כו             א
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / ארבעה אחין - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**איסור אחות זקוקה.** עי' רש"י ד"ה יש זיקה דכלל דין אחות זקוקה יחד עם דין שמיפר נדריה. וצ"ב הרי דין אחות זקקה הוא מדרבנן כמבואר ברש"י לקמן כז. ולקמן מא. וכן דעת רוב הראשנים.

**באיסור לבטל מצות יבמין.** דין זה הוא מדרבנן. ועי' בק"א. והראשנים הק' למה לא אמרינן לחלוץ לחדא והדר ליבם אידך. ועי' בתוס' לעיל יח. ובתו"י כאן.

**אם כנסו יוציאו,** ר"א אומר ב"ש אומרים יקיים. מה הטעם דרבנן אומרים יוציאו, ובמה נחלקו ב"ש. [לכאו' היה מקום לומר שיש כאן נאסרה. ועי' בחי' ר"נ.] ועי' ברשב"א לקמן מא. שהוא מטעם קנס, וכן מוכח בתוס' לעיל יח:

**איסור מצוה ואיסור קדושה**, עי' ברש"י דכיון דרמיא קמיא מדאורייתא וכו'. ויל"ע מה הדין בחיי"ל ועשה שמדאורייתא אינה נופלת ליבום אלא לחליצה.

**אי הכי תלתא נמי**. עי' פרש"י וברמב"ן. ובתוס' פי' באופ"א. ועי' בערל"נ.

**איסור אחות זקוקה למ"ד יש זיקה.**

א. ארבעה אחין שנים מהם וכו' הרי אלו חולצות ולא מתייבמות, ואם קדמו וכנסו יוציא וכו'. מבואר בגמ' דטעמא דאינם מתייבמות או מטעם דיש זיקה והיא אסורה מחמת אחות זקוקה, או מטעם דאסור לבטל מצוות יבמין. ונפק"מ כשנפלה לפני ג' אחין כמבואר בסמוך. והטעם שאסורה מחמת שיש זיקה פרש"י 'כלומר חומרת זיקה לשווי אחות זקוקתו כאחות אשתו, ובמס' נדרים פליגי בה למ"ד זקוקתו כאשתו להפרת נדריה ולאסור קרובות וכו', ורש"י לשיטתו לעיל יז: שנחלקו שם ר"ה ור"י לענין איסור קרובות, וכתב רש"י שם דר"ע דס"ל שאינו מיפר נדריה סבר שאין זיקה. [ודלא כשיטת הר"ן והרשב"א שביארו שהטעם של ר"י הוא מדין זיקה ככנוסה]. והעירו בזה שרש"י כלל כאן ב' ענינים יחד, שהרי דין הפרת נדרים הוא דין מה"ת, ודין איסור קרובות הוא מדרבנן כמו שכתב רש"י בסמוך כז. ד"ה לעולם 'ולא גזרו חכמים אלא באחות זקוקה'. וכ"ה להדיא ברש"י לקמן מא: ד"ה הרי קטנה, שאחות זקוקה מדאורייתא בת יבום היא. וכן דעת רוב הראשנים דאפי' למ"ד דיש זיקה, מודה דלענין איסור קרובות אינו אסור אלא מדרבנן, ואילו דין זיקה לענין הפרת נדרים הוא מה"ת.

ובאופ"א יש להעיר מנין לו לרש"י שלר"ע דלית ליה זיקה לענין הפרת נדרים לית נמי דין איסור קרובות, דלמא דוקא לענין הפרת נדרים שהוא מה"ת אין זיקה מה"ת ובעינן אישות גמורה, אבל לענין דין איסור קרובות הוא דין דרבנן אולי בזה מודה ר"ע.

