פרק ראשון שמאי
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק ראשון שמאי**

**במשנה שיש לה וסת** הרש"ש כתב – שמשמעות המשנה היא שרק לשיטת חכמים טהורה, אבל לפי הלל – טמאה למפרע בכל גוונא, אפי' אם יש לה וסת.

**רד"ה שמאי – כי היכי דהשתא אשתכח** מהר"ם דייק מלשון רש"י – שמציאת הדם הייתה ע"י בדיקה[[1]](#footnote-1). וביאר בשני אופנים מדוע רש"י לא פירש שהדם יצא מעצמו:

* מכיוון שמשמעות לשון "דיין שעתן" היא ש"די להחמיר עליהן בשעתן", והלשון הזו מתאימה רק עד כמה שמפרשים שנטמאה ע"י שראתה דם בבדיקה, ומחמירים לדון אותה כטמאה מתחילת הבדיקה, משא"כ אם הדם יצא מעצמו, שאז היא טמאה משעת הראיה מעיקר הדין.
* יש חידוש גדול יותר שלא מטמאים אותה למפרע באופן שמצאה דם בבדיקה – שאע"פ שסוג הדם שראתה הוא כזה שמתעכב ע"י כתלי הרחם - כן טמאה רק מכאן ולהבא.

**והרש"ש** כתב שרש"י דייק מלשון "מפקידה לפקידה" – שראיית הדם הייתה ע"י פקידה.

**בד"ה ומפקידה – כגון בדקה עצמה שחרית** מהר"ם דייק מלשון רש"י כאן – שרק בדיקה כדינה – שחרית וערבית, ממעטת משיעור "מעת לעת". אבל בדיקה באמצע היום (שלא חייבת בה) איננה ממעטת, מכיוון שאיננה מדקדקת לבדוק כהלכה. והערוך לנר הקשה על דבריו מהגמרא לקמן (ד:) שמפורש בה שגם בדיקה באמצע היום ממעטת[[2]](#footnote-2).

**שם ומטמאה מספק כל הטהרות** קשה – מדוע לא מטהרים את הטהרות ע"י זה שיעמידו אותן על חזקתן, וצ"ל שמכיוון שאין ספק האם נגעה, והספק הוא האם נטמאה – מכריעים את הספק לפי שורש הספק, ודין הטהרות נגרר אחרי דין האישה. (ועיין ברמב"ן לקמן בדף י"ח: שמבואר כעין זה בדבריו).

**ועיין** בקה"י בסימן ס"ב, שהוכיח – שהולכים אחרי שורש הספק, רק כאשר הצלחנו לפשוט אותו, ולא כאשר גם הוא מסופק ומכריעים את ההנהגה בו ע"פ חזקה. והתקשה – מדוע לגבי נדה כן הולכים אחרי שורש הספק, ותרץ – שרק מכיוון שזו חומרא בקדשים, הולכים אחרי שורש הספק אע"פ שגם הוא לא נפשט.

**בד"ה דיה – דודאי אורח בזמנו בא** לפי דברי רש"י כאן – אם ראתה שלא בזמן הוסת (והאורח לא בא בזמנו), צריך לטמא אותה למפרע, אולם תוס' לקמן בדף ס: ביארו – שבאופן שיש לה וסת, היא איננה טמאה למפרע מכיוון שהיא מסולקת מדמים. ולפי דבריהם תהיה טהורה גם שלא בזמן הוסת.

**בד"ה העמד – שהייתה קודם ראיה** הרש"ש הקשה – שהיה לרש"י לפרש שמעמידים אותה בחזקה שהייתה בפקידה הקודמת (שזה הזמן שהיה ידוע בו שטהורה) ולא בפקידה הקודמת, שזה הזמן המסופק.

**תוד"ה מעת – מאי שנא מכל ספק טומאה דברה"י טמא** בספר "שב שמעתתא" יישב ע"פ מה שמוכח מהגמרא בכתובות (ע"ה) שחזקת הגוף עדיפה מכל החזקות, והפנ"י שם כתב – שחזקת הגוף עדיפה מרוב, ואם כן – כמו שלא אומרים "ספק טומאה ברשות היחיד טמא" במקום שיש רוב[[3]](#footnote-3), כך גם לא אומרים שספק טמא במקום שיש חזקת הגוף.אולם בשערי יושר (ב' א') הקשה שלדבריו לא מובן איך לומדים ללכת אחר החזקה מבית המנוגע, והרי שם מדובר על חזקת הגוף, ואין ראיה שהולכים גם אחר חזקות אחרות כי חזקת הגוף עדיפה[[4]](#footnote-4).

**ובשערי ישר** (ב' א') כתב – שמכיוון שהספק האם ראתה הוא איננו ספק האם היא טמאה, אלא ספק על סיבת הטומאה, הולכים אחרי חזקת הגוף. וכתב שם שיתכן שזה כוונת תירוצם השני של תוס'.

**שם דלא ילפינן מסוטה לטמאה למפרע** בשב שמעתתא (ג' י') הביא את דברי מהרי"ט שלמד – שכמו שלומדים מסוטה לטהר ברה"ר ובדבר שאין בו דעת לישאל, לומדים גם לטהר למפרע (ולכן טהורה למרות שחזקתה עשויה להשתנות). ובשב שמעתתא הוכיח מדברי תוס' – שסיבת הטהרה למפרע היא מכיוון שמעמידים אותה על חזקתה, ולא מכיוון שלומדים מסוטה, מכיוון שתוס' כתבו בהמשך – שא"א ללמוד טהרה ברה"ר מסוטה (מכיוון שהיא עכשיו ודאי טמאה) ורואים שאין מקום ללמוד את טהרתה מסוטה.

**ובשערי ישר** (שער החזקות א' ב') – הקשה לפי דבריו, איך אפשר ללמוד את דין חזקה לכל התורה מבית המנוגע, בזמן שהחזקה שם היא חזקת הגוף. ומנין שהולכים אחר החזקה בחזקות הגרועות ממנה.

**שם ובכל שאר טומאות אמרינן ברה"ר וכו'** תוס' בסוטה (כ"ח:) תרצו – שדנים את מקור האישה כרשות היחיד – מכיוון שהוא מקום סתר.

**והרשב"א** (בע"ב) כתב – שלא שמכיוון שטומאת נדה היא למפרע, לא שייך לטהר ברה"ר ולטמא ברה"י, כי דברי חכמים ייראו כי חוכא, אם הם יטהרו את הדברים שנגעה בהם ברה"ר, ויטמאו את הדברים שנגעה בהם ברה"י[[5]](#footnote-5).

**והביא שם יש מפרשים[[6]](#footnote-6)** שבאמת מטמאת למפרע רק ברשות היחיד ולא ברשות הרבים. ודייקו כך מהמבואר לקמן – שאינה מטמאת למפרע דבר שאין בו דעת לישאל.

**ותוס' הרא"ש** כתב שלגבי נדה – אין מקום לחלק בין רשות היחיד לרשות הרבים, כי ספקה לא עומד להתגלות יותר מחמת הרבים. וכתב שלפי זה מובן מדוע לגבי "יש בו דעת לישאל" כן משווים טומאת מעת לעת לשטר טומאות.

**שם משום דאשה שראתה השתא ודאי טמאה** ומהר"ם ביאר שהסיבה שתוס' הוצרכו להוסיף שהשתא ודאי טמאה (ולא הספיק מה שאמרו קודם שיש ריעותא בגופה) – מכיוון שהגמרא בהמשך מקשה – שילמדו מסוטה לטהר במקוה שנמדדה ונמצאה חסרה ברה"ר, ושם הגמרא לא מחלקת בין דבר שיש בו ריעותא בגופו לדבר שאין בו ריעותא.

**בד"ה הלל – ומיהו היכא דליכא חזקה.. מטהרין ברה"ר מסוטה** תוס' בסוטה (כ"ח:) – חולק על זה וסובר שלומדים מסוטה לטהר ברה"ר רק במקום שיש חזקה. ועיין במשנה למלך (מקוואות ז' י') שהקשה על דברי תוס' מהגמרא לקמן בדף ג').

**שם (בע"ב) אע"ג דאית לה חזקה דאינה טמאה וודאי[[7]](#footnote-7)** בשערי ישר (שער הספקות סוף פרק י"ט) תמה על תירוצם כמה תמיהות:

* איזה מין חזקה זו – "דאינה טמאה ודאי".
* גם אם יש כזו חזקה, איך אפשר ללמוד משם לטמא גם כשיש חזקת טהרה גמורה.
* עוד יש להקשות - שעד כמה שמחשיבים את "אינה טמאה ודאי" כחזקה – חוזרת קושיית תוס' למקומה – איך לומדים מסוטה שספק טומאה ברה"ר טהור גם באופן שאין חזקת טהרה.

**ועיין שם** שביאר – שחזקה לא בא לפשוט ספקות, אלא החזקה מורה איך לנהוג בספק, ומכיוון שלמרות ה"רגליים לדבר" – לא יצא מכלל ספק, ואע"פ כן כאשר יש ספק טומאה ברשות היחיד – השתנתה ההנהגה, זה סימן שבספק טומאה ברשות היחיד צורת ההנהגה משתנה (גם כשיש חזקה גמורה).

**ובאמת** תוס' בחולין יישבו באופן אחר– איך לומדים מסוטה שטמא (ברה"י) גם באופן שיש חזקת היתר - שעד כמה שמועילה חזקת היתר, לא היה צריך לטמא אותה באופן וודאי אע"פ שהחזקה הורעה. ורע"א תרץ – שמהדרשה של רב גידל – "כל טהור יאכל בשר" – טהור ודאי ולא ספק, אפשר ללמוד שלא מועילה חזקה. והלימוד מסוטה נצרך רק כדי להשמיע שטמא וודאי ולא מספק, ועיי"ש.

**דף ב:**

**בגמרא אדרבה העמד מקווה על חזקתו** מהרש"א ומהר"ם ביארו – שכוונת הקושיה היא שלגבי מקווה – יהיה ספק טהור[[8]](#footnote-8). ותוס' הרא"ש ביאר שהקושיה היא שיהיה וודאי טהור, כי הטמא וודאי טבל, ועד כמה שנדון שהמקווה שלם, הוא צריך להיות טהור.

**שם איכא למימר חסר ואתא** בפשטות נראה – ש"חסר ואתא" הוא חיסרון בחזקה דמעיקרא, כי כוחה של החזקה הוא לומר לא להסתפק, ובדבר שא"א לתלות שהשתנה רגע קודם, מוכרחים להסתפק באיזה זמן בעבר הייתה ההשתנות, וממילא אין לחזקה כוח להכריע. ועיין ברשב"א בתורת הבית ג' ו' שמשמע שם כמש"כ[[9]](#footnote-9).

**שם תרתי לריעותא** בספר שב שמעתתא (ג' ט"ז) ביאר בשני אופנים את הטעם שמטמאים ב"תרתי לריעותא". או שחזקה דמעיקרא של המקווה וחזקת הגברא מבטלות זו את זו[[10]](#footnote-10), והולכים אחר חזקה דהשתא, או שחזקת טמא היא חזקה שלמה, ולכן היא גוברת על חזקת המקווה שיש בה ריעותא[[11]](#footnote-11).

**רד"ה כיוון – לכך אין לה חזקת טהרה** שיטת מהרי"ט היא – שמכיוון שזו חזקה העשויה להשתנות, לא ראוי לדון אותה בכלל כחזקה – גם לגבי חולין. והסיבה שמטהרים אותה לעניין חולין איננה מצד חזקת הטהרה, אלא כי לומדים מסוטה לטהר טומאה למפרע. ועיין במה שהבאנו בע"א (על תוד"ה מעת) שהשמעתתא (ג' י') נחלק עליו בזה.

**בד"ה ומאי – לתרוויהו פריך** בחידושי הר"ן כתב – שזו בעיקר קושיה על שמאי, כי מכיוון שהוא דן את האישה כוודאי טהורה, ולא עושה אפי' מעלה לגבי תרומה וקדשים, אין מקום לדון שיש "תרתי לריעותא", כי צריך לראות את המקווה כאילו היא שלמה – והאדם שטובל בה צריך להיטהר[[12]](#footnote-12). אבל על הלל אין כ"כ קושיה, כי אם הוא דן "חדא לריעותא" כספק טומאה, צריך לדון "תרתי לריעותא" כוודאי טומאה.

**בד"ה טומאה – מדקתני ברה"ר טמא אלמא כודאי וכו'** מהרש"א כתב – שמרש"י פה יוצא, שגם בנדה מטהרים למפרע ברה"ר, ולא כמו שהוכיחו תוס' מגרסתם בגמרא בע"א – שבנדה מטמאים גם ברה"ר.

**בד"ה בין בר"ה – שהמקווה עומד בר"ה** הריטב"א (בקידושין ע"ט) פירש שהרשות שקובעת איננה הרשות שבה נמצאה המקווה, אלא הרשות שבה הייתה הנגיעה בטהרות.

**תוד"ה דאיכא – אם עשו מבהמה גבינות וכו'** הראשונים (בחולין) חולקים על תוס' וסוברים, שיכולה להיווצר מכח הרוב חזקה שהבהמה איננה טרפה.

**שם (בגליון) והא דאמרינן פ"ק דחולין וכו'** עיין בילקוט מפרשים בביאור כוונת הגליון.

**בד"ה השתא – דרגילות שערות לבוא מצפרא** הערוך לנר שהעיר, שסימני בגרות אינם בשערות אלא בדדים.

**שם** שיטת רש"י בקידושין – היא שאין מעלה לחזקה מעיקרא על חזקה דהשתא (כך הבין בדעתו גם בביאור הגר"א אבהע"ז ל"ז י"ג). ומובן לפי זה שרש"י כאן בד"ה תרתי – הוצרך לפרש שהסיבה שצריך "תרתי לריעותא" איננה כדי לטמא את האישה (שבלא"ה טמאה מספק, כי היא טמאה לפניך), אלא כדי לטמא את הטהרות שעסקה בהן. ולגבי מה ראיית תוס' מ"נגע אחד בלילה" שמשמע ממנה שהולכים אחרי חזקה דמעיקרא, עיין במהר"ם (בד"ה דאיכא) שדחה את הראיה משם – כי שם מבואר שטיהרו דווקא ברה"ר, ומוכח מזה כמו רש"י[[13]](#footnote-13).

בד"ה התם –..תרתי לריעותא דהרי פגום לפניך **תוס' בחולין (י) כתבו תירוץ נוסף על הקושיה הזו – שאומרים "תרתי לריעותא" – דווקא בחזקה גרועה כמו של מקווה – ש"חסר ואתאי"[[14]](#footnote-14).**

והרשב"א **שם כתב, שדווקא לגבי מקווה אומרים "תרתי לריעותא" מכיוון שלא יתכן שהמקווה הייתה חסרה והגברא יהיה טהור, אבל לגבי סכין פגומה ה"ריעותא" איננה אלימה, כי יתכן ששחט בחלק שאינו פגום.**

שם רגילות להתחסר בבת אחת **בשו"ת חכם צבי (ג) הקשה -שגם לגבי מקווה – החיסרון מארבעים סאה לפחות מארבעים נעשה בבת אחת, כשנחסר משהו מארבעים סאה מכוונות וביאר – שמדובר כשמצא שחסר הרבה מארבעים סאה, באופן שא"א לתלות שהחיסרון קרה כעת.**

שם – אפי' נתחסר הנגע וכו' **מהר"ם הקשה מדוע תוס' הוצרך להוסיף – שאפי' אם נחסר הנגע אח"כ הגברא טמא, וביאר שכוונת תוס' לבאר מדוע דנים את האדם כוודאי טמא, ולא כספק, מכיוון שיש חזקת טהרה של הגברא נגד חזקת הנגע. ועיין בערוך לנר.**

**ובשערי יושר (שער החזקות ב' י"ח)** ביאר – שכוונת תוס' לומר – שאפי' אם אם יהיה חיסרון שא"א יהיה לתלות שקרה רגע לפני ראיית הכהן (ואם כן יהיה תרתי לריעותא), מ"מ יש תרתי לריעותא, כי גם אם נחסר לאחר הסגר הכהן, הבית טמא.

**דף ג**

**בגמרא – מה סוטה ברה"י טמאה ודאי** תוס' לעיל בדף ב' – כתבו שלא לומדים מסוטה לטמא למפרע, וקשה מדוע כאן הגמרא אומרת שראוי ללמוד מסוטה לטמא ברה"י (ובתוס' לעיל בדף ב' מפורש, שהטעם שמטמאים לפי חכמים הוא בגלל "ספק טומאה ברה"י"[[15]](#footnote-15)).

ו**מהרש"א** שם כתב – שאמנם לא לומדים שם לטמא כשיש חזקת טהרה, אבל באופן שאין חזקת טהרה, כן ראוי לטמא. ועיין באבי עזרי (איסורי ביאה ט' ג') שביאר את טעם החילוק[[16]](#footnote-16). ובשמעתתא (א' י') יישב לפי דברי מהרש"א את מה שקשה על קושיית תוס' שם – מדוע ברה"ר לא יטהרו למפרע, ולכאורה קושייתם לא קשה, כי תוס' אמרו שא"א ללמוד טומאה למפרע מסוטה. וביאר השמעתתא – שקושיית תוס' היא על תרומה וקדשים, שבהם מחמירים לא ללכת אחר החזקה, ואותם כן שייך לטמא למפרע[[17]](#footnote-17).

**ותוס' הרא"ש** כתב – שדווקא טומאה למפרע כמו של נדה, שלא הייתה יכולה להתברר בשעתה, לא נלמדת מסוטה, אבל ספק שיכול להתברר בשעת מעשה – כן נלמד מסוטה. (וצריך להבין מה הטעם בזה[[18]](#footnote-18)).

**שם ואיבעית אימא.. גמר סוף טומאה מתחילת טומאה** צריך להבין מה ההפרש בין שתי הלשונות. ומצאנו בזה כמה דרכים:

**מהר"ם** כתב בדעת רש"י (וכך למד גם הרשב"א) – שהחילוק הוא בדעת רבנן, האם הסיבה שספק טמא ברה"ר הוא מצד "תרתי לריעותא", או שהסיבה שטמא היא כי א"א ללמוד סוף טומאה מסוטה (שהיא תחילת טומאה).

**אולם** בתוס' מבואר שגם לפי הדרך השניה רבנן מטמאים מצד "תרתי לריעותא", ומשמע שהחילוק בין הדרכים הוא בדעת ר"ש. ומדברי תוס' הרא"ש נראה, שההבדל הוא – שלפי הדרך הראשונה לא לומדים מסוטה לטמא ברה"י בגלל ששם יש "רגליים לדבר", ולפי הדרך השנייה הסיבה שלא לומדים היא כי לא לומדים "תחילת טומאה", מ"סוף טומאה" (אע"פ שבגמרא מבואר שר"ש כן לומד סוף טומאה מתחילתה, דברי הגמרא הם רק ביחס לברה"ר – שיש שם סברא לטהר, כי רה"ר איננה מקום ספק). ואע"פ שאפשר ללמוד ק"ו לטמא ב"סוף טומאה" מתחילת טומאה, מכיוון שמטמאים ברה"י בגלל "הלכה" אין לומדים ק"ו מהלכה.

**והרמב"ם (מקוואות י' ו')** פסק לגבי מקווה שנמדדה ונמצאה חסרה – שהטהרות שנעשו על גבה וודאי טמאות, ואילו לגבי חבית הוא פסק (תרומות ה' כ"ד) – שדנים את מה שעישר ממנה כספק. והמשנה למלך (מקוואות י' ז') כתב – שהרמב"ם למד כמו הרשב"א (ורש"י הנ"ל) - שה"איבעית אימא" חלוקה מהדרך הראשונה בביאור דברי חכמים, והרמב"ם פסק כמו ה"איבעית אימא" - שהטעם של רבנן הוא כי לא לומדים "סוף טומאה מתחילת טומאה" שזה טעם ששייך רק לגבי טומאה, שמצאנו שהכתוב החמיר בה בספק ברה"י. ונמצא שרבנן נחלקו על ר"ש רק לגבי מקווה ולא לגבי חבית.

**אך בשמעתתא** (ג' א') הקשה על זה – שעד כמה שלפי רבנן לא אומרים "תרתי לריעותא", ונשאר ספק, צריך לטהר ברה"ר – שהכתוב עשה בה ספק כוודאי לטהרה גם כשאין חזקת טהרה.

