10. אילו מיתי וכו, זימון בעה וקטן ובשאר דיני צירוך לעשרה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

ד' אדר ע"ה

**סימן י'**

**בדין אילו מיתי ארדליא וכו' ובצירוף ע"ה וקטן לזימון**

**א] בדין אילו מייתי לי ארדליא וכו'**

**ב] בדין זימון עם ע"ה**

**ג] שיטות הראשונים בביאור כונת הגמ' בדין זימון בקטן**

**ד] בדין זימון בקטן לענין עשרה**

**ה] בדין צירוף של מתפלל לעשרה**

**ו] בדין צירוף מי שלא מתפלל לתפילה בציבור**

**בדין אילו מייתי לי ארדליא וכו'**

א] מבואר בגמ' מ"ז. שאפילו אם לא התחילו לאכול יחד אלא שעדין לא סיימו אכילתם דאם יביאו להם משהו לאכול הם יאכלו כה"ג אם אדם שלישי יאכל עימהם הוא מצטרף לזימון ולראשונים דלא צריך דוקא תחילת האכילה בפשוטו הכוונה שכה"ג יש חיוב זימון כמבואר בבה"ל קצ"ז ס"א ומבואר במ"ב שלאו דקוא ששנים התחילו והצטרף להם אחד אלא ה"ה איפכא

והנה עיין תר"י נ. דמבואר בגמ' דבשלשה חבורות שבכל חבורה אחד ענה להם אין חוזרים ומזמנים אפילו באכלו אחרי זה כל אחד בנפרד ופגעו זה בזה והקשה מה זה שונה מסוגין דמבואר דאפילו שלא אכלו יחד אפשר לזמן ותירץ שדוקא כאן שהיו שנים שאכלו יחד שייך לצרף עימהם שלישי אבל כל שלא אכלו כלל יחד אי אפשר לצרפם ולפ"ז באכל אחד וקודם שסיימו בא אחר לאכול וקודם שסיים בא שלישי כה"ג הם לא יצטרפו וצ"ב דהפוסקים לא הביאו דבר זה [אמנם יתכן דסתימת דבריהם שרק באכלו שנים יחד מצטרף השלישי] עוד יוצא מדבריו ששנים שאכלו יחד השלישי מצטרף עמם אפילו אם לא אכל עימם כלל דהרי זה אופן קושיתו וצ"ב דהפוסקים לא כתבו דבר זה והנה בעיקר קושיתו צ"ב למה הקשה דבר זה רק כאן ולא בריש פרקין שכתב שצריך שהתחילו יחד ובפשוטו צ"ל שנקט שסוגין זה רק רשות כמבואר בגר"א ולכן בתחילת פרקין שהנידון על חובה לא הוקשה לו כלל ורק כאן שכתב שאינם מזמנים כלל ולזה הקשה שיהיה זימון רשות ובזה כתב החילוק הנ"ל

ולפ"ז יש מקום לומר שרק לשיטתו שזה רשות יש מקום לומר שגם ללא צירוף כלל יש זימון רשות אבל לדעת הראשונים שזה זימון חובה בזה ודאי צריך שיאכלו יחד וא"ש שהפוסקים לא הביאו את תר"י שגם בלא אכלו כלל יחד מצטרפים ולפ"ז יתכן שגם הדין הראשון זה רק לשיטתו שסוגין זה ללא צירוף של השלישי אבל עד כמה שסוגין זה מצד שחשיב צירוף א"כ יתכן שזה גם סברא לגבי שלשה וצ"ע בזה

