33 דעת רש_י בפסיקה בהוזלה ובהלוני עד שיבא בני
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' כ' תמוז תשס"ח

**א**

א] ב"מ דס"ג. בפירש"י ד"ה יש לו מותר, ז"ל, ולא אמרינן דלאו כאיסרו הבא לידו היכא דיש לו, דזכי בהו האי מהשתא, ואע"ג דלא משיך כי מוקרי ברשותי' מוקרי ול"ה רבית הואיל ואם בא לחזור קאי עלייהו במי שפרע וכו', עכ"ל.

ועיי"ש בפנ"י שעמד ע"ד רש"י, ז"ל, ולכאורה לא ידעתי למה הוצרך לטעם זה ותיפוק ליה דכיון דיש לו עכשיו לא שייך לחוש שמא יתייקרו, דנראה פשוט שאף אם היו ביוקר בשעת המכירה אפ"ה שרי למכור לו בזול כשיש לו עכשיו כדאמרינן להדיא בגמרא לקמן גבי מאן דיהיב זוזי לקיראי וכו', וא"כ כ"ש דמותר בשוה בשוה דל"ש כלל חששא דשמא יתייקרו, ועיי"ש בפנ"י שדקדק עוד מד' רש"י דלא שרי התם אלא לפסוק בשויו ולא להוזיל דבזה ל"ש ה"ט דברשותו הוקרו ממה שפירש"י להלן ד"ה ע"ג פירות, ז"ל, לפסוק עליהם פירות "כשער של עכשיו" כל ימות השנה, עכ"ל, ונ' להדיא דלא שרי אלא לפסוק עליהן כפי השער של עכשיו, אך אסור להוזיל עליהן, וצ"ע דמ"ש מההיא דקיראי דשרי להוזיל, ועיי"ש בפנ"י מש"כ בזה, ועי' גם בכו"ח הגרע"א בזה.

ב] ונ' די"ל עוד בזה, דהנה בפירש"י להלן בסוגיא דקיראי פירש, ז"ל, איתנהו, אם בידו "אבל אינם בעיר או אבד המפתח והוא דחוק למעות" שרי, דהו"ל הלויני עד שיבא בני דתנן במתניתין דמותר, עכ"ל.

וצ"ב במה שפירש"י דההיא דאיתניהו איירי בשאינם בעיר או אבד מפתח והוא דחוק למעות, דל' זה מורה שהוא הי' מתרצה למכרן עתה בשוין, וע"כ כל מה שהוא מוזיל לו הוא משום שאינם בעיר או אבד המפתח והוא דחוק למעות ואין בידו להמתין עד שיבא בנו או שימצא המפתח, ומ"ט הוצרך לפרשה בכה"ג, ולא פירשה כפשטה, דיש לו בידו קיראי, ואינו חפץ למכרן עתה, אלא הוא בא לפסוק על קיראי לזמן אחר, ומהני הא דיש לו קיראי בידו להתיר הפסיקה, דומיא דכל פסיקה ביש לו, דאף דהפירות בידו, אינו רוצה למכור עתה כלל, אלא לפסוק לזמן פלוני.

ונ' ברור בדעת רש"י, דהנה הרי פירש"י דטעם ההיתר באיתניהו הוא משום דהוי כהלויני עד שיבא בני, והנה הרי בפירש"י לעיל דמ"ו. פירש בהתירא דהלוני עד שיבא בני, ז"ל, רב אשי אמר לעולם בפרוטטות היא כדקאמרת וכו, ומיהו טעמא וכו' שאפי' התנה עמו בתורת דמים אין כאן רבית דאגר נטר לי', שאפילו הלואה אם יש לו בביתו מותר לתת לו עודף דהו"ל הלויני עד שיבא בני, עכ"ל, ובחי' הריטב"א שם כתב ע"ד רש"י, ז"ל, ולכאו' נ' מלשונו דאפי' מעות במעות או חטין בחטין מותר לתת עודף בשיש לו אם לא קבע לו זמן, שאין העודף אגר נטר לי' דהלואה אלא שכר הנאה שאין ללוה לטרוח לחזר אחר בנו ואחר מפתח ומעות שיש לו בביתו, וכן היה אומר רבינו, עכ"ל, ועי' גם בתור"פ ובחי' הריטב"א הישנים שנקטו כן בדעת רש"י דהתירא דהלויני עד שיבא בני הוא אף בהלואה גמורה.

ולפ"ז הרי דה"נ התירא דפסיקה בהוזלה בקיראי כשיש לו, שפירש"י דהוא משום דהו"ל כהלויני עד שיבא בני, הוא נמי מה"ט שאין ההוזלה באגר נטר דההלואה, אלא בשכר ההנאה שא"צ להביא פירותיו מעיר אחרת או לחזר אחר המפתח, וע"כ הוצרך רש"י להעמידה בגוונא שהוא מתרצה למכור עתה, ואך שפירותיו בעיר אחרת או שאבד המפתח, וכיון שהוא דחוק למעות עתה, ע"כ הוא מתרצה למכור בזול כדי שלא יהא צריך עתה לטרוח ולהביא פירותיו מעיר אחרת או לחזר אחר המפתח, אך אם היו פירותיו עמו, ל"ה מתרצה להוזיל עליהן, וגם דבכה"ג ודאי אין מקום לאסור, דליכא אגר נטר כלל, ולא הוצרך רב נחמן להשמיענו דשרי להוזיל, אלא בגוונא שאינם בידו, דס"ד דחשיב כאגר נטר, וע"כ דמי להלויני עד שיבא בני דשרי אף ליתן לו שכר, וה"נ הכא שרי להוזיל לו מדמי המקח.