**ובשערי ישר (שער החזקות ב' ב')** ביאר – שהדין של "ספק טומאה" ברשות היחיד וברשות הרבים, נאמר באופן שהספק המקורי (שורש הספק) לא הוכרע ע"פ חזקה. וביאר לפי זה – שהדרך הראשונה העמידה – שלכ"ע האדם הטובל טמא, מכיוון שא"א ללמוד מסוטה על "סוף טומאה, ונחלקו רק האם "חסר לפניך" יכול להחשיב כאילו יש ספק על הטבילה, ואז מעמידים את האדם על חזקתו ומכיוון שהכרענו שהוא טמא והטהרות שנגע בהן טמאות, או שלא דנים כזה מקרה כ"ספק טבל" וממילא יש ספק שקול, ולאחר שנשאר ספק – מטהרים את הטהרות שנגע בהן ברה"ר ומטמאים ברה"י.

**ולפי** הדרך השניה לכ"ע "חסר לפניך" מחשיב את הספק כספק אם טבל. ונחלקו האם להעמיד את הטובל בחזקת טומאה כי לא לומדים סוף טומאה מתחילת טומאה, או ללמוד מסוטה – שספק ברה"ר טהור גם נגד חזקה.

**שם כתרתי לריעותא דמי** הרמב"ם בפירוש המשנה כתב שהטעם שמטמאים את המבוי הוא מצד "ספק טומאה ברשות היחיד". ודבריו לכאורה לא מתאימים עם דברי הגמרא פה. (ולפי תוס' לא שייך גם "ספק טומאה ברשות היחיד" כשדנים לטמא למפרע). וראיתי שמבארים שהטעם של הגמרא פה מבאר רק מדוע תולים שהשרץ היה במבוי בשעת עשיית הטהרות, אבל גם אם נדון שהשרץ היה במבוי – זו לא מספיק סיבה לטמא אותו, כי יש ספק האם נגע בהן. ולזה מועיל הטעם שכתב הרמב"ם – שמבוי הוא רשות היחיד.

**שם בצפור לא נתעסקה** קשה, עד כמה שאומרים ש"אשה מרגשת" ולא תולים שראתה בלי להרגיש, נמצא שלא מסתבר לתלות – לא בשוק של טבחים, ולא בראיה בלי הרגשה, ובע"כ צריך לומר ששכחה (או שעברה בשוק או שהרגישה) ומדוע תולים יותר שראתה בלי להרגיש. ועיין ברשב"א שביאר – שבע"כ צריך לתלות בשכחה, ויש דם לפניך ואישה שכיחי בה דמים, תולים ששכחה שהרגישה ולא שעברה בשוק.

**שם כותלי בית הרחם העמידוהו** יש מח' בין הנוב"י (קמא יו"ד נ"ה) לבין החתם סופר (יו"ד קמ"ה) מה היא הרגשה שמטמאת מהתורה – האם הרגשה של זיבת דבר לח מהמקור או דווקא הרגשה של פתיחת המקור, והחוות דעת (ק"צ א') הביא ראיה מהגמרא כאן לשיטת הנוב"י מכיוון שעד כמה שהרגישה היום שנפתח מקורה, אין מקום להסתפק שמא יצא הדם מאתמול, ואם לא הרגישה, הרי היא טהורה.

**רד"ה מאי – בשאר ספק טומאה דעלמא וכו'** בחידושי הר"ן הקשה – שאם ר"ש לא לומד מסוטה, הוא היה צריך לטהר מספק בגלל חזקת טהרה. והרמב"ן פירש – שרק במקום שבדק מעיקרא[[19]](#footnote-19) והייתה ידיעה שטהור – צריך להגיע ל"רגליים לדבר" כדי לטמא, אבל במקומות אחרים ר"ש מודה שמטמאים מספק. והרא"ש כתב – שב"תחילת טומאה" יש הלכה (למשה מסיני) לטמא גם בלי רגליים לדבר, אבל ב"סוף טומאה" אין כזו הלכה, ואע"פ שיש ק"ו לטמא, אין למדים ק"ו מהלכה.

**בד"ה מרגשת – ודאי השתא בבדיקת עד נפק** משמע שכל המחלוקת היא באופן שלא הרגישה ומצאה דם, שלפי הלל תולים במי רגלים ולפי שמאי תולים בבדיקת עד, אבל אם הרגישה – לכ"ע טמאה מכאן ולהבא. (ועיין בחזו"א שהסתפק בזה).

**תוד"ה ושניהם – אלא לפרש דלא תקשי להו מסוטה** בחידושי הר"ן כתב שאפשר לפרש כפשוטו – שרבנן לומדים מסוטה – שלא צריך וודאות כדי לטמא, ולכן הם מטמאים בתרתי לריעותא (ונמצא שהטעם שאמרו חכמים – "התם משום סתירה וכו'" הוא טעם שנשאר למסקנה), ור"ש לומד להפך – מכך שמטהרים בסוטה ספק ברה"ר, ורואים מזה שמקילים בספק[[20]](#footnote-20).

**בד"ה גמר – כגון ההיא דתינוק** רע"א תמה על דבריהם – שאין איזה פסוק לטהר בתינוק, והמקור לטהר הוא רק בסוטה, ואפי' את הדין של תינוק א"א ללמוד מסוטה.

**שם והוי תרתי לריעותא** יוצא לפי דבריהם שהטעם של רבנן הוא אותו טעם כמו לפי הדרך הראשונה, ועיין במה שהבאנו בגמרא בשם ה"משנה למלך" וה"שערי ישר".

**בד"ה ושרצים – ע"כ טמאה למפרע** משמע שבכתם יבש מטמאים מהפקידה הקודמת (ולא מהזמן שהיה יכול להתייבש בו) ולכאורה הביאור בזה הוא ע"פ מש"כ הרשב"א בתורת הבית (ג' ו')[[21]](#footnote-21) - שבאופן שא"א לתלות שהשינוי התרחש ברגע לפני הבדיקה, לא סומכים על החזקה למפרע.

**בד"ה ואיבעית (בגליון) - לא א"ש הא דקאמר כלומר – אם מעיקר הדין מועילה חזקה (אפי' בשוטה שאינה מרגשת), והטעם של "אשה מרגשת" הוא רק סיבה לא לעשות סייג בקדשים, איך הלל טען – שצריך לעשות סייג. ועיין בחת"ס שתרץ, שמכיוון שיש אופנים שצריך לטמא, כמבואר בתוס' הקודם, ראוי לעשות סייג משום "לא פלוג".**

**בד"ה מרגשת – וכי בדקה.. ולא הרגישה מאי** הפלתי (קפ"ג) הוכיח מקושיית תוס' – שראיה בלי הרגשה מטמאת מדאורייתא, כי אם מטמאת רק מדרבנן, לא היה צריך לחוש למפרע מספק.

**שם** מהרש"א כתב שלפי דברי תוס' יוצא – שלפי מ"ד שהטעם של שמאי הוא כי "אישה מרגשת", הסיבה שכתם מטמא למפרע איננה בגלל "לא פלוג" (כמו שכתבו תוס' לפי מ"ד שהטעם של שמאי הוא משום חזקה). אלא מעיקר הדין כי לא הרגישה (וצריך לומר שבעלת הכתם חלוקה משאר נשים כמו שוטה ולכן מטמאים אותה למפרע כי לא שייך לומר "לא פלוג").

**בד"ה מודה – ואותו אדם יש בו דעת לישאל[[22]](#footnote-22)** הערוך לנר הקשה – שעד כמה שצריך להכריע עליה שהיא טהורה, מה בכך שיש באדם שנוגע בה דעת לישאל. ובאחיעזר (אבן העזר א' ג') תרץ – שלגבי טומאה – תמיד דנים את הספק ביחס לנוגע, ולא ביחס לגוף הטומאה, וכמו שאם יהיה ספק שרץ ברה"י, לא אומרים שהוכרע שהוא שרץ, ואם יגע בו ברשות הרבים יהיה טמא, כך גם פה לא אומרים שדינה של האישה הוכרע ברה"י.

**בד"ה והא – אפי' מכאן ולהבא** מרש"י נראה (וכך דייק המהרש"א[[23]](#footnote-23)) שהקושייה היא על טומאת כתמים למפרע. והסיבה שהגמרא לא הקשתה מטומאת כתמים להבא (לשיטת רש"י) מבוארת במהרש"א – שבנוגע לטומאה להבא יש צד דאורייתא – (ובחידוד הלכות ביאר לפי שיטת רש"י – לקמן בדף נ"ח, שגזרו על כתמים שמא הרגישה).

**ובדעת** תוס' – מהר"ם ביאר, שלא הקשו מטומאה למפרע, מכיוון ששם יתכן ששמאי מחמיר מהטעם שכתבו תוס' מקודם – שיש כתמים שצריך לטמא למפרע מעיקר הדין, ולא פלוג רבנן בכתמים[[24]](#footnote-24).

**שם אבל להלל לא קשה וכו'** שיטת הרמב"ן היא – שהטעם של "אשה מרגשת" נאמר רק בדעת שמאי, אבל לפי הלל נשאר הטעם הקודם – שמטהרים (בחולין) בגלל חזקה. וממילא לא שייך להקשות מדוע הוא מטמא בכתמים.

**דף ג:**

**בגמרא שטהרות הראשונות טמאות** תוס' לעיל בדף ב' – הקשו שגם לפי הלל קשה מדוע בנדה תולים ובקופה שורפים, ותרצו שבנדה תולים כדי שלא יהא לבו נוקפו.

**הרמב"ן** כאן תרץ – שגם הלל "מודה במקצת" לחילוק שחילק שמאי, שלקופה יש שוליים ולאשה אין, אך הוא הבין שזו רק סיבה לתלות באשה ולא לטהר לגמרי. ועיין ברשב"א שדחה את פירושו.

**והר"ן כתב** שאישה היא בחזקת בדוקה, וקופה איננה בחזקת בדוקה, ואע"פ כן הלל הקשה לשמאי משם – מכיוון שהוא לא חושש כלל לטומאה. אפי' לגבי תרומה וקדשים.

**והרשב"א כתב** שקושיא מעיקרא ליתא, וגם לגבי קופה – רק תולים את הטהרות שבתוכה ולא שורפים אותן. (וזה חלוק מ"נגע אחד בלילה" – כי שם וודאי נגע ופה יש ספק על עצם הנגיעה).

**שם המדלה עשרה דליים מים** עיין רש"י, והרמב"ם פירש – שממלא מכלי גדול לעשרה כלים קטנים, ואם מצא שרץ באחד מהם – לא תולים שהוא היה בכלי הגדול. והטעם שכל הכלים טהורים הוא מכיוון שהספק הוא בדבר שאין בו דעת לישאל. והראב"ד הקשה – שלאדם הממלא יש דעת, וכתב שהטעם שמטהרים הוא כי לא מחזיקים טומאה ממקום למקום (אפי' לפי ר' יוחנן מכיוון שמצאו את הטומאה בכלי אחר). ועיין בערוך לנר שביאר בדעת הרמב"ם מדוע כשיש אוגנים – הכלים טמאים[[25]](#footnote-25).

**רד"ה סייג – דמצי למפרך.. ולתרוצי.. הלל טעי** מהרש"א העיר – שאם הטעם של שמאי הוא מצד חזקה, הסיבה שמחלקים בין אישה לבין קופה היא מכיוון שאישה בדוקה היא (כמבואר בתוס' בדף ב') והלל סובר שאשה איננה בדוקה, וא"כ לא מתאים לומר שהלל טעה. אך כתב שם – ששמאי הבין שהלל סובר כמותו, שאשה היא בדוקה, ולשיטתו הלל טעה.

**בד"ה שטהרות – הכלי מחמת השרץ וטהרות מחמת הכלי** כלומר – פשוט שלא חוששים שהפירות נגעו בשרץ, כי אין מחזיקים טומאה ממקום למקום, וכל החשש הוא שמא הקופה טימאה את הפירות. ויש להקשות, מדוע צריך לחשוש לזה, והרי יש לקופה חזקת טהרה, ומדוע לא נתלה שנטמאה ברגע האחרון. (בפרט קשה לשיטת ר' יוחנן בהמשך, שמטמא אפילו בקופה בדוקה, ולא מובן מה הטעם שלא מעמידים אותה על חזקתה).

**תוד"ה איכא – ולשמאי מהני אף בשוטה וכו'** הערוך לנר העיר – שדברי תוס' פה, שהטעם שלא מטמאים שוטה הוא בגלל שמרגשת, לא מתאימים עם מה שהוכיחו בע"א (בד"ה אב"א) – ששמאי מטהר משום חזקה (גם לפי התירוץ של "אישה מרגשת"), ותרץ שכאן תוס' מבארים רק למה לא מטמאים אותה טומאה וודאית לקדשים, אבל לחולין לא מטמאים אותה בלא"ה מצד חזקה.

**שם אכתי איכא למירמי** נראה שהקושיה הזו היא רק לפי הדרך הראשונה, אבל לפי הדרך השניה לא שייך להקשות מכך שמטמאים במקום "תרתי לריעותא" ותולים במקום "חדא לריעותא".

**שם אלא במאי דמטהר.. ברשות היחיד** תוס' הרא"ש הוסיף – שאפשר בקל למצוא חילוק בין "נגע אחד בלילה" (ברה"ר) לבין מקווה, גם בלי לחלק בין "חדא לריעותא" לבין "תרתי לריעותא".

**ובחכמת בצלאל** ביאר את כוונתם באופן אחר (ע"פ דברי מהרש"א) – עיי"ש.

**בד"ה כי – אבל אם הייתה הקופה עגולה וכו'** אולי כוונתם – שכאשר מטה כלי עגול על צידו – כל מה שבתוכו נשפך במקום אחד, וכאשר מטה כלי מרובע על צידו – חלק נופל בצד ימין וחלק בצד שמאל, ולכן יתכן שהיה שרץ בצד אחר מהפירות ולא הבחין בו.

**ומרש"י (בד"ה שאין)** שהעמיד את דברי הגמרא על קופה – בכלי "כגון חבית של עץ", משמע שהבין שהכוונה לכלי עגול (ששייך להשתמש בו כאשר הוא מוטה על צידו מכיוון שנוצר בו בית קיבול). ולדבריו צריך לומר – שרק כאשר מוציא מכלי שיש בו שוליים – מבחין אם יש שם שרץ, מכיוון שמרים מתוך הכלי. אבל כאשר מוציא מכלי שאין בו שוליים (שמוציאים ממנו ע"י שמטה אותו על צדו) – לא מבחין בשרץ אפי' אם הוא נמצא במקומם של הפירות.

**שם דסתם קופה מרובעת** רש"י כתב ש"קופה" היא חבית, וקצת משמע שהוא חולק על תוס' וסובר שהיא עגולה.

**שם ה"ה דמצי למנקט אפילו באין לה שוליים** בתוס' בדף ב' מבואר – שבמקרה שהלל ושמאי דיברו עליו, שנמצא שרץ בקופה – שורפים את הטהרות (ולא כשיטת הרשב"א הנ"ל שרק תולים), ומדבריו כאן משמע שגם דברי ר' יוחנן בקופה שיש לה אוגנים – הם לעניין לשרוף. אולם הרמב"ן כתב שגם לפי ר' יוחנן לא שורפים אלא רק תולים.

**דף ד**

**בגמרא כשאינה בדוקה** ור' יוחנן סובר, שאפי' אם דנים אישה כבדוקה – צריך לטמא אותה למפרע. ועיין בתו"י (בגליון) לעיל בדף ב' – שהקשו על תוס' שם, שביארו שהטעם ששמאי מטהר בנדה (ומטמא לגבי "קופה" ולגבי "נגע אחד בלילה") הוא מפני ש"אישה בדוקה", וכאן רואים שההסבר הזה לא מתאים עם שיטת ר' יוחנן.

**שם נגע באחד בלילה** בתוס' לעיל בדף ב' מבואר – שהטומאה היא רק לגבי קדשים, אבל לחולין מטהרים גם ברה"ר (כי לא לומדים מסוטה לטמא למפרע).

**ושיטת** תוס' הרא"ש (לעיל בסוף דף ב') שהטומאה ברשות היחיד היא גם לחולין. מכיוון הספק לא היה יכול להתברר בשעתו. אולם כאן הוא הסיק כמו תוס' לעיל – שטמא דווקא לגבי קדשים.

**שם ר' מאיר מטהר** תוס' בדף ב' (ד"ה מעת לעת בסופו) ביארו שר"מ מטהר בגלל חזקת חי. ויש להקשות, שעד כמה שר"מ הולך אחר חזקת חי, הוא היה צריך לטהר גם ברשות היחיד (כי כאן זו טומאה למפרע שלא לומדים מסוטה). ומהתוספתא (שהביאו תוס' בד"ה כי) משמע – שר"מ מטהר ברה"ר ולא ברה"י, והר"ש (טהרות ה' ז') ביאר לפי התוספתא שר"מ מטהר בגלל שזה "ספק טומאה ברשות הרבים"[[26]](#footnote-26).

**שם וחכמים מטמאים** תוס' לעיל (בדף ב') ביארו שהטעם שכאן מטמאים טומאה וודאית ולגבי נדה מטמאים מספק – היא כדי שלא יהיה לבו נוקפו. והרמב"ן בדף ב: כתב – שהגם שדנים אישה כ"אינה בדוקה", זה רק לחומרא, אבל מעיקר הדין דינה כבדוקה[[27]](#footnote-27).

**שם כשעת מציאתן ובמקום מציאתן** תוס' הרא"ש הקשה – איך יש ראיה ממת לשרץ – והרי שם יש רגליים לדבר שלא מת שם כשנמצא מת במקום אחר, משא"כ לגבי שרץ – ששם האדם טלטל את הקופה. ותרץ – שמשמע לגמרא שלגבי אדם טהור בכל עניין, גם באופן שברור שאדם אחר טלטל אותו.

**שם כי מודו בזוית קופה** הרמב"ן והר"ן כתבו – שלפי האוקימתא הזו, הלל ושמאי דברו בברייתא על קופה שאינה בדוקה, כי בבדוקה, אפי' בזוית קופה טהור. ועיין במרומי שדה שתמה על פירושם[[28]](#footnote-28).

**שם ומי תלינן והתנן וכו'** הערוך לנר תמה מה הראיה משם, והרי שם השינוי איננו רק במקום המציאה, אלא גם הצורה שבה מצא את המחט, ואיך יש ראיה משם לשינוי מקום לחוד.

**שם ואמר ר"א לא נצרכה וכו'** הערוך לנר הקשה – מדוע הוצרך להביא את דברי ר"א כדי להוכיח שמחזיקים טומאה ממקום למקום. והקשה עוד – מה בכלל הראיה משם לנד"ד, כי אצלנו השאלה היא האם באופן שמוצאים טומאה במקום אחד זו סיבה לתלות שהטומאה הייתה במקום אחר ממקום המציאה, ושם השאלה היא על צורת הנפילה של הכיכר, אם אדם הביא לשם או נפלה מעצמה[[29]](#footnote-29).

**וביאר** שהראיה היא מדיוק הלשון של ר"א – "לא נצרכה וכו'", שמשמע ממנה שרק מכיוון שזה מקום מדרון ויותר מסתבר לתלות בנפילה, צריך להגיע לטעם של "שאני אומר", כדי להפוך את הספק לספק השקול, ועד כמה שמחזיקים טומאה ממקום למקום, ראוי להסתפק שמא נפלה על המדף גם לאחר שהתבאר שזה ספק השקול. והתירוץ הוא – שסברת "שאני אומר" לא עושה רק ספק השקול, אלא מכריעה שאדם לקח משם את הככר, כי פחות מסתבר לתלות בנפילה.

**רד"ה או – ע"ג טהרות** הרמב"ם בפירוש המשנה (טהרות ג' ה') ביאר- שלא מדובר באופן שנמצאת ע"ג טהרות, אלא דנים על המחט עצמה, האם לחשוש שנטמאה כשהייתה שלמה, ולאחר שיתקן אותה, תחזור לה טומאה ישנה, או שלא צריך לחשוש לכך. והערוך לנר כתב שמדוייק כמו פירוש, מכך שלא מוזכר שהמחט נמצאת ע"ג טהרות, כמו לגבי שרץ ומטלית המהוהה. ועיין בחידושי רע"א שהקשה על פירושו[[30]](#footnote-30).

**שם שמכיר בה שהיא טמאה** תוס' רי"ד כתב שגם בסתם מחט (שלא ידוע אם היא טהורה) מבואר במשנה בטהרות שמטמאים מספק.

**בד"ה טהורה (השני) – דאמרינן הכי נפלה וכו'** הערוך לנר דייק – שראיית הגמרא היא רק ממטלית המהוהה, ולא משרץ שרוף, כי לגבי שרץ שרוף אפשר לטהר מצד זה שניכר בפירות שאינם שרופים, אפי' אם לא אומרים "כשעת מציאתן"[[31]](#footnote-31).

