שחוטה לפניך-בהמה לא איתרעאי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

**בהמה לא איתרעאי**

**א. בהמה לא**  איתרעאי, ופרש"י דלאו בגופה ממש נולד הריעותא, וצ"ע מנפק"מ באיזה גוף נולד הריעותא והרי סוף סוף איכא ריעותא ולכאו' אינו אלא העלמת עין מן הריעותא, וצ"ע[[1]](#footnote-2).

**ב. תוס'** הקשו דה"נ נימא במקוה דאדם לא איתרעאי, ותירצו דהתם דחסר לפניך לא נעשה עי"ז פשטות שטבול לפניך משא"כ הכא דנשתמש בסכין בדוקה. ובתרוץ השני כתבו דכלל הוה טעות עיקר הקושיא, ורק מה שעצם ודאי פוגם הוא **עושה** את הודאי טבל ואת השחוטה לפנינו. **אמנם** עי' היטב בדברי **הרשב"א**, שאע"פ שתירץ כעין דבריהם, מ"מ נראה בדבריו דהיה פשוט לו הנ"ל דעצם ה'שחוטה לפנינו' ו'הטבול לפנינו' הם נעשים מחמת הפשטות שנשתמשו בסכין מוחזק ובדוק, וכן במקוה, ואת עיקר תירוצו ממקוה העמיד על הריעותא, דכל מה דאמרן דבהמה לא איתרעאי הוא משום דיש דבר לתלות בו את הפגם, **והיינו** דברש"י כתב דכל שאין הריעותא **בגוף הדבר ממש**, לא אכפ"ל, **אבל** בראשונים בתרוצם מתבאר דבאמת הריעותא דבסכין היא ריעותא ל'פשטות' דיש שחיטה **ואע"פ שאינה בגוף** הבהמה, ורק מה דיש לתלות יותר בעצם הוא הוא הטעם שלא נחשב ריעותא בבהמה, משא"כ במקוה דאלימא לאורועי לטבילה.

**אמנם** צ"ע שלא פירשו הראשונים איך נפרש **לל"ב** דר"ח דתלינן במפרקת, ועי' הערה[[2]](#footnote-3).

**ג. עוד** כתב הרשב"א לתרץ כעין תרוץ האחרון דתוס', אבל נראה בדבריו דעיקר התרוץ הוא מ"ט נחשב בהמה לא איתרעאי (וכנ"ל), דמה שאין הריעותא של הפגם מכריחה שהשחיטה פסולה זהו גופא הסיבה שנחשב שאין ריעותא בבהמה, אבל אי היה מוכרח היה נחשב ריעותא בבהמה. **ואפשר** דזו נמי כוונת תוס' אבל בתוס' יותר היה נראה ללמוד **דכלל לא נחשב לריעותא** והוה כסכין שנאבדה דאין בה ריעותא.

ברשב"א מתבאר דבהמה לא איתרעאי משום שעצם ודאי פוגם או משום דאין הפגם מקלקל השחיטה בהכרח אמנם כל זה משום דהגוף עצמו לא איתרעאי אבל כאשר יהא ריעותא בהגוף עצמו לא אמרינן.

1. **והנה** תוס' בתירוץ האחרון נתקשו בזה דמה מעלה יש בזה שאיתיליד הריעותא בסכין, דבאמת אין חילוק היכן הוא הריעותא, אלא ר"ל דאין הפגם שלפנינו ריעותא לשחיטה דגם אי נפגם יכול להיות שנשחט בהכשר, ולדבריהם יל"פ דגם שחוטה לפניך היינו מחמת דלא נחשב ריעותא וכמו סכין שנאבדה, וא"כ לק"מ דהוא דין בפ"ע דס"ס, ואמנם כתבו הש"ך והפוסקים דאין כוונתם לדין ס"ס, דבכללי ס"ס לא נחשב לס"ס, וי"ל דמ"מ כוונתם לומר דצד האיסור רחוק והוה כחזקה בלא ריעותא, וכ"כ להדיא בשו"ת חמדת שלמה אהע"ז כ"ד י"ג וכמו שפשוט בנאבד הסכין דכיון שלא מצינו ריעותא נחשב שנודע לך בה נשחטה, דאז חזקת הסכין ענינה לומר דאל תסתפק, והוה נודע לך דאין בסכין ריעותא, וחזקת האיסור של הבהמה אינה יכולה לעורר ספק על הסכין, ועוד כיון דהיתה תחת הסכין השחיטה אינה תובעת סתם אל תחדש בי שחיטה, אלא שיהא נודע לך "במה נשחטה", היינו דיהא ברור שהסכין כשר, אמנם זה קצת מחודש לומר דיש כאן חזקה דאל תסתפק אע"פ שחזינן פגום לפניך, ועי' לק' ביאור נוסף בתוס'. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ובתשו'** הגרע"א מהדו"ת סימן ק"ז העיר זאת דלכאו' צ"ל כדברי תוס' דנזהר עד האחרונה, גם בד' הרשב"א, שהרי נקט לעיקר כתירוץ זה כמבואר בד"ה הכא נמי הרי טבל לפניך, ובשלהי שמעתין בד"ה ומיהו אם שיבר עכ"ד. אמנם צ"ע דבד"ה אי הכי תיבעי נמי (בסופו) ובעוד דוכתי לא משמע כן, **ואולי** יש ליישב עיקר ההערה, דס"ל להרשב"א דהעיקר דיש במה לתלות, היינו במפרקת האחרונה, משא"כ במקוה דאין שום דבר לתלות דהיה החסרון עתה, (וכן משמע ברמב"ן דכתב בד"ה ואיכא "הרי מקוה חסר לפניך, במה תולין"), ומש"כ שמפרקת מצוי יותר מעור, היינו במסוים כלפי עור, דבעינן לסלק הריעותא מהעור דודאי התחכך הסכין בעור, ולכך כנגד זה צ"ל דאיכא למפרקת **דמצויה** **יותר** לפגום (אע"פ שאינו ודאי שנגע בה). ויש לישב בעוד אופנים. [↑](#footnote-ref-3)