מ_מ זבחים פ_ב
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

כ"ז סיון פ"ד

דף מס' 1

**ט"ו ב'** **- כל הזבחים שקיבלו דמם זר וכו',** התוס' כתבו דהא דלא תנא בע"מ ושתויי יין ופרועי ראש והיינו למ"ד דפרועי ראש מחללי עבודה הוא משום דכתיב בהן חילול בהדיא, - אך בד' השטמ"ק בשם תור"פ מבו' דלא נתישב בזה אלא הא דלא תנא בע"מ ושתויי יין, אך פרועי ראש הרי אף למ"ד דמחללי לא כתיב בהו חילול, ועיי"ש שכתב דהא דלא תני להו הוא משום דמוזהרין משעת ביאה ולא קתני אלא הני דאינן מוזהרין משעת ביאה,[[1]](#footnote-2) וצע"ג שהרי לא הוזהרו פרועי ראש ליכנס בכל העזרה אלא בין האולם למזבח, כדתנן בכלים פ"א מ"ט, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרמ"ד.

## טעם הא דלא תני הכא אשה וקטן

הטה"ק עמד בזה דמ"ט לא תני הכא אשה, וכתב די"ל דהוא משום דפסול אשה אינו פסול בפנ"ע אלא הוא משום דחשיבא כזרה, עמש"נ בזה במ"מ לפ"ק דף מס' 7, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

בס' מקור ברוך בהשמטות לסימן א' הק' דמ"ט לא תני הכא קטן דפסול לעבודה, כמו שאמרו בחולין כ"ד ב', (וילפינן לה מדכתיב איש מזרעך לדורותם), וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הט"ו, וכתב בשם הגר"ל וילקומיר דהוא משום דקטן אינו בכלל הפסולין אלא דאינו בתורת עבודה כלל והו"ל כקוף לענין עבודה, וכמשמעות ל' הרמב"ם בהל' ביאת מקדש שם, ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה הוא דאף אי נימא דזר שהעלה אימורים לא ירדו, מ"מ קטן שהעלה אימורים ירדו דאין ע"ז תורת עבודה כלל.

**אונן,** בפירש"י כתב דהיינו כל זמן שלא נקבר המת, וכ"כ בפירש"י בפסחים צ' ב' ד"ה האונן, וכ"כ הפסקי רי"ד, והטו"א בחגיגה כ"א א' תמה ע"ז דהרי אף לאחר הקבורה קרוי אונן בכל יום המיתה, וכן תמה הגרע"א, ועמש"כ בזה הטה"ק והמרומי שדה והראש המזבח, ואכמ"ל.

**ערל,** בפירש"י כתב דהוא כהן שמתו אחיו מחמת מילה,[[2]](#footnote-3) והתוס' לקמן כ"ב ב' כתבו דדעת ר"ת דהיינו במומר לערלות, והתו"י וש"ר ביבמות ע' א' כתבו בשמו דכל שמתו אחיו מחמת מילה הו"ל כערלות שלא בזמנה ולא חשיב כערל, ואכמ"ל.

התוס' כתבו דהא דבעינן בגמ' קרא לפסול ערל הוא דלא כר"ע דערל כטמא, דלדידי' ל"ב קרא לפסול ערל, ואין לומר דבעינן קרא לפסול ערל בקרבן ציבור שהרי הא דערל כטמא הוא כזב ומצורע דלא הותרו בציבור, - ובכ' הגרי"ז כתב דגם לר"ע איכא נפ"מ בפסול ערל, דבפסול טמא אמרו לקמן פ"ד ב' דאם עלו לא ירדו ואמרו במעילה ה' ב' דעושה שירים, ולזה הוא דבעינן לפסול ערל דאינו עושה שירים ואם עלו ירדו.[[3]](#footnote-4)

**טמא,** השטמ"ק כתב בשם תור"פ שהק' דתיפו"ל דהוא מטמא את הכלי והכלי מטמא את הדם, והוא כדעת הסוברים דדם קדשים מקבל טומאה, ואכמ"ל, וכתב דמיירי בטמא שרץ שהוא ראשון ואינו מטמא את הכלי, - ובשיעורי הגרי"ד עמד בזה דאף אם נטמא הדם הרי ציץ מרצה על טומאת הדם, וזהו שהוצרכנו לפסולא דטמא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף, ועמש"כ בזה בס' מנח"א בשם הגרי"ז.

## אם יש לפסול בעבודת זר וכיו"ב משום דאי עביד ל"מ

**זר מנלן וכו',** בתוס' הגרע"א הק' דלדעת רבא בתמורה ד' ב' דכל מילתא דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד ל"מ, מ"ט בעינן קרא לפסול את העבודה בזר וטמא ואונן וכיו"ב, הרי כיון דמוזהרים שלא לעבוד הדין נותן דאי עביד ל"מ והקרבתם פסולה, וכן הק' הטה"ק בסוגיין והפירושים וחידושים בתמורה שם.[[4]](#footnote-5)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הגרע"א כתב די"ל דנפ"מ בהולכה דפסולה בזר ולא אפשר לתקונה, ואם משום דאי עביד ל"מ הו"ל כמו שלא עשה ההולכה והו"ל כהולכה שלא ברגל דאפשר לתקונה,[[5]](#footnote-6) ורק משום דזר מחלל עבודה הוא דלא אפשר לתקונה,[[6]](#footnote-7) וכ"כ הטה"ק, וכ"כ הפירושים וחידושים שם.[[7]](#footnote-8) - **ב** הגרע"א כתב די"ל עוד דכיון דמצינו בחלל דאף דמוזהר מ"מ אם עבד בשוגג עבודתו כשרה וילפינן לה בקידושין ס"ו ב' מקרא, גלי קרא דבאזהרה דעבודה אי עביד מהני, וע"כ בעינן קרא לפסול את העבודה בזר ושאר הפסולין, וכ"כ בתשו' בתי כהונה סימן נ"א, והובא בתשו' מכתם לדוד יו"ד סימן מ'. - **ג** הטה"ק כתב דבקדשים דבעינן שנה עליו הכתוב לעכב לא אמרינן דאי עביד ל"מ, וכ"כ השעה"מ בפ"א מקר"פ ה"ה. - **ד** למש"כ כמה מרבוותא דלא אמרינן אי עביד ל"מ אלא היכא דהחלות הוא דבר האסור, וכן למש"כ הגרע"א בכ"ד דלא אמרינן אי עביד ל"מ היכא דלא יתוקן האיסור עי"ז, הרי דבעבודת פסולין דהאיסור הוא במעשה העבודה עצמו, וליכא נפ"מ בהאיסור אם העבודה כשרה או פסולה, לא אמרינן דאי עביד ל"מ. - **ה** למש"כ כמה מרבוותא דבחלות שאינו חל מכח האדם דומיא דשחיטה לא אמרינן דאי עביד ל"מ, י"ל דה"נ בעבודה בקדשים ליכא למימר דאי עביד ל"מ. - **ו** דעת כמה מרבוותא דכל שעבר על האיסור בשוגג לא אמרינן דאי עביד ל"מ, ולפ"ז הרי דבעינן קרא לפסול עבודת זר וכו' אף בשוגג.

בעיקר הך מילתא אם יש לפסול בעבודה הנעשית באיסור מכח הא דאי עביד ל"מ, לכאו' יש להוכיח דלא פסלינן מכח זה ממ"ד לקמן ס"ח ב' דבמליקת זר וכל הפסולין אם עלו לא ירדו, וממ"ד לקמן פ"ד ב' דקיבלו טמאים את דמו אם עלו לא ירדו, ואם היתה עבודתם פסולה משום דאי עביד ל"מ הדין נותן דאין עבודתם מועלת כלל ואם עלו ירדו, ומתרי טעמי, חדא, דלכאו' לא חשיב כיש לו הכשר במקום אחר, ועוד, דיסוד דינא דאי עביד ל"מ הוא דאין בכח העבודה להועיל, וע"כ אף אין בכחה להועיל להא דאם עלו לא ירדו, - עוד יש להוכיח מהא דפרועי ראש וקרועי בגדים עבודתם כשרה, כמש"כ הרמב"ם בפ"א מביאת מקדש ה"ט והי"ד ובפ"ט הט"ו, ולא אמרינן בזה דאי עביד ל"מ, והפירושים וחידושים בתמורה שם כתב דהא דבפרועי ראש לא אמרינן דאי עביד ל"מ הוא משום דאין איסורו אלא מדברי קבלה, וצ"ע, - ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

**אילימא למעוטי נשים קרבן נשים בטומאה קרב,** בפירש"י כתב דהיינו דליכא למימר דהוא למעוטי קרבן נשים שלא הוזהרו כהנים מלהקריבו בטומאה, דאטו יש כח בקרבן נשים לדחות את הטומאה, ומבו' בדבריו דהס"ד דלמעוטי נשים לאו היינו דבקרבן נשים לא נאמר עיקר איסור טומאה, אלא היינו דס"ד דהותר איסור טומאה בקרבן נשים, - ובשיעורי הגרי"ד כתב דהוצרך לזה משום דאיסור עבודה בטומאה אי"ז דין רק בקרבן שלא יהא קרב בטומאה, אלא הוא בכל דבר דיש עליו תורת עבודה, ואף בתרוה"ד וכיו"ב, וע"כ ליכא למימר דבקרבן נשים ליכא לעיקר איסור עבודה בטומאה, שהרי איסור העבודה אינו כלל מכח הקרבן דנימא דבקרבן נשים לי"ב לאיסור זה, ובע"כ דהס"ד דלמעוטי נשים הוא דהותר איסור טומאה בקרבן נשים.

**אתיא בק"ו מבעל מום,** התוס' הק' דמ"ט לא ילפינן דפרועי ראש מחלל עבודה מק"ו דיושב דאינו במיתה וגם זר אינו במיתה בקבלה דאינה עבודה תמה ומחללי כ"ש פרועי ראש דבמיתה דמחללי, ומבו' בדבריהם דהא דפרועי ראש הוו במיתה הוא אף בקבלה דאינה עבודה תמה, והגרע"א והקר"א והרש"ש תמהו ע"ז, ועמש"כ בזה המרומי שדה.

**מה בע"מ שאוכל אם עבד חילל,** בפירש"י כתב דילפינן לה מדכתיב מום בו ולא יחלל את מקדשי, וכ"כ בספרי אמור פ"ג הי"א, - והר"ש בתרומות פ"ח מ"א עמד בזה דבקידושין ס"ו ב' אמרו דהא דבע"מ עבודתו פסולה ילפינן לה מדכתיב הנני נותן לו את בריתי שלום כשהוא שלם ולא כשהוא חסר, וכתב דהתם איצטריך קרא להיכא דלא ידוע בשעת עבודה שהוא בע"מ,[[8]](#footnote-9) [א"נ] כמו שאמרו לקמן י"ח א' לגבי מחוסר בגדים דאיצטריך קרא דלא נימא ה"מ עבודה שזר עלי' מיתה וה"מ עבודה דמעכבא כפרה.

**זר שאינו אוכל אינו דין שאם עבד חילל,** בתוס' הגרע"א תמה בזה דמ"ט לא אמרינן דחלל יוכיח שאינו אוכל ואם עבד לא חילל וע"ד שכתבו התוס' בתענית י"ז ב' והניח בצע"ג, ובחי' הגרע"א כתב דהוא משום דחלל אינו באזהרה אלא בעשה, וכתב לישב בזה לקו' התוד"ה היכן מוזהר, ועמש"כ בזה הקר"א, - והשעה"מ בפ"ו מביאת מקדש ה"י הביא משטמ"ק כת"י שהק' כן בשם נכדו של הר"ש משאנץ, ותירץ דאיכא למיפרך דמה לחלל שהוא מזרע כהונה.

**טמא יוכיח,** בפירש"י כתב דבטמא לא עשה קרב כמקריב שאין בהמה מקבלת טומאה מחיים, ועמש"כ בזה באורך בכ' הגרי"ז ובשיעורי הגרי"ד.

## היתר זר בבמה

**מה להצד השוה שבהן שכן לא הותרו בבמה,** בפירש"י כתב דזר הותר בבמה כדתנן לקמן וקראי נמי מוכחי בגגעון ומנוח ושמואל שהקריבו בבמה, וכ"כ בפירש"י בבכורות י"ד ב' ד"ה במת יחיד ומבו' בדבריו דהא דהקריבו גדעון ומנוח בבמה הוא מכח הא דהותר זר בבמה, - והקר"א לקמן ק"כ א' תמה בזה שהרי גדעון ומנוח היו בשעת איסור הבמות, אלא דהקריבו ע"פ הדיבור, וכמו שאמרו לקמן קי"ט ב' דמנוח הוראת שעה היתה, ובתמורה כ"ח ב' אמרו דח' דברים הותרו בפרו של גדעון חוץ ולילה וזרות וכו', וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ב סימן קמ"ט דאין ללמוד ממנוח דזר הותר בבמה שהרי הי' בזמן איסור הבמות.[[9]](#footnote-10)

במש"כ בפירש"י דהא דהקריב שמואל בבמה הוא משום דזר הותר בבמה, כ"כ גם התוס' במנחות ו' ב' ד"ה וכי תימא ובחי' המיוחסים להרשב"א שם.

אך הנה במד' שמואל פי"ג ובמד' שוח"ט תהלים פכ"ז אמרו דג' עבירות נעשו באילו של שמואל הוא ועורו ומחוסר זמן ולוי היה, וכ"ה בירושלמי מגילה פ"א הי"ב ובויק"ר פכ"ב ה"ט ובמדב"ר פי"ד ה"א, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"ב סימן קמ"ט כתב דאף דזר כשר בבמה והקרבת שמואל היתה בזמן היתר הבמות מ"מ לוי פסול כדדרשינן בערכין י"א ב' ולא ימותו גם הם גם אתם אתם בשלהם והם בשלכם במיתה וכו', וכיון דאתקיש כהנים ולויים להדדי, כ"ה דכהנים לא אשכחן דאשתרי לעשות עבודת הלויים אפי' בבמה ה"נ לויים לא הותר להם עבודת כהנים, ודוקא זר כשר בבמה אך לויים לא יעשו אלא עבודה המסורה להם, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דנקט התם לגבי גדעון שהי' זר ולגבי שמואל נקט לוי, ועמש"כ בזה הכלי חמדה בפר' קרח אות ב'.

## אונן בבמה

**ומאן לימא לן דאונן אסור בבמה דילמא שרי בבמה,** בפירש"י כתב דהטעם לומר דאונן מותר בבמה הוא משום דלגבי אונן כתיב ומן המקדש, וזה כמו שאמרו לקמן בסוגיין דפסולא דאונן נלמד מדכתיב ומן המקדש לא יצא ולא יחלל הא אחר שלא יצא חילל והיינו דוקא במקדש, - והשטמ"ק כתב בשם תור"פ דהא דמיבע"ל דאונן אסור בבמה אף דכתיב ומן המקדש הוא משום די"ל דמשום רבותא דכה"ג נקטי' דלא יצא אפי' מן המקדש אך לעולם אונן אסור אף בבמה.

## היאך יושב אוכל בקדשים אף דאין ישיבה בעזרה

**מה יושב שאוכל,** התוס' עמדו דהיאך יושב אוכל הרי אין ישיבה בעזרה אלא למלכי בית דוד בלבד,[[10]](#footnote-11) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאיירי בקק"ל ובכור דנאכלין בירושלים, וכ"כ התוס' ביומא כ"ה א' ד"ה אין ישיבה. - **ב** השטמ"ק גריס בד' התוס' שפירשו עוד דאיירי אף בקד"ק והותר לישב כדי לאכול דהוי צורך קרבן דכתיב למשחה נתתי לך ודרשינן לקמן כדרך שהשרים אוכלין אותה, וכ"כ התוס' ביומא שם.[[11]](#footnote-12) - **ג** התוס' בסוד"ה מיושב כתבו לדון דהא דאין ישיבה בעזרה אינו אלא מדרבנן, וכ"כ האו"ז בפסחים סימן רכ"ז, ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ז מביהב"ח ה"ו, ולפ"ז זהו שאמרו דיושב אוכל, דמדאורייתא מותר לישב בעזרה. - **ד** התוס' בסוטה מ' ב' ד"ה והאמר מר והאו"ז בפסחים שם הביאו מריש מד' שוחר טוב דלכה"ג יש ישיבה בעזרה, וכ"כ בפי' הראב"ד בתמיד כ"ז א' דכן משמע בירושלמי, ולפ"ז משכח"ל יושב שאוכל בכה"ג.[[12]](#footnote-13) - **ה** התורי"ד ביומא ו' א' כתב דהא דאין ישיבה בעזרה הוא דוקא באויר העזרה שנראה כנגד פתח ההיכל ואי"ז דרך כבוד לישב אדם לפני הבורא, אבל הלשכות שהיו בנויות בעזרה כיון שהן מוקפות מחיצה מותר לישן ולשכב בהם ואי"ז דרך זלזול כיון שאין עומדים באויר העזרה,[[13]](#footnote-14) ולפ"ז משכח"ל יושב שאוכל בלשכות. - **ו** התוס' ביומא ח' ב' ד"ה דאי כתבו בשם י"מ דלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש מותר לישב בהן, כיון דלא קדשי לגמרי בקדושת עזרה, שהרי אין חייבין עליהן משום טומאה, כמו שאמרו לקמן נ"ו א', וכ"כ השעה"מ בפ"ו מביהב"ח ה"ח בדעת הרמב"ם שם, וכ"כ החס"ד במע"ש פ"ב הי"ד והר"מ קזיס במדות פ"א מ"ו, ולפ"ז משכח"ל יושב שאוכל בלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש.[[14]](#footnote-15)

## מ"ט בעינן קרא דיושב אינו עובד ותיפו"ל דאין ישיבה בעזרה

התוס' בסוד"ה מיושב ת"ח הק' דמ"ט בעינן קרא לקמן ליושב למצוה, תיפו"ל דאפי' בלא עבודה אין ישיבה בעזרה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו להוכיח מהתם דהא דאין ישיבה בעזרה אינו אלא מדרבנן, וכ"כ האו"ז בפסחים סימן רכ"ז. - **ב** התוס' כתבו די"ל דאיצטריך קרא לעובד בהשחואה, וכ"כ האו"ז שם.[[15]](#footnote-16) - **ג** בד' התוס' לקמן י"ט ב' ד"ה וליתב מבו' דאף דאין ישיבה בעזרה מ"מ סמיכה שריא, והמג"א בסימן קמ"א סק"ב כתב דהיינו דאף דסמיכה לא חשיבא כעמידה, מ"מ בישיבה בעזרה דלא כתיב בה עמידה לא נאסרה אלא ישיבה אבל סמיכה שריא דסמיכה אינה עמידה ולא ישיבה, וכ"כ הגר"א בחו"מ סימן י"ז סק"ו, והצ"ק כתב דלפ"ז איצטריך קרא לישיבה ע"י סמיכה דלי"ב משום הא דאין ישיבה בעזרה, וכ"כ השעה"מ בפ"ז מביהב"ח ה"ו והבית מאיר באו"ח סימן תכ"ב ס"ז, ועמש"כ הבית מאיר שם בטעמא דהתוס' דלא כתבו כן. - **ד** התוס' ביומא כ"ה א' כתבו בשם ריצב"א דהותרה ישיבה לצורך עבודה, ולפ"ז איצטריך קרא ליושב למצוה דאל"כ הי' מותר לישב לצורך העבודה. - **ה** לדעת הסוברים דלכה"ג יש ישיבה בעזרה איצטריך קרא לכה"ג דאינו עובד יושב. - **ו** למש"כ התורי"ד דבלשכות הבנויות בעזרה יש ישיבה, הרי דבעינן קרא ליושב למצוה בלשכות דמותר לישב בהן.[[16]](#footnote-17)

התוס' הק' דמ"ט לא פריך דמה ליושב שכן אסור בעזרה, וכתבו דשמא איסור ישיבה בעזרה אינו מה"ת, וכ"כ האו"ז בפסחים סימן רכ"ז, - ולכאו' י"ל עוד בזה למש"כ הרמב"ם בסהמ"צ עשין כ"א והחינוך במצוה רנ"ד דאיסור ישיבה בעזרה הוא בכלל מצות מורא מקדש, ולפ"ז ליכא למיפרך דמה ליושב שכן אסור בעזרה, שהרי אין הישיבה אסורה מצ"ע, אלא משום חיסרון מורא מקדש, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד.

**מה ליושב שכן פסול לעדות,** התוס' כתבו דצריך ליזהר שלא לדון ע"פ עדות דמיושב ובגט אשה צריך ליזהר יותר, והביה"ל בסוף ח"א בהערות על תשו' הגר"ח פירש לדבריהם דהיינו בעדי מסירה דהגט דצריך שיעמדו ובלא"ה ל"ה עדים, אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק בהשמטה לסימן קכ"ה נקט בפשיטות דהא דעדים בעמידה הוא רק בעדות הגדה בפני בי"ד אך בעדות כזה שהמעשה לא חל אלא כשנעשה בפנים עדים א"צ עמידה, ומה"ט בעדי חתימה ועדי קיום דקידושין א"צ עמידה, ולפ"ז בע"כ דמכוון ד' התוס' הוא בעדים המעידין בבי"ד על אשה שנתגרשה, ועמש"כ בזה באורך בס' משמר הלוי סימן מ"ב, והביא מש"כ בזה רבים מחכמי הדור.

## עמידה בחליצה

**מיושב ת"ח,** התוס' הק' דהיאך גמר מיושב ת"ח מה ליושב ת"ח שכן פסול לחליצה דחליצה בעיא מעומד, וכתבו דהא דחליצה בעיא מעומד אי"ז מקרא דועמד ואמר אלא הוא משום דהוי כמו דין ויכול ת"ח לישב, והוכיחו כן מהא דאם חלצה יושב כשרה ואי מקרא דועמד ואמר בעינן מעומד א"כ ליהוי עיכובא מקרא דככה, וכ"כ בפירש"י ביבמות ק"ו א' (ד"ה לישנא אחרינא) דהא דאמר בתי עמודי הוא מדכתיב ועמדו שני האנשים בעמידה, וכ"כ הסה"ת בסימן קל"ג, - אך התוס' ביבמות ק"ג א' ד"ה בין עומד כתבו בפי' בתרא דהא דבעי עמידה הוא מדכתיב ועמד ואמר והא דאי"ז מעכב הוא מדלא כתיב ויעמוד ויאמר אלא כתיב ועמד ואמר דאינו אלא סיפור דברים בעלמא, וכ"כ הרמב"ן בס' הזכות שם, - והרשב"א שם האריך דא"צ עמידה כלל בחליצה, עיי"ש, - והתוס' במו"ק כ"א א' כתבו דבעי עמידה מדרבנן, ואכמ"ל.

כ"ח סיון פ"ד

דף מס' 2

**ט"ז א'** **- דכתיב ומן המקדש לא יצא ולא יחלל הא אחר שלא יצא חילל,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דכתיב ומן המקדש לא יצא ולא יחלל היינו דאף ביום שמתו אביו ואמו א"צ לצאת מן המקדש אלא עומד ומקריב ואין הקדשים מתחללין בכך, והרי דהדיוט שלא יצא ועבד חילל, וכ"כ בפירש"י והרמ"ה בסנהדרין פ"ד א', - אך בפי' הרמב"ן בפר' אמור כ"א י"ב כתב דהא דכתיב ומן המקדש לא יצא ולא יחלל הוא אזהרה לכה"ג שלא יצא מן המקדש בשעת עבודה על כל נפשות מת ולא יחלל את המקדש שיעזוב עבודתו לכבוד המת וכו', ועיי"ש שכתב דכ"ש דאם מניח עבודתו ללא דבר ויוצא שעובר בלאו, ומה שהזהירו הכתוב בענין המת הוא להתיר לו העבודה כשהוא אונן ומאחר שהיא מותרת לו אם יניחנה מרצון עצמו יהי' חילול המקדש, ועיי"ש שכתב דהא דילפינן מינה דאחר שלא יצא חילל, אף דהא דכתיב ולא יחלל לא קאי על העבודה שאינו מתחללת, אלא קאי על המקדש שלא יחללו במה שיעזוב עבודתו, היינו דממה שלא הזהיר אלא בכה"ג וכה"ד יוצא ומניח העבודה נלמד שעבודתו מחוללת, דאם היתה עבודתו כשרה לא יתיר לו להניחה.[[17]](#footnote-18)

**הן הקריבו וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאמר לו משה מדוע לא אכלתם וכו' שמא בניך הקריבוה באנינות ולכך נשרפה, ואמר לו אהרן וכי הן הקריבו והלא הדיוטות הן ופסולין לעבודה אני הקרבתי שאמרת לי ועשה את קרבן העם וגו' ואני כה"ג ומקריב אונן, - ובחי' הגרי"ז בפר' שמיני הק' דמהו שהשיב לו דאני הקרבתי שאמרת לי ועשה את קרבן העם, הרי אנינות פוסלת גם בהולכה כדתניא לעיל י"ד ב' ובהדיא כתיב בקרא וימציאו בני אהרן אליו את הדם והרי דההולכה היתה נעשית ע"י בני אהרן ושפיר אפשר למיפסל בשביל אנינות,[[18]](#footnote-19) וכן הק' בהגה' אור גדול לעיל פ"א מ"ד.

**מי כתיב הא אחר שלא יצא חילל,** בפירש"י כתב דהיינו די"ל דאחר נמי לא חילל, והא דכתיב בכה"ג ולא יחלל הוא לאשמועינן דלא נימא דמתוך חשיבותו וקדושתו הוא פסול כשהוא אונן, - אך הרמב"ן בפר' אמור שם הוכיח מהכא דהא דכתיב ולא יחלל לא קאי על העבודה שאינה מתחללת בעבודתו, דא"כ ודאי יש ללמוד מזה דכה"ד שעבד חילל, אלא קאי על המקדש שלא יחללו במה שמניח עבודתו, וע"כ ליכא למשמע מינה דכה"ד שעבד חילל, וכ"כ בהשגות הרמב"ן לסהמ"צ שורש ה'.

**קסבר מפני טומאה נשרפה,** בפירש"י כתב דלמ"ד דמפני אנינות נשרפה מפני שלא היו יכולין לאכלה אפי' בלילה אתיא כריב"ב דס"ל דאם נטמאו בעלים של פסח ישרף מיד שאין לו אוכלין, וכן א"ר יוחנן בפסחים פ"ב ב' דריב"ב ור' נחמי' אמרו דבר אחד, - ועיי"ש שנחלקו בדעת ריב"ב דדעת רב יוסף דהא דס"ל דישרף מיד הוא רק כשנטמאו בעלים קודם זריקה ודעת ר' יוחנן דהיינו אף כשנטמאו לאחר זריקה, ואמרו שם דאזדא ר' יוחנן לטעמי' דא"ר יוחנן דריב"ב ור' נחמי' אמרו דבר אחד, והרי באנינות דמי לנטמאו בעלים לאחר זריקה ואפ"ה נשרפה לאלתר,[[19]](#footnote-20) - ולכאו' הא דס"ל דאף אם נטמאו לאחר זריקה ישרף מיד הוא משום דפליג על עיקר דין עיבור צורה וס"ל דאף כשאין פסולו בגופו אלא פסולו מחמת דבר אחר אינו טעון עיבור צורה, - ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז, וצ"ע.

**אתיא בק"ו מבעל מום ומה בע"מ שאוכל אם עבד חילל אונן שאין אוכל אינו דין שאם עבד חילל,** בחי' הגרע"א לעיל בסוגיין הק' דמ"ט לא אמרינן דחלל יוכיח שאינו אוכל ואסור לעבוד ואפ"ה אם עבד לא חילל,[[20]](#footnote-21) וכמש"כ כן התוס' בתענית י"ז ב' דמה"ט ליכא למילף דערל אסור לעבודה בק"ו מבעל מום דמותר באכילה ואסור בעבודה דחלל יוכיח, - והשעה"מ בפ"ו מביאת מקדש כתב די"ל דתנא דבי ר' ישמעאל ס"ל כר"א דחלל שעבד עבודתו פסולה, וע"כ ליכא למימר חלל יוכיח, ועיי"ש שעמד בזה במש"כ הרמב"ם שם פ"ב ה"ז דהא דעבודת האונן פסולה ילפינן לה בק"ו מבעל מום,[[21]](#footnote-22) אף דקי"ל דחלל שעבד עבודתו כשרה, ולא אמרינן חלל יוכיח, וכתב דס"ל כמש"כ התוס' הרא"ש בסנהדרין כ"ב ב' דליכא למימר חלל יוכיח דמה לחלל שכן אוכל בפסח ובכל קק"ל הנאכלין לזרים תאמר באונן שאינו אוכל בקדשים כלל, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

בפירש"י כתב דהא דאונן אינו אוכל הוא מדכתיב לא אכלתי באוני, וזה כמו שאמרו לקמן ק"א א' דילפינן לה בק"ו ממעשר הקל שאמרה תורה לא אכלתי באוני ממנו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מביאת מקדש ה"ז, ושם ה"ח כתב דאע"פ שכה"ג עובד אונן אסור לאכול בקדשים שנא' ואכלתי חטאת היום הייטב בעיני ד', ובחי' הגרי"ז בפ"ב ממאכ"א עמד בזה דכיון דמקרא דואכלתי חטאת היום נלמד דאונן אסור בקדשים, מ"ט הוצרך הרמב"ם בה"ז למילף לה מקרא דלא אכלתי באוני ממנו דכתיב במע"ש, וכתב דהוא משום דבקרא דואכלתי חטאת היום לא נאמרה בו אזהרה ולאו על אכילת קדשים באנינות, ועיקר אזהרתייהו הוא מקרא דלא אכלתי באוני ממנו האמור גבי מע"ש וילפינן קדשים מיני' בק"ו.[[22]](#footnote-23)

**אלא מהן הקריבו וקסבר מפני אנינות נשרפה,** האבנ"ז בחו"מ סימן פ"ח הוכיח בדעת הרמב"ם דקי"ל כמ"ד דמפני טומאה נשרפה,[[23]](#footnote-24) והק' לפ"ז במש"כ הרמב"ם בפ"ב מביאת מקדש ה"ז דהא דעבודת האונן פסולה ילפינן לה בק"ו מבעל מום, והרי לפ"מ דקי"ל דמפני טומאה נשרפה ליכא למילף מבעל מום לאונן דלא מצינו בקרא דהוא מוזהר שלא לעבוד, ועיי"ש במש"כ בזה.

**מה להצד השוה שבהן שכן לא הותרה מכללו טמא יוכיח,** האבנ"ז בחו"מ סימן פ"ח כתב דאתיא כמ"ד דטומאה הותרה בציבור, ועיי"ש שהוכיח דר' ישמעאל ס"ל הכי, דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור לא חשיב טמא כהותר מכללו, וכתב ללמוד כן ממש"כ הכס"מ בפ"ז מביהב"ח הכ"ג, וכ"כ בכ' הגרי"ז, - והאבנ"ז שם תמה לפ"ז במש"כ הרמב"ם דהא דעבודת האונן פסולה ילפינן לה בק"ו מבעל מום, שהרי לפ"מ דקי"ל דטומאה דחוי' בציבור איכא למיפרך דמה להצד השוה שבהן שכן לא הותרה מכללו תאמר באונן שהותר מכללו, וצ"ע.

**שם טומאה מיהא לא אישתראי,** בפירש"י כתב דהא דלא אמרינן דגם זר הותר מכללו בבמה הוא משום דאי"ז הותר מכללו שהרי לא נאסר שם מעולם, והתוס' הק' בשם ה"ר חיים ממה שאמרו במנחות כ"ה א' דעון יוצא הותר מכללו בבמה, - ובכ' הגרי"ז כתב בדעת רש"י דהא דאיסור זרות לא מיקרי הותר מכללו הוא משום דהא דאין בבמה לדיני כהונה הוא משום דלא נאמר בה כלל דין כהונה, דלא נאמר דין כהונה אלא לפני ד' ובמה ל"ה לפני ד', וע"כ לא מיקרי הותר מכללו, ומה שאמרו דיוצא הותר מכללו בבמה היינו דעיקר ההיתר דבמה שהתירה תורה הקרבה בחוץ זהו דחשיב כהותר מכללו, - ועמש"כ הדבר אברהם בח"ג סימן א' באורך בדעת רש"י, ועיי"ש בסק"ג במש"כ לפרש למש"כ התוס' לישב דשאני גבי ציץ דכתיב לרצון להם בכל מקום שמרצה.

**אבל בקרבן ציבור מרצה ק"ו מטומאה,** בשיעורי הגרמ"ד הק' בשם הגרי"ז דלדעת הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש ה"ז דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור ובעי ציץ לרצות אף בטומאת הגוף ל"מ אלא ע"י ריצוי ציץ, ודלא כמש"כ התוס' ביומא ז' ב' (ד"ה מכלל) ובמנחות ט"ו א' (ד"ה והכא) דבטומאת גברא דאין הציץ מרצה עלי' נדחה הטומאה אף בלא ריצוי ציץ, א"כ היאך ילפינן דאונן מרצה בקרבן ציבור ק"ו מטומאה, הרי בטומאה אינו מרצה אלא ע"י ריצוי ציץ ובאנינות ליכא ריצוי ציץ, וכתב דצ"ל דרבא ס"ל דטומאה הותרה בציבור ול"ב לריצוי ציץ,[[24]](#footnote-25) ועיי"ש שכתב דמה"ט נקט רבא דבקרבן ציבור מרצה, דאף דגם קרבן יחיד הקבוע לו דוחה את הטומאה, מ"מ בזה הרי ל"ה אלא דחוי', כמו שאמרו ביומא ז' א', ובעי ריצוי ציץ, וליכא למילף מינה לאנינות,[[25]](#footnote-26) ובס' מנח"א כתב לישב דעיקר פסול אונן הוא משום האיסור עבודה, וכיון דבציבור הותר האיסור ממילא ליכא להפסול ול"ב בזה לריצוי ציץ,[[26]](#footnote-27) עיי"ש.

התוס' כתבו דכיון דהא דאונן מרצה בקרבן ציבור ילפינן לה מטומאה דינו כטומאה דאינו מרצה אלא באימורים אבל הקרבן אינו נאכל, אך השטמ"ק כתב בשם תור"פ דל"ד לטומאה דהתם הא דאינו נאכל היינו משום דנטמא הבשר כשנוגע בו ובאנינות ליכא למימר הכי, - ובדעת התוס' כתבו הטה"ק והשפ"א דס"ל דהא דקרבן ציבור הקרב בטומאה אינו נאכל בטומאה הוא אף כשלא נטמא הבשר, וכ"כ בחי' הגרי"ז בפר' בהעלותך בדעתם, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר בזה באורך במ"מ בפ"ק דיומא דף מס' 12, ואכמ"ל, - אך החזו"א בסימן ב' סק"ג וסק"ד פירש לדבריהם בע"א, עיי"ש.

ב' תמוז פ"ד

דף מס' 3

## איסור טבו"י בעבודה

**י"ז א'** **- רמז לטבו"י שאם עבד חילל,** התוס' כתבו דהו"מ למילף מיושב או מבע"מ וחד מהנך, והקר"א עמד בזה דהיאך מצינו למילף לה מיושב או מבע"מ הרי כיון דלא מצינו אזהרה בטבו"י ליכא למילפי' מק"ו מיושב ומבע"מ, וכמש"כ התוס' לעיל ט"ז א' ד"ה אף אני אביא, ועמש"כ בזה השפ"א.

**ת"ל קדושים יהיו ולא יחללו אם אינו ענין לטמא וכו' תנהו ענין לטבו"י,** התוס' הק' דמ"ט לא ילפינן לה מדכתיב גבי טבו"י ובא השמש וטהר מכלל שהוא טמא,[[27]](#footnote-28) - אך הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש ה"ד כתב דהא דטבו"י עבודתו פסולה וחייב מיתה בידי שמים הוא מדכתיב ולא יחללו מפי השמועה למדו שזו אזהרה לטבו"י שעבד שעדיין טמא הוא שנא' ובא השמש וטהר מכלל שעדיין לא טהר, ומבו' דבעינן לתרוייהו, דאף דמקרא דובא השמש וטהר נלמד דעדיין הוא טמא, אכתי י"ל דלא חמירא טומאתו ואינו מוזהר ואינו מחלל עבודה, וזהו דבעינן לקרא דולא יחללו למילף מינה דאף בטומאה זו דטבו"י הוא מוזהר ומחלל עבודה, ולפ"ז לכאו' מתפרש מה שאמרו לקמן י"ט ב' דהא דמחו"כ מחלל עבודה הוא מדכתיב וטהרה מכלל שהיא טמאה, דהיינו דמה"ט הו"ל בכלל קרא דלא יחללו, וכ"כ האבהא"ז בפ"ט מביאת מקדש הי"א, - והקר"א בסוגיין כתב בדעתו בע"א דמקרא דובא השמש וטהר לא מצינו למילף אלא דמחלל עבודה, אך ליכא למילף מינה אזהרה וחיוב מיתה, וע"כ הוא דמחו"כ ששימש אינו במיתה, (עמש"נ בזה להלן), ולזה הוא דבעינן לקרא דולא יחללו.

הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת ע"ה וע"ו מנה לאיסור טמא ששימש וטבו"י ששימש כב' לאוין, ונתחדש בדבריו דאיסור טבו"י בעבודה הוא שם איסור בפנ"ע, - ובתשו' הר"ד הבבלי בס' מעשה נסים סימן ג' עמד בזה דאף דאיסורא דטבו"י נלמד מקרא דולא יחללו, מ"מ הרי איסורו הוא משום דחשיב כטמא, ומ"ט מנאו הרמב"ם כלאו בפנ"ע, ומ"ש ממש"כ בסהמ"צ בשורש ז' דאין למנות כל חלקי המצוה כמצוה בפנ"ע, - והר"א בן הרמב"ם שם השיבו דאיסור טבו"י בעבודה אינו ענף מטומאה, שהרי הטומאה נסתלק זה בטבילה כדכתיב ורחץ במים וטהר, ומה שנאמר עליו שיורה שהוא טמא היינו שחסר לו הטהרה השלימה, וע"כ הוא איסור בפנ"ע, ועיי"ש שכתב כן גם באיסורא דמחו"כ, וצ"ב.[[28]](#footnote-29)

הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש הי"א כתב דכהן טבו"י ומחו"כ שנטמא והרי הוא מחוסר בגדים ושלא רחוץ ידים ורגלים ועבד חייב על כל אחד ואחד, ונתחדש בדבריו דכיון דאיסור טבו"י הוא לאו בפנ"ע, ע"כ כל שהוא טמא וטבו"י חייב על כל אחד ואחד, ואף דכל שהוא טמא בכמה טומאות אינו חייב אלא אחד, מ"מ כל שיש לו טומאה גמורה וטומאה דטבו"י הו"ל כב' איסורים,[[29]](#footnote-30) וצ"ע.

התוס' כתבו בתו"ד דהא דילפינן במחו"כ דמחלל עבודה מדכתיב וטהרה מכלל שהיא טמאה, היינו משום דאשה כשרה לשחוט קדשים וא"כ שייך בה חילול עבודה, וצע"ג דאף דאשה כשרה לשחוט קדשים, הרי כל הפסולין כשרים לשחוט, וא"כ לא שייך בה כלל חילול עבודה, ועמש"כ בזה הברה"ז והצ"ק, וצ"ב, - והזכר יצחק בח"א סימן מ"ח אות ג' כתב לפרש לדבריהם דהיינו דמשכח"ל עבודה הכשרה באשה דטמא אסור בה והיינו בבמה, ואך שהוכיחו התוס' דלא נימא דאשה אינה ראוי' לעבודה כלל אף בבמה משום דהו"ל מ"ע שהזמ"ג, וע"ז הוא שהביאו מהא דהיא כשרה לשחוט אף דאין שחיטה נוהגת אלא ביום, וה"נ היא ראוי' לעבודה בבמה.[[30]](#footnote-31)

**אימא תנהו ענין לקורח קרחה וכו' דפסיל בתרומה מחיל עבודה דלא פסיל בתרומה לא מחיל עבודה,** הרמב"ן בפר' ראה י"ד א' כתב דאם הי' הכהן מקורח ומגורד אינו ראוי לעבודה כמו שאמר ולא יחללו שם אלקיהם והנה עבודתם מחוללת, והמנ"ח בקומץ המנחה מצוה תס"ז תמה ע"ז דלא מצינו בגמ' דקורח קרחה מחלל עבודה, והמקור ברוך בסימן ל' הוסיף לתמוה ממה שאמרו הכא דקרא דולא יחללו לא קאי על קורח קרחה ומשחית פאת זקן דאין פסולין בתרומה, - ועמש"כ בזה המשך חכמה בפר' אמור כ"א ה', וצ"ע.

**למה לי דכתב רחמנא טמא וטבו"י ומחו"כ,** הקר"א עמד בזה דהרי לא כתיב כלל קרא יתירא במחו"כ, אלא ילפינן לה מדכתיב וטהרה מכלל שהיא טמאה, וא"כ מהו דפרכינן דלמה לי דכתב רחמנא במחו"כ, ואין לומר דפריך דמ"ט בעינן לקרא דוטהרה, שהרי אלמלי הך קרא ל"ה ידעינן כלל דאיכא במחו"כ סרך טומאה, ועיי"ש במש"כ בזה.

בשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז דאף דלדעת הרמב"ם הוי טמא וטבו"י שמות איסור נפרדים, מ"מ ל"ה מצי לשנויי דלכך איצטריך למיכתב טבו"י, דגם אם הוה ילפינן טבו"י מטמא וממחו"כ הי' בזה שם איסור בפנ"ע, אלא דהוה ילפינן דכ"ה דאסרה תורה בטמא ובמחו"כ ה"נ אסרה בטבו"י,[[31]](#footnote-32) וצ"ע.

## איסור מחו"כ בביאת מקדש ועבודה ואכילת קדשים

הרמב"ם בפ"ג מביאת מקדש ה"ט כתב דמחו"כ שנכנס לעזרת ישראל אע"פ שאינו לוקה מכין אותו מכת מרדות, והראב"ד שם השיג ע"ז מהא דתניא בתוספתא דכלים פ"א ה"ח דמחו"כ שנכנס למקדש חייב כרת,[[32]](#footnote-33) והמהר"י קורקוס שם הוסיף דהכי תניא במנחות כ"ז ב', ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דהא דתניא דחייב כרת הוא כמ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי, אך לפ"מ דקי"ל דמחו"כ דזב לאו כזב דמי אינו חייב כרת, וכ"כ הכס"מ שם, וכ"כ הרדב"ז שם הי"ד ובתשו' רדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן ק"ו.

הרמב"ם שם פ"ד ה"ד כתב דמחו"כ שעבד אע"פ שעבודתו פסולה וחילל ה"ז פטור, והראב"ד שם השיג ע"ז מהא דתניא בתוספתא פי"ב ה"ח דמחו"כ ששימש במיתה,[[33]](#footnote-34) והמהר"י קורקוס שם כתב דהרמב"ם לטעמי' דקי"ל דמחו"כ דזב לאו כזב דמי, וע"כ אינו חייב משום עבודה בטומאה, והא דתניא בתוספתא דמחו"כ ששימש במיתה הוא כמ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי, וכ"כ הרדב"ז והכס"מ שם.

הרמב"ם בפי"ט מסנהדרין ה"ב כתב בכלל מחויבי מיתה בידי שמים שלוקין עליהן מחו"כ ששימש, והמאירי בסנהדרין פ"ג ב' עמד בסתירת דבריו למש"כ בפ"ד מביאת מקדש דמחו"כ שעבד פטור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' המאירי שם משמע דמפרש דהיינו דמש"כ הרמב"ם דמחו"כ ששימש פטור היינו דפטור ממיתה אך חייב מלקות, וזהו שמנאו הרמב"ם בכלל חייבי מלקות, וכ"כ הרדב"ז בפ"ט מביאת מקדש הי"א, וכ"כ האבהא"ז בפ"ד שם, - **ב** המהר"י קורקוס בפ"ט שם כתב דט"ס נפלה בדבריו בהל' סנהדרין וצריך למנות במקומה יתר בגדים ולשנותה אצל מחוסר בגדים, והביאו הכס"מ בהל' סנהדרין שם, וכ"כ בתשו' רדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן ק"ו. - **ב** הכנה"ג בהל' סנהדרין שם כתב דהרמב"ם שם חזר בו ממש"כ בהל' ביאת מקדש.[[34]](#footnote-35)

הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק הי"ד דהאוכל קדש אחר שטבל קודם שיעריב שמשו או קודם שיביא כפרתו לוקה ואינו חייב כרת שנא' וטומאתו עליו עד שתהי' כל טומאתו עליו, והראב"ד שם השיג ע"ז דהוא בכרת, וציין למש"כ בהל' ביאת מקדש דמחו"כ שנכנס למקדש הוי בכרת,[[35]](#footnote-36) והמהר"י קורקוס שם הק' דמ"ש מביאת מקדש דמחו"כ אינו לוקה והרי איתקש קדש למקדש, וכן הק' הרדב"ז בפ"ג מביאת מקדש הי"ד, ועיי"ש במש"כ בזה, ומש"כ בזה הקר"א בסוגיין.

ובחי' הגרי"ז בהל' פרה כתב בשם הגר"ח דהוא משום דדין אכילת קדש תליא בפסולא דגופא, כדחזינן דאף ערל אסור משום דהוי כטמא, אך איסורא דביאת מקדש תליא בטומאה ממש דעיקר איסורו הוא משום דמכניס טומאה למקדש, ולא משום דהגברא פסול לביאת מקדש, ומחו"כ אף דשויי' רחמנא כטמא לענין פסולא דגופא, מ"מ לענין טומאה ממש אין דינו כטמא, וכתב לדמותו להא דערל אסור בביאת מקדש אלא אם יש בו טומאה ממש ומטימא גם אחרים כמבו' ביבמות ע"ב ב'.

התוס' הק' דמ"ט איצטריך קרא לרבות טבו"י ומחו"כ לביאת מקדש ומ"ט לא ילפינן לה מהא דאיקרי טמא לענין עבודה ואכילת קדשים, ועוד, דתיפו"ל דטבו"י איקרי טמא וגם במחו"כ כתיב וטהרה מכלל שהיא טמאה,[[36]](#footnote-37) ועוד דכיון דדרשינן טבו"י מטמא יהי' מ"ט איצריך עוד טומאתו למחו"כ תיפו"ל מדכתיב וטהרה מכלל שהיא טמאה,[[37]](#footnote-38) - ובשיעורי הגרי"ד לקמן בע"ב כתב דלמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם ניחא, דליכא למילף דטבו"י ומחו"כ אסורין בביאת מקדש מהא דמיקרו טמא לענין עבודה ואכילת קדשים, דאף דיש בהן לפסול טומאה, מ"מ י"ל דלי"ב טומאה ממש ואין אסורין בביאת מקדש, - ולכאו' בזה מתישב גם משה"ק התוס' דנילף לה מדכתיב ובא ושמש וטהר ודוכפר עלי' הכהן וטהרה דנלמד דיש על טבו"י ומחו"כ תורת טמא, דאף דיש ללמוד מזה דיש עליהן תורת טמא ויש בהן לפסול טומאה, אכתי י"ל דכיון דקלישא טומאתן לי"ב לאיסור מכניס טומאה למקדש.

הקר"א הק' דלדעת הרמב"ם דמחו"כ ששימש פטור, א"כ מאי פריך דלמה לי דכתב רחמנא טמא וטבו"י ומחו"כ, הרי מהך קרא דולא יחללו ילפינן דטבו"י ששימש מוזהר וחייב מיתה דלא מצינו למילף לה ממחו"כ, ועיי"ש במש"כ בזה.

**דמאי פרכת מה להנך שכן מחוסרין מעשה סו"ס קלישא לה טומאתן,** השטמ"ק כתב בשם תור"פ דאף דלעיל פרכינן דליכא למילף ממחו"כ שכן מחוסר מעשה, היינו אם באנו ללמוד ממחו"כ לחודי' דבזה איכא למיפרך דהוא מחוסר כפרה, אך הכא שבאנו ללמוד מטמא וממחו"כ ליכא למיפרך שכן מחוסר כפרה, שהרי טמא אינו מחוסר כפרה, אלא דפרכינן דהוא מחוסר מעשה טפי מטבו"י דשמשא ממילא ערבא, וע"ז שפיר אמרינן דכיון דקלישא טומאתו דמחו"כ כיון דשטבל והעריב שמשו לא מיקרי מחוסר מעשה, ואף דמיקרי מחוסר כפרה, הרי טמא ל"ה מחוסר כפרה, וע"כ ליכא למיפרך מידי, - אך בתור"פ הכהן בנזיר מ"ה א' משמע להדיא דמפרש דאף דלעיל פרכינן דליכא למילף ממחו"כ שכן מחוסר מעשה, מ"מ הכא דחינן לה דאף דמחוסר מעשה מ"מ שפיר מצינו למילף מיני' משום דקלישא טומאתו.

## מחו"כ וטבו"י דזב אם הוי כזב

**קסבר מחו"כ דזב כזב דמי,** בפירש"י כתב דהיינו דלענין קדשים שלא הותר אצלו הו"ל כאילו לא טבל ואם אכלו חייב כרת, - אך התוס' כתבו דאף למ"ד דמחו"כ דזב לאו כזב דמי הוא חייב כרת על ביאת מקדש, והיינו דאף דלאו כזב דמי ולא חשבינן לטומאתו כטומאת זב, מ"מ כיון דיש עליו טומאה הוא חייב כרת על ביאת מקדש כדמרבינן לה מקרא דעוד טומאתו בו, - ובדעת רש"י צ"ל דאף דגם למ"ד דמחו"כ דזב לאו כזב דמי הוא אסור בביאת מקדש מרבויא דקרא, מ"מ לי"ב חיוב כרת, דכיון דלא כתיב בקרא חיוב כרת אלא בטומאה גמורה ליכא למילף מינה למחו"כ אלא אם הוי כזב ולענין קדשים לא קלישא טומאתו, וזה ניחא לטעמי' דלמ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי לא קלישא טומאתו אצל קדשים כלל ואם נגע בהן טמאן למנות בהן ראשון ושני, - וי"ל עוד בדעתו דס"ל כמש"כ הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק הי"ד דטבו"י או מחו"כ שאכלו קדש אין חייבין כרת שנא' עוד טומאתו בו עד שתהא כל טומאתו עליו, וע"כ אין מחו"כ חייב כרת על אכילת קדש רק למ"ד דכזב דמי דלענין קדשים לא קלישא טומאתו וחשיב דכל טומאתו עליו.[[38]](#footnote-39)

בפירש"י כתב דלמ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי אם נגע בקדשים טמאן למנות בהן ראשון ושני, והתוס' הק' דאף טבו"י אין מונין בו ראשון ושני לטומאה וכ"ש מחו"כ,[[39]](#footnote-40) - אך בד' התורי"ד בנזיר מ"ד ב' משמע די"ל דאף דמחו"כ דזב כזב דמי מ"מ טבו"י דזב לאו כזב דמי, עיי"ש, וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י (בד"ה לא דכו"ע) דמחו"כ דבז חמור מטבו"י דשאר טומאות שאין טעונות כפרה, והרי דאף דמחו"כ דזב כזב דמי מ"מ טבו"י דזב לאו כזב דמי,[[40]](#footnote-41) ולפ"ז אף דטבו"י דזב לאו כזב דמי ואין מונין בו ראשון ושני מ"מ מחו"כ דזב כזב דמי ומונין בו ראשון ושני, ולכאו' כן מתפרש גם מש"כ התוס' בשם ר"ת דלא נקט פסול במחו"כ אלא אגב טבו"י, והרי דאף דמחו"כ דזב כזב דמי ומונין בו ראשון ושני מ"מ טבו"י דזב לאו כזב דמי ואין מונין בו ראשון ושני.[[41]](#footnote-42)

התוס' כתבו דהא דמחו"כ דזב כזב דמי הוא לענין פסח הבא בטומאה דלמ"ד דכזב דמי אין שוחטין וזורקין עליו ולמ"ד דלאו כזב דמי שוחטין וזורקין עליו, וכן לענין טומאה דחוי' בציבור, - והיינו דהא דמחו"כ דזב כזב דמי היינו דשֵם טומאתו היא טומאת זיבה, וע"כ אף דקלישא טומאתו, ואין מונין בו ראשון ושני, מ"מ כיון דטומאתו היא טומאת זיבה וחשיבא כטומאה היוצאת מגופו אין שוחטין וזורקין עליו ולא נדחית טומאתו בציבור, אך למ"ד דמחו"כ דזב לאו כזב דמי אין על טומאתו שֵם טומאת זיבה ולא חשיבא כטומאה היוצאת מגופו וע"כ הו"ל כשאר הטומאות דשוחטין וזורקין עליהן ונדחית טומאתן בציבור,[[42]](#footnote-43) ובשיעורי הגרמ"ד הק' בשם הגרי"ז דלדעת התוס' מאי משני דקסבר דמחו"כ דזב כזב דמי, הרי עיקר הא דפרכינן הוא דסו"ס קלישא להו טומאתו, וע"ז מה מהני הא דמחו"כ דזב כזב דמי, הרי אף דטומאתו טומאת זיבה היא הרי מ"מ קלישא טומאתו, וצ"ע.

ועד"ז נחלקו רש"י ותוס' לקמן ל"ב ב' בדין טבו"י, דבפירש"י שם ד"ה אע"פ וד"ה אפי' עשה כתב דלמ"ד דטבו"י דזב כזב דמי הוא אסור מה"ת במחנה לוי' ולמ"ד דלאו כזב דמי אינו אסור מה"ת במחנה לוי', והתוס' כתבו דאף למ"ד דטבו"י דזב כזב דמי אינו אסור מה"ת במחנה לוי' והא דהוי כזב הוא לענין פסח הבא בטומאה, והיינו דהא דהוי כזב היינו דשֵם טומאתו היא טומאת זיבה, אך מ"מ קלישא טומאתו, וע"כ אינו אסור מה"ת במחנה לוי', אך רש"י לטעמי' דלמ"ד דהוי כזב לא קלישא טומאתו לענין קדשים ומונין בו ראשון ושני, וע"כ אף הוא אסור מה"ת במחנה לוי'.

במש"כ התוס' דנפ"מ בהפלוגתא אם מחו"כ דזב כזב דמי אם שוחטין וזורקין עליו, נתחבטו הבה"ז והפנים מאירות שהרי אמרו בפסחים צ' א' דשוחטין וזורקין על מחו"כ, עיי"ש, וגם בקונט' הגרי"ז בהל' קה"ח כתב דבטומאת בעלים לא משכח"ל דתליא אם מחו"כ דזב כזב דמי, עיי"ש, ועמש"כ הצ"ק להגי' בדבריהם, - וצ"ע דלכאו' דבריהם מתפרשים בפשיטות, דהא דשוחטין וזורקין על מחו"כ היינו במחו"כ בשמיני שלו שבידו להביא כפרתו וראוי לאכול בערב, אך מחו"כ בשביעי שלו אין שוחטין וזורקין עליו משום דאינו ראוי לאכילה בערב, ומשא"כ בפסח הבא בטומאה דהותר לאכילה למחו"כ וע"כ שוחטין וזורקין על מחו"כ בשביעי שלו, ואך דכ"ז הוא אם לאו כזב דמי אך אם כזב דמי לא הותר לאכול בפסח הבא בטומאה ואין שוחטין וזורקין עליו, וכ"כ העולת שלמה, וכ"כ השטמ"ק בכריתות י' א' בשם רבינו חיים דנפ"מ לשחוט ולזרוק על יולדת ביום מ' לזכר ופ' לנקבה.

במש"כ התוס' דנפ"מ בהפלוגתא אם מחו"כ דזב כזב דמי לענין טומאה דחוי' בציבור, כתב הקר"א דהיינו כמש"כ השטמ"ק בנזיר מ"ה א' בשם ה"ר עזריאל דלמ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי לא הותר מחו"כ דזב לשמש בציבור, ולמ"ד דלאו כזב דמי הותר מחו"כ דזב לשמש בציבור, וכ"כ העולת שלמה, ועד"ז כתב בקונט' הגרי"ז בהל' קה"ח, - אך הבה"ז והצ"ק והפנים מאירות פירשו לדבריהם באנפי אחריני, וצ"ע.

בד' התוס' מבו' דרק טומאת זיבה לא הותרה בציבור, אך שאר טומאות הותרו בציבור,[[43]](#footnote-44) וע"כ הוא דלמ"ד דמחו"כ דזב לאו כזב דמי הותרה טומאתו בציבור, - אך הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש ה"ט ובפ"ז מקר"פ ה"א כתב דלא הותרה בציבור אלא טומאת מת בלבד, ובהל' ביאת מקדש שם הי"ב כתב דאף טומאת מגע שרץ ונבילה לא הותרו בציבור, וכ"כ הסמ"ג לאוין ש"ה והמאירי ביומא ו' ב', אך אך בהא דפסח הבא בטומאה לא יאכלו ממנו זבים וזבות וכו' כתב הרמב"ם בהל' קר"פ שם ה"ח דהיינו רק באותן שהטומאה יוצאת עליהן מגופן, אך טמאי מגע טומאות שאין טומאה יוצאת עליהן מגופן אוכלין בפסח הבא בטומאה, (וכ"ה להדיא בבכורות ל"ג א' דהא דלא יאכלו ממנו זבים וזבות הוא משום דטומאה יוצאת מגופו), והאחרונים האריכו בזה, ואכמ"ל.

## טעם הא דשרפה אונן ומחו"כ כשרה

**שרפה אונן ומחו"כ כשרה,** בפירש"י כתב דהוא משום דקדשי בדה"ב היא, והב"ח גריס דגם הא דשרפה מחו"כ כשר ההוא משום דקדשי בדה"ב היא, והתוס' הק' דהרי מ"מ אית בה לכל הפסולים שבקרבן משום דחטאת קריי' רחמנא, וכתבו דהוא משום דטבו"י כשר בפרה וילפינן לאונן ומחו"כ בק"ו מטבו"י, - ועמש"כ המרומי שדה בדעת רש"י.

ובחי' הגרי"ז בהל' פרה כתב די"ל דגם לדעת רש"י עיקר הא דמכשרינן באונן ומחו"כ הוא בק"ו מטבו"י, וכמש"כ בפירש"י ביבמות ע"ד א' (ד"ה אונן), אלא דס"ל דאי"ז ילפותא בעלמא לאונן ומחו"כ לחודייהו דכשרים בפרה, אלא דמזה ילפינן דבפרה לא נהיגי גבה כל פסולי עבודה של קרבנות ולא אמרינן ע"ז דחטאת קריי' רחמנא, וזהו שכתב רש"י דהוא משום דפרה קדשי בדה"ב היא והיינו משום דלאחר הילפותא מטבו"י חזר דינה להיות לענין זה כקדשי בדה"ב ולא כדין חטאת, - אך צ"ע ממש"כ בפירש"י ביומא מ"ג א' ד"ה להכשיר את האשה דיש לפסול טמא לאסיפת אפרה משום דחטאת קריי' רחמנא,[[44]](#footnote-45) וכ"כ בפירש"י ביבמות ע"ג א' ד"ה הטהור דיש לפסול טמא להזאה משום דחטאת קריי' רחמנא.[[45]](#footnote-46)

## טעם הא דתלי דין מחו"כ בפרה בהפלוגתא אם מחו"כ דזב כזב דמי

**מר סבר מחו"כ דזב כזב דמי ומר סבר לאו כזב דמי,** התוס' פירשו דהא דתלינן לה בהפלוגתא אם מחו"כ דזב כזב דמי היינו דלמ"ד דמחו"כ דזב לאו כזב דמי יש ללמוד דמחו"כ כשר בפרה בק"ו מטבו"י שאסור בתרומה ומותר בפרה, ולמ"ד דמחו"כ דזב כזב לאו כזב דמי ליכא למילף בק"ו מטבו"י דמה לטבו"י דמת שמותר לאכול בפסח הבא בטומאה משא"כ במחו"כ,[[46]](#footnote-47) - ובחי' הגרי"ז בהל' פרה כתב דבד' רש"י מבו' דפליג ע"ז וכמש"כ דאם כזב דמי הו"ל טמא וקרא כתיב איש טהור, והרי דס"ל דמעיקר דין טומאה וטהרה תלי דין שריפת פרה במחו"כ בהפלוגתא אם כזב דמי דאם כזב דמי חשיב כטמא ואם לאו כזב דמי לי"ב פסול טומאה, וכתב דהוא לטעמי' דהפלוגתא אם כזב דמי הוא לענין עיקר דיני טומאה וטהרה אם חייב כרת על אכילת קדש ואם מונין בו ראשון ושני, וע"כ גם לענין דין טהרה דפרה תליא בפלוגתא זו, והק' דהרי בכל מקום דין מחו"כ כטמא לענין עבודה ומ"ש שריפת פרה דתלינן לה בהפלוגתא אם כזב דמי או לא, ואמנם דבפירש"י ד"ה לאו כזב כתב דאם לאו כזב דמי הו"ל כטבו"י דכשר בפרה, אך צ"ב דמה ענין זל"ז.[[47]](#footnote-48)

ועיי"ש שכתב לפרש למש"כ בפירש"י דעיקר הא דשרפה אונן ומחו"כ כשרה הוא משום דפרה קדשי בדה"ב היא, וא"כ עיקר הדין השנוי בהך ברייתא הוא דלא נהגי בפרה כל פסולי עבודה, ולפ"ז י"ל דאף הא דטמא פסול בפרה אי"ז מכח פסולא דטמא האמור בעבודה, דלענין דין פסול עבודה לא שאני פסולא דטמא משאר פסולים דאין נוהגין בפרה משום דקדשי בדה"ב היא, אלא הוא דין מיוחד של פסול טומאה האמור בפרה דטומאה פוסלת בה בכל מעשי', ואי"ז שייך כלל למעשה הקרבתה ותורת חטאת שלה שהרי נוהג פסול טומאה גם באסיפת אפרה ובהזאת מימי' שכבר פקע מינה תורת חטאת אלא דהוא דין מיוחד של טהרה הנאמר על כל מעשה הפרה, ומכח זה הוא דפוסלת טומאה גם בשריפתה,[[48]](#footnote-49) ומה"ט הוא דילפינן להא דטבו"י כשר לשריפת הפרה מהא דהוא כשר להזאתה, והרי דדין הפסול דטומאה הוא דין פסול טומאה הנאמר בכל מעשה הפרה מתחילה ועד סוף שבזה שריפת והזאת מימי' עם כל המעשים חד דינא נינהו,[[49]](#footnote-50) והיינו דאם הי' בעבודות הפרה לפסול טומאה דקרבנות משום דחטאת קריי' רחמנא, ל"ה מצינו למילף להכשיר בהן טבו"י מהא דהוא כשר בהזאה דכבר פקע מינה תורת חטאת,[[50]](#footnote-51) - ואשר זהו הא דתלינן לדין מחו"כ בפרה בהפלוגתא אם כזב דמי, דאף דלענין עבודה ולענין קדשים רחמנא שויי' למחו"כ כטמא מקרא דוטהרה מכלל שהיא טמאה ויש בו פסול טומאה, מ"מ דין טהרה האמור בפרה תלי בטומאה ממש, דזה תליא בהפלוגתא אם מחו"כ דזב כזב דמי, ולמ"ד דלאו כזב דמי הוי בכלל איש טהור וכשר בפרה.

## הכשר טבו"י בפרה

**והזה הטהור מכלל שהוא טמא לימד על טבו"י שכשר בפרה,** התוס' כתבו דאע"ג דהזאת מי חטאת כשרה בזר ושריפה בזר פסולה, מ"מ יליף שריפה מהזאה, והתוס' ביומא מ"ג ב' ד"ה לימד הוסיפו לפרש דאף דאיכא למיפרך דמה להזאה שכשרה בזר, מ"מ כיון דעיקר טהרה בהזאה קאתי ואכשר בה רחמנא טבו"י כ"ש בשאר עבודות, וכ"כ התוס' ביבמות ע"ג א' ד"ה לימד, - והריטב"א ביומא שם כתב דהא דמכשרינן טבו"י בכל העבודות הוא משום דכיון דבהזאה דחמירא קריי' רחמנא טהור מכלל דשויי' טהור גמור לכל העבודות.

התוס' כתבו בפי' קמא דאף דמדאורייתא טבו"י כשר בפרה, מ"מ מדרבנן פסול, דכיון דבגדי אוכלי קדש מדרס חלחטאת כ"ש טבו"י, וכ"כ התוס' ביומא ג' ב' ד"ה ריב"ב, וכ"נ בד' התוס' שם ב' א' ד"ה להוציא, - אך הנה בפירש"י בחגיגה כ"ג א' ד"ה מטמאין כתב דהא דמטמאין היו כהן השורף את הפרה היינו דהיו מגיעין בו שרץ, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה פ"ג מ"ז ובפ"א מפרה הי"ד והרא"ה והריטב"א בסוכה כ"א א' והמאירי ביומא ב' א' ובחגיגה שם, ולפ"ז מבו' דאף מדרבנן טבו"י כשר בפרה, וכ"כ התוס' בפי' בתרא, וכתבו דהא דבגדי אוכלי קדש מדרס לחטאת הוא משום היסה"ד דשאר טומאות, וכ"ה מבו' בד' הר"ש והרא"ש בפרה פי"א מ"ו.[[51]](#footnote-52)

**מר סבר טומאה דכל התורה ומר סבר טומאה דהך פרשה וכו',** לדעת התוס' מתפרש כן גם מה שאמרו מעיקרא דדין מחו"כ תליא בהפלוגתא אם מחו"כ דזב כזב דמי דהיינו משום דקרא דמכשר טבו"י קאי על טומאה דהך פרשה דהוא טבו"י דמת, ולמ"ד דמחו"כ דזב לאו כזב דמי יש ללמוד להכשיר במחו"כ מק"ו מטבו"י דמת, ולמ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי אין ללמוד להכשיר במחו"כ מק"ו מטבו"י דמת, - אך למש"כ הגרי"ז בדעת רש"י הרי דהא דמעיקרא תלינן לה בהפלוגתא אם מחו"כ דזב כזב דמי אי"ז משום דלמ"ד דלאו כזב דמי יש ללמדו בק"ו מטבו"י דמת ולמ"ד דכזב דמי אין ללמדו בק"ו מטבו"י דמת, דאי"ז כלל במשמעות דברי רש"י, אלא היינו משום דבפרה ליכא לפסולי עבודה, כדחזינן דטבו"י כשר בפרה, והא דטומאה פוסלת בה הוא דין בפנ"ע דטומאה פוסלת בה בכל מעשי', וע"כ אין לפסול במחו"כ אלא למ"ד דכזב דמי דיש בו טומאה ממש, אך למ"ד דלאו כזב דמי ואין בו טומאה ממש הו"ל בכלל איש טהור וכשר בפרה, ורק לפ"מ דדחינן דלכו"ע מחו"כ דזב כזב דמי הרי דמחו"כ יש בו טומאה ואינו בכלל איש טהור, וע"כ אין להכשיר בו אלא למ"ד דאיירי קרא בטומאה דכל התורה כולה ומכשר קרא אף במחו"כ.

**אבל מחו"כ דזב דחמיר שכן טומאה יוצאת עליו מגופו לא,** משמעות הגמ' דד"ז עצמו דמחו"כ טומאה יוצאת עליו מגופו הוי פירכא דלא מצינו למילף לה מטבו"י, - אך התוס' בד"ה שרפה אונן פירשו דהא דלא ילפינן מחו"כ מטבו"י הוא משום דמחו"כ חמיר דאסור בפסח הבא בטומאה,[[52]](#footnote-53) וצ"ל דמה שאמרו בגמ' דחמיר שכן טומאה יוצאת עליו מגופו, היינו דמה"ט הוא אסור בפסח הבא בטומאה, וצ"ע.

## טבו"י דזב אם מותר בפרה

בפירש"י כתב דלדעת יוסף הבבלי ליכא למילף מק"ו אלא טבו"י של שאר טומאות דמגע ומשא, ולפ"ז הדין נותן דטבו"י דזב בעל ב' ראיות דטומאה יוצאת עליו מגופו לא הותר בפרה,[[53]](#footnote-54) דכ"ה דלא מצינו למילף מחו"כ משום דחמיר שכן טומאה יוצאה עליו מגופו, ה"נ לא מצי למילף מינה טבו"י דזב,[[54]](#footnote-55) וכ"ה משמעות לישנא דגמ' דלא ילפינן מינה אלא טבו"י דטמא שרץ, וכ"כ הקר"א בסוגיין והגבו"א ביומא ג' ב', והגבו"א שם עמד דא"כ מ"ט לא נחלקו אלא במחו"כ ולא בטבו"י, וגם הקר"א עמד דלא אשכחן מ"ד דטבו"י דזב פסול בפרה.

אך בפירש"י ביבמות ע"ד א' ד"ה מחו"כ וד"ה ה"ג כתב דטעמא דיוסף הבבלי דשרפה מחו"כ פסולה הוא משום דמחוסר מעשה הוא וכמי שטומאתו עליו דמי, ולפ"ז הרי דבטבו"י דזב דאינו מחוסר מעשה מודה יוסף הבבלי דכשר בפרה, וכ"ה מבו' בפירש"י שם דכל הא דטבו"י דזב לא הותר בפרה הוא רק היכא דהוא גם מחו"כ ואיכא תרתי,[[55]](#footnote-56) וצ"ע.

## טבו"י דבועל נדה אם מותר בפרה

התוס' ביומא ג' ב' ד"ה ריב"ב כתבו דלמ"ד דלא הותר בפרה אלא טבו"י דמת דכתיב בהאי פרשה וטבו"י דשרץ דאתי מק"ו, אף לא הותר טבו"י דבועל נדה דליכא למילף לי' מק"ו דאיכא למיפרך מה לטמא מת שכן אינו מטמא משכב תחתון כעליון כבועל נדה, והגבו"א שם תמה ממה שאמרו הכא דטעם הא דלא ילפינן מחו"כ מטבו"י דמת הוא משום דחמיר שכן טומאה יוצאת עליו מגופו, ולפ"ז הדין נותן דטבו"י דבועל נדה דאין טומאה יוצאת עליו מגופו הותר בפרה, וצ"ע.[[56]](#footnote-57)

## בע"מ אם פסול בפרה

התוס' בסוד"ה אונן כתבו דבע"מ פסול בפרה, וכ"כ התוס' לעיל ט"ז ב' ד"ה שם טומאה, וכ"כ בפי' ר"ח ביומא מ"ג א' והערוך בע' כהן והיחוסי תנו"א בע' יהושע בן גמלא,[[57]](#footnote-58) - אך בפי' רבינו הלל לספרי פר' חקת גריס בספרי דאם יש מום בעובדי' כשרה ופירשה דאם הכהן העובד בפרה הוא בע"מ כשרה, אך בהערה שם הביאו גירסא אחרת בדבריו, וכן צידד המנ"ח במצוה ער"ה סקי"א, וכ"כ בעמק הנצי"ב לספרי חקת והמרומי שדה בסוגיין, - ועמש"כ בזה המשך חכמה בפר' חקת י"ט ח', ובס' טו"ד בביאוה"ל בפ"ד מפרה הי"ד ד"ה שרפה אונן.

ג' תמוז פ"ד

דף מס' 4

**מצות לבישת בגדי כהונה**

**י"ז ב'** **- וחגרת אותם אבנט וכו',** הרמב"ם בסהמ"צ עשה ל"ג מנה ללבישת בגד"כ כמצות עשה שנצטוו הכהנים ללבוש בגדים מיוחדים לכבוד ולתפארת ואז יעבדו במקדש, והביא מתו"כ אחרי פ"ח ה"י דמנין שאין אהרן לובש בגדים לגדולתו אלא כמקיים גזירת מלך ת"ל ויעש כאשר צוה ד' את משה, והרי דלבישת בגדים אלו היא מצות עשה שילבש אלו הבגדים תמיד במקדש, וכ"כ הרמב"ם בפ"י מכלי המקדש ה"ד דמצות עשה לעשות בגדים אלו ולהיות הכהן עובד בהן, - אך הרמב"ן בהשגות שם כתב דהבה"ג לא מנה לבישת בגד"כ כמצות עשה, ועיי"ש שכתב בטעמו דכיון דאין בלבישת בגדים שלא בשעת העבודה שום מצוה, אינו אלא הכשר העבודה שאם עבד בפחות מהן או ביותר תיפסל עבודתו והוא חלק ממצות העבודה ואין מונים חלקי המצוות, ועיי"ש שכתב דיותר מחוור כד' הרמב"ם דהוא מצות עשה משום דבעבודה בבגד"כ מקיים מצות עשה, (מלבד הא דהוא מוזהר בלאו שלא לעבוד מחוסר בגדים).

הרמב"ן שם הק' ע"ד הרמב"ם שמנה לבישת בגד"כ למצות עשה, דא"כ הי' ראוי למנות מצות בגדי לבן ביוהכ"פ מצוחה אחרת, וכן הי' ראוי למנות בגדי כה"ג מצוה ובגדי כה"ד מצוה שנית,[[58]](#footnote-59) - ובכ' הגר"ח בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דאין המצוה בלבישת הבגדים עצמן, אלא המצוה היא שיהא לבוש בגד"כ בשעת עבודה, וע"כ אין למנות בגדי כה"ג ובגדי כה"ד ובגדי לבן דיוהכ"פ למצוות חלוקות דהוי זה חדא מצוה שיהא לבוש בשעת העבודה את הבגדים הנצרכים לעבודה זו.

בתשו' הר"ד הבבלי בס' מעשה נסים סימן ג' עמד במש"כ הרמב"ם דאין ראוי למנות חלקי המצוה כמצוה בפנ"ע דא"כ כיון דדין מחוסר בגדים הוא ענף מענפי הזר, כמו שאמרו בסנהדרין פ"ג ב' דהא דמחוסר בגדים ששימש חייב מיתה הוא משום דאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם והו"ל זרים וזר ששימש ממיתה, מ"ט מנאו הרמב"ם כמצוה בפנ"ע, והר"א בן הרמב"ם שם השיב דאף דמחוסר בגדים מדרגתו מדרגת זר בקצת מ"מ אינו באמת זר, וע"כ לא יספיק מנינו במנין זר, ועוד, שהרי הרמב"ם לא מנה מחוסר בגדים בלאו אלא מנאו בעשה, וע"כ לא יתכן למנותם יחד מב' טעמים, חדא, משום הבדלם העצמי, ועוד משום דמנין הזר הוא בל"ת ומנין המחוסר בגדים בעשה,[[59]](#footnote-60) - וצ"ב בעיקר מה שדנו בזה, שהרי הרמב"ם לא מנה כלל לאיסורא דמחוסר בגדים כאיסור בפנ"ע, דבזה באמת ליכא איסור בפנ"ע אלא הוא בכלל איסור זר,[[60]](#footnote-61) אלא מנה למצות לבישת הבגדים, ומה ענין זה להא דמחוסר בגדים הו"ל כזר, - ויש ללמוד מדבריהם שפירשו דמה שמנה הרמב"ם לבישת הבגדים, אי"ז קיום מצוה בפנ"ע בלבישת הבגדים, אלא הוא משום דדין העבודה שתהא בבגדי כהונה ובלא"ה הו"ל כעבודת זר, ודין זה נצטוו בו במצות עשה,[[61]](#footnote-62) ולפ"ז ניחא הא דלא נמנו לבישת בגדי כה"ג ובגדי כה"ד ובגדי לבן ביוהכ"פ למצוות חלוקות, וצ"ע.

**גדר פסולא דמחוסר בגדים**

**וחגרת וכו' והיתה להם כהונה לחקת עולם וכו' אין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם,** בפירש"י כתב דהיינו דהכהונה תליא בבגדיהם ואי לא הו"ל זרים וזר מחלל עבודה, ומשמע דפסולא דמחוסר בגדים הוא משום דחשיב כזר והוי בכלל פסולא דזר,[[62]](#footnote-63) - וכ"כ בכ' הגר"ח בסוגיין דליכא איסור בפנ"ע במחוסר בגדים והאיסור הוא מדין זרות ממש, דהא דילפינן דאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם לענין פסול עבודה ומיתה אינו רק ילפותא בעלמא מזרות, אלא דילפינן דמחוסר בגדים הרי הוא כזר ממש ונכלל באיסור זרות, ועיי"ש שכתב ללמוד כן ממש"כ הרמב"ם בפי"ט מסנהדרין ה"ב דמחוסר בגדים הרי הוא כזר ולוקה, וכ"נ ממש"כ המהר"י קורקוס בפ"ט מביאת מקדש ה"י דמה שלא הזכיר הרמב"ם שם מחוסר בגדים הוא משום שכתב דמחוסר בגדים הוא כזר ומשום זר הוא דמחייבינן לי' וע"כ לא הוצרך להזכירו, - וכ"ה מבו' ממש"כ הר"ד הבבלי בס' מעשה נסים סימן ג' דמחוסר בגדים הוא ענף מענפי הזר, ונתבאר לעיל.[[63]](#footnote-64)

אך הנה הכס"מ בפ"ט מביאת מקדש הי"א כתב במש"כ הרמב"ם שם דזר ששימש טמא ומחוסר בגדים ושלא רחוץ ידים ורגלים אינו לוקה אלא אחת, דהוא משום דלא הוזהר מלעבוד טמא ומחוסר בגדים ושלא רחוץ ידים ורגלים אלא מי שהוא ראוי לעבוד אבל הזר הואיל ואינו ראוי לעבוד אינו עובר בשום אחד מאלה, ומבו' דאם הי' זר מוזהר במחוסר בגדים הי' לוקה גם משום זרות וגם משום מחוסר בגדים, ומבו' דאיסור מחוסר בגדים הוא איסור בפנ"ע דילפינן לי' מזרות, דאם חד איסורא הוא א"א שילקה ב' משום זרות ומשום מחוסר בגדים דאי"ז אלא חד איסורא,[[64]](#footnote-65) וצ"ע.

בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה אתיא חוקה מבו' דגם שלא רחוץ ידים ורגלים ושתויי יין דילפינן לה בגז"ש דחוקה חוקה הוי גדר פסולם משום דמיקריין זרים, עיי"ש, וכ"נ בד' התוס' לעיל ט"ו ב' (ד"ה אתיא) ובדבריהם לקמן כ"ג ב' (ד"ה אימא), - אך בד' הרמב"ם בפי"ט מסנהדרין ה"ב וה"ג מבו' דלא כן ומה"ט הוא דמחוסר בגדים ששימש לוקה ושלא רחוץ ידים ששימש אינו חייב מיתה, וכ"ה מוכח לדעת הסוברים דשתויי יין הוו במיתה אף בעבודה שאינה תמה, ונתבאר להלן.

**חיוב מיתה במחוסר בגדים ובמחוסר מכנסים**

בסנהדרין פ"ג ב' ילפינן מינה דמחוסר בגדים במיתה דאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם והו"ל זרים וזר ששימש במיתה,[[65]](#footnote-66) והתוס' בסוגיין ובסנהדרין שם הק' דמ"ט בעינן למילף הכי, הרי להדיא כתיב בקרא בפר' תצוה כ"ח מ"ג והיו על אהרן ועל בניו וגו' ולא ישאו עוון ומתו, והרי דמחוסר בגדים במיתה,[[66]](#footnote-67) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דכתיב בקרא מיתה קאי על מכנסים, אך בשאר בגדים לא כתיב מיתה ובעינן למילף לה מקרא דוחגרת,[[67]](#footnote-68) וכ"כ התוס' בסנהדרין שם וביומא ה' ב' ד"ה להביא והסמ"ג עשין קע"ג והרמב"ן בפר' תצוה כ"ח ל"ה.[[68]](#footnote-69) - **ב** התוס' כתבו די"ל עוד דעיקר הא דבעינן לקרא דוחגרת הוא לחילול עבודה דמיקרו זר, וכ"כ התוס' ביומא שם. - **ג** בחי' רבינו דוד בסנהדרין שם כתב דהוא משום דמקרא דוהיו על אהרן וגו' משמע שיש חיוב מיתה אף על עבודה שאינה תמה ואף על ביאה ריקנית, ומהך קרא דוחגרת נלמד דחיוב מיתה במחוסר בגדים הוא משום דהו"ל כזר ובזר בעינן עבודה תמה, וע"כ ניח"ל לאתויי להך קרא, וכ"כ הר"ן שם. - **ד** בפי' הריב"א בפר' תצוה כ"ח מ"ג כתב דמקרא דוהיו על אהרן וגו' הו"א דדוקא כה"ד שמחוסר מד' בגדים הוי במיתה אך כה"ג שמחוסר מח' בגדים ויש לו ד' בגדים של כה"ג לא חשיב כמחוסר בגדים, ומקרא דוחגרת ילפינן דאף בכה"ג כל שאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם. - **ה** המושב זקנים בפר' תצוה כ"ט ט' כתב דמקרא דוהיו על אהרן וגו' הו"א ה"מ כשנכנס להיכל דכתיב בבואם אל אהל מעד או בגשתם אל המזבח ממש, אבל כגון קבלת דם או יוצק ובולל לא, ומקרא דוחגרת ילפינן דהוי כמו זר.

התוס' הק' דמ"ט איצטריך קרא דוהיו על אהרן ועל בניו וגו' ולא ישאו עוון ומתו, ותיפו"ל מקרא דוחגרת דאין בגדיהם עליהם אין כהונתן עליהן והו"ל זרים, וכתבו דאיצטריך הך קרא לחייב מיתה למכנסים דלא כתיבי התם, וכ"כ התוס' בסנהדרין שם והרמב"ן בפר' תצוה שם, - אך התוס' ביומא שם כתבו בשם ריצב"א דהא דכתיב בקרא מיתה במחוסר בגדים איצטריך לחייב אפי' בביאה ריקנית לאהל מועד,[[69]](#footnote-70) כדכתיב והיו על אהרן ועל בניו בבאם אל אהל מועד, ועיי"ש במש"כ לפרש למה שאמרו לקמן י"ט ב' דאין חייב בביאה ריקנית, ויתבאר בעזה"י במקומו.

המהר"ם שיף הק' דלמש"כ התוס' דבקרא דוחגרת לא כתיבי מכנסים, וע"כ בעינן לקרא דוהיו על אהרן וגו' לחייב מיתה במחוסר מכנסים, א"כ מנ"ל דמחוסר מכנסים מחלל עבודה, וכתב דאפשר דילפינן לה בגז"ש דחוקה חוקה, דבמכנסים כתיב לחק עולם, - והשפ"א כתב כיון דגלי קרא דמחוסר מכנסים במיתה הוי בכלל כל מחוסר בגדים, והיינו דאחר דכתיב בקרא דמחוסר מכנסים חייב מיתה מפרשינן דהוא חד דינא עם הא דמחוסר שאר בגדים חייב מיתה דהוא משום דאין בגדיהם עליהן אין כהונתם עליהן והו"ל כזר,[[70]](#footnote-71) וע"כ אף ה"ז מחלל עבודה.[[71]](#footnote-72)

החזו"א באו"ח סימן קכ"ו סק"ד כתב דלמש"כ התוס' דמקרא דוחגרת נלמד מיתה במחוסר שאר בגדים ומקרא דוהיו על אהרן וגו' נלמד חיוב מיתה במחוסר מכנסים, הדין נותן דאף דמחוסר בגדים אינו חייב מיתה אלא בעבודה תמה, היינו במחוסר שאר בגדים, דכיון דהא דחייב מיתה הוא משום דהו"ל כזר אינו חייב אלא בעבודות שזר חייב עליהן, וכמש"כ כן בפירש"י לקמן קי"ב ב' ובסנהדרין פ"ג א', אך מחוסר מכנסים חייב בכל עבודות, ועיי"ש שהוכיח מד' התוס' לקמן כ"ד א' ומד' הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"י דלא כן ואף מחוסר בגדים אינו חייב אלא בעבודה תמה, ועיי"ש שתמה דמהיכא ילפינן לה, ועד"ז הק' השפ"א בסוגיין, - וי"ל למש"נ לעיל דאחר דכתיב בקרא דמחוסר מכנסים חייב מיתה מפרשינן דהוא חד דינא עם הא דמחוסר שאר בגדים חייב מיתה דהוא משום דאין בגדיהם עליהן אין כהונתם עליהן והו"ל כזר, וע"כ אף מחוסר מכנסים אינו חייב מיתה אלא בעבודה תמה.

דעת ר"ע ור"י בן נורי בסנהדרין פ"ד א' דזר ששימש מיתתו בידי אדם, ובפשוטו לפי דבריהם גם מחוסר בגדים ששימש מיתתו בידי אדם כיון דכל דאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם והו"ל כזרים דחייבין מיתה בידי אדם,[[72]](#footnote-73) - ויש להסתפק לדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו אם ה"נ מחוסר מכנסים מיתתו בידי אדם, או דכיון דהא דמחוסר מכנסים במיתה לא ילפינן לה מקרא דוחגרת אלא מדכתיב והיו על אהרן וגו' ולא ישאו עוון ומתו, הרי דמהך קרא לא נלמד אלא חיוב מיתה בידי שמים, ולמש"נ לעיל דאחר דכתיב בקרא דמחוסר מכנסים חייב מיתה מפרשינן דהוא חד דינא עם הא דמחוסר שאר בגדים חייב מיתה, מסתברא מילתא דגם להני תנאי דמחוסר בגדים הוי במיתה בידי אדם, מפרשינן דגם הא דכתיב בקרא מיתה במחוסר מכנסים הוא מיתה בידי אדם.

**ת"ל חוקה חוקה לגז"ש,** במנחות י"ט א' אמרו דכל היכא דכתיב חוקה הוא עיכובא, והתוס' שם עמדו דא"כ מ"ט הכא בעינן לגז"ש דחוקה חוקה, ותיפו"ל דחוקה משמע עיכובא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו בשם ר"ת דעיקר מה שאמרו דחוקה הוא עיכובא הוא מגז"ש דחוקה חוקה ממחוסר בגדים, וכ"כ התוס' בסוגיין ובחולין כ"ד א', והרמב"ן בחולין שם תמה ע"ז, עיי"ש. - **ב** הרמב"ן בחולין שם כתב בשם רבינו דאף דחוקה משמע עיכובא, מ"מ ל"ה מצינו למילף מינה דמחלל עבודה דנימא דכשרים אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה, דלזה הוא דמהני הא דחוקה עיכובא, וע"כ בעינן למילף ממחוסר בגדים דכל שאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם הו"ל זרים ומחללין עבודה, וכ"כ הריטב"א ביומא מ"א א' ובקידושין י"ד בשם הר"י ב"ר יקר, ובקידושין שם כתב דדמי לקרבן שנשחט שלא לשמו דכשר ולא עלה לבעלים לשם חובה. - **ג** הרמב"ן בחולין שם כתב דהכא ליכא למילף מדכתיב חוקה דמחלל עבודה, דהא דכתיב ירחצו מים ולא ימותו הוא מצוה על הכהנים לקדש, אך העבודה אינה נפסלת בכך שלא תלה הכתוב עבודה בקידוש כלל, והביאו הר"ן שם.

**עבודה תמה**

**אי מהתם הו"א ה"מ עבודה שזר חייב עלי' מיתה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דכל חיוב מיתות בפסולי עבודה מזרות גמרינן כדתנן לקמן קי"ב ב' הקומץ וכו' אין בהן לא משום זרות ולא משום טומאה ולא משום מחוסר בגדים ולא משום שלא רחוץ ידים ורגלים אלמא מזר גמרינן.

אך הנה בפירש"י לקמן שם כתב דהא דאין בהן משום טומאה הוא משום דאזהרת זרות ושימוש בטומאה מחד קרא נפקי וכו', והא דאין בהן משום מחוסר בגדים הוא משום דהוו כזר, והא דאין בהן משום שלא רחוץ ידים ורגלים הוא משום דגמר חוקה חוקה ממחוסר בגדים, וכ"כ בפירש"י בסנהדרין פ"ג א', ובחי' הגרע"א בסוגיין תמה דא"כ מהו שאמרו הכא דאי מהתם הו"א ה"מ עבודה שזר חייב עלי' מיתה, הרי אלמלי קרא דוחגרת ל"ה ילפינן דאינו חייב מיתה במחוסר בגדים אלא בעבודה תמה וה"נ בשתויי יין הי' חייב מיתה בכל עבודות, והק' כן גם בהא דפריך אשכחן מחוסר בגדים שתויי יין מנלן, ועד"ז הק' הפנים מאירות, וצ"ע.

**שתויי יין מנלן וכו',** המל"מ בפ"ט מביאת מקדש ה"י כתב דמשמע מסוגיין דאף שתויי יין אין חייבין מיתה אלא בעבודה תמה, ועמש"כ בגל' הגרע"א שם להוסיף לפרש בזה, (והועתק בחי' הגרע"א בסוגיין) וכ"ה להדיא בפירש"י לעיל י"ג א' ד"ה קיבלוהו פסולין, וכ"כ המרומי שדה לעיל ט"ו ב' ללמוד מד' התוס' לעיל שם ומדבריהם בסוגיין, וכ"כ הר"ן בסנהדרין פ"ג א' דשתויי יין ופרועי ראש אין חייבין מיתה אלא בעבודה תמה,[[73]](#footnote-74) ופירש כן בד' התוספתא בפי"ב ה"ח, - אך בפי' רבינו הלל לתו"כ שמיני פר' א' ה"ח כתב דשתויי יין חייבין מיתה בכל עבודות, וכ"כ הפנים מאירות והמרומי שדה בסוגיין, ועיי"ש במש"כ לפרש לסוגיין, - ועמש"כ בזה החס"ד בשלהי מכילתין.

**במה שאמרו דשני אינו ראוי להיות כה"ג משום דאין מורידין ולא אמרו דהוא משום מחוסר בגדים**

**כה"ג שלבש בגדי כה"ד ועבד עבודתו פסולה,** התוס' הק' בהא דא"ר יוסי דשני אינו ראוי להיות כה"ד משום דמעלין בקדש ואין מורידין, וכיון דמדינא הוא כה"ג, שהרי כל הא דאינו ראוי להיות כה"ג הוא משום איבה, א"כ ודאי דאינו ראוי להיות כה"ד משום מחוסר בגדים, וכתבו דאין לפרש דמה שאמרו דאינו ראוי לכה"ג משום איבה הוא לאחר מיתת הראשון, שהרי מודה ר יוסי דאם מת ראשון שני חוזר לעבודתו,[[74]](#footnote-75) וכתבו דהוא משום דכה"ג מתמנה בפה ומסתלק בפה, וכ"כ התוס' ביומא י"ב ב' ד"ה כה"ג, ועד"ז כתבו התוס' במגילה ט' ב' ד"ה ולא לכה"ד.

והתוס' הרא"ש ביומא שם כתב דהיינו דאלמלי דאי לאו דאין מורידין היו יכולים ב"ד להורידו כמו שמינוהו, וכ"כ הריטב"א שם, ומבו' מדבריהם דמכח הא דאין מורידין אין מסלקין אותו כלל מכהונה גדולה ועדיין תורת כה"ג עליו, וכ"ה מבו' ממש"כ בפי' רבינו אליקים ביומא שם דהא דאינו ראוי לכה"ד היינו דאסור באלמנה ולא פורע ופורם, והרי דמכח הא דמעלין בקדש ואין מורידין אין מסלקין אותו מכהונה גדולה ועדיין קדושת כה"ג עליו, וכ"ה מבו' בד' החקרי לב באו"ח סימן קכ"ד ד"ה והנ"ל בכונתם שפירש כן גם בד' התוס', וכ"כ בדעתם הראש יוסף במגילה שם והאהל משה להגרא"מ הורוויץ בח"ב סימן נ"ד והחזו"א בהוריות סימן ט"ו סקכ"א,[[75]](#footnote-76) וכן צידד השפ"א ביומא שם, - אך הפמ"ג בסוף הל' תערובת בכלל אאחע"א ד"ה הן אמת פירש לד' התוס' דהיינו דמשום איבה מסלקין אותו מלהיות כה"ג והו"ל ככה"ד גמור ומן הדין הי' לו לשמש בד' בגדים והא דאינו ראוי לשמש בד' בגדים הוא משום דמעלין בקדש ואין מורידין, וכ"כ הפנ"י במגילה שם.

**מינוי כה"ג בפה**

בעיקר מה שהביאו התוס' מירושלמי דכה"ג מתמנה בפה משמע מדבריהם דהוא בכל כה"ג, וכ"כ החקרי לב באו"ח סימן קכ"ד והמנ"ח במצוה קפ"ה סק"ב ובמצוה רס"ד סק"ל ובמצוה רס"ו סק"ה והמרומי שדה ביומא שם בדעתם, - והמנ"ח והמרומי שדה שם כתבו בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז, והמרומי שדה כתב לדעתו דכל מה שאמרו דכה"ג מתמנה בפה הוא רק בכהן המשמש תחתיו ביוהכ"פ, וכאשר כ"ה משמעות ד' הירושלמי דקאי על הא דמרבינן מקרא כהן אחר המתמנה,[[76]](#footnote-77) וכ"כ הזבח תודה ביומא י"ב א' בדעתו.[[77]](#footnote-78)

בעיקר מש"כ התוס' דכה"ג מתמנה בפה צ"ב שהרי בעינן משיחה או ריבוי, ובד' הירושלמי בפ"ק דיומא ה"א מבו' להדיא דהא דמתנה בפה היינו אף בלא משיחה או ריבוי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** החקרי לב באו"ח סימן קכ"ד כתב בתו"ד דהיינו דזכה הכה"ג להיות כה"ג ע"י שמינוהו בפה, אך אינו ראוי לכה"ג לעבודת יוהכ"פ אלא ע"י ריבוי או משיחה. - **ב** המנ"ח והמרומי שדה שם נקטו דיש עליו כל דיני כה"ג ע"י מינוי בפה ול"ב משיחה וריבוי אלא למצוה, ודלא כמש"כ הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק הי"ג דבעינן ריבוי או משיחה יום אחד לעיכובא ובלא"ה ל"ה כה"ג כלל. - **ג** בכ' הגר"ח ביומא שם כתב דכל הא דמתמנה בפה הוא לגבי דיני המינוי דכה"ג אך דיני הקדושה דכה"ג חיילי ע"י משיחה או ריבוי, ועמש"נ בזה להלן, וכ"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין ובסוטה מ"ב א' בשמו, ובסוגיין כתב דרק כשנתקדש גופו ע"י המשיחה הוא דמהני המינוי שיחול עליו דין כה"ג. - **ד** הצ"פ בפי"ז מאיסו"ב ה"א כתב דע"י המינוי נעשה כה"ג לענין איסורי כה"ג, והא דבעינן משיחה או ריבוי הוא להכשירו לעבודת כה"ג.

**כה"ג שנסתלק בפה**

בד' רבינו אליקים ביומא שם מבו' דאלמלי הא דמעלין בקדש ואין מורידין היו מורידין אותו מכהונה גדולה והי' מותר באלמנה ופורע ופורם, ומבו' דכל שנסתלק הכה"ג מכהונתו, הוי דינו ככה"ד ולי"ב לאיסורי כהונה גדולה, - וכ"נ ממש"כ המאירי ביבמות כ' ב' באלמנה מן האירוסין שנפלה לפני כה"ג דאף דאם בעל בתורת יבום לא קנה מ"מ קידושין תופסין בה אי משום דחייבי לאוין היא אי משום דכהונה גדולה אפשר לאחותי מיני', וכ"ה מבו' בדבריו בנזיר מ"ז א' דאם היו מורידין את השני מכהונה גדולה הי' מותר ליטמא למת והי' מותר באלמנה, - וכן נקט הפמ"ג שם דכל שנסתלק הכה"ג בפה בפה הוי דינו ככה"ד לכל דיניו ומותר באלמנה, וכ"כ החת"ס בכתובות ל' א', וכ"ה מבו' בד' הגבו"א ביומא שם ובטו"א במגילה ט' ב' ובהגה' ברוך טעם שם שפירשו כן בד' התוס', וכ"כ הצ"פ בפי"ז מאיסו"ב הי"א, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בהוריות סימן ט"ו סקי"ג וסקט"ו, וכ"כ האבי עזרי בפ"ו מביאת מקדש ה"י דודאי דכ"ה דהוא משמש בד' בגדים ה"נ הוא מותר באלמנה ובבעולה.

אך המנ"ח במצוה ת"י בקומץ מנחה כתב דאף אם נסתלק הכה"ג אכתי הוא מוזהר על האלמנה וכמה מצוות כה"ג עליו,[[78]](#footnote-79) ולא גרע מכה"ג שנמצא בע"מ שאמרו בהוריות י"ב ב' דמוזהר על האלמנה וכו', וכ"כ האו"ש בפ"ו מאיסו"מ ה"ד, וכ"כ בכ' ר"ח הלוי בנזיר מ"ז א' להוכיח ממה שאמרו שם דכה"ג קדושתו קדושת עולם, והרי דא"א לסלקו ולהפקיעו מקדושתו,[[79]](#footnote-80) ועיי"ש שכתב לפרש בזה דבדין כה"ג נכלל תרתי, חדא, הוא קדושת כהן משיח, ועוד הוא דין המינוי דכה"ג, וקדושת כהן משיח הויא קדושת עולם,[[80]](#footnote-81) וכל הא דיכולין להעבירו היינו מדין המינוי דכה"ג, ובסו"ד הוסיף לפרש דבמה שנתקדש ע"י משיחה או ריבוי בגדים הוי כל המתקדשים ע"י משיחה או כלי שרת דא"א להפקיע לקדושתם, אך מה שתלוי במינוי יש לו הפקעה, וכתב דכלל הדברים הוא דהדינים שאמרו ביומא ע"ג א' דנוהגין במשוח מלחמה שהם ה' דברים האמורים בפרשה תליין בדין הקדושה דכהן משיח, והן נוהגין אף בכה"ג שסילקוהו, אך הדינים שאין נוהגין במשוח מלחמה תליין בדין המינוי דכה"ג ואין נוהגין בכה"ג שסילקוהו,[[81]](#footnote-82) וכ"כ בכ' הגר"ח ביומא שם מס' יהגה הארי',[[82]](#footnote-83) ועמש"כ בזה באורך בכ' הגרי"ז בסוטה מ"ב א', ואכמ"ל.

**אי מהתם הו"א ה"מ עבודה דמעכבא כפרה אבל עבודה דלא מעכבא כפרה לא,** בפירש"י כתב דזהו דבעינן למילף מקרא דאף בעבודה שאינה מעכבת כפרה אם עבד אהרן בבגדי כה"ד לאו שפיר עבד, והשטמ"ק כתב דהיינו דלכתחילה צריך ללבוש בגד"כ, וכמש"כ בפירש"י דלאו שפיר עבד, והא דקתני עבודתו פסולה ל"ד הוא, שהרי כיון דלא מעכבא כפרה לא שייך בה חילול עבודה, - ובשיעורי הגרי"ד עמד בזה דאף דנתינת האש אינה מעכבת כפרה, מ"מ שפיר שייך שתהא נתינת האש פסולה, והו"ל כלא נתקיימה נתינת האש וצריך ליתן שנית, ועיי"ש במש"כ בזה.

הטה"ק עמד בזה שהרי נתינת אש פסולה בזר כדילפינן ביומא מ"ה א' וכבר למדנו דכל שאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם, וא"כ מאי ס"ד להכשיר בזה, - וכתב דהוא משום דכל הא דאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם הוא בעבודות הטעונות בגדי כהונה, וכמש"כ כן התוס' לעיל י"ג א' (ד"ה בכהן כשר), וזהו דס"ד דבעבודה שאינה מעכבת כפרה אף לכתחילה אין מצוה עליו ללבוש הבגדים, וע"כ לי"ב להא דכל שאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם.

**יתור בגדים**

**ואכתי מהכא נפקא מהתם נפקא וכו' מכאן לכה"ד שלבש בגדי כה"ג ועבד עבודתו פסולה,** צ"ב דמעיקרא מאי פריך, הרי אף דילפינן מקרא דמחוסר בגדים מחלל עבודה מ"מ לא למדנו דיתור בגדים מחלל עבודה, וצ"ל דס"ד דיתור בגדים דמי למחוסר בגדים דאינו לובש את הבגד"כ כדין לבישתם, וצ"ע.

**אי מהתם הו"א ה"מ חיסור אבל ייתור לא,** האו"ש בפ"ה מכלהמ"ק הי"ז כתב דאתיא כמ"ד דאבנטו של כה"ג שוה לאבנטו של כה"ד, וע"כ כשלבש בגדי כה"ג אינו מחוסר בגדים, אך למ"ד דאבנטו של כה"ג חלוק מאבנטו של כה"ד הרי דכל שלבש כה"ד ח' בגדי כה"ג הו"ל מחוסר בגדים, ול"ב להך קרא.[[83]](#footnote-84)

וצ"ע דאף למ"ד דאבנטו של כה"ג שוה לאבנטו של כה"ד, הרי דעת הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ב דחלוקין הן במעשיהן, וכמש"כ המל"מ שם בדעתו,[[84]](#footnote-85) - והמל"מ שם ה"א כתב בשם הרלב"ג בפר' תצוה דאבנט של כה"ד ל"ה אלא מין אחד של צמר ול"ד לאבנט של כה"ג דהיו בו ג' מינים של צמר תכלת וארגמן ותולעת שני, - ודעת הריב"א שהביאו התוס' בכ"ד דחלוק מעשה המצנפת של כה"ג ממעשה המגבעת של כה"ד, וגם דעת הראב"ד בפ"ח מכלהמ"ק ה"ב דחלוקין הן בעשייתן, - ודעת הראב"ע בפר' תצוה כ"ח ל"ז ומ"א דחלוקין הן במעשה הכתונת דכתונת של כה"ג היתה משובצת ושל כה"ד ל"ה משובצת, דדוקא של כה"ג היתה משובצת משום כבודו, וכ"כ האברבנאל שם,[[85]](#footnote-86) וא"כ הרי נמצא דכה"ד שלבש בגדי כה"ד הוי מחוסר בגדים, - וצ"ל דכל הני מילי ל"ה לעיכובא,[[86]](#footnote-87) - ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד לישב בע"א.

השטמ"ק כתב בשם תור"פ שהק' דמ"ט לעיל בכה"ג שלבש בגדי כה"ד לא משני דאי מהתם הו"א דמחוסר בגדים לגמרי אבל כי לבש בגדי כה"ד לא כדמשני הכא, ונתחדש בדבריו דהא דמשני דס"ד דה"מ חיסור אבל ייתור לא, לאו היינו דס"ד דיתור בגדים אינו מחלל עבודה, אלא היינו דס"ד דכיון שלבש בגדי כה"ג לא חשיב כיתור בגדים,[[87]](#footnote-88) וזהו שהק' דא"כ ה"נ י"ל בכה"ג שלבש בגדי כה"ד דס"ד דלא חשיב כמחוסר בגדים משום דיש ע"ז תורת לבישה דבגדי כה"ד, - ולפ"ז ניחא הא דס"ד דאינו מחלל עבודה אף אם בגדי כה"ג חלוקין במעשיהן מבגדי כה"ד.

**אם יתור בגדים הוא חד פסולא עם מחוסר בגדים**

הרמב"ם בפ"י מכלהמ"ק ה"ה כתב כשם שהמחוסר בגדים חייב מיתה ופוסל העבודה כך היתר בגדים כגון שלבש ב' כתנות וכו' ה"ז מחלל העבודה וחייב מיתה בידי שמים, וכ"כ הסמ"ג עשין קע"ג והחינוך במצוה צ"ט והמאירי בסנהדרין פ"ג ב', ולכאו' הוא משום דפסולא דיתור בגדים אינו פסול בפנ"ע אלא הוא בכלל מחוסר בגדים, וכמש"כ כן המאירי שם בהמש"ד דמיותר בגדים הוי בכלל מחוסר בגדים, וע"כ הוא בכלל הא דילפינן מקרא דוחגרת דכל דאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם והו"ל כזרים וחייבין מיתה, וכ"נ ממה שמנה הרמב"ם בפי"ט מסנהדרין ה"ב מחויבי מיתה בידי שמים שלוקין עליהן ולא מנה ליתור בגדים,[[88]](#footnote-89) והיינו משום דהוי בכלל מחוסר בגדים, - אך הכנה"ג בהל' כלי המקדש שם כתב דט"ס נפלה בד' הרמב"ם ויתר בגדים אינו במיתה, עיי"ש.[[89]](#footnote-90)

ד' תמוז פ"ד

דף מס' 5

## מדו כמדתו

**י"ח א'** **- מרושלין מסולקין,** לקמן ל"ה א' ילפינן לה מדכתיב מדו כמדתו שלא יחסר ולא יותיר, ובפירש"י ביומא כ"ג ב' ד"ה מדו כמדתו כתב דילפינן מינה שיהא כתונת כהנים למדת קומתו לא נגררות ולא מסולקות, וכ"נ ממש"כ בפירש"י בפסחים ס"ה ב' ד"ה כמדתו דכמדתו היינו שוה לארץ והיינו כמדת קומתו, ולכאו' לפ"ז עיקר דינא דמדו כמדתו הוא בכתונת שקבעה לה תורה מידה שתהא עד הארץ, דכתיב בה בקרא מדו, אך בשאר בגדים לא שייך הך הלכתא כלל כיון שלא ניתנה להם מידה,[[90]](#footnote-91) ולפ"ז גם בכתונת ליכא דין מדו כמדתו רק באורך הכתונת עצמה ולא באורך בית יד שלה,[[91]](#footnote-92) וכ"ה משמעות הגמ' ביומא שם, עיי"ש, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ן בפר' צו ו' ג'.

אך מסתימת דברי הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ד והסמ"ג עשין קע"ג משמע דבכל הבגדים בעינן שיהיו כמדתו, וכ"ה להדיא בד' התו"י והתוס' הרא"ש ביומא ב' א', וי"ל דס"ל דהא דמדו כמדתו אי"ז כמדת קומתו אלא כמדה הראוי' לו, וכ"נ ממש"כ בפי' הראב"ד לתו"כ ר"פ צו דכמדתו היינו שלא יהיו לא ארוכים ולא קצרים אלא בינונים, וע"כ אף דקרא כתיב בכתונת ילפינן מינה לכל הבגדים דבעינן שיהיו כמדה הראוי' להם.[[92]](#footnote-93)

בפירש"י כתב דמרושלין היינו שנגררין בקרקע ומסולקין הינו דמסולקין מן הקרקע מתוך שהם קצרים, ומבו' מדבריו דשיעור אורך הכתונת הוא עד הקרקע, ומה"ט הוא דמרושלין הם שנגררין בקרקע ומסולקין הם שמסולקין מן הקרקע, וכ"כ בפירש"י בפסחים ס"ה ב' דמדו כמדתו הוא שוה לארץ, - והרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק הי"ז כתב דאורך הכתונת הוא עד למעלה מן העקב, ועד"ז כתב החינוך במצוה צ"ט דהוא עד למעלה מן העקב מעט, והקרית ספר שם כתב דגם לדעתו הא דמדו כמדתו הוא שוה לארץ,[[93]](#footnote-94) והא דאורך הכתונת הוא עד למעלה מן העקב הוא לאחר חגירת אבנט, ומה שאמרו לקמן דאם סילקן ע"י אבנט עבודתו פסולה היינו שסילקן יותר למעלה מן העקב, - ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד לקמן בסוגיין.

## יתור בגדים בבגד חול

**לבש ב' מכנסים ב' אבנטים חסר אחת יתר אחת,** בפירש"י כתב דיתר אחת היינו שהוסיף עליהן שום בגד בעולם, ומבו' דפסולא דיתור בגדים הוא גם כשהוסיף בגד חול, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן י"ט א' דאף צלצול קטן הוי יתור בגדים, ובפשוטו זהו דילפינן לקמן בע"ב מדכתיב בד שלא ילבש של חול עמהן, - אך הרמב"ם בפ"י מכלהמ"ק ה"ה כתב דהיתר בגדים כגון שלבש ב' כתנות או ב' אבנטים או כה"ד שלבש בגדי כה"ג גדול ועבד וכו', ובתשו' משיב דבר ח"ב סימן צ"ז וסימן צ"ט כתב בדעתו דקי"ל דאין יתור בגדים אלא במוסיף בגד מבגד"כ, וכ"כ בכ' הגרי"ז לקמן י"ט א' בדעתו,[[94]](#footnote-95) וכ"כ בשיעורי הגרי"ד לקמן בסוגיין בשם הגר"ח.

## בגדי כהונה מטושטשין

**מטושטשין,** בפירש"י כתב דילפינן לה מדכתיב לכבוד ולתפארת, וכ"כ התוס' ביומא י"ב ב' ד"ה לרבות, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ד, - ויש להסתפק בגדר הדין בזה אם הוא פסול בלבישה דאינה לכבוד ולתפארת, או דהוא פסול בבגדים עצמן דבגדים שאינם לכבוד ולתפארת פסולין, - ובד' המהר"י קורקוס בפ"א מביאת מקדש הט"ו מבו' דהוא פסול בבגדים עצמן, עיי"ש.[[95]](#footnote-96)

המהר"י קורקוס שם כתב לדון בעבד בבגדי כהונה מטושטשין או מקורעין אם הוא חייב מיתה משום מחוסר בגדים, ועיי"ש שכתב דמהא דמייתינן לה על פיסקא דמחוסר בגדים וכייל לה תנא עם לבש ב' אבנטים וכו' דחייב מיתה משום יתור בגדים, משמע דאף במטושטשין ומקורקעין חייב מיתה, ועיי"ש שכתב דהיינו משום דכיון דעבודתו פסולה לפי שאינם נקראים בגדי כהונה כיון שאינם לכבוד, חשיב דאין בגדיהם עליהם והו"ל זרים, וגם דמשמעות לישנא דגמ' דהבגדים עצמן פסולין לעבוד בהן, וע"כ הו"ל מחוסר בגדים,[[96]](#footnote-97) וכ"ה להדיא בד' הר"ן בסנהדרין כ"ב ב' דכהן שעבד בבגדים מקורעין הו"ל כמחוסר בגדים וחייב מיתה, וכ"כ הקר"א בסו"ד דחשיב כמחוסר בגדים וחייב מלקות ומיתה,[[97]](#footnote-98) וכ"כ המנ"ח במצוה צ"ט, - אך הרדב"ז בפ"א מביאת מקדש הי"ד ובתשו' ללשונות הרמב"ם סימן צ"א כתב דאף דפסל עבודה משום דאי"ז לכבוד ולתפארת, מ"מ לי"ב חיוב מיתה, וכ"כ הקר"א בתחילת דבריו, וכ"כ המנ"ח במצוה ק"נ סק"ב, עיי"ש.[[98]](#footnote-99)

השטמ"ק כתב דהא דתניא לקמן דבעינן שיהיו חדשים ופירש"י ד"ה דברים שנאמר דאי"ז אלא למצוה, הוא משום דלא ילפינן לה מלכבוד ולתפארת, דא"כ הי' זה מעכב, אלא משום הידור מצוה, ולכאו' זהו מש"כ בפירש"י לקמן שם דהוא למצוה לנוי ואי"ז ממשמעותא דקרא, - אך בד' הרמב"ם שם מבו' דגם הא למצוה בעינן שיהיו הבגדי כהונה חדשים הוא מדכתיב לכבוד ולתפארת, וצ"ב דא"כ מ"ט אי"ז מעכב, ומ"ש מבגדים מטושטשין דעבודתו פסולה מכח דינא דלכבוד ולתפארת, והאבהא"ז בפ"א מביאת מקדש הי"ד כתב דהיינו משום דלפסול העבודה בעינן דוקא שיהי' דרך בזיון, דאף דלכתחלה מצוה בחדשים מקרא דלכבוד ולתפארת מ"מ ליכא קרא לעכב, ומשא"כ כשהוא דרך בזיון והוא להיפוך מלכבוד ה"ז פסול לבגדי כהונה.

לקמן פ"ח א' פליגי בבגד"כ שנתגעלו דלת"ק אם הוגעו במים מכבסין אותן בנתר ואהל ואם הוגעו בנתר ואהל אין מכבסין אותן אפי' במים, ולי"א אין מכבסין אותן כלל משום דאין עניות במקום עשירות, והתוס' בסוטה ט"ו ב' ד"ה נתאכמו עמדו בזה דכיון דכשהן מטושטשין עבודתו פסולה א"כ מ"ט אם כיבש טשטוש וגיעול שלהן חזרו להתירן ולא אמרינן דנדחו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהרש"א שם כתב די"ל דהא דמטושטשין עבודתו פסולה הוא בהוגעו לנתר ואהל, דבכה"ג אין מכבסין אותן אפי' במים, אך כל שהוגעו למים לי"ב לפסולא במטושטשין, ונתבאר להלן. - **ב** המצפ"א שם כתב לישב למש"כ התוס' לקמן ל"ד ב' ד"ה כל שבידו דכל שהוא בידו ומצוה לבטל הדחוי ל"ה דחוי, וע"כ כיון דבידו לכבסן ומצוה לכבסן ולהתירן לעבודה ל"ה דחוי. - **ג** בכ' הגרי"ז שם כתב דבמטושטשין דפסולין לא נעשה חלות פסול בבגדים, אלא דכל זמן שהן מטושטשין אינם ראוים לעבודה משום דאי"ז לכבוד ולתפארת, וכיון דאי"ז חלות פסול בבגד ע"כ כשנתקן הוא ראוי לעבודה ולי"ב משום דחוי.[[99]](#footnote-100) - **ד** החזו"א בידים סימן ה' סקט"ו כתב דכיון דבגדי כהונה אינם רק תנאי המצוה אע"פ שנראין ונדחין חוזרין ונראין, וזה למש"כ שם לעיל מינה דדין דחוי במצוות הוא רק בדבר שהוא מעיקר המצוה ולא בדבר שאינו אלא תנאי המצוה, עיי"ש.

במש"כ המהרש"א דהא דמטושטשין עבודתו פסולה הוא רק כשהוגעו לנתר ואהל, תמה הקר"א שם דבשעת טשטוש אין מקום לחלק וודאי דאף כשהוגעו למים עבודתו פסולה דל"ה לכבוד ולתפארת,[[100]](#footnote-101) - וי"ל כמש"כ היד דוד בסוגיין לדון דלא נפסלו בגדים מטושטשין אלא כשאין מכבסין אותן, אך כל שמכבסין אותן לא נפסלו כלל כיון שהם ראויין לכיבוס.[[101]](#footnote-102)

הזבח תודה לקמן פ"ח א' נסתפק דשמא לא חשיב כמטושטשין דעבודתו פסולה אלא כשיש עליהן לכלוך ממש שאדם מתבייש לעמוד כן לפני גדולים, אך כל שנטף על הבגד טיפה מועטת של דם ושמן אינם בכלל זה, דאי"ז בכלל בגדים מטושטשין דפסולין.[[102]](#footnote-103)

## בגדי כהונה מקורעין

**או מקורעין,** בפירש"י כתב דהיינו אף בגדים חדשים, דאי"ז בגד הראוי לעבודה משום דבעינן לכבוד ולתפארת, וכ"כ התוס' ביומא י"ב ב' ד"ה ילבש, וכן משמע בד' הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ד, - אך הרמב"ן בהשגות לסהמ"צ ל"ת קס"ג כתב דהא דעבודתו פסולה הוא מדין מחוסר בגדים שאינו לבוש בהם במקום הקרע.[[103]](#footnote-104)

הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ד כתב דאם היו בגדיו מקורעין עבודתו פסולה, ובפ"א מביאת מקדש הי"ד כתב דאם עבד והוא קרוע בגדים חייב מיתה בידי שמים אע"פ שעבודתו כשרה ולא חיללה, והרדב"ז שם עמד בסתירת דבריו, וכן הק' המהר"י קורקוס שם הט"ו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרדב"ז שם ובתשו' ללשונות הרמב"ם סימן צ"א כתב דקרוע בגדים דעבודתו כשרה היינו כדרך שקורעין על המתים, ובגדיו מקורעין דעבודתו פסולה היינו כשהם מקורעים במקומות הרבה שלא מן הצואר כדרך שקורעין על המתים אלא כדרך הפחותים שאינם מקפידים על עצמם ולא על מלבושיהן ואי"ז לכבוד ולתפארת, ועד"ז כתב המהר"י קורקוס שם דבגדיו מקורעין היינו שכל הבגד קרוע קריעות קרעיות כבגד הנקרע מחמת יושנו, וכיון שכן חשבינן אותו בגד כמי שאינו עליו כלל והוי מחוסר בגדים,[[104]](#footnote-105) וכ"כ המער"ק בהל' כלהמ"ק שם והקר"א בסוגיין והביה"ל בח"א סימן ב' סק"ו.[[105]](#footnote-106) - **ב** המנ"ח במצוה ק"נ סק"א כתב דמש"כ הרמב"ם דקרוע בגדים עבודתו כשרה הוא כשעבד בבגד יתר והי' מקורע, ובכה"ג הוא דאינו מחלל עבודה, כיון דהוא לבוש בגדי כהונה מעליא, אלא דמלבד זה הוא לובש בגד קרוע, וכ"כ בתשו' משיב דבר ח"ב סימן צ"ט ובמרומי שדה בסוגיין ובהוריות י"ב ב', והמקד"ד בסימן ל"ו ובשיעורי הגרי"ד בשם הגר"ח.[[106]](#footnote-107) - **ג** האבהא"ז בהל' ביאת מקדש שם כתב דבגדיו מקורעין דעבודתו פסולה הוא כנשקרע הבגד מאליו, וקרוע בגדים דעבודתו כשרה הוא כשקרעו על מת, דאי"ז דרך בזיון כיון שדרך האבלים לקרוע וע"כ אין עבודתו פסולה.

ה' תמוז פ"ד

דף מס' 6

## בגדי כהונה מרושלין ומסולקין

**י"ח ב'** **- א"ר יהודה מרושלין כשרין מסולקין פסולין,** בטעם פסולא דמסולקין מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ד כתב דהוא משום דבעינן לכבוד ולתפארת. - **ב** הרמב"ן בפר' צו ו' ג' כתב דהוא משום דבעינן שתהא הכתונת כמדתו מדינא דמדו כמדתו, וכ"נ בפירש"י ביומא כ"ג ב' ד"ה מדו כמדתו. - **ג** הרמב"ן בהשגות לסהמ"צ ל"ת קס"ג כתב דהוא מדין מחוסר בגדים דאין כל גופו לבוש בהן,[[107]](#footnote-108) ומבו' בדבריו שם דאזיל כדעת שמואל דלא פסל אלא במסולקין דליתנהו מעיקרא.[[108]](#footnote-109)

במש"כ הרמב"ן בפר' צו דפסולא דמסולקין הוא מדינא דמדו כמדתו, בפשוטו היינו דעיקר דינא דמדו כמדתו הוא לעיכובא, - אך הטה"ק כתב די"ל דלעולם עיקר דינא דמדו כמדתו אינו לעיכובא, ואך דכל שהן מסולקין מעיקרא פסולין משום דכל שאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו, עיי"ש.

בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה כשרין כתב דהא דבעינן מדו כמדתו למצוה בעלמא הוא ולא לעכב, ובדבריו שם מבו' דאזיל לפ"מ דס"ד מעיקרא דמסולקין כשרים אף במסולקין מעיקרא, שהרי פירש דהא דמסולקין היינו מתוך שהן קצרים,[[109]](#footnote-110) - אך י"ל דדבריו קיימי אף לדעת שמואל דמסולקין פסולין, דהרי חזינן דמכשר במרושלין והרי דמדו כמדתו ל"ה לעיכובא, והא דס"ל דמסולקין פסולין הוא משום דאי"ז לכבוד ולתפארת או מדין מחוסר בגדים או משום שאינו ראוי לבילה.[[110]](#footnote-111)

**כאן שסילקן ע"י אבנט כאן דליתניהו מעיקרא,** בפירש"י כתב דהא דכשסילקן ע"י אבנט כשרים הוא משום דהא איתניהו, לכאו' הוא משום דאבנט לא מיגז גייז, אך הטה"ק כתב די"ל דאף אם אבנט מיגז גייז כשרים, משום דכל הא דמסולקין פסולין הוא משום דאינו ראוי לבילה, ואף כשסילקן ע"י אבנט אכתי הם ראויין ללבישה כדינה, - ולמש"כ הרמב"ן בסהמ"צ דפסולא דמסולקין הוא מדין מחוסר בגדים דאין כל גופו לבוש בהן, צ"ל דגם ע"ז מהני הא דאיתנהו ואבנט לא מיגז גייז, דמה"ט חשבינן דלבישתם היא על כל הגוף, וצ"ע.

לקמן ל"ה א' פרכינן אהא דשבח הוא לבני אהרן שהיו הולכין עד ארכובותיהן בדם דהא קא מיתווסי מאנייהו וכו' וכי תימא דמדלו להו והתניא מדו כמדתו שלא יחסר ולא יותיר, והתוס' שם כתבו דאתיא כמ"ד הכא דאבנט מיגז גייז, והיינו דלדעת שמואל דמסולקין ע"י אבנט כשרים שפיר ניחא דהולכין עד ארכובותיהן בדם ומסלקין את הכתונת ע"י אבנט ומתקיים בזה דינא דמדו כמדתו, - והקר"א בסוגיין עמד בזה דאף דלשמואל מסולקין ע"י אבנט כשרים, מ"מ י"ל דלכתחילה אסור משום דבעינן מדו כמדתו, דומיא דמרושלין דכשרים ולכתחילה אסור משום דבעינן מדו כמדתו, ושפיר פריך דהיאך עבדי הכי, - אך מד' התוס' משמע דס"ל דטעמא דשמואל דמסולקין פסולין הוא משום דמדו כמדתו הוי לעיכובא,[[111]](#footnote-112) וע"כ כיון דמסולקין ע"י אבנט כשרים, בע"כ דמתקיים בזה דינא דמדו כמדתו, וא"כ אף למצוה שפיר דמי,[[112]](#footnote-113) וי"ל עוד דפשיטא להו דאם אבנט לא מיגז גייז אף מתקיים בזה דינא דמדו כמדתו.

**אחד זה ואחד זה פסולין,** בטעם פסולא דמרושלין מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה מר סבר מבו' דהוא משום דהוי יתור בגדים. - **ב** הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ד כתב דהוא משום דבעינן לכבוד ולתפארת. - **ב** למש"כ הרמב"ן בפר' צו דפסולא דמסולקין הוא משום דבעינן מדו כמדתו, לכאו' גם פסולא דמרושלין הוא משום דבעינן מדו כמדתו,[[113]](#footnote-114) וכ"כ הנשמ"א בכלל י"א סק"ג.

במש"כ בפירש"י דפסולא דמרושלין הוא משום יתור בגדים כתב השפ"א דאתיא כמ"ד לקמן י"ט א' דיתור בגדים פוסל אף שלא במקום בגדים, - אך המקד"ד בסימן ל"ו סק"א כתב דהא דהוי יתור בגדים אף שאינו במקום בגדים הוא משום דל"ב שהבגד עצמו יהא במקום בגדים אלא שהלבישה תהא במקום בגדים, וע"כ הוא דיש במרושלין משום יתור בגדים, שהרי בלא"ה החלק המרושל אינו על בשרו כלל, והא דחשבינן לי' כלבוש בו הוא מכח חיבורו לשאר הבגד ולבישת הבגד חשיבא לבישה גם על החלק המרושל, וכיון דלבישת הבגד היא במקום בגדים יש בזה משום יתור בגדים.

ולכאו' יש לפרש בזה בע"א, דמש"כ רש"י דהו"ל יתור בגדים לאו היינו דהו"ל כבגד נוסף, אלא היינו דכ"ה דאיכא דין יתור ביתור בגד אחר, ה"נ איכא דין יתור ביתור בהבגד עצמו,[[114]](#footnote-115) וכאשר כ"ה מוכח מהא דתלינן לה אם יתר כמאן דאיתי' או כמאן דליתי', ונתבאר להלן, וע"כ ל"ש בזה כלל הא דל"ה יתור בגדים אלא במקום בגדים.

השפ"א עמד בזה עוד, שהרי אמרו שם דל"ה יתור בגדים אלא בגע"ג והכא משמע דמרושלין פסולין אף בפחות מג', וכתב דהוא משום דחשיב אגב כל הבגד וע"כ אף בפחות מג' הוי יתור בגדים, וע"ד מה שאמרו לקמן שם דשאני צלצול קטן דחשיב, - אך המקד"ד שם כתב דאין לומר דבגדי כהונה מתוך חשיבותן הו"ל כצלצול קטן דל"ב גע"ג או דאגב הבגד חשיבי, שהרי לקמן צ"ה א' אמרו במעיל שנטמא דמכניסו פחות מג', והרי דאף בכה"ג פחות מגע"ג לאו בגד הוא,[[115]](#footnote-116) ומשמעות דבריו שם דלמש"כ דחשיב כיתור במקום בגדים, ניחא, וזה כדעת הסוברים דבמקום בגדים הוי יתור בגדים אף בפחות מגע"ג, (אך דברי רש"י לא נתישבו בזה דבדבריו בעירובין ק"ג ב' מבו' להדיא דגם במקום בגדים ל"ה יתור בגדים אלא בגע"ג, ויתבאר בעזה"י במקומו).

**מאי מרושלין מסולקין ע"י אבנט ואבנט מיגז גייז,** בפירש"י כתב דהיינו דכל סילוק שע"י אבנט הו"ל כחותך ונוטל היתר שבהן ומכשירו, ומשמעות דבריו דמהני הא דאבנט מיגז גייז לחשוב שנחתך חלק זה כנחתך מן הבגד, וכ"נ ממש"כ (בד"ה אלא מסולקין) דאם אבנט מיגז גייז הו"ל כקצרים מעיקרא, ולכאו' לפ"ז כל הא דמיגז גייז הוא רק במקצרו ע"י אבנט דבזה י"ל דחשיב כמשנה מידת הבגד, אך כל דמעלה הבגד בידו ודאי ליכא למימר בי' מיגז גייז,[[116]](#footnote-117) וכ"כ הזבח תודה בפסחים ס"ה ב'.

הנשמ"א בכלל י"א סק"ג הק' בהא דקי"ל דאף אם כפל קרנות טליתו וקשרם לא נפטרה שסופו לחזור, דמ"ש ממה שאמרו הכא דאבנט מיגז גייז אף דעתיד לחזור, והגמ' הכא מדמי דין בגד"כ לדין ציצית לענין הנידון אם יתר כמאן דאיתי' או כמאן דליתי', וכתב דכל הא דאבנט מיגז גייז הוא לענין בגדי כהונה שלא הקפידה התורה על מידת הבגד כמה יהא ארכו ורחבו אלא שיהי' כמידת הכהן, וע"ז שפיר מהני הא דאבנט מיגז גייז דהוי הבגד כמידת הכהן, ואי"ז משום דהוי כאילו נחתך.[[117]](#footnote-118)

**ותניא אידך על ארבע כנפות כסותך ארבע ולא שלש ארבע ולא חמש,** בספרי בס"פ שלח תניא על כנפי בגדיהם שומע אני אף בעלי ג' ובעלי ה' ובעלי ו' ובעלי ז' ובעלי ח' במשמע, ת"ל על ארבע כנפות כסותך יצאו בעלי ג' ובעלי ה' ובעלי ו' ובעלי ז' ובעלי ח', ועד"ז תניא בספרי בפר' כי תצא, והרא"ש בהל' ציצית סימן ג' כתב לפרש דהיינו דאי לא כתיב אלא על כנפי בגדיהם הו"א דאמרה תורה לעשות ציצית לכל כנפות שיש לבגד הן מעט הן הרבה, ומדכתיב על ארבע כנפות כסותך ילפינן דחיוב ציצית הוא בד' כנפות ומזה נתמעט בעלת ג' דפטורה ונתמעט בעלת ה' ויותר דאין להטיל בכל הכנפות אלא בד' מהן, וכ"כ הר"א ב"ר עזריאל בס' ערוגת הבושם ח"ג סימן ע"א (עמ' 247), - והברה"ז בסוגיין תמה ע"ז דא"כ מ"ט מפרשינן הכא דהא דתניא על ארבע כנפות כסותך ד' ולא ג' ד' ולא ה' היינו דטלית בת ה' פטורה, ופליגא הך ברייתא על אידך ברייתא דמרבינן טלית בת ה' מדכתיב אשר תכסה בה, ומ"ט לא מפרשינן דהא דנתמעט בעלת ה' היינו שאינו מטיל על ה' כנפותי' וכמו שפירש הרא"ש לד' הספרי, ולפ"ז לא פליגי הברייתות כלל,[[118]](#footnote-119) - ועמש"כ בזה בתשו' לב חיים להגרח"פ או"ח סימן ע"ח, ומש"כ הארצות החיים בסימן י' סק"ב באורך, ומש"כ בביאור מס' ציצית להגרח"ק ה"י.

**דמר סבר יתר כמאן דאיתי' דמי ומר סבר יתר כמאן דליתי' דמי,** במנחות ל"ז ב' אמרו בהא דפליגי ת"ק ור' ישמעאל אם ד' ציציות מצוה אחת או ד' מצוות, ובפירש"י שם כתב דהיינו דפליגי בהא דמרבינן מקרא דטלית בת ה' חייבת, דלת"ק דד' ציציות מצוה אחת הן ס"ל דד' דוקא למצוה אחת ולא נתרבה טלית בת ה' אלא להטיל לד' כנפותי' ולא להטיל לכנף הה' ומצות ציצית בד' כנפות, ולר' ישמעאל דד' מצוות הן נתרבה טלית בת ה' להטיל לכל כנפותי' שהרי כל כנף הוא מצוה בפנ"ע, וכ"כ הפסקי רי"ד שם והרא"ש בהל' ציצית סימן ד'.

והקר"א בסוגיין כתב דלפ"מ שאמרו דטעמא דמ"ד דבת ה' חייבת הוא משום דיתר כמאן דליתי' דמי, ודאי דאינו מטיל בבת ה' ציצית אלא בד' כנפות, דאי נימא דמטיל ציצית בכל הכנפות, בע"כ דיתר כמאן דאיתי',[[119]](#footnote-120) ועיי"ש שעמד בזה דמנ"ל לר' ירמי' דמאן דמרבי בעלת ה' הוא משום דס"ל דיתר כמאן דליתי' דמי, הרי י"ל דס"ל כר' ישמעאל דנתרבית טלית בעלת ה' להטיל בכל כנפותי' ולא נתמעט אלא טלית שאין לה ד' כנפות, ועיי"ש שהק' עוד דמשמע דר' ירמי' אתי לסיועי מהך ברייתא לשמואל דס"ל דמרושלין כשרין, ושמואל גופי' ס"ל במנחות שם דהלכה כר' ישמעאל, ולדידי' ליכא סייעתא מהך ברייתא, וצ"ע.

ההגמי"י בפ"ג מציצית ה"ג כתב בשם רבינו שמחה שפירש דהא דתלינן לדין טלית בת ה' בפלוגתא דת"ק ור' ישמעאל היינו דלת"ק דארבעתן מצוה אחת טלית בת ה' פטורה, ולר' ישמעאל דארבעתן ד' מצוות טלית בת ה' חייבת, והקר"א בסוגיין פירש דהיינו משום דלת"ק דמצוה אחת הן אין להוסיף עליהן וע"כ בעלת ה' פטורה לגמרי, ולר' ישמעאל דכל כנף מצוה בפנ"ע נתרבה אף בעלת ה' להטיל בכל כנפותי', - וצ"ע דא"כ מ"ט לא מפרשינן הכא בטלית בת ה' דהא דפליגי בפלוגתא דת"ק ור' ישמעאל.[[120]](#footnote-121)

בפירש"י כתב דהא דתלינן לדין מרושלין בהפלוגתא אם יתר כמאן דאיתי', היינו דלמ"ד דכמאן דליתי' דמי אף במרושלין נמי ל"ה יתור בגדים, וצ"ב דאף דלענין טלית מהני הא דיתר כמאן דליתי' דמצינו לחשוב הבגד כבגד דד' כנפות, מ"מ לענין יתור בגדים מה מהני הא דיתר כמאן דליתי', הרי מ"מ איכא יתור בגדים, - וצ"ל למש"נ לעיל דהא דיש במרושלין משום יתור בגדים היינו דאיכא דין יתור ביתור בהבגד עצמו, וע"ז הוא דמהני הא דיתתר כמאן דליתי' דעי"ז חשיב הבגד עצמו בגד כצורתו ולא חשיב דאיכא יתור בהבגד גופי'.[[121]](#footnote-122)

החזו"א בסימן ג' סק"א הק' בעיקר מה שאמרו דאם יתר כמאן דליתי' דמי חשיבא כטלית בת ד' כנפות, שהרי מודה שמואל דמרושלין לא חשיבי כמדתו ואינם כשרים אלא בדיעבד, וא"כ לענין ציצית לא חשיבא בעלת ד', וכתב די"ל דודאי דכמדתו היינו כמדתו ממש ול"מ ע"ז הא דכמאן דליתא דמי דמ"מ אי"ז כמדתו, אלא דלמ"ד דמרושלין פסולין ס"ל דאי"ז בגד כלל לכהן זה כיון שאינו כמדתו, ומאן דמכשר ס"ל דכיון דליכא חיסרון במה שהוא לבוש אלא במה שהוא מעדיף שפיר מיקרי בגד, וה"נ בציצית שפיר מיקרי בת ד' כנפות.

**פרט לכסות לילה,** בפירש"י כתב דהיינו טלית העשוי' לכסות לילה, וכ"כ בפירש"י בשבת כ"ה ב' ד"ה ואינהו סברי וכ"ז ב' ד"ה לכסות לילה, והשעה"מ בפ"ג מציצית ה"ז עמד בסתירת ד' רש"י למש"כ במנחות מ' ב' ד"ה ה"ג דפטורא דכסות לילה הוא אף בכסות יום שמתכסה בו בלילה, וכן עמדו בזה הגר"א בסימן י"ח ס"א והגרע"א בגהש"ס בסוגיין והטה"ק במנחוות שם,[[122]](#footnote-123) - וכתב לישב דס"ל כדעת הר"ן בקידושין ל"ד א' דכסות לילה פטור אף ביום וכסות יום פטור בלילה, דאינו חייב אלא בדאיכא תרתי כסות המיוחד לראי' ובזמן ראי', וכ"כ הקר"א במנחות שם,[[123]](#footnote-124) וזה דלא כמש"כ הריטב"א בשבת שם וההגמי"י בפ"ג מציצית ה"ז בדעתו דכסות יום חייבת בלילה, - ועמש"כ המשכנות יעקב בסימן כ"ג לישב בע"א, ואכמ"ל.

ח' תמוז פ"ד

דף מס' 7

## דיני בגדי כהונה

**י"ח ב'** **- בד שיהיו חדשים,** התו"י והתוס' הרא"ש ביומא י"ב ב' כתבו דלא ידעינן מתי מיקרו הבגדים שחקין, דאין עובדין בהן לכתחילה, והתור"י הלבן שם כתב דהיינו דא"א לומר שיהיו מיד נקראין שחקין לאחר שעבד בהן פעם אחת, דא"כ לכל העבודה היו צריכין לבגדים אחרים, ועיי"ש שתמה דמ"ט לא יהיב שיעורא למילתי', - ובד' התוס' שם משמע דאחר שנה חשיבי כשחקין,[[124]](#footnote-125) - ובפי' המיוחס להר"ש לתו"כ צו פ"ב ה"א כתב דכ"ז שלא נשחק השיער קרויין חדשים, ואם נפל השיער וחוטי שתי וערב נראין בחוץ כבר ישן הוא.

**בד שיהיו שזורין,** בפירש"י כתב דילפינן לה מדכתיב בד דהיינו בוץ. ובעלמא קרי להו שש משזר, ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ח מכלהמ"ק ה"ג באורך, - ועיי"ש שעמד בד' הרמב"ם שהשמיט להך דינא דבעינן שיהיו שזורין, ועיי"ש במש"כ בזה.

המל"מ שם כתב דמד' הרמב"ם נראה דבבגדים שהיו מינים הרבה ל"ה שוזר כל המינים כאחת אלא כל מין ומין הי' שוזר בפנ"ע ודיו, ועיי"ש שהביא מפירש"י בפר' תרומה כ"ו א' דפליג ע"ז וס"ל דהי' שוזר כל הד' מינים יחד כ"ד כפלים לחוט, וכ"ה בפירש"י בפר' תצוה כ"ח ו', וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש ביומא ע"א ב' בדין פרוכת, וכ"כ הסמ"ג עשין קע"ג באפוד ובחושן.

**בד שיהו חוטן כפול ששה,** בפירש"י כתב דהא דבעינן שיהא חוטן כפול ששה הוא לעיכובא כדילפינן לה ביומא ע"א א' מקרא לעיכובא, וכ"כ בפי' רבינו הלל לתו"כ צו פ"ב ה"א, וכ"כ בפי' הראב"ד שם ובפר' אחרי פ"א ה"ה, - אך הרמב"ם בפ"ח מכלי המקדש הי"ד כתב דכל מקום שנאמר בתורה שש או שש משזר צריך שיהי' החוט כפול ששה, ומקום שנאמר בד אם הי' חוט אחד לבדו כשר ומצוה מן המובחר שיהי' כפול ששה, ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס והכס"מ שם והמל"מ שם ה"ג והזבח תודה בסוגיין.

בתו"כ שם גרסינן בד שיהיו כפולין, ובפי' רבינו הלל והראב"ד שם הביאו מירושלמי ביומא פ"ג ה"ו דמפרשינן דלאו היינו דיהא חוטן כפול ששה, כמו שאמרו בסוגיין, אלא היינו דבעינן שיהיו בגדים כפולין לכל אחד ואחד, וילפינן לה מדכתיב ולבני אהרן תעשה כתנות לכל אחד תעשה כתנות,[[125]](#footnote-126) וכ"כ בפי' הראב"ד בפר' אחרי פ"א ה"ה דהיינו כאדם שעושה ב' חלוקים ב' מכנסים, והראב"ד שם כתב דאי"ז לעיכובא אלא למצוה.

## יתור בגדים

**בד שלא ילבש של חול עמהן,** בתו"כ שם תניא בד שלא ילבש עמהם בגדים אחרים, יכול לא ילבש עמהם בגדי פשתן אבל ילבש עמהם בגדי צמר ת"ל בד, יכול לא ילבש עמהם בגדי קודש אבל ילבש עמהם בגדי חול ת"ל ומכנסי בד ילבש על בשרו, ועד"ז תניא בתו"כ אחרי פ"א ה"ה, וצ"ב דמ"ט בעינן קרא להא דלא ילבש עמהם בגדים אחרים הרי זהו עיקר דין יתור בגדים דילפינן לה לעיל בע"א מקרא,[[126]](#footnote-127) - ושמא י"ל דכל הא דילפינן התם מקרא דהכהן בכיהונו לפסול בכה"ד שלבש בגדי כה"ג, הוא אחר דילפינן מקרא דבד דבעינן שתהא לבישת הבגדים לבדם, דאל"כ הרי ליכא גריעותא כלל בלבישת הבגדים במה שלובש בגדים אחרים עמהן וליכא למעוטי לה מהכהן בכיהונו.[[127]](#footnote-128)

## יתור בגדים בבגדי חול

מהא דילפינן שלא ילבש של חול עמהן נלמד דדין יתור בגדים הוא אף בבגדי חול, וכמש"כ כן בפירש"י לעיל בע"א ד"ה ייתר אחת דדין יתור בגדים הוא בכל בגד שבעולם, וכ"ה מבו' בפשוטו לקמן בסוגיין בדין צלצול קטן, וקשיא טובא מהכא על מש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם דדין יתור בגדים הוא רק בבגדי קדש, ונתבאר בדף מס' 5, - ואין לומר דהא דילפינן שלא ילבש בגדי חול עמהן אי"ז מדין יתור בגדים אלא הוא דין בפנ"ע ואינו לעיכובא, ודין יתור בגדים דהוא לעיכובא הוא רק בבגדי קדש, דהרי בתו"כ משמע להדיא דהוא מכח דינא דיתור בגדים דלא ילבש עמהם בגדים אחרים, ואך דס"ד דהיינו רק בבגדי קדש, וע"ז ילפינן מקרא דהוא גם בבגדי חול, ועוד, דא"כ מ"ט לא הביא הרמב"ם בהלכותיו לדין זה דלכתחילה בעינן שלא ילבש עמהן בגדי חול, ובע"כ דהוא בכלל דין יתור בגדים.

והחזון יחזקאל במנחות פ"א ה"ו כתב לפרש לדעת הרמב"ם דהא דמרבינן שלא ילבש בגדי חול עמהן היינו בגדי חול ממין בגד"כ, אך אם לבש בגדים אחרים שאינם ממין בגד"כ לי"ב משום יתור בגדים, עיי"ש.

בירושלמי בעירובין פ"י הי"ג פליגי אם בכריכת בנגיון על אצבעו איכא משום יתור בגדים, ואמרו שם דלדעת ר' חנינא דלי"ב משום יתור בגדים הוא משום דס"ל דיתור בגדים הוא בב' כותנות ב' מצנפות ב' מכנסים ב' אבנטים, והפנ"מ שם פירש דהיינו דס"ל דליכא משום יתור בגדים אלא כשמוסיף מבגד"כ עצמן ולא בבגדי חול, וכ"כ האחרונים בדעת הרמב"ם, - אך היחוסי תנו"א בע' יהודה בנו של ר' חייא פירש דהיינו דס"ל דמ"ד דלא אמרו יתור בגדים אלא במקום בגדים, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתשו' ח"ה סימן י"ב, וכ"כ הקה"ע שם.[[128]](#footnote-129)

**אלא בד שיהיו חדשים חדשים אין שחקין לא והתניא משוחקין כשרים,** בירושלמי ביומא פ"ג ה"ו פרכינן הכי, ומשני דהוא כמחלוקת בעור שעיבדו לשם קמיע וכו', והקה"ע והפנ"מ שם פירשו דהיינו דהא דבעינן שיהיו חדשים היינו שלא נשתמש בהן להדיוט מעולם, - אך בפי' רבינו הלל לתו"כ צו פ"ב ה"א פירש בד' הירושלמי דהיינו דבעינן שתהא אריגתן לשם קדש ובקדש יארגו, ובפי' הגרח"ק לירושלמי שם פירש דהיינו דמדכתיב בד ילפינן דמתחילה כשהן בגדי הפשתן יעשו לבגדי כהונה דבעינן בהו עשי' לשמה.

## טעם הא דאיצטריך קרא בתרוה"ד לרבות את השחקין

התוס' הק' בהא דילפינן ביומא י"ב ב' מדכתיב ילבש לרבות את השחקין, דמ"ט איצטריך רבויא להכי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י ביומא שם כתב בהא דלרבות את השחקין דהיינו שאף הם כשרים לעבודה, ושם כ"ד א' ד"ה לרבות את השחקים כתב דמינה ילפינן דהם כשרים לכל עבודה, ומבו' דעיקר הא דתניא הכא דמשוחקין כשרים ילפינן לה מקרא דילבש, וכ"ה מבו' בד' התוס' ביומא שם דמהך קרא הוא דנלמד עיקר הא דמשוחקין כשרים ולא אמרינן דמיפסלי משום דבעינן לכבוד ולתפארת.[[129]](#footnote-130) - **ב** הריטב"א ביומא שם כתב דאף דהכא איכא מצוה שלא לעשות בשחקין מ"מ בתרוה"ד אפי' מצוה ליכא, ולפ"ז ניחא דזהו דילפינן מקרא לרבות את השחקין לתרוה"ד דהם כשרים אף לכתחילה, ול"ד דלשאר עבודות דמצוה שלא לעשות בשחקין. - **ג** בפירש"י כתב די"מ דהא דלרבות את השחקין היינו דבעינן דוקא שחקין לתרוה"ד משום דבגדים שבישל בהן קדירה לרבו לא ימזוג בהן כוס לרבו, וכ"נ בד' המאירי, וכ"כ הכס"מ בפ"ב מתמידין ה"י בדעת הרמב"ם שם, ולפ"ז ניחא דלזה הוא דבעינן קרא.

## טעם הא דבעינן בבגד"כ שיהיו חדשים

**יש מהן למצוה,** בפירש"י כתב דהא דיהיו חדשים הוא למצוה לנוי דלאו ממשמעותא אתי,[[130]](#footnote-131) והשטמ"ק לעיל בסוגיין כתב דהיינו דלא ילפינן לה מדכתיב לכבוד ולתפארת, דא"כ הי' זה מעכב כיון דממשמעותא דקרא אתי, אלא הוא משום הידור מצוה כשאר מצוות דעלמא, ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד באורך בביאור הא דנתחדש דין זה בבגדי כהונה, - אך בד' הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ד מבו' דהא דבעינן שיהיו הבגדים כהונה חדשים הוא מדכתיב לכבוד ולתפארת, ואפ"ה אי"ז מעכב, ונתבאר בדף מס' 5.

## מקום חגירת האבנט

**מאי לא יחגרו ביזע אמר אביי לא יחגרו במקום שמזיעין וכו',** בפירש"י בפר' תצוה כ"ח ז' כתב בדין חשב האפוד דגבהו עד כנגד האצילין וכו' שנאמר לא יחגרו ביזע וכו', ומבו' דדינא דלא יחגרו ביזע אינו דין מסוים באבנט, וכ"כ הכס"מ בפ"ט מכלהמ"ק הי"א בדעת הרמב"ם, - אך הראב"ד שם כתב דהי' חשב האפוד קשור למטה מטיבורו, ומבו' דהא דלא יחגרו ביזע הוא דין מסוים בחגירת האבנט, ובחשב האפוד ליכא להך דינא, וע"כ הוא דהיו חוגרין אותו במקום זיעה, וכ"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין בדעת הרמב"ם דהוא דין בקביעות מקום האבנט, עיי"ש.

הזבח תודה נסתפק במי שחגר אבנט במקום שמזיעין אם הו"ל עי"ז בכלל מחוסר בגדים ועבודתו פסולה, דכיון דהוא שלא במקומו הוי בכלל מחוסר בגדים ול"ב קרא להא דמחלל עבודה, או דלא חשיב כמחוסר בגדים, ועיי"ש שכתב לדון בזה מתרי טעמי, חדא, די"ל דעיקר הא דלא יחגרו ביזע הוא לנוי בעלמא לכתחילה, ודמי להא דבעינן שיהיו חדשים למצוה משום נוי, ועוד, דאף אם הוא איסור לחגור במקום שמזיעין, מ"מ י"ל דבעינן קרא לחילול עבודה, - ובכ' הגרי"ז כתב בשם הגרי"מ פיינשטיין זצ"ל דלמש"כ הגרי"ז בדעת הרמב"ם דהוא דין בקביעות מקום האבנט ודאי דה"ז מעכב, וכל שחגרו במקום זיעה הו"ל כמו שחגרו על רגלו והוי מחוסר בגדים.

## כריכת גמי על אצבעו

**כהן שלקה באצבעו כורך עלי' גמי במקדש,** בפירש"י כתב דהיינו דכורך עלי' גמי בשעת עבודה דגנאי הוא שתראה שם מכתו, ואע"ג דגמי מסי מכה וה"ז אסור משום שבות גזירה משום שחיקת סממנין, מ"מ במקדש שרי דלא גזרו משום שבות,[[131]](#footnote-132) וכ"כ בפירש"י בעירובין ק"ג ב' ד"ה כורך עלי' דהא דהותר לכרוך עלי' גמי אף שהוא מרפא את המכה, הוא משום דצורך עבודה הוא דלאו אורח ארעא שתראה מכתו עם העבודה, והיינו דכל הא דהותר לכרוך עלי' גמי אף דה"ז אסור משום שבות, הוא משום דהוי צורך עבודה ויש בזה להא דאין שבות במקדש, דכל דאי"ז צורך עבודה אי"ז בכלל הא דאין שבות במקדש, וכמש"כ בפירש"י בעירובין ק"ב ב' (ד"ה כאן וכאן).

והגאו"י בעירובין שם נסתפק אם בגונא דאפשר בצלצול לר' יוחנן או במטלית שאין בו גע"ג לכו"ע אם התירו לו חכמים בגמי, והיינו די"ל דכיון דלא התירו שבות במקדש אלא לצורך עבודה לא הותר אלא היכא דא"א בענין אחר וע"כ לא התירו לכרוך עלי' גמי אלא כשא"א בענין אחר, והצד לומר דשרי אף כשאפשר בענין אחר, הוא משום דכל דהוי עשייתו לצורך עבודה הוי בכלל הא דאין שבות במקדש, וכל דאיכא להתירא דאין שבות במקדש לא איכפת לן במה שבידו לעשות בענין אחר דלי"ב איסורא, ועמש"כ בזה השפ"א.

הרמב"ם בפ"י מכלהמ"ק ה"ט כתב דכהן שלקה באצבעו מותר לכרוך עלי' גמי בשבת וכו' ועובד, והראשל"צ בביצה י"א ב' כתב דמש"כ ועובד הוא לאשמועינן דלא הותר שבות במקדש אלא בכהן שעובד אף כל שאינו עובד לי"ל שייכות למקדש והו"ל כמו שהוא במדינה ולא הותר בו איסור שבות דעמידתו במקדש אינה מסירה ממנו איסור שבות כיון דלאו בר עבודה הוא, ומשמע דכל שהוא בר עבודה הותר לו לכרוך גמי אף דאין בזה צורך עבודה, וזה כמש"כ הרמב"ם בפ"א מקר"פ הט"ז דאין איסור שבות במקדש אפי' בדבר שאינו צורך עבודה איסור שבות במקדש היתר הוא, וצ"ע.

**אבל לא במדינה,** לפירש"י היינו משום דגמי מרפא ויש בזה משום שחיקת סממנין, וכ"כ בפירש"י בעירובין ק"ג ב', וכ"כ הר"י מלוניל והראב"ן והפסקי רי"ד והריא"ז והמאורות והריבב"ן בעירובין שם והאו"ז שם סימן רי"ד, - אך התוס' בתחילת דבריהם כתבו דהוא מגזירה אטו להוציא דם, וכ"כ השטמ"ק בשם תור"פ.[[132]](#footnote-133)

ונפ"מ הוא במש"כ הראב"ן והריא"ז שם דכל שנחתך ידו או אצבעו בשבת מותר לכרוך עלי' בגד, ולא נאסר אלא לכרוך גמי, והיינו משום דלא נאסר לכרוך גמי אלא משום דהוא מרפא, אך בכריכת בגד שאינו מרפא ליכא איסורא, אך לדעת התוס' ותור"פ יש לאסור אף בכריכת בגד גזירה אטו להוציא דם.

**ואם להוציא דם כאן וכאן אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דחבורה הוא ואיסור דאורייתא, וכ"כ בס' המאורות בעירובין ק"ג ב', - אך בפירש"י בעירובין שם כתב דה"ז אסור גם משום דאי"ז צורך עבודה, וע"כ אף אם לי"ב אלא משום שבות לא הותר שלא לצורך עבודה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריבב"ן שם.

**אבל צלצול קטן הוי יתור בגדים,** מבו' דדין יתור בגדים הוא אף בבגד חול, והמרומי שדה לעיל י"ח א' כתב במש"כ שם בדעת הרמב"ם דדין יתור בגדים הוא רק בבגד קדש דהיינו משום דאף דלהך לישנא איכא משום יתור בגדים אף בבגד חול, מ"מ לאידך לישנא דלא אסרו בזה אלא משום חציצה היינו משום דליכא דין יתור בגדים בבגד חול וקי"ל כלישנא בתרא, עיי"ש.

**ותיפו"ל משום חציצה,** בפירש"י כתב דהיינו דהיאך שרי ר' יוחנן לכרוך צילצול קטן הרי הוא חוצץ בין ידו לעבודה ובעינן ולקח הכהן שתהא קבלה בעצמו של כהן, - אך בפירש"י בעירובין ק"ג ב' כתב דקאי גם על הא דתנן דכורכין גמי במקדש דמ"ט לי"ב משום חציצה בין ידיו לעבודה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם ובפ"י מכלהמ"ק ה"ט, וכ"כ הצ"ק והפנים מאירות והח"נ בסוגיין, - ועמש"כ התורת חיים בעירובין ק"ג ב' בדעת רש"י הכא, ומש"כ בזה בהגה' הב"ח ובקר"א בסוגיין.[[133]](#footnote-134)

**בשמאל א"נ שלא במקום עבודה,** הרמב"ם בפיהמ"ש בעירובין שם כתב דהא דכורך עלי' גמי הוא בתנאי שלא יהא חוצץ בין בשר ידו לבין המזרק או הסכין בשעת התעסקו בעבודה, והזכר יצחק בח"ב סימן מ"ה תמה דהרי שחיטה לאו עבודה היא ומ"ט איכא פסול בחציצה בין ידו לסכין, וכתב דכיון דילפינן לקמן צ"ז ב' דבעינן כלי מדכתיב ויקח את המאכלת, בעינן לקיחה בלא חציצה, דומיא דלולב דבעינן לקיחה בלא חציצה מדכתיב ולקחתם.

## טעם הא דאיכא דין חציצה בבגד"כ אף במיעוטו

**במקום בגדים אפי' נימא אחת חוצצת,** הקר"א עמד בזה דמ"ש מטבילה דדוקא רובו ומקפיד חוצץ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השפ"א כתב דהא דחציצין הלמ"מ והכא הלמ"מ דאפי' נימא אחת חוצצת. - **ב** האו"ש בפ"ד מאיסו"ב ה"ח כתב דהוא נלמד מהא דכתיב במכנסים על בשרו, והרי דחציצה פוסלת בזה אף דמקום המכנסים אינו רוב הגוף.[[134]](#footnote-135) - **ג** האבי עזרי בפ"י מכלהמ"ק כתב די"ל דהא דבטבילה דוקא רובו חוצץ הוא מהלמ"מ והכא דליכא להלכה זו אף מיעוט חוצץ, ועיי"ש שעמד מהא דבנט"י ובקידוש ידים ורגלים ל"ה חציצה אלא ברובו, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. - **ד** האבי עזרי שם כתב די"ל דדין רוב ומיעוט הוא רק היכא דהדין הוא בכל הדבר דבכה"ג דינא הוא דרובו ככולו, וע"כ הוא דבטבילה דדינא הוא דצריך לטבול כל גופו, אין חוצץ אלא ברובו, ומשא"כ בבגד"כ דהדין הוא ללבוש ד' בגדים ושיעורן הוא בהגדים שיהיו מדו כדי מדתו אך אי"ז דין בהאדם שכל גופו יהא מכוסה בבגדים, וכיון דליכא בזה דין כולו אף ליכא בזה דין רוב ומיעוט, וכל מיעוט ומיעוט הוא בנפרד דחסר על מקום זה בגד"כ.[[135]](#footnote-136)

## יתור בגדים שלא במקום בגדים

**שלא במקום בגדים גע"ג חוצצות,** בפירש"י כתב דהיינו דהוי יתור בגדים, ואיידי דנקט בנימא אחת במקום בגדים לישנא דחציצה, נקט גם בזה לישנא דחציצה, - אך בד' הראב"ד בפ"י מכלהמ"ק ה"ט מבו' דמפרש דקאי על חציצה בין ידו לכלי, דל"ה חציצה אלא בגע"ג, ול"ד לחציצה בין בשרו לבגד"כ דאפי' נימא אחת חוצצת, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ה סו"ס י"ב.

