22 סימן מקום
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אבידה ומציאה

יום ועש"ק חקת ט' תמוז תשע"ב

**א**

א] ב"מ דכ"ג:, בעא מיני' רב ביבי מרב נחמן מקום הוי סימן או ל"ה סימן, א"ל תניתוה מצא חביות וכו' הרי אלו שלו, ואי ס"ד דמקום הוי סימן לכרוז מקום, אמר רב זביד הבמ"ע ברקתא דנהרא, אמר רב מרי מ"ט אמרו רבנן רקתא דנהרא ל"ה סימן, דאמרינן לי' כ"ה דאיתרמי לדידך איתרמי נמי לחברך, איכא דאמרי אמר רב מרי מ"ט אמרו רבנן מקום ל"ה סימן, דאמרינן לי' כ"ה דאתרמי לדידך האי מקום אתרמי נמי לחברך האי מקום.

והנה הרמב"ן במלחמות לעיל בסוגיין כתב, ז"ל, ועוד דבמקום פליגי ר"נ לקמן ורב מארי פריש טעמא ורבא תלמיד הוא ויחיד הוא לגבייהו ול"ה לן למיפסק כותי' אי ליכא טעמא מסוגיא דלקמן, עכ"ל, ולמדנו מדבריו, דלל"ב דאמר רב מרי מ"ט אמרו רבנן מקום ל"ה סימן, היינו דמקום ל"ה סימן כלל אף שלא ברקתא דנהרא, ואתי לפרושי טעמא דרב נחמן דמקום ל"ה סימן, וזהו שכתב הרמב"ן דהי' לנו לפסוק כוותייהו, ואף דאיכא תרי לישנא בדרב מרי, הרי כבר כללו הקדמונים דהלכתא כלישנא בתרא.

וכן נראה מד' ר"ח בסוגיין שכתב דסוגיא דשמעתא דמקום ל"ה סימן, וכפי הנראה כונתו דכיון דבל"ב דגמ' מפרש רב מרי דמקום ל"ה סימן כלל, הכי היא סוגיא דשמעתא, דהלכתא כלישנא בתרא, וכן נראה גם בשטמ"ק בשם גליון תוס'.[[1]](#footnote-2)

ב] אמנם הנה מד' רש"י נראה ללמוד דפליג ע"ז, והוא ממש"כ רש"י, ז"ל, איכא דאמרי כו', נפ"מ דאפילו כיון ואמר מקום מושבה מסוים ל"ה סימן, עכ"ל, ואי נימא דלל"ב ל"ה מקום סימן כלל אף שלא ברקתא דנהרא, הרי דזהו עיקר הנפ"מ בין ל"ק לל"ב דלל"ק מקום הוי סימן ולל"ב מקום ל"ה סימן, ובד' רש"י מבו' דליכא נפ"מ בינייהו אלא בשכיון מקום מושבה מסוים.

ובביאור ד' רש"י נראה, כמש"כ בחי' הריטב"א, ז"ל, וא"ת ומאי איכא בין הני תרי לישני, וי"ל דלל"ק דוקא בשלא אמר מקום מסויים ממש אלא מקום כללי דאפשר דאנח הוא ואנח נמי חברי', הא אילו סיים מקום הוי סימן, ולל"ב אפי' סיים מקום אינו סימן דאמרינן לי' כ"ה דאיתרמי לדידך איתרמי המקום ההוא בעצמו לחברך, כיון דרקתא דנהרא הוא ומוכן לתשמיש הכל, וכן פירש"י ז"ל, והלכתא כל"ב, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ומבו' בד' הריטב"א, דאף לל"ב מקום הוי סימן, ולא פליגי ל"ק ול"ב אלא ברקתא דנהרא, דלל"ק רק אם לא אמר מקום מסויים ל"ה זה סימן, ולל"ב אפי' סיים מקום אינו סימן, משום דרקתא דנהרא הוא ומוכן לתשמיש הכל וע"כ אמרינן דכ"ה דאיתרמי לדידן איתרמי המקום ההוא בעצמו לחברך, וכתב הריטב"א עלה דכן פירש"י, והיינו דזהו מש"כ רש"י דנפ"מ אם כיון מקום מושבה מסוים, דהגם דבעלמא מקום הוי סימן, מ"מ ברקתא דנהרא ס"ל לל"ב דל"ה סימן משום דהוא מקום המוכן לתשמיש הכל, וע"כ אמרינן דכי היכי וכו', ושו"ר שכבר כתב כן בשטמ"ק בדעת רש"י, ושו"ר גם בשו"ת באר יצחק אהע"ז סימן ו' ענף ג' שכתב כן, ועפי"ז יישב ד' הט"ז באהע"ז סימן י"ז שכתב דמקום מצומצם הוי סימן מובהק, אשר צ"ע דכיון דלאידך מ"ד מקום מסוים ל"ה סימן כלל, א"כ ודאי ל"ה סימן מובהק, ולהנ"ל י"ל דלעולם מקום מסוים לכו"ע הוי סימן, וכל מש"א בלישנא בתרא דמקום מסוים ל"ה סימן הוא רק ברקתא דנהרא, עכ"ד.