**תוד"ה כי – שספק טומאה ברה"ר ספקו טהור** מתוס' בדף ב' נראה שמטהרים בגלל חזקת טהרה.

**שם דברה"י איירי** משמע שלכ"ע מטהרים ברה"ר. וקשה, כי לגבי נדה – תוס' לעיל בדף ב' כתבו שטמאה למפרע ברה"ר גם מכיוון שכעת היא וודאי טמאה, ומדוע פה לא אומרים שטמא ברה"ר כי יש וודאי טומאה בקופה[[32]](#footnote-32). ולפי דברי מהר"ם שהבאנו שם – שמטמאים רק מכיוון שיש גם ריעותא מגופה ניחא, כי כאן אין ריעותא בגוף הפירות.

**בד"ה והא – פי' רש"י.. וקשה וכו'** הערוך לנר כתב שרש"י יישב את הקושיה הזו במש"כ – "ואישה דכוותה במכוסה", דהיינו – שמכיוון שדם שנופל מעלמא לאישה הוא טהור, אפשר להשוות אותה לקופה מכוסה שלא יכול ליפול בה דם.

**שם כיון דלאו כבדוקה וכו'** מהרש"א הקשה מדוע פשוט להם שאישה איננה בדוקה, והרי לפי האוקימתא הזו "קופה" היא בדוקה, ואישה גם דומה לה בזה. ותרץ שמשמע להם מכך שהלל מדמה לאשה – קופה שאיננה מכוסה, שאישה אינה בדוקה.

**בד"ה ומי – וא"ת היא הנותנת** בערוך לנר יישב – שכוונת הגמרא להוכיח מכך שהתנא משווה "שעת מציאתן" ל"מקום מציאתן", וכמו שמצאנו שלגבי "מקום מציאתן", התליה היא וודאית, כך גם לגבי מקום מציאתן.

**בד"ה שכל – משום דמוקי הטהרות אחזקייהו** כוונתם לכאורה – שיש "תרתי לטיבותא" – חזקת טהרה של הפירות, ומחט טהורה לפניך. אך אם כן יש להקשות, איך הגמרא מוכיחה ממחט שהולכים אחרי "שעת מציאתן", והרי שם מטהרים רק בגלל חזקת טהרה של הפירות.

**וצ"ל** שהטעם שמטהרים במחט הוא – מכיוון שמציאת מחט במצב של טהרה איננה מעוררת ספקות, וזו אותה סברא של "שעת מציאתן", שלא מעוררים ספקות שמא המצב היה אחר.

**בד"ה לא – כשהדף במקום מדרון** הטעם שלא פירש לא כמו רש"י מבואר בערוך לנר, שלשון "לא נצרכה אלא למקום מדרון" מובנת יותר לפירושו, כי באופן שה"מדף" איננו במקום מדרון, פשוט שא"א לתלות בנפילה. משא"כ לפירוש רש"י – שגם אם הדף איננו מדרון, צריך לומר שתולים באדם טהור ולא בנפילה[[33]](#footnote-33).

**דף ד:**

**בגמרא דייקא נמי דקתני מדף** הריטב"א שהקשה – שמצאנו במשניות שעליונו של זב נקרא "מדף", ואם כן לא מובנת ראיית הגמרא[[34]](#footnote-34), ותרץ – שההוכחה היא רק שמדובר על טומאה קלה, ומכיוון שלא יתכן שהכוונה לעליונו של זב (כי בנוגע לטומאת הכיכר – היא שווה לתחתונו של זב) מוכרח שהכוונה לטומאה דרבנן.

**שם מדף כדכתיב עלה נידף** ז"ל הרמב"ם בפירוש המשנה (זבים ד' ו') "אמרו בתלמוד מאי מדף דכתיב קול עלה נדף.. ופירוש זה אינו מעצם הגמר, אלא היא הגהה מפירוש רבנן סבוראי וכתבוה המעתיקים בתוך הדברים ולא העירו על כך".

**שם הואיל ולא בדקה הפסידה עונה** בתשובות הגאונים (שערי תשובה קס"ה) מבואר – שטמאה י"ב שעות קודם הראיה, ובגמרא כאן מוכח שטמאה מעת לעת. וצריך לומר שכוונתם לטומאה באופן שבדקה ולא קונסים אותה.

**שם לחדודי לאביי** לכאורה קושיית אביי "אם כן תהא דיה שעתה" היא קושיה פשוטה, ולא מובן איזה חידוד יש בה. ועיין בערוך לנר שפירש שהיה מקום ללמוד כמו הצד שהעלה הרשב"א, שחכמים מטמאים מעת לעת בגלל "סייג", אולם האמת היא לא כך, כמו שהסיק הרשב"א -שאין טעם לעשות סייג דווקא על זמן כזה של "מעת לעת".

**רד"ה מכדי – אבל אקופה לא פריך** הרשב"א (שו"ת א' שנ"ט) חלק על רש"י, וכתב שרק המקשה טעה להבין שהנידון שם תלוי בשאלה אם מחזיקים טומאה ממקום למקום, אבל האמת היא שגם אם לא מחזיקים טומאה ממקום למקום שייך לטמא שם מספק שמא הככר נפלה.

**שם מצי למיפרך אמחט וכו'** בחידוד הלכות כתב – שלשיטת תוס' בדף ב' – שלא לומדים מסוטה לטמא למפרע, לא קשה ממחט ומטלית כי שם הנידון הוא על טומאה למפרע, ודווקא לגבי כיכר הנידון הוא על להבא.

**בד"ה עלה – דעליונו של זב מטמא מן התורה** הרמב"ם והראב"ד (משכב ומושב ו' ג') נחלקו האם טומאת "עליונו של זב" היא מן התורה או מדברי סופרים.

**בד"ה שחרית – להוציא מכלל ספק טומאה** משמע כאן שגם אלמלא התקנה – הייתה צריכה להיות טמאה למפרע, וצריך להבין:

* בגמרא משמע שרק בגלל התקנה טמאה למפרע.
* עוד צריך להבין – לשם מה תקנו שתיבדק שחרית וערבית, אם גם אלמלא הבדיקה הייתה נטמאת רק מכאן ולהבא.
* עוד יש להעיר – שרש"י במשנה כתב שהטעם שחכמים חולקים על הלל הוא מכיוון שכתלי בית הרחם לא מעמידים דם זמן ארוך כמו "מפקידה לפקידה", ומדויק מזה שהם כן מעמידים זמן פחות מכך, ומדוע הגמרא לא אמרה שהטעם של חכמים הוא כי הם סוברים שכתלי בית הרחם מחזיקים דם בזמן של "מעת לעת"[[35]](#footnote-35).

**ועיין במראה כהן** שביאר – שלפי רבנן כתלי בית הרחם מעמידים את הדם במשך עונה אחת, ולכן הבדיקה נצרכת כדי שתדע האם לטמא את הטהרות שעשתה בעונה הקודמת, וחכמים קנסו את מי שלא בדקה, שתפסיד עוד עונה למרות שלא יתכן שכתלי בית הרחם העמידו את הדם כ"כ הרבה זמן.

**בד"ה רבי דוסא – ופליגי רבנן בעלמא עליה** כלומר – את הרישא שנה ר' אליעזר, וא"א לכנות אותו "רבנן". ועיין בתוס' הרא"ש לקמן בדף ז' – שכתב שאין הכרח לומר אפי' שר"א (שלא מנה אישה שיש לה וסת) חולק עליו, מכיוון שהוא מנה רק נשים כאלה שבכל ראיה "דיין שעתן", ולא רק בראייה בשעת הווסת.

**בד"ה כל – ודלקמן היינו בד' נשים** בחידוד הלכות מבואר שכוונת תוס' לבאר מדוע לאחר שהתנא השמיע כאן שצריכה בדיקה, הוא היה צריך לחזור ולהשמיע לקמן שצריכה בדיקה, וע"ז ענו שלקמן צריך להשמיע שגם ד' נשים צריכות בדיקה.

**דף ה'**

**בגמרא – אינה מכנסת לחורין ולסדקין** שיטת הרשב"א (בתורת הבית ז' ה') היא שבדיקה שאיננה בחורים ובסדקים – לא נחשבת בכלל בדיקה, ולא מתירה אותה לבעלה גם להתירה לבעלה[[36]](#footnote-36).והביא שהראב"ד רצה לדייק מהגמרא פה – שבדיקה שאיננה בחורים ובסדקים נחשבת בדיקה, כי הוא פירש "מתוך שמהומה לביתה" – שמכיוון שהבדיקה היא רק לצורך בעלה – היא איננה מועילה, אולם הרשב"א דחה את הדיוק וכתב שכוונת הגמרא היא שחוששים לפשיעה ולא שאיננה צריכה לבדוק בחורים ובסדקים[[37]](#footnote-37). ועיין בשו"ע קצ"ו ו'.

**טעם הבדיקה** בחורים ובסדקים:

**הנודע ביהודה** (קמא מ"ו) ביאר, שהטעם שמצריכים בדיקה בחורים ובסדקים הוא מכיוון שחוששים שכתלי בית הרחם העמידו את הדם. ובדבריו שם שהעלה צד - שמכיוון שקיי"ל שחוששים את החשש הזה רק בנוגע לקדשים, ולא בנוגע לחולין (כי מעמידים אותה בחזקת טהרה), די להחמיר כמו הרמב"ן - שרק בבדיקת הפסק טהרה (או גם בבדיקת היום הראשון ששייך לחשוש שנשאר דם מאתמול) – תבדוק בחורים ובסדקים.

**בשו"ת רע"א (מהדו"ק ס')** כתב שהטעם לבדיקה בחורים ובסדקים הוא – כי ע"פ רוב אינה יכולה לבדוק על מקום שהשמש דש, וחוששים שבשעת הבדיקה זב משם דם, לצדדים, והעלה לפי זה שאם מכניסה את המוך ולדחוק אותו עד מקום שהשמש דש, תועיל לה בדיקה גם שלא בחורים ובסדקים.

**ועיין בחזו"א (צ"ג ג')** שביאר באופן אחר את טעם הבדיקה בחורים ובסדקים.

**שם שמא תראה טיפת דם כחרדל וכו'** עיין רש"ש על תוס' (בד"ה לאביי) לעיל בדף ג:.

**רד"ה אין חוששין – שהביאה ב' שערות או בת י"ב** משמע שאם הביאה שתי שערות, זה נחשב שהגיע זמנה לראות אע"פ שאיננה בת י"ב. והרשב"א בתורת הבית (בית ז' שער ד') כתב שהגיע זמנה רק אם היא בת י"ב וגם הביאה ב' שערות, אבל אם הביאה ב' שערות קודם י"ב – קיי"ל שהן שומא בעלמא.

**שם איכא למימר עברה ולאו אדעתא** מדויק מדברי רש"י – שאם ברור שהדם הוא מגופה – טמאה[[38]](#footnote-38)[[39]](#footnote-39). אולם בסוף הדיבור רש"י כתב – שמכיוון שכתמים מדרבנן, חכמים לא גזרו עליה הואיל ואין בה דמים, ומשמע שאפי' אם ברור שהדם מגופה טהורה. ועיין בדברי חמודות (ג' ח') שכתב – שכוונת רש"י לומר שלא גזרו במקום שאפשר לתלות ש"עברה ולאו אדעתא".

**והש"ך** (ק"צ ג') דייק ממש"כ רש"י – שחכמים לא גזרו בה הואיל ואין בה דמים, שגם אם הדם נמצא על גופה טהורה[[40]](#footnote-40).

**ורע"א** העיר על דבריו – שעד כמה שחכמים גזרו שראיה בלא הרגשה תטמא, הם לא חילקו בזה בין קטנה לגדולה, והקשה עליו – שעד כמה שיש ספק אם הרגישה או לא (וא"א לסמוך על מה שאומרת שלא הרגישה, שהרי אין לה נאמנות באיסורים), מדוע לא נאמר "ספק דאורייתא לחומרא".

**תוד"ה וברייתא – ולגמרי לא אתי וכו'** הריטב"א כתב – שהתנא נקט אופן שבו היא טמאה למפרע לדברי הכל, וא"א לדייק מדבריו שאם תראה שבשעת וסתה לא תיטמא למפרע.

**בד"ה הא – דגזור.. אע"ג דבראיה לא גזרינן** רע"א (שו"ת מהדורה קמא נ"ו) ביאר את החילוק בין כתם לראיה: שבכתם ישנם אופנים שבהם ברור שהכתם נוצר קודם זמן הוסת, כגון שהכתם יבש, ולכן ראוי יותר להחמיר באישה שיש לה וסת מאשר בשאר נשים. משא"כ לגבי ראיה – מסתבר יותר להחמיר בד' נשים, שאין אצלן סיבות לתלות שהדם הגיע דווקא היום, מאשר באשה שיש לה וסת שאצלה תולים ש"אורח בזמנו בא".

**בד"ה ר' מאיר – מה היה לו להאריך וכו'** כלומר – בברייתא מפורש שהוא מחמיר בכתמים יותר מבראיה, ואין צורך שגם הגמרא תאמר את זה. אבל לפירוש תוס' שהכוונה ב"מחמיר" – היא שמחמיר יותר מחכמים, הגמרא הדגישה את זה שהוא מחמיר בראיה מכיוון שזה לא מפורש בברייתא[[41]](#footnote-41).

**שם הא דמקולקלת.. אתי ככ"ע** עיין ברש"ש שכתב שכך משמע גם במשנה לקמן בדף נ"ב: -" הרואה כתם הרי זו מקולקלת וחוששת משום זוב דברי רבי מאיר, וחכ"א אין בכתמים משום זוב", שחכמים נחלקו בה רק על הסיפא, אבל גם הם מודים שהרי זו מקולקלת.

**דף ה:**

**בגמרא מטה נמי מטמיא** במרומי שדה ביאר – שקמ"ל שלמרות שלא הרגישה ביציאת הדם - מטמאים אותה למפרע כמו נדה גמורה (מכיוון שחוששים שלא הרגישה מחמת מי רגליים), ולא טומאת ערב כמו מי שנגעה בדם טמא[[42]](#footnote-42).

**שם כשחברותיה נושאות** **אותה** תוס' לעיל הביאו ראיה מכאן – שטמאה גם ברשות הרבים, ודחו שמדובר באופן שיושבת בכילה. והרמב"ן כתב סיבה אחרת שלא דנים את הספק כספק ברה"ר – מכיוון שהאישה הנישאת היא סיבת הטומאה בעצמה, והיא לא מצטרפת לנושאות לעניין להיחשב "רשות הרבים".

**שם ומה כלי חרס המוקף וכו'** לכאורה, היסט כלי חרס נחשב "מגע כולו", אבל לא מצאנו שמחשיבים היסט כאילו נגע באווירו. וראיתי שמדייקים מכאן – שנגיעה בתוך כלי חרס מטמאת גם אם הטומאה לא נמצאת באווירו[[43]](#footnote-43).

**שם** שיטת רש"י בשבת (פ"ד: בד"ה מי) היא - שכלי חרס המוקף צמיד פתיל נחשב כמו "לא בא לכלל מגע", ותוס' שם הוכיחו מהגמרא פה שכלי חרס המוקף צמיד פתיל כן נחשב "בא לכלל מגע".

**רד"ה לטמא – בגדים שעליו** תוס' רי"ד הבין בדברי רש"י – שלא מטמא בגדים שנוגע בהם אלא רק בגדים שלבוש בהם, והקשה עליו מהסיפרא שמפורש בו שמטמא את כל מה שנוגע בו (חוץ מאדם וכלי חרס).

**בד"ה היה – ספק נטמא טליתו** הריטב"א כתב – שהחלק הזה בברייתא קשה גם לזעירי, שגם מודה שכאשר "חברותיה נושאות אותה במיטה" זה נחשב שיש בו דעת לישאל. וק"ק מדוע הגמרא העמידה את הקושיה דווקא על דברי ר' יוחנן. אולם לפי החילוקים שכתבו תוס' - בין "חברותיה נושאות", לבין הגמרא בפסחים (לגבי מחט שנמצא בבשר), לא קשה על זעירי מטלית (שדומה למחט בבשר).

**תוד"ה מסייע – לא שמעינן אדם ובגדים** הרמב"ן תרץ, שמשמע לגמרא שמטמא גם אדם ובגדים מזה שהתנא נקט דווקא מיטה ולא דבר אחר (כמו טהרות סתם, ועד רצה להשמיע שמטמא אדם וכלים היה צריך לדבר על "כלים" ולא על מיטה). אך עדיין יש להקשות – שבברייתא בעמוד הבא כתוב ג"כ שמטמאת משכב ומושב, ומבואר בגמרא שאין מזה הכרח שמטמא אדם לטמא בגדים.[[44]](#footnote-44)

**בד"ה כשחברותיה – דבסוף פ"ק דפסחים וכו' עיין בתוס' שם שכתבו שבאמת הגמרא שם הייתה יכולה לתרץ את הקושיה לפי דברי זעירי פה.**

**שם אי נמי משום שגם חברותיה וכו'** רע"א ביאר את החילוק בין התירוץ הזה לתירוץ הקודם – שלפי התירוץ הקודם, זעירי מודה לר' יוחנן שמועילה דעת הנטמא (כשיש דעת המטמא) הזה זעירי חולק לגמרי על ר' יוחנן, וסובר שלא מועילה דעת הנטמא, אלא רק אם הוא נטמא בעצמו, דנים את מה שנוגע בו כדבר שיש בו דעת לישאל מכיוון שהמיטה והאדם חד הוא.

**בד"ה היה – ואינו יודע אם נגע לטומאה וכו'** פירש שרק הסיפא של "טהרות וטומאות למעלה מראשו" לא כרש"י. אבל מדברי תוס' הרא"ש משמע שפירש שגם הרישא של "טהרות וטומאות בצידו" מדברת באופן שיש ספק אם הטומאות טימאו את הטהרות.

**ובדיבור הקודם** תוס' כתבו – שלפירושם (שכאשר תופס בידו דבר שאין בו דעת לישאל, ונגע בטומאה שגם בה אין דעת לישאל זעירי מטהר) ניחא מדוע לא הקשו על זעירי מהברייתא של טלית. ובסדרי טהרה העיר שדבריהם נכונים דווקא לפירוש רש"י, שהנידון בברייתא הוא האם הטלית נטמאת בנגיעה בטומאה.

**שם וקמ"ל דלא הוה ספק ספיקא** מהרש"א הקשה – שמכך שמטמאים ברה"י, א"א לשמוע שזה לא נחשב "ספק ספקא" מכיוון שמטמאים גם בריבוי ספקות ברה"י[[45]](#footnote-45), והקשה עוד – שגם לתירוץ תוס' - שאם נגע, נגע בשניהם, יש ספק ספקא – שמא לא נגע כלל, ושמא נגע קודם בטומאה ואח"כ בטהרות. ושינה באמת את הגירסה בתוס' וגרס "וקמ"ל דאפ"ה טמא ולא הוה ספק ספקא", וכוונת תוס' לומר – שנקט בברייתא אופן של "ספק ספיקא", כדי להשמיע שבסיפא טמא (אפי' ברשות הרבים) אם א"א אא"כ נגע, מהטעם שכתבו תוס' ועיין במהר"ם[[46]](#footnote-46).

**בד"ה ואם – דליכא למימר דארישא קאי** הריטב"א כתב שמדברי רש"י (שפירש שמ"שונין" יכולה לצאת גם חומרא) משמע שפירש שדברי רשב"ג כן נסובים על הרישא. אך דחה את הדיוק וכתב – שכוונתו רק לבאר שאין ב"שונין" ראיה לשום כיוון, אבל באמת הדין של "שונין" בברייתא נאמר לעניין קולא[[47]](#footnote-47).

**דף ו'**

**בגמרא מטמאה כלי חרס בהיסט** רע"א כתב שהוא נבוך בשאלה - האם לפי מאי דקיי"ל, שלגבי חולין אומרים "דיה שעתה" – יטמאו אותם למפרע לגבי זה שאם יגעו בהם קודשים יהיו טמאים. כי מצד אחד משמע מטומאת כלי חרס[[48]](#footnote-48), שאינם קודשים, שגם חולין נטמאים לגבי לטמא קדשים. ומאידך כתב "ומ"מ קשה עלי לומר כן לקושטא דמלתא, דמפשטא דמלתא נראה דהחולין טהורים ואין מטמאין לקדשים, וצ"ע".