וביאר רה"י הגר"נ זצ"ל לעיל אות שיא דהנה זה פשוט שלכו"ע יש זיקה בין היבם ליבמה, ומחמת הזיקה הזו הוא יכול לקנות אותה בע"כ, ועוד מבואר ברמב"ם שמחמת זיקה זו היא אסורה לשוק. ואין מח' כלל האם יש זיקה ביבמה. אלא ששורש המח' אי יש זיקה או לא, הוא כלפי הנידון האם מכח הזיקה היא חשובה כקצת אשתו, והאם יש לו בה צד אישות [כל' הראשנים], וכן מבואר ברש"י לעיל יש שלמ"ד יש זיקה היינו ''דאלימא זיקה וכו'', וכן פירש כאן ''כלומר חומרת זיקה וכו''. ובזה נחלקו האם הזיקה היא חמורה שיש בה צד אישות שאוסור בקרובותיה. ונידון זה הוא ודאי רק מדרבנן. והנה לענין הפרת נדרים כתוב הרי שגם האב זכאי בנדרי בתו, והיינו דמספיק זכות קנין בבתו לענין הפרת נדרים, וגם בבעל סגי בזכות קנין בשביל הפרת נדרים, אלא שצריך קנין של אישות כמבואר ברש"י מקרא דבעי 'אישה יקימנה וגו''. ונמצא שבין למ"ד יש זיקה ובין למ"ד אין זיקה לכו"ע יש לו בה קצת קנין, אלא שנח' האם קנין זה מחשיבו להיות כקנין באשתו, וקרינן ביה 'אישה'. אלא שלענין הפרת נדרים הוא מהני מה"ת, ולענין איסור קרובות הוא איסור דרבנן.

ב. ובאו"ש קו' זיקה אות ל' הביא דמהירושלמי משמע דהוי איסור מה"ת. דאחר שהביא הירושלמי פי' דמתני' דאינה מתייבמות משום דיש זיקה, הק' א"כ מ"ט תפסי קדושין באחות זקוקה, ואמאי השניה צריכה כלל חליצה, הא הוי אחו"א, ומשני אין איסור אחיות ברור, היינו דהק' דכיון דהוי אישות מה"ת השניה לא נופלת לפניו כלל לייבום. ותי' דאף דהוי מה"ת מ"מ הוי איסור קלוש ולא הוי אלא אחו"א במקצת, דאיסור ביאה איכא, אבל מ"מ תפסי קדושין ואיכא נפילה לייבום.

ואין להק' כקו' הירושלמי גם לראשנים דסברי דהוא מדרבנן, דלכאו' כיון דסו"ס מדרבנן היא אחות זקוקתו, והיינו דחשובה הראשונה כאשתו שהוא אסור בקרובתיה, א"כ אחותה כלל לא נופלת לפניו לייבום, כמו כל יבמה שהיא אחו"א, וא"כ אמאי הראשונה אסורה, ואמאי השניה חייבת בחליצה. וצ"ל כמש"כ רש"י דכיון דמדאורייתא רמיא קמיה ליבום ע"כ אוסרת אחותה משום אחות זקוקה. ופשוט. אלא דיש להוסיף בזה דאף דמדרבנן היא זקוקה לו, ואחותה אסורה מחמת אחות זקוקה, מ"מ אין עליה דין 'ערוה' מדרבנן כשניות לעריות, דמדרבנן רק אסרו להתייבם אבל לא נתנו לה דין ערוה, ולכך אם בעלו קנו כמו שהוכיחו הראשונים לקמן כח.

**בטעמא דמ"ד דאסור לבטל מצוות יבמין.**

לא נתבאר האם הוי בדין זה סרך דאורייתא או שהוא רק דין דרבנן. וכתב בק"א דמבואר לעיל יח. דר"מ פליג וס"ל דמותר לבטל מצוות יבמין, וע"כ שהוא רק דרבנן. והטעם בזה צ"ל דביטול מצוה לא הוי אלא כשאינו מייבם ליבמתו, ובכך הוא מבטל למצוה בידים, אבל היכן שהוא גורם שלא תהא סיבה למצוה, דהרי ע"י שהוא מיבם נעשית היבמה ערוה, ל"ה ביטול מצוה. מ"מ אי"ז אלא איסור מדרבנן.

וכן משמע מהתוס' לעיל שהוא רק דרבנן, דאמרינן במתני' לקמן קט. שני אחין נשואין לב' אחיות וכו' גדולה וקטנה וכו', מת בעלה של גדולה רבי אליעזר אומר מלמדין את הקטנה שתמאן בו, רבן גמליאל אומר אם מיאנה מיאנה, ואם לאו תמתין עד שתגדיל ותצא הלזו משום אחות אשה, ואמרינן ע"ז בגמ' שם שר"ג לא חייש לביטול מצוות יבמין ולכן קאמר תמתין וכו'. וכתבו התוס' שם דכל דברי ר"ג הוא רק התם שהיא כבר נשואה לו, אבל מחיים גם ר"ע ס"ל דאסור לבטל מצות יבמין. והתם הרי הנשואין הם מדרבנן ואם דין אסור לבטל מצות יבמין הוי איסורא מה"ת מה אכפת לי מנשואין דרבנן. ע"כ שהוא רק דרבנן.

ויש כאן עוד ב' הערות.

