48 סח בין תפילין לתפילין
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

;אור ליום ה' ד' מרחשון תשס"ד

**בטעם הא דסח בין תפילה לתפילה עבירה היא בידו**

**ובביאור דעת רש"י ודעימי' דבלא סח אין מברכין אלא ברכה אחת**

**ובמה שדנו הראשונים בהפסק באמצע בדיק"ח הלל ומגילה**

מנחות דל"ו., תנא סח בין תפילה לתפילה, עבירה היא בידו וחוזר עלי' מעורכי המלחמה.

הנה בטעם הא דעבירה היא בידו, מצינו ד' שיטות בדברי הראשונים, וכמו שיתבאר בס"ד.

**א'**, א] פירש"י ז"ל, סח בין תפילה לתפילה ולא בירך על של ראש אלא סמך על ברכה ראשונה, עבירה היא בידו וכו', עכ"ל, וכן פירש"י גם בסוטה דמ"ד:, והתוס' בד"ה עבירה, כתבו דמתוך פירש"י משמע, דאם סח ובירך שרי וליכא איסורא, אלא אדרבה שכר מצוה ושכר ברכה וכו', עכ"ל, ונמצא לפ"ז שלדעת רש"י, הא דעבירה היא בידו, הוא במה שלא בירך על תפילין של ראש, והניח התפילין בלא ברכה, וע' תוהרא"ש בסוטה דמ"ד: שהק' על פירש"י, דלישנא לא משמע כפירושו, דמשמע דהסיחה גורם העבירה ולא חיסרון הברכה, והקר"א שם הקשה, דהול"ל דכל מי שלא בירך על מצוה חוזר מעורכי המלחמה, ומ"ט נקט לה בהך גונא שסח, ועוד הק' שם, דמ' בגמ' דעל ביטול מ"ע אין חוזר מעורכי המלחמה רק בעובר עבירה במעשה, וא"כ לדעת רש"י דהעבירה היא במה שלא בירך, מ"ט הוא חוזר ע"ז מעורכי המלחמה, וצ"ע בזה.

ובעיקר דעת רש"י דאם סח ובירך שרי וליכא איסורא, ואדרבה שכר מצוה ושכר ברכה, צ"ע דמ"ט לי"ב משום ברכה שאי"צ, וכמו שהביאו התוס' בד"ה סח להוכיח דכל שיכול לפטור עצמו מברכה שני' קרי לי' ברכה שאינה צריכה, ובתוהרא"ש בסוטה שם כתב ע"ד רש"י, דלישנא לא מ' כפירושו וכו', הלכך נ' לפרש דהסיחה היא העבירה, שגורמת לו לברך ברכה של"ה צריך, וכן מוכח לעיל בפ' ואלו נאמרין וכו', אלמא כל היכי שיכול לפטור עצמו בברכה אחת, אם גורם שצריך ברכה אחרת מיקרי ברכה שא"צ, עכ"ל.

וי"ל בזה, לפמש"כ הרמ"ע מפאנו בשו"ת סי' נ"ט, דרק בההיא דיומא הוי זה ברכה שאינה צריכה, אך בעלמא היכא שרצונו לפטור רק דבר א', ל"ח ברכה שאינה צריכה, עיי"ש בטעמו, ולפ"ז ניחא ד' רש"י.

וע' עוד בשו"ת בנין שלמה ח"ב או"ח סי' ד' מש"כ בישוב דעת רש"י, ועמש"נ עוד בזה בדברינו בדין סח בין שחיטה לשחיטה סק"???.

ב] וע' בספר ארצות החיים סי' כ"ה באר"י סק"ב שכתב בזה, דס"ל לרש"י דהא דאסור לגרום ברכה שאינה צריכה, היינו רק היכא שמברך אותה ברכה עצמה שלא לצורך, אבל כאן שתיקנו על של ראש ברכה מיוחדת על מצות, ס"ל לרש"י דאף שיכול לפטרה בברכת להניח, מצוה להפסיק ולשוח כדי שיוכל לברך עליו ברכה הראוי' לו, כיון שהיא ברכה מיוחדת.

ושמעתי להוסיף בזה, דהנה בהלכות תפילין לרש"י, (בספר הפרדס סי' ל"ח **והובאו גם במחז"ו ובשבה"ל**)**,** חזר בו, ופי' דאף היכא שלא סח מברך על ש"ר על מצות, והיכא דסח מברך על ש"ר ב' ברכות, (**וע' בחי' הר"ן בנדה דנ"א: שהביא כן בשם רש"י, וע'** בהגה' שעה"ח לבעה"ע הלכות תפילין חלק הח' אות ח', שעמד בזה ע"ד רש"י שחזר בו משיטתו בש"ס), וגם חזר בו ופירש דהא דעבירה היא בידו הוא אף שבירך על ש"ר ב' ברכות, ולפ"ד הארצוה"ח ניחא דב' החזרות תליין זב"ז, דכיון דחזר בו וס"ל דע"י שסח צריך לחזור ולברך ברכת להניח, ע"כ שפיר אי"ב משום ברכה שאי"צ.

וי"ל עוד, דהנה בארצוה"ח שם כתב, דלרש"י לטעמי' דשרי להסיח, ניחא הרבה מן הקושיות שהק' הראשונים על דעה זו דאין מברך על מצות רק בסח, חדא מהא דמני בברכות בסדר ברכות השחר גם ברכת על מצות על של ראש, (ועמדו בזה התוס' בברכות והמרדכי בסוגיין), ועוד הק' המרדכי היכי ס"ד דתיקנו חכמים ברכה מיוחדת לפושעים ועוברים על דברי חכמים וסחים בין זל"ז, וכן ממש"א בירושלמי פ"ב דברכות, דכשהוא נותן של יד מברך להניח על של ראש מברך על מצות, (ועמדו בזה הרמב"ן והר"ן בנדה דנ"א:, והרי"ד בספר המכריע סי' פ"ז, ובעה"ע הלכות תפילין חלק הח', ואו"ז סי' תקפ"ב), וכתב הארצוה"ח דלרש"י לטעמי' ניחא כל קו' אלו, כיון דשרי לו להסיח בין תפילה ש"י לתש"ר, ואדרבה ראוי להסיח ושכר מצוה ושכר ברכה בידו.

**[**ויש להוסיף, דהנה לדעת ש"ר דס"ל כדעת רש"י דאין מברכין על מצות רק בשסח, וס"ל נמי דאסור לשוח אף אם חוזר ומברך, הרי הדרי הנך קו' לדוכתיהו, וצ"ל לדעתם כמש"כ המרדכי בסוגיין, והתוהרא"ש והמאירי בסוטה ספ"ז, שתיקנו ברכת על מצות למי שאין לו רק תפילין של ראש, וכן מש"א בברכות בסדר הברכות, דמברך על של ראש על מצות, היינו מי שאין לו רק של ראש, וכן מש"א בירושלמי פ"ב דברכות דמברך על ש"ר על מצות, היינו במי שאין לו רק ש"ר, (וכתבו כן הרמב"ן והר"ן בנדה דנ"א:), וע' בארצוה"ח שם מש"כ עוד לפ"ז לישב קו' הרי"ד בספר המכריע, מלישנא דגמ' דאביי ורבא דאמרי תרוייהו סח מברל אחת ולא סח מברך ב', והק' הרי"ד דהול"ל הבמ"ע בדסח, (וכן הק' בעה"ע בהל' תפילין שם), אך להנ"ל ניחא, דר' יוחנן לא מיירי בסח שהרי אסור להסיח, אלא מיירי בדלי"ל רק של ראש עיי"ש בדבריו, ועיי"ש שנתן תבלין לזה, דאמרי' בירושלמי בברכות דר' יוחנן בסתוא דהוה חזיק רישי' ל"ה לביש אלא תפילין דאדרעי, וא"כ הי' מנהגו של ר"י להניח לפעמים רק תפילה אחת, וע"כ הודיע הברכה שיברך על כל תפילה כשמניחה לבדה, עכ"ד.