**שם ואינה מטמאה את בועלה** קשה, במה בועלה חלוק ממשכב ומושב, ובתוס' הרא"ש תירץ – שבעילה היא דבר לא שכיח, ורבנן לא גזרו במילי דלא שכיח. והרשב"א (לעיל בדף ג:) ביאר – שמח' שמאי והלל (לפי ההבנה האחרונה שם) היא – שלפי שמאי, אם מטמאים את האישה, מוכרחים גם לטמא את הבועל, ואז יבוא להתבטל מפריה ורביה, והלל סובר, ששייך לטמא אותה לקדשים בלי לטמא אותה לבועל, ולדבריו יוצא שאינה מטמאה את בועלה כדי שלא יבוא להתבטל מפריה ורביה[[49]](#footnote-49).

**שם – אלא לתקן שירים שבפניה** רע"א הקשה – שאין ראיה מכאן שטמאה גם לתרומה, כי יתכן שהטעם שהצריכו אותה לבדוק הוא שמא תמצא כתם, שאז טמאה למפרע אפילו לחולין. ועד כמה שתבדוק, הבדיקה תועיל לה לעניין זה שהכתם לא יטמא אותה.

**שם לשרוף שיריים שבידיה וכו'** קשה, מה ראו לחשוש שבדיוק ראתה כשיעור וסת באותו זמן, ולא חששו לכך כל זמן שאכלה. ואולי הכוונה היא שלגבי האכילה באותה סעודה, סמכו על הבדיקה שבדקה קודם לה, אבל כשיבואו לאכול את השיריים, זו תהיה אכילה חדשה, ולכן הצריכו לברר שגם היא תהיה בטהרה, וצ"ע.

**רד"ה הרואה – עד שעת כבוסו** תוס' הרא"ש (לקמן בדף נ"ג:) כתב שטמאה מעת לעת[[50]](#footnote-50). ולכאורה דבריו מובנים יותר, כי אין סיבה להחמיר בכתם (שטומאתו מדרבנן) יותר מאשר בראיה. וצריך לומר, שהסיבה שרש"י מטמא מהפקידה הקודמת, היא מכיוון שבראיה יש סיבה לתלות שהדם יצא כעת, מכיוון שרואה שיוצא כעת דם, משא"כ בכתם, שאין שום ראיה שיצא עכשיו, ולכן מטמא למפרע.

**תוד"ה ואינה – דאימר לאו מגופא אתא וכו'** הסדרי טהרה (ק"צ צ"ג) דייק מדברי תוס' כאן – שאם היה ברור שהדם יצא מגופה, הייתה מונה מזמן מציאת הכתם, והוכיח מזה שנטמאת מדאורייתא כשיצא מגופה דם אע"פ שלא הרגישה ביציאתו.

**בד"ה אבל – בשעה שעוסקין בטהרות אין שם ספק** מרש"י משמע שפירש "ליכא דררא דטומאה" כפשוטו – שהטומאה היא "גזירה בעלמא".

**בד"ה כשבדקה – כדאמר בפרק כל היד דהוה טפי וכו'** תוס' הרא"ש העלה צד לחלק, בין בדיקה לאחר תשמיש, שמסתמא נעשתה לאחר שפירש באבר מת ועבר זמן מרובה מהביאה, לבין בדיקה לאחר אכילת תרומה, שכן יכולה להיעשות מיד.

**דף ו:**

**בגמרא ..דלאו יחיד הוא, אמר כדאי הוא ר"א וכו'** בשו"ת הרשב"א (א' רנ"ג)[[51]](#footnote-51) הוכיח מהגמרא כאן – שמחלוקת יחיד ורבים באופן שהם שווים זה לזה בגדולתם, (לכאורה רק היכן שלא נפסקה ההלכה כמו הרבים[[52]](#footnote-52)), אפשר לסמוך על היחיד בשעת הדחק.

**שם חבריא מדכן וכו'** בגמרא בחגיגה (כ"ה) מבואר, שא"א להוליך טהרות מגליל ליהודה, כי רצועה של כותים (שטמאה בטומאת ארץ העמים) מפסקת ביניהם. והסיבה ש"חבריא מדכן" היא מכיוון שלכשיבוא אליהו יטהרנה.

**למה לה למהדר** מהרש"א הקשה – מדוע הגמרא לא תרצה – שהמעשה השני היה בחולין על טהרת הקודש, וקמ"ל שגם שם טמאה למפרע, והציע לומר שהלשון הראשונה סוברת שלא גזרו על חולין שנעשו ע"ט הקודש[[53]](#footnote-53).

**ובאמת** תוס' הרא"ש כבר הקשה את קושיית מהרש"א, ותרץ – שאת המעשה עם החביות צריך להעמיד שהוא מדבר על "חולין על טהרת הקודש" (כי במעשה הראשון מדובר על תרומת לחמי תודה) וזה אי אפשר, כי מלשון הברייתא נראה שהמעשה עם החביות היה מאוחר, טחאיר שהורה שלא צריך לשרוף קודש, כ"ש שלא צריך לשרוף חולין שנעשו ע"ט הקודש

**עוד** יש להקשות – שהגמרא יכלה לתרץ שהמעשה השני קמ"ל שחוששים שנגעה (או הסיטה) את היין אע"פ שגם גפה את החביות.

**שם בין לקודש בין לתרומה** מהרש"א בחידושי אגדות, יישב את מש"כ בב"מ דף פ"ו: המלאכים לא אכלו את העיסה ששרה לשה, והרי היא עדיין לא פרסה נדה, כמו שמשמע מזה שאמרה "אחרי בלותי וגו'". ותרץ – שהם ידעו שתראה, ולכן הטהרות שתעשה יטמאו למפרע. ומדברי מהרש"א יוצא חידוש, שטומאת מעת לעת ישנה גם באופן שברור שלא ראתה דם באותו מעת לעת.

**שם קבלה מיניה וכו'** כלומר, הוא חזר בו קצת מכוח הקושיה – והודה שאין טומאה מעת לעת בחולין שנעשו על טהרת תרומה, אך המשיך בשיטתו מקודם, שיש טומאה בחולין ע"ט הקודש.

**רד"ה תעשה – דסו"ס חלק ספק היא ולא תאכל** מבואר בדבריו (וגם בתוס') – שמלבד המצווה של "משמרת", יש איסור להפסיד את התרומה מאכילתה הכהן. ולכן מותר לטמא את העיסה רק מכיוון שבלא"ה לא תאכל. ועיין בתוס' הרא"ש שהביא את דברי הירושלמי שדרש שאסור להפסיד את התרומה מהכהן – מהפסוק "ונתתם ממנו את תרומת ה' לאהרון הכהן" - עשה שינתנו לאהרון בכיהונו.

**תוד"ה בשעת – ועשה מעט טהרות** מהר"ם כתב, שתוס' העמידו שעשה מעט טהרות (ולא שטיהר אותו לעניין מה שיגע אח"כ) כדי לבאר מדוע הקל גם קודם שנזכר שרבים חולקים עליו.

**בד"ה בשפחתו – ויכול להיות שזה ר"ג דיבנה** עיין בדברי מהר"ץ חיות בילקוט מפרשים שהוכיח שר"ג דיבנה היא אחר החורבן.

**בד"ה נולד – ואין לאסור משום משמרת וכו'** הגמרא בפסחים ל"ג –דורשת מהפסוק "תתן לו ולא לאורו" שאם הפריש תרומה טמאה שלא הייתה לה שעת הכושר, אין תרומתו תרומה. ומדברי תוס' משמע[[54]](#footnote-54) שלגבי חלה לא אומרים כך, וגם באופן שנטמאה קודם גלגול חייב לתת (ורק אין איסור לטמא מצד "משמרת תרומותי"). ועיין שאג"א (החדשות דיני חדש י"ב).

**שם שיפריש עליה ממקום אחר** הערוך לנר דייק ממש"כ תוס' - שיהיה הפסד כהן אם יטמא את החולין, שאם נטמאו בעודם חולין בטומאה ששייכת רק בחלה, הם לא ייטמאו גם כשיפריש מהם חלה (ולכן הכהן יקבל חלה כזו ויפסיד אם יטמאו אותה). ולעיל הבאנו את מה שדייק רע"א - שמעת לעת שבנדה טמא למפרע גם לגבי חולין לעניין זה שאם קודש ייגע בהם – הם יטמאו אותו. וצ"ע[[55]](#footnote-55).

**דף ז**

**במשנה ד' נשים דיין שעתן** עיין בקהלות יעקב (ס"ה) שביאר מדוע "דיין שעתן", והרי חל בהן שינוי כשראו, ומדוע לא נחשוש שהשינוי קרה מקודם מקודם:

* בדרך אחת הוא כתב, שאצל ד' נשים, מלבד חזקה דמעיקרא שלא ראו, יש גם בירור שלא ראו מכיוון שאין דרכן לראות ולכן לא חוששים שראו מקודם[[56]](#footnote-56).
* בדרך השנייה הוא כתב – שראיה אחת לא מעוררת ספק שמא התחילה קודם שהבחינה בה, ורק באישה שדרכה לראות – מכיוון שחלק מהראיות התחילו קודם שהבחינו בהן, משום החומר של קדשים חוששים על כל הראיות שמא התחילו קודם שהבחינו בהן.

**רד"ה ומקפת – מקרבתה.. מוקף סמוך** משמע שהוא חולק על תוס' שהצריכו דווקא נגיעה ועיין בערוך לנר.

**תוד"ה שלא – כי ההיא דתניא בתוספתא דטהרות** מהרש"א העיר שהגרסה בתוספתא לפנינו היא כמו פירוש רש"י.

**שם והלך בשני ועשה טהרות** מהרש"א כתב – שצריך לומר שהזה ושנה וטבל בינתיים.

**בד"ה ומקפת – שיש הרבה מעיסה טהורה** דברי תוס' מבוארים בחידושי "בית מאיר" (בילקוט מפרשים) – שלא מפריש את כל העיסה הטהורה (שיש בה יותר משיעור החלה שרוצה לתת) על העיסה הטמאה, אלא מפריש ממנה עליה ועל הטמאה, ולאחר שלקח את שיעור החלה שרוצה לתת, מצמיד אותו לעיסה הטהורה, ונמצא שמה שהפריש רק נוגע בשלישי, ולא הופך להיות שלישי בעצמו.

**שם מצריך נגיעה** הריטב"א ביאר – שהמקור להצריך נגיעה הוא מכיוון שכתוב לגביה "ראשית עריסותיכם", והחלה לא נחשבת "ראשית עריסותיכם" אלא אם כן היא נוגעת[[57]](#footnote-57).

**בד"ה והאי – דטבול יום קיל טפי[[58]](#footnote-58)** שיטת הר"ש (טבול יום ד' א') היא שאין חילוק בין מגע שני לבין מגע טבול יום, והטעם ששני עושה שלישי בחולין ע"ט תרומה הוא כי חולין שנעשו על טהרת תרומה חמורים מחולין הטבולים לתרומה. וכדבריו מוכח מכך שבמשנה בטבול יום מבואר שידיים מסואבות לא מטמאות חולין הטבולים לתרומת מעשר, ובחולין ל"ד מבואר שידיים מסואבות מטמאות חולין שנעשו על טהרת תרומה[[59]](#footnote-59).

**אך** צריך להבין מה הוא יענה על הדיוק שדייקו תוס' מהסוגיה אצלנו – שדינם של חולין הטבולים לתרומה חמור יותר.

**ובקה"י (ס"ד) ביאר** – שסיבת הזהירות מטומאה בחולין שנעשו על טהרת תרומה היא כדי שיתרגלו להיזהר מדברים שמטמאים תרומה, ואילו סיבת הזהירות בחולין הטבולים לתרומה – היא שמא יטמאו את התרומה. ולכן בסוגיה שלנו – שמדברת על "נשען" ועל "מעת לעת שבנדה", שאלו דברים ששייך בהם חשש טומאה גם בחולין. יש יותר סברא להחמיר בחולין הטבולים לתרומה מאשר בחולין על טהרת תרומה (כי יש חשש שאם לא ייזהרו תגרם טומאה לתרומה, ומאידך אין כ"כ חשש אם לא יזהרו מהם בתרומה, כי גם אם לא יזהרו לא בטוח שהיא תיפסל). ואילו לגבי מגע טבול יום – הסברה הפוכה, שבחולין הטבולים לתרומה, אין שום חשש שיגרם הפסד לתרומה אם טבול יום יגע בהם, אבל בחולין ע"ט תרומה יש חשש שלא יתרגלו מלהיזהר במגע טבול יום שפוסל תרומה.

**דף ז:**

**במשנה אבל הלכה כר"א** הערוך לנר כתב שאלו דברי רבי ולא דברי ר' יהושע, כי בברייתא בגמרא מבואר שר' יהושע לא הודה לר"א בחייו.

**שם מעוברת משיוודע עוברה** עיין באגרות משה (יו"ד ג' נ"ב) שהביא מכמה מגדולי האחרונים (תשובת הב"ח ונוב"י), שמוכח מדבריהם שהשתנו הטבעים, ובזמננו מעוברת לא רואה דם (וסמכו ע"ז למעשה), ובמניקה השתנה הטבע להפך, שכן עלולה לראות דם בתוך כ"ד חודש. ובשבט הלוי (ח"ג קי"ד) החמיר לחשוש כל ג' חודשים במעוברת – עיי"ש[[60]](#footnote-60).

**שם עד שתגמול את בנה** הרמב"ם בפירוש המשנה פירש את דברי ת"ק כמו דברי חכמים – שלאחר כ"ד חודש, חוזרת לראות גם אם המשיכה להניק את בנה. והרש"ש כתב שהוא הבין שר"מ וחכמים נחלקו בביאור דברי ת"ק.

**שם ר' יוסי אומר מעוברת וכו'** בתוס' יום טוב העיר שלכאורה (לפי מה שמבואר בגמרא – שכל עונה היא ל' יום) הוא סובר לגבי מעוברת כמו ת"ק[[61]](#footnote-61) רש"ש. ותרץ שג' עונות הן יותר מג' חודשים, מכיוון לפחות אחד מג' חדשים צריך להיות חסר. עוד תרץ – שהוכר עוברה מועיל גם אם לא עברו ג' חדשים.

**והביא** את דברי הבית יוסף בשם הרשב"א – שלפי ת"ק מפסיקה לראות משהוכר עוברה, גם אם ראתה בתחילת העיבור, מכיוון שאז היא כחולה ודמיה מסולקים. ועיין עוד ברש"ש.

**והרשב"א בתורת הבית** (ז' י"ג) ביאר בדעת ר' יוסי – שמתחילים למנות ג' עונות משהוכר עוברה. ולדבריו לא מתחילה קושייתו של התוס' יו"ט.

**שם משקין דעלולין וכו' –** הגמרא בפסחים י"ח: מבארת – "ומה היא עלילתן שמקבלין טומאה שלא בהכשר.

**שם אין להם אלא יום שביעי** קשה, איך יכולה להתחיל למנות מהיום השביעי, והרי היא לא הפסיקה בטהרה.

**שם החזיר ר"י את הדבר ליושנו** הרש"ש הקשה על לשון "החזיר" – שמשמע ממנה שמתחילה נהגו כר"א, ובחסדי דוד על התוספתא כתב – שר"א אמר את מה ששמע מרבותיו, ובזמנם באמת הקלו כמו שיטת ר"א.

**שם שאין למדין הלכה מפי גמרא –** הרש"ש הקשה מדוע קיי"ל שהלכה כסתם משנה, וכי סתם משנה עדיפה ממקום שמפורש בו איך ההלכה. ויתכן ליישב – שבאמת א"א ללמוד הלכה גם מהסתימה, וישנן פעמים שהגמרא פסקה הלכה לא כסתם, אלא מכיוון שחכמים הכריעו בכל המקומות השנויים בסתם שכך ההלכה (חוץ ממקומות שאמרו שאין הלכה כאותה הסתם[[62]](#footnote-62)) אפשר לפסוק הלכה כסתם.

**רד"ה המקשה לבד ימי טומאת לידה** משמע שיכולה להתחיל לספור ז' נקיים רק לאחר שיגמרו ימי טומאת הלידה, ולקמן בדף ל"ג מובאת בזה מחלוקת בין אביי לרבא.

**בד"ה וכמה תשפה – תעמוד ותנוח** יתכן שלילה נקרא בלשון המקרא "נשף", מכיוון שזהו זמן המנוחה. (אולם הגמרא בברכות דף ג: פירשה שגם התחלפות היום והלילה וגם התחלפות הלילה והיום נקראות בשם "נשף", ורש"י שם פירש שמשמעות "נשף" היא – קפץ ועלה).

**בד"ה בחזקת – וטובל לערב** הרש"ש העיר – שזב יכול לטבול גם ביום, ורק זבה טובלת לערב.

**תוד"ה שמותי – דמסתמא לא היה מזכיר לשון שמתא וכו'** תוס' הרא"ש הוסיף להקשות, שלא מסתבר שמכיוון שנידו אותו לא יפסקו הלכה כמותו בכל מקום. (ובשלמא לגבי טהרות ניחא, כי נידו אותו בגלל מחלוקת בדיני טהרות, אבל במסכת שבת משמע – שמכיוון שהוא "שמותי" אין הלכה כמותו גם בנוגע למכשירי מילה).

**שם מתלמידי שמאי** תוס' הרא"ש העיר – שאע"פ שר"א היה תלמידו של ר' יוחנן בן זכאי (כמבואר באבות ב' ח'), ור' יוחנן בן זכאי היה תלמידו של הלל (כמבואר בסוכה כ"א), מ"מ ר"א היה מבית שמאי.

**בד"ה ר' אליעזר – אבל יום ח' לא** לקמן בדף ס"ט נחלקו בדעת ר"א – האם מועילה בדיקה ביום השמיני.

**בד"ה משום – האוכלין והכלים שנטמאו במשקין** מהרש"א הקשה – "מאי אולמא" של הראיה מי"ח דבר, יותר מאשר הגזרה של כלים שנטמאו במשקין. והרש"ש כתב – שמפורש במשנת י"ח דבר – שהדברים שנמנו בה "פוסלים את התרומה".

**דף ח**

**בגמרא משום דקאי ר"א כוותיה** הרש"ש הוכיח מהגמרא פה – שהגרסה הנכונה במשנה היא "ר' אליעזר אומר כל אשה שעברו עליה ג' עונות", ולא "ר' אלעזר", כי אם גורסים ר' אליעזר, משמע מזה שהוא מסכים עם ר"א לגבי ד' נשים (ורק מוסיף עליו אישה שעברו עליה ג' עונות), ואם כן לא היה צריך לפסוק הלכה כמותו, מכיוון שקאי ר' אלעזר כוותיה.

**שם ועל תמיד של שחר** רבנו יונה בברכות הביא - שהמעשה ארע בזמן ששלמה נשא את בת פרעה וישן עד ד' שעות[[63]](#footnote-63). ובירושלמי מבואר שהמעשה ארע בימי יוונים – שהיו משלשלים להם קופות עם זהב כדי שיקנו טלאים לתמיד, ויום אחד העלו להם שני גדיים, והתעכבו עם הקרבת התמיד עד שמצאו שני טלאים בלשכת הטלאים

**שם.. והקטף יש להן ביעור** הרמב"ם בפירוש המשנה (שביעית ז' ו') כתב ש"קטף" הוא עץ האפרסמון בלי ספק.

**רד"ה ושמשיאין – ושמעה מפי עד אחד** בחידושי טל תורה (בילקוט מפרשים) כתב שמקורו של רש"י – שמדובר במקרה ששמעה מהעד (ולא שהעד העיד בפנינו), הוא מהמשנה ביבמות (קכ"ב) שכתוב בה "והוחזקו להיות משיאין עד מפי עד", ומשמע שהוחזקו להיות עושים כך מעדותו של ריב"ב.

**תוד"ה ועל – אם הביא כשר** במשנה במנחות (פ"ו:) כתוב שאם הביא יין מתוק (לנסכים) הוא פסול, ורש"י שם כתב באחד הפירושים שיין מתוק הוא יין מגיתו, ולשיטתו יוצא שיש מחלוקת תנאים בהכשר יין מגיתו.

**בד"ה קטף (בגליון) ונראה דרש"י פירש כן לשינויא בתרא** כוונתו – שלפי התירוץ האחרון בגמרא לקמן, יוצא שאין לקטף פירות, וחכמים מודים שהמעמיד בשרף ערלה אסור, רק באילן שאינו עושה פירות, ולפי אותו תירוץ יוצא שאין לקטף פירות.

**אולם** החתם סופר ביאר – שכוונת תוס' להקשות שלא יתכן שהתירוצים נחלקו במציאות, אלא מוכרח שהקטף בתחילת בריאתו אינו מוציא פירות ולאחר מכן מוציא. ולכן הוקשה להם על פירוש רש"י שקטף הוא מין שלא מוציא פירות.