א. בתוס' לעיל יח. ד"ה דלמא הק' וא"ת ולחלוץ חדא והדר ליבם אידך דתו ליכא לביטול מצות יבמין, ותי' דגזרינן דילמא אתי לייבם ברישא, וריב"ן תי' דכיון דבשעת נפילה לא חזו תרוויהו כל זמן שלא חלץ הוי נאסרה. והק' ע"ז התוס' דדין נאסרה מהני רק לשניה, אבל לראשונה שנפלה תחילה תשתרי דהו"ל יבמה שהותרה ונאסרה דתחזור להיתירה הראשון. הרי שנקט הריבן שמשום הטעם שאסור לבטל מצוות יבמין חשיבא נאסרה מחמת זה. וכ"ד רש"י לעיל כד. ד"ה דלמ"ד דאין זיקה ואסור לבטל וכו' איכא דין נאסרה. ובתוס' שם נחלק בזה וס"ל דאין שייך בזה נאסרה אלא אסור משום גזירה. ועי' בזה בסמוך.

[והדברים צ"ב רב הרי הגמ' לקמן כז: הק' כן למ"ד שאסור באחותה משום יש זיקה, וקאמר ליה אחיות איני יודע מי שנאן. ומבואר שם שלמ"ד דאסור משום ביטול מצות יבמין ליכא לאקשויי כלל, והטעם הוא כמו שביאר רש"י שם דלמ"ד דאסור משום ביטול מצות יבמין 'שקול רבנן דין יבום מאחיות'. ואולי זה כוונת התוס' להק' דמטעם נאסרה ליכא הכא דטעם זה לא מהני לראשונה, אלא ע"כ הטעם משום ששקול רבנן דין יבום מאחיות, וטעם זה שייך גם על הראשונה. ועי' בחי' רה"י הגר"נ זצ"לאות שיח].

ועוד יש לדון בדברי הריב"ן דדין נאסרה שייך רק כשיש איסור בגוף האשה, ד'אין אני קורא בה יבמה יבא עליה' כגון אחו"א, בכה"ג מצינו למימר דכיון דלא חל עליה דין יבום בשעת נפילה שוב לא מצי לייבם, אבל באיסור לבטל מצות יבמין, האיסור אינו מחמת האשה ואין בה דין דאין אני קורא בה וכו', אלא הוא איסור צדדי שיש חשש שאם הוא יבא לייבם יתבטל מצות יבום באחותה, ולכאו' הוא עיכוב צדדי שמונע ממנה להתיבם, ומה שייך בזה דין נאסרה. וסברא זו מוזכרת ברשב"א ובריטב"א לקמן כז. אלא אם תפרש דמחמת איסור ביטול מצות יבמין עשו רבנן איסור בגוף האשה, וגזרו בה שלא יהיה בה דין יבום, כיון שיש חשש של ביטול מצות יבמין. ומ"מ עולה בדבריהם חידוש נפלא דאפי' אם גזרו בה לענין יבום שתחשב כערוה, אבל לענין חליצה היא חשובה כיבמה גמורה, וא"כ מה שייך בה כלל דין נאסרה לענין יבום לחוד.

ב. המאירי הביא פלוגתת הראשנים אי למ"ד שיש זיקה איכא נמי לאיסור ביטול מצות יבמין, בתוס' חד קמאי בע"ב כתב דביטול מצות יבמין לא הוי אלא למ"ד דאין זיקה, אבל למ"ד דיש זיקה ליכא לביטול מצות יבמין כלל, והביאור בזה דלמ"ד יש זיקה אפי' אי מייבם לאחת אין נפקע הזיקה מאחותה ובעי אחותה חולצת, וכדתנן לקמן מא. שמו"י שקידש אחיו את אחותה וכו' דנעשית אחו"א לאחר נפילה מ"מ צריכה חליצה, הרי דלא שייך ביטול מצות יבמין, דהזיקה לא פקעה כלל ובעיא חליצה. וכ"כ הריטב"א לעיל יז: אבל המאירי כתב בזה דגם למ"ד יש זיקה אם הוא מייבם אחת ודאי מדאוריתא פקעה הזיקה מהשניה, ומה דאמרינן במתני' לקמן מא. דבעיא חליצה היינו מדרבנן, ולכך שייך דין ביטול מצות יבמין גם למ"ד יש זיקה אף דמ"מ יש חליצה, מ"מ נתבטל כאן מצות יבמין מה"ת, וזה גופא אסרו רבנן לבטל הדין דאורייתא.

