הלכות עירובין - הרב יהודה שרמן
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים

בס"ד

**תוכן ענינים**

[סימן שנ"ח 8](#_Toc513492935)

[סעיף א' 8](#_Toc513492936)

[סעיף ב' 11](#_Toc513492937)

[סעיף ג' 13](#_Toc513492938)

[סעיף ד' 14](#_Toc513492939)

[סעיף ה' 14](#_Toc513492940)

[סעיף ו' 15](#_Toc513492941)

[סעיף ז' 16](#_Toc513492942)

[סעיף ח' 16](#_Toc513492943)

[סעיף ט' 17](#_Toc513492944)

[סעיף י' 22](#_Toc513492945)

[סעיף י"א 23](#_Toc513492946)

[סעיף י"ב 25](#_Toc513492947)

[סעיף י"ג 25](#_Toc513492948)

[סעיף י"ד 26](#_Toc513492949)

[סימן שנ"ט 27](#_Toc513492950)

[סעיף א' 27](#_Toc513492951)

[סימן שס"ב 28](#_Toc513492952)

[סעיף א' 28](#_Toc513492953)

[סעיף ב' 30](#_Toc513492954)

[סעיף ג' 31](#_Toc513492955)

[סעיף ד' 33](#_Toc513492956)

[סעיף ה' 33](#_Toc513492957)

[סעיף ו' 35](#_Toc513492958)

[סעיף ז 35](#_Toc513492959)

[סעיף ח' 37](#_Toc513492960)

[סעיף ט' 38](#_Toc513492961)

[סעיף י' 39](#_Toc513492962)

[סעיף י"א 40](#_Toc513492963)

[סימן שס"ג 43](#_Toc513492964)

[סעיף א' 43](#_Toc513492965)

[סעיף ב' 45](#_Toc513492966)

[סעיף ג' 46](#_Toc513492967)

[סעיף ד' 47](#_Toc513492968)

[סעיף ה' 47](#_Toc513492969)

[סעיף ו' 48](#_Toc513492970)

[סעיף ז' 49](#_Toc513492971)

[סעיף ח' 49](#_Toc513492972)

[סעיף ט' 51](#_Toc513492973)

[סעיף י"א 54](#_Toc513492974)

[סעיף י"ב 55](#_Toc513492975)

[סעיף ט"ו 56](#_Toc513492976)

[סעיף ט"ז 57](#_Toc513492977)

[סעיף י"ז 57](#_Toc513492978)

[סעיף י"ח 57](#_Toc513492979)

[סעיף י"ט - כ' 57](#_Toc513492980)

[סעיף כ"ב 58](#_Toc513492981)

[סעיף כ"ג 59](#_Toc513492982)

[סעיף כ"ד 60](#_Toc513492983)

[סעיף כ"ה 60](#_Toc513492984)

[סעיף כ"ו 61](#_Toc513492985)

[סעיף כ"ז 66](#_Toc513492986)

[סעיף כ"ח 66](#_Toc513492987)

[סעיף כ"ט 67](#_Toc513492988)

[סעיף ל' 68](#_Toc513492989)

[סעיף ל"ג 69](#_Toc513492990)

[סעיף ל"ד 70](#_Toc513492991)

[סעיף ל"ו 72](#_Toc513492992)

[סימן שס"ד 73](#_Toc513492993)

[סעיף א' 73](#_Toc513492994)

[סעיף ב' 75](#_Toc513492995)

[סעיף ג' 77](#_Toc513492996)

[סעיף ה' 79](#_Toc513492997)

[סימן שס"ה 80](#_Toc513492998)

[סעיף א' – ב' 80](#_Toc513492999)

[סעיף ג' 82](#_Toc513493000)

[סעיף ג' 84](#_Toc513493001)

[סעיף ד' 87](#_Toc513493002)

[סעיף ה' 89](#_Toc513493003)

[סעיף ו' 90](#_Toc513493004)

[סימן שס"ו 94](#_Toc513493005)

[סעיף ג' 94](#_Toc513493006)

[סעיף ד' 95](#_Toc513493007)

[סעיף ה' 95](#_Toc513493008)

[סימן שס"ז 96](#_Toc513493009)

[סעיף א' 96](#_Toc513493010)

[סימן שס"ח 97](#_Toc513493011)

[סעיף א' 97](#_Toc513493012)

[סעיף ב' 97](#_Toc513493013)

[סעיף ג' 97](#_Toc513493014)

[סעיף ד' 97](#_Toc513493015)

[סעיף ה' 97](#_Toc513493016)

[סימן שע"א 98](#_Toc513493017)

[סעיף א' 98](#_Toc513493018)

[סעיף ב' 99](#_Toc513493019)

[סעיף ג' 100](#_Toc513493020)

[סעיף ד' 100](#_Toc513493021)

[סעיף ה' 101](#_Toc513493022)

[סעיף ו' 102](#_Toc513493023)

[סימן שע"ב 104](#_Toc513493024)

[סעיף א' 104](#_Toc513493025)

[סעיף ב' 107](#_Toc513493026)

[סעיף ג' 107](#_Toc513493027)

[סעיף ד' 108](#_Toc513493028)

[סעיף ה' 108](#_Toc513493029)

[סעיף ו' 108](#_Toc513493030)

[סעיף ז' 109](#_Toc513493031)

[סעיף ח' 109](#_Toc513493032)

[סעיף ט' 110](#_Toc513493033)

[סעיף י' 110](#_Toc513493034)

[סעיף י"א 110](#_Toc513493035)

[סעיף י"ב 111](#_Toc513493036)

[סעיף ט"ו 111](#_Toc513493037)

[סעיף ט"ז 113](#_Toc513493038)

[סימן שע"ד 113](#_Toc513493039)

[סעיף א' 113](#_Toc513493040)

[סעיף ב' 115](#_Toc513493041)

[סימן שפ"א 115](#_Toc513493042)

[סימן שפ"ב 116](#_Toc513493043)

[סעיף א' 116](#_Toc513493044)

[סעיף ג' 119](#_Toc513493045)

[סעיף ד' 120](#_Toc513493046)

[סעיף ה' 120](#_Toc513493047)

[סעיף ו' 121](#_Toc513493048)

[סעיף ז' 122](#_Toc513493049)

[סעיף ח' 123](#_Toc513493050)

[סעיף ט' 123](#_Toc513493051)

[סעיף י"א 124](#_Toc513493052)

[סעיף י"ב 125](#_Toc513493053)

[סעיף י"ג 126](#_Toc513493054)

[סעיף י"ד 126](#_Toc513493055)

[סעיף ט"ז 126](#_Toc513493056)

[סעיף י"ז 127](#_Toc513493057)

[סעיף י"ח 128](#_Toc513493058)

[סעיף י"ט 129](#_Toc513493059)

[סעיף כ' 129](#_Toc513493060)

[סימן שפ"ג 130](#_Toc513493061)

[סימן שפ"ד 131](#_Toc513493062)

[סעיף א' 131](#_Toc513493063)

[סעיף ב' 131](#_Toc513493064)

# סימן שנ"ח

## סעיף א'

**א. בעיקר תקנת חכמים שאסור לטלטל ביותר מבית סאתיים -** עי' משנ"ב סק"ה מש"כ מהלבוש שהוא דומה קצת לרה"ר וכרמלית, ועיי"ש שכתב דיסוד ההיתר לטלטל ע"י היקף מחיצות הוא משום 'דכולו רשות אחת היא' אלא שחכמים חילקו בזה בין הוקף לדירה לשאינו מוקף לדירה ע"כ. ומצינו דבעינן נמי שיעשו המחיצות לצורך הדיורין ומש"ה בעינן פתח ולבסוף הוקף, ובגמ' כו. מבואר דילפינן לה מהא דמודדין עיר חדשה עיי"ש, ולדברי הלבוש לכאורה הביאור הוא כמש"כ רש"י שם דכיון שישיבתה חדשה - חומתה לאו חומה היא לשוויה כולה כד' אמות, ומבואר דבכדי למדוד מהחומה צריך שהחומה תעשה את כל העיר כד' אמות, וזהו הדין שצריך לעשות ההיקף לשם דירה דע"י ההיקף יהיה כל הקרפף כד' אמות וליכא איסורא לטלטל בו.

ועי' סימן ש"ס דקיי"ל כהנך ראשונים דלא מהני לקרפף [ביחיד ששבת] מחיצות שתי או ערב, ועי' ריטב"א יז. שנקט דאף עומד מרובה לא מהני לזה, וכ"ה במשנ"ב סימן ש"ס סק"ג בשם הגאון יעקב. [ובתוספת שבת סימן ש"ס סק"ד תמה על הפוסקים אמאי השמיטו דברי הריטב"א, ועי' משנ"ב סימן ש"ס סק"ג]. ולהנ"ל ביאור הדברים דאין בכח המחיצות לעשות את כל ההיקף כחד מקום ממש רק ע"י מחיצות גמורות. ועי' ביאור הלכה ריש סימן ש"ס שהביא מהתו"ש דלמחיצה רביעית סגי במחיצה גרועה. וע"ע בחזו"א סימן ע"ז סק"ג משכ"ב.

**ב. ביסוד ההיתר לטלטל בקרפף פחות מבית סאתיים שלא הוקף לדירה -** יש לחקור האם הטעם שמותר לטלטל בקרפף פחות מב"ס שלא הוקל"ד הוא משום דבפחות מבית סאתיים אינו דומה לרה"ר ולא בעינן שיהיה מוקל"ד, או דפחות מב"ס בסתמא חשיב מוקל"ד. ועי' רש"י טז: ד"ה ליתן להן שכתב דגם בפחות מב"ס בעינן שיהיה מוקל"ד. ובחזון יחזקאל פ"ב ה"ג כתב דרש"י כ"כ לדעת ר"י הסובר בדף כג. דגם בב"ס בעינן הוקף לדירה, אמנם לדינא לא קיי"ל כוותיה. ולכאורה מהא דלקמן סעיף י' מבואר שישנם שני היתרים בפחות מב"ס, א. דאי"צ שיהיה מוקף לדירה ומש"ה מותר לטלטל בכולו גם בלא הוקף לדירה, ב. דחשיב מוקף לדירה ומש"ה מותר לטלטל ממנו לבית, וע"י' ביאוה"ל סימן שנ"ט ד"ה רחבה.

וע"ע בלבוש ס"ב שכתב דהא דבעינן פתח ולבסוף הוקף ילפינן ממשכן, ובתו"ש סק"ח תמה עליו דחצר המשכן היתה רק ב"ס ואי"צ שיהיה מוקף לדירה, ועיי"ש מש"כ לבאר דברי הלבוש ודו"ק היטב.

**ג. בגדר מוקף לדירה –** עי' ביאור הלכה שהאריך. ובתוך דבריו הביא מחלוקת ראשונים אם פסי ביראות חשיב מוקף לדירה, ומש"כ דלתוס' לא חשיב מוקף לדירה אפילו לתי' בתרא עי' בחזו"א סימן קי"ב ס"ק ט"ז במכתב בענין השוק שתמה על המשנ"ב בזה. וסיים שם שכדאי הם רש"י ותוס' לסמוך עליהם במידי דרבנן.

וע"ע ברשב"א ובריטב"א שכתבו דכל מה שהותר לשיירא במחיצות שתי או ערב התירו גם לקרפף שלא הוקף לדירה ולכאורה צ"ב איך למדו זה מזה, ועי' בחזון יחזקאל בתוספתא פ"ב ה"ג שהבין מדבריהם דהתם במחיצות שתי או ערב אין החיסרון משום גריעותא דמחיצה אלא משום חיסרון בדירה והוה כקרפף שלא הוקף לדירה. וכן משמע ברשב"א בדף יח. שכתב דחבלין לא מיקרי מוקף לדירה 'כיון שאין דרים בה'. ולפ"ז א"ש מה שהביא הביאוה"ל את הרשב"א והריטב"א נגד רש"י. אלא דמלשון המשנה כל מחיצה שאינה של שתי וערב אינה מחיצה ומשמע שהוא חיסרון במחיצה, וכן מפורש בדברי הרשב"א והריטב"א בסוגיא דשיירא, ולכאורה צ"ל דתרוויהו צריכי וצ"ב. ויש להעיר שהמשנ"ב בסימן ש"ס סק"ה כתב דבמחיצות גמורות מותר לטלטל ביותר מבית סאתיים שהרי הוקפו לדירה, ומקורו מהמג"א בשם רש"י, ולכאורה די"ז שייך רק לרש"י דפסי ביראות דחשיב מוקל"ד אבל לרשב"א וריטב"א דנקט הביאוה"ל כוותיהו דלא חשיב מוקל"ד אין מקום לדין זה וצ"ע. [ועי' פמ"ג שם].

**ד. עוד יש לדון בגדר מוקף לדירה** – האם הדין שיהיה מוקף לדירה הוא דין ברשות שתהיה רשות שיש בה דיורין, או שהוא דין במחיצה שתהיה המחיצה עשויה לדיורין ואז לא איכפת לן אם ברשות עצמה יש דיורין או לא – עי' תו"ש סוף סימן שנ"ח וביאוה"ל שם ד"ה חוזר. וכבר הקשו על הביאוה"ל מאי שנא מהא דסימן שצ"ו ס"ב, וסימן ת"ח ס"ב וצריך לחלק בין הוקף לדירה לענין תחומין לנד"ד.

**ה. בדין דיר וסהר -** בביאור הלכה שם כתב ג' ביאורים אמאי דיר וכד' חשיב מוקף לדירה א. לרש"י [בדף כב.] כיון שבעל הבהמות נכנס ויוצא שם תמיד לעיין על הזבל וכד'. [וכן ביאר בשו"ת חת"ס סימן צ"ה בשיטת רש"י, וכ"פ הגר"ז ס"א, והערוך השולחן ס"ז דסגי בסברא זו להחשיבו מוקף לדירה]. ב. ברבינו יהונתן מבואר שדיר נחשב למקום דירה, בגלל דירתו של הרועה שרגיל לישן שם לשמור עליהם. ומש"כ הביאוה"ל שמרש"י לא משמע כדבריו, אלא בכניסה ויציאה תדיר סגי, וכן הביא שם מהנודע ביהודה שלא מצא בשום פוסק שיזכיר טעם זה. ולכאורה צ"ע דרש"י כתב כן להדיא בדף יט: ד"ה דיר וז"ל דיר מוקף לדירה שהרועה דר שם בלילה, ושו"ר שהדובב מישרים ח"א סימן ס"ה עמד בקושיא זו. וביותר דהמשנ"ב עצמו [והרעק"א] בסי' ת"ה ס"ק כ"א הביא את טעמו של רבינו יהונתן וצ"ע. ג. עוד דן הביאוה"ל שם שמא מקום העשוי לדירת בהמה ג"כ נחשב מוקף לדירה, דכשמשמש לדיורי בהמה אינו דומה לרה"ר וכרמלית, ואין לאסור ביותר מבית סאתים. וע"ע בסעיף י"א מה ששייך לענין דירת בהמה אי חשיב מוקל"ד.

[מה שהביא הביאור הלכה מהנוב"י שהחמיר במקום דיורי החיות דלא חשיב מוקל"ד אינו שייך לגן חיות ופינות חי וכד' העשויים לטיול ופשוט].

**ו. בדין קרפף שארכו יתר על רחבו -** כתב השו"ע ובלבד שלא יהיה ארכו יותר משנים ברחבו אמה אחת – וכתב המשנ"ב ס"ק י"ב דפחות מאמה לא גזרו, והוא מהמג"א שהעתיק דברי הב"י בשם רבינו ירוחם, ובב"ח הוסיף שכ"כ הרא"ש, ובאחרונים הקשו דברא"ש לא משמע מידי יותר מדברי הגמ' בדף כג: ובאמת החזו"א סימן פ"ח ס"ק כ"ח הקשה אמאי הוצרך הב"י להוציא די"ז מרבינו ירוחם והרי הוא מפורש בגמ', ועי' ביאור הלכה לקמן סעיף י"ג שכתב דכוונתם לרא"ש בסוגיא דנזרע רובו. ובחזו"א שם הקשה דאין ראיה מדברי הרא"ש שם.

ועיי"ש בביאוה"ל שהקשה על די"ז מהא דמקום מחיצה מייתרו וסתם כתל של חצר וקרפף אינו עב אמה, ולכאורה י"ל שהיה שם ב"ס ועוד מעט פחות מאמה, ושיעור זה הושלם ע"י הכתלים וצ"ע.

עוד כתב המשנ"ב שם שהחיסרון של ארכו יותר משנים מרחבו הוא רק באופן שיש ב"ס בין כולה, ועי' בשעה"צ מקור לחילוק זה, [ועי' פמ"ג]. ובחזו"א סימן פ"ט ס"ק י"א חולק שאין חילוק בזה, וכן נקטו לדינא הגר"ז בסעיף ב' והערוך השולחן סעיף ד'.

יש לחקור בדין ארכו יתר על רחבו האם צריך שלכל רחבו יהיה ארכו יתר על רחבו, או לא וצ"ע השיעור בזה.

**ז. בדין קרפף מקורה –** בדף כב. מבואר ברש"י שמקום שאינו עשוי לתשמישי דירה, אף על פי שהוא מקורה, אם הוא יותר מבית סאתים אסור לטלטל בו. אך בתוס' דף צ. ד"ה אלא כתבו שכל קרפף מקורה, אף על פי שהוא יותר מבית סאתים מותר לטלטל בו, ולא אסרו קרפף יותר על בית סאתים רק כשאינו מקורה. והתוס' הוכיחו דבריהם מהסוגי' בדף כ"ה ועי' באבן העוזר סי' שס"א ובאו"ש פט"ז משבת וחזו"א סימן ק"ד ס"ק ט"ו שביארו את ראיית התוס'.

הפרי מגדים במשב"ז סק"א מסתפק לענין קרפף מקורה האם אסור לטלטל בו. ויסוד הספק מאחר שכל הגזירה על קרפף הוא משום שדומה לרשות הרבים, והרי רשות הרבים מקורה אינה רה"ר מן התורה. א"כ קרפף שנאסר רק משום שדומה לרה"ר אין לאסור כלל במקורה.

ומקשים העולם מהא דמבואר לעיל טו. שאילן המסיך על הארץ אם אין נופו גבוה מן הארץ שלשה טפחים מטלטלין תחתיו. ומבואר שם להדיא שרק עד בית סאתים. אך אם היה נופו יותר על בית סאתים אין מטלטלין תחתיו. והרי המקום מקורה ע"י האילן, ולדברי התוס' והפמ"ג מדוע אסור לטלטל. ועי' אבן העוזר סימן שס"א שכתב דמקורה מתיר קרפף דוקא כשעשוי לדירה קצת, אבל כשאינו אלא לאויר לא מהני הקירוי להתיר את הקרפף.

והריטב"א דף כה. ד"ה רבה כתב וז"ל 'כי הקירוי אינו מועיל לעשותו מוקף לדירה דבמחיצות הדבר תלוי'. ע"כ. ועי' שו"ע סי' שמ"ו סעיף ג' קרפף פי' מקום שמוקף מחיצות בלא קרוי, וע"ע ביאוה"ל ריש סימן שס"ב, ועי' חזו"א סי' פ"ט ס"ק ה' וס"ק י"ז ואכמ"ל.

עוד יש להעיר איך ילפינן מחצר המשכן שיעור ב"ס, והרי המשכן היה מקורה, ולכה"פ שימעט משיעור ב"ס וצ"ע.

**ח. בדין קרפף סמוך לביתו -** הרמ"א הביא ב' שיטות בענין קרפף שהוא סמוך לביתו, ונקטו הפוסקים כדעת האוסרים [ע"י' משנ"ב].ולדעת המתירים כתב המשנ"ב ס"ק י"ז דוקא בפתח ולבסוף הוקף – אמנם החזו"א פ"ח ס"ק ל"ג סובר דלדעה זו שרי אף בהוקף ולבסוף פתח שהרי כיון שהבית קדם הוי סמוך לביתו.

**ט. בדין דירת השומרים -** עי' מג"א סק"ד דאם יש סוכת שומרים שדר שם ביום ובלילה חשיב מוקל"ד, גם לשיטת תוס' דף כג., ודלא כב"י שכתב דהג"א ותוס' פליגי גם בזה, ועי' ביאוה"ל ריש סימן שס"ב ד"ה כדי שנקט בפשטות כהמג"א. [וכן משמע בדבריו כאן]. וכן דעת הגר"ז ס"ו. גם הבית מאיר הסכים לדי"ז מטעם אחר עיי"ש. אמנם יעוי' בא"ר סק"ו ובביאור הגר"א שנקטו כהב"י ודחו דברי המג"א, ומה שציין הגר"א לדברי הב"ח לכאורה צ"ב הרי מבואר להדיא בב"ח שכל שדר יום ולילה חשיב מוקל"ד, ואפשר דכוונת הגר"א דאף הב"ח לא סבר אלא דחשיב מוקל"ד לגבי עצמו, אך לא להתיר את שאר ההיקף ע"י. ובחזו"א סימן פ"ח ס"ק כ"ח ג"כ נקט דלא מהני מה שישן בלילה, והביא שכ"כ הפמ"ג והנתיב חיים על המג"א.

לדעת המתירים [הגהות אשר"י] כתב הבי"מ דדעתם דמהני רק להחשיבו מוקל"ד, אבל אם יהיו שם זרעים וכד' המבטלים את ההיקף לא מהני כיון שהם מבטלים את ההיקף לדירה, ותמה על בעל הפרי תבואה שהתיר.

**י. בית כנסת** – עי' חזו"א סימן צ' ס"ק כ"ז וק"י סק"כ כתב דביהכ"נ חשיב מוקל"ד, ואע"פ שבסימן פ"ט כתב בפשיטות שלא מצאנו מוקל"ד אלא מקום המשמש ללינה בקביעות או מקום הפתוח לו, צ"ל דזה דוקא לגבי דברים שאינם בעצם הנאת דיורים אלא רק נטפלים לבית, אבל בדבר שמצד עמו נדון כתשמיש מצד עצמו כתפילה ולימוד וכד' חשיב מוקל"ד גם כשלא ישנים שם. אמנם הפמ"ג שס"ו א"א סק"י נקט דדוקא אם הוא בתוך החומה חשיב מוקל"ד, ובערוך השולחן סימן שנ"ח ס"ו נקט דביהכ"נ לא חשיב מוקל"ד.

## סעיף ב'

**א. בדין פתח ולבסוף הוקף -** שיטת רש"י כד. ד"ה קרפף ותוס' כה: ד"ה ההיא אבוורנקא שצריך דוקא פתח ולבסוף הוקף, וכ"ה להדיא ברשב"א כד. ובדף כו. שלא מהני היקף רחבה וחצר אף שדעתו לבנות שם וכ"ה בטושו"ע כאן. אמנם המשנ"ב נקט דלדעת הרמב"ם סגי במקיף ע"ד לבנות. ועי' משנ"ב ס"ק י"ט שהביא דהרבה ראשונים חולקים ומתירים כל שחשב בשעת ההיקף לשם דירה. ועי' תורת חיים בסוגיין משכ"ב.

ועי' חזו"א סימן פ"ט סק"ו שר"ל שיש לחלק בין קרפף שצריך פתח ואח"כ הוקף דוקא, אבל בחצר לא צריך. אמנם גם החזו"א [שם ס"ק י"ז] מודה דבעינן שיהיה פתוח לבית ולא סגי בסמוך לבית, אלא שבחצר אי"צ דוקא פתח ולבסוף הוקף. אמנם ברשב"א בדף כד. גבי חצירות שלנו מבואר להדיא דאף בחצר בעי פתח ולבסוף הוקף. [ועי' רמב"ם פט"ז ה"א דמשמע מדבריו שאי"צ כלל שיפתח לבית, וכ"כ המרכה"מ בדעתו].

**ב. פתח ולבסוף הוקף מאליו -** כתב הפמ"ג סימן שס"ג סק"ל דפתח ולבסוף הוקף מהני אפילו אם הוקף אח"כ מאליו.

**ג. בדין פירצת י' להיקף לדירה –** ברש"י [כד.] משמע דע"י הפירצה הוי כמי שאין בו מחיצות [וכן הביא הב"י בשם רבינו יהונתן], אמנם בריטב"א שם מבואר דכשחוזר וגדרו ומעמידו על י' לשם דירה הרי הוא כאילו עשה מחיצה אחת שלימה לשם דירה, וע"ע בריטב"א כד: ד"ה נעבד, ובדף כה: ד"ה אזל עבד.

**ד. בדין פירצה פחות מי' כשנפרץ במלואו -** החזו"א סימן פ"ט ס"ק י"ח הוכיח מהריטב"א בשמעתא דבוסתנא דאם פרץ את הכותל במלואו אי"צ לפרוץ יותר מי'. וכן נקט לדינא בשו"ת נפש חיה או"ח סימן ל' ותמה על השו"ע שסתם בזה. ולפ"ז כתב שם בד"ה אבל היכא דהיכא דנפרץ במילואו פחות מי' יועיל גם לחי להקיפו לשם דירה.

ויש שרצו להביא ראיה מהראשונים [רבינו פרץ, רשב"א, וריטב"א] בדף כד: שהקשו היאך תועיל המחיצה בגודא דנהרא לעשות הרחבה מוקפת לדירה כיון שאינה יותר מי', ותי' שעכשיו עושה השביל והרחבה לא' ע"י מחיצה זו ומש"ה מועילה המחיצה גם לענין היקף הדירה ע"כ, ולכאורה אמאי לא תי' דהתם הוי פרוץ במילואו ומש"ה לא בעי מחיצה יותר מי', אמנם יש לדחות דהתם כלפי הרחבה לא הוי פרוץ במלואו שהרי יש לו גידודי ולא שייך לתרץ כן, ופשוט. ואף הר"פ יל"ע אם כוונתו לתרץ דפרוץ במלואו מהני בפחות מי', או דמחיצה חדשה שאני ודו"ק.

אם פרץ את המחיצה בקרן זוית מצדד החזו"א [סימן פ"ח ס"ק ל"ד] דסגי בפירצת ד'.

**ה. כמה צריך לפרוץ בגובה המחיצה -** עי' משנ"ב ס"ק נ"ז ושעה"צ שם שהביאו מהריטב"א שאי"צ לפרוץ את כל גובה הכותל וסגי בזה שמממעטו מי"ט, וכ"כ הרש"ש בדף כד. והוכיח כן מדברי התה"ד שהביא הרמ"א, אמנם בתו"ח שם הקשה דכיון שיש לה שם מחיצה לעשות כרמלית נמצא דאינו גודר כולה לשם דירה, עיי"ש מש"כ בדעת הרמב"ם. גם המאמ"ר הביא בזה שני צדדין אך למעשה הכריע שם שאי"צ אלא למעטו מי'.

**ו. פרץ אמה וגדרה וכו' –** בגמ' איתא פרץ אמה וגדר אמה פרץ אמה וגדרה, וכן העתיקו הראשונים. וכתבו השפ"א והרש"ש דגדר אחרון לאו דוקא אלא כל שעשה פירצה פחותה מי' וגדרה ואח"כ פרץ להשלים פירצה ראשונה ליותר מי' חשיב היקף לדירה. וכן מפורש באור זרוע הלכות עירובין סימן ק"ל וז"ל וסלקא שמעתא דהוה כאילו פרץ ביחד יותר מעשר והשתא מיהא סתום הוא והוי פתח ולבסוף הוקף ושרי עכ"ל. וכן משמע במאירי בבית הבחירה כד. ולא סוף דבר שיפרוץ את כל הפרצה ביחד ואח"כ יגדור אלא אפי' פרץ אמה וגדרה פרץ אמה וגדרה עד שהשלימו עד עשר הרי זה מותר עכ"ל. וכן נקט הגר"ז ס"ח.

אמנם לשון המשנ"ב שכתב דהשתא מיהא הוי החידוש של היקף ביותר מעשר, חשיב היקף לשם דירה, ומשמע שהגדירה החדשה היא זו שעושה את ההיקף לדירה, אמנם גם בזה הביאור הוא שע"י הגדירה החדשה נתבטלה הגדירה הראשונה, אבל אין הפשט שנעשה כאן פירצה שביטלה את המחיצות, ומש"ה צריך **לגדור** יותר מי'. וכ"כ הביאוה"ל בסעיף ו' עיי"ש. [וכדקיי"ל לקמן ס"ו דבהרחיק ג"ט מהמחיצה עושה מחיצה י' כהרא"ש, ואף להריטב"א שסובר שם שצריך לעשות מחיצה כנגד כל הכותל אפש"ל דדוקא שם שהכותל הראשון קיים ודו"ק]. [ועי' אבני נזר אבן העזר סימן קצ"ג]. וכן משמע מהריטב"א עד שהשלימו ביותר מעשר, פי' דהשתא איכא גדר יותר מעשר לשם דירה אלא שלא נעשה הכל ביחד עכ"ל.

גם בסברא צ"ע דבשלמא אם ההיתר הוא מחמת הגדירה סוף סוף יש כאן גדירה חדשה, אך אם ההיתר הוא מחמת הפירצה הרי מעולם לא היה כאן פירצה שביטלה את המחיצות הקיימות וצ"ע.

עי' חו"ב שדן אם דוקא פרץ ואח"כ גדר או דה"ה בגדר ואח"כ פרץ אמה כנגדה. עוד כתב לדון אם היה צורת הפתח או פי תקרה וגדר ואח"כ סתר התקרה או הצוה"פ.

**ז. בדין פתח לו חלון –** עי' ביאוה"ל מש"כ בענין פתח לו חלון, ולכאורה בדברי הרא"ש סימן ב' גבי אשפה מבואר להדיא דאף ע"י חלון נעשה מוקף לדירה וצ"ע.

**ח. ביאוה"ל ד"ה מביתו –** עי' משנ"ב ס"ק ק"א, ועי' חזו"א סימן פ"ט ס"ק י"ד – ט"ו.

**ט. בדינא דהתה"ד שיכול להניח עפר אצל הכותל –** הגר"א השיג על התה"ד ועי' בביאוה"ל כאן ובסימן שס"ב ס"ב שמבואר מדבריו דפליגי אם דינא דגידוד ה' ומחיצה ה' בעינן שיהיו סמוכין זל"ז ג"ט, ועי' משכ"ב החזו"א ס"א סק"ע, ו**בסימן ל"ב** ס"ק כ"ט כתב לבאר מח' תה"ד והגר"א באופ"א.

ועיי"ש בביאוה"ל שהקשה ע"ז מתל המתלקט ומבואר בדבריו שגם בדירוג חשיב תל המתלקט, ועי' תוס' כב: ד"ה ואיזהו דמבואר דבכה"ג לא הוי תל המתלקט, וכ"כ בשו"ת אמרי יושר ח"א ס"ב להוכיח מתוס', אמנם בשו"ת חת"ס או"ח סימן פ"ט ביאר דתוס' איירי רק כשיש שם דריסת רבים של רה"ר. גם החזו"א ביאר דברי התוס' באופ"א.

**י. בביאור דברי התה"ד שהצריך עפר ברוחב ד' -** ובעיקר מש"כ התה"ד דבעינן רחב ד' עי' בלבוש, ותו"ש ס"ק י"ב ופמ"ג בא"א סק"ז דהטעם שעי"ז חשיב העפר רשות בפנ"ע, ולכאורה כוונתם דעי"ז לא מצטרפי הגידוד והמחיצה, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן שס"ב ס"ב דבהרחיק ג' **וכ"ש ד'** לא מצטרפי, ובפשטות מש"כ כ"ש ד' דהוי רשות בפנ"ע. וכ"כ בערוך השולחן סעיף י"א.

אמנם יעוי' בביאור הגר"א שכתב דהטעם דצריך רוחב ד' הוא כדי שיהיה מקום נוח לעמוד ולהשתמש שם, וכ"כ המשנ"ב ס"ק ל"ב עיי"ש בשעה"צ שציין לתוס' דף עז. שהביא הגר"א. ולכאורה מדברי הגר"א משמע שהוא מדמה דינא דהתה"ד לדינא דכותל שבין ב' חצרות, דמועיל שם איצטבא וכן מהני שם ב' זיזים, וסולמות, ולכאורה צ"ב דהתם אינו עושה פירצה אלא תורת פיתחא, ועי' בגר"א שהק' אבל איני מודה בזה דאינו דומה כלל וכלל לשם עכ"ל, וכן ביאר בדמשק אליעזר את דבריו. ועי' בחזו"א הנ"ל בביאור דברי הגר"א. ויעוי' אבני נזר סימן רצ"ט משכ"ב.

**יא. אם העמיד עפר בגובה י' -** המג"א סק"ז כתב דאם יש בגובה העפר י"ט שרי בלא"ה כמש"כ בס"ו אם הרחיקה ג"ט וכו', והקשו האחרונים על דבריו דמחיצה חדשה מועילה רק כשהרחיקה ג"ט מהמחיצה הישנה, אבל בגוונא דהתה"ד שמניח את העפר סמוך למחיצה הישנה לא. ועי' פמ"ג שכ' דכיון שהוא רחב ד"ט והוי רשות לעצמו סבר המג"א דחשיב מחיצה אפילו כשהוא סמוך למחיצה הישנה. ועי' ערוך השולחן סעיף י"א שנקט לדינא כהמג"א. אמנם המשנ"ב בשעה"צ ס"ק ל"ג פסק דלא כהמג"א.

## סעיף ג'

**משנ"ב ס"ק מ' -** כתב גבי תל גבוה עשרה דדינו כקרפף וביותר מסאתים אסור לטלטל דהוא מחיצה הנעשית מאליה ולא הוקף לשם דירה, וצ"ע אמאי הוסיף דהוא מחיצה הנעשית מאליה והרי אפילו אם נעשה בידי אדם כיון דלא נעשה להיקף דירה אסור לטלטל בו.

**בדין בור ומערה יותר מבית סאתים –**בשו"ע איירי לגבי תל ובפשטות ה"ה בבור וכד' וכמבואר להדיא בגמ' טו. דשבת בנקע וכו' דשרי רק עד בית סאתיים, וע"ע מג"א סי' שמ"ה ס"ק י"ד לענין אם יש בתוך הים גומא עמוקה י' טפחים דהוי רה"י מן התורה, וכתב המג"א דמ"מ מדרבנן יש ע"ז דין כרמלית, כקרפף שלא הוקף לדירה, עיי"ש במחצה"ש ובפמ"ג [הו"ד בביאוה"ל שם ס"י ד"ה כגון ים]. ובחזו"א סימן קכ"ו בהשמטות לסימן שס"ג. ועי' ערוך השולחן סעיף י"ב מש"כ להסתפק בזה ועמד בצ"ע. ודבריו תמוהים כמשנ"ת. ומה שהקשה הערוך השולחן ממתני' יעוי' בריטב"א על המשנה שם דמבואר בדבריו שאין כוונת ר"י דע"י הבור חשיב מוקף לדירה אלא דהתירו עד ב"ס רק כשיש שימוש כל דהו אפילו שאינו תשמיש דירה ממש. ובמאירי כתב ג"כ דאינו אלא להיכר בעלמא. [ועי' ברבינו יהונתן ו: משכ"ב].

## סעיף ד'

**בדין בור האם ממעט בקרפף –** השו"ע פסק כשיטת הראשונים שבור אינו ממעט בקרפף, וכתב המג"א דתשמיש הגינה הוא להשקותו, נאמנם מלשון השו"ע משמע דקאי נמי אקרפף, ובתו"ש נתקשה בזה. ועי' משנ"ב שביאר דאיירי בבור של מים הנצרך לקרפף. וע"ע בערוה"ש סעיף י"ג משכ"ב וצ"ע.

**האם חילוק רשויות ממעט בקרפף -** ומבואר ברשב"א ובריטב"א שאילן ובור אינם ממעטים אפילו כשהם רחבים ד' וגבוהים י' שיש להם דין רה"י וחולקים רשות לעצמם, אפ"ה כיון שאינם מוקפים לדירה הם מצטרפים לשיעור ב"ס. וברשב"א בתשובה [הו"ד בב"י בהמשך הסימן] כתב 'ולאו בחילוק רשויות תליא מילתא'. וע"ע בשו"ת הרשב"א ח"ה ס"ל דמבואר בדבריו שאפילו שהם עצמם אין להם דין קרפף אינם ממעטים.

וכעי"ז מצינו בתוס' כה: ד"ה וכי דאויר חצירו מייתרו אע"פ שהחצר עצמו אין לו דין קרפף עיי"ש.

ועי' חזו"א **שביעית** סוף סימן כ"ז שכתב דאפשר לחלק שדה יותר מב"ס ע"י צוה"פ. [ומש"כ שם שצריך בצד אחד כותל ד' אמות ולא סגי בקנה של צוה"פ, הוא רק בכדי שלא נאמר אתי אוירא דהאי גיסא וכו' ומבטלו]. ולכאורה יל"ע מהא דמבואר ברשב"א שאפילו רה"י [בור ואילן] אינה ממעטת דלאו בחילוק רשויות תליא מילתא ודוחק לומר דבור אינו ממעט כיון דנחשב יותר 'משמש את הקרפף' וצ"ע. וע"ע לקמן ס"ו בדעת האחרונים דלא ס"ל כהחזו"א בענין זה.

## סעיף ה'

**בדין עמוד הממעט משיעור ב"ס –** עי' משנ"ב ס"ק מ"ה שפסק דעמוד ממעט בין באמצע הקרפף ובין בצד, וביאר בשעה"צ שהוא ע"פ דעת הרבה ראשונים ודלא כדעת הרמב"ם שרק בצדו ממעט, אבל באמצע אינו ממעט, ובאמת שכן ביארו המאמ"ר סק"ח והגאו"י, אבל בב"י משמע דאדרבה לדעת הרמב"ם באמצע ממעט אפילו בפחות מג"ט. וכ"ה להדיא בכס"מ פט"ז ה"ח עיי"ש.

**בשיעור העמוד לענין מיעוט הקרפף -** קיי"ל שצריך שיהיה העמוד רחב ג"ט וגבוה י"ט, ויש לדון אי סגי ברחב ג' בעובי משהו, או דבעינן שיהיה ג"ט על ג"ט בגובה י"ט. דבפשטות בכוונה גע"ג, ולכאורה מהא דמבואר במשנ"ב ס"ק נ"ב שכותל יכול למעט ולא נתבאר שם שדוקא אם הכותל עבה ג' מבואר שסגי בג' רוחב אפילו אם אין בעביו ג', וי"ל.

וע"ע בביאוה"ל ס"ז גבי טח בטיט שהביא דכתב הגאו"י שצריך שיהיה בטיט דע"ד, כתב המשנ"ב דסגי בג' ומשמע שלא נחלק רק אם השיעור הוא דע"ד או גע"ג וצ"ע. וע"ע לקמן ס"ז גבי טח בטיט משכ"ב.

## סעיף ו'

**בדין הרחיק מן הכותל ועשה מחיצה** – נחלקו הראשונים בשיעור המחיצה שצריך לעשות כדי להתיר את הקרפף - שיטת הרא"ש דסגי במחיצה יותר מי' לשם דירה, ובביאוה"ל הביא את שיטת הריטב"א שצריך שיהא משוך כנגד כל הכותל הראשון, ולדעת הרא"ש הביאור שעי"ז שיש גדירה חדשה של יותר מי' הרי זה מבטל את הכותל הישן שכנגדו, והסברא בשיעור זה שצריך לעשות מחיצה שאילו לא היתה המחיצה קיימת היה נחשב פרוץ והיה מתבטל ההיקף של המחיצות, אך אין הפשט שכאילו נעשה פרוץ ונתבטלו המחיצות, וחזר והותר ע"י גדירתו מחדש לשם היקף דירה.

**בדין מחיצה ע"ג התל -** עי' רא"ש שם שהוסיף דה"ה במחיצה ע"ג התל סגי בעושה מחיצה יותר מי' ועיין מש"כ בביאור דבריו לקמן סעיף ח'.

**אם מועיל להרחיק ג' ולעשות צוה"פ ולחי –** ועי' בשו"ת נפש חיה או"ח סימן ל' שמסתפק בהרחיק ג' מהכותל הישן ועשה צוה"פ ביותר מי' האם יועיל לבטל את הכותל הישן שכנגדו כיון דצוה"פ נדון כמחיצה, או לא דשמא אין בכח צוה"פ לבטל מחיצה גמורה. ומסיק שם שמדברי התוס' כד: ד"ה וליעביד מבואר להדיא שמועיל צוה"פ בכה"ג, עוד ומבואר שם בדבריו שנסתפק אפילו באופן שעשה צוה"פ כנגד כל המחיצה. [ואדרבה בלא"ה יש לדון שלא יועיל צוה"פ כיון דאתי אוירא דהאי גיסא וכו' ומבטלו]. וכתב שם דאף לדעת הריטב"א ודאי דלא מהני כיון דסברת הריטב"א שצריך לחלק באופן שיתחלקו הרשויות ויהיו מערבין שנים ולא אחד שאז מהני, ומש"ה צידד לומר דאפילו עומ"ר או פירצה פחות מי' לא יועיל לשיטת הריטב"א כיון שבכה"ג יכולים לערב יחד חשיב רשות אחת. ולפ"ז כ"ש היכא דלא הוי רק צוה"פ דלא מהני עכת"ד.

עוד דן שם הנפש חיה האם יועיל להרחיק ג' ולעשות לחי. [במקום שרוחב כל המחיצה הישנה אינו רחב י' אלא שנפרץ במילואו] עיי"ש.

**בביאור הדין שצריך להרחיק ג' -** בעיקר הדבר המבואר בשו"ע שצריך להרחיקה ג"ט מהכותל הישן, והוא מדברי הגמ' כה. דנפקא ליה מתורת לבוד, ועי' ברש"י וז"ל כלומר דהא חשיב ליה ג' בעלמא למיפק מתורת לבוד, הלכך הכא נמי חשיבי ולא בטיל עכ"ל, ומשמע דאין הכוונה דהכא היינו אומרים דין לבוד ומש"ה בפחות מג' לא מהני, אלא דילפינן מדין לבוד דזהו שיעור חשוב.

ועיין שו"ת חכם צבי סימן נ"ט שכתב להוכיח מהא דהרחיק מן הכותל פחות מג' לא הועיל ופירש"י דהוי כמחיצה ע"ג מחיצה הרי בפי' דאמרינן לבוד להחמיר אפי' באיסורי דרבנן ע"כ. ולכאורה להנ"ל יש לדחות דלא אמרינן הכא אלא דאינו חשוב להיות מחיצה לעצמו כדמצינו גבי לבוד דג"ט הוא שיעור חשוב להחשיבו לעצמו וכ"כ הפמ"ג בסימן שס"ג משב"ז סק"א.

**מיעוט הקרפף ע"י הכותל –** עי' משנ"ב ס"ק נ"א שכתב וכל זה כשלא נתמעט הקרפף משיעור ב"ס ע"י הכותל החדש, אבל אם נתמעט שיעורו ע"י הכותל בודאי מותר אפילו קרב תוך ג"ט לכותל הישן. ועי' שעה"צ בשם הלבוש והאחרונים שכ"ז דוקא בנתמעט ע"י עצם הכותל אך לא כשנתמעט רק בצירוף החלל שבין הכותל החדש לכותל הישן. ואף דמדברי הלבוש אין הכרח לזה דיעוי' במלבושי יו"ט [בפירושו על הלבוש] שלמד דלדעת רש"י גם האויר שבין המחיצות מצטרף למעט, אמנם המשנ"ב נקט לעיקר כהא"ר שם שחולק על המלבש"י.

ולכאורה הדברים מוכחים מדברי רש"י בהרחיק פחות מג' דאינו מועיל כתב דהוי כמחיצה ע"ג מחיצה, ולא בנתמעט מבית סאתיים מיירי מדלא נקט מיעוט וכו', דאי בנתמעט ודאי הוי מיעוט שאפילו הוסיף על עובי הכתלים שפיר דמי עכ"ל, ולכאורה בשלמא אם הנדון שמקום המחיצה ממעט א"ש מה שהביא ראיה מעובי הכתלים אבל אם אנו באים לצרף החלל למעט אין ראיה מהוסיף על הכתלים.

## סעיף ז'

**בדין טח טיט על המחיצות הראשונות -** צריך לבאר מה הסברא לחלק בין יכול לעמוד בפנ"ע לאינו יכול לעמוד בפנ"ע סוף סוף הוא ממעט משיעור ב"ס. וכבר עמד בקושיא זו התורי"ד ומש"ה פי' את הסוגיא באופ"א עיי"ש.

עוד יש לדון בשיעור הטיט הנצרך בכדי למעט, דיעוי' בגאון יעקב שכתב לגבי טח בטיט וז"ל האי טיחא דהוי מיעוט לא ידענא בכמה מי אמרינן אפילו פורתא דהא ליכא ב"ס, או דלמא ד"ט כשיעור מחיצה בעינן, ולכאורה צ"ב מה הסברא שיצטרך שיעור מחיצה והרי יסוד ההיתר הוא שבמציאות אין ב"ס ומנ"ל להצריך שיעור מחיצה. ועי' בביאור הלכה שהביא את דברי הגאו"י שחקר אי סגי בפורתא למעט, או דבעי דע"ד שהוא שיעור מחיצה, ובביאור הלכה כתב דבג' סגי, ובאמת שבגאו"י לא מוזכר דע"ד אלא ד' טפחים, ואף דבעמוד מסתבר שצריך דוקא דע"ד או גע"ג, כ"כ לעיל דבכותל הממעט לא מצינו שצריך שיהיה שיעור לעובי הכותל.

ויתכן דסבר הגאו"י דטח בטיט מהני מדין מחיצה ומש"ה אם הוא רחב ד' כשיעור מחיצה מהני למעט, כיון שיש לו חשיבות, ולפ"ז לא יצטרך דע"ד, אלא שנסתפק שם שמא סגי בכ"ש בכדי למעט כיון שהוא מצטרף לכותל הישן, או שצריך שיהיה לו שיעור מחיצה בפנ"ע ועי"ז הוא ממעט. ולפ"ז א"ש מהכ"ת להצריך שיעור מחיצה, וגם מיושבת קושית התורי"ד אמאי בעינן שיוכל לעמוד בפנ"ע. אלא דביאור זה הוא דלא כהביאוה"ל שכתב דלדברי הגאו"י בעינן דע"ד. ועוד קצ"ב לפ"ז דבעמוד לפי הצד בגמ' שצריך רחב ד' לא בעינן דע"ד כיון שיש לו תורת מחיצה ואילו לדינא דקיי"ל דסגי בג"ט בעינן דוקא שיהיה גע"ג, ואפשר דבגמ' איירי במקום שאינו מועיל בתורת מחיצה כגון ברחוק י' אמות וכד' ובכה"ג לא יועיל למעט בתורת מחיצה רק בתורת מקום חשוב וזה יהיה בדע"ד וכהביאוה"ל וצ"ע.

**בביאור מסקנת השו"ע לדינא -** מצינו בסוגיא שנחל' רבה ורבא בג' דינים. א. עמוד מג"ט עד ד"ט. ב. הרחיק ג"ט ועשה מחיצה לשם דירה. ג. טח בטיט ואינו יכול לעמוד בפני עצמו. דעת הרמב"ם פט"ז ה"ח דבכולהו הלכתא כרבה לקולא, וכ"כ הרא"ש. מאידך דעת הבעה"מ, הראב"ד והמהר"ם דבכולהו קיי"ל כרבא לחומרא. וצ"ע על השו"ע דגבי עמוד וכותל פסק כרבה לקולא, וגבי טיט פסק כרבא לחומרא שצריך שיכול לעמוד בפנ"ע. ועי' ב"ח מש"כ. ובביאור הגר"א נקט שהשו"ע פסק כרב שימי שנחלקו מממשהו עד ג"ט ונמצא דבכולהו פסק כרבא לחומרא. דהא דקיי"ל כרבא ולא הקילו כרבה הוא משום דקיי"ל כרב ששת דאין מחיצה ע"ג מחיצה, ומש"ה הוצרכו לפסוק כרבא.

וצ"ב דנהי דגבי כותל הוצרכו לפסוק כרבא מחמת סברת רב ששת מ"מ מה הכרח לפסוק באידך תרי פלוגתות כרבא, וכבר תמהו על הגר"א בזה הגאו"י והנצי"ב במרומי שדה. ועיי"ש בגאו"י מה שתמה עוד בדברי הגר"א ומסיק דלאו מפומיה דהגר"א יצאו דברים אלו.

## סעיף ח'

**עשה מחיצה ע"ג מחיצה ונבלעה המחיצה התחתונה –** עי' משנ"ב שנקט דסגי בזה שנבלע הכותל עד שלא נשאר בו י' ולא בעינן שיבלע כולו, ובשעה"צ כתב שזה דלא כמשמעות דברי הרמב"ם, ועי' תו"ח ורש"ש שדייקו גם מלשון רש"י בגמ' שצריך שיבלע כל הכותל התחתון בכדי להתיר ע"י המחיצה העליונה.

**עוד בהנ"ל -** בשו"ע או"ח סי' ל"ב סעיף כ"ז כתב אותיות ותיבות שנמחקו קצת אם רישומן ניכר וכו' מותר להעביר קולמוס עליה להיטיב הכתב ולחדש ולא הוי שלא כסדרן. ובמג"א שם ס"ק ל"ט הביא את דברי המהרי"ל סי' קכ"ז דכיון שעכשיו הכתב כשר ומה שמוסיף עליו אינו אלא שמשמרו שלא יתמחק יותר שרי. ועיי"ש במהרי"ל שהוסיף דלאו מידי הוא כמו מחיצה ע"ג מחיצה. וביאר החת"ס [יו"ד סי' רנ"ו] דכוונתו דהוי כמ"ש בסוגיין דמחיצה ע"ג מחיצה לא מהני משום דהתחתון נשאר העיקר, א"כ ה"ה בתיקון הכתב, עדיין הכתב הראשון הוא הנשאר עיקר. וא"כ התוספת שמוסיף מלמעלה לאו כלום הוא למיחשב דשלא כסדרן. אלא שהוסיף החת"ס שם דכשם שבמחיצה ע"ג מחיצה ונבלעו התחתונות מהני העליונות, א"כ ה"ה לכה"פ מהני העליון דאם התחתון יתקלקל במשך הזמן, יועיל עכ"פ הכתב העליון. ולכאורה הדברים צע"ג דבשלמא כאן נעשתה המחיצה לשם דירה אלא דלא הועיל כיון שהיה מחיצה אחרת, אבל בכתב סו"ס הוי שלא כסדרן וצ"ע.

**בדין עשה מחיצה ע"ג התל –** נתבאר לעיל שדעת הרא"ש דגם באופן זה סגי בעשית מחיצה אחת יותר מי' לשם דירה להתיר את הדיורים על התל, וכן לדעת הריטב"א מהני מחיצה בצד אחד לכל ארכו ולא בעינן שיעשה מחיצות סביב. ולכאורה הדברים צ"ע שהרי ממנ"פ לדרים במחיצות העליונות אין היקף מחיצות במחיצה שעשה ע"ג התל, ולדרים למטה אינו אלא מוסיף על המחיצה דלא מהני לכו"ע וצ"ע ועמדו בזה האחרונים. ובפמ"ג שס"ג סק"ל וס"ק ל"ט נקט דבאמת לא יועיל בכה"ג, וצ"ע שהתעלם מדברי הרא"ש. ובביאור סברת הרא"ש אפ"ל דהוי כמו הרחיק ג' ועשה מחיצה דהמחיצה החדשה מבטלת את הישנה, הכי נמי כשהוסיף על המחיצה והוא דר במחיצה העליונה א"כ המחיצה החדשה שהוא משתמש בה מבטלת את המחיצה הישנה שכנגדה דהיינו שתחתיה. [אבל לשאר רוחות הוא משתמש במחיצות התחתונות]. וכן פסקו להלכה המשנ"ב והגר"ז ודלא כהפמ"ג.

## סעיף ט'

**בדין היקף לנטיעות אי חשיב מוקל"ד –** מבואר בסעיף זה שנטיעות אינם מבטלים היקף דירה, ועי' שעה"צ ס"ק פ"א דיש דברים כזרעים וכד' המבטלים היקף דירה, אמנם יש דברים כנטיעות וכד' שאם מתחילה הקיף לדירה ואח"כ נטע בהם אילנות אינם מבטלים את ההיקף דירה, אפ"ה אם הקיף לצורך זה לא חשיב מוקף לדירה.

**בדין הקיף זרעים לשם דירה -** יעוי' בפמ"ג סי' ש"ס א"א סק"א שכתב דצ"ע אם הוקף בשדה זרועה אם מהני ליותר מבית סאתים, ואינו דומה לסי' שנ"ח סעיף ט', דהתם עשה מעשה אח"כ שזרע וכו' עי"ש. וכונתו דהא דזרעים מבטלין דירה הוא רק שהיה מחיצה מקודם ואח"כ זרע, אז הזרעים מבטלין הדירה משום שעשה מעשה לבטל הדירה, אבל היכא שהזרעים היו מקודם ואח"כ עשה היקף לדירה אז אין הזרעים מבטלין המחיצה. ולמעשה כתב שם דנראה שאין לחלק עיי"ש. וכן מבואר בדברי הרשב"א והרא"ש שנדחקו לבאר איך מהני שומירה לגינה הרי היקף לדירה לא מהני מידי לגינה שיש בה זרעים.

אמנם בשו"ת דברי מלכיאל ח"ד ס"ג נקט דרק כשכבר הוקף לדירה ואח"כ זרע שם בטלו המחיצות. דכיון שאין דרך לזרוע במקום המוקף לדירה. אמרינן שנמלך ורוצה שיהא ההיקף שלא לדירה. ונהי דמחשבה אין מוציאה מידי מעשה הזריעה. אבל מעשה הזריעה מועיל לבטל מחשבתו הראשונה ומשוי לה כמוקף שלא לשם דירה. אבל היכא שהיה שם מכבר גינה ויש שם פרצה יותר מעשר. ועתה גודרה לשם דירה. זה מהני אף בגינה להתירה אף ביתר מסאתים. והביא שם שכ"כ בספר יראים מצוה ק"ב.

והא דהקשו הראשונים מהא דתנן דף כג. בגינה וקרפף שמועיל שומירה ובית דירה. ופירש"י דהוי מוקף לדירה. וקשה דהא גינה הזרעים מבטלים המחיצות. וכבר הקשו זה בתו' ישנים דף כג: וברא"ש. ותרצו דרק בסאתים מהני הוקף לדירה ולא ביותר מזה. ויעוי' בלשון הרמב"ם בפירוש המשנה סאתים נאמרו בגינה וקרפף שלא הוקף לדירה. אבל בכל מקום שנעשה גדר בכונה לשם דירה מותר אף ביותר מסאתים. הרי מבואר דאף בגינה שרי ביותר מסאתים אם הוקף לדירה. וכ"כ בהג"א מא"ז פ' עושין פסין להדיא דגינה וקרפף שהוקפו לדירה מותר לטלטל אף ביותר מסאתים. וכ"ה באור זרוע בה' ערובין. וכ"כ בתוס' רי"ד דאף בגינה מהני היקף לדירה ע"ש.

וכן הוכיחו האחרונים מהא דשיירא שחנתה בבקעה שמותר לטלטל אף ביותר מסאתים. וסתם בקעה היא זרועה כדתנן בפ"ו דטהרות ובשבת ו: הרי שהותר לטלטל בגינה אף ביותר מסאתים כשהוקף לדירה. וכ"נ ברמב"ם פט"ז מה' שבת שכתב בה"א שכל שלא הוקף לדיר' כגון גנות ופרדסים אסור לטלטל ביותר מסאתים ובהל"ה שם כתב. כל שלא הוקף ונפרץ יותר מעשר' וחזר וגדר לשם דירה. הוי מוקף לדירה. משמע דקאי אהני דאיירי בהל"א. והיינו אף בגינה ופרדס מהני היקף לדירה. וקשה דהא פוסק שם דזרעים מבטלי מחיצות אלא ע"כ כנ"ל.

**זרעים שעלו מאליהן -** ועפ"ז כתבו האמרי יושר ח"א סימן ק"ע, והדובב מישרים [ח"א ס"ב] דרש"י בדף כג: פירש בד"ה נזרע רובו בזרעונין ביטל דירתו, מדכתב ביטל דירתו דקאי אאיש ולא קאמר ביטלו זרעונין את דירתו, נראה דדוקא קאמר שזרע בכונה מבטלין אבל לא בעלו מאליהן, שזרעים שעלו מאליהן אינם מבטלים היקף דירה ואינו דומה למים שנכנסו מאליהם שמבטלים היקף דירה, כיון ששם אין הבית ראוי לדיורים כלל, משא"כ בזרעים שהוא ענין התלוי בקפידא ולא במציאות. אמנם מדברי החזו"א סימן פ"ט סק"ז גבי מגרשים פנויים בתוך העיר בעיירות שנשרפו ונחרבו מבואר דגם בנעשה מאליו מבטל היקף דירה, וכ"כ בחו"ב סימן ד' ס"ק י"א ודקדק מלשון הגמ' נזרע רובו ולא כתיב זרע רובו. וכן נראה בפשטות מסתימת הפוסקים בזה.

אמנם נראה דגם לדעת המתירים אי"ז רק באופן שיש גם דיורים באותו המקום מהני ההיקף לדירה שלא יבטלו הזרעים את ההיקף אך שדה שכולה זרועה צ"ע אם שייך לחשיבה כמוקפת לדירה בכה"ג הרי כעת אינה ראויה לדירה כלל.

**זרעים שנזרעו לנוי ואילנות שאין דרך לישב תחתם אם מבטלין היקף דירה –** המאירי בבית הבחירה כד. נקט דכל שנזרעו לנוי אינם מבטלים את ההיקף לדירה, ולדינא מצאנו בזה מחלוקת בפוסקים אם מבטלים שם דירה דלא פלוג רבנן, או שאינן מבטלים שם דירה כיון שעשויין לנוי. [עי' דע"ת למהרש"ם כאן ואמרי יושר סימן ק"ע שהתירו, והשו"מ מהדו"ק ח"ג סימן קל"א והדברי חיים ח"ב סימן כ"ח אסרו]. ובמנחת יצחק ח"ה סי' ק"ח כתב דלאו דוקא בפרחים שנזרעו במיוחד שיהיה כדי שאנשים ישבו ויטיילו בצידם, דודאי דהוה כאילנות דאינם מבטלין הדירה, אלא אפילו פרחים שנזרעו רק לנוי ג"כ הוה כאילנות שאינם מבטלים את ההיקף לדירה.

ולכאורה לפי הנ"ל ה"ה להיפך היכא דאילנות אינם עשווים לישב בצלם יבטלו היקף לדירה, ובמהרש"ם שם כתב דכן מבואר בירושלמי במעשרות עיי"ש, ובחזו"א סימן קנ"ו בהשמטות לסימן שנ"ח כתב דיתכן דהירושלמי סובר כדעת אבימי דבעינן אילנות עשויין כאיצטבלאות ולא קיי"ל הכי, ולכאורה צ"ב אמאי לא כ"כ מסברא וצ"ע.

**אם הקיף לשם גינות נוי וכד' אי חשיב מוקל"ד -** אלא דמדברי כל הפוסקים הנ"ל לא נתבאר בדבריהם רק דזרעים שנזרעו לנוי אינם מבטלין היקף דירה אך לא נתבאר אם הקיף לשם נוי האם נחשב עי"ז מוקף לדירה.

ואין להביא ראיה מהא דמבואר גבי אילנות דעל אף דעבידי אינשי לנטוע אילנות בחצירות כדי להסתופף בצלן, אפ"ה כתב המשנ"ב דלא חשיב היקף לדירה, וא"כ לכאורה ה"ה בכל היקף הנעשה להנאת אדם לטיול כגון גינות נוי העשויין לטייל בהם וכד' , ג"כ נאמר דלא חשיב היקף לדירה, דיש לחלק דהתם אי"ז תכלית המקום לטייל שם, אלא נוטעין אילנות לישב בצלן למי שצריך להיות שם, אבל עיקר המקום אינו מוקף לצורך תשמישי דירת האדם, אבל במקום שעיקר מטרתו הוא לטיול וכו' אפשר דחשיב מוקל"ד. ומסברא יש לדמותו לביהכ"נ שנתבאר לעיל דדעת החזו"א דחשיב מוקל"ד. ואף לדברי הפמ"ג דביהכ"נ בתוך העיר אינו קרפף, מבואר דכל שהוא מצרכי ותשמישי העיר אינו חשוב לעצמו גם אם הוא מוקף מחיצות.

**בדין נזרע רובו –** מבואר בשו"ע שאם נזרע רובו אע"פ שבזריעה אין יותר מבית סאתיים בכל אסור כיון שביחד עם המיעוט יש יותר מב"ס, ועיין שו"ת באבני נזר חלק או"ח סימן תפ"ג סק"ז שתמה דמבואר הכא להדיא דמיעוט הבטל מייתר השיעור, ובתוס' זבחים עח. מבואר שע"י ביטול ברוב לא מצטרף המיעוט לשיעור ועמד בצע"ג. ובסימן תפ"ו ס"ק י"ד כתב לבאר דכיון דכבר הועיל הביטול לענין שיהי' קרפף דאפי' פחות מבית סאתים אסור להוציא לו כלי הבית לכולי עלמא. ולרבנן אפי' כלי החצר, א"כ אחר שהוא כבר קיבל שם קרפף אפשר ע"י הביטול לעשותו לקרפף יותר מב"ס. [וסברא זו שייכת רק לדעת הראשונים שבקרפף פחות מב"ס אסור לטלטל ממנו לבית ויבואר בסעיף י'].

וכעין סברא זו מצינו בערוך השולחן סימן שנ"ח סעיף י"ח בביאור דברי הרמב"ם בסוגיא זו, שכתב בפט"ז ה"ו מקום יתר מבית סאתים שהוקף לדירה אם נזרע ממנו בית סאתים מותר לטלטל בכולו ואם היה המקום הזרוע יתר מבית סאתים אסור לטלטל בכולה עכ"ל, ולא חילק בנזרע בין רובו למיעוטו. וביאר הערוה"ש דקשה ליה איך אפשר לומר דבנזרע רובו אסור אפילו אם אין בו יתר מבית סאתים והרי במשנה שם מבואר דגינה וקרפף שאין יתירות מבית סאתים א"צ היקף לדירה וא"כ למה אוסרין את מותר החצר והרי אף לעצמן מותרין הן, אלא וודאי שכן הוא וביותר מבית סאתים אפילו הן מיעוט בע"כ אוסרין החצר מפני שהוא פרוץ במילואו וכיון שכן ממילא דאין חילוק בין רוב למיעוט אלא בין יתר מבית סאתים לבית סאתים. [ובגמ' שם ה"פ הא מיעוטו שרי לא אמרן אלא בית סאתים וכו' כלומר לאו מפני מיעוטו אלא כלפי שאמר שם קרפף שהוא יותר מבית סאתים והוקף לדירה ונזרע רובו אסור ויותר מבית סאתים כולל למעלה למעלה אפילו מאה סאין ולזה מפרש דזה שנדייק מיעוטו שרי אינו אלא כשהוא רק בית סאתים ובכה"ג באמת לאו מפני מיעוטו מותר ודו"ק].

**נזרעו מיעוטו ואינו רק ב"ס –** כתב המשנ"ב שמותר לטלטל בקרפף כיון שאינו יותר מב"ס, ובשעה"צ כתב ודלא כהט"ז סק"ד, ועי' בחיי אדם כלל נ"א ס"ו שכתב דגם הט"ז לא נתכוין אלא לכלי הבית.

וברש"י כג: כתב דאע"ג דמקום זריעה הוי קרפף ושאינו נזרע הוי חצר אפ"ה לא אסרי אהדדי הואיל ודחד גברא הוא, ועיי"ש בט"ז שכתב להגיה בדברי רש"י שכתב דההיתר הואיל ודחד גברא והרי לר"ש ההיתר הוא אפילו בתרי כברי כמבואר בדף צא. ובחידושי הר"ן ומהרש"א כתבו דאע"ג דשרי ר"ש מחצר ראובן לקרפף שמעון היינו דוקא כש אינם פרוצים זל"ז במלואן, ועי' תו"ש ס"ק כ"ז ורש"ש מה שתמהו בזה, ועי' בריטב"א משכ"ב ובחזו"א פ"ט סקי"ג הק' על פי' וביאר באופ"א עיי"ש.

**היקף בית סאתים אם מתבטל ע"י זרעים -** שיטת ר"ח – עי' תוס' ישנים ד"ה נזרע רובו שהביאו את שיטת ר"ח דדוקא קרקע יותר מב"ס, אבל בב"ס אפילו נזרע כולו לא בטלי דירתו, ובפשטות כוונתו למש"כ הרא"ש בארוכה ומבואר שם דהראיה מרש"י במתני' דע"י שומירה ובית דירה חשיב מוקל"ד א"כ ש"מ דתורת חצר עליו, אע"ג דיש בו זרעים, אבל לתוס' במתני' דגם ע"י שומירה לא חשיב מוקל"ד אין ראיה. וכן ביאר הביואה"ל ד"ה קרפף את דברי התו"י. ועי' חזו"א סימן קי"ב סק"ו שכ"כ בביאור דברי הרא"ש. אולם כתב שם לחלק בין התו"י לרא"ש והשיג בזה על הביאוה"ל הנ"ל, [וכ"כ בסימן פ"ח ס"ק כ"ב עיי"ש], ולכאורה צ"ב מנ"ל לחלק בזה בין הרא"ש לתו"י, וביותר דלפי שיטתו עיקר החידוש בתו"י שגם בגינה ב"ס מותר לטלטל כמו בקרפף ותמה בזה החזו"א שהדברים מפורשים במתני' וצ"ע.

**קרפף באמצע העיר –** עי' ביאור הלכה שהביא את דברי האחרונים בדין עיר שיש בתוכה זרעים האם מבטלים את ההיקף לדירה או דבעיר אינם מבטלים ההיקף לדירה.

ויעוי' בדברי הדבר שמואל שהביא המשנ"ב ובדבריו יש ב' סברות א. דשטח מקום הזרוע הוא מועט ביחס לעיר, ב. עיקר הקרפף הוא לצורך העיר אלא דלפעמים זורעים שם אבל תכלית המקום הוא לרווחת העיר ומש"ה אינו מבטל את ההיקף לדירה. ויש להעיר שהחכם צבי סימן נ"ט כתב בשמו סברא אחרת [וכן העתיק הביאוה"ל] דסמך על דעת הר"מ שהביא הטור גבי חצר שהסתפק אם יש בכח הזרעים לבטל ההיקף דירת חצר החשובה ואע"פ שמסיק דטוב להחמיר היינו דוקא בחצר אבל בעיר פשיטא שאין בכחם לבטל את ההיקף לדירה. [ומכח זה פקפק בביאוה"ל על היתר זה כיון דמבואר בראשונים שלא חילקו בין קרפף לחצר וא"כ אין לנו מקור לחדש שבעיר כו"ע מודו].

עוד סברא מצינו בשו"ת זרע אמת ח"ג או"ח סימן מ"ג [הו"ד בשערי עירובין] דכל שהוא בתוך העיר נקרא מוקל"ד מחמת היקף העיר, דלא הצריכו חז"ל להקיף קרפיפות רק כשהם חוץ לעיר, אבל כשהם תוך העיר הרי הם בכלל חומת העיר, וכעי"ז כתב המור וקציעה דכיון שהעיר מוקפת חומה דל מהכא את ההיקף של הקרפף ויועילו לו מחיצות העיר שהוקפו לדירה.

ולדינא עי' ביאור הלכה שנראה מדבריו לסמוך ע"ז רק בשעת הדחק, וכמש"כ החכ"צ ודלא כמו"ק שהתיר בשופי ע"י חומת העיר. ועי' חזו"א סימן פ"ח ס"ק כ"ה שכתב דנראין דברי האוסרין דמה לי חצר ומה לי עיר, ומדבריו בסימן פ"ט סק"ז עולה דלגבי זרעים בתוך העיר החמיר ולגבי מגרשים ריקים אם הם תוך העיר כתב שם דאין אנו נזהרים בזה, אבל כשהם חוץ לעיר החמיר. וע"ע בנתיבות שבת פי"ג הערה נ' שהביא דמנהג ירושלים בזמם האדר"ת היה להקל בזה, אבל לאחר פטירתו הורה הגרש"ס זצ"ל להחמיר בזה.

**כשהמקום הזרוע גדור בפנ"ע –** עי' במו"ק הנ"ל שכתב דדל מהכא המחיצות שאינם מועילות לו ויועילו לו המחיצות של העיר, וכן הביא הבית מאיר בשם ספר פרי תבואה וחלק עליו שם הבית מאיר דודאי אם יש לו מחיות בפנ"ע אינו בכלל המחיצות שהוקפו לדירה, וכ"פ הביאוה"ל. ואולי המו"ק והפר"ת נקטו דהחיסרון בקרפף הוא חיסרון במחיצות ולא ברשות ומש"ה גם אם ההיקף שלהם עצמם לא הועיל עדין אפשר להחשיבם מוקפים לדירה מחמת ההיקף של העיר וצ"ע.

**כשזרוע ערוגות ערוגות -** החכם צבי בסימן נ"ט כתב לחדש דכשעשויין ערוגות לא בטלו המחיצות, ובשו"ת דברי מלכיאל ח"ד ס"ג משיג על החכ"צ דאטו הא דאיתא בש"ס דזרעים מבטלי מחיצתא הוא דוקא כשהזרעים תכופים זה אצל זה, והלא כך הדרך לזרוע מרוחקים קצת זה מזה, וכן תנן בפ"ב דפאה מ"ג, ובמו"ק דף ד: שאם הזרעים רצופים עוקרים האמצעים כדי שיגדלו השאר כראוי, ובא"י צריך להניח שיעור יניקה ביניהם משום כלאי זרעים, כדתנן בפ"ב דכלאים.

ובביאור דברי החכם צבי שמעתי לבאר דיעוי"ש בחכ"צ שנשאל שתי שאלות, א. אם מקום הזריעה עשוי ערוגות ערוגות, אי חשבינן כל הערוגה כאילו היא לבדה ומתבטל אגב קרקע שאינה זרועה, או דלמא כיון דסוף סוף הזרוע רבה על שאינו זרוע אסור. ב. את"ל שזה אסור, מהו הדין כשהזרוע הוא מיעוט, ואם יצטרפו הערוגות יש יותר מבית סאתיים, כיון שאין כאן יותר מבית סאתיים במקום אחד מותר לטלטל במה שאינו זרוע שהוא הרוב, או דלמא כיון שיש כאן זרוע יותר מבית סאתיים הוי כרמלית ואסור אף שאינו זרוע עיי"ש.

והנה בשאלה הראשונה אסר, ולא מצא צד היתר בזה, שיש ריוח בין ערוגה לערוגה, ודחה את הסברא שכל ערוגה תתבטל לבדה כנגד החלק שאינו זרוע, שהוא רוב כנגד כל ערוגה לבדה, ורק בשאלה השניה התיר, משום שאין כאן אלא מיעוט זרוע וצריך לצרפו ליותר מבית סאתיים, ודומיא דאויר וסכך פסול בסוכה שאינם מצטרפים אם יש ביניהם דבר המותר, וא"כ לק"מ על החכ"צ שהרי העיקר הוא מפני שאין כאן יותר מבית סאתיים אלא ע"י צירוף הערוגות שדבר מותר מפסיק בין כל אחת ואחת, ואין ה"נ כשהרוב זרוע אסור, אעפ"י שיש הפסק בין כל ערוגה וערוגה, וביאור הדבר הוא, שיותר מבית סאתיים הוא מקום האיסור, והחלק הגדול שאינו זרוע הוא היתר, אלא שנאסר ע"י שהוא פרוץ במלואו למקום האסור, ואם החלק האסור צריך לצירוף כנ"ל, אמרינן שאין כאן צירוף ואין כאן מקום האוסר, אבל כשהרוב זרוע לא אמרינן שאין מצרפין הערוגות, דאפילו אם לא תצרף הערוגות הרי רובו זרוע.

ואין להקשות מהא דאיתא בש"ס שנטיעת אילנות לא מבטל מחיצתא וס"ל לאבימי והוא שעשויין אצטבלאות והוא שורות שורות, כפירוש רש"י שם, הרי מפורש שזרעים באופן שעשויין שורות שורות, מבטלין המחיצות, וע"כ צ"ל דזרעים מבטלי מחיצתא אם נזרעו כדרך זרעים, ואף ערוגות ערוגות מצטרפות ליותר מסאתיים. די"ל חדא דהא רב יהודה אמרה, ולדידיה אין ה"נ דזרעים כהאי גונא אסור, אבל אנן קיימ"ל כרב נחמן דאמר אעפ"י שאין עשויין איצטבלאות, ולדידיה שפיר י"ל דבאילנות שרי אף כשאין עשויין איצטבלאות, ובזרעים אסור כה"ג, אבל אם עשויין איצטבלאות מותר. ועוד שהרי אבימי קאי על הברייתא, זרע רובו הרי הוא כגינה ואסור, נטע רובו הרי הוא כחצר ומותר, ועלה אמר שניטע רובו הוא דוקא בעשויין איצטבלאות, ומכאן מקיש שבזרעים כהאי גונא דאסור היינו בנזרע רובו, אבל בנזרע מיעוטו אעפ"י שיש בצירוף יותר מבית סאתיים, כיון שהזרעים עשויין ערוגות ערוגות אינם מצטרפים לאסור את הרוב שאינו זרוע, ומש"ה אין כאן קושיא על החכ"צ.

והעולה דהחכ"צ אינו סומך את היתרו על היסוד שכיון שההפסק שבין ערוגה וערוגה עשוי להילוך בני אדם זה מונע את הצירוף של הערוגות, שמניעת הצירוף ליותר מבית סאתיים באופן שהזרוע הוא מיעוט, הוא לא מפני שבני אדם מהלכים בין ערוגה לערוגה, אלא מפני הסברא הנ"ל שאין כח המיעוט יפה להצטרף לחשיבות כזאת שתאסור את הרוב כשיש הפסק של היתר בין כל ערוגה וכנ"ל, אלא שהסתפק באם ההפסק בין ערוגה לערוגה הוא פחות משלשה אם אמרינן לבוד, באופן שיהא נחשב כאילו אין הפסק כלל, וכלפי זה אומר הח"צ שלא אמרינן לבוד, מפני שההפסק עשוי להילוך וזה מונע את החיבור על ידי דין לבוד.

**אם זרעים מבטלים גם לאחר שנעקרו -** בספיקו של הביאוה"ל אם זרעים מבטלים את המחיצות גם לאחר שנעקרו הזרעים, או רק בשעה שהזרעים קיימים, ובמשנ"ב כתב דאין לצרף לספק זה את ספיקו של הרא"ש אם בחצר זרעים מבטלים מחיצה, [ובשו"ת שב יעקב סימן י"ח היקל מחמת צירוף זה], אמנם דעת הביאוה"ל להקל בחצר בית סאתים כיון שאפשר לצרף לספיקם של תוס' והרא"ש אם זרעים מבטלים מחיצה בחצר פחות מב"ס, ועי' חזו"א שהסכים להתיר בפחות מב"ס אך לאו מטעמיה דהמשנ"ב אלא צירף את דעת הראשונים שבקרפף שאינו יותר מב"ס מותר להוציא ממנו לבית.

יש מהפוסקים שרצו להקל בעשבים וכד' שעלו מאליהן אחר שנעקרו, דצירפו את שיטת האמרי יושר והדברי מלכיאל לספיקו של הביאור הלכה. ועי' חו"ב סימן ד' סקי"א שכתב דאף בנזרע מאליו אינו חוזר להיתרו ע"י עקירת הזרעים. ועיי"ש עוד שכתב שספיקו של הביאוה"ל הוא דוקא בנזרע רובו אבל בנזרע מיעוטו יותר מב"ס מסתברא דמתבטל לרוב כיון שגם בזמן שהוא זרוע מיקרי מוקף לדירה אלא שנאסר משום שפרוץ למקום האסור, והזרוע אינו מתבטל כיון שהוא חשוב לעצמו, אבל לאחר שנעקרו הזרעים ונתבטל חשיבותו שפיר אמרינן שמתבטל לרוב המוקל"ד.

**וע"ע מש"כ בענינים אלו בסעיף י'**.

## סעיף י'

**בדין חצר שנזרעה –** בתו"י דף כג: כתב ומיהו מבע"ל ביתר מב"ס אם ביטל דירתו אף בדיר וסהר ומוקצה, דשמא לפי שתשמישו רב אינו מתבטל, ועי' ברא"ש ס"ב שהאריך לדון האם חצר הוי דירה חשובה שלא תתבטל ע"י זרעים, והוסיף דאף את"ל דדירת חצר חשיבא ולא מבטלי לה זרעים, מ"מ בחלק הזרוע ודאי דינו כקרפף. ולכאורה לפ"ז הנפק"מ היא כשנזרע רובו ומקום הזריעה היה פחות מב"ס שבקרפף בכה"ג אמרינן דהמיעוט בטל ברוב ואסור לטלטל בכולו ואילו בחצר לא אלימא זרעים לבטל את תשמישי החצר במיעוט שלא נזרע.

**בדין טלטול מקרפף פחות מב"ס לבית –** נחלקו הראשונים אם בקרפף פחות מב"ס מותר לטלטל ממנו לבית, רש"י תוס' והרשב"א ועוד ראשונים סוברים שאף דמותר לטלטל בקרפף אפ"ה אסור לטלטל ממנו לבית, וכן פסק בשו"ע שכתב אפילו אין בה אלא בית סאתים לא יטלטל ממנה ומן החצר לבית, ועי' משנ"ב ס"ק ע"ה וס"ק ע"ז ומבואר להדיא דאפילו בקרפף פחות מב"ס אסור להוציא ממנו לבית, וכ"ה במשנ"ב ס"ק פ"ג ובשעה"צ ס"ק ע"ז. וצ"ע ממש"כ הביאור הלכה בסימן שע"ב ד"ה או לגג להקל בשעת הדחק כשיטת הסמ"ג הרא"ה והריטב"א ועוד ראשונים, שאין איסור לטלטל מקרפף פחות מב"ס לבית, [וכ"ה בבית מאיר כאן]. וביותר צ"ע ממש"כ בביאור הלכה סימן שנ"ט ד"ה רחבה לחלק בין קרפף בית סאתים שאסור לטלטל ממנו לבית לפחות מב"ס שמותר לטלטל ממנו לבית. ובחזו"א סימן פ"ח ס"ק י"ח תמה על חילוק זה שחילק הביאוה"ל בין ב"ס לפחות מב"ס, ועיי"ש בס"ק כ"ו, בסימן פ"ט סק"ז שהסכים לדברי הביאור הלכה בסימן שע"ב להקל בשעת הדחק כל שאינו יתר על ב"ס.

**בדין קרפף פחות מב"ס שהוא מיעוט חצר –** רש"י [כד.] כתב דלא ראוי להבדל ולהקרות לו שם בפני עצמו, משמע מדבריו דהמיעוט בכה"ג בטל ודינו כהרוב שמותר אף להוציא ממנו לבית, אמנם מלשון השו"ע שכתב ואם יש בה סאתים **או פחות** אסור להוציא ממנה לבית מבואר ל"כ. ועי' שעה"צ ס"ק ע"ז שכתב דדעת רוב הראשונים כרש"י ויש לסמוך עליהם בשעת הדחק, ועי' חזו"א סימן פ"ח ס"ק כ"ד ומבואר בדבריו שמתיר אפילו לכתחילה לטלטל בקרפף פחות מב"ס כשהוא מיעוט בחצר.

**בדין נזרע מיעוטו ב"ס –** מלשון השו"ע שכתב דאסור להוציא ממנה לבית דקדקו המג"א והט"ז דדוקא ממנה אסור אבל מחלק החצר מותר, ועי' דרכי משה סוף הסימן שדייק כן גם מדברי הטור, ובמג"א הביא דעת המרדכי שאוסר דאע"ג שמותר לטלטל מקרפף לחצר, מ"מ לענין כלי הבית הו"ל החצר נפרץ במילואו למקום האסור, ואסור להכניס מחצר לבית. ובדעת השו"ע צ"ל דכיון דלגבי החצר הוי חד רשותא תו לא מיקרי נמי לגבי כלי הבית פרוץ למקום האסור לו.

ועי' ברעק"א שהקשה ע"ז מכותל שבין ב' חצרות ולא עירבו יחדו נפרץ הכותל דאסור לכל א' לטלטל כלים ששבתו בבית, ומבואר דהגם דחצירות הוי חד רשותא לכלי החצר ולא מיקרי פרוץ למקום האסור לו, מ"מ לענין כלי הבית מיקרי פרוץ למקום האסור לו. ועי' במרומי שדה [להנצי"ב] דף כג: מש"כ לחלק בין חד גברא לתרי גברא ולא ביאר דבריו במה חלוק חד גברא מתרי גברא.

ושמעתי לבאר [עי' היטב במכתב החזו"א בספר שלום יהודה בענין זה והובא בליקוטים] דיסוד הדין של פרוץ במילואו למקום האסור לו אינו משום שהוא פרוץ למקום שאסור לטלטל וממילא אסור לטלטל גם במקום הנפרץ, אלא שדבר ברור הוא שכל מקום ורשות צריכים להיות גדורים מד' רוחות, אמנם אם המקום שהוא פרוץ אליו גדור מד' רוחות, א"כ מחיצות אלו יכולות להועיל גם למקום הנפרץ, ובזה נאמר שאם הוא מקום האסור לו אינו יכול לשמש לו כגדירה, ובזה יש לחלק דאימתי אינו יכול לגדור רק אם המקום שהוא פרוץ לשם חלוק מהמקום שנפרץ או בחילוק רשויות או בחילוק השתמשויות, ומש"ה כיון שקרפף וחצר חשובים לרשות אחת להשתמשויות לגבי כלי החצר סברו השו"ע וסייעתו דגם לגבי כלי הבית מיקרי חד רשותא, אבל כשהרשות מתחלקת לבעלים א"כ יש כאן רשויות חלוקות מחמת זה שבעלים חלוקים ובכה"ג חשיב פרוץ למקום האסור לו שאין המחיצות יכולות להועיל למקום שנפרץ ובזה י"ל קושית הרעק"א דהתם איירי בכותל שבין ב' חצירות והיינו שהבעלים חלוקים ומש"ה יש חילוק רשויות, משא"כ הכא איירי במי שיש לו גינה בחצירו דאיירי בבעלים א' ודו"ק. וביתרון האור על המשניות ביאר באופ"א.

