סוגיית קבוע - הרב אי_ש טויב
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

|  |
| --- |
| מראי מקומות לסוגית כל קבוע כמחצה על מחצה |
| חורף תשע"ד |
| אברהם ישעיהו טויב |

**אל המעיין הנכבד: החומר שבקובץ לא בוקר כנדרש**

**להערות והארות נא לפנות לאברהם ישעיהו טויב שאול המלך 18 ירושלים טלפון:[PHONE_REMOVED]**

**כל קבוע כמחצה על מחצה דמי**

כתובות יד, ב רש"י ד"ה אמר ליה הכי. רש"י העמיד התירוץ שבעינן תרי רובי כרבי יהושע, אולם הרי"ף והרמב"ם פסקו כן להלכה, ופירשם הבית יוסף בסימן ו' שתירוץ זה הוא לרבן גמליאל.

בישוב הסוגיא אי בעינן תרי רובי בשותקת או בטוענת עיין ר"ן שהביא דעת הרמב"ם דמיירי אפילו בטוענת והר"ן מעמיד בשותקת, ובפוסקים מצינו כמה דעות בזה עיין בית שמואל.

{האם מצרפים מי שאינו בכלל הספק לכל דפריש מרובא פריש} כתב הרעק"א [תוס' רעק"א אות י"ד הובא בפתחי תשובה ו, יח] שאם יש בעיר רק כשר אחד יותר מהפסולים, ויודע שהוא לא דיבר עמה, דלא שרי לו. שכלפיו יש רק מחצה על מחצה. וברש"ש כתב עליו שבביטול ברוב אין מצרפים מה שאינו בכלל הספק, אבל לכל דפריש מצטרף גם מה שאינו בכלל הספק[[1]](#footnote-1). וראייתו מב"ב כג, ב בב' שובכין שהקשו בגמרא ואע"ג דחד מינייהו נפיש, הגם שלא חסר בשובך כלום[[2]](#footnote-2).

{אזל איהו לגבה בעיר מעיקר הדין ולאחר גזירה, האם אנשי העיר קבועים בביתם או בעיר} בגדר קביעות אנשי העיר, מבואר ברש"י ד"ה ופרכינן ובתוס' ד"ה דלמא שאם עקר הבועל מביתו לא הוי קבוע, ומבואר ברש"י ד"ה בשעת קרונות שאם יש תרי רובי מותרת אף אם הדיבור היה בעיר, [הש"ש ש"ד פכ"ג הוכיח כן מקושית הגמרא וכי תימא בשאין דלתות מדינה נעולות דקא אתי לה רובא מעלמא[[3]](#footnote-3)], וכן פסק הטור בסימן ו', והיתירה גם בספק אי אזלא איהי לגביה או אזל איהו לגבה[[4]](#footnote-4). וברמב"ם פי"ח הט"ו מאיסורי ביאה מבואר שאם המעשה היה בעיר, אפילו אם יש גוי אחד בעיר, הוי קבוע, וכמחצה על מחצה דמי, ופירשו הכסף משנה [בסוף הלכה יג-טו] ונראה מדבריו, דאפילו בדאיכא תרי רובי, רוב עיר ורוב סיעה, כל שנבעלה בעיר לא תינשא לכתחילה, דאפילו אזל בועל לגבה חשוב כקבוע, גזירה אטו היכא דאזלא איהי לגביה, ולא מכשרינן לה אלא כשנבעלה בפרשת דרכים או בקרנות שבשדות שהכל עוברים שם, והיו רוב העוברים כשרים, וגם רוב העיר שפירשו אלו ממנה כשרים. הב"ח[[5]](#footnote-5) [ו, יא] בארו שרוב העיר חשובים קבוע, ואפילו אם רוב סיעה העוברת שם הוו כשרים, לא סגי לן בחד רובא. וזה לשונו ויש להליץ בעד הרמב"ם, דס"ל דכל שראוה שנתעברה בעיר או נבעלה בעיר, הוה ליה קבוע אע"פ שהלך הוא לביתה, ודלא כמ"ש התוס', ולא דמי לנמצא בין החנויות אי נמי תינוק המושלך והנפרש נבדל וניכר בפני עצמו ולא חשיב קבוע, אבל הבועל בעיר אינו נפרש ולא ניכר בפני עצמו אלא נייד בתוך העיר בין שאר אנשי העיר, וזאת היא קביעותם, הוה ליה קבוע ולא חשיב רוב. בריטב"א ד"ה מ"ט מבואר שאם היה המעשה בעיר, הוי נולד הספק במקום הקביעות, וכן כתב הרשב"א בשו"ת סימן פ"ג לא היא, דהתם באזלא איהי לגביהו ונבעלה לאחד מהם נמצא שהיא קבלה מן הקבוע והויא לה כט' חנויות ולקח מאחד מהם. וכן נראה שפירש הש"ש ש"ד פי"ח. אולם בחזון איש[[6]](#footnote-6) ז, א באר את דעת הרמב"ם לא מטעם קבוע, אלא שבעיר לא שייך ב' רובי, דגם רוב הסיעה מצטרפת לרוב העיר ונחשב לרוב אחד.

{באור החילוק בין צפרדעים שנחשב קבוע לבין אנשי העיר שאינם קבועים} החזו"א ז, ב באר בב' דרכים מדוע רוב אנשי העיר לא הוו קבוע כמו ט' צפרדעים ושרץ אחד וט' יהודים וגוי אחד, א' שהצפרדעים והשרצים ניכרים בתערובת, משא"כ אנשי העיר אינם ניכרים בתערובת, אלא שניתן להכירם משום שידעינן שבבית זה גר פסול, לכך כשאירע בבית יש כאן קבוע, אבל בשוק אין כאן קבוע. ב' יש תנאי בקבוע שנדע שבאמת היה שם אחד מהקבועים, וכשאזלא איהי לגבייהו, יש בספק בתים שדרים בהם אסורים בקהל, אבל ברוב אנשי העיר לא ידענו אם בספק המדברים היה גם אחד מהקבועים. ועיין עוד שם בד"ה ובמלחמות הוסיף.

{האם ניתן להתיר ברוב העיר לחודא} הריטב"א ד"ה פירש הביא שיש שפירשו שברוב עיר לחודא אם ברור לנו שאזל איהו לגבה מותרת, ודחה הריטב"א את דבריו, ובש"ש ש"ד פכ"ג כתב שמקושית הגמרא מט' חנויות מוכח דלא כפירוש זה וכעין דבריו הובא בשיטמ"ק בשם הרא"ה ותלמידי רבינו יונה. הבית יוסף פירש בדעת הטור כפירוש שדחה הריטב"א, אולם האחרונים מיאנו בפירוש זה, וכתבו שגם לטור צריך בעיר תרי רובי, ואנשי העיר בעיר אינם קבועים.

{לרש"י כשיש תרי רובי לא שייך שיהיה קבוע} כתב רש"י ד"ה בקרונות שסיעה היא קבוצת אנשים שבאה ממקום אחר לכאן. משמע מרש"י וכן מפורש בר"ן ה, א ד"ה בקרונה, שברוב העיר[[7]](#footnote-7), אי אזלא איהי לגביה, הוי קבוע וכמחצה על מחצה, ואי אזל איהו לגבה[[8]](#footnote-8), מדינא הוי כל דפריש ומרובא פריש, וברוב סיעה לא שייך בה קבוע[[9]](#footnote-9) [כן כתב השיטמ"ק בשם שיטה ישנה ופירש כן ברש"י]. וגזרו שלא סגי ברוב העיר אף אם ברור שאזל איהו לגבה, שמא יבואו להתיר אזלא איהי לגביה[[10]](#footnote-10), ומש"ה גזרו גם על רוב סיעה לחוד[[11]](#footnote-11) כדי שלא יטעו להתיר גם ברוב העיר לחודיה, והצריכו שיהא רוב עיר ורוב סיעה[[12]](#footnote-12) (ואז מובטח לנו שלא היה אזלא איהי לגביה). החזו"א ז, ו הסתפק אי צריך שיהא ברוב כשרים שבסיעה יהא כדי לבטל את רוב הפסולים שבעיר ושבסיעה. אמנם מדברי הש"ש ש"ד פכ"ג ד"ה אמנם נראה שהבין שגם כשיש רוב סיעה שייך אזלא איהי לגביה, ותמה מדוע אין חוששין כשיש רוב סיעה דילמא אזלא איהי לגביה והוה ליה קבוע, ותירץ שבאמת צריך שידעו כי הדיבור היה באופן שאזל איהו לגבה, ולא גזרו ברוב סיעה אטו אזלא איהי לגביה. או דספק אי אזלא לגביה הוה ספק ספיקא, ותלינן לקולא. מתוך דברי הש"ש מבואר דס"ל שברוב בני העיר הקבועים ורוב סיעה שאינם קבועים, אי אזלא איהי לגביה, הוא קבוע וכמחצה על מחצה גם נגד שאינם קבועים. ועיין בזה בשערי יושר שער ד' סימן א'.

{לרמב"ם תרי רובי הוא רק מחוץ לעיר ורוב העיר הוא המקום שממנו יצאה הסיעה} זה לשון הרמב"ם פי"ח מאיסורי ביאה הי"ד במה דברים אמורים בשהיה המקום שנבעלה בו פרשת דרכים או בקרנות שבשדות שהכל עוברים שם והיו רוב העוברים שם כשרים ורוב העיר שממנה פרשו אלו העוברים כשרים שחכמים עשו מעלה ביוחסין והצריכו שני רובות[[13]](#footnote-13). ומבואר שפירוש סיעה היא קבוצת אנשים מהעיר. וזה לשון תוי"ט ונראה דטובא נפק"מ לענין דינא, דלהרמב"ם בסיעה עצמה מצריך תרי רובי, שהרוב שלה כשרים, ושהמקום שממנו באו יהיו גם כן רוב כשרים. ואילו לרש"י והטור לא בעינן אלא רוב הסיעה, והרוב השני הוא באנשי המקום שבפרשת דרכים שלה או בקרנות השדה שבסביבה היה המעשה. ועיין בכסף משנה שהובא לעיל, ולפו"ר משמע מכהסף משנה שיש ב' גזרות א' שכל מה שנעשה בעיר גזרו עליו שיחשב כקבוע, ב' שבשדה לא סגי ברוב העוברים לחודם, אלא צריך שיהא גם בעיר שיצאו ממנה רוב כשרים, ויש לעיין מהיכן למד הרמב"ם את שיטתו. אולם החזון איש ז, א נקט שרוב סיעה בעיר מצטרפת לרוב העיר וחשיב רוב אחד, ומחוץ לעיר אף שרוב העוברים כשרים גזרו משום רוב העיר, והתירו כשרוב העיר שממנה באו כשרים, אף שאין רוב העיר הנ"ל מגדילה לנו את צדדי ההיתר, מ"מ כדי שלא יבואו להתיר ברוב העיר הצריכו שיהא מלבד רוב סיעה רוב אנשי העיר, [בד"ה אבל תמה החזו"א כיצד יבאר הרמב"ם את קושית הגמרא מבשר].

שיטת הנוב"י אבן העזר סימן ז' הובא בש"ש ש"ד פי"ז שולד נחשב לפורש, אך כשאמו חיה דנים על אימו והיא ספק קבוע דילמא אזלא איהי לגביה. ובסברא זו שאם דנים על אמו מחשיבים גם את הולד לקבוע, פליג הבית מאיר הובא דבריו שם בש"ש, והסכים עמו הש"ש בפי"ח. עוד פליג הבית מאיר דמשמעות תוס' ד"ה דילמא דתינוק שבבית הוי קבוע[[14]](#footnote-14), ודחה הש"ש דבריו דהתוס' מיירי על אסופי, והוא קבוע בין תינוקות העיר, משא"כ שתוקי דאינו מעורב בין תינוקות העיר דאמו ניכרת והספק על אביו. ודעת הש"ש דהאשה דינה כמי שנוטל ממקום הקביעות, והתינוק כל זמן שאמו קיימת הוי כבשר שביד הלוקח ממקום הקביעות, ברם לאחר שאמו מתה הוי כנפל הבשר ממי שנטל ממקום הביעות, וכלפינו הוי פריש.

עיין בבאר היטב ו, לא שכמו שתרי רובי מהני הוא הדין מהני ב' חזקות. וכן מצינו בבית שמואל ב, יג ובארו הבית מאיר שם שדן לצרף רוב עם ספק חלל להיתר כעין תרי רובי, ולפו"ר צ"ב לומר כן לשיטת רש"י. לבדוק ברכת שמואל <<<<.

עיין תוס' יבמות פא, ב ד"ה כולן שפירש ואחרות באחרות שנתערב כל התערובת הראשונה פעם נוספת והידוש הוא שהוי תרי רובי, ולא הותר שם אפילו תרי רובי, ועיין לשון התוס' ביצה ג, ב ד"ה ואחרות<<<

בחידושי רעק"א הוצאת המאור דן בראית הגמרא מצפרדעים אי מוכח מכאן שרוב הוי ודאי, דאל"כ הוי ספק ועדיין ספק טומאה ברה"ר לבדוק אם פנ"י התייחס לזה כון בפמ"ג בסימן ק"י. לשון רש"י ד"ה אלא ודאי טומאה

{חצי חתיכה שפריש מוכיח על חצי חתיכה הקבועה, וגדר קבוע} נחלקו רבותינו האחרונים בדין דבר שנולד הספק אחר שפירש חציו, וחצי השני נשאר במקום הקביעות[[15]](#footnote-15). הש"ך ק"י נקודות הכסף סק"ו והפרי חדש קי, כג נקטו שיתכן שחצי בהמה אסורה וחצי מותרת. אולם הט"ז סק"ה סבר שלא יתכן שבהמה חציה מותרת וחציה אסורה, וכן כתב הפרי חדש בשם שו"ת גאוני בתראי. [בפלתי קי, יג כתב שכל דפריש הוא מברר שחתיכה זו היא מהרוב, לכן יש להתיר גם את חציה השני]. והקשה הש"ש ש"ד פ"ג לש"ך ולפר"ח, דמבואר שאם פסקנו על חתיכה שפרשה שהיא מהרוב, לא מהני לחתיכה שניה, ואמאי לא נאמר על כל הבהמה שהיא מהרוב, כמו שחזקת מקווה מהני לטובל. ותירץ שכל הספק על הטובל הוא משום המקווה, לכן חזקת מקוה מהני לטובל, ובפ"ד הוכיח מהא דמהני חזקת האם לבת להלכה, הגם שאין החזקה בספק הבת דומה לחזקת מקווה, ואם בחזקה אמרינן שמהני לחציה, כ"ש רובא שעדיף מחזקה יהני לכולו. אולם הקוב"ש באות מ' כתב בשם הגר"ח שגם בקבוע איכא רוב, אלא דגזה"כ שאין הולכים אחריו, וכתב שלפי זה יש לדחות את דברי הש"ש, שהרי בכל קבוע יש רוב, אלא גזה"כ שאין הולכים אחריו. בחידושי הגר"ח החדש על הש"ס [עמוד קנ"ז] קיים את דברי הש"ש והוכיח מגיטין ב, ב דרוב סופרים בקיאים, והקשו ע"ז דהא איהו אזיל לסופר והוי קבוע, ובקבוע לא מהני רוב. וחילקו שקבוע נאמר ברובא דאיתיה קמן, אבל ברובא דליתיה קמן מהני רוב אפילו בקבוע. ומזה מוכח שהגדר הוא שבקבוע אין רוב, דאם בקבוע לא מהני רוב, מה יעזור לי רובא דליתיה קמן בקבוע.