והנידון בזה תלוי האם למ"ד יש זיקה אמרינן דאף שנעשית אח"כ ערוה מ"מ הזיקה לא פוקעת, ולכך צריכה עדין חליצה, [וכעין שי' התוס' לקמן מט: דאשה שנעשית ערוה אינה מפקיעה את הקדושין שלה]. [[1]](#footnote-2).

**הטעם דאם קדמו וכנסו יוציאו, ומ"ט דב"ש שיקיים.**

צריך לברר הטעם מדוע יוציא, הן אמנם בתחילה היה כאן איסור אחות זקוקה, אבל מ"מ לאחר שכנסה הרי היא אשתו גמורה וצריכה גט לחוד, וכיון שהיא כאשתו ממילא פקעה הזיקה מהשניה. וביותר הרי מבואר במתני' לקמן מא. דלאחר שעשה אחיו מעשה הרי אשתו מותרת לו, והביאור בזה דכיון שיבמה אחיו שוב אינה זקוקה, ואחותה לא חשובה אחות זקוקה.

ובאמת שר"א אומר שב"ש אומרים 'יקים' משמע שרק אחד מהם הוא מקיים, ושפיר י"ל שהראשונה שייבם אותה הוא ייקים משום דהיא יבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה, דברגע שנשא את הראשונה הרי הראשונה הותרה לו. אבל אם הוא ייבם את השניה אולי ב"ש מודים שהוא לא יכול לקיים, משום שהיא נאסרה בשעת נפילה, דכמו שאחו"א בשעת נפילה איכא דין נאסרה, כך גם אם מדרבנן היא אחו"א בזיקה איכא דין נאסרה מדרבנן.[[2]](#footnote-3). אך לקמן כח. הגירסא היא 'יקיימו' משמש שאת שניהם הוא מקיים. והשניה לא אסורה מחמת דין נאסרה. צ"ב הטעם בזה.

אלא שיש לדון בזה דאפשר לומר דכיון דאמרינן לקמן דאם בעלו קנו והרי היא כאשתו לכל דבר וצריכה גט, הרי דיש בה דיני יבמה ופקע ממנה איסור אחו"א בזיקה, ושוב לא שייך לומר דנאסרה, דדין נאסרה היינו שהיא אשה שאין בה היתר ואין היבום מהני בה. ולכך אי הוי כמו כל אחו"א דאיכא דין נאסרה, ממילא היה צריך להיות בה איסור אשת אח דאי בעלו לא קנו. וכיון שזה רק איסור דרבנן לייבום, אבל מ"מ אם ייבמה נעשית כאשתו לכל דבר והותרה לו. ועי' בזה בחי' רה"י הגר"נ זצ"ל אות תכא. ומ"מ לגבי הראשונה אכתי צ"ב דהרי הותרה ונאסרה וחזרה והותרה היא ולמה יוציא.

ובראשנים כתבו שהטעם הוא משום קנס, דכיון שכנס באיסור יוציא. וכ"כ הרשב"א לקמן מא. ולפי"ז ר"א אומר ב"ש אומרים יקיים, היינו דס"ל דלא קנסו הך קנסא. אבל אם הדין יוציא הוא משום דין נאסרה א"כ מ"ט דב"ש הרי היא נאסרה בשעת נפילה.

וכן נראה מדברי התוס' לעיל יח: ד"ה אומרים לו שהק' לריב"ב דס"ל דאחות היבמה אסורה מדין אחות זקוקה, למה אחרי שאחיו עשה מעשה היא מותרת, 'והא דשרי לה הכא לקיימה אפי' לריב"ב, ובפ' ד' אחין ששניהם נשואים ב' אחיות דאייתי לעיל קתני סיפא אם קדמו וכנסו יוציאו', ותי' התוס' אר"י דשאני גבי ד' אחין שהאחיות לא היו באות לעולם לכלל היתר שכל אחת אחות זקוקה, אבל הכא דאחות יבמה אתיא לכלל היתר לאחר שיעשה אחיו מעשה לא החמירו להוציא'. וכוונתם דהכא כיון שלא שייך מציאות להתירם לכתחילה לכך קנסו שיצאו.