וע"ע בחזו"א סימן פ"ח ס"ק כ"ד מה שהביא בשם המהרל"ח שהובא בחידושי הגהות על הטור, ומה שתמה עליו.

## סעיף י"א

**בדין ביטול ההיקף לדירה ע"י מים שאינם ראויים –** נחלקו הראשונים האם בלא חזו לתשמיש מבטלים ההיקף דוקא בי' או כל שמעכבים את ההשתמשות במקום הרי הם מבטלים את ההיקף לדירה. דעת הטור דאם דאפילו אם אין בעומקן עשר אסור, וכדעת הרא"ש ס"ד והריטב"א בשם הראב"ד, ובעה"מ. ובשו"ע כתב והוא שיהא בעמקם עשרה טפחים, וכדעת רש"י והרשב"א [המובא במ"מ פט"ז מה' שבת ה"ו] והריטב"א. ומסיק בביאוה"ל דאמנם המחבר פסק כהרשב"א והריטב"א ומשום דס"ל דכן משמע דזהו שיטת רש"י, [ועי' קרבן נתנאל שפקפק בדעת רש"י], אבל כיון דהרא"ש וראב"ד, ובעה"מ ס"ל כמ"ש הטור, ע"כ יש להחמיר שלא במקום הדחק. [וקצ"ב דלענין מהם מים הראויים שנחלקו הראשונים אי בעינן שיהיה חזי לשתיה או דסגי בחזי לכביסה כתב המשנ"ב דכיון דספיקא דרבנן הוא אזלינן לקולא, ואילו לענין אם מים שאינם ראויים מבטלים רק כשיש בהם גובה י' כתב דיש להחמיר]. והוסיף הביה"ל דמסתברא דאפילו לסברת הרא"ש מ"מ מודו בפחות משלשה דאינו אסור דכארעא סמיכתא הוא. וגם אינו קשה להשתמש שם בתשמישין של חצר עכ"ל. וכ"כ כאן בשפת אמת. אבל בחזו"א סימן פ"ט סק"ד מקפק בזה, די"ל דגם פחות מג"ט מבטל תשמיש החצר.

**בדין קוצים ועשבים שעלו בחצר –** נראה ברור לענ"ד דקוצים ועשבים שגדלו בחצר אינם מבטלים את ההיקף דירה רק אם גבוהים עשרה טפחים, דדמי למים דקיי"ל שאם אינם גבוהים י' אינם מבטלים את ההיקף דירה אע"פ שהם מעכבים את התשמיש בחצר גם בפחות מי"ט, ואינו דומה לזרעים שיש להם חשיבות בפנ"ע ומש"ה מבטלים את ההיקף דירה גם כשאינם גבוהים כלל.

**בדין זרעים כנטעים –** מלשון הגמ' מים כנטעים משמע שהנדון הוא לענין ביטול היקף לדירה, ועי' ברש"י ד"ה דחזו דמאי דאמרינן חזו לתשמישתא היינו דראויין לשתיה דאין לך דירה מעולה מזו, ולכאורה אמאי הוצרך רש"י לסברא זו, ויתכן דכוונתו דאפילו באופן שהקרפף כולו מלא מים אינו שייך לנדון דביטול ההיקף לדירה אלא צריך שהמים עצמם יחשבו תשמיש דירה כדי שמחיצות המים יחשבו היקף לדירה.

ועי' משנ"ב ס"ק פ"ז ובשעה"צ שם שהביא מח' האם כשנתמלא כולו ג"כ מותר או לא, וסברתם דאין דרך להפוך את כל חצרו למקוה מים, ולכאורה יש לדון לפי דעת הראשונים שסגי במים הראויים לכביסה וכד' דמסתבר מאוד שלא יועיל כשנתמלא כל חצירו דהתם אי"ז בגדר מוקל"ד, אלא דמים הראויים קצת אינם מבטלים היקף דירה כאילנות וכד' דאדרבה הם משמשים את הדירה, אבל כשכל החצר הוא כך ונתבטל הדירה לגמרי מהחצר ודאי דלא יועיל, וכל הנדון הוא להראשונים שהמים ראויים לשתיה ובזה יש לדון האם דרך להפוך את כל חצרו למקוה מים. וצ"ע דבמשנ"ב לא משמע כן.

**בגדר ראוי להשתמש בהם –** עי' בשו"ת אמרי יושר ח"א סי' קע"ז דן בשחת תלוש שנמצא בחצר יותר מע' אמה, אם מבטל הדירה כמו זרעים או דמי לאילנות וכו'. וכתב דנראה דתלוי בפלוגתא דאיתא בביאור דברי הגמ' ולאו מילתא הוא, מידי דהוי אכריא דפירי, ופירש"י שם שוחה עמוקה שמניחין שם פירות, ובריטב"א שם הקשה ע"ז דזה באמת אסור כשיש יותר מב"ס, כדלקמן דף כו. בפירי דבי תורי דהוי מחיצה העשוי' לנחת, ומפרש לה הריטב"א מידי דהוי אכריא דפירי שמפוזר בחצר יותר מב"ס דנתבטל אגב חצר עיי"ש, וכוונתו דביש לו מחיצה בפ"ע אסור דהוי מחיצה העשוי' לנחת ואינו מוקף לדירה, אבל כשמונח בחצר המוקף מחיצה ואין לו מחיצה בפ"ע שרי, דאין זה מבטל הדירה. והנה פירי דבי תורי היינו גרעינים תמרים לאכילת בהמות, ומוכח מריטב"א דמאכל בהמה המפוזר בחצר יותר מב"ס אף גבוה י"ט אינו מבטל דירת החצר, רק ביש לו מחיצה בפ"ע אסור דהוי עשוי לנחת, וכן מבואר בריטב"א שם. אבל בתוס' דף כו. כתבו דאסור לטלטל ע"י פירי דבי תורי כיון שהיו יותר מבית סאתיים, ולא דמי לכריא דפירי דלעיל דראוין למאכל אדם וכו' עיי"ש, ומוכח דשיטתם דבראוי למאכל בהמה שפיר מבטל דירת החצר. ומשמע מלשונם דגם אם אין להגרעינים מחיצה בפני עצמה אסורים, מדכתבו ואף על גב דיש לה מחיצות אינם מועילות דמחיצות העשוים לנחת, ומשמע דגם אם אין להם מחיצות בפני עצמן רק החומה שמסיב כל מחוזא, מכ"מ לא מהני, וע"כ הטעם דנתבטל הדירה, כיון דאינו ראוי למאכל אדם מבטל הדירה אף בתלוש, וכריא דפירי שאני דראוי למאכל אדם, ודבר שראוי למאכל אדם אינו מבטל הדירה כלל, וגם לא מיקרי מחיצות העשוים לנחת.

וכן נראה ברש"י דף יח. בד"ה וחצר דפסי ביראות דהואיל ומימיהן רואין לשתות אדם תשמישי דירה מעליותא היא עיי"ש, משמע דלשתית אדם דוקא, וכן בהא דאמרי' בדף כ"ד דמים כנטיעים דמי אמרי' שם והוא דחזיין לתשמישתא, פרש"י לשתי' דאין לך דירה מעולה מזו ע"ש, משמע מלשונו דהיינו לשתיית אדם, אבל בדחזיא לשתיית בהמה שפיר מבטלי הדירה כמו זרעים.

ולדינא לכאורה תלוי במח' אם בעינן מים הראויים דוקא לשתיה דוקא שכתב המשנ"ב דיש להקל במח' זו. ולעיל סעיף א' מצינו בביאוה"ל לדון האם דירת בהמה חשיב מוקל"ד, אך כאן מבואר דלכה"פ אינו מבטל היקף דירה.

**נכנסו מים ודעתו לפנותם –** עי' חזו"א סימן פ"ט סק"ד, וסימן ק"ד סק"א שצידד להקל ועמד בצ"ע.

**הוספה לסעיף י"א –** בחשבון עומק י"ט דעת המשנ"ב בשעה"צ ס"ק פ"ה דכל שבסופו מגיע לעומק י"ט נאסר גם חלק המדרון המתלקט תוך ה' אמות, אמנם החזו"א סימן פ"ט סק"ג כתב שאין המים שבצדדים בחשבון ב"ס, אמנם אם הוא מתלקט גובה י"ט בתוך ד"א לכו"ע נדון כולו בשיעור ב"ס, ועי' משנ"ב ס"ק פ"ט דבאופן זה המדרון עצמו משמש כמחיצה, אמנם לכאורה צריך שיהיה חוד המחיצה ניכר, שהרי דעת הרבה ראשונים [עי' רשב"א בעבוה"ק ש"ג ס"א] גבי רקק שהמים צפין על גביו דלא חשיב מחיצה אלא"כ ניכרות המחיצות.

עוד יש לדון בעשבים וקוצים שגדלו בחצרו של אדם והם מעכבים שם את ההילוך, האם צריך שיהיה בהם גובה י"ט בכדי לבטל את ההיקף לדירה, או דכל שמעכבים את ההילוך בחצר הרי הם מבטלים את המחיצות. ויסוד הספק כיון דמצינו במים שאע"פ שהם מעכבים את ההילוך וההשתמשות אפ"ה כל שאין בהם גובה י' אינם חשובים בכדי לבטל את המחיצות, משא"כ בזרעים שהוא נוטע ומשנה את הגדרת המקום, וא"כ יש לדון האם עשבים וקוצים דומים למים או לזרעים.

## סעיף י"ב

**בדין קירה ממנו בית סאה –** המשנ"ב נקט כרש"י דסברת ר' זירא להתיר הוא משום דאמרינן פי תקרה יורד וסותם גם בקירוי משופע, אמנם בתוס' לקמן צ. ד"ה אלא כתבו דקרפף מקורה לא הוי קרפף כדמוכח בפרק עושין פסין, וסתמו ולא ביארו ראייתם, ובאו"ש פט"ז משבת ה"ז ובחזו"א סימן ק"ד ס"ק ט"ו ביארו דכוונת תוס' דסברת ר' זירא דקרפף מקורה לא הוי קרפף, ולא מטעם פי תקרה. וכן נקט לדינא האבן העוזר בסימן שס"א דטעמיה דר"ז הוא משום מקורה, דלא אמרינן פ"ת בשיפוע.

וע"ע ב"י סוף סימן שס"א שג"כ ביאר כך בדעת הטור, ובט"ז שם האריך לתמוה עליו. ובאבן העוזר שם תמה על הט"ז דאישתמיט מיניה דברי התוס' הנ"ל. וכן הקשה הפמ"ג במשב"ז ריש סימן שנ"ח בשם התו"ש. ובחמד משה סימן שס"א כתב דדברי הב"י [שם] עיקר. אמנם ברוב הפוסקים והראשונים כאן נראה שנקטו דגם קרפף מקורה חשיב קרפף, וסברת ר"ז הוא מדין פי תקרה וכנ"ל.

**בדין פי תקרה בגג משופע –** מבואר דהקילו בקרפף לדון פי תקרה גם בקירוי באלכסון, וכתב בדרך אמונה כלאים פ"ז הי"ח ביאור הלכה [ד"ה פי תקרה] לדון אם מדינא בכל התורה אמרינן פ"ת בכה"ג, ומדרבנן אסרו והכא בקרפף הקילו. או דמדאורייתא לא אמרינן פ"ת בכה"ג ואעפ"כ התירו בקרפף דרבנן. ומדברי הפוסקים כאן שכתבו דבעלמא ל"א פ"ת בכה"ג משמע קצת כהצד השני בדרך אמונה.

מהא דמבואר כאן דמהני פי תקרה למעט משיעור ב"ס והיינו דהפי תקרה מחלק את המקום הזה מהקרפף, ולכאורה זה ראיה לדברי החזו"א שאפשר לחלק קרפף יותר מבית סאתים ע"י צוה"פ.

## סעיף י"ג

**קרפף שנפרץ לחצר בשבת -** עי' חזו"א סימן פ"ח ס"ק י"ד שהסתפק היכא דנפרץ הקרפף לחצר בשבת אי אמרינן ביה הואיל והותרה הותרה ויסוד הספק אי חשיב כליתנהו למחיצות, או איתנהו למחיצות. ובאחרונים [עי' אבני נזר סימן ש"ט] הביאו ראיה מתוס' כה: ד"ה קרפף מדלא תירצו בפשיטות שנפרץ בשבת יותר מי' וכלפי החצר ודאי דאיתנייהו למחיצות ומותר, ואילו הקרפף נאסר, אלא ע"כ דגם כלפי הקרפף חשיב כאיתנייהו למחיצות ואמרינן בו כיון שהותרה הותרה.

ובאופן שנפרץ החצר לקרפף יעוי' מש"כ בסימן שע"ד סעיף ב'.

**מקום המחיצה מיתרו –** כתב המשנ"ב ס"ק צ"ה דמקום המחיצה אינו בכלל החצר ומש"ה מצטרף לקרפף, וכתב בשעה"צ ס"ק צ"ג דמשמע דאף כשהיה כותל אחד לקרפף ולחצר ג"כ מיתרו, ולא אמרינן דכותל חצר כשהיה קיים היה רה"י גמור כדקיי"ל בכל מקום דכתלי רה"י הוי רה"י, שהרי בכל קרפף ב"ס מותר לטלטל גם על כתליו ואעפ"כ כשנפל מצטרף לאיסור עיי"ש משכ"ב.

ולכאורה יש לדון א. מקור דברי המשנ"ב הם מרבינו חננאל, ובדבריו משמע דבדוקא קאמר שמקום המחיצה אינו בכלל החצר, וא"כ מנ"ל לחדש דאפילו כשהיה הכותל של החצר והקרפף ג"כ מותר. ב. עוד צ"ב בראית המשנ"ב מקרפף ב"ס, דהתם הוא משום דשיעורא דב"ס הוא שיעור במחיצות ואויר המחיצות לא חשיב אויר המותר, אלא הוא חלק מהקרפף רק אינו מצטרף כיון שבין המחיצות אין יותר מב"ס, אבל כשנפלו המחיצות ויש בשטח הקרפף יותר מב"ס שפיר שייך לצרף מקום זה לשיעור הקרפף.

**אי מהני גפופי החצר להתיר את הקרפף -** המשנ"ב בס"ק צ"ו כתב דמיירי שכותלי הקרפף נכנסין לתוך חלל החצר מבפנים, או שהיו כתלי החצר שבצד זה ובצד זה יתרים על רוחב הקרפף ד"א, ואם לאו אי"ז נקרא נפרץ במילואו, ומקורו מהרשב"א והריטב"א שהקשו אמאי לא מהני גפופי החצר להתיר גם את הקרפף, ועי' מהרש"א בתוס' כ"ה ד"ה וכי שכתב דכיון דלגבי החצר אין בעיה של מייתרו לא שייך לדון כלפי זה מיגו, ועי' הגהות רעק"א שהביא את דברי המהרש"א וצ"ע שהתעלמו מדברי הראשונים. עכ"פ מבואר דהמשנ"ב פסק כהראשונים הנ"ל.

**עוד בהנ"ל –** וכשכתלי הקרפף נכנסים לחלל החצר צריך שיהיה בין כתלי הקרפף לכתלי החצר לכה"פ ג"ט ובלא"ה יועילו הגפופי גם לקרפף, עי' משנ"ב סימן ש"ס ס"ג ס"ק כ"ו – כ"ח וביאוה"ל סימן שס"ה ס"ג.

וצריך שיכנסו מחיצות הקרפף לתוך החצר ג"ט כדי שיחשב נפרץ במילואו, [כך מצדד הביאור הלכה בסימן שס"ה ס"ג ד"ה וכגון שנכנסו] בשם הפמ"ג, ובחזו"א סימן ס"ז ס"ק י"ב מביא שכ"ה בפי' ר"ח, אמנם לדינא נקט החזו"א דסגי בנכנסו כ"ש בכדי להחשיב את הקרפף נפרץ במילואו כמבואר בדברי הגהות הב"ח על תוס' ד"ה כותל.

אמנם גם כשמחיצות הקרפף אינם נכנסין לחלל החצר אינו מועיל באופן שעובי המחיצה היה בתוך הקרפף - עי' חזו"א סימן פ"ח ס"ק י"ז.

ביאור הלכה ד"ה שמקום המחיצה – עי' משכ"ב לעיל סעיף א'.

## סעיף י"ד

יש לדון בהא דבעינן בקרפף שלא הוקף לדירה לפרוץ בו פירצה יותר מי', האם מהני לפרוץ לרה"י או שצריך לפרוץ דוקא למקום האוסר, ומדברי המשנ"ב ס"ק צ"ח שכתב דמהני להרחיק ג' מרה"י ולעשות שם מחיצה יותר מי', משמע לכאורה שיועיל גם לפרוץ יותר מי' לרה"י וי"ל וצ"ע.

**ביאור הלכה ד"ה חוזר לאיסורו -** בקושית הביאוה"ל על התו"ש צע"ג דלכאורה אינו דומה כלל וכלל שהרי במים יש דבר הנמצא שמבטל את ההיקף דירה, אבל בנפל הבית אין דבר המבטל את המחיצות אלא רק ירד הסיבה שהגדירה את ההיקף כמוקל"ד.

# סימן שנ"ט

## סעיף א'

**גדרי רחבה חצר קרפף -** עי' ב"ח שהקשה על הרא"ש ותוס' שהסתפקו [לעיל סימן שנ"ח ס"י] אם רחבה עדיף מקרפף ואין הזריעה מבטל דירת הרחבה כמו שמבטל דירת הקרפף, ולכאורה הרי כאן מפורש דרחבה דינו כקרפף ובי' דאע"ג דבדלא הוקף לדירה דין רחבה כדין קרפף, מ"מ בהוקף לדירה חשיבא דירה טפי משאר קרפף שהוקף לדירה והיינו לפי דתשמיש רחבה שאחורי הבתים כשהוקף לדירה הוא תדיר וכדירה גמורה היא ואיכא למימר דאין הזריעה מבטל דירתה.

עוד מבואר בגמ' דרחבה חשיב מוקל"ד רק כשפתח ולבסוף הוקף, וכתב הרשב"א כד. דה"ה בחצרות שלנו, ועי' משנ"ב סימן שנ"ח ס"ק י"ח שהביא מח' ראשונים אי סגי בדעתו לפתוח או שצריך דוקא פתח ולבסוף הוקף, ובחזו"א סימן פ"ט ס"ק ו' וס"ק י"ז מבואר שאין בזה מח' אלא שיש לחלק דדוקא ברחבה בעי פתח ולבסוף הוקף אבל בחצר סגי אפילו בהוקף ולבסוף פתח, ומבואר מדבריו דשאר תשמישים אינם חשובים מוקל"ד ובעינן דוקא שיהיו פתוחים לבית.

**חנויות ומשרדים אם נחשבים מקול"ד -** יש לדון במשרדים וחנויות וכד' אם נחשבים מוקל"ד, ויסוד הספק הוא כיון שאין אוכלים וישנים בהם דרך קבע, ואפילו אם אוכלים בהם אי"ז אלא דיורים בע"כ. מאידך יש כמה צדדים להחשיבם כמוקל"ד. דיעוי' ברמב"ם פט"ז ה"א ומשמע מדבריו דחצר וכד' חשיב מוקל"ד גם בלא פתח לבית כלל, וצ"ל לשיטתו דדוקא ברחבה שאין תשמישה מרובה בעינן פתח ולבסוף הוקף [וכ"כ המרה"מ פט"ז ה"ה, ובחו"ב סימן ד' ס"ק י"ג].

בספר נתיבות שבת פי"ב הערה ל"ד כתב דכל מקום החייב במזוזה נחשב מוקל"ד, ויעוי' ביו"ד סימן רפ"ו סעיף י"א שדנו הפוסקים בדין החנויות שבשווקים דפטורים מהמזוזה. וביארו הב"ח (ס"ק י"א) והט"ז (סק"י) הטעם כיוון שהחנויות לא הוו בית דירה כיוון שאינה עשויה אלא לצאת ולבא ולמכור שם סחורתו. וכ' עוד הט"ז (שם) דהחנויות שבשווקים פטורים אף אם יושב שם כל היום, והטעם דעדיין לא חשיב דירת קבע אלא דירת עראי כיוון שאינו דר שם גם בלילה ודירת קבע הוא רק היכא דשם דירתו תמיד בין ביום ובין בלילה. ועיי"ש מה שהביא הפת"ש [סק"י]. ועי' בפרשה סדורה פט"ז שהביא הגרח"ק שדעת הרבה פוסקים לחייב חנויות במזוזה.

וע"ע בריטב"א שהביא הביאוה"ל בריש סימן שנ"ח שכתב דדיר חשיב מוקל"ד כיון שעוסק שם בצרכי עבודתו, וכעי"ז הביא שם בשם רש"י דסגי בנכנס ויוצא תדיר. ואע"פ שכתב החזו"א בסוף סימן ק"י שכל דירה שאינה להנאתו אלא לצורך עבודתו אינה דירה ודינה כבורגנין, ואינה נחשבת מוקל"ד, יתכן שחנויות בזמנינו שיושב שם בדרך נוחה דינם כדין חנויות הנ"ל שחייבות במזוזה, ונחשבות מוקל"ד.

עוד נתבאר דדעת החזו"א שביה"כ נחשב מוקל"ד, ונתבאר דהטעם משום שדוקא חצר ורחבה וכד' הנטפלים לבית כיון שעיקרם לא בא אלא לשמש את הבית, אבל מקום שהוא עצמו עומד לתשמיש של דיור לא בעינן דוקא תשמיש של אכילה ולינה.

ובשם הגריש"א זצ"ל הביאו [מחנה ישראל פי"ד] דבחנויות שלנו אם העובדים אוכלים שם גם אם אינם אוכלים בצורה של קביעות חשיב מוקל"ד כיון שבזמנינו המקום נוח לאכילה. ולכאורה אם שוהה שם הרבה זמן ביום יש לדון להחשיבו מוקל"ד גם אם אינו אוכל שם מהטעמים הנ"ל.

# סימן שס"ב

## סעיף א'

**בדין מחיצה העשויה לצניעות ולנחת דלא הוי מחיצה –** עי' רשב"א רמב"ן ורמב"ם פט"ז מהלכות שבת הט"ו ומ"מ שם – ומבואר דשיטת הרשב"א והרמב"ן דמחיצות אלו שפיר חשיבי מחיצה לכל מילי, רק בהך עובדא דאבוורנקא דשם בעינן שיהא מוקף לדירה כמבואר בסוגי' דהיתה יתירה מבית סאתים. וכ"ה ברא"ש סימן ו'. אמנם הרמב"ם ס"ל דמחיצות אלו אינם מחיצה כלל לשום ענין. [עי' ב"י].

ובקר"א דף כו. ביאר דסבר הרמב"ם שמחיצות אלו לא נעשו לקביעות, וכמש"כ רש"י במחיצת אדרכלין, ומש"ה לא דמיין לעמוד ולתל דהם קיימות, ומש"ה דינם כמחיצה שאינה עומדת ברוח דהוה ג"כ עראי. וכ"כ הערוך השולחן שס"ב ס"ד ועפ"ז כתב לבאר את סברת הרמב"ם וכי גרעו מחיצות כאלו מעמוד גבוה י' ורחב ד' או תל גבוה י' ורחב ד' דודאי אין זה מקום דירה וכי מפני זה אינם מחיצות, והן אמת דלשון הגמ' משמע כהרמב"ם שלשון הגמ' כך הוא מחיצת אדרכלין לא שמה מחיצה מחיצה העשויה לנחת לא שמה מחיצה ואם כדברי הרשב"א והרמב"ן דהכוונה לענין יותר מבית סאתים לא הו"ל אלא דלא חשיב מוקף לדירה. ועי' ברמב"ם שגרס שאינה עשויה לנחת ובמ"מ שם משכ"ב. [ובגר"ז סימן שס"ב כתב שתשמיש מחיצה זו ג"כ אינו קבוע להתלונן בצלה אפילו יום ולילה אחד בקביעות אלא כשהחמה קודרת בלבד אבל מחיצה העשויה ליום ולילה אחד דירה מעולה היא]. לכאורה לפי הרמב"ם יהיה איסור גם בפחות מב"ס כיון שאינם מחיצות כלל.

**קושיות בשיטת הרמב"ם -** והנה לשיטת הרמב"ם יש לעיין מהא דאיתא בגמ' דף מג: גבי נחמיה בריה דרב חנילאי משכתיה שמעתתא ונפק חוץ לתחום א"ל רב חסדא לר"נ נחמי' תלמידך שרוי בצער אמר לו עשה לו מחיצה של בני אדם ויכנס יתיב ר"נ כו', עיי"ש כל הסוגיא ומוכח דמחיצה של בני אדם מחיצה גמורה הוא אף מדאורייתא, וע"ע שם [מד:] גבי הנהו בני גננא דאעילו מיא כו' והנהו זיקי דהוה שדיין בריסתקא דמחוזא דאעלינהו כו'. ובשו"ע סי' שס"ב סעי' ה' מבואר בכל עושים מחיצה כו' ואפי' באנשים שעומדים זה אצל זה תכופים בפחות משלשה וכן הוא ברמב"ם פט"ז הכ"א. ולכאורה ברור דמחיצות בני אדם ובע"ח לאו מחיצה הוא כלל דהא אינה לקביעות אלא לפי שעה.

עוד יל"ע מהא דלקמן דף פו: דכי אתא רב דימי אמר פעם א' שכחו ולא הביאו ס"ת לקרות בה מבע"י למחר פרסו סדינים על העמודים והביאו ס"ת וקראו בו ופריך התם פרסו לכתחי' מי שרי והא הכל מודים שאין עושים אוהל עראי בשבת בתחילה אלא מצאו סדינים פרוסים על העמודים והביאו ס"ת כו' יעו"ש הרי דמחיצה העשויה לנחת ג"כ שמה מחיצה דהא הסדינים ג"כ הם לפי שעה בעלמא שלא עשאום אלא להתיר טלטול ומי גרע האי מבוסתנא דרב הונא שעשה את הקנים בפחות מג' דמסיק התם דלא הוה מחיצה כיון שאינה לקביעות.

**אם מחיצות אלו אינם מועילות מדאורייתא או מדרבנן -** והנה בהלכות תפילה מצינו בשו"ע או"ח סימן צ' סעיף כ"א דצריך שלא יהיה דבר חוצץ בינו ובין הקיר, ומבואר שם שאדם ובע"ח אינם חוצצים, [ולדעת הרמ"א בע"ח חוצצים ואדם אינו חוצץ], ועי' פרי חדש שם מש"כ ובחיי אדם ביאר דכוונתו להקשות דאדרבה כיון דגבוה י' ורחב ד' הוי מחיצה לעצמו, ומש"ה אין מקום להחמיר לא להתפלל מאחורי אדם [ודלא כהמחבר], והוסיף החיי"א וכבר תירץ הגר"א שם ס"ק ל"א שכתב עיין עירובין סוף פרק ב' וכוונתו דשם דף כ"ו אמרינן מחיצת אדרכלין ומחיצה שעשויה לנחת אינה מחיצה. אך צריך עיון דבודאי מדאורייתא הוי מחיצה אלא מדרבנן לא הוי מחיצה וצ"ע עכת"ד החיי"א. עוד יל"ע דמבואר הכא דלא נקטינן לדינא כהרמב"ם אלא כדעת הראשונים דגם מחיצה העשויה לצניעות הוי מחיצה, אלא דלא חשיב מוקל"ד.

**בגדרי מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח –** עי' משנ"ב סימן תר"ל ס"ק מ"ח דכל שהמחיצה מתנדנדת ע"י הרוח אע"פ שאין הרוח יכול להפיל את המחיצה הסוכה פסולה, ומדבריו כאן בס"ק ז' משמע דה"ה לגבי עירוב, וכ"ה להדיא במג"א סימן שס"ג סק"ד ובמשנ"ב שם סק"כ לענין לחי דאי נשיב ביה זיקא לא מצי קאי לא חשיב לחי, שהוא אפילו אין הרוח מפילו אלא מנידו.

אמנם החזו"א בסימן ע"ז סק"ו נקט שאין המחיצה נפסלת אא"כ תפול או תפסל ברוח, ובמג"א איירי שע"י הרוח הלחי נכפף למטה מי' עיי"ש, ומשמע שהחזו"א לא מחלק בין סוכה למחיצות דשבת, וגם בסוכה מכשיר כשלא מתרחקים ג"ט מהכותל, וליכא חומרא בסוכה ממחיצה לשבת. ובאגרות משה או"ח ח"ה ס"מ הסכים לדעת המשנ"ב לגבי סוכה, ולדעת החזו"א לגבי עירוב.

ויעוי' בעמק ברכה [עמוד ע"ח] שכתב שמדברי הרמב"ם בפירוש המשניות [בסוכה כד:] משמע דמיירי שהרוח מפזר הענפים יותר משלשה טפחים, ועל ידי כך מתבטלת המחיצה, אולם מדברי הרמב"ם בפרק ד' מהלכות סוכה הלכה ה' ומיתר הראשונים משמע שאפילו רק מתנודדת המחיצה ברוח, ולא באה לידי ביטול מחיצה, שוב לא חשיבא מחיצה. וכן מוכח מהמג"א סימן שס"ב סק"ד ושאר אחרונים, ושכן דעת המשנ"ב. והיינו טעמא שדין זה לא נלמד מסברא אלא הוא בכלל הלכתא דשיעורין חציצין ומחיצין הלכה למשה מסיני, והכי גמירי לה שיעור חוזק המחיצה שלא יהיה הרוח מניד אותה כלל, אפילו בלא ביטול המחיצה ולכן פסלו האחרונים מחיצה שהולכת ובאה ברוח אפילו כשהיא בתוך הבית שאין שם רוח, כיון שאין זה מטעם שהרוח מפילה ומבטלה מתורת מחיצה, אלא משום דין שיעור בחוזק המחיצה והרי חסר השיעור בעצמותה וכו' עיי"ש.

**דין מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח במקום שאין רוח -** בביאור הלכה ד"ה שאינה יכוה לעמוד הביא מהתו"ש שאפילו עשה המחיצה בביתו שאין שם רוח צריך שתוכל המחיצה לעמוד ברוח, ומקורו של התו"ש מדברי המג"א בסימן תר"ל ס"ק ט"ז שאפילו אם הסוכה עומדת בבית שאין שם רוח אינה מחיצה. ובעמק ברכה הנ"ל ביאר לפי דרכו וכנ"ל, ועי' אבני נזר סימן רע"ח ס"ק י"ב שהוכיח כן מסוכה דף כג. בעשה סוכתו בספינה דאי יכולה לעמוד ברוח מצוי' דיבשה, ואינה יכולה לעמוד ברוח מצוי' דים כשר. וא"כ כי היכי דבים לא אזלינן בתר מקום שהמחיצה עומדת. דברוח מצוי' דמקום זה אינה יכולה לעמוד. רק בתר רוח מצוי' דעלמא. הכי נמי להיפוך כיון שברוח מצוי' דעלמא אינה יכולה לעמוד לא חשיבה מחיצה. אמנם החזו"א [סימן נ"ב ס"ק י"ד] מצדד להקל בזה, ולפ"ד אין הפסול במחיצה מחמת רפיונה אלא רק מחמת נדנודה היא נפסלת, אלא שאם היא מחיצה קבועה גם ע"י נדנוד אינה מתבטלת, ומש"ה סגי במחיצה שיכולה לעמוד ביבשה שעי"ז חשובה מחיצה קבועה. וציין שם לבאה"ט בהלכות סוכה שהביא את דברי ההלכות קטנות שמתיר בזה ודלא כמג"א.

## סעיף ב'

**בגדרי מחיצה העשויה מתל ומחיצה –** עי' בתו"ש סק"ו ובגר"ז ס"ד שכתבו דתל שגבוה ה' טפחים ועשה עליו מחיצה ה' טפחים הרי זה על גביו רשות היחיד שהרי יש כאן מחיצה י' טפחים, דהיינו ה"ט מהגובה עצמו שאומרים בו גוד אסיק למעלה וה"ט מן המחיצה שהמחיצה וגוד מצטרפין. ומבואר בדבריהם ששייך לומר גוד אסיק גם על פחות משיעור מחיצה, אלא דבעלמא לא מהני מידי כיון שאין בו שיעור מחיצה והכא שמצטרף למחיצה שע"ג מהני.

**תל המתלקט –** מבואר בביאוה"ל דפשיטא ליה דלא מהני תל המתלקט אם יש בו שיפוע של פחות מי"ט בד' אמות, [ומש"ה הצריך שיהיה ה' טפחים בב' אמות ודלא כתו"ש סימן שמ"ה סק"ב הסובר שלא נאמר כלל בדין תל המתלקט שיעור בשיפוע, אלא כל שמתלקט בסה"כ י"ט בד"א חשיב מחיצה ואפילו אם יתלקטו ה' טפחים בג' אמות ואח"כ ה"ט באמה], וכ"ד החזו"א סימן קי"א סק"ד. ומבואר עוד מדברי הביאוה"ל בד"ה שעשה דילפינן מדינא דתל המתלקט לענין צירוף מחיצות, והיינו דדין תל המתלקט הוי שיעור לצירוף מחיצות, [ודלא כחזו"א בסימן ס"ה סק"ע ובכ"ד שכתב דבדין תל המתלקט ילפינן רק שיעור בשיפוע דהיינו באיזה אופן אפשר להחשיב את השיפוע כמחיצה]. [ועי' חידושי רבינו חיים הלוי פ"ד מהלכות סוכה ובגליונות החזו"א שם].

**עוד בדין תל המתלקט –** הביאור הלכה מסתפק אם מתלקט הה' טפחים מתוך שני אמות מצטרף להמחיצה שלמעלה, או דלמא כ"ז שאין התל מתעלה בגובהו עשרה טפחים, עדיין ניחא תשמישי' אצל הילוך, ואינו יכול להצטרף להמחיצה, וכאן איירי שהתל הי' בזקיפה עכ"ל, ולכאורה צריך לבאר אמאי גרע ציור הנ"ל, מאם כולו בשיפוע, האם בשביל שהחמישה טפחים העליונים הם בזקיפה גרע. ונראה ברור דמשום דהה' טפחים התחתונים מתלקטים באופן דניחא תשמישי', אישתני דיני' מה' טפחים בזקיפה, דה"ט מתלקט וה"ט בזקיפה, אינם מצטרפים, משא"כ מתלקט במתלקט וזקיפה בזקיפה יכולים להצטרף.

ועי' בתשו' חת"ס או"ח סי' כ"ט דפשיטא לי' דחמשה טפחים מתלקטים וה' טפחים בזקיפה מצטרפים, עיי"ש בד"ה אך וד"ה וא"נ ודו"ק.

## סעיף ג'

**בדין מחיצה שנעשתה בשבת במזיד –** עי' רש"י דף כ. דדין זה הוא קנס חכמים לבטלה מתורת מחיצה לענין טלטול, ומשמע קצת דיש כאן קנס מיוחד לענין עירוב, אמנם במשנ"ב ס"ק י"ט ובשעה"צ שם בשם הפמ"ג מבואר דקנס זה שאסרו לטלטל ע"י מחיצה זו הוא מדין מעשה שבת שאסור בהנאה. וכן מבואר בשו"ת פמ"א ח"א סי' ל'. ויש בזה כמה נפק"מ כמש"כ המשנ"ב שם, ועוד נפק"מ להשיטות דמותר ליהנות ממעשה שבת הנאה של מצוה משום טעמא דמצוות לאו ליהנות ניתנו אם ה"ה הכא, או דהכא אסור כיון שהקנס היה לבטלה לגמרי מתורת מחיצה. ולכאורה צ"ע דבסימן שי"ח קיי"ל דגם בעשה מלאכה בשוגג אסור, ואמאי נקטינן הכא דבשוגג לא קנסו חכמים.

ולכאורה יש לדון דאין כאן הנאה מגוף הדבר, וה"ז דומה למי שהעמיד מחיצה כנגד ספרי קודש למען יוכל לעשות צרכיו, או סתם בשבת חור שבין חדר לחדר מפני הטומאה דאף אם עשה בכך איסור תורה מ"מ מותר לכהן ליכנס לתוך הבית כי סו"ס אין כאן טומאה, והיינו מפני שבמציאות נסתלק גורם האיסור, ובמחיצה נמי כיון שההיתר לטלטל אינו בטבע רק מצד הדין יתכן דגם זה חשיב רק כמבריח את גורם האיסור ולא כנהנה ממש מגוף הדבר.

ובשו"ת מנחת שלמה ח"א ס"ה הקשה ע"ז מהא דסי' שס"ג ס"ח בלחי שעשאו מעצי אשרה דכשר ומבואר בגמ' שמותר גם לכתחלה, ולכאורה קשה דהא חשיב הנאה מה דשרי לטלטל, ועיי"ש במשנ"ב ס"ק כ"ט שהביא מהבית מאיר כיון דאינו אלא לצורך מחיצה ובה גופא לא משתמש במידי, לא חשוב הנאה מה שנהנה על ידה היתר טלטול, וכן מבואר גם בישויע"ק דלפיכך אין זו הנאה כיון שכעת הוא באמת רה"י, וכיון שכן איך אפשר להחמיר על איסור הנאה ממעשה שבת דהוי רק מדרבנן יותר מאשרה. עוד הקשה שם מהא דסי' ש"ה ס"ז לענין חמור יוצא במרדעת שקשורה לו מערב שבת דמבואר שלדעת הרשב"א והרא"ש שהביאו מהירוש' דהטעם שאין קושרין האוכף בשבת הוא משום משתמש בבע"ח דלפי"ז אף אם עבר וקשר בשבת ג"כ מותר, וקשה דתפ"ל שנהנה ממעשה שבת כיון דאי לאו דקשרו בשבת לא היה אפשר להוציאו ומוכח מזה דכיון שנעשה כמלבוש א"א לאסור וה"נ במחיצה.

**מחיצה שנעשית מאליה בלא סמכו עליה מער"ש –** עי' ב"י שהוכיח דלא בעינן סמכו עליה מערב שבת מדברי הרי"ף והרא"ש עיי"ש, [וכ"פ המשנ"ב ס"ק ט"ז]. ולכאורה יש לעיין אמאי לא הביא ראיה מסוגיא ערוכה גבי מחיצה שנעשית בשבת בשוגג כשרה, ולכאורה הרי מחיצה זו שנעשתה בשבת לא סמכו עליה מער"ש אלא ע"כ דלא בעינן סמכו וצ"ע. ובאמת דעת רבינו ירוחם דגם במחיצה הנעשית מאליה בעינן סמכו מער"ש וע"ע בביאור דבריו לקמן סימן שס"ג סעיף י"א.

**שיטות הפוסקים –** בגמ' שבת קא. איתא מחיצה שנעשתה בשוגג כשרה ומסיק דהא דאמר רב נחמן לא שנו אלא לזרוק אבל לטלטל אסור, אמזיד איתמר, ופירש"י ודקתני חזרו להיתרן אשוגגין ואנוסין קאי, ובתוס'' והרא"ש הביאו דר"ת מפרש דחזרו להיתרן קאי נמי אמזיד, ורב נחמן איירי באופן שע"י המחיצה נעשית רה"י דבכה"ג אם נפלו המחיצות וחזרו בשבת לא מהני להתיר טלטול. וכי שרינן בנעשו במזיד היינו כשהוא רה"י גם בלא המחיצות שנפלו אלא נפלו רק המחיצות המתירות לטלטל. אמנם הר"ן ביאר את דברי ר"ת שיש לחלק בין מחיצות שנעשו מתחילה בשבת למחיצות שהיו ונפלו. וע"י' ב"י שנדחק לבאר דגם הרא"ש מודה לר"ן ובזה ביאר אמאי השמיט הטור את דברי אביו. ובאחרונים דחו דברי הב"י [ע"י' פרישה, ב"ח, ט"ז, מג"א, וביאור הגר"א]. הב"ח ביאר באופ"א ובט"ז דחה דבריו אך המג"א קיים את דברי הטור וביאר דכל היכא שנעשה ע"י המחיצה רה"י, אם נפלה בחול וחזר ועשאה בשבת במזיד אסור בשוגג מותר, אמנם אם בלא מחיצות אלו שנפלו הוי רה"י אפילו נפלה בחול שרי, כיון שחזר העירוב למקומו ועפ"ז ביאר שלא נחלקו הרא"ש והר"ן. ובביאור הגר"א נקט שודאי נחלקו הרא"ש והר"ן אלא שהטור פסק כתרוויהו לחומרא, דבמחיצות שעושות רה"י אפילו אם היו קודם אסור, ובמחיצות שאינן עושות רה"י ונעשו בשבת ג"כ אסור, וכל ההיתר במחיצות שאינן עושות רה"י והיו קודם.

ויש לדון אי איירי בגמ' בנגללו המחיצות בשבת או בערב שבת. והנה בשיטת הרא"ש יל"ע דבתוס' בשבת מבואר דאיירי בנפלו בשבת ועמדו בצ"ע אמאי לא אמרינן כיון דהותרה הותרה כמבואר בגמ' יז. וכדקיי"ל בסימן שע"ד ס"ב. והרא"ש סתם ומש"ה כתבו האחרונים דודאי איירי בנגללו המחיצות בער"ש. [עי' פרישה, ומג"א]. ובדעת הר"ן כתב המשנ"ב סק"כ בשם המג"א ותו"ש דהיינו דוקא בהיתה בתחילת השבת ונפלה, אבל אם נפלה בערב שבת הרי זה כמי שלא היתה כאן מחיצה כלל, ועפ"ז כתב בס"ק כ"ה דודאי איירי בנפלו המחיצות החיצונות דלא שייך לומר כיון דהותרה הותרה במקום שאין מחיצות כלל.

אמנם בביאור הגר"א הנ"ל [שעה"צ י"ז] שכתב דהטור פסק כתרוויהו לחומרא והיקל רק במחיצות שביניהן, וא"כ ע"כ איירי בנפלו מערב שבת דאל"ה אין לאסור במחיצות שבין החצירות דבזה אמרינן כיון דהותרה כדקיי"ל בסימן שע"ד ס"ב וכ"ה בפמ"ג משב"ז סק"א שכתב שהרא"ש רק מחמיר יותר מהר"ן והרא"ש ע"כ איירי בנפלו מערב שבת וכנ"ל. וצ"ע בזה.

**מחיצה שנפלה וחזרה במזיד –** מבואר דבכה"ג שהיתה המחיצה קיימת ונפלה ושוב נעשתה המחיצה במזיד בשבת, חזרה להיתרה הראשון. ולכאורה יל"ע שלכאורה הוא דומה לנר שדלק וכבה וחזר והדליק בשבת, דודאי אסור ליהנות אפי' אם עכו"ם עשה כן בשביל ישראל, ולא דמי לפירות שיצאו חוץ לתחום וחזר והכניסן דמותר דשאני התם שהפירות עצמם מעולם לא נאסרו, משא"כ הכא שהמקום ודאי נאסר בטלטול לאחר שהמחיצה נפרצה ומש"ה שפיר דומה לנר שכבה וחזר והדליק, ביאר במנחת שלמה ח"א ס"ה דטלטול בשבת שאני כיון דקיי"ל דהואיל והותרה הותרה לכן נהי דבשעה שנפלה המחיצה ודאי אסור מ"מ אי אפשר אח"כ לאסור את הטלטול אם המחיצה קיימת דכיון שהמחיצה היא עכשיו כמו שהיתה בבין השמשות ה"ז ממילא מותר משום כללא דהואיל והותרה הותרה אף אם מצד הדין היה ראוי לאסור.

עי' סימן ת"ג שעה"צ סק"ג. דמחיצות שנעשו ע"י עכו"ם במזיד חשיב כשוגג.

**בדין כיון שהותרה בקרפף יותר מב"ס -** עי' גר"ז ס"ז שכתב דלגבי המחצלאות החיצונות שנפרסו בשבת במזיד אינן מועילות אלא אם כן היו כבר פרוסות בתחלת השבת ונגללו וחזרו ונפרסו ואם לא חזרו ונפרסו אין אומרים בהם שבת כיון שהותרה הותרה הואיל ואין כאן מחיצות המפסיקות בין רשות הרבים או כרמלית גמורה. (אבל קרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה אף על פי שהוא ככרמלית מדברי סופרים כיון שמן התורה הוא רשות היחיד גמורה אומרים בו שבת כיון שהותרה הותרה כמ"ש בסי' ש"ס) עכת"ד. וכן הוא להדיא בחידושי אבן העוזר דף כ"ה תוס' ד"ה וכי.

אמנם התו"ש בסימן שנ"ח ס"ק י"ט כתב דאם בנה עמוד למעט ב"ס ונפל העמוד בשבת חוזר לאיסורו דבכרמלית גמורה ל"א כיון דהותרה הותרה. ומבואר שנחלקו האם בקרפף יותר מב"ס שלא הוקף לדירה שדינו ככרמלית אם אמרינן שם כיון שהותרה הותרה. ועי' אבני נזר סימן ש"א סק"ו שהאריך לדון בסברא זו דאף שכרמלית גמור הוא מכל מקום כיון שאין חסרון במחיצות. דמחיצות הן אלא שמחוסרת דיורין חשיב איתנהו למחיצות. ועיי"ש שהעמיד בזה מחלוקת ראשונים בין רש"י בשבת והרא"ש פ"א סימן כ"ג לתוספות והרשב"א עיי"ש בארוכה.

## סעיף ד'

**בדין ספינה** – עי' בגמ' צ: כפאה לזופתה ועי' רשב"א וריטב"א שכתבו שגם תחתיה אין מטלטלין בכולה, ובב"י כאן דייק כן ברש"י, אמנם בטור וברא"ש מבואר דדוקא על גבה אין מטלטלין בכולה אבל בתוכה שפיר מותר לטלטל בכולה. ובב"ח נקט דלא פליגי והטור והרא"ש לאו דוקא כתבו על גבה אלא ה"ה בתוכה.

ולכאורה יל"ע דבשלמא לשיטת רש"י לעיל כב. דגם בקרפף מקורה יותר מב"ס דינו כקרפף ואסור לטלטל בו יותר מד"א ניחא, דהכא אסור לטלטל תחתיה אע"פ שהיא מקורה כיון שאינה מוקל"ד. אבל לדעת תוס' [דף צ.] שקרפף יותר מב"ס מקורה מותר לטלטל בכולו א"כ הכא נמי בתחתית בספינה אמאי לא נתיר לטלטל בכולה מדין קרפף מקורה.

וביותר צ"ע לדעת הביאוה"ל בריש סימן שס"ב שהסתפק לדינא בדין קרפף מקורה והכא פשיטא ליה דאין מטלטלין אפילו בתחתית הספינה יותר מד"א.

ועי' חזו"א סימן פ"ט ס"ק ה' ד"ה במ"ב סימן שס"ב שהוכיח מסוגיין דקרפף מקורה חשיב קרפף.

## סעיף ה'

**בטעם הדבר דמחיצת שתי בלא ערב וערב בלא שתי חשיב מחיצה גרועה -** רבינו יהונתן כ' שכשהיא עשוי' משתי וערב היא חזקה ובריאה ויכולה לעמוד הרבה, אבל מחיצה של שתי בלא ערב כגון מחיצת הקנים או של ערב בלא שתי כגון מחיצת ג' חבלים אינה מחיצה וכו', עכ"ל. ומבואר דהגריעותא היא באיכות המחיצה שהיא חלשה ואינה יכולה לעמוד הרבה.

אמנם בריטב"א שם כתב וז"ל שלא תאמר שלא חלק ר' יהודה אלא בקנים או בחבלים דגריעי, בא ופי' לך שאפילו היא מחיצה של קורות אינו מחיצה ונכון הוא ע"כ, וביאור הדברים דאם אנו נוקטים הטעם דהגריעותא הוא מצד חולשת המחיצה כמש"כ רי"ו יש באמת מקום לומר דדוקא קנים וחבלים שהם חלשים, לא כן קורות או ברזלים תקועים בארץ שעושים מהם מחיצה לדורות, לזה קמ"ל ר' יוסי ב"י דאפילו קורות, ור"ל דאין הטעם באמת משום חולשת המחיצה, אלא מכח דין מחיצה כיון דרוב אויר מפסיק אע"פ שיש לבוד ולזה אין נפ"מ בין מחיצה חלשה או חזקה.

**אימתי חשבינן למחיצה כשתי וערב –** הגאו"י [טז:] כתב שמסתבר דמחיצה שיש בה ג"ט ואין בין עומד לחבירו ג"ט מחיצה גמורה היא דעומד ג' חשוב כמו שתי וערב. וסיים שמהריטב"א לא משמע הכי. ויעוי' בתוס' בסוכה ... שכתבו דבד' טפחים חשיב מחיצת שתי וערב.

**כיצד נעשית מחיצת שתי וערב –** דנו הפוסקים מתי נעשית המחיצה למחיצת שתי וערב. הפמ"ג בסי' שס"ג משב"ז סק"א כתב דאפי' קנה אחת של ערב למעלה עושה את המחיצה לשתי וערב דהיינו מחיצה גמורה. והו"ד בשעה"צ סימן ש"ס סק"ג. ודעת החזו"א בסימן ע"ז סק"ד שצריך בכל ג' טפחים קנה אחת ברוחב וחולק על הפמ"ג, והוסיף שם החזו"א דאין לצרף דעת הפמ"ג אפי' לספק אחר. וכמש"כ דכ"ה הפשטות בסוגיא דתנן מקיפין שלשה חבלים זה למעלה מזה פרש"י ע"ג יתדות סביב וכו', הרי דאע"ג דהחבלים דהיינו הערב מונח ע"ג יתדות שיש להם דין שתי ואעפ"כ נקרא עדיין מחיצה גרועה ומותרת רק בשיירא, וזה דלא כפמ"ג. עוד כתב החזו"א דבכל ערב איכא לעולם בע"כ קצת שתי ואעפ"כ נקרא מחיצה גרועה.

בס' כף החיים סי' ש"ס אות ג' בשם ס' פת"ע דאם היתה מחיצה של שתי ונתן בה ב' או ג' בערב וכן בערב ונתן ב' או ג' בשתי דהוה מחיצה גמורה, וכ' דהגם דפמ"ג הניח בצ"ע היינו בחדא של שתי, אבל בב' וג' שפיר נקרא מחיצה גמורה.

ובשו"ת שבה"ל ח"ז סימן מ"ו כתב לבאר ע"פ משנ"ת לעיל שנחלקו רבינו יהונתן והריטב"א בטעם הדבר דמחיצת שתי או ערב הוי מחיצה גרועה. דמ"ש הכף החיים בשם ס' פת"ע דמחיצות גמורות לא בעינן שתהי' כל המחיצה שתי וערב אלא אם הי' של שתי ונתן בה ב' וג' בערב כדי לחזקה מקרי גמורות, הנה לשון כדי לחזקה ברור שהבין כן מדברי רבינו יהונתן הנ"ל דטעם גריעותא אינו מפאת עצם האויר המפסיק אלא מפאת חולשתה וזה מתוקן ע"י ב' וג' של ערב כדי לחזקה.

אבל לדרכם של הראב"ד והריטב"א דהחסרון מצד האויר לא יועיל זה דסו"ס רוב המחיצה פרוצה באויר [של לבוד], והפמ"ג י"ל ג"כ ע"ד הנ"ל אלא דס"ל דכבר בחדא של ערב לחזק קני השתי כבר יצא מגדר מחיצה גרועה.

ומש"ה הכריע דאע"פ שדברי הפמ"ג הם חידוש מ"מ ראויים הדברים לצרפם עכ"פ לעוד ספק, בפרט אם המחיצה באופן ובמין החזק ביותר. וכ"ד הגריש"א זצ"ל [קובץ תשובת **ח"ה** סימן צ"ה] וכתב דאף שהחזו"א דחה דברי הפמ"ג בשתי ידיו מ"מ המשנ"ב הביאו. ועיי"ש שהביא עוד דבשו"ת ברית אברהם סימן כ"א העלה בדעת הרמב"ם פט"ז דהעיקר אם היה ההיקף לדירת קבע, ואז מהני אפילו ליותר מב"ס, וסמך ע"ז במקום הדחק. וסיים בקו"ת שם ומ"מ אף בצירוף הפמ"ג הנ"ל רצוי מאוד להשתדל ולעשות שתי וערב או צוה"פ.

**בדין מחיצת בע"ח –** מבואר דבעינן שיהיו כפותים כדי שלא יברחו. ועי' שעה"צ סימן תר"ל סק"נ שהוכיח מדברי הגר"א כאן דאם לא קשרה לא מהני בתורת מחיצה אפילו אם לא ברחה הבהמה.

**בדין מחיצה של בני אדם –** מבואר בשו"ע דבעינן שלא ידעו שהועמדו לשם מחיצה, ומצינו כמה טעמים בביאור ההיתר שאינו יודע. רש"י בדף מד: כתב דכשאינו יודע לא הוי דרך בנין בכך, משא"כ לעשות מחיצה ע"י כלים הוי דרך בנין. ויעוי' בביאור הלכה סימן תר"ל שביאר שהוא דרך בנין דכשיודע שעומד לשם מחיצה הוא מתנהג בזה דרך מחיצה קבוע ואסרוהו רבנן כדין עשיית אוהל עראי. והביא שם הביאוה"ל שהלבוש כתב דאם ידע שבשביל מחיצה הועמד הוי דרך קביעות ומחיצה קבוע ואסור לעשות כן ביום טוב וכו' עכ"ל וכתב ע"ז דהאי לישנא ל"ד דהא מוכח בגמרא שם דהוי רק אוהל עראי. וכעי"ז מצינו בבית מאיר כאן שכתב שכשיודעים שהועמדו לשם מחיצה לא יזוזו ממקומם ודמי טפי למחיצה, וכ"כ התו"ח. ועי' בערוך השולחן סעיף י"ח שכתב בדומה לזה.

שיטת רבינו יהונתן [הובא בב"י ובט"ז כאן, ובמג"א בסימן תר"ל] דעי"ז שאינו יודע הו"ל מחיצה הנעשית בשוגג, אבל אם נעשה במזיד אסור להשתמש במחיצה זו. ונתקשו האחרונים לפי' זה דבגמ' משמע דבאופן זה מותר לעשות מחיצה ע"י בנ"א, ואילו לדבריו לא הוי אלא היתר להשתמש במחיצה בדיעבד אבל אסור לעשות כן. ואפשר דכוונתו דחשיב אינו מתכוין או מתעסק ועדין צ"ב. [עכ"פ מבואר דמחיצת בנ"א הוי דרך בנין]. וע"ע לקמן משנ"ת בקושית הט"ז על דברי רבינו יהונתן.

המשנ"ב ביאר ע"פ שיטת הרשב"א בעבוה"ק ג,ה, שיסוד ההיתר הוא דאין דרך בנין במחיצת בנ"א אלא דאם הם יודעים שעושים מהם מחיצה יבואו לזלזל באיסור שבת. ובערוך השולחן סעיף י"ח הקשה ע"ז והרי האדם העושה את המחיצה יבוא לזלזל באיסור שבת. וי"ל דשאני העושה דאית ליה היכרא טפי בזה שמעמיד מחיצה גרועה ואינו מעמיד מחיצה טובה.

הגאון יעקב דף מד: ד"ה שלא כתב לחלק דכיון שאדם הוא בן דעת אם אינם יודעים חשיב כמחיצה שנעשתה מאליה, אבל כשהם יודעים חשיב עשית מחיצה. [ועי' לקמן בדברי הט"ז מה שיש לדון בדבריו].

**בקושית הט"ז על רבינו יהונתן -** הט"ז הקשה על טעמו של רבינו יהונתן שההיתר הוא דהוי מחיצה שנעשית בשוגג א"כ מה מועיל מה שאינם יודעים הרי האדם המעמידם יודע והוא עושה מחיצה בשבת במזיד, ומכח קושיא זו הכריח הט"ז כפירוש הראשונים דאין דרך מחיצה בבנ"א, והאיסור כשהם יודעים הוא שלא יבואו לזלזל באיסור שבת וכהרשב"א. ובאמת יש לדון בקושיא זו דכיון שאדם הוא בר דעת וכל דבר הנעשה ע"י מתייחס אליו, וכיון שהוא אינו מתכוין לעשות מחיצה מה איכפת לנו בזה שיש אדם הגורם לו להיעשות מחיצה. ומצינו סברא כזו בגאון יעקב הנ"ל. עכ"פ מדברי הרבה אחרונים שהקשו קושיא זו מבואר שסברו דכיון שהאדם מעמיד את המחיצה אפילו שאדם הוא בר דעת מתייחסת העשיה למעמיד ומסדר המחיצה.

הדרכי משה סק"א כתב שההיתר הוא משום שרב חסדא לא היה מסדר אותם בידים, אלא סיבב שכך יהיה ומש"ה חשיב כנעשה מאליו, וכ"כ הא"ר.

**עומ"ר ופרו"מ במחיצת בנ"א -** עי' מג"א מה שהק' בשם הב"ח, ומש"כ ליישב, ובבביאוה"ל הביא את דברי התו"ש ונשאר בקושיא, ועי' חזו"א סימן ע"ז סק"ה משכ"ב. ובערוך השולחן סעיף כ"א הקשה דאם יש ג"ט בין רגליו איך אפשר לעשות מחיצה של בנ"א כשהם מהלכים. ותי' דאיירי כשיש הרבה שורות של בני אדם אלו אחורי אלו ונמצא שרגליהם של השורה השנייה כנגד בין הרגלים של השורה הראשונה ובכה"ג יכול להיות שלא יהיה ג' טפחים בין זה לזה ורק בכה"ג מהני כשהם מהלכים.

**בדין מחיצת בנ"א לשאר דינים –** עי' משנ"ב ס"ק ל"ח שכתב דה"ה דמחיצה כזו הוי הפסק לענין לדבר ד"ת נגד מקום שאינו נקי. וכתב בשעה"צ דפשוט דבזה מועיל אפילו ידעו שהעמידם לשם מחיצה. וכ"ה בחיי אדם כלל מ"ח ס"ג ולכן כשעומד במקום מטונף וצריך לברך, אם הוא בחול, מותר לעשות מחיצות בני אדם, אף על פי שיודעין שהועמדו לשם מחיצה. ועי' בשו"ת בנין עולם או"ח סימן י"ג ס"ק כ"ד שהאריך לחלוק וכתב דהא דאיתא בש"ס דמחיצת ב"א לא מהני כ"א שלא לדעת דוקא לאו לענין איסור שבת לחוד אמרו כן אלא לכל מילי דהטעם לאסור מחיצת בנ"א הוא משום דדעתם להיות נעים ונדים ואין עשוים להיות מחיצה כלל אם יהיו לדעת ילמדו להקל ולהתיר בלי שום מחיצה דהדבר הוא רחוק בעיני המון שיהיו נחשבים כמחיצה מצד שהם נעים ונדים ולכך החמירו רז"ל, ולפ"ז אין חילוק בין שבת לשאר עניינים לחשבם כמחיצות.

ומכאן יש שדנו גבי הא דקיי"ל ביו"ד סימן רפ"ב שאם רואה ס"ת כשהוא מהלך על ידי אדם הנושאו חייב לעמוד לפניו, ודנו הפוסקים [עי' ערוה"ש שם] דלפ"ז אסור לשבת בשעת ההקפות כשס"ת מסתובבים מסביבו, ובשש"כ פכ"ד הערה קי"ח כתב דמצינו היתר בשמחת תורה לישב בשעת הדחק ע"פ המבואר דמחיצת אנשים הוי מחיצה וכנ"ל, דהכא כשרוקדים אין המטרה לעשות מחיצה שפיר מועיל למחיצה וכמשנ"ת.

## סעיף ו'

**בדין העמידם שלא לדעת ואח"כ נודע להם –** השו"ע פסק כשיטת הריטב"א שכל שהעמידם שלא לדעת אע"פ שאח"כ הרגישו אין לחוש. אמנם יעוי' במרדכי רמז תצ"ח בשם המהר"ם שלכאורה חולק שהרי כתב דבנ"א שעשאום פעם אחת מחיצה אין לעשותם עוד מחיצה אע"ג דהוו להו שלא לדעת, שמא ירגישו בדבר קודם שיספיקו לגמור הדבר. ולדעת הריטב"א והשו"ע צ"ל שהחשש שישימו לב כבר בשעה שמעמידים אותם.

## סעיף ז

**בגדרי איסור ספייה לקטן -** כתב הרמ"א אם צריך אדם לחפץ שבר"ה או שבבית אחר ור"ה מפסיק ביניהם יוליך שם תינוקות ויקחוהו מאליהם. ומצינו כעי"ז בגמ' ביבמות קיג: דרב יצחק בר ביסנא אירכסו ליה מפתחי דבי מדרשא ברשות הרבים בשבתא, אתא לקמיה דרבי פדת, אמר ליה זיל דבר טלי וטליא וליטיילו התם, דאי משכחי להו מייתי להו.

עוד מצינו במג"א סימן תר"מ סק"ג ובמשנ"ב שם סק"ה דלכו"ע אסור להאכיל לקטן בידים חוץ לסוכה אפילו לאדם אחר דהיינו ליתן לתוך פיו או לצוות לו לאכול, אבל להניח לפניו לאכול והוא אוכל מעצמו מותר.

ויש להעיר מדברי הגמ' בשבת דף צ. גבי הא דתנן דשיעור הוצאה בחגב חי טהור כל שהוא, רבי יהודה אומר אף המוציא חגב חי טמא כל שהוא, שמצניעין אותו לקטן לשחוק בו. ואמר בגמ' ות"ק סבר לא, מ"ט דילמא אכיל ליה. ופירש"י דאפילו למ"ד קטן אוכל נבלות אין בית דין מצויין עליו להפרישו, מודה הוא דלא יהבינן ליה בידים. ומבואר שאע"פ שאינו מאכילו איסור בידים שהרי נותנו לו כדי שישחק בו אלא דכיון שיכול לבוא לידי איסור חשיב כמאכילו בידים ולכאורה צ"ב מ"ש מנד"ד שמעמידו במקום שיכול לבוא לידי טלטול ולא חשיב כמאכילו בידים.

ויתכן לומר דהתם הוא נותן לו את החגב בידיו ומש"ה אפילו שאינו נותנו לו לאכילה חשיב ספייה, משא"כ במוציא קטן לרה"ר שאינו נותן לו את המפתח בידיו, וכן בדברי המג"א ההיתר הוא משום שאינו נותן לו בידיו את האיסור. ולפ"ז חמיר טפי לתת לו דבר איסור שיתכן ויכשל בו אע"פ שאינו מתכוין לזה כלל, מאשר להעמיד לפניו דבר איסור ע"ד שיכשל אך אינו נותן לו לו את האיסור בידיו.

באופ"א אפ"ל ע"פ דברי המג"א בסימן רס"ט שיש לחלק בין אכילת איסור לאכיל' היתר בזמן האסור וכמ"ש התוס' בפסחים דף קו: ועפ"ז כתב הפמ"ג דיש ט"ס בדברי המג"א בסימן תר"מ והדין דמותר להאכיל קטן חוץ לסוכה, וכן מבואר להדיא במג"א סימן תרט"ז סק"ב שכתב דביוה"כ לא יתן לקטנים לאכול דהוי כמאכילו נבילות בידים, אלא יניח לפניהם. וכתב דל"ד לסוכה שרשאים ליתן לו לאכול חוץ לסוכה דהתם באכיל' אין איסור והיא נותנת לו ומה לה אם יאכל בסוכה או חוץ לסוכה ואינה מחוייבת להכניסו לסוכה משא"כ כאן דהאכילה בעצמ' אסורה. ולפ"ז צ"ל דבחגב הוא נותן לו חפצא דאיסורא ומש"ה חשיב ספיה אע"פ שאינו מתכוין להאכילו איסור, אבל כשמאכילו חוץ לסוכה אינו חפצא דאיסורא. ולפ"ז אפש"ל דמה שמעיימיד את הקטן ברה"ר אין כאן חפצא דאיסורא ומש"ה לא חשיב ספייה. [ולענין אכילה חוץ לסוכה לכאורה נח' המשנ"ב ושאר אחרונים אי חשיב חפצא דאיסורא וכנ"ל].

ועי' בחי' הרשב"א ביבמות [שם ד"ה רבי יוחנן] דאפשר דמותר להעמידו אצל נבילה כדי שיטול ויאכל דומיא דעובדא דר' יצחק דאירכס לי'. ולכאורה דברי הרשב"א שייכים רק לפי הבי' הא'. וכתב החת"ס באו"ח סימן פ"ג דהא דכתב אפשר ולא החליט, משום דאין מעובדא דר' פדת ראי' גמורה משום דאפשר דמייתי להו בלי איסורא כגון פחות פחות מד' אמות כמ"ש הוא עצמו ז"ל בהא דתניא לא יאמר לו הבא לי חותם או מפתח רבותא קמ"ל אפילו הבאה דאפשר פחות פחות מד' אמות מ"מ לא יאמר להדיא הבא לי ע"ש, וא"כ אפשר דמש"ה הותר לידבר טלי' להתם, ועוד הרי דקדקו טלי' וטליתא דאפשר שישאוהו שנים וה"ל שנים שעשאו מלאכה ואין ראי' מכאן להעמידו אצל נבילה דמסתמא יאכל כשעור בכדי אכילת פרס מש"ה כתב אפשר. [וע"ע במג"א סימן רס"ט סק"א שכתב לחלק באיסור ספיה בין איסור לאו לעשה].

ויעוי' עוד בחת"ס שם שכתב לחלק בין מעמיד תינוק אצל נכרי שמאכילו מאכלות אסורות דלא חשיב ספיה לבין מינקת דחשיב ספיה דדוקא להניק דמצווה להדיא להניקו, אבל למסרו לגוי ויאכילהו וישקהו ואינו אומר לו להאכילו דברים האסורים שרי לכו"ע, ומבואר דעיקר החילוק הוא משום שבמינקת הוא מצווה להאכילו איסור, אבל כשמעמידו אצל נכרי שיאכילו אינו מצווה לו ליתן לו דוקא במאכ"א. ולהנ"ל אי"צ לחילוק זה כיון דלגבי מינקת חשיב כנותן לו חפצא דאיסורא דומיא דחגב, אבל בנותנו לנכרי שיאכילו אין כאן חפצא דאיסורא.

## סעיף ח'

**אם דנים פרוץ מרובה ברוח אחת לעצמה או בכל המחיצות יחד -** המשנ"ב בס"ק מ"ה כ' אפי' שתי מחיצות שלימות וגם הדופן שבה הלחי או הצוה"פ עשוי כדין ובמחיצה הג' הי' פרוץ מרובה נחשב אותה מחיצה כמאן דליתא ואפי' נגד העומד נחשב כפרוץ ונמצא שאין לו בס"ה כי אם ג' מחיצות כו' עכ"ל. ומבואר דדין פרוץ מרובה נדון בכל רוח בפנ"ע. ובשער הציון ס"ק כ"ט כתב שכן מוכח בכ"מ בגמ'. ויעוי' בערוך השולחן סעי' כ"ג שכתב דחשבינן כל המחיצות בכולל ואינו אסור עד שיהא בפרוץ שבד' מחיצות יותר מהעומד שבהן, אבל פרוץ מרובה בדופן א' אינו אוסר. וע"ע מש"כ בסעי' כ"ט ובסי' שס"ג סעי' י"ז שהביא ראיות לדבריו. החזו"א בסימן ע' סק"ז נקט דחשבינן כל רוח לעצמה ואפילו לקולא, ולא חיישינן להיקף כל המחיצות יחד.

והנה מלשון הרמב"ם פט"ז הט"ז מוכח להדיא דכל שהוא פרוץ מרובה אפי' במחיצה אחת בלבד אוסר. שהרי כ' וז"ל כל מחיצה שיש בה פרוץ מרובה על העומד אינה מחיצה כו' עכ"ל. משמע שגם במחיצה אחת הדין כן. וכ"כ ה"ה בסוף דבריו וז"ל ולא בא רבינו להזכיר בכאן אלא המחיצה שבעצמה בלא חברותי' היא מחיצה וזה פשוט וברור עכ"ל. הרי שמחיצה בעצמה כשהיא פרוצה ברובה אינה מחיצה כלל מבלי להתחשב עם יתר המחיצות. וע"ע במ"מ פ"ד מסוכה הי"ב מש"כ בדעת הרמב"ם.

ומאידך איתא בסוכה דף ז. דופן סוכה כדופן שבת ובלבד שלא יהא בין קנה לחברו ג' טפחים ויתירה שבת על סוכה שהשבת אינה נתרת אלא בעומד מרובה על הפרוץ משא"כ בסוכה. ופרש"י בד"ה מה שאין כן בסוכה. דסגי לי' בב' כהלכתן ושלישית אפי' טפח ואפי' היו לה פתחים בשתי הדפנות אחד או שנים דכי מצרפת להו בהדי שתים הו"ל פרוץ מרובה שריא עכ"ל, וכעי"ז כתב הרא"ש שם בסימן ח'. ויעוי' בר"ן דף יא. שמבואר בדבריו דאף רש"י מודה דבעינן עומ"ר בכל רוח, ומש"כ רש"י בסוכה היינו רק לחומרא. וכ"כ החזו"א סימן ע"ה סק"ג.

וע"ע ברש"י דף טו: ד"ה פרוץ שכ' דכל ההיקף כולו עשוי כן עכ"ל. וכן ברש"י דף ה: גבי הא דאיתא שם חצר ניתרת בעומד מרובה על הפרוץ, פרש"י בד"ה ניתרת וז"ל ניתרת בעומד מרובה עה"פ אפי' נפרצו בה פרצות הרבה בד' מחיצותי' סביב ונשתייר שם מן העומד עד שרבו עומדים על הפרצות מותרות בלא שום תיקון עכ"ל.

**במח' המשנ"ב והחזו"א בדין צירוף האוירים לעומ"ר –** שיטת המשנ"ב ס"ק מ"ה שאויר המתבטל ע"י עומד מרובה מצטרף לבטל לשיעור העומד לבטל את הפרוץ. ובחזו"א סימן ס"ח סק"ג תמה עליו עיי"ש.

ועדין יש לדון גם לדעת החזו"א האם האויר שיש מצידו א' עומ"ר יכול לבטל את העומד שבצדו השני, או דלענין זה מודה החזו"א שהאויר חשיב כסתום. דעת הגאו"י בדף י: שאכן האויר בטל ואינו יכול לבטל את העומד שבצדו השני, אלא שכתב שם לחלק בין אויר שמתבטל ע"י עומ"ר לאויר שהוא פרוץ כעומד. וע"ע בחו"ב סימן ג' סק"ה משכ"ב. אמנם החזו"א בסימן ס"ח סק"א חולק דדין עומ"ר אינו מועיל לבטל שלא נימא אתי אוירא לצד השני.

ולכאורה בתוס' דף י: ד"ה ואצבעיים מבואר כהחזו"א שהקשו אמאי לגבי הפס ד' בראש המבוי ל"א אתי אוירא, ותי' דאויר החיצון אינו מצטרף. ולכאורה לדעת הגאו"י בלא"ה לא שייך לומר אתי אוירא כיון דע"כ איירי התם שיש עומ"ר כנגד האויר דאל"ה לא היינו מתירים פס זה לדופן ג' שבמבוי. אמנם ברשב"א שם שמבואר בדבריו דכשיש עומ"ר נתבטל האויר שבהמשך הרוח ול"א אתי אוירא.

ועי' בחזו"א כלאים סימן י"א סק"ח דלענין כלאים מודה שם שמצטרף הפרוץ המבוטל לשיעור העומד.

**בדין עומ"ר מב' רוחות –** עי' מג"א שפסק כדעת הראשונים דעומ"ר משני רוחות הוי עומד, ובסימן ט"ז בהקדמה הביא שכתב מט"מ בשם מהרי"ל דיש לעשות הכתפים [של הציצית] רחבי' דלא ליתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ויבטל ליה, ובמהרי"ל כתב עוד דלא סמכינן על עומ"ר מב' רוחות ובפמ"ג שם עמד בזה. ובמחצה"ש ביאר שם באופ"א עיי"ש. ובאמת החזו"א שם [סימן ב' סק"ט] נקט דלהלכה ל"א עומ"ר בב' רוחות. וכ"כ בסימן ס"ח סק"ב עיי"ש.

**עוד בהנ"ל -** עי' שעה"צ סק"ל ולכאורה צ"ב דעד כמה שעומ"ר ברוח א' הוי עומד בכה"ג אמאי מב' רוחות לא הוי עומד בכה"ג, ועוד דבמשנ"ב ס"ק מ"ה שמהני עומ"ר מב' רוחות ע"י עומ"ר ולכאורה איך שייך לומר שעומד ע"י עומ"ר עדיף מעומד ע"י לבוד וצ"ע.

## סעיף ט'

**בדין פרוץ כעומד בערב –** עי' משנ"ב וביאור הלכה דלא משכחת לה פרוץ כעומד בערב, ועי' ריטב"א טז: שכתב ומיהו אפשר דכשתמצא לומר דתפשוט ליה דעומד מרובה בערב הוי עומד כמו שהוא כעומד בשתי, דה"ה פרוץ כעומד לרב פפא אף על פי שאין זה מחוור לי לגמרי, ובשלמא בדעת השו"ע אפש"ל דנקט ליה אגב שתי, אבל בריטב"א א"א לומר הכי.

ועי' חזו"א סימן ס"ח סק"ט, ט"ז, ובס"ק י"ז כתב לדון אי בעינן עומ"ר דוקא בתוך י"ט או אפילו למעלה מי"ט. וכדברי החזו"א דבעינן עומ"ר בתוך י' כתב גם האבן העוזר כאן עיי"ש, אמנם האבני נזר בסימן רצ"א הביא ראיה מהגמ' בדף כה. דלא כוותי' דאיתא שם לענין קרפף שלא הוקף לדירה והעושה מחיצה על גבי מחיצה אר"ח בשבת הועיל וכו' ר' ששת אמר לענין שבת נמי לא הועיל. מבואר מסוגיא שם דמחיצה על גבי מחיצה אף שהמחיצה התחתונה שבתוך עשרה אינה מכשרת. מכל מקום יכולה מחיצה העליונה להכשיר. ואף מאן דסבירא לי' התם דלא הועיל. הוא משום דזה לא מקרי היקף לדירה כיון שלא חידש דבר בהיקף דהרי כבר הי' מחיצה. מה שאין כן לענין תורת מחיצה ודאי הוה עליו שם מחיצה אף שאינו מתיר רק במה שלמעלה מעשרה ועיי"ש שהאריך לדחות דברי האבה"ע.

**בדין עומ"ר בערב –** מבואר דנקטינן להלכה כשיטת הרא"ש והראב"ד דמהני עומ"ר בערב, ודלא כהרשב"א שכתב דהוי בעיא דלא איפשטא ונקטינן לחומרא.

ועי' אבני נזר סימן תס"ה וחזו"א בסימן ס"ח ס"ק י"ז שהקשו מסוכה טז: דמחצלת ד' ומשהו מתרת בסוכה ע"י שתולה אותה באויר פחות מג' לסכך ופחות מג' לקרקע ואי נימא דעומ"ר בערב מהני א"כ סגי בפס ב"ט ומשהו ויעמיד בפחות מג' לקרקע והוי עומד ה' ומשהו ונמצא העומ"ר עד הסכך. ועיי"ש שתי' החזו"א א. דבעינן עומ"ר בתוך י' והתם סיכך למעלה מי' ב. עוד כתב דלא שייך לצרף דופן לסכך רק צירוף של דופן לדופן. והאבנ"ז תי' ע"פ דברי רבינו ירוחם דעומ"ר בסוכה אין הפרוץ משלים לשיעור סוכה ובעינן ז"ט עומד.

**בגדר פירצה עד י' מותר מפני שהוא כפתח –** ולכאורה אינו מובן כיון שאנו באים מדין עומ"ר או עומד כפרוץ אמאי בעינן לטעמא דפתח, ועי' באבני נזר סימן רס"ב ס"ק י"ח שכתב דהנה בדף י: גבי עור העסלה וחלל שלה מצטרפין לטפח משום דעומד מרובה, וכתבו התוס' דהיינו דוקא כשהטומאה והכלי תחת העור. אבל אם האחד מהם תחת החלל טהור. ודומה לאויר פחות משלשה דמצטרף ואין ישנים תחתיו עיי"ש. הרי דעומד מרובה לא נחשב כנגד הפרוץ כסתום. רק נגד העומד חשבי' כאילו גם המיעוט הפרוץ כסתום. ואם כן יאסר כנגד הפרוץ. ושוב גם כנגד העומד יאסור כדין פרצת מלואה למקום האסור לה. על כן אמר הטעם משום דהוי כפתח. וע"ע מש"כ שם בסימן רס"ה ס"ק י"ב שהביא דכך מבואר ברשב"א דף יט: דבאמה מכאן ומכאן דאין ההיתר משום פתח. דיותר מעשר לאו פתח וכמו שכתב הרשב"א שם. אלא משום דצד מזה סתום וצד מזה סתום חשבינן גם האמצע סתום וביותר מי"ג לא משתרי דהוי הפסק ביותר מדאי ואין הפסין מצטרפין למחיצה אחת. וע"ע בחידושי העילוי ממייצי'ט סימן מ"ג משכ"ב.

ומדברי הגר"ח [פט"ז משבת הט"ז] שכתב עיקר דין מחיצה והרה"י נעשה ע"י יתר המחיצה העומדת, ושם פתח מועיל רק להפקיע מינה שם פירצה האוסרת. והיינו דתרי מילי נינהו דין עומ"ר המועיל להחשיב את המקום כגדור, וחלות שם פתח להפקיע מהפרוץ שם פירצה.

והעולה מהדברים שישנם ב' ביאורים ביסוד הדין דבעומ"ר הפרצות ניתרות מדין פתח האם הוא לעשות את הפתח כחלק מהמחיצה, או שלא נעשה חלק מהמחיצה, אלא העומד בלבד הוא המחיצה, והפתח הוא רק בכדי שלא תהיה פירצה.

**אי פירצה יותר מי' פוסלת מדאורייתא או מדרבנן –** נחלקו הפוסקים אם פירצה י' פוסלת מדאורייתא או מדרבנן. עי' גאו"י דף יא. ד"ה והא, ומשכנות יעקב סימן קכ"א, שנקטו שפירצה יתר מי' פוסלת מדאורייתא, ובמשנת ר' אהרן סימן ו' האריך להוכיח כן מדברי הראשונים.

אמנם בשו"ת בית אפרים סימן כ"ו, והחזו"א סימן קי"ב סק"ה [ובמכתבים להגר"א פלצ'ינסקי] נקט לדינא דאינו פוסל רק מדרבנן. וכן מבואר להדיא בביאוה"ל בסעיף י' ד"ה כשכל הרוחות עיי"ש.

## סעיף י'

**בטעם הדין דלא מהני צוה"פ מד' רוחות בבקעה –** המשנ"ב בס"ק נ"ו העתיק את דברי הלבוש שכתב דדוקא בחצר ומבוי שיש בם דיורין ודרך להיות שם פתחים הרבה, אבל בבקעה שבא לעשות היקף לטלטל בתוכו לא מהני בשכל הרוחות ע"י צורת הפתח. והנה הגר"ז בסעיף י"ט כתב דדוקא בחצר ומבוי שיש בהם דיורים ומקיפים אותם לדירה ולא בשביל היתר טלטול בלבד לכן מועיל בהם כשהיקף דירתם הוא על ידי צורת פתח מד' רוחות, אבל בבקעה שבא לעשות בה היקף כדי להתיר לטלטל בתוכו אינו מועיל מדברי סופרים כשכל הד' רוחות מוקפות על ידי צורת פתח בלבד. והיינו דעיקר החיסרון בבקעה הוא שההיקף נעשה רק לצורך היתר טלטול ולא לצורך הדיורין כלל. טעם שלישי מצינו בערוך השולחן שכתב דמן התורה גם בבקעה מועיל אלא מפני שאין שם דיורין ומחיצות ונראה כרשות הרבים או ככרמלית לכן אסרו חכמים אבל כשיש היקף כתקונו הרי לא נראה כרשות הרבים וככרמלית.

**בדין צוה"פ מד' רוחות לפסי ביראות –** כתבו הקרבן נתנאל סק"ח, והחת"ס בתשובה פ"ח דמה שכתבו תוס' דלא מהני צוה"פ מד' רוחות היינו דוקא לשיירא אבל לפסי ביראות מהני, אמנם החזו"א בסימן ע' ס"ק י"א [וכן מבואר בביאור הגר"א] דגם לפסי ביראות לא מהני צוה"פ מד' רוחות.

ויתכן שהוא תלוי בסברות הנ"ל דאם נקטינן כהגר"ז דכל שנעשה ההיקף רק להיתר טלטול לא מהני צוה"פ מד' רוחות, א"כ בפסי ביראות ג"כ לא מהני כיון שנעשה רק להיתר טלטול. אבל אם הטעם הוא כהלבוש דכל מקום שיש שם דיורין דרך לעשות לו כמה פתחים א"כ מסתבר דבפסי ביראות כיון דחשוב דיורין שפיר מהני ליה צוה"פ מד' רוחות.

![C:\Users\Yehuda\Desktop\ממממ.png](data:image/png;base64...)![מעיל גבריאל שרמן-](data:image/jpeg;base64...)**הדרך לגדור בקעה ע"י צוה"פ מד' רוחות –** עי' שונה הלכות סעיף מ"ב שכתב ואם עשה בבקעה מחיצות כזה : מהני צוה"פ בכל ד' רוחות דהוי כצוה"פ לדופן ג' של ב' דפנות זה כנגד זה. כיון שהצוה"פ נעשה בסוף המבוי בין ב' דפנות ושפיר מהני אף לאמצע הפילוש שאין לו מחיצות בסמוך לו. ע"כ. ולכאורה יל"ע אמאי לא סגי ליה בכזה : וצ"ע.