המהר"י קורקוס בהל' כלהמ"ק כתב בשם הריטב"א שהוכיח דמה שאמרו דשלא במקום בגדים גע"ג חוצצות הוא משום יתור בגדים, דאם הוא משום חציצה בין ידו לכלי מ"ש דבין בשרו לבגד"כ אפי' נימא אחת חוצצת ובין ידו לכלי רק גע"ג חוצץ,[[136]](#footnote-137) - ובכ' הגרי"ז בסוגיין כתב בדעת הראב"ד דדין חציצה בין בשרו לבגד"כ אי"ז משום חציצה אלא משום דבעינן שיהיו על בשרו וע"כ אף נימא אחת חוצצת, ומשא"כ בדין חציצה בין ידו לכלי דהוא משום חציצה רק גע"ג חוצץ.[[137]](#footnote-138)

בגל' הגרע"א בהל' כלהמ"ק שם תמה ע"ד הראב"ד ממה שאמרו דפליגא דרבא, ואם רבא מיירי מדין חציצה א"כ הרי לא פליג כלל על ר' יוחנן דר' יוחנן הרי מיירי דוקא שלא במקום עבודה דלי"ב משום חציצה, וצ"ע.[[138]](#footnote-139)

המהר"י קורקוס והכס"מ בהל' כלהמ"ק שם פירשו בדעת הרמב"ם שם דהוא כדעת רש"י דהא דשלא במקום בגדים גע"ג חוצצות הוא מדין יתור בגדים, - אך למש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם דדין יתור בגדים הוא רק בבגד מבגד"כ בע"כ דהא דשלא במקום בגדים גע"ג חוצץ הוא דין בפנ"ע ומשום חציצה, וכ"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין לדקדק מד' הרמב"ם שם, ועיי"ש שכתב לפרש דהיינו דדינא הוא דבעינן שלא תהא לבישה אחרת על בשרו חוץ מבגד"כ, ובס' הליקוטים בהל' כלי המקדש שם הוסיף לפרש דהיינו דכל דלבוש על בשרו בכל מקום שהוא עוד דבר ה"ז חוצץ שהרי הוא לבוש על בשרו עוד דבר ובדין על בשרו נאמר דרק הבגד"כ יהיו על בשרו, וכמו בחציצה בין בגד לבשר דאינו לבוש על בשרו ה"נ בחציצה זו דאינו לבוד רק בגד"כ על בשרו, ומה"ט הוא דחציצה זו היא רק בגע"ג דהוי בגד, דעיקר הדין בזה הוא דיהא על בשרו רק בגד"כ ולא בגד אחר, וע"כ היינו רק בגע"ג שיש עליו תורת בגד.

**אדר"י ברי' דר' חייא מי לימא דפליגא שאני צלצול קטן דחשיב,** היחוסי תנו"א ע' ר"י ברי' דר' חייא הק' דהכא משמע דגע"ג חשיב טפי מצלצול, ובשבת ס"ג ב' ילפינן דאריג כ"ש טמא דהוי בגד וצלצול נמי אריג הוא, והיינו דלכאו' עיקר הא דל"ה יתור בגדים אלא בגע"ג הוא משום דזהו שיעור בגד, וא"כ הדין נותן דבצלצול קטן דהוי אריג ויש עליו תורת בגד יהא דין יתור בגדים אף כשאין בו גע"ג ומהו שדנו הכא בזה.

אך בתשו' הרשב"א ח"ה סו"ס י"ב מבו' לכאו' דהא דאיכא דין יתור בגדים אף שלא במקום בגדים כשיש בו גע"ג אי"ז משום דשיעור בגד הוא בגע"ג, אלא הוא משום דגע"ג חשיב ולא בטיל,[[139]](#footnote-140) ועיי"ש שכתב דטעמא דמ"ד דצלצול קטן הוי יתור בגדים משום דחשיב היינו משום דמתוך חשיבותו אדם מניחו ואפי' לאחר תשמישו ומבטלו במקומו, ולפ"ז ניחא דאף דאריג כ"ש יש עליו תורת בגד, מ"מ לענין דין יתור בגדים י"ל דכל שאין בו גע"ג בטל ולא חשיב כיתור בגדים, ואף לפ"מ דדחינן דשאני צלצול קטן דחשיב הוא רק משום דמתוך חשיבותו אדם מניחו ואפי' לאחר תשמישו ומבטלו במקומו.

**נכנסה לו רוח בבגדו מהו וכו',** הביה"ל בח"א סימן ג' סק"ג כתב ללמוד מזה דדינא דעל בשרו בבגד"כ אי"ז רק לפסול היכא דאיכא חציצה, שהרי בנכנסה לו רוח בבגדו ליכא חציצה כלל, אלא היינו דבעינן שיהא הבגד מונח על הבשר דוקא ולא יהא מובדל, ומה"ט הוא דחציצה פוסלת משום דנמצא הבגד מובדל מהבשר, וזהו דמיבע"ל דאף בנכנסה לו רוח בבגדו ל"מ משום דאי"ז על בשרו.

## חציצה בין בגד לבגד

הביה"ל שם כתב לפ"ז דבין בגד לבגד אין חציצה פוסלת, דכיון דעיקר הדין הוא שיהא הבגד מונח על בשרו, הרי דלא קאי אלא על הכתונת והמכנסים שהם מונחים על הבשר, אך הבגדים העליונים דבלא"ה אינם מונחים על הבשר אין חציצה פוסלת בהן, ועיי"ש שכתב דכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"י מכלהמ"ק דאין חציצה פוסלת אלא בין בגד לבשר ולא בין בגד לבגד, ובתו"ד כתב לדון בדעת הרשב"א והר"ן דפליגי ע"ז וס"ל דחציצה פוסלת אף בין בגד לבגד, - ובכ' הגרי"ז בסוגיין תמה ע"ז דלהדיא אמרו בירושלמי בעירובין פ"י הי"ג ובלבד שלא יחוץ בינו לבגד ובין בגד לבגד, ולהדיא דאיכא דין חציצה אף בין בגד לבגד, ומפורש דהוי חציצה אף בין בגד לבגד, ועיי"ש במש"כ בזה.

## יצא שערו בבגדו

**יצא שערו בבגדו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דיצא שערו מראשו למטה עד שנכנס בין כתונת לבשרו,[[140]](#footnote-141) ומיבע"ל באת"ל דידו אינה חוצצת אם ה"נ שערו כגופו דמי ואינו חוצץ. - **ב** השטמ"ק כתב דהיינו דיצא שיער בית השחי ובית הערוה לחוץ ונכפל על בטנו וחוצץ בין בגדיו. - **ג** הרמב"ם בפ"י מכלהמ"ק ה"ז כתב דהיינו דיצא שערו מן הבגד, והכס"מ שם כתב דהוא דלא כפירש"י, והשפ"א כתב לפרש דהיינו כשיצא שער לחוץ מן המלבוש, ומיבע"ל אם שערו כגופו וצריך להיות גם השער תחת המלבוש ופסול או לאו כגופו וכשר, וכ"כ הזבח תודה, ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד לפרש בע"א.

## הכרעת ההלכה בהאיבעיות דסוגיין

הרמב"ם בפ"י מכלהמ"ק ה"ז כתב דצריך ליזהר בשעה שלובש שלא יה' אבק בין בגדו לבשרו ולא כינה וכו' ואם הי' שם אחד מכל אלו עבודתו כשרה, והמהר"י קורקוס שם כתב דהייו דכיון דמיבע"ל בזה ע"כ אמרינן דלא יעשה כן לכתחילה אך בדיעבד עבודתו כשרה, ועיי"ש שעמד בזה דמ"ט בדיעבד עבודתו כשרה הרי ספיקא דאורייתא לחומרא, וכתב דהוא משום דלאו חומרא היא לומר שתהא עבודתו פסולה מספק ויחזור ויביא קרבן אחר, שהרי אם יביא קרבן אחר נמצא שמביא חולין לעזרה שאסור מדאורייתא ונמצא חומרא דאתי לידי קולא, ואין לומר שיביא מספק ויתנה וכו' דהא תינח בקרבן הבא בנדבה, אך בחטאת ואשם דאין באין בנדבה ובציבור שאין מביאין נדבה מאי, הלכך מספק שב ואל תעשה ואמרינן דעבודתו כשרה ולא יביא קרבן אחר, ועד"ז כתב הכס"מ שם, - והקר"א בסוגיין הק' ע"ז דא"כ הו"ל לפרש דהבשר אסור לאכול שמא הוא זבח פסול, ועוד, דדבמחו"כ דאסור בקדשים עד לאחר כפרה היאך יהא מותר לאכול בקדשים מספק, ועד"ז הק' החזו"א במנחות סו"ס ל"א, - והאו"ש בפי"ח מאיסו"ב ה"י ובפ"א מפסוהמ"ק הי"ח כתב דהרמב"ם לטעמי' דכל איסור ספיקות מדבריהם, ובקדשים לא החמירו.[[141]](#footnote-142)

## חציצה בתפילין

**כיון דלילה חייצי יום נמי חייצי,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דבעבודת לילה חייצי משום דלאו מצוה הוה דניהוו כגופי' אף בעבודת יום חוצצין דאל"כ מצינו עבודת לילה חמורה מעבודת יום, והשפ"א הק' דמ"ט חשיב דעבודת לילה חמירא מעבודת יום, הרי הא דבלילה חייצי וביום לא חייצי אי"ז משום חומרא דעבודת לילה אלא משום דבלילה לאו זמן תפילין הוא ולאו כגופי' דמו וביום דזמן תפילין הוא הוו כגופי', וכן הק' האו"ש בפ"ד מאיסו"ב ה"ח, - והשפ"א כתב דיש לפרש בע"א דהיינו דכיון דלילה לאו זמן תפילין הוא ואין התפילין קבועין לעולם בגופו לא בטלי לגבי הגוף והוי חציצה,[[142]](#footnote-143) ועד"ז כתב האו"ש שם דכיון דבלילה קפיד עלייהו דאינו זמן מצותו תו לא בטלי לגופי' והוי כמקפיד עליו וחוצץ.

**כי תיבעי לך למ"ד דלילה זמן תפילין,** השפ"א הק' דהרי אף למ"ד דלילה זמן תפילין מ"מ שבת ויו"ט לאו זמן תפילין וא"כ מ"ט ל"ה חציצה, והוכיח מזה כפירש"י דהא דלמ"ד דלילה לאו זמן תפילין הן חוצצין אף ביום הוא משום דאל"כ מצינו עבודת לילה חמורה מעבודת יום, וע"כ הוא דלמ"ד דלילה לאו זמן תפילין י"ל דאין חוצצין אף דשבת ויו"ט לאו זמן תפילין, דבזה שפיר י"ל דעבודת שבת ויו"ט חמירי מעבודת חול, - והאו"ש שם כתב לישב, דלמ"ד דלילה לאו זמן תפילין אסור להניח תפילין בלילה, וע"כ חשיב כמקפיד עליו, אך למ"ד דלילה זמן תפילין הרי דאף דשבת ויו"ט לאו זמן תפילין מ"מ אין אסור להניחן בשבת ויו"ט אלא דפטור מהנחתן, וע"כ אינו מקפיד עליהן אף בשבת ויו"ט וע"כ שפיר י"ל דלא חייצי.

ט' תמוז פ"ד

דף מס' 8

## קידוש ידים ורגלים

**י"ט ב'** **- כה"ג שלא טבל ושלא קידש וכו',** בחי' הגרי"ז בפ"ב מעיוהכ"פ כתב דדין קידוש ידים ורגלים ביוהכ"פ חלוק הוא בעיקר דינו מדין קידוש ידים ורגלים של כל השנה וב' דיני קידוש ידים ורגלים הם בעצמותן חדא דין קידוש ידים ורגלים האמור בכל הכהנים שהוא הכתוב בפר' כי תשא, ושנית דין קידוש ידים ורגלים של כה"ג ביוהכ"פ האמור בפר' אחרי מות, וכתב דמה"ט הוא דבעינן קרא בקידוש דיוהכ"פ דהוא בפנים ולא ילפינן לה מקידוש של כל השנה.

ובכ' הגרי"ז בסוגיין הוסיף לפרש בזה דדין הקידוש דכל השנה עושה חלות דהידים מקודשות ועי"ז ראוי הכהן לעבודה,[[143]](#footnote-144) משא"כ בקידושין דיוהכ"פ דהוא דין בסדר עבודות יוהכ"פ דבעי' י' קידושין ואי"ז חלות על הכה"ג המכשירו לעבוד,[[144]](#footnote-145) והוכיח כן מהא דבפשיטה אחרונה מקדש ידיו ורגליו אף שאינו עובד אח"כ כלל, וכ"ה מבו' גם מהא דעושה ב' קידושין בין עבודה לעבודה, אף דכבר נתקדש לעבודה בקידוש הראשון ולא נתוסף בקידוש השני עוד בזה, - אך החזו"א באו"ח סימן קכ"ו סקכ"ב כתב דדין הקידושין דיוהכ"פ הוא הכשר יתירא שהחמירה תורה שלא יועיל קידוש דשחרית ולחשבו כלא רחוץ ידים ורגלים, עיי"ש,[[145]](#footnote-146) וכ"ה מבו' בד' הקר"א בסוגיין.[[146]](#footnote-147)

בכ' הגרי"ז כתב דהא דבעינן קרא בקידוש דיוהכ"פ דהוא בפנים ולא ילפינן לה מקידוש דכל השנה הוא משום דבקידוש דכל השנה דעי"ז נעשה ראוי לעבודה הוי צורך עבודה ובעי פנים, ומשא"כ בקידוש דיוהכ"פ דהוא דין בסדר היום ס"ד דא"צ שיהא במקום קדוש, וע"כ בעינן קרא ללמד דבעינן שיהא בפנים, - ובשיעורי הגרמ"ד כתב בשמו דגם אחר דילפינן מקרא דקידוש דיוהכ"פ הוא בפנים חלוק הוא גדר הא דבקידוש דכל השנה בעינן פנים מגדר הא דבקידוש דיוהכ"פ בעינן פנים, דהא דבקידוש דכל השנה בעינן פנים הוא משום דקידוש הוי שירות ואין שירות אלא בפנים, ודמי לכל עבודות שאינם נעשות אלא בפנים דהעזרה היא הכשר לעשייתן, אך בקידוש דיוהכ"פ אי"ז אלא דין בעלמא דצריך לעשותם בפנים מפני ששם הוא מקומם, וע"ד שמצינו בכיבוס ושבירת כלי חטאת דאין נעשה אלא בפנים, אך אי"ז דין בעצם החפצא דידהו שהעזרה היא המכשיר לעשייתן, עיי"ש.[[147]](#footnote-148)

**בין בגד לבגד ובין עבודה לעבודה,** הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ כתב דכל כהן שלא טבל בין בגדים לבגדים או שלא קידש בין בגד לבגד ובין עבודה לעבודה ועבד עבודתו כשרה, וצ"ב דמ"ט בטבילה נקט בין בגדים לבגדים ובקידוש נקט בין בגד לבגד ובין עבודה לעבודה,[[148]](#footnote-149) - ובשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז דהוא משום דשאני טבילה מקידוש ידים ורגלים דטבילה אינה אלא מעשה טבילה לשעתה ואין בה שום חלות דין מכאן ולהבא, וקידוש אינו רק מעשה קידוש גרידא אלא הוי חלות בגוף הידים שהם מקודשות מכאן ולהבא, וע"כ הוא דהקידוש שייך לעבודה, דע"י הקידוש מתקדשות הידים לעבודה, וזהו שנקט בקידוש בין עבודה לעבודה, דהקידוש הוא מדין העבודה, ומשא"כ בטבילה דלא שייכא כלל לעבודה, וע"כ לא נקט אלא בין בגדים לבגדים, אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הגרי"ז דדין הקידוש דיוהכ"פ הוא דין מעשה קידוש בעלמא ואי"ז חלות על הכה"ג המכשירו לעבוד, ובשיעורי הגרמ"ד בהמש"ד כתב בשם הגרי"ז שעמד בזה.

מעיקר הא דנקט בטבילה בין בגדים לבגדים משמע דעיקר דין הטבילה היא משום החלפת הבגדים, וכ"נ להדיא בתו"כ אחרי פ"א הי"ב והי"ג, וזהו דס"ד שם הי"ג דאף המשנה מבגדי זהב לבגדי זהב ומבגדי לבן לבגדי לבן טעון טבילה, וזהו דס"ד שם דיטעון טבילה בין מכנסים לכתונת ובין כתונת לאבנט ובין אבנט למצנפת, - אך החזו"א באו"ח סימן קכ"ו סקכ"ב נקט בתו"ד דעיקר דין הטבילה הוא משום הא דמשנה מעבודה לעבודה, וכל' הגמ' ביומא ל"ב א' ול"ב ב', וכתב שם דמה"ט אם נקרע בגדו והחליפו באמצע עבודת פנים א"צ טבילה וקידוש, אך בתו"כ שם ילפינן מקרא דבכה"ג א"צ טבילה.

## ה' טבילות וי' קידושין דיוהכ"פ

**ה' טבילות וי' קידושין דאורייתא,** ביומא ל"ב א' אמרו דגמירי ה' טבילות וי' קידושין טובל כה"ג ומקדש בו ביום, ופירש"י שם דהוא מהלמ"מ, ובד' הרמב"ן שם כ"ו ב' מבו' דכל הה' טבילות הם מהלמ"מ ואף הטבילה הראשונה, ונסתפק לפ"ז דבעינן שתהא הטבילה הראשונה ביום ולא בלילה.

אך בפירש"י שם ל' א' ד"ה חוץ מזו כתב דטבילה הראשונה אינה באה חובה ליוהכ"פ דבכל יומא נמי איתא, וע"כ הוא דהויא בחול ול"ב מקום קדוש,[[149]](#footnote-150) וכ"כ בפירש"י שם ל"ב ב' ד"ה מה קידוש וכתב שם דטבילה ראשונה לאו דאורייתא היא, וזה לדעת ר' יהודה שם ל' א' דדין הטבילה בנכנס לעזרה הוא כדי שיזכור טומאה שבידו ויפרוש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג דטבילה ראשונה אינה אלא כדי להוסיף כונתו שאם יזכור טומאה ישנה שבידו יפרוש וע"כ אינה ככל הטבילות שהם במקום קדוש,[[150]](#footnote-151) ואכמ"ל.

**מכדי ה' טבילות וי' קידושין דאורייתא וחוקה כתיב בהו ליעכבו,** התוס' כתבו דאף למ"ד דלא כתיבא לחוקה אלא בדברים הנעשים בבגדי לבן בפנים, מ"מ פריך דעכ"פ קידוש דהוי בין בגדי זהב לבגדי לבן ליעכב דצורך פנים כפנים דמי, - והחזו"א באו"ח סימן קכ"ו סקכ"ב כתב ללמוד מדבריהם דאין המצוה במספר הקידושין והטבילות אלא כל קידוש וטבילה מצוה בפנ"ע, ואע"פ שלא קידש וטבל לבגדי זהב כגון שקידש לתרוה"ד ולא קידש לפשיטת בגדי זהב מ"מ אם טבל וקידש לבגדי לבן כשר, ורק כשלא טבל וקידש בין בגדי זהב לבגדי לבן הוא דהו"ל צורך פנים וכפנים דמי ובעי למימר דליעכב.

בכ' הגרי"ז עמד בד' התוס' דמ"ט בעינן בזה להא דצורך פנים כפנים דמי, הרי כל שעבד בפנים בלא קידוש ידים ורגלים לא הוכשר לעבודה והו"ל גריעותא בגוף העבודת פנים, - והוכיח מזה דדין קידוש דיוהכ"פ אינו עושה חלות דידיו מקודשות לעבודה אלא הוא דין בפנ"ע מסדר העבודה, וכמש"נ לעיל, וע"כ אף כשעבד בלא קידוש ליכא גריעותא בגוף העבודה, וכל הא דקאי חוקה ע"ז הוא משום דהקידוש הוי צורך פנים וכפנים דמי.

החזו"א שם עמד בד' התוס' דמשמעות דבריהם דלמ"ד דחוקה קאי גם על דברים הנעשין בחוץ דין הוא דטבילה וקידוש ג"כ מעכבין, ולכאו' טבילה וקידוש אינם עבודות אלא הכשרא דכהן ובמידי דלאו עבודה היא לא קאי עלי' חוקה וכמו שאמרו ביומא מ"ב א' בדין שחיטה,[[151]](#footnote-152) ועיי"ש שכתב דלמש"כ התוס' דפריך על קידוש דבגדי לבן דהוא צורך פנים ניחא, דצורך פנים מעכב אף בדבר דלאו עבודה, כמו שאמרו ביומא ס"א א' בשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר.

**ולבשם לבישה מעכבת ואין דבר אחר מעכב,** בפירש"י כתב דהיינו דלהכי כתיב בלבישה עיכובא למעוטי עיכובא דחוקה דלא קיימא אהאי קרא דאיירי ברחיצה ולבישה אלא אשאר דברים האמורים בפרשה, ומבו' דלא ילפינן מהך קרא דאין שאר טבילות וקידושין מעכבין, אלא ילפינן מינה דקרא דחוקה לא קאי על שאר טבילות וקידושין, וע"כ ממילא דאינם מעכבין, - אך בד' השטמ"ק בשם תור"פ משמע דמהך קרא ילפינן דשאר טבילות וקידושין אין מעכבין, וכמש"כ בכ' הגרי"ז בדעתו, עיי"ש, ונתבאר להלן, וכ"נ בפירש"י לקמן בסוגיין סוד"ה וי"ו אאופתא.

## טעם הס"ד דקידוש ידים ורגלים דשחרית אינו מעכב ביוהכ"פ

**אי הכי דצפרא נמי,** בחי' הגרע"א תמה דהרי עיקר הא דממעטינן מקרא דולבשם הוא דקרא דחוקה לא קאי על שאר טבילות וקידושין וע"כ ממילא דאין מעכבין, וכ"ז הוא בשאר טבילות וקידושין אך בקידוש דשחרית דבכל יום הוא מחלל עבודה, דילפינן גז"ש חוקה חוקה ממחוסר בגדים, וכמו שאמרו לעיל י"ח א', ול"ב בזה לעיכובא דחוקה דיוהכ"פ, ודאי דאף ביוהכ"פ הוא מחלל עבודה.[[152]](#footnote-153)

וכבר הק' עד"ז השטמ"ק בשם תור"פ וכתב דאף דנימא דקידוש דשחרית מעכב מגז"ש דמחוסר בגדים, מ"מ מינה שמעינן דמיעוטא דולבשם לא דוקא מאותו דצפרא, וה"נ לא יהא דוקא מן האחרים, ועד"ז כתב הקר"א, - אך בכ' הגרי"ז כתב דזה ניחא לטעמי' דמשמעות דבריו דמקרא דולבשם ילפינן דשאר טבילות וקידושין לא מעכבין, וע"ז שפיר פרכינן דכיון דחזינן דלא ממעטוינן מינה קידוש דצפרא ה"נ ליכא למעוטי מינה שאר טבילות וקידושין, אך למש"כ בפירש"י דמקרא דולבשם לא ילפינן אלא דקרא דחוקה לא קאי על שאר טבילות וקידושין, הדק"ל דמאי פרכינן דאי הכי דצפרא נמי, הרי הא דקידוש דצפרא מעכב הוא מדין קידוש דכל השנה ול"ב בזה לעיכובא דחוקה דיוהכ"פ,[[153]](#footnote-154) ועיי"ש שהק' עוד במש"כ בפירש"י בשנויא דגמ' דדבר המעכב בזרעו מעכב בו ביוהכ"פ דהוא משום דחוקה כתיב, ומ"ט בעינן בזה לעיכובא דחוקה דיוהכ"פ ותיפו"ל מדין קידוש דכל השנה דמעכב.

הגרי"ז שם כתב לישב דבהא דתניא דאחד כה"ג ואחד כה"ג שלא קידש ידיו ורגליו שחרית ועבד עבודתו פסולה נתחדש דבקידוש ידים ורגלים ביוהכ"פ יש בו ב' דינים, חדא קידוש דכל השנה דומיא דכה"ג, והב' דינא דקידוש דיוהכ"פ שהוא דין בסדר העבודה, ובזה קמ"ל דאף די' קידושין אין מעכבין, מ"מ הקידוש הראשון דכה"ג מעכב אף משום הדין הב' שבו שהוא מדין סדר עבודת יוהכ"פ, ונפ"מ בזה הוא לענין הגרלה שהיא מעכבת בסדר היום אף שאינה עבודה, דמשום דין קידוש דכל השנה לא שייך עיכובא אם יגריל בלא קידוש, דקידוש דכל השנה הוא רק לעבודה, אך משום הדין השני דבעינן קידוש משום סדר עבודת היום, ה"ז מעכב אף בהגרלה, וע"ז הוא דפריך דאי הכי דצפרא נמי, דאף דקידוש דשחרית מעכב מדין קידוש דכל השנה, מ"מ לא יעכב משום סדר היום, ונפ"מ דלא יעכב בהגרלה,[[154]](#footnote-155) וע"ז משני דדבר המעכב בזרעו מעכב בו, דקידוש ראשון דמעכב בזרעו מדין קידוש דכל השנה מעכב בו גם בדין הקידוש דיוהכ"פ, וזהו שהוצרך רש"י לפרש דהא דמעכב בו הוא משום דחוקה כתיב דמה"ט גם דין הקידוש הראשון דיוהכ"פ מעכב.

אך הנה בפירש"י לעיל בסוגיין כתב דהא דכל שלא קידש ידיו ורגליו שחרית בין ביוהכ"פ בין בכל השנה עבודתו פסולה הוא מגז"ש דחוקה חוקה ממחוסר בגדים, ומבו' דהא דתניא דקידוש ראשון מעכב בכה"ג ביוהכ"פ הוא מדין קידוש דכל השנה ולא מדין קידוש דיוהכ"פ, ועמד בזה בשיעורי הגרי"ד, - וכ"ה מבו' גם ממשה"ק התוס' דמאי פריך דאי הכי דצפרא נמי הרי כיון דהוי במיתה אתי בק"ו מיושב שאינו במיתה ואם עבד חילל,[[155]](#footnote-156) ולהדיא דנידון הגמ' הוא על דין קידוש דכל השנה דלא יעכב ביוהכ"פ, דאם קאי על דין קידוש ראשון דיוהכ"פ, הרי דבזה ל"ה במיתה וליכא למילף לה בק"ו מיושב.

הביה"ל בח"א סימן ה' כתב לישב להא דפריך דאי הכי דצפרא נמי למש"כ שם דכל שקידש ידיו ורגליו ופשט בגדיו וחזר ולבשם צריך לחזור ולקדש, דכיון דדינא הוא דכשהוא לבוש מקדש ע"כ כל שפשט את בגדיו וחזר ולבשן אידחי לי' קידוש ראשון שהי' מקודם כיון דלגבי העבודה שיעבוד עכשיו הוי הקידוש הראשון שעשה מקודם מחוסר לבישה כיון דאח"כ הי' בלא הבגדים,[[156]](#footnote-157) ולפ"ז נמצא דכל ה' הקידושין שהיו ביוהכ"פ אחר הלבישה הי' חיובן גם מדין קידוש דכל השנה כיון שבטלו הקידושין הקודמין כשפשט את בגדיו, וזהו דפריך דכיון דגלי קרא דולבשם דביוהכ"פ אינו מעכב הקידוש שבין בגד לבגד אף דבעינן לקידוש זה גם משום דין הקידוש דכל השנה שהרי כשפשט את בגדיו בטל הקידוש הראשון ואפ"ה גלי לן קרא ביוהכ"פ דאינו מעכב, א"כ הרי דמזה יש ללמוד דגם קידוש דשחרית אינו מעכב ביוהכ"פ,[[157]](#footnote-158) - ובשיעורי הגרי"ד בסוגיין הק' ע"ז ממה שאמרו בירושלמי ביומא פ"ד ה"ה דקידוש ראשון הי' מן הכיור ושאר הקידושין היו מקיתון של זהב,[[158]](#footnote-159) ואם גם שאר הקידושין שאחר הלבישה הוו גם מדין קידוש דכל השנה, מ"ט לא היו קידושין אלו מן הכיור אלא מקיתון של זהב, וצ"ע.

**דבר המעכב בזרעו מעכב בו וכו' דבר המעכב בבניו מעכב בו וכו',** הריטב"א ביומא ל' ב' כתב דמזה נלמד דגם טבילה שבעבודת יוהכ"פ שאינה מעכבת בזרעו אינה מעכבת בו, - אך הגבו"א שם ל"ב ב' כתב דכיון דהני קראי קיימי בקידוש ידים ורגלים אין ללמוד מהתם אלא דשאר הקידושין דיוהכ"פ שאינם מעכבין בזרעו אין מעכבין בו, ועיי"ש במש"כ לפרש מנ"ל דאף הטבילה אינה מעכבת.

## בהא דבעינן שיהא בכיור כדי לקדש ד' כהנים

**כל כיור שאין בו כדי לקדש ד' כהנים ממנו,** בפירש"י כתב דהיינו שאין מחזיק מים כשיעור ד' קידושין, ומשמעות דבריו דהוי זה שיעור בגוף הכלי דבעינן שיהא מחזיק מים כשיעור ד' קידושין, ובהגה' מלאכת יו"ט לקמן כ"ב א' כתב לדון להוכיח כן גם מד' התוס' לקמן שם, וכ"כ הטה"ק לקמן שם (ע"ד התוד"ה בין שאין בהם) בדעתם,[[159]](#footnote-160) - אך הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"ג כתב דכמה מים צריכין להיות בכיור אין פחות מכדי לקדש ממנו ד' כהנים, ומבו' דעיקר השיעור הוא במים דבעינן שיהא מים בהכיור כדי לקדש ד' כהנים.

לקמן כ"ב א' אמרו דכל המשלים למי מקוה משלים למי כיור ופירש"י דהיינו לשיעור ד' כהנים, ומבו' דבעינן שיהא בו מים כשיעור ד' כהנים, ובחי' הגרז"ס בסוגיין עמד בזה דהוא דלא כמש"כ בפירש"י הכא דהא דבעינן שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים ממנו הוא שיעור בגוף הכלי ואי"ז שיעור במים שבכלי, - ולכאו' צ"ל דבהא דבעינן שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים נכלל תרתי, גם דיהא הכלי עצמו מחזיק כשיעור ד' קידושין וגם דיהא בו מים כשיעור ד' קידושין, וזה ע"ד הא דבנט"י דבעינן רביעית בעינן שיהא הכלי מחזיק רביעית ובעינן שיהיו המים רביעית, וכמו שאמרו בחולין ק"ז א'.[[160]](#footnote-161)

השפ"א נסתפק למש"כ הרמב"ם דבעינן שיהא מים בכיור כדי לקדש ד' כהנים, אם סגי במה שהי' בו מתחילה מים כשיעור זה, או דלעולם צריכין להוסיף בו מים כשיעור זה, - והטה"ק לקמן כ"ב א' כתב דמשמעות קרא דכל שיש בו כשיעור מקדשין ממנו ד' כהנים אף דבשעה שמקדשין בו כבר אין בו כשיעור, וכן צידד הזבח תודה לקמן שם, - ועמש"נ בזה בדף מס' 14 בדעת התוס' לקמן שם.

המנ"ח במצוה ק"ו סק"ט כתב דהא דבעינן שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים מעכב כיון דילפינן לי' מקרא, - אך הזבח תודה לקמן כ"ב א' כתב דאי"ז אלא לכתחילה דמצוה ליתן בכיור או בשאר כלי שרת מים כשיעור זה, אבל בדיעבד אינו מעכב ואפי' אם הכלי שרת הי' ג"כ כלי שרת קטן.

**שנא' ורחצו ממנו משה ואהרן ובניו,** בפירש"י כתב דאף משה כהן הי' בז' ימי המילואים, ומבו' דבז' ימי המילואים ששימש משה הי' טעון קידוש ידים ורגלים, - אך התוס' בע"ז ל"ד א' ד"ה במה שימש כתבו בשם הר"י מאורליניש דבז' ימי המילואים שהי' משה מעמיד המשכן ומפרקו הי' נחשב כמו במה ואין בגדי כהונה בבמה, ולפ"ז אף ל"ה טעון קידוש ידים ורגלים.

בפירש"י עמד בזה שהרי לא כיהנו משה ואהרן ובניו בב"א, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאע"ג דלא כיהנו בב"א מ"מ קרא להכי מידריש דבעינן שיהיו מחזיק כשיעור ד' כהנים, ועמש"כ השטמ"ק בשם תור"פ בטעם הא דל"ב שיהא בו כשיעור ו' כהנים שהרי ד' בנים היו לאהרן, - **ב** השטמ"ק הביא מתור"פ שכתב בשם הר"מ דמשה שימש גם בשמיני למילואים דמה שנבחר אהרן לשמש בשמיני למילואים היינו רק בעבודות היום ושאר עבודות דשייכי לשמיני, אך עבדוות שהיו עושין בכל יום עשה משה, וכ"כ בפירש"י בפר' פקודי מ' ל"א דהא דכתיב ורחצו ממנו משה ואהרן ובניו הוא משום דביום שמיני למילואים הושוו כולם לכהונה ובו ביום קידש משה עמהן,[[161]](#footnote-162) וזה כמש"כ בפירש"י שם מ' כ"ט דאף ביום השמיני למלואים שימש משה והקריב קרבנות צבור חוץ מאותן שנצטוו בו ביום. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש גריס דילפינן לה מדכתיב ורחצו אהרן ובניו ממנו והיו אהרן ואלעזר ואיתמר ופנחס, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"ג, ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס והכס"מ שם. - **ד** ההעמ"ד בפר' פקודי שם כתב דאף משה הי' טעון קידוש ידים ורגלים בשביל ביאה לאהל מועד, ועד"ז כתב בשיעורי הגרמ"ד בשם הגר"ח דאף למ"ד ק"ב א' דלא נתכהן משה אלא בז' ימי המילואים מ"מ גם לאחר ז' ימי המילואים נשאר בכהונתו אלא שלא שימש, ודלא כמשמעות פירש"י לקמן שם (ד"ה לא נתכהן), וע"כ הי' שייך בו דין קידוש ידים ורגלים לענין ביאה ריקנית להיכל.

י' תמוז פ"ד

דף מס' 9

## אם בעינן לקדש ידיו ורגליו בב"א

**י"ט ב'** **- מניח ידו הימנית ע"ג רגלו הימנית וידו השמאלית ע"ג רגלו השמאלית ומקדש,** בפירש"י בפר' כי תשא ל' י"ט כתב דהוא משום דבעינן שיקדש ידיו ורגליו בב"א, וילפינן לה מדכתיב את ידיהם ואת רגליהם,[[162]](#footnote-163) ועמש"כ בזה הגור ארי' והאוה"ח והמלבי"ם והמשך חכמה שם.

**ריבר"י אומר מניח ב' ידיו ע"ג ב' רגליו ומקדש,** בפירש"י כתב דהוא משום דבעינן לקדש ידיו ורגליו כאחת בחדא רחיצה כדכתיב בקרא ירחצו, ובתשו' שער אפרים סימן מ"ח בהגה' מבהמ"ח כתב דאף דגם לדעת רבנן בעינן לקדש ידיו ורגליו כאחת וכמש"כ בפירש"י בפר' כי תשא, דמה"ט הי' מניח ידו הימנית ע"ג רגלו הימנית וידו השמאלית ע"ג רגלו השמאלית ומקדש, ול"ה מקדש בזאח"ז, מ"מ פליגי דלריבר"י בעינן שיהא קידוש הידים והרגלים כאחד ממש, ולרבנן אף דבעינן שיהא בב"א מ"מ ל"ב שיקדשם כאחד ממש, עיי"ש, - ובשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגרי"ז דהיינו דלרבנן סגי במה שנעשה קידוש הידים והרגלים בזמן אחד, אך לריבר"י בעינן שיקדש ידיו ורגליו במעשה קידוש אחד, וע"כ בעינן שיהיו הידים והרגלים זעג"ז דעי"ז הו"ל מעשה קידוש אחד, ועיי"ש במש"כ להעיר בזה.

ביומא כ"ט ב' פרכינן אהא דתנן דכל דהמטיל מים טעון קידוש ידים ורגלים דבשלמא רגלים משום ניצוצות אלא ידים מ"ט, והמנ"ח במצוה ק"ו כתב ללמוד מהתם דשפיר שייך קידוש רגלים בלא ידים או ידים בלא רגלים, וכתב לפ"ז דאם הסיח דעתו מידיו ולא מרגליו או מרגליו ולא מידיו א"צ לקדש רק מה שהסיח דעתו ומה שלא הסיח א"צ לקדש, ובהמשך דבריו כתב דמש"כ בפירש"י הכא ובפר' כי תשא דבעינן לקדש ידיו ורגליו בב"א היינו רק כשצריך לקדש את שניהם, אך כל שא"צ לקדש אלא את ידיו או את רגליו א"צ לקדש רגליו אגב ידיו או להיפך אלא מקדש מה שצריך.

אך האוה"ח בפר' כי תשא ל' י"ט כתב דהא דכתיב את ידיהם ואת רגליהם, ולא כתיב ידיהם ורגליהם הוא ללמד דאין רחיצה לידים בלא רגלים ולרגלים בלא ידים, וזהו דכתיב את דהיינו דעם ידיהם רגליהם ועם רגליהם ידיהם, וזהו שאמרו הכא דצריך לקדש ידים ורגלים כאחד,[[163]](#footnote-164) - וכן נקט בכ' הגרי"ז לקמן כ' ב',[[164]](#footnote-165) ועיי"ש שכתב דשמא הא דבמטיל מים סגי בקידוש רגלים לחודייהו, הוא משום דכל הא דהמטיל מים בעי קידוש הוא מדרבנן,[[165]](#footnote-166) ובזה י"ל דלא הצריכו רבנן רק על הרגלים לחוד, אך עמד בזה דמ"מ כיון דהצריכו קידוש הדין נותן דצריך קידוש כבשאר דוכתי.

המנ"ח שם צידד דכ"ה דשייך קידוש רגלים בלא ידים וידים בלא רגלים, ה"נ שייך קידוש דידו אחת או דרגלו אחת, ואם הסיח דעתו מידו אחת או מרגלו אחת או שנתלכלך ידו אחת או רגלו אחת א"צ לקדש רק ידו אחת או רגל אחת, והניח לזה בצ"ע, - וצ"ע ממה שאמרו ביומא ל' א' דהא דהמטיל מים צריך לקדש את ידיו הוא משום דמצוה לשפשף, והרי דאף דאינו משפשף אלא בידו אחת, כדתניא התם דיוצא להשתין מים נוטל ידו אחת ופירש"י דהיינו היד ששפשף בה, מ"מ צריך לקדש את ב' ידיו, ובע"כ דליכא קידוש על יד אחת בפנ"ע,[[166]](#footnote-167) וכן נקט הביה"ל בח"א סימן ה' סוסקי"ד, עיי"ש.

## אם בעינן שיגיעו מים תחת רגליו

בעיקר הא דהי' מקדש ידיו ורגליו ע"י שמניח ידו הימנית ע"ג רגלו הימנית וכו' או שמניח ב' ידיו זעג"ז וע"ג ב' רגליו זעג"ז צ"ב דבכה"ג הרי אין המים מגיעין תחת רגליו וא"כ היאך מהני הקידוש,[[167]](#footnote-168) - והגרד"ל שליט"א השיב דשמא בע"כ דלקיום דין קידוש ידים ורגלים סגי ליתן מים על רגליו כדרך עמידה וא"צ שיבואו המים תחת רגליו,[[168]](#footnote-169) וצ"ע.

## כח גברא בקידוש ידים ורגלים

**וחבירו מסייעו,** התוס' כתבו דבתמיד משמע דאותו שהי' הולך לתרוה"ד הי' הולך יחידי, ולפ"ז ליכא למימר דהי' חבירו מסייעו, וכתבו דההיא פליגא, או דהי' שם שום דבר שהי' מסייעו, (ועמש"כ בפי' הראב"ד בתמיד שם בע"א), והאו"ז בהל' נט"י סימן ס"א כתב ללמוד מהתם דבקידוש ידים ורגלים ל"ב מכח גברא דכתיב ורחצו אהרן ובניו ממנו וא"צ שיהא אדם שם שישפוך לו על ידיו, והיינו דכיון דהי' יחידי ל"ה שם אחר שיפתח את הדד ובע"כ דהי' פותחו בעצמו ואח"כ הי' מניח שם ידיו ורגליו וליכא כח גברא, - ובשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגרי"ז דלדעת הסוברים דבקידוש ידים ורגלים בעינן כח גברא ונתבאר להלן צ"ל דשמא פתחו בנדנוד ראשו על הדד כשידיו ורגליו תחת הדד ושפיר הוי כח גברא, ועמש"כ הערוה"ש בסימן מ"ב סי"ח.

בעיקר הך מילתא אם בקידוש ידים ורגלים בעינן כח גברא, נחלקו הראשונים, דהסה"ת סימן ע"ז כתב דבעינן שיהא קידוש ידים ורגלים מכח גברא, ומה שהיו מקדשין ידיהם מן הכיור הוא כגון שהי' ברזא בכיור וכשהי' מושך הברזא הי' מקלח על ידיו בקילוח ראשון ואם ל"ה די בקילוח ראשון הי' חוזר ותוחב הברזא בכיור ומושכה ורוחץ ולעולם הי' מכח גברא,[[169]](#footnote-170) וכ"כ השבה"ל בסימן קל"ט, וכ"כ האו"ז שם בסו"ד די"ל דבקידוש ידים ורגלים בעינן כח גברא וכיון דכשהי' פותח הדד היו נשפכין מכחו על ידיו חשיב ככחו, דדמי לבדקא דמיא דחשיב ככחו, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בבדה"ב בית ו' שער ד', וכ"כ המרדכי בברכות סימן ר', וכ"כ המג"א בסימן קנ"ט סקי"ט והגר"א שם.

אך האו"ז שם בתחילת דבריו כתב בשם יש שדוחים דבקידוש ידים ורגלים ל"ב כח גברא, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' בחולין ק"ז א' ד"ה דלא אתו, וכ"נ בד' הראב"ד בתשו' סימן כ"ג והרשב"א בתוה"ב בית ו' שער ד', וזהו שהק' דמנ"ל דבעינן כח גברא בנט"י דליכא למילף לה מקידוש ידים ורגלים, וכ"כ הרשב"א במשמה"ב שם,[[170]](#footnote-171) וכ"כ בפי' הר"א בן הרמב"ם בפר' כי תשא ל' ט"ז דקידוש ידים ורגלים ל"ה מכח נותן, שהרי הי' מקדש ידיו ורגליו מן הדדין.

## עמידה ע"י סמיכה

**עמידה מן הצד איכא בינייהו,** בפירש"י כתב דהיינו בעמידה כגון זו שאינו בלא סיוע דחבירו מסייעו שלא יפול דלרבנן ל"ה עמידה, והתוס' כתבו דלפ"ז אין לסמוך כשקורין בתורה, משום דבתורה בעי עמידה, והשטמ"ק הביא מתור"פ שכתב בשם הר"י מפריש דכל הא דלא שמה עמידה היינו כשאינו יכול לעמוד בלא סמיכה אך כל שיכול לעמוד בלא סמיכה חשיב כעמידה, ובשם מורו כתב דכל שסומך כ"כ בחוזק שאם ינטל הדבר שסומך עליו יפול לא שמה עמידה ואם לאו שמה עמידה, - ולכאו' מכוון הדברים דלדעת הר"י מפריש אף כשסומך בענין שאם ינטל הדבר שסומך עליו יפול, מ"מ אם יכול לעמוד בלא סמיכה זו חשיב כעמידה, אך לדעת מורו אף דיכול לעמוד בלא סמיכה זו, מ"מ כיון שסומך כ"כ בחוזק שאם ינטל הדבר שסומך עליו יפול לא חשיב כעמידה.[[171]](#footnote-172)

הרמב"ם בהלכותיו לא הביא להך דינא דל"מ עמידה מן הצד, והמל"מ בפ"ה מביאת מקדש הי"ז כתב דקי"ל כת"ק כמש"כ הרמב"ם שם הט"ז, וכ"כ בתשו' נובי"ק או"ח סימן ה', ולכאו' מבו' בדבריו דמודה ת"ק לריבר"י דהי' ראוי שיקדש ידיו ורגליו בב"א ממש, וכל הא דפליג על ריבר"י וס"ל דהי' מניח ידו הימנית ע"ג רגלו הימנית וכו' הוא משום דס"ל דא"א בע"א משום דעמידה מן הצד לא שמה עמידה וא"א לקדש בב"א ממש, וע"כ ממה שפסק הרמב"ם כת"ק נלמד דעמידה מן הצד לא שמה עמידה,[[172]](#footnote-173) והיינו דאי נימא דהא דלת"ק הי' מניח ידו הימנית ע"ג רגלו הימנית וכו' הוא משום דס"ל דמתקיים בזה דין קידוש ידיו ורגליו בב"א ול"ב להניח ב' ידיו זעג"ז וכו', אלא דפריך לריבר"י דא"א לעשות כן, ומזה הוא דמייתינן דס"ל דעמידה מן הצד ל"ה עמידה, אך לאו היינו דעיקר הא דס"ל דל"ה עושה כד' ריבר"י הוא משום דעמידה מן הצד לא שמה עמידה, הרי דאף דקי"ל כת"ק בצורת מעשה הקידוש לא נלמד מזה דעמידה מן הצד לא שמה עמידה, וצ"ע.

התוס' כתבו דכשקוראין בתורה אין לסמוך משום דבתורה בעי עמידה, והביאו מירושלמי דאסור לסמוך משום דכשם שניתנה באימה כך נוהגין אותה באימה, - ובד' המג"א בסימן קמ"א סק"ב מבו' דנפ"מ בזה דאם משום הא דבתורה בעי עמידה לא נאסר סמיכה אלא כשנסמך כ"כ שאם ינטל אותו דבר שסומך עליו יפול, אך משום הא דצריך לעמוד באימה אסור אף סמיכה כה"ג, וכ"כ המ"ב בסימן צ"ד סקכ"ב לענין תפילה דדין סמיכה במקצת תליא בהפלוגתא בטעם הא דבעיא עמידה.

התוס' כתבו בהא דפריך הכא דליתב מיתיב וליקדש לאו ישיבה ממש קאמר דאין ישיבה בעזרה אלא סמיכה, והמג"א בסימן קמ"א סק"ב כתב לפרש לדבריהם דאף דסמיכה לא חשיבא כעמידה מ"מ גם לא חשיבה כישיבה, ואינה לא עמידה ולא ישיבה, וע"כ בישיבה בעזרה דלא כתיב בה עמידה מותר לסמוך,[[173]](#footnote-174) וכ"כ הגר"א בחו"מ סימן י"ז סק"ו.

הריב"ש בסימן רס"ו כתב בדין בי"ד שקיבלו עדות כשהן נסמכין על העמוד, דאף דבעינן שיהיו הדינים בישיבה, מ"מ כיון שהיו נסמכין על העמוד כל שאם ינטל העמוד הי' נופל ל"ה כעמידה, וכדקי"ל כת"ק דהכא דעמידה מן הצד לא שמה עמידה, וכיון דל"ה עמידה שפיר קרינא בי' ישיבה, ועיי"ש שכתב עוד, דעיקר הא דדיינים בישיבה הוא מדרבנן כיון דבדיעבד כשר,[[174]](#footnote-175) וא"כ בעמידה ע"י סמיכה אפי' לכתחילה נמי, - והמג"א בסימן קמ"א סק"ב עמד בזה דהוא שלא כמש"כ התוס' דאף דסמיכה לא חשיבא כעמידה מ"מ גם לא חשיבא כישיבה, וכ"כ הגר"א בחו"מ סימן י"ז סק"ו, וכתב דאף הריב"ש לא סמך על טעם זה בפנ"ע, אלא צירף להא דעיקר הא דדינים בישיבה הוא מדרבנן ובדיעבד כשר, - אך המג"א בסימן תכ"ב סוסקי"א כתב דלעולם סמיכה חשיבא כישיבה, והא דסמיכה מותרת בעזרה הוא משום דלא נאסר בעזרה אלא ישיבה ממש מפני הכבוד.

הדרכ"מ בחו"מ סימן י"ז סק"ב הביא מד' הריב"ש בדינא דהעדים בעמידה דעמידה ע"י סמיכה מיקרי שפיר עמידה לענין זה, וכ"כ הרמ"א שם ס"א, והסמ"ע שם סק"ו כתב דאף שכתב הריב"ש שם דסמיכה חשיבא כישיבה ומתקיים בזה דינא דדינים בישיבה, היינו דאזלינן הכא והכא לקולא,[[175]](#footnote-176) - והט"ז שם והמג"א בסימן קמ"א סק"ב ובסימן תכ"ב סקי"א תמהו ע"ד הרמ"א שהרי להדיא אמרו הכא דסמיכה אינה כעמידה,[[176]](#footnote-177) והריב"ש כתב להיפך דלגבי ישיבת הדיינים חשיבא סמיכה כישיבה,[[177]](#footnote-178) - ועמש"כ בזה בהגה' חכם צבי שם ומש"כ התומים שם סק"ב באורך.

התומים שם הביא להק' ע"ד הרמ"א מהא דפריך לעיל ט"ז א' דליכא למילף מיושב דמה ליושב שכן פסול לעדות, ואם עמידה ע"י סמיכה חשיבא כעמידה לענין עדות, הרי שפיר איכא למילף מעמידה ע"י סמיכה דפסול לעבודה וכשר לעדות, ועיי"ש במש"כ בזה.

## אם איכא בקידוש ידים ורגלים לכל דיני עבודה

**אמר קרא לשרת ושירות מעומד הוא,** בפירש"י כתב דהיינו דאיתקש קידוש לשירות, ומבו' דקידוש ידים ורגלים לא חשיב כשירות, אלא דכיון דאיתקש לשירות ע"כ בעינן בי' עמידה, - אך הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הט"ז כתב דאינו מקדש כשהוא יושב מפני שהוא כעבודה ואין עבודה אלא מעומד שנא' לעמוד לשרת, ומבו' דקידוש ידים ורגלים גופי' חשיב כעבודה ומה"ט הוא דבעינן בי' עמידה, וכ"נ בד' החינוך במצוה ק"ו, ומשמעות דבריו דהא דחשבינן לה כעבודה הוא משום דהקידוש הוא להכשירו לעבודה וע"כ הוי מכלל העבודה,[[178]](#footnote-179) - ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד.

המנ"ח במצוה ק"ו כתב דכיון דהוקש קידוש ידים ורגלים לעבודה, א"כ כיון דיושב מחלל עבודה, ה"נ ל"מ הקידוש מיושב אף בדיעבד, ועיי"ש שכתב עוד דילפינן בקידוש גם לשאר מילי שנאמרו בעבודה ובעינן עמידה ע"ג רצפה ואם יש חציצה בינו לבין הרצפה ל"מ,[[179]](#footnote-180) וכ"כ המרומי שדה לקמן כ"א א',[[180]](#footnote-181) - ועמש"כ השפ"א לקמן כ"ג ב' לדון אם מכח הא דקידוש הוי כעבודה ל"מ קידוש כשהוא מחוסר בגדים, ועיי"ש שעמד בזה ממה שאמרו לקמן בסוגיין דכל הא דל"מ קידוש קודם לבישה הוא מקרא דבגשתם ולא אמרו דהוא משום דהוא כעבודה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

י"א תמוז פ"ד

דף מס' 10

## לינה בקידוש ידים ורגלים

**י"ט ב'** **- בלילה צריך לקדש ביום דברי רבי שהי' רבי אומר לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים,** לקמן בסוגיין ילפינן לה מדכתיב בגשתם, ופירש"י דהיינו דגישה דשחרית גישה אחריתי שהרי יש כאן מערכה אחריתי, ולכאו' לפ"ז הא דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אי"ז משום פסולא דלינה, אלא הוא משום דכל גישה מחייבת קידוש ידים ורגלים, וכיון דגישה דשחרית גישה אחריתי היא ע"כ צריך לחזור ולקדש,[[181]](#footnote-182) וכ"ה מבו' ממה שאמרו דס"ד דלא קאמר רבי אלא היכא דפסק מעבודה לעבודה, והיינו משום די"ל דרק בכה"ג חשבינן לה כגישה אחריתי.

אך הטה"ק כתב דאף דעיקר הא דצריך לחזור ולקדש ביום הוא משום דגישה דשחרית גישה אחריתי היא, מ"מ אחר דכשבא לעבוד על המערכה החדשה צריך לחזור ולקדש מדאורייתא, גזרו חכמים בזה פסול לינה אף כשבא לעבוד על המערכה הישנה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן,[[182]](#footnote-183) וכ"ה להדיא בד' הקרית ספר בפ"ה מביאת מקדש דעיקר הא דבגישה דשחרית בעי קידוש הוא מדאורייתא, והא דלינה פוסלת בידים פשיטא דל"ה אלא מדרבנן, עיי"ש.

**אפי' מכאן ועד עשרה ימים א"צ לקדש,** הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ג כתב דאין הכהן צריך לקדש ידיו ורגליו בין כל עבודה ועבודה וכו' והוא שלא יצא מן המקדש ולא יישן וכו' ואם עשה אחד מארבעתן צריך לחזור ולקדש, ובשיעורי הגרמ"ד בסוגיין הק' דא"כ היאך משכח"ל דאפי' מכאן ועד י' ימים א"צ לקדש, הרי א"א לו שלא לישן י' ימים, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א משבועות ה"ז, ועיי"ש במש"כ בזה, וצ"ע.[[183]](#footnote-184)

## קידוש ידים ורגלים לביאה ריקנית

**אביאה ריקנית הא כתיב לשרת,** נחלקו הראשונים בדין קידוש ידים ורגלים לביאה ריקנית, דבפירש"י בפר' כי תשא ל' כ' כתב דהא דכתיב בבאם אל אהל מועד היינו להקטיר קטורת או להזות מדם פר כהן משיח ושעיר ע"ז, וכ"כ התוס' בסנהדרין פ"ג א' ד"ה ולא משום טומאה, וכ"כ הרמב"ן בפר' צו י' ט ובהשגות סהמ"צ ל"ת ע"ג, - - אך התוס' ביומא ה' ב' ד"ה להביא כתבו בשם ריצב"א דחייב מיתה על ביאה ריקנית, וכ"כ הקרית ספר בפ"ז מביהב"ח בדעת הרמב"ם.[[184]](#footnote-185)

התוס' בסנהדרין שם כתבו להוכיח דבביאה ריקנית להיכל אינו חייב משום שלא רחוץ ידים ורגלים ממה שאמרו הכא דאביאה ריקנית הא כתיב לשרת, והרי דהא דכתיב בקרא לשרת קאי גם על רישא דקרא דבבאם אל אהל מועד, - אך התוס' ביומא שם כתבו דמה שאמרו הכא דלשרת כתיב היינו על גישה למזבח, עיי"ש,[[185]](#footnote-186) וכ"כ בהגה' הגר"א בסוגיין, - ועמש"כ הר"ש בכלים פ"א מ"ט לתמוה ע"ז.

בשיעורי הגרי"ד לעיל בסוגיין נסתפק לדעת הריצב"א דבעי קידוש ידים ורגלים לביאה ריקנית, אם גם קידוש זה בעי עמידה, או דרק קידוש לצורך עבודה איתקש לשירות כדכתיב בגשתם אל המזבח לשרת אך קידוש לביאה ריקנית לא איתקש לשירות, וגם לדעת הרמב"ם דהא דבעי עמידה לקידוש הוא משום דיש על הקידוש תורת עבודה י"ל דהיינו רק בקידוש לצורך עבודה.[[186]](#footnote-187)

אך הנה החזו"א בסימן ג' סק"ג כתב דלדעת רבי לינה פוסלת אף לענין ביאה ריקנית, דאף דלענין ביאה ריקנית לא שייך לחלק הימים, מ"מ כל שאינו מקודש לעבודה אינו מקודש לכניסת אהל מועד, ועיי"ש שהוכיח כן דאי נימא דלינה אינה פוסלת לענין ביאה ריקנית, א"כ שפיר כתיב בבואם לענין כניסת אהל מועד וליכא למידק מינה בענין גישה למזבח, ובע"כ דכל שאינו מקודש לעבודה אינו מקודש לכניסת אהל מועד, ולפ"ז ודאי דגם קידוש לביאה ריקנית בעי עמידה.[[187]](#footnote-188)

## בהא דבעינן לקדש כשהוא לבוש בגד"כ

**הכל מודים בקידוש שני שלובש ואח"כ מקדש מ"ט דאמר קרא או בגשתם וכו',** למש"כ בחי' הגרי"ז בפ"ב מעיוהכ"פ דהקידושין של יוהכ"פ חלוקין בעיקר דינם מקידוש דכל השנה, וכתב שם דמה"ט הוא דבעינן קרא בפנ"ע דקידוש דיוהכ"פ אינו אלא בפנים, צ"ב דהיאך ילפינן מקידוש דכל השנה לקידושין דיוהכ"פ דלובש ואח"כ מקדש, - ולכאו' צ"ל דאף דחלוקין הן זמ"ז, מ"מ כיון דמתנאי מעשה הקידוש הוא דכשהוא לבוש מקדש, שפיר יש ללמוד מזה לקידוש דיוהכ"פ, דלא נתחלקו קידוש דיוהכ"פ מקידוש דכל השנה בתנאי מעשה הקידוש, וכל הא דבעינן קרא בקידוש דיוהכ"פ שיהא במקום קדוש, הוא משום דס"ד דכל הא דבעי פנים הוא רק בקידוש דכל השנה דהוא צורך עבודה.[[188]](#footnote-189)

השפ"א לקמן כ"ג ב' עמד בזה דמ"ט בעינן קרא דכשהוא לבוש מקדש, תיפו"ל משום דקידוש הוי כעבודה ובעינן שיהא לבוש בגד"כ, כמו שאמרו לעיל בסוגיין דמה"ט בעי עמידה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י לעיל שם כתב דהא דבעי עמידה הוא משום דאיתקש קידוש לשירות, ולפ"ז י"ל דלא ילפינן אלא לדין עמידה דתליא בשירות כדכתיב לעמוד לשרת אך שאר דיני עבודה לא ילפינן לקידוש ידים ורגלים, ונתבאר בדף מס' 9 בהערה, וע"כ ל"ב לבישת בגדי כהונה, ועד"ז מצינו בפירש"י לקמן כ' ב' דהא דל"מ קידוש ידים ורגלים בחוץ הוא משום דהוקבע לו מקום בעזרה ולא פירש דהוא משום דהוי כעבודה דבעיא פנים, ונתבאר בדף מס' 12. - **ב** השפ"א שם כתב די"ל דהא דבעינן קרא הוא לדעת ר"מ דס"ל דקידוש ראשון מקדש לאחר שפשט, והרי דנתחדש בקידוש דיוהכ"פ דל"ב בגדי כהונה, וע"כ ס"ד דה"נ בקידוש שני ל"ב בגדי כהונה, וזהו דבעינן לקרא דובגשתם להצריך שיהא לבוש. - **ג** למש"כ הגרי"ז דקידוש ידים ורגלים דיוהכ"פ הוא דין קידוש בפנ"ע מסדר עבודת היום ואינו להכשירו לעבודה, י"ל דקידוש דיוהכ"פ לא חשיב כעבודה,[[189]](#footnote-190) וע"כ ל"ב בזה לבישת בגדי כהונה אלא מקרא דאו בגשתם, וכ"נ בד' השפ"א ביומא ל"ב ב'.

ביומא ל"ב ב' אמרו דרב חסדא לית לי' להא דרב אחא דכשהוא לבוש מקדש, והשפ"א שם כתב דמודה רב חסדא דקידוש דכל השנה הוי כשהוא לבוש משום דהוי כעבודה ובעינן שיהא לבוש בגדי כהונה, ורק בקידוש דיוהכ"פ הוא דס"ל דל"ב שיהא לבוש,[[190]](#footnote-191) דהקידושין דיוהכ"פ גזה"כ נינהו ואינם בכלל לשרת דכתיב לגבי קידוש ידים ורגלים דכל השנה.[[191]](#footnote-192)

בשיעורי הגרי"ד עמד בזה דלמ"ד דבגדי כהונה מסולקין ע"י אבנט פסול דאבנט מיגז גייז, היאך הי' הכהן מקדש ידיו ורגליו והרי צריך להרים הבגד ונמצא דאינו לבוש בגד"כ, וי"ל בזה בכמה אנפי, **א** בשיעורי הגרי"ד שם כתב דאף דאינו לבוש בגדי כהונה כדינם, מ"מ לא חשיב כמחוסר לבישה, אך אי נימא דבעינן לקדש כשהוא לבוש בגדי כהונה משום דקידוש הוי כעבודה לא א"ש. - **ב** למש"כ הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק דאורך הכתונת עד למעלה מן העקב ואורך יד שלה עד פס ידו, הרי דלקידוש ידיו ורגליו דהוי ביד עד הפרק וברגל עד הסובך ל"ה צריך להרים כלל בגדיו.[[192]](#footnote-193) - **ג** נתבאר בדף מס' 5 דמשמעות דברי רש"י דכל הא דמסולקין ע"י אבנט פסולין היינו רק במסולקין ע"י אבנט, אך כל שמעלה בידיו לא חשיב כמסולקין, וכ"כ הזבח תודה בפסחים ס"ה ב', וכ"נ בגירסת השטמ"ק בד' התוס' לקמן ל"ה א', ולפ"ז הרי דמה שמעלה הבגדים לצורך קידוש ידים ורגלים לא חשיב כלל כמסולקין.

השפ"א כתב דאם אחר העבודה פשט מלבושיו א"צ לחזור ולקדש, דעיקר הקפידא דבין הקידוש לתחילת עבודה לא יהא מחוסר דבר, - אך הביה"ל בח"א סימן ה' כתב דכל שפשט בגדיו אחר הקידוש צריך לחזור ולקדש, דכיון דדינא הוא דכשהוא לבוש מקדש ע"כ כל שפשט את בגדיו וחזר ולבשן אידחי לי' קידוש ראשון שהי' מקודם, כיון דלגבי העבודה שיעבוד עכשיו הוי הקידוש הראשון שעשה מקודם מחוסר לבישה כיון דאח"כ הי' בלא הבגדים, ועיי"ש שכתב לדון דלא איכפת לן בהא דהוי מחוסר לבישה אלא בתחילת הקידוש, אך כל שקידש כשהי' לבוש הבגדים ואח"כ חזר ופשטן ל"ה בכלל מחוסר לבישה, וכתב להוכיח דלא כן, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, ונתבאר בדף מס' 8.

הרמב"ם השמיט להך דינא דכשהוא לבוש מקדש, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השפ"א כתב די"ל דס"ל דלפ"מ דקי"ל כרבי לא מייתר בגשתם להך דרשא דרב אחא, ודלא כמש"כ התוס' דרבי אית לי' הך דרב אחא וס"ל דתרתי ש"מ.[[193]](#footnote-194) - **ב** השפ"א כתב די"ל עוד דהוא משום דס"ל דקי"ל כרב חסדא ביומא ל"ב ב' דפליג על רב אחא. - **ג** השפ"א לקמן כ"ג ב' וביומא ל"ב ב' כתב די"ל דהוא משום דלמש"כ הרמב"ם דקידוש הוי כעבודה פשיטא דבעינן שיהא לבוש בגדי כהונה, וכל הא דבעינן לקרא דבגשתם הוא בקידוש דיוהכ"פ, ודין זה כתב הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ב דמקדש אחר לבישה.[[194]](#footnote-195) - **ד** בכ' הגרי"ז ביומא ל"א ב' צידד דכל עיקר הך דינא דכשהוא לבוש מקדש הוא רק בקידוש ידים ורגלים דיוהכ"פ דשייך להלבישה, אך בקידוש ידים ורגלים דכל השנה ליכא להך דינא, וצ"ע.

## לינה במי כיור

**לדברי האומר אין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים מי כיור מהו שיפסלו בלינה,** מבו' דלדעת רבי דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים פשיטא דמי כיור נפסלין בלינה, והשטמ"ק לקמן בסוגיין כתב בשם תור"פ דהיינו משום דהשתא בקידוש ידים ורגלים פסלה לינה במים לא כ"ש.

והחזו"א בסימן ג' סק"ד עמד בזה דהרי הא דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים הוא משום דכתיב בגשתם ובכל יום מיקרי גישה חדשה, וא"כ שפיר י"ל דגם לדידי' אין מי כיור נפסלין בלינה, ולמש"כ הקרית ספר והטה"ק דמלבד דינא דבגשתם איכא דין בפנ"ע דלינה פוסלת בקידוש ידים ורגלים (ונתבאר לעיל) ניחא, - וכתב דהא דתלינן לה בדין לינה בקידוש ידים ורגלים הוא משום דלדעת רבי דמצוה לקדש בכל יום גם מי הכיור נעשין בכל יום ליומן ובכל יום צריך לחדש מי כיור, וע"כ לינה פוסלת בהן, אך לדעת ר"א ב"ר שמעון כיון דאפשר דלא יצטרכו כלל לקדש היום שיקריבו הכל ע"י קידוש דאתמול, א"כ א"א שיהא מצוה לקדש בכל יום אלא בעת שיצטרכו, וע"כ אין לנו לומר דלינה פוסלת במי כיור דמנ"ל לקבוע בהן זמן, והא דמיבע"ל דלינה פוסלת בהן הוא משום דשמא דינם כמנחה ואיברים ואין מצותן אלא ביומן, - ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"ב סימן י"א.

בחי' הגרע"א לקמן בע"ב תמה בעיקר הא דבעי אילפא למ"ד דאין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אם מי כיור נפסלין בלינה, דלפ"מ דאמר אביי לקמן בסוגיין דאף לרבי דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אי"ז אלא מדרבנן, א"כ בלינה דמי כיור דהיא מדאורייתא מה מקום יש לתלותה בפלוגתא דרבי וראב"ש,[[195]](#footnote-196) - והקר"א לקמן בסוגיין כתב דאה"נ דאיבעיא דאילפא הוא דלא כאביי, ואף דר' יוחנן בעי לה משום אילפא צ"ל דמשמי' דאילפא קאמר ולדידי' לא ס"ל, - ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"ב סימן י"א.

**או"ד כיון דקדיש להו בכלי שרת מיפסלי,** בפירש"י כתב דהיינו דל"ד לקידוש ידים ורגלים דאין לינה מועלת דהוא משום דהמים ניגבו ואין ללינה על מה לחול, וכ"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה מאי לאו, ובד"ה ולינה דרבנן כתב דזהו טעמא דאביי דאף למ"ד דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אי"ז אלא מדרבנן, וכ"כ לקמן כ"א ב' דה אלא לאביי, ומשמע לפ"ז כל הא דלראב"ש אין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים הוא רק כשהמים ניגבו, אך כל שקידש ידיו ורגליו סמוך לעלות השחר ועדיין לא ניגבו המים מודה ראב"ש דלינה מועלת, - אך לכאו' אי"ז כן ואף בכה"ג אין לינה מועלת לדעת ראב"ש, דכיון דהקידוש אינו מתבטל כשניגבו המים ואינם בעולם, ע"כ אף כשלא ניגבו המים ונפסלו בלינה אי"ז טעם שיפסל הקידוש, שהרי להכשר הקידוש ל"ב שיהיו המים קיימים בהכשרם, ומש"כ בפירש"י דהא דאין לינה מועלת הוא משום דניגבו המים ואין ללינה על מה לחול, היינו דאם הו"מ חיילא לינה אף על המים שניגבו הי' זה פוסל להקידוש, אך כיון דכשניגבו המים לא חיילא עלייהו לינה, ע"כ אף כשלא ניגבו המים דחיילא עלייהו לינה אי"ז פוסל להקידוש.

הרמב"ם בפ"ג מביהב"ח הי"ח כתב דהא דמי כיור נפסלין בלינה הוא משום דהכיור מכלי הקדש ומקדש וכל דבר שיתקדש בכלי שרת אם לן נפסל, ולכאו' מכוון דבריו הוא למה שאמרו הכא דהא דלינה מועלת במי כיור הוא משום דכיון דקדיש להו בכלי שרת מיפסלי, וצ"ע שהרי הכא לא הוצרכו לה"ט אלא למ"ד דאין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים, אך לפ"מ דקי"ל דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים ל"ב לה"ט,[[196]](#footnote-197) וי"ל בכמה אנפי, **א** הסמ"ג עשין קע"ה כתב בדעת הרמב"ם דקי"ל כאביי דאין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אלא מדרבנן, ונתבאר בדף מס' 11, ולפ"ז בעינן לה"ט דכיון דקדיש להו בכלי שרת מיפסלי דמה"ט לינה פוסלת בהן מדאורייתא,[[197]](#footnote-198) וכמש"כ בפירש"י לקמן כ"א ב' (ד"ה אלא לאביי) דאף לאביי דאין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אלא מדרבנן מ"מ פסול לינה במי כיור הוא מדאורייתא.[[198]](#footnote-199) - **ב** בד' הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ט מבו' דפסול לינה במי כיור אינו בעלות השחר אלא בהנה"ח, וכמש"כ בגל' הגרע"א בפ"ב מתמידין ה"ט והקר"א לקמן בסוגיין בדעתו, (ונתבאר בדף מס' 11), ולפ"ז בעינן לה"ט דהואיל וקדיש להו בכלי שרת מיפסלי דמה"ט מיפסלי בלינה בעלות השחר.[[199]](#footnote-200) - **ג** י"ל דלפ"מ דקי"ל כר' יוחנן לקמן בסוגיין דכל שקידש ידיו לתרוה"ד א"צ לחזור ולקדש למחר, אף הי' מקום לדון דלא תהא לינה פוסלת במי כיור, וכאשר כ"ה להדיא בסוגיית הגמ' לקמן כ"א ב' דלפ"מ דמפרש רבא להא דר' יוחנן כראב"ש י"ל דאין לינה פוסלת במי כיור, עיי"ש,[[200]](#footnote-201) וכל הא דלינה פוסלת במי כיור הוא משום דכל דבר שנתקדש בכלי שרת נפסל בלינה.

**הדר פשיט אילפא כמחלוקת בזו כך מחלוקת בזו,** בד' התוס' לקמן כ"א א' ד"ה מאי מבו' דהכי קי"ל דפסול לינה במי כיור תליא בהפלוגתא אם לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים, ועיי"ש שכתבו לפ"ז דלמ"ד דאין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אלא מדרבנן אף אין לינה מועלת במי כיור אלא מדרבנן, וכ"כ התוס' שם לעיל מינה (ד"ה כיור) דיש מקום לומר דהא דמקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה הוא אף במים. - אך בפירש"י לקמן כ"א ב' ד"ה אלא לאביי כתב דאף לאביי דאין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אלא מדרבנן מ"מ מי כיור נפסלין בלינה מדאורייתא, ומבו' דאף דמדאורייתא לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים מ"מ מי כיור נפסלין בלינה, ולכאו' הוא דלא כדפשיט אילפא דכמחלוקת בזו כך מחלוקת בזו, וכ"נ גם בד' הרמב"ם למש"נ לעיל בדעתו דהא דמי כיור נפסלין בלינה הוא משום דכל דבר שנתקדש בכלי שרת נפסל בלינה.[[201]](#footnote-202)

## טעם הא דמהני שיקוע דלא יהיו המים נפסלין בלינה

**כיור שלא שיקעו מבערב וכו',** בטעם הא דמהני השיקוע שלא יהיו המים נפסלין בלינה כתב בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה שלא יהא דהיינו דע"י שמימיו מחוברין למי הכיור בטלה לינתן, וצ"ב, והשטמ"ק שם גריס בטלה קדושתן וכ"ה בדפו"י, ובד' התוס' לקמן כ"א א' ד"ה כיור מבו' דהוא מדין זריעה,[[202]](#footnote-203) - ועמש"כ בזה באורך בשיעורי הגרי"ד, ומש"כ הברכת פרץ בפר' קרח.

## עשיית מוכני לכיור

**אף הוא עשה מוכני לכיור שלא יהיו מימיו נפסלין בלינה,** בפירש"י ביומא ל"ז א' כתב דהיינו משום דאי"ז כבוד קדשים ליפסל מים קדושים, - אך בפירש"י לקמן כ"א ב' ד"ה גזירת שיקוע כתב דמי כיור שנתקדשו בכלי שרת מצוה לשמרן כשאר קדשים, והאבהא"ז בפ"ג מביהב"ח הי"ח כתב דלפ"ז הרי דמה"ט עשו לו מוכני משום דינא דמשמרת, ול"ב לה"ט דכבוד קדשים, ועיי"ש במש"כ בישוב ד' רש"י ביומא דלי"ב לדין משמרת ואי"ז אלא משום כבוד קדשים.

בפירש"י כתב דהא דעשה מוכני לכיור היינו דעשו לו גלגלין שמעלין אותו בהן מן הבור שחרית,[[203]](#footnote-204) והיינו משום שהיו משקעין אותו ערבית בבור כדי שלא יהיו מימיו נפסלין בלינה אלא יהיו מחוברין למי המעין ובטלה לינתן, וכ"כ הראב"ד בפ"ג מביהב"ח הי"ח, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש ביומא שם כתב דהא דעשה מוכני לכיור היינו דעשה כלי חול שיהי' בו המים תמיד ויורד מאותו הכלי לכיור כדי הצורך ראשון ראשון, ומה שעדיין לא ירד לכיור לא נתקדש בכלי שרת ולא נפסל בלינה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בספ"ק דתמיד ובפ"ג מביהב"ח הי"ח, ובפיהמ"ש בתמיד פ"ג מ"ח כתב דמה שאמרו ביומא שם דהוא גלגלא היינו דהמוכני הי' כלי העולה ויורד ע"י גלגל, והכס"מ שם עמד בזה ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"ד דמי כיור נפסלין בלינה וכיצד היו עושין משקעין אותו במי מקוה או במעין ולמחר מעלין אותו וכו' והוא כפירש"י, ועמש"כ בזה המער"ק והמרכה"מ והאבהא"ז שם.

ט"ו תמוז פ"ד

דף מס' 11

## דין צפון

**כ' א'** **- איזהו צפון מקיר מזבח צפוני ועד כותל עזרה צפוני וכנגד כל העזרה צפון דברי ר"א ב"ר שמעון,** בפירש"י כתב דהיינו דרק כנגד צפון המזבח כשר לשחיטת חטאת ולא מן המזבח והלאה לא לצד מזרח ולא לצד מערב ואע"פ שהוא בחלק העזרה הצפוני, משום דבעינן על ירך המזבח וליכא, וכ"כ בפירש"י ביומא ל"ו א', ולכאו' לפ"ז הדין נותן דבקבלה דל"ב ירך המזבח, כמו שאמרו לקמן כ"ו א' דאף דתלה ושחט ל"מ משום דבעינן שחיטה על ירך מ"מ תלה וקיבל כשרה דשחיטה על ירך ולא קבלה על ירך, יהא כשר אף בכל חלק העזרה הצפוני ואף לצד מזרח ולצד מערב.

ועד"ז הוא במה שאמרו דמן החליפות ולפנים הכל מודים שפסול ופירש"י בסוגיין וביומא שם דהוא משום דלא קרינן בי' על ירך משום דלא מתחזי מזבח התם דלכאו' כ"ז הוא בשחיטה דבעינן בה ירך המזבח, אך בקבלה דל"ב ירך המזבח אף מן החליפות ולפנים כשר, וכ"כ המקד"ד בסימן ז' סק"ג.[[204]](#footnote-205)

אך הנה בתוספתא פ"ו מייתינן לפלוגתת תנאי דהכא איזהו צפון ותניא התם דכשם שהשחיטה בצפון כך קבלה בצפון, ומשמע להדיא דפלוגתייהו היא גם בקבלה, ולדעת ריבר"י דל"מ שחיטה רק כנגד צפון המזבח ולא לצד מזרח ומערב ה"נ ל"מ קבלה רק כנגד צפון המזבח, - וצ"ל דהיינו משום דדינא דעל ירך המזבח אי"ז דין בפנ"ע דמלבד דין צפון בעינן נמי ירך המזבח, אלא היינו דנלמד מזה דהמקום שאינו על ירך המזבח אינו בכלל צפון לשחיטה,[[205]](#footnote-206) וכאשר כ"נ מהא דתני דאיזהו צפון, והרי אף דטעמא דריבר"י הוא משום דבעינן על ירך המזבח, מ"מ מכח זה אינו בכלל צפון, (וכ"ה גם בפירש"י בדין בית החליפות דלאו צפון הוא וכו' דלא קרינן בי' על ירך, והרי דמכח הא דלא קרינן בי' על ירך אין עליו תורת צפון), וע"כ אף אין ע"ז תורת צפון לענין קבלה, דדין צפון לענין קבלה הוא כדין צפון לענין שחיטה, כמבו' לקמן מ"ח א' ומ"ט א' דילפינן לדין צפון בקבלה מקרא דהקבלה היא במקום השחיטה.[[206]](#footnote-207)

## אם שם צפון הוא בצפון העזרה או בצפון המזבח

בד' רש"י מבו' דעיקר שֵם צפון הוא צפון העזרה אע"פ שאינו צפון המזבח, וע"כ הי' בדין להכשיר גם בחלק העזרה הצפוני אע"פ שאינו כנגד צפון המזבח, וכל הא דאינו כשר הוא משום דבעינן על ירך המזבח, וכ"נ בדבריו בד"ה ר' אלעזר ולקמן כ"ו א' (ד"ה עמד) דשם צפון הוא בצפון העזרה, - והזבח תודה לקמן מ"ט ב' כתב בדעתו דלר"א ב"ר שמעון דמוסיף אף בין האולם ולמזבח היינו בכל צפון העזרה אף במקום שבין האולם למזבח ממש, ולרבי דמוסיף אף מקום דריסת רגלי כהנים ומקום דריסת רגלי ישראל היינו אף במקום שכנגד המזבח עצמו.

אך הרמב"ם בפ"ה מביהב"ח הט"ו כתב דמכותל צפוני של עזרה עד כותל המזבח שהוא רוחב ס' ומחצה וכנגדו מכותל האולם עד כותל מזרחי של עזרה שהוא אורך ס"ז כל המרובע הזה הוא הנקרא צפון והוא המקום ששוחטין בו קד"ק, ומבו' דלא חשיב כצפון רק בצפון המזבח, וע"כ אף דצפון העזרה הי' ס"ז ומחצה והי' מן המזבח ז' אמות בצפון, מ"מ לא חשיב כצפון רק רוחב ס' ומחצה שהם צפון המזבח, - ובד' המאירי ביומא ל"ו א' מבו' דלאו היינו משום דעיקר תורת צפון הוא בצפון המזבח,[[207]](#footnote-208) אלא היינו משום דבעינן על ירך המזבח, ולא חשיב כירך המזבח אלא מקו כותל צפוני של מזבח עד כותל העזרה,[[208]](#footnote-209) והא דמכשרינן גם בין האולם ולמזבח וגם במקום דריסת רגלי כהנים ומקום דריסת רגלי ישראל, אף דעיקר ירך המזבח הוא מכותל צפוני של מזבח עד כותל המזבח, הוא משום דגם שאר התחום נגרר עמו, אך המקום שכנגד המזבח עצמו לא חשיב כלל כירך המזבח.

ביומא ל"ז א' תנן דבא לו למזרח העזרה לצפון המזבח, ובגמ' שם אמרו דמדקאמר לצפון המזבח מכלל דמזבח לאו בצפון קאי, ובפירש"י שם כתב דהיינו דאם הי' מן המזבח בצפון ל"ה צריך למושכו מכנגד המזבח ולצפון דאף כנגד מזרחו של מזבח הוא צפון, והתו"י הוסיף דהיינו משום דהא דכתיב על ירך המזבח צפונה לאו היינו צפון המזבח אלא היינו צפון העזרה וע"כ אם הי' מן המזבח בצפון ל"ה בעינן להעמידו בצפון המזבח, אלא אף כנגד מזרחו של המזבח בצפון העזרה, וזהו גם מה שאמרו שם דאם מזבח בצפון קאי הי' פרו עומד בין האולם ולמזבח, ול"ה צריך למושכו לצד צפון, והיינו משום דכל צפון העזרה כשר לשחיטתו, והזבח תודה לקמן שם תמה מהתם ע"ד הרמב"ם דכנגד מזרחו ומערבו של מזבח לא חשיב כצפון,[[209]](#footnote-210) - וכבר עמד בזה המאירי ביומא שם וכתב דאף דהתם אמרו דאם הי' מן המזבח בצפון הי' המקום שכנגד מזרחו וכנגד מערבו חשוב צפון, לא קי"ל הכי, אלא אף דמקצת מן המזבח הי' בצפון אין מקום שחיטה אלא מכותל צפוני של מזבח.

**ר"א ב"ר שמעון מוסיף אף בין האולם ולמזבח,** בפירש"י כתב דהיינו דלא מכשר אלא במערבו של מזבח אבל במזרחו של מזבח לצד צפונו לא מכשר אפי' חלק צפוני דקילא קדושתי' דהוי מקום דריסת רגלי ישראל וכהנים, ומבו' דמדאורייתא איכא חילוקי מקומות בעזרה ומקום דריסת רגלי ישראל וכהנים קילא קדושתי' מהמקום שכנגד המזבח, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז.

## אם דין שחיטה בצפון הוא משום דצפון קדיש טפי

מעיקר מש"כ רש"י דהא דלא מכשר ר"א ב"ר שמעון דבמקום דריסת רגלי ישראל וכהנים הוא משום דקילא קדושתי', משמע דעיקר דין שחיטה בצפון הוא משום דצפון קדיש טפי,[[210]](#footnote-211) וע"כ הוא דס"ל דמקום דריסת רגלי ישראל וכהנים דקילא קדושתי' אינו כשר לשחיטה,[[211]](#footnote-212) - אך בפירש"י לקמן נ"ה ב' ד"ה וחד להכשיר צפון כתב בטעמא דר"א דלא דריש ק"ו דהוא משום דאיכא למימר להאי קבע צפון ולהאי שאר רוחות דמאי קדושתי' דצפון מדרום אלא קביעות מקום בעלמא הוא, והרי דדין צפון אינו משום דקדיש טפי אלא הוא קביעות מקום בעלמא, ואמנם י"ל דבזה הוא דפליגי ר"א ורבנן התם, וקי"ל כרבנן דדין צפון הוא משום דקדיש טפי.[[212]](#footnote-213)

## זמן פסול לינה בקידוש ידים ורגלים

**קידש ידיו ורגליו לתרוה"ד למחר א"צ לקדש וכו' אי לרבי האמר פסלה לינה,** הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"א כתב דזמן תרוה"ד בכל יום הוא משיעלה עמוד השחר, והקר"א תמה דא"כ מאי שייך פסול לינה כשקידש ידיו לתרוה"ד, הרי זמן פסול לינה הוא בעלות השחר, וכיון דקידש אחר שעלה עמוד השחר ליכא פסול לינה כלל,[[213]](#footnote-214) - ובגל' הגרע"א בהל' תמידין שם כתב בדעת הרמב"ם לפי המבו' בדבריו בפ"ה מביאת מקדש ה"ט דפסול לינה בקידוש ידים ורגלים אינו בעלות השחר אלא בזריחת השמש,[[214]](#footnote-215) וע"כ שפיר שייך פסול לינה אף בקידש לתרוה"ד אחר עלות השחר,[[215]](#footnote-216) - ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן ל"ב סק"א.

**אמר אביי לעולם לרבי ולינה דרבנן היא ומודי דמקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה,** הטה"ק לעיל י"ט ב' פירש דגם לדעת אביי עיקר הא דצריך לקדש בכל יום הוא מדאורייתא מקרא דבגשתם, ורק הא דאיכא פסול לינה בקידוש ידים ורגלים אינו אלא מדרבנן, וכ"נ בד' הקרית ספר בפ"ה מביאת מקדש, וצ"ב דא"כ מ"ט כשקידש ידיו ורגליו לתרוה"ד א"צ לחזור ולקדש למחר מדינא דבגשתם, - ובחי' רא"ל ח"ב סימן י"א כתב דכיון דתרוה"ד היא תחילת עבודת היום ע"כ א"צ לחזור ולקדש למחר מדינא דבגשתם, וכל נידון הגמ' הוא משום פסול לינה דתליא בעלות השחר, וע"ז הוא דמשני אביי דהא דלינה פוסלת הוא מדרבנן ומקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה, ועיי"ש שכתב לישב בזה דלא תיקשי לאביי מהא דא"ר יוחנן דטעם הא דא"צ לחזור ולקדש משום דכבר קידש מתחילת עבודה ולא משום דמקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה, וכ"כ האבהא"ז בפ"ה מביאת מקדש ה"ח.

**רבא אמר לעולם ראב"ש וראה ר' יוחנן דבריו בתחילת עבודה ולא בסוף עבודה,** בד' הח"נ לקמן בע"ב מבו' דחלוק הוא ביסוד הדין הא דלרבי לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים מהא דלר' יוחנן לינה מועלת כשקידש ידיו בסוף עבודת אתמול, דהא דלרבי לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים הוא משום פסול לינה, וזהו שאמרו לקמן שם דלדידי' ה"נ יציאה מועלת בקידוש ידים ורגלים, אך לר' יוחנן דאם קידש ידיו בתחילת עבודת היום אין לינה מועלת בע"כ דליכא בקידוש ידים ורגלים לפסול לינה, וע"כ י"ל דה"נ לי"ב לפסול יציאה, והא דאם קידש ידיו בסוף עבודת אתמול צריך לחזור ולקדש הוא משום דכל יום הוא גישה חדשה ובעיא קידוש, וע"כ הוא דאם קידש בתחילת עבודת היום א"צ לחזור ולקדש, וכ"כ האבהא"ז בפ"ה מביאת מקדש ה"ח, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 12.

הקר"א הק' דמ"ט אמרו דלעולם ראב"ש וראה ר' יוחנן דבריו בתחילת עבודה ולא בסוף עבודה, ולא אמרו דלעולם רבי היא וראה ר' יוחנן דבריו בסוף עבודה ולא בתחילת עבודה,[[216]](#footnote-217) ועיי"ש במש"כ בזה ובמש"כ החזו"א בסימן ?, - ולמש"כ הח"נ ניחא, דאי נימא כדעת רבי דאיכא פסול לינה בקידוש ידים ורגלים אין מקום לחלק דהיכא דקידש בתחילת עבודת היום א"צ לחזור ולקדש, ובע"כ דר' יוחנן ס"ל כראב"ש דליכא פסול לינה בקידוש ידים ורגלים, ואפ"ה אם קידש בסוף עבודת אתמול צריך לחזור ולקדש משום דכל יום הוא גישה חדשה ובעיא קידוש.

## אם תרוה"ד הויא תחילת עבודת היום

ביומא כ"ב א' אמרו דהא דמעיקרא לא תיקנו פייס לתרוה"ד הוא משום דהיא עבודת לילה, ופרכינן עלה דהרי תחילת עבודה דיממא היא דא"ר יוחנן קידש ידיו לתרוה"ד למחר א"צ לקדש שכבר קידש מתחילת עבודה, ודחינן דאימא שכבר קידש מתחילה לעבודה, והגבו"א שם כתב דהך דחויא הוא כאביי, דלדעת רבא הרי כל עיקר הא דא"צ לקדש למחר הוא משום דתרוה"ד היא תחילת עבודת היום,[[217]](#footnote-218) וכ"כ הקר"א בסוגיין,[[218]](#footnote-219) ובזה מתפרש מש"כ בפירש"י שם (ד"ה למחר) דהא דלמחר א"צ לקדש הוא משום דאף לרבי דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים מודה דמקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה, דמה שפירשה כדעת אביי ושלא כדעת רבא הוא משום דהגמ' התם אתיא כאביי,[[219]](#footnote-220) - והגבו"א שם עמד במה שאמרו דאימא שכבר קידש מתחילה לעבודה, דמה נתינת טעם הוא דמה"ט א"צ לקדש למחר, הרי כל קידוש הוא לצורך עבודה ואפ"ה לינה פוסלת בו, ומ"ש קידוש דתרוה"ד משאר קידושין דכל עבודות כולן, ויש להוסיף שהרי הא דאין לינה פוסלת בכה"ג הוא משום דמקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה, ולא משום דקידש מתחילה לעבודה, וצ"ע.

## הכרעת ההלכה בדין לינה בקידוש ידים ורגלים

הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ט פסק לדינא דר' יוחנן דאם קידש ידיו ורגליו לתרוה"ד א"צ לחזור ולקדש אחר שהאיר היום שהרי בתחילת עבודה קידש, והסמ"ג עשין קע"ה כתב בדעתו דהוא כטעמא דאביי דאף לדעת רבי לינה דרבנן ומקרות הגבר עד צפרא לא פסלה לינה,[[220]](#footnote-221) ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דקי"ל כטעמא דרבא, וכתב לפ"ז דאף דהלכה כרבי מחבירו הכא הלכה כראב"ש, - אך המהר"י קורקוס שם פירש בד' הרמב"ם דהוא כטעמא דרבא דראה ר' יוחנן דבריו של ראב"ש בתחילת עבודה ולא בסוף עבודה,[[221]](#footnote-222) וכ"כ הקר"א והזבח תודה בסוגיין והמנ"ח במצוה ק"ו.

המהר"י קורקוס שם הוכיח דהרמב"ם פסק כטעמא דרבא ממש"כ הרמב"ם שם דהא דאם קידש ידיו לתרוה"ד א"צ לחזור ולקדש אחר שהאיר היום "שהרי בתחילת עבודת היום קידש", וזה כטעמא דרבא, דלדעת אביי אי"ז משום שקידש בתחילת היום, אלא משום דמקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה,[[222]](#footnote-223) והקר"א והמנ"ח הוכיחו כן עוד ממש"כ הרמב"ם שם ה"ח דהידים נפסלות בלינה ומשמע דהוא פסול גמור ומחלל עבודה, ולדעת אביי הרי אין לינה מועלת אלא מדרבנן ואי"ז מחלל עבודה.[[223]](#footnote-224)

ט"ז תמוז פ"ד

דף מס' 12

## יציאה בקידוש ידים ורגלים

**כ' ב'** **- יציאה מהו שתועיל בקידוש ידים ורגלים וכו',** בפירש"י כתב דהא דמיבע"ל דתועיל יציאה בקידוש ידים ורגלים הוא כדרך שפוסל בכל הקדשים שקדשו בכלי שרת שאם יצאו נפסלין ביוצא, והתוס' בסוגיין ובמנחות ט' א' ד"ה ר"ל תמהו ע"ז שהרי להדיא נתפרש בגמ' דהצד דיציאה מועלת בקידוש ידים ורגלים הוא משום דכיון דפריש אסח דעתי' מיני', וכ"כ התוס' בסוכה נ' א' ד"ה ואי מייתי.

והצ"ק כתב בדעת רש"י דמיבע"ל תרתי, חדא, לדעת רבי דלינה פוסלת בקידוש ידים ורגלים והו"ל ככל הקדשים שנפסלין בלינה, אם ה"נ הו"ל ככל הקדשים שנפסלין ביוצא, ועוד, הוא לדעת ר"א ב"ר שמעון דלינה לא פסלה ול"ה ככל הקדשים שנפסלין בלינה, וה"נ ל"ה ככל הקדשים דנפסלין ביוצא דמ"מ שמא נפסל ביוצא משום היסה"ד, וכ"כ הקר"א והביה"ל בח"א סימן ה' סקי"ב, וכ"נ בחי' הגרי"ז בהל' פרה אדומה בתו"ד.[[224]](#footnote-225)

והגרי"ז שם כתב לפרש עוד בזה דמה שאמרו דכיון דפריש אסח דעתי' מיני' לאו היינו דהוי הפסול בזה משום היסה"ד, אלא הוא טעם להא דגזרו חכמים בזה פסול יוצא, אך מ"מ עיקר הפסול בזה הוא דין פסול יוצא דקדשים שגזרו על ידים מקודשות.

התוס' תמהו ע"ד רש"י דמשום קידוש כלי לא מיפסל ביוצא במידי שלא נעשה בו עבודה עדיין, והוכיחו כן מכ"ד, וא"כ אף בקידוש ידים ורגלים לא שייך פסול יוצא דכל הקדשים, ובע"כ דכל הא דמיבע"ל דיציאה פוסלת בקידוש הוא משום דמסח דעתי' מיני', ובדעת רש"י מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בכ"ד כתב דדבר שנתקדש בכלי נפסל ביוצא אף אם לא נעשית בו עבודה, ולפ"ז הרי דזהו דמיבע"ל דיציאה תועיל בקידוש. - **ב** התוס' בסו"ד כתבו דאף דמשום קידוש לא מיפסל ביוצא כשלא נעשית בו עבודה עדיין, מ"מ במנחת כהנים וחביתי כה"ג דלי"ב קמיצה שמא מועיל בהן קידוש כלי ליפסל ביוצא, כמו שאמרו במעילה י' א' דדבר שאין לו מתירין חייבין עליו משום נותר וטמא משקדש בכלי, וכתבו דלפ"ז י"ל דה"נ יציאה פוסלת בקידוש אף שלא נעשית בו עבודה, וכ"כ השטמ"ק בשם תור"פ דמה"ט י"ל דמהני יציאה במי כיור ובקידוש כמו במנחות שאינם נקמצות. - **ג** התור"פ כתב עוד דאף אם אין יציאה פוסלת במי כיור משום דעדיין לא נעשית מצותו ולא סגי בקידוש כלי ליפסל ביוצא, מ"מ בקידוש ידים ורגלים מהני הקידוש ליפסל ביוצא דכיון דקידש ונעשית מצותו מהני הקידוש בכלי שרת ליפסל ביוצא דדמי למנחה אחר קמיצה שנפסלת ביוצא, ועד"ז כתב השטמ"ק במנחות ט' א' בשם תוס' חיצוניות דאף דמי כיור אין נפסלין ביוצא משום דל"מ קידוש כלי ליפסל ביוצא כשאין הכלי גמר עבודתו, וה"נ הוא במי כיור שאין בהן אלא קדושת כלי ולא נגמרה עדיין כל עבודתם שעדיין עתידין להתקדש הידים מהן, מ"מ אחר שנתקדשו הידים מהם שהוא גמר עבודתם חייל עלייהו פסול יוצא.[[225]](#footnote-226) - **ד** התוס' חיצוניות שם כתבו די"מ דהוא משום דמי כיור הוו לצורך מתירין ומתירין נפסלין ביוצא וע"כ מיבע"ל דתועיל יציאה אף בקידוש ידים ורגלים שהיו מקדשין מן הכיור.

**את"ל לינה לא פסלה דלא פריש אבל יציאה דפריש אסוחי מסח דעתי',** בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה או דילמא כיון דהדר מבו' דהיינו דהוא מסיח דעת משמירת ידיו, עיי"ש, - אך ממש"כ התוס' לקמן בסוגיין דאם יצא בשעת עבודה ושהה מעט לא מיפסל, משמע דהיינו דהוא מסיח דעת מן העבודה, וע"כ הוא דכל שיצא בשעת עבודה ושהה מעט לא פסלה היציאה דבכה"ג אינו מסיח דעת מן העבודה, והקה"י בסו"ס ט"ו פירש דהיינו דכיון דהוא מסיח דעת מן העבודה ע"כ הו"ל כגישה חדשה ובעי קידוש ידים ורגלים.

השטמ"ק כתב בשם תור"פ דמשמע דלרבי דלינה פוסלת בקידוש ידים ורגלים ה"נ יציאה פוסלת ול"ב להא דאסוחי מסח דעתי', וכ"כ השטמ"ק במנחות ט' א' בשם תוס' חיצונות, ומשמעות דבריהם הוא דלרבי פשיטא לן דיציאה פוסלת ולא מיבע"ל אלא לר"א ב"ר שמעון דאין לינה פוסלת בקידוש ידים ורגלים אם מ"מ יציאה פוסלת משום היסה"ד,[[226]](#footnote-227) וכ"כ הפנים מאירות בדעת רש"י, - אך למש"כ הצ"ק ודעימי' בדעת רש"י מיבע"ל גם למ"ד דלינה פוסלת אם ה"נ יציאה פוסלת, ומיבע"ל עוד למ"ד דאין לינה פוסלת אם מ"מ יציאה פוסלת משום היסה"ד.

התוס' חיצונות שם הק' על מש"כ התוס' דלא שייך כלל פסול יוצא בקידוש, משום דקידוש כלי ל"מ ליפסל ביוצא, וכל הא דמיבע"ל דיציאה פוסלת הוא משום דאסוחי מסח דעתי', שהרי כל הא דבעינן לה"ט דאסוחי מסח דעתי' הוא למ"ד דאינה לינה פוסלת בקידוש, ומשמע דלמ"ד דלינה פוסלת בקידוש ה"נ יציאה פוסלת אף אלמלי הא דאסוחי מסח דעתי', ועד"ז הק' התור"פ שם, - והקר"א כתב בדעת התוס' דמה שאמרו את"ל דלינה לא פסלה וכו' לאו היינו דתליא בהפלוגתא אם לינה פסלה, אלא היינו דאף דחזינן דלכו"ע אין לינה פוסלת משום היסה"ד, ואף לרבי דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אי"ז משום היסה"ד, מ"מ ביציאה דפריש י"ל דאסוחי מסח דעתי' ומיפסל משום היסה"ד.[[227]](#footnote-228)

למש"כ התור"פ והתוס' חיצונות דלמ"ד דלינה מועלת פשיטא דיציאה מועלת, וכן למש"כ הצ"ק בדעת רש"י דמיבע"ל בזה אם כ"ה דלינה מועלת ה"נ יציאה מועלת, מבו' דהא דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים הוא גם משום פסול לינה, דאם הוא דין בפנ"ע דבעינן קידוש לכל גישה וגישה, אין ללמוד מזה דה"נ יציאה מועלת,[[228]](#footnote-229) וצ"ע.[[229]](#footnote-230)

## אם יציאה מועטת פוסלת בקידוש ידים ורגלים

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה כל המטיל מים כתבו דאף אם יציאה מועלת בקידוש ידים ורגלים, מ"מ אם יצא בשעת עבודה לא מיפסל בהכי כיון דאין שוהה אלא מעט, וזה לטעמייהו דכל הא דמיבע"ל דיציאה מועלת בקידוש ידים ורגלים הוא משום היסה"ד, וע"כ כל שיצא בשעת עבודה ואינו שוהה אלא מעט דלי"ב היסה"ד לא מיפסל,[[230]](#footnote-231) והקר"א כתב דבד' הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ג וה"ד מבו' דהא דמיבע"ל דיציאה מועלת הוא אף ביציאה מועטת בשעת עבודה, עיי"ש.[[231]](#footnote-232)

הקר"א הק' ע"ד התוס' מהא דפשיט מהא דקידש בכלי שרת בחוץ וכו' עבודתו פסולה הא קידש בפנים ויצא עבודתו כשרה, ולפ"ד התוס' דכל דאינו שוהה אלא מעט לא פסלה יציאה, הרי דזהו דתניא דקידש בכלי שרת בחוץ עבודתו פסולה דאם קידש בפנים ויצא ולא שהה עבודתו כשרה, וכתב דצ"ל דכל הא דכשאינו שוהה אלא מעט לא פסלה יציאה היינו בשעת עבודה, אך אם יצא קודם עבודה אפי' לזמן מועט נפסל שמא הסיח דעתו.

והקר"א הק' עוד דהיאך מדייקינן מהא דאם קידש בפנים ויצא עבודתו כשרה, הרי י"ל דהא דעבודתו כשרה הוא בדיעבד משום דלא ברירא דהי' לו היסה"ד ולי"ב אלא חשש היסה"ד וע"כ אין לפסול את עבודתו, וכ"ש כשאומר שלא הסיח דעתו, אך לכתחילה צריך לחזור ולקדש שמא הסיח דעתו, וכתב דצ"ל דס"ל להגמ' דאם חיישינן ביציאה להיסה"ד אי"ז חשש בעלמא אלא הוי כהיסה"ד בבירור, ולמש"כ בחי' הגרי"ז דמכח היסה"ד גזרו בה פסול יציאה, ניחא.

## יציאה בקידוש ידים ורגלים דיוהכ"פ

ביומא ל"א ב' תניא בדין לבישה ראשונה דדר"מ אומר פשט וקידש ידיו ורגליו וירד וטבל וכו', ובכ' הגרי"ז שם הק' דלפ"מ דמיבע"ל הכא דיציאה פוסלת בקידוש ידים ורגלים, א"כ נפסל הקידוש כשירד וטבל, דהרי הטבילה היתה בחול.[[232]](#footnote-233)

ולמש"כ בחי' הגרי"ז בפ"ב מעיוהכ"פ דשאני דין הקידושין דיוהכ"פ מדין הקידוש דכל השנה, ובקידוש דיוהכ"פ כל הא דבעינן שיהא בעזרה הוא מקרא דבמקום קדוש, ול"ד לקידוש של כל השנה, ונתבאר להלן, ובכ' הגרי"ז לעיל י"ט ב' כתב דשאני דין הקידוש דכל השנה דעושה חלות דהידים מקודשות ועי"ז ראוי הכהן לעבודה ומשא"כ בקידושין דיוהכ"פ דהוא דין בסדר עבודות יוהכ"פ דבעי' י' קידושין ואי"ז חלות על הכה"ג המכשירו לעבוד, מסתברא מילתא דכל דהא דיציאה פוסלת בקידוש ידים ורגלים הוא רק בדין הקידוש דכל השנה, אך בדין הקידוש דיוהכ"פ אין היציאה פוסלת, וע"כ שפיר הי' מקדש ידיו ורגליו ויוצא לחוץ, ודין הקידוש דכל השנה מתקיים בקידוש השני דמקדש אחר הלבישה, וכ"כ בכ' הגרי"ז לעיל שם בשם הגרי"ד.

## טומאת ידים במקדש

**קידש ידיו ורגליו ונטמאו מטבילן וא"צ לקדש יצאו הרי הן בקדושתן,** המנ"ח במצוה ק"ו סק"ד עמד בזה דהרי הא דתניא דכשנטמאו ידיו מטבילן וא"צ לקדש, בע"כ דהיינו כשנטמאו חוץ לעזרה שהוציא ידיו לחוץ ונגע בדברים המטמאין בעזרה, דבפנים לא משכח"ל טומאת ידים דאין טומאת ידים במקדש, וכמו שאמרו בפסחים י"ט א', וא"כ כבר שמעינן מינה דיצאו ידיו הרי הן בקדושתן.

אמנם הנה הרמב"ם בפ"ח משאה"ט ה"ו כתב דהנוגע באוכלין טמאים וכיו"ב בין שנגע במקדש בין שנגע חוץ למקדש ונגע בקדשים במקדש לא טימאן ואם נגע חוץ למקדש ה"ז מטמא את הקדש וכו', ומבו' דהא דאין טומאת ידים במקדש לאו היינו דידים שנגעו במקדש בטומאה לא נטמאו, אלא היינו דאף ידים שנטמאו אינם מטמאות במקדש, וע"כ הוא דאף אם נטמאו חוץ למקדש אין מטמאין קדשים במקדש,[[233]](#footnote-234) ולפ"ז הרי דהא דנטמאו ידיו היינו אף כשנטמאו במקדש דאף בכה"ג הן טעונות טבילה כיון דחיילא עלייהו טומאה,[[234]](#footnote-235) ואף דאין מטמאות את הקדשים במקדש, מ"מ כיון דיש עליהן טומאה הן טעונות טבילה לעבודה, וכ"כ הקה"י בסימן ט"ז,[[235]](#footnote-236) ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

## יציאה במי כיור

**דילמא קידש בכלי שרת בחוץ היכי דמי כגון דאפיק ידי' לבר וקדיש,** התוס' הק' דמשמע דאם הכניס המים לפנים וקידש שפיר דמי והיינו משום דאין מי כיור נפסלין ביוצא, והשטמ"ק הוסיף בדבריהם דהיינו דלפ"ז תיקשי דא"כ כ"ש דאין יציאה פוסלת בקידוש, שהרי לענין לינה אמרו דאף למ"ד דאינה לינה מועלת בקידוש י"ל דלינה מועלת במי כיור, וא"כ ביציאה דאינה פוסלת במי כיור כ"ש דאינה פוסלת בקידוש, וכן הק' השטמ"ק בשם תור"פ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בתי' קמא לפי דבריהם דעיקר הא דמיבע"ל דיציאה פוסלת בקידוש הוא משום דאסוחי מסח דעתי' מיני', וע"כ שפיר י"ל דיציאה פוסלת בקידוש משום היסה"ד אף דאין יציאה פוסלת במים משום דלא שייך היסה"ד במים כמו בידים, אך התור"פ הק' ע"ז דלמ"ד דלינה פוסלת בקידוש משמע דה"נ יציאה פוסלת בקידוש אף בלא הא דאסוחי מסח דעתי', ונתבאר לעיל. - **ב** התוס' כתבו די"ל דהא דאם הכניס המים לפנים וקידש שפיר דמי הוא משום דאין כלי מקדש ליפסל ביוצא אלא בפנים, וכ"כ התור"פ די"ל דאף במי כיור מהני קידוש כלי ליפסל ביוצא, ורק כשקידש המים בחוץ אין נפסלין ביוצא עד דקלטינהו מחיצות. - **ג** התוס' בתי' בתרא כתבו די"ל דאף דאין יציאה פוסלת במי כיור משום דעדיין לא נעשית מצותו דהיינו הקידוש ולא סגי בקידוש כלי ליפסל ביוצא, מ"מ בקידוש ידים ורגלים י"ל מהני הקידוש ליפסל ביוצא דדמי למנחה אחר קמיצה שנפסלת ביוצא, וכ"כ התור"פ, ועד"ז כתב השטמ"ק במנחות ט' א' בשם תוס' חיצוניות.

המקד"ד בסימן ג' סק"ז פירש בד' התוס' בתי' בתרא דהיינו דכל הא דאין כיור נפסלין בלינה הוא קודם שהתחיל לקדש בהן דעדיין לא נעשית בהן עבודה, אך אחר שהתחיל לקדש בהן ידים ורגלים דנעשית בהן עבודה נפסלין המים שבכיור ביוצא, - וצ"ב דאף כשהתחיל לקדש בהן הרי לא נעשית עבודה כלל במים שנשתיירו בכיור, ומ"ט נימא דחשיב כמנחה שנעשית בה עבודה דנפסלת ביוצא, - ומש"כ התוס' דאין כלי מקדש ליפסל ביוצא עד דנעשית מצותו דהיינו הקידוש, היינו דמה"ט לעולם אין יציאה פוסלת במים שבכיור, ולא מיבע"ל שתהא יציאה פוסלת אלא בקידוש ידים ורגלים שכבר נעשית מצות המים ובכה"ג מהני קידוש כלי ליפסל ביוצא.

## יצאו ידיו

**יצאו ידיו לא קמיבעיא לן כי קמיבעיא לן יצא כל גופו מאי,** הקר"א הק' דזה ניחא אם הא דמיבע"ל דיציאה פוסלת הוא משום היסה"ד והיינו רק כשיצא כל גופו דאיכא היסה"ד ולא ביצאו ידיו, אך לדעת רש"י דמיבע"ל גם דיציאה פוסלת משום פסול יוצא דקדשים מאי נפ"מ אם יצא כל גופו או יצאו ידיו, וכתב די"ל דביצאו ידיו גם פסול יוצא ליכא כיון דגופו בפנים, והאבי עזרי בפ"ה מביאת מקדש ה"ד בסו"ד כתב דהיינו משום דאף דמעשה הקידוש הוא בידים וברגלים, מ"מ אי"ז קידוש עליהן אלא הוא קידוש על הכהן ע"י הידים, וע"כ א"א לדון דין יוצא על הידים לבד, ורק כשיצא כל גופו הוא דנפסל מדין יוצא.[[236]](#footnote-237)

אך בשיעורי הגרי"ד כתב די"ל דאה"נ הא דמיבע"ל דלמ"ד דלינה פוסלת בקידוש אף יציאה פוסלת היינו אף ביצאו ידיו, ומה שאמרו דיצאו ידיו לא קמיבעיא לן היינו למ"ד דאין לינה פוסלת דמיבע"ל דיציאה פוסלת משום היסה"ד, ובזה הוא שאמרו דהיינו רק כשיצא כל גופו, ואתיא הך ברייתא דיצאו הרי הן בקדושתן כר"א ב"ר שמעון דאין לינה פוסלת בקידוש, ולדידי' פשיטא דיציאת ידיו אינה פוסלת.

## טעם הא דבעינן שיהא הקידוש בפנים

**מקדש בכלי שרת בפנים קידש בכלי שרת בחוץ וכו' עבודתו פסולה,** בפירש"י כתב דהא דבעינן שיהא הקידוש בפנים הוא משום דהוקבע לו מקום בעזרה דכתיב ונתת את הכיור וגו' והתם כתיב ורחצו ממנו, והשפ"א עמד בזה דמ"ט בעינן לטעם זה הרי כ"ה דקידוש בעי עמידה משום דכתיב בי' לשרת א"כ בעי נמי בפנים כמו שירות דעבודה שאינו אלא בפנים, וכתב דנפ"מ בזה דאף אם עומד בחוץ ומקדש ידיו ורגליו בפנים ל"מ דצריך לעמוד בפנים, אך לדעת רש"י י"ל דמהני בכה"ג.[[237]](#footnote-238)

ובדעת רש"י שלא פירש כן י"ל דאזיל לטעמי' שפירש לעיל י"ט ב' דהא דקידוש בעי עמידה הוא משום דאיתקש קידוש לשירות, ומבו' דקידוש ידים ורגלים לא חשיב כשירות אלא דכיון דאיתקש לשירות ע"כ בעי עמידה, ולפ"ז י"ל דל"ב בקידוש אלא עמידה דתליא בשירות כדכתיב לעמוד לשרת אך לי"ב לשאר דיני עבודה, וכמש"נ בדף מס' 9 בהערה, וע"כ הי' בדין דיועיל קידוש בחוץ, וכל הא דל"מ הוא משום דהוקבע לו מקום בעזרה.

ביומא ל"ב ב' אמרו בדין קידוש וטבילה דיוהכ"פ דמה קידוש במקום קדוש אף טבילה במקום קדוש, והפסקי רי"ד שם כתב דהא דקידוש במקום קדוש הוא משום דהי' הקידוש מן הכיור כדכתיב בקרא והכיור הי' עומד בעזרה בין ההיכל למזבח, וכ"כ בפי' רבינו אליקים שם, ולפ"ז הא דקידוש דיוהכ"פ הוא במקום קדוש הוא חד דינא עם הא דקידוש דכל השנה הוא בפנים דהוא משום דהוקבע לו מקום בעזרה, וכ"ה מבו' בד' התו"י שם ל"א ב' דהא דקידוש דיוהכ"פ אינו אלא בפנים נלמד מהא דקידוש דכל השנה אינו אלא בפנים.

אך בפירש"י ביומא שם כתב דהא דקידוש דיוהכ"פ הוא במקום קדוש הוא מדכתיב ורחץ את בשרו במים במקום קדוש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ג, ובפי' ר"ח ביומא שם כתב דהא דקידוש דיוהכ"פ הוא במקום קדוש ילפינן לה מטבילה, ובחי' הגרי"ז בהל' עיוהכ"פ שם כתב דהא דבעינן קרא בפנ"ע דקידוש דיוהכ"פ אינו אלא בפנים אף דגם קידוש דכל השנה אינו אלא בפנים, הוא משום דדין הקידוש דיוהכ"פ הוא דין בפנ"ע ולא כתיב כלל בפרשת כיור האמורה בפר' כי תשא אלא נלמד מקרא דורחץ את בשרו במים דכתיב בפר' אחרי, ומה"ט דעת ר' יונה בירושלמי דקידוש ראשון דיוהכ"פ דהוא מדין קידוש דכל השנה הי' מקדש מן הכיור ושאר הקידושין הי' מקדש בקיתון של זהב, וע"כ י"ל דגם דהקידוש צריך להיות בפנים בעזרה דוקא, אין ללמוד דין קידוש של כה"ג ביוהכ"פ מדין קידוש של כל השנה, והא דקידוש דיוהכ"פ אינו אלא בפנים הוא מקרא דבמקום קדוש.[[238]](#footnote-239)

**ת"ש יצא חוץ לחומת העזרה וכו' טעון קידוש ידים ורגלים,** השפ"א הק' דמ"ט לא משני דאתיא כרבי דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים וה"נ יציאה פוסלת, אך לר"א ב"ר שמעון דאין לינה מועלת בקידוש אף יציאה אינה פוסלת, והוכיח מזה דגם לדעת רבי מיבע"ל דאין יציאה פוסלת, וכ"כ הזבח תודה,[[239]](#footnote-240) ועיי"ש שכתבו לישב לפ"ז למש"כ הרמב"ם דבדיעבד אין יציאה פוסלת אף דקי"ל דהידים נפסלות בלינה, ונתבאר להלן.

## דין טבילה וקידוש ידים ורגלים במיסך רגליו

**כל המיסך רגליו טעון טבילה,** בפי' הר"י מלוניל ביומא כ"ח א' כתב דהא דצריך טבילה הוא משום דצריך להטביל עגבותיו ואי אפשר ומחייבינן להטביל כל גופו, וכ"נ בד' המאירי שם שכתב דהא דצריך טבילה הוא משום דשמא נשארה צואה על בשרו.

בד' התו"י ביומא כ"ט ב' מבו' דמיסך רגליו טעון אף קידוש ידים ורגלים,[[240]](#footnote-241) ועיי"ש שכתבו דאף דבמטיל מים אמרו שם דכל הא דבעי קידוש ידים ורגלים הוא משום ניצוצות ומשום דמצוה לשפשף, היינו משום דמטיל מים דאי"ז דבר מיאוס כ"כ, כמו שאמרו בברכות כ"ג ב' דאף בשעה שמטיל מים יכול לאחוז ס"ת בידו, וע"כ א"צ קידוש ידים ורגלים אלא משום ניצוצות ומשום דמשפשף בידיו, אך במיסך רגליו דדבר מיאוס הוא מאד, צריך לקדש ידיו ורגליו.

## דין קידוש ידים ורגלים במטיל מים

**וכל המטיל מים טעון קידוש ידים ורגלים,** ביומא כ"ט ב' אמרו דהא דהמטיל מים טעון קידוש רגלים הוא משום ניצוצות, והא דטעון קידוש ידים הוא משום דמצוה לשפשף,[[241]](#footnote-242) ונחלקו הראשונים בזה, דהתו"י שם כתבו דכיון דצריך לשפשף מה"ט הוא צריך קידוש ידים ורגלים אף אם לא שפשף, דלא פלוג רבנן,[[242]](#footnote-243) אך בס' המנהיג בהל' תפילה כתב דאפי' לעבודה כשר היכא דלא שפשף, והביאו הב"י באו"ח סימן ז', ומבו' דא"צ לקדש ידיו אלא כששפשף, ועמדו ע"ז בגל' הגרע"א בפ"ה מביאת מקדש ה"ה ובתשו' ושב הכהן סין א' והמנ"ח במצוה ק"ו.

הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ה כתב דכל המטיל מים טעון קידוש ידים ורגלים ומבו' בסו"ד שם דאם לא קידש ידיו ורגליו עבודתו פסולה, והמנ"ח במצוה ק"ו כתב דמסתימת דבריו מבו' דאף אם לא שפשף טעון קידוש ידים מדאורייתא ועבודתו מחוללת,[[243]](#footnote-244) והביה"ל בח"א סימן ה' סקי"ד כתב דהיינו דכיון דמצוה לשפשף, ע"כ מיד כשיוצא להטיל מים מסיח דעתו משמירת ידיו והוי היסה"ד דהי' סבור שיצטרך לשפשף, וע"כ גם אם נזדמן שלא נצרך לשפשך מ"מ צריך לקדש ידיו מה"ת דהוי היסה"ד וע"כ מחלל עבודה.

## בהא דמייתי מפרה דאין יציאה פוסלת בקידוש אף דבפרה כל מעשי' בחוץ ולי"ב היסה"ד

**ת"ש פרה ר"ח בר יוסף אמר מקדש בכלי שרת בפנים ויוצא,** הקר"א הק' דמה מייתינן מינה דאין יציאה פוסלת בקידוש הרי עיקר הא דמיבע"ל דיציאה פוסלת בקידוש הוא משום דפריש מן המקדש ואסוחי מסח דעתי', אך בפרה דמקדש לכתחילה ע"מ לצאת לעבודתה היאך שייך היסה"ד בזה הרי לא נבדל מן העבודה כלל, וכן הק' הטה"ק לעיל בסוגיין, - ועיי"ש שכתב דלפירש"י דמיבע"ל גם אם יציאה פוסלת בקידוש דומיא דכל הקדשים שנפסלין ביוצא, י"ל דע"ז הוא דמייתינן מפרה דאין יציאה פוסלת.[[244]](#footnote-245)

בפירש"י משמע דכל הא דבעי למיפשט מינה דאין יציאה פוסלת, הוא רק מדר"ח בר יוסף דמקדש בכלי שרת בפנים ויוצא, אך מדר' יוחנן דמקדש בחוץ ליכא למיפשט, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א, והיינו משום דלר' יוחנן דמקדש אפי' בחוץ ואפי' בכלי חול ודאי דשאני דין קידוש ידים ורגלים בפרה מדין שאר קידוש ידים ורגלים ולא שייך בי' פסול יציאה, וע"כ לא מייתי אלא מדר"ח בר יוסף דס"ל דדין קידוש דפרה הוי כשאר קידוש וצריך לקדש בפנים ובכלי שרת ואפ"ה אין יציאה פוסלת.

## בהא דבעינן שיהא הקידוש מכלי

**ור' יוחנן אמר אפי' בחוץ ואפי' בכלי חול ואפי' במקידה של חרס,** בכ' הגרי"ז לקמן כ"ב א' כתב דאף דבקידוש דפרה ל"ב שיהא מכלי שרת מ"מ בעינן שיהא הקידוש מכלי, וזה למש"כ שם בשם הגר"ח דבקידוש ידים ורגלים מלבד דינא דכלי שרת איכא דין בפנ"ע דבעינן כלי, כדתניא בתוספתא בידים פ"א ה"ד דאין הכהנים מקדשין במקדש אלא בכלי,[[245]](#footnote-246) וע"כ אף דבפרה ל"ב פנים וכלי קדש משום דלי"ב דין עבודה וכל מעשי' בחוץ, אך הא דבעינן שיהא הקידוש מכלי דכ"ה עיקר צורת מעשה הקידוש הוא אף בפרה.

ועיקר הך מילתא דאיכא דין בפנ"ע בקידוש ידים ורגלים דבעינן כלי, מלבד דינא דכלי שרת, יש ללמוד כן ממש"כ הבה"ג בפ' כיצד מברכין דהא דבעינן בנט"י כלי הוא משום דאסמכינון על קידוש ידים ורגלים דבעי כלי, וכ"כ בתשו' הראב"ד סימן כ"ג שלמדו נט"י מקידוש ידים ורגלים שהי' מן הכיור, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ו' שער ד' והרשב"א והר"ן בחולין ק"ז א', וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס קצ"א, ולהדיא דאיכא דין בפנ"ע בקידוש ידים ורגלים דבעינן כלי, וע"כ

הוא דבנט"י בעינן כלי.

**שאני פרה הואיל וכל מעשי' בחוץ לא פסלה בה יציאה,** בחי' הגרי"ז בהל' פרה כתב דהיינו דכיון דאין יציאה פוסלת בפרה עצמה, ע"כ אינה פוסלת גם בקידוש שלה, ומשא"כ בשאר קרבנות דיצאה פוסלת בהן י"ל דה"נ היא פוסלת בקידוש שלהן, - ועיי"ש שכתב דאין לפרש דהיינו דכיון דכל מעשי' בחוץ ע"כ אין ביציאה שלה משום היסה"ד וע"כ אינה פוסלת, אף בעיקר הדין לא שאני דין קידוש ידים ורגלים דפרה משאר קידוש ידים ורגלים, דא"כ מה פרכינן עלה דא"כ למה לי דמקדש והיינו משום דאין קידוש שלה כשאר קידוש דעבודה, הרי שפיר שוה דין קידוש דפרה לשאר קידוש ידים ורגלים, אלא דבכל קידוש ידים ורגלים איכא היסה"ד ביציאה ובפרה ליכא היסה"ד ביציאה.

**אי הכי למה לי דמקדש,** גירסת השטמ"ק שהובא בהשלמות למה לי דמקדש כעין עבודה ולקדש בכלי חול כלי שרת למה לי, וזה מתפרש למש"נ לעיל דעיקר מה שדנו להוכיח מפרה דאין יציאה פוסלת הוא לר"ח בר יוסף דמקדש בפנים ובכלי שרת ודמי לשאר קידוש ידים ורגלים, ולפ"ז הרי דזהו דפריך דכיון דכל מעשי' בחוץ וע"כ אין יציאה פוסלת, הרי ל"ד הקידוש לשאר קידוש ידים ורגלים ול"ה כעין עבודה וא"כ מ"ט מקדש בכלי שרת.

## הכרעת ההלכה בדין יציאה בקידוש ידים ורגלים

הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ה כתב דיצא חוץ לעזרה וכו' טעון קידוש ידים ורגלים ואם לא קידש ועבד הואיל ולא הסיח דעתו וכו' עבודתו כשרה, ובטעם מש"כ דבדיעבד עבודתו כשרה מצינו כמה דרכים, **א** המהר"י קורקוס שם כתב דהיינו דכיון דלא איפשיטא ע"כ אף דלכתחילה טעון קידוש מ"מ בדיעבד אין לפסול עבודתו מן הספק, וכ"כ הכס"מ שם, ואזיל הרמב"ם לטעמי' בכ"ד דבכל ספק בקדשים אזלינן בדיעבד לקולא, ונתבאר בדף מס' 7. - **ב** המהר"י קורקוס שם כתב די"ל עוד דכיון שבאו לפשוט דאין יציאה פוסלת אף דדחו לה אשינויי לא סמכינן ושבקין מאי דפשיטא לי' למאן דפשיט. - **ג** האו"ש שם כתב דהוא משום שאמרו דאת"ל יציאה לא פסלה וקי"ל כאת"ל, וע"כ כתב הרמב"ם דעבודתו כשרה ולא כתב דלא חילל כמש"כ שם ה"ו בדין טומאה דהוא איבעיא דלא איפשיטא ומספק לא חילל, אך הכא עבודתו כשרה בודאי.

החק נתן הק' ע"ד הרמב"ם דממה שאמרו דאת"ל דלינה לא פסלה דלא פריש אבל יציאה וכו' משמע דלרבי דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים כ"ש דיציאה פוסלת, ולא מיבע"ל אלא לר"א ב"ר שמעון דלינה לא פסלה אם מ"מ יציאה פסלה, וא"כ למש"כ הרמב"ם שם ה"ח שהידים נפסלות בלינה, א"כ הדין נותן דה"נ יציאה פוסלת בקידוש ידים ורגלים, ומ"ט כתב הרמב"ם דבדיעבד עבודתו כשרה, וכן הק' בחי' הגרע"א ובקו' עצומות.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הח"נ כתב דמש"כ הרמב"ם שהידים נפסלות בלינה, אי"ז כדעת רבי, אלא כדעת רבא דראה ר' יוחנן דבריו של ר"א ב"ר שמעון בתחילת עבודה ולא בסוף עבודה, ונתבאר בדף מס' 11, ולדידי' שפיר י"ל דאין יציאה פוסלת, וכל מה שאמרו דאם לינה פוסלת כ"ש דיציאה פוסלת היינו לדעת רבי דלינה מועלת אפי' בתחילת עבודה,[[246]](#footnote-247) ועד"ז כתב האבהא"ז בהל' ביאת מקדש שם ה"ח סק"ו, ועיי"ש שהוסיף לפרש דהיינו משום דלפ"מ דקי"ל דאין לינה פוסלת אלא בסוף עבודה, אי"ז משום פסול לינה, אלא משום דהוי גישה חדשה, ואין ללמוד מזה דיציאה פוסלת. - **ב** למש"כ הצ"ק ודעימי' בדעת רש"י הרי אף למ"ד דלינה פוסלת מיבע"ל אם יציאה פוסלת, ונתבאר לעיל, וע"כ שפיר י"ל דאף דקי"ל דהידים נפסלות בלינה מ"מ אין יציאה פוסלת. - **ג** למש"כ הקר"א בדעת התוס', הרי לא תלי דין יציאה כלל בדין לינה, ומה שאמרו את"ל דלינה לא פסלה היינו הא דלכו"ע אין לינה פוסלת משום היסה"ד, וע"כ אף דקי"ל דהידים נפסלות בלינה מ"מ י"ל דאין יציאה פוסלת. - **ד** השפ"א כתב דלמש"כ הכס"מ בהל' ביאת מקדש שם ה"ח בדעת הרמב"ם דקי"ל כרבי, בע"כ דקי"ל כאביי דאף לרבי לא פסלה לינה אלא מדרבנן, וי"ל דכל מה שאמרו דאם לינה פסלה ה"נ יציאה פסלה הוא אם לינה פסלה מדאורייתא, אך אם לא פסלה לינה אלא מדרבנן י"ל דיציאה לא פסלה.[[247]](#footnote-248) - **ה** הזבח תודה כתב די"ל דלפ"מ שאמרו דביציאה כיון דבידו לחזור לא מסח דעתי' י"ל דאף אם לינה פוסלת מ"מ יציאה אינה פוסלת.[[248]](#footnote-249)

## טומאה בקידוש ידים ורגלים

**טומאה מהו שתועיל בקידוש ידים ורגלים וכו' אבל הכא דגברא לא חזי אסוחי מסח דעתי',** בחי' הגרי"ז בהל' פרה אדומה נסתפק אם כל עיקר הא דמיבע"ל דטומאה מועלת בקידוש ידים ורגלים הוא משום היסה"ד, או דהוא פסול טומאה דגזרו על הידים המקודשות דין פסול טומאה של קדש, וכ"ה דלינה פוסלת בהן מדרבנן ה"נ טומאה פוסלת בהן, ומה שאמרו דהוא משום דאסוחי מסח דעתי' הוא טעם להא דגזרו עליהן פסול טומאה,[[249]](#footnote-250) - וכתב ללמוד לזה מהא דמיבע"ל בירושלמי בפ"ב דיומא דציץ מרצה על טומאת ידים, ופירש הפנ"מ דהיינו כשנטמאו ידיו אחר קידוש דא"צ לחזור ולקדש משום דהציץ מרצה, והרי דהא דטומאה מועלת בקידוש ידים ורגלים הוא מדין פסול טומאה דקדש וע"כ מהני בזה ריצוי ציץ.

**שאני פרה הואיל וטבו"י כשר בה לא פסיל בה טומאה בקידוש שלה,** בחי' הגרי"ז בהל' פרה אדומה עמד בזה דמה מהני הא דטבו"י כשר בה, הרי הכא עסקינן בטומאה גמורה דפוסלת גם בפרה, וכתב לפרש לפ"מ שהאריך שם דהא דטמא פסול בפרה אי"ז מכח פסולא דטמא לעבודה, דלא שאני טמא משאר הפסולין דאין נוהגין בפרה משום דקדשי בדה"ב היא, אלא הוא דין מיוחד של פסול טומאה האמור בפרה אדומה דטומאה פוסלת בה בכל מעשי', וכתב עוד דעיקר הא דליכא בפרה לפסולי עבודה דקרבנות נלמד מהא דטבו"י כשר בפרה, וזהו שאמרו דהואיל וטבו"י כשר בפרה לא פסיל טומאה בקידוש שלה, והיינו דמהא דטבו"י כשר בפרה חזינן דלי"ב לפסול טומאה דקרבנות אלא פסול טומאה בפנ"ע האמור בפרה עצמה, וע"כ ממילא לענין הקידוש לא פסלה בה טומאה כלל דדין טהרה דפרה לא שייכא לענין הקידוש רק פסול טומאה של קדשים, וזה למש"כ שם דהא דמיבע"ל דטומאה מועלת בקידוש ידים ורגלים אי"ז משום היסה"ד אלא הוא משום פסול טומאה שגזרו על הידים המקודשין דין פסול טומאה של קדש, (ונתבאר לעיל), וע"כ היינו רק בקרבנות שטומאה פוסלת בהן, אך הא דפרה נוהג בה דין טהרה מכח דיני פרה אדומה אינו שייך כלל לענין הקידוש.

י"ח תמוז פ"ד

דף מס' 13

## אם מהני קידוש ידיו ורגליו בכיור אף דקידוש איתקש לשירות ובשירות בעינן עמידה ע"ג רצפה

**כ"א א'** **- מהו לקדש ידיו ורגליו בכיור,** המרומי שדה הק' דהיאך יועיל קידוש בכיור, הרי אמרו לעיל י"ט ב' דקידוש איתקש לשירות, וא"כ הדין נותן דבעינן עמידה ע"ג רצפה, והיאך יקדש ידיו ורגליו בכיור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המרומי שדה כתב די"ל דאיירי במקדש רגלו אחת בכיור ורגלו אחת ע"ג קרקע, דבכה"ג מתקיים דין עמידה ע"ג רצפה כמו שאמרו קמן כ"ד א' ברגלו אחת על הכלי וכו'. - **ב** המרומי שדה כתב די"ל עוד דכ"ה דרצפה מקדשת כך כלי שרת מקדשין, דאף דאינו ראוי לרגל האדם הרי כלי שרת מקדשין את שאינו ראוי להן.[[250]](#footnote-251) - **ג** גירסת הבה"ג בפ' כיצד מברכין מהו לקדש ידיו בכיור ול"ג ורגליו, והמרומי שדה כתב דלפ"ז ניחא דהוא עומד ע"ג הרצפה ומקדש ידיו בתוך הכיור,[[251]](#footnote-252) אך בפירש"י כתב דמיבע"ל שיכניס ידיו ורגליו בתוכו, וכן הביאו רבים מקמאי דמיבע"ל לקדש ידיו ורגליו בכיור. - **ד** הקה"י בסימן י"ז כתב די"ל דכיון דהכיור שהוא החציצה מישך שייך למצות קידוש ובהחציצה עצמו נעשה השירות דקידוש ע"כ אינו חוצץ. - **ה** בדף מס' 9 בסופו בהערה נתבאר לדון דלדעת רש"י לעיל י"ט ב' דהא דקידוש ידים ורגלים בעי עמידה הוא מהקישא דקידוש לשירות, ואי"ז משום דחשבינן להקידוש כעבודה, הוי זה במסוים בדין עמידה דתליא בשירות כדכתיב לעמוד לשרת, אך שאר דיני עבודה לא ילפינן לקידוש ידים ורגלים ול"ב בה עמידה ע"ג רצפה, ודמי לברכת כהנים דבעי עמידה משום דאיתקש לשירות, אף דלאו עבודה היא ולי"ב דיני עבודה ול"ב בה עמידה ע"ג רצפה.

## טבילת ידים בכלי אם מהני לדין נט"י

**ממנו אמר רחמנא ולא בתוכו או"ד אפי' בתוכו,** הבה"ג בפ' כיצד מברכין כתב בשם ר"א משבחא שהוכיח מהכא דבדין נט"י מהני טבילת ידים בתוך כלי, דכל הא דמיבע"ל דאי"ז מועיל לקידוש הוא משום די"ל דבעינן ממנו ולא בתוכו, אך בנט"י שפיר מהני כה"ג, ומבו' בדבריו שם דעיקר הנידון בזה הוא אם בכה"ג שנותן ידיו בתוך הכלי מיקרי רחיצה או מיקרי טבילה, וזהו שהוכיח דמהא דמהני בקידוש ידים ורגלים אלמלי הא דכתיב ממנו ולא בתוכו ש"מ דחשיב כרחיצה, דאם לא חשיב כרחיצה ודאי דאי"ז מועיל בקידוש דבעינן ורחצו, וע"כ ה"נ ה"ז מועיל בנט"י. [[252]](#footnote-253)

אך התוס' בחולין ק"ז א' ד"ה דלא אתו נחלקו ע"ז דל"מ לטבול ידיו בכלי בנט"י משום דבעינן כח גברא,[[253]](#footnote-254) וכ"כ הרא"ש שם סימן י"ג והטור בסימן קנ"ט, - והרא"ה בבדה"ב בית ו' שער ד' נחלק ע"ז דמדמינן נט"י לקידוש ידים ורגלים וכ"ה דבקידוש ידים ורגלים בעינן ממנו ולא בתוכו ה"נ בנט"י ל"מ כה"ג, וכ"כ הריטב"א בחולין שם.[[254]](#footnote-255)

## טעם הא דל"מ טבילה לדין קידוש ידים ורגלים

**מי מערה איצטריכא לי' שלא תאמר כל גופו טובל בהן ידיו ורגליו לא כ"ש**, בפירש"י כתב דהיינו דס"ד דאף דל"מ לקדש ידיו ורגליו בכיור משום דממנו ולא מתוכו ואי"ז צורת מעשה קידוש, מ"מ כל שטבל במי מערה שפיר מהני משום דטבילה מעלייתא היא, וקמ"ל דל"מ, והקר"א עמד בזה דמ"ט ל"מ טבילה, ומ"ש מדין נט"י לחולין ולתרומה דמהני טבילה מק"ו דכל גופו טובל בהן, וכתב דהוא משום דבעינן מים מקודשין בכלי שרת, ועיי"ש שהק' לפ"ז דלמ"ד דבפרה מקדש בחוץ ובמקידה של חרס, הרי לכאו' ל"ב מים מקודשין, וא"כ מ"ט בעינן קידוש כלל ומ"ט ל"מ לו הטבילה שמטבילין אותו אחר שטימאוהו, וכתב לדון דשמא אף אם מהני בפרה קידוש בחוץ ובמקידה של חרס מ"מ בעינן מים מקודשין, ועיי"ש במש"כ להעיר ע"ז.

אך הנה בפירש"י בחולין ק"ו א' ד"ה השתא כל גופו כתב במה שאמרו דהשתא כל גופו טובל בהן ידיו ורגליו לא כ"ש דהיינו משום דאף טבילה עולה לידים יותר מן הנטילה כדאמרינן בחגיגה י"ח ב' דנוטלין לידים לחולין ולמעשר ולקדש מטבילין והרי דטבילת ידים עדיפא, וכיון דחמי טבריא חזו לטבילת כל גופו כ"ש לטבילת ידיו, ומבו' דכל הא דעבדינן ק"ו דכל גופו טובל בהן וכו' הוא רק משום דמצינו דטבילת ידים עדיפא מנטילה, וע"כ כל דהוי מקוה הראוי לטבילת כל גופו מהני אף לטבילת ידיו, אך אלמלי הא דמצינו דטבילת ידים מהניא שפיר י"ל דאף דטבילה מהניא לטהר לכל גופו מ"מ לדין נט"י בעינן דוקא נטילה ול"מ טבילה, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא לענין דין נט"י בחולין ובתרומה דמצינו דמהני אף טבילת ידים, אך בדין קידוש ידים ורגלים דבעינן רחיצת ידים ול"מ טבילת ידים, וכמש"כ הבה"ג בברכות פ"ו בשם הר"א משבחא דכיון דכתיב ורחצו בעינן רחיצותא ולא טבילותא, ע"כ ל"מ בזה אף טבילת כל גופו ואף במים מקודשין, ואף לפ"מ דמיבע"ל דמהני קידוש ידים ורגלים בתוכו ולפ"ז אף מהני טבילה בתוכו מדין קידוש, מ"מ ל"מ אלא בכלי שרת, (ואף בפרה דל"ב כלי שרת מ"מ בעינן כלי וכמש"נ לעיל), וכ"ה להדיא בד' הקרית ספר בפ"ה מביאת מקדש דהא דל"מ טבילה במי מעין הוא משום דבעינן כלי.

## הכרעת ההלכה בדין קידוש ידים ורגלים בתוכו

הרשב"א בחולין ק"ז א' כתב דפשטינן הכא דל"מ קידוש ידים ורגלים בכיור משום דממנו אמר רחמנא ולא בתוכו, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס קצ"א ובד' הרא"ה בבדה"ב בית ו' שער ד', - אך לגירסא דילן לא איפשיטא האיבעיא, וכ"כ האו"ז בהל' נט"י סימן ס"א, וכתב דכיון דהוא דאורייתא אזלינן מספק לחומרא, וכ"נ בד' הבה"ג בפ' כיצד מברכין והתוס' בחולין שם והרא"ש שם סימן י"ג, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"י דאם קידש בתוכו ועבד לא חילל.

הרמב"ם שם כתב דאין מקדשין בתוך הכיור וכו' שנאמר וכו' ממנו לא בתוכו ואם קידש בתוכו ועבד לא חילל, והמהר"י קורקוס שם כתב דהיינו משום דלא איפשיטא האיבעיא וע"כ לכתחילה צריך לחזור ולקדש מספק אך אם עבד אין לפסול עבודה מפני הספק, ואזיל הרמב"ם לטעמי' בכ"ד דבכל ספק בקדשים אזלינן בדיעבד לקולא, ונתבאר בדף מס' 7, וכ"כ הכס"מ שם, - והמהר"י קורקוס שם כתב די"ל עוד דכיון דבעי רב חסדא למיפשט מברייתא דמהני קידוש בתוכו הרי דאף דדחינן לה מ"מ סמכינן אפשיטותא דרב חסדא להכשיר עבודה, אבל לכתחילה לא דכיון דאפשר לתקוני מתקנינן.[[255]](#footnote-256)

## לינה במי כיור למתירין ולאברים

**מי כיור נפסלין למתירין כמתירין לאברים כאברים,** בפירש"י כתב דהיינו משום דלפי זמן עבודה שהקידוש צריך לה הוי זמן מימיו ליפסל, דלפי עבודתו הוא חשובו,[[256]](#footnote-257) וע"כ הוא דלקדש מהן לעבודת דם או קמצים דנפסלין בבא הלילה עליהן נפסלין המי כיור בשקיעת החמה, ולקדש מהן לעבודת אברים דנפסלין בעלות השחר אין נפסלין אלא בעלות השחר.

והחזו"א בסימן ג' סק"ה כתב לפרש בזה דהיינו מפני שאין למי כיור הקטרה אלא שפיכתן למצותן זהו הקטרתן וכשאנו באין לקבוע להן זמן שיפסלו בעבר זמנן צריכין אנו לקבוע זמנן לפי השתמשותן לקידוש וע"כ הוא דלמתירין שאין מצות קידוש נוהגת בהן אלא עד שקיעת החמה דאח"כ כבר לא יתכן קידוש לעבודתן, שהרי עבודתן פסולה אחר שקיעת החמה, הוכנו המים להם עד שקיעת החמה ומצוה לגמור המים עד שקיעת החמה שא"א אח"כ וזהו שעת הקטרתן ואח"כ נפסלין,[[257]](#footnote-258) ומשא"כ לענין אברים דעדיין זמן קידוש עד עלות השחר, ע"כ זמן שפיכת המים לקידוש שהיא במקום הקטרה הויא עד עלות השחר, וע"כ אין נפסלין לכך אלא בעלות השחר.

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה הגה"ה כתבו דהא דמי כיור נפסלין למתירין בשקיעת החמה הוא מדאורייתא, וכ"נ בד' השטמ"ק בסוגיין בשם הר"י מפריש,[[258]](#footnote-259) - וזה דלא כמש"כ בס' מראה כהן בסוגיין דאין הפסול בזה אלא מדרבנן, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד, ופירש כן בד' התוס' בד"ה כיור, ונתבאר להלן.

**רב חסדא אמר אף למתירין אין נפסלין אלא בעמוד השחר,** בפירש"י כתב דהיינו דכשם שאין האברים נפסלין אלא בעמוד השחר אף כל לינות אין פוסלות בשום קדושות אלא בעמוד השחר, והשטמ"ק הוסיף דהיינו משום דהא דהמים נפסלין בלינה הוא מטעם קדושת הכלי ודי לנו ליתן פסול לינה כדין שאר דברים המתקדשים בכלי שרת דנפסלין בעלות השחר, - אך החזו"א בסימן ג' סק"ה פירש דטעמא דר"ח הוא משום דס"ל דאין אנו צריכין לחלק את הקידושין וכל הקידושין חד הוא וכל זמן דאפשר לקדש לאברים לא נגמרה זמנן עדיין וכשרים אף למתירין.

## טעם הא דפסול שקיעת החמה הוא בכל שעה ושעה של לילה

**כיור כיון ששקעו שוב אינו מעלהו, מאי אינו מעלהו דקאמר נמי לעבודת יום וכו',** מבו' דלמ"ד דמי כיור נפסלין למתירין בשקיעת החמה, הרי דאף אם שקעו קודם שקיעת החמה והעלהו בלילה נפסל למתירין, ובפירש"י ד"ה מי כיור פירש דהיינו משום דכל שמצאו הלילה שעה אחת חוץ לבור נפסלו מימיו לעבודת היום, והיינו דפסולא דלינה בשקיעת החמה אינו רק בשעת שקיעת החמה, אלא כל שעה ושעה של לילה פוסלת,[[259]](#footnote-260) וכ"ה מבו' בד' התו"י והתוס' הרא"ש וריטב"א ביומא כ"ט א' דמנחה שנקמצה בלילה נפסל הקומץ בפסולא דשקיעת החמה.

והחזו"א בסימן י"ט סקמ"ה עמד בזה דמ"ש מדבר הנפסל בלינה בעלות השחר דרק שעת עלות השחר פוסלת וכל שהי' על המזבח בשעת עלות השחר אינו נפסל אח"כ, וכתב לפרש דהיינו משום דבדבר הנפסל בשקיעת החמה עיקרו שלא יכנס לזמן שאינו ראוי להקרבה וכיון שהוא נמצא בזמן שאינו ראוי להקרבה הוא נפסל וע"כ כל הלילה פוסלתו, אך אם העלהו על המזבח כל הלילה וביום הורידו מן המזבח אינו נפסל למ"ד דאין לינה מועלת בראשו של מזבח, משום דעכשיו הוא ראוי לזריקה, אך לינה דעלות השחר הוי הפסול מכח מה ששהה בו, וכל שהי' על המזבח דחשיב כהוקטר לא חשיב פסול וע"כ יש לו כל היום משעה שהורידו.[[260]](#footnote-261)

## טעם הס"ד דמי כיור נפסלין בשקיעת החמה אף לאברים

**למימרא דלעבודת לילה נמי לא חזי,** השטמ"ק הביא מתור"פ שהק' בשם הר"י מפריש דמאי ס"ד דנפסלין המים בשקיעת החמה אף לאברים וכי עדיפי המים דקידוש עבודת אברים יותר מאברים גופייהו דאין נפסלין בשקיעת החמה, וכתב דהוא משום דגזרינן לצורך אברים אטו לצורך מתירין, דאם יהא מותר לקדש ממנו לצורך אברים כשהעלהו בלילה ושקעו בעמוד השחר, יבואו לקדש ממנו לצורך מתירין, ומשא"כ באברים גופייהו דאין לגזור שיפסלו בלינה אטו מתירין, דודאי לא יבואו להשוות מתירין לאברים לענין לילה דזיל קרי בי רב הוא, ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז טעם הא דלא גזרו בקידוש גופי' שיפסל בשקיעת החמה לאברים אטו מתירין, - ובשיעורי הגרי"ד כתב בדעת התוס' דהוא משום דהמים עומדין למתירין ולאברים, וע"כ כל שחל פסול במים לאחד מהן כבר נפסלו המים וגם לאברים נפסלו, ועד"ז כתב השפ"א, וכ"נ בד' הטה"ק, ונתבאר להלן.

## טעם הא דאין לינה דשקיעת החמה פוסלת בקידוש לאברים

השטמ"ק הק' בשם תור"פ דלהס"ד דנפסלין המים בשקיעת החמה אף לאברים, יפסל אף הקידוש בשקיעת החמה אף לעבודת לילה, שהרי לינה מועלת בקידוש כמו שהיא מועלת במים,[[261]](#footnote-262) וכתב לישב למש"כ הר"י מפריש דטעם הס"ד דנפסלין המים בשקיעת החמה אף לאברים הוא גזירה אטו מתירין, ובקידוש ליכא למיגזר שהרי בלילה ליכא עבודות מתירין ולמחר מיפסל אף לאברים, - והשפ"א כתב לישב דטעם הס"ד דנפסלין המים בשקיעת החמה אף לאברים הוא משום דנתקדשו בכלי לכל עבודות וע"כ כל שנפסלו למתירין נפסלו ונדחו גם לאברים, וע"כ כ"ז הוא בפסול המים, אך הידים לא הוכשרו מעיקרא רק לעבודת יום זה והלילה ולא נדחו כלל.

## טעם הא דכלי שרת שיש בו כדי תרוה"ד אין נפסל בהעלאת לילה

התוס' כתבו בתו"ד דאף לפ"מ דס"ד דהעלאת לילה פוסלת לכל עבודות, מ"מ שפיר קידשו לתרוה"ד מכלי שרת אחר שהי' בו כדי תרוה"ד, והצ"ק תמה דכיון דהעלאת לילה פוסלת מה לי אם הי' בכיור או הי' בכלי שרת,וכן הק' המהר"ם שיף, ועיי"ש בצ"ק במש"כ בזה, והקר"א והטה"ק תמהו על דבריו.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השטמ"ק הביא מתור"פ דלמש"כ הר"י מפריש דטעם הא דהעלאת לילה פוסלת את המים אף לאברים הוא משום דגזרינן לצורך אברים אטו לצורך מתירין, הרי דכ"ז הוא במי כיור שרגילין כולם לקדש ממנו, אך בכלי שרת שאין רגילות לקדש ממנו לא גזרו. - **ב** הקר"א כתב לפרש דאין נפסל בהעלאת לילה אלא מי כיור שהיו מקודשין מאתמול והוצרך לשקען בשקיעת החמה דבעינן שיהי' משוקע כל הלילה ואם העלה שעה אחת נפסל,[[262]](#footnote-263) אך מים שלא נתקדשו מאתמול ובלילה מילאן בכלי שרת לקדש לעבודת הלילה לכו"ע אין נפסלין בלילה לחוד,[[263]](#footnote-264) וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרכו התוס' לפרש שלא הי' בכלי שרת אלא לתרוה"ד. - **ג** הטה"ק כתב דהא דנפסלין גם לאברים בשקיעת החמה היינו משום דכבר חל על המים קדושה חמורה כקדושת מתירין וע"כ הן נפסלין בשקיעת החמה אף לאברים, וכ"ז הוא בכירו שנעשה לקדש את המים לכל דבר אך אותו כלי שרת שלא הוכן מתחילתו רק כדי לקדש בו לצורך תהוה"ד לא חיילא על המים קדושת מתירין, דאין כלי שרת מקדשין אלא למה שהן עומדין, וע"כ אינם נפסלין בשקיעת החמה. - **ד** בשיעורי הגרי"ד כתב עד"ז בדעת התוס' דהוא משום דכל הא דנפסלין המים בשקיעת החמה אף לאברים הוא מכח הא דנפסלו למתירין, וע"כ כל שייחד המים שיהיו רק לאברים לא נפסלו בלילה כלל, ועיי"ש שכתב דודאי דיחוד זה ל"מ לגבי פסול דאורייתא, וכל הא דמהני הוא משום דפסול לינה בלילה אינו אלא מדרבנן וכל שייחדו לאברים לי"ב להפסול דרבנן.

התוס' כתבו די"ל עוד דמקידוש תרוה"ד לק"מ דפסול עבודת לילה דרבנן ויש עוד טעם להכשיר בתרוה"ד טפי מכולה לילה כמש"כ בפירש"י לקמן, - ובשיעורי הגרי"ד עמד בזה דמש"כ רש"י לקמן בד"ה והאמר הוא דכשמעלהו לתרוה"ד ליכא לגזירת שיקוע, אך הכא דהמים נפסלין בלילה מ"ט יש להכשיר בתרוה"ד טפי מכולה לילה, והוכיח מזה דס"ל דהא לילה פוסל אף לאברים הוא משום גזירת שיקוע כדי שלא יעלהו וישכח לשקעו, וע"כ הוא דבתרוה"ד דליכא לגזית שיקוע לא מיפסל כלל.

## למ"ד דמקרות הגבר עד צפרא לא פסלה לינה אם הוא אף בפסולא דמים בשקיעת החמה

התוס' כתבו די"ל דהא דלא פריך ממתניתין דתמיד הוא משום די"ל דס"ל דמקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה אפי' במים,[[264]](#footnote-265) וצ"ב דהא דמקרות הגבר עד צפרא לא פסלה לינה היינו דלי"ב לפסול לינה דעלות השחר, ומה ענין זה להכא דהוי הפסול משום לילה, - וצ"ל דגדר הא דמקרות הגבר עד צפרא לא פסלה לינה היינו דחשבינן לה כיום, וע"כ אף לי"ב לפסול לינה דלילה, וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד.

## אם מי כיור נפסלין בלינה לדעת ר' יוחנן דאם קידש לסוף עבודה צריך לחזור ולקדש למחר

**בשלמא לרבא דמוקי לההיא כר"א ב"ר שמעון הא כרבי,** בפירש"י כתב דהיינו די"ל דהא דא"ר יוחנן דאין מעלהו הוא כרבי דלינה מועלת בקידוש וכ"ש במי כיור, והא דאמר דקידש ידיו לתרוה"ד וכו' הוא כר"א ב"ר שמעון דאין לינה מועלת בקידוש, וה"נ במי כיור גופייהו לא פסלה לינה, - וצ"ע דהרי לא ראה ר' יוחנן דבריו של ר"א ב"ר שמעון בסוף עבודה ובכה"ג לינה מועלת, וא"כ לכאו' ה"נ לינה פוסלת במי כיור, ועד"ז הק' הצ"ק, ועיי"ש במש"כ לחדש בזה, - וצ"ל דכיון דראה ר' יוחנן דבריו של ר"א ב"ר שמעון בתחילת עבודה, בע"כ דליכא בקידוש לפסול לינה, דאם הי' בקידוש לפסול לינה ל"מ מקום להכשיר בקידש לתחילת עבודת היום, דמ"מ פסלה לינה דעלות השחר, והא דבקידש לסוף עבודת אתמול צריך לחזור ולקדש הוא משום דהוי זה גישה אחרינא, וע"כ אי"ז טעם שיפסלו המי כיור בלינה, ועד"ז כתב הקר"א לעיל בסוגיין, עיי"ש, - ועמש"כ החזו"א בסימן ג' סק"ו לפרש בע"א.

הרמב"ם בפ"ג מביהב"ח הי"ח כתב דהא דמי כיור נפסלין בלינה הוא משום שהכיור מכלי הקודש ומקדש וכל דבר שיתקדש בכלי קודש אם לן נפסל, ולכאו' מכוון דבריו הוא למה שאמרו לעיל כ' א' דאף אם אין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים מ"מ מי כיור נפסלין בלינה משום דנתקדשו בכלי שרת, וצ"ע דלמש"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ה דהידים נפסלות בלינה, הרי דה"נ מי כיור נפסלין בלינה, וכמו שאמרו לעיל כ' א' דלמ"ד דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים כ"ש דלינה מועלת במי כיור, ומ"ט הוצרך הרמב"ם לה"ט דהכיור מכלי הקודש,[[265]](#footnote-266) - ולפי המבו' בסוגיין דלדעת ר' יוחנן גופי' י"ל דאין לינה מועלת במי כיור ניחא, דכל מה שאמרו דלמ"ד דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים כ"ש דלינה מועלת במי כיור הוא לדעת רבי דאיכא פסול לינה בקידוש, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דליכא פסול לינה בקידוש אלא דכל שקידש בסוף עבודה צריך לחזור ולקדש למחר משום דהוי גישה אחרינא, אי"ז טעם שתהא לינה מועלת במי כיור,[[266]](#footnote-267) וכל הא דלינה פוסלת בהן הוא ככל דבר שנתקדש בכלי שרת דנפסל בלינה.[[267]](#footnote-268)

התוס' לעיל בסוגיין ד"ה מאי כתבו דכל מה שאמרו בסוגיין דמי כיור נפסלין בלינה הוא כדעת רבי ודלא כר"א ב"ר שמעון לפ"מ דפשיט אילפא דכמחלוקת בזו כך מחלוקת בזו, וגם לאידך אמוראי ספיקא הוי ובע"כ דהא דהכא פשיטא לי' דנפסלין בלינה הוא כדעת רבי, ולכאו' דבריהם קיימי אף לפ"מ דלא ראה ר' יוחנן דבריו של ר"א ב"ר שמעון בסוף עבודה, דזה אינו טעם שיפסלו המי כיור בלינה, וכנ"ל, - אך בד' הרמב"ם מבו' דאף דקי"ל כר' יוחנן דראה דבריו של ר"א ב"ר שמעון בתחילת עבודה, מ"מ מי כיור נפסלין בלינה, ולכאו' הוא משום דס"ל דמהא דא"ר יוחנן הכא דאמר דמי כיור נפסלין בלינה נלמד דאף דאינה לינה מועלת בקידוש, ורק כשקידש בסוף עבודה צריך לחזור ולקדש למחר משום דהוי גישא אחרינא, מ"מ לינה מועלת במי כיור.[[268]](#footnote-269)

**אלא לאביי וכו',** בפירש"י כתב דליכא למימר דמקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה, דהיינו רק בפסול לינה בקידוש ידים ורגלים דאינו אלא מדרבנן, אך פסול לינה במי כיור הוא מדאורייתא, - אך התוס' לעיל בסוגיין ד"ה מאי כתבו בתו"ד דלפ"מ שאמרו לעיל כ' א' דכמחלוקת בזו כך מחלוקת בזו הרי דכ"ה דאין לינה פוסלת בקידוש אלא מדרבנן ה"נ אין פוסלת במים אלא מדרבנן, וכ"כ הקרית ספר בפ"ה מביאת מקדש דפסול לינה במים אינו אלא מדרבנן כלינת ידים דל"ה אלא מדרבנן.[[269]](#footnote-270)

## בהא דבעינן שיהא בכיור כדי לקדש ד' כהנים ממנו

**כל כיור שאין בו כדי לקדש ד' כהנים ממנו אין מקדשין בו,** בדף מס' 8 נתבאר פלוגתת רבוותא בזה, דבפירש"י לעיל י"ט ב' משמע דהוי זה שיעור בגוף הכלי דבעינן שיהא מחזיק מים כשיעור ד' קידושין, אך בד' הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"ג מבו' דעיקר השיעור הוא במים דבעינן שיהא מים בהכיור כדי לקדש ד' כהנים, ועמש"נ להלן בדעת התוס' בזה, - ועיי"ש שנתבאר דגם לדעת רש"י בעינן גם שיהא בו מים כשיעור ד' קידושין, ועד"ז הא דבנט"י בעינן שיהא הכלי מחזיק רביעית ובעינן שיהא בו מים רביעית, אלא דכל שהי' בו מתחילה כשיעור ד' קידושין מהני אף כשלא נשתיירו בו כשיעור.