וכ"ה גם בפסקי ריא"ז בסוגיין, ז"ל, בד"א כשמצאן על שפת הנהר שאין המקום סימן שדרך כל אדם לפרק שם חביותיו ואפי' הניחן שם במקום ידוע וכו', אבל אם הניחן במקום שאין הדרך להניח, הרי המקום סימן וכו', עכ"ל, ונראה מזה שפסק כל"ב דאף בשסיים המקום ל"ה סימן, ופירשה דהוא דין מסוים ברקתא דנהרא שדרך כל אדם לפרק שם חביותיו, וכמש"כ הריטב"א.

ג] ויש להסתפק לדעת רש"י והריטב"א בטעמא דל"ק דאם כיון מקום מושבה מסוים הוי סימן ואם אמר מקום כללי ל"ה סימן, אם הא דאם אמר מקום כללי ל"ה סימן נמי הוי במסוים ברקתא דנהרא משום דהוא מקום המוכן לתשמיש הכל, ואך דס"ל להך לישנא דמ"מ אם סיים מקום מושבה הוי זה סימן אף ברקתא דנהרא, או דהא דאם אמר מקום כללי ל"ה סימן, הוא משום דכל עיקר סימן מקום הוא רק בשסיים המקום, דאם בעלמא הוי סימן מקום גם כשלא סיים המקום, לא הי' לנו לחלק ברקתא דנהרא בין סיים המקום ללא סיים, דממ"נ אם גם ברקתא דנהרא הוי מקום סימן, הי' בדין דיועיל גם כשלא סיים המקום, ואם ברקתא דנהרא ל"ה מקום סימן, בדין דלא יועיל גם כשסיים המקום.

ונראה ללמוד לזה ממש"כ הריטב"א לה"ט דרקתא דנהרא מוכן לתשמיש הכל, רק לפום ל"ב, ונראה להדיא מזה דלל"ק א"צ לזה, והיינו משום דלל"ק דאיירי בשאמר מקום כללי, אי"ז סימן כלל, ואף שלא ברקתא דנהרא.

וכ"ה מדויק בלישנא דגמ', דלל"ק אמרינן דמ"ט אמור רבנן רקתא דנהרא ל"ה סימן, ולל"ב אמרו מ"ט אמרו רבנן מקום ל"ה סימן, ונראה מזה דלל"ק הא דל"מ, אי"ז משום דבכה"ג "מקום" ל"ה סימן, אלא הוא משום דרקתא דנהרא לא חשיב כמקום כלל, ומשא"כ לל"ב הא דל"מ הוא משום ד"מקום" זה ל"ה סימן, ודו"ק. [[3]](#footnote-4)

ולדרך זו נראה, דהא דמוקמינן לה בגמ' ברקתא דנהרא, היינו משום דחבית הנמצאת בדרך הינוח סתמא דמילתא יודעים הבעלים את המקום המסוים שהניחוה בו, ויש בזה סימן מקום, ורק ברקתא דנהרא שלוקחין מן הספינה ומניחו על שפת הנהר, אינו יודע לסיים את מקום ההנחה, ואין בזה סימן מקום.[[4]](#footnote-5)

ד] והנה בחי' הריטב"א לקמן דכ"ד: כתב, ז"ל, צבורי פירות וצבורי מעות ג' מטבעות זו ע"ג זו, הא נמי אמרינן בגמרא דמהדרינן בסימן מקום או בסימן מנין, והא ודאי לא אתא בדרך נפילה דא"כ וכו', גם א"א לתת להם מקום מסוים דמהיכן הוא יודע היכן נפלו לו, אלא דבפירות דיקירי אפשר דארגיש בהו וידע בדרך כלל שנפלו לו במקום ידוע, אבל א"א לסיים מקום, וכיון דכן ע"כ הא דנוטל ומכריז משום הנחה הוא, עכ"ל.

