18בדין זיעה אוסרת
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

18

בדין זיעה אוסרת

הטור בסוף סימן צב מביא את דברי הרא"ש (כלל כ תשובה כו) "מחבת של חלב שנתנה בכירה תחת קדרה של בשר, הזיעה עולה ונבלע בקדרה ואוסרתה" (נפסק בשו"ע בס"ח). והיינו שס"ל לרא"ש - שזיעה היוצאת נחשבת כמו הדבר עצמו, וראיתו ממשנה במכשירין פ"ב מ"ב שמרחץ טמא אף זיעתו טמאה,עיי"ש בתשובה.

מלשון הרא"ש הטור והשו"ע - משמע שרק הקדרה נאסרת ולא המחבת. אולם הדגמ"ר (במקום) סובר שגם המחבת נאסרת, והיינו שס"ל שזיעה מבלעת ומפלטת וכן ס"ל שיורדת חזרה למחבת.

הדגמ"ר מביא שתי ראיות לדבריו. ראיה ראשונה, מדברי המג"א בסימן תנ"א סקמ"ד – הסובר שתקרת תנור של חמץ אינה אוסרת בפסח כיון שאין היד סולדת בזיעה למעלה. משמע, שאם היד סולדת בו - נאסר התבשיל שבתנור, וע"כ הוא משום שהזיעה הפליטה טעם חמץ מהכיסוי - וזיעה זו שבלוע בה טעם החמץ חזרה וירדה למאכל שבתנור.

ראיתו השניה היא מדברי הרמ"א בסימן קח ס"א, האוסר היתר שנאפה או נצלה תחת מחבת אחרי שנאפה או נצלה שם איסור - באופן שהמחבת הזיעה משניהם. והוא ראיה כנ"ל, שזיעה גם מפלטת ושזיעה יורדת חזרה לתבשיל התחתון.

וא"כ, גם בנידון דידן ס"ל לדגמ"ר שהמחבת שהזיעה - נאסרה גם היא. וחמור דינה מהקדרה שעליה, שכשיש ששים בתבשיל שבקדרה כנגד החלב שבמחבת - התבשיל מותר, כמפורש ברמ"א. אולם החלב שבמחבת ישאר באיסורו, שהרי אין בו ששים כנגד התבשיל שבקדרה.

שיטת היד יהודה

היד יהודה (סקנ"ב) חולק על הנ"ל, וס"ל שבנידון דידן אין הזיעה יורדת למטה - כיון שיש לה מקום לעלות סביבות הקדרה, וממילא אין המחבת נאסרת - כפשטות השו"ע. ורק באופן שהזיעה נמצאת במקום סגור שאין פתח יציאה, אזי אוסרת גם את הקדרה התחתונה, או באופן שחזינן "דנתלחלח הקדרה למטה כ"כ עד שחוזר ונופל ממנו טיפות לתוך המחבת".

הא דפשיטא ליה ליד יהודה - שבמקום סגור הזיעה עולה ויורדת, נראה שהוכיח כן מדברי הרמ"א בסוף ס"ז - גבי טיפה שנפלה על גבי כיסוי קדרה, שבאופן שהקדרה רותחת וזיעה עולה תמיד - נחשב כאילו הטיפה נפלה כנגד הרוטב, ומציין הגר"א שם כמקור לדין זה - את דין כיסה שבס"ב – שנחשב כאילו כל הקדרה מלאה רוטב. והיינו, שכשכל הקדרה מלאה זיעה - נחשב כאילו מלאה רוטב שמבלעת ומפלטת ממקום למקום, ולכן גם כשנפלה ע"ג הכיסוי - נחשב כאילו נפלה כנגד הרוטב.