**בד"ה יש – אבל הן מתבערין עד הפסח** הרש"ש מחק את המשפט הזה מתוס' – כי הוא אינו מופיע במשנה. ובאמת המשנה שם מדברת על מינים שלהם עצמם אין ביעור - מכיוון שהם מינים המתקיימים בארץ, ו(לשיטת ר"מ) יש לדמיהם ביעור עד ראש השנה.

**בד"ה מאן – דבטל אגב העץ** ולעץ אין קדושת שביעית כמו שמבואר בגמרא בסוכה (דף מ' שרש"י ציין אליה) שאין קדושת שביעית בעצים[[64]](#footnote-64). מכיוון שאין הנאתן וביעורן שווה.

**דף ח:**

**בגמרא נפקא מינה לכהן גדול** בתוס' הרא"ש הקשה – שביבמות (ס) מבואר כהן גדול מוזהר גם על מוכת עץ ובוגרת ולא רק "כל זמן שלא נבעלה". ותרץ ע"פ המבואר שם שבאלה אם נשא נשוי, ובעולה צריך להוציא. ותרץ עוד – שיש נ"מ בכך שהיא בעולת איש – באופן שהיטה ובתוליה נשארו שלמים, שאז בעילת האיש מחייבת אותו להוציא.

**שם נפקא מינה לנחל איתן** בילקוט מפרשים (!) הביא ראיה מכאן נגד שיטת הרמב"ם – שסובר שנחל איתן הוא נחל שוטף, כי כאן משמע שנחל הוא מקום הראוי לזריעה (לכאורה היה אפשר להקשות את הקושיה הזו על הפסוק שנאמר בו "לא יזרע"), ועיין במאירי שכתב שלשיטתו איסור זריעה ועבודה נאמר על שפת הנהר שעורפים בו את העגלה. ועיין בערוך לנר כאן.

**שם שמעלה רשושין** מלשון הערוך משמע – שהכוונה ב"מעלה" היא לשעת החרישה, שמעלה אז קרקע קשה.

**רד"ה דילדה לז' – קמ"ל דאזלינן בתר רוב נשים** מהרש"א הבין בדעת רש"י – שגם עוברה של מעוברת לז' אינו ניכר עד ג' חדשים (וכתב לפי זה שמה שפירש רש"י בחומש – שהריונה של תמר ניכר לאחר ב' חדשים הוא לא כשיטת סומכוס אלא כשיטת התנאים שחולקים עליו במדרש).

**אולם** בגמרא בסנהדרין לגבי בן סורר ומורה, מוכח שעוברה של מעוברת לז' – ניכר לשליש ימיה (חדשים ושליש)[[65]](#footnote-65). והיעב"ץ והערוך לנר פירשו גם בדעת רש"י, שעוברה של יולדת לז' ניכר לשליש ימיה, אלא שבסתם אישה שהוכר עוברה לפני ג' חדשים, לא תולים שהיא מעוברת לז', אלא שהיא מעוברת לט' כמו רוב הנשים והיא איננה מסולקת דמים.

**בד"ה דיה – ולא אמרינן איגלאי.. דלאו הריון הוא** משמע שהסיבה שאיננה טמאה למפרע היא מכיוון שמחשיבים שהייתה בהריון. ומשמע שאם החזיקו אותה בטעות כמעוברת, היא כן טמאה למפרע. ורע"א והרש"ש הקשו, שלקמן בדף ט: מבואר, שאם החזיקו בטעות אישה כזקנה, חכמים לא החמירו לטמא אותה למפרע, ומדוע כאן צריך לומר שאיננה טמאה מכיוון שזה באמת היה הריון[[66]](#footnote-66).

**והרשב"א** שם כתב – שלגבי זקנה זו לא נחשבת טעות. מכיוון שיתכן שמעיקרא לא שכיחי בה דמים והשתא שכיחי בה.

**תוד"ה בקטפא – אמאי אוקי ר' פדת וכו'** קשה מדוע תוס' העמידו את הקושיה שלהם על התירוץ הראשון ולא על התירוץ השני. ונראה שהיה פשוט להם שר' פדת מוכרח להסכים שרבנן מודים ב"קטפא דפירי", אבל לא נראה להם מוכרח שהוא מסכים עם זה שחכמים סוברים שקטפו הוא פריו (כמו שר' יוחנן חולק על הדין הזה).

**דף ט**

**בגמרא מידי הוא טעמא וכו'** הריטב"א כתב שרב פפא לא בא לחלוק על רב פפי, כי טעמו של רב פפי מסתבר, והוא רק בא להוסיף – שאפי' אם לא נשאלה עד שהפילה, אפשר להקל לה מהטעם של "ראשה כבד וכו'".

**שם אלא משום דראשה כבד עליה וכו'** הסדרי טהרה (קצ"ד) ורע"א (לעיל בדף ז') דייקו מכאן, שהכרת העובר היא הסיבה להפסק הראיה, ולא אומרים שהכרת העובר היא רק סימן לכך שהיא מעוברת, ואם ידוע שהיא מעוברת קודם לכן מחזיקים שהיא מסולקת דמים. ולא כמו שמשמע מספר "עבודת הגרשוני", שמפסיקה לראות מיד כשמתעברת, והכרת העובר היא רק סימן לכך שהיא מעוברת.

**שם ראתה ואח"כ הוכר עוברה** יש מחלוקת בין הרשב"א לריטב"א בביאור ספקו של ר' ירמיה:

הרשב"א למד שר' ירמיה הסתפק האם הטעם שלא מטמאים למפרע כשהוכר עוברה הוא מכיוון שהדמים מסתלקים כבר מעת לעת קודם להיכר העובר[[67]](#footnote-67), או שמסתלקים רק כשהוכר העובר, ואע"פ כן מטהרים אותה למפרע מכיוון שטומאת מעת לעת היא מדרבנן ולא רצו להחמיר בה.

והריטב"א למד שהספק הוא האם הדמים מסתלקים כבר בכובד ראש הקל, או שחכמים רצו לתת גבול אחד לכל הנשים, וקבעו אותו בזמן שהוכר העובר – שאז בא הכובד לכל הנשים.

**שם בעידנא דחזאי וכו'** רע"א בגליון הש"ס הקשה – שמהטעם הזה ראוי לטמא אותה למפרע גם כשראתה מיד לאחר שהוכר עוברה, כי מעת לעת קודם לראיה ראשה לא היה כבד, ואדרבה – מסתבר יותר לתלות שראתה אז.

**הרשב"א** תרץ על הקושיה הזו – שאע"פ שהדמים מסתלקים רק כשהוכר העובר, מכיוון שטומאת מעת לעת היא מדרבנן, לא רצו להחמיר לאחר שהוכר עוברה.

**והריטב"א** כתב שמכיוון שיש נשים שמפסיקות לראות גם בכובד הראש הקל שקודם הכרת העובר, לא רצו להחמיר לטמא למפרע כשראתה לאחר שכבר הוכר עוברה[[68]](#footnote-68).

**ובקה"י (ס"ה)** כתב שראיה אחת לא מצריכה לחשוש שמא התחילה קודם שהבחינה בה, ורק באישה שדרכה לראות תמיד – חוששים משום החומר של קדשים על כל הראיות שמא התחילו קודם שהבחינו בהן (מכיוון שחלק מהראיות התחילו קודם שהבחינו בהן). אבל כאן, מכיוון שבשעת התעוררות הספק היא בחזקת מעוברת, שאין דרכה לראות, לא חששו שמא נטמאה למפרע. ועיין במש"כ החזו"א.

**שם שהחרדה מסלקת** הטור (קפ"ד) פסק לגבי מעוברת – שלא צריכה גם בדיקה לכתחילה, ולגבי חרדה, כתב שלכתחילה צריכה לבדוק (ולא כמו הרשב"א בתורת הבית[[69]](#footnote-69) – שכתב שאם הייתה נחבאת במחבוא – לא צריכה לבדוק). וביאר הבית יוסף – שאע"פ שהגמרא משווה חרדה למעוברת לפי מ"ד וסתות דאורייתא. אנחנו פוסקים שוסתות דרבנן, ומחלקים בין מעוברת, שהיא תמיד מסולקת דמים, לבין חרדה, שלפעמים לא מונעת ממנה לראות, ולכן צריכה לבדוק לכתחילה.

**ואולי יש לבאר** שהסיבה שהטור הצריך בדיקה – היא מכיוון שיש חשש שהחרדה איננה חרדה, אבל במעוברת אין חשש שאיננה מעוברת, וראיית הגמרא היא בדרך כל שכן – שאם אפי' שם טהורה בדיעבד, כ"ש שכאן.

**שם** עיין בגמרא לקמן בדף ע"א – שרק פחד מצמית, אבל בעיתותא (בהלה) מרפיא.

**שם דמיה מסולקין ולא בעיא בדיקה** הרמב"ם בהלכות איסורי ביאה לא כתב את הדין הזה – שמעוברת לא צריכה בדיקה בעונת הוסת. והרב המגיד (ט' ד') כתב בדעתו – שדברי הגמרא פה אמורים רק בנוגע לקדשים, ולא לגבי בעלה (יש להקשות – שמצאנו שלענין קדשים מחמירים יותר מאשר לבעלה), או שהוא למד כמו המפרשים (רש"י וראב"ד) שספק הגמרא הוא רק בנוגע להיתר בדיעבד, אבל לכתחילה גם מעוברת צריכה בדיקה בעונת הוסת.

**שם שאבריה מתפרקים** החת"ס כתב שגם חכמים מודים שהחלב נוצר מהלחות שהייתה אמורה להיהפך לדם, ומחלקותם עם ר"מ היא האם באמצע הלחות הפכה לדם, או שמחמת צער הלידה – אין כוח בגוף להפוך את הלחות לדם, והיא הופכת לחלב.

**שם א"ר יוחנן זו שכבת זרע** מהר"ל בחידושי אגדות ביאר – שרבנן סוברים ששם "טהור" לא נופל על חלב, שגם הוא דבר טמא, כמו שמצאנו – שהיונק מן האישה כיונק מן השרץ, ורק על הוולד נופל שם "טהור". ור' אילעאי הוסיף – שאפר פרה ראוי להיקרא בשם "טהור" מכיוון שיש בו כוח לטהר אחרים, ואיננו רק טהור בעצמו.

**רד"ה וסתות – אם לא בדקה עצמה בימי עיבורה** משמע שפשוט שצריכה בדיקה לכתחילה, והספק הוא רק האם באופן שלא בדקה אומרים ש"אורח בזמנו בא" ואסורה, או שמותרת. ולפי דבריו מובן מדוע הסתפקו דווקא לפי מ"ד "וסתות דאורייתא", כי רק לשיטת אותו מ"ד נאסרת כשלא בדקה. וכ"כ מוכח כדבריו מהמשנה לקמן בדף י"א שאומרת שגם הנשים שדיין שעתן צריכות לבדוק את עצמן לכתחילה.

**אולם** שיטת הרא"ש (בפסקים ובתוספות) היא שהספק הוא האם בכלל צריכה לבדוק את עצמה[[70]](#footnote-70). ואע"פ שבמשנה לקמן בדף י"א מובא שגם נשים שדיין שעתן צריכות בדיקה לכתחילה – שם מדובר על בתולה וזקנה ולא על מעוברת, או ששם מדובר על בדיקת שחרית וערבית. (ועיין בריטב"א שהביא שיש שתרצו שהבדיקה לקמן היא לאישה שעוסקת בקדשים, ומכיוון שצריכה בדיקה לקדשים צריכה גם בדיקה לבעלה, אבל לבעלה לחוד לא תקנו בדיקה)[[71]](#footnote-71). **והבית יוסף** **(קפ"ד)** ביאר לשיטתו, שהספק היה רק למ"ד שוסתות דאורייתא, כי לפי מ"ד שוסתות דרבנן, פשיטא שלא תצטרך אפילו בדיקה לכתחילה.

**והר"ן כתב** שאמנם הספק הוא בדיעבד כמש"כ רש"י. אבל הוסיף אפי' למ"ד שוסתות דאורייתא (ובעלמא אם עבר הזמן ולא בדקה, טמאה גם כשבדקה ונמצאת טהורה), כאן תועיל לה בדיקה אם תימצא טהורה.

**שם דיין שעתן כ"ד חודש** הרמב"ם בפירוש המשנה פירש גם את ת"ק כמו דברי חכמים, והרש"ש כתב – שהוא פירש שר"מ וחכמים נחלקו בביאור דברי ת"ק – "עד שתגמול את בנה", האם הכוונה לגמילה ממש, או לזמן שבו בנה ראוי להיגמל. ועיי"ש ברש"ש כתב ביאור אחר במשנה.

**בד"ה דיה – אלא מתוך צער לידה** עיין בשו"ת משנה הלכות (י' קכ"ו) שדן (לאור דברי רש"י פה – שצער הלידה גורם לסילוק הדמים) האם גם מי שילדה דרך דופן תהיה מסולקת דמים.

**תוד"ה הא – ומיירי דהשתא בדקה וכו'** הנודע ביהודה (קמא יו"ד נ"ה) ייסד – שהמחלוקת אם וסתות דאורייתא או דרבנן, היא רק בנוגע לשאלה מה הדין כשעברה עונת הוסת ולא בדקה (האם נאסרת או שחזקת טהרה מתנגדת לחזקת אורח בזמנו בא). אבל חובת הפרישה לכ"ע היא מן התורה. ויישב לפי זה את קושיית תוס' – שגם לפי מ"ד "וסת דרבנן", ואם כן גם אם נעמיד שמדובר כשבדקה ומצאה שהיא טמאה – תהיה הוכחה שפחד מסלק את הווסת גם לפי מ"ד שווסתות מן התורה.

**דף ט:**

**בגמרא זקנה שעברו עליה וכו'** מבואר שמטמאת מעת לעת רק בראיה השלישית. והרמב"ן כאן הביא מחלוקת – האם להעמיד את הברייתא כמו רבי (שסובר שבתרי זימני הוי חזקה), ומטמאת מעת לעת בראיה השלישית מכיוון שזו הראיה שאחרי הראיה שהוחזקה בה (זו שיטת תוס' לקמן – שמטמאת מעת לעת רק בראיה שאחרי זו שהוחזקה בה - כמו שיתבאר). או שמטמאת מעת לעת כבר בראיה שהוחזקה בה (שיטת הרא"ה בבדק הבית ועוד ראשונים) ולדבריהם הברייתא הזו שנויה בדעת רשב"ג[[72]](#footnote-72).

**שם אמר כדאי הוא ר"א וכו'** בשו"ת הרשב"א (א' רנ"ג)[[73]](#footnote-73) הוכיח מהגמרא כאן – שמחלוקת יחיד ורבים באופן שהם שווים זה לזה בגדולתם, (לכאורה רק היכן שלא נפסקה ההלכה כמו הרבים[[74]](#footnote-74)), אפשר לסמוך על היחיד בשעת הדחק.

**שם וכשהגיע זמנה.. שניה מטמאה מעת לעת וכו'** יש מח' בין רש"י לבין הראשונים**[[75]](#footnote-75)** האם כשהגיעה זמנה לראות וחזרה לראות לאחר שהפסיקה ג' עונות מטמאת מיד (בראיה הבאה) מעת לעת. ולא צריך שתהיה מוחזקת בראיה כדי שתטמא מעת לעת. **ושיטת הראשונים** היא שרק לפי רבי – הראיה השנייה מטמאת מעת לעת, מכיוון שבראיה השנייה הוחזקה לראות (ומחזיקים אותה כבר בראיה שנעשית בה מוחזקת לראות), ולפי רשב"ג – תטמא מעת לעת רק בראיה השלישית.

**רד"ה שלישית - בשני ראיות הוחזקה[[76]](#footnote-76)** הרא"ה (בדק הבית ג' ז') חולק על רש"י ומפרש – שאת הראיה הראשונה לא מצרפים לחזקה, כי תולים שהיא מקרה בעלמא. וכבר את הראיה השלישית (שהוחזקה בה[[77]](#footnote-77)) מחשיבים כקביעת וסת לעניין לטמא למפרע.

**והרשב"א** כתב שדין הברייתא נכון בין לרבי ובין לרשב"ג: לפי רשב"ג – מכיוון שכבר בראיה שמוחזקת בה לראות – צריכה לטמא למפרע, כי התגלה שהיא מוחזקת לראות[[78]](#footnote-78), ולפי רבי – מכיוון שזו אישה שאין דרכה לראות, ועברו עליה ג' עונות קודם הראיה, תולים את הראיה הראשונה והשנייה במקרה, עד הראייה השלישית. ולאחר שראתה פעם שלישית הייתה אמורה לטמא (למפרע) גם בשניה, אלא מכיוון שווסתות דרבנן – לא החמירו בהן.

**שם ומשהוחזקה ואילך וכו'** הרמב"ן ביאר – שהסיבה שמטמאת משהוחזקה והלאה (ולא בראיה שהוחזקה בה) היא מכיוון שלא הייתה חייבת לבדוק ולכן לא קונסים אותה[[79]](#footnote-79).

**בד"ה בס"א – בהגיע זמנה.. בחדא זימנא איתחזקא** הרשב"א והריטב"א חולקים על רש"י, וסוברים שגם כשהגיע זמנה לראות צריך שתהיה מוחזקת לראות כדי שתטמא מעת לעת, ולשיטתם ראיית הגמרא לקמן שהברייתא כרבי – היא מהסיפא (כמו הגרסה שהביא תוס' לקמן בשם ברוב ספרים). ושיטת הרמב"ן (הבאנו את דבריו על תוד"ה זקנה) – היא שיש חילוק בין בתולה שהגיע זמנה לראות, ומוחזקת כרואה לאחר פעם אחת שראתה, לבין אחת שהוחזקה כזקנה, וצריכה לראות ג' פעמים כדי שלא תחשב שוב זקנה.

**תוד"ה זקנה – היינו כי ראתה.. בסוף שלושים** הרמב"ן כתב – שדברי המשנה מדברים על בתולה, אבל זקנה לא מטמאת (מעת לעת) בראיה שניה, מכיוון שכן דרך סלוק דמיהן של זקנות מפסקת ורואה ופוסקת ושוב אינה רואה.

**ולכאורה** יש להקשות לשיטת תוס' – מה החילוק אם ראתה בסוף שלושים או לאחר ג' עונות. ואין לומר שמכיוון שקרבה את ראייתה – נעשית מוחזקת לראות בפעמים שראתה, כי שיטת תוס' בהמשך היא שלא מטמאת מעת לעת בראיה שהוחזקה בה. וראיתי שמבארים – שלשיטת תוס' – ראיה שראתה לאחר שנעשית זקנה מבטלת ממנה דין זקנה, וצריך שלא תראה עוד ג' עונות אחרות כדי שיחזור לה דין זקנה.

**בד"ה פיחתה – ומיהו למאי דפריש התם וכו'** כלומר –לשיטת תוס' וסת דילוג נקבעת ע"י שני דילוגים, דהיינו לאחר שראתה ג' פעמים. אך עיין ברש"ש שהעיר, שכאן הראיה של צ"א, הייתה צ"א יום לאחר שראתה, ואם כן – גם לשיטת תוס' צריכה לקבוע וסת.

**דף י**

**בגמרא הדרא קחזיא בעונות** הרשב"א בתורת הבית (הובא בטור בסימן קפ"ט והבית יוסף שם ביאר כיצד הוא למד את הסוגיה) פירש את הסוגיה באופן אחר מרש"י[[80]](#footnote-80) ולשיטתו הברייתא דברה על קטנה שראתה ג' פעמים וקבעה וסת, ולאחר מכן כשהפסיקה לראות ג' עונות, וסתה הראשון נעקר. והקשתה הגמרא מה הדין באופן שאחרי ההפסקה חזרה לראות באותה וסת כמו קודם, ועל זה השיב רב גידל – ש(מכיוון שהתברר שהראיות הראשונות היו מקרה)היא לא חוזרת לוסת הראשון עד שתראה ג' פעמים.

**והשאלה** השנייה שנשאל רב גידל, היא האם גם באופן שראתה לאחר הפסקת ג' עונות ולאחר מכן ראתה שוב לאחר הפסק ג' עונות, היא תחזור לחזקת דמים כשתראה לאחר עונה אחת (מכיוון שאם תראה לאחר ג' עונות – תקבע וסת), וע"ז רב גידל ענה – שאין הפרש ומחזיקים אותה כאילו היא מתחילה עכשיו לראות. (וביאור הגמרא הוא – ראשונה, שלאחר הראיה הזו, דיה שעתה. ורק בשניה, שהיא בעצם השלישית, היא מטמאת מעת לעת). ועיין במהרש"א ש(העיר על הדוחק בלשונו של רב גידל לפירוש רש"י ו)ביאר את הספק באופן אחר.