ולכאו' מפורש בד' הריטב"א כמש"נ בדעתו, דמקום שאינו מסוים ל"ה סימן, וע"כ אף בפירות דיקירי ואפשר שהרגיש בהן וידע שנפלו לו במקום ידוע, מ"מ כיון דא"א לסיים מקום אין בהן סימן מקום, וע"כ רק כשהם בדרך הינוח נוטל ומכריז.

אך אין הדבר מוכרע בדבריו, דהנה בחי' הריטב"א לקמן דכ"ה. כתב, ז"ל, ואמרי' דא"כ נשמע מינה דמקום הוי סימן מדקתני צבור ופרקינן וכו', וא"ת ואפילו קתני צבור אמאי לא אמרינן דמנין הוי סימן לומר כמה מדות יש בהן, י"א דאלו בחד צבור דילמא דרך נפילה וכל שבדרך נפילה אין מנין סימן, עכ"ל, וקשיא טובא, שהרי בגמ' שם אמרו דאם תני צבור ש"מ דמקום הוי סימן, וא"כ היאך דאיירי בדרך נפילה, דא"כ מ"ט הוי מקום סימן.

ומכח זה נראה דבד' הריטב"א בדכ"ד: נפלה ט"ס, וצ"ל אלא דבפירות דיקירי אפשר דארגיש בהו וידע בדרך כלל שנפלו לו במקום ידוע, אבל [במעות] א"א לסיים מקום, והיינו דבאמת בפירות איכא לסימן מקום אף בדרך נפילה, ורק במעות א"א לסיים מקום ואין בהן סימן מקום אלא בשהן בדרך הינוח, וכהגהה זו נראה מל' הריטב"א שם, דאל"כ ל"ה למימר "אלא" דבפירות דיקירי וכו', אלא הול"ל "ואף" דבפירות דיקירי.

ולפ"ז הרי אין ללמוד מד' הריטב"א דמקום ל"ה סימן אלא במקום המסוים, ואך דמ"מ ממש"כ הריטב"א שם, דא"א לתת מקום "מסוים" ודבמעות א"א "לסיים" מקום, נראה דמקום ל"ה סימן אלא בשמסיים המקום, והא דבפירות יש סימן מקום אף בדרך נפילה, הוא משום דיודע שנפלו לו המעות במקום ידוע ואפשר לו לסיים המקום.

ואמנם לכאו' מ"מ שמעינן מינה דל"ב לצמצם המקום ממש, כמש"נ להלן סק? מד' הראב"ד, שהרי לכאו' בדרך נפילה א"א לו לצמצם המקום, אלא כל דהוי זה מקום מסוים הוי סימן, וצ"ע במידת המקום דחשיב כמקום מסוים.

ה] והנה הרא"ש בפירקין סימן ח' כתב, ז"ל, והראב"ד תירץ בדברים קטנים כמו מטבע א"א לכוין המקום, עכ"ל, וכ"ה בשטמ"ק בשם גליון הראב"ד, ז"ל ואי אמרת לרבא יכריז מקום, אפשר מפני שהם דבר מועט אין מקומן מסויים ואין אדם זוכרו ומתיאש מהן, וטעם יפה הוא לכל דברים קטנים, עכ"ל, וכ"ה במאירי דכ"ה:, ולא עוד אלא שדבר מועט כזה אין לו סימן מקום, עכ"ל.

ולכאו' מבו' מזה להדיא דמקום ל"ה סימן אלא בשצמצם המקום ממש, וע"כ בדברים קטנים שא"א לו לצמצם המקום ממש, ל"ה המקום סימן.

ו] ובדעת הרמב"ם נראה ג"כ שדעתו דבדברים קטנים ל"ה מקום סימן, דהנה כתב הרמב"ם בפט"ז מגזו"א ה"א, ז"ל, המוצא מחטים וצנורות ומסמרים וכיו"ב, אם מצאן אחת אחת הרי אלו שלו, מצא שנים שנים או יתר חייב להכריז שהמנין סימן, עכ"ל, והנה הרי בפשוטו כל הא דהמנין סימן, הוא רק בדהוו בדרך הינוח, וכ"כ הכס"מ שם, ולפ"ז הרי דממש"כ הרמב"ם דחייב להכריז משום שהמנין סימן, ולא כתב דיש בזה סימן מקום, נראה דבדברים קטנים ליכא סימן מקום, ובזה מתפרש גם הא דבמצאן אחת אחת הרי אלו שלו, ולי"ב סימן מקום, אך בפשוטו הטעם בזה הוא דבאחת אחת תלינן דהוא דרך נפילה, וע"כ לי"ב סימן מקום.