והדברים מדוקדקים כן בל' רש"י בעמ' ב', שפירש מימרא דר"נ דכל אגר נטר לי' אסור, ז"ל שכר המתנה, אי מוזיל גבי משום המתנה שמקדים לו המעות "והמקח אין לו למוכר עכשיו", עכ"ל, ול' זה מורה, דטעם ההיתר להוזיל בשיש להמוכר את המקח עכשיו, הוא משום דכה"ג אין ההוזלה משום ההמתנה, אלא שכר הנאה שאין לו לטרוח וכו', ולא שרי באמת אלא בשהוא מתרצה למכור את מה שיש בידו, וזמש"כ רש"י ו"המקח" אין לו עכשיו, והיינו דלא שרי אלא בשיש לו את המקח עכשיו, שהוא מתרצה ליתן לו את מה שבידו.

ויש להוסיף בזה, מש"כ בקונט' הסמ"ע אות י"ט, ז"ל, או אם יש למקבל סחורה כפי מה שפוסק עם הנותן, דאז מותר להבטיח לו למכור לו כ"כ אבנים שעוה כל אבן בעד ה' זהובים ואף ששוה ו' זהובים משום דמוזיל גבי', דאף שאין נותנו לו מיד אלא לאח"ז, מ"מ כיון דמכר לו סתם "ואילו רצה הנותן הי' לוקחו מיד" שהרי יש לזה עתה בביתו, לכן מותר, עכ"ל, ועיי"ש גם באות י"ב שכתב בתו"ד, ז"ל, מיהו בעינן שהמוכר הסחורה ל"ה מוחה ביד הקונה מליקח הסחורה מיד אם הי' רוצה, עכ"ל, וזה מתאים עם מש"נ בדעת רש"י, דהא דשרי להוזיל לו הוא משום שהמוכר מתרצה ליתן לו מיד, ואין ההוזלה בשכר המתנת המעות אלא בשכר ההנאה שא"צ לטרוח, ואשר ע"כ אם אין המוכר מתרצה ליתן לו מיד, ליכא לעיקר ההיתר.

ג] ולפ"ז מתישב בפשיטות מה שפירש"י בסוגיין דהתירא דפסיקה ביש לו, הוא רק בשפוסק כשער של עכשיו, ול"מ אלא להתיר האיסור שמכח חשש היוקר, דע"ז אמרי' דכי מוקרי ברשותי' מוקרי ול"ה רבית, משום דהכא הרי איירי בסתם פסיקה שאינו מתרצה ליתן לו עכשיו אלא לזמן פלוני, ובכה"ג הרי אם מוזיל לו, הוי ההוזלה בעד המתנת מעותיו, ולי"ב להתירא דהלויני עד שיבא בני, ובזה לא שרי אלא בשפוסק בשויו, דאף אם יתיקר אח"כ, ל"ה זה רבית, כיון דהוי היוקר ברשותו כיון דקני לי' למי שפרע, וז"ב בדעת רש"י.

ד] אמנם ילה"ע ע"ז ממה שפירש"י לקמן דע"ב:, ז"ל, פוסק עמו "באיזה שער שירצה" לתת לו מאותו גדיש, דכיון דיש לו אין כאן רבית דמעכשיו הוא קנוי לו ואע"פ שלא משך, דכי אין לו נמי אבק רבית מדרבנן הוא וכי יש לו לא גזור, עכ"ל.

ומפורש בד' רש"י, ודקדק כן הטור בסימן קע"ה, דבפסיקה ביש לו שרי לפסוק עמו באיזה שער שירצה ואף להוזיל לו, ואין לפרש דגם התם הוי טעם ההיתר משום דהו"ל כהלויני עד שיבא בני, שהרי התם איירי במחוסר מלאכות, שאין בידו ליתנו לו עתה, ול"ש כלל התירא דעד שיבא בני, שהרי כיון שאין בידו ליתנו לו עד אחר זמן, הוי ההוזלה בעד המתנת המעות, וכ"ה מפורש בל' רש"י דטעם ההיתר התם הוא משום דמעכשיו הוא קנוי לו, ולא משום התירא דעד שיבא בני, וזה דלא כמש"נ בדעת רש"י דלא שרי לפסוק בהוזלה אלא במקום שהוא מתרצה ליתנו לו עתה, ומשום דהו"ל כהלויני עד שיבא בני.

