כלים פי_ח מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ח מ"ז**

א] **כרע שהיתה טמאה מדרס,** הר"ש והרא"ש פירשו, דאף דמכי פירשה מן המטה נטהר כיון דלחודה קאי, וליכא ארוכה וב"כ או קצרה וב"כ, מ"מ חוזרת לטומאתה ראשונה, ואפי' אם חיברה למטה אחרת טהורה, כ"ז שכל פרקי' קיימין, וכ"כ התוס' בסוכה דט"ו:.

אמנם הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דלא איירי במטה שהיתה טמאה מדרס ונשברה רגל מרגלי', דכה"ג ה"ה טהורה, ומבו' בדבריו דכל שפירשה רגל מן המטה דה"ה טהורה, לא הדרא לטומאתה אם יחזור ויחברה למטה אחרת, וכן נקט בחי' הגר"א ובא"ר, ועיי"ש שתמה ע"ד הר"ש, דלא מצינו שחוזר לטומאה ישנה אלא בכלי מתכות.

עוד הק' בחי' הגר"א לעיל מ"ה ובא"ר, דאם אכן חוזרת הכרע לטומאה ישנה אף בשחיברה למטה אחרת, א"כ מ"ט מטהרינן לעיל מ"ו בשלא הספיק לתקן את הראשונה עד שנשברה שני', וכי גרע כולה מטה בלא ב' ארוכות מכרע, אמנם באמת בד' הר"ש מבו' להדיא, דכל הא דחוזרת הכרע לטומאתה, הוא רק בשכל פרקי המטה קיימין, ולפ"ז ניחא הא דמטהרינן בשלא הספיק לתקן את הראשונה עד שנשברה שני', אך כנראה מכוון קו' הגר"א, דאם דינא הוא דמטה שנתפרקה ונטהרה וחזרה ונתחברה חוזרת לטומאתה ישנה, א"כ מ"ט אם אין כל פרקי' קיימין אינה חוזרת לטומאתה ישנה.

ב] והנה במשה"ק הגר"א דלא מצינו שחוזר לטומאה ישנה אלא בכלי מתכות, כתב בחי' הרמ"ל לישב, דלעולם אף כשהיא בפנ"ע ה"ה טמאה, דלא חשיב זה כשבירה, כיון שכל פרקי' קיימין והוא עתיד להחזיר הפרקים ולחברן, ואך דמ"מ כיון דבפנ"ע אין עלי' תורת כלי, ע"כ אינה מטמאה אחרים, דכ"ה דאין דבר מקב"ט אלא בשיש עליו תורת כלי, ה"נ אינו מטמא אחרים אלא בשיש עליו תורת כלי, וכל שאין עליו תורת כלי, אינו מטמא אחרים, אף שהוא עצמו טמא, ונמצא דליכא נפ"מ בטומאתה, אך לעולם היא עצמו טמאה, וע"כ כל שחיברה למטה ה"ה מטמאה, עכ"ד, וכעי"ז כתב בסד"ט בשלהי פירקין.

ולפ"ז ניחא גם הא דהיכא דאין כל פרקי' קיימין אינה חוזרת לטומאה ישנה, שהרי לעולם ליכא לדין חזרה לטומאה ישנה במטה, ורק דהיכא שכל פרקי המטה קיימין מעולם לא נטהרה מטומאתה, ומשא"כ היכא שנשברו ב' הארוכות ונטהרה מטומאתה, לא הדרא לטומאתה כשחיבר לה ארוכות אחרות.

אך בל' הר"ש והרא"ש נ' להדיא, דכשפירשה מן המטה נטהרה לגמרי, ולא רק שאינה מטמאה אחרים ואין עולה לה טבילה, ותיקשי לדידהו דמ"ט היא חוזרת לטומאתה כשחיברה למטה, הרי לא מצינו טומאה ישנה אלא בכלי מתכות.

