מעמיד
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / דברים החשובים

חולין קטז: קצת בענין מעמיד

**א. שיטות הראשונים בדין מעמיד בב"ח ושאר איסורין-**

מבואר ע"ז לה: דעת שמואל דאסרו גבינות העכו"ם מפני שמעמידים אותה בנבילה, והק' הראשונים תיפו"ל משום איסור בב"ח קטז:?

ועוד למה לא מהני קפילא לומר שאין בו טעם?

עוה"ק הראשונים דמבואר שם שלשמואל אין בו איסוה"נ, דייאסר ג"כ בהנאה משום בב"ח ולמה נאסר רק באכילה?

[ועיין בתוס' ע"ז שם ולקמן קטז. דאיסור בב"ח בכה"ג אינו אלא מדרבנן שאינו דרך בישול ולא גזרו עליו מספק שמא העמידו דהוי סד"ר לקולא, ועיין בהג' רעק"א פז-א שתמה ע"ד שהרי יתכן שאח"כ יבשלו ויעבור באיסור תורה של בב"ח].

א. כתב הרימ"ג דבדבר המעמיד לא בטל וכמו שאמרו שם בגמ' לענין אחר שנאסר בהנאה משום דאוקומי קמוקים ולכך אין טעם להתיר בהנאה.

והא דגבי בב"ח מבואר דתלי אם יש בו בנו"ט ולא אכפ"ל דהוי דבר המעמיד, שאני בב"ח דאין איסורו מחמת עצמו רק מכח התערובת, וכ"פ להלכה בשו"ע פז-יא.

ביאור תי' כנראה שני אופנים בראשונים:

א. ברמב"ן ור"ן חולין קטז: ותורי"ד ע"ז קטז: נראה משום דעיקר חפצא של בב"ח אינו אלא ע"י טעם[[1]](#footnote-2).

ב. בתורי"ד ע"ז לה: הביא לשון הרימ"ג באופ"א קצת ומשמע שם עיקר החילוק דשאני בב"ח שעיקרו מחמת תערובת ואין כל מין מצ"ע איסור, ודוקא בדבר איסור אמרינן מעמיד לא בטל.

וע"ע ט"ז או"ח תמב-ד הק' מעמיד בחמץ למה לא מתבטל והרי הוא היתר קודם זמנו, והוי כבב"ח, ומבואר בקושייתו דנקט דטעם בב"ח שאינו בטל אין עיקרו משום דרך בישול אלא דבהיתר לא שייך דין מעמיד וה"נ בב"ח שהוא היתר בהיתר לא שייך בו דין מעמיד ורק בדבר האסור שייך מעמיד.

ותי' הט"ז שם קצת סתום, ועיין בפמ"ג שם ובמקו"ח שם דבאמת בתי' נקט דשאני בב"ח דדרך בישול אסרה תורה אבל בחמץ אף שהוא היתר י"ל מעמיד לא בטל.

אבל ביד יהודה צח-א, פז-כא העיר שהוא דוחק בכוונת הט"ז, רק משמע סברתו דכיון דחמץ שמו עליו לכך מעמיד לא בטל ושפיר חו"נ, וכענין איסורא בלע שכתבו הראשונים בכ"ד.

ועוד הביא ממהרי"ט ח"ב יו"ד-ג ג"כ מבואר הטעם דלא אמרינן ביה מעמיד משום דהיתר שאני, ועיי"ש מה שהביא לשון הרדב"ז ד-אלף קמו, ועדיין הענין צ"ב בסברא.

וע"ע לקמן בדין הנאסר מבב"ח אם יש בו דין מעמיד.

ב. שיטת הראב"ד שאין איסור מעמיד כלל ורק באיסורי ע"ז החמירו, וכ"כ חת"ס יו"ד-פא לדקדק לשון התוס' צט: שהוכיחו ממתני' קטז: דהעמדה לא חשיב טעמא אף בכל איסורין, וכ"נ ביש"ש לדינא והו"ד במג"א שם.

