49 רשימות - ב_ מלבושין זעג_ז
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / במה בהמה עניינים

יום ד' ב' ניסן תשס"ז

שבת דנ"ט:, א"ל רבינא לרב אשי קמרא עלויי המיינא מאי, א"ל תרי המייני קאמרת.

ופירש"י, ז"ל, תרי המייני קאמרת הא ודאי משאוי הוא ואסור ל' תלמידי רבינו יצחק נ"ע, ובתלמידי רבינו הלוי מצאתי מותר, והראשון נראה לי, משום דגבי הצלת דליקה מצינן לר' יוסי י"ח כלים והתם חד גמור הוא דמנינן בכל כתבי הקודש, ואי ב' חגורות שרי לכתחילה, נימני התם תרי.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, לשון אחד פי' בקונטרס לאיסור, ואע"ג דחשיב בפ' כל כתבי בי"ח כלים פונדא וחגור, ופי' התם בקונט' דפונדא הוא אזור, היינו כגון שיש בגד מפסיק בינתים, אבך תרי המייני זעג"ז אסור, ול"ד לכמה מלבושים שאדם לובש בשביל הקור, אבל תרי המייני מה הנאה יש ואין דרך לחגור ומשוי הוא, עכ"ל.

והנה לקמן דס"ה: בעי אביי אשה מהו שתערים ותפרוף על האגוז להוציא לבנה קטן בשבת, תיבעי למ"ד מערימין תיבעי למ"ד אין מערימין, תיבעי למ"ד מערימין בדליקה, התם הוא דאי לא שרית לי' אתי לכבויי, אבל הכא אי לא שרית לי' לא אתי לאפוקי, או"ד אפי' למ"ד אין מערימין בדליקה, התם דרך הוצאה בכך, אבל הכא אין דרך הוצאה בכך אימא שפיר דמי, תיקו.

ופירש"י, ז"ל, תיבעי למ"ד, פלוגתא בכל כתבי הקדש, לובש כל מה שיכול ללבוש דבר ר"מ, ואפי' י' חלוקים זעג"ז, ר' יוסי אומר י"ח כלים כדרך שהוא לובש בחול, דרך הוצאה בכך כגון מוכרי כסות מוציאין אותו דרך מלבוש, עכ"ל.

ומ' מתוך הסוגיא, דאסור ב' בגדים זעג"ז, ורק במקום דליקה שרי, וכ"כ הרבה ראשונים, ע' חו"ב שהביאם, ואי"ז שייך לד' התוס' בדנ"ט:, דהתוס' איירי כשרוצה ללבוש ב' בגדים, ואפ"ה בב' חגורות אסור שאי"ז דרך ללבשן, ולא איירי כשמוציא לצורך אחר.

ומה שהתירו הראשונים בגד לצורך חבירו, היינו רק מלבוש נוסף שאינו לובש כבר כמותו, דומיא דבלרי נשים ודי"ח בגדים.

אך בב"י ושו"ע פסק לא כן ושרי אף שלא במקום דליקה, וצ"ע.

ובד' רש"י דנ"ט: צ"ע, מה הוכיח דתרי המייני אסור מר' יוסי, הרי ר' יוסי לא שרי אף ב' בג'דים זעג"ז, אך אנן קי"ל דשרי, וגם ר' יוסי לא אסר אלא משום דהוי מערים, וברש"י נ' דאסור מעיקר הדין דהוי משוי.

וצ"ל דס"ל לרש"י דכ"ה דהערמה אסורה, ה"נ בחפץ ללבוש כן אסור, וס"ל דר"מ לא פליג אלא בדליקה, וזהו שהוכיח דא"א לומר דשרי לכתחילה כמדוקדק בלשונו, ואחר שמוכח מהתם דאי"ז דרך ולא שרי לכתחילה, תו י"ל דאסור מעיקר הדין דחשיב משאוי, ועיקר מכוון רש"י לדחות הפי' הב' דשרי לכתחילה, ובזה חילקו התוס' דל"ד לשאר בגדים דשרי מדינא, ומשא"כ בב' חגורות ה"ז אסור מדינא.

