מ_מ כתמים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ מהדו_ק

כ"ו שבט ע"ו

דף מס' 1

**נ"ז ב'** **שנאמר בבשרה עד שתרגיש בבשרה,** בתורי"ד בסוגיין כתב, דהא דמטהר שמואל בבדקה קרקע עולם וכו', אי"ז משום דאיכא דין בפנ"ע דבעינן הרגשה, אלא הוא משום דס"ל דאף בכה"ג אימור לא בדקה יפה ובקרקע הוה האי דם מעיקרא, ומבו' עוד בדבריו דלא קי"ל בזה כשמואל, - וכ"כ הגר"ז במהדו"ב סימן קפ"ג בדעת הרמב"ם, דעיקר הא דבעינן הרגשה הוא משום דבלא"ה אמרינן דאי"ז מן המקור, כיון דרוב דמים בהרגשה, עיי"ש.

אך בד' רש"י לקמן נ"ח א' ד"ה רב אשי, מבו' דהא דמטהר שמואל הוא משום דאיכא דין בפנ"ע דבעינן הרגשה, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר, וכן האריך להוכיח בתשו' מהר"ם מלובלין סימן ב', ועי' גם בפרד"ר בפתחי נדה י. שהביא כן מד' הראשונים בכ"ד, - וביסוד הך דינא כתב הבית מאיר בשו"ת צלעות הבית שם לדקדק מד' הרמב"ם, דהוא משום שראתה שלא כדרך הנשים שדרכן לראות בהרגשה.[[1]](#footnote-2)

ובתשו' מהר"ח או"ז סו"ס קי"ב הק', דכיון דכיון דדם בלא הרגשה טהור, א"כ מ"ט כל הבודקת ומצאה טמא בעלה בחטאת, וכמה ענינים שאפי' אם אינה מרגשת נעשית נדה ודאית, וכתב בשם רבינו עובדי' שהשיב, שפירוש עד שתרגיש בבשרה, הוא שמצאה דם בבשרה אפי' אינה מרגשת ביציאתו, כגון דם הנמצא בפרוזדור שחייבים עליו ביאת מקדש. אע"פ שלא הרגישה בו ביציאתו מן המקור, עכ"ד, ולכאו' הוא כד' הרי"ד דעיקר דינא דתרגיש בבשרה, הוא משום דבלא"ה שמא אינו מגופה, וע"כ כל שמצאתו בבשרה, לא מטהרינן.

בפירש"י לקמן נ"ח א' ד"ה רב אשי אמר, משמע דעיקר הא דכתמים דרבנן אי"ז מכח דינא דהרגשה, אלא הוא דין בפנ"ע, ושמואל קמ"ל דמלבד זה מדינא אין כתמים טמאים, משום דעד שתרגיש בבשרה,[[2]](#footnote-3) והסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג (ד"ה ולענ"ד, ובהמשך דבריו) כתב בדעתו דלא קי"ל כשמואל בזה, וכ"כ בתשו' הרמ"א סימן צ"ז.

ובביאור עיקר דינא דכתמים דרבנן לדעתו, מבו' בדבריו לעיל נ"ב ב' ד"ה מהו דתימא ונ"ג ב' ד"ה הוא מתקן, דהוא משום דשמא לאו מגופה הוא,[[3]](#footnote-4) וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל ו' א' ד"ה ואינה מונה, ונ"ו ב' ד"ה לא נחשדו, ולקמן ס"ב ב' ד"ה הנח, עיי"ש, וכן נקט בדעתם בסד"ט סימן ק"צ סקצ"ג.[[4]](#footnote-5)

אך הפרד"ר בפתחי נדה י: - יד. האריך, דגם לדעתם עיקר טהרת כתמים הוא משום דינא דהרגשה, ואך דאם הי' ודאי מגופה, היתה טמאה מה"ת, משום דחזקת הדם שבא בהרגשה, עיי"ש, וכתב שם דמכח הספק דבא מעלמא לחודי', ל"ה מטהרינן, אלא בצירוף המיעוט שרואות בלא הרגשה.

בד' הרמב"ן לעיל נ"ו ב' מבו' דכל הא דכתמים דרבנן, הוא רק מכח דינא דהרגשה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן שם, ובסד"ט סימן ק"צ סקצ"ג (סוד"ה נחזור על הראשונות) כתב דבד' הרמב"ן והר"ן בחידושיהם בכ"ד מבו' דכל הא דכתמים דרבנן, הוא משום דינא דהרגשה, וכ"ה בד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ריש ש"ד, ובפסקי ריא"ז בפירקין ה"א דין ט'.

והעירו בזה מסוגיית הגמ' לעיל ג' א' ומד' הרשב"א שם, דלכאו' מבו' דליכא חשש כלל שראתה בלא הרגשה, אלא דראתה בהרגשה, וארגשה ולאו אדעתה או כסבורה הרגשת מ"ר הוא, או דאתא מעלמא, ולפ"ז בע"כ דטהרת כתמים הוא משום הצד דהוא מעלמא, וצ"ע.

עוד ילה"ע מסוגיית הגמ' לקמן ס' א' דאין תולין כתם בכתם, משום דשמא הוא מעלמא, ומבו' דבכל כתמים איכא ספק דמעלמא, אך י"ל דספק זה בפנ"ע ל"מ לטהרה, דעדיין היא אסורה מספק, והא דלא מטהרינן לה משום חזקת טהרה, י"ל דהוא משום דאיתרע חזקתה, (וי"ל עוד, דאי"ז ספק גמור המועיל להתיר).

בעיקר הנידון בזה אם טהרת כתמים הוא גם משום ספק דמעלמא, הנה יסודו הוא בהא דתנן לקמן נ"ח ב', דהא דתולין כתם במכה היכולה להתגלע, הוא משום שלא אמרו חכמים את הדבר להחמיר אלא להקל, שנא' ואשה כי תהי' זבה דם יהי' זובה בבשרה (דם) ולא כתם, - ובד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד טו. משמע דדרשא זו דדם יהי' זובה בבשרה ולא כתם, הוא חד דרשא עם דרשא דעד שתרגיש בבשרה, וכ"ה באו"ז סימן שנ"א, וכ"כ התוי"ט לקמן שם, וכתב דמה"ט היא טהורה, ולא אמרינן דספיקא דאורייתא לחומרא, וכ"כ הבית מאיר בשו"ת צלעות הבית סימן י"ג בשם השב יעקב, והבית מאיר שם תמה ע"ז, - ולפ"ז מבו' דכל עיקר טהרת כתמים הוא מכח דינא דהרגשה.

אך בפסקי רי"ד בסוגיין כתב בתו"ד, דכי יזוב זוב אמר רחמנא, כשתראה האשם דם ודאי טמאה, אבל לספק לא דיבר הכתוב, הילכך היכא דאיכא למיתלי לקולא תלינן לחומרא לא תלינן, וכ"ה בדבריו לקמן נ"ח ב', דזובה ודאי טמאה ולא כתם, לא הזקיקה הכתוב לספק לחוש שמא ראתה אלא היכא דחזיא דם ודאי, ואינו אלא חששא דרבנן, עכ"ל, ומבו' דהא דממעטינן כתם הוא משום דאינו ודאי מגופה, ולא הזקיקה הכתוב לספק לחוש שמא ראתה, וכ"ה גם למש"כ הסד"ט בדעת רש"י ותוס' דס"ל דעיקר הא דכתמים דרבנן הוא משום דשמא אי"ז מגופה, ולכאו' פירשו כן במתניתין דלקמן.

ועי' בסד"ט סימן ק"צ סקצ"ג, ובתשו' צלעות הבית שם, ובבינת אדם סק"ז שנקטו כן, דדינא דדם ולא כתם הוא דין בפנ"ע, דמטהרינן מכח הספק שאינו מגופה,[[5]](#footnote-6) וכתבו לפ"ז דאיכא ב' טעמים בטהרת כתמים מדאורייתא, גם משום דאי"ז ודאי מגופה, וגם משום דליכא הרגשה, וכ"כ הגר"ז בסימן ק"צ סק"א, ועיי"ש שכתבו דהוא דומיא דממזר ודאי ולא ספק, וע"כ מטהרינן אף דהצד דמעלמא אי"ז שקול.

והבית מאיר שם כתב, דמה"ט מטהרינן לה אף כשמצאה כתם אחר הטלת מ"ר או אחר תשמיש, דבכה"ג אין לטהר משום דינא דהרגשה, דאימור הרגשה וכסבורה הרגשת מ"ר או הרגשת שמש, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ומעתה ניחא, - והבינת אדם כתב דמה"ט מטהרינן לה, אף אם אינה יודעת בודאי שלא הרגישה, דבכה"ג יש לנו לומר דארגשה ולאו אדעתה, כיון דרוב דמים בהרגשה.

ועי' גם בחוו"ד סימן קצ"ו סק"ג שכתב דדינא דדם ולא כתם הוא דין בפנ"ע, וכתב דנפ"מ בזה, לפמש"כ שם דאף דם בלא הרגשה סותר בז' נקיים, ומ"מ מטהרינן כתמים אף בז' נקיים, מדינא דדם ולא כתם, אך באבנ"מ בתשו' סימן כ"ג ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קע"ז נחלקו ע"ז, וכתבו דדם בלא הרגשה אינו סותר בז' נקיים.

ועי' עוד בתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ד שכתב דנפ"מ בדינא דדם ולא כתם הוא דמה"ט אף הדם עצמו טהור, דאי משום דינא דהרגשה, אף דהאשה טהורה, מ"מ הדם טמא למ"ד דמקור מקומו טמא, ונת' להלן, וכ"ה גם בתו"ד הסד"ט שם.

ועיקר הך מילתא דדינא דדם ולא כתם ודינא דשמואל ב' דינים הם, מבו' גם בתשו' הרמ"א סימן צ"ז, עיי"ש שכתב דהיכא דאיכא הוכחה דהכתם הוא מגופה ה"ה טמאה מדאורייתא, דלא קי"ל כשמואל דאינה טמאה עד שתרגיש, אך כל דליכא הוכחה דהוא מגופה ה"ה טהורה מדינא דדם ולא כתם, עיי"ש.

בבינת אדם בתחילת דבריו כתב לפרש עוד, דהא דמטהר ר"ע מקרא דדם ולא כתם, הוא רק בכתם שאנו מסופקים אם הוא דם או צבע, אך שמואל איירי כשמצא דם ודאי, ובזה לא מטהרינן אלא משום הרגשה, - ועיקר הך מילתא דיש מקום לחלק בין כתם לבין דם גמור, כ"ה מבו' גם בדרישה סימן ק"צ סקט"ו ובש"ך שם סקל"ט, עיי"ש.

בד' הרמב"ן וש"ר לעיל נ"ו ב' מבו', דמכח דינא דהרגשה אף הדם עצמו טהור, וע"כ כתבו דהא נחשדו כותים על כתמיהם, הוא משום דלא דרשי לקרא דבבשרה עד שתרגיש בבשרה,[[6]](#footnote-7) - אך בד' הר"ן לקמן בסוגיין מבו' דהדם עצמו טמא אף בלא הרגשה, ומה"ט הוא שגזרו על כתם הנמצא ע"ג דבר המקב"ט, וצ"ע.

ועי' נובי"ק יו"ד סימן נ"ב וסימן נ"ה, דכל הא דהדם טהור, הוא למ"ד דמקור מקומו טהור, אך למ"ד דמקור מקומו טמא, טמא הדם עצמו אף בלא הרגשה, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקצ"ג, ד"ה ולענ"ד נראה, וד"ה ועפי"ז יש לישב, והגר"ז בקו"א סימן קפ"ג סק"ב, והחוו"ד בסימן ק"צ סק"ח וקצ"ו סק"ג, והאבנ"מ בתשו' סימן כ"ג, והגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן פ"א, והחת"ס לקמן נ"ח ב' ובתשו' יו"ד סימן קמ"ד, והרש"ש לקמן ס"ב ב', והסד"ט שם (בד"ה ועפי"ז יש לישב ובד"ה ומעתה ניחא) כתב, דמ"מ אין דם כתם טמא אלא מדרבנן, משום הצד דמעלמא, עיי"ש\*.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב כתב דאף למ"ד דמקור מקומו טהור, מ"מ דם בלא הרגשה טמא מדאורייתא, וכ"כ בערוה"ש סימן קפ"ג סמ"ו, וצ"ע.[[7]](#footnote-8)

בחוו"ד סימן ק"צ סק"א כתב, דבד' הרמב"ם בפ"ה מאיסו"ב הי"ז מבו' דכל שהרגישה שנזדעזע גופה הוי הרגשה, ובשו"ע סימן קפ"ח ס"א וסימן ק"צ ס"א מבו' דכל שהרגישה פתיחת פי המקור הוי הרגשה, ועיי"ש שכתב להוכיח דאף אם הרגישה זיבת דבר לח, הויא הרגשה, וכ"כ הנובי"ק יו"ד סימן נ"ה, ועיי"ש שהוכיח כן, וכ"כ הגר"ז בקו"א סימן קפ"ג סק"ב, והבינת אדם סק"ז, וכ"כ הבית מאיר בסימן קפ"ח ס"ד ד"ה תשובת שאלה, ופירש דהוא משום דכל שיודעת מהיציאת הדם בבשרה זהו גופה הרגשה היא.

ובד' הנוב"י שם מבו' דאף אם היא מרגשת בזיבת הדם בבית החיצון ה"ה טמאה, והחוו"ד שם נחלק ע"ז, דכיון דבשעה שנפל מהמקור לפרוזדור לא הרגישה ורחמנא טהרי' להדם שבא בלא הרגשה, מאין יתחיל הטומאה בפרוזדור, - והגר"ז שם כתב דדעת הרמב"ם והרמב"ן דבעינן שתרגיש בשעת יציאת הדם ביציאתו מן המקור, ובדעת התוס' י"ל דסגי במה שמרגשת בבית החיצון, ודקדק מד' סה"ת דסגי במה שמרגשת ביציאתו מבית החיצון לחוץ, ועי' גם בדבריו שם במהדו"ב הג"ה א', דאף כשמרגשת שיצא הדם מן המקור הוי הרגשה, אך כשמרגשת ביציאתו מבית החיצון לחוץ ל"ה הרגשה.

אך בחי' חת"ס בסוגיין ובתשו' יו"ד סימן קמ"ה וסימן קע"א כתב דזיבת דבר לח לאו הרגשה היא, דהרגשה היא רק כשמרגשת צער בגופה, והערול"נ בסוגיין כתב להוכיח כן מכ"ד, - ועי' גם בסד"ט סימן ק"צ סק"א שהביא כן מתשו' פני יהושע יו"ד סימן א' ותשו' שב יעקב סימן ל"ט, דהרגשת זיבת דבר לח לא חשיבא כהרגשה, ולכאו' משמעות דבריהם דמודו דהרגשת יציאת הדם מן המקור, הויא הרגשה, ורק הרגשת זיבתו לחוץ ל"ה הרגשה, אך האחרונים לא פירשו כן בדבריהם, וצ"ע.

**ואכתי מיבע"ל בבשרה ולא בשפיר ולא בחתיכה, תרתי ש"מ,** הרשב"א כתב בשם רבינו יונה דהיינו משום דשקולין הן ויבואו שניהם, וכתב די"מ דהא דממעטינן שפיר וחתיכה, הוא משום דאינה מרגשת ביציאת דם, והק' ע"ז, ממה שאמרו לעיל כ"א ב' דאם דרכה של אשה לראות בחתיכה, מטמאינן לה, ולא מטהרינן מכח הא דאינה מרגשת, ולכאו' הטעם בזה הוא כמש"כ בחידוד הלכות, דכיון דהדם הוא בתוך החתיכה, אף דהוי ההרגשה מכח החתיכה, חשיב כהרגשה.

אך הר"ן כתב דכיון דדרשינן מבשרה עד שתרגיש בבשרה, ממילא משמע ולא בשפיר ולא בחתיכה, שאין בכיו"ב הרגשת דם אלא הרגשת שפיר וחתיכה, ועי' בחת"ס מש"כ לישב קו' רבינו יונה מסוגיא דלעיל.[[8]](#footnote-9)

והבית מאיר בתשו' צלעות הבית סימן י"ג כתב, דהא דמטהרינן כשראתה שלא בהרגשה, הוא משום דאי"ז דרך ראי', והוי חד דינא עם הא דממעטינן שפיר וחתיכה, וכ"כ הפרד"ר בסוף פתחי נדה.

ב' אדר א' ע"ו

דף מס' 2

**נ"ז ב'** **לעולם דארגשה ואימור הרגשת מ"ר הואי וכו' ואימור הרגשת עד הואי וכו', ואימור הרגשת שמש הוה,** הפליתי בסימן קפ"ג סק"א והסד"ט בסימן קפ"ג סק"ב ובסימן ק"צ סקס"ז הביאו מתשו' שב יעקב סימן ל"ו שנחלקו בזה, אם היינו כפשטא דלישנא דאיירי שהיא אומרת שהרגישה וחיישינן שטעתה והוא הרגשת מ"ר וכו', או היינו דאיירי שהיא אומרת שלא הרגישה, וע"ז אמרינן דמסתמא הרגישה, רק היא אומרת שלא הרגישה משום דכסבורה הרגשת מ"ר הוא, ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן קפ"ג קו"א סק"ב, והבינת אדם סק"ח, והפרד"ר בפתחי נדה יח. ואילך, והחזו"א בסימן ק"ג סק"ד.

והפליתי שם הוכיח לזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"א דאם לא הרגישה ובדקה ומצאה הדם לפנים בפרוזדור ה"ז בחזקת שבא בהרגשה, וממש"כ התרוה"ד בח"ב סו"ס מ"ז, דרואה מחמ"ת נמי אין מרגשת דאי מרגשת דנפתח החדר פשיטא דטמאה, אלא אמרינן הרגשת שמש הוא, עכ"ד, והרי דאף דלא הרגישה, תלינן שהרגישה וכסבורה הרגשת עד והרגשת שמש הוא, - אך עיי"ש שכתב דממש"כ בהגמי"י פ"ד מאיסו"ב אות כ', דהמהר"ם מיחה באשה שהיתה בודקת תמיד אחר תשמיש, דלמה תחמיר וכו' כיון דמדאורייתא בעינן שתרגיש בבשרה אלא דרבנן אסרו רואה בלי הרגשה והם אמרו וכו', עכ"ד, מבו' דאם מצאה דם אחר תשמיש, אינה טמאה אלא מדרבנן, ולא תלינן בהרגשת שמש, ומה שאמרו הכא דאימור הרגשת שמש הוא, הוא כשאומרת שהרגישה, וחיישינן שטעתה והוא הרגשת שמש, אך כשאומרת שלא הרגישה, לא חיישינן שמא הרגישה וכסבורה הרגשת שמש הוא,[[9]](#footnote-10) ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' התוס' בשבועות י"ח א', ועיי"ש במש"כ להוכיח מד' התוס' בד"ה אימור, והסד"ט בסימן ק"צ שם (ד"ה תו), הוכיח מדבריהם להיפך, עיי"ש, ולכאו' תי' התוס' מתישב טפי לפ"ד הפליתי, וצ"ע.

ובתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"ט, דעת השואל דבדיקת עד אינה טמאה אלא מדרבנן, והרשב"א כתב ע"ז, ז"ל, דדם שראתה בבדיקה טמאה מדאורייתא, דכיון שהרגישה בעד טמאה, שהיא ודאי הרגישה אלא שהיתה תולה הרגשתה בהרגשת העד, ואם ראתה בעד שלאחר תשמיש, סבורה היתה שהיתה הרגשת שמש, ואינו אלא הרגשת דמים, והיינו מתניתין דנמצא דם על שלה אותיום טמאין וחייבין בקרבן, וכדאמרינן עלה בר"פ הרואה וכו' לעולם דארגשה ואימר הרגשת שמש הוא, אלמא הרגשת שמש והרגשת עד הרגשה היא, וכל שמצאה אותיום אני אומר שזו היתה אותה הרגשה שהרגישה, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דמפרש בסוגיין דאיירי דהיא אומרת שלא הרגישה, ואנן אמרינן דכסבורה הרגשת שמש, וזהו שכתב הרשב"א דהיינו מתניתין דנמצא דם על שלה, והרי דמפרש למתניתין דאיירי בכה"ג, וע"כ נמי בדיקת עד הויא דאורייתא, אך בד' השואל דס"ל דבדיקת עד לאו דאורייתא, צ"ל דמפרש דהכא איירי כשאומרת שהרגישה, אך אם אומרת שלא הרגישה, לא חיישינן שהרגישה וכסבורה הרגשת עד היא, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א לעיל ג' א' ובמשמה"ב בית ז' ש"ד יח: דמפרש דמכוון הגמ' הכא הוא דהיא אומרת שלא הרגישה, ואנן תלינן שהרגישה וכסבורה הרגשת עד הוא, עיי"ש.

וכ"ה מבו' גם בד' הב"י בסימן ק"צ שפירש דהא דמטהרינן בעד שנמצא עליו דם עגול, הוא משום דאיכא רגל"ד ממה שלא הרגישה, ובפשוטו מבו' דמפרש דאיירי דוקא כשאומרת שלא הרגישה, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ שם ד"ה תו, אך הפרד"ר בפתחי נדה (יט.) כתב לפרש ד' הב"י בע"א, ועי' גם בסד"ט סימן קפ"ג סק"ב (ד"ה ולכאורה) שכתב דד' הב"י הם למסקנת סוגיין דמודה שמואל דטמאה מדרבנן, דלפ"ז א"צ להעמידה כשהרגישה.

אך במש"כ הפליתי כן בדעת הרמב"ם, עי' בבינת אדם סק"ח שהק' ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מאיסו"ב הי"ז בהטילה מ"ר ומצאה דם, דאפי' הרגיש גופה ונזדעזעה אינה חוששת שהרגשת מ"ר היא, ומבו' דמפרש לסוגיין כשאומר שהרגישה,[[10]](#footnote-11) וכתב דכ"ה מבו' בד' רש"י ד"ה דארגישה, - וגם במש"כ כן בדעת התרוה"ד, הקשו ממש"כ התרוה"ד גופי' בסימן רמ"ו ללמוד מהא דתלינן בהרגשת עד והרגשת שמש, דה"נ אם הרגישה ובדקה ומצאה מראות טהורות, תלינן להרגשתה במראות טהורות, ומבו' דמפרש דאיירי הכא כשאומרת שהרגישה, - ועי' בלקט יושר יו"ד עמ' 19 שהביא תשו' התרוה"ד, דאף דהגמ' הכא איירי כשאומרת שהרגישה, מ"מ יש ללמוד מזה דה"נ כשאומרת שלא הרגישה חיישינן דדילמא הרגישה וכסבורה הרגשת עד וכו', וכ"כ הבינת אדם שם, אך אכתי צ"ע בד' התרוה"ד בח"ב סו"ס מ"ז שכתב דברואה מחמ"ת אם מרגשת שנפתח החדר טמאה, ולא תלינן לה בהרגשת שמש.

בסד"ט בסימן ק"צ שם ד"ה ותו קשיא הק' לפמש"כ שם דאף אם לא הרגישה תלינן שטעתה בהרגשת מ"ר או בהרגשת שמש, דא"כ מ"ט מטהרינן בכתם הנמצא על דבר שאינו מקב"ט או בגד צבוע, ולא חיישינן שמא הרגישה וכסבורה הרגשת מ"ר הוא, וכמש"כ התוס' בסוגיין דבזמן ארוך חיישינן להכי אף כשלא הטילה, וכ"ש היכא דשימשה מיטתה, די"ל דכסבורה הרגשת שמש הוא, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, ועי' גם בדבריו בסימן קפ"ג סק"ב ד"ה אמנם מש"כ בזה - ובסימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ומעתה כתב דהא דמטהרינן בכה"ג, הוא משום דאף בכה"ג אין טומאתה אלא מדרבנן, משום דאיכא למיתלי דהוא מעלמא.

**אי דארגשה לאחר זמן אמאי פטורין מן הקרבן,** בתרוה"ד סימן רמ"ו כתב דאשה שהרגישה ובדקה אח"כ ולא מצאה כלום יש לטמאה,[[11]](#footnote-12) דודאי יצא טיפת דם כחרדל ונתקנח או נימוק, דהרגשה סברא דאורייתא היא היכא דליכא למיתלי ההרגשה במידי אחריני, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"א הכא דאי דארגשה אמאי פטורין, והרי דסברא דאורייתא היא מדמחייב עלה קרבן, וע"כ אף אם בדקה ומצאה טהורה מטמאינן לה, דומיא דוסתות דלמ"ד דוסתות דאורייתא מטמאינן לה אף אם בדקה ומצאה טהורה.

ובדרכי משה סימן קפ"ח סק"ב תמה ע"ז, דבסוגיין לא אמרו דהרגשה דאורייתא אלא כשמצאה כתם עם הרגשה או שמצאה דם במי רגלי', אבל בלא"ה לא משמע הכא דטמא, ועד"ז כתב הרדב"ז בסימן קמ"ט דדוקא שמצאה דם, אמרינן דכל שהרגישה ודאי משעת ההרגשה יצא, אבל הרגשה בלא דם לא אמרו, ועיי"ש שדקדק כן מל' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב שכתב דאין האשה מתטמאה וכו' עד שתרגיש ותראה דם יוצא בבשרה וכו', והרי דבהרגישה ולא ראתה דם יוצא, אינה טמאה, ועיי"ש מש"כ בד' התרוה"ד, ועי' בחוו"ד סימן ק"צ סקס"ג ובפרד"ר שם מקש"ז סק"ג מש"כ בביאור הוכחת התרוה"ד, - ועי' עוד בנובי"ת יו"ד סימן קי"ח ובסד"ט סימן ק"צ סק"ג שדנו לפרש הוכחת התרוה"ד משלהי סוגיין, עיי"ש.

בסד"ט סימן ק"צ ריש סק"ג נקט, דדין הרגישה זיבת דבר לח ובדקה ומצאה טהורה, תליא בהפלוגתא אם הרגשת זיבת דבר לח הויא הרגשה, - אך הבית מאיר בסימן קפ"ח סא. כתב דאף לדעת הסוברים דהרגשת זיבת דבר לח לאו הרגשה היא, מ"מ אם הרגישה זיבת דבר לח ובדקה ומצאה טהורה, מטמאינן לה, ועיי"ש שנסתפק לדעת הרז"ה דליכא רוב דמים טמאים, דאפשר דכיון דבכה"ג אין טומאתה אלא מדרבנן, לא מטמאינן לה מספיקא, אך כתב דעכ"פ לכתחילה היא צריכה בדיקה, ועיי"ש שכתב דכל מה שהוצרך התרוה"ד להוכיח דהיא טמאה, הוא בהרגשת פי המקור, שאפשר לא יצא ממנה כלום, אבל היכא שמרגשת זיבת דבר לח, ודאי דהיא טמאה, ובחכמת אדם כלל קי"ג ס"א נקט ג"כ דבהרגישה זיבת דבר לח מטמאינן לה, אך לא י"ל דהוא רק לטעמי' דס"ל דהרגשת זיבת דבר לח הויא הרגשה, - ומאידך בתשו' חת"ס יו"ד סימן ק"נ כתב, דאף להסוברים דהרגשת זיבת דבר לח הויא הרגשה, מ"מ בזה לא מטמאינן לה אלא כשמצאה דם, דאל"כ אינה בספק טומאה מכח הרגשה זו, כיון דנשי דידן רוב ימיהם מרגישים זיבת דבר לח, ואיננו דבר חידוש אצלה כמו פתיחת המקור, וכיון דהיא בחזקת טהרה, לא מטמאינן לה.

בחכמת אדם כלל קי"ג ס"א כתב, דאם הרגישה זעזוע אברים לא מטמאינן לה, אך בתשו' חת"ס שם בתו"ד נקט דגם בהרגשת זעזוע אברים מטמאינן לה.[[12]](#footnote-13)

בל' התרוה"ד מבו', דהא דמטמאינן לה כשהרגישה ולא מצאה דם, הוא טומאת ודאי, - אך בנובי"ת יו"ד סימן קי"ח הוכיח, דאף לפ"ד התרוה"ד אינה טמאה אלא מספק, ועיי"ש שנסתפק אם היינו דמספק"ל אם ראתה דם טמא או דם טהור, וכתב דלפ"ז אין ד' התרוה"ד מתישבים לדעת הראב"ד דרוב דמים טמאים, או דהספק הוא אם ראתה, ובסימן קי"ט שם כתב, דממש"כ התרוה"ד דודאי יצא טיפת דם, בע"כ דהספק הוא שמא הוא דם טהור, ועיי"ש שהוכיח כן עוד, ומבו' עוד בדבריו שם, דנידו"ז תליא בהפלוגתא בדין וסתות דאורייתא אם הוא טומאת ודאי או טומאת ספק, שהרי התרוה"ד מדמה לה לוסתות דאורייתא.

הפליתי בסימן ק"צ סק"ג כתב, דאם הרגישה ובדקה עצמה בתוך שיעור וסת ומצאה טהורה, דומיא דוסתות דמטהרינן לה בכה"ג אף למ"ד דוסתות דאורייתא, כמו שאמרו לעיל ט"ז א', - אך בנובי"ת יו"ד סימן קי"ט כתב לדקדק מד' התרוה"ד דאף בכה"ג היא טמאה, וכן דקדק החוו"ד בסימן ק"צ סק"ג מל' הרמ"א בסימן קפ"ח ס"א, וכתב דהוא משום דלא קי"ל כמ"ד דמהני בדיקה בתוך שיעור וסת לטהרה אף אם וסתות דאורייתא, עיי"ש, וכ"כ החוו"ד בסימן ק"צ סוסק"ג, - ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קס"ח כתב דדוקא בוסתות מטהרינן כשבדקה בתוך שיעור וסת, משום דאנו מוחזקין דבזמן זה תראה בשפע, וע"כ אין לחוש שמא ראתה טיפת דם ונימוק והלך לו, שהרי לא היתה מוחזקת לראות טיפת דם כחרדל בשעת וסתה אלא לראות בשפע, ומשא"כ כשהרגישה ובדקה מיד ולא מצאה דם, אמרינן דראתה טיפת דם ונימוק והלך לו.

בתרוה"ד שם כתב דאם מצאה לחלוחית לובן ע"ג העד, ה"ה תולה דהרגשתה היא מכח זה, כיון דמראה טהור ג"כ בא מן המקור, כמש"כ הרמב"ם פ"ה מאיסו"ב ה"ו, (וזה דלא כמש"כ בתורי"ד לעיל כ"ב א' ובחינוך מצוה ר"ז דמראות טהורין אינם מן המקור, ועיי"ש שכתב ללמוד לזה ממש"א בסוגיין דאימור הרגשת עד ואימור הרגשת שמש, והרי דכל דנוכל לתלות ההרגשה במידי תלינן.

ועי' חוו"ד סימן קפ"ח סק"ב וסימן ק"צ סק"ג שכתב דלא תלינן במראות טהורות, רק אם מצאתם בתוך שיעור וסת, אך לפ"ד הפליתי דאם בדקה בתוך שיעור וסת ומצאה טהורה, מטהרינן לה, וכל מש"כ התרוה"ד דטמאה, הוא כשבדקה לאחר שיעור וסת, בע"כ דהא דכשבדקה ומצאה מראות טהורות טהורה, הוא אף כשבדקה לאחר שיעור וסת, ועי' בסד"ט סימן ק"צ סוסק"ד שנסתפק בזה עד מתי היא יכולה לתלות במראות טהורות, עיי"ש.

בחוו"ד סימן ק"צ סקל"ז כתב, דכל הא דמטהרינן כשמצאה מראות טהורות, הוא רק כשיודעת בבירור שלא ראתה על העד אלא מראות טהורות, אך אם מקצת מן העד הי' מלוכלך מעיקרא בודאי, או שאבד מקצת העד, ה"ה טמאה, כיון דליכא הוכחה דלא ראתה דם טמא, והיינו דלעולם עיקר הטהרה הוא מכח מה שבדקה ולא מצאה דם, ואך דבעינן שתמצא מראות טהורות, דאל"כ בע"כ שראתה טיפת דם ונאבד, ולפ"ז ודאי הדין נותן כד' החוו"ד, דל"מ מציאת מראות טהורות, אלא כשבדקה בתוך שיעור וסת, דבלא"ה ליכא הוכחה כלל שלא ראתה דם, (ולדעת הפליתי ודעימי' דמטהרינן אף כשמצאה מראות טהורות לאחר שיעור וסת, מוכח דעיקר הטהרה היא מכח המראות הטהורות),[[13]](#footnote-14) ועי' בחי' הגרע"א בסוגיין שנסתפק בזה, ובפתחי תשובה סימן ק"צ סק"ו הביא מתשו' גבעת שאול דמטהר בכה"ג, וכ"כ בהגהת הדברי חיים על החוו"ד שם, עיי"ש.

עי' תוה"ש בסימן ק"צ סק"ב וסד"ט שם סק"ג וגל' הגרע"א שם ותשו' חת"ס יו"ד סימן קס"ח שנחלקו אם הא דמטמאינן כשהרגישה ולא מצאה דם, הוא אף במעוברת, או דכמו דאינה חוששת לוסתה, אף אינה חוששת להרגשה, ועי' חזו"א סימן פ"ט סק"א מש"כ בזה.

**תוד"ה הרואה, דהיינו יכולים להעמיד שיש זמן מרובה וכו' ואימור ארגשה ולאו אדעתה,** הסד"ט בסימן קפ"ג סק"ב ד"ה אמנם כתב דאין חשש זה אלא מדרבנן, ועיי"ש שכתב עוד, דלפ"מ דמסקינן דמודה שמואל דטמאה מדרבנן, י"ל דלא חיישינן כלל דארגשה ולאו אדעתה, ועי' חזו"א סימן צ' סוסק"א.?