**בדין זימון עם ע"ה**

ב] מבואר בגמ' שע"ה אין מזמנים עליו והרא"ש הביא מרבינו שמשון שהוכיח דלא קי"ל כן דהרי הגמ' דנה שיוכלו לזמן על קטן והרי הוא ודאי ע"ה וברשב"ץ הביא להקשות דהגמ' אומרת שגר שמל ולא טבל אין לזמן עליו ותיפו"ל מצד שהוא ע"ה וע"ש שישבו שכל הדין שלא מזמנים על ע"ה מצד שפשע ולא למד אבל קטן או גר שעכשיו נתגייר לא שייך דבר זה ובדעת רבינו שמשון צ"ל שס"ל שזה לא מצד שפשע אלא עצם זה שדרגתו נמוכה זה סיבה לא לזמן עמו [וכעין נקיי הדעת שבירושלים שלא ישבו בסעודה אם כל אדם] והנה בפשוטו הוא סברא בדין צירוף דכמו דחזינן שאכילת איסור לא מצטרף אפילו אם יש חיוב ברכה ה"ה כאן אין ת"ח דעתם להצטרף אם ע"ה ואדרבא כך ראוי להיות ועיין בה"ל ששלשה ע"ה באמת מצטרפים לזימון ולפ"ז צ"ע קושית הראשונים מקטן וגר הרי אולי הנידון שיצטרף אם שלשה ע"ה וצ"ע

ועיין בה"ל שכתב לחדש שאם יש שלשה חברים שאכלו יחד ועימם אכל ע"ה שכה"ג הוא חייב לזמן עימם וצ"ע שעד כמה שאין דעתם להצטרף עמו א"כ הוא לא מצורף לאכילתם ולמה שיתחיב בזימון ואין זה דומה לנשים ששם כל הסיבה רק ביחס לקבוצה של נשים ולא ביחס לצירוף אם אנשים אבל כאן שזה חסר בצירוף א"כ מהיכי תיתי לחלק וודאי שגם שלשה שאכלו היתר ואחד אכל איסור שלא יכול להצטרף לזמן עימם ולכאורא מבואר דעת הבה"ל שבאמת יש כאן צירוף גמור רק שרבנן התירו לא לזמן באכלו אם ע"ה ובזה א"ש מה שכתבו הראשונים שהיום נוהגים לזמן על ע"ה אפילו שבזמן האמוראים לא זימנו שאין זה חיוב זימון מחודש אלא שהיה כאן היתר הנהגה לא לזמן על ע"ה וביטלו הנהגה זו ויתכן שאם זה מצד שאין דעתם להצטרף א"כ עד כמה שנוהגים לזמן א"כ אדרבא דעתינו להצטרף ויש לדון דבשלשה שאכלו אם ע"ה ואחד בירך והלך דכה"ג לא יצטרכו לזמן אם הע"ה למה דנתבאר בכונת הבה"ל דכמו דתמיד הם מצורפים ויש כאן הנהגה לא לזמן עמו ה"ה כאן וצ"ע

**שיטות הראשונים בביאור כונת הגמ' בדין זימון בקטן**

ג] מבואר בגמ' שקטן פורח ר"י אומר שמזמנים עליו ובביאור כוונתו מצאנו כמה שיטות בראשונים א. שיטת רש"י ותר"י שהכונה כל קטן שהביא ב' שערות שבזה יש כאן מקצת גדולת אפילו שזה שומא לגבי דין זימון רבנן אמרו שהוא מצטרף לזימון ומשמע קצת ברמב"ן שס"ל כנ"ל שזה רק עוזר בגיל שתים עשרה שהוא מופלא הסמוך לאיש ולא קודם ב. שיטת הרשב"א בחידושיו וכן בשו"ת סימן תשי"ח שכונת הגמ' פורח שיש לו שערות קטנות מהשיעור של שני שערות אבל הוא כבר בשנת י"ג וכן משמעות לשון הטור ג. שיטת תוס' [בפשוטו] שהכוונה כנ"ל בביאור פורח שזה שערות קטנות מהשיעור אבל נתחדש שזה מועיל מגיל י"ב שזה מופלא הסמוך לאיש וכן מבואר שיטת הבה"ג עיין בהלכות ברכות ובהלכות צרכי ציבור