**רד"ה אמר רב גידל – הראיה שתראה לסוף עונה מטמאה מעת לעת** החזון איש ביאר את החילוק בין הנידון הקודם - לגבי ראיה לאחר הפסקה אחת של ג' עונות. לבין הנידון כאן – שראתה לאחר שתי הפסקות של ג' עונות - שלא שייך לחזור פעמיים למצב של "אינה רואה", ולאחר שחזרה בפעם הראשונה למצב של "אינה רואה", צריכה לראות ג' פעמים כדי להחשב "רואה", ולכן אם ראתה גם לאחר ההפסקה השניה, וגם עונה אח"כ – היא מטמאת מעת לעת – עיי"ש.

**בד"ה ור' יוחנן – לא גזרו על כתמה** רש"י לעיל בדף ה' – כתב שמטהרים אותה מכיוון שתולים שעברה בשוק של טבחים ולאו אדעתא. וכאן משמע שבכלל לא גזרו על כתמה (גם אם ברור שיצא ממנה ואין דבר לתלות בו), ושם הבאנו את דברי הדברי חמודות – שכתב שכוונת רש"י רק לומר שלא גזרו באופן שאפשר לתלות שהדם הגיע ממקום אחר. ועיי"ש שהבאנו מחלוקת הפוסקים בזה.

**בד"ה חזקיה – בתרי זימני אתחזקה** העמיד את ספק הגמרא בדעת רבי[[81]](#footnote-81) – אולם שיטת הרמב"ן (בדף ט:) ועוד ראשונים היא – שלפי רבי פשוט שכתמה טמא, וספק הגמרא הוא בדעת רשב"ג, והצד לטמא את כתמה הוא מכיוון שראייתה מטמאת אותה[[82]](#footnote-82).

**תוד"ה קחזיא – דיה שעתה אפי' לרבי** החזון איש נתן טעם בדברי תוס' – שג' חודשים בזקנה (ובאישה שלא הגיע זמנה לראות) הם סיבה לתלות שהפסיקה לראות, ואפי' אם חזרה וראתה ושוב הפסיקה, ההפסקה האחרונה צריכה לגרום לנו לתלות שהפסיקה לראות (אא"כ ראתה בפעם השלישית).

**בד"ה ברוב ספרים גרסינן – וכשהגיע וכו'** זו גרסת הריטב"א – ולפיה יוצא – שגם בתולה שהגיע זמנה לראות צריכה להיות מוחזקת כדי להחשיב שדרכה לראות[[83]](#footnote-83).

**שם סתם לן תנא כרשב"ג** שיטת הרמב"ם (משכב ומושב ד' ה' והובאה גם ברשב"א כאן) היא שאע"פ שלעניין קביעת וסת קיי"ל כרשב"ג, לעניין חזקת דמים קיי"ל כרבי[[84]](#footnote-84). ושמעתי שמבארים – שקיי"ל כרשב"ג רק בדברים שחזקה נצרכת בהן כדי ליצור טבע חדש, כמו לגבי שור מועד, שכל זמן שלא נגח ג' פעמים, הוא באמת תם. אבל בדברים שבהם החזקה נצרכת כדי לגלות על טבע קיים – כמו למשל לגבי "קטלנית", הלכה כרבי. וגם לגבי דמים – הראיות מגלות על טבע קיים, שהגיע זמנה לראות.

**דף י:**

**בגמרא פוסקת ה"ל כשתי ראיות** שיעור ההפסקה:

**הבית יוסף** (ק"צ) דייק מלשון רש"י שפירש "מדלפת" – "טיף אחר טיף", שאפי' אם פסקה מעט – זה נחשב כמו שתי ראיות.

**שיטת** **הרשב"ם** (הובאה בספר יחוסי תנאים ואמוראים ערך חלקיה) – שכל מה שרואה באותו יום – נחשב ראיה אחת, אבל אם רואה ביום אחר מחשיבים את זה כשתי ראיות.

**מהרמב"ם** בהלכות איסורי ביאה ט' ה' משמע שכל הראיות בזמן וסת אחת נחשבת ראיה אחת (גם אם הפסיקה בינתיים), ובהלכות משכב ומושב (ד' ב') משמע ששיעור ההפסקה הוא כל שהוא. והסדרי טהרה (ק"צ ג') עמד על הסתירה בדברי הרמב"ם, וכתב שהיה מקום לומר – שבהלכות איסורי ביאה הוא דיבר על בתולה שלא הגיע זמנה לראות, ובהלכות משכב ומושב הוא דיבר על אחת שהגיע זמנה לראות[[85]](#footnote-85), אך הקשה – שכל המקור בגמרא לדין הפסקה, הוא ב"לא הגיע זמנה לראות", ועד כמה שהרמב"ם למד מזה ל"הגיע זמנה", מנין לו לחלק ביניהן. ושמעתי לומר בביאור דעת הרמב"ם – שכאשר הגיע זמנה לראות, צריך את הראיה כדי לגלות שהתחילה לראות, ומצד הדין היה ראוי שתטמא מעת לעת כבר מהראיה הראשונה, אלא שחכמים לא גזרו על כך. אבל כאשר לא הגיע זמנה לראות, צריך סיבה להחשיב אותה כ"רואה", ולזה צריך ג' סיבות ראיה נפרדות.

**שם אינה אלא כשופעת** הב"ח והט"ז בסימן ק"צ, הקשו על הטור והשו"ע שנראה מדבריהם שהכוונה ב"שופעת" היא לשופעת ממש, ובגמרא נראה שלא שייך לפרש ששופעת כנהר. הב"ח יישב – שהפירוש של "שופעת" הוא שרואה דם בשפע אבל בהפסקות, ואילו "מדלפת" פירושו שרואה מעט וברצף. והט"ז כתב שהכוונה ב"שופעת" היא ששופעת ממש בלי הפסק, ותמיהת הגמרא היא רק על כך שכתוב "שופעת כל ז'", שזה דבר שלא יתכן, ודברי הטור והשו"ע הם על שופעת ב' וג' ימים.

**שם דימי עיבורה עולין וכו'** בחידוד הלכות דייק מכאן – שלשיטת ר' יוסי – עצם זה שהיא מניקה או מעוברת לא הופך אותה למסולקת דמים, וצריכה להחזיק ג' חודשים. ולא כמש"כ הכסף משנה בדעת הרמב"ם (משכב ומושב ד') שר' יוסי לא בא לחלוק על ת"ק, אלא רק להוסיף שאם עברו עליה פעמים ג' עונות שראתה לאחריהן, היא נטמאת למפרע.

**ולפי** הצד בהמשך – שראיה שניה מטמאת מעת לעת גם במעוברת ומניקה, אפשר למצוא נ"מ בצירוף, גם לשיטת ר' יוסי לפי הרמב"ם – כשראתה בזמן עיבורה, ולאחר שהפסיקה ג' עונות (בצירוף ימי הנקה וימי עיבור) חזרה וראתה בזמן ההנקה.

**שם תני חדא** לפי זה צריך לומר שנקט בסיפא "שתים בימי מניקותה ואחת בימי עיבורה" – לא לפי הסדר.

**שם רב אמר אכולהו ושמואל וכו'** האור שמח (משכב ומושב ד' ה') הציע לבאר – שמחלוקתם לגבי מעוברת, תלויה במח' התנאים במשנה, האם עיבור לחוד גורם לסילוק דמים ואם כן גם אם ראתה, דיה שעתה כי סיבת סילוק הדמים נשארת, או שצריך ג' עונות, ואם ראתה – זה מוכיח שהעיבור לא גורם לה להפסיק לראות. והמח' לגבי מינקת תלויה בשאלה – האם מינקת מסולקת דמים מכיוון שאבריה מתפרקים, ואם כן – לאחר ראיה ראשונה לא אומרים שדיה שעתה, או בגלל שדם נעכר, שזה טעם שנמשך כל זמן ההנקה.

**רד"ה מתקיף – ואע"ג דראתה פעם אחת** במשנה לקמן (ס"ד) מבואר, שבאופן שראתה פעם אחת בבית אביה, יכולה לתלות כל הלילה בדם בתולים. ולשיטת רש"י הראיה היא מבתולה כזו, ולא מבתולה שלא ראתה כלל – שלא הוחזקה כלל בדם.

**ושיטת הרשב"א** בדף ט: היא שראית הגמרא היא מבתולה שלא הגיע זמנה לראות, ומשמע שהבין שכתמה טהור גם באופן שראתה פעמיים. (ולכן אפשר להביא ראיה ממנה לנידון של הגמרא כאן, ועיין בפתחי נדה).

**ומסתבר** שנחלקו לשיטתם הנ"ל – שרש"י העמיד את מח' חזקיה ור' יוחנן, אליבא דרבי שסובר שהוחזקה לראות בפעמיים שראתה, ולכן הוא מוכרח לומר שהראיה מבתולה – היא מכזו שהוחזקה לראות. והרשב"א העמיד את מחלוקתם אליבא דרשב"ג, שסובר שלא הוחזקה, ולכן אפשר להביא ראיה גם מבתולה שלא הוחזקה לראות.

**בד"ה זו שירפה מצוי – בתולה** הר"ח (הובא ברשב"א) והערוך פירשו להפך – ששרפה (של טומאה) של הרואה ראשונה ושניה קודם זמנה מצוי, מכיוון שראתה כבר מקודם. והערוך לנר כתב שהסיבה שלא פירשו כמו רש"י ותוס' היא כי אין מקור לכך שכתמה של בתולה טהור גם באופן שהשתנה מראהו[[86]](#footnote-86).

**בד"ה ימי – והפסיקה תחילת עונה קצת וכו'** משמע לכאורה שאם כל ג' העונות היו בימי עיבורה, זה לא מועיל לימי הנקתה. אולם יתכן שרש"י בא להשמיע רבותא – ששתי הפסקות משתי סיבות מצטרפות, וכ"ש שמועילה הפסקה מסיבה אחת. וברשב"א מפורש – שה"ה אם עברו עליה ג' עונות בימי עיבורה, זה מועיל לימי הנקתה.

**בד"ה בתולה – כיוון דראתה פעם ראשונה ושניה הוחזקה וכו'** דברי רש"י פה לא מתאימים לכאורה עם דבריו בדף ט: - שבתולה שהגיע זמנה לראות – מוחזקת לראות כבר בפעם הראשונה שרואה. והנצי"ב כתב שהדברים כאן אינם של רש"י הגהה של ר' ברוך. ואולי יש לבאר הכוונה ב"שנייה הוחזקה", היא שבשניה מטמאת מעת לעת.

**תוד"ה אמר – משמע שהיה רבו** יש כמה מקומות בש"ס – שר' יוחנן מביא כמה שמועות מר' שמעון בר יוחאי שלא היה אתו באותו הדור, ושמעתי שיתכן שיש שם טעות הדפוס וצריך לגרוס שם ר' שמעון בן יהוצדק.

**בד"ה למהוי – ודילמא.. סבר לה כרשב"ג** לעיל הבאנו את שיטת הראשונים, שכל הסוגיה מדברת בדעת רשב"ג (ולפי רבי פשוט שכתמה טמא) ולשיטתם לא קשה קושיית התוס'.

**בד"ה דהויא – היכי איעברא בלא ראיה** לעיל (על המשנה) הבאנו את שיטת הרשב"א (בתורת הבית ז' ג') שג' עונות שר' יוסי מצריך במעוברת הן לאחר שהוכר עוברה. והחידוד הלכות דייק מתוס' פה שהוא חולק עליו. כי לפי הרשב"א משכ"ל שימי העיבור יצטרפו עם ימי ההנקה בלי שתראה דם בינתיים – באופן שהניקה קודם שהוכר עוברה, ולאחר שהוכר עוברה הפסיקה להניק.

**שם – דרוב פעמים כך הוא** בשו"ת אור שמח (ב' ס"ג) כתב – שלפי הדרך הזו בתוס' – מניקה שהתעברה צריכה ז' נקיים, כי חוששים שהיא מהרוב שרואות קודם העיבור. ובמנחת שלמה (ב' ע"ה ג') כתב שא"א להאמין שהדברים יצאו מפי האי גאון עצום – כי המציאות שמינקת מתעברת היא מציאות שמפורשת בגמרא, ולדבריו יוצא שבכזה מקרה עוברים על ספק איסור נדה כל ג' חדשים. ומוכרחים לומר שאם התעברה – אזי ניכר שהיא מהמיעוט שמתעברות בלי לראות[[87]](#footnote-87).

**בד"ה דיין – ומעוברת ומניקה בעיא בדיקה** שיטת הרשב"א (בדף ט) היא שבאמת לפי הצד ש"דיין כל ימי עיבורן וכו'", עוברה ומינקת לא יצטרכו בדיקה.

**דף י"א**

**בגמרא לישנא אחרינא וכו'** לפי הגהת הגר"א יוצא לכאורה שאין מחלוקת בין הלשונות, כי ה"לישנא אחרינא" דיברה באופן שהראיה השלישית הייתה בלי שקפצה מאתמול. והרמב"ם (איסורי ביאה ח' ה') – פסק שגם אם קפצה בשבת וראתה באחד בשבת, קובעת לימים, ולכאורה משמע שיש מח' בין הלשונות ופסק כמו הלשון השניה. והגר"א כתב שגם גרסת הרמב"ם הייתה כמו זו שהגיה הגר"א, אלא שהוא פירש שמדובר כקפצה בשבת.

**במשנה פעמים צריכה להיות וכו'** המאירי פירש (נדפס בראש המסכת) שהכוונה היא לשתי פעמים, אולם הרמב"ם בפירוש המשנה כתב – "אישה העסוקה בטהרות צריכה היא לבדוק עצמה בשלושה זמנים האלו". ומשמע שפירש "פעמים" במשמעות של "לפעמים". (ופירש כך לשיטתו – שהרישא מדברת על בדיקה לבעלה והסיפא מדברת על בדיקה לטהרות, ואז צריכה להיבדק שלוש פעמים – ועיין במש"כ על רד"ה שחרית).

**שם בשעה שהיא עוברת** הרמב"ן פירש – עוברת משאר עסקיה לשמש ביתה. והרע"ב פירש "עוברת" במשמעות של "עובר לעשייתן" – שבודקת קודם תשמיש.

**בגמרא תבדוק דלמא קבעא וכו'** תוס' הרא"ש הקשה – היכן מצאנו שיש חיוב בדיקה שמא תקבע וסת. ועד כמה שיש כזה חיוב – גם אישה שאינה עוסקת בטהרות תצטרך לבדוק. הערוך לנר כתב – שמכיוון שנדה עלולה לראות, ראוי לחשוש ולהצריך אותה בדיקה גם לבעלה שמא תקבע וסת[[88]](#footnote-88). והפלתי (קפ"ו ג') כתב – שמכיוון שבלא"ה היא טמאה בימים האלה, חוששים שמא תראה ולאו אדעתא, ולכן מצריכים אותה בדיקה שמא תקבע וסת.

**רד"ה אלא – ואם לא קפצה מחזיקינן לה בטמאה** הנצי"ב דייק – שרש"י כתב נ"מ (בכך שקובעת וסת) רק לענין "לא בדקה" ולא לעניין "דיה שעתה", כמו שכתב לגבי "ימים". וביאר – שבראיה מחמת קפיצה, פשיטא שלא תטמא מעת לעת (גם אם לא קבע וסת), כי תולים במצוי – שהקפיצה גרמה לראיה[[89]](#footnote-89).

**בד"ה אע"פ – באשה שיש לה וסת** תוס' בע"ב מבאר – שכל ד' נשים צריכות לבדוק[[90]](#footnote-90). והרשב"א בדף ט' – חילק בין בתולה וזקנה שצריכות בדיקה, לבין מעוברת ומניקה שאינן צריכות. ולשיטת תוס' והרשב"א – משמע שאע"פ שמבואר לעיל שמטמאת מעת לעת משום קנס ע"כ שלא בדקה, לא קנסו באופן שהיא מסולקת דמים. (דהיינו – גדר הקנס היה לחשוש לחשש רחוק שראתה, אך אם אין צד שראתה לא קנסו).

**בד"ה שחרית – להכשיר טהרות** משמעות דברי רש"י היא שכל המשנה מדברת על בדיקה לטהרות (כי גם ברישא הוא פירש שה"בדיקה" היא שחרית וערבית). ולדבריו צריך לומר שהסיפא מפרשת את הרישא. אולם שיטת הרמב"ם בפירוש המשנה היא – שהרישא מדברת גם לבעלה, והבדיקה שמדובר עליה ברישא היא "משמשת בעדים"[[91]](#footnote-91).

**בד"ה ממעין – (דלא מיירי בתחלת נדה וכו')** מהרש"ל מחק את המשפט הזה מרש"י, כי הוקשה לו – שבלא"ה א"א להעמיד בתחילת נדה (דהיינו ביום הראשון שראתה בו), מכיוון שפשיטא שאינה צריכה לבדוק אז. ומהרש"א קיים את הגרסה, וכתב שמזה שהגמרא לא דייקה "אי בתחילת נדה מאי למימרא", משמע שא"א היה להעמיד בתחילת נדה בלא"ה. ובגליון הביא פירוש אחר בדברי רש"י מהגאון ר' שאול מאמשטרדם – שפירש ש"תחילת נדה" היא תחילת קביעת הוסת, (ולא תחילת הראיה), והוקשה לרש"י, איך התנא סתם שנדה אינה צריכה לבדוק, והרי באופן שראתה בא' ובה' בחודש ולאחר מכן בא', צריכה לבדוק שוב בה' בחודש – שמא גם בחודש הבא היא תראה בה' ותקבע וסת. והתשובה על כך היא – שמכיוון שהרישא דברה על אישה שיש לה וסת קבוע, והתנא לא חילק שבסיפא מדובר על אישה אחרת. משמע שלא מדובר על אישה שבאה לקבוע וסת.

**תוד"ה אלא – פרש"י.. וקשה וכו'** הר"ן מיישב את קושיות תוס' על רש"י – שמשמעות הברייתא היא שאונס אינו קובע וסת בכלל, ולכן א"א לפרש שכוונת הברייתא היא שאונס לא קובע וסת לימים[[92]](#footnote-92). וגם א"א לפרש שהברייתא באה להשמיע שקפיצה לחוד לא קובעת וסת, מכיוון שאם כן היא הייתה צריכה לומר ש"אונס אינו קובע וסת", ומזה שכתוב בברייתא שקביעות מחמת אונס איננה קביעות, משמע שמדובר גם על קביעות ימים[[93]](#footnote-93).

**שם כדס"ד מעיקרא** מדויק בדבריהם, שגם רש"י מודה למסקנה – שקפיצה לחוד איננה קובעת וסת, אלא רק אם היא מורכבת עם ימים. אולם הרשב"א כתב בשם הרז"ה (בהגהות על בעלי הנפש) שלמד כמו רש"י, שקפיצה לחוד קובעת וסת, אפילו לפי המסקנה. ודברי הגמרא – שאיננה קובעת וסת לקפיצות, הם רק פשט בדברי הברייתא – שאם ראתה וסת שמורכבת מימים וקפיצות, לא קבעה לקפיצות לבד. אבל הפשט בדברי רב הונא – שקפיצה (באופן שקפצה וראתה בימים שונים) נשאר[[94]](#footnote-94). והחידוד הלכות דייק גם בדברי רש"י עצמו בד"ה קמ"ל, (כתב שקפיצה לחוד איננה קובעת, רק מכיוון שבשבת קפצה ולא ראתה) – שלמסקנה קפיצה לחוד (לא בימים קבועים) קובעת וסת.

**שם אבל קפיצות לחודייהו וכו'** במשנה מבואר – שאם ראתה מחמת אונס, תולים שהאונס הוא הגורם לראייה (וכשתראה שוב דיה שעתה). וצריך לחלק בין סיבת הראיה לבין קביעות וסת – שאונס הוא סיבה טובה לתלות בה ראיה מסוימת, אך הוא לא מורה שטבע גופה הוא לראות מחמת אונס, כי מחשיבים אונס כסיבה חיצונית שגורמת לראיה, ומכיוון שכך, כל ראיה נחשבת ראיה מסיבה חדשה, ולא מאותה סיבה של הראיה הקודמת.

**בד"ה ממעין – ולרב פפא דמפרש וכו'** דבריו שם הם פירוש בדברי ר' יוחנן.

**דף י"א:**

**בגמרא מימי טהרה לימי טומאה לא קבעה** הרמב"ן דייק – שבימים שהיא מניקה (והדם שרואה אז טמא) כן קובעת וסת. ושיטת הראב"ד (בבעלי הנפש) היא שגם מניקה לא קובעת וסת. והרשב"א כתב שלשיטתו – רק לפי הדרך השנייה הגמרא הוצרכה לומר שיש חידוש בזה – שלא קבעה מימי טהרה לימי טומאה, אבל לפי הדרך הראשונה, פשיטא שאינה קובעת כי אפי' מימי הנקה לימי טומאה איננה קובעת. ועיין בחזון איש שדן על גיורת שנתגיירה, האם היא קובעת ווסת מימי גויותה לימי גירותה.