ו' אדר א' ע"ו

דף מס' 3

דין כתם על בשרה יילמד בעזה"י בהמשך

**נ"ז ב'** **מודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן,** בפירש"י כתב דהוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה,[[14]](#footnote-15) ועי' ערול"נ דהיינו, דאף דמדינא לא חיישינן להכי, וע"כ אינה אסורה מדאורייתא מדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, מ"מ החמירו חכמים לחוש לכך, - והתוס' נחלקו ע"ז וכתבו דאפי' מוחזק לה שלא הרגישה טמאה הואיל וראתה דם נדות, ועי' סד"ט סימן ק"צ סק"ז במש"כ לתלות בפלוגתייהו לטעם טהרת כתמי קטנה שלא הגיע זמנה לראות, ואכמ"ל.[[15]](#footnote-16)

ועי' נובי"ק יו"ד סימן נ"ה ד"ה והנראה לעמוד שהק' ע"ד רש"י מסוגיית הגמ' לעיל ג' א', שאמרו דדינא דכתמים הוא אף לשמאי, משום דבשוק של טבחים לא עברה וכו', ולדעת רש"י תיקשי, דאף דודאי דכתם זה מגופה דבשוק של טבחים לא עברה וכו', מ"מ כיון דשמאי לא חייש דילמא ארגשה ולאו אדעתה, מ"ט היא טמאה, - ועיי"ש שכתב דרש"י לטעמי' דלרב אשי אין טעמו של שמואל משום הרגשה, וסוגיא דלעיל כרב אשי, וכתב לפרש לפ"ז מש"כ התוס' דרב אשי נמי מודה וכו', דכונתם להוכיח כדבריהם דטעם טומאת כתמים הוא אף כשמוחזק לה שלא הרגישה, אך בהמשך דבריו בד"ה אמנם נוכל לומר כתב די"ל, דגם לדעת שמאי חיישינן דארגשה ולאו אדעתה, כיון דחזקת דמים בהרגשה, וכ"ה בחי' הרשב"א והריטב"א לעיל שם.

בכס"מ פ"ט מאיסו"ב ה"א הק', מ"ט אסרו חכמים כתמים, הרי הוי ספק ספיקא, דספק שלא מגופה, וספק שמא הוא מן העלי', עיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה הט"ז בסימן ק"צ סק"ב והתוה"ש שם סק"א והסד"ט שם סק"ב והחוו"ד שם סק"ב.

בבעה"נ ריש שער הכתמים הביא די"א דאין הכתמים נוהגין בזה"ז, דעיקר טומאת כתמים היא לטהרות, והרמב"ן לעיל כ' א' והר"ן לקמן בע"ב כתבו דהוא דעת הרב אב"ד, ועיי"ש שתמה ע"ז, וכן הסכימו ש"ר, - ועי' אבנ"ז יו"ד סימן רמ"ד סק"ד, דאף למש"כ הרמב"ם בפ"ג ממטמאי מו"מ ה"ט דטומאת הכתמים היא רק לתרומה וחולין שנעשו על טהרת הקודש ולא לחולין, מ"מ היא טמאה לבעלה אף שהוא חולין, דכיון שהיא טמאה לתרומה א"א לטהרה לבעלה כיון שמחשבין אותה ספק נדה, ודוקא החולין שנגעו בה טהורין בדיעבד דהחולין אלו אין טמאין לשום דבר. אבל האשה שטמאה לתרומה ע"כ אסורה לבעלה ג"כ, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

**רב אשי אמר שמואל הוא דאמר כר' נחמי',** בפירש"י כתב דטעמא דשמואל וכו' לאו משום הרגשה אלא כר' נחמי', ועי' בסד"ט סימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ולענ"ד נראה במש"כ באורך בביאור דבריו, - אך הבינת אדם בסק"ט כתב דמכוון ד' רש"י הוא דאין כוונת שמואל לאשמועינן דין דהרגשה, אלא שנתן טעם מ"ט היא טהורה אפי' מדרבנן, והיינו דכיון דמדאורייתא בעינן הרגשה, לא גזרו על דבר שאינו מקב"ט.

**כל דבר שאינו מקב"ט אינו מקבל כתמים,** התוס' פירשו דהוא משום דכל דהדבר שהכתם בו טהור, גם על האשה לא גזרו טומאה, ועי' סד"ט סימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ועפי"ז שכתב בדעתם, דעיקר הא דגזרו על הכתמים הוא כדי שלא יבואו להקל בנדה דאורייתא כמו שאר הרחקות, ואך דהיכא שנמצא הכתם על דבר שאינו מקב"ט, לא רצו לגזור.

והרשב"א לעיל בסוגיין כתב דהא דלא גזרו על דבר שאינו מקב"ט, הוא משום שאינו מצוי שתשב עליו או שתשתמש בו בישיבה ולבישה וכו', - ובשם רבינו יונה כתב דהוא משום דלא גזרו אלא על דם שנמצא בדבר שראוי לטמאו מחמת ריעות דם דאשתכח בגוי', ואגב הכי מטמינן גם האשה, ועד"ז כתב הר"ן דדוקא בדבדבר המקב"ט, כיון שמה שנמצא עליו הכתם טמא, גזור בה רבנן כדי שלא יבאו לטהר הבגד, ועי' נובי"ק יו"ד סימן נ"ב שכתב ע"ד ד' הר"ן בע"א קצת, ועי' חוו"ד סימן ק"צ סק"ח מש"כ לתמוה ע"ז, ואכמ"ל.

ובסד"ט שם כתב בדעת הר"ן, דהא דהבגד טמא מדינא, הוא משום דמקור מקומו טמא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דהתוס' לטעמייהו ל"ה מצו לפרושי כד' הר"ן עיי"ש, אך צ"ע מד' הרשב"א והר"ן לעיל נ"ו ב' דמכח דינא דהרגשה אף אין הכתם טמא לטהרות, ולכאו' היינו משום דס"ל דקי"ל כמ"ד דמקור מקומו טהור, - ושמא מכוון דבריהם הכא, דאף דמדינא אין הכתם מטמא את הבגד, מ"מ גזרו חכמים שיטמא את הבגד, משום דאי"ז ניכר על הדם עצמו שבא בלא הרגשה, ואטו זה טימאו אף את האשה, וצ"ע.[[16]](#footnote-17)

הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ב' ה"י כתב דלא קי"ל כר' נחמי', והוכיח כן מהא דמטמאינן לקמן כתם הנמצא על משתיתא, - אך התוס' כתבו דאף דמשתיתא אינה מקב"ט, מ"מ כיון דהיא מקב"ט בנגעים, איכא בזה לטומאת כתמים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן ס' א', - והרז"ה בהשגות בעה"נ שם כתב דמשתיתא הוא כלי אורג, והוא מקב"ט, וכ"כ הר"ן לקמן שם.

ועי' סד"ט סימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ועפי"ז, דהר"ן דס"ל דלא סגי במה שהוא נטמא בנגעים, הוא לטעמי' דס"ל דעיקר טומאת כתמים הוא כדי שלא יבואו לטהר את הבגד, לא סגי במה שהוא נטמא בנגעים, - אך עיי"ש דמסיק דגם לד' התוס' בע"כ דהא דסגי במה שהוא נטמא בנגעים, הוא משום דלא פלוג רבנן, דאל"כ מה ענין טומאת נגעים להכא, וא"כ י"ל כן גם אם עיקר טומאת כתמים היא כדי שלא יבואו לטהר את הבגד, ועי' בנובי"ק יו"ד סו"ס נ"ב שכתב כן, ועי' גם בחוו"ד שם סוסק"ח שכתב לדעת התוס' דהא דסגי בטומאת נגעים, הוא משום דלא פלוג, אך הפליתי שם סק"ט פירש טעם מחודש בזה, עיי"ש.

עי' חוו"ד סימן ק"צ סוסק"ח שכתב עפי"ד התוס', דאם נמצא כתם ע"ג הכותל טמאה, כיון שהכותל מקבל טומאת נגעי בתים, ועי' תוה"ש שם סקי"ג שנסתפק בזה, - אך הפליתי שם סק"ט כתב לטהר בזה מכמה טעמים, והסכים לזה הסד"ט שם סקי"ט, והגר"ז שם סקכ"ב נקט דהטעם לטהר בזה הוא משום דטומאת נגעי בתים אינה נוהגת בחו"ל, ולפ"ז בנמצא ע"ג בית שבא"י, שפיר יש לטמאות, - ועי' בכ' הגר"ח בסוגיין שכתב לחלק בין טומאת נגעי בגדים לטומאת נגעי בתים, ולפי דבריו, אף למש"כ התוס' דסגי במה שהוא מקבל טומאת נגעי בגדים, מ"מ לא סגי במה שהוא נטמא בנגעי בתים.

בפירש"י לקמן נ"ט ב' מבו', דכתם הנמצא ע"ג דבר הנטמא במדרס, טמא, וכ"ה בתורי"ד שם, ובד' הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' סוף שער ד', - ומשמעות דבריהם, דל"ב בזה להא דכל המטמא מדרס מטמא טמא מת, אלא אף אם איכא גוונא דהוא נטמא במדרס ואינו נטמא בשאר טומאות, יש בזה לטומאת כתמים.[[17]](#footnote-18)

עי' סד"ט שם ד"ה מזה שכתב דאף אם נמצא הכתם ע"ג דבר שאינו מקב"ט, מ"מ אם דבר זה מונח על דבר שמקב"ט, יש בזה לטומאת כתמים, דכיון דאותו דבר המקב"ט נטמא משום משא דם הנדה, טימאו אף את האשה, ועיי"ש שכתב לדון אם דין זה הוא גם לדעת התוס' בטעם הא דלא גזרו אלא בנמצא ע"ג דבר המקב"ט, - ועי' מנ"ח מצוה קס"א שתמה ע"ז, דדעת הרמב"ם והר"ש דכלים אינם נטמאים במשא, וא"כ אין הכלי המקב"ט נטמא כלל, עכ"ד, ולפ"ז עכ"פ אם נמצא הכתם ע"ג דבר שאינו מקב"ט שהאדם נושאו, שפיר יש לטמאות, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קל"ד.

אך הוכיחו בזה מד' הגר"ז בקו"א סימן קפ"ג סק"ב ובמהדו"ב שם והחת"ס ח"ו סימן פ"א, שדנו בדין בדיקת עד בדבר שאינו מקב"ט, עיי"ש, והרי דפשיטא להו, דאף דהעד הוא ביד האשה, לא חשיב כנמצא ע"ג דבר המקב"ט.

בעיקר הא דמטהרינן בכתמים שנמצאו ע"ג דבר שאינו מקב"ט, עי' בשו"ע הגר"ז סימן ק"צ סק"ע דכ"ז הוא בגונא דטהרתו מדאורייתא הוא משום דליכא הרגשה, אך היכא דטהרתו מדאורייתא הוא משום דתלינן דהוא מעלמא, הרי דכיון שטימאו חכמים משום דשמא הוא מגופה, אסרו אף כשנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט, והיינו משום דלהצד שהוא מגופה, ה"ה טמאה מדאורייתא, ומשא"כ בדליכא הרגשה, דודאי אין טומאתו אלא מדרבנן.

אך בתשו' חת"ס ח"ו סימן פ"א הובא בפת"ש סימן ק"צ סקי"ח מבו' דאף בזה מטהרינן, ורק בנמצא ע"ג נייר, לא הסכים להקל, עיי"ש, וכ"נ בד' הסד"ט סימן ק"צ סוסקצ"ג ד"ה ואין להקשות, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המעיל צדקה סימן כ', הביאו הסד"ט בסימן ק"צ סקס"א, עיי"ש.

בשו"ע הגר"ז סימן קפ"ג בקו"א סק"ב כתב, דאם בדיקת עד אינה מטמאה מדאורייתא, ולא אמרינן דהרגישה וטעתה בהרגשת עד, ל"ה מטמאינן כשבדקה בדבר שאינו מקב"ט, ומכח זה הוכיח דבדיקת עד מטמאה מדאורייתא, שהרי עיקר הבדיקה היא בדבר שאינו מקב"ט, עיי"ש, וכ"ה בדבריו שם סק"ג, ובסימן ק"צ סק"ע, וכ"ה בתשו' חת"ס ח"ו סימן פ"א, בדין בדיקה בעד שאינו בדוק,.

אך הגר"ז במהדו"ב בסימן קפ"ג כתב בתו"ד, דאף אם בדיקת עד אינה מטמאה מדאורייתא, מ"מ הבודקת בדבר שאינו מקב"ט או בבגד צבוע טמאה, משום שכבר הי' על בשרה מבפנים, וכ"נ בסד"ט סימן ק"צ סקי"ט דמבו' בתו"ד דאף נייר אינו מקב"ט, מ"מ אם קינחה בו ומצאה דם, ה"ה טמאה, אף דבקינוח בעלמא לא תלינן בהרגשת עד, כמש"כ הסד"ט גופי' בסימן קפ"ג סק"ב, ולכאו' הוא משום דכה"ג חשיב כנמצא על בשרה, אך יש שפירשו דאזיל לטעמי' דס"ל דאף כשנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט המונח על דבר המקב"ט, ה"ה טמאה, וה"נ הכא שקינחה בעד שבידה, דנטמאת האשה בטומאת משא.

**ס' ב' מ"ט דר' נחמי' דכתיב ונקתה לארץ וכו',** בנובי"ק יו"ד סימן נ"ה כתב, דשמואל לעיל בר"פ הרואה כתם פליג, ומפרש דטעמא דר' נחמי' הוא משום דכתיב בבשרה, דומיא דבשרה שמקב"ט, וע"כ הוא דדבר שאינו מקב"ט אינו מקבל כתמים, עיי"ש.

**מטהר הי' ר' נחמי' אפי' באחורי כ"ח,** בתוס' הרא"ש הוכיח מזה דהא דאמרינן דכ"ח שנטמא גבו לא נטמא תוכו, היינו דאף גבו אינו נטמא, דאם גבו טמא, מ"ט מטהר ר' נחמי', ומאי פריך פשיטא, וכן הוכיח הראבי"ה בסימן קע"ז, ומבו' בדבריו די"ל דכיון דאין כולו טמא, לא חשיב כדבר המקב"ט, ואך שהק' דמאי פריך פשיטא, ותמה מזה ע"ד הראב"ן בתשו' סו"ס נ"ו שפירש דאף דנטמא גבו לא נטמא תוכו, אך גבו מיהא טמא, ואכמ"ל.

באו"ש פ"ט מאיסו"ב ה"ז הק', לדעת הרמב"ם בפ"ז משאה"ט ה"ג דאחורי כ"ח נטמאין ממשקין טמאים, א"כ מ"ט לא חשבינן לה כדבר המקב"ט, והוכיח מזה דדבר המקב"ט מדרבנן אינו מקבל כתמים, ועיי"ש שפירש הטעם בזה לפ"ד הנובי"ק ביו"ד סימן נ"ב, וכ"כ בתשו' דברי חיים יו"ד ח"ב סימן פ', וכן הוכיחו הפרי דעה בסימן ק"צ בשפ"ל סקט"ז, אך הק', דאכתי מאי פריך פשיטא, והפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קל"ב, ועיי"ש בפרד"ר מש"כ עוד בענין זה.

אך בנובי"ת יו"ד סימן ק"ט כתב דודאי דאף דבר המקב"ט מדרבנן מקבל כתמים, וכתב דאף דלפי דבריו במהדו"ק סימן נ"ב, ל"ה לנו לגזור בכה"ג, מ"מ לא חילקו רבנן, דאל"כ מ"ט מטמאינן אף בכלי שהוא טמא כבר, (ובזה"ז הרי כל הכלים טמאים), וכ"כ בסד"ט סימן ק"צ סק"כ, - וצ"ל בדעת הרמב"ם דדבר שאינו נטמא מדם הנדה, אינו מקבל כתמים, וע"כ אף דאחורי כ"ח נטמאין ממשקין טמאים, מ"מ כיון שאינם נטמאין מדם הנדה, אינם מקבלין כתמים.[[18]](#footnote-19)

**ס"א ב' בגד צבוע וכו' אינו מטמא משום כתם,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין הדם נראה בו כמראה דם גמור, ובתשו' מעיל צדקה סימן ס"ב כתב לדון לפ"ז דכל שניכר בו מראית דם בבירור טמא, ועיי"ש דמסיק דבכל ענין מטהרינן, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' ק"ל מש"כ בזה, - ובד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ז מבו', דכל שאינו בגד לבן, הוי בכלל כלי צבעונים דליכא בהן טומאת כתמים, ולכאו' הוא משום דאף דודאי דמראית דם ניכרת בבגד שצבעו חלש, מ"מ אינו ניכר אם הוא מד' מינים דמים הטמאים או משאר מיני דמים.

ובחכמת אדם כלל קי"ג ס"י כתב דכ"ה דלענין נגעים קי"ל דעורות הצבועים בידי שמים מטמאין בנגעים, ובגדים הצבועין בידי שמים אינם מטמאין בנגעים, ה"נ הוא לענין כתמים, ועי' לחו"ש שם סקט"ז שתמה ע"ז.

במעיל צדקה שם כתב לדון בדין בגד שנמצא על בגד מנומר, עיי"ש, ועי' בפת"ש סימן ק"צ סק"כ שהביא הדעות בזה.

בתשו' חת"ס יו"ד סימן קס"א כתב דבבגד צבוע הסמוך לבשר איכא טומאת כתמים, עיי"ש הטעם בזה, אך המהרש"ם ח"א סימן פ"א נחלק ע"ז, וכ"כ בחזו"א סימן פ"ט סק"ד, וכתב ללמוד כן מד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ז, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

הרמב"ן בהלכות נדה פ"ד ה"ו כתב דקי"ל כת"ק דכתם הנמצא ע"ג כלי צבעונין טמא, - ובהגמי"י פ"ט מאיסו"ב כתב בשם רבינו שמחה, דקולא דבגד צבוע לא נאמרה אלא לבגד שלא לטמא טהרות הנוגעים בו, אבל האשה טמאה, ועי' בתשו' חת"ס יו"ד סימן קס"א במש"כ לפרש טעם הא דמקילינן טפי בטהרות, וכתב דכ"כ ראב"ן דכתם הניכר ע"ג בגד צבוע, טמא.

אך דעת הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ז דקי"ל כרנב"י דמטהר בכתם הנמצא ע"ג בגד צבוע, ומבו' בדבריו דאף היא טהורה לבעלה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף ש"ד כג: והרא"ש בסימן א' והטוש"ע בסימן ק"צ ס"י, ובתוה"ב הקצר שם כתב דהמחמיר בדברים אלו תבא עליו ברכה, ובדגמ"ר סימן ק"צ ס"י כתב דכיון דרבינו שמחה וראב"ן ורמב"ן אוסרים בזה, קשה להקל נגד ג' חמורי עולם, ובפת"ש שם סקכ"א הביא מתשו' תשובה מאהבה ח"א סימן קס"ג שהאריך דאין להחמיר בזה, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ (עמ' קל"א).

בתשו' שואל ומשיב מהדו' תליתאה ח"א סימן שס"ב נשאל, בדין בדקה קרקע עולם וכו' דמטהרינן משום דאינו מקב"ט, דתיפו"ל דהו"ל כדבר צבוע, ועיי"ש מש"כ בזה, וכתב לדון דהוא משום דהוא צבוע בתולדה, וזה כד' החכמת אדם, וגם לפ"ד החת"ס דבבגד הסמוך לבשר גזרו אף בבגדי צבעונים, ניחא.

ולמש"כ בבינת אדם סק"ז דבבדקה קרקע עולם איירי כשנמצא דם בעין, י"ל דל"ש בזה דינא דבגד צבוע, כיון שהדם עומד בעצמו ומראיתו ניכרת, אך אי"ז מתישב בל' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ז והשו"ע בסימן ק"צ ס"י, וצ"ע.[[19]](#footnote-20)

עוד צ"ע בזה, בהא דמטמאינן בכתם הנמצא על בשרה, ומ"ט ל"ה כנמצא על בגדי צבעונים, וכדתנן בנגעים פ"ב מ"א דבני ישראל לא שחורים ולא לבנים אלא בינוניים, ולמש"כ החכמת אדם דבעור הצבוע בידי שמים, איכא טומאת כתמים, ניחא, וכן למש"כ החת"ס דבבגד צבוע הסמוך לבשר איכא טומאת כתמים, י"ל דה"נ בכתם הנמצא על בשרה, ועי' מנחת יצחק ח"י סימן ע"ח די"ל דבזה כ"ע מודו, וצ"ע, וצ"ל דשאני בזה דין כתם שעל בשרה, כמו שמצינו כמה חילוקי דינים בין כתם שעל בשרה לכתם הנמצא ע"ג בגד, ועפי"ז העירו לדון, דכתם הנמצא על בשר האיש, לא יהא בזה לטומאת כתמים, דהו"ל כבגד צבוע, וצ"ע.

ח' אדר א' ע"ו

דף מס' 4

**נ"ז ב'** **על בשרה ודאי מגופה אתאי,** התוס' הק' דמ"ש מלבשה ג' חלוקות ועברה בשוק של טבחים דתולה אפי' בתחתון, וכתבו דהתם הוא משום דלפעמים שהיא מגלה חלוקה העליון ואתי על התחתון, אבל אין דרך לגלות בשרה, וכ"כ בתוס' הרא"ש, וכ"כ הר"ן לקמן נ"ח ב'.

והרשב"א הק' ע"ז, דאף בנמצא על בשרה איכא למימר דניתז מלמטה כנגד בשרה ולא נגע בבגדי' כלל, וכתב לפרש דמה שאמרו דבבשרה ודאי מגופה אתאי, הוא משום דרגל"ד, דכיון שנמצא על גופה ומגופה קא חזיא חזקה מגופה אתא, ועיי"ש שלמד להא דכתם שנמצא בגופה חמיר טפי, מהא דטיפין טיפין מצטרפין כשנמצא בגופה, ועל חלוקה אין מצטרפין, לדעת רוב המפרשים, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד יח..

והנה הרשב"א שם כתב, דכל הא דכשנמצא על בשרה אינה תולה, הוא רק כשנמצא רק על בשרה, אך אם נמצא על חלוקה ועל בשרה, ה"ה תולה, ובדבריו בתוה"ב הקצר שם מבו' דהטעם בזה הוא, דכל הא דמחמרינן בכתם שעל בשרה, הוא רק משום דאומרים שאם בא שם מעלמא לא על בשרה לבד הי' אלא גם על חלוקה, וע"כ כ"ז הוא כשנמצא על בשרה לבד, אך אם נמצא אף על חלוקה, דבכה"ג איכא תלי' מעליא שבא מעלמא, תולין אף בכתם שעל בשרה, וכ"כ הגר"ז בסימן ק"צ סקל"ד, והחכמת אדם בכלל קי"ג סי"ד.

והרא"ה בבדה"ב שם נחלק ע"ז, וכתב דסתמא קתני במתניתין על בשרה ספק וכו' טמא, ומשמע דכל על בשרה ספיקו טמא, ולא מטהרינן אלא היכא שנמצא על חלוקה בלבד דליכא מידי בבשרה, והרשב"א במשמה"ב שם האריך לתמוה ע"ז,[[20]](#footnote-21) - ומבו' בד' הרשב"א שם דיסוד הפלוגתא בזה, דלדעת הרא"ה דינא הוא דכל שנמצא בבשרה כיון דמגופה חזאי ומגופה אשתכח תלינן דמגופה הוא, וע"כ מטמאינן אף אם יש במה לתלות, וע"ז נחלק הרשב"א וס"ל דאף בבשרה תולין בדאיכא תלי' מעליא, וכמו שהוכיח שם מלישנא דמתניתין דלקמן, ורק אם נמצא על בשרה לבד מטמאינן לה, דבכה"ג ליכא תלי' מעליא, כיון דאם מעלמא אתאי על חלוקה מיבע"ל אשתכוחי.[[21]](#footnote-22)

ובתוס' הרא"ש לעיל י"ד א' דקדק ממה שאמרו הכא, דעל חלוקה מעלמא אתאי, דאי מגופה אתא על בשרה איבע"ל אשתכוחי,דאם נמצא על חלוקה ועל בשרה דליכא הוכחה, הוי ספיקא, והיינו דאף היכא דעברה בשוק של טבחים ואיכא תלי' שבא מעלמא, ל"מ זה לטהרה, רק אם איכא הוכחה דאי"ז מגופה, מהא דלא נמצא גם על בשרה, אך כל דליכא הוכחה הו"ל ספיקא, ואמנם היכא שנמצא רק על בשרה, ה"ה טמאה בודאי, כיון דאם איתא וכו', וניחא מה שהוצרכו בגמ' לפרש דהא דעל בשרה טמא הוא משום דאי מעלמא וכו', והא דעל חלוקה טהור הוא משום דאי מגופה וכו', דהיכא דליכא הוכחה כלל הו"ל ספיקא, והא דעל בשרה טמא בודאי הוא משום דאי מעלמא וכו', והא דעל חלוקה טהור בודאי הוא משום דאי מגופה וכו'.

הרשב"א בתוה"ב הקצר שם כא. כתב, דאף דאם נמצא כתם על בשרה אין תולין, מ"מ אם נתעסקה ממש בכתמים ונמצא על ידי', היא תולה בהן, שהרי נתעסקה ממש בכתמים, ובד' הט"ז בסימן ק"צ סקי"ד מבו' דהיינו, דבכה"ג תולין את הכתם שנמצא על ידי', כיון שנתעסקה ממש בכתמים, וכן משמע בל' הב"י שם סוסי"ח, - ובגל' הגרע"א ע"ד הט"ז שם הק', דהרי כל הא דבכתם הנמצא בבשרה אין תולין, הוא משום דאם איתא וכו', וזה שייך רק בבשר שמכוסה בחלוקה, אבל על היד לא שייך כן, ועיי"ש שכתב לפרש דמכוון הרשב"א הוא דכל שנתעסקה בכתמים ונמצא גם על ידי', תולין בזה גם את הכתם שנמצא על גופה, וכמש"כ הפרישה, עיי"ש.

אמנם מד' הט"ז מבו' שפירש, דלעולם עיקר הא דמטמאינן כשנמצא הדם על בשרה, הוא משום דרגל"ד כיון שנמצא על גופה וכו', והא דכשנמצא אף על חלוקה מטהרינן, הוא משום דכל הרגל"ד הוא רק כשנמצא הכתם על בשרה לחוד, אך כתם אחד הנמצא על בשרה ועל חלוקה, כיון דמקום מציאתו אינה על בשרה לחוד, ליכא בזה להרגל"ד דמגופה הוא, וכן נקט בערוה"ש סימן ק"צ סנ"ג, ועי' פרי דעה שם טו"כ סקי"ג בתחילת דבריו דשמא כונתו לזה, (אך עיי"ש שפירש בד' הט"ז דלא כן, וצ"ע), - וי"ל עוד, דהוא משום דהכתם הנמצא על חלוקה יש לתלותו שהוא מעלמא, וכיון דתלינן הדם במעלמא, תו יש לנו לתלות גם את הדם שעל בשרה, וכ"נ בפרישה סימן ק"צ סקכ"ד, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ בשו"ע שם סי"ב, דאף אם נמצא הכתם על חלוקה לצד פנים ועל בשרה, טהורה, והרי דאף דבכה"ג ליכא תלי' מעליא, דאם איתא וכו' הי' לו לימצא על חלוקה מבחוץ, מ"מ כיון שנמצא הכתם גם על חלוקה, מטהרינן לה.

אך לכאו' ב' דרכים אלו אינם מתישבים בד' הרשב"א בתוה"ב הקצר ובמשמה"ב, - ועוד צ"ע בזה בד' הב"י, שמשמעות דבריו דכתם הנמצא על ידה טמא, אף דבכה"ג ליכא לההוכחה ממה שלא נמצא על חלוקה, וצ"ע דהב"י גופי' שם סי"א הביא מש"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר שם יז. דאם יש מכה בגופה תולין בה אף כתם שנמצא על בשרה, וכתב ע"ז דהדבר מבואר בטעמו, דהא דאינה תולה בשוק של טבחים הוא משום דאם איתא וכו', וע"כ אם איכא מכה בגופה דבזה ליכא הוכחה מדלא אשתכח על חלוקה דהא כיון דלא תלינן במידי דאתי מעלמא אלא בדבר שבגופה אפשר שבא הדם משם ולא נגע בחלוקה שפיר מטהרינן, עכ"ד, ותיקשי דא"כ מ"ט כשנמצא על ידי' מטמאינן, הרי גם בזה ליכא הוכחה מדלא אשתכח על חלוקה.[[22]](#footnote-23)

בחוו"ד סימן ק"צ סק"ו כתב, דלדעת הרמב"ם דכתם הנמצא על בשרה טמא אף בפחות מגריס, ה"נ אם נמצא על בשרה ועל חלוקה טמא בכ"ש, ועיי"ש שהוכיח כן, דהא דהטעם דבבשרה כתב הרשב"א דהוא משום דבבשרה אשתכח ובבשרה קא חזיא רגל"ד, א"כ מה בכך שנמצא גם על חלוקה, ובגל' הגרע"א שם הק', שהרי גם דינא דהרשב"א הוא רק כשנמצא על בשרה לחוד, אך כשנמצא על בשרה ועל חלוקה מטהרינן.

ובד' החוו"ד צ"ל, דביסוד הדין ליכא נפ"מ בין כתם הנמצא על בשרה לחוד, לכתם הנמצא על בשרה ועל חלוקה, והא דבעברה בשוק של טבחים מטהרינן כשנמצא על בשרה ועל חלוקה, הוא משום דבכה"ג דאיכא תלי' מעליא שבא מעלמא תולין אף בכתם שעל בשרה, וע"כ נקט דבדינא דהרמב"ם דבכתם שעל בשרה אין תולין במאכולת, אין לחלק בין היכא שנמצא על בשרה לחוד להיכא שנמצא על בשרה ועל חלוקה.[[23]](#footnote-24)

י"ב אדר א' ע"ו

דף מס' 5

**נ"ח א'** **ומי מחזקינן טומאה ממקום למקום,** בפסקי רי"ד כתב דהא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, הוא משום דכל הטומאות כשעת מציאתן, וכ"ה משמעות ד' התוס' שעמדו דמ"ש מההיא דפ"ק דפליגי אם מחזיקין ממקום למקום, ועי' ערול"נ במש"כ בביאור תירוצם.

אך בחכמת אדם כלל קי"ג סט"ו כתב דהוא משום דהוי ספק ספיקא שמא לא נגעה במכה, ואת"ל שנגעה שמא לא נתלכלכו ידי', ואת"ל שגם נתלכלך שמא לא הכניסה ידה ליריכה וכיו"ב, וכ"כ הערול"נ, - ועיי"ש בערול"נ דממש"כ המהרש"א דבטהרות וטומאות לפניו ואין ידוע אם נגע תחילה בטומאה ואח"כ בטהרות או איפכא, חשיב כמחזיקין ממקום למקום, מבו' שפירש דאי"ז משום ספק ספיקא.

בסד"ט סימן ק"צ סקכ"ח הביא פלוגתת הט"ז והפרישה בגונא שנתעסקה בכתמים ונמצא דם על ידה ועל גופה, דדעת הפרישה שם סק"ל דבכה"ג תלינן גם את הדם שעל גופה בדם העסק, ואמרינן דמן הידים שנתלכלו בעסק הדם בא לשם שנגעו שם, ודעת הט"ז סקי"ד דאף בכה"ג לא תלינן את הדם שעל גופה בדם העסק, אך בחוו"ד שם סק"י נקט דהט"ז מודה דבכה"ג תלינן, ועי' פרי דעה ע"ד הט"ז שם במש"כ לדון בזה בדעת הט"ז, - ועיי"ש שכתב בביאור הפלוגתא בזה, דהט"ז ס"ל דאף בכה"ג אמרינן דאין מחזיקין ממקום למקום, והפרישה ס"ל דכל הא דאין מחזיקין ממקום למקום, היינו רק משום דלא ידעינן כלל אם נגעה בידה במכה ואת"ל שנגעה במכה מי יימר שנתלכלכה ידה בה, ומשא"כ בכה"ג דידעינן בודאי שנתלכלך ידה מן הדם שעסקה בהם, תלינן אפי' הדם שבגופה, ובחכמ"א כלל קי"ג סט"ו ובפת"ש סימן ק"צ סקכ"ה פירשו בדבריו דהא דאין מחזיקין ממקום למקום הוא משום ספק ספיקא, ובכה"ג ליכא ספק ספיקא, וצ"ע אם הוא מתישב עם ד' הסד"ט בסקצ"ה שהבאנו להלן.[[24]](#footnote-25)

ועי' סד"ט שם סקצ"ה שכתב בדעת רש"י לעיל י"ד א' לתי' קמא דהתוס' שם, דאף דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, מ"מ אם ידעינן שבדקה בעד וחזרה ונגעה בעד על יריכה, אף שנאבד העד ולא ידעינן אם הי' דם על העד כלל, אפ"ה מחזקינן לטומאת ודאי, וכתב לפ"ז דה"נ הוא לקולא, דאם ידעינן שנגעה במכה ואח"כ חזרה ונגעה באותו מקום שנמצא הדם, אע"ג דלא ידעינן אם נתלכלכה ידה במכה, אפ"ה תולה במכה, - אך כתב דבד' הפוסקים מבו' דאף בכה"ג אין מחזיקין ממקום למקום, ול"ד למש"כ הפרישה דאם נתעסקה בידה בכתמים ה"ה תולה אף כשנמצא כתם על הגוף, דשאני התם שידוע לה שהי' דם על ידי', וכיון דידים עסקניות תלינן, ומשא"כ היכא דלא ידעינן אם נתלכלכו ידי' דלא תלינן.