אמנם נ', דאדרבה מד' רש"י שם הוא סמך לדברינו, שהרי פירש"י דפוסק עמו באיזה שער שירצה "לתת לו מאותו גדיש", וכבר דקדק מזה בגידו"ת שער מ"ו ח"ד סקנ"ו, דלא הותר לפסוק רק ליתן לו מאותו גדיש ולא מזולתו, אך בהמש"ד הגידו"ת שם נ' שכונתו לדקדק, דלא שרי אלא אם יש לו באותו גדיש כל מה שפסק עמו, ולא סגי במה שיש לו מקצת, עיי"ש, ושמא כונתו, דגם הא דלא סגי במה שיש לו מקצת, הוא משום דכל התירא דפוסק על הגדיש הוא רק בשנותן לו מאותו גדיש, וע"כ ל"ש להתיר בשאין לו אלא מקצת, וצ"ע.

והנה בהתירא דפסיקה בשויו ביש לו ודאי מודה רש"י דשרי אף בשנותן לו פירות אחרים, דבכל המקומות שהוזכר היתר פסיקה ביש לו לא הזכיר רש"י שפוסק עמו ליתן לו ממה שיש לו, ומה שהצריך רש"י התם ליתן לו מאותו גדיש, הוא משום דההיתר לפסוק עמו בכל שער שירצה ואף בהוזלה, הוא רק בשפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש, דבזה י"ל דמעכשיו הוא קנוי לו ממש, וליכא המתנת מעות כלל, ומשא"כ בשאינו פוסק עמו ליתן לו מן הפירות שבידו, דלא נשלם קנינו עד שיביא לו הפירות, חשיב דאיכא בזה המתנת מעות, וע"כ אסור להוזיל לו, ול"מ בכה"ג הא דיש לו אלא להתיר לפסוק בשויו, דאף אם יתיקר ל"ה זה רבית, משום דברשותי' אייקר, ואין נוטל היוקר מכח האגר נטר, וז"פ.[[1]](#footnote-2)

אמנם ילה"ע ע"ז, דבסוגיא דקיראי שהותר לפסוק בהוזלה ביש לו לא הזכיר רש"י דהויא הפסיקה ליתן לו מאותם הקיראי שבידו, ומ' דשרי אף אם יתן לו קיראי שלא היו בידו, וקשיא דמ"ש מפוסק על הגדיש שמבו' בפירש"י דלא שרי להוזיל לו אלא בשפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש.

ולפמש"נ מבוארים היטב ד' רש"י, דבההיא דקיראי דמתרצה ליתן לו מה שבידו, ומה שמוזיל לו הוא בשכר ההנאה שא"צ להביא פירותיו מעיר אחרת או לחזר אחר המפתח, ע"כ שרי להוזיל לו אף אם נותן לו קיראי אחריני, משום דהו"ל כהלויני עד שיבא בני דשרי ליתן לו שכר על ההנאה שא"צ לטרוח.

אך בפוסק עמו על הגדיש שה"ז מחוסר מלאכות ואין בידו ליתנו לו עכשיו, הרי ל"ש בזה כל התירא דהלויני עד שיבא בני, שהרי כיון שאין בידו ליתנו לו עכשיו נמצא דהויא ההוזלה בשכר המתנת המעות, וע"כ בזה לא שרי להוזיל לו אלא בשפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש, דכה"ג נגמר המקח מעכשיו, ולי"ב המתנת מעות כלל.

ונמצא לפ"ז בדעת רש"י, דאיכא תרי גווני דשרי לפסוק בהוזלה, האופן הא' הוא כההיא דקיראי שהוא מתרצה ליתן לו עתה, ונמצא דאין ההוזלה שמוזיל לו בשכר המתנת מעותיו, אלא בשכר ההנאה שא"צ לטרוח אחר הפירות, והאופן הב' הוא כההיא דפוסק על הגדיש, שפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש, דכה"ג לי"ב המתנת מעות כלל, כיון שנגמר המקח מעכשיו.

וזהו מה שאסר רש"י בסוגיין לפסוק ביש לו, אלא כפי השער שבשוק, משום דהכא ליכא לב' טעמי ההיתר, שהרי אינו מתרצה כלל ליתן לו עתה, אלא פוסק עמו ליתן לו לזמן פלוני, וגם אינו פוסק עמו ליתן לו מהפירות שבידו, אלא בידו ליתן לו מפירות אחרים, ובכה"ג כל שמוזיל לו הוי זה שכר המתנת מעותיו, וכל אגר נטר לי אסור, וע"כ לא שרי לפסוק עמו אלא בשויו, דאף אם יתיקר, ל"ה היוקר אגר נטר, כיון דקני לי' למי שפרע וברשותו נתיקר, וז"ב בדעת רש"י, והראוני כן בס' כהונת עולם, שכתב דמה שאסר רש"י בסוגיין להוזיל, הוא לטעמי' לקמן דע"ב: דלא שרי להוזיל אלא בשפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש.