והנה בכס"מ שם תמה דמ"ט במצא שנים חייב להכריז, ומ"ש ממצא ב' מטבעות דאפי' עשויין כמגדל אינו חייב להכריז, ועמש"כ בזה בגל' הגרע"א שם.

אמנם אי נימא בדעת הרמב"ם דבדברים קטנים ליכא סימן מקום, י"ל דבמחטין וצינורות איירי בשהם בדרך הינוח, וע"כ אם מצאן שנים חייב להכריז שהמנין סימן, ובמעות איירי בשהם בדרך נפילה, וי"ל דבמעות לעולם תלינן בנפילה שאין דרך כלל להניחן, ורק אם מצאן כמגדלין, בע"כ דהניחן שם ולא נפלו ממנו, ועיי"ש בגל' הגרע"א שדן לפרש כן, אך דחה לזה, דאם במחטין איירי בדרך הינוח, א"כ מ"ט כשמצא אחד א"צ להכריז בסימן המקום, עיי"ש בדבריו, אך אי נימא בדעת הרמב"ם דבדברים קטנים ליכא סימן מקום, ניחא.

ז] ובעיקר דין סימן מקום במקום שאינו מסוים, עי' באוצה"פ סימן י"ז ס"ק קל"ח אות י"ח שהאריכו בזה, והביאו שם למש"כ הגר"ז בשו"ת סימן כ"ח סק"ד, ז"ל, דהתם מיירי במקום מיוחד פרטי ומסוים (ע"ש ברש"י ב"מ דכ"ג: ד"ה איכא דאמרי), ולא שאבד בעיר פלונית, עכ"ל, וכ"כ באמרי אש סימן כ"א, וכ"כ בקדושת יו"ט סימן ה', ועיי"ש הוכיח כן, ממה שפירש"י לעיל דכ"ב: דכריכות ברה"י היינו בשדה זרועה, ואפ"ה בדרך נפילה אינו מכריז אף שיודע שנפל ברה"י, וכן נקט גם בחמד"ש סימן ל"א סק"ו דמהא דבדרך נפילה ליכא סימן מקום, ש"מ דגם אם אומר שאבד בשדה פלונית ל"מ, וכ"ה מבו' גם בשיבת ציון סימן ע"ט, וכתב שם דכיון דמקום מסוים הוא אמרינן דזה שאבד הוא זה שנמצא, ולא אמרינן דאבידת אדם זה נלקחה משם, וזו אבידה אחרת היא.

אך בס' יד מאיר סימן נ"ה הובא באוצה"פ סימן י"ז ס"ק קל"ח אות י"ח הוכיח מל"ק דרק ברקתא דנהרא ל"ה סימן כה"ג, אך בשאר מקומות הוי זה סימן, ולמש"נ לעיל אין להוכיח מזה, וכן נקט בצ"צ החדש סימן ס"ו אות י"ז, וכ"ה בשואל ומשיב מהדו"ק ח"א סימן רע"ט.

**ב**

ח] לפי' הרמב"ן ודעימי' דמש"א בל"ב דגמ' דמ"ט אמור רבנן מקום ל"ה סימן, אתיא כמ"ד דמקום ל"ה סימן, הרי מבו' מזה דטעמא דמ"ד דמקום ל"ה סימן, אי"ז משום דחיישינן שאמר לזה כסומא בארובה וכיו"ב, אלא הגם דמהימנינן לי' שאיבד הוא שם, מ"מ חיישינן שמא הוא של אחר, דכ"ה דאיתרמי לדידך איתרמי נמי לחברך.

אמנם לדעת רש"י ודעימי' דגם בל"ב דגמ' ס"ל דבעלמא מקום הוי סימן, ורק ברקתא דנהרא הוא דל"ה סימן, הרי אין ללמוד מזה דאף הא דס"ל לרבה דמקום ל"ה סימן הוא משום דכי היכי דאיתרמי לדידך איתרמי נמי לחברך, ושו"ר בנחל יצחק סימן ס"ה סק"ג ענף ג' שכתב כן, דהא דמקום ל"ה סימן הוא מטעם אחר, ומש"א בגמ' לה"ט דכי היכי וכו', הוא רק למ"ד דמקום הוי סימן, וברקתא דנהרא הוא דל"ה סימן, עיי"ש בדבריו.