והנה אמנם לדעת רש"י גופי' נ' דאין לישב כן, ולומר שעיקר מה שתיקנו ברכת על מצות הוא למי שאין לו רק תפילין ש"ר, שהרי רש"י פירש דהא דעל ש"ר מברכין על מצות, הוא משום דעכשיו גומר את המצוה, ואם עיקר תקנת ברכה זו היתה למי שיש לו רק ש"ר, לא הי' להם לתקן נוסח דעל מצות, ובע"כ שדעתו שעיקר התקנה היתה למי שסח, וז"ב, וע"כ לרש"י לטעמי' בע"כ לישב כנ"ל, דשפיר תיקנו ברכה למי שסח, כיון דליכא איסור בשיחה, ואדרבה מצוה להשיח, (ולדעת ש"ר שעיקר מה שתיקנו ברכת על מצות הוא למי שאין לו רק ש"ר, צ"ל דמה שתיקנו נוסח דעל מצות, הוא כמש"כ התוס' בברכות ד"ס: דהוא משום דשל ראש הוא עיקר דיש בה ד' בתים ושין, או כמש"כ הרא"ש בפ"ק דפסחים, שלא רצו לתקן מטבע אחד לש"י ולש"ר, (אך התוס' שם אזלי לדעת ר"ת, וכן הרא"ש בפשוטו אזיל לדעת ר"ת), או כמש"כ הקר"א בסוגיין דתיקנו מטבע הברכות דלישנא דקרא, דבש"י כתיב וקשרתם לאות, ונזכר ההנחה בקרא, וע"כ מטבע הברכה הוא על ההנחה, ובש"ר כתיב והיו לטטפת, ולא נזכר בקרא ההנחה, וע"כ מטבע הברכה הוא על מצות תפילין, ואין מזכירין לההנחה)**]**.

ולפ"ז י"ל, דכל מה שחידש כן רש"י דשרי להסיח, ולי"ב משום ברכה שאינה צריכה, הוא רק משום דס"ל דאין מברכין על מצות רק בשסח, וע"כ בע"כ דשרי להסיח, דאל"כ לא היו מתקנים ברכה מיוחדת לפושעים, וגם מכח שאר הקושיות הנז', אך למה שחזר בו רש"י וס"ל דאף היכא שלא סח מברכ על ש"ר על מצות, תו לי"ל מקור דשרי לו להסיח, וז"פ.

ג] ובסוטה דמ"ד נתבאר די"ל עוד בדעת רש"י, ואעתיק הדברים בקצרה, וכל פרשה שנאמרה ונשנית וכו', דהנה בתוהרא"ש בסוטה שם הק' עוד על שי' רש"י, דכיון דב' מצוות הן ונתקן על מצות לברך בש"ר, למה נפטר בברכת להניח כשהוא מניח שתיהן יחד, וכעי"ז ובנוס"א הק' הרא"ש גם בהל' תפילין סי' י"ד, וכעי"ז בספר התרומה הל' תפילין, ובמה שהזכיר תוהרא"ש בקושיתו דב' מצוות הן, עמש"נ בסוטה שם, וכעת נ' טפי, דאי הוה מצוה אחת, הרי דשפיר י"ל דכשמברך על המצוה כולה מברך להניח, וכשמברך על חלק ממנה מברך על מצות, (דוגמא לזה מצינו בד' מינים דמברך על נטילת לולב, ואם מברך על שאר מינין לחודייהו מברך על נטילת אתרוג וכה"ג), אך כיון שב' מצוות הן, והויא הברכה על ש"י בפנ"ע ועל ש"ר בפנ"ע, ע"כ אין טעם שישתנה נוסח הברכה.

ונראה בשי' רש"י, דמה דכשלא סח אינו מברך על ש"ר, לאו היינו שברכת של יד חלה גם על ש"ר ופוטרתו, שהרי ברכת ש"ר היא על מצות, ול"מ ברכת להניח לפטרה, אלא היינו דכל שמניח יחד ש"י וש"ר, מברך רק על ש"י וא"צ כלל לברך על ש"ר, והיינו דכיון דהוי חדא מעשה מצוה דהנחת ב' התפילין, ע"כ א"צ לברך רק על תחילת המעשה דהיינו על ש"י.

וכמדומני שמכבר שמעתי לדקדק כן בל' רש"י בסוגיין, שכתב דלא סח אינו מברך אלא על של יד בלבד, והתוס' העתיקו פירש"י דמברך אחת בין של יד ובין ש"ר, וכעי"ז העתיק הרא"ש בהל' תפילין ותוהרא"ש בסוטה שם, והנה לפי גירסתם נ' דחיילא הברכה אף על ש"ר, אך לפי גירסתינו מ' דאין מברך רק על של יד, (דאל"כ הו"ל לרש"י למימר דאין מברך אלא להניח).

ולולי דמסתפינא הייתי אומר כעת, דה"נ להיפך אם מניח תחילה של ראש ואח"כ של יד, היכא שעבר ועשה כן, או היכא שא"א לו להניח של יד תחילה, אי נימא דכה"ג שרי להניח תחילה ש"ר, אינו מברך אלא על מצות תפילין, ואין מברך אח"כ על של יד כלל, אך זהו חידוש רב.

ועוד נ' כעת לפ"ז, במה שראיתי שכתבו, דלדעת רש"י, בדיעבד אם בירך על תפילין ש"ר להניח תפילין יצא יד"ח, ולמדו כן מהא דחזי' דכשלא סח מהניא ברכת להניח שבירך על תפילין ש"י גם לתפילין ש"ר, אך למש"נ נ' שאי"ז כן, דלעולם ברכת להניח ל"מ מהניא כלל לתפילין ש"ר, ואך שכשמברך להניח על ש"י ולא סח בין ש"י לש"ר, א"צ לברך על ש"ר, אך לאו היינו דברכת להניח חיילא על ש"ר, וז"ב, ומה שהביאו כן מד' הגרע"א בגליון סי' כ"ה למ"א סקט"ו, שגו בזה, עיי"ש.

ועתה האיר ד' עיני, וכמדומה שהדברים מפורשים כן בד' הרא"ש בפ"ק דפסחים סי' י', ובשו"ת כלל י"ד סי' ג', ז"ל, וכ"ז אין נ"ל, אלא שיש ליזהר שלא יסיח בין ברכה לתחילת הבדיקה, ואחר שהתחיל ל"ה שיחה הפסק, מידי דהוי אישיבת סוכה וכאדם המדבר בתוך סעודתו דל"ה שיחה הפסק וכו', דלא מצינו דשיחה הוי הפסק אלא בין תפילין לתפילין, משום דברכה ראשונה קיימא נמי אהנחת תפילין ש"ר, ואם סח צריך לברך פעם אחרת להניח תפילין לפי' ר"ת, ולרש"י נמי כיון דתרי מצוות נינהו ולא מעכבי אהדדי ואם לא סח א"צ לברך על מצות תפילין, א"כ הוי היסה"ד, עכ"ל.

ולכאו' אינו מובן המבו' בדבריו דהא דשיחה מפסקת בתפילין, הוי זה לר"ת מטעם א' ולרש"י מטעם אחר, וצ"ב.

ונ' בכונתו, דלדעת ר"ת דגם על ש"ר מברכין להניח, וברכת להניח שמברך על ש"י פוטרת את ש"ר, הרי דהיינו דחיילא הך ברכה גם על ש"ר, וכ"ה ל' הלכות תפילין עתיקתא שהביא הרא"ש בהל' תפילין סי' ט"ו, וע"כ כל שסח בין ש"י לש"ר, הוי כסח בין ברכה למצוה שצריך לחזור ולברך, ועמש"נ עוד בפרט זה בדברינו בדין סח בין שחיטה לשחיטה, שמד' הרא"ש בפ' כסוי הדם נ' שאין הטעם בזה דהוי כסח בין ברכה למצוה, אלא משום שהשיחה מחלקת להמצוות זמ"ז, וזה לכאו' דלא כהמבו' בד' הרא"ש בפסחים, עיי"ש בזה, וצ"ע כעת.

