65 בדין סילוק ע_י ברכה אחרונה וברהמ_ז
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

מוצש"ק וישלח אור לט"ו כסליו תשע"ב

**א**

א] כתב הגר"ז בסימן ק"צ ס"ז, ז"ל, אם דעתו לשתות עוד לא יברך ברכה אחרונה עד לבסוף וכו', אם בירך במתכוין אע"פ שדעתו לשתות עוד צריך לברך ברכה ראשונה, שכל ברכה אחרונה היא סילוק והיסה"ד למה שלפני' ומפסקת הואיל ואי אפשר לשתות בעודו מברך כמש"נ למעלה, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דכל הא דכשבירך ברכה אחרונה על שתייתו, ל"מ להמשיך ולשתות בלא ברכה אף שהי' דעתו לשתות, הוא משום דינא דמשתי וברוכי בהדי הדדי א"א, דומיא דהא דאחר ברהמ"ז הוא צריך לברך על הכוס של ברהמ"ז, ואינו נפטר במה שבירך על היין מתחילה, וכמש"א בחולין דפ"ו:.

ב] אמנם מד' כמה מרבותינו הראשונים נראה ללמוד דיש בזה טעם אחר, דהנה כתב בתוס' ר"י שיריליאון ברכות דמ"א:, ז"ל, חוץ מן היין מפני שגורם ברכה לעצמו וכו', אבל לא לאחריו, כדמוחא שמעתא דערבי פסחים דחד מינייהו בריך אכסא קמא ואכסא דברכתא כתלמידי דרב משום דברהמ"ז הויא הפסקה וכו', וש"מ שלא יברך על כוסות הראשונים על הגפן, שא"כ למ"ל טעמא משום הפסקה דברהמ"ז, תיפו"ל משום ברכה דעל הגפן שלאחריו, ומחד מינייהו דבריך אכסא קמא ותו לא אין להוכיח שלא תועיל ברהמ"ז לפטור ברכה שלאחר היין היכא שמברך בלא כוס ומפסיק שתייתו ורוצה ליפטר בברכה אחרת ע"י ברהמ"ז, דהא מפסקת ברהמ"ז ויצטרך לחזור ולברך על היין שלפניו כאילו הפסיק בעל הגפן, שזהו בשביל שמתכוין לברך ברהמ"ז על המזון דוקא ולא על היין, שהרי הכוס בידו שרוצה לשתות, ולכך אין עולה על היין לאחריו, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ומבו' להדיא בדבריו, דאף למ"ד דברהמ"ז ל"ה הפסק וא"צ לברך בפה"ג על כוס של ברהמ"ז, ולא ס"ל לה"ט דמשתי וברוכי בהדי הדדי א"א, כ"ז הוא רק משום דברהמ"ז אינה פוטרת את היין, משום שמתכוין לברך ברהמ"ז על המזון דוקא ולא על היין, אך אם היתה ברהמ"ז פוטרת את היין, ודאי הי' זה גמר השתי', והי' צריך לברך בפה"ג על כוס של ברהמ"ז, דומיא דהיכא דבירך על הגפן, דהוי לכו"ע הפסק וגמר השתי'.

ג] ולפ"ז מתפרש מה שהוכיח מתחילה דאין מברכין על הגפן על יין שבתוך הסעודה, דאם היו מברכין על הגפן, למה לי להפסקה דברהמ"ז תיפו"ל משום שבירך על הגפן, דאין כונתו רק דמ"ט נקטו לההפסקה דברהמ"ז ולא נקטו לההפסקה דעל הגפן, אלא כונתו דלמ"ל להפסקה דברהמ"ז משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א דבזה פליגי אמוראי, תיפו"ל משום שבירך על הגפן והוי זה גמר השתי', ובזה מודו כו"ע.

והדברים מפורשים כן בד' הרשב"א בברכות שם, ז"ל, ובתוס' הביאו ראי' מתלמידי דרב דחד בריך אכסא קמא ואכסא דברכתא וקא מפרשי טעמי' דבריך בכסא דברכתא משום דברהמ"ז הויא הפסקה "דמשתי וברוכי בהדדי לא אפשר", אלמא לא בריך אכסי דקודם ברכה לאחריהן דאי בריך עליהו לבסוף מאי שנא משום "הפסק ברכה" תיפוק לי' משום דכיון דברך עלייהו לבסוף הו"ל "גמר שתי'" ואידך בעי ברוכי, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרשב"א כמש"נ, דכל שבירך על היין לאחריו, ל"ב בזה לדינא דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, דמשו"ז הו"ל הפסק וסילוק, אלא כיון שבירך על היין לאחריו, הו"ל גמר שתי', וע"כ הוא צריך לברך על היין ששותה אח"כ.