{פירוש הרא"ש בנזיר שהאשה שקידש שליח חשובה כחצי נשי העולם}איתא בנזיר יב, א אמר רבי יוחנן האומר לשלוחו צא וקדש לי אשה סתם אסור בכל הנשים שבעולם חזקה שליח עושה שליחותו[[16]](#footnote-16), והקשו בגמרא מ"ט אין חוששין בפרח גוזל על כל הגוזלות שבעולם שמא הוא הפורח, ותירצו אשה לא ניידא וגוזל נייד, ושם בהמשך הגמרא ודילמא בשוקא אשכח וקדיש התם הדרא לניחותא גבי קן מי הדרא. ופירש הרא"ש שם שהאשה שקידש השליח קבועה וחשיב כקידש השליח חצי נשי העולם, אע"פ שאין הנאסרת קבועה, (ויש לדון בכוונתו אי אין אחותה קבועה, - בשיטמ"ק נזיר בשם תוס' הרא"ש בד"ה וכי תימא בשם הקונדריס פירש את כל המשא ומתן על אחיות המתקדשת, אך השיטמ"ק בסוגיין בשם שיטה ישנה כתב שכיון שהיא גורמת לאיסור קרובות, הניידות והקביעות תלוי בה - או שבקבוע שלמדנו מוארב לו, הישראל והגוים שניהם קבועים, וכאן רק המתקדשת קבועה, ונשים שבעולם אינן קבועות[[17]](#footnote-17)). וגם את שאלת הגמרא פירש על האשה שקידש השליח, דילמא בשעה שקידשה השליח היתה ניידא[[18]](#footnote-18), ותירצו שאחר כך חזרה לביתה וחשובה קבועה. לשון הרא"ש שם בפירוש קושית הגמרא 'דחומרא יתירה היא לאסור כל הנשים שבעולם והוה לנו לתלות שמא בשעה שקידשה לא היתה קבועה ולא היתה כחצי הנשים שבעולם', וצריך לבאר כוונתו אמאי הוה חומרא ולא מעיקר הדין.

{לתוס' בנזיר האשה שבא המשלח לקדש קבועה} מתוס' בנזיר ד"ה בשוקא משמע שלא העמיד את דין הקבוע על זמן קידושי השליח, שפירש שהמקדש לוקח מתערובת הקבוע, והקשתה הגמרא דיכול לקדש אחת שפירשה לשוק, ותירצו שלמחר תחזור לביתה ושוב הוי לוקח מתערובת קבוע. בסוגין בתוד"ה דלמא פירשו התוס' בקושיתם שכל אדם הוי קצת קבוע[[19]](#footnote-19). ובדחית התוס' עיין גירסת הרש"ש שלא גרס השליח, אך משמעות הרעק"א בגליון הש"ס בנזיר שתוס' בסוגין פליג על התוס' שם, וכן כתב במפורש הבינת אדם בסימן י"ט לדייק ממילת 'השליח' דתוס' סברי כרא"ש בנזיר.

{אשה קבועה משום כל כבודה בת מלך} הריב"ן פירש בנזיר שאשה משום כל כבודה בת מלך פנימה חשובה קביעא, וכעין זה בשיטמ"ק נזיר בשם תוס' הרא"ש. ויש שרצו לחלק בין איש לאשה מטעם זה, אמנם באורח מישור בנזיר שם הוכיח דהא הריב"ן שם פירש כן לפני קושית הגמרא אימא בשוקא אשכח וקדיש, ואפילו הכי הקשו בגמרא שבזמן שהיא בשוק אין דין קבוע אף באשה. אמנם בבינת אדם בסימן י"ט קיים חילוק זה בדעת רש"י בכדי ליישב אמאי חוזרת ונאסרת, הא חייל עלה פרישה, ותירץ שאין הפרישה גמורה כיון שדעתה על ביתה משא"כ זכר[[20]](#footnote-20).

{באור הדרא לניחותא, הא דבר שהותר אינו נאסר} בקוב"ש אות ל"ו הקשה לפירוש תוס' בנזיר על תירוץ הגמרא הדרא לניחותא, הא שעת לידת הספק היא שעת קידושין, והמתקדשת היתה כל דפריש, ומה איכפת לן שלמחר תחזור לקביעותה. [ולפירוש הרא"ש ניחא ליה, ששעת לידת הספק היא שעת קידושין ואז האשה שקידש השליח ספק קבועה ולא הותרה מעולם[[21]](#footnote-21) - השיטמ"ק בסוגיין בשם שיטה ישנה אזיל בשיטת הרא"ש בנזיר, וכתב דגוף המדברת נאסר ממדבר שפורש, אבל בקידש שליח אישה, איסור קרובותיה אינו בגופן, אלא בגופה, והיא חוזרת ונקבעת]. וצריך לפרש שדבר שחוזר לקביעותו לא שייך ביה פרישה וכהבנת התוס' ד"ה דלמא בשאלתו. אך קשה ע"ז התוס' דבסוגיין מוכח דשייך פרישה באדם. בבינת אדם בסימן י"ט נקט דלרא"ש לא שייך פרישה כיון שאין הבעל יודע מן הפרישה וקודם שנודע הפרישה לא שייך כלל פריש.

[מדברי החזו"א ו, ב ד"ה ובמלחמות נראה שגם כשהיא בשוק אינה פורשת, כיון שהדרא לניחותא, וחשוב כל העיר מקום הקביעות, ורק יציאה מחוץ לעיר הוי פרישה ממקום הקביעות, ודין אזל איהו לגבה הוא משום שבמצב זה חסר בקביעות. וכן לכאורה מתבאר בדברי הגר"א יו"ד קי, יז שפירש דברי התוס' ביומא פד, ב ד"ה הא דפירשו מחצר זו לחצר אחרת ופירש תוס' שיצאו גם משם, ופירש הגר"א דאל"כ הוה הדרא לניחותא כנזיר[[22]](#footnote-22). ובבית מאיר יו"ד קי, ג הסתפק אי כל דין פריש שייך דווקא כשהוא בשוק אבל אי מצא בשר בבית ותינוק בבית הוי קבוע משום שהדרא לניחותא, או שרק בביתו הראשון נחשב לקבוע, ואף בהדר לבית אחר הוי פריש].

הגרי"ד בשיעוריו [חידושי הגרי"ז נזיר הוצאת מישור מהדורת תשס"ד] הביא את השאלה בנוסח אחר, שהגר"ח הסתפק בטעם הדרא לניחותא, אי רק כשתחזור לניחותא בטל דין קבוע, או דדבר שעתיד לחזור לקביעותו[[23]](#footnote-23) לא שייך אצלו פרישה[[24]](#footnote-24). ובזבחים עג, ב מבואר שאין דבר שהותר ברוב נאסר, ובהכרח לפרש שדבר שעתיד לחזור לניחותא גם עתה הוי קבוע, אך קשה על זה מסוגיין שאדם הוי פריש.

{לגר"ח ב' דינים: דין ביטול ברוב ודין כל דפריש} וכתב הקוב"ש בשם הגר"ח שיש ב' דינים בכל דפריש, א' הפורש אינו קבוע, ובטל ברוב, וזה מהני רק כ"ז שאינו שב לקביעתו, ב' כל דפריש, לקבוע שפרש מהרוב, ודין זה אינו מתבטל. אדם, הדר לניחותיה, ואינו בכלל דין שני, רק שכל זמן שהוא אינו קבוע, הולכין אחר הרוב דאינו כמחצה. אשה דנזיר צריך להתירה לעולם וזה שייך רק בכל דפריש. בחידושי הגר"ח סימן ס"ג כתב באופן אחר שאדם בר דעת הוי כלקח ממקום הקביעות, ולא שייך בזה כל דפריש, אבל גם בבר דעת יש הלך אחר הרוב, ואשה שהדרא לניחותא פקע ממנה דין הלך אחר הרוב בשובה לביתה. ובאות ל"ט חידש הקוב"ש שברוב גרידא כיון שצריכים להתיר את כל התערובת אין אומרים הלך אחר הרוב כשיהיה ודאי איסור[[25]](#footnote-25), אבל בכל דפריש, כיון שמתירים רק את הפורש, מתירים רק כל זמן שיש ודאי רוב היתר.

עוד הביא הקוב"ש שהגר"ח הקשה, דבזבחים עג, ב מבואר בגמרא שדבר שהותר על ידי כל דפריש אינו חוזר ונאסר, ובארו דקשיא על הרא"ש איך המתקדשת בשוק תיאסר כשתחזור לביתה. ועל התוס' קשיא דחזינן שהרוב מהני לעולם, וכיון שבשעת קידושי השליח לא היתה קבועה, הוי רוב, ומותר לעולם. וע"פ יסודו דהגר"ח הנ"ל מיושב, שבזבחים חייל דין כל דפריש שאינו בטל לעולם.

עוד חילק הקוב"ש באות מ' בשם הגר"ח שכיון שבקבוע איכא רובא ואפילו הכי גזירת הכתוב דלא מהני, אם חוזר לקביעותו אין הולכים אחר הרוב, והמבואר בזבחים שאין רוב מתבטל, הוא על מקרה שעתה אין רוב כנגד האיסור, אבל לא מיירי על הדר לקביעותו. אמנם בשערי יושר ד, א ד"ה אבל באמת הקשה מדין הדרא לניחותא על הא דדבר שנתבטל אינו חוזר לאיסורו, וכתב שביטול ברוב שהתורה התירה איסור, אף כשנשתנה המציאות לא בטל ההיתר, אבל בהלך אחר הרוב שטעמו שהתברר שהוא מהרוב, כשנעשה מחצה על מחצה בטל ההיתר, ששוב אין ראיה שהוא מהרוב, ולהפך, צריך עתה להחזיק שמעיקרא היה מהמחצה, אף שמה שהותר מעיקרא היה כדין. עוד כתב שם שהלך אחר הרוב הוא בבחינת סותר את הספק, וכשהספק עולה מחדש ונעשה קבוע, שוב יש לנו ספק.

עיין בפרי חדש[[26]](#footnote-26) [יו"ד קי, כח הובא להלן] כתב שקבוע שיצא ממקום זה ונקבע במקום אחר הוי קבוע, והביא ראיה מלשון הריב"ן בנזיר שבאר שהאשה השניה שקידש הבעל חוזרת לקביעותה, ואם נייד חוזר לקביעותו, וכ"ש שקבוע שנקבע במקום אחר הוי קבוע. לפו"ר מבואר דלא כהקוב"ש. עוד איתא התם שאם נתפזר כל הקביעות ביחד כולם מותרים שבכל אחד אומרים כל דפריש, ולפו"ר גם זה משמע דלא כהקוב"ש.

בשערי יושר ד, א ד"ה וכן יש להוכיח כתב שלשיטת התוס' בכתובות והרא"ש בנזיר האשה שקידש שליח חשובה כרוב נשים שבעולם ואוסרת. וגדרו שמיעוט קבוע בתערובת חשוב כמחצה. (עיין בנידון זה בש"ש ש"ד פכ"ג ד"ה אמנם). ולשיטת תוס' בנזיר אשה זו שבא לקדש קבועה וחשובה כמחצה נשים שבעולם, ואין מכריעים עליה דהיא מרוב נשים שאינם אסורות. וכתב שיתכן שתוס' לא פליגי אלא שבנזיר לא רצו לדון על האשה שקידש שליח כיון שהאיסור הינו רק מדרבנן. ובסוף דבריו שם ובד"ה אמנם נקט הגרש"ש שצריך את ב' הטעמים, גם שהאשה שקידש שליח לא תהא קבועה. וגם שהמתקדשת לא תהא קבועה, ומשום שמצאנו שבהדרא לניחותא הקביעות מבטלת רוב, צריך שלא יהא קבוע כלל, בין על המתקדשת ובין על האשה שמקדש.

לשון רש"י סנהדרין עט, א ד"ה לא צריכא ואשמעינן קרא דפטור משום דהוה ליה כותי קבוע ביניהם. וילפינן מהאי קרא דכל קבוע לא פחות מלהיות נידון כמחצה על מחצה, והוי ספק נפשות להקל. ומהכא נפקא לן בכל דוכתא דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי. והא ליכא למילף מיניה כרובא דמי, דהא מהיכי תיתי לן, דילמא האי דפטר ליה להאי משום דספק נפשות להקל ולא משום דחשבינן ליה כרובא, אבל מחצה על מחצה ילפינן מיניה, דאי לאו כמחצה על מחצה דמי לא הוה ליה ספק נפשות להקל ואמאי פטור הא רובא דישראל נינהו. ורבנן אית להו נתכווין להרוג את זה והרג את זה חייב. בשערי יושר ד, א תמה איך ס"ד דרש"י להחשיב קבוע כרובא, הא יש כנגדו כמה רובים, והם הישראלים הקבועים שם. ותירץ דבגוונא שהגוי קבוע, והישראלים אינם קבועים ס"ד דרש"י שיחשב הגוי כרוב, אך הקשה על זה הגרש"ש אולי להא גופא אתי קרא, ולא לומר שקבוע בין קבועים חשיב כמחצה על מחצה. ותירץ דילפינן מקרא שפטור הרוצח, משום שאין הקבוע מתבטל, ולא שיש לקבוע מעליותא, ולכן אין נפק"מ בין תערובת קבועים שיש בה קבוע לתערובת ניידי שיש בה קבוע. ולומדים מדין קבוע גם לפטור, שהגוי חשוב כמחצה ואינו חייב מיתה. בד"ה והנה כתב הגרש"ש שדין קבוע שהוא כמחצה אינו רק אם הספק שרץ שנגעו בו הוא קבוע, אלא כל שיש בתערובת קבוע, דינו כמי שיש כאן מחצה[[27]](#footnote-27), גם אם באמת נגע בשרץ שאינו קבוע[[28]](#footnote-28). לפו"ר יש לדון אי האליה רבה בסימן תרפח, ה פליג, דכתב שכשיש ט' חנויות מוכרות נבילה וחנות מוכרת שחוטה, ויש חנות נוספת המוכרת בשר ואין ידוע אם בשר שחוטה או בשר נבילה אין דנים כאן בתר הקבוע אלא בתר רובא דעלמא[[29]](#footnote-29).

{אמאי כל הנשים שבעולם אינם אסורות להתקדש} בגדר האיסור של השולח שליח לקדש אשה נחלקו הראשונים. דתוס' הקשו אמאי אין אסורות כל נשי העולם להתקדש. התוס' בנזיר ד"ה אסור בשם ר"ת תירץ שנאמנות הנשים לומר לא נתקדשנו, אך התוס' בגיטין סד, א ד"ה אסור כתבו שאין איסור על כל הנשים, שאם היו מקודשות לא היו מתקדשות שנית, אבל אם יבואו אחיותיה ויאמרו שלא נתקדשו אין סומכים עליהם בדיבורא בעלמא, ופירשו בחלקת מחוקק [לה, כה] שנאמנות על עצמם שאם היא נשואה עושה איסור, ועל אחותה כיון שאין עושות איסור אינן נאמנות. ובשאילת שלום [על השאילתות פרשת חיי שרה אות כ"ה] כתב שנאמנות משום שעושה מעשה ומתקדשת, ואין נאמנות בדיבור.

{לתוס' איסור השולח לקדש הוא קנס מדרבנן} עוד הקשו תוס' מיתומה קטנה, ותירץ דמדין תורה אין איסור לא על כל הנשים ולא על השולח, ומצינו ג' טעמים: א' משום שאין חזקת שליח עושה שליחותו שמא לא תתרצה האשה, וכן כתב התוס' בגיטין סד, א ד"ה אסור ונכפלו הדברים בתוס' גיטין סה, א ד"ה התקבל, ובר"ן על הרי"ף ל, א ד"ה ונימא הסכים עם תוס' והביא רק טעם זה. ב' משום חזקת היתר כן כתבו התוס' גיטין סה, א ד"ה התקבל. ג', משום רוב, ובנזיר הביאו התוס' רק טעם זה, ופירשוהו משום שאין קבוע בדבר שאינו ניכר חשוב כמחצה על מחצה, והאיסור על השולח שליח הוא קנס דרבנן לדמותו לקבוע[[30]](#footnote-30) משום שהכניס עצמו לספק. שאלת הגמרא מקינין היתה שנקנוס את בעל הקן על שלא שמר קינו והכניס עצמו לספק. [הרמב"ן בגיטין ס"ד הקשה ע"ד התוס' שאין זה פשיעה, ולו היה בזה פשיעה אין לגמרא ראיה ששליח עושה שליחותו]. בדרישה לה, כ מבואר שלטעם התוס' שקנסוהו, גם אם באו הקרובות ואמרו לא נתקדשנו אסור בה, ואם הקרובות נתקדשו הביא בשם יש"ש שלא קנסוהו כולי האי.