י"ט תמוז פ"ד

דף מס' 14

**כ"א ב' - כל הכלים מקדשין,** בפירש"י כתב דהיינו דמקדשין מים שנתקדשו בהן לקדש את הידים ורגלים, ומבו' דהא דתני דכל הכלים מקדשין היינו דמקדשין את המים, - והזבח תודה הוכיח מד' התוס' דפליגי ע"ז וס"ל דהא דכל הכלי מקדשין היינו דמקדשין בהן את הידים ורגלים, עיי"ש.

## אם מקדשין לכתחילה משאר כלי שרת

הרמב"ן בפר' כי תשא ל' י"ט כתב דמהא דהי' כה"ג מקדש ביוהכ"פ מקיתון של זהב נלמד דליכא מצוה לקדש מן הכיור ולכתחילה מקדשין משאר כלי שרת, וכ"נ בד' התוס' לעיל בע"א ד"ה כיור וד"ה מאי וביומא מ"ד ב' ד"ה והיום מקיתון.

אך הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"י כתב דמצוה לקדש ממי הכיור ואם קידש מאחד מכלי השרת ה"ז כשר, וקשיא טובא דא"כ היאך הי' הכה"ג מקדש ביוהכ"פ מקיתון של זהב, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בס' זכור לאברהם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ה כתב דמש"כ הרמב"ם דמצוה לקדש ממי הכיור היינו ממים שנתקדשו בכיור אף שהעבירום לכלי שרת אחר,[[270]](#footnote-271) וזהו שכתב הרמב"ם דמצוה לקדש "ממי" הכיור, והקיתון של זהב שהי' מקדש ממנו הכה"ג הי' ממלאים בו מים מן הכיור,[[271]](#footnote-272) וכ"כ החס"ד בידים פ"א ה"ד. - **ב** ההר המורי' בהל' ביאת מקדש שם כתב לישב לפ"מ שאמרו בירושלמי בפ"ד דיומא ה"ה דרק שאר קידושין הי' מקדש מקיתון של זהב אך קידוש ראשון הי' מקדש מן הכיור, וכ"כ החס"ד במנחות פ"א ה"ז.[[272]](#footnote-273) - **ג** האבהא"ז בהל' ביאת מקדש שם כתב דאף דלכתחילה מצוה לקדש ממי הכיור מ"מ משום כבודו של כה"ג לא הצריכוהו לקדש יחד עם כל הכהנים, וקרא דהגדול מאחיו גדלהו משל אחיו דוחה הך מצוה דלכתחילה.

## אם בעינן רביעית לקידוש ידים ורגלים

**בין שיש בהן רביעית בין שאין בהן רביעית,** בפירש"י כתב דאע"ג דבנט"י בעינן שיעור רביעית, מ"מ בקידוש ידים ורגלים ל"ב שיעור, והמרומי שדה כתב דכ"ה מוכח לדעת הרמב"ם בפ"ו מברכות ה"י דל"מ נט"י בפחות מרביעית אף בדאתו משיירי טהרה, ובע"כ דאף דנט"י ל"מ אלא ברביעית מ"מ קידוש ידים ורגלים מהני אף בפחות מרביעית, וכ"כ הלב ארי' בחולין ק"ז א', - אך התוס' כתבו דלא גרע קידוש ידים ורגלים מנט"י דבעינן רביעית, והכא איירי כשהי' בו רביעית מעיקרא דבכה"ג מהני אף בנט"י,[[273]](#footnote-274) והזבח תודה כתב דלרש"י לטעמי' אין לפרש כן, דלפ"מ שפירש דהא דכל הכלים מקדשין היינו דמקדשין את המים, הרי דהא דבין שאין בהן רביעית היינו דל"ה בהן רביעית מעיקרא, ולדעת התוס' צ"ל דהא דכל הכלים מקדשין היינו דמקדשין בהן את הידים ורגלים, וכ"כ בהגה' מלאכת יו"ט.

בד' התוס' מבו' דלשנויא דגמ' דאיירי בקודח מתוכו ניחא הא דל"ב רביעית, וכל מה שהוצרכו להעמידה כשהי' בו רביעית מעיקרא הוא למאי דקס"ד בלא קודח, - והמרומי שדה כתב בדעתם דאף בנט"י מהני בכה"ג שנוטל מכלי גדול לכלי קטן, וכתב דהוא דלא כמש"כ הפוסקים דל"מ בכה"ג,[[274]](#footnote-275) - אך הזבח תודה כתב דמכוון דברי התוס' הוא לפירש"י בהא דקודח מתוכו, דלפ"ז י"ל דמהני אף בנט"י כה"ג, אך לפ"מ שפירשו התוס' גופייהו דקודח מתוכו הוא שנוטל ממימיו בכלי קטן ודאי דבנט"י ל"מ בכה"ג.

בתוספתא ידים פ"א ה"ב תניא דהנוטל ידיו צריך ליטול מי רביעית קידוש ידים ורגלים במקדש אין לו שיעור, והזבח תודה כתב דהוא דלא כמש"כ התוס' דכ"ה דל"מ נט"י בפחות מרביעית ה"נ ל"מ קידוש ידים ורגלים בפחות מרביעית, ול"מ קידוש בפחות מרביעית אלא כשהי' בו רביעית מעיקרא דבכה"ג מהני אף בנט"י,[[275]](#footnote-276) וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז.

ובביאור הגר"א לתוספתא שם כתב דהא דקידוש ידים ורגלים אין לו שיעור אף דבעינן שיהא כדי קידוש ד' כהנים, היינו דאם נטל בכלי מן הכיור אין לכלי זה שיעור,[[276]](#footnote-277) ולפ"ז הרי דאין ללמוד מהתם דמהני קידוש ידים ורגלים בפחות מרביעית, ורק בכה"ג דקודח מתוכו הוא דמהני בפחות מרביעית, וכמש"כ כן המרומי שדה בדעת התוס' דמהני בכה"ג, ונתבאר לעיל, - אך אכתי צ"ע דמד' התוספתא מבו' דאף דבקידוש ידים ורגלים מהני בכה"ג, מ"מ בנט"י ל"מ, וזה דלא כמש"כ התוס' דלא גרע קידוש ידים ורגלים מנט"י, וצ"ע.

הטה"ק הק' דלמש"כ התוס' דאיירי כשהי' בו רביעית מעיקרא א"כ מאי פריך מינה לר"י ב"ר חנינא דבעי שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים, הרי י"ל דאיירי כשהי' בו מעיקרא כדי לקדש ד' כהנים.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בהגה' מלאכת יו"ט כתב להוכיח מזה דס"ל להתוס' כדעת רש"י לעיל י"ט ב' דאיכא שיעור בגוף הכלי שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים,[[277]](#footnote-278) ועד"ז כתב הטה"ק. - **ב** בהג' מלאכת יו"ט כתב די"ל עוד דדייק מדתני כל הכלים מקדשין, דמשמע דהיינו אף אם ל"ה בו כדי ד' קידושין. - **ג** השפ"א הוכיח מדבריהם דבעינן דבשעת הקידוש יהא בו כדי לקדש ד' כהנים ממנו ולא סגי במה שהי' בו מעיקרא כשיעור, וזה דלא כמש"כ הטה"ק והזבח תודה בסוגיין דסגי במה דמעיקרא הי' בו כדי לקדש ד' כהנים.

במש"כ השפ"א דלדעת התוס' בעינן דבשעת הקידוש יהא בכלי כדי לקדש ד' כהנים ממנו צ"ע דלכאו' לפ"מ דמשני בקודח מתוכו דכשר לקדש כיון דבאין מכלי גדול אף שעכשיו אין בו כשיעור, כ"ש דמהני לקדש בכיור שנשתיירו בו מעט מים כיון שהי' בו מעיקרא כשיעור, ושמא י"ל דהא דמהני בקודח מתוכו הוא משום דחזינן לה כרחיצה מן הכיור ע"י כלי אחר, וע"כ הוא דסגי במה שיש בכיור עצמו כדי לקדש ד' כהנים.

## אם דמי דין קידוש לדין נט"י

במש"כ התוס' דכיון דבעינן רביעית לנט"י כ"ש דבעינן רביעית לקידוש ידים ורגלים כתב הצ"ק דהיינו משום דמצינו דקידוש ידים ורגלים חמיר מנט"י דקידוש ידים ורגלים הוא עד הפרק העליון ונט"י הוא עד הפרק האמצעי, - והשפ"א תמה דלענין שיעור רביעית היאך יש ללמוד דין קידוש ידים ורגלים מדין נט"י דהרי קידוש ידים ורגלים אינו מטעם טומאת ידים ומה ענין זל"ז.

בעיקר הפלוגתא אם יש ללמוד דין קידוש ידים ורגלים מדין נט"י כתב המרומי שדה דתליא בפלוגתת רבוותא אם בעינן בקידוש ידים ורגלים כח גברא, ונתבאר בדף מס' 9, דלדעת הסוברים דל"ב בקידוש ידים ורגלים כח גברא מבו' דגרע דין קידוש ידים ורגלים מדין נט"י דבעינן כח גברא, אך דעת הסוברים דבעינן בקידוש ידים ורגלים כח גברא הוא משום דס"ל דיש לדמות דין קידוש לדין נט"י, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה.

## קודח בתוכו

**בקודח בתוכו,** בפירש"י כתב דהיינו דקודח דופנו של כיור ותוחב בתוכו כלי קטן ומקצתו לחוץ ויונק מכלי הכיור ומוציא, ואותו הכלי אינו מחזיק רביעית, אך בכיור עצמו בעינן שיעור ד' כהנים, - אך התוס' פירשו דהיינו שנוטל ממימיו בכלי קטן וכשר לקדש כיון שבא מכלי גדול, ובשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז דהיינו דל"ב שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים אלא לקידוש המים, אך למעשה הקידוש ל"ב שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים,[[278]](#footnote-279) וע"כ כל שנתקדשו המים בכלי גדול שפיר מצי לקדש מהן אף בכלי קטן.[[279]](#footnote-280)

השטמ"ק כתב בשם תור"פ שפירש בד' רש"י דאיירי כשנקב בכיור נקב בצידו ודיבק שם כלי אחר קטן שמקלח מים לקדשו, ותמה ע"ז דבכה"ג הוי כמו כיור גופי' ומאי פריך ממנו אמר רחמנא,[[280]](#footnote-281) - והזבח תודה כתב די"ל דלא מיירי כשחיברן באבר וכה"ג דהוי ככלי אחד אלא שתחב בדופנו, וע"ז שפיר פריך דממנו אמר רחמנא, וכתב די"ל עוד דמיירי כשאין מחוברין המים שבכיור עם המים שבכלי שרת, ואפ"ה מהני כיון דהוא תחוב בתוך הכיור ובכיור עצמו יש כדי ד' קידושין, וצ"ב לפ"ז דמא מהני הא דקודח בתוכו כיון דאינו כלי אחד עם הכיור, ועמש"כ בזה החזון יחזקאל במנחות פ"א ה"ז ובשיעורי הגרי"ד בסוגיין, וצ"ע.

הזבח תודה כתב לדון בדעת רש"י דמודה להך דינא דכל שנוטל ממי הכיור בכלי קטן כשר, והא דלא פירש כן הוא משום דאי"ז במשמעות לישנא דקודח, וגם דאי"ז מתישב בהא דתני דכל הכלים מקדשין דלדעתו היינו דמקדשין את המים, - וצ"ע דהרי גם לפירש"י בהא דקודח בתוכו איירי כשהוא יונק ממי הכיור, ואם כשנוטל ממי הכיור בכלי קטן כשר, מה בעינן כלל להא דקודח בתוכו, ובע"כ דלדעתו ל"מ כשנוטל ממי הכיור בכלי קטן ורק בקודח בתוכו הוא דמהני,[[281]](#footnote-282) וי"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דהא דבעינן שיהא בו כשיעור ד' כהנים הוא שיעור בגוף הכלי שיהא מחזיק כדי לקדש ד' כהנים, וע"כ ודאי דל"מ לקדש בכלי קטן אף כשנטל בו מים מן הכיור, שהרי כלי קטן זה לא חזי לקידוש.

ומד' התוס' שכתבו דכל שנוטל ממי הכיור בכלי קטן כשר לקדש כיון דבאין מכלי גדול, מבו' לכאו' דס"ל דליכא דין בגוף הכלי שיהא מחזיק כדי לקדש ד' כהנים אלא הוי זה שיעור במים, וע"כ כל שבאים המים מכלי גדול שהי' בו כדי ד' קידושין שפיר דמי,[[282]](#footnote-283) ואמנם יש לדחות דאיירי בכלי המחזיק כדי לקדש ד' כהנים אלא שלא מילא בו מים אלא פחות מרביעית, אך אי"ז במשמעות ל' התוס' דקרו לי' כלי קטן ומשמע דאינו מחזיק אלא פחות מרביעית.

**והא ממנו אמר רחמנא,** בפירש"י כתב דפריך אהא דתניא דכל כלי שרת ראויין לקדש דהא ממנו כתיב דמשמע דוקא ממש מן הכיור, והתוס' הק' דתיקשי לי' מתניתין דיומא דקתני דכה"ג מקדש בקיתון של זהב, ופירשו דפריך אשנויא דקודח מתוכו דהא ממנו אמר רחמנא דאין לקדש אפי' קודח אא"כ יהא כמוהו שיהא בו כשיעור, וזה ניחא לטעמייהו בביאור שנויא דקודח מתוכו, אך לפירש"י בביאור שנויא דקודח מתוכו אין לפרש כן, וכמש"כ השטמ"ק בשם תור"פ, וכ"כ הפנים מאירות, (והצ"ק כתב בע"א, וצ"ע), ומצינו בזה כמה דרכים, **א** דעת ר' יונה בירושלמי ביומא פ"ד ה"ה דהא דהי' כה"ג מקדש מן הקיתון של זהב היינו חוץ מקידוש הראשון, ובחי' הגרי"ז בהל' עיוהכ"פ כתב דהוא משום דדין הקידוש דיוהכ"פ הוא דין בפנ"ע ולא כתיב כלל בפרשת כיור האמורה בפר' כי תשא אלא נלמד מקרא דורחץ את בשרו במים דכתיב בפר' אחרי, ונתבאר בדף מס' 12, וע"כ ל"ה מצי למיפרך אמתניתין דהתם דמיירי בדין הקידוש דיוהכ"פ דדינו חלוק מקידוש דכל השנה, וי"ל דקידוש ראשון בעי דוקא בכיור,[[283]](#footnote-284) וכ"כ החזון יחזקאל בסוגיין, ועד"ז כתבו הקר"א והשפ"א. - **ב** הצ"ק כתב דעיקר הא דפריך דהא ממנו אמר רחמנא היינו דבעינן שיהי' ממימי הכיור, וע"כ לא פריך על הא דמקדש בקיתון של זהב די"ל דהי' מערה ממימי הכיור לתוך הקיתון של זהב, והא דפריך על הא דתניא דכל שרת ראויין לקדש הוא משום דמדקתני כל הכלים מקדשין משמע דאפי' לא היו המים בתוך הכיור אלא בכלי שרת מקדשין הכלי שרת את המים, וכ"כ האבהא"ז בפ"ה מביאת מקדש ה"י, ועיי"ש שכתב דאזיל רש"י לטעמי' שפירש דהא דכל הכלים מקדשין היינו דמקדשין את המים.[[284]](#footnote-285) - **ג** הטה"ק כתב דעיקר הא דפריך הוא דמשמעות הברייתא דכל הכלים מקדשין אף שלא נעשו לכך, וע"ז הוא דפריך דהא ממנו אמר רחמנא למעט כלי חול ואותו כלי שרת שלא נעשה לשם כך חשיב ככלי חול לענין זה, דאין כלי שרת מקדשין אלא דבר שהם מיוחדין לו, וע"כ לא פריך אהא דהי' הכה"ג מקדש בקיתון של זהב די"ל דנעשה הקיתון של זהב לשם כך.

**ירחצו לרבות כלי שרת,** הקר"א הק' דלפ"מ שפירשו התוס' דהא דפריך דהא ממנו אמר רחמנא הוא דאין לקדש אפי' קודח אא"כ יהא כמוהו שיהא בו כשיעור, א"כ מאי משני דמרבינן כלי שרת מקרא דירחצו, הרי מעיקרא ידעינן דכל כלי שרת כשרים והיינו מרבויא דירחצו ואפ"ה ס"ד דבעינן שיעור ד' כהנים וע"ז לא משני מידי, ובשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגרי"ז דעיקר הא דבעינן רבוי לשאר כלי שרת הוא כשאין בו כדי לקדש ד' כהנים, דכל שיש בו כדי לקדש ד' כהנים הו"ל ככיור, עיי"ש.

**אי הכי כלי חול נמי,** בכ' ר"ח הלוי בכלים פ"ד מ"א כתב דלדעת התוס' דקודח מתוכו היינו שנטל מים מן הכיור לכלי קטן, מבו' דאף בכה"ג ל"מ אלא בכלי קדש ולא בכלי חול, והרי דאף דנתקדשו המים בכלי שרת בעינן שיהא נעשה מעשה הקידוש בכלי שרת,[[285]](#footnote-286) אך לדעת רש"י אולי י"ל דכל שנתקדשו המים בכלי שרת מהני מעשה הקידוש בכלי חול.[[286]](#footnote-287)

**ק"ו מכנו,** התוס' כתבו בשם רש"י דכנו הוא כעין יורה כפוי' על פי' ונפחתו שולי', והשטמ"ק כתב בשם תור"פ שהק' ע"ז דא"כ ל"ה יכול לקדש ממנו, ולכאו' מכוון דבריו הוא משום דלקידוש ידים ורגלים בעינן שיהא ע"ז תורת כלי קיבול, - אך מד' רש"י נראה דס"ל דל"ב כלי קיבול לקידוש ידים ורגלים,[[287]](#footnote-288) ולכאו' אזיל לטעמי' דס"ל דאין ללמוד דין קידוש ידים ורגלים מדין נט"י, וע"כ אף דלנט"י בעינן כלי קיבול מ"מ לקידוש ידים ורגלים י"ל דל"ב כלי קיבול.

**ת"ל ועשית כיור נחושת וכנו נחושת לנחושת הקשתיו ולא לדבר אחר,** בפירש"י משמע דאי"ז מיעוט דאין מקדשין בכנו, אלא היינו דמהא דכתיב נחושת נלמד דלא מקשינן כנו לכיור,[[288]](#footnote-289) וע"כ הוא דאין מקדשין בו, וצ"ב דאף דלא מקשינן כנו לכיור מ"מ מ"ט אין מקדשין בו כשאר כלי שרת, ובכ' הגרי"ז כתב בשם הגר"ח דהוא משום דאין עליו תורת כלי משום דאין עשוי לתוכו,[[289]](#footnote-290) ואך דס"ד דהיינו דמה"ט אין עליו תורת כלי שרת, וכ"ש דכלי חול ל"מ, וע"ז דחינן דהא דל"מ הוא משום דאין עליו תורת כלי כלל ושפיר י"ל דכלי חול מהני, ועמש"כ בזה הערוה"ש בסימן מ"ב ס"ג.

**מה לכנו שאינו עשוי לתוכו תאמר בכלי חול שעשוי לתוכו,** בס' מגנזי הגר"ח סימן נ"ו עמד בזה דכיון דגם כלי חול כשר א"כ מה לי דכנו אינו עשוי לתוכו, וכתב דהוא משום דאיכא דין בפנ"ע בקידוש ידים ורגלים דבעינן כלי, עמש"נ בזה בדף מס' 11, וכלי שאינו עשוי לקבלה אין עליו תורת כלי, וכמבו' בד' הרמב"ם בפ"ח ממקואות ה"ז, - ועיי"ש שכתב דלדעת הראב"ד שם דאף כלי שאינו עשוי לקבלה חשיב ככלי, צ"ל דס"ל כמש"כ התוס' בשם רש"י דכנו הי' כעין יורה כפוי' על פי' ונפתחו שולי', ובכה"ג אין עליו תורת כלי כלל.

**אלא ממנו למעוטי כלי חול ומה ראית וכו',** הטה"ק תמה דמאי פריך דמה ראית והיאך אפשר דכלי שרת יהא גרע מכלי חול,[[290]](#footnote-291) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הטה"ק כתב דלדעת התוס' היינו דמה ראית לרבות כלי שרת שאין בו כדי לקדש ד' כהנים ולמעט כלי חול אף שיש בו כדי לקדש, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז. - **ב** למש"כ הצ"ק דעיקר הא דפריך לעיל דהא ממנו אמר רחמנא היינו דבעינן שיהי' ממי הכיור, הרי דזהו דפריך דמה ראית לרבות כלי קדש אף כשאינו נוטל ממי הכיור ולמעט כלי חול אף כשנוטל ממי הכיור. - **ג** הטה"ק כתב לפרש לפי דבריו דעיקר הא דפריך דהא ממנו אמר רחמנא היינו דאותו כלי שרת שלא נעשה לשם כך חשיב ככלי חול לענין זה, דאין כלי שרת מקדשין אלא דבר שהם מיוחדין לו, וע"ז משני דירחצו לרבות כלי שרת, וע"ז פריך דא"כ נרבה אף כלי חול דליכא מעליותא בכלי שרת המיוחד לדבר אחר יותר מכלי חול ואדרבה י"ל דגרע, עיי"ש.

## דעת הרמב"ם בדין קידוש בכלי שרת שאין בו כדי לקדש ממנו ד' כהנים

הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"א כתב דבכל כלי הקדש מקדשין בין שיש בו רביעית בין שאין בו כדי רביעית, והראב"ד שם כתב דהיינו בקודח מן הכיור שיש בו כדי לקדש ממנו ד' כהנים, ובדעת הרמב"ם מצינו כמה דרכים, **א** המהר"י קורקוס שם כתב דהרמב"ם מפרש דקודח בתוכו היינו שנוטל מן הכיור ונותן לתוך כלי שרת, ומש"כ דבכל כלי הקדש מקדשין היינו כשנתן לתוכן מים מן הכיור, וכ"כ הכס"מ שם והחס"ד בידים פ"א ה"ד.[[291]](#footnote-292) - **ב** הקרית ספר שם כתב דמדכתיב ירחצו מרבינן כלי שרת אף כשאין בהן כדי לקדש ד' כהנים, ולא כתיב אהרן ובניו וגו' אלא בכיור גופי', וכ"כ המער"ק והמרכה"מ וההליכות אליהו שם והאבהא"ז שם הי"א והקר"א והשפ"א בסוגיין והחזון יחזקאל במנחות פ"א ה"ז. - **ג** הזבח תודה בסוגיין כתב דכל הא דבעינן שיהא בכיור כדי לקדש ד' כהנים הוא לכתחילה אך בדיעבד מהני אף כשאין בו כשיעור זה, וכיון דבלא"ה הא דמקדשין בכל כלי שרת הוא בדיעבד, דלכתחילה מצוה לקדש מן הכיור, ע"כ שפיר מהני אף כשאין בו כדי לקדש ד' כהנים, ועד"ז כתב החס"ד במנחות פ"א ה"ז.

במש"כ הקרית ספר ודעימי' בדעת הרמב"ם דל"ב שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים אלא בכיור ולא בשאר כלי שרת, לכאו' מכוון הדברים דאף דלא גרע כיור משאר כלי שרת ושפיר מהני הקידוש בכיור אף כשאין בו כדי לקדש ד' כהנים, מ"מ לקיום המצוה לקדש ממי הכיור בעינן שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים, כדילפינן מקרא דורחצו ממנו דלא חשיב כממנו אלא כשיש בו כדי לקדש ד' כהנים, וע"כ אף דנתרבה מקרא דמקדשין משאר כלי שרת אף דאי"ז ממנו וממילא דאף ל"ב שיחזיק כדי לקדש ד' כהנים, מ"מ משום המצוה לכתחילה לקדש ממי הכיור בעינן שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים, וכל שאין בו כשיעור זה ל"ה אלא כשאר כלי שרת דאין מקדשין מהן לכתחילה, וכ"כ השפ"א והאבהא"ז והחזון יחזקאל שם,[[292]](#footnote-293) אך המרכה"מ שם כתב דכיור גרע משאר כלי שרת, עיי"ש.

כ"ג תמוז פ"ד

דף מס' 15

**כ"ב א'** **- כל המשלים למי מקוה משלים למי כיור לרביעית אינו משלים,** בפירש"י כתב דהיינו דהוא משלים למי כיור לשיעור ד' כהנים ואינו משלים לרביעית של נט"י, והתוס' כתבו ע"ז דהוא קצת תימה, אך בסו"ד הסכימו לפירש"י, והמרומי שדה לעיל בסוגיין כתב דמכוון דבריהם הוא כמש"כ לעיל בד"ה בין שאין בהן דא"א דדין קידוש גרע מדין נט"י.

## טיט הנרוק אם משלים למקוה ולמי כיור

**למעוטי טיט הנרוק,** התוס' כתבו דטיט הנרוק אע"ג דמשלים למ' סאה דמקוה מ"מ אין מטבילין בו, והקר"א כתב דלפ"ז ה"נ מה שאמרו דמשלים למי כיור היינו דהוא משלים לשיעור ד' כהנים אך אין מקדשין בו, ועיי"ש שהק' דאף דהוא משלים למ' סאה דהוא שיעורא בעלמא, היאך הוא משלים לשיעור ד' כהנים, הרי עיקר השיעור הוא דבעינן שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים, וכיון דאין מקדשין בו ליכא לעיקר השיעור, וכתב דצ"ל דשיעורא בעלמא גמירי כדי לקדש ד' כהנים, ול"ב שבפועל יהא ראוי לקדש בו ד' כהנים, ועמש"נ להלן בדעת התוס' חיצוניות בזה.

אך בחי' ר' ראובן מקואות סימן ג' ד"ה אלא שיש הוכיח מהכא דהא דאין מטבילין בטיט הנרוק הוא משום דאי"ז טבילה, אך מיקרי רחיצה והוא כשר לקידוש ידים ורגלים, וע"כ הוא משלים לשיעור ד' כהנים, ועיי"ש שכתב לפ"ז דה"נ הוא כשר לנט"י וכמש"כ ההג"א בברכות פ"ב סימן י"א, והיינו משום דהא דאין מטבילין בו הוא משום דאי"ז טבילה אך מיקרי נטילה.[[293]](#footnote-294)

**אי דפרה שוחה ושותה ממנו אפי' לרביעית נמי,** בפירש"י כתב דזה נלמד מהא דתנן בידים פ"א מ"ג דמים שנפסלו לשתיית בהמה פסולין, והרי דכל שלא נפסלו משתיית בהמה כשרין, והתוס' תמהו ע"ז דהרי התם תנן דאף אם נפסלו משתיית בהמה בקרקע כשרין, וה"נ הם משלימין למקוה וכמו שאמרו שם דטובל בהן כל גופו, ועמש"כ בס' קול בן לוי בפ"ו מברכות ה"ט בדעת רש"י, ומש"כ הקר"א בסוגיין.

התוס' כתבו דמה שאמרו הכא דאין משלים למקוה אלא כשהפרה שוחה ושותה ממנו ול"ד למים שנפסלו משתיית בהמה דכשרים למקוה, הוא משום דהכא מיירי במים עבים שנפסלו ע"י טיט, והתם מיירי במים צלולים שהם סרוחים ונפסלו משתיית בהמה, וכ"כ הסה"ת בסימן ע"ח והר"ש במקואות פ"ב מ"י והתוס' בחולין שם ד"ה מים שנפסלו והרא"ש שם סימן ט' ובתשו' כלל מ"ח סימן א' והסמ"ק בסימן קפ"א והרשב"א בתוה"ב בית ו' שער ב', - אך הרי"ף בברכות פ' אלו דברים כתב די"מ דמים שנפסלו משתיית בהמה היינו מים עכורין שקרובין להיות כטיט הנרוק, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ו מברכות ה"ט, והרא"ש בחולין ובתשו' שם תמה ע"ז ממה שאמרו הכא דטיט הנרוק שאין פרה שוחה ושותה ממנו אין משלים למקוה, והתם אמרו דבקרקע כשרים, ועמש"כ בזה הקר"א בסוגיין.

**ואי אין פרה שוחה ושותה ממנו אפי' למקוה נמי אין משלים,** במקואות פ"ב מ"י פליגי תנאי באיזה טיט אמרו דמצטרף למ' סאה דלר"מ היינו בטיט שהקנה יורד מאליו ולר' יהודה הוא מקום שאין קנה המידה עומד ולאידך תנאי הוא שיעורא אחרינא, והר"ש שם הק' במה שאמרו הכא דתלי אם פרה שוחה ושותה ממנו, דהיכי שביק כל הני שיעורי דהני תנאי ונקט שיעורא דפרה שוחה ושותה דלא תנן,[[294]](#footnote-295) וכן הק' התוס' בסוגיין בסוד"ה אפילו, וכתב דשמא כל הנך שיעורי דהני תנאי בהכי תלו טעמייהו דמר סבר דבהאי שותה ובהאי אין שותה, וליכא למימר ניחזי אנן דאין כל הפרות שוות, וכ"כ התוס' בסוכה י"ט ב' ד"ה טיט הנרוק.

אך השטמ"ק בסוגיין כתב בשם תוס' חיצוניות דהא דמפלגינן התם הוא לענין להטביל במים ובזה אף אם אין הפרה שוחה ושותה ממנו מ"מ כל שהקנה יורד מאליו וכו' מצטרף למ' סאה, אך הכא מיירי לענין להטביל בטיט עצמו ובזה הוא שאמרו דאין מטבילין בו אלא כשהפרה שוחה ושותה ממנו, - וכ"נ ממש"כ בפירש"י בסוכה י"ט ב' ד"ה והטובל בו וד"ה לא עלתה דמה שאמרו בטיט הנרוק דהטובל בו לא עלתה לו טבילה הוא במקוה שכולו טיט, ומשמע דכל דאיכא במקוה מים וטיט מטבילין אף בטיט, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' ה"א, ולכאו' הוא דלא כדתנן במקואות דאין מטבילין בטיט, ובע"כ כמש"כ התוס' חיצוניות דבטיט הנרוק שהפרה שוחה ושותה ממנו מטבילין אף בטיט, והא דתנן התם דאין מטבילין בטיט הוא בטיט שאינו נרוק.

בעיקר מה שאמרו דכל המשלים למקוה וכו' תליא בפלוגתא זו, דלמש"כ הר"ש והתוס' דאף כשהפרה שוחה ושותה ממנו אין מטבילין בו, הרי דמה שאמרו דכל המשלים למקוה וכו' היינו דהוא משלים למ' סאה אף שאין מטבילין בו, שהרי בכה"ג דהפרה שוחה ושותה ממנו חשבינן לי' כמשלים למקוה, אף דאין מטבילין בו, - אך למש"כ התוס' חיצוניות דאף כשאין הפרה שוחה ושותה ממנו הוא משלים למ' סאה אלא שאין מטבילין בו, הרי דמה שאמרו דכל המשלים למקוה וכו', לאו היינו דהוא משלים למ' סאה, דא"כ מהו שאמרו דאם אין הפרה שוחה ושותה ממנו אפי' למקוה נמי אין משלים, הרי אף בכה"ג הוא משלים למ' סאה, אלא היינו דמטבילין בו.

ומכלל הדברים נלמד דפליגי בדין השלמה למי כיור לשיעור ד' כהנים ובדין השלמה לרביעית דנט"י, אם דמי להשלמה דמ' סאה, או דמי לטבילה בתוכו, שהרי לדעת הר"ש והתוס' אף כשהפרה שוחה ושותה ממנו דהוא משלים למ' סאה אין מטבילין בו, ואפ"ה אמרו דה"נ הוא משלים למי כיור ומשלים לרביעית דנט"י, וזה כמש"כ הקר"א דשיעור ד' כהנים ושיעור רביעית דנט"י הוא שיעורא בעלמא, ואף דאין מקדשין בו ואין נוטלין בו מ"מ הוא משלים לשיעור ד' כהנים לשיעור רביעית, - אך לדעת התוס' חיצוניות הוא להיפך, דכל שאין פרה שוחה ושותה ממנו אף דהוא משלים למ' סאה מ"מ כיון דאין מטבילין בו אף אינו משלים לרביעית, ומשמע דאף אינו משלים למי כיור, והיינו משום דבעינן שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים, וכיון דאין מקדשין בו ליכא לעיקר השיעור, וה"נ ברביעית דנט"י בעינן שתהא כל הרביעית ראוי' לנטילה.[[295]](#footnote-296)

## מקוה שכולו טיט הנרוק

הזבח תודה כתב דמהא דפריך דאם פרה שוחה ושותה ממנו אפי' לרביעית נמי ולא פריך דאפי' בעינייהו נמי, כדפריך לקמן ביבחושין אדומים, משמע דאף כשפרה שוחה ושותה ממנו ל"מ אלא להשלים אבל אם כולו ממנו ל"מ, וכ"ה להדיא בפירש"י בסוכה י"ט ב' דאף דטיט הנרוק מעלה את המקוה, מ"מ אם כל המקוה ממנו ל"מ,[[296]](#footnote-297) וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ב' ה"ד וסימן ד' הי"א והראבי"ה בסימן תתקפ"ט, והראב"ד שם כתב דבעינן שיהא רוב מן המים, - ולדעת התוס' ודעימייהו דטיט הנרוק אף כשהוא מצטרף למקוה אין מטבילין בו, ודאי דל"מ כשכל המקוה הוא מהטיט הנרוק.

## ברייתו מן המים

**אלא למעוטי יבחושין אדומים אפי' בעינייהו נמי וכו' כל שתחילת ברייתו מן המים מטבילין בו,** בפירש"י כתב דהא דפריך דאפי' בעינייהו נמי היינו דאף אם כל המקוה נעשה מהן כשר, ור"ל נקט לישנא דהשלמה, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הכ"ג בהא דמטבילין בעינו של דג דהיינו אף כשכל המ' סאה הם מעינו של דג, וכ"ה בדבריו שם פ"ד הי"א דכל שהוא מבריית המים כשר למקוה אף כשנעשה כל המקוה ממנו.

אך הראב"ד במהדו"ק בסימן ד' שם כתב דהא דכל שהוא מבריית המים מטבילין בו היינו דהוא מצטרף לשיעור מקוה, ובעינן שיהא רוב מים כשרים, וכ"ה מבו' בדבריו במהדו"ק בסימן ג' שם דכל שהוא מבריית המים אינו אלא משלים למקוה, וכל הא דמטבילין בעינו של דג הוא רק כשהוא בתוך המקוה, ובהערות שם כתב לפרש לדעתו דמה שאמרו דאפי' בעינייהו נמי היינו דכל שיש רוב מים במקוה מטבילין אף ביבחושין אדומים, עיי"ש.[[297]](#footnote-298)

הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הכ"ג כתב דהא דמטבילין בעינו של דג משום דברייתו מן המים הוא כשנימוח ונעשה מים, וכ"כ הרמ"א באו"ח סימן ק"ס ס"י דהא דנוטלין לידים בדבר שברייתו מן המים הוא דוקא כשריסקו,[[298]](#footnote-299) והמג"א בסימן קס"ב סקי"ז כתב דבזה כו"ע מודו ומשום דאם לא ריסקו לא מיקרי טבילה כלל, וכן האריך החזו"א בליקוטים סימן א' סק"ה,[[299]](#footnote-300) - אך האו"ז בהל' נט"י סימן נ"ה כתב דאפי' לאכילה יכול ליטול מיבחושים אדומים ומדגים ומכל דבר שתחלת ברייתו מן המים, וכתב דשמא צריך שיהי' בהן לחלוחית קצת, ומבו' דאף אם לא ריסקן נוטלין בהן, ולא נסתפק אלא דבעינן שיהא בהן לחלוחית קצת,[[300]](#footnote-301) וכ"כ המהרי"ל בהל' נדה ס"ח דאפי' הרבה דגים הצבורין ומקובצין בכרי ואין שם שום מים מותר לאטבולי תוכן.[[301]](#footnote-302)

השטמ"ק כתב בשם תוס' אחרות שהק' במה שאמרו דכל דברייתו מן המים אפי' בעינייהו נמי, שהרי שלג וברד משלימין למקוה אבל בעינייהו לא, וכתב דשלג וברד אין תחילתו מן המים, - ולדעת הראב"ד ודעימי' דאף דבר שברייתו מן המים אין מטבילין בו אלא כשנימוח, ניחא, דע"כ אין מטבילין במקוה שכולו שלג וברד, ואינם אלא מעלין את המקוה.

האו"ז בהל' נט"י סימן נ"ה כתב ללמוד מהכא דיכול ליטול ידים לאכילה מיבחושין אדומים ומדגים ומכל דבר שתחילת ברייתו מן המים, וצ"ב דהכא לא אמרינן אלא דיבחושין אדומים אפי' בעינייהו נמי, וכמו שהביא האו"ז שם מפירש"י דהיינו דאף אם כל המקוה נעשה מהן כשר, ולא נתפרש דאף משלים לרביעית דנט"י,[[302]](#footnote-303) - והב"י בסימן ק"ס ס"י כתב לפרש דהיינו דכיון שמטבילין בו כ"ש שנוטלין בו לידים מק"ו כמו שאמרו בחולין ק"ו א'.[[303]](#footnote-304)

הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הט"ו כתב דמהא דפרכינן הכא מרשב"ג ש"מ דהלכתא כוותי', וכתב לפ"ז דגם במה שנחלקו במקואות פ"ו מ"ז דלת"ק כל שיעמוד בשפוה"נ ממעט ולרשב"ג כל שהוא מבריית המים טהור, קי"ל כרשב"ג, - והתוי"ט במקואות שם כתב בדעת הרא"ש והטור דקי"ל כת"ק דהתם דאף דבר שברייתו מן המים ממעט, וה"נ קי"ל דאין מטבילין בו ודלא כרשב"ג.

אך הרמב"ם בפ"ח ממקואות הי"א כתב דכל שתחילת ברייתו מן המים מטבילין בו, ושם ה"ו כתב דאף דבר שברייתו מן המים ממעט בשפוה"נ, והב"י ביו"ד סימן ר"א סנ"ב כתב דהיינו דמודו רבנן דכל שברייתו מן המים מטבילין בו, ואפ"ה הוא ממעט משפוה"נ, והתוי"ט במקואות שם תמה ע"ז דהוא נגד הסברא שיהא כשר לטבול בו ואפ"ה ימעט שלא יוכשרו המקואות, ועמש"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין לפרש בזה, - אך המג"א בסימן קס"ב סקי"ז כתב לישב דכל הא דמטבילין בדבר שברייתו מן המים הוא כשריסקו דאם לא ריסקו לא מיקרי טבילה כלל, ונתבאר לעיל, וע"כ כל שלא ריסקן הן ממעטין,[[304]](#footnote-305) וכן האריך החזו"א במקואות תנינא סימן ו' סק"ד וביו"ד סימן צ"ד סק"א.

## טבילה בעינו של דג

**מטבילין בעינו של דג,** בגל' הגרע"א למג"א סימן קנ"ח סק"ח כתב ללמוד מהכא דדג חשיב כמים, וכתב לפ"ז דדם דגים מכשיר, ודלא כמש"כ המג"א שם,[[305]](#footnote-306) ומבו' דהא דמטבילין בעינו של דג אי"ז במסוים בעינו, אלא כל הדג חשיב כמים, וכ"ה מבו' בד' המהרי"ל בהל' נדה אות ח', וכ"כ החזו"א במקואות קמא סימן ח' סק"ג.

גירסת הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"כ דמטבילין בעינו של דג "אפי' עינו של דג", ושם הכ"ג פירש דהיינו דעינו של דג שנטמא מטבילין אותו בעינו של דג ומטהרין אותו, ועיי"ש שכתב דהיינו כשנימוח דהו"ל כמשיקין מים טמאים לתוך מים טהורים, אך כשהוא שלם לא דאוכל הוא ולא מצינו טבילה לאוכלין.

## נתן סאה ונטל סאה אם משלים לרביעית

**למעוטי נתן סאה ונטל סאה,** בפירש"י כתב דהיינו דבמקוה נתן סאה ונטל סאה כשר, וברביעית לנט"י לא משלמי שאם היתה רביעית מים ונתן ממינים הללו לתוכו רובע רביעית ונטל כנגדם פסולה דלא חשיבא שיעורא זוטרא דרביעית לבטולינהו,[[306]](#footnote-307) וכ"כ התוס' בד"ה לרביעית דאיירי לענין רביעית דנט"י, ולא איירי לענין רביעית להטביל מחטין וצינוריות דבימי ר"ל כבר ביטלו רביעית דמקוה, וכ"כ הרמב"ם בפי"א ממקואות ה"ט.

אך הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' ה"כ כתב דהיינו דאם היתה עוקה בצד המקוה והיא מחזקת רביעית ומחוברת למקוה ברוחב שפוה"נ ונתן בה רובע רביעית מים שאובים ונטל משם כנגדן פסלן אע"פ שבמקוה כה"ג כשר,[[307]](#footnote-308) ובחי' ר' ראובן מקואות סימן ח' סק"ב פירש בדעתו דהיינו משום דאף דהוא מחובר למקוה לא חשבינן לה כמקוה אחת והכשרו הוא משום מקוה הסמוכה למקוה שהיא כשרה, וכיון דמקוה זו אין בה אלא רביעית ע"כ ל"מ לבטל את המים השאובין שנתן בה לגמרי, וע"כ אם נתן רובע רביעית מים שאובין ונטל רובע רביעית פסול.[[308]](#footnote-309)

המג"א בסימן ק"ס סק"ז כתב לדקדק מד' רש"י דכל הא דלרביעית אינו משלים הוא רק כשהי' בו רביעית בצמצום דלא חשיב שיעור זוטרא דרביעית לבטולינהו, אך כל שהי' בו יותר מרביעית ה"ז משלים, והחזו"א באו"ח סימן כ"ב סקי"א תמה ע"ז, ועיי"ש שכתב לפרש לד' רש"י דהיינו דכיון דשיעור הצריך לנט"י הוא רביעית, ע"כ כל שהוא חסר משיעורו אלא שפסולין משלימין אותו אין ראוי להתכשר, כיון דבלא"ה הוא שיעור זוטר והשתא חסר לי' גם שיעור הזוטר.

## אם משכח"ל דבעינן שיעור רביעית למקוה אחר שביטלו לרביעית דכלים

הראב"ד שם הי"ט כתב דחורי המערה מטבילין בהן אף אם אין בהן רביעית משום דחד מקוה הוא, אבל בעוקת המערה בעינן רביעית משום דהיא כמקוה בצד מקוה ואין מקוה פחות מרביעית אפי' ע"י עירוב, ובחי' ר' ראובן שם כתב דהראב"ד לטעמי' אזיל דס"ל דאף בעירוב כשפוה"נ לא חשבינן להו כמקוה אחת אלא הוו ב' מקואות המעורבות, ואף דמהני העירוב להשלים לשיעור מ' סאה, מ"מ בעינן שיהא עלי' תורת מקוה שהוא ברביעית.

ובגל' הגרע"א לבעה"נ שם כתב דמפירש"י ותוס' הכא שפירשו דהא דלרביעית אינו משלים הוא לרביעית דנט"י, משמע דס"ל דלטבילה לא משכח"ל שיעורא דרביעית אחר שביטלו רביעית דכלים והיינו משום דס"ל דבחיבור דשפוה"נ הוי כמקוה אחת ול"ב שיהא בו רביעית, ועיי"ש שעמד לפ"ז על מש"כ הש"ך ביו"ד סימן ר"א ס"ק קכ"ז בפשיטות דבעינן שיהא בו רביעית, דהוא שלא כד' רש"י ותוס', ועד"ז כתב החזו"א במקואות תנינא סימן ו' סקי"ב.

## קדח בו רביעית

**אם קדח בו רביעית מטבילין בו מחטין וצינוריות הואיל ומהכשירא דמקוה אתו,** בפירש"י כתב דהיינו אם קדח רביעית בדופן המקוה והמים נמשכין שם ואע"פ שנתמעטו המים ואין מעורבין מי המקוה באותה קדיחה מטבילין בו מחטין וצינוריות, ובגל' הגרע"א לבעה"נ שער המים סימן ג' ה"כ כתב דאיירי קודם שביטלו רביעית דמקוה,[[309]](#footnote-310) וכ"כ הפנים מאירות, וכ"כ החזו"א במקואות תנינא סימן ו' סקי"ב, וכתב דהיינו במקוה שנתן סאה ונטל סאה שאמרו לעיל דברביעית פסול, ובזה הוא שאמרו דאם המשיך ממקוה זה שרובו מים ומיעוטו מי פירות לבריכה ריקנית רביעית והפסיקו מן המקוה כשר מה"ת למחטין וצנוריות, דכיון דבשעה שבאו למקוה נתבטלו המי פירות ונעשה מקוה כשר אף כשנמשך אח"כ לבריכה כשר וכשהפסיקו לא נפסל, וכ"כ הרש"ש.[[310]](#footnote-311)

אך הצ"ק כתב דאיירי אף אחר שביטלו רביעית דמקוה דכיון דקדח בדופן המקוה ומהכשירא דמקוה אתי לא גזרו רבנן, והביאו בגל' הגרע"א שם, וכ"כ המרומי שדה, וכ"כ החזו"א במקואות קמא סימן ח' סק"ג, ועי' בדבריו בתנינא שם במש"כ להוכיח דלא כן.

## מים הכשרים למי כיור

**מי מקוה כשרים למי כיור,** הראב"ד בבעה"נ שער המים סימן ג' הכ"א כתב דהיינו דוקא שממלא את הכיור מן המקוה עצמו שהמים באים ממקום טהרה, אבל מים שאובים ומי גשמים אינם כשרים למי כיור, - אך כמדומה דבד' ש"ר לא מצינו לדין זה,[[311]](#footnote-312) וכ"נ להדיא בפירש"י בד"ה כשרים ובהגה' השטמ"ק שם דגם אם ממלא מן המקוה בכלי ונותן בכיור כשר, וצ"ע.

**וקדישי מעליותא הוא והא תנא דבי שמואל מים שאין להם שם לווי יצאו מי כיור שיש להם שם לווי,** האו"ש בפ"ו ממעה"ק ה"ו עמד בזה דכיון דכל המימות כשרים אטו גריעי מים שהיו בכיור, ואין למעט משום שיש להם שם לווי ק כמו דמיעט התו"כ בפר' שמיני מי תותים ומי רמונים דבתולדתן יש להם שם לווי, אך מי הכיור דאתו מעלמא רק שהיו מונחין בכיור אטו משום זה נפקו מכלל מים, וכתב דעיקר מכוון הגמ' הוא דלא נימא דדוקא במי כיור ירחץ הקרב, דילמד סתום מן המפורש, וע"ז הוא דאמרינן דאם קפיד רחמנא רק על הנתונים בכיור יש להם שם לווי, - אך בפירש"י מבו' דמי כיור אין כשרין להדחת הקרביים משום דיש להן שם לווי.

הרמב"ם בפ"ו ממעה"ק ה"ו כתב דהולך ומדיחן במים וכו' לא ביין ולא במזוג ולא בשאר משקין, והמל"מ שם עמד בזה דמ"ט השמיט להך דינא דיצאו מי כיור שיש להן שם לווי, וכן הק' בגל' הגרע"א שם, ועמש"כ בזה המער"ק והמרכה"מ וההר המורי' שם והקר"א והשפ"א בסוגיין, - והאו"ש שם כתב לישב לפי דבריו דאין לפסול כלל במי כיור משום דיש להם שם לווי, וכנ"ל, ועיי"ש שהוכיח כן ממקרא ערוך בדה"ב ד' ו' דהיו מדיחין את קרבי העולה במי הכיור, ועמש"כ בחי' הגרי"ז בפר' ויקרא בישוב דעת רש"י דמי כיור אין כשרים להדחת הקרביים.

## פסול ערל לעבודה

**ערל,** בפירש"י בריש פירקין ובכ"ד כתב דהיינו שמתו אחיו מחמת מילה, וכ"כ הערוך בע' ערל והפסקי רי"ד הכא והרמ"ה בסנהדרין כ"ב ב' ופ"ג ב', - אך התוס' הכא כתבו בשם ר"ת דהיינו מומר לערלות, והתו"י וש"ר ביבמות ע' א' כתבו בשמו דכל שמתו אחיו מחמת מילה הו"ל כערלות שלא בזמנה ולא חשיב כערל, ואכמ"ל.

בטעם מה שפירש"י דערל הוא כשמתו אחיו מחמת מילה, מבו' בדבריו בפר' בא י"ב מ"ח דהיינו משום דכל שהוא מומר לערלות הו"ל בכלל בן נכר, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ה בסנהדרין פ"ג ב', וכ"כ הגבו"א בתענית י"ז ב' בדעתו, - ועיי"ש שכתב דלפ"מ שחזר בו רש"י בסנהדרין פ"ג ב' דפסולא דבן נכר הוא רק במומר לע"ז, ונתבאר להלן, צ"ל דמש"כ דערל הוא כשמתו אחיו מחמת מילה הוא לאשמועינן דאף בכה"ג מיפסל משום ערל.

## אם ערל שעבד לוקה

**כל בן נכר ערל לב וערל בשר לא יבא אל מקדשי,** בפירש"י בסנהדרין פ"ד א' ד"ה לא יבא כתב דהוא אזהרה מדברי קבלה ולא לקי עלה, - אך הרמב"ם בפ"ו מביאת מקדש ה"ח כתב דערל שעבד חילל עבודתו ולוקה כזר שעבד אבל אינו חייב מיתה, והמהר"י קורקוס שם כתב בדעתו דהך קרא דדברי קבלה גלי לן דשוה לבן נכר דהיינו ץזר, והא דאין בו מיתה הוא משום דלאו זר גמור הוא, אלא שיחזקאל השוהו לזר ולמלקות הוא שהשוהו מדכתיב לא יבא אל מקדשי אבל למיתה לא השוהו והכי גמירי לה,[[312]](#footnote-313) ועמש"כ בזה הכס"מ שם ובתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן פ"ו, ומש"כ באורך בתשו' אג"מ או"ח ח"ב סימן ל"ג ענף ב', ועיי"ש במש"כ לפרש טעם פלוגתת רש"י והרמב"ם בזה, ובמש"כ בטעמא דהרמב"ם דאף דחייב מלקות כזר מ"מ אינו חייב מיתה.

## פסול נכרי לעבודה

**יכול בן נכר ממש,** השטמ"ק כתב בשם תוס' אחרות שהק' דתיפו"ל שהוא זר, וכתבו דשמא פסול דזרות לא שייך אלא בבני ישראל, - והמקד"ד בסימן ט"ו סק"ג כתב לישב דנפ"מ ליציקה ובלילה הכשרים בזר, דפסולין בנכרי, דאף דהן כשרים בזר מ"מ יש עליהן תורת עבודה, וע"כ הן פסולין בנכרי.[[313]](#footnote-314)

במש"כ השטמ"ק דשמא לא שייך פסול זרות אלא בבני ישראל הק' בשיעורי הגרי"ד דלכאו' עיקר פסולא דזר הוא משום דבעינן כהן וכל שאינו כהן עבודתו פסולה, וא"כ היאך נימא דבנכרי ליכא פסול זרות, הרי כיון דאינו כהן הדין נותן דעבודתו פסולה, ולכאו' גם לפ"ד התוס' אחרות כ"ז הוא אם הוה מפרשינן לקרא בבן נכר ממש, ובע"כ הי' נלמד מזה דבנכרי ליכא לפסול זרות, אך אחר דמפרשינן לקרא במי שנתנכרו מעשיו לאביו שבשמים הרי דהא דנכרי פסול הוא משום דלא עדיף מזר.[[314]](#footnote-315)

בשיעורי הגרי"ד עמד בזה דיש לפסול בנכרי משום שהוא ערל, וכמש"כ בפירש"י מכת"י במנחות ע"ג ב' (ד"ה נתנן) והתוס' שם ס"א ב' (ד"ה בישראל) דמה"ט הוא אסור באכילת קדשים, ועיי"ש שכתב דאה"נ זהו טעם פסולו.

## פסול מומר לעבודה

**ת"ל ערל לב א"כ מה ת"ל בן נכר שנתנכרו מעשיו לאביו שבשמים,** בעיקר פסולא דבן נכר נחלקו הראשונים, דבפירש"י בפר' בא י"ב מ"ח מבו' דאף מומר לדבר אחד פסול לעבודה, ומה"ט הוא דמומר לערלות פסול לעבודה, ול"ב בזה לפסולא דערל, וכ"כ הרא"מ שם, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הרמ"ה בסנהדרין פ"ג ב'.

אך בפירש"י בסנהדרין פ"ג ב' ד"ה בן נכר כתב דהיינו במומר לע"ז, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין וכמו שהוכיח הטו"א בחגיגה ד' ב',[[315]](#footnote-316) וכ"כ היחוסי תנו"א בע' ר' יצחק איש כפר עיטוש, וכ"כ הגבו"א בתענית י"ז ב' ובטו"א בחגיגה ד' ב' והזבח תודה בסוגיין והאחיעזר בח"ג סימן נ',[[316]](#footnote-317) וכ"כ הרמב"ם בסהמ"צ לאוין קכ"ח ובפ"ט מקר"פ ה"ז באיסור בן נכר בפסח דהוא במשומד לע"ז, וכ"כ החינוך במצוה י"ג והשבה"ל בסימן רי"ח והבתים בסהמ"צ.

הרמב"ם בהלכותיו לא הזכיר לפסולא דמומר לעבודה,[[317]](#footnote-318) ולא מצינו שהזכיר לדין בן נכר אלא בפ"ט מקר"פ ה"ז דמומר לע"ז אסור באכילת פסח, - וי"ל דהוא לטעמי' דפסולא דבן נכר הוא במומר לע"ז וכיון דקי"ל דכל כהן שעבד ע"ז אף בשוגג ואף שחזר בתשובה פסול לעבודה, כמש"כ הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש הי"ג, א"צ לפרש לפסולא דמומר לע"ז.[[318]](#footnote-319)

כ"ד תמוז פ"ד

דף מס' 16

## דחיית טומאה בקרבן ציבור היכא דאיכא טהורין

**כ"ב ב' - טמא פסול,** בפירש"י כתב דהיינו בקרבן יחיד דאילו קרבן ציבור קרב בטומאה, ובשיעורי הגרמ"ד עמד בזה דהרי הא דקרבן ציבור דוחה את הטומאה הוא רק היכא דרוב הכהנים טמאין, ואף למ"ד דטומאה הותרה בציבור אמרו ביומא ו' ב' לחד לישנא דכל דאיכא טמאין וטהורין בההוא בית אב לא עבדי טמאין, וא"כ הרי אף בקרבן ציבור טמא פסול כשהיו רוב הכהנים טהורין, - ולכאו מבו' מד' רש"י דכל הא דמהדרינן אטהרה בקרבן ציבור הוא רק קודם הקרבת הקרבן, אך אם קרב הקרבן בטומאה הוא כשר לכו"ע ואף למ"ד דטומאה דחוי' בציבור, וע"כ כל הא דפסלינן בטמא שהקריב הוא בקרבן יחיד.[[319]](#footnote-320)

## טעמא דזקני דרום דטמא מת מרצה אף ביחיד

**אמרו זקני דרום וכו' אבל טמא מת מתוך שמרצה בציבור מרצה נמי ביחיד,** בפירש"י כתב דהא דמרצה ביחיד בדיעבד הוא ע"י שהציץ מרצה עליו, וכ"כ התוס', וכ"נ מהא דפריך בשלהי סוגיין לזקני דרום מהא דונשא אהרן את עון הקדשים ולא עון המקדישים, ומשמע דטעמא דזקני דרום הוא משום ריצוי ציץ.[[320]](#footnote-321)

והחזו"א בסימן ד' סק"א נסתפק אם אף דטמא מת מרצה ביחיד ע"י ציץ, מ"מ הוי הזורק במיתה וחייב כרת על הכניסה, או דהציץ מרצה על הכל.

## הא דטמא מת מרצה בציבור אם הוא ע"י ציץ

התוס' כתבו דהא דטמא מת מרצה בציבור הוא בלא ציץ,[[321]](#footnote-322) ובכ' הגרי"ז כתב דדבריהם הם לטעמייהו ביומא ז' ב' ד"ה מכלל ובמנחות ט"ו א' ד"ה והכא דאף דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור בעינן ציץ לרצות היינו רק בטומאת הקרבן, אך בטומאת הגוף נדחית הטומאה אף בלא ריצוי ציץ,[[322]](#footnote-323) - ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש ה"ז דהא דנדחית טומאת הגוף בציבור הוא ע"י ריצוי ציץ, הרי דמה שאמרו הכא דמתוך שמרצה בציבור מרצה נמי ביחיד, היינו דמתוך שמרצה בציבור לכתחילה ע"י ריצוי ציץ מרצה נמי ביחיד בדיעבד ע"י ריצוי ציץ.

בכ' הגרי"ז עמד בד' התוס', דהרי מש"כ התוס' דבטומאת הגוף נדחית הטומאה בלא ריצוי ציץ, הוא משום דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף, וכיון דליכא ע"ז לריצוי ציץ ע"כ נדחית הטומאה בלא ריצוי ציץ, אך לדעת זקני דרום דהציץ מרצה על טומאת הגוף דטמא מת, הדין נותן דגם הא דטומאת הגוף דחוי' בציבור הוא ע"י ריצוי ציץ,[[323]](#footnote-324) - וי"ל לפי המבו' בד' התוס' ביומא שם בסו"ד דהא דטומאת הגוף דחוי' בציבור בלא ציץ אי"ז משום דבטומאת הגוף דליכא ציץ בע"כ דנתחדש דין דחי' אף בלא ציץ, אלא ה"נ הוא בטומאת הקרבן דכל דליכא ציץ כגון דאין הציץ על מצחו או שנשבר על הציץ דחוי' הטומאה אף בלא ציץ,[[324]](#footnote-325) ונמצא לפ"ז דעיקר היתר טומאה בציבור הוא בלא ציץ, אלא דכל דאיכא ציץ אין מתירין מכח התירא דטומאה בציבור, וזהו שכתבו התוס' הכא דמרצה בציבור בלא ציץ.[[325]](#footnote-326)

## טעם הא דלזקני דרום אין הציץ מרצה בכהן טמא מת אלא בדיעבד

התוס' לקמן צ"ב א' ד"ה שלנה כתבו דדם שנטמא מותר מדאורייתא לזרקו לכתחילה משום דהציץ מרצה על טומאת הדם, ורק מדרבנן אסור לזרקו,[[326]](#footnote-327) ובשיעורי הגרי"ד בסוגיין הק' דא"כ לדעת זקני דרום דהציץ מרצה גם על טומאת הגוף מ"ט אי"ז אלא בדיעבד, - ועיי"ש שכתב לישב בתרי אנפי, חדא, דהיינו משום דאף דהציץ מרצה על טומאת הגוף מ"מ איכא איסור גברא לעבוד בטומאה, וע"כ אסור כהן טמא מת לעבוד,[[327]](#footnote-328) ול"ד לדם שנטמא דכל האיסור לזרוק דם טמא הוא משום פסולו, וכל שהוכשר פסולו ע"י ריצוי ציץ לי"ב איסורא כלל, ועוד, דשאני הכא דכל עיקר הא דהציץ מרצה על טומאת הכהן הוא מתוך שמרצה בציבור, וע"כ אי"ז אלא בדיעבד, ול"ד לדם שנטמא דיש בו ריצוי ציץ בעצם דינו.

## כהן דנטמא במת ובשרץ אם מרצה ביחיד

החזו"א בסימן ד' סק"א כתב בתחילת דבריו דאם נטמא בשרץ ואח"כ נטמא במת או נטמא במת ואח"כ נטמא בשרץ מחלל עבודה,[[328]](#footnote-329) ועיי"ש במש"כ לדון בדין נטמא במגע טמא מת, ובמש"כ במוסגר לחלק בין היכא דטומאת מת קדמה להיכא דקדמה טומאת מגע טמא מת, ואכמ"ל.

## טמא מת בשביעי שלו אם מרצה ביחיד

התוס' כתבו דהא דטמא מת מרצה ביחיד לזקני דרום, היינו קודם שביעי שלו, אבל בשביעי שלו הוי כמו טמא שרץ דאינו מרצה ביחיד לפי ששוחטין וזורקין עליו וגם אינו מרצה בציבור משום דיכולין לעשות ע"י שלוחין טהורין ובלילה יאכלו את הפסח בטהרה, - והקר"א תמה ע"ז דהיאך אפשר שיהא טמא מת בשביעי שלו חמור מטמא מת בתוך ז', ואף דבטומאת בעלים לא הותרה טומאת מת בשביעי בציבור, אי"ז משום דטומאת מת חמירא אלא משום דאפשר בטהרה, - והמנחת ברוך בסימן כ"א ענף ב' הק' עוד דאי"ז במשמעות לישנא דגמ' דטמא מת מרצה ומשמע דהיינו אף בטמא מת בשביעי שלו, והוכיח כן עוד ממש"כ הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש ה"ט והי"ב דטומאת שרץ לא הותרה בציבור וכזקני דרום, ואפ"ה כתב בסתמא דטומאת מת הותרה בציבור, והרי דאף טמא מת בשביעי שלו הותר בציבור.[[329]](#footnote-330)

## אם טומאת שרץ הותרה בציבור

**קסברי זקני דרום מכפרין כמתכפרין וכו' אף מכפרין טמא מת אין טמא שרץ לא,** בפירש"י כתב דהיינו דלא הותר לכהן בקרבן ציבור אלא טומאת מת ולא טומאת שרץ, - אך התוס' כתבו בשם ר"ת דאף טומאת שרץ הותרה בציבור דבמועוד אפי' בטומאה היינו בין במת בין בשרץ, ומה שאמרו דמכפרין טמא מת אין טמא שרץ לא היינו ביחיד, דאף דטמא מת מרצה ביחיד, מ"מ טמא שרץ אינו מרצה ביחיד, דדוקא טמא מת מרצה ביחיד משום דמרצה בציבור שנאכל בטומאת בעלים, ומשא"כ בטמא שרץ דאינו מרצה בציבור ליאכל בטומאה.[[330]](#footnote-331)

לפירש"י דלזקני דרום לא הותרה טומאת שרץ בציבור למ"ד דשוחטין וזורקין על טמא שרץ כתב הקר"א דהכי קי"ל, דלא מצינו דפליג ר"ל על זקני דרום אלא בהא דאמרי דטמא מת מרצה ביחיד, אך בהא דטמא שרץ לא הותר בציבור לא פליג עלייהו, - אך בד' השטמ"ק בשם תור"פ מבו' דגם בזה פליגי זקני דרום,[[331]](#footnote-332) וכ"נ בד' התוס' לקמן כ"ג ב' ד"ה אי נימא, וכ"כ המנחת ברוך בסימן ק"ז ענף א' כתב דממה שאמרו קסברי זקני דרום מכפרין כמתכפרין משמע דאיכא נמי דפליגי עלייהו ולא ילפי מכפרין ממתכפרין, דשאני במתכפרין דאין ללמוד טמא שרץ בק"ו מטמא מת, משום דגם אם אין טמאי שרץ עושין טומאה יכולין לעשות פסחן ע"י אחרים ולאכול בערב, אך במכפרין יש ללמוד טמא שרץ בק"ו מטמא מת, וכ"כ הזבח תודה, והמנחת ברוך שם כתב בדעת רש"י ותוס' דלא קי"ל בזה כזקני דרום.[[332]](#footnote-333)

**אי קסברי אין שוחטין וזורקין על טמא שרץ אמאי לא עבדי ציבור בטומאה וכו',** מבו' דעכ"פ למ"ד דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ הותרה אף טומאת שרץ בציבור, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בפסחים ס"ט ב' דעכ"פ למ"ד דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ הותרה טומאת שרץ בציבור, וזהו שאמרו שם דאע"ג דליתי' בציבור איתי' ביחיד והאחרונים תמהו לפ"ז ע"ד הרמב"ם שכתב בפ"ו מקר"פ ה"א דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ, ובפ"ד מביאת מקדש ה"ט והי"ב כתב דלא הותרה טומאת שרץ בציבור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השעה"מ בהל' קר"פ שם ה"ב כתב בשם המהר"ם גלאנטי דמה שאמרו הכא דאם אין שוחטין וזורקין על טמא שרץ הותרה טומאת שרץ בציבור, היינו אם אין שוחטין וזורקין אף על טבו"י דשרץ,[[333]](#footnote-334) ועד"ז כתבו הצל"ח בפסחים צ' ב' והקר"א בסוגיין, והצל"ח שם כתב דהיינו משום דאם שוחטין וזורקין על טבו"י דשרץ לא מצי למילף טמא שרץ בק"ו מטמא מת דשאני טמא מת דלית לי' תקנתא בטבילה ומשא"כ בטמא שרץ, עיי"ש.[[334]](#footnote-335) - **ב** השעה"מ שם כתב דמש"כ הרמב"ם דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ הוא מדרבנן, אך מדאורייתא שוחטין וזורקין עליו, וע"כ לא הותרה טומאת שרץ בציבור, וכ"כ המרכה"מ שם פ"ז ה"א והחק נתן בסוגיין והמנחת ברוך בסימן כ"א ענף א' ובסימן ק"ז ענף א'.[[335]](#footnote-336) - **ג** העטרת חכמים בפסחים ע"ט א' כתב דכל מה שאמרו הכא דאם אין שוחטין וזורקין על טמא שרץ הותרה טומאת שרץ בציבור היינו למ"ד דטומאה הותרה בציבור, אך למ"ד דטומאה דחוי' בציבור לא הותרה טומאת שרץ כיון דבידם לטבול, וכ"כ האבהא"ז בהל' ביאת מקדש שם הי"ב - ועמש"כ בס' אשר לשלמה סימן כ"ז באורך לישב עוד בזה בתרי אנפי, ומש"כ בשיעורי הגרש"מ לישב לפ"ד השטמ"ק בסוגיין בשם ה"ר יוסף.

## למ"ד דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ אם הותרו ציבור טמאי שרץ לאכול בטומאה

לפי' ר"ת דהא דמתוך שמרצה בציבור מרצה ביחיד היינו דמרצה בציבור ליאכל בטומאה, הרי דממה שאמרו דלמ"ד דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ אף טמא שרץ מרצה ביחיד, מבו' דכיון דלדידי' עבדי ציבור בטומאה אף נאכל הפסח בטומאה,[[336]](#footnote-337) וכ"ה מבו' להדיא בתו"ד התוס' דכל הא דאם נטמאו צבור בשרץ אין להם לאכול בטומאה הוא כמו שאמר לבסוף דשוחטין וזורקין על טמא שרץ, (וכתבו בתו"ד דהא דאין אוכלין אי"ז משום חומר דשרץ אלא משום דשוחטין וזורקין עליו), והקר"א עמד בזה דאף דהותר לשחוט ולזרוק על ציבור טמאי שרץ, מ"מ מנ"ל דהותרו לאכול בטומאה כיון דיכולין ליטהר,[[337]](#footnote-338) והיינו שהרי עיקר הא דהפסח שבא בטומאה נאכל בטומאה תנן בפסחים ע"ו ב' דהוא משום שמתחילתו לא בא אלא לאכילה, ובפירש"י שם כתב דכיון דעיקרו לאכילה ע"כ כשהותר בציבור לבא בטומאה הוא ע"ד לאכלו בטומאה, וכ"כ בפירש"י שם ס"ב ב', ובטמאי שרץ ליכא לה"ט.[[338]](#footnote-339)

## למ"ד דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ אם הותרו ציבור טמאי שרץ ליכנס לעזרה

בפירש"י כתב דלמ"ד דשוחטין וזורקין על טמא שרץ לא הותרו ציבור טמאי שרץ ליכנס לעזרה טמאים אלא ישלחו קרבנותיהם לעזרה וכו', ומבו' דלמ"ד דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ דהותרה טומאת שרץ בציבור, אף הותרו הטמאי שרץ ליכנס לעזרה טמאים, ובשיעורי הגרי"ד עמד בזה דמ"ט הן מותרין ליכנס לעזרה בטומאה הרי אין בכך צורך להקרבה, ועיי"ש במש"כ בזה.

## אם טמא מת משלח שאר קרבנות

**במקום שנטמאו בעלים בשרץ משלחין קרבנותיהן וכו' מקום שנטמאו בעלים במת שאין משלחין קרבנותיהן,** בפירש"י כתב דהיינו דבקרבן פסח טמא שרץ משלח קרבנו דשוחטין וזורקין על טמא שרץ, וטמא מת אינו משלח קרבנו אלא נדחה לפסח שני, והיינו בטמא מת קודם שביעי שלו דלא חזי לאכילה לאורתא.

אך הרמב"ם בפ"ב מביאת מקדש הי"ב כתב דטמא שרץ וכיו"ב משלחין את קרבנותיהן ומקריבין עליהן חוץ מפסח וכו' אבל טמא מת אין מקריבין עליו קרבן כלל עד שיטהר, והכס"מ שם דמקורו הוא מהכא, והיינו דהא דמפלגינן הכא בין טמא שרץ לטמא מת אי"ז במסוים בפסח אלא הוא אף בשאר הקרבנות דדינא הוא דטמא מת אינו משלח קרבנותיו,[[339]](#footnote-340) ועמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ו מקר"פ להוסיף בזה.

**קסברי זקני דרום טמא מת נמי משלח קרבנותיו,** בפירש"י כתב דהיינו דאם שלח פסח לעזרה ושחטו וזרקו עליו פטור מלעשות פסח שני, והמנחת ברוך בסימן כ"א ענף ב' ד"ה עוד אפשר כתב דדוקא אם כבר נזרק הדם הוא כשר, אך מ"מ לכתחילה אין זורקין את הדם אף שכבר נשחט הפסח.

## טעם הא דטמא אינו משלח פסחו

**והכתיב איש איש כי יהי' טמא ועשה פסח בחדש השני וגו' למצוה,** בעיקר הא דטמא אינו משלח פסחו ונדחה לפסח שני נחלקו הראשונים, דבפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה מפני שאמרו וד"ה דרמב"ח מבו' דהוא משום דלא חזי לאכילה, וכן משמע בדבריו הכא ד"ה טמא מת נמי, וכ"ה מבו' בדבריו בפסחים ס"ב א' ד"ה ערל וטמא וע"ט א' ד"ה ואם זרק לא הורצה וצ"ג ב' ד"ה לדידי, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם ס"ט א' ד"ה שוחטין וזורקין וס"ט ב' ד"ה אכילת פסחים וצ"ג א' ד"ה דאי בעי.[[340]](#footnote-341)

אך בחי' הגר"ח בפ"ד מביאת מקדש ה"ב כתב בדעת הרמב"ם דהוא דין בפנ"ע דטומאת הבעלים דוחה אותן לפסח שני, והוכיח כן ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מקר"פ ה"ב דאף דבכל אונס בראשון אם הזיד ולא הקריב בשני חייב כרת מ"מ כל שהי' טמא או בדרך רחוקה ולא עשה את הראשון אע"פ שהזיד בשני אינו חייב כרת שכבר נפטר בפסח ראשון מן הכרת, והרי דאיכא דין מסוים בבעלים שטומאתן דוחאתן לפסח שני ופוטרתן מפסח ראשון,[[341]](#footnote-342) וע"כ ל"ה ככל אונס דאם הזיד ולא הקריב בשני חייב כרת.

ונפ"מ בזה הוא בביאור הא דמשני דלדעת זקני דרום הא דכתיב איש איש כי יהי' טמא וכו' הוא למצוה, דלפירש"י ודעימי' היינו דעיקר דינא דטמא נדחה לפסח שני הוא משום דלא חזי לאכילה, וזקני דרום ס"ל דאכילת פסחים לא מעכבא, וכמו שאמרו דלדידהו הא דכתיב איש לפי אכלו הוא למצוה, וע"כ אינו נדחה לפסח שני אלא למצוה, אך לדעת הרמב"ם היינו דגם הך דינא דטומאת הבעלים דוחאתן לפסח שני אי"ז אלא למצוה.

## טעמא דזקני דרום דטמא מת משלח פסחו

בחי' הגר"ח בפ"ד מביאת מקדש ד"ה והנה לשיטת נקט דטעמא דזקני דרום דטמא מת משלח פסחו בדיעבד ולי"ב לדין דחיית בעלים שנדחין לפסח שני, אי"ז משום דפליגי על עיקר הך דינא דטמא נדחה לפסח שני, אלא הוא משום דס"ל דהציץ מרצה על טמא מת גם בטומאת הגוף, וכדס"ל בכהן טמא מת דמתוך שמרצה בציבור מרצה נמי ביחיד, ועיי"ש שכתב ללמוד מזה דדין דחיית בעלים מיתלא תלי וקרי בדין הכשר הקרבתו, וכל דמהני ריצוי ציץ להכשר הקרבתו ממילא פקע דין דחיית בעלים.[[342]](#footnote-343)

והך מילתא דטעם הא דטמא מת משלח פסחו הוא משום ריצוי ציץ הוא מבו' כן לקמן בשלהי סוגיין דבעי לפרושי דהא דתניא דאינו נושא אלא עוון טומאה שהותרה מכללה בציבור היינו בעושה פסח וכגון שנטמאו בעלים במת, ופרכינן מינה לרמב"ח דאין טמא מת משלח פסחו, והרי דהא דטמא מת משלח פסחו הוא משום ריצוי ציץ, וכ"נ גם מהא דפריך לקמן בסוגיין לזקני דרום מהא דתניא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף והיינו בטומאת מת, ומשמע דטעמא דזקני דרום הוא משום ריצוי ציץ, וכ"ה להדיא בפירש"י לקמן שם ד"ה הכי נמי.

אך לכאו' זה ניחא לדעת הרמב"ם דהא דטמא אינו משלח פסחו הוא דין בפנ"ע דטומאת הבעלים דוחאתן לפסח שני, וע"כ כל הא דלזקני דרום טמא מת משלח פסחו בדיעבד הוא משום ריצוי ציץ,[[343]](#footnote-344) אך לדעת רש"י ודעימי' דעיקר הא דטמא מת אינו משלח פסחו הוא משום דלא חזי לאכילה, הרי דלדעת זקני דרום דאכילת פסחים לא מעכבא מה"ט הוא דטמא מת משלח פסחו בדיעבד ותיקשי דא"כ מ"ט בעינן בזה לריצוי ציץ, ועמד בזה החזו"א בסימן ד' סק"ד בתו"ד, וצ"ע.[[344]](#footnote-345)

בשיעורי הגרמ"ד הק' בשם הגרי"ז דכיון דהא דלזקני דרום טמא מת משלח פסחו בדיעבד הוא משום ריצוי ציץ, הרי דכל שאינו על מצחו למ"ד דאינו מרצה או היכא דנשבר הציץ אין טמא מת משלח פסחו אף בדיעבד, וא"כ מ"ט אמרו דלדידהו הא דכתיב איש איש כי יהי' טמא ועשה פסח בחדש השני אינו אלא למצוה, הרי הוי זה לעיכובא בדליכא ריצוי ציץ,[[345]](#footnote-346) - ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם י"ל דמה שאמרו דלזקני דרום הא דטמא מת משלח פסחו הוא משום ריצוי ציץ, היינו משום דדינא הוא דטמא מת אינו משלח קרבנותיו וע"ז הוא דמהני ריצוי ציץ, אך על דין דחיית הבעלים לפסח שני ל"מ ריצוי ציץ כלל, וכמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ד מביאת מקדש (ד"ה ואשר לפ"ז) בדעת הרמב"ם, וזהו שאמרו דדין דחיית הבעלים האמור בקרא דאיש איש כי יהי' טמא הוא למצוה, דאם הי' דין זה לעיכובא ל"ה מהני ע"ז ריצוי ציץ, אך מלבד זה דינא הוא בכל הקרבנות דטמא מת אינו משלח קרבנותיו וע"ז הוא דמהני ריצוי ציץ.

**והא כתיב איש לפי אכלו למצוה ולעכב לא וכו',** בחי' הגר"ח בפ"ד מביאת מקדש ד"ה וכן הא הוכיח מד' הירושלמי דמהני ריצוי בטמא גם לענין עיכוב אכילתו, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרכו הכא למימר דזקני דרום ס"ל דאכילת פסחים לא מעכבא כלל, הרי י"ל דמודו זקני דרום דאכילת פסחים מעכבא ורק בטמא הוא דס"ל דמהני בדיעבד משום ריצוי ציץ, ובשיעורי הגרש"מ כתב די"ל דהוא משום דעיקר הא דלדעת זקני דרום מהני ריצוי ציץ על טומאת הבעלים, אף שנתמעט מקרא דעון קדשים ולא עון מקדישים, הוא מתוך שמרצה בציבור, ולענין עיכובא דלא חזי לאכילה ליכא לה"ט דמתוך שמרצה בציבור, עיי"ש.

**והתניא וכו' שחטו שלא למנוייו וכו' ת"ל תכוסו הכתוב שנה עליו לעכב ואיתקש אוכלין למנויין,**[[346]](#footnote-347)התוס' בפסחים ס"א א' ד"ה לאוכליו וצ"ג א' ד"ה דאי בעי הוכיחו מהכא דהא דטמא אינו משלח פסחו נפקא לן מאיש לפי אכלו, והיינו דלא נימא דלא נתמעט מקרא דאי לפי אכלו רק חולה וזקן שאין בידם לאכול, אלא נתמעט אף טמא דאסור לאכול, - והמנחת ברוך בסימן כ"ד כתב דאין להוכיח מהכא דכל עיקר הא דטמא אינו משלח פסחו הוא מקרא דאיש לפי אכלו, דלעולם י"ל דהוא דין בפנ"ע דטמא אינו משלח פסחו וילפינן לה מדכתיב איש איש כי יהי' טמא ועשה פסח בחדש השני, ומה שאמרו הכא דאין לפסול בטמא אלא משום לפי אכלו הוא לדעת זקני דרום דס"ל דהא דכתיב איש איש כי יהי' טמא וגו' הוא למצוה, וע"ז פרכינן דמ"מ כיון דלא חזי לאכילה הו"ל שלא לאוכליו, אך לפ"מ דקי"ל דהאי קרא דאיש איש כי יהי' טמא הוא לעיכובא, הרי דמינה נלמד דדחי רחמנא לטמא מפסח, ועיי"ש שכתב דמש"כ התוס' בפסחים ס"א א' דילפינן למחשבת לערלים ולטמאים מקרא דאיש לפי אכלו, הוא משום דאף אם איכא דין בפנ"ע דטמא אינו משלח פסחו, מ"מ הא דמחשבה לשם טמאים פוסלת הוא רק מכח דהו"ל בכלל מחשבת שלא לאוכליו, (דאם ל"ה חשבינן לה כמחשבת שלא לאוכליו, הרי דאף דאין הטמא משלח פסחו, מ"מ לא היתה מחשבה לשמו פוסלת שלא יעלה הפסח לשאר בני חבורה).[[347]](#footnote-348)

בד' התוס' משמע דלזקני דרום דלא מקשי אף אם שחט את הפסח לערלים כשר, וכ"כ השטמ"ק בשם תור"פ, והמנחת ברוך בסימן כ"ד כתב דהיינו דאף דודאי מודו זקני דרום דערל אינו משלח פסחו, מ"מ אם שחטו לערלים כשר ועולה לשאר בני חבורה, דכל הא דשחטו לערלים פסול הוא משום מחשבת שלא לאוכליו, ועיי"ש שהאריך בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז ופסולא דמחשבת לערלים הוא דין בפנ"ע ואי"ז משום שלא לאוכליו, ואכמ"ל.

כ"ה תמוז פ"ד

דף מס' 17

## הא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף בנזיר

**כ"ג א' - מפני שאמרו נזיר ועושה פסח וכו' ואין הציץ מרצה על טומאת הגוף,** בביאור הא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף בנזיר מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו בנזיר שנטמא במת שסתר נזירותו וצריך לחזור ולמנות ואין ראוי לקרבנות תגלגחתו עד שיטהר ויביא תחילה קרבנות נזיר טמא וכו' וימנה את נזירותו ואח"כ יביא קרבנות נזירות, וכ"כ בפירש"י בפסחים פ' ב' ד"ה ואין הציץ מרצה והפסקי רי"ד שם.[[348]](#footnote-349) - **ב** השטמ"ק כתב בשם תור"פ דמיירי בנטמא לאחר מלאת קודם הקרבת קרבנותיו דאינו סותר אלא מונה ז' ימים ומביא קרבן תגלחת דטהרתו בשמיני, ובזה אמרו דאם הביא בשביעי אין הציץ מרצה.[[349]](#footnote-350) - **ג** בכ' הגרי"ז בנזיר מ"ז א' כתב דלדעת הרמב"ם דטמא מת אינו משלח קרבנותיו, י"ל דע"ז הוא שאמרו דאין הציץ מרצה, ועיי"ש במש"כ לדון אם שייך כלל ריצוי ציץ לענין הך דינא, ואכמ"ל.

**אילימא בטומאת שרץ וכו',** השטמ"ק כתב בשם תור"פ שהק' דהיאך מיתוקמא בטומאת שרץ, הרי בנזיר אין טומאת שרץ מעכבת כלל, וכתב דצ"ל דכעין טומאת שרץ קאמר והיינו בטמא מת בשביעי שלו, ומשכח"ל דאתינן עלה משום טומאתו בשביעי שלו בגונא שנטמא לאחר מלאת דלא סתר את כל הנזירות והביא קרבנותיו בשביעי, וזה כמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דטמא מת בשביעי שלו דינו כטומאת שרץ דאינו מרצה בדיעבד, - ולדעת הסוברים דדינא דזקני דרום דבטמא מת מרצה הוא אף בטמא מת בשביעי שלו, ונתבאר בדף מס' 16, צ"ל דהא דבעי לאוקמה בטמא שרץ היינו בהא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף בעושה פסח, אך הא דאינו מרצה על טומאת הגוף בנזיר הוא בטמא מת, דדינא דזקני דרום דטמא מת מרצה הוא בטומאת הכהן המקריב, אך בטומאת מת דנזיר ליכא להך דינא.

**כגון שנטמא כהן בשרץ אי הכי אימא סיפא וכו' לא אמרו טומאת התהום אלא למת בלבד,** החזו"א בסימן ד' סק"ב הק' דמ"ט לא מוקי לה בכהן הטמא טומאת מת בשביעי שלו דבזה מודו זקני דרום דאינו מרצה ביחיד, וכמש"כ התוס', וכתב דלא משכח"ל טומאת התהום בכה"ג, - אך הנה בד' התוס' ד"ה לא מבו' דשפיר משכח"ל טומאת התהום בכה"ג, ותמה ע"ז המנחת ברוך בסימן כ"א ענף ב', ועמש"כ בזה החזו"א שם, ולפ"ז הדק"ל,[[350]](#footnote-351) - ועמש"כ בזה החזו"א שם סק"ג ד"ה ויש לעי' ומש"כ בשיעורי הגרש"מ אות רפ"ז.

## ריצוי ציץ בטומאת התהום בנזיר

**נטמא טומאת התהום הציץ מרצה,** בד' התוס' בפסחים פ"א ב' ד"ה אלא לפני מבו' דהא דבעינן בזה לריצוי ציץ הוא אף בנזיר דהא דכשנטמא טומאת התהום אינו סותר נזירותו הוא משום ריצוי ציץ, - אך בחי' הגר"ח בפ"ד מביאת מקדש כתב דלענין סתירת הנזירות לא שייך כלל דין ריצוי ציץ, ובע"כ דהא דהותרה טומאת התהום לענין דאינו סותר נזירותו הוא בלא ריצוי ציץ, ורק לענין הכשר הקרבת קרבנות הנזירות בטומאה הוא דבעינן לריצוי ציץ, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן קל"ט סקי"ג.

## בהא דבעינן להתירא דטומאת התהום במת לדעת זקני דרום

**לא למעוטי טומאת התהום דזיבה,** התוס' הק' דאכתי תיקשי מברייתא דר' חייא דלא התירו טומאת התהום אלא למת בלבד, והרי דאם נטמא כהן טומאה ידועה אינו מרצה, ובפשוטו מכוון דבריהם הוא דלזקני דרום דאף כשנטמא הכהן טומאה ידועה מרצה, מ"ט בעינן להתירא דטומא התהום במת, - אך בכ' הגרי"ז הק' דנפ"מ טובא בהתירא דטומאת התהום,[[351]](#footnote-352) חדא, דהתירא דטומאה ידועה לזקני דרום הוא לההקרבה ולצאת ידי פסחו ולא לאכילה דעל אכילה ל"מ ריצוי ציץ, ומדין טומאת התהום מותר אף לאכילה כשלא נודע לו וכמש"כ הרמב"ם בפ"ו מקר"פ הי"א, ועוד דהתירא דטומאה ידועה לזקני דרום ל"מ אלא בדיעבד אבל איסורא איכא, ומדין טומאת התהום לי"ב איסור כלל, ועוד, דבהתירא דטומאה ידועה לזקני דרום חשיב כפסח הבא בטומאה, ומדין טומאת התהום לא חשיב כלל כפסח הבא בטומאה, ועיי"ש במש"כ לפרש לקו' התוס' בע"א, וצ"ע.

התוס' כתבו דמיירי בכהן שקיבל את הדם בטומאת התהום דמת דמרצה לכתחילה לזרוק ולא מהדרינן אטהורין אף אם איכא כהן טהור,[[352]](#footnote-353) ומשא"כ בטומאה ידועה דאינו מרצה לכתחילה ומהדרינן אטהרה כיון דטומאה דחוי' בציבור, והמנחת ברוך בסימן כ"א ענף ב' תמה ע"ז דהרי התירא דטומאת התהום הוא בפסח הבא בטהרה דלי"ב כלל להתירא דטומאה בציבור, - והחזו"א בסימן ד' סק"ב כתב דדברי התוס' הכא קיימי לענין קרבן ציבור, וכמו שהביאו מההיא דכהן המרצה בתמיד, ואה"נ דבפסח נפ"מ בזה אף היכא דכל הכהנים טמאים דלא הותר לזרוק דם הפסח בטומאה,[[353]](#footnote-354) ועיי"ש שכתב לדון דשמא כל מה שאמרו דאם נודע לאחר זריקה זורק לכתחילה הוא רק בפסח כשהי' בעלים טמא בטומאת התהום או בתמיד כשהי' הכהן טמא בטומאת התהום, אך בכהן המרצה בפסח וקיבל הכהן הדם ואח"כ נודע לו טומאת התהום יעשה כהן אחר, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דאיירי בקרבן ציבור, וכתב דאין סברא לחלק בזה.[[354]](#footnote-355)

התוס' כתבו דהא דמיבע"ל בפסחים פ"א א' בכהן המרצה בתמיד אם הותרה לו טומאת התהום, אף דקי"ל דבמועדו אפי' בטומאה, היינו כשנודע קודם זריקה ומיבע"ל אם יכול לזרוק בטומאה לכתחילה אף אם איכא טהורים, וכ"כ בפירש"י בפסחים שם ד"ה בתמיד והתורי"ד שם, - ומבו' דכל שנודע לו אחר זריקה ל"ב להתירא דטומאת התהום ויש בזה להתירא דטומאה בציבור, ובפשוטו הוא משום דאף דיש כהנים אחרים ובכה"ג לא נדחית הטומאה בציבור, אי"ז אלא לכתחילה דמהדרינן אטהרה, אך בדיעבד אם הקריב בטומאה כשר, וכמש"כ התוס' ביומא ז' א' ד"ה דם שנטמא, וכ"נ גם בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה טמא.[[355]](#footnote-356)

## טומאת התהום דזיבה

**טומאת התהום דזיבה,** בפירש"י כתב דהיינו כשראה ביה"ש ספק כולה מן היום או כולה מן הלילה ואין כאן אלא ראי' אחת ספק חצי' מן היום וחצי' מן הלילה והו"ל כב' ראיות, - אך התוס' הביאו מסוגיית הגמ' בפסחים פ"א א' דהיינו בזב בעל ב' ראיות ששחטו וזרקו עליו בשביעי שלו ואח"כ ראה דסותר, והו"ל כטומאת התהום, ועמש"נ להלן היאך משכח"ל טומאת התהום דזיבה בכהן.

התוס' הק' על פירש"י דבכה"ג שראה ביה"ש הרי נודע הספק קודם שחיטה ודין טומאת התהום הוא רק כשלא נודע קודם שחיטה, ואף אם לא נודע לו קודם שחיטה ואמרו לו אחר שחיטה שראה בביה"ש, הרי בטומאת התהום בעינן שלא ידע אחד בסוף העולם, והשערי ישר בש"ב פ"כ בסופו כתב בדעת רש"י דס"ל כדעת הרמב"ם דבספק טומאת התהום מותר אף לאחר שנודע הספק, עיי"ש.

התוס' דנו דמשכח"ל טומאת התהום בזיבה כשראה לפני שחיטה ושחטו עליו וחזר הזב וראה שני' דסתר, או שראה אחת בי"ג וטבל והעריב שמשו ושחט למחר את הפסח ואח"כ ראה שני' ומצטרפת, ונתחדש בדבריהם דזב שראה ראי' אחת וטבל ואח"כ ראה ראי' שני' טמא למפרע,[[356]](#footnote-357) והקר"א בנזיר ט"ו ב' והאו"ש בפ"ז מקר"פ ה"ח תמהו ע"ז דכ"ה דעת ב"ש בריש זבים, אך דעת ב"ה שאם דאינו מטמא למפרע, - ובחי' הרמ"ל בזבים שם כתב בדעת התוס' דס"ל דגם לדעת ב"ה הוא טמא למפרע ואין טבילתו מטהרתו, ולא נחלקו על ב"ש אלא דאינו טמא למפרע טומאת זיבה,[[357]](#footnote-358) ודלא כמש"כ בפירש"י בנדה ע"ב א' (ד"ה כבעל קרי) דלב"ה אינו טמא למפרע כלל, וכ"כ בחי' רא"ל ח"ב סימן י"ג, וכ"ה להדיא בביאור הגר"א לתוספתא בריש זבים, עיי"ש.

התוס' עמדו בזה היאך משכח"ל טומאת התהום דזיבה בכהן, והצ"ק כתב דהיינו דלפ"מ שנחלקו ע"ד רש"י וס"ל דלא משכח"ל טומאת התהום בראי' ביה"ש, ולא משכח"ל טומאת התהום דזיבה אלא כששחטו וזרקו עליו בשביעי שלו ואח"כ ראה, הרי דכ"ז הוא בבעלים דשוחטין וזורקין עליו בשביעי שלו, אך בכהן לא משכח"ל כה"ג, שהרי אף אחר שטבל בשביעי שלו הו"ל טבו"י דעבודתו פסולה.

והתוס' כתבו דמשכח"ל כשראה בי"ג וטבל והעריב שמשו ושחט למחר הפסח ואח"כ ראה ראי' שני', דבכה"ג הוא טמא למפרע וחשיב כטומאת התהום דזיבה, ולא חשיב כנודע הספק קודם שחיטה כיון שהי' טהור גמור בשעת שחיטה וליכא למימר שמא יראה ב' ימים.

## לדעת ר' יוסי אם מצטרפות ראיות לזיבה כשלא ראה בתחילת היום

התוס' כתבו דמה שאמרו בפסחים פ"א א' דלדעת ר' יוסי לא משכח"ל טומאת התהום דזיבה, ולא אמרו דמשכח"ל כשראה בי"ג וטבל וכו', הוא משום דלר' יוסי בכה"ג אין הראי' השני' מצטרפת לראשונה משום דמקצת היום ככולו, והיינו דאף דמודה ר' יוסי דאם ראה לפני שחיטה ושחטו עליו ואח"כ חזר וראה ראי' שני' דסותר, היינו משום דבכה"ג ליכא לא תחילת היום ולא סוף היום, אך בגונא דראה בי"ג וכו' דאיכא מקצת היום די"ד אין הראיות מצטרפות לדעת ר' יוסי, והיינו דדמי למה שאמרו בפסחים פ"א א' דלר' יוסי דמקצת היום ככולו לא משכח"ל זבה גמורה אלא בשופעת או שראתה כל ב' ביה"ש, - אך הנה בתוספתא בספ"ק דזבים שהביא הר"ש שם מ"ו מבו' להדיא דלדעת ר' יוסי מצטרפין ראיות לזיבה אף כשלא ראה בתחילת היום, והוכיח כן החזו"א ביו"ד סימן צ"ב סקי"ח, וצ"ע.

הקר"א בנזיר ט"ו ב' תמה ע"ד התוס' דהא דלר' יוסי לא משכח"ל דבזבה גמורה כשלא ראתה בתחילת הימים, הוא כמש"כ בפירש"י בפסחים פ"א א' ד"ה היכי משכח"ל דהוא משום דתחילת היום עולה לה לספירתה וע"כ ה"ז מפסיק, וכ"ה מבו' בד' התוס' שם (ד"ה אי נמי) ובר"ה י' א' (ד"ה שנים), והיינו דכל הא דמצטרפות הראיות לזיבה הוא רק כשעדיין היא בטומאתה אף כל שכבר שמרה יום אחד והיא ראוי' ליטהר אין הראיות מצטרפות, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בזבה, אך בזב דל"ב שימור ואף כשראיותיו הם ביום אחד הוא ראוי ליטהר בינתים ואפ"ה מצטרפות הראיות,[[358]](#footnote-359) ה"נ דיצטרפו אף בב' ימים שלא ראתה בתחילתם, דליכא נפ"מ כלל במה שלא ראתה בתחילת היום שהרי בלא"ה ליכא דין שימור.[[359]](#footnote-360)

ובדעת התוס' דאף בזב אין מצטרפות הראיות בב' ימים לר' יוסי כשלא ראה בתחילתם, בפשוטו הוא כמש"כ החזו"א ביו"ד סימן צ"ב סקי"ג וסקי"ד דהא דלר' יוסי אין ראיות דזבה מצטרפות כשלא ראתה בתחילת הימים אי"ז משום דתחילת היום עולה לה לספירתה, אלא הוא משום דבעינן ראיות רצופות, וכיון דמקצת היום ככולו ל"ה ראיות רצופות, וחשיב כמו דב' ימים מפסיקין בין הראיות, וע"כ ה"נ בזב אין הראיות מצטרפות בכה"ג, וכמש"כ החזו"א שם סקי"ג,[[360]](#footnote-361) וכ"כ בחי' רא"ל ח"ב סימן י"ג.[[361]](#footnote-362)

## איזה עון נושא הציץ

**אם עון נותר וכו',** בפירש"י כתב דלגירסת הספרים צ"ל דהיינו נותר ממש, ותמה ע"ז דא"א לומר כן שאין הקרבן שקרבו מתיריו נפסל מלרצות ולעלות לשם חובה אם הותיר ממנו, וכ"כ התוס', ובפירש"י בפסחים ט"ז ב' ד"ה איזה עון הוסיף לפרש דהיינו דלענין מה אמרו דלא ירצה אם להכשיר הקרבן הרי כשר ועומד הוא משעה שנעשו עבודות דמו בהכשר, ואם לענין שיתכפר האוכל נותר, וכי יש כפרה לחייבי כריתות, ועוד דלא ירצה הקרבן משמע, ועוד דלא איצטריך קרא דציץ אינו מכפר על המחויב כרת דעון הקדשים כתיב ולא עון האוכלים.

אך התוס' ביומא ז' ב' ד"ה אם עון הביאו לפרש דעון נותר היינו נותר ממש, וכ"כ התור"פ ורבינו דוד בפסחים שם והראב"ד בתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פ"ד ה"ט, ועיי"ש במש"כ לישב למשה"ק רש"י על פי' זה, ואכמ"ל.

## טעם הא דלא מוקמינן לקרא בעון טומאה אלא משום דהותרה מכללה בציבור

**הא אינו נושא אלא עון טומאה שהותרה מכללה בציבור,** בפירש"י כתב דהיינו דיש טעם לדבר ליתן נשיאת פסול קדשים זה על טומאה הואיל ומצינו לה היתר אחר שהותרה מכללה בצבור לכתחילה והלכך יחיד שלא הותרה אצלו יבא הציץ וירצה בדיעבד, וכ"כ בפירש"י בפסחים ט"ז ב' דהא דשאני טומאה מפסול יוצא ושאר הפסולין הוא משום דהותרה מכללה בציבור, וכ"כ בפירש"י ביומא ז' ב', וכ"נ בדבריו במנחות כ"ה א', - אך התוס' בסוגיין ובפסחים ויומא ומנחות שם כתבו בשם ר"ת דמה שאמרו דאינו נושא אלא עון טומאה שהותרה מכללה בציבור היינו משום דקרא דכתיב גבי ציץ לרצון להם משמע דבר שהוא לרצון במקום אחר.

## אם פיגול ונותר הותרו מכללן

התוס' הק' דפיגול ונותר היכן הותרו מכללן דאיצטריך לי' לא ירצה ולא יחשב, - אך לפירש"י ניחא דאף דפיגול ונותר לא הותרו מכללן מ"מ ס"ד לאוקמה לקרא בפיגול ונותר משום דקיילי שהן מרצין לפיגולן, וכדחזינן דמכח זה עושין שירים ואם עלו לא ירדו ודמו לטמא דמכח הא דהותר מכללו עושה שירים ואם עלה לא ירד, וכמו שאמרו לקמן ל"ד ב' ופ"ד ב'.

התוס' כתבו בשם ר"ת דהא דס"ד לאוקמה במחשבת חוץ למקומו הוא משום דהותר מכללו בבמה, והקר"א עמד בזה דבבמה ליכא חוץ למקומו כיון דאין לה מקום, וא"כ מ"ט חשבינן לה כהותר מכללו,[[362]](#footnote-363) וי"ל דזהו שכתבו התוס' לקמן כ"ח ב' (ד"ה מסתברא) דהא דחוץ למקומו הותר בבמה אי"ז קרוי הותר מכללו, - ולכאו' מקור דברי התוס' הוא ממה שהביאו לעיל מינה למה שאמרו במנחות כ"ה א' דעון יוצא הותר מכללו בבמה, אף דבבמה לא הותר איסור יוצא אלא דלא משכח"ל יוצא כלל כיון דלי"ב מחיצות ואפ"ה חשבינן לה כהותר מכללו.[[363]](#footnote-364)

התוס' כתבו דנותר הותר מכללו בראשו של מזבח דאיכא למ"ד דאין לינה מועלת שם, וצ"ב דאף דאם חישב להעלות בראשו של מזבח ולזרוק למחר לא פסלה המחשבה, מ"מ מ"ט חשיב כהותר מכללו, הרי לא הותר בכה"ג מחשבת חוץ לזמנו, אלא אי"ז חשוב כלל כחוץ לזמנו,[[364]](#footnote-365) - וצ"ל דמכוון דבריהם דכיון דפסול נותר הותר מכללו ע"כ גם מחשבת נותר חשיבא כהותרה מכללה,[[365]](#footnote-366) והיינו משום דמחשבת נותר מיתלא תליא בפסול נותר, ואכמ"ל, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' ביומא ז' ב', וזהו שהק' ע"ז דמחשבת נותר לא הותרה.

התוס' כתבו בסו"ד דנותר הותר מכללו במנחת כהנים ומנחת כהן משיח וקומץ וכל דבר שיש לו מתירין דאין חייבין עליהן משום פיגול כדתנן לקמן מ"ג א', וכתבו דאפי' פסולא נמי ליכא דליכא בזה ק"ו, - ובחי' הגרע"א תמה ע"ז דכיון דהמנחה עצמה נתפגלה אלא דהאוכל מן הקומץ אינו חייב על אכילת פיגול, ודאי דאסור לאכלו, ול"ד לשלמים דצריכין ק"ו לפסול משום דאין בקרבן זה דין פיגול וע"כ הי' ראוי להתיר לכתחילה לאכול ובעינן בזה לק"ו, ומשא"כ בקומץ ומנחת כהנים שנתפגלו אלא דאין חייב על אכילת המתירין עצמן, ועמש"כ בזה הקר"א לקמן מ"ב ב', ויתבאר בעזה"י במקומו.

המצפ"א הק' דמ"ט לא מוקמינן לה בעולת נקבה שכן הותרה מכללה בבמה, וכמו שאמרו בע"ז כ"ד ב' דעולת נקבה כשרה בבמת יחיד,[[366]](#footnote-367) - ולכאו' י"ל בפשיטות דבעולת נקבה הרי לא חייל עלי' קדושת הקרבה כלל ולא שייך כלל שירצה הציץ להכשירה, והא דפריך במנחות כ"ה ב' דאימא עון בע"מ היינו כשקדם הקדשן למומן דחיילא עלי' קדושת הגוף וקדושת הקרבה.

**אילימא בטומאת שרץ,** בפירש"י כתב דהיינו בין בכהן ובין בבעלים, והשטמ"ק הק' דהיאך מצי לאוקמה בכהן הרי לזקני דרום טמא שרץ אינו מרצה כלל והא דתנן דטמא פסול הוא בטמא שרץ, - אך התוס' בסוד"ה אי נימא כתבו די"ל דלדעת רמב"ח אף טמא שרץ מרצה בכהן ביחיד, ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ד' סוסק"ד.

## הא דשוחטין וזורקין על טמא שרץ אם הוא ע"י ריצוי ציץ

בפירש"י כתב דאם מיירי בטומאת שרץ בין בכהן בין בבעלים הרי דהא דשוחטין וזורקין על טמא שרץ ציץ הוא דמרצה, וכ"כ השטמ"ק, אך התוס' כתבו דהא דשוחטין וזורקין על טמא שרץ הוא בלא ריצוי ציץ, והו"מ למיפרך דלמה לי ריצוי ציץ, - אך לקמן בלישנא בתרא ד"ה אילימא טומאת שרץ פירש"י דהא דשוחטין וזורקין על טמא שרץ הוא בלא ריצוי ציץ, ועמש"כ השטמ"ק בשם תור"פ לפרש במקור דבריו דהך לישנא פליג בזה.

**היכא אישתראי,** בפירש"י כתב דהיינו דלא הותרה טומאת שרץ בציבור דכיון דאין יחיד נדחה ציבור לא עבדי בטומאה, ובשיעורי הגרמ"ד הק' בשם הגרי"ז דלמש"כ רש"י לעיל מינה דהא דשוחטין וזורקין על טמא שרץ הוא משום ריצוי ציץ, א"כ מ"ט אין ציבור עושין בטומאה משום דאין יחיד נדחה, הרי באמת יחיד נדחה, שהרי אם נשבר הציץ או אינו על מצחו אין שוחטין וזרוקין על טמא שרץ ונדחה לפסח שני, ואף דיש תקנה לרצות על היחיד ע"י ציץ מה טעם יש בזה דלא יעשו ציבור בטומאה, וצ"ע.[[367]](#footnote-368)

## אם הותרה טומאת שרץ בציבור

התוס' הק' דמאי פריך דהיכא אישתראי לוקמה בכהן שנטמא בשרץ דמרצה בצבור מק"ו דלעיל לרמי בר חמא דלי"ל כמו זקני דרום מכפרים כמתכפרין, וכתבו דמיירי בטומאת בעלים בשרץ, וע"ז הוא דפריך דהיכא אישתראי, ועד"ז הק' השטמ"ק, ומבו' מדבריהם דגם הך מילתא דמכפרין כמתכפרין הוא רק לדעת זקני דרום, וכמש"כ כן השטמ"ק לעיל כ"ב ב' בשם תור"פ, (ונתבאר בדף מס' 16), וע"כ נקטו דרמב"ח פליג בזה על זקני דרום, - אך למש"כ בפירש"י דמיירי אף בטומאת כהן בשרץ, מבו' דכו"ע מודו לזקני דרום בהך מילתא דאם שוחטין וזורקין על טמא שרץ לא הותרה טומאת שרץ בציבור משום דכל דאין יחיד נדחה אין ציבור עושין בטומאה, ולא ילפינן לה בק"ו מטמא מת משום דמכפרין כמתכפרין, וזהו דפרכינן דהיכא אישתרי, וזה דלא כמש"כ המנחת ברוך בסימן ק"ז ענף א' בדעת רש"י דלא קי"ל בזה כזקני דרום, וצ"ע.

**אלמא נטמאו הבעלים במת משלחין קרבנותיהן ובמאי וכו',** בשיעורי הגרש"מ הק' דלדעת הרמב"ם דטמא מת אינו משלח כל קרבנות מהו שאמרו דבמאי אי בנזיר וכו', הרי בכל קרבנות בעינן לריצוי ציץ דטמא מת אינו משלח קרבן כלל.

## אם שייך ריצוי ציץ בנזיר

**אי בנזיר וכי ימות מת עליו אמר רחמנא,** בפירש"י כתב דהיינו דאמר רחמנא דטמא ראש נזרו וסותר ואין ראוי להקרבת קרבנות טהרה עד שיעברו ימי טומאה וכו', ולכאו' מכוון דבריו דמה"ט לא שייך בזה כלל דין ריצוי ציץ, דהציץ מרצה על טומאה דקרבנות, והכא הרי הטומאה סותרת את נזירותו וממילא דעדיין לא הגיע זמן הקרבת הקרבנות, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן קל"ט סקי"ג דלגבי דין סתירת הנזירות לא שייך כלל ריצוי ציץ שהרי אינו ראוי לקרבן דהוא קודם מלאת, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ד מביאת מקדש, - וצ"ע דהוא דלא כמו שפירש"י לעיל בע"א ד"ה מפני שאמרו ובפסחים פ' ב' ד"ה ואין הציץ מרצה והפסקי רי"ד שם דהא דתנן דבנזיר אין הציץ מרצה על טומאת הגוף היינו בנזיר שנטמא במת שסתר נזירותו וכו', והרי דשפיר שייך בזה ריצוי ציץ, אלא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בפסחים פ"א ב' (ד"ה אלא לפני זריקה) דשייך בזה ריצוי ציץ.[[368]](#footnote-369)

## טעם הא דהציץ מרצה על טומאת שרץ דבעלים ואין מרצה על טומאת מת דבעלים

**לעולם בשרץ וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דציץ מרצה לשחוט ולזרוק על טמא שרץ, והיינו דאף דטמא מת אינו משלח פסחו ול"מ בזה ריצוי ציץ, היינו משום דלא חזי לאכילה, אך טמא שרץ דחזי לאכילה, אלא דדינא הוא דטומאתו דוחאתו מפסח, מהני ע"ז ריצוי ציץ, - ומוכח לפ"ז דהא דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ אלמלי ריצוי ציץ אי"ז משום דחשבינן לי' כאינו ראוי לאכילה, משום שהוא מחוסר טבילה,[[369]](#footnote-370) אלא הוא דין בפנ"ע דטומאתו דוחאתו מפסח, וכמש"כ המנחת ברוך בסימן כ"ד ענף א' והאפיקי ים בח"א סימן א', וע"כ הוא דמהני בזה ריצוי ציץ ול"מ לטמא מת דל"מ ריצוי ציץ.[[370]](#footnote-371)

**אילימא טומאת שרץ מי אשתריא בציבור,** לדעת ר"ת שהביאו התוס' לעיל כ"ב ב' דגם לדעת זקני דרום הותרה טומאת שרץ בציבור, אלא דלא אמרינן מתוך שמרצה בציבור מרצה נמי ביחיד משום דאינו מרצה ריצוי גדול של אכילה, צ"ע דא"כ מאי פריך דטומאת שרץ מי אשתריא בציבור, - וצ"ל כמש"כ השטמ"ק לעיל בסוגיין דהא דפריך דמי אשתריא בציבור היינו דלא אשתריא היתר גמור לאכול בטומאה דלרצון להם משמע היתר גמור באכילה.

**אלא לעושה פסח ולאו כגון שנטמאו בעלים במת,** בפירש"י כתב דהיינו דש"מ דטמא מת משלח פסחו וקשיא לרמב"ח, ובשיעורי הגרש"מ הק' דלמש"כ התוס' לעיל בסוגיין ד"ה זקני דרום דזקני דרום דטמא מת משלח פסחו פליגי אמתניתין דשוחט לערלים ולטמאים פסול, א"כ הרי מהך מתניתין סייעתא לרמב"ח ומאי פרכינן עלי' מברייתא, ועיי"ש במש"כ בזה.

## אם הותרה טומאת מגע זב בציבור

**לעולם טומאת שרץ ושם טומאה בעולם,** המנחת ברוך בסימן ק"ו כתב לפ"ז דבהא דהציץ מרצה על טומאת הקדשים היינו אף כשנטמאו במגע זב, דאף דטומאה זו לא הותרה מכללה, הרי סגי במה דשם טומאה הותרה מכללה, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, ובמה שהאריך דגם בהא דטומאה דחוי' בציבור היינו אף בטומאת מגע זב, ונתבאר פלוגתת רבוותא בזה במ"מ לפ"ק דיומא דף מס' 10, ואכמ"ל.

כ"ו תמוז פ"ד

דף מס' 18

## פסול יושב

**כ"ג ב'** **- יושב מנלן וכו' אמר קרא לעמוד לשרת לעמידה בחרתיו ולא לישיבה,** בפירש"י שלפנינו כתב דכיון שלא נבחר הו"ל זר וזר מחלל עבודה, וכ"כ התוס' בד"ה אימא, וכ"כ בפירש"י בסנהדרין פ"ד א', וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ה מביאת מקדש הי"ז.

אך הרמ"ה בסנהדרין שם כתב דיושב ל"ה כזר, שהרי לא תלה הכתוב את כהונתו בעמידה כמו שתלה אותה בבגדים, ומה שאמרו דלעמידה בחרתיו ולא לישיבה הוא לענין לחלל עבודה דלעמידה בחרתי לרצות עבודתו ולא לישיבה, וכ"כ רבינו דוד והר"ן שם דהכא לא תלה הכתוב את הכהונה בעמידתו וע"כ לא אמרינן דבישיבה הו"ל כזר, ועד"ז הוא בפירש"י לגירסת השטמ"ק, וכתב דהוא משום דשנה עליו הכתוב לעכב כדתניא בברייתא.[[371]](#footnote-372)

בשיעורי הגרמ"ד לעיל י"ז ב' כתב בשם הגרי"ז דאף לדעת רש"י בסנהדרין ודעימי' דפסולא דיושב הוי כזר, מ"מ ל"ד למחוסר בגדים, דמחוסר בגדים חשיב כזר ממש דכל חלות הכהונה הוא מחמת הלבישה וכל שהוא מחוסר בגדים הוי חיסרון בגברא ונכלל בפסול זר, אך יושב פסולו הוא רק מדיני העבודה דבעינן שתיעשה בעמידה ואי"ז חלות דין בכהן עצמו, ולא חשבינן לי' כזר ממש, וכתב דמה"ט מבו' בד' הרמב"ם דבמחוסר בגדים ליכא אזהרה בפנ"ע אלא הוא בכלל זר, אך ביושב איכא אזהרה בפנ"ע.

בשיעורי הגרי"ד הק' במה שאמרו לעיל ט"ז א' דהא דיושב כשר בבמה הוא מדכתיב לעמוד לפני ד' לשרתו לפני ד' ולא לפני במה, ואם כל עיקר פסולא דיושב הוא משום דהוי כזר, הרי בבמה דזר כשר אין מקום לפסול ביושב, ומה בעינן קרא להכשירו,[[372]](#footnote-373) - אך לכאו' עד"ז תיקשי בהא דילפינן לקמן קי"ט ב' מקרא להכשיר מחוסר בגדים בבמה, והרי עיקר פסולא דמחוסר בגדים הוא משום דאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם, כמו שאמרו לעיל י"ז ב', וא"כ בבמה דזר כשר מ"ט בעינן קרא להכשיר מחוסר בגדים,[[373]](#footnote-374) ולכאו' צ"ל דהיינו משום דעיקר הא דזר כשר בבמה היינו דבבמה נבחרו כל ישראל לעבודה וממילא דל"ה זרים כלל,[[374]](#footnote-375) וכאשר כ"נ ממש"כ בתשו' מהר"ם מר"ב דלוי פסול בבמה, (ונתבאר בדף מס' 1), ולכאו' היינו משום דלוי לא נבחר לעבודה בבמה וע"כ הוא פסול משום זרות, וע"כ שפיר הי' מקום לומר דאף בבמה ניבעי בגדי כהונה ובלא"ה חשיב כזר אף בבמה, ולפ"ז הרי דמה"ט גם בעינן קרא להכשיר יושב בבמה.

**ת"ר לעמוד לשרת מצוה כשהוא אומר העומדים שנה עליו הכתוב לעכב,** הקר"א כתב דלדעת רש"י ודעימי' הוא דלא כדר' נחמן, דלר' נחמן הא דיושב מחלל עבודה הוא משום דהו"ל כזר, ול"ב להא דשנה עליו הכתוב לעכב, אך להך ברייתא הא דיושב מחלל עבודה הוא משום דשנה עליו הכתוב לעכב,[[375]](#footnote-376) וכ"כ הח"נ בסוגיין והטה"ק לעיל ט"ז א' והמרומי שדה לעיל ט"ו ב', ועיי"ש במש"כ בטעם הא דנחלק רב נחמן על הברייתא.

לעיל ט"ז א' אמר רב משרשיא דהא דזר מחלל עבודה ילפינן לה מיושב, והפנים מאירות שם הק' דהרי עיקר הא דיושב מחלל עבודה הוא משום דהוי כזר, וכל דלא ידעינן דזר מחלל עבודה אף יושב ל"ה מחלל עבודה, וכן הק' הח"נ לעיל ט"ו ב', ועיי"ש במש"כ בזה, - והח"נ והקר"א בסוגיין כתבו דרב משרשיא ס"ל כתנא דברייתא דהא דיושב מחלל עבודה הוא מהא דשנה עליו הכתוב לעכב, ועד"ז כתב הצ"ק, וכ"כ הטה"ק לעיל שם והמרומי שדה לעיל ט"ו ב', ועיי"ש שכתבו דתנא דבי ר' ישמעאל דיליף לעיל ט"ו ב' להא דזר מחלל עבודה בק"ו מבע"מ ולא יליף לה מיושב הוא משום דס"ל דכל הא דיושב מחלל עבודה הוא משום דהוי כזר.[[376]](#footnote-377)

**מכדי יושב כזר דמי ומחיל עבודה אימא מה זר במיתה אף יושב במיתה,** בפירש"י כתב דהיינו דנגמר במה מצינו בזר שמחלל עבודה וחייב מיתה אף יושב שמחלל עבודה במיתה, וכ"כ הרמ"ה בסנהדרין שם, וזה למש"כ שם דפסולא דיושב אינו משום דהוי כזר, - אך התוס' פירשו דהיינו משום דדרשינן לעמידה בחרתיו ולא לישיבה דיושב חשיב כזר ומה"ט הוא דמחלל עבודה, וזהו דפריך דא"כ יהא חייב מיתה כזר.[[377]](#footnote-378)

**משום דהוי מחוסר בגדים ושלא רחוץ ידים ורגלים ב' כתובין הבאין כאחד,** בפירש"י הק' דהרי ביושב כתיב מיתה בגופי' משום דהוי כזר והזר הקרב יומת, והרמ"ה בסנהדרין שם הוכיח מהכא דיושב ל"ה כזר, - אך התוס' פירשו דהיינו דכיון דמחוסר בגדים ושלא רחוץ ידים ורגלים הוו כזר, הרי דמהא דכתיב בהו מיתה נלמד דלא ילפינן מיתה מהא דקריי' רחמנא זר.[[378]](#footnote-379)

במש"כ התוס' דהא דהוו ב' כתובין הבאין כאחד היינו משום דהוו כזר ואפ"ה כתיב בהו מיתה, צ"ב מה ענין זה לכללא דב' כתובין הבאין כאחד אין מלמדין, דהיינו היכא דחד קרא איצטריך ואידך קרא מייתר, אך הכא תרי קראי מייתרי, ועמד בזה החזו"א בסימן ה' סק"א.

והצ"ק הק' עד"ז דמ"ט בעינן ב' כתובין, הרי מהא דכתיב מיתה במחוסר בגדים יש ללמוד דלא ילפינן חיוב מיתה מהא דקריי' רחמנא זר, והח"נ כתב דאי לא כתב מיתה אלא במחוסר בגדים הו"א דהא דכתיב בי' מיתה הוא לגלויי בעלמא דבכל מקום דמיקרי זר הוא במיתה והוה ילפינן יושב במיתה, וע"כ בעינן גם להא דכתיב מיתה בשלא רחוץ ידים ורגלים, - ועמש"כ הרש"ש לישב בזה בע"א, ולפי דבריו ניחא גם קו' החזו"א.

למש"כ התוס' דהא דיושב אינו חייב מיתה מכח הא דהוי כזר הוא משום דאיכא ע"ז ב' כתובין הבאין כאחד, קשיא טובא דא"כ מנ"ל חיוב מיתה במחוסר שאר בגדים, הרי עיקר הא דמחוסר שאר בגדים חייב מיתה אמרו בסנהדרין פ"ג ב' דהוא משום דאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם והו"ל זרים וזר ששימש במיתה, ואם איכא ב' כתובין דלא נילף חיוב מיתה מהא דהוי כזר, א"כ מנ"ל דמחוסר בגדים במיתה, ואף דבמחוסר בגדים כתיבא מיתה בגופי', הרי כתבו התוס' בסוגיין בסוף דבריהם ולעיל י"ז ב' דהיינו במכנסים, אך הא דמחוסר שאר בגדים הוי במיתה הוא משום דהוו כזרים וזר ששימש במיתה,[[379]](#footnote-380) וזה בכלל קו' הרמ"ה ורבינו דוד בסנהדרין שם, עיי"ש, וכן הק' השפ"א בסוגיין והחזו"א בסימן ה' סק"א, - ולמש"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז דמחוסר בגדים הוי כזר ממש ול"ד ליושב, ניחא.

בפירש"י בסנהדרין שם גריס משום דהוו זר ושלא רחוץ ידים ורגלים ושתויי יין ג' כתובין הבאין כאחד, וכן גירסת הרמ"ה שם, - ולגירסא שלפנינו כתבו התוס' בשם רש"י דהומ"ל דהוו זר ושלא רחוץ ידים ורגלים ב' כתובין הבאין כאחד,[[380]](#footnote-381) והק' ע"ז דא"כ הו"ל ג' כתובין הבאין כאחד זר ומחוסר בגדים ושלא רחוץ ידים ורגלים,[[381]](#footnote-382) וכתבו לישב לפי דבריהם דמה שאמרו דהוי ב' כתובין הבאים כאחד היינו לענין דלא נילף חיוב מיתה מהא דקריי' רחמנא זר, וע"כ זר גופי' ל"ה בכלל הב' כתובין.

בחי' רבינו דוד בסנהדרין שם גריס הכא דהוו זר ומחוסר בגדים ושלא רחוץ ידים ורגלים ג' כתובין הבאין כאחד, וכן גירסת הר"ן שם, ועיי"ש שכתב דטעמא דרש"י דגריס דהוו זר ושלא רחוץ ושתויי יין, הוא משום דבמחוסר בגדים לא כתיבא מיתה בגופי' אלא משום דהוי כזר, ותמה ע"ז דהרי במחוסר בגדים כתיבא מיתה בפר' תצוה כ"ח מ"ג.

**ולמ"ד מלמדין,** בס' הכריתות לשון לימודים ריש שער הראשון כתב דטעמא דמ"ד דב' כתובין הבאין כא' מלמדין היינו משום דס"ל דמילתא דאתיא במה מצינו טרח וכתב לה קרא, ומשמעות דבריו שם דלפ"ז היכא דהו"מ למילף חד מחברי' בגז"ש לכו"ע אין מלמדין, והשעה"מ בפי"ב מע"ז ה"ג בסו"ד תמה ע"ז ממה שאמרו הכא דלמ"ד דב' כתובין הבאין כאחד מלמדין לא מצי למילף דיושב ל"ה במיתה מהא דמחוסר בגדים ושלא רחוץ ידים ורגלים הוו ב' כתובין הבאין כאחד, אף דמחוסר בגדים ושלא רחוץ ידים ורגלים אתו בגז"ש דחוקה חוקה כמו שאמרו לעיל י"ח א'.[[382]](#footnote-383)

הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"ז כתב דיושב אינו לוקה מפני שאזהרה שלו מכלל עשה הוא, והברה"ז בסוגיין הק' דהרי יושב הוי כזר, וכל הא דאינו במיתה הוא משום דהוו ב' כתובין הבאין כאחד, אך לענין מלקות הדין נותן דהוי כזר דלוקה, - והצ"ק והח"נ כתבו דדעת הרמב"ם דקי"ל כתנא דברייתא דהא דיושב מחלל עבודה אי"ז משום דהוי כזר אלא משום דשנה עליו הכתוב לעכב, וע"כ אינו לוקה דלי"ב אלא לאו הבא מכלל עשה, ואה"נ דלדעת רב נחמן דהא דיושב מחלל עבודה הוא משום דהוי כזר אף הוא לוקה כזר, - אך המהר"י קורקוס בהל' ביאת מקדש שם פירש בד' הרמב"ם דהא דיושב מחלל עבודה הוא משום דהוי כזר, ואפ"ה אינו לוקה, והקר"א בסוגייין כתב דהיינו דכיון דנתמעט דלא ילפינן מיתה מהא דקריי' רחמנא זר אף לא ילפינן מלקות מינה.

**שתויי יין הו"ל שלישי ושלשה לדברי הכל אין מלמדין,** נחלקו רבוותא בהא דשתויי יין חייבין מיתה אם הוא רק בעבודה תמה או הוא אף בעבודה שאינה תמה, ונתבאר בדף מס' 4, והעירו דלדעת הסוברים דהוא אף בעבודה שאינה תמה א"כ היאך אמרו דשתויי יין הו"ל שלישי, הרי איצטריך קרא בשתויי יין ללמד דחייב מיתה אף בעבודה שאינה תמה, דאם הוה ילפינן לי' מזר וכו' ל"ה חייב מיתה אלא בעבודה תמה, ושמא ס"ל כגירסת רבינו דוד והר"ן דהוו זר ומחוסר בגדים ושלא רחוץ ידים ורגלים ג' כתובין הבאין כאחד.

כ"ט תמוז פ"ד

דף מס' 19

## עמידה ע"ג רצפה

**כ"ד א'** **- עומד ע"ג כלים וכו',** בפירש"י בפסחים ס"ה ב' ד"ה והא קא הוי חציצה כתב דהא דעומד ע"ג הכלי וכו' פסול הוא משום דבעינן לעמוד לשרת ואי"ז עמידה, ועד"ז כתב בפירש"י בשבת צ"ג ב' ד"ה רגלו אחת דהא דבעינן שלא יהא דבר החוצץ בינו לבין הרצפה הוא מדכתיב ושרת ככל אחיו הלויים העומדים שתהא עמידתו כשאר אחיו, והביא גם למה שאמרו הכא דילפינן להא מהא דרצפה מקדשת וכלי שרת מקדשין, ומבו' דדינא דעמידה ע"ג רצפה אינו דין בפנ"ע אלא הוא מכלל הדין דבעינן עמידה בעבודה דאין מתקיים דין עמידה לעבודה אלא בעמידה ע"ג רצפה,[[383]](#footnote-384) וכ"כ בתשו' רש"י סימן ל"ג דהא דילפינן דמה כלי שרת לא יהא דבר חוצץ וכו' אף רצפה לא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה היינו דכה"ג ל"ה עמידה מעליא, וכ"כ המאירי בסנהדרין פ"ג ב' דהא דבעינן שלא יהא דבר חוצץ בינו ובין הקרקע הוא בכלל דינא דכהן שעבד מיושב עבודתו פסולה, וכ"נ קצת בד' הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"ז שהביא לדין עמידה ע"ג רצפה בהמשך להא דיושב פסול.

**הואיל ורצפה מקדשת וכלי שרת מקדשין,** בפירש"י גריס לגירסת השטמ"ק וכלי שרת מקודשין וכתב דהיינו כדכתיב וימשחם ויקדש אותם, וכ"כ בפירש"י בשבת י"ט ב' ד"ה בית המוקד, - אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש מבו' דגריס דכלי שרת מקדשין,[[384]](#footnote-385) וכתב דהיינו דהיינו דהעזרה מקדשת את הנמצא בה כמו שכלי שרת מקדשין את הנמצא בהן, וכ"כ הריב"ן בפסחים ס"ה ב' דהא דכלי שרת מקדשין הוא כדכתיב הנוגע בהם יקדש.

## חציצה בינו לכלי שרת

**מה כלי שרת לא יהא דבר חוצץ בינו לבין כלי שרת,** בפירש"י כתב דהיינו דבעינן שלא יהא דבר חוצץ בין ידו לכלי שרת בקבלת הדם כדכתיב ולקח הכהן שתהא לקיחה בעצמו של כהן, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"כ בפירש"י בשבת י"ט ב' והמאירי ביומא נ"ח א', אך התוס' פירשו דהיינו דבעינן שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין בגדי כהונה, ומשמע לפ"ז דעיקר הא דבעינן שלא תהא חציצה בין ידו לכלי שרת הוא דין מסוים בעבודה הנעשית בכלי שרת, אך בעבודה שאינה נעשית בכלי שרת ליכא לדין חציצה וכמש"כ כן המקד"ד בסימן ז' סק"ג,[[385]](#footnote-386) והיינו דאי נימא דאף בעבודה הנעשית שלא בכלי שרת בעינן שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין העבודה הרי דדין החציצה אינו דין כלל בכלי שרת, (אלא דבעבודה הנעשית בכלי שרת סגי במה דליכא חציצה בינו לבין הכלי שרת דעי"ז חשיב דליכא חציצה בין ידו לעבודה) והיאך ילפינן מינה לרצפה.[[386]](#footnote-387)

אך בחי' הגר"ח בפ"ג מתמידין כתב בתו"ד דעיקר דין חציצה הוא בין ידו לעבודה דכיון דחוצץ אין העבודה נעשית בעצמו של כהן, ונקט שם דאף בעבודה הנעשית שלא בכלי שרת איכא לפסול חציצה,[[387]](#footnote-388) וזהו שהוכיח מהא דמעלהו ומקטירו אפי' בהמיינו וכו' דליכא דין חציצה בעבודה דל"ב ימין, וצ"ע.

הקר"א כתב דלמש"כ הרמב"ם דהא דכלי שרת מקדשין הוא את הנמצא בהן, י"ל דמה שאמרו דלא יהא דבר חוצץ בינו לכלי שרת היינו בין הדבר המתקדש בכלי לבין הכלי עצמו, וכתב דלפ"ז ניחא הא דמדמינן דה"נ לא יהא דבר חוצץ בין רגלו לרצפה, דכ"ה דבכלי שרת המקדש את מה שבתוכו בעינן שלא יהא חציצה בין הדבר המתקדש לבין הכלי ה"נ ברצפה המקדשת בעינן שלא יהא חציצה בינו לרצפה, וכתב דבל' הרמב"ם לא משמע כן, - אך בתשו' רש"י סימן ל"ג משמע קצת שפירש כן,[[388]](#footnote-389) וזהו שכתב שם דהא דל"מ הוא משום דבכה"ג ל"ה קידוש מעליא, ובהא דבעינן קבלה בעצמו של כהן בלא חציצה כתב לעיל מינה דהוא משום דכל דאיכא חציצה ל"ה קבלה מעליא ולא משום דל"ה קידוש מעליא.

## חציצה בין ידו לכלי בשחיטה

התפא"י לקמן רפ"ג נקט בפשיטות דגם בשחיטה יש לפסול כשיש חציצה בין ידו לכלי, - אך בד' התוס' בפסחים ע"ט א' ד"ה בטומאת הגוף מבו' דשפיר מצי לאחוז הסכין ע"י דבר אחר, ומסתימת דבריהם משמע דהוא בכל ענין אף בגונא דלא חשיב כלקיחה ע"י דבר אחר, וכ"כ הגרי"פ עשין ב' דודאי דאין חציצה פוסלת בשחיטה דלאו עבודה היא, ועיי"ש שכתב דלמש"כ בפירש"י דהא דחציצה פוסלת הוא מדכתיב ולקח הכהן שתהא לקיחה בעצמו של כהן, הרי דבשחיטה דל"ב הכונה אין לפסול בחציצה.

**בטעם הא דלא מכשרינן הכא משום לקיחה ע"י דבר אחר**

התוס' הק' בהא דפסלינן בחציצה בין ידו לכלי שרת ממה שאמרו בסוכה ל"ז א' דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, וכתבו דהתם מיירי שכורך את הלולב בסודר ונוטל ב' ראשי הסודר דהוי כמו בית יד, וכתבו לפ"ז דהא דמיבע"ל ביומא נ"ח א' בהניח מזרק בתוך מזרק אי"ז בגונא שאוחז את המזרק החיצון בדופנו דמטלטל על ידו דהוי כבית יד, אלא כשנושא את החיצון מתחתיו דאי"ז מועיל כלל לפנימי, וכ"כ התוס' וש"ר ביומא שם, והתור"פ שם הוסיף לפרש עוד דהיינו דהא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה הוא היכא דאי לאו ע"י דבר אחר הי' נופל לארץ, ומשא"כ התם דדל מהכא להמזרק הריקן לא הי' המזרק המלא נופל לארץ.[[389]](#footnote-390)

אך התוס' ביומא שם כתבו בשם ריצב"א דאף אם לקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה מ"מ לגבי כלי שרת דבעינן לקיחה בעצמו של כהן לא מיקרי לקיחה בעצמו של כהן היכא דאיכא חציצה, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ג מתמידין בדעת הרמב"ם, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן קי"ח כתב לפרש לדבריו כמש"כ הריטב"א בסוכה שם בשם הרמב"ן והרא"ה והר"ן שם דבנטילת לולב לא פסלה חציצה וכל הא דפסלינן הוא משום דאי"ז לקיחה תמה וכיון דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה הו"ל לקיחה תמה, אך הכא דחציצה פוסלת, ל"מ מידי הא דלקיחה ע"י דבר אחר שמה לקיחה, דאף דהו"ל מעשה לקיחה מעליא, מ"מ כיון דאיכא חציצה בין ידו לכלי שרת ל"מ, ועמש"כ בס' בד קודש בסימן כ"ב לפרש בע"א.

**אבל חבירו דאדם הוא אימא לא,** בפירש"י כתב דהיינו משום דהוי מין במינו ואינו חוצץ, וביומא נ"ח א' בעי רמב"ח בהניח מזרק בתוך מזרק וקיבל בו את הדם אם מין במינו חוצץ, ובעי למיפשט מהא דהי' עומד ע"ג רגל חבירו פסול, ודחינן דשאני רגל דלא מצי מבטל לי',[[390]](#footnote-391) ובפירש"י שם כתב דהיינו דאין מבטל לו חבירו את רגלו עד שיגמור עבודתו, והמאירי שם הוסיף לפרש דהיינו משום דדעתו לסלקו לשעתו, ואף אם ביטל להדיא בטלה דעתו ולא בטלה רגלו.

ובד' הריטב"א שם מבו' דנפ"מ בזה הוא בעומד ע"ג רגל עצמו, דאם הא דפסלינן בעומד ע"ג רגל חבירו הוא משום דמין במינו חוצץ, אף בעומד ע"ג רגל עצמו ל"מ,[[391]](#footnote-392) אך אם הא דפסלינן בעומד ע"ג רגל חבירו הוא משום דלא מבטל לי', הרי דברגל עצמו דמבטל לי' עבודתו כשרה.

בביאור מה שאמרו דהא דעומד ע"ג רגל חבירו פסול אף דמין במינו אינו חוצץ הוא משום דלא מבטל לי', כתב ההפלאה בתשו' גבעת פנחס סימן נ"ו דהיינו דעיקר הא דמין במינו אינו חוצץ הוא משום דחד בטל לחברי', וע"כ הוא דברגל דלא מבטל לי' אף מין במינו חוצץ, - אך הנה התוס' לקמן ק"י א' ד"ה מין במינו כתבו דהא דע"ג רגל חבירו פסול אף דמין במינו אינו חוצץ הוא משום דאין דרך שירות בכך, והגרע"א בגהש"ס לקמן שם וביומא שם רמז להעיר בזה ממה שאמרו ביומא שם דהא דע"ג רגל חבירו פסול ולא אמרינן דמין במינו אינו חוצץ הוא משום דלא מבטל לי', וכן הקשו הטה"ק לקמן שם והברכ"י באו"ח סימן ע"ד סק"ה, והאבנ"ז ביו"ד סימן רס"ו סקי"ב ובחו"מ סימן ע' כתב לפרש לד' התוס' דהא דשאני רגל דלא מבטל לי' לאו היינו דבכה"ג דלא מבטל לי' אף מין במינו חוצץ, אלא היינו דאף דאינו חוצץ מ"מ כיון דלא מבטל לי' הו"ל כאויר מפסיק ואין דרך שירות בכך, - ועמש"כ העולת שלמה לקמן שם ובכ' הגרי"ז לקמן כ"ו א' ובס' בד קודש סימן כ"ב לישב לדבריהם באנפי אחריני.

**רגלו אחת על האבן וכו',** התוס' בשבת צ"ג ב' ד"ה ויכול לעמוד כתבו בהא דהאבן חוצצת אף שהיא ממין הרצפה דליכא למיפשט מינה דמין במינו חוצץ דשאני אבן דלא מבטל לי' דנתקלים בה ההולכים שם, והקר"א בסוגיין תמה ע"ז מהא דמיבע"ל לקמן בנדלדלה האבן ועמד עלי' היכא דדעתו לחברה, והרי דאף דודאי מבטל לה דדעתו לחברה אפ"ה מיבע"ל דילמא חייצא כיון דהשתא תלישא, ועמש"נ בדף מס' 20 בהערה לישב, - ועיי"ש שכתב די"ל בע"א דלא מיקרי מין במינו אלא כשהוא מינו של הדבר המקודש, כמו שאמרו ביומא נ"ח א' דע"ג רגל חבירו הוי מין במינו כיון דהוא מין במינו של הכהן שהרצפה מקדשתו לעבודה, אך מה שהוא מינו של הדבר המקדש ל"מ, וע"כ ל"מ מידי הא דהאבן היא מין הרצפה.[[392]](#footnote-393)

## רגלו אחת על הכלי ורגלו אחת על הרצפה

**רואין כל שאילו ינטל הכלי ותנטל האבן יכול לעמוד על רגלו אחת ויעבוד עבודתו כשרה וכו',** צ"ב דאם להא דבעינן שיהא ע"ג רצפה סגי במה שאין חציצה בין הרצפה לרגלו אחת מה לי שאין יכול לעמוד עלי' לבדה, ואם בעינן שלא יהא חציצה בין הרצפה לב' רגליו מה מהני הא דיכול לעמוד על רגלו אחת, - ולכאו' הוא מתפרש למש"נ לעיל דעיקר דין עמידה ע"ג רצפה הוא מכח הא דבעינן עמידה ודינא הוא דבעינן שתהא העמידה ע"ג הרצפה, וע"כ הוא דכל שרגלו אחת על הכלי ואחת על הרצפה דאם איכא תורת עמידה מכח רגלו אחת שעל הרצפה סגי בהכי, ולא איכפת לן במה דאיכא חציצה בין הרצפה לרגלו השני' כיון דאין רגלו השני' נצרכת לעמידתו, אך אם ליכא תורת עמידה מכח רגלו שעל הרצפה ובעינן גם להעמידה שע"י רגלו שעל הכלי, הרי דכל דאיכא חציצה בין רגל זו לרצפה עבודתו פסולה.[[393]](#footnote-394)

בשבת צ"ג ב' אמרו דהא דאילו ינטל הכלי וכו' ויכול לעמוד על רגלו אחת עבודתו כשרה אף דמסייע בהדי' הוא מסייע אין בו ממש, ובתשו' חכם צבי סימן פ"ב כתב דצ"ל דהא דמכשרינן הוא רק כשאין יכול לעמוד על אותה הרגל שע"ג הכלי, דאל"כ ל"ה חשבינן לאותה הרגל כמסייע, - אך בתשו' בית יצחק או"ח סימן ל"ה סק"ג תמה ע"ז דמהא דתניא בסתמא דכל שאילו ינטל הכלי וכו' יכול לעמוד על רגלו אחת ויעבוד עבודתו כשרה, משמע דבכה"ג עבודתו כשרה אף אם יכול לעמוד על הכלי לבד, וכ"כ השפ"א בסוגיין ובשבת שם,[[394]](#footnote-395) - וצ"ל דל"ד להא דתניא התם דקיבל בימין ושמאל מסייעתו עבודתו כשרה ומשמע דאם קיבל בימינו ובשמאלו יחד עבודתו פסולה, וכ"ה להדיא בתוספתא במכילתין פ"א ה"ה, דהתם הוא משום דעבודה בשמאל פוסלת, וכמש"נ להלן, אך בדין עמידה ע"ג רצפה הרי אין עמידה ע"ג כלי פוסלת את העבודה אלא דבעינן עמידה ע"ג רצפה, וכל דיכול לעמוד ע"ג הרצפה ואיכא עמידה גמורה ע"ג רצפה לא איכפת לן דהוא עומד גם על הכלי.[[395]](#footnote-396)

## אם בעינן עמידה ע"ג רגל ימין

בבכורות מ"ה ב' תניא דאיטר בין ביד ובין ברגל פסול, ובפירש"י שם כתב דהא דאיטר דרגל נמי לעמוד ולשרת כתיב כדרך שאר עמידה דעיקרו בימין, וכ"כ בפי' הר"ן בחולין צ"ב ב', ובפשוטו מבו' דבדין עמידה בעבודה בעינן שיעמוד על רגל ימינו וכל שעומד על רגל שמאלו פסול, - וצ"ע דא"כ מ"ט מכשרינן הכא ברגלו אחת על הכלי כשיכול לעמוד על רגלו השני', ומשמע דהיינו אף כשרגל ימינו על הכלי ורגל שמאלו על הרצפה,[[396]](#footnote-397) ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן ט"ו סק"ב, וצ"ע.[[397]](#footnote-398)

## אם יש לפסול בנתלה וקיבל מכח דין עמידה ומכח דין עמידה ע"ג רצפה

לקמן כ"ו א' אמרו דנתלה וקיבל פסול משום דאין דרך שירות בכך, והאבנ"ז באו"ח סימן תל"ג סק"ו בהג"ה עמד בזה דמ"ט לא פסלינן משום דאויר מפסיק בינו לרצפה והוי כחציצה בין רגלו לרצפה, והוכיח מזה דאף דחציצה פוסלת, מ"מ אויר המפסיק אינו חוצץ, וכ"כ האבנ"ז ביו"ד סימן רס"ו סקי"ד,[[398]](#footnote-399) - ועמש"כ בזה החזו"א קמא סימן ל' סק"ב.

השפ"א לקמן שם עמד בזה דמ"ט לא פסלינן בנתלה וקיבל משום דאי"ז עמידה וכתיב לעמוד לשרת, ואף דאי"ז ישיבה, הרי לא כתיב בקרא פסול ישיבה, אלא כתיב עמידה, ונתלה לאו עמידה הוא, ועמש"כ בזה האבנ"ז ביו"ד סימן רס"ו סקי"ג, וצ"ע.

## עמידה ע"ג רצפה בהטבת הנרות

בתמיד ל' ב' תנן דאבן היתה לפני המנורה ובה ג' מעלות שעלי' כהן עומד ומטיב את הנרות, והמקד"ד בסימן כ"א סק"ד כתב דמשמע דהאבן היתה תלושה ולא היתה מן הרצפה, והק' דהיאך הי' יכול לעמוד על האבן בשעת הטבה, הרי אמרו הכא דהי' עומד ע"ג האבן עבודתו פסולה, וכתב דלפ"מ דילפינן לה בספרי בריש בהעלותך מקרא י"ל דגזה"כ הוא דאינו חוצץ, אך קשיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם שלא הביא לד' הספרי וכתב דהא דעשו לה מעלות הוא מפני שהמנורה היתה גבוהה כקומת איש, וכתב די"ל למש"כ המל"מ בפ"ג מתמידין הי"ב בדעת התוס' דדישון המנורה א"צ בגד"כ, וכיון דא"צ בגד"כ י"ל דאף א"צ לקידוש רצפה,[[399]](#footnote-400) ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם מבו' דגם בשעת הדלקת הנרות הי' עומד ע"ג האבן, (ועמש"כ בזה הבאר שבע בתמיד שם), וזה מתישב היטב להרמב"ם לטעמי' בפ"ט מביאת מקדש ה"ז דהדלקת המנורה כשרה בזר.

א' מנ"א פ"ד

דף מס' 20

## נדלדלה האבן ועמד עלי'

**כ"ד א' - נדלדלה האבן ועמד עלי' מהו היכא דאין דעתו לחברה לא תיבעי לך דודאי חייצא,** הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"ט כתב דאם נתנדנדה אבן מאבני העזרה לא יעמוד עלי' בשעת העבודה עד שתחובר בארץ, ואם עבד עבודתו כשרה הואיל ובמקומה עומדת, והמהר"י קורקוס שם עמד בזה דמסתימת דבריו משמע דאף אם אין דעתו לחברה אינה חוצצת בדיעבד,[[400]](#footnote-401) וכתב דצ"ל דמה שאמרו דהיכא דאין דעתו לחברה ודאי חייצא היינו לכתחילה שלא יעמוד עלי', אך לפסול עבודה לא פסלה אלא אבן שאינה מן העזרה אלא מונחת על העזרה ואינה קדושה דומיא דכלים, וכ"כ הכס"מ שם.

**כי תיבעי לך דדעתו לחברה וכו',** החזו"א בסימן ה' סק"ב כתב בדעת הרמב"ם דלא מיבע"ל משום חציצה בין קרקע עזרה לרגלו של כהן, אלא משום דרצפה מעכבת ובעי רצפה דוקא, ודלא כלישנא בתרא דעד ארעית תהומא קדיש ול"ב רצפה, וזהו דמיבע"ל באבן שדעתו לחברה אם חשיבא כמחוברת ושם רצפה עלי'.[[401]](#footnote-402)

## נעקרה האבן ועמד במקומה

**נעקרה האבן ועמד במקומה,** בפירש"י כתב דהיינו שעמד בגומא ועבד, ובחי' הגר"ח בפ"א מביהב"ח עמד בזה דמ"ט לא מיבע"ל אלא כשעמד במקומה, הרי אם לא קדיש דוד אלא רצפה עליונה הדין נותן דכל שנעקרה אבן אחת נפסלה כל העזרה משום דבעינן הכל בכתב וגו', וכתב לישב דהא דמיבע"ל דלא קדיש רק רצפה עליונה לאו היינו דכל עיקר חלות הקדושת עזרה היא רק על הרצפה העליונה בלבד וכל שחסרה הרצפה עליונה פקע קדושת המקום לגמרי וליכא קדושה כלל, דא"כ הי' בדין דכשיחזירו את האבן למקומה ניבעי קידוש בי"ד מחדש כיון דכבר פקעה קדושת המקום מהכא וזה לא שמענו, אלא אף דכל המקום עד התהום מקודש ועומד בקדושת עזרה אף כשחסרה הרצפה העליונה, מ"מ מיבע"ל דדין הוא בקדושת המקום לענין הכשרה לדין עזרה שהרצפה העליונה שלו תשמש בדין עזרה ובה תהא נגמרת קדושת עזרה בהכשרה לעבודה, וע"כ אף כשחסרה הרצפה העליונה אף דחסר בה דין עזרה בהכשר עבודה מ"מ עיקר הקדושת מקום לא פקעה, ומה"ט אף אם נעקרה אבן אחת הוי שאר העזרה בהכשרה, דכיון דלא פקעה עיקר קדושת עזרה מהמקום ודין עזרה בו, ליכא בזה חיסרון מידת המקדש, ושפיר מתכשרא כל העזרה לעבודה.

## דעת הרמב"ם בביאור האיבעיא דנעקרה האבן

הרמב"ם בפ"א מביהב"ח ה"י כתב דאם נעקרה האבן אע"פ שהיא עומדת במקומה הואיל ונתקלקלה פסולה ואסור לכהן העובד לעמוד עלי' בשעת העבודה עד שתקבע בארץ, ובד' הראב"ד שם משמע שפירש דהוא דינא דרב אמי דנדלדלה האבן ועמד עלי', וכ"כ המהר"י קורקוס והרדב"ז שם, ולפ"ז השמיט הרמב"ם לאיבעיא דנעקרה האבן ועמד במקומה, (והראב"ד שם השיג ע"ז), והאחרונים כתבו לישב להשמטת הרמב"ם בכמה אנפי.

אך בחי' הגר"ח שם כתב דכיון שהביא הרמב"ם להאיבעיא דנדלדלה האבן בפ"ה מביאת מקדש הי"ט, בע"כ דמכוון דבריו הכא הוא להאיבעיא דנעקרה האבן ועמד במקומה, ומפרש דהא דועמד במקומה קאי על האבן שהאבן עמדה במקומה ומיבע"ל אם חשיבא האבן כרצפה, וכ"כ הקר"א בסוגיין, ועיי"ש שכתב דהא דתלינן לה אם רצפה העליונה קדיש או עד ארעית תהומא קדיש, היינו משום דלא חיילא קדושת מקדש רק במחובר לארץ, משום דקדושת מקדש היא קדושת מקום וכדכתיב המקום אשר יבחר שאינו רק בארץ ולא במטולטל, וע"כ אם לא קדיש רק רצפה עליונה ממילא דליתא לקדושת מקדש אלא כשהרצפה מחוברת דחייל בה דין מקום, אך אם עד ארעית תהומא קדיש דלא פקעה קדושת מקדש אלא דבעינן שיחול בה דין רצפת הבית כדי שלא תהא חציצה, שפיר מהני בזה מה שהיא מסודרת בארץ אע"פ שאינה מחוברת.[[402]](#footnote-403)

## נעקרה רצפת כל העזרה

**ותיבעי לי' כל העזרה כולה, לעולם וכו' והרי קמיבע"ל דרך שירות בכך או אין דרך שירות בכך,** בפירש"י כתב דהיינו דתיבע"ל בכל העזרה שניטלה רצפה שלה, ומ"ט לא מיבע"ל אלא כשעקרה אבן אחת ועמד במקומה,[[403]](#footnote-404) וע"ז משני דלעולם פשיטא לי' דעד ארעית תהומא קדיש אלא דמיבע"ל אם דרך שירות בכך, וע"כ לא מיבע"ל אלא כשנעקרה אבן אחת ועמד במקומה דבכה"ג י"ל דאין דרך שירות בכך, או כל שנעקרה כל רצפת העזרה ודאי דדרך שירות בכך.

ובחי' הגר"ח בפ"א מביהב"ח הק' דלמש"כ שם בדעת הרמב"ם דאיירי כשהאבן היא במקומה ומיבע"ל אם תלוש חשיב רצפה, א"כ מאי נפ"מ בין נעקרה אבן אחת או נעקרה כל רצפת העזרה, וכתב לפרש לדעת הרמב"ם דמה שאמרו דתיבע"ל כל העזרה כולה היינו דאי נימא דרצפה עליונה קדיש, א"כ הדין נותן דכל שנעקרה האבן נפסלה כל העזרה, דכיון דאותו מקום שנעקרה האבן חסר בי' קדושת מקדש, א"כ ממילא חסר בה מדת המקדש, וכיון דהכל בכתב נפסלה כל העזרה,[[404]](#footnote-405) וזהו דפריך דא"כ מ"ט לא מיפסל אלא מקום האבן,[[405]](#footnote-406) וע"ז משני דלעולם פשיט"ל דעד ארעית תהומא קדיש אלא דמיבע"ל אם דרך שירות בכך, וע"כ לא מיפסיל אלא מקום העקירה ושאר העזרה בהכשרה קיימא, דהא דמקום אחד אינו דרך שירות אינו פוסל לשאר העזרה.

**לעולם פשיטא לי' דעד ארעית דתהומא קדיש,** התוס' הרשב"א בפסחים פ"ו א' הק' דמ"ט הגומא קדושה הרי מחילות לא נתקדשו, וכתב דהוא משום דהו"ל כפתוח לקודש ומחילות הפתוחות לקודש נתקדשו, וכ"כ התוס' שם פסחים ס"ז ב' ד"ה מחילות,[[406]](#footnote-407) - אך החזו"א בסימן ה' סק"ג כתב דשאני מחילות דהם רשות אחרת, ומשא"כ בנעקרה הרצפה דעיקר העזרה היא, ועיי"ש שהוכיח כן דאי נימא דהוא משום דמחילות הפתוחות לקודש כקודש, הרי אי"ז מועיל אלא לענין אכילה ולא לענין שחיטה ושאר עבודות,[[407]](#footnote-408) וכ"כ החזו"א במכתבים שבסוף קדשים עמ' 352, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' התוס' בפסחים בע"א.

**דרך שירות בכך או אין דרך שירות בכך,** בכ' הגרי"ז לקמן כ"ו א' כתב דהא דמיבע"ל לפסול משום דאין דרך שירות בכך אי"ז פסול בפנ"ע משום דבעי שיעשה את העבודה כדרך, אלא הוא משום דבעינן עמידה ע"ג הרצפה וכל שאינו עומד כדרך עמידתו אין מתקיים בזה דין עמידה ע"ג רצפה, - ועיי"ש שכתב דה"נ הוא למש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דמיבע"ל בנעקרה האבן ונשארה במקומה, דהא דמיבע"ל לפסול משום דאין דרך שירות בכך, היינו דכיון דאין דרך שירות בכך הויא האבן חציצה,[[408]](#footnote-409) וכ"כ האבהא"ז בפ"ה מביאת מקדש הי"ט דאי"ז פסול בפנ"ע משום דאינו דרך שירות, אלא דמה"ט לא חשיבא האבן כרצפה,[[409]](#footnote-410) וכ"ה מבו' ממש"כ הגר"ח שם בתו"ד דמיבע"ל אם תלוש חשיבא רצפה,[[410]](#footnote-411) - ועמש"כ בזה האג"מ בקדשים ח"ב סימן ה' סק"ח ואילך.

## פסול שמאל

**קיבל בשמאל פסול,** התוס' בחולין כ' א' ד"ה לא למעוטי כתבו בתי' קמא דכ"ה דמלק בשמאל פסול ה"נ מלק בשן פסול, אך בתי' בתרא כתבו דשמאל גרע משן, ולפ"ז בע"כ דפסולא דשמאל אינו משום דבעינן עבודה בימין, אלא משום דעבודה בשמאל הוא דבר הפוסל, ועמש"כ בזה הזרע אברהם בסימן י"ב סק"ה והקוב"ש בפסחים אות ט"ז.

בשבת צ"ג ב' תניא דקיבל בימין ושמאל מסייעתו עבודתו כשרה, ומפרשינן דהוא משום דמסייע אין בו ממש, ומשמע דכל הא דמכשרינן בכה"ג הוא היכא דהשמאל אינו אלא מסייע, והיינו דהימין יכול והשמאל אינו יכול, כמש"כ בתשו' חכם צבי סימן פ"ב, (וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן קפ"ג סק"ו דמיירי בסיוע שאין בו ממש), אך כל שקיבל בימינו ובשמאלו פסול, וכ"ה להדיא בתוספתא פ"א ה"ה דקיבל בימינו ובשמאלו כאחד פסול ר"ש מכשיר היתה שמאל מסייעת את הימין הכל מודים שהוא כשר.[[411]](#footnote-412)

אמנם הנה בתוספתא בריש חולין תניא דישראל ונכרי שהיו אוחזין בסכין ושוחטין וכו' שחיטתן כשרה, וכ"כ האו"ז בהל' שחיטה סימן שס"ז,[[412]](#footnote-413) וכן הכריעו היש"ש בפ"ק דחולין סימן ז' והב"ח ביו"ד סימן ב' ס"ז והפר"ח שם סקל"א והגר"א שם סקכ"ו, והיש"ש שם כתב דל"ד להא דתנן בחולין מ"א ב' דב' ששוחטין בסכין אחד אחד לשם אחד מכל אלו ואחד לשם דבר כשר שחיטתו פסולה, דשאני התם דמחשבת השוחט פוסלת, אך בשחיטת ישראל ונכרי דאין שחיטת הנכרי פוסלת אלא דאינו בר שחיטה, הרי דכל דכשיש אחר בר שחיטה זולתו דיו בזה וכשר,[[413]](#footnote-414) ומבו' דאף דנעשית השחיטה גם ע"י נכרי ושחיטתו אין לה הכשר, מ"מ כיון דנעשית גם ע"י ישראל סגי בהכי להכשיר, וצ"ע מהא דתניא דקיבל בימינו ובשמאלו כאחד פסול.