ד] וכ"ה מבו' גם בד' התורי"ד בפסחים דק"ג., ז"ל, מכאן מוכיח שאין היין שבתוך המזון נפטר מברכה על אחריו בברכת המזון אלא צריך ברכה לעצמו, דאי ס"ד דנפטור בבהמ"ז היכי סליק אדעתי' דרב יעקב למימר שאכל לשתות בלא ברכה לפניו, אילו רוצה לאכול פה לאחר בהמ"ז כלום היא יכול לאכול בלא ברכה לפני', וה"ה נמי אם רוצה לשתות יין לא יוכל בלא ברכה, אלא לאו ש"מ מדסליק אדעתי' למישתי בלא ברכה לפניו, ברהמ"ז לא פטרה אלא פת וכל מיני מיכלא אבל יין לא וצריך לברך אחריו על הגפן, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דכל שבירך ברכה הפוטרת את המאכל והמשקה, פשיטא דאף אם הי' דעתו לאכול ולשתות לאחר הברכה, דל"מ מידי, ועליו לחזור ולברך ע"ז, וכל הפלוגתא אם צריך לברך על כסא דברכתא, הוא משום דברהמ"ז אינה פוטרת את היין, וזה מתפרש כמש"נ מד' הר"י שיריליאון והרשב"א, דכל שבירך ברכה אחרונה על שתייתו, הו"ל גמר השתי', וודאי דהוא צריך לברך על היין ששותה אח"כ, וכל הפלוגתא בזה הוא רק היכא שלא בירך על היין, ובזה הוא שנחלקו אם ברהמ"ז הו"ל הפסק משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א.

ה] ויש להוכיח כן עוד, שהרי דעת הרמב"ן ודעימי' דלא אמרינן דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א אלא בדבר הקבוע עליו חובה וכו', ולפ"ז תיקשי דמ"ט אם בירך ברכה אחרונה על אכילתו ודעתו להמשיך לאכול עוד, ה"ה צריך לחזור ולברך, הרי אי"ז קבוע עליו חובה בתוך אכילתו, ואמנם באמת צ"ב גם בהא דצריך לברך על כוס של ברהמ"ז מכח הא דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, הגם דאין הפסק זה קבוע עליו חובה, ונת' בזה במק"א, עיי"ש, ובע"כ דכל שבירך ברכה אחרונה על אכילתו, ל"ב כלל להא דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, אלא בלא"ה כיון שבירך על אכילתו הו"ל גמר האכילה, וע"כ הוא צריך לברך על אכילתו שאוכל אח"כ, וכמש"נ.

**ב**

ו] והנה לפמש"כ הראשונים דהפלוגתא אם צריך לברך בפה"ג על כוס של ברהמ"ז איירי בשלא נפטר היין בברהמ"ז, למדנו דהך דינא דברהמ"ז הויא הפסק וסילוק משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, לא תלי במה שהיא פוטרת את היין.

והנה בפשוטו הי' נראה, דכ"ז הוא לדעת הרי"ף והרמב"ן ודעימייהו, דמש"א דכל דמשתא וברוכי בהדי א"א הו"ל הפסק, הוא אף בדברים שאינם גמר וסילוק, וע"כ אף דברהמ"ז אינה פוטרת את היין, מ"מ כיון דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, הו"ל הפסק, אך לדעת התוס' והרא"ש דהא דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א הוא רק בברהמ"ז שהיא גמר וסילוק, לכאו' כ"ז הוא משום שהיא פוטרת את היין, וע"כ הו"ל גמר וסילוק כלפי היין.

אך זה נסתר ממה שדנו התוס' והרא"ש גופייהו אם יין שבתוך הסעודה נפטר בברהמ"ז, ולא הוכיחו לזה מהא דברהמ"ז הויא גמר וסילוק כלפי היין, ונראה מזה דאף אם אין היין נפטר בברהמ"ז, מ"מ שפיר הו"ל ברהמ"ז גמר וסילוק אף כלפי היין.