ט] אמנם בדעת רש"י נראה דיש להוכיח כן, דהא דמקום ל"ה סימן הוא משום דכי היכי וכו', דהנה בפירש"י לעיל דכ"ב: כתב, ז"ל, מכריז מקום, ואינו מכריז שם האבידה אלא שם המקום מי שאבדה ממנו אבידה במקום פלוני יבא ויאמר מה איבד, וזה בא ואומר אבדתי שם חפץ פלוני, עכ"ל.

ובחי' הריטב"א שם תמה ע"ז, ז"ל, אינו מחוור, דהא מייתינן עלה פלוגתא דאיפליגו במקום אי הוי סימן או לא והא לא שייך אלא אם הוא חשוב סימן לבעל האבדה, עכ"ל.

ובישוב ד' רש"י נראה, דהנה התוס' שם כתבו ע"ד רש"י, ז"ל, ק"ק דהא תנן בפירקין אמר אבידה ולא אמר סימנין לא אמר כלום אלמא במה שמכוין החפץ אינו סימן, וי"ל דהתם נמי לאו משום שהוא חשוד לשקר שהפסיד חפץ, אלא משום דא"ל כי היכי דאת אבדת חפץ ה"נ אימר אדם אחר הפסיד, אבל הכא מהדרינן דאין רגילות שב' בנ"א אבדו חפץ זה כזה ובמקום אחד, עכ"ל.

ולפ"ז ניחא גם הא דתלינן לה אם מקום הוי סימן או לא, דכל הא דמחזירין לזה שאומר שאבדה ממנו אבידה זו, הוא משום דלא חיישינן שגם אחר איבד חפץ זה באותו המקום, וכ"ז הוא למ"ד דמקום הוי סימן, ולא חיישינן דכי היכי דאיתרמי לדידך איתרמי נמי לחברך, אך למ"ד דמקום ל"ה סימן משום דחיישינן דכ"ה דאיתרמי לדידך איתרמי נמי לחברך, אין מחזירין לזה שאומר שאבדה ממנו אבידה זו, דהגם דאינו חשוד לשקר, מ"מ יש לחוש דגם לאחר אבדה אבידה כזו במקום זה.

ולפ"ז נלמד מד' רש"י, דטעמא דמ"ד דמקום ל"ה סימן, הוא משום דאמרינן דכי היכי דאיתרמי לדידך איתרמי נמי לחברך, דאי נימא דטעמי' הוא משום דיש לחוש שאמר כן כסומא בארובה, הרי דכל שהמוצא מכריז את המקום והאובד אומר שאבדה לו אבידה פלונית, לא תלי כלל בפלוגתא זו, וז"ב.

ומד' הריטב"א שהק' כן ע"ד רש"י, אין ללמוד דפליג בהך מילתא גופא, וס"ל דטעמא דמ"ד דמקום ל"ה סימן הוא משום דיש לחוש שאמר כן כסומא בארובה, אלא י"ל דהוא משום דהריטב"א לא פירש לד' רש"י כד' התוס', שהרי הק' שם עוד ע"ד רש"י מההיא דאמר את האבידה ולא אמר את סימני', עיי"ש.

קהלת יעקב סימן י"ז כתב דאין כוונת הט"ז דמקום מסוים הוי סימן לכו"ע, עיי"ש.

יל"ד דכל סימן מקום, הוא רק משום שידוע שאין שם אבידה אחרת כזו, וע"כ אין לנו לחוש שאבידת אדם זה נלקחה וזו אבידה אחרת היא, אך במקום שיתכן דיש ב' אבידות, ודאי דאי"ז סימן, ודו"ק, ועפי"ז במצא מציאה באוטובוס ודאי דל"ה מקום סימן, אף אי נימא דל"ב דוקא מקום מסוים, אך יל"ע בד' הפוסקים באהע"ז בזה.

וז"ל הגר"ז בשו"ת סימן כ"ח סק"ד, ומכ"ש לפמש"כ התוס' וכו' דאינו חשוד לשקר, וכן מבו' בהדיא בגמ' שם דכ"ג: דאמרינן לי' כי היכי וכו' ולאו משום דמשקר, ואין לחוש אלא שמא שלו ניטל בידי אדם וזה הנמצא הוא של אחר שאבד ג"כ כאן וכולי האי לא חיישינן, אבל הכא שמא הידועים לנו שהלכו כאן הלכו לדרכם והני אחריני נינהו, עכ"ל.