{לרמב"ן איסור השולח לקדש הוא מעיקר הדין} הרמב"ן בגיטין סד, א ד"ה הא דאמרינן תירץ שכל הנשים שבעולם בחזקת פנויות[[31]](#footnote-31), ואין חזקת שליח עושה שליחותו מוציאתן מחזקה, ובקטנות יש חזקה נוספת שאין האב שותק ומקלקל עליהן, אולם המשלח אסור בכל הנשים שאין חזקת פנויות של אחיותיהן מועלת להן[[32]](#footnote-32). ובארו הנוב"י [יו"ד קמא סימן ו'] שחזקת פנויה גרועה דעומדת לינשא, וחיישינן שאם היתה באה לפנינו היתה אומרת שנתקדשה, אבל כשהיא בעצמה באה לפנינו ואומרת שלא נתקדשה מהני. ובסימן נ"ז ד"ה אבל פירש הנוב"י לרמב"ן, שכיון שאין אחותה לפנינו ואין דנים עליה לא מהני חזקתה לאחרים, אך אם אחותה באה ודנים עליה, מהני חזקתה לאחרים, ופליג הרמב"ן על תוס' קידושין סו, א ד"ה מה שחזקת האם מהני לבת גם כשאין דנים על האם. ובהגהות מוהרצ"ח לנזיר דימה את דברי הרמב"ן למבואר לקמן עו, א בתירוצא דרב אשי שלא מהני חזקת הבת לאב. עוד כתב הרמב"ן שעדות האחיות שלא נתקדשו על ידי שליח מועלת, 'דע"א נאמן באיסורים, כ"ש הכא דלא איתחזק איסורא וחששא בעלמא היא, וכ"ש שמתוך שנאמנות על עצמן ונישאות לאחרים נאמנות הן לזה'

בשאילתות מבואר שאיסור המשלח תלוי גם בדין שויא אנפשיה חתיכה דאיסורא, וכן נמצא בספר הישר לרבינו תם, והאריך בבאור דבריו ובבאור מחלוקת הרמב"ן ותוס' בספר העמק שאלה<<<<.

{לתוס' יש קבוע דרבנן באיסור שאינו ניכר בבעלי חיים חוץ מאשה, ולרמב"ן אשה הוי כבעלי חיים שיש בה קבוע דרבנן} המורם מהנ"ל, שתוס' בנזיר ובגיטין פרשו מדוע מותר המשלח לקדש אם לא משום קנס, משום שאין דין קבוע בסוגיא דנזיר, משום שאין האשה שקידש השליח ניכרת בתערובת [בתוס' נזיר מפורש על האשה שקידש שליח, ובגיטין התוס' סתמו]. ואף שקנסו בזה משום קביעות, לא הוי מעיקר הדין. ובכדי להבין דין זה יש צורך לבאר מדוע אין קבוע דאורייתא, ומדוע אין קבוע דרבנן.

בבית מאיר סימן ב' סעיף ה' נקט שאשה שנישאה לאחד ממשפחה שיש בה ספק חלל[[33]](#footnote-33), ויש צד להתיר אשה זו מצד ספק חללות, ומצד רוב, מ"מ אין כאן ב' היתרים כמו תרי רובי, משום שכשהאשה נישאה היא קבועה בבית בעלה, ושוב אין כאן את היתר הרוב רק את היתר הספק חלל, ואף שאין ניכר האיסור, הוי כבעלי חיים דחשיבי ולא בטלי, והוו קבוע מדרבנן, - עיין לקמן, וציין לדברי התוס' בנזיר. אמנם העיר עליו החזון איש[[34]](#footnote-34) [ו, ב ד"ה ובמלחמות] שלתוס' הוי קנס ולא איסור דרבנן, והסיבה ששונה אשה מבעלי חיים שאינה קבוע דרבנן, כתב החזון איש ואין לדמות לבעלי חיים דהכא אין על הקרובה או הפסול שם איסור על הגוף אלא שנפיק מיניהו דינים על מעשה האדם שאסרה התורה מעשה הקיחה של הקרוב ושל פסול. השערי יושר שער ג' פ"ו ד"ה ובעיקר כתב שאין לדון על אשה זו מצד ביטול ברוב, דבעלי חיים חשיבי ולא בטלי, ובאדם לא שייך כלל ביטול ברוב שאין שנוי בדין האדם בגלל התערובת, וגם אין שייך ביטול ברוב כשאין התערובת במקום אחד, ושייך לומר עליה רק דין הלך אחר הרוב, אלא שתוס' בגיטין כתבו שמעיקר הדין אין כאן קבוע, שאין המתקדשת ניכרת, ותערובת נשים בכל העולם אינה תערובת במקום מסוים ששיך לומר בה קבוע כדי שלא נאמר הלך אחר הרוב, והרמב"ן פליג וסובר שדין קבוע המונע לומר הלך אחר הרוב, אינו צריך להיות במקום מוגדר, אלא כל שיש דבר שאינו בטל נותן שם קבוע ומונע לומר הלך אחר הרוב. והוסיף החזו"א שלרמב"ן שפליג על התוס' הוי איסור מדרבנן משום קבוע כבעלי חיים. ברם החוות דעת קי, ג נקט בדעת הרמב"ן שכיון שהוי תערובת באנשים, ולא שייך ביטול ברוב באנשים, הוי קבוע דבר תורה.

{דין קבוע דרבנן - בעלי חיים אוסרים מצד קבוע בתערובת אף שאין האיסור ניכר} מבואר בזבחים במשנה ע, ב דאם נתערבו זבחים בחטאות מתות ימותו כולם, ומבואר ע"ז עג, א בגמרא שאסור לניידם ולומר כל דפריש גזירה שמא יטול מהקבוע, ומבואר שאסור קבוע אפילו באינו ניכר, ומדגזרינן שלא לניידם, היה מקום לומר שהוי קבוע דבר תורה. אמנם התוס' שם ד"ה אלא הוכיחו מדתלינן להקל כשמת אחד מהם דהוי קבוע מדרבנן. ולא הוי קבוע דבר תורה, משום שלא שייך כל קבוע בדבר שאינו ניכר. והטעם שהוי קבוע מדרבנן, באר השיטמ"ק באות א' משום שבעלי חיים חשיבי ולא בטלי נתנו לאיסור דין כאילו ידוע במקומו, וכן כתבו התוס' חולין צה, א ד"ה ספקו דחד בתרי בטיל כשאין ניכר, אבל איסור ניכר הוי קבוע, ובדבר חשוב אפילו מעורב לא בטיל ואמרינן ביה קבוע, והוכיחו מזבחים עג.

{האם כל דבר שאינו בטל הוי קבוע או דדבר חשוב הוי כקבוע} אולם יש לדון אי יש כאן ב' חומרות או חומרא אחת, האם כדי לומר קבוע צריך שיהא האיסור ניכר, והחמירו בבעלי חיים החשובים שלא יתבטלו ברוב, ועוד החמירו עליהם שיחשבו כניכר לענין קבוע[[35]](#footnote-35). ואפשר לומר באופן אחר, שאין דין שקבוע צריך להיות ניכר, אך כל איסור שבטל אינו עושה קבוע, כיון שאין כאן איסור, ובעלי חיים חשיבי ולא בטלי, וכיון שלא בטלי ממילא יש כאן תערובת איסור[[36]](#footnote-36) והוי קבוע[[37]](#footnote-37). לפו"ר נראה שהרשב"א חולין צה, א ד"ה ובנמצא בסוף דבריו נקט כצד השני, ובשטמ"ק זבחים עג, ב אות א' משמע כצד הראשון. לפו"ר בשערי יושר [שער ג' סוף פ"ו ד"ה ונלענ"ד] כתב שהטור בסימן ק"י הבין בדעת הרשב"א[[38]](#footnote-38) כצד א' והטור סבר כצד ב'. [יש משמעויות במפרשים שדין בעלי חיים חשיבי ולא בטלי הוא משום שנתנו לבעלי חיים דין קבוע, עיין בבינת אדם סימן כ"ב].

{המקור שקבוע דאורייתא הוא כשהאיסור ניכר} מקור הדין שצריך שיהא ניכר האיסור, הוא דומיא דוארב לו, וזה לשון מעדני יו"ט [על הרא"ש פ"ז דחולין סימן כ' אות ע'] אבל כשהאיסור ניכר במקומו, והך ט' ישראלים וגוי אחד אין לך ניכר במקומו גדול מזה, שכל אחד הוא בן דעת ובפני עצמו עומד, ולא שייך לומר שהם מעורבים, משא"כ שאר בעלי חיים וכו', דמחשבינן להו דבר המעורב ועיין להלן.

{לר"ש מקינון בקבוע דאורייתא האיסור צריך להיות ניכר ובמקומו} עיין רש"י זבחים עג, ב ד"ה אי מקריב, ובמוסגר שם מבואר בשם רבו של רש"י שקבוע דבר תורה הוא רק בניכר האיסור. זה לשון ספר הכריתות [לר"ש מקינון בסוף הספר אות קצ"ט ר'] כל קבוע כמחצה על מחצה דמי, ונפקא לן מוארב לו וקם עליו, דהיכא דאיכא תשעה ישראל ואחד גוי דמיפטר בזורק אבן לגו, וכה"ג מיקרי קבוע, שנודע מקום הגוי ומקום הישראל והוא זורק שם ואינו יודע היכן נפל האבן, אע"ג דרובא ישראל נינהו מיפטר מטעם כל קבוע, וכן ט' חנויות, וכן אמרינן גבי אין הולכין בפיקוח נפש אחר הרוב, ומסיק אי איכא ט' גוים וישראל אחד הכא נמי פשיטא דהוה ליה קבוע וכו'. דהיה ידוע האיסור וההיתר, וכשעשה הדבר לא ידע אם האיסור עשה אם המותר, כמו הכא גבי פיקוח נפש, כשהוא מציל, אולי מציל ישראל ואע"ג דרובא גוים [ד]הוה ליה כמחצה על מחצה דכל קבוע וכו'. ובהכי ניחא מה שמקשים העולם גבי סנהדרין ודיינים דאזלינן בתר רוב אע"פ שהם קבועים[[39]](#footnote-39), דסנהדרין ודיינים נודע באותה שעה מי מחייב ומי מזכה, ודמי לט' חנויות וכולם מוכרות בשר נבילה ואחת מוכרת בשר שחוטה, וכי אסרו ליקח מחנות של שחוטה, הא ודאי מותר כיון שנתברר שלוקח מחנות בשר שחוטה. וכן הדרך האחר שכתבתי, דלא אמרינן קבוע אלא היכא שנתברר מקום איסור, דומיא דזורק אבן לגו, שנתברר מקום ששם הישראל וכן מקום הכותי, ואינו יודע היכן נפל האבן. וכן ט' חנויות שנתברר לנו חנות שמוכרת בשר שחוטה ומקום שמוכר בשר נבילה אבל אינו יודע מאיזה מהם לקח, אבל היכא דמקום האיסור לא נתברר לא אמרינן כל קבוע. ובזה ניחא מה שמקשים העולם יאסר כל העולם בחרישה וזריעה מטעם נחל איתן שהוא קבוע[[40]](#footnote-40), ולמאי דפרישית ניחא, כיון דלא ידעינן היכן נחל איתן, לא שייך למימר כל קבוע, אבל אי ידעינן מקומו, אמינא כי הנזרע בתוכו אסור[[41]](#footnote-41), ואי נסבינן זרע ולא ידעינן אי מיניה אי משאר עלמא, אסור, אע"ג דעלמא רובא ורובא דרובא כמה פעמים. ותורה סם חיים, יען כי הדבר הזה צריך לכמה מקומות שמייירי בענין קבוע, וכו'.

{לב"ח אם ידוע שיש איסור בתערובת הוי קבוע דאורייתא} שיטת הב"ח [סימן ק"י ד"ה לפיכך] בבאור שיטת הטור[[42]](#footnote-42), [והוסיף שם שאין הרשב"א[[43]](#footnote-43) חולק בזה], שי' חנויות והוברר שהבשר שבאחת מהם טריפה הוי קבוע. הטעם שזה נחשב לקבוע פירש הב"ח, משום שבזורק אבן לגו ידוע שיש יהודי, אבל אין ידוע מי הוא היהודי, וזה נחשב לקבוע, וכן ט' חנויות שידוע שיש טריפה אבל אין ידוע באיזו חנות הוי קבוע גמור[[44]](#footnote-44). - אמנם הבינת אדם בסימן ג' דחה שאדם שיש בו דעת הוי כניכר[[45]](#footnote-45). – והביא הבינת אדם שגם לרמב"ן שאסר על השולח לקדש כל הנשים מעיקר הדין, מוכח שקבוע שאינו ניכר אסור, וכן מוכח ברמב"ם בפירוש המשניות לטהרות ה, ח, וכן משמע מדברי רש"י כתובות טו, א ד"ה אלא שפירש בט' צפרדעים ושרץ אחד ביניהם כגון צב שדומה לצפרדע, ומשמע שאינו ניכר, וכדברי רש"י משמע מסיום הברייתא בנדה יח, א 'ובנמצא הלך אחר הרוב', ובזה אין לפרש שלא שם לב במי נגע, דהא בנמצא יש רק אחד, אלא שהוי צב הדומה לצפרדע ואין להבחין ביניהם. הפרי חדש קי, יג ושם ס"ק כ"ב דחה דבריו שאין קבוע אסור מדין תורה כשאינו ניכר.

הפרי מגדים ק"י שפתי דעת ס"ק י"ד ד"ה החלק הב' הביא שלשיטת הפרישה תערובת חנויות הוה קבוע דרבנן גם כשאין חתיכה הראויה להתכבד, וכן נראה מסקנת הפמ"ג.

{שיטת הבינת אדם שאחד בבית ואחד בעליה אין מצטרפים לביטול ברוב} אולם הבינת אדם[[46]](#footnote-46) שם בסימן ג' כתב שבמקרה של הב"ח, בין אם הוי קבוע ובין אם לא הוי קבוע כל החנויות אסורות מפני שאין לצרף את כל החנויות יחד[[47]](#footnote-47) ולומר שיש לפנינו רוב היתר ולומר שבשר הטריפה בטל ברוב. ואם אינו בטל יתכן שיש כאן קבוע, ואולי אף קבוע דבר תורה כיון שאין בטלים ברוב[[48]](#footnote-48). ובסימן ד' כתב שהבשר שנמכר קודם שנודע הטריפה מותר משום שפירש, ואמרינן ביה כל דפריש מרובא פריש.

ובדין זה האריך השערי יושר שער ג' סימן ו' ד"ה והנה[[49]](#footnote-49) ואסיק כהבינת אדם שאין מצרפים אחד בבית ואחד בעליה[[50]](#footnote-50), והוכיח שאין זה מדין קבוע כמחצה על מחצה[[51]](#footnote-51), אלא דין בביטול ברוב שאין מצרפים אחד בבית ואחד בעליה. ובד"ה ונראה כתב שטעם דין זה, דביטול ברוב נלמד מרוב דיינים, ושם צריך שיהו במקום אחד, ולא סגי במה שידוע דעתם כשהיא במקום אחר, וכן מוכח בקידושין נ"ז מהא דלא אמרה תורה שלח לתקלה, והא בטל ברוב ואין כאן תקלה, אלא דרוב צפרים שבעולם אינם מצטרפים לבטל.

החוות דעת קי, ג נקט להיפך, שאחד בבית ואחד בעליה מצטרפים לביטול ברוב[[52]](#footnote-52) ואפילו בסוף העולם[[53]](#footnote-53), ומשום כן הקשה על הב"ח, הא אין האיסור ניכר, ותיבטל חנות שמוכרת טריפה בט' החנויות שמוכרות כשר, ולא יהא שייך בזה קבוע. לפיכך חילק בין ספק במוכרים לבין ספק בבשר, דבט' חנויות אין הולכים אחר רוב הבשר הנמכר בחנויות, אלא בתר רוב המוכרים גם אם בחנות אחת יש בשר כנגד ט' חנויות, (בבית מאיר סימן קי, ד ובפתחי תשובה קי, ב ובבינת אדם[[54]](#footnote-54) סימן ט"ז הביאו שיש להחמיר בזה[[55]](#footnote-55)), וכיון שהספק הוא במוכרים לא שייך ביה ביטול ברוב וממילא הוי קבוע דאורייתא, וראייתו מדינא דשולח לקדש אשה לדעת הרמב"ן.