דברי היד יהודה הנ"ל - הם לשיטתו, שביאר (סקנ"א) בשיטת הרמ"א - שסובר כשיטת הרא"ה (ב"ד ש"א, ט:) שדין כיסה הוא משום הזיעה, ולא כשיטת הרשב"א במשה"ב שם - שהוא משום שהרתיחות עולות ויורדות. וממילא אתי שפיר ש"זיעה עולה תמיד" [משא"כ הרתיחות - אינם תמיד וכקושית הט"ז בסקכ"ח, וכדמוכח להדיא במשנה במכשירין פ"ה מי"א - שאין הטיפות נופלות תמיד עיי"ש], ואתי שפיר - שהכיסוי נחשב כנגד הרוטב, משום שכשהזיעה במקום סגור - הוי כרוטב שמבלעת ומפלטת ועולה ויורדת כנ"ל.

משא"כ בנידון של הרא"ש, פשיטא ליה ליד יהודה שאינו מקום סגור – ­וממילא אין הזיעה יורדת חזרה למחבת ואינה נאסרת. וכן הוא בשו"ת הב"ח החדשות (תשובה כד), שדן בנידון תרוה"ד (פסקים תשובה קג) - הדן בנידון הרא"ש הנ"ל (הובא ברמ"א כאן), ומבאר הב"ח שלהבנת תרוה"ד בדעת הרא"ש שמדובר במקום פתוח - לא תיאסר המחבת. אולם הב"ח עצמו פירש את נידון הרא"ש - במקום סגור, ואזי פשיטא ליה שגם החלב שבמחבת נאסר - והוא כפסק היד יהודה.

דעת הדגמ"ר לא ברירא, דהן אמת שאוסר את המחבת - אולם יתכן שכוונתו למקום סגור, וכפסק היד יהודה. וכן מדויק בדבריו, שהרי הביא ראיה מדברי הרמ"א בסימן קח - שאיירי בתנור סתום. אלא שהוא דוחק, שהרי דבריו נאמרו על דברי הרמ"א שהם דברי תרוה"ד, וכו"ע מודו - שתרוה"ד פירש את דברי הרא"ש במקום פתוח. וא"כ הדגמ"ר שאוסר את המחבת אף בכה"ג – ע"כ קאי אתנור פתוח, ופליג על הב"ח ועל היד יהודה. וכן הוא בהגהות אמרי ברוך על החוו"ד - שבמקום פתוח אין הזיעה יורדת, וכדעת היד יהודה. אלא שלא ברירא - אם כוונתו לפרש כן את דברי הדגמ"ר או לחלוק עליו.

שיטת הלבוש

בדי השלחן (ביאורים ס"ח ד"ה "ונבלע") מביא את דברי הלבוש בסימן צג, שאף באופן שיש חור בכיסוי הקדרה, הכיסוי נאסר מהתבשיל. ומסתפק בדי השלחן - האם מוכח כאן כדעת הדגמ"ר, או שחור קטן שאני שעדיין נקרא מקום סגור.

ונראה - שבלא"ה אין ראיה מדברי הלבוש. דיתכן לפרש את כוונתו כשיטת הרשב"א הנ"ל, שאין טעם האיסור משום הזיעה אלא משום הרתיחות שעולות ויורדות, ולטעם זה - פשיטא שחור קטן לא מעלה ולא מוריד.

לכל האחרונים הנ"ל (יד יהודה אמרי ברוך, ואולי אף הדגמ"ר מודה להו כנ"ל), באופן שאין המקום סגור - אין זיעה יורדת מהקדרה למחבת.

לפ"ז, קשיא טובא קושית הספר שאול בן הלוי (הובא בדרכי תשובה ס"ק קסט). דאיתא ברמ"א שהקדרה נאסרת, ובעינן שיהא בתבשיל שבקדרה - ששים כנגד החלב שבמחבת. שואל בספר שאול בן הלוי, דלכאורה סגי - בששים כנגד מה שהתמעט מהחלב שבקדרה. והיינו שנמדוד כמה נחסר מהחלב - שהוא כמות הזיעה שעלתה, וסגי בששים כנגדו.

בשלמא אם נימא שזיעה יורדת חזרה - לא קשיא, שהוא כחתיכת איסור בקדרה שבעינן ששים כנגד כולו - כיון שטעם כל החתיכה נכנס בקדרה וכנגדו נכנס טעם אחר בחתיכה. אולם אם נימא שאין זיעה יורדת, א"כ כל מה - שנבלע הוא זיעת החלב שעלתה ולא ירדה, וסגי בששים כנגדו.