והקה"י בסימן י"ג סק"ג כתב להוכיח מזה דעבודה בשמאל היא דבר הפוסל, ואי"ז רק חיסרון הכשר, וע"כ כל דנעשית העבודה גם ע"י שמאל ה"ז פוסל, ועיי"ש בסק"ד שכתב דאי"ז פוסל את הקרבן אלא ה"ז פוסל את העבודה, ול"ד לפסולא דשחיטה בנכרי דאי"ז דבר הפוסל, אלא דבעינן שחיטה ע"י ישראל ובזה סגי במה שענשית השחיטה גם ע"י ישראל, וכ"כ הזרע אברהם בסימן י"ב סק"ה, ועמש"כ להשיב ע"ז בחי' רמ"ש ח"ב סימן נ"ב סק"ט, וכ"כ הצ"פ בפ"ד מתפילין ה"ג ובפ"ז משחיטה הי"ט דהא דפסלינן בקיבל בימינו ובשמאלו כאחד הוא משום דפסולא דשמאל אי"ז משום דבעינן עבודה בימין אלא משום דעבודה בשמאל הוא דבר הפוסל, עיי"ש.[[414]](#footnote-415)

אך צ"ע ממש"כ האו"ז שם דהא דמכשרינן בישראל ונכרי ששחטו אף דהנכרי מסייע הוא משום דמסייע אין בו ממש ודמי להא דקיבל בימין ושמאל מסייעתו כשר משום דמסייע אין בו ממש, ולהנ"ל הרי ל"ד זל"ז כלל, דבקבלה לא מכשרינן אלא כשהשמאל מסייע אך כל שקיבל בימינו ובשמאלו כאחד פסול ובשחיטה מכשרינן אף בישראל ונכרי ששחטו יחד.[[415]](#footnote-416)

התוס' בשבת צ"ג א' ד"ה א"ר זביד כתבו להוכיח דאף מדרבנן מסייע אין בו ממש, מהא דקיבל בימין ושמאל מסייעתו כשר ומשמע דלי"ב אף פסולא דרבנן, - אך בתשו' חכם צבי סימן פ"ב כתב די"ל דאף דמסייע אין בו ממש מ"מ מדרבנן אסור, והא דקיבל בימין ושמאל מסייעתו עבודתו כשרה הוא משום דלא רצו לפסול העבודה, והרי אף לכתחילה אמרו דאין שבות במקדש, וכ"ש התם דהוא בדיעבד ולפסול את הקרבן, וכ"נ ממש"כ המאירי בברכות נ"א א' דהא דקיבל בימין ושמאל מסייעתו כשר אינו אלא בדיעבד, וכ"כ התבו"ש בסימן ב' סקנ"ד וכן צידד הפמ"ג באש"א סימן שכ"ח סקי"ט.

## שחיטה בשמאל

לעיל י"ד ב' תניא דזר וכו' בקבלה בהולכה ובזריקה פסול וכן יושב וכן שמאל, ומשמע דפסולא דשמאל הוא רק בקבלה ובהולכה ובזריקה אך שחיטה בשמאל כשרה, והיינו משום דפסולא דשמאל הוא רק היכא דכתיב אצבע וכהונה, אך שחיטה דלא כתיב בה אצבע וכהונה כשרה אף בשמאל, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה והרי זריקה בתו"ד, וכ"כ השטמ"ק במנחות י' ב' בשם תור"פ, - וזה דלא כמש"כ הערוה"ש בסימן מ"ג ס"ה וס"ו דאף דשחיטה לאו עבודה מ"מ היא פסולה בשמאל.

## שמאל בבמה

הזרע אברהם בסימן י"ב סק"ה נסתפק אם שמאל כשר בבמה דפסולא דשמאל הוא משום דכתיב אצבע או כהונה וכיון דבבמה ל"ב כהונה ה"נ ל"ב ימין, או דשמאל גרע טפי, ועיי"ש בהערה במש"כ להוכיח לזה.

## עבודה באיטר

בבכורות מ"ה ב' תניא דאיטר פסול, ובפירש"י שם כתב דהוא משום דכל מקום שנאמר אצבע וכהן אינו אלא ימין, וכ"כ הרמב"ן ביבמות ק"ד א', וכן צידדו הרמב"ן וש"ר בחולין צ"ב ב', - אך כתבו די"מ דפסולו הוא משום דחשיב כמום, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח מביאת מקדש הי"א,[[416]](#footnote-417) והחזו"א בבכורות סימן כ"ו סקי"ג כתב בדעתו דעובד בימין דידי', ובדעת הר"ן כתב דספק הוא אם אזלינן בתר דידי' או בתר רוב בנ"א, - ונפ"מ בזה דלדעת רש"י ודעימי' עבודתו פסולה בדיעבד, וכמש"כ הליקוטי הלכות בבכורות שם והחזו"א שם, אך לדעת החולקים אינו מחלל עבודה.[[417]](#footnote-418)

## הולכת אברים בשמאל

**הולכת אברים לכבש וכו' ותנן הרגל של ימין בשמאלו וכו' כי אמרינן או אצבע או כהונה בדבר המעכב כפרה,** בפירש"י כתב דהיינו דהולכת אברים דלא מעכבא כפרה דהוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר ל"ב ימין, אך בפירש"י במנחות י' א' ד"ה ומשני כתב דהא דהולכה לא מעכבא כפרה הוא משום דאפשר לפשוט ולנתח אצל הכבש או אם יש הרבה כהנים יושיטו זל"ז.[[418]](#footnote-419)

## הקטרת אימורים בשמאל

במנחות כ"ו א' תניא דהקטר חלבים ואברים ועצים שהעלן בין ביד בין בכלי בין בימין ובין בשמאל כשר, והתוס' שם ד"ה הקטר נסתפקו אם אתיא כר"ש אך לרבנן בעי ימין, או דגם לרבנן כשר אף בשמאל דומיא דהולכת אברים דכשרה בשמאל, והרמב"ם בפ"ב מפסוהמ"ק הכ"ד כתב דכשר אף בשמאל,[[419]](#footnote-420) - ובכ' הגרי"ז במנחות י' א' מבו' דד"ז תליא בביאור מה שאמרו הכא דהולכת אברים כשרה אף בשמאל משום דלא מעכבא כפרה אם היינו משום דהוא עצמו שלא הוקטרו אימוריו כשר, דלפ"ז יש להכשיר גם בהקטרת אימורים בשמאל, או דהוא משום דאפשר לפשוט ולנתח אצל הכבש וכו', ולפ"ז הרי דהקטרת אימורים בעיא ימין.

**זרק בשמאל פסול ור"ש מכשיר,** בפירש"י כתב דהיינו בזריקת כל הזבחים דלא כתיב בהו אצבע אך בזריקת חטאת מודה ר"ש כדילפינן לעיל מדכתיב באצבעו ונתן דלא תהא נתינה אלא בימין, ובחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק כתב דכיון דמכשיר ר"ש שמאל בכל העבודות, הרי דגם הא דלדידי' בעי ימין בנתינת דם החטאת אינו מדין עבודה, דלענין דיני עבודה לא שניא זריקת חטאת משארי זריקות ועבודות, אלא דהוא דין בפנ"ע בחטאת בדין אצבע האמורה בה דבעינן דווקא אצבעו הימנית, וכדילפינן לה בגז"ש דאצבע אצבע ממצורע דפרט בי' קרא אצבעו הימנית וא"כ עיקר דינו הוא בהדין אצבע האמור בה דהיינו דווקא ימנית, אבל לא מתורת עבודה נגעו בה דלר"ש לא נאמר דין ימין בעבודה, וכתב דה"נ הוא בהא דבעינן לר"ש ימין בקמיצה אי"ז מדין תורת עבודה, אלא הוא משום הא דבעינן יד בקמיצה ובזה הוא דנאמר דין ימין, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, ואכמ"ל.

התוס' כתבו בתו"ד די"ל דאף דמכשיר ר"ש בזריקה בשמאל, מ"מ לכתחילה לא יעשה זריקה בשמאל, ונסתפקו אם ה"נ הוא בהולכה דלכתחילה יוליך בימין, והקר"א תמה ע"ז דלר"ש דמכשיר בשמאל משמע דאף לכתחילה כשר וכדאמר דעובדה בשמאל כאשם.

## הולכה בשמאל

התוס' בד"ה והרי זריקה כתבו בתו"ד דהא דתנן לקמן ל"ב א' דקיבל בימין ונתן בשמאל יחזור לימין היינו משום הזריקה דבעי ימין דאי משום הולכה ל"ב ימין משום דלא כתיב בה אצבע, ומשמע בדבריהם דאף לדעת רבנן הולכה בשמאל כשרה, דאין לומר דדבריהם קיימי לר"ש, שהרי הוסיפו להקשות עוד דר"ש הו"ל לפלוגי ולהכשיר וכו', והרי דמש"כ דל"ב ימין הוא אף לרבנן, וכ"כ בגל' הגרע"א בפ"ה מביאת מקדש הי"ח בדעתם,[[420]](#footnote-421) והקר"א תמה ע"ז דלהדיא מסקינן ביומא מ"ח ב' דהולכה בשמאל פסולה, וצע"ג.[[421]](#footnote-422)

בד' התו"י והתוס' הרא"ש ביומא מ"ט א' מבו' דהא דהולכה בשמאל פסולה הוא מדאורייתא וכ"כ המהר"י קורקוס בפ"ד מעיוהכ"פ ה"א, וכ"כ הכס"מ שם בתי' קמא, - אך בתי' בתרא כתב דהא דהולכה בשמאל פסולה אינו אלא מדרבנן, - והמים חיים שם האריך לתמוה ע"ז והוכיח מכ"ד דהא דהולכה בשמאל פסולה הוא מה"ת, עיי"ש, וצ"ע.

התוס' כתבו דלר"ש ודאי דהולכה בשמאל כשרה משום דאפשר לבטלה,[[422]](#footnote-423) והשטמ"ק שם הוסיף דהוא כי היכי דהוה מכשיר הולכה בזר אי לאו משום דיליף מק"ו, - ובמ"מ לפ"ק דף מס' 26 בסופו נתבאר דכ"ז הוא להתוס' לטעמייהו דס"ל לעיל י"ד ב' דלר"ש הולכה ל"ה עבודה גמורה והי' בדין להכשירה בזר אלא דילפינן מק"ו לפסול בזה, ולגבי שמאל דליכא מקור לפסול יש לנו להכשיר, אך לדעת רש"י שם דמודה ר"ש דהולכה הויא עבודה גמורה אלא דאין מחשבה פוסלת בה משום דאי"ז מהעבודות המביאות לידי אכילה, הרי דה"נ יש לנו לפסול בשמאל, ואך דלר"ש לטעמי' דמכשר בקבלה בשמאל משום דלא כתיב בה אצבע ה"נ יש להכשיר בהולכה בשמאל, שהרי אף בהולכה לא כתיב אצבע.

## דין ימין בקידוש קומץ

**וחד לקידוש קומץ,** בפירש"י כתב דהיינו לקידוש קומץ בכלי שרת דבעינן שיאחז את הכלי שהוא מקדש בו בידו הימנית, אך בפירש"י במנחות י' ב' ד"ה לקידוש קומץ כתב דהיינו דכשמקדש הקומץ בכלי יתנהו בימינו לתוך הכלי, והזבח תודה האריך דגם לפירש"י הכא בעינן ליתן בימינו לתוך הכלי דעיקר קבלה נקרא על שם הנותן בכלי ובלא"ה אין שם קבלה על הקומץ, אלא דקמל דגם האוחז הכלי בשעת קבלת הקומץ לתוכו צריך לאחזו ביד ימינו, דכיון דמסקינן במנחות ז' ב' דילפינן מדם דאין מקדשין הקומץ בכלי שע"ג קרקע, ע"כ כ"ה דבקבלה צריך הכהן המקבל לאחוז את הכלי ביד ימינו ה"נ הוא בקידוש קומץ, ועיי"ש שהוכיח מסוגיית הגמ' במנחות ז' א' דתרוייהו בעו ימין, וכ"כ הרש"ש.

**ולמ"ד לר"ש נמי בעי קידוש קומץ בשמאל אכשורי מכשר,** למש"כ בפירש"י במנחות דמה שאמרו דקידוש קומץ הוא בימין קאי על נתינת הקומץ לתוך הכלי, מבו' דלר"ש מכשרינן כשנתן את הקומץ בשמאלו לתוך הכלי, - אך השטמ"ק במנחות י' ב' כתב בשם תור"פ דלא מכשר ר"ש אלא באחיזת הכלי בשמאל, אך אם נתן את הקומץ בשמאלו לתוך הכלי פסול, דכיון דבעי קידוש כלי ע"כ כל שנתן את הקומץ מימינו לשמאלו הו"ל כדם שנשפך מן הצואר לרצפה ואספו שהוא פסול, וכמו שאמרו שם כ"ו ב', - ועמש"כ בזה הזבח תודה בסוגיין והחזו"א במנחות סימן כ"א סק"ז ובחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק עמ' 92, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**יד יד דרבא למה לי וכו',** החזו"א בנגעים סימן י"ב סוסקכ"ב עמד בזה דהיאך מצי ר"ש למילף יד יד ממצורע לפסול בשמאל, הרי ר"ש גופי' ס"ל בסנהדרין מ"ה ב' דאין לו בהן יד בהן רגל אזן ימנית נותן על שמאלו ויוצא, וכיון דבמצורע גופי' אי"ז מעכב, היאך נילף מהתם עיכובא, ועיי"ש במש"כ בזה.

ב' מנ"א פ"ד

דף מס' 21

## יסוד פסולא דנשפך

**כ"ה א'** **- נשפך הדם על הרצפה ואספו פסול,** ביסוד פסולא דנשפך כתב בפירש"י ד"ה מהפר יקבלנו דהוא משום דלא נתקבל מהפר, ומשמע דהוא דין בסדר הקבלה דבעינן שיהא קבלה מהפר וכל שנשפך ל"ה הקבלה כדינה, וכ"נ גם ממש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין דהא דהשוחט צריך שיתן ורידין לתוך הכלי הוא כדי שיהא קבלה מהפר, וכ"נ בפירש"י ביומא מ"ח א' ד"ה מנה"מ ובל' הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין.[[423]](#footnote-424)

אך בחי' הגר"ח בפי"ג ממעה"ק כתב דהא דנשפך הדם מן הצואר פסול אי"ז רק דין בסדר הקבלה, שהרי חזינן במנחות כ"ו ב' דילפינן מינה לקומץ דנשפך הקומץ פסול אף דבקומץ ליכא מקום מסוים מאין שיקבלנו, ובע"כ דבכלל דינא דנשפך הוא שלא יהא הדם במקום אחר קודם קבלה אלא יתקבל תיכף בכלי המקבלו והמקדשו, וכל שהי' הדם במקום אחר נפסל, ומינה ילפינן גם לקמיצה שתהא תיכף אחר הקמיצה קבלה ולא יהי' הקומץ במקום אחר בינתים,[[424]](#footnote-425) ועיי"ש שכתב לפ"ז דשאני קומץ מדם דבקומץ שחילקו בב' כלים חוזר ומקדש ובדם שקיבל בכל כלי פחות מכדי הזאה ל"מ לחזור ולקדש, ונתבאר להלן.

## אם פסול נשפך הוא פסול בקבלה

ביומא מ"ח א' מייתינן לדינא דנשפך הדם על הרצפה ואספו פסול, ובעי רב פפא בנתפזר הקטורת ממלא חפניו מהו ידו כצואר בהמה ופסולה או"ד ככלי שרת דמי ולא פסולה, ובכ' הגרי"ז בסוגיין עמד בזה דאף אם ידו בצואר בהמה דמי מ"ט איכא בזה לפסול נשפך, הרי ליכא התם דין קבלה כלל, שהרי עיקר הא דבעי כלי אמרו שם מ"ז א' דהוא משום דלא אפשר, ואף אי נימא דמשום זה דינא הוא דבעי כלי, מפך "מ ודאי דלי"ב לדין קבלה וקידוש כלי, והוכיח מזה דפסול נשפך דבעינן שלא יהא הדם במקום אחר, אינו פסול בקבלה דכל דנשפך למקום אחר קודם הקבלה אינו ראוי לקבלה, אלא הוא פסול בפנ"ע בדם, וע"כ שפיר שייך פסול נשפך גם בקטורת אף דל"ב קבלה כלל.

והנה אמנם התור"פ ביומא שם כתב דהא דמיבע"ל דידו כצואר בהמה הוא משום דבעינן כלי וע"כ הוי כמו קידוש כלי ודמי לנשפך מן הצואר על הרצפה,[[425]](#footnote-426) וכ"כ הריטב"א שם, ומבו' דאף בקטורת איכא דין מתן כלי, ואף דעיקר הא דבעי כלי בחפינה הוא משום דלא אפשר מ"מ אחר דבעינן כלי מתקיים בהכלי דין קידוש כלי ודמי לקבלה, ובד' התור"פ מבו' דזהו מה שאמרו שם מ"ז א' דילפינן לה מנשיאים, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א שם ד"ה הא דאמרינן דבחפינה איכא ד' עבודות חפינה כנגד שחיטה וקבלת הכף כנגד קבלה וכו', ולפ"ז הרי דאף אם פסול נשפך הוא פסול בקבלה שפיר מיבע"ל דיהא בקטורת לפסול נשפך, - אך בד' התוס' ביומא שם מבו' דהא דמיבע"ל דידו כצואר בהמה דמי וכל שנתפזרה הקטורת ממלא חפניו פסול, הוא אף אם הי' הדין דמעייל לה בחפניו ואינו נותן כלל בכלי,[[426]](#footnote-427) וזהו שהק' דתיפשוט דידיו כצואר בהמה דמי מהא דלא מעייל לה בחפניו וכו', והרי דגם אם הי' הדין דמעייל לה בחפניו הוה תליא בהאיבעיא אם ידיו כצואר בהמה או ככלי שרת, ולפ"ז מוכח דפסול נשפך אינו פסול בקבלה, ועמש"כ בזה האבנ"ז באו"ח סימן תנ"ח סק"ב וסק"ג.

לקמן צ"ב ב' בעי רב אבין בחטאת העוף שנשפך הדם על הרצפה ואספו, אם אצרוכי הוא דלא אצרכי' רחמנא כלי שרת והלכך אוספו וכשר, או"ד מיפסל פסל בי' רחמנא כלי שרת והלכך אוספו ופסול, ופירש"י דמיבע"ל אם צואר דידי' הוא במקום כלי שרת וע"כ הוא כשר לאוספו ולהזותו למזבח דהו"ל כנשפך מן הכלי על הרצפה ואספו דכשר, או דדוקא שייר ולא כתב בי' קבלה משום דבעי להזותו מן העוף עצמו למזבח וכ"ש דרצפה פוסלתו, ובכ' הגרי"ז בסוגיין כתב ללמוד מדבריו דהא דמיבע"ל לפסול בזה אי"ז משום דאיכא דין בפנ"ע דצריך להזות מן העוף עצמו, אלא הוא משום פסול נשפך,[[427]](#footnote-428) ועיי"ש שהוכיח מזה דפסול נשפך אינו פסול בקבלה שהרי בעוף א"צ קבלה כלל, אלא הוא פסול בפנ"ע במה שהי' הדם במקום אחר קודם זריקה, וע"כ שפיר איכא לפסול נשפך אף בעוף, דכיון דמקום הדם הוא בצואר שייך בו פסול נשפך כשנשפך מן הצואר.

בשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגר"ד פוברסקי זצ"ל שהוכיח דליכא פסול נשפך היכא דל"ב קבלה ממה שאמרו במנחות כ"ו ב' דלר"ש דבא לעובדה ביד עובדה בימין ול"ב קידוש קומץ בכלי לי"ב לפסול נשפך, והק' דמ"ש מחפינה דקטורת דמיבע"ל דיש בה לפסול נשפך אף דל"ב בה קבלה, - והגרי"ד כתב לישב דהא דמיבע"ל בקטורת דיהא בה לפסולא דנשפך הוא משום דמקרא דמלא חפניו והביא נלמד דמקום הקטורת מהחפינה עד ההקטרה הוא בחפניו, וע"כ י"ל דאם נשפך למקום אחר נפסל, וה"נ הוא בחטאת העוף דצואר העוף הוא מקום הדם להזאה, ואי"ז דין במעשה ההזאה דבעינן שתהא מצואר העוף, אך בקמיצה דבעינן בה יד, אין הדין דידו של הכהן הוא מקום הקומץ להקטרה, אלא היינו דבעינן דעבודת הקמיצה תהא ביד ועבודת ההקטרה תהא ביד, וע"כ לי"ב לפסול נשפך.

## נשפך מן הכלי על הרצפה

לקמן ל"ב א' תנן דנשפך מן הכלי על הרצפה ואספו כשר, ובפשוטו היינו משום דכל עיקר פסולא דנשפך הוא דין בקבלה, וע"כ כל שנשפך אחר שנתקבל בכלי ליכא לעיקר פסולא דנשפך,[[428]](#footnote-429) - אך בפי' ר"ח ביומא מ"ח א' כתב דהא דנשפך מן הכלי על הרצפה ואספו כשר הוא משום דכבר קידשו הכלי, ומבו' דאלמלי כן הי' פסול נשפך אף לאחר קבלה, וזה כמש"כ הגרי"ז דפסול נשפך אינו רק דין בסדר הקבלה דבעינן שתהא מהפר וגם אינו פסול בקבלה אלא הוא פסול בפנ"ע בדם, וע"כ כל הא דליכא פסול נשפך לאחר קבלה הוא משום דכבר קידשו הכלי.

האו"ז בע"ז סימן רע"ט הוכיח דקי"ל כר"ש דכל העומד ליזרק כזרוק דמי מהא דתנן דנשפך הדם על הרצפה ואספו פסול ונשפך מן הכלי על הרצפה ואספו כשר, והיינו משום דכל שנתקבל הדם בכלי והי' ראוי לזריקה כזרוק דמי אך כשנשפך מן הצואר על הרצפה לא הי' עומד לזריקה ולאו כזרוק דמי,[[429]](#footnote-430) - ולכאו' מבו' מדבריו דפסול נשפך אינו כלל דין בסדר הקבלה דבעינן שתהא הקבלה מהפר, וכל עיקר דינו הוא פסול בדם כשהי' במקום אחר, וע"כ כל הא דאם נשפך מן הצואר על הרצפה פסול הוא משום דעדיין ל"ה עומד לזריקה ולאו כזרוק דמי, אך אם הוה חשבינן לי' כזרוק ול"ה בו לפסול נשפך היתה מועילה הקבלה אף שלא קיבל את הדם מן הפר, ומאידך הא דאם נשפך מן הכלי על הרצפה כשר הוא משום דכבר הי' עומד לזריקה וכזרוק דמי, אך אם ל"ה חשבינן לי' כזרוק הי' בזה לפסול נשפך אף אחר קבלה, וצ"ע.[[430]](#footnote-431)

**מדם הפר דם מהפר יקבלנו,** כ"ה בתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פר' ג' ה"ז, לגירסת רבינו הלל והראב"ד שם, - אך בתו"כ דיבורא דנדבה פר' ד' הי"א ילפינן לפסול נשפך מדכתיב הדם הדם שנתקבל בכלי, ובפי' הראב"ד שם עמד בזה דהכא ילפינן לה מדכתיב מדם הפר דם מהפר יקבלנו,[[431]](#footnote-432) וכתב דאפשר דקרא דהכא הוא למצוה וקרא דהתם הוא לעכב, א"נ דקרא דהכא הוא בקד"ק ובחטאות הפנימיות וקרא דהתם הוא אפי' לקק"ל ולחטאות החיצונות.

ובכ' הגרי"ז בסוגיין כתב דב' דינים הם, דמקרא דדם מהפר יקבלנו ילפינן דסדר הקבלה הוא שיקבל מהפר, ומקרא דהדם ילפינן דכל שנשפך הדם ממקומו נפסל,[[432]](#footnote-433) - ועיי"ש שכתב דהא דלא סגי בקרא דהדם דכל שנשפך הדם ממקומו נפסל, הוא משום דאלמלי דגלי לן קרא שדם מהפר יקבלנו ל"ה ידעינן כלל דמקום הדם הוא דוקא בפר, ורק אחר דגלי לן קרא דהקבלה צריכה להיות מהפר דוקא ילפינן בתו"כ דכשאין הדם במקומו חל פסול נשפך על עצם הדם.

## קיבל דם פחות מכדי הזאה אם הוי כנשפך

לקמן צ"ג ב' תניא דאם קיבל פחות מכדי הזאה בכלי זה ופחות מכדי הזאה בכלי זה לא קידש, ובפירש"י שם כתב דאיירי כשחזר ועירבן, וכ"כ בפירש"י לקמן מ' ב' (ד"ה בדם), והקר"א שם כתב דהוא משום דהו"ל כנשפך מן הכלי על הרצפה דפסול, וכ"כ המל"מ בפי"ג ממעה"ק הי"ב ובחי' הגר"ח שם.

אך הקר"א לקמן שם צידד דכל שחזר ועירבן כשר ול"ד לנשפך על הרצפה, וכ"כ האו"ש בפ"ה ממעה"ק ה"ט בדעת הרמב"ם דמהני בכה"ג, דבנשפך על הרצפה נפסל הדם מיד כיון שלא נתקבל בכלי שרת, אך כשקיבל פחות מכדי הזאה אין עליו שם פסול שהרי יכול להוסיף ולקבל בו עוד, דלא מצינו דצריך שיקבל כדי הזאה בב"א, וכיון דאין עליו שם דם פסול שפיר מהני כשחזר ועירב מב' הכלים, - והאבהא"ז בהל' מעה"ק שם כתב די"ל דאף כשקיבל פחות מכדי הזאה נתקיים עיקר דין הקבלה, אלא דלא נתקדש הדם, ומה"ט א"צ לקבל כדי הזאה בב"א, וי"ל דסגי בהכי שלא יהא בזה לפסול נשפך,[[433]](#footnote-434) וכ"כ המקד"ד בסימן ז' סק"ב,[[434]](#footnote-435) ועיי"ש שכתב לדון בזה אם מתקיים דין עבודת קבלה אף כשלא נתקדש הדם, או דכל עיקר עבודת קבלה הוא בקידוש הדם.[[435]](#footnote-436)

הרמב"ם בפי"ג ממעה"ק הי"ב כתב לגירסת הדפוסים דקומץ שחלקו בב' כלים אינו קדוש וחוזר ומקדש, אך בכת"י ליתא, והמל"מ שם עמד בזה דהיאך הוא חוזר ומקדש, הרי כיון דנתנו בב' כלים הו"ל כנשפך, ודמי להיכא דקיבל דם פחות מכדי הזאה וכו' דל"מ לחזור ולערבן, והאבהא"ז שם הוכיח מזה דגם בדם מהני לחזור ולערבן, ונתבאר לעיל, - ובחי' הגר"ח שם כתב דכל הא דחשבינן לה כנשפך הוא רק בדם דדינא הוא דדם מהפר יקבלנו, ומשא"כ בקומץ דליכא מקום מסוים שיקבלנו משם והא דאם נשפך פסול הוא משום דדינא הוא שלא יהא הקומץ במקום אחר קודם קבלה לא פסלינן בכה"ג שקיבל מקצת קומץ בכלי שרת, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה בתרי אנפי, ואכמ"ל.

## בהא דממעטינן דם העור ודם התמצית

**מדם הנפש ולא מדם העור,** בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פר' ג' ה"ז כתב דהיינו דם היוצא מחתיכת העור בתחילת שחיטה, ובשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז דמ"ט בעינן קרא למעט לדם זה ותיפו"ל דיצא בתחילת שחיטה ול"ה עליו קידוש שחיטה, וכתב בשם הגרי"ז דצ"ל דהמיעוט הוא לדם העור הנחתך לאחר שחיטה, אך הוא דלא כמש"כ הראב"ד דקאי על דם היוצא מחתיכת העור בתחילת שחיטה, ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

**ולא מדם התמצית,** התוס' אחרות לתו"כ ויקרא דיבורא דחובה פ"ג ה"ז כתב דלא איצטריך למעט דאין דם התמצית מכפר, דילפינן לה מדכתיב כי הדם הוא בנפש יכפר, - והמקד"ד בסימן ז' ריש סק"ב כתב דהא דבעינן הכא למעט דם התמצית, הוא משום דהא דצריך לקבל כל דמו של פר הוא אף דם שאינו ראוי לזריקה, וע"כ ס"ד דצריך לקבל אף את דם התמצית אף שאינו ראוי לזריקה ואיצטריך קרא למעוטי, - אך בד' הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ו מבו' להדיא דמיעוטא דהכא הוא דדם העור ודם התמצית אינו ראוי לזריקה.

## צריך שיקבל כל דמו של פר

**השוחט צריך שיקבל כל דמו של פר,** התוס' לקמן ל"ד ב' ד"ה למעוטי שירים כתבו דהא דצריך לקבל כל דמו של פר היינו למצוה, וזהו שאמרו התם למעוטי שירים שבצואר בהמה, והרי דאף שלא קיבל את כל הדם שפיר דמי, וכ"כ המאירי ביומא ל"א ב',[[436]](#footnote-437) וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק ה"ח, וכ"כ הכס"מ בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ו בתי' קמא, - אך בתי' בתרא כתב דהא דצריך לקבל כל דמו של פר הוא לעיכובא, ומש"כ הרמב"ם שם דאם נשפך מקצת הדם מצואר בהמה וכו' וקיבל מקצתו מצואר בהמה כשר היינו משום דכל דנשפך מקצת הדם חשיב הדם הנשאר ככל הפר.[[437]](#footnote-438)

בשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז שנסתפק בהא דצריך לקבל כל דמו של פר אם הוא מדיני הקבלה דצריך לקבל את כל הדם, או דהוא לצורך קיום שפיכת השירים, ונפ"מ אם צריך לקבל את כל הדם גם בקרבנות שאין בהן שפיכת שירים, והיינו לדעת הראב"ד בתמיד ל' ב' דבבכור ומעשר ופסח ליכא דין שפיכת שירים,[[438]](#footnote-439) - והאבהא"ז בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א בתו"ד נקט דהא דמצוה לקבל את כל הדם הוא משום שפיכת שירים.

התוס' במעילה ז' א' ד"ה חישב לנשפכין כתבו דאם נשפך דם מן הכלי על הרצפה אין מצוה לאוספו, וכ"נ בד' התוס' לעיל י"ג ב' (ד"ה ע"מ לשפוך), והקר"א שם הק' דמ"ט אין מצוה לאסוף את הדם שנשפך, הרי כ"ה דמצוה לקבל כל דמו של פר ה"נ מצוה לאסוף את הדם שנשפך, והחזו"א בסימן ה' סק"ה כתב דלא הקפידה תורה אלא במצות קבלה, אך בשעת הזאה ל"ב שיהא כל הדם בכלי, ועד"ז כתב האבהא"ז בפי"ג מפסוהמ"ק ה"א.

ג' מנ"א פ"ד

דף מס' 22

## דם סכין

**כ"ה א'** **- השוחט צריך שיגבי' סכין למעלה שנאמר ולקח מדם הפר ולא מדם הפר ודבר אחר,** השפ"א לעיל בסוגיין עמד בזה דכיון דממעטינן דם הפר ודבר אחר הרי דם זה פסול הוא, וא"כ מ"ט אמרו דצריך שיגבי' סכין למעלה דמשמע דהוא רק לכתחילה, וכתב לישב דאף דדם סכין פסול, מ"מ אף כשלא הגבי' הסכין בטל דם הסכין ברוב דם הפר, וע"כ כל הא דצריך להגבי' סכין הוא לכתחילה, ועד"ז כתב הזבח תודה - ועיי"ש שהוסיף דאף דתנן לקמן ע"ח א' דדם פסול אינו בטל ברוב ומפרשינן לקמן ע"ט ב' דהוא משום גזירה, וכ"כ התוס' לקמן כ"ו א' ד"ה שחט ואח"כ חתך, מ"מ לא גזרו אלא בדם המצוי לרבות על דם הנפש, כמו שאמרו לקמן ע"ט ב', ודם סכין אינו מצוי לרבות על הדם הכשר.[[439]](#footnote-440)

בכ' הגרי"ז כתב דמהא דממעטינן לדם סכין מקרא דמדם הפר ולא מדם הפר ודבר אחר משמע דאין הפסול משום נשפך, דא"כ הול"ל דבעי דם מהפר ומ"ט הוצרך להאריך דלא מדם הפר ודבר אחר, אלא הוא פסול בפנ"ע,[[440]](#footnote-441) ועיי"ש שכתב דהוא משום דהסכין מונח בתוך הצואר, וכיון דהדם שעל הסכין הוא בתוך הצואר חשיב שפיר דם מהצואר ולי"ב לפסול נשפך, אלא דממעטינן דבעינן קבלה מהפר דוקא ולא מפר ודבר אחר.[[441]](#footnote-442)

התוס' לעיל בסוגיין הק' בהא דבעינן קרא לפסול בנשפך הדם על הרצפה, דתיפו"ל מדממעט דם סכין כ"ש שעל הרצפה, וכתבו די"ל דדילמא דם סכין גרע משום שנתקבל בפסול, והתוס' ביומא מ"ח א' ד"ה גורעין הוסיפו לפרש דהיינו די"ל דדמי למה שאמרו במנחה דלא בלל כשר ובבלל חוץ לחומת העזרה אמרו במנחות ט' א' דפסולה, והיינו דמהתם נלמד דאף עבודה שאינה מעכבת מ"מ אם נעשית בפסול גרע, וה"נ הכא דכוותה, - וצ"ב דהתם נעשית עבודה בפסול, אך הכא הרי אם מכשרינן בנשפך על הרצפה ואספו, כ"ש שיש להכשיר כשקיבל מדם הפר ודבר אחר וקבלה זו עצמה כשרה היא, ומ"ט חשיב דנעשית עבודה בפסול.[[442]](#footnote-443)

**ודם סכין במאי מקנח לי' אמר אביי בשפת מזרק,** הרדב"ז בפ"ד ממעה"ק ה"ח הק' דכיון דדם הסכין אינו ראוי לזריקה א"כ מ"ט הוא מקנחו, וכתב דהוא משום דנתקדש בכלי וצריך שפיכה ליסוד, ואע"ג דכל שאין בדם כדי הזאה לא נתקדש ודם הנדבק בסכין אין בו כדי הזאה ה"מ דאין בכל הדם שנתקבל כדי הזאה אבל הכא דאיכא דם מרובה במזרק ונתקדש גם מה שעל הסכין נתקדש וצריך קינוח בשפת מזרק, וצ"ב.

והמקד"ד בטהרות סימן נ"א סק"א כתב דהא דצריך לקנח את הדם בכלי שרת ואינו מקנחו במפה, הוא משום דסכין מקדש להדם, וכמו שאמרו בסוטה י"ד ב' דדם קדשתי' סכין ובמנחות ע"ח ב' אמרו דסכין אלימא מכלי שרת, וכל דבר שנתקדש בכלי שרת גנאי להורידו לכלי חול כמש"כ התוס' במנחות ח' א' ד"ה ולר' חנינא וע"כ הי' מקנח בשפת מזרק שהוא כ"ש, והא דהי' מקנח במזרק ולא בשאר כלי שרת הוא משום דהמזרקות היו מיוחדין לזה כדכתיב כפורי זהב.

התוס' כתבו דמה שאמרו בפרה דגמר מקנח ידו בגופה של פרה הוא משום שצריך לשרוף את כל הדם, וכ"ה בפירש"י לקמן צ"ג ב' (ד"ה מקנח ידו) והא דהי' מקנח אצבעו בשפת מזרק,[[443]](#footnote-444) הוא משום שהי' מזה בהר המשחה אל נכח פני אהל מועד וכי בין כל הזאה והזאה ירד מן ההר לקנח ידיו בגוף הפרה, וכ"כ בפירש"י במנחות ז' א' (ד"ה במאי מקנח), א"נ כדי שלא יתלכלך אצבעו בנימין בין ההזאות, כמש"כ בפירש"י לקמן צ"ג ב' (ד"ה במה יקנח), - ובשיעורי הגרמ"ד הק' בשם הגרי"ז דכיון דכל הדם טעון שריפה, א"כ מ"ט הי' מקנח אצבעו בשפת המזרק משום הני טעמי, והיאך מבטלין בכך דין השריפה דהדם, וכתב דהוא משום דהשירים שבאצבע פסולין להזאה, וע"כ אין עליהן דין שריפה, ועיי"ש שעמד בזה דא"כ א"צ למש"כ התוס' דהוא משום טירחא וכו', וצ"ע.[[444]](#footnote-445)

התוס' כתבו דשחיטת הפרה והזאתה היו במקום אחד והוכיחו כן ממה שאמרו לקמן קי"ג א' דמה שחיטתה כנגד הפתח אף הזאתה כנגד הפתח, והתוס' במנחות ז' ב' כתבו בדעת רש"י שם דאף דהשחיטה וההזאה היו כנגד פתח ההיכל מ"מ לא היו במקום אחד אלא שתיהן היו מכוונות כנגד פתחו של היכל, - ועמש"כ בחי' הגרי"ז בפ"ד מפרה בדעת רש"י, ואכמ"ל.

## נתינת ורידין בתוך הכלי

**השוחט צריך שיתן ורידין לתוך הכלי,** בפירש"י כתב דהיינו כדי דליהוי קבלה שפיר, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד ממעה"ק ה"ח כתב דהוא כדי שיתקבל הדם כולו בכלי.

הקר"א לקמן בסוגיין כתב דמשמעות הגמ' שם דלקיום דינא דולקח מדם הפר בעינן שיצא הדם מיד נגד אויר הכלי, אך אם הי' המזרק רחוק קצת מהקרבן וע"י זינוק בא למזרק והלך הדם כנגד אויר המזרק פסול דלא קרינן בי' ולקח מדם הפר ומן האויר הוא בא, ומה"ט הוא דבעינן שיתן ורידין בתוך הכלי, וכ"כ הזבח תודה לעיל בסוגיין, וכ"נ בפירש"י בד"ה עד שלא הגיע, - אך האבהא"ז בפ"ד ממעה"ק ה"ט בהשמטות כתב דממש"כ בפירש"י דהא דבעינן ליתן ורידין לתוך הכלי הוא כדי דליהוי קבלה שפיר, משמע דאי"ז לעיכובא, ורק לכתחילה הוא דבעינן שיקבל מדם הפר תיכף לתוך הכלי.

בפירש"י כתב דהא דצריך שיתן ורידין לתוך הכלי ל"ד הוא דא"א שיתן ורידין לתוך הכלי אלא היינו דצריך שיתן ורידין על אוירו של תוך כלי, - אך הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק ה"ח כתב דאוחז הסימנים בידו ומוציאן עם הורידין לתוך המזרק, ומשמע דס"ל דצריך להכניס הורידין לתוך הכלי ממש, וס"ל דאפשר לעשות כן, וכ"נ בדבריו בפיהמ"ש הנדמ"ח.[[445]](#footnote-446)

## אויר כלי

**הי' מקבל ונפחתו שולי מזרק עד שלא הגיע דם לאויר מזרק מהו וכו',** בפירש"י כתב דהא דלא מיבע"ל אלא כשנפחתו שולי מזרק עד שלא הגיע דם לאויר מזרק היינו משום דאם הגיע דם לאויר דופנותיו עד שלא נפחתו שוליו ודאי דמשנכנס לתוכן הויא קבלה.

אך הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק ה"ח כתב לגירסת הכת"י דהי' מקבל הדם ונפחתו שולי המזרק קודם שיגיע הדם לאויר המזרק "ואח"כ הגיע הדם לאויר המזרק הנפחת" לא נתקדש הדם שהאויר שאין סופו לנוח אינו כמונח, וממש"כ דאח"כ הגיע הדם לאויר המזרק הנפחת מבו' דהא דמיבע"ל אם מהני אויר שאינו סופו לנוח אינו במה שהי' באויר שמעל הכלי קודם שנפחתו שוליו, אלא הוא במה שנתקבל הדם באויר הכלי אחר שנפחתו שוליו, וזה תליא אם אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי, דאם כמונח דמי הוי קבלה באויר הכלי אף שנפחתו שוליו,[[446]](#footnote-447) וכ"כ האבהא"ז שם בדעתו, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דלא מיבע"ל אלא כשנפחתו שולי הכלי עד שלא הגיע דם לאויר המזרק, דאם נפחתו אחר שהגיע לאויר המזרק הויא קבלה כשהגיע הדם לאויר הכלי והי' סופו לנוח, ולא מיבע"ל אלא כשנפחתו שולי הכלי קודם שהגיע הדם לאויר המזרק דכשהגיע לאויר המזרק כבר אין סופו לנוח.

לפ"מ שפירש"י דהא דמיבע"ל כשנפחתו שולי הכלי עד שלא הגיע דם לאויר מזרק הוא משום דאם הגיע לאויר מזרק קודם שנפחתו שוליו ודאי דהוי קבלה, והא דמיבע"ל בכה"ג שנפחתו שולי הכלי עד שלא הגיע הדם לאויר מזרק הוא אם מהני מה שהי' הדם באויר שמעל הכלי, או דכיון דאין סופו לנוח לאו כמונח דמי, נתחדש כמה מילי, חדא, דאף אויר שמעל הכלי מהני לקבלה אם סופו לנוח,[[447]](#footnote-448) ועוד, דבאויר שבתוך הכלי לא תלי בדין אויר שאין סופו לנוח אלא הוי קבלה גמורה, ורק באויר שמעל הכלי שאינו בתוך הכלי הוא דתלי בדין אויר שאין סופו לנוח, ועוד, דאף דבשעה שהי' הדם באויר שמעל הכלי עדיין לא נפחתו שולי הכלי, מ"מ חשבינן לה כאויר שאין סופו לנוח משום דעתידין שוליו ליפול עד שלא יהא דם בתוכו.

אך לדעת הרמב"ם דהא דמיבע"ל אם מהני אויר שאינו סופו לנוח אינו במה שהי' באויר שמעל הכלי קודם שנפחתו שוליו, אלא הוא במה שנתקבל הדם באויר הכלי אחר שנפחתו שוליו, מבו' דפליג ע"ד רש"י בכל הני מילי, דאויר שמעל הכלי ל"מ כלל לקבלה,[[448]](#footnote-449) וע"כ אף שנפחתו שולי הכלי אחר שהגיע הדם לאויר שמעל הכלי ל"מ, ועוד, דגם אויר שבתוך הכלי תלי בדין אויר שאין סופו לנוח,[[449]](#footnote-450) וע"כ הוא דכשהגיע הדם לאויר המזרק הנפחת ל"מ משום דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי, ועוד דלא חשיב כאויר שאין סופו לנוח רק אחר שנפחתו שולי הכלי, וע"כ אם הגיע הדם לאויר הכלי קודם שנפחתו שוליו מהני אף דנפחתו שוליו קודם שנח הדם בכלי.

## אויר שאין סופו לנוח

בפירש"י לקמן בסוגיין מבו' ד"ה וקא פשיט מבו' דכל הא דחשבינן לה כאויר שאין סופו לנוח היינו רק כשהי' הכלי עומד מתחילה ליפחת, עיי"ש, - אך החזו"א בסימן ה' סוסק"ו כתב דמסתימת דברי הרמב"ם משמע דמיירי בכל ענין שנפחתו שולי הכלי ואף כשנפחת מחמת הכאה וכיו"ב, ועיי"ש לעיל מינה שכתב לפרש לסוגיין בע"א ודאף כשלא הי' הכלי עומד ליפחת חשיב כאויר שאין סופו לנוח, - ולהנ"ל הרי הרמב"ם לטעמי' אזיל דהנידון הוא על הקבלה באויר הכלי אחר שנפחת הכלי, וע"כ ליכא נפ"מ כלל היאך נפחת הכלי.

בב"מ י"ב א' מיבע"ל בזרק ארנקי וכו' אם אויר שאין סופו לנוח כמונח דמי, והלח"מ בהל' מעה"ק שם כתב דמה שהשמיט הרמב"ם לאיבעיא זו הוא משום דנפשטה מהכא דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח, וכ"כ הברה"ז בסוגיין, והאבנ"מ בסימן קל"ט סק"ז תמה ע"ז דאינו ענין זל"ז דהכא מיירי באויר שמעל הכלי אך באויר שבתוך הכלי מהני אף כשאין סופו לנוח והתם האיבעיא הוא באויר שבתוך המחיצות, ובע"כ דל"ד דין קנין חצר לדין קבלה, - אך למש"נ בדעת הרמב"ם ניחא דדמי דין קבלה לדין קנין דאף הכא ל"מ אף באויר שבתוך הכלי אלא אם סופו לנוח, ואויר שמעל הכלי ל"מ אף אם סופו לנוח, וע"כ שפיר נפשטה האיבעיא דהתם ממה שאמרו הכא דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי, וכ"כ האבהא"ז שם.

## אם מהני קבלה באויר הכלי

ביומא מ"ח א' ובמנחות י"א א' מיבע"ל בדבקי' לקומץ בדופני' דמנא אם הנחה בתוכו בעינן והא איכא או"ד הנחה כתקנה בעינן והא ליכא, ובפירש"י ביומא ובמנחות שם כתב דקאי על מתן הכלי דקומץ דלא נתן את הקומץ בשולי הכלי אלא נתנו בדופניו ודבקו, וכ"כ הריטב"א ביומא שם, ובכ' הגרי"ז בסוגיין כתב ללמוד מהתם דבעינן הנחה ממש בתוך הכלי ול"מ מה שנתקבל בתוך אוירו, והק' ממה שאמרו הכא דמהני כשנתקבל הדם באויר הכלי.[[450]](#footnote-451)

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפי"א מפסוהמ"ק הכ"ה כתב דקאי על הקמיצה דהדביק הקומץ לדופן הכלי וקמץ, וכ"כ המאירי ביומא שם דהטה את הכלי ונפל הקמח לצידו וקמץ משם, והאבנ"ז באו"ח סימן תל"ג סק"ה כתב דלפ"ז ניחא דאה"נ דבמתן כלי דקומץ סגי במה שהגיע הקומץ לאויר הכלי. - **ג** בכ' הגרי"ז כתב דאיירי הכא כשנח הדם אח"כ בתחתית הכלי, ובזה מתקיים דין הקבלה והקידוש, ול"מ הא דאויר כלי ככלי אלא שלא יהא בזה פסול נשפך, דאף דאויר כלי ל"מ קבלה מ"מ ה"ז מועיל שלא יהא בו פסול נשפך,[[451]](#footnote-452) ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה. - **ג** בחי' רמ"ש ח"ב סימן נ"ב סק"ג כתב דדוקא בדם שמתקבל בכלי מאליו מהני אויר כלי, אך בקומץ דאיהו יהיב ושקיל ל"מ אויר כלי, והדבר אברהם בח"ג סימן ז' סוסק"ה כתב כן מטעם אחר.[[452]](#footnote-453)

ד' מנ"א פ"ד

דף מס' 23

## אויר כלי

**כ"ה ב'** **- חבית שמונחת תחת הזינוק מים שבתוכה ושבחוצה לה פסולין,** בפירש"י כתב דהא דמים שבתוכה ושבחוצה פסולין היינו שלא יתן כלי לתוך אוירה ויאחזנו בידו לקבל בו הקילוח לקידוש ואף לא חוצה לה למעלה מאוגני' כנגד אוירה, דכיון שהגיעו המים כנגד אוירה הוו כמונחים בתוכה ופסק לה חיותייהו ואנן בעינן ונתן מים חיים אל כלי, והרי דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, ומבו' דהא דאויר שסופו לנוח כמונח דמי הוא אף באויר שלמעלה מן הכלי, והאבהא"ז בפ"ד ממעה"ק ה"ט הק' דהוא דלא כמשמעות ד' הרמב"ם שם דרק אויר שבתוך הכלי הוי ככלי ואויר שמעל הכלי ל"ה ככלי, ועיי"ש במש"כ לישב, וצ"ע.[[453]](#footnote-454)

**וקא פשט לי' אויר שסופו לנוח,** בפירש"י כתב דהא דחשיב כאויר שסופו לנוח הוא משום דראוי הי' לנוח שהרי חבית זו שלימה וראוי הי' לנוח אם לא שבא זה וקלט, ומשא"כ בנפחתו שולי מזרק דל"ה עתיד וראוי לנוח, והחזו"א בסימן ה' סק"ו כתב דהיינו דבנפחתו שולי מזרק איירי כשנפחת מעצמו והי' עומד מתחילה לכך, וע"כ חשבינן לה כאויר שאין סופו לנוח, ומשא"כ בחבית דאם לא הפסיקו בכלי אחר היו המים נופלין לחבית וע"כ חשיב כאויר שסופו לנוח, ועיי"ש בסו"ד במש"כ לפרש בע"א.[[454]](#footnote-455)

ולמשמעות ד' הרמב"ם דהא דבנפחתו שולי מזרק חשיב כאויר שסופו לנוח הוא במה שנתקבל הדם באויר הכלי אחר שנפחתו שוליו, ונתבאר בדף מס' 21, ניחא דמה"ט הוא דבחבית חשבינן לה כאויר שסופו לנוח ול"ד לנפחתו שולי מזרק, דהרי כל הא דבנפחתו שולי מזרק חשבינן לה כאויר שאין סופו לנוח הוא אחר שנפחתו דאין הדם ראוי לנוח כלל בכלי, אך קודם שנפחתו חשיב כסופו לנוח אף שלבסוף לא נח בכלי, וע"כ ה"נ בחבית חשבינן לה כאויר שסופו לנוח אף שלבסוף לא נחו המים בכלי.

**חבית בעא מיני' ופשט לי' מזרק אי אתה מודה שא"א לו בלא זינוק,** בפירש"י כתב דהיינו דפשיט לי' מקבלת הדם דאם אויר שסופו לנוח לאו כמונח דמי נמצא כשהוא יורד לכלי מן האויר הוא בא ולא מן הפר והתורה אמרה דם מהפר יקבלנו, והיינו דאף דהא דבעינן לדין אויר שסופו לנוח הוא רק באויר שמעל הכלי ובאויר שבתוך הכלי ל"ב לזה, וכמש"כ בפירש"י בד"ה או לאו כמונח מ"מ כיון דא"א להכניס ורידין לתוך הכלי, כמש"כ בפירש"י בד"ה ורידין לתוך כלי, ע"כ נמצא דכשהדם יוצא מן הצואר והוא מקלח לרוחב הכלי עדיין אינו באויר שבתוך הכלי, ומהא דמתקיים בזה דינא דדם מהפר יקבלנו בע"כ דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, - אך למשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד ממעה"ק ה"ח דהי' מכניס את הורידין לתוך הכלי, הרי דמהא דמייתינן מינה דאויר שסופו לנוח כמונח דמי מבו' דגם באויר שבתוך הכלי בעינן לדין אויר שסופו לנוח, וכמשמעות ד' הרמב"ם שם ה"ט, ונתבאר בדף מס' 21.

**נתן ידו או רגלו על עלי ירקות כדי שיעברו מים לחבית פסולין,** בפירש"י כתב דהיינו שנתן ידו למעלה מראש הצינור לעשות כעין מרזב כדי שיעברו המים דרך ידו לחבית של קידוש, - אך הרמב"ם בפ"ו מפרה ה"ח כתב נתן את החבית במים ודחק המים בידיו או ברגליו או בעלי ירקות כדי שיעברו לחבית הרי אלו פסולין, ובחי' הגר"ח בפ"ט ממקואות ה"ט כתב דלדעתו אף אם ביאת המים היא מהמעין עצמו לתוך הכלי והדבר המקב"ט גורם ומסייע לביאת המים מהמעין לכלי מיקרי הוייתו ע"י טומאה ומיפסלי.[[455]](#footnote-456)

**אך מעין ובור מקוה מים יהי' טהור הוייתן ע"י טהרה תהא,** בפירש"י כתב דהיינו דכשאתה מהווה את המים להיות מקוה או קדוש הוי מהווה אותם ע"י דבר שאינו מקב"ט, והמרדכי בהל' מקואות סימן תשמ"ו כתב בשם ה"ר שמואל בן ר"ב שכתב ללמוד מדבריו דאף במקוה בעינן שתהא הוייתו ע"י טהרה, וכ"כ הר"ש במקואות פ"ב מ"ג, - אך הר"ש בן ר"ב שם כתב בשם מורו דהכשיר במקוה שנעשה ע"י דבר המקב"ט, וכ"כ היראים בסימן כ"ו, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ל"א סימן ז' בדעת הרמב"ם,[[456]](#footnote-457) - ועמש"כ בזה בתשו' חת"ס יו"ד סימן קצ"ט, ואכמ"ל.

**זאת אומרת אויר כלי ככלי דמי,** בפירש"י כתב דהיינו דאם אויר כלי לאו ככלי דמי הוה חשבינן לה כהוי' ע"י טהרה, כיון דבאו המים לכלי מן האויר, ובחי' הגר"ח בפ"ט ממקואות ה"ט הק' דלפירש"י דמיירי בגונא דחיבור המים למעין הוא ע"י דבר המקב"ט, א"כ אף אם באו המים לתוך הכלי מהאויר, הרי מ"מ עיקר הכשר המילוי הוא עי"ז שהמים מחוברין אז למעין, שהרי בעינן מים חיים אל כלי שתהא חיותן בכלי והיינו שיתמלאו המים בכלי מעצם חיותן בהמעין, וכיון דהחיוב הוא ע"י דבר המקב"ט הרי נמצא דהוי הוייתן ע"י דבר המקב"ט בזה שחיבורן למעין הוא ע"י דבר המקב"ט,[[457]](#footnote-458) ועיי"ש במש"כ בזה.

בפירש"י כתב דהא דמייתינן מינה דאויר כלי ככלי דמי הוא משום דאין המים שותתתין ונופלין מידו לכלי בשתיתה אלא בהעברה כשיוצאין מידו מקלחין להלן על פני רוחב פי החבית, ועמש"כ השטמ"ק מתור"פ בשם רש"י להוסיף לפרש בזה, - והאבהא"ז בפ"ד ממעה"ק ה"ט עמד בזה דלמש"כ הרמב"ם דמיירי הכא כשדחק המים בידו וכו' כדי שיעברו לחבית, הרי א"א שעי"ז שידחקו המים יעלו וילכו ברוחבה של חבית אלא תיכף שמגיעים לחבית נופלין לתוכה, וא"כ מה מייתינן מינה דאויר כלי ככלי דמי, וכתב דהרמב"ם לטעמי' אזיל דנידון סוגיין הוא באויר שבתוך הכלי, והא דמייתינן מינה דאויר כלי ככלי הוא משום דאחר שבאו המים לתוך החבית הם נופלין מעצמן וכבר אי"ז מכח דוחק ידו או רגלו, וע"כ אם אויר כלי לאו ככלי דמי חשיב כהויתו ע"י טהרה.

התוס' עמדו בהא דמיבע"ל לקמן פ"ז ב' אם אויר כבש ככבש דמי, והיינו דלפ"מ דפשיט הכא דאויר כלי ככלי ה"נ הדין נותן דאויר כבש ככבש, ולמשמעות דברי הרמב"ם דהא דאויר כלי ככלי הוא רק באויר שבתוך הכלי, (ונתבאר בדף מס' 21), ניחא דשפיר מיבע"ל באויר שמעל הכבש אם הוא ככבש,[[458]](#footnote-459) והקה"י בסימן י"ח עמד בזה דהרי כל הא דאויר כלי ככלי הוא באויר שסופו לנוח, והתם הרי הוי אויר שאין סופו לנוח, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.

הרשב"א בגיטין ע"ט ב' כתב בדין קנין דסגי במה שנכנס לתוך אויר הכלי ול"ב שינוח בכלי, וכתב לדמותו למה שאמרו הכא דאויר כלי ככלי דמי, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן קכ"ט, ומשמע דכל מה שאמרו הכא דאויר כלי ככלי דמי הוא באויר שבתוך הכלי, וזה כמש"נ בדעת הרמב"ם, וצ"ע.

**דילמא בשותת,** בפירש"י כתב דהיינו דדילמא בשותת מידו לכלי ולא באו מן האויר, והאבהא"ז בפ"ד ממעה"ק ה"ט כתב דלדעת הרמב"ם דנידון סוגיין הוא גם באויר שבתוך הכלי, וזהו עיקר הא דמייתינן מינה דאויר כלי ככלי דמי, אף דתיכף שבאו המים לחבית הם נופלין לתוכה, וכנ"ל, הרי דהא דדחי דדילמא בשותת היינו דדילמא איירי כשהמים שותתין על דופן החבית, ובכה"ג פשיטא לן דחשיב כמו שהם בתוך החבית, ולא מיבע"ל אלא כשהם באויר החבית ברחוק מן הדופן.

ז' מנ"א פ"ד

דף מס' 24

## צורם אוזן הפר

**כ"ה ב'** **- הצורם אוזן הפר ואח"כ קיבל דמו פסול שנא' ולקח מדם הפר פר שהי' כבר,** בפירש"י בסוד"ה שנשתייר מהן כתב דבעינן שיהא תם בשחיטה ובקבלה, וכ"כ בפירש"י בבכורות ל"ט ב' (ד"ה תרגמא), ומשמע דגדר פסולא דצורם אוזן הפר הוא פסול מום, דכ"ה דבעינן שיהא תם בשעת שחיטה ה"נ בעינן שיהא תם בשעת קבלה, וכ"נ בדבריו לקמן בסוגיין בד"ה והא"ר זירא, וכ"נ קצת בדבריו בד"ה ואח"כ קיבל, - אך הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ט כתב דבהמה שחסר מאיברי' כ"ש אחר שחיטה קודם קבלת הדם נפסלה אפי' צרם באזנה קודם קבלה ה"ז לא יקבל שנא' ולקח מדם הפר שיהי' שלם כולו בשעת הקבלה, ובכ' הגרי"ז בסוגיין ובבכורות ל"ט ב' כתב דמשמעות דבריו דאין הפסול בזה משום מום, אלא הוא פסול בפנ"ע דבעינן שתהא הקבלה מפר שהי' כבר וכל שנחסרה בין שחיטה לקבלה ואין הקבלה מפר שהי' כבר פסול,[[459]](#footnote-460) וזהו שהוצרך הרמב"ם להשמיענו דאפי' צרם באזנה לא יקבל, דאף דבר קטן כצורם אוזן חשיב כחסר בקבלה,[[460]](#footnote-461) וכ"כ החזון יחזקאל בסוגיין.

למשמעות ד' הרמב"ם דפסולא דצורם אוזן הפר אינו משום מום אלא הוא פסול בפנ"ע דבעינן פר שהי' כבר כתב בשיעורי הגרי"ד בשם הגר"ח והגרי"ז דהו"ל פסול בבהמה דכל שאינה פר שהי' כבר פסולה, - אך עיי"ש שכתב דמשמעות ד' הרמב"ם דאי"ז פסול כלל בבהמה, אלא הוא דין במעשה הקבלה דבעינן לקבל את הדם מפר שהי' כבר ואם לא כן אינה קבלה וממילא דנפסלה הבהמה כיון דא"א לקבל דמה,[[461]](#footnote-462) וכ"כ הזרע אברהם בסימן ד' סקי"ח דמשמעות ד' הרמב"ם דאין החיסרון פסול בגופה של בהמה אלא הוא דין בהקבלה דבעינן פר שהי' כבר, עיי"ש,[[462]](#footnote-463) וכ"כ הקה"י במנחות סימן ו', ועיי"ש שהוסיף דהיינו משום דדין הקבלה הוא לקבל את הדם מהפר, ומה"ט הוא דפסלינן כשנשפך הדם קודם קבלה, ובזה הוא דאמרינן דבעינן שיקבלנו מהפר שהי' כבר, וכתב דמה"ט ליכא להך פסולא במנחה שנחסרה קודם קידוש כלי, ואכמ"ל.

## אם חיסרון כ"ש שאינו מום פוסל קודם קבלה

בעיקר הנידון בזה אם פסולא דצורם אוזן פר הוא פסול מום, וילפינן מהך קרא דאף בקבלה בעינן שיהא תמים, או הוא פסול בפנ"ע דבעינן שתהא הקבלה מפר שהי' כבר מצינו כמה נפ"מ, **א** הקר"א במעילה ח' ב' כתב דמשמעות ד' הרמב"ם דכל שחסר כ"ש קודם קבלה אף אם הוא דבר שאינו נעשה בו בע"מ מ"מ הקבלה פסולה,[[463]](#footnote-464) - אך הקר"א בסוגיין כתב דאף דמשמעות ד' הרמב"ם דאף חיסרון כ"ש פוסל, מ"מ בעינן דוקא חיסרון דהוי מום, דאל"כ מיקרי פר שהי' כבר כיון דאפי' הי' בו מחיים הי' כשר,[[464]](#footnote-465) - וכל מקום הנידון בזה הוא אם הוא פסול בפנ"ע דבעינן שתהא הקבלה מפר שהי' כבר, אך אם הוא פסול מום ודאי דאין חיסרון כ"ש פוסל אלא בדבר שנעשה בו בע"מ.

## אם מום שאינו חיסרון פוסל קודם קבלה

**ב** השפ"א כתב דבד' הרמב"ם משמע דלא מיפסל אלא בחיסרון אבר וצורם היינו שתלש האוזן אבל ע"י מום בעלמא לא מיפסל דמיקרי שפיר פר שהי' כבר, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד דבל' הרמב"ם משמע דדוקא חסר אבל נסדקה אזנו ולא חסרה אינו פוסל, (אף דהו"ל מום), וכתב דבד' רש"י משמע דלא כן וכל מום פוסל בין שחיטה לקבלה, - ולכאו' לטעמייהו אזלי, דלדעת רש"י דפסולא דצורם אוזן הפר הוא פסול מום, ודאי דכל מום פוסל אף שלא נחסר כלל, אך לדעת הרמב"ם דהוא פסול בפנ"ע דבעינן פר שהי' כבר יש מקום לומר דאינו פוסל אלא בחיסרון.

## אם מום עובר פוסל קודם קבלה

**ג** השטמ"ק לקמן בסוגיין כתב בשם תור"פ דאין פוסל קודם קבלה אלא מום קבוע, אך מום עובר אינו פוסל וקרינן בי' פר שהי' כבר, והשואל באחיעזר בח"ג סימן ל' סק"ז כתב דכ"ז הוא אם פסול צורם אוזן הפר הוא פסול בפנ"ע דבעינן פר שהי' כבר, ובזה י"ל דבמום עובר חשיב כפר שהי' כבר, אך אם הוא פסול מום, יש לפסול גם במום עובר דג"כ אינו ראוי למזבח, וכ"כ החזון יחזקאל בסוגיין, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד ובשיעורי הגרמ"ד, - אך האחיעזר שם כתב דאם פסולו הוא משום דאינו פר שהי' כבר, יש לפסול אף במום עובר, שהרי לאחר שחיטה לא יעבור המום ואי"ז פר שהי' כבר,[[465]](#footnote-466) ורק אם פסולו משום מום י"ל דהגזה"כ לפסול היא רק במום קבוע ולא במום עובר, עיי"ש,[[466]](#footnote-467) וכ"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין.

## אם שאר פסולין פוסלין קודם קבלה

**ד** בבכורות ל"ט ב' אמרו דבהמה שנחסרה חיסרון מבפנים קודם קבלה פסולה כדין צורם אוזן הפר קודם קבלה, ולמש"כ הרמב"ם בפ"ב מאיסו"מ הי"א דפסולא דחיסרון מבפנים אי"ז משום מום דאין חיסרון שבפנים מום אלא משום דאין מקריבין חסר כלל, וילפינן לה מדכתיב תמימים יהיו לכם, מבו' דפסולא דצורם אוזן הפר אינו דין מסוים במום, אלא ה"נ בבהמה שנעשית חסירה,[[467]](#footnote-468) והמנ"ח בסימן רפ"ח סק"ד כתב דכיון דחזינן דאין הפסול דוקא בבע"מ, הרי דה"נ בשאר פסולין כגון שנעבד קודם קבלה או שאר דברים הפוסלין דשייך לאחר שחיטה נפסל, ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם משמע דלא כן ולא קפדינן אלא על שלם ולא בשאר פסולין,[[468]](#footnote-469) - ולכאו' כל המקום לדון דגם שאר פסולין פוסלין קודם קבלה הוא אם פסולא דצורם אוזן הפר הוא משום מום, ונתחדש דפסול מום פוסל אף לאחר שחיטה, וי"ל דילפינן מינה דה"נ שאר פסולין פוסלין אף לאחר שחיטה, אך אם הוא דין בפנ"ע דבעינן שתהא הקבלה מפר שהי' כבר, הרי דאין לפסול אלא בחסר ובע"מ דאי"ז פר שהי' כבר, כיון שנחסר ואינו בשלימותו, ולא בשאר פסולין.[[469]](#footnote-470)

## הצורם אוזן הפר קודם קבלה אם הו"ל כבע"מ דאם עלה ירד

**ה** האחיעזר בח"ג סימן ל' סק"ו כתב דצורם אוזן הפר קודם קבלה הו"ל ככל בע"מ דאם עלה ירד, וכ"כ החזו"א במנחות סימן מ"ב סקכ"ו, ועיי"ש שכתב דאם אין הפסול בזה משום מום אלא הוא פסול בפנ"ע דאי"ז פר שהי' כבר י"ל דהו"ל פסולו בקודש ואם עלה לא ירד, וכן צידד בתשו' זרע אברהם סימן ד' סוסקי"ח, וכ"כ החזון יחזקאל בסוגיין.

## המטיל מום קודם קבלה אם עובר באיסור מטיל מום ואם עובר על זריקת דמו משום זריקת דם בע"מ

**ו** המנ"ח במצוה רפ"ז סק"ח כתב דהמטיל מום בין שחיטה לקבלה חייב משום מטיל מום בקדשים, דכיון דילפינן דקודם קבלה הו"ל לענין מום כמו קודם שחיטה, עובר משום מטיל מום, ועמש"כ בזה הצ"פ בפ"י מכלאים הכ"ז בתו"ד וכ"ז הוא אי נימא דפסולא דצורם אוזן הפר הוא פסול מום, אך אם הוא פסול בפנ"ע דבעינן שתהא הקבלה מפר שהי' כבר לי"ב לאיסורא דמטיל מום, וכמש"כ המנ"ח שם סק"א וסק"ג דבשאר פסולין ליכא לאיסורא דמטיל מום, וכ"כ המנ"ח גופי' בסימן רפ"ח סק"ב דאף דהצורם אוזן קודם קבלה פסול משום בע"מ, מ"מ אם עבר וזרק אינו חייב משום זריקת דם בע"מ, דבאמת לאחר השחיטה לא שייך מום אלא דגזה"כ הוא ולקח מדם הפר שהי' כבר, ואין הגזה"כ רק לפסול אבל לחייב משום בע"מ אין לנו,[[470]](#footnote-471) וכ"כ בס' נתיבות הקדש בשם הגרי"ז דלדעת הרמב"ם דהוא פסול בפנ"ע דבעינן פר שהי' כבר אם יקריבנו לא יעבור משום הקרבת בע"מ, אך החזו"א במנחות סימן מ"ב סקכ"ו כתב דדינו כבע"מ גמור לענין מלקות.

## צורם אוזן הפר קודם הולכה

בפירש"י ד"ה שנשתייר כתב דל"ב תם אלא בשחיטה ובקבלה, וכ"כ בפירש"י בבכורות ל"ט ב' ד"ה תרגמה, ומשמע דפסולא דצורם אוזן הפר הוא רק קודם הקבלה, אך כל שצרם אוזן הפר אחר הקבלה קודם ההולכה לא מיפסל, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הכ"ט, - אך השטמ"ק הביא מתור"פ שכתב בשם רש"י דבעינן שיהא תם אף בשעת הולכה משום דהולכה לא תפקי' מכלל קבלה, וכן נסתפק בגל' הגרע"א בהל' פסוהמ"ק שם ה"ל.

ובכ' הגרי"ז הק' ע"ד התור"פ דהא דהולכה לא תפקי' מכלל קבלה הוא דין במעשה העבודה דכל הדינים שנאמרו בקבלה הם גם בהולכה, אך הא דחיסרון פוסל קודם קבלה הוא דין בקרבן עצמו דעד אחר קבלה בעינן שיהא שלם ואם אינו שלם נפסל הקרבן, וא"כ מהיכ"ת נילף דבעינן שיהא שלם עד אחר הולכה, ועוד דכיון דהולכה אפשר לבטלה א"א לומר דדין הוא בקרבן שיהא שלם עד אחר הולכה, דרק בעבודה המוכרחת לקרבן הוא דבעינן שיהא הקרבן שלם עד אחר עבודה זו, - ובשיעורי הגרי"ד כתב דמד' התור"פ מבו' דפסולא דצורם אוזן הפר אי"ז פסול בבהמה אלא הוא דין בעבודת הקבלה דבעינן שתהא מפר שהי' כבר, עמש"נ בזה לעיל, וע"כ שפיר אמרינן דדין זה הוא בעבודת הולכה משום דלא תפקי' מכלל קבלה.[[471]](#footnote-472)

**תרגומא אבן שנה,** בפירש"י כתב דהיינו דקרא דיהי' לא קאי על על בן שנה דסליק מיני' ולא על תמים, והא דבעינן תמים בקבלה בקק"ל הואיל וגלי קרא בקד"ק גלי, - והזכר יצחק בח"א סימן מ"ז כתב דאף אם קרא דיהי' קאי גם על תמים, מ"מ הא דבעינן דבכל הויותיו יהא כן הוא רק בבן שנה דשייך אף בהולכה ובזריקה, אך בפסול מום אין מקום לפסול אלא בקבלה דהיא עבודה בכל הבהמה, אך הולכה וזריקה אי"ז עבודה אלא בדם ואין מקום לפסול כשנעשה מום בבהמה.

בפירש"י כתב דהא דבעינן דיהא בן שנה בשעת זריקה היינו דאם נכנס בשנה שני' בין שחיטה לזריקה פסול, ונתחדש בזה דאף אחר שנשחט חשבינן דהוא מתגדל ונעשה בן ב' שנים, וזה דלא כמש"כ בכ' הגרי"ז בבכורות כ"ח א' בדעת רש"י שם דכל שנשחט בתוך שנתו הוי לעולם בן שנה,[[472]](#footnote-473) ומה"ט הוא דבכור שנשחט ביום אחרון של שנתו נאכל אף למחר ומתקיים בזה דינא דיאכלנו שנה בשנה.

## שעות פוסלות בקדשים

**אמר רבא זאת אומרת שעות פוסלות בקדשים,** בפירש"י כתב דקמ"ל דלא נימא מיום ליום הוא דבעינן ולא משעה לשעה אלא אף משעה לשעה, שאם נולד בניסן בי"ד ובט' שעות ושחטו לשנה הבאה בי"ד בניסן בט' שעות אסור לזרוק דמו בעשירית שכבר עברה שנתו, ומשמעות דבריו דהא דשעות פוסלות בקדשים הוא לחומרא, ומכח זה הוא דאסור לזרוק דמו בעשירית, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דרבא דשעות פוסלות בקדשים, וכ"ה להדיא בפירש"י בבכורות ל"ט ב' ד"ה שעות פוסלות, - ובכ' הגרי"ז הק' דהרי אדרבה אם ל"ה מונין שעות לקדשים אלא היו מונין מיום ליום הי' נפסל הקרבן בכניסת ליל יום זה דבכניסת הלילה נשלמה שנתו בימים, ומכח הא דמונין שעות לקדשים הוא כשר עד השעה התשיעית, והך מילתא דהא דשעות פוסלות בקדשים הוא קולא, כ"כ המל"מ בפ"ב מאישות הכ"א והמנ"ח במצוה תק"ל סקי"ד, וכבר הק' כן החכמת שלמה באו"ח סימן נ"ה ס"י בסו"ד, וצ"ע.

אמנם הנה בל' הרמב"ם בפ"א ממעה"ק הי"ג משמע דבהא דשעות פוסלות בקדשים קמ"ל דאף אם הוסיף על השנה שעה אחת נפסל, והיינו דאף כשנשלמה השנה הראשונה אכתי חשיב כבן שנתו, ורק כשהתחילה השנה השני' לא חשיב כבן שנתו, וקמ"ל דאף אם לא הוסיף אלא שעה אחת פסול, וזהו דקאמר רבא דזאת אומרת שעות פוסלות בקדשים דאף אם לא נשלם יום אחד בשנה השני' ולא הוסיף אלא שעה אחת פסול,[[473]](#footnote-474) ועמד ע"ז האבי עזרי בפ"ב מאישות הכ"א ד"ה ובזבחים דכ"ה.

התוס' הרא"ש בנדה מ"ז ב' הק' בשם מהר"ם דמ"ט בעינן התם קרא לגבי קדשים דשנתו שלו ולא שנתו של מנין עולם, תיפו"ל מקרא דהכא דכל הויותיו לא יהיו אלא בן שנה ובע"כ דלשנתו מנינן דאם למנין עולם לא משכח"ל דבשחיטה הי' בן שנה ובזריקה הי' בן ב', דאם שחטו סמוך לביה"ש וזרקו בלילה תיפו"ל משום פסול לילה ואם זרקו למחר תיפו"ל משום לן, וכתב דאף אם מנינן למנין עולם איצטריך קרא דהכא לאשמועינן דפסול משום עברה זמנו ואם עלה ירד,[[474]](#footnote-475) והיינו דאם משום פסול לינה אם עלה לא ירד, אך משום פסולא דעבר זמנו אם עלה ירד, והרא"ש כתב לישב דאם לאו דידעינן מהתם דבתר שנה דידי' אזלינן ל"ה דרשינן מיהי' דשעות פוסלות, ועמש"כ בזה הטו"א בר"ה ט' ב' ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קצ"ה.[[475]](#footnote-476)

**חתך ואח"כ שחט כשרה,** התוס' כתבו דאף דילפינן לקמן בסוגיין מדכתיב והביאום דבעינן שתהא כולה בפנים,[[476]](#footnote-477) היינו לכתחילה, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה היא בפנים דהא דבעינן שתהא הבהמה בפנים אי"ז אלא לכתחילה, וכ"כ השטמ"ק לקמן שם, - אך הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הי"ד כתב דאם היתה הבהמה כולה בפנים ורגלי' בחוץ ושחטה הזבח פסול שנא' והביאום לה' עד שתהי' כולה בפנים, והלח"מ שם כתב בדעתו דאה"נ דהו"מ למיפרך מהא דבעינן שתהא כולה בפנים ועדיפא מינה פריך, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

## אם נפסל דם ביוצא קודם קבלה

**שחט ואח"כ חתך פסולה,** בפירש"י כתב דהוא משום דמשנשחטה נפסל דם הרגלים ביוצא, ומבו' דדם נפסל ביוצא משעת שחיטה אף קודם קבלה, - אך הנה הריטב"א בחולין ג' א' כתב דכיון דשחיטה כשרה בזרים ופסולין אינה גומרת קדושת דם לגמרי עד קבלתו ולפיכך אין הסכין חשוב כלי שרת ליפסל ביוצא, ובפשוטו מכוון דבריו דאין הדם נפסל ביוצא קודם קבלה, וקשיא טובא דא"כ מ"ט אמרו הכא דשחט ואח"כ חתך פסולה, הרי לא נפסל הדם ביוצא קודם קבלה.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' העולת שלמה בסוגיין והאבהא"ז בפ"א מפסוהמ"ק הט"ו מבו' דבאמת זהו טעם הא דמסקינן דחתך ואח"כ קיבל כשרה, והיינו משום דקודם קבלה לא נפסל הדם ביוצא, ונתבאר להלן, וכ"כ בתשו' בית יצחק יו"ד ח"א סימן ו' סקי"ד. - **ב** החזו"א בסימן ו' סק"א כתב דדברי הריטב"א הם למ"ד דאימורי קק"ל שיצאו קודם זריקה אין נפסלין ביוצא, דלדידי' ה"נ הדם אינו נפסל ביוצא אלא לאחר שנתקבל בכלי שרת, אך בסוגיין דס"ל דאימורי קק"ל שיצאו קודם זריקה נפסלין ביוצא והיינו אף קודם קבלה, דאין הקבלה מועלת כלום לענין אימורים,[[477]](#footnote-478) ה"נ דם נפסל ביוצא קודם קבלה, ועד"ז כתב הזכר יצחק בח"א סימן מ"ז סוף ענף א', ועיי"ש לעיל מינה במש"כ עוד בזה. - **ג** בס' ראש המזבח בסוגיין כתב די"ל דהכא אין הפסול משום שנפסל הדם ביוצא אלא משום דלא נתקדש הדם בשחיטה דאין כלי שרת מקדשין אלא בפנים,[[478]](#footnote-479) ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד לקמן בסוגיין אם מתקדשת הרגל אף כשהיא בחוץ. - **ד** הדבר אברהם בח"ג סימן א' סקל"ז כתב דזהו הא דמסקינן לקמן דאין הפסול אלא משום שמנונית, והיינו משום דהדם אינו נפסל ביוצא קודם קבלה כיון דהוא מחוסר קידוש קבלה, אך השמנונית דאינה מחוסרת עבודה אחרת נפסלת ביוצא אחר שחיטה.

## טעם הא דמכשרינן בחתך ואח"כ קיבל

**חתך ואח"כ קיבל כשרה,** הרש"ש והשפ"א הק' דמ"ט היא כשרה הרי בשעת שחיטה נפסל הדם והשמנונית שברגל ביוצא וקודם שחתך עלה ונתערב עם שאר הדם, דמה"ט הוא שאמרו מעיקרא דאם שחט ואח"כ חתך פסולה, וכמו שפירש"י דהוא משום דמשנשחטה נפסל דם הרגלים ביוצא וכל דמי בהמה יונקים זמ"ז ועלה ויצא דרך בית השחיטה ונתערב בדם המזרק ופסלו, ומה מהני הא דחתך קודם קבלה.

והזכר יצחק בח"א סימן מ"ז כתב לישב למש"כ הריטב"א דאין הדם נפסל ביוצא קודם קבלה, וע"כ הוא דאם חתך ואח"כ קיבל כשרה דעדיין לא נפסל הדם, וזה ניחא אי נימא דאף השמנונית אינה נפסלת קודם קבלה, וכ"כ העולת שלמה בסוגיין והאבהא"ז בפ"א מפסוהמ"ק הט"ו, ועיי"ש שכתבו דהא דקיבל ואח"כ חתך פסולה, הוא משום דאחר תחילת הקבלה כבר נתקדשה כל הבהמה והדם קידוש גמור, ואף הדם שלא נתקבל נפסל ביוצא, והזכר יצחק שם פירש דהוא משום דהקבלה אי"ז עבודה רק בדם אלא הויא עבודה בכל הבהמה, וע"כ כל שקיבל מקצת מן הדם ונעשה קבלה בבהמה נפסלת כולה ביוצא,[[479]](#footnote-480) - ועמש"כ האבהא"ז שם בסו"ד לישב עוד בזה.

**חותך באבר עד שמגיע לעצם,** בפירש"י כתב דהיינו דכה"ג לאו מום הוא, והשטמ"ק הק' בשם תור"פ דא"כ מ"ט הדר בי' מהא דאמר דחתך ואח"כ שחט כשרה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התור"פ כתב דהוא משום דאף כשלא הגיע לעצם הו"ל מום עובר,[[480]](#footnote-481) וע"כ אם חתך קודם שחיטה פסולה, ורק כשחתך קודם קבלה כשרה דפסולא דצורם אוזן הפר הוא רק במום קבוע, ונתבאר בדף מס' 24. - **ב** השטמ"ק כתב בשם גליון דאה"נ דאפי' חתך ואח"כ שחט כשרה, והא דלא אמר אלא הוא משום דלא הוזכר אמורא בתירוץ ראשון, וכ"כ הפנים מאירות והשפ"א. - **ג** הקר"א כתב דהוא משום דקושטא דמילתא דלא מיפסל אלא כשחתך אחר קבלה, וכ"כ החזו"א בבכורות סימן כ"ה סק"ט. - **ד** הלח"מ בפ"א מפסוהמ"ק הי"ד כתב דהוא משום דבכה"ג דהרגל בחוץ בשעת שחיטה פסולה משום דבעינן שתהא כולה בפנים, וכמש"כ הרמב"ם שם.[[481]](#footnote-482)

## דם המובלע באברים

**ש"מ דם המובלע באברים דם הוא,** בפירש"י כתב דהיינו משום דאם לאו דם הוא ל"ה חייל עלי' פסול יוצא, והשטמ"ק גריס בדבריו דהיינו משום דהדם ל"ה בכלל בשר וא"כ אם אין עליו תורת דם ל"ה נפסל ביוצא, ועמש"כ בזה בכ' הגרי"ז בשם הגר"ח ומש"כ בשיעורי הגרי"ד.

החזו"א בקמא סימן ל' סק"ג כתב דלכאו' אין דם הנפש ודם האברים מסוימים אלא כל הדם היוצא בשעת יציאת הנפש מיקרי דם הנפש וכל הדם שנשאר באברים אם ימיץ אותם מהאברים הוי דם אברים שהוא בלאו,[[482]](#footnote-483) ולפ"ז הרי דכל הדם שמקבל במזרק הוא דם הנפש אף שנאסף מכל האברים, ומה שאמרו דש"מ דדם המובלע באברים דם הוא, היינו משום דאם לאו דם הוא אין עליו תורת דם קודם שיצא.[[483]](#footnote-484)

בפירש"י כתב דהא דדם המובלע באברים דם הוא לחייב כרת על אכילתו, והתוס' תמהו ע"ז דקי"ל בכריתות כ"א ב' דדם האברים בלאו, והפנים מאירות כתב בדעת רש"י דמה שאמרו דש"מ דדם המובלע באברים דם הוא הוא בתמי' דמהא דהוא נפסל ביוצא ש"מ דדם המובלע באברים דם הוא וחייבין עליו כרת ואין הדין כן, וכאשר כ"ה משמעות פירש"י לפי הגירסא שלפנינו.

התוס' כתבו דהא דדם המובלע באברים דם הוא היינו לענין ליפסל ביוצא, ואף למ"ד דאין יוצא בבשר קק"ל היינו משום דסופה לצאת, ומבו' דלמ"ד דאף אימורי קק"ל אין נפסלין ביוצא אף דאין סופן לצאת ה"נ הדם אינו נפסל ביוצא, וצ"ל דאף דבסוגיית הגמ' לקמן פ"ט ב' מבו' להדיא דאף אם אימורי קק"ל אין נפסלין ביוצא קודם זריקה מ"מ הדם נפסל בזריקה, היינו אחר קבלה שנתקדש הדם בכלי, אך קודם קבלה לא עדיף הדם מהאימורים ואינו נפסל ביוצא, ועמש"כ עוד בזה בשיעורי הגרש"מ.

התוס' כתבו דנפ"מ אם דם האברים דם הוא לענין דם חטאת שניתז על הבגד, והקר"א תמה ע"ז שהרי אין טעון כיבוס אלא דם כשר שנתקבל בכלי וכדתנן לקמן צ"ג א', וא"כ אף אם יש על דם האברים תורת דם אין טעון כיבוס, ועיי"ש במה שעמד עוד במש"כ התוס' דנפ"מ דאין מועלין בו ואין חייבין עליו משום פיגול, וכן הק' בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז, וצ"ע.

התוס' כתבו דאין לפרש דמיירי הכא להתחייב עליו משום דם קודם שיפרוש מן האבר דפשיטא דשרי, - אך בד' הרשב"א בחולין צ"ג א' בשם ר"ח מבו' דנידון הגמ' הכא הוא על דם המובלע באברים קודם שפירש, ולפ"מ דדחינן דהוא משום שמנונית קיימינן בהא דדם המובלע באברים לאו דם הוא וע"כ הוא דשרי באכילה, וכ"כ הרמב"ן שם ט"ו ב' והרשב"א בתוה"ב בית ג' ש"ג.

**דילמא משום שמנונית,** בתשו' רבינו שמחה שהביא הראבי"ה בסימן תתקע"ח הק' דמ"ט משום שמנונית פסול המונח במזרק יפסל הדם, הרי אף שמנונית כשר לא חזי לזריקה, ואם אי"ז פוסל את הדם בתערובתו א"כ מ"ט כשהוא פסול ה"ז פוסל את הדם, וכן הק' הזבח תודה, ועמש"כ בזה הדבר אברהם בח"ג סימן ז' סק"א והחזו"א בסימן ו' סק"ה.

והכס"מ בפ"א מפסוהמ"ק הט"ו בסו"ד כתב לפרש לדעת הרמב"ם דמה שאמרו דהפסול הוא משום שמנונית היינו דאף אם דם האברים לאו דם הוא לענין שנאמר שאם הזה ממנו כשר, מ"מ כיון דאית בי' שמנונית לא חשבינן לי' כמיא בעלמא למימר דלא ליחול עלי' פסול יוצא, וע"י השמנונית חשיב דם לחול עליו פסול יוצא, וצ"ב, ועמש"כ בזה בתשו' בית יצחק יו"ד ח"א סו"ס ו', ומש"כ החזון יחזקאל בסוגיין.

## בהמת קק"ל שהוציאה רגלה קודם קבלה אם צריך להחזירו קודם קבלה

**ש"מ בשר קק"ל שיצא לפני זריקת דם פסול דילמא בקק"ד,** הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הט"ו כתב כן דרק בקק"ד צריך לחתוך הבשר קודם קבלה אך בקק"ל א"צ לחתוך אלא מחזיר רגלה לפנים ומקבל שבשר קק"ל שיצא קודם זריקה כשר, והראב"ד שם השיג ע"ז דאף לאחר זריקה אע"פ שיצא חוץ לעזרה שהרי נאכל בכל ירושלים,[[484]](#footnote-485) והלח"מ שם תמה ע"ז דהרי הרמב"ם רבותא קמ"ל דאף אם יצא קודם זריקה כשר ואף דעדיין לא הגיע זמנו לצאת, וכ"ש דאחר זריקה אינו נפסל ביוצא, - והקר"א כתב דמכוון ד' הראב"ד הוא להשיג על מש"כ הרמב"ם דמחזיר רגלה לפנים ומקבל, וע"ז נחלק הראב"ד דא"צ להחזיר הרגל קודם קבלה דאף לאחר קבלה וזריקה אין הבשר נפסל ביוצא שהרי נאכל בכל ירושלים, וכ"כ החזו"א בסימן ו' סק"ה.

ובטעמא דהרמב"ם דצריך להחזיר הרגל קודם קבלה כתב הקר"א די"ל בתרי אנפי, חדא, דהוא משום דאף דבשר קק"ל שיצא קודם זריקה אינו נפסל ביוצא מ"מ כל שזרק דמו כשהבשר בחוץ נפסל הבשר מאכילה, כמבו' בפשוטו בד' הרמב"ם שם הל"ג,[[485]](#footnote-486) ועוד, די"ל דגם בשעת קבלה איכא לדינא דוהביאום לד' דבעינן שתהא כולה בפנים.[[486]](#footnote-487)

דף מס' 25

**כ"ו א' - פרכסה ויצאה לדרום וחזרה כשרה,** בפירש"י כתב דהיינו שפרכסה אחר שחיטה ויצאה לדרום וחזרה, וכתב דהאי וחזרה ל"ד הוא, דאף בלא חזרה כשרה דל"ה יוצא אלא כשיצא ממחיצתו, - אך הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הי"א כתב דפרכסה ויצאה לדרום וחזרה לצפון ואח"כ קיבל דמה בצפון כשרה, והכס"מ שם כתב דהיינו דהא דנקט וחזרה הוא משום דכל שקיבל דמה קודם שחזרה פסולה, משום דבעינן שיהא קיבול דמה בצפון, וכ"כ התוס' (בד"ה דילמא) דבע"כ דאיירי הכא כשחזרה קודם קבלה.

במש"כ רש"י דחזרה ל"ד, צ"ב דהרי בעינן שתחזור קודם קבלה כדי שיהא קיבול דמה בצפון וכמש"כ הרמב"ם, והצ"ק והח"נ כתבו דס"ל דאיירי כשפרכסה ויצאה לדרום אחר קבלה,[[487]](#footnote-488) ועמש"כ הח"נ במקור דבריו לפרש כן, ומש"כ בזה העולת שלמה, וכ"כ החזו"א קמא סימן ל' סק"ג, - אך בסימן ו' סוסק"ג כתב דהוא משום דלא איירי כשיצא בית השחיטה לדרום, ולדין קבלה בצפון סגי במה שבית השחיטה בצפון, ועמש"נ בזה להלן.

## פסול יוצא בבשר ובדם ואימורים

**פרכסה ויצאה לחוץ וחזרה פסולה,** בפירש"י כתב דהא דפסולה הוא משום פסול יוצא וילפינן לה מהן לא הובא אל הקודש פנימה ומבשר בשדה טריפה, ובחי' הגרי"ז בריש הל' פסוהמ"ק כתב דלכאו' הני תרי קראי ב' דינים נפרדים הם ביסודן ועיקרן, דהדין דפנימה יסודו הוא מדיני הקרבנות והוא זה פסול יוצא האמור בכ"מ דקדשים נפסלין ביוצא וכל עצמו ודינו של פסול זה הוא תורת פסול קודש ככל הדברים שקדשים נפסלין בהן כלינה וטומאה וכיו"ב, ומשא"כ הך דינא דובשר בשדה טריפה ביסוד דינו אינו דין של קדשים כלל דהרי הוא נוהג גם בחולין לענין עובר שהוציא את ידו וחזר דנאסר מהך קרא דובשר בשדה טריפה,[[488]](#footnote-489) וכיון דדינא דובשר בשדה טריפה הוא דין הנאמר גם בחולין, אי"ז אלא ביוצא חוץ למחיצת אכילתו, כעובר שהוציא את ידו דמחיצת עובר אמו היא לענין היתר אכילה מדינא דכל בבהמה תאכלו, והיינו בבשר קק"ד שיצא חוץ לחומת העזרה ובשר קק"ל שיצא חוץ לחומת ירושלים, אך דם ואימורים ושאר בשר הנקטר שיצאו חוץ למחיצתן, כיון דאי"ז מחיצה של אכילה לי"ב לאיסורא דובשר בשדה טריפה, ודין יוצא דידהו הוא רק מקרא דפנימה, ועיי"ש שכתב דמד' רש"י הכא מבו' דלא כן, שהרי הא דפסלינן הכא בפרכסה ויצאה לחוץ הוא משום האימורים, והרי דגם פסול יוצא דאימורים הוא גם מקרא דובשר בשדה טריפה,[[489]](#footnote-490) וכ"ה גם בפירש"י לקמן פ"ב ב' ד"ה בשדה דגם פסול יוצא של דם ילפינן לה מקרא דובשר בשדה טריפה, דדם היוצא ק"ו מבשר אתי, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

## אימורי קק"ל שיצאו קודם זריקת דמים

**דילמא באלי' ויותרת הכבד,** בפירש"י כתב דהוא משום דאימורין נינהו ואימורי קק"ל קק"ד הן, וצ"ב דמ"ט בעינן לטעם זה, הרי עיקר הא דבשר קק"ד אינו נפסל ביוצא אמרו לקמן פ"ט ב' דהוא משום דסופו לצאת, וא"כ הרי דכ"ז הוא בבשר שסופו לצאת, אך האימורים שאין סופן לצאת נפסלין ביוצא, ומ"ט בעינן להא דחשיבי האימורים כקק"ד, - אך הנה כ"ה משמעות סוגיית הגמ' לקמן שם דהא דאימורים מיפסלי ביוצא קודם זריקה הוא משום דחשיבי כקק"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו.

התוס' כתבו דהא דא"ר פפא לקמן צ' א' בהפלוגתא אם זריקה מועלת ליוצא דבעיילינהו לגואי כו"ע לא פליגי, לאו היינו דאינם נפסלין ביוצא, שהרי בברייתא דהכא מוכח דאימורי קק"ל שיצאו קודם זריקה מיפסלי, אלא היינו דחייבין עליהן משום פיגול, דזריקה מועלת לחייב משום פיגול ביוצא שהחזירו לפנים קודם זריקה, ופלוגתייהו הוא כשהחזירן לאחר זריקה אם חייבין עליהן משום פיגול,[[490]](#footnote-491) וצ"ב, ויתבאר בעזה"י במקומו, ויתבאר שם גם דעת הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הל"ב והל"ג בזה, ואכמ"ל.

## שחטה כשרגלה בחוץ

**היא בפנים ורגלי' בחוץ מהו א"ל כתיב והביאום לד' עד שתהא כולה בפנים,** בפירש"י כתב דבעי מהו לשחטה לכתחילה,[[491]](#footnote-492) ומבו' דדינא דוהביאום לד' דבעינן שתהא כולה בפנים אינו מעכב בדיעבד,[[492]](#footnote-493) וכ"כ השטמ"ק הכא, וכ"כ התוס' לעיל בסוגיין ד"ה חתך ואח"כ שחט, - אך הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הי"ד כתב דאם היתה הבהמה כולה בפנים ורגלי' בחוץ ושחטה הזבח פסול, ונתבאר בדף מס' 24.

הקר"א כתב לסייע לד' הרמב"ם דאם שחטה כשרגלה בחוץ פסול, מהא דתניא לעיל דהכניס ראשו ורובו כאילו לא נכנס, ובגמ' לקמן מדמינן הא דבעינן שיהא העובד כולו בפנים להא דבעינן שתהא הבהמה כולה בפנים, וכ"ה דבכהן העובד ה"ז מעכב שיהא כולו בפנים, כדתניא דכאילו לא נכנס, ה"נ בבהמה ה"ז מעכב שתהא כולה בפנים, - והפנים מאירות כתב דלדעת הסוברים דאינו מעכב בבהמה שתהא כולה בפנים, ה"נ אינו מעכב בכהן שיהא כולו בפנים, והא דתניא דכאילו לא נכנס היינו לכתחילה דחייב ליכנס כולו כדי לקבל הדם, וצ"ע.

## תלה ושחט

**תלה ושחט וכו' בעינן שחיטה על ירך וליכא,** התוס' לעיל י"ד א' ד"ה הג"ה נסתפקו בשחט ע"ג דף אם כשרה וחשבינן לה כירך המזבח ועדיף מאויר, עיי"ש, אך הצ"ק כתב להגי' בדבריהם, וצ"ע, - ועד"ז כתב השטמ"ק לקמן נ"ח א' בהא דמכשרינן שחיטה בראש המזבח דהוא משום דדוקא באויר לא חשיב על ירך אבל בראש המזבח לאו באויר שחיט.[[493]](#footnote-494)

## נתלה וקיבל

**נתלה וקיבל מהו א"ל כשרה,** צ"ב דהיאך מצינו להכשיר בנתלה וקיבל הרי בעינן עמידה ע"ג רצפה,[[494]](#footnote-495) וגם לכאו' כל שנתלה אי"ז עמידה כלל, ועמש"נ בזה בדף מס' 19.

**א"ל אין דרך שירות בכך,** התוס' לעיל י"ד ב' ד"ה הג"ה כתבו דהא דנתלה ושחט כשר, כדילפינן מקרא דשחיטה על ירך ולא שוחט על ירך, הוא משום דשחיטה לאו עבודה היא, ולכאו' מכוון דבריהם דעיקר הא דשחיטה לאו עבודה היא אף דשחיטה היא אחת מד' עבודות הקרבן היינו דלא חשבינן לה כמעשה עבודה ושירות,[[495]](#footnote-496) ומה"ט הוא דמכשרינן אף כשאי"ז דרך שירות, משום דאי"ז מעשה שירות.

הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הי"ט כתב דנתלה וקיבל הדם מצואר בהמה המונחת בקרקע פסול שאין דרך שירות בכך, ומשמע דכל הא דפסלינן הוא כשהבהמה מונחת בקרקע, דבכה"ג אי"ז דרך שירות, אך כל שהבהמה תלוי' באויר הו"ל דרך שירות וכשר,[[496]](#footnote-497) וצ"ע.

## תלה וקיבל

**תלה וקיבל מהו,** הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק ה"כ כתב דהי' עומד בעזרה ותלה המזרק בידו וקיבל הדם באויר או שהגבי' הבהמה וקיבל הדם באויר כשר שאויר המקום כמקום,[[497]](#footnote-498) והלח"מ שם כתב דמפרש דתלה וקיבל היינו שתלה המזרק או הבהמה, והקר"א עמד בזה דבכה"ג דתלה המזרק בידו מ"ט דאביי דלא חשיב כקבלה בצפון, דאף דהכלי הוא באויר, הרי אף כשהמקבל אוחזה בידו ג"כ הכלי באויר, ומה לי אם אוחזה בידו או כשהיא תלוי' בידו, וכתב דצ"ל דכשהמקבל אוחזה בידו אינו חשוב אויר כיון דהמקבל עומד על הרצפה ומקבל כדרכו, אבל כשהכלי תלוי בידו הוי כמקבל באויר.[[498]](#footnote-499)

**א"ל אשתבשת שחיטה על ירך ולא קבלה על ירך,** מבו' דאם הוה בעינן קבלה על ירך הוה פסלינן בתלה וקיבל, וצ"ב דהרי קבלת הדם נעשית בכלי שבידו, ומה לי אם הבהמה עומדת ע"ג קרקע או תלוי' באויר, - ולכאו' צ"ל דכיון דדינא הוא דדם מהפר יקבלנו ע"כ חשבינן דמעשה הקבלה נעשה מן הבהמה, וכל שהבהמה תלוי' באויר חשיב דאין הקבלה על ירך, ועמש"נ בזה להלן בדין קבלה בקק"ד כשהבהמה בדרום.

**אמר אביי בקק"ד כולן פסולות בר מנתלה ושחט,** ממה שהשיב רבא דתלה וקיבל כשר משום דאויר צפון כצפון, משמע דטעמא דאביי דפסל בתלה וקיבל בקק"ד הוא משום דאויר צפון לאו כצפון דמי, ולפ"ז הרי דה"נ הא דתלה ושחט פסול הוא משום דאויר פנים לאו כפנים דמי, והקר"א עמד לפ"ז במש"כ רש"י דהא דבקק"ד כולן פסולין הוא משום דכתיב בהו על ירך, דמ"ט בעינן לקרא דעל ירך, ותיפו"ל דאויר צפון לאו כצפון, כ"ה דפסלינן בתלה וקיבל אף דבקבלה ל"ב על ירך.[[499]](#footnote-500)

## בהא דבעינן בקבלה שתהא הבהמה בצפון

**מ"ש תלה וקיבל וכו' בקק"ד נמי אויר צפון כצפון דמי,** מבו' דלדין קבלה בצפון לא סגי במה שהכלי שמקבל בו הוא בצפון, וגם הכהן המקבל עומד בצפון, ובעינן שתהא הבהמה בצפון, וזה כמש"נ לעיל דמעשה הקבלה נעשה מן הבהמה, וע"כ לא חשיב כקבלה בצפון אלא כשהבהמה בצפון, וע"כ כל הא דמכשרינן בתלה וקיבל בקק"ד הוא משום דאויר צפון כצפון דמי.

הזבח תודה בפ' איזהו מקומן נקט דבהא דבעינן שתהא הבהמה בצפון בשעת קבלה לא סגי במה דבית השחיטה בצפון ובעינן שתהא כולה בצפון, ועיי"ש שצידד דסגי במה שראשה ורובה בצפון, דומיא דהא דסגי במה שהמקבל ראשו ורובו בצפון, וכן נסתפק בזה החזו"א בסימן כ' (ב) סקי"ז,[[500]](#footnote-501) - אך בסימן ו' סוסק"ג כתב דסגי דבית השחיטה בצפון.

**בין בקק"ד בין בקק"ל כולן כשרות בר מן תלה ושחט בקק"ד נתלה וקיבל בין בקק"ד בין בקק"ל,** הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הט"ז והי"ז כתב דתלה הבהמה ושחטה באויר העזרה פסולה שנא' על ירך המזבח עד שישחוט בארץ, היתה הבהמה בארץ ונתלה ושחט והוא תלוי באויר בקק"ד פסול ובקק"ל כשר, ומשמע דהא דתלה ושחט פסול הוא אף בקק"ל, והמהר"י קורקוס שם תמה ע"ז דהוא דלא כמו שאמרו הכא דתלה ושחט אינו פסול אלא בקק"ד, וגם הוא דלא כמו שאמרו דנתלה ושחט כשר אף בקק"ד, דכיון דל"ב שיהא השוחט על ירך, מאי נפ"מ בין קק"ל לקק"ד, והכס"מ שם כתב דט"ס נפלה בד' הרמב"ם ומה שחילק בין קק"ד לקק"ל הוא בתלה ושחט דבקק"ד פסול ובקק"ל כשר, אך נתלה ושחט כשר אף בקק"ל, - ועמש"כ המרכה"מ בהט"ז לישב לד' הרמב"ם בע"א.

**הוא בפנים וציציתו בחוץ מהו וכו',** הקר"א כתב דהא דמיבע"ל בזה אף דלהדיא תניא בברייתא לעיל דהכניס ראשו ורובו כאילו לא נכנס והרי בעינן שיהא כולו בפנים, הוא משום דשמא היכא דאין בחוץ אלא שערו חשיב ככולו בפנים, ועיי"ש שהק' דא"כ מאי פשיט מהא דכתיב והביאום עד שתבא כולה לפנים, הרי לא שמעינן מינה דבעינן שיהא אף שערו בפנים, וכן הק' השפ"א,[[501]](#footnote-502) ועמש"כ בזה האו"ש בפ"א מפסוהמ"ק הי"ד.

## מקור הא דבעינן שיהא כולו בעזרה ולא סגי ברובו

**ה"נ בבואם אל אהל מועד עד שיבא כולו אל אהל מועד,** בהגה' הגר"א כתב דצ"ל ובא וגו' אלא המקום אשר יבחר ד' ושרת, ולכאו' היינו משום דהך קרא דבבואם אל אהל מועד לא קאי כלל על ביאה לעזרה אלא על ביאה להיכל, ולא מצינו למילף מינה דבהא דבעינן שיהא בעזרה בשעת עבודה בעינן שיהא כולו בפנים, - אך בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה הכניס ראשו ורובו כאילו לא נכנס פירש דהא דמייתינן מקרא דבבואם אל אהל מועד היינו דכ"ה דבבואם אל אהל מועד הוא עד שיבא כולו ה"נ לגבי עזרה דכתיב לעמוד לפני ד' בעינן נמי כולו דכיון דגלי בחדא גלי נמי בכולהו.[[502]](#footnote-503)

בחי' הגר"ח בפ"ג מביאת מקדש ד"ה והנה עיקר עמד בזה בהא דילפינן מקרא דבבואם דבעינן שיהא כולו בפנים, דלכאו' הוא סותר להא דתניא בתו"כ בפר' מצורע והבא אל הבית כשיכנס ראשו ורובו ולהדיא דכל היכא דכתיב ביאה סגי ברובו, וכתב לישב למש"כ שם לעיל מינה דכל הא דסגי ברובו הוא כשבא ע"י מעשה ביאה וכדרך ביאה דכל דאיכא מעשה ביאה כדרך ביאה חשיב כביאה אף בביאת רובו אך כל דליכא מעשה ביאה או שלא בא כדרך ביאה לא חשיב ביאה אלא בביאת כולו,[[503]](#footnote-504) וע"כ בהא דבעינן שיהא מקבל בפנים דלא שייך בי' כלל דין ביאה שע"י מעשה ביאה וכדרך ביאה וכל עיקר דין ביאה שלו הוא רק זה שיהא שם באהל מועד, ע"כ בכל גווני בעינן דוקא שיבא כולו ולא סגי ברובו.

## טעם הא דבהא דבעינן שיהא המקבל בצפון סגי בראשו ורובו

לעיל בסוגיין תניא דאף דעמד בדרום והכניס ידו לצפון וקיבל קבלתו פסולה מ"מ אם הכניס ראשו ורובו כאילו נכנס כולו, ובפירש"י שם כתב דהוא כדקי"ל בכל התורה דרובו ככולו, והשטמ"ק לעיל בסוגיין גריס בפירש"י בד"ה הכניס ראשו ורובו לפנים כאילו לא נכנס דאף דבהא דבעינן שיהא המקבל בפנים לא סגי בראשו ורובו, מ"מ בהא דבעינן שיהא המקבל בצפון סגי בראשו ורובו שהרי הוא עומד בעזרה, - והיינו דהרי עיקר הא דבעינן שיהא המקבל כולו בפנים ילפינן לה מדכתיב בבואם אל אהל מועד, וה"נ הוא בעזרה דבעינן לעמוד לפני ד' בעינן שיהא כולו בפנים, אך בהא דבעינן שיהא המקבל בצפון ליכא למילף מינה, והו"ל כבכל התורה דרובו ככולו.

האבי עזרי במהדו' רביעאה בפט"ז מטו"צ ה"ה הק' דלמש"כ הגר"ח דהא דבעינן שיהא כולו בפנים ולא סגי ברובו הוא משום דכל דליכא מעשה ביאה לא סגי ברובו, א"כ מ"ט בהא דבעינן שיהא המקבל בצפון סגי ברובו,[[504]](#footnote-505) - וצ"ב שהרי להדיא אמרו בגמ' דכל עיקר הא דבעינן שיהא כולו בפנים ולא סגי ברובו הוא מדכתיב בבואם אל אהל מועד, והרי דרק היכא דכתיב ביאה הוא דבעינן שיהא כולו בפנים ולא סגי ברובו,[[505]](#footnote-506) וכאשר כ"ה להדיא בד' הגר"ח שם דהא דבעינן שיהא כולו בפנים הוא משום דבלא"ה לא חשיב כביאה, (וכ"ה גם בדבריו בפט"ז מטו"צ), אך בהא דבעינן שיהא המקבל בצפון דלא כתיב ביאה, שפיר סגי ברובו, כדקי"ל בכל התורה דרובו ככולו.

ל' מנ"א פ"ד

דף מס' 26

**כ"ו א' - נתנו ע"ג הכבש שלא כנגד היסוד,** בפירש"י כתב דתרתי קתני שנתנו ע"ג הכבש שאינו מקום מתן דמים או שנתנו במזבח שלא כנגד היסוד, וכ"כ הפסקי רי"ד, - אך בד' הרמב"ם בפ"ב מפסוהמ"ק ה"י משמע להדיא דחדא קתני, וכ"כ המהר"י קורקוס שם בדעתו, וצ"ע.

**ואת הניתנין בפנים בחוץ,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהניתנין בפנים הם אשר דמן נזרק על מזבח הפנימי או בתוך קדש הקדשים, - אך בפ"ב מפסוהמ"ק כתב דהיינו אותו שמצותו ליתנו בפנים בהיכל, ומשמע דלא איירי באותו שמצותו ליתן הדם בתוך קדש הקדשים, וי"ל דהיינו משום דבזה ליכא לדינא דשלא במקומו כמקומו דמי, ונתבאר להלן.

## אם בזריקה שלא במקומו מקטירין את האימורים

**פסול בשר,** הטה"ק לקמן ל"ו א' נקט דבזריקה שלא במקומו כ"ה דהבשר פסול לאכילה ה"נ אין מקטירין את האימורים, וכן הוכיח השפ"א לקמן כ"ז ב' מפירש"י שם ד"ה מאי לאו, וכן הוכיח השפ"א לקמן ס"ו ב' מד' התוס' לקמן שם ד"ה ואלא במיצוי, ובכ' הגרי"ז בסוגיין הוסיף להוכיח כן מד' הרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק ה"ז, וכ"כ העולת שלמה והזבח תודה בסוגיין והאו"ש בפ"ב מפסוהמ"ק ה"י והחזו"א בסימן ז' סוסק"א ובליקוטים סימן א' סקי"א, - ועמש"כ בזה המשנת ר"א בסימן י"ב סק"ח.

## אם בזריקה שלא במקומו איכא דין שפיכת שירים

החזו"א בסימן י"ב סק"א כתב דאם בזריקה שלא במקומו אין מקטירין את האימורים, ה"נ לי"ב דין שפיכת שירים, כיון דהמתנות הם שמתירות לשפיכת שירים, כמש"כ התוס' לקמן מ"ג א', וכ"ה דזריקה שלא במקומו אינה מתרת את האימורים ה"נ אינה מתרת את השירים, ועיי"ש שנסתפק עוד דשמא ליכא כלל דין שפיכת שירים בזריקה שלא במקומו, - אך המשנת ר"א בסימן י"ב סק"ז האריך דבזריקה שלא במקומו איכא דין שפיכת שירים, ועיי"ש שכתב דהיינו אף אי נימא דהמתנות הם שמתירות לשפיכת שירים, - ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

## טעם הא דמהני זריקה שלא במקומו ולא חשיב כאין בשר

הטה"ק לקמן שם עמד בזה דכיון דבזריקה שלא במקומו פסולין הבשר והאימורים היאך מהני הזריקה אף דקי"ל דאם אין בשר אין דם,[[506]](#footnote-507) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הטה"ק שם כתב דהוא משום דקודם הזריקה הי' בשר והזריקה עם אבידת הבשר באין כאחד,[[507]](#footnote-508) דע"י שזרק שלא במקומו נפסל הבשר, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ז' סוסק"א דהכא גזה״כ כיון דבשעת זריקה עדיין בשר וחלב קיים ואפשר לעשות זריקה מעלייתא, כי עביד שלא במקומו נמי כיפרו בעלים.[[508]](#footnote-509) - **ב** העולת שלמה בסוגיין כתב דזריקה שלא במקומו מהני להוציא הבשר מידי מעילה, ונתבאר להלן, וע"כ חשיב כיש בשר. - **ג** בכ' הגרי"ז כתב קצת בע"א דזריקה שלא במקומו חשיבא כזריקה גם לגבי הבשר, אלא דכיון דאינה זריקה מעליא אינה מועלת להתירו באכילה, וע"כ חשיב כיש בשר.[[509]](#footnote-510) - **ד** המשנת ר"א בסימן י"ב סק"ט כתב לישב למש"כ הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הל"א דאם נפסל הבשר כולו אם זרק הורצה, - ועמש"כ בזה בתשו' חזו"א סימן תרל"ו.

## אם מהני זריקה שלא במקומו להוציא מידי מעילה

**אבל בעלים נתכפרו וכו',** העולת שלמה בסוגיין נקט דזריקה שלא במקומו מהניא להוציא הבשר מידי מעילה, וכ"כ בכ' הגרי"ז בסוגיין בשם הגר"ח דהא דזריקה מוציאה מידי מעילה לא תלי בהיתר אכילה, אלא הוא משום דל"ה קדשי ד', וכל דהועילה הזריקה לגבי כפרה ונעשה בקרבן מעשה זריקה כדין ואינו עומד כבר לד', ממילא יצא הבשר מידי מעילה, - אך העולת שלמה לקמן ס"ו ב' כתב להוכיח ממתניתין דהתם דזריקה שלא במקומו אינה מוציאה מידי מעילה, וזה לפ"מ שפירשו התוס' שם דאף בעוף איכא להכשירא דזריקה שלא במקומו והא דתנן התם דפסולה היינו באכילה אבל בעלים נתכפרו, וכן הוכיח החזו"א בסימן ז' סק"א, וכן הוכיח האו"ש בפ"ב מפסוהמ"ק הי"ב בסופו מד' התוספתא בריש מעילה, - ועמש"כ בזה המשנת ר"א בסימן י"ב סק"ד ואילך.

במש"כ הגר"ח דזריקה שלא במקומו מוציאה מידי מעילה משום דכבר ל"ה קדשי ד', הק' בכ' הגרי"ז בסוגיין ממה שאמרו במעילה ו' ב' דלמ"ד דאין זריקה מועלת ליוצא לא יצא הבשר מידי מעילה, והרי דאף דהקרבן כשר לא אמרינן דל"ה הבשר קדשי ד' ולי"ב מעילה, - וכתב דשאני זריקה שלא במקומו מזריקה ליוצא, דביוצא כיון דאין זריקה מועלת ליוצא לא מיקרי זריקה כלל לגבי הבשר, וע"כ אינה מועלת להוציא מידי מעילה, ומשא"כ בזריקה שלא במקומו דאף דאין הבשר מותר באכילה מ"מ מיקרי זריקה גם לגבי הבשר,[[510]](#footnote-511) אלא דדינא הוא דזריקה זו אינה מועלת להתיר באכילה, וכיון דהויא זריקה גם לגבי הבשר ע"כ לא חשיב הבשר כקדשי ד'.[[511]](#footnote-512)

## אם מהני זריקה שלא במקומו בחטאת העוף ובעולת העוף

התוס' לקמן ס"ו א' ד"ה למעלה כמעשה כולן כתבו בהא דתנן דחטאת העוף שעשאה למעלה פסולה, דלשמואל היינו דפסולה לאכילה אבל בעלים נתכפרו, - אך השטמ"ק שם כתב די"ל דלא אמר שמואל אלא בזבחים אבל בעוף לא דקרא דואני נתתיו לכם על המזבח לכפר כתיב לגבי זבחים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ז מפסוהמ"ק ה"ה דחטאת העוף שנתן דמה למעלה פסולה לגמרי, וכ"נ בדבריו בפ"ז ממעה"ק ה"ט.[[512]](#footnote-513)

הזבח תודה בסוגיין נקט דלדעת התוס' דדינא דשלא במקומו כמקומו הוא גם בעוף, הרי דגם בעולת העוף דמתן דמה הוא למעלה שנתנה למטה נתכפרו הבעלים, וכן נקט העולת שלמה לקמן ס"ו א' בתו"ד.

אך החזו"א בסימן ז' סוסק"א צידד דעולת העוף שנתן דמה למטה לא נתכפרו בעלים ולי"ב להכשירא דזריקה שלא במקומו, דהרי בעינן שגם המליקה תהא למעלה, וע"כ לא שייך בזה הא דכיון שהגיע דם למזבח נתכפר, כיון שהקפידה תורה על עבודתה שתהא למעלה ולא גרע עבודת הדם מעבודת המליקה, - וכן האריך בחי' הגרי"ז בהל' מעה"ק דכל הא דילפינן מקרא דמהני זריקה שלא במקומו הוא רק לענין דין שינוי מקום מתן דמים כמו דין קרנות ויסוד וניתנין למעלה וניתנין למטה דכל עיקרן הוא מדיני גוף הזריקה ומקום מתן דמים שלהם, ובזה נתרבה גם זריקה שלא במקומה דתורת זריקה בה לענין כפרה, אך בעולת העוף דנאמר בה דין בפנ"ע דכל מעשי' צריכין להיות בראש המזבח וכל שמיצה דמה למטה מלבד החיסרון של שינוי מקום מתן דמים עוד יש בה פסול משום עצם מעשה המיצוי שנעשה שלא במקום הכשרו דומיא דקד"ק ששחטן בדרום לא שייך בזה כלל הך דינא דכמקומו דמי,[[513]](#footnote-514) ועיי"ש במש"כ להוכיח כן.

## בהא דל"מ זריקה שלא במקומו להתיר בשר באכילה

**לכפרה נתתיו ולא לדבר אחר,** בפירש"י כתב דהיינו דרק לכפרה כל מקומות המזבח שוין ולא לדבר אחר שתהא זריקה חשובה להתיר בה בשר דזריקה הוא דשריא לה דכתיב ודם זבחיך ישפך והדר והבשר תאכל, ובכ' הגרי"ז כתב דמה שהוצרך רש"י להך קרא דודם זבחיך ישפך והדר והבשר תאכל היינו דהא דהבשר מותר באכילה לאחר זריקה לאו היינו דכיון דהקרבן כשר והועילה הזריקה לכפרה ממילא מותר הבשר באכילה, אלא היינו דכ"ה דהזריקה מועלת לכפרה ה"נ היא מועלת להתיר את הבשר באכילה, וע"כ הוא דבזריקה שלא במקומו אף דהויא זריקה לכפרה, מ"מ אינה מועלת להתיר את הבשר באכילה, אך אם הא דהבשר מותר באכילה לאחר זריקה הוא מכח הא דהוכשר הקרבן, הרי דכיון דבזריקה שלא במקומו הוכשר הקרבן ל"ה מקום לאסור את הבשר באכילה.

ממה שאמרו דהא דבזריקה שלא במקומו פסול בשר הוא משום דלכפרה נתתיו ולא לדבר אחר, משמע דגדר הא דפסול הבשר הוא משום דאי"ז זריקה מעליא המועלת להתיר בשר באכילה, וכ"ה מבו' בפירש"י דהיינו דאין זריקה זו חשובה להתיר בה בשר, וע"כ תליא בהא דהזריקה מתרת את הבשר באכילה, וכנ"ל, וכן נקטו האחרונים, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב בהא דלכפרה נתתיו ולא לאכילה דכלומר שאסור לאכול את הבשר אם אירע שינוי, ומשמע קצת דהא דפסול הבשר אי"ז משום דאין הזריקה מתירתו, אלא הוא משום דהשינוי במקום מתן הדם פוסל את הבשר,[[514]](#footnote-515) וכ"נ להדיא ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ל"א ב' דאם קיבל כשר את הדם ונתנו לפסול ולקח הפסול ושינה בו את מקומו אין הקרבן נפסל כיון שאותו שעשה בו שינוי זה אין ראוי לזריקה וכשם שאין מחשבתו פוסלת משום דאין ראוי לעבודה כך גם לא יפסלו מעשיו, וכ"נ גם בדבריו בפ"ב מפסוהמ"ק ה"י, וצ"ע.

ב' אלול פ"ד

דף מס' 27

## אם שלא במקומו כמקומו דמי בנתן ע"ג הכבש

**כ"ו ב'** **-** התוס' צידדו דבנתן ע"ג הכבש לא אמרינן דשלא במקומו כמקומו דמי משום דלענין דמים לא נתרבה כבש כמזבח, וכ"כ התוס' במנחות נ"ז ב' ד"ה אין לי, - אך התוס' בהג"ה כתבו דגם בנתן ע"ג הכבש אמרינן שלא במקומו כמקומו דמי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מפסוהמ"ק ה"י, והמהר"י קורקוס שם כתב בטעמו דכיון דאשכחן דכבש כמזבח לענין הקטרה ולענין אם עלו לא ירדו ה"ה להא דמרבינן דשלא במקומו כמקומו.

התוס' בהג"ה כתבו דאי נימא דבנתן ע"ג הכבש לא אמרינן דשלא במקומו כמקומו דמי משום דלענין דמים לא נתרבה כבש כמזבח, אף לי"ב לדינא דקלטי' מזבח ויאספנו, ובשיעורי הגרמ"ד הק' בשם הגרי"ז מהא דתניא בתוספתא פ"י ה"ה בדין כיבוס דם חטאת דאם נתן על הקרן ועל הכבש ועל היסוד אינו זקוק לו, והיינו משום דכתיב אשר יזה ולא שכבר הוזה, והרי דגם כשנתנו ע"ג הכבש קלטי' מזבח, דאל"כ הרי עדיין הוא ראוי להזאה ומ"ט אינו טעון כיבוס.[[515]](#footnote-516)

## אם שלא במקומו כמקומו דמי בניתנין בפנים שנתנן בחוץ ובניתנין בחוץ שנתנן בפנים

בפירש"י לקמן ל"ו א' ד"ה ולפלוג מבו' דאף בניתנין בפנים שנתנן בחוץ אמרינן דשלא במקומו כמקומו דמי, וכן צידדו התוס' בסוגיין, וכ"כ התוס' לקמן כ"ז ב' ד"ה לאו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מפסוהמ"ק ה"י, - אך התוס' לקמן שם כתבו בשם ה"ר יוסף דבניתנין בפנים שנתנן בחוץ לכו"ע לאו כמקומו דמי.

בפירש"י לקמן שם כתב דאף דגם בניתנין בפנים שנתנן בחוץ אמרינן דשלא במקומו כמקומו דמי, מ"מ בניתנין בחוץ שנתנן בפנים ל"מ משום דנפסלת החטאת בכניסת דמה לפנים, וכ"כ התוס' בסוגיין ולקמן כ"ז ב' ד"ה לאו, ומשמעות דבריהם דאף בניתנין בחוץ שנתנן בפנים אמרינן דשלא במקומו כמקומו דמי, אלא דל"מ משום פסולא דחטאת שנכנס דמה לפנים.[[516]](#footnote-517)

אך השטמ"ק לקמן כ"ז ב' הביא מתור"פ שכתב בשם ריב"א דבניתנין בחוץ שנתנן בפנים לא אמרינן דשלא במקומו כמקומו דמי משום דדמים של חוץ לא שייכי כלל בפנים, ול"ד לדמים של פנים דשייכי בחוץ בשפיכת שירים, ועוד משום דגלי קרא דכל חטאת אשר יובא מדמה וגו', ומשמע דהיינו דכיון דגלי קרא דכניסת דמה לפנים פוסל, ל"ה פנים מקום הראוי כלל, ולי"ב לדינא דשלא במקומו כמקומו,[[517]](#footnote-518) וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ב מפסוהמ"ק גם בדעת התוס' דהא דל"מ בניתנין בחוץ שנתנן בפנים הוא אף בגונא דליכא לפסולא דנכנס דמה לפנים,[[518]](#footnote-519) ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דאף אי נימא דכשנכנס הדם בשוגג כשר, מ"מ כשהזה ממנו בפנים אינו חוזר ומזה ממנו בחוץ משום דשלא במקומו כמקומו דמי, וכתב דלדעת התוס' אין הדין כן.

הרמב"ם בפ"ב מפסוהמ"ק ה"י כתב דדינא דשלא במקומו כמקומו הוא אף בניתנין בחוץ שנתנן לפנים בהיכל, והמהר"י קורקוס שם כתב דדבריו קיימי בשאר קרבנות, אך בחטאת ל"מ משום דנפסלת כשנכנס דמה לפנים, וכתב דמשכח"ל להכשיר אף בחטאת והוא כשהכניס הדם דרך פשפש או גג או חלון דלא מיפסל, כמש"כ הרמב"ם שם הי"ג, והאבהא"ז שם כתב דמשכח"ל עוד כשהכניס הדם ע"מ שלא לכפר ואח"כ נמלך וזרק בפנים דבכה"ג לא מיפסל.

## אם בחטאת מהני זריקה שלא במקומו

הזבח תודה בסוגיין האריך לדון בדעת הרמב"ם דבחטאת לא אמרינן דשלא במקומו כמקומו, ומש"כ הרמב"ם בניתנין למעלה שנתנן למטה דנתכפרו הבעלים הוא בעולת העוף, ועיי"ש שהק' ע"ז דמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ז מפסוהמ"ק ה"ה דבעולת העוף שנתן דמה למטה לא נתכפרו הבעלים, (ונתבאר בדף מס' 26), והניח בצע"ג, - וצ"ל דאף שכתב הרמב"ם בניתנין בפנים שנתנן בחוץ דנתכפרו הבעלים, ואין קרבן שניתן בפנים אלא חטאות הפנימיות, היינו משום דכל הא דלא אמרינן בחטאת שלא במקומו כמקומו הוא כששינה ולא נתן על הקרנות, כמש"כ הזבח תודה שם דבחטאת דכתיב אותה גילתה התורה בפירוש שצריכה לינתן דוקא על הקרנות ולא שיתנן למטה, אך כששינה ונתן על קרנות מזבח החיצון שפיר אמרינן דשלא במקומו כמקומו דמי, וצ"ע.

## אם שלא במקומו כמקומו בניתנים על הפרוכת ובין הבדים שנתנן בחוץ

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהניתנין בפנים הם אשר דמן נזרק על מזבח הפנימי או בתוך קדש הקדשים, ולפ"ז משמע דמש"כ הרמב"ם לעיל מינה דהא דפסול היינו הבשר אבל בעלים מתכפרין, הוא אף באותם הניתנין בתוך קדש הקדשים שנתנן בחוץ, וכ"כ המקד"ד בסימן ל"ג סק"א, - אך הרמב"ם בפ"ב מפסוהמ"ק ה"י הביא לדינא דמשנתינו בדם שמצותו ליתנו בפנים בהיכל ונתנו על מזבח החיצון, והאו"ש שם כתב בדעתו דכל הא דמהני זריקה שלא במקומו הוא בדם הניתן בהיכל על מזבח הזהב,[[519]](#footnote-520) דבזה הוא דילפינן מקרא דואני נתתיו לכם על המזבח לכפר דאותו דם שמצותו ליתנו במזבח כשר בכל המזבח, אך דם הניתן על הפרוכת או על בין הבדים שנתנו על המזבח לא כיפר כיון שאין מקומו על המזבח, וכ"כ הזבח תודה בסוגיין, אלא שפירש הטעם בזה קצת בע"א, וכן צידד החזו"א בסימן ז' סק"ב, - והקר"א לקמן ל"ז ב' נסתפק בזה.

החזו"א שם בסו"ד כתב דהא דניתנין בפנים שנתנן בחוץ כשר הוא רק בפר כהן משיח ופר העלם דבר אך ביוהכ"פ לא דהא כתיב חוקה, וכ"כ האבהא"ז בפט"ז מפסוהמ"ק ה"ו בתו"ד דבזה פשיטא דלא כיפר, וכ"כ בכ' הגרי"ז לקמן מ' א'.

אך ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהניתנין בפנים הוא אף אותם שניתנין בתוך קדש הקדשים דהיינו פר ושעיר דיוהכ"פ מבו' דאף ביוהכ"פ מהני זריקה שלא במקומו לכפר, ועמד ע"ז בכ' הגרי"ז שם, וכ"כ בכ' הגר"ח ביומא נ"ב א' והמקד"ד שם, וצ"ע.

## אם שלא במקומו כמקומו בניתנים בחוץ שנתנן על הפרוכת ובין הבדים

בחי' הגר"ח בפ"ב מפסוהמ"ק כתב דכל הא דשלא במקומו כמקומו הוא רק בזריקת מזבח, כדילפינן לה מקרא דואני נתתיו לכם על המזבח לכפר כיון שהגיע דם למזבח כיפר, אבל בזריקת פרוכת ובין הבדים ל"ה כלל דינא דכמקומו דמי, וכ"כ האבהא"ז שם פט"ז ה"ו,[[520]](#footnote-521) - והמקד"ד בסימן ל"ג סק"א נסתפק בזה, עיי"ש.

## אם איכא חילוק מתנות בזריקה שלא במקומו

בכ' הגרי"ז לקמן ל"ח א' כתב בשם הגר"ח דבזריקה שלא במקומו ליכא חילוק מתנות, וכ"כ בכ' הגרי"ז לקמן מ' א', ובפשוטו הוא משום דדין זריקה שלא במקומו הוא דין זריקה מחודשת דכיון שהגיע דם למזבח נתכפר, ובדין זריקה זו לא נאמר חילוק מתנות,[[521]](#footnote-522) - אך החזו"א בסימן י"ב סק"א כתב דכיון דבניתנין על מזבח הפנימי שחיסר מתנה אחת לא כיפר, ה"נ אף כשנתן שלא במקומו בעי ד' הזאות,[[522]](#footnote-523) ועיי"ש שנסתפק אם ה"נ בחטאות החיצונות שנתן דמם למטה מצוה ליתן ד' מתנות, או דכיון שכבר כיפר במתנה אחת וחל עלי' דין הכשר שלא במקומו אין כאן מצות מנין ד' מתנות שלא נאמרה מצוה זו אלא בנעשה כמצותה אך כל שנתכפרו הבעלים בזריקה שלא במקומו לא שייך שוב להוסיף במתנות.

החזו"א שם כתב לדון בעיקר הא דבניתנין על מזבח החיצון שחיסר מתנה אחת לא כיפר אם הוא משום דבעינן הזאה על כל הקרנות, או דהוא משום דבעינן ד' מתנות, אלא שנבחרו לזה ד' קרנות קרן קרן לכל הזאה, ועיי"ש שהוכיח דהוא משום דבעינן ד' מתנות, דאי נימא דהוא משום דבעינן הזאה על כל הקרנות ל"ה מכשרינן כלל כשנתן שלא במקומו, שהרי לא נתן על הקרנות,[[523]](#footnote-524) ואם קרן אחת מעכבת כל הקרנות מיבעי, ועיי"ש שכתב דאין לומר דדין קרנות לעיכובא אינו אלא לענין היתר הבשר אך לענין כפרה כיון שהגיע דם למזבח נתכפרו הבעלים, דא"כ מ"ט כשנתן מתנה אחת על אחת מן הקרנות לא נתכפר כדין זריקה שלא במקומו, ובע"כ דעיקר הדין הוא דבעינן ד' מתנות, ואף דדינם הוא ליתנם על ד' קרנות מ"מ אי"ז מעכב כפרה, וע"כ אף כשנתן ד' מתנות שלא במקומו כיפר.[[524]](#footnote-525)

אך למש"כ הגר"ח דבזריקה שלא במקומו ליכא חילוק מתנות, הק' בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז דא"כ מ"ט כשנתן בפנים מתנה אחת לא כיפר, ומ"ט לי"ב להכשירא דזריקה שלא במקומו, דא"א דזריקה במקומו גריעא מזריקה שלא במקומו, וכתב דהוא משום דכשנותן את המתנה הראשונה לי"ב גריעותא ויכול ליתן את שאר המתנות ע"כ חייל עלי' דין מתנה במקומו דמעכב בה חילוק מתנות, דדוקא בזריקה דהכשרה הוא מדין זריקה שלא במקומו ליכא חילוק מתנות.[[525]](#footnote-526)

## דמים הניתנים למטה שנתנם למעלה באצבע אם כיפר

**ואי ס"ד שלא במקומו כמקומו דמי למה לי יחזור הכשר ויקבל,** התוס' הק' בהא דתנן לקמן ע"ט ב' בניתנין למטה שנתערבו בניתנין למעלה דיתן למעלה ויחזור ויתן למטה, דכיון שנתן למעלה כבר נתכפר ומ"ט יחזור ויתן למטה, והחזו"א בסימן ח' סק"ד הק' דאף דשלא במקומו כמקומו דמי, כ"ז הוא כלפי שינוי המקום מתן דמים, אך בדמים הניתנין למטה שדינם בזריקה בכלי שנתנם למעלה באצבע כדין הניתנים למעלה ל"מ משום שנתן באצבע ולא בכלי,[[526]](#footnote-527) וע"כ יחזור ויתן למטה, וכתב לישב דמשמע להו לישנא מתניתין דלא יצא משום חיסרון שינוי מלמטה למעלה ולא משום שינוי מזרק לאצבע, וכן הק' בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז, וכתב לדמותו למש"כ התוס' לקמן ס"ו ב' (ד"ה ואלא במיצוי) בעולת העוף שדינה במיצוי ועשה הזאה, דתימה הוא לומר שנתכפרו הבעלים כשעשה עבודה שלא כדינה, ול"ד לנתנו על הכבש ועל היסוד שהעבודה כמצותה אלא ששינה מקומו.

אך הנה החשק שלמה לקמן ל"ז ב' כתב דאף דחטאת מצותה בנתינה באצבע ול"מ כשזרק מן הכלי, מ"מ בדין זריקה שלא במקומו כיון דילפינן מקרא דכיון שהגיע למזבח נתכפר ליכא נפ"מ בזה אם נתן בנתינה או בשפיכה דמ"מ הגיע דם למזבח,[[527]](#footnote-528) וכתב דמה שדנו בדין ניתנין בזריקה שנתנן בשפיכה הוא לענין להכשיר את הזבח לגמרי, אך לענין כפרת הבעלים ודאי דמהני מדינא דזריקה שלא במקומו, ולפ"ז ה"נ הוא בדמים שדינם בזריקה בכלי שנתנם באצבע דכיון שהגיע דם למזבח כיפר, וצ"ע.

## זריקה שלא במקומו לשם מים

התוס' כתבו לישב דהא דיחזור ויתן למטה הוא משום דר"א אית לי' רואים כאילו הן מים וע"כ ל"ה כמכופר דלא יהיב לי' לשם כפרת התחתון, והקר"א עמד בזה דמה מהני הא דנותנו לשם מים, דכל הא דמהני לר"א הא דנותנו לשם מים הוא דבכה"ג ליכא להאיסור להעלות ע"ג המזבח, אך לענין כפרה הדין נותן דאף אם נתן לשם מים יתכפר, דהוי כזורק לשם חולין דכשר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הקר"א בסו"ד כתב די"ל דאף דשלא במקומו כמקומו דמי מ"מ כיון דלאו עיקר מקומו הוא לא נתכפר אא"כ נתנו בכונה. - **ב** החזו"א בסימן כ' (ב) סק"י כתב די"ל דהוא משום דכל הא דזורק לשם חולין כשר הוא משום דסתמא לשמה, אבל בזורק שלא במקומו כיון דהוא שלא כהלכתו ל"ה סתמא לשמה וכיון דנתכוין לשם מים ל"ה זריקה כלל. - **ג** החזו"א שם כתב די"ל דהוא משום דיש כאן דמים אחרים שמכוין להם וזה הדם שאין מקומו כאן נגרר בע"כ וחשיב כמתעסק, והוכיח מהכא דפסולא דמתעסק הוא אף בשאר עבודות, וכ"כ החזו"א שם סוסקי"ג.[[528]](#footnote-529)

ה' אלול פ"ד

דף מס' 28

## טעם הא דבזריקה שלא במקומו ל"מ לחזור ולזרוק ולהתיר את הבשר

**כ"ו ב'** **- וכי תימא להתיר בשר באכילה מי איכא זריקה דלא מכפרת ושריא בשר באכילה,** מבו' דעיקר הא דבזריקה שלא במקומו פסול הבשר הוא משום דאין זריקה זו מועלת להתיר הבשר באכילה, וזהו שדנו דיחזור ויזרוק כדי להתיר בשר באכילה, והא דל"מ הוא משום דליכא זריקה דלא מכפרת ושריא בשר באכילה, - אך למשמעות דברי הרמב"ם דהא דבזריקה שלא במקומו פסול הבשר הוא משום דהשינוי במקום מתן הדם פוסל את הבשר, ונתבאר בדף מס' 26 בסופו, צ"ב דמהו שדנו דיחזור ויזרוק להתיר בשר באכילה, הרי כבר נפסל הבשר ע"י השינוי,[[529]](#footnote-530) וצ"ע.

בפירש"י לקמן ל"ח ב' ד"ה לא שריא כתב דהא דג' מתנות אחרונות שבחטאת אינם מתירות את הבשר הוא משום שכבר הותר, ובשיעורי הגרמ"ד בסוגיין כתב בשם הגרי"ז שדקדק מדבריו דכל הא דאין הג' מתנות מתירות את הבשר הוא משום דכבר הותר אך אם משכח"ל דלא הותר הבשר במתנה ראשונה שפיר יהא ניתר בג' מתנות אחרונות, והק' ע"ז דכיון דכבר נתכפרו הבעלים במתנה ראשונה וג' המתנות אינם באות לכפרה, א"כ הרי ליכא זריקה דלא מכפרא ושריא בשר באכילה וכמו שאמרו הכא, וכתב דשאני הכא דאחר שנתכפרו הבעלים מדינא דזריקה שלא במקומו ליכא דין זריקה בקרבן, ובאנו לדון דיהא דין זריקה לצורך היתר בשר, ובזה הוא שאמרו דליכא זריקה הבאה להתיר בשר בלבד, אך התם אף שכבר נתכפרו הבעלים במתנה ראשונה, הרי אכתי טעון הקרבן להג' מתנות, וע"כ שפיר י"ל דיועילו מתנות אלו להתיר את הבשר.[[530]](#footnote-531)

**הכא במאי עסקינן דיהבי' פסול,** התוס' הק' דאם איירי כשנתן פסול א"כ אף אם נתן במקומו יחזור הכשר ויקבל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאיירי בטמא דכשנתן במקומו הוי שאר הדם דחוי, כמו שאמרו במעילה ה' ב' דטמא עושה שירים הואיל ומרצה בקרבן ציבור. - **ב** הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ל"א ב' כתב דכל ששינה הפסול את מקומו אין אותו הקרבן נפסל כיון שאותו שעשה בו שינוי זה אינו ראוי לזריקה וכשם שאין מחשבתו פוסלת הואיל ואינו ראוי לעבודה כך לא יפסלו מעשיו, ומבו' דס"ד דיהא דהקרבן פסול מכח הא דשינה את מקום מתן הדם, וכמש"נ בדעתו דהא דבזריקה שלא במקומו פסול הבשר הוא משום דהשינוי במקום מתן הדם פוסל את הבשר, וזהו דקמ"ל דכיון דאותו שעשה בה שינוי זה אינו ראוי לזריקה אין מעשיו פוסלין כ"ה דאין מחשבתו פוסלת, וכ"נ להדיא בדבריו בפ"ב מפסוהמ"ק ה"י, וזהו שכתב שם דאם נתן פסול שלא במקומו לא נפסל בשר הזבח, והרי דהס"ד הי' דגם בזריקת פסול שלא במקומו נפסל הבשר, ולפ"ז הרי דאף בשאר פסולין דגם כשנתן הפסול במקומו יחזור הכשר ויקבל, מ"מ קמ"ל מתניתין דכשנתן הפסול שלא במקומו לא נפסל הבשר בשינוי מקום מתן הדם. - **ג** הפנים מאירות כתב דנקט שלא במקומו לרבותא דכל הא דיחזור הכשר ויקבל הוא רק משום דזרקו פסול, אך כל שזרקו כשר שלא במקומו ל"מ לחזור ולזרוק, משום דליכא זריקה דלא מכפרא ושריא בשר באכילה, והזבח תודה כתב די"ל דנקט שלא במקומו לרבותא דאף בזה דוקא אם יש דם הנפש יחזור הכשר ויקבל אך אם אין דם הנפש אין יכול הכשר לאסוף את הדם ולחזור ולהזות במקומו משום דקלטי' מזבח אף שזרקו פסול שלא במקומו ולאו זריקה היא כלל.

## טמא שנתן את הדם שלא במקומו אם נעשה שאר הדם שירים

למש"כ התוס' דאיירי בטמא דעושה שירים, צ"ב דא"כ מ"ט כשזרק שלא במקומו יחזור הכשר ויקבל אף דזריקה שלא במקומו כמקומו דמי, והשטמ"ק כתב דהיינו משום דאיכא תרי דחויי טמא ושלא במקומו, ועיי"ש שפירש דהוא משום דהא דעושה שירים הוא רק כשהזריקה עשוי' יותר בהכשר, וע"כ כל דאיכא תרי דחויי אינו עושה שירים,[[531]](#footnote-532) וכ"נ מסתימת דברי הרמב"ם בפ"ב מפסוהמ"ק ה"י דבכל פסול שנתן את הדם שלא במקומו יחזור הכשר ויקבל ואף בטמא, וכ"כ בחי' הגר"ח בפי"ט ממעה"ק ובפי"ד מפסוהמ"ק ללמוד מסוגיין דכל שזרק הטמא שלא במקומו אינו עושה שירים אף דשלא במקומו כמקומו, ועיי"ש שכתב דמ"מ הדם שבכוס זה פסול, ואכמ"ל.

**וליהוי דחוי,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דשלא במקומו כמקומו דמי, הו"ל כמו שנתנו הפסול במקומו דהוי כל הדם דחוי, ובהא דהוי הדם דחוי בכה"ג פירש"י בד"ה מ"ט דהוא משום דגמר כפרתו, ומשמע דהא דנדחה שאר הדם בזריקת הפסול אי"ז משום דזריקת פסול פוסלת את שאר הדם, אלא הוא משום דגמר כפרתו,[[532]](#footnote-533) והיינו דאף דהויא זריקה פסולה ולא נתכפרו הבעלים, מ"מ כיון דכבר נעשית זריקה בקרבן א"א לחזור ולעשות זריקה,[[533]](#footnote-534) - וכ"כ בחי' הגר"ח בפי"ד מפסוהמ"ק דיסוד דינא דדחוי הוא משום דכבר נתקיים זריקה בהקרבן ואין צורך בהן וממילא נעשין דחויין.

## ביאור הא דפריך דליהוי דחוי אף דבזריקה שלא במקומו איכא תרי דחויי

למש"כ התוס' דכבר מעיקרא ידעינן דמיירי בטמא העושה שירים, ואפ"ה כל שנתן שלא במקומו ואיכא תרי דחויי לא נפסל שאר הדם וכמש"כ השטמ"ק, צ"ב דא"כ מאי פריך דליהוי דחוי כדתנן דקיבלו וכו' אבל זרקו לא משום דהוי דחוי, הרי אף אם זריקת פסול עושה את שאר הדם דחוי, מ"מ כשנתן שלא במקומו דאיכא תרי דחויי לא נפסל שאר הדם, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השטמ"ק כתב דפריך דכיון דאמרת שלא במקומו כמקומו א"כ כשנתנו פסול הו"ל זריקת פסול לחוד ואין כאן אלא חד דיחוי והוי ממש כאילו נתנו פסול במקומו דהו"ל דחוי ולית לי' תקנתא.[[534]](#footnote-535) - **ב** בס' מים קדושים כתב דלפ"מ דפריך דכל פסול עושה שירים, אין לחלק בין זריקה במקומו לזריקה שלא במקומו והדין נותן דאף בזריקה שלא במקומו דכמקומו דמי עושה שירים, וכל מש"כ התוס' דאף דטמא עושה שירים מ"מ בזריקה שלא במקומו אינו עושה שירים הוא רק אם כל פסול אינו עושה שירים ורק טמא עושה שירים. - **ג** הח"נ כתב דהוא משום דגם במתניתין דקיבלו וזרקו חוץ לזמנו וחוץ למקומו איכא תרי דחויי, כיון דזרק הפסול במחשבת פסול, ואפ"ה הוי דחוי, וזהו דפריך דא"כ ה"נ כשזרק טמא שלא במקומו ליהוי דחוי, וכ"כ המרומי שדה.

במש"כ המים קדושים דאם כל פסול עושה שירים היינו אף בזריקה שלא במקומו, ואם רק טמא עושה שירים היינו רק בזריקה במקומו, עיי"ש שפירש בזה למש"כ שם דהא דטמא אינו עושה שירים בזריקה שלא במקומו הוא משום דאינו מרצה בציבור לכתחילה, וע"כ כ"ז הוא אם רק טמא עושה שירים משום דמרצה בציבור, אך אם כל פסול עושה שירים היינו אף בזריקה שלא במקומו, - וי"ל כן גם למש"כ השטמ"ק דהא דטמא אינו עושה שירים בזריקה שלא במקומו הוא משום דאיכא תרי דחויי, דכ"ז הוא אם כל פסול אינו עושה שירים ורק טמא עושה שירים משום דיש הכשר על זריקתו, ובזה הוא דאמרינן דכל דאיכא תרי דחויי לא עדיף משאר פסולין דאין עושין שירים, אך אם כל פסול עושה שירים אף דאין הכשר על זריקתו היינו אף בדאיכא תרי דחויי, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד.[[535]](#footnote-536)

בפירש"י לקמן ל"ב א' כתב בהא דתנן התם בזריקה שלא במקומו דאם יש דם הנפש יחזור הכשר ויקבל, דלמ"ד דזריקה שלא במקומו כמקומו הא דיחזור הכשר ויקבל הוא משום דפסול אינו עושה שירים, וכ"כ התוס' לקמן ל"ד ב' ד"ה פסול דלמ"ד דזריקה שלא במקומו כמקומו מוכח דאין פסול עושה שירים, - והשטמ"ק לקמן ל"ב א' כתב דליכא למידק מינה דפסול אינו עושה שירים די"ל דשאני התם שנתן שלא במקומו וע"כ אינו עושה שירים, אך כל שנתן במקומו עושה שירים, ועיי"ש שכתב דזהו דמיבע"ל לר"ל לקמן ל"ד ב' אם פסול עושה שירים אף דס"ל דשלא במקומו כמקומו דמי, ומבו' מדבריו דאף אי נימא דכל פסול עושה שירים היינו רק בזריקה במקומו אך בזריקה שלא במקומו אינו עושה שירים,[[536]](#footnote-537) - אך בד' רש"י ותוס' מבו' דאם כל פסול עושה שירים היינו אף בזריקה שלא במקומו, וכל מש"כ התוס' הכא דבזריקה שלא במקומו אינו עושה שירים היינו רק אם כל פסול אינו עושה שירים ורק טמא עושה שירים, וכנ"ל.

## זריקת טמא במחשבת פסול אם עושה שירים

**לא תימא זרקו לא וכו',** הח"נ הק' דהיאך נימא דאף כשזרקו ל"ה דחוי, הרי טמא עושה שירים, וכתב די"ל דהא דקתני וכולן שקיבלו וכו' קאי על כל הפסולין חוץ מטמא, וכתב די"ל עוד דכיון שקיבלו במחשבת פסול אף דאין המחשבה מועלת מ"מ הו"ל כזריקת טמא שלא במקומו דאינה עושה שירים, וכ"כ הקר"א, וכ"כ בחי' הגר"ח בפי"ט ממעה"ק ובפי"ד מפסוהמ"ק ללמוד מהכא דטמא שזרק במחשבה אינו עושה שירים, ופירש כן בד' הרמב"ם בהל' פסוהמ"ק שם,[[537]](#footnote-538) וכ"כ הקר"א בסוגיין וההר המורי' והאו"ש בהל' פסוהמ"ק שם בדעתו.

התוס' לקמן ל"ד ב' כתבו דהא דמיבע"ל בפסול מהו שיעשה שירים הוא רק בפסול שזרק אך בפסול שקיבל לא מיבע"ל שהרי תנן לקמן ל"ב א' דכולן שקיבלו את הדם חוץ לזמנו וחוץ למקומו אם יש דם הנפש יחזור הכשר ויקבל, והשטמ"ק שם עמד בזה דשמא הא דמיבע"ל דפסול עושה שירים הוא אף בפסול שקיבל, והא דתנן דכולן שקיבלו את הדם חוץ לזמנו וחוץ למקומו יחזור הכשר ויקבל הוא משום שקיבלו במחשבה, והיינו דע"כ הו"ל כתרי דחויי ובכה"ג אינו עושה שירים,[[538]](#footnote-539) וכתב דהוא משום דאין מחשבה מועלת אלא במי שראוי לעבודה, והיינו דכיון דאין מחשבה מועלת במי שאינו ראוי לעבודה ולאו מחשבה היא הרי דאף שקיבל במחשבה אי"ז דחוי כלל.

אך למש"כ האחרונים בדעת הרמב"ם דכל שזרק טמא במחשבת פסול חשיב כתרי דחויי ואין עושה שירים, מבו' דאף דאין מחשבה מועלת אלא במי שראוי לעבודה, מ"מ גם כשזרק טמא במחשבה חשיב כתרי דחויי ולא אמרינן דכיון דאינו ראוי לעבודה לא חיילא המחשבה כלל וליכא תרי דחויי,[[539]](#footnote-540) ובשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז דהיינו דכיון דעושה שירים הוא משום דחשבינן לעבודתו כעבודה בקרבן מכח הא דמרצה בציבור, הרי דבה במידה דיש על עבודתו תורת עבודה הו"ל כראוי לעבודה דמחשבתו מועלת, ואף דל"מ מחשבתו לפסול את הקרבן משום דאין מחשבה מועלת במי שאינו ראוי לעבודה, מ"מ בה במידה שבאנו לדון דיש על העבודה תורת עבודה איכא גם דחוי מכח המחשבה.[[540]](#footnote-541)

## טעם הא דמחשבה לזרוק את הדם שלא במקומו אינה פוסלת

**חישב ליתן את הניתנין למעלה למטה וכו' לאלתר כשר,** בפירש"י כתב דהיינו דאף אם זריקה שלא במקומו פסולה דשלא במקומו לאו כמקומו ונמצא שעבד שאר העבודות ע"מ לזרוק את הדם בפסול, אין מחשבתו פוסלת, דאין המחשבה פוסלת אלא חוץ לזמנו וחוץ למקומו ופסח וחטאת שלא לשמן, והיינו דאף אם שלא במקומו לאו כמקומו דמי אי"ז בכלל מחשבה חוץ למקומו דמחשבת חוץ למקומו היינו חוץ למחיצתו.

והתוס' לקמן בסוגיין ד"ה ואי הק' דאם שלא במקומו לאו כמקומו דמי לאלתר אמאי כשר, ובד' השטמ"ק שם מבו' דלא קשיא להו דיהא זה כמחשבת חוץ למקומו, אלא קשיא להו דיהא זה כמחשבת הינוח, לפ"מ דמוקמינן לה כר' יהודה דפסל במחשבת הינוח, וכ"כ הצ"ק והפנים מאירות והח"נ והקר"א, - אך בד' התוס' לקמן כ"ט א' ד"ה למקום משמע להדיא דקשיא להו דמ"ט אי"ז כמחשבת חוץ למקומו, וכמש"כ הקר"א לקמן שם, וצ"ע.

## טעם הא דמחשבה לזרוק את הדם למחר שלא במקומו אינה מפגלת למ"ד דלאו כמקומו דמי

**ואי שלא במקומו כמקומו דמי הא פסול פיגול הוא,** בפירש"י כתב דהיינו דאם זריקה שלא במקומו לאו כמקומו דמי ניחא דל"ה פיגול משום דכיון דלאו כמקומו דמי לא חשיבא אכילה, ובחי' הגרע"א כתב דאף דכל מחשבת חוץ למקומו פוסלת ולא אמרינן דחוץ למקומו לא מיקרי אכילת מזבח, היינו לענין פסול דחוץ למקומו דזהו עיקר פסולו וא"א בענין אחר,[[541]](#footnote-542) אך לענין פיגול דחוץ לזמנו בעינן אכילת מזבח במקומו, וכתב לפ"ז דאם חשב לזרוק ולהקטיר למחר בחוץ ל"ה פיגול משום דלא שמה אכילה.

בשיעורי הגרמ"ד הק' בשם הגרי"ז דלפ"מ שאמרו לקמן בסוגיין דאף אם שלא במקומו לאו כמקומו דמי מ"מ קלטי' מזבח, הרי הו"ל אכילת מזבח, וא"כ מ"ט ל"ה פיגול, וכתב דצ"ל דקלטי' מזבח לא חשיב כאכילת מזבח, וע"כ אם שלא במקומו לאו כמקומו דמי אין מחשבה זו מפגלת,[[542]](#footnote-543) ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ בזה באורך בשיעורי הגרי"ד.

## טעם הא דמחשבה לזרוק הדם שלא במקומו למחר פוסלת אף למ"ד דלאו כמקומו דמי

השטמ"ק הק' דמשמע דאם שלא במקומו לאו כמקומו דמי ניחא, והרי אדרבה אם שלא במקומו לאו כמקומו תיקשי דמ"ט הוא פסול, הרי זריקה שלא במקומו אין עלי' תורת זריקה כלל, וא"כ כל שחישב לזרוק שלא במקומו למחר אי"ז מחשבה הפוסלת כלל, וכתב דהוא משום דהו"ל כמחשבת הינוח, - אך התוס' לקמן כ"ט א' ד"ה למקום כתבו בתו"ד דאם שלא במקומו לאו כמקומו א"צ לטעמא דמחשבת הינוח, והקר"א שם תמה ע"ז, וצ"ע.

ו' אלול פ"ד

דף מס' 29

## פיגול בזריקה דלא שריא בשר באכילה

**כ"ז א'** **- זריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול,** בפירש"י כתב דהיינו דזריקה שלא במקומו דלא מייתא בשר לאכילה אף אם הוה עביד לה בזמנה לא מייתא לידי פיגול בין שחישב בה ע"מ להקטיר למחר בין שחיטה בשחיטה לעשות זריקה זו למחר, ובכ' הגר"ח עמד בזה דמ"ט כשחשב לזרוק שלא במקומו למחר ל"ה פיגול, הרי אף דזריקה זו לא שריא בשר באכילה מ"מ כיון דהזריקה כשרה היא יש כאן מחשבה על אכילת מזבח,[[543]](#footnote-544) והוכיח מהכא דהא דאיכא דין פיגול במחשב על זריקה אי"ז משום דזריקה הויא אכילת מזבח, אלא הוא משום המחשבה על עבודת הזריקה, עמש"נ בזה במ"מ לפ"ק דף מס' 15 בסופו, וזריקה שלא במקומו דלא שריא בשר באכילה לא חשיבא כעבודת זריקה לענין פיגול, וע"כ הוא דכל שחישב לזרוק זריקה זו למחר ל"ה פיגול.

אך הנה בפירש"י בסוגיין ד"ה האי ובכ"ד מבו' דהא דאיכא דין פיגול במחשב על זריקה הוא משום דהזריקה הויא אכילת מזבח, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט כשחשב על זריקה דלא שריא בשר באכילה ל"ה פיגול, והקה"י בסימן כ"א כתב לפרש בזה דהיינו משום דזריקה מצ"ע לא מיקרי אכילה, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ועמש"נ במ"מ לפ"ק שם לפרש עוד בע"א, וכל הא דחשבינן לה כאכילה הוא מכח תורת עבודה שבהזריקה דמשויא לה כאכילה דכיון דנתקבל לגבוה חשיב כאכילה, ועיי"ש שכתב דמה"ט אין שיעורו בכזית אלא בכדי הזאה דבשיעור זה הוא דנתקבל לגבוה לשם עבודת הקרבה, וע"כ כל שחשב על זריקה שלא במקומו למחר כיון דלא חשיבא כעבודה לענין פיגול, אף לא חשיבא כאכילת מזבח, כיון דכל הא דזריקה חשיבא כאכילת מזבח הוא משום תורת עבודה שעלי'.[[544]](#footnote-545)

**יצא זה שאין פיגולו גרם לו אלא איסור דבר אחר גרם לו,** בפירש"י כתב דהיינו דמזה נלמד דאם חשב דאם חשב בזריקה שלא במקומו ע"מ לאכול או להקטיר למחר ל"ה מחשבת זריקה לענין פיגול וה"נ כשחשב בשעת שחיטה לזרוק שלא במקומו למחר ל"ה מחשבה בזריקה המפגלת, ובכ' הגרי"ז כתב דהא דמדמינן זל"ז הוא כמש"כ הגר"ח דדין פיגול במחשב על הזריקה הוא משום המחשבה על עבודת הזריקה, וזהו דמדמינן דכ"ה דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא חשיבא כעבודה לפגל בה, ה"נ לא חשיבא כעבודה לפגל כשחישב לעשותה למחר,[[545]](#footnote-546) ועד"ז הוא למש"כ הקה"י דהא דזריקה חשיבא כאכילת מזבח הוא מכח תורת עבודה שעלי'.

