23. בגדרי שינוי מקום בקידוש וסעודה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

כ"ח אלול ע"ד

**סימן כ"ג**

**בגדרי שינוי מקום לענין ברכה וקידוש**

**א]בביאור הסברא דשינוי מקום**

**ב]שיטות הראשונים בדין שינוי מקום בקידוש וסעודה**

**ג]בביאור נידון הראשונים האם לדמות קידוש לברכה ובגדר דין קידוש במקום סעודה**

**ד]האם יש מקום להחמיר שלא לצאת ולחזור מחדר לחדר לענין קידוש**

**ה]בדין הניח מקצת חברים בקידוש**

**ו]בנידון הראשונים האם מועיל דעתו לאכול במקום אחר והאם יש ללמוד מזה לברכה**

**ז]הצדדים לענין מרפסת וחדר מדרגות**

**ח]בדין רואה את מקומו**

**בביאור הסברא דשינוי מקום**

א] מבואר בסוגין דנחלקו תנאים ואמוראים האם שינוי מקום זה סיבה לחזור ולברך ובביאור הדין שינוי מקום כתב הרמב"ם פ"ד מברכות ה"ה וז"ל שכל המשנה מקומו הרי פסק אכילתו עכ"ל דהינו שבזה ששינה את מקומו נגמר האכילה והברכה הרי חלה על האכילה שבירך עליה אבל לא על אכילה אחרת ומבואר ברמב"ם שזה גרע מנמלך דבנמלך הדין שמברך ברכת המזון אחד וכאן מברך לפני האכילה השניה והביאור דבנמלך אפילו שגמר האכילה אבל עד כמה שאוכל הוא משייך את סעודתו הראשונה משא"כ בשינוי מקום זה סילוק גמור דבזה גם אם ממשיך לאכול זה אכילה אחרת [כן ביאר במהר"ם חלאוה ק. ע"ש] אמנם הרשב"ם ק: ד"ה ידי וכן הוא בלשון הרא"ש בחולין פ"ו: וכן הוא בעוד ראשונים שכיון ששינה מקומו הוי ליה היסח הדעת וכן עיין תוס' ק"א. דהביאו כן מהירושלמי שהסיח הדעת כמו שהוא שינוי מקום ומשמע שזה מדין הסיח הדעת והנה צ"ב הרי דעתו להמשיך לאכול אמנם עיין תוס' ברכות מ. לגבי אם שח לאחר הברכה שכתבו שזה היסח הדעת וגם שם הרי דעתו לאכול ומבואר שהיסח הדעת זה לא דוקא שמסיח דעתו מאכילה בהמשך אלא הכונה שמסיח דעתו מהמצב הקודם דהינו שזה עצמו סיבה לדון שנגמר האכילה הקודמת או הדבר שעשה קודם כיון שהסיח דעתו מזה ולפ"ז הוא ממש על דרך הרמב"ם אלא שהרמב"ם ביאר מה נוצר כאן והרא"ש ביאר איך זה נוצר

אמנם עדיין בלשון הראשונים דמבואר שזה מדין הסיח הדעת יש מקום לדון שהכונה שזה קשור לדעתו דהינו שמה שהוא מצידו שינה מקומו זה גמר הסעודה אמנם בלשון הרמב"ם יתכן לבאר שזה מצד עצם המציאות דהיינו דמציאות זו שאדם יוצא ממקומו זה מציאות של גמר הסעודה שזה עצמו מחלק הסעודה לשנים ויתכן נפק"מ בהניח מקצת חברים ולאחר שחזר רואה שכולם עזבו דאם זה מצד הסחת דעתו יתכן שכאן שמצדו לא שינה לא חשיב היסח הדעת משא"כ לדעת הרמב"ם שזה מציאות של גמר הסעודה זה לא יעזור וכן יתכן נפק"מ בחשב שזה אותו מקום והתברר שזה שני מקומות ועיין מג"א סימן קפ"ד שכתב לדון דבשינה בשוגג לא הוי שינוי דעת אמנם נטה לומר שחשיב שינוי דעת [והנה בפשוטו מירושלמי מבואר שזה מדין הסיח הדעת אמנם יתכן שהרמב"ם מודה לזה גם כן ויתכן שיש בזה גם נפק"מ באופנים מסוימים]

והנה דעת הריטב"א סוכה מ"ה דביוצא לרגע לא הוי שינוי מקום [והארכנו בזה בסימן הקודם] אמנם בלשון הרמב"ם לא משמע כן אלא כל שיצא מביתו הוי שינוי מקום [והשמיט נוסח התוספתא הפליג] וכן פסק המ"ב ויש מקום לומר שזה תלוי בנ"ל דאם עצם המציאות זה המחלק יתכן שאין זה תלוי בתכניות שיש לו אמנם אם זה מצד הבן אדם ממילא כל שלא יוצא להרבה זמן אין כאן סיבה להיסח הדעת מהסעודה. ואינו מוכרח

והנה בפשוטו היה מקום לדון שכל מה ששינה מקומו הוי הסיח הדעת זה רק סברא באכילה שדרך אכילתו היא במקומו צורת אכילה היא במקום מסוים ולכן כל ששינה מקומו חשיב סעודה אחרת אמנם עיין מג"א סימן רי"ז שדן לגבי ברכת הריח שיהיה בזה דין שינוי מקום וכן עיין סימן ח' סי"ד שנקט שגם לגבי מצוות יש דין שינוי מקום אמנם הט"ז והגר"א שם חלקו ונקטו שבמצוות אין דין שינוי מקום והאריך בזה הנשמת אדם כלל י"ב [ועיין שבלי דוד בפתיחה שביאר מצד סברא הנ"ל] עוד מבואר במג"א סוף סימן קס"ו שאם שינה מקומו בין הברכה לאכילה יש גם דין שינוי מקום ובזה משמע במ"ב דהסכים עמו עיין בדבריו שם ובסימן קס"ז שער הציון כ"ח ובסימן פ"ד ובסימן ח' וצ"ע עד כמה שזה רק בסעודה לכאורא לגבי ההפסק בין הברכה לסעודה אין סיבה שיחשב שינוי מקום