ג] ונ' לישב, עפ"מ שמצינו לעיל פ"ח מ"ו דגפת וזגין שנעשו בטומאה ואח"כ נבלעו בהן המשקין וחזרו ויצאו, ה"ה טמאין, ונת' שם אות ב', דאף דבעוד המשקין בלועין בגפת ובזגין אין עליהן תורת משקה כלל ואין עליהן טומאה, מ"מ כל שחזרו ויצאו, ה"ה חוזרין לטומאתן, ומצינו כן גם בדין משקין טמאין שקרשו וחזרו ונימוחו, שהן חוזרין לטומאתן ישנה, בגוונא שלא הי' עליהן תורת אוכל כשקרשו, כמו שפירשו הר"ש והרא"ש בטהרות פ"ג מ"ב, ועד"ז מצינו בד' הר"ש במכשירין רפ"ב וספ"ה, דזיעה העולה מאדם טמא (מחמת מים) ה"ה טמאה, אף שקודם שנצטבר הזיעה ול"ה אלא הבל בעלמא, אין עליו תורת משקה ולי"ב טומאה, עייש"ה, ועד"ז מצינו בפי' הר"ש בטהרות פ"ד מ"ג שדן לומר, דהגם שרוק הזב אינו מטמא יבש, מ"מ אם חזר ונתלחלח ה"ה טמא.

והטעם בזה הוא, דבכל הני גווני, כיון שגם כשנבלעו המשקין או קרשו, לא פקע מינייהו תורת משקה לגמרי, דמה"ט לא נעשו אוכל כשקרשו, ונת' בזה בטהרות שם אות ח', לא פקע מינייהו עיקר דין טומאתן, וע"כ הגם דמ"מ כ"ז שאין עליהן תורת משקה אין עליהן טומאה, מ"מ כל שחזר עליהן תורת משקה, ה"ה חוזרין לטומאתן, ול"ד לכלי שנשבר שבירה המטהרתו מטומאתו, דאף אם חזר ועשה ממנו כלי אינו חוזר לטומאתו, דהתם הוא משום שנשבר שבירה גמורה המטהרתו מטומאתו, אך בהני גווני דלא פקע מינייהו תורת משקה לגמרי, אי"ז מטהרן מעיקר טומאתן, ואך דמ"מ אין מקום להטומאה בזמן שאין עליהן תורת משקה, אך כל שחזר עליהן תורת משקה, ה"ה חוזרין לטומאתן.

ונ' דעד"ז הוא הכא, דכל שנתפרקה המטה וכל פרקי' קיימין, לא חשיב זה כשבירה המטהרת, שהרי לא נתבטלה המטה לגמרי, ואך דמ"מ כל פרק טהור, כיון שאין עליו בפנ"ע תורת מטה, וע"כ אין עליו בפנ"ע טומאה, אך כל שחזר ונתחבר למטה ויש עליו תורת כלי, ה"ה חוזר לטומאתו, ומשא"כ היכא שאין כל פרקי' קיימין, הוי זה שבירה המטהרת, וע"כ לא הדרא תו לטומאתה, ועי' במי"ט חרד"נ ב', שכבר דימה דינא דהכא לדינא דמים טמאין שהגלידו ונמוחו.[[1]](#footnote-2)

?עי' בס' מגנזי הגר"ח סימן ע', שכתב שהטעם בזה הוא משום שההדיוט יכול להחזירה, וע"כ לא חשיב כשבירה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.?

ויש להוסיף בזה, דהא דמטמאינן בכרע אף בשחיברה למטה אחרת ולא חזרה לתורת כלי שהי' עלי' מתחילה, מ"מ כיון שבפועל היא ראוי' לשכב עלי', ה"ה טמאה, ולא גרע מארוכה וב"כ וקצרה וב"כ דטמאין משום דחזי למסמך וכו'.?אך יל"ע בזה, די"ל דאם כבר נטהרה ואח"כ עשה ממנה ארוכה וב"כ, אינה חוזרת לטומאתה, וכדמשמע מלקמן מ"ט לפי' תוס' הרא"ש ודעימי', שרק אם החזירוה לגמרי ה"ה חוזרת לטומאתה, ולא אם החזיר לארוכה וב"כ?.

?ילה"ע בענין זה, דבל' חי' הגר"א יל"פ, דלא קשיא לי' ע"ד הר"ש, אלא דכשחיברה למטה אחרת אינו בדין שתשוב לטומאתה, אלא מדינא דטומאה ישנה, אך כל שחזר וחיבר מטה זו עצמה, שפיר היא חוזרת לטומאתה, ולפ"ז ניחא לדעתו דינא דמ"ט דלר"א מטה מטהרת חבילה, אשר מוכח מזה דחוזרת המטה לטומאתה, וקשיא לפ"ד הגר"א, ועמש"נ בזה להלן מ"ט, אך אי נימא דהגר"א לא פליג אלא בשחזר וחיברה למטה אחרת, ניחא, ועמש"נ בזה להלן שם?.