**בביאור שיטת הרמב"ם בדין צוה"פ בפרוץ מרובה –** בביאור דברי הרמב"ם עי' בחידושי רבינו חיים הלוי פט"ז משבת הט"ז.

המ"מ בפט"ז הט"ז כתב להסתפק אם מהני צוה"פ בפחות מי' בפרו"מ לדעת הרמב"ם. ובשו"ע הביא את דברי הרמב"ם רק על יותר מי'. ובביאור מקורו של הרמב"ם כתב הגאו"י דאי נימא כהמ"מ דגם בפחות מי' לא מהני אפש"ל דסבר כהריטב"א דרב יוסף אמר דגם לדידן לא מהני צוה"פ בפרו"מ. ובביאור הגר"א כתב דמקורו של הרמב"ם הוא מהירושלמי שהביא הרא"ש. ובסוגיין דפוסל רק משום דהוי צוה"פ מן הצד כתב הגר"א דדחויא בעלמא הוא. ובקרבן נתנאל סק"ט כתב דבסוגיין איירי בעומ"ר, וד' קונדסין דהוי פרו"מ היינו לענין כלאים כמש"כ תוס' בפי' ריצב"א. וע"ע בחזו"א סימן ע' סק"ג.

נחלקו החת"ס והחזו"א בסימן ע"ט בהערות על החת"ס אם מועיל להוסיף קנים תחת המשקוף של צוה"פ כדי שלא יהיה י' אמה. ומה שהקשה החזו"א מתוס' דף ב:, עי' אגר"מ ח"ב סימן פ"ט מש"כ בביאור דברי התוס' שם ולפ"ד ל"ק.

**שיטת הרמב"ם בצוה"פ שסביבות הערים -** כתב המשנ"ב שנכון לחוש לדעת הרמב"ם. והנה בענין העירובין שבסביבות הערים עי' בספר נתיבות שבת פי"ט הערה י' משכ"ב וצ"ע.

**בדין צוה"פ מד' רוחות אי מהני מדאורייתא –** הביאוה"ל הביא שהפמ"ג מסתפק אי מהני צוה"פ מד' רוחות להתיר רה"ר מדאורייתא, ומצדד הביאוה"ל דמהני וכן נקט החזו"א סימן ע' ס"ק י"ג.

**בדין פרצה יותר מי' בפרו"מ בבקעה –** כתב הטור אבל בבקעה שבא לעשות היקף וכו' אבל אם היה היקף כתיקונו אלא שיש בו פרצות יותר מי' מהני ביה צוה"פ אפילו אם הפרוץ מרובה. ועי' משנ"ב ס"ק נ"ז שפי' את דברי הטור דאפילו אם יש פרוץ מרובה בכל הד' רוחות, ותמה החזו"א א"כ מהו כ'תיקונו' ולא נתבאר במשנ"ב מהו השיעור לשיטתו דחשיב כותל כתיקונו ושמא כותל ד"ט בכל רוח חשיב כותל וצ"ע. אמנם החזו"א בסימן ע' ס"ק י"ב חולק ומתיר רק באופן שיש ב' מחיצות שיש בהם עומ"ר, דאז מהני ב' צוה"פ אפילו ביותר מי' ופרו"מ.

## סעיף י"א

**אי בעינן שהלחיין של צוה"פ יסתמו מקצת מהפתח –** עי' מג"א סימן שס"ג ס"ק כ"ח שכתב דבכל צוה"פ בעינן ב' קנים על הארץ, אבל כתלי המבוי אינם נחשבין במקום הקנים. והוסיף המג"א דאם העמוד בולט תוך המבוי הוא משמש כקנה לצוה"פ ע"כ. ובמג"א הקשה מ"ש מסוכה ותי' וכו', ועי' בשו"ת חת"ס ח"ו סימן ל"ד שהקשה מ"ש ממזוזה שהניח משקוף ע"ג הכתלים יש שיטות בראשונים דחייב במזוזה.

והנה כתב החזו"א בסימן ע' ס"ק ט"ו – ט"ז שאם מניח את עמודי הצוה"פ באופן של נראה מבחוץ ושוה מבפנים אע"פ שנדון משום לחי אינו נדון כקנה לצוה"פ.

ועי' בב"ח סעיף כ"ו שהביא דמדברי רבינו יהונתן דף ב: ד"ה צורת משמע דצורת הפתח לא מהני כשהעמיד הקנה מכאן ומכאן מבחוץ ושוה מבפנים ומבחוץ שהרי כתב גבי ואפילו דלת של קשין וז"ל כלומר כיון דאיכא צורת הפתח שיש לו עמוד מכאן ועמוד מכאן 'סותמין במבוי קצת' והקורה דקה מן הדקה מונחת עליהן וכו' משמע דסבירא ליה דבצורת הפתח נמי בעינן שיהא הקנה מכאן ומכאן סותמין במבוי קצת, ולא ידענו מנין לו הוראה זו ואפשר משום דכך הוא הרגילות אבל אינו מעכב כלל ע"כ דברי הב"ח. ואף התו"ש שם ס"ק נ"ג הסכים לדברי הב"ח

עכ"פ בפשטות מבואר ברבינו יהונתן כהחזו"א שהחשיבות של צוה"פ הוא במה שסותם במקצת את המבוי, וא"כ אפש"ל דזה דוקא לענין עירובין אבל במזוזה שתלוי רק במציאות של פתח סגי בראשי כתלים. וכן ביאר בקהילות יעקב ס"ו משמיה דהחזו"א.

וע"ע בספר ברכת שלמה [להגר"ש טנא] סימן ט"ו שהובאו שם מכתבים מהקהילות יעקב שכתב להוכיח כדברי החזו"א מרבינו יהונתן הנ"ל ועיי"ש עוד שהביא ירושלמי כדבריו בפ"ק דעירובין ה"ט וכלאים פ"ד ה"ב דפאה [דהיינו צוה"פ] אינה מצלת עד שתהא מגופפת מד' רוחות פי' דכהינן שגם בצד הרביעי יהא בו גיפופין ע"י קנה מכאן וקנה מכאן.

אמנם בדברי הפוסקים [מקו"ח ועוד אחרונים שהובאו במשנ"ב ס"ק קי"ג] שדנו בענין קני צוה"פ שהניחם אחורי מחיצה דלא מהני משום הפסק מחיצה ומבואר דלא איכפת להו בזה שהצוה"פ אינו סותם מקצת מהרשות וצ"ע. וכן מבואר לכאורה במשנ"ב סימן שס"ג ס"ק נ"ב ובשעה"צ שם.

ובדעת החזו"א נתבאר לעיל שהחמיר דבעינן שיסתמו הלחיין מקצת מהפתח, וכ"כ להדיא בסימן קי"א סק"ה, וצ"ע שבסימן ע' ס"ק ט"ז – י"ז דמהני נראה מבחוץ ושווה מבפנים גם לצוה"פ, וצ"ע. וממש"כ בסימן פ"ו סק"ד שכתב דאם הרחיק את הצוה"פ מהכותל מהני, ל"ק דהתם הוא סותם במקומו, משא"כ באופן של נראה מבחוץ.

ויעוי' במשנ"ב סימן שמ"ו ס"ק ל"א שכתב דגם אם עובי הקנה העליון ממלא את כל עובי הלחיים מהני, והחזו"א שם [ובסימן ע' ס"ק כ"ג] תמה עליו עכ"פ מבואר דדעת המשנ"ב שאי"צ שיסתמו הקנים מקצת מהפתח. והחזו"א לשיטתו שבצוה"פ מד' רוחות בעינן שהקנה העליון לא יהיה ברוחב הקונדסים, דאל"ה כיון שתוך הפתח חשוב כרמלית בפתוח לכרמלית, א"כ לא נעשה רה"י רק מחודו הפנימי של הקונדסין לכל צד, ונמצא דאין כאן שקפי מבפנים, והיינו דכיון דבין הלחיים נתבאר בסימן שס"ה ס"ד דדינו ככרמלית, א"כ ה"ה בין הקנים של צוה"פ, ונמצא שאין הלחיים סותמים מקצת מהמבוי.

**אם הקנה העליון צריך לסתום מקצת מהפתח –** עי' רמ"א סימן תר"ל שהכשיר את הסכך לצוה"פ, ובחזו"א סימן קי"א סק"ה תמה בזה, [ומש"כ שזה כוונת המג"א צ"ע, דבמג"א סימן שמ"ו ס"ג מבואר להדיא שתקרה משמשת כקנה העליון לצוה"פ. וכ"ה במשנ"ב שם ס"ק ל"א שתקרה משמשת משקוף לצוה"פ עיי"ש.

**בדין צוה"פ מן הצד –** הרי"ף והרמב"ם פי' דצוה"פ מן הצד היינו שעושה את הצוה"פ בקרן זוית, אמנם בשאר ראשונים מבואר דהוא פסול באופן עשית הצוה"פ, דיעוי' ברש"י שכתב שמתח הזמורה מזה לזה באמצעיתו, ולא על ראשיהן. והנה בהגהות אשר"י מבואר דכל שאינו על גביהן ממש אפילו אם הוא נמצא ביניהם פסול לרש"י.

והנה הט"ז סק"ד כתב דדוקא אם הקנה הוא ביניהם באמצע אבל אם הוא מקביל אליהם ואין הקנים בולטים מעל המשקוף מהני, וכ"ה בגר"ז. אמנם המשנ"ב הביא שכל האחרונים חלקו עליו ושכ"כ להדיא הריטב"א שמש"כ רש"י באמצע לאו דוקא הוא.

אם חקק בראש הקנים והניח את הקנה העליון בתוך החקיקה דעת תו"ש ס"ק כ"ט והחת"ס ... דלא מהני כיון שעדיין בולטים הקנים מעל הקנה העליון. אבל המקו"ח כתב דבכה"ג מהני דדל מהכא את חלק הקנה שעולה וכמאן דליתיה דמי וכ"כ החזו"א סימן ע"א סק"ט. ולפ"ד אפילו אם אינו מעל הקנים אלא שעשה חור בתוך הקנה והניח שם את הקנה העליון כיון שלמעשה הוא נמצא מעל הקנה מהני. וכ"פ הערוך השולחן סעיף ל"ב. אמנם מדברי המשנ"ב בס"ק ס"ד ובשעה"צ שם שהביא את דברי הפמ"ג מבואר דלא ס"ל הכי, שהרי כתב דבכה"ג אף המקו"ח מודה דלא מהני ולא התיר המקו"ח רק באופן שחקק מעל הקנים ונגמר בשוה. [והוא צ"ב בסברא מאי מהני מה שנגמר בשוה].

**אם צוה"פ מן הצד פסול מדאורייתא או מדרבנן –** בפשטות לא הוי פסול מן התורה שהרי לגבי כלאים מהני צוה"פ מן הצד וכ"כ הקרן אורה. אמנם בשו"ת תורת חסד [לובלין] סימן ט' נקט דהוא פסול מן התורה עיי"ש.

**בדינא דאי"צ ליגע –** מבואר ברעק"א בשם הרא"מ שהטעם שאי"צ שיגע הקנה העליון במזוזות הוא משום דאמרינן גוד אסיק, הו"ד במשנ"ב. ומקשים העולם מהא דמבואר בכיפה דאי"צ ליגע ואף דהתם לא שייך גוד אסיק לרש"י שפי' שהתקרה העליונה היא המשקוף. ויש שנקטו דאין הטעם משום גוד אסיק אלא דגם בכה"ג חשיב פתח.

ויש להעיר מדברי הרמ"א בסימן תר"ל ס"ב שאם הקנים מגיעים עד הסכך אי"צ קנה אחר ע"ג, ולכאורה כיון דקיי"ל דאי"צ ליגע אמאי בעינן שיגיעו הקנים עד הסכך, ובפמ"ג שם חילק בין מקום שנעשה לשם צוה""פ למקום שלא נהעשה לשם כך.

**בדין פתחי שמאי –** מצינו כמה פי' בדברי הראשונים מהם פתחי שמאי. רש"י במסכתין מבאר דלית להו שקפי היינו שהמזוזות אבן נכנס ואבן יוצא, ולית להו תקרה היינו דאין להם תקרה ע"ג. ובמנחות לג. פי' רש"י דלית להו שקפי היינו שאין להם מזוזות כלל, ולית להו תקרה היינו דאין להם קנה ע"ג. ותוס' שם פי' תרוויהו באבן נכנס ואבן יוצא אלא דזה במזוזות וזה במשקוף. הריטב"א מפרש שיש להם כתלים ותקרה אלא שאין מזוזות ומשקוף שנעשו להדיא לצורך הצוה"פ. לדינא נחלקו הפוסקים אם יש פסול של פתחי שמאי בעירובין עי' משנ"ב סימן שס"ג ס"ק קי"ג, ובחזו"א סימן ע"א ס"ק י"א.

**בגדר הפסול של אבן נכנס ואבן יוצא –** בשו"ת פנים מאירות ח"ב סימן קמ"ב, ובשו"ת חת"ס או"ח סימן צ"ו הקשו מה איכפת לן באבן נכנס ואבן יוצא, אמאי לא נימא שהכותל עצמו שאחורי האבן נכנס ויוצא יהיו המזוזות לצוה"פ, ותי' הפנמ"א דכיון שהכותל שם הוא נסתר ואינו נראה לא מהני לצוה"פ, ובחת"ס שם כתב ואמנם ראה ראיתי דברי הגאון פנמ"א דקשיא לי' וכו' ותי' דרבותא קאמר רש"י אפילו אבן יוצא ואבן נכנס דאין הכותל חלוקה וה"א היינו מזוזות דידהו, קמ"ל אפ"ה לא מיחשב פתח עד דאיכא קנים דוקא, אבל לעולם אימא לך דאי איכא קנים לא בעי' שיהיו מגולים דכל שהוא מחיצה גמורה לא בעי היכרא דכיון שנסתמה המבוי במחיצה נסתמה וצוה"פ הרי הוא כמחיצה סתומה. ומבואר דבין לפנמ"א ובין לחת"ס אין חיסרון בעצם הצורה דחשיב פתח מקולקל ונראה כפירצה. אמנם בחזו"א סימן ע' ס"ק כ"ה משמע דהוא פתח מקולקל ונראה כפירצה. וע"ע בחזו"א יו"ד סימן קע"ב סק"א משכ"ב.

**בביאור מח' רש"י והריטב"א –** כתב הריטב"א דאין עיכוב בשקפי רק בפתח שבכותל, דכיון שאין מזוזות אפילו אם יהיו פני הכותל שוין אינו אלא פירצה, אבל בקנים לעולם נראה כצוה"פ ושרי. וביאר המקו"ח דשאני מזוזה דבעי פתח ממש להתחייב במזוזה ולא סגי בצוה"פ, וזה כוונת הריטב"א דבעירובין סגי אף דליכא שקפי כיון דלענין עירובין סגי בצוה"פ, וה"ה דלרש"י לא יהיה חיסרון של אבן נכנס וכו' לענין עירובין. ובסגויא דף יא. דפסלינן פתחי שמאי היינו דוקא כשיש בכותל ד"א ובכה"ג אינו נדון משום לחי ובעינן שיהיה פתח ממש ומש"ה פוסל בו פתחי שמאי. אמנם החזו"א בסימן ע' ס"ק כ"ה חולק וס"ל דגם לצוה"פ מהני לחי ד"א דומיא דפסי חצר שאינם נפסלים בד"א. וביו"ד סימן קע"ב הוסיף להקשות דלפ"ד היה נפסל גם בלא אבן נכנס ואבן יוצא אלא בכותל חלק ג"כ כיון שהוא ד"א. וסובר החזו"א דאין חילוק בפתחי שמאי בין בכותל הפחות מד"א לבין יותר. ומש"כ הריטב"א דרק בכותל בעינן שקפי היינו דרק בכותל הוא נראה כפירצה אבל בד' קנים דאין דרך לעשות כותל בנין בכה"ג שפיר נראה כצוה"פ.

**הפסק בין הלחיין למשקוף –** הט"ז בס"ק י"ט כתב דאם למעלה מן הקנים יש גג המפסיק בין גובה החבל לקנים, ה"ה פוסל את הצוה"פ, והקשו האחרונים [תו"ש שם ס"ק מ"ד, הגר"ז סל"ב, הנשמ"א מח,ז] תמהו עליו מדין כיפה [לקמן סעיף י"ב]. אמנם לדינא פסקו הגר"ז והחיי"א כהט"ז וכ"פ המשנ"ב.

**בדין צוה"פ שלא נעשה לשם צוה"פ –** עי' רמ"א סימן תר"ל ס"ב דמבואר שאפילו אם לא נעשה לשם צוה"פ מהני, ובמג"א שם חולק ולכאורה צ"ע ממש"כ בסימן שס"ג ס"ק כ"ח דמשמע דאם יש עמוד בולט מהני אע"פ שלא נעשה לשם כך, ובביאור הגר"א בהלכות סוכה תי' קושית המג"א והסכים לדברי הרמ"א, וכ"ה בחזו"א סימן קי"א סק"ה, ודלא כמשכנות יעקב סימן קכ"ג, ושו"ת תורת חסד סימן ט' שהחמירו. ואף מדברי הביאוה"ל בסימן שס"ג סי"א מבואר דמהני אלא שהסתפק שם אם צריך לסמוך עליו מער"ש. ודעת רוה"פ שם [ישוע"י, ס"ק י"א, בית אפרים סימן כ"ו, וגאו"י] דאפילו לסמוך אי"צ. ועיין שונ"ה סעיף נ"ב שהביא עוד אחרונים שהתירו.

# סימן שס"ג

## סעיף א'

**במחלוקת הרמב"ם ושא"ר אם הוי רה"י מדאו' בג' מחיצות או בד' מחיצות -** נחלקו הרמב"ם ושא"ר אם בג' מחיצות נעשה רה"י מדאורייתא או בד' מחיצות.

ועי' רמב"ם בפי"ד שכתב דלא מקרי רה"י כי אם בג' מחיצות ולחי ברוח רביעית, ואילו בפרק י"ז כתב דבג' מחיצות מותר לטלטל דין תורה, וכתב נמי דאם עשה לחי או קורה ברוח רביעית מיקרי רה"י ולקמן כתב במבוי שהכשרו בקורה דהזורק לתוכו פטור דלא מיקרי רה"י, וכתב הרמ"ך דצע"ג ליישב דבריו. ובמ"מ בפר י"ז כתב שמ"ש הרמב"ם שדין תורה בשלשה מחיצות מותר לטלטל הוא כדין כל כרמלית שבעולם כמו שנתבאר. וכן מ"ש ויעשה רה"י ויהיה מותר לטלטל בכולו כבר הזכיר שאינה כרה"י גמורה ולא שהזורק לתוכו יהיה חייב. והענין שהחכמים שגזרו בכרמלית בזה שיש לו לחי או קורה עשאוהו כרה"י לכל דבריו אבל ד"ת אינו כרה"י להתחייב עליו עד שיהיו לו ד' מחיצות או שיהיה הכשרו בלחי שהוא עומד במקום מחיצה כמו שנתבאר פי"ד. והא דלא הוי רה"ר מדאורייתא בפשטות הטעם משום דלא בקעי שם רבים, אמנם הפמ"ג [בראש יוסף שבת דף ו:] נקט דאפילו בב' מחיצות ולחי לא הוי רה"ר, ועי' בגר"ח פט"ז משבת].

ולדינא מסיק הה"מ שם ומ"מ לענין הדין אפשר שאין דברי רבינו מחוורין אלא כל שיש לו ג' מחיצות ד"ת הוא כרה"י גמורה. ובפי"ז ה"ט כתב הרמב"ם מבוי שהכשירו בקורה אף על פי שמותר לטלטל בכולו כרה"י הזורק מתוכו לרה"ר או מרה"ר לתוכו פטור, שהקורה משום הכר היא עשויה, אבל אם הכשירו בלחי הזורק מתוכו לרשות הרבים או מרה"ר לתוכו חייב שהלחי הרי הוא כמחיצה ברוח רביעית. ובראב"ד שם השיג עליו א"א הא מילתא קשיא טובא כיון שמותר לטלטל בכולו אלמא במבוי שיש לו שלש מחיצות קאמר וקיימ' לן דג' מחיצות דאורייתא א"כ הכשירו בקורה אמאי פטור וכי באו חכמים להקל בשל תורה להטעינו קורה. וביאר המ"מ שהרמב"ם לשיטתו דג' מחיצות לא הוי רה"י מדאורייתא ומש"ה ע"י לחי נעשה רה"י אבל ע"י קורה שאינה מחיצה יש היתר לטלטל אבל לא נעשה רה"י.

**הכרעה בין השיטות –** עי' ביאור הלכה שהביא דיש מן הראשונים שעשו הכרעה בין השיטות דהיכא שפתוח המבוי או החצר הזה לרה"ר כיון דזמנין דדחקי בה רבים ועיילי לגוויה אין עליהם מן התורה שם רה"י, ובזה יישב את הסוגיא בדף צד. עיי"ש. ויעויק ברשב"א דף ט. וצד. שכתב ליישב הסוגיא דכיון שפתוח לרה"ר לא הוי רה"י או דכיון דדחקי בה רבים לא הוי רה"י [ודלא כביאוה"ל שעשה משניהם תי' א' ועי' בגר"ז]. ועיי"ש ברשב"א ובריטב"א שכתבו עוד בי' בסוגיא שם.

**שיטת ר"ח -** ועי' ביאוה"ל מש"כ בשיטת הר"ח, אמנם בר"ח דף יא: מבואר להדיא דלא ס"ל כהרמב"ם וסגי ליה בב' מחיצות ולחי עיי"ש.

**שיטת הטור -** הטור כתב מה"ת כל מקום שיש לו ג' מחיצות הוא רה"י גמור אלא שחכמים אסרו אותו עד שיעשה לו שום תיקון ברביעית וכיון שא"צ אלא תיקון דרבנן, התירוהו בתיקון כל דהו. ומקשה הב"י מסימן שמ"ה עיי"ש, ובט"ז סק"א תי' דהתם איירי שהרוח הרביעית פתוחה לרה"ר וזמנין נדחקים רבים לשם ומש"ה הרבים מבטלים ממנו דין רה"י, משא"כ הכא דאיירי בפתוח לכרמלית ומש"ה בג' מחיצות נעשה רה"י. וסמך יתדותיו על המ"מ עיי"ש. [ועי' שפ"א בשבת דף ז. שהעיר דמדברי הגמ' שם משמע שהחידוש הוא דלא הוי רה"ר, ואילו למ"מ החידוש דלא הוי רה"י עיי"ש].

**בדין ב' מחיצות ולחי –** עי' ביאוה"ל דגם בב' מחיצות כמין גאם  מהני לחי לעשותו רה"י מדאורייתא, ובחזו"א סימן ע"ב סק"י השיג על הביאוה"ל מתוס' דף ח: עיי"ש, וליישב אפ"ל דסבר המשנ"ב דהתם כיון שהמחיצה השלישית היא באורך ד"א אינה מועילה בתורת לחי, דדין זה שלחי ד"א אינו מועיל הוא סברא בדאורייתא, אמנם החזו"א סבר דהוא סברא דרבנן ומש"ה שפיר הקשה אמאי כתבו תוס' דהוי רה"ר דאורייתא.

ועיי"ש בחזו"א דפשיטא ליה דגם למשנ"ב אינו גודר את כל הריבוע אלא רק את האלכסון, אמנם בפשטות כוונת המשנ"ב שהוא גודר את כל הריבוע, שהרי בסוגיא של מבוי שצדו א' ארוך וצידו אחד קצר פסק דלא כהגר"א שלחי יכול להועיל לאלכסון כיון שלחי נכחו ביושר ולעולם גדירת הלחי היא ביושר ולא באלכסון.

אמנם יעוי' בחזו"א סימן ע"ד ס"ק ט"ו שצידד להקל שהלחי סותם לכה"פ באלכסון, ומה שבתוכו חשיב רה"י מדאורייתא.

ויש אופנים בהם ע"י ב' מחיצות חשיב רה"י מדאורייתא כגון כזה וניתר בלחי או קורה, עי' חזו"א סימן ע"ב סק"ו.

**ביסוד תקנת לחי וקורה -** עי' משנ"ב סק"ב שהביא את הטעם שכתב רש"י דכיון שהוא דומה לרה"ר אם נתיר לטלטל בו יבואו לטלטל גם ברה"ר,ולפ"ז פשיטא דלא נאמרה תקנה זו דלו"ק רק למי שרוצה לטלטל במבוי, אמנם ברבינו יהונתן [א. בדפה"ר] הוסיף עוד דחיישינן שמא יבוא לטלטל מרה"ר לתוכו, ועי' בשפ"א בדף ב. שכתב דלפ"ד צריכין לפרש דהתקנה הי' לעשות לחי או קורה אף על גב שאינו רוצה לטלטל בו ע"כ צריך לחי, אך לא מצינו כן בפוסקים. וע"ע שו"ע שס"ו ס"ג ובשו"ת חת"ס או"ח סימן צ"ט.

**בדין תיקון ע"י עומד מרובה על הפרוץ –** ברוח רביעית מהני גם עומ"ר להתיר את הטלטול במבוי ובחצר, אלא דיש חילוק שבמבוי ילפינן לה בק"ו מלחי כמבואר בגמ' דף ה:, ולפ"ז במקום שלא יהיה היתר של לחי לא יועיל גם עומ"ר. וכמש"כ תוס' שם ד"ה ק"ו דמה"ט אינו מועיל הכשר דעומ"ר רק במחיצה רביעית דמבוי, אבל שיועיל עומד מרובה בכל ד' מחיצות ליכא למילף, דדיו לבא מן הדין להיות כנידון כמו לחי עיי"ש. ולפ"ז כתב בשו"ת בית שלמה סימן נ"ג דבמבוי מפולש שצריך צורת הפתח מכאן ולחי או קורה מכאן, אם בצד אחד היה צורת הפתח, ובצד השני הוה עומ"ר ודאי דמהני מק"ו. אבל אם בצד אחד היה לחי או קורה, ובצד השני היה עומד מרובה על הפרוץ, ודאי דלא מהני במקום צורת הפתח דעומ"ר לא מהני במבוי רק במקום לחי או קורה, ולא במקום צורת הפתח. וע"ע להלן סעיף ב' בגדרי דין עומ"ר ברוח רביעית.

**אם צריך שיהיו ב' הפסין זה כנגד זה –** עי' חיי אדם כלל ע"א סעיף י"ד שכתב נראה לי דב' לחיין צריך להעמידן זה כנגד זה. ואם העמידן שלא מכוונים פסול. אמנם המהרש"ם בדע"ת ס"ק ל"א כתב שבפסין יש להקל יותר, ובפרט באופן שאינם רחוקים זמ"ז ג"ט. אמנם לכו"ע סגי בזה שחודם הפנימי שווה ואי"צ שיהיה עובי הפסין שוה כדי שיהיו שווים גם בחודם החיצון. [נתיבות שבת פ"כ הערה י"ד].

## סעיף ב'

**חצר שנפרץ במילואו –** לכאורה אין נפק"מ ל"מילואו" אלא דחצר צריכה תיקון ברוח רביעית וכשנפרצה רוח זו ולא נשאר בה דבר הראוי לתקנה אסור לטלטל בה, אמנם יעוי' בבית מאיר סעיף י"ב שכתב דבמבוי ליכא דין 'מילואו' וצריך לבאר מאי נפק"מ בדין 'מילואו'.

ויתכן לומר דזה גופא הגדר של התיקון בחצר הוא שלא יהיה נפרץ במילואו, משא"כ במבוי התיקון הוא בתורת מחיצה, ונפק"מ בנשאר פס ד' אמות שמועיל חצר, אפ"ה אי"צ תיקון כיון דעי"ז לא חשיב נפרץ במילואו משא"כ במבוי כה"ג, וכמבואר בתוס' דף ה: דפס ד"א מהני בתורת תיקון חצר. [אלא דבעיקר הדבר שחצר שנשאר פס ד"א שיטת רבינו פרץ בדף ה: שנחלקו בזה רש"י ותוס' דלדעת רש"י גם בחצר לא מהני פס ד"א, וכן נקטו הרעק"א והגאון יעקב בשיטת רש"י [הו"ד בבי"מ שס"ג סעיף י"א], אמנם הריטב"א נקט דסבר רש"י שבחצר לעולם אין פסול בפס ד"א וכן נקט הבית מאיר שם].

עוד שמעתי לבאר דיש נפק"מ בגוונא שיש פתח ט"ו שמבואר בגמ' דף י: שעושה פס ג' ומרחיקו ב' אמות מהכותל, ומבואר בתוס' שצריך עוד לחי אחר חוץ מהפס, ועי' ברעק"א תשובה י"ח שביאר דהטעם שהפס ג' עצמו לא נחשב ללחי כיון שאינו יכול גם למעט מהשיעור וגם להיות לחי, ולכאורה בחצר אין חיסרון בזה דכיון שיש פס ג' ונשאר פתח י' לא הוי נפרץ במילואו גם בלא תיקון. [אמנם אי נימא דבחצר אין דין היכר במחיצה שפיר אפ"ל דהפס עצמו מהני בתורת תיקון ואין חיסרון בזה שהוא גם ממעט כיון שלא בעינן שיהיה התיקון ניכר, ועי' קהילות יעקב משכ"ב].

**אם נשתייר טפח מכאן וטפח מכאן –** עי' ב"י ומג"א, ובביאוה"ל מסיק דלכתחילה צריך טפח, אבל בדיעבד נקטינן דלאו דוקא טפח, אמנם בדעת השו"ע ודאי דדוקא קאמר וצריך דוקא טפח וכ"מ בסעיף ד' ובביאוה"ל שם. ודעת הגר"א כהשו"ע והמג"א שצריך דוקא טפח וכ"פ בגר"ז סעיף ב' והערוך השולחן סעיף ז' עיי"ש.

והמהרש"ם בדע"ת מסתפק אם פרץ את הכותל בידיו אם צריך להשאיר טפח או דנחשב כעשאו בידים דסגי במשהו.

**בטעם החילוק בין מבוי לחצר –** מבואר דחצר צריך פס ד' ואילו מבוי ניתר בלחי, וביאר הרשב"א [ח"ה סימן ר"ג] דהטעם שהחמירו בחצר יותר מבמבוי מפני שכל שהוא עשוי יותר לדירה ולתשמישי הצנע צריך מחיצות יותר גמורות. והו"ד בב"י סעיף כ"ו ובגר"ז ס"ג.

**בענין פס ד"ט רחוק ג"ט –** עי' בתוס' ר"פ דף ה: שכתב דבעינן שיהיה הפס דבוק לכותל, וכ"מ במשנ"ב סק"ז, ועי' בשער הציון סק"ב שכתב דאל"ה אתי אוירא דהאי גיסא ודה"ג ומבטל ליה, ויעוי' במשנ"ב ס"ק כ"ב לגבי לחי שהביא ב' סברות אמאי לא מהני לחי ברחוק ג' או מה"ט דאתי אוירא וכו', או משום דהוי מחיצה שהגדיים בוקעים בה, ועיי"ש בשעה"צ ס"ק י"ג שהביא שהרבה אחרונים נקטו כהטעם השני ונפק"מ דגם בלחי רחב ג' דלא שייך הטעם דאתי אוירא לא מהני ברחוק ג', והכא לגבי פס הביא המשנ"ב רק את הטעם של אתי אוירא, ולפ"ז משמע דבאופן שלא שייך אתי אוירא יועיל הפס גם ברחוק ג'. ובביאור החילוק אפ"ל ע"פ מש"כ המחצה"ש ס"ק ה' והגרעק"א בתשובה י"ח שאע"פ שלחי משום מחיצה עדין צריך גם היכר, ולפ"ז שפיר אפ"ל דבחצר שאין דין היכר כלל, [שהרי מהני ביה אפילו פס ד"א] ומש"ה החיסרון הוא רק מטעם דאתי אוירא.

אמנם החזו"א בסימן ע"ד ס"ק י"ג נקט שדין פס שווה לדין לחי ותלוי בב' הטעמים הנ"ל.

**בדין מבוי שאין ברחבו ד"ט –** עי' מג"א דמש"כ השו"ע שחצר פירצתו בג' היינו דוקא שבפתח אין ד"ט אבל אם בתוך המבוי והחצר אין ד"ט אינו צריך תיקון כלל, ועי' ביאוה"ל שכתב דהוי מקום פטור, ועי' חזו"א סימן ע"ג סק"ז כתב משכ"ב.

ויש לדון למה הדפנות המתקצרות לא יחשבו גיפופין להתיר את החצר, ויש שדחו דהכא לא איירי שנתקצרו כך : אלא מתקצרים כך : וע"כ ל"ש לומר שיש כאן גיפופין [נתיבות שבת פ"כ הערה ה' בשם ספר פיתחא זוטא כלל ב' אות י']. ועי' חזו"א סימן ע"ג סק"ט משכ"ב. ואבני נזר סימן ש' ס"ק ה' – ו'.

**בגדרי עומ"ר ברוח רביעית –** עי' בשו"ע שכתב דאפילו אין בפירצתו ד"ט אסור כיון שהוא במילואו צריך תיקון, וביאר המשנ"ב סק"י דמילואו לאו דוקא לאו דוקא דאפילו נשתייר ב' או ג' טפחים כל שהוא מיעוט לגבי הפרוץ צריך תיקון וכו' כל שהוא יותר מהפרוץ סגי, ומקשים העולם הא קיי"ל בסימן שס"ב ס"ט דפרוץ כעומד מותר ואמאי הצריך המשנ"ב עומ"ר. ובשלמא ברוח רביעית של מבוי שפיר שייך לומר דתקנת חז"ל היתה לסתום את הרוח הרביעית ומש"ה צריך שם שיהיה העומד מרובה על הפרוץ ולא סגי בפרוץ כעומד, וכמבואר בחידושי הגרי"ז סוף פ"ב דבכורות [דף יז:] בשם הגר"ח דהא דבעינן לק"ו להתיר עומ"ר ברוח רביעית הוא משום דבמבוי אין חיסרון של מחיצה ברוח רביעית אלא יש דין של סתימה ולזה בעינן דוקא עומ"ר ולא סגי בפרוץ כעומד שהוא בגדרי מחיצה עיי"ש שביאר בזה את דברי הרמב"ם. אבל הכא דאיירי בחצר דלא בעינן לק"ו להתיר עומ"ר צ"ע אמאי הצריך המשנ"ב עומ"ר.

**בדין פתח החצר פחות מג"ט שאי"צ תיקון –** ביאר המשנ"ב ס"ק י"א דאז הוי כלבוד, וכלל גדול דלבוד כסתום דמיא, ויש להעיר מדברי הריטב"א בדף י: שכתב דבדבר העומד להיות פתוח לעולם ונעשה לכך אין אומרים בו לבוד. וי"ל.

## סעיף ג'

**בשיעור עוביו של לחי –** כתב השו"ע דסגי בכ"ש, והוסיף המשנ"ב אפילו פחות מאצבע, ועי' לקמן ס"ו במשנ"ב ס"ק כ"ו שצריך שיהיה בו ממשות. ועיקר כוונת המשנ"ב לאפוקי משיטת המהר"ם שהביא המרדכי בפ"ק סימן תפ"ב שצריך שיהיה כחוט הסרבל דהיינו שיעור אצבע, וכ"כ התה"ד סימן ע"ד אמנם בראשונים דף יד: [רשב"א ריטב"א ור"ן, וכ"ד הב"י בתשובת הרא"ש] מבואר דהס"ד בגמ' היתה משום שיש כל שהוא שיש לו שיעור וקמ"ל דאפילו כחוט הסרבל היינו דהכא אין שיעור כלל ואפילו כחוט הסרבל סגי דהיינו כ"ש. וכ"מ דעת הרמב"ם והראב"ד פי"ז מהלכות שבת הי"ב.

**בשיעור גובה הלחי –** עי' משנ"ב שכתב דעשרה טפחים מרווחים ולא מצומצמים, ועי' רעק"א [בחידושים דף ה. ובהגהות השו"ע סעיף כ"ו] שדין זה הוא מספק דאזלינן לחומרא, וכן נקט התו"ש ס"ק ט"ז ולפ"ז במקום שיהיה ממנ"פ וכגון במבוי שהפתח הוא ד"ט מצומצמים סגי בלחי גובה י"ט מצומצמים וכד' עיי"ש. והקשה העו"ש כיון דהוי ספק בדברי סופרים אמאי ל"א ספק דרבנן לקולא וכתב התו"ש סק"נ דלק"מ כיון שהוא בדבר שכבר נסתפקו בו הראשונים חשיב כספק מחמת חיסרון ידיעה דלא אמרינן ביה ספד"ר לקולא. וכמש"כ במנחת יעקב בכללי ס"ס דין ח'. [ומקור הדין מהשלט"ג בפרק החולץ גבי ניצוק חיבור עיי"ש. אמנם יעוי' בדרכי משה יו"ד סימן רמ"ו תמה עליו דדעת רוב הפוסקים דגם בכה"ג אמרינן ספד"ר לקולא, וביותר שהמנחת יעקב עצמו התוה"ש שם כתב דרבים פליגי עליה וצ"ע].

ההבדל שבין מרווחים למצומצמים עי' משנ"ב ס"ק פ"ט שהוא חצי אצבע לאמה.

[עי' במנחת חינוך מצוה שכ"ה סק"ב שכתב דאע"פ שמדברי הטור ושו"ע בסעיף כ"ו מבואר שגם בטפחים אזלינן לחומרא מדברי הפוסקים נראה דדי"ז נאמר רק באמות ולא בטפחים עיי"ש].

**בדין לחי למבוי שגבוה כ' אמה –** כתב המשנ"ב דלחי מועיל למבוי שגבוה כ', ועי' רמב"ם פי"ז משבת הי"ד שכתב דמבוי שגבוה מכ' לא מהני ליה לו"ק, וכ"כ הטור בסעיף כ"ו, ועי' ביאוה"ל לקמן סעיף כ"ו שהביא מהבית מאיר דגזרו לחי אטו קורה, וקצ"ע בסתימת המשנ"ב הכא.

**בדין אדם שהועמד בתורת לחי –** עי' משנ"ב ס"ק י"ז ולדעת הסוברים דמיירי שלא הודיעו אבל בהודיעו מהני גם בלא קשירה, כתב החמד משה סימן שס"ב סק"ג דסגי בזה שנתרצה לעמוד שם לזמן ארוך ואפילו אם אינו יודע שהוא ניצב שם בתורת לחי. ולפ"ז לכאורה יהיה מותר להעמידו בשבת באופן שאינו יודע שעומד בתורת מחיצה, אמנם בשעה"צ וכ"ה בגר"ז ס"ה מבואר דכיון דאיירי במודיעו צריך להעמידו מערב שבת שהרי לחי נדון משום מחיצה ואסור לעשות מחיצה מאדם בשבת אלא אם כן שלא לדעתו. ומבואר שצריך להודיעו שהוא עומד לשם לחי ומש"ה צריך להעמידו לפני שבת.

ועי' ערוך השולחן סעיף ו' שכתב דאפילו אם יודע שהעמידוהו ללחי מותר להעמידו בשבת, ולא דמי למחיצה של בני אדם דצריך דוקא שלא לדעת כמ"ש בסי' הקודם דזהו מפני שצריך לזה הרבה אנשים ואוושי מילתא ולא כן בלחי.

## סעיף ד'

**שיעור הלחי בלחי העומד מאליו -** נשתייר קצת מהכותל עולה משום לחי ואפילו אם לא עשאו לשם לחי כדין לחי העומד מאליו, אלא דבלחי העומד מאליו דכשר כתב הערוך השולחן סעיף ז' שאי"צ טפח לכו"ע כיון שעומד בפ"ע מינכרא מילתא, ועוד דכיון דבעינן שיסמכו עליו מע"ש הוה כמו שהעמידוהו עכת"ד. וקצ"ב דהכא נמי בעינן שיסמכו עליו שהרי דינו כלחי העומד מאליו ואעפ"כ הצריך הערוה"ש שיהיה בו רוחב טפח.

## סעיף ה'

**לחי שהרוח מנידו ולא מפילו –** איתא בשו"ע לחי דאי נשיב ביה זיקא לא מצי קאי לא חשיב לחי, [והוא מגמ' דף ח.]. וכתב המג"א דאפילו אם אין הרוח מפילו אלא מנידו ג"כ לא הוי לחי, הו"ד במשנ"ב סק"כ. ועי' משנ"ב סימן תר"ל ס"ק מ"ח שכ"כ גם לענין מחיצות סוכה. ועי' ערוך השולחן סעיף ח' שכתב דדוקא נדנוד חזק כענפי אילנות שמתנדנדים הנה והנה בלא הפסק אבל נדנוד מועט לא חיישינן לה.

אמנם החזו"א בסימן ע"ז סק"ו נקט שאין המחיצה נפסלת אא"כ תפול או תפסל ברוח, ובמג"א איירי שע"י הרוח הלחי נכפף למטה מי' עיי"ש, ומשמע שהחזו"א לא מחלק בין סוכה למחיצות דשבת, וגם בסוכה מכשיר כשלא מתרחקים ג"ט מהכותל, וליכא חומרא בסוכה ממחיצה לשבת. ובאגרות משה או"ח ח"ה ס"מ הסכים לדעת המשנ"ב לגבי סוכה, ולדעת החזו"א לגבי עירוב. ועי' בתו"ש סימן שס"ג סק"ט [ויותר בהרחבה בסימן שס"ב ס"ק י"ג] שביאר את דברי המג"א כהחזו"א.

ויעוי' בעמק ברכה [עמוד ע"ח] שביאר דהיינו טעמא שדין זה לא נלמד מסברא אלא הוא בכלל הלכתא דשיעורין חציצין ומחיצין הלכה למשה מסיני, והכי גמירי לה שיעור חוזק המחיצה שלא יהיה הרוח מניד אותה כלל, אפילו בלא ביטול המחיצה ולכן פסלו האחרונים מחיצה שהולכת ובאה ברוח אפילו כשהיא בתוך הבית שאין שם רוח, כיון שאין זה מטעם שהרוח מפילה ומבטלה מתורת מחיצה, אלא משום דין שיעור בחוזק המחיצה והרי חסר השיעור בעצמותה וכו' עיי"ש.

**דין לחי במקום שאין רוח -** בביאור הלכה סימן שס"ב ד"ה שאינה יכוה לעמוד הביא מהתו"ש שאפילו עשה המחיצה בביתו שאין שם רוח צריך שתוכל המחיצה לעמוד ברוח, ומקורו של התו"ש מדברי המג"א בסימן תר"ל ס"ק ט"ז שאפילו אם הסוכה עומדת בבית שאין שם רוח אינה מחיצה. ובעמק ברכה הנ"ל ביאר לפי דרכו וכנ"ל, אמנם החזו"א [סימן נ"ב ס"ק י"ד] מצדד להקל בזה, ולפ"ד אין הפסול במחיצה מחמת רפיונה אלא רק מחמת נדנודה היא נפסלת, אלא שאם היא מחיצה קבועה גם ע"י נדנוד אינה מתבטלת, ומש"ה סגי במחיצה שיכולה לעמוד ביבשה שעי"ז חשובה מחיצה קבועה. וציין שם לבאה"ט בהלכות סוכה שהביא את דברי ההלכות קטנות שמתיר בזה ודלא כמג"א. וע"ע לעיל סימן שס"ב משכ"ב.

**לחי מסיד טחוי בכותל –** עי' ט"ז ס"ק ד' שהקשה על הרמ"א שכתב דעושין לחי מסיד טחוי בכותל והא הוי לחי שאינו יכול לעמוד ברוח, וכתב דבאמת רק בקנים דצוה"פ הוא דמהני אבל לא בלחי, ולכאורה צע"ג בקושיתו הרי מקור הדין הוא מגמ' דף ח. והתם איתא להדיא דאי נעיץ בה סיכתא וחבריה מהני הואיל ומעתה אין הרוח מנידו ולכאורה כיון שטח בכותל הוי כסיכתא, ושו"ר בגר"ז סעיף ט' שכ"כ להדיא.

## סעיף ו'

**בטעם הפסול של לחי הרחוק ג"ט מכותל המבוי -** הנה ביסוד הדין דלחי שהרחיקו מכתלי המבוי ג' טפחים פסול, הביא המשנ"ב את דברי רבינו יהונתן במתני' [יד:] דהטעם דאתי אוירא מהאי גיסא ומה"ג ומבטל ליה, ולפ"ז יהיה הדין באם הלחי רחב מג"ט דמותר להרחיקו ג"ט וכמ"ש כן להדיא בש"ג, וכתב המג"א דמדברי התוס' עירובין דף י: מבואר דלא סבירא להו הכי.

ובשעה"צ ציין למש"כ בחידושי הבכור שור כתב להוכיח כדעת תוס' דסתמא דהש"ס לא משמע דהטעם דאתי אוירא מה"ג וכו' אלא מטעם דהוי מחיצה שהגדיים בוקעים בו, וכתב הרעק"א בתשובה י"ח [וכעי"ז כתב הבית מאיר], דזה אינו דהך מלתא שהגדיים בוקעין לא הוי טעמא לשורש הדין דהרחיקו פסול, אלא דבא לומר דאפילו לרשב"ג דהוי לבוד עם ד' טפחים וא"כ לא מקרי הרחיקו, מ"מ הכא כיון דהגדיים בוקעים בו מבטלין מדין לבוד, אבל ביסוד הטעם דהרחיקו פסול מזה לא נזכר כלום ושפיר י"ל דהטעם דאתי אוירא מה"ג. אלא דעדין יקשה עליהם מה שהקשה השעה"צ אמאי הביא הרי"ף מימרא זו כיון דלא קיי"ל כרשב"ג וצ"ע. ועיי"ש ברעק"א שהאריך במח' זו ומסיק לחומרא.

**נפק"מ במחלוקת הנ"ל -** ועיי"ש ברעק"א שהביא ראיה מהירושלמי כרבינו יהונתן, [ולכאורה כוונתו להקשות לסברת תוס' דאם הג"א ומשהו רחוקים ג"ט מהכותל ע"כ שאינם יכולים להועיל בתורת לחי רק בתורת כותל מבוי ע"י עומ"ר וממילא א"א לחלק את המשהו מהג"א, דצריך דוקא מטפי או מבצרי, משא"כ לשיטת רי"ו שכל החיסרון בג"א שאינם יכולים לעשות תרתי גם למעט וגם להועיל בתורת לחי אבל אין חיסרון בעצם שיועיל בתורת לחי, ומש"ה שפיר שייך לחלק בין הג"א למשהו שאינו נצרך למעט את שיעור חלל המבוי], והעולה מדבריו לכאורה דיש סברות הפוכות בדברי הראשונים הנ"ל, דאם הפתח רחב י"ב והוא עושה לחי ב"א למעט את חלל הפתח שלא יהיה יותר מי', סבר רי"ו שלא מועיל הלחי גם למעט את החלל וגם בתורת לחי, אמנם לתוס' אין ראיה שא"א לעשות ב' דברים ע"י הלחי, [ואדרבה בתוס' דף ו. מפורש שבכה"ג מהני], ורק אם יעשה ב"א ומשהו סבר רי"ו שיכול להועיל הכ"ש להיות לחי, [ע"י שנחלק את המשהו מהב"א], אבל באופן שהפתח רחב ט"ו והרחיק ב"א ועשה לחי ג' ומשהו בכה"ג לא שייך לחלק את המשהו להיות לחי כיון שהג"א נעשו בתורת כותל אליבא דתוס', [שהרי בתורת לחי אינו מועיל כיון שהוא רחוק ג"ט, ומש"ה אינם מתירים רק ע"י עומ"ר], אלא"כ יהיה מטפי או מבצרי. אבל לרי"ו בכה"ג שאין חיסרון בעצם שכל הג"א ומשהו יהיו בתורת לחי אלא שאינם יכולים לפעול ב' דברים כאחד, ולזה שפיר אמרינן שאנו מחלקים את המשהו להיות לעצמו.

**בדין הרחיק ג"ט חוץ למבוי –** עי' בגר"ז ס"ח שכתב הרחיק הלחי מן הכותל ג' טפחים בין לתוך חלל רוחב המבוי בין להלאה לצד חוץ לא עשה ולא כלום אבל פחות מג' טפחים כלבוד הוא, ולכאורה מקורו מדברי הרשב"א בדף ח: ובעבוה"ק ש"א ה"ז שהביא דמקצת מרבותינו הצרפתים כתבו דגם בלחי יש דין שיהיה ע"ג המבוי כקורה [והיינו דהלחי צריך להיות בתוך חלל המבוי, וגם לשיטתם פשיטא שאינו צריך להיות על גבי כתלי המבוי כקורה] ומש"ה פסלו חוץ למבוי אפילו בפחות מג"ט, ועיי"ש שכתב הרשב"א דא"א להעמיד דבריהם. וכ"ד הריטב"א שם. אמנם מצינו בב"ח שנסתפק אם מהני לחי סמוך למבוי תוך ג', וכתב היד דוד דודאי ידע הב"ח את דברי הראשונים שאין חיסרון בלחי הדבוק למבוי ואף שאינו בתוך החלל, דלא בעינן לחי ע"ג מבוי כקורה, אלא שעדין הסתפק שמא בהרחיק מעט מהמבוי [אפילו פחות מג"ט] גרע טפי. עכ"פ בדברי הרשב"א בעבוה"ק מבואר להדיא כהגר"ז דעד ג"ט מהני גם כשהלחי חוץ למבוי.

**בדין צוה"פ שרחוקה ג"ט מהכותל –** מבואר בביאור הלכה דצורת הפתח מחיצה גמורה היא וממילא ניתר הפירצה בעומ"ר, וכן דעת החזו"א סימן ע' ס"ק כ"ג. ודלא כהבית אפרים סימן כ"ה דסובר דאפילו אם הצוה"פ אינה בטילה כמו בלחי אך אינה מועילה להתיר את הפירצה מדין עומ"ר.

## סעיף ז'

**בדין לחי מסיד -** בביאור דברי הרמ"א והט"ז בדין לחי מסיד הטחוי בכותל עי' משכ"ב בסעיף ה'.

## סעיף ח'

**בדין כתותי מיכתת שיעוריה בלחי –** קיי"ל דלחי הנעשה מעצי אשירה כשר. והקשו הראשונים הרי לחי צריך שיהא בו גובה עשרה טפחים, וא"כ כשנעשה מעצי אשירה אמרינן דכתותי מיכתת שיעורא וחסר בשיעור הלחי, ותירצו התוס' בדף פ: ד"ה אבל ב' תירוצים א. כיון ששיעור רוחב הלחי, אפי' משהו, לא החמירו חכמים בשיעור קטן, והיינו כל דבר שיש לו שיעור רק בגבהו ולא ברחבו ועביו. ב. דגם אם נאמר כתותי מיכתת שיעוריה, ואנו רואים את הלחי כאפר, עדיין כשר הוא ללחי, ולא גרוע מסיד טחוי, שכל זמן שעומד ברוח מצויה כשר.

וע"ע בחידושי הגר"ח פי"ז מהל' שבת הל' י"א שכתב ליישב את קושית הראשונים באופ"א, דלענין לחי אפי' שצריך גובה עשרה טפחים, אין זה שיעור בלחי שצריך שיהיה גבוה י', אלא השיעור נאמר במקום, שבגובה עשרה של המקום יהיו גדור במחיצות, וא"כ לענין לחי לא שייך לומר כתותי מיכתת שיעוריה, דאע"ג שאין אנו רואים את כל הלחי כיחידה אחת, אך די בכך שעד גובה עשרה טפחים של הרשות יהיה דבר החוצץ ממנו לשטח שמסביבו, והרי יש כאן לחי עד גובה עשרה טפחים, משא"כ קורה השיעור טפח נאמר לגוף הקורה.

וע"ע מש"כ בהגהות הגרא"מ על דברי התוס' ויש לדון הרבה בדבריו.

**הנפק"מ בתי' הנ"ל –** ומבואר תוס' בתירוצם השני דהיות ובלחי אין צריך את החיבור כדי להיות אחד, אלא החיבור הוא רק בכדי שלא יהיו ניטלים ומתפזרים ברוח, ואילו ידבק כתיתים מפורדים כל אחד בפני עצמו בכותל יהי' כשר, ומש"ה ליכא בזה פסול של כתותי מיכתת שיעוריה. אמנם התוס' בתירוצם הראשון ס"ל דגם בזה יש פסול מיכתת שיעוריה, רק בלחי שהוא שיעור זוטא לא החמירו רבנן. ולפ"ז יש לדון לשיטת השו"ע שבאופן שנשאר מהכותל צריך שיהיה שיעור טפח ברחבו של המבוי א"כ לתי' הא' בתוס' לא יועיל בכה"ג מאיסורי הנאה דבכה"ג יש שיעור ללחי בגבהו וברחבו, אמנם לתי' השני גם בכה"ג מהני הלחי, וכן בחצר שצריך פס ד"ט. ובמשנ"ב לקמן ס"ק נ"ו סתם בזה לחומרא כהתי' הא' שבתוס'. וע"ע בתו"ש סק"ב משכ"ב.

עוד נפק"מ בדין כיתותי מיכתת בקנה העליון של צורת הפתח - הפרי מגדים בא"א סק"ז כתב עוד נפק"מ לענין קנה העליון של הצוה"פ, דלפי תירוץ ראשון גם הקנה העליון יהיה כשר, ולפי תי' השני הקנה העליון פסול, דהרי אינו יכול להתקיים באויר לאחר שיעשה אפר. ולכאו' יוצא לפי הפמ"ג שלחי העשוי מעצי אשירה צריך להצמידו אל הקיר, ואף על גב שבכל לחי קיי"ל שאם הרחיקו מן הכותל פחות מג' טפחים כשר, אך לחי של עצי אשירה שהרחיקו פסול לתי' ב' בתוס', דהרי אינו יכול להתקיים באויר. והוא חידוש גדול, ובפשטות אפשר לומר שאע"פ שהרחיקו כשר, וכל הסברא בתוס' היא שמאחר וא"צ שיעמוד בכוחות עצמו, לכן לא איכפ"ל שכתותי מיכתת שיעורא, ואין חסרון בכלל שהלחי מחזיק את עצמו, דאין אנו צריכים שבמציאות יוחזק ע"י אחרים, אלא די לך שלא נאמר דין בדיני הלחי שצריך להחזיק את עצמו, ולפי"ז גם קנה העליון של הצוה"פ יהיה כשר.. וע"ע משכ"ב הנובי"ת סימן מ"ג.

אמנם הרעק"א בסעיף בסעיף ט"ז כתב דיהיה נפק"מ בקורה רחבה ד' שאי"צ להיות בריאה לקבל אריח, ועיי"ש בביאוה"ל שהוכיח מדברי הרעק"א דלא כהפמ"ג הנ"ל.

**עוד נפק"מ מהנ"ל לשאר דינים –** ובאגרות משה [קדשים סי' כ"ו ענף א'] כתב דיהיה נפק"מ לענין קרבן בבהמה של עיר הנדחת אי שייך בזה כתותי מיכתת שיעוריה. ומתחילה ר"ל דה"ה לשמן של ערלה לנר חנוכה, דאין נצרך שהשמן יהי' אחד ולא איכפת לו שזה דולק כטיפות מופרדות, וציין לדברי המהרש"א בחולין קא. בתוס' שם סוף ד"ה למעוטי, דבקרבן בהמת עיר הנדחת אמרי' ביה כתותי מיכתת שיעוריה, וכן מה שאי' בשע"ת [או"ח סי' תרע"ג] בשם לקט הקמח ששמן של ערלה פסול לנר חנוכה מטעם כתותי מיכתת שעוריה, וכ"כ בשו"ת שער אפרים (סי' לח), ולכאורה הוא רק לתירץ א' שבתוס' כאן. ועי' בישועות יעקב סי' תרע"ג סק"א הביא דברי השער אפרים והקשה עליו דבעיקר הא דבעי שיעור לנר חנוכה היינו שידליק זמן כזה, ומה בכך דעומד לשריפה, הרי גם השיעור הוא דבעינן שידליק שעור כזה, ואינו דומה לשאר דברים דבעי שיעור, היינו שיהיה בו שיעור כזה בעין. ותמה על הגאון שדימה ענינים נפרדים. ע"כ.

ועיי"ש באגר"מ שחזר וכתב דלא דמי לנר חנוכה דכבתה אין זקוק לה והשעור הוא דוקא בשעת הדלקה שאז צריך שיתן בכלי כשעור שנמצא שצריך להיות בכלי השעור יחד, וזה ג"כ הוא בדין מיכתת שעוריה שהם כמפוזרים ואינם ביחד ואף שעכ"פ ידלק השעור בפזור כזה אינו כלום מאחר דהוא רק לשעורא בעלמא ולא להדלקה ממש דהא כשר גם כשהדליק בשמנים ופתילות הפסולים בשבת משום שאין נמשכים אחר הפתילה ואין האור נתלה יפה באותן הפתילות אף שידוע שאפשר שיכבה, [והוא ליהך ממש מדברי הישוע"י] אבל בזריקת הדם אף אם נימא שצריך גם בכלי שיהיה שעור זריקה כדאיתא בזבחים דף צ"ג לענין הזאה דחטאות הפנימיות דבעינן דוקא קבלת שעור הזאה בכלי אחד, ונימא שהוא כן גם בזריקה דכל קרבנות דבעי שיהיה בכלי אחד שעור הזריקה, מ"מ הוא משום שצריך לזורקה בזריקה אחת שלענין זה אף אם נחשבו כמפורדים הרי יהיה עכ"פ בזריקה אחת בפזור כזה. גם בפמ"ג סי' תרע"ג א"א סק"א כתב להסתפק אם מותר להדליק נר חנוכה בשמן של ערלה, מצד דכתותי מכתת שיעוריה, שהרי צריך להדליק חצי שעה.

ויש שרצו לדמות נידון זה לדברי הרא"ש בפ"ג דסוכה סי' ט"ו גבי אתרוג של אשירה, דלא אמרינן כתותי מכתת שיעוריה רק בדבר שצריך שיעור בעצם. והביא שם ד' הסוברים דבאתרוג של אשירה לא שייך למיפסל משום דמיכתת שיעוריה, כיון דהא דבעינן באתרוג שיעור כאגוז או כביצה, הוא רק משום דבפחות לאו גמר פירא הוא. ואף שהרא"ש שם מסיק דבאתרוג שייך מכתת שיעוריה, היינו משום דבעינן השיעור שיהיה מינכר הלקיחה בעצם. ולפי זה י"ל דגם גבי נר חנוכה לא שייך מיכתת שיעוריה, דהשיעור א"צ בעצם.

**בקושית הט"ז על תי' ב' דתוס' –** עי' ט"ז ס"ק ה' שתמה על הב"י [ולמעשה זהו התי' הב' בתוס'] שתי' דאפילו אם ישרף ויעשה אפר אם גבלו ועשה ממנו עמוד מהני, והקשה מהא דשנינו בסוף תמורה דכל הנשרפין אפרן מותר חוץ מעצי אשירה. וא"כ צריך לפזר את האפר ברוח וא"כ באפר דינו כהעצים ולא יכול לעשות מזה לחי. ועי' בתו"ש ס"ק י"ג שתירץ דהב"י [ותוס'] ס"ל דדין פיזור הוא דרבנן, והם אמרו והם אמרו. וע"ע בפמ"ג משב"ז ס"ק כ"ח. ובשו"ת בית אפרים או"ח סי' כ"ח כתב דכיון דקיי"ל דנשתברה מאליה או נשרף עכו"ם שרי בלא פיזור, א"כ דיינינן ליה כנשתברה מאליה. עוד י"ל דאחר השרפיה נעשית מצוותו אלא שגם האפר אסור בהנאה, אך עכ"פ לא שייך בו כתותיי מיכתת ודו"ק.

**אי מהני לחי מעצי אשירה בלחי דאורייתא –** עי' שעה"צ ס"ק כ"ד שתלה שאלה זו בנדון האם דין כתותי מיכתת אם הוא מדאורייתא או מדרבנן, והביא שהפמ"ג נקט דהוא דין דרבנן, ובאחרונים תמהו ע"ז מהגמ' ביבמות קד. דאיצטריך קרא דושרף את הבגד, דאף בשעת שריפה קרוי בגד, ולא אמרינן כתותי מכתת שיעוריה. ומשמע דבעלמא הוי דאורייתא. וכן איתא התם ונתץ את הבית, דאף בשעת נתיצה הוי בית. ומשמע דבעלמא הוי דין דכתותי מיכתת שיעוריה מדאורייתא. ומש"כ המהרש"א בסוכה דף לה. דכתותי מיכתת שיעוריה אינו אלא מדרבנן צ"ל דכוונתו דשיעור אתרוג דהוי כביצה הוי מדרבנן, דמדאורייתא לא בעינן שיעור כלל עיי"ש.

**איך מותר להנות מלחי העשוי מאיסורי הנאה –** קיי"ל דלחי שעשאו מעצי אשירה כשר והקשו האחרונים מותר לטלטל ע"י נלחי הרי הוא נהנה מאיסורי הנאה, ופמ"ג כתב דחשיב מצוה ומצוות לאו להנות ניתנו, ואף במצוות דרבנן אמרינן להאי כללא דמצוות לאו להנות ניתנו, וכשיטת הר"ן בפ"ג דר"ה ודלא כהרז"ה שם. וכ"כ בשו"ת נודע ביהודה מהדו"ת או"ח סי' מ"ג.

אמנם במשנ"ב הביא בשם הבית מאיר דלא חשיב נהנה מהמחיצות, כיון דבה גופא לא משתמש לא חשיב הנאה מה שנהנה ע"י היתר טלטול. וכעי"ז כתב בשו"ת פנים מאירות ח"ב סי' פ"ה עיי"ש. ועיי"ש דפשיטא ליה דמה"ט שרי לעשות לחי מעצי אשירה אפילו לכתחילה וכמבואר בגמ' דף פ: דאפילו לכתחילה מותר לעשות לחי מאשירה, וגם הקרן אורה בדף פ: נקט כן בפשיטות דכיון דזה לא חשיבא הנאה מה שמותר לטלטל על ידה, מש"ה מותר אפילו לכתחילה לעשות לחי אשירה. וצ"ע.

## סעיף ט'

**האם דין נראה מבחוץ תלוי אם לחי משום היכרא או משום מחיצה -** קיי"ל דנראה מבחוץ ושוה מבפנים נדון משום לחי, וכתב הרשב"א בשם הראב"ד דדוקא כשהנראה מבחוץ אינו ד"א דינו כלחי, אבל אם הוא ד"א אינו נדון משום לחי, ואפילו לעומ"ר לא מהני דאינו מועיל רק בתורת היכר למבוי אך אינו מועיל לעשותו ככותל מבוי. ויש מהאחרונים שהבינו מדברי הרשב"א דהא דמהני רק בתורת היכר ולא בתורת מחיצה היינו משום דלחי משום היכרא, והקשו הרי קיי"ל כאביי בהא [בדף טו.] דלחי משום מחיצה. וכעי"ז דקדקו בלשון רבינו יהונתן עיי"ש.

ובספר תורת רפאל סימן נ' כתב דאף לדידן לחי הוא גם משום מחיצה, אבל מהני גם בתורת היכרא, וכבר הקשה בעצמו על דבריו מקושית הגמ' מחצר קטנה שנפרצה לגדולה דהתם כיון דנעשה מאליו לא שייך ביה היכרא, וע"כ דנראה מבחוץ מהני גם מהלכות מחיצה, ועיי"ש שנדחק מאוד בזה. וכבר דחה האבני נזר בסימן רצ"ח סברא זו, מהגמ' דף טו. דמבואר להדיא דמהני נראה מבחוץ גם בלחי העומד מאליו.

ובפשטות צ"ל דכוונת הראשונים הנ"ל דגם אם לחי משום מחיצה היינו שצריך שיהיה בו היכר של מחיצה, אבל אין כוונתם דהלחי מועיל רק משום היכר ולא משום מחיצה. וע"ע בלשון הרשב"א י. וצ"ע. [ועי' חזו"א סימן ס"ז סק"ג – וסק"ה].

[ועפ"ז יש ליישב דברי הריטב"א שכתב בדף ה: שפסי חצר מועילים גם כשהם ד"א, ובדף כה: גבי קרפף שנפרץ לחצר כתב דאם הגיפופי הם ד"א אינו מועיל להתיר את הקרפף, ולהנ"ל א"ש דכיון שההיתר הוא מדין נראה מבחוץ צריך שיהיה ניכר כמחיצה ומש"ה לא מהני אם הוא ד"א, וע"ע להלן מה שאפשר עוד לתרץ בזה].

**בדין נראה מבחוץ לגבי כלאים וסוכה -** יש לדון האם מחיצה זו שנראית מבחוץ מועילה גם לענין דאורייתא, או שרק לענין תיקון מבוי מדרבנן מהני לחי כזה.

ועי' בתוס' סוכה דף יט. וברא"ש שם סימן ל"ד גבי הא דאמר רב אשי דאשכחי לרב כהנא שהיה מסכך ע"ג אכסדרה שאין לה פצימין וכו', ומסיק דכיון שנראה מבחוץ הוי ליה הלחי כפצימין, שהקשו מה ענין מבוי לסוכה, הרי במבוי לא נעשה הלחי רק להיכרא בעלמא הלכך סגי ליה בנראה מבחוץ, אבל בסוכה דופן שלישי צריך להיות ליושבי הסוכה כמו שתי הדפנות וכו' עיי"ש. ולכאורה יל"ע מדברי תוס' לקמן דף צב. שכתבודנראה מבחוץ מהני גם לענין כלאים. וכ"ה בתוס' רא"ש שם וצ"ע בסתירת הדברים. [ויתכן לומר דגם לפי תוס' נראה מבחוץ אינו מועיל מדאורייתא, ומה שכתבו לענין כלאים דחשיב לחי, זהו רק לענין חצר קטנה שנפרצה לגדולה, שיש מיגו וכמש"כ המהרש"א בדף ט: בתוד"ה כותל ובדף כה: בתוד"ה וכי, אמנם בתוס' הרא"ש לא משמע הכי עיי"ש]. עוד אפשר לדקדק בלשון הרא"ש שבאמת גם לענין דאורייתא מהני נראה מבפנים, ודוקא לגבי סוכה דהתורה אמרה בסוכות תשבו שבעת ימים בעינן הכירא ליושבי הסוכה מבפנים. ולא מהני נראה מבחוץ.

וע"ע בקהילות יעקב סימן ה', ובדרך אמונה פ"ז מהלכות כלאים הי"ט בביאוה"ל משכ"ב.

**שיטות הראשונים והפוסקים בדין שווה מבפנים ונראה מבחוץ –**נחלקו הראשונים בצורת שווה מבחוץ ונראה מבפנים, שיטת רש"י [ט:] להתיר באופן שהלחי דק מעובי הכותל ומעמידו בחלק הפנימי של עובי הכותל ומהני כיון שהוא ניכר למי שעומד בצדדי המבוי מבחוץ, אמנם תוס' שם הקשו על פי' זה והביאו דריצב"א תי' דעת רש"י ומש"ה לא דחו פי' רש"י. והרא"ש הכריע דלא כרש"י ונראה מבחוץ היינו שמעמיד את הלחי כנגד עובי הפנימי של הכותל, שהוא ניכר לעומדים בחוץ כנגד חלל המבוי.

אמנם הב"י מפרש באופ"א את שיטת רש"י והוא דנראה מבחוץ היינו כמין **ת** ובזה נחלקו תוס' והרא"ש, ועיין בב"ח ד"ה לא שנא שחולק על הב"י וס"ל דנראה בחוץ כזה לא חשוב לחי לכו"ע, לפי שנראה בחוץ צריך שיהיה נראה להעוברים בר"ה לפני המבוי וזה אינו נראה אלא להעומדים או עוברים מאחורי המבוי. ועיי"ש שכ"כ גם בשם תשו' מהרי"ל חביב. ובקרבן נתנאל סימן י"א סק"ב חולק על הב"ח והוכיח מרש"י בסוכה יט. ד"ה דאמר דגם נראה מבחוץ כזה מהני להתיר המבוי עיי"ש. ולדינא החמיר הרמ"א שם כדעת תוס' והרא"ש שלא מהני באופן זה עיי"ש. וע"ע בחזו"א סימן ס"ז סק"ג שהביא את דברי הקרבן נתנאל בפ"ק סימן י"א ס"ק ב' – ד' שלחי הבולט החוצה כמין **ת** כשר, והחזו"א תמה ע"ז שא"א להכשיר לחי זה כיון שאינו ניכר בתוך המבוי ועוד שעובי כותל המבוי חוצץ בין הלחי למבוי, ועיי"ש בסק"ד שאם ניכר שהלחי מתחיל מתחילת עובי הכותל מהני לרש"י.

והנה כאן פסק הרמ"א לחומרא כשיטת תוס' עיין במשנ"ב, והקשה המהרש"א בדף ט: בתוס' ד"ה כותל כו' לשיטת התוס' והרא"ש שכ' דנראה מבחוץ לא חשיב לחי כיון שאינו נראה לצד חלל המבוי אלא להעומדים בחוץ, א"כ מה פריך קטנה נמי תשתרי בנראה מבחוץ, הא שם לא נראה כלל לצד חלל המבוי אלא מצד חוץ ומכש"כ דל"ה לחי, ותי' דהתם מקרי נראה לקטנה כיון דגדולה נמי משתריא בהו עיי"ש. וזה התי' גם לשיטת הב"ח, דבהך דמבוי שנפרצה לחצר וכן בחצר קטנה שנפרצה לגדולה מגו דהוי לחי להתיר החצר שנראה לו מבפנים מהני נמי להתיר המבוי או חצר הקטנה אף דבלא"ה לא חשיב לגבייהו נראה מבחוץ.

ועי' בנימוקי הגרי"ב שתמה על עיקר קושית המהרש"א דלתוס' שפיר אפ"ל דמאי דאמרינן דאיכא לקטנה לחי הנראה מבחוץ, דאין הכוונה לגיפופי הגדולה, אלא כתלי החצר הגדולה שמב' הצדדים הוו להו פס מכאן ופס מכאן והם מתירים את החצר הקטנה. ואע"פ שהם רחוקים מכתלי הקטנה מ"מ הגיפופי נראים כעובי הכותל ושפיר נראים כותלי הגדולה ככתלי החצר הקטנה כזה **ר** , ולכאורה דברי הגרי"ב צ"ע שהרי בהמשך הסוגיא הגמ' מוכיחה מהברייתא דקתני קטנה בי' גדולה בי"א דנראה מבחוץ אינו נדון משום לחי, ואי נימא כדברי הגרי"ב ניחא הברייתא שם ודו"ק. [ומש"כ הגרי"ב שכ"כ הקרבן נתנאל צ"ע אם זה כוונתו עיין היטב בדבריו].

**שיטת המשנ"ב והחזו"א בנראה מבחוץ כמין ת –** עי' רמ"א דלא מהני נראה מבחוץ כמין **ת** וכן נקט המשנ"ב בס"ק ל"ב וכדעת רוה"פ וכנ"ל. ולכאורה יל"ע מדברי המשנ"ב בסימן שס"ה ס"ק כ' שכתב דבעינן שיכנסו כתלי מבוי לתוך החצר ובלא"ה מהני הגיפופין מדין לחי, [וע"עבביאוה"ל שם בד"ה וכגון]. וע"כ צ"ל דלא התיר המשנ"ב אלא מכח מיגו שהלחי מתיר את החצר שלגביו הוא נראה מבפנים, ועי"ז הוא מתיר גם את המבוי. וכ"ה להדיא במשנ"ב שם ס"ק כ"ד.

וכבר הקשה כעי"ז המהרש"א דף ט: בתוס' ד"ה כותל כו' לשיטת התוס' והרא"ש שכ' דנראה מבחוץ לא חשיב לחי כיון שאינו נראה לצד חלל המבוי אלא להעומדים בחוץ, א"כ מה פריך קטנה נמי תשתרי בנראה מבחוץ, הא שם לא נראה כלל לצד חלל המבוי אלא מצד חוץ ומכש"כ דל"ה לחי, ותי' דהתם מקרי נראה לקטנה כיון דגדולה נמי משתריא בהו עיי"ש. וזה התי' גם לשיטת הב"ח, דבהך דמבוי שנפרצה לחצר וכן בחצר קטנה שנפרצה לגדולה מגו דהוי לחי להתיר החצר שנראה לו מבפנים מהני נמי להתיר המבוי או חצר הקטנה אף דבלא"ה לא חשיב לגבייהו נראה מבחוץ, ומעתה כן הוא גם בנ"ד דמגו שהלחי מתיר את החצר שלגביו הוא נראה מבפנים, מתיר נמי את המבוי.

וכדברי המהרש"א הנ"ל מבואר לכאורה בתוס' לקמן כד: ד"ה ההיא, אמנם הריטב"א והרשב"א שם חלקו, ולכאורה א"ש לשיטתם בסוגיין דס"ל דלחי כמין ת' מועיל.

והנה בשו"ע סימן שס"ה ס"ג איתא דבמבוי שנפרץ לרחבה יתרה על ב"ס שלא הוקפה לדירה דינו כאילו נפרץ לכרמלית, וכתב המשנ"ב שם ס"ק כ"ד דאפילו אם אין כתלי המבוי נכנסין בתוך הרחבה לא מהני הגיפופין להיות מותר לטלטל בה, דכיון שלא מהני הגיפופי להתיר את הרחבה אינם מועילים גם להתיר את המבוי. אמנם החזו"א סימן פ"ח ס"ק י"א כתב שגם ברחבה אפשר להתיר המבוי מדין נראה מבחוץ. ונחלקו בזה תוס' דף כד: ד"ה ההיא והריטב"א שם ד"ה אלא.

ויש להקשות ממש"כ המשנ"ב בסימן שנ"ח ס"ק צ"ו גבי קרפף ב"ס שנפרץ לחצר דמיירי שכותלי הקרפף נכנסין לתוך חלל החצר מבפנים, או שהיו כתלי החצר שבצד זה ובצד זה יתרים על רוחב הקרפף ד"א, ואם לאו אי"ז נקרא נפרץ במילואו, ומקורו מהרשב"א והריטב"א שהקשו אמאי לא מהני גפופי החצר להתיר גם את הקרפף, ועי' מהרש"א בתוס' כ"ה ד"ה וכי שכתב דכיון דלגבי החצר אין בעיה של מייתרו לא שייך לדון כלפי זה מיגו, ועי' הגהות רעק"א שהביא את דברי המהרש"א. ולכאורה מבואר שהמשנ"ב פסק כהראשונים שם דלא בעי מיגו.

וצ"ל דהתם ג"כ יש מיגו אלא דסבר המהרש"א שצריך שהגיפופי יועילו בחצר באותו היתר ובזה סבר המשנ"ב דסגי בזה שהם מועילים לחצר אפילו לדבר אחר, והיינו דסבר המשנ"ב דגם בכה"ג חשיב מיגו.

אמנם החזו"א בסימן פ"ח ס"ק י"א חולק על המשנ"ב והביא דכדברי המשנ"ב מבואר בתוס' כד: אבל הרשב"א והריטב"א חולקים, וס"ל שמהני הגיפופי גם במקום שאין מיגו וכגון בקרפף יותר מב"ס ולא בעינן מיגו [ודלא כהמשנ"ב הנ"ל], ולכאורה הריטב"א והרשב"א שיטתם דאינהו ס"ל כרש"י דלחי כמין ת' מהני ודו"ק. אבל החזו"א שפסק כוותיהו לדינא צ"ע כיון דקיי"ל דלחי כמין **ת** לא מהני. ואין לומר דסבר החזוא דגם בכה"ג אמרינן מיגו, וביאור הדברים דבמיגו אי"צ שהלחי יתיר לחצר הגדולה אלא עצם זה שה'נראה מבחוץ' משמש בתורת כותל לקרפף מהני גם להחשיבו כמחיצה למבוי, דעדיין יקשה אמאי בד"א לא מהני הרי מבואר ברשב"א דף י. דמהני המיגו גם לנראה מבחוץ ד' אמות וצ"ע. ועי' משכ"ב בחזו"א סימן ס"ז ואכמ"ל.

**נראה מבחוץ בנמשך ד' אמות –** ולכאורה גם לשיטת המשנ"ב צריך לבאר אמאי כתב דלא מהני נראה מבחוץ ושווה מבפנים באופן שהגיפופין הם ד"א, והרי הרשב"א בדף י. כתב להדיא [ועי' היטב בחזו"א הנ"ל] דבמקום שמועיל מדין מיגו מהני אפילו בד' אמות. וצ"ל שיש לחלק בין לחי פחות מד"א המועיל בתורת תחילת מחיצה, דהיינו שע"י הלחי אנו רואים תחילת מחיצה שכביכול נמשכת לכל הרוח, משא"כ בלחי שיש בו ד"א שהוא בתורת מחיצה בעצמו ואינו נמשך לכל הרוח, ומעתה י"ל דהנה כבר כתב החזו"א דלא בעינן לדברי המשנ"ב דאיירי הכא כשנכנסו כתלי הקרפף לתוך חלל החצר רק באופן שכל עובי כותל הקרפף עמד באויר החצר דאז מן הגיפופין ולפנים ליכא ב"ס, אבל כשעובי כותל הקרפף היה ישר בזה לא מהני הגיפופי כיון שמתחילת הגיפופי יהיה יותר מב"ס, ולכאורה אפשר לומר שהמשנ"ב סבר שכל עובי הכותל נמשך ומש"ה גם כשעובי כותל הקרפף היה ישר מהני הגיפופי כיון שכל עובי הכותל נעשה לחי וממשיך לכל הרוח, [לכל עביו]. אמנם באופן שהלחי הוא ד"א ובכה"ג אינו נעשה לחי שנמשך, אלא בכה"ג לכו"ע מקום המחיצה מייתרו, ולא מהני המיגו להתיר כיון שמקום המחיצה מייתרו, דע"י המיגו מהני להחשב כותל ד"א וכותל ד"א מתיר ממקומו ואינו נמשך לכל הרוח וכנ"ל.

**האם ע"י בנראה מבחוץ מהני ע"י חודו הפנימי או חודו החיצון –** לכאורה נחלקו בזה המשנ"ב והחזו"א בסימן שנ"ח סעיף י"ג, דקיי"ל בקרפף שנפרץ לחצר דמקום המחיצה מייתרו, וכתב שם המשנ"ב [ס"ק צ"ו] דדוקא כשנכנסין כתלי הקרפף לתוך החצר או בגיפופי יותר מד"א, דבלא"ה אמרינן דשוה מבפנים ונראה מבחוץ הוי לחי, ובחזו"א כתב דלא בעינן לזה רק באופן שכל עובי כותל הקרפף עמד באויר החצר דאז מן הגיפופין ולפנים ליכא ב"ס, אבל כשכותל הקרפף היה ישר לא מהני הגיפופי כיון שמתחילת הגיפופי יהיה יותר מב"ס. ומבואר שנחלקו המשנ"ב והחזו"א האם אנו דנים מחודו החיצון של הגיפופי או מחודו הפנימי, ולכאורה סברת החזו"א דכיון שכל יסוד המחיצה הוא משום שנראה מבחוץ מש"ה הלחי הוא לפי המקום ששם נראים הגיפופי. ויש לדחות.

## סעיף י"א

**בדין לחי העומד מאליו -** עי' רש"י שכתב שלא הוקבע שם לשם תיקון מבוי דלא הזמינוהו לכך עכ"ל, ויש לעיין מה הוסיף רש"י ולא הזמינוהו לכך, ויתכן דהנה מבואר בגמ' דנחלקו בדין לחי העומד מאליו כשסמכו עליו מער"ש, ומבואר ברש"י דסמכו עליו היינו שלא היה שם לחי אחר מאתמול, והיינו דאי"צ שיסמכו עליו להשתמש בו אלא סגי בזה שלא סמכו על לחי אחר, וכתב הר"ן להסתפק האם כשסמכו עליו ע"ד להשתמש האם יועיל גם לרבא שסבר דסמיכא בעלמא לא מהני או שצריך דוקא שתיקנו לשם לחי, ועיי"ש דמסיק לאיסור. ויתכן שכוונת רש"י דאם היו מזמינים אותו לכך היה מועיל גם לרבא דס"ל דסמיכה בעלמא לא מהני.

ושמעתי להוסיף בזה דלכאורה יש לעיין אמאי לא פשט הר"ן את ספיקו מקושית הגמ' מעושה סוכתו בין האילנות ולכאורה התם הוי סמיכה מעלייתא שהרי העמיד להדיא סכך ע"ג הדפנות הללו ומבואר דלמאן דס"ל דלא מהני סמכו אפילו בכה"ג לא מהני. וי"ל דהתם איירי בס"ד דנחלקו גם במחיצה וע"כ דסברה הגמ' דהיכא דלא סמכו הוי חיסרון בשם מחיצה ולזה לא מהני גם סמיכה מעלייתא, אבל למאי דמסיק דבמחיצה לכו"ע הוי מחיצה ולא נחלקו רק אי לחי משום מחיצה או משום היכר שפיר אפשר לומר דסמיכא מעלייתא עבידא היכר ודו"ק.

**ביסוד דין סמכו –** יעוי' בקרן אורה טו. שהקשה כיון דקיי"ל דלחי משום מחיצה ומ"מ בעינן סמכו, א"כ לכאורה ה"ה במחיצה, ואמאי קיי"ל דבמחיצה גמורה לא בעינן סמכו. וכבר עמד בקושיא זו המאירי שם וכתב ונראה כיון שאינה מחיצה הניכרת החמירו בה.

ובביאור הדברים נראה, דיעוי' ברעק"א בהגהותיו לשו"ע שכתב לגבי מחיצה שנפלה בשבת ונשאר יותר מטפח אי מהני בתורת לחי כיון שסמכו עליו להתיר בתורת מחיצה, או דבעינן סמכו בתורת לחי, ומוך דבריו מבואר דביסוד דינא דסמכו עליו בער"ש אפשר לבאר בב' אופנים, א. דבעינן סמכו כדי להתיר את הטלטול ע"י המחיצה, ב. עוד אפש"ל דהסמכו הוא להחשיב את הלחי בתורת מחיצה, ועפ"ז חילק בין סמכו בלחי משום מחיצה לסמכו במחיצה גמורה עיי"ש.