**נמצא על קשרי אצבעותי' טמאה וכו', שאני ידה דכולה עבידא דנגעה,** הרשב"א כתב דהיינו דוקא אם בדקה עצמה ולא נטלה ידי' אח"כ, אבל בלא בדיקה לא חיישינן שמא נגעה ידה שלא בכוונה בבית התורפה, דעשוי' היא ליזהר שלא תלכלך ידי', וגם אין לחוש שנגעה בשוקה ובפרסותי', דהיינו אחזוקי טומאה ממקום למקום, - אך המ"מ בפ"ט מאיסו"ב ה"ח דקדק מד' הרמב"ם והרמב"ן שלא חילקו בזה, ופירש הטעם בזה, דאף אי נימא דאין היד נוגעת בלא כוונה באותו מקום, נוגעת היא במקומות מן הגוף דאפשר שבשעת נגיעתה באותן מקומות ניתז הדם מן המקור על ידי', והסד"ט בסימן ק"צ סקכ"ו הוכיח כן מד' התוס' בסוגיין, עיי"ש, - ועי' בינת אדם סק"ח שכתב בטעמא דהרשב"א דפליג ע"ז, דהוא משום דהיאך יזדמן שבאותו רגע שנטף דם ממקורה נגעה באחד המקומות לא קודם זה ולא לאחריו, דאם לא נטף ממקור עצמו הוי ממקום למקום, ועיי"ש שכתב לדון דגם דעת הרמב"ם והרמב"ן היא כן, וכתב דכ"ה גם דעת התוס', ונחלק ע"ד הסד"ט.

ועי' סד"ט סימן ק"צ סקכ"ו שכתב דמלישנא דקשרי אצבעותי', משמע דאם נמצא על פס ידה טהורה, אך כתב דמד' הר"ן שכתב דאם נמצא על זרועה טהורה, משמע דאם נמצא על פס ידה טמאה, וכתב דכן נראה למש"כ המ"מ דחיישינן שמא נגעה במקומות שאפשר לדם המקור ליפול עלי', ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**טיפין טיפין מהו,** התוס' הק' מהא דתניא לקמן דטיפין טיפין אין מצטרפין,[[25]](#footnote-26) ומבו' שפירשו דאיירי כשאין בכל טיפה כשיעור גריס, וכ"כ הר"ן, וכ"ה בבעה"נ שער הכתמים סימן ג' הי"ט, וכ"כ הטור בסימן ק"צ.

אך הרשב"א כתב דאיירי הכא בטיפין גדולים שיש בא' מהם כגריס ועוד, ומיבע"ל אם צורתן מוכחת עליהן שאינן מגופה, וכתב דלפ"ז ל"ק מההיא דטיפין טיפין אין מצטרפין, ועיי"ש בשם רבינו יונה שהק' דתיפשוט מההיא דהתם איפכא, דמשמע דרק משום שאין באחד מהן כשיעור הוא דמטהרינן, וכתב דהתם דעל הבגד גרע, עיי"ש, ועי' סד"ט סימן ק"צ סקי"ב משה"ק ע"ז, ומש"כ לישב, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד יח:, ובמשמה"ב שם דקדק כן מל' הרמב"ם והרמב"ן, והב"י בסימן ק"צ כתב כן גם בדעת רש"י והרא"ש, עיי"ש, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קמ"ו - ק"נ שהאריך הרבה בד' הרא"ש, - והר"ן הק' ע"ז, דהדבר ידוע שדרכו של דם הבא מגופה להיות נוטף במקומות רבים, וליכא הוכחה ממה שנמצא הדם טיפין טיפין דאינו מגופה, וכן הק' הרא"ה בבדה"ב שם, ועי' במשמה"ב שם מש"כ בזה.

עי' רמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ו דכתם הנמצא על בשרה אין לו שיעור, והמ"מ שם כתב דהוא משום דברואה כתם על בשרה ספק טמא ספק טהור טמא, וכל פחות מכשיעור ספק הוא אם הוא דם מאכולת, והגר"א סימן ק"צ סקט"ז דמקורו מהא דמיבע"ל הכא בטיפין טיפין, ומפרש דמיבע"ל אם צורתן מוכחת שאינן מן הגוף, ומבו' דבלא"ה היא טמאה, אף דאינם מצטרפין לשיעור, וכדתניא לקמן, ועי' או"ש שם מש"כ במקור ד' הרמב"ם.

והראב"ד שם נחלק ע"ד הרמב"ם, וכתב דאף בבשרה פחות מגריס טהור, וכ"ה מבו' בפשוטו בד' התוס' ודעימייהו שפירשו דהאיבעיא הכא היא לענין צירוף לכגריס, אך הש"ך בסימן ק"צ סוסק"י פירש בתירוצם שהוא כדעת הרמב"ם, והסד"ט שם סקי"ב תמה ע"ז, ועמש"כ בזה הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קמ"ד ואילך, ועיי"ש בהמשך דבריו במש"כ בדעת הרא"ש בזה, ואכמ"ל, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"ג, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ריש ש"ד.

ובטעמא דהרמב"ם, מבו' מד' המ"מ דהוא משום דבכתם שעל בשרה לא תלינן, והוא כד' הרשב"א דכיון דנמצא על גופה ומגופה קא חזיא חזקה מגופה אתא, ובהגה"מ שם כתב בשם רבינו שמחה, דהוא משום שכל הגוף כבדוק הוא אצל מאכולת, והכס"מ שם כתב דהוא טעם אחר ממש"כ המ"מ, וכ"ה בב"י סימן ק"צ, וכן נקטו התוה"ש סימן ק"צ סק"ט והסד"ט שם סקל"ג.

אך בפתחי נדה לעיל נ"ז ב' כתב דחד טעמא הוא, וזהו שסיים ההגמי"י שם דבבשרה ספק טמא ספק טהור טמא, דהא דבבשרה מטמאינן בספק, היינו היכא דליכא תלי' מעליא, וע"ז הוא דמהני הא דלא שכיחא מאכולת בבשרה, הא דהגוף כבדוק אצל מאכולת, היינו דלא שכיחא שם מאכולת, ול"ה תלי' מעליא, וע"כ היא טמאה, ויישב בזה משה"ק החוו"ד בסימן ק"צ סקכ"ב ע"ד ההגמי"י, ממה שאמרו לעיל י"ד א' דרק או"מ בדוק הוא אצל מאכולת, וכ"ה מבו' גם בד' הגר"ז בסימן ק"צ סקי"ד, עיי"ש, ועי' גם בפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קנ"א ד"ה אולם שכתב כעי"ז, אך בד' הר"ן לעיל נ"ז ב' (ד"ה על בשרה) משמע שפירש בד' הרמב"ם, דהוא משום דבשרה לא תלינן אף בתלי' מעליא, עיי"ש בדבריו.

בחוו"ד סימן ק"צ סק"ו כתב לדעת הרמב"ם, דגם אם נמצא הכתם על בשרה וחלוקה, ה"ה טמא בכ"ש, ובגל' הגרע"א שם תמה ע"ז מד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ג דלהדיא דבכה"ג בעינן כגריס, וכ"ה במ"מ שם ובב"י סימן ק"צ, ובדעת החוו"ד צ"ל, דמש"כ הרמב"ם שם דתולה במאכולת, לא קאי על נמצא על בגדי' ובשרה כאחד, וכ"נ לפמש"כ ברמב"ם הנדמ"ח דמש"כ הרמב"ם דתולה במאכולת, הוא תחילת הלכה, - והגרע"א הק' עוד, דגם בדינא דהרשב"א דבבשרה לא תלינן, אם נמצא גם על חלוקה ה"ה תולה, ולכאו' החוו"ד אזיל לטעמי' דס"ל דטעמא דהרמב"ם הוא משום דבבשרה לא תלינן כלל, ואי"ז משום דמאכולת ל"ה תלי' מעליא, וע"כ ליכא נפ"מ בין נמצא על בשרה לנמצא על בשרה וחלוקה, דמה שחילק הרשב"א בזה, הוא משום דבנמצא גם על חלוקה הוי תלי' מעליא, - אך בד' הגרע"א צ"ל דס"ל דכל הא דלא תלינן במאכולת בבשרה, הוא רק משום דל"ה תלי' מעליא, דלא שכיח התם מאכולת, וע"כ בנמצא על בשרה וחלוקה, די"ל דהדם באה מן החלוק לבשר, והוי תלי' מעליא, שפיר מטהרינן אף בבשרה, - ועי' בזה בפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קנ"א.

בגל' הגרע"א סימן ק"צ ס"ו, הביא מתפארת למשה שכתב דבהרגה מאכולת גם להרמב"ם בעינן שיעור כגריס ועוד דדמי למכה שבגופה, והגרע"א כתב ע"ז דצ"ע לדינא, - ולכאו' לא איירי בגונא שנמצא הכתם במקום שהרגה את המאכולת, דבכה"ג ודאי דהיא טהורה, דלא גרע מנתעסקה בכתמים בידה ונמצא כתם על ידה דתולה בזה, אלא איירי כשנמצא הכתם במקום אחר על בשרה, ובכה"ג הוא שפקפק הגרע"א, משום דאין מחזיקין ממקום למקום.

אך צ"ע, דמ"ש ממש"כ הגרע"א בגליון ט"ז שם סקי"ד, דאם נתעסקה בידי' בכתמים ומצאה כתם על ידה, דתולה בזה גם לכתם שמצאה על גופה, ולכאו' צ"ל דהכא דמי להיכא שנתעסקה בכתמים ומצאה כתם רק על גופה, דאינה תולה בזה, וה"נ בהרגה מאכולת בידה, שמא לא הי' דם בידה,[[26]](#footnote-27) - ובדעת התפאל"מ צ"ל, דכיון שהרגה מאכולת בידה, הו"ל כידוע שיש דם בידה, וע"כ מדמי לה למכה שבגופה דתולין בה, ולכאו' נראה כן ממ"ד לקמן דהרגה מאכולת תולה בה, וכתב בפסקי רי"ד דהוא משום דאיכא למימר דקנחה בחלוקה ולאו אדעתה, והרי דכה"ג לא חשיב כמחזיקין ממקום למקום, - ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קנ"א ד"ה ואם הרגה וד"ה נחזור לענינינו מש"כ בדין זה.

י"ד אדר א' ע"ו

דף מס' 6

**נ"ח א'** **ארוכה שלבשה חלוקה של קצרה וכו',** הר"ן כתב דהא דתני דאם מגיע כנגד בית התורפה של ארוכה שתיהן טמאות, קמ"ל דאף אם אין מגיע לארוכה אלא ע"י הדחק, מ"מ שתיהן טמאות, ועי' סד"ט סימן ק"צ סוסקפ"ח שהביא לדבריו, ולפ"ז נמצא דהא דתני דאם לאו ארוכה טהורה וקצרה טמאה הוא מילתא דפשיטא, דהארוכה ודאי טהורה, כיון שאין מגיע כנגד בית התורפה אף ע"י הדחק, וקצרה ודאי טמאה, שהרי אף אם מגיע כנגד בית התורפה של שתיהן, שתיהן טמאות,[[27]](#footnote-28) - אך בחי' חת"ס כתב בשם הר"ן דהא דתני דאי לאו ארוכה טהורה וקצרה טמאה, איירי אפי' אם מגיע גם לארוכה ע"י דחק, דמ"מ תולין בקצרה כיון שמגיע לה בריוח, וכן משמע קצת בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הל"א, דנתחדש הכא דאם אינו מגיע כנגד בית התורפה של ארוכה, ה"ה תולה בקצרה, עיי"ש.

**בדקה חלוקה והשאילתו לחברתה וכו' היא טהורה וחברתה טמאה,** הטור בסימן ק"צ הביא לדין זה, כשבדקה חלוקה קודם לבישתה ולבשתו ופשטתו ונמצא טהור והשאילה לחברתה, והב"ח שם הק' דמ"ט הוצרך להא דבדקה אותו קודם הלבישה, הרי סגי במה שבדקה אחר שפשטתו ונמצא טהור, ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ל והש"ך סקמ"ז והחוו"ד סקכ"ח, ועי' בפרד"ר ע"ד הט"ז שם שהאריך בזה.

הפליתי בסימן ק"צ סקכ"א הק', דמ"ט הראשונה נאמנת לומר שבדקה לטמאות את השני', הרי אין ע"א נאמן לאסור כנגד חזקת טהרה בדבר שאינו בידו, וכתב דבע"כ דאיירי כשידוע שהי' חלוקה בדוק מתחילה, ונמצא דאף בלא בדיקתה אחר שפשטתו, השני' טמאה, ועמש"כ בזה בחי' חת"ס בסוגיין, ובפרד"ר סימן ק"צ מקש"ז סק"ל עמ' רמ"א ובחזו"א סימן רט"ו בהערות לסוגיין.

**ונמצא כסלע על זו וכסלע על זו שתיהן טמאות,** הפליתי בסימן ק"צ סקי"ד הק' דמ"ט לא אמרינן דחצי סלע מדם צפור וחצי סלע ממאכולת, והוכיח מזה דחצי סלע הוא יותר מכגריס, וכ"ה בדרישה שם סקי"ג, ועי' בסד"ט שם סק"י מש"כ לדחות בזה, ועמש"כ ע"ז הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קנ"ב, ועיי"ש שכתב דכיון דסלע הוא שליש טפח, הרי דחצי סלע הוא חצי שליש טפח, וש"מ דשיעור כגריס הוא פחות משיעור זה, ודלא כמש"כ המעיל צדקה סימן כ"ז, - ועי' בשו"ע הגר"ז שם סקי"ג ובחי' חת"ס בסוגיין ובלחו"ש שם סוסקי"א שתמהו ע"ז, דסלע הוא עיגול שארכו ורחבו שליש טפח, ונמצא דחצי סלע הוא שליש טפח בארכו וחצי שליש טפח ברחבו, והוא יותר משיעור כגריס ששיער המעיל צדקה.

**לבשה ג' חלוקות וכו' תולה ואפי' בתחתון,** התוס' לעיל נ"ז ב' כתבו דהוא משום דפעמים שהיא מגלה חלוקה העליון ואתי על התחתון, וכ"כ הר"ן בסוגיין, אך הרשב"א לעיל נ"ז ב' כתב דיש לתלות גם דשמא ניתז מבין רגלי', ועי' ב"י בסימן ק"צ דמש"כ הטור שם דאם נמצא על חלוקה לצד פנים טהורה, הוא כדעת הרשב"א דתלינן שניתז בין רגלי', אך לדעת התוס' והר"ן יש לטמאות בכה"ג.

**עד כמה תולה וכו' עד כגריס של פול ואע"פ שלא הרגה,** בפירש"י כתב דהא דאין תולה ביותר מכגריס, הוא משום דאין דם מאכולת כל כך, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ג' ה"ו, דקים להו לרבנן דלא אפשר במאכולת במקום אחד יותר מכגריס, וכ"ה בדבריו שם הי"ז, ועיי"ש בה"ו שכתב דהא דלא תלינן ביותר מגריס דשמא הרגה פשפש, הוא משום דלא שכיח.

אך בפיהמ"ש להרמב"ם הנדמ"ח, כתב דהא דתולה עד כגריס, הוא שמא בעת ישיבתה וכו' נהרג בע"ח כגון "הפשפש" והכנה ודומיהן, ולפ"ז בע"כ דהא דתלינן עד כגריס וביותר מגריס אין תולין, אי"ז משום דזהו שיעור דם מאכולת, אלא הוא משום דלא תלינן אלא בפחות מכגריס דאין דרך אשה לראות כן, וע"כ תלינן דהוא מדם פשפש או מאכולת,[[28]](#footnote-29) וכ"כ בלחו"ש סימן ק"צ סקי"ב, ועי' גם בפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ (עמ' קל"ח), שפירש דפליגי בזה רבנן ור"ח בן אנטיגנוס לעיל נ"ב ב', ואכמ"ל.

**ותולה בבנה ובבעלה,** המאירי כתב דתולה בהן אף כתם שנמצא על בשרה, דשמא נגעו בה ומששוה כדרך אשה עם בנה ובעלה ולא ידעה, וכ"כ בפרישה סימן ק"צ סק"ל, והביאו הסד"ט שם סקמ"ג, אך החוו"ד שם סקי"ג נחלק ע"ז, דגם בזה י"ל דאם איתא דאתא מהם על חלוקה איבע"ל לאשכוחי, ועמש"כ בזה הלחו"ש שם סקכ"ה והפרד"ר שם שפ"ח סקל"ג, ועיי"ש בפרד"ר שהאריך דנחלקו הראשונים בהא דתולה בבנה ובבעלה אם הו רק כששכבו אצלה, או אף בלא"ה תולה בהן משום שדרכן ליגע בה, ועיי"ש מש"כ בזה, אך בהגהת החשק שלמה במחה"ש סו"ס ק"צ נקט דלא פליגי בזה, עיי"ש.

הרמב"ן בהל' נדה פ"ד הי"ט כתב, דאם היו עסוקין בדם ולא נמצא בהן דם, אינה תולה בהן, וכ"כ בטוש"ע סימן ק"צ סי"ט, ובפרי דעה שם שפ"ל סקל"ג כתב דהוא משום דאין מחזיקין טהרה ממקום למקום, וצ"ע לפ"ז במש"כ הפרד"ר בשפ"ח ריש סקל"ג דרק אם ידוע דעתה לא נמצא בהן דם, אין תולין בהן, אך אם אינם כאן או שרחצו את עצמם במים ולא הקפידו לראות אם הי' עליהן דם, תולה בהן, - אך המאירי כתב דאף אם לא נמצא עליהן דם תולה בהן, דשמא נתקנח הדם שעליהן, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ד, ולפי דבריהם כ"ש דאם נתעסקה היא עצמה בכתמים ומצאה דם על בשרה, תולה, אף אם לא נמצא דם על ידי', וצ"ע.

**אם יש בה מכה והיא יכולה להגלע וכו',** הרש"ש דקדק מלישנא דמתניתין, דבבנה ובבעלה אינה תולה אלא אם יש בהן מכה לחה, ולא סגי במכה היכולה להתגלע, אך בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם ל"ג תיבת בה, ולפ"ז אין לדקדק כן, וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן קפ"ז בתחילת דבריו לדקדק מל' הרמב"ם והראב"ד והרמב"ן, - אך עיי"ש שכתב דבד' סה"ת והסמ"ג והסמ"ק והרשב"א ורי"ו מבו' דאף בבנה ובבעלה היא תולה במכה היכולה להתגלע, וכ"ה גם ברוקח סימן שי"ז, ובתשו' מהר"ם ד' פראג סימן תרכ"ח, וכתב דאפשר לפרש כן גם בד' הרמב"ם והראב"ד והרמב"ן, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מסוגיית הגמ' לעיל י"ט ב'.

**שלא אמרו חכמים הדבר להחמיר אלא להקל שנא' וכו' ולא כתם,** מבו' דלא הקילו בתליות אלו, אלא משום דכתמים דרבנן, ובזה הוא שהקילו דכל דאיכא תלי' לפנינו ה"ה טהורה, וכ"ה בתוה"ב בית ז' ש"ד ובתשו' הרשב"א ח"ז סימן קס"א דהא דתלינן בכתמים הוא משום דכתמים דרבנן והקילו בספיקן, וכ"ה בטוש"ע סימן ק"צ סי"ח.

ובלחו"ש סימן ק"צ סקכ"ג כתב, דכל הא דבעינן לה"ט דכתמים דרבנן, הוא רק בתלי' רחוקה, כמכה היכולה להתגלע, אך בתלי' מעליא ל"ב לזה, עיי"ש, ולכאו' יש להוכיח כן, ממה שמצינו דאף בראי' גמורה ובבדיקת עד תולין במכה ותולין במאכולת, וצ"ע, אך אי נימא דהא דכתמים דרבנן, הוא משום הצד דמעלמא, הרי דאף בהני גווני הו"ל ככתמים דרבנן, וע"כ תולין בהן.

בפסקי רי"ד פירש בטעם הא דתולין, דכיון דמדאורייתא א"צ לחוש לספק שמא ראתה אלא היכא שראתה דם ודאי, ואינו אלא חשש דרבנן, ע"כ אין להחמיר בזה כ"כ, והיכא דאיכא למיתלי לקולא לא גזרו רבנן, והפה שאסר הוא הפה שהתיר, עכ"ד, ומבו' דהא דמקילינן לתלות, אי"ז משום דחשבינן לה כספק, וספק דרבנן לקולא, אלא הוא משום דמדינא לעולם תלינן, ואף שהחמירו חכמים שלא לתלות, לא החמירו בכה"ג דאיכא תלי' מבוררת לפנינו, וכ"ה בפרד"ר סימן ק"צ מקש"ז סקי"ב וסקמ"א דכיון דמדאורייתא היא טהורה דאמרינן דשמא עברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, אף חכמים לא גזרו היכא דאיכא תלי' מבורת לפנינו, ובכה"ג הניחו על שורש הדין דתלינן בכל מידי דאיכא למיתלי.

ואמנם כ"ז הוא להרי"ד לטעמי' דטעם הטהרה מדאורייתא הוא משום דתלינן בעלמא, וע"כ י"ל דאף רבנן לא החמירו היכא דאיכא תלי' מבוררת, וכ"ה מבו' בד' הפרד"ר, אך לדעת ש"ר דטעם הטהרה מדאורייתא הוא רק משום דליכא הרגשה, י"ל דהא דמקילינן בדאיכא למיתלי הוא משום דספק דרבנן לקולא, וכ"ה בנובי"ק יו"ד סימן מ"א, - וי"ל עוד דהוא קולא בפנ"ע שהקילו חכמים בטומאת דם בלא הרגשה, דאם איכא תלי' מבוררת לפנינו תלינן, וכ"נ באו"ז סימן שנ"א, אך יש מקום לפרש בדבריו שם, דס"ל דמדאורייתא מטהרינן בכתמים משום דליכא הרגשה, ועוד מטהרינן היכא דאי"ז ודאי מגופה, ואף שהחמירו חכמים לטמאות גם בלא הרגשה, לא החמירו לטמאות היכא דאי"ז ודאי מגופה.

ובחוו"ד סימן ק"צ סוסקי"ד כתב, דהא דתלינן כשנתעסקה בכתמים הוא משום דיש סברא לתלות הדם בהעסק יותר מבגופה משום דלא ארגשה,[[29]](#footnote-30) וכעי"ז כתב בסד"ט סימן קפ"ג סק"ב סוד"ה ובזה, ועיי"ש לעיל מינה ד"ה ומיהו שכתב טעם אחר בהא דתלינן, אך הסד"ט שם כתב לפרש בזה טעם הא דתולין אף בבדיקת עד שהיא דאורייתא, ולפ"ז אי"ז טעם בהא דתנן הכא דתולין משום דכתמים דרבנן, אמנם בסימן ק"צ סוסקמ"ב כתב הסד"ט לפרש כן גם בטעם הא דתלינן בכל כתמים, וצ"ע.

**ספק עברה ספק לא עברה טמאה,** בד' רש"י משמע, דלא איירי בדאיכא ספק גמור אם עברה שם, כגון שעברה ברחוב א' ואינה זוכרת אם הוא שוק של טבחים או מקום אחר, אלא איירי בגונא שאין יודעת בודאי שלא עברה שם, ובאנו להסתפק דשמא עברה שם, וע"כ לא מטהרינן לה, משום דלא אמרינן דילמא עברה ולאו אדעתה, וכ"כ הגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סוסק"ה דהא דלא מטהרינן בזה משום חזקת טהרה, הוא משום דאי"ז ספק שקול, דמהיכ"ת לומר שעברה ולאו אדעתה, וכ"כ בתשו' הגר"ש איגר כתבים סימן כ"ח.

אך באו"ז סימן שנ"א מבו' דאיירי אף בספק גמור, והא דאינה תולה, הוא משום דאין תולין אלא בספיקא אחת ולא בב' ספיקות, ובספק עברה הוי ב' ספיקות, דאת"ל עברה שמא לא ניתז עלי', והגר"ז בקו"א שם כתב גם כעי"ז, דאין הספק שקול לגמרי, כי אף אם עברה שמא לא ניתז עלי'.

ובפרד"ר סימן ק"צ סקמ"א כתב, דאף למש"כ שם דלא גזרו על הכתמים היכא דאיכא תלי' מבוררת, מ"מ בספק עברה מטמאינן, ולא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא, דכך היתה תקנתם מתחילה דבכה"ג נלך להחמיר ולא להקל, ועי' עוד בחוו"ד סימן ק"צ סוסקי"ד מש"כ לפרש בזה.

הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כב: כתב דעיר שיש בה חזירים תולין בכל מקום, משום דהחזירים הולכין אילך ואילך וכל העיר כשוק של טבחים, וה"נ בעיר ששוחטין ברחובותי' פעמים כאן ופעמים כאן, דמתוך ששוחטין בכל הרחובות אפשר ששחטו במקום שעברה, - ובשו"ת הגר"ש איגר שם כתב דהוא משום דבכה"ג הוי ספק גמור, דאינה משגחת אם עברו שם חזירים או שחטו שם בהמה, ול"ד לספק עברה, דלא אמרינן דעברה ולאו אדעתה, וי"ל עוד דהוא משום דדוקא בספק עברה, דהוא תלי' שאינה מבוררת לא הקילו, אך בהני גווני דחשבינן לכל העיר כשוק של טבחים, תולין בזה, וכעי"ז כתב בערוה"ש סימן ק"צ סע"ג, ועד"ז צ"ל במש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ג' הט"ו דאם אינה יודעת שיעור שנתעסקה בו תולה בו דספק כתמים להקל, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד (כב.), וכן פסק הרמ"א בסימן ק"צ סכ"ז, וצ"ע.

**נראין דברי ר"ח בן אנטיגנוס וכו' עד כגריס,** בסד"ט סימן ק"צ סקס"א ד"ה עוד ראיתי הביא מתשו' מעיל צדקה סימן כ' שכתב, דלא גזרו חכמים על כתם פחות מכגריס אף דודאי דבא מגופה, וכתב הסד"ט דלפ"ז צ"ל דמה שאמרו דהוא משום תלי' במאכולת, היינו דכיון דכל הסדינים מלאים מדם מאכולת וכו', ע"כ לא גזרו כלל על פחות מכגריס, דלא פלוג רבנן, כיון דעיקר טומאת כתמים היא מדבריהם, הם אמרו והם אמרו, ועיי"ש שכתב דכ"ה מבו' גם בד' התוה"ש בסימן קפ"ג סק"א, ועי' גם ברש"ש לעיל נ"ב ב' שנקט כן, ועיי"ש במש"כ לבאר לפ"ז סוגיית הגמ' דלעיל שם, אך עיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דכל הא דמטהרינן בפחות מכגריס, הוא רק משום דתלינן במאכולת, ודקדק כן מד' הראשונים, ומה שהוכיח כן מדעת הרמב"ם דבבשרה טמא בכ"ש, י"ל דגם לפ"ד המעיל צדקה עיקר הא דטיהרו פחות מכגריס, הוא משום תליית מאכולת, ומכח זה לא גזרו כלל על פחות מכגריס, וע"כ בכתם שבבשרה דלא תלינן במאכולת, מעיקרא טימאו חכמים אף בכ"ש, ועי' גם בפליתי סימן קפ"ג סק"א שנחלק ע"ד התוה"ש, וכ"ה בבינת אדם סוסק"ט.

הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ד' כתב דהא דמטהרינן עד כגריס דתלינן במאכולת, הוא רק בכתם אדום, אך כתם שחור אינה תולה בו, - ובתשו' מעיל צדקה סימן כ' כתב דהי' ראוי לטמאות כתם שחור בפחות מכגריס, אך הוכיח ממה שלא הזכירו הפוסקים לזה, דאף בכתם שחור מטהרינן, וכתב דהוא משום דלא גזרו כלל על פחות מכגריס, ובסד"ט סימן ק"צ סק"י הביא לדבריו, ועמד על שנעלם ממנו ד' הראב"ד.

במעיל צדקה סימן כ"ז כתב, דאף דבזה"ז לא שכיח מאכולת שדמה הוא כשיעור כגריס, מ"מ בזמן חכמים הי' שיעורם כן, וע"כ אף בזה"ז לא מטמאינן בפחות מכך, כיון דלא גזרו אלא שיעור כזה, ועיי"ש שדימה להא דלא גזרו על בגד צבוע, ולא גזרו בנמצא על דבר שאינו מקב"ט, עכ"ד, וזה לטעמי' דלא גזרו על כתם פחות מכגריס, אף אם הוא ודאי מגופה, וכ"נ גם בד' החכם צבי סו"ס ס"ז, - ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ק"נ כתב, דהטעם דמטהרינן אף בזה"ז, הוא משום דעיקר דין כתמים הוא משום חומרא דטהרות, ולא פלוג רבנן וטימאו אותה גם לבעלה, ואף דבזה"ז בטל טעם טהרות, מ"מ גזירה לא בטלה ועדיין אסורה לבעלה, וכיון דכל איסורה הוא משום תקנת חכמים הראשונים, ע"כ לא מטמאינן לה אלא בשיעור כתם שבזמניהם, וכתב לפ"ז דבבדקה עד שאינו בדוק, אין לטהר אלא כשיעור מאכולת שבזה"ז, - והלחו"ש סימן ק"צ סקי"ב כתב דהוא משום דעד כגריס שאין דרך אשה לראות, תלינן גם בכמה מאכולות.

אך עיי"ש בלחו"ש שהביא מיראים סימן כ"ו שכתב, דאנן לא בקיאינן שפיר מהו גריס של פול, וע"כ צריך ליזהר בכתמין לפי שיקול הדעת שאין דם מאכולת ופרעושים רבה, ועי' גם בפת"ש סק"ט שהביא לדבריו, ותמה ע"ד הפוסקים שלא הביאו לדבריו.

הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ג' הכ"א כתב בשיעור כגריס של פול, דכיון שלא הזכירו פול של מקום פלוני ולא פול הבינוני אלא כגריס של פול סתם, הלכך משערין בכל פול שיזדמן לנו ואפי' הוא גדול, שהרי אמרו כל שיעורי חכמים להחמיר חוץ מכגריס של כתמים להקל, וכ"כ בטוש"ע סימן ק"צ ס"ה, וע' במעיל צדקה סימן כ"ז ובסד"ט סימן ק"צ סקי"א מש"כ ע"ז, - אך בפליתי שם סק"ז כתב דמד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב ה"ו שכתב עד שיהי' כגריס הקלקי, מבו' דאף הכא שיערו בגריס הקלקי דומיא דנגעים.

והנה בפשוטו מכוון ד' הראב"ד הוא, דכל שנמצא גריס גדול, אמרינן דשמא זהו הגריס ששיערו בו חכמים, והולכין בכתמים להקל, אך בל' הטוש"ע מבו' דאף דאם נזדמן לה גריס יותר גדול משערין בו, מ"מ במקומות אחרים הוי השיעור כט' עדשים, ומבו' דהשיעור נקבע לפי המקום, - ובשערי ציון ח"א סימן כ"ט ד"ה ומאי דקשיא לי' כתב לפרש בזה, לפמש"כ שם בטעם הא שמשערין בכגריס בין אם יש סמיכות דם עב, ובין אם יש צבע בעלמא, והיינו משום דכל שיעורי חכמים כך הוא, שהם שיערו דיש בדם מאכולת כדי לבצע כגריס על אופן הממוצע, כפי דרך הרגיל שימצא בכתמים, ואם יזדמן שיהי' יוצא מן הכלל שיהי' סמיכות דם עב ביותר או להיפוך דק ביותר לא חלקו בזה, אך בעיקר הדין דכתם עב, נחלקו האחרונים, עי' בסד"ט סימן ק"צ סקס"א, ופרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קמ"ב, וערוה"ש שם סל"ד, וכתב דעד"ז הוא גם בהא דמשערין בכגריס גדול, דכיון ששיערו חכמים בכגריס בינוני הנמצא ביניהם, ותלו בכגריס, ממילא פחות מכגריס ליתא בכלל הגזירה, וע"כ אף אם נזדמן לנו גריס גדול מאד דודאי דם מאכולת כולי האי לא הוי, מ"מ ע"ז לא גזרו.

במעיל צדקה סימן ס"ב כתב בדין כתם הנמצא ע"ג בגד מנומר, דאין הכתם שעל המקום הצבוע מצטרף לכגריס, והביאוהו הסד"ט בסימן ק"צ סקכ"א והגרע"א בגל' שו"ע שם ס"י, אך החוו"ד שם סק"ט כתב דהכתם שעל המקום הצבוע מצטרף לכגריס, כיון שרואין שהכל כתם א' ובודאי מגופה אתי כיון דא"א לתלות במאכולת, ולכאו' המעיל צדקה אזיל לטעמי' דלא גזרו על כתם פחות מכגריס, אף בדליכא תלי' במאכולת, אך מד' הסד"ט שהביא לדבריו, אף דס"ל דכל הא דלא גזרו על פחות מכגריס הוא בדאיכא למיתלי במאכולת, צ"ל דס"ל דאף בכה"ג איכא למיתלי במאכולת.

ובמעיל צדקה סימן כ' כתב, בכתם לבן שקצותיו אדום, דאינו טמא אלא אם יש באודם שבו כגריס, די"ל דדם מאכולת נתערב בו בעודו לח והטבע דחה חלק האודם לצדדיו, וצ"ע דמ"ט הוצרך לטעם זה, הרי כתב לעיל מינה דכל שהוא פחות מגריס טהור, אף אם הוא ודאי מגופה, (ושמא בלא טעם זה, הוה חשבינן לי' ככתם יותר מגריס, וצ"ע), ועיי"ש שהוכיח כן, דאל"כ הי' ראוי לטמאות אף כשאין בכולו כגריס, דאם מן מאכולת הוא, לבן מאין בא לשם, והביאו הסד"ט בסימן ק"צ סקנ"ב והסכים לזה, - אך החוו"ד שם סק"ט כתב דאם ניכר שהוא כתם א', מצטרף המראה הטהור לשיעור כגריס, וזה לטעמי', דלא מטהרינן בפחות מכגריס, אלא בדאיכא למיתלי בדם מאכולת, וס"ל דבכה"ג ליכא למיתלי.