ד] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש שהכרע נטמאת בפנ"ע בדריסת הזב עלי', וצ"ע שהרי אמרינן בסוכה דט"ו: דהא דמטה מטמאה אברים הוא רק בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, ומשום דחזי למסמך אכותל וכו', וא"כ מ"ט הכרע בפנ"ע מקבלת טומאה, ובחי' הגר"א לעיל מ"ה כתב לישב, דהא דהכרע נטמאת בפנ"ע, הוא משום שהיא רחבה וראוי' לעמוד בפנ"ע ולישב עלי', ומש"א דבעינן ארוכה וב"כ או קצרה וב"כ, הוא משום דארוכה או קצרה לבדם לא חזו למידי, אלא בשיש להן ב' כרעים, עכ"ד.

והנה במשנ"א ובחזו"א סימן ט"ז סקט"ו כתבו, דכל מש"כ הרמב"ם דהכרע נטמאת מדרס, הוא בשהיא מיוחדת לישען עלי', עיי"ש, אך לפ"ד הגר"א נ' דא"צ לזה, דכ"ה דארוכה וב"כ וקצרה וב"כ שנתפרקו מן המטה טמאין משום דחזו למסמך וכו', אף שאין מיוחדין לכך, ה"נ כרע שנתפרקה מן המטה טמאה משום שראוי' לישב עלי', אף שאינה מיוחדת לכך, וניחא בזה גם משה"ק התפא"י ממש"כ הרמב"ם פכ"ה מכלים ה"י דאם דרס הזב על בול עץ לא נטמא מדרס, וז"ב.

ה] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דלא איירי במטה שהיתה טמאה מדרס ונשברה רגל מרגלי', דכה"ג ה"ה טהורה, אך בחי' הגר"א שם נקט דכ"ה דכרע זו מב"ט מדרס בפנ"ע, ה"נ אם היתה המטה טמאה מדרס ונשברה רגל זו, עדין היא בטומאתה, עיי"ש.

ונ' דמד' הרמב"ם אלו מקור נאמן למש"כ הכס"מ בפכ"ו מכלים בדעתו, דהגם דמטה מטמאת אברים בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, מ"מ כל שנטמאת המטה ונתפרקה, נטהרה מטומאתה, אף שנשתיירו בה ארוכה וב"כ או קצרה וב"כ, עיי"ש, ונת' בזה לעיל מ"ה אות ה', וע"כ ה"נ הוא בכרע, דאף הוא נטמא מדרס בפנ"ע, מ"מ כל שנטמאת המטה ונתפרק ממנה הכרע, ה"ה נטהר מטומאתו, וז"ב.

ו] ודרך אחרת במשנתינו, מצינו בד' התוס' בשבת דנ"ט., עיי"ש דמבו' להדיא בדבריהם, דמטה שנטמאה ונתפרקה לא פרחה טומאה ממנה, כיון דההדיוט יכול להחזירה, אך אינה מקבלת טומאה מכאן ולהבא אלא בארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, ויתבאר בזה בעזה"י להלן מ"ט, ולדבריהם נראה דאיירי מתניתין במטה שנטמאה מדרס ופירשה ממנה כרע אחד, שעדין היא בטומאתה, כיון שההדיוט יכול להחזירה, וכן פירש באלי' רבה, ?שו"ר שאינו ברור כלל שכונתו לחלק בין טומאה ישנה לטומאה חדשה, שהרי בחי' הגר"א לא חילק בזה, וי"ל דגם בא"ר כונתו כד' חי' הגר"א, דכל כרע מקב"ט בפנ"ע, ולא רק שאינו נטהר מטומאתו הראשונה, וצ"ע?, ועיי"ש שכתב דאיירי בשעתיד להחזירה, וצ"ל לפ"ז, דאף שחיברה למטה אחרת, אי"ז אלא בדרך עראי, ועדין הוא עתיד להחזירה למטה הראשונה.

ז] ובד' תוס' הרא"ש ותוס' רי"ח בברכות ד"נ: נ' דס"ל, דכל שכל פרקי המטה הם בידו, מקבל כל פרק בפנ"ע טומאה וגם אינו נטהר מטומאתו הראשונה, ואף דליכא ארוכה וב"כ וקצרה וב"כ, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן מ"ט אות ?, וכ"ה גם לפ"מ שפירש הר"ש לקמן מ"ט ע"פ התוספתא, עיי"ש,?צריך בדיקה אם אכן הוא כן, וית' במקומו בעזה"י, ועי' שפ"א סוכה דט"ז. בזה, ולפ"ז איירי מתניתין בין במטה שנטמאה מדרס ופירשה ממנה כרע א', ובין בכרע בפנ"ע שנטמא מדרס.?עמש"נ להלן מ"ט דאי"ז כן, ומודו דאין הכרע נטמאת אף כשכל פרקי המטה בידו, וכדמוכח מסיפא דמתניתין שם, ובתוס' רי"ח שם בתי' ג' הוא מבו' כן להדיא, ועמש"נ שם בכ"ז?.