ז] ולכאו' נראה דהטעם בזה הוא, דאף דאין ברהמ"ז פוטרת את היין, מ"מ כיון דהיין הוי מכלל הסעודה, ע"כ כיון דברהמ"ז הו"ל גמר וסילוק כלפי הסעודה, הו"ל גמר וסילוק גם כלפי היין שבסעודה.

אך אכתי צ"ע בזה במש"כ התוס' בפסחים דק"ב:, ז"ל, וא"ת אמאי לא תקינו נמי בבהמ"ז יין ברישא וכו', וי"ל דברהמ"ז בא לשם גמר סעודה ומפסיק לכל מה שלפניו כדאמר לקמן דברהמ"ז עקר דעתי' ממשתיא צריך לברך אכסא דברכתא אע"ג דבירך אכסא קמא והשתא הכוס בידו ודעתו לשתות אח"כ אפ"ה הוה הפסק, לכך תיקנו לברך איין אחר ברהמ"ז שאם יברך קודם יצטרך לברך שנית, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש שם סימן י', ז"ל, לפי שבברהמ"ז הוא מודה ומשבח לבורא על מה שאכל ושתה והוה היסה"ד והפסק על מה שעשה ואפי' על בפה"ג שבירך והכוס בידו והלכך צריך לברך תכף לשתייתו, עכ"ל.

והנה מד' התוס' והרא"ש אלו למדנו ג"כ כמש"נ, דהא דברהמ"ז הו"ל גמר וסילוק הוא אף במקום שאינה פוטרת את היין, אך הנה מדבריהם מבו' דהוא אף כלפי יין שאינו כלל מכלל הסעודה, שהרי יין זה של כוס ברהמ"ז אינו כלל מכלל הסעודה, ואפ"ה נקטו התוס' והרא"ש דאם יברך עליו קודם ברהמ"ז הו"ל הברהמ"ז גמר וסילוק מזה.[[2]](#footnote-3)

ח] ולפ"ז הי' נראה לכאו', במי שאכל פירות קודם הסעודה, ובא לאכול מהן לאחר ברהמ"ז, דאף דאין ברהמ"ז פוטרתן, וגם אינם כלל מכלל הסעודה, מ"מ הו"ל ברהמ"ז גמר וסילוק גם כלפי אכילה זו, וע"כ כשבא לאכול מהן לאחר ברהמ"ז ה"ה צריך לברך לפניהם.

אמנם הנה כתב הרא"ש בפ' ערבי פסחים סימן כ"ד, ז"ל, ומה שהביא ראי' מהב לן ונבריך דהוי הפסק משום דמישתא וברוכי בהדי הדדי לא אפשר, לאו ראי' היא, דשאני ברהמ"ז דהוי היסה"ד וסילוק על מה שאכל ושתה, הלכך צריך לברך לכתחילה אם רצה לאכול או לשתות וכו', אבל אם עמד להתפלל באמצע הסעודה וכו' ל"ה הפסק וכו', כ"ש בין כוס ראשון לכוס שני שאם ירצה לשתות דשותה ל"ה היסה"ד" וכן בין שלישי לרביעי אע"ג דאסור לשתות כיון שהכוס לפניו ודעתו לשתות ל"ה הלילא הפסק והיסה"ד, הלכך נראה שאין לברך כי אם על כוס ראשון ושלישי, ועוד כתב רב אלפס ז"ל ועל הגפן וכו' איכא מ"ד שאין מברכין אלא לבסוף ואיכא מ"ד לבתר תרי דמקמי סעודה ולבתר תרי דבתר סעודה וכו', ולמאי דפרישית א"צ לברך על הגפן כי אם אחר כוס רביעי, עכ"ל.

והנה במש"כ הרא"ש ד"למאי דפרישית" א"צ לברך על הגפן כ"א אחר כוס רביעי, צ"ב שהרי מודה הרא"ש דברהמ"ז הויא הפסק, ולא פליג ע"ד הרי"ף אלא דהגדה והלל ל"ה הפסק, וא"כ מה טעם יש במה שפירש לעיל, דמכח זה א"צ לברך על הגפן אחר ב' כוסות הראשונים.