הגר"ז שם האריך דודאי דבאורך ורוחב שכיחי עוד בגדים במדות אורך ורוחב כזה ממש, דבגמ' אמרינן דרק במתקלא דשוין ומנינא דשוין ל"ה סימן, אבל אם אינם שוין אף דשכיחא ודאי דזמנין איתרמי וכו' הוי סימן, עיי"ש שהאריך הרבה בזה, וכ"כ גם בסוף הסימן שם, עיי"ש.

וצ"ע דא"כ מ"ט במטבע ל"ה סימן, דשמא יש עוד מטבע כזו, ונפל לשניהם, והרי להדיא דכל כה"ג דיש לחוש שיש עוד חפץ כזה, ל"מ הסימן כלל, וצע"ג.

עוד ילה"ע בזה מההיא דב' יוסף בן שמעון, דאף דלא ידענו שכתב השני גט, וגם לא ידענו שאבד לו, מ"מ חוששין לכך, ולכאו' הטעם, דכלפי הנידון אם נפל הגט מיוב"ש זה או מיוב"ש השני, אין לנו בירור כלל, ול"ד לכל סימנים דאמרינן דמהיכ"ת דיש לאחרים חפץ עם סימן זה, ומשא"כ ביוב"ש, הרי אם אך הי' לו גט, הי' כתוב עליו יוסף בן שמעון, ושמא לגבי גט הוא חומרא דרבנן במסוים לענין גט.

גם ילה"ע ע"ז כמש"נ להלן מד' החמד"ש, דא"כ מה הק' התוס' בחולין דמ"ש דאם מעידין עדים דפלוני שזהו סימניו הרג או לוה, אין הורגין ואין מחייבין אותו, ואילו מתירין אשה לינשא ע"פ סימנים ומחזירין שט"ח ע"פ סימנים, ולהנ"ל הרי ב' ענינים הם, דהרי אף דאיכא סימנים אפשר דיש אחר שסימניו כן, וע"כ ודאי א"א להרגו וא"א לחייבו, ול"ד להא דמתירין א"א ע"פ סימנים דאין לנו לחוש דיש אחר שנעלם, וגם ל"ד להא דמחזירין שט"ח ע"פ סימנים דאין לנו לחוש שנפל שט"ח מאחר.

ובנוס"א, שהרי הא דבאבידה מהני סימנים, הוא משום דע"י הסימנים ידעינן שנפל ממנו חפץ זה, ותו אמרינן דיש לתלות שהחפץ הנמצא הוא חפץ זה שנפל, ולא לחוש שמא נפל מאחר ג"כ חפץ זה, אך במעידין על פלוני שסימניו כן שהרג או שלוה, הרי דאין טעם כלל לומר דהוא פלוני זה שלפנינו ולא אדם אחר שסימניו כן.

ובע"כ מד' התוס', דכל הא דמהני סימנים, הוא רק משום דלא חיישינן שמא יש לאחר סימנים אלו, ובלא זה לא היו מחזירין אבידה ע"פ סימנים, וע"כ שפיר דימו זל"ז, וצ"ע רב בזה.

יל"ד בקו' הגרע"א, דא"א לצרף מקום עם מנין, דב' ענינים הם, והיינו דחריזה ומנין הוי ב' סימנים בגופו, וע"כ אמרינן דאין חוששין שיש ב' דברים שמראיהם הוא כך, ודמי לסימן א' שכל מקצת ומקצת ממנו אינו סימן אלא כולו יחד, ועוד שהרי מצינו נקב בצד אות פלוני דהוי סימן, הגם דכל פרט בפנ"ע אינו סימן, אך בסימן מנין וסימן מקום, הרי אחר דסימן המנין בפנ"ע אינו סימן, וחיישינן דיש ב' חפצים כאלו, תו גם יש לחוש שבא החפץ השני למקום זה, ודו"ק.

ועפי"ז יל"ד במש"כ בקהלת יעקב בסימן י"ז בביאור ד' הט"ז, דקשיא לי' מ"ש נקב בצד אות פלוני, מהא דמקום ל"ה סימן, ולהנ"ל הרי בנקב בצד אות פלוני מצטרפים ב' הפרטים לסימן, וצ"ע שם? - אך בד' האחרונים בכ"ד מבו' שלא חילקו בזה, בענין צירוף סימנים, עי' בדבריהם.