ג. דעת התורי"ד ע"ז כתב שאין בליעה בצונן כלל ואין העור והחלב בולעים זמ"ז כלל (דאיירי בפחות מעל"ע), אלא שגזרו חז"ל כאילו נבלע בו כיון שהוא מעמידו.

והוסיף דהאי נו"ט דקתני במתני' היינו באמת כל שהוא מעמיד נאסר, וכמו מחמץ שנאסר כל שהוא מחמץ אף יותר משישים.

[ובכו"פ סקי"ח כיון לד' התורי"ד והוסיף שיסוד האיסור הוא משום שניכר בו כח ההעמדה, אבל לדעת הרימ"ג וודאי אין הביאור כן דהא לא נאסר אלא בנו"ט].

וכתב דלעולם איסור גבינות העכו"ם הוא גם משום בב"ח כמתני' קטז: אלא דנקט נבילה משום דבסתמא יש בו גם איסור נבילה.

ומשה"ק הראשונים למה לא ייאסר בהנאה כתב דכיון שאינו אלא מדרבנן לא אסרוהו בהנאה.

ועי' במרדכי בע"ז שם והו"ד להלכה ברמ"א פז-א דכל בב"ח דרבנן ע"י כבישה וכה"ג לא גזרו בו איסור הנאה ומקורו הביא מסוגיא זו שאין בו אלא איסור דרבנן של כבוש וכה"ג והוא קרוב לדעת התורי"ד [וכתב שם המרדכי שיש דוחין והיינו עפ"י שיטת שא"ר].

ועיין בהג' רעק"א שתמה ע"ד המרדכי א"כ איסורו משום בב"ח ולמה נקט שמעמידין אותו בקיבת נבילה, ובד' התורי"ד מבואר תי' לזה דקושטא דמילתא נקט דאית ביה נמי איסור זה, ועיין במגיה לבהגר"א שכיון לזה מדיליה.

ונמצא לנו מכ"ז מחלוקת הראשונים בדין מעמיד בכל איסורין, ובשו"ע פז-י פסק כהרימ"ג שיש לאסור ובטור פסק כשיטת ר"ת להתיר מעמיד.

ולדעת הרימ"ג שיש איסור במעמיד הנה בפשוטו דין מעמיד הוא ככל דברים החשובים דמדאורייתא בטל ורק רבנן החמירו עליהם, וכ"כ באו"ה-כה הו"ד במג"א תמב-ט.

אבל במג"א דקדק מלשון הטור שם שהוא איסור תורה דאל"כ לא היה בו איסור להשהותו בפסח לדעת הטור דכל שהוא רק איסור דרבנן אין בו איסור שהיה [וכן הביא בחת"ס יו"ד-עט מהא"ר תמב-יא בשם ס' אמרכל, ובהגהת מרדכי פ' אין מעמידין דלמ"ד טכע"ק דאורייתא ה"נ מעמיד דאורייתא, ויל"ע בדימוי זה].

**ב. עוד ביאור שיטות הראשונים-**

ובאמת שיטת התוס' שנקטו שיש לאסור מעמיד גם בב"ח, צ"ב מטענת הרימ"ג ושא"ר היאך ייאסר מעמיד בב"ח והרי אין בו נו"ט ולאו דרך בישול הוא?

וי"ל שהוקשה להם כקו' חת"ס-פב ורעק"א קטז: ובתשובה רז [והבאנו לעיל שקדם לכולם בתורי"ד ע"ז שם], דהא מ"מ העור בלע מהחלב וחנ"נ וממילא ייאסר משום מעמיד ככל איסורין.