ובקרבן נתנאל שם הרגיש בזה, ופירש דמכוון הרא"ש הוא למה שפירש לעיל סימן ו' דהיסה"ד אינה זוקקת אלא לברך תחילה אבל ברכה אחרונה לא, עכ"ד, אך פשטות ל' הרא"ש מורה שכונתו למש"כ לעיל מינה דהגדה והלילא ל"ה הפסק, וזה צ"ב.

ושמעתי מהרי"ק לפרש בזה, דמכוון ד' הרא"ש, דכ"ה דהגדה והלילא ל"ה הפסק, משום שאינם גמר וסילוק, ה"נ ברהמ"ז עצמה ל"ה הפסק לגבי היין ששתה קודם הסעודה, משום שכלפי יין זה ל"ה ברהמ"ז גמר וסילוק, ומש"כ הרא"ש לעיל מינה דצריך לברך בפה"ג על כוס ג', הוא לטעמי' שכתב בהמש"ד דיין שלפני הסעודה המזון כיון שבא לפתוח בני מעיים ולהמשיך אדם לתאות אכילה ברהמ"ז פוטרתו וא"צ לברך אחריו, וכיון דחשיב היין מכלל הסעודה, ע"כ הו"ל ברהמ"ז גמר וסילוק כלפיו, אך הכא דקאי הרא"ש לדעת הסוברים דאין היין מכלל הסעודה ואינו נפטר בברהמ"ז, ל"ה ברהמ"ז גמר וסילוק כלפיו, וע"כ אף אם הפסק זוקק לברכה אחרונה, אינו צריך לברך על הגפן אלא אחר כוס רביעי, משום דברהמ"ז ל"ה הפסק כלפי היין, ואמנם לדעת הרא"ש גופי' ברהמ"ז הויא גמר וסילוק כלפי היין וכנ"ל, אך לדידי' א"צ לברך על הגפן אחר ב' הכוסות הראשונים משום דברהמ"ז פוטרתן.

ואם כנים הדברים, צריך לחלק בין יין שקודם הסעודה דאין ברהמ"ז גמר וסילוק כלפיו, לבין כוס של ברהמ"ז שבירך עליו בפה"ג, דהויא ברהמ"ז גמר וסילוק כלפי זה, וצ"ע הטעם בזה.

**ג**

ט] והנה בשו"ע סימן ק"צ ס"ב כתב, אחר ששתה כוס של בהמ"ז יברך ברכה אחת מעין ג', וכתב המג"א שם סק"ג, ז"ל, ואם דעתו לשתות עוד לא יברך אחריו אלא לבסוף, ונ"ל דאם טעה ובירך אחרי' א"צ לברך בתחלה כיון שהי' דעתו לשתות עוד, עכ"ל.

והגר"ז שם ס"ז כתב, ז"ל, ואם הי' בדעתו לשתות מיד וטעה ובירך ברכה אחרונה, א"צ לברך ברכה ראשונה כיון שהי' בדעתו לשתות עוד ובירך בטעות, אבל אם בירך במתכוין אע"פ שדעתו לשתות עוד צריך לברך ברכה ראשונה, שכל ברכה אחרונה היא סילוק והיסה"ד למה שלפני' ומפסקת הואיל וא"א לשתות בעודו מברך כמש"נ למעלה, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דמפרש, דכל מש"כ המג"א דברכה אחרונה ל"ה סילוק היכא שדעתו לשתות עוד, הוא רק בשבירך בטעות, והיינו שבירך מתוך הרגלו, דבכה"ג אמרינן דכיון שדעתו לשתות עוד, ולא הי' דעתו לברך ולהסתלק משתייתו, אינו צריך לחזור ולברך על שתייתו, אך כל שבירך במתכוין, הו"ל גמר וסילוק על שתייתו, ואף אם דעתו לשתות עוד ל"מ מידי.

וכ"כ בברכ"י סימן קל"ז אות ג', והוכיח כן ממש"כ המג"א שם סק"ח דאם קרא ב' פסוקים ובירך לאחרי' דצריך לחזור ולקרות, צריך לברך לפני' ולאחרי', ותיקשי דהרי הוי זה בטעות, ובע"כ דכל מש"כ המג"א בסימן ק"צ דאם טעה ובירך א"צ לחזור ולברך לפניו, הוא רק בשבירך שלא במתכוין, עיי"ש בדבריו.