ח] **וחיברה למטה טמאה מדרס, פירשה היא טמאה מדרס והמטה מגע מדרס,** בקובה"ע סימן י"ט נסתפק בהך דינא דהמחובר לטמא שנתחבר אליו אחר שנטמא טמא, וכל שפירש ממנו ה"ה טהור, אם היינו דאף בשעת חיבורו אין הוא עצמו טמא, ואך שהנוגע בו נטמא דחשיב כנוגע בטמא, דמגע במקצתו חשיב כמגע בכולו, או דלעולם בשעת חיבורו לטמא אף הוא עצמו טמא, ומ"מ כיון שאין טומאתו מצ"ע אלא משום חיבורו, ע"כ כל שפירש הטמא ממנו, פרחה טומאתו ממנו, עיי"ש מש"כ בזה, ובחזו"א עוקצין סימן א' סקי"ד דן לומר דדינא דמחובר לטמא טמא הוא מדין יד, דכל שהוא מחובר ממש חשיב יד אף שאינו מחזיק כלום, עיי"ש, וכ"ה בל' הגר"א בטהרות פ"א מ"ח, ועמש"נ להלן אות ט'.

ט] בחזו"א עוקצין שם הק', בהא דבעי בחולין דקכ"ח בבהמה בחיי' ובקישות ובדלעת וביחור ובאבן המנוגעת דמהו שיעשו יד, דמ"ט אינם טמאים מדינא דהמחובר לטמא טמא, עיי"ש בדבריו, עוד הק' בחזו"א טהרות סימן א' סקי"א ועוקצין סימן ה' סק"ה, בנבילה שחיפה אותה בבצק, דמ"ט אין הבצק מטמא מדינא דמחובר לטמא טמא, עיי"ש.

והנה בחזו"א סימן ה' סק"ח הק' בדינא דטבלה מלאה קערות, דאם נטמאת א' מהן לא נטמאו כולן, דמ"מ תהא חברתה טמאה מדין מחובר לטמא טמא, דהא אפי' נטמא ואח"כ חיבר לו חבירו הוא טמא כ"ז שהוא מחובר, וכתב לישב, דלא נאמר דין מחובר לטמא אלא במקום שאם היה מחובר בשעת נגיעת הטומאה הי' נטמא כולו, אבל במקום שאין א' נטמא בנגיעת חברו, לא דיינינן בו גם דין חיבור לטמא וכו', עכ"ל.

ונ' הביאור בזה, דדינא דמחובר לטמא טמא, הוא מיוסד על דינא דנטמא מקצתו נטמא כולו, אשר מה"ט כל שנגעה טומאה במקצת הכלי נטמא כולו, אף בגוונא דלא חשיב זה כמגע בכל הכלי, ומה"ט אף היכא שנתחבר לכלי אחר שנטמא, ה"ז טמא בשעת חיבורו, כיון שמקצתו טמא, אך בגוונא דאף שהוא מחובר בשעת נגיעת הטומאה אינו נטמא, ולי"ב לדינא דנטמא מקצתו נטמא כולו, ל"ש עיקר דינא דהמחובר לטמא טמא.

ולפ"ז מתישב היטב הא דבכל הני דחולין לא מטמאינן מדינא דהמחובר לטמא טמא, שהרי בכל הני גווני איירי בדברים המחוברין בשעת קבלת הטומאה, ואפ"ה אינם נטמאין, וכל כה"ג ל"ש כלל דינא דהמחובר לטמא טמא, ומה"ט נמי ל"ש דינא דהמחובר לטמא טמא בנבילה המחופה בבצק, וז"פ.

י] הראב"ד בפכ"ז מכלים הי"ז הק' בדינא דטלית מהוהה שטלאה על הבריאה, שהולכין אחר הבריאה, ואם היא טמאה אף המהוהה טמא, ואם היא טהורה אף המהוהה טהור, דמ"ש מהא דתנן דכרע טמאה מדרס שחיברה למטה כולה טמאה מדרס, הרי שנוסף מביא טומאה על העיקר, וכאן אמרו שהולכין אחר העיקר, ועיי"ש שכתב דל"ד, דהתם הכרע צורך המטה שאין תשמיש למטה בלא הכרע וכו', עכ"ל.