אך לדעת רש"י דברכת ש"ר הוי על מצות, הרי דהא דכשמברך להניח על ש"י ולא סח אינו מברך על ש"ר, אין הטעם משום דברכת להניח חיילא גם על ש"ר, שהרי ש"ר אין ברכתו כלל להניח, והיאך יהני שתחול ברכת להניח על ש"ר, אלא בע"כ הטעם דכל שלא סח ומצורפין להדדי, מברך על ש"י וא"צ כלל לברך על ש"ר, אך לדעת ר"ת נ' דאין לפרש כן, דאי כל שלא סח הוו של יד ושל ראש מצורפין זל"ז, והוו כמצוה א', א"כ מ"ט מברך על ש"ר על מצות, והיכן מצינו דמברך באמצע המצוה ברכה אחרת, ובע"כ שלדעתו אין ש"י וש"ר מצורפין זל"ז כלל, והא דברכת להניח פוטרת לש"ר הוא משום דחיילא הברכה גם על ש"ר, ומה"ט הוא דהוי השיחה הפסק, וכנ"ל, ולדעתו הא דשיחה הוי הפסק, הוא משום דכל שסח נתחלקו הש"י וש"ר זמ"ז, כיון דבעיקרן ב' מצוות נינהו ואין מעכבין זא"ז, ע"כ ל"ח כהמשך א' רק אם לא סח ולא הפסיק ביניהם, אך כל שסח הוי זה היסה"ד, וזה ע"ד מש"כ הרא"ש בפ' כסוי הדם לחלק בדין שיחה בין מצוה א' לב' מצוות, ואכמ"ל, והרי שמפורש כן בד' הרא"ש לפרש כן בד' רש"י כמש"נ, וברוך ד' שהנחני בדרך אמת.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא דס"ל לרש"י דשרי להסיח בין ש"י לש"ר ולי"ב משום ברכה שאי"צ, דדין ברכה שאי"צ הוי רק היכא דהו"מ ליפטר בברכה שבירך כבר, ומחייב עצמו בברכה אחרת, והיינו דוקא משום דאם לא הי' מחייב עצמו בברכה אחרת הי' ע"ז הברכה הקודמת, אך משא"כ הכא דכל שלא סח ליכא ברכה כלל על ש"ר, שהרי ברכת להניח לא חיילא על ש"ר, דברכת ש"ר היא על מצות, ואך דא"צ לברך על ש"ר משום דא"צ לברך על סוף המעשה, הרי שכל שסח וגורם שיהא טעון ברכה ל"ה זה ברכה שא"צ, דהגורם לחייב עצמו בברכה על דבר שלא הי' טעון ברכה, אינו גורם ברכה שא"צ, אלא אדרבה שכר ברכה בידו.

וגם לפ"ז ניחא מה דבהלכות תפילין שחזר בו רש"י וס"ל דאף כשלא סח מברך על ש"ר על מצות, וכשסח מברך עליו גם להניח, חזר בו נמי וס"ל דאסור להסיח גם אם חוזר ומברך, ולמש"נ הרי דתלי זב"ז, דאחר שחזר בו וס"ל דכל שסח צריך לחזור ולברך להניח, ואלמלי שהי' סח היתה ברכת להניח חלה גם על ש"ר, הרי דהוי גורם ברכה שא"צ, וכמש"נ.

ועיי"ש שנת' לדון עוד לפ"ז, בעצת הגרע"א באו"ח סי' כ"ה, לברך ב' ברכות ולצאת מידי חשש ברכה לבטלה, ע"י שיכוין שאם הדין כרש"י אינו מכוין לפטור בזה הברכה לש"ר, ואז ממילא מברך שפיר על ש"ר על מצות וכו', ונת' שם דמד' הרא"ש בהל' תפילין סי' י"ד נ' דלס"ל לעצה זו, וגם הקדמונים שהצריכו לומר בשכמל"ו כנראה דלא ס"ל לעצה זו, ולמש"נ יש לדון דל"ש כלל לכוין שלא לפטור הש"ר, כיון דבלא"ה אין ברכת הש"י פוטרת להש"ר, אלא היינו דכל שמצורפין הש"י וש"ר זל"ז א"צ לברך כלל על ש"ר, וע"כ ל"מ בזה כונה שלא לפטור, וע' בדברינו בדין סח בין שחיטה לשחיטה, מש"נ עד"ז לענין הנידון אי בב' שחיטות מהני שיכוין שלא לפטור השחיטה השני', וצ"ע בזה.

**ב'**, בתוהרא"ש בסוטה דמ"ד: כתב דהעבירה שבידו היא משום שגורם ברכה שאי"צ, וכ"כ הר"ן בר"ה די"א. מדפי הרי"ף, עיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד הרי"ף, וע' להלן אות ד' מש"נ בביאור ד' הרי"ף.

**ג'**, כתב בעה"מ בשלהי ר"ה, ז"ל, עבירה היא בידו וכו', כיון דכתיב בהו בתפילין של יד ושל ראש והיו לאות על ידך ולזכרון בין עיניך, צריך זכירה שתהא תיכף תפילה ש"ר לתפילה ש"י, כדי שתהא הוי' אחת לשתיהן, ואם הסיח דעתו והפליג בדברים ביניהם עבירה היא בידו, לפיכך חוזר ומברך ברכה על תפילה ש"י וממשמש בתפילה ש"י ומחזק הקשר, ועוד מברך ברכה שני' על ש"ר, ותוכף ב' מצוות זו לזו, וזהו שאמרו סח מברך ב' וכו', ואם סח ביניהן מברך ב' על ש"ר, לפי שחוזר ומברך ברכת ש"י ותוכף לה ברכה שעל ש"ר וה"ל כמברך ב' על ש"י וכו', עכ"ל, והביאו הר"ן שם, וכ"כ הריטב"א בפסחים ד"ז: דהעבירה היא משום והיו.

ומשמעות ל' הבעה"מ שכתב ותוכף ב' מצוות זו לזו, נראה דאין עיקר הדין דחוזר ומברך, אלא עיקר הדין הוא דצריך לחזור ולמשמש בש"י כדי לתכוף ב' המצוות זו לזו, וכיון שממשמש בשל יד, ע"כ צריך לחזור ולברך עליו, וראיתי שפירש כן בארצוה"ח סי' כ"ה אר"י סק"ב, וכתב לפ"ז דבע"כ דשי' בעה"מ היא כדעת השו"ע דבהזיז התפילין ע"ד להחזירן צריך לחזור ולברך, ועיי"ש באר"י סק"ג מש"כ לדון לדחות בזה.

אך יל"ד לפרש ד' בעה"מ להיפך, שעיקר הדין הוא שחוזר ומברך על ש"י, אחר שעתה שיניח גם ש"ר יהא קיום ראוי דתש"י שמעיקר דינו הוא לתוכפו לש"ר, ועל תוספת קיום זה חוזר ומברך, והא דממשמש בש"י הוא משום הדין המבו' להלן בסוגיא דכל שהניח בלילה ומברך ביום צריך למשמש, וה"נ הכא דכוותה, ולפ"ז אי"ז ענין לפלוגתת השו"ע והרמ"א בהזיז התפילין ע"ד להחזירן, וצ"ע בזה.

**ד'**, א] ז"ל הרי"ף שלהי ר"ה, שאלו מקמי ריש מתיבתא, המברך יום ר"ה על תקיעת שופר בתר ס"ת והשיח, צריל לברך על התקיעות של סדר ברכות או לא, ואהדר להו הכין קא חזו רבנן שגוערין בזה ששח וכו', ואעפ"כ קשה להשיח דתניא שח בין תפילה לתפילה עבירה היא בידו וחוזר עלי' מעורכי המלחמה, וכ"ש כי האי ששח בין תקיעות שמיושב לתקיעות שמעומד, אלא שאינו חוזר ומברך שמצוה א' היא וכו'.

והר"ן שם תמה ע"ד הרי"ף, דהתם ל"ד כלל לתקיעות, דכיון דהתם הוא גורם שיהא מברך ברכה אחרת בדין הוא שתהא עבירה בידו, לפי שאסור לאדם לגרום שיהא חייב לברך ברכות הרבה כל שאפשר לו ליפטר בברכה אחת וכו', אבל כאן כיון שאינו גורם ברכה למה יהא אסור, הרי לא שמענו בשום מקום שמי שבירך על המצוה והתחיל שלא יהא רשאי לדבר עד שיגמור, ואטו מי שיתחיל לבדוק חמצו כלום אסור לו לדבר עד שיגמור ביעורו, א"כ בא ונאמר שאף מי שמברך המוציא יהא אסור לדבר עד שיגמור סעודתו וליתא וכו', עכ"ל.