העירו שלפו"ר צ"ל לשיטת הב"ח בדעת הטור שנחשב קבוע גם באינו ניכר, שביטול יבש ביבש חד בתרי הוא במעורבים במקום אחד[[56]](#footnote-56), ותערובת בב' חנויות שאינה בטלה ברוב, יש לה דין קבוע. וקבוע נאמר על הנוגע ולא על התערובת. וצריך להגדיר מדוע בזורק אבן לגו ליכא לדין ביטול ברוב, (עין תוס' סנהדרין פ, ב ד"ה הנסקלין). וזה לשון השערי יושר שער ג' ריש פ"ו והטור סובר, כיון שהתערובת הוא בחנויות הוי קבוע, ולפי מה שמפרש הב"ח, הנה אם היה כה"ג בחנות אחת שכל בהמה ניכרת בפני עצמה רק שלא נודעו מאיזו בהמה היא הריאה, בטיל לכו"ע, רק כיון שכל בהמה מונחת בחנות מיוחדת הוי קבוע לשיטת הטור, ולהרשב"א גם בכה"ג בטיל.

{} בתוס' סנהדרין פ, ב ד"ה הנסקלין לחד תירוצא מבואר שאם נתערבו נסקלים בנשרפים אין הולכים אחר הרוב משום שהוה קבוע וכל קבוע כמחצה על מחצה ופטור מדאורייתא, ובבינת אדם ריש סימן ב' פירשו משום שהאיסור ניכר למחויב מיתה, לכן הוה קבוע הניכר. אמנם מדברי הפלתי קי נראה שהתוס' סובר שקבוע הוי גם בשאינו ניכר. ובש"ש ש"ד פכ"א ד"ה ומה שהקשה הרמב"ן כתב שאדם הוי כבעלי חיים שלא בטלי והוי קבוע מדרבנן, (לכאורה מבואר דקבוע דרבנן פוטר מדאורייתא).

{הסבר דין קבוע דרבנן, והיחס בינו לדין ביטול ברוב - לתוס' במנחות אם אין ביטול ברוב הוי קבוע} עיין תוס' מנחות כג, א ד"ה שחוטה, בנידון הגמרא שמין במינו לא בטיל, ושחוטה אינה בטלה בנבילה משום שהנבילה היא מינה דשחוטה, שאם תסרח הנבילה פקע טומאת נבילות מינה, וכתבו התוס' היכא דקעבר ברשות הרבים ואינו יודע באיזו מהם נגע ספיקו טהור דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי. ועיין שם בשיטמ"ק אות ט' וא"ת נהי דלא בטלה מ"מ זיל בתר רובא, דהכי אמרינן בפ"ק דכתובות ט' שרצים וצפרדע אחד ביניהם דאי לאו משום קבוע כמחצה על מחצה הוי אזלינן בתר רובא והנוגע בהם טמא ודאי, והכא לא שייך קבוע כיון שאין הקבוע ניכר. וי"ל דהתם היינו טעמא משום דמין בשאינו מינו בטל ומיעוטא כמאן דליתא דמי, אבל במין במינו דלא בטלי הוי כמחצה על מחצה.

{דין קבוע נאמר על הנוגע ולא על התערובת} וזה לשון טהרת הקודש על דברי התוס' במנחות שם שהרי על מה שכתבו דמטעם קבוע הוא דמטהר כאן, קשה, הא קבוע אינו אלא במקום שהאיסור ידוע וניכר במקומו כמו ט' חנויות, רק שאינו יודע מאיזה מהם לקח, אבל במקום שאין האיסור ניכר לא הוי קבוע כלל, וכאן אין האיסור ניכר. לכן כתבו, היכא דאפשר למיהוי כוותיה, ובאור דבריהם, דס"ל דהא דקי"ל דאין דין קבוע במקום [שאין] האיסור ניכר, היינו דווקא בדבר שיכול להתבטל, דאם אינו ניכר הוא מתבטל ברוב ולכך אין מועיל לו הקביעות, אבל לעולם קבוע הוי אף במקום שאינו ניכר. וזה לשונו בזבחים עג, א ד"ה ונמשוך לכן צ"ל דס"ל לגמרא, דהא דאין דין קבוע כשאין האיסור ניכר, לאו דלא הוה ליה שם קבוע היכא שאינו ניכר, אלא באמת לעולם הוה קבוע אף שאינו ניכר האיסור, רק מחמת שכל עיקר דין שחידשה התורה בקבוע, (דהיינו) שבקבוע לא אמרינן שמה שמזדמן לידו הוא מן הרוב, על זה הוא שחידשה תורה שבקבוע לא אמרינן כלל זה. ולכן, היכא שאין האיסור ניכר, אף שהוא ג"כ קבוע כשהוא במקומו, מ"מ לא מזיק לן מידי קביעותו, דנהי מחמת שהוא קבוע תו לא אמרינן שההיתר מזדמן לידו, אפ"ה אין נפק"מ כלל בזה, שמאחר שהאיסור נהפך להיות היתר מכח התערובת מחמת שאין האיסור ניכר, א"כ כולם כשרים. וא"ל דהא גופא קשיא, למה מתבטל האיסור אף שאינו ניכר, מאחר שיש עליו שם קבוע וכל קבוע כמחצה על מחצה, וא"כ ליכא רובא דהתירא. זה אינו, דאת זה לא חידשה התורה מעולם שלא יוכל ההיתר להתהפך להיות היתר מחמת שהוא קבוע, דבאמת גם בקבוע יכול האיסור להתהפך להיות היתר, רק דהתם בקבוע דניכר האיסור, בלאו דין קביעות אין יכול האיסור להתהפך להיות היתר מחמת שהאיסור ניכר, ולא שייך כלל ביטול, אבל היכא שאין האיסור ניכר, שיש בכח ההיתר להפוך את האיסור להיתר הוא מהפכו להיתר. וא"כ, בדברים החשובים שאמרו חכמים שאין האיסור יכול להפכם להיתר, ממילא גם לענין אותו דבר דנימא דמסתמא ההיתר הוא שמזדמן לידו, ג"כ לא אמרינן ביה, דהא הוה ליה קבוע, ודו"ק. יתכן שיסוד זה הוא ביאור דברי השער המלך פ"א ממגילה הי"א הביאו ביד אברהם יו"ד ק"י סעיף ג'.

{גדר קבוע הוא שבקבוע אין ביטול ברוב} אמנם נראה שהבינת אדם שער הקבוע סימן א' באר בדרך אחרת, והוא אזיל לשיטת הסוברים שהאיסור צריך להיות ניכר וזה לשונו, קבוע דאורייתא כיצד וכו', דאי לא גלי קרא שיהיה כמחצה על מחצה, היה לנו ליזיל בתר רובא, ואפילו לקח בידים, וכיון דגלי קרא שיהיה כמחצה, א"כ הרי כאילו אין כאן רוב כלל. ואמנם, דווקא היכא שהוכר האיסור, כמו ט' חנויות, וכן ט' נכרים, דאדם כיון שיש בו דעת אין לך היכר גדול מזה. אבל היכא שהאיסור וההיתר מעורב ואינו ניכר, הרי הוא בטל ברוב, דאל"כ לא משכחת לה דין ביטול ביבש וכו'. ובעלי חיים, אף שאינו ניכר, נתנו חכמים על זה דין קבוע שלא ליבטל[[57]](#footnote-57), ונעשה כאילו ניכר האיסור, דלא שייך בו ביטול, וכו'. דמשמע דפשיטא ליה להש"ס דכל דבר שאינו מתבטל, היינו מטעם דעשאוהו כאילו אין כאן רוב, כמו קבוע דאורייתא.

ובשערי יושר שער ג' פ"ו ד"ה ובעיקר כתב, דלכאורה אינו מובן להחשיב כקבוע כל תערובת אם נמצא בהם דבר חשוב שאינו בטל, דמ"מ אין מקומו ידוע. ונראה באור ענין זה, דהרי בקבוע ממש כחנות ידועה המוכרת בשר נבילה אין נפק"מ אם החנות קטנה או גדולה, אבל כיון שמקום זה מוגבל שבזאת החנות נמצא האיסור הוא קבוע. לפי זה, גם בתערובת שידוע לנו שבמקום זה נמצא האיסור, והוא איסור שאינו מתבטל בתוך ההיתר המעורב עמו, במקום זה הידוע, חשוב כאיסור קבוע כמחצה על מחצה, ואסור ליקח מן הקבוע, דליכא בזה דין לילך אחר הרוב.

ולשיטת הסוברים שהוי קבוע אף באינו ניכר, כתב הבינת אדם בסימן ג' שאם אינו מצטרף לביטול ברוב, הוי קבוע דבר תורה.

{דין פירש או נטל בפנינו ממקום הקביעות} בצורת הפרישה שהקשו שם בגמרא לניידם, כתבו התוס' כגון שפירשו שלא בפנינו, שאם פירשו בפנינו הוי כלקחם ממקום קביעות, ומבואר בפסחים דעכבר שנטל בפנינו ממקום הקביעות הוי קבוע. אמנם השיטמ"ק שם אות א' כתב שכיון שבאמת אין יודעים מי האסור ומי המותר ונתנו להם דין קבוע רק מחומר בעלי חיים, גם אם פירשו בפנינו מותר, וכן משמע בתוס' פסחים ט, ב ד"ה היינו. ועיין בפרי חדש קי, יט שהביא מחלוקת הראשונים אם פירש בפנינו הוה קבוע גמור או הוי רק גזירה שמא יטול מן הקבוע[[58]](#footnote-58).

בבאור הגר"א יו"ד קי, יז מבואר שנטל בפנינו ממקום הקביעות הוי קבוע גמור.

בחידושי הגר"ח [יומא פד, ב בסוף דבריו ד"ה והנה] הסתפק בגדר לקח מן הקבוע, אי הכוונה שיש כאן פרישה מהרוב רק כלפי הלוקח עצמו עדיין הוא בתוך הקביעות, ולצד זה אי יעשה נייד שוב יעשה דין כל דפריש, או דלוקח מן הקבוע אינו פורש, ואף אם יעשה אחר כך נייד, לא יחול דין כל דפריש.

{גזירת שמא יטול מן הקבוע} בזבחים מבואר שגזרו שמא יקח מן הקבוע, ושרי רק כשהאיסור ידוע במקומו כגון ט' חנויות, תוס' זבחים עא, א ד"ה אפילו ובפסחים ט, ב ד"ה היינו. והראשונים הביאו בשם השאילתות [ר"ן חולין לג, ב ד"ה ובנמצא] טעם אחר שגזרו על העושה מעשה לפזרם שמא יקח מן הקבוע, אבל לא גזרו בכל פרישה שמא יקח מן הקבוע. עוד טעם כתב הר"ן שם שמדינא כשאינם במקום הקביעות אין דין קבוע, וגזרו על מי שרואה את הפרישה מן הקבוע שיהא דינו כקבוע, שמא יקח מן הקבוע, וזה דין עכבר דפסחים, אבל לא גזרו על כל מה שהיה קבוע ופירש שאסור שמא יקח מקבוע. שיטת ר"ת שבקדשים החמירו לגזור שמא יקח מן הקבוע. ועיין בזה באריכות בדברי הב"י סימן ק"י ד"ה ומ"ש ולפיכך, ובב"ח שם ד"ה והא דשרינן.

בדרכי משה כתב שאם פרשו כולם לא גזרו, ובש"ך קי, לז כתב שאם פירשו כולם למקום אחר שוב לא הוי קבוע, דקבוע חידוש הוא ולאחר שפירש בטל קביעותו. ובבינת אדם סימן י"ח[[59]](#footnote-59) כתב [דהש"ך מיירי רק באופן שהותר על ידי הפרישה, שאז ודאי אין חוזר ונאסר בשנית, אולם עצם הדין נכון], הביא ראיה לדין זה מלשון שיטמ"ק בנזיר בשם רש"י שאשה חוזרת לבית הראשון משא"כ עוף אינו חוזר לביתו הראשון אלא נקבע במקום אחר. אף בפר"ח קי, כח נקט שאם כולם הלכו למקום אחר ונקבעו שם הוה קבוע, והביא ראיה[[60]](#footnote-60) מהדרא לניחותא דנזיר, ובבינת אדם בסימן י"ט דחה ראייתו דלתוס' האשה שקידש השליח היא הקבועה, ואף אם פירשה בשעת קידושין כיון שלא היה ידוע לבעל שהיא פירשה הוי קודם שנולד הספק ולא מהני פרישה.

{נולד הספק לאחר הפרישה} <<<< כתב הר"ן חולין לג, ב ד"ה ואמר שאם נודע האיסור אחר שנטל מהספק, כיון שקבוע צריך שיהא ידוע, קודם שנודע האיסור אינו קבוע, ולא אמרינן דליהוי קבוע למפרע, 'דקבוע חידוש הוא, ואין לך בו אלא משעת חידושו ואילך כלומר משנעשה קבוע אבל למפרע לא'. וברשב"א חולין צד, ב ד"ה מעשה כתב באופן אחר שאם לאחר הפרישה הוברר שאחת מהבהמות בחנות היתה טריפה, מה שלקח מותר, דהא לא נולד ספק זה בקביעות אלא בפורש וכל דפריש מרובא פריש, וכן כתב הרשב"א בתורת הבית [בית ד' שער ב' ל, א במספור השני] אלא שתלה דין בגזירה שמא יטול מן הקבוע ולתוס' אסור, והוא שם פליג על תוס' בזה. אמנם הרא"ה [בבדק הבית בית ד' שער ב' - כט, ב ד"ה עוד נראה מדברי החכם בענין ט' חנויות] דימה דברי הרשב"א לנמצאת חנות טריפה למפרע, ונחלק עליו שבשר שניטל מט' חנויות הספק נולד כשנמצא הבשר, אבל בחנות שנמצאת טריפה, עכשיו איגלי מילתא שהספק היה מקודם ופירש ממקום הקביעות. ובמשמרת הבית חילק בין חנות שכולה טריפה לחנות שיש בה טריפה והוא אינו יודע ממה לקח. והש"ך קי, יד כתב שבציור של הבדק הבית באמת מודה הרשב"א לרא"ה[[61]](#footnote-61), אולם הר"ן חולק. ובפר"ח קי, יג כתב שהרשב"א והרא"ה נחלקו[[62]](#footnote-62). ובהגהות דגול מרבבה על הש"ך קי, יד כתב שלתוס' בנזיר בקבוע צריך ניכר.

לבדוק משנה למלך פ"ז ה"ו ??

עיין רש"ש בגיטין ס"ד שחידש שדבר המעורב בתחילה לא שייך בו ביטול ברוב, ולכן במקדש בנותיו לא ניזיל בתר רובא. כמה פרטים

משמעות מוסף רש"י בקבוע של זורק אבן לגו שלא כיון לישראל בגלל שיש רוב. עיין מלא הרועים סנהדרין עט ושלח לשטמק כאו

פמ"ג בק"י דיש ג' שיטות ולבדוק בדברי הגר"א גנחוסקי במוריה.