והנה מבואר בסוגין דלמ"ד דלא צריך לברך זה אפילו באינו חוזר למקומו כמבואר בר' יוחנן שבקידוש שבבית הכנסת יוצאים בברכת היין שישתו בביתם ולמ"ד שצריך לחזור ולברך זה אפילו בחוזר למקומו הראשון כמבואר בגמ' לענין יצאו לקראת חתן או לבית הכנסת שגם אז צריך לחזור ולברך וכתבו התוס' ק"ב. ד"ה תניא שאין בזה סברא לחלק והנה לדעת הרא"ש שכל נידון סוגין האם יש כאן סילוק מהסעודה א"כ א"ש דעד כמה שעצם היציאה היא לא סילוק מהסעודה אין סיבה שמה שימשיך לאכול זה לא יהיה המשך הסעודה אמנם לדעת הרמב"ם שיסוד הנידון שזה סעודה נפרדת לכאורא בזה ודאי יש סברא לחלק דעד כמה שחוזר ואוכל באותו מקום אפילו שהוא יצא אבל זה נחשב אותה סעודה משא"כ אם אוכל במקום אחר זה סעודה אחרת ובפשוטו צ"ל שס"ל לגמ' שהצד ששינוי מקום זה סיבה לחלק זה לא מצד שאכילה במקום אחר זה סעודה אחרת אלא מצד שהמציאות שהאדם עזב המקום זה מה שגומר הסעודה ועד כמה שזה לא גומר הסעודה ממילא גם אכילתו במקום אחר חשיב המשך הסעודה

אמנם הנה מבואר בהמשך סוגין לגירסת הראשונים תניא כותיה דר' יוחנן חברים שהיו מסובין לשתות יין ועקרו רגליהן וחזרו אין צריכים לברך וביאר הרמב"ן דבריתא זו ס"ל לחלק שאם חוזר לאותו מקום לא צריך לברך ואם נשאר במקום האחר צריך לברך אמנם נקט שלהלכה תמיד צריך לברך כבריתות דלעיל ובהשגות הראב"ד על הבעל המאור כתב לחלק דבדברים שאינם טעונים ברכה לאחריהם רק בזה אם חוזר זה לא סיבה לברך משא"כ בדברים הטעונים ברכה במקומם בזה עד כמה שיש שינוי מקום זה אפילו בחוזר מצד שבעקירתו יש סילוק יותר כיון שאסור לו לעקור ללא שיברך ונקט שזה גם להלכה ע"ש

עוד מבואר בסוגין דר"ח ס"ל שיש סברא לחלק בין דברים הטעונים ברכה אחריהם במקומם שבזה שינוי מקום זה לא סיבה לברך לבין דברים שאינם טעונים ברכה אחריהם במקומם שבזה שינוי מקום זה סיבה לברך ודעת הרשב"ם שעד כמה שזה לא סיבה לברך זה גם באינו חוזר למקום סעודתו אמנם עיין מאירי ומהר"ם חלאוה ורבינו דוד שנקטו שכל זה בחוזר למקומו הראשון אבל באינו חוזר למקומו הראשון בזה חשיב שינוי מקום ועיין חידושי הר"ן שבזה יישב הקושיא על הרשב"ם שיין זה טעון ברכה במקומו דא"כ איך הגמ' למדה מר' יוחנן ששינוי מקום לא צריך לברך דשם מדובר הרי שאין דעתו לחזור ובזה אין סברא לחלק בין דברים הטעונים ברכה במקומם או לא דהינו דכאן הרי השינוי מקום מצד עצמו הוא סיבה להחשב גמר סעודתו רק שיש כאן סברא מיוחדת שזה לא יחשב שינוי מקום ולגבי זה יש חילוק אם דעתו לחזור ואין זה דומה לעיקר נידון סוגין

והנה הבאינו לעיל דהמג"א נקט דיש דין שינוי מקום במצוות והקשה דהרי לגבי סוכה מבואר דאם יצא וחוזר לאותה סוכה לא צריך לברך וכתב שכיון שעושה המצוה באותו חפצא בזה שינוי מקום זה לא סיבה לברכה וכן לגבי ריח אםמיוצא וחוזר להריח אותו דבר אין כאן דין שינוי מקום ולפ"ז כתב לדון שביצא אם טלית לבוש בה שכה"ג לא הוי שינוי מקום שגם לגבי טלית אחרת שירצה ללבוש במקום השני אפילו לאחר שהוריד הטלית הראשון לא יחשב שינוי מקום ע"ש והאריך בביאור דבריו בנשמת אדם כלל י"ב [ועיין אגרות משה ח"ב סימן נ"ז שכתב לדון מכח זה דאם יוצא ואכל בפיו כיון שזה אכילה אחת בזה הוא כמו אותו חפץ דלא הוי שינוי מקום וממילא גם מה שיאכל אחרי זה לסברת המג"א לגבי טלית אמנם כתב שהמג"א לא ס"ל סברא זו למסקנא ודבריו צ"ע שרק מצד שכל טלית זה חיוב נפרד אבל לגבי סעודה לא חזר בו מסברתו] והנה לכאורא אם הדין שינוי מקום יסודו כי הדבר שנאכל לאחר השינוי הוא דבר לעצמו ממילא שיך לדון שכאן זה לא כך אבל אם יסוד מדין הסיח הדעת דהינו שיציאתו זה גמר הסעודה מה שיך לדון שלגבי אותו דבר זה אחרת וצ"ל שכל מה שזה גמר כיון שאכילתו שאחרי זה הוא לא המשך הסעודה הקודמת אבל כל שזה המשך הסעודה הקודמת אין סיבה שזה יחשב גמר ולפ"ז בדעתו לחזור וללבוש את אותה טלית אפילו קודם שהחזיר יכול גם ללבוש טלית אחרת ולא משמע כן במג"א וצ"ע