י] ובזה מתישב מה שעמד בתשו' קרית מלך רב שהביא בגל' הגרע"א שם, מדינא דסימן תע"ז ס"ב דאם שכח ולא אכל אפיקומן ולא נזכר עד שנטל ידיו או שאמר הב לן ונברך אוכל אפיקומן בלא ברכת המוציא, והיינו משום דאתכא דרחמנא סמיך, ומ"מ אם כבר בירך ברהמ"ז צריך לברך ברכת המוציא, והרי דכל שבירך ברהמ"ז, אף דהוי זה בטעות, מ"מ הוי זה סילוק והיסה"ד וצריך לחזור ולברך המוציא.[[3]](#footnote-4)

ולפ"ד הגר"ז ניחא, דמש"כ המג"א דאם טעה ובירך אחרי' א"צ לברך בתחילה, היינו רק היכא שלא הי' דעתו כלל לברך ולהסתלק משתייתו, אלא שבירך מתוך הרגלו, אך כל שבירך במתכוין, הגם שטעה ושכח שעדיין יש לו לאכול, הו"ל גמר וסילוק אכילתו, וע"כ כל שבא לאכול אח"כ, צריך לחזור ולברך.

יא] והנה אמנם נראה פשוט, דכל ד' המג"א הם רק לדעת התוס' ודעימייהו דכל הא דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, הוא רק בדבר שהוא גמר וסילוק, דבכה"ג הוי זה כהיסה"ד, ובזה י"ל דכל שלא הי' דעתו כלל לברך ולהסתלק משתייתו, אי"ז כהיסה"ד משתייתו, אך לדעת הרי"ף ודעימי' דהא דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א הוא אף בדבר שאינו גמר וסילוק, ומשום דהוי זה "הפסק", ואף בדליכא היסה"ד כלל, וכמו שהוכיחו הרמב"ן ורבינו דוד, הרי פשוט דאף אם בירך שלא במתכוין, מ"מ כיון דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, הו"ל הפסק בשתייתו, והוא צריך לחזור ולברך.

והאמנם דלמש"כ הרמב"ן ודעימי' דכל הא דאמרינן דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, הוא רק בדבר הקבוע עליו חובה וכו', ל"ש הך דינא בכה"ג שבירך ברכה אחרונה באמצע שתייתו, שהרי אי"ז קבוע עליו חובה בתוך שתייתו, וע"כ אי"ז הפסק כלל, וכמש"נ לעיל סק"ה.

יב] ואמנם לפמש"נ לעיל ענף א', דאף היכא שדעתו לאכול עוד, מ"מ כל שבירך לאחריו הוי זה גמר האכילה, ול"ב להא דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, וכשחוזר ואוכל צריך לחזור ולברך, מסתברא מילתא דהך דינא הוא אף כשבירך בטעות, דברכה אחרונה הוי מצ"ע כגמר האכילה, והמג"א שנקט דכה"ג א"צ לחזור ולברך, הוא משום דס"ל דכל הא דכשבירך לאחרי' צריך לחזור ולברך, הוא רק משום דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, וכמש"כ הגר"ז, וצ"ע בזה.

יג] ובט"ז סימן קל"ז סק"ד כתב בגוונא דקרא ב' פסוקים ובירך לאחרי', דא"צ לברך שנית על שחוזר וקורא עוד פסוק א', דהא כבר בירך הוא ברכה ראשונה תחלה, והברכה אחרונה שבירך הוא כאלו לא נאמרה כיון שבטעות היתה, ובמאמ"ר שם סק"ג דימה ד"ז לדינא דהמג"א דאם טעה ובירך ברכה אחרונה, א"צ לחזור ולברך, ועיי"ש שכתב דלפ"מ שהכריע בסימן ק"צ דלא כהמג"א, אף בכה"ג צריך לברך.

ואמנם לפמש"נ לעיל סק"ט מד' הגר"ז והברכ"י נמצא, דכל מש"כ המג"א דא"צ לחזור ולברך, הוא רק בשבירך שלא במתכוין, אך כל שבירך במתכוין, אף שהי' זה מחמת טעות, ה"ה צריך לחזור ולברך, וכאשר כ"ה מוכח מהא דכשבירך ברהמ"ז קודם שאכל אפיקומן, צריך לחזור ולברך, ולפ"ז הרי ה"נ בכה"ג שבירך אחר ב' פסוקים, הי' בדין דיהא צריך לחזור ולברך, ומה"ט נקט המג"א בסימן קל"ז שם דצריך לחזור ולברך, וכמש"נ לעיל שם, וצ"ב טעמא דהט"ז שנקט דא"צ לחזור ולברך.