גירסת הגמרא בגיטין ומת שלוחו, וכן ציין באורח מישור בנזיר. לבדוק בשיטמ"ק נזכר לענין מת השליח כתב הפמ"ג או"ח שדמ, א דלשון הרמב"ם ושו"ע ומת השליח, ואפשר ולשון רש"י גיטין ד"ה אסור אלא אם כן חזר השליח משמע שלא מת השליח, ודן שם דסגי בעד אחד שיודע ובאיסורין אפילו אשה והפמ"ג יו"ד ק"י ש"ד י"ד ד"ה החקירה הג' הקשה הא שליח יודע שנתקדש ואם כן הוה קבוע הניכר, ואף במת שליח האשה המתקדשת יודעת שנתקדשה וא"כ הוה קבוע הניכר, ונשאר בצ"ע. והביאו הבינת אדם בסימן ב' והוסיף להקשות שהרי העדים שנתקדשה בפניהם יודעים, והוי קבוע הניכר. ותירץ שכמו בוארב לו שהאיסור והמכירו בפנינו וחסר לנו רק גלוי מילתא זה הוי קבוע ניכר[[63]](#footnote-63), וכעין זה כתה החוו"ד קי, ו. ובשאילתות פרשת חיי שרה כתוב במפורש שהוא הדין בנאנס השליח ואזל לעלמא לבדוק כנסת הגדולה הגהת הטור בענין זה

{שבת קבועה בין ימות החול} איתא באו"ח שדמ, א המהלך בדרך ושכח אימתי שבת שעושה מלאכה רק כדי חייו, וכתב מגן אברהם סק"א ואע"ג שרוב ימים הם חול זה מיקרי קבוע. ופירשו הפמ"ג שידוע בעולם אימתי שבת, ולכן חשיב קבוע. וכתב פמ"ג שלחד תירוץ תוס' בנשרפים בנסקלים דהיכא דבוודאי עושין שלא כדין אין הולכין בתר רובא א"כ א"ש כפשטיה.

איתא בירושלמי שבת פ"ז ה"א ויחוש לכל הימים, כהדא קידש אשה בעולם, וכו', רבי יוחנן אמר חושש לכל הנשים, ריש לקיש אמר אין חושש לכל הנשים. תמן יש לו תקנה, יכול הוא לישא גיורת, יכול הוא לישא משוחררת, הכא מה אית לן. תמן אמרין, חושש לכל הימים ועושה כדי קיום נפש. (בפני משה מבואר שתמן אמרין - בני בבל – חוששין, ולא יעשה אלא כדי קיום נפש, אבל לתירוץ ראשון משמע שמותר לעשות מלאכה). בשיירי קרבן הקשה דלשיטת תוס'[[64]](#footnote-64) מה טעם לקנוס את מי שהלך בדרך ושכח אימתי שבת. ובטל תורה ובפמ"ג שדמ, ג העירו ששבת ניכרת והוי קבוע גמור, משא"כ אישה אינה ניכרת ואינה קבוע גמור. ובחת"ס [גיטין סד, א חלקו הובא בהגהותיו על הירושלמי שבת] כתב שמדברי המג"א משמע דהוי קבוע דאורייתא, ומהירושלמי משמע דהוי דרבנן, ותירץ שהירושלמי לא מיירי בשלח שליח לקדש, אלא במקדש אשה ונשאה ואינו יודע בקרובותיה ומתה, ובזה נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש אי גזרו עליו, והכי נמי בשבת שלא פשע יש לגזור עליו. אולם הבבלי מיירי אלא בשולח שליח לקדש שפשע, ומבואר שבלא פשע אין לקנוס, ולפי"ז בשבת אין לקנוס, ומוכח שבשבת הוי קבוע מדאורייתא. (יש להעיר שיש לדון שבכה"ג אולי האשה המתקדשת ניכרת והוי קבוע הניכר ואפילו הכי אינו דאורייתא).

סקלין חולין יא, ב ד"ה ליחוש מהריט אהעז סימן יז תוס' ריש אלו נערות ש"ש ש"ד פרק יט קשור לסוגיין.

מתוד"ה וספק משמע דהספק כאן מצד התראה ולמ"ד התראת ספק שמה התראה

**יומא פד, ב**

{לגירסת רש"י בפרוש כולהו מפקחים, לרש"י משום איתחזק, לרמב"ן משום שא"א לומר על כולהו דמרובא פריש} איתא בגמרא אמר רב יוסף אמר רב יהודה אמר שמואל לא הלכו בפקוח נפש אחר הרוב, היכי דמי וכו' אלא דאיכא ט' גויים וישראל אחד, הא נמי פשיטא כל קבוע כמחצה על מחצה דמי, לא צריכא דפרוש לחצר אחרת [גירסת הרי"ף[[65]](#footnote-65) דפריש חד מיניייהו לחצר אחרת], מהו דתימא כל דפריש מרובא פריש, קמ"ל לא הלכו בפקוח נפש אחר הרוב, איני והאמר רבי אסי אמר רבי יוחנן תשעה גויים וישראל אחד באותה חצר מפקחים בחצר אחרת אין מפקחים, לא קשיא הא דפרוש כולהו הא דפרוש מקצתייהו. ולרש"י, פרוש כולהו, היינו שנתפרקה הקביעות, וכיון שפרוש כולהו דרך חצר שניה (עיין להלן),[[66]](#footnote-66) ואיתחזק ישראל בחצר שניה אין הולכים אחר הרוב, אבל אם פרוש מקצתייהו דרך חצר שניה[[67]](#footnote-67) ולא איתחזק ישראל בחצר שניה הולכים אחר הרוב ואין מחללים שבת, ופירשו הבאור הלכה שכ"ט דמשום חומרא דפקוח נפש דיינינן להו כקביעי[[68]](#footnote-68), וכן מבואר בריטב"א כתובות טו, ב ד"ה אלא בדברי רש"י, וכן פירש הדרישה אבן העזר ד, נב ד"ה ובאמת. ברמב"ן [בתורת האדם ד"ה ומסתברא נדפס ביומא פד, ב וכן משמע ברא"ה כתובות טו, ב ד"ה ומי] משמע טעם אחר דפירשו כולהו, נתפרקה הקביעות, ולא שייך להחליט על כל הי' דמרובא פרשו, לכן חוששין על כל אחד, משא"כ כשנותרה הקביעות במקומה, אפשר לומר על היוצאים כל דפריש מרובא פריש[[69]](#footnote-69).

{לגירסת הרי"ף הפורש מקבוע נחשב קבוע בפקוח נפש} ולגירסת הרי"ף שדברי שמואל אין הולכין בפקוח נפש אחר הרוב הוא בפריש חד מינייהו פירש הר"ן ה, א ד"ה לא שאם נשארה הקביעות במקומה ופירש מינייהו, אף שמדינא כל דפריש מרובא פריש, משום חומרא דפקוח נפש דנים אותו כמחצה על מחצה, אבל אם נתפרקה הקביעות אמרינן דכל דפריש מרובא פריש. ובריטב"א כתובות טו, ב ד"ה אלא הוסיף תנאי שכוונתם לחזור לקביעות, והביאו הבאור הלכה שכ"ט וכתב שבשאר פוסקים לא נמצא כן.

הגר"נ [ישורון תש"ע עמוד שפ"ג] באר בדעת הרמב"ם שחומרת פקוח נפש היא שבספקות אין הולכין אחר הרוב, אולם כל זה אם הקביעות נשארה במקומה שאז דין כל דפריש הוא מצד עצמו והוא ספק, אולם בפרוש כולהו, שנתפרקה הקביעות, בפרישתם הדין הוא שכל הפורש עתה מרובא פריש, ובדין זה לא הוי ספק אלא דין כל דפריש, אין מקום לחלק בין פקוח נפש לבין שאר דיני התורה.

{טעם שבפקוח נפש מקילים} הטעם שמקילים בחלול שבת במקום פקוח נפש כתבו התוס' יומא פה, א ד"ה ולפקח הביאו המשנה ברורה שכט, ה (על המבואר בשו"ע כהרי"ף) שהוא משום וחי בהם שלא יוכל לבא בשום אופן לידי מיתת ישראל. וכתב ע"ז בשער הציון אות ו' שמשמע מזה שהוא מהתורה, וקשה א"כ אפילו בפריש מקצתייהו, והביא שכן הקשה הפמ"ג (לע"ע לא מצאתי), והביא שבר"ן ביומא ה, א הביא שמשום חומרא דפקוח נפש אין אומרים כל דפריש ולא הביא לזה מקור. עיין בחידושי הגר"ח על הש"ס ליומא פד, ב הובא להלן.

{פירוש להחיותו, והאם שמואל פליג על רב, ודין תינוק מושלך אי כפרוש כולהו או כפרוש מקצתייהו} ובהמשך הסוגיא ומי אמר שמואל הכי והתנן מצא בה תינוק מושלך אם רוב גוים גוי אם רוב ישראל ישראל מחצה על מחצה ישראל, ואמר רב לא שנו אלא להחיותו אבל לייחסו לא ושמואל אמר לפקח עליו את הגל, (ולפו"ר הקושיא הינה מהמדויק שדווקא אחר הרוב ולא במיעוט, ולרש"י הקושיא היא שתינוק הוא איתחזק[[70]](#footnote-70), ולרמב"ם איפכא תינוק הוא נשארה הקביעות במקומה, אכן הדרישה אבן העזר ד, נב מיאן בהשוואת דין תינוק מושלך לדין מפולת), כי איתמר דשמואל ארישא איתמר אם רוב גויים גוי אמר שמואל ולפקח עליו את הגל אינו כן. הרמב"ן בתורת האדם הביא שיש שסברו שלהחיותו דאמר רב היינו הצלת נפשו היכן שאין חילול שבת, ורב פליג אדשמואל, דלשמואל אין הולכים אחר הרוב ומחללים את השבת בפקוח הגל, ולרב פטור ברוב גויים מלהחיותו ואין חוששין לפקוח נפשו אף שאין בזה חילול שבת, וכיון שיש בזה מחלוקת הלכה כרב נגד שמואל. ראיה נוספת, דהא לשיטת רש"י פרוש כולהו דמפקחים הוא בפרוש כולהו דאיתחזק ישראל בהאי חצר, ואילו תינוק מצילים אותו אף דלא איתחזק ישראל, ובהכרח שמואל ורבי יוחנן פליגי, והלכה כרבי יוחנן לגבי שמואל, וכתב הרמב"ן בתורת האדם ובכתובות שכן סבר הרמב"ם וכן סבר רש"י[[71]](#footnote-71).

אך הרמב"ן דחה דבריהם דלהחיותו היינו צדקה, וממילא אין ראיה דרב פליג על שמואל בחשש פיקוח נפש. ותינוק מושלך, מקושית הגמרא מוכח דהוי כפריש כולהו ולא כפריש מקצתייהו, והיינו משום דאיתחזק ישראל בשוק לסברת רש"י, ולסברת הרמב"ן כיון שלא פירש מהבתים הקבועים אלא נמצא בשוק, ושם כולהו אינם קבועים אי אפשר לומר על כל הסיעה מרובא פריש, ולכן מחללים שבת על התינוק הנמצא.

{אמאי פירש אחד מהם לא הוה נוטל מן הקבוע} המגיד משנה בפ"ב מהלכות שבת ה"כ פירש בדעת הרמב"ם ע"פ גירסת הרי"ף וכפירוש הר"ן, שאם נעקרו כולם בטלה הקביעות (והוי כל דפריש), ובפרוש מקצתייהו הקביעות נשארה במקומה, ובפקוח נפש מפקחים את הגל, ולא בשאר דיני התורה. ולא דמי לט' חנויות ולקח[[72]](#footnote-72) מאחת מהן ואינו יודע מאיזה מהן לקח שספקו אסור מדין הקבוע, (דאי הוי כנוטל מן הקבוע הא דינו כקבוע ושייך בכל דיני התורה[[73]](#footnote-73)), דהא בשעה שפירש מן הקבוע לא הוה נפק"מ אי הוא ישראל או גוי, ושעת לידת הספק היא שעת המפולת.

מהלך הרמב"ן בדברי הרמב"ם והביאו המגיד משנה בהלכות שבת דגירסת הרמב"ם היא כרש"י, וסבר דרבי יוחנן פליג על שמואל, ופסק כרבי יוחנן, (ויש לדון אי דין נשארה הקביעות ופירש אחד מהם הוא משום שפירש אחד בפנינו ודלא כחידוש המ"מ ששעת לידת הספק אי שעת המפולת).

{שיטת הרמב"ם בתינוק מושלך} ברמב"ם בפרק ט"ו מאיסורי ביאה הלכה כ"ה פסק דאסופי הנמצא בעיר ומחצה גוים בעיר מצוה להחיותו ומחללים שבת לפקח עליו את הגל[[74]](#footnote-74) וכתב שם המגיד משנה בהלכה כ"ה והלכה כ"ו דתינוק מושלך הוי קבוע וכל קבוע כמחצה על מחצה[[75]](#footnote-75), וראיתו ממה שברוב גוים אסור בבת ישראל לאחר גירותו משום ספק ממזר. והקשה בלחם משנה בפ"ב מהלכות שבת הכ"א מדוע פסק הרמב"ם שבמחצה על מחצה מפקחים את הגל, ומשמע שברוב גוים אין מחללים שבת. ותירץ שתינוק מושלך דמי לקבוע דפרוש מקצתייהו לדעת הרמב"ם, וכיון שאינו קבוע גמור (דהא באמת גם בפרוש מקצתייהו הוא פורש מקבוע, ונתנו עליו דין קבוע משום חומרת פיקוח נפש למרות שפירש) בתינוק מושלך לא החמירו עליו את החומרות שיש בפרוש מקצתייהו. והב"ח[[76]](#footnote-76) [אבן העזר סימן ד, יג] סבר דהוה קבוע גמור, והקשה, א"כ אמאי אין מפקחים את הגל ברוב גוים. ותירץ, שבמקרה שישראל עושה איסור בידים כגון חילול שבת להצילו, החמירו ונתנו עליו דין כל דפריש[[77]](#footnote-77). [הדרישה אבן העזר ד, נב ד"ה אלא כתב שדוחק לפרש שבנפלה מפולת הוי פריש, ובאסופי הוי קבוע דחוזר לקביעותו]. הט"ז אבן העזר ד, יז כתב שתינוק מושלך לא הוי קבוע כמבואר בתוס' כתובות טו, א ד"ה דילמא שתינוק מושלך אינו קבוע מחמת שאינו בבית, וטעם הדין שהוי ספק קידושין משום שגם לענין קידושין צריך תרי רובי.

הכסף משנה בפ"ב מהלכות שבת ה"כ הביא שאלת חכמי לוניל לרמב"ם אמאי פסק בתינוק מושלך דבמחצה על מחצה מפקחים את הגל וברוב גוים אין מפקחים, הא אין הולכים בפקוח נפש אחר הרוב. והשיב הרמב"ם שזהו דעת שמואל, אך לרבי יוחנן[[78]](#footnote-78), ואולי אף לרב, הולכים בפקוח נפש אחר הרוב, למעט בפרוש מקצתייהו (- לגירסת הרי"ף). והקשה הרמ"ה דהא למבואר ביומא פד, ב בכדי לתרץ שאין מחלוקת בין שמואל לרבי יוחנן חילקו בין פרוש מקצתייהו לפרוש כולהו. ותירצו לרמ"ה שהנאמר ביומא פה, א כי איתמר דשמואל ארישא איתמר הוא חזרה בדברי שמואל, שסובר שאין הולכין בפקוח נפש אחר הרוב גם בפרוש מקצתייהו ובזה רבי יוחנן פליג. (לפו"ר צריך לומר שבדברי רבי יוחנן אין חזרה מהחילוק בין פרוש כולהו לפרוש מקצתייהו).

הדרישה אבן העזר ד, נב ד"ה והיה כתב שלרמב"ם קושית הגמרא מתינוק מושלך אינה מדיוק דברי שמואל לפקח את הגל דמשמע דווקא ברוב ישראל אבל במיעוט ישראל לא, אלא דדברי שמואל בין להו"א ובין למסקנא מפורשים דדווקא להחיותו אזלינן בתר רובא אבל בפקוח נפש אפילו במיעוט ישראל מצילים, ומשמע בין פרוש כולהו ובין פרוש מקצתייהו, וסברה הגמרא בהו"א שרב מודה לזה, ונתקשתה איך יתכן שרבי יוחנן חלק על שניהם וסבר שהולכים בפקוח נפש אחר הרוב, ותירצה הגמרא שרב פליג על שמואל וסובר שהולכים אחר הרוב בין לענין יוחסים ובין לענין פקוח נפש. והא דלא הדרינן לומר דרבי יוחנן סבר שהולכים אחר הרוב בכל גווני, דממה דלא נקטה הברייתא דינה בחצר אלא בעיר, מבואר שבחצר אי פרשו מקצתם אין הולכים אחר הרוב וכחילוק הגמרא בין פריש כולהו לפריש מקצתייהו.