## טעם הא דכשזרק שלא במקומו ע"מ לאכול למחר ל"ה פיגול

לפירש"י מבו' דעיקר דינא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול הוא כשחישב בשעת זריקה זו להקטיר למחר, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן בסוגיין ד"ה כאן שנתן בשתיקה וד"ה ה"ק, אך הרמב"ם בהלכותיו לא הביא להך דינא דכל שחשב מחשבת פיגול בשעת זריקה דלא שריא באכילה ל"ה פיגול משום דזריקה דלא שריא באכילה לא מייתא לידי פיגול, ובכ' הגרי"ז כתב בדעתו דבכה"ג פשיטא דל"ה פיגול ול"ב לדין מסוים דזריקה דלא שריא באכילה לא מייתא לידי פיגול, דכיון דזריקה זו אינה מתרת את הבשר והאימורים לא חשיב כקרב המתיר כמצותו, וכל הא דילפינן מקרא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול היינו דאם חישב על זריקה דלא שריא בשר באכילה ל"ה פיגול,[[546]](#footnote-547) עיי"ש.

## טעם הא דחשב שיזרקו ערלים וטמאים למחר הוי פיגול אף דהיא זריקה פסולה

בתוספתא בפ"ב ה"א תניא דהשוחט את הזבח ע"מ שיזרקו ערלים וטמאים את דמו למחר הוי פיגול וחייבין עליו כרת, ובחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק הק' דמ"ש ממה שאמרו הכא דאם חישב על זריקה שלא במקומו ל"ה פיגול משום דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, והיינו דכ"ש דזריקת ערלים וטמאים דהיא זריקה פסולה לא מייתא לידי פיגול,[[547]](#footnote-548) וכתב דשאני בזריקה שלא במקומו דכל עיקר תורת זריקה דידהו הוא רק לכפרה, וזהו דילפינן מקרא דלענין פיגול בעינן דוקא זריקה כי האי שתורת זריקה בה גם לענין היתר בשר וזריקה שהיא לכפרה בלבד אין הזבח מתפגל על ידה, ומשא"כ בזריקת ערלים וטמאים דהזריקה בעצמותה הויא ככל זריקות דעלמא אלא דאינה מתרת בשר משום פסולא דידה שנעשית בפסולי עבודה וזה לא נתמעט מקרא, ועד"ז כתב החזו"א בסו"ס י"ט דשאני זריקה שלא במקומו דלאו זריקה גמורה היא, וכ"נ בד' הקר"א לקמן ל"ו ב'.

אך הנה בד' התוס' בד"ה יצא מבו' בתי' בתרא דהא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול הוא אף היכא דהזריקה בעצמותה הויא זריקה גמורה, ורמז לזה הגרי"ז שם, ונתבאר להלן, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט כשחשב שיזרקו ערלים וטמאים למחר הוי פיגול,[[548]](#footnote-549) - והחזון יחזקאל לתוספתא שם כתב לישב דשאני כשחשב לזרוק שלא במקומו למחר דכיון דזריקה זו אינה מתרת בשר לאכילה אין כאן מחשבה על עבודת הזריקה כהלכתה, אבל כשחשב שיזרקו ערלים וטמאים למחר הרי חשב מחשבת פיגול על זריקה במקום הראוי דהיא זריקה כהלכתה ומה שהוסיף וחשב שיזרקו ערלים וטמאים אי"ז מעצם מעשה הזריקה אלא הוי כמו שעירב בה מחשבה אחרת, וכיון שמחשבה אחרת זו אינה פוסלת בפנ"ע אינה מוציאה מידי פיגול.

## טעם הא דכל מחשבה לזרוק דמו למחר הוי פיגול אף דנפסל הדם בלינה

החזו"א שם כתב להוכיח דהא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול הוא רק בזריקה שלא במקומו דל"ה זריקה גמורה, מכל מחשבה לזרוק דמו למחר דכבר נפסל הדם בלינה והוי זריקה פסולה ואפ"ה חשיבא כמחשבת זריקה לפגל, - אך לפי המבו' בד' התוס' דאף היכא דהזריקה הויא זריקה מעליא מ"מ כל דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, דכל הא דל"מ מחשבת פיגול על זריקה דלא שריא בשר באכילה הוא רק בזריקה שלא במקומו דגם אלמלי הא דהוי זה חוץ לזמנו לא שריא הזריקה באכילה, אך בזריקה למחר דכל הא דהיא פסולה הוא משום דהוי חוץ לזמנו דזהו המחשבה המפגלת, הוי פיגול,[[549]](#footnote-550) וי"ל עוד עד"ז ע"ד מש"כ הגרע"א בטעם הא דכל מחשבת חוץ למקומו פוסלת ולא אמרינן דלאו אכילה היא, ונתבאר בדף מס' 28.

## היכא שהקרבן פסול מטעם אחר אם חשיב כאין פיגולו גרם לו

התוס' הק' דמ"ט איצטריך קרא דמחשבות מוציאות זמ"ז תיפו"ל דאין פיגולו גרם לו,[[550]](#footnote-551) והק' עוד בשירים שחסרו בין קמיצה להקטרה דמקטיר קומץ עליהן ואותן שירים אסורין באכילה ומהני להו הקטרה לקבען בפיגול אף דהן אסורין באכילה ואין פיגולו גרם לו, ולמש"כ בחי' הגרי"ז דהא דזריקה דלא שריא באכילה לא מייתא לידי פיגול הוא רק בזריקה שלא במקומו דכל עיקר תורת זריקה שעלי' הוא לכפרה ואין עלי' תורת זריקה לענין היתר בשר, ניחא, דבהני גווני הרי הזריקה וההקטרה הוו זריקה והקטרה אף לגבי היתר הבשר והשירים, וע"כ הם מביאין לידי פיגול.

התוס' הק' בהא דממעטינן למי שאין פיגולו גרם לו אלא דבר אחר גרם לו, דמידי דבר אחר כתיב, וכדפרכינן בב"ק כ"ה א' לגבי קרי, ובכ' הגרי"ז כתב לישב דהתם ליכא נפ"מ בראיית הקרי בין אם קדם לו זיבה, וזהו דפרכינן דמידי דבר אחר כתיב, אך הכא שפיר ממעטינן דזריקה דלא שריא בשר באכילה אינה זריקה כלל להביא לידי פגול,[[551]](#footnote-552) ומבו' בדבריו דהתוס' שהק' כן הוא לטעמייהו דס"ל דהא דממעטינן דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול הוא אף אם הזריקה הויא זריקה מעליא ומטעם אחר אסור הבשר באכילה.

**אי הכי איפסולי נמי לא ליפסל,** השטמ"ק הביא מתוס' חיצוניות שהק' דהרי גם אם זריקה שלא במקומו לאו כמקומו תיקשי דאיפסולי נמי לא ליפסל כיון דאין ע"ז תורת זריקה כלל, ואם הא דנפסל הוא משום דהוי כמחשבת הינוח, הרי דמה"ט ניחא דהא דמיפסל אף אם שלא במקומו כמקומו וזריקה דלא שריא באכילה לא מייתא לידי פיגול, וכתב בשם השר מקוצי דהיינו דאם זריקה שלא במקומו לאו כמקומו ניחא דמיפסל משום דהוי כמחשבת הינוח,[[552]](#footnote-553) אך אם זריקה שלא במקומו כמקומו ואפ"ה ל"ה פיגול משום דגלי קרא דאם האכל יאכל דזריקה דלא שריא באכילה לא מייתא לידי פיגול, יש לנו לומר דלגמרי מיעטי' קרא דל"ה אף כמחשבת הינוח כיון דחישב על זריקה שלא במקומו, ומשני דלהכי ל"מ קרא להוציאו ממחשבת הינוח, וצ"ב דהרי הא דחשבינן לה כמחשבת הינוח אי"ז מכח מה שחישב לזרוק למחר שלא במקומו, אלא מכח מה שנכלל במחשבתו להניח למחר, וכמו שפירש"י בד"ה אמחשבת הינוח, וא"כ מה מהני הא דגלי קרא דמחשבת שלא במקומו אינה פוסלת, הרי לא אתינן כלל לפסול כלל משום המחשבת שלא במקומו.[[553]](#footnote-554)

## טעם הא דמחשבה לזרוק את הדם למחר שלא במקומו פוסלת אף שאינה מביאה לידי פיגול

**מידי דהוי אמחשבת הינוח ואליבא דר' יהודה,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, מ"מ כיון דחשיב מיהא להניח הדם למחר הו"ל כמחשבת הינוח וה"ז פוסל לדעת ר' יהודה,[[554]](#footnote-555) וכ"כ התוס' בסוד"ה ואי ובד"ה יצא דאתיא כר' יהודה, - ובפשוטו הא דמחשבה זו פוסלת אף דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, היינו משום דפסולא דמחשבת הינוח אינו כלל מכח מחשבת הזריקה, אלא מכח הא דחישב להניח דמו למחר, ובזה לא שייך הא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, - אך בד' השטמ"ק בשם השר מקוצי מבו' דהא דה"ז פוסל משום מחשבת הינוח הוא משום דלא נתמעט אלא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, אך פסולא דמחשבת הינוח הוא אף בזריקה דלא שריא בשר באכילה, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א בסוגיין, ונתבאר להלן בהערה.

הרמב"ם בהל' פסוהמ"ק שם כתב דאם חשב על הדם הניתן למעלה ליתנו למחר למטה וכו' הואיל ושינה מקום נתינם הדם במחשבתו ה"ז פסול ולא פיגול, והראב"ד שם תמה ע"ז, והכס"מ שם פירש דהיינו דהרי מפרשינן הכא דהא דפסול הקרבן אף דזריקה דלא שריא באכילה לא מייתא לידי פיגול הוא מדין מחשבת הינוח, וא"כ הרי כ"ז הוא לדעת ר' יהודה, אך לפ"מ דקי"ל דלא כר' יהודה ואין מחשבת הינוח פוסלת מ"ט הוא פסול.

ובדעת הרמב"ם כתב הכס"מ שם דמה שאמרו דמידי דהוי אמחשבת הינוח ואליבא דר' יהודה לאו היינו דאתיא כר' יהודה, אלא היינו דכ"ה דאשכחן לר' יהודה במחשבת הינוח דאע"ג דל"ה פיגול מיפסיל, ה"נ לרבנן כל שחשב ליתן את הדם למחר שלא במקומו אע"פ שאינו פיגול מיפסיל,[[555]](#footnote-556) - והקר"א תמה ע"ז דמה מדמינן לה למחשבת הינוח לר' יהודה, הרי הא דפוסל ר"י במחשבת הינוח סברא היא דעושה מחשבה כמעשה ואילו הניח למחר פסול, והא דמודו רבנן כשחישב לזרוק למחר דפסול אי"ז משום דמחשבה כמעשה שהרי רבנן לא ס"ל דמחשבה כמעשה אלא משום דלא נתמעט דזריקה דלא שריא בשר לא מייתא לידי פיגול אלא מפיגול ולא מפסול, וא"כ מאי מדמינן זל"ז,[[556]](#footnote-557) - ועמש"כ בזה הקה"י בסימן כ"ב.

## טעם הא דמחשבה לזרוק שלא במקומו אינה פוסלת את הבשר מדין מחשבה כמעשה

התוס' בסוד"ה יצא הק' דכיון דאתיא כר' יהודה דמחשבה כמעשה, א"כ הא דתניא דאם חשב לזרוק את הדם שלא במקומו לאלתר דכשר היינו דבעלים נתכפרו אבל בשר פסול, וא"כ מ"ט כשחזר וחשב חוץ לזמנו הוי פיגול הרי זריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, וכתבו דלא עביד ר' יהודה מחשבה כמעשה רק היכא דבמעשה פסול גמור ולא נתכפרו בעלים, אך כשחשב לזרוק שלא במקומו דאף כשעושה כן נתכפרו הבעלים אין מחשבה זו פוסלת כלל אף את הבשר, ובשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז ללמוד מדבריהם דפסולא דמחשבת הינוח לר' יהודה אי"ז משום דהויא מחשבה הפוסלת, דבמחשבה הפוסלת לא מצינו כן שיפסל רק הבשר, אלא הוא משום דמחשבה כמעשה וחשבינן כמו שנעשה המעשה, וזהו שהק' התוס' דכיון דאם זרק שלא במקומו נפסל הבשר, ע"כ אף כשחשב לזרוק שלא במקומו יהא הבשר פסול.

הקה"י בסו"ס כ"א הק' ע"ד התוס' דמה מקום יש לפסול את הבשר כשחשב לזרוק את הדם שלא במקומו משום דמחשבה כמעשה, הרי זריקה שלא במקומו אינה פוסלת כלל את הבשר אלא דאינה מתירתו וממילא הוא נשאר באיסורו, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין דאם הי' אפשר לחזור ולזרוק הי' הבשר כשר אלא דליכא זריקה דלא מכפרא ושריא בשר באכילה, וא"כ כל שחשב לזרוק שלא במקומו, הרי דאף דנימא דמחשבה כמעשה וחשיב כאילו זרק שלא במקומו, מ"מ כיון דגם אחר מחשבה זו יכול לזרוק זריקה מעליא ולהתיר הבשר באכילה, לא גרע דין המחשבה מדין המעשה,[[557]](#footnote-558) וכתב די"ל דזהו מכוון תי' התוס', והביא מד' הגרע"א לקמן ל"ו א' שלא פירש כן.

## טעם הא דכשחישב בשעת זריקה שלא במקומו מועלת מחשבתו לפסול

**ר"ל אמר לעולם פסול ממש ושלא במקומו כמקומו דמי וכו' כאן שנתן באמירה,** בפירש"י כתב דהיינו דהא דתנן במתניתין דפסול הוא כשנתנו במחשבת פיגול, וזהו דקמ"ל דפסול ואין בו כרת, דאף דמחשבה זו הויא מחשבה לפסול, מ"מ אין בו כרת משום דזריקה דלא שריא באכילה לא מייתא לידי פיגול, - ובחי' הגרע"א תמה שהרי לעיל פרכינן דבחישב לזרוק שלא במקומו למחר כיון דזריקה דלא שריא באכילה לא מייתא לידי פיגול מ"ט הוי פסול, ומשני דהוא מדין מחשבת הינוח, וזה ניחא בכה"ג שחישב לזרוק דמו למחר דנכלל בזה מחשבת הינוח, אך הכא שחישב בשעת זריקה שלא במקומו לאכול חוץ לזמנו תיקשי דכיון דל"ה פיגול מ"ט הוא פסול, ובזה ליכא למיתי עלה מדין מחשבת הינוח, שהרי חישב להניח בשרו למחר לא פסל,[[558]](#footnote-559) והניח בצע"ג,[[559]](#footnote-560) וכבר עמד השטמ"ק בזה וכתב דמיירי כשחישב לשפוך שירים למחר, דבכה"ג מיפסל משום מחשבת הינוח ואף דשירים לא מעכבי גזרינן אטו להניח דם, אך לא נתישב בזה פירש"י שכתב דמיירי במחשבה לאכול בשר חוץ לזמנו, ובכה"ג לי"ב משום מחשבת הינוח, (וגם להדיא משמע בפירש"י דהא דמהניא מחשבה זו לפסול הוא מדין מחשבת חוץ לזמנו ולא מדין מחשבת הינוח),[[560]](#footnote-561) - ועמש"כ בזה האחיעזר בח"ב סימן ל' והחזו"א בסימן ז' סק"ה ובקמא סימן ל' סק"ד ובכ' הגרי"ז בסוגיין והקה"י בסימן כ"א.[[561]](#footnote-562)

בכ' הגרי"ז כתב דלדעת הרמב"ם הא דאין בו כרת אי"ז משום דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, דהא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול הוא כשחשב על זריקה זו ולא כשחשב בשעת זריקה זו, וכמש"נ לעיל בדעתו, אלא הוא משום דלא קרב המתיר כמצותו, וכתב דלפ"ז ניחא הא דהוא פסול, דכיון דכל הא דאין בו כרת הוא משום דלא קרב המתיר כמצותו, ע"כ הוא פסול.

**תנן חישב ליתן את הניתנים למטה למעלה וכו',** הפנים מאירות והח"נ הק' דמ"ט פרכינן לר"ל מהך ברייתא ולא פרכינן ממתניתין דכשנתן במחשבה פסול ואין בו כרת, ואם קים לן דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, א"כ מאי פרכינן מברייתא,[[562]](#footnote-563) - ובכ' הגרי"ז כתב דלמש"כ בדעת הרמב"ם דהא דכשזרק שלא במקומו ע"מ להקטיר למחר ל"ה פיגול הוא משום דלא קרב המתיר כמצותו, ואי"ז משום דזריקה דלא שריא באכילה לא מייתא לידי פיגול, ניחא, ועד"ז כתב השפ"א.

**ולשמואל מאי אין בו כרת ה"ק אם נתן במחשבה פסול ואין בו כרת,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דתנן דפסול ואין בו כרת היינו דמי שאכל מן הבשר הזה שנעשה בזריקת דמו שינוי זה אינו חייב כרת, ומבו' דמפרש דלא איירי כשנתן במחשבה אלא אף כשנתן בשתיקה ס"ד דיהא בו כרת משום דנעשה בו שינוי זה, וזהו דקמ"ל דאין בו כרת, ואזיל לטעמי' דהא דבזריקה שלא במקומו אסור הבשר באכילה אי"ז משום דזריקה שלא במקומו אינו מועלת להתיר את הבשר, אלא הוא משום דהשינוי במקום מתן הדם פוסל את הבשר, וזהו דאיצטריך לאשמועינן דאף שנעשה בו שינוי זה הפוסל את הבשר מ"מ אין בו כרת, אך צ"ב דמ"ט דחה הרמב"ם למה שאמרו בסוגיין דהא דתנן דאין בו כרת הוא כשנתן במחשבה.

ז' אלול פ"ד

דף מס' 30

## קלטי' מזבח בזריקה פסולה

**כ"ז א'** **- הכל מודים בניתנין למעלה שנתנן למטה וכו' שלא כמצותן לא יאספנו,** בפירש"י כתב דהיינו דאם נתן שלא כמצותן במחשבה או בשמאל לא יאספנו לחזור וליתנו כמצותו דכיון דניתן במקומו אזדא לי' תורת זריקה מיני', והקר"א הק' כשנתן במחשבה הרי נפסל הקרבן ומה בעינן להא קלטי' מזבח הרי בלא"ה אינו יכול לחזור ולזרוק שהרי נפסל הקרבן,[[563]](#footnote-564) - ובשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגרי"ז דנפ"מ אם יצא הדם לחולין, דאם קלטי' מזבח והוי זריקה יצא הדם לחולין דנעשית מצותו, ואם לא קלטי' מזבח ויאספנו ואינה זריקה כלל לא יצא הדם לחולין, אך בפירש"י מבו' דאלמלי הא דקלטי' מזבח הי' מהני לאסוף הדם ולחזור וליתנו כמצותו, וצ"ע.[[564]](#footnote-565)

**לא נחלקו אלא בניתנין וכו' בחוץ שנתנן בפנים וכו',** הצ"ק והפנים מאירות הק' דבניתנין בחוץ שנתנן בפנים הרי נפסלו כשנכנסו לפנים, והיאך מצינו למימר דיאספנו, - והטה"ק כתב לישב דאיירי בשאר קרבנות דאין נפסלין כשנכנס דמם לפנים, וכ"כ העולת שלמה.

## טעם הא דבניתנין למטה שנתנן למעלה אם עלו לא ירדו

**קתני מיהא הניתנין למטה שנתנן למעלה וכו' ולא פליג ר' יהודה מ"ט לאו משום דקלטי' מזבח,** התוס' לקמן ס"ח ב' ד"ה אמר רב כתבו בתו"ד דהא דמכשר ר' יהודה בניתנין למטה שנתנן למעלה ובניתנין למטה שנתנן למעלה הוא משום דיש לו הכשר במקום אחר, ובעבודות דם יליף ר' יהודה שלא בהכשרו מהכשרו, וכ"כ התוס' לקמן פ"ד ב' ד"ה הגה"ה ובנדה מ' ב' ד"ה פרט, - ולכאו' היינו דאף דהכא אמרו דהא דמכשר ר' יהודה הוא משום דקלטי' מזבח, מ"מ בזה לחודי' לא סגי, דאף דקלטי' מזבח הרי מ"מ הו"ל זריקה פסולה והו"ל כשאר פסולין דאלמלי הא דיש לו הכשר במקום אחר אם עלו ירדו, - והא דמייתינן הכא מהא דר' יהודה דקלטי' מזבח, ולא סגי בהא דיש לו הכשר במקום אחר, היינו משום דאי נימא דבזריקה שלא במקומו לא קלטי' מזבח ל"ה מהני מידי הא דיש לו הכשר במקום אחר, כיון דאין ע"ז תורת זריקה כלל, דל"מ הא דיש לו הכשר במקום אחר אלא בזריקה פסולה, אך בזריקה שלא במקומו דלאו זריקה היא כלל והוי שפיכת דם בעלמא ל"מ מידי הא דיש לו הכשר במקום אחר, ורק משום דקלטי' מזבח ויש ע"ז תורת זריקה, הרי דהגם דהויא זריקה פסולה, מהני הא דיש לו הכשר במקום אחר דמכח זה דינא הוא דאם עלו לא ירדו.[[565]](#footnote-566)

## טעם הא דבזרקו פסולין אם עלו ירדו אף דקלטי' מזבח

הקר"א הק' דאם הא דבניתנין למטה שנתנן למעלה אם עלו לא ירדו הוא משום דקלטי' מזבח, א"כ מ"ט לא מודה ר' יהודה בזרקו פסולין אלא בטמא דוקא דחזי לעבודת ציבור, הרי בכל פסולין קלטי' מזבח דלא יאספנו, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין דשלא כמצותו לכו"ע לא יאספנו,[[566]](#footnote-567) ועמש"כ בזה בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז, - וצ"ב שהרי גם הא דבניתנין למטה שנתנן למעלה אם עלו לא ירדו כתבו התוס' דהוא משום דיש לו הכשר במקום אחר, והרי דלא סגי בהא דקלטי' מזבח, והיינו משום דאף דקלטי' מזבח הרי אכתי זריקה פסולה היא, וכנ"ל, וא"כ הרי דע"כ הוא דבזריקת פסולין דאין לה הכשר במקום אחר אם עלו לא ירדו אף דקלטי' מזבח.

בפירש"י כתב דליכא למימר דהא דלא ירדו הוא משום דשלא במקומו כמקומו דמי משום דדומיא דשאר זריקות פסולות קתני לי',[[567]](#footnote-568) ומבו' דעיקר דינא דברייתא מתישב גם למ"ד דשלא במקומו כמקומו דמי, והשפ"א כתב להוכיח מהכא דזריקה שלא במקומו אינה מתרת את האימורים להקטרה וכל דינם הוא דאם עלו לא ירדו, ונתבאר בדף מס' 26.

התוס' הק' ממה שאמרו לקמן ל"ו א' דר' יהודה ס"ל דשלא במקומו כמקומו דמי, וא"כ היאך מייתינן הכא מדר' יהודה דאף אם שלא במקומו לאו כמקומו דמי קלטי' מזבח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמה שאמרו דס"ל דשלא במקומו כמקומו דמי היינו לענין מחשבה דוקא, דכיון דמהניא הזריקה לענין דאם עלו לא ירדו מהניא נמי שלא לפסול במחשבה, ונתבאר להלן. - **ב** התוס' כתבו בשם ה"ר יוסף דהכא מייתי מהא דלא פליג ר' יהודה בניתנין בחוץ שנתנן בפנים וניתנין בפנים שנתנן בחוץ אף דבזה לכו"ע לאו כמקומו דמי, והתוס' נחלקו ע"ז דהא דשלא במקומו כמקומו הוא אף בפנים וחוץ, ונתבאר בדף מס' 27. - **ג** התוס' כתבו בשם הר"ח ב"ר מרדכי דמייתי מהא דלא פליג ר' יהודה בניתנין בחוץ שנתנן בפנים דלכו"ע לאו כמקומו דמי ואין זריקתו כלום לפי שנפסל מקודם כשנכנס להיכל, ועד"ז כתב השטמ"ק מתור"פ בשם ריב"א, ונתבאר להלן. - **ד** הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ל"ו א' כתב דהא דמודה ר' יהודה במחשבה בשינוי מקומות נתינת הדם דלא פסל אע"פ שאילו נתן כמחשבתו פסל,[[568]](#footnote-569) משום דס"ל דחוץ למקומו מקומו הוא כלומר אם חשב לזרקו חוץ למקומו כאילו חשב לזרקו במקומו,[[569]](#footnote-570) והקר"א כתב דלפ"ז אף אם ס"ל לר' יהודה דשלא במקומו לאו כמקומו דמי, כמו שאמרו הכא, מ"מ אין מחשבתו פוסלת משום דלענין מחשבה הוי כמו שחשב לזרקו במקומו. - **ה** האו"ש בפ"ב מפסוהמ"ק ה"י כתב דדייק מניתנין בפנים שנתנן בחוץ דמיירי ר"ש אף כשנתן מתנות דבין הבדים והפרוכת בחוץ ובזה לא אמרינן שלא במקומו כמקומו, עמש"נ בזה בדף מס' 27, ועד"ז כתב האבהא"ז שם פט"ז ה"ו.

## אם איכא לפסול מחשבת הינוח בזריקה המועלת לענין דאם עלו לא ירדו

ממש"כ התוס' דמה שאמרו דר' יהודה ס"ל דשלא במקומו כמקומו דמי היינו לענין מחשבה דוקא, דכיון דמהניא הזריקה לענין דאם עלו לא ירדו מהניא נמי שלא לפסול במחשבה, משמע דפסולא דמחשבת הינוח הוא משום דחשבינן לה כמחשבת דבר רע והויא מחשבה הפוסלת, וכמש"נ בדף 29 בהערה בדעת הרמב"ם, ובזה י"ל דכל דמהניא זריקה זו ל"ה בכלל מחשבת דבר רע, דאי נימא דפסולא דמחשבת הינוח הוא מסברא דמחשבה כמעשה, (וכמש"נ בדף מס' 29 בדעת התוס' לעיל בע"א), הדין נותן דאף אם מהניא הזריקה לענין דאם עלו לא ירדו, מ"מ כיון דהוי זריקה פסולה, יש בזה לדינא דמחשבה כמעשה.[[570]](#footnote-571)

הפנים מאירות תמה ע"ד התוס' שהרי עיקר הא דפסל ר' יהודה הוא כשחשב להניח את דמו למחר, אף דבלן דמה מודה ר' יהודה דאם עלו לא ירדו, וכן הק' הח"נ, והק' עוד ממה שאמרו לעיל בסוגיין דהא דפסול כשחשב לזרוק שלא במקומו למחר הוא מדין מחשבת הינוח,[[571]](#footnote-572) אף דמהניא זריקה זו לענין דאם עלו לא ירדו, וכן הק' הצ"ק.

ולכאו' י"ל דכל הא דל"ה כמחשבת הינוח היכא דמהני הזריקה לענין דאם עלו לא ירדו, הוא היכא דבאנו לפסול משום המחשבה על הזריקה, דבזה אמרינן דכיון דמהני הזריקה לענין דאם עלו לא ירדו אי"ז מחשבה הפוסלת, אך כשחשב להניח דמו למחר דבאנו לפסול משום מחשבתו לפסול את הדם, ל"מ מידי הא דאם יזרקנו מהניא הזריקה לענין דאם עלו לא ירדו, וה"נ הוא כשחשב לזרוק דמו למחר דכיון דהא דהו"ל כמחשבת הינוח אי"ז משום מחשבתו על הזריקה אלא משום דחישב מיהא להניחו למחר, כמש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין, ל"מ מידי הא דמהניא הזריקה לענין דאם עלו לא ירדו.

התוס' הק' דאי נימא דאף אם שלא במקומו לאו כמקומו דמי מ"מ אין מחשבתו פוסלת משום מחשבת הינוח משום דמהניא הזריקה לענין דאם עלו לא ירדו, א"כ מאי פריך מחישב ליתן את הניתנין בחוץ בפנים ובפנים בחוץ הרי התם נמי קלטי' מזבח דאם עלו לא ירדו, - ולכאו' מבו' בדבריהם דהא דל"ה כמחשבת הינוח היכא דמהני הזריקה לענין דאם עלו לא ירדו, הוא אף היכא דבאנו לפסול משום מחשבתו לפסול את הדם, שהרי הא דפריך התם דליפלוג ר' יהודה חישב ליתן את הניתנין בחוץ בפנים הוא משום דנפסל הדם בכניסתו לפנים, וכמו שפירש"י לקמן שם, וכ"כ התוס' לעיל כ"ו ב',[[572]](#footnote-573) - אך י"ל למש"כ הגר"ח בפ"ב מפסוהמ"ק בדעת התוס' דבניתנין בחוץ שנתן בפנים לא אמרינן דשלא במקומו כמקומו דמי אף כשלא נפסל הדם בכניסתו לפנים.[[573]](#footnote-574)

במש"כ הר"ח ב"ר מרדכי דמייתי מהא דלא פליג ר' יהודה בניתנין בחוץ שנתנן בפנים דלכו"ע לאו כמקומו דמי ואין זריקתו כלום לפי שנפסל מקודם כשנכנס להיכל, הק' בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז דכיון דכל הא דל"מ הזריקה בכה"ג הוא משום דנפסל הדם בכניסתו לפנים הו"ל כנתן במקומו שלא כמצותו דקלטי' מזבח, והיאך מייתינן מינה דאף אם שלא במקומו לאו כמקומו קלטי' מזבח, - ועיי"ש שכתב דלמש"כ התור"פ בשם ריב"א דבניתנין בחוץ שנתנן בפנים ליכא לעיקר דינא דשלא במקומו כמקומו דמי, ונתבאר בדף מס' 27, ניחא.[[574]](#footnote-575)

ח' אלול פ"ד

דף מס' 31

## מזבח הפנימי מקדש פסולין

**כ"ז ב'** **- מזבח הפנימי מקדש פסולין,** השטמ"ק הביא מתו"ח שהק' בשם הר"ש מאיברא דהיאך אפשר דיקדש מזבח הפנימי פסולין ליקרב, הרי אף כשרים אינו מקדש כדכתיב מנחה ונסך לא תסכו עליו, וכיון דאף כשרים אין מקריבין עליו, היאך יקדש פסולין להקריב עליו, וכתב בתי' קמא דקרא מיירי לכתחילה אבל בדיעבד יקדש, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק הי"ח דמהני קידוש מזבח הפנימי בין בקומץ כשר ובין בפסול להקטירו על המזבח הפנימי.

אך בתי' בתרא כתב התו"ח דהא דמזבח מקדש פסולין אי"ז לענין דלא ירדו ממזבח הפנימי, אלא הוא לענין שאם עלו אח"כ על מזבח החיצון לא ירדו, וכתב דלפ"ז מיירי רק בקמצים שלא קדשו בכלי דאין מזבח החיצון מקדשם, ולזה הוא דמהני קידוש מזבח הפנימי, דאם נתקדשו בכלי ל"ב לקידוש מזבח הפנימי דבלא"ה הרי מזבח החיצון מקדשם, (שהרי ל"מ קידוש מזבח הפנימי אלא אם עלו אח"כ על מזבח החיצון, וא"כ א"צ לקידוש מזבח הפנימי).

## היאך משכח"ל איסורא דלא תעלו עליו קטרת זרה ועולה ומנחה כיון דהמזבח מקדש פסולין

החזו"א בליקוטים סימן א' סק"ו הק' דלפי' קמא דהא דמזבח הפנימי מקדש פסולין הוא להקטירן על מזבח הפנימי, היאך משכח"ל איסורא דלא תעלו עליו קטרת זרה ועולה ומנחה, שהרי אם העלה והוריד ולא הקריב ליכא איסורא, כמבו' בד' הרמב"ם בפ"ב מכלהמ"ק הי"א דעיקר האיסור הוא בהקטרה, וכיון דדינא הוא דכל שהעלה חייב להקריב, מ"ט הוא לוקה, ואי נימא דאף בכה"ג לוקה על ההקטרה מ"ט לא ירד, וכתב די"ל דכל הא דמזבח הפנימי מקדש הוא בעולה ומנחה פסולה, אך בעולה ומנחה כשרה שראוי' על מזבח החיצון לא שייך כאן קידוש והו"ל כהניח על הרצפה ונוטלה ומקריבה על מזבח החיצון,[[575]](#footnote-576) ועמש"נ להלן בד' הרמב"ם בזה, ועיי"ש שכתב דאכתי תיקשי היאך משכח"ל להאיסור להעלות קטרת זרה שאינה ראוי' למזבח החיצון, וכתב דצ"ל דהיינו כשנתן אש על מזבח הפנימי ונתן עלי' קטורת זרה דלא נתקדשה קודם שהקטירה ובכה"ג איכא להאיסור דלא תעלו עליו.

אך בשיעורי הגרי"ד בריש מכילתין כתב בשם הגרי"ז דאף בכה"ג שזרק קטורת זרה ע"ג האשים הדין נותן דלא ילקה, כיון דאחר שזרקו על האישים איכא בהקטרה זו דין דאם עלו לא ירדו ונעשה לחמו של מזבח, וכל דדין הקטרה זו הוא דלא ירדו, א"א לומר דיהא בזה איסור ולוקין עליו, ועיי"ש שכתב דצ"ל דמשכח"ל להאיסור דקטרת זרה בגונא דאיכא ע"ז פסול אחר דדינו דירד ולא קידשו המזבח ובכה"ג הוא לוקה על ההקטרה.

## אם מזבח הפנימי מקדש קומץ כשר להקטירו על גביו

במש"כ החזו"א דכל הא דמזבח הפנימי מקדש הוא בעולה ומנחה פסולה, צ"ע דלהדיא כתב הרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק הי"ח דאף קומץ מנחה כשר שעלה ע"ג מזבח הפנימי לא ירד, והחזו"א בהמש"ד שם נתחבט בד' הרמב"ם, ובשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז כתב דאזיל לטעמי' שם ה"ג דאף זבח כשר שעלה ע"ג המזבח לא ירד, אלא מפשיט ומנתח בראש המזבח וכו', וע"כ ה"נ בקומץ כשר שעלה ע"ג המזבח הפנימי לא ירד אלא מקטירו שם.

במש"כ הרמב"ם דאף קומץ מנחה כשר שעלה ע"ג מזבח הפנימי לא ירד, כתב בשיעורי הגרש"מ בשם הגרי"ד דלאו היינו דהו"ל הקטרה פסולה מדינא דאם עלו לא ירדו, דא"כ הי' הדין נותן דירד ויקטירוהו ע"ג מזבח החיצון הקטרה כשרה, אלא הו"ל הקטרה כשרה, והמנחה עולה לבעלים והשירים נאכלין, שהרי ליכא פסול כלל בקומץ, ול"ד לזריקה שלא במקומו דהיא זריקה פסולה, אם לאו כמקומו דמי, דשאני בזריקה דנאמר בה דין מקום מתן דמים, אף בהקטרה ליכא דין בהקטרת קומץ דטעון מזבח החיצון, אלא דרק מזבח החיצון הוא המקום הראוי להקטרה, ואם מקטיר ע"ג מזבח הפנימי אי"ז הקטרה כלל, וע"כ כל דע"י דין קידוש מזבח איכא דין הקטרה במזבח הפנימי מתקיים בזה דין הקטרת הקומץ והויא הקטרה כשרה.

## אם מזבח הפנימי מקדש קמצים שלא קדשו בכלי

במש"כ התו"ח בפי' בתרא דהא דמזבח הפנימי מקדש את שאינו ראוי היינו קמצים שלא קדשו בכלי, הנה מד' הרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק ה"ה והי"ח משמע להדיא דאף מזבח הפנימי אינו מקדש קמצים שלא קדשו בכלי, ומשמעות דבריו שם הי"ח דהיינו משום דאין מזבח הפנימי מקדש אלא את שאינו ראוי "לו" וראוי למזבח החיצון, ול"ד למזבח החיצון שאינו מקדש את שאינו ראוי "לו" אף שהוא ראוי למזבח הפנימי,[[576]](#footnote-577) אך קמצים שלא קדשו בכלי שאינם ראויים כלל למזבח אין מזבח הפנימי מקדשם.

בעיקר מש"כ התו"ח דהמזבח הפנימי מקדש קמצים שלא קדשו בכלי, בפשוטו י"ל דהיינו משום דמהני קידוש מזבח הפנימי כקידוש כלי שרת והו"ל כקמצים שקדשו בכלי,[[577]](#footnote-578) אך צ"ע דא"כ אי"ז כלל מדין קידוש מזבח אלא מדין קידוש כלי שרת, - וי"ל דלעולם ל"מ המזבח הפנימי לקדש את הקומץ שיהא כקומץ שקדש בכלי, דאף דמזבח הפנימי הוי כלי שרת מ"מ הרי אין מקדשין בכלי שע"ג קרקע,[[578]](#footnote-579) וגם הוי כלי שאין לו תוך שאינו מקדש ליקרב כמו שאמרו לקמן פ"ז ב' בדין שלחן דאינו מקדש קמצים בגודש שלו ליקרב, אלא הוי זה מדין קידוש מזבח דמקדש מזבח הפנימי אף את שאינו ראוי לו וחייל על הקומץ קידוש מזבח ואית בהו דין הקטרה, וע"כ אף דא"א להקטירן על מזבח הפנימי, כיון דאף כשרים אין מקטירין עליו, מ"מ מהני מה שחל עליהן קידוש מזבח ודין הקטרה דאם עלו אח"כ על מזבח החיצון לא ירדו, דאף שאין ראויין לו ול"מ חייל עלייהו קידוש מזבח החיצון, מ"מ מהני להו קידוש מזבח הפנימי שלא להורידן מעל מזבח החיצון, וכ"כ בס' מנח"א,[[579]](#footnote-580) - ועמש"כ החזו"א בליקוטים סימן א' סק"ו.

**מאי קמ"ל תנינא הניתנים בפנים וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דמהא דלא פליג ר' יהודה ש"מ דקלטי' פנימי לדם זה שניתן עליו אע"פ שנפסל בכניסתו להיכל משום וכל חטאת אשר יובא מדמה והו"ל כנשפך דמה, - וצ"ל דהא דהוצרך להא דנפסל בכניסתו להיכל, דלפ"ז צ"ל דמשמע לי' דהא דהניתנין בחוץ שנתנן בפנים דאיירי אף בחטאת ואף כשהכניסה בדרך ביאה, אף דבלא"ה הוי הזריקה פסולה כיון דס"ל דשלא במקומו לאו כמקומו דמי, וכמו שפירש"י לעיל, הוא משום דאם לא נפסל הדם בכניסתו להיכל, הרי אף דשמעינן מינה דאיכא דין קלטי' מזבח במזבח הפנימי, מ"מ לא שמעינן מינה דמזבח הפנימי מקדש פסולין, שהרי אין הדם פסול אלא דאין הכשר זריקה על זריקה שלא במקומו, וכל הא דפריך דמאי קמ"ל הוא משום דנפסל הדם בכניסתו להיכל וע"כ שמעינן מינה דמזבח הפנימי מקדש פסולין.

התוס' לקמן פ"ז ב' ד"ה כלי שרת ופ"ח א' ד"ה חטאת העוף כתבו דאף למ"ד דדם פסול אם עלה ירד מ"מ מודה בדם פסול שנזרק דקלטי' מזבח, ומבו' דדינא דקלטי' מזבח הוא אף בלא קידוש מזבח, וע"כ אף דבדם פסול ליכא קידוש מזבח מ"מ אם זרקו קלטי' מזבח, - וצ"ב דא"כ מה מייתי הכא מהא דקלטי' מזבח בניתנין בחוץ שנתנן בפנים דמזבח הפנימי מקדש פסולין, הרי אף אם אינו מקדש פסולין י"ל דאם זרק את הדם הפסול קלטי' מזבח,[[580]](#footnote-581) ועמש"כ בזה בשיעורי הגרש"מ.

## טעם הא דקומץ לא חזי למזבח הפנימי

**אבל קומץ דלא חזי לי',** בפירש"י כתב דהיינו משום דכתיב לא תעלו עליו קטרת זרה ועולה ומנחה, ובשיעורי הגרי"ד עמד בזה דמ"ט הוצרך לזה, הרי בלא"ה אין הקומץ ראוי למזבח הפנימי דמקום הקטרתו הוא במזבח החיצון, וכתב דהוא משום דשאני דין זריקה מדין הקטרה, דבזריקת דם נאמרו מקומות שונים דמזבח החיצון ומזבח הפנימי ופרוכת וכו', אך בהקטרה ליכא דין דהקטרה זו טעונה מזבח החיצון, אלא עיקר הדין הוא דההקטרה טעונה מזבח, וע"כ מן הדין ראוי הקומץ גם למזבח הפנימי דהוי מזבח, וכל הא דלא חזי הוא משום הלאו דלא תעלו עליו קטרת זרה ועולה ומנחה, ומשא"כ בדם הניתן על מזבח החיצון דלא חזי למזבח הפנימי אף בלא הלאו, משום דמקום נתינתו הוא על מזבח החיצון.

**קטורת זרה שעלתה למזבח החיצון תרד,** בפירשי כתב דהיינו קטורת נדבה, והחזו"א בסימן ז' סק"ו תמה דכיון דאין קטורת באה נדבה הו"ל כמקדיש חטאת ואשם לנדבה דלא קדשי כלל, וא"כ הדין נותן דאף אם עלתה על מזבח הפנימי תרד, ועמש"כ בזה החזו"א בליקוטים סימן א' סוסק"ו.

## טעם הא דמזבח החיצון אינו מקדש את שאינו ראוי לו והפנימי מקדש את שאינו ראוי לו

**מ"ט האי רצפה והאי כלי שרת,** בפירש"י כתב דהיינו דמזבח החיצון הוא בנין אבנים שלא נמשח וע"כ אין קדושתו חמורה כמזבח פנימי שהוא כלי שרת המטלטל ונמשח עם המשכן, ולפ"ז לכאו' כל הא דמזבח החיצון אינו מקדש את שאינו ראוי לו הוא במזבח שעשה שלמה או שעשו בבית שני, אך מזבח הנחושת שעשה משה שהי' כלי ונמשח בשמן המשחה מקדש אף את שאינו ראוי לו, - והחשק שלמה הק' שהרי עיקר הא דמזבח אינו מקדש את שאינו ראוי לו ילפינן לה לקמן פ"ג ב' מקרא, ודוחק לומר דלא אתי קרא למעוטי אלא למזבח של בית עולמים,[[581]](#footnote-582) - אך למש"נ לעיל מד' הרמב"ם דאף מזבח הפנימי אינו מקדש אלא שאינו ראוי לו וראוי למזבח החיצון, ואינו מקדש את שאינו ראוי למזבח כלל, הרי דהא דילפינן לקמן מקרא דאין המזבח מקדש את שאינו ראוי לו, דאיירי התם בדבר שאינו ראוי כלל למזבח, הוא אף במזבח הנחושת.

## טעם הא דעדיף מזבח הפנימי משאר כלי שרת

התוס' כתבו דכלי שרת דמזבח הפנימי עדיף משאר כלי שרת דלא מקדשי פסולין ליקרב ומזבח מקדש, והשטמ"ק כתב בשם תוס' חיצונות דהיינו משום דאית בי' תרתי שהוא מזבח וכלי שרת וע"כ הוא מקדש פסולין ליקרב.[[582]](#footnote-583)

ובשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגרי"ז לפרש בזה בע"א דאי"ז משום דאיכא תרתי, אלא הוא לפ"מ שאמרו לקמן פ"ז א' דכלי שרת מקדש את הפסולין קדוה"ג שלא יהא להן פדיון ול"מ לקדש את הפסולין ליקרב, והרי דאף דבכח כלי שרת לקדש פסולין והוא מקדשם קדוה"ג מ"מ אינו מקדשם להקרבה ול"ד למזבח דמקדש את הפסולין להקרבה, והיינו משום דמזבח דדינו הוא להקרבה מקדש את הפסולין להקרבה, וכלי שרת דדינו הוא לקדש קדוה"ג מקדש את הפסולין בקדוה"ג ואינו מקדשם להקרבה דזה אינו מענינא דכלי שרת שאין דינו להקרבה, אך מזבח הפנימי דהוא כלי שרת להקרבה מקדש את הפסולין ליקרב, כ"ה דכל כלי שרת מקדש את הפסולין קדוה"ג.

וכתב לפרש עוד לפ"מ שאמר הגר"ח דאף למש"כ הרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק הי"ט דכלי שרת מקדש דם פסול ליקרב לאו היינו דכבר חייל בי' דינא דאם עלו לא ירדו, שהרי עדיין אינו במקום ההקרבה, אלא היינו דדינו הוא לזרקו ע"ג המזבח וכשיהא על המזבח יחול בו קידוש מזבח להקריבו, ויישב בזה להא דאיכא דין פיגול בקבלה והולכה, ואכמ"ל, ולפ"ז זהו טעם הא דכלי שרת אינו מקדש פסולין דכיון דל"מ קידוש הכלי שרת לענין דיחול בו דינא דאם עלה לא ירד וכל קידוש הכלי שרת הוא לענין להעלותו על המזבח הרי דלזה ל"מ הקידוש, אך במזבח הפנימי דהוא גם מזבח והוא מקום הקטרה, הרי דע"י קידוש הכלי שרת יחול בו קידוש ליקרב, וע"כ שפיר מהני בזה קידוש כלי שרת.

**לזרוק דמו בחוץ או מקצת דמו בחוץ להקטיר אימוריו בחוץ או מקצת אימוריו בחוץ,** צ"ב בהא דתנן דאף אם חשב לזרוק מקצת דמו בחוץ, דאף דבאימורים דדינם להקטיר את כולם הוצרך להשמיענו דאף אם חישב להקטיר מקצת אימוריו פסול, אך בזריקה דא"צ לזרוק את כל הדם פשיטא דאף אם חשב לזרוק מקצת דמו פסול, - והמרומי שדה כתב דהוא משום דלכתחילה צריך לזרוק את כל הדם ולא שישאר ליסוד, וע"כ ס"ד דאין מחשבה פוסלת אלא כשחשב לזרוק כל דמו, - אך למש"כ התוס' לקמן נ"ג ב' דלכתחילה מצוה להשאיר דם לשפיכת שירים, וגם לדעת רש"י בכ"ד דא"צ להשאיר לשירים לא מצינו דלכתחילה מצוה לזרוק כל דמו, צ"ל כמש"כ בשיעורי הגרי"ד דמקצת דמו היינו מתנה אחת, וכאשר כן מצינו בפירש"י לקמן ק"י א' בהא דתנן דהזורק מקצת דם בחוץ חייב דהיינו מתנה אחת ואף מחטאות הפנימיות שכל מתנותיהן מעכבות, וקמ"ל דאף בחטאות הפנימיות דאם חיסר מתנה אחת לא כיפר, מ"מ סגי שחישב על זריקה אחת, ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דבחטאות הפנימיות לא פסל אלא אם חשב על כל ההזאות.[[583]](#footnote-584)

בתוס' הגרע"א עמד דמ"ט נקט להקטיר מקצת אימוריו ולא נקט להקטיר כזית מאימוריו, כדנקט הכי לגבי אכילה כזית מבשרו, וכן הק' הרש"ש, ועמש"כ בזה המרומי שדה.

## שיעור כזית במחשבת פיגול

**לאכול בשרו בחוץ או כזית מבשרו בחוץ,** הרמב"ם בפי"ד מפסוהמ"ק ה"י כתב דהא דכשחשב לאכול או להקטיר פחות מכזית כשר הוא משום דאין אכילה פחותה מכזית ולא הקטרה פחותה מכזית, ובפשוטו היינו דאי"ז שיעור במחשבה דבעינן לחשוב על כזית, אלא הוא שיעור באכילה ובהקטרה דבפחות מכזית ל"ה אכילה והקטרה וע"כ ל"מ מחשבתו.

אך בכ' הגרי"ז כתב דהא דבעינן כזית הוא שיעור במחשבה דבעינן מחשבה על כזית, ואי"ז משום דבעינן מחשבה על מעשה אכילה ובפחות מכזית ל"ה מעשה אכילה, והוכיח כן ממה שאמרו לקמן ל"א א' דאף כשחישב ע"מ שתאכלהו האש דהוי פיגול בעי לחשוב על כזית וזהו שדנו שם דיצטרף חצי זית דאכילה עם חצי זית דהקטרה דהו"ל כמחשבת אכילת אש, ובאכילת אש הרי ליכא שיעור כזית, ובע"כ דהא דבעינן כזית אי"ז כדי שיחשב אכילה אלא הוא שיעור במחשבת פסול, והוכיח כן עוד ממה שאמרו לקמן שם דאף אם חישב לאכול כזית בב' בנ"א הוי פיגול אע"ג דכל אחד לא אכל כזית ולא מיקרי אכילה, וכתב דמה"ט הוא דגם בהקטרה הוי השיעור בכזית אע"ג דלגבי מזבח לא שייך שיעור כזית והיינו משום דהוי זה שיעור במחשבת פסול וילפינן אכילת מזבח מאכילת אדם דגם במחשבה על אכילת מזבח הוי השיעור בכזית (כמו שאמרו במנחות י"ז ב' דמה אכילה בכזית אף הקטרה בכזית), ובשיעורי הגרמ"ד כתב בשמו שהוכיח כן גם ממש"כ הרמב"ם שם דאף אכילת אדם ובהמה מצטרפין אף דליכא מעשה אכילה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז צריך לדחוק דמש"כ הרמב"ם דהוא משום דאין אכילה פחותה מכזית היינו דמזה נלמד דבעי כזית כיון שהוציא הכתוב דין מחשבת פיגול בלשון אכילה, אך יסוד הדין הוא דבעינן מחשבה על שיעור כזית, וצ"ע.[[584]](#footnote-585)

י"ב אלול פ"ד

דף מס' 32

## עור האלי'

**כ"ז ב'** **- סברוה עור אלי' כאלי' דמי,** בפירש"י כתב דהיינו דאף לענין הקטרה הוי כאלי', דכ"ה דלענין אכילת חשיב לי' בשר לענין הקטרה נמי בשר הוא,[[585]](#footnote-586) ובחי' הגרי"ז בריש הל' מעה"ק כתב ללמוד מדבריו דאין הקטרה אלא בבשר, וע"כ אם ל"ה עור האלי' חשיב כבשר ל"ה בו דין הקטרה, וכל הא דעור האלי' כאלי' דמי לענין הקטרה הוא משום דחשיב כבשר, - ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם בפ"א ממעה"ק הי"ח ופ"ו ה"ב משמע דפליג ע"ז, דמשמעות דבריו דעצמות מן החוליות שהן בכלל האימורים מקטירין אותן אף כשפירשו מן הבשר, והיינו משום דאף שאינם בשר מ"מ כיון דהם בכלל האימורין חייל עלייהו בעצמן תורת הקטרה, דליכא דין בשר לגבי הקטרת אימורים, וכל הא דעצמות שפירשו אין מקטירין אותן הוא רק בעולה דכתיב ועשית עולותיך הבשר והדם דאין מקטירין אלא את הבשר ולא עצמות, ורק כשהן מחוברין מקטירין אף את העצמות כדילפינן לה מקרא דוהקטיר הכהן את הכל.[[586]](#footnote-587)

## אם איכא בעולה דין הקטרת אימורים

מסתימת דברי הרמב"ם בפ"ו ממעה"ק ה"ב משמע דכל עצמות שפירשו מבשר העולה אין מקטירין אותן ואף עצמות שהן בכלל האימורים, ולמש"כ הגרי"ז בדעתו דעצמות שהן בכלל האימורים מקטירין אותן אף כשפירשו מן הבשר הרי דמהא דבעולה אין מקטירין אותן יש ללמוד דבעולה ליכא כלל לדין הקטרת אימורים, וכל עיקר דינה הוא דכולה כליל, וכיון דדין ההקטרה דעולה הוא על הבשר, ע"כ אין מקטירין את העצמות דהאימורים שפירשו מן הבשר, וכ"כ המקד"ד בסימן ה' סק"ג דבעולה אף אותן החוליות של השדרה אם פירשו לא יעלו דליכא בעולה דין אימורים כלל, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ועמש"כ בענין זה באורך בשיעורי הגרמ"ד בריש מכילתין ובס' מנח"א בסוגיין.

## זמן המחשבה במחשב מאכילת מזבח לאכילת אדם ומאכילת אדם לאכילת מזבח

**הא מני ר"א היא דאמר מחשבין מאכילת מזבח לאכילת אדם ומאכילת אדם לאכילת מזבח,** בפירש"י כתב דלר"א כששחט שלמים לאכול עור העלי' בחוץ או למחר הויא מחשבה אע"ג דחישב מאכילת מזבח לאדם, ונתחדש בדבריו דאף דשלמים זמן אכילתן הוא לב' ימים, וכל שחישב לאכול את בשר השלמים למחר ל"ה פיגול, וכמש"כ בפירש"י לעיל במתניתין, מ"מ לר"א דמחשבין מאכילת מזבח לאדם, הרי דכיון דזמן הקטרת האימורים הוא ליום ולילה ובעלות השחר הם נפסלין בלינה וכל שחישב להקטיר את האימורים למחר הוי פיגול, ה"נ כשחישב לאכול את האימורים למחר הוי פיגול, וע"כ לדידי' אם חישב לאכול את עור האלי' למחר הוי פיגול, ולפ"ז ה"נ הוא להיפך דאף לר"א דמחשבין מאכילת אדם לאכילת מזבח, מ"מ אם חשיב להקטיר את בשר השלמים למחר ל"ה פיגול, כיון דזמן אכילת הבשר הוא לב' ימים.[[587]](#footnote-588)

## דין למשחה בקדשים הנאכלין לישראל

**אבל הכא אימא למשחה לגדולה כדרך שהמלכים אוכלין ולא עבידי מלכים דאכלי הכי,** בשיעורי הגרי"ד כתב דלמש"כ בפירש"י בפסחים פ"ו א' ד"ה אין מפטירין והרשב"ם שם קי"ט ב' ד"ה כגון והמרדכי בסדר פסח והתוס' הרא"ש בהוריות י' ב' דדינא דלמשחה הוא אף באכילת ישראל, וכ"נ בד' הרמב"ן בחולין קל"ב ב' ובד' הסמ"ג בסו"ס רנ"ט, הרי דהא דס"ד דליכא דין אכילה בעור האלי' הוא בכל הקדשים, אך אי נימא דליכא דין למשחה אלא בחלק כהנים, וכמש"כ כן התוס' לקמן ע"ה ב' (ד"ה בכור), וכ"כ המל"מ בפ"י ממעה"ק ה"י לדקדק מד' הרמב"ם שם,[[588]](#footnote-589) לכאו' כל הס"ד דליכא דין אכילה בעור האלי' הוא רק בחטאת ואשם הנאכלין לכהנים, ועיי"ש שכתב די"ל דכיון דכיון דס"ד דבחטאת ילפינן מהא דכתיב למשחה דליכא דין אכילת כהנים על העור, ממילא ה"ה באכילת בעלים בשאר קדשים, דלא שייך לחלק ולומר דבאכילת כהנים ליכא דין אכילה בעור האלי' ובאכילת בעלים איכא ע"ז דין אכילה,[[589]](#footnote-590) ועמש"נ להלן בהערה להוכיח כן מד' הרמב"ם בדין עור בית הבושת ועור השליל, ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

**תנינא ואלו שעורותיהן כבשרן עור שתחת האלי',** בפירש"י בחולין קכ"ב א' כתב דהוא עור הזנב תחת מקום שאין שער מפני שהוא רך, והקר"א בסוגיין כתב דמשמע דלא כל עור האלי' הוי כבשר ורק עור שתחת האלי' הוי כבשר, ועמד ע"ז דהכא תנן סתמא עור האלי' ומשמע דכל עור האלי' הוי כבשר, והביא מש"כ התוי"ט דלא איירי הכא אלא בעור שתחת האלי', ועמש"כ בזה בשיעורי הגרמ"ד לעיל בסוגיין.

## עור שסופו להקשות לענין טומאת נבילות וטומאת אוכלין ואכילת קדשים

**סד"א ה"מ לענין טומאה דרכיך מצטרף,** בפירש"י כתב דהיינו דמצטרף לטמא טומאת אוכלין בכביצה או טומאת נבילות בכזית, ומבו' דדינא דעורותיהן כבשרן הוא אף לענין טומאת אוכלין, ובשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגר"ח שפירש בד' הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דאיירי רק לענין טומאת נבילות דאינה אלא בבשר, ובזה הוא דפליגי תנאי בעור הראש של עגל הרך אם דינו כבשר או דכיון דסופו להקשות אין דינו כבשר, אך לענין טומאת אוכלין לא תלי בשם בשר אלא אם ראוי לאכילה, וכיון דעור הראש של עגל הרך ראוי לאכילה לכו"ע הוא מטמא טומאת אוכלין אף שסופו להקשות, וכתב דה"נ הוא לענין אכילת קדשים, דמשמעות ד' הרמב"ם בפ"י מקר"פ ה"י דאף גידין הרכין שסופן להקשות אית בהו דין אכילת קדשים אלא שאין נמנין עליהן בפסח, והיינו משום דלדין מינוי בעינן להימנות על בשר, והיינו משום דדין אכילת פסח הוא בבשר כדכתיב ואכלו את הבשר בלילה הזה, וכל שסופן להקשות אין עליהן תורת בשר, אך מצות אכילת קדשים הוא בכל דבר הראוי לאכילה אף אם אין עליו תורת בשר, וע"כ אף דסופן להקשות ואין עליהן תורת בשר מ"מ כיון דהם ראויין לאכילה יש עליהן מצות אכילת קדשים, ועמש"כ עוד בזה, ומש"כ בכ' הגר"ח בפסחים פ"ד א', ואכמ"ל.

## אם מהני מחשבה על עור הראש של עגל הרך

התוס' כתבו בשם הר"י מאורליינש שהק' דמאי פריך דתנינא ואלו שעורותיהן כבשרן וכו', הרי מתניתין דהתם דאף עור הראש של עגל הרך הויא כבשר יחידאה היא ופליגי רבנן עלי' משום דסופו להקשות, ועור האלי' הוי לכו"ע כבשר,[[590]](#footnote-591) והשטמ"ק כתב בשם תוס' חיצוניות דהא דפריך דתנינא וכו' הוא משום דכל הא דפליגי רבנן עלי' הוא בעור הראש של עגל הרך שסופו להקשות, אך עור האלי' לכו"ע הוי כבשר,[[591]](#footnote-592) וכ"נ בד' הגר"א באו"ח סימן ל"ב סל"ז ועמש"כ הדמש"א שם לפרש לדבריו.

ובד' התוס' מבו' דלרבנן דעור הראש של עגל הרך אין דינו כבשר אף אין מחשבין עליו, אך בשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגר"ח דלמש"כ בדעת הרמב"ם דלענין אכילת קדשים ל"ב בשר, הרי דאף לרבנן דעור הראש של עגל הרך שסופו להקשות לא חשיב כבשר, מ"מ כיון דהוא ראוי לאכילה יש בו דין אכילה ומחשבין עליו, וכתב דלפ"ז שפיר פריך דתנינא ואלו שעורותיהן כבשרן, דאף דמתניתין יחידאה היא היינו לענין טומאת נבילה דבעינן בה בשר, אך לענין מחשבה כיון דראוי לאכילה מחשבין עליו.

**להביא עור של בית הבושת,** בפירש"י בחולין נ"ו א' כתב דהא דלא תני גם עור השליל הוא משום דאינו ראוי להיות בעולה דאין שליל בזכרים, והתוס' בסוגיין תמהו ע"ז שהרי חשיב בית הבושת דאין נוהג בעולה, והתוס' הרא"ש בחולין שם כתב לישב דאע"ג דבית הבושת לא שייך בעולה מ"מ שייך כנגדו עור הזובן דהיינו עור הזכרות, - ובתשו' נובי"ת יו"ד סימן כ"ו כתב לישב דהא דחשיב בית הבושת הוא משום שנוהג בשאר זבחים, אך שליל אינו נוהג בשאר זבחים כמו שאמרו לקמן ל"ה א' דפיגל בשליל לא פיגל הזבח, אלא דכיון דהא דלא נתפגל הזבח בכה"ג הוא משום דהוי דבר שאין דרכו לאכול דרובא דאינשי לא אכלי לי' כמו שפירש"י לקמן שם הרי דכ"ז הוא בשאר זבחים, אך אם הי' שליל שייך בעולה שכולה כליל היו מקטירין אותו, וזהו שפירש"י דהא דלא תני שליל הוא משום דלא שייך בעולה.

**אלעזר בן יהודה וכו' אחד עור של בית פרסות וכו',** בחולין קכ"ב ב' מייתינן מהך ברייתא דמתניתין דאלו שעורותיהן כבשרם יחידאה היא, ובפירש"י שם כתב דהיינו דת"ק לא חשיב כבשר אלא עור שתחת האלי', ואלעזר בן יהודה ס"ל דכל הני עורות חשיבי כבשר, - אך בד' הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א הכ"א משאה"ט ה"ט מבו' דלא פליגי עלי' אלא בעור הפרסות ובעור הראש של עגל הרך, אך בעור של בית הבושת ובשאר עורות דתנן דעורותיהן כבשרם מודו רבנן דחשיבי כבשר, וכ"כ הסה"ת בהל' תפילין סימן ר"ז והגר"א באו"ח סימן ל"ב סל"ז וביו"ד סימן נ"ט סק"א,[[592]](#footnote-593) - ועמש"כ בזה היש"ש בחולין שם סימן ד' והלח"מ בהל' מאכ"א שם.

בשיעורי הגרמ"ד הק' על מש"כ הגר"ח דכו"ע מודו דעור הראש של עגל הרך מחשבין עליו, דאף דסופו להקשות ולא חשיב כבשר מ"מ כיון דהוא ראוי לאכילה יש בו דין אכילת קדשים ומחשבין עליו, שהרי להדיא אמרו בגמ' דהך ברייתא דמחשבין על עור של עגל הרך יחידאה הוא, וכתב דהוא משום דהכא איירי בעולה דליכא דין הקטרה אלא בבשר, כדכתיב ועשית עולותיך הבשר והדם, וע"כ הוא דלת"ק דס"ל דכל שסופו להקשות אין עליו תורת בשר ליכא דין הקטרה בעור הראש של עגל הרך ואין מחשבין עליו, ואה"נ דבשאר קדשים מחשבין אף בעור הראש של עגל הרך.[[593]](#footnote-594)

**ואחד עור הראש של עגל הרך,** הקר"א עמד בזה דהרי מיירי בעולה, וא"כ מ"ט פליג ת"ק ע"ז, אף דלאו כבשר הוא, מ"מ הרי עור הראש ל"ה בכלל הפשט ועולה כולו לגבי מזבח, וכתב דהיינו משום דאף דלי"ב דין הפשט מ"מ כיון דלאו כבשר הוא לא חשיב אכילת מזבח, והיינו דכיון דל"ה בשר לי"ב דין הקטרה אלא דכיון דלי"ב דין הפשט הו"ל כעצמות דמחוברין יעלו, ועיי"ש שהק' ממש"כ בפירש"י לקמן ל"ה ב' ד"ה צמר שבראשי כבשים דמהני מחשבה בעור הראש של עולה משום שאינו בכלל הפשט, וא"כ מ"ט פליג הכא ת"ק בעור הראש של עגל הרך,[[594]](#footnote-595) - ולמש"כ בחי' הגרי"ז בפי"ד מפסוהמ"ק בסו"ד דד' רש"י שם קיימי בעור הראש של עגל הרך, ניחא.

## עור האלי' של עולה

**עולה אין אבל זבח לא בשלמא לרב הונא היינו דקתני עולה,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דלרב הונא עור האלי' לאו כאלי' דמי היינו בשאר זבחים דממעטינן מדכתיב חלבו האלי' ולא עור האלי' דל"ה בכלל אימורים, אך בעולה לא אימעיט כיון דעור העולה בשר הוא, ומבו' דבעולה לכו"ע מקטירין את עור האלי', והשפ"א עמד בזה דמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ו ממעה"ק ובפי"ד מפסוהמ"ק ה"ז דאף בעולה ל"ה מקטירין את עור האלי', ועיי"ש במש"כ בזה.

ובחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק שם כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דממתניתין דתנן רק מחשבת אכילה דפסלה בעור האלי' ולא מחשבת הקטרה, משמע דפליגא וס"ל דאף דעור האלי' לענין טומאת נבילה דינו כבשר מ"מ אינו בר הקטרה, ועיי"ש שכתב לפרש בזה לפ"מ שפירש בסוגיית הגמ' בשבת ק"ח א' דאף דעיקר ההקטרה בעולה תליא רק בשם בשר, מ"מ אף דבר שיש עליו תורת בשר מ"מ אם יש עליו שם עור טעון הפשט ולי"ב דין הקטרה, וע"כ אף דעור האלי' דינו כבשר, מ"מ כיון דיש עליו שם עור וכשר לכתוב עליו תפילין חל בו דין הפשט ומכח זה אינו בר הקטרה.[[595]](#footnote-596)

בשיעורי הגרש"מ כתב דלמש"כ הגרי"ז בדעת הרמב"ם דאף דעור האלי' חשיב כבשר מ"מ בעולה לי"ב דין הקטרה, הו"ל כעור העולה דיוצא לחולין ע"י הזריקה וכיון דהוא ראוי לאכילה יכול הכהן לאכלו, אך לי"ב לדין אכילת קדשים אלא הוא כחולין,[[596]](#footnote-597) והביא להקשות דא"כ מ"ט דנו בחולין פ"א א' דשחיטת עולה הויא שחיטה שאינה ראוי', הרי היא מועלת להתיר את עור האלי' באכילה, ועיי"ש במש"כ בזה.

הרמב"ם בהל' פסוהמ"ק שם כתב דהעור של בהמה כולו אינו ראוי לא לאכילה ולא להקטרה חוץ מעור האלי' שהוא ראוי לאכילה, והח"נ בסוגיין הק' דלמש"כ הרמב"ם בפ"ד ממאכ"א הכ"א ובפ"א משאה"ט ה"ט דעור בית הבושת ועור השליל הוי כבשר, הרי דאף עורות אלו ראויין לאכילה, ומ"ט כתב הרמב"ם דכל העור אינו ראוי לאכילה חוץ מעור האלי', וכתב דצ"ל דס"ל דאף דעורות אלו ראויין לאכילה מ"מ לגבי קדשים לא חשבינן להו כבשר משום דכתיב למשחה לגדולה כדרך שהמלכים אוכלין, עיי"ש.[[597]](#footnote-598)

**מאי איריא דתני עולה ליתני זבח,** למש"כ הגרי"ז בדעת הרמב"ם דבהקטרת אימורים ליכא דין בשר, ודין עור האלי' תלי אם שם אלי' עליו, צ"ב דא"כ מאי פרכינן דמאי איריא דתני עולה ליתני זבח הרי בהך ברייתא אשמועינן דעור האלי' חשיב כבשר, ובזה הוא דפליגי תנאי אם רק עור האלי' חשיב כבשר או אף עור בית הפרסות וכו', וע"כ לא תני אלא עולה דבעינן בה בשר, והיינו דאף אי נימא דגם בשאר זבחים עור האלי' כאלי' דמי, אי"ז ענין להך ברייתא דאתי לאשמועינן דעור האלי' חשיב כבשר, - וצ"ל דאף דבהקטרת אימורים ליכא דין בשר ולא תלי אלא אם עור האלי' יש עליו שם אלי', מ"מ אם עור האלי' אין עליו תורת בשר ודאי דאינו מכלל האלי', ול"ב בזה למיעוטא דחלבו האלי' ולא עור האלי', וזהו דפריך דמאי איריא דתני עולה ליתני זבח, דמהני הא דעור האלי' חשיב כבשר דמכח זה הו"ל בכלל האלי' ויש בו דין הקטרה.

בשיעורי הגרי"ד הק' דלמש"כ הגרי"ז בדעת הרמב"ם דקי"ל דאף דעור האלי' חשיב כבשר מ"מ כיון דיש עליו שם עור יש בו דין הפשט ואין מקטירין אותו בעולה, א"כ מאי פריך דמאי איריא דתני עולה ליתני זבח, הרי אף דהוי בכלל האימורים ומקטירין אותו אף בשאר זבחים, מ"מ תני עולה לאשמועינן דמקטירין אותו גם בעולה ולי"ב דין הפשט, ולאפוקי מתנא דמתניתין דס"ל דלי"ב דין הקטרה משום דיש עליו שם עור ויש בו דין הפשט, ועיי"ש במש"כ בזה.[[598]](#footnote-599)

י"ג אלול פ"ד

דף מס' 33

## גדר דינא דאין פיגול בדבר שאין לו מתירין

**כ"ח ב'** **- מה שלמים מפגלין ומתפגלין אף כל מפגלין ומתפגלין,** בפירש"י כתב דהיינו דמה שלמים יש בהם מפגלין ויש בהן מתפגלין שהדם הוא המפגל והבשר והאימורין המתפגלין, אף כל שיש בו מפגלין ומתפגלין פיגול נוהג בו יצאו מנחת כהנים וכו' שהן מתירין את עצמם ואין בהם שירים "להתפגל מחמת עבודות מתיריהם" שאין פיגול נוהג בהן, ובשיעורי הגרי"ד כתב דמה שהוסיף לפרש דהא דליכא דין פיגול במנחת כהנים וכו' הוא משום דאין בהן שירים להתפגל מחמת עבודות מתיריהם מבו' דהא דאין פיגול אלא בדבר שיש לו מתירין אי"ז דינא בעלמא דבעינן דיהא דומיא דשלמים שיהא להן מתירין, אלא יסוד הדין דעיקר דין פיגול הוא כשהוא מתפגל ע"י מתיריו,[[599]](#footnote-600) וכמש"כ כן בחי' הגרי"ז בפ"ב ממעילה ללמוד ממש"כ הרמב"ם בפי"ג מפסוהמ"ק ה"ב, דמפי השמועה למדנו שזה שנא' בתורה ואם האכל יאכל מבשר זבח שלמיו אינו מדבר אלא במחשב בשעת הקרבה שיאכל ממנו בשלישי וכו' לפיכך אינו מתפגל אלא בדבר שיש לו מתירין, והרי דהא דבעינן דבר שיש לו מתירין הוא משום דזהו עיקר דין פיגול שיתפגל ע"י מתיריו,[[600]](#footnote-601) - אך התוס' לקמן מ"ג א' (ד"ה והלבונה) כתבו דאף דבר שיש לו מתירין מ"מ אם הוא עצמו מתיר אחרים ל"ה דומיא דשלמים ולי"ב דין פיגול, ולדעתם בע"כ דהא דאין פיגול אלא בדבר שיש לו מתירין הוא תנאה בעלמא דבעינן שיהא דומיא דשלמים, ויתבאר בעזה"י במקומו.

## גדר דינא דהרצאת פיגול

**אף הרצאת פסול עד שיקרבו כל מתיריו,** בפירש"י כתב דהיינו דאם לא נזרק הדם כגון שנשפך בטל הפיגול, ולכאו' הוא תנאי בעלמא דלא חייל פיגול עד שיעשו כל העבודות, - אך הנה בכ"ד מצינו דשאני פסולא דפיגול משאר פסולים משום דמרצה לפיגולו, ואמרו לקמן ל"ד ב' דהא דפיגול עושה שירים הוא משום דמרצה לפיגולו, ואמרו לקמן נ"א א' ופ"ד ב' דהא דבפיגול אם עלו לא ירדו הוא משום דמרצה לפיגולו, ואמרו במעילה ב' א' (לפי' התוס' שם) דהצד דזריקת פיגול מוציאה מידי מעילה הוא משום דמרצה לפיגולו, ומבו' דבהא דבעינן בפיגול שיקרבו כל מתיריו נתחדש דאיכא הרצאת פיגול ואיכא תורת הקרבה לענין פיגול, ומה"ט הוא דשאני פסול פיגול משאר פסולים דהויא הקרבה פסולה לגמרי, ובפיגול יש ע"ז תורת הרצאה לפיגולו.

## אם חייל פסול פיגול קודם שקרבו מתיריו

המל"מ בפי"ד מפסוהמ"ק ה"ז בסו"ד נסתפק באוכל פיגול קודם שקרבו מתיריו שאין בו כרת אם לוקה משום פסוהמ"ק או דאינו לוקה, ולכאו' ביאור הספק הוא למש"כ בחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק (עמ' 94) דבפיגול מלבד הא דנפסל הקרבן איכא חלות פסול בגוף הבשר שחל עליו שם פיגול, וע"כ י"ל דכל הא דבעינן שיקרבו כל מתיריו הוא לחיוב כרת שהוא מכח חלות הפסול בגוף הבשר, אך הא דנפסל הקרבן הוא אף קודם שקרבו כל מתיריו, - והאחיעזר בח"ב סימן כ"ז סק"א וסימן ל' סק"ב כתב דלפי' התוס' במעילה ג' ב' ד"ה קומץ פיגול נסתפקו בזה בגמ' שם אם אף דלחייבו כרת אינו נקבע עד לאחר זריקה מ"מ משעת שחיטה חל שם פיגול או דאין הפיגול חל שעת זריקה, עיי"ש, - והחזו"א בליקוטים שבסוף קדשים סק"ד האריך דודאי דחייל הפסול קודם זריקה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן.

## אם בפסולא דחוץ למקומו בעינן שיקרבו מתיריו

המל"מ בפי"ח מפסוהמ"ק ה"ז בסו"ד נסתפק במחשבת חוץ למקומו אם בעינן שיקרבו כל מתיריו, דאפשר דל"ב זריקה למקבעי' אלא לפיגול אבל לפסול קודם זריקה נפסל, ועיי"ש שכתב דמשמעות הגמ' במעילה ב' א' דאף בחוץ למקומו איכא ריצוי לפיגולו, אך לקמן נ"א א' ופ"ד ב' אמרו דחוץ לזמנו הואיל ומרצה לפיגולו חוץ לזמנו הואיל והוקש לחוץ לזמנו, והרי דבחוץ למקומו ליכא ריצוי לפיגולו, והביא דכ"כ התוס' במנחות ע"ט א' (ד"ה והדר בי') דחוץ למקומו ודאי לא מרצה אלא מחוץ לזמנו יליף, ועמש"כ בזה האחיעזר והחזו"א שם,[[601]](#footnote-602) - ובס' מנח"א עמד בזה דלפ"מ שנסתפק המל"מ דכל הא דבעינן קרבו מתיריו הוא לענין חיוב כרת, א"כ הרי דבחוץ למקומו דליכא כרת ודאי דל"ב קרבו מתיריו, וכתב בשם הגרי"ז די"ל דאף דנפסל הקרבן גם קודם שקרבו מתיריו, מ"מ חלות פסול חוץ למקומו בגוף הבשר הוא רק כשקרבו מתיריו, ועיי"ש במש"כ באורך לפרש בזה.

## מחשבות מוציאות זמ"ז

**לא יחשב לא יערב בו מחשבות אחרות,** בכ' הגרי"ז לעיל י"ג הק' דכיון דכבר ילפינן מקרא דכהרצאת כשר כך הרצאת פסול מ"ט בעינן קרא בפנ"ע להא דלא יערב בו מחשבות אחרות, הרי כל שעירב בו מחשבות אחרות אי"ז כהרצאת כשר ולא קרב המתיר כמצותו, וכתב לישב דהוא משום דאין מחשבה פוסלת אלא בדבר הראוי לעבודה וכיון שכבר נפסל הקרבן בפיגול תו לא חיילא מחשבה אחרת וחשיב כקרב המתיר כמצותו, אלא דילפינן מקרא דמחשבות מוציאות זמ"ז, ובשיעורי הגרי"ד כתב בשמו לישב עוד דכיון דילפינן הכא דמחשבת חוץ לזמנו ומחשבת חוץ למקומו מצטרפין זע"ז, ע"כ ס"ד דאף כשחשב מחשבת חוץ למקומו מתקיים דינא דכהרצאת כשר, משום דליכא בזה פסולא אחרינא מלבד פסול פיגול, דפסולא דחוץ למקומו לא חשיב כפסול אחר וכדחזינן דהוא מצטרף עם חוץ לזמנו, ולזה הוא דבעינן לקרא דמחשבות מוציאות זמ"ז.

אך הנה בד' התוס' לעיל כ"ז א' ד"ה יצא זה מבו' דבעינן לקרא דמחשבות מוציאות זמ"ז אף בגונא ששחט חטאת שלא לשמה וקיבל או זרק את הדם חוץ לזמנו, והרי דאף כשחשב מחשבת שלא לשמה ואף כשקדמה מחשבת הפסול למחשבת הפיגול בעינן לדינא דמחשבות מוציאות זמ"ז, ונתבאר בדף מס' 29 בהערה, - ובע"כ צ"ל דהיינו משום דאף דלדין פיגול בעינן שיקרבו כל מתיריו, מ"מ ס"ד דסגי במה שנעשו העבודות עצמן ואף אם חישב בהן מחשבה אחרת אכתי חשיב כקרבו מתיריו, וזהו דילפינן מקרא דלא סגי במה שנעשו העבודות עצמן ובעינן שלא יערב בהן מחשבה אחרת, - והגר"נ זצ"ל בס' בנין נחום סימן ט"ז הוסיף לפרש בזה דיסוד דינא דכהרצאת כשר כך הרצאת פסול הוא דפסול הפיגול חייל ע"י הרצאה דפיגול וכ"ה דלהרצאת כשר בעי ד' עבודות ה"נ להרצאת פיגול בעי ד' עבודות, וע"כ י"ל דכ"ז הוא להצריך ד' עבודות, אך פסול מחשבה י"ל דאי"ז מגרע בדין ההרצאה דפיגול.

לקמן כ"ט ב' תנן דהא דכשחשב מחשבה אחרת ל"ה פיגול הוא משום דלא קרב המתיר כמצותו, והרמב"ם בפיהמ"ש שם כתב דהיינו משום דכהרצאת כשר כך הרצאת פיגול, וכ"כ הפסקי רי"ד שם, וכ"כ בפירש"י לעיל י"ג ב' ד"ה אף חטאת ובמנחות י"ב א' ד"ה ובלבד ובפסחים ס"א ב' ד"ה וכי תימא וס"ג א' ד"ה עדיין והיראים בסימן נ', ומבו' דאף דבעינן קרא בפנ"ע להא דמחשבות מוצאות זמ"ז מ"מ מהך קרא נלמד דג"ז הוא בכלל דינא דכהרצאת כשר כך הרצאת פיגול, דלהא דבעינן להרצאת פיגול שיקרבו מתיריו לא סגי במה שנעשו העבודות עצמן ובעינן שלא יערב בהן מחשבה אחרת,[[602]](#footnote-603) ועמש"כ בס' בנין נחום שם לפרש בזה, - אך בד' התוס' לעיל כ"ז א' ד"ה אלא דבר אחר מבו' דהא דמחשבות מוציאות זמ"ז הוא חד דינא עם הא דבעינן דבר שפיגולו גרם לו, עיי"ש, וצ"ע.

## מקום משולש

**למקום שיהא משולש בדם בבשר ובאימורים,** בפירש"י כתב דהיינו דאין מחשבת חוץ למקומו פוסלת כשחישב לאכול קדשים בהיכל, משום דההיכל ל"ה מקום משולש דאין בו הקטרת אימורים ואכילת בשר, ואין מחשבה פוסלת אלא כשחישב בקק"ד לאכלם חוץ לעזרה או בקק"ל לאכלם חוץ לירושלים, דהוא מקום המשולש בדם בבשר ובאימורים בשעת היתר הבמות, ובשיעורי הגרמ"ד הק' בשם הגרי"ז דאף אם ל"ה בעינן מקום משולש ל"ה לנו לפסול כשחישב לאכול קדשים בהיכל, דמחשבת חוץ למקומו הוא רק כשחישב להוציאו למקום שנפסל,[[603]](#footnote-604) וכיון דאין הבשר נפסל בכניסתו להיכל לי"ב לפסולא דחוץ למקומו,[[604]](#footnote-605) - אך הנה התוס' הק' בתו"ד בחישב ליתן את הניתנים למטה למעלה וכו' דלמ"ד דשלא במקומו כמקומו דמי מ"ט ל"ה בכלל מחשבת חוץ למקומו,[[605]](#footnote-606) ומשמעות דבריהם כמש"כ הקר"א והעולת שלמה דקשיא להו דמ"ט לי"ב משום מחשבת חוץ למקומו,[[606]](#footnote-607) ומבו' דמחשבת חוץ למקומו הוא אף כשאינו נפסל שם ביוצא, וכמשמעות פירש"י, - ועמש"כ בזה המשנת ר"א בסימן י"ב סק"ג ובשיעורי הגרי"ד.

התוס' הק' במש"כ בפירש"י דבהיכל ליכא אכילת בשר, שהרי משכח"ל אכילת בשר בהיכל דאם הקיפו נכרים את כל העזרה כהנים נכנסים בהיכל ואוכלין שם קק"ד, ובשיעורי הגרמ"ד הק' דהי' להם להקשות עדיפא מינה דמה מקום הי' לפסול כשחישב לאכול קדשים בהיכל, הרי ההיכל הוא מקום הראוי לאכילת קדשים ואי"ז מחשבת חוץ למקומו כלל, ועמש"כ בזה בס' מנח"א.[[607]](#footnote-608)

התוס' כתבו די"מ דמקום משולש היינו דלא פסלה מחשבה אלא במזבח החיצון ששלשתן כשרים בו לאפוקי מזבח הפנימי שאין נותנין בו רק דם, והק' ע"ז מכ"ד, וכתבו דאם ל"ה המחשבה מפגלת בכה"ג משום דאי"ז מקום משולש אף ל"ה המחשבה פוסלת, דבמקום שאינו משולש אפי' פסול ליכא, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' לקמן ל"ו א', וצ"ב דמ"ט לא נילף לפסול בזה בק"ו משלא לשמה וכדילפינן מינה לעיל י"ד א' דאף לר"ש דאין פיגול בחטאת הפנימיות מ"מ מחשבתו פוסלת,[[608]](#footnote-609) - וצ"ל דגדר הא דאין מחשבה פוסלת במזבח הפנימי שאין נותנין בו רק דם, היינו דלא חשבינן לה כמחשבת חוץ למקומו,[[609]](#footnote-610) כיון דאף המקום הראוי לו אינו מקום משולש, וע"כ אף כשחישב ליתן הדם במקום אחר אי"ז בכלל חוץ למקומו,[[610]](#footnote-611) וכיון דאי"ז בכלל מחשבת חוץ למקומו ליכא למילף לה מק"ו משלא לשמו.

**או אינו אלא באוכל מזבחו ליום השלישי,** בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה ואינו נפסל בשלישי פירש דהיינו כשלא חישב בהקרבה ע"מ כן אלא שאכל ממנו ביום השלישי, וכ"כ בפי' הראב"ד לתו"כ צו פר' ח' ה"א, ועיי"ש שכתב דהס"ד דיפסל באוכל מזבחו ביום השלישי הוא משום דהבעלים אוכלין והכהנים מתכפרין וע"כ ס"ד דכשאכלוהו חוץ לזמנו פסול הקרבן, - אך בד' השטמ"ק בשם תור"פ משמע דהס"ד הי' דיפסל כשהותירוהו לאכלו ביום השלישי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"ג מפסוהמ"ק ה"ג, ועמד ע"ז בשיעורי הגרי"ד.

**ואין המאחר נדרו בלא ירצה,** בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה דלאו בר הרצאה מבו' דהס"ד דיהא המאחר נדרו בלא ירצה הוא משום דהוא בא בעבירה דעבר על איסורא דבל תאחר, והתוס' הכא הק' דמהיכ"ת לן דיהא בלא ירצה דאיצטריך קרא למעוטי, - אך השטמ"ק כתב בשם גליון די"ל דסד"א שיפסל באיסור הבאתו כמו באיחור זמן גופו כמו קרבן הבא כבש והביאו לאחר שנתו, וצ"ב, ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד לפרש בזה, וצ"ע.

**דלאו בר הרצאה הוא,** בפירש"י כתב דהיינו דשאני בכור דאינו בא לכפר, ומשא"כ בקדשים כגון עולה שמכפרת על עשה ושלמים שמביאין לדורון וכו', ועד"ז כתב בפירש"י בר"ה ה' ב' (ד"ה הרצאה), ומבו דשלמים אין מכפרין על חייבי עשה, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ג ממעה"ק הט"ו, - אך הזוה"ק בפר' ויקרא יב. כתב דשלמים מכפרין על עשה, וכ"ה במד' תנחומא בפר' תצוה, וכ"נ קצת בפי' המיוחס להר"ש לתו"כ דיבורא דנדבה פ"ה ה"ד.

**מדאחרים נפקא דתניא אחרים אומרים יכול יהא בכור שעברה שנתו כפסוהמ"ק ויפסל וכו',** בפירש"י כתב דעברה שנתו זהו איחור דכתיב לפני ד' תאכלנו שנה בשנה, ומשמעות דבריו דהא דפרכינן דמדאחרים נפקא היינו דכ"ה דכשאיחר את הבכור לאחר שנתו אינו נפסל אף דזמנו הוא בתוך שנתו, ה"נ כשאיחר נדרו ג' רגלים אינו נפסל, - אך בפירש"י בר"ה ה' ב' ד"ה ויפסל פירש דהס"ד דיפסל בכור שעברה שנתו משום דעבר עליו ואיחרו הוא משום דאין שנה בלא רגלים ברוב שנים, והיינו משום דעבר בבל תאחר, - ועמש"כ בזה הטו"א בר"ה שם ובשיעורי הגרמ"ד בסוגיין בשם הגרי"ז, ובמש"כ שם עוד בזה.

## איסור מחשבה בקדשים מקרא דכל דבר רע

**ור"א לא יחשב מאי עביד לי' וכו' מיבע"ל וכו',** הרמב"ן בהשגות לסהמ"צ שכחת הלאוין ל"ת ד' כתב דרק לדעת ר"א ילפינן ל"ת למחשב בקדשים מקרא דלא יחשב, אך למאן דפליג ילפינן לה מדכתיב לא תזבח לד' אלקיך שור ושה אשר יהי' בו מום כל דבר רע, וכל דבר רע היינו השוחט ע"מ לזרוק חוץ לזמנו או חוץ למקומו שהוא דיבור רע אצל התורה שכבר פסלה בו הקרבן, והביא כן מספרי בר"פ שופטים.

**בתשו' חת"ס חו"מ סימן ר"ד כתב לדקדק מד' הרמב"ן שם דאיסורא דכל דבר רע הוא רק במחשבת חוץ לזמנו וחוץ למקומו, אך במחשבת שלא לשמה אף בפסח וחטאת שנפסלין במחשבתו ליכא לאיסור זה, ועיי"ש שכתב דבשאר קדשים דאין נפסלין במחשבת שינוי השם ודאי דליכא לאיסור זה, וכ"כ בכ' הגרי"ז לעיל ב' א' בדעתו.**

**בד' הרמב"ן שם מבו' דאיסורא דלא תזבח וגו' כל דבר רע ואיסורא דלא יחשב דמו זל"ז, ולר"א ילפינן לאיסור מחשבה בקדשים מקרא דלא יחשב ולמאן דפליג ילפינן לה מקרא דלא תזבח וגו' כל דבר רע, ובכ' הגרי"ז במנחות ב' ב' עמד בזה דלכאו' חלוקים הם זמ"ז ביסוד האיסור, דהלאו דלא תזבח הוא על מעשה הזביחה בקרבן פסול, וכל שחשב מחשבה פסולה בשחיטה או בזריקה עובר על ההקטרה באיסור לא תזבח,[[611]](#footnote-612) וגם בשחיטת דרום עובר באיסור לא תזבח, והלאו דלא יחשב הוא על המחשבה עצמה, ואינו עובר אלא בעבודה שחשב בה, ואם שחט שלא לשמה וזרק לשמה אינו עובר בזריקה באיסורא דלא יחשב,[[612]](#footnote-613) וצ"ע.**

מיבע"ל לכדר' ינאי וכו' מנין למחשבות שמוציאות זמ"ז שנא' לא יחשב וכו' מנין למחשב בקדשים וכו', **הסמ"ג לאוין של"ה כתב דכיון דרבא לעיל בסוגיין יליף מקרא דלא יחשב להא דמחשבות מוציאות זמ"ז, לא ילפינן מינה איסור מחשבה בקדשים, וכתב דמה"ט אי"ז נמנה במנין הלאוין, - אך בפירש"י לעיל ב' ב' מבו' דקי"ל דאיסור מחשבה בקדשים הוא מקרא דלא יחשב, וכ"כ הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק ה"א והשטמ"ק במנחות ב' ב' בשם תוס' חיצוניות והחינוך במצוה קמ"ד.**

## גדר איסורא דלא יחשב

**מנין למחשב בקדשים שהוא לוקה שנא' לא יחשב,** **הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק ה"ב דהיינו דבכלל דין זה דלא יחשב הוא שלא יפסיד את הקדשים במחשבה שהרי הוא דומה למטיל מום בקדשים, וכ"כ החינוך במצוה קמ"ד, וכתב דמה"ט אינו נמנה במנין הלאוין לפי שהוא כעין סניפין ללאו דמטיל מום,[[613]](#footnote-614) ונתחדש בדבריהם דעיקר האיסור דלא יחשב אי"ז איסור על מחשבה שאינה נכונה מצ"ע, אלא הוא מכח מה שהוא מפסיד בכך את הקדשים,**

## אם במחשבת שלא לשמה עובר משום לא יחשב

**בפירש"י לעיל ב' ב' ד"ה ונדבה כתב דאף במחשבת שלא לשמה עובר משום לא יחשב, וכ"כ השטמ"ק במנחות ב' ב' בשם תוס' חיצוניות, וכ"נ בד' הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ג ופי"ח ה"א,[[614]](#footnote-615) - - אך בפירש"י במנחות ב' ב' ד"ה ונדבה כתב דהא דאסור לשנות בנדבה הוא מדכתיב אם זבח שלמים קרבנו שתהא זביחה לשם שלמים, והתוס' לעיל ד' א' סוד"ה וישנן לאחר מיתה כתבו דהאיסור בשינוי קדש הוא מקרא דמוצא שפתיך תשמור, ומבו' דלי"ב משום לא יחשב.[[615]](#footnote-616)**

**בתשו' חת"ס חו"מ סימן ר"ד כתב דלמש"כ הרמב"ם בפי"ח מפסוהמ"ק ה"ב דאיסורא דלא יחשב הוא משום שמפסיד את הקדשים במחשבה זו, ליכא לאיסור לא יחשב במחשבת שינוי השם אלא בפסח וחטאת דפסולין שלא לשמן והוא מפסידן במחשבתו, אך בשאר הקדשים דכשרים אלא שלא עלו לשם חובה, לא נפסדו במחשבתו, ולי"ב לאיסורא דלא יחשב, ודלא כמש"כ בפירש"י לעיל ב' ב' והשטמ"ק במנחות דאף במחשבת שינוי השם בשאר זבחים עובר משום לא יחשב, (וי"ל דהוא משום דס"ל דאיסורא דלא יחשב הוא בכל מחשבה שאינה נכונה ואף שאינו מפסיד בכך את הקרבן), וכ"כ הברוך טעם בהגה' להפלאה כתובות ל"ג ב', וכ"כ בכ' הגרי"ז במנחות ב' ב' בדעת התוס' לעיל ד' א' דאיסורא דלא יחשב הוא רק במחשבה הפוסלת את הקרבן ולא במחשבת שלא לשמה בשאר זבחים דכשר ולא עלה לבעלים לשם חובה.**

**אך הנה בד' הרמב"ם שם פט"ו ה"ג מבו' דאף במחשבת שלא לשמה בשאר הקדשים עובר משום לא יחשב, ועמד ע"ז הקה"י בסימן ה', והביה"ל בח"ג סימן ל' סקט"ו כתב דהיינו משום דאף שאינו נפסל לגמרי במחשבתו, מ"מ כיון שהועילה מחשבתו שלא יעלה לבעלים לשם חובה חשיב כמפסיד במחשבתו וכ"כ הקה"י בסימן ה', - וי"ל עוד דהוא משום דגם בקדשים הכשרים שלא לשמה איכא חלות פסול בקרבן, אלא דאי"ז פסול גמור, ואינו מועיל אלא דמכח זה לא עלו לבעלים, וע"כ חשיב כמפסיד את הקדשים.[[616]](#footnote-617)**

## קרבן שכבר נפסל במחשבה אם כשחוזר וחושב עובר בלא יחשב

**בפירש"י לעיל ב' ב' ובד' השטמ"ק במנחות ב' ב' מבו' דאף קרבן שכבר נפסל במחשבת שלא לשמה אסור לזרוק דמו שלא לשמה משום איסורא דלא יחשב, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ג, והקה"י בסימן ה' עמד בזה דלמש"כ הרמב"ם גופי' דהאיסור במחשבה שאינה נכונה הוא במה שמפסיד את הקדשים בכך, הרי כיון ששחטה שלא לשמה וכבר אינה עולה לבעלים, אינו מפסיד כלל במה שזורק דמה שלא לשמה ומ"ט הו"ל בכלל לא יחשב,[[617]](#footnote-618) והביה"ל בח"א סימן ל' סקט"ו כתב דמה"ט פירש"י במנחות דהא דאסור לשנויי בה הוא מדכתיב אם זבח שלמים קרבנו, ולי"ב משום לא יחשב, משום דכבר נפסלה המנחה במחשבת שלא לשמה שחשב בשעת קמיצה, וכ"כ האפיקי ים בח"א סימן כ"ה, וכתב דצ"ל דמ"מ מחשבה זו מקריא מחשבה המפסדת, כיון דבקרבן שלא חשב בו עדיין מחשבה אחרת ראוי' מחשבה זו לפסול לענין דלא עלו, וכל מחשבה שבכחה לפסול את הקרבן אסרה תורה,[[618]](#footnote-619) וכ"כ בשיעורי הגרי"ד.[[619]](#footnote-620)**

## טעם הא דהמחשב בקדשים חשיב כלאו שאין בו מעשה ולא אמרינן דבדיבורי' איתעביד מעשה

**לאו שאין בו מעשה הוא,** השטמ"ק בב"מ מ"ג ב' כתב בשם תוס' שאנץ שהק' דמאי פריך הרי כיון דבדיבורו איתעביד מעשה הו"ל כלאו שיש בו מעשה, וכמו שאמרו בתמורה ג' ב' דלא תיתני מימר משום דבדיבורו עשה מעשה, ומה"ט הוא דס"ל לר' יוחנן בב"מ צ' ב' דחסמה בקול חייב והיינו משום דבדיבורי' איתעביד מעשה.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שאנץ שם כתב לסייע מזה דפיגול הוי במחשבה לבדה בלא דיבור, ובכה"ג ל"מ הא דבדיבורי' איתעביד מעשה,[[620]](#footnote-621) וזה כמו שאמרו בב"מ שם דהא דחסמה בקול חייב הוא משום דעקימת שפתיו הוי מעשה, ואכמ"ל, וכ"כ הח"נ בסוגיין והפנ"י בגיטין נ"ד ב'. - **ב** התוס' שאנץ שם כתב לישב עוד דהו"מ לשנויי הכי אלא דרוצה להעמיד דברי ר' ינאי אף כר"ל דפטר בחסמה בקול, ועד"ז כתב הח"נ.[[621]](#footnote-622) - **ג** התוס' שם כתב בשם ה"ר חיים דלא חשיב בדיבורו איתעביד מעשה במה שנפסל במחשבתו, כיון דאף קודם מחשבתו ל"ה ראו לאכול עד שיקבו מתיריו, ואע"ג שמתחילה הי' עומד ליקרב בהכשר גמור ועכשיו נפסל על ידו, ועד"ז כתב בתשו' נובי"ת יו"ד סימן קס"ח דדוקא בממיר דהיתה הבהמה חולין ונעשית קדש חשיב מעשה, אך בבהמת קדשים דמשעה שהקדישה היא אסורה והעבודות מתירים אותה והמפגל א"צ לפסלה רק שאינו מתיר אותה וממילא היא פסולה שאין הזריקה מתרת אותה, ועיי"ש שכתב דאף דע"י פיגול חייב כרת האוכל ממנה ואי לאו שנתפגלה אף שהיתה פסולה ל"ה חייב כרת מ"מ אין חומר העונש מיחשב מעשה. - **ד** בכ' הגרי"ז במנחות ב' ב' כתב בשם הגר"ח ששמע לישב דדוקא בתמורה שנעשה חלות קדושה על הבהמה מיקרי מעשה אך חלות פסול אינו מעשה, ועד"ז כתב הקה"י בסימן א' סק"ד, ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש בזה. - **ה** בכ' הגרי"ז שם כתב עוד בשם הגר"ח דדוקא בתמורה דהאיסור הוא על חלות ההקדש חשיב דבדיבורי' איתעביד מעשה,[[622]](#footnote-623) ומשא"כ הכא דהלאו הוא על המחשבה עצמה ולא על חלות הפסול.[[623]](#footnote-624) - **ו** בכ' הגרי"ז שם כתב עוד בשם הגר"ח דדוקא בתמורה דבדיבורו עושה את חלות הקדושה חשיב דבדיבורי' איתעביד מעשה, ומשא"כ הכא דאין המחשבה עושה את חלות הפסול אלא דכל שחשב מחשבה פסולה פסלה התורה את הקרבן.[[624]](#footnote-625) - **ז** המנחת ברוך בסימן א' ענף ז' כתב לישב דהוא משום דחלות הפיגול אינו מכח דיבורו אלא משום עשייתו שעובד העבודה במחשבה זו, וכיון דלא נעשה מעשה בדיבורו ובמחשבתו חשיב כלאו שאין בו מעשה, ואף דעבודתו היא במעשה מ"מ אינו לוקה דהאיסור אינו בעבודה אלא במחשבה כדכתיב לא יחשב. - **ח** בס' מנח"א כתב לישב בשם הגרי"ש כהנמן והחזון יחזקאל דדוקא בתמורה שחל מה שאמר חשיב דבדיבורי' איתעביד מעשה, אך בפיגול שדיבורו הוא לאכול או להקטיר חוץ לזמנו וחל פסול פיגול לא חשיב דבדיבורי' איתעביד מעשה דלא נעשה מה שאמר. - **ט** האפיקי ים בח"א סימן כ"ד סק"ב כתב לישב לדעת הסוברים דאף במחשבת שלא לשמה איכא להלאו דלא יחשב אף דלא נפסל הקרבן עי"ז, וע"ז הוא דפרכינן דלאו שאין בו מעשה הוא, משום דר' ינאי סתמא קאמר דהמחשב בקדשים לוקה ומשמע דאפי' במחשבת שלא לשמה קאי כיון דגם בזה איכא להלאו, דכיון דלא נפסל הקרבן עי"ז לא איתעביד מעשה בדיבורו.[[625]](#footnote-626)

י"ד אלול פ"ד

דף מס' 34

**כ"ט ב'** **- כיצד לא קרב המתיר כמצותו שחט חוץ למקומו קיבל והלך וזרק חוץ לזמנו וכו',** בשיעורי הגרש"מ הק' דלמש"כ הגרי"ז דהא דבעינן לדינא דמחשבות מוציאות זמ"ז ולא סגי בדינא דכהרצאת כשר הוא משום דאין מחשבה פוסלת אלא בדבר הראוי לעבודה וכיון שכבר נפסל הקרבן בפיגול תו לא חיילא מחשבה אחרת וחשיב כקרב המתיר כמצותו, וע"כ כל הא דל"ה פיגול הוא משום דאיכא דין בפנ"ע דמחשבות מוציאות זמ"ז, א"כ הרי כל ששחט חוץ למקומו תו לא חיילא כלל מחשבת חוץ לזמנו משום דהוי דבר שאין ראוי לעבודה, ואף אם ל"ה בעינן קרב המתיר כמצותו ל"ה פיגול, ומהא דתנן דהא דל"ה פיגול הוא משום דלא קרב המתיר כמצותו מבו' דאף דחייל פסול מחשבה אכתי חשיב כדבר הראוי לעבודה וחיילא מחשבת חוץ לזמנו, וכל הא דל"ה פיגול בכה"ג הוא משום דלא קרב המתיר כמצותו, וצ"ע.

## טעמא דר' יהודה דכל שקדמה מחשבת הזמן הוי פיגול וכל שקדמה מחשבת המקום ל"ה פיגול

**א"ר יהודה זה הכלל כל שמחשבת הזמן קדמה למחשבת המקום פיגול וחייבין עליו כרת,** בפירש"י כתב דהוא משום דלי"ל מחשבות מוציאות זמ"ז אא"כ קדם פסולו לפיגולו דתו לא קרינן בי' כהרצאת כשר, ומשמעות דבריו דר' יהודה פליג על דינא דמחשבות מוציאות זמ"ז, והא דאם קדם פסולו לפיגולו ל"ה פיגול הוא משום דלא קרינן בי' כהרצאת כשר ול"ב בזה לדינא דמחשבות מוציאות זמ"ז,[[626]](#footnote-627) וכ"ה להדיא במאורות הגר"א דר' יהודה דרש לא יחשב למחשב בקדשים שהוא לוקה ולא יליף מינה דמחשבות מוציאות זמ"ז, ובע"כ דכשקדם פסולו לפיגולו ל"ב לדינא דמחשבות מוציאות, - אך בדבריו בד"ה בשתי עבודות משמע דלא כן, אלא דאף דמודה ר' יהודה לדינא דמחשבות מוציאות זמ"ז מ"מ ס"ל דכ"ז הוא כשקדמה מחשבת המקום למחשבת הזמן, אך כל שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום כיון שהוקבע בפיגול לא אתא מחשבת פסול ומפקע לי',[[627]](#footnote-628) וצ"ע.

בפירש"י כתב דבב' עבודות טעמא דר' יהודה הוא משום דלי"ל מחשבות מוציאות זמ"ז אא"כ קדם פסולו לפיגולו ובעבודה אחת טעמא דר' יהודה הוא משום דתפוס לשון ראשון, וכ"כ המאירי בפסחים ס' א' דבב' עבודות לא שייך כלל הא דתפוס לשון ראשון אלא הוא משום דכל שמחשבת זמן קדמה כבר נתחייב כרת ואין מחשבת מקום שאחרי' מפקיעתו, - אך המאירי שם כתב בשם תוס' דאף הא דס"ל לר' יהודה בב' עבודות דאם מחשבת הזמן קדמה הוי פיגול הוא משום דתפוס לשון ראשון, והק' ע"ז ממה שאמרו שם דבב' עבודות אין לומר תפוס לשון ראשון, וכ"נ קצת בפירש"י שם ס"ג א' ד"ה עדיין היא מחלוקת, וצ"ב דמה שייך בב' עבודות הא דתפוס לשון ראשון, וצ"ע.

הפי' קדמון ב' במעילה ד' א' כתב דבכה"ג שחשב בשחיטה חוץ לזמנו ובקבלה חוץ למקומו מודה ר' יהודה דל"ה פיגול,[[628]](#footnote-629) ודלא כמו שפירש"י ותוס' הכא, ומה שאמרו בגמ' דמחלוקת בב' עבודות היינו בסימן ראשון חוץ לזמנו וסימן שני חוץ למקומו, וכ"נ גם בפי' קדמון א' שם, וצ"ע.

## מהו דחשיב כקדמה מחשבת הזמן

במעילה ד' א' פרכינן מהא דאמר אילפא הכא דמחלוקת בב' עבודות וכו', והתוס' שם פירשו דפריך אהא דאמרינן התם דלא חייל הפיגול עד הזריקה, וע"ז פרכינן דא"כ גם בב' עבודות ליהוי עירוב מחשבות שהרי אין הפיגול חל בסימן ראשון עד שעת זריקה ונמצא דמחשבת המקום קדמה, ומשני דלכי זריק איגלאי מילתא וכו' ופירשו התוס' דהיינו דבשעת זריקה איגלאי מילתא למפרע שחל הפיגול משעת סימן ראשון הלכך מחשבת הזמן קדמה, ונתחדש בדבריהם דדינא דר' יהודה דאם מחשבת הזמן קדמה הוא רק אם קדם חלות הפיגול, אך כל שלא קדם חלות הפיגול, אף דקדמה מחשבת הפיגול, הוי עירוב מחשבות, וזהו דפריך דאם לא חייל הפיגול עד הזריקה מ"ט חשיב דמחשבת הזמן קדמה.[[629]](#footnote-630)

**מחלוקת בב' עבודות,** בפירש"י כתב דהיינו ששחט במחשבת חוץ לזמנו וקיבל במחשבת חוץ למקומו, אך התוס' פירשו דהיינו סימן אחד חוץ לזמנו וסימן אחד חוץ למקומו כמו שאמרו כן במעילה ד' א', ובפשוטו טעמא דרבנן דפליגי וס"ל דהוי עירוב מחשבות הוא משום דס"ל דאף בב' עבודות ממש וקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום הוי עירוב מחשבות, וה"נ הוא כששחט סימן אחד חוץ לזמנו וסימן אחד חוץ למקומו דאף שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום הוי עירוב מחשבות, - אך התוס' במעילה שם ד"ה והא אמר אילפא כתבו דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דאין מפגלין בחצי מתיר, והקר"א שם תמה ע"ז דמ"ט הוצרכו לזה הרי אף אם מפגלין בחצי מתיר מ"מ לרבנן לטעמייהו הוי עירוב מחשבות אף שקדמה מחשבת הזמן, וצ"ע.[[630]](#footnote-631)

## טעמא דמ"ד דמכשר ר' יהודה אף בעבודה אחת

**ור' יוחנן אף בעבודה אחת מחלוקת,** בפירש"י כתב דהוא משום דאית לי' תפוס לשון ראשון, והפסקי רי"ד הוסיף לפרש דהוא משום דס"ל דתפוס לשון ראשון וכיון שהקדים בתחלה מחשבת חוץ לזמנו הוקבע בפיגול ותו לא אתיא מחשבת חוץ למקומו ומפקא מיני', ומבו' דאף דתפוס לשון ראשון מ"מ חיילא גם מחשבת חוץ למקומו, אלא דמהני הא דתפוס לשון ראשון דחיילא תחילה מחשבת חוץ לזמנו, ולר' יהודה לטעמי' כל שקדמה מחשבת הזמן והוקבע בפיגול לא אתיא מחשבת חוץ למקומו ומפקא מיני', וכ"ה להדיא בפירש"י בשבועות ל"ח א' ד"ה רבי היא, עיי"ש.[[631]](#footnote-632)

אך התוס' הרשב"א בפסחים ס' א' כתב דטעמא דרבנן דבעבודה אחת הוי עירוב מחשבות הוא משום דלא ס"ל דתפוס לשון ראשון, עיי"ש,[[632]](#footnote-633) ומבו' דאף דרבנן ס"ל דגם כשקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום הוי עירוב מחשבות, מ"מ אם הוה ס"ל דתפוס לשון ראשון ל"ה עירוב מחשבות, והיינו משום דמכח הא דתפוס לשון ראשון ל"ה חיילא כלל מחשבת חוץ למקומו,[[633]](#footnote-634) וכ"כ הקר"א במעילה ד' א', וכ"ה מוכרח למש"כ התוס' במעילה שם דלא חשיב כקדמה מחשבת הזמן אלא היכא דחייל הפיגול, ולפ"ז הרי דבעבודה אחת אף אי נימא דמכח דינא דתפוס לשון ראשון חלה מחשבת הזמן תחילה, מ"מ כיון דאין מפגלין בחצי מתיר ועדיין לא חל פסול הפיגול לא חשיב כקדמה מחשבת הזמן, ובע"כ דהא דס"ל לר' יהודה דהוי פיגול הוא משום דמכח הא דתפוס לשון ראשון לא חיילא אלא מחשבת הפיגול,[[634]](#footnote-635) - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ז' סק"ח.

החזו"א שם כתב להוכיח דלמ"ד דתפוס לשון ראשון לא חיילא המחשבה השני' כלל, ממה שאמרו בפסחים ס' א' דלשם פסח ולשם שלמים לר"מ כשר והרי דאין המחשבה השני' חלה כלל, - ובדעת רש"י והפסקי רי"ד י"ל דכ"ז הוא למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף דכיון דתפוס לשון ראשון וחיילא תחילה מחשבת לשם פסח אין שהות למחשבת לשם שלמים לחול, אך למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ויש שהות לשניהם לחול חיילי תרוייהו וכל הא דס"ל לר"מ הכא דל"ה עירוב מחשבות אף דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף הוא משום דקדמה מחשבת הזמן.

במש"כ התוס' הרשב"א דמכח הא דתפוס לשון ראשון לא חיילא אלא מחשבת חוץ לזמנו, צ"ב, דהרי הא דתפוס לשון ראשון הוא בב' מחשבות הסותרות, והכא הרי אינם מחשבות הסותרות וא"כ מ"ט לא תחול אף מחשבת חוץ למקומו, - ובשיעורי הגרמ"ד לעיל י"ג ב' כתב בשם הגרי"ז דהא דיש בזה להא דתפוס לשון ראשון הוא משום דחשיבי כמחשבות הסותרות זל"ז כיון דמחשבות מוציאות זמ"ז,[[635]](#footnote-636) וצ"ע.

התוס' כתבו דהא דלר' יוחנן אף בעבודה אחת מחלוקת אתיא אף כאביי דבלחצות מודה ר"מ דתרוייהו חיילי משום דלא שייך בי' הקדמה, אך הכא אף בסימן אחד שייך בי' הקדמה בתחילת סימן וסופו כיון דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, והקר"א תמה ע"ז דהרי אף למ"ד דמפגלין בחצי מתיר היינו רק בסימן שלם, אך מקצת סימן ל"ה חצי מתיר לפגל, כמש"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה סימן ראשון, ול"ה פיגול אלא בגמר שחיטת הסימן, וא"כ מ"ט שייך בי' הקדמה, ומ"ש מהא דלמ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף לא שייך בי' הקדמה, וכתב די"ל דרק למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף דלא חיילא מחשבתו אלא בסוף השחיטה הוא דלא שייכא בי' קדימה, אך למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אף דמקצת סימן ל"ה חצי מתיר לפגל, מ"מ חיילא מחשבת הפיגול מיד בתחילת הסימן, ואע"פ שלא נגמר הפיגול עד שגמר את שחיטת הסימן, דבחצי סימן לכו"ע אין מפגלין, מ"מ אמרינן תפוס לשון ראשון.

אך האחיעזר בח"ג סימן נ"א ד"ה והנה הר"מ פירש בד' התוס' דבזה עצמו פליג ר' יוחנן וס"ל דהא דמפגלין בחצי מתיר הוא אף בחצי סימן, וע"כ שייך בי' הקדמה, וכ"כ החזו"א בסימן ז' סק"ט, ועיי"ש שתמה טובא לפ"ז ע"ד התוס', וכ"ה להדיא בד' השטמ"ק לקמן ל' ב' בשם תור"פ דהא דלר' יוחנן פליג ר' יהודה גם בעבודה אחת אי"ז משום דתפוס לשון ראשון, אלא הוא משום דס"ל דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ומפגלין בחצי מתיר, עיי"ש.

התוס' בפסחים נ"ט ב' ד"ה דאי ר"מ וס"ג א' ד"ה לימא כתבו דכל הא דכשחישב ב' מחשבות בשחיטה תליא בדין תפוס לשון ראשון הוא רק למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף דיש לחול לשניהם ברגע אחד, ובזה הוא דאמרינן דלמ"ד דתפוס לשון ראשון לא חיילי תרוייהו אך למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף לא תלי בדין תפוס לשון ראשון דכיון דיש שהות לשניהם חיילי תרוייהו, - וצ"ע דהכא ס"ל לר' יוחנן דבעבודה אחת מחלוקת וטעמא דר' יהודה דל"ה עירוב מחשבות הוא משום דתפוס לשון ראשון, אף דר' יוחנן גופי' ס"ל בחולין כ"ט ב' דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, והרי דאף אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף אמרינן דתפוס לשון ראשון,[[636]](#footnote-637) ועמש"כ בזה המשנת ר"א סוגיות סימן ג' באורך, וצ"ע, ולפ"מ שפירשו האחיעזר והחזו"א בד' התוס' דטעמא דר' יוחנן אינו משום תפוס לשון ראשון אלא משום דמפגלין בחצי מתיר ואף בחצי סימן, ניחא.[[637]](#footnote-638)

המנ"ח במצוה קמ"ד סק"ג כתב דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ל"ה פיגול אלא כשחשב בכל השחיטה דאם לא חשב אלא בתחילתה או בסופה ל"ה פיגול דאין מפגלין לחצי מתיר, וצ"ע דא"כ מ"ט לר' יוחנן פליגי בעבודה אחת ולרבנן הוי פיגול אף שלא חשב חוץ לזמנו אלא בתחילת השחיטה,[[638]](#footnote-639) - והמשנת ר"א סוגיות סימן ג' כתב דבע"כ דכל שחשב בתחילת השחיטה חלה מחשבתו על כל השחיטה והוי מחשבתו בכל המתיר, וכתב שם דהא דחלה מחשבתו על כל השחיטה הוא מכח הא דתפוס לשון ראשון, עיי"ש.[[639]](#footnote-640)

ט"ו אלול פ"ד

דף מס' 35

## פלוגתא דר"מ ור' יוסי אם תפוס לשון ראשון או תפוס לשון שניהם

**ל' א'** **- א"ר יוסי אם לכך נתכוין תחילה הואיל וא"א להוציא ב' שמות כאחת דבריו קיימין,** התוס' בב"ב ק"ה א' ד"ה ובא מעשה הק' דהכא אית לי' לר' יוסי דתפוס לשון שניהם, ובההיא דמרחץ דא"ר יוסי יחלקו את חדש העיבור מספק"ל אי תפוס לשון ראשון או תפוס לשון אחרון לשמואל דמוקי לה בבא באמצע החדש, ובכ"ד אית לי' דבגמר דבריו אדם נתפס, וכתבו דבכולהו לר' יוסי כאילו הוציא שניהן יחד, וע"כ הכא דאין סותר זא"ז ס"ל דתפוס לשון שניהן, ובמרחץ דסותר זא"ז וא"א לומר שדעתו על שניהן הויא ספיקא, והיכא דמפרש דבריו קאמר דבגמר דבריו אדם נתפס.

ולפ"ז לכאו' בזה הוא דפליגי ר"מ ור' יוסי, דלר"מ ל"ה כאילו הוציא שניהם יחד אלא הוי ב' דיבורים, וע"כ חייל תחילה תמורת עולה ותו לא מצי חייל תמורת שלמים, וזהו יסוד דינא דתפוס לשון ראשון, ולר' יוסי הוי כאילו הוציא שניהם יחד וע"כ חיילי תרוייהו בב"א, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז דלר"מ הוו ב' מעשי תמורה וע"כ חל לשון ראשון ולר' יוסי הוי מעשה תמורה אחד וע"כ חיילי תרוייהו.[[640]](#footnote-641)

אך התוס' בב"ק ע"ג ב' ד"ה ה"ז תמורת עולה פירשו דיסוד דינא דתפוס לשון ראשון הוא דדעתו של אדם דאם יכולין שניהם לחול יחולו ואם לאו תפוס לשון ראשון דדעתי' אקמא, ומבו' דדינא דתפוס לשון ראשון אינו משום דהוו ב' דיבורים וחייל הראשון תחילה, אלא הוא משום דדעתו היא על הראשון.[[641]](#footnote-642)

**ואם משאמר ה"ז תמורת עולה נמלך ואמר ה"ז תמורת שלמים ה"ז עולה,** בב"ק ע"ג ב' א"ר פפא דהיינו כשנמלך בתוכ"ד, דאל"כ פשיטא דה"ז עולה, ופרכינן מינה על מה שאמרו שם דסבר ר' יוסי דתוכ"ד כדיבור דמי, ומשני דתרי תוכ"ד הוי חד כדי שאילת תלמיד לרב וחד כדי שאילת רב לתלמיד וכי לי"ל לר' יוסי כדי שאילת תלמיד לרב שלום עליך רבי ומורי דנפיש, אך כדי שאילת רב לתלמיד שלום עליך אית לי', והתוס' שם ובסוגיין פירשו לפ"ז דאף היכא שאינו נמלך מ"מ כל שהוא בתוכ"ד גדול דל"ה כדיבור ל"מ אף לפרש דבריו, והו"ל כמו שאמר היום תמורת עולה ואמר למחר תמורת שלמים דהויא תמורת עולה דאף אם הי' דעתו מתחילה לומר גם תמורת שלמים הוי דברים שבלב, והא דמפליג בין היכא דנתכוין מתחילה לכך לנמלך היינו דאם אמר תוכ"ד קטן שדומה לנתכוין תחילה לכך דבריו קיימים אף אם הוא נמלך, ואם אמר תוכ"ד גדול שדומה לנמלך אף אם נתכוין מתחילה לכך ה"ז תמורת עולה, - אך בספה"י לר"ת סימן תרפ"ח משמע דכל מה שאמרו דכשאמר תמורת שלמים בתוכ"ד גדול ה"ז תמורת עולה הוא רק בנמלך, דל"מ חזרתו אחר תוכ"ד קטן, אך כל שנתכוין לכך מתחילה אף אם לא אמר תמורת שלמים אלא בתוכ"ד גדול דבריו קיימים והויא תמורת עולה ושלמים.

במש"כ התוס' דבתוכ"ד גדול דבריו קיימים אף אם הוא נמלך, צ"ב דבכה"ג דהוא נמלך מ"ט דבריו קיימים והויא תמורת עולה ושלמים, הרי כיון שנמלך ממה שאמר תמורת עולה הדין נותן דלא תהא אלא תמורת שלמים, וכ"ה להדיא בספה"י לר"ת שם דבכה"ג דנמלך בתוכ"ד קטן ל"ה אלא תמורת שלמים, - וצ"ל דלא איירי כשהוא נמלך לגמרי ודעתו שלא יחול תמורת עולה אלא תמורת שלמים, אלא כשנמלך שלא תהא תמורת עולה לחוד אלא תמורת עולה ושלמים, וע"כ חיילי תרוייהו.

התוס' במנחות פ"א ב' סוד"ה תודה מן החולין כתבו דבהקדש ל"מ חזרה בתוכ"ד, ומה"ט הוא דמודה ר' יוסי דבנמלך אפי' בתוכ"ד ה"ז תמורת עולה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתמורה כ"ה ב' דהא דא"ר יוסי דאם נמלך ה"ז תמורת עולה הוא אף בתוכ"ד ומבו' דאיירי אף בתוכ"ד קטן ואפ"ה ל"מ לחזור בו, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ב מתמורה ה"ד, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם כ"ה א' דבהקדש ותמורה ל"מ חזרה בתוכ"ד, וכ"כ הרמב"ם בפט"ו ממעה"ק ה"א דאין חזרה בהקדש אפי' בתוכ"ד, - והש"ך בסימן רנ"ה סק"ה תמה ע"ז דהוא דלא כמו שאמרו בב"ק דאף בתמורה מהני חזרה בתוכ"ד והא דא"ר יוסי דבנמלך ה"ז תמורת עולה הוא בתוכ"ד גדול, - והמל"מ בפט"ו ממעה"ק ה"א והקצוה"ח בסימן רנ"ה סק"ב כתבו דפליגי הסוגיות בזה, וקי"ל דל"מ חזרה בתוכ"ד בהקדש ובתמורה, עיי"ש, ואכמ"ל.

**ה"ז תמורת עולה ושלמים מהו וכו',** בפירש"י כתב דמיבע"ל אם טעמא דר"מ הוא משום דאמר תמורת תמורת תרי זימני והו"ל כנמלך אך כשאמר תמורת עולה ושלמים חד דיבורא הוא וחיילי תרוייהו, או דאף בכה"ג ס"ל דתפוס לשון ראשון ופשטה קדושת עולה בכולה ותו לא אתו שלמים וחיילי, והשטמ"ק פירש דהיינו דמיבע"ל אם טעמא דר"מ הוא משום דמדהול"ל תמורת עולה ושלמים ואמר תמורת עולה תמורת שלמים ש"מ מיהדר אימלוכי הוא ואי"ז מטעם דתפוס לשון ראשון וכדעת רב יצחק בר יוסף א"ר יוחנן לקמן בסוגיין, אך בתמורת עולה ושלמים מודה דחיילי תרוייהו, או דטעמא דר"מ הוא משום דתפוס לשון ראשון וכדעת רב דימי לקמן בסוגיין, וע"כ אף בתמורת עולה ושלמים ה"ז תמורת עולה, וכ"כ השטמ"ק לקמן בע"ב בשם תור"פ דאיבעיא זו תליא בפלוגתא דאמוראי דלקמן, ומיבע"ל הלכתא כמאן, וכ"ה מבו' בד' התוס' בב"ק ע"ג ב' ד"ה ה"ז תמורת עולה.

**לחצות מהו,** בפירש"י כתב דמיבע"ל את"ל דבתמורת עולה ושלמים פשטה קדושת עולה בכולה, אם כשאמר בהמה זו לחצותה לעולה ולשלמים חד דיבורא הוא ואין זה חל בלא זה או"ד כיון דפשטה בפלגא פשטה בכולה ולא אתו שלמים וחיילי, ולכאו' לפ"ז הויא האיבעיא למ"ד דטעמא דר"מ הוא משום דתפוס לשון ראשון ודאף בתמורת עולה ושלמים ה"ז תמורת עולה, דמ"מ בלחצות י"ל דחד דיבורא הוא ולא שייך בזה הא דתפוס לשון ראשון, וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק לקמן בע"ב בשם ריב"א, ועיי"ש שכתב דהא דאמר אביי בהא ודאי מודה ר"מ הוא אף למ"ד דטעמא דר"מ הוא משום דתפוס לשון ראשון.

אך בפירש"י בפסחים ס"ג א' ד"ה עדיין היא מחלוקת כתב דטעם האיבעיא דמודה ר"מ בלחצות הוא משום דטעמא דר"מ משום דנמלך הוא וכיון דחל שם עולה תו לא פקע אבל כי אמר לחצאין ליכא למימר הכי, ומבו' דלא מיבע"ל אלא דשמא אין טעמא דר"מ כלל משום דתפוס לשון ראשון אלא משום דנמלך הוא, ובלחצות דלאו נמלך הוא חיילי תרוייהו, וצ"ע.[[642]](#footnote-643)

התוס' כתבו בשם ר"ח שפירש דלחצות היינו שאמר לחצי היום תהא עולה ושלמים, ובטעם האיבעיא כתב בפי' ר"ח בפסחים שם דמיבע"ל אם כיון דאית לי' רווחא מהשתא ועד לחצות חיילן תרוייהו, או דכיון דלא חייל אלא כשמגיע חצות הרי שבשעה זו חלה תמורת עולה וליכא לתמורת שלמים רווחא למיחל, וצ"ב, - והשטמ"ק כתב בשם תור"פ דמיבע"ל אם דוקא בתמורת עולה ושלמים דעתו שתחול הקדושה מיד שהוציא הדיבור, וע"כ חיילא תחילה תמורת עולה ותו לא מצי חיילא תמורת שלמים אך כשאמר שיחול לחצות היום ליכא לאחת הקדמה על חברתה וחיילי תרוייהו ברגע אחד, או דאף בכה"ג דעתו שיחולו הקדושה כדרך סדר דיבורו וחלה תחילה תמורת עולה ותו לא מצי חיילא תמורת שלמים.

בשיעורי הגרי"ד כתב בשם הגרי"ז לפרש טעם האיבעיא דלחצות לפ"מ שפירש דיסוד הפלוגתא דר"מ ור' יוסי הוא דר"מ ס"ל דכשאומר תמורת עולה תמורת שלמים הוי ב' מעשי תמורה ולכן אמרינן תפוס לשון ראשון ורק הוא חל, ור' יוסי ס"ל דחשיב מעשה תמורה אחד וע"כ חיילי תרוייהו, וזהו דמיבע"ל בלחצות אם מודה ר"מ דחשיב כמעשה אחד וחיילי תרוייהו, או דגם בכה"ג חשיב כב' מעשים וע"כ דליכא בזה לשון ראשון כיון דחיילי תרוייהו בחצות מ"מ לא חיילא אלא תמורת עולה משום דחמיר טפי, והיינו דהצד דגם בזה פליג ר"מ אי"ז משום דהוא לשון ראשון דכיון דחיילי תרוייהו בחצות ליכא לשון ראשון אלא הוא משום דדינא הוא דכל שבאים ב' קדושות לחול בב"א חיילא הקדושה החמורה.[[643]](#footnote-644)

**אמר אביי בהא ודאי מודה ר"מ,** למש"כ השטמ"ק לקמן בע"ב בשם ריב"א דהא דאמר אביי בהא ודאי מודה ר"מ הוא אף למ"ד דטעמא דר"מ הוא משום דתפוס לשון ראשון, בע"כ דלא קאי אביי אלא על איבעיא דלחצות, דאיבעיא דתמורת עולה ושלמים הוא אם טעמא דר"מ הוא משום דתפוס לשון ראשון או משום דנמלך וכמש"כ השטמ"ק שם, ובזה ליכא למימר דהא דאמר אביי דבהא ודאי מודה ר"מ הוא אף למ"ד דטעמא דר"מ הוא משום דתפוס לשון ראשון, וכ"נ לפירש"י דהא דמיבע"ל בלחצות הוא באת"ל דבתמורת עולה ושלמים ה"ז תמורת עולה,[[644]](#footnote-645) - אך בד' התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה כזית מבו' דאביי קאי גם על תמורת עולה ושלמים, וכ"כ התוס' בפסחים נ"ט ב' ד"ה דאי ר"מ ובב"ק ע"ג ב' ד"ה ה"ז תמורת עולה דלאביי מודה ר"מ בתמורת עולה ושלמים דדבריו קיימים, והתוס' בב"ק שם כתבו דהיינו משום דס"ל דטעמא דר"מ הוא משום דהוי כמו תחול זו ואח"כ תחול זו מדהול"ל תמורת עולה ושלמים ואמר תמורת עולה תמורת שלמים.[[645]](#footnote-646)

**והרי שחיטה דכי לחצות דמי,** התוס' כתבו דלפי' ר"ח היינו דכיון דאינה לשחיטה אלא לבסוף הרי הוציא ב' הדיבורים קודם שיהא סוף לשחיטה והוי כמו שאמרו דלסוף שחיטה יהא כזית חוץ לזמנו וכזית חוץ למקומו, וצ"ב דלמש"כ התור"פ דטעמא דרבא דפליג ר"מ אף בלחצות הוא משום דדעתו שיחולו הקדושה כדרך סדר דיבורו וחלה תחילה תמורת עולה ותו לא מצי חיילא תמורת שלמים, הרי לכאו' בכזית חוץ לזמנו וכזית חוץ למקומו דראויים שניהם להתקיים יחד, מ"ט נימא דדעתו שתחול תחילה מחשבת חוץ לזמנו ואח"כ מחשבת חוץ למקומו,[[646]](#footnote-647) - ועמש"כ המשנת ר"א סוגיות סימן ג' לפרש לסוגיין, וצ"ע.

**ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף וכגון שאמר סימן ראשון חוץ לזמנו סימן שני חוץ למקומו,** בפירש"י כתב דהיינו שאמר בשחיטת סימן ראשון חוץ לזמנו ובשחיטת סימן שני חוץ למקומו, ומשמע דלא מיירי כשאמר להדיא שיהא סימן אחד חוץ לזמנו וסימן אחד חוץ למקומו, אלא היינו דבשעת שחיטת סימן אחד אמר חוץ לזמנו ובשעת שחיטת הסימן השני אמר חוץ למקומו, - אך התוס' בפסחים ס"ב ב' ד"ה ערלים למולים כתבו דאיירי במפרש דיהא סימן אחד חוץ לזמנו וכו', וכתבו דרק בכה"ג אית לי' לר"מ דמפגלין בחצי מתיר.

השטמ"ק כתב בשם תור"פ דהיינו דהואיל ומחשב בסימן ראשון ובשני א"כ יש לו הרבה שהות לחשוב הב' מחשבות בשעת שחיטה וא"כ חלה הראשונה קודם שחשב השני' ודמיא ממש לתמורת עולה ושלמים, ומבו' בדבריו דהא דבכה"ג ל"ה עירוב מחשבות הוא מדינא דתפוס לשון ראשון דומיא דתמורת עולה ושלמים, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתקע"ח דהוא מדינא דתפוס לשון ראשון,[[647]](#footnote-648) - וצ"ב דלכאו' כיון דאמר סימן ראשון חוץ לזמנו וכו' ומפגלין בחצי מתיר, נמצא דחייל הפיגול תחילה בשחיטת הסימן הראשון, ואין מחשבת חוץ למקומו שחשב בסימן השני מוציאה מידי פיגול, ומ"ט בעינן בזה לדינא דתפוס לשון ראשון.[[648]](#footnote-649)

בחי' הגרע"א הק' דלפי' ר"ח דהא דפריך רבא משחיטה הוא משום דאינה לשחיטה אלא לבסוף ולא חיילא המחשבה אלא בסוף שחיטה וע"כ דמי ללחצות, הרי דלפ"מ דמשני אביי דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ממילא חלה המחשבה מיד ול"ד ללחצות, ומ"ט הוצרך לפרש דאיירי כשאמר סימן אחד וכו' ומשום דמפגלין בחצי מתיר, - ונתחדש בדבריו דאף דאין מפגלין בחצי מתיר ול"מ הפיגול אלא בגמר השחיטה, מ"מ כיון דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף וחיילא מחשבתו בתחילת השחיטה ל"ד ללחצות ויש בזה לדינא דתפוס לשון ראשון, וזה כמש"כ הקר"א לעיל בסוגיין בד' התוס' ד"ה מחלוקת, ונתבאר בדף מס' 34.[[649]](#footnote-650)

הקר"א הק' דבכה"ג שאמר סימן אחד וכו' מ"ט תליא בהפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, והרי אמרו בחולין כ"ט ב' דאף למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף מ"מ כל ששחט סימן אחד בחוץ וסימן אחד בפנים חייב שהרי עשה בה מעשה חטאת העוף בחוץ, ועיי"ש במש"כ בזה, - והחזו"א ביו"ד סימן ג' סקט"ז כתב דכל הא דמהני מה שעשה בה מעשה חטאת העוף בחוץ היינו רק לענין חיובא דשחוטי חוץ, דכל שעשה מעשה חטאת העוף בחוץ ג"ז בכלל עבודת חוץ, אך לשאר מילי ל"מ מה שהוא מעשה חטאת העוף, - וי"ל עוד עד"ז, דפסול מחשבה לא תלי במה שיש ע"ז תורת מעשה שחיטה אלא בעינן שיהא זה מכלל המתיר, דפסול מחשבה חייל ע"י המתיר, וע"כ אף שהוא מעשה חטאת העוף, מ"מ המתיר הוא רק בסוף השחיטה, וע"כ לא חייל בזה פסול מחשבה.

כ' אלול פ"ד

דף מס' 36

## טעם הא דתמורת עולה תמורת שלמים דבריו קיימין ולא אמרינן דכל שאינו בזאח"ז וכו'

**ל' א'** **- ה"ז תמורת עולה תמורת שלמים וכו' א"ר יוסי אם לכך נתכוין תחילה וכו' דבריו קיימין,** התוס' הק' דמ"ט דבריו קיימין דהרי כל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בתי' קמא דהוא משום דמשכח"ל בזאח"ז כגון שאמר חצי' לדמי עולה וחצי' לדמי שלמים,[[650]](#footnote-651) וכתבו עוד דגם בקדוה"ג משכח"ל כגון בבהמה של ב' שותפין,[[651]](#footnote-652) וכ"כ הרא"ש בנדרים ס"ט ב' והוסיף לפרש דהוא משום דאיתא לחצאין בכה"ג, וכן הגי' הצ"ק בד' התוס' הכא, וזה מתפרש כמו שאמרו בעירובין נ' א' ובקידושין נ"א א דהא דהמרבה במעשרות פירותיו מתוקנין הוא משום דאיתא לחצאין ופירשו התוס' בעירובין שם דהוא משום דאיתא לחצאין בזאח"ז וע"כ ישנו בב"א. - **ב** התוס' כתבו לישב עוד דכל הא דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו הוא בדבר שא"א לקיים את שניהם שסותרים זא"ז דהי' מינייהו מפקת, אך הכא מקיימי תרוייהו, וכ"כ התוס' בעירובין נ' א' בשם ר"י, וכ"כ התוס' הרא"ש שם בתי' בתרא, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בקידושין נ' ב'. - **ג** התוס' הרא"ש בעירובין שם כתב בתי' קמא דהא דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו הוא כגון מקדש ב' אחיות דאם קידש האחת אע"פ שנשארה אחותה פנוי' לא תפסי בה קידושין דקידושי הראשונה מונעין קידושי שני' מלחול, ומשא"כ הכא דאם הקדיש בהמה אחת חצי' לעולה אין אותו החצי הקדוש לעולה מונע חצי אחר מלחול עליו קדושת שלמים, וע"כ כשמקדיש כולה יחד לעולה ושלמים חלים שניהם, ועד"ז כתב החמד"ש בקידושין נ' ב'.[[652]](#footnote-653) - **ד** החמד"ש שם כתב לישב עוד דכיון דתמורה חלה אף בטעות וכמו שאמרו בתמורה י"ז א', ע"כ דמי למעשר בהמה שאמרו בקידושין נ"א א' דהא דאם יצאו ב' בעשירי וקראן עשירי עשירי וי"א מעורבין זב"ז הוא משום דמעשר בהמה איתי' בטעות.

מעיקר משה"ק התוס' וש"ר בתמורת עולה תמורת שלמים דמ"ט לא אמרינן דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו יש ללמוד דס"ל דהאומר תמורת עולה תמורת שלמים הו"ל ב' מעשי תמורה, דלמש"כ בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז דהוי חדא מעשה תמורה דתמורת עולה ושלמים, אין לדון בזה כלל משום כל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו, דאף דעשיית תמורת עולה ועשיית תמורת שלמים אינם בזאח"ז, אך הכא הרי הוי זה עשי' אחרת דתמורת עולה ושלמים ועשי' זו ראוי' שפיר להתקיים.[[653]](#footnote-654)

התוס' הק' בהא דמיבע"ל בקידושין ז' בב' חצייך בפרוטה מהו, דמ"ט לא אמרינן דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו, וכתבו דהוא משום דהתם הא דאינו בזאח"ז היינו דלא חיילי כלל אבל בב"א חיילי תרוייהו, ונתחדש בדבריהם דבב' חצייך בפרוטה אי"ז חד מעשה קידושין שמקדש את ב' החצאים בפרוטה, דא"כ ל"ה שייך בזה כלל הא דכל שאינו בזאח"ז וכו', והוי ככל מקדש אשה בפרוטה דמקודשת אף שאם הי' מקדש חצי' האחד ואח"כ הי' מקדש חצי' האחר ל"ה מקודשת, אלא הוי זה ב' מעשי קידושין ואפ"ה מיבע"ל דמהני, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד, וצ"ע.

**מי סברת אינה לשחיטה אלא לבסוף ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף וכו',** המאירי בב"ק ע"ב א' כתב דלענין פסול מחשבה בקדשים לכו"ע ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף ואף מחשבה שבתחילת שחיטה פוסלת, וצע"ג דמפורש לא כן בגמ' בסוגיין ובפסחים ס"ג א' ואף בפסול מחשבה תליא בהפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או אינה לשחיטה אלא לבסוף, - אך מד' המאירי בפסחים שם למדנו לפרש לדבריו דלאו היינו דבזה לכו"ע ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, אלא היינו דבזה לכו"ע קי"ל דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף,[[654]](#footnote-655) ועיי"ש במה שרמז לפרש הטעם בזה, וצ"ב.

## אם מפגלין בקמיצת הקומץ בלא ליקוט הלבונה

**דאמר קומץ מנחה חוץ לזמנו וקומץ לבונה חוץ למקומו,** בפירש"י כתב דלא מיירי בקמיצה דאין קמיצה בלבונה אלא מיירי בהקטרה, - אך הרמב"ם בפט"ז מפסוהמ"ק ה"ז כתב דאם חשב מחשבת זמן בשעת קמיצה אבל לא בשעת ליקוט הלבונה וכו' ה"ז פסולה ואינו פיגול עד שיחשב מחשבת הזמן בכל המתיר שהוא הקומץ עם הלבונה, ונתחדש בדבריו דאף קמיצת הקומץ חשיבא כחצי מתיר משום דאיכא נמי ליקוט לבונה.

## אם מחשבת שלא לשמה פוסלת בחצי מתיר

החזו"א בקמא סימן כ"ז סק"א הק' ע"ד הרמב"ם דקמיצת הקומץ חשיבא כחצי מתיר, מהא דתנן בריש מנחות דכל המנחות שקמצן שלא לשמן וכו' ומשמע אף בלא ליקוט לבונה,[[655]](#footnote-656) ומבו' בדבריו דכ"ה דאין מפגלין בחצי מתיר ה"נ מחשבת שלא לשמה אינה פוסלת בחצי מתיר, וכ"כ החזו"א בסימן י"ב סק"ה ובתשו' סימן תל"ד, ובשיעורי הגרמ"ד לעיל ב' ב' כתב דכן נקט הגרי"ז בפשיטות, - אך האו"ש בהל' פסוהמ"ק שם כתב דדוקא בפיגול הוא דאין מפגלין בחצי מתיר אך מחשבת שלא לשמה פוסלת אף בחצי מתיר, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וכ"כ האחיעזר בח"ג סימן נ"א סק"ג, ולפ"ז ניחא.

## מחשבת פיגול בדבר שאינו מסוים

**הרי קומץ דמנחת חוטא וכו' לא פליגי,** התוס' בפסחים ס"ב ב' ד"ה ערלים למולין כתבו דמהא דלא משני דפליגי כשאמר חצי קומץ חוץ לזמנו וחצי חוץ למקומו יש ללמוד דאף למ"ד דמפגלין בחצי מתיר היינו רק בדבר המסוים ושלם, וכ"כ השטמ"ק בשם תור"פ, וכ"כ התוס' במנחות ט"ז א' ד"ה בין בראשונה, וכ"כ התוס' בסוגיין דאין מפגלין בחצי מתיר אלא בסימן אחד דהוי דבר המסוים, אך אם אמר משהו ראשון חוץ לזמנו ומשהו שני חוץ למקומו ל"ה פיגול כיון דל"ה דבר מסוים,[[656]](#footnote-657) - ובשיעורי הגרמ"ד כתב לפרש בזה לפ"מ שאמרו לקמן ק"י א' דהא דלר"מ מפגלין בחצי מתיר הוא משום דאף חצי מתיר מישרא שרי מחצה מן השירים, ונתבאר להלן, ולפ"ז י"ל דע"כ כ"ז הוא בדבר מסוים כהקטרת כל הקומץ דמהני להתיר מחצה מן השירים, אך הקטרת חצי קומץ אינה מתרת כלום, וע"כ אין מפגלין בה אף לדעת ר"מ.[[657]](#footnote-658)

האחיעזר בח"ג סימן נ"א סק"ג נסתפק למש"כ שם דמחשבת שלא לשמה פוסלת אף בחצי מתיר, אם הוא אף בדבר שאינו מסוים, או דדמי לפיגול דאף למ"ד דמפגלין בחצי מתיר הוא רק בדבר מסוים, ועיי"ש במש"כ בזה.

## מחשבת פיגול בפסיעה אחת

**את"ל פליגי פליגי בפסיעות,** בפירש"י כתב דהיינו כגון שאמר בפסיעה ראשונה חוץ לזמנו ובפסיעה שני' חוץ למקומו, והקר"א לעיל ט"ו א' ולקמן מ"ב ב' וק"י א' כתב דהא דמהני מחשבת פיגול בפסיעה אחת הוא כמ"ד דמפגלין בחצי מתיר,[[658]](#footnote-659) וכ"נ קצת בד' התוס' בד"ה סימן ראשון, וזהו שהוצרכו לפרש בהא דאין מפגלין בדבר שאינו מסוים דל"ד לפסיעות, (ונתבאר לעיל בהערה), ועמד בזה בשיעורי הגרי"ד,[[659]](#footnote-660) - אך הרמב"ם בפי"ג מפסוהמ"ק ה"ט כתב דאף אם חשב מחשבת פיגול בשעת הלוכו לחוץ ה"ז פוסלת, ומבו' דמהני מחשבת פיגול אף במקצת הולכה ולא חשיב כחצי מתיר, וכ"כ המנ"ח במצוה קמ"ד דפשוט דאף אם איכא פסיעות הרבה וחישב בפסיעה אחת פוסל ולא חשיב כחצי מתיר דאין שיעור להולכה, וכ"נ בד' הזבח תודה לעיל י"ג ב' ד"ה לא סגי.[[660]](#footnote-661)

לקמן ק"י א' אמרו דלדעת ר"מ דמפגלין בחצי מתיר בע"כ דאם הקטיר קומץ לבדו מישרא שרי חצי מן השירים, ופירש"י דהיינו משום דאם הקטרת הקומץ בפנ"ע אינה מתרת כזית מן השירים לגמרי, ל"ה מהני מחשבה בכזית זה הרי בעינן דומיא דזריקה דשרי לגמרי, והתוס' שם נסתפקו לפ"ז דגם שחיטת סימן אחד מתרת ואם שחט סימן אחד וקיבל דמו וזרקו ואח"כ שחט הסימן השני אמרינן דמישרא שרי, והקר"א שם הק' דהרי הא דמפגלין בחצי מתיר הוא גם בפסיעה אחת דהולכה אף דאינה מתרת כלום, - ולמש"כ המנ"ח דפסיעה אחת חשיבא כמתיר שלם דאין שיעור להולכה, ניחא.[[661]](#footnote-662)

## אם במליקת עולת העוף וחטאת העוף איכא ב' מתירין

התוס' הק' דמ"ט לא פריך ממליקת חטאת העוף דהכשרו בסימן אחד וליכא ב' מתירין, ומבו' בדבריהם דבעולת העוף דהכשרו בב' סימנים איכא ב' מתירין, - וצ"ל דאף דבמתניתין לקמן ס"ו ב' מבו' דאף כשמלק סימן אחד אינו מטמא בבית הבליעה, היינו רק דהכשר השחיטה שבמליקה הוא אף בסימן אחד, אך עבודת המליקה היא בב' הסימנים וכל סימן הוי חצי מתיר.

בחולין כ' ב' פריך אביי לרבא דבעולת העוף דבעיא ב' סימנים וכי מתה עומד ומולק, ומשני רבא דהוא כדי לקיים בה מצות הבדלה, וכ"כ בפירש"י לקמן ס"ה ב' ד"ה ת"ק סבר בהא דאמר רבא דלת"ק אין שהי' בין סימן לסימן פוסלת דהוא משום דאין שם מליקה חלה אלא על הסימן הראשון ומליקת הסימן השני היא למצות הבדלה, - ויש להסתפק אם מש"כ התוס' הכא דבעולת העוף איכא ב' מתירין הוא לאביי לטעמי' דפליג בחולין שם ולא ס"ל להא דמליקת הסימן השני היא לקיים בה מצות הבדלה, אך זה תליא בביאור טעמא דאביי התם, ואכמ"ל, או דאף לדעת רבא דמליקת הסימן השני היא לקיים בה מצות הבדלה היינו דאינה בכלל השחיטה שבמליקה, ואף אם אין פוסל שהי' בין סימן לסימן דפסול שהי' הוא מהלכות שחיטה והוא רק במעשה השחיטה דבמליקה, אך מ"מ כיון דבעינן לזה משום מצות הבדלה הוי זה בכלל עבודת המליקה וחשיב כמתיר.

התוס' כתבו דאף בחטאת העוף איכא ב' מתירין כגון מפרקת וסימן אחד, ונתחדש בדבריהם דחתיכת המפרקת הויא מכלל המליקה, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בחולין מ"ב א' דשבירת מפרקת ובשר במליקה כחתיכת סימנים בשחיטה,[[662]](#footnote-663) וכ"נ למש"כ הרמב"ן בחולין כ"ז ב' והרשב"א שם כ"א א' דאף למ"ד שם י"ט ב' דמצות מליקה מחזיר סימנים לאחורי העורף ומולק צריך אח"כ לחתוך המפרקת, אך י"ל לדעתם דאי"ז אלא לקיום מצות הבדלה ואי"ז מכלל עבודת המליקה, - אך בפירש"י בחולין י"ט ב' ד"ה מחזיר סימנים דלמ"ד דמצות מליקה מחזיר סימנים וכו' חותך הסימנים לבדם, וכ"כ הריטב"א שם, ובחי' הגרע"א שם כ"א א' משמע שפירש לדעתו דאף למ"ד דל"מ מחזיר סימנים מ"מ אין המפרקת מכלל המליקה, עיי"ש.

**א"ל אביי והא אמר רבב"ח וכו' ר"מ ור' יוסי וכו' לא פליגי,** התוס' הק' דא"כ מאי מקשי לי' רבא לאביי לעיל דהרי שחיטה דכי לחצות דמי ופליגי, הרי אף דר' יהודה פליג בכה"ג משום דאית לי' תפוס לשון ראשון, מ"מ ר"מ מודה בזה דלית לי' תפוס לשון ראשון, ולא אזיל ר"מ בשיטת ר' יהודה, - והשטמ"ק הביא מתור"פ בשם ריב"א דקים לי' לרבא דהא דאמר אביי בהא ודאי מודה ר"מ הוא אף למ"ד דטעמא דר"מ הוא משום דתפוס לשון ראשון, וע"ז שפיר פריך רבא מהא דפליג ר' יהודה בשחיטה אף דכי לחצות דמי.[[663]](#footnote-664)

**לא תחול זו אא"כ חלה זו דברי הכל חיילא,** בפירש"י כתב דהיינו משום דנתכוין לכך, ובד' הקר"א ע"ד התוד"ה אמר לי' מבו' דכ"ז הוא משום דטעמא דר"מ אינו משום דתפוס לשון ראשון אלא משום דמיהדר קהדר בי', אך למ"ד דטעמא דר"מ הוא משום דתפוס לשון ראשון אף כשאמר לא תחול זו אא"כ חלה זו תפוס לשון ראשון, וצ"ע.[[664]](#footnote-665)

## אם מהני חזרה תוכ"ד בתמורה

**מדהול"ל תמורת עולה ושלמים ואמר תמורת עולה תמורת שלמים ש"מ מיהדר קהדר בי',** בתמורה כ"ו א' אמרו דמדהול"ל תמורת עולה ושלמים ואמר תמורת עולה תמורת שלמים הו"ל כאומר תחול זו ואח"כ תחול זו, והשטמ"ק בסוגיין כתב בשם תור"פ ובשם גליון לפרש כן גם במה שאמרו הכא דמיהדר קהדר בי' דהיינו דכיון דהוא נמלך הו"ל כאומר תחול זו ואח"כ תחול זו,[[665]](#footnote-666) אך אם בא לחזור בו בתוכ"ד שפיר יש בידו לחזור בו, והגליון פירש כן גם במש"כ בפירש"י דמיהדר קהדר בי' ולחזור אי אפשר, עיי"ש, - אך המל"מ בפט"ו ממעה"ק ה"א כתב ללמוד מסוגיין דל"מ חזרה בתוכ"ד בתמורה, וכדעת הרמב"ם שם ובפ"ב מתמורה ה"ד, ונתבאר בדף מס' 34, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת רש"י, וכן הוכיח הקצוה"ח בסימן רנ"ה סק"ב מפירש"י בתמורה כ"ה ב' ד"ה בתוכ"ד.

## טעם הא דלר"מ בהיא שלמים וולדה עולה ובחצי' תמורת עולה וחצי' תמורת שלמים תפוס לשון ראשון

בתמורה כ"ה א' תנן דהאומר היא שלמים וולדה עולה ה"ז ולד שלמים דברי ר"מ ר' יוסי אומר אם לכך נתכוין מתחילה הואיל וא"א לקרות ב' שמות כאחד דבריו קיימין, ושם כ"ו א' תניא דהאומר בהמה זו חצי' תמורת עולה וחצי' תמורת שלמים כולה תיקרב עולה דברי ר"מ וכו', א"ר יוסי אם לכך נתכוון מתחלה הואיל וא"א להוציא ב' שמות כאחת דבריו קיימין וכו', והתוס' שם הק' דלדעת רב יצחק בר יוסף דטעמא דר"מ בתמורת עולה תמורת שלמים אי"ז משום דתפוס לשון ראשון אלא משום דמדהול"ל וכו' ש"מ מיהדר הדר בי', הרי דבהני גווני דליכא לה"ט מ"ט ס"ל דכולה תיקרב עולה, וכתבו דכל הא דבעינן לה"ט דמדהול"ל וכו' הוא רק כשאמר תמורת עולה תמורת שלמים דמשמע דסותר דבריו ובכה"ג הי' לנו לומר דלשניהם נתכוין דאין דרך אדם לסתור דבריו כ"כ, וע"כ בעינן לה"ט דמדהול"ל וכו' דעתו שתחול זו ואח"כ תחול זו, אך בהיא שלמים וולדה עולה דב' גופין נינהו ואי"ז סתירה דאיכא למימר דדעתו אתרוייהו וכן בחצי' תמורת עולה וחצי' תמורת שלמים דאי"ז סתירה כיון דמפרש חציין ל"ב לה"ט דמדהול"ל וכו' דבלא"ה איכא למימר דדעתי' אתרוייהו ומיד שאמר היא שלמים חלה קדושה על הולד ומיד שאמר חצי' תמורת עולה חלה בכולה.

וצ"ע דמשמעות מתניתין בתמורה שם דפלוגתת ר"מ ור' יוסי בהיא שלמים וולדה עולה ופלוגתייהו בתמורת עולה תמורת שלמים חדא פלוגתא היא, ולדעת רב יצחק בר יוסף תרי פלוגתי נינהו, דבהיא שלמים וולדה עולה נחלקו אם דעתו שיחולו בזאח"ז או דעתו שיחולו בב"א, ובתמורת עולה תמורת שלמים נחלקו בהוכחת דיבורו אם מוכח מדיבורו דדעתו שתחול זו ואח"כ תחול זו, או דלא מוכח כן וכיון דסותר דבריו אמרינן דלשניהם נתכוין, ואי"ז במשמעות הדברים, וצ"ע.[[666]](#footnote-667)

## חישב לאכול כזית למחר בחוץ

**חישב לאכול כזית למחר בחוץ מהו א"ל זו שאלה עירוב מחשבות היא,** בפירש"י כתב דהא דמיבע"ל בכזית למחר בחוץ הוא משום דחדא מחשבה מעורבת היא דעל אותו כזית שחשב לאכול למחר חשב לאכלו בחוץ ובחדא אכילה, וע"כ הוא דלא אמרינן בזה תפוס לשון ראשון, והיינו דבכה"ג אי"ז כלל כב' מחשבות אלא הוא מחשבה אחת, - אך ממשה"ק התוס' דמ"ש מהא דפליגי גם כשאמר לחצות ובתמורת עולה ושלמים, והק' עוד דכיון דס"ל לרבא דאינה לשחיטה אלא לבסוף כך שוה כזית למחר כזית בחוץ כמו כזית למחר בחוץ וכ"ה דפליגי בכזית למחר כזית בחוץ ה"נ בדין דפליגי בכזית למחר בחוץ, מבו' דהא דמיבע"ל בכזית למחר בחוץ אי"ז משום דהוא מחשבה אחת, דא"כ אי"ז ענין להיכא דאמר לחצות ולתמורת עולה ושלמים דהוו כב' מחשבות, וגם ל"ד כזית למחר בחוץ לכזית למחר כזית בחוץ, אלא הוא משום דכלל את ב' המחשבות יחד ובכה"ג י"ל דלא אמרינן תפוס לשון ראשון, - ועמש"כ הקר"א בישוב קו' התוס'.

השטמ"ק הק' בשם תור"פ דמ"ש מתמורת עולה ותמורת שלמים דתפוס לשון ראשון אף דמחשב בדבר אחד,[[667]](#footnote-668) וכתב דשאני התם דא"א לקיים שניהם דאין קדושה חלה על קדושה וע"כ אמרינן תפוס לשון ראשון, ומשא"כ בכזית למחר בחוץ דבידו לעשות איסור זה, וכיון דיכול לעשות כן תפסה המחשבה בשניהם והו"ל עירוב מחשבות,

השפ"א כתב דמהא דרבי ולוי מוכח דפלוגתא דרבנן ור' יהודה הוא בעבודה אחת, והיינו דאם לא פליגי אלא בב' עבודות, לא שייך בזה כלל הנידון בכזית למחר בחוץ, והק' דא"כ תיקשי מינה לאילפא דבב' עבודות מחלוקת, ומ"ט לא מייתי הגמ' לעיל סייעתא לר' יוחנן מהכא, וצ"ע.

כ"א אלול פ"ד

דף מס' 37

## ויקץ כישן הפיגול

**ל"א א'** **- חצי זית חוץ לזמנו וכו' אמר רבא ויקץ כישן הפיגול ורב המנונא אמר עירוב מחשבות הוי**, בפירש"י משמע דטעמא דרב המנונא הוא משום דכבר נצטרף החצי זית דחוץ לזמנו עם חצי זית דחוץ למקומו וכבר נקבע דינו כמחשבת פסול וע"כ אף שחזר וחשב חצי זית חוץ לזמנו לא בטל צירוף ב' החצאי זיתים הראשונים, - אך התוס' פירשו דטעמא דרב המנונא הוא משום דאין הפסול מניח את הפיגול ליפרד ממנו, ומבו' דאי"ז משום החצי זית הראשון שאינו חוזר וניעור לפגל, אלא הוא משום החצי זית דהפסול דאינו מניח את הפיגול ליפרד ממנו ולהצטרף עם חצי זית דחוץ לזמנו.