והפשוט בביאור ד' הט"ז וכבר עמד ע"ז בס' עדות ביעקב סימן ס"א, דכל הא דכשבירך ברכה אחרונה צריך לחזור ולברך, אף בשעדיין לא אכל אפיקומן, ול"מ הא דאתכא דרחמנא סמיך, הוא רק משום דדינא הוא דכל שבירך ברכה אחרונה הו"ל גמר האכילה, וכמש"נ לעיל ענף א' להוכיח כן מד' הראשונים, אך התם שבירך ברכה לאחרי' אחר ב' פסוקים, דהוי זה ברכה לבטלה, אי"ז גמר הקריאה,[[4]](#footnote-5) ואך דאתינן עלה משום היסה"ד, הרי דבזה שפיר אמרינן דכל שהי' זה בטעות ל"ה זה היסה"ד, דאתכא דרחמנא סמיך, ועיי"ש במאמ"ר סק"ה שכתב, דאם לא בירך לאחרי' אלא שגללו את הס"ת, א"צ לחזור ולברך, דומיא דהא דאם נטל ידיו קודם שאכל האפיקומן, א"צ לחזור ולברך, דאתכא דרחמנא סמיך.

1. מבו' בדבריו דמהני כוונה שלא לפטור בברהמ"ז את היין, וזה חידוש, ועמש"נ בדברינו בדיני ברכה אחרונה ענף ה' לדון בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם פשוט דכל הך דינא הוא רק בברהמ"ז, אך בשאר ברכות שלאחרי', ודאי דאי"ז היסה"ד וסילוק כלפי דברים שאינם נפטרין בהן, ומזה סמך לד' החיי אדם כלל מ"ט סי"ד שכתב דכל דינא דהמג"א דברכה אחרונה בטעות ל"ה הפסק, הוא רק בשאר ברכות, אך ברהמ"ז הויא הפסק אף בכה"ג, ולהנ"ל מצינו מקור לעיקר החילוק בין ברהמ"ז לשאר ברכות שלאחרי', אך הדבר צ"ב, דלכאו' כל מה שיש לחלק בין ברהמ"ז לשאר ברכות שלאחרי', הוא כלפי דברים שאינם נפטרים בברכתו, אך כלפי דבר הנפטר בברכתו, לכאו' אין לחלק ביניהם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שכתב דד' המג"א קיימי היכא שטעה בדין והי' סבור שצריך לברך ברכה אחרונה קודם גמר שתייתו, וזה סתום קצת בד' המג"א, דודאי אי"ז אורחא דמילתא, ועי' עוד בחיי אדם כלל מ"ט סי"ד מש"כ בזה, והבאנו דבריו לעיל סק"ז בהערה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וי"ל עוד, דאף אם הא דכשבירך לאחרי' צריך לחזור ולברך, הוא משום דינא דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, נמי ל"ש כן היכא שבירך ברכה לאחרי' על ב' פסוקים, דלא מיבעיא לדעת הרמב"ן ודעימי' דלא אמרינן דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, אלא כשה"ז קבוע עליו חובה, דל"ש כן התם שאין דינו לברך אחר ב' פסוקים, אלא אף לדעת התוס' והרא"ש דבכל דבר שהוא גמר וסילוק אמרינן דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, י"ל דל"ש כן בגונא דהויא ברכתו לבטלה, ואין תורת ברכה עלי', ולא חשיבא כגמר וסילוק.

   ויש להוסיף, דגדולה מזו מצינו בד' הפמ"ג בסימן ר' סק"ג, שנסתפק דאף היכא שנתכוין לצאת בברכת הזן והי' דעתו לאכול אחרי' פרפרת, א"צ לברך על הפרפרת לפני', עיי"ש, ועי' בביאוה"ל שם ד"ה לחזור ולאכול, ובע"כ צל"פ, דהא דלא אמרינן בזה דמשתא וברוכי בהדי הדדי א"א, הוא משום דברכת הזן לבדה אינה פוטרת את אכילתו, וע"כ לא הויא גמר וסילוק, ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-5)