**שיטות הראשונים בדין שינוי מקום בקידוש וסעודה**

ב] מבואר בגמ' דשינוי מקום מחייב לחזור ולברך וכן מבואר בגמ' דבעינן קידוש במקום סעודה ואם שינה את מקומו לאכול במקום אחר לא יצא ידי חובת קידוש ונחלקו הראשונים מהו שינוי מקום לענין הנ"ל והוא תלוי בגירסאות בגמ' ונבאר הדברים בס"ד

א. גירסת רש"י גם לגבי קידוש וגם לגבי ברכה ממקום למקום ולפ"ז מבואר שחלוק קידוש מברכה דבקידוש מחדר לחדר הוי שינוי מקום ובברכה לא הוי שינוי מקום ולפ"ז מפינה לפינה באותו חדר לא הוי שינוי מקום בשום דבר

ב. שיטת תוס' והרא"ש דלגבי קידוש הגמ' אומרת שמקום למקום הוי שינוי מקום ולגבי ברכה הגמ' אומרת שמפינה לפינה לא הוי שינוי מקום ולפ"ז בשני המקומות הדין שווה דמחדר לחדר הוא שינוי מקום ומפינה לפינה זה לא שינוי מקום

ג. גירסת הרי"ף בשניהם מפינה לפינה ולפ"ז בפשוטו מבואר שחלוק קידוש מברכה וכן מבואר במאירי ורבינו דוד ומהר"ם חלאוה ובר"ן והנה בפשוטו לפ"ז בקידוש אפילו באותו חדר מפינה לפינה הוי שינוי מקום ולענין ברכה אפילו מחדר לחדר כמו מגג לארעא לא הוי שינוי מקום דהגמ' הרי מדמה את זה וכן מבואר בדבריהם [וכן כתבו המג"א והמ"ב דלכתחילה ראוי להחמיר שיטה זו] אמנם עיין בשו"ת הרשב"א ח"ד סימן רע"ח שנקט שמפינה לפינה זה מחדר לחדר ובזה יש החילוק ולפ"ז באותו חדר אין לגמ' שום צד שזה יהיה שינוי מקום

ובטעם החילוק מצאנו שני סברות בראשונים דבמהר"ם חלאוה ובשו"ת הרשב"א ח"ד סימן רע"ח ביארו שיסוד החילוק בין דיני קידוש לדיני ברכה דבקידוש יסודו שצריך לאכול במקום הקידוש ולכן כל שזה לא באותו מקום ממש לא התקיים הדין קידוש במקום סעודה משא"כ בברכה הנידון האם יש כאן שינוי מקום ובזה כל שזה אותו בית לא חשיב ששינה את מקומו אמנם בחידושי הר"ן ובמאירי ורבינו דוד ביארו שאין הבדל בין ברכה לקידוש אלא ההבדל בין יין לסעודה דסעודה דרכה לאכול במקום אחד משא"כ יין ולכן בקידוש שצריך במקום סעודה וכיון שהסעודה היא רק במקום שקבע ממילא אם זה חדר אחר מהקידוש לא חשיב מקום סעודה משא"כ לגבי יין אין הקביעות מתיחס למקומו ששותה אלא לכל הבית [ועיין רבינו דוד שהעמיד החילוק בין דברים הטעונים ברכה במקומם לדברים שלא טעונים ברכה במקומם וזה לשיטות שיין הוי אינו צריך ברכה במקומו] [והנה מבואר בדבריהם שדנים לפי הסעודה ולא לפי היין וצ"ב עד כמה שהיין נחשב שמקומו בכל הבית ממילא הקידוש הוא במקום הסעודה אמנם הביאור פשוט שצריך שהקידוש יהיה במקום הסעודה ולא היין דהרי לא חיבים לשתות והקידוש ודאי מקומו רק איפה שעושים אותו ועיין בזה לקמן]

ד. והנה כתב הרמב"ם הלכות ברכות פ"ד ה"ה וז"ל והמשנה מקומו מפינה לפינה בבית אחד אינו צריך לחזור ולברך עכ"ל ובהלכות שבת פכ"ט ה"ח כתב וז"ל אין קידוש אלא במקום סעודה כיצד לא יקדש בבית זה ויאכל בבית אחר אבל אם קידש בזוית זו אוכל בזוית שניה עכ"ל ובביאור כונתו מצאנו שלשה ביאורים א. הכס"מ נקט שבשניהם מחדר לחדר הוי שינוי מקום ומפינה לפינה לא הוי שינוי מקום ושהרמב"ם גרס כתוס' ב.המ"מ כפי שביארו הבה"ל שמזוית לזוית הכונה באותו חדר ומפינה לפינה הכונה מחדר לחדר ולפ"ז הרמב"ם למד כגירסת הרי"ף אלא שהכונה בגמ' מפינה לפינה זה מחדר לחדר [וזה כמבואר בשו"ת הרשב"א] ג. הרשב"א ח"ד סימן רע"ח כתב שדוחק לחלק בכונה הלשון אלא שניהם הכוונה מחדר לחדר דהינו שבשניהם כתב הרמב"ם שמחדר לחדר זה לא שינוי מקום אלא שזה קשה מסוגין ובזה כתב שהרמב"ם נקט כיון שמבואר ברב שקידוש זה קיל מסעודה וכיון שלגבי ברכה הגמ' הסיקה שמחדר לחדר זה לא שינוי מקום ה"ה לגבי קידוש [ועיין שו"ת פאר הדור סימן ק"א שכתב שקידוש וסעודה שוים וזה ראיה לביאור הרשב"א]