בטעם הא דלא תלינן בכתם יותר מכגריס בכמה מאכולות, כתב הלבוש בסימן ק"צ ס"ה, דהוא משום דא"כ אין לדבר סוף ותיבטל גזירת חכמים בכתמים מכל וכל, והביאוהו המעדני יו"ט ע"ד הרא"ש בסוגיין באות ת' והסד"ט שם סוסקס"א, וכ"כ בתשו' מעיל צדקה סימן כ', ועי' גם בחי' הגרע"א בסוגיין בתו"ד שדן בזה,[[30]](#footnote-31) - והפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קל"ו ועמ' קל"ט כתב בדעת הרא"ש, דהוא משום דאמרינן דמי כיונם לדמים הללו שיפלו כולם במקום א' זה אצל זה, - והלחו"ש שם סקי"ב כתב דהוא משום דלא תלינן במאכולת, רק בפחות מכגריס דאין דרך אשה לראות כן.

התוס' כתבו דאם הרגה הרבה מאכולות תולה כפי מה שהרגה, ועד"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דאם הרגה ה"ה תולה אפי' יותר מכגריס, אם אפשר שיהא בדם אותו הבע"ח שהרגה כדי להכתים כשיעור הזה הנמצא, - אך הרא"ש כתב דלא פלוג רבנן ואף אם הרגה הרבה אינה תולה אלא עד כגריס, וכ"כ המאירי דאפי' הרגה מאכולת אינה תולה כפי מה שהרגה, שלא נתנו דבריהם לשיעורין בדבר המצוי בכל יום, והראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ג' ה"ו כתב דהוא משום דקים להו לרבנן דא"א במאכולת במקום א' יותר מכגריס, וכ"כ הראב"ד שם הי"ז, ופירש דמה"ט הוא דטיפין טיפין אין מצטרפין.

והגר"ז בסימן ק"צ סקנ"ה כתב דכל מש"כ התוס' דתולה כפי מה שהרגה, הוא רק אם לפי ראות עינים יכול הדם להתפשט כשיעור זה, אך בלא"ה אין תולין אלא בכגריס, דלא פלוג רבנן, שמידת חכמים כך הוא ליתן קצבה לדבריהם ושיעור אחד שעליו אין להוסיף וממנו אין לגרוע, והיינו דאין ידוע לנו מידת הדם שיש במאכולות שהרגה, ובזה הוא שקבעו חכמים דתולה במאכולת עד כגריס, ואף בכמה מאכולות, ומ' שפירש דד' הרא"ש קיימי בגוונא דאין ידוע לנו כמה דם יש בהן, ולא פליג ע"ד התוס'.

אך בפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קל"ט פירש דפליגי בזה, וכן נקט החוו"ד שם סק"ה, ועיי"ש שכתב דטעם פלוגתייהו, דלהתוס' הא דבעלמא לא תלינן יותר מכגריס בכמה מאכולות, הוא משום דיותר מכגריס הוא שיעור ראי', ובזה לא הקילו לתלות, וכ"ז הוא כשאין ידוע שהרגה, אך אם הרגה כמה מאכולות ה"ה תולה בהן, כמו שתולה כשנתעסקה בכתמים, אך הרא"ש ס"ל דהא דבעלמא אינה תולה בכמה מאכולות, הוא משום דמי כיוונם יחד, וע"כ אף אם ידוע שהרגה כמה מאכולות אין תולה ביותר מכגריס, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרך הרא"ש לטעמא דלא פלוג רבנן, אך טעם זה מתישב היטב במש"כ הראב"ד דקים להו לרבנן וכו'.

בחוו"ד סימן ק"צ סק"ז כתב דאם הרגה מאכולת אחת, ודאי אינה תולה ביותר מכגריס, וכ"נ בד' רש"י בד"ה עד כגריס, וכמש"כ הרש"ש, ועיי"ש שדקדק כן ממשנתינו, ול"ד לנתעסקה בצפור שיש בו כגריס דתולה כב' גריסין, והיינו משום דטעם התלי' עד כגריס אפי' לא הרגה, הוא משום דקים להו לחז"ל דודאי הרגה מאכולת, וא"כ אפי' יודעת שהרגה מאכולת אמרינן דהיא היא המאכולת שהרגה בהן שהי' קים להו לחז"ל, - אך הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קל"ט נחלק ע"ז, וכתב דלדעת התוס' אם הרגה מאכולת אחת, דמי לנתעסקה בצפור דתולה כב' גריסין.

י"ט אדר א' ע"ו

דף מס' 7

**נ"ח ב'** **תולה בפשפש,** הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ג' ה"ו כתב דטעמא דר' חנינא דאינה תולה בפשפש, הוא משום דלא שכיח, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והר"ן בסוגיין, וכתבו דבמקום שמצוי פשפש, מודה ר' חנינא דתולין בו, וכתבו דלרבנן תולין בכל מקום, והב"י בסימן ק"צ כתב בדעת הרשב"א, דבמקום דלא שכיח כלל מודו רבנן דאין תולין, וצ"ע.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח כתב דבכתם עד גריס תולין שמא בעת ישיבתה וכו' נהרג בע"ח כגון הפשפש והכנה ודומיהן וממנו הוא הכתם הזה, ונת' לעיל דלדעתו הא דאין תולין ביותר מכגריס בפשפש, הוא משום דלא הקילו לתלות במאכולת, אלא עד כגריס שאין דרך אשה לראות כן, ולפ"ז נמצא דלדעתו אין תולין יותר מכגריס בפשפש, אף במקום שמצוי פשפש,[[31]](#footnote-32) - והמ"מ בפ"ט מאיסו"ב הכ"ג דקדק כן מד' הרמב"ם דאף במקום שהפשפש מצוי אין תולין בו, ועיי"ש שפירש הטעם בע"א, דהוא משום דפשפש כל המוללו מריח בו, וע"כ לא תלינן שנהרג ולאו אדעתה, ועד"ז כתב הב"י בסימן ק"צ בתחילת דבריו בדעת הרא"ש, וכתב לפ"ז לדעתו, דגם לרבנן אינה תולה בפשפש אלא במקום דשכיח, ואפ"ה פליג ר' חנינא וס"ל דאין תולין, משום דאינו מצוי שיהא סמוך לגוף ולא תריח ריחו, אך בהמשך דבריו נסתפק בזה, עיי"ש, - והט"ז שם סק"ט והש"ך שם סקי"א כתבו לדינא דבמקום שמצוי פשפש תולין עד כתורמוס.

לדעת הסוברים דהא דמטהרינן בכתם עד כגריס, אי"ז דין תלי' גרידא, אלא אף במקום דליכא תלי' במאכולת מטהרינן, צ"ע אם ה"נ הוא בשיעורא דתורמוס לרבנן, וממש"כ הרשב"א והר"ן דתולין בו בכל מקום, (אי נימא דהיינו אפי' כשאינו מצוי כלל), נראה דהוא שיעור שנתנו חכמים בכתמים, ואי"ז מדין תלי'.

ולפ"מ דקי"ל דאינה תולה בפשפש אלא במקום שהוא מצוי, לכאו' אי"ז אלא דין תלי' גרידא, אך הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד כב: כתב, שבמקום שרחש הפשפש נמצא אין חוששין לכתם עד שיהא כו כתורמוס ועוד "וחזר שם שיעור התורמוס כשיעור הגריס לכל הדינין שאמרו", עכ"ל, ומבו' דשוה דין התלי' בתורמוס לדין התלי' בכגריס, וכל האיבעיות לקמן בסוגיין בדין כגריס, הם אף בדין כתורמוס, וכ"כ המאירי בסוגיין.[[32]](#footnote-33)

ועי' בסד"ט סימן ק"צ סקט"ו שכתב לדון בהרגה פשפש ומצאה כתורמוס ועוד, אם היא תולה לאותו ועוד בדם מאכולת, להסוברים דקי"ל דנתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד תולה, והחוו"ד שם סק"ז כתב, דכיון דלמ"ד דתולה בפשפש עד כתורמוס, ודאי דדין פשפש הוא כדין מאכולת, דבין הרגה ובין לא הרגה אינה תולה אלא בכדי תורמוס, ה"נ הוא לדידן במקום דשכיחי פשפשין, וכעי"ז כתב הגר"ז שם סקנ"ה, - אך הבית מאיר שם ס"ז כתב דאם הרגה פשפש ונמצא עלי' כתורמוס וכגריס ביחד, תולה כתורמוס בפשפש וכגריס במאכולת, אך נסתפק שם בגונא דלא הרגה, אלא דמצוי פשפש, אם היא תולה כשנמצא עלי' כתורמוס וכגריס יחד, עיי"ש, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קל"ט.

והגר"ז והחוו"ד שם כתבו לפי דבריהם, דאף אם הרגה הרבה פשפשין לא פלוג רבנן, אך הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ג' ה"ו כתב דאם הרגה ב' פשפשין היא תולה ב' תורמוסין, ול"ד להרגה ב' מאכולות דאין תולין אלא עד כגריס, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, ועי' במאירי מש"כ לפרש בזה, ובערוה"ש סימן ק"צ סל"ה כתב לדקדק מל' הטוש"ע דבהרגה פשפש חזר שיעור כתורמוס כשיעור הגריס לכל הדינים שאמרנו, דלפ"ז כ"ה דבהרגה ב' מאכולות אינה תולה יותר מכגריס, ה"נ בהרגה ב' פשפשין אין תולה ביותר מכתורמוס.[[33]](#footnote-34)

**פשפש זה ארכו כרחבו לענין כתמים,** בפירש"י כתב דהיינו דאי הוה כתם ארכו כרחבו אפי' יותר מגריס תלינן בפשפש, וכ"כ הרשב"א והר"ן בשם תוס', ופירשו דאתיא כר' חנינא דלא תלינן בפשפש, ומ"מ אם ארכו כרחבו תלינן, ולכאו' היינו דאף דפליג ר' חנינא על רבנן וס"ל דבסתמא אין תולין בפשפש, מ"מ בכה"ג דארכו כרחבו דצורתו הוא כצורת פשפש תולין בו, (אף דליכא בזה הוכחה שאינו דם נדה).[[34]](#footnote-35)

אך הרשב"א והר"ן נחלקו ע"ז, דלדעת ר' חנינא במקום שאין פשפש מצוי לעולם אין תולין בפשפש, ובמקומות שפשפש מצוי לעולם תולין בפשפש, ואף אם אין ארכו כרחבו, ומה שאמרו דארכו כרחבו הוא לצייר הרחש, לומר דבמקום שהרחש הפלוני שרחבו כארכו מצוי שם, תולין בו עד כתורמוס, ובזה ניחא משה"ק הב"י בסימן ק"צ דמ"ט השמיט הרשב"א לדין זה, ועי' בערול"נ שכתב כן.

והרמב"ם בהלכותיו השמיט לדין זה, ולכאו' הוא לטעמי' דס"ל דאף במקום שהפשפש מצוי אין תולין בו, ולמש"נ לעיל בדעתו מסתברא מילתא דה"נ אף אם ארכו כרחבו אין תולין בו, דלעולם אין תולין ביותר מגריס דהוא דרך ראי', וכנראה ס"ל דדינא דברייתא הוא לדעת רבנן, וכמו שדן בזה הב"י בסימן ק"צ, וי"ל עוד כמש"כ המאירי דלא קי"ל כהך ברייתא.

**עיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים,** בפירש"י כתב דהוא משום שהם אוכלים שקצים ורמשים ומתיזין דם, וכ"כ הרא"ש, - אך בד' התוס' מבו' דאי"ז משום שהן מתיזין דם, אלא משום דתלינן שנגעו בה החזירים, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ג' הי"ג, וכתב דאם אמרה ברי לי שלא נגע בי חזיר, לא תלינן, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כב:.

והתוס' והרא"ש כתבו דבזה"ז חוששין לכתמים אף בעיר שיש בה חזירים, אך הרשב"א כתב דאינו יודע טעם לדבריהם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ח והראב"ד בבעה"נ שם, דאף בזה"ז אין חוששין בעיר זו לכתמים.

הרשב"א הביא מפי' ר"ח, דהא דבעיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים, הוא משום שמצוי בהן פשפש, והרשב"א תמה ע"ז, דא"כ ל"ה לי' למיסתם ולמימר דאין חוששין לכתמי', דמשמע דאין חוששין להם כלל באיזה שיעור שיהי', ואילו מחמת פשפש אין תולין בו אלא עד כתורמוס, ושמא דעת ר"ח, דאף דלדעת רבנן דלעולם תולין בפשפש, אין תולין בו אלא עד כתורמוס, שהחמירו חכמים שלא לתלות בכמה פשפשין, דאל"כ אין לדבר סוף, מ"מ לדידן דאין תולין בפשפש, ורק בעיר שיש בה חזירים תולין בו, הוי זה כשאר תליות דעלמא, ותולין אף בכמה פשפשין.

**א"ר הונא כגריס אינה תולה וכו',** הרשב"א כתב דליכא בין לישנא קמא ולישנא בתרא, אלא שחייב אדם לומר כלשון רבו, אך בשם רבינו יונה כתב, דלל"ב ס"ל לרב הונא דכגריס כיותר מגריס אף לקולא, דאם נמצא בעליון כגריס ובתחתון יותר מכגריס, תולה עליון בתחתון, אך לל"ק דאמר רב הונא כגריס אינה תולה, י"ל דהוא רק לחומרא, משום דשיעורא מסופק בידן ומספיקא חיישינן להחמיר, אך היכא שנמצא בעליון כגריס ובתחתון יותר מגריס, אין תולין תחתון בעליון, דשמא אף כגריס תולין במאכולת, וצ"ל דהא דלא מקילינן בזה, אף דכתמים דרבנן, הוא משום דהוי כספק עברה בשוק של טבחים.[[35]](#footnote-36)

**כל שיעורי חכמים להחמיר חוץ מכגריס של כתמים להקל,** בפירש"י בחולין נ"ה א' פירש דהוא משום דכתמים דרבנן, וכ"כ הרשב"א שם, וכתב דה"נ הוא בכל שיעורי איסורי דרבנן, ובערול"נ דן להוכיח מד' התוס' בחולין שם דפליגי ע"ז וס"ל דרק בכתמים הוי השיעור להקל, ועי' גם ברש"ש בחולין שם שעמד בזה, וכן נקט במעדני יו"ט אות צ' בדעת הרא"ש.

והנה בל' רש"י שם מבו', דלעולם עיקר השיעור הוי כגריס, והא דבעינן כגריס ועוד, הוא להקל, משום דכתמים עצמן דרבנן, ולכאו' אי"ז מדינא דספק דרבנן לקולא, אלא היינו דבמידי דרבנן הקילו חכמים לטהר עד כגריס ועוד,[[36]](#footnote-37) וכ"כ באבנ"ז יו"ד סימן נ"ט סקט"ו, - אך בשו"ת שערי ציון ח"א סימן כ"ז סק"ה ז' נקט דהוא מדינא דספק דרבנן לקולא, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, וצ"ע.

ובספה"י לר"ת סימן קס"ח פירש בטעמא דר' חסדא, דהוא משום דפעמים שיש כגריס דם ממאכולת, ואע"פ דהוי מילתא דלא שכיחא, מ"מ אזלינן לקולא, דבכל מקום מקילין בכתמים, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ונת' להלן.

הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ג' והרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"ג וש"ר, כתבו דקי"ל דשיעור כתם הוא כגריס ועוד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ג, וכ"ה בפיהמ"ש הנדמ"ח, אך שם ה"ו כתב דשיעור כתם הוא כגריס, ועי' ב"ח בסימן ק"צ שעמד בסתירת ד' הרמב"ם, ועי' בערוה"ש סימן ק"צ סי"ט מש"כ בזה.[[37]](#footnote-38)

בסמ"ג לאוין קי"א הוכיח דקי"ל כרב חסדא, מהא דתניא לעיל י"ד ב' שצריכה כגריס ועוד, ובלחו"ש סימן ק"צ סקכ"ב הק' דמ"ט לא פרכינן מינה לדעת רב הונא דכגריס אינה תולה, ובשערי ציון ח"א סימן כ"ז סק"ה כתב דצ"ל דלא הי' מבואר בל' הברייתא לשון ועוד, רק הגמ' בעצמה הוסיפה לשון ועוד משום דהכי קי"ל, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד (כג.), דדרך הגמ' להוסיף בל' התוספתא דרך פירוש, ושונין כאילו הוא מגוף התוספתא, ועי' בצפנת פענח פ"ד מאיסו"ב הי"ט מש"כ לחדש בזה.

**תולה בעליון עד כגריס,** התוס' וש"ר פירשו דהיינו, דאם נמצא עלי' כתם למטה וכתם למעלה, תולה את אותו שלמטה בעליון, דכ"ה דהעליון הוא מעלמא, ה"נ תחתון מעלמא אתי, והרא"ש בסימן ח' הוסיף לפרש בזה, דהוא משום דאמרינן שבפעם אחת נתלכלך חלוקה למטה ולמעלה וכעי"ז כתב בספה"י לר"ת סי' קס"ח, ז"ל, שאותן שלמעלה מן החגור אמרינן עברה ולאו אדעתה וכו', א"כ ודאי עברה ובאותה שעה שבאו למעלה מן החגור באו למטה מן החגור ומעלמא, שאם ודאי עברה אפי' לא היו דמים למעלה מן החגור והיו למטה תולין בדם צפור, והכא כמו ודאי עברה היא כיון שיש טיפי דמים למעלה מן החגור, עכ"ל.

ובפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קנ"ח עמד בזה, דלמש"כ הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ב' ה"א, דבכתם שנמצא למעלה מן החגור, תולין שעברה בשוק של טבחים ואינה זוכרת, או שמא מאכולת נתמעך בה, ואע"פ שאין תולין במאכולת יותר מכגריס, כאן תולין ביותר מכגריס לפי שאינו מקום ראי', וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד יז:, א"כ היאך תולין את התחתון בעליון, הרי י"ל דהעליון הוא מדם מאכולת, ול"ש בזה טעמא דהרא"ש דבפעם אחת ניתז עלי', דהא לא עברה כלל בשוק של טבחים, אלא אמרינן דדם מאכולת הוא, ואין לומר דאמרינן דכמו שלמעלה נדבקו כמה מאכולות יחד, ה"נ נדבקו למטה, דכי משום דחזינן בחד מקום דאיתרמי מילתא דלא שכיחא, נאמר דכמו"כ איתרמי עוד פעם כה"ג, ועיי"ש שכתב דמה"ט השמיטו הראב"ד והרשב"א להך דינא.[[38]](#footnote-39)

אך הנה הראב"ד בבעה"נ במהדו"ב פ"ג הי"ח הביא לדין זה, וצ"ע דמ"ט תולין תחתון בעליון, אף דאפשר לתלות את העליון בב' מאכולות,[[39]](#footnote-40) וי"ל דהא דתולין תחתון בעליון, הוא משום דמסתבר טפי שבאו ב' הדמים ביחד, וכאשר כן נראה בל' הרא"ש, וכ"ה ל' הש"ך בסימן ק"צ סק"ל דאמרינן דבב"א נתלכלכו, וע"כ תלינן שעברה בשוק של טבחים וניתז עלי' הדם למעלה ולמטה.

בתורי"ד בסוגיין פירש דהא דתולין תחתון בעליון עד כגריס, אתיא כתנא דמתניתין דאם לא הרגה אינה תולה במאכולת, ואפ"ה אם נמצאו על חלוקה טיפי דמים למעלה מן החגור ולמטה מן החגור, אמרינן דכ"ה דאותם שלמעלה הן טהורין אע"פ שלא הרגה דתלינן להו בדם מאכולת, כך אלו שלמטה טהורין, דאמרינן מוכחא מילתא שממקום שבאו אלו שלמעלה באו אלו שלמטה ודם מאכולת הן, ודוקא עד כגריס, אבל יותר מכגריס טמאה, דאין לתלות יותר מכגריס בדם מאכולת, ומבו' מדבריו, דהא דתולין תחתון בעליון, אי"ז משום דאמרינן שבאו בפעם אחת, דהכתם שלמעלה מן החגור ולמטה מן החגור, לכאו' לא בא בפעם אחת, וגם דלכאו' איירי אף בגונא שיש בב' הכתמים יחד כגריס ועוד, ומ"מ כיון שהכתם שלמטה אינו יותר מכגריס, תולין דהוא מדם מאכולת, וצ"ע.

התוס' כתבו, דלפ"מ דקי"ל כרב חסדא, אין תולין תחתון בעליון, אלא כשיש בעליון יותר מכגריס, ועי' מהרש"א מש"כ בזה, - אך הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן ג' הט"ז כתב דאף אם העליון הוא כגריס תולין בו, וכ"כ בספר הישר לר"ת סימן קס"ח ופירש הטעם בזה, דהא דמטהר רב חסדא בכגריס, הוא משום דפעמים שיש כגריס דם ממאכולת, ומיהו מילתא דלא שכיחא הוי, וע"כ אזלינן הכא והכא לקולא, דבכל מקום מקילין בכתמים.[[40]](#footnote-41)

בטוש"ע סימן ק"צ סי"ז כתבו דהא דתולין תחתון בעליון, הוא כשיודעת שלא נזדקרה, והלבוש שם כתב דאע"ג דקי"ל דכל שמצאה דם למעלה מן החגור טהורה ואינו חוששת שמא נזדקרה, מ"מ בכה"ג אין מטהרין את הכתם התחתון, דלא תלינן ב' תליות לקולא, וכ"כ הש"ך שם סק"ל, ועי' בתשו' עבוה"ג סימן כ"ג בד' השל"ה והעבוה"ג, ועי' בסד"ט שם סקל"ט שנסתפק כשהכתם העליון הוא על חלוקה לחוד, אם תולין תחתון בעליון אף כשנזדקרה.

בגליון הגרע"א סימן ק"צ סי"ז, כתב דהא דאין תולין תחתון בעליון אלא כשהעליון הוא יותר מגריס, הוא אף כשהוא על גופה, ואף לדעת הרמב"ם דכתם שבגופה טמא בכ"ש, מ"מ כל שהוא למעלה מהחגור ולאו מגופה הוא, שוב י"ל דדם מאכולת הוא ואין ראי' שנתעסקה, והביא דכ"כ בתפארת למשה, וכ"ה במהר"ם לעיל י"ד א', דאף כשנמצא על בשרה, אם הוא במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם, תלינן במאכולת, אך החוו"ד שם סקי"ב צידד, דלדעת הרמב"ם, אם הכתם שלמעלה מן החגור הוא על בשרה, ה"ה תולה בו אף שהוא פחות מגריס.[[41]](#footnote-42)

ובהפלאה שם סק"ו דקדק מל' השו"ע, דכל שנמצאו העליון והתחתון על בשרה, ושניהם אין בהן כגריס, טהור התחתון אף לדעת הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ע.

בגל' הגרע"א שם הביא עוד מהתפאל"מ, דאם הכתם שלמעלה מהחגור הוא בבשרה לחוד ושלמטה ג"כ בבשרה לחוד, תולין תחתון בעליון,[[42]](#footnote-43) ונתחדש בזה, דאע"ג דגם אם ידוע לנו שעברה בשוק של טבחים, אין תולין בו כתם שעל בשרה, מ"מ אם נמצא על בשרה גם למעלה מן החגור, אמרינן דבע"כ שניתז עלי' מבין רגלי', ומזה בא גם הכתם התחתון, וזה כמש"נ לעיל בדעת הראב"ד, דעיקר דינא דתולין תחתון בעליון, הוא משום דאמרינן שבאו בפעם אחת, - אך הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' ק"ס נחלק ע"ז, וכ"כ בלחו"ש שם סקכ"ב, עיי"ש.

בגל' הגרע"א שם צידד, דאף תוך ג' ימים לספירתה, דאין תולין כתמים בדעלמא, וכמש"כ הרמ"א בסימן קצ"ו ס"י, תולה תחתון בעליון, דכיון דהעליון ודאי אינו מגופה וידעינן דבא מעלמא, הוי כאלו ידענו שנשפך דם על החלוק ולא ידעינן כמה דאף בתוך ג' ימים תלינן, וזה לטעמי' דהא דתלינן תחתון בעליון הוא משום דאמרינן שכשניתז על העליון ניתז גם על התחתון, וכנ"ל.

בחוו"ד סימן ק"צ סקי"א כתב, דאם נתעסקה בכתם כגריס ועוד, ונמצא כתם למעלה וכתם למטה, ה"ה טמאה, דתולין הכתם העליון בעסק ושלמטה במקור,[[43]](#footnote-44) - ועיי"ש שכתב עוד, דכל הא דתולין תחתון בעליון, הוא רק כשחלוקה העליון הי' בדוק, אך כל שלא הי' בדוק, אין תולין, דבכה"ג אמרינן דהכתם שעל חלוקה הי' קודם לכן, ולא תלינן דעברה עכשיו בשוק של טבחים, וכ"כ הסד"ט שם סוסקל"ה.

בגל' הגרע"א סימן ק"צ ס"ז כתב, דלפמש"כ הש"ך שם דבמקום דשכיח פשפש תולין בו עד כתורמוס, נמצא דאם מצאה למעלה מהחגור כתורמוס ולמטה מהחגור יותר מתורמוס, ה"ה טמאה, ומ' דאף למש"כ הש"ך דמספיקא הוא דתלינן בפשפש, דבכתמים שומעין להקל, מ"מ מהני זה דלא נתלה את התחתון בעליון, וצ"ע.

בשו"ת שערי ציון ח"א סימן כ"ז סק"א כתב, דלמש"כ החת"ס דבזה"ז לא שכיח מאכולת כגריס, והא דמטהרינן כתם עד כגריס, הוא משום דלא גזרו בזה חכמים, הרי דבדינא דתולין תחתון בעליון, הדין נותן דכל שהעליון הוא יותר משיעור מאכולת דידן, אף שאין בו כגריס ועוד, מ"מ כיון דודאי לא אתי ממאכולת אלא מעלמא, תולין בו את התחתון, וכתב דזה דבר חדש, וצ"ע בזה.

**נמצא עלי' כגריס ועוד ואותו עוד רצופה בו מאכולת וכו'**, בחוו"ד סימן ק"צ סק"ז כתב דאם אין המאכולת רצופה באותו עוד, אלא שהרגה מאכולת, לכו"ע אינה תולה, דבכה"ג אמרינן דמאכולת זו שהרגה היא המאכולת שאמרו חכמים לתלות בה, - והא דכשנמצאת מאכולת רצופה באותו עוד מטהר ר' ינאי, עי' בפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ (עמ' קל"ט) שהק' כן, הוא משום דבכה"ג ל"ב לדין תלי' כלפי אותו עוד, כיון דמוכחא מילתא שהוא מדם מאכולת, וע"כ שפיר תולין את שאר הכתם בדם מאכולת.

הרש"ש לעיל נ"ב ב' בתב, דטעמא דר' ינאי דמטהר, אף דבעלמא לא תלינן בב' מאכולות, הוא משום דהשוו הגזירה שלא לטמא בפחות מכגריס, אף היכא דליכא למיתלא במאכולת, ועיי"ש שכתב דגם ר' חנינא מודה לזה, ואף דס"ל דגם כשרצופה בו מאכולת אי"ז אות ברור שדמה בתוכו הוא, - אך לכאו' י"ל, דאף אם בעלמא לא תלינן בב' מאכולות, מ"מ כל שאותו עוד מאכולת רצופה בו וידעינן דהוא ממאכולת זו, ול"ב לדין תלי' אלא כלפי שאר הדם, שפיר תלינן במאכולת, וכ"נ בדרישה סימן ק"צ סקי"ד, ועיי"ש שכתב דטעמא דר' חנינא דמטמא, הוא משום דלא תלינן בב' מאכולת, וכעי"ז כתב הערול"נ, - וי"ל עוד, דאם הא דלא תלינן כתם יותר מכגריס בב' מאכולות, הוא משום דמי כיונם למקום א', הרי דהכא דאותו עוד ודאי דהוא מהמאכולת, ל"ש טעם זה, שהרי גם אם שאר הדם הוא מגופה, נימא דמי כיונו למקום דם המאכולת, וגם אם הא דלא תלינן הוא משום דיותר מגריס הוי דרך ראי', הרי דהכא כיון שאותו עוד הוא ממאכולת, הרי גם אם שאר הדם הוא מגופה אינו דרך ראי', וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קל"ח סוד"ה ומעתה.

**נתעסקה בכגריס ונמצא עליה בכגריס ועוד מהו, תיבעי לר' חנינא תיבעי לר' ינאי,** הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כב. פירש, דהטעם לומר דאף לר' ינאי טמאה, הוא משום דמאכולת רצופה עדיפא טפי משום דשור שחוט לפניך שהרי רצופה על הכתם, משא"כ בנתעסקה בכתמים דשמא לא נגע שם כתם זה, ולכאו' היינו דבמאכולת רצופה, אי"ז מדין תלי' כלל, אלא אי"ז מכלל הכתם, ומשא"כ בנתעסקה דאי"ז אלא מדין תלי', י"ל דדינא הוא דכל שהכתם יותר מגריס אין תולין אף את מקצתו במאכולת, ועי' בערוה"ש סימן ק"צ סע"ח מה שהוסיף לפרש בזה, והטעם לומר דאף לר' חנינא טהורה, הוא משום דבמאכולת רצופה, י"ל דבאה רצופה מעלמא, ומשא"כ בנתעסקה בכגריס.

והדרישה בסימן ק"צ סקי"ד כתב דהטעם לומר דאף לר' חנינא טהורה, הוא משום דרק במאכולת רצופה מטמא, משום דאין תולין בב' מאכולות, ומשא"כ כשנתעסקה בעסק אחר.

ובתשו' מעיל צדקה סימן כ' כתב, והביאו הגרע"א בגל' שו"ע סימן ק"צ סכ"ו, דאף להצד דטהורה, כ"ז הוא כשיש לתלות את הגריס במאכולת, משום דמאכולת שכיחא טובא, וגם י"ל דאגב זוהמא דדם אתיא המאכולת, וכמו שאמרו לעיל נ"ב ב', אך אם נתעסקה ב"פ בכסלע, ומצאה כתם ב' סלעים, אפשר דאין תולין להקל ולומר דאתרמי זה בצד זה, - ועד"ז כתב הסד"ט סימן ק"צ סקצ"ג, דרק במאכולת הוא דמטהרינן משום דאתיא אגב זוהמא, וכתב דזהו טעמא דמ"ד דהכא טמאה, דהוא משום דלא עביד דמיתרמי מב' מינים אהדדי, וכ"כ הגר"ז שם סקנ"א.

כ"ב אדר א' ע"ו

דף מס' 8

**י"ד א'** **נמצא על שלה לאחר זמן טמאין מספק ופטורין מן הקרבן,** בפירש"י כתב דשניהם טמאין טומאת ספק לתלות ולא לשרוף, ובחי' בית מאיר כתב, דהיינו רק לגבי הטהרות שנגעה בשעת תשמיש, אך הטהרות שנגעה אח"כ טמאין בודאי, כיון דראתה ע"י בדיקה, והוא ודאי מגופה.[[44]](#footnote-45)

אך בחי' הגרע"א כתב דאף דלגבי דידה ליכא ספק דהא ודאי מגופה היא, מ"מ כיון דאם עתה ראתה הוי שלא בהרגשה דטמאה רק מדרבנן, הוי כמו טומאת כתם דהוי ספק טמא, וכ"כ הגר"ז בקו"א סימן קפ"ג סק"ב ד"ה ולפי דעת הרמב"ם, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, אם איירי הכא בקינוח בחוץ, או שהכניסה מעט מבפנים, וכ"כ בחוו"ד סימן ק"צ סק"א בתו"ד וסק"כ, וכעי"ז כתב הרש"ש.

בחוו"ד שם כתב דהא דלא אמרינן דהדם בשעת תשמיש בא בשעת הרגשת שמש דחזקה לדם שבא בהרגשה, הוא משום דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא ואמרינן שעכשיו בא הדם, עיי"ש בדבריו.[[45]](#footnote-46)

אך בש"ש ש"ג פט"ז כתב, דמהא דטמאין מספק וחייבין באשם תלוי, למאן דלא בעי חתיכה מב' חתיכות, מוכח דבשיעור זמן זה איתרע החזקה ולא אזלינן כלל בתר חזקה דמעיקרא, ועיי"ש שהק' דא"כ ניזל בתר חזקה דהשתא ויתחייבו בקרבן ודאי, - אך החוו"ד אזיל לטעמי' בסימן קפ"ז סק"א שכתב דהא דחייבין באשם תלוי ולא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, הוא משום דכנגד החזקה איכא רוב פעמים דבא מקודם, ואך דרוב זה אינו חשוב כ"כ, ואוקי מיעוט לגבי חזקה והו"ל פלגא ופלגא, עכ"ד, ולפ"ז י"ל דאף דל"מ החזקה להכריע שבא הדם עכשיו, כיון דאיכא רוב גרוע כנגדה, מ"מ היא מועלת לאשוויי ספק שבא הדם עכשיו, ול"מ חזקת הדם שבא בהרגשה, וצ"ע.

ובחזו"א סימן צ' סק"ד ד"ה שם כל שבעלה צידד, דכשנמצא לאחר זמן, מן הדין אזלינן בתר חזקה דמעיקרא, דמדאורייתא לא אמרינן דרוב כנגד חזקה הוי פלגא ופלגא, והא דחייבין באשם תלוי, הוא משום דלענין אשם תלוי ל"מ חזקה, שהרי לעולם באכל ספק חלב ספק שומן י"ל דאוקי גברא אחזקתו שאינו חייב חטאת, ואפ"ה כיון דאיכא ספק קמן חייב באשם תלוי, ואיכא למ"ד דמתנדב אשם תלוי בכל יום, (ובדעת הש"ש צ"ל, דאף דל"מ חזקת פטור מקרבן, מ"מ כל שעל האיסור עצמו איכא חזקה, מהני זה לפטרו מן הקרבן, ועיי"ש שכתב, דאף דאם הותר הדבר מדין חזקה, אינו חייב אשם תלוי, הכא דהנידון נולד אח"כ לא הותר הדבר מכח חזקה והספק אלים י"ל דחייב אשם תלוי.