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה א"ר המנונא כתבו בהא דס"ל לרב המנונא דעירוב מחשבות הוי דל"ד להא דטומאה שבטלה דחזרה וניעורה דהכא לא בטלה אלא הוא משום דאינו מניחו ליפרד ממנו, וזה לטעמייהו דטעמא דרב המנונא הוא משום דאין הפסול מניח את הפיגול ליפרד ממנו,[[668]](#footnote-669) והפנים מאירות כתב דמזה הוא שלמדו התוס' לפרש דטעמא דרב המנונא הוא משום דאין הפסול מניח את הפיגול ליפרד ממנו, דמה"ט לא אמרינן דחוזר וניעור, אך לדעת רש"י דטעמא דרב המנונא הוא משום דכבר נקבע דין החצי זית הראשון כמחשבת פסול ואינו חוזר וניעור לפגל צ"ב דמ"ט ל"ד להא דטומאה שבטלה דחזרה וניעורה.

והרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז כתב והוא מדברי מהר"ם מר"ב שהובאו בתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל דטעמא דרב המנונא דעירוב מחשבות הוי ואינן מצטרפות יחד לפגל הוא משום דלגבי קדשים שאני דכתיב לא יחשב לא יערב בו מחשבות אחרות דשאר מחשבות מוציאות מידי פיגול וכיון דע"י ב' חצאי זיתים הראשונים נקרא פסול תו לא מיקבע בפיגול, וכתב לפ"ז דבאיסור שנתבטל מודה רב המנונא דאמרינן דמצא את מין את מינו וניעור,[[669]](#footnote-670) ולכאו' מכוון דבריו הוא דלעולם חוזר החוץ זית דחוץ לזמנו הראשון וניעור מצטרף עם החצי זית דחוץ לזמנו השני, ואך דאכתי ל"ה פיגול משום דכבר נפסל מכח ב' חצאי זיתים הראשונים ותו לא מיקבע בפיגול,[[670]](#footnote-671) - וכ"ה משמעות לישנא דרב המנונא דעירוב מחשבות הוי, ומשמע דמודה דמצטרפין ב' החצאי זיתים דחוץ לזמנו זע"ז ואיכא מחשבת פיגול בכזית, אלא דלא מיקבע בפיגול משום דאיכא גם מחשבת פסול ומחשבות מוציאות זמ"ז,[[671]](#footnote-672) ועמש"כ בכ' הגרי"ז לפרש להך מילתא דמחשבה זו המצורפת מוציאה מידי פיגול.[[672]](#footnote-673)

האבנ"ז באו"ח סימן ל"ח סקי"ב כתב דהאוכל חצי זית מיני דגן וחצי זית משאר מינים דנתחייב בברכת בורא נפשות ואח"כ אכל בתוך כדא"פ עוד חצי זית דמיני דגן, תליא בפלוגתא דרבא ורב המנונא דלרבא מצטרפים ב' החצאי זית דמיני דגן לחייב ברכת מעין ג', ולרב המנונא כיון שכבר נצטרף לחייב ברכת בורא נפשות אינו חוזר ומצטרף לחייב בברכת מעין ג', ועמש"כ האבנ"ז בסימן ר"ו סק"ג ובסו"ס שנ"ו עד"ז לענין דינים אחרים, וצ"ע.

**אמר רבא מנא אמינא לה דתנן כביצה אוכל ראשון וכו',** למש"כ הרא"ש דטעמא דרב המנונא דעירוב מחשבות הוי אף דבעלמא אמרינן דמצא מין את מינו וניעור הוא משום דלגבי קדשים שאני דכתיב לא יחשב וכו', וכאשר כ"ה משמעות לישנא דרב המנונא דמודה דמצטרפין ב' החצאי זיתים דחוץ לזמנו זע"ז אלא דאיכא מחשבת פסול המוציאה מידי המחשבת פיגול, צ"ב דא"כ מאי פריך רבא מטומאה, הרי הא דס"ל לרב המנונא דעירוב מחשבות הוי אי"ז משום דאין ב' החצאי זיתים דחוץ לזמנו מצטרפין, אלא אף דהם מצטרפין מ"מ מוציאה המחשבת פסול מידי פיגול, ובטומאה הרי ליכא לה"ט, וע"כ שפיר מצטרפין ב' החצאי כביצה זע"ז, וצ"ע.

## ב' חצאי כביצה אם מצטרפין לטמא

**הא חזר ועירבן ראשון הוי ממאי מדקתני סיפא וכו' נפלו שניהן כאחת עשאוה שני',** בפירש"י כתב דה"נ הוא כשנפלו בזאח"ז כשנפל השני בעוד הראשון עלי', ומשמע דאף שכל אחד עומד לעצמו ואין מחוברין זל"ז, מ"מ הן מצטרפין לטמא, וכ"נ גם בדבריו בד"ה פסלה דרק אם כנשפל חבירו כבר נסתלק זה אין מצטרפין לטמא, אך כל שלא נסתלק הראשון קודם שנפל השני אף דאין מחוברין זל"ז הן מצטרפין לטמא, וכ"נ ממש"כ התוס' דאתיא כמ"ד דיש נוגע וחוזר ונוגע, וכ"כ הגר"א בא"ר בטהרות פ"א מ"ה דאף אם לא נפלו שניהם במקום אחד אלא זה מצד זה וזה מצד אחר מצטרפין, וכתב דאתיא דרבן דפליגי עלי' דר' דוסא באהלות בכל הטומאות שנחלקו דמצטרפין.

אך הרמב"ם בפ"ו מטומאת אוכלין הי"ז כתב דאוכל פרוד אינו מצטרף לכביצה לטמא אחרים אלא כשהוא כולו מכונס ודבוק זב"ז, אך כל שהוא מפורד כמעשה קדירה והקטנית אינו מצטרף לכביצה, והראב"ד שם כתב דסגי במה שהפירורים נוגעין זב"ז, אך כל שאינם נוגעין זב"ז אינם מצטרפין לטמא, והמקד"ד בסימן ל"ז סק"א תמה ע"ז מהא דתנן הכא דנפלו שניהן כאחת עשאוה שני' אף שאין נוגעין זב"ז, והחזו"א בטבו"י סימן ד' סק"ד כתב דצ"ל דהא דתנן דנפלו שניהן כאחד עשאוה שני' הוא לדעת הראב"ד כשהן נוגעין זב"ז ולדעת הרמב"ם כשהם גוש אחד, וכתב דהוא דלא כפירש"י ותוס'.

התוס' הק' דמאי מייתי רבא מהכא, הרי בחצי זית חוץ לזמנו וחצי זית חוץ למקומו כבר נפסל הקרבן ואינו חוזר ונעשה פיגול,[[673]](#footnote-674) אך בחצי ביצה ראשון וחצי ביצה שני שנתערבו דנעשה שני אי"ז משום שנתבטל חצי ביצה הראשון אלא משום דאין לו כח לטמאות בפנ"ע וכשיצטרף עמו חצי ביצה אחר מ"ט לא יהא ראשון, ועמש"כ הצ"ק והפנים מאירות והח"נ לפרש לקושייתם, ומש"כ בזה הקר"א.

ולכאו' לדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דאף ב' חצאי כביצה נפרדים מצטרפין לטמא וליכא כלל דין בגוף המטמא שיהא בו כביצה קשיא טפי, דמה מקום יש לדון דכל שנצטרף חצי כביצה ראשון עם חצי כביצה שני אינו חוזר ומצטרף עם חצי כביצה ראשון, הרי כיון דאף ב' חצאי כביצה נפרדין מצטרפין לטמא, נמצא דאף כשעומד החצי ביצה לעצמו דינו הוא דהוא מטמא אחרים בצירוף עם עוד חצי כביצה, ודין זה מעולם לא נתבטל ממנו, וא"כ מ"ט לא יצטרף עם חצי כביצה אחר, הרי מעיקרא הי' דינו כן שהוא ראוי לטמאות עם חצי כביצה אחר,[[674]](#footnote-675) - ועוד, דלכאו' כשנתחבר חצי כביצה ראשון עם חצי כביצה שני לא חייל מידי בצירופן, שהרי אף קודם צירופן הי' דינם שאם נגעה תרומה בשניהם יחד פסולה, ול"מ צירופן אלא דעי"ז אף אם נגעה התרומה בצד אחד חשיב כנגיעה בכל הכביצה, אך עיקר הא דשניהם יחד מטמאין הי' גם קודם צירופן, וא"כ היאך מצינו למימר דמכח הא דנצטרפו תו לא יצטרף החצי כביצה ראשון עם חצי כביצה ראשון אחר, הרי לא חייל מידי בצירופן,[[675]](#footnote-676) וצ"ע.[[676]](#footnote-677)

**ורב המנונא התם איכא שיעורא הכא ליכא שיעורא,** בפירש"י כתב דהיינו דהתם הי' בו מעיקרא שיעור שלם ונחלק וע"כ כל שחזר ועירבו חזר שמו עליו, ומשא"כ הכא דמעיקרא לא נקרא עליו שם פיגול אלא שם פסול וע"כ אף כשחזר וחשב חצי זית חוץ לזמנו לא פקע שם פסול וחייל שם פיגול, - אך התוס' כתבו בשם ר"ת דהיינו דהתם יש מן השני כשיעור וע"כ הוא מניח לראשון ליפרד מעליו ולהתחבר עם ראשון אחר, ומשא"כ הכא דליכא שיעור מן הפסול ואינו מניח לו לפיגול ליפרד מעליו.

ולכאו' לטעמייהו אזלי, דהתוס' לטעמייהו דטעמא דרב המנונא דעירוב מחשבות הוי הוא משום דאין הפסול מניח לפיגול ליפרד מעליו, וע"כ י"ל דכ"ז הוא היכא דליכא שיעור מן הפסול, אך בההיא דטומאה דיש בשני כשיעור הוא מניח לראשון ליפרד מעליו ולהתחבר עם ראשון אחר, - אך לרש"י לטעמי' דטעמא דרב המנונא דעירוב מחשבות הוי הוא משום דכבר נקבע דין החצי זית הראשון כמחשבת פסול ואינו חוזר וניעור, אין מקום לחלק אם יש בשני כשיעור או אין בו כשיעור, אלא מפלגינן דכל הא דאינו חוזר וניעור הוא רק משום דמעולם לא הי' עליו שם פיגול, אך בההיא דטומאה דמעיקרא הי' בו שיעור שלם ע"כ כל שחזר ועירבו חזר שמו עליו.[[677]](#footnote-678)

**מאי לאו אע"ג דהדר מליי',** בפירש"י כתב דהיינו דאף אם חזר והשלים מאוכל ראשון אחר על זה עד שהי' בו כביצה אוכל ראשון אינו נעשה עוד ראשון הואיל ול"ה בו מעולם שיעור קודם שנתערב עם האוכל השני, והק' דאם ל"ה בו שיעור מעיקרא היאך קיבל טומאה, וכתב דהוא משום דהאוכל מקב"ט בכ"ש, - אך הנה בפירש"י בחולין פ"ב א' ד"ה ואמר ר"ל וקי"ח ב' ד"ה אין יד וקכ"ח ב' ד"ה החותך מבו' דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה, והתוס' בכ"ד כתבו דרש"י חזר בו ממש"כ הכא דאוכל מקב"ט בכ"ש, ולא נתפרש דלפ"מ שחזר בו היאך יתפרש סוגיית הגמ' דהכא דמבו' דקיבל האוכל טומאה אף שלא הי' בו כביצה,[[678]](#footnote-679) ואמנם הנה לפי' ר"ת בסוגיין אין מקור לזה, וכמש"כ התוס' בד"ה א"ר המנונא, אך לא מצינו שחזר בו רש"י מפירושו לסוגיין ופירש כפי' ר"ת, וצ"ע.[[679]](#footnote-680)

**רב אשי מתני הכי חצי זית חוץ לזמנו וכזית חציו חוץ למקומו וחציו חוץ לזמנו תני בר קפרא פיגול וכו',** בפירש"י כתב דרב אשי ס"ל כרבא דאמר ויקץ כישן הפיגול וקמ"ל רבותא דאע"ג דחשב את מחשבת הזמן והמקום בדיבור אחד וצירפן בשפתיו לכזית אחד אפ"ה מצטרף החצי זית דחוץ לזמנו למינו, ומבו' בדבריו דלדעת רב המנונא דס"ל לעיל דעירוב מחשבות הוי ה"נ הכא הוי עירוב מחשבות, - ובכ' הגרי"ז הק' דהרי הא דס"ל לרב המנונא לעיל דהוי עירוב מחשבות הוא משום דכבר נצטרף חצי זית קמא דחוץ לזמנו עם חצי זית דחוץ למקומו ומכיון שנצטרף שוב לא יעור, אך הכא הרי חצי זית קמא דחוץ לזמנו לא נצטרף מעולם לחצי זית דחוץ למקומו ולא נתבטל, וכשחזר וחשב על כזית חציו חוץ למקומו וחציו חוץ לזמנו שפיר י"ל דהחצי זית דחוץ לזמנו יצטרף עם מינו ולא עם החצי זית דחוץ למקומו ונשאר החצי זית דחוץ למקומו בפנ"ע ואינו מוציא מידי פיגול, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וצ"ע.

הקר"א צידד דכל הא דס"ד דבכה"ג לא יהא פיגול הוא כשאמר כזית חציו חוץ למקומו תחילה, אבל אם אמר כזית חציו חוץ לזמנו תחילה ודאי דהוי פיגול, ועיי"ש שעמד בזה דלא משמע כן ממש"כ הרמב"ם בפט"ז מפסוהמ"ק ה"ד דאם חשב על חצי זית במחשבת הזמן וחזר וחשב על כזית חציו במחשבת הזמן וחציו במחשבת המקום ה"ז פיגול, ומשמע דאיירי כשחזר וחשב על כזית חציו במחשבת הזמן תחילה ואפ"ה ס"ד דל"ה פיגול, - ועמש"כ הח"נ בדעת הרמב"ם, וצ"ע.

כ"ב אלול פ"ד

דף מס' 38

## חישב שיאכלוהו כלבים

**ל"א א'** **- חישב שיאכלוהו כלבים למחר פיגול,** התוס' במנחות י"ז ב' ד"ה דלא שנא כתבו דאיירי כשחישב על בשר שדרכו לאכול, אך אם חישב על אימורים שדרכן להקטיר שיאכלום כלבים הוי כמחשב מאכילת מזבח לאדם ול"ה פיגול, והיינו דאף דגם בשר אין דינו באכילת כלבים, מ"מ כיון דדינו באכילה ע"כ אף אם חישב על אכילת כלבים דחשיבא כאכילה הוי פיגול, ומשא"כ באימורים שדינם בהקטרה ל"מ מחשבת אכילת כלבים, דלא עדיפא מהיכא דחישב עליהן לאכילת אדם דל"ה פיגול.

השפ"א הק' דמ"ט הוי פיגול, הרי כ"ה דאם חישב לאכול דבר שאינו ראוי לאכול ל"ה פיגול, ה"נ בדין דאם חישב שיאכלוהו כלבים ל"ה פיגול דלכלבים לעולם אין קדשים ראויין לאכול, - וצ"ב דלכאו' הא דחישב לאכול דבר שאינו ראוי לאכול ל"ה פיגול אי"ז משום דאין דרכו באכילה זו, אלא הוא משום דבדבר שאין דינו באכילה ל"מ מחשבת אכילה, אך בדבר שדרכו באכילה שפיר מהני אף מחשבת אכילת כלבים כיון דחשיבא כאכילה.

## אם דמי אכילת טמאים לאכילת כלבים

לקמן ל"ו ב' א"ר חסדא דחישב שיאכלוהו טמאים למחר פיגול, ודחינן לה דל"ה פיגול, והתוס' בסוגיין הק' דמ"ש מחישב דיאכלוהו טמאים דהוי פיגול, ומ"ט גרע אכילת טמאים מאכילת כלבים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפי"ד מפסוהמ"ק ה"ט כתב דאם חישב שיאכלו הטמאים או הפסולין חוץ לזמנו הוי פיגול, ומבו' דס"ל דלא נדחו דברי רב חסדא, ולפ"ז ניחא, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין בשם ריב"א. - **ב** בפירש"י לקמן שם ד"ה תדע מבו' דהצד דחישב שיאכלוהו טמאים למחר ל"ה פיגול הוא משום דהו"ל כמחשבת אכילת פסול מוציאה מידי פיגול,[[680]](#footnote-681) ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בחישב שיאכלוהו טמאים דהויא מחשבת אכילת פסול, ומשא"כ בחישב שיאכלוהו כלבים, דליכא פסול באכילת כלבים, אלא דל"ה אכילת אדם כלל.[[681]](#footnote-682) - **ג** התוס' לקמן שם כתבו דשאני בחישב שיאכלוהו טמאים דנפסל קודם אכילה משעת נגיעה,[[682]](#footnote-683) וכתבו דאף אם תחב לו חבירו,[[683]](#footnote-684) מ"מ בהך מחשבת אכילה דבר אחר גרם לו שבלא אכילה יכול לפוסלו בנגיעה, וצ"ב, ועמד בזה החזו"א בסימן ח' סוסק"ו ובליקוטים סימן א' סק"י (ד"ה ובתו'). - **ד** השטמ"ק בסוגיין כתב בשם תור"פ דשיאכלוהו טמאים ל"ה בידו וע"כ ל"ה מחשבה והוי כאילו לא אמר כלום, ומשא"כ באכילת כלבים דהוי בידו.[[684]](#footnote-685)

## מחשבת אכילת אש

**חישב שתאכלוהו אש למחר וכו' ה"נ דפיגול,** בפירש"י כתב דהיינו כשחישב על הבשר להאכילו באש הדיוט למחר, והזבח תודה במנחות י"ז ב' כתב ללמוד מדבריו דל"מ מחשבת אכילת אש הדיוט אלא בבשר שדרכו לאכול, אך באימורים שדרכן להקטיר ל"מ מחשבת אכילת אש, וכ"כ התוס' במנחות שם ד"ה דלא שנא בתי' בתרא דאם חשב באימורים שתאכלם אש של הדיוט ל"ה פיגול משום דהו"ל כמחשב לאכול דבר שדרכו להקטיר, - אך בד' הרמב"ם בפי"ד מפסוהמ"ק ה"י משמע דאם חישב באימורים שתאכלם אש של הדיוט הוי פיגול, עיי"ש, והיינו משום דאימורים דרכם באכילת אש.[[685]](#footnote-686)

בפירש"י לקמן ל"ה א' ד"ה ושוין כתב דאם חישב על פרים הנשרפין לאכול מהן למחר או לשורפן בבית הדשן למחר לא עשה כלום דמחשבת אכילה ל"מ בהו דדבר שאין דרכו לאכול הוא ומחשבת שריפה נמי לא דאמחשבת אכילת מזבח קפיד רחמנא ושריפה לאו לשון אכילה היא, ול"ד לחישב שתאכלהו אש למחר פיגול דהיינו רק כשחשב בלשון אכילה, ובד' התוס' שם מבו' שפירשו בדבריו דאם חשב על בשר הפרים שתאכלם אש הוי פיגול, אך הטה"ק שם כתב לפרש לדבריו בע"א, ואכמ"ל, והמנ"ח במצוה קמ"ד סק"ב כתב דלפ"ז מבו' דמהני מחשבת אכילת אש אף באימורים, וצ"ע דהוא דלא כמשמעות דבריו הכא דל"מ מחשבת אכילת אש באימורים.[[686]](#footnote-687)

התוס' לקמן שם כתבו דל"מ מחשבת אכילת אש בפרים הנשרפין משום דלא שייך לא אכילת אדם ולא אכילת מזבח, והמנ"ח שם פירש דהוא לטעמייהו במנחות דל"מ מחשבת אכילת אש באימורים, - וצ"ב דמשמעות ד' התוס' דהא דל"מ בהו מחשבת אכילת אש אי"ז משום דל"מ מחשבת אכילת אש אלא בדבר שדרכו לאכול, אלא הוא משום דבשר פרים הנשרפין לי"ב לא אכילת אדם ולא אכילת מזבח וע"כ אינו דבר הראוי לפגל בו כלל דרק דבר הראוי לאכילה יש בו דין פיגול.

במנחות י"ז ב' ילפינן מדאפקי' רחמנא להקטרה בלשון אכילה דאף אם חישב בלשון אכילה למזבח הוי פיגול, והתוס' שם הק' דמ"ט בעינן קרא להכי תיפו"ל דאכילת אש מיקרי אכילה, וכתבו דאיצטריך לרבויי כשחשב שיאכלהו מזבח למחר אע"פ שלא הזכיר אש, דכל הא דילפינן מקרא דמהני מחשבת אכילת אש הוא כשהזכיר אש, וכתבו לישב עוד דהוא משום דאף דאכילת אש שמה אכילה, מ"מ ס"ד דאם חשב באימורים שתאכלם אש הוי כמחשב לאכול דבר שדרכו להקטיר דל"ה פיגול, וכתבו דאף אחר דמרבינן מקרא דגם כשחשב בלשון אכילה הוי פיגול היינו רק כשחשב שתאכלם אש של מזבח, אך אם חשב שתאכלם אש של הדיוט ל"ה פיגול, ונתבאר לעיל, ועמש"כ בכ' הגרי"ז שם לישב עוד בזה, ומש"כ בס' מנח"א בסוגיין.

## טעם הא דמחשבת אכילת אש למחר הוי פיגול אף שדינו הוא בשריפה

בעיקר הא דאם חישב שתאכלנו אש למחר הוי פיגול הק' המקד"ד בסימן ל"ג סק"א דמ"ש מהא דפריך לקמן פ"ז ב' דאם אויר מזבח כמזבח היאך משכח"ל פיגול בעולת העוף דקלטה לה מזבח ופירש"י דהיינו דכיון דבת הקטרה היא למחר לכתחילה דאם עלו לא ירדו לא פסלה בה מחשבת הקטרת מחר, והרי דאף דחשב להקטירה חוץ לזמנו דלינה מועלת בראשו של מזבח מ"מ כיון דמחשב כדינו דצריך להקטירו מחר משום דאם עלה לא ירד אי"ז מחשבה, וא"כ ה"נ כשחשב שתאכלנו האש למחר אף דאכילת אש שמה אכילה מ"מ אם יקיים מחשבתו עושה כדין דכל נותר דינו בשריפה,[[687]](#footnote-688) ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הקה"י בסימן כ"ג סק"ג.

**והתנן לאכול כחצי זית ולהקטיר כחצי זית כשר שאין אכילה והקטרה מצטרפין,** בפירש"י כתב דהיינו דמהתם חזינן דאפי' אש דגבוה במידי דחזי לה ואורחא לא מצטרפא עם אכילת אדם ואע"ג דאכילה שמה אלמא לא מדמינן אכילות להדדי דכל חדא וחדא למילתי' הוא דהוי אכילה, - והתוס' במנחות י"ז ב' ד"ה דלא שנא עמדו בזה דמאי פריך הרי אף אם מהני מחשבת אכילת אש ומצטרפת עם מחשבת אכילת אדם היינו בבשר, אך אם חשב לאכול חצי זית בשר ולהקטיר חצי זית אימורים אין מצטרפין שזה לאדם וזה למזבח, וכתב דצ"ל דכך היא סברא דמצטרפין כיון דאיקרי אכילה ואיתרבי לשון אכילה באימורים, ועמש"נ לפרש בזה בדף מס' 39.

## חישב לאכול כזית בב' בנ"א

**חישב לאכול כזית בב' בנ"א מהו וכו' או"ד בתר אוכלין אזלינן וליכא שיעורא,** בשיעורי הגרמ"ד הק' בשם הגרי"ז דכיון דמהני אף מחשבת אכילת כלבים ואכילת אש אף דליכא כלל מעשה אכילה, א"כ מאי מיבע"ל דל"מ מחשבת אכילה בב' בנ"א משום דבתר אוכלין אזלינן, הרי ל"ב כלל מעשה אכילה אלא שיהא הבשר נאכל,[[688]](#footnote-689) והיינו דעיקר האיבעיא בחישב לאכול כזית בב' בנ"א הוא אם סגי במה שחישב שיהא הבשר נאכל או בעינן מחשבה על מעשה אכילה, וכיון דמהני מחשבת אכילת כלבים ואכילת אש אף דליכא מעשה אכילה, ה"נ הדין נותן דתועיל מחשבת אכילה בב' בנ"א, - ובס' מנח"א כתב די"ל דאה"נ כל מה שאמרו דמהני מחשבת אכילת כלבים ואכילת אש הוא רק לפ"מ דפשיט דמהני מחשבת אכילה בב' בנ"א וסגי במה שחישב שיהא הבשר נאכל.

כ"ו אלול פ"ד

דף מס' 39

## חישב לאכול כזית ביותר מכדא"פ

**ל"א א' - חישב לאכול כזית ביותר מכדא"פ מהו לאכילת גבוה מדמינן לה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דאכילת גבוה הוא אף ביותר מכדא"פ דפעמים שאינו ממהר לשרוף, ובכ' הגרי"ז כתב דלכאו' י"ל דהא דלאכילת גבוה מדמינן לה היינו משום דבהקטרה לא שייך כלל השיעור דכדא"פ, אך כתב דמקור דברי רש"י הוא מהא דדחינן דדילמא בהיסק גדול, והרי דגם בהקטרה שייך השיעור דכדא"פ.

**או לאכילת הדיוט מדמינן לה,** בד' התוס' בד"ה הא לאכול מבו' דאף אם מהני מחשבה לאכול כזית בב' בנ"א מ"מ מיבע"ל אם מהני מחשבה לאכול כזית ביותר מכדא"פ, והצ"ק כתב דהיינו דהא דחישב לאכול כזית בב' בנ"א הוי פיגול הוא משום דהוי אכילה באדם אחד, אך ביותר מכדא"פ דאף באדם אחד ל"ה אכילה מיבע"ל אם הוי פיגול, - אך הפנים מאירות הק' דכיון דכשחישב לאכול כזית בב' בנ"א הוי פיגול אף דבעלמא ל"ה אכילה כה"ג, מאי מיבע"ל בחישב לאכול כזית ביותר מכדא"פ, והשפ"א הוסיף שהרי באכילת ב' בנ"א ליכא כלל צירוף ביניהם ואפ"ה הוי פיגול, וא"כ כ"ש בחישב לאכול כזית ביותר מכדא"פ, דהרי אכילת ב' בנ"א גריעא מאכילת אדם אחד ביותר מכדא"פ, ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז לד' הרמב"ם, ונתבאר להלן, - והחזון יחזקאל בפ"ב ה"ג כתב לישב דבמחשבת אכילה ל"ב כלל שיהא אכילה מצד האוכל, שהרי מהני אף מחשבת אכילת אש דאי"ז מעשה אכילה כלל, אך בעינן שהבשר יהא נאכל בדין אכילת כזית, וע"כ אף דמהני מחשבה בב' בנ"א משום דאיכא מחשבה על המאכל באכילת כזית בכדא"פ, מ"מ י"ל דל"מ כשחשב לאכול כזית ביותר מכדא"פ דליכא מחשבה בדין אכילת כזית גם מצד המאכל, ועד"ז כתב האשר לשלמה בסימן מ"ז סק"ב, ונתבאר להלן, - ועמש"כ עוד בזה בכ' הגרי"ז,[[689]](#footnote-690) וצ"ב.

המ"ב בסימן רע"א סקע"ג כתב בדין שתיית מלא לוגמיו בכוס קידוש דשתיית כל המסובין מצטרפין למלא לוגמיו, אך שלא ישהה ע"י שתיית כולם יותר מכדא"פ, ובשעה"צ שם סקע"ו כתב דפשוט דלא עדיף מאם הי' שותה המקדש בעצמו, והאפיקי ים בח"ב סימן ב' תמה ע"ז דאין מקום להצריך שיהא בתוך כדא"פ אלא אם בעינן שישתה אדם אחד מלא לוגמיו דכל דהוא ביותר מכדא"פ אין השתי' מצטרפת, אך אם שתיית כל המסובין מצטרפת למלא לוגמיו אין מקום להצריך שיהא זה בתוך כדא"פ, דכלל לא שייך לצרף שתיית כמה בנ"א למעשה שתי' אחד,[[690]](#footnote-691) - ובס' אשר לשלמה סימן מ"ז סק"ב כתב להוכיח כד' המ"ב מסוגיין דאף הוי פיגול גם כשחישב לאכול כזית בב' בנ"א מ"מ י"ל דבעינן שיהא בזה בתוך כדא"פ, ובע"כ דהיינו דאף במקום שהשיעור אכילה הוא מצד החפצא, וע"כ ה"ז מצטרף אף בב' בנ"א, מ"מ כיון דבעינן שיהא ע"ז שם אכילה כזית בעינן שיהא בתוך שיעור זמן דכדא"פ וביותר מכך לי"ב להחשיבות דאכילת כזית, וכל שחישב לאכול כזית ביותר מכדא"פ לא חשיב כמחשבה על אכילת כזית אלא על אכילת הרבה משהו, וה"נ אף אם שתית כל המסובין מצטרפת למלא לוגמיו, מ"מ י"ל דבעינן שיהא זה בתוך כדא"פ.

התוס' הק' דמ"ט לא מוכחינן דאף כשחישב ביותר מכדא"פ הוי פיגול מהא דתנן חצי זית בחוץ חצי זית למחר, והמקד"ד בסימן ל"ג סק"א הק' דהרי שפיר משכח"ל כשחשב לאכול בחוץ סמוך לעלות השחר ולאכול למחר מיד לאחר עלות השחר בתוך כדא"פ,[[691]](#footnote-692) וכ"כ החזון יחזקאל בפ"ב ה"ג, - ובשיעורי הגרי"ד הוסיף להקשות דמנ"ל דאיירי דחשב לאכול בחוץ היום, הרי אף אם לא חשב שתהא האכילה היום הו"ל מחשבה,[[692]](#footnote-693) וצ"ע.

**דילמא בהיסק גדול,** בכ' הגרי"ז הוכיח מהכא דבמחשבת פיגול שמחשב להקטיר חוץ לזמנו בעינן שיחשב על הקטרה גמורה עד שישרף, ולא סגי שיחשוב שימשול האור במקצתו או שיוצת האור ברובו, אף דיצא בכך ידי הקטרה וניתר הבשר באכילה, כמו שאמרו במנחות כ"ו ב', דאם סגי שיחשוב שימשול האור במקצתו או שיוצת האור ברובו שפיר משכח"ל הקטרה בכדא"פ משימשול בו האור, ול"ה בעינן לאוקמה בהיסק גדול, ועיי"ש במש"כ לפרש בתרי אנפי בטעם הא דלא סגי בכך למחשבת פיגול אף דסגי בכך להקטרה.

הרמב"ם בפי"ד מפסוהמ"ק ה"י כתב דאם חשב לאכול כזית ביותר מכדא"פ ה"ז מצטרף, והכס"מ שם כתב דהוא משום דאביי פשיט ממתניתין דמצטרף אף ביותר מכדא"פ ואף דדחינן לה דחויא בעלמא הוא דפשטא דמתניתין כדאמר אביי היא והכי הלכתא, וכתב עוד דשמא ל"ה בגירסת הרמב"ם דחי' כלל, - והשפ"א כתב לישב דכיון דאיפשיט דמהני מחשבת אכילה בב' בנ"א כ"ש דמהני מחשבה לאכול כזית ביותר מכדא"פ, וכ"כ בכ' הגרי"ז.

**הא לאכול ולאכול דבר שאין דרכו לאכול מצטרף הא קתני רישא לאכול את שדרכו לאכול וכו',** בפירש"י במנחות י"ב ב' פירש דהיינו דכיון דכשחשב לאכול דבר שאין דרכו לאכול למחר ל"ה מחשבה, אף אי"ז מצטרף לפסול, ובחי' המיוחסים להרשב"א שם כתב דהיינו דכיון דמחשבתו באותו ח"ש שאין דרכו לאכול אינה מועלת, א"כ גם מאותו ח"ש שדרכו לאכול שראוי' המחשבה לתפוס בו אינו מתפגל משום דח"ש לאו כלום הוא עד שיחשוב בשיעור שלם, ועיי"ש שכתב דל"ד לחצי זית בחוץ וחצי למחר דפסול ומהני המחשבה בחצי זית, דשאני התם דהמחשבות מצטרפות לפסול, דאף דמחשבת חוץ למקומו אינה יכולה להצטרף לפגל מפני שאין לה כח לפגל, מ"מ מחשבה דפיגול מצטרפת לפסול כשאין בו שיעור או כשאינו נגמר בפגול כגון שחשב אחריו מחשבה אחרת דמוציאתו מידי פגול דה"ז פסול,[[693]](#footnote-694) וע"כ כל שחישב מחשבת פיגול בח"ש ומחשבת פסול בח"ש הואיל ואינו יכול לפגל ה"ז פוסל, כיון דיש בב' חצאי זיתים ב' מחשבות של פסול ואין המחשבה של פסול ראוי' להצטרף למחשבת הפיגול והוי כאלו חשב מחשבת פסול בכזית אחד ופסול.

**א"ר ירמי' הא מני ר"א היא דאמר מחשבין מאכילת אדם לאכילת מזבח ומאכילת מזבח לאכילת אדם,** הפסקי רי"ד לקמן ל"ה א' כתב דהיינו דאע"ג דלר"א מחשבין מאכילת אדם למזבח ומאכילת מזבח לאדם, ח"ש מזו וח"ש מזו אין מצטרפין, ומבו' דהא דאין אכילה והקטרה מצטרפין אי"ז משום דמחשבה על דבר שדינו באכילת אדם ומחשבה על דבר שדינו באכילת מזבח אין מצטרפין, אלא הוא משום דאכילה והקטרה הוו ב' מינים ואין מצטרפין לאכילה אחת, ומה"ט אף דלר"א אם חישב לאכול חצי כזית בשר וחצי כזית אימורים מצטרפין, מ"מ אם חשב לאכול חצי כזית בשר ולהקטיר חצי כזית בשר אין מצטרפין, - ובזה מתפרש מש"כ התוס' במנחות י"ז ב' דאף דאין אכילה והקטרה מצטרפין מ"מ אם חישב לאכול חצי זית בשר ושתאכל האש דגבוה חצי זית דאימורים מצטרפין משום דמיקרי אכילה ואיתרבי לשון אכילה באימורים, והיינו משום דכל עיקר הא דאין אכילה והקטרה מצטרפין הוא משום דב' מינים הם, וע"כ כל שחישב בלשון אכילה שפיר הם מצטרפין.

**הא לאכול ולאכול דבר שדרכו לאכול,** בפירש"י כתב דהיינו דאם חשב לאכול ולאכול דבר שדרכו לאכול מצטרף אע"פ שחשב לחצאין, - אך בפירש"י במנחות י"ב ב' כתב דהיינו דאף אם חשב כחצי זית בחוץ כחצי זית למחר מצטרפין לפסול, ועמש"כ בזה בחי' המיוחסים להרשב"א שם.

**ומה לאכול ולאכול דבר שאין דרכו לאכול לא מצטרף לאכול ולהקטיר מיבעיא,** צ"ב דהרי הא דלאכול ולאכול דבר שאין דרכו לאכול לא מצטרף, הוא משום דמחשבה לאכול דבר שאין דרכו לאכול לאו מחשבה היא כלל, ואף אם חשב לאכול כזית שאין דרכו לאכול לאו מחשבה היא, וע"כ אף אינה מצטרפת, וכמו שפירש"י במנחות י"ב ב', ונתבאר לעיל, וא"כ היאך נשמע מינה דלאכול ולהקטיר אין מצטרף, הרי מחשבת הקטרה הויא מחשבה מעליא, ואם חישב להקטיר כזית למחר הוי פיגול, ושפיר י"ל דאף היא מצטרפת למחשבת אכילה,[[694]](#footnote-695) ועמש"כ בזה הפנים מאירות ומש"כ החזו"א בסימן ז' סקי"ד, וצ"ע.

1. ועיי"ש שכתב דטמא דתני כשנטמא בעזרה, - וצ"ע דמ"ט תני מחו"כ, ואי נימא דאיירי כשנטמא בעזרה ול"ה בידו לצאת ועברו ימי טומאתו וטבל, א"כ ה"נ הו"ל למיתני פרועי ראש כשנעשה פרוע ראש בעזרה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונחלקו בדעתו אם היינו משום דכל שהוא מומר לערלות ל"ב לפסולא דערל והוא פסול משום מומר, או דרבותא נקט דאף בכה"ג הוא פסול ולעולם אף במומר לערלות אינו פסול אלא משום ערל דפסולא דבן נכר הוא רק במומר לע"ז, ועמש"נ בזה בדף מס' 15. [↑](#footnote-ref-3)
3. ודבריו הם לפ"מ שנקט דאף דבטמא אם עלו לא ירדו ועושה שירים הוא משום דהותר לעבודת ציבור מ"מ מכח זה אמרינן בכל טמא דאם עלו לא ירדו ועושה שירים ואף באותם הטומאות שלא הותרו בציבור, והאחרונים נחלקו בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-4)
4. וקשיא עוד בהא דילפינן לקמן בסוגיין דאונן מחלל עבודה מדכתיב הן הקריבו, ולכאו' הרי מהתם לא מצינו למילף דאיכא דין בפנ"ע דאונן מחלל עבודה שהרי י"ל דהוא מדינא דאי עביד ל"מ, וקו' זו אינה מתישבת בתי' קמא דהגרע"א. [↑](#footnote-ref-5)
5. וזה כמש"כ הגר"ח בפי"ג מפסוהמ"ק דהא דהולכה בזר לא אפשר לתקונה והולכה שלא ברגל אפשר לתקונה הוא משום דבהולכה בזר נעשה עבודה בפסול ונעשה בה דבר הפוסלה דזר מחלל עבודה, ומשא"כ בהולכה שלא ברגל דלא נעשה בה דבר הפוסלה אלא דלא חשיבא הולכה, אך אי נימא דהא דאם הא דבהולכה בזר לא אפשר לתקונה ול"ד להולכה שלא ברגל, הוא משום דבהולכה בזר כבר נעשית הולכה ול"ד להולכה שלא ברגל דלא נעשית הולכה כלל, הרי דגם בהולכה הפסולה משום דאי עביד ל"מ ל"מ לחזור ולהוליך, וכמש"נ כן במ"מ לפ"ק דף מס' 27 בהערה, וכ"כ האבי עזרי בפ"ב מביאת מקדש. [↑](#footnote-ref-6)
6. בשיעורי הגרש"מ כתב לדון בזה דכיון דהעבודה פסולה משום דאי עביד ל"מ הו"ל כמו שעשה עבודה שלא בהכשרה וא"כ הי' בדין שלא יהא בזה לדין חילול עבודה דזר, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שכתב דנפ"מ עוד בזה בקמצו פסולין, דאם משום דאי עביד ל"מ, הרי דאף דקמיצת הפסול ל"מ, מ"מ הי' חוזר הכשר וקומץ, ורק משום דעבודתם פסולה הוא דל"מ שיחזור הכשר ויקמוץ, וזה תליא בטעמא דרבנן במנחות ו' א' דכל שקמץ פסול ל"מ שיחזור הכשר ויקמוץ, ואכמ"ל, ועיי"ש במש"כ נפ"מ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. והיינו דנידון הגמ' התם הוא בטעם הא דשאני בע"מ שלא נודע שעבודתו פסולה מחלל שלא נודע שעבודתו כשרה, וע"ז הוא שאמרו דבבע"מ אמר קרא את בריתי שלום כשהוא שלם ולא כשהוא חסר ומזה נלמד דאף כשלא נודע עבודתו פסולה, וכ"כ בפירש"י בקידושין שם דכל הא דבעינן להך קרא הוא היכא דלא נודע שהוא בע"מ, ועמש"כ בזה הרמב"ן שם, - ועמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ה לדון אם לדינא בעינן להך דרשא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. הדבר אברהם בח"ג סימן א' סק"ד בהגה"ה כתב לדון דהתירא דזר בבמה אינו היתר מסוים בזמן היתר הבמות אלא בכל הקרבה שהיא בבמה הותר זרות, ולפ"ז י"ל דאף דעיקר הא דהקריבו מנוח וגדעון בבמה הוא הוראת שעה, מ"מ הא דהותר בהן איסור זרות אי"ז הוראת שעה אלא הוא משום דאין זרות בבמה, - אך ממה שאמרו בתמורה שם דח' דברים הותרו בפרו של גדעון חוץ ולילה וזרות, משמע דאף אחר שהותר איסור במה הוצרכו להיתר בפנ"ע לאיסור זרות, והרי דהא דהותר זר בבמה הוא בזמן היתר הבמות, אך בזמן איסור הבמות אף היכא שהותר להקריב בבמה מ"מ איכא לאיסור זרות, וכמו שעמד ע"ז הדבר אברהם שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. צ"ב בעיקר הקו', דאף דאסור לישב בעזרה, מ"מ משום דיני האכילה אף יושב אוכל, ונפ"מ דאם הוצרך לישב משום פיקו"נ וכיו"ב הוא מותר לאכול, ועד"ז הוא למש"כ בפי' הראב"ד בתמיד כ"ה ב' וכ"ז א' דכל דא"א בענין אחר מותר לישב בעזרה, ובכה"ג אף יושב אוכל, ועד"ז הק' האבי עזרי בפ"ז מביהב"ח ה"ו, - ועד"ז צ"ב במשה"ק התוס' והאו"ז דמ"ט בעינן קרא ליושב למצוה ותיפו"ל דאף בלא עבודה אין ישיבה בעזרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך כתבו כן בב' דרכים חדא דכיון דאכילה צורך עבודה דכתיב ואכלו אותם אשר כופר בהם שהכהנים אוכלים ובעלים מתכפרים הותר לישב, והראב"ד בתמיד כ"ז ב' נחלק ע"ז דלא הותרה ישיבה לצורך עבודה, עיי"ש, ועוד, דבאכילת קדשים כתיב בהו למשחה לגדולה כדרך שהמלכים אוכלין והיינו מיושב. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך התוס' והאו"ז שם הוכיחו מסוגיית הגמ' בסוטה שם וביומא ס"ט א' דאף לכה"ג אין ישיבה בעזרה. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך בפירש"י ביומא שם ד"ה מביתו כתב דאין ישיבה בלשכות, וכ"כ התוס' שם ח' ב' וכ"ה א' והראשונים בכ"ד. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך התוס' ביומא כ"ה א' כתבו דאין לישב כן דמסוגיית הגמ' שם מוכח דאין ישיבה בלשכות הבנויות בחול ופתוחות לקדש, וכ"כ התוס' שם ח' ב' והראב"ד בתמיד כ"ז א'. [↑](#footnote-ref-15)
15. בד' האו"ז שם מבו' דהיינו משום דהשתחואה אינה כישיבה, ואפ"ה אי"ז מועיל לעבודה משום דעומד גמור בעינן, - ועמש"כ הברה"ז והפנים מאירות בסוגיין והמל"מ בפ"ה מביאת מקדש הי"ז והשעה"מ בפ"ז ה"ו לדון לדינא אם ל"מ עבודה בהשתחואה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם הלשכות שהיו בקדש היו כשרים לשחיטת וקבלת דם קק"ל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
17. צ"ב, דאף דמינה נלמד דכה"ג אינו רשאי לעבוד כשהוא אונן, מ"מ מנ"ל דאונן מחלל עבודה, הרי אף אם אינו מחלל עבודה מ"מ כיון דאינו רשאי לעבוד כשהוא אונן ע"כ לא הזהירו הכתוב שלא לצאת, - ועוד קשיא טובא מהא דפריך בסנהדרין פ"ד א' בדין אונן דנילף חילול חילול מתרומה מה להלן במיתה אף כאן במיתה, ולהדיא דהא דכתיב בקרא לא יחלל קאי על עבודה באנינות, דאם הא דכתיב בקרא חילול לא קאי כלל על עבודה באנינות אלא דמהך קרא ילפינן דאונן שעבד חילל, היאך נילף מגז"ש דחילול חילול דאונן שעבד הוי במיתה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-18)
18. והיינו דאף דבאמת לא נפסל הקרבן משום עבודה באנינות משום שהקריבוהו קודם שנעשו אוננין וכמש"כ הרמב"ן בפר' שמיני י' י"ט, אך הרי אהרן לא השיב כן אלא השיב שעליו היתה העבודה מוטלת, ובזה תיקשי דמה מהני הא דעיקר העבודה היתה מוטלת עליו, הרי ההולכה נעשית ע"י בניו. [↑](#footnote-ref-19)
19. בפירש"י שם כתב דהא דאנינות דמיא לנטמאו לאחר זריקה הוא אף אם מתו נדב ואביהוא קודם הזריקה שהרי אין הזריקה נפסלת בכך דדוקא פסח דעיקרו לאכילה נפסל כשאין לו אוכלין וכל הפסול בזה הוא משום דאין לו אוכלין. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיי"ש שכתב דבהא דילפינן לעיל זר בק"ו מבעל מום שאוכל ואם עבד חילל י"ל דליכא למימר חלל יוכיח דמה לחלל שאינו באזהרה אלא בעשה, אך באונן הרי גם ליכא אזהרה, דמקרא דהן הקריבו לא נשמע אזהרה רק איסור, וא"כ י"ל דחלל יוכיח. [↑](#footnote-ref-21)
21. ממש"כ הרמב"ם דילפינן לה בק"ו מבעל מום, אף דהכא פרכינן עלה ומייתינן לה בהצד השוה, משמע כמש"כ השל"ה בכללי התלמוד אות ל"ג ואילך דבבכה"ג דתחילת הדין הוא מק"ו ופרכינן עלה ומייתינן לה במה הצד, הרי דאחר שנסתלק הפירכא ע"י הבמה הצד חזר הק"ו למקומו, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
22. ועיי"ש שכתב לדון אם אחר דילפינן לאיסור אונן בקדשים בק"ו ממע"ש הוו קדשים ומע"ש ב' איסורים וב' לאוין נפרדים דמע"ש איסורי' לחוד וקדשים איסורייהו לחוד והויין ב' שמות נפרדים, או דנימא דלענין אנינות קדשים ומע"ש שם אחד להם באיסורם דתרווייהו קדש מיקריין ואסירי לאונן, ואיסור קדשים באנינות אי"ז כלל מדיני קרבנות דאי"ז כלל דין ואיסור מסוים בקרבנות אלא נכללו באיסורא דלא אכלתי באוני ממנו האמור לענין מע"ש ושם אחד להם לקדשים ולמע"ש בהך איסורא, ועיי"ש שהוכיח דהוי חד איסורא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
23. ויש להוכיח כן עוד שהרי מ"ד דמפני אנינות נשרפה ס"ל כריב"ב דאף בפסול בבעלים אינו טעון עיבור צורה, וכמו שאמרו בפסחים פ"ב ב', ולפ"מ דקי"ל דטעון עיבור צורה בע"כ דמפני טומאה נשרפה. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועיי"ש שעמד בזה דלקמן ל"ג ב' אמרו דרבא ס"ל דטומאה דחוי' בציבור, ועיי"ש שכתב לישב למש"כ התוס' ביומא ו' ב' ד"ה א"ר תחליפא בפי' בתרא דרק בפסח הוא דס"ל דטומאה דחוי' אך בקרבן ציבור ס"ל דטומאה הותרה, אך לא נתישב בזה למש"כ התוס' שם בשם ר"י דרבא ס"ל דטומאה דחוי' בציבור, ואך דלהתוס' לטעמייהו מעיקרא לק"מ, שהרי לדעתם בטומאת הגוף דליכא ריצוי ציץ דחוי' הטומאה אך בלא ריצוי ציץ, וה"נ הוא באנינות דילפינן מינה. [↑](#footnote-ref-25)
25. וזה לפי המבו' בד' התוס' ביומא ו' ב' ד"ה א"ר תחליפא דהא דבקרבן יחיד מהדרינן אטהרה הוא מדאורייתא דרק בקרבן ציבור הותרה טומאה ולא בקרבן יחיד הקבוע לו זמן, אך התוס' שם ז' א' (ד"ה כיון דיחיד) כתבו דהא דבקרבן יחיד מהדרינן אטהרה הוא מדרבנן), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-26)
26. וזה למש"כ האבהא"ז בפ"ד מביאת מקדש ה"ז דהא דבציבור מרצה הציץ על טומאת הגוף הוא משום דבדין ריצוי ציץ נכלל תרתי, חדא, להכשיר את הקרבן שנעשה בטומאה, ועוד לשאת את עון הטומאה, והא דנתמעט טומאת הגוף מדכתיב עון הקדשים ולא עון המקדישים היינו דאינו נושא את עון טומאת הגוף, וממילא דהקרבן פסול, אך בציבור דהטומאה דחוי' וליכא עון הרי דכל הא דבעינן ריצוי ציץ הוא להכשיר את פסול הקרבן ובזה ליכא נפ"מ בין טומאת קדשים לטומאת הגוף. [↑](#footnote-ref-27)
27. לכאו' לדעת הרמב"ם דטבו"י הוא שם בפנ"ע, ונתבאר להלן, הרי דזהו דבעינן לקרא דקדושים יהיו ולא יחללו דאם מהא דכתיב ובא השמש וטהר מכלל שהוא טמא הי' טבו"י בכלל האיסור דטמא ול"ה בו שם איסור בפנ"ע, - אך אי"ז מתישב ומתרי טעמי, חדא, דמשמעות הגמ' דבעינן לקרא דקדושים יהיו ולא יחללו לעיקר הא דטבו"י מחלל עבודה, ועוד, דכל הא דמוקמינן לקרא דקדושים יהיו ולא יחללו בטבו"י הוא משום דלא מצינו למילף לי' מקרא דוינזרו, אך אם הו"מ למילף לי' מקרא דוינזרו, מהיכ"ת דקאי ע"ז קרא דקדושים יהיו ולא יחללו. [↑](#footnote-ref-28)
28. וגם צ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ הרמב"ם בפ"ד מביאת מקדש ה"ד דאיסורא דטבו"י הוא משום שעדיין טמא הוא שנא' ובא השמש וטהר מכלל שעדיין לא טהר. [↑](#footnote-ref-29)
29. לכאו' מוכח מזה דמי שהוא טמא בכמה טומאות ששימש עובר בכמה איסורים, אלא דכיון דהם שם אחד אינו חייב אלא אחת, וע"כ כל שנטהר מטומאה אחת והוי טבו"י דהוא שם איסור בפנ"ע חייב ב', דאי נימא דהטמא בכמה טומאות ששימש אינו עובר אלא באיסור אחד, דליכא נפ"מ בין טומאה אחת לכמה טומאות, לכאו' א"א כלל דמכח שנטהר מטומאה אחת ונעשה טבו"י יהא חמור איסורו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-30)
30. ובעיקר הך מילתא אם אשה כשרה לעבודה בבמה נחלקו בזה בירושלמי במגילה פ"א הי"א, עיי"ש, וכן נסתפק בזה השטמ"ק בכריתות ג' א', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועיי"ש שכתב דזהו שאמרו דטבו"י לא אתי ממחו"כ משום דמחוסר מעשה, דאף דבעצם הטומאה ודאי דטבו"י הוי טמא טפי ממחו"כ אף שאינו מחוסר מעשה, מ"מ כיון דהוו שמות חלוקין ובאנו ללמוד שם זה משם זה, ע"כ שפיר פרכינן דלא מצי למילף טבו"י ממחו"כ משום דהוא מחוסר מעשה, ובעיקר הא דפשיטא לי' דטומאת טבו"י חמירא מטומאת מחו"כ, לכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם י"ל דמחו"כ דזב כזב דמי וטבו"י דזב לאו כזב דמי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-32)
32. התוס' לקמן בסוגיין ד"ה קסבר הוכיחו דמחו"כ שנכנס לעזרה חייב כרת מהא דתנן בכלים פ"א מ"ח דעזרה ישראל מקודשת ממנה שאין מחו"כ נכנס לשם וחייבין עלי' חטאת, - אך הרמב"ם לטעמי' שפירש בפיהמ"ש בכלים שם דתרתי קתני, חדא דאין מחו"כ נכנס לשם, ועוד דאם נכנס טמא לשם חייב חטאת, ולפ"ז לא נתפרש התם דמחו"כ שנכנס לעזרה חייב כרת וחטאת. [↑](#footnote-ref-33)
33. הראב"ד שם השיג עוד ממה שאמרו במכות ח' ב' דעוד טומאתו בו לרבות מחו"כ, וממה שאמרו לקמן ל"ב ב' בבהונות של מצורע דהוא עשה שיש בו כרת, צ"ב דמה שאמרו דעוד טומאתו בו לרבות מחו"כ ומה שאמרו בבהונות דמצורע דהוא עשה שיש בו כרת לא קאי על עבודה בטומאה אלא קאי על ביאת מקדש, והו"ל להראב"ד להשיג מזה על מש"כ הרמב"ם בפ"ג דמחו"כ שנכנס למקדש אינו לוקה אלא מכת מרדות, ומהא דכתיב ביולדת וטהרה מכלל שהיא טמאה, ומה שאמרו לקמן בסוגיין דמחו"כ דזב כזב דמי, - והמהר"י קורקוס שם כתב בדעת הרמב"ם דהא דכתיב ביולדת וטהרה לאו למימרא דעד השתא טמאה היא אלא דעד השתא לא נגמרה טהרתה שהרי פוסל עבודה, ועד"ז כתב בתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן ק"ו, ועיי"ש שכתב דהא דילפינן מדכתיב עוד טומאתו בו לרבות מחו"כ אי"ז לענין חיוב מיתה בידי שמים אלא לענין שאסור ליכנס בעזרת ישראל, וכתב דאפשר דאיסורו מה"ת אך אין בו לא מלקות ולא מיתה. [↑](#footnote-ref-34)
34. ויש לסייע לזה ממש"כ בתשו' הר"ד הבבלי בס' מעשה ניסים סימן ג' בשם הרמב"ם בסהמ"צ שמנה טמא וטבו"י ומחו"כ כג' מצוות, והר"א בן הרמב"ם שם הודה לזה, והרי דגריס בד' הרמב"ם דאיכא ל"ת בפנ"ע למחו"כ ששימש, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש הי"א דכהן טבו"י ומחו"כ שנטמא וכו' חייב על כל אחת ואחת, ואך די"ל כמשמעות ד' המאירי דאף דמחו"כ ששימש אינו חייב מיתה מ"מ הוא חייב מלקות, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בסנהדרין פ"א ב' דמחו"כ ששימש במיתה. [↑](#footnote-ref-35)
35. צ"ב שהרי הרמב"ם כתב דהא דאינו בכרת הוא מדכתיב וטומאתו עליו עד שתהי' כל טומאתו עליו, וא"כ גם אם מחו"כ שנכנס למקדש הוי בכרת, מ"מ י"ל דכל שאכל קדש אינו בכרת, והרי כ"ה גם לדעת הרמב"ם דטבו"י שנכנס למקדש הוי בכרת, כמש"כ הרמב"ם בפ"ג מביאת מקדש הי"ד, ואפ"ה כשאכל קדש אינו בכרת מדכתיב וטומאתו עליו עד שתהי' כל טומאתו עליו, ואמנם י"ל דהראב"ד פליג וס"ל דיש לדמות אכילת קדש לביאת מקדש, אך מהו שהשיג מהא דמחו"כ שנכנס למקדש חייב כרת, הרי בטבו"י שנכנס למקדש מודה הרמב"ם דחייב כרת, ואפ"ה ס"ל דאינו חייב כרת על אכילת קדש, והי' להראב"ד להשיג דאין לחלק בין ביאת מקדש לאכילת קדש. [↑](#footnote-ref-36)
36. למש"נ לעיל בדעת הרמב"ם ניחא, דמהך קרא דמלבד שהוא טמא ליכא למילף כלל דהוא אסור בביאת מקדש, וגם בטבו"י ומחו"כ לא ילפינן לה מהך קרא אלא מדכתיב ולא יחללו. [↑](#footnote-ref-37)
37. בד' התוס' בסנהדרין פ"ג ב' ד"ה וטבו"י מבו' דמה שהוסיפו להקשות דכיון דדרשינן טבו"י מטמא יהי' וכו', היינו די"ל דהא דאיצטריך קרא לרבות טבו"י ומחו"כ לביאת מקדש אף דאיקרו טמא, הוא משום דקלישא טומאתייהו ול"ה ל"ה מחשבינן להו כטמא לענין ביאת מקדש, וכל הא דילפינן מקרא דוטהרה מכלל שהיא טמאה דמחו"כ מחלל עבודה הוא רק אחר דכתיב בטבו"י ולא יחללו אף דקלישא טומאתי', וכמש"כ התוס' לעיל, וע"ז הק' דמ"מ אחר דילפינן מקרא דטמא יהי' לרבות טבו"י אף דקלישא טומאתו, תו יש ללמוד מחו"כ מקרא דוטהרה מכלל שהיא טמאה, ומ"ט בעינן לקרא דעוד טומאתו בו לרבות מחו"כ. [↑](#footnote-ref-38)
38. ולפ"ז ניחא משה"ק התוס' ע"ד רש"י מכ"ד דמחו"כ חייב כרת על ביאת מקדש, שהרי הך דינא דבעינן שתהא כל טומאתו עליו הוא רק באכילת קדש, אך בביאת מקדש חייב כרת אף כשאין כל טומאתו עליו, שהרי טבו"י חייב כרת על ביאת מקדש וכמש"כ הרמב"ם בפ"ג מביאת מקדש הי"ד, וצ"ע במש"כ הכס"מ בהל' ביאת מקדש שם ה"ט דטעמא דהרמב"ם דמחו"כ אין חייב כרת על ביאת מקדש הוא כמש"כ הרמב"ם בהל' פסוהמ"ק דילפינן מקרא דעוד טומאתו בו עד שתהא כל טומאתו עליו, וזה צע"ג, שהרי בביאת מקדש ל"ב שתהא כל טומאתו עליו, וכדחזינן דטבו"י חייב כרת על ביאת מקדש, (וקשיא כן גם בד' הכס"מ בהל' פסוהמ"ק שם שדימה דין אכילת קדש לדין ביאת מקדש, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-39)
39. וכ"כ התור"פ הכהן בנזיר מ"ה א' דאף דמחו"כ דזב כזב דמי וחמיר מטבו"י דעלמא, מ"מ לא חמיר מטבו"י דזב, דכ"ש שיש לנו לומר דטבו"י דזב כזב דמי מדנימא מחו"כ דזב כזב דמי שהרי מחו"כ קלישא לי' טומאתו טפי מטבו"י. [↑](#footnote-ref-40)
40. וכ"כ הגבו"א ביומא ג' ב' דאף אם מחו"כ דזב כזב דמי מ"מ טבו"י דזב לאו כזב דמי, וכתב לפ"ז דלפ"מ דס"ד דטעמא דיוסף הבבלי דשרפה מחו"כ פסולה הוא משום דמחו"כ דזב כזב דמי הרי דהא דשרפה טבו"י כשרה הוא אף בטבו"י דזב. [↑](#footnote-ref-41)
41. אך אי"ז במשמעות ד' התוס' שנקטו בפשיטות דאם טבו"י דזב לאו כזב דמי כ"ש מחו"כ, וכ"כ גם התוס' לקמן ל"ב ב' (ד"ה ור' יוחנן) בתו"ד דאין לומר דטבו"י דזב לאו כזב דמי ומחו"כ דזב כזב דמי, - וי"ל דמש"כ ר"ת דנקט פסול במחו"כ אגב טבו"י הוא משום דאף דטבו"י דזב דטומאה יוצאת עליו מגופו כזב דמי ומונין בו ראשון ושני, מ"מ טבו"י דשאר טומאות אין מונין בו ראשון ושני, וע"כ נקט לישנא דפסול. [↑](#footnote-ref-42)
42. התוס' הביאו מסוגיית הגמ' בכריתות דהא דמחו"כ דזב כזב דמי הוא לענין דלא הותר בפסח הבא בטומאה, ובדעת רש"י שפירש הכא דהא דכזב דמי הוא לענין חיוב כרת ולענין דמונין בו ראשון ושני ולא פירשה לענין דלא הותר בפסח הבא בטומאה י"ל דהוא משום דהכא מכוון הגמ' דכזב דמי ולא קלישא טומאתו, וזה אינו ענין להא דהוי כזב לענין דלא הותר בפסח הבא בטומאה, דלזה סגי בהא דיש על טומאתו שם טומאת זיבה, אך אכתי י"ל דקלישא טומאתו, ומה שאמרו הכא דלא קלישא טומאתו הוא משום דלענין קדשים הו"ל כזב גמור, והנפ"מ בזה הוא בהא דחייב כרת ובהא דמונין בו ראשון ושני, ואמנם בפירש"י בכריתות שם כתב דהא דפריך דלרבא דאמר דמחו"כ דזב כזב דמי הוא הא דאמר בסוגיין דהוי כזב, אך היינו דלרבא דאמר הכא דמחו"כ דזב הוי לענין קדשים כטמא גמור, ודאי דשם טומאתו היא טומאת זיבה. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך לדעת זקני דרום לקמן כ"ב ב' נחלקו רבוותא אם הותרה טומאת שרץ בציבור, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-44)
44. וי"ל בדעת רש"י, דהנה בעיקר מש"כ רש"י דיש לפסול טמא לאסיפת אפרה ולהזאה משום דחטאת קריי' רחמנא הוא דלא כמש"כ התוס' ביומא מ"ג ב' ד"ה לימד דאין לפסול טבו"י בפרה מכח הא דחטאת קריי' רחמנא משום דהזאה לאו עבודה כיון דזר כשר בה, והשיח יצחק שם כתב בדעת רש"י דכיון דפרה קדשי בדה"ב היא ולא שייך בה חילוק עבודות וכמש"כ בפירש"י שם מ"ב א', ע"כ כיון דחטאת קריי' רחמנא ומינה ילפינן לפסול טמא בעבודה מעבודות שלה הפסולות בזר ה"נ יש לפסול בכולן, דמאי דגלי קרא להכשיר זר גלי ולא ילפינן מינה להכשיר טמא, ונתבאר ביומא שם דפליגי ביסוד הא דחטאת קריי' רחמנא, דדעת התוס' דהיינו דאף דקדשי בדה"ב היא מ"מ יש עלי' דיני קרבן כחטאת, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בחולין י"א ב' דמכח הא דחטאת קריי' רחמנא חשבינן לה כקדשי מזבח, וע"כ כ"ז הוא בעבודות הפרה דדמו לעבודות חטאת דפסולות בטמא, אך הזאה דלאו עבודה היא וכדחזינן דכשרה בזר ל"מ ע"ז הא דחטאת קריי' רחמנא, אך דעת רש"י דהוא ילפותא בעלמא דיש בפרה להפסולים דיש בחטאת, ואי"ז משום דיש על פרה תורת קרבן כחטאת אלא הוא מדיני מעשה הפרה, וע"כ כיון דפרה קדשי בדה"ב היא ולא שייך בה חילוק עבודות הרי דכיון דילפינן מהא דחטאת קריי' רחמנא דמעשה הפרה פסול בטמא יש לפסול אף בהזאה, - ולפ"ז י"ל דאף דעיקר הא דשרפה אונן כשרה ולא ילפינן לפסול מהא דחטאת קריי' רחמנא הוא נלמד מהא דמכשר קרא בטבו"י, מ"מ כ"ז הוא משום דקדשי בדה"ב היא ואין עלי' דיני קרבן, ובזה הוא דאמרינן דהא דחטאת קריי' רחמנא אינו לענין פסול אונן דיש ללמדו בק"ו מטבו"י, אך אם היתה פרה קדשי מזבח והי' עלי' דיני קרבן ומכח זה הדין נותן לפסול באונן, הרי דאף דגזה"כ הוא להכשיר בטבו"י ל"ה ילפינן מינה לאונן. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך בד' רש"י ביבמות י"ל דהרי דבריו שם קיימי בלא הא דילפינן מקרא דטבו"י כשר בפרה, וממילא דשפיר יש לפסול טמא מכח הא דחטאת קריי' רחמנא. [↑](#footnote-ref-46)
46. בחי' הגרי"ז בהל' פרה כתב דלדעתם נמצא דעיקר דין טומאה של שריפת פרה לא שייכא כלל להפלוגתא אם מחו"כ דזב כזב דמי דאף אם לאו כזב דמי ואינו בכלל טומאה יוצאת עליו מגופו מ"מ טמא הוא והי' בדין לפסלו בפרה, והא דתלינן לה בהפלוגתא אם מחו"כ דזב כזב דמי הוא לענין הילפותא מטבו"י, - וצ"ע במה שהעמיד ד"ז כדבר שנתחדש בד' התוס' שהרי להדיא אמרו לקמן בסוגיין דטעמא דמ"ד דמחו"כ פסול בפרה הוא משום דטומאה דהך פרשה וליכא למילף מינה למחו"כ דטומאה יוצאת עליו מגופו, והיינו למ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי דלמ"ד דלאו כזב דמי לא חשיב כטומאת יוצאת עליו מגופו, כמבו' בכריתות י' א', וא"כ הרי נתפרש להדיא דלמ"ד דמחו"כ דזב לאו כזב דמי יש ללמדו בק"ו מטבו"י ולמ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי אין ללמדו בק"ו מטבו"י. [↑](#footnote-ref-47)
47. ועיי"ש שהוסיף דהרי גם בטבו"י נחלקו אם כזב דמי או לא ולדברי הכל כשר בפרה משום דרחמנא אכשרי' מקרא דוהזה הטהור על הטמא, וא"כ מ"ש מחו"כ דהכשרו תלוי בהפלוגתא אם כזב דמי, - ועמש"נ לעיל בהערה לתמוה במש"כ בפשיטות דגם טבו"י דזב כשר בפרה אף אם כזב דמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיי"ש שהוסיף דכ"נ ממש"כ בפירש"י דהא דלמ"ד דמחו"כ דזב כזב דמי מחו"כ פסול לפרה הוא משום דבקרא כתיב איש טהור, והרי דפסול טומאה בשריפת פרה נלמד מקרא דאיש טהור האמור בפרה עצמה ולא מדין טומאה של קרבנות, והרי לגבי הזאת דמה ושריפתה לא כתיב כלל איש טהור אלא באסיפת אפרה, ונמצא דפסול טומאה בשריפת הפרה הוא פסול הטומאה האמור באסיפת אפרה דאינו מכח דין הקרבן דפרה אלא הוא דין טהרה האמור בכל מעשה הפרה. [↑](#footnote-ref-49)
49. ועיי"ש שכתב דכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"א מפרה הי"ג דכל העוסקין בפרה מתחילה ועד סוף שהיו טבו"י כשירים למעשה הפרה ולקדש ולהזות מאפרה ואע"פ שעדיין לא העריב שמשן שזה שנא' בכל הפרשה איש טהור הוא הטהור למע"ש וכו', והרי דכלל למעשה הפרה עם הקידוש וההזי' לכולהו יחד בחד דינא שכולהו נלמדין מהקרא דאיש טהור האמור בפרשת פרה. [↑](#footnote-ref-50)
50. צ"ב דלכאו' אין הדברים מתישבים עם מש"כ הגרי"ז שם בתו"ד בדעת רש"י דעיקר הא דליכא בפרה לפסול טומאה דקרבנות נלמד מהא דטבו"י כשר בפרה, ונתבאר לעיל, דלפ"ז תיקשי דמנ"ל הך מילתא דטבו"י כשר לשריפת הפרה, הרי אף דמהא דהוא כשר להזאה יש ללמוד דאין בטבו"י לפסול טומאה דמעשה הפרה, הרי אכתי י"ל דהוא פסול לשריפת הפרה משום פסול טומאה דקרבנות, והיאך נימא דכל הא דליכא בפרה לפסול טומאה דקרבנות נלמד מהא דטבו"י כשר לשריפת הפרה, ומאידך נימא דהא דילפינן שריפה מהזאה דכשרה בטבו"י הוא משום דליכא בפרה לפסול טומאה דקרבנות. [↑](#footnote-ref-51)
51. ואף דהר"ש והרא"ש גופייהו שם פ"ג פירשו כפי' התוס' דהיו מטמאין אותו ע"י שהיו נוגעין בו, מ"מ ס"ל דגם טבו"י דטומאה דאורייתא כשר בפרה, וכ"נ גם בד' הריטב"א ביומא שם, וזה כמש"כ הגבו"א ביומא שם דאף אי נימא כד' התוס' דהיו מטמאין אותו ע"י שהיו סומכין ידיהן עליו דאי"ז אלא טומאה דרבנן, מ"מ אין למוד מזה דטבו"י דטומאה דאורייתא פסול מדרבנן לפרה, והא דטימאוהו להשורף בסמיכות ידיהן הוא משום דטומאה זו מזומנת ומוכנת לפניהם יותר בנקל משאר טומאות, ועיי"ש שכתב דגם לדעת התוס' הוא כן דמה"ט טימאוהו בטומאה דרבנן זו ולא טימאוהו בשאר טומאות דרבנן. [↑](#footnote-ref-52)
52. הקר"א הק' דא"כ היאך ילפינן אונן בק"ו מטבו"י, הרי גם אונן אסור בפסח ול"ד לטבו"י דמת דהותר בפסח הבא בטומאה, - ובדעת התוס' צ"ל דלאו פירכא היא משום דלא הותר בפסח אלא טומאה ולא שאר איסורים, וליכא למיפרך הכי אלא על מחו"כ דהוא משום טומאה ואפ"ה לא הותר בפסח הבא בטומאה והרי דטומאתו חמירא מטומאת טבו"י. [↑](#footnote-ref-53)
53. וכ"ה מבו' להדיא להגירסא שלפנינו בפירש"י דטבו"י דמגע זב אתי להכשירא, ומבו' דרק טבו"י דמגע זב כשר בפרה אך טבו"י דזב פסול בפרה. [↑](#footnote-ref-54)
54. אך יש מקום לדון בזה, די"ל דאף דמחו"כ דזב כזב דמי מ"מ טבו"י דזב לאו כזב דמי, ונתבאר לעיל, וע"כ אף דמחו"כ דזב דכזב דמי חשיב כטומאה יוצאת עליו מגופו, אך טבו"י דזב דלאו כזב דמי ואין שֵם טומאתו טומאת זיבה לא חשיב כטומאת יוצאת עליו מגופו, כדחזינן בכריתות י' א' דהותר בפסח הבא בטומאה, וע"כ שפיר יש ללמדו מטבו"י דטמא מת. [↑](#footnote-ref-55)
55. בחי' הגרי"ז בהל' פרה כתב בתו"ד דטבו"י דזב לכו"ע כשר בפרה אף למ"ד דכזב דמי משום דרחמנא אכשרי' מקרא דוהזה הטהור על הטמא טהור מכלל שהוא טמא, - ואמנם לכאו' דבריו קיימי לפ"מ דמפרשינן מעיקרא דטעם הפלוגתא דת"ק ויוסף הבבלי הוא אם מחו"כ דזב כזב דמי, אך לפ"מ דמסקינן דטעמא דיוסף הבבלי הוא משום דטומאה דהך פרשה וליכא למילף מינה למחו"כ דחמיר שכן טומאה יוצאת עליו מגופו, ה"נ טבו"י דזב לא הותר בפרה, - אך אכתי צ"ע דלכאו' גם לפ"מ דמפרשינן מעיקרא דטעמא דיוסף הבבלי הוא משום דמחו"כ דזב כזב דמי, בע"כ דגם טבו"י דזב לא הותר בפרה אם כזב דמי, וכמש"כ כן הקר"א, דאל"כ מ"ט לא ילפינן מחו"כ דזב מטבו"י דזב, וכ"ה מבו' להדיא בל' התוס' (בד"ה שרפה אונן) דרק טבו"י דמת המותר לאכול בפסח הבא בטומאה הותר בפרה ולא טבו"י דזב. [↑](#footnote-ref-56)
56. והנה אמנם נחלקו רבוותא אם טומאת בועל נדה חשיבא כטומאה שאינה יוצאת מגופו, ונתבאר במ"מ לפ"ק דיומא דף מס' 10, ולדעת הסוברים דחשיב כטומאה היוצאת מגופו הדין נותן דטבו"י דבועל נדה לא הותר בפרה, - אך ד' התוס' לא נתישבו בזה שהרי פירשו דהא דטבו"י דבועל נדה לא הותר בציבור הוא משום דליכא למילף לי' מק"ו מטבו"י דטמא מת שאינו מטמא משכב תחתון כעליון, וזה דלא כמו שאמרו הכא דהא דלא ילפינן מחו"כ מק"ו מטבו"י דטמא מת הוא משום דמחו"כ חמיר דטומאה יוצאת עליו מגופו ולא משום דזב חמיר דמטמא משכב ומושב, ולכאו' הוא משום דאף דזב חמיר מטמא מת דמטמא משכב ומושב, מ"מ מחו"כ דזב שאינו מטמא משכב ומושב לא חמיר מטמא מת אלא משום דטומאת יוצאת עליו מגופו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. אך לכאו' חלוקין הם בטעמם, דהערוך והר"ח שם כתבו דילפינן לה מדכתיב כהן, וכתבו שם דגם הא דטמא פסול לפרה ילפינן לה מדכתיב כהן, אך לדעת התוס' לכאו' הוא מהא דחטאת קריי' רחמנא, וכמו שנקטו התוס' (בד"ה שרפה) דיש ללמוד מזה לפסול באונן, וה"נ יש ללמוד מזה לפסול בבע"מ. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועיי"ש שהק' עוד דמ"ט לא מנה מצות עשה שיעשו הכהנים העבודה מעומד לא יושב ולא שוכב כדילפינן לקמן כ"ג ב' לעמוד לשרת לעמידה בחרתים ולא לישיבה, ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד לתמוה בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
59. משמעות דבריו דמחוסר בגדים ששימש אינו בלאו אלא בעשה, וצע"ג ממש"כ הרמב"ם בפי"ט מסנהדרין ה"ב דמחוסר בגדים הרי הוא כזר ולוקה אם עבד, וכ"נ בתוספתא בפי"ב ה"ז, ועמד בזה הגרי"פ בפתיחה למנין העונשין סוף אות כ"ד. [↑](#footnote-ref-60)
60. והיינו שהרי מחוסר בגדים ששימש עובר בל"ת ולוקה, וכמש"כ הרמב"ם בפי"ט מסנהדרין ה"ב, ואפ"ה לא מנאו הרמב"ם כל"ת בפנ"ע, משום דאין בו איסור בפנ"ע אלא הוא בכלל איסור זר, אך הבה"ג מנה לאיסור מחוסר בגדים כלאו בפנ"ע, ובכ' הגר"ח בסוגיין תמה בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-61)
61. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בסהמ"צ שם להא דמחוסר בגדים במיתה ולהא דאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם, ולכאו' אי"ז ענין למצות לבישת בגדי כהונה, ומשמע דעיקר המצוה דלבישת בגדי כהונה הוא לעשות את העבודה כדינה בבגדי כהונה. [↑](#footnote-ref-62)
62. וכ"נ בדבריו לקמן בסוגיין ד"ה אבל עבודה ולקמן כ"ד א' ד"ה שני כתובין ולקמן קי"ב ב' ד"ה ולא משום מחוסר בגדים ובסנהדרין פ"ג א' ד"ה ולא משום מחוסר בגדים. [↑](#footnote-ref-63)
63. ואמנם הנה הר"א בן הרמב"ם שם כתב דמחוסר בגדים נמנה בפנ"ע אף דמדרגתו מדרגת זר בקצת מ"מ אינו באמת זר, אך גם בדבריו מבו' דגדר פסולו הוא משום דמדרגתו מדרגת זר בקצת. [↑](#footnote-ref-64)
64. וכ"נ ממש"כ המנ"ח במצוה צ"ט בסופו דזר שהוא מחוסר בגדים ושגג בזרות והזיד במחוסר בגדים אינו חייב מיתה בידי שמים ומלקות, ואם איסור מחוסר בגדים הוא משום דהוי בכלל זר, לכאו' חשיב כמזיד באיסור זרות, וי"ל, - ועיי"ש במש"כ בדין חלל ששימש מחוסר בגדים, ולכאו' ג"ז הוא לטעמי' דאיסור מחוסר בגדים הוא איסור בפנ"ע, דאם איסור מחוסר בגדים הוא משום דחשיב כזר, לכאו' א"א דחלל ששימש מחוסר בגדים לא יהא במיתה, שהרי בה במידה שהוא כהן יש בו לדין לבישת בגדים והו"ל כזר, ואין לומר דכיון דהוא חלל ולא נצטוה בלבישת בגדים לא חשיב כמחוסר בגדים כלל, שהרי כתב המנ"ח שם דודאי דעבודתו פסולה, (ול"ד לנשים דאלמלי הא דילפינן דעבודתם פסולה לא הוה פסלינן משום מחוסר בגדים כיון דלא נצטוו על הבגדים, וכמש"כ התוס' בקידושין ל"ו ב' בתי' בתרא), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. בתשו' הר"ד הבבלי בס' מעשה נסים סימן ג' כתב דאין ספק דאלמלי דהלמ"מ היא דהמחוסר בגדים ששימש במיתה ל"ה אפשר להוציאו מזה הפסוק. [↑](#footnote-ref-66)
66. הרמ"ה בסנהדרין שם כתב דהא דכתיב בקרא בפרשת בגדים מיתה, לא קאי על מחוסר בגדים, אלא היינו דלא נימא דאם בגדיהם עליהם אם מחללין עבודה משום טבו"י ומחו"כ ששימשו אין חייבין מיתה, אלא אע"פ שבגדיהם עליהן ומתו בו כי יחללוהו, וזה מתישב לפ"מ שהביא שם דכתיב בקרא והיו על אהרן ועל בניו וגו' ומתו בו כי יחללוהו, - וצע"ג דבקרא לא כתיב הכי, אלא כתיב והיו על אהרן ועל בניו וגו' ולא ישאו עוון ומתו, וכבר תמה בזה הגרי"פ בהגהתו שם ובפי' הרס"ג בפתיחה למנין העונשין אות ח'. [↑](#footnote-ref-67)
67. בכ' הגר"ח בסוגיין עמד בזה דמ"ט בעינן קרא בפנ"ע למחוסר שאר בגדים, הרי כשהוא לבוש מכנסים לחוד לא חשיב כלל כלבוש בגד"כ, והק' כן גם על מש"כ התוס' דבעינן לקרא דפר' תצוה ללמד דאף מחוסר מכנסים במיתה, ולכאו' הרי כל שהוא לבוש ג' בגדים בלא מכנסים הו"ל מחוסר בגדים דדין הלבישה הוא בד' בגדים, וביותר למש"כ שם דאי"ז פסול בפנ"ע דמחוסר בגדים אלא דדין זרות עליו וחייב מיתה משום זר וא"כ ודאי דבג' בגדים הו"ל זר ומה בעינן קרא למחוסר מכנסים, - אך לכאו' אף דאחר דילפינן מקרא דמחוסר מכנסים ומחוסר שאר בגדים הוו במיתה ומחללין עבודה אין מתקיים כלל דין לבישת בגדי כהונה רק בלבישת כל הד' בגדים, מ"מ אם הוה ילפינן מקרא חיוב מיתה במחוסר מכנסים לחוד הי' קיום דין בלבישת מכנסים לחוד, וכן אם הוה ילפינן מקרא חיוב מיתה במחוסר שאר בגדים לחוד הי' קיום דין בלבישת שאר בגדים בלא מכנסים. [↑](#footnote-ref-68)
68. ועיי"ש שנחלק על מש"כ בפירש"י שם דהא דכתיב בקרא מיתה קאי על מחוסר אחד מן הבגדים ולא קאי רק על מכנסים. [↑](#footnote-ref-69)
69. לכאו' לפי דבריהם איכא ב' דינים חלוקים במחוסר בגדים, חדא, דחשיב כזר, ומכח זה הוא אסור וחייב מיתה על עבודה, ועוד, הוא איסור בפנ"ע דמחוסר בגדים דמכח זה הוא אסור וחייב מיתה על ביאה ריקנית, שהרי זר אינו חייב מיתה על ביאה ריקנית להיכל כמבו' במנחות כ"ז ב' ובפירש"י שם, וצ"ע, ואי נימא דפסולא דמחוסר בגדים אינו משום דחשיב כזר אלא הוא ילפותא מזר, ניחא, דחד דינא הוא. [↑](#footnote-ref-70)
70. ואמנם הנה המשך חכמה בפר' תצוה כ"ח מ' כתב דחלוק חיוב מיתה דמחוסר מכנסים מחיוב מיתה דמחוסר שאר בגדים, דמחוסר מכנסים הוא משום דבהעדרו הוא פחיתות חייב אף בביאה ריקנית, ומחוסר שאר בגדים אין חיובו אלא משום דחשיב כזר ואינו חייב אלא על עבודה, - אך בד' התוס' ביומא ה' ב' ד"ה להביא מבו' דהא דס"ל דחייבין מיתה על ביאה ריקנית הוא אף במחוסר שאר בגדים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-71)
71. וכ"כ בפי' הגרי"פ בפתיחה למנין העונשין אות כ"ד דמה"ט לא מנה הרס"ג מחוסר בגדים בכלל מחוייבי מיתה בידי שמים, משום דהוי בכלל עונש מיתה דזר ששימש, ואף דבקרא כתיב מיתה במחוסר מכנסים, מ"מ בתר דגלי קרא בשאר הבגדים דאין בגדיהם עליהם הו"ל כזרים, ממילא שמעינן דגם מיתה דכתיבא במכנסים אינה אלא משום זרות. [↑](#footnote-ref-72)
72. אך בפי' הרא"ש בפר' תצוה כ"ז כ' מבו' לכאו' דמחוסר בגדים לכו"ע אינו אלא במיתה בידי שמים, וכ"כ הקר"א בסוגיין, - ועמש"כ בזה הגרי"פ במנין העונשין בפתיחה אות כ"ד. [↑](#footnote-ref-73)
73. אך התוס' לעיל ט"ו ב' ד"ה אתיא כתבו דפרועי ראש חייבין מיתה אף בעבודה שאינה תמה, והגרע"א והקר"א והרש"ש שם תמהו ע"ז, ועמש"כ בזה המרומי שדה שם. [↑](#footnote-ref-74)
74. הגבו"א ביומא י"ב ב' ובטו"א במגילה ט' ב' כתב די"ל דמה שאמרו דאינו ראוי לכה"ג משום איבה, היינו דאם נטמא הכה"ג ביוהכ"פ בשנה אחרת אין ממנין אותו תחתיו, ועיי"ש שצידד דליכא למיחש לאיבה בכה"ג, וצ"ע שלא הביא לד' התוס' בנזיר מ"ז ב' (ד"ה מרובה בגדים) שכתבו דהמשוח שעבר אינו מתמנה תחתיו כל ימי חייו של ראשון אף אם יצא בגולה (אלא ממנין כה"ג אחר תחתיו), וכבר עמד בזה החזו"א בהוריות סימן ט"ו סקכ"א. [↑](#footnote-ref-75)
75. האהל משה שם תמה ע"ד הפנ"י שפירש בד' התוס' דהוי ככה"ד, דא"כ היאך מצינו למימר דאינו משמש כלל משום דאין מורידין הרי כבר ירוד ועומד הוא שעשאוהו כהדיוט ומה נוסיף לו בגירעון הלז שאינו משמש, - וצ"ע שהרי להדיא מבו' בד' התוס' דהי' מקום לפרש דמן הדין אינו כה"ג, והא דאיצטריך לטעמא דאיבה הוא לאחר מיתת הראשון, ואפ"ה אמרו דאינו משמש בד' בגדים משום דמעלין בקדש ואין מורידין, והחזו"א בהוריות שם פירש דהיינו דיש בו מעלה שלא תהא ירידתו ניכרת לפני כל. [↑](#footnote-ref-76)
76. בכ' הגר"ח ביומא ע"ג א' כתב בביאור דברי הירושלמי דלא הוצרכו להא דמתמנה בפה אלא בכהן המשמש תחתיו, דבכל כה"ג כיון שהוא טעון משיחה או ריבוי בגדים הרי דנכלל בזה ג"כ מינוי וא"צ מינוי בפה, אך בכהן המשמש תחתיו דעבודתו מחנכתו אין נכלל בזה מינוי ובכה"ג הוא דבעינן מינוי בפה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-77)
77. בס' אהל משה ח"ב סו"ס נ"ד כתב דלא קי"ל כלל כד' הירושלמי, משום דביומא י"ב א' אמרו דמתחנך באבנט או עבודתו מחנכתו, והרי דאינו מתמנה בפה. [↑](#footnote-ref-78)
78. וצ"ל לדעתו דהא דהוא משמש בד' בגדים היינו משום דהא דכה"ג משמש בח' בגדים לא תליא בקדושת כה"ג, אלא תליא במה שדינו לשמש בכהונה גדולה, וכל שסילקוהו מלשמש בכהונה גדולה, אף דיש עליו קדושת כה"ג, מ"מ אינו משמש בח' בגדים אלא בד' בגדים. [↑](#footnote-ref-79)
79. ועיי"ש שכתב דזה תליא בחילופי הגירסאות שם אם קאי על קדושת כה"ג או על עיקר קדושת כהונה, אך שם מ"ח א' אמרו בכה"ג דקדושתו קדושת עולם. [↑](#footnote-ref-80)
80. ועיי"ש שכתב דאף בזמן דליכא משיחה מ"מ איכא ריבוי בגדים דהוי ג"כ מדין קדושתו ולא מדין המינוי דכה"ג, וכל שנתקדש ע"י ריבוי בגדים הויא קדושת עולם. [↑](#footnote-ref-81)
81. אך בד' המנ"ח שכתב לדמותו לכה"ג שנעשה בע"מ מבו' דס"ל דכה"ג שסילקוהו חשיב ככה"ג לכל דיניו ואף לדברים שאין נוהגין במשוח מלחמה. [↑](#footnote-ref-82)
82. ועיי"ש שהק' ע"ד הגר"ח דהרי כהן משוח שעבר מצווה עוד בו' דברים יתר על ה' דברים האמורים בפרשה הנוהגים במשוח מלחמה, והם פר הבא על כל המצוות וכו' וכדתניא ביומא ע"ג א' ובהוריות י"ב ב', וכתב בשם הגרי"ז דמשום סתירה זו דאין משוח שעבר ומשוח מלחמה שוין בדיניהם לא נכתבו דברים אלו בין כת"י חידו"ת של הגר"ח, - ולפו"ר לק"מ, שהרי הך ברייתא אתיא כר"מ דשני כל מצות כהונה גדולה עליו, כדתניא התם דמשמש בח' כלים, ובהוריות שם אמרו דהך ברייתא ר"ש היא וס"ל כר"מ, ולדידי' ודאי דהוי השני כה"ג גמור, אך לדעת ר' יוסי דשני אינו ראוי לכה"ג משום איבה, י"ל דמכח זה מסלקין אותו מכהונה גדולה ואין נוהגין בו אלא הדברים הנוהגין במשוח מלחמה. [↑](#footnote-ref-83)
83. אך צ"ב במש"כ שם דלדידי' אתי הך קרא לדרשא אחרינא, דלכאו' אף דל"ב להך קרא לכה"ד שלבש בגדי כה"ג דהוי מחוסר בגדים, מ"מ בעינן להך קרא לשאר יתור בגדים. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך בד' הרמב"ן בפר' פקודי ל"ט כ"ט מבו' דהיו שוין זל"ז ואף אבנט של כה"ד הי' מעשה רוקם, וכ"ה מבו' בד' הסמ"ג עשין קע"ג. [↑](#footnote-ref-85)
85. אך הרמב"ם בפ"ח מכלה"מ הט"ז כתב דהכתונת בין של כה"ג בין של כה"ד משובצת היתה, וכ"כ הרמב"ן בפ' פקודי ל"ט כ"ז דכתונת של כה"ג ושל כה"ד שוין. [↑](#footnote-ref-86)
86. ובהא דחלוקין אבנטו של כה"ג מאבנטו של כה"ד לדעת הרמב"ם ולדעת הרלב"ג נסתפק ההר המורי' בפ"ח מכלהמ"ק ה"ב אם הוי לעיכובא, ובהא דחלוק מעשה המצנפת ממעשה המגבעת לדעת ריב"א כתבו הערול"נ והרש"ש בסוכה ה' ב' לדון דאי"ז לעיכובא, אך בד' התוס' שם משמע דהוא לעיכובא. [↑](#footnote-ref-87)
87. וצ"ל דמה שאמרו דהו"א ה"מ חיסור אבל יתור לא, היינו דאף דכבר ילפינן דכה"ג שלבש בגדי כה"ד ועבד עבודתו פסולה, והרי דאף דיש ע"ז תורת לבישה דבגדי כה"ד מ"מ חשיב כמחוסר בגדים, מ"מ ס"ד דכה"ד שלבש בגדי כה"ג אין ע"ז תורת יתור בגדים משום דיש ע"ז תורת לבישה דבגדי כה"ג. [↑](#footnote-ref-88)
88. אך הנה המהר"י קורקוס בפ"ט מביאת מקדש הי"א כתב דט"ס נפלה בד' הרמב"ם בהל' סנהדרין וצריך למנות יתר בגדים, והביאו הכס"מ בהל' סנהדרין שם, וכ"כ בתשו' רדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן ק"ו, ולפ"ז משמע דיתר בגדים הוא שֵם בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
89. ועיי"ש שכתב להוכיח כן מד' הרמב"ם בסהמ"צ עשין ל"ג ובפי"ט מסנהדרין ה"ב שלא הזכיר דיתר בגדים במיתה, - אך לגירסא שלפנינו דיתר בגדים במיתה י"ל דמה שלא מנאה הרמב"ם הוא משום דהו"ל בכלל מחוסר בגדים, וכמש"כ המאירי בסנהדרין פ"ג ב'. [↑](#footnote-ref-90)
90. ואף שאמרו הכא בסתמא מרושלין ומסולקין, הרי מבו' בפירש"י דקאי על הכתונת, וכ"ה מבו' לקמן בסוגיין דמפרשינן לה לדעת רב במרושלין שסילקן ע"י אבנט והיינו בכתונת. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך במכנסים איכא דין מידה כדכתיב בקרא ממתניים ועד ירכיים יהיו ול"ב בהו לדינא דמדו כמדתו. [↑](#footnote-ref-92)
92. הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק הי"ז כתב דאורך בית יד של הכתונת הוא עד פס ידו ורוחבו כרוחב היד, וההר המורי' שם דהא דרוחבו כרוחב היד הוא מהא דמדו כמדתו שלא יחסר ולא יותיר, ולמש"נ דבריו מתישבים להרמב"ם לטעמי' דבכל הבגדים בעינן שיהיו כמדה הראוי' לו, אך לדעת רש"י עיקר הא דמדו כמדתו הוא דבעינן שיהא אורך הכתונת כמדת קומתו, ואין להצריך מכח זה שיהא רוחב הבית יד של הכתונת כרוחב היד. [↑](#footnote-ref-93)
93. ודבריו הם לפ"מ שנקט בדעת הרמב"ם כדעת רש"י דהא דמדו כמדתו היינו כמדת קומתו והוא שוה לארץ, וע"כ בע"כ דמש"כ הרמב"ם דאורך הכתונת הוא עד למעלה מן העקב הוא אחר שסילקו ע"י אבנט, - אך למש"נ לעיל די"ל לדעת הרמב"ם דהא דמדו כמדתו אי"ז כמידת קומתו אלא כמידה הראוי' לו, י"ל דהמידה הראוי' לכתונת היא עד העקב ובזה מתקיים דינא דמדו כמדתו, וניחא בזה סתימת דברי הרמב"ם דאורך הכתונת עד למעלה מן העקב ולא פירש דהוא ע"י האבנט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-94)
94. ועיי"ש שכתב דבירושלמי בעירובין פ"י הי"ג פליגי בה אמוראי, ודעת ר' חנינא דאין יתור בגדים אלא בבגד"כ, וזה כפי' הפנ"מ שם, אך הקה"ע שם פירש הפלוגתא בע"א. [↑](#footnote-ref-95)
95. ומש"כ לדקדק כן מלישנא דגמ' דאמרו פסולין ופסולין הבגדים משמע, צ"ע, דבגמ' לא אמרו לישנא דפסולין אלא על בגדים מרושלין ומסולקין. [↑](#footnote-ref-96)
96. ועיי"ש שכתב להוכיח כן ממה שמנה הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש הט"ו כל הפסולין לעבודה והם י"ח, ולא מנה בכללם מטושטשין ומקורעין וכו', ואי נימא דאף דפוסלין עבודה מ"מ אין בהן מיתה, הרי הו"ל פסול בפנ"ע ומ"ט לא מנאו הרמב"ם, ובע"כ דהוו בכלל מחוסר בגדים. [↑](#footnote-ref-97)
97. וי"ל דאף אי נימא דפסולא דמטושטשין אינו פסול בבגדים עצמן אלא הוא פסול בהלבישה דאינו לכבוד ולתפארת, י"ל דכיון דהוא לבישה שלא כדינה חשיב כמחוסר בגדים. [↑](#footnote-ref-98)
98. הקר"א והמנ"ח שם כתבו דהיינו משום דלא חשיב כלל כמחוסר בגדים, אלא הוא פסול בפנ"ע מדין לכבוד ולתפארת, - אך בתשו' רדב"ז שם כתב דהוי כמחוסר בגדים לענין חילול עבודה ואינו כמחוסר בגדים לענין חיוב מיתה. [↑](#footnote-ref-99)
99. בד' התוס' שנקטו דשייך בזה דין דחוי, י"ל דהוא משום דס"ל דפסולא דמטושטשין אינו פסול בהלבישה דאינו לכבוד ולתפארת, אלא הוא פסול בבגדים עצמן דבגדים שאינם לכבוד ולתפארת פסולין, וכמש"נ לעיל מד' המהר"י קורקוס, וע"כ שפיר חשיב דנדחו הבגדים. [↑](#footnote-ref-100)
100. ועיי"ש שהוכיח כן דאי נימא דכל שהוגעו למים כשר אף בלא כיבוס, מ"ט מכבסין אותן, ומ"ט דמ"ד דאין מכבסין אותן כלל כיון דעדין כשרים הם לעבודה אפי' בשעת טשטוש. [↑](#footnote-ref-101)
101. לכאו' זה מתפרש אי נימא דפסולא דמטושטשין אינו פסול בהלבישה דאינו לכבוד ולתפארת, אלא הוא פסול בבגדים עצמן דבגדים שאינם לכבוד ולתפארת פסולין, וכאשר כ"נ ממשה"ק התוס' דיהא בזה לדין דחוי, ובזה י"ל דכל שאין ראויין ע"י כיבוס חשיבי כבגדים דלכבוד ולתפארת וכשרים. [↑](#footnote-ref-102)
102. ועיי"ש שכתב דלמ"ד דבגד"כ אין מכבסין אותן כלל, מסתבר דהיינו כשהי' עליהן לכלוך ממש וכו', ולא כשנטף על הבגד טיפה מועטת של דם ושמן, דאל"כ יהא צריך להפסיד בכל יום הרבה מבגדי כהונה ולעשות מהן פתילות וכמעט א"א לכהן ליזהר בזה בעזרה, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מל' הרמב"ם בפ"ח מכלהמ"ק ה"ה דרק כשנעשו צואין אין מלבנין או מכבסין אותן. [↑](#footnote-ref-103)
103. בפי' הגרי"פ ל"ת רי"ב כתב בתו"ד די"ל דילפינן לה מדכתיב במעיל לא יקרע, דאל"כ הי' לנו לומר דאף דקרוע במקצת אכתי תורת בגד עליו ולא מיקרי בהכי מחוסר בגדים. [↑](#footnote-ref-104)
104. ועיי"ש שכתב דלמש"כ הרמב"ן דפסולא דמקורעין הוא משום דהוא מחוסר בגדים שאינו לבוש בהן במקום הקרע אף בקרע אחד עבודתו פסולה. [↑](#footnote-ref-105)
105. האבהא"ז בהל' ביאת מקדש שם עמד בזה דא"כ נתת דבריך לשיעורים כמה שיעור מקורעין וכמה שיעור קרועין, ועד"ז עמד החזו"א בכלים סו"ס ב' דצריך להגדיר איזה קרע הוא בדין מקורעין שהעובד בהן מחלל עבודה ואיזה קרע הוא בדין פרום בגדים שעבודתו כשרה, והניח בצע"ג. [↑](#footnote-ref-106)
106. המנ"ח שם כתב דהא דלי"ב משום יתור בגדים הוא משום דכל שהוא מקורע אי"ז בגד ולא חשיב כיתור בגדים, - והמשיב דבר והגר"ח כתבו דהוא משום דלדעת הרמב"ם לא חשיב כיתור בגדים אלא בבגד מבגדי כהונה, ונתבאר לעיל, - והמקד"ד כתב דאיירי דאין בכל קרע ג' אצבעות. [↑](#footnote-ref-107)
107. וי"ל דגם לפ"ז הוא מיוסד על דינא דמדו כמדתו, דמזה נלמד דדין הכתונת הוא להיות על כל גופו, וע"כ הוא דכל דאין כל גופו לבוש בה הוי מחוסר בגדים. [↑](#footnote-ref-108)
108. וי"ל דהא דנקט לה כדעת שמואל, אף דהלכתא כרב באיסורי, הוא משום דלדעת רב ל"ב למיתי עלה משום מחוסר בגדים, דלדידי' הרי מדו כמדתו הוי לעיכובא, דמה"ט ס"ל דאף מרושלין פסולין, ומכח זה יש לפסול אף במסולקין, ורק לדעת שמואל דס"ל דמרושלין כשרין ובע"כ דמדו למדתו ל"ה לעיכובא, הרי בע"כ דהא דמסולקין דליתנהו מעיקרא פסולין הוא משום מחוסר בגדים, וי"ל בזה סתירת דברי הרמב"ן לדבריו בפר' צו, די"ל דבריו התם קיימי לפ"מ דקי"ל כרב, ולדידי' פסולא דמסולקין הוא משום מדו כמדתו, וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז. [↑](#footnote-ref-109)
109. וגם מש"כ התוס' בד"ה מסולקין כשרים דהא דמדו כמדתו הוא למצוה ולא לעכב, י"ל דהוא לדעת המקשן דס"ל דאף מסולקין כשרים, וכאשר כ"נ ממה שהעמידו דברים על הא דפריך והתניא מסולקין כשרים, אך לדעת שמואל דינא דמדו כמדתו הוי לעיכובא וכמש"נ להלן בדעת התוס' לקמן ל"ה א'. [↑](#footnote-ref-110)
110. וי"ל דדבריו קיימי גם לדעת רב דאף מרושלין פסולין, שהרי לדעת רש"י היינו משום יתור בגדים, ונתבאר להלן, והרי דדינא דמדו כמדתו אינו לעיכובא, ועמש"נ בזה להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-111)
111. ובד' הטה"ק מבו' דהיינו דאף דס"ל דמרושלין כשרים אף דאי"ז כמדתו, מ"מ במסולקין ס"ל דפסולין מכח הא דאי"ז כמדתו, והיינו דבמסולקין [↑](#footnote-ref-112)
112. וכ"כ הטה"ק בתחילת דבריו דכיון דשמואל ס"ל דמדו כמדתו הוי לעיכובא במסולקין, ואפ"ה מכשר במסולקין ע"י אבנט, הרי דאף מצוה לכתחילה ליכא, ועיי"ש שהוכיח דלא כן מהא דפריך בפסחים ס"ה ב' וכ"ת דמדלו להו והתניא מדו כמדתו, ולא אמרו הניחא לשמואל וכו', וצ"ע שלא הביא לד' התוס' לקמן שכתבו דאה"נ דאין הפירכא לדעת שמואל. [↑](#footnote-ref-113)
113. וצ"ע בד' רש"י דמ"ט הוצרך לפרש דפסולא דמרושלין הוא משום יתור בגדים ולא פירש דהוא מדינא דמדו כמדתו, והרי לעיל בסוגיין כתב דהא דמרושלין ומסולקין כשרים אע"ג דבעינן מדו כמדתו הוא משום דמצוה בעלמא הוא ולא לעכב, והרי דהי' מקום לומר דדינא דמדו כמדתו הוא לעיכובא, וא"כ מ"ט לא נימא דזהו טעמא דרב, - ושמא י"ל דס"ל דאם הי' דינא דמדו כמדתו לעיכובא ל"ה מכשרינן במרושלין שסילקן ע"י אבנט, דאף דאבנט מיגז גייז מ"מ גוף הבגד אינו כמדתו, ובע"כ דדינא דמדו כמדתו אינו לעיכובא, וכל הא דמרושלין פסולין הוא משום יתור בגדים, וע"ז הוא דמהני הא דאבנט מיגז גייז דמה"ט לי"ב יתור בגדים בלבישתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
114. וזכר לדבר הוא בדינא דבל תוסיף דאית בי' תרי גווני חדא דמוסיף מצוה אחרת ועוד דמוסיף במצוה זו. [↑](#footnote-ref-115)
115. למש"נ לעיל דמש"כ רש"י דהו"ל יתור בגדים היינו דאיכא דין יתור ביתור בהבגד עצמו, ניחא, דע"כ ל"ב שיהא בהיתור גע"ג, דרק בהוספת בגד אחר בעינן שיהא עליו בפנ"ע תורת בגד, אך בהוספה בבגד אין מקום להצריך שיהא בתוספת גע"ג. [↑](#footnote-ref-116)
116. ואמנם הנה בד' התוס' לקמן ל"ה א' ד"ה והתניא משמע דאף במעלהו בידו הוי כאבנט דמיגז גייז, ולפ"ז בע"כ דהא דמיגז גייז לאו היינו דחשיב כמשנה את מידת הבגד, אלא היינו בהלבישה, דל"ח לבישה כמידת אורך עיקר הבגד, - אך הנה לגירסת השטמ"ק לקמן שם קיימי דברי התוס' שם במסלק ע"י אבנט, ולפ"ז י"ל דרק בכה"ג הוא דאמרינן דמיגז גייז, וכ"כ הזבח תודה בפסחים שם דהתם מיירי בדמדלו למנייהו ע"י אבנט, דידו הימנית והשמאלית עוסקין בהולכת אברים לכבש. [↑](#footnote-ref-117)
117. אך בפירש"י כתב דהוי כחותך ונוטל החלק היתר, - וגם עיקר מש"כ הנשמ"א דל"מ הא דאבנט מיגז גייז אלא לענין הא דבעינן שיהא הבגד כמידת הכהן, אי"ז מתישב לדעת רש"י דפסולא דמרושלין הוא משום יתור בגדים. [↑](#footnote-ref-118)
118. ובאמת מצאנו בד' התשב"ץ קטן בסימן רס"ט שכתב דהא דתניא ד' כנפות ולא חמש היינו דאין מטילין ציצית אלא בה' כנפות, ול"ק מינה על הא דתניא אשר תכסה בה לרבות בעלת חמש, והרי דבאמת כתב לישב סתירת הברייתות ע"ד ד' הרא"ש, אך צע"ג דהוא שלא כסוגיית הגמ' הכא, וכבר עמד ע"ז בתשו' לב חיים להגרח"פ או"ח סימן ע"ח ד"ה ואחרי המ"ר לא זכיתי להבין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-119)
119. וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז, - ולכאו' יש מקום לדון בזה, דאף לדעת ר' ישמעאל במנחות ל"ז ב' דארבעתן ד' מצוות הן ובטלית בת ה' מטיל ציצית בכל הכנפות, הרי מ"מ טלית בת ג' פטורה, והיינו משום דצורת הבגד שנתחייב בציצית הוא בגד שיש לו ד' כנפות, וע"כ כל הא דטלית בת ה' חייבת, הוא משום דיתר כמאן דליתי' דמי, אך מ"מ אחר שנתחייב בגד זה בציצית, הוי החיוב על כל כנף, וצריך להטיל לה' כנפותי', דהא דיתר כמאן דליתי' דמי הוא רק לענין דחשיב דצורת הבגד היא כצורת בגד דד' כנפות, אך מ"מ כיון דבפועל יש לו ה' כנפות הוי החיוב על כל הכנפות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-120)
120. וצ"ל דלר"י מדיפתי דחיובא דבת חמש הוא משום דיתר כמאן דליתי' לא תליא בפלוגתא דת"ק ור' ישמעאל, דאף לת"ק חייבת ועושה לה ד' ציציות כיון דהכנף היתר כמאן דליתי', וכל הא דתלינן לה במנחות שם בפלוגתא דת"ק ור' ישמעאל הוא רק לפ"מ דמסקינן הכא דלעולם יתר כמאן דאיתי' דמי ואפ"ה מרבינן מקרא לחייב טלית בת ה', וזה תליא בפלוגתא דת"ק ור' ישמעאל, דלת"ק דעיקר המצוה היא בד' ציציות לא שייכא המצוה בטלית בת ה' וליכא לרבויי לה מקרא. [↑](#footnote-ref-121)
121. ולא תיקשי דאף דליכא יתור בהבגד גופי', מ"מ מ"ט לי"ב משום יתור בגדים כהוספת בגד אחר, דמלבד די"ל דהוא משום דהחלק הנוסף בפנ"ע אינו גע"ג ואינו במקום בגדים, גם י"ל דכלל א"א לדון בזה כהוספת בגד אחר, שהרי החלק הנוסף אינו כלל על גופו, ורק אם יתר כמאן דאיתי' וחשיב דאיכא יתור בהבגד גופי', הוא דהוי זה בכלל יתור בגדים. [↑](#footnote-ref-122)
122. הארצוה"ח בסימן י"ח המל"א סק"ג כתב לישב דס"ל דאינו פטור אלא כסות המיוחדת ללילה וגם לובשו בלילה, ומש"כ במנחות דשמא יתכסה בו בלילה, היינו בסדין שהוא מיוחד ללילה, - אך הנה לא מצינו מי שסובר כן דפטורא דכסות לילה הוא רק בדאיכא תרתי דהוא מיוחד ללילה וגם לובשו בלילה וצ"ע אם יש מקום לומר כן, ומש"כ הארצוה"ח שם דכ"ה דעת הר"ן, צע"ג דדעת הר"ן הוא להיפך דאינו חייב אלא בדאיכא תרתי דהוא כסות יום וגם לובשו ביום. [↑](#footnote-ref-123)
123. אך הנה לא נתישב בזה סתירת ד' רש"י למש"כ בשבת כ"ה ב' דהגזירה משום כסות לילה הוא משום דשמא יהא לו כסות שמיוחד ללילות ויטיל בו ציצית, ודלא כמו שפירש הכא דהגזירה הוא שמא יתכסה בכסותו בלילה, ואם מודה רש"י התם דאף כסות יום פטור בלילה, הו"ל לפרושי דהגזירה הוא שמא יתכסה בכסותו בלילה, דיש לחוש לכך טפי, וכמש"כ הקר"א דלא מסתבר לגזור שמא יעשה ציצית בכסות המיוחד ללילה, דמהיכ"ת לחוש שיעשה שציצית בכסות הפטורה, אלא יש לגזור שמא יתכסה באותו סדין בלילה, והשעה"מ והקר"א לא הביאו לד' רש"י אלו, (אך הריטב"א בשבת שם והגר"א בסימן י"ח ס"א עמדו ע"ד רש"י אלו, ומה"ט לא יישב הגר"א שם לסתירת ד' רש"י כדרך זו).

     ואמנם יש מקום לומר דלעולם מודה רש"י התם למש"כ בסוגיין דאף כסות יום פטורה בלילה, ומש"כ דהגזירה היא משום כסות המיחד ללילה, הוא משום דס"ל דבכסות יום ליכא משום כלאים אף בלילה, וכדעת ר"ת שהביאו התוד"ה תכלת דהותר לגמרי כלאים בציצית, - אך כיון דלא נתישב בזה סתירת דברי רש"י, קרוב יותר לפרש לדבריו כפשוטם, דס"ל התם דלא תלי כלל בזמן הלבישה, אלא תלי בהכסות עצמה, וכאשר כ"ה משמעות דבריו שם כ"ז ב' ובזבחים י"ח ב'. [↑](#footnote-ref-124)
124. ומש"כ התוס' דסד"א דבכל שנה יעשו בגדים חדשים קמ"ל, צ"ב, שהרי הא דשחקין כשרים הוא בדיעבד, אך לכתחילה בעינן חדשים, כדתניא בזבחים י"ח ב' דבד שיהיו חדשים, ומפרשינן התם דהוא למצוה, וא"כ מ"ט א"צ לעשות בגדים חדשים בכל שנה. [↑](#footnote-ref-125)
125. היחוסי תנו"א בע' יהודה בנו של ר' חייא נסתפק אם הפירוש שהיו לובשין בשעת העבודה לרבנן בגדים כפולים ב' מכנסיים, או"ד דוקא כותנות, שהרי גם בלבישה כתיב וילבישם כתנות, ועיי"ש שכתב דבאבנט בין בצואה ובין בלבישה כתיב אבנט בל' יחיד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-126)
126. והנה אמנם בהא דילפינן לה מקרא דתרוה"ד כתב בפי' הראב"ד בפר' צו שם דהוא לאשמועינן דהרמת הדשן הרי היא כשאר עבודות, אך לא נתישב בזה הא דילפינן לה בפר' אחרי מקרא דיוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-127)
127. ומש"כ בפי' הראב"ד בפר' צו שם דהא דבעינן קרא להכי הוא לאשמועינן דהרמת הדשן הרי היא כשאר עבודות, י"ל דהוא אחר דילפינן לה בפר' אחרי מקרא דיוהכ"פ ומהתם נלמד דדין לבישת הבגדים בכל עבודות הוא שיהיו לבדם ולא ילבש בגדים אחרים עמהן, ותיקשי דא"כ מ"ט בעינן קרא אחרינא בתרוה"ד דלא ילבש בגדים אחרים עמהן, וע"ז הוא שפירש דהוא לאשמועינן דהרמת הדשן הרי היא כשאר עבודות. [↑](#footnote-ref-128)
128. בירושלמי שם מיבע"ל בכהן שלקה באצבעו וכרך עלי' אבנט כל שם אבנט פסול או אינו פסול אלא מלבוש, וביאור האיבעיא תליא בב' הדרכים בדעת ר' חנינא, דאם הא דס"ל דל"ה יתור בגדים אלא בב' כותנות וכו' הוא משום דל"ה יתור רק בבגד"כ, הרי דזהו דמיבע"ל אם אף כשלובש בגד כהונה שלא כדרך לבישתו הוי יתור בגדים, או דבכה"ג חשיב כשאר מלבושין דל"ה יתור בגדים, - אך אם הא דס"ל דל"ה יתור בגדים אלא בב' כותנות וכו' הוא משום דל"ה יתור בגדים אלא במקום בגדים, צ"ל דכ"ז הוא בבגד שלא מבגד"כ דכל שהוא שלא במקום בגדים לא חזינן לי' כלל כיתור, אך בבגד מבגד"כ הוי יתור אף שלא במקום בגדים, וזהו דמיבע"ל אם ה"נ בכרך על אצבעו אבנט הוי יתור בגדים או דכיון דאי"ז כדרך לבישתו חשיב כשאר מלבושין דל"ה יתור בגדים שלא במקום בגדים. [↑](#footnote-ref-129)
129. אך בד' התוס' הכא נראה דס"ל דליכא למילף מתרוה"ד לשאר עבודות, ובע"כ דהא דמשוחקין כשרים אף לשאר עבודות הוא מסברא או מקרא אחרינא, וזהו דקשיא להו דא"כ מ"ט בעינן קרא להכשירם לתרוה"ד. [↑](#footnote-ref-130)
130. מבו' דכל דאתי ממשמעותא דקרא ה"ז מעכב, אף דלא שנה ע"ז הכתוב לעכב, ולכאו' היינו דאם משמעותא דקרא הוא דזהו הבגדים שנצטוו ללבשם, הרי דכל שאינם בענין זה אי"ז כלל הבגדים שנצטוו ללבשם, ול"ב בזה לשנה הכתוב. [↑](#footnote-ref-131)
131. הגאו"י בעירובין ק"ג ב' כתב די"ל דל"ב בזה להא דאין שבות במקדש, אלא הוא משום דלא מוכחא מילתא דלרפואה עביד דמימר אמרו בשביל עבודה הוא מכסה וכל דלא מוכחא רפואה שרי [↑](#footnote-ref-132)
132. התוס' כתבו דבירושלמי משמע דטעמא משום שחיקת סממנין, וזהו שאמרו דרבי לקה באצבעו ונתן עלי' ספוג יבש וקשר עלי' גמי מבחוץ, והשטמ"ק הוסיף דהיינו דאם הא דאסור במדינה הוא גזירה משום הוצאת דם היאך הי' עושה כן רבי, - אך השטמ"ק כתב בשם תור"פ די"ל דהוא משום דספוג רחב ואינו מוציא דם כ"כ כמו גמי שהוא דק, וע"כ לי"ב להגזירה משום הוצאת דם. [↑](#footnote-ref-133)
133. בגל' הגרע"א בפ"י מכלהמ"ק ה"ט כתב דלדעת הראב"ד שם דליכא משום חציצה אלא בבגד שיש בו גע"ג, ונתבאר להלן, הרי דמה"ט לא פריך הכי על הא דכורך עלי' גמי, ופריך רק על ר' יוחנן דאמר סתם שלא במקום בגדים ל"ה יתור בגדים דמשמע אפי' בג'. [↑](#footnote-ref-134)
134. ועיי"ש שכתב דאין לומר דלא אזלינן בתר רוב הגוף אלא תליא במה שרוב מקום המכנסים הוא בלא חציצה, דכיון דבמכנסים לחוד לא נגמרה מצות הלבישה אלא בצירוף כל הבגדים יש לדון אחר מקום כל הבגדים, ואם ל"ה חציצה אלא ברובו הי' בדין דאף אם איכא חציצה בכל מקום המכנסים שפיר דמי כיון דהוי מיעוט כנגד כל הגוף, - אך בכ' הגרי"ז כתב בשם הגר"ח דאין לילך אחר רוב כל הגוף, משום דבבגד"כ אין הדין דהגוף צריך להיות לבוש בבגדים, כטבילה דבעינן שגופו יהי' במים, אלא הדין דינא דבגד"כ הוא שיהיו הבגדים לבושים על הגוף בשעת עבודה, ויש לדון על הבגד עצמו אם הוא על הגוף והי' בדין דיהא תלוי ברוב הבגד, - ועמש"כ האבי עזרי בפ"י מכלהמ"ק בסו"ד לתמוה עוד בזה. [↑](#footnote-ref-135)
135. ועיי"ש שכתב דמה"ט דין חציצה בבגד"כ הוא אף באינו מקפיד, דדמי למה שאמרו ביבמות ע"ח א' דכולו חוצץ אף כשאינו מקפיד, ולענין בגד"כ כיון דדנים על כל מקום בפנ"ע הו"ל ככולו דחוצץ אף כשאינו מקפיד. [↑](#footnote-ref-136)
136. ועיי"ש שהק' עוד דא"כ מאי פריך לעיל ותיפו"ל משום חציצה, הרי לדעת רבא א"ר חסדא בפחות מגע"ג אינו חוצץ בין ידו לכלי, וגם מ"ט משני דבשמאל או שלא במקום עבודה ולא משני דס"ל כרבא א"ר חסדא דבפחות מגע"ג ל"ה חציצה, ובגל' הגרע"א שם כתב די"ל דאדרבה מהא דלא פריך על מתניתין דמ"ט ל"ה חציצה ולא פריך הכי אלא על ר' יוחנן, משמע כדעת הראב"ד די"ל דבפחות מגע"ג ל"ה חציצה בין ידו לכלי, וע"כ לא פריך אלא על ר' יוחנן דאמר סתם דשלא במקום בגדים ל"ה יתור בגדים ומשמע דאפי' בגע"ג. [↑](#footnote-ref-137)
137. ויש להוסיף שהרי בדין חציצה בין בשרו לבגד"כ מיבע"ל אך בנכנסה לו רוח בבגדו, והרי דאף היכא דליכא דבר החוצץ ל"מ משום דבעינן שיהיו הבגד"כ על בשרו, וע"כ ל"מ מידי הא דפחות מגע"ג אינו חוצץ, דמ"מ אין הבגד"כ על בשרו, ומשא"כ בחציצה בין ידו לכלי דהוא משום חציצה ובעינן שיהא דבר החוצץ י"ל דרק גע"ג חוצץ. [↑](#footnote-ref-138)
138. בתשו' הרשב"א שם כתב דאיכא מ"ד בסוגיין דשלא במקום בגדים איכא דין יתור בגדים בגע"ג, וצ"ב דלפ"מ שפירש לדינא דרבא דהוא לענין חציצה לא מצינו מ"ד דאיכא דין יתור בגדים שלא במקום בגדים בגע"ג, - ולכאו' יש ללמוד מדבריו דמפרש דבזה הוא דפליגי תרי לישני בסוגיין, דלל"ק דדברי ר"י ברי' דר' חייא ור' יוחנן קיימי על יתור בגדים, ואיירי שלא במקום עבודה דלי"ב משום חציצה, הרי דמה שאמרו דפליגא אדרבא וכו' הוא משום דמפרשינן דדברי רבא קיימי נמי על דין יתור בגדים, אך לל"ב דברי ר"י ברי' דר' חייא ור' יוחנן קיימי על חציצה, ואיירי במקום עבודה, ומה שאמרו דהיינו דרבא הוא משום דמפרשינן דגם דברי רבא קיימי על דין חציצה, - ולפ"ז נתישבו גם ד' הראב"ד. [↑](#footnote-ref-139)
139. ועיי"ש שכתב דבתפילין ליכא דין יתור בגדים משום דלי"ב גע"ג, ולכאו' הוא לטעמי' דהא דבפחות מגע"ג ל"ה יתור בגדים הוא משום דהוא בטל, דאי נימא דהא דל"ה יתור בגדים בפחות מגע"ג הוא משום דזהו שיעור בגד, הרי דבתפילין דבלא"ה לאו בגד נינהו לשאר דיני התורה ואין לדון בהן משום יתור בגדים אלא משום תורת תפילין שעליהן אין מקום להצריך שיהא בהן גע"ג. [↑](#footnote-ref-140)
140. לכאו' אתיא כמ"ד דפרועי ראש לא מחלי עבודה, דלמ"ד דפרועי ראש מחלי עבודה הרי דכל ששערו ארוך כ"כ ודאי דגדל יותר מל' יום והו"ל בכלל פרועי ראש. [↑](#footnote-ref-141)
141. והך מילתא דבספק בקדשים אזלינן בדיעבד לקולא כ"כ הרמב"ם גם בפ"ב מביאת מקדש הי"א ובפ"ד מאיסו"מ הי"ב ושם פ"ו הי"א ובפי"ג ממעה"ק הי"ג ובפ"ז מתמידין ה"כ ושם פ"ח ה"ג ובפ"ב מפסוהמ"ק הכ"ו ושם פי"א הכ"ג והכ"ה ובפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ח, וציינו לזה במקו"צ בספ"ב מפסוהמ"ק, וכ"נ גם בדבריו בפ"ה מביאת מקדש ה"ה וה"ו וה"י, וכמש"כ המהר"י קורקוס שם. [↑](#footnote-ref-142)
142. הטה"ק כתב דהטעם דלא פירש"י כן הוא משום דאי"ז מתישב בלישנא דגמ' שאמרו דכיון דלילה חייצי יום נמי חייצי, ולדרך זו הרי אין הטעם משום דחוצצין בלילה, דאף אם ל"ה חציצה בעבודת לילה מ"מ כיון דלילה לאו זמן תפילין לא בטלי לגופי'. [↑](#footnote-ref-143)
143. והך מילתא דדין הקידוש דכל השנה עושה חלות דהידים מקודשות, ואי"ז דין מעשה קידוש בעלמא, כתב בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז שהוכיח כן ממה שדנו לקמן בסוגיין דלינה ויציאה פוסלות בקידוש ידים ורגלים, והרי דע"י מעשה הקידוש חייל בגוף הידים דהם מקודשות והעבודה שנעשית אחרי' צריכה ליעשות בידים שחל בהן חלות זו, וע"כ שייך בהן פסול לינה ויציאה. [↑](#footnote-ref-144)
144. ועיי"ש שכתב לפרש בזה להא דתניא בתו"כ מכילתא דמילואים פ"א ה"ה ויקרב משה את אהרן ואת בניו וירחץ אותם במים באותה שעה זכו לקידוש ידים ורגלים באותה שעה זכו בטבילת יוהכ"פ, וי"ל דהיינו דבאותה שעה זכו לטבילה קידוש ידים ורגלים דיוהכ"פ שאינם להכשר עבודה, והוא דומיא דרחיצה דבימי המילואים שלא היתה להכשר עבודה, שהרי לא עבדו בימי המילואים. [↑](#footnote-ref-145)
145. ונפ"מ בזה הוא במש"כ החזו"א שם לדון אם בעינן דבשעת הטבילה והקידוש יהא כבר כה"ג, או דשפיר מתקיים דין הטבילה והקידוש אף כשהוא עדין כה"ד, דכ"ה דבשאר ימות השנה אם קידש ידיו ונתמנה להיות כה"ג א"צ קידוש חדש ה"נ ביוהכ"פ כשמקדש ע"מ ליכנס לעבודת היום אף שבשעת קידוש עדיין הוא כה"ד שפיר חשיב קידוש שאין מעשה הקידוש עיקר המצוה אלא להיות מקודש והקידוש צריך להיות לשם עבודת היום ושפיר מקיים מצות טבילה ומצות ב' קידושין לר"מ אף שהוא עדיין כה"ד, - וזה לטעמי' דדין הטבילה וקידוש דיוהכ"פ הוא טהרה והכשר יתירא שהחמירה תורה שלא תועיל טבילת צפרא וקידוש צפרא ולחשבו כלא רחוץ ידים ורגלים, וע"כ י"ל דמהני הטבילה והקידוש אף בעודו כה"ג, אך למש"כ הגרי"ז דדין הקידוש דיוהכ"פ הוא מסדר עבודת יוהכ"פ, מסתברא מילתא דבעינן שיהא הקידוש כשהוא כה"ג. [↑](#footnote-ref-146)
146. וזהו שכתב דהא דפריך דהואיל וחוקה כתיבא בהו ליעכבו היינו חוקה דכתיב בפ' רחיצת ידים ורגלים, ועמש"כ בזה בחי' הגרי"מ. [↑](#footnote-ref-147)
147. וכתב לחדש לפ"ז דאף דבקידוש דכל השנה ל"מ כשהיתה חציצה בין רגלו לרצפה, מ"מ בקידוש דיוהכ"פ לא תפסול חציצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-148)
148. בתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ק"ב בתו"ד פירש לד' הרמב"ם דמש"כ בין בגד לבגד ובין עבודה לעבודה היינו בין עבודה לבגדים ובין בגדים לעבודה, והיינו משום דהי' מקדש ב' קידושין חדא קודם פשיטה והשני אחר הלבישה, ונמצא דקידוש ראשון הוא בין עבודה לבגדים וקידוש שני הוא בין בגדים לעבודה, ומשא"כ בטבילה שהי' טובל טבילה אחת בין פשיטה ללבישה דהיינו בין בגדים לבגדים. [↑](#footnote-ref-149)
149. הגבו"א שם תמה ע"ז ממה שאמרו דגמירי דה' טבילות וכו' טובל כה"ג, והרי דהלמ"מ הוא שיטבול ה' טבילות, ועיי"ש שכתב לפרש דלעולם אף טבילה ראשונה היא מהלמ"מ ומ"מ א"צ מקום קדוש, דא"צ מקום קדוש אלא בטבילה של חליפת בגדים של קדש דילפינן לה מורחץ במקום קדוש דאיירי במחליף בגדי קדש, ומשא"כ בטבילה זו דפושט בגדי חול, - ובתוס' הגרע"א שם כתב לישב למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א שם ל"ב א' דלא גמירי מהלמ"מ לה' טבילות אלא גמירי לשינוי בגדים וממילא איכא ה' טבילות, ודלא כמש"כ התוס' שם (ד"ה גמירי) דגמירי מהלכתא לה' טבילות, וכיון דליכא למילף מקרא לטבילה ראשונה ע"כ אי"ז אלא מדרבנן, - אך השיח יצחק שם ל"ב ב' פירש בד' רש"י דמש"כ דטבילה ראשונה לאו דאורייתא היינו דלא ילפינן לה מקרא, אך היא מהלמ"מ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-150)
150. אך התוס' הרא"ש שם ל' א' צידד דמודה ר' יהודה דטבילה ראשונה ביוהכ"פ היא מדאורייתא מק"ו, והא דא"צ לעשותה בקדש, הוא משום דמסתבר שיעשנה קודם שנכנס למקום שענוש כרת, וכ"כ התו"י שם ל"א א'. [↑](#footnote-ref-151)
151. לכאו' י"ל דמה שאמרו שם דלא קאי חוקה אשחיטה היינו לפסלה בזר ומשום דלא מצינו שחיטה בזר פסולה, אך שפיר קיימא חוקה גם על דבר שאינו עבודה, ונתבאר כן במ"מ ביומא שם דף מס' 5, ואכמ"ל.