בחידושי הגר"ח ליומא הביא שיש המבארים שקושית הגמרא מדברי שמואל על רבי יוחנן אינה מדברי שמואל בדעת עצמו, אלא הוא פירוש שמואל במשנה דמכבין ומפסיקים מפני הדליקה, לא צריכא לחצר אחרת שנזכר בגמרא בריש הסוגיא ביומא פד, ב. ולדבריהם גם אם יש חזרה בדעת שמואל, עדיין צריך להעמיד בדברי רבי יוחנן חילוק בין פרוש כולהו לפרוש מקצתייהו.

בחידושי הגר"ח יומא פד, ב העמיד את השאלה על הרמב"ם בנוסח אחר, וכתב שיש סתירה בדברי הרמב"ם, שבהלכות איסורי ביאה מבואר שהולכים אחר הרוב בפקוח נפש, ואין מצילין תינוק מושלך ברוב גויים, ובהלכות שבת מבואר דבפרוש מקצתייהו מצילים, ודימה תינוק מושלך לפרוש מקצתייהו[[79]](#footnote-79). לפו"ר תירוץ הגר"ח הוא ששמואל ורבי יוחנן שווים שיש חילוק בין פריש כולהו לפרוש מקצתייהו, שמואל סבר אין הולכים בפקוח נפש אחר הרוב וחילק דבפרוש כולהו הולכים אחר הרוב, ובפרוש מקצתייהו שיש קבוע אין הולכים אחר הרוב, [ולדידיה הקשו שתינוק מושלך הוי פרוש מקצתייהו], אבל רבי יוחנן סבר שאין הולכים בפקוח נפש אחר הרוב, וסבר, שהמותר בכל דפריש אינו נאסר, אך המותר מדין רוב חוזר ונאסר כשחוזר לקביעותו, ואדם גדול הפורש מהחצר הוי כלקח ממקום האיסור, ואינו בכלל כל דפריש, רק בשעה שפורש אזלינן בו בתר הרוב, ואי חוזר לקביעותו חוזר ונאסר, ואי פרוש כולהו לא שייך לחזור לקביעותו, אלא ליצור קביעות חדשה. אבל תינוק המושלך הוי בכלל כל דפריש כיון שאין בו דעת. ומ"מ מכלל מצוות וחי בהם חייבים להציל מי שאם יחזור לקביעותו יהא בכלל קבוע, אף אם עתה הוי נייד ודינו הלך אחר הרוב, לכן חייבים להציל גדול שיכול לחזור לקביעותו ואין מצילין תינוק.

בכתובות טו, ב מבואר שהצריכו ביוחסין תרי רובי, ולכן ברוב ישראל שהוה ישראל אמר רב לא שנו אלא להחיותו אבל ליוחסין לא, וכן פירש הדרישה אבן העזר ד, נ בדעת רש"י, ובאמת רש"י ד"ה אבל ליוחסין פירש דנפק"מ לגבי כהן. אולם דעת הרמב"ם בפרק ט"ו מאיסורי ביאה הלכה כ"ה שברוב ישראל אי קידש אשה חוששין שמא גוי הוא, ופירשו הדרישה הנ"ל דמשום קבוע כמחצה על מחצה[[80]](#footnote-80).

הגר"א יו"ד קי, יז פירש בסוגיא דיומא שפירש אחד מהקביעות הוא כנטל בפנינו, והוה קבוע כל זמן שנשארה הקביעות במקומה.

איסורא ברובא איתיה

עין מגיד משנה פ"ב מהלכות שבת ה"כ שכתב דאם נשארה הקביעות במקומה ופירשו חלקם, ואותו חלק שפרש נכנס לחצר אחרת בין אם החלק הזה הוא רוב ובין אם הוא מועט מפקחים את הגל לדעת שמואל, הביאו המשנה ברורה שכט, ד.

פרוק הקבוע

רש"י יומא פד, ב ד"ה לא צריכא דפרוש לחצר אחרת פירש שיצאו לחצר אחרת ושם נפלה מפולת. ותוס' שם ד"ה הא הדגיש שיצאו גם מחצר שניה, דאל"כ גם בחצר שניה הם קבועים. ונחלקו המפרשים בדעת רש"י, הקרבן נתנאל על הרא"ש פ"ח מיומא סימן י"ז אות ל' נקט בדעת רש"י שבחצר שניה אינם נקבעים, וכתב שם שרש"י פליג על התוס' שסוברים שבחצר שניה נקבעים, אמנם מהבינת אדם בסימן י"ח ובסימן מ"ב משמע דרש"י ותוס' לא פליגי. הבאור הלכה סימן שכ"ט כתב בדעת רש"י בשם הריטב"א[[81]](#footnote-81) אע"פ שלא נתחברו יחד דלהוי דומה כקביעי, אלא הלך כל אחד לדרכו, ויש לדקדק בדבריו דאם הלכו יחד לחצר שניה דומה לקבוע ולא הוי קבוע גמור. עוד משמע בבינת אדם שפירש בדעת רש"י ותוס' שהלכו בזה אחר זה.

בדעת התוס' כתב הבאור הלכה ב' פרטים. א', שהלכו בזה אחר זה, [וכהבינת אדם שהובא לעיל], ב', אלא דהוסיפו בזה דאפילו עברו דרך החצר בזה אחר זה ובאותו שנפל המפולת כבר עברו רובם או ט' ולא נשאר אלא אחד נמי מפקחים, ולפו"ר משמע דסגי לאיתחזק ישראל בחצר שניה שעברו רובם בחצר.

בדעת הרמב"ם [שאזיל לגירסת הרי"ף שפרשו כולהו אין מצילים שאין בנשאר קבוע], פירש האיסור והיתר הובא בקרבן נתנאל על הרא"ש פ"ח מיומא סימן ט"ו אות מ' ובמג"א שכט, ג ובבינת אדם סימן מ"א, ומסתמא נעקרו כולן דנקט רצה לומר בזה אחר זה ולא בבת אחת דאם לא כן הא נמי קביעי. והוסיף המ"ב שכט, ז בבאורו שנעקרו להתפזר כל אחד לדרכו, אבל אם יצאו תכופים זה אחר זה, כיון דעדיין הם בחבורה אחת נקרא קבוע, וכמו שכתב הבינת אדם שם שאין המקום גורם שום קביעות. לשון המ"מ בפ"ב מהלכות שבת 'ובעת פרישתן בעודם מהלכים', ופרשו הבינת אדם כדעת האיסור והיתר, אמנם הקרבן נתנאל פירש שחולק על האיסור והיתר. אמנם בגירסת הרמב"ם דקדק הבינת אדם שלשון האיסור והיתר הוא שפירש אחד מהנעקרים, אך גירסתנו ברמב"ם, בעת הפרישה פרש אחד לחצר אחרת, והיינו חלוקת הקבוע, שרוב פרשו למקום אחד, ואחד למקום אחר, ולא הוי קבוע ברוב הנשאר [ודייק מכאן שאיסורא ברובא איתיה לא עביד קבוע ברוב].

לפו"ר בפרי חדש קי, כח מבואר שבשעת ההליכה אין קבוע, ובחצר שניה חוזרים לקביעותם. ופרש כן בדעת התוס', וכן דייק מלשון הרמב"ם נעקרו כולם לילך מחצר זו לחצר אחרת ובעת עקירתם פירש אחד מהם ונכנס לחצר אחרת אין מפקחים עליו, מבואר שרק בשלב זה הפורש לא חשיב פורש מקבוע. אכן הפמ"ג שפתי דעת קי, לז השיג עליו שמחצר שניה אין ראיה לדין חוזר לקביעותו, דהם נקבעים מחדש. ועיין בבינת אדם סימן י"ט שדן בראיה זו. (לפו"ר בדעת הפר"ח ניתן לומר שפרשו כולם בבת אחת אינו קבוע, דהא הבינת אדם נקט שמהלכים למקום אחר יחד אין המחיצות גורמות את הקביעות, ולמשמעות הרמב"ם בשעת ההליכה לא הוי קבוע, אך הבינת אדם סימן י"ח נקט בדעת הפרי חדש שמיירי בפרשו בזה אחר זה וכדעת האיסור והיתר) עיין עוד בש"ך ס"ק ל"ז ובבינת אדם סימן י"ח.

עיין תוס' זבחים עג, ב ד"ה ונכבשינהו, ופירשו בטהרת הקודש שם שתוס' סברי שונכבשינהו דשם הוא ניוד גדול, שאין אדם שיכול לומר שבהמה זו היתה במקום זה, וכיון שכל התערובת מפוזרת אין להתיר אפילו אחד, דהא יש שם איסור, אך אם פורשים מהניוד שרי, אף אם פירשו בפנינו. והביאו ראיה מיומא שאחרי שפירשו כולם לא הוי פירשו מקבוע אלא פירשו מניוד, והכי נמי בפירשו לפנינו שרי.

עיין בשאלת הרמ"ה ובתשובת חכמי לוניל שבכסף משנה בפרק ב' מהלכות שבת שדייק הרמ"ה מתשובת הרמב"ם שפירש האיש שנפלה עליו המפולת לחצר שלישית, והקשה דאי הדר לקביעות בחצר שניה, מה הועילה חצר שלישית. ודחו לו דלרמב"ם מיירי שפירשו כולם לי' חצרות וזוהי חצר אחרת.

עיין פרי חדש קי, כח סוף ד"ה והנה שדייק לשון הרמ"א בהג"ה לסעיף ו'.<<<<<

זבחים עג, ב

תו"ד הגמרא לגירסתנו, הקשו אמאי לא נתיר ליטול מהתערובת ולומר כל דפריש, ותירצו דהוי קבוע. והקשו נכבשינהו דניניידו ונימא כל דפריש, ותירצו שמא בשעת הקרבה יקריבו הכהנים רוב הבהמות יחד, ודחו דאחר שהותר אינו נאסר כמגיסא, חזרו ותירצו שמא יטלו י' כהנים יחד מהתערובת, ודחו דמניידי אי אפשר ליטול בבת אחת, חזרו ותירצו גזירה שמא יטול מקבוע.

{הכבישה מבטלת קבוע, וכשפורש מתיר משום כל דפריש} מרש"י ד"ה נכבשינו מבואר שברגע שניידי אינם קבוע, ואעפ"כ מבואר ברש"י ד"ה אלא שנטלו מהניידי כל אחד לבדו, (יש שהציעו לבאר למה אין אומרים כל דפריש על כולם כשנסתרה הקביעות וניידי, ע"פ דברי התוס' בזבחים ע, ב ד"ה אפילו בסופו שאין הולכים אחר הרוב לחייב את מי שלא הרג, שאי אפשר לומר שקר שכולם מהרוב[[82]](#footnote-82), לכן אין אומרים כל דפריש עד שיטלו מהניידי אחד אחד[[83]](#footnote-83), וכעין זה משמע בפרי חדש ס"ק כ"ח, וכך באר בטהרת הקודש זבחים עג, ב על תוד"ה ונכבשינהו – אלא ששם כתב לא הזכיר שאפשר ליטלם בידים. עוד אפשר לבאר דביטול הקבוע אינו פרישה חוות דעת<<<<<).

{דיוק דין איסורא ברובא איתיה} להו"א דגמרא, בנתערב חטאת מתה בזבחים, אם מקריבים רוב התערובת יחד, (- ולפו"ר אי אפשר לומר שמקריבים כל התערובת יחד, דהא ב' אחרונים אסורים), אמרינן איסורא ברובא איתיה גם לאחר שפרשו והותרו בכל דפריש, ומסקנת הגמרא אלא מעתה מגיסא אסורה, דהמותר אינו נאסר. למסקנא לו יצויר שנטלו את רוב התערובת ביחד, איסורא ברובא איתיה, אלא דלא שייך לעשות כן דאי אפשר לצמצם.

{האם הפרישה נעשית בפנינו} כתבו התוס' ד"ה ונכבשינהו שצריך שיהא שלא בפנינו, דפירשו בפנינו מבואר בפסחים דהוי כלקח ממקום קביעות, ובאופן זה עדיין דין קבוע עליו[[84]](#footnote-84), אך השיטמ"ק אות א' כתב שבדרבנן אף אם פירש בפנינו ממקום הקביעות לא הוי קבוע[[85]](#footnote-85). הפרישה טז, טז דייק מהרא"ש בפ"ה דחולין סימן ה' שכתב בשם השאילתות, שיכה אותם עד דניידי, וקשה א"כ הוה פירש לפנינו, וזה הוה כלקח בפנינו, ועיין במובא להלן בשם הבינת אדם בבאור הרא"ש בשו"ת. שיטת הר"ן חולין לג, ב ד"ה ובנמצא שהפרישה היא לפנינו. [ועיין פמ"ג מ"ז קי, ז שכתב שדברי התוס' הם לשיטת ר"י אבל לר"ת יש שפירשו שמותר לניידם בידים]. בבינת אדם סימן כ"ג נקט בדעת הרא"ש בשו"ת כלל כ' סימן י"ז שהכבישה היא פרוק הקביעות, אך כיון שנעשה בידים ובפנינו אין מתיר את האיסור, וכשיפרשו מעצמם לאחר מכן שרי. ובדעת הרשב"א בתורת הבית יב, ב נקט שכובשן במקום צר, ומשמע מיניה שאין הכבישה פזור הקבוע, וכשיפרשו מותר, ואין זה מבטל איסור לכתחילה, כיון שהוא רק גרם, וגם יתכן שישארו אחרונים אסורים. עיין תוס' יבמות פא, ב ד"ה כולן ידלקו השקשה על חבילי תלתן של כלאי הכרם אמאי לא ליניידינהו, ותירץ שמא יבואו י' כהנים בבת אחת.

עיין בב"ח קי, ח שמותר להנידן על ידי גוי.

נכבשינהו דנניידי, כתב הפרישה טז, טז ד"ה נכבשינהו, דלתוס' זבחים עג, ב ד"ה נכבשינהו שדווקא בפירשו שלא בפנינו מותר, צריך לפרש 'נכבשינהו' שידחוק אותם במקום צר, ויפתח את הדלת וכל אחד יברח למקום אחר, וכעין זה מתבאר מדברי הב"ח קי, ח[[86]](#footnote-86).