וכן יש להוכיח ממשמעות הגמ' לעיל כג: גבי המקדש אחת מב' אחיות, דאם מת ולו ב' אחין וכנסו אין מוצאין מידם, והק' בגמ' מ"ש ממתני' דהכא דיוציא. ותי' דהכא אי למ"ד יש זיקה אי למ"ד אסור לבטל מצות יבמין, אבל התם כל חד וחד אמר דידיה קא מתרמיא ליה. ואי נימא דהדין הכא דיוציא הוא משום נאסרה, א"כ התם כלל לא שייך נאסרה כמו שביאר שם רש"י, שהרי אף זו שאסורה מחמת אחות זקוקה לאו יבמה היא.

**איסור מצוה ואיסור קדושה חולצת ולא מתייבמת.** מה הדין בחיי"ל ועשה. בפשטות איסור קדושה כולל גם חיי"ל ועשה כגון אלמנה לכה"ג מן הנשואין. ואפי' שאינם נופלות ליבום מה"ת, מ"מ כיון שמה"ת הם נופלות לחליצה הרי שיש בהם זיקת יבמין, וזיקה לחליצה סגי בכדי להחשיב את אחותה אחות זקוקה, דסו"ס היא זקוקה לחליצה ולכך הם אחיות בזיקה. וכן נקט כאן בק"א, וכ"כ ביש"ש לעיל כ. דגם בחילו"ע הוי בכלל איסור אחות זקוקתו.

אלא שרבותינו דקדקו דברי רש"י שכתב איסור מצוה 'כיון דרמיא קמיא מדאורייתא' הלכך אסור באחותה דאחות זקוקה היא, משמע שרק בחיי"ל שמה"ת היא נופלת ליבום חשיב זקוקה[[3]](#footnote-4). אבל אי מה"ת אינה זקוקה ליבום לא חשיב כזקוקה. ודברי רש"י נמי עולה הם דברי הגמ' לעיל כ. דקאמר [על הא דתנן אחותה שהיא יבמתה חולצת או מתייבמת] אחותה דמאן אילימא דאיסור מצוה כיון דמדאוריתא רמיא קמיא פגע באחות זקוקתו. ומשמעות הדברים הוא דכיון דמדאוריתא היא נופלת לפניו לייבום יש באחותה איסור דאחות זקוקה, ומשמע דאי מדאורייתא אינה נופלת ליבום אלא לחליצה אינה עושה איסור דאחות זקוקה, ומותרת אחותה להתייבם כמו אחות ערוה. ומסתימת המשנה משמע שבכל גוונא דינא ככנוסה לאסור את אחותה.

וכן נראה שהרי רב גידל לעיל כ. ס"ל שכל חיי"ל אין להם דין יבום מה"ת ואפ"ה הוא מפרש מתני' דבאיסור קדושה אסור באחותה, ולכאו' צ"ע הרי אין היבמה מחי"ל עולה ליבום כלל וא"כ אינה רמיא קמיא מדאורייתא ליבום, וא"כ לכאו' ליכא בהו איסור אחות זקוקה, ולמה היא חולצת ולא מתייבמת, ע"כ מוכח דגם היכא שאינה זקוקה מדאורייתא אלא לחליצה איתא נמי לאיסור אחות זקוקה. וא"כ ה"ה לחיי"ל ועשה. אך יש לדחות ראיה זו, דאפשר דרב גידל ס"ל דאין זיקה וכל האיסור הוא מחמת איסור ביטול מצות יבמין, וסברא זו שייך גם בחי"ל ועשה. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות א-ד.

**אי הכי תלתא נמי.** עי' ברש"י שביאר דלמ"ד משום זיקה איכא חידוש בארבעה טפי מתלתא, והסברא בזה כתב רש"י 'דלא אלימא זיקתו דקמא דמייבם דמצינו למימר ההיא רמיא קמיה ואחותה קמיה אחיו'. [וכן כתב רש"י לעיל יז: ד"ה ה"מ דהטעם דאין זיקה לתרי 'דכיון דלא ידעי קמי מאן מינייהו רמיא לא חשיב למיסר קרובות' הרי שהטעם שאין זיקה לתרי אינו מחמת שלא יכול להיות אישות לשנים דאיתתא לבי תרי לא חזי, ולכך הוי זיקה קלושה שאין בה אישות, אלא משום שמצינו למימר האי רמיא קמיה וכו'].