ויש להסתפק אם כונתו דכל עיקר דינא דהמחובר לטמא טמא הוא רק בשהטמא הוא צורך לעיקר הכלי, אך כל שאינו צורך לעיקר הכלי, ליכא לדינא דהמחובר לטמא טמא, או דלעולם ביסוד הדין שייך הך דינא דהמחובר לטמא טמא אף בשאין החלק הטמא צורך לעיקר הכלי, ואך דבכה"ג פרחה טומאת החלק הטמא, וע"כ ממילא דל"ש בזה דינא דהמחובר לטמא טמא, אך כל שלא פרחה טומאתו שפיר שייך דינא דמחובר לטמא טמא גם בשאין החלק הטמא צורך לשאר הכלי, ונפ"מ בזה, בטמא שנתחבר לטהור, ואין א' מהם עיקר הכלי, דבכה"ג ודאי לא פרחה טומאת החלק הטמא, וצ"ע בזה.

יא] **פירשה היא טמאה מדרס,** לדעת הר"ש ודעימי' דהכרע לבדה אינה טמאה מדרס, צ"ל דהא דתנן היא טמאה מדרס ל"ד הוא, אלא היינו דאם תתחבר למטה אחרת יהא עלי' טומאת מדרס, וכ"כ בתפא"י ובחזו"א סימן ט"ז סק"י, ולמש"כ בחי' הרמ"ל שהבאנו לעיל סק"ב לדעת הר"ש, דאף כשהיא לבדה ה"ה טמאה מדרס, ואך שאינה מטמאה אחרים ואין טבילה עולה לה, ניחא טפי לישנא דמתניתין.

יב] **היתה טמאה טומאת ז',** הר"ש פירש דהוא כגון שנגעה המטה במת, ובתוי"ט כתב, דזה ניחא להר"ש לטעמי' דס"ל ברפ"ק דאהלות דלא אמרינן חרב ה"ה כחלל בכלי שטף, אך לדעת הרמב"ם דאמרינן חרב ה"ה כחלל בכלי שטף, בע"כ דאיירי הכא בשנגעה בטמא מת, דאם נגעה במת, הרי הו"ל אבי אבות הטומאה, וה"ה מטמאה את המטה טומאת ז', עכ"ד.

אך הנה ז"ל הרמב"ם פכ"א מכלים הי"ב, וכן אם היתה הכרע טמאה טומאת ז' וחיברה למטה, המטה כולה טמאה ז' כאילו נגע המת בכרע שלה, עכ"ל, ומ' להדיא דאיירי בשנטמאת הכרע מן המת עצמו, והדק"ל.

ובמשנ"א כתב לישב, למש"כ הרמב"ם בפ"ה מטו"מ הי"ג, דלא אמרינן חרב ה"ה כחלל לטומאת משא, כיון שהמשא עצמו אינו מפורש בתורה, ולפ"ז י"ל דה"נ כרע שהיא פשוטי כלי עץ, ואינה מקב"ט בשאר טומאות אלא מדרבנן, לא אמרינן בה חרב ה"ה כחלל, וגם לדעת הסוברים דכל המטמא מדרס מטמא ט"מ מדאורייתא, מ"מ אינו מפורש ומק"ו מייתינן לה, וכיון שאינו מפורש לא אמרינן בה חרב ה"ה כחלל.

וי"ל עוד בזה, לפמש"א בב"ק דכ"ה: דלמ"ד דדון מינה ומינה, הא דמפץ טמא במת טומאת ז', ילפי' לה מדכתיב וכבסתם בגדיכם ביום השביעי, כל טמאות שאתם מטמאין במת לא יהו פחותין מז', והנה הרי מהך קרא לא מצינו למילף אלא דהוו אב הטומאה והן טמאין טומאת ז', אך לא מצינו למילף דיהא בהן לדינא דחרב ה"ה כחלל ויהיו אבי אבות הטומאה, וע"כ אין הכרע נעשית אלא אב הטומאה, אך זה ניחא רק אי נימא דהרמב"ם פסק כמ"ד דדון מינה ומינה, ונחלקו בזה האחרונים, ואכמ"ל.

?העירוני דאכתי קשיא מההיא דתפילין לקמן מ"ח, שג"כ פשטות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש ובהלכות שם שנגעו במת עצמו, וצ"ל בע"כ דהתם איירי בשלא נגע במת עצמו, וצ"ע?.