{באור הגזירה שמא יטול מן הקבוע} הא דגזרו שמא יטול מהקבוע, **א**. ר"ת בתוס' זבחים ע, ב ד"ה אפילו ובסנהדרין עט, ב ד"ה בשור הוכיח[[87]](#footnote-87) שגזרו רק בקדשים[[88]](#footnote-88), אבל בחולין מותר לניידן ולומר כל דפריש, [וגם לקדשים כתבו תוס' בסוף דבריהם - וא"ת אמאי תנן ימותו – שגזרו רק להקריבן, אבל להדיוט היה מקום להתירם ע"י פדיה, אלא דלא עבדינן תקנתא ברעיה אם אחר כך יצטרכו גם פרישה]. ור"י שם גרס איפכא ולגירסתו אין ראיה לדינו של ר"ת. **ב**. התוס' חולין צה, א ד"ה הכא הוכיחו שאין הגזירה רק שלא לכבוש ולנייד, אלא גזרו נמי על פירש מעצמו, וראייתם דאל"כ אין צריך לומר בזבחים ימותו כולם[[89]](#footnote-89), ימתין עד שיפרשו מעצמם. ראיה נוספת הביאו תוס' [בחולין שם ובזבחים ע, ב – ומה שפסק ר"ת וכ"כ הרא"ש חולין פ"ז סימן כ'] מזבחים עד, א כוס של ע"ז שנפלה לאוצר מלא כוסות כולם אסורים, פירשה אחד מהם לריבוא ומריבוא לריבוא מותרים, ואילו הכוס שפירשה בעצמה לא הותרה מדין כל דפריש, והטעם, משום שמא יקח מן הקבוע. **ג**. ובסוף דבריהם - מיהו יש ליישב - צמצמו כח ראיה זו, דכוס שאי אפשר לכובשה ולניידה יש יותר מקום לגזור עליה שמא יטול מהקבוע, אולם בבעלי חיים שאפשר לניידם, ויכול לעשות דרך היתר, יש פחות מקום לגזור עליהם שמא יטול מן הקבוע, ולפי"ז בבעלי חיים אין גזירה שמא יטול מן הקבוע על פירש מאליו, ובשאר איסורים גזרו. והרשב"א בתורת הבית[[90]](#footnote-90) בית ד' שער ב' ל, א דחה ראיה זו דמיירי בפירש בפנינו, אמנם הפלתי בס"ק ט"ו כתב עליו דאי מיירי בפירשה בפנינו, גם בפירשה למיעוט המיעוט אסור. ומשמע בפלתי, שאם פירש בפנינו לא הוי קבוע אלא הוי גזירה דרבנן ניחא, ברם אם פירש בפנינו הוה קבוע ד"ת, אין חילוק בין הארבעים לשישים. **ד**. התוס' חילקו בין איסור ניכר שלא גזרו עליו שמא יקח מהקבוע, שבאיסור ניכר לא יטול מהקבוע[[91]](#footnote-91), לבין איסור שאינו ניכר שעליו גזרו שמא יטול מן הקבוע, הרשב"א בתורת הבית[[92]](#footnote-92) בית ד' שער ב' ל, א הביא סברא זו בשם ר"י. **ה**. ובתוס' זבחים עא, א - הנמשך מע, ב ומה שפסק ר"ת - משמע קצת שבאיסור שאינו ניכר זהו המשך של האיסור שהיה בתערובת, ובאיסור ניכר שבתערובת אין איסור, אין לגזור על הפורש שמא יטל מהתערובת, וכן כתב הרשב"א בתורת הבית בית ד' שער ב' ל, א בשם רבינו שמשון. **ו**. הר"ן בחולין לג, ב ד"ה ובנמצא כתב שהגזירה שמא יטול מן הקבוע, ועכבר שנטל בפנינו ממקום הקביעות, שהוא דין פירש בפנינו ממקום הקביעות, שניהם דין אחד, שמדין תורה קבוע הוא רק במקום הקביעות, אבל חכמים גזרו על הרואה את הפרישה שמא יטול מן הקבוע, ובנכבשינהו כיון שמוכרח לראות את הפרישה, גזרו עליו שמא יטול מן הקבוע[[93]](#footnote-93).

(עיין בלשון תשובת חכמי לוניל בכסף משנה פ"ב מהלכות שבת ה"כ, שנקט בלשונו שבט' חנויות רק כשהתפרקה הקביעות כולה יש דין דכל דפריש, ושמעתי לבאר משום הגזירה שמא יטול מן הקבוע וזה שלא כפירוש שאין גוזרים שמא יטול מקבוע בניכר האיסור דלאו ברשיעי עסקינן).

{לרשב"א ולשאילתות לא גזרו שמא יטול מן הקבוע בנתפזר מעצמו} שיטת השאילתות הובא ברא"ש חולין פ"ז סימן כ"א וכן שיטת הרשב"א בתורת הבית בית ד' שער א' יב, ב [והביא הרשב"א שם שכן סבר ר"ת] שגזרו שלא לפזרם, אבל אם נתפזר מעצמו לא גזרו, ולא חילקו בין קדשים לחולין, וכן פסק המחבר קי, ו [ועיין ט"ז קי, ז].

{סתירת פסקי הרא"ש והטור} ברא"ש בחולין פ"ז סימן כ"א מבואר שהכריע שבאיסור שאינו ניכר גזרו שמא יטול מן הקבוע. אולם בפ"ה דחולין סימן ד' הביא בשם הלכות גדולות שבהמה ששחטו את אמה ונתערבה, מכה אותן וטורדן וכל הפורש מן הרוב הוא פורש וב' אחרונים אסורים. ובטור בסוף סימן ט"ז הביא את פסק הלכות גדולות לענין אותו ואת בנו, וכן פסק בסוף סימן נ"ז לענין היתיר דרוסה שנתערבה באחרות, ובסימן ק"י פסק הטור כשיטת ר"י[[94]](#footnote-94).

{ישוב דין אותו ואת בנו האסור רק ליום אחד, ואוקימתת דברי הטור לענין דרוסה שהם לדעת הסמ"ג} על אותו ואת בנו תירץ הדרישה בסימן טז, טז בשם ר' פישל מבריסק שכיון שאיסורו הוא רק יום אחד, אין לחוש שמא יטול מן הקבוע[[95]](#footnote-95), וכ"כ הפר"ח קי, כח ד"ה אמנם ביתר באור, וכעין זה הביא הב"ח קי, ז ד"ה עוד ראיתי בשם היש"ש בפ"ה דחולין סימן ו'. על פסק הטור בסימן נ"ז לענין היתיר דרוסה ע"י נכבשינהו כתב הבית יוסף שם שלא כתב כן לפסק הלכה, אלא בכדי להשיג על הסמ"ג שמצא היתר לספק דרוסה, וכתב הטור דלר"ת אפילו ודאי דרוסה מותרת ע"י נכבשינהו, אבל הטור גופיה סבר שאסור לכבוש בידים כפסקו בסימן ק"י, וכעין זה תירץ ג"כ היש"ש פ"ג דחולין סימן פ"א. ובדרכי משה סימן קי, ד כתב שתירוץ הב"י לא יועיל לסימן ט"ז באותו ואת בנו. והפר"ח שם צרף את תירוץ הבית יוסף על הטור בסימן נ"ז לענין דרוסה יחד עם תירוצו שבאותו ואת בנו שאיסורו ליום אחד אין לחוש שמא יטול מן הקבוע. עוד תירץ היש"ש שם שבדרוסה יש להקל להחשיבה כספק ספיקא. הב"ח בסוף דבריו נקט שהטור פסק כר"ת ודברי הרא"ש בפ"ה דחולין צריך לדחוק שפסק שיש לחשוש לדעת ר"י. [הפרי תואר קי, יד כתב שלו היה טעם הגזירה שמא יהא בהול ויטול מן הקבוע יש לחלק בין איסור יום אחד לבין איסור עולם, ברם כיון שהתירו לו אינו בהול על ממונו, וטעם הגזירה הוא משום שאין מובן לאנשים מדוע הותר על ידי נכבשינהו, ויבואו להתיר גם ללא כבישה ואין חילוק בין איסור יום אחד לאיסור עולם.

{תירוץ הרמ"א בשם רבי שכנא שחלוק נתפזרה כל התערובת מפירשו מקצתם} הרמ"א בדרכי משה קי, ד ובתורת חטאת כלל מג, ב בשם חמיו רבי שכנא תירץ שבנתפזרה כל התערובת אין גוזרים שמא יטול מהקבוע[[96]](#footnote-96), מאחר שעתה אין קבוע, אבל בפירש אחד מהתערובת גוזרים[[97]](#footnote-97) שמא יטול מהקבוע[[98]](#footnote-98). וכתב הדרכי משה שחילוק זה מבואר בטור או"ח שכ"ט [שם פסק כגירסת הרי"ף שאם נתפרקה הקביעות אין מצילים את הפורש].

בפלתי קי, טז באר את החילוק בין פירשו מקצתן לכולם, שלא גזרו שמא יקח מן הקבוע בזמן שאין במה שנטל איסור, וכל דפריש אינו ודאי שמה שפריש הוא מהיתר, רק שהתורה התירה, לכן בפירשו מקצתם שהוא קבוע ששקול כמחצה על מחצה, יתכן שפגע באיסור, וגזרו, ברם פירשו כולם, שבטל דין הקבוע, לא גזרו כיון שמצד הרוב יש להתיר.

{באור מחלוקת הראשונים לדעת הרמ"א} הפמ"ג מ"ז סק"ז בשם הט"ז באר את הרמ"א, שר"ת פירש נכבשינהו וניניידי שיפזר את כל התערובת בידים, ואסרו לפזר בידים בקדשים שמא יטול מקבוע, אבל בחולין לא גזרו ושרי לפזר כולם בידים. ונתפזרו מקצתם, סבר הטור דאם הוא בפנינו אסור, בין בבעלי חיים דהוי קבוע דרבנן, ובין בקבוע דאורייתא, והטעם דהוה נולד הספק במקום הקביעות ובכלל קבוע הוא, ואם נתפזר מקצת שלא בפנינו, להרשב"א איכא גזירה שמא יטול מהקבוע.

{באור ראית הרמ"א מפקוח נפש} על מה שהשווה הרמ"א דינו דהטור לאו"ח הקשה הב"ח, הא דלגבי פקוח נפש הקילו להצילו אף שהפורש לא חשיב קבוע לכל דיני התורה. והט"ז קי, ז תמה הא שם אין גוזרים שמא יטול מן הקבוע. הב"ח קי, ז תירץ שראית הרמ"א משבת דכמו בפיקוח נפש חילקו בין נשאר הקביעות במקומו לבין אם לא נשאר הקביעות במקומו, הכא נמי יש לחלק לגבי הגזירה דרבנן שמא יטול מהקבוע. הגר"א קי, יז באר שלגירסת הרי"ף פרוש לחצר אחרת משום חומרא דפקוח נפש דינו כפירש לפנינו, ומוכח מזה דבנתפרקה הקביעות אין כאן קבוע.

{באור הבינת אדם בדעת הרמ"א} הבינת אדם בסימן כ"ג כ"ד נקט בדעת הרמ"א שאם הכבישה גרמה שנתפזרו לגמרי, הוי מבטל איסור לכתחילה והכל אסור. ואם נשאר חלק מהתערובת במקום הקביעות אסור מצד גזירת שמא יטול מן הקבוע, והיתר הרמ"א הוא באופן שנעקרו כולם ופרשו רובן לצד אחד שאמרינן דליכא קבוע אך איסורא ברובא איתיה, אינו ביטול איסור לכתחילה ולא שייך עתה שמא יטול מן הקבוע. ומה שיפרוש ממילא מהרוב מותר, שלא גוזרים עליו שמא יטול מהרוב, שלא מצאנו גזירה כזו בש"ס. ראית הרמ"א מאו"ח היא שלא נטעה לומר שבשעה שנדו חשוב קבוע, (וממילא גם המיעוט אסור דהוא פירש בפנינו ממקום הקביעות), כמו שמצאנו שאם יצאו כולם מחצר זו לחצר אחרת ובשעת יציאתן פירש אחד לחצר אחרת אין מצילים אותו לגירסת הרי"ף, מאחר שאין זה קבוע.

{האם ואימתי שנים אחרונים אסורים, וגדר חשיבות בעלי חיים} דין שנים אחרונים אסורים מבואר ברא"ש חולין פ"ה סימן ה' וברמ"א קי, ו, ומיירי בלא נשאר מן הקביעות כלל ואפ"ה ב' אחרונים אסורים. ופירש הבית יוסף בסוף סימן נ"ז שבב' אחרונים לא שייך למימר מרובא פריש. והחזון איש בסימן לז, ד ד"ה והא הרחיב בבאור איסור זה, שטעם איסור ב' אחרונים הוא משום שבעלי חיים לא בטלי גם אם בטל דין קבוע, ואינו כתערובת יבש ביבש שכל התערובת מותרת, והוסיף שגם בנתפזרו כולם אילך ואילך עדיין יש שם תערובת על זה שיש להתירה מדין כל דפריש על ידי לקיחה וב' אחרונים אסורים, וכן נראה שסבר התבואות שור הובא דבריו בבינת אדם סימן כ"ב. ובפלתי קי, יז פירש שאיסור ב' אחרונים מפני שאם כולם מותרים הוי מבטל איסור לכתחילה[[99]](#footnote-99). אמנם הב"ח קי, ז נקט שאם נתפזרו כולם גם ב' אחרונים מותרים[[100]](#footnote-100), הביאו הש"ך בס"ק ל"ז, וכן משמע בפרי חדש קי, כח[[101]](#footnote-101). ובטעם הדבר משמע בבינת אדם סימן כ"ב וכן מפורש בבינת אדם סימן כ"ג שמשום שבעלי חיים חשובים נתנו עליהם דין קבוע שמחמתו אינם בטלים, אבל כשבטלה קביעותם בטלה חשיבותם. וכך דייק הבינת אדם בסימן כ"א מדברי הרשב"א בתורת הבית שבנתפזרו אילך ואילך באופן שאין רוב במקום אחד כולם מותרים, [והחזון איש שם דחק לתרץ את הדיוק שכוונת הרשב"א היא שמותר משום קבוע, ועדיין ב' אחרונים אסור משום בעלי חיים]. – את דין ב' אחרונים העמיד הבינת אדם על ציור שנתפזרו כולם ופרשו רובם למקום אחד שאיסורא ברובא איתיה, וכשיפרוש מהם ב' אחרונים אסורים[[102]](#footnote-102). חוות דעת

{למה בנתפזרה כל הקביעות אין גוזרים שמא יטול מב' אחרונים} משמעות הפרישה נז, נ שהטעם שבנעקרה הקביעות ונשתיירו ב' אחרונים אין לגזור שמא יטול מב' אחרונים, שאינם קבועות, ואיסורם רק מפני שכשנוטל אחת מב' אין רוב נגדה, וגם אין איסור על חתיכה מסוימת, דהא בתחילה יכול ליטול כל חתיכה שירצה. אולם הפרי חדש קי, כח ד"ה הנה פשיטא ליה שגם באופן זה צריך לגזור שמא יטול מב' אחרונים. ובבינת אדם כתב שאין גוזרים גזירה שלא נזכרה בש"ס ודימה למש"כ הש"ך בס"ק ל"ג שאין איסור בנטל קודם שנודע האיסור דהך גזירה לא אשכחן בש"ס.

על הא דאיתא בזבחים עד, א פרשו ארבעים לצד אחד ושישים לצד אחר, כתב הרשב"א בתורת הבית ב"ד ש"א יג, א וכן בש"ב כד, א שזהו פיזור של כל התערובת, ברם הרא"ה יג, א בבדק הבית ד"ה ולענין וכן בדף כד, א כתב שאין זה פיזור אלא חלוקה.

יש להעיר על דין כל דפריש מרובא פריש, אי שייך לדיני קבוע, לומר שהפורש מקבוע מרובא פריש, או שהוא דין בפני עצמו, שהולכים אחר הרוב בכל דבר. ויש לדון בזה מהא דסבר החוו"ד דהולכים אחר רוב חנויות ולא אחר רוב בשר.

זכורני שברשב"א בתורת הבית מבואר שנפלה אחת מהם לים הגדול שרי כיון שאין על התחיכה שנפלה דיון, עיין רא"ש שכתב בכלל כ' סימן י"ז שבנאכלה חתיכה הוי כנפלה לים הגדול כיון דליתא, ויש לדון דהא הטריפה את הכלים ודנים גם עליה.