עוי"ל עפמש"כ בשער"י ג-כא דמדרבנן אסור בב"ח גם בלא נתינת טעם רק באכילת שניהם כבר נאסר, ובזה לעולם הוי ככל איסורין דבעי ביטול, וכבר נתקשה בשער"י שם היאך התירו מעמיד גבי בב"ח, עיי"ש האריך והבאנו דבריו במקו"א, וי"ל שזהו שהוקשה להתוס' ע"ד הרימ"ג.

ודעת הרימ"ג צ"ע מקו' רעק"א והתורי"ד א"כ נימא שגם העור בלע מהחלב ונ"נ ואח"כ הוי כמעמיד דכל איסורין?

ובאמת עיקר ד' הרימ"ג ג"כ תמוהים היאך יבלע טעם כלל ע"י העמדה והרי הוא צונן וכמו שהק' התורי"ד, ועיין בכו"פ סקי"ח משכ"ב כד' התורי"ד שבאמת אינו בולע דהוי צונן בצונן בפחות מעל"ע ורק אסרוהו מכח ההעמדה שנתן בו, אבל בדעת הרימ"ג א"א לומר כן וכש"כ לעיל, ודעת הרימ"ג צ"ב.

א. ביד יהודה באר דאגב כח חזקו של העור הולך עמו הטעם.

ועפי"ז דן ביד יהודה ליישב קו' רעק"א והתורי"ד די"ל דאגב חוזקו בולע החלב מן העור אבל העור אינו בולע מן החלב [אלא דצ"ע דמ"מ אם עמד החלב בעור מעל"ע שלם ייאסר משום כבוש וחנ"נ והוי ככל איסורין ועיין לקמן בד' הש"ך והריטב"א שהביא האמ"ב].

ומיהו צ"ע מהלך זה לדעת רמב"ן שהובאה ברעק"א-רז אין איסור בב"ח אלא בשנתנו טעם זב"ז.

ב. רעק"א בהג' לש"ך פז-ל ובתשובה-רז יישב עפי"ד הש"ך שם שגם הנאסר מבב"ח אינו עושה דין מעמיד, ועיין לקמן בביאור ד' הש"ך, ומ"מ בתורי"ד שהבאנו שהק' כן מבואר דעתו דנאסר מבב"ח שפיר הוי ככל איסורין ויש בו דין מעמיד.

**ג. נאסר מבב"ח אם יש בו דין מעמיד-**

בשו"ע פז-י חלב הנמצא בקיבה שנמלח בקיבה אסור להעמיד בו, וכתב הרמ"א דעד שיהיה שישים בחלב אסור.

ותמה הש"ך סק"ל דכיון שכבר נאסר מתורת בב"ח למה לא יהיה בו דין מעמיד ככל איסורין?

ובשלמא בדעת הטור שכ"כ י"ל דאזיל כפי שיטתו דפסק דמעמיד בטל בשישים כדעת הראב"ד ור"ת[[2]](#footnote-3), אבל השו"ע פז-יא לא פסק כן אלא כהרימ"ג ומעמיד בכל איסורין אסור.

וכתב הש"ך דע"כ גם אחר שחל בב"ח מ"מ סגי בשישים כנגדו, כיון שאין איסורו מחמת עצמו, והוסיף דאף אם בב"ח ממש דרך בישול יש דין מעמיד כיון שנאסר [וכן מסיק בפר"ח סקכ"ז] אבל מ"מ בכבוש שאינו אלא דרבנן לא חשיב כמו האיסור עצמו, וצ"ב טובא.

ובפר"ח סקכ"ז באר הדבר דבאיסור דרבנן לא אמרינן חנ"נ, אבל ביד יהודה תמה ע"ז דכל שעדיין לא נסחט אינו ענין לחנ"נ ומעיקר דין בב"ח ששניהם אסורין כ"א לעצמו ככל איסורין כמבואר בתרוה"ד שהביא הש"ך קה-יז להוכיח מדין חה"ל.