**שם** **אסיפא אתמר** בביאור הגר"א (סימן קפ"ו ב') העיר – מדוע לא העמידו את דברי שמואל על הרישא – "ומשמשת בעדים". וכתב שמדויק מזה כמו שיטת הרמב"ם, שהדין של "ומשמשת בעדים" מדבר על בדיקה לאחר תשמיש – ששייכת בכל הנשים.

**שם מיגו דבעיא בדיקה לטהרות וכו'** יש מח' בין רש"י (לקמן בדף ט"ז ד"ה דיה) לבין הרמב"ן, האם לאחר שתקנו בדיקה לבעלה, מותרת לשמש קודם בדיקת העד. שיטת רש"י שמותרת, ושיטת הרמב"ן היא שהמיגו אומר לחשוש גם לבעלה שמא היא טמאה וחייבת לבדוק את העד קודם שתשמש.

**ושיטת הרמב"ם** (הובאה לעיל) היא שכל הנשים (גם אלה שאינן עוסקות בטהרות) צריכות לבדוק לאחר תשמיש. והאור שמח (פ"ד איסורי ביאה) ביאר לשיטתו – שמטרת הבדיקה קודם תשמיש היא כי חוששים שמא תמצא דם אחר תשמיש, וכדי שלא תטמא למפרע את הטהרות שעשתה, הצריכו אותה בדיקה[[95]](#footnote-95). וביאור ה"מיגו" לשיטת הרמב"ם היא - שאפי' באופנים שלא עסקה בטהרות, או באופנים שלא מטמאים אותה מעת לעת (כמו ד' נשים) צריכה בדיקה לבעלה.

**רד"ה דילמא – תוך שמונים דנקבה** מהרש"א (על תוס' ד"ה אפילו) הבין מדברי רש"י – שלא קובעת בימי הטוהר רק באופן שכל הראיות היו בימי הטוהר. אבל אם חלק מהראיות היו בימי הטומאה – קובעת. אך קשה – מדוע לא יחייבו אותה לבדוק בימי טוהר – שמא תקבע יחד עם ימי הטומאה.

**בד"ה כאן – ולא טעמא הוא וכו'** הערוך לנר כתב – יישב את הדרך השנייה ברש"י, וכתב שבאמת הדין של "עבר לילה אחד" נאמר רק באופן שלא ראתה לילה ויום ולילה לאחר הביאה הראשונה, ושינוי מראה דמים יהיה טמא דווקא בתוך הזמן של יום ולילה לאחר שנבעלה.

**תוד"ה אפילו – תבדוק בימי טוהר שמא תפסוק וכו'** מהרש"א הקשה – שלשיטת ר"א – מינקת היא בחזקת שאינה רואה גם אם לא עברו עליה ג' חודשים, ואין סיבה שתבדוק. וכתב שתוס' היו צריכים להעמיד את קושייתם לשיטת ר' יוסי שמצריך שמניקה תפסיק ג' עונות.

**שם דימי טומאה לימי טהרה לא מקרי הפסקה –** עיין במהרש"א שהקשה על תירוץ התוס' מהגמרא לקמן.

**בד"ה ומשמשת – אארבע נשים ואשה שיש לה וסת** תוס' לעיל בדף ד: כתבו – שחיוב הבדיקה באישה שיש לה וסת נלמד מהמשנה בראש הפרק. וצ"ל שכוונתם היא שמילת "כולן" – כוללת את כל הנשים – כולל ד' נשים ואישה שיש לה וסת, אבל המשנה נצרכה רק כדי להשמיע שד' נשים צריכות בדיקה.

**דף י"ב**

**בגמרא – אמר ליה לא תבדוק** הרמב"ם (איסורי ביאה ד ט"ז) כתב – שכל אישה חייבת בבדיקה אחר תשמיש, ובדיקה קודם תשמיש היא רק משום צניעות (כך הוא פירש את המשנה לקמן בדף י"ד[[96]](#footnote-96)). וקשה כי לכאורה הוא מוכרח לומר שדברי רב יהודה אמר "לא תבדוק" מדברים על בדיקה קודם תשמיש, ומדוע הוא כתב שהצנועות בודקות קודם תשמיש. והרמב"ן[[97]](#footnote-97) ביאר – שלשיטתו דברי רב יהודה אמורים בבדיקה בתוך שיעור וסת כדי לחייב את בועלה חטאת.

**שם אם כן לבו נוקפו** בפשטות מדובר כאן על בדיקה שקודם תשמיש שבה שייך הטעם של "לבו נוקפו ופורש". אבל המרדכי (דבריו הובאו ברמ"א בסימן קפ"ד) כתב – שלא תבדוק גם אחר תשמיש. והמחבר בסימן קפ"ו הביא את החומרא של הרמב"ם – שכל אישה צריכה לבדוק אחר תשמיש, ולא העיר שאין נכון לעשות כן שמא יהיה לבו נוקפו. ובהגהות מיימוניות (איסורי ביאה ד' כ') כתב שהאיסור לבדוק שמא יהיה לבו נוקפו הוא דווקא אחר תשמיש ולא קודם תשמיש[[98]](#footnote-98).

**שם** שיטת הפלתי בסימן קפ"ו – היא שאם בעלה מצווה עליה לבדוק קודם תשמיש, רשאי להחמיר והרי זה משובח, מכיוון שלא שייך בכה"ג הטעם של "לבו נוקפו".

**שם מהו שתקנח** רע"א הקשה שממנ"פ אין מקום להסתפק. כי אם הרגישה הא בודאי מדינא צריכה בדיקה כיון דאיכא ריעותא דהרגשה בפנינו, ואי בלא הרגשה הא לא יתחייב בעלה חטאת והוכיח מזה שחייב חטאת גם אם לא הרגישה, ותולים שהרגישה וסבורה דהרגשת שמש הוי.

**שם אין בודקות בו לפני תשמיש אחר** ק"ק מדוע נקט "תשמיש אחר" ולא נקט "אין בודקות בו לאחר תשמיש". ולשיטת רש"י בדף ט"ז, שלא צריכה לבדוק את העד עד הבוקר – ניחא, כי לשיטתו פשוט שא"א לבדוק אחר תשמיש כי א"א יהיה לדעת ממתי הדם. ומהר"ם כתב – שלאחר תשמיש אין בעיה להשתמש בעד מלוכלך, מכיוון שבלא"ה העד מתלכלך משכבת זרע.

**ותוס' הרא"ש** כתב שהצניעות של הצנועות פה – גדולה מזו של הצנועות בפרק כל היד – כי הצנועות שם נזהרות רק בעד שאחר תשמיש, שמלוכלך בשכבת זרע - שלא לבדוק בו בדיקה אחרת, והצנועות כאן נזהרות אפי' בעד שקודם תשמיש.

**רד"ה מהו שתקנח – אישה איננה עסוקה בטהרות** הר"ן פירש באופן אחר – שהספק הוא על הבדיקה שבודקת כשעסוקה בטהרות, אם היא צריכה להיות בתוך שיעור וסת[[99]](#footnote-99).

**בד"ה לקינוח – שהרי לא בצד המשקוף עומד** משמע שהבדיקה נמשכת יותר משיעור וסת מכיוון שלוקח זמן עד שמכניסה את העד למשקוף. ובד"ה לבדיקה – רש"י כתב שהבדיקה היא יותר משיעור וסת מכיוון שבודקת בחורים ובסדקים. וצ"ל שבדיקה שאיננה בחורים ובסדקים (קינוח) לא נחשבת כניסה למשקוף, וא"כ נמצא שרש"י אמר בשני המקומות דבר אחד.

**תוד"ה לבו – דרואה אשתו בודקת וכו'** משמע שאפי' אם לא תמצא דם יחשוש. והריטב"א ביאר שהחשש שלו יהיה שמא לא בדקה יפה (או שמא אבדה טיפה בעד – רמב"ן). והרמב"ן כתב – שלשיטת רש"י לקמן (ט"ז) שסובר שבודקים את העד רק למחרת, לבו יהיה נוקפו מכיוון שבועל על הספק. ולא יעלה על דעתו לבדוק את העד, כי לא הצריכו לעשות כך אפי' לטהרות.

**בד"ה בין ישנות – אסור לבוא על הישנה.. כדאמר בנדרים** הגליון העיר שבגמרא בנדרים לא מופיע האיסור לבוא על הישנה, אלא רק במסכת כלה מובא שיש אומרים שאסור לבו על ישנה והרמב"ם כתב את זה בהלכות דעות. ותמה שם על המחבר שלא הזכיר את האיסור הזה.

**בד"ה כיוון – אבל אם לא בא מן הדרך וכו'** לפי פירוש רש"י יוצא, שגם כשנמצא בעיר ותובע, מחשיבים את תביעתו כבדיקה.

**בד"ה מהו – וקשה.. דבתביעה לא מגניא באפיה** יתכן ליישב את שיטת רש"י – שתביעה עומדת במקום בדיקה, ועד כמה שאינה צריכה בדיקה, אינה צריכה גם תביעה.

**שם ועוד אי לבעלה.. כל לבעלה לא בעיא בדיקה** תוס' הרא"ש כתב שהספק הוא באמת בנוגע לבעלה – האם צריך להחמיר ולתבוע אותה לבדוק. וע"ז ענה לו שלא יחמיר בזה – כי מיגניא באפיה, שכשיזכור את דם נידותה.

**דף י"ב:**

**בגמרא ר' חנינא בן אנטיגנוס וכו'** לפירוש רש"י ותוס' (בדברי שמואל שפסק הלכה כר' חנינא) יוצא – שר' חנינא התיר לשמש עם בעלה גם ללא בדיקה, והבדיקה בשני עדים נצרכת רק לטהרות. ובאמת זה דחוק מאוד בלשון הברייתא. כי ר"מ אמר שאישה שאין לה וסת אסורה גם לבעלה, ור' חנינא ענה לו שיש לה תקנה ע"י שתשמש בעדים. ומשמע שהתקנה היא לבעלה, (שזה מה שר"מ דיבר עליו). ולשיטת הרמב"ם שאישה שאין לה וסת, צריכה בדיקה קודם ואחר תשמיש, דברי ר' חנינא בברייתא מתפרשים כפשוטם.

**רד"ה לא – לישנא אחרינא וכו'** מהרש"ל מחק את הלשון הזו. ועיין במש"כ הערוך לנר בביאור הדרך הזו.

**בד"ה ולא בלאות – אע"ג שקצת הבלאות קיימין** תוס' ביבמות (פ"ה) חולק, ואומר שמפסידה רק את הבלאות שכבר לא קיימים.

**בד"ה מאן – ואית דמפרשי וכו'** בחידושי הר"ן כתב כך בדעת הרמב"ם (שפסק להלכה שלבעלה כן צריכה בדיקה). ויש בזה גם מחלוקת אמוראים בדעת רב יהודה.

**תוד"ה אילו – דאגלאי מילתא דבעוד שהיא תחתיו איברית משמע שלמד שכאשר קובעת וסת – זה מגלה למפרע - שמהראיה הראשונה נקבעה כבר הוסת. וקביעת וסת לא דומה להעדאה של שור, ששם חזרה על הנגיחות מרגילה את השור להיות נגחן. וביבמות ס"ה מבואר – שאם נשאה לשלושה ויצאה מהם מכיוון שלא היו לה בנים (וגבתה מהם כתובה, כי יתכן שלא היו לה בנים בגללם) – הם לא יכולים לתבוע ממנה את כתובתה אע"פ שהתברר שהיא לא יכולה ללדת, כי היא יכולה לטעון "השתא הוא דכחשי". ומשם מוכח שגם כאשר הוחזקה ג' פעמים, לא אומרים שהענין התברר למפרע. ועיין בקה"י (ס"ו) שחילק בכמה אופנים בין שתי הסוגיות.**