ה] והנה התוס' בסוגיא דקיראי הקשו, במש"א התם דמהו דתימא כיון דאי"ל אשראי במתא כעד שיבא בני או עד שאמצא מפתח דמי, דטפי הו"ל לאתויי הכא דפוסק על הגדיש דדמיא טפי דהוי מקח וממכר, ותירצו דפוסק עמו על הגדיש לא שרינן אלא לפסוק עמו בשער לקוטות, אבל לפסוק שוי ו' בה' לא כיון דאכתי לית לי' שעדיין צריך תיקון, ואי מוזיל גבי' כולי האי מחזי כאגר נטר, אבל כשיש לו מזומן בעין אלא שמחוסר ביאת בנו או הבאת מפתח מותר אפילו שוי ה' בד', עכ"ד.

ונ' טעמם, דהא דשרי להוזיל היכא דיש לו, הוא משום דכבר נגמר המקח עתה, וליכא המתנת מעות כלל, וזה ל"ש במחוסר מלאכות שאין בידו מה שפסק ללוקח, ול"ש לדון שנגמר המקח, אך מ"מ אף בכה"ג שרי לפסוק בשויו, דהתירא דפסיקה בשויו ביש לו הוא משום דקני לי' למי שפרע והוי היוקר ברשותו, וזה שייך אף במחוסר מלאכות.

אמנם לדעת רש"י דאף בפוסק על הגדיש שרי להוזיל לו, הדרא קו' התוס' לדוכתא, דמ"ט מייתי מההיא דהלויני עד שיבא בני, ולא מייתי מההיא דפוסק עמו על הגדיש דדמי טפי.

ולפמש"נ בד' רש"י לק"מ, דההיא דפוסק עמו על הגדיש איירי רק בכה"ג שפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש, ובכה"ג הוא דשרי להוזיל לו, אך בההיא דקיראי שלא פסק עמו ליתן לו מאותם הקיראי שפסק עליהן עם אחר, וגם אותו אחר אינו מחויב ליתן לו מן הקיראי שבידו, אין להתיר כלל משום זה, וע"כ לא דנו להתיר בדאית לי' אשראי במתא, אלא משום דדמי להלויני עד שיבא בני.

וי"ל עוד, דכל הס"ד דאשראי במתא חשיב כיש לו, הוא רק לגבי התירא דהלויני עד שיבא בני, דגם בדאית לי' אשראי במתא מצינו למימר דאין ההוזלה בשכר המתנת מעותיו, אלא בשכר ההנאה שאינו צריך לטרוח אחר זה שפסק עמו שיתן לו הקיראי, אך בהתירא דפוסק עמו על הגדיש דהוא משום דמעכשיו הוא קנוי לו, הרי ודאי דאין להתיר אלא בשיש לו בידו, אך כל שאין לו בידו ל"מ מידי הא דאית לי' אשראי במתא, שהרי אין בידו להקנות לקיראי אלו שיש לו ביד אחרים.

והאמנם אף שהדברים נכונים בעצמם, מ"מ לקושטא דמילתא נ' בדעת רש"י דבההיא דקיראי אף אם יש לו ל"ש להתיר כלל משום התירא דפוסק עמו על הגדיש, שהרי גם בטעם הא דשרי ביש לו פירש דהוא משום דהו"ל כהלויני עד שיבא בני, והטעם בזה הוא כמש"נ, דהתירא דפוסק עמו על הגדיש הוא רק בשפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש, וז"ב.

**ב**

ו] והנה אמנם בעיקר ד' רש"י לעיל דמ"ו. דהתירא דהלויני עד שיבא בני הוא אף בהלואה גמורה, ומשום שאין העודף אגר נטר לי' דהלואה, אלא שכר הנאה שא"צ לטרוח לחזר אחר בנו ואחר המפתח והמעות, צ"ע ממה שפירש"י לקמן דע"ה., ז"ל, אבל אומר הלויני עד שיבא בני, דכיון דיש לו שפיר דמי, דהא סאה בסאה דרבנן הוא דלאו נשך דאורייתא וכי יש לו לא גזור, עכ"ל, והרי להדיא דהתירא דהלויני עד שיבא בני הוא רק בהלואת סאה בסאה דרבנן, אך אילו הי' איסור הלואת סב"ס דאורייתא, הוה אסרינן אף בהלויני עד שיבא בני.

האמנם נ' פשוט דלק"מ, דהתם הרי אין כונתו כלל לפרוע לו מיד, שהרי לדעת רוב הראשונים איירי אף בשקבע לו זמן, שאין יכול המלוה לתבעו כלל בתוך הזמן, וע"כ ל"ש בזה התירא דהסוגיא בדמ"ו. דאין העודף בשכר המתנת המעות אלא בשכר הנאה שא"צ לטרוח שהרי ודאי התם מה שנותן לו היוקר הוא בשכר המתנת המעות, וע"כ בזה לא שרי אלא משום דסאה בסאה דרבנן.