עוד מבואר בגמ' שרב נחמן אמר שלית הילכתא ככל הני שמעתתא אלא קטן שיודע למי מזמנים מברכים עליו ופשטות הגמ' וכן ביאר הרי"ף שזה בכל קטן דהינו שלא צריך שום התחלה של גדלות ולפ"ז פסק דלא כבריתא [אמנם הרי"ף כתב שצריך תשע עשר ועיין ב"י שדן שזה מצד שזהו הגיל שיודע למי מברכים אמנם הביא מהרשב"א שזה מצד שזהו גיל חינוך וצ"ב למה צריך גיל חינוך הרי אכל עלה ירק מצטרף אפילו שאין עליו חיוב זימון וצ"ל שבלא הגיע לגיל חינוך אין על זה שם ברכת הזימון ונפק"מ שאין לענות על ברכתו אמן אם אין בזה חינוך לקטן ומבואר כאן חידוש שגיל חינוך זה עונת הפעוטות חוץ ממה שמצאנו לא כך וכן הוא במאירי חגיגה ב. ועיין מ"ב סימן שמ"ג] אמנם עיין רמב"ן שכתב לדון ועל דרך זה בתוס' שר"נ לא חולק על הבריתא אלא הוסיף על הבריתא דהינו שיש שני אופנים שקטן עוזר אחד ביודע למי מברכים ב' קטן פורח ועיין רמב"ן שקטן פורח יסודו מדין גדול ומדובר בי"ב שנים ושני שערות ולכן גם שנים מצטרפים ובזה א"ש שזה לא נגד לשונו של ר"נ דהוא דיבר שמועיל מדין קטן וכאן זה מדין גדול ובתר"י מבואר גם כנ"ל אלא שביאר כרש"י שפורח זה אפילו פחות מי"ב שנים אלא כל שהביא שני שערות, עוד כתבו בתוס' לדון ועל דרך זה הוא ברשב"א באריכות שר"נ הוסיף על ר' יוחנן דהינו שבבריתא מבואר שמועיל בקטן פורח וזה רק בתוספת שיודע למי מזמנים ועד כמה שהכוונה בבריתא בי"ב שנים ושני שערות קטנות ה"ה בזה דיבר ר"נ ואם הכונה גיל שתים עשרה גם הכונה כנ"ל

והנה הרי"ף הביא שיטת הגאון שהדין של יודע למי מברכים זה רק גיל י"ב ועיין תר"י שתמה על זה שאין זה במשמעות הגמ' וביאר שאפשר לישב דר"נ מודה שמועיל פורח שזה שני שערות וחוץ מזה מועיל גיל שתים עשרה ויודע למי מזמנים וצ"ב למה עכשיו זה כן משמע וצ"ל שעד כמה שהבריתא אמרה שני שערות שזה כעין גדול ור"נ בא להוסיף ממילא מסתבר שזה דומיא דהכי שהוא גיל שתים עשרה שיש בו קצת גדלות וצ"ע

**בדין זימון בקטן לענין עשרה**

ד] והנה מבואר בגמ' לעיל דריב"ל אמר שקטן המוטל בעריסה מזמנים עליו והגמ' מעמידה שזה רק לצירוף של עשרה ולא לצירוף של ג' והתוס' הביאו בשם ר"ת וכן הוא בבעל המאור דבזה קי"ל כך להלכה דבזה הגמ' לא פסקה דלא כותיה והנה בר"ת מבואר שזה לא רק לגבי זימון אלא זה דין כללי בדין עשרה וכן דייק בגמ' מהא דלגבי עבד מדמה סוגין לצירוף למנין לתפילה וקריאת התורה וע"ש שבאמת כל יהודי זה סיבה להשראת השכינה וגם עבד ואשה [וזה דלא כראשונים שאשה לא מצטרפת לאנשים מצד פריצותא] אמנם הבעל המאור נקט שבדין של קטן המוטל בעריסה זה אפילו שלש או ארבע קטנים דהינו שזה דין מיוחד בקטן שהוא עתיד להצטרף לדבר שבקדושה אבל באשה ועבד זה ודאי לא מועיל וכמבואר בגמ' ששני עבדים וודאי לא מצטרפים