מתרץ בספר שאול בן הלוי בשם רבו, שיתכן שכל טעם החלב נבלע בקדרה - דרך קצת הזיעה שעלתה, אף שחלב זה לא הפך כלל לזיעה [שהרי ס"ל שאין הזיעה יורדת]. אמנם עיי"ש שפקפק בתשובה זו.

יסוד זה מדויק גם בדברי הט"ז בסימן צח סק"ז - הדן בחֵלב שנפל לתבשיל וצננו את התבשיל באופן שכל החֵלב צף. וס"ל לט"ז, שאע"פ שכל החֵלב צף - בעינן ששים כנגד כל החֵלב, ודלא כדברי הב"ח שם. ומשמעות דברי הט"ז - שטעם יכול להיפרד מחתיכה בלא גוף הדבר, כמבואר בפמ"ג שם.

שיטת האגרות משה

האגרות משה (יו"ד א סימן מא) דן בחלב שזחל ע"ג הכירה ונגע בקדרה של בשר (נידון הרמ"א בס"ז), האם צריך לשער כנגד כל החלב או רק כנגד החלב שנגע בקדרה.

מחלק האג"מ בין דבר גוש לדבר לח, דבדבר גוש בעינן לשער כנגד כולו – אף שנשאר הגוש בעין "דיש כח בכל דבר ליתן טעם עד ששים כמותו בהטעם דנפיק מיניה אף שהוא עדיין קיים ולא נימוח". משא"כ בדבר לח "אינו יוצא כלל טעם תערובת העצם דלא נחלק כלל הטעם מהממש וא"א לבלוע טעם בלא ממש", ולכן סגי לשער כנגד מה שנגע בקדרה [וכפשטות לשון התו"ח שהובא בדברי רעק"א על הרמ"א בס"ז ד"ה "הכל אסור"].

דברי האג"מ, לכאורה נסתרים מדברי הרמ"א בס"ח בדין זיעה – שבעינן לשער כנגד כל החלב שבמחבת, ומשם הוכיח רבו של הספר שאול בן הלוי – שע"כ זיעה יורדת והוי כדבר לח, ומוכח - שאף בלח בעינן לשער כנגד כולו.

ואף אם יסבור האג"מ - שאף במקום פתוח הזיעה עולה ויורדת [שאזי אין ראיה ליסודו של רבו של הספר שאול בן הלוי], אכתי נסתר מדברי הרמ"א שמשערים בזיעה כנגד כולו – דגם כאן נאמר שחוזר ונבלע מהכלי ולכן לא נחסר כ"כ מהחלב.

זיעה שאין היד סולדת בה

הרמ"א בס"ח פוסק, שאם אין היד סולדת בזיעה העולה מהמחבת לקדרה – אין הקדרה נאסרת, וסתמו כפירושו – שאף אם הקדרה רותחת לא אכפת לן – כל שאין היד סולדת בזיעה, והביא כן מתרומת הדשן (סימן קג, והוא תליא בגירסאות בתרוה"ד כמו שיבואר) וכן הוא בפמ"ג אות כט במשב"ז, והביא כן גם מדברי המנח"י (כלל נו סקכ"ז).

היד יהודה (סקנ"ה) חולק על האחרונים הנ"ל, ומדייק מתשובת הרא"ש שאף בקדרה רותחת אין מקום להחמיר – כשאין היד סולדת בזיעה. ואף את הראיה מתרוה"ד , דוחה היד יהודה. דראית רעק"א והפמ"ג היא מהא דאיתא בתרוה"ד "ואם אין היד סולדת בזיעה מותר אם לא שהקדרה רותחת בפ"ע ". טוען היד יהודה שגירסת הרמ"א בתרוה"ד הוא להיפך וכמו שציטט בדרכי משה הארוך (אות יב) "אפילו אם היה הזיעה עולה מותר אע"ג דמה שבקדרה רותחת בפ"ע ", וע"כ שכן היא גם כוונת הרמ"א בשו"ע – להקל אף בקדרה רותחת.