ובחזו"א אהע"ז סימן פ' סקי"ח כתב, דלאחר זמן ליכא כלל ריעותא בחזקה, דאם אפשר שיצא הדם אח"כ, אין כאן ריעותא כלל בשעת תשמיש, אלא שנסתפק להם לחכמים אם רוב פעמים אפשר לדם למהר כ"כ, או רוב פעמים אינו ממהר כ"כ והויא ודאי טמאה, ועיי"ש שכתב דמה"ט לא אזלינן בתר השתא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ועי' עוד בשערי ישר ש"ב פ"ד ואבי עזרי פי"ח מאיסו"ב ה"י מש"כ בזה בע"א.

**וניחוש דילמא דם מאכולת הוא,** בחי' הריטב"א כתב דהיינו בגונא דאין בו כגריס ועוד והדם עגול, והא דפריך, הוא משום דמתניתין סתמא קתני, שאפי' לא נמצא שם אלא טיפת דם כחרדל טמאה ודאי, - אך בחי' הגרע"א לקמן נ"ח ב' דן לומר, דהא דלא תלינן במאכולת ביותר מגריס, אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא תלינן בב' מאכולות, ומבו' בדבריו דלפ"ז הא דפריך הכא דליחוש דילמא דם מאכולת הוא, היינו אף כשהוא יותר מגריס, וכ"כ בסד"ט סימן ק"צ סקס"ז (ד"ה תשובה, וד"ה נמצא), עיי"ש, ועיי"ש שכתב כן גם בהא דלא משני הכא דאיירי במשוך, דכ"ה סתמא דמילתא דבדיקה, אך בד' הריטב"א נראה, דכיון דאיירי אף בטיפת דם כחרדל, ל"ש לחלק בזה בין עגול למשוך,[[46]](#footnote-47) דאף הא דבמשוך לא תלינן במאכולת, י"ל דאינו אלא מדרבנן, עכ"ד,[[47]](#footnote-48) - ועיקר הך מילתא דהא דמטמאינן בעד שתחת הכר משוך, אינו אלא מדרבנן, מצינו כן בפסקי רי"ד לקמן נ"ח ב', עיי"ש.

בפירש"י כתב דפריך דמ"ט הויא ודאי טמאה, ול"ה ספק לתלות תרומה ולהביא אשם תלוי ולא חטאת,[[48]](#footnote-49) וכ"נ בד' התוס' בתי' קמא, ואמנם בבינת אדם שער רוב וחזקה סקי"ח כתב דבד' התוס' נראה דפריך דלא יביא קרבן כלל ואף אשם תלוי, דמדינא אזלינן בתר חזקה, עיי"ש, אך בד' תוס' הרא"ש לא משמע כן.

אך הב"י בסימן ק"צ הוכיח ממש"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד יח. לטמאות בנמצאת מאכולת מעוכה משום שאו"מ בדוק הוא אצל מאכולת, ומבו' דלמ"ד דאו"מ דחוק הוא אצל מאכולת, ה"ה טהורה בכה"ג, ולדעת רש"י כל פלוגתייהו אינה אלא לענין טומאת ודאי, ובע"כ דדעת הרשב"א דפירכת הגמ' היא לטהרה בודאי,[[49]](#footnote-50) ואמנם הי' מקום לדון, דבגונא שנמצאת מאכולת רצופה, יש לתלות טפי שהוא מהמאכולת, ובזה מודה רש"י דהיא טהורה, אך בל' רש"י בד"ה רצופה, משמע דגם כשנמצאת מאכולת רצופה אי"ז אלא ספק, וכן הוכיח הסד"ט בסימן קפ"ג סק"ב ד"ה ומיהו מד' הרשב"א בסוגיין, ועיי"ש בד"ה אח"ז שכתב להוכיח כן גם מד' הרמב"ן בסוגיין.

בטעמא דרש"י דאף אם יש לתלות במאכולת, מ"מ ה"ה טמאה מספק, ול"ד לעד שנמצא תחת הכר דעגול טהור, בפשוטו צ"ל דהוא משום דהתם איכא הוכחה ממה שנמצא עגול, וכמש"כ רש"י לקמן נ"ז ב', ומשא"כ הכא דליכא להוכחה זו, והיינו משום דאיירי בנמצא משוך, וכמש"כ הגרע"א, וע"כ אף אם יש לתלות במאכולת, ה"ה טמאה מספק.

ובטעם הא דהיא טמאה מספק ולא אזלינן בתר חזקת טהרה, י"ל כמש"כ בסד"ט סימן ק"צ סקס"א ד"ה ולכאו' יש, דהכא דאיירי ביום הוסת, הו"ל כיומא דמשלם שית דלא אזלינן בתר חזקה, - אך עיי"ש שצידד דהיינו רק למ"ד דוסתות דאורייתא, אך למ"ד דוסתות דרבנן אזלינן בתר חזקה, ורחוק לומר דד' רש"י קיימי רק אם וסתות דאורייתא, וגם מד' התוס' שכתבו די"ל דבכל בדיקה היא טמאה מספק, מבו' דאף בשאר ימים מטמאינן לה מספק, ולא אזלינן בתר חזקה, (אך למש"כ הבינת אדם, מכוון התוס' הוא לחומרא דרבנן, אך מדאורייתא באמת היא טהורה, דמוקמינן לה אחזקתה), - ובבינת אדם שער רוב וחזקה סקי"ח הוכיח מד' רש"י אלו דבמקום ספק לפנינו, איתרע החזקה ולא אזלינן בתרה.

בטעמא דהרשב"א דמכח התלי' במאכולת מטהרינן לה בודאי, בפשוטו הוא משום חזקת טהרה, אך בסד"ט שם דחה לזה, משום דביום וסתה לא מוקמינן לה אחזקה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דאיכא הוכחה מדלא ארגשה, וכמו שהביא לעיל מינה מד' הב"י וכתב דזה ניחא אם איירי הכא בשלא הרגישה, והא דחייבין קרבן הוא משום דאמרינן דהרגישה וכסבורה הרגשת עד היא, (וזה מתישב עם ד' הרשב"א בכ"ד, דמפרש דמה שאמרו בר"פ הרואה כתם, דארגשה, היינו דהיא אומרת שלא הרגישה, ואנן תלינן שהרגישה וכסבורה הרגשת שמש הוא), - ובסד"ט סימן ק"צ סקס"ז בתשו' בנו ד"ה תו קשה מבו' דהוא משום דאיכא רגל"ד לטהר ממה שנמצא על שלו ולא על שלה וכו', ועי' חזו"א סימן ק"ג סק"ו שדן לפרש כן,[[50]](#footnote-51) - ועיי"ש בחזו"א שכתב לפרש עוד, דכיון דאיכא למתלי במאכולת אין להחזיק כלל ריעותא כיון דבמקורה לא נולד לנו שום ספק והוי כממקום למקום.

התוס' וש"ר הק', דמ"ט לא פריך הכי בכל בדיקה, והתוס' בתי' בתרא כתבו בשם ר"ח דלא פריך אלא על נמצא על שלו, דאיכא הוכחה דלא אתי מגופה, אך בכל בדיקה דליכא הוכחה, לא תלינן לה במאכולת, והרשב"א וש"ר כתבו עוד דרכים לפרש הא דהכא איכא הוכחה דלא אתי מגופה, עיי"ש.

ובטעם הא דאם ליכא הוכחה לא תלינן במאכולת, אך להס"ד דלא ידעינן להא דאו"מ בדוק או דחוק, כתבו הרמב"ן והר"ן דהוא משום דרוב דמים מצויין בה, והרמב"ן הוסיף, דהוא משום דאין קינוח העד ממעך מאכולת והורגה, וגם אין לתלות במעיכה דשמש כיון שלא נמצא על שלה, - והריטב"א כתב דכיון דמגופה חזיא דשייכי בה דמים, כאן נמצאו וכאן היו.

והרשב"א בתשו' החדשות סימן צ"ב כתב דהוא משום דבבדיקה דאורייתא לא תלינן להקל, והשואל שם בסימן צ"ד תמה ע"ז, דאף דלא תלינן בזה להקל ולטהר, מ"מ היאך יביאו קרבן מספק, והרשב"א שם בסימן צ"ה השיב, דהוא משום דחזקה דאורייתא וסוקלין ושורפין על החזקות, וחזקת דמים הנמצאים באשה מגופה ולא מעלמא, מן המקור ולא מן העלי', עכ"ד, ולכאו' כונתו, דגם מש"כ בסימן צ"ב דרק בכתמים דרבנן תלינן, הוא דהא דבכתמים תלינן אף כשנמצא על בשרה, הגם דחזקת דמים הנמצאים באשה מגופה ולא מעלמא, הוא משום דכתמים דרבנן, אך בבדיקה דאורייתא לא תלינן בכה"ג.[[51]](#footnote-52)

הרמב"ן הק', דמ"ט מטמאינן בנמצא על עד שלו אע"פ שיהא אחר בעילה זמן מרובה קודם קינוח, ומ"ט לא חיישינן שמא מאכולת הוא שבאה עלי' אחר שבעל, ועי' בית מאיר סימן ק"צ סל"ט (סוף סג:) שכתב לדון אם קו' הרמב"ן היא שתהא טהורה בודאי, ועיי"ש מש"כ בזה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בתשו' הרשב"א החדשות במש"כ לתמוה בזה, והניח לד"ז בקושיא.

ועי' בית מאיר שם סד. ד"ה והנה תוך, שכתב לישב לפ"ד הרמב"ם דבבשרה לא תלינן במאכולת, וע"כ אין לחוש שבאה מאכולת על השמש, והא דס"ד דבאו"מ חיישינן למאכולת, הוא משום דאיכא התם זוהמא, עיי"ש, - אך בשו"ת שב יעקב סימן מ"ג כתב לדעת הרמב"ם, דהא דס"ד דבאו"מ חיישינן למאכולת, היינו דאף בבשרה איכא ספק מאכולת, וכ"כ הפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קנ"א ד"ה אולם, ועיי"ש שתמה ע"ד התוה"ש שם סק"ט שכתב דבבשרה היא טמאה בודאי, - ובלחו"ש סימן ק"צ סקל"ח כתב דהכא פריך משום דאיכא הוכחה ממה שלא נמצא על שלה, וכמש"כ הר"ח, וע"כ יש לחוש למאכולת אף על בשרה.[[52]](#footnote-53)

כ"ז אדר א' ע"ו

דף מס' 9

לא הושלם

**י"ד א'** **בדקה בעד הבדוק לה וטחתו בירכה וכו',** התוס' כתבו דאיירי כשטחתו במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם, והמהר"ם ע"ד התוד"ה ולמחר פירש לדבריהם, דבמקום שדם המקור יכול ליפול שם, אף בלא העד היא טמאה, - ומבו' לפ"ז דהא דאמרינן דטמאה נדה, אי"ז אלא טומאה דרבנן, דאם המכוון הוא שהיא טמאה נדה מדאורייתא, הרי דע"כ אינה טמאה אלא כשבדקה וטחתו ביריכה, אך בלא"ה לא היתה טמאה אלא טומאת כתם, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש שכתב בתי' קמא, דה"ה בלא טחתו ביריכה טמאה ודאי, כשמצאה דם על הירך, והא דנקט טחתו, לאשמועינן דאם בדקה בעד שאינו בדוק וטחתו ביריכה, אינה טמאה.

התוס' כתבו דעד שאינו בדוק, היינו שבדקתו פעם אחת והניחתו במקום המוצנע ולא בדקה אותו קודם, אך אם ל"ה בדוק מעולם, מודה בי שאינה טמאה ודאי, ומבו' דה"ה טמאה מספק, אך הרמב"ן כתב דהיא טהורה בודאי, ועי' רשב"א

הבית מאיר בסימן ק"צ סב: כתב, דהא דנקט דהניחתו בקופסא, ולא נקט בדקה בעד שאינו בדוק ומצאה עליו דם, הוא משום דבכה"ג הוא ניכר אם דם זה יצא עכשיו או הוא מכבר, וע"כ נקט הניחתו בקופסא.

כ"ח אדר א' ע"ו

דף מס' 9

**נ"ט ב'** **ר"מ אומר אם עומדת טמאה ואם יושבת טהורה, ר' יוסי אומר בין כך ובין כך טהורה,** בסוגיית הגמ' מבו' דבזה מודו ר"מ ור' יוסי דאמרינן דהדם מישך שייך למ"ר, ומה"ט מטהר ר' יוסי, ור"מ דמטמא הוא משום דאמרינן דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, וכ"ה בפסקי ריא"ז ובמרדכי הל' נדה סימן תשל"ה ובתשו' הר"ן סימן מ"ט, דגם הא דמטהר ר' יוסי הוא מכח הני טעמי, וכ"נ גם בפסקי רי"ד.[[53]](#footnote-54)

ובטעמא דמילתא פירש"י דהוא משום דאין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, והתוס' הוסיפו בדעתו דבשעת זינוק א"א לדם לבא כדרכו, שמחמת הזינוק נסתם המעיין של דם, וכ"ה בפסקי ריא"ז, ובתשו' מהר"ם ד' לבוב סימן ת"ג וד' פראג סימן תר"ל שהביא המרדכי בסימן תשל"ה, ובתשו' הר"ן סימן מ"ט, - והתוס' כתבו דמהא דלא חזיא קודם שהתחילה לעשות צרכי', א"כ הדם לאו ממילא אתא אלא ע"י מ"ר.

לעיל י"ד ב' תלינן לדין בדקה בעד שאינו בדוק, בפלוגתא דר"מ ור' יוסי בדם הנמצא במ"ר, ובסד"ט סימן ק"צ סקס"ד הק', דמאי מדמי זל"ז, הרי הא דמטהר ר' יוסי הכא, הוא משום דאין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, ולא חיישינן דהדור מ"ר למקור דלא שכיח, ומשא"כ בעד שאינו בדוק שפיר י"ל דמטמא, ומאידך הא דמטמא ר"מ הכא, הוא משום דדחיק לה עלמא ואמרינן דהדור מ"ר למקור, ובעד שאינו בדוק ליכא לטעם זה, ועיי"ש מש"כ בזה, - ועי' בד' הגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סק"ה, וחחוו"ד סימן ק"צ סקכ"ד, והפרד"ר בפתיחה לסימן ק"צ עמ' קכ"ה ואילך, מש"כ לפרש בזה, - ועי' בחוו"ד ובפרד"ר שם מש"כ לפרש דעת הרמב"ם והראב"ד שחילקו לדינא בין עד שאינו בדוק דטמאה, לדם הנמצא במ"ר דטהורה.

בשו"ת הר"ן סימן מ"ט פירש בפלוגתא דר"מ ור' יוסי, דתרוייהו מודו דאין דרך דם במקור לצאת עם מ"ר, וע"כ מטהר ר' יוסי, ור"מ דמטמא, הוא משום דחייש למיעוטא, וע"כ ס"ל דאם עומדת דדחיק לה עלמא איכא למיחש דהדור מי רגלים למקור ואייתו דם ולמעוטא כי האי חיישינן, אבל יושבת דלא דחיק לה עלמא טהורה דכה"ג מיעוטא דלא שכיח הוא ומודה ר"מ דלא חיישינן לה, עכ"ד, וכ"ה מבו' מד' הר"ן בחי' בסוגיין.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב ותשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ח הק' ע"ז מסוגיית הגמ' ביבמות ס"ז דמבו' דר' יוסי חייש למיעוטא, וכ"כ התוס' והרמב"ן והרשב"א והריטב"א שם, ולעיל מ"ד א', דר' יוסי חייש למיעוטא, - והערול"נ בסוגיין כתב דהר"ן לטעמי' אזיל שכתב לעיל מ"ד א' דר' יוסי לא חייש למיעוטא, והא דס"ל בההיא דיבמות דאין העבדים אוכלין, הוא משום דלא חשיב מיעוטא דמפילות למסמכי' למחצה דנקבות.

ובתשו' הגרע"א שם הק' עוד ע"ד הר"ן ממה שאמרו לעיל י"ד ב' דלר"מ טמאה נדה, ולד' הר"ן הרי לא מטמא ר"מ בודאי, אלא משום דחייש למיעוטא, וכן הק' בחידוד הלכות בסוגיין, ועיי"ש משה"ק עוד, ועוד צ"ע מהא דפריך התם דמ"ש הכא דלא טימא ר"מ אלא משום כתם, ובעד שאינו בדוק טמא משום נדה, ולד' הר"ן הרי שאני עד שאינו בדוק, דהצד שבא הדם מן המקור אינו מיעוט בעלמא, ול"ד להכא דאי"ז אלא מיעוטא בעלמא, - ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס שם ד"ה והנה בעד דלר"מ דחיישינן למיעוטא, ומיעוטא כמאן דאיתא, ה"ה טמאה בודאי, והיינו דכיון דחזקת דמים מן המקור, הרי דאם אך איכא צד דבא הדם מן המקור, יש להכריע כצד זה, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז.

**מ"ר הדור למקור ואייתו דם,** באבנ"ז יו"ד סימן רל"א כתב דיש לפרש בזה בג' אופנים, הא', דמ"ר יצאו כדרכם ממקומם והדם יצא כדרכו ממקומו, ואך דמחמת שהדור מ"ר למקור, התעורר דם שבמקור לצאת,[[54]](#footnote-55) - הב', דהדור מ"ר אחר יציאתם למקור, ושוב יצאו המ"ר עם הדם יחד מנקב המקור, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן ק"צ סק"י ובקו"א סימן קפ"ז סק"ה, - הג', הוא מש"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן ח', דאין המ"ר חוזרים למקור אחר שיצאו, אלא כשנעצרים המים קודם שיצאו, אז מתמלא המקו, עד שיוצאים משם דרך סדק או נקב ונכנסים למקור ומביאים עמהם דם, ואח"כ יוצא הדם דרך נקב יציאת המ"ר, ובסימן רל"ב סק"ח עמד האבנ"ז בזה, דאם יוצא הדם דרך נקב המ"ר, יש לטהר משום דאי"ז דרך ראי', - ועיי"ש מש"כ בזה.

**במזנקת,** בתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ח ד"ה תו פליגי, כתב דפליגי רש"י ותוס' בטעם הא דבמזנקת לא אמרינן דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, דבפירש"י לעיל נ"ז ב' כתב דהא דאמרינן הדור מ"ר למקור ואייתי דם, משום דדחיק לה עלמא דמעומד השתינה ולא יכלה לעצור, וכ"ה בתשו' הר"ן סימן מ"ט, עיי"ש, וע"כ במזנקת דנפק בקילוח כי אורחא ולא דחיקא, לא אמרינן דהדור מ"ר למקור, אך בד' התוס' מבו' דהא דחיישינן דהדור מ"ר למקור, אי"ז מכח הא דדחיק לה עלמא וכו', והא דבמזנקת לא חישינן דהדור מ"ר למקור, הוא משום דכח הקילוח וריבוי המים הדוחקים לצאת חוצה ע"י כח הדוחה, לא הניחום לחזור למקור, וכן הא דמפלגינן בין עומדת ליושבת, אי"ז משום דבעומדת דחיק לה עלמא דלא יכלה לעצור, וביושבת לא דחיק לה כ"כ דיכלה לעצור עד שישבה, אלא הוא משום דבעומדת אין רחמה נפתח שיוכלו מ"ר לצאת להדיא, וביושבת רחמה נפתח, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז לפלוגתייהו בהא דבתר דתמו מיא, ונת' להלן.

בפירש"י כתב, דביסוד הדין שוה דין עומדת לדין יושבת, דכל שהיא מזנקת טהורה, וכל שהיא שותתת טמאה, דאמרינן הדור מ"ר למקור ואייתי דם, והא דמפליג בין עומדת ליושבת, הוא משום דעומדת א"א לה לזנק, - ולפ"ז לדעת ר' יוסי מטהרינן בכל גווני, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מאיסו"ב הי"ז דבין בעומדת ובין ביושבת טהורה, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ג ה"ח, והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כב:, וכ"כ בשו"ע סימן קצ"א.

אך התוס' פירשו דלר"מ מטמאינן כל דליכא תרתי לטיבותא, ורק אם יושבת ומזנקת דאיכא תרתי לטיבותא ה"ה טהורה, והרא"ש בסימן א' כתב לפ"ז, דבעומדת ושותתת דאיכא תרתי לריעותא, מודה ר' יוסי דטמאה, וכ"כ הרמ"א בסימן קצ"א, - ובחזו"א סימן צ"א סוסק"ג הק' ע"ז מהא דתלינן לעיל י"ד ב' דין עד שאינו בדוק בפלוגתא דר"מ ור' יוסי בדם הנמצא במ"ר, ואם מטמא ר' יוסי בעומדת ושותתת, ראוי לטמא באינו בדוק, שהרי בעד שאינו בדוק ודאי אפשר שהדם מן המקור, אלא דאנו באין לטהר מחמת חזקה ולתלות הדם במקרה נעלמת, ובאופן זה טמא בעושה צרכי', שהרי עומדת ושותתת טמאה כיון דאפשר דהדור מ"ר, ולא מטהרינן אלא במזנקת או יושבת דבזה לא שכיח שיחזור מ"ר למקור, ועי' חוו"ד סימן ק"צ סקכ"ד מש"כ בזה.

ובתשו' מהר"ם ד' לבוב סימן ת"ג וד' פראג סימן תר"ל שהביא המרדכי בסימן תשל"ה, דן לומר, דר' יוסי לא פליג על ר"מ ביושבת, ומודה ר' יוסי דיושבת ושותתת טמאה, ולא פליגי ר"מ ור' יוסי אלא בעומדת ומזנקת, ועי' בדבריו בתשו' ד' אמשטרדם סימן נ"א שנסתפק בזה, אם ר' יוסי מטמא ביושבת ושותתת, או דאינו מטמא אלא בעומדת ושותתת דאיכא תרתי לריעותא, או דאף בכה"ג מטהר.

**מזנקת נמי דילמא בתר דתמו מיא אתא דם,** בד' רש"י מבו' דהיינו, משום דכל הא דתלינן דהדם שייך למ"ר, הוא משום דאין דרך דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, וזהו דפריך דדילמא בתר דתמו מיא אתא הדם כדרכו ולא מחמת מ"ר כלל, - אך התוס' דס"ל דהא דתלינן דהדם שייך למ"ר, הוא מכח הא דלא חזיא קודם שהתחילה לעשות צרכי', הרי דמה"ט גם אין לחוש דבתר דתמו מיא אתי דם, וע"כ פירשו דפריך דבתר דתמו מיא, שהניחה מלזנק ושותתת, הדור מ"ר למקור ואייתו דם.

ובתשו' חת"ס שם כתב דלרש"י לטעמי' דהא דחיישינן דהדור מ"ר למקור, הוא משום דדחיק לה עלמא וכו', הרי דכל שהיא מזנקת ולא דחיק לה עלמא, אף לבתר דתמו מיא והמים שותתין, אין לחוש דהדור מ"ר למקור, שהרי הא דהיא שותתת, אי"ז משום כח העצירה, אלא משום מיעוט המים, אך התוס' לטעמייהו דלעולם חיישינן דהדור מ"ר למקור, והא דבמזנקת לא חיישינן, הוא משום דכח הקילוח ורבוי המים הדוחקים לצאת וכו' לא הניחום לחזור למקור, ע"כ אחר דתמו מיא דליכא רבוי מים, איכא למיחש דהדור מ"ר למקור.

הרא"ש בסימן א' כתב, דהא דפריך דבתר דתמו מיא אתי דם, הוא רק לדעת ר"מ דמטמא ביושבת ושותתת, אך לדעת ר' יוסי דמטהר ביושבת ושותתת, ליכא למיחש להכי, וזה לטעמי' דהחשש דבתר דתמו מיא, הוא משום דהו"ל כשותתת.

והב"ח בסימן קצ"א פירש בד' הטור שם, דכ"ז הוא ביושבת, דכיון דמטהר ר' יוסי אף בשותתת, ליכא למיחש דבתר דתמו מיא אתי דם, אך בעומדת איכא למיחש דילמא בתר דתמו מיא אתא דם, דהוי כעומדת ושותתת דמודה ר' יוסי דטמאה לדעת הרא"ש, וכ"כ בסד"ט סימן ק"צ סקצ"ה סוד"ה שאלה בתשו' הגאון מוהר"ל, ובנובי"ת יו"ד סי' ק"ל, ובתשו' ושב הכהן סימן ל"ב, ובחוו"ד סימן קצ"א סק"א.

אך בד' הפרישה בסימן קצ"א שפירש ד' הטור בע"א נראה דס"ל דבהא דמתיר ר' יוסי בעומדת ומזנקת, לא חיישינן להא דדילמא בתר דתמו מיא אתא דם, וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם סק"א, וכ"כ הגר"ז שם סק"א, ודקדק כן מל' הרמ"א, והחת"ס בתשו' יו"ד סימן קמ"ח, והפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"א עמ' ע"ר, ועי' בד' הגר"ז והחת"ס והפרד"ר שם מש"כ לפרש הטעם בזה.

הרשב"א כתב דלא פריך דליחוש בתר דתמו מיא, אלא לר"מ, דכיון דאיהו חייש אפי' בא בשעת צרכי', ניחוש נמי כל היכא דאיכא למיחש, אבל לר' יוסי כיון דבשעת צרכי' אתא דם חזקה עם המים בא ואפי' נמצא על שפת הספל, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כב:, - ובתשו' הר"ן סימן מ"ט כתב דלא פריך אלא לר"מ דחייש למיעוטא, אך לר' יוסי דלא חייש למיעוטא, גם לא חיישינן להא דבתר דתמו מיא, וזה לטעמי' דפלוגתא דר"מ ור' יוסי הוא אם חיישינן למיעוטא, ונת' לעיל, ועי' בית אפרים יו"ד סימן מ"ו ד"ה ודעת הר"ן מש"כ ע"ד הר"ן, - וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם והרמב"ן שסתמו לטהר בכל ענין, והרי דס"ל דלר' יוסי ל"ב לאוקמה ביושבת על שפת הספל וכו', - אך בתשו' מהר"ם שהביא המרדכי סימן תשל"ה כתב דאף לר' יוסי לא מטהרינן אלא ביושבת על שפת הספל וכו'.

ולדעת רש"י דהא דפרכינן דדילמא בתר דתמו מיא אתא דם, היינו דשמא בא הדם כדרכו אחר גמר הטלת מ"ר, כתב בתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ח ד"ה תו פליגי, דהיינו אף לדעת ר' יוסי,[[55]](#footnote-56) וכ"כ הרש"ש, והחזו"א בסימן צ"א סק"ב ד"ה ברא"ש, - אך בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ו האריך דגם לדעת רש"י ליכא למיחש להכי לדעת ר' יוסי, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, והב"ח בר"ס קצ"א כתב לדעת רש"י, דלר' יוסי דמטהר אף בעומדת ושותתת, כ"ש דאין לחוש ביושבת שמא יצא הדם לבתר דתמו מיא כשהיא שותתת, אך צ"ע דבפשוטו לדעת רש"י החשש הוא דיצא הדם אחר גמר הטלת המים, ולזה שפיר איכא למיחש לדעת ר' יוסי.

בתשו' הר"ן סימן מ"ט כתב, דאף דלר' יוסי לא חיישינן דדילמא בתר דתמו מיא וכו', מ"מ אם נמצא הדם על שפת הספל ולא נמצא בתוך הספל, ה"ה טמאה, דרגל"ד דבתר דבתר דתמו מיא אתא דם, דאי לא בתוך הספל נמי מיבע"ל לאשתכוחי, ועי' נובי"ת יו"ד סימן ק"ל מש"כ לפרש אימתי חיישינן להכי, - והב"י בסימן קצ"א דקדק מד' הרשב"א דמטהר אף בכה"ג, ועי' חזו"א סימן צ"א סק"ב שתמה ע"ז, ועי' גם בחוו"ד סימן קצ"א סוסק"א שכתב בדעת הרא"ש די"ל דמודה להוכחה זו.

בחוו"ד סימן ק"צ סקכ"ד כתב, דלדעת רש"י דהחשש הוא דאחר גמר הטלת המ"ר בא הדם כדרכו מן המקור, אין טומאתה אלא מדרבנן, דלא מצינו למימר דהרגישה וכסבורה הרגשת מ"ר הוא, כיון דיצא הדם אחר גמר הטלת המ"ר, ועיי"ש מש"כ לפרש לפ"ז סוגיית הגמ' לעיל י"ד ב' דמדמינן דין עד שאינו בדוק לדין דם הנמצא במ"ר, וכ"ה מבו' בתשו' מהר"ם ד' לבוב סו"ס ת"ג דאף להצד דבתר דתמו מיא אתא דם, אין טומאתה אלא טומאת כתמים דרבנן, - אך בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ו ד"ה על כן נלענ"ד כתב, דגם לדעת רש"י יש לחוש דיצא הדם אחר שפסקה מלזנקת והיא שותתת, דרק בזמן הזינוק נסתם המעיין של דם, וכמש"כ התוס', וע"כ שפיר י"ל דהרגישה וכסבורה הרגשת מ"ר היא.[[56]](#footnote-57)

**איבע"ל איש ואשה עומדין וכו' כי אמר ר"מ בחד ספיקא אבל בספק ספיקא לא מטמא וכו',** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב כתב דאף דבחד ספיקא משוי לי' ר"מ לודאי, כמבו' לעיל י"ד ב', מ"מ כל דאיכא ספק ספיקא מצטרף, דאף ספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, וכ"כ בסד"ט סימן ק"צ סקצ"ה ד"ה ותו יש ראי', ובאבנ"ז חו"מ סימן ס"ז, ועמש"כ בזה הבית מאיר בתשו' צלעות הבית סימן י"ג.

אך בתשו' משכנות יעקב יו"ד סימן מ"ב כתב, דלסוגיא דלעיל דר"מ מטמא ודאי, א"א לטהר באיש ואשה עומדין, דאף אם ספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, מ"מ כל דב' הספיקות אינם שקולין ל"ה ספק ספיקא, והכא כ"ה דהספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאשה אינו ספק השקול, משום דחזקת דמים מן המקור, ה"נ הספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאיש אינו ספק השקול, והרי הא דחזקת דמים מן המקור, מהני אף כנגד ספק מעלמא, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל י"ד ב', דמהני זה לטמאות בעד שאינו בדוק, וא"כ ה"נ בדין דיועיל זה כנגד הספק שבא הדם ממקום מ"ר דהאיש, - ואמנם בד' הסד"ט והגרע"א מבו', דס"ל דהספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאיש הוי ספק שקול, וע"כ שפיר הו"ל ספק ספיקא,[[57]](#footnote-58) וכ"ה באבנ"ז שם, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קצ"א עמ' רס"ד מש"כ לפרש הטעם בזה.[[58]](#footnote-59)

**מהו דתימא ה"מ דיעבד אבל לכתחילה לא קמ"ל,** התוס' לעיל י"ד ב' הביאו דעת ר"ח דאף ר' יוסי מודה דטמאה משום כתם, וכתבו לפ"ז דמה שאמרו הכא דאפי' לכתחילה מטהר, הוא רק בסיפא, אבל ברישא היא טמאה משום כתם, ועי' מהרש"א ומהר"ם שם מש"כ בזה, - ובתשו' הר"ן סימן מ"ט כתב בשם מהר"ם, דדעת הר"ח דלא טיהר ר' יוסי אלא לטהרות, ולא לבעלה, והר"ן כתב ע"ז דאין אלו אלא דברי נביאות ואין להם על מה שיסמוכו ולאו ר"ח ז"ל הוא דחתים עלה, ועי' ב"י בסימן קצ"א מש"כ לקיים ד' הר"ח, ועי' סד"ט סימן קצ"א סק"ב ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב משה"ק ע"ז, - ועי' ש"ך שם סק"ג שהאריך דהעיקר הוא כד' הר"ח, ועי' חזו"א סימן צ' סק"ג מש"כ ע"ז.

בד' הרמ"א בסימן קצ"א מבו', דאף לדעת ר'"ח לא מטמאינן משום כתם, אלא בעומדת, אך ביושבת ה"ה טהורה לגמרי, ועי' חידוד הלכות שהק' מלישנא דר' יוסי דבין כך ובין כך טהורה, ומשמע דשוה דין עומדת לדין יושבת, ועי' בנובי"ת יו"ד סימן ק"ל מש"כ בענין זה.

והש"ך שם סק"ד כתב, דאף ביושבת יש לטמאות, היכא דאיכא למיחש דבתר דתמו מיא אתא דם, אך הגר"ז שם סוסק"א כתב דמד' הרמ"א מבו' דלא חיישינן להכי, דכיון דאפי' בודאי שותתת אינה טמאה אלא טומאת כתם, הו"ל ספק כתמים ולקולא.

בסד"ט סימן ק"צ סוסקצ"ג ד"ה ואין להקשות כתב, דהא דמטמאינן בדם הנמצא על מ"ר משום כתם, ולא חשיב ככתם הנמצא על דבר שאינו מקב"ט, הוא משום דמ"ר מקבלין טומאה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"י מטומאת אוכלין ה"ב, וכתב עוד, דאם נמצא הדם על דבר המונח בתוך הספל, יש לטמאות גם משום דהכלי נטמא במשא הדם, וחשיב כנמצא על דבר המקב"ט, וזה לדעת רש"י לעיל נ"ד ב' דכלי נטמא במשא דם הנדה, - ובפרי דעה סימן קצ"א שפ"ל סק"ג כתב דהכא כיון דלהצד שבא הדם מן המקור היא טמאה מדאורייתא, דאף אם לא הרגישה, אמרינן דהרגישה וכסבורה הרגשת מ"ר הוא, ה"ה טמאה אף כשנמצא על דבר שאינו מקב"ט, וכמש"כ הגר"ז בסימן ק"צ סק"ע, ועי' אבנ"ז יו"ד סימן רל"ב ס"ק ג' - ה' מש"כ בזה, אך בד' הסד"ט מבו' דגם אם צד הטומאה הוא דאורייתא, לא מטמאינן כשנמצא על דבר שאינו מקב"ט, ועמש"נ בדף מס' 4 דכ"ה מבו' בד' המעיל צדקה סימן כ', (הביאו הסד"ט בסימן ק"צ סקס"א), והחת"ס בח"ו סימן פ"א, (הובא בפת"ש סימן ק"צ סקי"ח).