ונ' עוד, דאף בגוונא שיהא כונתו לפרוע לו מיד, נמי אין להתיר מכח דינא דהסוגיא בדמ"ו., דכל הא דשרינן התם בהלויני עד שיבא בני, הוא משום דנתינת העודף אינה כלל משום המתנת המעות אלא בשכר הנאתו, וכ"ז ל"ש אלא בנתינת העודף שהוא נותן לו אף אם יפרע לו מיד את חובו, דבזה שפיר אמרינן דאי"ז משום המתנת המעות, אך בהלואת סאה בסאה דאסרינן משום נתינת היוקר שנתיקרה הסאה, הרי דאף אם הי' כונתו לפרוע לו מיד, מ"מ כל שלא פרע לו אלא לאח"ז ונתיקרה הסאה בינתים, הרי נמצא דיוקר זה שהוא נותן לו הוי מכח המתנת ההלואה, שהרי אם הי' משיב לו ההלואה מיד ל"ה נותנו לו, והוי זה אגר נטר, וע"כ אין להתיר בזה אלא משום דאיסורא דהלואת סב"ס אינו אלא מדרבנן וכה"ג לא גזרו, ודו"ק.

ובאמת בד' רש"י לעיל דמ"ד: מבו' כן להדיא, דטעם ההיתר במתני' דלקמן דאומר הלויני עד שיבא בני, אי"ז כלל משום דאי"ז שכר המתנה, אלא הוא מטעם אחר, ז"ל, וגבי סאה בסאה תנן אבל אומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא המפתח, שאלו שבידו נקנין למלוה וברשותו הוקרו, דרבית סאה בסאה דרבנן ובכה"ג לא גזור, עכ"ל, והיינו כמש"נ, דל"ש להתיר התם כלל משום דינא דהסוגיא בדמ"ו. דאי"ז שכר המתנת המעות, אלא הא דשרי הוא משום דחשיב דנתיקרו ברשותו.

ז] אמנם לפ"ז קשיא טובא בהא דמדמי הגמ' לעיל דמ"ו. דהא דמותר ליתן לו שוה דינר וטרסית הוא דומיא דהלויני עד שיבא בני, וכן מדמי' בסוגיא דקיראי דין פסיקה בהוזלה ביש לו אשראי במתא לדינא דעד שיבא בני, ורש"י שם דימה דין פסיקה בהוזלה ביש לו לדינא דעד שיבא בני, וזה צע"ג, שהרי הא דשרי בהלואת סב"ס לומר הלויני עד שיבא בני, אי"ז כלל משום דאי"ז שכר המתנה אלא שכר הנאה, אלא הוא משום שאלו שבידו נקנין למלוה וברשותו הוקרו, וא"כ היאך שמעינן מהתם להתיר ליתן לו עודף או להוזיל לו מכח הא דאי"ז שכר המתנת המעות אלא שכר הנאתו שא"צ לטרוח וכו', ואין לדחוק שאין מכוון הגמ' להתירא דמתני' בדע"ה., אלא לישנא דמתני' נקטו, אך מכוון הגמ' להיתר אחר, דבפירש"י בסוגיא דקיראי מפורש דמכוון הגמ' להא דתנן במתני' דמותר.

ח] ואולי י"ל בזה, דהנה בעיקר הא דתנן במתני' לקמן דע"ה. דאומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח, פירש בחי' הריטב"א שם בשם מורו, ז"ל, והא דקתני סיפא הלויני עד שיבא בני לאו משום דליכא קביעות זמן הוא דקתני לה, כמו שפירש הריטב"א לעיל מינה לדעת הרמב"ם ודעימי', וכ"ה בפסקי רי"ד ובקונט' הראיות להריא"ז, אלא למימר דהא חשיב יש לו ממש ללות עליו ואע"פ שלא היה יכול ליתנו עכשיו, עכ"ל, וכ"ה בב"י סימן קס"ב, ועי' גם בחי' הרשב"א ב"ב דפ"ז. לגבי דין פסיקה בהוזלה, וכ"נ מסוגיית הגמ' בקיראי, דס"ד דאף בדאית לי' אשראי במתא כעד שיבא בני או עד שאמצא מפתח דמי, והיינו דכיון דעד שיבא בני ועד שאמצא מפתח חשיב כיש לו, אף שאינו יכול ליתנו עכשיו, ע"כ ס"ד דאף בדאית לי' אשראי במתא חשיב כיש לו אף שאינו יכול ליתנו עכשיו.

והנה בפשוטו, הא דקמ"ל מתני' דעד שיבא בני חשיב כיש לו אף שאינו יכול ליתנו עכשיו, הוא משום דל"ב כלל שיהא בידו ליתנו, אלא כל שיש ברשותו חטים חשיב כיש לו להתיר הלואת סב"ס, דאף שאין בידו ליתנם כעת, מ"מ שפיר מצינו לחשוב שחטים אלו שהן ברשותו נחלטו למלוה וברשותו הוקרו.

אמנם הנה ממש"כ ההגמ"ר שהביא הרמ"א בסימן קס"ב ס"ב דהיכא דאין לו אלא בעיר אחרת לא שרי ללוות עליהן אלא אם יש למלוה דרך לשם, הרי מבו' דגם לפי האמת לא שרי אלא משום שבידו ליתנם לו, ואך שנתחדש במתני' דאף דצריך להמתין עד שיבא בנו או עד שימצא מפתח חשיב דיש בידו להביאם לו.