עוד טוען היד יהודה, שאף לגירסתם בתרוה"ד - אין הדין כן. דלשיטת האחרונים הנ"ל, תרוה"ד אסר בזיעה רותחת אף בקדרה צוננת [ולכן היקל בזיעה שאין היד סולדת בה – משום שהקדרה צוננת]. אולם בתרוה"ד להדיא, שבזיעה רותחת – התבשיל נאסר רק באופן שהיד סולדת בקדרה של הבשר מחמת הזיעה, ולא סגי בזיעה רותחת. וע"כ שכל דבריו הם בקדרה רותחת – ובכה"ג היקל כשאין היד סולדת בזיעה, ודלא כשיטת האחרונים הנ"ל.

ובאמת שהוא יד יהודה לשיטתו (סקמ"ד) - הסובר כשיטת הט"ז (סקכ"ה), שאף באופן שתתאה גבר [כגון ששמו קדרה צוננת ע"ג חלב רותח] - רק הקדרה נחשבת כעילאה ונאסרת מהתתאה, אולם אין התבשיל שבתוכה נאסר [והיינו שהקדרה אינה מקבלת שם תתאה חם – כדי לאסור את התבשיל], כמו שביאר היד יהודה באריכות שם.

וכל דברי האחרונים הנ"ל הם רק לשיטת הש"ך (סקל"ב) – הסובר שאף התבשיל נאסר, ואזי שייך להעמיד את דברי תרוה"ד בזיעה רותחת וקדרה צוננת – ואפ"ה התבשיל נאסר. משא"כ לשיטת היד יהודה, ע"כ איירי שהקדרה רותחת [או שהתחממה במציאות מהזיעה שעולה] – ולכן התבשיל נאסר, וע"כ שכשתרוה"ד והרמ"א היקלו בזיעה שאין היד סולדת בה – כוונתם אף בקדרה רותחת.

אמנם אף לשיטת רעק"א – שהחמיר בזיעה צוננת וקדרה רותחת, רק הקדרה תיאסר ולא התבשיל שבה - שהרי התתאה צונן ואוסר רק כ"ק. ולשיטת היד יהודה זיעה שאין היד סולדת בה – דינה כריחא בעלמא, ואין הקדרה הרותחת נאסרת כלל.

דין סיר ודוד מים הסמוכים זל"ז

נידון מצוי הוא - שעולה זיעה מהסיר של הטשולנט על דופן דוד המים וכדו', שהזיעה – אין היד סולדת בה, אולם דוד המים רותח.

להנ"ל, לשיטת רעק"א – ייבלע בדוד כ"ק, משא"כ לשיטת היד יהודה – אין חשש כלל. ונראה, שאף בספק יד סולדת - יקל היד יהודה, משום שיטת הב"ח הנ"ל – שבמקום פתוח יש להקל בספק יד סולדת.

כשיטת היד יהודה – מוכח גם בדברי המג"א שהבאנו בתחלת השיעור, הסובר שתקרת התנור לא בולעת מהחמץ שבתנור - משום שאין יד סולדת בזיעה, אף שוודאי שתקרת התנור רותחת. ועיין רעק"א שם – שפליג על המג"א, והוא לשיטתו כאן – שאם הקדרה רותחת לא מהני הא שאין היד סולדת בזיעה.

שואל היד יהודה על עצמו מדין זיעת המרחץ (מכשירין פ"ב מ"ב) – שנחשבת כמשקה עצמו ולא כריחא, אף שוודאי שאין היד סולדת בזיעת המרחץ. מתרץ היד יהודה שהיות והמקום סגור ומלא זיעה - הוי כמשקה עצמו אף שאין היד סולדת בה.

ונראה כוונתו, דאין המודד – אם יד סולדת או לא, אלא שבדרך כלל כשאין היד סולדת בזיעה – אין הזיעה סמיכה, וממילא – דינה כריחא שאינה אוסרת. משא"כ כשהיד סולדת בה והיינו שלא התפזרה – יש בה ריכוז וסמיכות ונחשבת כמשקה. אמנם, במרחץ שיש בו הרבה זיעה - נחשבת כמשקה אף שאין היד סולדת בה.