ומסיק דסברת הש"ך הוא שהמעמיד הוא כח וחוזק בלבד ואינו ממשות מסויימת, וכלפי הכח המעמיד הוי כמו שנפרדו הבשר מהחלב ובהיתר קאי, ויל"ע בזה דסו"ס לא נפרדו בפועל י"ל דאכתי באיסורן קיימי.

אבל מ"מ תמה ע"ז דוודאי בעלמא ע"י מעמיד חייל נמי דין דממשו לא בטל ואינו כח נפרד, עיי"ש [ולד' היד יהודה הוא סברא מסויימת \מעמיד אבל בהג' דגמ"ר נקט שהוא סברא בכל איסורי משהו וה"נ מין במינו לר"י לא ייאסר בנאסר מבב"ח, יובאו דבריו לקמן].

ועפי"ד הש"ך כתב רעק"א בהג' לתרץ הקו' שהבאנו לעיל ע"ד הרימ"ג דאף אם בב"ח אין בו דין מעמיד שלא נאסר אלא דרך בישול מ"מ הרי העור בלע מהחלב ונעשה חנ"נ והוא ככל איסורין וממילא נדון אותו כדין מעמיד בכל איסורין, והבאנו לעיל שכה"ק התורי"ד ע"ד הרימ"ג.

וכתב רעק"א עפי"ד הש"ך דאף הנאסר מבב"ח אינו בדין מעמיד וכש"כ, ומ"מ בד' התורי"ד שהבאנו שהק' כן על הרימ"ג מבואר שלא כד' הש"ך.

וכבר הביא באמ"ב בב"ח-ה ד' הריטב"א חולין קטז: שכתב להדיא שלא כד' הש"ך ואם מלח את החלב שבקיבה אסור להעמיד בו גבינה שהרי הוא נאסר ובכל איסורין קי"ל דאמרינן מעמיד, ולפי"ז כתב באמ"ב דצ"ל דאיירי שלא שהה מעל"ע דאל"כ נאסר משום כבוש ואוסר משום חנ"נ.

[וע"ע בדגמ"ר שם הביא ד' רש"י קטז: שלא דן לאסור את החלב שנ"נ אלא משום מין במינו לא בטל ותיפו"ל משום מעמיד שהרי נאסר ונעשה כשאר איסורין, ויתכן דעת רש"י דמעמיד אינו אוסר כדעת היש"ש.

אבל בדגמ"ר כתב די"ל עוד עפי"ד הש"ך דנאסר מבב"ח אינו פועל דין מעמיד במשהו, ונתקשה שם דא"כ אף מין במינו לר"י לא ייאסר מכח זה, ולפי"מ שהבאנו מד' היד יהודה הוא סברא מיוחדת לענין מעמיד אבל לענין מין במינו במשהו שפיר אוסר].

1. ובתוס' ע"ז לא נראה כתי' זה רק שאינו אלא צונן אבל אם יבשלו יהיה בו דין מעמיד אף בב"ח. [↑](#footnote-ref-2)
2. אלא דצ"ע סתירת ד' הטור מדבריו בהל' פסח דמעמיד אפי' באלף לא בטיל, ועיין בפמ"ג דבדין דאורייתא פסק הטור לאסור מעמיד ורק בכבוש בב"ח שהוא איסור דרבנן היקל השו"ע בדין מעמיד.

   ובאמת בד"מ פז-ח תמה על הטור בדין זה דלפמש"כ באו"ח לאסור מעמיד א"כ ה"נ ייאסר המעמיד שהרי כבר נאסר מבב"ח?

   וכתב ליישב דשאני בב"ח משאר איסורין, ואינו ברור כ"כ כוונתו שהרי כבר נאסר וכנראה כוונתו ע"ד תי' הש"ך.

   ועוד כתב ליישב דהכא הוי זוז"ג יחד את העמדה שהעור והחלב יחד גורמים ובכה"ג אין דין מעמיד. [↑](#footnote-ref-3)