וכ"ה ביראים סימן ער"ד, דראיית רש"י מהתם הוא משום דאף ר"מ לא שרי אלא מפני הדליקה, עיי"ש.

ולכאו' הי' נ', דלדעת התוס' לא שרי רק בשדרך ללבשם שמגינים, אך בל' סה"ת נ' דאף בשאי"ז דרך, מ"מ כיון שהן מגינים מפני הקור שפיר דמי.

וע' ב"י בדין ב' חלוקים ודרכ"מ שם, ומה שהביא הדרכ"מ מד' הר"ן, צ"ע, דהר"ן מפרש דגם ר"מ לא שרי ב' בגדים דהוי משוי, וזה דלא כפי' ש"ר.

ולפ"ז אסור ב' חולצות וב' חליפות וב' מכנסיים, שאין דרך כלל ללבשן, וכ"כ בספר שש"כ פי"ח, ובס' מגילת ספר נחלק ע"ז, וצ"ע שם.

אך צ"ע, דאם אכן לדעת התוס' ב' פני הדליקה.

אך י"ל דכיון שכתבו הפוסקים דאי"ז אלא מדרבנן, ע' כן במ"ב, ע"כ התירו מפני הדליקה אף בזה.

גם י"ל לדעת הב"י ודעימי' דאף דרך מלבוש לא התירו אלא לחחגורות אסור מעיקר הדין, וה"נ ב' בגדים, א"כ מ"ט שרי מצר המעורבת.

בפלוגתא דר"מ ור"י בדק"כ, פירש הר"ן די"ל דלא שרי רק למעורבת, אך בלא זה הוי זה משאוי מדינא, ומ' דהיינו מדאורייתא, וכן דקדק השעה"צ, וצ"ע מסוגיא דס"ה:, וצ"ל כמו שפירשו על הגליון, וכן הוא להדיא בפי' ר"ח לקמן דק"כ..

ובדעת ש"ר נ' דפליגי ע"ד הר"ן ומפרשי לה אף לחצר שאינה מעורבת, ומה שדקדק הב"ח לא כן מד' הרמב"ם, צ"ע, דלכאו' בל' הרמב"ם מדוקדק להדיא דרק מאכלים וכו' אסור לחצר שאינה מעורבת אך דרך מלבוש שרי, עיי"ש.

ולדעת ב"י דאיירי רק בחצר מעורבת, צ"ב מאי מדמי.

וי"ל דה"ק, שהרי לא התירו רק מלבוש, ובזה נחלקו אי חשיב מלבוש או לא, והא דהתם לא התירו רק לחצר המעורבת, הוא שמא יבא לכבות, וצ"ע במקור דין זה, אבל צ"ע מש"א דרך הוצאה בכך לפירש"י דנ' להדיא דהנידון על איסור הוצאה.

וע' עוד בד' הריטב"א ר"פ המוצא תפילין שג"כ דעתו דלא שרי רק לחצר המעורבת, ועיי"ש מה שביאר דמיון הגמ' שם, ועד"ז י"ל הכא.

בעיקר הגמ' צ"ב ל' הערמה, וע' פסקי רי"ד דנ' דהתם לא שרי רק אם מכוין למלבוש, אך זה צ"ב.

ועכ"פ אי נימא הכי, ית' היטב החילוק דדרך הוצאה, ע' ריטב"א ושיטה לר"נ, דהתם עובר באיסור הוצאה דאורייתא אם אכן לא נתכוין למלבוש, וזהו שהביא רש"י ממוכרי כסות שאין מתכונין כלל למלבוש.

אך עיקר הדברים אין נ' כלל, וצ"ע.