והנה לדעת ר"ת הדין של ר"נ שאם יודע למי מברכים זה לגבי זימון דג' אבל לגבי זימון דעשר כל אחד מצטרף והנה רוב הראשונים חלקו על ר"ת ונקטו שהגמ' שאמרה לית הילכתא זה על כל המימרות ולפ"ז לא קי"ל כריב"ל שקטן המוטל בעריסה מצטרף לעשרה אמנם יש לדון האם הדין דקטן היודע למי מברכים דמצטרף לזימון האם זה גם לזימון דעשרה, דיש מקום לומר שלגבי דבר שבקדושה ודאי צריך גדול ממש ורק לגבי הדין זימון מועיל קטן הנ"ל אמנם עיין ברמב"ם שכתב שזה מועיל גם לזימון בעשרה דהינו דנתחדש שהוא נחשב כגדול כשיש רוב ראוים לזימון ולכן זה מועיל גם לגבי עשרה והנה יש לדון האם זה מועיל גם לגבי כל שאר דבר שבקדושה ועיין ריב"ש סימן תנ"א שנסתפק בזה והביא שיש דיעות שזה מועיל לכל דבר שבקדושה ומקורו ברמב"ן במלחמות אמנם ברמב"ם מבואר שלגבי דין דבר שבקדושה צריך עשרה גדולים וכן נקטו הריב"ש וברשב"א וצ"ב החילוק ועיין תר"י שכתב החילוק מצד שברכת המזון כל אחד יכול לברך לבד משא"כ דבר שבקדושה לא שייך ללא עשרה ובפשוטו מצד שזימון זה תוספת על ברכת המזון שזה דבר לעצמו שם יחיד יכול לבד ובמג"א ביאר כי זימון כיון שיכל לא לאכול לכן זה סיבה יותר שיצטרף מי שידוע למי מברכים ע"ש ובשיבולי הלקט סימן קנ"ג כתב שרק כאן שזה הזכרה אחת הקילו

והנה צ"ע דבדין דעבד מצטרף הבינה הגמ' שזה לא דין מיוחד לזימון אלא דין כללי ובפשוטו גם ההלכה של קטן המוטל בעריסה וכמבואר בתוס' בשם ר"ת וא"כ מנ"ל שהדין של קטן היודע למי מברכים זה סברא רק בזימון ולא לשאר דיני התורה וצ"ל ששם שזה רק לגבי זימון של עשרה בזה מסתבר שזה סברא מיוחדת לגבי השראת השכינה אבל כאן שזה גם לגבי ג' זה סברא מיוחדת שזה רק לגבי זימון אמנם קשה כיון שזימון של עשרה יש גם דין של השראת השכינה א"כ לכאורא זהו דין כללי שלא נוגע לדיני זימון ומהיכי תיתי לחלק בזה והנה ברשב"א בתשובות מבואר המקור מהמדרש אמנם עד כמה שבסוגין הגמ' מדמה מהיכי תיתי לפסוק כהמדרש שיש סברא לחלק בין זימון לשאר דברים וצ"ע וצ"ל שכיון שזה מועיל גם לגבי ג' בהכרח שיסוד הקולא לא מצד סברא מיוחדת להשראת השכינה אלא שזה קולא לדיני זימון ועדין צ"ע [עוד יש לדון שהדין עשרה במנין זה לא מדין דבר שבקדושה אלא זה מצד שלאו אורח ארעא להזכיר שם ה' ללא עשרה כמבואר לעיל מ"ה:, ובגמ' מגילה כ"ג: שחילקה לשתים הטעם של פריסה על שמע ועובר לפני התיבה והטעם של זימון וע"ש ברשב"א שדימה נשיאת כפים לזימון מצד כבוד שם ה' ועיין מאירי שהביא שיטת שעשרה נשים מזמנות בשם] עוד אפשר לדחוק שרק בעבד הלשון מצטרפים משמע בהכל אבל בקטן שמפורש לזימון אין ללמוד מזה לשאר דברים