בשו"ת הגר"ז סימן כ"ח אות ג' כתב, דמש"א בא ישראל ונתן בה סימן הוא רק משום דאיכא דררא דממונא, אך משום דררא דאיסורא בלבד ל"ב לזה, ואפי' אין לו טב"ע גמורה בזה יש להתירה היכא דאפשר למיתלי שנפלה במקום שמצאה, דקי"ל דאמרינן ככר האבד הוא ככר שנמצא, אך י"ל דהיינו רק בבית ולא בשוק או ברקתא דנהרא, עכ"ד, ולמדנו מדבריו, דהא דבאבידה חוששין שיש אחר, ולא אמרינן דקבר שאבד הוא קבר שנמצא, הוא משום דלא סגי בהכרעה זו לענין ממון.

חמד"ש אהע"ז ל"א סק"ו הק' דמ"ט מקום ל"ה סימן, הרי קי"ל כרבי דאמרינן קבר שאבד הוא קבר שנמצא, וכתב דבע"כ דטעמא דרבי הוא משום דלא שכיח שיהא קבר בשדה, משא"כ באבידה דאף דנפילה לא שכיח, מ"מ הוא שכיח טפי מקבר, עכ"ד.

עיי"ש סק"ז שעמד דמאי מדמינן סימנים בעדות אשה לסימנים באבידה, הרי באבידה י"ל דהוא משום דלא חיישינן שאדם אחר ג"כ איבד חפץ כזה, ומשא"כ בעדות אשה, וכתב די"ל דהוא משום דלא שכיח איש שהלך מביתו ואין ידוע מה אירע לו וגם מת ע"פ השדה ואינו ידוע לא שכיח.

ועיי"ש סק"ח שיישב עפי"ז לקו' התוס' דמ"ט לא קטלינן ע"פ סימנים, דל"מ סימנים אלא בצירוף הא דלא שכיח האבידה וכו', ועי' גם בדבריו בסימן ל"ב שכתב כן.

אך לכאו' מד' התוס' שלא תירצו כן, מבו' דהא דסימנים מהני הוא משום דלא חיישינן שיש אדם אחר בסימנים אלו, ואי"ז בצירוף הא דנאבד ממנו

בעיקר מה שדנו האחרונים מדין קבר שאבד הוא קבר שנמצא, ידוע לדון בזה, דכל הא דאמרינן קבר שאבד הוא קבר שנמצא, הוא כלפי מה שבאנו לטמאות מכח הקבר שאבד, וע"ז הוא דאמרינן דאחר שנמצא קבר, תו בטלה הריעותא, דמהיכ"ת נימא דהקבר שנמצא הוא קבר אחר והקבר שאבד לא נמצא, אך לעולם ליכא הכרעה דהקבר שנמצא הוא הקבר שאבד, ודו"ק, וזה ע"ד מש"נ בדברינו בדין טענת ברי דל"מ מהיכ"ת לבנות עפי"ז הוכחות, עיי"ש.

בבאר יצחק אהע"ז סימן ו' ענף ג' הק', דמ"ט חוששין שמא במקום נקב שחט, הרי מקום הוי סימן, ולא חיישינן דאתרמויי איתרמי.

והדברים צ"ב, שהרי אם לא הי' שוחט שם, והי' בודק בכל הושט חוץ ממקום זה, הי' לנו לחוש שמא ניקב מקום זה, וא"כ היאך נימא דמכח מה ששחט שם יש להוכיח שלא הי' נקוב שם, ול"ד לכל סימן מקום, דמצאנו חפץ במקום מסוים, ובזה אמרינן דכל שידענו שאבד לראובן חפץ זה במקום זה, מהיכ"ת נימא דגם לשמעון אבד באותו המקום, ואין המציאה מספקת אותנו בזה, אך בהא דחיישינן שיש נקב בושט, שאנו חוששין לזה גם בלא שיש לנו ריעותא כלל, מה יועיל לנו הא דשחט שם.

והרי פשוט דאם נאבד לראובן חפץ, והוא מסופק אם נאבד במקום זה או במקום אחר, דלא נימא דאם נודע שלשמעון נאבד חפץ במקום זה הוי זה ראי' שלראובן לא נאבד באותו המקום, דהיאך איתרמויי איתרמי, וה"נ התם דכוותה, וצע"ג.

צ"ב מה שחילקו הראשונים בסימן משקל בין דברים שאין אדם יודע את משקלם לדברים שאדם יודע את משקלם, ומאי נפ"מ מזה, הרי אף דברים שדרך לשקלם, מ"מ ממה שאומר זה את משקלם, ש"מ שחפץ זו הוא שלו, דאל"כ מהיכן יודע הוא את משקלם - ושמא מכוון הראשונים, דדברים שדרך לשקלם, יודע האדם לשער את משקלם, וע"כ יש לחוש שראה חפץ זה ביד חבירו ויודע הוא את משקלו, ואי"ז כלל שלו, וכן נראה קצת מל' הריטב"א, ועי' גם בל' הר"ן בשם הרא"ה, אך צ"ע לפ"ז מה שפירשו הראשונים עפי"ז לההיא דב"ב דקכ"ח., והרי התם דאיירי בעדות, ולא חיישינן שמשקר, לכאו' ל"ש טעם זה כלל.