**בביאור נידון הראשונים האם לדמות קידוש לברכה ובגדר דין קידוש במקום סעודה**

ג]והנה מבואר בדברי המהר"ם חלאוה ושו"ת הרשב"א שחלוק הדין שינוי מקום בסעודה מקידוש דבקידוש ההלכה שמקום האכילה יהיה מקום הקידוש משא"כ בסעודה מה שמשנה מקומו זה היסח הדעת מסעודתו ולכן אין לדמות גדרי שינוי מקום של קידוש לסעודה דגם דבר שלא נחשב אותו מקום לגבי דין קידוש במקום סעודה אבל לגבי סעודה זה לא סיבה שיחשב גמר סעודתו דשם הרי אין דין שכל הסעודה תעשה במקום אחד אמנם מדברי תוס' והרא"ש וכן הראשונים שביארו החילוק בדרכים אחרים מבואר שדימו הדברים ובפשוטו משמע שנקטו שגם הדין קידוש במקום סעודה אין יסודו שיהיה באותו מקום אלא שיהיה אכילה אחת ולכן אם לגבי סעודה זה נחשב כאכילה אחת גם מתקיים בזה דין קידוש במקום סעודה [וכן משמע שנקט הפותח דברים שהביא הבה"ל (נדפס בתוך ספר אוהל משה ורשא תרמ"ט) בכל אריכות דבריו] ולפ"ז בהולכי דרכים שאין חיסרון של שינוי מקום גם לא יהיה חיסרון של קידוש במקום סעודה אמנם אין זה מוכרח כלל אלא שכוונתם דהיסוד דשינוי מקום שהאכילה מתיחסת למקום מסוים ואם שינה ממקום האכילה הוי גמר אכילתו וכיון שמחדר לחדר זה לא שינוי מקום ומצד שחשיב כמקום אחד [וכמבואר הסבר בר"ן לחלק בין יין לפת] וא"כ גם לגבי קידוש במקום סעודה שיסודו שיקדש במקום האכילה חשיב אותו מקום ובאמת בדברי המהר"ם חלאוה מבואר חידוש דמה שמחדר לחדר זה לא שינוי מקום אין זה מצד שזה אותו מקום אלא ששינוי למקום כזה שהוא מאוגד אם מקום האכילה זה לא שינוי מקום ולכן זה לא עוזר לגבי קידוש במקום סעודה

והנה עיין תוס' שדנו האם צריך קידוש במקום סעודה וכתבו שדעת ר' יוחנן שלא צריך קידוש במקום סעודה ועיין שפת אמת שהקשה מה הראיה הרי ר' יוחנן ס"ל ששינוי מקום לא צריך לברך ממילא כמו שזה לא חיסרון בברכה זה לא חיסרון לגבי קידוש אבל לדידן ששינוי מקום זה חיסרון בברכה ה"ה לגבי קידוש וכתב לישב שבקידוש יסוד הדין שהקידוש יהיה במקום הסעודה ולכן אפילו אם שינוי מקום זה לא מחלק הסעודה לשתים בכל אופן זה לא יועיל וא"כ מר' יוחנן מוכח שלא צריך כלל קידוש במקום סעודה ולפ"ז בהכרח מה שדימו לגבי מהו שינוי מקום הביאור כנ"ל שזה נידון אחד מה נחשב אותו מקום

והנה עיין בה"ל ס"ג דהביא לדון האם בקידוש ביצא לחוץ האם יש בזה חיסרון והביא מהשכנה"ג שכתב שאין בזה שום חיסרון אמנם הביא דהפותח דברים [הוא קונטרס בסוף ספר אוהל משה נדפס ורשא תרמ"ט] נקט שיש בזה חיסרון וכן הוא פשטות דברי המג"א ובה"ל כתב לדחוק דכונת המג"א רק בצירוף לשהיה אבל שינוי מקום וחוזר למקומו אין בזה חיסרון ע"ש והבה"ל כתב שראוי להחמיר בזה אמנם מחדר לחדר יש להקל ע"ש והנה בפשוטו הנידון תלוי בנ"ל דהשכנה"ג נקט שכאן כל הדין שהקידוש יהיה במקום הסעודה ולא איכפת לן מה שנעשה שינוי מקום בין הקידוש לסעודה אמנם האוסרים ס"ל שיסוד הדין קידוש במקום סעודה שלא יהיה בזה הפסק וממילא זה גם סברא שלא יצא לחוץ ויחזור

אמנם בפשוטו ודאי אינו כן אלא כוונת האוסרים דיסוד הדין קידוש במקום סעודה אין זה סתם הלכה שיהיה באותו מקום אלא הכונה שיש ענין שהקידוש יהיה כחלק מהסעודה שזהו כבוד הקידוש שהוא נעשה בתור חלק מסעודה שזהו חשיבותו וכמו שביאר ברשב"ם שבמקום קריאה שם תהא עונג ונתחדש שצריך דרגא של אותו מקום שיחשב כסעודה אחת [והולכי דרכים לא יעזור לדין קידוש במקום סעודה] אמנם ודאי ששינוי מקום שבסעודה זה חיסרון שזה לא נחשב כסעודה אחת שלכן צריך לחזור ולברך ודאי שגם כאן זה מהוה חיסרון ומכ"ש דהרי כאן הגדרים יותר חמורים והנה עיקר הדבר שיסוד הדין קידוש במקום סעודה זה שהקידוש הוא חלק מהסעודה מבואר בכמה דוכתי א. עיין רא"ש פ"י דפסחים סימן ט"ז שכתב שלשמואל שצריך קידוש במקום סעודה אפשר לקדש לאחר נט"י ואין זה הפסק מצד שזה חשיב חלק מהסעודה אבל לרב שלא צריך קידוש במקום סעודה חשיב הפסק ב. מבואר בטור שיין של קידוש נפטר בברכת המזון וחשיב כחלק מהסעודה מצד שצריך קידוש במקום סעודה ג. הראשונים דנו שיין שלפני המזון פוטר יין שתוך המזון מצד שצריך קידוש במקום סעודה חזינן שזה לא סתם הלכה שיעשה באותו מקום אלא שיסוד הדין שהקידוש הוא צריך להעשות כהתחלת הסעודה ד. לכאורא כל מה שדנו הראשונים מהירושלמי שמועיל אם דעתו לאכול במקום אחר לכאורא כל זה שייך אם יסוד הדין שהקידוש והסעודה יעשה כדבר אחד ולכן כל שמראש תיכנן שזה צורת הסעודה חשיב כנעשה כדבר אחד אבל אם כל הענין שזה יהיה במקום אחד הרי כאן זה לא במקום אחד ועיין לקמן