והנה מד' הר"ן נ' שפי' טעמא דהרי"ף, דהוא משום הברכה, והיינו שהגם שאין השיחה הפסק שיהא זקוק לחזור ולברך, מ"מ לכתחילה אין לו להשיח, כדי שלא יהא הפסק בין הברכה לגמר המצוה, וזהו שתמה הר"ן ממה שלא מצינו שמי שבירך על המצוה אינו רשאי לדבר עד שיגמור ושמי שמברך המוציא אינו רשאי לברך עד שיגמור סעודתו, וע' גם בביאור הגר"א או"ח סי' תרצ"ב ס"ג, שכתב שטעם איסור השיחה הוא דומיא דהאיסור להפסיק באמצע ההלל, והטעם משום דהברכה קאי על כולו, וכמש"כ תוס' שם שמזה הוכיח ר"ת שמברכין על ההלל אף בימים שאין גומרין את ההלל, וכ"ה במ"ב שם ס"ק ח' וט', ועיי"ש גם בט"ז סק"ב.

אך צ"ע בזה בתרתי, חדא דא"כ מה מדמי לה הרי"ף לתפילין, הרי בתפילין ליכא למיתי עלה משום הברכה, שהרי כל שסח מברך על ש"ר ושפיר איכא להש"ר ברכה מעליא בלא הפסק, גם צ"ע לפ"ז מש"כ הרי"ף דמהא דסח בין תפילה לתפילה עבירה היא בידו, כ"ש כי האי שסח בין תקיעות וכו', ואם טעם איסור שיחה הוא משום הפסק בין הברכה לגמר המצוה, מ"ט הוי זה כ"ש, גם צ"ע דלפ"ז הי' בדין דאם עבר וסח מעט, שוב רשאי הוא להשיח עוד, שהרי כבר בלא"ה איכא הפסק בין הברכה לגמר המצוה, ואי"ז במשמע, אך ע"ז י"ל דכל תוספת הפסק בין הברכה לגמר המצוה אסורה .

ב] אמנם מד' התרוה"ד למדנו לפרש באופ"א, דהנה ז"ל התרוה"ד בח"ב סי' ק"ז, תפילין בחוה"מ לסמ"ק שכתב וטוב להניח בלא ברכה, אותן הנוהגין כן אם מדברין בין תפילין לתפילין, נראה שאע"פ שאין מברכין אסור להם לדבר וכו', ואין הטעם דוקא משום דמביא עצמו לידי ברכה שא"צ לו, אלא בלא זה יש עבירה להסיח, כדמוכח באשירי פ' בתרא דר"ה בתשובה המתחלת שאלו מקמי' רבא ריש מתיבתא וכו', עכ"ל, והיינו דמדמי לה דה"נ אין לדבר באמצע התקיעות, ש"מ שאין הטעם משום גורם ברכה שא"צ, שהרי בתקיעות א"צ לחזור ולברך, וכמשה"ק כן הר"ן, והרי שמפרש דהא דאין רשאי לדבר בין תפילה לתפילה, אי"ז כלל משום הברכה, אלא הוי זה דין בפנ"ע שאסור לדבר, ואין לפרש הטעם משום והיו, וכד' בעה"מ, דא"כ הרי לא הי' לנו לאסור בתקיעות, וכפי הנראה הטעם בזה הוא, דכיון שהתחיל במצוה, מוטל עליו לגמרה, ואסור לו לשוח ולהפסיק באמצע קיום המצוה, אך בד' הר"ן אין לפרש כן, שהרי הק' ע"ז דא"כ יהא אסור לדבר באמצע הסעודה, והרי שאין הטעם משום דאסור להפסיק באמצע המצוה, אלא משום דאסור להפסיק אחר הברכה.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז מתבארים היטב ד' הרי"ף, במה שדימה דכ"ה דבתפילין אסור להשיח ה"נ בין התקיעות, וניחא נמי דהוי זה כ"ש, דאם בתפילין אסור להשיח הגם שב' מצוות הן, כ"ש שאסור להשיח בין תקיעות דמיושב לתקיעות דמעומד שהכל מצוה אחת היא, ואשר ע"כ אף היכא שכבר סח והפסיק, מ"מ אסור לו לדבר, שאסור להפסיק באמצע המצוה, וע' בט"ז סי' תרצ"ב סק"ב, שכתב בתו"ד דיש לאסור גם משום שבכל מצוה שהוא עוסק אינו רשאי ליפטר משם עד שיגמור כוה ואיסור יש בהפסקתו, עכ"ל, אך מה שדימה לבדיק"ח צ"ב, דבבדיק"ח כתב הרא"ש דליכא איסור בשיחה, ורק דלכתחילה טוב ליזהר שלא לדבר כדי שיתן לב לבדוק בכל מקום, וכדלהלן סק"ז אות א'.[[2]](#footnote-3)

אך בדעת הרא"ש שמדבריו הוכיח כן התרוה"ד, עדין צ"ע בזה, דיעו"ש ברא"ש שהעתיק כל ד' הרי"ף, וכתב עוד ז"ל, ור"י גאות כתב ולא עוד אלא שאפי' הקהל צריכין ליזהר שלא להסיח שאי"ז מברך לתקוע אלא לשמוע בקול שופר, עכ"ל, ומזה מבו' לכאו' להדיא דשורש האיסור הוא משום הברכה, דאם הוי האיסור משום דאסור להפסיק באמצע מצוה, א"כ אף אם הי' מברך לתקוע נמי היו הציבור אסורין להפסיק, ואולי יש לדחוק שכונתו, דאילו הי' מברך לתקוע, אשר היינו דהמצוה היא בתקיעה, לא היו הציבור אסורין להפסיק, כיון שאין הם עצמן עושין המצוה, אלא התוקע מוציאן, ורק משום שמברכין לשמוע, אשר היינו דהמצוה הוי בשמיעה, וכל הציבור עושין המצוה בעצמן, ע"כ אסורין הן להפסיק, וצ"ע בזה.

**[**ובמש"נ בטעם איסור ההפסק באמצע המצוה, ע' בשו"ת הרשב"א ח"א סי' רמ"ד, שפירש שם דהא דאסור להשיח באמצע המצוה הוא כדי שיכוין לבו למצוה, אך נ' שם דאי"ז איסור גמור, אלא שראוי שלא להסיח וגוערין בו, וצ"ע אם זה מתישב עם ד' הרי"ף דמדמי לה להא דסח בין תפילין לתפילין דעבירה היא בידו וחוזר עלי' מעורכי המלחמה, אך גם ל' הרי"ף הוא דגוערין בו, וצ"ע, ובח"ה סי' י"ג נ' מד' הרשב"א, במה שהעתיק ד' השואל, דהוי האיסור ע"ד האיסור להפסיק בתפילת שמו"ע ובק"ש וברכותי', אך אי"ז מוכרח בכונתו, עיי"ש, וע' עוד בס' המכריע להרי"ד סי' ס"ו שכתב בתו"ד, ז"ל, מיהו לכתחילה אסור להפסיק מצותו ולהסיח דברים בטלים כדתנן המפסיק ממשנתו ואומר מה נאה אילן זה וכו', אבל לשאול ולהשיב מפני היראה והכבוד התירו לו חכמים, כדתנן בפרק הי' קורא בתורה, עכ"ל, וצ"ע עוד בזה**]**.

ג] ויש ללמוד כן גם מד' רבינו יונה, שהביאו הרשב"א בתוה"ב סוף בית א' ובחי' הרשב"א ובפי' הר"ן בפ' כסוי הדם, ז"ל הרשב"א בתוה"ב, ומורי הרב רבי יונה ז"ל אומר שאפי' שח בין שחיטה לשחיטה א"צ לחזור ולברך, דל"ד לתפילין, דתפילין ב' מצוות מחויבות הן עליו, וכיון שהתחיל שוב אינו רשאי לפסוק ולהתעסק בשיחה, ואם שח עבירה היא בידו וחוזר עלי' מעורכי המלחמה, אבל הכא דאי בעי שחיט ואי בעי לא שחיט, לא מחייב למהדר ולברוכי וכו', עכ"ל.