1. וכן נראה גם בד' הרמב"ם, שלא חילק בדין סימן מקום בין המקומות, ואם לל"ב דגמ' נתחדש דברקתא דנהרא ל"ה מקום סימן, מ"ט לא הביאה הרמב"ם, והרי דרך הרמב"ם לפסוק כל"ב, ובע"כ דמפרש הרמב"ם דלל"ב דגמ' ל"מ כלל סימן מקום, ולא קי"ל כוותי', אלא קי"ל כרבא דמקום הוי סימן, וכמש"כ הרי"ף. [↑](#footnote-ref-2)
2. במש"כ הריטב"א דהלכתא דברקתא דנהרא ל"ה מקום סימן, כן מצינו גם באו"ז סימן ס', ז"ל, והילכתא ברה"י הוי מקום סימן וכו', אבל ברה"ר ל"ה סימן דא"ל כי היכי דלדידך איתרמי לך האי מקום לחברך נמי איתרמי לי' האי מקום, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דלא רק ברקתא דנהרא ל"ה סימן, אלא לעולם ברה"ר ל"ה מקום סימן, וצ"ע שהרי בגמ' דכ"ג. אמרינן דהא דבכריכות ברה"ר ליכא סימן מקום, הוא משום דמשתנפי, והרי דבמילי דלא משתנפי הוי מקום סימן אף ברה"ר, וכ"ה בהשלמה, ז"ל, וכל הני מילי ברקתא דנהרי עסקינן דליכא סימן מקום דאמרינן לי' כ"ה דאת אנחת חברך נמי אנח, אבל בדוכתא אחררינא דלא רקתא דנהרי וכו' חייב להכריז משום מקום, עכ"ל, וכ"ה גם בפסקי ריא"ז בסוגיין, וכ"ה בטור סימן רס"ב וברמ"א שם ס"ט.

   ועי' עוד בתוס' הרא"ש ובחי' הריטב"א לקמן דכ"ו. שדנו לומר, דבחורים שבכותל ל"ה מקום סימן, כיון שדרך להניח שם, ודמי לרקתא דנהרא דל"ה מקום סימן. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר באוצה"פ סימן י"ז ס"ק קל"ח אות י"ח הביאו מס' יד מאיר סימן נ"ה שהוכיח מל"ק דגמ' דגם מקום שאינו מסוים הוי סימן, ורק ברקתא דנהרא ל"ה זה סימן, עיי"ש, ולמש"נ מד' הריטב"א הוא להיפך, ושו"ר בד' הגר"ז בשו"ת סימן כ"ח סק"ד שאדרבה הוכיח מד' רש"י בסוגיין דמקום שאינו מסוים ל"מ לסימן מקום, והבאנו דבריו להלן סק"ז, וזה כמש"נ.

   שו"ר בתלמיד הרשב"א בסוגיין, ז"ל, בד"א כסייים מקום מושבה ממש, אבל אם בא ואמר על שפת הנהר היתה עומדת אי"ז סימן, לפי שדרך החביות לתתן על שפת הנהר כשמורידין אותן מן הספינה, עכ"ל, והרי דהא דכשלא סיים מקום מושבה אי"ז סימן, הוא רק ברקתא דנהרא שדרך החביות לתתן שם, אך בשאר מקומות הוי סימן אף כשלא סיים המקום, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן נראה גם מד' הרמב"ם, שהשמיט להך דינא דברקתא דנהרא ל"ה מקום סימן, ובע"כ דמפרש דלא נתחדש בזה מידי, דהא פשיטא דסימן מקום הוא רק במקום מסוים, והא דמוקמינן לה ברקתא דנהרא, אורחא דמילתא הוא, דאינו יודע המקום המסוים שהניח שם, וכ"נ בד' המאירי, ז"ל, חביות וכו' אם אין בהם סימן בגופן ולא סימן מקום כגון שהיו בשפת הנהר הרי אלו שלו, עכ"ל, וממה שלא פירש מ"ט בשפת הנהר אין מקום סימן, נראה דהוא משום דאי"ז מקום מסוים. [↑](#footnote-ref-5)