ועיקר דבר זה דצריך שהקידוש יעשה כחלק מהסעודה עיין ברמ"א שהביא מהמהרי"ל שצריך שלא ישהו בין הקידוש לסעודה ולמד דבר זה מהא דהגמ' אומרת דאם הנר נכבה זה ויאכלו למחרת זה לא קידוש במקום סעודה והרי לירושלמי מועיל מה שבדעתו לאכול וא"כ למה לא עוזר מה שיאכלו למחרת אלא בהכרח שיש חיסרון של הפסק ואין הבדל בין זמן מרובה לזמן מועט אלא כל שיש הפסק זמן שחשיב הפסק מחסר בדין קידוש במקום סעודה אמנם עיין שערי תשובה שם שהביא מהגינת ורדים כלל ג' סימן כ' שנקט שאין חיסרון של שיהוי והוכיח דבר זה מהא דבליל הסדר שוהים הרבה זמן בין הקידוש לסעודה אמנם עיין תוס' ק"ג: שכתבו שהלל והגדה זה הפסק לגבי כוס שני וכתבו אבל זה לא הפסק לגבי קידוש במקום סעודה ומבואר שנקטו שיש חיסרון של הפסק וכנ"ל

אמנם עיין ביאור הגר"א שכתב על דין הרמ"א דהרי מבואר בגמ' ביומא דבסעודה אם הפליג והסיח דעתו צריך לחזור ולברך המוציא והרי תוס' כתבו שדין קידוש במקום סעודה זה כמו דין שינוי מקום א"כ ה"ה היסח דעת זה חיסרון בקידוש ולכאורא מבואר בדברי הגר"א שהדין קידוש במקום סעודה זה מדין שינוי מקום שאם זה מצד שצריך אותו מקום ותוס' רק מדמים לגבי מה נחשב אותו מקום א"כ זה לא מקור כלל שיהיה גם דין היסח הדעת בקידוש והגר"א לא כתב שכיון דמבואר שצריך שזה יהיה דבר אחד ממילא מסתבר שזה אותם גדרים אלא הוא למד מהא דתוס' דימו לגבי דין שינוי מקום הגדרים וצ"ע

והנה בעיקר הנידון הנ"ל בגדר הדין קידוש במקום סעודה הנה עיין רשב"א הבאינו לעיל סק"א שכתב שהרמב"ם נקט לפסוק דלא כשמואל דכיון דלגבי סעודה מחדר לחדר זה לא שינוי מקום ה"ה לגבי קידוש דהרי חזינן מרב שקידוש יותר קל שעל היין צריך לברך אבל יצא ידי קידוש [ועיין מהרש"א שכבר העיר בזה] והנה בפשוטו צ"ע דרב לא ס"ל כלל שיש דין סעודה וגם אם לא אוכל כלל יוצא אבל עד כמה שיש דין קידוש במקום סעודה יתכן ודאי שקידוש יותר חמיר ובהכרח צ"ל שגם לרב צריך לאכול רק שלא צריך שיהיה אותו מקום ולפ"ז כונת הרשב"א שחזינן שהדין קידוש במקום סעודה הוא פחות מהדין של ברכה אמנם כל זה ניחא אם גם לשמואל זה מדין שינוי אבל אם לשמואל התחדש שיש דין אותו מקום ודבר זה אין לרב ובברכה ודאי שאין דין זה מה שייך ללמוד אחד מהשני ומשמעות דבריו שכל הדין הוא מצד שצריך שיהיה קשר ביניהם וממילא כל דבר שבסעודה חשיב שזה עדין סעודה אחת ודאי צריך להועיל בקידוש וצ"ע ואולי כונתו על דרך תוס' שכיון שמצאנו שיש מ"ד שאין כלל דין קידוש במקום סעודה א"כ גם אם יש מסתבר שגדרי מקום זה כסעודה

והנה המ"א סימן קפ"ד כתב שלגבי ברכת המזון במקומו מועיל מפנה לפינה והפמ"ג קע"ח סק"ט העיר דהרי לגבי קידוש מחמירים לכתחילה את שיטת הר"ן שהוי שינוי מקום ותמה בשער הציון הרי זה מצד הגירסא בגמ' אבל לענין ברכה הרי מפורש שמועיל ולכאורא עד כמה שהכל מצד הפסק ודיני הפסק בקידוש חמורים יש מקום לומר שזה כמו סעודה אמנם למה דנתבאר שיסוד החילוק שבקידוש יש דין במקום סעודה משא"כ ברכה זה מדין הפסק א"כ ודאי שברכת המזון דומה לקידוש ולדעת הר"ן שההבדל בין יין לפת ודאי שצדקו דברי הפמ"ג ודברי המ"ב צ"ע

העולה מהנ"ל דבגדר דין קידוש במקום סעודה יש שלשה אפשריות או שכל הדין שיאכל באותו מקום אבל אין בזה את ההלכה של ברכה שיציאה זה מחלק ב.או יש לפרש שכל הדין כמו ברכה שזה יעשה כדבר אחד ללא שינוי מקום ג.שעיקר הדין הוא שיעשה במקום אחד אלא שכיון שיסוד הדין שזה יעשה כדבר אחד ממילא זה גם מחיב שלא יהיה בזה הדין הפסק של הסעודה

