מי רגלים
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אלו טריפות / יוצא מן האיסור

בכורות ז. מ"ר של בהמה טהורה

**א. מ"ר של טהורה-**

בגמ' מספק"ל במ"ר של חמור אם אסורים, אבל בסוסים וודאי מותרים.

לל"ק יסוד הספק כיון דעכירי ודמו לחלב אי מגופה מימצצי או מיא עול מיא נפוק ועכירי מכח הבלא דגופיה, אבל דסוסים פשיטא דמיא עול מיא נפוק ושרי [וכתב החזו"א יו"ד יב-ו דוודאי אין כוונת הגמ' לאסור משום תערובת שמגופה אלא שכולו חשיב מגופה ע"י שמתמזגין בגופה ומשפיע הגוף עליהן].

ולל"ב משמע דיסוד הספק הוא גם בסוסים והוא ספק בעיקר סברת מיא עול ומיא נפוק שמא חשיב יוצא גם כה"ג, אלא דבסוסים לא מבע"ל שהרי א"ר לאכילה משא"כ בחמורים כיון דמעלי לירקונא חשיב ראוי לאכילה.

משמע בגמ' דמ"ר דטהורה וודאי מותרים וכ"כ בטושו"ע להלכה, וכתב הב"י מקורו של הטור מהיתר החלב דשרי ואין בו משום אבמה"ח ה"נ במ"ר.

אמנם כ"ז ניחא לדעת פא-יב דטעם המתירים במי חלב משום דאף שאינו בכלל חלב מ"מ גלי לן קרא דכל נוזל היוצא מן הבהמה אין בו איסור אבמה"ח, וה"נ במ"ר [ובחת"ס יו"ד-עג תמה מ"ש מביצת טהורה שבתוס' סד. הצריכו קרא להתיר, וצ"ל דדוקא בנוזל גלי קרא ולא בביצה שנוצרת באופן אחר מחלב ומ"ר].

אבל לפמש"כ הש"ך שם בשם הרא"ש הטעם דמי חלב מותרים משום דבכלל חלב הם, לפי"ז משמע דמ"ר שאינו בכלל חלב אינו בכלל היתר זה, וצ"ע טעם ההיתר.

וביותר תמה בב"י לשיטת הר' אליעזר דמי חלב אסורין שאינו בכלל חלב ואין ההיתר אלא בחלב א"כ ה"נ במ"ר יהיה איסור?

ומסיק בב"י דאה"נ גם בטהורה יש איסור, ונידון הגמ' גבי טמאה הוא אם יחול בו עוד איסור של טמא, ועוד כתב דשאני מ"ר דפירשא הוא ובזה וודאי לא חשיב אבמה"ח.

ובש"ך פא-יג העתיק תי' השני להלכה וכן מוכרח בשו"ע פא-ה שסתם להתיר מ"ר של טהורה ורק לענין מי חלב הביא פלוגתא.

וביראים-פא ז"ל [וכנראה הוא הר' אליעזר הנ"ל שאסר במי חלב[[1]](#footnote-2)]:"כל דבר הבא מן החי כגון שתן או מי חלב מיתסר וכו'", מבואר דס"ל לאסור במי חלב וה"נ במ"ר של טהורה אסר מה"ט כמהלך הראשון של הב"י ולא כש"א.

ובמצוה-סט כתב היראים ז"ל:"ואפי' מ"ר של דבר טהור וכו' ואין לך דבר הבא מן החי ושרי אלא חלב וכו' יש לך לשאול למה הזכירו בבכורות של סוסים וגמלים [כקו' הב"י] וי"ל שיצאו לאחר מיתה קאמר דההוא משתרו כפרה ושור לאחר שחיטתן ואין בהו איסור".

מבואר תי' אחר מד' הב"י דד' הגמ' איירי לאחר שחיטה והותרו בשחיטה, ובתועפות ראם הבי כן מהרוקח-תסד ז"ל:"מ"ר של פרה מותרים לאחר שחיטה ולא של בהמה טמאה", והוא ממש כהיראים.