[אך לולי זה צ"ל, דהא דבעי' למוכרי כסות, הגדם דלדרך הוצאה מהני אף דרך מלבוש, כמבו' בתפילין ובציצית, וכמש"כ הב"ח בסימן רנ"ב, וד' רש"י בביצה שלא כתב כן, צ"ב, הוא משום דאין דרך הוצאה במלבוש ע"ג מלבוש]

ובתוס' דס"ד: צ"ב מה הקשו, הרי בפורפת אם אין מתכונת וא"צ לזה הוי איסור דאורייתא, ומשא"כ הכא לא מיבעיא למ"ד דמערימין, אלא אף למ"ד דאין מערימין הוי רק דרבנן, אכן אי נימא כנ"ל י"ל דאם אכן אין כונתה כלל לפריפה ה"ז משוי.

אך כיון שאין הדברים נראים, ע"כ צ"ל דיש לחוש שיסברו שאין פורפת בכך ומניחה אגוז בלא לפרוף בו, וע"ז תירצו דהכל יודעין דלכך צריכה.

ולפמש"נ דאסור להערים, צ"ל דהא דשרי לאוליירין להביא בלרי נשים, הוא כ"ה דחזינן דאף ר' יוסי שרי י"ח בגדים, דלא אסרו הערמה אלא במכשירי מלבוש, ולא במלבוש עצמו, וכמש"כ המאירי וכ"ה בראבי"ה סימן רט"ז.

אך צ"ב לפ"ז מאי מדמי ב' בגדים למכשירי לבישה, ולדעת ראבי"ה י"ל דמפרש לסוגיין כפי' ר"ח, וכלל לא מייתי' לפלוגתת ר"מ ור' יוסי בב' בגדים, אך לד' המאירי צ"ב.

וי"ל, דהחיסרון אי"ז משום מכשירי לבישה, אלא דדבר הנצרך ודרך בכך ל"ש הערמה, ורק בפורפת אגוז ובב' בגדים שאי"ז הדרך שייך הערמה.

אך בד' מאירי וראבי"ה אין נ' כן, ונ' הטעם, דבבגד א' שרי אף אם אין משמש כלל ללבישה, ואף אם אין ראוי לשמש כלל ללבישה, ה"ז מותר, וע"כ ל"ש איסור הערמה, ומשא"כ בב' בגדים כל ההיתר הוא רק משום שה"ז משמש ללבישה, וכן במכשירי לבישה כל ההיתר הוא משום שה"ז צורך הלבישה, וע"כ אף דשרי אף כשאינו מתכוין לזה משום דבפועל ה"ז משמש גם ללבישה, מ"מ יש בזה איסור הערמה, ודו"ק.

ואי נימא כמש"נ לעיל לדון דהוי זה איסור דאורייתא, מבו' הכל בפשיטות, די"ח בגדים שרי אף אם באמת אינו מתכוין כלל ללבישה, וע"כ ל"ש בזה כלל איסור הערמה, ומשא"כ בב' בגדים זעג"ז ובמכשירי לבישה לא שרי רק משום שה"ז נצרך למלבוש, ובזה כל שאין כונתו למלבוש אסור, וע"כ שייך איסור הערמה.

ריטב"א דנ"ט: דב' מלבושים לכו"ע אסור ומשוי הוא, וצ"ע דר"מ שרי מפני הדליקה.

האמנם בריטב"א ר"פ המוצא תפילין מבו' דאי"ז אלא לחצר המעורבת, אך הגמ' שם מדמי לה ב' תפילין, והתם חזינן נמי דאי"ז איסור דאורייתא.

ראבי"ה סימן רי"ב כתב ע"ד רש"י דאין ראי' מדליקה, דהתם מחמרינן טפי שלא יבא לכבות.

ל' ראבי"ה סימן רט"ז, ונ"ל שמותר להערים ולהוציא בגדים לצורך חבירו וכו', שאע"פ שהותר לו האבן כמלבוש ואפ"ה אסור להערים להוציא, דהתם הוא גופי' לאו מלבוש הוא וכו', וכן הדין במפתח כסף אם צריכה מותר, ומבו' דגם בתכשיט שרי ול"ד לצורך לבישה כפורפת דאסור.