**בד"ה דמתני – וכי הלכתא למשיחא** לשיטת הרמב"ם – שדברי שמואל הם בנוגע לבעלה, לא קשה קושיית התוס'.

1. והביא שגם רש"י בדף ג' (בד"ה מרגשת) פירש כך. [↑](#footnote-ref-1)
2. כתוב שם שאם בדקה את עצמה בשעה ראשונה, ולא בשניה ושלישית, וראתה דם בשעה הרביעית טמאה מפקידה לפקידה, ומשמע שאם הייתה בודקת בשעה השניה או השלישית – הבדיקה הייתה מועילה לה. [↑](#footnote-ref-2)
3. כמבואר בחולין דף י'. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועיין שם שביאר – שאלמלא דברי ה"שב שמעתתא" היה אפשר להבין שלומדים מבית המנוגע את צורת ההנהגה בספקות – של "העמד דבר על חזקתו", ולאחר שלמדנו שצריך לנהוג כאילו המצב לא השתנה, יתכן שחזקת הגוף עדיפה – כי היא מבוססת על כך שלא קרה שינוי גדול יותר, אבל לפי מש"כ השמעתתא, שיש בחזקת הגוף סוג של בירור עדיף, קשה איך אפשר ללמוד ממנה לחזקות אחרות. [↑](#footnote-ref-4)
5. ומהר"ם כתב – שגם תוס' מודים שהטעם שלא חילקו בין רה"ר לרה"י הוא כמו שכתב הרשב"א – כדי שהתקנה לא תיראה "חוכא", אלא שלא היה שייך להחמיר יותר בטומאת מעת לעת (שלמעשה היא קלה יותר וישנה רק בקדשים כמבואר בתוס') מאשר בטומאת סוטה, אלמלא הטעם של "טומאה בגופה". [↑](#footnote-ref-5)
6. זו שיטת הרמב"ן והר"ן, ומהרש"א דייק כך גם מרש"י בע"ב. [↑](#footnote-ref-6)
7. תוס' בחולין יישבו באופן אחר – שאפשר ללמוד מסוטה שטמא גם כשיש חזקת היתר, כי עד כמה שמועילה חזקה, לא היה צריך לטמא אותה באופן וודאי אע"פ שהחזקה הורעה. ורע"א תרץ – שמהדרשה של רב גידל – "כל טהור יאכל בשר" – טהור ודאי ולא ספק, אפשר ללמוד שלא מועילה חזקה. והלימוד מסוטה נצרך רק כדי להשמיע שטמא וודאי ולא מספק, ועיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. וקשה – כי לקמן לגבי חבית, א"א לפרש שקושיית "העמד יין על חזקתו" היא – שיהיה ספק, מכיוון ששם גם במקרה של ספק הטבל לא יתוקן. ועיי"ש במהרש"א ובמהר"ם שביארו שהקושיה היא על שיטת חכמים, שסוברים לגבי חבית שההפרשה וודאי איננה הפרשה. [↑](#footnote-ref-8)
9. וז"ל שם "אבל ודאי בטרפות סירכא או טרפיות אחרים שאי אפשר לתלות בשעת שחיטה בהא ודאי אסורה דהא אי אפשר לומר בה העמידנה על חזקתה דהא ודאי נפקא לה מחזקה ואי אתה יודע מתי נטרפה ומתי יצאתה מחזקתה וכיון דודאי יצאתה מחזקתה ואין אתה יכול לברר מתי ולא לתלות בזמן ידוע אוסרין אותה למפרע וכענין שאמרו בכתמים וכו'". (ובהגהות אשרי שם חלק על זה וכתב – שגם בטרפה כמו סירכא, מחזיקים שהייתה שלימה שלושה ימים קודם שחיטה – שזה הזמן שלוקח לסירכא להיווצר) ועיין בפרי מגדים (מ"ז ק"ה ג') [↑](#footnote-ref-9)
10. נראה שהדרך הזו לא תתאים עם דברי תוס' הרא"ש שהבאנו קודם, שצריך לפשוט את הספק לפי חזקת המקווה ולא ע"פ חזקת הגברא. [↑](#footnote-ref-10)
11. האחרונים (שערי ישר בשער ב' וחזו"א) למדו – שמכיוון שבנוגע למקווה אין כעת ספק, לא מכריעים את דין הגברא ע"פ ההכרעה של דין המקווה, אלא לפי חזקת הגברא, ואולי יתכן להכניס את זה בדברי השמעתתא, שחזקת המקווה היא "קטיעא", וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. וכעין זה כתב תוס' בריש דף ג:. [↑](#footnote-ref-12)
13. ועיין במהר"ם שם שיישב את שיטת תוס'. [↑](#footnote-ref-13)
14. יתכן שזו כוונת תוס' – שהביאו בדיבור הזה – את החילוק בין נגעים למקווה, שבנגעים החיסרון קורה ברגע אחד (ולכן מטמאים את הנכנס לבית) כי עם אותו חילוק אפשר ליישב את הקושיה מסכין. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
15. אולם עיין במהר"ם כשכתב שתוס' חזרו בהם, ולמסקנה צריך להגיע ל"תרתי לריעותא" גם כדי לבאר את סיבת הטומאה ברה"י. אך במשנה למלך (מקוואות י' ז') הוכיח לא כדבריו מכך שהגמרא הוצרכה לומר שבסוטה יש "רגליים לדבר", ולא חילקה שכאן הנידון הוא על טומאה למפרע שלא לומדים מסוטה. [↑](#footnote-ref-15)
16. שבאופן שיש חזקת טהרה - יש בכוחה לומר לא להסתפק על הזמן של קודם מציאת הריעותא, אך באופן שאין חזקת טהרה, ובע"כ צריכים להסתפק, לומדים מסוטה ש"ספק כוודאי". [↑](#footnote-ref-16)
17. אך ראיתי שמקשים על דברי מהרש"א – מקושיית הגמרא לעיל ממקווה – שמטמאים בו בוודאי, לסוטה שמטמאים בה לפי (הלל) רק מספק. כי לשיטתו אפשר לחלק – שלגבי מקווה אפשר ללמוד שספקו טמא ברשות היחיד גם למפרע כי אין בו חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-17)
18. כי לפי דבריו קודם לכן – טעם החילוק בין ספק ברה"ר לספק ברה"י – הוא שספר ברה"י יכול להתברר, ומשמע שחוסר אפשרות לברר היא סיבה לטמא ולא לטהר. [↑](#footnote-ref-18)
19. הרשב"א הוסיף – שצריך "רגלים לדבר" מכיוון שאומרת "טהורה אני". אך ק"ק מדוע במקווה ר"ש לא מטמא מצד זה שאין "רגליים לדבר", אע"פ ששם אף אחד לא טוען שהגברא נטהר. [↑](#footnote-ref-19)
20. אולם הוא לא יישב את קושיית תוס' – איך מחלוקתם לגבי חבית קשורה לסוטה. אך עיין בתוס' הרא"ש שכתב – שאפשר ללמוד מסוטה גם לשאר איסורים, כי אם לא היינו מוצאים שהחמיר הכתוב לאסור מספק, לא היינו שורפים תרומה מספק. [↑](#footnote-ref-20)
21. הובא לעיל. [↑](#footnote-ref-21)
22. משמע שאע"פ שהנידון כאן הוא רק לגבי חומרא בקדשים (כמבואר בתוס' לעיל), שייך לטמא אדם (שאיננו קדשים) כשנוגע בה – לעניין זה שאם יגע בקדשים יטמא אותן. [↑](#footnote-ref-22)
23. אולם הרמב"ן כתב בדעתו – שדבריו אינם בדווקא ועיקר הקושיה עליהם היא על "מכאן ולהבא". [↑](#footnote-ref-23)
24. ק"ק – כי עד כמה שהבנת הגמרא בקושיה, שלפי ב"ש לא משכ"ל ראיה בלי הרגשה - נכונים, לא משכ"ל גם טומאת כתמים שצריך לטמא מחמתה למפרע. [↑](#footnote-ref-24)
25. כתב – שכאשר אין אוגנים – כל זמן שהכלי בידי האדם (והייתה בו דעת להישאל) הטומאה שבו הייתה "טומאה צפה", אבל כאשר אין לו אוגנים, יתכן שהשרץ היה בכלי קודם שניתנו בו המים. ואז היה בו דעת להישאל ולכן המים נטמאו. [↑](#footnote-ref-25)
26. ועיין בעירובין ל"ה ובשערי יושר ב' ה'. [↑](#footnote-ref-26)
27. ויתכן לדבריו – שהטומאה בקופה שאינה בדוקה, ובנגע באחד בלילה, תהיה גם לחולין. [↑](#footnote-ref-27)
28. כי זה דומה ל"מצא חי מבעוד יום" שמטמאים ברה"י. [↑](#footnote-ref-28)
29. ובשו"ת הרשב"א (א' שנ"ט) כתב שבאמת המקשה לא דק בטעם שמטהרים. [↑](#footnote-ref-29)
30. הקשה מה הראיה משם שהולכים אחרי שעת המציאה, כי אולי באמת לא הולכים אחריה, ומטהרים מכיוון שתולים שלא נטמאה. [↑](#footnote-ref-30)
31. ותמה על מהרש"א שמשמע מדבריו הבין שראיית הגמרא היא גם משרץ. [↑](#footnote-ref-31)
32. ועיין בחזון איש. [↑](#footnote-ref-32)
33. ועיין בחת"ס שביאר מטעם אחר – מדוע תוס' לא פירוש כמו רש"י. [↑](#footnote-ref-33)
34. לפי דברי הרמב"ם (משכב ומושב ו' ג') – שגם טומאת עליונו של זב היא מדרבנן לא קשה. [↑](#footnote-ref-34)
35. מרש"י במשנה עצמו מוכח שהטעם של חכמים איננו מכיוון שהדם עומד משך זמן של "מעת לעת", כי הוא כתב שם שהטעם של רבנן יתפרש בגמרא. [↑](#footnote-ref-35)
36. מקור דינו לקמן בדף י"ב, ולקמן יתבאר. [↑](#footnote-ref-36)
37. והרמב"ן חילק בין אישה שעומדת בחזקת טומאה, ומפסיקה בטהרה, שצריכה בדיקה בחורים ובסדקים, לבין בדיקה בתוך ז' נקיים שאז היא עומדת בחזקת טהרה, ודיה בבדיקה שלא בחורים ובסדקים. [↑](#footnote-ref-37)
38. ורע"א דחה – שגם אם איננה טמאה בטומאת נדה, טמאה בטומאת ערב מכיוון שנגעה בדם שיצא מהמקור, ויתכן שכוונת רש"י לבאר מדוע לא גזרו עליה שתהיה טמאה למפרע מצד הטומאה הזו. [↑](#footnote-ref-38)
39. והב"ח בסימן ק"צ דייק כך גם בלשון הגמרא – שאמרה שרק באופן ש"סדינים מלאים דם" טהורה, ולא באופן שגופה מלא דם. [↑](#footnote-ref-39)
40. דבריו מבוססים על כך שראיה בלא הרגשה אינה מטמאת, ועיין בסדרי טהרה (ק"צ) שהביא מח' הראשונים בזה. [↑](#footnote-ref-40)
41. אולם מהר"ם התקשה שגם לפירוש תוס' – מיותר לומר שר"מ מחמיר בכתמים יותר מחכמים, וביאר שכוונת הגמרא ליישב את תמיהת המקשה, איך שייך להחמיר כ"כ בכתמים – לטמא למפרע, וע"ז היא ענתה – שכך דרכו של ר"מ. [↑](#footnote-ref-41)
42. ולפי דבריו יתכן לישב את קושיית התוס' בד"ה מסייע – מנין שמטמאת אדם לטמא בגדים, כי מכיוון שהגמרא הוכיחה שמטמאת כלים, ממילא רואים שהשוו את דינה לנידה, ולא לנוגעת בדם שיצא מהמקור (שלא מטמאת כלים) ומוכח שמטמאת אדם לטמא בגדים. ועיין במש"כ על תוס'. [↑](#footnote-ref-42)
43. ועיין בחידושי ר' חיים בפ"ח מהלכות מטמאי משכב ומושב. [↑](#footnote-ref-43)
44. ועיין במהר"ם שביאר (לפי צד אחד) שזו כוונת הקושיה של תוס' – שיש רק ראיה שמטמא אדם, ואין ראיה שמטמא אותו לטמא בגדים, והעלה עוד צד – שכוונת תוס' להקשות שאין ראיה גם שמטמא אדם, כי יתכן שנקט מיטה כדי להשמיע שאע"פ שהיא מונחת על הארץ לא דנים אותה כדבר שאין בו דעת לישאל. [↑](#footnote-ref-44)
45. הערוך לנר תרץ – שתוס' בב"ב נ"ה: הביאו שיטה (שיטת רש"י בע"ז) שספק ספקא טהור גם ברשות היחיד. [↑](#footnote-ref-45)
46. הקשה – מה הקושיה על ר' יוחנן, כי אולי הברייתא מטהרת משום ספק ספיקא, ותרץ שמשמע לגמרא שגם הטלית טהורה, למרות שיש עליה רק ספק אחד. [↑](#footnote-ref-46)
47. קשה – כי הוא יישב רק את דברי רש"י בד"ה אין שונין, אבל גם מרש"י בד"ה שנה מדוייק שהבדיקה של "שונין" היא גם לקולא, ואת זה הוא לא יישב. (ועיין בערוך לנר שיישב את ראיית תוס' נגד שיטת רש"י מהגמרא לקמן). [↑](#footnote-ref-47)
48. ק"ק מדוע לא פשט את ספקו מטומאת משכב ומושב (שגם הם אינם קודשים). ועיין במה שביאר בחידושי ר' אריה ליב (ב' ע') בגדר הטומאה של משכב ומושב. [↑](#footnote-ref-48)
49. ועיין ב"זכר יצחק" (נ"ה) שכתב שגדרה של טומאת הבועל הוא מצד איסור הביאה (ור"ע סובר שבגזרת "מעת לעת" גזרו גם שיהיה למפרע איסור נדה), ולדבריו מובנים טוב דברי הרשב"א. אולם עיין במנחת חינוך (קפ"ב) – שכתב שגם הבא על הנדה באבר מת נטמא (אע"פ שפטור על ביאה כזו), ומשמע שלמד שטומאת הבועל לא נובעת מהאיסור לבוא עליה. [↑](#footnote-ref-49)
50. בדעת הרמב"ם יש בזה סתירה, כי בהלכות איסורי ביאה (ט' ג') כתב, שהמוצאת כתם טמאה מעת לעת, ואילו בהלכות מטמאי משכב ומושב (ג' ז') כתב שהיא טמאה עד עת הפקידה והבגד עד הכיבוס. והערוך לנר (בדף ה') העמיד את דברי הרמב"ם בהלכות מטמאי משכב ומושב, באופן שבדקה (או כבסה) בתוך מעת לעת. [↑](#footnote-ref-50)
51. הובאו גם ברמ"א חו"מ כ"ה ב'. [↑](#footnote-ref-51)
52. כמו בגמרא שלנו שהיא המקור לכלל של הרשב"א. [↑](#footnote-ref-52)
53. אך העיר שמתוס' (לעיל בד"ה אבל שנקט כדבר פשוט ש"מעת לעת" טמא גם בחולין ע"ט הקודש) לא משמע כך. [↑](#footnote-ref-53)
54. כך דייק החזון איש (ליקוטים זרעים ג' ג'). [↑](#footnote-ref-54)
55. ואולי יש לחלק בין "מעת לעת" שבנדה, שאם באמת קרה שראתה דם מעת לעת, הייתה מטמאת גם חולין, לבין פורקין מן החמור, שמבואר ברש"י לקמן שזה לא היסט גמור, ודנים כהיסט רק משום החומרא של תרומה. [↑](#footnote-ref-55)
56. אך הקשה על זה מרש"י ותוס' בדף ג' – שטרחו לבאר לפי הצד שב"ש מטהרים מכיוון ש"אישה מרגשת" – מדוע איננה טמאה למפרע, והרי היא ראתה בלי הרגשה. (וגם שם יש בירור מלבד החזקה שלא ראתה). [↑](#footnote-ref-56)
57. וביראים (קמ"ח) פסק – שדין נגיעה הוא לעיכובא, ואם אפה מצות מעיסה שהיה בה שיעור חלה, והפריש חלה מהמצות לאחר האפיה ע"י צירוף כלי, אוכל טבל מדרבנן. ויתכן שהטעם הוא כמש"כ הריטב"א הנ"ל. [↑](#footnote-ref-57)
58. עיין בקה"י (ס"ד) שהקשו על דברי תוס' ממשנה מפורשת (טבול יום ד' א') שמשווה נוגע בידיים מסואבות לנגיעת טבול יום ששניהם טהורים מכיוון שאין שני עושה שלישי בחולין . [↑](#footnote-ref-58)
59. עיין בקה"י שם – שהעיר שההוכחה הזו היא קושיה על דעת תוס'. [↑](#footnote-ref-59)
60. באמת נחלקו כבר גדולי האחרונים האם ג' חודשים הם סיבה שתפסיק לראות, או שהם רק סימן שהיא מעוברת ומפסיקה לראו מיד כשהתעברה – שיטת הסדרי טהרה (קצ"ד) ושו"ת רע"א (צ"ט ועוד) היא שגם באופן שהתברר שהייתה מעוברת צריכה לחשוש לעונת הווסת בתוך ג' חדשים והחתם סופר מקל בזה. [↑](#footnote-ref-60)
61. הכסף משנה כתב בדעת הרמב"ם – שר' יוסי מודה לת"ק לגבי הזמן שבו מעוברת מפסיקה לראות, והוא בא רק להוסיף על דבריו, שאם עברו עליהן ג' עונות וראו, ולאחר מכן עברו עוד ג' וראו, נעשות טמאות למפרע. [↑](#footnote-ref-61)
62. כ"כ בראשונים מובאים כמה אופנים שלא נאמר הכלל של "הלכה כסתם", כמו באופן שמעמידים את המשנה כיחיד, או שיש מעשה רב נגד סתם משנה. [↑](#footnote-ref-62)
63. וכ"כ תוס' במנחות ס"ד:. [↑](#footnote-ref-63)
64. נראה שלחלקים בעץ שהיו קודם שנת השמיטה עצמו פשוט שאין קדושת שביעית גם אלמלא הטעם שאין הנאתו שווה לביעורו, מכיוון שקדושת שביעית חלה דווקא על גידולי שנת השמיטה, והטעם של הגמרא שם נצרך כדי לבאר מדוע לענפים שגדלו בשמיטה אין קדושת שביעית. [↑](#footnote-ref-64)
65. הגמרא שם דורשת שאינו נעשה בן סורר ומורה בזמן שהוא ראוי להיות אב, והזמן הזה הוא ג' חדשים, שאז ניכר עוברה של האישה שיבוא עליה כשיעשה בן י"ג. ולא אומרים שראוי להיות אב לאחר ב' חדשים ושליש (כי יתכן שתהיה מעוברת לז'), מכיוון שהולכים אחר רוב נשים. [↑](#footnote-ref-65)
66. ובאמת הריטב"א בריש דף ט' כתב – שהסיבה שבאמת גם באופן שהפילה, זה נחשב שהחזיקו אותה בטעות כמעוברת, ומטהרים אותה למפרע רק בגלל שהקילו בטומאת מעת לעת. [↑](#footnote-ref-66)
67. ובאחיעזר (ב' י"ז ג') תמה – שכאשר ראתה לפני שהוכר עוברה, צריך לחשוש שהתחילה לראות עוד קודם מעת לעת שאז לא הייתה מסולקת דמים. [↑](#footnote-ref-67)
68. ומחלוקתם תלויה במה שהבאנו לעיל בביאור ספק הגמרא. [↑](#footnote-ref-68)
69. ז' ג'. [↑](#footnote-ref-69)
70. ומדויק כך מלשון הגמרא – "לא בעיא בדיקה כלל". והרשב"א כתב בדעת הסוברים שצריכה בדיקה לכת' (כתב כך בשם הראב"ד) – שהכוונה היא שלא צריכה בדיקה מכאן ולהבא, לאחר שלא הגיע האורח. [↑](#footnote-ref-70)
71. אך דחה את הפירוש הזה, כי משמע שהנידון של הגמרא כאן הוא בנוגע לטהרות, כי היא לא פירשה שהספק הוא לבעלה, וגם כל הפרק עד כעת עוסק בדיני טהרות. [↑](#footnote-ref-71)
72. ועיין שם ברמב"ן שדחה את פירושם – כי לדבריהם צריך להעמיד את המשנה – שמטמאת בראיה שניה כדברי רבי (כי עד כמה שחוזרת לטמא מעת לעת כבר בראיה אחת – הייתה צריכה לטמא לשיטתם כבר בראיה הראשונה) וביבמות מבואר שהתנא סתם כמו רשב"ג. ובהמשך נביא ששיטת הרמב"ם (בפ"ד ממשכב ומושב) היא שלמרות שלגבי קביעת וסת – רבי סתם כרשב"ג, לגבי קביעות לראות דם הוא סתם כרבי. [↑](#footnote-ref-72)
73. הובאו גם ברמ"א חו"מ כ"ה ב'. [↑](#footnote-ref-73)
74. כמו בגמרא שלנו שהיא המקור לכלל של הרשב"א. [↑](#footnote-ref-74)
75. רשב"א בתורת הבית(ז' ג') ושיטת הרא"ה שם והריטב"א פה. [↑](#footnote-ref-75)
76. שיטת הרמב"ם (משכב ומושב ד' א') היא שאע"פ שלענין וסתות הלכה כרשב"ג, לעניין חזקת דמים הלכה כרבי (ועיין במש"כ בביאור דבריו על תוס' לקמן בדף י'), ולדבריו מובן מדוע הגמרא סתמה כמו רבי, כיוון שהלכה כמותו. [↑](#footnote-ref-76)
77. ולגבי הדמיון שרש"י דימה לבתולה – עיין בחזון איש שתמה, שבתולה הוחזקה עד הראיה כ"לא רואה", משא"כ תינוקת שכבר ראתה קודם לכן, ועיין שם במה שיישב. [↑](#footnote-ref-77)
78. וזה לא דומה לשור המועד – ששם חייב נזק שלם כשהוחזק להיות מועד ונגח לאחר מכן, אבל כאן – מכיוון שהתברר שדרכה לראות, היא טמאה למפרע. [↑](#footnote-ref-78)
79. עיין בסדרי טהרה קפ"ט ל"ד שהקשה על דבריו מכך – שהרואה בי"א יום שבין נדה לנדה טמאה למפרע, אע"פ שלא חייבת לבדוק באותם הימים. ואולי יש לחלק בין אישה שדרכה לראות, שלא חילקו בה – ואמרו שתמיד מטמאת מעת לעת, לבין אישה שאף פעם לא צריכה לבדוק. [↑](#footnote-ref-79)
80. ולכאורה הוא היה מוכרח לכך, מכיוון שלשיטתו גם אישה שהגיע זמנה לראות, מטמאת מעת לעת רק לאחר שהוחזקה לראות, ואם כן גם אם נדון "לא הגיע זמנה לראות" כמו "הגיע זמנה לראות, היא תטמא רק לאחר שתוחזק לראות. [↑](#footnote-ref-80)
81. וכך מבואר גם בתוס' בד"ה ר' יוחנן. [↑](#footnote-ref-81)
82. באמת הרמב"ן שם סובר כמו רש"י – שלא מטמאים מעת לעת בראיה שנעשית בה מוחזקת לראות, ויתכן שכוונתו היא שבראיה השלישית היה ראוי לטמא אותה מעת לעת, אלא שלא החמירו בכתמים, ולכן שייך לטמא את כתמה. [↑](#footnote-ref-82)
83. לעיל הבאנו ששיטת הרמב"ן היא שבתולה שהגיע זמנה לראות, לא צריכה להיות מוחזקת כדי שיחשיבו אותה כ"דרכה לראות", ושיטת תוס' בעמ' הקודם היא שאפי' זקנה שראתה לאחר ל' – נחשבת כ"דרכה לראות". [↑](#footnote-ref-83)
84. והרשב"א דייק מכך שהגמרא לקמן לא מנתה את "חזקת דמים" עם הדברים שאין הלכה בהם כרבי – שגם לגבי חזקת דמים הלכה כרשב"ג, וחזקת דמים כלולה ב"וסתות" שהלכה לגביהן כרשב"ג. [↑](#footnote-ref-84)
85. והנ"מ אם להחשיב את שפיעת הדם – כראיה אחת או ככמה ראיות (בהגיע זמנה לראות), תהיה לשיטת הרמב"ם, שסובר שגם באופן שהגיע זמנה, אם לא ראתה ג' פעמים והפסיקה ג' עונות, חוזרת להחשב "אינה רואה". [↑](#footnote-ref-85)
86. ואע"פ שתוס' דייקו מסתימת לשון הגמרא – אין מזה ראיה, ועיי"ש בעל"נ. [↑](#footnote-ref-86)
87. ועיין עוד בשו"ת קנה בשם ב' נ"א שהקשה על חידושו של האור שמח. [↑](#footnote-ref-87)
88. יש להקשות על דבריו – שהסיבה שעלולה לראות היא מכיוון שהתחילה לראות מקודם ו"דמים יתרים הוא דאתווספו בה", ולכאורה מהסיבה הזו עצמה, צריך לומר שלא תקבע וסת חדשה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-88)
89. אך עיין שם שהעיר שזו רק שיטת רש"י, ובתוס' בדף ס"ג מבואר לא כך. וביאר שם לפי מש"כ למעלה, מדוע דברי רב הונא – שעוסקים בדיני וסתות, נקבעו דווקא על המשנה שלנו. [↑](#footnote-ref-89)
90. תוס' לקמן בדף ל"ט (בד"ה והיולדת ותוס' הרא"ש כאן) הקשה – שטעם הבדיקה שחרית וערבית מבואר לעיל בדף ד: - כדי שלא תטמא את הטהרות שעשתה בעונה הקודמת. ולפי זה אין טעם להצריך בדיקה באשה ש"דיה שעתה", וביאר שם שצריכות בדיקה כדי שלא תשתכח תורת בדיקה מהן. [↑](#footnote-ref-90)
91. וז"ל הרמב"ם (איסורי ביאה ד' ט"ז) "אבל אחר תשמיש הכל צריכין שני עדים אחד לו ואחד לה אפילו מעוברת ומניקה וזקנה". [↑](#footnote-ref-91)
92. והרשב"א יישב – שגם רש"י מודה שבאופן שקפצה בימים מסוימים כמו המקרה שמדובר עליו בברייתא (מוכרח שהברייתא לא מדברת על אופן שקפצה בימים נפרדים, כי אם כן לא צריך להשמיע שאיננה קובעת וסת לימים) – קפיצה לחוד אינה קובעת וסת. [↑](#footnote-ref-92)
93. לדבריו יוצא – שלמסקנה גם רש"י מודה שקפיצה לחוד לא קובעת וסת. ולמעלה הבאנו את דברי ה"חידוד הלכות", שדייק מרש"י בד"ה קמ"ל, שגם למסקנה קפיצה קובעת וסת. ויישב את קושיית תוס' באופן אחר – שלמסקנה – מעמידים את הברייתא באופן שראתה באופן מורכב מקפיצה וימים. ולכן לא שייך לבאה שהיא משמיעה שקפיצה לחוד לא קובעת וסת בכה"ג, כי זה דבר פשוט, אבל רב הונא דיבר כשקפצה בימים נפרדים ולכן שם קפיצה קובעת וסת. [↑](#footnote-ref-93)
94. שיטת ההגהות מיימוניות היא שצריך לחוש לקפיצה כמו לוסת שאיננה קבועה. ולכאורה ההבנה בדבריו היא שהגם שדנים אונס כסיבה חיצונית שגורמת לראיה, מ"מ יש חשש מציאותי שראתה וצריך לחשוש לו. [↑](#footnote-ref-94)
95. לא ברור לי איך מועילה הבדיקה הזו, והרי בדיקה שקודם תשמיש אינו ממעט מכיוון שהיא מהומה לביתה (כמבואר לעיל בדף ה'). [↑](#footnote-ref-95)
96. והגר"א בסימן קפ"ו (ב) דייק מכך שר' אבא הקשה רק על ר' ינאי שהשתמש בלשון "צנועות", ולא על המשנה שם, כמו שיטת הרמב"ם – ששם מדובר בבדיקה לבעלה. [↑](#footnote-ref-96)
97. וכ"כ הגר"א בסימן קפ"ו (ב). [↑](#footnote-ref-97)
98. והגר"ז (קפ"ד ג') הבין בדעתו שמדובר באופן שבעלה מצווה עליה לבדוק, שאז – קודם תשמיש אין בעיה שתבדוק, אבל לאחר תשמיש, חוששים שתמצא דם ויהיה לבו נוקפו. [↑](#footnote-ref-98)
99. ולכאורה גם הרמב"ם – שסבר שחייבת לבדוק לאחר תשמיש, יפרש בגמרא שהספק היה רק האם בודקת דווקא בתוך שיעור וסת. [↑](#footnote-ref-99)