מבואר בדבריהם חידוש דאף דלהרבה אחרונים איסורו משום יוצא מן החי ניתר בשחיטה, ויל"ע אם כוונתו דאף אחר שחל איסור יוצא ניתר בשחיטה [ועי' מש"כ לענין ביצת טהורה דעת האמר"מ ד-יד דאיסור יוצא לא מישתרי בשחיטה, ועיי"ש מש"כ בזה[[2]](#footnote-3)], או כוונתו דאכתי לא חל איסור יוצא עד שיצא לחוץ וההיא שעתא אינו יוצא מאבמה"ח, וצ"ע.

וביד אברהם פא-ה תי' בפשיטות דקי"ל אין אבמה"ח נוהג בטמאים א"כ דוקא בטמאה מספק"ל היאך הדין במ"ר שלה שהרי אין בו משום אבמה"ח [וס"ל דמשום במה"ח וודאי אין לאסור מ"ר דלא חשיב בשר], אבל בטהורה אדרבה פשיטא שיש בו איסור משום אבמה"ח.

אמנם בפר"ח כבר עמד בתי' זה ועיי"ש מה שדחה דלענין יוצא מאבמה"ח פשיטא דמהני סברת מיא על מיא נפוק ואין בו משום יוצא ורק משום יוצא מן הטמא יש לאסור, עיי"ש, וצ"ב סברתו.

בבעהע"ט הל' שחיטה [הו"ד בתועפות ראם שם] כתב ז"ל: "וליכא למיסרינהו למ"ר משום דבר הבא מן החיה דע"כ לא מיבע"ל אלא במ"ר של חיה אבל מ"ר של אדם ומ"ר של טהורה נמי אפי' לר"י דמיא עול מיא נפוק ול"ד לחלב, וכי היכי דמ"ר הבא מן הטמא טמא דמינא דטמאה ה"נ מן הטהור טהור דמינא דטהורה היא, והחכם שאסר מי חלב ומ"ר טעות הוא בידו".

מבואר גם בדבריו דמי חלב ומ"ר הכל אותו נידון, ועי' בתועפות ראם דמה שהביא מהחכם שאסר כוונתו לבעל יראים שהיה בן דורו.

ומבואר מזה דעת בעהע"ט דפשיטא ליה להתיר מ"ר דטהורה [ומי חלב] כדעת הטור, וכש"כ הב"י להוכיח מהגמ' דלא מבע"ל אלא בחיה.

אמנם התם כתב הטעם משום דמיא עול מיא נפוק ולא כש"כ לעיל משום דילפינן מחלב, אבל צ"ע היאך שייך היתר זה לענין מי חלב.

ובב"י-פא הביא ד' תשובת הרשב"א א-תקעז הביא ד' בעהע"ט דמ"ר של אדם ובהמה **טמאה** מותרים, מבואר דגרס בדברי בעהע"ט בהמה טמאה, וכנראה לפי"ז מתחילה תב בעהע"ט להתיר במ"ר דטהורה, ואח"כ הוסיף דאף בטמאה שרי ופסק כל"ק משום מיא עול מיא נפוק.

**ב. היאך הדין במ"ר של סוסים-**

בטור ושו"ע-פא כתבו לאסור מ"ר של כל בהמה טמאה, עי' בב"י דלל"ב משמע דספק הגמ' הוא בכל מ"ר ולאו דוקא בחמור אלא דנקט חמור משום דאורחא למישתי.

וצ"ע דהא בגמ' אמרו להדיא דבסוסים לא מבע"ל.

בדרישה ופרישה פי' עפי"ד הב"י לקמן דבכל מ"ר יש לחוש שמא מעלי לירקונא אלא שאין שותים אותו, וכוונת הגמ' שאין להסתפק על סוסים בלבד דמה"ת יש בו תועלת ורק לבתר דחזינן בחמורים שיש בו תועלת יש לחוש לכל מ"ר.

ובחזו"א יב-ו פי' דבסוסים לא קמבע"ל שאין בזה נפק"מ דבלא"ה אין שותים אותם משא"כ בחמורים.

**ג. מ"ר של חמור-**

להלכה דעת הרמב"ן לאסור מ"ר של חמור וסוסים, וכ"פ בטושו"ע פא-א.

וכבר תמה ע"ז כו"פ פא-א ובפמ"ג שפ"ד קג-ב דהוי נבילה שא"ר לגר ואיך ייאסר.