והנה יעוי' ברא"ש בפ"ק סימן כ' שכתב ויראה דבמחיצה אפילו לא סמכינן עליה מאתמול הוי מחיצה עכ"ל, וכ"כ הטור בסי' שס"ב סעיף ג'. ועי' בב"י שם שהוכיח כן גם מדברי הרי"ף. ובשו"ע לעיל סימן שס"ב ס"ג סתם הב"י דמחיצה העומדת מאליה דהיינו שלא נעשית לשם מחיצה כשירה, ולא הזכיר כלל האם צריך שיסמכו ע"ז מבע"י, ומן הסתם כוונתו אפי' בדלא סמכו, דאי דוקא בדסמכו הו"ל להזכיר דבר זה, ובמשנ"ב ס"ק ט"ז כתב ואפילו לא סמכו עליה מערב שבת ובשעה"צ שם ציין רא"ש וטור. אמנם שיטת רבינו ירוחם ני"ב חי"ז [הו"ד בקרבן נתנאל שם סק"ט] שגם במחיצה גמורה בעינן סמכו עליו מער"ש, ויתכן דבהא פליגי דהרא"ש ס"ל דיסוד דין סמכו הוא להחשיבו למחיצה ומש"ה במחיצה גמורה לא בעינן סמכו וכמש"כ הרעק"א, ואילו רבינו ירוחם סבר דדין סמכו הוא להתיר את הטלטול ע"י המחיצה ושפיר שייך לומר דגם במחיצה גמורה בעינן סמכו עליו מער"ש.

**בדין מחיצה שנפלה ונשארה מקצתה –** עי' ברעק"א [בהגהותיו לשו"ע ובשו"ת סימן ל"ה] שכתב לדון בזה כיון שסמך על המחיצה מער"ש והלחי שנשאר הוא חלק מהמחיצה, או שאינו מועיל כיון שלא סמך ע"ז בתורת לחי. אמנם בביאור הלכה לעיל ס"ד החמיר בזה, וכדעת התו"ש סק"כ והבית מאיר בסעיף זה. ובפשטות ה"ה בצוה"פ שנפל הקנה העליון כמש"כ הרעק"א שם, [ולמעשה היקל רעק"א בתשובה שם מטעם אחר עיי"ש]. ובתו"ש ס"ק כ"א כתב דיש לחלק דכיון שצוה"פ בנוי מלחי מכאן ולחי מכאן א"כ אפש"ל דחשיב טפי כסמך עליו לשם לחי.

**אם בצוה"פ צריך סמכו –** עי' ביאוה"ל ועי' משנ"ב ס"ק קי"ג שצריך שיסמכו עליו מער"ש, אמנם החזו"א סימן ע"ז ס"ק א' כתב שאי"צ לסמוך עליהם מער"ש. וכ"ה בשו"ת שבות יעקב ח"ב סי' (כ') [ח'] כתב דאם הקנה על גביהן נעשה מאליו יש להתיר, דאע"ג דהקנה ע"ג נחשב כקורה ובקורה אין מכשירין בעומד מאליו בכ"ז אפשר להכשיר, וטעמו דהרי כל ענין עשיית הקנה ע"ג הוא כדי שיהי' לזה צוה"פ והרי צוה"פ, לכו"ע נחשב כמחיצה והרי לענין מחיצה כשר אפי' עומד ונעשה מאליו. ועי' בשו"ת שואל ומשיב מהדו"ק ח"ב סי' פ"ח שכתב דהיד דוד בדף טו. הביא בשם הגאון מהר"י מילר שהשיג על השבות יעקב וכתב דצורת הפתח לא הוה מחיצה ממש רק דצורת הפתח משוי לה למחיצה, וכל שאינו ניכר לא מועיל, והשו"מ שם דחה דבריו דאף אם נימא דלחי דהוא משום מחיצה בעי היכר קצת, היינו משום דלחי אינו מחיצה ממש רק דהוה כמו מחיצה, אבל בטעליגראף דהוה מחיצה גמורה, שהרי משגיחין בעינא פקיחא שלא יתקלקל, ואם נעשה קלקול משגיחין למהר לתקנו, הוה מחיצה גמורה, ואין לך היכר גדול מזה.

ומ"ש היד דוד דאף אם נימא דצורת הפתח אף בלא נעשה לשם צורת הפתח רק שנעשה מאליה כשר מכל מקום כל שנודע שנעשה לסיבה אחרת פסול, הנה היד דוד כתב כן אבל אינו מוכרח, דדוקא בקורה דבעי שנעשה לשם קורה הוא דכתב הרשב"א דכל דעשוי לחזוק הבית פסול ולא בצורת הפתח, ומה"ט לא קשה קושית היד דוד שם על הרשב"א, ועיין בשבות יעקב שם ואין להאריך עכ"ד.

ובשו"ת משכנות יעקב סי' קכ"ג שאין לסמוך משום צוה"פ על גיפופי' היוצאים מן הכותלין כדרך שמשיירים הבנאים בזויות לחזק הבנין, ואין לסמוך עליהן משום קנה לצוה"פ, דלאו להכי עבידי רק משום חיזוק הבנין, ואח"כ כתב שמצא במג"א סי' שס"ג ס"ק כ"ח שאם יש עמוד בכותל בולט נידון משום קנה, דלא גרע מלחי כו', פי' דקיי"ל לחי העומד מאיליו הוי לחי, ודבריו צ"ע רב לפמש"ל באורך בראיות מסוגיות הש"ס ומדברי רוב הפסוקים דבעינן עשוי לשם צה"פ, דבלא"ה אין שם פתח עליו להתיר ביותר מי', ולא דמי ללחי העומד מאליו, דעכ"פ שם מחיצה עליו ממילא כמו שהוא, משא"כ היכא דבעינן חשיבות פתח, ולאפוקי מתורת פירצה, וכל שלא נעשה לכך אין שם פתח עליו עכ"ד. [ולכאורה הוא תלוי בהנ"ל האם דבר שנעשה לצורך דבר אחר גרע טפי].

**אם בפסי חצר צריך לסמוך עליהם מער"ש –** דעת הפוסקים [עי' רעק"א בתשובה ל"ה, בית מאיר, תו"ש ס"ק כ"ב, חזו"א סימן ע' סק"א] שאי"צ לסמוך דהוי מחיצה גמורה, ובמחיצה גמורה קיי"ל בסימן שס"ב ס"ג שאי"צ לסמוך עיי"ש במשנ"ב.

## סעיף י"ב

**בדין לחי ד"א** – קיי"ל דבלחי ד"א לא מהני סמכו אבל העמידו לשם לחי הוי לחי כיון דאית ליה קלא, ומקור הדין בסוגית הגמ' דף ה. איתא גופא אמר רמי בר חמא אמר רב הונא לחי הבולט מדפנו של מבוי פחות מד' אמות נדון משום לחי, ואין צריך לחי אחר להתירו. ד' אמות נידון משום מבוי, וצריך לחי אחר להתירו. ובראשונים שם העמידו את הגמ' בלחי שנעשה מאליו דקיי"ל לקמן טו. דלחי העומד מאליו הוי לחי, ובזה יש חילוק בין בולט פחות מד"א לבולט ד"א, אבל בנעשה מתחילה לשם לחי מהני גם כשבולט יותר מד"א. ובחידושי הר"ן הביא שיש הסוברים דאפילו בנעשה מתחילה לשם לחי לא מהני ברחב ד' וכן דייקו האחרונים בשיטת הרשב"א בעבודת הקודש.

**בדין לחי ד' אמות העומד מאליו וסמך עליו מער"ש –** קיי"ל דבלחי ד"א לא מהני סמכו עליו מער"ש אלא צריך דוקא שהניחוהו לשם לחי. וכ"כ הטור. וכתב הב"י דהוא דלא כפירוש רש"י דעד כאן לא אמרינן דארבע אמות נדון משום מבוי וצריך לחי אחר להתירו אלא בשלא סמך עליו מבעוד יום אבל אם סמך עליו מבעוד יום אפילו הוא רחב כמה אמות נדון משום לחי וכן נראה שהוא דעת התוספות, ולפיכך תמה על הטור שכתב כן. ולכאורה הבין הב"י שאין חילוק בין סמך עליו מער"ש לנעשה מתחילה לשם לחי, וממילא אם כתב רש"י שבנעשה מתחילה לשם לחי מהני גם ביותר מד"א ה"ה נמי בסמך עליו מער"ש נמי מהני גם ביותר מד"א, וע"כ דהטור פליג בזה על רש"י.

ובדרכ"מ השיג על הב"י שגם הטור לא כתב לחלק רק בסמכו עליו אבל בנעשה מתחילה לשם לחי מודה הטור דמהני גם ביותר מד"א. והוסיף שם וכן נראה מדברי רש"י. ולכאורה יש לעי' הרי מפורש בגמ' לקמן טו. דהא דמהני לחי העומד מאליו היינו דוקא בסמכו עליו מע"ש וא"כ ע"כ דאיירי הכא בסמכו עליו ובזה חילק ר"ה דאם הוא רחב ד"א לא מהני. וצ"ל דהכא ר"ה הוא דקאמר להאי דינא ואיהו ס"ל לקמן דלא בעינן סמכו עליו מער"ש וע"ז כתב הדרכי משה דגם בשיטת ר"ה נראה ברש"י דסמכו עליו לא יועיל להתיר לחי רחב ד', אבל בנעשה מתחילה כן.

ובישוב שיטת הב"י עי' ב"ח משכ"ב, ושמעתי לבאר בדר"א דהסוגיא הכא איירי באופן שהוציא בנינו בפאת ביתו כדרך שעושין לחיזוק הבנין והיינו שנעשה בתורת כותל, ומש"ה לא סגי במחשבה לאפוקי מתורת כותל, אבל במקום שלא נבנה בתורת כותל מועיל מה שסמכו עליו מער"ש גם ליותר מד"א.

**שיטת הרמב"ם בלחי ד"א -** והנה הרמב"ם פי"ז מהלכות שבת הכ"ב פסק לדינא דר"ה לחי הבולט וכו' והשמיט החילוק שבין ד"א לפחות מד"א. ועי' במ"מ משכ"ב וצ"ב, ובמרכבת המשנה ביאר דסובר הרמב"ם שכל החילוקים בין יש ברחבו ד' ובין אין ברחבו ד' אמות היינו אליבא דמ"ד לחי משום הכירא משא"כ למ"ד לחי משום מחיצה ליתא להא דרב הונא בדין לחי הבולט דאטו היכא דסותמו טפי גרע, עיין בתוספות ד"ה ד' אמות נידון משום מבוי שנדחקו בזה, וקמ"ל הרמב"ם דכל לחי הבולט אפי' רחב ד' אמות כשר ואף על פי שלא הועמד לשם לחי, [וכן תי' הריטב"א על קושית התוס']. אלא דצ"ע הרי ר"ה עצמו סובר לקמן דלחי משום מחיצה. וכעי"ז הקשה הרעק"א בגליון על תוס' עיי"ש.

ולהנ"ל א"ש שהרי הסכימו רש"י ותוס' דהא דאיכא נ"מ בין פחות מד' לד' אין זה אלא דוקא בלחי העומד מאליו אבל לא בעשה מתחילה לשם לחי דכיון דעשה לשם לחי גם ד"א נידון משום לחי, ולפ"ז י"ל דהרמב"ם יסבור עוד דאין נ"מ בין עשאה מתחילה ובין סמך עליו קודם השבת לשם לחי דכיון דסמך עליו הלא הוי כאלו עשאה מתחילה לשם לחי לענין זה [וכדמצינו בב"י בדעת הטור]. ור"ה לטעמיה אזיל דס"ל לקמן בדף טו. דלא בעינן אפי' סמך עליו לשם לחי דאמר ליה לרב לא סבר לה מר לסמוך אדקלא עיי"ש, הרי דס"ל דלא בעינן סמך עליו ומשו"ה ס"ל דד"א אינו נידון משום לחי בשבת אבל כיון דאנן קיי"ל דבעינן סמך עליו מבעוד יום הוי כאלו עשאן מתחילה לשם לחי ואף ד"א נידון משום לחי.

בס"ד

סעיף ט"ו

**האם קורה רחבה ד' צריך להניחה לשם קורה או לא –** קיי"ל דקורה צריך שיניחנה כדי להתיר המבוי, אבל אם לא נעשית לשם היתר המבוי אפילו סמכו עליה מע"ש פסולה, וכתב הפמ"ג דמסתבר דאפילו ברחבה ד' ג"כ פסולה, דגם זה משום היכר, ומסיק הביאוה"ל דבקורה ד' וראויה לקבל מעזיבה שכתב הרשב"א שכשרה אפילו למעלה מכ' ה"ה דאי"צ להניחה לשם קורה, דבכה"ג מחיצה גמורה היא דאמרינן בה פי תקרה יורד וסותם.

ובערוך השולחן סעיף י"ט כתב ויראה לי דברחבה ד' א"צ לעשותה לשם היתר, ואולי גם סמיכה מע"ש א"צ, שהרי מחיצה גמורה היא, ומ"מ סמיכה נראה דצריך שהרי גם לחי משום מחיצה, ועכ"ז נתבאר בסעיף י"ד שצריך סמיכה מע"ש. ולכאורה דבריו צ"ע הרי פסק להדיא בסימן שס"ה כהרשב"א דלא אמרינן פ"ת רק ברחבה ד' ובריאה לקבל מעזיבה.

## סעיף ט"ז

עי' לעיל סעיף ח' משנ"ת בענין כתותי מיכתת שיעוריה.

## סעיף י"ז

**בדין קורה רחבה ד' –** קיי"ל דקורה רחבה ד' אי"צ להיות בריאה לקבל אריח, [ודלא כהרי"ף והרמב"ם שהשמיטו מימרא דרב שאמר רחבה אע"פ שאינה בריאה, וכתב המ"מ פי"ז הי"ג דס"ל דלית הלכתא כרב].

וביאר הרשב"א בעבוה"ק ש"א ס"ה דהטעם כיון שיש שיעור מקום ברחבה, ולא נקט דהטעם הוא משום דבד' אמרינן פי תקרה וכו', כיון שדעת הרשב"א שם ס"ג דלא אמרינן פ"ת אלא בבריאה לקבל מעזיבה. וכעי"ז כתב האור זרוע סימן ק"כ וז"ל ואם היתה הקורה רחבה ד"ט אף ע"ג שאינה בריאה וכו' רחבה ארבעה שאני דהא איכא הכירא טובא, ומבואר דהטעם משום דאיכא היכרא טפי ברחבה ד'. וכ"ה בתו"ש ס"ק ל"ה.

אמנם עי' מג"א סימן שס"ה סק"י ומבואר שם [ע"פ ביאור המחצה"ש והפמ"ג] דדעת הסמ"ג והסמ"ק דאמרינן פ"ת ברחבה ד' גם באינה בריאה, וציינו לדברי המג"א בסימן שס"א סק"ה שסתמו הפוסקים שם ולא הזכירו תנאי זה שברחבה ד' בעינן נמי שתהיה בריאה בכדי לומר פ"ת יורד וסותם. ולכאורה לפי דבריהם הטעם להקל בד"ט הוא משום דהוי מחיצה גמורה. וכן נקט הערוך השולחן סעיף י"ט עיי"ש. ועי' אור גדול סימן נ"ה שהאריך בביאור מח'.

ובדעת המשנ"ב מבואר להדיא בסימן שס"ה ס"ק כ"ז, ובביאוה"ל כאן, וכן לקמן סעיף כ"ו ד"ה אינו שנקט כהרשב"א דבעינן בריאה לקבל מעזיבה כדי לומר פ"ת יורד וסותם. ובדעת הערוה"ש צ"ע שבסימן שס"ה פסק כהפוסקים דל"א פ"ת אלא"כ היא בריאה לקבל מעזיבה עיי"ש. ובסימן זה סעיף י"ט כתב דהטעם להקל בקורה רחבה ד' הוא משום דהוי מחיצה ואמרינן פ"ת, ולא מצינו תנאי זה דבעינן שתהיה בריאה לקבל מעזיבה.

**קורה של קש וקנים –** דעת הביאוה"ל כהריטב"א שקורה של קש וקנים באופן שראויה לקבל אריח כשרה, כדעת הריטב"א, וכן נראה בדברי הט"ז שתי' את קושית הב"י אמאי הביא הטור דין זה הא פשיטא היא, והט"ז שם תי' דאפילו שאינו נשבר אלא רק מתעקם ג"כ פסול, ולפ"ז מסתבר שאם יעשה באופן שלא יתמעך ויתעקם הקורה כשרה. [דאין לנו מקור לאסור].

## סעיף י"ח

**בדין מעמידי הקורה -** נחלקו הפוסקים אם מעמידי הקורה צריגכים להיות ראוים לקבל אריח, ובמשנ"ב נקט דנכון להחמיר, אמנם הגר"ז בסעיף כ' כתב דבדברי סופרים הלך אחר המיקל.

## סעיף י"ט - כ'

**בדין קורה עקומה –** עי' משנ"ב ס"ק ס"ו שנקט דאם היא עקומה בתוך המבוי כשרה אפילו אם יש בעקמומית יותר מג"ט וציין שבאבן העוזר בחידושיו דף יד. פקפק בזה, דיעוי"ש שתמה על הרמב"ם והרא"ש בס"ס י"ח שכתבו דהא דעקומה רואין כאילו הוא פשוטה. ועגולה רואין כאלו מרובעת אתיא אפילו כרבנן. ובירושלמי דף ח. מפורש למאן דאמר עקומה אפילו כרבנן, הוא דוקא כל שאלו ינטל עקמימותו לא יהי' בין זה לזה שלשה, וכן סבירא להו לש"ס דידן ומש"ה פריך בעקומה פשיטא. והביא המשנ"ב שיש חולקים דאמרינן רואין כאילו היא פשוטה ומש"ה אפילו אם העיקום יותר מג"ט כשרה.

ועי' חזו"א סימן ע"ו סק"ה שהכריע כהמקילים שעקמימות שבתוך המבוי נדון כקורה, ואע"פ שעדין צריך להגיע לדין רואין אותה כאילו היא פשוטה היינו דוקא משום שאינה יכולה לקבל אריח, אבל אין פסול בקורה שתהיה עקומה. ובפשטות לפ"ז מהני אפילו אם יש בעקמימות יותר מג"ט, וכן נקט הגאו"י.

ולכאורה יל"ע שהטור ושו"ע לא הביאו את הדין של המשנה עקומה רואין אותה כאילו היא פשוטה, אלא רק את דינו של ר"ז שאם העקמומית נוטה חוץ למבוי, ובב"י כתב דכ"ש הוא, ולכאורה בשלמא אי נימא דגם בעקומה דמתני' שרי רק אם יש ג"ט ביניהם א"ש דכ"ש הוא, אמנם אי נימא דבגוונא דמתני' שרי אפילו באיכא יותר מג"ט ביניהם הו"ל לאתויי, ומבואר שהבין הב"י דגם בעקומה בתוך המבוי אינו ניתר אא"כ יש ביניהם פחות מג"ט וכן נקט הב"ח.

**קורה העשויה קנה קנה פחות מג' –** עי' חזו"א שם שכתב להוכיח דלא מהני קורה העשויה קנה קנה פחות מג"ט, שהרי כתב הרשב"א שבקורה י' אמות סגי בראויה להחזיק י"ח אריחים ולא בעינן כ' אריחים כיון שבכל צד יש פחות מג"ט המועילים מדין לבוד. ואי נימא דסגי קנה קנה פחות מג' א"כ לא צריך שתהיה ראויה להחזיק י"ח אריחין, ולמדנו שאין נדון בזה לבוד רק בב' מקומות, ובאופן שיש לבוד אצל הכתלים בעינן שתהא הקורה שלמה בכל משכה, ואפילו בקורה רחבה ד' שאי"צ להיות בריאה מצדד החזו"א שם שצריכה להיות באופן שמתכשרת קורה טפח עיי"ש.

**הקורה שעקמימותה נוטה למטה מעשרה –** עי' חזו"א סימן ע"ו סק"ו משכ"ב [וצ"ב].

**במקור הדין שקורה צריכה להיות למעלה מי"ט –** עי' ב"י בסעיף כ"ד שכתב וז"ל ונראה דבשהקורה מונחת למעלה מי' מיירי דאי במונחת למטה מי' אפילו אינה רחבה יותר מהראוי פסולה, כמש"כ רבינו יהונתן [ד. ד"ה גבהן] וכן משמע מדאמר רבי זירא היא בתוך המבוי ועקמומיתה חוץ למבוי היא בתוך עשרים ועקמומיתה למעלה מעשרים היא למעלה מעשרה ועקמומיתה בתוך עשרה רואין כל שאילו ינטל עקמומיתה ואין בין זה לזה שלשה אין צריך להביא קורה אחרת וכו' משמע דכי היכי דחוץ למבוי ולמעלה מעשרים פסלי בקורה הכי נמי פסול למטה מעשרה.

ועי' נשמת אדם כלל ע"א ס"ק י"ב שהקשה אמאי לא הביא הב"י ראיה מגמ' בדף ג: למטה כלמעלה, ובדף ה. היתה פחותה מי' וכו', וכתב דיש לחלק ולדחוק דהתם מיירי שכל המבוי הוא פחות מי' ואין שם מבוי עליה, אבל מההיא דעקמומיתו בתוך י' מוכח דאם הקורה מונחת מקצת בתוך י' פסול. ועי' גאון יעקב בדף ה. שהביא מח' בראשונים אם בגמ' שם איירי שכל דפנות המבוי אינם בגובה י' או דאיירי בהניח את הקורה למטה מי' עיי"ש.

## סעיף כ"ב

בדין ב' קורות המתאימות ישנם ג' שיטות דעת מהר"מ שהביא הגה"מ צריך שיהיו הקורות נוגעות זו בזו. שיטת הטור ורבינו יהונתן דהקורה כשרה אם הם קרובות זו לזו עד טפח. שיטת הרמב"ם שכתב בפי"ז הכ"ה אם יש בשתיהן כדי לקבל אריח אינו צריך להביא קורה אחרת, וביאר הה"מ דדעת הרמב"ם דכל שאין בין זו לזו שלשה טפחים, הקורה כשרה. [והא דשא"ר ס"ל דלא מהני כאן לבוד עי' להלן].

ובשו"ע הביא דשרינן כל שיש ביניהם פחות מג"ט, וי"א דבעינן שיהיו תוך טפח. ובגר"ז סעיף כ"ד כתב דיש לחוש לדעת הי"א.

**האם בעינן שיהיה בב' הקורות יחד שיעור טפח או לא –** המ"מ בפ"י הכ"ה כתב דלדעת הרמב"ם דאמרינן לבוד צריך שיהיה בב' הקורות שיעור טפח, אמנם דנו הפוסקים לדעת הראשונים שהצריכו שיהיו הקורות ראויות בפועל לקבל אריח האם בעינן שיהיה בב' הקורות יחד שיעור טפח או לא, ועי' בחידושי הרשב"א דף יד. דהב' קורות אינם טפח, אלא דכל קורה הוי רביע טפח. והיינו דאיכא טפח בין בקורות והאויר יחד, וכן פי' הריטב"א בפי' הא'. ובעבוה"ק ש"א ס"ה כתב הרשב"א דסגי אם יש בכל קורה רביע וביניהם אויר טפח דנמצא שיש טפח ומחצה בין הקורות והאויר, וכן נראה בפי' הב' בריטב"א, שהרי הביא ראיה מדברי הירושלמי שהאויר מצטרף לשיעור אריח, וכיון שהאויא מצטרף ע"כ לא בעינן שיהיה שיעור טפח בקורות לבד. אמנם הביאוה"ל כתב דמדברי הריטב"א בפי' הב' אין ראיה, וצ"ב לפ"ז מה הביא הריטב"א מדברי הירושלמי.

ובשיטת רבינו יהונתן ג"כ כתב הביאוה"ל דבעינן שיהיה שיעור טפח בקורות, ולכאורה המשנ"ב דייק כן ממש"כ ר"י דאע"פ שהניחן בתוך ג"ט לא אמרינן בהו לבוד ויצטרפו זה עם זה לשיעור טפח, ומשמע דיש שיעור טפח בין שניהם, אלא דאפש"ל דר"י בא לאפוקי דלא אמרינן לבוד אפילו כשלא צריך את האויר להשלים לשיעור, אבל לצרף אויר לשיעור טפח כשאפשר להניח את האריח ע"ג הקורות יתכן דמודה ר"י דמהני. ובאמת שהגאון יעקב והתוספת שבת כתבו דלרבינו יהונתן לא בעינן שיעור טפח בקורות עצמם. וכ"פ הקרבן נתנאל והא"ר עיי"ש.

**בדין קורה ד"ט ע"י לבוד –** הביאור הלכה כתב [בביאור דברי המג"א] דאם יש ד"ט בצירוף האויר פחות מג"ט שביניהם ללא חשיב קורה רחבה ד' להתיר באינה בריאה לדעת הי"א. ולכאורה כוונתו דלדעה הא' בלא"ה יש להתיר מדין קורה טפח שיש ביניהם פחות מג"ט דאמרינן לבוד.

אמנם יל"ע האם לדעה הראשונה אמרינן לבוד להכשיר את הקורה גם לענין זה שתחשב קורה ד"ט בצירוף האויר. [וכגון ששתי חלקי הקורה אינם בריאות לקבל אריח], כיון דע"י לבוד הוי היכר, או דהיינו דוקא כשיש שיעור בקורה עצמה ומש"ה כל שיש ביניהם פחות מג"ט אמרינן לבוד שהכל נראה כקורה אחת, אבל לומר דמה"ט יועיל הלבוד גם להשלים את השיעור החסר לא וצ"ע.

**בדין קורה רחבה ד' עי' קנה קנה פחות מג"ט -** ואם העמיד קנה קנה פחות מג' שבצירוף הקנים יהיה ד"ט בקורה, כתב החזו"א סימן ע"ו סק"ד דמהני אמנם סיים דבביאוה"ל לא משמע כן, ולכאורה כוונתו לפי הטעם הראשון שבביאוה"ל, שהרי בטעם השני כתב הביאוה"ל שיש חיסרון בהיכר כיון שיש ד"ט רק בצירוף האויר, וצ"ע שטעם זה הובא במג"א ושאר אחרונים. וע"ע בערוך השולחן סעיף כ"ה שג"כ כתב דבכה"ג לא מהני כיון שאין לנו קורה להניח עליה.

**בדין ב' קורות של ב' טפחים -** אמנם בב' קורות של ב"ט כתב החזו"א שם שגם המשנ"ב יודה דשרי כל שיש ביניהם פחות מג"ט. [ועיי"ש בחזו"א שנסתפק בדעת המג"א בזה].

והנה לפי משנ"ת לעיל דיש סוברים דהטעם שבקורה ד' אי"צ להיות בריאה אינו משום דיש בה היכרא, אלא משום דחשיב מחיצה ואמרינן פ"ת יעוי' בשבת דף ט. דמבואר שם דמהני לבוד לענין זה. אמנם אי נימא דיסוד דין קורה רחבה ד' הוא דניכר טפי יש לדון, דהנה בדעת הראשונים דלא מהני לבוד בב' קורות המתאימות מצינו ב' טעמים. המהר"מ כתב דאם אינן נוגעות אפילו אין ביניהן שלשה טפחים אין מצטרפין דלא אמרינן לבוד דזיל הכא ליכא שיעורא וזיל הכא ליכא שיעורא עכ"ל, ומה"ט לא מהני אפילו כשיש ביניהם טפח.

ועי' רבינו יהונתן וז"ל דאע"פ שהניחן בתוך שלשה לא אמרינן בהו לבוד ויצטרפו זה עם זה לשיעור טפח דלא לקביעות הושמו שם שניהם אלא אם כן הם כל כך סמוכים בתוך טפח שאם ינתן האריח שרחבו טפח ומחצה בין שתי הקורות ולא יפול לארץ שיסמוך באצבע מכאן ואצבע מכאן מצטרפין ואם לאו אין מצטרפין ע"כ. לפ"ז אפ"ל דבשלמא לדעת רבינו יהונתן בקורה ד"ט לא בעינן שיהיה ראוי להחזיק אריח, ומש"ה א"ש דב' קורות של ב"ט ואין ביניהם ג"ט מהני. אבל לפי סברת המהר"מ דזיל הכא ליכא שיעורא וזיל הכא ליכא שיעורא לא יועיל גם ב' קורות של ב"ט ע"י לבוד כיון שלבוד אינו יכול ליצור שיעור בקורה ויתכן דאי"ז כוונת המהר"מ אלא כעין דברי רבינו יהונתן וצ"ע.

## סעיף כ"ג

**בדין ב' קורות אחת למעלה ואחת למטה -** לכאורה יש בזה ג' שיטות. המג"א, הגר"ז, דהמתירים בגובה עד ג"ט הוא כדעת הדעה הא' בסעיף כ"ב, והיש פוסלים הוא כדעת הי"א שאסרו ביש ביניהם פחות מג"ט והתירו עד טפח, ולדידהו בגובה לעולם יש לאסור כיון דבעינן שתהיה הקורה ראויה לקבל אריח בפועל ובזו למעלה מזו אינה ראויה. וכן נקטו המשנ"ב והחזו"א. [ובפמ"ג פקפק שמא יכול להעמיד את הקורה בשיפוע מועט].

ולכאורה יל"ע דבטור מבואר שלא כדבריהם, שלענין ב' קורות זו לצד זו הביא רק את דעת הי"א, ואעפ"כ התיר בזו למעלה מזו עד ג"ט, ומבואר דס"ל שבגובה קיל טפי. [ועי' פרישה]. וצ"ע.

ובביאור הגר"א מבואר דאינו תלוי בב' השיטות כלל, והיינו דאפילו מאן דמתיר במשך עד ג"ט יכול לאסור בגובה דלא קיי"ל כריב"י דאמרינן רואין בכה"ג. ומש"ה כתב ודלא כמג"א, אמנם בערוך השולחן נקט דדעת הי"א בסעיף כ"ב הוא דלא קיי"ל כריב"י ומש"ה די"ז תלוי בב' השיטות הנ"ל.

**בדין קורה באלכסון שסוככת על שיעור טפח -** לשיטת הראשונים שלא מהני ב' קורות זו למעלה מזו אף כשאין ביניהם ג"ט [ואפילו טפח] כתב החזו"א בסימן ע"ו סק"א דאף בהניח קורה רחבה ב' וג' טפחים והניחה באלכסון, אע"ג דסוככת שיעור טפח ממשך המבוי פסול דהוי כהרבה קורות זו למעלה מזו ואין בכל אחת טפח, ולא דמי לעגולה דיש רוחב טפח ביושר באלכסון העיגול.

והנה מבואר בתוספתא פ"א ה"ו [הובא בגאו"י] דאם היתה הקורה עשויה כמדרון אם אינה מקבלת אריח פסולה, ואם ראויה לקבל אריח כשרה, ולכאורה לדעת החזו"א הרי יש כאן הרבה קורות וא"א לצרפם,

עוד יל"ע בזה מהא דמבואר בסעיף כ"ה גבי נעץ שתי יתדות עקומות אל שני כתלי המבוי וכו' ואין ביתדות טפח שהוא שיעור קורה להיות נחשבים כקורה וכו'. ולכאורה לדעת החזו"א בכה"ג חשיב ככמה קורות זו למעלה מזו ולא מהני לכה"פ ליש פוסלים הכא. ועי' להלן סעיף כ"ה מש"כ בפי' יתדות משוכות.

## סעיף כ"ד

**בדין מקצת קורה למטה מי' –** הרשב"א בדף יד. הקשה אמאי ל"א דהמחצלת עצמה תהיה קורה, ותי' דשמא נאמר דקורה עצמה אינה יכולה להיות משוכה למטה עשרה טפחים כשיעור מחיצה דא"כ נפקא מתורת קורה, והוי מחיצה תלויה. וברא"ש סימן י"ח הביא דבריו וחלק עליו דבגודל הקורה לא נפקא מתורת קורה. ובשו"ע פסק כהרא"ש.

והנה הרא"ש העתיק את דברי הרשב"א קורה משוכה למטה מעשרה טפחים, ובב"ח בהגהות על הרא"ש וכן בפי' לטור הגיה בדבריו וכתב שצ"ל עשרה משום דעיקר הקפידא במה שיש בגודל הקורה י"ט, אמנם עי' בביאור הגר"א שלא הגיה בדברי הרא"ש, ומש"ה כתב דנראה לו כדברי הרשב"א שהרי מבואר בגמ' דף ג: דבעינן חלל י', ועפ"ז פסקו המשנ"ב והחזו"א דכל שמקצת הקורה למטה מי' הקורה פסולה כיון דבעינן חלל י', ועי' גאו"י דף י"ד ונשמת אדם כלל ע"א ס"ק י"ב שכתבו לדחות דלא יתכן לפרש בדעת הרשב"א שהפסול משום דאין חלל י' והרי הרא"ש כתב להדיא דהטעם משום דנפקא מתורת קורה, וביותר דבחידושי הרשב"א ובעבוה"ק מבואר להדיא כגירסת הב"ח. ולמעשה הב"ח נקט דאין חיסרון במקצתה בתוך י' וכן נקט הגאו"י [ומש"כ הגאו"י דאמרינן קלוש לכאורה צ"ב דכיון שחסר בחלל י' מה שייך לומר בזה קלוש וצ"ע]. אמנם באבן העוזר ובנשמ"א שם נקטו דגם הרא"ש מודה דאם מקצתה בתוך י' פסולה דבעינן חלל י'.

## סעיף כ"ה

**בפי' נעץ שתי יתדות עקומות –** בדברי הרשב"א בעבוה"ק ש"א ס"ז מבואר להדיא דפי' עקומות כמין ד' וכן צייר הריטב"א בחידושיו, וכ"כ התורת חיים והגאו"י והב"ח. ואמנם בפי' רש"י יש ציור אחר דאיירי שהיתדות עומדות באלכסון והוא מהמהרש"ל, אמנם אין הכרח לפרש כן בשיטת רש"י ואדרבה מסתבר טפי לבאר דבריו ע"ד שא"ר.

## סעיף כ"ו

**בשיעורי מבוי –** אזלינן לחומרא ולא אמרינן ביה ספק דרבנן לקולא, כיון דהוי ספק מחמת חיסרון ידיעה [ביאוה"ל בשם התו"ש סק"כ]. ויש להעיר דהוי חיסרון ידיעה לכל העולם דדעת הרבה פוסקים דאמרינן ביה ספק דרבנן לקולא, וכ"פ הביאוה"ל בסימן רס"א וצ"ע. עוד מבואר בתו"ש דהחומרא היא מדין ספק, וכמש"כ הרעק"א בהגהותיו ועי' להלן.

**בשיעור אמות וטפחים לענין מבוי [מצמצות או מרווחות] –** הנה הבעה"מ, הרא"ש, הטושו"ע פסקו כהרמב"ם דלעולם אזלינן לחומרא. אמנם הרשב"א [בעבוה"ק] והריטב"א פסקו דכל אמות שבכלאים לעולם הם מרווחות, וכל אמות שבסוכה ומבוי לעולם הן מצומצמות, מפני שברוב הדינים בכלאים הוי מורווחות לחומרא, ובסוכה ומבוי הוה מצומצמות רובן לחומרא, ולכן לא חיישינן אם אפילו במקצת דינים שבכלאים יהיה ההרווחה לקולא ובמקצת דיני סוכה ומבוי תהיה הצמצום קולא לא חיישינן לה, וכן נראה מדברי רש"י בריש עירובין [ג': ד"ה הללו] עיי"ש. והרי"ף השמיט זה לגמרי והשיג עליו הבעה"מ שם. וכבר תמה הביאוה"ל אמאי לא הזכירו הפוסקים את שיטת הרשב"א. ומדברי הטור והשו"ע מבואר דה"ה לענין טפחים אזלינן לחומרא, ועי' מנחת חינוך מ' שכ"ה סק"ב שכתב דמדברי שאר פוסקים נראה דדוקא לענין אמות אזלינן לחומרא כיון שמצינו שיעורים שונים כגון באמה יסוד ואמה סובב, וכד' אבל לענין טפחים ששוה בכל מקום ודאי דשיעורו בעצבות.

**בהא דאזלינן לחומרא בשיעור אמה -** עי' בהגהות רעק"א שהסתפק האם מה שאמר אביי לילך תמיד לחומרא, הוא משום ספק, דלא ידעינן מהו אמה. או שאין זה משום ספק, אלא אביי אמר שכך הוא כוונת חכמים שבכל מקום שאומרים אמה, שאם זהו לקולא הכוונה למרווחות, ואם זה לחומרא הכוונה מצומצמות. ונפק"מ לאופן שהמבוי רחב ד' טפחים מצומצמים. ודעת הראב"ד והרא"ש בדף יב. שמבוי פחות מד' טפחים א"צ שום תיקון ואפי' שפרוץ לגמרי ברוח רביעית אפשר לטלטל בו. [ובסעיף כ"ח הביא השו"ע בזה ב' דעות], ואם המבוי רחב ד' טפחים מצומצמים, א"כ אפשר לעשות בו לחי בגובה י' טפחים מצומצמים. דממנ"פ אם השיעור הוא מרווח, א"כ לא צריך כלל תיקון למבוי זה, ואם שיעור האמות הוא מצומצם, א"כ אפשר לעשות לה גם לחי מצומצם. אבל אם כך נאמר השיעור מלכתחילה, א"א לעשות לחי י"ט מצומצמים אפי' במבוי זה. ועיי"ש בגרעק"א שהוכיח בשתי ראיות כמו הצד הראשון שזהו משום ספק. ובערוך השולחן סעיף ל"ד ביאר באופ"א. ועיי"ש שכתב שאם נאמר דתוס' סברו כהרשב"א נדחית ראית הרעק"א מתוס' ה'. ד"ה ואי עיי"ש.

**בדין פי תקרה בפתח הרחב יותר מי' –** עי' ביאוה"ל ד"ה אינו ניתר שכתב דלא מהני פ"ת למבוי הרחב מי', ובחזו"א סימן ע"ט סק"א כתב דלהלכה לא קיי"ל הכי כמבואר בסימן שס"א ס"ב עיי"ש.

**בביאור דברי השו"ע כשאינו נמוך פחות מעשרה -** נקט המשנ"ב דאפילו אם דפנות המבוי גבוהות י' מבחוץ לא מהני כיון שבתוך חלל המבוי אין י"ט, אמנם החזו"א סימן ס"ה ס"ק נ"ז פליג בזה וס"ל דכל שיש כאן תורת מחיצה ניתר המבוי בלו"ק ואע"פ שבתוך חלל המבוי אין גובה י'.

ועי' ביאור הגר"א שכתב דמשמעות הלשון בשו"ע שכל המבוי הוא פחות מי"ט, והקשה לפ"ז מה מועיל צוה"פ כיון דאפילו הוא סתום כולו הוי כרמלית, עוד הקשו האחרונים דא"כ מה מהני החקיקה הרי למעשה חסר את הדופן האמצעית כיון שאין החקק מגיע עד סוף המבוי, וכתב הגר"א שברמב"ם מבואר שרק הפתח הוא פחות מי"ט, ומש"ה מהני הצוה"פ אם הוא י"ט. ובפשטות כוונתו לפרש כן את דברי הגמ' בדף ה. שנחלקו אביי ורב יוסף כמה צריך לחקוק. וכמש"כ הרשב"א [בעבוה"ק ש"א ס"ג]. אמנם הגאון יעקב שם כבר הקשה על הרשב"א דאם איירי שכל מחיצות המבוי הם י"ט אמאי צריך לחקוק ד"א ולא סגי בשיעור ד"ט תחת הקורה. ובחזו"א סימן ס"ה ס"ק נ"ז פי' דבעינן שהקורה תראה בגובה י' למשך כל שיעור מבוי. וכן מבואר בפסקי ריא"ז דאיירי שהניח הקורה למטה מי' וצריך לחקוק ד"א. אמנם מהריטב"א בגמ' שם מבואר כהגאו"י שהחסרון הוא במחיצות המבוי שאינם גבוהות י"ט. וכ"ה ברבינו פרץ עיי"ש. וכן ביאר הבית מאיר את דברי השו"ע [וע"ע מש"כ הבי"מ בסימן שמ"ה סט"ו] ומה שהקשה הגר"א דהוי כרמלית ולא מהני ליה צוה"פ צ"ל כהאבן העוזר דכיון שחוץ למבוי יש י"ט במחיצה אלא שקרקעית המבוי גבוהה מרה"ר לזה לא מהני לחי וקורה כיון שהם צריכים להיות ניכרים ביחס לתוך המבוי, אבל צוה"פ י"ט מהני. ומה שהקשו האחרונים איך מהני החקיקה לדופן האמצעית כתבו הבי"מ והגאו"י שמצטרף מדין חורי רה"י. וע"ע בחזו"א סימן ס"ה ס"ק נ"ז משכ"ב.

**בדין מבוי שאין בארכו ד"א –** בשו"ע מבואר דניתרת בצוה"פ, וכתב המג"א שהרמב"ם כתב דדינו כחצר, ואפשר דלאו דוקא נקט צוה"פ, וכ"פ המשנ"ב. ובא"ר הקשה אמאי הוצרך המג"א לראיה מדברי הרמב"ם והרי להדיא נפסק כן בסעיך ל"ב, ובתו"ש דחה דהתם איירי כשהעמיד את הפס באמצע המבוי וא"כ המבוי רחוק מרה"ר ודינו להיות ניתר בפס, אבל הכא איירי כשראש המבוי קרוב לרה"ר, וברמב"ם מבואר דאפילו בכה"ג ניתר בפס. וע"ע בביאור הגר"א.

**בשיעור הבנין שתחת הקורה המועיל למעטו מכ' -** בדין היה גבוה מכ' אמה ובא למעט, לא הזכיר השו"ע שבנין הרחב טפח צריך שיהיה על פני כל רוחב המבוי כמ"ש אח"כ גבי היתה גבוה פחות מעשרה וחקק בה להשלימה לעשרה, ומשמע שא"צ שיהי' על פני כל רוחב המבוי, והטעם דכיון דכל הענין הוה רק משום היכר, וע"כ כל שיש בנין רחב טפח אפי' לא על פני כל רוחב המבוי ג"כ שפיר יש היכר הקורה להעומד על הבנין, משא"כ כשהיה גבוה פחות מי"ט, שצריך כעת להכשיר את הדפנות וכמ"ש רש"י, ע"כ צריך שיהי' רוחב החקיקה על פני כל רוחב המבוי. ואולם במאירי כתב דגם כדי למעט הגובה צריך ג"כ שיהיה המיעוט על פני כל רוחב המבוי, וכ"כ הפמ"ג במשב"ז ס"ק ט"ז עיי"ש.

**בדין מיעוט בעפר –** הב"י מסיק דאפשר למעט גם בעפר ולא חיישינן שמא יתמעט ולאו אדעתיה, וכן פסקו המג"א והמשנ"ב. ודלא כהב"ח שפסק כרבינו יהונתן שהצריך למעט דוקא ע"י קורה או אבן שאינם מתמעטים ע"י דריסת בנ"א.

**בשיעור רוחב החקק –** השו"ע כתב שצריך לחקוק לרוחב כל המבוי, ובביאור הגר"א כתב שזה כהרא"ש ודלא כהרי"ף והרמב"ם שהם כתבו שחוקק ד"א על ד"א, וכ"ה בהג"א בשם המרדכי, וכבר תמהו האחרונים מה פשר רוחב ד"א, הב"ח והגאו"י כתבו דהוא ט"ס וצ"ל רק משך ד"א, וכעי"ז כתב המאירי, והקרבן נתנאל והחזו"א סימן ס"ה ס"ק ס"ו נקטו דיש להגיה ד"ט, וע"ע בגאו"י ובבי"מ שכתבו דמסברא היה נראה דסגי בד"ט. וע"ע בחזו"א שם ס"ק ס"ח.

**בדין צוה"פ פחות מי' -** עי' רמב"ם פי"ז הי"ד דמבואר דצוה"פ מהני גם בפחות מי"ט, ותמה בזה הרשב"א בדף י: דצוה"פ לא עדיפא ממחיצה גמורה, וכל מחיצה גמורה שאינה גבוהה עשרה אינה מחיצה. ובביאור הגר"א הקשה איך הביא השו"ע את דעת הרמב"ם והרי בסימן שס"ב סי"א איתא דבעינן שיהיו הקנים בגובה י'. ויש שרצו לפרש דכוונת הרמב"ם שאין בחלל הצוה"פ י"ט, אבל ביחד עם הקנה העליון יש י"ט ומש"ה ל"ק קושית הרשב"א, וא"ש נמי הא דבסימן שס"ב צריך קנים גבוהים י"ט [וכן ברמב"ם פט"ז הי"ט] דהתם איירי כשהקנה העליון אינו מונח על הקנים אלא למעלה מהם ומש"ה אינו מצטרף לשיעור המחיצה.

**האם מהני לחי במבוי הגבוה למעלה מכ' –** בשו"ע נפסק דלחי מועיל במבוי הגבוה למעלה מכ' ובביאוה"ל הביא שהבית מאיר פקפק בזה וכפשטות לשון הרמב"ם, וטעמו משום דגזרו לחי אטו קורה. וע"ע בחידושי המהר"ל מפראג על מס' עירובין דף יא. [הו"ד בהגהות מנחת פיתים על השו"ע] שג"כ החמיר וטעמו שהלחי מתיר כל הפתח, וכאילו הוא סותם הפתח, ואם הוא גבוה מעשרים אין נראה שהלחי כאילו סותם כל הפתח, ולכך בין לחי ובין קורה אינו מתיר יותר מעשרים, שאין נראה דהלחי סותם הפתח.

**בדין אמלתרא בפתח רחב י' –** בגמ' דף יא. הוא בעיא דלא איפשטא, ורוב הראשונים נקטו לאיסור מכמה טעמים עיי"ש ברשב"א וברא"ש, אמנם הריא"ז [הובא בשלט"ג דף ב:] פסק לקולא. ולדינא נקטו האחרונים לחומרא. [עי' שו"ת נובי"ת או"ח סימן מ"א]. ובשו"ת בנין עולם סימן י"ד הביא שהגרש"ק היקל בשעת הדחק גדול לסמוך על שיטת הריא"ז, ועיי"ש בסימן ט"ו שהאריך לפקפק בזה. [אגב אורחא הקשה שם על דברי רבינו יהונתן שכ' וז"ל ואמלתרא בגובהה וברחבה אבעי' דלא אפשיטא וספיקא לחומרא וזה תימא גדולה דאמלתרא בגובהה ליכא בי' ספיקא כדאמרינן בגמ' אשכחן דמהני בגובהה כו' וצ"ע].

**בדין אמלתרא –** עי' רמב"ם פי"ז הט"ו שפסק כמ"ד קיני עיי"ש במ"מ. אמנם הרשב"א פסק כמ"ד פסקי דארזא משום דהוי ספק דרבנן לקולא, ויל"ע דלענין אמלתרא ברחבו מי' כתב הרשב"א להחמיר אף דהוי ספק דרבנן כיון ששעיקר מחיצות ד"ת, ויש לחלק בין מקום שהנדון הוא באמלתרא עצמה, שהוא ספק בדרבנן, לבין מקום שהנדון הוא באיזה מקום מהני האמלתרא שהוא נדון במחיצות שעיקרן דאורייתא. וכ"ש התם דאיירי בפירצה י'.

**בדין אמלתרא סמוך לקורה –** עי' רמ"א שכתב דאפילו הציור בכותל מהני, ובערוך השולחן תמה ע"ז ולא ידעתי מנ"ל הא, וציין לדברי הרשב"א בעבוה"ק שכתב אם עשה בסמוך לה חתיכת ארזים וכו' ומבואר להדיא כדעת הרמ"א.

**תנאי מבוי –** בסוגית הגמ' דף יב: מבואר שישנם ב' תנאים להיחשב מבוי. א. ארכו יתר על רחבו. אורך המבוי נקבע לפי דרך הילוכו כמבואר ברשב"א ושא"ר, ואם יש למבוי שני פתחים אחד בארכו ואחד ברחבו כתב החזו"א סימן ס"ה ס"ק נ"ג שצורת המבוי נקבעת לפי הפתח שמשתמש בו יותר.

ב. עוד תנאי מובא בשו"ע שצריך שיהיו בתים וחצירות פתוחים לתוכו. ובזה לדעת רוב הראשונים בעינן ב' חצירות פתוחים למבוי ובכל חצר יהיו ב' בתים. [תוס' יב:, רשב"א, ריטב"א, ורא"ש בסימן י"ז, ובדעת רש"י יש בזה סתירה דלקמן דף צד. ובשבת קלא. כתב כהראשונים ואילו בדף י"ב נקט דסגי בבית א' בכל חצר, וכדעת הראב"ד שהביא הרשב"א.

**בשיעור בית –** קיי"ל דמבוי צריך שיהיו בתים וחצירות פתוחים לתוכו, ומדברי הרשב"א שהובאו בביאוה"ל דבעינן שיהיה הבית דע"ד משום דבלא"ה לא חזי לדירה, משמע דבחצר לא בעינן שיהיה דע"ד, ויש לכאורה עוד ראיה לזה מדברי הביאוה"ל ד"ה ארבע שכתב דבית קטן בתוך גדול ממעט מד"א ואעפ"כ לענין חצר אינו ממעט ויכול להניח בו שיתופי מבואות, ומוכח שאי"צ שיעור ד"א בחצר, אמנם החזו"א סימן ס"ה ס"ק י"ז נקט דגם בחצר בעינן שיהיה דע"ד, [לענין חשיבות חצר הפתוחה למבוי]. וע"ע בסימן ק"י ס"ק י"ט שהסתפק אולי יצטרכו ד"א על ח' אמות לשתי בתים שבחצר.

**בדין ארכו יתר על רחבו –** כתב החזו"א סימן ס"ה ס"ק ע"א דאף אם המבוי רחב בחלקו יותר משיעור ארכו עדיין הוא נחשב כארכו יתר על רחבו אע"פ שבחלק הצר לבד אינו יתר על רחבו.

ועיי"ש עוד דאם חקק שיעור ד"א לרוחב לא סגי רק אם חקק יותר מד"א לאורך, אא"כ יש בהמשך המבוי גובה י"ט גם בלי חקיקה. [ואפילו אם לא תהיה הקרקע שווה בגובה אחד חשיב מבוי א'].

**בדברי הפוסקים מדוע לא נהגו לתקן בעקמומית של המבואות –** עי' לקמן סימן שס"ד ס"ג דקיי"ל דמבוי עקום צריך לתקן את העקמומית שלו, ובמג"א כאן ס"ק כ"ז הביא שמנהג העולם לא לתקן את העקמומית ומצינו כמה דעות בטעם המנהג. המג"א מביא בתחילה את דעת התה"ד סימן ע"ד שעיר מוקפת חומה נידונת כחצר ומש"ה אין בה פילוש ולא צריך לתקן העקמומית שבה. ובאמת שהתה"ד לא איירי לענין פילוש אלא לענין זה שאין לתקן את המבואות שלנו בלחי רק בפס כדין חצר, אמנם מוכח כן מדבריו דסגי ליה בפסין ולא הצריך צוה"פ בעקמומית. ויש להעיר דבתשובת הר"ן והריב"ש שהביא הב"י בסימן שס"ד שגם בעיר מוקפת חומה יש למבואותיה דין מבוי מפולש, וכבר ציין לזה הבית מאיר בסימן שס"ה ס"א.

המג"א הוסיף דלמעשה מנהג העולם להקל שלא לתקן את העקמומית גם בערים שאינם מוקפות חומה וע"כ דאי"ז הטעם למנהג, וביאר דהטעם משום דמבואות שלנו אין בתים וחצרות פתוחים לתוכם ומש"ה דינם כחצר שאין פילוש פסול בהם, ומ"מ בפתחים החיצוניים הסמוכים לרה"ר הצריך צוה"פ.

ולכאורה יל"ע דלא מצינו חילוק בין סמוך לרה"ר ללא סמוך רק לענין דלא סגי בלחי ובעינן דוקא תיקון פסין, אבל לענין פילוש לא, וצ"ל דלענין פילוש כיון שהוא קרוב לרה"ר לא הוי חצר אלא מבוי, וכיון שכך לא מהני ליה רק צוה"פ.

וכתב הנשמת אדם כלל ע"א סק"ה דזה לא שייך בקהלתנו שחצרות ובתים פתוחים לכל מבוי ויש להם כל דיני מבוי, והמ"א מייתי ממדינתו וכן הם כל ערי אשכנז שהיו דרים בתוכו אגודה ומהרי"ל ומהרי"ו, וכבר צווח בזה בתשובת הב"ח חדשות סימן ג'. ועי' בערוה"ש שהאריך בזה.

ועי' חזו"א סימן ס"ה ס"ק י"ז שג"כ הקשה כן, ובס"ק נ"ג כתב דחצרות שלנו אינם אלא רחבות כיון שאינם משמשים לתשמישים, וחז"ל הצריכו שיהיו חצרות לפני הבתים.

הא"ר סימן שס"ד הבין בדעת המהרי"ו שהביא המג"א שהטעם להקל משום דאין לנו רה"ר בזה"ז, וא"כ כיון דהמבואות פתוחים כרמלית לא החמירו בהם חומרת מבוי מפולש ויש לסמוך ע"ז לכה"פ לענין תיקון העקמומית, וכן הבינו המשאת בנימין שהביא המג"א, והט"ז בסימן שס"ד ומש"ה הקשו דברשב"א בעבוה"ק ובריטב"א מבואר שמבוי הפתוח לכרמלית דינו כמפולש וצריך תיקון בעקמומיתו. ועי' במג"א שביאר את דברי המ"ב באופ"א וכנ"ל.

המהרי"ט בח"א סימן צ"ד [הו"ד בנשמ"א כלל ע"א סק"ו] ביאר שאם מערבין את כל העיר הרי היא נדונת כחצר גם כשאינה מוקפת חומה ואפילו אם מערב רק חלק מן העיר כל שלא מערב את המבואות בפנ"ע דינם כחצר, והביא דבריו בשו"ת מנחת שלמה ח"ב סימן ל"ט וכתב שמדברי שאר הפוסקים לא נראה כן. ועיי"ש דמסיק שעיקר הטעם הוא כמ"ש הנשמת אדם בכלל ע"א והגרעק"א בתשובה סי' ל"ג דאיכא כמה רבוותאי דפליגי אדעת רש"י ונקטי כולהו כדעת הר"י שאין צריכים כלל לשום תיקון בעקמימות, וכיון שהלכה כדברי המיקל בעירוב לכן לא נהגו בזה כהשו"ע.

**בדין פילוש במבואות שלנו שדינם כחצר –** עי' מג"א ולכאורה מבואר בדבריו שסמך ע"ז שמבואות שלנו דינם כחצר גם לקולא, ומש"ה לא חשש לדין פילוש במבואות אלו, ולא הצריך לתקן את העקמומית. [והחמיר לתקן את ראשו בצוה"פ רק מטעם שסמוכים לרה"ר ושם אינם יכולים להקרות חצר כמבואר בסעיף כ"ז, ובאמת לענין העקמומית היקל המג"א שאי"צ תיקון כיון דבעקמומית אינו קרוב לרה"ר ודינו כחצר גם לקולא], אמנם לקמן בסימן שס"ה סק"ד כתב להסתפק במבואות שלנו שדינם כחצר האם הוא גם לענין שלא יפסול בהם פירצה ד' בבקעי בה רבים, וסיים ויש להחמיר, ומשמע דס"ל דחשיב חצר רק לחומרא ולא לקולא. וכן הביא המשנ"ב שם בשם הבית מאיר, וכ"פ הגר"ז בסימן שס"ד ס"ט והמשכנות יעקב בסימן קכ"ד עיי"ש. ובמשנ"ב כאן הלך לשיטתו והחמיר כהט"ז. ואעפ"כ היקל המשנ"ב [בשעה"צ ס"ק פ"ג] שלא לתקן העקמומית כיון שהרבה ראשונים פסקו כר"י שאי"צ לתקן את העקמומית.

אמנם החזו"א בסימן ס"ה ס"ק נ"ב מיקל בזה, [ובסימן ע"ט סק"א כתב דהמחמיר בזה תע"ב, ובסימן צ' ס"ק כ"ג כתב דיש מקילין בזה]. ובהגהות החת"ס סימן שס"ה כתב שהמהרי"ט בח"א סימן צ"ד מיקל בזה ולא שבקינן פשיטותא דהמהרי"ט מפני ספיקו של המג"א ואילו היה רואהו היה חוזר בו. וכן נקט לקולא השו"מ ח"ב סימן פ"ו.

**האם מה שנהגו לתקן מבואות שלנו בצוה"פ הוא גם כשיש עומ"ר –** המשנ"ב בס"ק קי"א ביאר ע"פ דברי הט"ז דמה שנהגו לתקן מבואות שלנו בצוה"פ ולא סגי בפסין כחצר הוא משום דלפעמים המבוי מפולש. ושמעתי לדון דאם חיישינן אטו מפולש א"כ גם עומד מרובה לא יועיל במבואות שלנו שהרי עומ"ר לא מתיר את הפילוש כמש"כ הר"ן בדף יא. עיי"ש, או דלמא דרק במקום שהצריכו לתקן ע"י לחי וקורה, או פסין, גזרו אטו מפולש והצריכו צוה"פ, אבל בעומ"ר שהפתח אינו צריך תיקון כלל לא מצינו שחייבו בתיקון גזירה אטו מפולש וצ"ע.

ומדברי המשנ"ב שכתב דהא דמבואר דבעיירות שלנו צריך צוה"פ היינו בעיירות שאינן מוקפות חומה או שמוקפין חומה והחומה נפרצה לר"ה או לכרמלית ביותר מעשר אמות, אבל כשמוקף חומה והחומה לא נפרצה רק שצריך לתקן ולחלק בין מקום שהיהודים דרים שם ובין מקום שהעו"ג דרים שם כדי שלא יאסרו על היהודים לטלטל אין צריך לעשות שם צוה"פ רק די בפס רחב ד' טפחים. ולכאורה אפילו כשלא נפרץ י' שייך הגזירה של מפולש, וע"כ דכל שיש עומ"ר לא נהגו לעשות צוה"פ.

אמנם בשו"ת בית שלמה או"ח סימן מ"ג וסימן מ"ח החמיר להצריך כל פירצה יותר מד"ט בצוה"פ מחמת המנהג. [ושמעתי בשם הגרי"ש אלישיב זצ"ל דכן דעת הגרש"ק, ושכן ראוי לעשות כיון שמצויים מכשולות].

**בדין קנה של צוה"פ הנמצא בתוך מחיצות –** המשנ"ב בס"ק קי"ג הביא את דברי המקו"ח שעמוד של צוה"פ הגדור מד' רוחות אינו מצטרף לעמוד השני, ובמקו"ח שם ביאר דהטעם משום דבכה"ג חסר בהיכר. ובחזו"א סימן ע' ס"ק כ"ב נקט דהטעם משום דעי"ז הוא מסולק מהקנה השני ולפ"ז כתב דאי"צ שיהיה מוקף בד' רוחות, אלא סגי בזה שהוא נמצא אחורי מחיצה ועי"ז הוא מסולק, וכן נקט האבני נזר סימן רצ"א. אמנם במקו"ח מבואר דקנה הנמצא אחורי מחיצה אינו נפסל, וכ"מ בשו"ת חת"ס או"ח סימן צ"א.

וביאר החזו"א דיש נפק"מ לדינו של המקו"ח לאופן שהוא מוקף בג' מחיצות סביבו ובמקצת מהרוח רביעית אך אינו חוצץ בינו לעמוד השני, דאפ"ה לא מהני כיון שהוא בתוך רשות לעצמה. [ועי' להלן שנחלקו החזו"א והמקו"ח אם יש דין היכר בצוה"פ]. ועפ"ז יש לדון בצוה"פ הנמצא במדרונות ההרים לפמש"כ החזו"א שמחיצה החוצצת בין עמודי הצוה"פ פוסלת, דלכאורה יש להזהר שלא יעמיד את הצוה"פ בשיפוע ההר באופן שמתלקט בשיעור מחיצה.

**פתחי שמאי בצוה"פ –** בגמ' דף יא. מבואר דפתחי שמאי פוסל בצוה"פ, ובגמ' במנחות לג. מבואר כן לענין מזוזה. והנה המשנ"ב בס"ק קי"ג הביא שנחלקו האחרונים באופן שאבן נכנסת ואבן יוצאת אי פסול משום פתחי שמאי, דדעת הט"ז והגר"ז דכשר לצוה"פ, ודעת תו"ש והפמ"ג דפסול לצוה"פ, וע"ע בשעה"צ ס"ק י"ט משכ"ב. ובחזו"א סימן ע"א ס"ק י"א החמיר בזה.

ובמקור חיים כתב שאם שם זמורה שיש בה עוקצין כקנה עליון של צוה"פ מהני, ולא דמי פסולא דפתחי שמאי דעירובין לפסולא דפת"ש לענין מזוזה, דלענין מזוזה בעינן מזוזות גמורות להחשיבם כפתח, אבל לענין צוה"פ סגי בהיכר פתח, ומש"ה כיון שאפ"ל דל מהכא את הקלקול לא יפסול לענין צוה"פ. אמנם החזו"א ביו"ד סימן קע"ב סק"א תמה עליו ומסיק דודאי אין חילוק והא דמצינו דזמורה מהני לצוה"פ היינו משום דלא הוי דרך קילקול שכך הוא דרך הזמורה. גזע של אילן מהני לצוה"פ כמבואר בגמ' דף יא: [נתיבות שבת פי"ט הערה צ"ז].

**עמוד הבולט מהכותל לשמש כעמוד לצוה"פ –** עי' משנ"ב ס"ק קי"ג דאם יש עמוד הבולט מהכותל נדון משום קנה, ועי' שע"ת שהביא דכתוב בתוספת שבת [ל"מ] להוכיח דצריך שיהיה רחב טפח כמו לענין לחי, ואינו מוכרח ע"כ.

והנה אם העמוד בולט ד"א נחלקו החזו"א והמקו"ח, דדעת המקו"ח דכיון שאינו יכול לשמש בתורת לחי לא מהני נמי לשמש כקנה לצוה"פ, אמנם החזו"א בסימן ע' ס"ק כ"ה דצוה"פ דינו כפסי חצר שנדון כמחיצה שאי"צ כלל היכרא. [ומש"ה כתב דאי"צ לסמוך על צוה"פ בער"ש ודלא כהמשנ"ב כאן]. ולכאורה יחלקו המקו"ח והחזו"א גם בנדון דהשע"ת הנ"ל.

**בדברי המג"א שכתלי המבוי אינם נחשבים כקנים לצוה"פ –** עי' מג"א ס"ק כ"ח שכתב דבכל צוה"פ בעינן ב' קנים על הארץ, אבל כתלי המבוי אינם נחשבין במקום הקנים. והוסיף המג"א דאם העמוד בולט תוך המבוי הוא משמש כקנה לצוה"פ ע"כ.

ובמג"א הקשה מ"ש מסוכה ותי' וכו', ועי' בשו"ת חת"ס ח"ו סימן ל"ד שהקשה מ"ש ממזוזה שהניח משקוף ע"ג הכתלים יש שיטות בראשונים דחייב במזוזה.

והנראה דכתב החזו"א סימן ע' ס"ק ט"ו – ט"ז שאם מניח את עמודי הצוה"פ באופן של נראה מבחוץ ושוה מבפנים אע"פ שנדון משום לחי אינו נדון כקנה לצוה"פ. ועי' בב"ח סעיף ט"ו שהביא דמדברי רבינו יהונתן דף ב: ד"ה צורת משמע דצורת הפתח לא מהני כשהעמיד הקנה מכאן ומכאן מבחוץ ושוה מבפנים ומבחוץ שהרי כתב גבי ואפילו דלת של קשין וז"ל כלומר כיון דאיכא צורת הפתח שיש לו עמוד מכאן ועמוד מכאן 'סותמין במבוי קצת' והקורה דקה מן הדקה מונחת עליהן וכו' משמע דסבירא ליה דבצורת הפתח נמי בעינן שיהא הקנה מכאן ומכאן סותמין במבוי קצת, ולא ידענו מנין לו הוראה זו ואפשר משום דכך הוא הרגילות אבל אינו מעכב כלל ע"כ דברי הב"ח. עכ"פ מבואר בפשטות ברבינו יהונתן כהחזו"א שהחשיבות של צוה"פ הוא במה שסותם במקצת את המבוי, וא"כ אפש"ל דזה דוקא לענין עירובין אבל במזוזה שתלוי רק במציאות של פתח סגי בראשי כתלים.

וע"ע בספר ברכת שלמה [להגר"ש טנא] סימן ט"ו שהביא מכתבים מהקהילות יעקב שכתב להוכיח כדברי החזו"א מרבינו יהונתן הנ"ל ועיי"ש עוד שהביא ירושלמי כדבריו בפ"ק דעירובין ה"ט וכלאים פ"ד ה"ב דפאה [דהיינו צוה"פ] אינה מצלת עד שתהא מגופפת מד' רוחות פי' דכהינן שגם בצד הרביעי יהא בו גיפופין ע"י קנה מכאן וקנה מכאן.

אמנם בדברי הפוסקים [מקו"ח ועוד אחרונים שהובאו במשנ"ב ס"ק קי"ג] שדנו בענין קני צוה"פ שהניחם אחורי מחיצה דלא מהני מהשום הפסקי מחיצה ומבואר דלא איכפת להו בזה שהצוה"פ אינו סותם מקצת מהרשות וצ"ע. וע"ע משכ"ב בסימן שס"ב סעיך י"א.

## סעיף כ"ז

**בטעם החילוק בין חצר למבוי -** בטעם החילוק בין מבוי לחצר כתבו תוס' יב: ד"ה ובתים כתבו לפרש משום דמבוי קרוב לרה"ר יותר מחצר בעי בתים וחצרות, ולפ"ז חצר שארכו יתר על רחבו הוי שפיר כמבוי גם בלא בתים וחצירות וכדקיי"ל בסעיף כ"ז, ואם יהיה החצר קרוב לרה"ר בעי בתים וחצירות כמש"כ הרמ"א.

והנה הרשב"א שם ובתשובה ח"ה סי' ר"ג כתב שהטעם שבמבוי סגי בלחי ואילו חצר בעי פס הוא מפני שכל שהוא עשוי יותר לדירה ולתשמישי הצנע צריך יותר מחיצות גמורות, וכיון שדרך להשתמש בחצירות בתשמישי הצנע בעי מחיצות יותר טובות, וכן במבואות שאין בתים וחצירות פתוחות לתוכן דיוריהן מועטים, והרי משתמשים בהם יותר, שאינם בושין כ"כ לאכל ולהשתמש בהן, ולפיכך הרי הן כחצר, כי לפי ריבוי הדיורין מתמעט תשמיש המבוי ובמחיצה כל דהו סגי. ויש לדון האם נחלקו הראשונים, או שהרשב"א ביאר רק את סברת השינוי בתיקונים שבין חצר למבוי. ותוס' ביארו מהו מבוי ומהו חצר ועי' משנ"ב ס"ק ק"ב שהביא את סברת הרשב"א, מאידך ברמ"א כאן מבואר כסברת תוס', ואפשר דנקטינן כתרוויהו לחומרא.

## סעיף כ"ח

**בדין מבוי שאין ברחבו ד"ט –** עי' שעה"צ ס"ק צ"א [ובביאוה"ל לעיל ס"ב] שכתב בשם הרשב"א דאפילו למאן דסבר שמבוי שיש ברחבו ג"ט חייב בתיקון היינו דוקא כשפתחו רחב ג' אבל המבוי עצמו צריך שיהיה ד"ט דאל"ה הוי מקום פטור. ובאמת שכ"כ הרשב"א בדף יג. בשם הראב"ד, אמנם בעבוה"ק ש"א סי"ב משמע דלמאן דמחייב בתיקון בג"ט, ה"ה דאפילו אם המבוי עצמו רחב ג"ט חייב בתיקון, וכן משמע ברמב"ם פי"ז ה"ט שכתב מבוי שאין ברחבו ג"ט אינו צריך לא לחי ולא קורה, עיי"ש בכס"מ. ולכאורה צ"ע אמאי בעי תיקון והא הוי מקום פטור.

ויעוי' בחידושי הר"ן בשבת דף קא. שכתב בשם הרא"ה דאפילו לא יהא אלא מקום פטור כך דינו דאין מטלטלין בו אלא בד' אמות, דלטלטל ד"א לא הותר רק ברה"י בלבד, ולא נאמר מקום פטור אלא לענין שמותר לטלטל מתוכו לרה"ר ורה"י עיי"ש, אלא דברמב"ם פי"ד הי"א כתב להדיא דגם במקום פטור מותר לטלטל ד"א. וצ"ע

ובספר אבן ישראל על הרמב"ם [להגרי"י פישר] ביאר דנחלקו הרמב"ם והראב"ד [שהובא בריטב"א וברשב"א] בעיקר איסורו של מבוי שלא הוכשר בלחי או קורה, דדעת הראב"ד דמבוי דין איסור טלטול שבו הוא מצד חלות שם כרמלית על המבוי. אלא דחדשו חכמים היתר במבוי ע"י לחי או קורה אף דבכל כרמלית דעלמא אין לחי או קורה מתירין בו, ומש"ה בעינן שיהיה ברחבו ד"ט דבפחות מד"ט לא שייך להחשיבו ככרמלית. אמנם הרמב"ם סבר דאיסור טלטול במבוי אינו חלות שם כרמלית על המבוי, אלא הוא רק דין מיוחד על הגברא דאסרו עליו לטלטל במבוי, וכדמשמע מהא גופא שמצינו בו היתר ע"י לחי או קורה, מה דלא מהני בכל כרמלית דעלמא. ומש"ה שפיר שייך לומר שאסרו לטלטל גם במקום פטור שלא שייך להגדירו ככרמלית. ונפק"מ אי מותר לטלטל ממבוי לכרמלית [פחות מד' אמות], דאי נימא דאיסורו מצד חלות שם כרמלית שפיר מותר לטלטל בכה"ג ממבוי לכרמלית, והנה בתוס' עירובין דף כה: ד"ה וכי אויר וכו' א"נ וכו' ובדף סז: ד"ה ומאי טעמא וכו' ומכאן התיר ר"ת וכו' עיי"ש דמבואר בדבריהם דסברי דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה אף דמדאורייתא רה"י גמורה היא כדאמר ר"י בעירובין דף ס"ז ע"ב דהזורק לתוכו חייב, מ"מ איסור טלטול שבו מדין כרמלית הוא ולכן מותר לטלטל ממנו לכרמלית אחר, ובמג"א סי' שע"ד סק"ג נחלק עם הב"י אם בחצר שנפרצה לכרמלית אי מותר לטלטל מזל"ז בתוך ד' אמות. ובחידושי רעק"א ציין לדברי התוס' בשבת דף ט' דס"ל דמותר, והיינו נמי דתוס' לשיטתם כאן בעירובין. [וע"ע מש"כ בסימן שס"ה ס"ד].

ובאמת הרמב"ם בפט"ז ה"ב כתב הי' יתר מבית סאתים אף על פי שהוא רה"י הואיל ואסור לטלטל בו אלא בארבע אמות ככרמלית, הרי זה מותר לטלטל מתוכו לים ומן הים לתוכו, שזה דבר שאינו מצוי הוא ולא גזרו בו, ע"כ. ועי' במ"מ שכתב ומדברי רבינו נראה שלא התירו אלא לים אבל לטלטל מקרפף זה לכרמלית אחר ביבשה אסור, עיין שם. וכ"כ המאירי שם בדעת הרמב"ם. וא"ש דהרמב"ם לשיטתו שפסק דמבוי פחות מארבעה רוחב נמי צריך לתקוני מבוי ע"כ דלדידי' איסור טלטול במבוי הוא רק איסור טלטול אגברא, דהרי הרמב"ם פסק דאין כרמלית פחות מארבעה, ומה דכלל הרמב"ם כשחשב מה הן רשות כרמלית, גם מבוי שאין לו לחי וקורה ברוח רביעית אין כונתו דאיסורו מצד חלות שם כרמלית אלא דדינו כדין כרמלית באיסור טלטול שאסרו בו אגברא. ועיי"ש מש"כ לדון בסוגית בין הלחיים.

## סעיף כ"ט

**אם בעינן שיהיה המדרון מתלקט דוקא בשפת הנהר –** עי' שעה"צ ס"ק צ"ג דוקא כשמתלקט י' מתוך ד' אצל שפתו וכו' וע"ע בביאוה"ל סימן שמ"ה סעיף י"ד. ובחזו"א סימן קנ"ו השמטות לסימן שס"ג תמה עליו דלא אמר המג"א אלא דחשיב כקרפף שלא הוקף לדירה, אבל לא אמר דחשיב כרמלית, עיי"ש. ובערוך השולחן שמ"ה סעיף ל"ח נקט כהמשנ"ב בביאור דברי המג"א, וע"ע בגר"ז שם בקו"א סק"ב. ויעוי' במשנ"ב ס"ק קכ"א בשם הפמ"ג והחיי"א לגבי הנהרות שדרכם להתייבש בקיץ וכשמתייבשים אין במדרון שלהם גובה י"ט בתוך ד"א, דיש לאסור כיון דחיישינן שיתייבשו ולאו אדעתיה, ומבואר דעצם זה שאין המדרון מתלקט אין נפק"מ כיון שיש בעומק המים י"ט, ולכאורה הרי מחיצת המים אינה בשפת הנהר ולפי השעה"צ הנ"ל תיפו"ל דלא מהני אפילו קודם שנתייבש משום הפסק כרמלית וצ"ע.

**בדין מחיצת מים -** כתב המג"א ס"ק ל' משמע כאן דים נחשב מחיצה, ויעוי' במשנ"ב ס"ק קכ"א בשם הפמ"ג והחיי"א לגבי הנהרות שדרכם להתייבש בקיץ וכשמתייבשים אין במדרון שלהם גובה י"ט בתוך ד"א, דיש לאסור כיון דחיישינן שיתייבשו ולאו אדעתיה, ומבואר דעצם זה שאין המדרון מתלקט אין נפק"מ כיון שיש בעומק המים י"ט, וכ"כ להדיא החיי אדם שם, וא"כ מבואר דסובר המשנ"ב שהמים עצמם נחשבים מחיצה. ועי' בשו"ת בית שלמה או"ח סימן מ"ב, שהביא דכן דעת המהרי"ט בח"א סי' צ"ד שכתב דמבוי שצדו אחד לים, דאם אין חוששים לשירטון הוי הים כמחיצה, אף אם אין שפה גבוה עשרה מ"מ הים עצמו הוי כמחיצה, אבל זה דוקא לענין מבוי אבל לענין חצר בעינן מחיצה מעלייתא כיון שמשתמשים שם תשמישי הצנע.

**בדברי המג"א דספינות מבטלות המחיצה שבים –** עי' מג"א שכתב דדוקא בנהר שאין ספינות עוברות בתוכו, דאם לא כן כיון דהוי מחיצה הנעשה שלא על ידי אדם, אתו רבים ומבטלו מחיצה, ובפוסקים מצינו כמה טענות על דבריו א. התו"ש העתיק את דברי הכנסת יחזקאל שהביא המשנ"ב שהחיסרון במחיצה העשויה מאליה זה דוקא בהיקף דהוא יותר מבית סאתיים. [וכ"ה להדיא בתוס' ראש שם] ב. בשו"ת חת"ס סימן פ"ט דרבים מבטלים מחיצה היינו דוקא היכא דניחא תשמישתיה כדגלי מדבר, וזה כוונת תוס' דבידי שמים לא חשיב מחיצה כולי האי דאם יהיה ניחא תשמישתיה אתו רבים ומבטלים המחיצה, וכ"ה בשאילת יעב"ץ ח"א סימן ז'. וע"ע בגר"ז סימן שמ"ה קו"א סק"ב מש"כ בביאור דברי התוס' והמג"א.

**בדין גשר שע"ג פתח המבוי שכלה לנהר** – עי' משנ"ב ס"ק קי"ח שכתב ......... ובשעה"צ ס"ק צ"ה הביא מחלוקת ............. ובחזו"א סימן ס"ה סק"ס כתב דלדידן דכל המבואות דינם כחצר אין להחמיר אלא בגשר שרוחבו יותר מי', אמנם נראה דזה דוקא לשיטתו שם ס"ק נ"ב משא"כ למשנ"ב בסימן שס"ה ס"ק י' יש להחמיר גם במבואות שלנו וכן נראה מסתימת דבריו כאן.

ויעוי' עוד בבית מאיר בסעיף כ"ח דלא שייך כאן בקיעה שתבטל את המחיצות כיון שצדו השני של המבוי סתום באשפה וממילא אין כאן בקיעה משער לשער עיי"ש.

## סעיף ל'

**גדר הפסול באורך ד"א –** עי' רי"ף [ב.] ור"ח [ח:] שביארו דאם הוא עודף ד"א הרי הוא כמבוי בפנ"ע, ולכאורה מבואר דאפילו לרב כהנא דקורה משום מחיצה אינו מועיל, וצ"ב א"כ אמאי מהני צוה"פ ביותר מי' ומ"ש מקורה למ"ד קורה משום מחיצה, וצ"ל דהא דחשיב מחיצה היינו שעי"ז אנו חושבים את הממקום הפתוח כפתח, וכמש"כ תוס' בדף צד: ד"ה בעשר לגבי פי תקרה עיי"ש. וא"כ אפש"ל דכל שאין כותל כנגדו הרי שהמקום שם מופקע מלהיות פתח, ורק ע"י צוה"פ דהוי מחיצה ממש וכמש"כ הרשב"א שם 'דצוה"פ עושה הכל כמבוי א' וכמחיצה גמורה' מהני גם כשצדו א' ארוך ד"א מהצד השני.

**בדין צדו אחד ארוך –** עי' ביאוה"ל שאי"צ מדידה אם צד אחד ארוך מחבירו, [וכן במבוי שניתר בב' לחיים אי"צ להיות זה כנגד זה במדידה, ובחזו"א סימן ע"ב ס"ק י"ד חולק שצריך מדידה עיי"ש, ומש"כ החזו"א שם דבחצר שצריך ב' פסי משהו יעשם באלכסון מעט, ועי"ז אי"צ לכוונם זה כנגד זה במדידה, צ"ב אמאי הוצרך לזה והרי אפילו אם יעמידם ביושר באופן שודאי יהיה איזה מקום בשתי הפסים שיפגע בפס שכנגדו מהני ואמאי צריך להעמידו באלכסון.

**בדין לחי באלכסון –** ברבינו יהונתן [ב:] כתב דבלחי כו"ע מודו שאינו מתיר באלכסון, ומש"ה יכול להניחו רק כנגד הקצר, וכ"כ הב"י הב"ח ושא"פ, ואע"פ שלחי משום מחיצה אפ"ה נכחו ביושר. אמנם יעוי' בביאור הגר"א לעיל סעיף י"ג דכיון שאם קורה היתה משום מחיצה היה מועיל להניח את הקורה באלכסון ה"ה לחי.

**בדין ב' לחיים –** עי' ב"י דה"ה ב' לחיים לא מהני, כן פסק הממשנ"ב ודלא כהב"ח שהיקל בב' לחיים, ולדעת הב"ח משמע שצריך להעמיד את ב' הלחיים באלכסון וכ"ה בחזו"א סימן ע"ב סק"י, ויש לדון בב' לחיים עגולים האם שייך בהם אלכסון או דלא בעינן בהו אלכסון, ובחזו"א סי' ע"ב ס"ק י"ד משמע דבעיגול לא בעינן אלכסון.

**בביאור מח' המשנ"ב והחזו"א בסברת חלל י' –** עי' שעה"צ שמצדד להקל כדעת השולחן עצי שיטים שיכול להניח את הקורה בתוך המבוי באלכסון באופן שמחמת האלכסון תהיה הקורה רחבה מי', דחלל מבוי תנן. והחזו"א בסימן ע"ב ס"ק י"ב נקט דלא מהני כיון שאחורי הקורה הוי כרמלית נמצא שהוא פתוח לכרמלית יותר מי' וכדעת הט"ז. ובביאור מח' אפש"ל דכבר יסד החזו"א בכמה דוכתי בגדר המחיצות המבדילות את רה"י מרה"ר, דאי"ז תלוי בעצם הגדרת המקום שיש לו מחיצות, אלא תלוי במציאות ההבדלה שבין הרשויות, ומש"ה כיון שאחורי הקורה הוי כרמלית ונמצא שמציאות הבדלת הרשויות היא ביותר מי', סבר החזו"א דלא מהני. אבל המשנ"ב סבר דמה שהמקום גדור לעצמו הוא עיקר יסוד המחיצות המבדילות בין הרשויות, ומש"ה כל שהפירצה לא נוצרה מחמת חיסרון בגדירה של הרשות, אין חיסרון בפירצה י'.

## סעיף ל"ג

**בגדר הדין דעושה פס ד"א לארכו -** נחלקו הרשב"א והריטב"א אם ע"י הפס ד' נעשה לב' מבואות, או דע"י פס ד' אינו נעשה לב' מבואות ממש אלא היכרא בעלמא הוא, לדינא קיי"ל כהרשב"א דחשיב כב' מבואות. ויש בזה כמה נפק"מ. הרשב"א בעבוה"ק ש"ב ס"ב כתב דבעינן שבכל צד של הפס יהיו בתים וחצירות פתוחים לתוכו וע"כ דלדידיה חשיב ב' מבואות ממש. אמנם בריטב"א מבואר דאינו אלא להיכרא בעלמא, ולכאורה לפ"ד לא בעינן שיהיו בתים וחצירות בכל צד. ויש לדון באופן שהבתים וחצירות הם בסוף המבוי שלא כנגד הפס ד' ועי' חזו"א סימן ס"ט סק"ד.

עוד נפק"מ אם אפשר לעשות בצד א' לחי ובצד שני קורה, או דבעינן קורה בתרוויהו כיון שבאמת הם מבוי א'. וה"ה דלדעת הריטב"א אי"צ לתקן את העקמומית, [וכמש"כ הריטב"א להדיא] משא"כ להרשב"א דהוי ב' מבואות צריך לתקן את העקמומית.

**אם בעינן קורה ע"ג הפס -** הגאו"י והערוך השולחן סעיף ס' כתבו דנפק"מ למה שנחלקו הרשב"א והריטב"א אם העמיד פס בגובה י"ט, וכתלי המבוי החיצונים הם כ' אמה דדעת הרשב"א בדף י: שהפס חשיב כותל מבוי ומש"ה בעינן שיהיה תוך ג' לפס דבעינן קורה ע"ג מבוי. אבל הריטב"א ס"ל שהפס הוא רק להיכרא בעלמא ומש"ה לא בעינן שתהיה הקורה ע"ג הפס, אלא דיש לדחות שאי"ז ראיה דהריטב"א לשיטתו, שהרי מבואר בריטב"א לעיל דף ח: דאפילו אם הניח את הקורה למעלה מג"ט מהני כיון דיש ברחבה טפח אמרינן חבוט.