יג] **היתה טמאה טומאת ערב וחיברה למטה, כולה טמאה טומאת ערב, פירשה היא טמאה טומאת ערב והמטה טהורה,** האחרונים הקשו בזה, מהא דתנן בטהרות פ"א מ"ח, מקרצת שהיתה תחלה והשיך לה אחרות כלן תחילה וכו', היתה שלישית והשיך לה אחרות היא שלישית וכולן טהורות, בין שפרשו בין שלא פרשו, ופירש הר"ש שם דבהיתה תחילה או שני' חשיבי האחרות חיבור מאחר דאם פרשו אשתייר בהו טומאה, אבל היתה שלישית דאם פרשו לית בהו טומאה, דאין שלישי עושה רביעי בתרומה, אפי' לא פרשו לא חשיבי חיבור וטהורות, עכ"ל, וקשיא דא"כ מ"ט הכא הויא המטה חיבור לכרע, אף בשהיתה הכרע טמאה טומאת ערב, ולא אמרי' דכיון דכשפירשה מן המטה אין המטה טמאה כלל, ע"כ אף בעודה מחוברת לא חשיבא חיבור למטה, אך הנה בפיהמ"ש להרמב"ם בטהרות שם נ' להדיא דמפרש למתניתין דהתם בע"א, עיי"ש, וכבר עמד ע"ז החזו"א בטהרות סימן א' סקט"ו, ולפ"ז ניחא, ועמש"כ בזה בתפא"י ומשנ"א בטהרות שם ובקוה"ע סימן י"ט סק"ו ובחזו"א טהרות סימן א' סקי"א.

יד] ושמעתי לישב בזה, ועיקר הדברים נתבארו בס' ראש דעה בטהרות שם, עפי"מ דתנן בריש טבו"י דמקרצות נושכות זו בזו וכו', ב"ש אומרים חיבור בטבו"י וב"ה אומרים אינו חיבור, ומודים בשאר הטומאות בין קלות בין חמורות.

והנה בגדר הא דמקרצות ל"ה חיבור בטבו"י הגם דהוו חיבור בשאר טומאות, יל"פ דהוא משום דמקרצות לא חשיבי כדבר א' ממש, שיהא המגע בא' מהן כמגע בכולן, אלא הא דבשאר טומאות הוי חיבור ליטמא, הוא דמגע בא' מהן מכניס טומאה לכולן, ובטבו"י הקילו שאין דבר נטמא ממנו, אלא בשנגע בו הטבו"י, אך נגיעה בדבר המחובר בו לא סגיא לטמאות.

ואיך שיהי' הטעם בזה, הרי עכ"פ מבו' הוא דחלוק הוא חיבור מקרצות משאר חיבורים, דבשאר חיבורים חשבי' להכל כדבר אחד, ובמקרצות אף שהן מחוברין זל"ז לא חשיבי כחד ממש, וע"כ אינם חיבור בטבו"י.

ולפ"ז הרי מסתברא מילתא, דכל הך דינא דאם אין האחרות נטמאות ממנה כלל, אינם חיבור לה, אי"ז אלא במקרצות דל"ה חיבור גמור ליחשב כחד, ואך דהוו חיבור להכניס ולהוציא טומאה זל"ז, וכל' הר"ש בטהרות שם כולן תחילה, שהנוגע באחרות כנוגע בראשון דחשיבא חיבור, ודין זה הוא רק היכא דיש בהן טומאה אף כשפרשו, אך בכרע שחיברה למטה דהוו חיבור גמור והוו כלי א' ממש, הרי דבזה איכא דין בפנ"ע דהמחובר לטמא טמא, והך דינא הוא אף בשאין המטה נטמאת מן הכרע.

טו] אמנם הנה בחי' הגר"א בטהרות שם כתב, ז"ל, מקרצות וכו' והטעם דחיבורי טומאה ה"ה כמוהו וכו' וכן בפי"ח דכלים כרע שהיתה טמאה מדרס וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הגר"א דדינא דהכא ודינא דמקרצות הוי חד דינא, ולפ"ז הדק"ל, דמ"ש דהכא המטה טמאה טומאת ערב, אף שאינה מיטמאה מן הכרע, ואילו התם אין שאר המקרצות חיבור לה כשאינם נטמאין ממנה.