והטעם בזה הוא, דכל הא דחשבינן שנחלטה הסאה שבידו למלוה, הוא רק בשבידו לפרעה לו, אך כל שאינה בידו לפרעה לא מצינו לחשוב שהיא נחלטת למלוה, וע"כ כל הא דשרי בהלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח, הוא משום דחשיב דיש בידו להביאם למלוה, וע"כ ה"ז נחלט למלוה.

ט] ולפ"ז נ' לחדש בדעת רש"י, דהא דשרי הלואת סב"ס בהלויני עד שיבא בני, לאו היינו דחשבינן שהסאה שבידו נחלטת מיד למלוה, מכח הא דיש בידו להביאם לו כשיבא בנו או כשימצא המפתח, דלעולם לא חשבינן שהסאה שבידו נחלטת למלוה אלא כשיש בידו בפועל להביאה לו, וע"כ רק אחר שיבא בנו ושימצא המפתח הוא דחשבינן שהסאה שבידו נחלטת למלוה, והא דשרי להלוותו אף שבשעת ההלואה עדין לא נחלטה הסאה למלוה, הוא משום דמ"מ היוקר שתתיקר הסאה אחר שיבא בנו ושימצא מפתח ונחלטה הסאה למלוה, הוי ברשות המלוה.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז נ', דע"כ בהא דשרי להלוותו סב"ס עד שיבא בנו ושימצא מפתח, לא סגי בהא דהסאה שבידו נחלטת למלוה והוי היוקר ברשותו, דכיון שאין הסאה שבידו נחלטת למלוה עד שיבא בנו ושימצא מפתח, הרי הי' לנו לאסור שמא תתיקר הסאה עד שעה זו, דיוקר זה ל"ה ברשות המלוה.

והא דשרינן בזה, הוא משום דיוקר זה שתתיקר הסאה עד שיבא בנו ושימצא מפתח, אינו נותנו לו בעד המתנת מעותיו, אלא בשכר הנאה שא"צ לטרוח עתה לחזר אחר בנו ואחר המפתח.

ונמצא דהתירא דהלואת סב"ס עד שיבא בני ועד שאמצא מפתח, הוא מיוסד על ב' טעמים, דהא דלא אסרינן משום חשש היוקר שעד שעת הפירעון, הוא משום שכשיבא בנו וימצא מפתח חשבינן שנחלטה הסאה שבידו למלוה וברשותו אייקר, והא דלא אסרינן משום חשש היוקר שעד השעה שיבא בנו ושימצא מפתח, הוא משום דיוקר זה אינו נותנו בעד המתנת מעותיו אלא בשכר הנאה שא"צ לטרוח.

ומתבאר בזה לישנא דמתני' דאומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח, ובפשוטו צ"ע, שהרי איירי אף בשקבע לו זמן ולא יפרע לו עד אותו הזמן, ומהו שאומר לו הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח, אך לפי הנ"ל נראה דיל"פ דמכוון מתני' הוא, דהגם דאסור להלוות סאה בסאה שמא תתיקר ול"ה היוקר ברשות המלוה, מ"מ אם כשיבא בנו וימצא מפתח כבר יהא היוקר ברשותו, וכל חשש היוקר הוא רק עד שיבא בנו וימצא מפתח, שרי להלוותו, וזהו דתני דאומר לו הלויני עד שיבא בני ועד שאמצא מפתח, דעד זמן זה שרי להלוותו הגם שנותן לו היוקר משלו, ודו"ק.

ולפ"ז מתישב היטב סוגיית הגמ' לעיל דמ"ו. וסוגיא דקיראי דמייתי' מהא דשרי להלוות סב"ס עד שיבא בני, דה"נ שרי ליתן לו עודף או להוזיל לו בכה"ג, אשר קשיא טובא שהרי הא דשרי להלוות סב"ס עד שיבא בני הוא משום דהסאה שבידו נחלטת למלוה והוי היוקר ברשותו, ואילו הא דאתינן להתיר ליתן לו עודף או להוזיל לו הוא משום דאי"ז שכר המתנת המעות אלא שכר הנאתו שא"צ לטרוח וכו', ומה ענין זל"ז, אך לפמש"נ א"ש היטב, דהגם דעיקר הא דשרי להלוות סב"ס בשיש לו הוא משום דהסאה שביד הלוה נחלטת למלוה והוי היוקר ברשותו, מ"מ הא דשרי להלוותו אף בשאין הסאה בידו ומחוסר ביאת בנו או מציאת מפתח, דבכה"ג אין היוקר שעד שעת ביאת בנו ומציאת המפתח ברשות המלוה, הוא רק משום דיוקר זה שעד שעת ביאת בנו ומציאת מפתח אינו נותנו בעד המתנת מעותיו אלא בשכר הנאתו שא"צ לטרוח לחזר אחר בנו ואחר המפתח, וזהו דמייתי' מהתם דבהלויני עד שיבא בני מותר ליתן לו עודף או להוזיל לו, כיון שאי"ז בעד המתנת המעות אלא בשכר הנאתו שא"צ לטרוח, ודו"ק.