עוד הביאו הראשונים מהראב"ד שהגמ' של קטן היודע למי מברכים זה רק לגבי זימון בעשרה אבל לא לגבי זימון בג' דהרי המשנה סתמה שנשים ועבדים וקטנים לא מזמנים ועוד דאשה היא ודאי עדיפה מקטן שיודע למי מזמנים והנה לא נתבאר בדברי הראב"ד האם הקטן הנ"ל מועיל לכל דבר שבקדושה או שרק כאן והנה הרמב"ן הקשה על הראב"ד שכתב שאשה זה כ"ש מקטן שידע למי מברכים הרי הגמ' אומרת ולית הילכתא ככל הני שמעתתא וזה כולל גם עבד לעשרה וא"כ חזינן שעבד ואשה זה גרע מקטן ודלא כקושית הראב"ד שאם ידע למי מזמנים מועיל כ"ש אשה ולכאורא יש לומר שעד כמה שזה ביחס לדין עשרה שזה נידון של השראת השכינה בזה ודאי שיש עדיפות של קטן שעומד להיות בר צירוף לעשרה אבל לגבי הדין של שלשה בזה הנידון בשם גדול בזה אין הסברא מה שהוא עומד להיות גדול כל זמן שהוא לא גדול ורק שעד כמה שיודע למי מברכים העיקר שיש כאן דיעות בזה כ"ש אשה [ובעיקר קושית הראב"ד יש לדון שאשה ועבד זה מצד פריצותא אמנם מבואר דעתו שזה לא הטעם]

והנה מבואר שיטת ר"ת [וכן בראב"ד] שדין צירוף לדבר שבקדושה זה יותר קל מדין צירוף לשלשה ועיין ראשונים שהביאו להקשות דהרי הגמ' לעיל מ"ה: אומרת איפכא לגבי מי שיצא לשוק ושקוראים ומזמנים עליו אפילו אם נשאר בחוץ משא"כ לגבי עשרה צריך שיהיה עימם חזינן שלהשראת השכינה צריך יותר ממה שצריך לדין זימון ובפשוטו החילוק דיש כאן נידון לגבי שיהיה אדם שהוא סיבה לזימון בזה ודאי שזימון בג' צריך דין גדול יותר מאשר להשראת השכינה דבזה גם קטן הוא סיבה להשראת השכינה משא"כ לגבי מה נחשבים שהם יחד בזה כשהנידון לגבי השראת השכינה ודאי צריך שיהיו יותר יחד מאשר לדין זימון בג' וכמבואר בראשונים חילוק זה לגבי עלה של ירק לשיטת הרי"ף

**בדין צירוף של מתפלל לעשרה**

ה] והנה עיין ב"י סימן נ"ה שהביא בשם המהר"ם מרוטנבורג דאם אדם מתפלל שמונה עשרה הוא מצטרף למנין אפילו שהוא לא יכול לענות דהרי הגמ' דנה שקטן המוטל בעריסה מצטרף אפילו שהוא לא מקשיב ואפילו שקי"ל שלא מועיל זה רק מצד שקטן הוא לאו בר השראת השכינה אבל בגדול שהוא סיבה להשראת השכינה בזה ודאי עוזר אפילו שהוא לא מקשיב [והב"י דימה לישן והט"ז כתב שישן שנשמתו מסתלקת גרע ע"ש ובפר"ח] אמנם ע"ש שהקשה משו"ת הרא"ש שכתב שאם אין עשרה שמקשיבים לחזרת הש"ץ הוי קרוב לברכה לבטלה הרי מבואר שעד כמה שצריך עשרה וקטן המוטל בעריסה לא עוזר א"כ צריך שהוא יקשיב ועיין גר"ז ס"ז י"א שכתב לחלק בין דבר שבקדושה לחזרת הש"ץ דבדבר שבקדושה כל שיש עשר זה עוזר משא"כ בחזרת הש"ץ שיסודו להוציא מי שלא יודע כל שאין תשע שמקשיבים זה לא מועיל ועל פי זה כתב שחרש שלא שומע אפילו שהוא מצטרף לדבר שבקדושה אבל הוא לא מצטרף לחזרת הש"ץ אמנם הפר"ח ועוד אחרונים נקטו שבאמת אין בזה סברא לחלק והרא"ש חולק על חידוש המהר"ם וכן מבואר במ"ב סימן נ"ה סקל"ח שכתב שחרש יכול להצטרף למנין ומשמע גם לחזרת הש"ץ והאריך בזה בעמק ברכה הלכות תפילה סימן ו'