אך למדנו הישוב לזה מד' הגר"א גופי', עיי"ש שפירש טעמא דבהיתה שלישית כולן טהורות, ז"ל, פי' שאינו נעשה יד אלא להוציא את הטומאה, והכא כיון שאינו יכול להוציא את הטומאה אינו נעשה יד כלל, עכ"ל.

והנה מש"כ הגר"א דאינו יכול להוציא את הטומאה, הגם דשלישי בטומאה מטמא קודש, נראה דהוא לפי המבואר בד' התוס' בחולין דל"ד:, דלגבי תרומה לא חשיב טומאת רביעי כטומאה כלל, וע"כ תרומה שנעשית על טה"ק ונטמאת בטומאת רביעי, מותר לאכלה, ואשר זהו מש"כ הגר"א, דבהיתה שלישית, כיון כיון שאין שאר המקרצות יכולות להוציא את הטומאה ולטמאות אחרים, דהגם שהן ראויות לפסול את הקודש, אך בהל' טומאת תרומה ל"מ לטמאות אחרים, דרביעי הוי טהור גמור לגבי תרומה, לא חשיבי יד דילה, ותו אף לא יפסלו את הקודש, וזהו דתנן במתני' דכולן טהורות.

ולפ"ז מתישב היטב הא דתנן הכא דהמיטה הויא חיבור לכרע, אף שאין הכרע מטמאת את המטה, דהכא הרי המטה שפיר ראוי' להוציא את טומאת הכרע, שהרי היא ראוי' לטמאות אוכלין ומשקין בטומאה הנוהגת בחולין, וע"כ שפיר הויא חיבור לה, וזהו דתנן דאף בהיתה טמאה טומאת ערב כולה טמאה טומאת ערב, ועי' בתפא"י בטהרות שם שכתב כעי"ז.

טז] **וכן השן של מעדר,** הר"ש והרא"ש פירשו, דלפי שהשינים של פרקים ונעוצים בו, דינו כדין מטה של פרקים לענין טומאת ז' וטומאת ערב, ומבו' דאם לא היו השינים של פרקים ל"ה לדינא דמתניתין, ולכאו' היינו משום דהשן בפנ"ע אינה מקב"ט, וכל שנטמא המעדר ונתפרק ממנו השן, ה"ה טהור, והא דכשחזר וחיברו למעדר אחר ה"ה טמא, הוא דומיא דכרע שחוזרת לטומאתה כשחיברה למטה, וע"כ כ"ז הוא משום דהוו השינים של פרקים, וכשנתפרק מן המעדר אי"ז שבירתו, אך אם לא היו השינים של פרקים, הרי דכל שנשבר השן נטהר מטומאתו לגמרי, ותו לא הדר לטומאתו כשנתחבר למעדר אחר.[[2]](#footnote-3)

אך צ"ע בזה, דהאמנם בכרע שהיא כלי עץ, כל הא דהדרא לטומאתה הוא משום דהמטה היא של פרקים, אך בשן שהיא של מתכת, הרי דאף אם אינם של פרקים, וכשנשברה מן המעדר הוי זה שבירה המטהרת, מ"מ כל שחיברה למעדר אחר, יש לנו לטמאותו משום גזירת טומאה ישנה, וצ"ע בזה.

יז] ולדעת הרמב"ם דמפרש ברישא, דהכרע מקב"ט בפנ"ע, נ' דה"נ שן של מעדר מקב"ט בפנ"ע, ולדעת התוס' בשבת דמפרשי ברישא דכשנטמאת המטה ונתפרק ממנה כרע לא פרחה טומאתו ממנו משום שההדיוט יכול להחזירו, וכמש"נ לעיל אות ו', נ' דה"נ הוא בשן של מעדר, כיון דההדיוט יכול להחזירו, ולדעת תוס' הרא"ש ותוס' רי"ח דמפרשי ברישא, דכל שכל פרקי המטה קיימין מקבל כל פרק בפנ"ע טומאה וגם אינו נטהר מטומאתו הראשונה וכמש"נ לעיל אות ז', נ' דה"נ הוא בשן של מעדר.?אך לד' כולם לא איירי אלא בשן של פרקים, דומיא דכרע דאיירי רק בשל פרקים, וניחא לפ"ז הא דתנן לעיל פי"ג מ"ב דשן של מעדר אינו מקב"ט אלא בשנשאר שיעור כדי לעשות מלאכתו, עיי"ש, ועמש"נ כאן בהערה?.