ראבי"ה סו"ס ר"כ כתב בטלית שתחת המקטורן אפי' לאוסרים ב' חגורות, כיון שמשונים זמ"ז הוי כמקטורן ועורה דשרי.

ובסימן רצ"ה התיר ב' טליתות זעג"ז כמו ב' מקטרונים.

ובסימן שמ"ג כתב, ז"ל, ברכין כו"ע לא פליגי דשרי מפני "שראויין" למלבוש, ומכח זה התיר להביא לחבירו, ויל"ע אם גם בב' מלבושין שוין שרי.

ומל' ראבי"ה רי"ב נ' דאם שרי ב' חגורות שרי אף כשמערים, ורק מפני הדליקה חמיר ואסור, וזה כדעת השו"ע דלעיל..

מחזור ויטרי סדר הלכות שבת (עמ' -) סימן לד ד"ה ומותר ליתן

ומותר ליתן לכתחילה אגוז בטליתו או בסרבלו משני צדדין ולכרוך (רשם) [שם] הלולאות שתוחב שם ראשו. או אבן אחת [אם] התקינו מערב שבת. אבל על המטבע אסור וכדתנן פורפת על האבן כו'. וכן מותר ליתן אגוז בראש בתי שוקים לקשור שם הרצועה התלויה באבנט למותחן. ומותר לצאת בשבת בשני סרבלים מפני הצינה. אפי' היה אסור לצאת בשני חגורות. והא דקא' תלמודא תרי המייני קאמרת. פרש"י שני פירושים. אחד לאיסור ואחד להיתר:

ספר כלבו סימן לא ד"ה ערב שבת

וברייתא דקתני תצא אם נפל לא יחזיר לא קאי אלא אפלפלין וגרגיר של מלח שבפיו כשנותנו בשבת בתוך פיו לפי שנראה שרוצה להוליכן במקום אחר דרך רשות הרבים אבל מוך שבתוך המנעל מותר לצאת בו וליתנו אפילו בשבת, ועוד כתב אדם שיש לו ריח הפה מותר לצאת בפלפל בפיו ומספקא לן אם מותר ליתנו בשבת או לאו, ומותר לפרוף על האבן, פירוש לכרוך חוט ומשיחה סביבו כדי שלא יפול בגדו אבל על המטבע לא יפרוף לכתחלה בשבת אבל מערב שבת מותר, ומותר אדם לצאת בב' סרבלים אבל בב' חגורות יש אוסרין ויש מתירין ובלבד שתהיה אחת על הנוניל"ה והאחרת על הקוטיש, ובעל היראים אוסר, והוא שאינו צריך אלא אחד מהן שלא התירו לעשות כן אלא בדלקה, אבל שלא במקום דליקה ודאי אסור עד כאן לשונו, והורה ר"ת ז"ל אדם שכווץ גיד שוקיו או שיש חולי ברגלו שאינו יכול לצאת ולישען עליו שמותר לצאת במקלו בשבת, אבל זקנים שמנענעין גופן אסור, לא יצא הקטן במנעל הגדול דלמא נפיל ואתי לאתויי, ולא תצא אשה במנעל מרוחה, פירוש, קרוע דלמא מחייכי עלה

ספר תשב"ץ קטן סימן מז ד"ה ואומר שמותר

ואומר שמותר ללבוש שני סרבלים זה על גב זה בשבת. לפי שהוא דרך מלבוש. ולחגור ב' חגורות בשבת אחד על הקוט"א ואחד על השור"א קוט"א כדאיתא בפרק במה אשה (דף נט) תרי המייני קאמרת. ופי' התוס' דוקא זו על גב זו אבל אחת על הקוט"א ואחת על השור"א קוט"א מותר. ועוד מביא ראיה מפרק כל כתבי (דף קכ) שמונה שם כל י"ח מיני בגדים שיכול ללבוש בשבת מפני הדליקה ומונה פונדא וחגורה. ופונדא עצמו חגור הוא:

לקט יושר חלק א (או"ח) עמוד נח ענין ב ד"ה וזכורני שאמר

מי שנשא מצנפת +בשבת, עי' שו"ת מהרי"ל סי' קס"ז+ קטנה תחת המטרון שקורין בל"א קפא, אם נשא המצנפת מחמת הטנוף אסור לילך בשבת מחוץ לעירוב. וכן מצאתי בא"ח בסי' ש"א וז"ל: נדה מקושרת בבגד לפניה שלא תתלכלך בדם נדתה אסורה עכ"ל % ע"ש %. אבל אם נשא המצנפת מחמת הצינה מותר לילך עמה מחוץ לעירוב משום דמ"ש משני סרבלים? וכן מצאתי בא"ח בס' ש"א, אבל שני מלבושים שרו % ע"ש

ספר האגור סימני הספר הלכות הוצאת שבת

תלג. על הסרבלים שיש להם קפוצי מאחוריהם.

ספר האגור הלכות הוצאת שבת סימן תלג

נשאל מורי אבי מ"ר יהודא לנדא ז"ל על הסרבלים שיש להם מאחוריהם קפוצ"י בלע"ז שנושאין בשבת ותלויין מאחוריהם ודינם להיות משאוי מאחר שאינן מתכסין בהן רק כדי להציל מטינופא ובפרט אותם שתלויות ברצועות. והשיב דאותן שתפורין מותרין הם שהם ממש כמו המלבוש כי לפעמים מתלבשין מפני הרוח והקור ומפני הגשמים. וכתב בא"ז בשם הר"ר שמשון מקוצי דאיכא בירושלמי דאפי' משאוי כמו זה הצריך לפעמים כשהוא מחובר למלבוש שרי להוציא לרשות הרבים וכל אותן שתולים ברצועות. לאו שפיר עבידי עכ"ל.

ספר האגור הלכות הוצאת שבת סימן תלט

תרי הימייני קאמרת פירוש שתי חגורות ורש"י פי' שתי לשונות האחד אוסר והאחד מתיר ופסק ר"י דלכל הלשונות כשחגור אחד על חלוק וחגור אחר על הקוט"ה מותר שכן דרך בני אדם אפי' בחול. וכל שכן שמותר ללבוש ב' סרבלים דליכא מאן דאסר. ורבינו יואל פירש תרי הימייני לאסור ופסק דאסור להוציא דרך רשות הרבים ב' מקטרונים זה על זה לצורך חבירו. מרדכי פ"ז דשבת.

ספר האגור הלכות הוצאת שבת סימן תמ

וכתב רא"ם בספר יראים ב' סרבלי' וב' תכשיטין זה על זה והוא אינו צריך אלא לאחד מהם אסור. וכן הביא רש"י ראיה לאסור. ובעל התרומות כתב דמותר לצאת בשבת בשתי סרבלים מפני הצנה ואפי' אם היה אסור לצאת בב' חגורות. עוד מצאתי דמותר אדם לצאת בב' אנפליאות ולהתעטף בב' סודרים מפני הצנה שה"ל.

ספר יראים סימן רעד [דפוס ישן - קב] ד"ה מחללי שבת

הן ורגילות בתכשיטין נאים וגנאי להם להתפאר להראות. אמר עולא [ס"ב א'] נשים עם בפני עצמן הן ואסור לאיש לצאת בתכשיט אשה דלא חזי לאיש והאשה בתכשיט איש דלא חזי לאשה. ותנן [ס"ה א'] פורפת על האבן ועל האגוז ועל המטבע ובלבד שלא תפרוף בתחילה בשבת ואמר אביי [סיפא] אתאן למטבע וה"ה לאבן דכיון שאינו ניטל בשבת היינו מטבע אבל אגוז וכיוצא בו שרי בעי אביי אשה מהו שתערים ותפרוף על האגוז להוציא לבנה הקטן וקיי"ל בתיקו וכל תיקו דאיסורא לחומרא. שני סרבלים או לשני תכשיטין אחרים זה על זה והוא אין צריך להם אלא לאחד אסורים מדתנן לענין דליקה בכל כתבי הקדש [שבת ק"כ א'] לובש כל מה שיכול ללבוש ועוטף כל מה שיכול לעטוף למדנו שלא במקום דליקה אסור ורש"י הביא ראיה מכאן לאסור עלה דהא דאמרינן בבמה אשה [נ"ט ב'] קמרא עילוי המיינא מאי א"ל תרי המיינא קאמרת פי' אסורין הן. תנן [ס' א'] לא יצא האיש בסנדל המסומר ולא במנעל יחיד בזמן שאין מכה על רגלו ולא בתפילין ולא בקמיע בזמן שאינו מן המומחה ולא בשיריים