**האם יש מקום להחמיר שלא לצאת ולחזור מחדר לחדר לענין קידוש**

ד] והנה המ"ב פסק שמעיקר הדין מחדר לחדר לא חשיב שינוי מקום אבל ראוי להחמיר לא לשנות מחדר לחדר אפילו בדעתו ללכת לשם עוד כתב המ"ב שראוי להחמיר שלא לצאת על מנת לחזור לחשוש לחולקים על השכנה"ג ולפ"ז לכאורא ראוי שלא לצאת ליטול ידים בחדר השני ומנהג ישראל אינו כן ובפשוטו מצד שתרי חומרי לא מחמרינן דהינו שהרי יש צד שבדעתו עוזר מחדר לחדר ויש צד שאם חוזר לאותו מקום אין חיסרון ובצירוף שני הדברים ביחד אין צורך להחמיר אמנם לנ"ל א"ש דהרי הצד שאסור אם יוצא וחוזר זה מצד שהשינוי מקום הוי הפסק וכדביארנו דדבר זה נלמד מסעודה ובזה אין סיבה להחמיר יותר משינוי מקום לסעודה דכל הסיבה להחמיר מצד הענין שיהיה קידוש במקום סעודה בעצמו והרי אם חוזר אין חיסרון זה ורק אם נימא דכונת תוס' דדין קידוש במקום סעודה יסודו מדין שינוי מקום וקידוש חמיר מסעודה וכדהבאינו מהגר"א אמנם הרי כל הסברא לחלק כמבואר במהר"ם חלאוה שזה מצד שקידוש יש דין שיהיה במקום סעודה וכנ"ל אמנם לר"ן שחילק בין יין לסעודה לא א"ש חילוק זה אמנם הבה"ל לא העתיק סברת הר"ן ולגבי סעודה לא החמירו כלל כביאור הר"ן אלא כל הראשונים נקטו שמחדר לחדר לא הוי שינוי מקום

אמנם יש מקום לומר בביאור החילוק של המהר"ם חלאוה בין קידוש לסעודה שבאמת לגבי סעודה חשיב שמקום אכילתו הוא בכל הבית אמנם ודאי שעיקר מקום האכילה הוא במקום שאוכל רק כדי שיהיה שינוי מקום דהינו שיחשב כשני אכילות צריך שינוי גם מהמקום שהוא לא עיקר מקום אכילתו ולענין קידוש צריך שיהיה במקום שהוא עיקר מקום אכילתו ולפ"ז יתכן שהדין שינוי מקום אם חוזר לאותו מקום שזה מחלק הוא מיתלא תלי בדין הסעודה שאם לגבי קידוש צריך מקום אכילה ממש ממילא כל ששינה למקום ששם זה לא מקום הקידוש ממש וזה לא מספיק לדין קידוש במקום סעודה ממילא הוי הפסק וצ"ע בזה [והחזו"א נהג להחמיר בזה וכן ראיתי שהעיד הגרי"ל בלוך שהח"ח נהג כך גם לבני ביתו]

**בדין הניח מקצת חברים בקידוש**

ה] עיין שו"ת ר' יוסף מסלוצק סימן ז' שהביא דמעשה שאחד יצא החוצה לאחר הקידוש וכולם אמרו לו שצריך לחזור ולקדש וכפשטות המג"א, והגר"ח מולאזין הורה שכיון שהניח מקצת חברים ממילא לא צריך לחזור ולקדש אמנם סתימת המ"ב שלא הזכיר עיצה זו כלל משמע שלא ס"ל וכן כתב בפותח דברים שסתימת הפוסקים שזה לא מועיל והנה בפשוטו עד כמה שהוא חוזר לאותו מקום כמו שבסעודה זה עוזר למה שכאן לא יעזור אמנם לכאורא יש לדון בזה טובא דמה שעשו קידוש אין בזה שום קשר בין השומעים ורק בצירוף לסעודה מצאנו מושג של הניח מקצת חברים אבל כל קשר אחר לא מצאנו בזה צירוף והרי לא צריך צירוף בין היין לסעודה דהרי גם אם לא שתה כלום יש קידוש במקום סעודה והרי אם המקדש ששתה יוצא ולא חוזר כלל וכל הנשארים לא שתו כלל ודאי מסתבר שלא חשיב הניח מקצת חברים א"כ גם אם שתו אבל הדין הוא שהקידוש יהיה במקום סעודה ולא השתיה וא"כ בזה הם לא אגודים אמנם יש לדון למה דנתבאר לעיל דהגדר של הדין קידוש במקום סעודה שזה נחשב התחלת הסעודה א"כ דנים שבעשותם הקידוש התחילו הסעודה וממילא כל שהניח מקצת חברים אין כאן חלוקה מהסעודה שעושים אחרי זה וכמבואר בתוס' שמועיל דעתו בשעת קידוש לאכול במקום אחר שגדר הדבר שמעמיד אכילתו בשני מקומות דהינו שדנים הקידוש והסעודה כדבר אחד דאם נשאר שזה שני דברים רק שעושה במקום אחד מה עוזר שחושב בשעת הקידוש היה צריך לחשוב בשעת הסעודה שיאכל בכל הבית וצ"ע בזה

**בנידון הראשונים האם מועיל דעתו לאכול במקום אחר והאם יש ללמוד מזה לברכה**

ו]עיין ראשונים שהביאו מרב ניסים גאון דכל מה דהגמ' אומרת שלא מועיל אם אוכל שלא במקום הקידוש זה רק בלא היה דעתו מראש לעשות כך אבל אם היה דעתו מראש לעשות כך יצא ידי חובת קידוש ונסתייעו מהירושלמי דמבואר דנחלקו רב ושמואל בקידש בביתו האם יכול לאכול בסעודה והירושלמי מעמיד שרב מדובר שזה היה דעתו מראש ושמואל מדובר בלא היה דעתו מראש לעשות כך הרי מבואר מרב שעוזר שינוי מקום לגבי קידוש אם היה דעתו לאכול במקום אחר ועיין רא"ש שכתב שלכאורא זה נסתר מסוגין דהגמ' שואלת על שמואל למה קידש בבית הכנסת והרי לנ"ל יש בזה נפק"מ למי שמתכונן לאכול בביתו ותירץ שכוונת הגמ' לשאול שהרי מי שאוכל עכשיו בביתו מקדש לבני ביתו וא"כ אנשים יחשבו שזה מועיל למי שלא אוכל בביתו עכשיו והגמ' עונה שלא יטעו כי יחשבו שעושים בשביל האורחים שנמצאים בבית הכנסת ולפי מהלך זה מועיל דעתו אפילו מבית לבית אמנם לפ"ז הבבלי חולק בדעת רב דבסוגין מבואר דנחלקו רב ושמואל האם יש דין קידוש במקום סעודה ובירושלמי מבואר שאין מחלוקת אלא שרב דיבר באופן שכונתו לאכול במקום אחר