**אמאי ל"א אתי אוירא ומבטל לפס ד' -** נפק"מ בביאור הטעם אמאי מהני הפס ד"א דלא נימא ביה אתי אוירא, ברשב"א ישנם ב' ביאורים אמאי לא אמרינן אתי אוירא באופן שהעמיד פס ד"א לאורך המבוי, א, כיון דפס זה הוי כותל המבוי תו לא מיבטיל מחמת אוירא דהאי גיסא וכו'. ב. דחשיב כל צד לגבי הצד השני כאוירא דעלמא. אבל אם מעמיד את הפס לרוחב המבוי אמרינן אתי אוירא. ובריטב"א לשיטתו דהוי מבוי א' כתב כהתי' הא' דכיון דאפסקיה בדבר חשוב כמחיצה לא מיבטלא באוירין דתרי גיסי.

**בקושית הרעק"א אמאי כשהפס פחות מד' בעינן לדין אתי אוירא -** כתב המג"א ס"ק ל"ה דדוקא פס ד"א אבל פחות מכן לא מהני דאתי אוירא דהאי גיסא ודהאי גיסא ומבטל לי'. [וכ"ה ברש"י ובשא"ר], ועי' רעק"א שהקשה מאי צריך לזה הא בלא"ה כיון דלא נעשה ב' מבואות לו יהיה דמקום הפס ממעט להאויר הא מ"מ עדיין המבוי רוחב יותר מי' אמות ע"י ב' האוירים. דהאוירים הם כ' אמות פחות מקום הפס ורק ע"י פס נחלק המבוי ונעשה ב' מבואות. ועמד בצ"ע. ויש לדון בקושייתו דלכאורה לולי זה שהיינו אומרים אתי אוירא היה מועיל הקנה לחלק את פתח המבוי לב' פתחים, וכיון שכל פתח אינו רחב י' הוא ניתר בקורה. [וכעי"ז מצינו בסעיף ל"ג במבוי הרחב מי' שחילקו ע"י פס ד"א לארכו, שדעת הריטב"א שם דאינו נעשה לב' מבואות חלוקים, אלא רק מחלק את הפתח]. ומה שהקשה רעק"א שבהו"א לא ידענו את סברת אתי אוירא, אפ"ל דזה דוקא אתי אוירא שע"י צירוף ב' האוירים אבל אם בכל צד יש פרוץ מרובה שפיר ידעה הגמ' שהעומד מתבטל, ובמסקנא חידשה הגמ' דאפילו אם בצד א' הוי פרוץ כעומד אמרינן דאתי אוירא וכו', עוד י"ל דס"ד דל"א אתי אוירא באופן שיכול להחשב סתום מדין עומ"ר מב' רוחות, וקמ"ל דגם בכה"ג אמרינן אתי אוירא ומבטל לאמה וממילא לא נימא עומ"ר מב' רוחות.

## סעיף ל"ד

**באופן שעשה פס אמה ואין הפרוץ מרובה -** מבואר בגמ' דדוקא ע"י פס ג' מהני שהוא מבטל את האויר ב', אבל אם היה פרוץ אמה ועומד אמה וכו' לא מהני דאתי אוירא ומבטל לעומד. וכתב באגרות משה ח"ב סימן פ"ט דדוקא במבוי זה שרחב כ' אמה דליכא עומד רק ג' אמות שבכל צד, אבל בעצם הוא פרוץ מרובה, ורק שאם היו החמש אמות סתומין היתה פרצה דעשר אמות נחשב פתח שג"כ הוא מחיצה, בזה אמרינן שנתבטלה אמה אחת ואין כאן מחיצה כלל ואינו בדין פתח, אבל כשכל המחיצה כן הרי הדין דבמחיצה איכא עומד כפרוץ שהוא מחיצה כשדין, ובכה"ג לא נימא דיבטלו האוירין שבהפרוץ את העומד ולא יתחשב עומד, ולכן דין המחיצה שעליהם אינו מניח להעומד להתבטל וממילא הוא בדין מחיצה דפרוץ כעומד מותר. ועי' חזו"א סימן ע"ז סק"א משכ"ב.

**הא דבעי פס ג' לבטל את האויר ולא סגי בפרוץ כעומד –** עי' משנ"ב ס"ק קמ"ה שכתב דאע"ג דבעלמא פרוץ כעומד שאני הכא שהוא פרוץ גם מהצד השני, ובכגון זה דשוין אמרינן אתי אוירא וכו', ובפשטות היינו משום שבצד א' הפרוץ מרובה על העומד, אבל אם בשני הצדדים הפרוץ כעומד מבואר בראשונים בדף י: [רשב"א, ריטב"א, ר"ן] דל"א אתי אוירא, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ז סק"א, וחזר בו ממש"כ בסימן ס"ח סק"א, ודלא כהאגרות משה בח"ב סימן פ"ט שנקט דגם למ"ד פרוץ כעומד כשר אמרינן אתי אוירא בכה"ג שבשני צדדיו יש פרוץ כעומד, ומש"כ רש"י בדף י: שמבטל ליה לאמה העומד שאצל הפתח, בי' שם דהוא לאו דוקא, אלא משום דרק אמה אחת יכולין לבטל שאין האוירין יכולין לבטל אלא אחד שביניהם ולא לכאן ולכאן מש"ה נקט הבטול על זה שאצל הפתח.

**בטעם שהפס עצמו אינו נדון משום לחי –** הגאון יעקב בדף י: כתב דלחי צריך למעט בחלל העשר אמות, ועי' קרן אורה דף י: שהקשה כן על תוס' למה להו טעמא דהרחיק מן הכותל, תיפו"ל דצריך שלא יהיה עשר בלא לחי, והלחי צריך שיהיה בתוך עשר, ועיי"ש שהאריך בזה. אמנם האחרונים ביארו באופן אחר, הנה ביסוד הדין דלחי שהרחיקו מכתלי המבוי ג' טפחים פסול, הביא המשנ"ב לעיל סעיף ו' את דברי רבינו יהונתן במתני' [יד:] דהטעם דאתי אוירא מהאי גיסא ומה"ג ומבטל ליה, ולפ"ז יהיה הדין באם הלחי רחב מג"ט דמותר להרחיקו ג"ט וכמ"ש כן להדיא בש"ג, וכתב המג"א דמדברי התוס' עירובין דף י: מבואר דלא סבירא להו הכי, אלא טעמם משום דבעינן שיהיה הלחי בתוך ג"ט לכתלי המבוי, דאל"ה הוי מחיצה שהגדיים בוקעים בה. וע"ע לעיל סעיף ו' משכ"ב.

והנה הרעק"א בתשובה י"ח הביא שהתב"ש הקשה דדברי הרר"י סתרי אהדדי, דהר"י כתב כתוס' דבפס ג' בעי לחי או קורה, אמנם הרעק"א כתב דטעמא דהרר"י דבעי תיקון לאו מטעם שכתבו תוס' דמדין הרחיקו הוא, אלא מטעמא כיון דהפס ההוא צריך למעט הפרצה לתקן המבוי שיהיה ראוי לתיקון לחי נידון הפס כמבוי עצמו ובעי לחי אחר, ואין הפס משתמש ב' דברים כ"א למעט הפרצה ולדונו ללחי. ונפק"מ אם יעשה פס ג' ומשהו דלדעת הרר"י המשהו יכול להועיל בתורת לחי משא"כ לתוס'. וע"ע חזו"א סימן ס"ט סק"י מש"כ לדון בדברי הרעק"א.

**הא דלא סגי בה' אמות משני הצדדים להתיר את המבוי מדין פרוץ כעומד –** וכתבו הראשונים דעדין צריך לחי או קורה להתיר את הפתח הגדול, ויל"ע לדעת המשנ"ב בסימן שס"ב ס"ק מ"ה שפרוץ שהתבטל ע"י עומ"ר מצטרף לעומד לבטל פרוץ אחר, א"כ אמאי לא ניתר מבוי זה ע"י פרוץ כעומד עי"ז דחשיב ה' אמות עומד בכל צד. ועי' שעה"צ סימן שס"ב ס"ק ל"א שציין לסעיף זה, והחזו"א הקשה דאדרבה מכאן מוכח להיפך וכנ"ל וצ"ע.

**בדין שבקי -** וצריך ליזהר דלא לשבוק פתחא רבא ועייל בזוטא, שאם עשה כן בטל תיקון המבוי אלא אם כן עשה צורת פתח לזוטא. ותמה שם רעק"א אמאי מהני צורת הפתח לזוטא. ובמשנ"ב כתב דגרסינן צוה"פ ברבה.

ויש לדון בכוונת הרעק"א אמאי פשיטא ליה דלא מהני צוה"פ לזוטא, ויתכן שכוונתו שאם הפתח העיקרי הוא בזוטא לא שייך להחשיב את הפתח הגדול כפתח רק כפירצה, ולזה מועיל הצוה"פ לעשותו פתח. ואינו דומה לשאר פירצות עד י' בצדו, דהתם יש עומד מרובה ברוח שהוא מגדיר את הפירצה לפתח, אבל ברוח רביעית שאין עומ"ר אם יש פתח אחר שהוא הפתח העיקרי ממילא נחשב הפתח השני כפירצה. ומש"ה תמה הרעק"א מה יועיל צוה"פ לזוטא.

עוד אפ"ל כעי"ז דאינו פירצה ממש אלא שעי"ז שיש פתח חדש חסר בהיכר בפתח הראשון ומש"ה צריך לתקן את הפתח הראשון דוקא ע"י צורת הפתח. אבל בצורת הפתח בזוטא לא סגי כיון שלמעשה נכנסים בפתח הגדול ואין בו תיקון. ועוד שאם יתקן צוה"פ בקטן הו"ל פרוץ מרובה על העומד. וכ"ה בפשטות בלשון רש"י שם דלמא שביק פתחא רבא ובטיל תורת פתח מיניה ובטיל לחי המתוקן בו ונמצא מבוי זה בלא תיקון.

וידוע להוכיח מהריטב"א שם בסוגיא דלא כרעק"א, שהק' שם מאי האי דפרכינן דניחוש דשבקי לפתחא רבה ועיילי בפתחא זוטא ומה בכך כיון ששתיהם בתחילת המבוי וקורה על גביהן הרי המבוי מוכשר שהרי יש בשתי אמות שיעור פתח, ותי' שאילו הניח קורה מכותל לכותל הכי נמי, אבל מיירי שלא הניח קורה אלא מן הפס של שלש אמות לכותל ונשארו שתי אמות אלו פרוצות בלא הכשר קורה ולא לחי, וכן פירש הראב"ד ז"ל. ומפורש בדבריו דלא זו בלבד שהיה מועיל תיקון של צוה"פ בזוטא אלא אפילו לחי וקורה היה מועיל שם. ולכאורה הביאור בדבריו דע"י השבקי לא נתבטל פתח זה אלא נוסף עוד פתח הטעון תיקון ומש"ה אם יתקן גם את הפתח הקטן ודאי מהני.

והדברים מפורשים באו"ז הלכות עירובין סימן קי"ז [שהוא מקורו של השו"ע] וז"ל מיהו אם אירע כך דשבקי פיתחא רבה ועיילי בפתחא זוטא ה"נ דנאסר כל תיקון המבוי ובטלה הקורה ובטל הלחי ופי' רבי' שמואל אבל אם עשו צוה"פ לקטן אפי' היכי דשבקי בני מבוי פתחא קמא ועיילי בההיא פירצה אפ"ה לא בטלה תורת פתח וקורה מן הראשון משום דהוי פתח, והרבה פתחים שרינן למבוי עכ"ל, ומבואר להדיא דע"י השבקי לא נתבטל הפתח הראשון לגמרי אלא ששני הפתחים נחשבים פתח וצריכים תיקון.

ולכאורה יש להעיר מהא דרבי אמי ורבי אסי [לעיל ה.] גבי מבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו, אם יש שם פס ארבעה מתיר בפירצה עד עשר. ואם לאו, פחות משלשה מתיר, שלשה אינו מתיר. וכתב רש"י דהטעם דבפירצה שלשה אינו מתיר, הוא דכיון דממעטין בני מבוי בהילוכן ומקצרין את דרכן דרך אותה פירצה חיישינן דילמא שבקי פתחא רבה ועיילי ונפקי בההיא פירצה, ובטיל ליה פתחא קמא, ובטלה קורה דידיה, ואין קורה למבוי זה. ולכאורה לדעת הריטב"א והאו"ז שבדין שבקי נאמר שגם הפתח הנוסף חייב תיקון, איך יתכן שבפתח פחות מד' יהיה דין שהפתח צריך תיקון והרי פתח שפחות מד' אינו חייב בתיקון [כדרב אחלי].

וע"כ צ"ל שהחיסרון שם לכו"ע הוא שע"י השבקי בטל הפתח הראשון וכלשון רש"י שם דכיון שיש הכשר אורך מבוי מן הקורה עד הפירצה לא בטל תורת פתח מקמאי ובמלתיה קאי. וכ"ה בריטב"א שם שהוסיף דממילא יש בעיה דבעינן קורה ע"ג מבוי וליכא. משא"כ בגמ' בדף י: שם סברו הריטב"א והאו"ז שהנדון הוא דע"י השבקי נוסף עוד פתח שצריך תיקון. אמנם לרעק"א שביאר דגם בדף י: השבקי הוא לבטל את ההכשר קורה בפתח הראשון אין חילוק בין הסוגיא בדף י: לההיא דר"א ור"א. [ובדף ה. לא שייך השבקי של דף י: כיון שיש פס ד' בצדו ופשוט].

והנה בתוס' דף ו. ד"ה אחד זה ואחד זה כתבו דאם נפרץ בראשו בלא קרן זוית מודה רב הונא דלא הוי בד', דלא פליג אדרב יהודה דאמר לקמן [דף י:] מבוי שהוא רחב ט"ו וכו' ומצידו דהוי בד' היינו משום דקא ממעט בהילוכא אבל כשהפירצה בראשו לא ממעט בהילוכא דלא שבקי פיתחא רבא ועיילי בזוטא. ומבואר בפשטות דסברת ר"ה דפרצתו בצדו בד' היינו משום דשבקי פתחא רבא ועיילי בזוטא. והיינו שר"ה חידש שבפירצת ד' צריך תיקון גם בפתח החדש. ואף באופן שלא יהיה את החיסרון של קורה ע"ג מבוי עדין צריך לתקן גם את הפתח הנוסף [ואינו דומה לשבקי דר"א ור"א]. ולכאורה בשלמא לדעת הרעק"א ששבקי מבטל את הפתח הראשון שפיר שייך לומר שחידש ר"ה שיש עוד דין ששבקי יוצר עוד פתח הטעון תיקון, אבל לדעת האו"ז צ"ע מה חידש ר"ה הרי כבר נתבאר דלכו"ע אם יש שבקי [וכגון בממעט הילוכא] צריך לתקן את הפתח הנוסף וא"כ מה חידש ר"ה, וצ"ל דבדף י: השבקי מבטל את הקורה אך לא משום שנתבטל הפתח הראשון אלא מחמת שנוסף על הפתח הראשון וא"כ חסר בתיקון של הפתח, וצ"ל דגם האו"ז אין כוונתו שנוסף פתח חדש ואין ביטול כלל לפתח הראשון, אלא דכיון שיש עוד פתח הרי ששניהם חשובים פתח המבוי וכיון שכן אם לא יתקן גם את הפתח השני נמצא שפתח המבוי חסר תיקון שהקורה אינה יכולה להתיר חצי פתח, ומש"ה מהני צוה"פ לזוטא [או לחי וקורה כמש"כ הריטב"א] כיון שעי"ז מתוקן כל הפתח. ולפ"ז א"ש דבצדו היכא דנשאר פס ד' לא שייך לומר שהכל נעשה לפתח המבוי כיון שיש פס ד' שהפתח שבראשו הוא הפתח היחידי כלפי מקום זה ומש"ה אי"ז אלא עוד פתח והוא ניתר ע"י התיקון שבראש המבוי. ולפ"ז ר"ה חידש שבכל פרצה ד' בצדו נעשה לפתח המבוי וצריך תיקון ואפילו במקום שיש פס ד' ורק אצל ר"א ור"א דאית ליה גידודי לא נעשה לפתח חדש עד שיהיה י'.

## סעיף ל"ו

**בענין מחיצות העשויות בידי שמים אם בטילות ע"י בקיעת רבים –** עי' מג"א וביאוה"ל - ויעוי' בתוס' דף כב: ד"ה דלמא שהקשו לרבנן דר"י דס"ל דלא ארומ"מ מדוע א"י וכל העולם אינם רה"י, ותי' דבמחיצה העשויה בידי שמים מודו רבנן דארומ"מ, והקשו האחרונים מדברי הגמ' שם גבי תל המתלקט דאמרינן אליבא דרבנן לא תיבעי לך.

וכתבו האחרונים [בית מאיר, שאילת יעב"ץ סימן ז', וחת"ס סימן פ"ט] דדוקא במקום דניחא תשמישתיה אמרינן דארומ"מ, משא"כ בתל דלא ניחא תשמישתיה. ועי' חזו"א סימן ק"ח ס"ק י"א, וגר"ז שמ"ה קו"א סק"ב משכ"ב. עוד דרך יש בכנסת יחזקאל [וכן מבואר בתוס' רא"ש] דלא מהני מחיצות שנעשו ביד"ש להיקף של יותר מבית סאתיים.

**בדין בקעי רבים אי בעי ס' רבוא –** כתב הרמ"א דתל הוי מחיצה. ועי' מג"א דמיירי דוקא דלא בקעי בו רבים, דאל"כ אתו רבים ומבטל מחיצתא כיון שאינה עשויה בידי אדם, ואפשר דלא מיקרי רבים פחות מס' רבוא וכ"מ דעת הפוסקים שסתמו בזה עכ"ל. ובאחרונים [כנסת יחזקאל, תו"ש ס"ק פ"ב, בית אפרים סימן כ"ו בית מאיר ומשכנות יעקב סימן ק"כ וקכ"א] תמהו בזה טובא א. דדי"ז תלוי בב' דעות בסימן שמ"ה ס"ז אי בעינן ס"ר. ב. למה הטור והשו"ע הביאו בסימן שס"ה לחלק בין בקעי ללא בקעי כיון דאין ס"ר מצויים. ג. בסימן שס"ה מבואר דכל מקום שאינו מטונף ונח לעבור בו מקרי בקעי בה רבים אע"פ שאין עוברים שם ס"ר. ועוד קושיות שמחמתן כתב הביאוה"ל שאין הלכה כדבריו. ובשו"ת בית שלמה או"ח סימן מ"ג כתב דא"א לצרף ד"ז להיתר.

אמנם יעוי' בגר"ז סעיף מ"ב שכתב ומ"מ לא אסרו חכמים אלא בבקיעת רבים כעין רשות הרבים אבל כשאין רבים בוקעים כל כך בתל זה מותר. ולא גזרו בו משום תל שרבים בוקעים בו כמו שגזרו בכל כרמלית שאין רבים בוקעים בה משום רשות הרבים גמורה שרבים בוקעים בה לפי שכל כרמלית היא שלא נגמרו מנין מחיצותיה ודומה במקצת לרשות הרבים אבל כאן אין שום דמיון כלל לרשות הרבים אלא כשרבים בוקעים עליו בלבד. ולהאומרים שאין בקיעת הרבים חשובה לעשות רשות הרבים אלא אם כן הם ששים רבוא כמו שנתבאר בסי' שמ"ה אף כאן אין בקיעת הרבים מבטל ממנו שם מחיצה (מדברי סופרים) אלא אם כן בוקעים בו ס"ר ע"כ. וע"ע שם סעיף מ"ד. ומבואר שבמבוי מפולש גם המג"א מודה דלא בעינן בקיעת ס"ר, ובסימן שס"ה הוא כמבוי מפולש עיי"ש בגר"ז ס"א.

ולמעשה הביא המשכנ"י שם הרבה ראשונים שאי"צ רה"ר ממש בכדי לבטל מחיצות, אמנם דעת הרבה ראשונים דבעינן רה"ר ממש כדי לבטל כדמוכח מתוס' דף ו: שהוכיחו דגם רה"ר המקצרת הוי רה"ר מדאורייתא, וכ"ה ברא"ש שם סימן ח', והרשב"א ור"ן דף כב: דבעינן כל תנאי רה"ר כדי לבטל מחיצות. וכן הסכים לדינא החזו"א סימן ק"ח ס"ק י"ב. ובדעת הביאוה"ל צ"ב דבסימן שמ"ה ס"ז החמיר, וכן בסימן שס"ד, ואלו כאן פקפק בזה וצ"ע.

# סימן שס"ד

## סעיף א'

**בגדרי התיקון של צוה"פ –** עי' משנ"ב סק"ב שביאר דע"י צוה"פ נעשה כסתום ברוח זה ונעשה כמבוי סתום שניתר בלו"ק, ומבואר דאינו בגדר תיקון מבואות המפולשים, וכדבריו מבואר להדיא בפסקי הרי"ד, ובמאירי ו: ד"ה מבואות המפולשים עיי"ש. ולפ"ז היה מקום לדון שיועיל צוה"פ ביותר מי' גם לרב דעד כאן לא קאמר רב אלא במקום שהצוה"פ צריך ליצור פתח ע"י תיקון בזה סבר רב דלא חשיב תיקון ליצור פתח ביותר מי', אבל אם הצוה"פ כאן הוא רק כדי ליצור סתימה אולי אפ"ל שיועיל גם לרב וכדמצינו כעי"ז בתוס' דף ו. ד"ה רב לגבי מבוי עקום דסגי בעקמומית אפילו ביותר מי'. וע"ע להלן משכ"ב.

עוד י"ל דנפק"מ בגדר זה דע"י הצוה"פ נעשה כסתום דלא יועיל עומד מרובה להתיר פילוש, ...... עמ' 156

**בדין מבוי המפולש בשני ראשיו לכרמלית –** הרמ"א הוסיף דגם כששני ראשיו פתוחים לכרמלית צריך צוה"פ. ויעוי' בריטב"א יב: שביאר בדעת רש"י ותוס' דאפילו רבנן לא אמרי אלא מפני שהוא מפולש ובקעי בה רבים או לסרטיא או לפלטיא וכיון שכן ארומ"מ דלחי או קורה, ומבואר בדבריו דבפתוח לכרמלית היה סגי בלו"ק. ועדין יש לעיין אם נאמר כן רק באופן ששני ראשיו פתוחים לכרמלית או דאפילו אם ראשו הא' פתוח לכרמלית סגי בלו"ק. [ולכאורה זה תלוי בגירסאות שם בריטב"א].

ועי' רשב"א דף ח. ד"ה בעירבו שכתב בשם התוס' דלחי וקורה מצילין בכרמלית, ומשמע שם דאפילו באופן שצדו הא' פתוח לרה"ר ג"כ סגי בלו"ק דהא בסוגיא שם איירי שצד א' פתוח לרה"ר. וברשב"א שם פליג דלא סגי בלו"ק גם במפולש לכרמלית. וע"ע בתוס' ז. ד"ה בקעה ובקרן אורה שתמה בדבריהם ולהנ"ל א"ש. ואדרבה מפשטות דברי הגמ' ז. דחנניה מודה במפולש לכרמלית דלא בעי דלתות וסגי בצוה"פ, וא"כ יש מקור לדברי הראשונים שכתבו לחלק בין מפולש לרה"ר למפולש לכרמלית.

והנה בפשטות היה נראה שנחלקו השו"ע והרמ"א כאן האם דוקא כשראשו הא' פתוח לרה"ר בעינן צוה"פ, אבל בששני ראשיו פתוחים לכרמלית סגי בלו"ק, או דאפילו כששני ראשיו פתוחים לכרמלית בעינן צוה"פ וכמו שהוסיף הרמ"א על דברי השו"ע דגם באופן זה בעינן צוה"פ. אלא דיעוי' בב"י שהביא את דברי הריב"ש ולא כתב שם לחלק בין ראשו א' פתוח לכרמלית לב' ראשיו פתוחים לכרמלית, ועי' תוספת שבת שכתב דגם השו"ע לא מיקל בזה וכוונת השו"ע לומר שאין חילוק בין ראשו הא' פתוח לרה"ר וא' לכרמלית לבין ב' ראשיו פתוחים לרה"ר דבכל גווני סגי בצוה"פ ולא בעי דלת עיי"ש. וכן מבואר בט"ז סק"ב עיי"ש.

**בדעת הפמ"ג והגר"א דמהני לחי רק כשלא עירבה חצר כלל –** עי' ביאוה"ל. ועי' במג"א שציין להא דמבואר בסימן שס"ג סעיף ל"א דמבוי שיש לה לחי או קורה בראשו א"א להם לחלוק המבוי באמצעו ע"י לחי או קורה ולערב אלו בפנ"ע ואלו בפנ"ע, אא"כ יעשו שם פסין או צוה"פ המועילים לחלק את המקום לשתים. ולכאורה כוונתו להקשות דלפ"ז בנד"ד שהמבוי פרוץ במילואו לחצר ולא עירבו בני החצר עם בני המבוי איך יתחלקו זה מזה ע"י לחי או קורה. ועי' בפמ"ג [הו"ד בביאוה"ל] שכתב לבאר ע"פ דברי המג"א בסימן שס"ג ס"ק ל"ג דהא דמהני לחי באמצע מבוי כשלא תיקנו את ראש המבוי בלחי היינו משום דאין בני המבוי החיצון יכולים לטלטל במבוי ומש"ה אינם יכולים לאסור, ולפ"ז גם באופן שיש לחי בראש במבוי אלא שלא עירבו שם בינם לבין עצמם ג"כ יועיל הלחי באמצע המבוי להתיר, וזה כוונת השו"ע שמבוי זה פתוח לחצר שאינה מעורבת כוונתו שלא עירבו כלל בינם לבין עצמם.

ולפ"ז תמה הפמ"ג על הט"ז סק"א שנקט דדוקא שאינה מעורבת צריכה תיקון הא מעורבת אי"צ תיקון כלל, ומבואר דסבר הט"ז שחצר שאינה מעורבת היינו שלא עירבה עם בני המבוי, ואפילו אם עירבו בינם לבין עצמם כל שלא נשתתפו עם המבוי מהני לחי, וצ"ע מאי שנא מהא דסימן שס"ג סעיף ל"א.

וביתרון האור על המשניות [לבעל האור גדול] כתב לבאר ע"פ מש"כ המשנ"ב סק"ג [ומקורו מדברי הגר"ז בסעיף א'] דאיירי בחצר שאינה רגילה במבוי זה וכגון שיש לה פתח למבוי אחר, ומש"ה מהני לה לחי להתיר המבוי שלא יהיה פרוץ למקום האסור לו, משא"כ בסימן שס"ג דמיירי במבוי השייך לכל בני החצירות ודרכם לערב יחד.

**בדין פילוש בחצר –** ידועה מח' האחרונים אם יש פילוש בחצר או לא, דעת הט"ז בסימן שס"ה ס"ק ג' והמג"א שם ס"ק ה' והבית מאיר דבחצר אין מפולש אוסר ואפילו בקעי רבים. אמנם האבן העוזר הוכיח מתוס' דף צד. ד"ה מאי שנא. ומהרשב"א בעבודת הקדש ש"א סי"ד דבחצר מפולש דינו כמו מבוי מפולש, דבעי צורת הפתח מצד אחד. ולכאורה מדברי הרמ"א כאן מבואר להדיא דאין פילוש בחצר, ועי' אור שמח פי"ז משבת הט"ז שדחה ראיות האבהעו"ז, וצ"ע אמאי להא הביאו הפוסקים ראיה מכאן, ועמד בזה בשו"ת בית שלמה בסימן נ"ג.

**בדין פילוש במבוי שלנו שדינו כחצר –** דעת המג"א בסימן שס"ג ס"ק כ"ז שדינם כחצר לכל מילי ואין פילוש פוסל בהם, [ומאידך מדברי התה"ד ומהרי"ו שהביא משמע שיש בהם פסול פילוש ומש"ה הוצרכו להתיר מחמת סברות אחרות עיי"ש], ובסימן שס"ה סק"ד חזר והסתפק בזה, והביאור פשוט דבההיא דסימן שס"ג איירי במבוי עקום שיש לצרף את שיטת ר"י שאי"צ תיקון בעקמומית, וכמש"כ המשנ"ב שם ס"ק קי"א ובשעה"צ ס"ק פ"ג. החזו"א בסימן א' ס"ק ט"ו הוכיח דאין חצר לחצאין ומש"ה דינם כחצר לכל מילי, וע"ע מש"כ בס"ק נ"ב, ובסימן ע"ט סק"א מסיק דלכתחילה יש להחמיר כספיקו של המג"א, אבל בשעת הדחק יש להקל.

מאידך דעת הט"ז בסק"ב, ובסימן שס"ג ס"ק י"ח שמבואות שלנו דינם כמבוי לענין פילוש, וכ"פ הבית מאיר בסימן שס"ה והובא במשנ"ב שם סק"י. ומש"כ המשנ"ב כאן להתיר פילוש במבוי שדינו כחצר צ"ל דכוונתו שדינה כחצר ממש גם לקולא כיון שרחבו יתר על ארכו וכד' שנעשה חצר מעיקר הדין. וע"ע לקמן בדין חצר המפולשת משני רוחותיה.

**בדין חצר המפולשת משני רוחותיה –** הרמ"א כתב אם אינו רק כחצר צריך תיקון חצר משני צדדיו, וכתב המשנ"ב בס"ק ד' ואפילו היה מפולש משני צדדיו לרה"ר ורבים נכנסין דרך אותו החצר לרה"ר אינו צריך רק תיקון חצר משני צדדיו. ולכאורה מקור דברי המשנ"ב הם מהגר"ז שכ"כ.

ובחזו"א סימן א' ס"ק ל"ג השיג על המשנ"ב דאם יש לחצר רק שני מחיצות פשיטא שהוא כרמלית ומנ"ל להתיר דלא התירו בחצר רק כשיש לה ג' מחיצות של עומד מרובה, וכעי"ז מצינו בבית מאיר שתמה על האבן העוזר שהביא ראיה מתוס' צד. שאין פילוש בחצר וכתב ומה שהביא תו ראי' מדהחליטו התוספות [צד. ד"ה מאי] דחצר מפולש צריך צורת הפתח ואילו דין מבוי משונה מחצר מנין להם. בזה דבריו יותר תמוהים וכי סלקא אדעתא דחצר מפולש משני צדדין ואין לכל המקום יותר משני מחיצות יהא מוכשר לטלטל על ידי שני פסין או פס ארבע שהוא פרוץ מרובה על העומד הא לא קיימא לן כר' יהודה דשני מחיצות דאורייתא ופשיטא דצריך צורת הפתח ברוח שלישי עיי"ש. וע"ע באו"ש פי"ז משבת הט"ז שדחה את ראיות האבהעו"ז שסבר דיש פילוש בחצר, ומה שהביא מהרשב"א כתב האו"ש דהרשב"א איירי כשפרוץ מרובה בשתי רוחות.

ולכאורה היה אפ"ל דמדאוריתא הוי רה"י משום שיש כאן שני מחיצות ולחי, וכל הבעיה היא רק ע"י הפילוש וכיון דסבר הרמ"א שאין פילוש בחצר לא בעי עומ"ר במחיצה ג' ודו"ק. ואדרבה צ"ע על תמיהת הבי"מ והחזו"א בזה.

אלא דיעוי' בחזו"א שהקשה דבמשנ"ב סימן שס"ב ס"ק מ"ה ובביאוה"ל שם ד"ה פרוץ מבואר להדיא דגם בחצר בעינן עומ"ר בג' רוחות, וע"ע במשנ"ב סימן שס"א סק"ח ובשעה"צ שם ס"ק י"ד שהביא מתוס' והרשב"א דגם בחצר בעינן עומ"ר בג' רוחות. ועיי"ש מה שתי' החזו"א ועדין יש לעיין בדברי הגר"ז, וע"ע בריטב"א יא. שמבואר להדיא כהגר"ז וצ"ע.

ויל"ע בדברי הראשונים בדף צד. שמבואר להדיא דלא כהמשנ"ב וצ"ע, [גם בריטב"א שם כתב כתוס' וצ"ע ממש"כ בדף יא.] ואולי צריך לחלק בין מבוי שאין בתים וחצרות פתוחים לתוכו שדינו כחצר, לחצר גמורה וצ"ע.

## סעיף ב'

**האם בתיקון דלתות צריך גם צוה"פ –** נחלקו האחרונים אם ברה"ר שאינה ניתרת אלא בדלתות צריך גם צוה"פ דעת החת"ס בתשובה [או"ח סימן פ"ח] הפנים מאירות [ח"ב סימן קמ"ג] ואבני נזר [או"ח סימן רע"ח - ר"פ] שדלתות מתירות גם בלא שיהיה להם צוה"פ כיון דהדלת מפקיע ממנו שם פירצה ונותן לו תורת פתח, אבל החזו"א סימן ע"ח וכן הביא בבנין ציון סימן כ"ו בשם הגר"נ אדלר זצ"ל שהדלת מבטלת את בקיעת הרבים אך עדין צריך תיקון של צוה"פ. וע"ע בשו"ת מנחת יצחק ח"ה סי' קכ"ח שהביא שיטת חכם אחד דס"ל דא"צ שיהי' דלת בפועל, דאם יש מחסום טוב שחוסם הדרך בפני כל האדם, ונועלים אותו כמה פעמים ביום, יכולים לדונו כדלתות נעולות. והמנחת יצחק פליג עליו, והביא דעת הרבה פוסקים דהגדרת דלת הוא שנפתח וננעל בכל עת, ויש שם משקוף וצוה"פ, דלא אשכחן דמפסיק רשותא רק דלת בלבד, אבל מחסום שמשעה שנפתח אין שם לא משקוף ולא צוה"פ, אין זה נקרא דלתות נעולות ולא מהני.

**אם צריך ב' דלתות -** עי' משנ"ב סק"ו שהביא מחלוקת אם צריך ב' דלתות או דסגי בדלת מצד א' ובצד השני סגי בלחי או קורה, ולכאורה צ"ע הרי כיון דאיירי הכא ברה"ר ע"כ שהוא רחב ט"ז ואין לחי וקורה מתירים ביותר מי', ואפשר דכוונתו שיסתום ו' אמות ואז יעשה לו"ק וצ"ע.

**בדין דלתות ננעלות –** רש"י [ו:] כתב דבעינן דלתות שננעלות כל לילה, וכ"כ האו"ז ח"ב סימן קכ"ט והב"ח והערוך השולחן בסעיף א', ולכאורה לכו"ע יש לדון לסמוך על דלתות שנעולות רק בשבת לכה"פ בזמן שהדלתות סגורות.

**בדין ס' ריבוא -** עי' ביאוה"ל דמסיק שקשה לסמוך על שיטת הראשונים דבלא ס' ריבוא לא הוי רה"ר, אלא רק בצירוף שיטת הרמב"ם דפסק כר"א דלא אתי רבים ומבטלים מחיצה, ובזה אין למחות ביד המקילים. וע"ע בלשון השו"ע סימן שמ"ה ס"ז שנראה מדבריו ג"כ שנקט לעיקר כהשיטה דאי"צ ס' ריבוא, וכ"כ הביאוה"ל שם בדעתו ודלא כהמג"א שכתב שדעת השו"ע להקל בזה. ועי' ט"ז סימן שמ"ה סק"ו שהביא דכן דעת המהרש"ל והמשאת בנימין.

אמנם הרמ"א סוף סימן שנ"ז כתב דבזה"ז אין לנו רה"ר דאורייתא, וכ"ד המג"א סוס"י שס"ג, והט"ז סימן שמ"ה סק"ו, וכתב הבית אפרים סימן כ"ו שעפ"ז נהגו להקל. וכ"פ הגר"ז סי' שמ"ה סעיף י"א, הבית מאיר סימן שס"ד, החיי אדם מ"ט סי"ג, וכ"ה בביאוה"ל בסימן שמ"ה. וחזו"א סימן ק"ז סק"ז.

ועי' משכנ"י סימן ק"כ וערוך השולחן סימן שמ"ה סעיף כ' שהביאו ראיות לשתי השיטות וחלקם הביא הביאוה"ל בסימן שמ"ה עיי"ש. וכתב הערוך השולחן בסימן שמ"ה סעיף י"ז שאחד מהגדולים בדור שלפנינו הרעיש העולם על עירובין שלנו והראה דדעת רוב הראשונים להחמיר.

**איך מחשבים שיעור ס' ריבוא –** א. האם צריך ס"ר שיעברו בכל יום - ע"י שו"ע סימן שמ"ה ס"ז שכתב שעוברים שם בכל יום ובמשנ"ב שם כתב שלא מצינו מי שהזכיר לשון 'בכל יום', ועי' רמב"ן שבת נז. ובר"ן כו. בדפי הרי"ף ד"ה אבל קשה שהביא בשם ספר התרומה שצריך שיעברו ס' ריבוא בכל יום. וכ"ה ברע"ב שבת פי"א מ"א. ועי' ערוך השולחן סימן שמ"ה סעיף כ"ו שכתב כהמשנ"ב דלאו דוקא הוא. ודלא כמהרש"ם ח"ג סימן קפ"ח ובית אפרים סימן כ"ו שהצריכו ס"ר בכל יום.

ב. האם הוא תלוי ברחוב א' או דסגי במה שיש ס"ר בכל העיר - וע"ע במהרש"ם ח"ג סימן קפ"ח שכתב לחזק שיטה זו שצריך שיעברו שם ס' ריבוא בכל יום באותו הדרך, וכ"כ בדברי מלכיאל ח"ד סימן ג' שצריך שיעברו שם ס' ריבוא באותו רחוב עיי"ש. ומה שהקשו האחרונים על שיטה זו מהא דמעלות בית מרון הוי רה"ר, עי' אור זרוע סימן קכ"ט ס"י שכתב דבעינן ס' ריבוא בוקעין בו והקשה מעירובין כב. ותי' דלענין ביטול מחיצות אפילו אם אינם ס' ריבוא מבטלים המחיצה, ודלא כהמג"א סימן שס"ג סק"ל דגם לענין ביטול המחיצות צריך ס"ר עכת"ד המהרש"ם שם. וכן משמע בחזו"א סימן ק"ז סק"ו – ז' עיי"ש.

אמנם בשו"ת אגרות משה ח"א סימן קל"ט ענף ה' האריך להוכיח דסגי בס"ר בכל העיר. וכ"כ באחיעזר ח"ד ס"ח עיי"ש.

ובשיטת המשנ"ב צ"ב דיעוי' ביאוה"ל סימן שמ"ה ס"ז, אמנם במשנ"ב שם ס"ק כ"ג וביאוה"ל ד"ה וי"א, וכן במשנ"ב כאן סק"ח.

וביותר הביאו הפוסקים [ביאוה"ל וערוה"ש] את דברי הריטב"א בדף נט. שכל שנתיישבה להיות רוכלת העמים חשיבא ס' ריבוא אע"פ שבפועל אין בה ס"ר.

[כתב האגר"מ [ח"ד סימן פ"ז - פ"ח] שצריך שיהיו ס"ר ברחובות ומש"ה רק אם יש בעיר קרוב ל 2.5 מליון חשיב רה"ר. ועיי"ש שכתב דדוקא אם יש ס"ר בשטח של י"ב מיל על י"ב מיל דומיא דדגלי מדבר עיי"ש].

**בדעת הראשונים הסוברים שאי"צ ס' ריבוא מהו שיעור הרבים להחשיב רה"ר –** בגמ' שבת ו. מבואר שים ובקעה ומדבר אינם רה"ר שאין הילוך לרבים תדיר [רש"י] וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק אמנם מבואר שם שאם רבים מצויים במדבר הוי רה"ר כמש"כ במ"מ פי"ד ה"א דלהכי אשמעינן בברייתא דבזמן המדבר היו רבים מצויים שם ומש"ה היה רה"ר. וכ"כ הר"ן והמאירי [עירובין] ו. דבעינן שיהיה רחב ט"ז ושיהיו רבים מצויים שם.

אמנם הרמב"ן בדף נט. כתב דטעמא דמדבר לא הוי רה"ר כיון שאין שם דרך כבושה ומכוונת לילך בה לשום מקום ודמי לבקעה, וע"ע ברמב"ן בשבת נז. ועי' בית אפרים סימן כ"ו שכתב דודאי גם לשיטות אלו בעינן בקיעת רבים כדי שיחשב רה"ר ואנחנו לא נדע שיעור הדבר. וע"ע בגר"ז סימן שס"ג סמ"ב.

**אי קיי"ל כר"י או כר"א –** עי' ביאוה"ל ומבואר בדבריו דאנן קיי"ל כר"י ומש"ה אפילו אם אין רה"ר אפ"ה אתו רבים ומבטלים מחיצתא, וכדבריו נקטו המשכנות יעקב באו"ח סימן ק"כ – קכ"ב, ובמשנת ר' אהרן סימן ו'. אמנם בחזו"א סימן ק"ז סק"ד איתא שדעת רוה"פ דקיי"ל דלא אתו רבים ומבטלים מחיצתא כדעת הרמב"ם, [ועיי"ש שדעת החזו"א שצוה"פ מתבטל ע"י בקיעת רבים גם לשיטת הרמב"ם דלא חשיב שם ד' מחיצות ע"י צוה"פ, ודלא כביאוה"ל ואגר"מ ח"א סימן קל"ט שהקלו בזה לדעת הרמב"ם]. וכ"פ הבית אפרים סימן כ"ו הערוה"ש סעיף א', והאחיעזר ח"ד ס"ח.

**מקורו של הרמב"ם דסגי בדלתות הראויות להנעל –** הב"י כתב דטעמו מדאמרינן שם בגמ' איבעיא להו לחנניא אליבא דבית הלל צריך לנעול או אין צריך וכו' ומסיק דכיון דראויות לנעול אף על פי שאינן ננעלות, וסובר הרמב"ם דכיון דלא קיי"ל כחנניא לא בעינן בגמרא אליביה אלא משום דנפק"מ לדידן בהכשר רשות הרבים וכיון דסבר רב נחמן דבראויות לנעול סגי לדידן רה"ר נמי מערבא בכך.

אלא שדעת הבית מאיר שסברת הרמב"ם היא לשיטתו שפסק כר"א וכרבנן דלא ארומ"מ ולהכי לא בעי דלתות ננעלות, והא דמצריך הרמב"ם דלתות ולא סגי ליה בצוה"פ אינו אלא מדרבנן וכן נקט הביאוה"ל. אמנם החזו"א בסימן ע"ד סק"י סבר דלא מהני צוה"פ מדאורייתא ברה"ר גם לשיטת הרמב"ם עיי"ש.

ועי' בחידושי האבן העוזר ו: שכתב לבאר את מקור דברי הרמב"ם באופ"א והו"ד גם בבית אפרים סימן כ"ו ד"ה ומצאתי עיי"ש.

**דין דלתות שאינם יכולות להנעל מחמת המלכות וכד' –** עי' בשו"ת חת"ס או"ח סימן צ' מ"מ כל זה אם הוא באופן שיהיה רשות ליהודים לסגרו דאל"ה הרי נפל פיתא בבירא וכו' עיי"ש. וכ"כ בשו"ת ישועות מלכו או"ח סימן כ"א ובמהרש"ם ח"ג סימן צ"ז. וכ"כ בערוך השולחן סימן שס"ד ס"א.

**האם דין דלתות הוא דאורייתא או דרבנן –** לעיל נתבאר דין דלתות לדעת הרמב"ם, אמנם למאי דקיי"ל כר"י דירושלים אילמלא דלתותיה ננעלות בלילה חייבים עליה מבואר דבעינן דלתות ננעלות מדאורייתא. וכ"כ בפשיטות הבית מאיר ד"ה רה"ר ועי' ביאוה"ל, וערוך השולחן סימן שס"ד סעיף א'. אמנם הגר"ז בסימן שס"ד ס"ד כתב אע"פ שצוה"פ היא כמחיצה גמורה ואם עשה צורת פתח על גבי ד' קונדסין רשות היחיד גמורה היא מן התורה אפילו עשה כן באמצע רשות הרבים גמורה כמו שנתבאר בסי' שס"ב אעפ"כ מדברי סופרים אין צורת פתח מועלת לרשות הרבים גמורה אם נשלמו בה כל תנאי רשות הרבים, ומבואר דסגי בצוה"פ מדאורייתא גם לר"י שהצריך דלתות ננעלות וצ"ע.

## סעיף ג'

**בגדרי מבוי עקום -** צריך לבאר בגדר מבוי עקום האם מקום העקמומית נדון כפתח או פירצה ממבוי לחבירו, או דהוא חיבור להחשיב את שני המבואות כמבוי א' ארוך שהתעקם. ולכאורה מהא דהביאה הגמ' ראיה לדין פירצה בצדו משמע שהנדון כאן הוא בהלכות פתח ופירצה, והראיה היא דכי היכי דבמבוי עקום בעי לצוה"פ לתקן את הפירצה ה"ה לכל פירצה בצדו. אמנם יש לדחות דכוונת הגמ' דבאמת הוי נדון כחיבור המבוי ע"י הפירצה, אלא דאם לא היה הדין שפירצת מבוי בד' לא היה נעשה החיבור בין המבואות להיעשות מבוי א' ע"י פירצה ד', ומדנעשה חיבור ע"י פירצה ד' ע"כ כרב הונא דפירצתו בד'.

וכן מוכח בדברי הרעק"א בכו"ח תנינא סימן כ"ג שדן שם בדברי האבן העוזר שחידש דמבוי המתוקן בצוה"פ בראשו ונפרץ מצדו פחות מי' לא צריך תיקון בפירצה [ואפילו בבקעי בה רבים], ומחלוקת ר"ה ור"ח היא דוקא במבוי שניתר בלו"ק. והקשו על דבריו מהא דמבוי עקום לשיטת רש"י שצריך תיקון בעקמומית, והרי כתב הרא"ש דאיירי הכא אפילו בניתקן בראשו בצוה"פ וא"כ אמאי צריך תיקון בעקמומית. וכתב הרעק"א שיש לחלק בין מבוי שנפרץ לר"ה לבין מבוי שנפרץ למבוי אחר והוא שמבוי הפתוח למבוי החיבור ביניהם אינו נדון כפתח או פירצה אלא נדון כמבוי שנפרץ במילואו למבוי שבצדו ומקום העיקום אינו כפירצה בצידו אלא כהמשך וחיבור למבוי א' ארוך שהתעקם.

וכעי"ז כתב גם החזו"א סימן ס"ה סק"ה והוא הקשה שם אמאי לא נתיר את העקמומית ע"י עומד מרובה בכותל של הפירצה, דכי היכי דמהני לפירצה לו"ק ה"ה נמי שיועיל שם עומ"ר. [ובחזו"א הלך בדרכו של האבה"ע דמבוי הניתר ע"י צוה"פ בראשו אינו נאסר בפירצת ד' כיון שניתר בעומ"ר], ותי' החזו"א כהנ"ל דמבוי עקום אינו כמבוי שנפרץ מצדו למבוי אחר שנדון בו עומ"ר להתיר את הפירצה, אלא ב' המבואות הם מבוי א' שהתעגל וממילא ל"ש לדון עומ"ר לסתום את הפירצה כיון שהכותל ממשיך לאורך המבוי שבצדו. וגם לדבריו יש להקשות כנ"ל מה הראיה ממבוי עקום לרב שפירצת מבוי בצדו בד', וע"כ כנ"ל דלולי זה שהיה דין פירצה בד' לא היה נעשה חיבור למבוי א' ע"י פירצה זו.

עוד ראיה לזה שהפירצה בין המבואות עושה את שני המבואות למבוי א' מדברי הגמ' במאי עסקינן אילימא ביותר מי', בהא לימא שמואל תורתו כסתום, וכתב רש"י דיותר מי' הוי כחד מבוי, ומבואר שפירצת י' הוי חיבור בין המבואות כיון של"ש בו עומ"ר ממילא הוי חיבור למבוי א' שנתעקם ולכו"ע דינו כמפולש, וכ"כ הריטב"א.

**בדין מבוי עקום המפולש לכרמלית –** עי' ט"ז סק"ב שהכרע דגם במבוי עקום אין חילוק בין מבוי ישר למבוי עקום ודלא כמשאת בנימין. [ועי' מג"א שס"ג ס"ק כ"ז שביאר באופ"א את דברי המשאת בנימין] ובמשנ"ב סק"ט ושעה"צ שם שהביא דעת הא"ר שכתב לחלק בין מבוי ישר למבוי עקום, ובנשמת אדם דחה דבריו מכח דברי הרשב"א שכתב להדיא כהט"ז עכת"ד השעה"צ. וכ"ה בשו"ת הב"ח החדשות סימן ג' והביא שם שכ"ה בשו"ת הר"ן והריב"ש. אמנם יעוי' בשו"ת רעק"א סימן ל"ג שצירף את דברי הא"ר כסניף להקל. וע"ע בערוך השולחן משכ"ב.

**בהא דל"א עומ"ר במבוי עקום –** עי' בתיקון עירובין למקו"ח שהקשה כיון דלא מצינו מחיצה לאיסורה א"כ איך יתכן שיאסר מבוי עקום מחמת המחיצות מן הצד, ותי' שהטעם שאינו ניתר משום עומ"ר הוא משום שהרבים הבוקעים שם מבטלים את המחיצות, והיינו דוקא משום שבמבוי השני ישנם דיורים. ובחזו"א סימן ס"ה סק"ח דחה דבריו שאי"צ דיורין לבטל המחיצות אלא כל שהרבים בוקעים שם מתבטלים המחיצות.

**בדין מבוי העשוי כמין ח' –** כתב המשנ"ב שיכול לעשות צוה"פ בב' ראשיו ולחיים בעקמומית, ובחזו"א סימן א' סק"ז תמה ע"ז שהמבוי שבגג הח' אין לו רק ב' לחיים, ולכאורה צ"ב דמבוי העשוי כמין ח' אינו אלא ב' מבואות דא"א לומר שגג הח' ג"כ חשיב מבוי לעצמו שהרי אינו מפולש לרה"ר וצ"ב.

**בהא דלא נהגו לתקן העקמומית במבואות המפולשים –** קיי"ל כדעת רש"י שמבוי עקום צריך תיקון בעקמומית, וכבר כתב המג"א בסימן שס"ג ס"ק כ"ז שלא נהגו לתקן העקמומית וכ"פ המשנ"ב שם ס"ק קי"א ובשעה"צ ס"ק פ"ג והחזו"א סימן ס"ה ס"ק י"ז.

ויש בזה כמה טעמים. בתחילת דבריו הביא המג"א את דברי התה"ד סימן ע"ד שעיר מוקפת חומה דינה כחצר, [לענין שצריך לתקן את מבואות היהודים בתוך העיר ע"י פסין כדין חצר] ומזה הוציא המג"א דכיון שבחצר אין דין פילוש לא צריך תיקון בעקמומית. ועל טעם זה יש להעיר דבתשוובת הריב"ש והר"ן שהביא הב"י בסימן זה מבואר שגם בעיר מוקפת חומה דין המבואות המפולשים שבה כדין מבוי מפולש [עי' בית מאיר ריש סימן שס"ה] ומבואר דס"ל שאין דינה כחצר.

עוד כתב שם המג"א דאפילו בעיר שאין לה חומה ג"כ לא נהגו לתקן העקמומית והטעם דמבואות שלנו אין בתים וחצרות פתוחים לתוכם וע"כ דינם כחצר. [ורק לענין הפתחים החיצונים החמירו להצריכם צוה"פ כיון שהם קרובים לרה"ר. ומה שנסתפק המג"א בסימן שס"ה סק"ד היינו רק אם מהני סברא זו להחשיבה כצר גם להתיר פירצה בצדו, אבל לענין תיקון העקמומית משמע שדעתו להקל, ואפשר משום דיש לצרף את סברת הפוסקים כר"י שאי"צ תיקון בעקמומית.

וא"כ אע"פ שמצינו דאיכא רבים הסוברים שמבואות דידן אע"פ שאין חצירות פתוחים לתוכו דינם כמבוי ופוסל בהם פילוש, [עי' ט"ז שס"ג ס"ק י"ח ושס"ד סק"ב וכ"פ הבית מאיר בסימן שס"ה והביאם המשנ"ב סימן שס"ה סק"י] אפ"ה כיון שבלא"ה יש הרבה ראשונים שפסקו כר"י שאי"צ תיקון בעקמומית נהגו לסמוך לכתחילה על המג"א שמבואות שלנו דינם כחצר. כ"ה דעת הביאוה"ל, וע"ע בחזו"א שם שמדבריו נראה דסמך על סברא זו דמבואות שלנו דינם כחצר גם בלא לצרף את שיטת ר"י. וע"ע משכ"ב לעיל סימן שס"ג סעיף כ"ו.

ובמבוי כמין ח' ציין הביאוה"ל לרעק"א בתשובה ל"ג שכתב לצרף לענין תיקון במקום עקמומית יש לנו דעת הר"י והרשב"א והריטב"א והרמב"ם והריב"ש דא"צ צוה"פ, וכדאי לסמוך על הני רבוואתא בנ"ד בפרצות מצד א', אף שיש ב' וג' פרצות דיש תקנה בלחי בכל פרצה, ויש עוד סניף דעת האליה רבה (סי' שס"ד) דסמך על המהרא"י דמבוי עקום לכרמלית לא הוי כמפולש.

**עוד בענין מבוי עקום המפולש לכרמלית -** מש"כ בענין מבוי עקום המפולש לכרמלית יעוי' בערוך השולחן סעיף ו' שנקט דהעיקר לדינא שאי"צ שום תקון בהעקמימות אלא לחי או קורה בכל פתח כהט"ז סק"ב בשם מהרי"ו והא"ר ודלא כהמשנ"ב שפסק כהט"ז והחיי"א.

## סעיף ה'

**בדין מבוי העשוי כמין נדל -** בדין מבוי העשוי כמין נדל כתב הטור וז"ל מבוי גדול שהרבה מבואות קטנות פתוחין לו וראשם השניה פתוחות לר"ה אפילו אין פתחי הקטנים שמכאן ומכאן מכוונין זה כנגד זה עושה לכל אחד במקום פתיחתו לגדול צורת הפתח מצד אחד ובראשו השני הפתוח לר"ה לחי או קורה ובמבוי הגדול אם הוא מפולש עושה צורת הפתח מצד אחד ומצדו השני לחי או קורה ואם הוא סתום עושה לחי או קורה בראשו. ומש"כ שעושה צורת הפתח במקום פתיחתו לגדול מקורו מדברי רש"י בסוגיא.

ויש לעיין האם באופן שהמבוי הגדול מפולש ויש לו צורת הפתח בא' מראשיו מהני גם שיעשה את הצורת הפתח של המבוי הקטן בפתח של המבוי הקטן לרה"ר, ובפתח הפתוח למבוי הגדול יעשה לחי וקורה, ויהיה ניתר ע"י צוה"פ בשתי ראשיו ולחי וקורה בעקמומית, או דלמא כיון שאם יכנס אדם מהפתח של המבוי הגדול שיש בו לחי וקורה לתוך המבוי הקטן לא היה לו היכר של צוה"פ רק בסוף המבוי הקטן לא מש"ה לעולם צריך לעשות את הצוה"פ דוקא בפתח שבין המבוי הקטן לגדול.

ומש"כ רש"י והטור שצריך לעשות את הצוה"פ בין הקטן לגדול יתכן שכתבו כן להרויח שבכה"ג יועיל אפילו אם המבוי הגדול אינו מפולש וניתר בלו"ק בלא צוה"פ ובאופן זה ודאי שחייב לעשות את הצוה"פ דוקא בפתח שבין המבוי הקטן לגדול וצ"ע.

# סימן שס"ה

## סעיף א' – ב'

**מבוי שנפרץ כלפי ראשו –** עי' משנ"ב ס"ק ד' שפסק כרש"י [והריטב"א] דהחיסרון הוא בדין שבקי, ודלא כשיטת הרשב"א בדף י: שהטעם הוא משום דבעינן קורה ע"ג מבוי וליכא.

**בדברי הטור שכתב דפירצת מבוי בראשו בד' –** הקשו האחרונים אמאי לא חילק בין פירצה בקרן זוית, לפירצה בראש המבוי שפירצתו בי'. ובט"ז סק"א כתב [וכ"ה בב"ח] כתבו לחלק בין מקום שעשה מתחילה ב' פתחים, לבין אם נפרץ בראשו במקום הסתום, ולכאורה סברתו דכל שלא נעשה מתחילה בתורת פתח נדון כפירצה. ובמג"א סק"ג תי' באופ"א ולכאורה לפי דבריו לא איירי הטור אלא כשתיקן בקורה ולא בלחי, ועי' להלן עוד בדברי המג"א.

**כשיש כמה פתחים בראש המבוי האם צריך לתקן את כולם –** שיטת המג"א הנ"ל שצריך שהקורה תהיה מונחת מכותל המבוי הא' עד כותל המבוי שכנגדו, ושלא יהיה ד"ט בין המקום שהקורה מונחת עליו לכותל המבוי, ומש"ה במבוי הרחב ט"ו שהרחיק ב' ועשה פס ג' לא מהני להניח את הקורה על הפס, אלא בעינן שתהיה הקורה מונחת מקצה לקצה, אמנם האבן העוזר והבית מאיר השיגו על דבריו מדברי הרשב"א והריטב"א בדף י: שמפורש בדבריהם שיכול להניח את הקורה על הפס. וע"ע או"ש פי"ז הכ"ה שהביאו ראיה מהירושלמי דבב' פתחים בצד א' סגי בקורה בא' מן הפתחים. וכ"פ הרשב"א בעבוה"ק ש"ב סוף ס"ב. ולכאורה צ"ב הרי כיון ששני הפתחים שווים ולא שייכא סברת הב"י דל"א ביה דשבקי פיתחא רבה ועיילי בזוטא, אמנם לפי דברי הט"ז הנ"ל דכל שעשה מתחילה ב' פתחים לא שייך לדון משום בקיעת הרבים א"ש טפי דברי הרשב"א.

ובמג"א הוסיף דאם מתוקן בלחי בצד הבתים מותר, ועי' יד אפרים משכ"ב, ובחיי אדם כלל ע"א סעיף ח' כתב בביאור דברי המג"א שאם נפרץ בפס ד' טפחים, צריך לחי אצל הפירצה, ולכאורה כוונתו דע"י הלחי בפירצה נעשה כסתום ונמצא שהקורה מונחת ע"ג כתלי מבוי. ואע"פ שכתבו הראשונים דאין לחי וקורה מתירים את הפירצה צ"ל דשאני הכא שהוא בראש המבוי ולא חשיב פירצה אלא השבקי עושה פתח ומש"ה מהני שם לחי לסתמו.

**בדין פירצת מבוי דבקעי בה רבים –** **שיטת הלבוש -** ע"י משנ"ב ס"ק י' שכתב בשם הלבוש דשוב אינו נקרא רק פתח הרבים, ועי' גאון יעקב דף ו. שכתב ומשום דרבים מבטלים מחיצתא, וכ"כ בתיקון עירובין למקו"ח דאתי בקיעת רבים ומבטלי מחיצות, ולכאורה זה כוונת הלבוש שאין חשיבות לגדירה במקום בקיעת הרבים, והיינו דלא נעשה פתח. **שיטת הבית אפרים והגר"ז -** עוד הביא המשנ"ב בשעה"צ שם שיש מהאחרונים שכתבו דע"י בקיעת הרבים נעשה למבוי מפולש, והיינו דאפילו אם יהיה עומ"ר לא מהני כיון שבקיעת הרבים יוצרת פילוש במבוי. וכ"כ הבית אפרים סימן כ"ה, הגר"ז, והחזו"א סימן ס"א ס"ק כ"א עיי"ש. וע"ע בחידושי הגרי"ז בכורות דף יז: שכתב להדיא דאפילו אם יהיה עומד מרובה לא מהני ומשמע שם מדבריו דאע"פ שאין חיסרון בגדירה, אפ"ה יש דין במבוי שיהיה סתום, ולכאורה ביאור דבריו דבלא"ה ה"ה כמפולש.

ויעוי' באבן העוזר [שס"ה ס"ב] שכתב דכל שיש עוד פתח לא התירו דחד פיתחא שרי ולא שנים, ובבית מאיר השיג עליו מדברי רש"י בדף ה. דמבוי אינו נפסל בפתחים הרבה, אמנם מדברי האבהע"ז שם נראה דכוונתו שא"א שיהיו ב' פתחים בשני צדדים כיון שעי"ז הוא נעשה מפולש, אך אם יהיו ב' פתחים ברוח א' ודאי דאין חיסרון שיש למבוי ב' פתחים. ועי' ט"ז סק"א [וכ"ה בב"ח] בישוב דברי הטור ומבואר להדיא מדבריהם שאין הטעם משום שנעשה מפולש שהרי לדעתם אפילו ברוח א' פירצתו בד'.

**שיטת התוספת שבת -** עוד הביא השעה"צ שם בשם התו"ש דע"י בקיעת הרבים שבקי פיתחא רבה ועיילי בפיתחא זוטא, וכן נקט בתשובת מהרי"ט ח"א סימן צ"ד, ועי' בשעה"צ שתמה עליהם הלא כשנשאר פס ד' בראשו לא חיישינן לשבקי. ולכאורה צ"ע הרי הדברים מפורשים בתוס' דף ו. ד"ה אחד זה ואחד זה שכתבו דאם נפרץ בראשו בלא קרן זוית מודה רב הונא דלא הוי בד' דלא פליג אדרב יהודה דאמר לקמן [דף י:] מבוי שהוא רחב ט"ו וכו' ומצידו דהוי בד' היינו משום דקא ממעט בהילוכא אבל כשהפירצה בראשו לא ממעט בהילוכא דלא שבקי פיתחא רבא ועיילי בזוטא. ומבואר להדיא דאף כשנשאר ד' שייך לחשוש לשבקי.

והנה באו"ז הלכות עירובין סימן קי"ז כתב וז"ל מיהו אם אירע כך דשבקי פיתחא רבה ועיילי בפתחא זוטא ה"נ דנאסר כל תיקון המבוי ובטלה הקורה ובטל הלחי ופי' רבי' שמואל אבל אם עשו צוה"פ לקטן אפי' היכי דשבקי בני מבוי פתחא קמא ועיילי בההיא פירצה אפ"ה לא בטלה תורת פתח וקורה מן הראשון משום דהוי פתח, והרבה פתחים שרינן למבוי עכ"ל, ומבואר להדיא דע"י השבקי לא נתבטל הפתח הראשון לגמרי אלא ששני הפתחים נחשבים פתח וצריכים תיקון. ולכאורה יש להעיר מהא דמבוי שנפרץ מצידו כלפי ראשו, אם יש שם פס ארבעה מתיר בפירצה עד עשר. ואם לאו, פחות משלשה מתיר, שלשה אינו מתיר. וכתב רש"י דהטעם הוא דכיון דממעטין בני מבוי בהילוכן ומקצרין את דרכן דרך אותה פירצה חיישינן דילמא שבקי פתחא רבה ועיילי ונפקי בההיא פירצה, ובטיל ליה פתחא קמא, ובטלה קורה דידיה, ואין קורה למבוי זה. ולכאורה לדעת הריטב"א והאו"ז שבדין שבקי נאמר שגם הפתח הנוסף חייב תיקון, איך יתכן שבפתח פחות מד' יהיה דין שהפתח צריך תיקון והרי פתח שפחות מד' אינו חייב בתיקון [כדרב אחלי].

וע"כ צ"ל שהחיסרון שם לכו"ע הוא שע"י השבקי בטל הפתח הראשון וכלשון רש"י שם דכיון שיש הכשר אורך מבוי מן הקורה עד הפירצה לא בטל תורת פתח מקמאי ובמלתיה קאי. וכ"ה בריטב"א שם שהוסיף דממילא יש בעיה דבעינן קורה ע"ג מבוי וליכא. משא"כ בגמ' בדף י: שם סברו הריטב"א והאו"ז שהנדון הוא דע"י השבקי נוסף עוד פתח שצריך תיקון. אמנם רעק"א ביאר דגם בדף י: השבקי הוא לבטל את ההכשר קורה בפתח הראשון אין חילוק בין הסוגיא בדף י: לההיא דר"א ור"א. [ובדף ה. לא שייך השבקי של דף י: כיון שיש פס ד' בצדו ופשוט].

ואפשר דגם האו"ז אין כוונתו שנוסף פתח חדש ואין ביטול כלל לפתח הראשון, אלא דכיון שיש עוד פתח הרי ששניהם חשובים פתח המבוי וכיון שכן אם לא יתקן גם את הפתח השני נמצא שפתח המבוי חסר תיקון שהקורה אינה יכולה להתיר חצי פתח, ומש"ה מהני צוה"פ לזוטא [או לחי וקורה כמש"כ הריטב"א] כיון שעי"ז מתוקן כל הפתח. ולפ"ז א"ש דבצדו היכא דנשאר פס ד' לא שייך לומר שהכל נעשה לפתח המבוי כיון שיש פס ד' שהפתח שבראשו הוא הפתח היחידי כלפי מקום זה ומש"ה אי"ז אלא עוד פתח והוא ניתר ע"י התיקון שבראש המבוי.

ובזה א"ש קושית השער הציון על הסוברים שהטעם דבבקעי בה רבים פרצתו בד' הוא משום שבקי. דהתם איירי בסברת 'שבקי' לבטל את הפתח הראשון ובזה מועיל מה שנשאר פס ד' אבל התו"ש והמהרי"ט חידשו שיש בעיה שנוצר פתח חדש למבוי ולזה לא מהני מה שנשאר פס ד', ובדינא דר"א ור"א אין חיסרון בפירצה ד' כיון דאית ליה גידודי כמבואר בגמ'.

**בדברי האבן העוזר דמבוי המתוקן בצוה"פ אי"צ תיקון בפירצה -** האבן העוזר חידש דמבוי המתוקן בצוה"פ בראשו ונפרץ מצדו פחות מי' לא צריך תיקון בפירצה [ואפילו בבקעי בה רבים], ומחלוקת ר"ה ור"ח היא דוקא במבוי שניתן בלו"ק. והסכים עמו החזו"א סימן ס"ה ס"ק כ"א, נ"ו, ע"ד. אלא דלכאורה חלוקים בטעמם דבחזו"א מבואר דכיון שע"י צוה"פ חשיב כסתום הרי נעשה המבוי לרחבו יתר על ארכו ודינו כחצר שניתר בפס ד'. אמנם באבן העוזר מבואר דהוא עדין בתורת מבוי והוצרך לבאר דמועיל עומד מרובה דלא גרע מלחי, וכן מבואר ברעק"א [כו"ח סימן כ"ג] בדעת האבן העוזר שעדין הוא בכלל מבוי שיש בו דין עיקום, דיעוי"ש שתמה על האבן העוזר מדברי הרא"ש שיש דין עיקום אף במקום שתיקן בצוה"פ.

**קושיא בדברי האבהע"ז -** והקשו על דבריו מהא דמבוי עקום לשיטת רש"י שצריך תיקון בעקמומית, והרי כתב הרא"ש דאיירי הכא אפילו בניתקן בראשו בצוה"פ וא"כ אמאי צריך תיקון בעקמומית. וכתב רעק"א בכו"ח תנינא סימן כ"ג שיש לחלק בין מבוי שנפרץ לר"ה לבין מבוי שנפרץ למבוי אחר והוא שמבוי הפתוח למבוי החיבור ביניהם אינו נדון כפתח או פירצה אלא נדון כמבוי שנפרץ במילואו למבוי שבצדו ומקום העיקום אינו כפירצה בצידו אלא כהמשך וחיבור למבוי א' ארוך שהתעקם.

וכעי"ז כתב גם החזו"א סימן ס"ה סק"ה והוא הקשה שם אמאי לא נתיר את העקמומית ע"י עומד מרובה בכותל של הפירצה, דכי היכי דמהני לפירצה לו"ק ה"ה נמי שיועיל שם עומ"ר. [ובחזו"א הלך בדרכו של האבה"ע דמבוי הניתר ע"י צוה"פ בראשו אינו נאסר בפירצת ד' כיון שניתר בעומ"ר], ותי' החזו"א כהנ"ל דמבוי עקום אינו כמבוי שנפרץ מצדו למבוי אחר שנדון בו עומ"ר להתיר את הפירצה, אלא ב' המבואות הם מבוי א' שהתעקם, וממילא ל"ש לדון עומ"ר לסתום את הפירצה כיון שהכותל ממשיך לאורך המבוי שבצדו. ולכאורה יש להקשות לדבריהם מה הראיה ממבוי עקום לרב שפירצת מבוי בצדו בד', וצ"ל דלולי זה שהיה דין פירצה בד' לא היה נעשה חיבור למבוי א' ע"י פירצה זו.

**בשיטת הבית מאיר בזה –** עי' ביאוה"ל שהביא את דברי האבן העוזר דמבוי המתוקן בצוה"פ בראשו ונפרץ מצדו פחות מי' לא צריך תיקון בפירצה אלא שהביא דהבית מאיר השיג עליו מדברי הריטב"א שכתב דאף אי נימא דר"א ור"א אף במבוי הרחב מי' שתוקן בראשו בצוה"פ שרו פירצה מן הצד, אכתי מאן יימר דבי' וי"א נמי שייך רבה וזוטא, דלמא כיון ששניהם גדולים כשווים חשיבי, ומבואר דאף במבוי שיש צוה"פ בראשו אסרינן פירצה מן הצד אם לא נשתייר פס ד"ט. ובספר חו"ב ס"א ס"ק י"א כתב לדחות את ראית הבית מאיר מהריטב"א עיי"ש.

ולכאורה מדברי המג"א בסק"ד שדן במבואות שלנו אם יש להם דין חצר, ואף שמבואר בסימן שס"ג סעיף כ"ו דמבואות שלנו מתוקנים בצוה"פ, ומוכח שאף במבוי המתוקן בצוה"פ יש לאסור משום פירצה דבקעי בה רבים. וכדעת הבית מאיר. וע"ע בביאוה"ל שהביא את שיטת הגר"ז שאם תיקן את ראשו בצוה"פ ניתר הפירצה בלו"ק.

**בדין בקיעת רבים בחצר –** דעת המג"א והט"ז דבחצר אין דין בקיעת רבים ודלא כדעת האבן העוזר שכתב דאין חילוק בזה, והא דמצינו במבוי שנפרץ לחצר שרק המבוי נאסר הוא משום דאיכא שם גיפופי, ונחלקו האחרונים ביסוד הסברא שאין בקיעת רבים בחצר האם הטעם משום מעליותא דמחיצת החצר טפי ממחיצת המבוי, או דבקיעת רבים בחצר של בעלים לא שמי' בקיעה שהרי בעל החצר יכול למונעם כל שעה משא"כ במבוי. וכתב הפמ"ג דנפק"מ בחצר שארכו יתר על רחבו כיון שיש לבעליו למנוע הילוך רבים לא שמיה בקיעה ולא מבטלי מחיצה ודלא כט"ז. ובשו"ת חת"ס סימן צ"ז כתב שלפי דבריו יצא לנו נמי חומרא במבוי המרובע דבעלמא דינה כחצר והכא לענין בקיעת רבים נידונית כמבוי.

אלא שסיים החת"ס ומ"מ לדינא לא נ"ל, וע"כ ר"ל דמשום מעליותא דמחיצה הוא ודלא כסברת הפמ"ג, וכיון דמשום מעליותא דמחיצות אתינן עלה הדרין לכללין לחלק בין חצר מרובע לחצר שארכו יתר על רחבו שזה נידון כמבוי וכדעת הט"ז. וע"ע בענין זה בשו"ת מהרי"ט ח"א סימן צ"ד.

## סעיף ג'

**בדין פילוש בחצר** – בדברי השו"ע מבואר בפשטות דאין פילוש אוסר בחצר, וכ"פ הט"ז, המג"א, והבית מאיר. אמנם האבן העוזר כתב דשאני הכא שיש לחצר גיפופי וא"כ לא מחזי כמפולש. ועי' בית אפרים סימן כ"ה שתמה על דבריו דבשלמא אי נימא דבחצר אין פסול פילוש שפיר אפ"ל דאם יש גיפופים למבוי אינו מפולש, דע"י הגיפופים ניכר שנפרץ לחצר, והחצר עצמה מקום המתור הוא כיון דלית ליה פילוש, אבל אם נאמר שגם בחצר יש פילוש א"כ מאי מהני הגיפופי סוף סוף יש פילוש מרה"ר לרה"ר דרך המבוי והחצר. ועיי"ש ממש"כ ליישב עכ"פ לדינא נקט הבית אפרים דלא כהאבהעו"ז. וע"ע לעיל ריש סימן שס"ד משכ"ב בדעת הרמ"א והמשנ"ב שם.

**שיטת הרשב"א בדין פילוש בחצר -** ועי' באבהעו"ז ובבית מאיר שהביאו דברשב"א בעבוה"ק ש"א פי"ד מפורש להדיא כדבריו שיש פילוש בחצר להצריך צוה"פ בצד א', אלא שיש להעיר דיעוי' בדבריו ש"ב פ"א שכתב דבמבוי מפולש צריך דלת ולא סגי בצוה"פ [וכתב שיש חולקים וסוברים דגם בה סגי בצוה"פ ולראשון דעתי נוטה]. ומבואר דאפילו אי נימא שיש פילוש בחצר אינו פילוש גמור, וכעי"ז כתב הרעק"א בכו"ח סימן כ"ג דאף לאבהעו"ז לא יהיה דין פילוש בחצר עקומה משא"כ במבוי. וכ"כ הבית אפרים בתשובה כ"ה עיי"ש.

וע"ע ברשב"א שם ש"א סימן י"ג נפרצה משתי רוחותיה צריך שיהיה הרוח הא' עומד מרובה וכו ומבואר דמהני בחצר עומ"ר ולא צריך דוקא צוה"פ, ואילו במבוי ודאי דלא מהני ליה עומ"ר וכנ"ל, ואפשר דיש חילוק לרשב"א אם החצר מפולשת לרה"ר דבעי צוה"פ או בחצר המפולשת לכרמלית דסגי בעומ"ר, דאע"ג שבמבוי אין חילוק בזה כמש"כ הרשב"א בש"ב ס"א, אפ"ה אפ"ל דשאני חצר שאין בה בקיעת רבים כמו במבוי ומש"ה דוקא במפולש לרה"ר דיש בה בקיעת רבים. אבל מבוי שעביד להילוך רבים גם במפולש לכרמלית שייך בו בקיעת רבים. וע"ע בחידושי הר"ן דף יא. דאיסורא דחצר תליא בפרוץ מרובה, אבל במבוי מפולש אסור אפילו עומ"ר, אלא דבריטב"א יא. מבואר דאפילו בפרוץ מרובה בב' רוחות סגי בב' פסין להתיר החצר, וכן פסקו הגר"ז והמשנ"ב בסימן שס"ד סק"ד אמנם הבית מאיר והחזו"א סימן ס"ה ס"ק ל"ג נקטו כהרשב"א והר"ן בענין זה. וע"ע לעיל ריש סימן שס"ד משכ"ב.

**שיטת תוס' בדין פילוש בחצר -** עוד הביא האבהע"ז ראיה שיש פילוש בחצר מתוס' בדף צד. ועי' בית מאיר ד"ה תו שכתב וז"ל ומה שהביא תו ראי' מדהחליטו התוספות [צד. ד"ה מאי] דחצר מפולש צריך צורת הפתח ואילו דין מבוי משונה מחצר מנין להם. בזה דבריו יותר תמוהים וכי סלקא אדעתא דחצר מפולש משני צדדין ואין לכל המקום יותר משני מחיצות יהא מוכשר לטלטל על ידי שני פסין או פס ארבע שהוא פרוץ מרובה על העומד הא לא קיימא לן כר' יהודה דשני מחיצות דאורייתא ופשיטא דצריך צורת הפתח ברוח שלישי וכו' עיי"ש. אלא דלכאורה כוונת האבהע"ז להביא ראיה מסוף דברי התוס' שחזרו והקשו ואע"ג דהשתא כשנפרצה הוי מפולש וכו' עיי"ש במהרש"א. אמנם יעוי"ש בתוס' הרא"ש ובתוס' רבינו פרץ שמבואר להדיא בדבריהם דכל שהעומ"ר אין לחוש כלל לפילוש בחצר וכהבנת הבית מאיר דכוונת תוס' לאסור פילוש רק באופן שהפרוץ מרובה. ועיי"ש שהביא האבן העוזר עוד ראיה מתוס' דף יא. ד"ה חצר.

**בטעם הדבר שאין פילוש בחצר –** דעת המג"א והט"ז דבחצר אין דין בקיעת רבים ודלא כדעת האבן העוזר שכתב דאין חילוק בזה, והא דמצינו במבוי שנפרץ לחצר שרק המבוי נאסר הוא משום דאיכא שם גיפופי, ונחלקו האחרונים ביסוד הסברא שאין בקיעת רבים בחצר האם הטעם משום מעליותא דמחיצת החצר טפי ממחיצת המבוי, או דבקיעת רבים בחצר של בעלים לא שמי' בקיעה שהרי בעל החצר יכול למונעם כל שעה משא"כ במבוי. וכתב הפמ"ג דנפק"מ בחצר שארכו יתר על רחבו כיון שיש לבעליו למנוע הילוך רבים לא שמיה בקיעה ולא מבטלי מחיצה ודלא כט"ז. וכן נקט החזו"א סימן ס"ה ס"ק ל"ג.

ובשו"ת חת"ס סימן צ"ז כתב שלפי דבריו יצא לנו נמי חומרא במבוי המרובע דבעלמא דינה כחצר והכא לענין בקיעת רבים נידונית כמבוי. אלא שסיים החת"ס ומ"מ לדינא לא נ"ל, וע"כ ר"ל דמשום מעליותא דמחיצה הוא ודלא כסברת הפמ"ג, וכיון דמשום מעליותא דמחיצות אתינן עלה הדרין לכללין לחלק בין חצר מרובע לחצר שארכו יתר על רחבו שזה נידון כמבוי וכדעת הט"ז. וע"ע בענין זה בשו"ת מהרי"ט ח"א סימן צ"ד.

**בדין פילוש במבואות שלנו שדינם כחצר –** עי' מג"א שכתב להסתפק במבואות שלנו שדינם כחצר האם הוא גם לענין דלית בהו פילוש, וסיים ויש להחמיר וכן הביא המשנ"ב בשם הבית מאיר, וכ"פ הגר"ז בסימן שס"ד ס"ט והמשכנות יעקב בסימן קכ"ד עיי"ש.

אמנם החזו"א בסימן ס"ה ס"ק נ"ב מיקל בזה, [ובסימן ע"ט סק"א כתב דהמחמיר בזה תע"ב, ובסימן צ' ס"ק כ"ג כתב דיש מקילין בזה]. ובהגהות החת"ס כתב שהמהרי"ט בח"א סימן צ"ד מיקל בזה ולא שבקינן פשיטותא דהמהרי"ט מפני ספיקו של המג"א. וכן נקט לקולא השו"מ ח"ב סימן פ"ו.

**בדברי הפמ"ג בפירצת ד' במפולש לכרמלית –** עי' ביאוה"ל ד"ה צריך שהביא מהפמ"ג דאף בפתוח לכרמלית י"ל דמבטל לפתח וצריך תיקון שם, ויראה דבתיקון לחי או קורה שם סגי עכ"ד. ובפשטות כוונתו דרק בפתוח לכרמלית מיקל הפמ"ג אבל לא בפתוח לרה"ר, ומבואר שפילוש לכרמלית קיל טפי דאין בו בקיעת רבים כ"כ, והנה לכאורה בריש סימן שס"ד הביא הט"ז שם את דברי המהרי"ו שאין דין מבוי עקום בפתוח לכרמלית ונחלקו עליו המ"ב והט"ז ולכאורה הם הם דברי הפמ"ג כאן וצ"ע.

עוד צריך לבאר מה מועיל הלחי הרי בלא"ה יש עומ"ר ומה מוסיף הלחי, והא דמצינו בדברי הרא"ש בסימן ו' שצריך במבוי עקום תיקון של לחי בעקמומית ואע"פ שכבר יש עומ"ר, אינו ראיה לנד"ד דהתם חשבינן ליה כמבוי ישר שהתעגל ואין שם עומ"ר. וכעי"ז הקשה הבית מאיר על דרכו של הגר"ז שמועיל צוה"פ מצד אחד ולו"ק בצד השני. וכן צ"ב מה שהביא המשנ"ב את דברי הפמ"ג ולכאורה זה סתירה למה שהביא בשם הרשב"א והריטב"א דאין לו"ק מתירין את הפירצה.

והביאור בזה דהתם איירי בפירצה גמורה כגון בקרן זוית או כשאין פס ד', ובזה אמרינן דאין לו"ק מתירים את הפירצה, אבל בנפרץ מצדו אין זה פירצה דפירצה היא רק בי' אך כיון שבקעי בה רבים נעשה לדרך הרבים כמש"כ הלבוש ולזה סגי בלו"ק להתיר.

## סעיף ג'

**בגדר הדין במבוי שנפרץ לחצר ונפרץ החצר כנגדו –** מבואר בגמ' שרבה אוסר מבוי שנפרץ לחצר ונפרצה החצר כנגדו, וכתב רש"י שהטעם משום דמחזי כמפולש, אך מעיקר הדין לכו"ע הוי רה"י, ולכאורה יל"ע הרי למבוי אין רק ב' מחיצות שרוח שלישית פרוצה לגמרי, וביאר החזו"א [במכתבים להגר"א פלצינסקי מכתב ב' וג'] דמכאן ראיה ליסוד שרשות גודרת, שאע"פ שהחצר מפולשת כנגדו וא"כ אין למבוי אלא ב' מחיצות בלבד, אפ"ה נחשב המבוי כסתום, אלא דלהחזו"א שם היינו אפילו באופן שברוח שכנגד הפרוץ מרובה מהני ובלבד שלא יהיו הפרצות זו כנגד זו, והעומ"ר של החצר הוא בשאר רוחות, אמנם הגרא"פ שם השיב לו דההיתר הוא מחמת העומ"ר שיש ברוח שכנגד], וע"כ דכיון שהחצר גדורה גם המבוי נחשב גדור ע"י החצר. וכ"כ האבני נזר בסימן רפ"ט סק"ה. [ואם יש פילוש בחצר צ"ל דכיון שהם מקומות חלוקים לא שייך להחשיבם כפילוש גמור].