     ? וכמו שאמרו כן לקמן מ"ג ב' דטעמא דמ"ד דשחיטת פרו בזר כשרה הוא משום דלא מצינו שחיטה דפסולה בזר, אך מ"מ כיון דהשחיטה עצמה מעכבת קאי חוקה עלי' שיהא הסדר מעכב, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן קכ"ז סוסק"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-152)
152. ושמא י"ל דהוא משום דקידוש ידים ורגלים דיוהכ"פ יצא בדבר החדש ואי אתה יכול להחזירו לכללו וכו', - אך זה תליא בפלוגתת רבוותא אם הא דיצא לידון בדבר החדש הוא רק כשסותר את כללו או אף כשאינו סותר את כללו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-153)
153. ואמנם הנה בפירש"י בסוד"ה וי"ו אאופתא פירש דהא דפריך דאי הכי דצפרא נמי היינו משום דאימעוט ביוהכ"פ מולבשם, ומשמעות דבריו דקרא דולבשם הוא מיעוט דאין הקידוש מעכב, וע"כ שפיר פריך דנילף מינה דאף קידוש ראשון אינו מעכב, - אך הוא דלא כמש"כ בפירש"י לעיל ד"ה אמר קרא דקרא דולבשם הוא ללמד דעיכובא דחוקה לא קיימא אלא אשאר דברים האמורים בפרשה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-154)
154. בשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז דנפ"מ עוד בזה לדעת ר"א ב"ר שמעון לקמן בסוגיין דאין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים ואם קידש ידיו ורגליו בלילה מהני לעבודה היום, ואף לדעת רבי דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים מ"מ אם קידש לתרוה"ד א"צ לחזור ולקדש וכמו שאמרו לקמן כ' א', ומ"מ ביוהכ"פ ל"מ בכה"ג, דדין הקידוש דיוהכ"פ הוי מסדר עבודת יוהכ"פ ואינו אלא ביום, וכמש"כ כן הרמב"ן במלחמות ביומא כ"ו ב', ובכה"ג הרי כל הא דצריך לקדש קידוש ראשון דשחרית הוא משום דין הקידוש דיוהכ"פ, וע"ז הוא דפרכינן דנימא דאינו מעכב, אך החזו"א בסימן ג' סק"ג כתב דאה"נ דאם קידש לתרוה"ד כבר יצא ואינו מחלל עבודה. [↑](#footnote-ref-155)
155. למש"כ התור"פ דהא דפריך דאי הכי דצפרא נמי היינו דאם מיעוטא דולבשם ל"ד מאותו דצפרא כמו"כ לא יהי' דוקא מן האחריני, מתישב קו' התוס', דאף דיש ללמוד מק"ו מיושב דקידוש ראשון מעכב, מ"מ שפיר פריך דכיון דמיעוטא דולבשם ל"ד מקידוש ראשון ה"נ לא יהי' דוקא משאר טבילות וקידושין, ועד"ז כתב הקר"א. [↑](#footnote-ref-156)
156. ועיי"ש שכתב לדון דלא איכפת לן בהא דהוי מחוסר לבישה אלא בתחילת הקידוש אך כל שקידש כשהי' לבוש הבגדים ואח"כ חזר ופשטן ל"ה בכלל מחוסר לבישה, וכתב להוכיח דלא כן. [↑](#footnote-ref-157)
157. ועיי"ש שכתב דלפ"מ דמשני דילפינן מקרא דדבר שאינו מעכב בזרעו אין מעכב בו, נלמד מזה דדינא דמחוסר לבישה אינו מעכב בדיעבד, וע"כ שפיר מהני לי' הקידוש הראשון. [↑](#footnote-ref-158)
158. בחי' הגרי"ז בפ"ב מעיוהכ"פ כתב לפרש דהיינו משום דקידושין דיוהכ"פ לא כתיבי כלל בפרשת כיור האמורה בפר' כי תשא, אלא נלמדו מהקרא דורחץ את בשרו במים האמור בפר' אחרי מות, וע"כ חלוקים הם בעיקר דינם מדין קידוש יו"ר של כל השנה שהוא קידוש ראשון ולא נאמר בהם מצות כיור כלל. [↑](#footnote-ref-159)
159. צ"ע דלכאו' מוכח דלא כן ממש"כ התוס' לקמן שם ד"ה קודח מתוכו דכל שנוטל ממי הכיור בכלי קטן כשר לקדש כיון דבא מכלי גדול, ואם איכא דין בגוף הכלי שיהא מחזיק כדי לקדש ד' כהנים, לכאו' ל"ה מהני הא דבאין מימיו מן הכיור, דמ"מ הרי כלי קטן זה לא חזי לקידוש, ובע"כ מד' התוס' דליכא דין בגוף הכלי שיהא מחזיק כדי לקדש ד' כהנים, ורש"י לטעמי' דבעינן שיהא הכלי מחזיק כדי לקדש ד' כהנים פירש לדינא דקודח מתוכו בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ושמא י"ל למש"נ בדף מס' 14 דיש לפרש דהא דמהני בקודח מתוכו הוא משום דחזינן לה כרחיצה מן הכיור ע"י כלי אחר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-160)
160. ועיי"ש שאמרו בהא דאמר רבא דבעינן שיחזיק רביעית ומשמע דכל שמחזיק רביעית ל"ב שיהא בו רביעית דהיינו היכא דאתו משיירי טהרה, ולכאו' עד"ז מתפרש גם מש"כ בפירש"י הכא דסגי במה שהכלי מחזיק כשיעור ד' קידושין ומשמע דל"ב שיהא בו מים כשיעור ד' קידושין והיינו היכא שהי' בו מתחילה כשיעור ד' קידושין. [↑](#footnote-ref-161)
161. הגור ארי' שם תמה דא"כ מ"ט הקריב אהרן את שעיר ר"ח, כמבו' לקמן ק"א ב', וכ"כ בפירש"י בפר' שמיני (י' י"ט), ועיי"ש במש"כ בזה, - והלבוש שם כתב דרק קרבנות צבור שהקריב כל ז' ימי המילואים דהיינו התמידין והקטורת הקריב גם ביום השמיני, אך אותם שנצטוו בו ביום אפי' הם קרבנות ציבור ג"כ כמו שעיר ר"ח שלא נצטוו עליו מקודם לכן כל ז' אלא בו ביום שהי' ר"ח הקריב אהרן, מפני שגם הוא לכבוד אותו היום בא וכל מה שבא לכבוד ולקדושת אותו היוום הי' של אהרן ולכבודו דגם הוא עלה לגדולתו וקדושתו בו ביום. [↑](#footnote-ref-162)
162. משמעות דבריו דגם לדעת ת"ק מקדש ידיו ורגליו בב"א ממש, וכ"כ הערוה"ש בסימן מ"ב סי"ח, - אך בתוספתא בפ"ק דמנחות ה"ז תניא דנותן יד ימינו ע"ג רגל ימינו שמאלו ע"ג רגל שמאלו משפשף ומרחיץ משפשף ומרחיץ, ומשמע דתחילה משפשף ומרחיץ יד ורגל ימינו ואח"כ משפשף ומרחיץ יד ורגל שמאלו, ואך דמ"מ מהא דנותן תחילה יד ימינו ע"ג רגל ימינו ויד שמאלו ע"ד רגל שמאלו ואח"כ משפשף ומרחיץ, מבו' דצריך לסמוך את קידוש הידים והרגלים זל"ז כפי האפשר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-163)
163. אך י"ל דדברי האוה"ח קיימי במקום דאיכא דין קידוש על ידיו ורגליו ובזה הוא דילפינן דאין רחיצה לזה בלא זה, אך בגונא דאין דין הקידוש אלא על רגליו לחוד שפיר מצי לקדש את רגליו בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-164)
164. ואך דכפי הכתוב שם אי"ז משום דתנאי הוא במעשה הקידוש לקדש ידיו ורגליו כאחת, אלא משום דמהא דבעינן לקדש ידיו ורגליו כאחת נלמד דא"א להיות קידוש למחצה, וע"כ כל שנתבטל קידוש הרגלים ממילא נתבטל גם קידוש הידים. [↑](#footnote-ref-165)
165. כ"כ הקרית ספר בפ"ה מביאת מקדש דהא אם הטיל מים צריך לחזור ולקדש אי"ז אלא מדרבנן דמדאורייתא לא מיחייב בקידוש אלא בגישה דשחרית וכדכתיב בקרא בבאם, - אך האבהא"ז שם ה"ח אות ג' הוכיח דהוא מדאורייתא ממש"כ הרמב"ם שם ה"ה דאם הטיל מים ולא קידש ידיו ורגליו עבודתו פסולה, והרי דמדאורייתא הוא דבעי קידוש, דאל"כ היאך מחלל עבודה. [↑](#footnote-ref-166)
166. אך בתשו' ושב הכהן סימן א' בתו"ד משמע דמן הדין כל שלא שפשף אלא בידו אחת סגי בקידוש יד זו, והא דצריך לקדש ב' ידיו אף שלא שפשף אלא בידו אחת הוא כמש"כ התו"י ביומא שם דמכח הא דמצוה לשפשף לא פלוג רבנן וצריך לקדש ידיו אף אם לא שפשף, וע"כ ה"נ צריך לקדש ב' ידיו אף דלא שפשף אלא בידו אחת, ועד"ז כתב השפ"א ביומא שם בתו"ד. [↑](#footnote-ref-167)
167. ואמנם לגבי טבילה כתבו הראשונים בכ"ד דאף שעומד ע"ג הרצפה מהני הטבילה מפני שהמים מקדמין, וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן קצ"ח ס"ל, אך הכא לא יועיל דאיכא מים על הרצפה, שהרי בעינן שיבואו המים על רגליו מן הכיור. [↑](#footnote-ref-168)
168. ואמר לדון עוד דשמא הי' המקדש עומד תחילה על בהונותיו ואח"כ על עקבו שבאו מים לכל המקום שתחת רגליו, אך מסתימת הדברים לא משמע שהי' צריך לעשות כן. [↑](#footnote-ref-169)
169. הריבב"ן בברכות בפ' אלו דברים הביא לדבריו, וכתב די"ל עוד דהא דתנן ביומא דהיו י"ב דד לכיור הוא דלא כר' יוסי דבעי כח גברא בנט"י, וקי"ל כר' יוסי דבעי כח גברא בנט"י וה"נ בעינן כח גברא בקידוש ידים ורגלים. [↑](#footnote-ref-170)
170. ועיי"ש שתמה ע"ד הרא"ה דבקידוש ידים ורגלים בעינן כח גברא שהרי דדין היו בכיור שהמים מקלחין מהן ובהן היו מקדשין ידיהן ורגליהן, ואפי' את"ל שהם היו פותחין את הדדין מ"מ אינו בא מכח אחר אלא (מכח) [בכח] ראשון, ולכאו' מכוון דבריו דכיון דלא חשיב ככח גברא אלא בכח ראשון, ל"ה סגי במים אלו שיצאו בכח ראשון לקדש ידיו ורגליו, ובע"כ דל"ב כח גברא, ובזה מתפרש גם מש"כ הר"א בן הרמב"ם להוכיח דל"ב כח גברא מהא דהי' מקדש ידיו ורגליו מן הדדין, אך האו"ז שם כתב די"ל שהדד הי' רחב הרבה עד כמלא רביעית שכשהי' פותח הדד היו נשפכין מכחו על ידיו. [↑](#footnote-ref-171)
171. ובטעמא דהר"י מפריש דכל שבידו לעמוד בלא סמיכה חשיב כעמידה אף דבענין זה שסומך אין עמידתו אלא מכח הסמיכה, יש מקום לדמותו למה שמצינו בדין שנים שעשו דלדעת ר' יהודה כל דזה יכול וזה יכול שניהם פטורין, ואיירי אף בכה"ג דעכשיו שמוציאים שניהם אין ההוצאה אלא ע"י שניהם ואם יניחו אחד יפול מיד השני, כאשר כ"ה אורחא דמילתא, ואפ"ה חשבינן לה כזה יכול וזה יכול כיון שיש ביד כל אחד להוציאו לבדו. [↑](#footnote-ref-172)
172. אך אכתי צ"ע דאף דלפי הנלמד מסוגיית הגמ' יש ללמוד מד' הרמב"ם דעמידה מן הצד לא שמה עמידה, מ"מ מ"ט לא פירש הרמב"ם לדין זה להדיא. [↑](#footnote-ref-173)
173. ואמנם הנה בפירש"י ביומא כ"ה א' וס"ט ב' כתב דהא דאין ישיבה בעזרה ילפינן לה מדכתיב לעמוד לשרת העומדים שם לפני ד', ולפ"ז הדין נותן דבעינן עמידה, ואף דסמיכה לא חשיבא כישיבה מ"מ כיון דלא חשיבא כעמידה אסור לסמוך, - ובדעת התוס' דמותר לסמוך צ"ל דס"ל כמש"כ בפירש"י בסנהדרין ק"א ב' דהא דאין ישיבה בעזרה הוא מהלמ"מ, או כמש"כ בפירש"י בסוטה מ' ב' דהוא משום דאין כבוד שמים בכך ואפי' מלאכי השרת אין להן שם ישיבה, או כמש"כ הרמב"ן בסהמ"צ עשין כ"א דהוא בכלל מצות מורא מקדש, ולפ"ז י"ל דלא נאסרה אלא ישיבה ולא סמיכה. [↑](#footnote-ref-174)
174. וזה דלא כמש"כ התוס' לעיל ט"ז א' ד"ה מה ליושב דהא דדיינים בישיבה הוא מדאורייתא, - ובעיקר מש"כ הריב"ש להוכיח דהא דדיינים בישיבה אינו אלא מדרבנן מהא דאי"ז מעכב, צ"ע דא"כ גם הא דהעדים בעמידה אינו אלא מדרבנן, וכ"כ הט"ז בחו"מ סימן י"ז בשם הב"ח, וזה נסתר מהא דפרכינן לעיל ט"ז א' דמה ליושב שכן פסול לעדות והרי דמדאורייתא הוא פסול לעדות, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-175)
175. ועיי"ש שכתב דמ"מ אם היו הדיינים וגם העדים נסמכים בדין אחד בפעם אחת אסור למעבד הכי דממ"נ חד מינייהו לא עביד כדינא, ועיי"ש שכתב לדמותו למה שמצינו כן בכ"ד, וצ"ב דבכל הני דוכתי הוא משום דהדין הוא מכח ספק וע"כ ל"מ היכא דממ"נ הוא חייב, אך הכא הרי אי"ז מכח ספק אלא בתורת ודאי חשבינן לה כישיבה לענין דינים וחשבינן לה כעמידה לענין העדים, וא"כ מה מה לי דעושים כן הדיינים והעדים בפעם אחת, - והב"ח שם נחלק ע"ז, והש"ך שם סק"ה הסכים לדבריו, - אך התומים שם סוסק"ב הסכים לד' הסמ"ע, עיי"ש, ועד"ז כתב בהגה' החכ"צ לט"ז שם. [↑](#footnote-ref-176)
176. ועיי"ש שכתב בשם הב"ח דכל הא דהכא לא חשבינן לסמיכה כעמידה הוא משום דבעינן עמידה מדאורייתא, ומשא"כ בדיינים דאין העמידה אלא מדרבנן ע"כ כשר ע"י סמיכה, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-177)
177. המג"א בסימן קמ"א שם כתב דאף שאמרו בשבועות ל' ב' דיתיב כמאן דשרי מסאני' ומתקיים בזה דין עמידה בפני אשת חבר, הוא משום דגבי ת"ח סגי בקימה בעלמא, ועד"ז כתב המג"א בסימן תכ"ב שם, והמחה"ש שם כתב דהיינו דאף דעמידה ע"י סמיכה לא חשיבא כעמידה, מ"מ סגי בה לדין קימה בפני ת"ח, - וצ"ע לפ"ז במש"כ המ"ב בסימן קמ"ו סקי"ז בדין עמידה מפני ס"ת דאפי' סמיכה על איזה דבר אסור דסמיכה כישיבה. [↑](#footnote-ref-178)
178. ולפ"ז מתפרש מה שאמרו דאמר קרא לשרת ושירות מעומד הוא, דלאו היינו דילפינן קידוש ידים ורגלים משירות, אלא היינו דכיון דכתיב לשרת והוי הקידוש ידים ורגלים לצורך שירות, חשבינן לי' מכלל השירות, וע"כ בעי עמידה. [↑](#footnote-ref-179)
179. לכאו' יש מקום לדון בזה דלדעת רש"י דהא דקידוש ידים ורגלים בעי עמידה הוא מהקישא דקידוש לשירות, ואי"ז משום דחשבינן להקידוש ידים ורגלים כעבודה, הוי זה במסוים בדין עמידה דתליא בשירות, כדכתיב לעמוד לשרת, אך שאר דיני עבודה לא ילפינן לקידוש ידים ורגלים, וזה ע"ד מה שאמרו בסוטה ל"ח א' דהא דברכת כהנים בעמידה הוא מדכתיב לשרתו ולברך בשמו מה שירות בעמידה אף ברכה בעמידה, והרי דאף דברכת כהנים לאו עבודה היא ולי"ב לדיני עבודה, ול"ב בה עמידה ע"ג רצפה, מ"מ ילפינן מהקישא לשירות דבעיא עמידה, ועמש"כ בזה הקר"א בסוטה שם, ומש"כ התוס' במנחות ק"ט א' (סוד"ה לא ישמשו), וה"נ בקידוש ידים ורגלים דכוותה, וסמך לזה הוא ממש"כ בפירש"י לקמן כ' ב' בהא דל"מ קידוש ידים ורגלים בחוץ דהוא משום דהוקבע לו מקום בעזרה ולא פירש דהוא משום דהוי כעבודה דבעי פנים, ועמד ע"ז השפ"א שם, ונתבאר בדף מס' 12, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-180)
180. ועיי"ש שעמד לפ"ז בהא דמיבע"ל לקמן שם דמהו לקדש ידיו ורגליו מן הכיור, דהיאך מצי לקדש רגליו בכיור הרי בעינן עמידה ע"ג רצפה, ועיי"ש במש"כ בזה, ונתבאר בדף מס' 13. [↑](#footnote-ref-181)
181. וכ"ה מבו' ממשמעות ד' הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ט דזמן פסול לינה בקידוש ידים ורגלים הוא בהנה"ח ואינו כפסול לינה דהוא בעלות השחר, ונתבאר בדף מס' 11, ובע"כ דהא דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אי"ז משום פסול לינה דקדשים אלא משום דכל גישה מחייבת קידוש ידים ורגלים, ובזה נתחדש דתליא בהנה"ח. [↑](#footnote-ref-182)
182. ועיי"ש שכתב דזהו שהוצרך רש"י לפרש דטעמא דרבי דצריך לחזור ולקדש ביום הוא משום דהלינה פוסלת בקידוש ועמוד השחר הוא העושה לינה, אף דלהדיא נתפרש כן בד' רבי דטעמו הוא משום דלינה פוסלת בקידוש ידים ורגלים, דאתא לאשמועינן דלא נימא דטעמא דרבי הוא רק משום דבשחרית הוא גישה אחריתי, אלא הוא אף משום פסול לינה דהיא בעמוד השחר, ונפ"מ דאף אם קידש מתחילה לצורך המערכה החדשה או אף אם בא לעבוד על המערכה הישנה צריך לחזור ולקדש. [↑](#footnote-ref-183)
183. הקר"א לקמן כ' ב' הביא מירושלמי דאף כשנתנמנם טעון קידוש ידים ורגלים, ועמד ע"ד הרמב"ם שהשמיט לזה, - והעירו די"ל דמקורו הוא מהא דאפי' מכאן ועד י' ימים אף דא"א שלא לישן י' ימים, ובע"כ דהיינו משום דכשנתנמנם אינו טעון קידוש ידים ורגלים, ואף דא"א שלא לישן ג' ימים, מ"מ אפשר ע"י נמנום, וכמו שאמרו בסוכה נ"ג א' דהוו מנמנמי אכתפא דהדדי. [↑](#footnote-ref-184)
184. אך המהר"י קורקוס שם כתב בדעת הרמב"ם דאף דמי שאינו רחוץ ידים ורגלים אסור ליכנס מדאורייתא להיכל מ"מ אינו חייב מיתה, וכ"כ השעה"מ בפ"י מכלהמ"ק ה"ד להוכיח מד' הרמב"ם דאינו חייב מיתה על ביאה ריקנית, (וזה ממש"כ לדמותו לזר), - אך בפ"ה מביאת מקדש ה"א כתב בדעת הרמב"ם דאין האיסור בכניסה להיכל אלא מדרבנן, וכ"כ המנ"ח במצוה ק"ו סק"א בדעתו, - והמער"ק בהל' ביאת מקדש שם עמד בזה דמשמעות דברי הרמב"ם בסהמ"צ עשין כ"ד דהא דכתיב בבאם אל אהל מועד הוא בכניסה להיכל בלא עבודה, עיי"ש, אך מאידך משמעות דברי הרמב"ם שם דאינו חייב מיתה אלא בעבודה, וכ"נ בדבריו בהל' ביאת מקדש שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-185)
185. בפי' רבינו מיוחס בפר' כי תשא ל' כ' כתב דאף בביאה ריקנית למזבח טעון קידוש ידים ורגלים, אלא שאינו אלא באזהרה, אך חיוב מיתה הוא בביאה להיכל או בגישה למזבח לשרת. [↑](#footnote-ref-186)
186. ועד"ז יש לדון בדינא דר"א בר יעקב דכשהוא לבוש מקדש דבעינן שלא יהא מחוסר לבישה וגישה, דמסתברא מילתא דהיינו רק בקידוש לעבודה דבעיא לבישת בגדי כהונה וכל שאינו לבוש בגדי כהונה הוי מחוסר לבישה וגישה, אך בקידוש לביאה ריקנית ל"ב שיהא לבוש, אך למש"כ החזו"א דכל שאינו מקודש לעבודה אינו מקודש לכניסת אהל מועד, ל"מ קידוש לביאה ריקנית אלא כשהוא לבוש. [↑](#footnote-ref-187)
187. בשיעורי הגרש"מ כתב להוכיח כן ממשה"ק התוס' בסנהדרין פ"ג א' בהא דתניא דאינו חייב על סידור שלחן והטבת נרות משום שלא רחוץ ידים ורגלים דתיפו"ל משום ביאה ריקנית להיכל, ואי נימא דבדין הקידוש לביאה ריקנית אין לינה פוסלת, או דמהני אף כשהוא יושב וכשאינו לבוש בגדי כהונה, הרי י"ל דמה שאמרו דאינו חייב משום שלא רחוץ ידים ורגלים הוא בגונא דאיכא קידוש המועיל לביאה ריקנית ואינו מועיל לעבודה. [↑](#footnote-ref-188)
188. אך צ"ע, שהרי חזינן לחד מ"ד בירושלמי ביומא פ"ד ה"ה דקידושין דיוהכ"פ הוו בקיתון של זהב וקידוש ראשון דהוא גם מדין קידוש דכל השנה הוי מן הכיור, ובחי' הגרי"ז שם כתב דהיינו משום דהנך קידושין של יוהכ"פ לא כתיבי כלל בפרשת כיור האמורה בפר' כי תשא אלא נלמדין מדכתב ורחץ את בשרו במים דכתיב בפר' אחרי ולא נאמר בהן דין כיור כלל, והרי דלא ילפינן קידושין דיוהכ"פ מקידוש דכל השנה להצריך כיור, ולא אמרינן דכיון דהא דהוי הקידוש מן הכיור הוא מתנאי מעשה הקידוש יש ללמוד מזה לקידושין דיוהכ"פ דהוו מן הכיור. [↑](#footnote-ref-189)
189. המקד"ד בסימן כ"ד סק"ז נסתפק בזה בקידוש ידים ורגלים שבין בגד לבגד אם פסול יושב, די"ל דהא דבעינן קידוש מעומד מדכתיב לשרת הוא באותו קידוש של כל השנה שהוא לצורך עבודה ומעכב.. [↑](#footnote-ref-190)
190. ויש לסייע לזה ממה שאמרו שם דאם רב חסדא הוה סבר להא דרב אחא הוה בעינן ט"ו קידושין, וצ"ב דאף אם בכל קידוש ס"ל דכשהוא לבוש מקדש, הרי בקידושין דיוהכ"פ הוי כל דין הקידוש דמקדש ב' קידושין בין פשיטה ללבישה, וכיון דבקידושין אלו ל"ב שיהא לבוש, מנ"ל להצריכו עוד ה' קידושין, דהרי כל מה דבעינן לקדש בין עבודה לעבודה הוא דין מחודש ביוהכ"פ, וכיון דנאמרה ההלכה דמקדש קודם לבישה, אין להצריך מלבד זה עוד ה' קידושין, והול"ל דא"כ הוה בעינן י"א קידושין, (דקידוש ראשון יש להצריך כשהוא לבוש דלא גרע מכל השנה), ובע"כ דמה שאמרו דלא סבר כרב אחא אי"ז בעיקר הא דבכל השנה בעי לקדש כשהוא לבוש אלא בהא דגם ביוהכ"פ בעי לקדש כשהוא לבוש, - אך יש לדחות למש"כ הביה"ל דמכח הא דכשהוא לבוש מקדש צריך לחזור ולקדש כשפשט בגדיו, וע"כ אם הוה סבר רב חסדא להא דרב אחא הוה בעי ט"ו קידושין, דבעינן י' קידושין מכח דין הקידושין דיוהכ"פ, ועוד ה' קידושין אחר לבישה מכח דין קידוש דכל השנה, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד. [↑](#footnote-ref-191)
191. ועיי"ש שכתב דלפ"ז י"ל דקידוש ראשון לכו"ע הי' כשהוא לבוש, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"מ שם. [↑](#footnote-ref-192)
192. וזה למש"כ בפירש"י ותוס' בחולין ק"ו ב' דעד הפרק היינו עד מקום חיבור פס היד והזרוע, ולמש"כ בביאור הגר"א לתוספתא בידים פ"ב ה"א דעד הסובך היינו עד הקרסול, אך התוס' שם כתבו די"מ דעד הפרק הוא עד המרפק, ולפ"ז לא א"ש. [↑](#footnote-ref-193)
193. ובמש"כ התוס' להוכיח כן מסוגיית הגמ' ביומא ל"ב ב', י"ל כמש"כ הביה"ל בח"א סימן ה' סק"י דהגמ' שם אתיא כדעת אביי לקמן בסוגיין דאף לרבי הוי פסול לינה דרבנן ואייתר לי' בגשתם לדרשא דר"א בר יעקב, אך לפ"מ דקי"ל כרבא דפסול לינה דאורייתא לא אייתר קרא דבגשתם להכי, אך זה תליא בפלוגתת רבוותא בדעת הרמב"ם אם קי"ל כאביי או כרבא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-194)
194. אך אי"ז מתישב למש"כ הביה"ל דאם פשט בגדיו אחר הקידוש צריך לחזור ולקדש, דלדידי' הרי נפ"מ בהך דינא גם בקידוש דכל השנה. [↑](#footnote-ref-195)
195. צ"ע שלא הביא לד' התוס' לקמן כ"א א' ד"ה מאי דאה"נ דכ"ה דלינה בקידוש ידים ורגלים היא מדרבנן ה"נ לינה במי כיור היא מדרבנן, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-196)
196. דאף דודאי דגם למ"ד דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אין המים נפסלין בלינה אלא משום דנתקדשו בכלי שרת, מ"מ מה שהוצרך הרמב"ם לפרש לטעם זה משמע דהוא מכח מה שאמרו בסוגיין דמה"ט הוא דלינה פוסלת במי כיור אף שאינה מועלת בקידוש ידים ורגלים, וזה צ"ע דהרי קי"ל דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים. [↑](#footnote-ref-197)
197. וגם י"ל דעיקר הא דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים מדרבנן הוא גזירה אטו לינה במי כיור, אך אם לא היתה לינה פוסלת מדאורייתא במי כיור, ל"ה גזרי רבנן דתהא לינה פוסלת. [↑](#footnote-ref-198)
198. אך התוס' לקמן כ"א א' ד"ה מאי כתבו דלפ"מ דמסקינן הכא דכמחלוקת בזו כך מחלוקת בזו, הרי דלאביי דאין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אלא מדרבנן ה"נ אין מי כיור נפסלין בלינה אלא מדרבנן, וכ"כ הקרית ספר בפ"ה מביאת מקדש דפסול מי כיור בלינה ל"ה אלא מדרבנן כפסול לינה בידים דהוא מדרבנן, וצ"ע דבד' הרמב"ם בהל' ביהב"ח שם משמע להדיא דהוא פסול לינה דאורייתא דומיא דכל דבר שנתקדש בכלי שרת. [↑](#footnote-ref-199)
199. אך קשיא לפ"ז בעיקר מה שהעמידו הכא להאיבעיא אם לינה פוסלת במי כיור למ"ד דאין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים, ואם הא דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים הוא בהנה"ח, הרי גם למ"ד דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים איכא למיבעי אם לינה פוסלת במי כיור בעלות השחר. [↑](#footnote-ref-200)
200. ויש להוסיף, דאי נימא דלדעת רבא הא דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אי"ז משום פסול לינה אלא משום דכל יום הוי גישה בפנ"ע, ונתבאר בדף מס' 11, הרי דכל מה שאמרו דלרבי דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אף לינה פוסלת במי כיור הוא משום דלרבי איכא פסול לינה בקידוש ידים ורגלים וה"נ איכא פסול לינה במי כיור, אך לרבא דליכא פסול לינה בקידוש ידים ורגלים אלא דכל יום הוי גישה בפנ"ע וטעון קידוש הרי דאי"ז טעם שיפסלו מי כיור בלינה, וכל הא דקי"ל דמי כיור נפסלין בלינה הוא משום דכל דבר שנתקדש בכלי שרת נפסל בלינה. [↑](#footnote-ref-201)
201. והא דקי"ל דלא כאילפא, י"ל דהוא מכח סוגיית הגמ' לקמן כ"א א' דמי כיור נפסלין בלינה, - וי"ל עוד דהוא כמו שאמרו בירושלמי ביומא פ"ב ה"א דמתניתא פליגא על רב חילפיי דרק בידים אין לינה פוסלת אך בכיור פוסלת. [↑](#footnote-ref-202)
202. בד' הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"ד מבו' דל"מ שיקוע אלא במי מקוה או במי מעין, ולכאו' הוא כמש"כ התוס' דהוא מדין זריעה. [↑](#footnote-ref-203)
203. התוס' הרא"ש ביומא ל"ז א' כתב בשם ר"ח במה שאמרו דהוו משקעי לי' בגלגלא דהיינו דהי' מושך ודולה הכיור מלא מים מן הים שעשה שלמה שהי' משוקע בה כל הלילה שלא יפסלו מימיו בלינה, וכתב דלא משמע כן הכא, דלפי' ר"ח הי' צריך להעלותו בגלגל כדי ליתן אותו בים והכא קאמר כיור שלא שקעו מבערב ומשמע שהי' משקעו מלמטה, וגם אמרו לקמן כ"א ב' דמסלק לי' והדר משקע לי', והרי שהי' מעלהו בגלגל מן הבור ומורידו בגלגל לתוך הבור וכמש"כ כן בפירש"י, ועיי"ש שהעיר עוד ע"ד הר"ח דלא מצינו שהי' ים של שלמה בבית שני. [↑](#footnote-ref-204)
204. בשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז שהק' כן במש"כ רש"י דטעמא דריבר"י הוא משום דבעינן על ירך המזבח ודהא דל"מ מן החליפות ולפנים הוא משום דבעינן על ירך המזבח, שהרי דין על ירך הוא רק בשחיטה, והכא איירינן לענין דין צפון האמור גם בקבלה. [↑](#footnote-ref-205)
205. ומה"ט הדבר פשוט דלמ"ד דשחיטת דרום תרד, אף כששחט בצפון במקום שאינו על ירך המזבח תרד, כיון דמשום דינא דעל ירך המזבח ל"ה מקום זה בכלל צפון. [↑](#footnote-ref-206)
206. והא דתלה וקיבל כשר אף דאי"ז על ירך המזבח, היינו משום דהא דתלה ושחט פסולה אי"ז משום דאי"ז בכלל צפון, שהרי מקום זה הוי צפון, אלא הוא דין בפנ"ע במעשה השחיטה דבעינן שתהא השחיטה על ירך, ובקבלה ליכא להך דינא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-207)
207. ובזה ניחא דלא תיקשי ע"ד הרמב"ם מכ"ד דמבו' דעיקר שם צפון הוא בצפון העזרה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-208)
208. הרמב"ם בפ"ה ממעה"ק ה"ג כתב דמקום שחיטה הוא מקום הקבלה, ומבו' דגם קבלה ל"מ אלא בצפון המזבח ולא בכל צפון העזרה, ולכאו' למש"כ המאירי דהא דל"מ שחיטה אלא בצפון המזבח הוא משום דבעינן על ירך המזבח הרי דבקבלה דל"ב על ירך הי' לנו להכשיר בכל צפון העזרה, - אך זה מתישב למש"נ לעיל דאף דתלה וקיבל כשרה משום דל"ב בקבלה על ירך המזבח, מ"מ בהא דילפינן מקרא דעל ירך דצפון העזרה שאינו צפון המזבח אין עליו תורת צפון הוא גם בקבלה. [↑](#footnote-ref-209)
209. החזו"א בליקוטים למכילתין לדף צ"ט א' סק"ט כתב בדעת הרמב"ם דמה שאמרו התם דלראב"י הא דכתיב צפונה היינו שיהא צפון פנוי מכלום ואפי' מן המזבח, לאו היינו דמהך קרא ילפינן דמזבח הוי בדרום, אלא היינו דמהך קרא נלמד דהצפון אינו כולל את המזבח דשם צפון הוא רק בצפון המזבח, וזהו שאמרו התם דלדידי' דלא חשיב צפון אלא בצפון המזבח ע"כ היו מעמידין את השעירים לצפון המזבח משום דכנגד המזבח לא חשיב כצפון, ופסק הרמב"ם כן. [↑](#footnote-ref-210)
210. לעיל בפ"ק דף מס' 25 נתבאר בדעת רש"י די"ל דמה"ט הוא דאלמלי הא דלאו אורח ארעא היתה שחיטת חטאות הפנימיות אף בהיכל אע"ג דבעינן בהו צפון, משום דעיקר דין שחיטה בצפון הוא משום דקדיש טפי, וע"כ הוא דבהיכל ל"ב צפון שהרי ההיכל קדיש טפי מצפון העזרה. [↑](#footnote-ref-211)
211. וכ"נ גם ממש"כ בפירש"י ד"ה השתא רבי דרבי ודאי מוסיף אדר"א ב"ר שמעון דכיון דמכשר מקום קדושה קלה לשחוט שם כ"ש מקום קדושה חמורה, וכ"נ ממש"כ לקמן נ"ח א' ד"ה ה"ג דהא דהמזבח ראוי לשחיטת עולה הוא משום דקדושת צפון עליו מגזה"כ, וכ"נ ממש"כ במנחות צ"ט ב' ד"ה המכניסין דקדושת צפון חמירא. [↑](#footnote-ref-212)
212. אך צ"ע ממה שאמרו לקמן ק"ו א' דפרים הנשרפין נשרפין לצפון ירושלים ופירש"י דהוא משום שכל מעשה חטאת בצפון, והרי דאיכא לדין צפון אף היכא דלי"ב תוספת קדושה, ועד"ז יש להעיר מהא דבעינן לקמן קי"ט ב' למעוטי מקרא דאין צפון בבמה, והרי דשפיר הי' שייך דין צפון בבמה אף דלי"ב קדושת מקום כלל, ושמא י"ל דזהו עיקר הא דילפינן מדכתיב צפונה לפני ד' דאין צפון בבמה, דדין צפון הוא רק במקום המקודש דקדושת צפון חמירא ובבמה דלי"ב קדושת מקום לא שייך דין צפון כלל. [↑](#footnote-ref-213)
213. ועיי"ש שכתב דאף אי נימא דהי' מקדש קודם עלות השחר, אכתי תיקשי דמאי פריך מהא דראוהו אחיו הכהנים וכו', הרי כיון שקידשו אחר תרוה"ד כבר הוא אחר עלות השחר ותו לא פסלה לינה, - ויש להוסיף, דהרמב"ם בפ"ד מתמידין ה"א כתב דאף הפייס הי' אחר שעלה עמוד השחר, ולפ"ז הרי דאף הכהן שזכה בפייס לתרוה"ד הי' מקדש אחר עלות השחר, שהרי הי' מקדש אחר שזכה בפייס כדתנן בתמיד כ"ח א'. [↑](#footnote-ref-214)
214. וכ"כ המהרש"ל בסוכה נ"א ב', ומשמע שדקדק כן מד' הרמב"ם, והמהרש"א שם תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-215)
215. הקר"א תמה ע"ד הרמב"ם דמנ"ל דפסול לינה תלי בהנה"ח הרי אחר עלות השחר הוי יום לכל מילי, ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן ל"ב סק"א, ולכאו' מד' הרמב"ם מוכח דהא דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אי"ז משום פסול לינה דקדשים אלא הוא דין בפנ"ע דכל יום הויא גישה בפנ"ע ובעיא קידוש, וע"כ י"ל דאף דפסול לינה דקדשים הוא בעלות השחר, מ"מ הא דכל יום הויא גישה בפנ"ע תליא בהנה"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-216)
216. ויש להוסיף דבד' הסמ"ג עשין קע"ה מבו' להדיא דלדעת רבא קי"ל בעיקר הפלוגתא דרבי וראב"ש כראב"ש דאין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים, ואפ"ה כשקידש לסוף עבודת אתמול צריך לחזור ולקדש, אך בד' המהר"י קורקוס בפ"ה מביאת מקדש מבו' דלא כן וכמש"נ להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-217)
217. אך אי נימא דגם לאביי מדאורייתא צריך לקדש בכל יום מקרא דבגשתם וכל הא דכשקידש לתרוה"ד א"צ לקדש למחר הוא משום דתרוה"ד היא תחילת עבודת יום, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-218)
218. ועיי"ש שכתבו לפרש לפ"ז למה שאמרו שם כ"ז ב' דתרוה"ד תחילת עבודה דיממא ומייתינן לה מהא דר' יוחנן, והוא דלא כמו שאמרו שם כ"ב א' דאימא שכבר קידש מתחילה לעבודה, ועמש"כ בזה התו"י והתוס' הרא"ש שם, והיינו משום דסוגיית הגמ' בדף כ"ז ב' היא לפ"מ דקי"ל כרבא ולדידי' יש ללמוד מהא דר' יוחנן דתרוה"ד היא תחילת עבודת היום. [↑](#footnote-ref-219)
219. אך הצ"ק לקמן כ"א ב' כתב דלפ"מ דדחינן התם דאימא שכבר קידש מתחילה לעבודה אף אם קידש לעבודת לילה א"צ לחזור ולקדש למחר ואתיא כראב"ש, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה. [↑](#footnote-ref-220)
220. האבהא"ז בהל' ביאת מקדש שם נתחבט בד' הסמ"ג דמנ"ל דדעת הרמב"ם דקי"ל כאביי, עיי"ש, - אך לכאו' דברי הסמ"ג מתפרשים בפשיטות דהוא משום דלדעת רבא ליכא פסול לינה כלל בקידוש ידים ורגלים והא דאם קידש לסוף עבודה דאתמול צריך לחזור ולקדש הוא משום דהו"ל גישה חדשה, אך הרמב"ם שם ה"ח כתב דהא דאם קידש ידיו ורגליו היום צריך לחזור ולקדש למחר הוא משום דהידים נפסלות בלינה, וזה כדעת רבי דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים, ובע"כ דהא דאם קידש לתרוה"ד א"צ לחזור ולקדש הוא משום דלינה דרבנן ומקרות הגבר ועד צפרא לא פסלה לינה. [↑](#footnote-ref-221)
221. אך הנה המהר"י קורקוס גופי' שם ה"ג וה"ח כתב בדעת הרמב"ם דקי"ל כרבי דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים דהלכה כרבי מחבירו, וכ"כ הכס"מ שם, וצ"ב היאך הוא מתישב עם מש"כ הכא דהרמב"ם פסק כרבא, דלפ"ז הרי לא קי"ל כרבי אלא כראב"ש, וכמש"כ כן הסמ"ג שם דאף דהלכה כרבי מחבירו הכא הלכה כראב"ש, - ובדבריו משמע דהיינו דלעולם גם לדעת רבא קי"ל כרבי, אלא דבתחילת עבודה ראה ר' יוחנן דבריו של ראב"ש דאין לינה מועלת, וכ"כ הליקוטי הלכות דבסוף עבודה קי"ל כרבי ובתחילת עבודה קי"ל כראב"ש, וכ"כ המנ"ח שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-222)
222. וזה כמש"כ הגבו"א והקר"א דמה שאמרו ביומא כ"ב א' לפרש לדברי ר' יוחנן שכבר קידש מתחילה לעבודה הוא כדעת אביי, דלדידי' אין הטעם משום דתרוה"ד היא תחילת עבודת יום, אך אי נימא דגם לדעת אביי בעינן לה"ט דתרוה"ד תחילת עבודת יום דמה"ט לי"ב לדינא דבגשתם, (ונתבאר לעיל), אין להוכיח מזה. [↑](#footnote-ref-223)
223. ויש להוסיף דהרמב"ם שם ה"א כתב דכהן שעבד ולא קידש ידיו ורגליו "שחרית" חייב מיתה בידי שמים וכו' ועבודתו פסולה, ומשמע דכל שלא קידש שחרית אף אם קידש אתמול חייב מיתה ועבודתו פסולה, וזה כדעת רבא דהא דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים הוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-224)
224. בשיעורי הגרי"ד הביא כן מד' הירושלמי ביומא פ"ב ה"א דלמ"ד דאין לינה פוסלת בידים ה"נ אין יציאה פוסלת בידים, והיינו בגונא דיצאו ידיו ולא יצא כל גופו דלי"ב משום היסה"ד, ולמ"ד דלינה פוסלת בידים מיבע"ל אם ה"נ יציאה פוסלת בידים, אף ביצאו ידיו דלי"ב משום היסה"ד, אך הפנ"מ שם פירש בד' הירושלמי דלמ"ד דאינה לינה פוסלת אף יציאת כל גופו אינה פוסלת, וכ"כ הקה"ע שם בפי' קמא. [↑](#footnote-ref-225)
225. אך עיי"ש שכתבו לדמותו להא דבמנחת כהנים סגי בקידוש כלי ליפסל ביוצא, וה"נ הוא בקידוש דהוא גמר עבודתו די"ל דיציאה פוסלת, ובדבריהם לעיל מינה משמע דאי"ז כלל מכח הקידוש כלי, אלא מכח הקידוש דחייל על הידים ע"י הרחיצה, וזה דלא כמש"כ התור"פ דהא דיציאה פוסלת בכה"ג הוא משום דהוי כמנחה אחר קמיצה. [↑](#footnote-ref-226)
226. צ"ע דמ"ט פשיטא לן דאם לינה מועלת ה"נ יציאה מועלת, הרי חזינן דאף דכל דבר שנתקדש בכלי נפסל בלינה מ"מ אינו נפסל ביוצא, וכמו שהוכיחו התוס', והרי דלאו כללא הוא דכל דלינה מועלת אף יציאה מועלת, - וצ"ל למשמעות ד' התוס' חיצוניות שם דהא דלא סגי בקידוש כלי ליפסל ביוצא לאו היינו דאי"ז קדושה גמורה ולא סגי בה לפסול יוצא, דלפ"ז יש ללמוד מזה דלפסול לינה ל"ב קידוש גמור ולפסול יוצא בעינן קידוש גמור, אלא היינו דפסול יוצא לא חייל רק בדבר שנגמרה עבודתו, וכל שנגמר עבודתו חייל פסול יוצא אף על קידוש כלי גרידא, ולפ"ז הרי דבדבר שנגמר עבודתו אין מקום לחלק בין פסול לינה לפוסל יוצא, וע"כ למ"ד דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים ודאי דאף יציאה מועלת כיון דכבר נגמר עבודתו. [↑](#footnote-ref-227)
227. וי"ל עוד למש"נ לעיל בדעת התוס' דהא דיציאה פוסלת משום היסה"ד היינו דמסיח דעתו מעבודה וע"כ הו"ל כגישה חדשה, וי"ל דזהו שאמרו דאף את"ל דאין לינה מועלת בקידוש ידים ורגלים ולא חשבינן לה כגישה חדשה, מ"מ ביציאה דמסח דעתי' י"ל דחשיבא כגישה חדשה, אך למ"ד דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים וחשבינן לה כגישה חדשה פשיטא טפי דגם יציאה מועלת בקידוש ידים ורגלים משום דמסח דעתי' וחשיב כגישה חדשה. [↑](#footnote-ref-228)
228. וזה קשיא גם למש"כ הטה"ק לעיל י"ט ב' דמלבד הא דבעינן קידוש לכל גישה איכא דין בפנ"ע דלינה מועלת מדרבנן, שהרי כתב שם דהא דגזרו חכמים פסול לינה הוא אחר הא דכשבא לעבוד על המערכה החדשה צריך לחזור ולקדש מדאורייתא, וביציאה ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-229)
229. בחי' הגרי"ז בהל' פרה אדומה כתב בתו"ד דהא דפסלה בידים לינה הוא מדרבנן, וה"נ הא דמיבע"ל דיציאה וטומאה פוסלת בהן הוא מדרבנן, ולכאו' מכוון דבריו דאף דעיקר הא דצריך לקדש בכל יום הוא מדאורייתא, מ"מ הא דאיכא פסול לינה בידים אינו אלא מדרבנן, וכמש"כ הקרית ספר בפ"ה מביאת מקדש, וה"נ הא דמיבע"ל דיהא בהן לפסול יציאה וטומאה הוא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-230)
230. אך לפירש"י דמיבע"ל גם דיציאה פוסלת ככל הקדשים שיצאו שנפסלין ביוצא ודאי דלפ"ז אף יציאה מועטת בשעת עבודה פוסלת. [↑](#footnote-ref-231)
231. למש"כ בחי' הגרי"ז בהל' פרה דמשום היסה"ד גזרו חכמים פסול יציאה בקידוש ידים ורגלים, ודאי דאף יציאה מועטת בשעת עבודה פוסלת, וכמש"כ כן בשיעורי הגרי"ד, ומד' התוס' דאינה פוסלת מוכח דאי"ז פסול יציאה כלל וכל עיקר הפסול הוא משום היסה"ד וע"כ הוא דיציאה מועטת בשעת עבודה דלי"ב היסה"ד אינה פוסלת. [↑](#footnote-ref-232)
232. ועיי"ש שכתב דשמא אה"נ דלדעת ר"מ היתה טבילה הראשונה בקדש, ובס' חוקת היום ביומא שם כתב דלר"מ היתה אף הטבילה הראשונה לחובת יוהכ"פ, עיי"ש, ולפ"ז ודאי דלדידי' היתה טבילה זו בקדש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-233)
233. וצ"ע במש"כ המנ"ח בפשיטות דאם נגעו ידיו בטומאה במקדש לא נטמאו ואם נגעו בטומאה חוץ למקדש נטמאו, שהרי בד' הרמב"ם מבו' דליכא נפ"מ כלל אם נגעו בטומאה במקדש או חוץ למקדש, והמנ"ח בהמש"ד הביא לד' הרמב"ם אלו. [↑](#footnote-ref-234)
234. והך מילתא דגם כשנגע בידיו באוכלין טמאין במקדש נטמאו ידיו הוא מבו' כן להדיא ממש"כ הרמב"ם דהנוגע באוכלין טמאים וכו' בין שנגע במקדש וכו' ונגע בקדשים חוץ למקדש ה"ז מטמא את הקדש, והרי דאף כשנגע באוכלין טמאים במקדש נטמאו ידיו ואם נגע בקדשים חוץ למקדש נטמאו. [↑](#footnote-ref-235)
235. אך בסו"ד הוכיח מד' הרמב"ן דפליג ע"ז וס"ל דעיקר הא דאין טומאת ידים במקדש היינו דידים שנגעו בטומאה במקדש לא נטמאו, ולפ"ז הדק"ל, - ולכאו' י"ל דגם לפ"ז לא תלי במקום הידים אלא במקום מגע הידים בטומאה, ואם הוציא כ"ש מידיו לחוץ ונגעו בטומאה נטמאו אף דכל ידיו בפנים, וזהו דאיצטריך לאשמועינן דאף אם יצאו כל ידיו לא נפסלו ביציאתן. [↑](#footnote-ref-236)
236. אך בד' הכס"מ בפ"ה מביאת מקדש ה"ד מבו' דהי' מקום לומר דאם יצאו ידיו נפסלו ביוצא ואם יצא כל גופו מלבד ידיו לא נפסל ביוצא, ומבו' לפ"ז דהקידוש חל על הידים. [↑](#footnote-ref-237)
237. לכאו' מסתברא מילתא דגם לדעת רש"י לא יועיל בכה"ג, דהא דבעינן שיהא הקידוש בפנים משום דהוקבע לו מקום לאו היינו דהא דל"מ הוא משום דאין הכיור במקומו, דא"כ הי' בדין דלא יועיל אלא בין אהל מועד ובין המזבח ולא מצינו כן בתלמודין, (אך בירושלמי ביומא אמרו דמקומו מעכב), אלא היינו דמזה נלמד דקידוש ידים ורגלים טעון פנים, וע"כ מסתברא מילתא דבעינן שיעמוד בפנים. [↑](#footnote-ref-238)
238. בכ' הגרי"ז לעיל י"ט ב' הוסיף לפרש דהא דבעינן קרא לקידוש דיוהכ"פ שהוא בפנים ולא ילפינן לה מקידוש דכל השנה הוא משום דבקידוש דכל השנה דעי"ז נעשה ראוי לעבודה הוי צורך עבודה ובעי פנים, ומשא"כ בקידוש דיוהכ"פ דהוא דין בסדר היום ס"ד דא"צ שיהא במקום קדוש, וע"כ בעינן קרא ללמד דבעינן שיהא בפנים, - ובשיעורי הגרמ"ד שם כתב בשמו דגם אחר דילפינן מקרא דקידוש דיוהכ"פ הוא בפנים חלוק הוא גדר הא דבקידוש דכל השנה בעינן פנים מגדר הא דבקידוש דיוהכ"פ בעינן פנים, דהא דבקידוש דכל השנה בעינן פנים הוא משום דקידוש הוי שירות ואין שירות אלא בפנים, ודמי לכל עבודות שאינם נעשות אלא בפנים דהעזרה היא הכשר לעשייתן, אך בקידוש דיוהכ"פ אי"ז אלא דין בעלמא דצריך לעשותם בפנים מפני ששם הוא מקומם, וע"ד שמצינו בכיבוס ושבירת כלי חטאת דאין נעשה אלא בפנים, אך אי"ז דין בעצם החפצא דידהו שהעזרה היא המכשיר לעשייתן, וכתב דנפ"מ בזה הוא דאף דבקידוש דכל השנה ל"מ כשהיתה חציצה בין רגלו לרצפה, מ"מ בקידוש דיוהכ"פ לא תפסול חציצה. [↑](#footnote-ref-239)
239. ובזה מתישב גם משה"ק הגרע"א בהא דמייתינן מפרה דמקדש בכלי שרת בפנים ויוצא, והיאך ס"ד להוכיח מזה דיציאה אינה פוסלת, הרי תיקשי לדעת רבי דיציאה פוסלת דאיך עשו בקידוש פרה, אך אי נימא דגם לדעת רבי י"ל דיציאה אינה פוסלת, ניחא. [↑](#footnote-ref-240)
240. וכ"ה מבו' גם בד' הראב"ד בתמיד כ"ח א' שהוכיח דיותר מהרה נפסל קידוש ידים ורגלים מטבילה מהא דהמטיל מים צריך קידוש ידים ורגלים וטבילה א"צ עד שיסיך רגליו, והרי דהמסיך רגליו טעון אף קידוש ידים ורגלים, - ובשיעורי הגרי"ד בסוגיין כתב בשם הגרי"ז דמיסך רגליו טעון קידוש ידים ורגלים למש"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ו דכל הטובל מקדש ידיו ורגליו ואח"כ עובד, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-241)
241. ומבו' דאלמלי הא דמצוה לשפשף הי' מקדש רגליו לחוד, והמנ"ח במצוה ק"ו כתב ללמוד מזה דמהני קידוש רגלים בלא ידים או ידים בלא רגלים, ועמש"נ בזה בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-242)
242. ועיי"ש שכתבו בשם רבינו אלחנן שצידד דה"נ הוא לגבי נטילה לתפילה דאף אם לא שפשף צריך נטילה, אך בשם ר"ת כתבו דאם לא שפשף א"צ נטילה, דאף דלגבי קידוש ידים לא פלוג רבנן, מ"מ לענין נטילה לתפילה לא מצינו שהצריכו בכל ענין, - והריטב"א שם כתב די"ל דנטילה לתפילה צריך מדינא בכל ענין אף אם לא שפשף, וכל מה שאמרו התם דא"צ קידוש ידים אלא משום דמצוה לשפשף הוא להצריך קידוש ידים בכיור, אך מ"מ בעי נט"י לנקיות, וכתב עוד דאף אם לברכה א"צ נט"י כשלא שפשף, מ"מ אין מקילין בתפילה ובקר"ש משום ארחץ בנקיון כפי ואע"פ שלא שפשף צריך נט"י במים או במידי דמנקי. [↑](#footnote-ref-243)
243. אך הקרית ספר שם כתב דהא דבשינה והטלת מים והיסה"ד צריך לחזור ולקדש אינו אלא מדרבנן, דמדאורייתא א"צ לקדש אלא בגישה דשחרית, - וצ"ע דא"כ מ"ט כתב הרמב"ם שם ה"ה דאם הסיח דעתו או שהטיל מים ולא קידש ידיו ורגליו עבודתו פסולה. [↑](#footnote-ref-244)
244. למש"כ בחי' הגרי"ז בהל' פרה אדומה דעיקר הא דמיבע"ל דיציאה מועלת בקידוש ידים ורגלים הוא מדרבנן, צ"ב דמה מייתינן מהא דבפרה מקדש ויוצא הרי כיון דזהו דינה אין מקום לפסול בזה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-245)
245. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהא דאין מקדשין אלא בכלי הוא משום דבעינן שיהא הקידוש בכלי שרת, דא"כ מ"ט לא חשיב התם לכל הדברים הטעונין כלי שרת, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע דבעינן שיהא הקידוש בכלי. [↑](#footnote-ref-246)
246. ובזה ניחא משה"ק הקר"א בסוגיין במה שפסק הרמב"ם דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אף שאמרו הכא דאת"ל דלינה לא פסלה ודרכו של הרמב"ם לפסוק כאת"ל, ועד"ז ניחא גם אי נימא דקי"ל כאביי דאין לינה מועלת אלא מדרבנן, וכמש"כ השפ"א. [↑](#footnote-ref-247)
247. ויש להוסיף דאי נימא דעיקר הא דגזרו רבנן דלינה פוסלת בקידוש ידים ורגלים הוא אטו מי כיור דפסלה בהו לינה, הרי דביציאה דאינה פוסלת במי כיור, כמש"כ התוס' בסוגיין, וכ"כ המנ"ח במצוה ק"ו סק"ז בדעת הרמב"ם, ליכא למיגזר. [↑](#footnote-ref-248)
248. ועיי"ש שכתב דמה שאמרו את"ל לינה לא פסלה הוא לאפוקי ממה שאמרו בירושלמי ביומא פ"ב ה"א דלמ"ד דלינה לא פסלה ה"נ לא פסלה יציאה, אך לעיל נתבאר די"ל דד' הירושלמי קיימי רק על יצא ידיו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-249)
249. וכתב די"ל עוד דאף דלהצד דלינה ויציאה אין פוסלין בקידוש ידים ורגלים אף לי"ב לפסול טומאה ואין הפסול אלא משום היסה"ד, מ"מ להצד דלינה ויציאה פוסלין בקידוש ידים ורגלים ה"נ אית בהו לפסול טומאה דקדשים. [↑](#footnote-ref-250)
250. ועיי"ש שהביא בשם תלמיד אחד להוכיח כן מהא דבעינן קרא למעט יושב ותיפו"ל דבגדיו חוצצין בינו לבין הרצפה ובע"כ דכיון דכלי שרת מקדש אינו חוצץ, ולכאו' יש לדחות בכמה אנפי, חדא, די"ל דשאני בגדים דאין חוצצין כלל דזהו צורת עבודת הכהן בבגדי כהונה וחשיב שפיר דהכהן יושב ע"ג הרצפה, וי"ל עוד דבעינן קרא למעט עמידה מן הצד לדעת רבנן לעיל י"ט ב' דל"מ וכן עובד בהשתחוי', דבזה הוא ע"ג רצפה וכל הא דל"מ הוא משום דהו"ל כיושב, וי"ל עוד דכל עיקר הא דבעינן עומד ע"ג רצפה הוא מכח הא דבעינן עמידה, דמכלל דין העמידה הוא שתהא עמידתו ע"ג רצפה, וכ"נ בד' כמה מקמאי ונתבאר בדף מס' 19, אך אם ל"ה בעינן עמידה והי' יושב כשר, ל"ה בעינן כלל שתהא ישיבתו ע"ג רצפה. [↑](#footnote-ref-251)
251. לכאו' מכוון דבריו דאף דבעינן שיהא קידוש ידיו ורגליו בב"א אי"ז מעכב, או דאיירי במקדש בב"א ידיו בתוך הכיור ורגליו בשפיכה מן הכיור, ומתקיים בזה דין קידוש ידיו ורגליו בב"א אף דהוא בב' מעשים חלוקין, וי"ל עוד דאיירי כשקידש ידיו ורגליו ואח"כ הסיח דעת מידיו למש"כ המנ"ח במצוה ק"ו דבכה"ג סגי בקידוש ידיו, (ונתבאר בדף מס' 9), וכ"כ הקה"י בסימן י"ז. [↑](#footnote-ref-252)
252. ההעמ"ש בסימן צ' סק"ז פירש בד' התוס' בחולין ק"ז א' ד"ה דלא אתו שפירשו דנידון הבה"ג הוא דשמא בכה"ג ל"מ משום דבעינן כח גברא, וע"ז הוא שהוכיח מהא דמיבע"ל דה"ז מועיל לקידוש ידים ורגלים דבע"כ דל"ב כח גברא לקידוש ידים ורגלים וכ"ש דבנט"י ל"ב כח גברא, דפשיטא לי' דא"א שיהא דין נט"י חמור מדין קידוש ידים ורגלים, (כאשר כ"ה מבו' בד' התוס' לקמן כ"ב א' ד"ה כל), - אך לכאו' אין הדברים מוכרחים בד' התוס' שם, ואדרבה משמעות דבריהם דנידון הבה"ג ל"ה מכח דין כח גברא, דא"כ הרי דלפ"מ שכתבו התוס' שם דל"מ לטבול ידיו במים שבכלי משום דבעינן כח גברא תיקשי דמאי מיבע"ל הכא דיועיל לקדש ידיו ורגליו בכיור, ואמנם הסמ"ג עשין כ"ז כתב דהגמ' הכא אתיא כרבנן דל"ב כח גברא, אך התוס' לא פירשו לזה, ובע"כ כמש"כ בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז דאף דנט"י ל"מ בכה"ג משום דבעינן כח גברא, מ"מ קידוש ידים ורגלים שפיר מהני משום דבקידוש ל"ב כח גברא, עמש"נ בדף מס' 9 פלוגתת רבוותא בזה, ולא הוכיח הבה"ג אלא דכה"ג חשיב כרחיצה ולא כטבילה. [↑](#footnote-ref-253)
253. ובטעמא דהבה"ג דמהני בכה"ג כתבו הראשונים בחולין שם דהוא משום דל"ב כח גברא אלא כח כלי ומשום דבעינן נטילה מן הכלי וכל שהוא טובל בתוך הכלי הוי נטילה מן הכלי, - והריטב"א שם כתב דהוא משום דבשכשוך יד שבתוך הכלי מנענע המים בתוך הכלי וחשיב ככח הכלי, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן קנ"ט ס"ט ד"ה ואם היתה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-254)
254. אך האו"ז בהל' נט"י סו"ס ס"א כתב לדון אם מדמינן כלל נט"י לקידוש ידים ורגלים, ועיי"ש שכתב דאף אם מדמינן נט"י לקידוש ידים ורגלים מ"מ כיון דלא איפשיטא האיבעיא הרי דאף דלענין קידוש דאורייתא אזלינן לחומרא ול"מ מ"מ בנט"י דרבנן אזלינן לקולא, ובדעת הרא"ה והריטב"א י"ל דהוא לטעמייהו דמשמעות דבריהם דאיפשיטא האיבעיא דל"מ קידוש בתוכו. [↑](#footnote-ref-255)
255. הקרית ספר שם כתב דמש"כ הרמב"ם דאם קידש בתוכו ועבד לא חילל הוא משום דהאי ממנו גופי' לא אתא אלא למעט כלי חול, אלא דמהא דשני וכתב ממנו ולא כתב בו ממעטינן נמי תוכו, וע"כ אי"ז מיעוט אלא לכתחילה אבל בדיעבד לא דממנו למעוטי כלי חול אתא, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם שכתב שנא' וכו' ממנו ולא בתוכו ומשמע דפשיטא לי' דדרשינן הכי ואפ"ה אי"ז מעכב, (וניחא בזה מה שעמד הקר"א בסוגיין ע"ד הרמב"ם, וצ"ב שהרי להדיא מבו' בגמ' דלהצד דל"מ קידוש בתוכו ה"ז מעכב בדיעבד, וזהו דפשיט מהא דטבל במי מערה וכו' הא מי כיור דומיא דמי מערה ועבד עבודתו כשרה, והרי דלהצד דל"מ קידוש בתוכו עבודתו פסולה, - ושמא מכוון דבריו כמש"כ המהר"י קורקוס דסמכינן אפשיטותא דרב חסדא דמהני קידוש ידים ורגלים בתוכו, אלא דאף לדידי' היינו רק בדיעבד, אך לכתחילה ל"מ מדכתיב ממנו. [↑](#footnote-ref-256)
256. לכאו' הוא משום דעיקר החפצא דקידוש ידים ורגלים הוא קידוש לעבודה, ולאו היינו דהוא מעשה קידוש בעלמא ודינא הוא דלהכשר העבודה בעינן שיהא מקודש ידיו ורגליו, וע"כ יכול הדבר להתחלק שיפסלו המי כיור לקידוש לעבודת מתירין ולא יפסלו לקידוש לעבודת אברים, והך מילתא דעיקר החפצא דקידוש ידים ורגלים הוא קידוש לעבודה יש ללמוד כן גם מדעת רבא לעיל כ' א' דאם קידש לתרוה"ד א"צ לחזור ולקדש למחר ואם קידש להקטיר חלבים צריך לחזור ולקדש למחר. [↑](#footnote-ref-257)
257. ואמנם לפ"ז הרי דהא דמי כיור נפסלין למתירין כמתירין אי"ז משום פסולא דשקיעת החמה דמתירין, אלא משום דינא דביום צוותו דלילה אינו זמן הראוי לעבודת מתירין, ולכאו' הוא דלא כמש"כ בפירש"י דהא דנפסלין למתירין כמתירין הוא משום פסולא דשקיעת החמה, ומשמע דהיינו דכ"ה דהמתירין נפסלין בפסול לינה בשקיעת החמה, ה"נ מי כיור נפסלין לקדש לעבודת מתירין בשקיעת החמה. [↑](#footnote-ref-258)
258. וזהו שפירש דטעם הס"ד דנפסלין אף לאברים הוא גזירה אטו מתירין, ומשמע דהא דנפסלו למתירין הוא מדאורייתא וע"כ גזרו אטו זה שיהיו פסולין אף לאברים, - אך העירו דבתו"ד כתב דהוא משום דאי לא הא לא קיימא הא, ולפ"ז משמע דאי"ז אלא מדרבנן והא דגזרו אטו זה ול"ה כגזירה לגזירה הוא משום דאי לא הא לא קיימא הא. [↑](#footnote-ref-259)
259. בשיעורי הגרש"מ הוכיח מד' המפרש בתמיד כ"ח ב' דפליג ע"ז ולא חייל הפסול אלא בשקיעת החמה, ועיי"ש במש"כ לפרש לסוגיין לדעתו. [↑](#footnote-ref-260)
260. החזו"א שם הק' דלדעת ר"ת דתחילת הלילה פוסלת אף שראוי לעבודה מנ"ל דכל הלילה פוסלת דילמא שעת שקיעה דוקא, והיינו דס"ל דלדעת ר"ת הא דשקיעה ראשונה פוסלת אי"ז משום דחשבינן לה כלילה לענין דם ואינו ראוי לעבודה אלא הוא פסול בפנ"ע מכח שקיעת החמה אף דעדיין הוא זמן הראוי לעבודה, וזהו שהק' דא"כ כיון דפסולא דשקיעת החמה אינו מכח דאינו זמן הראוי לעבודה אלא מכח ששהה בשקיעת החמה מנ"ל דכל שעה מן הלילה פוסלת, ומ"ש מפסולא דעלות השחר דהוא רק בשעת עלות השחר, - אך הנה מד' כמה מקמאי מבו' דגדר דינא דדם נפסל משקיעה ראשונה הוא משום דחשבינן לי' כלילה לענין דם, ויתבאר בעזה"י במקומו, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-261)
261. מבו' בדבריו דאיכא פסול לינה בקידוש, דאי נימא דהא דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים אי"ז משום פסול לינה אלא משום דהוי גישה אחרינא, אין מקום כלל להצריך קידוש אחר בשקיעת החמה. [↑](#footnote-ref-262)
262. וזה ניחא אי נימא דל"מ שיקוע המים לבטל את קדושתן כמשמעות ד' השטמ"ק לעיל כ' א' וכ"כ החזו"א בליקוטים סימן א' סק"ג ול"מ אלא דלא יהא בהן פסול לינה, וכמש"כ התוס' והשטמ"ק בסוגיין דהוא מדין זריעה, דאם מהני השיקוע לבטל את קדושתן, הרי נמצא שלא נתקדשו אלא כשהוא מעלה אותן ואפ"ה הן נפסלין בהעלאתן בלילה. [↑](#footnote-ref-263)
263. לכאו' הוא משום דפסול שקיעת החמה הוא משום דביום שאתה זובח אתה מקריב, וע"כ היינו רק בדבר שנתקדש ביום, אך דבר שנתקדש בלילה לי"ב לפסולא דשקיעת החמה, אך זה דלא כמש"כ התו"י ודעימי' דפסולא דשקיעת החמה הוא אף במנחה שנקמצה בלילה, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-264)
264. וזה דלא כמש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה אלא לאביי דבפסולא דמי כיור דהוא מה"ת ליכא למימר הכי, והתוס' לטעמייהו אזלי שכתבו בד"ה מאי דלדעת אביי גם פסול לינה במים הוא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-265)
265. והיינו דאף דודאי דגם למ"ד דלינה מועלת בקידוש ידים ורגלים מ"מ כל הפסול לינה במי כיור הוא משום שנתקדשו בכלי שרת, מ"מ מה שהוצרך הרמב"ם לפרש לזה לכאו' הוא מכח מה שאמרו לעיל דמה"ט הוא דלינה פוסלת במי כיור אף שאינה מועלת בקידוש ידים ורגלים. [↑](#footnote-ref-266)
266. וזה ע"ד מש"כ הח"נ לעיל כ' ב' בטעם מש"כ הרמב"ם דאין יציאה פוסלת בקידוש אף דלינה פוסלת בקידוש, ונתבאר בדף מס' 12. [↑](#footnote-ref-267)
267. ואמנם כ"ז הוא למש"כ המהר"י קורקוס בפ"ה מביאת מקדש ה"ט בדעת הרמב"ם דקי"ל כרבא דראה ר' יוחנן דבריו של ר"א ב"ר שמעון בתחילת עבודה ולא בסוף עבודה, וכ"כ הקר"א והזבח תודה לעיל כ' א' והמנ"ח במצוה ק"ו, - אך הנה הסמ"ג עשין קע"ה כתב בדעת הרמב"ם דקי"ל כרבי וכאביי דלינה דרבנן וכו', ולכאו' מקור דבריו הוא ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"ח שהידים נפסלות בלינה, ולדעת רבא אי"ז פסול לינה, ולפ"ז הדק"ל, - אך לכאו' לק"מ, דכל מהא שאמרו דאם לינה מועלת בקידוש ה"נ לינה מועלת במי כיור, הוא אם לינה פוסלת מדאורייתא, וכמש"כ הקר"א לעיל כ' א', וכתב שם דלדעת אביי דלר' יוחנן אין לינה מועלת לרבי אלא מדרבנן, צ"ל דאף דר' יוחנן בעי משמי' דאילפא, מ"מ לדידי' לא ס"ל, (וניחא בזה קו' הגרע"א לעיל כ' ב'), אך לפ"מ דקי"ל כאביי דאין לינה מועלת אלא מדרבנן אטו הא דמי כיור נפסלין בלינה, הרי דהא דמי כיור גופייהו נפסלין בלינה הוא משום דבר שנתקדש בכלי שרת נפסל בלינה. [↑](#footnote-ref-268)
268. וצ"ל לפ"ז דהא דבעי ר' יוחנן לעיל כ' א' משמי' דאילפא אם לינה מועלת במי כיור, הוא משמי' דאילפא אך לדידי' לא מיבעיא לי' ופשיטא לי' דלינה מועלת במי כיור, וזה כמש"כ הקר"א לעיל כ' א' כן לדעת אביי דלר' יוחנן אין לינה מועלת בקידוש לרבי אלא מדרבנן, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-269)
269. אך בד' הרמב"ם בפ"ג מביהב"ח הי"ח משמע להדיא דפסול לינה במי כיור הוא מדאורייתא ככל דבר שנתקדש בכלי שרת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-270)
270. ולפ"ז אין להוכיח מד' התוס' לעיל בע"א ד"ה מאי דפליגי ע"ד הרמב"ם וס"ל דלכתחילה רשאי לקדש משאר כלים, שהרי דברי התוס' שם קיימי במים שהערו מן הכיור לכלי שרת. [↑](#footnote-ref-271)
271. והך מילתא דהיו ממלאין בקיתון של זהב מים מן הכיור כ"כ הפסקי רי"ד ביומא מ"ה א', וכ"כ החזקוני בפר' אחרי ט"ז ד' במש"כ בפירש"י שם דבכל חליפה טעון טבילה ושני קדושי ידים ורגלים מן הכיור דהיינו דהי' מקדש בקיתון של זהב מן המים שבכיור, ולכאו' כן מתפרש גם מש"כ בפירש"י ביומא י"ט א' דעשרה קידושין ידיו ורגליו מן הכיור, ומש"כ שם ל"א ב' דקידש ידיו ורגליו מן הכיור, אך העירו דבפירש"י בסוכה נ' א' (ד"ה גזירה) מבו' דנתקדשו המים בקיתון של זהב, והרי דלא היו ממלאין בו מן המים שבכיור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-272)
272. ועיי"ש שכתב דאף דמסתימת דברי הרמב"ם בפ"ב מעבודת יוהכ"פ ה"ה משמע דאף קידוש ראשון הי' מקיתון של זהב, וכמש"כ המים חיים שם, סמך על מש"כ בהל' ביאת מקדש דמצוה לקדש מן הכיור, דמזה נשמע דגם ביוהכ"פ הי' מקדש קידוש ראשון מן הכיור, ועיי"ש במש"כ דרמז הרמב"ם כן בהל' עיוהכ"פ שם. [↑](#footnote-ref-273)
273. לכאו' לפ"ז צ"ל דאיירי הכא בכלי המחזיק רביעית אלא שאין בו אלא מים פחות מרביעית, דכלי המחזיק פחות מרביעית ל"מ לנט"י אף בדאתי משיירי טהרה וכמו שאמרו בחולין ק"ז א', ועמש"כ הפרישה בסימן קנ"ט סק"ג לפרש הנפ"מ בזה, וכ"כ הזבח תודה בתו"ד דלדעת התוס' בע"כ דאיירי בכה"ג, - אך אי"ז במשמעות ל' התוס' בד"ה קודח שפירשו דאיירי בכלי קטן, ומשמע דאיירי בכלי שאינו מחזיק רביעית, וכ"כ הטה"ק דאיירי בכלי שאינו מחזיק כלל רביעית ונתן בו מים מכלי אחר המחזיק רביעית, ומשמעות דבריו דבכה"ג מהני לנט"י וצ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-274)
274. בס' פני המזבח הביא מש"כ המאירי בהל' נט"י ח"ג בשם י"א דכל שהי' בכלי כמה רביעיות ושפך ממנו לכלי אחר פחות מרביעית נוטלין ממנו דאתי משיורי טהרה, והמאירי נחלק ע"ז דל"מ אלא באותו כלי שהתחילו בנטילתו, ובתשו' מהר"ח או"ז סימן קל"ה כתב דאף אם שפך אך הפחות מרביעית שנשתייר בכלי אחר נוטלין ממנו, ועיי"ש שכתב דהוא רק משום דנטלו ממנו בכלי הראשון ואתי משיירי טהרה, אך אם שפכו מכלי שיש בו רביעית פחות מרביעית לכלי אחר אין נוטלין בו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-275)
275. ועיי"ש שכתב דלפ"ז מוכח דאף בקודח בתוכו ל"מ בנט"י, שהרי הא דקידוש ידים ורגלים אין לו שיעור הוא בקודח בתוכו, והרי דאף בכה"ג ל"מ בנט"י. [↑](#footnote-ref-276)
276. הגר"א שם כתב לפרש עוד דאיירי כשיש נקב בכותל והמים יוצאין דרך הנקב ואין בנקב רביעית שאפ"ה כשר, ולכאו' מכוון דבריו הוא דאיירי כשיש בכלי עצמו כשיעור ד' קידושין אלא שיש בו נקב ואין הכלי מחזיק רביעית למטה מן הנקב, ובכה"ג לא חשיב ככלי המחזיק רביעית ופסול לנט"י, ואפ"ה כשר לקידוש ידים ורגלים, ונתחדש בזה דאף דלמעלה מן הנקב אין עליו תורת כלי כלל, (ואף לקידוש ידים ורגלים אין עליו תורת כלי, שהרי ע"ז הוא שאמרו דבקידוש ידים ורגלים אין לו שיעור), אפ"ה סגי בזה להא דבעינן שיהא בו כדי ד' קידושין, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-277)
277. צ"ע, שהרי לפ"ד התוס' בע"כ דמיירי בכלי המחזיק רביעית, וכמש"נ לעיל בהערה, והא דתני בין שאין בו רביעית היינו שאין בו מים רביעית, וא"כ ה"נ י"ל דאיירי בכלי המחזיק כדי ד' קידושין, אך הטה"ק כתב דמיירי בכלי שאין מחזיק רביעית, וצ"ע, - ועוד, דאם איכא שיעור בגוף הכלי שיהא מחזיק כדי ד' קידושין, א"כ מה מהני הא דקודח מתוכו, הרי מ"מ כיון דכלי זה שמקדש ממנו אינו מחזיק כדי ד' קידושין הוא פסול לקידוש. [↑](#footnote-ref-278)
278. יש להעיר, דבד' השטמ"ק בשם תור"פ משמע להדיא דל"מ אלא אם נתן את הכלי הקטן בתוך הכיור ונטל ממימיו, אך אם שפך מים מן הכיור לכלי קטן ל"מ, וכ"נ קצת בל' התוס', ולפ"ז בע"כ לפרש לדין זה בע"א. [↑](#footnote-ref-279)
279. בשיעורי הגרי"ד העיר ע"ז ממש"כ התוס' לדמותו למה שאמרו לקמן דאם קדח בו רביעית מטבילין בו מחטים וצנוריות דמהכשירא דמקוה קאתו, ואם הא דמהני בכה"ג הוא משום דשיעורא דד' כהנים הוא בקידוש המים, ל"ב לה"ט דמהכשירא קאתו, - ושמא יש לפרש דלא הביאו התוס' משם אלא לסייע למש"כ דקודח מתוכו היינו שנוטל ממימיו בכלי קטן, וע"ז הוא שכתבו לסייע ממה שאמרו דאם קדח בו רביעית וכו' דהיינו דנמשכו ממי המקוה למקום אחר, ואין מכוון התוס' דטעם הא דמהני הכא הוא משום דמהכשירא קאתו, - אך אי"ז מתישב היטב במשמעות ד' התוס'. [↑](#footnote-ref-280)
280. לכאו' י"ל למש"כ בפירש"י דהא דפריך דהא ממנו אמר רחמנא הוא על הא דתניא דכל הכלים מקדשין, וי"ל דעיקר הא דתניא דכל הכלים מקדשין לא מיירי בקודח מתוכו, ורק הא דתניא בין שיש בהן רביעית בין שאין בהן רביעית מיירי בקודח מתוכו, שהרי לפירש"י הא דכל הכלים מקדשין היינו דמקדשין את המים, ובקודח מתוכו הרי נתקדשו המים בכיור, ובע"כ דלא איירי בקודח מתוכו, אך האבהא"ז בפ"י מביאת מקדש ה"ה פירש בזה בע"א, ונתבאר להלן בהערה, וע"ז שפיר פריך דממנו אמר רחמנא, וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד. [↑](#footnote-ref-281)
281. אך יש לדחות למש"כ האבהא"ז בפ"ה מביאת מקדש ה"י בסו"ד בדעת רש"י דאף לשנויא דקודח מתוכו מ"מ אין המים מתקדשין ע"י הכיור כיון דלא באו להכיור כדי להיות בו ואין סופן לנוח בכיור והוי עיקר הקידוש ע"י הכלי התחוב בכיור, וכאשר כן נראה מהא דתניא דכל הכלים מקדשין ופירש"י דהיינו דמקדשין את המים, ולפ"ז י"ל דאף דאם נוטל ממי הכיור ונותן בכלי קטן מהני, מ"מ בכה"ג דקודח מתוכו דלא נתקדשו המים ע"י הכיור ל"מ אלא מכח הא דקודח בתוכו. [↑](#footnote-ref-282)
282. אך הטה"ק כתב בדעת התוס' דבעינן שיהא בגוף הכלי כדי ד' קידושין, וכן צידד בהגה' מלאכת יו"ט, ונתבאר לעיל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-283)
283. בשיעורי הגרי"ד כתב בדעת התוס' דלא ניח"ל לישב כן, דהוא משום דבירושלמי שם אמרו דלר' יונה הא דתניא דכל הכלים שהיו במקדש ראויין לקידוש ידים ורגלים קאי על קידושין דיוהכ"פ מלבד הקידוש הראשון, וא"כ הרי דאי נימא דהגמ' הכא אתיא כוותי' מאי פריך על הא דתניא דכל הכלים מקדשין הרי איירי בקידושין דיוהכ"פ מלבד הקידוש הראשון. [↑](#footnote-ref-284)
284. לפ"ז י"ל דהתוס' לא ניח"ל בזה הוא לטעמייהו שפירשו דהא דכל הכלים מקדשין היינו דמקדשין בהן את הידים ורגלים וכמו שהוכיח הזבח תודה. [↑](#footnote-ref-285)
285. ועיי"ש שעמד בזה במש"כ הר"ש שם לפרש להא דתניא בשברי כלי חרס דמקדשין בהן דאיירי בקידוש ידים ורגלים, שהרי קידוש ידים ורגלים טעון כלי שרת ואמרו במנחות כ"ח ב' דלכו"ע אין עושין כלי שרת של חרס, - וזכינו ומצאנו שכבר עמד ע"ז הר"ש גופי' בכת"י שם וכתב דלא מיתוקם בקידוש ידים ורגלים דבעי כלי שרת ולכו"ע אין עושין כלי שרת של חרס. [↑](#footnote-ref-286)
286. מבו' בדבריו דאף דפירש"י דהא דקודח בתוכו היינו שיונק ממי הכיור, מ"מ לא נתקדשו המים בכיור אלא בהכלי הקטן, וכמש"כ האבהא"ז בפ"ה מביאת מקדש, ונתבאר לעיל בהערה, וע"כ שפיר י"ל דרק בכה"ג הוא דבעינן שיהא כלי זה כלי שרת, אך כל שנתקדשו המים בכלי שרת שפיר מהני הקידוש אף בכלי חול. [↑](#footnote-ref-287)
287. והיינו דאף דממעטינן מקרא דאין מקדשין בכנו לכאו' הוא משום דאין עשוי לתוכו ולא משום דאינו כלי קיבול, אך בס' מגנזי הגר"ח סימן נ"ו כתב בדעת הראב"ד דהא דל"מ הוא משום דאין עליו תורת כלי כלל משום דנפחתו שוליו, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-288)
288. אך בכ' הגרי"ז כתב בשם הגר"ח לפרש בע"א דהיינו דמהא מהא דאיצטריך קרא דגם כנו הוא מנחושת יש ללמוד דכנו אין עליו דין כיור, דאם הי' עליו דין כיור הרי גם לענין נחושת דינו ככיור ולא איצטריך קרא להכי, וע"כ אין מקדשין בו, דאם הי' עליו דין כיור היו מקדשין בו אף דאינו עשוי לתוכו ואין עליו תורת כלי, וצ"ב, ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז. [↑](#footnote-ref-289)
289. לכאו' לפ"ז נמצא דהא דאין מקדשין בכנו לא ילפינן לה כלל מקרא, אלא הוא מסברא משום דאינו עשוי לתוכו, וצ"ב דא"כ היאך מצינו למילף מינה דאין מקדשין מכלי חול, הרי ליכא קרא כלל דאין מקדשין בכנו אלא מסברא הוא דל"מ, ואם כנו לא גרע מכלי חול הרי דלפ"מ דס"ד דמקדשין בכלי חול הדין נותן דאף מקדשין בכנו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-290)
290. והיינו דאף שמצינו בכ"ד דהא דפריך ומה ראית אי"ז דנימא איפכא אלא דיש לרבות או למעט לתרוייהו, וכמש"כ בפירש"י בשבועות כ"א ב' והתוס' בעירובין ל"א ב' ובביצה י"ג ב', הרי הכא אין לפרש כן, שהרי כתיב ירחצו וכתיב ממנו דממעט, ובע"כ דהא דפריך דמה ראית היינו דנימא איפכא דירחצו לרבות כלי חול וממנו למעט כלי שרת. [↑](#footnote-ref-291)
291. הכס"מ שם כתב דהטעם דלא כתב הרמב"ם כן להדיא הוא משום דלמש"כ שם הי"ג דבעינן שיהא בכיור מים כדי לקדש ד' כהנים, וממילא משמע דכשכתב דמקדשין בכלי שרת אף כשאין בהן רביעית היינו כשנוטל בכלי שרת מהכיור דאל"כ הוה עדיף שאר כלי שרת מכיור, והחס"ד שם הוסיף בזה, שהרי ממש"כ הרמב"ם דבכל כלי הקדש מקדשין משמע דמקדשין בהן לכתחילה, ובע"כ דאיירי כשנתן בהן ממי הכיור, דאל"כ הרי אין מקדשין בהן לכתחילה דמצוה לקדש ממי הכיור וכמש"כ הרמב"ם שם ה"י, וזה כמש"נ לעיל דהא דמצוה לקדש ממי הכיור היינו ממים שנתקדשו בכיור ואף כשנתנן בכלי אחר, וע"כ הוא דמקדשין בהן אף שאין בהן כדי לקדש ד' כהנים. [↑](#footnote-ref-292)
292. ובזה מצינו מקור למש"כ הרמב"ם דמצוה לקדש ממי הכיור, דאם היו מקדשין משאר כלי שרת לכתחילה ל"ה בעינן בכיור שיהא בו כדי לקדש ד' כהנים דלא גרע משאר כלי שרת דמקדשין אף כשאין בהן כשיעור זה, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד. [↑](#footnote-ref-293)
293. לכאו' י"ל בזה בע"א, דס"ל כמש"נ להלן בדעת רש"י והתוס' חיצוניות דטיט הנרוק מטבילין בו, וע"כ ה"נ נוטלין ממנו לידים, - אך אכתי תיקשי דמ"ש דלענין מקוה ל"מ כשכל המקוה הוא מטיט הנרוק כמו שאמרו בסוכה י"ט ב' ולענין נט"י הוא כשר לנטילה אף דכל הרביעית היא מטיט הנרוק, וכבר עמד בזה הגר"א בסימן ק"ס ס"ט ע"ד השו"ע שם דמשמע דנוטלין בטיט הנרוק, וכתב לדחוק דאיירי כשיש בו מים וטיט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-294)
294. הראבי"ה בסימן תתקפ"ט כתב דהיכא דהמים צפין על גביו פרה שוחה ושותה, אבל כשהטיט בצד אחד אין שותה ממנו ואין מטבילין בו וה"ה דאינו משלים, והיינו דבמקואות שם תנן דבאיזה טיט אמרו בטיט שהמים צפין על גביו היו המים מצד אחד מודה ר' יהושע שמטבילין במים ואין מטבילין בטיט, ולפ"ד הראבי"ה היינו דבכה"ג דהמים צפין על גביו אין מטבילין בטיט ואף אינו משלים לשיעור, וזהו מה שאמרו הכא דכל שאין פרה שוחה ושותה ממנו אינו משלים למקוה, ולפ"ז נמצא דבדין טיט בעינן לתרתי, חדא, שיהיו המים צפין על גביו דבכה"ג פרה שוחה ושותה ממנו, ועוד שיהא הקנה יורד מאליו וכו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-295)
295. ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בסימן ק"ס סי"ג אם בנט"י סגי במה שיש בכלי רביעית או דבעינן נטילה ברביעית, דלדעת הסוברים דבעינן נטילה מרביעית הדין נותן דכל שאין נוטלין ממנו אף אינו משלים לרביעית, אך אם סגי במה שיש בכלי רביעית י"ל דאף דאין נוטלין ממנו מ"מ הוא משלים לרביעית. [↑](#footnote-ref-296)
296. וצ"ע במש"כ הזבח תודה לדקדק מד' רש"י הכא ד"ה אפי' לרביעית דאף אם כולו מטיט הנרוק כשר, שהרי להדיא אמרו בסוכה דהטובל במקוה שכולו טיט לא עלתה לו טבילה, וע"כ אף אם נלמד מפירש"י הכא דאף אם כולו מטיט הנרוק כשר, היינו בנט"י, אך בטבילה ל"מ בכה"ג שכולו טיט. [↑](#footnote-ref-297)
297. ויש להוסיף למש"נ לעיל בדעת התוס' חיצוניות דאף דבר המצטרף למקוה מ"מ אם אין מטבילין בו אף אינו משלים לרביעית, וכ"ה גם לדעת הראב"ד, שהרי דעתו דמטבילין בטיט הנרוק, ובע"כ כמש"כ התוס' חיצוניות דהא דתנן דאין מטבילין בטיט הוא בטיט שאינו נרוק, ולפ"ז הרי דהא דס"ד דהוא למעוטי יבחושין אדומים היינו דס"ד דאף דהם משלימין למקוה מ"מ אין מטבילין בהן, וע"כ אינם משלימין לרביעית, וע"ז פריך דאפי' בעינייהו נמי והיינו דכל שהם משלימין למקוה מטבילין אף בהן, וא"כ ה"נ הם משלימין לרביעית. [↑](#footnote-ref-298)
298. אך הגר"ז שם סי"ד כתב דהיינו רק בנטילה דאין נט"י אלא במים, אך בטבילה יש מתירין אף בלא ריסוק, וכ"כ העצי אלמוגים שם סקי"ז בדעת הרמ"א. [↑](#footnote-ref-299)
299. ובמקואות תנינא סימן ו' סק"ט כתב דכל שלא ריסקו אף אינו משלים למקוה, דאל"כ מאי פריך דאפי' בעינייהו נמי נימא דאיירי כשלא נימוחו, ועמש"כ בידים סימן א' סקכ"ה. [↑](#footnote-ref-300)
300. אך החזו"א בידים סימן א' סקכ"ה כתב דמה שנסתפק דצריך שיהא בהן לחלוחית קצת היינו דאינם מים לטבול בהן וליטול מהן אלא כשהן נמצאין במים הם כמים והם משלימין לשיעור ואפי' רובא מהן, דהמים נחשבין על ידיהן, - ובליקוטים סימן א' סק"ה כתב דלא נסתפק האו"ז שיהא כשר בזמן שהוא יבש לגמרי דודאי לאו שם רחיצה עלה, אלא שנסתפק שצריך שיהא לחלוחית יתירה מטבע הבשר של דג. [↑](#footnote-ref-301)
301. אך הש"ך ביו"ד סימן ר"א סקע"א כתב על מש"כ המהרי"ל שם לעיל מינה דמהני טבילה בכרי של שלג דלאו דסמכא הוא וניכר שאיזה תלמיד מבהיל כתבו. [↑](#footnote-ref-302)
302. ואמנם י"ל דכיון דבטיט הנרוק אמרו דמשלים אף לרביעית דנט"י אף דאין מטבילין במקוה שכולה טיט, וכמש"נ לעיל, הרי דבדבר שברייתו מן המים דאפי' בעינייהו נמי כ"ש דנוטלין בו. [↑](#footnote-ref-303)
303. צ"ב דהתם לא אמרו אלא דכל שמטביל בהן כל גופו כ"ש דמטביל בהן את ידיו, וכיון דחמי טברי' מטביל בהן כל גופו כ"ש דמטביל בהן ידיו, אך לא אמרו דכל שמטביל בהן כל גופו כ"ש דמהני ליטול בהן, והרי חמי טברי' אין נוטלין מהן לידים אף דכשרים לטבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-304)
304. אך בד' הראב"ד מבו', דאף דס"ל דאין מטבילין בדבר שברייתו מן המים אלא כשריסקו, כמש"כ כן בדין עינו של דג, מ"מ מכח זה אין דבר שברייתו מן המים ממעט, אף אם לא ריסקו, - וצ"ל דהטעם בזה הוא, דכיון דכל שברייתו מן המים דינו כמים, הרי דהגם דכל שלא ריסקו אין מטבילין בו, ולכאו' הוא משום דהו"ל כאוכל, וכמש"כ הראב"ד שם דמה"ט אינו נטהר בהשקה אלא כשריסקו, מ"מ אינו ממעט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-305)
305. וכ"כ הקר"א בסוגיין דלפ"מ שאמרו הכא דמהני הא דברייתו מן המים אף לענין כיור דכתיב בקרא ונתת שם מים, הדין נותן דאף הוא מכשיר כמים, ואם נילוש פת בשומן דג הוי כנילוש במים, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-306)
306. השפ"א הק' דמ"ט רביעית אינו חשוב לבטל, הרי בכל ביטול ברוב אין נפ"מ בין רב למעט דמה לי רביעית או מ' סאה כיון דהמיעוט בטל ברוב, והק' עוד דמה שיעור לזה החשיבות, הרי בכיור שיש בו כדי לקדש ד' כהנים מבטל שפיר, - וי"ל בזה למש"כ התוס' בבכורות כ"ב ב' ד"ה יתיב בתו"ד דהא דנתן סאה ונטל סאה כשר אי"ז מדין ביטול ברוב דעלמא אלא הוא משום דהכי גמירי לה דבכה"ג שהם בטלין במים הם מעלין את המקוה, ובטעם הא דל"מ בזה ביטול ברוב דעלמא יש לפרש בכמה אנפי, ואכמ"ל, ולפ"ז י"ל דע"כ הוא דבנט"י דלא חשיב שיעורא דרביעית לבטולינהו לא נאמרה ההלכה דמעלין בכה"ג, ובזה יש לפרש בע"א למש"כ החזו"א להוכיח דהא דל"מ בנתן סאה ונטל סאה הוא אף כשיש בו יותר מרביעית מצומצם, (ונתבאר להלן), דהיינו משום דבנט"י דסגי בשיעור זוטר דרביעית לא נאמרה ההלכה דמי פירות מעלין, וע"כ אף אם הי' במים יותר מרביעית אין המי פירות מעלין. [↑](#footnote-ref-307)
307. וכמדומה דהוצרך הראב"ד לפרש כן לפ"מ דס"ל דהא דנתן סאה ונתן סאה הוא במים שאובין, וע"כ אין לפרש דהא דלרביעית אינו משלים היינו לרביעית דנט"י, שהרי בנט"י אף מים שאובין כשרים, ובע"כ דאיירי לענין מקוה. [↑](#footnote-ref-308)
308. הראב"ד שם כתב דאם נתן מים שאובין ולא נטל אפי' ברביעית נמי כשר, שהרי אין השאובין משלימין עמו כלום, - אך במהדו"ק כתב דהא דכשנתן ולא נטל אפי' ברביעית נמי כשר הוא כדין מקוה הגדול שהוא מחובר לו, ובגל' הגרע"א שם כתב ללמוד מדבריו דאם אינו מחובר למקוה שלם הוא נפסל בשאובין אף דיש עליו הכשר מקוה, והיינו אף קודם שביטלו רביעית דכלים, ועיי"ש שכתב דמזה הוא שהוכיח הראב"ד דאף כשהוא מחובר למקוה בעינן שיהא בו רביעית, משום דבע"כ דאיירי הכא כשהוא מחובר למקוה, דאל"כ הרי אף אם נתן ולא נטל פסול. [↑](#footnote-ref-309)
309. וזה דלא כמש"כ הראב"ד שם הכ"ב דאיירי בקדח ממנו רביעית והוא מחובר למקוה, ומבו' בדבריו דכל הא דמכשרינן בנתן סאה מים שאובין ונטל סאה הוא רק כשנתנם במקוה עצמו ואח"כ קדח מתוכו, אך אם נתנם אחר שקדח מתוכו פסול, והחזו"א במקואות תנינא סימן ו' סקי"ב תמה ע"ז, ואכמ"ל, וזה לטעמי' דאף כשהוא מחובר למקוה בעינן שיהא בו רביעית, וכמש"כ בגל' הגרע"א שם. [↑](#footnote-ref-310)
310. אך הקה"י בסימן מ"ה סק"ה פירש דהיינו דאף קודם שביטלו רביעית דמקוה ל"מ אלא כשבאו מהכשר דמקוה, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-311)
311. וכמדומה דהראב"ד לטעמי' אזיל דס"ל שם הכ"א דהא דנתן סאה ונטל סאה הוא במים שאובין, ולפ"ז הרי דממה שאמרו דנתן סאה ונטל סאה כשר למי כיור, בע"כ דמים שאובין פסולין למי כיור, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד שם הכ"ב דהא דנתן סאה ונטל סאה במי כיור הוא במים שאובין, אך לדעת רש"י ודעימי' דהא דנתן סאה ונטל סאה הוא במי פירות וכו', הרי דע"ז הוא שאמרו דכשר למי כיור, ולא מצינו דמים שאובין פסולין למי כיור, והקר"א בסוגיין עמד ע"ד הרמב"ם דנתן סאה ונטל סאה הוא במים שאובין דא"כ מהו שאמרו דמשלים למי כיור. [↑](#footnote-ref-312)
312. הפמ"ג באש"א סימן קכ"ח סקנ"ד כתב דלמש"כ הרמב"ם דפסולא דערל הוא משום דחשיב כזר, י"ל דה"נ אינו נושא כפיו, ועמש"כ בזה האג"מ שם. [↑](#footnote-ref-313)
313. משמעות דבריו שכתב כן לדינא, ויש להעיר דאחר דמפרשינן לקרא במי שנתנכרו מעשיו לאביו שבשמים לא מצינו קרא בפנ"ע לפסול נכרי, וא"כ מנ"ל דהוא פסול אף ליציקה ובלילה, אך י"ל כמש"נ להלן בהערה דסברא הוא דנכרי פסול ול"ב קרא להכי, - וגם יש להעיר ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' ביאת מקדש דפסולא דערל הוא משום דהוי כבן נכר, ונתבאר להלן בהערה דמכוון דבריו הוא דהוי כנכרי, וכיון דערל אינו פסול ליציקה ובלילה משמע דאף נכרי כשר ליציקה ובלילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-314)
314. אך י"ל דסברא הוא דהכשר עבודה הוא רק בישראל ולא בנכרי ול"ב קרא להכי, וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דעשה את הערל בדרגת בן נכר שהוא פסול "בלי ספק", והתוי"ט כתב דמילתא דפשיטא הוא דבן נכר שעבד עבודתו פסולה וא"צ לקרא, ואף דהא דהוא אסור באכילת קדשים הוא רק משום שהוא ערל, מ"מ בהא דעבודתו פסולה א"צ לכך, דודאי אין הכשר על עבודתו, - וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ו מביאת מקדש ה"ח דהערל הרי הוא כבן נכר וכו' לפיכך ערל שעבד חילל עבודתו, והרי דמילתא דפשיטא היא דנכרי עבודתו פסולה, שהרי לא מצינו במקום אחר שהזכיר הרמב"ם להא דבן נכר עבודתו פסולה, ובע"כ דמש"כ דהערל הרי הוא כבן נכר היינו משום דמילתא דפשיטא הוא דעבודתו פסולה. [↑](#footnote-ref-315)
315. וזהו שכתבו דאפי' שב בשעת עבודה אמרינן בסוף מנחות דאין קרבנו ריח ניחוח, והרי דאיירי במומר לע"ז דבזה הוא שאמרו במנחות שם דאף אם שב אין קרבנו ריח ניחוח, וכ"כ הריטב"א ביומא ע"א ב' דהך קרא הוא ללמד דכל שנתנכרו מעשיו לאביו שבשמים אפי' חזר בתשובה אסור לעבוד במקדש, וכ"ה מבו' גם ממש"כ בשם ר"ת דערל הוא במומר לערלות, והרי דאף דהוא מומר לערלות מ"מ לי"ב לפסולא דבן נכר, ומש"כ התוס' דחשיב כלבו לשמים אינו טעם להא דלי"ב לפסולא דבן נכר, אלא טעם מה שאמרו דשאני ערל בשר דלבו לשמים. [↑](#footnote-ref-316)
316. הזבח תודה נסתפק במחלל שבת בפרהסיא אם הוא בכלל נכר לענין זה כיון דקי"ל דהוא כנכרי לכל דבריו. [↑](#footnote-ref-317)
317. ומש"כ הרמב"ם בפ"ו מביאת מקדש ה"ח דהערל הרי הוא כבן נכר, לכאו' מכוון דבריו הוא לנכרי, דאם מכוון דבריו הוא למומר לע"ז, הרי לא נתפרש במקום אחר בדבריו שהוא פסול לעבודה, והרי לישנא דבן נכר סתמא הוא נכרי, כמו שאמרו בברייתא דבן נכר ממש היינו נכרי, ובע"כ דמכוון דבריו הוא לנכרי דמילתא דפשיטא הוא דפסול לעבודה, וכ"ה מבו' בד' המהר"י קורקוס שם שכתב דבן נכר הוא זר, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן קכ"ח סקנ"ד בתו"ד והאג"מ בח"ב סימן ל"ג ענף ב' בתו"ד, - אך האבי עזרי שם לא כתב כן, עיי"ש, וכ"נ בד' הקרית ספר שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-318)
318. וצ"ל דהא דמפרשינן הכא דפסולא דערל לב הוא במי שנתנכרו מעשיו לאביו שבשמים, הוא חד דינא עם דינא דכהנים שעבדו ע"ז דפסולין לעבודה לעולם, וכאשר כ"נ בד' התוס' בד"ה משום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-319)
319. וכמש"כ כן התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה לא, וכ"כ התוס' ביומא ז' א' ד"ה דם שנטמא, וכ"נ בפירש"י בפסחים פ"א א' ד"ה בתמיד ובד' התורי"ד שם, וכ"כ המהרש"ל ביבמות ל"ג א', ועמש"נ בדף מס' 17 בהערה לדחות ההוכחה מד' התוס' לקמן בסוגיין ורש"י בפסחים, , - אך המהרי"ט בקידושין ס"ה ב' כתב דכל שהיו שם טהורין ועבד הטמא עבודתו פסולה, וכ"כ המרכה"מ בפ"ד מביאת מקדש ה"ו בתו"ד, ופירש כן בד' הרמב"ם שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-320)
320. לקמן שם אמרו דלדעת זקני דרום הא דממעטינן עון הקדשים ולא עון המקדישים הוא בטומאת שרץ, והתוס' הכא כתבו דהיינו דבטומאת מת דמתוך שמרצה בציבור מרצה נמי ביחיד מרצה הציץ אף על עון המקדישים, ועמש"כ בכ' הגרי"ז להוסיף בזה ומש"כ בשיעורי הגרמ"ד בשמו. [↑](#footnote-ref-321)
321. וכ"ה משמעות פירש"י דרק הא דמרצה ביחיד הוא ע"י ציץ אך הא דמרצה בציבור הוא בלא ציץ, - אך הטה"ק כתב בדעתו דגם הא דמרצה בציבור הוא ע"י ציץ, אלא דבציבור הוא מרצה לכתחילה ע"י ציבור, וביחיד אינו מרצה אלא בדיעבד. [↑](#footnote-ref-322)
322. הטה"ק כתב דמכוון דברי התוס' הוא דזקני דרום ס"ל דטומאה הותרה בציבור ול"ב לריצוי ציץ, ועיי"ש במש"כ במקור דברי התוס' לכך, וצ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה לא דס"ל דטומאה דחוי' בציבור, אך י"ל דד' התוס' הכא וד' התוס' התם לא מרועה אחד ניתנו. [↑](#footnote-ref-323)
323. וי"ל למש"כ הגבו"א ביומא ו' ב' דקיילא בזה טומאת גברי מטומאת הקרבן, דבטומאת הקרבן ל"מ דחיית טומאה בציבור אלא ע"י ריצוי ציץ ובטומאת גברי א"צ ריצוי ציץ, ועמש"כ הקוב"ש בפסחים אות ק"ס והמשנת ר"א קדשים סוגיות סימן ז' סק"א לפרש בזה, (ונתבאר במ"מ ביומא שם דף מס' 12), ולפ"ז אף לזקני דרום דציץ מרצה על טומאת הגוף, מ"מ הא דטומאת הגוף דחוי' בציבור הוא אף בלא ציץ. [↑](#footnote-ref-324)
324. ונתבאר במ"מ שם דף מס' 12 בהערה דהיינו דכל הא דבעינן ריצוי ציץ הוא מדינא דמהדרינן אטהרה, דכל שאפשר להתיר ע"י הציץ אין מתירין מכח התירא דטומאה בציבור, וכל דליכא ציץ ולא מצינו לאהדורי אטהרה מהני הדחי' דטומאה בציבור להתיר. [↑](#footnote-ref-325)
325. שמא יש מקום לדון עוד דכיון דהא דלזקני דרום דהציץ מרצה על טומאת הגוף הוא רק בדיעבד, ונתבאר להלן די"ל דהיינו משום דמדינא אין ע"ז לריצוי ציץ, והא דמהני בזה ריצוי ציץ הוא מתוך שמרצה בציבור, וזה ל"מ אלא בדיעבד, ע"כ בטומאה דחוי' בציבור שבאנו להתיר להקריב לכתחילה א"א לדון מכח ריצוי ציץ, אך יש לפקפק בזה, דכיון דחזינן דהציץ מרצה בדיעבד על טומאת הגוף, והרי דשייך ריצוי ציץ בטומאת הגוף, הרי דאף דביחיד אינו מרצה אלא בדיעבד, מ"מ בציבור דהטומאה דחוי' יועיל הציץ לרצות לכתחילה. [↑](#footnote-ref-326)
326. וכ"כ בפירש"י בגיטין נ"ד א' ד"ה במזיד לא הורצה שם והריטב"א שם, וכ"כ התוס' בפסחים נ"ט ב' ד"ה עשאום וע"ח א' ד"ה הא. [↑](#footnote-ref-327)
327. בס' מנח"א הק' דכיון דאסור הטמא לעבוד, א"כ מ"ט הוא מרצה בדיעבד, ולא אמרינן דאי עביד ל"מ, וכלפי הא דאי עביד ל"מ ודאי דאין מועיל כלל ריצוי ציץ, ולמש"כ בחי' הגרע"א בריש פירקין די"ל דילפינן מחלל דעבודתו כשרה ולא אמרינן דאי עביד ל"מ, ניחא, ועמש"נ בדף מס' 1 כתב דרכים דליכא למימר בעבודת פסול אי עביד ל"מ, וגם לפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-328)
328. צ"ע דבנטמא במת ואח"כ נטמא בשרץ הרי לא חיילא עלי' כלל טומאת שרץ דשבע לה טומאה, - וצ"ל דכיון דאיכא חומר בטומאת שרץ מבטומאת מת דטומאת מת הותרה בציבור וטומאת שרץ לא הותרה בציבור לא אמרינן בזה שבע לה טומאה. [↑](#footnote-ref-329)
329. ועיי"ש שכתב דלהרמב"ם לטעמי' בפ"ו מקר"פ ה"ב דטבו"י דמת אין שוחטין עליו, ניחא, דאף טומאת מת בשביעי שלו הותרה בציבור, דכל שביחיד נדחה ציבור עבדי בטומאה. [↑](#footnote-ref-330)
330. התוס' הק' ע"ז דכ"ה דאמרינן מכפרין כמתכפרין למעוטי טומאת שרץ דלא לירצי ביחיד, אף דיש ללמוד טמא שרץ בק"ו מטמא מת, ה"נ נימא בציבור דדוקא טמא מת ולא טמא שרץ אף דיש ללמוד לטמא שרץ בק"ו, - והשטמ"ק כתב בשם תור"פ דהא דטומאת שרץ אינו מרצה ביחיד ולא ילפינן לה בק"ו מטמא מת, הוא משום דעיקר הא דטמא מת מרצה ביחיד הוא מתוך שמרצה בציבור, וע"כ ליכא למילף אלא אותה טומאה שהותרה בציבור שיש לו להרצות ביחיד בדיעבד. [↑](#footnote-ref-331)
331. וזהו שכתב דזקני דרום פליגי בתרתי וכו', והק' דמנ"ל דפליגי זקני דרום במה שלא הוזכר בתלמוד כגון לענין ריצוי דטומאת שרץ בציבור. [↑](#footnote-ref-332)
332. אך בפירש"י לקמן כ"ג ב' ד"ה היכא אישתראי מבו' לכאו' דכו"ע מודו לזקני דרום דאם שוחטין וזורקין על טמא שרץ לא הותרה טומאת שרץ בציבור, ונתבאר בדף מס' 17. [↑](#footnote-ref-333)
333. השעה"מ שם הק' דאכתי לא נתישב בזה סוגיית הגמ' בפסחים שם, דהרי מה שאמרו שם דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ היינו קודם שטבל, שהרי אמרו דרמי עלי' חיובא, והיינו דרמי עלי' חיובא לטבול ולהביא פסח, והרי דאחר שטבל שוחטין וזורקין עליו, ואפ"ה אמרו דציבור עבדי בטומאה, והמנחת ברוך בסימן כ"א הק' עוד מסוגיית הגמ' בפסחים פ' א' דמבו' דלרב דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ עבדי ציבור בטומאה, אף דרב ס"ל דשוחטין וזורקין על טבו"י דשרץ, והק' עוד מהא דמותבינן לקמן בסוגיין מהא דתניא דאין הציץ מרצה על טומאה הגוף דאי בטמא שרץ הא אמרת שוחטין וזורקין על טמא שרץ, ולדרך זו הרי י"ל דאיירי כשנטמא בשרץ ולא טבל דבכה"ג מצו סברי זקני דרום דאין שוחטין וזורקין עליו. [↑](#footnote-ref-334)
334. וי"ל עוד דהוא משום דרק היכא דיחיד נדחה ציבור עבדי בטומאה, וכיון דטמא שרץ שוחטין עליו אחר שיטבול ורמי' עלי' חיובא לטבול לא חשיב דנדחה ביחיד, שהרי אינו נדחה כלל ורמי עלי' חיובא, וע"כ לא עבדי ציבור בטומאה. [↑](#footnote-ref-335)
335. החזו"א בגל' המנחת ברוך ובמכילתין בסימן ד' סק"ו תמה טובא ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-336)
336. העירו דאין הדבר מוכרע, די"ל דהא דלמ"ד דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ אף טמא שרץ מרצה ביחיד הוא מכח הק"ו מטמא מת, וליכא למימר דמכפרין כמתכפרין כיון דאף במתכפרין הותר טומאת שרץ, ואף אם במתכפרין לא הותר טומאת שרץ לענין אכילה מ"מ כיון דהותר לענין הבאה ליכא למימר דלא ירצה הציץ במכפרין מכח הא דמכפרין כמתכפרין. [↑](#footnote-ref-337)
337. ויש להוסיף, שהרי אמרו בפסחים ע"ט א' דכל שלא הותרה בציבור אלא טומאת בשר שהיא בלאו לא הותרה טומאת הגוף שהיא בכרת, והכא הרי אף דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ, הרי לי"ב לאיסור טומאה, אלא דהוא מדיני קרבן פסח דכל שהוא טמא רחמנא דחיי', ולא הותר כלל איסור טומאה, וא"כ מ"ט יהיו מותרין לאכול בטומאה, - אך למש"נ להלן דמשמעות ד' רש"י דלמ"ד דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ הרי דבציבור הותרו הטמאי שרץ ליכנס לעזרה, י"ל דמה"ט אף מותרין הן לאכול בטומאה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-338)
338. י"ל בזה למשמעות ד' התוס' בפסחים צ"ד א' ד"ה לרב יהודה דטעמא דמ"ד דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ הוא משום דלא חזי לאכילה, ואף שראוי לטבול ולאכול לערב, מ"מ כיון דהוא מחוסר טבילה חשיב כגברא דלא חזי לאכילה, וכ"נ בד' המהרש"א שם ס"ט ב', וזהו דס"ל די"ל דדין ערל תליא בהפלוגתא אם שוחטין וזורקין על טמא שרץ, ואשר ע"כ בציבור דעבדי בטומאת שרץ בע"כ דהותר להן לאכלו בטומאה ועי"ז הוא דחשיבי כגברא דחזי לאכילה. [↑](#footnote-ref-339)
339. המנחת ברוך בסימן כ"ב תמה טובא ע"ז דהגמ' הכא היא בקרבן פסח, וכאשר כ"ה להדיא גם בירושלמי בפסחים פ"ז ה"ז, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ז עוד מכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-340)
340. ואמנם דבריהם שם קיימי למ"ד דשוחטין וזורקין על טמא שרץ, אך למ"ד דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ אף דחזי לאכילה לאורתא כתב המנחת ברוך בסימן כ"ד ענף א' דבע"כ דהא דטמא אינו משלח פסחו הוא גזה"כ בפנ"ע ואינו משום דלא חזי לאכילה, וכ"כ האפיקי ים בח"א סימן א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-341)
341. והיינו דמלבד הא דלדעת הרמב"ם איכא דין בפנ"ע בכל הקרבנות דטמא מת אינו משלח קרבנותיו וה"נ הוא בקרבן פסח, גם איכא דין בפנ"ע בקרבן פסח דטומאת הבעלים דוחאתן לפסח שני ופוטרתן מפסח ראשון, ובחי' הגר"ח בפ"ו מקר"פ כתב דנפ"מ בזה בתרתי, חדא, דהדין דטומאת הבעלים פוטרת את הבעלים מפסח ראשון הוא רק קודם שטבלו, אך הדין דטמא מת אינו משלח קרבנותיו הוא אף אחר שטבל, וזהו שכתב הרמב"ם שם ה"א וה"ב דטבו"י דשרץ ודנבילה משלח פסחו וטבו"י דמת אינו משלח פסחו, ועוד, דהדין דטמא מת אינו משלח פסחו הוא רק כשנטמא בטומאות שהנזיר מגלח עליהן, אך הדין דטומאת הבעלים פוטרת את הבעלים מפסח ראשון הוא אף בטומאות שאין הנזיר מגלח עליהן, וזהו שכתב הרמב"ם שם ה"ב דאם הי' טמא בשאר טומאות מן המת שאין הנזיר מגלח עליהן שוחטין עליו בשביעי שלו אחר שיטבול ויזה עליו, דקודם טבילה והזאה אף דלי"ב להדין דטמא מת אינו משלח פסחו, מ"מ לא עדיף משאר טומאות דדוחין את הבעלים לפסח שני. [↑](#footnote-ref-342)
342. אך לעיל מינה בד"ה אשר לפ"ז כתב בדעת הרמב"ם דלענין הדין דחיית בעלים דבטומאתן הן מדחין ונפטרין מפסח לא שייך כלל דין ריצוי ציץ דאי"ז מדיני הקדשים ואי"ז נכלל בעון הקדשים האמור בריצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-343)
343. בכ' הגרי"ז בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דהא דבעינן לזקני דרום לריצוי ציץ אי"ז מכח הא דטומאת הבעלים דוחאתן לפסח שני, דכיון דס"ל דאכילת פסחים לא מעכבא אף אין טומאת הבעלים דוחאתן לפסח שני, אלא הוא משום דטמא מת אינו משלח קרבנות כלל, וכן צ"ל למש"כ בחי' הגר"ח בדעתו דעל דין דחיית בעלים לא שייך כלל ריצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-344)
344. ושמא י"ל דאף דלדידן עיקר הא דטמא מת רחמנא דחיי' לפסח שני הוא משום דלא חזי לאכילה, מ"מ לזקני דרום דאכילת פסחים לא מעכבא ול"ב אף גברא דחזי לאכילה, לא מסתברא לפרושי דעיקר הא דדחיי' רחמנא לטמא מת לפסח שני הוא משום דינא דלכתחילה, וע"כ לדידהו מפרשינן דהוא דין בפנ"ע דטמא מת רחמנא דחיי', ודין זה הוא לעיכובא אלא דהציץ מרצה ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-345)
345. לכאו' צ"ל דאי"ז במשמעות קרא דאיש איש כי יהי' טמא וגו' דאיירי רק כשנשבר הציץ או שאינו על מצחו, וע"כ בע"כ דאף דהציץ מרצה ע"ז מ"מ למצוה נדחין הבעלים לפסח שני. [↑](#footnote-ref-346)
346. לכאו' אין המכוון בזה דיש לפסול בטמא המשלח פסחו מכח הא דפסח שנשחט שלא לאוכליו פסול, שהרי הא דפסח שנשחט שלא לאוכליו פסול הוא כששחטו רק שלא לאוכליו אך אם שחטו לאוכליו ושלא לאוכליו כשר, וא"כ ה"נ אין לפסול בטמא המשלח פסחו כששחטו את הפסח גם לשם אחרים, אלא היינו דמהא דפסלינן בשחט שלא לאוכליו נלמד דאין הפסח עולה למי שאינו ראוי לאכלו, ומכח זה הוא דמחשבה לשמו פוסלת, ומזה נלמד דאף אם אכילת פסחים לא מעכבא מ"מ בעינן גברא דחזי לאכילה. [↑](#footnote-ref-347)
347. ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז דבשחט את הפסח לשם טמא שרץ למ"ד דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ לא מיפסל, דהרי טמא שרץ ראוי לטבול ולאכול את הפסח, ואף דדחיי' רחמנא מפסח, מ"מ אי"ז בכלל שלא לאוכליו, וכתב די"ל דמ"מ כיון דאינו ראוי לאכול מפסח זה הוי בכלל שלא לאוכליו, וכתב דנפ"מ בזה הוא בשוחט לשם מי שיש לו בן למול אם חשיב כשלא לאוכליו מכח הא דמילת בניו מעכבתו בפסח, - ולכאו' יש לסייע לזה ממשמעות ד' השטמ"ק בסוגיין בשם תור"פ דלמ"ד דשלא לאוכליו פסול י"ל דפסולא דמחשבת שלא למנויו הוא משום דהו"ל שלא לאוכליו, עיי"ש, ורק לזקני דרום דשלא לאוכליו כשר צ"ל דפסולא דשלא למנויו הוא פסול בפנ"ע, והרי דאף דאותם שאינם מנויים ראויין לאכול מפסח, מ"מ כיון שאין ראויין לאכול מפסח זה הו"ל בכלל שלא לאוכליו. [↑](#footnote-ref-348)
348. צ"ב דמה בעינן בזה להא דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף, הרי בלא"ה א"א כלל שירצה הציץ ע"ז, דהציץ מרצה על טומאה דקרבנות, והכא הרי הטומאה סותרת את נזירותו וממילא דעדיין לא הגיע זמן הקרבת קרבנות הנזירות, וכ"נ לקמן בע"ב דלא שייך כלל לדון בזה משום ריצוי ציץ, ונתבאר בדף מס' 17, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן קל"ט סקי"ג דלגבי דין סתירת הנזירות לא שייך כלל ריצוי ציץ שהרי אינו ראוי לקרבן דהוא קודם מלאת, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ד מביאת מקדש, (אך בד' התוס' בפסחים פ"א ב' מבו' דשייך ע"ז ריצוי ציץ, ונתבאר להלן). [↑](#footnote-ref-349)
349. והך מילתא דעל הך דינא דבנטמא לאחר מלאת אף דאינו סותר את עיקר מנין הנזירות מ"מ אינו מביא קרבנותיו בטומאה שייך ריצוי ציץ, כ"כ גם בחי' הגר"ח בפ"ד מביאת מקדש, - אך בכ' הגרי"ז בנזיר מ"ז א' הק' ע"ז דהא דצריך להביא קרבנותיו טהרה אי"ז מדיני הקרבן, אלא הוא מדיני הנזיר דגם הבאת קרבנותיו הוא קיום הנזירות וכ"ה דבעינן שתהא הנזירות בטהרה ה"נ בעינן שתהא הבאת הקרבנות בטהרה, וה"נ בעינן שתהא התגלחת בטהרה, וא"כ היאך שייך בזה ריצוי ציץ, דדין ריצוי ציץ הוא רק היכא דהוא מדיני הקרבן שאינו בא בטומאה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-350)
350. העולת שלמה כתב דצ"ל דטומאת מת בשביעי שלו דינה כטומאת שרץ דלי"ב להתירא דטומאת התהום, - וצ"ב, דאף דדינא דזקני דרום דבטמא מת מתוך שמרצה בציבור מרצה נמי ביחיד הוא רק קודם שביעי שלו אך בשביעי שלו אינו מרצה, היינו משום דבשביעי שלו אינו מרצה בציבור, משום דכל שאין יחיד נדחה לא עבדי ציבור בטומאה ומכפרין כמתכפרין, אך בהתירא דטומאת התהום בטומאת מת מ"ט נימא דהוא רק קודם שביעי שלו. [↑](#footnote-ref-351)
351. משה"ק שם דנפ"מ הוא דהתירא דטומאה ידועה לזקני דרום הוא רק בדיעבד וטומאת התהום שרי אפי' לכתחילה כשנודע לאחר שחיטה, לפו"ר צ"ב דהרי זהו מש"כ התוס' לישב בתי' בתרא, וכ"כ השטמ"ק, ולכאו' מכוון דבריו הוא כמש"כ המנחת ברוך בסימן כ"א ענף ב' דנפ"מ בהתירא דטומאת התהום בטומאת בעלים, דאף דלזקני דרום הא דכתיב איש איש כי יהי' טמא הוא למצוה, מ"מ לכתחילה אין זורקין את הדם אף שכבר נשחט, והתירא דטומאת התהום הוא אף לכתחילה כשנודע לאחר שחיטה, ועיי"ש במנחת ברוך במש"כ לישב עוד לקו' התוס', - ובדעת התוס' שמא י"ל דס"ל דכיון דכל הא דכתיב איש איש כי יהי' טמא הוא למצוה, ע"כ כל שכבר נשחט הקרבן זורקין את הדם לכתחילה, ודלא כמשמעות ד' רש"י לעיל בסוגיין. [↑](#footnote-ref-352)
352. במש"כ התוס' דאיירי כשקיבל כהן טמא את הדם כתב השטמ"ק דהיינו משום דדינא דטומאת התהום היינו רק בדיעבד, וע"כ אם עדיין לא עשה הטמא שום עבודה אין מתירין לו לכתחילה לזרוק בטומאה, ורק כשכבר קיבל את הדם בטומאת התהום מרצה לזרוק באותו כהן ולא מהדרינן אטהורים, והחזו"א באו"ח סימן קכ"ד לדף פ"א סק"ט כתב דהיינו משום דלא הותר טומאת התהום לכתחילה אלא כשכבר קרב הקרבן בטומאה, וע"כ לא סגי במה ששחט הטמא, שהרי לי"ב פסול כלל דשחיטה כשרה בטמאים. [↑](#footnote-ref-353)
353. בכ' הגרי"ז בסוגיין משמע שפירש בד' התוס' למש"כ שם דפסח דינו כקרבן הקבוע לו זמן דקרב בטומאה, וכל הא דלא הותרה טומאה בפסח אלא בציבור הוא בטומאת בעלים דאית בה דין דחי' לפסח שני, וכ"ה מבו' בד' המאירי ביומא נ' א', ונתבאר במ"מ לפ"ק דיומא דף מס' 10, וזהו שכתבו התוס' דכל הנפ"מ בטומאת התהום בפסח הוא רק לגבי דינא דמהדרינן אטהרה, - אך לכאו' אי"ז מתישב לדעת ר"ת שהביאו התוס' לעיל בסוגיין דמודו זקני דרום דהתירא דטומאה בציבור הוא גם בטמא שרץ, וא"כ הרי דממה שאמרו דלדידהו בפסח אם נטמא כהן בשרץ אינו מרצה, בע"כ דלא הותרה טומאה בפסח אף בטומאת כהן, וכמו שעמד ע"ז העולת שלמה בסוגיין, ודקדק כן גם מל' רש"י ד"ה כגון שנטמא, ועיי"ש שכתב לחדש דמ"מ כל שרוב הציבור מביאין פסח ונטמא כהן אחד עבודתו כשרה, דבכה"ג דנים דאיכא היתר טומאה על כל הציבור, אלא דמדינא דמהדרינן מקריבין הטהורים, אך בדיעבד אם הקריב הטמא עבודתו כשרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-354)
354. שמא יש מקום לדון בזה דהוצרכו התוס' להעמידה בקרבן ציבור משום דלא מצינו דמהני התירא דטומאת התהום להתיר לכתחילה לעבוד בטומאה ולשהות במקדש בטומאה, רק בקרבן ציבור דגם בלא התירא דטומאת התהום טומאה דחוי' בציבור אלא דדינא הוא דמהדרינן אטהרה, ובזה הוא דמהני התירא דטומאת התהום, וזה ניחא טפי אי נימא דהא דמהדרינן אטהרה אינו משום איסור העבודה בטומאה אלא משום פסול טומאה, ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ק דיומא דף מס' 11 ובהערות שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-355)
355. אך י"ל דאף אם כל דמהדרינן אטהרה לא הותר אף בדיעבד, מ"מ הכא דבשעה שעבד ל"ה ידוע שהוא טמא י"ל דלא שייך דין אהדורי אטהרה, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן קל"ט סק"ג בתו"ד, ועיי"ש שכתב לדמותו להיכא דידוע שמחצה טמאים ואין ידוע מי הם הטמאים דמקריבין קרבן ציבור לכתחילה, וה"נ כל שנודע אחר שהקריב שהוא טמא הרי בשעת ההקרבה הי' הקרבן זקוק לכהן זה כמו לכהן אחר ובכה"ג נדחית הטומאה. [↑](#footnote-ref-356)
356. החזו"א בסימן ד' סק"ג פירש לדבריהם בע"א, עיי"ש, וצ"ב, - וגם לכאו' אי"ז מתישב במש"כ התוס' דבכה"ג משכח"ל טומאת התהום דזיבה בכהן, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-357)
357. ובזה מתפרש מש"כ התוס' בשם רבינו דבכה"ג קרוי טמא שרץ בשעת עשיית הקרבן וגם אח"כ לא פקע שמו ויצא ידי פסחו, והיינו משום דאינו טמא למפרע טומאת זיבה. [↑](#footnote-ref-358)
358. ובטעם הא דמצטרפות הראיות בזב אף דהוא ראוי ליטהר בינתים ול"ד לזבה דכל דהיא ראוי' ליטהר אין הראיות מצטרפות, ראיתי לפרש דהוא משום דבזב הרי אין ראייתו הראשונה אלא כבעל קרי ועיקר טומאתו היא מכח הראי' השני', וע"כ ה"ז מצטרף אף דהזמן שבין הראיות טהור, ומשא"כ בזבה דגם בראי' הראשונה והשני' היא נטמאת בטומאת זיבה והוי טומאתה מכח ג' הראיות, ע"כ כל שעלה לה מקצת היום לשימור וכבר נטהרה מטומאתה הראשונה אין הראיות מצטרפות, - ועמש"נ להלן בהערה לפרש בזה בע"א לדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-359)
359. ועיי"ש שכתב דאף דילפינן זב מזבה לטמאות בימים, מ"מ לא אמרינן דיו לבא מן הדין להיות כנידון וכ"ה דזבה אינה מטמאת אלא בשופעת ה"נ זב, אלא כיון דהא דבעינן בזבה שופעת הוא משום דאל"כ עבדי לה שימור וספירה ל"ש הך דינא כלל בזב. [↑](#footnote-ref-360)
360. אך בסקי"ח שם הוכיח מד' התוספתא דבזב מצטרפות הראיות אף כשלא ראה בתחילת הימים, וכתב דהיינו משום דשאני בזה דין זב מדין זבה, ואף דילפינן זב מזבה לימים היינו רק לטמא בראי' אחת שיש בה ב' ימים, אך הא דמצטרפין הראיות בג' ימים הוא מסברא, - ויש שפירשו בזה למש"כ הרשב"א בנדה ל"ג א' ובתוה"ב בית ז' שער ה' דכל הא דאמרינן מקצת היום ככולו הוא רק כשמקצת היום גורם טומאה או טהרה, ולפ"ז הרי דדוקא בזבה דמקצת היום גורם טהרה שהוא עולה לה לשימור הוא דאמרינן מקצת היום ככולו, ומשא"כ בזב דאין מקצת היום גורם כלום לא אמרינן מקצת היום ככולו. [↑](#footnote-ref-361)
361. ויותר נראה בדעת התוס', דהא דבזב מצטרפות הראיות אף דבראי' ראשונה ל"ב שימור כלל, ול"ד לזבה דאין הראיות מצטרפות אם עלה לה מקצת היום השני לשימור, הוא משום דכל שראה ראי' שני' הוא טמא למפרע, וכמש"כ התוס', וע"כ שפיר מצטרפות הראיות, וי"ל דמזה הוא שלמדו התוס' להך מילתא דמודו ב"ה דכל שראה ראי' שני' טמא למפרע, וע"כ הוא דאם ראה את הראי' השני' ביום ב' אחר מקצת היום אין הראיות מצטרפות לר' יוסי, דכ"ה דבזבה כל שראתה אחר ששמרה מקצת היום אינה מטמאה למפרע ואין הראיות מצטרפות, ה"נ בזב שראה אחר מקצת היום אינו מטמא למפרע, דכיון דילפינן זב מזבה להא דמטמא בימים, ע"כ כל שראה ביום השני אחר מקצת היום אינו מטמא למפרע דומיא דזבה, וע"כ אין הראיות מצטרפות.. [↑](#footnote-ref-362)
362. ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו לקמן פ"ד ב' דהא דחוץ למקומו אם עלה לא ירד משום דהוקש לפיגול, ולא אמרו דהוא משום דהותר מכללו בבמה, - אך הנה כבר עמדו בזה התוס' לקמן שם ד"ה הגה"ה, עיי"ש, וזה לטעמייהו דס"ל דחוץ למקומו חשיב דהותר מכללו בבמה. [↑](#footnote-ref-363)
363. אך הנה בכ' הגרי"ז לעיל ט"ז ב' כתב בדעת רש"י דמה שאמרו דיוצא הותר מכללו בבמה אי"ז משום דבבמה לא שייך פסול יוצא, אלא היינו דעיקר ההקרבה בבמה הויא היתר על יוצא כיון שאין שם מחיצות, והיינו דעיקר פסול יוצא הוא במה שהוא מחוץ למחיצות ואינו בתוך מחיצות, ובבמה דליכא כלל מחיצות הו"ל כיוצא ואפ"ה הוא כשר, וכ"נ קצת בפירש"י מכת"י לקמן ס"ח ב' ד"ה יוצא ובמנחות ו' ב' ד"ה שהרי יוצא ומ"ח ב' ד"ה יוצא בבמה, וכ"ה להדיא בפי' רבינו הלל לתו"כ צו פ"ו ה"י דהא דיוצא אינו נוהג בבמה היינו דבמה חוץ היא וקדשים דמיקרבי התם כשרים, וכ"נ בפי' המיוחס להר"ש שם, ולפ"ז הרי דחוץ למקומו לא חשיב דהותר מכללו בבמה, ואך דלרש"י לטעמי' ניחא דהא דס"ד להעמידה בפיגול ונותר הוא משום דמרצין לפיגולן. [↑](#footnote-ref-364)
364. ואף דבמחשבת חוץ למקומו חשבינן לה כהותרה מכללה מכח הא דלא שייכא בבמה, היינו משום דבבמה ליכא כלל למחשבת חוץ למקומו, אך במחשבת חוץ לזמנו הנוהגת בכל הקדשים, לכאו' אין לחשבה כהותרה מכללה מכח הא דכשלן בראשו של מזבח ל"ה בכלל חוץ לזמנו. [↑](#footnote-ref-365)
365. ובזה ניחא משה"ק בשיעורי הגרי"ד במש"כ התוס' דלמ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח לא הותר נותר מכללו, והק' דתיקשי לדידי' מהך ברייתא, אך דגם לדידי' איכא גונא דאין מחשבת חוץ לזמנו פוסלת כשחשב על דבר שהוא בראשו של מזבח, וכמו שאמרו לקמן פ"ז ב', ופירש"י שם דהיינו דאף למ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח אין מחשבתו פוסלת משום דפסולין שעלו לא ירדו ולמחר בת הקטרה היא, ולהנ"ל ניחא דזה לא חשיב כלל דהותרה מחשבת חוץ לזמנו מכללה, כיון דאי"ז מחשבת חוץ לזמנו כלל, וגם לא חשיב דאיסור נותר הותר מכללו, שהרי לא הותר כלל, אלא הוי ככל פסולין שעלו דלא ירדו. [↑](#footnote-ref-366)
366. לכאו' עדיפא מינה הו"ל להקשות דיש לה הכשר בעופות, וע"ד דפריך במנחות כ"ה א' דאימא עון בעל מום שהותר מכללו בעופות, אך משום הא דיש לו היתר בבמה, י"ל דלדעת רש"י לעיל ט"ז ב' (ד"ה לא הותרו) לא חשיב כהותר מכללו כיון דמעולם לא נאסרה נקבה בבמה. [↑](#footnote-ref-367)
367. ושמא י"ל דלמ"ד דטומאה דחוי' בציבור ובעינן ציץ לרצויי, ל"מ הא דיחיד נדחה היכא דליכא ציץ, שהרי בכה"ג אין ציבור עושין בטומאה, אך אי"ז מתישב למש"כ התוס' ביומא ז' ב' דאף למ"ד דטומאה דחוי' בציבור ובעינן ציץ לרצויי מ"מ כל שנשבר הציץ נדחית הטומאה בלא ריצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-368)
368. ואמנם גם למש"כ השטמ"ק לעיל בסוגיין בשם תור"פ דמה שאמרו דבנזיר אין הציץ מרצה על טומאת הגוף מיירי בנטמא אחר מלאת דאינו סותר ואם הביא קרבנותיו בשביעי אין הציץ מרצה, תיקשי דא"כ מהו שאמרו הכא דאי בנזיר כי ימות ומת עליו אמר רחמנא, הרי י"ל דהא דנושא עון טומאה הוא בנזיר שנטמא אחר מלאת, ואיך שיהי' הביאור בהא דתנן בנזיר דאין הציץ מרצה על טומאת הגוף, הרי מ"מ חזינן דשייך בזה ריצוי ציץ אלא דאין הציץ מרצה ע"ז, ותיקשי ממה שאמרו הכא דלא שייך כלל ריצוי ציץ בנזיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-369)
369. כמש"נ בדף מס' 16 בהערה דכ"ה משמעות ד' התוס' בפסחים צ"ד א' ד"ה לרב יהודה והמהרש"א שם ס"ט ב'. [↑](#footnote-ref-370)
370. וי"ל דהתוס' שנחלקו ע"ד רש"י וס"ל דאם שוחטין וזורקין על טמא שרץ ל"ב ריצוי ציץ, הוא לטעמייהו דס"ל דטעמא דמ"ד דאין שוחטין וזורקין על טמא שרץ הוא משום דחשבינן לי' כאינו ראוי לאכילה, וכמש"נ בדף מס' 16 בהערה בדעתם, וע"כ אי נימא דאף דמדינא אין שוחטין וזורקין על טמא שרץ מ"מ מהני ע"ז ריצוי ציץ, א"כ מ"ט טמא מת אין משלח פסחו ול"מ ע"ז ריצוי ציץ. [↑](#footnote-ref-371)
371. הזבח תודה האריך דהעיקר הוא כגירסת השטמ"ק בפירש"י, ועיי"ש שכתב דיש לפרש כן גם בד' רש"י בסנהדרין, וצ"ע, - אך הנה בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה ב' כתובין מבו' דפשיטא לי' דיושב הוי בכלל זר, [↑](#footnote-ref-372)
372. לכאו' לק"מ, שהרי מעיקר הא דיליף רב משרשיא דזר פסול בק"ו מיושב מבו' דהא דיושב פסול אי"ז משום דחשיב כזר, וע"כ ודאי דלדידי' בעינן קרא להכשיר יושב בבמה, ואף למש"כ הח"נ לעיל ט"ו ב' דאחר דילפינן דזר פסול מפרשינן דפסול יושב הוא משום דהוי כזר, מ"מ התם דקיימינן קודם דילפינן מק"ו דזר פסול, בעינן קרא להכשיר יושב בבמה. [↑](#footnote-ref-373)
373. הטה"ק לקמן שם עמד בזה וכתב דס"ד דלמצוה מיהא בעינן בגדי כהונה, ונתחדש בדבריו דאף דפסול מחוסר בגדים הוא משום דחשיב כזר, מ"מ הא דבעינן בגדי כהונה למצוה הוא אף אלמלי הא דבלא בגדי כהונה חשיב כזר, וצ"ע, - ועמש"כ בזה בס' בית האוצר מערכת בגדי כהונה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-374)
374. דעיקר שם זרים לעבודה מיתלי במי שזר מעבודה, וכאשר כ"ה מבו' ממה שאמרו ביבמות ל"ג ב' דכה"ד ששחט פרו של כה"ג למ"ד דשחיטת פר כה"ג בזר פסולה חייב משום זרות, והרי דאף דהוי כהן, מ"מ לעבודה שדינה בכה"ג חשיב כזר, והיינו משום דכל שלא נבחר לעבודה זו חשיב כזר. [↑](#footnote-ref-375)
375. אך לגירסת השטמ"ק ברש"י גם לדעת רב נחמן הא דיושב מחלל עבודה הוא מכח הא דשנה עליו הכתוב לעכב. [↑](#footnote-ref-376)
376. ומתישב בזה משה"ק השטמ"ק לעיל ט"ז ב' בשם תור"פ בהא דיליף רב משרשיא להא דזר מחלל עבודה בק"ו מיושב, דהיאך פליג על תנא דבי ר' ישמעאל, ולהנ"ל ניחא, דר' משרשיא ס"ל כברייתא דהכא דהא דיושב מחלל עבודה נלמד מהא דשנה עליו הכתוב לעכב ושפיר יש ללמוד זר בק"ו מיושב, ותנא דבי ר' ישמעאל דלא יליף הכי הוא משום דס"ל דהא דיושב מחלל עבודה הוא משום דהוי כזר. [↑](#footnote-ref-377)
377. לפ"ז מתפרש הא דפריך הכי רבא לרב נחמן, דלפ"מ דתניא בברייתא דפסולא דיושב הוא משום דשנה עליו הכתוב לעכב ואי"ז משום דחשיב כזר אין ללמוד מזר לחייב מיתה, ולא פריך אלא לרב נחמן דפסולא דיושב הוא משום דלעמידה בחרתיו ולא לישיבה והו"ל כזר, וע"ז הוא דפריך דא"כ מ"ט אינו חייב מיתה כזר. [↑](#footnote-ref-378)
378. לכאו' דבריהם מתפרשים לפי המבו' בדבריהם לעיל י"ח א' ד"ה אתיא חוקה דשלא רחוץ ידים ורגלים ושתויי יין דילפינן לה בגז"ש דחוקה חוקה הוי גדר פסולם משום דמיקריין זרים, וכ"נ גם בדבריהם לעיל ט"ו ב' (ד"ה אתיא), וע"כ מהא דכתיב בהו מיתה נלמד דלא ילפינן מיתה מהא דקריי' רחמנא זר. [↑](#footnote-ref-379)
379. אך בלא"ה לכאו' עיקר פי' התוס' הכא אינו מתישב לפ"ז, שהרי הא דכתיב מיתה במחוסר בגדים הוא במחוסר מכנסים, ובמחוסר במכנסים ליכא קרא דחשיב כזר, ומה"ט הוא דבעינן קרא דהוא במיתה, כמש"כ התוס' הכא ולעיל י"ז ב' דמה"ט איצטריך מיתה במכנסים, והוא בכלל קו' התוס' בסוף דבריהם, ועמש"כ החזו"א בסימן ה' סק"א. [↑](#footnote-ref-380)
380. לכאו' יש ללמוד מהכא דהא דב' כתובין הבאין כאחד אין מלמדין אי"ז רק דלא ילפינן מינייהו אלא גם דלא ילפינן מאחריני, דאי נימא דכל הא דאין מלמדין הוא דלא ילפינן מינייהו, הרי דהא דמחוסר בגדים ושלא רחוץ ידים ורגלים הוו ב' כתובין הבאין כאחד אי"ז טעם כלל דלא נילף מזר, וכל עיקר הא דלא ילפינן מזר הוא משום דגם זר הוי בכלל הב' כתובין, והנה אמנם השעה"מ בפי"ב מע"ז ה"ג בסו"ד כתב דאף אם ב' כתובין הבאין כאחד אין מלמדין אף בגז"ש, היינו רק דלא ילפינן מינייהו בגז"ש אך מאחריני ילפינן בגז"ש, אך משמעות דבריו דהיינו רק בהא דאין מלמדין בגז"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-381)
381. וכתבו בשם רש"י דהוא משום דבמחוסר בגדים גופי' לא כתיבא מיתה וכל עיקר הא דהוי במיתה הוא משום דזר הוא, והק' ע"ז שהרי כתיבה מיתה במכנסים, וא"כ הוו זר ומכנסים ושלא רחוץ ידים ורגלים ב' כתובין הבאין כאחד. [↑](#footnote-ref-382)
382. לכאו' י"ל למש"כ התוס' דמה שאמרו הכא דהוו ב' כתובין הבאין כאחד הוא להא דלא ילפינן מיתה מהא דקריי' רחמנא זר, ולפ"ז לכאו' לא חשיב כב' כתובין דילפי זמ"ז בגז"ש, שהרי הא דמצו למילף זמ"ז בגז"ש אי"ז טעם כלל למעט דלא נילף מיתה ביושב מהא דקריי' רחמנא זר, אלא עיקר הא דהוו ב' כתובין הוא מכח הא דלא ילפינן בהו מיתה מהא דחשיבי כזרים, וי"ל דזה תליא בהפלוגתא אם ב' כתובין הבאין כאחד מלמדין, דלמ"ד דמלמדין משום דטרח וכתב לה קרא, י"ל דה"נ בהא דהוי במיתה משום דקריי' רחמנא זר טרח וכתב לה קרא. [↑](#footnote-ref-383)
383. ומתישב בזה משה"ק המרומי שדה לעיל כ"א א' בהא דבעינן קרא דיושב פסול לעבודה ותיפו"ל דבגדיו חוצצין בינו לבין הרצפה, ונתבאר בדף מס' 13 בהערה, ולהנ"ל ניחא דכל עיקר הא דבעינן שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה הוא מכח הא דבעינן עמידה ויושב פסול, אך אם הי' יושב כשר ל"ה בעינן שתהא ישיבתו ע"ג הרצפה. [↑](#footnote-ref-384)
384. וכ"ה גם לפ"מ שפירשו התוס' דהא דכלי שרת מקדשין קאי על בגדי כהונה שהם מקדשין את האדם לעבוד עבודה, ולפ"ז גרסינן וכלי שרת מקדשין. [↑](#footnote-ref-385)
385. וכ"נ קצת בד' הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש הי"ז ובפ"ט הט"ו דעיקר דין חציצה הוא בין ידו לכלי שעובד בו. [↑](#footnote-ref-386)
386. וכ"נ למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש והריב"ן דהא דכלי שרת מקדשין היינו דמקדשין את הנמצא בהן, ולפ"ז הרי דממה שאמרו דלא יהא דבר חוצץ בין ידו לכלי שרת אי נימא דהיינו כפירש"י דבעינן לקיחה בעצמו של כהן היינו דבכה"ג אין בכח הכלי שרת לקדש את הנמצא בתוכן, והיינו דבעבודה הטעונה כלי שרת אין מתקיים דין הכלי שרת אלא ע"י שנוטל את הכלי שרת בידו בלא חציצה, וי"ל דזהו מש"כ בתשו' רש"י סימן ל"ג דהא דבעינן שלא יהא דבר חוצץ בינו לבין כלי שרת הוא משום דבכה"ג ל"ה קידוש מעליא, (אך להלן נתבאר דיש לפרש לדבריו דהוא בחציצה בין הדבר המתקדש בכלי שרת לבין הכלי שרת). [↑](#footnote-ref-387)
387. וכ"נ מהא דילפינן לקמן מ' ב' להכשיר אמין שבאצבע, ופירש"י דהיינו דאם עלתה לו אם באצבע ל"ה חציצה דאיתרבי מאת אצבעו את הטפל לאצבעו, והרי דאף בטבילת אצבע בדם איכא לפסול חציצה, - אך י"ל דהתם דין אחר הוא דבעינן וטבל את אצבעו ובעינן אצבע עצמה, והרי לשאר דינים ודאי דהאמין שבאצבע אין חוצצין, וכל הא דבעינן קרא להכשיר בזה הוא משום דס"ד דבעינן וטבל את אצבעו עצמה ולא את הטפל לאצבעו, ועמש"כ החזו"א בסימן י"ב סק"ד. [↑](#footnote-ref-388)
388. ודמי למה שהביא שם למה שאמרו בחולין פ"ג ב' דאם אינו מבטל את העפר הוי חציצה ול"ה זריקה. [↑](#footnote-ref-389)
389. לכאו' המכוון בזה הוא דכל דאלמלי הדבר אחר הי' נופל לארץ, נמצא דהוא לוקח את הלולב ע"י הסודר, וכיון דליכא חציצה בין ידו לסודר הו"ל לקיחה מעליא, ומשא"כ התם דאלמלי המזרק החיצון לא הי' המזרק הפנימי נופל, נמצא דלקיחת המזרק הפנימי אינה כלל ע"י המזרק החיצון, אלא חשיב כעושה מעשה לקיחה על המזרק הפנימי, וכיון דאיכא חציצה בין ידו למזרק הפנימי ל"מ, - ונמצא לפ"ז דודאי דעיקר הא דל"מ היכא דאיכא חציצה בין ידו לכלי שרת הוא משום דין חציצה, כדמייתינן מינה דה"נ לא יהא דבר חוצץ בינו לבין הרצפה, אלא דכל שהוא נוטל את הכלי ע"י סודר סגי במה דליכא חציצה בין ידו לסודר ולא איכפת לן דאיכא חציצה בין ידו לכלי. [↑](#footnote-ref-390)
390. התוס' בסוכה ל"ז א' ד"ה כי היכי כתבו דהא דע"ג חבירו פסל אף דהוי מין במינו הוא משום דבמידי דלאו אורחי' סברא הוא דחוצץ אף במין במינו, וצ"ל דאף שאמרו ביומא דהא דפסול הוא משום דלא מבטל לי' היינו רק משום דבמידי דלאו אורחי' חוצץ אף במין במינו, ובזה הוא דמפלגינן אם מבטל לי' או לאו מבטל לי', אך במידי דאורחי' אין מין במינו חוצץ אף אם לא מבטל לי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-391)
391. וצ"ל דאף דתניא הכא ברגלו אחת על הכלי ורגלו אחת על הרצפה דכל שאילו ינטל הכלי יכול לעמוד על רגלו אחת ויעבוד עבודתו כשרה והרי דל"ב שיהיו ב' רגליו על הרצפה, מ"מ כשעומד ע"ג רגל עצמו עבודתו פסולה, משום דאיירי בכה"ג שאינו יכול לעמוד על רגל זו שעל הרצפה בפנ"ע אלא ע"י שסומך עלי' את הרגל השני' ואין עמידתו אלא ע"י ב' הרגלים, וכיון דאיכא חציצה בין הרצפה לרגלו השני' עבודתו פסולה. [↑](#footnote-ref-392)
392. ועיי"ש שעמד בזה ממה שאמרו ביומא שם בהניח מזרק בתוך מזרק דהוי מין במינו והרי דהא דהוי מינו של המזרק המקדש חשיב מין במינו, וכתב די"ל דהתם עיקר החציצה היא בין ידו של כהן לכלי דבעינן לקיחה בעצמו של כהן והמזרק החיצון הוא מין במינו ואינו חוצץ, וזה ניחא למש"כ בפירש"י ורבינו אליקים שם דקבלת הדם היא בהמזרק הפנימי שהדם בו ומיבע"ל אם המזרק החיצון חוצץ, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר שם, אך בד' המאירי שם מבו' דקבלת הדם היא בהמזרק החיצון ומיבע"ל אם המזרק הפנימי חוצץ בין הדם לכלי משום דמין במינו אינו חוצץ ולפ"ז לא א"ש, וגם אי"ז מתישב במש"כ בפי' רבינו אליקים שם בהא דמיבע"ל בהניח סיב בתוך מזרק אם מין בשאינו מינו חוצץ דהא דהוי מין בשאינו מינו הוא משום דהסיב הוא של עץ והמזרק של זהב, (ולפ"ד הקר"א הרי מה שאמרו דהוי מין בשאינו מינו היינו דהסיב אינו מינו של הדם המתקדש בתוך הכלי). [↑](#footnote-ref-393)
393. ובזה מתפרש מה שאמרו בשבת צ"ג ב' דכל הא דברגלו אחת על הכלי ורגלו אחת על הרצפה עבודתו כשרה הוא משום דמסייע אין בו ממש, וצ"ב דמה לי שרגלו השני' מסייעתו ויש בו ממש, הרי לדין עמידה ע"ג רצפה סגי במה שרגלו אחת על הרצפה, והרי אין עמידה שלא ע"ג רצפה פוסלת דנימא דאם מסייע יש בו ממש חשיב דאיכא עמידה שלא ע"ג רצפה, ולהנ"ל י"ל דהיינו דאם מסייע יש בו ממש חשיב דעמידתו היא גם ע"ג רגל זו המסייעתו, וממילא דאין עמידתו ע"ג רצפה. [↑](#footnote-ref-394)
394. והא דמייתינן מינה דמסייע אין בו ממש, אף דמכשרינן אף כשיכול לעמוד ע"ג רגלו שעל הכלי ואי"ז מסייע בעלמא, הוא משום דהצד דמסייע יש בו ממש היינו דכל דהוא מסייע לעושה המעשה ה"ז מצטרף לעשיית עושה המעשה וה"ז מגרע בעשייתו, וכמש"נ להלן בהערה, וע"כ אף דלא איכפת לן דיכול לעמוד גם ע"ג רגלו שעל הרצפה, מ"מ אם מסייע יש בו ממש נמצא דליכא עמידה מעליא ע"ג הרצפה, כיון דרגלו השני' שעל הכלי מסייעת לעמידתו. [↑](#footnote-ref-395)
395. וי"ל עוד למש"כ הרשב"א בתוה"ב בית א' שער א' דישראל ונכרי ששחטו שחיטתו פסולה, והשערי חיים בכתובות סו"ס ל"ב כתב דהיינו משום דאף אם שנים שעשו חייבין הוא משום דכשדנים לגבי הגברא העושה מצינו לחשוב כל אחד מהם כעושה המעשה, אך כשדנים כלפי עצם המעשה, אמרינן דהוא נעשה ונפעל ע"י שניהם, וכיון דנעשית השחיטה ע"י כשר ופסול היא פסולה, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דפסלינן בקיבל בימינו ובשמאלו דבעינן שתיעשה הקבלה ע"י ימין וכל שנעשית בימין ובשמאל פסולה, ומשא"כ בדין עמידה ע"ג רצפה י"ל דסגי במה שהוא עומד ע"ג רצפה ול"ב שעמידתו תיעשה ע"י הרגל שעל הרצפה. [↑](#footnote-ref-396)
396. אך הצ"פ בהשמטה ד' כתב בתו"ד די"ל דאיירי הכא כשרגלו השמאלית על הכלי, וצ"ע, - ושמא י"ל אי נימא דדין עמידה ע"ג רצפה הוא דין בפנ"ע ואינו מכח דין עמידה, ולפ"ז י"ל דלקיום דין עמידה מהני אף במה שעומד על רגלו הימנית שע"ג הכלי, ולדינא דעמידה ע"ג רצפה סגי במה שיכול לעמוד על רגלו השמאלית. [↑](#footnote-ref-397)
397. בכ' הגרי"ז בבכורות שם עמד ע"ד רש"י דלא מצינו דבעינן עמידה בימין, וכתב דשמא מכוון דבריו דמה"ט הו"ל כאינו שוה בזרעו של אהרן, ועמש"כ היד דוד שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-398)
398. ועיי"ש שכתב דתליא בהאיבעיא לעיל י"ט א' אם אויר חוצץ בלבישת בגדי כהונה, - אך הדברי יחזקאל בדין חציצה ב' סק"ה והאג"מ יו"ד ח"ב סימן פ"ו כתבו דלא תליא באיבעיא זו, עיי"ש, [↑](#footnote-ref-399)
399. ועיי"ש שכתב דהוא לפ"מ שאמרו הכא דהא דלא יעמוד על האבן הוא משום דרצפה מקדשת וכ"ש מקדשין, מה כ"ש בעינן שלא יהא דבר חוצץ כו', וכתבו התוס' שם דהא דכ"ש מקדשין היינו בגד"כ שמקדשין את האדם לעבודה וכן הרצפה מקדשת האדם לעבודה ומשו"ה בעינן שלא תהא חציצה כמו בבגד"כ, וע"כ י"ל דכיון דלדישון המנורה א"צ בגד"כ שיקדשו את האדם ה"נ לא בעינן רצפה שתקדשו, וכנראה מכוון דבריו דכיון דחזינן דמדמינן הא דרצפה מקדשת להא דבגד"כ מקדשין, ע"כ י"ל דבעבודה דל"ב לקידוש בגד"כ אף ל"ב לקידוש רצפה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-400)
400. אך בסו"ד כתב די"ל דכיון שכתב עד שתחובר בארץ מוכח דבדעתו לחברה מיירי וע"ז סמך, ועד"ז כתב הזבח תודה בסוגיין, ועיי"ש שכתב דמה שלא כתב הרמב"ם להדיא דרק אם דעתו לחברה כשר, הוא משום דס"ל דאף בסתמא כשר ומשום דסתמא הוי כמי שדעתו לחברה דכיון שלא נשבר האבן וכו' מסתמא עומד לתקנו ולקבעו בארץ היטב ולא להשליכו חוצה, ומה שלא כתב דאם אין דעתו לחברה בהדיא חייץ הוא משום דמילתא דפשיטא הוא דבכה"ג הו"ל כשאר אבן. [↑](#footnote-ref-401)
401. ובזה ניחא מש"כ התוס' בשבת צ"ג ב' בעומד ע"ג האבן דהא דהאבן חוצצת אף דהוי מין במינו הוא משום דלא מבטל לי', והק' הקר"א דא"כ מאי מיבע"ל הכא בנדלדלה האבן ועמד עלי' היכא דדעתו לחברה, אך לדרך זו הרי הא דמיבע"ל אי"ז משום דהוי חציצה, אלא משום דבעי רצפה דוקא וזהו דמיבע"ל אם כל שדעתו לחברה חשיבא כרצפה. [↑](#footnote-ref-402)
402. החזו"א בגליונות שם עמד בזה דא"כ מאי מיבע"ל לעיל בנדלדלה האבן אם הויא כמחוברת או כתלושה הרי אם עד ארעית תהומא קדיש סגי במה שהיא מסודרת במקומה, וכתב דשמא נדלדלה מקולקלת טפי מנעקרה, אך כתב דלא נתפרש גדרה וגם הלשון לא משמע כן, וי"ל דאה"נ ללישנא קמא פשיט"ל דבנעקרה האבן ל"מ משום דאין דרך שירות בכך ואין עלי' תורת רצפה והויא חציצה, ולא מיבע"ל אלא בנדלדלה האבן אם הויא חציצה, - ובזה מתישב מש"כ הרמב"ם דבנעקרה האבן אע"פ שהיא עומדת במקומה פסולה, אף דבגמ' עמדה בתיקו, והיינו משום דללישנא קמא פשיט"ל דפסולה והכי קי"ל. [↑](#footnote-ref-403)
403. החזו"א בסימן ה' סק"ב עמד בזה דמאי פריך, הרי לעולם דיברו חכמים בהוה ודרך ליעקר אבן אחת, וכתב די"ל דהו"ל למיבעי אם רצפה מעכבת או אינה מעכבת, ועמש"כ האבהא"ז בפ"ה מביאת מקדש הי"ט. [↑](#footnote-ref-404)
404. החזו"א בגליונות שם עמד בזה דלא מצינו דמידת העזרה מעכבת והרי מוסיפין על העזרה כדתנן בשבועות י"ד א', וגם במזבח אמרו לקמן ס"ב א' דאין מידתו מעכבת, והאבהא"ז בפ"ה מביאת מקדש הי"ט בסו"ד עמד בזה דבד' הרמב"ם בפ"ב מביהב"ח הי"ז מוכח דהא דהכל בכתב אינו מעכב. [↑](#footnote-ref-405)
405. החזו"א בגליונות שם עמד בזה דאם הא דעמד במקומה קאי על האבן שעמדה במקומה, א"כ הרי לא נתפרש כלל דהאיבעיא היא רק על מקום האבן ושפיר י"ל דמיבע"ל על כל העזרה, ומאי פריך דתיבעי לי' כל העזרה כולה. [↑](#footnote-ref-406)
406. המהר"י קורקוס בפ"א מביהב"ח ה"י פירש לקו' התוס' בע"א דלא קשיא להו דהיאך נתקדשה הגומא הרי מחילות לא נתקדשו, אלא קשיא להו להיפך דמ"ט מחילות לא נתקדשו הרי עד ארעית תהומא קדיש, וע"ז תירצו דאם פתוחות לקודש קודש, ועיי"ש שהק' דאם קידש עד ארעית תהומא מ"ט אם פתוחות לחול ל"ה קודש, וכתב די"ל דמה"ט השמיט הרמב"ם לדינא דסוגיין דעד ארעית תהומא קדיש, כיון דקי"ל דמחילות לא נתקדשו, ועד"ז כתב הרדב"ז שם. [↑](#footnote-ref-407)
407. ובדעת התוס' צ"ל דס"ל דמחילות הפתוחות לקודש דינם כקודש אף לענין עבודות, וי"ל דהיינו רק כשהם בנויות בקודש, אך ממשה"ק התוס' הרשב"א שם דמאי נפ"מ במאי דקדיש עד ארעית תהומא, הרי אף מחילות הבנויות בחול ופתוחות לקודש הוו קודש, מבו' דאף מחילות הבנויות בחול ופתוחות לקודש הוו כקודש אף לענין עבודות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-408)
408. וכ"ה מוכח דהרי אף דאין האבן מחוברת מ"מ לא גרע מעומד ע"ג כלים דחשיב כדרך שירות, ולא פסלינן בזה אלא משום חציצה, ובע"כ דהא דלאו דרך שירות היינו דאין דרך שירות לעבוד ע"ג רצפה שאינה מחוברת ומכח זה אין עלי' תורת רצפה ותו הויא חציצה, - וניחא בזה משה"ק החזו"א בגליונות שם דכיון דאינה חוצצת מ"ט אין דרך שירות בכך, וניחא גם משה"ק החזו"א שם במש"כ הגר"ח דלדעת הרמב"ם ה"נ מיבע"ל כשנעקרה כל רצפת העזרה, דהיאך אפשר דבלא רצפה כשר ומיפסל משום דאין דרך שירות בכך הרי במשכן ל"ה רצפה, ולהנ"ל ניחא, דודאי דמכשרינן אף היכא דליכא רצפה, והא דמיבע"ל לפסול הוא משום דאין דרך שירות לעבוד ע"ג רצפה זו ואין עלי' תורת רצפה וממילא דהויא חציצה. [↑](#footnote-ref-409)
409. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם שם דהואיל ונתקלקלה פסולה, והרי דאבן זו פסולה ואי"ז דין בעלמא דאי"ז דרך שירות, וכ"נ ממה שהביא הרמב"ם לדין זה בהל' ביהב"ח והיינו משום דעיקר הדין בזה הוא דאין אבן זו מכלל הרצפה. [↑](#footnote-ref-410)
410. וזהו שהוצרך הגר"ח שם לפרש דמכח הא דבמקום אחד ל"ה דרך שירות לא מיפסלא כל העזרה, ואם אי"ז פסול ברצפה אלא שאין עבודתו בדרך שירות אין מקום כלל לדון לפסול לכל העזרה, ובע"כ דמכח הא דל"ה דרך שירות אין ע"ז תורת רצפה, וזהו שהוצרך לפרש דמ"מ לא מיפסלא כל העזרה. [↑](#footnote-ref-411)
411. בתשו' בית יצחק או"ח סימן ל"ה סק"ג כתב דזר וכהן שעשו עבודה יחד אין העבודה מחוללת, ולכאו' הוא נסתר מהא דתניא דקיבל בימינו ובשמאלו כאחד פסול. [↑](#footnote-ref-412)
412. אך הרשב"א בתוה"ב בית א' שער א' כתב דאם היו ב' אוחזין בסכין אחד ושוחטין ואחד מהן פסול לשחיטה כנכרי או מין שחיטתו פסולה שהרי לא נעשית כל השחיטה ע"י הכשר לשחיטה, וכתב לדמותו להא דתנן בחולין מ"א א' דב' אוחזין בסכין ושוחטין אחד לשם אחד מכל אלו ואחד לשם דבר כשר שחיטתו פסולה, וכ"כ הטוש"ע ביו"ד סימן ב' סי"א, והאחרונים תמהו ע"ז מד' התוספתא, ועמש"נ להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-413)
413. ולפ"ז י"ל דזהו טעמא דהרשב"א דפסל בזה דאזיל לטעמי' שכתב בתוה"ב הקצר בית א' ש"א דפסולא דנכרי הוא מקרא דואכלת מזבחו, ולפ"ז הוי זה דבר הפוסל, וע"כ שפיר כתב לדמות דין שחיטת ישראל ונכרי לההיא דהתם, ובזה ניחא דלא תיקשי ע"ד הרשב"א מד' התוספתא, שהרי בתוספתא שם תניא דפסול שחיטת נכרי הוא מקרא דוזבחת, אך בל' הרשב"א שם משמע דכללא הוא דבעינן שתיעשה כל השחיטה ע"י הכשר לשחיטה, ואי"ז משום דשחיטת נכרי הויא דבר הפוסל). [↑](#footnote-ref-414)
414. בדבריו שם משמע דבזה הוא דפליג ר"ש בתוספתא ומכשר בקיבל בימינו ובשמאלו כאחד דס"ל דעבודה בשמאל אינו דבר הפוסל, עיי"ש, ועד"ז כתב הקה"י בח"א סימן כ"ו, - וצע"ג דהרי ר"ש לטעמי' דמכשר בקיבל בשמאל ואף אם קיבל בשמאלו לחוד כשר. [↑](#footnote-ref-415)
415. וצ"ל דהנידון אם מסייע יש בו ממש לאו היינו דגם המסייע חשיב כעושה מעשה, דומיא דזה יכול וזה יכול או זה אינו יכול וזה אינו דחשיבי תרוייהו כעושי המעשה, אלא היינו דכל דהוא מסייע לעושה המעשה ה"ז מצטרף לעשיית עושה המעשה וה"ז מגרע בעשייתו, וזהו מש"כ האו"ז לדון דאף דמכשרינן בישראל ונכרי ששחטו דסגי במה שעשה הישראל מעשה שחיטה, מ"מ כיון דהנכרי מסייע לישראל ה"ז מגרע בעשיית הישראל, וע"ז הוא שכתב דהוא משום דדמי לקיבל בימין ושמאל מסייעתו דכשר משום דמסייע אין בו ממש, ואף דחלוקין הן זמ"ז דבשחיטה מכשרינן כשנעשה ע"י ישראל ונכרי ובקבלה פסלינן בכה"ג, מ"מ בהא דמסייע אין בו ממש דמו זל"ז, וכ"כ הקה"י בח"א סימן כ"ו. [↑](#footnote-ref-416)
416. והראשונים שם כתבו דנפ"מ בזה הוא בדין חליצה דבעיא ימין אם אטר חולץ, והשו"ע באהע"ז סימן קס"ט סכ"ה הביא להפלוגתא בזה, ולמש"כ הרמ"א שם דנהגו כסברא הראשונה מבו' דקי"ל דאטר יש לו ימין והא דפסול לעבודה הוא משום מום. [↑](#footnote-ref-417)
417. הקר"א ביבמות שם כתב דמשמעות הברייתא דאינו מחלל עבודה, והוכיח מזה כדעת הרמב"ם דפסולו הוא משום משום, וכ"כ האו"ש בפ"ד מיבו"ח הי"ז. [↑](#footnote-ref-418)
418. הקר"א הק' על פירש"י התם דא"כ מ"ט הולכת הדם פסולה בשמאל אף דאפשר לבטלה, - וכתב דאי נימא דלרבנן הולכה א"א לבטלה, עמש"נ בזה במ"מ לפ"ק דף מס' 26, ניחא. [↑](#footnote-ref-419)
419. אך הרמב"ם שם כתב דגם הקמצים והלבונה שזרקן ע"ג האשים בשמאל כשרים, והזבח תודה בסוגיין תמה ע"ז דהרי הקטרת הקומץ היא כנגד זריקה וגם כתיב בה כהונה ומ"ט היא כשרה בשמאל, וההר המורי' בהל' פסוהמ"ק שם והחזו"א במנחות סימן כ"ב סק"ו כתבו דט"ס נפלה בד' הרמב"ם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-420)
420. וגם הזבח תודה בסוגיין והערוה"ש בסימן קכ"ד סי"ב דנו בדין זה. [↑](#footnote-ref-421)
421. אך לכאו' בע"כ דמכוון ד' התוס' הוא לדעת ר"ש אף דאי"ז במשמעות דבריהם, והיינו שהרי עיקר מש"כ דהולכה כשרה אף בשמאל משום דלא כתיב בה אצבע הוא כדעת ר"ש דכהונה בעיא אצבע וכיון דבהולכה לא כתיב אצבע ל"ב ימין, אך לדעת רבנן דכהונה ל"ב אצבע הרי דכיון דכתיב בהולכה כהונה אינה כשרה בשמאל. [↑](#footnote-ref-422)
422. הקר"א עמד בזה דמ"ט הוצרכו לזה, הרי לר"ש דמכשיר בקבלה בשמאל כ"ש בהולכה, וכתב דלפ"ז ניחא משה"ק התוס' דמ"ט לא פליג בה ר"ש, והיינו דלא איצטריך ר"ש לפלוגי בה כיון דשמעינן לה מהא דמכשר בקבלה בשמאל. [↑](#footnote-ref-423)
423. והך מילתא דדין הקבלה הוא לקבל מן הבהמה כתב בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז שהוכיח כן מהא דס"ד לקמן כ"ו א' דאם תלה את הבהמה באויר העזרה וקיבל פסול, ואם דין הקבלה אינו לקבל מן הבהמה, א"כ מה לי שהבהמה תלוי' באויר, הרי הדם נתקבל כדין, ובע"כ דמעשה הקבלה מישך שייך אף לבהמה, וע"כ יש מקום לפסול כשתלה את הבהמה באויר, ועיי"ש שהוכיח כן עוד מהא דלקיום דין קבלה בצפון בעינן דגם הבהמה תהא בצפון וכמבו' בסוגיית הגמ' לקמן שם (ונתבאר בדף מס' 25). [↑](#footnote-ref-424)
424. בחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק עמ' 92 כתב לפ"ז בדעת רש"י דאף דהדין נותן דכל שנתן את הקומץ לימין כהן אחר הוי כנשפך, דמי למה שאמרו במנחות שם דאם קמץ בימינו ונתן לשמאלו הוי כנשפך אף דלדעת ר"ש שמאל כשר לקידוש קומץ, מ"מ לדעת ר"ש דילפינן למנחה מחטאת דמצותה ומקום הכשרה לעבודה היא בידו של כהן, ע"כ גם קודם הקדוש כל שהיא בידו של כהן ל"ה בכלל נשפך, דדמי להיכא שהיא בכלי שרת דל"ה בכלל נשפך, וכמש"כ הגר"ח שם, ורק כשנתנו לשמאלו הוי בכלל נשפך גם לדעת ר"ש משום דבשמאל ליכא להכשר עבודת יד. [↑](#footnote-ref-425)
425. ועיי"ש שכתב דבזה הוא דמיבע"ל אם איכא בזה לפסול נשפך, והיינו אם הא דבעינן כלי הוי כמו קידוש כלי וא"כ הו"ל כנשפך מן הצואר על הרצפה דפסול, או"ד כיון דל"ב כלי אלא משום דלא אפשר ולא מקום קידוש א"כ כשנשפך מידו הוי כנשפך מן הכלי על הרצפה ולא פסל, ומה"ט לא ילפינן לה מקומץ דאית בי' לפסול נשפך, דשאני בקומץ דבעינן מתן כלי ובחפינה ל"ב מתן כלי, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש שם, ועד"ז כתב הריטב"א שם בשם ר"י. [↑](#footnote-ref-426)
426. ונפ"מ בפלוגתייהו הוא בגונא דנתפזרה הקטורת אחר שנתנה בכף, דלמש"כ התור"פ והרטב"א בזה לא מיבע"ל לפסול, וכמש"כ הליקוטי הלכות ביומא שם בדעתם, דכל הא דמיבע"ל דיהא בזה לפסול נשפך הוא משום דנשפך קודם שנתן בכלי, אך לד' התוס' י"ל דאף בכה"ג מיבע"ל דיהא לפסול נשפך, דכיון דכל הא דבעינן כף הוא משום דלא אפשר הרי דגם אחר שנתנה בכף הוי כמו שהוא בידו ויש בזה לפסולא דנשפך, וכן צידד הזבח תודה שם, וכ"כ השיח יצחק ביומא שם ע"ד התוד"ה אי חופן, - ועמש"כ בזה האבנ"ז באו"ח סימן תנ"ח. [↑](#footnote-ref-427)
427. וזהו שהוצרך לפרש דהא דאם צואר דידי' ככלי שרת אוספו וכשר הוא משום דהוי הצואר במקום כלי שרת והוי כנשפך מן הכלי על הרצפה, והא דאם מיפסל פסל בי' רחמנא כלי שרת פסול כשנשפך הוא משום דכ"ש דרצפה פוסלתו. [↑](#footnote-ref-428)
428. בתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פר' ד' הי"א ילפינן מקרא להא דנשפך הדם מן הכלי על הרצפה ואספו כשר, ובכ' הגרי"ז בסוגיין הוכיח מזה דפסולא דנשפך אינו פסול בקבלה אלא הוא פסול בדם וע"כ ס"ד דאף אחר קבלה איכא לפסול נשפך, ובעינן למילף לה מקרא דפסול נשפך הוא רק קודם קבלה, - אך לכאו' י"ל דאף דאלמלי קרא ס"ד דדין נשפך הוא פסול בדם, מ"מ אחר דילפינן מקרא דכל שנשפך אחר קבלה כשר מפרשינן דהוא משום דכל דינא דנשפך הוא פסול בקבלה, וכמו שמצינו כן בכ"ד דגדרי הדינים משתנים לפ"מ דילפינן מקרא. [↑](#footnote-ref-429)
429. נתחדש בדבריו דלדעת רבנן דהעומד ליזרק לאו כזרוק דמי אף אם נשפך הדם לאחר קבלה פסול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-430)
430. ולפ"ז לכאו' בע"כ דהא דמיבע"ל בנתפזר הקטורת ממלא חפניו הוא כמש"כ התור"פ והריטב"א דהוא משום דבעינן כלי, דאל"כ הרי כיון דלא מחסר מידי וכבר הוא ראוי להקטרה הוי כמוקטר, והא דמיבע"ל בחטאת העוף שנשפך הדם מן הצואר אי"ז משום פסולא דנשפך אלא משום דצריך להזות מן העוף עצמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-431)
431. בהגה' הגר"א לתו"כ דיבורא דחובה שם מחק לתיבות אלו דמן הפר יקבל, וי"ל דהוא משום דס"ל דלדעת התו"כ לא ילפינן לדין נשפך מקרא דמדם הפר אלא מדכתיב הדם. [↑](#footnote-ref-432)
432. אך בד' הגר"ח בפי"ג ממעה"ק מבו' דגם הך דינא דבעינן שלא יהא הדם במקום אחר ילפינן לה מקרא דדם מהפר יקבלנו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-433)
433. אך למש"כ בפי' הר"ח ביומא דאם נשפך מן הכלי על הרצפה ואספו כשר הוא משום דכבר נתקדש הדם, הדין נותן דכל שלא נתקדש הדם בקבלה אף דכבר נתקיימה עבודת הקבלה, אכתי יש בזה לפסול נשפך. [↑](#footnote-ref-434)
434. אך בס' מנח"א כתב בשם הגרי"ז דא"א לחלק כלל בין עבודת הקבלה לקידוש הדם, וכל דלא נתקדש הדם לא נתקיימה עבודת הקבלה, ורק בבמה איכא עבודת קבלה בלא קידוש, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, - ועיי"ש שכתב עוד בשם הגרי"ז שהוכיח דהא דל"מ כשקיבל פחות מכדי הזאה אי"ז רק משום קידוש הדם אלא הוא גם משום עבודת הקבלה עצמה. [↑](#footnote-ref-435)
435. ועיי"ש שהוכיח דאיכא עבודת קבלה אף בלא קידוש כלי, מהא דאיכא עבודת קבלה בבמה אף דליכא כלי שרת ולי"ב קידוש דם, ובע"כ דבקבלה איכא תרתי, חדא הוא עבודת הקבלה דצריך לקבל הדם בכלי, ועוד הוא קידוש הדם בכלי, וע"כ שפיר י"ל דכשקיבל פחות מכדי הזאה חשיב כקבלה אף דמחוסר קידוש. [↑](#footnote-ref-436)
436. ועיי"ש שכתב דעיקר הך דינא דצריך לקבל כל דם הפר אינו אלא מדברי סופרים וקרא אסמכתא בעלמא הוא. [↑](#footnote-ref-437)
437. וצ"ל לפ"ז דהא דממעטינן שירים שבצואר בהמה הוא כפי' רבינו אליקים והמאירי ביומא נ"ז ב' דהיינו דם התמצית, וכ"נ בד' הריטב"א שם, אך לעולם אם נשתייר דם הנפש שלא נתקבל בכלי ל"מ. [↑](#footnote-ref-438)
438. אמנם הנה השפ"א לקמן ל"ז א' והאג"מ בחו"מ ח"א סימן ק"ח כתבו דמשמעות ד' הרמב"ם דבבכור ומעשר ופסח ליכא לדין שפיכת שירים, ולפ"ז הרי דממש"כ הרמב"ם בפ"ד ממעה"ק ה"ח דבכל הזבחים צריך להתכוין לקבל כל הדם, מבו' דהא דצריך לקבל כל דמו של פר אי"ז מכח דין שפיכת שירים, - וכ"נ למש"כ הראב"ד בתמיד שם בשם מורו ה"ר אפרים דבעולה וכל הקדשים חוץ מחטאות ופרים ושעירים הנשרפין אין נשפכין ליסוד השירים שלהן, ורחוק לומר דהא דצריך לקבל כל דמו של פר הוא רק בחטאות וכו' ולא בשאר קרבנות. [↑](#footnote-ref-439)
439. ובזה ניחא משה"ק בשיעורי הגרא"י דכיון דדם העור פסול לזריקה הרי בכל קבלה מעורב דם העור ודם פסול אינו בטל. [↑](#footnote-ref-440)
440. בכ' הגרי"ז כתב ללמוד כן גם מד' התוס' ד"ה גורעין דפסול דם הסכין אינו משום נשפך וזהו שכתבו דאי לאו טעמא דגורעין וכו' הו"א דמדם הפר ולא מדם הפר ודבר אחר לא אתא למעוטי אלא נשפך על הרצפה אבל דסכין שפיר דמי, והרי דהדם שעל הסכין לא חשיב כנשפך, ולמש"נ להלן בהערה בדעתם דהס"ד הי' דכל שנשפך על הסכין שהוא כלי שרת לא חשיב כנשפך, אין להוכיח מדבריהם, - אך בשיעורי הגרמ"ד כתב בשמו דמכל ד' התוס' שם מוכח דהוא חד פסולא, עיי"ש, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד, וצ"ע דאף אם הוא פסול בפנ"ע דמדם הפר ודבר אחר דאי"ז קבלה מעלייתא משום דלא נתקבל הדם מן הפר עצמו אלא מן הפר ודבר אחר, מ"מ לא גרע מנשפך הדם מן הצואר ואספו דלא נתקבל הדם מן הפר כלל. [↑](#footnote-ref-441)
441. אך התוס' בד"ה בשפת מזרק כתבו דאם כשיקנח את הסכין במזרק יפול הדם לתוכו הו"ל דבר אחר, ובזה צ"ע דלכאו' בכה"ג הו"ל כנשפך על הרצפה ואספו, שהרי לא נתקבל כלל מן הפר אלא מן הסכין, ומ"ט בעינן בזה לפסולא דדם הפר ודבר אחר, - ומשמע מזה בדעת התוס' דהס"ד להכשיר בדם הסכין הוא משום דשמא לא חשיב כנשפך אלא כשנשפך על הרצפה ולא כשנשפך על הסכין דהוא כלי שרת, אף דאין לו תוך ואינו מועיל לקבלה, וזהו דילפינן מקרא דבעינן קבלה מדם הפר ולא דרך דבר אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-442)
442. לכאו' צ"ל דהתוס' לטעמייהו אזלי דהס"ד להכשיר בדם סכין הוא משום דנשפך על הסכין שהוא כלי שרת, ולא חשיב כנשפך על הרצפה, וכמש"נ לעיל בהערה, ומה"ט ס"ל די"ל דחשיב כקבלה בפסול במה שנשפך הדם על הסכין שהוא כלי שרת, דאף דהסכין אין לו תוך ואי"ז קבלה גמורה, מ"מ כיון דהוא כלי שרת הרי דכל שבא הדם עליו חשיב דנעשית קבלה בפסול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-443)
443. הרמב"ם בפ"ג מפרה ה"ב כתב דעל כל הזאה מקנח אצבעו בגופה של פרה, והשטמ"ק במנחות ז' ב' כתב דהוא כגירסת ספרים ישנים דלא גמר מקנח אצבעו, בפנים במאי מקנח לי' אמר אביי בשפת מזרק, והיינו דבהזאות דפרה הי' מקנח אצבעו בגופה של פרה, ובדם שבפנים הי' מקנח את אצבעו בשפת מזרק, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממעה"ק ה"ח דצריך לטבול אצבעו על כל קרן וקרן וכשגומר הנתינה על הקרן מקנח אצבעו בשפת המזרק, ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד בטעם הא דהי' מקנח אצבעו בשפת מזרק. [↑](#footnote-ref-444)
444. בשיעורי הגרי"ד נקט דאה"נ דהיו שורפין את הדם שהי' מקנח בשפת מזרק, ובשיעורי הגרש"מ הוסיף דהא דכשגמר הי' מקנח בגופה של פרה, הוא משום דכיון דהדם טעון שריפה ואף אם יקנח בשפת מזרק יהא עליו לשורפו, א"כ אפוכי מטרתא למה לי, אך כשלא גמר כיון דאיכא טירחא לקנח בגופה של פרה או משום נימין ע"כ הי' מקנח בשפת מזרק ואח"כ הי' שורפו. [↑](#footnote-ref-445)
445. אך בפיהמ"ש שבדפוסים כתב דמושך הסימנים והורידין לחוץ עד שיהיו כנגד אויר המזרק. [↑](#footnote-ref-446)
446. צ"ע דאחר שנפחתו שולי הכלי מ"ט בעינן לדין אויר שאין סופו לנוח תיפו"ל דכיון שנפחתו שוליו ואינו ראוי לקבל לא חשיב כלל קבלה וגם אין לו כלל תורת כלי, והאבהא"ז שם כתב דמיירי כשנפחת צד אחד מהשולים וראוי המזרק לקדש בו כשיטהו על צידו כדתנן לקמן פ"ח א' דכל שעושין מעין מלאכתן מקדשין בהן, - אך הרדב"ז שם כתב דאף כלי שנפחת ואינו ראוי לקבל מקדש, ופירש כן גם בד' רש"י, וכ"כ התורת גיטין בסימן קל"ט ס"ח, והוכיח כן מסוגיין, (וכנראה הוא לפי' הרמב"ם), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-447)
447. ועד"ז מצינו בפירש"י לקמן צ"ב ב' ד"ה תיפוק לי' דאף באויר שמעל הבגד חשיב כמו שהגיע הדם לבגד דאויר כלי ככלי דמי, והגרע"א שם תמה דמ"ט הוצרך לכך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-448)
448. וכ"כ הזבח תודה דמשמעות ל' הרמב"ם דרק אויר שבתוך הכלי מהני לקבלה ודלא כפירש"י, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, וכ"כ בכ' הגרי"ז, וכ"כ האבהא"ז בהל' מעה"ק שם, ומשה"ק שם ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן צ"ב ב' י"ל כמש"כ הגרע"א שם דהתם ל"ב כלל לדין אויר כלי ככלי דבלא"ה כיון דיצא מצואר העוף נפסל. [↑](#footnote-ref-449)
449. וכ"ה מבו' בד' התוס' טוך בקידושין ז' ב' דאף אויר שבתוך הכלי ל"מ כשאין סופו לנוח, ועיי"ש במש"כ לדון בקיבל דם בכלי שיש בו מים אם הויא קבלה כשהגיע לאויר הכלי, או דחשיב כאויר שאין סופו לנוח, וצ"ב דמ"ט חשיב כאויר שאין סופו לנוח, הרי סופו לנוח בכלי, והרי התוס' טוך שם כתב לדון דכשהגיע הדם לשולי הכלי הוי קבלה, (ואך שכתב דל"ה הנחה כתיקנה). [↑](#footnote-ref-450)
450. בחי' רמ"ש ח"ב סימן נ"ב סק"ג העמיד הקו' דאם אויר כלי ככלי דמי א"כ כבר הוי קבלה כשהגיע הקומץ לאויר הכלי, ומה לי שאח"כ דבקו בדופני הכלי, ולכאו' יש מקום לומר דכל זמן שהקומץ הוא ביד הכהן אי"ז קבלה, וכשמדביקו בכלי הוי הנחה שלא כתקנו, וע"כ הוא דל"מ, ול"ד לאויר כלי דלא חשיב כהנחה שלא כתקנו, - אך בד' הגרי"ז משמע דקשיא לי' דאם אויר כלי מהני לקבלה וא"צ שיהא מונח בכלי, ל"ש כלל דינא דהנחה כתקנה, ולכאו' לדעת הרמב"ם דל"מ הנחה באויר כלי אלא משום דסופו לנוח ניחא, דבאויר חשיב הנחה כתקנה כיון שסופו לנוח בכלי כתקנה, ומשא"כ בדבקי' בדופני דמנא דאינו מונח הנחה כתקנה, וגם לדעת רש"י דאויר שבתוך הכלי מהני אף כשאין סופו לנוח, י"ל דבעינן שיהא הדם בכלי כתקנו ובאויר חשיב דהוא בכלי כתקנו ובדופני' דמנא אין הקומץ בכלי כתקנו וע"כ ל"מ, וכ"ה מבו' בד' התוס' טוך בקידושין ז' ב' דאף אם אויר כלי ככלי דמי והוי קבלה, מ"מ ל"מ הנחה שלא כתקנו. [↑](#footnote-ref-451)
451. הצ"ק כתב בתו"ד בדעת רש"י דהא דכשנכנס לתוך הכלי הוי קבלה הוא רק לענין שלא יהא כנשפך מן הצואר על הרצפה, דעכ"פ נכנס הדם מן הצואר לתוך האויר של הכלי, עיי"ש, ולכאו' הוא כדרך זו דלדין קבלה בעינן שינוח הדם בכלי, ול"מ הא דנכנס לאויר הכלי אלא לענין שלא יהא בזה פסול נשפך. [↑](#footnote-ref-452)
452. ואמנם הנה בעיקר הך דינא דהנחה כתקנו בעינן כתבו התוס' טוך והתוס' הרא"ש בקידושין ז' ב' דהוא אף בקבלת הדם, אך הא דמהני קבלה באויר כלי י"ל דהוא רק בדם ולא בקומץ, ולא משכח"ל הנחה שלא כתקנו בדם, אלא בגונא דהתוס' טוך שם דל"מ קבלה באויר משום דאין סופו לנוח ובאנו לדון משום הקבלה כשנח בשולי הכלי אחר שנתערב במים והנחה זו ל"ה הנחה כתקנה, או בגונא דהתוס' הרא"ש שם דמים מפסיקין בין דם לכלי דאף ההנחה באויר ל"ה כתקנה, אך יש מקום לפרש לד' התוס' הרא"ש שם דס"ל דל"ה קבלה באויר, ואין הקבלה אלא כשנח הדם ע"ג המים, והנחה זו ל"ה כתקנה. [↑](#footnote-ref-453)
453. לכאו' י"ל למשמעות ד' הרמב"ם בהל' מעה"ק שם דבדין אויר איכא ב' נידונים, חדא, דאויר כלי הרי הוא ככלי, דגם האויר הוי מכלל הכלי, ועוד דאויר שסופו לנוח כמונח דמי, והיינו דלקבלה בעינן שיהא הדם בתוך הכלי, (ולזה בעינן להא דאויר ככלי ככלי), ובעינן עוד שיהא מונח בכלי, (ולזה בעינן להא דאויר שסופו לנוח כמונח דמי), ולפ"ז י"ל דכל הא דל"מ אויר שמעל הכלי היינו דהא דאויר כלי ככלי הוא רק באויר שבתוך הכלי, אך הא דאויר שסופו לנוח כמונח דמי הוא אף באויר שמעל הכלי, ואך דלא סגי בזה לקבלה דלדין קבלה בעינן שיהא הדם בתוך הכלי ולא סגי במה דחשיב כמונח בכלי, - וי"ל דלענין דינא דמים חיים דכל דהוו המים בכלי פסקה חיותן סגי במה דחשיבי כמונחין בכלי, אף דאינם בתוך הכלי, דרק בקבלה דבעינן לכח הכלי בעינן שיהא הדם בתוך הכלי ולא סגי במה דחשיב כמונח בכלי, אך לחשוב המים דפסקה חיותן דאי"ז משום כח הכלי סגי במה דחשיבי המים כמונחין בכלי אף שאינם בתוך הכלי, וע"כ בזה מיפסלי אף באויר שמעל הכלי, דגם אויר שמעל הכלי הוי כמונח בכלי. [↑](#footnote-ref-454)
454. ושם סק"ז הק' על פירש"י דאם אזלינן בתר השתא תרוייהו סופן לנוח דהשתא אכתי לא נפחתו שוליו ולא הופסק כלי בין זינוק לחבית, ואם אזלינן בתר בסוף תרוייהו אין סופן לנוח דהא הכא נפחתו שוליו ובחבית הפסיקה בכלי אחר, וכתב לפרש לסוגיין בע"א, וצ"ב דהרי נתפרשו הדברים בד' רש"י דחבית הי' עומד לנוח ובנפחתו שולי מזרק ל"ה עומד לנוח. [↑](#footnote-ref-455)
455. ומשמעות דבריו דהא דחשבינן לה כהוייתו ע"י דבר המקב"ט אף דמפסיק אויר, הוא משום דכל הא דמכשרינן במפסיק אויר הוא משום דבמקום כבר אין הדבר המקב"ט מסייע כלל, דאף אם יסתלק עכשיו הדבר המקב"ט יכנסו המים לכלי, ומשא"כ בדוחק בידו או ברגלו דבשעת כניסת המים לכלי נצרך סיוע האדם, שאם יסלק עכשיו את ידו ורגלו לא יכנסו המים לכלי, וע"כ חשיב דהוייתו היא ע"י היד והרגל, ועמש"כ החזו"א בפרה סימן י"א סקט"ז. [↑](#footnote-ref-456)
456. ועמש"כ היראים והרא"ש שם בטעם הא דשאני בזה מקוה ממעין, ועמש"כ בזה בחי' הגר"ח בפ"ט ממקואות ובגליונות חזו"א שם ובחזו"א מקואות תנינא סימן ג' סקט"ז. [↑](#footnote-ref-457)
457. ועיי"ש שכתב דמזה הוא שהוכיח דמיירי בגוונא שהמים מחוברין למעין גם בלא הדבר המקב"ט ואך שהדבר המקב"ט גורם למעשה המילוי, וע"כ כל שהגיעו לאויר כלי דלא צריכינן עוד לסיוע של דבר המקב"ט פקע מינייהו דין הוי' שע"י טומאה, וזהו דמייתינן מינה דאויר כלי ככלי דמי דאל"כ ל"ה מיפסלי משום דכבר פקע מינייהו מעשה ההוי' שע"י טומאה. [↑](#footnote-ref-458)
458. ואף דאויר שמעל הכלי ל"ה ככלי, מ"מ מיבע"ל שמא אויר הכבש הוא בכלל הכבש, ועמש"כ הקה"י בסו"ס י"ח. [↑](#footnote-ref-459)
459. בשיעורי הגרמ"ד הוסיף דמה"ט כתב הרמב"ם לדין זה בהל' פסוהמ"ק ולא בהל' איסורי מזבח בהדי כל המומין, משום דדין זה אינו מדיני מומין אלא הוא דין בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-460)
460. והיינו דאם הפסול בזה הוא משום מום, א"כ מאי קמ"ל דאפי' צרם באזנה, הרי בדין מום ליכא נפ"מ בין מום גדול למום קטן. [↑](#footnote-ref-461)
461. ועיי"ש שעמד בזה שהרי לפ"מ דס"ד דפסולא דצורם אוזן הפר הוא אף אחר קבלה קודם זריקה לכאו' בע"כ דהוא פסול בבהמה דכל שנחסרה קודם זריקה מיפסלא, וא"כ משמע דה"נ הוא גם לפ"מ דמסקינן דלא מיפסל אלא קודם קבלה, דאינו במשמעות הדברים דחלוק הוא גדר הפסול לפ"מ דס"ד דהוא אף קודם זריקה מגדר הפסול לפ"מ דמסקינן דהוא רק קודם קבלה. [↑](#footnote-ref-462)
462. בשיעורי הגרי"ד שם כתב דנפ"מ בזה הוא כשקיבל את הדם בב' כוסות ובין ב' הקבלות נחסרה הבהמה, דאם הוא דין במעשה הקבלה הרי דהקבלה הראשונה כשרה והקבלה השני' פסולה, וכתב לפרש כן במש"כ הרמב"ם שם דאם קיבל מן החסירה וזרק ה"ז פסול, - ואי נימא דהוא פסול בגוף הבהמה כשנחסרה קודם קבלה לכאו' הי' בדין דכל שכבר קיבל דם ונתקיימה עבודת קבלה בקרבן, תו אין הקרבן נפסל בחיסרון ואף הקבלה שקיבל אח"כ כשרה, וזה חידוש רב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-463)
463. ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז בדין עוף דאין מום פוסל בו די"ל אם חתך ממנו אחר מליקה פסול מדינא דפר שהי' כבר, אך כתב די"ל דבעוף תיכף אחר מליקה הרי הוא כאילו כבר קיבל דמו דאינו מחוסר אלא הזאה, וע"ד הא דמיבע"ל לקמן צ"ב ב' בנשפך מן הצואר לאחר מליקה דהו"ל כנשפך מן הכלי, וכן נסתפק בזה בכ' הגר"ח בחולין כ"א א', - ולכאו' כל מקום הנידון בזה הוא אם פסולא דצורם אוזן הפר הוא פסול בגוף הבהמה, אך אם הוי דין בעבודת הקבלה הרי דבעוף דליכא קבלה ליכא להך דינא. [↑](#footnote-ref-464)
464. וכ"כ האחיעזר בח"ג סימן ל' סק"ו דאף אם פסולא דצורם אוזן הפר הוא פסול בפנ"ע דבעינן פר שהי' כבר, מ"מ שיעור החיסרון הוא שאם הי' נחסר בחיי הבהמה כך הוי מום, דאם ל"ה מום בכך חשיב כפר שהי' כבר, ועיי"ש שכתב דאף דל' הרמב"ם משמע דחיסרון כ"ש פוסל, שמא היינו רק באופן שנעשה עי"ז בע"מ, וכ"כ הזרע אברהם בסימן ד' סקי"ח, ועיי"ש שהוכיח כן מסוגיית הגמ' בבכורות שם דמבו' דאם חיסרון מבפנים אינו פוסל מחיים אינו פוסל אף בין שחיטה לקבלה, ורק אם חיסרון מבפנים פוסל מחיים, ה"ז פוסל אף בין שחיטה לקבלה. [↑](#footnote-ref-465)
465. אך לכאו' עיקר דבריו הם רק אי נימא דכל חיסרון פוסל אחר שחיטה ואף חיסרון שאינו פוסל מחיים, וא"כ הדין נותן דגם מום עובר חשיב כחסרה אחר שחיטה כיון דאחר שחיטה לא יעבור המום, אך אי נימא דאף אם הוא פסול בפנ"ע משום שאינו פר שהי' כבר מ"מ היינו רק בחיסרון דהוי מום דאל"כ מיקרי פר שהי' כבר, י"ל דבמום עובר מיקרי פר שהי' כבר כיון דאם הי' מום זה מחיים ל"ה מפקיע מיני' תורת הקרבה. [↑](#footnote-ref-466)
466. הזרע אברהם בסימן ב' סקכ"ג כתב לפרש לד' התור"פ דכיון דבלא קרא הו"א דאין מום פוסל לאחר שחיטה, ע"כ אף אחר דגלי קרא דפסול אמרינן דלא פסל רק במה דגלי קרא דהיינו מום קבוע ולא במום עובר. [↑](#footnote-ref-467)
467. וי"ל דהרמב"ם לטעמי' אזיל דס"ל דפסולא דצורם אוזן הפר הוא פסול בפנ"ע דבעינן שיהא פר שהי' כבר ולא יהא חסר, וע"כ שפיר י"ל דפסול חיסרון מבפנים הוא פסול בפנ"ע ואינו משום מום ואפ"ה ה"ז פוסל קודם קבלה דאי"ז פר שהי' כבר, אך לדעת רש"י דפסולא דצורם אוזן הפר הוא פסול מום י"ל דהיינו רק בפסול מום, ובע"כ דהא דחיסרון מבפנים פוסל קודם קבלה הוא משום דגם פסול חיסרון מבפנים הוא משום מום, וכאשר כ"ה משמעות פירש"י בבכורות ל"ט א' (ד"ה ולאפרוקי), וכמש"כ האבנ"ז באו"ח סימן של"א סק"ה בדעתו, - אך י"ל דאף אם פסולא דצורם אוזן הפר הוא פסול מום, מ"מ כ"ה דילפינן מקרא דפר שהי' כבר לפסול כשנעשה בע"מ קודם קבלה ה"נ ילפינן מינה לפסול כשנעשה חסר קודם קבלה, ולמש"כ המנ"ח הרי ה"נ ילפינן מינה לשאר פסולין. [↑](#footnote-ref-468)
468. למש"כ התור"פ דמום עובר אינו פוסל קודם קבלה, מבו' דלאו דינא הוא דכל פסול הפוסל קודם שחיטה פוסל קודם קבלה, ולכאו' לפ"ז ודאי דשאר פסולין אין פוסלין, וזה בין אי נימא דהא דמום עובר אינו פוסל הוא משום דחשיב כפר שהי' כבר, (דלפ"ז ה"נ בשאר פסולין דחשיב כפר שהי' כבר כיון דהוא בשלימותו), ובין אי נימא דהוא משום דלא גלי קרא לפסול אלא במום קבוע. [↑](#footnote-ref-469)
469. ולפ"ז הרי דמש"כ המנ"ח דמשמעות דברי הרמב"ם דלא קפדינן אלא על שלם ולא בשאר פסולין, י"ל דהוא להרמב"ם לטעמי' דמשמעות דבריו דהוא פסול בפנ"ע דבעינן שתהא הקבלה מפר שהי' כבר, וע"כ אין לפסול אלא בחיסרון ובבע"מ ולא בשאר פסולין, אך למשמעות דברי רש"י דהוא פסול מום, י"ל דה"נ שאר פסולין פוסלין קודם קבלה. [↑](#footnote-ref-470)
470. וצ"ע בסתירת דבריו ועמדו ע"ז הבני ציון בסימן ע"ה והחזון יחזקאל בסוגיין. [↑](#footnote-ref-471)
471. אך אכתי הדברים מחודשים, דלכאו' כיון דהוא דין בעבודת הקבלה שתהא מן הפר שהי' כבר, הרי דכ"ז הוא בקבלה דמקבל את הדם מן הפר, ונשפך על הרצפה ואספו פסול, אך הולכה לא שייכא כלל לפר, והרי נשפך מן הכלי ואספו כשר, וכ"כ הזבח תודה די"ל דכיון דל"ב שתהא ההולכה מהפר דאפי' אספו מן הרצפה כשר ל"ב שיהא תמים, - ועד"ז כתב הזכר יצחק בח"א סימן מ"ז דכל הא דבעינן שיהא תמים בשעת קבלה הוא משום דקבלה היא עבודה הנעשית בכל הפר, אך הולכה אינה נעשית אלא בדם ואין מקום להצריך שיהא הפר תמים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-472)
472. בשיעורי הגרי"ד שם כ"ז ב' עמד בזה, וכתב די"ל דהא דפסלינן הכא כנעשה בן שנה בין שחיטה לזריקה הוא במפרכסת דהויא כחי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-473)
473. וכ"ה להדיא בד' המל"מ בפ"א מפרה ה"א, והמנ"ח במצוה תק"ל סקי"ד תמה ע"ז, עיי"ש, [↑](#footnote-ref-474)
474. צ"ב דא"כ מאי פרכינן הכא דמי איכא מידי דבשעת שחיטה בן שנה ובשעת הולכה וזריקה בן ב', הרי שפיר משכח"ל כששחטו היום וזרקו למחר וקמ"ל דחשיב כעברה זמנו ואם עלה ירד, והמקד"ד בסימן ט"ז סק"ב הק' עוד דמשכח"ל כשלן הדם בראשו של מזבח וכמ"ד דאין לינה מועלת בראשו של מזבח, וכתב די"ל דרבא לטעמי' דס"ל דלינה מועלת בראשו של מזבח, או כדעת הסוברים דבדם ל"מ הלנה בראשו של מזבח, - ובשיעורי הגרש"מ כתב די"ל דכיון דהך קרא דשה תמים זכר בן שנה הוא בפסח דזמנו הוא בי"ד ניסן, הרי דאף אם אין לינה מועלת בראשו של מזבח א"א לזרוק דמו למחר שכבר עבר זמנו. [↑](#footnote-ref-475)
475. בד' השטמ"ק בשם תור"פ מבו' דלא ילפינן כלל מקרא דהכא דשעות פוסלות, וילפינן לה מקרא דשנתו, עיי"ש, ולכאו' הוא משום דאלמלי דידעינן מקרא אחרינא דשעות פוסלות בקדשים ל"ה דרשינן לקרא דבעינן שבכל הויותיו יהא בן שנה אלא דבעינן שבכל הויותיו יהא תמים, וזה ע"ד מש"כ בתשו' הגרע"א שם. [↑](#footnote-ref-476)
476. משמעות ד' התוס' דדבריהם קיימי על הא דחתך ולבסוף שחט כשרה, אף דבעינן שיביאה כולה לפנים, וכ"כ הלח"מ בפ"א מפסוהמ"ק הי"ד, וצ"ב דלכאו' לס"ד מיירי כשחתך את כל הרגל שבחוץ, ובכה"ג שפיר מתקיים דינא דוהביאום בבהמה שבפנים, וכ"נ בד' האו"ש בהל' פסוהמ"ק שם, ושמא י"ל דאף דלס"ד מיירי כשחתך את הרגל בענין שנעשית בע"מ, מ"מ לא מיירי כשחתך את הרגל לגמרי, - והעולת שלמה כתב דצ"ל דקו' התוס' היא ממה שאמרו בחתך ואח"כ קיבל דכשרה, וכתב ללמוד לפ"ז מד' התוס' דגם בקבלה בעינן שתהא כל הבהמה בפנים, (דאל"כ הרי י"ל דאיירי כשהוציאה רגלה אחר שחיטה, כמש"כ הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק הט"ו), ובשיעורי הגרי"ד כתב ללמוד כן מד' התוס' בד"ה דילמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-477)
477. אך הזכר יצחק בח"א סימן מ"ז נקט בתחילת דבריו דכל הבהמה אינה נפסלת ביוצא אלא לאחר תחילת הקבלה, ופירש דהיינו משום דהקבלה אינה עבודה רק בדם אלא היא עבודה בכל הקרבן, עיי"ש, וכ"כ העולת שלמה בסוגיין והאבהא"ז בפ"א מפסוהמ"ק הט"ו. [↑](#footnote-ref-478)
478. הדבר אברהם בח"ג סימן א' סקל"ו תמה ע"ז ממה שאמרו לקמן דש"מ דם המובלע באברים דם הוא, ואם הא דפסלינן הוא משום חיסרון קידוש סכין לדם לא תליא אם דם האברים דם הוא, עיי"ש, - אך לכאו' י"ל דרק לפ"מ דמסקינן דלא פסלינן אלא בקיבל ואח"כ חתך הוא דהוי הפסול משום דנפסל הדם ביוצא, ותליא אם דם המובלע באברים דם הוא, אך לפ"מ דס"ד מעיקרא דשחט ואח"כ חתך פסולה אי"ז משום דנפסל הדם ביוצא אלא משום דלא נתקדש בשחיטה, ואה"נ דלפ"ז לא תליא אם דם המובלע באברים דם הוא. [↑](#footnote-ref-479)
479. ולכאו' הוא מוכרח כן לפ"מ דמפרשינן דהא דמיפסל הוא משום שמנונית, ואי נימא דהא דחתך ואח"כ קיבל כשרה הוא משום דקודם קבלה אינה נפסלת ביוצא, מבו' דגם השמנונית אינה נפסלת ביוצא קודם קבלה, ולפ"ז הרי דהא דליכא פסול יוצא קודם קבלה אי"ז דין מסוים בדם דמחוסר קידוש קבלה, אלא הוא בכל הבהמה דאינה מתקדשת קידוש גמור קודם קבלה, ולפ"ז ודאי דסגי במה שהתחיל לקבל דם הפר, דלגבי השמנונית אין מקום להצריך שיקבל את כל הדם. [↑](#footnote-ref-480)
480. החזו"א בבכורות סימן כ"ה סק"ט תמה ע"ז שהרי אמרו בבכורות מ"א א' דאין חרוץ בבשר, ומהיכ"ת למימר שהוא מום עובר, - והאו"ש בפ"א מפסוהמ"ק הי"ד כתב בע"א דאף דאי"ז מום מ"מ הו"ל כחולה ופסול לקרבן. [↑](#footnote-ref-481)
481. ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ הרמב"ם שם הט"ו דשחטה והיא כולה בפנים ואח"כ הוציאה רגלה לחוץ חותך הבשר וכו' ואח"כ מקבל הדם, והיינו דבע"כ דהוציאה רגלה לאחר השחיטה דאם הוציאה רגלה קודם השחיטה הרי השחיטה פסולה משום דבעינן שתהא כולה בפנים. [↑](#footnote-ref-482)
482. בד' הראב"ד בפ"ו ממאכ"א הי"ג והבעה"ע בשער הכשר הבשר מבו' דאף בדם שלא יצא מן הבהמה בשעת שחיטה איכא דם הנפש דחייבין עליו כרת, עיי"ש, - אך היד יהודה בסימן ס"ז סק"א האריך דדעת הטור והפוסקים היא דלא כן, וכל שלא יצא הדם בשעת שחיטה לא חשיב כדם הנפש. [↑](#footnote-ref-483)
483. ובזה מתישב מה שעמד השפ"א במש"כ התוס' דליכא כרת בדם האברים, דלא מצינו רק דדם הנשאר באברים הוא בלאו, אך דם היוצא בשעת שחיטה אפי' מן האברים מנ"ל דאינו בכלל דם שחיטה דבכרת. [↑](#footnote-ref-484)
484. הכס"מ שם כתב בתי' קמא דמכוון ד' הרמב"ם הוא ביצא חוץ לחומת ירושלים, וצ"ב שהרי דברי הרמב"ם כשהיא בפנים ורגלה בחוץ, ובכה"ג אין רגלה חוץ לחומת ירושלים אלא חוץ לחומת העזרה, ונתחדש בדבריו דהא דבשר ואימורי קק"ל אין נפסלין ביוצא קודם זריקה הוא אף כשיצאו חוץ לחומת ירושלים, וזה דלא כמש"כ בתוס' הגרע"א בפ"ק דמעילה בפשיטות דכל שיצאו חוץ לחומת ירושלים מיפסלי, וצ"ב דלכאו' עיקר הא אימורי קק"ל נפסלין ביוצא מבו' בסוגיית הגמ' לקמן פ"ט ב' דהוא משום דקודם זריקה חשבינן להו כקק"ל, והיינו דע"כ אין מחיצתן מחיצת העזרה, ולכאו' לפ"ז הדין נותן דאם יצאו חוץ לחומת ירושלים נפסלו דזהו המחיצה דקק"ל. [↑](#footnote-ref-485)
485. לכאו' מכוון דבריו דכ"ה דאם זרק דמו כשהבשר בחוץ נפסל הבשר שבחוץ, ה"נ כשקיבל דמו כשהבשר בחוץ נפסל הזבח שבחוץ, וע"כ אם בשעת קבלה הוי הבשר בחוץ נפסל הבשר, ומכח זה נפסל אף הדם משום תערובת השמנונית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-486)
486. צ"ע דאם גם בשעת קבלה בעינן שתהא כולה בפנים, א"כ מ"ט ברישא בקק"ד דחותך וכו' לא הצריך הרמב"ם להחזיר הרגל לפנים, הרי אף שנפסלה הרגל ביוצא, מ"מ כיון דהויא בכלל הבהמה הדין נותן דבעינן שתהא בפנים. [↑](#footnote-ref-487)
487. צ"ב דלהדיא כתב בפירש"י דפרכסה אחר שחיטה, ומשמע דאיירי אף כשפרכסה קודם קבלה. [↑](#footnote-ref-488)
488. ועיי"ש שכתב דאין לומר דדינא דבשר שיצא חוץ למחיצתו ודינא דעובר שהוציא ידו ב' דינים הם ורק דנפקי מחד קרא, והוכיח כן מכ"ד דחד דינא נינהו, - אך הנה בד' כמה מקמאי בפ' בהמה המקשה מבו' דכל עיקר האיסור דעובר שהוציא ידו הוא דאינו ניתר בשחיטת אמו ואי"ז כלל איסור דיוצא ממחיצתו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-489)
489. ועיי"ש שכתב דאף לפ"מ דס"ד דהך ברייתא ס"ל דבשר קק"ל שיצא לפני זריקת דמים פסול, הרי מ"מ אין העזרה מחיצתו לענין אכילה דקק"ל נאכלין בכל העיר, וע"כ אף דקודם זריקה נוהג פסול יוצא גם בקק"ל מ"מ אי"ז מתורת מחיצה של אכילה, ואפ"ה פירש"י דהוא נכלל בקרא דובשר בשדה טריפה. [↑](#footnote-ref-490)
490. התוס' כתבו דפליגי בעיילינהו בתר זריקה אם חייבין עליהן משום פיגול "דהא עיילינהו", ומשמעות דבריהם דטעמא דמ"ד דחייבין עליהן משום פיגול הוא משום דהחזירן לאחר זריקה, והקר"א תמה ע"ז דמה מהני הא דהחזירן לאחר זריקה, ולכאו' למ"ד דחייבין עליהן משום פיגול הוא אף כשלא החזירן כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-491)
491. הקר"א הק' דאם לא מיבע"ל אלא לענין לכתחילה, הרי בלא"ה אסור לעשות כן משום דהרגל נפסלת ביוצא ואסור להביא קדשים לבית הפסול. [↑](#footnote-ref-492)
492. אך האו"ש בפ"א מפסוהמ"ק הי"ד כתב בדעת רש"י דלפ"מ דפשיט דוהביאום לד' עד שתהא כולה לפנים ודאי דפסולה אף בדיעבד, אלא דמעיקרא לא מיבע"ל אלא לענין לכתחילה, ועיי"ש במש"כ במקור דברי רש"י לכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-493)
493. וכ"כ השטמ"ק לקמן שם בהא דמכשרינן ע"ג אמה יסוד אף דלא חשיב כגוף המזבח ולא פסלינן לה מכח דינא דעל ירך, דלא נתמעט מעל ירך אלא אויר אבל ע"ג המזבח וכן מחילות חשיב שפיר על ירך כיון שאינו באויר. [↑](#footnote-ref-494)
494. בכ' הגרי"ז כתב דמה שאמרו הכא דנתלה וקיבל פסול משום דאין דרך שירות בכך, אי"ז פסול בפנ"ע דלאו דרך שירות, אלא הוא משום דכל שאינו עומד דרך עמידתו לא חשיב כעמידה ע"ג רצפה, וצ"ע, וגם לכאו' הוא נסתר ממש"כ בפירש"י (בד"ה בר מן תלה ושחט) דהא דתלה וקיבל כשר הוא משום דדרך שירות בכך, והרי דאם ל"ה דרך שירות בכך הי' פסול, אף דבבהמה ליכא דין עמידה ע"ג רצפה. [↑](#footnote-ref-495)
495. וזהו גם מש"כ התוס' שם לעיל מינה דהא דמכשרינן בעמד בחוץ והושיט ידו לפנים ושחט הוא משום דשחיטה לאו עבודה, והיינו משום דהא דפסלינן בעמד בחוץ והכניס ידו לפנים וקיבל הוא מדכתיב לעמוד לפני ד' לשרתו דכל שירות לפני ד' הוא, כמש"כ התוס' שם, וע"כ מהא דמכשרינן בעמד בחוץ והושיט ידו לפנים ושחט בע"כ דשחיטה לאו שירות היא וע"כ ל"ב שיהא לפני ד'. [↑](#footnote-ref-496)
496. והנה אמנם לפי הגירסא שלפנינו בד' הרמב"ם שם הט"ז דמשמע דפסולא דתלה ושחט הוא אף בקק"ל, הרי דמה"ט הוצרך הרמב"ם להעמיד להא דנתלה ושחט כשהבהמה מונחת בקרקע, דכל שהיא תלוי' באויר בלא"ה פסול, - אך למש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם דפסולא דתלה ושחט הוא רק בקק"ד, הרי דממש"כ הרמב"ם דהא דנתלה ושחט הוא כשהבהמה מונחת בקרקע, משמע דכל שהיא תלוי' באויר חשיב כדרך שירות. [↑](#footnote-ref-497)
497. משמעות דבריו דהא דתלה את הבהמה הוא כשהגביהה בידו, ובסהמ"פ הביאו מס' בתי כנסיות שפירש דהא דהעמידה הרמב"ם בכה"ג הוא משום דאיבעיא היא בשבועות י"ז א' בתלה עצמו באויר עזרה אם אויר עזרה כעזרה, וצ"ע דבכה"ג מ"ט חשבינן לה כאויר, ומ"ש מכל מקבל בכלי שבידו דלא חשיב כאויר, וצ"ל דבקבלה כיון דדרכה הוא שאוחז הכלי בידו ע"כ לא חשיב כאויר, ומשא"כ בבהמה שדרכה לעמוד ע"ג קרקע, ע"כ כל שמגביהה בידו חשיב כאויר, וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד לקמן ס"ה א' בשם הגרי"ז דבמליקה שאוחז את העוף בידו אין מתקיים דינא דעל ירך. [↑](#footnote-ref-498)
498. אך אכתי לא נתפרש אימתי חשיב כאוחז הכלי בידו ואימתי חשיב כתולה הכלי בידו, ושמא תולה הכלי בידו היינו כשאוחז הכלי ע"י דבר אחר, (וזה ניחא אי נימא בדעת הרמב"ם דמהני לקיחה ע"י דבר אחר ולי"ב משום חציצה, ואכמ"ל), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-499)
499. בשיעורי הגרש"מ כתב די"ל בד' רש"י דמקרא דעל ירך ילפינן דלא חשיב כצפון אלא בקרקע ולא באויר, וע"כ הוא דפסלינן אף בתלה וקיבל, - ועד"ז יש לפרש בטעמא דשמואל דתלה וקיבל פסול אף דלא כתיב על ירך אלא בשחיטה, דס"ל [↑](#footnote-ref-500)
500. ועיי"ש שכתב דאף אם ל"ב שיהא רובה בצפון מ"מ בעינן שיהא רובה בעזרה, וכתב דאפי' בקק"ל אפשר דבעינן רובה בעזרה, ועיי"ש שהביא כן מד' התוס' במנחות ט' א' (ד"ה ומדכהונה) דמבו' דבקבלה בעינן שיהא כולה בפנים למצוה ורובה לעכב, (אך השטמ"ק שם כתב בשם תוס' חיצוניות דסגי במה דבית השחיטה בפנים), וצ"ב דבהא דבעינן שיהא רובה בעזרה מה מקום יש לחלק בין קק"ד לקק"ל. [↑](#footnote-ref-501)
501. שמא י"ל דאם הא דבעינן שיהא כולו בפנים הוא מטעמא אחרינא ל"ה בעינן שיהא שערו בפנים, אך כיון דהא דבעינן שיהא כולו בפנים הוא מדכתיב בבואם אלא אהל מועד עד שיבא כולו לאהל מועד, בעינן שיהא אף שערו בפנים, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד. [↑](#footnote-ref-502)
502. בפשוטו מבו' בדבריו דבעבודות הנעשות בהיכל בעינן שיבא כולו להיכל, ועמש"כ בכ' הגרי"ז לדון בזה. [↑](#footnote-ref-503)
503. בחי' הגר"ח בפט"ז מטו"צ כתב לפרש דהיינו משום דרק כשנכנס כדרך ביאה דכל מקצת ומקצת ביאה מיקריא והבא אלא דלא נטמא עד שיכנס כולו, אמרינן דרובו ככולו, ומשא"כ בנכנס דרך אחוריו דכל זמן שלא נכנס כולו ל"ה ביאה כלל ואי"ז אפי' ביאה במקצת, לא שייך בה הא דרובו ככולו, דהא דרובו ככולו לא שייך אלא לענין הך דינא דבעינן כמה שיכנס, וע"כ שפיר אמרינן דהרוב שחשוב כבר בא הוי ככולו, משא"כ היכא דבלא כניסת כולו ל"ה ביאה כלל דבכה"ג לא שייך לומר רובו ככולו כיון דגם הרוב עדיין אין עליו דין ביאה. [↑](#footnote-ref-504)
504. ועיי"ש שכתב דהא דבעינן שיהא המקבל בצפון אי"ז דין בפנ"ע על המקבל שיהא בצפון, אלא עיקר הא דבעינן שיהא בצפון הוא משום דאל"כ חשיב דנעשית הקבלה בדרום, ולזה סגי שיהא רובו בצפון, וכ"כ בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-505)
505. ואך דבהא דבעינן שיהא המקבל בעזרה לא כתיב לשון ביאה, מ"מ כיון דגלי בחדא גלי בכולהו כמש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין, או כמש"כ הגר"א דכתיב קרא אחרינא דובא וגו' אל המקום אשר יבחר ד' ושרת. [↑](#footnote-ref-506)
506. בשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז שדן לישב דאף דזריקה שאינה מתרת את הבשר והאימורים חשיבא כאין בשר, וכמש"כ בפירש"י במנחות ט' א' דיסוד דינא דאם אין בשר אין דם הוא דבעינן שתתיר הזריקה את הבשר או האימורים דאל"כ זריקה למה, מ"מ זריקה שלא במקומו שאני דהויא זריקה מחודשת דנתחדשה לכפרה בלבד וע"כ א"צ שתתיר את הבשר והאימורים, אך דחה לזה דא"כ בכל זריקה במקומה דאין בשר נכשירנה מדין זריקה שלא במקומו, דא"א דזריקה במקומו גריעא מזריקה שלא במקומו. [↑](#footnote-ref-507)
507. המשנת ר"א בסימן י"ב סק"ח כתב דדוחק לומר כן, שהרי גדר דינא דאם אין בשר אין דם הוא דבעינן שהזריקה תעשה היתר על הבשר, כמש"כ בפירש"י במנחות ט' א' (ד"ה כחצי זית), וכיון דזריקה שלא במקומה אינה מתרת את הבשר חשיב דאין בשר, ועוד דכיון דבב"א עם הזריקה אין בשר מה מהני הא דקודם הזריקה הי' בשר. [↑](#footnote-ref-508)
508. הקה"י במנחות סימן ו' סק"ב כתב די"ל קצת בע"א דלא חשיב כאין בשר אלא כשהבשר פסול, אך הכא דליכא פסול כלל בהבשר אלא דאין הזריקה מתירתו לא חשיב כאין בשר, ועמש"כ בס' מנח"א בזה באורך. [↑](#footnote-ref-509)
509. בשיעורי הגרא"י כתב בשם הגרי"ז קצת בע"א דכיון דכתיב לכפרה נתתיו דזריקה שלא במקומו היא זריקה לכפרה, הרי דאם לזריקה לכפרה בעינן שיהא בשר, ע"כ בה במידה דבעינן בשר להכשר זריקה חלה הזריקה על הבשר, אלא דזהו דין הזריקה שאינה מתרת את הבשר לאכילה. [↑](#footnote-ref-510)
510. ועיי"ש שכתב להוכיח כן מהא דס"ד לקמן בסוגיין דזריקה שלא במקומו מהני להביא הבשר לידי פיגול, ול"ד ליוצא דלמ"ד דאין זריקה מועלת ליוצא אין חייבין עליו משום פיגול, ומהא דבזריקה שלא במקומו לא חשבינן לה כאין בשר, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-511)
511. בשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז לפרש עוד קצת בע"א דשאני בהא דאין זריקה מועלת ליוצא דאיכא על הבשר היוצא פסול המונע מן הזריקה לחול עליו וע"כ לית לי' שייכות עם הזריקה כלל ואע"ג דפקע שם קדשי ד' מכל הקרבן מ"מ לא פקע מן היוצא ולא יצא מידי מעילה, אך בזריקה שלא במקומו ליכא פסול המונע מן הזריקה לחול על הבשר אלא דהזריקה אינה מתרת את הבשר באכילה, וכיון דהזריקה חלה על הבשר תו ל"ה קדשי ד' ויצא מידי מעילה. [↑](#footnote-ref-512)
512. אך בכ' הגרי"ז במנחות ב' ב' כתב לפרש בד' הרמב"ם דהא דחטאת העוף שנתן דמה למעלה פסולה ולי"ב להכשירא דזריקה שלא במקומו אי"ז משום דבעוף ל"מ זריקה שלא במקומו, אלא הוא משום דבחטאת העוף נאמר דין במעשה ההזאה שיהא למטה, ואי"ז רק דין מקום מתן דמים, וע"כ לי"ב להכשירא דזריקה שלא במקומו, וזה ע"ד מש"כ הגרי"ז דבעולת העוף שנתן דמה למטה ליכא להכשירא דזריקה שלא במקומו, ונתבאר להלן, ובשם הגר"ח כתב דהוא משום דאיכא פסול בפנ"ע במה שעשה בה מעשה עולה, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ס"ו א' דהא דעולת העוף שנתן דמה למטה פסולה הוא משום שנעשה בה מעשה חטאת, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-513)
513. ועיי"ש שהוסיף דהוא משום דהקרא דואני נתתיו לכם על המזבח לכפר כל עצמו ויסודו בעיקר תורת זריקה ומתן דמים דגם זריקה שלא במקומה זריקה מיקריא לענין כפרה, אבל אי"ז נוגע כלום לדין הכשר מקום עשי' האמור בעולת העוף, דאף דזריקה היא אבל עכ"פ מקום הכשר עשי' דידה הוא רק ראש המזבח כמו במליקה, ואם נעשית שלא במקום הכשרה פסולה לגמרי ואינה מכפרת ג"כ, [↑](#footnote-ref-514)
514. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהא דתנן דפסול ואין בו כרת היינו דכל שאכל מן הבשר שנעשה בזריקת דמו שינוי זה אינו חייב כרת, והרי דמפרש דהא דקמ"ל דאין בו כרת היינו דלא נימא דכיון דנעשה בו שינוי זה שנזרק שלא במקומו יהיו חייבין עליו כרת, ונתבאר בדף מס' 29, והרי דפסולו הוא מכח דנעשה בו שינוי במתן הדם, דאם זריקה שלא במקומו אינה דבר הפוסל אלא דליכא זריקה המתרת באכילה, פשיטא דאין בו כרת ולא איצטריך לאשמועינן. [↑](#footnote-ref-515)
515. החזון יחזקאל שם הוכיח מד' התוספתא אלו דגם בכבש אמרינן דשלא במקומו כמקומו דמי, וכ"כ החס"ד שם דהא דאינו טעון כיבוס הוא משום דשלא במקומו כמקומו, - וצ"ע דאף למ"ד דשלא במקומו לאו כמקומו דמי מ"מ אינו טעון כיבוס משום דקלטי' מזבח ואינו ראוי להזאה. [↑](#footnote-ref-516)
516. התוס' כתבו בתו"ד דהוא משום דנפסל בביאתו בהיכל "קודם" שנתנן על מזבח הזהב, וכ"כ התוס' לקמן כ"ז ב' דהוא משום דנפסל "מקודם" כשבא להיכל, וצ"ב דמ"ט הוצרכו לזה דנפסל קודם שנתן על מזבח הזהב, הרי אף למ"ד לקמן פ"ב א' דאינו נפסל אלא כשכיפר אין הזריקה כשרה משום דנפסל בשעת הזריקה. [↑](#footnote-ref-517)
517. בשיעורי הגרא"י כתב בשם הגרי"ז לפרש בזה דהיינו דמהא דפסלינן בחטאת שנכנס דמה לפנים נלמד דפנים אינו מקום דמים לדמים החיצונים ואף בשאר קרבנות, הגם דפסולא דנכנס דמה לפנים הוא רק בחטאת, וע"כ ליכא בניתנין בחוץ שנתנן בפנים לדינא דזריקה שלא במקומו אף היכא דלא נפסל הדם. [↑](#footnote-ref-518)
518. וצ"ע דמלבד דאי"ז במשמעות ל' התוס', גם לכאו' מוכח דלא כן ממש"כ התוס' בסו"ד דבניתנין בחוץ שנתנן בפנים דמודו כו"ע דשלא כמקומו דמי ליכא למיפרך דיאספנו, שהרי גם בלא שנתנו על מזבח הזהב כבר נפסל בביאתו להיכל ואפי' נשפך שם לא יהא כשר לאספו, ואי נימא דבניתנין בחוץ שנתנן בפנים לא אמרינן דשלא במקומו כמקומו אף כשלא נפסל בביאתו להיכל, אכתי תיקשי דבשאר הקרבנות שאין נפסלין בכניסת דמם לפנים מ"ט פסול ולא אמרינן דיאספנו, וצע"ג במש"כ בשיעורי הגרמ"ד בשם הגרי"ז להוכיח מד' התוס' אלו להיפך דאף כשלא נפסל בביאתו להיכל לא אמרינן דשלא במקומו כמקומו, - ואמנם הנה בעיקר משה"ק התוס' דמ"ט לא פרכינן בניתנין בחוץ שנתנן בפנים דיאספנו, הק' בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז דכיון דאף בניתנין בחוץ שנתנן בפנים הוי שלא במקומו כמקומו אלא דה"ז פסול משום חטאת שנכנס דמה לפנים, ודאי דלא יאספנו, והוכיח מזה דפסולא דנכנס דמה לפנים הוא משום דנכנס למקום שאינו שלו ובע"כ דלגבי החיצונים הוי פנים אינו מקומו, וכתב דלפ"ז אף אם הובא שלא כדרך הבאה ג"כ ליכא בזה לדינא דזריקה שלא במקומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-519)
519. האבהא"ז שם פט"ז ה"ו תמה ע"ז דלישנא דניתנין בהיכל מתפרש אף בניתנין על הפרוכת, ואין לדקדק מד' הרמב"ם אלא דבפר ושעיר דיוהכ"פ דניתנין על בין הבדים ל"מ זריקה שלא במקומו. [↑](#footnote-ref-520)
520. ועיי"ש שכתב דהוא נלמד ממש"כ הרמב"ם שם פ"ב ה"י דאעפ"כ נתכפרו הבעלים בו כיון שהגיע דם "למזבח", והרי דרק כשהגיע דם למזבח נתכפרו הבעלים. [↑](#footnote-ref-521)
521. וי"ל עוד דהוא משום דכל דין חילוק המתנות הוא רק במקומו דדין הקרבן הוא דבעי ד' מתנות על ד' קרנות ודבעי ז' הזאות על בין הבדים ועל הפרוכת, וכל שנותן שלא במקומו אף אם יתן כמנין המתנות לא יתקיים דין הקרבן, דכל קיום דין דד' מתנות ודז' הזאות הוא רק במקומו, וע"כ סגי במתנה אחת. [↑](#footnote-ref-522)
522. ועיי"ש בסק"ב ובסימן ז' סק"ב שצידד דבכל מקום שמעכב מנין המתנות ל"מ כלל זריקה שלא במקומו, שהרי לא סגי בהגעת דם אלא צריך כל מנין ההזאות ומכח זה בעינן את מקומן דעל מקומן צריך מנינן, - אך זה דלא כמש"כ התוס' והרמב"ם דגם בניתנין בחוץ שנתנן בפנים כיפר, ועמד ע"ז החזו"א בסימן ז' שם. [↑](#footnote-ref-523)
523. למש"כ הזבח תודה בסוגיין בדעת הרמב"ם דכל הא דמכשרינן בחטאות הפנימיות בזריקה שלא במקומו הוא כשנתן על קרנות מזבח החיצון, ניחא, וכ"כ החזו"א בסימן ז' סק"ב דמש"כ הרמב"ם דניתנין בפנים שנתנן בחוץ כיפר היינו במתן קרנות. [↑](#footnote-ref-524)
524. הקר"א לקמן ל"ז ב' צידד דבזריקה שלא במקומו סגי במתנה אחת, דדין ד' מתנות נלמד מקרנות ואם הקרן אינו מעכב גם ב' מתנות אין מעכבין, והק' לפ"ז דמ"ט כשחיסר מתנה אחת לא כיפר, כיון דאף שלא במקומו כיפר. [↑](#footnote-ref-525)
525. ועיי"ש שכתב בשם הגרי"ז דבמה שדנו דמ"ט לא מיפסלא זריקה שלא במקומו משום דאין בשר אין לומר דהוא משום דהיא זריקה מחודשת דנתחדשה לכפרה בלבד וא"צ שתתיר את הבשר והאימורים, דא"כ בכל זריקה במקומה דאין בשר נכשירנה מדין זריקה שלא במקומו, דא"א דזריקה במקומו גריעא מזריקה שלא במקומו, ובזה אין לומר דכיון דיש עלי' תורת זריקה במקומה מיפסלא כשאין בשר, דכיון דבשעת הזריקה כבר אין בשר וא"א להכשירה כדין זריקה במקומו, ודאי דלא גריעא זריקה במקומו מזריקה שלא במקומו ואף זריקה במקומו מצינו להכשירה מדין זריקה שלא במקומו, ומשא"כ לענין חילוק מתנות כיון דכשנתן את המתנה הראשונה לי"ב גריעותא וחייל עלי' דין זריקה במקומו מעכב בה חילוק מתנות. [↑](#footnote-ref-526)
526. החזו"א בסימן י"ח סק"ג הוסיף דהניתנין בכלי שנתנן באצבע פסול דדמי לקומץ שהקטירו שלא בכלי שרת דפסול, - אך המרכה"מ בפ"ב מפסוהמ"ק ה"ח פירש בד' הרמב"ם שם דבשאר קרבנות אם נתן באצבע כשר, והחזון יחזקאל בפ"ו ה"ג כתב לדקדק כן מד' הרמב"ם בפ"ה ממעה"ק ה"ט, וכתב לפרש בזה לד' התוס' הכא. [↑](#footnote-ref-527)
527. צ"ע דמ"ש ממש"כ התוס' לקמן דעולת העוף שדינה במיצוי ועשאה הזאה דלא נתכפרו הבעלים ול"ד לזריקה שלא במקומו, והרי דלא אמרינן דבכל ענין שהגיע דם למזבח נתכפר. [↑](#footnote-ref-528)
528. וצ"ע לכל דרכים אלו דא"כ הדין נותן דאף לרבנן דלית להו רואין ל"מ הזריקה בכה"ג, ובד' התוס' מפורש דכל הא דל"מ הזריקה בכה"ג הוא רק לדעת ר"א דאית לי' רואין אך לרבנן דלית להו רואין שפיר מהניא הזריקה, - אך הנה החזו"א בסימן ז' סק"ג פירש לד' התוס' דלעולם גם לדעת רבנן אם נתן לשם מים ל"מ, אלא דלדעת רבנן דישפך לאמה דאסור ליתן שלא במקומו אף לשם מים, א"כ זה שלא נמלך לאו כיון לשם מים אלא נתן סתמא, וא"כ בדין הוא שיתכפר, וכתב דיש לדחוק דלא נמלך ונתן למעלה וחשב את התחתונים לשם מים והי' סבור דלשם מים מותר, וכ"ה מבו' להדיא בד' התוס' לקמן פ"א א' ד"ה נתן בחוץ דאף לרבנן לא נתכפר כשנתן לשם מים, ועמדו ע"ז התוי"ט והקר"א לקמן שם והקר"א בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-529)
529. ואכן הרמב"ם בפ"ב מפסוהמ"ק ה"י כתב דדם שמצותו ליתן אותו למעלה מחצי המזבח שנתנו למטה וכו' הרי בשר הזבח פסול ואעפ"כ נתכפרו הבעלים וכו', ומשמע דהא דבשר הזבח פסול אי"ז מכח הא שנתכפרו הבעלים, וע"כ א"א לחזור ולזרוק משום דליכא זריקה דלא מכפרא ושריא בשר באכילה, אלא הוא משום דהשינוי במקום מתן הדם פוסל את הבשר, ויש להוסיף דאם יסוד דינא דזריקה שלא במקומו הוא דאינה זריקה להתיר בשר באכילה, הול"ל דנתכפרו הבעלים ואעפ"כ פסול הבשר, וממש"כ הרמב"ם איפכא משמע דיסוד דינא דזריקה שלא במקומו הוא דה"ז פוסל להבשר, וזהו דקמ"ל דאף דה"ז פוסל את הבשר אפ"ה נתכפרו הבעלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-530)
530. ועיי"ש שכתב דהא דבזריקה שלא במקומו ל"מ לחזור ולזרוק להתיר את הבשר אף בקרבנות שדינם בד' מתנות או ב' מתנות שהם ד', הוא כמש"כ הגר"ח דבזריקה שלא במקומו ליכא חילוק מתנות, דאם איכא חילוק מתנות בזריקה שלא במקומו הי' בדין דאם נתן מתנה אחת שלא במקומו יחזור ויתן במקומו ויתיר בכך את הבשר. [↑](#footnote-ref-531)
531. בס' מים קדושים כתב בע"א דכיון דהא דטמא עושה שירים הוא משום דמרצה בקרבן ציבור, ע"כ היינו רק בזריקה במקומו דמרצה בציבור לכתחילה, אך שלא במקומו דאינו מרצה בציבור לכתחילה אינו עושה שירים, והביאו הקר"א, - והשפ"א כתב ליישב דהוא משום דלא נתרבה הכשר על זריקה שלא במקומו מדכתיב לכפר אלא כשהוא מכפר, אך בטמא דעבודתו פסולה לא מרבי קרא דלכפר ואין ע"ז תורת זריקה כלל. [↑](#footnote-ref-532)
532. אך אי"ז מוכרע, דאף אם הא דנדחה הדם בזריקת הפסול הוא משום דזריקת הפסול פוסלת את הקרבן, מ"מ הא דזריקת פסול פוסלת ול"ד לקבלת פסול דאינה פוסלת הוא משום דגמר כפרתו בפסול, ודברי רש"י התם קיימי לפרש טעם הא דשאני זריקה מקבלה. [↑](#footnote-ref-533)
533. יש להעיר דאם הא דזריקת פסול עושה דחוי אי"ז משום דזריקת פסול פוסלת אלא משום דכבר נעשית זריקה בקרבן, א"כ מ"ט אמרו לעיל דהא דבזריקה שלא במקומו ל"מ לחזור ולזרוק כדי להתיר את הבשר הוא משום דליכא זריקה דלא מכפרא ושריא בשר באכילה, והרי בלא"ה א"א לחזור ולזרוק משום דכבר נעשית זריקה בקרבן ונעשה שאר הדם דחוי, ותיקשי עוד עד"ז, דאם כל הא דבזריקה שלא במקומו ל"מ לחזור ולזרוק הוא משום דליכא זריקה דלא מכפרא ושריא בשר באכילה, הרי דכשזרק פסול שלא במקומו דלא נתכפרו הבעלים, שפיר מצי לחזור ולזרוק, ומאי פריך דליהוי דחוי, - וצ"ל דכל הא דבזריקת פסול נעשה שאר הדם דחוי הוא משום דנתקיימה זריקה בקרבן לגמרי, אלא דהויא זריקה פסולה, אך בזריקה שלא במקומו דל"ה זריקה כלל לגבי להתיר בשר באכילה, הרי דאם הוה שייכא זריקה שעיקרה הוא להתיר בשר באכילה, הרי דכלפי זריקה זו לא נעשה הדם דחוי, שהרי עדיין לא נעשית בקרבן זריקה לענין זה, אך אחר דלא שייכא זריקה שעיקרה הוא להתיר בשר באכילה, תו י"ל דאף אם זרק פסול שלא במקומו הוי דחוי וא"א לחזור ולזרוק. [↑](#footnote-ref-534)
534. צ"ב דאם הדרינן בן וס"ל דזריקה שלא במקומו לא חשיבא כלל כדיחוי וע"כ ליכא אלא חד דיחוי, א"כ מ"ט איצטריך למיפרך ממתניתין, הו"ל למיפרך מיני' ובי' דאם איירי בדיהבי' פסול אפי' נתן במקומו נמי, ועוד דא"כ מאי משני דלא תימא זרקו לא, הרי כיון דזריקה שלא במקומו לא חשיבא כלל כדחוי ודאי דאם זרק הטמא עושה שירים. [↑](#footnote-ref-535)
535. וי"ל עוד דאם רק זריקת טמא עושה שירים היינו משום דנתקיימה זריקה בקרבן וא"א לחזור ולזרוק, אך אם זריקת כל פסול עושה דחוי אי"ז משום דנתקיימה זריקה בקרבן, דזריקת שאר הפסולין דאין לה הכשר כלל ודאי דלא חשיבא כקיום זריקה בקרבן, אלא הוא משום דזריקת פסול פוסלת את שאר הדם, וע"כ בזה ל"מ מידי הא דאיכא ב' פסולין, ואדרבה יש לפסול היכא דאיכא תרי פסולין, ורק בהא דזריקת טמא עושה שירים דהוא משום דנתקיימה זריקה בהקרבן, הרי דע"ז מהני הא דאיכא תרי דחויי דאי"ז קיום זריקה בהקרבן. [↑](#footnote-ref-536)
536. ואזיל השטמ"ק לטעמי' בסוגיין דס"ל דאם אמרינן דזריקה שלא במקומו אינה עושה שירים משום דאיכא תרי דחויי, ליכא נפ"מ אם דין שירים הוא רק בטמא או דהוא בכל הפסולין, וע"כ הוצרך לפרש דהא דפרכינן דליהוי דחוי הוא משום דס"ל דזריקה שלא במקומו ל"ה דחוי כלל. [↑](#footnote-ref-537)
537. וזהו שכתב שם דאחד מן הפסולים לעבודה שקבל הדם או הוליך או זרק וחשב בשעת העבודה מחשבת מקום או מחשבת הזמן לא פסל במחשבתו וכו' ואם נשאר דם הנפש יחזור הראוי לעבודה ויקבל במחשבה נכונה, והיינו דדברי הרמב"ם קיימי אף בטמא ואפ"ה אינו עושה שירים משום שזרק במחשבה, - והקר"א בסוגיין פירש בזה גם מש"כ הרמב"ם שם דאם זרק במחשבה שלא לשמו בקרבנות הכשרים שלא לשמן נפסל הזבח איירי בטמא העושה שירים, וכ"כ ההר המורי' והאו"ש בהל' פסוהמ"ק שם, וכ"כ בשיעורי הגרמ"ד בסוגיין בשם הגר"ח. [↑](#footnote-ref-538)
538. ואזיל השטמ"ק לטעמי' דס"ל דהא דבתרי דחויי אין עושה שירים הוא אף אם כל פסול עושה שירים, ודלא כמש"נ לעיל בדעת התוס' דאם כל פסול עושה שירים אין לחלק בין חד דחוי לתרי דחויי, - אך אכתי צ"ע, דלכאו' כל הא די"ל דבתרי דחויי אין עושה שירים הוא רק אם הא דפסול עושה שירים הוא בזריקה דהיינו משום שנתקיימה הזריקה בקרבן, והו"ל כזריקת כשר דעושה שירים, ובזה י"ל דכל דאיכא תרי דחויי אין עושה שירים, אך אי נימא דגם קבלת פסול עושה שירים, הרי אי"ז משום דנתקיימה קבלה בקרבן, דלא עדיפא קבלת פסול מקבלת כשר דמצי לחזור ולקבל, אלא הוא משום דקבלת פסול פוסלת את הקרבן, ובזה לכאו' ל"מ מידי הא דאיכא תרי דחויי, ואדרבה אם הא דעושה שירים הוא משום דקבלת פסול פוסלת את הקרבן יש לפסול טפי היכא דאיכא ב' פסולין. [↑](#footnote-ref-539)
539. י"ל בזה למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן ל"א ב' דהא דכשזרק הפסול שלא במקומו לא נפסל הזבח הוא משום דכשם שאין מחשבתו פוסלת הואיל ואינו ראוי לעבודה כך לא יפסלו מעשיו, ומבו' דהא דאין מחשבה מועלת במי שאינו ראוי לעבודה אי"ז משום דאין המחשבה חלה כלל, דא"כ אין לדמות לזה דה"נ לא יפסלו מעשיו, אלא היינו דאף דחלה מחשבתו מ"מ כיון דאינו ראוי לעבודה אינו פוסל בכך את הזבח, וזהו דמדמינן דה"נ אינו פוסל את הזבח בשינוי מקום מתן הדם, ולפ"ז ודאי דחשיב כתרי דחויי. [↑](#footnote-ref-540)
540. בד' האו"ש בפי"ד מפסוהמ"ק ה"ב נראה שפירש בע"א דכיון דהא דטמא עושה שירים הוא משום דמרצה בציבור, ע"כ כל שחשב מחשבה הפוסלת אינו עושה שירים אף דלא חלה מחשבתו, והיינו משום דבכה"ג אינו מרצה בציבור וע"כ הו"ל ככל הפסולין דאין עושין שירים. [↑](#footnote-ref-541)
541. לכאו' י"ל עוד עד"ז, דאי"ז משום דא"א בענין אחר, אלא היינו דבמחשבת חוץ למקומו כיון דכל הא דאין על הזריקה תורת זריקה הוא משום דהוי חוץ למקומו, ע"כ שפיר הוי זה מחשבה הפוסלת, ומשא"כ כשחשב לזרוק שלא במקומו למחר דגם אלמלי הא דהוי זה חוץ לזמנו אין עלי' תורת זריקה, לא חשיב כמחשבה על אכילת מזבח. [↑](#footnote-ref-542)
542. לכאו' י"ל דהוא לפי המבו' בסוגיין דכל הא דמחשבה על זריקה מפגלת וחשבינן לה כאכילת מזבח הוא רק מכח דיש ע"ז תורת זריקה, ומה"ט הוא דכשחשב על זריקה דלא שריא בשר באכילה ל"ה פיגול, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ אף דגם בזריקה שלא במקומו קלטי' מזבח, מ"מ כיון דאין ע"ז תורת זריקה מעליא, לא חשבינן לה כאכילת מזבח. [↑](#footnote-ref-543)
543. המקד"ד בסימן ל"ג סק"א הק' בע"א, דהרי אף כשחישב לשפוך שירים למחר הוי פיגול אע"ג דשפיכת שירים אינה מתרת בשר באכילה משום דהוי אכילת מזבח, וא"כ מ"ט כשחישב על זריקה שלא במקומו למחר ל"ה פיגול, וכתב דצ"ל דכיון דזריקה בעלמא מתרת אף הבשר באכילה והוא חישב עלי' באופן שלא תתיר בשר באכילה הוי מחשבה שלא כדרכה דאין דרך אכילת מזבח בכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-544)
544. ועד"ז מתפרש גם הא דמבו' בסוגיין דלמ"ד דזריקה שלא במקומו לאו כמקומו דמי ל"מ מחשבתו על זריקה שלא במקומו למחר, והגם דאף אם לאו כמקומו דמי מ"מ קלטי' מזבח, מ"מ לא חשבינן לה כמחשבה על אכילת מזבח, והיינו או משום דעיקר דין מחשבה על זריקה הוא משום המחשבה על עבודת הזריקה, או משום דהא דחשבינן לזריקה כאכילת מזבח הוא משום תורת עבדה שעלי'. [↑](#footnote-ref-545)
545. בשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז לפרש עוד בהא דמדמינן זל"ז, דעיקר הא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול הוא דזריקה שלא במקומו דאינה מתרת בשר באכילה ואימורים בהקטרה אינה זריקה בגוף הקרבן והיא זריקה שנתחדשה לכפרה בלבד וע"כ אין מפגלין בה, וע"כ נמי אם חישב לזרוק שלא במקומו למחר אי"ז מחשבה כיון דחישב על זריקה שאינה עבודה בקרבן, וכ"כ בשיעורי הגרי"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-546)
546. צ"ב דהיאך ילפינן לה מהך קרא דמי שפיגולו גרם לו וכו', הרי ליכא למילף מינה אלא בגונא שחשב בשעת זריקה שלא במקומו דל"ה פיגול כיון דגם בלא הפיגול לא שרי הבשר באכילה ולא פיגולו גרם לו, אך בגונא שחשב בשעת שחיטה על זריקה שלא במקומו, הרי כל הפסול בקרבן הוא משום מחשבת פיגול, דהרי איירי כשזרק לבסוף זריקה במקומו, וכל הא דפסול הבשר הוא משום מחשבת הפיגול, והוי בכלל מי שפיגולו גרם לו, ומה"ט הוא שפירש"י דעיקר הא דילפינן מהך קרא הוא דכל שזרק שלא במקומו ע"מ להקטיר למחר ל"ה פיגול, ומדמינן לה דה"נ כששחט ע"מ לזרוק שלא במקומו למחר ל"ה פיגול. [↑](#footnote-ref-547)
547. האחיעזר בח"ג סימן נ"ד כתב די"ל דהתוספתא אתיא כמ"ד דזריקה שלא במקומו לאו כמקומו דמי דלדידי' לא דרשינן להך קרא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול, כיון דלדידי' לא משכח"ל כה"ג דזריקה דלא שריא בשר באכילה, ואה"נ דלפ"מ דקי"ל דזריקה שלא במקומו כמקומו וילפינן מקרא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול ל"ה פיגול כשחישב שיזרקו ערלים וטמאים למחר, וכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם לדינא דהתוספתא, - ועמש"כ בשיעורי הגרי"ד בשם הגרי"ז לפרש לטעם השמטת הרמב"ם בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-548)
548. והנה אמנם מסתברא מילתא דמש"כ התוס' דגם היכא דלא שריא הזריקה בשר באכילה משום טעם אחר לא מייתא לידי פיגול הוא רק בהא דלא מייתא לידי פיגול כשחישב בשעת הזריקה ע"מ להקטיר או לאכול למחר, אך הא דל"מ מחשבה על זריקה דלא שריא בשר באכילה, לכאו' הוא רק היכא דהוי הגריעותא בזריקה עצמה, דלענין מחשבה על הזריקה לכאו' אין טעם להצריך שלא יהא פסול אחר שמכחו ל"מ הזריקה להתיר בשר באכילה, ולפ"ז יש מקום לומר דמה"ט הוא דכשחישב שיזרקו ערלים וטמאים למחר הוי פיגול, - אך בעיקר הדברים צ"ע דאם אכן חלוק דין מחשבה בשעת הזריקה מדין מחשבה על הזריקה, היאך ילפינן להא דל"מ מחשבה על זריקה דלא שריא בשר באכילה מהא דל"מ מחשבה בשעת זריקה דלא שריא בשר באכילה. [↑](#footnote-ref-549)
549. בס' אשר לשלמה סו"ס ל"ב הק' דמ"מ כשחשב לזרוק מן הדם בלילה מ"ט הוי פיגול, הרי מלבד פסולא דחוץ לזמנו הויא הזריקה פסולה משום פסול לילה, ועיי"ש שכתב בשם ס' אור המאיר סימן ג' דהא דחוץ לזמנו הוי פיגול הוא גם מכח הא דהזריקה פסולה משום פסול לילה, ותמה ע"ז, - ולכאו' בזה י"ל ע"ד מש"כ החזון יחזקאל, דמה שחישב שיזרוק הדם בלילה הוי כמו שעירב מחשבה אחרת ואי"ז מוציא מידי פיגול. [↑](#footnote-ref-550)
550. התוס' כתבו לישב בתי' הב' דכל ששחט חטאת שלא לשמה או במחשבת חוץ למקומו וקיבל או זרק את הדם חוץ לזמנו סד"א דליהוי פיגול ובכרת כיון דבאותה עבודה דפיגול ליכא מחשבה אחרת, ומבו' בדבריהם דגם בגונא דשחט שלא לשמה וחשב בקבלה או בזריקה מחשבת פיגול בעינן לדינא דמחשבות מוציאות זמ"ז, וזה דלא כמש"כ הגרי"ז דכל הא דבעינן לדינא דמחשבות מוציאות זמ"ז, ולא אתינן עלה מדינא דקרב המתיר כמצותו הוא כשחשב תחילה מחשבת פיגול ואח"כ חשב מחשבת פסול, או דהוא במסוים במחשבת חוץ למקומו המצטרפת עם חוץ לזמנו, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 24 ובפירקין דף מס' 33. [↑](#footnote-ref-551)
551. צ"ב דאף דגדר הא דילפינן דזריקה דלא שריא בשר לא מייתא לידי פיגול הוא משום דאי"ז זריקה לגבי היתר בשר, הרי לא נתפרש כן כלל בקרא, אלא דילפינן מדכתיב פיגול הוא מי שפיגולו גרם לו יצא זה שדבר אחר גרם לו, וזהו שהק' התוס' דמידי דבר אחר כתיב, וליכא משמעות בקרא דבעינן דבר שפיגולו גרם לו ולא דבר אחר גרם לו. [↑](#footnote-ref-552)
552. בשיעורי הגרמ"ד כתב לישב בשם הגרי"ז דלא חשיב כמחשבת הינוח רק אם חשב כן להדיא, וע"כ אם שלא במקומו כמקומו דמי הרי מחשבתו היא לזרוק למחר, ואף דמזה נפיק מחשבת הינוח, דכדי לזרוק את הדם למחר עליו להניח את הדם למחר, מ"מ כיון דלא חשב כן להדיא לא חשיב כמחשבת הינוח, ומשא"כ אם שלא במקומו לאו כמקומו דמי, הרי דמחשבתו לזרוק את הדם למחר שלא במקומו הוי זה מחשבת הינוח, כיון דזריקה זו שחישב עלי' לאו זריקה היא, וע"כ הו"ל כמחשבת הינוח, אך מש"כ כן בביאור תי' השטמ"ק לכאו' אינו מתישב כלל בדבריו. [↑](#footnote-ref-553)
553. לכאו' מוכח מד' השר מקוצי שפירש דהא דחשבינן לה כמחשבת הינוח אי"ז כמו שפירש"י דהוא משום דחישב מיהא להניחו למחר, אלא הוא משום שחישב שזריקת הקרבן תהא זריקה פסולה דשלא במקומו, וע"כ שפיר י"ל דגלי קרא דאין מחשבה זו פוסלת. [↑](#footnote-ref-554)
554. ונתחדש בזה דאף דלא חשב להדיא להניח הדם למחר אלא דבכלל מחשבתו נכלל דישאר הדם למחר חשבינן לה כמחשבת הינוח, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן ל"ו א' לפירש"י ותוס' שם, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ובזה מתפרש הא דחשבינן לה כמחשבת הינוח אף דלא חישב אלא על מקצת מן הדם, ול"ד להיכא דחישב להניח מקצת מן הדם למחר דלא מיפסל אלא מדרבנן, והכא מיפסל מדאורייתא דמכח זה לא מיקבע בפיגול, והיינו משום דכל שמחשב לזרוק למחר נכלל במחשבתו דתהא זו זריקת הקרבן ולא יזרוק היום ויניח כל הדם למחר וע"כ הו"ל כמחשבת הינוח. [↑](#footnote-ref-555)
555. הקר"א כתב דכ"נ ממה שאמרו מידי דהוי אמחשבת הינוח, ואם הא דפסול הוא משום דהו"ל כמחשבת הינוח מאי קאמר מידי דהוי וכו' הרי היינו הך, ומשמע דדרך דמיון קאמר דכ"ה דמחשבת הינוח פוסלת לר' יהודה ה"נ מחשבה זו פוסלת אף לרבנן, - ובמקו"צ הביאו דבכתי"ת גריס הכא מידי דהוי אמחשבת הינוח לר' יהודה, ול"ג ואליבא, ולגירסא זו מבו' להדיא כד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-556)
556. י"ל בזה למש"כ השפ"א לקמן ל"ו א' דטעמא דר' יהודה דמחשבה כמעשה הוא מדכתיב כל דבר רע וס"ל דמה דאם עשה כן פסול הוי בכלל דבר רע, ולפ"ז הרי דדינא דר' יהודה אינו דין בפנ"ע דמחשבה כמעשה, אלא היינו משום דכל מחשבת דבר רע פוסלת וס"ל דאף מחשבת הינוח הויא מחשבת דבר רע, ולפ"ז י"ל דרבנן דפליגי על ר' יהודה מודו להך מילתא דכל מחשבת דבר רע פוסלת, אלא דס"ל דמחשבת הינוח לא חשיבא כמחשבת דבר רע, דרק מחשבת חוץ לזמנו וחוץ למקומו הוא דחשבינהו רחמנא למחשבת דבר רע, וזהו שאמרו דכל שחשב לזרוק למחר שלא במקומו ה"ז פוסל דומיא דמחשבת הינוח לר' יהודה, דכ"ה דמחשבת הינוח לר' יהודה פוסלת משום דהויא מחשבת דבר רע, ה"נ הוא במחשבה לזרוק למחר שלא במקומו דאף דנתמעט מקרא דל"ה פיגול מ"מ כיון דהויא מחשבת דבר רע דמחשבת חוץ לזמנו חשבה רחמנא למחשבת דבר רע ה"ז פוסל. [↑](#footnote-ref-557)
557. לכאו' י"ל בפשיטות למש"נ לעיל בהערה ללמוד מסוגיין דהא דמחשבת הינוח פוסלת אי"ז רק כשחישב להדיא להניח אלא כל שמתוך מחשבתו יוצא שיהא הינוח ה"ז פוסל משום מחשבה כמעשה, ולפ"ז הרי דה"נ כשחשב לזרוק שלא במקומו הרי נכלל במחשבתו שלא יעשה בקרבן זריקה המתרת לבשר, שהרי אם יזרוק שלא במקומו ל"מ תו למעבד זריקה המתרת לבשר, וע"כ שפיר שייך בזה דינא דמחשבה כמעשה. [↑](#footnote-ref-558)
558. מבו' בדבריו דאם הוה חשבינן לה כמחשבת הינוח ניחא הא דפסול הקרבן אף דחישב בשעת זריקה דלא שריא בשר באכילה, וכ"ה מבו' גם מתי' השטמ"ק, והיינו משום דלא נתמעט זריקה דלא שריא בשר באכילה אלא מחשבת פיגול ולא ממחשבת הינוח, ועמש"נ בזה לעיל. [↑](#footnote-ref-559)
559. למש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם דאין הפסול בזה מדין מחשבת הינוח, אלא משום דאף דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול מ"מ הוי פסול, ניחא, וכ"כ הטה"ק, ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש בזה, - אך לא נתישבו בזה דברי רש"י שפירש דהפסול בזה הוא מדין מחשבת הינוח. [↑](#footnote-ref-560)
560. ומה"ט גם אין מתישב בדבריו מש"כ האו"ש בפ"ב מפסוהמ"ק הי"ב דהא דפסול הוא משום דכל שאינו ראוי לינתן במקומו אין שלא במקומו כשר בו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-561)
561. ושמא י"ל עוד בדעת רש"י, דאף דזריקה דלא שריא בשר באכילה ל"ה זריקה מעליא ולא מייתא לידי פיגול, מ"מ בה במידה דיש עלי' תורת זריקה אף יש בזה לפסול פיגול, וע"כ כל שבאנו להכשיר הקרבן מכח זריקה זו יש בזה להפסול דפיגול, ואף דאין חייבין עליו כרת משום דל"ה זריקה מעליא ולא חייל מכחה פיגול, מ"מ פסול הקרבן, דכיון דהכשר הקרבן הוא מכח זריקה זו, הרי דבמידה דיש עלי' תורת זריקה חייל הפסול דפיגול, ומשא"כ כשחשב בשעת שחיטה לזרוק שלא במקומו למחר כיון דל"ה זריקה מעליא ולא מייתא לידי פיגול הי' בדין דגם לא יהא פסול, ולא מיפסל אלא משום מחשבת הינוח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-562)
562. לכאו' צ"ל למש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין דעיקר קרא דזריקה דלא שריא בשר באכילה לא מייתא לידי פיגול היינו כשחשב בשעת זריקה זו להקטיר למחר, ואלא דמדמינן לזה דה"נ כשחשב בשעת שחיטה לזרוק חוץ למקומו למחר ל"ה פיגול, ולפ"ז י"ל דהגמ' מעיקרא ס"ד דלא מדמינן זל"ז ואף דכשזרק שלא במקומו ע"מ להקטיר למחר ל"ה פיגול משום דזריקה שלא במקומו לא מייתא לידי פיגול, מ"מ כשחשב בשעת שחיטה לזרוק שלא במקומו למחר הדין נותן דהוי פיגול, ועד"ז כתב הטה"ק. [↑](#footnote-ref-563)
563. הטה"ק לקמן ל"ד ב' נקט דבזרק הדם שלא לשמו אם אינו עושה שירים חוזר וזורק וכשר, ולפ"ז ניחא דכל הא דל"מ לאסוף את הדם ולזרקו הוא משום דקלטי' מזבח. [↑](#footnote-ref-564)
564. בכ' הגרי"ז במנחות ב' א' כתב לפרש בזה דאף דנפסל הקרבן במחשבה, מ"מ אם הי' הדין דיאספנו נתבטלה הזריקה ואין כאן בקרבן עבודה במחשבה, ובשיעורי הגרמ"ד בסוגיין הק' דהרי בחטאות הפנימיות מפגלין בהזאות דבין הבדים ועל הפרוכת אף דליכא בזה לדינא דקלטי' מזבח כמש"כ התוס' לקמן ל"ו א' ד"ה וקי"ל בשכיפר, וגם בלוג שמן של מצורע אמרו לקמן מ"ד א' דמתנותיו מפגלין לי' אף דאינם ניתנות על המזבח, ובע"כ דלחלות הפיגול ל"ב להא דקלטי' מזבח, אך באמת בל' רש"י (ד"ה שלא יאספנו) משמע קצת דבזריקה במקומו שלא כמצותו ל"ב להא דקלטי' מזבח אלא כיון דניתן במקומו אזדא תורת זריקה מיני', ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-565)
565. בד' החזו"א בליקוטים סימן א' סק"ו מבו' לפרש בע"א, דעיקר הא דבזריקה שלא במקומו קלטי' מזבח הוא מכח הא דיש לו הכשר במקום אחר וכל דאין לו הכשר במקום אחר לא קלטי' מזבח, וזהו שכתבו התוס' דהא דבזריקה שלא במקומו אם עלו לא ירדו הוא משום דיש לו הכשר במקום אחר, דאל"כ ל"ה בזה לדין קלטי' מזבח, אך לפ"ז נמצא דבפסול שאין לו הכשר במקום אחר לא קלטי' מזבח, ועמש"נ להלן בהערה להעיר בזה. [↑](#footnote-ref-566)
566. החזו"א בסימן י"ט סק"ג הוכיח מזה דלדעת ר' יהודה ביצא הדם או בקיבלו פסולין שלא הותרו בציבור אף אם זרק לא קלטי' מזבח, דאי נימא דקלטי' מזבח הי' הדין נותן שאם עלו האימורים אח"כ לא ירדו, ושם סקל"ד צידד דמטעם אחר לא יאספנו משום דהפסול פוסל את הדם שזרק, וכ"כ בליקוטים סימן א' סוסק"ו, ועיי"ש במש"כ להכריח כן, - וצ"ע דלהדיא כתבו התוס' במנחות ו' ב' ד"ה שהרי יוצא דאף לר' יהודה דביצא דמה אם עלו האימורים ירדו מ"מ הדם אינו מתקנח מכותלי המזבח מכח הא דיוצא כשר בבמה, ועוד יש להעיר ממש"כ בפירש"י דאף אם נתן בשמאל לא יאספנו משום דקלטי' מזבח, אף דלר' יהודה בשמאל אם עלו ירדו, כמש"כ התוס' לקמן ס"ח ב' (ד"ה אמר רב) ופ"ד ב' (ד"ה הגה"ה). [↑](#footnote-ref-567)
567. הקר"א תמה דהרי ר"ש הוא דתני לה דומיא דשאר זריקות, ור"ש לטעמי' דס"ל דשלא במקומו לאו כמקומו, כמו שאמרו לעיל דס"ל דיאספנו, ושפיר י"ל דר' יהודה דלא פליג עלי' הוא משום דס"ל דשלא במקומו כמקומו דמי, ומנ"ל דמודה ר' יהודה דשלא במקומו לאו כמקומו דמי ואפ"ה מהניא הזריקה לענין דאם עלו לא ירדו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-568)
568. לכאו' דבריו קיימי גם לפ"מ דקי"ל דשלא במקומו כמקומו דמי, כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, דמ"מ אם נתן כמחשבתו פסל את הבשר, וע"כ הי' לנו לחשבו כמחשבת הינוח, וכמשה"ק כן התוס' לעיל בע"א (סוד"ה יצא זה), וכל הא דמודה ר' יהודה דאין מחשבה זו פוסלת הוא משום דכל שחשב לזרוק שלא במקומו כאילו זרקו במקומו, וכ"כ הקר"א בדעתו. [↑](#footnote-ref-569)
569. הקר"א כתב דמקור דבריו לפרש כן הוא מהא דפריך התם דלפלוג ר' יהודה בניתנין בפנים שנתנן בחוץ וכו', ואם הא דלא פליג ר' יהודה בליתן את הניתנין למעלה למטה וכו' הוא משום דשלא במקומו כמקומו דמי לענין כפרה, א"כ גם בניתנין בפנים שנתנן בחוץ וכו' הרי כמקומו דמי, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב מפסוהמ"ק, ובע"כ דהא דלא פליג ר' יהודה בליתן את הניתנין למעלה למטה וכו' הוא משום דלענין מחשבה הוי כמקומו, והיינו רק בניתנין למעלה שנתנן למטה וכו', ולא בניתנין בפנים שנתנן בחוץ וכו', אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שם מבו' דבכל שינוי מקום מתן הדם ס"ל לר' יהודה דשלא במקומו כמקומו דמי לענין מחשבה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-570)
570. ולא תיקשי סתירת דברי התוס' בזה, שהרי ד' התוס' לעיל בע"א הם מדברי רבינו ברוך, ודברי התוס' הכא אינם מדברי רבינו ברוך, ורק תי' בתרא דהתוס' הכא הוא מדברי רבינו ברוך. [↑](#footnote-ref-571)
571. וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' לקמן ל"ו ב' דכל מחשבת פיגול שחישב לזרוק דמו למחר הו"ל כמחשבת הינוח. [↑](#footnote-ref-572)
572. ואמנם י"ל ע"ד מש"נ בדף מס' 29 בהערה בדעת השר מקוצי דהא דכשחישב לזרוק דמו למחר הוי כמחשבת הינוח אי"ז משום דחישב מיהא להניחו למחר, אלא הוא משום שחישב שזריקת הקרבן תהא זריקה פסולה דשלא במקומו, וי"ל דה"נ הכא דכוותה הא דהוי בכלל מחשבת הינוח אי"ז משום שחישב להכניס הדם לפנים, דכיון דלא חשב כן להדיא י"ל דלי"ב לפסולא דמחשבת הינוח, אלא משום דחישב שתהא זריקת דמו בפסול, וזהו שהק' דמהתם חזינן דאף דבזריקה זו קלטי' מזבח ומהני לענין דאם עלו לא ירדו אפ"ה יש בזה לפסולא דמחשבת הינוח, - אך לפ"ז הדק"ל דמ"ט אמרו לעיל דאם חישב לזרוק שלא במקומו למחר הוי כמחשבת הינוח אף דמהניא הזריקה לענין דאם עלו לא ירדו. [↑](#footnote-ref-573)
573. והיינו דלפ"ז הא דפריך דלפלוג ר' יהודה בניתנין בחוץ שנתנן בפנים אי"ז משום דנפסל הדם בביאתו להיכל, דהרי אפשר שיכניסנו דרך משופש דאינו נפסל, אלא הוא משום דבכה"ג ל"ה שלא במקומו כמקומו והויא זריקה פסולה, וע"ז שפיר הק' התוס' דהרי גם בכה"ג קלטי' מזבח דאם עלו לא ירדו ומ"ט יש בזה לפסולא דמחשבת הינוח. [↑](#footnote-ref-574)
574. אך בד' הר"ח ב"ר מרדכי אין לפרש כן דבניתנין בחוץ שנתנן בפנים לא אמרינן דשלא במקומו כמקומו דמי, שהרי להדיא כתב דהא דל"מ הזריקה בכה"ג הוא משום שכבר נפסל הדם בכניסתו להיכל, וכ"נ גם ממש"כ דאין תקנה באסיפה לפי שנפסל קודם הזריקה, והרי דכל הא דל"מ הזריקה הוא רק בגונא שנפסל הדם בכניסתו להיכל, דאי נימא דל"מ מתן דם הניתנין בחוץ בפנים אף כשלא נפסל הדם, הרי בכה"ג איכא תקנה באסיפה, אך יש להעיר כן גם במש"כ התור"פ בתו"ד דלשמואל לא קשיא בניתנין בחוץ שנתנן בפנים דיאספנו, דהא גלי קרא בהדיא דלא יאספנו דכתיב וכל חטאת אשר יובא מדמה וכו', ותיקשי דאכתי תיקשי דמ"ט לא אמרינן דיאספנו בגונא שלא נפסל הדם בביאתו להיכל. [↑](#footnote-ref-575)
575. לכאו' הוא משום דבעולה ומנחה פסולה דאם תרד מן המזבח הפנימי לא תעלה על המזבח החיצון, דאם ירדו לא יעלו, הרי דמכח דין הקידוש הוי דינם להקטירן על המזבח הפנימי, אך בעולה ומנחה כשרה הראויים להקריבן על מזבח החיצון, הרי אף דנתקדשו במזבח הפנימי אכתי דינם הוא להקריבם על המזבח החיצון. [↑](#footnote-ref-576)
576. ועיי"ש שפירש דהא דמזבח החיצון אינו מקדש את שאינו ראוי לו היינו למעוטי דאם עלתה לו קטורת זרה תרד שאין הקטורת זרה ראוי' למזבח החיצון, והמהר"י קורקוס שם כתב דקטורת זרה ל"ד דכל קטורת זרה היא אצלו ואינו ראוי' לו, ולמש"נ איירי דוקא בקטורת של ציבור שהיא זרה אצלו ואינו ראוי' לו ובזה הוא דאמרינן דמזבח החיצון אינו מקדש אלא את הראוי "לו", אך קטורת של יחיד אינה ראוי' אף למזבח הפנימי, ואף מזבח הפנימי אינו מקדשה, ובזה ניחא משה"ק החזו"א בליקוטים סימן א' סק"ו ע"ד הרמב"ם דכיון שפתח בקטורת זרה מ"ט שבקה ונקט קומץ, אך להנ"ל דדברי הרמב"ם קיימי בקטורת של ציבור שהיא זרה לו, הרי היא ראוי' למזבח הפנימי, וע"כ נקט הרמב"ם להא דמזבח הפנימי מקדש את שאינו ראוי לו בקומץ. [↑](#footnote-ref-577)
577. ולפ"ז צ"ל דמש"כ התו"ח דאין מעלין אותן לכתחילה על מזבח החיצון, הוא משום דאיירי בקומץ פסול, וכלישנא דר"א דמזבח הפנימי מקדש פסולין, וע"כ אף דע"י קידוש מזבח הפנימי הו"ל כקמצים שקדשו בכלי, מ"מ כיון דהן פסולין אין מעלין אותן. [↑](#footnote-ref-578)
578. בס' מנח"א הביא בשם הגרי"ז והגרא"ז דאף דאין מקדשין בכלי שע"ג קרקע היינו קידוש ליקרב אך קידוש ליפסל איכא אף בכלי שע"ג קרקע, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ולפ"ז י"ל דסגי בקידוש ליפסל ליחשב כקמצים שקדשו בכלי דאם עלו לא ירדו, - ועיי"ש במש"כ לדון בזה אם סגי בקידוש ליפסל ליחשב כקמצים שקדשו בכלי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-579)
579. ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דפסולין שעלו ודינם דאם עלו לא ירדו מ"מ אם ירדו לא יעלו, לאו היינו דכשירדו פקע הקידוש מזבח, דא"כ ל"ה מהני מידי הא דחייל עלייהו קידוש מזבח הפנימי דמכח זה לא ירדו מעל מזבח החיצון, שהרי בירידתן מעל מזבח הפנימי בטל קידושן, אלא היינו דאף דהקידוש מזבח קיים גם אחר שירדו, מ"מ כל דין הקידוש מזבח הוא דלא ירדו אך אי"ז מועיל לענין להעלותן, ויתבאר בעזה"י במקומו, אך כל שעלו על מזבח החיצון שפיר מהני להו הקידוש שנתקדשו במזבח הפנימי, - והך מילתא דהא דירדו לא יעלו אי"ז משום דפקע הקידוש אלא משום דל"מ הקידוש לענין להעלותן, משמע כן גם ממש"כ התו"ח דאם איירי בקמצים שנתקדשו בכלי אלא שהם פסולין דל מהכא מזבח הפנימי מזבח החיצון מקדשן, ומשמע דאם ל"ה מזבח החיצון מקדשן, שפיר ניחא הא דבעינן לקידוש מזבח הפנימי, והרי דקידוש מזבח הפנימי קיים אף אחר שירדו לענין דאם עלו על מזבח החיצון לא ירדו. [↑](#footnote-ref-580)
580. לכאו' י"ל דהא דמודה ר' יהושע בדם הנזרק דקלטי' מזבח אי"ז משום דדין קלטי' מזבח אי"ז משום קידוש מזבח, אלא היינו דהא דס"ל דדם פסול אם עלה ירד הוא משום דבדם לא נתחדש דין ההקרבה דאם עלה לא ירד וע"כ ל"מ קידוש המזבח לכך, אך לענין דין קלטי' מזבח דמודה ר' יהושע דהוא אמור אף בדם פסול, שפיר מהני לזה קידוש המזבח, וע"כ שפיר מייתינן מהא דקלטי' מזבח דמזבח הפנימי מקדש פסולין. [↑](#footnote-ref-581)
581. בשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז דמה שאמרו דהא רצפה והא כלי שרת ל"ד הוא אלא היינו דדין מזבח החיצון הוא דין רצפה ואין לו אלא קדושת מזבח ולא קדושת כלי שרת, ואף מזבח שעשה משה ל"ה לו דין כלי שרת ולא קידש אלא את הראוי לו, אך אי"ז מתישב במש"כ רש"י דמה שאמרו דהא רצפה היינו דהוא בנין אבנים שלא נמשח. [↑](#footnote-ref-582)
582. ואך דהתוס' העמידו לדבריהם על הא דכלי שרת אינו מקדש את הפסולין, וזה לפ"מ שפירשו לקמן פ"ז א' דאין כלי שרת מקדש את הפסולין, - אך התוס' חיצונות העמידו לדבריהם על הא דכלי שרת אינו מקדש את שאינו ראוי לו, וזה כגירסת השטמ"ק לקמן פ"ו א' דכלי שרת מקדשין את הראוי להן, וכ"כ בפירש"י לקמן ק"י ב' (סוד"ה ביש שיעור) ובסוכה מ"ט ב' (ד"ה וניתי) והרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק הי"ח. [↑](#footnote-ref-583)
583. לכאו' גם לפ"ז י"ל דמיירי מתניתין בחטאות החיצונות ובשאר קרבנות שאם נתן מתנה אחת כיפר, וקמ"ל דסגי במה שחשב על מתנה אחת אף שדינם הוא בד' מתנות או בב' מתנות שהוא ד'. [↑](#footnote-ref-584)
584. לכאו' י"ל דלעולם הא דבעינן כזית למחשבת פיגול הוא משום דאין אכילה פחותה מכזית, ואך דל"ב אכילה מצד הגברא אלא שהחפצא יהא נאכל, וע"כ שפיר מצטרף כזית בב' בנ"א, ולפ"ז יש מקום להבין דגם באכילת אש ובאכילת בהמה שייך שיעור כזית, וצ"ע, - וי"ל עוד דה"ט דאין אכילה פחותה מכזית לאו היינו דכיון דבעינן שיחשוב לאכול חוץ לזמנו בעינן מחשבה על כזית דאל"כ אי"ז אכילה, אלא היינו דכיון דהא דמהני מחשבה הוא בדבר שדרכו לאכול דדינו לאכול בזמנו והוא מחשב לאכול חוץ לזמנו, ע"כ ל"מ מחשבה אלא כשמחשב על חפצא דכזית דהוא חפצא דבר אכילה, ודמי להא דלדינא דיש בשר בעינן שישתייר כזית בשר. [↑](#footnote-ref-585)
585. מבו' בדבריו דדין אכילת קדשים הוא רק בבשר, וכל שאינו בכלל בשר אף דהוא ראוי לאכילה לי"ב דין אכילה, וזה דלא כמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דדין אכילת קדשים הוא בכל הראוי לאכילה אף אם אין עליו תורת בשר, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-586)
586. וכ"כ המקד"ד בסימן ה' סק"ג דעצמות שהם בכלל האימורים אף אם פירשו יעלו דרק בעולה דכתיבי תרי קראי הוא דילפינן דמחוברין יעלו ופירשו לא יעלו, אך בקדשים הנאכלין דמקריבין רק את האימורים ודרשינן מקרא דיסירנה דאף חוליות השדרה בכלל האימורים, א"כ אימורים גמורים הם וליכא נפ"מ בין מחוברין לפירשו ואין חילוק בין החוליות לשאר האימורים. [↑](#footnote-ref-587)
587. המקד"ד בסימן ל"ג סק"א נסתפק בזה במחשב מאכילת מזבח לאדם או מאכילת אדם למזבח אם אזלינן בתר הזמן של האכילה שחישב עלי' או אזלינן בתר הזמן של החפצא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-588)
588. בשיעורי הגרי"ד הוסיף לפרש בזה דהוא משום דדינא דלמשחה אינו דין באכילת קדשים, שהרי אמרו בחולין קל"ב ב' דדין למשחה הוא אף בזרוע ולחיים וקיבה אף שהם חולין, והרי דדינא דלמשחה הוא דין באכילת מתנות כהונה, והדין נותן דבקדשים הנאכלים לבעלים ליכא להך דינא. [↑](#footnote-ref-589)
589. והיינו דהס"ד דלי"ב דין אכילה משום דאי"ז למשחה, לאו היינו דמכח הא דאי"ז למשחה לי"ב דין אכילה, אלא היינו דמהא דכתיב למשחה נלמד דליכא דין אכילת קדשים על עור האלי' דל"ה למשחה, ומזה נלמד דאף בקק"ל ליכא דין אכילת קדשים על עור האלי'. [↑](#footnote-ref-590)
590. והק' עוד דהיכי דייק דעור הראש יחידאה הוא מברייתא דאלעזר בן יהודה הרי קחשיב עור האלי' דהוי לכו"ע כבשר, - אך בפירש"י בחולין נ"ה ב' ד"ה שבלשון יחיד כתב דהיינו דמהא דת"ק לא תנא אלא עור שתחת האלי' ולא עור הפרסות וכו' ש"מ דבשאר העורות ס"ל דל"ה כבשר, וכ"ה בדבריו שם קכ"ב ב' ד"ה להביא, - ועמש"כ הח"נ בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-591)
591. והיינו הא דפריך דתנינא ואלו שעורותיהן כבשרן היינו דמהתם נלמד דעור האלי' חזי לאכילה, וע"כ אף דבעור הראש של עגל הרך שסופו להקשות פליגי אם דינו כבשר, מ"מ בעור האלי' שאין סופו להקשות לכו"ע הוי כבשר, וע"כ שפיר פריך דתנינא אף דמתניתין דהתם היא יחידאה, דכל הא דהויא יחידאה הוא בהא דס"ל דאף שסופו להקשות חשיב כבשר, אך בהא דעורות אלו ראויין לאכילה ל"ה יחידאה. [↑](#footnote-ref-592)
592. הסה"ת שם כתב דהיינו דלא פליגי רבנן אלא בעור הראש של עגל הרך משום דסופו להקשות, ולא בעור השליל, וכ"כ היש"ש שם, ותמה לפ"ז ע"ד הרמב"ם דא"כ מ"ט פליגי רבנן גם בעור של בית הפרסות, אך להדיא אמרו בחולין נ"ה ב' דפליגי רבנן גם בעור של בית הפרסות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-593)
593. וצ"ל דאף לפ"מ שאמרו בגמ' לרב חסדא דאיבע"א תני זבח, היינו רק ברישא, אך סיפא דאחד עור בית פרסות וכו' איירי בעולה שכולה כליל, שהרי איירי במחשבת הקטרה ובשאר זבחים ל"מ מחשבת הקטרה בעור בית הפרסות. [↑](#footnote-ref-594)
594. ויש להוסיף, דאין לומר דאף דרישא מיירי בעולה, מ"מ הך בבא דאחד עור בית הפרסות וכו' מיירי בשאר זבחים ולענין מחשבת אכילה, דלהדיא מבו' בפירש"י בחולין נ"ו א' ד"ה להביא וקכ"ב ב' ד"ה להביא דגם הך בבא מיירי בעולה. [↑](#footnote-ref-595)
595. בשיעורי הגרמ"ד כתב בשם הגרי"ז שנסתפק לפ"ז בעולה שנפסלה דאין בה דין הפשט כמו שאמרו לקמן פ"ה א' אך יש בזה לדין עלה לא ירד, אם בכה"ג יהא גם עור העולה דין עלה לא ירד, כיון דלי"ב לדין הפשט המפקיע מדין הקטרה, או דכיון דבעיקר דין עור האלי' אית בי' דין הפשט המפקיע לתורת הקטרה, ע"כ כבר מעיקר דין הקרבתו אזיל מיני' דין הקטרה וע"כ אף בגונא דליכא דין הפשט מ"מ לי"ב דין הקטרה. [↑](#footnote-ref-596)
596. ועד"ז הוא בעור הראש של עגל הרך לפ"מ דקי"ל דאף דהוא ראוי לאכילה מ"מ אין דינו כבשר משום שסופו להקשות, ולפ"ד הגר"ח לשאר מילי יש עליו תורת אוכל ויש בו דין טומאת אוכלין ודין אכילת קדשים, וכיון דאין דינו כבשר ולי"ב דין הקטרה הוא יוצא לחולין ע"י הזריקה ומותר באכילה כדין חולין, ואף דעור הראש דעולה ל"ה בכלל הפשט, מ"מ כל שפירש העור מן הראש לי"ב דין הקטרה והוא יוצא לחולין. [↑](#footnote-ref-597)
597. והעירו דלפ"ז בעכצ"ל דאף דלהרמב"ם לטעמי' דין למשחה הוא רק באכילת כהנים, מ"מ מזה נלמד דליכא דין אכילת קדשים בעור בית הבושת ובעור השליל וע"כ אף בקק"ל לי"ב דין אכילה. [↑](#footnote-ref-598)
598. לכאו' יש מקום לדון דאם עור האלי' יש עליו שם עור, ודאי דיש למעטו מדכתיב חלבו האלי' ולא עור האלי', והא דלרב הונא לא ממעטינן לי' הוא משום דס"ל דהוי כבשר ממש ואין עליו שם עור, וע"כ הוי בכלל חלבו האלי', וע"כ לדידי' ודאי דגם בעולה מקטירין אותו, דכיון דאין עליו שם עור לי"ב דין הפשט, וכל הא דס"ל להרמב"ם דאין מקטירין אותו הוא רק לפ"מ דקי"ל כרב חסדא דעור האלי' ל"ה בכלל האימורים והיינו משום דממעטינן חלבו האלי' ולא עור האלי', והרי דיש עליו שם עור, וע"כ אף בעולה אין מקטירין אותו משום דיש בו דין הפשט, וזהו דפריך דמאי איריא דתני עולה ליתני זבח, דמזה נלמד דעור האלי' הוי בכלל האלי' ואין עליו תורת עור וממילא דאף בעולה מקטירין אותו, אך הוא חידוש רב דלרב הונא עור האלי' אין עליו שם עור כלל ולא יהא כשר לכתוב עליו תפילין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-599)
599. וכ"נ מלישנא דגמ' דמה שלמים מפגלין ומתפגלין אף כל מפגלין ומתפגלין, והרי דהא דבעינן דבר שיש לו מתירין אי"ז תנאה בעלמא אלא הוא משום דבעינן מפגלין ומתפגלין דדין פיגול הוא בדבר המתפגל ע"י מתיריו. [↑](#footnote-ref-600)
600. והיינו דאם הא דאין פיגול אלא בדבר שיש לו מתירין הוא תנאי בעלמא דבעינן דבר שיש לו מתירין דומיא דשלמים, אי"ז ענין להא דדין פיגול הוא במחשב בשעת הקרבה, וממש"כ הרמב"ם לתלות זב"ז מבו' דדין דבר שיש לו מתירין הוא דדין פיגול הוא במתפגל ע"י מתיריו, וע"כ תלי בהא דדין פיגול הוא במחשב בשעת הקרבה, דכיון דדין פיגול הוא בשעת עבודת המתיר ע"כ בעינן שיהא לו עבודת המתיר שיתפגל ע"י מתיריו. [↑](#footnote-ref-601)
601. בשיעורי הגרמ"ד לקמן כ"ט ב' כתב להוכיח מהא דתניא בתוספתא פ"ג ה"א דכל הזבחים ששחטן שלא לשמן הרי אלו כשרין לפיכך אם חשב עליו חוץ למקומו פסול ואין בו כרת חוץ לזמנו פגול וחייבין עליו כרת, והרי דאף לפסולא דחוץ למקומו בעינן שיקרב המתיר כמצותו וכל הא דכששחטן שלא לשמן חייל פסולא דחוץ למקומו הוא משום דהם כשרים, וכ"ה מבו' גם מהא דתניא בתוספתא שם דהא דאם שחטן אחד מן הפסולין או ששחט ע"מ שיזרקו ערלים או טמאים את דמו וכו' וחשב עליו חוץ למקומו פסול ואין בו כרת הוא מכח הא דהם כשרים. [↑](#footnote-ref-602)
602. אך בכ' הגרי"ז לעיל י"ג ב' מבו' שפירש דהא דמחשבות מוציאות זמ"ז הוא דין בפנ"ע, ואי"ז משום דלא נתקיים בזה דינא דכהרצאת כשר כך הרצאת פיגול, והוכיח כן מסוגיית הגמ' שם, עיי"ש, - ובס' מנח"א בסוגיין כתב בשמו דאף דהוא דין בפנ"ע דמחשבות מוציאות זמ"ז, מ"מ כ"ז הוא משום דבעינן כהרצאת כשר ולא חייל הפיגול עד שיקרבו כל מתיריו, אך אם הי' חל הפיגול לגמרי בעבודה שפיגל בה ל"ה שייך שמחשבת פסול שחישב אח"כ תוציא מידי פיגול, וזהו שפירש"י דהא דמחשבות מוציאות זמ"ז הוא משום דכהרצאת כשר כך הרצאת פסול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-603)
603. והעירו דכ"נ מהא דס"ד בתו"כ צו פי"ג ה"א ללמוד להא דמחשבת חוץ למקומו פוסלת מהא דמחשבת חוץ לזמנו פוסלת דזמן פוסל ומחיצה פוסלת מה הזמן מחשבה פוסלת בו אף מחיצה תהא מחשבה פוסלת בה, והרי דמחשבת חוץ למקומו הוא כשחשב חוץ למחיצתו דה"ז נפסל ביוצא. [↑](#footnote-ref-604)
604. החזו"א בפרה סימן ח' סק"כ כתב דזה עצמו הוא הא דילפינן מקרא דמקום משולש דמחשבת חוץ למקומו הוא רק בחוץ הפוגם בקדשים הפוסל משום יוצא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-605)
605. וכתבו דלפי' ה"ר יו"ט ניחא דאין המחשבה פוסלת משום דאי"ז מקום משולש, והק' דא"כ מ"ט למחר פסול הרי לאו מקום משולש הוא, וצ"ב, דדינא דמקום משולש הוא כשבאנו לפסול משום מחשבת חוץ למקומו ובזה הוא דאמרינן דאינה פוסלת אלא כשחשב על מקום שדם ובשר ואימורים פסולין בו, אך כשחשב לזרוק שלא במקומו למחר דבאנו לפסול משום מחשבת חוץ לזמנו, מה מקום יש להכשיר מכח הא דאין המקום משולש, הרי לא באנו לפסול משום חוץ למקומו אלא משום חוץ לזמנו, ודמי לכל מחשבה לזרוק למחר שפוסלת אף דאי"ז מקום משולש, ואמנם קשיא כמשה"ק השטמ"ק לעיל כ"ז א' דמ"ט יש בזה לפסולא דמחשבת חוץ לזמנו הרי כיון דשלא במקומו לאו כמקומו דמי אי"ז כלל מחשבה על זריקה, עיי"ש, אך אי"ז ענין לדינא דמקום משולש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-606)
606. אך בפירש"י לעיל כ"ו ב' ד"ה לאלתר כשר כתב דהא דאין המחשבה פוסלת בכה"ג הוא משום דאין המחשבה פוסלת אלא חוץ לזמנו וחוץ למקומו וכו', ומבו' דמחשבה זו לא חשיבא כלל כמחשבת חוץ למקומו, וי"ל דהיינו דל"ד למחשבה לאכול בהיכל דחשיבא כמחשבת חוץ למקומו אף דאינו נפסל שם ביוצא, והיינו משום דההיכל אינו מקום אכילה, ומשא"כ בחישב ליתן את הניתנים למטה למעלה דהעזרה היא מקום מתן דמים, אלא דשינה במקום המתנות במזבח. [↑](#footnote-ref-607)
607. ומש"כ שם דההיכל ל"ה מקום אכילה כלל לקק"ל דלי"ב להא דלא יהא טפל חמור מן העיקר, עמש"כ בזה בשיעורי הגרי"ד, - ויש להעיר עוד דאם אין ההיכל מקום אכילה לקק"ל מאי קשיא להו להתוס' על פירש"י דאכילת קדשים מצי משכחת בהיכל, הרי מ"מ כיון דאכילת קק"ל אינה בהיכל ל"ה כמקום משולש, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' לקמן בשם ה"ר יו"ט ובשם י"מ דלדינא דמקום משולש בעינן שיהא משולש בקרבן זה, ולא סגי במה שהוא משולש בקרבן אחר, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל כ"ו ב' ד"ה אמר שמואל. [↑](#footnote-ref-608)
608. והיינו דאמנם בהא דאין מחשבה פוסלת כשחישב לאכול בהיכל או כשחישב להכניס הדם להיכל, ליכא למילף דתועיל מחשבתו לפסול בק"ו משלא לשמה, שהרי הגריעותא היא בהמחשבה דאי"ז מחשבת פיגול, וע"ז ליכא ק"ו כלל משלא לשמה, ובמחשבת שלא לשמה לא שייך כלל דינא דמקום משולש, וליכא למילף מינה דמחשבה פוסלת אף כשאי"ז מקום משולש, אך בהא דאין מחשבה פוסלת במזבח הפנימי שאין נותנין בו רק דם, שפיר יש ללמוד בק"ו משלא לשמה דפוסל אף במזבח הפנימי. [↑](#footnote-ref-609)
609. וכ"ה מוכח ממה שאמרו לקמן ל"ו א' ופ"ב ב' דמחשבה להכניס לפנים אינה פוסלת משום דאי"ז מקום משולש, ולדעת הי"מ צ"ל דתרתי איכללו בדינא דמקום משולש וכמש"כ הח"נ, והרי הך דינא דכל שאין מחשבתו על מקום משולש אינה פוסלת הוא דין במחשבה דכל שאינה על מקום משולש ל"ה בכלל מחשבת חוץ למקומו, ובע"כ דאף הך דינא דל"מ מחשבה על דם שדינו לינתן במזבח הפנימי היינו דל"ה בכלל מחשבת חוץ למקומו, דליכא למילף מקרא דמקום משולש תרי דיני דלא שייכי להדדי כלל. [↑](#footnote-ref-610)
610. אך הנה לפ"ז הדין נותן דכל הא דליכא פיגול במזבח הפנימי הוא רק כשחישב על הדם, דכיון דדינו לינתן על המזבח הפנימי דאינו מקום משולש ל"ה בכלל מחשבת חוץ למקומו, אך כל שחישב מחשבת חוץ למקומו על האימורים שדינם להקטירם על המזבח החיצון, הוי בכלל מחשבת חוץ למקומו, וצ"ע לפ"ז במשה"ק התוס' על פי' זה מהא דאיכא פיגול בחטאות הפנימיות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-611)
611. וכאשר כ"ה מבו' להדיא ממש"כ הרמב"ן שם ל"ת ה' דבפיגול עובר גם בהקטרה באיסורא דלא תזבח כל דבר רע, והרי דאף דאין מחשבת פיגול פוסלת בהקטרה, מ"מ כל שחשב מחשבת פיגול באחד מד' עבודות עובר אף בהקטרה משום לא תזבח כל דבר רע. [↑](#footnote-ref-612)
612. והך מילתא דחלוק הוא איסור דלא תזבח כל דבר רע מאיסורא דלא יחשב יש ללמוד כן ממש"כ הרמב"ן שם ל"ת ד' ול"ת ה' דלוקין על איסורא דלא תזבח כל דבר רע, והרי דל"ד לאיסורא דלא יחשב דהו"ל לאו שאין בו מעשה דאין לוקין עליו, והיינו משום דאיסורא דלא יחשב הוא על המחשבה וע"כ הו"ל לאו שאין בו מעשה, אך איסורא דלא תזבח כל דבר רע הוא על מעשה הזביחה בקרבן פסול והו"ל לאו שיש בו מעשה, - ובשיעורי הגרש"מ כתב דנפ"מ עוד בזה דאיסורא דלא יחשב הוא אף כשחשב בקבלה ובהולכה, אך איסורא דלא תזבח הוא רק בשחיטה ובזריקה ובהקטרה, אך בקבלה והולכה ליכא לאיסור זה. [↑](#footnote-ref-613)
613. המגילת אסתר בשכחת הלאוין ל"ת ד' כתב דהא דלא יחשב אינו נמנה במנין הלאוין הוא משום דאיסור מחשבת פגול בקרבן הוא חלק מחלקי המצוה של הקרבן דלעשות הקרבן על תקונו צריך שלא יערב בו מחשבה הפוסלתו וע"כ לא יבא במנין כמש"כ הרמב"ם בשורש י"ב [↑](#footnote-ref-614)
614. וזהו שכתב בפט"ו שם בדין מחשבת שלא לשמה דאסור לחשב בקדשים מחשבה שאינה נכונה כמו שיתבאר, ומש"כ כמו שיתבאר הוא מש"כ שם פי"ח ה"א דכל המחשב מחשבה שאינה נכונה בקדשים ה"ז עובר בל"ת שהרי הוא אומר לא יחשב, והרי דאף במחשבת שלא לשמה עובר בלא יחשב. [↑](#footnote-ref-615)
615. ה**קוב"ש בח"ב סימן כ"ב סק"ה כתב די"ל דמש"כ רש"י במכילתין דבמחשבת שלא לשמה עובר משום לא יחשב הוא משום דמחשבה שלא לשמה הויא מחשבה הפוסלת, וע"כ הו"ל בכלל לא יחשב, אך אם מחשבה שלא לשמה אינה מחשבה הפוסלת אלא דע"י מחשבתו נעקר הלשמה ומיפסל משום חיסרון הלשמה אי"ז בכלל לא יחשב**, ופירש כן בטעמא דרש"י במנחות שלא פירש דעובר משום לא יחשב, **- וי"ל עוד בדעתו** כמש"כ החת"ס ודעימי' דבשאר קדשים שאין נפסלין במחשבת שינוי השם ליכא לאיסורא דלא יחשב, - ועמש"נ לפרש עוד בזה במ"מ לפ"ק דף מס' 2. [↑](#footnote-ref-616)
616. לכאו' כ"ה מוכח, שהרי בגמ' לעיל ב' ב' ובמנחות ב' ב' אמרו דאף נדבה אסור לשנויי בה וע"ז פירש"י והשטמ"ק דהוא משום איסורא דלא יחשב, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ם והרי דאף דבנדבה לא שייך הא דלא עלתה לשם חובה, מ"מ יש בה לאיסורא דלא יחשב, ובע"כ דהוא משום חלות הפסול שחל במחשבתו, והאפיקי ים בח"א סימן כ"ה כתב בדעת רש"י במנחות דבנדבה ליכא לאיסורא דלא יחשב משום דאינו מפסיד במחשבתו, עיי"ש, אך י"ל דאף בנדבה שייך הא דלא עלתה לשם חובה לענין דאינה מכפרת על עשה, ונתבאר במ"מ לפ"ק דף מס' 1, - ועמש"כ הטה"ק לעיל ב' ב' באורך בהך מילתא דאף בנדבה איכא לאיסורא דלא יחשב, ומש"כ בזה המשנת ר"א בסימן א' סק"א. [↑](#footnote-ref-617)
617. הטה"ק לעיל ב' א' הק' בע"א דלמש"כ הרמב"ם לדמות איסורא דלא יחשב לאיסורא דהטלת מום, הדין נותן דכ"ה דמטיל מום בבע"מ פטור, ה"נ הוא במחשב מחשבת שלא לשמה בקרבן שכבר חשב בו מחשבה זו, וכתב לישב דפסולא דשלא לשמה אינו פסול בקרבן אלא בעבודה זו עצמה וע"כ קאי הקרבן עצמו בקדושתו ואסור לחשוב בו מחשבה אחרת, - והקה"י בסימן ה' כתב דהא דמטיל מום בבע"מ פטור אי"ז משום דאין המום השני מפסיד, אלא הוא משום דקרבן שפסול משום מום לא נאסר להטיל בו מום, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-618)
618. ועיי"ש שכתב לדמותו להא דלדעת ר"מ המטיל מום בבע"מ לוקה אע"פ שאינו מפסידו כלום, והיינו משום דמעשה זה הוא מעשה המפסיד בקרבן תם, וכתב דאף דקי"ל כרבנן דמטיל מום בבע"מ פטור, אי"ז משום שאין המום השני מפסיד, אלא הוא משום דאי"ז חפצא של קרבן שאסור להטיל בו מום, דלא נאסר להטיל מום אלא בקרבן העולה לרצון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-619)
619. ויש מקום לדון עוד בזה, דאם הא דיש במחשבת שינוי השם משום לא יחשב אי"ז משום הא דלא עלו אלא משום דחייל חלות פסול בקרבן, י"ל דכשזורק במחשבת שלא לשמה איכא חלות פסול נוסף בקרבן וחשיב כמפסיד את הקדשים. [↑](#footnote-ref-620)
620. ועיי"ש שכתב דאף דבע"כ איירי בדיבור, דאל"כ בלא"ה אינו לוקה דלא ידעינן שפסלו במחשבה, מ"מ כיון שלא נקבע הפסול ע"י דיבור דיבור אלא ע"י המחשבה ולא הוצרך הדיבור אלא לפי שע"י כך אנו יודעין שפסלו במחשבה לא חשיב כיש בו מעשה, והמנחת ברוך בסימן א' ענף ז' תמה ע"ז מהא דפריך בתמורה ד' ב' במקדים תמורה לביכורים דבדיבורו נעשה מעשה, והרי דאף דתמורה חלה במחשבה ודיבורו אינו אלא להודיע מחשבתו מ"מ חשבינן לה כלאו שיש בו מעשה, ועמש"כ בזה הדבר אברהם בח"ב סימן י' סק"ה והאפיקי ים בח"א סימן כ"ד והקה"י בסימן א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-621)
621. בתשו' נובי"ת יו"ד קס"ח כתב די"ל דמהכא הוא מקורו של הרמב"ם בריש הל' תמורה דתמורה הויא לאו שאין בו מעשה ודלא כר' יוחנן דחשיב כלאו שיש בו מעשה דבדיבורו עשה מעשה, משום דרב אשי הכא ס"ל כר"ל דאף אם בדיבורי' איתעביד מעשה לא חשיב כלאו שיש בו מעשה. [↑](#footnote-ref-622)
622. בשיעורי הגרי"ד בסוגיין כתב דמה"ט כתב הרמב"ם בריש הל' תמורה דתמורה הוי לאו שאין בו מעשה ולא אמרינן דבדיבורי' איתעביד מעשה, דאזיל לטעמי' שם דהלאו דתמורה הוא אף בציבור ושותפין שאין עושין תמורה, והרי דאיסור תמורה אינו בחלות התמורה אלא במעשה התמורה עצמו, וע"כ לא חשיב דבדיבורי' איתעביד מעשה, וי"ל עוד דהרמב"ם לטעמי' בסוף הל' תמורה דהא דחיילא התמורה הוא קנס שקנסו הכתוב אם החליף וע"כ לא חשיב דבדיבורי' איתעביד מעשה כיון שחלות התמורה אינו מכלל מעשה העבירה אלא אדרבה הוי זה קנס שקנסתו תורה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-623)
623. אך לכאו' אי"ז מתישב למש"כ הרמב"ם דאיסורא דלא יחשב הוא משום שמפסיד את הקדשים במחשבה זו והוי כמטיל מום, ואף אי נימא דאיכא איסור במחשבה הפוסלת אף אם בפועל לא נפסל מכחה, מ"מ ודאי דחלות הפסול הוא מכלל האיסור. [↑](#footnote-ref-624)
624. בס' מנח"א הק' ע"ז ממש"כ התוס' בב"מ צ' ב' לגבי עדים זוממין דחשיב בדיבורי' איתעביד מעשה מה שמתחייב הנידון על פיהם, - אך לכאו' בעדים זוממין חשיב דמה שמתחייב הנידון הוא מכחם דחיובו הוא ע"פ עדותם, ול"ד להכא דאין הפסול מכחו אלא שפסלה תורה את הקרבן כשחשב מחשבת פיגול. [↑](#footnote-ref-625)
625. ועיי"ש שכתב דהתוס' שאנץ דלא ניח"ל בזה הוא משום דס"ל דגם מה שאין הקרבן עולה לשם חובה חשיב כפסול בקרבן דנפסל מלעלות לשם חובה וחשיב דבדיבורי' איתעביד מעשה. [↑](#footnote-ref-626)
626. צ"ב דמ"ש דהיכא דקדם פסולו לפיגולו לא קרינן בי' כהרצאת כשר והיכא דקדם פיגולו לפסולו קרינן בי' כהרצאת כשר, - ולמש"כ הגרי"ז דכל הא דבעינן לדינא דמחשבות מוציאות זמ"ז ולא סגי בדינא דכהרצאת כשר הוא כשקדמה מחשבת הזמן דתו לא חיילא מחשבת המקום דאין מחשבה מועלת בדבר שאין ראוי לעבודה, ניחא, - אך בשיעורי הגרמ"ד לעיל י"ג ב' כתב בשם הגרי"ז דאין לפרש כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-627)
627. וכ"ה להדיא בד' התוס' לעיל כ"ז א' ד"ה יצא זה דר' יהודה מודה לדרשא דמחשבות מוציאות זמ"ז, וזהו שהק' דכיון דלדידי' אין מחשבות מוציאות זמ"ז אלא כשקדמה מחשבת המקום למחשבת הזמן מ"ט בעינן לדינא דמחשבות מוציאות זמ"ז תיפו"ל משום דאין פיגולו גרם לו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-628)
628. משמעות דבריו שם דהוא משום דל"ה פיגול אלא כשקרבו כל עבודותיו במחשבת פיגול, וכל ששחט חוץ לזמנו וקיבל חוץ למקומו הרי דכיון דבקבלה לא חשב אלא חוץ למקומו לא קרבו כל עבודותיו במחשבת פיגול, - וצע"ג שהרי להדיא תנן דשחט בשתיקה וקיבל והלך וזרק חוץ לזמנו או שחט חוץ לזמנו וקיבל והלך וזרק בשתיקה הוי פיגול, והרי דל"ב שיקרבו כל עבודתיו במחשבת פיגול. [↑](#footnote-ref-629)
629. אך ממש"כ רש"י והפסקי רי"ד דטעמא דמ"ד דאף בעבודה אחת מחלוקת הוא משום דתפוס לשון ראשון וחשיב כקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, ונתבאר להלן, מבו' דכל שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום ל"ה עירוב מחשבות אף אם עדיין לא חל פסול הפיגול, ונתבאר עוד בזה להלן בהערה, - ואמנם י"ל דסוגיית הגמ' במעילה שם היא לדעת אילפא ולדידי' לא חשיב כקדמה מחשבת הזמן אלא כשקדם חלות הפיגול, ובזה עצמו הוא שנחלקו אילפא ור' יוחנן, ודו"ק, אך בד' התוס' במעילה שם בסו"ד מבו' דגם לדעת ר' יוחנן לא חשיב כקדמה מחשבת הזמן אלא כשקדם חלות הפיגול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-630)
630. שמא דעת התוס' דרבנן דסיפא דאחד זה ואחד זה פסול ואין בו כרת לא ס"ל כת"ק דאף אם קדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום הוי עירוב מחשבות, כמש"כ כן הפסקי רי"ד בסוגיין והתוס' במנחות י"ב א' (והפסקי רי"ד הק' חכמים היינו ת"ק והתוס' שם כתבו דאתא למסתם כוותי'), אלא ס"ל כר' יהודה דכל שקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום ל"ה עירוב מחשבות, ואפ"ה ס"ל דבשחט סימן אחד חוץ לזמנו וסימן אחד חוץ למקומו ל"ה פיגול, ובע"כ דהוא משום דס"ל דאין מפגלין בחצי מתיר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-631)
631. והעירו דכ"נ ממשמעות פירש"י לעיל במתניתין ד"ה לאכול כזית בחוץ דמהא דלרבנן ל"ה פיגול כשחשב כזית בחוץ כזית למחר בב' עבודות יש ללמוד דל"ה פיגול אף בעבודה אחת, וכ"ה להדיא בפירש"י במנחות י"ב א' ד"ה כזית בחוץ, ואי נימא דלמ"ד דתפוס לשון ראשון לא חיילא כלל מחשבת חוץ למקומו, הרי אף לרבנן דבב' עבודות הוי עירוב מחשבות הי' מקום לומר דבעבודה אחת הוי פיגול. [↑](#footnote-ref-632)
632. וזהו שכתב בהא דאמר אילפא דבעבודה אחת דברי הכל עירוב מחשבות הוי דהוא דלא כמ"ד דתפוס לשון ראשון דלדידי' אין דיבור אחרון מבטל את הראשון, ומשמע דהיינו אף לרבנן דאף אם קדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום הוי עירוב מחשבות דמ"מ אם תפוס לשון ראשון אין דיבור אחרון מבטל את הראשון ולא חיילא כלל מחשבת חוץ למקומו לבטל את מחשבת חוץ לזמנו, - וכ"ה מבו' ממש"כ שם דלר' יוחנן דבעבודה אחת מחלוקת פליגי ר' יהודה ורבנן אם תפוס לשון ראשון, והרי דכל הא דס"ל לרבנן דהוי עירוב מחשבות הוא משום דלא ס"ל דתפוס לשון ראשון, אך אם תפוס לשון ראשון ל"ה עירוב מחשבות, אף דלרבנן גם כשקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום הוי עירוב מחשבות. [↑](#footnote-ref-633)
633. וכ"ה מבו' גם למש"כ המאירי בפסחים בשם תוס' דגם הא דס"ל לר' יהודה בב' עבודות דל"ה עירוב מחשבות הוא משום דתפוס לשון ראשון, וכ"נ בפירש"י בפסחים, ונתבאר לעיל, והרי דמהני הא דתפוס לשון ראשון דמכח זה לא חלה מחשבת המקום כלל, שהרי לדרך זו מודה ר' יהודה דדין עירוב מחשבות הוא אף כשמחשבת הזמן קדמה, וכל הא דס"ל דבכה"ג ל"ה עירוב מחשבות הוא משום דתפוס לשון ראשון ולא חלה כלל מחשבת המקום, - וכ"ה מבו' ממש"כ בפירש"י בפסחים שם דטעמא דרבנן דהוי עירוב מחשבות הוא משום דס"ל דאף בגמר דבריו אדם נתפס, והרי דאם הוה ס"ל לרבנן דתפוס לשון ראשון ל"ה בזה עירוב מחשבות והיינו משום דל"ה חלה מחשבת המקום כלל, אך למש"נ להלן י"ל דדברי רש"י שם הם רק למ"ד דאינה לשחיטה אלא לבסוף דאין שהות לב' המחשבות לחול, אך למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף חיילי ב' המחשבות וכל הא דלר' יהודה ל"ה פיגול הוא משום דקדמה מחשבת הזמן. [↑](#footnote-ref-634)
634. ואמנם אי נימא דסוגיית שם היא לדעת אילפא, אך ר' יוחנן פליג בהך מילתא גופא וס"ל דכל שקדמה מחשבת הזמן ל"ה עירוב מחשבות אף אם עדיין לא חל פסול הפיגול, אין להוכיח מזה, אך כבר נתבאר לעיל בהערה דבד' התוס' במעילה שם משמע דלא כן. [↑](#footnote-ref-635)
635. ועיי"ש שהוכיח לפ"ז דטעם הא דמודה ר' יהודה דאם קדמה מחשבת המקום ל"ה פיגול הוא משום דבכה"ג מודה לדין מחשבות מוציאות זמ"ז וע"כ שייך בזה הא דתפוס לשון ראשון, דאי נימא דפליג ר' יהודה על דינא דמחשבות מוציאות זמ"ז והא דאם קדמה מחשבת המקום ל"ה פיגול הוא משום דאי"ז כהרצאת כשר ל"ה שייך בזה הא דתפוס לשון ראשון כיון דאין המחשבות סותרות זל"ז, ועמש"כ בזה בשיעורי הגרמ"ד לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-636)
636. בד' המהרש"ל בפסחים ס"ג א' משמע דרק במולין וערלים הוא דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף חיילי תרוייהו, אך בפיגול ופסול אף דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף א"א לשניהם לחול משום דמיד כשנתפשט פיגול אפי' כזית נתפשט בכולה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-637)
637. ולמש"נ לעיל מד' רש"י והפסקי רי"ד ניחא, דאף דלמ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף יש שהות לשניהם לחול וחיילי תרוייהו, מ"מ לר' יהודה לטעמי' ל"ה עירוב מחשבות משום דחיילא מחשבת חוץ לזמנו תחילה וקדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום, ומשא"כ בלשמו ושלא לשמו או בלערלים ולמולים דליכא לה"ט, וע"כ אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף שפיר חיילי תרוייהו ול"מ הא דתפוס לשון ראשון. [↑](#footnote-ref-638)
638. אך למש"כ האחיעזר והחזו"א דס"ל לר' יוחנן דמפגלין בחצי מתיר ואף בחצי סימן, ניחא, דע"כ שפיר הוי פיגול אף שלא חישב מחשבת חוץ לזמנו אלא בתחילת השחיטה. [↑](#footnote-ref-639)
639. צ"ע דאף דנימא דמחשבת הזמן חלה בכל השחיטה, הרי מ"מ מחשבת המקום דהויא אחר תחילת השחיטה לא חיילא כלל כיון דהויא מחשבה בחצי מתיר, וא"כ מ"ט דרבנן דמוציאה מחשבה זו ממחשבת הזמן, ועיי"ש במשנת ר"א במש"כ בזה, ועוד יש להעיר דבגונא דקדמה מחשבת המקום למחשבת הזמן בעבודה אחת מ"ט בעינן לדין עירוב מחשבות, תיפול דמחשבת הזמן הויא רק בחצי מתיר, ולכאו' מוכח מזה דבכל ענין שחשב בתוך השחיטה על כל השחיטה חלה מחשבתו על כל השחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-640)
640. ועיי"ש שהוכיח דלר' יוסי הוי מעשה תמורה אחד, דאל"כ היאך חיילא התמורה, הרי כל תמורה אינה אלא על חצי', ותליא במה שדנו התוס' בתמורה כ"ו א' ד"ה האומר אם גם כשעושה חצי' תמורה הוי בכלל הא דאין ממירין אברים, ובע"כ דהוי מעשה תמורה אחד דתמורת עולה ושלמים ותמורה זו הויא על כל הבהמה. [↑](#footnote-ref-641)
641. וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' הרשב"א בפסחים ס' א' ועוד מקמאי דבחשב בעבודה אחת חוץ לזמנו וחוץ למקומו מהני הא דתפוס לשון ראשון דלא תחול כלל מחשבת חוץ למקומו, ונתבאר בדף מס' 34, ובע"כ דהא דתפוס לשון ראשון הוא דאם א"א שיחולו שניהם דעתי' אקמא, וע"כ ה"נ הוא במחשבת חוץ לזמנו וחוץ למקומו כיון דחוץ למקומו מוציא מידי חוץ לזמנו ע"כ לא חיילא אלא מחשבת חוץ לזמנו, - ואך דאכתי צ"ב רב דבמחשבת פיגול הרי אין דעתו שיחול חלות הפסול דפיגול, אלא דעתו לאכלו חוץ לזמנו, וחלות הפסול דפיגול אינו חל כלל מכחו, וא"כ מה מהני הא דחוץ למקומו מוציא מידי חוץ לזמנו דמכח זה נימא דלא חייל אלא חוץ לזמנו. [↑](#footnote-ref-642)
642. ואמנם הנה גם בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה דכי לחצות דמי משמע דטעם האיבעיא דבלחצות מודה ר"מ הוא משום דלאו מיהדר אימלוכי הוא, וכ"נ גם בד' השטמ"ק שם בשם תור"פ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-643)
643. צ"ע דא"כ הדין נותן דגם כשאמר לחצי היום תהא שלמים ועולה יהא הדין דלר"מ הויא תמורת עולה, דהרי בכה"ג דלחצות ליכא כלל לשון ראשון, והא דה"ז תמורת עולה הוא משום דחלה הקדושה החמורה, וא"כ ה"נ הוא כשאמר שלמים ועולה, ואי"ז כלל במשמעות הדברים, וכ"ה להדיא בד' התוס' בפסחים ס"ג א' ד"ה לימא דלר"מ חייל קמא, - ועוד קשיא טובא ממה שאמרו בפסחים שם דהא דהקדים מולין לערלים כשר והקדים ערלים למולין פסול הוא משום דאינה לשחיטה אלא לבסוף וכדרבא דאמר עדיין היא מחלוקת הלכך הקדים מולין לערלים מולין חיילי ערלים לא חיילי הקדים ערלים למולין ערלים חיילי מולין לא חיילי, ולהדיא דלרבא דפליגי אף בלחצות היינו דאף בכה"ג חלה המחשבה הראשונה. [↑](#footnote-ref-644)
644. וכ"נ בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה מתני כדאביי וד"ה מתני כדרבא. [↑](#footnote-ref-645)
645. לכאו' לפ"ז גם הא דאמר אביי דבלחצות מודה ר"מ אי"ז משום דהוי כדיבור אחד ובזה ליכא למימר דתפוס לשון ראשון, אלא הוא משום דטעמא דר"מ הוא משום דהוי כנמלך, ובלחצות ל"ה כנמלך. [↑](#footnote-ref-646)
646. בשיעורי הגרי"ד עמד בזה דלפ"ד הגרי"ז דטעם הפלוגתא בלחצות הוא אם חשבינן לה כמעשה תמורה אחד או כב' מעשי תמורה א"כ מ"ט תלי דין שחיטה בפלוגתא זו, הרי אף לרבא דאף ב' מחשבות מ"מ שפיר חיילי תרוייהו, וכתב די"ל דכל הא דס"ל לר' יהודה דהוי עירוב מחשבות הוא רק כשהוא מחשבה אחת מעורבת, אך כל דהוי ב' מחשבות אף אם חיילי בב"א אין מוציאות זמ"ז, וזהו דפריך לאביי דמודה ר"מ בלחצות דהוי מעשה אחד, דא"כ ה"נ בשחיטה כה"ג חשיב מחשבה אחת והויא מחשבה מעורבת ומ"ט אין מוציאות זמ"ז, אך לרבא לטעמי' דלחצות הוי ב' מעשים ה"נ בשחיטה הוי ב' מחשבות ואף דהם בב"א מ"מ אין מוציאות זמ"ז, ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמו שפירש"י לעיל בסוגיין דכל הא דלית לי' לר' יהודה עירוב מחשבות הוא רק אם הוקבע תחילה בפיגול, - ויש להוסיף דגם אי"ז מתישב בסוגיית הגמ' במעילה ד' א' לפי התוס' שם דכל הא דליכא לר' יהודה דין עירוב מחשבות הוא רק משום דכבר חל הפיגול בשחיטה ול"מ מחשבת חוץ למקומו שמחשב אח"כ להפקיע את הפיגול, אך אי נימא דד"ז תליא בפלוגתא דאילפא ור' יוחנן (ונתבאר לעיל בהערה), ניחא. [↑](#footnote-ref-647)
647. וכ"נ בפירש"י בד"ה דכי לחצות וד"ה ישנה לשחיטה דל"מ הא דאמר סימן אחד וכו' אלא דמה"ט אי"ז חד דיבורא כלחצות אלא הוא תרי דיבורי, ומשמע דהיינו דכיון דהוי תרי דיבורי יש בזה לדינא דתפוס לשון ראשון, - והעירו דיש להוכיח כן שהרי לפירש"י בד"ה דכי לחצות עיקר הא דפריך רבא לאביי הוא מכח מה שאמרו דר"מ בשיטת ר' יהודה אמרה, ובע"כ דגם לשנויא דאביי טעמא דר' יהודה הוא משום דתפוס לשון ראשון. [↑](#footnote-ref-648)
648. למשמעות פירש"י דלא איירי כשאמר להדיא סימן אחד חוץ לזמנו וכו' אלא כשאמר בשעת סימן אחד חוץ לזמנו ובשעת שחיטת השני אמר חוץ למקומו, י"ל דע"כ בעינן בזה לדין תפוס לשון ראשון, דלר' יוסי דאף בגמר דבריו אדם נתפס דחיילי תרוייהו יחד, הרי דה"נ הכא חיילי ב' המחשבות יחד ולא קדמה מחשבת הזמן למחשבת המקום. [↑](#footnote-ref-649)
649. אך בעיקר קו' הגרע"א צ"ב, שהרי התוס' לעיל שם כתבו כן דאה"נ דהו"מ אביי למינקט בסימן אחד בתחילתו ובסופו, והא דנקט סימן אחד וכו' הוא כדעת אילפא דבעבודה אחת עירוב מחשבות הוי, ומאי קשיא לי' דמ"ט הוצרך אביי לפרש דאמר סימן אחד וכו', הרי הא דהוצרך לפרש כן הוא לדעת אילפא. [↑](#footnote-ref-650)
650. העולת שלמה הק' דאף בכה"ג תליא בהאיבעיא בתמורה י"א ב' בהקדיש חד אבר לדמיו אם אמרינן תרי מיגו דמיגו דנחתא קדו"ד נחתא קדוה"ג ומדאקדשי' לחד אבר אקדשי' לכולי', דאם אמרינן תרי מיגו הרי אף בכה"ג ליתא בזאח"ז, וכתב דמיירי בבע"מ דלא נחתא בי' קדוה"ג.