וכתב הרא"ש לבאר עוד מהלך דמה שהירושלמי אומר שהם לא חולקים הכונה דוקא מחדר לחדר שזה האופן דהירושלמי אבל מבית לבית באמת רק לרב מועיל תנאי ולשמואל לא מועיל תנאי ולפ"ז א"ש סוגין שבאמת מדובר מבית לבית ובזה נחלקו רב ושמואל וכל הירושלמי זה באותו בית וכוונת הירושלמי שבאופן זה דסוכה שמואל מודה והנה מבואר לפ"ז דלרב צריך סעודה רק עוזר לכוין לאכול במקום אחר וצ"ע למה הרא"ש לא ביאר שלא צריך כלל סעודה ויתכן שהיה פשוט לו שאין כוונת רב שלא צריך סעודה כלל אמנם יתכן שאם סברת רב מצד תנאי יש מקום לומר ששמואל מודה באותו בית אבל אם הכונה שלא צריך אין שום סיבה שהירושלמי יאמר ששמואל לא חולק על רב באופן זה וצ"ע והנה לפ"ז דרב מודה דצריך סעודה רק צריך דעתו להכי מה הגמ' מוכיחה מרבה שאמר להם שיכבה הנר ולא יאכלו הרי אם לא יאכלו לכו"ע זה חיסרון וצ"ל שהכוונה שלא יקדשו שם אבל באמת יאכלו וזה כדעות שקידוש צריך אחר הנר או שבמציאות קידוש בחושך קשה לעשות אבל לאכול בחושך אפשר ואולי באמת כונת הגמ' לעיקר הדבר אבל זה לא ראיה דלא כרב ודוחק

והנה יש לעיין האם דין זה שמועיל דעתו שנתחדש בירושלמי לגבי קידוש האם זה גם מועיל לגבי סעודה דהינו האם יש ללמוד מקידוש לסעודה והנה הרמ"א בסימן רע"ח הביא הדין שמועיל דעתו מחדר לחדר כמו לגבי קידוש דהינו שלמד הדברים אחד מהשני אמנם לכאורא מהירושלמי עצמו מוכח לא כך דהרי מבואר ברא"ש דרב ס"ל שצריך סעודה וכמבואר בירושלמי שזה מצד דעתו ומה שמועיל בסוגין מצד שהיה דעתו לאכול במקום אחר ולכן אין מחלוקת בין הבבלי לירושלמי וכן מבואר במהרש"א בדעת התוס' והנה בכל אופן מבואר ברב שידי יין לא יצאו דהינו שאפילו שעוזר דעתו בכל אופן זה רק לגבי קידוש ולא לגבי ברכה וא"כ כמו שבדעת רב חלוק הדברים למה שבדעת שמואל לא יהיה חלוק הדברים

והנה בעיקר הסברא שמועיל דעת ודאי שאין הכונה שעל ידי דעתו זה נחשב כבית אחד דודאי דהמציאות לא משתנה על ידי דעתו וכן מה שמבואר בדעת רב שעוזר גם דעת ממקום למקום ודאי שלא שייך על ידי דעתו לדון שזה דבר אחד אלא הכונה שללא דעת מה שהדבר נעשה בשני מקומות זה מחלק את זה לשני דברים ואם מראש מעמיד את עשיתו בשני מקומות דהינו שאוכל את סעודתו בשני מקומות או שעושה את הקידוש והסעודה בשני מקומות אז אפילו שודאי גם לאחר דעתו זה נעשה בשני מקומות אבל כאן חילוק המקומות הוא לא סיבה לדון את זה לשני דברים והסברא לחלק בין מבית לבית או מחדר לחדר אפילו שבשניהם המחשבה היא אותה מחשבה הוא מצד שמבית לבית גם עד כמה שמצדו קובע את מקום אכילתו בשני מקומות זה עדין נחשב כשני אכילות משא"כ מחדר לחדר כה"ג, בסתמא שמקום אכילתו נקבע בחדר האחד ממילא אכילה בחדר אחר זה סעודה נפרדת, אבל אם מראש רוצה לקבוע אכילתו בשני המקומות כה"ג כיון שהחילוק שביניהם הוא לא כך כך גדול ממילא שיך לדון את זה כסעודה אחת [ובזה א"ש מה דהמג"א למד לגבי הדין ברכת המזון במקום אכילתו דבחושב להמשיך אכילתו בבית אחר זה עוזר אפילו שלגבי שינוי מקום לא עוזר בבית אחר דבאמת בשניהם המחשבה שאכילתו בשני המקומות רק ההבדל שלגבי שינוי מקום זה לא עוזר ולגבי ברכת המזון במקומו זה עוזר משא"כ אם הגדר בממקום למקום שזה נהפך למקום אחד א"כ אי אפשר ללמוד הדברים אחד מהשני וז"ב]

ולפ"ז א"ש מה שלמדו האחרונים שמועיל דעתו לגבי ברכה מדינו של שמואל אפילו דברב רואים שזה חלוק דבנידון של רב שהנידון להחשב כאכילה אחת אפילו שזה בשני מקומות בזה באמת לגבי ברכה זה עדין מתחלק לשנים משא"כ לגבי קידוש גם כזה דרגא זה מספיק משא"כ לשמואל שזה לא עוזר אלא רק מצד שזה אותו בית דהינו שרק כאן כיון שזה קצת אותו מקום לכן זה עוזר ובזה דומה קידוש לברכה