**שיעור כניסת כתלי המבוי לתוך החצר –** עי' ביאוה"ל דלכל היותר די בג' טפחים, ובחזו"א בסימן ס"ז ס"ק י"ב נקט דסגי בכל שהוא, והביא שם שכ"ה בהגהות הב"ח, אמנם בפי' הר"ח מבואר שצריך ג"ט אלא שסיים דאין לסמוך על הראשונים שנדפסו מחדש. אמנם צ"ע דרש"י בדף ט: כתב דבעי ב' או ג' אמות ובריטב"א שם פי' דכוונת רש"י שנכנסין הרבה לפנים כי היכי דלא נימא לבוד מן העודף כלפי הגפופין.

**ביאוה"ל ד"ה ומותר -** המג"א בסק"ז הביא להלכה את דברי התוס' דמבוי הכלה לרחבה שפתוחה לרה"ר אינה יכולה לאסור על החצר דדוחין אותם לרה"ר, וכן פסק הביאור הלכה. ועי' בית מאיר שהשיג על המג"א דהרי הכא אינם רגילים במבוי וא"כ אי"צ לסברת כופין על מידת סדום, ובאמת בביאוה"ל הקדים והוסיף ואפילו אם רגילים בני החצר לעבור שם אינם אוסרים כיון שיש להם דרך אחר לרה"ר וכמש"כ המג"א וכ"ה בגר"ז.

והאבן העוזר הקשה על המג"א מסוגיא ערוכה בדף סז: דמבואר דלא כייפינן ליה בפתוח ליותר מבית סאתיים, והטעם דאינם שווים לגביו שהרי במבוי יכול להשתמש בכלים ששבתו בחצר, ואילו לקרפף יותר מב"ס אינו יכול לטלטל כלל. וכ"ה בשו"ע סימן שפ"ט. ומש"ה נקט האבהעו"ז דגם בגוונא דתוס' פשיטא דלא כייפינן, ודברי התוס' הם לרב דסבר בשבת קל. דבלא עירבו אסור לטלטל במבוי כמו ברה"ר [דהיינו גם כלי החצר והמבוי]. אבל באמת לדידן אין כופין.

**בשיטת המשנ"ב דבלחי הנראה מבחוץ צריך מיגו -** בשו"ע איתא דבמבוי שנפרץ לרחבה יתרה על ב"ס שלא הוקפה לדירה דינו כאילו נפרץ לכרמלית, וכתב המשנ"ב ס"ק כ"ד דאפילו אם אין כתלי המבוי נכנסין בתוך הרחבה לא מהני הגיפופין להיות מותר לטלטל בה, דכיון שלא מהני הגיפופי להתיר את הרחבה אינם מועילים גם להתיר את המבוי. אמנם החזו"א סימן פ"ח ס"ק י"א כתב שגם ברחבה אפשר להתיר המבוי מדין נראה מבחוץ. ונחלקו בזה תוס' דף כד: ד"ה ההיא והריטב"א שם ד"ה אלא.

ויש להקשות ממש"כ המשנ"ב בסימן שנ"ח ס"ק צ"ו דמיירי שכותלי הקרפף נכנסין לתוך חלל החצר מבפנים, או שהיו כתלי החצר שבצד זה ובצד זה יתרים על רוחב הקרפף ד"א, ואם לאו אי"ז נקרא נפרץ במילואו, ומקורו מהרשב"א והריטב"א שהקשו אמאי לא מהני גפופי החצר להתיר גם את הקרפף, ועי' מהרש"א בתוס' כ"ה ד"ה וכי שכתב דכיון דלגבי החצר אין בעיה של מייתרו לא שייך לדון כלפי זה מיגו, ועי' הגהות רעק"א שהביא את דברי המהרש"א. עכ"פ מבואר דהמשנ"ב פסק כהראשונים שם דלא בעי מיגו. וכ"ת דהתם ג"כ יש מיגו אלא דסבר המהרש"א שצריך שהגיפופי יועילו בחצר באותו היתר ובזה סבר המשנ"ב דסגי בזה שהם מועילים לחצר אפילו לדבר אחר, ומש"ה באמת יש מיגו, א"כ צ"ב אמאי כתב המשנ"ב דהא דלא אמרינן שם דנראה מבחוץ ושווה מבפנים מועיל משום דאיירי שהגיפופין הם ד"א, ולכאורה ברשב"א דף י. [ועי' היטב בחזו"א הנ"ל] דבמקום שמועיל מדין לחי מהני אפילו בד' אמות וצ"ע.

**שיטת המשנ"ב והחזו"א בלחי הנראה מבחוץ כמין ת -** קיי"ל בסי' שס"ג סעי' ט' דלחי הנראה מבחוץ ושוה מבפנים מהני, ונחלקו הראשונים בצורתו, שיטת רש"י [ט:] להתיר באופן שהלחי דק מעובי הכותל ומעמידו בחלק הפנימי של עובי הכתל ומהני כיון שהוא ניכר למי שעומד בצדדי המבוי מבחוץ, אמנם תוס' שם הקשו על פי' זה והביאו דריצב"א תי' דעת רש"י ומש"ה לא דחו פי' רש"י. והרא"ש הכריע דלא כרש"י ונראה מבחוץ היינו שמעמיד את הלחי כנגד עובי הפנימי של הכותל, שהוא ניכר לעומדים בחוץ כנגד חלל המבוי.

אמנם הב"י שם פי' באופ"א את שיטת רש"י והוא דנראה מבחוץ היינו כמין **ת** ובזה נחלקו תוס' והרא"ש, ועיי"ש בב"ח ד"ה לא שנא שחולק על הב"י וס"ל דנראה בחוץ כזה לא חשוב לחי לכו"ע, לפי שנראה בחוץ צריך שיהיה נראה להעוברים בר"ה לפני המבוי וזה אינו נראה אלא להעומדים או עוברים מאחורי המבוי. ועיי"ש שכ"כ גם בשם תשו' מהרי"ל חביב. ובקרבן נתנאל סימן י"א סק"ב חולק על הב"ח והוכיח מרש"י בסוכה יט. ד"ה דאמר דגם נראה מבחוץ כזה מהני להתיר המבוי עיי"ש. ולדינא החמיר הרמ"א שם כדעת תוס' והרא"ש שלא מהני באופן זה עיי"ש. וע"ע בחזו"א סימן ס"ז סק"ג שהביא את דברי הקרבן נתנאל בפ"ק סימן י"א ס"ק ב' – ד' שלחי הבולט החוצה כמין **ת** כשר, והחזו"א תמה ע"ז שא"א להכשיר לחי זה כיון שאינו ניכר בתוך המבוי ועוד שעובי כותל המבוי חוצץ בין הלחי למבוי, ועיי"ש בסק"ד שאם ניכר שהלחי מתחיל מתחילת עובי הכותל מהני לרש"י.

**ולכאורה מדברי המשנ"ב** שכתב דבעינן שיכנסו כתלי מבוי לתוך החצר ובלא"ה מהני הגיפופין מדין לחי, וכ"כ **הביאוה"ל** ד"ה וכגון שנכנסו שכתב בשם האחרונים דאם יהיה פחות מג"ט בין כתלי המבוי שנכנסו אמרינן לבוד ומהני בתורת לחי, מבואר דאפילו שהלחי מאחורי המבוי מהני. [ויש לדון האם הכונה שבאופן זה מצרפין ללחי גם כותלי אורך החצר וממילא דנראה להעומדים נגד חלל המבוי, או שהגפופי הם הלחי כדמשמע מלשון השו"ע והמג"א דנקטי גיפופין ועי' להלן].

אלא דלכאורה יל"ע הרי לעיל בסימן שס"ג ס"ט פסק הרמ"א לחומרא כשיטת תוס' עיי"ש במשנ"ב, וכבר הקשה כעי"ז המהרש"א דף ט: בתוס' ד"ה כותל כו' לשיטת התוס' והרא"ש שכ' דנראה מבחוץ לא חשיב לחי כיון שאינו נראה לצד חלל המבוי אלא להעומדים בחוץ, א"כ מה פריך קטנה נמי תשתרי בנראה מבחוץ, הא שם לא נראה כלל לצד חלל המבוי אלא מצד חוץ ומכש"כ דל"ה לחי, ותי' דהתם מקרי נראה לקטנה כיון דגדולה נמי משתריא בהו עיי"ש. וזה התי' גם לשיטת הב"ח, דבהך דמבוי שנפרצה לחצר וכן בחצר קטנה שנפרצה לגדולה מגו דהוי לחי להתיר החצר שנראה לו מבפנים מהני נמי להתיר המבוי או חצר הקטנה אף דבלא"ה לא חשיב לגבייהו נראה מבחוץ, ומעתה כן הוא גם בנ"ד דמגו שהלחי מתיר את החצר שלגביו הוא נראה מבפנים, מתיר נמי את המבוי. **וכן מבואר במשנ"ב ס"ק כ"ד דדוקא כשיש מיגו מהני הגיפופין להתיר.**

אבל להחזו"א עדין קשה הרי איהו ס"ל כהריטב"א כאן שמהני הגיפופי ולא בעינן מיגו [ודלא כהמשנ"ב הנ"ל], ובשלמא על הריטב"א והרשב"א אין להקשות מחצר קטנה שנפרצה לגדולה דאינהו ס"ל כרש"י דלחי כמין ת' מהני ודו"ק. ועי' משכ"ב בחזו"א סימן ס"ז ואכמ"ל.

**בדין לחי שאינו דבוק למבוי -** עיין חזו"א סז ו בלחי שאינו דבוק דלא מהני כיון שיש הפסק כרמלית אמנם ברשב"א ש"א סס"ז כתב שמהני וכ"כ הגר"ז שס"ג ט"ז והתו"ש שס"ג ט"ז

**בדין כתלי מבוי שנכנסו לחצר ואין ג"ט ביניהם -** עי' ביאוה"ל הנ"ל ומבואר שאם אין ג"ט בין כתלי המבוי לכתלי החצר מהני הגיפופי להתיר את המבוי גם כשנכנסין כתלי המבוי לחצר, ויש לדון איפה נמצא הלחי האם ע"י הלבוד אמרינן דכמאן דמליא דמי וממילא הלחי הוא בראש המבוי [ציור א'], או שהגיפופי עצמם הם הלחי [ציור ב']. ולכאורה יעוי' ברשב"א דף ט: וז"ל ומיהא איכא למשמע דאפי' למ"ד נראה מבחוץ ושוה מבפנים נדון משום לחי דוקא כשהוא מבחוץ לראש המבוי דאז איכא הכירא אבל כשהלחי נתון באחורי המבוי באמצע אינו מתיר מבפנים מכנגדו למעלה לפי דליכא הכירא כלל כו' עכ"ל, אמנם עדין אפ"ל דמהגיפופי עד מקום שנכנסו הכתלים נעשה לחי עבה ומתיר מחודו הפנימי.

ונראה שנחלקו בזה המשנ"ב והחזו"א בסימן שנ"ח סעיף י"ג, דקיי"ל בקרפף שנפרץ לחצר דמקום המחיצה מייתרו, וכתב שם המשנ"ב [ס"ק צ"ו] דדוקא כשנכנסין כתלי הקרפף לתוך החצר או בגיפופי יותר מד"א, דבלא"ה אמרינן דשוה מבפנים ונראה מבחוץ הוי לחי, ובחזו"א כתב דלא בעינן לזה רק באופן שכל עובי כותל הקרפף עמד באויר החצר [ציור ג'] דאז מן הגיפופין ולפנים ליכא ב"ס, אבל כשכותל הקרפף היה ישר [ציור ד'] בזה לא מהני הגיפופי כיון שמתחילת הגיפופי יהיה יותר מב"ס. ומבואר שנחלקו המשנ"ב והחזו"א האם אנו דנים מחודו החיצון של הגיפופי או מחודו הפנימי, ולכאורה סברת החזו"א דכיון שכל יסוד המחיצה הוא משום שנראה מבחוץ מש"ה הלחי הוא לפי המקום ששם נראים הגיפופי.

![תמונה לממ 2](data:image/jpeg;base64...)![תמונה לממ 2](data:image/jpeg;base64...)![F:\תמונות למ''מ.jpg](data:image/jpeg;base64...)![F:\תמונות למ''מ.jpg](data:image/jpeg;base64...)א ב ג ד

## סעיף ד'

**האם מותר להשתמש תחת הקורה ונגד הלחי כשיש שם ד"ט -** קיי"ל דמותר להשתמש תחת הקורה וכנגד הלחי והני מילי בפתוח לרה"ר אבל בפתוח לכרמלית אסור, ונחלקו הראשונים האם בפתוח לרה"ר ההיתר הוא מדין מקום פטור, או שההיתר הוא משום שחודו החיצון סותם, ונפק"מ כשנגד הלחי יש ד"ט דאם ההיתר משום חודו החיצון ה"ה כשיש שם ד"ט, אבל להסוברים שההיתר משום מקום פטור ה"מ בפחות מד"ט אבל ביותר הוי כרמלית, ולדינא עי' רעק"א ומשנ"ב שהביאו ב' שיטות בזה ולא הכריעו. אמנם בפשטות נראה מסתימת דברי השו"ע דס"ל דמהני גם ביותר מד"ט.

וצריך לבאר להשיטות הסוברות דההיתר הוא משום דחודו החיצון סותם אמאי בפתוח לכמלית אסור, ועי' קהילות יעקב סימן ד' שכתב לבאר ע"פ דברי רבינו יהונתן שכתב דכוונת הגמ' מצא מין את מינו שבכרמלית דרבנן חיישינן דאי שרית לטלטולי תוך הפתח אתי לטלטל גם בכרמלית הסמוך לו. אמנם הרשב"א בעבודת הקודש ש"א סי"א כתב מבוי הפתוח לרשות הרבים והכשירו בלחי מותר להשתמש אפילו בין הלחי, שמקום הלחי נמשך אחר המבוי ונחשב מכללו וחודו החיצון של לחי סותם. היה פתוח לכרמלית, מה שהוא כנגד הלחי נגרר אחר הכרמלית שהוא מינו ולפיכך אסור להשתמש בין הלחי. ולכאורה אם כוונתו דחודו החיצון סותם כפשוטו אמאי הוצרך הרשב"א לסברא שמקום הלחי נמשך אחר המבוי, אלא ע"כ דמדאורייתא ודאי כל מחיצה גודרת לפנים ממנה, אלא דמקום המחיצה עצמו נטפל לרשות שהוא גודר אא"כ הוא מינו למקום אחר שאז הוא נטפל אליו, [וכעין הק"ו שמצינו בשבת צט: לאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, ועיי"ש בתוס' שכתבו לחלק בענין זה בין פתוח לרה"ר לפתוח לכרמלית ודו"ק]. וכן יש לדייק בדברי המשנ"ב שכתב בדעת הסוברים דגם כשיש ד"ט מותר להשתמש תחת הקורה וכנגד הלחי משום דבטל לגבי פנים, [ולשון זה למד המשנ"ב מתוס' בשבת ט. עיי"ש], ואי נימא דעיקר הסברא משום דחודו החיצון סותם כפשוטו אמאי צריך לומר דבטל לגבי פנים, וע"כ כנ"ל. וע"ע חזו"א סימן ס"ו סק"ד, וסימן ס"ז ס"ק י"ז.

**האם מ"ד חודו החיצון מודה שגם חודו הפנימי יכול לסתום –** בגמ' מבואר דאמר רב חסדא גבי נעץ ב' יתדות וכו' לדברי המתיר אסור, והיינו דמאן דסבר דחודה החיצון מתיר אין כאן קורה הדבוקה למבוי, ובפשטות משמע דרבא לא פליג בזה, ומבואר שאם חודה החיצון אינו יכול לסתום הקורה פסולה ולא משתמשים בחודה הפנימי, [ועי' משנת ר' אהרן שבת סימן ז' שנקט דרבא פליג גם בזה על ר"ח וס"ל דהיכא דלא מהני חודה החיצון יועיל חודה הפנימי וצ"ע]. וכבר נתבאר לעיל שבפשטות משמע דדעת השו"ע דקיי"ל שתחת הלחי והקורה מותר אפילו כשיש שם ד"ט והטעם כיון שחודו החיצון סותם, אמנם יעוי' בשו"ע סימן שס"ג סעיף י"ג גבי לחי המושך דאם הוא פחות מד"א נדון משום לחי ומותר להשתמש מחודו הפנימי, ומבואר שם דמחודו החיצון אינו יכול להתיר כיון שאין כותל כנגדו. ומבואר להדיא דלמ"ד חודו החיצון סותם חודו הפנימי ג"כ סותם. ועי' חזו"א סימן ס"ז ס"ק י"ז שכתב לחלק בזה בין לחי שלכו"ע עיקר הגדירה היא בחוד הפנימי, אלא דמ"ד חודו החיצון סבר דנטפל מקום הלחי למבוי, אבל בקורה חודו החיצון סותם כפשוטו.

אלא דלכאורה יל"ע לפ"ז אמאי אסר השו"ע תחת הקורה בפתוח לכרמלית [ובאמת הביאוה"ל מצדד להקל כדעת הראב"ד [והרמב"ן] שמיקל תחת הקורה בפתוח לכרמלית] אבל לדעת השו"ע שמחמיר צ"ע הרי נתבאר שצ"ל דבקורה חודו החיצון סותם כפשוטו, וא"כ אין לחלק בין פתוח לכרמלית לפתוח לרה"ר.

ואפשר דגם בקורה אין הפשט שחודו החיצון סותם כפשוטו ממש, ובאמת גם בקורה עיקר הגדירה של הקורה היא לגדור לפנים מן הקורה, אלא דיש חילוק בין לחי לקורה דבלחי ע"י שהוא גודר לפנים ממנו אמרינן דהוא עצמו ג"כ נטפל למבוי ונחשב גדור. [וכעין הק"ו דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, דמבואר שמקום המחיצה דם נחשב גדור]. אלא שבקורה שפועלת מדין פי תקרה כמבואר בתוס' דף פו. בזה אדרבה הגדירה מתחילה בזה שהיא גודרת את עצמה, ועי"ז היא גודרת את המבוי, וממילא אם היא לא גודרת את עצמה כיון שחודה החיצון אינו גודר ממילא אינה יכולה לגדור את המבוי.

**עוד בהנ"ל למ"ד חודה החיצון האם בקורה שייך לומר שגם חודה הפנימי יתיר -** עי' באחרונים [פמ"ג סימן שס"ג משב"ז סק"ט, והגהות חו"י על הרי"ף, משנת ר' אהרן שבת ס"ז] שדנו האם למאי דקיי"ל מותר להשתמש תחת הקורה יש נפק"מ בסברת רבא דבעינן קורה ע"ג מבוי, ובפמ"ג כתב דלדעת הרמב"ם שאסר תחת הקורה בפתוח לכרמלית יש נפק"מ דכיון שאסור להשתמש תחת הקורה ממילא צ"ל שחודה הפנימי יתיר, ומבואר דגם בקורה אפשר להתיר ע"י חודה הפנימי. וגם בזה יש להעיר דלכאורה דברי הפמ"ג נסתרים מדברי רב חסדא וצ"ע. [ואפש"ל דרב חסדא איירי בפתוח לרה"ר מקום הקורה אינו נטפל לרה"ר אלא למבוי, וממילא הגדירה של המבוי הוא בחודה החיצון ששם ניכרת ההבדלה, משא"כ בפתוח לכרמלית ההבדלה לא ניכרת בפי תקרה אלא רק מאחרוי הפ"ת דהיינו בזה שנמצא מאחורי מקום שיש בו פ"ת ובכה"ג חודו הפנימי סותם וא"ש דברי הפמ"ג].

**בדין תחת הקורה בפתוח לכרמלית –** עי' משנ"ב וביאור הלכה שצידד להקל כדעת הפוסקים שנקטו כהרמב"ן והראב"ד דתחת הקורה מותר אפילו בפתוח לכרמלית וכ"פ בסימן שמ"ו ס"ג עיי"ש. ומה שהוסיף שכן מבואר גם ברש"י, תוס', והרא"ש בפ"ק דשבת, לכאורה יש לחלק דלתוס' יסוד הסברא הוא משום דלגבי קורה לא שייך הגזירה [או דשפיר שייך לדון בה חוד החיצון וחוד הפנימי כמש"כ הר"ן, או דקורה משום היכר], אבל הראב"ד מתיר מדין חודה החיצון דסבר כהרמב"ם והרי"ף. [דליכא למימר שסבר כתוס' שהרי לא השיג על הרמב"ם רק במה שאסר בקורה, אבל לא השיג עליו במה שהתיר בלחי יותר מד"ט בפתוח לרה"ר.

**אם שיעור ד"ט נמדד מחודה הפנימי של הקורה או מחודה החיצון -** עי' מג"א סימן שמ"ו סק"ד דבאיסקופה שבפתח מבוי אי"צ שתהיה כולה מקורה אלא אפילו אם רק חציה החיצון מקורה אמרינן פי תקרה כיון שמשפת הקורה עד הדלת יש ד"ט, וממילא שם מבוי עליה ומצטרף עם המבוי והקורה מתירתו. ובביאוה"ל שם תמה עליו דאם איירי בפתוח לרה"ר הרי מבואר בתוס' דאפילו בפתח נעול אם אין ד"ט מותר דהוי מקום פטור, וע"כ מיירי המג"א בפתוח לכרמית, וצ"ע דהא קיי"ל הכא דבפתוח לכרמלית אסור להשתמש תחת הקורה. ובחזו"א סימן ס"ו ס"ק י"ד תי' דבאמת איירי בפתוח לרה"ר וכוונת המג"א שאין ד"ט משפת הקורה הפנימי לדלת, אבל מתחילת הקורה יש ד"ט ומש"ה אינו מקום פטור, אבל בכדי שתועיל הקורה צריך שיהיו ד"ט משפת הקורה הפנימית עד הדלת. [ולכאורה לפ"ז אפ"ל נמי דאיירי בפתוח לכרמלית וכוונת המג"א להתיר ע"י ד"ט מחודה הפנימי]. והמשנ"ב סבר שהוא מתירה מחודה החיצון.

**לטלטל מתחת הקורה או כנגד הלחי לכרמלית –** עי' ביאוה"ל שכתב ומ"מ לענין להוציאו לחוץ אפשר דאסור דמן התורה רה"י גמור הוא, אכן לפי מה שנתבאר בסימן שמ"ו ס"ג שמותר להוציא מקרפף יותר מב"ס שלא הוקף לדירה לכרמלית לכאורה מותר ויל"ע. ובחזו"א תמה עליו מתוס' בשבת ט. שמבואר להדיא שמותר והביאוה"ל עצמו הביא דבריהם בסימן שמ"ו ותמה על הבית מאיר שלא הביא ראיה מתוס'. [וקצ"ע דיעוי"ש בבי"מ שציין למש"כ בסימן שע"ד ס"ב ושם הביא את התוס' בשבת אלא שהקשה ע"ז מתוס' בדף כה: עיי"ש], וע"ע בתו"ש ס"ק כ"א דג"כ פשיטא ליה להיתר אמנם בסימן שע"ד ס"ב נוטה התו"ש לאיסור. וע"ע בביאוה"ל שם דמסיק ג"כ לאיסור וצ"ע.

ולכאורה יש לחלק בין קרפף שדינו ככרמלית ומש"ה מותר להוציא ממנו לכרמלית, לבין תחת הקורה ונגד הלחי שבעצם המקום יש לו גדירה [מדין נטפל למבוי או מדין מקום מחיצה וכנ"ל] אך כיון שאפשר להטפילו גם לכרמלית א"א לחלקו מהכרמלית ע"י גדירה מועטת זו, אבל מאידך יש לו גם שייכות למבוי, וא"כ אפש"ל שלא החמירו חכמים רק לא להתיר לטלטל שם אבל לא נעשה כרמלית גמורה להתיר לטלטל ממנו לכרמלית ודו"ק, וגם תוס' בשבת דאיירו בין הלחיים אי"ז ראיה לכאן דהתם איירו בפתח נעול וא"כ לא שייך להטפיל את בין הלחיים למבוי וכל ההיתר לטלטל שם הוא רק מדין מקום פטור, וכשיש שם ד"ט הרי כרמלית גמורה ומותר לטלטל משם לכרמלית**.** [ומש"ה לא הזכיר הביאוה"ל את דברי התוס' כאן רק בסימן שמ"ו ובסימן שע"ד, אלא דעדין צ"ע בדברי הביאוה"ל בסימן שע"ד שמסיק לאיסור וכ"כ במשנ"ב סימן שס"א סק"ו, ואילו בסימן שמ"ו מסיק להיתר].

אמנם מש"כ המשנ"ב בסימן ש"ס סק"ה להחמיר אינו ראיה דהתם איירי כשיש מחיצה אלא שהיא מחיצה גרועה ומש"ה גרע טפי, ויתכן דבזה כו"ע מודו דאע"ג שפסלו חכמים מחיצה זו אפ"ה אין לטלטל ממקום זה לכרמלית.

**בדין קורה רחבה ד' –** עי' מג"א שהביא את דברי הב"י שכתב בשם הסמ"ג והסמ"ק דאם הקורה רחבה ד' אמרינן פ"ת, ובב"י בי' דקאי בפתוח לרה"ר ועשה מחלוקת בין הרשב"א והסמ"ג וסמ"ק, ועי' חזו"א סימן ס"ו ס"ק י"ז שתמה הרי בפתוח לרה"ר מותר גם בפחותה מד' מדין מקום פטור, וע"כ כהמג"א דהסמ"ג והסמ"ק איירו בפתוח לכרמלית, אלא שס"ל כהמאירי דלא בעינן בריאה. ועי' פמ"ג שהשיג ע"ד המג"א דכי היכי דבלחי אע"פ שהוא משום מחיצה אפ"ה בפתוח לכרמלית אמרינן מצא מין את מינו, א"כ ה"ה קורה רחבה ד' ליתסר בכרמלית וע"כ דברה"ר קאי עכת"ד, ובשעה"צ ציין לדבריו. ולכאורה כוונתו דפי תקרה אינו יוצר היכר לחלק בין במקומות, דכי היכי דלחי שהוא מחיצה דאורייתא אינו מחלק בין המקומות.

**אי בעינן רחבה ד' ובריאה -** ועי' במחצית השקל [ופמ"ג] שכתבו דהנפק"מ בין הרשב"א והסמ"ג וסמ"ק האם צריך קורה רחבה ובריאה או דסגי ברחבה, דמצינו שיטת הרשב"א [עבודה"ק ש"א י"א] דדוקא ברחבה ד' ובריאה לקבל מעזיבה, אמנם המאירי כתב דברחבה ד' מותר להשתמש תחתיה גם בפתוחה לכרמלית משום דאמרינן פ"ת, ולא הצריך שתהא בריאה, ועי' גאון יעקב ריש עירובין שביאר בדעת הירושלמי דאמלתרא היינו קורה רחבה ד' שמועילה מדין פ"ת. ועי' באור גדול סימן נ"ה שהאריך בשיטות הראשונים והפוסקים בזה.

## סעיף ה'

**בדין ישיבה בראש המבוי כשאין לו חפץ בידו –** עי' תוספת שבת ס"ק כ"א שדייק מלשון הגמ' והטור שאסור לישב בראש המבוי גם כשאין חפץ בידו, ועי' שעה"צ ס"ק כ"ג שהביא דשיטת הב"ח שמתיר לישב בראש המבוי בפתוח לכרמלית. ובתו"ש שם ביאר דמלשון הב"ח משמע שסבר דלא נאמר איסור זה רק כשיושב וחפץ בידו, אבל לישב בלא חפץ מותר ומש"ה התיר בפתוח לכרמלית, שכתב וז"ל דכשפתוח לכרמלית מותר לישב שם דהא ודאי אין שום חפץ בידו דהא אסור להשתמש שם כמש"כ בס"ד עכת"ד, וחזר ודחה דבאמת אפ"ל דאסור לישב גם כשאין חפץ דלא פלוג, אלא דבכרמלית לא שייך עיקר הגזירה שהרי אסור להשתמש שם וממילא לעולם לא יהיה חפץ בידו.

**לישב בראש מבוי הפתול לכרמלית -** מג"א כתב [וכ"פ המשנ"ב] שאסור לישב הראש המבוי בין בפתוח לרה"ר ובין כשפתוח לכרמלית שמא יתגלגל החפץ מידו, משא"כ בפתח החצר שיש היכר מותר ליש בין בפתוח לרה"ר ובין בפתוח לכרמלית. ובשעה"צ הביא את שיטת הב"ח שמתיר בפתוח לכרמלית וכתב דמלשון השו"ע משמע כהמג"א, ולכאורה כוונתו להקשות דמבואר להדיא דבפתח החצר בפתוח לכרמלית מותר רק משום דאית ליה היכרא, [עי' מג"א] ובתו"ש דחה דאיירי במשקוף רחב ד' דשפיר אמרינן ביה פי תקרה בחודו החיצון ומש"ה גם בפתוח לכרמלית אסור לישב שהרי בכה"ג לכו"ע מותר להשתמש תחת הקורה [או המשקוף] גם בפתוח לכרמלית.

## סעיף ו'

**בדין מוטב שיהיו שוגגין ולא מזידין –** עי' בגמ' בבא בתרא דף ס: מיום שפשטה מלכות הרשעה, שגוזרת עלינו גזירות רעות וקשות, ומבטלת ממנו תורה ומצות, ואין מנחת אותנו ליכנס לשבוע הבן, [ואמרי לה לישוע הבן], דין הוא שנגזור על עצמנו שלא לישא אשה ולהוליד בנים, ונמצא זרעו של אברהם אבינו כלה מאליו, אלא הנח להם לישראל, מוטב שיהיו שוגגין וכו' ופי' רשב"ם הילכך לא גזרינן, ומשמע שמאחר ואמרינן הנח להם אינם עוברים איסור כלל, ועיי"ש בקוב"ש משכ"ב, עוד יתכן דשאני התם דמחמת הסברא דהנח לא גזרו חז"ל ואינו דומה לשאר מקומות שהאיסור קיים.

**עוד בהנ"ל -** עי' משנ"ב סק"ל שכתב דדין זה הוא היכא שידוע בודאי שלא ישמעו לנו, ובמשנ"ב סי' תר"ח הביא ב' שיטות, שיטת היראים דאפילו ברור לנו שלא ישמע לא נפטר אלא מדין ערבות שכל ישראל ערבים זל"ז, אבל אכתי חייב במצות הוכח תוכיח עד הכאה או נזיפה, וכתבו האחרונים דצ"ל לשיטה זו, דהא דמצוה שלא לאמר דבר שאינו נשמע, היינו לאחר שכבר קיים מצות תוכחה עד הכאה או קללה, אבל כ"ז שעדיין לא הגיע לשיעור זה, אכתי רמיא עליו מצות תוכחה, ועוד הביא שם שיש חולקין דהיכא דברור לו שלא ישמעו, פטור ממצות תוכחה, והשיעור המבואר בגמ' עד הכאה וכו' מיירי באופן שאינו ידוע, ואפשר שישמעו לו. כתב האגר"מ באו"ח ח"ב סימן ל"ו דנראה פשוט שכשבא אדם ללמוד ודאי מלמדין לו כל דבר כפי הדין אף בברור שלא יקבלו ואין להורות שלא כדין בשביל זה שלא יקיימו, ורק כשאין שואלים ממנו אין לנו בעצמנו לומר שזהו רק מדין מחאה וליכא באופן זה מטעם שיהיו שוגגין ולא מזידים.

**בדין מוטב יהיו בדין דאורייתא שאינו מפורש בתורה -** ע"ע במשנ"ב שהביא מש"כ הרמ"א בסי' תר"ח סעי' ב' לחלק בין דבר המפורש בתורה לבין דבר שאינו מפורש בתורה, ושבדבר שאינו מפורש בתורה אף על פי שהוא דאורייתא אמרינן מוטב שיהיו שוגגין ולא יהיו מזידין. וע"ע שם במשנ"ב סק"ח. ויש לדון בגדר דבר שאינו מפורש בתורה, דיעויק בשו"ת הר צבי שבאנשים החשודים לאכול טרפות חשבינן לה כאיסור שאינו מפורש בתורה, שאמרינן בו מוטב שיהיו שוגגין וכו' דאיסור טריפות חוץ מדרוסה אינו מפורש בתורה וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד ממ"א ה"ו ופ"ה משחיטה ה"א וכן בטור יו"ד סי' כ"ט. אלא שפקפק בזה מחמת דברי הריטב"א במכות דף כ. שכלל זה דמוטב יהיו וכו' הוא דוקא באיסור עשה כתוספת יוה"כ אבל לא באיסור לאו עיי"ש.

ויש חולקים וסוברים דבטריפות מיקרי שפיר לענין זה מפורש בתורה, דמאחר דידעינן הטריפות מהלמ"מ א"כ ע"כ דאינם חיים דטריפה אינה חיה וממילא הם נכללים בקרא דזאת החיה, וכבר האריך לבאר זאת היטב בספר ערוגות הבושם סי' כ"ט עיי"ש. [גם עיקר דברי הרמב"ם בזה אינם מוסכמים, עיין שו"ת ריב"ש סי' קס"ג ושו"ת תשב"ץ ח"א סי' ס"ז ובפמ"ג בפתיחה לה' טרפות].

ולכאורה יל"ע בכל הנ"ל שהרי הביא המשנ"ב בסימן תר"ח מהרשב"א והרא"ש דיסוד הסברא לחלק בין דבר המפורש בתורה לאינו מפורש הוא דבדבר המפורש לא תלינן לומר שהם שוגגין.

**אי אמרינן להאי כללא דמוטב יהיו וכו' בזמן הזה -** ועי' ברכ"י בספרו מחזיק ברכה על סי' תר"ח סק"ב שהביא את דברי השטמ"ק בביצה דף ל. וז"ל העיד הריטב"א בשם רב גדול אשכנזי שהעיד בשם רבותיו הצרפתים ובכללם ר"י והרב מרוטנבורק שלא נאמרו דברים אלו אלא לדורותם, אבל בדור הזה שמקילים בכמה דברים ראוי לעשות סייג לתורה ואפילו בדרבנן מחינן וקנסינן להו עד דלא לעבדו לא בשוגג ולא במזיד, ושכן הוא במדרש ירושלמי עיי"ש.

**כשיש אנשים שישמעו ועי"ז יהיו אנשים שיעשו במזיד -** כתב האגר"מ באו"ח ח"ב סימן ל"ו דנראה פשוט שאם יש שם גם מי שיקבלו צריך לומר להם שאסור אף שידוע שאיזה מהם לא יקבלו ויהיו מזידין, דבשביל קלקול אלו שיעברו במזיד ויענשו כמזיד אין לקלקל לאלו שיקבלו שהרי כשלא יודיעום יעברו בשוגג שהוא ג"כ איסור וקלקול. וכעי"ז מצינו בשו"ת התשב"ץ ח"ב סי' מ"ז דהא דאמרינן מוטב שיהיו שוגגין ואל יהיו מזידין, היינו דוקא בדבר שכלם שוגגין, אבל בדבר שמיעוטן שוגגים מצוה למחות בידם, אף אם יבאו להיות מזידין, כדי להזהיר לאחרים שלא יבאו לידי מכשול. עיי"ש.

בס"ד

עי' גמ' סט: ורש"י שם ד"ה קמ"ל

ודייק הריטב"א מדברי רש"י דחמישה שביטלו זא"ז מהני ואע"ג דבביטול קמא לא הוי שריוא אפ"ה אפדר לבטל בזא"ז. עיי"ש ראייתו.......

אמנם הרר"י חולק וסובר דחמישה המבטלים צרכים לבטל בב"א

ובביאור דברי הריטב"א צ"ל דכיון שחלות הביטול הוא אחר שהאחרון מבטל ועד אז לא הוי רק מעשה הביטול, משא"כ בביטל לב' וחזר א' מהם וביטל לחבירו אז הביטול השני מבוסס על הביטול הראשון ואם הוא לא חל לא מתחיל הביטול השני שחוזר א' מהשנים ומבטל לחבירו. וזה כוונת רש"י שכיון שהביטול הראשון לא קנה לא מהני הביטול השני.

עוד אפש"ל דבחמישה המבטלים לא איכפת לן שאין שריותא בשעת הביטול כיוון שאין גורם המבטל את הביטול שהרי הביטול נעדה כהלכתו אלא שאינו בשלמותו כיון שצריך ששאר בני החצר ג"כ יבטלו את חלקם, אבל בביטל לב' יש חיסרון בעצם הביטול כיון שבביטול לשנים כל אחד אוסר על חבירו. [ואע"פ שגם בחמישה יש חיסרון בביטול כיון שישנם ב' בני חצר שאוסרים אפ"ה אי"ז חירון בביטול של הראשון].

ועי' שעה"צ ש"פ ס"ק י"ח

בקושית המג"א ס"ק ו עי' ט"ז סימן שפ"ב סק"ו

בדין ביטול מחדר לבית

כתבו התוס' דאם יש חדרים בבית יכול לבטל את כל הבית בלא החדרים ועכשיו יהיה אסור להוציא מהחדרים לבית ועי"ז לא יתבטל תורת עירוב, אבל אסור להוציא מהחדר לבית כמו מבית לחצר.

ויש לדון היכא שעבר והוציא מחדרו לביתו האם עובר איסור כיון דאם הוא חוזר בו מביטולו חוזר הבית להיות רשותו ונמצא שטלטל ברשות א'. ועי' חזו"א סימן פ"א ס"ק י"ח ובא"ר סק"ט משכ"ב.

והנה הובאה בתוס' שיטת ר"ת דאין לבטל מבית לבית, אמנם לא נתבאר בדברי התוס' אם היינו דוקא כשלא שייר חדר או דאפילו באופן ששייר חדר א' אין לבטל מבית לבית, ונחלקו בזה הב"י ור"פ, דהב"י כתב דר"ת מודה דאם שייר חדר מצי לבטל ביתו לבית חבירו וכ"פ הרמ"א ודלא כרבינו פרץ דף סח: שכתב דלר"ת אינו יכול לבטל את ביתו לבית חבירו אפילו באופן ששייר חדר.

ומבואר בדברי ר"י שאם יש לו חדר פתוח לביתו וביטל רשות ביתו ולא ביטל חדרו אסור לו להוציא מהחדר לבית. ויעוי' ברמ"א שהוסיף דאם שייר חדר מותר להכניס מבית חבירו לביתו, והקשה המג"א סק"ז דלכאורה דבריו תמוהים אמאי לא אמרינן דעי"ז שמוציא מבית חבירו לביתו ה"ה חוזר מביטולו, ומאי שנא מהא דאמרינן במבטל רשות חצירו שאם מוציא מבית חבירו לחצר הרי זה ביטול לביטול.

ובנתיב חיים ציין לדברי הלבוש דבאופן ששייר חדר שלא ביטל וממילא אסור לו להוציא מחדרו לביתו א"כ אין לאסור עליו להוציא מבית חברו לביתו דלא הוי חזרה מהביטול כיון שעדין יש עליו איסור להוציא מחדרו לביתו. ולא דמי לביטל רשות חצירו דאם מוציא מבית חבירו לחצירו הוי חזרה מהביטול אע"פ שעדיין אסור לו להוציא מביתו לחצירו, דהתם גם אם יתבטל הביטול עדין אסור לו להוציא מביתו לחצרו וא"כ במה הוא מחזיק את הביטול משא"כ מחדרו לביתו שלולי הביטול לא היה עליו איסור וע"כ מה שאסור עכשיו הוא מחמת הביטול שביטל ומש"ה סגי באיסור זה לקיים את הביטול שביטל. ובחזו"א סימן פ"א ס"ק י"ט כתב ע"ז שהם דברים בלא שורש בגמ' ובפוסקים.

בגדר האיסור להוציא מחדרו לביתו - ואיתא בתוס' ומיהו אור"י דאם יש חדרים בבית יכול לבטל כל הבית בלא החדרים שיהא עכשיו אסור להוציא מן החדר לבית כמו מבית לחצר וכו', עכ"ל. והנה בב"י סי' שפ"א כתב, ומ"ש אסור להוציא מהחדר לביתו, נראה דהיינו כשביטל רשות ביתו סתם אבל אם ביטל רשות ביתו ורשות חדרו בהדיא שרי להוציא אפילו מחדר לביתו, ויותר נראה דלא אסר להוציא מהחדר אלא עד שיחזיקו בני החצר להוציא מבתיהם לחצר, אבל אחר שהחזיקו יכול להוציא אפילו מחדרו, עכ"ל. ופשטות מסקנת הב"י דאחר שהחזיקו בני החצר שרי להוציא מחדרו לבית גם באופן שלא ביטל רשות חדרו, והיינו דדעתו דמה שאסרו התוס' להוציא מן החדר לבית הוא משום דהוי זה כחזרה מן הביטול, וע"כ כל שכבר החזיקו בני החצר וכבר ל"מ הדר בי', שרי להוציא מן החדר לבית. וע"ע בלבוש שם ס"ד וביטל רשות ביתו ולא החדר, אסור להוציא מהחדר לביתו שחוזר ומחזיק בביתו, עכ"ל, וכ"ה בחיי אדם כלל ע"ג דין ה'. וצ"ע אמאי לא אמרינן דגם אחר שהחזיקו אסור להוציא כיון שנראה כחוזר מביטולו וכמש"כ הב"י בכ"ד. ובשלמא אי נימא כדעת הסוברים דיחיד לגבי יחיד נעשה אורח, א"כ שפיר אמרינן דכיון שמותיא בתורת אורח אינו נראה כחוזר מביטולו. אבל למאי דקיי"ל דיחיד לגבי יחיד לא נעשה אורח א"כ הו"ל לאסור להוציא גם לאחר שהחזיק משום שנראה כחוזר מביטולו.

אמנם הגר"ז בסעיף ה' וכ"כ המשנ"ב בס"ק כ"ב דטעם האיסור להוציא מהחדר לביתו מפני שהוא כמוציא מרשות לרשות, ולפ"ד ה"ה מבית לחדרו ג"כ אסור. [ועיין א"ר סק"ט שנסתפק בזה]. והיינו דכיון שביטל את הבית לחבירו אסור להוציא מחדר דידיה לבית דחבירו.

ויתכן שנחלקו בביאור דברי התוס' שכתבו דאסור להוציא מן החדר לבית כמו שאסור להוציא מהבית לחצר, ונחלקו האם הא דמדמו התוס' להא דאסור להוציא מן הבית לחצר איירי אף היכא שביטל גם רשות ביתו, שהרי בכה"ג איירו התוס' לעיל מינה, ובכה"ג ע"כ האיסור להוציא אינו משום מוציא מרשותו לרשות, אלא האיסור הוא משום דהוי כחוזר ומחזיק, או דהא דמדמו התוס' להא דאסור להוציא מן הבית לחצר היינו היכא שביטל רשות חצירו לחוד, דבכה"ג האיסור הוא משום דמוציא מרשותו לרשות חבירו. ויעוי' בביאור הגר"א שכתב וכן אם וכו', כמו במבטל רשות חצירו לבד עכ"ל, ומדהוסיף 'לבד' משמע דנקט דכוונת התוס' דמדמו להא דאסור להוציא מן הבית לחצר היכא שביטל רשות חצירו לחוד, דבכה"ג האיסור הוא משום דמוציא מרשותו לרשות חבירו, וה"נ הכא אסור להוציא מן הבית לחדר משום דמוציא מרשותו לרשות חבירו.

וכבר נתבאר לעיל שבתור"פ לקמן דס"ח: מבואר שהאיסור להוציא מאותן חדרים לבית שביטל דהוי כחוזר ומחזיק כיון שאותן חדרים מיוחדים לו שלא ביטלם, עכ"ל.

ואפש"ל דהא דאין לאסור בזה משום מוציא מרשות לרשות, הוא משום דס"ל דל"מ ביטול רשות לחשוב ביתו כביתו של חבירו לאסור עליו להוציא מחדרו לבית זה, וע"כ אין לאסור אלא משום חוזר ומחזיק.

בביטל רשות ביתו וחדרו – וע"פ הנ"ל י לדון במש"כ הב"י דמה שאסור להוציא מהחדר לבית היינו דוקא משום שביטל את רשות ביתו ולא ביטל את רשות חדרו, אבל אם ביטל גם את רשות חדרו מותר להוציא אפילו מחדר לביתו, ויותר נראה דלא אסר להוציא מהחדר אלא עד שיחזיקו בני החצר להוציא מבתיהם לחצר אבל אחר שהחזיקו יכול להוציא אפילו מחדרו.

ובביאור דבריו י"ל דבתחילה ר"ל דאם ביטל רשות ביתו וחדרו מותר להוציא מהחדר לבית דכיון דהוי רשות א' גם לפני הביטול וגם לאחר הביטול א"א לאסור עליו להוציא מהחדר לבית, אבל במבטל רשות ביתו וחצירו מודה לא היה ס"ד לב"י שיהיה מותר להוציא מהבית לחצר דהתם לולי הביטול הוי ב' רשויות וע"י הביטול לא נעשה רשות א' כיון שיחיד אצל יחיד לא נעשה אורח, ואפילו באופן שנעשה אורח אסור להוציא דכיון דהוי ב' רשיות הרי"ז כחוזר מביטולו, וכמש"כ החזו"א בסימן פ"א ס"ק י"ז דחוזר מביטולו אמרינן רק במוציא מרשות לרשות אחרת.

ולפ"ז נראה דמש"כ הב"י ויותר נראה וכו' היינו דחזר בו ממש"כ דאם ביטל גם את רשות ביתו מותר להוציא מהחדר לבית גם קודם ביטול דבאמת לענין הוצאה מהחדר לבית אין חילוק אם ביטל רשות חדרו או לא, ואדרבה אפילו אם ביטל רק רשות ביתו ג"כ לא אסרינן עליו להוציא מהחדר לביתו רק קודם שהחזיקו דשפיר מיקרי חזרה מהביטול, אבל אחר שהחזיקו מותר לו להוציא מהחדר לביתו אפילו אם ביטול רק את רשות ביתו, דלא חשיב כב' רשויות, ואולי כוונתו דלא אמרינן ביטול לחומרא ומש"ה גם לאחר הביטול לא חשיב ב' רשויות.

ובעצי אלמוגים ס"ק י' נקט דלא כתב הב"י שאחר שהחזיקו יכול להוציא מחדרו רק בביטל רשות ביתו וחדרו אבל אם לא ביטל רק רשות ביתו אין לחלק בין קודם שהחזיקו לאחר שהחזיקו.

ולכאורה צ"ע בזה וכמשה"ק לעיל דכיון דמבואר שסבר הב"י דיחיד ליחיד לא נעשה אורח א"כ אם יש איסור להוציא מחדרו לביתו קודם שהחזיק כיון דעי"ז הוא חוזר מביטולו, א"כ הו"ל לאסור גם לאחר שהחזיק שהרי לא נעשה אורח, ונראה כחוזר בו מביטולו.

ובאמת שבמשנ"ב ובחזו"א מבואר דס"ל בדעת הב"י דלא כמשנ"ת לעיל ודלא כמש"כ העצ"א בתרתי א. דסבר הב"י דאם ביטל גם את רשות חדרו מותר לו להוציא מהחדר לבית, ואפילו קודם חזקה, דאי"ז ב' רשויות כיון שביטל גם את חדרו. [ובחזו"א סימן צ"א סק"ג הוסיף דלא שייך בכה"ג לומר שהוא חוזר ומחזיק כיון שאין כאן ב' רשויות עיי"ש]. ועוד דגם כשביטל רק את רשות ביתו מותר להוציא מהחצר לבית אחר שהחזיקו ולא חשיב כב' רשויות. ואפשר דהטעם משום דלא אמרינן ביטול לחומרא וכנ"ל. [וכן צ"ל דלא שייך בזה דנראה כחוזר מביטולו כיון שהכל רשות א' ודו"ק].

ויעוי"ש במשנ"ב שנקט לדינא כדעת האחרונים שהעלו דאפילו אם ביטל גם רשות חדרו בהדיא אסור להוציא מאחד לחבירו דבזה הוא חוזר ומחזיק ברשותו. ויש להקשות דאי נימא דגם היכא שביטל רשות חדרו ג"כ אסור להוציא מחדרו לביתו, א"כ מ"ט הצריכו התוס' שלא יבטל החדרים, הרי אף אם יבטל החדרים ג"כ לא ביטלת תורת עירוב, כיון שלמעשה מפסיד הוא ע"י הביטול שאסור להוציא מזה לזה. וכבר תמה בזה החזו"א סי' צ"א סק"ג, והוסי דגם בסברא א"א לומר שיהיה בזה חזרה מהביטול דהעיקר הוא שלא ישתמשו המבטל והזוכה כמקדם אלא שיהא א' בעלים והשני אורח, וזה דוקא בשימוש מרשות לרשות, אבל מחדר שלו לחדר שלו שרי כיון דאינו משתמש בתועלת הביטול, ואף אם יהי' החזקת רשות אין לאסור עליו, דאם בטל הביטול אכתי ב' החדרים רשות אחת, עכת"ד. [וקצ"ב בדבריו דפתח בהא דאין בזה החזקת רשות וסיים דאין בזה איסור משמע דאעפ"כ שפיר חשיב ביטול לביטול וצ"ב].

ומש"כ החזוא בסי' פ"א סקי"ז שאין ענין חזרה אלא מרשות לרשות דהוצאה חשובה היא, אבל לא מחדר לחדר, והביא ראיה מהא דנחלקו ר"מ ור"י בהוציא בשוגג ומשום גזירה שוגג אטו מזיד, ומבו' דהוציא מבעו"י ל"ח חזרה אף קודם שהחזיק הזוכה, ומשמע דדוקא הוצאת איסור חשיבא וחשיב חזרת רשות, צ"ע, דהא רבים שביטלו רשותן ליחיד אסורין להוציא מבית היחיד לחצר, ולדעת רש"י ותוס' היינו משום מישקל רשותא, וכן יחיד שביטל אף רשות ביתו אסור להוציא מביתו לחצר, ולדעת רש"י הוי זה משום מישקל רשותא, והתם נמי אינו הוצאה אסורה ואעפ"כ הוי חזרה מהביטול, אלא שחילק החזו"א דשאני התם דסו"ס חשיב הוצאת איסור כיון שאם יתבטל הביטול יהיה איסור, ע"כ הוא דחשיב כחוזר ומחזיק, ומשא"כ מחדר לחדר דאף אם יתבטל הביטול לא יהא בזה איסור, ועדין צ"ע.

# סימן שס"ו

## סעיף ג'

**בדין הנחת העירוב בבית שיש בו דע"ד כדי לרבע** – יעוי' במג"א סק"ו דתלה דין זה במחלוקת הרמב"ם והרא"ש לענין מזוזה. אמנם החזו"א בסימן ק"ג ס"ק כ"ו ר"ל דהכא כו"ע מודו דבעינן דע"ד ממש. [ויעוי' במחצית השקל שביאר דלדינא אין כוונת המג"א להתיר אלא אדרבה דעתו נוטה להחמיר הו"ד בקצרה בשעה"צ]. ובמשנ"ב הביא דיש דעות בזה בין הפוסקים אי מיקרי דירה ולכן לכתחילה יש להניח בבית גדול.

וקצת יש לדקדק בלשון השעה"צ שם שכתב דאין להקל להניח את העירוב לכתחלה במקום שאין בו דע"ד אלא רק בכדי לרבע כיון שיש עוד בתים, דהלא אין חצר נקרא אלא כשיש לו שני בתים פתוחים לתוכו, וע"כ שיש עוד בית וא"כ צריך שיניחנו שם, וקצ"ב שהרי אם יש רק עוד בית אחד שיש בו דע"ד גמורים א"כ ממנ"פ אפשר להניחו בבית זה שאין בו דע"ד דאם נאמר דלא חשיב בית א"כ אין צריך כלל עירוב חצירות בחצר זו. וי"ל.

**בדין חפצים ורהיטים האם ממעטים בשיעור דע"ד** - נחלקו אחרונים אם ארונות תנור וכד' ממעטים משיעור דע"ד של הבית. דבמהרש"ם (ח"ג סי' רס"ג) כ' דכל דבר שמשמש לחדר אינו ממעט משיעור דע"ד. וכל שאינו משמש הרי הוא ממעט משיעור דע"ד. אמנם הדעת קדושים (?) חילק דאם הוא דבר שמטלטל אותו (ואפילו לעיתים רחוקות) אינו ממעט משיעור דע"ד. אבל אם הוא קבוע שאינו מטלטלו הרי"ז ממעט משיעור דע"ד. א"כ שיש במטבח או ארון קבוע, לדברי המהרש"ם אינו ממעט משיעור דע"ד דהא משמש לחדר. וכן נקט בספר חובת הדר פ"ד סכ"ב. משא"כ לדע"ק הרי"ז ממעט משיעור דע"ד כיוון דהוא קבוע ואינו מטלטלו כלל. והנה מהחזו"א משמע דדעתו כהדע"ק דממעט משיעור דע"ד שהרי כתב בסי' ק"י ס"ק כ"ח שהסתפק בבית חרושת שמכונותיה וספסליה קבועים ומחוברים אם ממעטים משעור דע"ד. וכ"כ השונה הלכות בסעיף ט"ז. אמנם יש מי שר"ל דדעתו כמהרש"ם דכ' דווקא מכונות וכדו' שאינם משמשים לדירה לכן הם ממעטים אבל אילו היה משמש לדירה לא היה ממעט. וכ"כ בחוט שני בהלכות מזוזה בדעת החזו"א.

**במש"כ הרמ"א דעירובין שלנו יש להם דין שיתוף** – והיינו דמש"ה אפשר להניח את העירוב בביכהנ"ס אע"פ שאינו מקום דירה. ויעוי' בשו"ע סי' שפ"ז שכתב דאם משתתפים במבוי בשאר אוכלים ולא בפת צריכים לערב בחצירות כדי שלא ישכחו התינוקות תורת עירוב, שהרי אין התינוקות מכירים מה נעשה במבוי, לפיכך אם נשתתפו במבוי בפת, סומכין עליו וא"צ לערב בחצירות שהרי התינוקות מכירים בפת. וכתב הרמ"א ולעיל כתבתי דאנו נוהגים לכתחילה שלא לעשות רק שיתוף אחד בקמח, ונ"ל הטעם כי עירוב שלנו שכל אחד מבני החצר נותן לשיתוף הוי כעירוב ושיתוף ביחד, ולכתחילה אין לעשות יותר. והא שהצריכו שיתוף ועירוב היינו בזמן הגמרא שבני החצר לא נתנו לשיתוף רק החצר עירבו ביחד ואחד מבני החצר נתן לשיתוף. אבל בכה"ג כ"ע אין עושין רק שיתוף א' ואי עביד יותר ובירך עליו הוי ברכה לבטלה. ובמשנ"ב הביא שהקשה הלבוש מי יאמר שבזמן הגמ' לא נתנו כל בני החצר לשיתוף רק אחד מבני החצר. ועוד, לו יהי שאחד מבני החצר נתן לשיתוף מה בכך, הרי הוא מזכהו לכולם והוי כאילו כולם נתנו עיין שם. אך העיקר שהעולם סומכין על דעה הראשונה שאפי' לא עירב כל חצר לעצמה אם נשתתפו בפת סומכין עליו וא"צ לערב בחצירות כלל. ויותר טוב לומר בפירוש בשעת הנחת העירוב שמניחו גם לשם שיתוף [צ"ל ע"ח - חזו"א] ובזה יוצא לכו"ע כמו שכתב הריטב"א. ובחזו"א סי' צ' אות י"ז תמה על דברי המשנ"ב כיון דמניחין העירוב בביהכנ"ס כמש"כ הרמ"א כאן אינו מועיל כלום לע"ח, וכמש"כ הריטב"א בהדיא דהיכי דעושה ב' עירובין בפת אחד, צריך להניחו בבית דוקא, למ"ד אין סומכין אשיתוף במקום עירוב, ובזה לא נחלק אדם מעולם. וע"כ לא פליגי עליה דהרשב"א דמהני שיתוף בחצר אלא למ"ד סומכין אשיתוף במקום עירוב. אבל למ"ד אין סומכין, וכן לדעת הריטב"א דאין סומכין אשיתוף אם לא עירבו החצירות לעצמן, לא מהני שיתוף כשמונח בחצר אף אם יעשהו לשם עירוב חצירות ג"כ, והלכך אין תנאי מועיל לכלום. ומסיים החזו"א והעיקר שאנו סומכין אשיתוף אף כשלא עירבו החצירות לעצמן.

**בדין הנחת העירוב בביהכ"נ** – כתב הרמ"א שהמנהג בזמן הזה להניח את העירוב בביהכ"נ ובביאוה"ל הביא את תמיהת הט"ז וישוב הגר"א והפמ"ג. ויעוי' באבן העוזר שכתב דביהכ"נ לא גרע מבית התבן ובית הבקר דמניחים בו את העירוב ואפילו באופן שאין דרים בהם כמש"כ תוס' דף פה. ומש"ה פשיטא ליה דאפילו עירוב אפשר להניח בביהכ"נ. ויעוי"ש שהאריך לבאר עוד טעם אחר מדוע נהגו להניח את העירוב דוקא בביכה"נ.

בדין סומכין על שיתוף במקום עירוב יעוי' משנ"ת בסימן שפ"ז.

## סעיף ד'

**בהא דקיי"ל שצריך ליתן כל העירוב בכלי א'** – פסק השו"ע שצריך ליתן את העירוב בכלי א' ואם חלקו ונתנו בשני כלים אינו עירוב, אלא אם נתמלא הא' ואז מותר. והוא שיהי' שני הכלים בבית א' עכ"ל. ובמשנ"ב ס"ק ל"ג ציין לשערי תשובה שהביא את דברי החכם צבי [סי' קי"ב] דכשהגיע לק"ק המבורג ראה שיש הרבה בתי כנסיות בעיר, ובכל ביהכ"נ מניחין לחם א' לשם עירוב ושיתוף. והעיר להם ע"ז באריכות ובחריפות שאין העירוב מועיל כלל והברכות שמברכין ע"ז היה ברכה לבטלה. ועיקר דבריו הוה מהא דלהלכה נפסק דהחולק עירובו אין עירובו עירוב, ואפי' בנידון דב"ה שנתמלא הכלי והניחו בכלי שני עכ"פ צריך שיהי' מונחים ב' הכלים בבית א' וא"כ חלוקת העירוב שבכל ביהכ"נ וביהכ"נ ודאי דלא מהני. ועיי"ש בשע"ת שהביא שהמקור ברוך קטן למהר"ב וויזי"ל כ' לחלוק ע"ז ולהתיר לעשות כן וכ' שיפה לעשות כן שאם יפול הא' יקום הב', וגם בפרט שכבר נהגו לעשות כן וכו' וכתב דאין דבריו מכריעין לדחות דברי החכ"צ.

והגרש"ק בשו"ת האלף לך שלמה או"ח סי' קפ"ד כתב לדון האם דין זה שאמר שמואל דהחולק את עירובו אין עירובו עירוב נאמר לשיטתו שעירוב משום קנין, ולפ"ז להלכה דקיי"ל עירוב משום דירה לא היה צריך לפסוק די"ז, ושוב כתב דהפוסקים למדו דין זה מהא דהגמ' אומרת נ"מ בין רבה לשמואל אי עירוב משום קנין או דירה, כלי, פחות משו"פ, וקטן, ולא קאמרי בגמ' עוד נ"מ אי מותר לחלק בב' כלים, ש"מ דאף לרבה אין לחלק העירוב לב' כלים, והטעם כמ"ש שם הט"ז דהא שמה עירוב, דהיינו שיהיו כולן מעורבין ומרוצין בו שלא ימחה זה בחבריו אלא שותפות נוחה ועריבה.

## סעיף ה'

**במה נאמר שצריך שלא יקפיד** – יעוי' ברמב"ם פ"ה מעירובין ה"ב וכתב הרב המגיד דיין ושמן דקאמר אינו מהשיתוף אלא משלו דלא כפירוש רש"י. והקשו האחרונים ע"ז וכי בשביל שנשתתפו לענין ההוצאה יהיו הכל אחד אדונים או שותפים גמורים בכל שאר עסקיהם עד שנאמר שיחוייב כל אחד לתת לחבירו כל מה ששואל ממנו ואפי' בחול דבר פלא הוא זה דאפילו אחים גמורים לפעמים יסרב אחד לתת לאחיו אפילו דבר קל שישאל ממנו בשביל איזה טענה הכמוסה אצלו וכתב הכס"מ דהרמב"ם נמי מיירי כשבקש מהם יין או שמן של שיתוף ומה שלא פירש כן בדבריו הוא משום דכן מנהגו להעתיק הברייתא כמו שהיא. והראב"ד השיג על הרמב"ם שלא נשנית הברייתא אלא במזכה להם משלו. וקיי"ל דלא כהראב"ד כמבואר בשער הציון ס"ק ל"ג.

סעיף ו'

# סימן שס"ז

## סעיף א'

בדין בית הפתוח לשתי חצרות – מבואר דדין הגמ' בדף מט. שהדין דחצר שבין ב' מבואות אוסר ברגילה אינו דוקא בחצר שבין ב' מבואות אלא ה"ה בבית שבין ב' חצרות, ועי' חזו"א סימן פ"ו ס"ק י"ט שכתב דל"ש דין רגילה בבית בין ב' חצרות וצ"ע.

בדין ב"ב בע"כ - מבואר בב"י דדוקא מדעת אשתו מערבין בע"כ אבל לא מדעת ב"ב, ועי' דרכי משה שהקשה מאי שנא אשתו משאר בני הבית. ולדינא עי' משנ"ב סק"ט וביאוה"ל, ובמשנ"ב סק"א הביא את דברי התו"ש שכתב דשאני אשתו דכגופו היא, ועד כתבו האחרונים דאורחא דמילתא שתהא אשתו נו"נ בתוך ביתו בכי הא ואינו מקפיד ואפי' אם הוא מקפיד לא חשיב הקפדה. ועי' ריטב"א דף פ. דאשתו לאו דוקא וי"ל דכוונתו דלא בעינן כלל דעתם וכשיטת הרשב"א.

בסברת תוס' דאינם מערבין בע"כ בלא דעת אשתו – שי' תוס' והרא"ש שלעולם בעינן לכה"פ דעת אשתו והא דאמר שמואל דבני המבוי נוטלין בעל כרחו היינו מדעת אשתו. ובטעם הדבר שצריך את דעת אשתו, י"א דהוא משום קנין הפת [קרבן נתנאל] וי"א בשביל חלות העירוב על הדיור שיהיה אחד מבני הבית, ובחזו"א כתב דהבעיה היא בחלות וכתב דלפי"ז צריך להועיל גם בא' מבני ביתו אך לדינא לא פסק כן.

[ומצינו עוד שיטות בראשונים דעת המרדכי דאי"צ דעת אשתו, באוסר ורגיל, ודעת הרשב"א דלעולם אי"צ דעת אשתו ובאוסר [דהיינו מבני המבוי] סגי לערב בע"כ, וגם א' מבני השוק יכול אך רק שלא מדעתו ולא בע"כ. וע"ע להלן שיטת הרמב"ם בזה]

שיטת הרמב"ם – לדעת הרמב"ם אשתו אינה מערבת בע"כ, אלא רק שלא לדעתו והב"י למד ברי"ף כרמב"ם. והא דאיתא בגמ' חילוק בין אוסר לשאינו אוסר הכוונה לחלק בין מיחה ללא מיחה, והראב"ד הקשה על הרמב"ם מההוא טורזינא בדף פ. דמבואר שם דאשתו מערבת שלא מדעתו. ויש בזה כמה תי', א. עי' שער הציון לקמן סימן שפ"ב ס"ק ל"ח דאיירי שלא מיחה להדיא, ב. הא"ר בסימן שס"ז ס"ג ביאר דכוונת הגמ' דכי היכי דבאשת ישראל מהני שלא מדעתו, הכא נמי באשת עכו"ם מהני בע"כ. ג. הקר"א כתב ליישב דבטורזינא מיירי בשכירות ושם מהני בע"כ אבל בעירוב לא.

ולדעת הרמב"ם דאשתו אינה מערבת בע"כ, הא דמהני בבני חצר היינו באוסר ורגיל דמהני אפילו בע"כ, **וכתב המג"א דה"ה באשתו** שמערבת בע"כ במקום דרגיל ואוסר דלא גרעה מבני חצר [ודלא כב"י דכתב דלהרמב"ם אשתו גריעא מבני חצר.] וכמג"א פסק במשנ"ב. הב"ח כתב דהחילוק בין בני בית לבני חצר דבני חצר מהני דוקא בסתם שאין יודעים דעתו, והט"ז חלק עליו דהחילוק הוא אחר, דהם לא יכולים לקחת פת ממנו בע"כ אלא בני הבית מוציאים פת והבני חצר מערבים שלא מדעתו].

בדברי הרמ"א דאם רגיל לערב הוי עירוב בעל כרחו – עי' מג"א שכתב דדוקא לי"א אבל לסברא ראשונה לא מהני בע"כ לגמרי. והקשה סתירה בדברי הרא"ש שבפרק חלון כ' דבעינן עכ"פ דעת אשתו, ובפ' הדר מוכח מדבריו דגם בע"כ לגמרי מהני, ובמ"ב ס"ק כ' מביא מהאחרונים לחלק דשאני הכא דהפת מונח כבר ברשותם, וכ"כ בערוך השולחן סעיף ט' דזהו אפילו להתוס' והרא"ש כיון שכבר מסר העירוב עיי"ש. ובגר"ז העתיק ג"כ דברי הרמ"א להלכה.

ובחזו"א סי' צ"ט ס"ק י"א מפקפק על דברי המ"ב ונקט דלדינא אף בחזר בו מהעירוב והוא כבר מונח צריך דעת אשתו, כיון דקיי"ל כדעה ראשונה שכתבה השו"ע בסתם.

# סימן שס"ח

## סעיף א'

בדברי הט"ז סק"ב - עי' ט"ז סק"ב שכתב דאם מערב משלהם צריך דעת א' מבני הבית, ובביאוה"ל לא העתיקו משום שהשיגו עליו הרבה אחרונים עיי"ש, ויעוי' ביד אפרים שהקשה דדוקא התם לענין תחילת עירוב אמרינן כן משא"כ כאן. והיינו דהוקשה לו כיון שכבר גילה את דעתו דניחא ליה בעירוב זה פשוט שאי"צ את דעת בני הבית, וי"ל דסבר הט"ז דהא תינח שגילה בדעתו שמסכים להיות מעורב יחד, אבל מנ"ל שהוא מסכים לתת עוד פת עבור העירוב ומש"ה היכא דלוקח משלהם צריך דעת בני הבית דהיינו לקחת עוד פת.

## סעיף ב'

בדין עירוב בית שלא מדעתו באופן שפתוח לב' חצרות – כתב המשנ"ב סק"ט דאם הבית פתוח לב' חצירות א"א לערב עליו שלא מדעתו דשמא אינו רוצה להיות מעורב עם חצר זו אלא עם החצר השניה, וכתב החזו"א בסימן צ"ט ס"ק י"א דאם ב' החצרות ערבו יחד מערבין עליו שלא מדעתו, דאם לא ירצה לערב עמהם אלא רק עם החצר שהעירוב בתוכה אפשר דשתיהן אסורות, ונפק"מ לדידן שמערבין כל העיר יחד עיי"ש.

## סעיף ג'

בשיעור העירוב - עי' משנ"ב דבדיעבד סגי בו' ביצים, ומש"כ שם שכ"ד הגר"א ובחזו"א סימן ק' סק"ז כתב דאי"ז דעת הגר"א עיי"ש. וכשהם יותר מי"ח דקיי"ל דסגי במזון ב' סעודות כתב החזו"א בסימן ק"א ס"ק א' דהיינו אפילו באופן שכל אחד נותן את חלקו ונמצא שנותן פחות מגרוגרת.

## סעיף ד'

בדין שיירי עירוב בזה"ז - כתב המג"א סק"ג דלדידן שירי עירוב פסול ובעינן כל השיעור בסופו. ועי' ביאוה"ל שציין לדברי המחצה"ש שהקשה בשם החמד משה דלמה לא סמך המג"א על דברי רש"י בעירובין מו: והסכימו עמו תוס' שם דקאי משנתינו אשיתופי מבואות וע"ז קאמר בד"א וכו' וא"כ משמע דגם אם עשה רק שיתוף לבד כשר בשירי עירוב, ובמחה"ש נדחק דגם לדרך זה מיירי בשיתוף במקום ע"ח, אמנם יעוי"ש במהרש"א דגם בלי עירוב בחצירות סגי בשירי שיתוף בכ"ש. וע"ע בגאון יעקב דף פ: משכ"ב.

## סעיף ה'

בדין עירובי חצרות שעושים כמה מבני העיר - כשאחד מזכה לכל בני העיר שעי"ז אנו רואים כאלו כולם דרים באותו הבית, ויש לדון אם יש שנים או יותר שמזכים לבני העיר, האם לא נאמר שזה חמר גמל, ומי קובע לכל אחד מבני העיר באיזה בית הוא דר. ויעוי' בשו"ת חכם צבי סי' קי"ב דס"ל דאין להניח עירובי חצרות בעיר המעורבת רק בביהכ"נ א' עיי"ש, והסכים לזה השע"ת בסי' שס"ו, אבל המנהג הנהוג הוא עפ"י המבואר בשל"ה בשם מהרי"ל ומהרש"ל, ובט"ז כאן סק"ד שכתבו דנכון לעשות כן, ומזכין לכל בני העיר דאולי יתקלקל יסמכו ע"ז.

ואז י"ל דהכונה במה שמניח בביתו על תנאי אם עירוב של בהכ"נ פסול אז עירובו עירוב, ואם כשר אינו עירוב, ועי' בערוך השלחן סעי' ז' שהביא את דברי הט"ז בסק"ד שכתב שטוב גם לערב בכל ערב שבת בלא ברכה ע"ש והקשה דא"כ הוי עירוב בשני מקומות ונתחלקו הדיורין ואוסרין זה על זה אם לא כשיערב על תנאי אם העירוב של בכה"נ פסול עירובי עירוב ואם כשר אינו עירוב וצ"ע.

אמנם הגר"ז בסעי' ד' כתב ג"כ שהרוצה לעשות על צד היותר טוב יערב משלו בכל ערב שבת ויזכהו לכל הקהל ע"י אחר ובזה אין חשש אם יתקלקל העירוב שבבית הכנסת, ולא יברך על שלו כיון שיש עירוב בבית הכנסת ושמא הוא כשר והברכות אינן מעכבות. וכ"כ החיי"א בכלל ע"ב ס"ב ולא כתבו שצריך להתנות להדיא.

אלא דלכאורה גם בכה"ג אם הרבה עושין כן, הרי שוב אם העירוב של בהכ"נ פסול, איזה בית מן המניחים עיקר, אבל איך שיהיה הטעם, כתב בשו"ת מנחת יצחק ח"ו סימן ל"ח שהמנהג דלא כהחכם צבי.

# סימן שע"א

## סעיף א'

בדין עירוב שעומד ליפסל בשבת - עי' ט"ז סק"א משה"ק מסימן שס"ה ס"ז דאם עומד לסתור בשבת פסול, ולכאורה צ"ע דהתם נמי אינו פסול רק לאחר שיסתור, והכא נמי אחר שיבוא העכו"ם פסול, ועמדו בה הפמ"ג והתו"ש.

בדין דירה בלא בעלים - עי' משנ"ב סק"א דאחד מבני החצר שהניח את ביתו והלך מער"ש אינו אוסר דדירה בלא בעלים אינה אוסרת. ויש לדון אם דירה בלא בעלים אינה אוסרת אבל היא עצמה אסורה או לא, ועי' שעה"צ סימן ש"ע ס"ק כ"ו דמבואר מדבריו שנחלקו בזה הראשונים לגבי חורבה. והנה הגר"ז והלבוש בסימן שע"ו ס"ג נקטו דהעיקר כתוס' להקל, וכ"ה בחזו"א סימן צ"ב סק"ה וסימן ק"ב ס"ק י"א.

אמנם במשנ"ב סימן ש"ע סק"ד כתב דסוכת החג אינה דירה לאסור ואעפ"כ כתב בסימן תרל"ד סק"ח שאסור לטלטל מסוכה לסוכה בחצר א' שלא עירבו ע"ח, ומבואר דנקט כרש"י, גם האבן העוזר בסימן שס"ו פסק כרש"י.

ואף למאן דאוסר להכניס ולהוציא מהבית, אפ"ה כלים ששבתו בבית זה מותר להוציא לחצר דדין בית בלא בעלים דינו כחצר. [חזו"א פ"ט סק"ח].

בדין הלך מביתו באמצע השבת **-** עי' מג"א ומשנ"ב שיש מקילין גם בהלך בשבת, וכבר נחלקו בזה הראשונים דהרשב"א והריטב"א דף ע. [לשיטתם] נקטו דהיינו דוקא בהלך מער"ש.

ובדעת תוס' והרא"ש שם נחלקו האחרונים דעת המהרש"א והקרבן נתנאל סק"ז והגאו"י ד"ה אחד כהמג"א דגם בהלך בשבת מותר, אמנם הקרני ראם והבית מאיר וכן נקט הגאו"י בדעת הטור מחמירים. ועי' חזו"א סימן פ"ד סק"ו שמחמיר בזה. ובביאוה"ל מסיק דאין להקל אם לא בשעת הדחק. וע"ע ביאוה"ל ס"ד ד"ה כל זמן.

ויעוי' בביאוה"ל שציין לדברי הבית מאיר והגאו"י ואפשר דיש נפק"מ בין הבית מאיר לגאון יעקב במקום שמת המוריש בשבת ובא היורש לגור בשבת ושוב הלך היורש מביתו באמצע השבת לחצר אחרת, והוא דלפי מה שכתב הבית מאיר שיסוד הדין משום שאינו מסיח דעתו מביתו בהליכה שהלך באמצע השבת, הרי שאף לגבי יורש זה שהלך מביתו באמצע השבת יש לנו לומר שאינו מסיח דעתו בהליכה זו, **אמנם** לפ"ד הגאון יעקב בדף ע: שיסוד הדין דכיון שקנה בו שביתה לאחר שקדש היום לא נעקר דירתו במה שהלך מביתו, א"כ אפש"ל דזה דוקא כשדירתו הראשונה היתה משעה שקידש היום אבל אם ירש אותה אחר שקידש היום תיעקר דירה זו כשילך מביתו בשבת וצ"ע.

שיטת הט"ז **- ועי'** ט"ז סימן שפ"א סק"א שהקשה איך אפשר לחזור מביטולו. ומ"ש מישראל בן חצר זו שהלך לשבות כו' דאינו אוסר דאמרי' כיון דהותר' שבת הותר' ולמה לא נימא כאן ג"כ הכי באם חזר וביטל בשבת דלא יוכל לחזור ולאסור כיון שכבר הותר בכניסת שבת. ותי' די"ל דשאני התם דההיתר תלוי בכניסת שבת דהא צריך להסיע מדעתו בכניסת שבת שלא יהי' שבת זו בבית זה ע"כ תלוי בהיתר בכניסת שבת לחוד משא"כ כאן יכול לבטל רשות אפי' משחשיכה ע"כ צריך להיות ההיתר כל השבת דוקא כנ"ל". ומבואר דסבר הט"ז שלא כהמג"א שהיתר זה שהסיח דעתו מועיל להתיר אפילו אם הסיח דעתו באמצע השבת. ועמד בזה הפרי מגדים במשב"ז שם.

בהלך לבית אחר – כתב הביאוה"ל בשם הרשב"א דדוקא כשהסיח דעתו בהדיא כגון ששאלוהו ואמר שאין דעתו לחזור, ועי' מאירי פו. שהביא דבריו וכתב ויראה לי כן אף בכל שנודע לנו שלא הכין צרכי סעודות שבת כלל.

בשבת בבית אחר באותה חצר – בלשון השו"ע משמע דדוקא אם הלך לשבות בחצר אחרת מהני, ובחזו"א סימן צ"א סק"א כתב לדייק כן מדברי התוס' בדף ע., ולכאורה יש להביא לזה ראיה מדברי הרא"ש שהביא הב"י בסעיף ד' גבי אדם שירש בית בחצר אם הוא גר באותה חצר חשבינן ליה כמי שגר באותו בית ואוסר.

בדין גוי שהלך בערב שבת – עי' חזו"א סימן פ"ב ס"ק כ"ה דהעיקר כהרשב"א דאם הלך לשבות בעיר אחרת אפילו לא הסיח דעתו בהדיא מותר. והיינו דהחזו"א ביאר בדעת הרשב"א דלא התיר רק כ"ז שאין בדעת הגוי בהדיא לבא, ודלא כשעה"צ סק"ה דמשמע שסובר דכיון שדירת עכו"ם לא שמה דירה ורק משום גזירה אסרו מש"ה כל שנמצא בעיר אחרת לא גזרו, אע"פ שלא גילה דעתו להדיא שאין דעתו לחזור.

ואף ברגיל לחזור שדעת הט"ז דבכה"ג לכו"ע אוסר, אפ"ה כתב השונה הלכות בדעת החזו"א דכ"ז שלא בא מותר, אא"כ דעתו לבא בשבת ויקבע שם מקום אכילתו דכיון דהוי עיקר הדירה ואז אוסר גם כשלא הגיע.

## סעיף ב'

בדין נמלך וחזר בשבת – עי' שו"ע שפסק כדעת הראשונים דאמרינן כיון דהותרה הותרה ואף כשחוזר אינו אוסר, ועי' ביאור הגר"א שצדד כדעת הראשונים דלא אמרינן הותרה וראייתם מהא דיכול המבטל לחזור מהביטול, וסברת החולקים נתבאר בדברי הרא"ש בפ"ח ס"ו דכיון שיסוד ההיתר הוא משום דמסיע מלבו ובודאי לא יחזור ה"ל שבת שהותרה ושוב לא תיאסר. ולא דמי לנכרי שהיה עתיד לבא בשבת. ומבטל רשות כיון שחזר והחזיק הוא במבוי קודם שהחזיקו בני מבוי בודאי לא הסיע מלבו. וכן מצאתי משם הראב"ד. ומבואר דכיון שחוזר ומוציא הוי גילוי מילתא דמעיקרא לא ביטל בלב שלם וכ"כ הגר"ז בסימן שפ"א ס"א עיי"ש. ויעוי' בריטב"א דף פו. שכתב ג"כ דמבטל רשות כיון שחזר בו הרי גילה דעתו שלא הסיע דירתו מלבו.

אמנם לפ"ז אם הלך לבית בתו והסיח דעתו, ושוב מת בשבת ובאו היורשים בזה לא שייך לומר שגילה דעתו ולכאורה בכה"ג כו"ע מודו דאינו אוסר, **ועי'** חזו"א סימן פ"ח סק"ג שכתב לתלות די"ז במחלוקת הנ"ל. ומבואר לכאורה שטעמם של החולקים אינו משום שסוברים שאם נמלך וחזר לביתו הריהו מגלה למפרע שלא הסיע מדעתו, אלא טעמם של החולקים הוא משום שהם סוברים שאף אם הסיע מלבו לא שייך בזה דין הואיל והותרה הותרה.

ויש שר"ל דלא שייך דין הואיל והותרה רק במקום שהאיסור תלוי במציאות וכגון ההיא דנפלו לחייו או קורתיו, או כגון ההיא דנסתם הפתח או נסתם החלון, שהאיסור תלוי במציאות שנתחדשה, ובזה אמרינן דכיון שבתחילת השבת עדיין לא היה קיים מצב מחודש זה חל ההיתר לגמרי, ושוב אין במצב המחודש שנתחדש באמצע השבת לבטל את ההיתר שחל בתחילת השבת. **אבל** במקום שהאיסור אינו תלוי במציאות אלא בדעת האדם לא שייך לדון בזה דין הואיל והותרה, שכיון שכבר קיים בעולם שייכות האיסור יש לנו לומר שמעיקרא ההיתר תלוי ועומד כפי צד ההיתר והאיסור שיש בזה.

ולפ"ז אף במקום ביטול רשות לא שייך לדון הואיל והותרה הותרה, דכיון שהחזרה מביטול אינו תלוי במציאות א"כ מעיקרא חלות ההיתר שחל על ידי הביטול הרי הוא תלוי ועומד במה שיתקיים הביטול, ועל הצד שיתבטל הביטול מעיקרא לא חל ההיתר.

## סעיף ג'

בביאור דברי האחרונים אמאי לא אמרינן הותרה כשבא בשבת - הקשה הב"ח דמשחשיכה אמאי אוסר נימא כיון שהותרה למקצת שבת דהיינו בביה"ש שלא הי' לו בעלים הותרה לכל השבת, ובט"ז כתב לתרץ דהכא שאני שלא הותר בכניסת שבת שהרי לא עירב, ובביאור הגר"א ובבית מאיר השיגו עליו, ובפמ"ג ביאר דכוונת הט"ז כהמג"א דאיירי הכא דהיה לו בית דירה בחצר אלא שלא עירב וה"ה בבן שוק ממש דלא עירב והטעם דלא חשיב הותרה כיון שלא היה היסח הדעת ככמש"כ המג"א בסק"ד.

ועי' מחצה"ש שביאר כך את דתחילת דברי המג"א ומש"כ שם ובא לאשמועינן הוא תי' אחר, ולפי מש"כ הפמ"ג הכל תי' אחד דאיירי בבן חצר שלא עירב או בבן שוק וקמ"ל דלא חשיב היסח הדעת כמבואר במג"א סק"ה, ודו"ק היטב דלפ"ד הפמ"ג בביאור דברי המג"א ל"ק קושית הגר"א על תי' המג"א.

## סעיף ד'

בביאור מח' המג"א ורעק"א - אחד מבני החצר שלא עירב ומת בשבת וירשו אחד מן השוק אינו אוסר עד שבא לגור, והקשה המג"א אמאי אוסר כשבא לגור והרי הותרה בתחילת השבת, ותי' דלא שייך לומר הותרה כיון שלא הסיח דעתו בתחילת השבת, ובחידושי רעק"א הקשה והרי ע"כ הסיח דעתו כל זמן שמורישו היה קיים, ועוד דאפילו אם נאמר שהיורש הסיח דעתו מי מהני והרי היסח הדעת מועיל מדין הותרה והכא בתחילת השבת היה איסור. וצ"ל דכיון שמת והוי כביטול נעשה כאילו היה היתר כבר בתחילת השבת כיון שלגבי מצב זה היה מונח היתר כבר בכניסת השבת, אמנם רעק"א סבר שמיתה כביטול לא יוצר הותרה למפרע. וע"ע לקמן סעיף ה' משכ"ב.