     ובעיקר דברי התוס' צ"ב דמה מהני הא דאיתא לחצאין בזאח"ז בקדו"ד, הרי הכא הוא קדוה"ג ובקדוה"ג אינו בזאח"ז, - וצ"ל דמשום עיקר ההקדש ישנו לחצאין בזאח"ז דומיא דקדו"ד, אלא דבפועל לא משכח"ל שיהא בזאח"ז משום דפשטה קדושה בכולה, וזה אינו טעם לחשבו שאינו בזאח"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-651)
651. בשיעורי הגרי"ד כתב ללמוד מדבריהם כמש"כ הגרי"ז דבבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי' חייל עלי' קדוה"ג, עמש"נ בזה במ"מ לפ"ק דף מס' 19, וכתב דלדעת הסוברים דלא חייל עלי' אלא קדו"ד י"ל דמכוון התוס' הכא הוא להא דאחר שלקח חצי' חייל עלי' קדוה"ג. [↑](#footnote-ref-652)
652. לכאו' הוא מתפרש ע"ד מש"כ התוס' בגיטין מ"ב א' ד"ה הא דאמר דהא דכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו היינו רק כשהראשון מונע את השני מלחול, ומשא"כ היכא דהא דאינו בזאח"ז הוא משום דכבר נסתלק הנותן ואין לו בהן כלום, וה"נ הכא דכוותה דהא דתמורת עולה ותמורת שלמים אינם בזאח"ז הוא משום דכבר נעשה תמורת עולה וא"א שיחול עליו תמורת שלמים, אך בב"א שפיר חיילי תרוייהו. [↑](#footnote-ref-653)
653. ומה שהוכיח בשיעורי הגרי"ד דהוא חדא תמורה דתמורת עולה ושלמים דאל"כ הו"ל כממירין אברים, לפ"מ שדנו התוס' בתמורה כ"ו א' דאף כשממיר חצי' הו"ל בכלל אברים, י"ל דבתמורת עולה ותמורת שלמים כיון דכל תמורה נעשית בכולה אף שאינה חלה אלא על מחצה לא חשיב כממירין אברים, ובחצי' תמורת עולה וחצי' תמורת שלמים י"ל דהוי עשיית תמורה אחת דחצי' תמורת עולה וחצי' תמורת שלמים, וע"כ לא חשיב כממירין אברים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-654)
654. כנראה דעתו דמשמעות הגמ' הכא ובפסחים דדחינן ואמרינן דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, וע"כ לדעת הסוברים דקי"ל דאינה לשחיטה אלא לבסוף צ"ל דשאני לענין מחשבה דבזה קי"ל דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, - אך הבה"ג בהל' שחיטת חולין והאו"ז בסימן שס"ז כתבו להיפך דמהא דס"ל לרבא הכא דאינה לשחיטה אלא לבסוף ש"מ דהכי קי"ל, והאו"ז שם כתב דאין לומר דרבא חזר בו והסכים לדברי אביי, שהרי אמרו דרב שימי בר נתן מתני כרבא והרי דלא הדר בי' רבא, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בפסחים שם. [↑](#footnote-ref-655)
655. בתשו' חזו"א סימן תל"ד כתב די"ל דהא דפסול כשחישב בקמיצת הקומץ לבדו הוא מדרבנן, ועיי"ש במש"כ עוד בענין זה. [↑](#footnote-ref-656)
656. התוס' במנחות שם כתבו לדמות לזה דה"נ אם חשב בחצי הזאות דפנים ל"ה פיגול, ובחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק הק' דמ"ש ממש"כ התוס' לקמן ל"ח ב' ד"ה וליתניי' דלב"ש דבחטאות החיצונות בעינן דוקא ב' מתנות אם חישב באחת מהן תליא בהפלוגתא אם מפגלין בחצי מתיר ולא אמרינן דהוי כחצי קומץ, ועיי"ש במש"כ בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-657)
657. התוס' כתבו דהא דאין מפגלין בשחיטת מקצת סימן הוא משום דל"ה דבר המסוים ול"ד לפסיעות, והקר"א בסוגיין ולקמן מ"ב א' כתב דהיינו דהא דמקצת קומץ לא חשיב כחצי מתיר הוא משום דדרך להקריב כל הקומץ בב"א, ומשא"כ בפסיעות דכל פסיעה היא דבר נפרד חשיב כחצי מתיר, - ואי נימא דהא דאין מפגלין בדבר שאינו מסוים הוא משום דאינו מתיר כלום, י"ל דע"כ הוא דמפגלין בפסיעות משום דבלא"ה הולכה הויא עבודה שאינה מתרת, וע"ד מש"נ להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-658)
658. בדבריו במנחות ט"ז מבו' דד"ז תליא בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל שם, דלדעת ר' יוחנן דאם פיגל בהולכת הקומץ הוי פיגול אף למ"ד דאין מפגלין בחצי מתיר משום דכל עבודה שאינה מתרת חשובה לפגל עלי' בפנ"ע, ה"נ אם פיגל בפסיעה אחת הוי פיגול אף למ"ד דאין מפגלין בחצי מתיר. [↑](#footnote-ref-659)
659. ואמנם כ"ז הוא אי נימא דהא דל"מ פיגול בדבר שאינו מסוים הוא הגבלה בהא דמפגלין בחצי מתיר דכה"ג דהוא דבר שאינו מסוים ל"מ פיגול בחצי מתיר, אך אם הא דל"מ פיגול בדבר שאינו מסוים הוא משום דדבר שאינו מסוים אינו ראוי כלל לחשב בו, אין להוכיח מד' התוס' דאף פיגול בפסיעות תליא בדין חצי מתיר. [↑](#footnote-ref-660)
660. וכ"ה משמעות פירש"י דבמה שאמרו דאמר סימן ראשון חוץ לזמנו וכו' ובמה שאמרו שאמר קומץ מנה חוץ לזמנו פירש דאית לי' לר' יהודה דמפגלין בחצי מתיר, ובמה שאמרו דפליגי בפסיעות לא פירש כן. [↑](#footnote-ref-661)
661. וי"ל עוד דכל הא דאין מפגלין בחצי מתיר לר"מ אלא כשהוא מתיר מחצה, הוא רק בהקטרה שהיא עבודה המתרת, אך בהולכה שאינה מתרת דמה"ט לר' יוחנן לכו"ע מפגלין במקצתה, הרי דאף לר"ל דאין מפגלין במקצתה אלא לר"מ דמפגלין בחצי מתיר, מ"מ א"צ שיחול היתר מכח מקצת זה. [↑](#footnote-ref-662)
662. ואמנם הנה בד' הרשב"א משמע דחתיכת המפרקת הוא מכלל השחיטה שבמליקה, דומיא דחתיכת סימנים, אך בד' התוס' י"ל דאי"ז מכלל השחיטה שבמליקה דהשחיטה שבמליקה היא רק בסימנים דומיא דשאר שחיטה אלא מכלל עבודת המליקה. [↑](#footnote-ref-663)
663. ויש להוסיף דקו' התוס' היא לטעמייהו לקמן בסוגיין סוד"ה כזית דהא דאמר אביי דבהא ודאי מודה ר"מ קאי גם על תמורת עולה ושלמים, אך כבר נתבאר בדף מס' 35 דלפירש"י דהא דמיבע"ל בלחצות הוא באת"ל דבתמורת עולה ושלמים ה"ז תמורת עולה משמע דלא קאי אביי אלא על איבעיא דלחצות, ולפ"ז הרי להדיא נתפרש בד' אביי דאף אם פליג ר"מ גם בתמורת עולה ושלמים ומשום דס"ל דתפוס לשון ראשון, מ"מ מודה בלחצות דליכא למימר תפוס לשון ראשון, וע"ז שפיר פריך רבא מהא דפליג ר' יהודה בשחיטה אף דכי לחצות דמי, וכמש"כ הריב"א. [↑](#footnote-ref-664)
664. והיינו שהרי להדיא אמר לא תחול זו אא"כ חלה זו והיאך אפשר דנימא תפוס לשון ראשון ולא חיילא אלא תמורת עולה, הרי התנה שלא תחול תמורת עולה אא"כ תחול תמורת שלמים. [↑](#footnote-ref-665)
665. לכאו' מכוון דבריהם הוא דלא אמרינן דהוא חוזר בו לגמרי מעשייתו הראשונה, ומה שאמרו דמיהדר קהדר בי' היינו דמתחילה הי' דעתו לעשות רק תמורת עולה ואח"כ נמלך ודעתו שתהא תחילה תמורת עולה ואח"כ תמורת שלמים, ?וצ"ב דמהיכ"ת נימא כן. [↑](#footnote-ref-666)
666. שמא י"ל למש"כ התוס' דעיקר הא דבתמורת עולה תמורת שלמים בעינן לה"ט דמדהול"ל וכו' הוא משום דאל"כ הו"א דלשניהם נתכוין שאין דרך אדם לסתור דבריו כ"כ, ולפ"ז י"ל דבזה פליגי ר"מ ור' יוסי, דלר"מ דס"ל דבעלמא כל שאומר ב' מילי הוו ב' דיבורים ועשיות נפרדות וחיילי בזאח"ז, ואך דבאומר תמורת עולה תמורת שלמים אתינן למימר דבע"כ כונתו לעשי' אחת משום שאין דרך אדם לסתור דבריו כ"כ, הרי דע"ז אמרינן דאם הי' כונתו כן הול"ל תמורת עולה ושלמים וכיון שאמר תמורת עולה תמורת שלמים הדרינן לכללא דחייל תחילה דיבור קמא והדר חייל דיבור בתרא, אך לר' יוסי דפליג וס"ל דבעלמא כל שאומר ב' מילי הוי דיבור אחד ועשי' אחת וחיילי בב"א, ואך דבתמורת עולה תמורת שלמים אתינן למימר דבע"כ כונתו לב' עשיות שיחולו בזאח"ז מדלא אמר תמורת עולה ושלמים, הרי דע"ז אמרי' דאי"ז מוכח די"ל דהא דלא אמר תמורת עולה ושלמים הוא משום דסבר וכו' וע"כ הדרינן לכללא דחיילי תרוייהו בב"א, - וכ"ה להדיא בד' הר"ן בנדרים ס"ט ב' דאף לדעת ר"י ב"ר יוסף עיקר פלוגתת ר"מ ור' יוסי היא במוציא ב' שמות מפיו אי אמרינן שיחול השני אחר הראשון או שיחולו שניהם בב"א, עיי"ש, ובזה מתישב משה"ק הגרע"א בנדרים שם ע"ד הר"ן שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-667)
667. משמעות דבריו דמפרש כפירש"י דהא דמיבע"ל בכזית למחר בחוץ הוא משום דמחשב בחד כזית, וזהו שהק' דגם בתמורת עולה תמורת שלמים הוא מחשב בחדא מילתא, - וצ"ב דלכאו' הא דמיבע"ל בכזית למחר בחוץ משום דמחשב בחד כזית היינו דמה"ט הוי זה מחשבה אחת לאכול את אותו הכזית למחר בחוץ וליכא ב' מחשבות כלל, אך בתמורת עולה ותמורת שלמים אף דמחשב על בהמה אחת, הרי הוי זה ב' עשיות נפרדות והו"ל כב' מחשבות. [↑](#footnote-ref-668)
668. התוס' בד"ה ויקץ כישן הפיגול כתבו דלא שייך הכא מצא מין את מינו וניעור, והשטמ"ק כתב דהוא משום דמחשבות הויין, ועמש"כ בזה הח"נ, וצ"ב היאך הוא מתישב עם מש"כ התוס' בד"ה א"ר המנונא לדמות נידון סוגיין להא דטומאה שבטלה חזרה וניעורה, ואדרבה עדיף מהתם דהכא לא נתבטל כלל, וטעמא דרב המנונא הוא משום דאין מניחו להפרד ממנו, אך הטה"ק כתב דמש"כ התוס דלא שייך הכא מצא מין את מינו וניעור הוא כמש"כ התוס' דהוא משום דאין מניחו ליפרד ממנו. [↑](#footnote-ref-669)
669. ועיי"ש שכתב דמהא דאמר רבא דויקץ כישן הפיגול דאע"ג דכבר נצטרף חצי זית דחוץ לזמנו עם חצי זית דחוץ למקומו לפסול כשמצא שוב את חצי זית דחוץ לזמנו נתעורר מפסולו ונצטרף עמו לפגל, יש ללמוד דה"נ הוא באיסור שנתבטל ברוב והוסיפו עליו חוזר וניעור, ופירש דהטעם בזה הוא דכיון דאף אם נתבטל האיסור ברוב היתר והותר לאכילה אם אח"כ הוכר האיסור מתוך ההיתר אסור לאכלו, ה"נ כשהוסיפו עליו ומצא מין את מינו וניעור מביטולו ונתוסף עליו הוי כאילו הוכר האיסור. [↑](#footnote-ref-670)
670. ולפ"ז בזה הוא שנחלקו רבא ורב המנונא דרבא ס"ל דכיון דחוזר החצי זית דחוץ לזמנו ומצטרף עם החצי זית דחוץ לזמנו השני תו בטל צירופו לחצי זית דחוץ למקומו וליכא מחשבת פסול המוציאה מידי פיגול, ולרב המנונא ל"מ זה לבטל את צירוף ב' החצאי זיתים הראשונים ואכתי איכא מחשבת פסול המוציאה מידי מחשבת פיגול, וכ"נ בפירש"י (סוד"ה ויקץ כישן) דזהו עיקר חידושא דרבא דבטל צירוף ב' החצאי זיתים הראשונים וליכא מחשבת פסול המוציאה מידי פיגול. [↑](#footnote-ref-671)
671. אך אי נימא דטעמא דרב המנונא הוא משום דאכתי החצי זית דחוץ לזמנו מצורף עם החצי זית דחוץ למקומו ואינו מצטרף עם החצי זית דחוץ לזמנו, צ"ל דהא דא"ר המנונא דעירוב מחשבות הוי היינו דגם הא דתנן במתניתין לעיל כ"ט דכחצי זית בחוץ כחצי זית למחר פסול ואין בו כרת קרינן לי' עירוב מחשבות, דכיון דאין כל המחשבה מחשבה דחוץ לזמנו אלא היא מחשבה מעורבת אינה מפגלת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-672)
672. והך מילתא דגם אם איכא מחשבה גמורה דפיגול מ"מ י"ל דמחשבה המצורפת דחוץ לזמנו וחוץ למקומו תועיל להוציא מידי פיגול יש ללמוד כן ממה שאמרו לקמן בסוגיין בחצי זית חוץ לזמנו וחצי זית חוץ לזמנו וחצי זית חוץ למקומו פיגול אין חצי זית מועיל במקום כזית, והתם הרי ודאי איכא מחשבת פיגול מעליא, שהרי חישב תחילה על ב' חצאי זיתים חוץ לזמנו, ואפ"ה אלמלי הא דאין חצי זית מועיל במקום כזית, דמה"ט אמרינן דאין החצי זית דחוץ למקומו מצטרף עם הכזית דחוץ לזמנו, היתה המחשבה המצורפת מוציאה מידי פיגול. [↑](#footnote-ref-673)
673. הטה"ק עמד בזה דהרי אכתי לא נפסל הקרבן דאינה לשחיטה אלא לבסוף ואכתי לא חלה מחשבתו הראשונה עד לבסוף, וכתב דדינא דרבא דויקץ כישן הפיגול הוא אף בהולכה ובקבלה דכל מעט ראוי לפגל, ועיי"ש שכתב דלמש"כ התוס' במעילה ג' ב' דקודם זריקה לא חייל אף הפסול דפיגול ניחא, - וצ"ב דלכאו' אין עיקר מכוון התוס' הוא להא דכבר חל חלות פסול על הקרבן, אלא דכיון דכבר הי' דין המחשבה לפסול אינו חוזר ונעשה פיגול, ומשא"כ בחצי ביצה ראשון וחצי ביצה שני שנתערבו דלא בטל כח החצי ביצה ראשון אלא שהי' מחוסר שיעור. [↑](#footnote-ref-674)
674. והיינו דלדעת הרמב"ם ודעימי' דב' חצאי כביצה הנפרדין זמ"ז אין מצטרפין לטמא, נמצא דכל שאין בו כביצה אין דינו כלל לטמאות אחרים, וע"כ י"ל דכל שנתערב עם חצי כביצה אחר בטל דינו ממנו, אך לדעת רש"י ודעימי' הרי אף כשאין בו כביצה יש בו לדין זה דהוא מטמא אחרים כשתגע הטהרה בו ובחצי כביצה אחר, ודין זה מעולם לא בטל ממנו. [↑](#footnote-ref-675)
675. אך לדעת הרמב"ם ודעימי' ניחא, שהרי קודם שנצטרפו לא הי' בהחצי כביצה ראשון דין לטמא אחרים כלל, וע"י צירופו עם החצי כביצה שני חל עליו דדינו דהוא פוסל תרומה, וע"כ י"ל דשוב אינו מצטרף עם חצי כביצה אחר ליעשות ראשון. [↑](#footnote-ref-676)
676. שמא י"ל דאף לדעת רש"י ודעימי' דאף ב' חצאי כביצה נפרדין מצטרפין לטמא, אי"ש משום דליכא דין בהמטמא שיהא כביצה, אלא היינו משום דכל שנוגעת הטהרה בב' החצאין דיינינן להו כחדא והן מצטרפין זל"ז לענין לטמא טהרה זו, ולפ"ז ניחא, דלפ"ז נמצא דכל שעומד חצי כביצה לעצמו אכתי אינו ראוי לטמא אחרים, וניחא נמי דע"י צירופו לחצי כביצה שני חייל בו דין שהוא מטמא תרומה, - אך לכאו' רחוק לפרש כן, דאם בעינן שיהא בהמטמא כביצה, הדין נותן דל"מ מידי הא דנוגעת הטהרה בב' החצאין יחד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-677)
677. יש להעיר לפ"ז במש"כ הרא"ש בחולין לדון דלדעת רב המנונא אף באיסורים לא נימא דחוזר וניעור, וכתב לחלק דדינא דרב המנונא הוא רק לגבי קדשים משום דכתיב לא יחשב וכו', ולכאו' דבריו הם כפירש"י דטעמא דרב המנונא הוא משום דכבר נקבע דינו כמחשבת פסול ושוב אינו חוזר וניעור, דאם טעמא דרב המנונא הוא כמש"כ התוס' משום דאין הפסול מניח את הפיגול ליפרד מעליו אין לדמותו כלל לאיסור שנתבטל והוסיפו עליו וכמש"כ התוס', ולפ"ז בע"כ דהא דמשני דהתם איכא שיעורא הוא כמו שפירש"י דכל שהי' בו כביצה מעיקרא אמרינן שפיר דחוזר וניעור, וא"כ הרי אף אם הי' דמי דין איסור שנתבטל לדינא דהכא הי' בדין דנימא דחוזר וניעור כיון שהי' עליו שם איסור מתחילה, ורק כשנולד האיסור בתערובת הי' מקום לדון דלא נימא דחוזר וניעור, ומ"ט הוצרך הרא"ש לפרש דשאני לענין קדשים משום דכתיב לא יחשב וכו'. [↑](#footnote-ref-678)
678. והנה אמנם למש"כ התוס' וש"ר בכ"ד דאף דמדאורייתא אין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה מ"מ מדרבנן הוא מקב"ט, ניחא, די"ל דאף דאיירי הכא שלא הי' בהן כביצה בשעה שנטמאו מ"מ נטמאו מדרבנן, אך מפירש"י בכ"ד נראה דאחר שחזר בו דאין אוכל מקב"ט בפחות מכביצה אף מדרבנן אינו מקב"ט, וכדעת הרמב"ן והרשב"א בשבת צ"א א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-679)
679. אך הנה להדיא תניא בתו"כ שהביא בפירש"י בסוגיין דאוכל מקב"ט בכ"ש ואינו מטמא אחרים בכ"ש, ולדעת רש"י אחר חזרה דאין אוכל מקב"ט בכ"ש ונתבאר לעיל בהערה דהיינו אף מדרבנן בעכצ"ל דמ"מ איכא גוונא דאוכל מקב"ט ואינו מטמא אחרים, ומצינו בזה כמה גווני, ואכמ"ל, וי"ל דהכא איירי בכה"ג. [↑](#footnote-ref-680)
680. החזו"א בליקוטים סימן א' סק"י ד"ה ובתו' פירש דמיבע"ל שמא בעינן במחשבת פיגול שלא תתערב בה מחשבת קלקול אחרת, ואף דחשיב כקרב המתיר כמצותו, שהרי מחשבת אכילת טמאים אינה פוסלת, מ"מ י"ל דבעינן דבשעה שחושב מחשבה הפיגול תהא מחשבה זו יחידה בלא עירוב מחשבות, ועד"ז כתב החזו"א בסימן ח' סוסק"ו. [↑](#footnote-ref-681)
681. ועד"ז ובע"א כתב הצ"ק בסוגיין דשאני באכילת טמאים דכיון דהם אסורין לאכול הבשר א"כ לגבי דידהו לא שמה אכילה, ומשא"כ בכלבים דאע"ג שאין אנו מאכילין קדשים לכלבים, מ"מ אם מאכילין אותן לגבי דידהו שמה אכילה, ועד"ז כתב הקר"א. [↑](#footnote-ref-682)
682. בשיעורי הגרמ"ד שם הק' בשם הגרי"ז דמה בכך דבע"כ יפסל הבשר קודם שיאכל, הרי אי"ז בכלל מחשבתו, דהוא לא חשב אלא שטמא יאכלו, - ועוד, דאם הנידון הוא משום דנפסל הבשר קודם אכילה מ"ט קאמר רב חסדא חישב שיאכלוהו טמאים, והול"ל חישב לאכול בשר טמא למחר. [↑](#footnote-ref-683)
683. השטמ"ק בסוגיין כתב בשם תור"פ דאין דרך אכילה בכך, וכנראה דמה"ט מתפרשת מחשבתו שיאכלו כדרכם ויפסל קודם אכילה משעת נגיעה. [↑](#footnote-ref-684)
684. צ"ב דאם הא דל"מ מחשבה שיאכלוהו טמאים הוא משום דאי"ז בידו, מה מדמינן לה לקמן שם למחשב על בשר קודם זריקה, והמקד"ד בסימן ל"ג סק"א הק' עוד דא"כ מ"ט מיבע"ל רק בחישב שיאכלוהו טמאים למחר הרי אף בחישב שיאכלוהו טהורים אי"ז בידו דלאו כל כמיני' להאכילן נותר, ולא מצינו דל"מ מחשבה אלא כשחושב על עצמו, והוכיח דלא כן ממה שאמרו לקמן דאף אם חישב לאכול כזית בב' בנ"א הוי פיגול והרי דמהני מחשבה על אחרים. [↑](#footnote-ref-685)
685. הקר"א כתב דמשמע קצת מד' הרמב"ם הוא דל"מ מחשבת אכילת אש אלא באימורים דהקטרתו זו היא אכילתו, אך אם חישב על הבשר שיאכלו האש לא חשיב אכילה דאי"ז אלא איבוד בעלמא, ול"ד לאכילת כלבים דחשיבא אכילה, וכתב דלא משמע כן בסוגיין, ועמש"כ בזה הזבח תודה במנחות שם. [↑](#footnote-ref-686)
686. ולכאו' בעכצ"ל דאף דבאימורים שדינם בהקטרה ל"מ מחשבת אכילת אש דהדיוט, מ"מ בבשר פרים דדינם בשריפה מהני מחשבת אכילת אש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-687)
687. לכאו' י"ל דהרי עיקר הא דחישב שתאכלנו אש הוי פיגול אי"ז משום דהוי חוץ לזמנו כלפי אכילת אש, שהרי אין דין הבשר כלל באכילת אש, אלא משום דהוי חוץ לזמנו כלפי אכילת אדם, וכיון דאכילת אש שמה אכילה ע"כ חשיב כמחשבה לאכול חוץ לזמנו, וע"כ כיון דלמחר אין דינו באכילת אדם הו"ל מחשבת חוץ לזמנו, ול"מ הא דלמחר דינו באכילת אש, שהרי בלא"ה לא אתינן עלה משום דהוי חוץ לזמנו כלפי אכילת אש אלא משום דהוי חוץ לזמנו כלפי אכילת אדם, ומשא"כ בעולת העוף שחישב להקטירה למחר דהא דהוי פיגול הוא משום דהוי חוץ לזמנו כלפי הקטרה, הרי דכיון דאם עלו לא ירדו ודינה בהקטרה אין מחשבה זו פוסלת. [↑](#footnote-ref-688)
688. ועד"ז צ"ע גם בהא דמיבע"ל לקמן בסוגיין בחישב לאכול כזית ביותר מכדא"פ, דכיון דל"ב מעשה אכילה דאדם ואף אם חישב על אכילת כלבים הוי פיגול, א"כ מאי גרע כשחישב לאכול כזית ביותר מכדא"פ, ואטו נימא דגם אם חישב שיאכלוהו כלבים ביותר מכדא"פ ל"ה פיגול. [↑](#footnote-ref-689)
689. ומה שעמד בזה מהא דהוי פיגול כשחישב על חצי זית בשעת שחיטה וחצי זית בשעת זריקה, צ"ב, דהרי כל הא דמיבע"ל הכא הוא כשחישב להדיא לאכול כזית ביותר מכדא"פ דחישב שתהא האכילה בב' מעשי אכילה מחולקין, אך בחישב על חצי זית בשעת שחיטה וחצי זית בשעת זריקה אף דלא צירף במחשבתו שתהא חדא אכילה דכזית, מ"מ כיון שלא חילקם במחשבתו כב' מעשי אכילה הו"ל כמחשבה על אכילת כזית. [↑](#footnote-ref-690)
690. ועיי"ש שהוכיח כן לדעת הסוברים דשיעור צירוף שתי' הוא בכדי שתיית רביעית, ואי נימא דכששותין המסובין זאח"ז בעינן שיהא בזה בכדי שיעור צירוף, לא משכח"ל שיצטרפו שתיית המסובין זל"ז, ועמש"כ בזה בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-691)
691. לכאו' אף לא חישב כן להדיא, מ"מ כיון דשפיר אפשר לאכול בחוץ בתוך זמנו ולאכול למחר בתוך כדא"פ אין בכלל מחשבתו שיאכל ביותר מכדא"פ. [↑](#footnote-ref-692)
692. והיינו דאף דאם חשב לאכול חצי כזית בחוץ למחר וחצי כזית למחר מסתברא מילתא דהם מצטרפין לפיגול, וכמו שצידד השפ"א בסוגיין, עיי"ש, הרי מ"מ כל שלא חשב להדיא לאכול למחר אלא חשב סתמא לאכול בחוץ, אף דאין בכלל מחשבתו מחשבת חוץ לזמנו, וע"כ אינם מצטרפין לפיגול, מ"מ כיון דלא חישב להדיא לאכול היום הדין נותן דשפיר מצי להצטרף עם מחשבתו לאכול למחר. [↑](#footnote-ref-693)
693. מבו' בדבריו דדינא דקרב המתיר כמצותו הוא רק לענין לפגל, אך פסולא דפיגול חל אף כשלא קרב המתיר כמצותו, ומזה נלמד דאף מחשבת פיגול יש בכחה לפסול כשאינה מפגלת. [↑](#footnote-ref-694)
694. ועד"ז קשיא לעיל בסוגיין דא"ר ירמי' דהא מני ר"א היא, ופירש"י בד"ה הא מני דהיינו דלרבנן לא איצטריך למיתני דאין אכילה והקטרה מצטרפין, שהרי אף אכילה ואכילה דדבר שאין דרכו לאכול אין מצטרפין, וזה צ"ב דמחשבת אכילה בדבר שאין דרכו לאכול אינה מצטרפת היינו משום דאינה כלל מחשבת פיגול, אך מחשבת הקטרה דהויא מחשבה מעליא מנ"ל דאינה מצטרפת. [↑](#footnote-ref-695)