אורח חיים רב - פתיחה לטרימא
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ניגש כעת ללמוד בס"ד סוגיות טרימא – זיעה – מי שלקות [סימן ר"ב סעיפים ז'-י"א].**

**הנושא הראשון הוא "טרימא"**

גמ' ברכות ל"ח. "טרימא מהו" וכו'. רש"י ד"ה "טרימא מהו". רא"ה ד"ה "מאי טעמא"[[1]](#footnote-1). רמב"ם פ"ח ה"ד[[2]](#footnote-2).

טור ר"ב סעיפים ז, ח: "תמרים שכתשן" וכו'. **ב"י ד"ה תמרים** העמיד את המחלוקת בין רש"י לבין הרמב"ם במרוסק לגמרי. **שו"ע ר"ב ס"ז** פסק כהרמב"ם.

תרומת הדשן סימן כ"ט[[3]](#footnote-3). ב"י סוף סימן ר"ד ד"ה "בתרומת הדשן".

**רמ"א ר"ב ס"ז** הביא שתי דעות בעניין ה"לעטוורן" והכריע דלכתחילה "שהכל".  **ט"ז סק"ד** פליג על תרוה"ד. **מ"א סקי"ח** דווקא בנימוחו פסק כן הרמ"א. **מחצה"ש שם.**  **ביאוה"ל ד"ה "תמרים"** הכריע להלכה כחילוק המ"א.

**ברכה אחרונה על טרימא משבעת המינים:** מ"ב סקמ"ב ושעה"צ מ"ט.

**בירך בפה"ע על מרוסק לגמרי, האם יצא בדיעבד אליבא דרש"י:** מלשון הרמ"א משמע שלא. (ומבואר שאינו דומה לפירות שמתקלקלים בבישול, וכנראה שחלוק במהות החסרון, ויש לפלפל.)

**דעות פוסקי זמננו על מאכלים שונים בזמננו:** עי' אריכות ב"דרשו".

[**האם השוואת הגמ' בין הלכות תרומה להלכות ברכות היא מוחלטת:** נהר שלום כאן סק"י. דרך אמונה פי"א מהלכות תרומות ביאוה"ל ד"ה "תמרים".]

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות ל"טרימא" – סימן ר"ב סעיף ז'**

**א, ביאור הכרעת המ"א והמ"ב לחלק בין "טרימא" דהרמב"ם ל"פאדוילא" דהתרוה"ד**

נתבאר לכאורה שישנם שלושה מצבים. א', "טרימא" לפירש"י אשר אינו מרוסק לגמרי, והכוונה לכאורה שאין כאן עיסה אחידה אלא גושים וחתיכות מהפרי. ב', "טרימא" לרמב"ם אשר הריסוק הוא מושלם ונוצרה "עיסה" כלשון הרמב"ם. ג, השלב השלישי הוא שלב שמעבר לריסוק גמור. וכאן צריך לדקדק בלשונות הפוסקים מהו שלב זה. לשון התרוה"ד היא ש"נימוקו" – ומשמע שעצם מה שלא רק התמעך אלא 'נימוח', הוא ההבדל. אמנם לשון המ"ב היא "שאין ניכר כלל צורת הפרי", ויש לעיין האם הנקודה היא שא"א לזהות מה הוא הפרי שנמצא כאן. או הכוונה שאין זה מעיכה גרידא אשר משאירה את הפרי כפי שהיה בתחילה (רק בצורה מעוכה), אלא ריסוק גמור משנה את ממשות הפרי ונעשה נימוח ונוזלי קצת – ואזי כבר נחשב שאין כאן את הפרי המקורי, אף שעדיין ניתן לזהותו היטב. והנה הצד ללכת אחר הזיהוי, אף שאפשר להבינו מסברא, אבל ודאי הלכה חדשה היא שהיה לגמ' להשמיע במפורש, ועל כן היה נראה יותר לכאורה שההשתנות הגמורה היא הנקודה. וודאי שכן נראה מדברי הרא"ה – אשר שייכו המ"ב לשיטה זו שריסוק גמור מפקיע את הברכה, ומבואר בדברי הרא"ה שדייק כן מדברי הגמ' ש"במלתייהו קיימי כדמעיקרא" – ופשיטא ליה שכאשר "התרסקו לגמרי" כבר אין זה נחשב ש"במילתייהו קיימי", ולכאורה נראה שהנושא הוא השינוי ולא הלכה חדשה של חוסר זיהוי.

אולם עי' בספר "וזאת הברכה" שדן בזה לגבי פירה העשוי מאבקה, והכריע בשם פוסקי זמננו שהכל הולך אחר הזיהוי, ועל כן ברכתו היא אדמה.

**ב, משמעות הרמ"א שפאדוילא אף בדיעבד אינו נפטר בפה"א**

כתב הרמ"א שאם בירך בדיעבד על פאדוילא בפה"א יצא, כיון שנראה שכן עיקר. ונראה מדבריו שלפי התרוה"ד אף בדיעבד לא יצא ידי חובה [וכן נראה לכאורה מנידון המ"ב לגבי ברכה אחרונה במקרה שהרסק היה משבעת המינים, ומשמע שלצד שברכת הפאדוילא שהכל, אף בדיעבד לא יצא במעין שלוש]. ויש בזה חידוש דאין זה דומה לדין השלקות שטובים חיים ולהיפך, אשר שם – אף שלכתחילה ברכתם שהכל, בדיעבד יוצאים אף בברכת בפה"א, וכמבואר במ"ב בסימן ר"ו. ומסתבר שהנפ"מ בדברי רמ"א אלו אינה רק לשיטת התרוה"ד, אלא להבנת כל הנידון שהעמידה הגמ' על נושא ה"טרימא", אשר לכאורה להבנת הרמ"א לא היה כאן רק נושא של לכתחילה, אלא היה צד שהמיעוך הוא סיבה שיאבד לגמרי את הברכה (ונפ"מ לאותם מקרים אשר יודו כ"ע שאבדו את הברכה, וכדלהלן לגבי קמח קטניות). ומבואר בזה שנידון ה"טרימא" אינו שייך כלל לנידון ה"שלקות" המתגרעים בבישול, אשר שם הנושא הוא שאין זה מצב **חשיבות** הפרי. ואילו לגבי טרימא הנושא שאין כאן כלל את **ממשות** הפרי. [ואפ"ה מבואר במ"ב שדברים שדרכם להאכל מרוסקים לגמרי, נשארת ברכתם בפה"א, וצריך להבין לפי הנ"ל.]

אמנם הגרשז"א (מובא ב"דרשו") דחק בלשון הרמ"א וס"ל שודאי שבדיעבד יוצאים ידי חובה לכ"ע, גם בברכת בפה"א. וחידש לאידך גיסא, שכשאוכל פאדווילא וכדו', עדיף לקחת פרי גמור ולברך עליו בפה"ע, וממילא ייפטר אף הפאדוילא. ומבואר בדבריו שלא רק שבדיעבד הברכה מועילה, אלא שאף לכתחילה הוא שיפטר הרסק בברכת בפה"א, וכל הבעיה היא לייחד את ברכת בפה"א על הרסק הנ"ל, וממילא עד כמה שיש לו פרי גמור לברך עליו, שפיר דמי. [ודימו זאת הלומדים לדין ברכה אחרונה של יין ותמרים, אשר לכתחילה אין לברך עליהם ברכת המזון אלא רק מעין שלוש. אבל עד כמה שממילא מברך ברכת המזון על הלחם, הרי הוא לכתחילה – לחלק מהראשונים – שאף היין יפטר בברכה זו.]

ונפ"מ נוספת בנושא הנ"ל – האם בדיעבד נפטר הפאדוילא בברכת בפה"א – היא, האם יחששו הספרדים לדעת הרמ"א מדין סב"ל נגד מרן, ונחלקו בזה הפוסקים, אשר הגרב"צ חשש לסב"ל, ואילו הגרע"י טען שבכל מקרה אין כאן ברכה לבטלה, ועל כן יש לפסוק כמרן.

**ג, קמח קטניות**

בדעת המחבר לא הוזכר כאן שישנו מצב בו מודה לרמ"א שמחמת השינוי תשתנה הברכה. אמנם לגבי קטניות שהתמעכו לגמרי פסק הרמ"א בשם הב"י בסימן ר"ח סעיף ח' שברכתו שהכל, ומבואר שם (ראה מ"ב סקל"ח ושעה"צ מ"ב) שהיינו משום שהשתנתה צורתו לגמרי. וראה עוד מה שכתב שם בשעה"צ מ"ג, לפי סברות אלו, לגבי דיעבד.

בעזרת השם יתברך

**פתיחה ל"זעה"**

ברכות ל"ח. "אמר מר בר אשי" – "ור' יהושע פוטר".

**הספק הגדול – האם זו סברא, כמשמעות הגמ', או דין הנלמד מפסוק, כמבואר לגבי תרומה, אשר משם הביאה הגמ' ראיה.**

ובאמת שרשי דין זה נוגעים בסוגיא החמורה של 'יוצא', אשר לא נוכל להקיף את כולה. ונשתדל בס"ד לראות את הנוגע לדידן.

**חולין ק"כ:** "והא דתנן אין סופגין" – עד הנקודותיים בעמוד הבא.

**פסחים כ"ד:** "אתמר נמי אמר רב אחא" – "זיעה בעלמא הוא".

תוס' שם ד"ה "אלא הכא משום דזעה בעלמא הוא".

רמב"ן חולין ק"כ: בתוך ד"ה "הטבל והחדש": "ואיכא למירמא אשמעתין מדגרסינן בפסחים" – "ואוקימנה כר' יהושע".

רשב"א ברכות ל"ח. ד"ה "דבש של תמרים".

והעולה מן הדברים:

הרמב"ן והרשב"א הלכו שניהם יחדיו, אשר מקור הדין יוצא מהפסוקים המחלקים בין זיתים וענבים לבין שאר פירות. והבננו מהפסוקים שהסברא היא לדון את היוצא משאר הפירות כזעה בעלמא, **וממילא**  נפ"מ גם לברכה.

אמנם נראית מחלוקת בין הרמב"ן לרשב"א מהי באמת הסברא לחלק בין זיתים וענבים לשאר פירות.

דהרשב"א כתב דהכל תלוי ברגילות. והיינו שכל שרגילים להשתמש במי הפירות, בצורה מסויימת, בין אם על ידי סחיטה, ובין אם על ידי בישולם – הרי זה נותן חשיבות לאותה צורה, ומקבלים המים דין הפירות בעצמם. (ובמי שלקות הוא חידוש, כיצד מועילה הרגילות לתת להם דין הפרי בעצמו, אבל במים היוצאים מהפרי, לכאורה הסברא מובנת.)

אמנם הרמב"ן לא הזכיר את עניין הרגילות, וייתכן שהחילוק הוא בעצם.

אמנם בתוס' מבואר שהסברא של זיעה בעלמא היא סברא פשוטה ללא פסוק. ולולי פסוק הו"א שאף היוצא מזיתים וענבים הוא זיעה בעלמא. וקצת נראה מתוס' שגם לאחר שחידש הפסוק כלפי זיתים וענבים, אין גדר החידוש שהיחס בין היין לענבים אינו יחס של זיעה בעלמא, אלא שהדינים שהחילה התורה על הענבים, החילה גם על היוצא מהם.

והנפ"מ תהיה, דלפי הבנת הרמב"ן והרשב"א, הסיבה לומר שהיין אינו זיעה בעלמא ביאר הרשב"א שהכל תלוי ברגילות, ולפי"ז הפשטות היא שכאשר תהיה רגילות על פירות נוספים לסוחטם, יהיה דינם כדין זיתים וענבים. ואילו לפי התוס' הוא דין מסויים בזיתים וענבים אשר חידשה התורה שיחול דין הפירות גם על הזיעה היוצאת מהם, ופחות מסתבר שיהיה תלוי ברגילות שבכל דור ודור.

[ועל כן התקשה הרא"ש מאי שנא מי שלקות מסחיטת פירות, ומיאן בתירוץ ברשב"א שתלוי ברגילות. כיון שסברת 'זיעה' היא סברא בעצם ולא אמורה להשתנות לפי הרגילות.]

בעזרת השם יתברך

זיעה - התחלה

**"זיעה בעלמא", או לימוד מהפסוק – דברי הראשונים**

הקשו הראשונים סתירה. מחד בגמ' בברכות ל"ח. מבואר שהסיבה שמי פירות אין חייבים עליהם משום תרומה הוא משום זיעה בעלמא, וכן הוא הלשון לגבי ערלה בגמ' פסחים כ"ד: ומאידך בסוגיא בחולין מבואר שנלמד מהפסוקים.

ונראה שיש בזה חילוק בין דברי

1. וז"ל:  **מאי טעמא במלתייהו קיימי כדמעיקרא.** פי' ושמעינן מינה דטעמא משום דבמלתייהו קיימי כדמעיקרא. הא נתרסקו לגמרי עד שעברה צורתן לא, ואין מברכין עליהן אלא שהכל ולבסוף ולא כלום. וזו בנין אב למשקין היוצאין מן הפירות חוץ מן הזיתים וענבים שאין דינן כמותן ואין מברכין עליהן אלא שהכל, וזה מבואר. [↑](#footnote-ref-1)
2. אבל תמרים שמיעכן בידו והוציא גרעינין שלהן ועשיין כמו עיסה מברך עליהן בתחלה בורא פרי העץ ולבסוף ברכה אחת מעין שלוש. [↑](#footnote-ref-2)
3. **שאלה**: לטווירגא שעושין מגודגדניות שקורין ווייכשילן שמבשלין אותן עד שהם נימוחין לגמרי ... יש לברך עליהם שהנ"ב או בפה"ע. **תשובה**: ... אי דייקינן בפירש"י בההיא דטרימא מאי מברכינן עליו, ופירש"י שם כל דבר הכתוש מעט ואינו מרוסק היינו טרימא, ופשיט התם מהא דתמרים של תרומה מותר לעשותן טרימא, אלמא בכה"ג במילתייהו קיימי התמרים ומברכין בפה"ע. ... משמע דאי הוה מרוסקין הרבה מברכינן עלייהו שהנ"ב, משום דלא במילתייהו קיימא, וא"כ כ"ש לטווירגא של וויכשלין שהן נימוקין לגמרי וגם מעורבים בשמים ודבש דנפקי ממילתייהו... [↑](#footnote-ref-3)