**ת"ש כיון דאמר ר"ש חזקת דמים מן האשה ל"ש עומדין ול"ש יושבין,** בפירש"י ד"ה ת"ש, משמע דהא דחזקת דמים מן האשה, מהני דאין להסתפק דהדם הוא מן האיש, אך ל"מ זה לגבי הספק אם הדם הוא ממקום מ"ר דהאשה, והא דמייתי מינה דמטמא ר"ש באיש ואשה יושבין, הוא משום דכיון דלגבי הספק שהוא מן האיש, אמרינן דחזקת דמים מן האשה, ליכא ספק ספיקא, וכ"ה מבו' בד' רש"י בד"ה מי לי א"ר שמעון, - ובנובי"ק יו"ד סימן נ"ה הוכיח מזה דכל דספק א' אינו שקול, אינו מצטרף לספק ספיקא, וכן הוכיחו הש"ש ש"א פי"ח, והעונג יו"ט בסימן פ"ז, וזה להיפך ממה שהוכיחו הסד"ט והגרע"א מהא דמטהר ר"מ באיש ואשה יושבין, דספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, ועי' באבנ"ז חו"מ סימן ס"ז מש"כ לדחות.[[59]](#footnote-60)

אך בד' התוס' בד"ה מדלא קאמר, מבו' דחזקת דמים מן האשה, מהני גם כלפי הספק שמא בא הדם ממקום מ"ר דהאשה, עיי"ש, וכ"ה להדיא בחי' הרמב"ן והרשב"א והר"ן שהק' בהא דמיבע"ל יושבת מה לי א"ר שמעון, דתפשוט לי' ממתניתין דאמר ר"ש דחזקת דמים מן האשה, ומבו' דהא דחזקת דמים מן האשה, מהני גם כלפי הספק שבא הדם ממקום מ"ר דהאשה.

ז' אדר ב' ע"ו

דף מס' 10

לא הושלם

**נ"ט ב'** **ג' נשים שלבשו חלוק א' כולן טמאות,** בתוס' הרא"ש לעיל י"ד א' כתב דהא דכולן טמאות, אף לפ"מ דס"ד דבעד שאינו בדוק טהורה מכלום, הוא משום דממ"נ צריך לטמאות אחת מהן ודמי לבאו לישאל בב"א גבי ב' שבילין דהי מינייהו מפקת, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד יט: בשם רבותינו הצרפתים, והט"ז בסימן ק"צ סקי"ז והש"ך בנקוה"כ שם פירשו דהיינו דאיירי הכא כשבאו לישאל בב"א, אך אם באו לישאל בזאח"ז מטהרינן להו.[[60]](#footnote-61)

והרשב"א שם הק' ע"ז, דא"כ מ"ט מטמאינן כשהשאילה חלוקה לנכרית שלא ראתה, אף שאינה באה לישאל, והש"ך בנקוה"כ סימן ק"צ כתב דכיון שלא ראתה היאך נתלה בה, - ועי' סד"ט שם סקמ"ז ויד יהודה סימן קי"א סקט"ז שכתבו בדעת הרשב"א, דהא דחשבינן לה כעד שאי"ב, אי"ז משום דתלינן בראיית חברתה, אלא משום דתלינן בעלמא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועמש"כ בפרד"ר שם מקש"ז סקי"ז עמ' ר"ב.

עוד הק' הרשב"א דא"כ אם ראתה כתם אחת מן הג' נשים לאחר זו, נטהר את האחרות, דהא איכא חדא מינייהו דאינה באה לישאל, והש"ך בנקוה"כ שם כתב, דאה"נ לדעת התוס' יש לטהר בכה"ג, והסד"ט שם סקמ"ז הק' ע"ז, מהא דאין תולין כתם בכתם, ואף שאין בעלת הכתם באה לישאל, והפרד"ר שם ? הק' מהא?, ועמש"נ להלן דבד' הראשונים בסוגיין מבו' דאף בכה"ג דעל א' מהן ליכא נפ"מ, מ"מ חשיב כבאו לישאל בב"א, ולפ"ז ניחא קו' הרשב"א.

הט"ז בסימן ק"צ סקי"ז כתב, דהא דלדעת הרשב"א לא מטהרינן לכל אחת משום דהוי ספק דרבנן, הוא משום דבכתמים מטמאינן בספק, ולא מטהרינן אלא אם איכא תלי' ברורה, וע"כ הכא

הרש"ש הק', דמ"ט כולן טמאות, ולא אמרינן בזה דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, עיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה בשערי ישר ש"ב פי"ב, - ועי' סד"ט סימן ק"צ סקפ"א שכתב דהיכא דמכרה אחת חלוק לחברתה ונמצא אצל השני' כתם, י"ל דהראשונה טהורה, משום דאמרינן כאן נמצא כאן הי', עיי"ש.

**בנכרית הרואה,** בפירש"י במשנתינו כתב דהא דתולה בנכרית, הוא משום שהיא טמאה, ודמי להא דתולה בנדה משום שהיא טמאה ולא מקלקלא לה מידי, - והרמב"ן לקמן בסוגיין כתב לפ"מ שפירש שם בדעת ר' חסדא דרבי לא ס"ל להא דתולין קלקלה במקולקל, והא דתולין בשומרת ביום בראשון שלה הוא משום שהוחזקה להיות רואה, דהא דתולה בנכרית, הוא משום דמתוך שאינה מקפידה אינה מרגישה ויודעת.

י"ב אדר ב' ע"ו

דף מס' 10

**תלי' במכה**

**ס"ו א'** **ונאמנת אשה לומר מכה יש לי במקור שממנה דם יוצא,** בסה"ת סימן צ"ב כתב דמשמע דווקא יודעת שיוצאה דם מן המכה ותולה בה אבל אם ספק לה אינה תולה, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בבדיקת עד, אך בכתמים תולה באף בכה"ג, דבכתמים הלכו רבנן להקל, וסתם מכה היא לפעמים מוציאה דם, וכ"כ המרדכי בסימן תשל"ה, ובדרכ"מ סימן קפ"ז כתב דכן משמע בד' השערי דורא, והש"ך שם סקכ"ד כתב להוכיח כן מד' עוד מרבוותא.

והרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כג. כתב דאף אם אינה מרגשת שהדם שותת ויורד מן המכה ה"ה תולה במכה, ומה שאמרו דנאמנת לומר דכמה יש לה שממנה הדם שותת ויורד, לאו נאמנת לומר שממנה שותת ויורד קאמר, אלא היא נאמנת לומר שיש לה מכה, ואנן תלינן שממנה הדם שותת ויורד, והב"י בסימן קפ"ז כתב בדעתו דתולין במכה אף אין ידוע שהיא מוציאה דם, וכ"כ הדרכ"מ והב"ח שם, והדרכ"מ שם סק"ח הביא כן מהגה' שערי דורא, וכ"כ הפליתי שם סק"ה והסד"ט סקי"ד ד"ה והנה הש"ך והגר"א שם סקי"ד, והבית מאיר שם, וכ"כ בנובי"ק יו"ד סימן מ"א ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קמ"ב, ועי' גם בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז בחקירה הג' שהאריך הרבה בזה,[[61]](#footnote-62) - אך הש"ך שם סוסקכ"ד כתב דמכוון הרשב"א הוא דל"ב שתדע שהדם יוצא עכשיו ממכתה, אך בעינן שתדע שמכתה מוציאה דם, וכ"כ בתשו' חכם צבי סימן מ"ו, ובתשו' פנ"י יו"ד סימן א'.[[62]](#footnote-63)

החכם צבי שם כתב להוכיח דאין תולין במכה שאין ידוע אם מוציאה דם, שהרי אף במכה היכולה להתגלע תנן לעיל נ"ח ב' דאינה תולה אלא בכתמים דרבנן, וכ"ש דאינה תולה במכה שאין ידוע כלל אם היא מוציאה דם, - ובפליתי שם כתב, דשאני מכה היכולה להתגלע, דידוע דכבר נתרפאה, ואך שהיא יכולה להתגלע, ומשא"כ במכה דיתכן דהיא מוציאה עכשיו דם, וכ"כ הסד"ט והחת"ס שם, וכ"כ בחזו"א סימן פ"א ד"ה בנ"ב, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסימן קפ"ז סג: מש"כ בביאור הוכחת החכ"צ.

החכ"צ שם כתב להוכיח עוד, ממש"כ הרשב"א שם שנאמנת לומר מכה יש לה "שיש שם דם", והרי דצריכה לומר שיש שם דם, - ובחת"ס שם בד"ה והנלע"ד כתב, דאף דל"ב שתדע שמכתה מוציאה דם, מ"מ בעינן שתדע שהיא מאותם מכות שיש שם דם עכ"פ, אך אם אין יודע כן, אע"פ שמרגשת כאב, מאן לימא לן שיש שם קבוץ דם כלל, וכ"כ הגר"ז בסימן קפ"ז סקכ"ג ד"ה ומה שכתב.

בסד"ט סימן קפ"ז סק"ט הביא מתשו' שב יעקב סימן מ"ב שכתב דכל שיש לה כאב הו"ל כמכה שאין ידוע שמוציאה דם, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, והסד"ט תמה ע"ז, והביא מתשו' אמונת שמואל סימן כ"ג דכאב אינו כמכה, וכ"כ הגר"ז שם סקי"ז, וכ"כ הנובי"ק סימן מ"ו סוד"ה ומעתה וסו"ס נ"א וסימן נ"ט ד"ה או דנימא ובכ"ד.

ועי' בט"ז סימן קפ"ז סוסק"י וסימן קצ"א סק"ד בדין כאב, ובתשו' חכם צבי סימן ע"ג נחלק ע"ז, והסכימו לזה החוו"ד בסין קצ"א סק"י והסד"ט בסימן ק"צ סקכ"ה, ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן קפ"ז סקל"ד.

בתשו' הרשב"א החדשות סימן צ"א כתב, דאם ראתה דם ואח"כ מצאה מכה, ל"מ זה לטהר את הדם, ובעינן שתמצא את המכה כשיעור וסת לראיית הדם, דומיא דמה שאמרו במטהרת חברותי' דהוא דוקא כשבדקה כשיעור וסת ומצאה דם, וכ"ה מבו' בנובי"ת יו"ד סו"ס צ', וכ"כ בשו"ת צמח צדק האחרון יו"ד סימן קכ"ב סק"ב, ועיי"ש שסייע לזה מתשו' מהרי"ט יו"ד סימן ל', - והעירו דמד' סה"ת בסימן צ"א שהביא הב"י בסימן קפ"ה והש"ך שם סק"ג משמע דאף אם מצאה מכה אח"כ מטהרינן לה, אך י"ל דהתם איירי כשניכר ממציאתה שכבר היתה קודם לכן.[[63]](#footnote-64)

**ואם יש לה וסת תולה בוסתה,** המרדכי בסימן תשל"ה פירש דהיינו, דאם יש לה זמן קבוע שהיא רואה דם, תולה בוסתה, שיכולה לומר זה הדם שהיא רואה טהור, שעדין לא הגיע וסתה, - והב"ח בסימן קפ"ז פירש דהיינו, דבכה"ג היא תולה במכה,[[64]](#footnote-65) ועיי"ש שכתב דאיירי כשידוע שיש לה מכה ואין ידוע אם היא מוציאה דם, וכשיש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה, ה"ה תולה במכתה שהיא מוציאה דם, - והך דינא דהרואה דם שלא בשעת וסתה היא תולה במכה אף שאין ידוע שהיא מוציאה דם, כ"כ התרוה"ד ח"ב סימן מ"ז,[[65]](#footnote-66) וכן הביא הדרכ"מ הארוך שם בסימן קפ"ז מהגש"ד בשם מהרי"ל.

אך הסד"ט שם סקי"ד סוד"ה בש"ך סק"כ, כתב דכל הא דשלא בשעת וסתה יכולה לומר שהוא דם טהור, הוא רק כשראתה ג"פ מחמ"ת והוחזקה שראיותי' הם בגרמת התשמיש, וע"כ כל שיש לה וסת שאין דרכה לראות מחמ"ת שלא בשעת וסתה, תלינן שהוא מן הצדדים, וכ"כ ההפלאה שם ריש סק"א, והחוו"ד שם סק"ו, והפרד"ר בפתחי נדה יב..[[66]](#footnote-67)

והחוו"ד שם בסו"ד צידד לפ"ז, דד' המרדכי קיימי רק לענין שלא לאסרה לבעלה לעולם, דכל שבאנו לאסרה משום דאמרינן שראיותי' הם מחמ"ת, ע"כ יש לנו לתלות שהוא דם הצדדים, אך לענין להתירה בלא ספירה וטבילה, אמרינן דשמא לאו מחמ"ת הוא כלל אלא ששינתה וסתה, דהא וסתות דרבנן, אך לעיל מינה כתב, דכל הא דוסתות דרבנן, היינו רק דלא מחזקינן שתראה עוד, דהוי חזקה העשוי' להשתנות, אך הא דתלינן לראיותי' שהם בגרמת הוסת, הוא מדאורייתא, וע"כ נמצא דמדאורייתא הוחזקה שראיותי' הם בגרמת התשמיש, וע"כ תלינן להו בצדדים, - ועי' בחזו"א סימן פ"א ד"ה ולכן נראה שכתב כן מטעם אחר קצת, ועי' גם בסימן פ"ב סק"ג במש"כ בזה.

הרמ"א בסימן קפ"ז ס"ה כתב דאשה שיש לה וסתה תולה שלא בשעת וסתה במכתה אע"פ שאינה יודעת בודאי שהיא מוציאה דם, - והש"ך שם סק"כ פירש בדעתו, דס"ל דלדעת המרדכי ה"ה מותרת אף כשאין לה מכה כלל משום דתולין דהוא דם צדדים, ומה שלא התיר רק כשיש לה מכה, הוא משום שלא סמך ע"ד המרדכי אלא היכא דאיכא עוד צד היתר, ועד"ז מסיק הגר"א שם סקי"ד, וכתב דהתיר רק כשיש לה מכה, דיש לצרף לד' הרשב"א דתלינן אף במכה שאין ידוע שמוציאה דם, - ולפ"ז אינה מותרת אלא ברואה מחמ"ת, דבכה"ג התיר המרדכי לתלות בדם צדדים, אך בשאר ראיות לא שרינן, - והש"ך שם כתב עוד, דגם ברואה מחמ"ת לא התיר הרמ"א, אלא שלא להוציאה מבעלה משום עיגונא, אבל מ"מ צריכה לישב ז' נקיים, דבכה"ג אין לסמוך על המרדכי.

אך בד' הדרכ"מ הארוך שם שהביא דין זה מד' התרוה"ד וההגש"ד, מבו' דדבריו קיימי אף בשאר ראיות, דכל שהוא שלא בשעת וסתה, ה"ה תולה במכה שאין ידוע שמוציאה דם, וה"ה טהורה בלא ז' נקיים, וכ"כ הב"ח בתשו' סימן פ"ה בדעתו, - ובנובי"ק יו"ד סימן מ"א סק"א הוכיח כן, דאם ד' הרמ"א הם רק שלא תאסר על בעלה משום רמ"ת, מ"ט כתב דאז יכולה לתלות "שלא בשעת וסתה", הרי כיון דברמ"ת קיימינן, ודאי דמיירי שלא בשעת וסתה, דבשעת וסתה בלא"ה תלינן בוסתה, ועוד, דבד' הרמ"א משמע דכל החילוקי דינים שכתב שם בחדא מחתא מחתינהו, וכ"ה דבהחילוקים האחרים מטהר לגמרי, ה"נ מה שהתיר שלא בשעת וסתה אף כשאין יודעת אם מכתה מוציאה דם, הוא אף בלא ז' נקיים, ועי' גם בפליתי שם סק"ה שהאריך להוכיח כן, וכן הסכים החת"ס בתשו' יו"ד סימן קמ"ד.

והנוב"י שם פירש טעם הדין, דהוא משום דאשה בחזקת טהרה עומדת ובספק שקול נשארה על חזקתה, וע"כ כ"ה דכשיודעת שמכתה מוציאה דם, אף דגם המקור דרכו להוציא דם, מ"מ הו"ל ספק שקול וטהורה, ה"נ כשראתה שלא בשעת וסתה, אף שאין יודעת אם מכתה מוציאה דם, מ"מ כיון שגם המקור שלא בשעת הוסת אין דרכו להוציא דם, הו"ל ספק השקול, ומוקמינן לה בחזקת טהרה.

בחוו"ד סימן קפ"ז חידושים סקי"ג כתב, דהא דשלא בשעת וסתה תלינן במכה אף שאין ידוע שמוציאה דם, הוא אף כשאין לה וסת קבוע ממש, אלא שאינה רואה עד י"ד יום מטבילתה, דלפ"ד התרוה"ד דבכה"ג איכא חזקה שאינה רואה בתוך י"ד יום, ה"ה תולה באותם י"ד יום במכה זו, וצ"ע אם דבריו קיימי גם ע"ד הרמ"א שהתירה בלא ז' נקיים, או רק על ד' הט"ז והש"ך דלא שרינן לה אלא שלא תאסר על בעלה משום רמ"ת, ועיי"ש שציין לדבריו בסימן קפ"ו סק"ג שפקפק לדינא בד' התרוה"ד.

הרמ"א שם כתב עוד, דבספק אם הדם בא מן המקור או מן הצדדים, תלינן במכה מכח ספק ספיקא, ספק מן הצדדים, וספק מן המכה, והש"ך שם סקכ"ב נחלק ע"ז, ובסו"ד הק' דל"ה ספק ספיקא כלל, כיון דמיד איכא למימר דילמא דם נדה הוא, וממה שציין לכללי ס"ס דין י"א ודין י"ג, מבו' דכונתו גם משום דהו"ל ס"ס משם א', וגם משום דאי"ז מתהפך, ועי' בנובי"ק יו"ד סימן מ"א סק"ד מש"כ לישב, - ובחזו"א סימן פ"א ד"ה ובנו"ב הק' דבכה"ג אי"ז ספק ספיקא כלל, דאין כאן אלא מאורע א' להיתר שהוא דם מכה, ומה לי חד מכה ומה לי ב' מכות, ועיי"ש שכתב דברואה מחמ"ת דהוזכר בגמ' דיש להסתפק בצדדין, י"ל דביש לה מכה חשיב ס"ס, - ועמש"כ הגר"ז בסימן קפ"ז סקכ"ד והבינת אדם בסק"ד בביאור ד' הרמ"א.

והחוו"ד שם סק"ח כתב דלא התיר הרמ"א בכהה"ג אלא כשראתה בלא הרגשה, אך אם ראתה בבדיקה דאיכא ספק הרגשה, ה"ה אסורה, והסכים לזה הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ס"ב ד"ה אמנם כבר.

הנוב"י שם סק"ז כתב דהא דשרינן לה בכה"ג משום ספק ספיקא, הוא אף כשיש לה וסת ורואה בשעת וסתה, ול"ש בזה הא דכי לעולם לא תהא טמאה, שהרי תהא טמאה כשתרגיש שהדם הוא מן המקור, - אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב ד"ה וגם כתב דבשעת וסתה דדרך המקור להוציא דם, לא מספקינן כלל בצדדים, ובכה"ג לא שרינן משום ספק ספיקא, וכ"כ גם בסימן פ"א ד"ה ולכאורה וד"ה ואולי י"ל, - ועי' עוד בחוו"ד סימן קפ"ז סק"ט ובגל' הגרע"א שם.

בשו"ע סימן קפ"ז ס"ז כתב דאם בכ"ז שבודקת בכל החו"ס אינה מוצאת דם אלא במקום א' בצדדים, יש לתלות שהוא ממכה שבאותו צד, וכ"ש אם מרגישה כאב בשעת בדיקה כשנוגעת במקום זה, ובשאר חו"ס אינה מרגשת כאב, - והט"ז שם סק"י כתב דלא שרינן לה בכה"ג אלא כשיש לה וסת וראתה שלא בשעת וסתה, וכ"כ בתשו' צמח צדק סימן פ"ו ד"ה ועוד יש, וכן הסכים הסד"ט שם סק"כ לדינא, והש"ך בנקוה"כ שם נחלק ע"ז.

בד' הט"ז שם מבו' שפירש דהך דינא הוא כשידוע שיש לה מכה אלא שאין ידוע שהיא מוציאה דם, וכ"כ בדעתו הנובי"ק יו"ד סימן מ"ד והחוו"ד שם סק"ז, וכן הסכים החוו"ד בחידושים שם סק"כ, ובסד"ט שם סק"כ כתב דאין להתיר אלא כיש שלה כאב קצת באו"מ, וכ"ה בחוו"ד סימן קצ"א סוסק"ח דסגי במה שיש לה כאב, אך הנוב"י שם כתב דמל' השו"ע משמע דאיירי כשאין ידוע שיש לה מכה, עיי"ש, ועמש"כ בזה הגר"ז שם סקל"ג ובקו"א שם סק"י.

**תליות בג' ימים ראשונים**

כתב בסה"ת סימן צ"ב, דכשסופרת ז' נקיים, מאחר ג' ימים, הכתמים טהורין ותולה במכה ואינה סותרת, אבל צריכה שתדע בודאי שפסק דם המקור, ולכך צריך ג' ימים ראשונים נקיים לגמרי, והביאו המרדכי בסימן תשל"ה, וכ"כ בהגמי"י פ"ט מאיסו"ב, ובהגה' ר"פ לתשב"ץ סימן תע"ט.

והרמ"א בדרכ"מ סימן קצ"ו כתב, דמד' שאר הפוסקים שלא חילקו בזה, משמע דס"ל דאף בג' ימים הראשונים תולה, וכ"ה מבו' מד' הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד כ: שכתב דהא דתולה בימי נדותה, הוא אף בימי הספירה, וכ"כ גם הרמב"ן בהל' נדה פ"ד ה"ל, והרי דאף בג' ימים הראשונים תולין, - והש"ך שם סקי"ג כתב דאין ללמוד מד' הפוסקים שסתמו, די"ל דילמוד סתום מן המפורש,[[67]](#footnote-68) וגם ד' הרשב"א דתולה בימי ספירתה, י"ל דהוא לאחר ג' ימים, ועיי"ש שכתב עוד, דאף אם הרשב"א ס"ל דתולה אף בתוך ג', יחיד הוא כנגד כל הני רבוותא.

בטעם דין זה, כתב הט"ז בסימן קצ"ו סק"ד דהוא משום, דבימי ספירתה שהיא כבר טמאה ואתה צריך לטהרה, בעינן חזקה ברורה להוציאה מן החזקה של טומאה הקודמת, ומשו"ה בעינן ג' ימים נקיים לגמרי דאז יש חזקה לטהרה בג' ימים, ועד"ז כתב הש"ך שם סקי"ג בתו"ד, דהוא משום דבג' ימים הראשונים עדיין אינה יודעת שפסק דם מקורה, וע"כ בעינן ג' ימים נקיים לגמרי להחזיקה שפסק דם מקורה, וכעי"ז כתב בסד"ט סימן ק"צ סקס"א, דבג' ימים ראשונים ל"ה בחזקת טהרה, כיון שהיא בחזקת מעין פתוח, ועי' בדבריו בסימן ק"צ סקל"ד (ד"ה ולהיתר) מש"כ כמה דרכים בביאור דין זה.

ובתשו' חמד"ש יו"ד סימן כ' סקי"ז כתב דהוא משום דבתוך ג' ימים, יותר מצוי לומר דהוא מגופה, כיון דהוחזק מעינה פתוח, וע"כ לא תלינן בדבר אחר, וכתב דמה"ט אף בג' ימים הראשונים מטהרינן בכתם הנמצא ע"ד המקב"ט או על בגדי צבעונים, עיי"ש שכתב להוכיח כן מד' הראשונים דאף בג' ימים הראשונים מטהרינן בכתם הנמצא ע"ד המקב"ט, והביא מד' המעיל דקה בסימן ס"ב דפשיטא לי' לטהר בכתם הנמצא בבגד צבוע בתוך ג' ימים, משום דלא גזרו עליו כלל, דאם הוא משום דבג' ימים הראשונים בעינן לידע שנפסק דם מקורה, לא הי' לנו להתיר בזה, ובפת"ש סימן ק"צ סקכ"ב הביא מס' עמודי כסף, דבג' ימים הראשונים לא מטהרינן בכתם הנמצא על בגדי צבעונים.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ח כתב דבתוך ימי הספירה ליכא חזקת טהרה כלל, ובתו"ד כתב שנחלקו בזה רש"י ותוס' בזבחים כ"ט א', ונסתפק דאף לדעת רש"י בג' ימים הראשונים ל"ה בחזקת טהרה, והא דאחר ג' ימים הראשונים היא תולה במכה, הוא משום דדם המכה מצוי, ודם המקור אינו מצוי, אך בג' ימים הראשונים דדם המקור מצוי, אינה תולה בו, וכעי"ז כתב הפליתי בסימן קצ"ו סוסק"ה.

בתרוה"ד סימן רמ"ט כתב, דכתם פחות מכגריס טהור אף בג' ימים ראשונים, דדוקא כתם גדול דלא שכיח כולי האי ואפשר ליזהר בו, לא תלינן בג' ימים ראשונים, אבל כתם פחות מכגריס תלינן לי' לעולם, דאל"כ אין שום אשה יכולה ליטהר, דא"א ליזהר ממאכולת, ובדרכ"מ סימן קצ"ו כתב להוכיח מזה דדין זה הוא חומרא בעלמא, דאם הי' אסור מדינא ל"ה נפ"מ אם אפשר ליזהר,[[68]](#footnote-69) - ועי' פליתי שם סק"ה משה"ק על עיקר דין זה, ועמש"כ בזה בסד"ט שם ריש סקל"ד ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קס"ה, וכתב שם דכל הך דינא דאינה תולה בג' ימים ראשונים, הוא רק אחר חומרא דר' זירא דלעולם חיישינן דראתה ג' ימים, וע"כ צריכה ג' ימים להחזיקה בטהרה.

הדרכ"מ שם כתב עוד דהא דלא תלינן במכה בג' ימים הראשונים, הוא דוקא במכה שאין ידוע דמוציאה דם, אבל במכה שידוע שמוציאה דם, תלינן בה אף בג' ימים הראשונים, והש"ך שם סקי"ג נחלק ע"ז, ודקדק כן מל' סה"ת המרדכי, ומד' ר"פ שהובא בתשב"ץ סימן תע"ט, דבג' ימים הראשונים אינה תולה אף במכה המוציאה דם, והט"ז שם סק"ד הסכים להתיר לתלות במכה המוציאה דם בגונא דא"א ליזהר, עיי"ש.

הדרכ"מ שם פירש דהא דתולה במכה המוציאה דם אף בג' ימים ראשונים, הוא משום דאף כשרואה ממש תולה במכה המוציאה דם, כ"ש בכתמים דרבנן, ואף די"ל דשאני בתוך ימי הספירה דמעיינה פתוח, מ"מ כיון די"א דאפי' בשעת וסתה תלינן במכה הואיל ווסתות דרבנן, ה"נ בכתמים דרבנן תלינן במכה, ואפי' למ"ד דבשעת וסתה לא תלינן במכה, אפשר דהיינו משום דאיכא למ"ד דוסתות דאורייתא, ומשא"כ בכתמים דלכו"ע הן דרבנן,[[69]](#footnote-70) - ועיי"ש שכתב עוד, דאפשר דינא דסה"ת הוא חומרא בעלמא וכדחזינן דאם א"א ליזהר מותרת, וע"כ יש לתלות במכה שידוע שמוציאה דם, דא"א ליזהר, וכתב דמ"מ טוב להחמיר לכתחילה במכה שעוברת בימים מועטים דאפשר ליזהר מיקרי.

ולכאו' לטעמא קמא דהרמ"א, יש להתיר אף בגונא דאפשר ליזהר, ואך שהחמיר לכתחילה שלא להתיר אלא במקום דא"א ליזהר, דדמי להא דשרינן בכתם פחות מכגריס, וכ"ה בש"ך סימן ק"צ סקנ"א שכתב על מש"כ בשו"ע שם סמ"ד דאם לבשה חלוק בימי נדתה ובימי טהרתה ומצאה בו כתם תולה שמימי נדותה הוא, דלדעת הרמ"א היינו אף בג' ימים הראשונים, דומיא דהא דתולה במכה שבגופה המוציאה דם,[[70]](#footnote-71) והש"ך שם כתב דלדעתו דבג' ימים ראשונים אינה תולה אף במכה המוציאה דם, ה"נ אינה תולה בימי נדותה.

אך במל"מ פ"ט מאיסו"ב הכ"ט ד"ה ודע שהרב כתב דאף לדעת הרמ"א אין תולה בג' ימים הראשונים דמימי נדותה הוא,[[71]](#footnote-72) והסד"ט בסימן קצ"ו סוסקל"ד כתב דאפשר דהוא משום דלא תלינן במכה המוציאה דם, אלא משום דאפשר ליזהר, ובתוה"ש סימן ק"צ סקמ"ה נחלק ע"ד הש"ך מטעמא אחרינא, עיי"ש. - וכ"ה בש"ך בסימן קצ"ו סקי"ג, דהא דלדעת הרמ"א תלינן במכה המוציאה דם, ול"ד לנתעסקה בדם צפור דאינה תולה, והיינו דהרי אף בדם צפור תולה אף בבדיקת עד, (כמבו' בב"י ורמ"א בסימן ק"צ דתולה בבדיקת עד בכל מה שתולה בכתמים), הוא משום דשאני מכה שבגופה שא"א ליזהר, ועיי"ש בסד"ט שעמד בסתירת ד' הש"ך בדעת הרמ"א.

ובסד"ט שם הביא מתשו' פמ"א ח"ב סימן ק"ע דהא דתולה במכה שבגופה ואינה תולה בדם צפור, הוא משום דתלי' בגופה עדיפא, וכדחזינן מהא דבכתם שבגופה אינה תולה בדם צפור, ותולה במכה שבגופה, והסד"ט שם תמה ע"ז דהתם הוא משום דבדם צפור דהוא מעלמא, אמרינן דאם בא משם הי' לו לימצא על חלוקה, ומשא"כ במכה שבגופה, ולא מצאנו דתלי' במכה שבגופה עדיפא, - והגר"ז בקו"א סימן קפ"ז סוסק"י כתב דדעת הרמ"א דתלי' דמכה המוציאה דם הוי תלי' מעליא טפי ועדיפא משאר תליות,[[72]](#footnote-73) וזה ניחא טפי, אם הא דאינה תולה בג' ימים הראשונים, הוא משום דמצוי יותר שתראה מגופה, ול"ה תלי' מעליא, וע"כ בתלי' מעליא דמכה המוציאה דם תולין אף בג' ימים הראשונים, - ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ה ד"ה ולפי"ז כתב, דהוא משום דכשיש לה מכה המוציאה דם, אין נחשב הכתם לריעותא כלל, דדמי להיכא דידוע שהי' כתם מעלמא על החלוק, דאין חוששין שמא בא כתם ממקור דמי' ג"כ באותו חלוק, כיון דליכא ריעותא כלל, וה"נ הוא כשיש בה מכה המוציאה דם, דתולין במצוי שגם עכשיו הוציאה דם, ותו ליכא ריעותא כלל לחוש שבא דם מן המקור.

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ח כתב, דלמש"כ הרמ"א בדרכ"מ דהא דתולה בג' ימים ראשונים במכה המוציאה דם, הוא משום דכתמים דרבנן, הרי דבבדיקת עד דאורייתא לא תלינן בזה, - ועי' גם בסד"ט סימן ק"צ סקס"א שצידד לאסור בבדקה בג' ימים הראשונים עד שאינו בדוק ונמצא עליו פחות מכגריס, ובסו"ד כתב דהיינו רק במשוך, דבבדיקת עד דאורייתא לא מקילינן לתלות במאכולת.

אך בד' החוו"ד סימן קצ"ו סק"ג משמע דס"ל דאף בבדיקת עד תולה במכה המוציאה דם, עיי"ש שכתב דאף דתולה במכה המוציאה דם, מ"מ בעינן שיהא לה פעם אחת שלא תראה בבדיקה ותעלה לה להפס"ט, ופעם א' שלא תראה בבדיקה ותעלה לה לבדיקת ז' נקיים, ומשמע דבשאר בדיקות ז' נקיים, היא תולה במכה המוציאה דם, וי"ל דס"ל דלמש"כ הרמ"א בסו"ד להתיר משום דהוא חומרא בעלמא ולא החמירו כשא"א ליזהר, יש להתיר אף בבדיקת עד, ולפ"ז במכה עוברת דאפשר ליזהר, אין להתיר בבדיקת עד.[[73]](#footnote-74)

בב"ש אהע"ז סימן ס"ג סק"ג צידד, דאף בעלת כתם אינה תולה בג' ימים הראשונים של ספירתה, אך בדגמ"ר סימן קצ"ו כתב להקל בזה, וכ"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקע"ד והחכמ"א בכלל קי"ז סי"ז, וכ"כ המקנה בסימן ס"ג, - ובתוה"ש סימן קצ"ו סקי"ד כתב עוד, דאף אם ראתה ראי' גמורה ומצאה כתם תוך ג' ימים הראשונים דצריכה לחזור ולספור ז' נקיים, ה"ה תולה אף בג' ימים הראשונים של ספירתה השני', עיי"ש, אך הב"ש שם הוכיח מד' התרוה"ד דבכה"ג אינה תולה, והסכימו לזה הדגמ"ר והסד"ט שם.

בתשו' פנים מאירות ח"ב סימן ק"ע כתב לדון בגונא שלבשה בגד בכל ימי ספירתה ובסוף ימי הספירה מצאה בו כתם, אם היא תולה, או דכיון דיש לחוש שהי' כתם זה בג' ימים ראשונים, אינה תולה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' בזה בתפארת למשה סימן ק"צ סמ"א וסימן קצ"ו ס"י,[[74]](#footnote-75) ובסד"ט סימן ק"צ סקע"ד, ובחכמ"א כלל קי"ג ס"מ, ובבית אפרים יו"ד סימן מ"ה, ובפרד"ר סימן ק"צ שפ"ח סקנ"ב.