**ג**

י] בפסקי רי"ד בסוגיא דקיראי כתב, ז"ל, פי' האי איתניהו לא שהיו החלות עשויות בביתו, שא"כ הי' מוכרן ד' ד', אלא כגון שהי' פסולת הדבש בביתו שממנה הי' רוצה להוציא אלו החלות של שעוה שמכר לו, ודמי זה למאי דתנן הי' הוא תחילה לקוצרים פוסק עמו על הגדיש, עכ"ל.

והנה ממה שהוצרך הרי"ד להעמידה בכה"ג דמחוסר מלאכה, נ' מוכח דמפרש דלא איירי התם בפסיקה בעלמא לזמן פלוני שאין יכול הלה לתבעו שיתן לו ממה שבידו, דאם הוה מיירי בכה"ג, הרי שפיר י"ל שהיו החלות עשויות בביתו, ואך שעתה אינו רוצה למכרם לו, אלא בא לפסוק על חלות אחרות לזמן מרובה, ומהני הא דיש לו חלות אלו בביתו דמכח זה שרי לפסוק עמו ולהוזיל לו, אלא איירי בפסיקה שיכול הלה לתבעו שיתן לו ממה שיש בידו, והוצרך הרי"ד להעמידה בכה"ג, משום דס"ל דאילו לא מצי הלה לתבעו ממה שיש בידו, ל"ה שרינן להוזיל לו.

ובפשוטו הי' נ' לפרש בטעמו, כמש"נ בדעת רש"י, דהא דשרי להוזיל בקיראי, הוא משום התירא דהלויני עד שיבא בני דחשיב שאין ההוזלה בשכר המתנת מעותיו אלא בשכר ההנאה שא"צ לטרוח וכו', וע"כ לא שרינן אלא בשיכול הלה לתבעו ליטול מיד ממה שבידו, דכה"ג דמי להלויני עד שיבא בני.

אמנם נ' דאין לפרש כן, שהרי העמידה הרי"ד בגוונא שעדין אין חלות השעוה בידו, אלא הי' בידו פסולת הדבש שממנה הי' רוצה להוציא אלו החלות של שעוה שמכר לו, ובכה"ג הרי לא מצי כלל לפרוע לו מיד, ול"ש בזה כלל התירא דהלויני עד שיבא בני.

יא] ואשר ע"כ נ' לפרש בדעת הרי"ד, דהנה לעיל נת' בדעת רש"י, דהתירא דפסיקה בהוזלה בקיראי, והתירא דפוסק עמו על הגדיש באיזה שער שירצה, ב' דינים הם, דבההיא דקיראי איירי שאינו פוסק עמו ליתן לו מאותם הקיראי שבידו, והא דשרי להוזיל לו הוא משום שהוא מתרצה ליתן לו עתה, ונמצא דאין ההוזלה שמוזיל לו בשכר המתנת מעותיו, אלא בשכר ההנאה שא"צ לטרוח אחר הפירות, ובההיא דפוסק על הגדיש שאי"ז ראוי ליתן לו עתה ולי"ב להתירא דעד שיבא בני, הא דשרי להוזיל הוא משום שפוסק עמו ליתן לו מאותו גדיש, דכה"ג לי"ב המתנת מעות כלל כיון שנגמר המקח מעכשיו.

אך בדעת הרי"ד נראה, דס"ל דהתירא דקיראי הוא חד דינא עם התירא דפוסק עמו על הגדיש, דאף בההיא דקיראי לא שרי להוזיל לו אלא בשפוסק עמו ליתן לו ממה שבידו, דומיא דפוסק עמו על הגדיש שפירש הרי"ד לקמן דע"ב: כפירש"י דפוסק עמו באיזה שער שירצה לתת לו "מאותו גדיש", ואשר זהו שהוצרך הרי"ד להעמידה בכה"ג שלא היו החלות עשויות בידו אלא הי' פסולת הדבש בביתו וכו', דכיון שפוסק עמו ליתן לו ממה שבידו, הרי שאילו היו החלות עשויות כבר בידו, ל"ה מתרצה למכרן לו בזול, אלא הי' מוכרן ד' ד', וכיון דהוי ההיתר משום שפוסק עמו ליתן לו ממה שבידו, דכה"ג חשבינן דמעכשיו הוא קנוי לו ואין כאן רבית, ע"כ שרי אף בשהוא מחוסר מלאכות, דומיא דההיא דפוסק על הגדיש דשרי אף במחוסר מלאכות.

ובאמת כ"ה מבו' להדיא ממה שסיים הרי"ד שם דדמי זה למאי דתנן הי' הוא תחילה לקוצרים פוסק עמו על הגדיש, עכ"ל, והרי דהתירא דפסיקה בהוזלה בקיראי הוא חד דינא עם התירא דפוסק עמו על הגדיש.