ואפש"ל יותר לנ"ל דחלוק הדין של שמואל מרב דלרב כל הדין שיהיה קשר ביניהם בזה ברכה חמור מקידוש אבל לשמואל שיש דין שיעשה הקידוש במקום הסעודה ולא רק שלא יהיה הפסק ביניהם וכנ"ל שגם בהולכי דרכים זה חיסרון ודבר זה מדויק בגמ' שאומרת ששמואל ס"ל שיש דין קידוש במקום סעודה אפילו שגם לרב צריך דעתו אבל שם באמת אין הלכה של קידוש במקום סעודה דלזה לא עוזר דעתו ורק שזה יעשה כיחידה אחת משא"כ לשמואל יש דין של מקום סעודה ולפ"ז לשמואל שיש דין שיעשה באותו מקום ודין זה אין בסעודה וגם לזה עוזר דעתו א"כ כ"ש שלגבי ברכות זה עוזר [והנה הא"ר נקט שלשיטות שמועיל דעתו מבית לבית זה גם בברכה אמנם לביאור הראשון ברא"ש אין מקור מהירושלמי שחלוק ברכה מקידוש וא"כ מסברא אדרבא קידוש זה חמיר]

והנה הר"ן הקשה על תוס' דעד כמה שדעת עוזר מחדר לחדר למה שלא יעזור מבית לבית וצ"ע הרי הסברא ברורה לחלק כיון שזה יותר אותו מקום אמנם נראה שהבין בתוס' שאין הכונה מצד שזה כמקום אחד אלא הכונה שאפילו שזה שני מקומות אבל כל שחשב מראש שכך יהיה הקידוש והסעודה זה טוב וכמו שביארנו בדעת רב ובזה כתב שאין סברא לחלק

**הצדדים לענין מרפסת וחדר מדרגות**

ז] והנה ידוע לדון האם חדר מדרגות זה נחשב מחדר לחדר או כמו מבית לחצר והנה לכאורא ביחס לשיטות שמחדר לחדר אין בכלל שינוי מקום דבר זה תלוי בנ"ל שאם הגדר שמקום האכילה מתיחס להכל [וכלשון הר"ן] ולכן זה גם עוזר לגבי קידוש א"כ ודאי שזה רק סברא ברשות אחת ולא ברשות אחרת אמנם אם נימא שלגבי קידוש זה לא עוזר והביאור כנ"ל שזה רק סברא שזה לא שינוי מקום אבל לא שנחשב שמקום האכילה שם [ודלא כדביארנו לעיל דלגבי קידוש צריך עיקר מקומו] או לגבי דעתו דשם הגדר שעל ידי דעתו זה מחשיב שמקום האכילה הוא גם שם בזה יתכן שכל שזה תחת אותו גג זה מקום שיותר יכול להתאחד וכדחזינן שמבית לחצר אפילו שזה אותו רשות בכל אופן זה נחשב כמבית לבית

עוד דנו לגבי מרפסת לא מקורה והנה בפשוטו ודאי שזה לא דרגא כמו מחדר לחדר וכדחזינן שנקט החזו"א שצריך להשים המזוזה לכיון הבית דחשיב חצר אמנם עד כמה שהדרך לצאת בסעודה לאותו מקום בזה יתכן דגם תלוי בנ"ל שאם הסברא של מחדר לחדר שזה קובע את מקום האכילה בכל המקום ה"ה כה"ג אבל אם נימא שזה רק סברא שזה לא שינוי מקום שזה סיבה לחלק הסעודה בזה יתכן שפה כיון שזה ללא גג זה מקום יותר חלוק שזה נחשב שינוי מקום אמנם לגבי דעתו בזה יש יותר מקום לדון שזה סוג מקום ששיך להגדיר ששם זה מקום האכילה אמנם מסברא זה דומה לחצר וכדהבאינו מהחזו"א וצ"ע

**בדין רואה את מקומו**

ח]עוד מבואר בטור סימן רע"ג שרואה מקומו עוזר אפילו מבית לחצר דהינו שזה כמו מבית לבית וכן הוא כדבר פשוט בשו"ת הרשב"א ח"ד סימן רע"ח וכן נקט המ"ב בהלכות שבת עוד מצאנו חידוש זה בר"ן ובמהר"ם חלאוה בסוגין שדימו לזימון שמועיל בשני חבורות שרואים מבית אחד לשני והפמ"ג מ"ז סק"ט בסופו כתב שזה מקור גם מבית לבית אמנם במהר"ם חלאוה כתב מפורש שזה רק סברא מחדר לחדר דהינו שודאי שיש סברא לחלק דשם זה לא צריך להיות אותו מקום ורק הביאו דרך דמיון שראיה מחברת וממילא עד כמה שזה ממש שני מקומות פה אין סיבה שיעזור ראיה משא"כ באותו בית שיש כאן קשר בין שני מקומות בזה ראיה תעזור ועיין לבושי שרד שנקט שכונת המג"א רק מחדר לחדר וכן נראה מכל דברי המ"ב

והנה יש לדון האם מה שמצאנו בטור שמועיל בקידוש זה גם מקור לברכה ולכאורא למאי דקי"ל כשמואל שצריך קידוש במקום סעודה וזה חמיר מברכות א"כ ודאי שגם בברכות זה יעזור אמנם באמת ברמב"ם ביוצא לפתח ביתו מבואר שחשיב שינוי מקום והראב"ד השיג דברואה זה לא שינוי מקום ומשמע דלרמב"ם זה לא מועיל אמנם לענין קידוש המ"מ הביא את הגאונים שזה עוזר ולפ"ז מבואר כאן סברא הפוכה מכל הנ"ל דיתכן שזה דרגא של מקום אחד לגבי קידוש ולא לגבי ברכה ומאידך לגבי מחדר לחדר לגבי קידוש זה לא מועיל ולגבי סעודה זה מועיל וזה צ"ע מסברא

והנה המ"ב נקט שלא מועיל רואה מבית לבית אמנם החיי אדם והגר"ז פסקו שזה מועיל ולכאורא ודאי הוי ספק ברכות כיון שכך הוא שיטת הראב"ד וכן הטור הביא מרב שר שלום וכן המ"מ והרשב"א ועוד שפשטות הר"ן שדימה לזימון זה גם מבית לבית וצ"ע