בפר"ת תי' דאסור לאכול נבילה שא"ר לגר מדרבנן כש"כ במקו"א ומה"ט אסורים מ"ר של חמור.

ובכו"פ תי' דסוגיית הגמ' בכורות אזלא כר"מ שאין היתר נבילה שא"ר לגר ועפי"ז תי' שיטת הר"מ פ"ד דפסק להתיר במי רגלים ובראב"ד תמה עליו שהוא ספק בגמ', ועיין במ"מ והגר"א מש"כ לתרץ, אבל בכו"פ תי' לפי הנ"ל דלמאי דקי"ל נבילה שא"ר מותרת ה"נ מ"ר שריין[[3]](#footnote-4), ועיין בחזו"א יב-ו מש"כ לשנות הגי' בלשון הר"מ.

אבל בפמ"ג שפ"ד קג-ב תמה על הרמב"ן והשו"ע היאך פסקו לדינא לאסור, ומתחילה רצה לומר כד' הפר"ת שהוא מדרבנן, אבל הביא מהרא"ש בכורות שם שבספק מחמירים בשל תורה, וע"כ ס"ל שהוא איסור דאורייתא, וכתב דצ"ל בדוחק דכיון דשתי לירקונא הוי איסור תורה ולא חשיב א"ר לגר, עיי"ש.

וכנראה נחלקו בזה האחרונים, דדעת הש"ך פא-ב בשם הב"ח שאין איסור במ"ר של חמור לחולה שאי"ב סכנה, והש"ך חולק שיש בו איסור, משמע שהוא איסור תורה דאל"כ הא איסור דרבנן שרי לחולה שאי"ב סכנה כמבואר יו"ד קנה-ג.

מקור לד' הפמ"ג יש להביא מד' הב"י, דהנה בר"מ כתב טעם ההיתר לפי דרכו משום דהוי כפירשא, ומבואר בלשון החזו"א (יב-ו ד"ה והר"מ) יסוד ההיתר של הר"מ משום שא"ר לאכילת אדם, ועיין בב"י שכתב בדעת הרמב"ן דס"ל דכיון דשתי להו לירקונא אין בהם היתר זה והוא ממש ע"ד הפמ"ג הנ"ל [והוסיף לאו דוקא בחמור דחזי לירקונא אסור אלא אף בשאר מ"ר דאימור ראויים לאיזה רפואה].

ומבואר בד' הב"י והפמ"ג חידוש גדול מאוד, דעיקר דין נבילה שא"ר לגר אינו תלוי אם ראוי לאכילה אלא אם רגילות לאוכלן.

או בנו"א דדוקא באוכלין שעיקרם לטעם ושביעה אמרינן שאם א"ר לאכילה שרי, אבל במה שאוכלים אותו לצורך רפואה כל שהוא מרפא חשיב ראוי לגר שהרי הוא ראוי למטרה שלשמה אוכלים אותו אף שאינו טעים, וכ"ז חידוש גדול[[4]](#footnote-5).

ויל"ע דלפי"ז כל התרופות יהיה בהם איסור ולא יהיה בהם היתר של נבילה שא"ר לגר, ואולי יש לחלק בין דבר שמטבעו הוא מרפא לדבר אחר שיוצר מכמה רכיבים שכ"א מצ"ע אינו מרפא, ולא עיינתי, ולפי"ז מזון מלכות אף אם נימא שא"ר לאכילה [עי' במנח"ש] מ"מ יהיה בו איסור לדעת הפמ"ג.

בפשוטו ד' הפמ"ג מבוארים בגמ' דאתא עלה משום דחזי לירקונא.

אבל בחזו"א יו"ד יב-ו כתב עפ"י דרכו בד' הטור דמשמע שכל מ"ר של טמאה אסורים, ומפרש דמ"ש בגמ' דבמ"ר דסוסים ליכא ספק דהא לא שתו לה אינשי אין הכוונה דמה"ט חשיב שא"ר לגר ומותר, אלא שאין בזה נפק"מ דבלא"ה לא שתו אינשי משא"כ במ"ר דחמור שתו לירקונא.

לפי"ז אין שום מקור מהגמ' לד' הפמ"ג דירקונא גורם שאין בו חסרון שא"ר לגר.

והטעם שבאמת אין חסרון נבילה שא"ר לגר בסוסים ובכל הנך כתב החזו"א משום שאין הטעם של מי רגלים פגום רק שמאוס לשתותם ובכה"ג אין היתר נבילה שא"ר לגר כלל [וע"ע בחזו"א מכשירין ד-ט], אבל דבריו מחודשים טובא וגם בדעת הטור הדרישה חלק עליו[[5]](#footnote-6).

אבל דבריו צ"ע מגמ' סח: גבי עכבר שהוא מאוס לאכילה וחידוש הוא לאוסרו, ואף שבפשוטו אינו פגום רק מאוס וכמו שחילקו שם בין עכברא דדברא למתא, וכש"כ במקו"א, מ"מ חידוש הוא, ומבואר דבכלל נבילה שא"ר לגר שא"א לאוסרו הוא גם בדבר המאוס ואינו פגום בטעמו, וע"ע במרומי שדה ע"ז שם.

[ואף דבמקו"א (בדין נטל"פ ועכברא) כתבנו שיש מקום לדון שאין כוונת הגמ' משום נבילה שא"ר לגר אלא דחידוש הוא דלא מצאנו איסור בכה"ג שהוא מאוס לאכילה, אבל מ"מ שמענו מזה שחידוש הוא וא"כ אין לאסור מי רגלים ג"כ][[6]](#footnote-7).

**ד. מ"ר של אדם-**

בב"י בשם בעהע"ט שהבאנו לעיל מבואר דמ"ר של אדם מותרים, וכ"כ בד"מ בשם המרדכי בשבת דאף חולה שאין בו סכנה ועפי"ז כתב הד"מ שבדיעבד אם השתיק תינוק לקדירה שרי.

וצ"ב דהמרדכי התיר רק לחולה שאי"ב סכנה, וכה"ק בפמ"ג שפ"ד פא-ב, ויתכן כוונת המרדכי דמ"מ אסור משום בל תשקצו לכך לא התיר אלא לחולה[[7]](#footnote-8) וכש"כ הש"ך ופר"ח פא-ג לכך אם נפל לתבשיל מותר [ולפי"ז אף לחולה במיחוש בעלמא ג"כ שרי וכ"כ בפר"ח], אמנם בש"ך משמע שלא פי' כן דעת המרדכי עצמו.

ויל"ע בטעם ההיתר של מ"ר דאדם, והרי דעת כמה ראשונים דבשר אדם אסור באכילה, ובפשוטו הוא כמו חלב של אשה שהתירה תורה כש"כ לעיל גבי בהמה טהורה דילפינן מחלב, כ"כ פר"ח פא-ג בתחילת דבריו.

ויתכן דהכא אף לדעת היראים הכא שרי, ובהקדם שיטת הר"מ פ"ב מאכ"א ה"ג דבשר אדם אסור בעשה, והק' עליו הרמב"ן והראב"ד א"כ דמו ג"כ ייאסר משום יוצא?

וכתב המ"מ שאין איסור יוצא אלא ביוצא מאיסור שיש בו מלקות אבל בשר אדם אין בו אלא עשה.

ויסוד זה מבואר בלשון הר"מ פ"ג ה"א:"כל מאכל היוצא ממינין האסורין שלוקין על אכילתן אסור באכילה".

וכבר כתב בפר"ח פא-ג לבאר בזה טעם ההיתר במ"ר של אדם אף שבשרו אסור וכ"כ בבאה"ט רסי' פא.

יל"ע בשתה אדם מים אסורים היאך הדין במ"ר שלו, עי' בחזו"א יב-ו ד"ה יש דלמאן דמתיר במ"ר משום מיא עול מיא נפוק לכאו' הכא יהיה לחומרא.

**ה. זיעה של בהמה-**

יש ויטמינים המופקים מזיעת כבשים, ויל"ע אי שרי באכילה, ועי' חשב האפוד א-י.

ולכאו' לדעת המתירים מי חלב וודאי שרי לפמש"כ הש"ך שנתחדש שאין בנוזל משום יוצא ה"נ יש להתיר בזה [אבל לפי"ד הרא"ש שהביא הש"ך שאני מי חלב שהם בכלל חלב אין הכרח לזה].

ולדעת האוסרים יל"ד אם להתיר גם בזה כמו מ"ר של טהורה משום פירשא בעלמא דהכי קי"ל כש"כ הפוסקים דלעיל א"כ ה"נ בזיעה, ולדעת היראים וודאי אסור אבל לא קי"ל כוותיה].

ועי' בפר"ת פא-י שכתב דזיעת בהמה טהורה נפש היפה גומעתה, הו"ד בכה"ח פא-מא ודרכ"ת פא-סח.

ואמנם בפר"ת כתב דזה אזיל לפי"ד בסק"ט, ושם כתב לתלות היתר מי החלב בפלוגתא דלמ"ד אבריה דם נעכר חלב לא הוצרכה הגמ' לומר דחלב הוא אבמה"ח כלל, אבל בלא"ה דבריו תמוהים שם שהרי קי"ל יו"ד קפד-ז דאבריה מתפרקין ומ"מ התירו מי חלב [ועי' בביאורים לחי' הרשב"א נדה סי' א' מה שהאריך בזה מכ"ד].

וע"כ מבואר בזה דד' הש"ך בהיתר מי חלב שייך גם למ"ד דאבריה מתפרקין א"כ ה"נ לענין זיעה.

1. בחי' הגהות-פא כתב בשם כנה"ג דהר' אליעזר היינו ר"א ממיץ בעל היראים או ר"א מוינה, ולהאמור כנראה הוא בעל היראים. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכעין ד' הגרי"ז דל"מ הפרשה ליוצא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובמקו"א נתבאר פלוגתת האחרונים בדעת הר"מ וי"א דפסק כר"מ דאין היתר נבילה שא"ר לגר. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויל"ד לפי"ז לדעת הפמ"ג אם יועיל בו ביטול ברוב, ובפשוטו שפיר יהני שהרי הוא נטל"פ וכן מבואר בפמ"ג ומדמי לה לשרצים המאוסים, והו"ד בהג' רעק"א רסי' פא.

   אבל יל"ע בזה שהרי עיקר ההיתר של נטל"פ שאינו חפץ בו בתערובת וההפסד גדול על התועלת, אבל הכא הוא חפץ בו משום רפואה, וצ"ע.

   אלא דמ"מ י"ל עפ"י מש"כ במקו"א בשם היד יהודה בדעת הר"ן דשרצים המאוסים שאסרה תורה לא אסרה אלא את הבעין שלהם אבל הטעם אינו בכלל האיסור וכל כה"ג הרי הוא בטל ברוב ואין בו דין טעמו וממשו, וה"נ לענין תרופה כיון שאין בטעם שום איסור שהרי אין הטעם מועיל לרפואה ממילא אין בו דין טעמו וממשו, ויתכן שזה כוונת הפמ"ג לדמות לשרצים, ועדיין יש להתיישב בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם לפי"ד החזו"א יש מקום לפרש גם מש"כ שא"ר ופמ"ג ודרישה דכל הספק מכח דמעלי לירקונא, די"ל דאף אינהו מודו דמ"ר ראויין לאכילה הן, אלא שבנ"א קצים בזה, אלא דס"ל דאף בזה חשיב נבילה שא"ר לגר דסו"ס אין בנ"א שותים אותו, אבל מ"ר דחמור ששותים אותו לירקונא אין בו שום חסרון, אבל במה שא"ר לגר מחמת טעמו ל"מ מה ששותים אותו לירקונא, אבל הוא דחוק בעיני בסברא. [↑](#footnote-ref-6)
6. בפר"ת שם כתב לתרץ עוד בעיקר הקו' דכיון שהמ"ר יצאו מדבר הראוי לאכילה אסורים אף שהם עצמם א"ר לאכילה, אבל אם אחר שיצא נסרח אין בו איסור, ולא נתבררה לי סברתו כה"צ. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועי' בפמ"ג באר דכל לרפואה אין בו חפצא של בל תשקצו כלל ולאו מתורת היתר הוא. [↑](#footnote-ref-8)