בביאור מח' תוס' והרא"ש עם הרשב"א והריטב"א – איתא בשו"ע אחד מבני החצר שלא עירב ומת מותר לשאר בני החצר להוציא לחצר ואין היורש אוסר עד שיבוא לגור בחצר. והוא כשיטת תוס' והרא"ש ודלא כהרשב"א והריטב"א דס"ל שהחצר אסורה גם קודם שבא היורש לגור דכיון שנאסרה נאסרה. ולדינא עמד הביאוה"ל בצ"ע.

ויסוד ההיתר לדעת תוס' והרא"ש מבואר בתוס' רבינו פרץ ובחידושי הר"ן דכיון דמית פקע רשותיה שנסתלק כוחו ורשותו מן החצר ואין לך ביטול רשות גדול מזה, ולגבי ביטול רשות לא שייך למימר כיון שנאסרה כדאמר לקמן חוץ מתורת ביטול רשות. ו**עיין** בבי"מ שכתב ובעניותי א״י טעמו דהרא״ש בזה דהא הברייתא סתמא אמרה כל שנאסר למקצת שבת נאסר לכל השבת חוץ ממבטל רשות. ולכאורה סבר הבי"מ דמיתה לא הוי כביטול ודלא כדברי הראשונים הנ"ל וצ"ע.

ובביאור מחלוקת הרשב"א והריטב"א עם תוס' והרא"ש, יעוי' ברשב"א שכתב דבעינן שיבטל לכל אחד ואחד ובמקום יורש נדון שביטולו אינו אלא ליורש, וממילא בני החצר עומדים באיסורם. [אלא דמתחילה סבר הרשב"א דהיינו דוקא כשבא היורש לגור אך קודם שבא לגור חשיב ביטול לכל א' וא', ומסיק שם שכבר מתחילה חשיב ביטול רק ליורש וש"ה חסר בביטול ושפיר אמרינן דכיון שנאסר בתחילת שבת נאסר לכל השבת]. ובדעת הרא"ש ותוס' שנחלקו אפשר לבאר בב' אופנים א. דדעת הרבינו פרץ והר"ן דהא דבעינן ביטול לכל אחד ואחד היינו במקום שלא מונח בסילוק רשות ביטול מוחלט על הדיורים שלו, וכל ההיתר הוא מכח הטפילות שלו כלפי האחרים, אך כל שמונח בביטול רשות ביטול מוחלט של הדיורים שלו, לא בעינן שיבטל לכל בני החצר, וכשהיורש בא האיסור הוא מחמת היורש הואיל ולא היה מצי לערב מער"ש. ב. עוד אפ"ל דלא נחלקו הראשונים בעצם הסברא דחסר בדין ביטול לכל א' וא' אלא דסברו תוס' והרא"ש דדוקא כשבא היורש נעשה הביטול ליורש והאיסור הוא משום שצריך לבטל לכל אחד ואחד. ונפק"מ אם כשבא היורש חשבינן ליה כנאסרה בתחילת השבת וכדלהלן.

נפק"מ במת בלא יורשים **- ועיין** בגאון יעקב דף ע: שכתב דלפי הרשב"א והריטב"א כי קאמרי מת ישראל בשבת כיון שנאסר למקצת שבת נאסר לכולה הנ״מ היכא דאיכא יורש, אבל היכא דליכא יורש כלל כביטול רשות דמי ולא אמרינן בי׳ כל שנאסר למקצת שבת ביון דאי בעי שקלי לרשותי׳ כמאן דבטיל להו דמי. וכ"ה בקרבן נתנאל סימן ט"ז סק"ז. ויעוי' בדף עא. גבי גר שמת משחשיכה מותר, פירש"י דהוא משום הואיל והותרה, והיינו דכיון שבתחילת שבת היה עירוב בין הגר והישראל. אמנם הרשב"א והריטב"א פירשו דאפילו לא עירבו ביניהם נמי מותר דמשום דמיתת הגר הוי כביטול רשות לבני החצר. ומבואר לפי דבריהם דאע"פ שהחזיקה ישראל לא נתבטל הביטול דאל"כ הו"ל לאסור אחר שחזר וזכה, והיינו דלפי הדרך הא' לעיל א"ש בפשיטות דכיון שהוי ביטול גמור לא איכפת לן במה שבא יורש לגור, אבל לדרך הב' צ"ל שיש כאן סברא הפוכה דכשיש יורש סבר הרשב"א דלא הוי ביטול אפילו קודם שהגיע היורש, וכשאין יורש הרשב"א מיקל דחשיב ביטול אפילו אחר שהגיע היורש, אמנם לדעת הראשונים בין היכא דאיכא יורש ובין היכא דליכא יורש לעולם הוי ביטול עד שבא היורש לגור.

## סעיף ה'

בדין זכיה מהפקר בשבת - בעצי אלמוגים כתב להוכיח מכאן דאע"ג דמכר אסור בשבת אפ"ה מהני דאל"ה לא הו"ל למיסר. ועי' רעק"א שדחה דבריו דעדין יקשה אמאי לא אמרינן דהותרה בתחילת השבת, ומש"כ רש"י דמתלי תלי אם יזכה והיינו דכיון דעומד לזכות לא אמרינן הותרה, וקשה אמאי מיקרי עומד אם יש בזה איסור, וע"כ שאין איסור לזכות מהפקר בשבת, ואינו בכלל בכלל מקח וממכר כיון דליכא דעת מקנה. וכ"כ הפמ"ג בא"א סק"ז.

מת הגר מבעוד יום – מבואר דאפילו אם לא החזיק היורש עד שחשיכה אוסר. ועי' מג"א שהביא את לשון רש"י והגהות אשר"י דכיון שראוי להחזיק מבעו"י הוה לה רשות זו תלויה ועומדת ובספק לא אמרינן שהותר למקצת שבת, וכעי"ז איתא בר"פ דף סו. דלא אמרינן הותרה במקום שעתיד להשתנות בשבת.

ובט"ז כתב אף על פי שלא החזיק עד חשיכה חשבי' כאלו החזיק מבעוד יום ואוסר, והוא מדברי הרשב"א בעבוה"ק שכתב וז"ל ישראל וגר שאין לו יורשים שהיו דרים בחצר אחת ומת הגר מבעוד יום והחזיק ישראל אחר בביתו משחשיכה הרי זה אוסר עד שיבטל, ואין אומרים כל שלא החזיק קודם שחשכה הרי רשותו של גר מבוטלת אצל הכל עם כניסת השבת, אלא כל שיכול להחזיק מבעוד יום אף על פי שלא החזיק עד שחשכה הרי הוא כאילו החזיק מבעוד יום, שהרי הוברר שמשעה שמת הגר היה ביתו של ישראל זה וכמו שנכנסה שבת לאחר חזקתו, ולפיכך אוסר עד שיבטל עכ"ל. ובפמ"ג משב"ז סק"ה מבואר דהם סברות חלוקות.

מת הגר משחשיכה - משחשיכה מותר פירש"י דהוא משום הואיל והותרה, והיינו דכיון שבתחילת שבת היה עירוב בין הגר והישראל. אמנם הרשב"א והריטב"א פירשו דאפילו לא עירבו ביניהם נמי מותר דמשום דמיתת הגר הוי כביטול רשות לבני החצר. ומבואר לפי דבריהם דאע"פ שהחזיקה ישראל לא נתבטל הביטול דאל"כ הו"ל לאסור אחר שחזר וזכה.

ומבואר לכאורה דע"י הביטול נעשה מציאות של הותרה והיינו דכל שנעשה עירוב בחצר והישראל שלא עירב ביטל את רשותו ה"ז כמי שנתבטלה רשותו מהחצר ואינה קיימת ומש"ה כלפי מצב זה היה היתר כבר בתחילת השבת ואמרינן הותרה בכה"ג, דזה שבא ישראל אחר אחר הביטול אינו מבטל את הביטול. ומבואר דכ"ש בנד"ד שאינו מחזיק מכח המבטל שנאמר שהביטול קיים וכיון שהותרה הותרה.

ויש שרצו לדחות דהטעם שנשאר הביטול הוא הוא משום שאינו יכול להחזיק יותר ממה שיש, דהיינו רשות מבוטלת, והביאור דכיון שבני החצר כבר זכו בביטול, אין המבטל מוריש חלק זה ליורש.

אלא דצ"ע א"כ גם במת הגר מבע"י נימא דמיתת הגר הוי ביטול וכבר זכו בו בני החצר וממילא אין המחזיק יכול לזכות בחלק זה, וצ"ע מ"ש מת הגר מבעו"י למת הגר משחשיכה. אמנם להנ"ל א"ש דמיתה בשבת הוי ביטול לאיסור שהיה בער"ש, ונמצא דהיה עירוב בתחילת שבת ושפיר אמרינן ביה כיון דהותרה הותרה. משא"כ במת מבעו"י דלא שייך לומר הותרה כיון שהיה יכול לזכות בער"ש, נמצאת רשות זו תלויה ועומדת כמש"כ רש"י.

## סעיף ו'

בדין גוסס שמת - עי' מג"א שהביא דבהגהות תוס' כתבו דלא אמרי׳ הותרה רק במקום שעתיד להתקיים כל השבת כגון עירב דרך הפתח ונסתם או ניטלה קורתו או לחיו. ומש"ה א׳ מבני חצר שהיה גוסס בשעת העירוב וערבו עמו שבטל העירוב הואיל ורוב גוססים למיתה אינו ראוי להתקיים כל השבת. ובתוס' רבינו פרץ כתב דהיכי דמשעת העירוב היה הגוי עתיד לבא ולבטל העירוב ולא היה מעולם היתר גמור כדפרישית לעיל, שהרי ההיתר היה תלוי ועומד בביאת הגוי, והגוי היה בידו לבוא, הילכך לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, וכדאמרינן לקמן גבי גר שמת בע"ש וכו'. וכ"כ הר"ן.

ובביאוה"ל ציין לדברי העצי אלמוגים שפקפק על עיקר דין זה וכתב דמדסתמו הטוש"ע לעיל בריש ס"ד דאם מת בשבת אפילו אם ירשו אחד מבני השוק ולא עירב אינו אוסר ולא התנו דדוקא כשלא היה גוסס אלמא דלא ס"ל כהג"ה זו ועוד הביא קצת ראיה דהתוס' לא ס"ל כן עיי"ש שהאריך בזה ודעתו להלכה דבשעת הדחק נראה דיש לסמוך ע"ז, ובחזו"א סימן פ"ח סק"ב מצדד כדעת העצי אלמוגים.

**ו**ברעק"א דף עח. במה שאמרו אילן שעשאו סולם לערב בו חצירות פלוגתא דרבי ורבנן דלרבי דסבר הנותן עירובי תחומין באילן קנה עירוב, אף דאין משתמשין במחובר, מ"מ רק שבות הוא ולא גזרו עליו בין השמשות ה"נ מועיל אם עשה להאילן פתח דמשוי לחצירות חד, והקשה רעק"א אמאי מהני לרבי הא משחשיכה הוי כנסתם הפתח, ומדין הואיל דהותרה הותרה לא מהני כיון דידוע שיהיה כן, ועיי"ש שסיים וכן ראיתי אח"כ דעמד בזה בספר תוספת שבת.

**ו**בתו"ש סימן שע"ב ס"ק מ"ו כתב ואולי אפשר לומר דהא דבעינן דבשעת בה״ש יהיה ראוי להתקיים היינו משום דכשנתבטל בשבת הרי הוא כאילו היה אותו הביטול בבה"ש והרי לא הותרה בבה"ש ומכיון שכן איכא למימר דלא אמרו דבעינן שיהא העירוב ראוי להתקיים לכל השבת אלא בגוונא דאם היה הקלקול מיד בבה"ש היה העירוב בטל שפיר אמרינן דהוי כאלו נתקלקל כן בבה"ש, אבל הכא גבי אילן דאית ביה שבות דאין עולין באילן אלא דבבה״ש לא גזרו שבות זה, ואם כן הקלקול שנתקלקל בשבת לא שייך בבה"ש כלל, בזה שפיר אמרינן הואיל והותרה הותרה, איברא שלא מצאתי מקור לסברא זו, אבל סברא גדולה היא זו. ובפרמ"ג כתב ע"ז ויפה כתב. וביאר בזה התוספת שבת שכיון ששעת חלות העירוב על כל השבת הוא בין השמשות, הרי שיש לנו לדון את ב' הרשויות על כל השבת אם הם ראויים לעירוב כפי שעת בין השמשות, וכל שלפי שעת בין השמשות ב' הרשויות ראויים הם לעירוב יחול עליהם היתר עירוב לכל השבת.

**ו**בשו"ת רעק"א סימן י"ד כתב דאילן עדיף דאית ביה תרתי, דבה"ש הוא פתח גמור וגם משתחשך ראוי להיות פתח אלא דארי' דרביע עלה מש"ה מהני. ודברי הגרעק"א צ"ב מה החילוק בין מקום דאריא דאיסורא רביע עליה בביהש"מ למקום דאריא דאיסורא רביע עליה במשך השבת, וביותר שהרי מתבאר שחלות העירוב שחל על כל השבת אינו מידי דממילא ממה שחל חלות עירוב בתחילת השבת, אלא חלות דין שחל בביהש"מ שאם ב' הרשויות מוגדרים כמי שהם ראויים להיות מעורבים בכל השבת חל עליהם חלות עירוב לכל השבת, וא"כ הדין נותן שעד כמה שבאמצע השבת יש אריא דאיסורא דרביע עליה ראוי לדון שב' הרשויות אינם ראויים לכך שיחול עליהם חלות עירוב על כל השבת. ויש לדון לדברי הגרעק"א לפי המבואר בדברי הרא"ש שאף משבת לשבת אומרים שהעירוב חוזר וניעור אם נאמר שאף במקום שבשבת השניה יהיה אריא דאיסורא דרביע עליה נאמר שהעירוב חוזר וניעור.

אם בעינן שיהיה קרוב לודאי שיפסל העירוב – עי' בפמ"ג שציין למש"כ המג"א בסי' שס"ה ס"ק י"ד בשם תה"ד דוקא קרוב לודאי שיתקלקל העירוב נאסר אח"כ ולא אמרינן הותרה, והנה לעיל בסעיף ה' נתבאר דבמת הגר והחזיק ישראל בן השוק משחשיכה אוסר, והקשה הפמ"ג דהתם אף דהוי קרוב לודאי שיחזיק, מיהו קשה דלמא יחזיק בן החצר שם, ותי' דכל שעשה איזה תיקון כההיא דסי' שס"ה וכאן בעינן רוב שיתקלקל קרוב לודאי לא הותרה הא ספק השקול והעירוב קיים והתיקון ביה"ש כראוי אמרינן הואיל והותרה הותרה, משא"כ לעיל סעיף ה' [ובמג"א שם סק"ז] שלא עשו שום תיקון רק שמת הגר מבע"י ובחצר אין דר כי אם ישראל א' או עירבו הנשארים, כה"ג ל"ש הותרה דאין ההיתר היה בבירור דלמא יחזיק א' מן השוק וכה"ג י"ל בשפ"ג ועדיין צ"ע לחלק.

בדין גוסס היכא שהונח העירוב בשבת שעברה – עי' במשנ"ב ס"ק ל"ג דאם הונח העירוב קודם שבת שעברה אע"פ שנעשה גוסס קודם שבת זו אפ"ה אמרינן הותרה, וציין לסימן שע"ד, ולכאורה צ"ע דהתם לא שרינן רק כשחזר ונפתח אבל בזמן שנסתם לא, וא"כ ה"ה הכא לא נתיר דכיון שנעשה גוסס בער"ש הרי כבר נסתר ההותרה בער"ש וצ"ע.

בדין אדם שעירב וירש גוסס - כתב המשנ"ב ס"ק ל"ג דהמג"א מיירי שירשו אחד מן השוק ובא לדור שם בשבת או שירשו אחד מבני החצר שדר בבית אחר, והטעם בכ"ז דהעירוב שהונח בעד הגוסס הרי לא היה ראוי להתקיים כל השבת. ועי' בגר"ז שכתב דאם ירשו אחד מבני החצר שלא עירב עמהם אוסר אפילו אם לא נכנס עדיין לדור בו או אם ירשו אחד מן השוק ונכנס לדור בו, ומבואר בדבריו דכיון שהיה גוסס והיה עתיד היורש לגור בחצר אם היה מעורב עמהם לא היה אוסר, דממנ"פ אם נדון ביחס לדירת האב ה"ה עירב עמהם, ואם מחמת דירת היורש הרי גם הוא עירב. ולא שייך לומר דנאסר בתחילת שבת הואיל והיה עדין עירוב האב קיים. אמנם במאמר מרדכי נקט דאפילו אם עירב היורש לעצמו אפ"ה עכשיו שירש את דירת אביו ה"ה אוסר כיון שלא היתה דעתו על רשות זו. ולכאורה ברשב"א דף ע. משמע כהגר"ז שהרי כתב שהאיסור ברשות האב שמת הוא מדין נאסרה ולא כתב משום דלא היתה דעת היורש על שיהיה עירובו גם על דירה זו.

# סימן שע"ב

## סעיף א'

בגדר איסור טלטול מחצר לחצר בכלים ששבתו בבית– מבואר דכלי ששבת בבית ויצא לחצר [באיסור או בדרך מלבוש] אסור לטלטלו לחצר אחרת. ויש לדון בגדר האיסור. ומקור הדין בתוס' דף צא: ד"ה וכלים.

הגאו"י ד"ה פשיטא כתב דטעם האיסור דחשיב כמוציא את הכלי מהבית לחצר השניה, והיינו דכל ששבת בבית חשיב הכלי בכל מקום שהוא נמצא כאילו הוא עדיין נמצא בבית, ומש"ה אסור להוציאו לחצר אחרת. ואין כוונתו דדוקא כשיצא לחצר שהוא שותף בו עדיין הכלי שייך לבית, שהרי אפילו אם יצא לחצר אחרת שאינה שייכת לו אסור להוציא ממנה לחצר אחרת וע"כ דבכל מקום שנמצא הכלי חשבינן ליה כנמצא בבית.

האו"ש בפ"ב ממילה כתב לבאר את דברי הרמב"ם ור"ח שכתבו לגבי סכין של מילה דאף אם שבת בחצר גם כן אסור להוציאו לחצר אחרת, ואע"פ שקיי"ל דכל החצירות רשות אחת הן לכלים ששבתו בחצר, צ"ל דסברו דכיון דסכין של מילה הוי מוקצה מחמת חסרון כיס, דלא גרע מסכינא דאשכבתא [שבת קכג:] ורק למצותו מותר לטלטלו, והנה בין השמשות דעיולי יומא הוי אסור לטלטלו כלל, לא שייך לאחשובי אותו כמו ששבת בחצר, דניהוי כל החצירות וקרפיפות כולן רשות אחד, דכיון דלאו בר טלטול הוי כלל, ותו כי הגיע זמנו לטלטול מצוה ביום השבת אסור לאפוקי יתיה מחצר לקרפף, והוי כאלו עכשיו הובא דרך מלבוש לחצר, דאסור להוציא לחצר אחרת.

ולפי זה אין האיסור משום ששבת בבית, אלא דכששבת בחצר ולא בבית אוקמינן יתיה ברשות חצירות, והוי כמו ששבת בכל החצירות, כיון דהוא בחצר, ולאפוקי עומד מחצר לחצר, דכולהו לא בת דירה הוי, אבל כאן דביה"ש לאו לטלטול חזי לא הוי כמו ששבת ברשות חצירות.

ומבואר בדבריו דיסוד הדין שמותר לטלטל מחצר לחצר הוא רק בדבר ששבת בחצר, אבל בדבר שלא שבת בחצר אע"פ שלא שבת בבית אסור לטלטלו מחצר לחצר. [וע"ע מש"כ בפ"ג מהלכות עירובין דברים מחודשים מאוד ע"פ שיטתו].

ולכאורה צ"ע מהא דאמר רב יהודה אמר שמואל בגיטין עט: לא יעמוד אדם בגג זה ויקלוט מי גשמים מגגו של חבירו, שכשם שדיורין חלוקין מלמטה כך דיורין חלוקין מלמעלה, ומבואר בתוס' לקמן דף צט: דהיינו דוקא כששבתו בגגו של חבירו הא לאו הכי מותר לקלוט ולהכניסם לבית, ומבואר דלא בעינן שביתה בחצר כדי לטלטל ממקום למקום שהרי מי גשמים אלו לא שבתו כלל. [ועי' באו"ש בפ"ג מהלכות עירובין משכ"ב]. ועי' ביאוה"ל ד"ה לחצר אחרת דמבואר ג"כ דלא כהאו"ש אלא דסגי בזה שהכלים לא שבתו בבית אך לא בעינן שישבתו בחצר.

והיה מקום לומר באופ"א קצת שאין הפי' דבעינן דוקא שביתה בחצר כדי שיהיו כל החצירות רשות א', דודאי גם בדברים שלא שבתו כלל כגון כלים שהיו לבוש בהם, ומי גשמים וכד' ומותר לטלטלם דלגבייהו כל החצירות רשות א' הם, ורק לענין כלים ששבתו בבית לא אמרינן דכל החצירות רשות אחת להם.

ונפק"מ בין הטעמים בכלים ששבתו בבית ראובן ויצאו לחצרו של שמעון [באיסור או בדרך מלבוש] האם יהיה מותר להחזירם לחצרו של ראובן, דאם הטעם דחשיב כמוציא מהבית א"כ אין לאסור דשפיר מותר להוציא כלים מבית ראובן לחצירו וא"כ ה"ה נמי שיהיה היתר להוציא מחצר שמעון לחצרו של ראובן, וכן מבואר בגר"ז שע"ב ס"א, אמנם החזו"א בסימן ק"ד ס"ק כ"ה אוסר, והטעם דכל ששבתו הכלים בבית תו לא אמרינן לגבייהו דכל החצרות רשות אחת הן.

עוד יש לדון בדברי הגמ' דף פז: דמבואר שם שמותר לטלטל מבית לחצר או מחצר לחצר דרך מקום פטור, ולכאורה הא תינח לפי המבואר דלגבי כלי ששבת בבית לא אמרינן דכל החצירות רשות א', שאני התם דממקו"פ אין איסור לטלטל. אבל אם יסוד האיסור כהגאו"י א"כ הרי הוא כמוציא מהבית ואמאי שרי, וצ"ל דמקו"פ בטל לגבי החצרות ומש"ה לכו"ע לא שייך לומר שיש כאן הוצאה ופשוט.

בדין כלי ששבת בבית ראובן והגיע לחצירו של שמעון בדרך מלבוש או באיסור – יש לדון בכלי ששבת בבית ראובן והגיע לחצירו של שמעון בדרך מלבוש או באיסור, האם מותר להכניסו לביתו של שמעון כיון שביתו וחצירו רשות אחת היא, או דחשיב כמכניס מבית ראובן לבית שמעון ואסור. [וכעי"ז יש לדון אם יצא הכלי מבית ראובן לחצירו של שמעון האם מותר להעבירו לחצר אחרת של שמעון]. ויעוי' בגאון יעקב שהסתפק בזה. וע"ע בתוס' רי"ד [תליתאה] דף צא. שכתב דאם בא לבוש בכליו והפשיטן בחצר זו כיון שברשות ובהיתר הביאן דרך מלבוש לטלטלן מחצר לחצר שעירבו דכיון דעירבו יחד כולהו כחצר אחת דמיין. אלא דהתם איירי לענין הוצאה מחצר לחצר אחרת, ולא מחצר לבית. אמנם כיון שהטעם הוא שהכל רשות אחת צ"ע לחלק בין ב' חצרות המחולקות במחיצות לחצר ובית שדינם כרשות א'.

ויעוי' בגר"ז שכתב וכן כלים ששבתו באחת מרשויות אלו אסור להכניסם לבית אחר שלא עירב עם רשות זו ששבת הכלי בתוכו. ואפילו הכניסם דרך מלבוש לרשות שעירבה עם הבית כגון לחצר מעורבת של בית זה אסור לטלטלם משם לבית כיון ששבתו ברשות שאינה מעורבת עם הבית. ומבואר לכאורה שאסר באופן הנ"ל.

אמנם בבית מאיר סוף סימן שמ"ט מבואר דאחר שהגיעו הכלים לחצירו של שמעון מותר לו אפילו להכניסם לביתו. [ועי' היטב משנ"ב ס"ק ט"ז].

ולכאורה דברי הבית מאיר נסתרים מהסוגיא של כותל שבין שתי חצירות דקיי"ל דיכול להוריד מהכותל לחצר אך לא יכניסם לביתו, ולפ"ד הבי"מ אחר שכבר נכנסו הפירות לחצירו אמאי אינו יכול להכניסם גם לביתו. [ויש שר"ל דהכוונה היא שלא יורידם מהכותל ישר לביתו בלא שיניחם בחצר ודוחק]. וכן יש להעיר מהא דאמר רב יהודה אמר שמואל בגיטין עט: לא יעמוד אדם בגג זה ויקלוט מי גשמים מגגו של חבירו, ומבואר בתוס' לקמן דף צט: דהיינו דוקא כששבתו בגגו של חבירו הא לאו הכי מותר לקלוט ולהכניסם לבית, ולדברי הבית מאיר אחר שכבר הגיעו לחצירו אמאי אסור להכניס לביתו. וצ"ל דיש לחלק בין כלים ששבתו בבית לכלים ששבתו בחצר דהבית מאיר איירי בכלים ששבתו בבית ראובן ויצאו מהבית ועכשיו הם בחצר של שמעון, וכיון שהבית [של שמעון] וחצרו הם רשות אחת שפיר יכול לטלטל מזה לזה. אבל בכלים ששבתו בחצר של ראובן ועכשיו הגיעו לחצירו של שמעון כיון דכל החצירות רשות אחת הן דהיינו רשות החצירות, א"כ כשעבר לחצירו של שמעון עדין הוא ברשות החצרות ואסור להכניסו לבית ודו"ק. ולפ"ז גם הגר"ז יכול להודות לדברי הבי"מ ולא פליגי כלל.

גדרי 'בית' לענין עירובי חצירות – קיי"ל דמקום פיתא גורם ונחלקו האחרונים האם לענין איסור טלטול מבית לחצר ג"כ תלוי במקום פיתא, החזו"א בסימן צ"א סק"א נקט בפשיטות דבית שאינו מקום פיתא חשיב כחצר ומותר לטלטל כלים ששבתו בו לחצר, אבל הבית מאיר בסימן שנ"ד ובסו"ס שנ"ה נקט דמקום שאין תשמישו תדיר הוא הנקרא חצר לענין זה. [ובדעת הרמב"ם מודה הבי"מ שם שתלוי במקום פיתא]. וכן משמע מדברי הפוסקים שהעתיקו את לשון רש"י דגגין חצירות וקרפיפות רשות אחת הם כיון שאין תשמישם תדיר. [עי' משנ"ב סק"ג, ערוך השולחן, וגר"ז]. ויעוי' בתוס' דף פה. ד"ה שני דלכאורה מבואר שם שנחלקו בזה רש"י ותוס' וצ"ע.

בדין בית כנסת – דעת המהרי"ל שאסור לטלטל בבית הכנסת שלא עירבו בו וכן מביהכ"נ לחצר. ובמג"א סימן שס"ו סק"י חולק עליו דהוי כחצר וכן הסכים המשנ"ב שם סק"ל. ולכאורה לשיטת הבית מאיר כיון שתשמישו תדיר הו"ל להחשב כבית. ואפשר דלא הוי תשמיש תדיר של דיור.

בדין חדר בתוך הבית שאינו מקום פיתא - עוד כתב החזו"א דאפילו בבית שאוכלים בו לא חשבינן כבית רק החדר שאוכלים בו ולא שאר החדרים. ויעוי' ברמ"א סימן שנ"ה ס"ג ובשו"ע סוף סימן שע"ו גבי בית הכסא שבין ב' בתים ולא עירבו ביניהם, אסור לפנות בו. ורעק"א שם הקשה דבשלמא בביה"כ שבין ב' בתים ניחא דהוי כמוציא מביתו לחצר, אבל בדרכי משה מבואר דה"ה בין ביה"כ שבין ב' חצירות. וכתב הרעק"א שהמג"א בסו"ס שע"ו פי' דרעי חשיב ככלים ששבתו בבית. אמנם הבית מאיר הקשה דא"כ איך מותר מביתו לחצר חבירו. ומסיק שם דנחשב כבית כיון שהוא נטפל לבית. עכ"פ דעת הגרעק"א שם שבין ב' חצירות חשיב כחצר אמנם בין ב' בתים חשיב כבית. ולכאורה כ"ש בחדרים שבתוך הבית. וכן משמע בגר"ז כאן שכתב גבי תיקרת הבית.

בביאור גזירת גגין לר"מ - במשנ"ב סק"ח מבואר דסברת ר"מ "אינה גזירה בעלמא, אלא דגדר הגזירה היתה לעשות את הגגין לב' רשויות. ועי' תוס' רא"ש צ: שה"ק אהא דאמרינן דלדברי ר"מ גגין רשות לעצמן וחצירות רשות לעצמם, וק' אמאי חשיב גגין רשות לעצמם הרי באופן שהגג אינו מופלג י' מהחצר מותר לטלטלן מזל"ז, ולפמ"ש המשנ"ב א"ש. [ונפק"מ אם כלי שהובא מגג לחצר יהיה מותר לטלטל אותו לחצר אחרת דלא חשיב כב' רשיויות ודו"ק]. וע"ע בגאון יעקב ריש כל גגות שכתב לדון אם הוציא מהגג הגבוה לגג אחר דרך מלבוש האם מותר להעביר מגג לגג ודקדק מרש"י לאיסור והיינו כהמשנ"ב.

מג"א סק"א בעינן טלטול מבית לקרפף פחות מב"ס – מבואר במג"א שאסור לטלטל מבית לקרפף פחות מב"ס. ועי' בביאוה"ל ד"ה או לגג שמסיק דאפשר להקל בשעת הדחק כשיטת הסמ"ג הרא"ה והריטב"א ועוד ראשונים, שאין איסור לטלטל מקרפף פחות מב"ס לבית. [וכ"ה בבית מאיר סימן שנ"ח]. וכבר נתבאר לעיל [בסימן שנ"ח ס"י] שנחלקו הראשונים בדין זה ושיטת רש"י, תוס', והרשב"א ועוד ראשונים סוברים שאף דמותר לטלטל בקרפף אפ"ה אסור לטלטל ממנו לבית, וכן פסק בשו"ע שם שכתב אפילו אין בה אלא בית סאתים לא יטלטל ממנה ומן החצר לבית, ועי' משנ"ב שם ס"ק ע"ה וס"ק ע"ז ומבואר להדיא דאפילו בקרפף פחות מב"ס אסור להוציא ממנו לבית, וכ"ה במשנ"ב שם ס"ק פ"ג ובשעה"צ ס"ק ע"ז.

וביותר צ"ע ממש"כ בביאור הלכה סימן שנ"ט ד"ה רחבה לחלק בין קרפף בית סאתים שאסור לטלטל ממנו לבית לפחות מב"ס שמותר לטלטל ממנו לבית. ובחזו"א סימן פ"ח ס"ק י"ח תמה על חילוק זה שחילק הביאוה"ל בין ב"ס לפחות מב"ס, ועיי"ש בס"ק כ"ו, ובסימן פ"ט סק"ז שהסכים לדברי הביאור הלכה בסימן שע"ב להקל בשעת הדחק כל שאינו יתר על ב"ס.

בדין הוצאה מרה"י לקרפף יותר מב"ס שלא הוקל"ד- במשנ"ב סק"י וס"ק י"ח מבואר דאחר שנתנו לקרפף יותר מב"ס דין כרמלית אסור להוציא ממנו לרה"י, ועי' טור שכתב דאם לא הוקף לדירה אסור לטלטל ממנו לחצר שהרי כרמלית הוא, ובב"י ס"ב הביא דכ"ה ברש"י בריש ר"א דמילה [שבת קל:]. וכן הביא התוי"ט בפ"ט מ"א עיי"ש. והקשו האחרונים [עי' פרישה ומאמ"ר] שהקשו על דברי הב"י שהביא את דברי רש"י כמקור לדברי הטור אע"פ שמבואר מרש"י היפך דברי הטור, שהרי כתב דאם הקרפף הוא יותר מב"ס ולא הוקף לדירה קרי ליה רשות אחת לגבי חבירו, או לגבי חצר, לטלטל שתי אמות בזה ושתי אמות בזה, להוציא ולהכניס מזה לזה עכת"ד, ומבואר שמותר להוציא מרה"י לקרפף שדינו ככרמלית. וביסוד הדברים ביאר בשו"ת המבי"ט ח"ב סימן מ"ח ואין צריך לומר שיהי' מותר להוציא מן הבית שהוא רה"י לגנה שעיקרה היא רה"י כדאמרינן כי מה שעשאוה כרמלית היינו לענין טלטול בתוכה. וכן מצינו בפשטות לשון הגמ' דף סז: 'הן אמרו קרפף יתר מב"ס שלא הוקף לדירה אין מטלטלין בו אלא בד"א. אמנם יעוי' ברש"י דף טו. ד"ה והוא ובדף נ: ד"ה במקום דגדר הדין הוא דקרפף אין מחיצותיו מועילות לו. ולדבריו לכאורה אין מקום לחלק בסברא בין טלטול בקרפף לבין הכנסה מרה"י לקרפף וצ"ע.

עוד יל"ע בכל זה מהא דמצינו בפרק כל גגות דף צ. גבי הא דבעי רמב"ח ב' אמות בגג וב' אמות בעמוד ופי' רש"י שהעמוד הוא רה"י והגג הוא כרמלית אליבא דרב שגג בין גגין נאסר בטלטול. ומבואר שם דפשיטא לגמ' דכיון שהגג דין ככרמלית דאין מטלטלין בו אלא בד"א, וא"כ ה"ה נמי דאין לטלטל ממנו לעמוד דהוי רה"י. ולכאורה לדברי רש" בשבת קל: מנ"ל הא.

וכן בדברי הגמ' שם בע"ב דפריך ושמואל אליבא דרבנן בגג יחידי יותר מבית סאתים, ליטלטל מיניה לקרפף יותר מבית סאתים שתי אמות בזה ושתי אמות בזה, אלמה אמרינן לדברי חכמים גגין וחצירות רשות אחת וקרפיפות רשות אחת, דאין מטלטלין מהן לקרפף, ומשני גזירה שמא יפחת הגג ויחסר מבית סאתים, דהשתא ליכא יותר מבית סאתים והוי רשות היחיד, ואתי לטלטולי מיניה לקרפף כמעיקרא. ולדברי רש"י בשבת מאי קשיא הא שרי לטלטל דהא מעיקרא נמ י לא היה היתר רק לטלטל ב' אמות בזה וב' אמות בזה.

## סעיף ב'

בדין טלטול מקרפף יותר מב"ס שלא הוקל"ד לכרמלית – עי' משנ"ב ס"ק י"ט שציין לסימן שמ"ו ס"ג שמותר לטלטל מקרפף יותר מב"ס שלא הוקל"ד לכרמלית. והנה בתוס' עירובין דף כה: ד"ה וכי אויר וכו' א"נ וכו' ובדף סז: ד"ה ומאי טעמא וכו' ומכאן התיר ר"ת וכו' עיי"ש דמבואר בדבריהם דסברי דקרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה אף דמדאורייתא רה"י גמורה היא כדאמר ר"י בעירובין דף ס"ז ע"ב דהזורק לתוכו חייב, מ"מ איסור טלטול שבו מדין כרמלית הוא ולכן מותר לטלטל ממנו לכרמלית אחר, ובמג"א סי' שע"ד סק"ג נחלק עם הב"י אם בחצר שנפרצה לכרמלית אי מותר לטלטל מזל"ז בתוך ד' אמות. ובחידושי רעק"א ציין לדברי התוס' בשבת דף ט' דס"ל דמותר, והיינו נמי דתוס' לשיטתם כאן בעירובין. [וע"ע מש"כ בסימן שס"ה ס"ד].

ובאמת הרמב"ם בפט"ז ה"ב כתב הי' יתר מבית סאתים אף על פי שהוא רה"י הואיל ואסור לטלטל בו אלא בארבע אמות ככרמלית, הרי זה מותר לטלטל מתוכו לים ומן הים לתוכו, שזה דבר שאינו מצוי הוא ולא גזרו בו, ע"כ. ועי' במ"מ שכתב ומדברי רבינו נראה שלא התירו אלא לים אבל לטלטל מקרפף זה לכרמלית אחר ביבשה אסור, עיין שם. וכ"כ המאירי שם בדעת הרמב"ם. וא"ש דהרמב"ם לשיטתו שפסק דמבוי פחות מארבעה רוחב נמי צריך לתקוני מבוי ע"כ דלדידי' איסור טלטול במבוי הוא רק איסור טלטול אגברא, דהרי הרמב"ם פסק דאין כרמלית פחות מארבעה, ומה דכלל הרמב"ם כשחשב מה הן רשות כרמלית, גם מבוי שאין לו לחי וקורה ברוח רביעית אין כונתו דאיסורו מצד חלות שם כרמלית אלא דדינו כדין כרמלית באיסור טלטול שאסרו בו אגברא.

## סעיף ג'

בדין הנחת הע"ח במקום הנחת העירוב - עי' משנ"ב ס"ק כ"ו שכתב בשם הפרישה שצריך להניח את שני העירובין יחד. ומקורו מהא דאמר רב ששת [מח.] כגון שנתנו עירובן באמצעית ונתנוהו בב' בתים, ומבואר דבכדי שיועיל עירובן בעינן שיהיה העירוב בבית א'. ובחזו"א סימן פ"ג סק"ח הקשה דאדרבה כיון שהניחו בב' בתים איך יתכן שהאמצעית מותרת בחיצונות והרי ע"כ שא' מהחיצונות לא הניח בבית שנמצא העירוב שעירבה האמצעית לעצמה.

ובדוחק אפש"ל לפי מש"כ האחרונים [בית מאיר ורש"ש] דאם לקחו קמח מכל אחד ואפו בזה כמה ככרות אפשר לחלק ולהניח בב' בתים כיון שבכל בית יש לכולם חלק. וא"כ אפ"ל דאיירי בכה"ג ומש"ה מהני מה שעירבו החיצונות בב' בתים כיון שבכל א' מהבתים היה חלק מהעירוב של האמצעית.

## סעיף ד'

דעת המג"א האם שיתוף מתיר לטלטל מחצר לחצר - עי' משנ"ב ושעה"צ ס"ק ט"ו שפסק כדעת האחרונים ודלא כמג"א דאם עשו שיתוף יכולים לטלטל מחצר לחצר דרך חורים. ויעוי' בסימן שס"ה סעיף ח' גבי מבוי שנששתתפו בו ונשברה הקורה הקורה, דכתב שם המג"א דאם נשברה בשבת שרי לטלטל מחצר חצר דרך גובה הכותל. וצ"ע דהמג"א סתר משנתו ששהרי כאן לא התיר לסמוך על השיתוף אם אין החצירות פתוחות זו לו וצ"ע.

## סעיף ה'

בדין כמאן דמליא - עי' משנ"ב ס"ק ל"ד שכיון שהוא מקורה הרי הוא כמלא. והוא מדברי הלבוש והגר"ז. וכ"כ ר"ח ופסקי ריא"ז דהטעם כיון שהם מקורים אי"צ להיות תוך י'. וכתב החזו"א בסימן צ"ו סק"ב דלפ"ז ה"ה בחצר מקורה ולא משמע כן עכ"ד. ועי' אגרות משה או"ח ח"א סימן קל"ט דבעינן נמי מחיצות ולא סגי בקירוי.

ועי' גאון יעקב שמסתפק אם בעינן תקרה לדין כמאן דמליא וכדאיתא בגמ' שבת ה. וע"ע במקור חיים בתיקון עירובין שכתב, דלא מהני קנים העומדים בתוך חצר או גינה המוקפת שע"י המבוי, משום דאמרינן על כל הניקף כמאן דמליא דמי ובעינן שצורת הפתח יעמוד מבחוץ דוקא להיכרא ע"ש. ובשו"ת מהרש"ם ח"א סי' ר"ז ושו"ת בית שלמה ח"א סי' נ"ה ובשו"ת האלף לך שלמה או"ח קע"ד הקשו דלא מצינו ביתא כמאן דמליא רק במקום מקורהכדמצינו בשבת צז. דלא חייב רבי אלא ברה"י מקורה משום דאמרינן ביתא כמאן דמליא דמי, ומבואר גם בגמ' דף עו: דלא אמרינן כמאן דמליא רק בבית ולא בחצר. [והא דלעיל לב: הוא רק קולא לענין הוא ועירובו במקום אחר דהא אין שם אפילו מחיצות]. מאידך בסוגיא בשבת צט: מבואר דלא בעינן תקרה, ומובא דבהדיא נחלקו רב ור"י בירושלמי (שבת פי"א ה"א) אם חייב רבי דוקא במקורה או לא.

ויעוי' ברשב"א בעבוה"ק ריש ש"ד שכתב דחלונות שבין שתי עליות ושבין שני חדרים צריכין שיהא בתוך י' כמו בין ב' חצרות ואינו כחלון בין ב' בתים, ועי' אליה רבה שהקשה עליו דבעירובין דף ע"ו [ע"ב] דקאמר תרגמה אחצירות משמע דבעליות וחדרים דינו כבתים, וכן משמעות הפוסקים דכל שהוא מקורה דינו כבתים. והנה לדעת הראשונים שהכל תלוי במקורה פשיטא דלא שייך לחלק בין עליות לבתים. אמנם לפמש"כ הרשב"א וריו"נ דדרך בתים להשתמש בכלים גדולים היה מקום לחלק שרק בבית דרך להשתמש בכלים גדולים. [ויעוי' במאירי שכתב כטעמו של הרשב"א ואעפ"כ כתב דה"ה בחלון שבין חדרים, וקצ"ב אמאי לא כתב גם עליות].

## סעיף ו'

המשנ"ב בס"ק מ"ג כתב דגידוד ה' ומחיצה ה' מצטרפין ומש"ה אין מערבין יחד. וכ"ה בבאר הגולה אות מ'. ולכאורה יל"ע דאפילו למ"ד דגידוד ומחיצה אינם מצטרפין היינו דוקא לגבי העליונה אבל לתחתונה בודאי הוי מחיצה כמבואר בגמ' דף צג: וממילא אין העליונה יכולה לערב עמה.

בדין כלי החצר לזה שתשמישו בקשה - הנה במ"מ פ"ג מעירובין הלכה ט"ו חידש שלזה בנחת ולזה בקשה אסור לקשה להוציא לכותל אפילו כלי חצר, והקשה עליו הגאו"י [עז.] וכי גרע הכותל מחצירו של חבירו. ובמג"א ס"ק י"ב כתב שאם ישתמש בו זה שבקשה הוי כחצירו וממילא יאסור על חבירו להשתמש בו בכלי ביתו. וביאר החזו"א בסימן ל"ב ס"ק י"ז דכיון שמשתמש בכותל מכח זכות עצמו אינו דומה למשתמש בחצירו של חבירו שמשתמש בתורת אורח.

ויעוי' בבית מאיר שתמה על דברי המג"א מהיכ"ת לומר שע"י השתמשותו יעשה כחצירו. ויעוי' עוד בבי"מ סימן שע"ה שהביא דמדברי הרשב"א והריטב"א בדף פג: מבואר להדיא דלא כהמ"מ, ובאבהע"ז דקדק כן גם מדברי תוס' והרשב"א בעבוה"ק. ובבית מאיר שם כתב דכן משמעות השו"ע והוא מהרמב"ם ועיין סי' שע"ב סעיף ו' וצ"ע. והיינו דהקשה דשם משמע דלא כהמ"מ והכא משמע כהמ"מ. וביותר קשה בדברי הגר"ז שכתב הכא להדיא כהמ"מ ושם כתב להדיא דבני החצר אסורים בכלי הבית ודלא כהמ"מ.

ושמעתי ליישב דשאני כותל שבין ב' חצירות דהא דנותנים אותו לזה שתשמישו בנחת אין הכוונה שנעשה כחצירו, אלא דעדין נשאר הכותל מקום בפנ"ע ולזה סבר המ"מ דכיון שהוא מקום בפנ"ע אם ישתמש בו זה שתשמישו בקשה הרי הוא כחוזר ומשתמש בזכות עצמו. אמנם הבי"מ שהקשה הבין שכל שתשמישו בנחת הכוונה שנעשה כחלק מחצירו ולזה הקשה דמעתה גם אם ישתמש זה שבקשה עדין אי"ז ראיה שהוא משתמש בתורת שלו ולא בתורת אורח. אבל בההיא דסימן שע"ה דאיירי בתל ועמוד שבחצר הגבוהים י' דהם למרפסת התם הוי דין מיוחד שהתל והעמוד נטפלים ומשתייכים למרפסת. וכן מדויק בלשון הרמב"ם פ"ג מעירובין הט"ו – הי"ז שלענין כותל כתב שנותנין אותו לזה שתשמישו בנחת, ולענין תל כתב שהוא מדין הנחשבים עמה עיי"ש היטב.

## סעיף ז'

עי' מג"א דמשמע מדבריו דסגי הכא בנשאר משהו מכאן ומשהו מכאן, אע"פ שבסימן שס"ג ס"ב הסכים לדברי המחבר דבעי טפח מכאן וכו', וכ"ה להדיא בגר"ז שנקט לדינא בסימן שס"ג דבעי טפח וכאן כתב כהמג"א דסגי במשהו. ועי' תו"ש שעמד בזה. ואפשר דסבר המג"א דגדירת רשות בעי מחיצה טפי ומש"ה צריך טפח, אבל בחילוק רשויות בעלמא לכו"ע סגי במשהו מכאן ומשהו מכאן. וצ"ע. ובערוך השולחן כתב כהמשנ"ב דסגי במשהו.

## סעיף ח'

בגדר דין סולם – יש לדון האם ע"י סולם חשבינן לה כפתח ומש"ה מערבין א', או דכיון שע"י הסולם אפשר לעבור לצד השני הרי זה מבטל את הכותל שכנגדו. ונפק"מ אם מניח סולם ארוך י' אמות האם יהיה בזה דין פירצה או דכיון שיש מחיצה אלא שיש למחיצה זו שם פתח מש"ה מערבין א' אך לא נעשה פרוץ עי"ז.

ויעוי' בביאור הגר"א סימן שנ"ח ס"ק כ"ה שהשיג על התה"ד שם אמאי לא התיר לבטל את המחיצה ע"י סולם דהא מבואר בגמ' דתורת פתח עלה ותורת מחיצה עלה דהיינו שרכק לחומרא תורת פתח עלה. ומבואר מדבריו דסולם פוועל כביטול המחיצה. אמנם בגאון יעקב דף ס. שפירש דלא כרש"י אלא שע"י הסולם יש למחיצה תורת פתח. ומבואר שנחלקו הנ"ל. [וע"ע משכ"ב בספר שלום יהודה סימן כ"ט].

ויתכן לומר דגם להגר"א אין הכוונה שהסולם עושה פירצה, אלא דסגי בזה שיש למחיצה תורת פתח, וע"י סילוק הסולם הוא מחזיר למחיצה שם מחיצה גמורה ובזה ג"כ מהני כיון שהפך את המחיצה שהיה עליה תורת פתח ומחיצה גמורה. וע"ז הקשה הגר"א דע"י סילוק העפר או הסולם אין כאן מחיצה חדשה כיון שהכל כהר היה קודם לכן וכמבואר שם בסעיף י"ד ודו"ק.

האם בעקר חוליא בעינן שיהיה דע"ד – עי' משנ"ב סוף ס"ק ע"ו מש"כ בשם הבית מאיר דבעינן שיהיה דע"ד. ועי' גר"ז ס"ק י"ב שכתב להדיא דלא בעינן שיהיה בחוליא דע"ד. [וע"ע בפמ"ג ס"ק ט"ו].

והנה לכאורה יל"ע בדברי הבי"מ דהא לא בעינן מקום דע"ד לתשמישו בנחת רק היכא דלא מגיע לראש הכותל, והכא כיון שהחוליא היא כאיצטבא שתוך ג' לראש הכותל אמאי בעינן שיהיה בחוליא דע"ד. ולמעשה כבר נחלקו בזה הראשונים דבפי' ר"ח, ובפסקי ריא"ז [וע"ע בריטב"א ד"ה אמר שגרס כן] נקטו כהבי"מ. אמנם יעוי' ברשב"א בעבוה"ק ש"ג ס"ט שכתב וז"ל הרי שעקר חוליא מראשו מרחבו של צד החצר האחת, אם יש ברחב המקום שעקר חוליא ממנו ארבעה הרי זה משתמש בכל הכותל. ואם אין בו ארבעה אין זה שיעור מקום חשוב לעלות ולעמוד בו ולפיכך אינו משתמש אלא כנגד המיעוט.

במה דברים אמורים בשמיעטו מראשו כמו שאמרנו, אבל אם נתן ברגלו אבנים אם יש בהן ארבעה על ארבעה הרי זה משתמש בכל הכותל, ואם לאו אפילו כנגד המיעוט אסור, לפי שאפילו כנגדו אינו יכול להשתמש בכותל בנחת, שבפחות מארבעה אין לו מעמד.

והחזו"א סימן צ"ו ס"ק כ"ג ביאר דבעינן דע"ד כיון שאין דרך לעלות על האיצטבא מעל ג' ומש"ה בעינן שתהיה דע"ד. אלא דבעבוה"ק מבואר להדיא שלא כדבריו.

ובספר נתיבות שבת פכ"ט הערה מ"א ר"ל דגם הבית מאיר לא איירי רק כשעקר חוליא יותר מג"ט ולא משמע כן.

## סעיף ט'

בדין איצטבא מבואר דקיי"ל כר"מ שהובא ברא"ש שאם בנה אצטבא למטה אצל הכותל למעטו מגובה עשרה, ויש בה דע"ד מועיל להשתמש בכל הכותל, אבל אינו חשוב כפתח לערב יחד עד שיגיע לראש הכותל. ולכאורה יל"ע מהא דקיי"ל בסימן שנ"ח ס"ב כהתה"ד דמיעוט בעפר מהני בכותל שיחשב כמי שאינו.

ויעוי' באבן העוזר שלמד דלא איירי הר"מ רק היכא דלא הוי דע"ד, אבל אי הוי דע"ד מהני גם לערב יחד. [ועי' היטב בביאור הגר"א ע"ד התה"ד שם]. אמנם לדעת השו"ע שכתב להדיא דאפילו כשיש דע"ד אינו מועיל רק לתשמיש הכותל צ"ע.

ושמעתי לבאר שאיצטבא לא הוי ביטול הכותל לגמרי, אלא שאנו רוצים ע"י האיצטבא לתת למקום זה תורת פתח ובזה אמרינן דנשאר למקום ההוא שם מחיצה כיון דלא ניחא תשמשתיה בכה"ג כדי שיחשב פתח. אבל בדינא דהתה"ד דמיירי ביותר מי' אמות שגדר המיעוט הוא לתת למקום ההוא שם פירצה, סגי בזה שיש י' אמות בכותל שאינם פועלים כמחיצה בפועל מחמת העפר או האיצטבא ומש"ה נחשב עי"ז לפירצה, אע"פ שלא ניחא תשמישתיה ולא היה נעשה פתח עי"ז.

## סעיף י'

## סעיף י"א

בהא דבנה איצטבא ע"ג איצטבא יש להקשות כיון שהאיצטבא העליונה יש לה רגלים כמש"כ רש"י, אמאי בעינן לאיצטבא התחתונה בכדי שלא יהיה מיעוט באויר, ומדוע לא סגי ברגלי האיצטבא העליונה לחברו לקרקע. וע"כ דבעינן לאיצטבא התחתונה בכדי שיהא נח לעלות על האיצטבא העליונה וכדמצינו בסולם. ובזה יש ליישב קושית החזו"א בסימן צ"ו ס"ק כ"ז שהקשה אהא דמדמי בגמ' [עח.] סולם זקוף לאיצטבא ע"ג איצטבא והקשה דבאיצטבא אינו נצרך כדי שיוכלו לעלות עליו אלא רק בכדי שלא יהיה מיעוט באויר, ואילו בסולם שהוא מדין פתח בעינן שיהיה נח לעלות עליו. אמנם להנ"ל דגם במיעוט לא מהני אם לא נעשה נח לעלות ע"י האיצטבא התחתונה א"ש. וכן מבואר לכאורה בדברי המשנ"ב בסעיף י"ב לגבי זיז ................ ליבר ............

אלא דיש לעין בזה דהא נתבאר בסימן שנ"ח ס"ב מש"כ התה"ד דמועיל מיעוט שהוא אטום כולו אפילו אם הוא גבוה ח' או ט', וא"כ הדרא קושיין אמאי בעינן לאיצטבא התחתנה ולא סגי ברגלי העליונה. [ובביאור הגר"א שם הקשה דבעינן שלא יהיה ג' בין שליבה לשליבה כדי שיהיה נח לעלות, ובחזו"א הקשה עליו דלא בעינן ג' בין שליבה לשליבה רק בסולם שהוא מדין פתח].

וכן יש להקשות מעקר חוליא דהוי מיעוט אע"פ שלא נח לעלות עליו שהרי הוא גבוה טפי מג' ואעפ"כ הוא ממעט.

ולכאורה צ"ל דיש לחלק בין מיעוט באויר שרוצה לחברו ע"י איצטבא אחרת דאז בעינן שיהיה נח לעלות ע"י כדי שיקשר בין המיעוט לקרקע. משא"כ במקום שהמיעוט הוא בגוף הקרקע כעקר חוליא, וכההיא דהתרומת הדשן.

## סעיף י"ב

ביאוה"ל ד"ה סולם צ"ע .......

## סעיף ט"ו

האבן העוזר בסי' שס"ה למד מסעיף זה דאותם חצרות ומבואות שאין יכולין לטלטל לבהכ"נ דכרמלית מפסיק ביניהם אפ"ה מותרין הן לטלטל תוך חצירן ומבואן על סמך עירובן שבבהכ"נ כיון דבה"ש יכולין להביא עירובן לגבייהו, והיינו דכי היכי דבעשו אילן סולם להכותל דיכולים לערב יחד דהוי פתח בה"ש דלא גזרו משום שבות, ה"נ יכולים להביא ערובם בה"ש דרך מבוי שהיא ככרמלית.

והא דאיתא בסוף פרק הדר דבמניח ערובו בבית אמצעי ואם בית החיצון לא ערבו דלא מהני כיון דמפסיק בית שלא עירבו, וכבר דיבר מזה בת' חכם צבי עיי"ש. מ"מ האבן העוזר כתב לחלק דשבות מחצר לחצר בלא עירוב חמיר וגזרו אף בה"ש עיין שם.

הגרעק"א בתשובה י"ד כתב דחילוק זה דחוק. וכדי שלא יסתרו הדין דמהני אילן לעשותו סולם, לההיא דסוף פ' הדר, אפשר לומר דהנה חזינן דר"י ס"ל דאשירה מותר לעשותו פתח, ואילן לא, דאשירה איסור ד"א גרם לה, אבל אילן דאיסור שבת גרם לה לא, וע"כ הסברא דאשירה מקרי פתח דבעצמותו הוי פתח אלא ארי' דרביע עלה איסור אשירה, לא מיבטל בזה תורת פתח, משא"כ אילן דאיסור שבת גרם לה וכיון דאנו באים לתקן בעירוב איסורו דשבת לא מהני תיקון זה היכי דא"א בלא איסורא דשבת לעלות באילן. אלא דאנן פסקינן דאשירה לא מהני, דאף דדבר אחר גרם לה לא הוי פתח ואילן מהני דבה"ש יכול לעלות באילן והוי פתח.

והנה לכאורה קשה, מה בכך דבה"ש הוי פתח, הא מ"מ לא הוי פתח לכולי יומא [והמג"א סי' שע"ב רמז לסי' שע"ד, והיינו דעירב דרך הפתח ונסתם הפתח דמהני דאמרינן הואיל והותרה הותרה, אבל באמת אינו דומה, דהתם לא הי' עומד להסתם בשבת ולבטל הפתח, אבל באילן דעומד להתבטל הפתח כשתחשך גרע, וכההיא דרסי' שס"ה ס"ז בהגה"ה ובסי' שע"א ס"ה דבעומד לסתור לא אמרי' הואיל והותרה הותרה, מכ"ש בזה באילן דודאי יסתלק הפתח כשתחשך, וכן ראיתי אח"כ דעמד בזה בספר תוספת שבת].

ולזה הי' נראה דאילן עדיף דאית בי' תרתי, דבה"ש הוא פתח גמור וגם משתחשך ראוי להיות פתח אלא דארי' דרביע עלה מש"ה מהני, ואשירה הוא דאסור דמכח ארי' דרביע עלה גם בה"ש לא חזי, משא"כ באילן דבה"ש הוא פתח גמור וגם משתחשך דלא הוי פתח רק מכח ארי' דרביע עלה מש"ה מהני, וכיון שכן י"ל דוקא באילן אף דאיסור שבת רביע עלה מ"מ מה שאנו באנו לתקן איסור הוצאה אינו מעוכב ע"י איסור הוצאה דשבת רק ע"י איסור אין עולין, והוי בזה כמו איסור דבר אחר גרם לה ומהני בצירוף דבה"ש הוי פתח גמור, אבל בההיא דס"פ הדר דהעיכוב מחמת איסור טלטול מבית לבית בלא עירוב, א"כ אותו האיסור בעצמו שבאנו לתקן מעוכב מחמת אותו איסור עצמו, מש"ה גרע דלא מקרי פתח כלל ומצד היתר בה"ש לחוד לא מהני.

ולפ"ז בנ"ד דהניחו ערוב ורק איסור הכרמלית מפסיק בזה יש ספק עצום אם נדמה אותו לההיא דס"פ הדר, כיון דאיסור הוצאה דשבת רביע עלה, הוי כמו איסור עצמו גרם לה, או כיון דהתיקון הוא לאיסור הוצאה דמבית לבית בלא עירוב והעכוב הוא מחמת איסור כרמלית הוי כמו דבר אחר גרם לה או דמ"מ כיון דהכל איסורו דשבת הוי כמו אותו דבר גרם לה ודמיא לההיא דסוף פרק הדר, וצ"ע לדינא. ועיין בספר עצי אלמוגים בארוכה דהביא שם דחבורה שלמה התירו ודעתו להחמיר, עכ"פ אם יארע שכחה ולא יערבו או שיעופש הפת ולא ירגישו, יהי' סמך גדול על העירוב שבביהכ"נ.

שם אשירה דאיסור ד"א גרם לה לא נתסרו, עי' ריטב"א דהק' דגם באשירה איסור דשבת דאין עולין באילן, ותירץ דמיירי בתלושה, ועי' שו"ע (סי' שע"ב) דמיירי ביבישה דמותר לעלות, וקשה לי דמה הוצרכו לדחוק, הא י"ל בפשוטו, דעיקר דינא אין עולין באילן דשמא יתלוש, והיינו דישכח שהוא שבת ויכוין לתלוש, דמה דנתלש ממילא הוי דבר שאינו מתכוין, וזה לא שייך באשירה, דמה"ת יתלוש הא אסור להנות ממנו, ואף באשירה דנכרי, דמה שנקצץ הוי ביטול, הא ביטול ע"י ישראל לא מהני.

ולכאורה נראה יותר אף אם באמת תולש מאשירה אינו חייב, דהא אינו חייב משום קצירה אלא בצריך לעצים, ועי' שבת (דף ע"ג ע"ב בתוס') דאף לר"י דמלאכה שאינה צריכה לגופה חייב, מ"מ בקוצר אינו חייב אלא בצריך לעצים, דבלא"ה אינו בכלל מלאכת קוצר, א"כ באשירה דלא חזי למידי לא שייך מלאכת קוצר.

אמנם בזה י"ל כיון דמ"מ הוא רוצה ליהנות באיסור וקוצר בשביל זה הוי בכלל קוצר לעצים, ועי' שבת (דף ק"ו בתוס' ד"ה בחובל) דאפי' בטעות, כגון חבל באיסורי הנאה, והוא לא ידע דאסור בהנאה וחבל ליתן לכלבו, מיקרי צריכים לגופא, וא"כ עכ"פ לא שייך לגזור דיכוון ויתלוש, כיון דאסור להנות ממנו.

ואפשר לומר דהריטב"א הקשה כן לשיטתו, דכתב דסוגיא מיירי באשירה דעכו"ם, דאפשר שיבא היתר בשבת ע"י ביטול, משו"ה עדיף מאילן, דבודאי לא יהי' לו היתר, א"כ י"ל דכך הוא קושייתו דהריטב"א, איך אמרינן באשירה דאיסור ד"א גרם לא נתסר, הא מ"מ ממנ"פ לא יהא היתר לאותו שבת, דקודם ביטול אסור משום ע"ז, ואחר הביטול יהי' איסור דאין עולין באילן, אולם בכוונת השו"ע א"א לומר כן, כיון דלא העתיק דברי הריטב"א, ומסתימת השו"ע משמע אף באשירה דישראל הכי, וכן משמע בתוס' דחולקים על הריטב"א, ממ"ש (דף פ' ע"ב) אבל קורה וכו' (ואפשר לדחות, דהתוס' אזלי בשיטת ר"ת בסוכה, דאף בע"ז דנכרי קודם ביטול כתותי מכתת שעורי') וא"כ קשה כנ"ל.

ואולי י"ל דלא פלוג רבנן בין אילן לאילן, כיון דאין היכר בגוף אילן, ודומה לזה באילן יבש בימות הגשמים, דגזרינן אטו אילן לח, כיון דלא מינכר בין לח ליבש.

ובעיקר דברי הריטב"א דכתב אם יהי' לו ביטול לבא לידי היתר בשבת זו, יש לעיין אם נתבטל בשבת, ליתסר משום מוקצה, דבה"ש הי' אסור משום ע"ז, ומי יימר דמבטל לי' נכרי, ואפשר דמיירי באילן עב וחזק דאינו מתנדנד, ואינו אסור משום טלטול מוקצה, ובעלמא לדינא דנתבטל בשבת אם אסור משום מוקצה אז הוא בכלל דאין מוקצה בשל עכו"ם, או דדמי למוקצה דמחובר וצ"ע לדינא.

המהרי"ל בדיני עירובי חצירות כתב שהפת שמניחים לצורך העירוב צריך שיהא ראוי לכל השבת. ואם הניח פת שאינו ראוי לכל השבת לא הוי עירוב. וכתב בשו"ת דובב מישרים (ח"א סי' קלט ס"ק ב) שמקור דברי המהרי"ל הוא מסוגיא דידן, שכמו שהפתח צריך שיהי' ראוי לכל השבת, כמו"כ הפת שמערבין בה צריכה שתהא ראויה לכל השבת. וכתב שם הדובב מישרים שבערב פסח שחל בשבת אפשר לערב במצה, אף על פי שאסור לאכול מצה בער"פ, וא"כ הפת אינה ראויה לכל השבת. אך מאחר וחזיא לקטנים שאינם יודעים בענין יציאת מצרים, שפיר אפשר לערב בה. ולפי"ז כתב בשו"ת חלקת יעקב (ח"א סי' ריא) שבער"פ שחל בשבת אסור לערב בחמץ, אף על פי שעד שעה חמישית אפשר לאכול חמץ, אך הרי מבואר במהרי"ל שצריך שתהא הפת ראויה לכל השבת, וחמץ בער"פ הרי אסור לאכלו לאחר שעה חמישית. ובספר ישועות מלכו (או"ח סי' ל) הקשה מהגמ' לעיל (דף לו א) דאמרינן התם שאם אמר כיכר זה היום חול ולמחר קודש ועירב בה עירובו עירוב. ובטור ושו"ע (סי' שפו סעיף ט) נקטו בפשיטות דאף לענין עירובי חצירות מהני, והרי כיכר זה יהי' אסור לאכול למחר. ולפי דברי המהרי"ל איך אפשר לערב בכיכר זו.

ובעצם מה שכתב הדובב מישרים שמקור דברי המהרי"ל הם מסוגיא דידן, הקשה בספר חכמת הלב (עמק החכמה סי' כא ס"ק ו) שיש חילוק גדול בין הנידון של המהרי"ל לנידון הסוגיא כאן. דכאן בסוגיא מיירי לענין פתח, וע"ז אמרינן דרק אם הפתח יחשב לפתח לכל השבת אז אפשר לערב דרך פתח זה, אך אם הפתח לא יחשב לפתח לכל השבת חסר בעצם החיבור בין שתי החצירות ואין יכולת כלל לערבם, משא"כ לענין האוכל שעי"ז נחשבים מעורבים, בזה סגי שבבין השמשות יהי' הפת קיימת וראויה לאכול, ואז נחשב דירתם הוא במקום הפת, ואפי' אם אח"כ הפת תהי' אסורה. וראי' לחילוק זה, דהרי אם הפתח נסתם בשבת מבואר בגמ': (דף ע ב) שטעם ההיתר להמשיך לטלטל משום שבת הואיל והותרה הותרה, אך לענין אם הפת נאכלת ואינה קיימת לא צריך להגיע להיתר זה, דהרי הרשב"א (לקמן דף עט א) כתב בשם הראב"ד שאסור לגרום לכתחילה להיתר זה של הואיל והותרה הותרה. והרי לענין אכילת העירוב מותר לכתחילה לאכלו כמבואר במהרי"ל שם. (ועי' חזו"א (סי' צו ס"ק לא) שגם כן כתב חילוק זה בין עירוב לפתח

## סעיף ט"ז

בטעם הדבר שחריץ מפסיק עי' משנ"ב ועי' חכם צבי סימן ה' דהוא משום גוד אסיק וכשאין ד' הוי מחיצה שנוח לדרוס עליה והוי מחיצה הנדרסת. [עי' פמ"ג שס"ג משב"ז סק"כ], ועי' אבני נזר רע"ב וחזו"א סוף סימן ק"ח דמחיצה לפחות מד' לא הוי מחיצה וע"ע בשו"ת נפש חיה סימן כ"ה.

נסר עי' מג"א שע"ג סק"א דצריך לחברו במסמרים, ועיי"ש במשנ"ב ובגר"ז כתב דסגי בביטול, וע"ע חזו"א סימן צ"ו ס"ק מ"ב.

# סימן שע"ד

## סעיף א'

שיטת הרמב"ם בדין פתח שבין ב' חצרות שנסתם בשבת – כתב הרמב"ם בפ"ג מעירובין הכ"ה שתי חצרות שעירבו עירוב אחד דרך הפתח שביניהן וכו' ונסתם הפתח או החלון בשבת כל אחת ואחת מותרת לעצמה, הואיל והותרה מקצת שבת הותרה כולה. וכתב הראב"ד זה שבוש דלעצמה לא צריכא למימר אלא כיון שהותרה מזו לזו ה"ה אחר שנסתמה.

והמ"מ כתב דדעת הרמב"ם היא שאע"פ שכשנסתם הפתח א"א לחצר זו ליטול את העירוב המונח בשניה מ"מ הואיל והותרה הותרה זו החצר בעצמה בתוכה. ודברי המ"מ צ"ע דמה בכך שא"א עכשיו ליטול את העירוב והלא לא בעינן שיהיה אפשר ליטול את העירוב רק בבה"ש בזמן הנחתו.

ובאבן האזל שם כתב לבאר מחלוקתם של הרמב"ם והראב"ד בביאור הסברא של דין היתר העירוב דיש להבין אם דין עירוב חצירות הוא מצד דאחרי שהשתתפו בני החצירות כולם בעירוב אחד חשיבא כל החצרות כאחת דהו"ל כולהו דיורין כשותפין בכל החצרות וכל החצרות נעשו כבר כחצר אחת ממילא וכמו שזה שהניח פתו כאן חשיב כשותף בחצר זו ה"נ זה שגר בחצר זו הוי שותף בחצר השניה ויש לו שם רשות, או דנימא דהוא מצד דכולם חשיבי כמו שדרים במקום הנחת העירוב דמקום פיתא גורם ומה שמותר לטלטל להם מחוץ למקום העירוב הוא משום דחשוב כחצר בלי דיורין שאיננה אוסרת את הטילטול בה ואף שהוא דר בחצר אחרת אחרי ששם פיתו בחצר השניה הוי התם מקום דירתו ורשות זו שהוא דר חשיבא כאילו בטלה לגבי חצר שהעירוב שם וממילא כל החצירות מותרות מדרך זו. דדעת הרמב"ם כסברא האחרונה שמקום העירוב חשיבא דירתו א"כ הא צריך שיהא בחצר ההיא אפשרות של דירה לדיורין של החצר השניה ואף שעירוב לא בעינן בשבת כ"א בין השמשות ואפילו נשרף העירוב מותר מ"מ מקום הדירה הא בעינן שיוכל להחשב כאילו שדר שם במקום שהניח עירובו וא"כ כשנסתם הפתח בשבת ונבדל חצר זו ממקום העירוב ואין לומר כבר דשם היא דירתו ממילא לית ליה התם מקום דירה והוי דירתו כאן בחצר שהוא דר בה וזו הא אין לה עירוב ובדין שיהא אסור בטילטול אף בחצר זו עצמה. אבל מחצר לחצר כיון דנסתם הפתח ואין לו מקום דירה בחצר השניה בודאי אסור לטלטל.

והראב"ד נראה דסובר דדין היתר עירובי חצרות אינו משום דחשיב כאילו כל בני החצרות דיירי במקום העירוב והוי שם מקום דירתם אלא כפי מה שביארנו באופן הא' דאחרי השיתוף ע"י העירוב נחשבת כל החצר כאילו משותפת לכולם ויש לכל אחד רשות בכל החצר והוי כמטלטל ברשותו וה"נ בשתי חצרות המשותפות וא"כ לפי"ז א"א לפרש בעית הגמ' בנסתם הפתח על איסור הטלטול בחצר עצמה דהא אילו בחצר אחת יסתם חציה מי איכא למאן דאמר דתו אסור לטלטל בחלק הפתוח וכמו דבבית אילו ישרף או יסתם חציה ודאי שלא שייך למיבעי שיתבטל רשותו וא"כ ה"נ כשנתערבו שתי החצרות הו"ל כחד רשות לכולם ומה בכך שנסתם הפתח וא"א ליכנס מאחת לשניה וכי משום זה יאסר הטלטול בחצר עצמה שהיא מעורבת ומשותפת לכל הדיורין שבה והעירוב עצמו הא ודאי דלא איכפת לן מה שא"א ליטול וכנ"ל דאחרי בין השמשות לא צריכנן תו לעירוב.

ואף שמדברי הרמב"ם בפ"א מעירובין הל' ו' שכתב ומה הוא העירוב וכו' אלא כשם שיד כולנו שוה במקום זה שנשאר לכולנו כך יד כולנו שוה בכל מקום שיאחז כל אחד לעצמו והרי כולנו רשות אחד, ומשמע לכאורה דגדר העירוב הוא שאין כ"א חולק רשות לעצמו ויד כולנו שוה בכל מקום והיינו דכולה נעשית כשל אחד וזה דלא כהנ"ל, וצ"ל דכונתו שיד כולם שוה במקום העירוב וכאן היא דירתם, אלא דהוסיף דאחרי שהם כולם משותפים במקום אחד אין לאחד זכות יתרה לטלטול על חבירו וכולם שוים בדין היתר הטלטול בכל שטח החצר. וכבר עמד בזה הגאו"י ותי' דעכ"פ צריך שיוכל להיות דכולהו הכא דיירי.

בדין נסתם הפתח בער"ש - עי' ביאה"ל אמנם בפמ"ג מבואר שלא כדבריו וכ"ה בנשמת אדם שהביא הביאור הלכה דבעירוב חל בשעת עשייתו.

בדין סתמה במזיד עי' מג"א וביאוה"ל – ודלא כהלבוש והט"ז [לפי ביאור הפמ"ג] שנקטו להדיא דאפילו אם חזר ונפתח בשבת חזר להיתרו הראשון. ובאמת שבדברי האגור שהובאו בב"י יש מקום לפרש כן, אמנם במהרי"ל מבואר להידא כדברי המג"א. וקצ"ע הלשון חוזר להיתרו הראשון, ולכאורה לפ"ד אמאי נקרא היתרו הראשון.

ולפ"ז יתבאר מדברי המהרי"ל דלא כהחזו"א שכתב דהדין של שותפין בפת הוא רק באופן ....

## סעיף ב'

בדין חצר שנפרצה לקרפף – יש לדון האם נאמר בזה כיון דהותרה הותרה או לא עי' אבן העוזר בחידושים דף כה: מש"כ

**בדין כיון שהותרה בקרפף יותר מב"ס –** עי' גר"ז ס"ז שכתב דלגבי המחצלאות החיצונות שנפרסו בשבת במזיד אינן מועילות אלא אם כן היו כבר פרוסות בתחלת השבת ונגללו וחזרו ונפרסו ואם לא חזרו ונפרסו אין אומרים בהם שבת כיון שהותרה הותרה הואיל ואין כאן מחיצות המפסיקות בין רשות הרבים או כרמלית גמורה. (אבל קרפף יותר מבית סאתים שלא הוקף לדירה אף על פי שהוא ככרמלית מדברי סופרים כיון שמן התורה הוא רשות היחיד גמורה אומרים בו שבת כיון שהותרה הותרה כמ"ש בסי' ש"ס) עכת"ד. וכן הוא להדיא בחידושי אבן העוזר דף כ"ה תוס' ד"ה וכי.

אמנם התו"ש בסימן שנ"ח ס"ק י"ט כתב דאם בנה עמוד למעט ב"ס ונפל העמוד בשבת חוזר לאיסורו דבכרמלית גמורה ל"א כיון דהותרה הותרה. ומבואר שנחלקו האם בקרפף יותר מב"ס שלא הוקף לדירה שדינו ככרמלית אם אמרינן שם כיון שהותרה הותרה.

ועי' אבני נזר סימן ש"א סק"ו שהאריך לדון בסברא זו דאף שכרמלית גמור הוא מכל מקום כיון שאין חסרון במחיצות. דמחיצות הן אלא שמחוסרת דיורין חשיב איתנהו למחיצות. ועיי"ש שהעמיד בזה מחלוקת ראשונים בין רש"י בשבת והרא"ש פ"א סימן כ"ג לתוספות והרשב"א. ועיי"ש בבסוף דבריו שכתב לחלק בין נפרץ לקרפף פחות מב"ס, לקרפף יתר על ב"ס.

# סימן שפ"א

ביטל ונעשה מומר בשבת - עי' ב"י בשם רי"ו דאם מוציא במזיד אחר שהחזיקו ה"ז מבטל את הביטול כיון שנעשה מומר והנה ברש"י לא מצינו רק שאם נעשה מומר קודם הביטול לא מהני כיון שמומר אינו יכול לבטל, אבל לאחר שכבר ביטל מי אמר שאם נעשה מומר מתבטל הביטול. ועמדו בזה האחרונים [עי' מאמ"ר, בי"מ ועצ"א]. ועי' בבי"מ, ועצ"א שביארו דסבר הב"י שנעשה מומר למפרע וצ"ע מיו"ד סימן א'. והיה מקום לומר דכיון שעכשיו הוא נעשה מומר לא שייך אצלו ההיתר של ביטול ומש"ה סבר רי"ו דאפילו אם הביטול לא בטל למפרע אפ"ה בשעה שנעשה מומר לא מהני ליה הביטול. אלא דיש לדון בזה דאם לא מתבטל הביטול למפרע שפיר אפש"ל דכיון שהותרה הותרה ולא איכפת לן שנעשה מומר באמצע שבת.

בדברי הב"י שיש חילוק בין החזקה לחזרה לענין הכנסה ועי' עצ"א משכ"ב.

בט"ז סק"א – עי' רא"ש משכ"ב וכן נקטו הגר"ז ושא"פ, ועי' משנ"ב דרשו.

במג"א סק"א עי' מחצית משה"ק והוצרך להגיה דאסור **בהכניס** ולכאורה לק"מ כיון שבאופן זה הוא חוזר מבטולו עי' פמ"ג, ומה שעי"ז הוא חוזר גם מביטול החצר עי' מחצה"ש משכ"ב.

# סימן שפ"ב

## סעיף א'

בדין שכירות מעכו"ם בזה"ז - עי' גינת ורדים או"ח כלל ג' כ"ב שכתב דבזה"ז שרגילים לדור בין הנכרים לא שייך טעם שמא ילמד ממעשיו להצריך שכירות רשות לענין טלטול בשבת וכמו ביו"ד סי' קנ"ט גבי ריבית. והביא כן ובשמים ראש סי' קצ"ה בשם מהר"ח או"ז דבזה"ז לא שייך גזירה זו. ועי' בית מאיר סוף סימן שפ"ב שג"כ רצה להקל מחמת כן, וסיים להקל בשעת הדחק היכי דלא אפשר כגון כששר העיר אינו רוצה להשכיר וכד' וכד' דבכה"ג טוב לערב בלא שכירות מלא לערב כלל עיי"ש.

ובשו"ת דברי מלכיאל ח"ה סימן ז' כתב והוגד לי שרב אחד היקל על יסוד דברים להתיר לשכור רשות רק מהנכרי בעל החצר ולא משאר הנכרים הדרים בחצר שם בשכירות. והשתוממתי על המראה איך יעלה על לב איש ירא ד' לדון על דבר מפורש בש"ס ופוסקים בלי חולק ולומר מעצמו שאין שייך בזה"ז. ובאופן כזה ניתן לכאו"א תורתו בידו. כי על הרבה דברים ימצאו סברות שבזה"ז אין שייך גזירת חז"ל. ולא חפצתי לפרוט באיזה גזירות יש מקום לומר כן. פן ח"ו ימצאון אנשים שיתלו עצמם בדברי אלה ולצדד להקל בזה.

ועי' שו"ת חת"ס או"ח סימן צ"ב כתב דודאי עיקור תיקון חז"ל שלא ילמוד ממעשיו הי' בימים קדמונים והישראלים שרוים על אדמותיהם ואין נכרי שכיח ביניהם ואם יתערבו עמהם ילמוד ממעשיו ע"כ החמירו שצריך להשכיר ממנו, אבל בעו"ה בחוץ לארץ שנתפזרנו ביניהם ובלאה"נ יתערבו בגוים לא שייך כ"כ הך גזירה, אלא דבר שנאסר במנין לא בטל.

בגדר הא דאמור רבנן אין עירוב מועיל במקום נכרי **- איתא בגמ' סג: אמרו** ליה מידי הוא טעמא אלא דלא שכיח דדיירי והכא הא קדיירי אמר להו כל בטולי רשותייהו גבי חד מילתא דלא שכיחא היא ומילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן. ומבואר דהיכא דשכיח דדיירי יש לאסור אף במקום דחשיבי כיחיד אצל הנכרי.

**ויעוי' בתוס'** דף סה: ד"ה התם טעמא דכיון דרוב פעמים חד לא שכיח לא פלוג רבנן ושרו בכולהו. אלא דלכאורה יל"ע **מדברי הגמ' הנ"ל** דמבואר דכל דשכיח דדיירי ראוי לאסור. ובריטב"א שם ביאר שנחלקו הסוגיות אי בעינן שיהו שני ישראלים אוסרין אע"ג דשכיח דדיירי או לא.

ולדינא נראה שנחלקו הפוסקים בזה. בביאור הגר"א סק"א כתב דמש"כ ואוסרין זע"ז כוונתו למ"ש המ"מ דאותן שאין אוסרין כמו האחין שאוכלין כו' אינו אוסר, ודייק מל' המשנה אוסרין דוקא וכמ"ש רש"י שם ובאין לערב כו' דאין עירוב מועיל ע"כ. וכן דייק גאו"י בדף סב. מדברי רש"י. ומבואר בדבריו להדיא דיסוד התקנה שנכרי אוסר נאמרה רק במקום שאוסרים זע"ז. אמנם יעוי' בדברי הגר"א בסק"ו שהקשה על דברי המ"כ מ"ש מאב ובנו וכו' ומסיק דהרמ"א פליג וס"ל דלא בעינן שיהיו אוסרים זע"ז. וכ"ה דעת האבן העוזר בסימן שפ"ב ס"ג דדירת עכו"ם אינה דירה אלא דתיקנו חכמים שהנכרי פוסל את העירוב דבמקום נכרי לא מהני העירוב. וע"ע בלח"מ פ"ב ה"י עיי"ש. ובדבריהם מבואר דגדר התקנה שנכרי אוסר היינו שגוי מבטל ופוסל את העירוב.

גם הבית מאיר הקשה אמאי באב ובנו אין הנכרי אוסר והרי שכיחי דדיירי, ותי' דהא דבעינן ב' אוסרים היינו משום שאם אינם אוסרים הוי בכלל מילתא דלא שכיחא ולא גזרו בה רבנן אבל אי"ז סברא בגדר התקנה, וכ"ה במהרש"א עג. ד"ה כרבים. וכן נקט הערוך השולחן סעיף א'. ולפ"ד אף דבעינן שיהיו אוסרים זע"ז היינו משום דבלא"ה הוי מילתא דלא שכיחא, אך גדר התקנה דבכל מקום דשכיחי דדיירי גזרו חז"ל שצריך לשכור את רשות העכו"ם.

וע"ע בפמ"ג משב"ז סק"ג שכתב ליישב הא דבאב ובנו אין הנכרי אוסר משום דחשובים כחד, משא"כ בתפיסת יד יש מציאות של אוסרים זע"ז אלא דע"י התפיסת יד הוי כאילו עירבו, ולפ"ז הא דבעינן אוסרים אי"ז בשביל גדר התקנה כמש"כ הגר"א והאבהע"ז, אלא שהתקנה נאמרה במקום שאוסרים זע"ז. [ואולי זה משום הלא פלוג של תוס'].