בתשו' פנים מאירות שם נסתפק, אם בג' ימים הראשונים מטמאינן אף בחלוק שאינו בדוק, ועיי"ש שהוכיח ממש"כ הרמ"א בסימן ק"צ סמ"א דאם השאילתו לנדה ואח"כ לבשתו ומצאה בו כתם בג' ימים הראשונים אינה תולה, אף דבכה"ג הו"ל כחלוק שאינו בדוק,[[75]](#footnote-76) ובפרד"ר סימן ק"צ שפ"ח ריש סקנ"ב כתב ג"כ לטמאות בזה, אך כתב דבחלוק שהוא בחזקת מלוכלך, תולין להקל אף בג' ימים הראשונים, אם לא פשעה בזה שלבשתו, - ועי' בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ה ד"ה ולפי"ז וד"ה איברא מש"כ בדין בדקה בעד שאינו בדוק בג' ימים ראשונים.

1. ועי' בקובץ תשובות ח"א סימן פ"ד שכתב לפ"ז, דמה"ט בזה"ז שדרך הנשים לראות שלא בהרגשה, ה"ה טמאה מדאורייתא אף אם לא הרגישה, - ועי' בפרד"ר בסוף פתחי נדה שכתב כעי"ז, דבזה"ז דאין הנשים בקיאת בפתיחת המקור, הרי דאף אם לא הרגישה בפתיחת המקור, מ"מ כיון שראתה כדרך ראייתה תמיד ה"ה טמאה מה"ת. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה מבו' ממש"כ רש"י לקמן נ"ט א' ד"ה לא, דהא דגזרו חכמים בכתמים, הוא כדי שלא להקל בנדה גמורה, ולכאו' הוא דלא כמש"כ רש"י בשלהי סוגיין דהוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה, ובע"כ דב' דינים נשנו כאן, דכלפי עיקר הא דכתמים אינם טמאים מדאורייתא, הא דגזרו חכמים הוא כדי שלא להקל בנדה גמורה, והיינו משום דטעם טהרתן מדאורייתא הוא משום דשמא אי"ז מגופה, אך אם הוא מגופה ה"ה טמאה, וע"כ יש לחוש דאם נתיר מכח הא דתלינן דאי"ז מגופה, יבואו להקל בנדה גמורה, וכלפי הא דאינם טמאים משום דליכא הרגשה, הא דגזרו חכמים הוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה, דבזה ל"ש הטעם שלא יבואו להקל בנדה גמורה, שהרי ראי' בלא הרגשה אינה מטמאה בודאי, וליכא בזה חשש איסור כלל, ועד"ז כתב בסד"ט סימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ובהכי ניחא. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובד' רש"י בדף נ"ג שם, מבו' דבגונא דתלינן דהוי הכתם מגופה, ה"ה טמאה מדאורייתא, וע"כ לדעת ר"ע דתולה כתמה בראייתה, היא מונה ימי נדות משעת מציאת כתמה, ובסד"ט שם ד"ה וכן נראה בפירש"י כתב דהוא משום דלמסקנא לא קי"ל לדינא דהרגשה, ובפרד"ר שם כתב לדחות, דכל דתלינן דהוי מגופה, אמרינן דארגשה ולאו אדעתה, - אך הרמב"ן וש"ר שם תמהו ע"ד רש"י דכתמים דרבנן, וזה לטעמייהו דעיקר הא דכתמים דרבנן הוא משום דינא דהרגשה, וע"כ אף בכה"ג דתולה כתמה בראייתה, אינה טמאה אלא מדרבנן, - וכן מצינו גם לעיל נ"ב ב' דנחלקו הרמב"ן והרשב"א והר"ן ע"ד רש"י שם, וכתבו דכתמים דרבנן אף אם ידוע דהוא מגופה, אך הריטב"א שם כתב דבגונא דהתם י"ל דתלינן שראתה גם את הראי' השלישית בהרגשה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם בד' התוס' לעיל נ"ו ב' ולקמן ס"ב ב', י"ל, דלעולם הא דכתמים דרבנן הוא גם משום דבעינן הרגשה, ומש"כ דהוא רק משום דשמא אי"ז מגופה, הוא לענין טהרת הדם עצמו, דמשום דינא דהרגשה, אף דהאשה טהורה, מ"מ הדם טמא, עכ"פ למ"ד דמקור מקומו טמא, ונת' להלן, - אך בדבריהם לעיל ו' א' מבו', דכל עיקר הא דהאשה טהורה, הוא משום דשמא אי"ז מגופה, - וכ"נ גם בד' התוס' לעיל נ"ג ב' ד"ה שהוא ובד' תוס' הרא"ש שם, שלא נחלקו על יסוד ד' רש"י שם, דאם הוה תלינן כתמה בראייתה בודאי, היו מונים לה ימי נדה משעת כתמה, עיי"ש.

   אך י"ל דבכל הני גווני, איירי כשיש זמן מרובה משעת הכיבוס, דבזה תלינן דארגשה ולאו אדעתה, וכמש"כ התוס' בסוגיין, וע"כ בזה לא מטהרינן אלא משום דשמא אי"ז מגופה, אך אה"נ בגוונא דליכא אלא זמן מועט, מטהרינן גם משום דינא דהרגשה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועי' בב"י סימן ק"צ ד"ה ומ"ש ואדוני, דלכאו' מבו' כן בדבריו, דטהרת כתמים מדאורייתא הוא משום דאי"ז אלא ספק, עיי"ש, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולכאו' מבו' כן גם מד' התוס' בסוגיין שהק' דמ"ט לא פריך על שמואל ממתניתין דפ' בא דם הנדה בדיני כתמים, וכן הק' תוס' הרא"ש והרשב"א דמ"ט לא פריך ממתניתין דהכתם שנמצא בחלוק מטמא למפרע, ואי נימא דהדם עצמו טמא אף בלא הרגשה, הרי י"ל דהא דהכתם מטמא למפרע עד שעת כיבוס, הוא משום דנטמאת האשה טומאת ערב מן הדם, - אך יש לדחות דמשמע דהוא מטמא את האשה למפרע כטומאת נדה, וה"ה מטמאה את הטהרות אף בהיסט, וכ"נ ממה שלא הביאו הרא"ש והרשב"א ממתניתין דכל הכתמים הבאים מרקם וכו', - ועי' בנובי"ת יו"ד סימן קי"ב מש"כ לפרש ד' התוס' בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. והגר"ז שם הוכיח דאין לחלק ולומר דהגם טמא, מסוגיא דלעיל כ"ב א' בדם בחתיכה דנמי ממעטי' לי' מקרא דבבשרה, ומבו' התם דלמ"ד מקור מקומו טהור אין הדם טמא, ועיי"ש שהוסיף להוכיח למש"כ הר"ן בסוגיין, במיעוטא דשפופרת וחתיכה, דטעם ההיתר הוא משום דהוי בלא הרגשה, וכן הביא לפרש בחי' הרשב"א שם, ועיי"ש שדחה לזה מכח הסוגיא בהמפלת, אך לא הק' ע"ז ממש"א שם דלמ"ד מקור מקומו טהור הדם טהור, עכ"ד, - אך אם נפרש לסוגיא דלעיל שם כפשטות ד' רש"י שם, דדם שבחתיכה אי"ז דם נדה כלל אלא דם חתיכה אין להביא משם.

   עוד ילה"ע בזה, מסוגיא דלעיל שם, דמבו' דאם נתמעט דם יבש שאינו מטמא את האשה מקרא דכי יזוב זוב דמה, ה"נ אין הדם טמא, והאמנם די"ל דהתם שאני דאין הגריעותא במעשה הראי' אלא בהדם עצמו, וע"כ אף הדם טהור, אך בד' התוס' שם ד"ה אם נמוחו, משמע דאין הגריעותא בהדם עצמו, אלא הגריעותא היא במעשה הראי', דלא מידב דייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ולכאו' הי' מקום לומר, דאם דרכה של אשה לראות דם בחתיכה, והוי זה צורה הראוי' לראיית דם ע"י חתיכה, מהני ההרגשה דביציאת החתיכה, אך אם אין דרכה של אשה לראות דם בחתיכה, ואך דמ"מ באנו לטמאות משום ראיית הדם עצמו, הרי דכיון דאינה מרגשת ביציאת הדם עצמו ה"ה טהורה, - אך אי"ז מתישב בהא מדמי הגמ' לעיל שם דין ראיית דם בשפופרת, לדין ראיית דם בחתיכה, ועי' הגר"ז בקו"א סימן קפ"ג סק"ב שכתב לדעת הר"ן, דהיינו כשהכניסה השפופרת למקור, ואינה מרגשת יציאת הדם, ובכה"ג הרי ליכא הרגשה דיציאה מן המקור כלל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועי' בד' הגר"ז בקו"א סימן קפ"ג סק"ב, ובסד"ט סימן ק"צ סקס"ז ד"ה והנה ראיתי, מש"כ לדחות ראי' זו, ועי' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ס"ב מש"כ לדחות בע"א. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובפסקי הרשב"ץ לקמן ר"פ האשה הביא בשם הרמב"ן דהא דמטהרינן בדם במ"ר הוא אף במרגשת, וכתב דכבר תמהו ע"ז רבים שאין לטהר במרגשת, וכתב די"ל דהרגשה שכתב הרב אינה הרגשת דם אלא הרגשת מ"ר, אבל הרגשת דם טמאה, וכ"נ לתשב"ץ, עכ"ד, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובפרד"ר סימן קפ"ח מקש"ז סק"ב וסימן ק"צ סק"ג נקט, דיש לטמאותה משום דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, וכ"ה מבו' גם בגל' הגרע"א סימן ק"צ ס"א, שהביא מד' התפארת למשה והנוב"י דאף במעוברת שהרגישה פתיחת המקור, מטמאינן לה, אף דדבריהם קיימי בדינא דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, וכתב עוד לפ"ז, דלדעת הרז"ה דא"א לפתיחת הקבר בלא מראה טמא, יש לטמאותה אף כשמצאה דם טמא, ועמש"כ בזה ההפלאה בסימן ק"צ ס"א, והאו"ש בפ"ה מאיסו"ב ה"ו.

    אך התפארת למשה בסימן קפ"ח כתב דכשנפתח פי המקור מעט לא אמרינן דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, וכ"ה מוכרח מד' הנובי"ת יו"ד סימן קי"ח וסימן קי"ט שנקט דהתרוה"ד ס"ל כדעת הרז"ה דאין רוב דמים טמאים, אף דלהרז"ה א"א לפתיחת הקבר בלא דם טהור, ועי' פרד"ר בסימן ק"צ שם שעמד ע"ד הנוב"י. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולפ"ד החת"ס דבהרגשת זיבת דבר לח לא מטמאינן לה, אף אם הויא בכלל הרגשה, וכן למש"כ החכמת אדם דבהרגשת זעזוז אברים לא מטמאינן לה, צ"ע, דא"כ מאי פריך אי דארגשה וכו', ומ"ט לא מוקמינן לה בהרגשות אלו, דאינם מועילין לטמאותה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ונפק"מ בזה, דלפ"ד החוו"ד אין לטהרה כשמצאה מראה טהור, אלא כשבדקה בדיקה גמורה בחו"ס ולא מצאה דם, אך אם לא בדקה בחו"ס, אף אם מצאה מראות טהורות, לא מטהרינן לה, אך לפ"ד הפליתי שפיר יש לטהרה בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובסד"ט סימן ק"צ סקצ"ג ד"ה ובהכי ניחא עמד בזה ממש"כ רש"י לקמן נ"ט א' ד"ה לא, דהא דגזרו חכמים בכתמים, הוא כדי שלא להקל בנדה גמורה, וזה דלא כמש"כ הכא דהוא משום דדילמא ארגשה ולאו אדעתה, ועיי"ש מש"כ בזה, ונת' בזה בדף מס' 1 הערה ב'. [↑](#footnote-ref-15)
15. והבית מאיר בתשו' צלעות הבית סימן י"ג כתב, דלמש"כ שם דהא דמטהרינן בשפיר ובחתיכה הוי חד דינא עם הא דמטהרינן בלא הרגשה, דהוא משום דאין דרך ראי בכך, ניחא מה שמיאן רש"י לפרש כד' התוס', משום דאם ביטלו חכמים לדינא דשמואל, א"כ מ"ט בשפיר ובחתיכה אינה טמאה מדרבנן, ועיי"ש מש"כ בביאור ד' התוס' דפליגי ע"ז. [↑](#footnote-ref-16)
16. שוב העירוני, דבל' הרשב"א נראה דהא דמטמאינן את הבגד מדינא, הוא משום דאשתכח ריעותא בגופי', ומשא"כ האשה דלא נמצא ריעותא בגופה, - ויל"פ דהיינו, דעיקר הא דטימאו חז"ל לכתמים, הוא כמש"כ רש"י דדילמא ארגשה ולאו אדעתה, וכ"נ בד' הרשב"א לעיל ג' א', ואכמ"ל, ואך דל"ה ראוי לחוש לכך, אלא לגבי הבגד, דאשתכח ריעותא בגופי', ולא לגבי האשה, וע"כ רק היכא דמטמאין את הבגד, מטמאינן אגב הי גם את האשה. [↑](#footnote-ref-17)
17. ויש להסתפק אם זה תליא בפלוגתת קמאי אם סגי במה שהוא נטמא בנגעים, או דאף להסוברים דלא סגי בהכי, הוא משום דטומאת נגעים אי"ז קבלת טומאה, ולא חשבינן לה כדבר המקב"ט, אך כל דחשיב כדבר המקב"ט, אף שאינו נטמא מדם הנדה, יש בזה לטומאת כתמים, ועמש"נ להלן ס' ב' דמד' הרמב"ם מוכח דבעינן שיהא נטמא מדם הנדה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ובבדה"ש סימן ק"צ ס"י כתב כן, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא אי נימא בדעת הרמב"ם דדם הנדה לא חשיב משקה, עיי"ש, אך לכאו' אף אי נימא דדם הנדה חשיב משקה, מ"מ י"ל דרק דבר הנטמא בטומאת "דם הנדה", מקבל כתמים, אך דבר שאינו נטמא בטומאת דם הנדה, אף אם דם הנדה מטמאו בתורת משקין טמאים, אינו מקבל כתמים, והיינו משום דטומאת דם הנדה, אינו מענין טומאת משקין, וכמבו' מהא דדם הנדה מטמא יבש, אף דאין ע"ז תורת משקה כלל, וע"כ ודאי דכלפי טומאת דם הנדה עצמו, לא נאמר הך דינא דהוא מטמא אחורי כ"ח, וע"כ הגם די"ל דכל דם הנדה יש בו גם טומאת משקין, (מכח דינא דסופו לטמא טומאה חמורה), ומכח זה הוא מטמא אחורי כ"ח, מ"מ כיון דאחורי כ"ח אינם מקבלין טומאת דם הנדה עצמו, חשיבי כדבר שאינו מקב"ט, וכתם הנמצא על גביהם טהור. [↑](#footnote-ref-19)
19. ובשואל ומשיב שם הק' עוד, ממה שאמרו לעיל ס' ב' דנמצא דם על עלה של זית וטימאום, עיי"ש, וגם בזה י"ל דאיירי דנמצא דם בעין, וכלישנא דנמצא דם, וע"כ ליכא בזה לטהרת בגד צבוע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיי"ש שתמה ע"ד הרא"ה, דאי על כל בשרה טמא משום דקתני סתם על בשרה טמאה, אימא סיפא על חלוקה ספק וכו' טהור, ומדקתני על חלוקה ספק וכו' טהור, נימא דמשמע נמי דכל שעל חלוקה טהור בין ישנו וכו' בין על חלוקה ובשרה וקשיא רישא אסיפא, עכ"ד, וצ"ב, דלכאו' הא דלדעת הרא"ה מטמאינן כשנמצא הכתם על חלוקה ובשרה, הוא משום הכתם שעל בשרה, אך הכתם שעל חלוקה, טהור הוא, וא"כ שפיר תנן דכשנמצא על חלוקה טהור, והוא אף כשנמצא על חלוקה ובשרה, ומאידך תנן דנמצא על בשרה טמא, והוא אף כשנמצא על חלוקה ובשרה, והיינו משום דבכה"ג שנמצא על חלוקה ובשרה, הכתם שנמצא על חלוקה טהור, והכתם שנמצא על בשרה טמא.

    והרשב"א שם הביא עוד מד' הרמב"ם בפ"ט מאיסו"ב הכ"ג דבנמצא הדם על בגדי' ובשרה כאחד תולה בכל שיש לה לתלות, וכ"כ הרמב"ן בהלכות נדה פ"ד הט"ז, - אך יש מקום לפרש, דלדעתם הא דבנמצא על בשרה לבד אינה תולה, אי"ז כלל משום דמגופה חזאי וכו', אלא הוא משום דאם איתא וכו', וכדעת התוס' ודעימייהו, וע"כ ודאי דבנמצא על בגדי' ובשרה דליכא לההוכחה דאם איתא, ה"ה תולה. [↑](#footnote-ref-21)
21. והר"ן בסוגיין הביא ב' הדעות בזה, וכתב דמסתברא דכל כה"ג הכל לפי רוב הדם שנתקרבה אצלו או שנתעסקה בו, ולכאו' דבריו מתפרשים למש"כ לקמן נ"ח ב' כד' התוס', דהא דבבשרה לא תלינן, הוא משום דאם איתא, והא דבג' חלוקות תולין אף בתחתון, הוא משום דפעמים שהיא מגלה חלוקה העליון וכו', ולפ"ז ודאי דבנמצא על בשרה ועל חלוקה יש לטהר, דליכא לה"ט דאם איתא וכו', כיון דאפשר שעבר מחלוקה על בשרה, ורק בגונא דלא נתעסקה אלא במיעוט דם, דהדבר רחוק שעבר דם מועט זה דרך בגדה לבשרה, הוא דמטמאינן. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובעיקר הנידון בזה, לכאו' נפ"מ במש"כ בפרי דעה סימן ק"צ טו"כ סוסקי"ג לדון בגונא שהכתם שעל חלוקה הוא פחות מגריס, דלכאו' אי נימא דהא דכשנמצא על בשרה ועל חלוקה מטהרינן הוא משום דבכה"ג איכא תלי' מעליא שבא מעלמא, יש לטהר אף בכה"ג, אך אם הא דכשנמצא על בשרה ועל חלוקה מטהרינן, הוא משום דהכתם שעל חלוקה יש לתלותו שהוא מעלמא, ומכח זה תלינן גם את הכתם שעל בשרה, הרי דכל שהכתם שעל חלוקה הוא פחות מכגריס, דא"צ לתלותו דהוא מעלמא, אלא אמרינן דהוא ממאכולת, אין לנו לתלות את הכתם שעל בשרה ולטהרו, ואמנם אי"ז מוכרח, די"ל דאף דבכה"ג מצינו לטהר את הכתם שעל חלוקה גם משום תלי' דמאכולת, מ"מ יש בזה גם להתלי' דמעלמא, ותו מכח זה תולין גם את הכתם שעל בשרה, אך לכאו' מד' התוס' לקמן נ"ט א' ד"ה היו והשו"ע בסימן ק"צ סי"ז, מבו' דלא אמרינן הכי, עיי"ש, ויש לחלק.

    ולכאו' נפ"מ עוד בזה, היכא דחלוקה ל"ה בדוק, ומצאה כתם על בשרה ועל חלוקה, דאי נימא דהא דכשנמצא על בשרה ועל חלוקה מטהרינן, הוא משום דבכה"ג איכא תלי' מעליא שבא מעלמא, יש לטהר אף בכה"ג, וכ"ה בסד"ט סימן ק"צ סקל"ה, ובפרד"ר שם שפ"ח סקכ"ז, אך אם הא דכשנמצא על בשרה ועל חלוקה מטהרינן, הוא משום דהכתם שעל חלוקה יש לתלותו שהוא מעלמא וכו', הרי דבכה"ג שחלוקה אינו בדוק, וא"צ לתלותו שהוא מהשוק של טבחים, אין לטהר את הכתם שעל בשרה. [↑](#footnote-ref-23)
23. ומד' הגרע"א שתמה ע"ד החוו"ד, נראה דס"ל דכל הא דאמרינן דרגל"ד כיון דבבשרה אשתכח ומבשרה קא חזיא, הוא רק כשמקום מציאתו הוא בבשרה לחוד, אך כל שמקום מציאתו הוא גם בחלוקה, ליכא בזה להרגל"ד, וכ"ה משמעות ל' הגרע"א שם, - וצ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ הגרע"א גופי' דכשנמצא על ידה מטהרינן, משום דליכא לההוכחה דאם איתא וכו', ומבו' דהחילוק בין היכא שנמצא על בשרה לבד להיכא שנמצא על בשרה וחלוקה, הוא משום דכשנמצא על בשרה לבד איכא לההוכחה דאם איתא וכו', וכשנמצא על בשרה וחלוקה ליכא להוכחה זו. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועי' בגל' הגרע"א ע"ד הט"ז שם שעמד דמ"ט לא מטהרינן אף בגונא שלא נתעסקה בכתמים אלא שעברה בשוק של טבחים ומצאה דם על ידי' ועל גופה, דמ"ט לא נימא דמה שעל גופה הוא מהדם שלפנינו על הידים, וכיון דהדם שעל הידים דנים דהוא מעלמא, וזה למש"כ שם דדם הנמצא על ידי' תלינן דהוא מעלמא, כיון דליכא ריעותא ממה שלא נמצא על חלוקה, ממילא גם הדם שעל גופה טהור, עכ"ד, ולמש"כ הסד"ט י"ל דבכה"ג חשיב כמחזיקין ממקום למקום, כיון דאין ידוע לנו בודאי שנפל עלי' דם משוק של טבחים. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכתבו לישב דהתם מיירי בכתם שעל בגדה, דיותר יש לתלות בדם מאכולת על הבגד מעל בשרה, והרשב"א לעיל נ"ז ב' הביא מקור מזה, דבכתם שעל בשרה מחמרינן טפי, משום דרגל"ד דכיון שנמצא על גופה ומגופה קא חזיא חזקה מגופה אתא, - אך בד' התוס' לעיל שם שלא חילקו בין כתם שעל בשרה לכתם שעל בגדה, והק' בהא דעל בשרה אין תולין, דמ"ש מלבשה ג' חלוקות דתולה אפי' בתחתון, צ"ל דהכא הוא משום דבבשרה לא שכיח כ"כ מאכולת, וכ"נ טפי בל' התוס'. [↑](#footnote-ref-26)
26. אמנם הנה בתשו' הגרע"א שנד' בשו"ת הגר"ש איגר כתבים סו"ס כ"ט כתב, דאם נתעסקה בכתמים ונמצא דם על חלוק שתחת בגדי' טהורה, אף בגונא דל"ש שניתז דם מן העסק, והיינו משום דכיון דידי' היו מלוכלכות בדם, אמרינן דידים עסקניות ונוגעת בכל גופה, - ומבו' דבנתעסקה בכתמים תלינן בודאי שידי' מלוכלכות בדם, וצ"ע דא"כ מ"ט אם נמצא כתם על בשרה לא מטהרינן אלא אם נמצא דם גם על ידי', גם צ"ע ממש"כ בשו"ע סימן ק"צ סי"ט, והוא מד' הרמב"ן בהל' נדה פ"ד הי"ט, דאינה תולה בבנה ובעלה שנתעסקו בכתמים, אלא אם נמצא עליהן דם. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך הנה בתשו' נחלת אבות לבעל השער משפט סימן י' נקט דאי"ז מילתא דפשיטא, עיי"ש שכתב לדון בגונא דמצאה כתם ונתכבס ואין ידוע אם הי' למעלה מן החגור או למטה מן החגור, אם היא טמאה, וכתב דנראה ברור דהיא טמאה, דכיון דכשלא עברה בשוק של טבחים אמרינן דמסתמא אתי מגופה, אלא דאם נמצא למעלה מן החגור אמרינן דבע"כ דאי"ז מגופה אלא עברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, אך כל דיתכן דהוא למטה מן החגור, אין לתלות דעברה ולאו אדעתה, אלא מגופה הוא והי' למטה מן החגור, וכתב ללמוד כן מהא דתניא הכא דאם לאו ארוכה טהורה וקצרה טמאה, ולא אמרינן דספק דרבנן ולקולא, ואמרינן דהכתם הוא מהארוכה דהא לא מקלקלה מידי, עכ"ד, וצ"ע, דאף אי נימא דבספק אם הוא למעלה מן החגור, אמרינן דספק דרבנן לקולא והוא למעלה מן החגור, ותו תלינן דהוא מעלמא, היינו רק היכא דספק זה הוא במציאות היכן מקום הכתם, אך בארוכה וקצרה ודאי לא שייך לומר כן, דדמי להיתה פושטתו ומתכסה בו, דאין מקום לדון דנימא דספק שמא נפל הדם בשעה שהי' למעלה מן החגור, ובע"כ דהוא משוק של טבחים, וה"נ הכא דכוותה.

    ובעיקר דין זה, עיי"ש בנחלת אבות שהק' ע"ז ממש"כ הרשב"א והובא בטוש"ע סימן ק"צ ס"ב דתינוקת שהגיעה לכלל שנותי' ובדקוה ולא הביאה ב' שערות אין חוששין לכתמי', דכיון דספיקא דרבנן הוא אין חוששין שמא נשרו, אף דטעם טהרת כתמי תינוקת הוא משום דתלינן דעברה ולאו אדעתה, וכמש"כ רש"י לעיל ה' א' והרשב"א לעיל ג' א', אך לכאו' י"ל דהתם שאני, דכיון דדינא הוא דכתמי קטנה תולין שהם מעלמא, ע"כ אף בספק קטנה הוי ספק דרבנן ולקולא, ול"ד לספק למעלה מן החגור, דהא דכשנמצא למעלה מן החגור תלינן בעלמא, הוא משום דא"א לומר שהוא מגופה, וע"כ כל דספק הוא, יש לנו לומר דהוא למטה מן החגור והוא מגופה, ועוי"ל למש"כ הסד"ט בסימן ק"צ סק"ז ללמוד מד' הרשב"א במשמה"ב דתינוקת לא גזרו על כתמי', אפי' הוו ודאי מגופה, וכ"ה דעת הש"ך שם סק"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-28)
28. ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דפליגי ת"ק ור' חנינא עוד, דלת"ק אם הרגה מאכולת אינה תולה אלא עד כגריס, ולר' חנינא אם הרגה מאכולת תולה אף דם גדול מאד ובתנאי שאפשר שיהא בדם אותו הבע"ח שהרגה כדי להכתים כשעור הזה הנמצא, וזהו שכתב דד' ר' חנינא הם היפך הדברים שקדמו, והיינו דלת"ק שיעור כגריס נאמר דוקא כשהרגה, אך אם לא הרגה אינה תולה כלל, ולר' חנינא שיעור כגריס נאמר דוקא כשלא הרגה, אך אם הרגה תולה אף ביותר מכגריס, וצ"ע דמ"ט דת"ק דאינה תולה אלא עד כגריס, הרי כיון שאפשר שיהא בדם אותו הבע"ח שהרגה כדי להכתים כשיעור הזה הנמצא, מ"ט לא תתלה בו, - וצ"ל בזה, דאף כשהרגה מאכולת אי"ז תלי' מעליא כ"כ, וע"כ לדעת ת"ק לא הקילו לתלות בזה, אלא עד כגריס שאינו דרך ראי', אך ביותר מכגריס אין תולין בזה, ור' חנינא פליג וס"ל דרק מה שהקילו לתלות במאכולת אף כשלא הרגה, הוא רק עד כגריס דאי"ז דרך ראי', אך אם הרגה ה"ה תולה אף ביותר מכגריס, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-29)
29. ומש"כ החוו"ד שם דבלא"ה ל"ה תלינן כיון דרוב דמים מהמקור, צ"ע, דלכאו' הא דרוב דמים מהמקור, הוא רק כלפי ספק דם מהעלי', אך כלפי הספק דהוא מעלמא, ליכא רוב כלל, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד שם סק"ב והגר"ז שם סק"א ובקו"א סימן קפ"ז סק"י, - אך בד' התוס' לעיל י"ח א' ד"ה ותו, מבו' לכאו' דרוב דמים מן המקור, הוא אף כלפי ספק דמעלמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. ובערוה"ש סימן ק"צ סל"ה כתב דהוא משום דכל מה שהתירו עד כגריס, הוא משום דאל"כ אין לך אשה שהיא טהורה לבעלה, וע"כ לא התירו ביותר מכגריס, דשפיר תהא יכולה ליטהר לבעלה, דאטו המאכולות הולכין יחד סמוכים זל"ז שנאמר ששניהם נתמעכו יחד, והרי רובא דרובא כל אחת הולכת לבדה וכו', עכ"ד. [↑](#footnote-ref-31)
31. ולדעתו מסתברא מילתא דגם טעמא דרבנן דתולין בפשפש עד תורמוס, אי"ז משום דזהו שיעור דמו של פשפש, וכמבו' בד' רש"י וש"ר, אלא הוא משום דס"ל לרבנן דעד תורמוס אי"ז דרך ראי' כ"כ ותלינן לי', ורק יותר מתורמוס הוי דרך ראי' ואין תולין.