והנה מבו' להדיא בזה, דהא דשח בין תפילה לתפילה עבירה היא בידו, ל"ה משום דגורם ברכה שא"צ, שהרי אדרבה מכח הא דעבירה היא בידו הוא דצריך לחזור ולברך, וגם אין הטעם כד' בעה"מ משום והיו, דא"כ ל"ה שייך איסור זה בשחיטה, ול"ה בעי' להא דאי בעי לא שחיט.

ובע"כ דס"ל בזה כד' הרי"ף דהוי זה דין בפנ"ע דאסור להשיח באמצע המצוה, ואין לפרש כפי הנראה מד' הר"ן שהטעם הוא משום דאין להפסיק בין הברכה לגמר המצוה, דא"כ אין טעם לחלק דבשחיטה יהא מותר להפסיק, ומה לי דאי בעי לא שחיט, הרי כיון דסו"ס ברכה זו פוטרת לכל השחיטות, יהא אסור להפסיק כ"ז שלא סיים לשחוט, וז"ב, והיינו משום דמוטל עליו לסיים המצוה, ואין לו להפסיק ולדבר, וזהו שכתבו דל"ש הך דינא בשחיטה, כיון שכלל אינו מחויב להמשיך ולשחוט, וממילא דל"ש לאסור עליו לדבר, שהרי אי בעי לא ישחוט כלל, ומה טעם נאסור עליו לדבר, דהאיסור לדבר הוי מכח חיובו להמשיך המצוה, שחיוב זה אוסר עליו להפסיק כ"ז שלא גמר חיובו, ורק בתפילין שמוטל עליו להניח גם להתפילין ש"ר, ע"כ יש לאסור עליו להשיח ולהפסיק.

ד] וזה נ' גם בביאור ד' הרא"ש בהלכות תפילין סי' ט"ו, ז"ל, ובהלכות תפילין עתיקתא כתב, סח בין תפילין ש"י לתפילין ש"ר, אם סח שיחת חולין חוזר עלי' מעורכי המלחמה, ואם בקדושה ויש"ר סח, אינו חוזר עלי' מעורכי המלחמה, אלא חוזר ומברך על של ראש ב' וכו', הא דקאמר וכו', ואפי' דאין חוזר מעורכי המלחמה אם הפסיק לענות קדושה ואמן, נהי דאין העבירה גדולה כ"כ לחזור עלי' מעורכי המלחמה, מ"מ איכא איסורא שגורם לברך ברכה שא"צ כדמוכח ביומא וכו', עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דסח עבירה היא בידו, הוא משום שגורם ברכה שא"צ, א"כ הרי עבירה זו עצמה הויא גם בשהפסיק לקדושה ויש"ר, ומ"ט בזה אינו חוזר מעורכי המלחמה, וגם מ"ט הוצרך הרא"ש להוכיח מיומא דאיכא איסורא לגרום ברכה שא"צ, הרי זהו כל העבירה שבסח בין תפילין לתפילין, אך יש לדחוק ולפרש, דהגם דהעבירה היא משום שגורם ברכה שא"צ, מ"מ כל שפסיק לצורך מצוה אי"ז עבירה כ"כ, ומ"מ איכא בזה איסורא, דאף לצורך מצוה אסור לגרום ברכה שא"צ, וזהו שהוכיח הרא"ש כן מיומא, דאף לצורך מצוה אסור לגרום ברכה שא"צ אלא קורא ע"פ, אך כ"ז איננו שוה.

והברור בזה, דהא דסח בין תפילין לתפילין עבירה היא בידו, הוא משום שאסור להפסיק באמצע המצוה, וכאשר כן מבו' מד' הרא"ש בשלהי ר"ה וכנ"ל, ואיסור זה הוי רק בשמפסיק לדברי חול, אך בשמפסיק לקדושה ויש"ר ל"ש איסור זה, ויל"פ גם כמבו' מד' הרשב"א בח"ה סי' י"ג, שהאיסור להפסיק דמי להאיסור להפסיק בברכות ק"ש, וע"כ שרי להפסיק לקדושה וליש"ר, כי היכי דהתם שרי להפסיק, וע"כ אינו חוזר מעורכי המלחמה, ומ"מ אי"ב איסורא משום דגורם לברכה שאינה צריכה, וז"ב, אך אין לפרש דהא דעבירה היא בידו, הוא מטעמא דהבעה"מ משום והיו, דא"כ הי' אסור מה"ט אף להפסיק לקדושה ויש"ר, כיון דבעי' שיהיו ב' התפילין תכופין זל"ז, ומה נ"מ בין שיחת חולין לשיחת מצוה, ורק אי נימא דהאיסור להפסיק הוא משום שאסור להפסיק באמצע מצוה, מתבאר הא דאין לאסור מה"ט להפסיק לקדושה ויש"ר, וז"ב.

**[**והתרוה"ד שם, כתב דהעבירה היא אף בלא הא דהוי ברכה שא"צ, והביא ע"ז גם מד' הרא"ש בהל' תפילין, ע' בנוסח שבתרוה"ד הנדמ"ח, ויתכן שכונתו למש"נ, דמדמחלק הרא"ש בין סח שיחת חולין לבין הפסיק לקדושה ויש"ר, בע"כ דהא דאסור להפסיק אי"ז משום ברכה שאי"צ, וכמש"נ.

אך ל' התרוה"ד הוא ממה שהביא הרא"ש הטעם אמאי חוזר עלי' מעורכי המלחמה אהאי עבירה טפי מאחריני, וצ"ב, ואולי יל"פ כונתו, למש"כ הרא"ש שם דהא דחוזר מעורכי המלחמה הוא משום שעל שם מצות תפילין ותיקונן יתקיים באנשי המלחמה וטרף זרוע אף קדקד, עכ"ל, ויל"פ שזהו מכוון התרוה"ד, דאי נימא דהא דאסור להפסיק הוא משום ברכה שא"צ, א"כ לא הי' לו לחזור ע"ז מעורכי המלחמה, שהרי אי"ז פגם בהמצות תפילין, וכמו שהעירוני כן בד' הרא"ש, ובע"כ דהוי זה דין בפנ"ע דאסור להפסיק באמצע מצות התפילין, והוי זה מדיני התפילין, וע"כ חוזר ע"ז מעורכי המלחמה.

ושמעתי לפרש עוד, דזהו הטעם דבהפסיק לקדושה ויש"ר אינו חוזר מעורכי המלחמה, הגם שעבירה היא בידו משום דגורם ברכה שא"צ, ולהנ"ל הטעם בזה הוא, דהגם דעבירה היא בידו, מ"מ אי"ז פגם בקיום מצות התפילין, וע"כ אין חוזר משו"ז מעורכי המלחמה, אך העירוני דאי"ז במשמעות ל' הרא"ש, שכתב שם בתו"ד, דנהי דאין העבירה גדולה כ"כ לחזור עלי' מעורכי המלחמה מ"מ איכא איסורא שגורם לברך ברכה שא"צ, עכ"ל, ולהנ"ל הרי אין הטעם משום דאין עבירת ברכה שא"צ גדולה כ"כ, אלא משום שאי"ז פגם בקיום מצות תפילין, וצ"ע בזה**]**.

ויש להוסיף בזה, דהנה למש"כ הרי"ף דאסור להפסיק באמצע התקיעות בשיחה, הרי בפשוטו צ"ל דאף דמפסיקין בכל סדר התפילה ואף בפיוטים שאינם מעיקר סדר התפילה, הוא משום דהתקיעות נתקנו על סדר הברכות, וע"כ כל עניני התפילה אינם הפסק כלל, אך לפ"ד הרא"ש י"ל שא"צ לזה, אלא כיון שכל האיסור להסיח הוא משום שאסור להפסיק באמצע מצוה, אי"ז אוסר להשיח בדבר מצוה, וז"פ, אך אכתי בעי' לטעמא קמא, למה שדן ריש מתיבתא שכל שסח צריך לחזור ולברך דהשיחה הוי הפסק, דלפ"ז הא דכל סדר התפילה והפיוטים ל"ה הפסק הוא משום דעניני התפילה אינם הפסק, כיון דהתקיעות נתקנו על סדר הברכות ומישך שייכי להתפילה.