זיעת אוכלין

הפמ"ג בהנהגת או"ה (פתיחה לאו"ח) חלק שני אות לז, מחדש - שזיעת אוכלין אין לה דין זיעה ואינה אוסרת, ואין צריך לחוש לה אף לכתחלה.

שואל היד יהודה, דעכ"פ לא גרע מריחא – שאין מקילין בדינו לכתחלה, כמבואר בריש סימן קח. ובתנור קטן מחמירים בריחא אף בדיעבד – אף שהוא זיעת אוכלין.

ובאמת שהוא הערה בשיטת היד יהודה. דבזיעת אוכלין אינו מוכן להקל – משום שעכ"פ לא גרע מריחא, לעומת זאת הבאנו מדבריו שחולק על חבל אחרונים – וסובר שזיעה שאין היד סולדת בה אינה אוסרת כלל, משום שאינה כמשקה אלא כריחא.

ובאמת שברמ"א גופא מוכח שיש זיעה שאינה אוסרת – אולם חיישינן לה לכתחלה. שהרי מיקל בזיעה כשהמחבת מכוסה "מידי דהוי אשתי קדרות נוגעות זו בזו דאין אוסרין זו את זו בנגיעה". וע"כ כוונתו כביאור בדי השלחן (ס"ק קפא), דאף שכאן אין המחבת נוגעת בקדרה, אולם היות ויש קצת זיעה בקדרה המכוסה [כן הוא גם בחכמ"א כלל מה ס"י] – הו"א לאסרו. וע"ז מביא הרמ"א ראיה מקדרות נוגעות זו בזו, שאינן נאסרות – אף דיש קצת זיעה ביניהם.

והיינו, שחזינן שיש זיעה שלא חיישינן לה בדיעבד – אף שאין דינה כריחא. וא"כ צ"ב אמאי פליג היד יהודה על האחרונים הנ"ל – בביאור דברי תרוה"ד והרמ"א.

[אמנם בדרכי משה (אות ט) איירי שיושבות "זו על זו ממש", ודימהו לשתי קדרות שנוגעות זב"ז. אולם בשו"ע ע"כ חזר בו ודן באופן שאינן נוגעות זב"ז – שהרי כותב "וכש"כ בזיעה", ואילו בנידון הדרכי משה – הם היינו הך].

ואולי משום כך, לא היקל היד יהודה לכתחלה – אף בזיעה שאין היד סולדת בה (כמבואר בקצר סקע"ב). אלא שלא מוכן להעמיד כן – את דברי תרוה"ד וכנ"ל.

דין בשר שתולין ע"ג הכירה

תרוה"ד מביא ראיה לדבריו – שזיעה שאין היד סולדת בה אינה אוסרת, מהא שתולין בשר לייבש ע"ג כירה שמבשלין בה חלב (הובא ברמ"א בס"ח).

לדברי האחרונים הנ"ל – שזיעה שאין היד סולדת בה דינה כמשקה [ולכן בכחה לאסור – כשהקדרה רותחת], ע"כ הבשר התלוי בעי הדחה. וע"כ צ"ל שאיירי בבשר שדרכו בהדחה – כמבואר בפמ"ג בהנהגת או"ה שם אות לו.

לפ"ז – לא ברירא איזו ראיה יש מהמנהג הנ"ל, שהרי היא הלכה פשוטה בצונן בצונן בדבר שדרכו בהדחה - שמותר להניחו באופן שיצטרך הדחה (סימן צא ס"ב).

משא"כ ליד יהודה – אתי שפיר. שהרי לשיטתו – זיעה שאין היד סולדת בה הוי כריחא ואינה אוסרת כלל, ואף הדחה לא בעי. והיא היא ראית תרוה"ד – מהמנהג שתולין בשר לייבש אף שאין דרכו בהדחה, וע"כ שזיעה שאין היד סולדת בה – אינה איסור כלל, וממילא אף כשהקדרה שמעליה רותחת – לא אכפת לן [אלא שלכתחלה לא היקל וכנ"ל].