?הרמב"ם פכ"א מכלים הי"ב כתב בדין כרע שחיברה למטה, דאם הזה על המטה טהרה והכרע בכללה, וכבר כתבו האחרונים ז"ל דמקור דבריו הוא מתוספתא, אשר הגיר' שלפנינו תמוהה מאד, ועי' בהגהת הגר"א, אך הרמב"ם גריס הכי?.

1. והנה בחזו"א סימן ט"ז סק"ה כתב ע"ד הר"ש, דמסתבר דאין דין זה אלא בטומאת מדרס, דלטומאת מדרס א"צ כלי אלא כל המיוחד למדרס טמא, והלכך האי כרע כיון שעתיד להחזירה עדיין מיוחדת למדרס, ונהי דעכשיו אין בה טומאה שאינה משתמשת בפ"ע למדרס מ"מ כיון שהדיוט יכול להחזירה אין זה ביטול וחוזרת לטומאתה אחר שנתקנה למלאכת המדרס, אבל בשאר כלים כיון שנתפרקו ואין כאן כלי פקע טומאתן אף לכשמחזירן, עכ"ד, אך למש"נ לדמות ד"ז למשקה טמא דאף שבטל ממנו תורת משקה ונטהר, מ"מ כשחזר עליו תורת משקה ה"ה חוזר לטומאתו, נ' דה"נ הוא בשאר טומאות.

   ומה שהוכיח החזו"א שם כן, ממש"כ התוס' בשבת דמ"ח: דמספורת של פרקים שהחזירה אין בה רק משום טומאה ישנה של כלי מתכת, נראה לכאו' דהתוס' לטעמייהו שם דנ"ט., דס"ל דמטה טמאה שנתפרקה לא פרחה טומאתה ממנה, ולדעתם מתפרש מתניתין בכה"ג, וכמש"נ להלן אות ו', ולא מצינו כלל להך דינא דכל שנטהרה המטה בפירוקה, ה"ה חוזרת לטומאתה כשחזר וחיברה, וע"כ ס"ל דמספורת של פרקים שהחזירה אינה חוזרת לטומאתה מדינא.?אך ילה"ע אם ד' התוס' מתישבים זע"ז, שהרי לד' התוס' בדנ"ט. דכל שהדיוט יכול להחזירה לא פרחה טומאתה מנה, לכאו' כ"ש דמספורת לא פרחה טומאתה ממנה, ונת' בזה להלן מ"ט ולעיל פי"ג מ"א, אך שמא יש לחלק ביניהם, וצ"ע.

   ?ומה"ט גם מבו' בפשוטו בד' התוס' שבת דקי"ב: דכה"ג אינו חוזר לטומאתו הראשונה, עיי"ש, ואזלי לטעמייהו דליכא כלל להך דינא?. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחזו"א סימן ט"ז סוסק"ה כתב לדעת הר"ש, דבשן של מעדר השן עצמו טמא, וזה לפ"מ שנקט דכל דין חזרה לטומאתו ראשונה הוא רק בטומאת מדרס, וכן האריך בזה בסימן י"ז סק"ז, וכתב דהוא נכלל בדינא דמתניתין לעיל פי"ג מ"ב, ועיי"ש מה שפירש בטעם טומאתו, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך הר"ש לפרש שהוא של פרקים, ושמא אם לא הי' של פרקים, הי' נטהר מטומאתו הראשונה, אף שהוא מקב"ט בפנ"ע, דהוי ככלי אחר, גם י"ל, לפ"מ שנראה מד' החזו"א סימן י"ז סק"ח, דכל הא דהשן מקב"ט בפנ"ע, הוא רק בשן העשוי לפרקו ולהחזירו, אך אם תשמישו בקביעות, אינו מקב"ט בפנ"ע, עייש"ה.?ובעיקר הנידון אם השן מקב"ט בפנ"ע, עמש"נ לעיל פי"ב מ"ו לדון בזה, דבמתניתין שם נראה דאינו מקב"ט בפנ"ע אלא בשיש לו בית אחיזה, עיי"ש, אך י"ל דהתם איירי בשאינו של פרקים, והכא איירי בשל פרקים, וגם לדעת הרמב"ם מסתבר דהוא כן, שהרי כרע אינו מקב"ט בפנ"ע אלא בשהוא של פרקים, וה"נ הוא בשן של מעדר, ועד"ז הוא גם לדעת תוס' ותוס' הרא"ש, דגם לדעתם כל דינא דכרע הוא רק במטה של פרקים שלא נשבר מקצתה אלא נתפרק, וכמש"נ, וא"כ ה"נ דין שן של מעדר הוא כן.? [↑](#footnote-ref-3)