ה] והנה המג"א בסי' כ"ה סקי"ז כתב, על מש"כ השו"ע שם דלא יפסיק לענות לקדיש או קדושה, וכתב המג"א דמ"מ משמע דהמניח בחוה"מ בלא ברכה רשאי לענות, דליכא איסורא בזה אלא משום שגורם ברכה, עכ"ל, ולכאו' דבריו מיוסדים על ד' הרא"ש הנז', שהרי מבו' בד' הרא"ש דבמפסיק לקדושה ויש"ר לי"ב משום האיסור להפסיק באמצע המצוה, וכל איסורו הוא משום ברכה שא"צ, וע"כ בחוה"מ דאין מברכין ולי"ב משום ברכה שא"צ, וכל מה דאסרי' להפסיק הוא עפ"ד התרוה"ד, אשר יסודו הוא על ד' הרא"ש דאסור להפסיק באמצע המצוה, הרי דאין לאסור מה"ט להפסיק לקדושה ויש"ר, וע' בפמ"ג שם שביאר לזה.

אמנם הנה הלבוש בסי' כ"ה ס"ט פירש, שהטעם דאסור להפסיק אף בחוה"מ, הוא משום דכתיב והיו וכו', עיי"ש, וזהו כד' בעה"מ, ולדעתו ודאי שיהא אסור להפסיק אף לקדושה ולאיש"ר, וזה מבו' בפמ"ג שם, ובד' הלבוש שם ס"י מבו', דמ"מ שרי להפסיק בשמיעה, דהוהיו אינו מחייב שלא יהא הפסק בשתיקה ביניהם, אך הפמ"ג שם פליג עליו בזה, עיי"ש באורך, וע' גם באליהו רבה שם דפליג ע"ד המג"א, וכנ' אזיל לטעמי' שהעתיק לעיל מינה ד' הלבוש, דטעם האיסור הוא משום והיו, וע"כ יש לאסור לענות איש"ר.

ויש להעיר במש"כ המחה"ש ע"ד המג"א בסקי"ד שאף בחוה"מ אסור להשיח, ופי' המחה"ש הטעם משום והיו, וצ"ע דלכאו' אין כן דעת המג"א, דאם הי' הטעם משום והיו, הרי שהי' אסור להפסיק אף לקדושה ולקדיש.

וע' גם בארצות החיים סעיף ט' ובמ"ב סקכ"ו שפירשו הטעם שאף בחוה"מ אסור להשיח, דהוא משום והיו, והיינו משום דגם לגבי תקיעות פי' המ"ב דהא דאסור להפסיק הוא משום הברכה, וכמו שהבאנו לעיל סק"ב, ולא ס"ל כלל דאסור להפסיק באמצע מצוה, וע"כ לפרש דתפילין שאני משום והיו, ובמ"ב שם סקל"ו כתב דבחוה"מ יש להקל להפסיק לעניית איש"ר ודכוותה, אך אח"כ יזיז הש"י ממקומו קודם שיניח הש"ר כדי שיהא הוי' אחת לכולן, עכ"ד, והוא מהארה"ח שם סקע"ב, ומה שהביא הארה"ח שם מהבכור שור בסוטה דמ"ד:, ל"מ שם, והיינו משום דלטעמייהו דטעם האיסור הוא משום והיו, הרי דמה"ט גם אסור להפסיק לאיש"ר ודכוותה, ואך דבזה סמכי' להקל ע"י שאח"כ ימשמש ויהא הוי' א' לשניהם, אך בד' המג"א שלא הזכיר דאח"כ יזיז הש"י ממקומו, נ' דהוא משום דס"ל דאין טעם האיסור משום והיו, אלא משום דאסור להפסיק באמצע המצוה, וכאשר כן מתבאר מד' התרוה"ד וכנ"ל, וע"כ אין לאסור משו"ז להפסיק לשיחת מצוה, וכמש"נ.

והגרע"א בגליון כתב ע"ד המג"א, ז"ל, וע' בא"ר שהביא בשם מהרא"י דאף בחוה"מ אסור, דאין הטעם משום ברכה שא"צ, אלא משום דכתיב והיו שיהי' הוי' א' לשניהם, ע"ש, וכן הביא בס' בכור שור וכו', עכ"ל.

ולא זכיתי לעמוד על ד' רבינו ז"ל, שהרי המג"א גופי' הביא לעיל מינה בסקי"ד לד' מהרא"י דאף בחוה"מ אסור להשיח, ומ"מ ס"ל דאין לאסור מטעם זה לענות לקדיש ולקדושה, וכמש"נ לעיל הטעם בזה עפ"ד הרא"ש, ומהו שהביא הגרע"א מד' האליהו רבה בשם מהרא"י לחלוק ע"ד המג"א, וגם מה שהביא מס' בכור שור צ"ב, שהבכור שור שם לא דן כלל על קדיש וקדושה, אלא הביא לעיקר הדין דאסור להפסיק אף כשאינו מברך, ודע"כ אף בתפילין של ר"ת אין להפסיק, וע"ז הרי לא נחלק המג"א מעולם, וביותר צ"ב מה שהביא הגרע"א דמהרא"י כתב דהטעם הוא משום והיו, דלכאו' כיון שהתרוה"ד כתב לאסור עפ"ד הרא"ש בר"ה, הרי בע"כ שאין האיסור משום והיו, שהרי הרא"ש שם מדמה לה דה"נ אסור להפסיק בתקיעות, וכן נ' גם ממה שהביא התרוה"ד מד' הרא"ש בהלכות תפילין, שהרי אם הטעם הוא משום והיו, הי' לנו לאסור משו"ז אף להפסיק לקדיש וקדושה, וכנ"ל, ואדרבה כבר נת' לעיל דלד' התרוה"ד מוכח כדינא דהמג"א, שהרי כיון שמקור האיסור הוא מד' הרא"ש בהל' תפילין, הרי שבד' הרא"ש שם מפורש דבמפסיק לקדיש וקדושה אין לאסור, וכנ"ל, וד' רבינו הגרע"א צריכים ישוב.

ו] והנה התרוה"ד שם כתב עוד, ז"ל, ע' פ' כסוי הדם בתוס', ושם מוכח דאסור לדבר אפי' בלא טעם דמרבה בברכה, וכן באשירי פ' כסוי הדם משמע קצת כמו בתוס', עכ"ל.

ונ' בכונתו, דהנה התוס' בפ' כסוי הדם דפ"ז. ד"ה ומכסי, ז"ל, ואם צריך לחזור ולברך כמו בתפילין אז אסור לדבר בין שחיטה לשחיטה כמו בתפילין וכו', ואין ראי' מתפילין דהתם היא מצוה אחת ואין לו להפסיק, אבל בשחיטה אי בעי שחיט אי נמי שביק לי', ומ"מ נראה דאיסורא הוא להביא עצמו לידי לחזור ולברך כדמוכח בפ' אלו נאמרין וכו', עכ"ל, ונ' שהתרוה"ד מפרש, דמש"כ התוס' דאין ראי' מתפילין דהתם היא מצוה אחת, אין כונתם דמה"ט אית בי' טפי משום ברכה שאינה צריכה, והיינו שכיון דהיא מצוה אחת, הרי שאם מזקיק עצמו לברך עלי' ב' פעמים, הוי זה ברכה שאינה צריכה, אך משא"כ בב' מצוות, הגם דמצי פטר נפשי' בברכה אחת, מ"מ רשאי שלא לפטור עצמו בברכה אחת, דכל מצוה ומצוה מחייבת ברכה לעצמה, אלא היינו דכיון דהוי מצוה אחת איכא איסורא להפסיק באמצע המצוה, ומשא"כ בשחיטה דאי בעי לא שחיט, אין לאסור עליו להפסיק באמצע, כיון שכלל אינו מחויב לשחוט, וזהו כמש"כ כן להדיא הרשב"א והר"ן בשם רבינו יונה, (שהבאנו דבריהם לעיל סק"ג), דהאיסור להפסיק באמצע המצוה, ל"ש בשחיטה דאי בעי לא שחיט, וזהו שלמד התרוה"ד מדבריהם דאסור לדבר אף בלא טעם דמרבה בברכה.