וכדעת הרי"ד דלא שרי פסיקה בהוזלה בקיראי ביש לו אלא כשנותן לו מאותן קיראי שבידו, מצינו כן גם בהגמ"ר בפירקין, ז"ל, [ובלא אשראי נמי] דוקא דיהיב להו הנהו קיראי דאיתנהו בשעת פיסוק, אבל אי זבין להנהו דהו"ל בשעת פיסוק לאיניש אחרינא ולהאי גברא יהיב אחרינא אסור, עכ"ל, והנה אמנם הב"י והדרכ"מ ושאר אחרונים הביאו ד' ההגמ"ר אלו על דינא דדילועין דלקמן דס"ד., אך בד' ההגמ"ר שלפנינו באו הדברים בדין קיראי, (ולפי הגיר' "ובלא אשראי נמי" הוא מוכח כן דקאי על קיראי), ומצינו בס' כהונת עולם שכבר עמד בזה, ועי' גם בחזו"א שהביא ד' ההגמ"ר לגבי קיראי.

ונ' בטעמם, כמש"נ לעיל בדעת רש"י, דהתירא דפסיקה בהוזלה בפוסק על הגדיש, הוא רק משום דמעכשיו הוא קנוי לו ממש, וליכא המתנת מעות כלל, וע"כ לא שרינן אלא בשנותן לו מאותם הקיראי שבידו, דכה"ג מצינו למימר דחשבינן דמעיקרא נשלם קנינו בהן וליכא המתנת מעות כלל, ומשא"כ בשאינו פוסק עמו ליתן לו מן הקיראי שבידו, הרי לא נשלם קנינו עד שיביא לו הפירות, וחשיב דאיכא בזה המתנת מעות, וע"כ אסור להוזיל לו, אך להתיר לפסוק בשויו שפיר שרי אף בכה"ג, משום דאף אם יתיקר ל"ה זה רבית, משום דברשותי' אייקר, ואין נוטל היוקר מכח האגר נטר, וז"ב.

1. אמנם הנה בטור סימן קע"ה כתב בדין פוסק על הגדיש, דדעת רש"י שיכול לפסוק אפי' בזול כיון שיש לו אע"פ שחסר תיקון קצת, ודעת ר"י דכיון שחסר תיקון קצת לא חשבינן ליה כמו בידו בענין שיכול לפסוק שוה ה' בד', עיי"ש, ומשמעות דבריו דמפרש דעת רש"י דשרי להוזיל לו אף בשלא פסק עמו ליתן לו מאותו גדיש, דמלבד מה שנ' כן מסתימת דברי, גם יש להוכיח כן, דאם הי' מפרש בדעת רש"י שלא התיר אלא בשפסק ליתן לו מאותו גדיש, א"כ מנלי' דר"י פליג ע"ז, הרי יל"פ דמה שאסר ר"י הוא רק משום דמפרש דלא איירי בשפסק ליתן לו מאותו גדיש, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם נמצא לפ"ז דבר חידוש, דהגם דשרי להלוות סב"ס בשמחוסר ביאת בנו ומציאת מפתח, מ"מ אם אח"כ כשבא בנו ונמצא המפתח כבר אבדה הסאה, יהא אסור לגבות את היוקר שנתיקרה הסאה אח"כ, דל"ה יוקר זה ברשות המלוה.

   אך יתכן, דגם בכה"ג יהא מותר לגבות היוקר, דכ"ז הוא בכלל ההיתר ד"הלויני עד שיבא בני", דאינו נותן את יוקר זה בשכר המתנת המעות אלא בשכר הנאתו שא"צ לטרוח ולחזר אחר בנו ואחר המפתח, שבעבור זה מתרצה ליתן לו גם את היוקר שתתיקר הסאה עד שעת פירעון אם לא יהא הככר קיים כשיבא בנו וכשימצא מפתח, דשפיר הוי זה שכר הנאתו, שמכח זה א"צ לטרוח עתה אחר בנו ואחר המפתח וא"צ לחוש שמא אח"כ כשיבא בנו וימצא המפתח לא יהא הככר קיים, ומה"ט שרי ליתן לו היוקר שעד שעת הפירעון, גם אם לבסוף לא בא בנו או לא מצא את המפתח, וצ"ע עוד בזה.

   עוד צריך לבאר בזה, דהנה הרי פשוט דהתירא דסאה בסאה ביש לו, הוא רק בשיש לו בשעת ההלואה, אך כל שלא הי' לו בשעת ההלואה, ואחר ההלואה לקח סאה, אין סאה זו נחלטת למלוה, ואם אח"כ נתיקרו החטים אסור הלוה לפרוע סאה חטים, ולפ"ז הרי ילה"ע במש"נ בדעת רש"י דבהלויני עד שיבא בני אין הסאה נחלטת למלוה עד שיבא בנו, שהרי כל הך דינא דהסאה נחלטת למלוה הוא רק בשעת ההלואה, אך נ' דהכא שאני, שכבר בשעת ההלואה חלה התקנ"ח שתהא סאה זו נחלטת למלוה כשיבא בנו של הלוה או כשימצא המפתח, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)