ספר מצוות קטן מצוה רפב

אפלפלין וגרגירי מלח שבפיו שנראה כשנותנו בשבת בפיו שרוצה להוליכו למקום אחר דרך רשות הרבים אבל מוך בתוך מנעלו מותר לתתו אפי' בשבת (צריך עיון אם הוא הדין קש) ואדם שיש ריח הפה מותר לצאת בפלפל שבפיו ומספקא לן אם מותר ליתנו בשבת בפיו אי לא. מותר לפרוף על האבן ועל האגוז פי' כורך חוט או משיחה סביבו שלא יפול בגדו אבל על המטבע לא יפרוף לכתחלה בשבת דמטבע לאו בר טלטול הוא אבל מערב שבת מותר אף על המטבע. ומותר אדם (דף נ"ט) לצאת בשני סרבלים אבל בשני חגורות יש אוסרים ויש מתירים ומותר לצאת בקמיע תלוי בצוארו בשבת בשביל חולי שעליו או בשביל שלא יחלה אם ידאג מחולי אפי' מחולי שאין בו סכנה ודוקא כשהרופא שכתבו הוא מומחה שריפא ג' בני אדם כל אחד מחולי משונה מחברו שאותו לחש שריפא זה לא ריפא זה ואף על פי שלחש זה הכתו' בקמיע לא ריפא רק פעם אחת הרי זה האדם מומח' וכל קמיעין שיתן אותו האיש מותר לצאת בהן בשבת (ש"ע אתמחו גברא לאותו לחש בכל פעם שיכתבנו אבל לא לשאר לחשים) אבל אינו

טור אורח חיים סימן שא

אדם בסודר המקופל על כתפו אע"פ שאין נימא כרוכה לו על אצבעו. הבלנים יכולים להביא סדינים שמסתפגין בהן דרך רשות הרבים דרך מלבוש שיכסו בו ראשו ורובו סכניתא והוא סודר גדול שתלוי לו בין כתפיו וראשו עטוף בו אם מביאו דרך רשות הרבים צריך לקשור ב' ראשיו למטה בכתפיו זה עם זה שלא יפול מראשו. לבדין הקשין אסור להביאם בר"ה או בכרמלית דרך מלבוש ואם הן רכין ובינונים שרי. שתי חגורות זו על גב זו אסור דהוי משוי אבל ב' לבושים שרי ובספר המצות התיר ב' סרבלים ואסר ב' חלוקים: כילה שיש בה רצועות שמותרין אותה בהם יכול אדם להתעטף בה ולצאת לר"ה ואין הרצועות חשובות כמשוי שמבוטלת אגבה הילכך מותר לצאת ברצועות התלוים באבנט אף על פי שאין המנעלים קשורים בהן דלא חשיבי ובטלי אגב האבנט אבל אם הם של משי חשיבי ולא בטלי ואסור אם אין המנעלין קשורין בהם מידי דהוה אטלית שאינה מצוייצת כהלכתה דאסור לצאת בה לר"ה דכיון שאינה מצוייצת כהלכתה הוי הציצית משוי דחשיבי ולא בטלי אבל כשמצוייצת כהלכתה לא הוי