ועי' ב"י סימן שס"ו בשם השבלי לקט שמסתפק בדין מחנה הפטור מע"ח אם הגוי אוסר, וכתב הב"י דאינו אוסר דדינם כיחיד, ולכאורה לדברי הגר"א והאבה"ע פשוט דאין הגוי אוסר שהרי לא בעו התם ע"ח כלל, ועיי"ש בעצי אלמוגים שביאר דיש מקום לספיקו של השב"ל דכיון שדינם כאילו עירבו שפיר אוסר הגוי עליהם, ולדעת הגר"א והאבה"ע לא שייך לומר כן, אמנם לדעת הבי"מ א"ש כיון שאינו בכלל מילתא דלא שכיחא שייך שפיר להסתפק שם.

עכ"פ יש לדון גם לשיטת הגר"א האם הכוונה שכשנכרי אוסר הגדר הוא שהוא פוסל את העירוב, או שבמקום שאוסרים זע"ז החמירו חכמים שדירתו דירה וכיון שכן צריך לשכור ממנו. ועי' להלם סעיף ג' בדברי המרדכי משנ"ת בזה.

שיטת המשנ"ב - בשיטת המשנ"ב יל"ע דבפשטות היה משמע מדבריו בביאוה"ל ד"ה אע"פ שכתב וכללא הוא דכל שאין אוסרים זה ע"ז לא הצריכו חכמים לשכור מהעכו"ם. ועוד דכתב המשנ"ב לאפוקי אב ובנו[[1]](#footnote-1) וכו', והיינו דאע"ג דבכה"ג שכיחי דדיירי שהרי הם בב' בתים, אפ"ה כיון שאין אוסרים זע"ז אין הנכרי אוסר עליהם. וע"ע בשעה"צ ס"ק ט"ו שכתב דלא אזלינן בתר טעמא דשכיחי דדיירי בשלימות, שהרי ברבים בבית א' ג"כ שכיחי דדיירי ולא אסר נכרי. [ואילו הבי"מ והמהרש"א כתבו דהתם שאין הנכרי אוסר רק משום דהוי מילתא דלא שכיחא]. ומבואר דלדעת המשנ"ב בעינן שיהיו אוסרים זע"ז ובלא"ה לא שייכא עיקר התקנה.

אלא דיש לדון האם כוונת המשנ"ב כהגר"א והאבה"ע שתקנת חז"ל היתה שהגוי מבטל את העירוב. או כדרכו של הפמ"ג שהתקנה שצריך לשכור נאמרה רק במקום שיש מצב של ב' ישראלים אוסרים זע"ז. [וע"ע בגאו"י בדף סב. דגזרו חכמים שדירת עכו"ם הוי דירה, וכיון דלא מהני ליה עירוב וביטול ע"כ צריך דוקא לשכור ממנו].

ולכאורה יש לעיין מדברי המשנ"ב בסעיף י"ז [שעה"צ ס"ק נ"ט] שביאר גבי שתי חצירות זו לפנים מזו, ישראל ועכו"ם בפנימית, וישראל בחיצונה אוסר. דהיינו דוקא לענין שכירות אבל לענין עירוב, אין צריך לערב יחד החצר החיצונה עם הפנימי, דפנימי הוי רגל המותרת במקומה ואינה אוסרת על החיצונה, ואף על גב דמחמרינן בעניננו לענין שכירות ואליבא דר' עקיבא, כמו שכתבו הרשב"א והריטב"א בסוגיא דף ס"ה ע"ב, מכל מקום לענין עירוב הדרינן לכללא דקיימא לן כרבנן לענין רגל המותרת במקומה, ולא הצריכו שם בסוגיא עירוב רק אליבא דר' עקיבא, וכן כתב בגאון יעקב. ומבואר להדיא דגם במקום דלא בעי עירוב נאמרה תקנת חז"ל דבעי שכירות. וע"כ צ"ל כדרכו של הפמ"ג. [וקצ"ע אמאי לא יישב בזה גם את קושיית הגר"א בביאו"ל ד"ה אע"פ, ועי' בעצ"א סק"ד שכתב דבתפיסת יד יש יותר סברא לחשוב אותם כיחיד ואפשר דמש"ה לא תי' המשנ"ב כהפמ"ג עיי"ש].

**וע"ע בכל זה להלן בדין רבים בבית יחידי.**

בדין רבים בבית יחידי - כתב השו"ע עד שיהיו שני ישראלים דרים בשני בתים ואוסרים זה על זה. ובמשנ"ב סק"ב כתב בשני בתים אבל בחד בית אפילו יש כמה אנשים ואוכלים כל אחד בפ"ע כחד חשיבי. ואע"ג דלכאורה בכה"ג שכיחי דדיירי. יעוי' בריטב"א דף עה. שכתב דאפילו יש הרבה אנשים בבית אחד לעולם חשיבי דהוי יחיד במקום גוי כיון שכולם דרין כאחת בחבורה אחת כיחיד דיינינן להו שמא ייראנו שם יחידי לפעמים, אבל בשני בעלי בתים לא חשו לזה ולא חשיב יחידי דכל שיש בעל הבית אחר לא מירתת לדור עמו, וכן דעת מורי ז"ל וכן כתב הראב"ד ז"ל. והיינו דבעצם לא בעינן שיהיו אוסרים זע"ז אלא כל ששכיחי דדיירי ראוי לאסור אף שאינם אוסרים זה על זה, ומש"ה הוצרך לומר דאף שיש הרבה אנשים בבית אחד אפ"ה כיון דלא שכיחי דדיירי אינו אוסר. וכ"ה **ב**רשב"א דף עד: דכל שהם דרים בבית אחד לא שכיח דדיירי קרי ליה, ולא אמרי' דאין מתיראין דאם ישאר האחד ישארו עוד אחרים עמו. וע"ע במאירי שכתב ואפי' היו הרבה בבית א' אין העכו"ם אוסר שאין יראת העכו"ם מצויה אלא בחלוק בתים.

והנה בשער הציון [ס"ק ט"ו] כתב דלא אזלינן בתר טעמא דשמא ילמד ממעשיו בשלימות שהרי בבית א' אפילו יש בו כמה ישראלים דשייך בזה שמא ילמד ממעשיו ולא הצריכו שכירות מן הנכרי. אמנם לפ"ד הראשונים הנ"ל אין ראיה מבית שיש בו כמה ישראלים דלא אזלינן בתר טעם זה בשלימות שהרי התם לא שכיחי דדיירי ולא חיישינן בכה"ג לשמא ילמד ממעשיו.

**אמנם הרשב"א** בעבודת הקודש כתב אין הפרש בין ישראל יחידי לישראלים רבים הסמוכין על שולחן אחד או מוחלקין לכמה שולחנות בבית אחד, שלא חלקו חכמים בדבר, אלא כל שיש ישראלים אוסרין זה על זה ואפילו הן מועטין הגוי אוסר, ואם היו מרובין ואין אוסרין זה על זה אין הגוי אוסר". ומשמע מדבריו כדברי המשנ"ב שעיקר ההיתר בהרבה ישראלים בבית אחד הוא משום שלא חלקו בדבר ואפילו במקום שיש חשש שמא ילמד ממעשיו בעינן שיהיו אוסרים זע"ז.

גם בבית מאיר הנ"ל מבואר דלא כהמשנ"ב אלא כתב דאף דבזה לית לי׳ אימתא לדור עמו. צ״ל דזה בכלל מילתא דל״ש שידורו ב׳ בבית אחד ובמלתא דל״ש לא גזרו. ומבואר דאי הוי מילתא דשכיחא היו גוזרים אע"פ שאינם אוסרים זע"ז.

בדברי הביאוה"ל אם צריך דוקא לשכור מהגוי לפני העירוב - ולדינא מסיק הביאוה"ל דמסתבר שאי"ז מעכב דעכ"פ היו משותפין בפת של העירוב בבין השמשות, ואיתא בסימן שפ"ו סי"א דאפילו לא הניחו הפת לשם עירוב ג"כ מהני כשהם שותפין בפת, ועיי"ש דאיכא כמה נפק"מ אם זה מדין משותפין בפת וצ"ע. ועי' חזו"א ס"צ ס"ק כ"ט משכ"ב.

בדין ב' חדרים - עי' שעה"צ סק"ב, ועי' משנ"ב ס"ק ע"ה משכ"ב.

בגדר דין שכירות -בביאוה"ל ד"ה ממנו כתב דע"י השכירות אז יעשה אורח [רמב"ם]. ונראה דאף לפמש"כ רי"ו דשכירות היינו סילוק אפ"ה כיון שלמעשה הנכרי גר בחצר בעינן לטעמא דע"י הסילוק נעשה אורח ומש"ה אינו אוסר.

ויעוי' בחזו"א [סימן פ"ב סק"א] בהא דמועיל שכירות רעועה "כיון דעשה כתיקון חכמים בענין השכירות אף בשכירות רעועה שוב לא גזרו חכמים על דירת עכו״ם ושב דירת עכו״ם כדיר של בהמה ואינו אוסר". אמנם מדבריהרמב"ם שהביא הביאור הלכה נראה שיסוד הדין היתר בשכירות רשות הוא ממש בדרך שנתבאר בביטול רשות, שאף שיש לנכרי דיורים, מכל מקום הריהו נדון בדיורים אלו כמי שהריהו אורח ובטל וטפל אצל אלו שהשכיר להם.

בדברי הרמ"א גבי ישראל שהשכיר לעכו"ם דאינו אוסר עליו - עי' ביאוה"ל סימן שפ"ד דמסיק דהיכי דאינו יכול לסלקו צ"ע אם יש להקל כדברי הרמ"א. אבל אם יכול לסלקו בודאי שאין העכו"ם אוסר, וע"ע בשעה"צ ס"ק נ"ה. אמנם החזו"א בסימן צ' ס"ק ל"ג מחמיר גם בזה. אמנם בשו"ת חת"ס סימן צ"ד נראה שסמך על דברי הרמ"א גם בלא מצי לסלוקי. ויעוי' במאירי ריש פרק הדר שהביא שכבר נחלקו בזה קמאי, והביא דלדעת אוסרים יש ראיה מהירושלמי, ולדעת המקילין יש ראיה מהתוספתא. אמנם לדינא מבואר דקיי"ל בסימן שפ"ד כהירושלמי ולפ"ז צ"ע איך הביא הרמ"א את דינו של הרשב"א וע"כ בעינן לדברי האחרונים שהביא הביאוה"ל שם.

ובעיקר דינו של הרשב"א מצינו כמה טעמים א. שלא שכיר ע"ד שיאסור עליו. ב. דהוי מילתא דלא שכיחא. ג. עוד כתב המאירי דעיקר הגזירה היא דנכרי לא מוגר ונפיק ישראל ובשל ישראל אינו שייך. ד. עוד כתב המאירי שם דכיון שיכול לסלקו לאו ברשותיה הוא כמבואר בגמ' סה:, וכטעם זה נקט הגר"א.

ועי' ט"ז סימן שפ"ד שהקשה מדברי הרשב"א בתשובות המיוחסות לרמב"ן סימן ר"כ, ובאחרונים [תו"ש, אבהע"ז, א"ר] שם תי' דחיל המלך הוי מדין דינא דמלכותא ולא שייך לומר דע"ד כן לא השכיר, ולכאורה תלוי בטעמים שהביא הרשב"א ויתבאר לקמן אי"ה.

וע"ע בביאור הלכה סימן שע ס"ג ושם יבואר אי"ה ענין ע"ח בבתי חולים וכד' בהרחבה.

אם הבית של אינו יהודי ושכרו ישראל ממנו - עי' משנ"ב סק"ח, ומבואר מדבריו דזה פשוט דהשכירות עצמה לא הועילה להתיר טלטול כיון שלא שכר חלק במקום שהגוי נשאר לגור, אלא דס"ד דאיכא אומדנא דבשכירות ההיא נכלל גם שכירות ברשות הגוי, וקמ"ל דלא אמרינן הכי. ועי' בגר"ז ס"ב שכתב דהא דאין שכירות הבית מועלת לענין שכירות להתיר טלטול וצריך לחזור ולשכור ממנו כדי להתיר טלטול שאל"כ לא יקשה בעיניו דירתו עמו ולא יצא משם. וכן מבואר להדיא באו"ז סימן קס"ח וז"ל וכן ישראל הדר עם העכו"ם בעל ביתו בבית אחד אף על פי שנותן לו שכר דירה צריך לשכור ממנו כדי לטלטל כדי להטריח על ישראל כדי שיצא משם ולא ילמד ממעשיו עכ"ל, אלא דלכאורה צ"ע מ"ט ס"ל דמהני השכירות להתיר הטלטול והרי אינו שוכר חלק במקום שהגוי גר. ויעוי' בחזו"א סימן פ"ב סק"ה נקט בפשיטות שצריך לשכור גם חלק מחלקו של הגוי עצמו וצ"ע בזה.

## סעיף ג'

בדברי הב"י בענין טלטול דרך חצר העירונים - בב"י הביא מש"כ בספר האגור [סי' תק"מ] מהר"י וויי"ל [דינין והלכות סי' ע'] שהתיר לטלטל החמין של ישראל לתוך חצר העירונים ומחצר העירונים לבית ישראל אחר עכ"ל, וכתב הב"י דזה כשגגה שיצאה מלפניו דאע"פ שאין הגוי אוסר עליהן מ"מ אסורים הם הישראלים לטלטל מבית זה לבית זה דרך חלונות כל שלא עירבו דאטו משום דאיכא גוי ביניהם לישתרו בלא עירוב, ואפשר שהתיר להם לערב כגון שהיו חלונותיהם פתוחות לחצר העירונים והיו ד' על ד' אף על פי שהגוי מפסיק ביניהם דכיון דאינו אוסר עליהם אינו מעכבם מלערב.

וכתב האבן העוזר בסעיף ג' דדי"ז ליתא כיון דעירבו דרך עכו"ם נתבטל העירוב דבמקום העכו"ם אמרו אין עירוב מועיל במקום עכו"ם, ובבי"מ תמה עליו[[2]](#footnote-2) דכיון דאין הגוי אוסר עליהם א"כ נשאר רשותו כדיר של בהמה המותר הטלטול, אלא דכתב שם דלא משמע דכוונת המהרי"ו דאיירי ע"י עירוב דמתוך דבריו משמע שצריך לעמוד לפש בחצר העירונים, וביאר דכיון דכל דתקון דרבנן כעין דאורייא תקון מש"ה לא אסרו לטלטל רק מבית לבית אבל אם מטלטל דרך דיר של בהמה הוי כמטלטל מביתו לבית חבירו דרך מקום פטור.

בביאור דברי המרדכי שהביא הביאוה"ל - יעוי' בביאוה"ל שהביא את שיטת המרדכי שאסר לטלטל דרך פתח או אפילו הוא דרך חלון אם הוא למטה מעשרה ואם ירצה לטלטל יטלטל דרך חלון שהוא למעלה מעשרה או דרך הכותל מלמעלה דלא ניחא תשמישתיה ולא גזרו בזה ועוד הוסיף המרדכי דגם באופן זה אינו מותר רק בשפתח של כל חצר יוצאת למבוי אחר דאינם אוסרים זה ע"ז במבוי אבל אם פתחיהם יוצאות למבוי אחת שאוסרים זה על זה במבוי עד שישכרו רשותו [וכגון דאיכא שתי חצרות של ישראל] בזה אסורים לטלטל מחצר לחצר בכל גווני אפילו דרך כותל למעלה עכת"ד. ולכאורה יל"ע בטעמו של המרדכי שהרי א"א לומר דס"ל דכיון שהנכרי אוסר במבוי ממילא דירתו דירה ומש"ה הוא אוסר על הישראל במקומו, דא"כ גם בההיא דסעיף י"ז שישראל ונכרי בפנימית וישראל בחיצונה אמאי אין הנכרי אוסר על הישראל בפנימית שהרי דירתו דירה לענין החיצונית וכי היכי דסבר המרדכי דכיון שלענין המבוי דירתו דירה ממילא אוסר הנכרי גם במקומו א"כ ה"ה התם, אלא נראה דסברת המרדכי דכיון שחצירו של הנכרי הוא במצב של קשה לזה ולזה וממילא מחויבים הישראלים בעירוב שם, וקיי"ל דכל מקום שישראלים מחויבים בעירוב אינו מועיל במקום נכרי ומש"ה אתי שפיר דבההיא דסעיף י"ז שבפנימית אין הישראל צריך עירוב מש"ה לא שייך שיאסור הנכרי עליו אע"פ שדירתו דירה, והדברים מבוארים היטב לפי שיטת הגר"א לעיל בסעיף א' דיסוד הדין שנכרי אסור במקום שאוסרים זע"ז היינו שנכרי פוסל את העירוב ודו"ק.

## סעיף ד'

בדין שכירות רעועה – הטור פסק כשיטת הרא"ש דלדינא סגי בשכירות רעועה, והיינו דסגי בשכירות סתם ואי"צ לפרש שהוא שכירות להתיר הטלטול, והחזו"א סימן פ"ב סק"א נקט דסגי בשכירות חלק א' בחצר ואי"צ רשות בכל החצר. אמנם המשכנות יעקב סימן קכ"ה דלא בעינן שיוכל להניח בפועל בחצר, אבל בעינן שיהיה לו שם בעלים בכל החצר ע"י השכירות.

בדברי הגר"א סק"י -קיי"ל כמ"ד דסגי בשכירות רעועה, ובביאור הגר"א סק"י שכתב להוכיח דסגי בשכירות רעועה מדקיי"ל ששוכרין בשבת. ולכאורה יל"ע דהא חזינן דר"ח ס"ל דבעינן שכירות בריאה ומתיר לשכור בשבת. והמשיב דבר ח"א סי' כ"ז כתב שכוונת הגר"א דהנה במוהרקי ואבורנגי איכא שני פירשוים בתו' שם או כתיבה או כעין בנין. ומוכיח הגר"א מדשוכרין בשבת עכצ"ל שאין פירושו כתיבה רק כעין בנין דהא אין כותבין בשבת. ובדברי מלכיאל ח"ג סימן פ"ה העיר על דבריו דהגר"א מוכיח שם בהדיא דהלכה כרב ששת ע"ש. ולדבריו י"ל שפיר דהלכה ר"ח דבעי מוהרקי ואבורגני רק שפירושו כעין בנין. ואמנם על הרמב"ם פ"ב מה"ע הי"ב שכתב שלזה שוכרים בשבת לפי שאינה אלא להיכר בלבד ואינה שכירות ודאית, ל"ק דאפש"ל דכוונתו דכיון דדין שכירות בעירובין לא הוי רק היכר בעלמא ולא דין שכירות גמורה וכמשי"ת בסעיף ה', אמנם הגר"א שהביא ראיה לשיטת ר"ש דסגי בשכירות רעועה צ"ע.

## סעיף ה'

שכירות בפחות משו"פ - כתב הרשב"א בעבוה"ק ש"ד ס"ג דאין השכירות מן הגוי שכירות גמורה שהרי שוכרין ממנו אפילו בפחות משו"פ, ולכאורה צ"ע מדברי הגמ' בדף סב. דמבואר דאפילו למ"ד שכירות בריאה בעינן שוכרין בפחות משו"פ, וכן קשה בדברי הרמב"ם פ"ב הי"ב שכתב שאינה שכירות ודאית אלא הכר בלבד, לפיכך שוכרין מן הגוי אפילו בפחות משוה פרוטה, ובאחרונים כתבו [או"ש, משיב דבר ח"א סימן כ"ז] דבאמת בשאר קנינים אין קונים מהעכו"ם בפחות משו"פ דבעינן ממון גם ביחס לקונה וגם ביחס למקנה. ובעירוב כיון דאינו קנין גמור אלא היכרא בעלמא מש"ה סגי דהוי ממון אצל המקנה. [ודלא כהאבני מילואים סימן ל"א ס"ק כ"ד, ומנחת חינוך בסימן של"ו דבכל הקנינים מהני לקנות מעכו"ם בפחות משו"פ].

בדין שכירות בפחות משו"פ במומר **–** דנו הפוסקים אם מומר דינו כעכו"ם לחומרא או גם לקולא, ונפק"מ אם דרים בחצר ישראל וישראל מומר האם אוסרים זע"ז כב' ישראלים או שדינו כעכו"ם והוי כעכו"ם במקום ישראל א' שאינו אוסר. ויעוי' בגרעק"א סימן שפ"ה בשם האבן העוזר דלחומרא דינו כישראל ואוסר אף שהוא רק ישראל אחד, דאף על פי שחטא ישראל הוא, וממילא לא מועיל אצלו בפחות משוה פרוטה כאצל גוי דלחומרא הוי כישראל, וע"ע בתשו' חדשות להרע"א סי' ז' נדפס בחי' דף סט. שמסיק כן לדינא. וכ"כ הגאון יעקב דף סט. דמסתבר שצריך לשכור ממנו בשו"פ, אמנם התו"ש בסימן שפ"ה סק"ד נקט דאפשר לשכור ממנו בפחות משו"פ, וכן נקט החזו"א בסימן פ"ז ס"ק י"א.[ובשו"ת משנה הלכות חלק י"א סימן שכ"ט הביא דבמחזור רומי הל' עירובי בתים וחצרות שכתב וז"ל וגוי או מומר שהי' דר עם ישראלים בחצר אינו יכול לבטל רשותו וליתנו במתנת חנם, אלא צריך להשכיר להן רשותו ואפילו בפחות משו"פ יכולין לשכור ממנו עכ"ל].

## סעיף ו'

דין חזרה מהשכירות **- כתב** הרא"ש [סימן א'] כשהנכרי חוזר בו מן השכירות צריך לחזור ולשכור הימנו, מידי דהוה אמערב וכו'. **ועיין בב"י** שכתב דנראה מדברי רש"י סא: ד"ה עד שלא יוציא דכל דנקיט דמי אינו יכול לחזורמשכירותו עד שיחזיר הדמים. **ו**בט"ז דייק דמשמע דאפי' שכרו לזמן מצי למיהדר אפי' תוך הזמן אם נותן דמים. **וכ"ד** החכם צבי בסימן ו' ועיי"ש שכתב שגם על זאת היה אפשר לפקפק כיון שאין כאן קנין גמור חזרת הגוי חזרה היא והמעות הוו להו גזל בידו אף שאינו מחזירם לישראל מיגזל גזל ליה. אבל השכירות בטלה מ"מ כבר דקדק כן הב"י מלשון רש"י עכת"ד. **ועיין** ביאור הלכה שכתב דיש בענין הזה מבוכה רבה בין המפרשים והמחוורת שבכולם היא שיטת הב"ח וא"ר דכשהשכירו לזמן קצוב אינו יכול לחזור באמצע הזמן וכ"כ בתמים דעים ודוקא כשהשכירו סתם דעת הפוסקים שאחר שבת ראשונה יכול לחזור שיכול העכו"ם לומר לא השכרתיך אלא על שבת אחת. אלא שיש להעיר בשיטת הב"ח והא"ר דהנה לפי העולה מדבריהם הרי דלא מהני חזרה ממש מהשכירות, וכל מה דמהני חזרה היינו במה שאנו אמורים דמעיקרא לא היה בכלל השכירות, אך ממה שבודאי היה בכלל השכירות לא יוכל הנכרי לחזור, וברא"ש הנ"ל כתב דמצי הנכרי לחזור בו מידי דהוה אמערב שאם אמר חוזרני בי מן העירוב ואיני רוצה לערב עם בני החצר ובני המבוי צריך לחזור ולזכות פעם אחרת ולערב, ומשמע שהטעם דמצי לחזר הוא משום דדמי לעירוב, וביותר דא"כ לא היה צריך ללומדו מהא דמהני חזרה בעירוב וצ"ע.

דעת המג"א **–** בשיטת המג"א נחלקו הפוסקים, המשנ"ב נקט דבהשכירו לזמן אינו מועיל חזרת דמים, ובהשכירו סתם יכול לחזור אחר שבת א' גם בלא חזרת דמים. וכמו שכתבו הא"ר והפמ"ג שהמג"א חולק על הט"ז בזה ודלא כמו שכתב בתו"ש שדעת הט"ז ומג"א אחת היא, וכבר השיגו על התו"ש הבית מאיר ועצי אלמוגים. **אמנם ה**מחצה"ש נקט כדעת התו"ש דלמג"א יכול לחזור אפי' כשקבע זמן דהא דא"י לחזור תוך הזמן היינו בלי חזרת דמים אבל אם מחזיר הדמים ודאי יכול לחזור בו, ומש"ה גם בהשכירו בסתם יכול לחזור קודם שבת ראשונה ע"י חזרת הדמים וכ"כ הגר"ז. והחיי"א כלל ע"ה סט"ו כתב דלדעת המג"א תוך הזמן אינו יכול לחזור אפילו ע"י חזרת דמים וכדעת הא"ר, ובהשכיר סתם יכול לחזור אחר שבת א' רק ע"י חזרת הדמים [ודלא כהא"ר דבכה"ג חוזר אפילו בלא חזרת דמים].

דעת הרמ"א **–** נתבאר דדעת הרמ"א דאחר שבת הראשונה יכול העכו"ם לחזור ע"י החזרת דמים, דאל"כ יכול הישראל לומר אנכי כוונתי לשכור לשבתות הרבה, ולכאורה יל"ע אם העכו"ם מודה לזה איך יכול לחזור הא הוי תוך הזמן, ואם אינו מודה אמאי צריך להחזיר דמים הרי העכו"ם טוען שהתכוין להשכיר עד זמן זה והמוציא מחבירו עליו הראיה וי"ל.

בדין שכירות לזמן מרובה – דעת האו"ז בסימן קס"ח שהובא בהג"א סימן א' שאפשר לשכור מהגוי רק לשבת א' וא"א לשכור מתחילה להרבה שבתות, [ויעוי' בחזו"א ספ"ב סק"ה שביאר דלדברי האו"ז א"א אפילו לשכור בשכירות נפרדת לכמה שבתות אלא רק אחר שעבר השכירות הראשונה יכול לשכור לעוד שבת א']. וע"ע בלשון רש"י סב. הטריחוהו וכו' כדי שיקשה בעיניו ליתן שכר כל שבת ושבת, וביאר הרא"ש בסימן א' דהיינו באופן שהגוי חוזר מהשכירות אחר שבת א', אבל מעיקר הדין מהני שכירות לכמה שבתות, וע"ע ברש"ש שכתב כעי"ז בביאור דברי רש"י. ובערוך השולחן ס"ג ביאר דברי רש"י באופ"א. ולדינא קיי"ל דאפשר לשכור לזמן מרובה ואי"צ לשכור כל שבת מחדש.

ועי' משנ"ב ס"ק מ"ח בשם תשובת בית שלמה דמסיק שם שלא לשכור ליותר מכ' שנה, ועי' שו"ת חכם צבי סימן ו' וספר יהושע סימן ז', ובגינת ורדים כלל ג' סימן כ"ב שכתבו דאפשר לשכור גם לנ' שנים, ואמנם בשם הרמב"ן כתבו דאפשר לשכור עד י' שנים. והנה כ"ז לא איירי רק לענין שכירות מגזבר המלך אבל כששוכר מהנכרי בעצמו משמע שאפשר לכתחילה לשכור לזמן ארוך יותר. ויעוי"ש עוד בשו"ת בית שלמה שכתב דצריך לכתוב את זמן סוף השכירות כדי שיזכרו לשכור שוב בסוף הזמן.

וע"ע בשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' קפ"ב שביאר שכששוכרין לכל שבתות השנה אין זה שכירות אחת אלא דינו דכל שבת הוא שכירות בפ"ע ובפרוטה זו שנותן הוא קונה לכל שבת ושבת וכו', ובשו"ת שבה"ל ח"ד סימן מ"ב הקשה עליו דאם מעיקרא בשעת נתינת כסף לא חל איך חל אח"כ לפמש"כ רמ"א חו"מ סו"ס קצ"א דבין בכסף בין בשאר קנינים כל שלא חל בשעתו אינו חל אח"כ, [ובפרט שלא אמר מעכשיו ולאחר ל' יום], ואפש"ל דכיון שאי"ז קנין ממש אלא היכר בעלמא מהני גם באופן זה.

## סעיף ז'

בדין השכיר ומת - עי' משנ"ב ס"ק כ"ו שהביא את דברי הט"ז סק"ח דאם שכר מעכו"ם בסתם ומת והניח יורש אין מועיל מה ששכרו מן המוריש דאז נתבטל כח השכירות דהא אפי' בחייו מצי למיהדר ביה אם ירצה. ויעוי' במשנ"ב סימן שפ"ג ס"ק ..... דאם מת בשבת לא צריך לחזור לשכור דבכה"ג אמרינן הואיל והותרה הותרה, ודלא כדברי הט"ז שם סק"ב דאיירי במת הגוי בשבת ואפ"ה צריך לחזור ולשכור מהיורש, ולכאורה בתוס' דף סו. כתבו דבבא נכרי בשבת לא שייך לומר כיון שהותרה הותרה וביאר בגליון תוס' בשם המהר"ם [וכ"ה ברבינו פרץ] דכיון שהיה עתיד להתבטל לא שייך לומר כיון שהותרה הותרה. ובדעת הט"ז צ"ל [שמעתי מהר"ד קליין] דס"ל דרשות עכו"ם אינה ראויה לעירוב ובכה"ג לא שייך לומר הותרה כמבואר בתוס' בשבת. וע"ע להלן בדין ביטל ומת משנ"ת בשם הגר"א.

בדין ביטל ומת **-** בדין ביטל ומת עיין חזו"א סימן פ"ח סק"ה שהביא דהקרבן נתנאל בס"ק ל' אוסר, והחזו"א חולק ומצדד להתיר מב' טעמים א. דאפשר דאין הביטול מתבטל כלל, ב. אף את״ל דבטל הביטול אכתי י״ל דהואיל והותרה הותרה, ועיי"ש שכתב דלדעת הגר״א דאחד מן השוק שמת ובא היורש לדור בשבת אוסר ול"א ביה הואיל והותרה הותרה ה״ה בזה, אמנם אם היה הביטול בשבת לא שייך הואיל והותרה.

## סעיף ח'

בדין שכר משול"ק או משר העיר ומת בעה"ב – העולה מדברי המשנ"ב דבשכר מגוי בסתם וחזר הגוי והשכיר לאחר צריך לחזור ולשכור מהשוכר, וכן כשמת הגוי צריך לחזור ולשכור מהיורש. ואם מכר לאחר נח' האחרונים ומסיק בשעה"צ דטוב להחמיר לשכור מהלוקח אפילו אם השכיר לו לזמן קצוב. ובפשטות היה נראה דה"ה בשכר משול"ק או משר העיר ומת בעה"ב או שהשכיר או שמכר לאחר דכיון שנתחלפו הבעלים צריך לשכור שוב מהבעלים החדשים, אלא דכבר כתב החזו"א בסימן פ"ב ס"ק ל"ד דכיון ששכירות משול"ק מהני כבעלים מש"ה אם מת הבעלים ג"כ מועיל, והוסיף דאחר שמהני בתורת בעלים מהני נמי כשליחות עבור הבעלים ואם יסתלק השול"ק יועיל בתורת שליח הבעלים. ומסיק שם דאם נסתלק השול"ק ומת הבעלים לא מהני, אלא דאם השכיר לזמן קצוב והוא תוך הזמן נהגו להקל.

בדין עירוב שאח"כ נוספו דיירים **-** ומבואר שם דדעת החזו"א סימן פ"ב ס"ק ל"ד דאם שכרו משול"ק ונתחלפו הגויים מועילה השכירות הראשונה. והנה אפש"ל דכ"ז רק לענין בית שהיה של גוי ונשכר משר העיר או משול"ק רק שעכשיו נשתנו הבעלים, אבל באופן שנוספו בתים חדשים, או שהיה הבית ברשות ישראל ומכרו לגוי עדין יש לדון אם מועילה השכירות ששכרו משר העיר גם לתושבים שנוספו אח"כ. והנה הפמ"ג בא"א סוף סימן שצ"א כתב וצ"ע אם מהני השכירות לנוספים וטוב ג"כ לומר בפי' לזכות בשכירות רשות גם להנוספים ע"כ. ועדין יש לדון שמא כ"ז דוקא בשכירות של שר העיר שדינו כבעלים, בשא"כ בשכירות משול"ק דהתם אינו אלא שלוחו של בעה"ב.

והנה החזו"א שם כתב וז"ל וכן כשנתוספו עכו"ם מקילינן, וצ"ל דחשוב כשכרו כל העיר, וצריך טעם ולכאורה לא שייך שכירות משכירו ולקיטו אלא רשות עכו"ם ולא רשות ישראל, וכשיצא ישראל מהבית ונכנס עכו"ם יאסור והניח בצ"ע, הרי דפשיטא ליה דה"ה כששכר משול"ק, אלא דלא ברירא לי' סברא זאת דיהי' שייך שכירות משול"ק גם על דירות ישראל הקודמים להועיל על גוי שנכנס בהם אח"כ.

וע"ע בבאר היטב סימן שפ"ה סק"ג שהביא מתשובת גינת ורדים או"ח כלל ג' סי' כ"ב דאם שכרו משר העיר ואח"כ נעשה א' מהתושבים מומר, אי"צ לחזור ולשכור ממנו אלא הוא נכלל בשכירות ששכרו משר העיר, ובעצ"א סוף סימן שצ"א הביא דבריו חולק עליו.

ולפמשנ"ת לעיל [סעיף ו'] בשם המהר"ם שיק שכששוכרין לכל שבתות השנה אין זה שכירות אחת אלא דינו דכל שבת הוא שכירות בפ"ע ובפרוטה זו שנותן הוא קונה לכל שבת ושבת וכו' א"כ כשבא גוי חדש לדור באותו שבת חל השכירות גם על דירה זו ופשוט.

## סעיף ט'

בדין א' שוכר ע"י כולם - בדעת המשנ"ב נראה דהא דא' שוכר ע"י כולן היינו שהוא שוכר לעצמו וממילא ניתרים כולם ע"י העירוב והיינו דכיון ששכר את דירת הגוי ממילא גם דירת הגוי משתתפת בעירוב, וכ"ה לכאורה בערוך השולחן סי"ט שכתב ונ"ל דא"צ להגיד לו ששוכר בשביל כולם שהרי אם אפילו ישכור לעצמו מה בכך כיון דאין החצר עתה רק של ישראל. ואם זה כוונתם יצא חידוש גדול שבכל שכירות צריך גם עירוב ולא רק מחמת רשותו השוכר אלא גם עבור רשות הנכרי. אמנם החזו"א בסימן פ"ד סק"ז פשיטא ליה דיש כאן חידוש שא' שוכר ומהני לכולם דיעוי"ש שהק' אמאי צריך לחידוש זה שא' שוכר ע"י כולם ולא סגי בזה שא' שוכר לעצמו וממילא ניתר רשות הגוי ע"י העירוב, וכתב דכיון שהעכו"ם נשאר לגור וראוי לאסור אלא שתקנו חז"ל דאם כולם שוכרין ממנו אינו אוסר. ועי' בגר"ז סעיף י"ב שכתב דבאמת בעינן שישכור עבור כולם ומש"ה בעינן שיהיה שליח עבור כולם לשכור ממנו או שישכור מהגוי אחר העירוב שנעשים כאחד וממילא מהני השכירות עבור כולם.

ונפק"מ אם שכר א' מבני החצר ויצא מהחצר, דלדעת החזו"א מהני כיון שהשכירות נעשתה לכולם [וכ"כ בסימן פ"ב ס"ק ל"ד], ולכאורה ה"ה לפ"ד הגר"ז דהשכירות היא לזה ששכר וע"י מהני השכירות לכולם 'שוכר לעצמו וכולם מותרים', אמנם לדעת המשנ"ב פשוט דלא מהני.

ולפ"ד יש לדון אם יבוא ישראל חדש לגור האם יצטרכו שכירות חדשה ובחזו"א סימן פ"ב ס"ק ל"ד פשיטא ליה דלא בעינן לשכור שוב וצ"ע.

## סעיף י"א

בגדר שול"ק אי הוי שליח או בעלים – יש לדון בגדר השכירות משול"ק דהנה בגמ' סד. פריך היו לו ה' שכירים ולקיטים וכו' אם אמרו להקל יאמרו להחמיר ופרש"י ד"ה חמשה כי היכי דשוינהו ליה לשכיר ולקיט כבעלים להקל ולהתיר עירובו וכו' הוו נמי בעלים להחמיר או דילמא לקולא שווינהו רבנן כבעלים אבל לחומרא לא ע"כ. ומבואר דשכירו ולקיטו מדין בעלים מהני. אמנם יעוי' בלשון רש"י דף סו. מבואר דמשכיר רשות אדוניו משמע שהוא כשלוחו.

ויעוי' בסעיף י"ד דהיכא ששכר משכירו ולקיטו שאעפ"י שסילקו משכירו ולקיטו מ"מ השכירות עדיין עומדת לאחר הסילוק וכאלו הי' שליח מהמלך וכאלו שכרו ממנו ממש עיי"ש, ומבואר לכאורה דשכירו ולקיטו מדין שליחות הוא ולא מדין בעלים. וכ"ה לשון השו"ע בסעיף י"ג דהוא כשלוחו, וכתב הביאוה"ל דמה שיכול להשכיר בע"כ של בעה"ב אי"ז ראיה דאינו כשלוחו דחכמים עשאוהו כשלוחו אבל אי"ז שכירות של בעלים.

ובשו"ת מהר"ם שיק סי' קפ"ב תי' דכשהבעלים לא רצו להשכיר והוא משכיר בע"כ א"א לומר דשול"ק הוא מטעם שליחות שהרי הבעלים אינם רוצים להשכיר וע"כ דבכה"ג מהני מדין בעלים, אבל הרשב"א והשו"ע מיירי היכא דאין האדון לפנינו ולא גילה דעתו אז מהני מטעם שליחות עיי"ש ראייתו. ולדבריו יהיה נפק"מ דלטעם דמהני מדין בעלים אם מת צריך לחזור ולשכור מהאדון או מאחר, אבל לטעם דהוא מטעם שליחות אפילו מת שכירו ולקיטו אכתי מועיל השכירות כ"ז שהאדון קיים. עוד יש נפ"מ היכא דהעבירו האדון מלהיות שכירו ולקיטו אי הוה מדין שליחות לא צריך לחזור ולשכור ואי הוה מדין בעלים צריך לחזור ולשכור ופשוט.

ולכאורה יש ראיה שאינו אלא שליח של בעה"ב להשכיר שהרי מבואר בסעיף י"ד דמעות השכירות שייכים לבעה"ב, ושמעתי להעיר מדברי הב"י שם שכתב דאם המעות ניתנו לגזבר לא יועיל השכירות לכשנתחלף ומבואר שכל זמן שהוא קיים מהני מדין בעלים, אלא כדי שיועיל מדין שליחות בעינן שיבואו המעות לבעלים. ועי' בחזו"א סימן פ"ב ס"ק ל"ד שביאר דתרווייהו אמת, והיינו דאחר דמהני השכירות מדין בעלים גם בתורת שליחות לבעלים.

בדין שכירות מאשתו בע"כ לדעת הרמב"ם - כתב המשנ"ב ס"ק ל"ד בשם הגר"א דמש"כ השו"ע דשוכרין משול"ק אפילו בע"כ של הבעלים היינו דוקא לדעה א' בסימן שס"ז, אבל לי"א שם דגם באשתו אינו יכול לשכור ממנה אם הבעל מוחה ה"ה בשול"ק. ולכאורה דעת הי"א שם היא דעת הרמב"ם פ"ה מעירובין ה"ה, ולפ\ד הגר"א לדעת הרמב"ם גם שול"ק לא מהני בע"כ, ועי' ב"י שדן בביאור דברי ר"י אמר שמואל נותן עירובו ודיו וכתב שמדברי הרמב"ם נראה שהוא מפרש דמייתי ראיה דכיון דלגבי ישראל שכירו ולקיטו נותן את עירובו שלא מדעת בעל הבית הוא הדין בגוי שכירו ולקיטו משכיר שלא לדעתו דשוכר כמערב דמי ולפיכך שכירו ישראל משכיר שלא מדעת הגוי וכן כתב הרשב"א בתשובה. ודחה הב"י דא"א לומר כן דאכתי קשיא דאם כן היכי מייתי ראיה מדרב יהודה הא כי אמרינן בישראל אפילו שכירו ולקיטו נותן עירובו ודיו היינו כי לא מיחה בעל הבית אבל אם מיחה בעל הבית לא וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה ה"ה גבי אשתו מערבת שלא מדעתו והא ודאי לא עדיף שכירו מאשתו וכו' ומש"ה פי' באופ"א עיי"ש. עכ"פ מבואר להדיא בדבריו דסבר דשול"ק משכירים גם אם בעה"ב מוחה ולא דמי לאשתו של ישראל שאינה משכרת בע"כ, וכ"ה להדיא במ"מ פ"ב מעירובין הי"ב דאשתו של עכו"ם משכרת גם בע"כ משא"כ אשתו של ישראל ודלא כהגר"א.

**ב**דין שכירות משול"ק דשול"ק - כתב הרמ"א דאפשר לשכור גם מהשול"ק של השול"ק, וכתב המשנ"ב בשם החיי"א דהיינו דוקא שיש לשול"ק השני רשות להשתמש בבית, ועי' ביאוה"ל בדברי הרמ"א בסעיף י"ד דמבואר גבי מקבלי פרס דאפשר לשכור מהם אפילו אם אין להם רשות בבית, ואף דהמהרי"ט סימן צ"ד והישועות מלכו סימן ל"א פסקו כהרמ"א, הביאוה"ל והחזו"א פסקו כחיי"א. אמנם אם שכר ממנו כשהיה לו רשות בבית ואח"כ נתבטל רשותו בבית סבר הביאוה"ל שם דמהני השכירות ממנו, אמנם החזו"א [פ"ב,ל"ד] ס"ל דגם בכה"ג לא מהני ואפילו אם שכרו ממנו לזמן קצוב עיי"ש.

## סעיף י"ב

בדין שכירות משכירו ולקיטו לכתחילה **-** הב"י הביא את דעת הג"א דדוקא כשהאדון אין רוצה להשכיר אבל אם האדון חפץ להשכיר אין שוכר אלא מן האדון ולא משכירו ולקיטו, אלא דהב"י השיג עליו דלא נראה כן מדברי הרמב"ם והרשב"א אלא אפילו לכתחלה שוכר משכירו ולקיטו ואין צריך לשאול מהאדון ומההיא עובדא דהמן בר רוסתק אין ראי' דמעשה שהיה כך היה, ועוד דלא הוו ידעי תקנתא דשכירו ולקיטו עיי"ש. והנה מקור דברי הג"א באו"ז הל' עירובין סי' קס"ח בשם רבינו שמואל בר' נטרונאי עיי"ש. וכ"כ הראבי"ה הלכות עירובין סי' ת"ד וז"ל והני מילי שאדונו אינו חפץ להשכיר לו אבל אם חפץ האדון להשכיר לו שוכר רק מן האדון ולא מן העבד עכ"ל. וכן פסק בשו"ת מהרי"ל סי' כ"ב דדוקא אם לא בעי בעל הבית להשכיר אז משכיר משכירו ולקיטו.

ביאור השיטות בדין שאלה כשכירות – בפשטות ישנם כמה שיטות בדעת הי"א בשו"ע שאי"צ לחזור ולשכור אלא נותן עירובו ודיו. הלבוש מביא די"ז ונותן עירובו על רשות הנכרי וכהרשב"א אלא שהלבוש כתב דהוא מדין שאלה כשכירות, והיינו דרבנן תיקנו שע"י שאלה הוא מסלק את רשות הגוי, ואעפ"כ צריך לערב כיון שהוא מקבל את הדיורים של הגוי מש"ה הוא חייב לערב שם, כלומר דשאלה כשכירות רק דאין כאן את הדין שא' שוכר ע"י כולם, אך עכ"פ מהני מדין תקנת שכירות. ובדעת הרשב"א היה אפש"ל דהוא מדין שול"ק ישראל מערב את רשות הגוי, אבל בב"י וריו"ו מבואר ששאלה כשכירות, ובזה חידש הלבוש שהוא נעשה בעלים על רשות הגוי והגוי מסתלק ונעשה דירת השוכר וממילא מערב עם כולם.

שיטת החיי אדם שזה כשכירות בעלמא ולא צריך עירוב ולא מידי, דבעצם השכירות הוא מסלק את הגוי, דהיינו שאלה כשכירות ממש, אלא דאם הוא לא מבני חצר אפילו בדיעבד לא מהני, והביאור דע"י שאלה כשכירות לא נעשה רשות ישראל אלא נעשה רשות של כל בני החצר [א' שוכר ע"י כולם] ומש"ה צריך שדוקא אחד מבני החצר שיסלק את הנכרי, [אמנם לדעת הלבוש והרשב"א שאינו כשכירות ממש אלא חשבינן ליה כאילו גר שם [שול"ק] אתי שפיר הא דמדמי לה בגמ' לשול"ק, דמצד אחד הוא דומה לשכירות דע"י השאלה מסתלק הגוי, אבל בחיי"א דשאלה כשכירות היינו שכירות גמורה, וא"כ צ"ב הא דמדמי לה בגמ' לשול"ק, ולכאורה הרי שול"ק ישראל הוא כדין א' שוכר ע"י כולם, וצ"ל דאין הכוונה שנעשה שכירו וליקיטו בעלמא שנעשה בעלים על רשות הגוי, אלא בשאלה כשכירות הכוונה שהוא דומה לשכירות שהוא משתלט על רשות הגוי עבור כולם, אלא שבשכירות גמורה נתינת המעות מסלקת את הגוי, אבל בשאלה צריך לקבל בפועל את הדיורים כדי שיתפוס השכירות, ומש"ה מדמי ליה לשול"ק שע"י שאילת מקום חשיב דיורים ברשות הגוי.

ומש"כ המשנ"ב דאם אינו מבני החצר לכאורה אי"צ לערב כלל [ורק אם הוא מבני החצר הוא צריך לערב מחמת רשות עצמו] הוא דלא כהחיי אדם שהרי לדעת החיי"א ההיתר הוא משום דאחד שוכר ע"י כולם ואי לאו הכי כגון שאינו מבני החצר ודאי דצריך דוקא שכירות, ורק אם הוא מבני החצר סגי בעירוב שכבר עירבו ביניהם דסמכינן בדיעבד על דעת הי"א דשאלה כשכירות וממילא אמרינן דא' שכר ע"י כולם, וע"כ שהמשנ"ב הוא בשיטת הלבוש שהוא נהיה בעלים על רשות הגוי ומש"ה פשיטא ליה להמשנ"ב דמהני גם ע"י א' שאינו מבני החצר, אלא דאעפ"כ סבר המשנ"ב דלא צריך לתת עירוב כיון שבפועל אינו גר בדירה זו וכל השאלה כשכירות היא לעינן סילוק הגוי, אבל אי"ז מדין א' שוכר ע"י כולם, וע"ז הביא שהרשב"א ס"ל דכיון שנעשה כבעלים על רשות הגוי צריך לערב רשות זו.

אי בעינן קנין על שאילת המקום – עי' ב"י וכ"פ המג"א ומשנ"ב ס"ק ל"ז ............. ועי' חזו"א סימן פ"ב ס"ק ל"ג שהקשה ע"ז דא"כ מאן דאתי למישאל דוכתא צריך למימר ליה לך חזק וקני ולא משמע כן בגמ', וכתב שם שהב"י לשיטתו דשאלה כשכירות ומש"ה שפיר ס"ל דבעי קנין.

## סעיף י"ג

בדין יחד לו מקום ויש לבעלים רשות להשתמש עמו באותו המקום - עי' משנ"ב שכתב שדעת הפוסקים דאם יכול לסלקו או שיש לו רשות להשתמש במקום שיחד לו עדין יש לו שייכות עמו וחשיב כשלוחו, וכדעת המג"א. ובשונה הלכות סעיף כ"ד ביאר בדעת החזו"א דלא סגי בזה שבעה"ב יכול להשתמש עמו במקום שיחד לו אלא בעינן שיוכל לסלקו ועמד בצ"ע.

בדין יחד לו מקום בבית - יעוי' בט"ז שכתב לחלק אימתי בעינן שיהיה לשול"ק זכות בכל הבית ומתי סגי ביש לו זכות במקום א' בבית, וצריך לבאר הסברא בזה, ועי' לקמן סעיף י"ח משנ"ת בזה.

## סעיף י"ד

אם שול"ק יכול להשכיר רק לזמן שהוא עומד להיות שול"ק - בשו"ת מהר"ם שי"ק סימן קפ"ב דייק מדברי החכם צבי בסימן ו' דמהני השכירות משול"ק כל זמן שהמלך חי אבל כשמת המלך אף שהגזבר חי הכל בטל אם לא שמינהו המלך החדש ג"כ, ומדמהני השכירות הראשונה אם מינהו המלך החדש ש"מ דמהני גם לזמן שאינו מיועד להיות שול"ק. ובמהר"ם שיק שם מצדד להחמיר.

ועי' חזו"א סימן פ"ב ס"ק ל"ד שכתב לגבי שיירא שיכול להשכיר לכמה שבתות הרבה כיון שעכשיו הוא דר שם, ואפילו אם מת הבעלים ועבר השכיר ג"כ נהיגין להקל תוך הזמן, ומבואר לכאורה שיכול להשכיר גם לזמן שאינו שכיר וי"ל.

## סעיף ט"ז

אם יכול לסלקו ע"י תשלום חשיב מצי לסלוקי – יש לדון האם אפשר לשכור מהשלטון וכד' באופן שיכולים לסלקו מביתו וכד' אך מחויבים לשלם ע"כ פצויים וכד' אי חשיב מצי לסלוקי או לא. ועי' שו"ת הרשב"א ח"ה סימן ד' שכתב דאם אינו יכול לסלקו עד שיתן לו דמים, אין שוכרין ממנו, דמ"מ עדיין לא נסתלק.

ולפ"ז היש לדון אם אין בכח המשכיר לסלקו אך יכול להעבירו לחדר אחר [כבית חולים וכד'] אי נימא דגם בכה"ג לא חשיב מצי לסלוקי כיון שאינו יכול לסלקו בלא לתת לו מקום אחר להיות שם. ועי' בשו"ת מהרש"ם ח"ו סימן י"ז שמיקל בכה"ג. אמנם בשו"ת חיים שאל ח"ב סימן כ"ב כתב דנהי דיש רשות לסלקו מהבית אשר הוא חונה. אבל מחויב לתת לו בית אחר לישב שם ובכה"ג לא הוי בכלל מצי לסלוקי. וע"ע בשו"ת מנחת יצחק ח"ד סימן נ"ה. ובשו"ת מנחת שלמה תנינא סימן ס' ד"ה בתחילה סבור כתב לענין ע"ח בבית החולים, דאפילו אם הבעלות הוא של גויים או של יהודים מחללי שבת, אי"צ שם ע"ח מפני הטעם שיכולים לשנותם מחדר לחדר בכל עת שביה"ח ירצה. [אלא דמסיק שם שצריך להחמיר כיון שהחזו"א החמיר דאין לפטור מע"ח מטעם דמצי לסלוקי]. עכ"פ מבואר דס"ל דמה שיכול להעבירו מחדר לחדר חשיב מצי לסלוקי.

## סעיף י"ז

בדין ב' חצירות זו לפנים מזו ונכרי בפנימית או בחיצונה - בגמ' דף סה: איירי בישראל ונכרי בפנימי וישראל בחיצונה או להיפך, ונחלקו שם הראשונים אי קיי"ל לדינא כסוגיא זו. שיטת הגאונים דכשיש ישראל בפנימית וישראל ונכרי בחיצונה או להיפך אין הגוי אוסר, אמנם הרבה ראשונים פסקו לדינא כההיא סוגיא וכן קיי"ל לדינא.

ובטעם הדבר דקיי"ל לאסור אף דהוי רגל המותרת במקומה מצינו כמה דרכים בראשונים. הראב"ד [עי' ריטב"א] ס"ל דכיון דבכה"ג שכיחי דדיירי מש"ה אוסר העכו"ם. ועי' בעה"מ שכתב טעם אחר דלענין עכו"ם אנו מחמירים לפסוק כר"ע שרגל המותרת ג"כ אוסרת. [ובשעה"צ ס"ק נ"ט ביאר בדעת הריטב"א כפי' הבעה"מ וצ"ע].

בגמ' דף עה: קיי"ל דנכרי הרי הוא כרבים ומבואר בגמ' דלדעת רש"י וסייעתו איירי בב' חצירות דנכרי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה, ולרש"י הגזירה שמא יתירו גם בשנים בפנימית, ולתוס' הגזירה היא שיאמר הרואה שיש שנים בפנימית כמו בחיצונה, וטעם הגזירה י"א שהוא מחשש שמא יטעו שיש עוד דיורין בפנימית ויאמרו דאפ"ה אינם אוסרים בחיצונה, וי"א שהחשש הוא שיאמרו שאין דריסת הרגל של נכרי אוסרת.

והנה לדינא דקיי"ל בב' האופנים הראשונים שהגוי אוסר. הדרישה, המג"א, והגר"א נקטו דהיינו מטעם דנכרי ה"ה כרבים, [וכשיטת הרי"ף אליבא דהבעה"מ דאחר שקיי"ל בדף עה: דגם לרבנן מהני משום דנכרי ה"ה כרבים א"ש הסוגיא בדף סה: גם לרבנן]. ולפ"ז צ"ע לשון השו"ע שכתב **ואפילו** בנכרי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה, ועמד בזה בנתיב חיים. ולכאורה י"ל דמצינו בדברי התוס' דף עה: שהקשו אמאי בעינן לטעמא דנכרי ה"ה כרבים תיפו"ל שיש לנכרי דריסת רגל, וכבר עמד החזו"א [סימן פ"ב סק"י] דקושית התוס' צ"ע הרי רגל הגוי היא רגל המותרת ואינה אוסרת שלא במקומה. וביאר החזו"א דלעולם עכו"ם חשיב רגל האסורה, ובזה תי' תוס' דלא החמירו בעכו"ם יותר מישראל. [ולכאורה הטעם דאחדא דשא הוי כעין ביטול ובגוי אין ביטול], ויעוי' בלשון הרמב"ן במלחמת שכתב דעכו"ם בפנימית וב' ישראלים בחיצונה אוסר הגוי מדינא ומבואר דסבר דדריסת רגל של עכו"ם חשיבא לעולם רגל האסורה.

וא"כ אפש"ל דלדרכם של הראב"ד והריטב"א שהוא משום שכיחי דדיירי לא הוי רק טעם אמאי דירת העכו"ם חשיבא דירה אבל עדין כדי אסור על הישראל לא סגי בזה שדירתו דירה ולזה צ"ל כמש"כ החזו"א דרגל העכו"ם הוי רגל האסורה שהרי אינו יכול לאסור על החיצונה גם אם היה ישראל, ובזה אפ"ל דבב' האופנים הראשונים פשוט שהגוי אוסר, אבל בגוי בפנימית וב' ישראלים בחיצונה שתי' תוס' דלא סגי בזה שדריסת רגלו חשיבא רגל האסורה, ומש"ה כתב השו"ע דאפילו בכה"ג אסור משום הגזירה של נכרי ה"ה כרבים ודו"ק.

בב' האופנים הראשונים אם צריכים ב' הישראלים [החיצון והפנימי] לערב ביניהם **-** ועי' בית מאיר שכתב דלדעת הבעה"מ דבמקום גוי נקטינן כר"ע דרגל המותרת אוסרת, צריך עירוב כדי שיהיה נקרא שני ישראלים אוסרים זע"ז, ולא כדברי הגאו"י שהובא בשעה"צ ס"ק נ"ט. [???? ואולי סברת הגאו"י דסגי בזה דשכיחי דדיירי בכדי שיאסור עליהם הנכרי ????].

ונראה שכבר נחלקו הראשונים במח' זו, דיעוי' בפי' הר"ח והמאירי בסוגיא שכל הטעם שהנכרי אוסר הוא רק משום שעירבו ונעשו חצר אחת ולפ"ד אם לא עירבו אין הנכרי אוסר, אמנם בהגהות אשר"י סימן ח' מבואר דגם באופן שעירבו יחד אינם נעשים חצר א' לענין זה להגוי יאסור עליהם. [ואף דאין ראיה מדברי הג"א כגאו"י שלא צריך עירוב אך עכ"פ יש ראיה מהגה"א דלא כהבי"מ].

בענין ב' חצרות זו למעלה מזו – יש לדון בגוי או מחלל שבת שגר בקומה ראשונה האם השומרי שבת שבקומה ב' יכולים להוציא מביתם לחדר מדרגות בקומתם. דלכאורה י"ל שהקומה חלוקה ע"י סולם [המדרגות] ומסקנת החזו"א בסימן קי"א סק"ד דכל שאין ברוחב [עומק] המדרגות ד"ט חשיב סולם. [ודלא כמש"כ בסימן ס"ה סק"ע להסתפק האם השיעור הוא ג"ט או ד"ט]. ולפ"ד החזו"א בסימן צ"ח ס"ק י"ח וסימן ק"ב סק"כ שהכריע כדעת בעה"מ דסולם יש לו תורת מחיצה להתיר רגל האסורה, אין הגוי אוסר אפילו אם הוא גר בקומה השניה [עם עוד ישראל, או שיש ב' ישראלים בקומה הראשונה], ויש לו דריסת רגל על הקומה הראשונה, או באופן שיש לנכרי זכות לעלות לגג וכד' אפ"ה אינו אוסר על הישראל כיון שיש סולם המחלק בין החצירות ויל"ע. וע"ע משית"ב בזה בסימן שע"ה.

## סעיף י"ח

בדין תפיסת יד – מקור הדין ברשב"א [עבוה"ק ד' ג'] ומטעם דלא גרע משכירו ולקיטו. ועי' ב"י סימן ש"ע שהקשה מהא דקיי"ל שם דבעה"ב שיש לו הרבה בתים בחצר והשאילן או השכירן לאחרים דאם יש בהם דברים שאינם ניטלים בשבת מחמת כובדן או מחמת איסור, ולהנ"ל הרי גם אם אין חפץ בביתם סגי בזה שיש לו רשות להניח וממילא דינו כשול"ק שנותן עירובו ודיו. ותי' דיש לחלק דאם יש לו רשות להניח כלים בבית דאז צריך שיהיה לו זכות בכל הבית, משא"כ במקום שיש לו חפץ שמונח בפועל ואינו ניטל בשבת סגי בזה שיש לו זכות בפינה אחת בבית. [ויעוי' ביאוה"ל סימן שפ"ד שהאריך בזה].

ועי' דבר אברהם ח"ג ס"ל שכתב לבאר את דברי הב"י דבזכות ההשתמשות בפינה אחת לא סגי כיון שבשאר חלקי הבית אין לו רשות וממילא אותו השאר מיוחד לשוכר, ורק כשיש לבעה"ב כלים בפועל ס"ל דחשיבי כמעורבין לרשות אחת, [כשותפין] ולכן לענין לשכור מן הא"י המשכיר בעינן שיהיה לו רשות בכל הבית דעי"ז שמשכיר לישראל את הבית ממילא נעשה הישראל בעלים על כל הבית, אבל לענין זה שלא יאסור בעינן שיהיה לו קביעות בבית ועי"ז נחשבים כמעורבים.

וכעי"ז כתב הבית מאיר בסימן שפ"ד הק' על דברי הב"י מתשובות הרשב"א וכתב לחלק בין שאילת מקום שמועילה לגבי זה שיהיה אפשר לשכור מהמשכיר דלזה סגי ברשות להניח, לבין תפיסת יד שמועילה לענין זה שלא יאסרו עליו השוכרים ויצריכוהו עירוב. [ולכאורה נחלקו הבי"מ והדבר אברהם האם לענין זה שלא יאסור סגי בזה שיהיה לו זכות להניח בכל הבית, או לא]. ויש להאריך הרבה בדברי הבי"מ ויבואר אי"ה בסימן שפ"ד.

ויש לדון האם יועיל לענין שכירות מהמשכיר אם יש לו פינה מיוחדת אך מניח שם חפץ שאינו ניטל בשבת, דשמא הא דאמרינן דיחד לו מקום לא מהני היינו דוקא ביחד לו מקום שיש לו רשות להניח שם, אבל ביחד לו מקום ומניח שם דבר שאינו מטלטל יתכן דכי היכי דמהני לענין שלא יאסור עליו ה"ה נמי שיועיל גם לענין שכירות, ומדברי הדבר אברהם והבית מאיר נראה דהכא לא מהני מסברא כיון שלא נתרוקנה רשות השוכר לישראל, אמנם בב"י כתב דבכה"ג דלא מהני משום לא פלוג וצ"ע.

וע"ע לקמן סימן שפ"ד ס"ב משכ"ב.

## סעיף י"ט

בדין ישראל ונכרי בחצר באופן שיש עוד בית של ישראל פתוח לבית הישראל שבחצר - עי' ביאוה"ל שכתב דמדברי השו"ע משמע שדוקא לטלטל בחצר לא מהני העירוב, אבל מבית לבית מותר לטלטל ע"י העירוב וכ"כ הרשב"א אבל מדברי הריטב"א מבואר דבכל גווני אסור ועמד בצ"ע לדינא. ובחזו"א סימן צ"ו ס"ק ז' שאם עירבו רק את הבתים מותר לטלטל מבית לבית, אך אם עירבו גם את החצר אסור לטלטל אפילו מבית לבית.

## סעיף כ'

כשיש לבעל הספינה תפיסת יד בחדרים - ויש שכתבו לדון להתיר באופן שיש לבעל הבית דברים שאסורים לטלטל בכל חדר ולכן נעשו כולם כאורחים, וי"ל אם דין זה נאמר גם כשבעל הבית הוא נכרי, דהנה רש"י כתב בעירובין (פו א) אהא דאמרו שם דבר הניטל בשבת אוסר וז"ל, אינו תפיסת יד ואוסר דאי בעי שקיל ושדי ליה לבראי עכ"ל. ומשמע דעל השוכר קאי שיכול להשליכו לחוץ אם ירצה. ולכן אם הוא דבר של מוקצה שאין השוכר יכול להשליכו חוצה אינו אוסר. ולפ"ז הכל תלוי בהשוכר, אמנם הרמב"ם בפ"ד מערובין הי"ד כתב דאם נשאר לו בכל בית מהן כלים שמותר לטלטלן, הואיל ואפשר שיוציאם היום ולא ישאר לו שם תפיסת יד הרי אלו אוסרים עליו עד שיערבו, ומבואר דהכל תלוי במשכיר. ומעתה אם המשכיר הוא עכו"ם אף שהשוכר הוא ישראל מ"מ לא נקרא העכו"ם כמי שיש לו תפיסת יד, שהרי הוא יכול להוציא אף חפצי מוקצה. וא"כ בנ"ד לא הועלנו כלום, שהרי בעה"ב העכו"ם יכול להוציא בשבת גם חפצי מוקצה.

ואף לדעת רש"י שהכל תלוי בשוכר י"ל באופן שמצוים בספינה גם ישראלים מחללי שבת שמוציאים חפצי מוקצה מחדריהם, א"כ נמצא שאין לבעה"ב תפיסת יד בחדריהם והו"ל ישראלים רבים בחצר דאוסרים זה על זה. וא"ל, דכיון דמחללי שבת דינם כעכו"ם ממילא אינן אוסרים, דהא חצר שיש בו ב' בתים ובאחד דר ישראל ובשני דר בו מומר אסור לטלטל בחצר, דאע"ג דמומר דינו כעכו"ם וצריך לשכור ממנו, מ"מ לא הוי דינו כעכו"ם לקולא שלא יאסור, כדעת האבן העוזר שהביא בהגהות רעק"א סימן שפ"ה. ונמצא דהישראלים המחללים שבתות אוסרים לטלטל, דלחומרא דינם כישראל האוסרים, ומאידך אין בחדריהם תפיסת יד לבעה"ב משום שהם מוציאים גם חפצי מוקצה, והו"ל לדידם כדבר הניטל ואוסר. כ"כ להעיר בתשו' מהרש"ם ח"ה סי' ל"ד עיי"ש.

בדין אורח נכרי אם נטפל לבעה"ב **- כתב ה**משנ"ב בס"ק ע"ו דמבואר בב"י דלא מהני במה ששוכרים מבעל הספינה אלא אם שוכרין ממנו קודם שחילק המקומות לכל אחד מן העכו"ם וכו' אבל לאחר שחילק המקומות לשאר שוכרים לא מהני במה שישכרו ממנו אלא צריכים לשכור מכל עכו"ם ועכו"ם. ומבואר שבעה"ב נכרי אין לו כח להטפיל את האורחים גם אם הם נכרים, שהרי מבואר במשנ"ב שצריך לשכור גם מהשוכרים, ואף שמשמע דאיירי אף בספינה שהפליגה לפחות מל' יום, וכמבואר כ"ז בביאור הלכה ד"ה ויש להם. וכ"כ המשנ"ב בסימן ש"ע סק"ס ובשעה"צ סקל"ו, [ודלא כיד אפרים עיי"ש].

ועיקרי הדברים תלויים בביאור דברי המרדכי ריש הדר שהובא בב"י כאן, **ועיין** בדרכי משה. וסברת המג"א דדירת עכו"ם לא שמה דירה לאסור על האורחין ודו"ק.

# סימן שפ"ג

בדין דרך רחוקה – **עי' משנ"ב סק"ד שכתב דאפילו אם הלך העכו"ם למקום רחוק יותר מהלך יום אם בא בשבת איגלאי מילתא שהיה עתיד לבוא, ויש לדון אם הגיע ברכב האם יאסור דלכאורה בזה לא שייך לומר דאיגלאי מילתא שהיה עתיד לבוא שהרי בכניסת השבת היה רחוק ביותר ממהלך יום א' וצ"ע. וכל זה לדעת הפוסקים דזה שיכול לבוא ע"י דבר אחר לא מיקרי מקום שיכול לבוא ביום א'.**

בדין חוזר וניעור כששכרו מהנכרי בשבת – קי"ל דאם בא הגוי בשבת העירוב בטל ולא מהני גם אם חוזר ושוכר ממנו עד שיבטל, ועי' מג"א סק"א שהקשה אמאי התיר הרא"ש בספינות כשחזרו ונקשרו בשבת הרי אינם עומדים להיות קשורים ומ"ש מגוי שבא בשבת דאסרינן כיון שאינו עומד להיות מותר בשבת.

והנה בתוס' דף סה: מבואר דיש חילוק בין בא נכרי בשבת דלא חשיב חזו כולהו מאתמול, ולא מהני השכירות ממנו לחזור ולהתיר את העירוב, לבין שכח א' מבני החצר דחשיב חזי כולהו מאתמול וחוזר העירוב וניעור. ובאבן העוזר פי' דכוונת התוס' דחזו כולהו מאתמול היינו דבעינן שיהיה אפשרות לעשות עירוב וכשבא הגוי בשבת אין הכת"מ להתיר את רשות הגוי ע"י עירוב, ומש"ה נקט דאם היה הגוי בער"ש שפיר מהני לשכור ממנו בשבת ולהתיר ע"י העירוב. וכן פי' שם בדעת רא"ש בפ"ק שהקשה אמאי בעינן לטעמא דחזר להיתרו הראשון תיפו"ל דיש להתיר אפילו בזמן שאינן קשורות מטעם כיון דהותרה הותרה. וכתבו הרא"ש ותוס' דאיירי בנפסקו מבעוד יום ומש"ה לא שייך ההיתר של הותרה. וע"כ דהא דשרינן הוא רק משום דחזרו להיתרן הראשון. ובזה תי' האבהע"ז את קושית המג"א דסגי בזה שהיה ראוי לקשור בער"ש. ולדבריו צ"ע אמאי בעינן שיהיו קשורות מער"ש דכיון שסגי במה שראויות להיות מותרות אמאי לא סגי בנקשרו בשבת.

הבי"מ חולק וסובר דבשכח א' מבני החצר ההיתר הוא משום דגם בביהש"מ ראוי לחול העירוב ע"י ביטול, אבל בספינות וכד' לא שייך לומר שהוא ראוי ומש"ה הסכים לקושית המג"א. ונחלק עם האבהע"ז וסובר דגם אם היה הגוי בער"ש לא מהני העירוב. וכן נקט המג"א בפשיטות, וע"ע בביאוה"ל משכ"ב בשם הנהר שלום.

אלא דכבר העירו האחרונים על קושית המג"א דיש לחלק בין ההיא דספינות שבזמן עשית העירוב נעשה העירוב בכשרות על דעת שיהיה העירוב קיים בשבת, משא"כ בגוי כיון שהיה עתיד לבוא ולבטל את העירוב ל"א דחוזר וניעור.

ויתכן דסבר המג"א דסברת התוס' דודאי אנו דנים כל שבת לעצמה וכיון שנפסקו בחול ובשבת זו אינם עומדים להקשר איך ניתר העירוב באמצע שבת, ומה איכפת לן בזה שלפני שבת שעברה נעשה בהיתר, כיון דסו"ס בביהשמ"ש לא עמד עירוב זה להתיר.

ואפשר ליישב את קושיית המג"א באופ"א דכשיש גוי בחצר נמצא שהמקום בעצמו מופקע מתורת עירוב כיון שיש את רשות הגוי שאינו ראויה לעירוב, ומש"ה יש חיסרון בדיורי החצר שאינם ראויים לעירוב, שהרי צריך בתחילה לשכור את רשות הגוי כדי שיחול העירוב גם על רשותו, וזה אפילו אם הגוי נמצא בזמן עשיית העירוב ומש"ה סברו הפוסקים דלתוס' לא מהני מה שהגוי נמצא בשעת עשיית העירוב. והיינו דבכל עירוב ישנן ב' חלקים א. עצם מעשה עירוב שהוא הקנין ב. המתיר של העירוב, ושיטת תוס' דחזו מאתמול אין הכוונה שצריך שהמתיר יהיה בער"ש אלא רק בעינן שמעשה העירוב דהיינו הקנין יהיה מער"ש.

ולפ"ז א"ש דבספינה כיון שחל קנין העירוב במה שהספינות היו קשורות בביהש"מ בשעת עשית העירוב [או בשבת ראשונה להרא"ש או ביהשמ"ש לתוס', או בשעת עשיית העירוב לדעת הפמ"ג בסימן שע"ד משב"ז סק"א והנשמ"א] ממילא חל קנין העירוב אלא שעדין אין העירוב מתיר כל שאינם קשורות בפועל, ולענין זה שפיר יכול המתיר לחול גם בשבת ומש"ה מהני מה שחזרו ונקשרו בשבת, משא"כ בגוי חסר בגוף הקנין שיש חיסרון שהמקום אינו ראוי לעירוב כיון שאת רשותו של הגוי א"א לקנות רק ע"י השכירות. ולפ"ז מה שכתבו תוס' הואיל וחזו מערב שבת אין הכוונה שבמציאות חזי בער"ש אלא שהדיורין היו ראויין להתאחד ע"י עירוב, אך לא צריך ליצור מציאות חדשה בדיורים כדי שיחול העירוב, ומש"ה בגוי כיון שצריך לשכור ממנו ונעשו דיורין חדשים ורק אח"כ מהני העירוב ל"א ביה חוזר וניעור.

בדין אחד מבני חצר ששכח ולא עירב והלך בשבת - ויעוי' חזו"א סימן פ"ד סק"ו שהביא את דברי התוס' דעכו"ם שבא בשבת מבטל את העירוב, וכתב מכאן נראה דא' מבני החצר ששכח ולא עירב והלך בשבת לחצר אחרת לא מהני העירוב דכיון שאחד מהם לא עירב ולא התיר העירוב מידי מש"ה לא מהני גם אם הא' שלא עירב יצא מהחצר. וצ"ע מנין הוציא החזו"א בתוס' דין זה דלכאורה אדרבה מבואר בתוס' דכיון דחזו מאתמול שפיר אמרינן שהעירוב חוזר וניעור, וע"כ נראה דסבר החזו"א דביאור דברי התוס' דחזו מאתמול היינו דמאתמול היה ראוי להיות הדיורים משותפים, ומש"ה מהני שפיר לבטל את בעלותו ועי"ז נעשין הדיורים משותפים, ומש"ה לענין ביטול דשפיר נטפל רשותו לעירוב אפש"ל דהוי בכלל חזו מאתמול, אבל אם הלך לא מהני כיון שרשותו אינה בתוך העירוב א"כ לא חשיב ראוי זה שינוי מצב שלא היה קיים בער"ש ובכה"ג לא אמרינן דחוזר להיתרו. [וצריך לחלק בין הלך הישראל דדיוריו קיימין למת שסברו תוס' בדף ע. שאם לא בא היורש בשבת מהני העירוב וע"כ דמיתה הוי כביטול כמש"כ שם התור"פ ואכמ"ל].

# סימן שפ"ד

## סעיף א'

אם רגיל שנכנס ברשות אוסר מיד או לאחר ל' - עי' ב"י מש"כ בשם הרשב"א שהלכה כדברי המיקל ולפיכך גוי הנכנס שלא ברשות אינו אוסר לעולם אף כשאין תפיסת יד לבעלים, ולדבריו נכנס ברשות אינו אוסר רק לאחר ל' יום, ולכאורה הטור שכתב דנכנס ברשות אוסר מיד פליג על הרשב"א וצ"ע אמאי לא נחית לזה הב"י, ועמד בזה העצ"א סק"א ונדחק דלא פליגי עיי"ש. אמנם יעוי' בשעה"צ סימן ש"ע ס"ק ל"ג דמבואר מיניה דבאמת נחלו בזה הטור והרשב"א.

בגדרי רגיל – עי' משנ"ב סק"ד, וע"ע במשנ"ב סימן ש"ע ס"ק נ"ו דהיינו שרגיל לבוא כמה פעמים, ובשו"ת הרמ"א סימן ק"כ כתב דסווחרים הרגילים לבוא ג' פעמים בשנה ה"ז בכלל רגיל. [אלא שכתב שם דבעינן שיהיו רגילים לבוא לאותו בית], וע"ע במשנ"ב שם שכתב בשם הגר"ז דבעינן שיהיה רגיל לבוא לל' יום, ובשעה"צ שם דחה דבריו.

עכו"ם שנכנס בעד חובו - כתב המשנ"ב סק"ג בשם המג"א דעכו"ם הנכנס שלא ברשות בעד חובו מיקרי ברשות ואוסר. וכתב הערוך השולחן ס"ג דודאי כן הוא אבל זהו כשעשה ברשות הערכאות בדינא דמלכותא.

בדין נכנס שלא ברשות – עי' שעה"צ סק"א משכ"ב, וע"ע קרבן נתנאל סימן ט"ו סק"א שכתב ב' טעמים אחרים דאין לו כח לאסור דירה של ישראל בע"כ, ועוד דהוי מילתא דלא שכיחא. ונפק"מ דלסברת המשנ"ב אין חילוק בין ישראל שנכנס ע"כ לגוי משא"כ לק"נ ודו"ק.

## סעיף ב'

אי בעינן תרתי לדינא דתפיסת יד - במתני' דף פה: ר' יהודה אומר אם יש שם תפיסת יד בעה"ב אינו אוסר, ומסיק בגמ' דבר הניטל בשבת אוסר ושאינו ניטל בשבת אינו אוסר, וכתב התוי"ט דמלשון מהרי"ק שבב"י סי' ש"ע מוכח דתרתי בעינן שיהי' לו רשות, וגם שיהיה דבר שאינו ניטל, וכ"פ החיי"א בכלל ע"ג והמשנ"ב בסימן ש"ע ס"ק י"א, ובשעה"צ שם ס"ק י"א. באגרות משה סי' קמ"א הקשה מדברי רש"י פו. שכ' בניטל דאינו תפ"י משום דאי בעי שדי לבראי דמשמע דאין לו למשכיר רשות דאי יש לו רשות הרי לא יכול השוכר להשליכו לחוץ, וע"כ דמש"כ רש"י במתני' דיש לו רשות להניח, איירי בדבר הניטל. והיינו דיש לו רשות לבד מהני, וגם אינו ניטל גם בלי רשות מהני.

תפיסת יד בכלים שכורים – כתב הדבר אברהם בח"ג סי' ל' דעד כאן לא חשוב תפיסת יד אלא כשהכלים לגמרי של בעל הבית וע"י שהם בבית השוכר יש לו לבעה"ב שם תפיסת יד, לא כן באכסניא, דאף שיש לבעה"ב שם כלים הרי כמו החדר כן גם הכלים שאולים או שכורים הם להאורחים שוכרי החדרים. ושואל כל הנאה שלו ושכירות ליומו הוי מכר, וא"כ לזמן השכירות נראה שאינם כלים של בעה"ב ולא הוי תפיסת יד להם. וע"ש שלזה דעתו נוטה אלא שסיים בצ"ע. גם בשו"ת מהרש"ם ח"ה סימן ל"ד דן בכלים שכורים אי חשיב תפיסת יד או לא.

והנה באגרות משה סימן קמ"א פסק שגם דברים השכורים נחשב תפ"י למשכיר דאף אם צריך רשות הא יש למשכיר רשות שהשוכר מוכרח להחזיק חפץ השכור של המשכיר מדין שומר ככל שוכר והכא לא יכול השוכר לחזור בו משכירותו דהא משלם לו בעד זה יותר ובודאי מחוייב להחזיקו כל הזמן שהתנו ואף שודאי רשאי שלא להשתמש ולהחזירו אך שישלם לו השכירות מ"מ כ"ז שלא החזיר מחוייב לשומרו כל ימי השכירות ואין רשאי להשליכו לחוץ כי רשות הנפקד קנוי למפקיד אף ברשות שוכר למשכיר שג"כ הוא מד' שומרין.

אמנם החזו"א בסי' צ"ב [ד"ה תשובה] נקט דכלים שאולין או שכורין לא מהני, וה"ט דנהי דאין השוכר רשאי להשליך כליו לחוץ מצד דיני ממונות מכ"מ כיון דבעינן שישייר לעצמו רשות בפועל והכא לא שייר לעצמו רשות והכל נכנס בשכירות שברשות השוכר לגמרי אלא שאין רשות להשוכר להוציא ולהפסיד כליו של משכיר. וכ"כ בשמירת שבת כהלכתה פי"ז הערה נ"ח.

בדין כלים שאינם ניטלים אם תלוי במשכיר או בשוכר - הנה ברמב"ם פ"ד מעירובין הלכה י"ד מבואר דהא דבדבר הניטל לא חשוב תפיסת יד תליא בהמשכיר ואם המשכיר יכול להוציאם לא חשיב תפיסת יד, אולם מרש"י דף פ"ו. ד"ה דבר מבואר דתליא גם בהשוכר, כאשר מבואר דמש"ה דבר הניטל אינו ממעט משום דאי בעי שקיל ושדי ליה לבראי עיי"ש. ועיין בב"ח שם סי' ש"ע ד"ה ומ"ש ואם ניטלין שכתב דנראין דברי רש"י. ונפק"מ היכא דישראל המחלל שבת הוא השוכר, דלשיטת הרמב"ם דתליא בהמשכיר והמשכיר הוא ישראל כשר א"כ שפיר מהני דבר שאינו ניטל לחשוב תפיסת ידו, אבל לדעת רש"י דתליא בהשוכר וכיון שהשוכר הוא מחלל שבת א"כ מה מהני שהחפצים הם מוקצים, מ"מ הלא אי בעי שדי ליה כיון דהוא לא חושש לחלול שבת באיסור תורה, ממילא בודאי לא היה חש לאיסור מוקצה.

ואמנם לכאורה צ"ע מהא דמצינו הכא לענין חיל המלך דמבואר דאם יש להבעה"ב כלים שאסור לטלטלם בשבת אינם אוסרים, אלמא דתליא בבעל הבית דהא הנכרי לא יחוש. ואפש"ל דשאני הכא כיון דלא השכיר לו אין לו רשות להשליך החפצים על כן אין לדון רק מצד הבעל הבית, משא"כ במשכיר לו הדירה ס"ל לרש"י דתליא בהשוכר ג"כ משום דאי בעי שדי ליה. וכ"כ המהרש"ם ח"ה סי' ל"ד והדובב מישרים ח"ד בליקוטי תשובות ח"א.

עי' חזו"א סימן צ' סק"מ דלדעת הרמ"א ל"מ תפיסת יד כשהבעלים הוא גוי, והקשה דמדברי השו"ע כאן מבואר ל"כ עיי"ש משכ"ב.

עי' מג"א סק"ב שציין להא דסימן שפ"ב סעיף י"ח וכוונתו דמבואר שם דלא בעינן דוקא כלים שאינם ניטלים, ועי' בפמ"ג וביאור דבריו נראה ע"פ מש"כ הח"א כלל ע"ה סעיף כ"ד דלענין להיעשות שול"ק סגי בכלים הניטלים אבל בכדי שלא יאסור עליו בעינן כלים שאינם ניטלים. וכעי"ז כתב הבי"מ. ועפ"ז מבורים דברי הפמ"ג דאם חיל המלך באו בע"ש סגי בכלים שאינם ניטלים וישכרו מהם, אבל אם באו בשבת אפילו אם ישכרו מהם אכתי צריכים הישראלים לערב ביניהם, דהא כיון שבאו חיל המלך נתבטל העירוב, ולזה מהני כלים שאינם ניטלים דהוי תפיסת יד שלא יאסרו עליהם כלל. ועי' בביאוה"ל שהאריך לדון בקושית המג"א, [והאריכו בזה כל הפוסקים עי' שו"ת אבקת רוכל, מאמ"ר, תו"ש, נה"ש, עצ"א, וגר"ז]. וע"ע משנ"ת בזה לעיל בסימן שפ"ב סעיף י"ח.

מסקנת הביאוה"ל דבשעת הדחק אפשר להקל, אמנם החזו"א בסימן צ' ס"ק ל"ו נקט דאין להקל כיון שבעה"ב לא יכוךל להיעשות שול"ק.

אי מהני תפיסת יד גם כשיש דיורים אחרים בחצר יבואר אי"ה בסימן ש"ע ס"ב.

1. עי' שעה"צ סק"ג משהביא מהדמשק אליעזר להקשות, ויל"ע איפה ראו בדברי הב"י דאיירי בגוונא שאוכלים בבתיהם, והרי להדיא כתב הב"י וישנים בבתיהם, ומשמע דאיירי באוכלים יחד בבית אביהם, והא גופא קמ"ל דכיון שאוכלים יחד ואינם אוסרים זע"ז אין הנכרי אוסר עליהם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולכאורה נחלקו לשיטתם בדר התקנה וכמשנ"ת לעיל. [↑](#footnote-ref-2)