    ובזה ניחא מה שהשמיט הרמב"ם לדינא דתולה בפשפש עד כתורמוס, דלכאו' אף דלא קי"ל כרבנן, ולדעת הרמב"ם אף במקום שפשפש מצוי אין תולין בו, וכנ"ל, מ"מ נפ"מ בהרגה פשפש או שהריחה ריחו, דאינו תולה בו אלא עד כתורמוס, וכמש"כ הראשונים, והק' כן הב"י בסימן ק"צ בתו"ד, - אך להנ"ל ניחא, דהא דלרבנן אין תולין אלא עד כתורמוס, אי"ז משום שדמו אינו יותר מתורמוס, אלא הוא משום דהוי זה דרך ראי' וע"כ לא תלינן לי' פשפש, אך בגונא שהרגה פשפש או שהריחה ריחו, ה"ה תולה כפי השיעור שאפשר שיהא בדמו, - ובאמת כ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב דאם הרגה היא תולה אותו הדם אפי' הי' גדול מאד, ובתנאי שאפשר שיהא בדם אותו הבע"ח שהרגה כדי להכתים כשיעור הזה הנמצא, והרי שלא נאמר בזה שיעורא דגריס ושיעורא דתורמוס. [↑](#footnote-ref-32)
32. והטוש"ע בסימן ק"צ סכ"ט כתבו כן היכא שהרגה פשפש, דחזר שיעור כתורמוס כשיעור הגריס לכל הדינים שאמרנו, ומבו' דלא רק במקום שפשפש מצוי דמי שיעור כתורמוס לשיעור כגריס, אלא אף כשהרגה פשפש, דמי שיעור כתורמוס לשיעור כגריס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-33)
33. והב"י בסימן ק"צ נסתפק בגונא דהריחה ריחו של פשפש, אם היא תולה בו אף יותר מכתורמוס, דכיון דאין ידוע כמה היו אבל אם לא הרגתו אלא שהריחה ריחו תולה בו אפילו יותר מכתורמוס כמה דכיון דאין ידוע כמה היו י"ל שהיו ב' או ג', וכתב דאין נראה להקל כ"כ, וכתב להוכיח כן, שהרי סתם סדינים הרבה מאכולות מתמעכות בהן ואפ"ה לא תלינן ביותר מכגריס שהוא שיעור מאכולת אחת, וכך לי סתם סדינים לגבי מאכולת כמו פשפש לגבי הריחה ריחו, וכ"ה דבהא לא תלינן אלא בחדא, בהא נמי לא תלינן אלא בחדא, עכ"ד, ומבו' דמדמה דין התלי' בפשפש לדין התלי' במאכולת, וכ"ה דאין תולין בב' מאכולות, ה"נ אין תולין בב' פשפשין, ולפ"ז הדין נותן כד' החוו"ד והגר"ז דאף אם הרגה ב' פשפשין אין תולה ביותר מכתורמוס, דומיא דהרגה ב' מאכולות שכתב הרא"ש דאין תולה ביותר מכגריס, אך צ"ע דמ"ט הוצרך הב"י להוכיח מהא דבסדינים הרבה מאכולות מתמעכות בהן, ולא הוכיח עדיפא מינה ממש"כ הרא"ש דאפי' הרגה כמה מאכולות אינה תולה ביותר מכגריס. [↑](#footnote-ref-34)
34. ובד' הב"י בסימן ק"צ משמע שפירש בד' רש"י, דאיירי במקום דפשפש מצוי, ואפ"ה אין תולין בו אא"כ ארכו כרחבו, אך בד' הר"ן מבו' דלדעת התוס' איירי אף במקום דאין פשפש מצוי, ואפ"ה כיון דארכו כרחבו תולין בפשפש. [↑](#footnote-ref-35)
35. אך צ"ע דמ"ש ממש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' ש"ד (כא:) דאם אין יודעת שיעור הדם שנתעסקה בו, תולה כל כתם באיזה שיעור שיהי', דכתמים דרבנן ותולין אותן להקל. [↑](#footnote-ref-36)
36. דללישנא בתרא דקאמר דכגריס בפחות מגריס, משמע דהוא בודאי, וע"ד מש"כ הרשב"א בשם רבינו יונה בדעת רב הונא, וגם לל"ק דקאמר דכגריס תולה, י"ל דהוא בודאי, - וכ"נ למש"כ רבינו יונה דלל"ק טעמא דרב הונא הוא משום דמספיקא חיישינן להחמיר, ואינו במשמע שנחלקו ר"ה ור"ח בדיני ספק אם חיישינן להחמיר או לא, ובע"כ דטעמא דרב חסדא הוא משום דבכתמים דרבנן הוי השיעור להקל. [↑](#footnote-ref-37)
37. ובסמ"ג לאוין קי"א הביא בשם סה"ת דקי"ל כמ"ד דגריס אינה תולה, ועי' לחו"ש סימן ק"צ סקכ"ב מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-38)
38. ואמנם הרשב"א בחי' בסוגיין הביא לפי' התוס', אך י"ל דאזיל לטעמי' שכתב לעיל נ"ז ב' דהא דכתם למעלה מן החגור טהור, הוא משום דחיישינן שמא עברה בשוק של טבחים או נתעסקה בכתמים ולאו אדעתה, ולא תלינן כלל דדם מאכולת הוא, אך למש"כ בתוה"ב די"ל דדם מאכולת הוא, אין לתלות תחתון בעליון. [↑](#footnote-ref-39)
39. ועד"ז צ"ע למש"כ הלבוש ודעימי', דהא דאין תולין כתם יותר מגריס בב' מאכולות, הוא משום דא"כ ביטלת גזירת כתמים, אך מעיקרא דדינא שפיר יש לתלות בב' מאכולות, ותיקשי דא"כ מ"ט תולין תחתון בעליון, הרי יש לתלות שהעליון בא מדם ב' מאכולות, וא"כ אין טעם להתיר להכתם התחתון. [↑](#footnote-ref-40)
40. ובד' ר"ת שם מבו', דלדעת רב הונא דעד ולא עד בכלל, ה"נ בהא דתולין תחתון בעליון עד כגריס אמרינן דעד ולא עד בכלל, ואם יש בעליון כגריס אין תולין בו את התחתון, ונתחדש בזה, דאף דלרב הונא אין תולין כתם כגריס במאכולת, היינו רק דא"א לטהרו מכח תלי' זו, כיון דלא שכיחא מאכולת כגריס, אך מ"מ כל דהעליון הוא כגריס, אין תולין בו את התחתון, כיון דאפשר שהעליון הוא מדם מאכולת כגריס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
41. וצ"ע דלכאו' זה ניחא להני דס"ל דטעמא דהרמב"ם הוא משום דבבשרה לא שכיחי מאכולת, וגם לדעתם יש מקום לדון, דכל שא"א לתלות בדם המקור, תלינן במאכולת, ולא תלינן דעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתה, ועי' בהפלאה שם סק"ו שדן בזה מטעם אחר, אך להחוו"ד לטעמי' שם סקכ"ב דגם בבשרה שכיחי מאכולת, וטעמא דהרמב"ם הוא משום דכיון דבבשרה אישתכח ומבשרה קחזיא תלינן בבשרה דרגלים לדבר, א"כ כל שהוא למעלה מן החגור, שלא בא מן המקור, יש לנו לתלותו במאכולת, וא"כ מ"ט התחתון טהור. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועיי"ש שכתב, דאם שלמעלה הוא חלוקה ובשרה ושלמטה על בשרה לבד, אין תולין תחתון בעליון, והיינו משום דבכה"ג לא תלינן כלל שניתז מבין רגלי', וע"כ אין לטהר את הכתם התחתון, - אך בסד"ט שם סק"מ נסתפק לטהר אף בכה"ג שהכתם שלמעלה מן החגור הוא על חלוקה, והתחתון הוא על בשרה, ומבו' בדבריו שם דהוא מכח מה שנסתפק שם, כשעברה בשוק של טבחים ונמצא כתם על חלוקה וכתם על בשרה בב' מקומות, דשמא תולין דאף הכתם שעל בשרה הוא מעלמא, וצ"ע הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-43)
43. וצ"ע, דלכאו' הא דכשנעסקה בכגריס ועוד ומצאה כתם כגריס ועוד על חלוקה טהורה, הוא אף אם נמצא עוד דם במקום אחר בביתה, ולא אמרינן דנתלה דדם זה שנמצא במקום אחר הוא דם העסק, והדם שעל חלוקה הוא מהמקור, וא"כ מ"ט הכא לא נטהר את הכתם שלמטה מן החגור, מכח מה שנתעסקה, - וצ"ל דהכא שאני, דגם הכתם שלמעלה מן החגור, אין טהרתו אלא מדין תלי', וכמבו' בד' הראב"ד והרשב"א, וע"כ תולין אותו בדם העסק, ותו מטמאינן את הדם שנמצא למטה מן החגור. [↑](#footnote-ref-44)
44. ובמשנ"א עמד ע"ז, דהטהרות שנגעה בהן בשעת תשמיש בלא"ה טמאין משום טומאת משמשת, ועיי"ש שכתב דהא דתני הכא טמאין בספק, הוא איידי רישא. [↑](#footnote-ref-45)
45. ונתחדש בדבריו, דאף דאיירי הכא בשעת וסתה, וכדמוקמינן לה בשבועות י"ח א', מ"מ איכא בזה חזקת טהרה, וזה דלא כמש"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקס"א ד"ה ולכאו' יש דבשעת וסתה הוי כיומא דמשלם שית, דלא אזלינן בתר חזקה, ועיי"ש שתלה לזה בהפלוגתא אם וסתות דאוריתא. [↑](#footnote-ref-46)
46. ואמנם ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים, בהא דעגול טהור ומשוך טמא, אם היינו דבעגול מטהרינן משום דאיכא ראי' שאינו מגופה, שאין דרך דם בדיקה להיות עגול, או היינו דבמשוך מטמאינן משום דאיכא ראי' שהוא מגופה דאין דרך דם מאכולת להיות משוך, דבפירש"י לקמן נ"ז ב' כתב דמה שנמצא עגול הוא הוכחה שאינו מגופה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' ש"ד יח., וכן הוכיח בחי' הגרע"א לקמן שם מד' הרשב"א בסוגיין, וכ"ה בפסקי רי"ד לקמן נ"ח ב', ובפסקי ריא"ז שם, וכ"כ הטור בסימן ק"צ, אך בתוס' הרא"ש לקמן נ"ז ב' כתב דהא דמטמאינן במשוך הוא משום דאי ממאכולת אתא ל"ה משוך, וכ"ה מבו' בד' הרז"ה בהשגות בעה"נ שער הכתמים אות ג', והאחרונים האריכו בזה, ואכמ"ל, - ולפ"ז בכה"ג שנמצא טיפת דם כחרדל דל"ש בזה עגול ומשוך, תליא בפלוגתא זו, אך צ"ע, דהריטב"א לקמן בסוגיין כתב כד' הרשב"א, שהוכיח מזה הגרע"א דבעגול איכא הוכחה שאינו מגופה, עיי"ש.

    ולכאו' מוכח כן גם מעיקר מש"כ הריטב"א דאם הוא משוך ה"ה טמאה מדאורייתא, ואי נימא דמשוך אינו הוכחה כלל שהוא דם קינוח, אלא דמה שהוא עגול הוי הוכחה שאינו דם קינוח, הרי לכאו' אין ללמוד מהא דמטמאינן התם במשוך, דה"נ הכא טמאה, דהרי הכא באנו לטהר משום שנמצא על שלו ולא על שלה וכו', וא"כ שמא אף במשוך טהורה, ודוקא התם דליכא טעם לתלות במאכולת, אלא שבאנו להסתפק מעצמינו שמא הוא מאכולת, אמרינן דלא תלינן במאכולת אלא כשהוא עגול דאיכא הוכחה שהוא דם מאכולת, (וכעי"ז כתב בסד"ט סימן ק"צ סקס"ז בתשו' בנו בד"ה ותו קשה), ובע"כ דהא דהתם מטמאינן במשוך, הוא משום דמוכחא מילתא שהוא דם קינוח, וע"כ אף הכא יש לטמאות במשוך.

    אך צ"ע, דלכאו' הכא שבא הדם ע"י קינוח, אף אם הוא ממאכולת שבאו"מ, י"ל דהוא משוך, וכמש"כ כעי"ז הט"ז בסימן ק"צ סקכ"ג, ועי' בסד"ט סימן ק"צ סקס"ז בתשובת בנו ד"ה ותו קשה שכתב כן, דהכא ליכא הוכחה ממה שנמצא משוך, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-47)
47. ולכאו' י"ל עוד, דאף אם במשוך טמאה מדאורייתא, מ"מ אי"ז אלא מספק, וזהו דפריך הכא דליחוש דילמא דם מאכולת הוא, וכמו שפירש"י דפריך אהא דטמאים בודאי. [↑](#footnote-ref-48)
48. וצ"ע, דמ"ש מכל כתמים, דמבו' בד' רש"י בכ"ד, דמכח הצד דמעלמא ה"ה טהורה מדאורייתא, ומ"ט הכא ה"ה חייבין באשם תלוי, וי"ל דשאני כתמים שמצאתם במקום אחר, ובזה הוא שנלמד מקרא, דכל דיתכן דהוא מעלמא, אין מחזיקין הדם מגופה, ומשא"כ הכא דמצאה ע"י בדיקת עד, - וי"ל עוד, ע"ד מש"כ החזו"א בסימן צ' סק"ד, דל"מ הכרעה זו לפטור מחיוב אשם תלוי. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך צ"ע ע"ז מד' הריטב"א שכתב, ז"ל, דאשתכח ביה מאכלת רצופה, דלמ"ד דחוק הוא חוששין וכו' ואין כאן אלא טומאת ספק, ולמ"ד בדוק הוא טמאה ודאי וכו', וכיון דלא איפסקא הלכתא כחד מהני לישנא נקטינן לחומרא ואפי' נמצאת מאכלת רצופה טמאה נדה, עכ"ל, והרי דאף שפירש דכל הנידון הוא אם טמאה ודאי או טמאה ספק, הוצרך לפסוק כמ"ד דטמאה ודאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
50. ועי' גם בבית מאיר סימן ק"צ סד. שנקט דלמש"כ ר"ח דפריך מכח שנמצא על שלו ולא על שלה, יש לטהר בודאי, וכ"ה בסד"ט סימן ק"צ סקס"ז בשם חכם א', ועיי"ש שנחלק ע"ז, וכתב דגם לפי' ר"ח לא פריך אלא דיש לחוש למאכולת ואין טמאין בודאי, ועיי"ש שדקדק כן מד' הר"ן. [↑](#footnote-ref-51)
51. והנה בפשוטו הי' נראה לפ"ד הרשב"א, דהא דבבדיקת עד תלינן במכה, הוא משום דרק בדבר שמחוץ לגופה לא תלינן, משום דמגופה אשתכח וכו', אך במכה שבגופה שפיר תלינן, אמנם בתשו' הרשב"א החדשות שם כתב דאף כשיש להבעל מכה בהשמש תלינן בה אף בבדיקת עד, עיי"ש, והחכמים השואלים שם דנו בדבריהם דיש מקום לחלק בין מכה בגופה למכה בגופו, אך הרשב"א לא חילק בזה, - ובע"כ מזה, דכל הא דלא תלינן בדם הנמצא בגופה, הוא רק כשבאנו לתלותו בדם דאתי מעלמא, ולא ידענו כלל שהי' במקום זה, אך כשנמצא בה דם לאחר תשמיש, דאם הי' דם אצל הבעל הי' ראוי דם זה לבא לגופה, שפיר תלינן בי'.

    ולפ"ז נראה דה"נ הוא לענין כתמים, דכל מש"כ הרשב"א דבכתם שבבשרה לא תלינן משום דמגופה אשתכח, הוא רק כשבאנו לתלותו בדם דאתי מעלמא ולא ידענו כלל שהי' במקום זה, - והעירוני דכ"ה מבו' לפ"ד הט"ז שפירש למש"כ הרשב"א דבנתעסקה בכתמים ונמצא כתם על ידה תולין, דהיינו דתולין בזה את הכתם הנמצא על ידה, ובלא"ה ל"ה תלינן משום דמגופה אשתכח, ולכאו' איירי התם כשאין הדבר ודאי שנתלכלך ידה מן הכתמים, ואפ"ה כיון דודאי נתעסקה בהן, שפיר תלינן בהו, ולא אמרינן בזה דהואיל ומגופה אשתכח תלינן שבא הדם מגופה. [↑](#footnote-ref-52)
52. ולמש"כ המ"מ דטעמא דהרמב"ם דבבשרה לא תלינן במאכולת, הוא משום דבבשרה ספק טמא, ניחא בפשוטו הא דפריך הכא דליחוש דילמא דם מאכולת הוא, דכל הא דבבשרה לא תלינן במאכולת, הוא רק מכח דין כתמים דרבנן, אך מדאורייתא שפיר יש לחוש למאכולת, וכ"ה בחוו"ד סימן ק"צ סקכ"ב. [↑](#footnote-ref-53)
53. ואמנם בד' ש"ר לא נתפרש להדיא, דגם הא דמטהר ר' יוסי הוא משום דתלינן דהדם שייך למ"ר, מכח הא דאין דרך דם לצאת עם מ"ר, או מכח הא שלא ראתה קודם שהתחילה לעשות צרכי', ושמא י"ל דטעמו הוא משום דס"ל דכיון דפעמים שיש דם עם המ"ר, הו"ל כעד שאינו בדוק דס"ל דטהורה, וכ"נ בחוו"ד סימן ק"צ סקכ"ד, ועי' פרד"ר בפתיחה לסימן קצ"א (עמ' רס"ו) שתמה ע"ז, ועיי"ש במש"כ דרך מחודשת בטעמא דר' יוסי, ויתכן דזה תליא בפלוגתת הראשונים אם מטהר ר' יוסי אף בעומדת ושותתת, ואם לר' יוסי איכא למיחש להא דבתר תמו מיא אתא דם. [↑](#footnote-ref-54)
54. ועיי"ש שכתב דלישנא דהדור מ"ר למקור ואייתו דם, לא משמע כן, - וילה"ע עוד ע"ז, ממה שאמרו בגמ' דביושבת על שפת הספל ומזנקת בתוך הספל ונמצא דם בתוך הספל, ידעינן שבא הדם יחד עם המ"ר, דאם בא לבתר דתמו מיא, על שפת הספל איבע"ל לאשתכוחי, ואי נימא דאף כשהדור מ"ר וכו' באים המ"ר לבדם והדם לבדו, א"כ כי היכא דאם בא הדם אחר דתמו מיא, הי' לו לימצא על שפת הספל, ה"נ אם בא בשעת הזינוק דהדור מ"ר וכו', הי' לו לימצא על שפת הספל. [↑](#footnote-ref-55)
55. והיינו משום דכל הא דמטהר ר' יוסי הוא רק משום הא דאין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, דבלא"ה ל"ה לנו לתלות במכה, שהרי אין ידוע כלל שיש לה מכה, וע"כ כל דיש לחוש שבא הדם כדרכו אחר גמר הטלת מ"ר, מהיכ"ת נימא דיש לה מכה שיוצא ממנה דם בשעת הטלת מ"ר, - אך לעיל נת' לדון דכל מה שהוצרכו להא דאין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, הוא רק לדעת ר"מ דמטמא בעד שאינו בדוק, והא דמטהר ביושבת, הוא משום דאין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, אך לדעת ר' יוסי ל"ב לזה, אלא הוא משום דמ"ר הוו כעד שאינו בדוק, ולפ"ז שפיר יש לטהר אף בכה"ג דאיכא למיחש דבתר דתמו מיא אתא דם, וצ"ע.

    ובעיקר הדברים צ"ע בד' הר"ן בתשו' שם, שפירש דטעמא דר' יוסי דמטהר הוא משום דאין דרך דם מקור לבא עם מ"ר וכד' רש"י, ואפ"ה פירש דהא דפריך דליחוש בתר דתמו מיא אתא דם הוא רק לר"מ, - וכפי הנראה מכח זה הוא שכתב בתשו' חת"ס שם ד"ה והשתא לפ"ז דבד' הר"ן מבו' להדיא דמפרש לההיא דתמו מיא כתוס', אך צ"ע היאך זה מתישב בד' הר"ן שלפנינו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-56)
56. והנה החוו"ד עצמו בסימן ק"צ סק"א כתב דכל שמצאה דם סמוך להטלת מ"ר בשיעור וסת, ה"ה טמאה מדאורייתא אף בלא הרגשה, דאמרינן דטעתה בהרגשת מ"ר, וכ"כ גם בחידושים סימן קפ"ג סק"ב, ועמש"כ בזה בסד"ט סימן קפ"ג סק"ב, וסימן ק"צ סקס"ז (ד"ה תו קשיא), ושם סקצ"ג ד"ה ומעתה, וד"ה נחזור), ועי' חזו"א סימן צ' סק"א, - וכנראה דדבריו התם קיימי לדעת התוס', דלעולם יתכן שיצא הדם בשעת הטלת המ"ר, אך לדעת רש"י אין טומאתה אלא מדרבנן, וכמש"כ בסקכ"ד.

    ואמנם גם לדעת רש"י איכא גוונא דיש לחוש לראי' בהרגשה, והוא לדעת הרא"ש דמודה ר' יוסי בעומדת ושותתת דטמאה, ולדעת מהר"ם אף ביושבת ושותתת טמאה, דבהני גווני דחיישינן דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, יש לחוש לראי' בהרגשה, ולפ"ז נמצא, דלמש"כ הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן ס"ב דאין אנו בקיאין בין מזנקת לשותתת, לעולם יש לחוש לראי' בהרגשה. [↑](#footnote-ref-57)
57. ואין לומר דס"ל דאף אם ב' הספיקות אינם שקולין הו"ל ספק ספיקא, דלהדיא מבו' בד' הגרע"א שם, דרק כשספק א' שקול הוא דהוי ספק ספיקא, וכ"ה בסד"ט סימן קפ"ז סקט"ו. [↑](#footnote-ref-58)
58. ובעיקר קו' זו, לכאו' יש מקום לדון, דלעולם ספיקא דמ"ר הוי ספק גמור, והא דמטמאינן לה בחד ספיקא, הוא משום דחזקת דמים מן המקור עומדת כנגד ספק זה, וע"כ כל דאיכא ב' ספיקות כנגד חזקת דמים מן המקור, שפיר מטהרינן, ודמי למש"כ האחרונים לדון דאף אם ל"מ ספק ספיקא היכא דא' מן הספיקות הוא כנגד חזקה, מ"מ היכא דב' הספיקות הם כנגד החזקה, שפיר מהני,

    וי"ל עוד, דהכא ל"ב כלל להתירא דספק ספיקא, אלא היינו דכל הא דפליג ר"מ על ר' יוסי ומטמא, ולא אזלינן בתר חזקת טהרה, הוא רק בחד ספיקא, אך בתרי ספיקי מודה לר' יוסי דאזלינן בתר חזקת טהרה, ועי' בתשו' צלעות הבית סימן י"ג שכתב כן, ועיי"ש שכתב כן גם בטעם הא דמהני הכא ספק ספיקא, אף דהוו ב' הספיקות משם א', - ועד"ז מצינו בד' הש"ך בסימן ק"צ סקמ"ה, לפ"מ שפירש הפרי דעה שם, דבבדקה בעד שאינו בדוק וטחתו ביריכה, אף דל"ה ספק ספיקא גמור, מ"מ לדעת הרשב"א דר' יוסי מטהר לגמרי בעד שאינו בדוק, הרי דבכה"ג מודה ר"מ לר' יוסי דטהורה, ובזה ניחא מה שעמד הגרע"א דהתם ספיקא דיריכה אינו ספק שקול, (ומש"כ הגרע"א דהוא משום דספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, צ"ע, דגם ספיקא דעד שאינו בדוק אינו שקול, דהרי לרבי היא טמאה ודאי, ורחוק לומר דד' רש"י שם לא קיימי לדעת רבי), ולפ"ד הש"ך ניחא, דהתם אין הטהרה משום ספק ספיקא, אלא דבספק זה, מודה רבי לר' יוסי דטהורה. [↑](#footnote-ref-59)
59. ולכאו' י"ל בזה, דאף אם ספק שאינו שקול מצטרף לספק ספיקא, היינו דוקא היכא שהוא הספק השני, דבכה"ג הספק הראשון הוי כפלגא ופלגא, ומצטרף אליו הספק השני דסמוך מיעוטא לפלגא, אך היכא דספק זה בע"כ הוא הספק הראשון, הרי דכיון שהוא בפנ"ע הוי מיעוט ובטל ספק זה, תו לא מצרפי' לי' ספק אחר לאשוויי ספק ספיקא, - ולפ"ז י"ל דהכא בע"כ הספק הראשון הוא שמא הוא מן האיש, והדר מספקינן דאף אם הוא מן האשה שמא אינו מן המקור, וכאשר כ"ה בל' רש"י, והיינו משום דא"א להתחיל להסתפק על הצד שהוא מן האשה שמא אינו מן המקור, דא"כ היאך נימא דאפי' את"ל שהוא מן המקור שמא הוא מן האיש, וע"כ בע"כ להסתפק תחילה שמא אינו כלל מן האשה, והא דחשיב ספק ספיקא אף שאינו מתהפך, הוא משום דהכא ראוי להתחיל ולהסתפק שמא אינו כלל מן האשה, ודמי לספק על וכו' דל"ב שיהא מתהפך, וגם כל הא דחשבינן לי' כספק ספיקא ולא חשבי' לי' כשם א', י"ל דהוא משום דמתחילה מספקינן שמא לא בא הדם כלל מן האשה, ודמי לספק על וכו', דחשיב ספק ספיקא ול"ה כשם א', - ולפ"ז י"ל דמה"ט הכא כל שהספק שמא אינו מן האשה ל"ה ספק השקול, לא חשיב ספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-60)
60. והרשב"א לעיל י"ד ב' כתב ג"כ כן בשם רבותינו הצרפתים, אלא דהתם כתב דהוי כבאה לישאל עלי' ועל חברתה, ולפ"ז ל"ב שיבואו לישאל בב"א, ומשמעות דבריו שם דדברים אלו קיימי גם לדעתו בדין עד שאינו בדוק, ואדרבה לדעת הרמב"ן בדין עד שאי"ב, כתב הרשב"א שם דקשיא מההיא דג' נשים, עיי"ש, ועי' חזו"א סו"ס ל"ט שפירש לקו' זו בע"א, - ולכאו' הביאור בזה, דגם לדעתו הי' בדין דבג' נשים שלבשו חלוק חשיב כעד שאי"ב, כיון דיש לתלות בראיית חברתה, ואך דכיון שבאנו לטהרה מכח דתלינן בראיית חברתה, הרי דלעולם הו"ל כבאה לישאל עלי' ועל חברתה, ומשא"כ לדעת הרמב"ן בדין עד שאי"ב, הרי דיש לטהרה משום דתלינן בדעלמא, וכמש"כ הסד"ט בסימן ק"צ סקמ"ז בביאור ד' הרשב"א, וע"כ לא חשיב כבאה לישאל עלי' ועל חברתה, ורק אם באו לישאל בב"א הוא דיש לטמאותם.

    ולפ"ז צ"ל, דמשה"ק הרשב"א בתוה"ב מהא דלא תלינן בנכרית שלא ראתה, או כשראתה אחת מהן כתם, היינו רק לדעת רבותינו הצרפתים דבעינן שיבואו בפועל לשאול בב"א, ובהני גווני הרי אינם באות לשאול, אך לדעתו דלעולם חשיב כבאה לישאל עלי' ועל חברתה, הרי דאף דלחברתה ליכא נפ"מ בזה, לא מטהרינן לה, - ?שו"ר בפרד"ר מש"כ בפי' ד' הרשב"א בע"א. [↑](#footnote-ref-61)
61. והפליתי והסד"ט שם הוכיחו כן, ממש"כ הרשב"א שם דאם צריך שתדע שהדם יוצא ממכתה, א"א לה לידע לכך אלא בבדיקת שפופרת, ואם בעינן לידע שדם זה יצא ממכתה, לא יועיל לזה בדיקת שפופרת, והגר"ז שם סקכ"ג (ד"ה ומה שכתב) כתב דלדעת הש"ך מכוון הרשב"א הוא לבדיקת שפופרת בשעת ראייתה כשהיא שופעת דם, - והחת"ס שם הוכיח עוד, ממה שהוצרך הרשב"א לפרש דמה שאמרו שממנה הדם שותת ויורד, היינו דאנן אמרינן דממנה הדם שותת ויורד, ומ"ט לא פירש דהיא אומרת שהיא מכה ששותת ממנה דם, ועיי"ש שדחה מש"כ החכ"צ לפרש בזה.

    אך מאידך בד' הרשב"א בתשו' החדשות סימן צ"ב מפורש דהוצרך להוכיח דל"ב שתדע שעכשיו הדם יוצא ממכתה, דדבריו שם קיימי בשהי' ידוע שיש לבעל מכה המוציאה דם, ועל הך גוונא הוצרך הרשב"א להא דל"ב שתעיד שאין הדם יוצא אלא מן המכה, וכ"ה גם בלשונו שם, ז"ל, לא קאי אממנה דם שותת כלומר שתעיד היא "שאין הדם בא אלא מן המכה", - אך אכתי י"ל, דלפ"מ שהוכיח הרשב"א דל"ב שתדע שהדם יוצא עכשיו מן המכה, גם ל"ב כלל שתדע שהמכה מוציאה דם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
62. והסד"ט שם סוסקי"ב הוכיח דתולה במכה אף שאין ידוע שמוציאה דם, מהא דתלינן בדם בתולים, לדעת הסוברים דיש בוגרות שאין להם דם בתולים, ועיי"ש שכתב דשמא התם שאני, דידוע שמכה זו מוציאה דם לפעמים, וכ"כ בנובי"ק יו"ד סימן מ"ב דהוי כמכה שפעמים מוציאה דם, וצ"ע דבבוגרת שכלו בתולי' אין לה מכה כלל, ומ"ט חשבינן לה כמכה שפעמים שמוציאה דם. [↑](#footnote-ref-63)
63. עוד יש לדון, כשמצאה מכה, ואחר זמן ראתה דם, אם יכולה לתלות במכה זו, אף דיתכן שנתרפאה, ועי' נובי"ק יו"ד סימן מ"ח סוד"ה והנה ראיתי שכתב דמש"כ הרמ"א בסימן קצ"א בבדיקת מהרי"ו דהוא דוקא כשמרגשת כאב, הוא משום דאל"כ שמא נתרפאה המכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-64)
64. וזה לפ"מ שפירש דמש"כ המרדכי שם ותולה במכתה, הוא לפרש למש"כ דתולה בוסתה, דכה"ג היא תולה במכתה, ועי' בתשובתו סימן פ"ה שהאריך הרבה בזה, - אך בד' הב"י בסימן קפ"ז שהעתיק לד' המרדכי, והשמיט לתיבות אלו דתולה במכתה, מבו' שפירש דמש"כ המרדכי דתולה במכתה, הוא דיבור בפנ"ע, ועמד ע"ז הגר"א שם סקי"ד, ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' הרמ"א בדרכ"מ שם, וכנראה הוא ממש"כ הרמ"א דהפוסקים חולקים ע"ד המרדכי. [↑](#footnote-ref-65)
65. והגר"א בסימן קפ"ז סקי"ד כתב בדעתו דמפרש כן לד' המרדכי, דשלא בשעת וסתה תולה במכה, ודקדק כן בדבריו שפירש דמש"כ המרדכי ותולה במכתה, הוא המשך למש"כ דתולה בוסתה, - אך הש"ך בסימן קפ"ז סק"כ כתב שהאריך בספרו דהתרוה"ד פירש ד' המרדכי דשלא בשעת וסתה היא תולה דהדם הוא מן הצדדים, ואך שלמד מזה בכ"ש, דאם יש לה מכה ואין ידועה שהיא מוציאה דם, דהיא תולה שהיא מוציאה דם, - ועי' בתשו' הב"ח סימן פ"ה שהאריך בביאור ד' התרוה"ד בזה. [↑](#footnote-ref-66)
66. וכ"נ ממש"כ המרדכי שם עוד, ז"ל, משמע דוקא שיודעת שיוצא הדם מן המכה תולה בה אבל מספק אינה תולה, אבל בשעת וסתה אפי' יודעת בודאי שהדם יוצא מן המכה אינה תולה בה, עכ"ל, ומ' דאיירי באשה שיש לה וסת, וחילק בין שעת וסתה לשלא בשעת וסתה, ומבו' לפ"ז דאף כשיש לה וסת לא תלינן במכה שאינה מוציאה דם, ועמד ע"ז הב"ח שם ובתשובתו סימן פ"ה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובתשו' פנים מאירות ח"ב סימן ק"ע כתב, דאף דבמקום שמקצת הפוסקים מקילין, אמרינן די"ל דאף אותם שסתמו מודים לזה, אלא שלא רצו לפרש דבריהם שלא יצא מכשול הוראה מתוך דבריהם, אבל הכא דסה"ת ודעימי' מחמירים, אם היו שאר הפוסקים סוברים כן, הי' להם לפרש דלא יצא מכשול הוראה מדבריהם, ובע"כ דלא ס"ל הכי. [↑](#footnote-ref-68)
68. ובפרד"ר שם שפ"ח סקי"ג כתב בדעת הש"ך, דהא דשרינן בכתם פחות מכגריס, אי"ז משום דא"א ליזהר, אלא הוא משום דאין דרך אשה לראות פחות מכגריס, וע"כ מסתבר טפי לתלות במאכולת, ומש"כ התרוה"ד דהוא משום דא"א ליזהר, הוא להוכיח דבזה ודאי שרי, דאל"כ מ"ט לא פירשו לנו ד"ז. [↑](#footnote-ref-69)
69. והש"ך שם הק' ע"ז, שהרי רשב"ג ס"ל דוסתות דרבנן, ואפ"ה ס"ל דאין תולין במכה, והוא משום דאטו לעולם לא תראה, ועיי"ש שכתב דהי' להרמ"א לומר, דאפי' למי שמחמיר שם, הוא משום דאל"כ לעולם לא תהא טמאה, משא"כ הכא, - ועי' בפרד"ר שם שכתב דמכוון הדרכ"מ הוא למש"כ המהרי"ל בתשו' סימן קע"ג והביאו הדרכ"מ בסימן קצ"א דאף אם מרגשת שהדם יוצא מן המכה, אין להתיר בשעת וסתה להסוברים דוסתות דאורייתא, אף דבכה"ג ליכא לה"ט דאטו לעולם לא תהא טמאה, אלא הוא משום דבשעת וסתה לא תלינן, - וראיתי להוסיף בד' הרמ"א, דאזיל לטעמי' בסימן קפ"ח ס"ה, דמבו' בדבריו דהא דבשעת וסתה לא תלינן במכה, הוא גם משום דבשעת וסתה דהיא עומדת לראות, אין תולין במכה, (והש"ך שם סקט"ז נחלק ע"ז, עיי"ש), וזהו שדימה לג' ימים הראשונים, דהא דלא תלינן בהו, הוא משום שהוא מצוי שתראה. [↑](#footnote-ref-70)
70. ובתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ה סוד"ה איברא, תמה ע"ד הש"ך בדעת הרמ"א, ממש"כ הרמ"א שם סמ"א דבג' ימים הראשונים אינה תולה בחברתה נדה, ולא עדיפא ימי נדותה, מחברתה נדה, - ובפרד"ר סימן ק"צ שפ"ח סקנ"א ד"ה וע"כ כתב דצ"ל לדעת הש"ך דד' הרמ"א שם קיימי רק על נכרית, ולא על חברתה נדה, אך הבית אפרים שם כתב דאין סברא לומר כן. [↑](#footnote-ref-71)
71. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרמ"א ללמוד מד' הרשב"א דלא ס"ל לדינא דג' ימים הראשונים, והרי ד' הרשב"א הם בהא דתולה בימי נדתה, ועי' בסד"ט סימן קצ"ו סקל"ד מש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-72)
72. ועיי"ש שכתב לפ"ז, דלדעת הרמ"א תולין בבדיקת עד אף במכה שאין ידוע אם מוציאה דם, דומיא דהא דתלינן בשוק של טבחים, והט"ז והש"ך שכתבו דלא תלינן, הוא לטעמייהו דפליגי ע"ד הרמ"א, וס"ל דשוק של טבחים דמיא למכה שידוע שמוציאה דם, אך לדעת הרמ"א דשוק של טבחים דמיא למכה שאין ידוע שמוציאה דם, הרי דכיון דבבדיקת עד תולין בשוק של טבחים, ה"נ תולין במכה שאין ידוע אם מוציאה דם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-73)
73. ובדגמ"ר סימן ק"צ סל"ד כתב דלא תלינן בבדיקת עד בג' ימים ראשונים במאכולת, משום דאפשר ליזהר, וכ"כ השואל בתשו' מעיל צדקה סימן נ"ט, דבבדיקת עד איהי דאפסדה אנפשה, והסכים לזה בפרד"ר סימן קצ"ו מקש"ז סק"ד עמ' תכ"ז, - אך המעיל צדקה שם כתב לטהר בזה, והובאו דבריו בסד"ט סימן ק"צ סקס"א ובפת"ש שם סקל"ח, - והסד"ט שם כתב, דכיון דבג' ימים ראשונים ל"ה בחזקת טהרה, וע"כ אין תולין בזה בכל דבר, אף אינה תולה בבדיקת עד במאכולת, דכל הא דתלינן בבדיקת עד במאכולת, הוא רק מכח דהויא בחזקת טהרה, ולפ"ז י"ל, דאף אינה תולה בבדיקת עד במכה המוציאה דם, וכמש"כ הגרע"א. [↑](#footnote-ref-74)
74. ובדבריו בסימן ק"צ לא החמיר בזה, אלא בגונא דכל התלי' הוא בג' ימים הראשונים, דבכה"ג כל ההיתר הוא משום דתלינן שהי' הכתם בג' ימים הראשונים, וכיון שאם היתה מוצאתו אז היתה טמאה, גם עכשיו לא מטהרינן, וגם הבית אפרים שם דן לטמאות מטעם זה, עיי"ש, אך בסימן קצ"ו נסתפק אף בכה"ג דאיכא תלי' אף אחר ג' ימים. [↑](#footnote-ref-75)
75. וראיתי להעיר בזה, דבד' הראב"ד בבעה"נ שער הכתמים סימן א', משמע דכתם הנמצא בחלוק שאינו בדוק לא גזרו עליו כלל, וא"צ בזה לדין תלי', ולפ"ז מסתברא מילתא דאף בג' ימים הראשונים ה"ה טהור, דדמי לכתם הנמצא ע"ג דבר שאינו מקב"ט או ע"ג בגדי צבעונים דטהור אף בג' ימים הראשונים. [↑](#footnote-ref-76)