והנה בהא דמבואר בגמ' שקטן המוטל בעריסה מצטרף בפשוטו הכונה ללא שיאכל כמבואר בחזו"א וע"ש שהקשה דבגמ' מבואר שצריך שיאכל עלה של ירק ותירץ שלא קי"ל כריב"ל אמנם לנ"ל דרק בקטן לא קי"ל כמהו אבל בגדול כה"ג שלא עונה כן קי"ל כמותו וא"כ גם אם לא אוכל כלל הוא צריך להצטרף וצ"ע דבגמ' מבואר שצריך שיאכל עלה של ירק וצ"ל שהגמ' זה לדין חובת זימון שחשיב עשרה שאכלו אבל הדין של קטן המוטל בעריסה זה רק סברא ביחס למעשה הזימון ולכאורא אין בזה חיוב ובאמת לשיטות אלו אם יש בחדר עשר גם ללא אכילה אפשר לזמן אמנם השו"ע סתם לא כך אפילו שלגבי מנין הקיל באחד מתפלל וצ"ע

והנה בשו"ת מהרלב"ח סימן ט"ו כתב שבחידוש שמצטרף גם אחד שמתפלל ולא עונה זה אפילו ד' ועיין מג"א שתמה דהרי המקור הוא מקטן פורח והרי כאן זה רק באחד אמנם המ"ב הכריע כמהרלב"ח ועיין א"ר שביאר שבקטנים חסר בכבוד שמים כל שזה יותר מאחד קטן אבל כאן שהם גדולים אין חיסרון זה וכיון שחזינן שיכול להצטרף גם אחד שלא עונה א"כ ה"ה ד' וצ"ל שזה כמו לגבי כל דבר שבקדושה דמבואר ברמב"ם שאם יש ששה חייבים וארבע שכבר התפללו אפשר לפרוס על שמע וכדו' ה"ה כאן

**בדין צירוף מי שלא מתפלל לתפילה בציבור**

ו] והנה יש לדון האם לגבי תפילה בציבור אפשר לצרף מי שלא מתפלל [ועיין עמק ברכה הלכות תפילה סימן ו' שלר"ת שמועיל קטן ודאי משמעות הראשונים שזה גם לתפילה בציבור דהינו שאין סברא מיוחדת שכאן צריך בפועל עשרה מתפללים וזה דלא כאגרות משה ח"א סימן כ"ח ל'] והנה מצאנו לגבי דבר שבקדושה כגון ברכו וקדושה וקריאת התורה שמועיל לצרף ד' שלא חייבים אמנם שם כולם עונים דהינו שמצד מעשה הדבר שבקדושה זה באמת נעשה בעשר משא"כ כאן שהמיעוט לא מתפללים יש מקום לומר שזה לא מועיל אמנם עיין עמק ברכה שכתב שלשיטות שמועיל אדם שמתפלל להצטרף אפילו שהוא לא עונה א"כ ה"ה כאן אפילו שהוא לא מתפלל ולהכרעת המ"ב שם שעוזר אפילו ד' מתפללים ה"ה כאן וע"ש שהביא מהמג"א סימן ס"ט שאם יש רוב מנין יתפללו קודם תפילה בלחש אבל אם לא כך החזן יתפלל רק תפילה בציבור דאל"כ תפלתו לבטלה דהינו שחיוב חזרת הש"ץ רק חל כשהיה תפילה בציבור ומבואר שנקט שו' אנשים חשיב תפילה בציבור שזה סיבה שיחול חיוב חזרת הש"ץ וצ"ע הרי המג"א לא הקיל לדמות מתפלל לקטן אלא באחד ועיין עמק ברכה שזה כשיטת הבעל המאור שג' ד' מצטרפים והדבר תמוה דהרי ודאי שקי"ל מעיקר הדין לא כך וא"כ איך היקל כאן ולא חשש לברכה לבטלה שהחזרת הש"ץ הוא ברכה לבטלה ולכאורא מבואר דהמג"א נקט שבתפילה בציבור שאין דין עניה שם כל שיש עשר במקום וששה מתפללים זה כמו לגבי קיום קריאת התורה ופריסה על שמע שכל שיש רוב חיבים זה סיבה שיעשו את חיובם וצ"ע בזה [ומדברי המג"א אלו מבואר גם כנ"ל שמועיל דין צירוף לתפילה בציבור]