בית יוסף אורח חיים סימן שא אות לו ד"ה ומה שכתב

אין הנאה בהם ואין דרך ללבשן ומשוי הוא וכמו שכתבו התוספות והרא"ש גבי שני חגורות. אבל התוספות כתבו סוף פרק חבית (קמז: ד"ה צריך) גבי סבניתא צריך לקשר שני ראשיה למטה שסבניתא הוא בגד דק ומשום הכי צריך לקשר שני ראשיה למטה שלא יפריחנו הרוח או משום דנראה כעין משוי לפי שהוא דק מאד ואינו נראה מלבוש אלא אם כן קשור עכ"ל הרי שהתירו אף על פי שהוא דק ואין בו הנאת מלבוש כיון שנושא אותו דרך מלבוש: כתוב בשבלי הלקט (סי' קז) בספר היריאים (שם) שני סרבלים ושני תכשיטין אחרים זה על זה ואינו צריך אלא לאחד מהם אסור מדתנן בפרק כל כתבי (קכ.) לענין דליקה עוטף כל מה שיכול לעטוף למדנו שלא במקום דליקה אסור ובעל התרומה (שם) כתב מותר לצאת בשני סרבלין מפני הצנה. וכתב עוד (שבלי הלקט שם) אפילו למאן דאסר תרי המייני נראה שאם בגדיו ארוכים וצריך לחגור חגורה בין כל בגד ובגד שלובש הרשות בידו ואין אנו אוסרין תרי המייני אלא זה על גב זה אם כן הני נשי דידן שיש להם כתנות שלובשות אותם ובהם המיינים תפורים לחגור מתניהם

בית יוסף אורח חיים סימן שא אות יד ד"ה כתוב בהגהות

כתוב בהגהות אחרונות דמרדכי (שבת דף פב סוע"ג) שאסור לנשים לישא מכסה על ראשם כדי שלא ירדו גשמים על צעיפיהם משום דאצולי טינוף הוא עכ"ל ולפי זה הא דתניא יוצאין בשקים מפני הגשמים שכתבתי בסימן זה (נא. ד"ה ומ"ש ואין יוצאין בקופה) צ"ל שאינו לובש השקים כדי להציל בגדיו אלא להציל גופו שלא יוזק מחמת לחות המים: וכתב האגור (סי' תלג) בשם אביו שהסרבלים שיש להם מאחריהם קפוצ"י בלע"ז אף על פי שמתכסים בהם להציל מטינוף שרי לצאת בהם בשבת כי לפעמים מתלבשים מפני הרוח והקור והגשמים והכי משמע בירושלמי (שבת פ"ו סוף ה"ב) מיהו הני מילי בתפורים אבל אותם שתלויים ברצועות לא עכ"ל. ואיני יודע מה חילוק יש בין תפורים לתלויים ברצועות דכיון דתלוי ברצועות תו ליכא למיחש דילמא נפיל ואתי לאיתויי ושמא כשתפור בבגד הוא מגין על מול העורף מהקור ומשום הכי שרי אבל כשתלוי ברצועות שוב אינו מגין מהקור וה"ל אצולי טינוף ואסור: ולי נראה דע"כ לא אסרינן בפרק קמא (יא:) מידי דליתיה אלא משום אצולי טינוף אלא דוקא בדבר

שולחן ערוך אורח חיים סימן שא סעיף לו

מותר לצאת בשבת בשני מלבושים זה ע"ג זה בין לצרכו בין לצורך חבירו בין שהם שני חלוקים בין שהם שני סרבלים (פי' סרבל כסות העליון) בין שהם שתי חגורות זו ע"ג זו, ואפי' אין מלבוש מפסיק ביניהם. הגה: ויש אוסרים שתי חגורות זה על זה אא"כ מלבוש מפסיק ביניהם (א"ז ותוספות ומרדכי פרק במה אשה), וכן ראוי לנהוג. ומותר ללבוש שני כובעים זה על זה (א"ז), וכן שני אנפילאות (אגור).

משנה ברורה סימן שא ס"ק קלז

(קלז) וכן שני אנפילאות - על כל רגל דהוי כשני סרבלים: