צדקה יא רנא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / צדקה

**שיעורי הלכה**

**שיעור יא'**

**הדינים הנידונים**

**נתינת צדקה לעבריין**

* מומר להכעיס, לתיאבון, ומי שלא איכפ"ל בין איסור להיתר.
* ספק מומר.
* תינוקות שנשבו.
* ליתן אוכל למי שאינו מברך.

*יורה דעה*

*סי' רנא א-ב*

**צדקה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף א] **מי שהוא עבריין במזיד על אחת מכל מצות האמורות בתורה ולא עשה תשובה, אינו חייב להחיותו ולא להלוותו.** הגה: ומפרנסים עניי עובדי כוכבים עם עניי ישראל, מפני דרכי שלום.

[סעיף ב] **מי שהוא עבריין להכעיס, אפילו למצוה אחת, כגון שאוכל נבילה היכא דשכיח בשר כשרה, אסור לפדותו אם נשבה.** הגה: אבל עבריין לתיאבון, אין איסור בדבר אם רוצים לפדותו, אבל אין מחויבים בכך.

## סתירת הטור אם מותר ליתן צדקה למומר

וז"ל הטור 'כתב ה"ר אליעזר עני מישראל העובר על אחת מכל המצות אינו בכלל וחי אחיך עמך, ואין חייבין ליתן לו צדקה עד שידעו ששב בתשובה, וכן אם הוא מומר אפילו לתיאבון'. ודייק הבית יוסף שכיון שכתב בסוף אפילו אם הוא מומר לתיאבון, משמע שבתחילה דיבר במי שהוא מומר להכעיס, וקשה אם כן למה כתב הטור שאין חייבים להחיותו, והרי יש איסור להחיותו כמו שכתב הטור להלן סי' רנב שאסור לפדותו.

## ומצאנו כמה דרכים ליישב קושיא זו:

**א.** הפרישה כתב ליישב שמה שכתב הטור שאין חייבים להחיותו מיירי במי שעבר עבירה פעם אחת להכעיס, ואינו נחשב מומר בפעם אחת, ולכך אין איסור להחיותו, ומ"מ אין צריך ליתן לו צדקה כל זמן שלא עשה תשובה. ומומר לתיאבון שאין חייבים להחיותו, ביאר דמיירי במי ששנה באיוולתו שאז אין חייבים להחיותו, אבל אין איסור בדבר כיון שהוא לתיאבון, מיהו אם רק פעם אחת עשה עבירה לתיאבון אז חייבים להחיותו ולכך כתב הטור דוקא 'מומר לתיאבון'. והט"ז (סק"א) הקשה על הפרישה דמוכח מכמה מקומות שכל שעשה עבירה להכעיס אפילו בפעם אחת שוב אסור להחיותו עד שיעשה תשובה. וכן כתב הש"ך (ס"ק ג) שאין נראה לחלק בין מי שרגיל לעבור עבירה למי שעשה פעם אחת.

**ב.** והב"ח כתב לחלק בין לפדות לבין ליתן לו צדקה, שכל האיסור שנתבאר בטור להלן סי' רנב היינו שאסור לפדותו, אבל לפרנסו אין איסור, כדין גוים שמפרנסים אותם מפני דרכי שלום. והט"ז והש"ך (שם) דחו דבריו שאין סברא לחלק בין פדיה למזונות.

**ג.** והט"ז (שם) כתב ליישב דמיירי במומר להכעיס שעשה עבירה כמה פעמים, אלא שרואין ממנו שמתחרט והולך לעשות תשובה, דאז ודאי אין איסור להצילו, מכל מקום אין חיוב עדיין עד שיהיה ידוע לנו שעשה תשובה וקיבל דינו. ולכאורה מבואר בט"ז שכל שיש ספק אם הוא עובר עבירה אין חיוב ליתן לו [ועי' להלן בזה].

**ד.** והש"ך (שם) כתב דהטור מיירי במי שאינו מומר לא לתיאבון ולא להכעיס, אלא שאינו חושש בדבר בין אוכל היתר לאוכל איסור, ובזה אין איסור להחיותו, אבל אין חיוב ליתן לו צדקה כיון שהוא עובר עבירות. וכן מדוייק בטור שכתב סתם שעובר אחת מכל המצוות ולא כתב שהוא מומר, ורק מי שרץ אחר האיסור דוקא זה חשיב מומר שאסור להחיותו.

והעולה לדינא לכל הני פוסקים, שמומר להכעיס אסור להחיותו [מלבד לדעת הב"ח שמותר ליתן צדקה אף למומר להכעיס שחילק בין פדיון למזונות], ולדעת הש"ך והט"ז אפילו בפעם אחת דינו כן, ומומר לתיאבון מותר להחיותו רק שאין חיוב, והש"ך הוסיף שגם מי שלא איכפ"ל אם עושה איסור או היתר דינו שווה, שאין איסור להחיותו אבל אין חיוב להחיותו.

## דעת האחרונים שאם אינו מומר להכעיס יש 'חיוב' להאכילו

אבל הגר"א (סק"א) חולק על הטור והשו"ע וסובר שמומר לתיאבון יש חיוב להחיותו, וכדעת התוספות בעבודה זרה (כו: ד"ה אני), וכן דעת הבכור שור (הובא בפת"ש סק"א) עפ"י הגמרא בע"ז (שם), שמשמע שיש חיוב להחיות מומר לתיאבון. וכן פסק באהבת חסד (ח"א פ"ג) כדעת הגר"א והבכור שור, ועיין עוד ברע"א ששלח לעיין בדברי החוו"ד סי' קנט, שגם הוא דעתו להלכה שמומר לתיאבון אסור להלוותו בריבית כיון שיש מצווה להחיותו, וכדעת התוספות.

וכמו כן במי שאינו מומר להכעיס ולא לתיאבון, רק שלא איכפ"ל בין איסור ובין היתר, עי' בביאור הלכה סי' לט שפסק שאינו בכלל מומר, וכן דעת החזו"א (יו"ד סי' ב) שמי שלא איכפ"ל בין איסור להיתר לא חשיב מין אלא מומר, ויש לו דין ישראל לכל דבר וחייבים גם לפרנסו.

## אפיקורוס ומחלל שבת אין להחיותו

מיהו באהבת חסד (שם) כתב שכל מה שמחוייבים להחיותו היינו דוקא אם מאמין בי"ג עיקרים של הרמב"ם, שאל"כ הרי הוא אפיקורוס, וכמו כן מי שמחלל שבת בפרהסיא ג"כ אין חיוב להחיותו, שהרי המחלל שבת בפרהסיא הוא כמומר לכל התורה כולה, ודינו כעכו"ם לכל דבר [ודעת הבכור שור דה"ה המחלל יוה"כ כיון דחמיר ביותר, אבל היד יהודה (סי' ב סק"י) חולק עליו דאין מקור לזה, ודוקא מי שמחלל שבת הוא ככופר בבריאת העולם לכך הוי ככופר בכל התורה כולה, אבל יו"כ אף שהוא חמיר מ"מ אינו נעשה ככופר בכל התורה כולה].

## ספק מומר

והנה הפתחי תשובה (סק"א) הביא מהבכור שור שאף בספק אם הוא לתיאבון או להכעיס מחוייבים להחיותו, אמנם כבר נתבאר שמהט"ז נראה מוכח לא כן, שהרי כתב הט"ז שמי שהוא מומר שרואים שהוא מתחרט והולך לעשות תשובה, עדיין אין חיוב להחיותו, ומבואר שמספק אין מחוייבים להחיותו. ואפשר לחלק שאדם שהוא מוחזק בכשרות ועכשיו יש ספק עליו אם נעשה מומר, בזה אזלינן אחר חזקתו שהיה כשר, ומחוייבים להחיותו. אבל אם כבר נעשה מומר, רק יש ספק אם עשה תשובה, אין חייבים להחיותו כיון שעדיין הוא בחזקתו להיות מומר.

## תינוקות שנשבו

ואחר כל זה יש לדון בתינוקות שנשבו [ונוגע לכל החילונים בזמנינו אם הם בכלל תינוקות שנשבו], דהנה הרמב"ם (ממרים פ"ג ה"ג) כתב ז"ל 'אבל בני התועים ובני בניהם שהדיחו אותם אבותם ונולדו במינות וגידלו אותן עליו, הרי הן כתינוק שנשבה לבין הגויים וגדלוהו הגויים על דתם שהוא כאנוס, ואף על פי ששמע אח"כ שהוא יהודי וראה היהודים ודתם, הרי הוא כאנוס שהרי גידלוהו על טעותם, כך אלו האוחזים בדרכי אבותיהם שתעו, לפיכך ראוי להחזירן בתשובה ולמשוך אותם בדרכי שלום עד שיחזרו לאיתן התורה, ולא ימהר אדם להרגן, עכ"ל. ועי' במל"מ (פ"ה ממלוה ולוה ה"ב) שדייק לשונו של הרמב"ם שכתב שלא ימהר אדם להרגן, שמן הדין אין איסור להרגן, אלא שיש לנסות ולהחזירן לאיתן התורה, אולם אם אינם רוצין לחזור לאיתן התורה באמת חוזר הדין שמותר להרגן.

והמשנ"ב (סי' שפה סק"א) כתב על הצדוקים שאף שמנהג אבותם בידיהם אינם כישראל ואינם יכולים לבטל רשות, ועיי"ש בשער הציון (סק"ב) שהאריך, אבל החזו"א (יו"ד סי' א סק"ו) חולק עליו, שכיון שמבואר ברמב"ם שבני הצדוקים הם כאנוסים, ממילא אינם כעכו"ם ויכולים לבטל רשות. וכתב החזו"א (שם) ז"ל 'ומה שנחלקו האחרונים ז"ל בצדוקים בדורות האחרונים אי חשיבי כאנוסים, היינו בהכרעת שיעור הידיעה שיודעים ממציאות ישראל, ושאבותיהם פירשו מהם ונותנים כתף סוררת, אי דיינינן להו כשיעור ידיעה למחשב מזיד, או לא ואכתי אנוסים הם, ובאמת צריך לדון על כל איש ואיש בפרט' עכ"ל. ועיי"ש בחזו"א (יו"ד סי' ב ס"ק כח) שהביא מספר אהבת חסד בשם הגר"י מולין ומהר"ם מלובלין, שכל שלא הוכיח אותם, מצוה לאהוב את הרשעים, וכיון שאין אנו יודעים להוכיח את התינוקות שנשבו ממילא הוו כאנוסים ומצוה לאהוב אותם [ועי' בחוט שני (הל' שבת ח"ב פרק מ) שהאריך בזה]. מיהו יש תשובה מהחזו"א לעניין בישול עכו"ם בבית חרושת, דחזינן שם שלא סמך לקולא להחשיב אותם כאנוסים, וא"כ גם לדעתו נראה שאינו אלא ספק, ומצד הספק מחוייבים להצילם ואפילו בשבת.

ובאמת נראה שאין חולק על יסודו של החזו"א, דהא המשנ"ב שכתב שבני הצדוקים אין מבטלים רשות, כתב שכן היא דעת הרמב"ם, ולכאורה הוא תימה דהא הרמב"ם בודאי כתב שהם כאנוסים וכקושיית החזו"א, ועל כרחך צ"ל שסובר המשנ"ב שהוא ספק ולכך יש להחמיר לעניין עירוב, אבל אה"נ מודה המשנ"ב שיש להצילם, שהרי ספק הוא ויש להחמיר להצילם, וגם אסור לשנוא אותם ולספר עליהם לשון הרע ולא לפטור יבימתם.

ולעניין צדקה לדעת הבכור שור נתבאר שבספק יש חיוב להחיותו וממילא גם מפרנסים אותו מהצדקה, וא"כ ה"נ נראה בספק זה אם בני הצדוקים הוו כאנוסים. אמנם לדעת הט"ז כבר נתבאר שמספק אי"צ ליתן לו, ועכ"פ באופן שאין חזקת כשרות, מיהו כל זה הוא לעניין אם יש חיוב להחיותו, אבל מ"מ אפשר ליתן לו.

## אם שרי ליתן אוכל לעני שאינו שומר תו"מ כשיודע שלא יברך

ושאלה מצויה אם בא שכן ורוצה לשתות, אם אפשר ליתן לו אף שאינו מברך ולא נוטל ידים. דהנה בשו"ע (סי' קסט ס"ב) כתב לא יתן לאכול אלא למי שיודע בו שיברך, ויש מקילין אם נותן לעני בתורת צדקה. ובמשנ"ב (שם ס"ק יא) כתב שאם יודע בודאי שלא יברך אסור ליתן לו אף בתורת צדקה, אבל כתב בשם הפרי מגדים שדוקא אם מתוך רשעתו, אבל אם מתוך אונסו שאינו יכול לברך לא נפקע מצות צדקה בשביל זה. ולפי"ז אם נחשיב את בני הצדוקים כתינוקות שנשבו שהם כאונס, א"כ כשאינם מברכים חשיב שפיר אונס, וא"כ יש בזה סניף להתיר ליתן להם לאכול אף שאינם מברכים.