ובראשנים הק' דגם לטעמא דמשום ביטול מצות יבמין נמי איכא חידוש בארבעה טפי מתלתא, דבתלת איכא ודאי ביטול מצות יבמין ובארבעה איכא חידוש שחישינן לביטול מצות יבמין וכמבואר בקו' הגמ' מיד. ועי' בתוס' שהוסיפו ביארו דאיכא חידוש בתלתא דאף דחדא מניהו לא חזיא לייבום כלל אלא לחליצה, וכי דחי אינו מבטל אלא חליצה אפ"ה אסור. והק' בערל"נ הרי עיקר הדין שאסור לבטל מצוות יבמין פירושו שאסור לבטל מצות חליצה, שהרי מצוות יבום בין כה וכה הוא מבטל, שהרי גם אחרי התקנה אינו מקיים מצות יבום, וע"כ שכל האיסור לבטל מצוות יבמין קאי על החליצה, שהוא מבטל את החליצה מהשניה. ואם עיקר הקפידא הוא שלא יבטל את החליצה, וא"כ מה כתבו התוס' דס"ד דכיון דחדא לא חזיא לייבום ליכא ביטול לגבי חליצה, הרי לחליצה שניהם עולים ובזה איכא איסור לבטל את החליצה. ע"ש.

אך עדין יל"ע הא בעי במתני' למיתני פלוגתא מה הדין בקדם וכנס האם יוציא או יקיים ודין זה שייך למיתני רק בד', אבל בג' מה שייך יקים הרי אחותה זקוקה לו, ולכאו' צ"ל שכיון שכנס אחת שוב אחותה חשובה כערוה ופקע הזיקה מינה ולכך יקים. וצ"ע לדעת הראשנים שס"ל שאפי' נשואין לא מפקעי זיקה.

**סוגיא דחליצה פסולה**

**(מומלץ מאד ללמוד היטב גמ' רש"י עד סוף כז. ולחזור שוב עם התוס')**

1. ויש אריכות דברים גדולה בזה האם כשנעשית ערוה לאחר נפילה צריכה חליצה מדאורייתא. או שפקעה הזיקה. והעירו כאן דבגמ' לקמן עט: דאמרינן במתני' שם דר"ע סובר שסריס אדם חולץ וחולצין לאשתו משום שהיתה לו שעת הכושר, והק' בגמ' הרי ר"ע סובר שחיי"ל כחיי"כ דמו, וכמו שחיי"כ לאו בני חליצה ויבום נינהו כך גם סריס אדם הוא חיי"ל. ותי' שם רבה דמיירי כגון שנפלה לו ולבסוף נפצע, דקודם היתה זקוקה ואח"כ נפצע וצריכה חליצה לזיקתו. וא"ל אביי וניתי איסור פצוע ונידחי עשה דייבום מי לא תנן וכו', דחזינן דאיסור של אחו"א אפי' שהוא לאחר נפילה הוא דוחה מצות יבום. והק' שם הראשנים דאולי ר"ג ס"ל שאין זיקה ולכך כיון שהיא נעשית ערוה לאחר נפילה היא פטורה לגמרי, אבל ר"ע ס"ל דיש זיקה, ולמ"ד יש זיקה גם כשהיא נעשית ערוה לא פקעה הזיקה וכמבואר במתני' דריב"ב שהיא צריכה חליצה. והראשנים שם חילקו דגם למ"ד יש זיקה יש חילוק בין קדושין לנשואין, וקדושין לא מפקעי זיקה. אבל הריטב"א שם לא נחית לזה וכתב דאין לחלק בזה, ע"ש. ומבואר דס"ל דהא דבעיא חליצה היינו מה"ת. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך היה מקום דוקא לומר לאידך גיסא דדוקא את הראשונה הוא צריך להוציא משום שהוא נשא אותה באיסור שהרי אחותה זקוקה, אבל את השניה ייקים שהרי כשהוא כנס אותה כבר פקעה זיקת האחות וכנס בהיתר. [↑](#footnote-ref-3)
3. והעירו לי דאם רש"י ס"ל שכיון שלא נופלות ליבום הרי היא חשובה כערוה א"כ איך יפרש רש"י מתני' לקמן מא. קידש אחיו את אחותה וכו' וקאי למ"ד יש זיקה. ולמה אם קידש אחיו את אחותה אמרינן ליה שימתין, הרי ברגע שקידש את אחותה הרי היא אסורה עליו כערוה של אחו"א, וכיון שאינה עולה מה"ת לייבום הרי צריך להיות שאחותה מותרת לגמרי, ולא גרע מכל חיילו"ע. וצ"ע. וע"כ צ"ל דמה שהיא אסורה אינו מחמת הזיקה שיש עכשיו, דאין ה"נ מחמת הזיקה שיש עכשיו היא מותרת כיון שהיא אסורה עליו, אבל מחמת מה שהיא היתה זקוקה לו קודם שקידש את אחותה לכך היא אסורה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)