ולפ"ד התרוה"ד, הרי שאף ד' התוס' בסוגיין שחילקו בין תפילין לשחיטה, מתפרשים כן, דבתפילין דהוי מצוה אחת, אסור להפסיק באמצע המצוה, משא"כ בשחיטה דאי בעי לא שחיט, אין לאסור להפסיק באמצע, ואך דמ"מ איכא למיתי עלה משום ברכה שאינה צריכה.

וכן נ' גם בד' תוהרא"ש בסוטה דמ"ד:, ז"ל, הלכך נ' לפרש דהסיחה היא העבירה לפי שגורמת לו לברך ברכה שלא הי' צריך וכו, ומכאן מדקדקין כשאדם שוחט עופות וכו' וסח וכו', ועבירה היא בידו כדמוכח הכא, ויש דוחין דדוקא תפילין שהן מצוה א' עבירה היא כשהוא מפסיק ביניהם אבל התם אם ירצה ישחוט ואם ירצה לא ישחוט, הלכך ליכא עבירה בהפסק, ולא נהירא דכיון דהסיחה גורמת לברך ברכה שלא הי' צריך עבירה היא כדפרישית, עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו דהיש דוחין ס"ל דאין האיסור משום ברכה שאינה צריכה, אלא משום שאסור להפסיק באמצע המצוה, וע"ז תמה הרא"ש דודאי איכא איסורא על גורם לברך ברכה שלא הי' צריך.

אך צ"ע, דהרא"ש בסוטה מסיק שטעם העבירה בסח בין תפילין לתפילין שחוזר עלי' מעורכי המלחמה הוא משום ברכה שאינה צריכה, ואילו בד' הרא"ש בר"ה ובהלכות תפילין מוכח שהעבירה שחוזר עלי' מעורכי המלחמה הוא משום דאסור להפסיק באמצע המצוה, ולא משום ברכה שאינה צריכה, וצ"ע בזה, גם צ"ע בד' הרא"ש בפ' כסוי הדם, דיעו"ש שכתב נמי בדומה להתוס' שם ולהתוס' בסוגיין, וכנר' זהו מכוון התרוה"ד שגם בד' הרא"ש משמע קצת כמו בתוס' דאסור להפסיק אף בלא הא דברכה שא"צ, אך צ"ע בל' הרא"ש, שכתב ז"ל, ושמא בתפילין היא עבירה "טפי" לפי שהן מצוה אחת וכו', ומיהו מסתבר ד"כל היכא" שיכול לפטור עצמו בברכה אחת אסור הוא לדבר כדי שיהא זקוק לברכה אחרת וכו', ולכאו' תיבות טפי וכל היכא, מ' דאף בתפילין האיסור הוא משום ברכה שאינה צריכה, ואך שדן הרא"ש דבתפילין הוי טפי גורם ברכה שא"צ, ומסיק הרא"ש דכל היכא שגורם ברכה שאינה צריכה אסור, וזה מתאים עם מסקנת ד' תוהרא"ש בסוטה דאף בתפילין הוי העבירה משום ברכה שאינה צריכה, אך עיי"ש במעדיו"ט סק"ט, שפירש ד' הרא"ש שכונתו שהגם שאין לאסור לדבר בין שחיטה לשחיטה כמו בתפילין, מ"מ יש לאסור משום ברכה שאינה צריכה, וצ"ע בזה.

ולפ"ז מתבאר מה שהוכיחו התוס' דאף בשחיטה אסור להפסיק, ממש"א בגמ' לגבי קריאת ס"ת ביוהכ"פ, שאין מביאין ס"ת אחר משום ברכה שא"צ, וצ"ב דלכאו' כל קריאת התורה דיוהכ"פ חשיב כחדא מצוה, וא"כ מה הביאו התוס' מהתם דאף בב' מצוות אסור להפסיק, אך להנ"ל ניחא בפשיטות, דכל מש"כ התוס' לחלק בין תפילין לשחיטה, הוי רק משום דהאיסור הוא להפסיק באמצע המצוה, אך כיון שמצינו דיש לאסור להביא עצמו לידי ברכה שאינה צריכה, הרי שבזה אין לחלק בין מצוה אחת לב' מצוות, וז"פ.

ז] ובעיקר ענין זה דהפסק באמצע המצוה, יש להעיר מכ"ד.

א', הרא"ש בפ"ק דפסחים סי' י' כתב דאין לאסור לדבר באמצע הבדיקה, ואך שלכתחילה טוב ליזהר שלא יעסוק בשיחה בטלה עד שיגמור כל הבדיקה, כדי שישים אל לבו לבדוק בחדרים ובעליות וכו', וצ"ע כמו שהעירוני, דלמש"כ הרא"ש בשלהי ר"ה לאסור לדבר בין התקיעות, והיינו משום דאסור להפסיק בדיבור באמצע המצוה וכנ"ל, א"כ מ"ט לא יהא אסור מה"ט לדבר באמצע הבדיקה, ובאמת נ"פ שזהו טעם הדעות שהביא הרא"ש שם שאסור לדבר עד שיגמור הבדיקה, (הגם שאם דיבר א"צ לחזור ולברך), ונ' שהטעם הוא משום שאסור להפסיק באמצע המצוה, וצ"ע בזה, וע' לעיל סק"ב שהבאנו ד' הט"ז בסי' תקצ"ב סק"ב, שדימה האיסור להשיח באמצע התקיעות, להאיסור להשיח באמצע הבדיקה, וכן הבאנו להלן באות ג' מד' הב"ח בסי' תרצ"ב, וזה צ"ע, דהרי בין התקיעות איסור הוא להשיח וגוערין בו, (ומדמדמי' לי' לסח בין תפילה לתפילה, נ' שאף חוזר בזה מעורכי המלחמה), ואילו בבדיקה אין איסור להשיח, ורק לכתחילה טוב ליזהר שלא להשיח, וכמו שהבאנו כן מד' הרא"ש, וצ"ע.

וע' בט"ז סי' תל"ב סק"ג, שכבר עמד בד' הרא"ש דלכאו' יש לאסור להשיח דומיא דתקיעות, עיי"ש.

ב', התוס' בברכות די"ד. כתבו להוכיח דמברכין על הלל דמנהגא, מהמבו' שם דאסור להפסיק באמצע ההלל, ואי לא מברכין מה הפסקה שייך בה, וכ"ה ברא"ש שם סי' ה', וצ"ע דגם אם אין מברכין ע"ז, מ"מ י"ל דאסור להפסיק, כ"ה דאסור להפסיק באמצע התקיעות, ועיי"ש בר"ן שכתב דלדחות דאע"פ שלא בירך עליו, מ"מ כיון שהתחיל בשבחו של מקום אין לו להפסיק בשיחה בטלה, עכ"ל, וזהו טעם מיוחד כלפי הלל, ואי"ז משום דינא דאסור להפסיק באמצע המצוה.

אמנם ל' הרא"ש שם דאם אין מברכין עליו תחילה וסוף הוי כאדם שקורא בספר תהלים ול"ש בי' הפסקה, ול' הר"ן דאם איתא שאינו מברך כיון שאינו אלא קריאה בעלמא למה לא יפסיק לכל דבר, ומ' מזה דהוי זה סברא מסוימת בקריאת ההלל, דאם אין מברכין עליו ל"ש בי' איסור הפסקה, דל"ח אלא כקריאה בעלמא בספר תהלים.

אך באמת נ' שכונתם, שלא דנו כלל משום דין הפסקה באמצע מצוה, אלא הא דאסור להפסיק הוא משום דהוי כל ההלל המשך א', וע"כ הוא דאין להפסיק בדיבור באמצע, וחזי' כן גם ממש"כ הרא"ש דכל איסור ההפסקה הוא רק משום שגם מברכין עליו בסוף, ולא סגי במה שמברכין עליו בתחילה, והנה אם הי' טעם ד' הראשונים דהאיסור להפסיק הוא מכח מה שמברך עליו, משום דהוי זה איסור בההפסק שבין הברכה לגמר הקריאה, א"כ הרי אי"ז שייך להברכה שבסוף, אלא יש ללמוד מזה דהא דאסור להפסיק מכח מה שמברכין עליו, הוא משום שהברכה מצרפת כל הקריאה למיהוי המשך א', וע"כ אין לאסור רק אם מברכין תחילה וסוף, דאל"כ הוי קריאה בעלמא ואי"ז המשך א', וע"כ אין לאסור להפסיק בדיבור, ועד"ז מצינו גם לגבי קריאת המגילה, וכדלהלן.

ויש להוסיף עוד בזה, מה שראיתי בס' חו"ב ברכות סי' י"ב סק"ג, שהוכיח דע"כ אין איסור ההפסק בהלל משום הפסק בין הברכה להלל, וזה חדא ממה שדנו בגמ' בברכות שם לחלק בין הלל לק"ש, משום דבהלל איכא פרסומי ניסא ומשום דק"ש דאורייתא, ואי הנידון הי' משום הפסק בין ברכה למצוה ל"ה מקום לחלק בזה, וגם מהא דחזינן דחלוק דין ההפסק בין הפרקין מדין ההפסק באמצע הפרק, אשר זה ל"ש אם איסור ההפסק הוא משום הפסק בין ברכה למצוה, ובע"כ דהוי איסור ההפסק משום ההלל גופי' שמצריך לאמרו כולו יחד ולא להפסיק בו, וז"ב.

ולפ"ז אכתי צ"ב מ"ש מתקיעות שאסור להפסיק באמצע, משום שאין להפסיק באמצע המצוה, ומ"ט הכא לא יהא דין זה, דע"ז לכאו' ל"מ מה דהוי קריאה בעלמא, וצ"ע בזה.

ג', הטור בסי' תרצ"ב הביא דבעה"ע כתב, דכיון דברכה אחרונה דמגילה במנהגא תליא מילתא, ע"כ אין לגעור במי ששח בקריאתה, דלאו הפסקה היא אלא בקריאה תליא מילתא, וכתב ע"ז הטור ואינו נראה, דכיון שהוא מברך צריך שלא להפסיק, דמאי נפ"מ דתליא במנהגא סו"ס הוא מברך, עכ"ל.

והנה ביאור הנדון בזה נ', דהוא ע"ד מש"כ הרא"ש בהלל, דאין לאסור להפסיק רק מכח שהוא מברך תחילה וסוף, דאל"כ הוי זה קריאה בעלמא, וזש"כ בעה"ע דה"נ במגילה, כיון דמדינא א"צ לברך בסופה, הוי זה קריאה בעלמא, ואין לגעור במי ששח, והטור פליג ע"ז, דכיון דסו"ס הוא מברך אסור לו להפסיק, ונ' מל' הטור דהאיסור להפסיק הוא מכח הברכה, שאסור לו להפסיק כ"ה שתהא הברכה ע"ז, וזהו שתמה על בעה"ע דמאי נפ"נ במה דהברכה היא רק ממנהגא, ועיי"ש בב"י מש"כ בדעת בעה"ע, ויל"ד עוד בדעת בעה"ע, דהא דאם אין מברכין תחילה וסוף אין לאסור להשיח, אי"ז משום דאיסור ההפסק הוא בין הקריאה לברכה, אלא הטעם בזה הוא כמש"כ בתו"ד דהוי זה קריאה בעלמא, ורק אם הצריכו חכמים לברך תחילה וסוף חזי' מזה דהוי זה המשך א', וע"כ אין להפסיק, וזש"כ בעה"ע דכיון דמדינא אין מברכין לאחרי', הרי שאי"ז אלא קריאה בעלמא, ואף שנהגו לברך לאחרי', אך אי"ז נפ"מ לגדר החפצא דקריאת המגילה, וע"כ שרי להפסיק, והטור שאסר, הוא משום דס"ל דכל שמברכין לאחרי' יש לאסור להפסיק משום שאין להפסיק בין תחילת המצוה להברכה שאחרי', וכמש"נ בדעתו, (וצ"ל לפ"ז, דהגם דלא אסרי' להפסיק משום הברכה שלפני', היינו משום דהברכה שלפני' כבר חיילא על הקריאה, ואין ההפסק מגרע, אך הברכה שלאחרי' שעדין לא בירך, הרי שכל שמפסיק בדיבור לא חיילא הברכה על תחילת הקריאה, ודו"ק).

וגם בזה צ"ב כמו שהעירוני, מ"ט לא אסור להפסיק משום הך דינא דאסור להפסיק באמצע המצוה, וה"ט דהוי קריאה בעלמא, אי"ז טעם כלפי איסור הפסק באמצע המצוה, וכמש"כ לעיל, ועיי"ש בב"ח שעמד בזה דמ"ש מהא דאף במצוות שאין מברכין לאחרי' כגון תקיעת שופר ובדיקת חמץ וכיו"ב יש ליזהר שלא להשיח באמצע המצוה, וצ"ב מה שדימה תקיעת שופר ובדיקת חמץ זל"ז, דבתקיעת שופר כתבו הרי"ף והרא"ש דעבירה היא לשוח וגוערין בו, ואילו בבדיק"ח מסיק הרא"ש דשרי לשוח, ואך דלכתחילה טוב ליזהר וכו', וכמו שהבאנו לעיל, וכ"ש מגילה וכו', וכתב הב"ח שנראה שדעת בעה"ע שאי"ז עבירה בידו שחוזר עלי' מעורכי המלחמה, ולזה אמר אין לגעור וכו', כלומר אין לגעור בו שהוא עבריין והיינו גערה דידהו דנדוי הוא, מיהו ודאי יש לגעור בו מצד זה כדי שיכוין לבו למצוה, וכדכתב הרשב"א בתשובה בסי' רמ"ד וכו', עכ"ל, וצ"ב בהמבו' בדבריו דבסח באמצע התקיעות אינו עבריין שחוזר מעורכי המלחמה, שהרי הרי"ף והרא"ש למדו איסור שיחה באמצע התקיעות, מדינא דסח בין תפילה לתפילה עבירה היא בידו וחוזר מעורכי המלחמה, וכתבו דכ"ש הוא בתקיעות, וצ"ע, והט"ז שם סק"ב כתב לישב, דנידון הבעה"ע והטור ל"ה כלל לשוח באמצע הקריאה, דזה ודאי אסור, אלא דנו לשוח באמצע הברכה שלאחרי', ובלבו"ש שם פירש דה"נ לשוח בין הקריאה לברכה שלאחרי', ולפ"ז ניחא.

1. והעירוני לד' הר"א בן הרמב"ם במעשה נסים סוף תשובה ה', ז"ל, ורבנן שחייבו ברכה על המצוות הסתפקו באלו ב' המצוות כשנעשו בזמן א' בברכה א' לחבוב מצוה זו ולרוממה, וזהו שאסור ז"ל את השיחה בין לבישת תפלה של יד ושל ראש וקראה עבירה וכו', והשתדלו למנוע השיחה ביניהן ולחייב הדיבוק בשתיהן וכו', עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו דאיסור השיחה הוי משום דלחביבות המצוה יש לחבר ב' המצוות זל"ז. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש לציין עוד לד' הט"ז ביו"ד סי' כ"ח סק"ב, שכתב שאין להקשות למה פסק בהג"ה סי' י"ט שמותר לדבר בין כסוי לשחיטה מ"ש מסח בין תפילין לתפילין, והיינו משום דאף כסוי המשך למצות שחיטה היא וכמש"כ לעיל מינה, י"ל דבתפילין שייכא הברכה דשל ראש גם על של יד, עכ"ל, אך אי נימא דאיכא איסור בפנ"ע שלא להסיח באמצע המצוה, צ"ל דשחיטה וכסוי ל"ד ממש לתפילין ש"י וש"ר דהוו טפי כמצוה אחת, וע' במרדכי פ' כסוי הדם בסופו שהביא ד' ראבי"ה בסי' אלף צ"א שאסר להשיח בין ברכת השחיטה לברכת הכסוי, ואין ספר ראבי"ה תחת ידי לידע טעמו, ושוב בא לידי ספר ראבי"ה ול"מ שם לזה, ואדרבה בסי' אלף פ"ח כתב להדיא דמותר להסיח בין ברכת השחיטה לברכת הכסוי, אך מצאתי בראב"ן סי' רפ"ד דאסר להסיח, ולא פירש טעמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)