1. עיין רשב"א טו, א ד"ה הולכין, ושם מיירי לענין הגזירה דרבנן דבעי תרי רובי. [↑](#footnote-ref-1)
2. לפו"ר כן מוכרח מדברי הקוב"ש בסוף אות ל"ט. [↑](#footnote-ref-2)
3. לפו"ר למש"כ הב"ח דאנשי העיר דניידי זהו קביעותם יש לחלק בין בשר לבין רוב אנשי העיר. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועל ספק כעין זה כתב הרשב"א קידושין עג, א ד"ה מאי וכתב דהוי רוב להתיר, דאי אזלא איהי הוי מחצה ואי אזל איהו הוי רוב, ויש רוב להתיר. ובריטב"א שם ד"ה אמר כתב דהוי ספק ספיקא, ספק אזלא איהי והוי מחצה, ובאזלו אינהו איכא רוב כשרים ובדין תורה ספק ספיקא לקולא. [↑](#footnote-ref-4)
5. משמעות הבית שמואל ו, לג 'ולא מהני תרי רובי אלא היכא שהביאה היתה במקום דניידי' היא כהב"ח, אולם בס"ק ל"ד מבואר כהב"י. [↑](#footnote-ref-5)
6. בחזו"א שם סק"ג ד"ה כתב הב"ח מיאן בדעת הב"ח ע"פ המבואר בדברי התוס' מסוגיא דנזיר שאדם בעיר לא חשיב קבוע. אלא אם כן נפרש שבהדר לניחותיה גם בעיר אינו נייד אלא קבוע. [↑](#footnote-ref-6)
7. כמה פעמים נזכר בפוסקים דינים אלו גם לענין ראוה מעוברת בעיר, וכתב הבית שמואל ו, לד שאם ראוה בעיר זו אין חוששין שמא נבעלה בעיר אחרת דכאן נמצא כאן היה. ועיין בית מאיר ו, יז. [↑](#footnote-ref-7)
8. וכוונת לשון הגמרא 'אזלי אינהו לגבה' הוא שהמדבר אזל לגבה, ואין הכוונה שקבוצת אנשים מהעיר אזלא לגבה, ריטב"א. וזה לשון הפרישה ו, מ ולא בעינן שיפרשו כולם כ"א משום גזירה שמא יקח מן הקבוע כגון באותו ואת בנו שנתערב, אבל כאן לא שייך האי גזירה. [↑](#footnote-ref-8)
9. עיין בט"ז ו, טז שמבואר בדבריו שגם באופן שאזלא איהי לגביה בתוך העיר יש רוב אחד של אנשי הסיעה, ובספק דייק הטור מהגמרא שאין מחמירים. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועיין בחזו"א ז, ו שלפי חשבון זה סגי באורח אחד, שכיון שמסופקים באורח הרי שלא היה אזלא איהי לגביה, אלא שמלשון 'סיעה', נקט החזו"א שצריך שיעור חשוב, והוא סיעה, והסתפק החזו"א אי שיעורו בי' או אפילו בג'. [↑](#footnote-ref-10)
11. ולא הוי גזירה לגזירה, דכולה חדא גזירה, שאם יתירו ברוב סיעה יבואו להתיר ברוב העיר לחודא, ולא ישימו לב לחלק בין אזל איהו לאזלא איהי, ריטב"א. [↑](#footnote-ref-11)
12. וכתב הרשב"א טו, א ד"ה הולכין שאם ידוע לנו שפירש מאנשי העיר או מאנשי הסיעה אין כאן תרי רובי. [↑](#footnote-ref-12)
13. החזון איש ז, א הקשה על מה שמשמע מדברי הרמב"ם שרוב סיעה לחודא הוי רוב אחד, ולפירוש הרמב"ם אין כאן רוב. [↑](#footnote-ref-13)
14. וכן הביא הש"ש פי"ח בשם המהרי"ט והעמידו על זרע אנוסים שקבועים מצד תערובת גוי באנוסי העיר, ולא על ולד אנוסה שהוא ספק קבוע מפסולי העיר. [↑](#footnote-ref-14)
15. עיין בשערי יושר ד, א ד"ה ועפ"י מש"כ בדעת הטור. [↑](#footnote-ref-15)
16. עיין בפלתי קי, ג שדן אמאי לא אמרינן שהעיר שגר בה השליח תיאסר בגלל דין קרוב. [↑](#footnote-ref-16)
17. ולפו"ר עולה, שאין תלוי היתיר רוב בכל דפריש, אלא כיון שנתערב דרך פרישה אין האוסר חשוב כמחצה. [↑](#footnote-ref-17)
18. ובשיטמ"ק נזיר בשם השיטה הקשה על פירוש זה דאחיותיה קבועות בשעה זו. [↑](#footnote-ref-18)
19. יש להעיר מדברי התוס' יבמות טז, ב ד"ה בדוכתא דקביעי. [↑](#footnote-ref-19)
20. וכתב שאין לחלק בין איש לאשה בכל דבר שאם כן לגבי מפולת בשבת ישתנה הדין בין איש לאשה לכן צ"ל חילוק זה רק לגבי קידושין נחשבת האשה הדרא לניחותא [↑](#footnote-ref-20)
21. יש לברר שגם בשעת קידושין ספק לנו אי היתה האשה שקידש שליח בביתה או ברחוב, ומה העדיפות של שעה זו משעת קידושי השליח, ולפו"ר אם נפרש הדרא לניחותא שאין שעת לידת הספק קובעת, יותר ניחא, אולם אז צריך להקשות גם על הרא"ש את קושית הקוב"ש. [↑](#footnote-ref-21)
22. עיין ש"ך קי, לז שאם נתפזרו ממקום קביעותן ונקבעו במקום אחר לא שייך תו קבוע, דקבוע חידוש הוא ואין לך בו אלא חידושו, והקשה עליו בדגול מרבבה שם דבנזיר מבואר שהדרא לניחותא הוה קבוע, והציע לחלק דהש"ך מיירי בקבוע דרבנן, ודחה דאף סוגיא דנזיר הוה קבוע דרבנן ואפילו הכי הדרא לניחותא. [↑](#footnote-ref-22)
23. החזו"א ז, ג ד"ה כתב הב"ח הציע כדרך זו בהבנת דברי הב"ח סימן ו' בפירוש דברי הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-23)
24. עיין שיטמ"ק נזיר בשם שיטה ד"ה התם הדרא שהביא שרש"י חילק בין אשה שחוזרת לביתה משא"כ גוזל שאינו חוזר לקינו הראשון, והקשה עליו שלא מצינו שקביעות צריכה להיות במקום שנולד הספק, ועיין עוד בזה בבינת אדם סימן י"ח. [↑](#footnote-ref-24)
25. ואין הנידון ברוב להתיר את כל התערובת אלא רק את מה שאינו ניכר. [↑](#footnote-ref-25)
26. עיין בבינת אדם סימן י"ח. [↑](#footnote-ref-26)
27. והביא ראיה לזה משיטת הרא"ש בנזיר מהא דאשה שקידש השליח חשובה כחצי נשי העולם ואוסרת כל הנשים אף אם אין הנשים שבא לקדש עתה קבועות. [↑](#footnote-ref-27)
28. ומשמע שם שהריטב"א בקידושין אינו חולק על זה במה שכתב שבספק אי אזלא איהי לגביה או אזל איהו לגבה הוי ספק ספיקא. ואולי כוונתו שבציור של הריטב"א אי אזלא איהי לגביה אין כאן תערובת עם הקבועים [↑](#footnote-ref-28)
29. ומזה העלה שלגבי מגילה אין לומר כל קבוע כמחצה על מחצה בספק עיירות הנמצאות. [↑](#footnote-ref-29)
30. כן הוא בלשון התוס' בנזיר אבל בגיטין כתבו התוס' מחמת קביעותא קנסינן טפי מבגוזל. [↑](#footnote-ref-30)
31. טעם זה הובא גם בשיטמ"ק נזיר. [↑](#footnote-ref-31)
32. אמנם הרש"ש על התוס' נקט בפשיטות שאין לחלק בין חזקת אחיות לחזקת המתקדשות. [↑](#footnote-ref-32)
33. עיין בתשובת מהרי"ט המובאת בש"ש ש"ד פי"ח שוולד שהוי קבוע בלידתו לא בטל ממנו שם קבוע אפילו כשהולך למקום אחר. ובפרקכ"א ד"ה ומה שהקשה הרמב"ן כתב שבאלמנת עיסה נחלקו הרמב"ן בעל המאור אי גוזרים דילמא אתי ליקח מן הקבוע. [↑](#footnote-ref-33)
34. וכן כתב הפמ"ג סימן ק"י ד"ה החקירה הג' – והנה התוס' בנזיר. אמנם שם לא נתבאר מדוע שונה דין זה מבעלי חיים שהוי קבוע אף באינו ניכר. [↑](#footnote-ref-34)
35. לפו"ר, למהלך זה, דבר שיש לו מתירין או מין במינו או דבר שאינו מעורב לא יקבל שם קבוע ועיין בינת אדם סימן ג' מש"כ על דברי התוס' במנחות כג, א. [↑](#footnote-ref-35)
36. עיין בבינת אדם סימן ג' בסופו שיתכן שבדבר שאין בטל הקבוע הוה דאורייתא גם אם אינו ניכר, ושם מיירי לענין תערובת חנויות שאינה בטילה ברוב לשיטת הבינת אדם. [↑](#footnote-ref-36)
37. וכן ניסה הפלתי ליישב את דברי התוס' סנהדרין פ, ב ד"ה הנסקלין, אך הוקשה לו על זה אמאי בנזיר אין אסור לקדש את כל הנשים שבעולם מדינא כיון שבעלי חיים לא בטלי. [↑](#footnote-ref-37)
38. במה שנחלק על הרשב"א בדין נפל ספק טריפה במקולין, לגבי דין חתיכות שאינם ראויות להתכבד אי אסורות מדין קבוע. [↑](#footnote-ref-38)
39. ובפרי חדש קי, יג הביא את דברי המרדכי פ"ק דחולין סימן תקצ"ג שתירץ כהר"ש שאין לומר קבוע בסנהדרין משום שיודעים מי המזכים ומי המחייבים. עוד תירץ שם שהדיבור היוצא מפיהם הוא נייד, והוא כבשר הנמצא דאמרינן ביה כל דפריש. [↑](#footnote-ref-39)
40. החוו"ד קי, ו כתב שקרקע אינה בטילה, לפיכך אין להקשות מקרקע דנחל איתן. [↑](#footnote-ref-40)
41. השער המלך פ"א ממגילה הי"א הביא שכתב הר"ן שעיירות ספק מוקפות חומה הולכים אחרי רוב עיירות, ובב"י כתב דסתם עיר לא באה לכלל ספק וקוראים בה את המגילה בי"ד, והביא השער המלך בשם ספר מקראי קודש שהקשה הא כל קבוע כמחצה על מחצה, ותירץ שקבוע לא אמרינן אלא היכא שנטל או פירש לפנינו מן הקבוע, אבל היכן שלא יצא מן הקביעות כגון עיירות הוי כפריש, והקשה השער המלך עליו מדברי הר"ש מקינון שמבואר שגם בנחל איתן יש לדון מצד קבוע. והביא ראיה לנידון זה מדברי הרמב"ן והר"ן ע"ז מ, ב. ועיין אליה רבה סימן תרפ"ח ס"ק ה' וזה לשונו, וי"ל דלא אמרינן כל קבוע רק כגון ט' חנויות שנתברר לחנות שמוכרת שחוטה וחנות שמוכרת נבילה, ונפל הספק בהם עצמו שלקח מאחד מהם ואינו יודע מאיזה מהם לקח. אבל אם היה ט' חנויות בעולם מוכרים נבילה ודאית, ואחת מוכרת שחוטה ודאית, וחנות אחרת מוכרת בשר ואין אנו יודעים אם מוכרת נבילה או שחוטה, לא נדין אותם בתר קבוע אלא בתר רובא דעלמא. לכן יחויב שהקברות שאנו מוצאים שהם מזמן קדמון ואין אנו יודעים אם הם מגוים או מישראל, נדון אותם בתר רובא דעלמא שהם גוים, ואין כאן דין קבוע. [↑](#footnote-ref-41)
42. הטור בסימן ק"י הקשה על מה שכתב הרשב"א לקח בשר מהמקולין, ולאחר מכן הוברר שהיתה טריפה במקולין, מה שלקח מותר, אבל לאחר שנודעה התערובת, אסור לקחת מעיקר הדין חתיכות הראויות להתכבד, וחתיכות שאינם ראויות להתכבד אין להתיר כדי שלא יטעו להתיר גם חתיכות הראויות להתכבד, והקשה הטור שחתיכות שאינם ראויות להתכבד אסורות מעיקר הדין. והקשה עליו הבית יוסף דהא חתיכות שאינם ראויות להתכבד בטלות ברוב. [↑](#footnote-ref-42)
43. הב"ח כתב שהטור פירש ברשב"א שאם היו י' חנויות מוכרות בשר שחוטה ובכל אחת פרה, והוברר שפרה אחת טריפה ואין ידוע איזו פרה טריפה, מכאן ולהבא חתיכות הראויות להתכבד אסורות מצד קבוע, ושאינם ראויות להתכבד מותרות מעיקר הדין, אלא שאין להתירם כדי שלא יטעו להתיר גם את הראויות להתכבד. והשיגו הטור שזה נחשב לקבוע, כיון שיש כאן חנות אחת שכולה טריפה, לפיכך גם חתיכות שאינם ראויות להתכבד אסורות. והוסיף הב"ח שבאמת אין זו כוונת הרשב"א, ובדין זה אין חולק שהוי קבוע, וכל הבשר בכל החנויות אסור מעיקר הדין. [↑](#footnote-ref-43)
44. וממה שכתב הטור על זה שאם פירש קודם שהתברר הספק מותר הוכיח הש"ך קי, יד שהטור ס"ל כהר"ן שקבוע הוי חידוש ואין לך בו אלא חידושו ואילך, וקודם שנתברר האיסור אין דין קבוע. [↑](#footnote-ref-44)
45. בשו"ת שבסוף שו"ע הרב חלק חו"מ סימן י"ח חילק בין נשים שכל אחת ניכרת לעצמה שאין ב' אנשים דומם זה לזה, לבין איסור שאינו ניכר. [↑](#footnote-ref-45)
46. והביא שם שהפרי מגדים חולק בזה. [↑](#footnote-ref-46)
47. ומדין זה הוסיף ללמוד בסימן ה', שמאחר וקודם שנודע הספק לא שייך ביטול ברוב, אם היו ג' חתיכות שאחת מהם איסור, ונמכרה חתיכה אחת ונודע הספק, מאחר ואין לצרף לספק את מה שנמכר כבר, שאינו עתה בתערובת הרי שאין כאן ביטול ברוב. ורצה להוסיף עוד שאף אם נמכרו כל החתיכות, ב' החתיכות שנמכרו באחרונה אסורות, שהרי עליהם אין שייך כל דפריש, שבעת הפרישה בתערובת היו רק ב' חתיכות, ובאמת כן פסק הנוב"י יו"ד סימן ט"ז וכן הביא הפלתי קי, יא בשם דרכי נועם. אולם הבית מאיר נחלק עליו בפרט זה, שמה שפרש מהתערובת מותר, משום שהם פירשו מהרוב, שיתכן שחתיכה ראשונה שנמכרה היא האיסור, וכל הפורש מרובא פריש, אולם אם הם עדיין בתערובת אין רוב נגד האיסור. הפלתי הביא ראיה שכל החתיכות מותרות שאל"כ היה מודה הרשב"א שיש לגזור חתיכות שפרשו אטו ב' חתיכות אחרונות. [↑](#footnote-ref-47)
48. וכן מבואר בחוות דעת קי, ג בתוך הדברים שבדבר שאין שייך בו ביטול ברוב הוי קבוע דבר תורה. [↑](#footnote-ref-48)
49. ושם הביא מחלוקת הר"ש והרשב"א, לר"ש מצרפים בביטול לח בלח ב' קופות אי עתידים להתערב, ולרשב"א סגי במה שמונחים בעליה אחת ואין צריך עתידים להתערב, ולרא"ה דינים אלו נאמרו רק לענין ביטול תרומה ולא לענין ביטול בשישים שהוא גזירה אטו נתינת טעם, ולרשב"א דינים אלו נאמרו גם לענין ביטול בס'. [↑](#footnote-ref-49)
50. והקשה שיש סתירה בדברי הפר"ח שבסימן קיא, טז אסיק שאין מצטרפים בב' עיירות, ובדין תערובת חנויות באין ניכרת חנות המוכרת טריפה בטל ברוב וליכא קבוע פסק בקי, כב דלא כהב"ח שבטל ברוב, וציין שם שקושיא זו נמצא בשו"ת שלאחר שו"ע הרב חו"מ בסימן י"ח. [↑](#footnote-ref-50)
51. וראייתו דב' קופות אין מצטרפים לביטול ברוב, וכל קופה שיש בה חמישים בלאו דין קבוע היא כמחצה כלפי חברתה שיש בה חמישים, ובתוך כל קופה מבוטל א' בחמישים. ולומר שהאיסור שבקופה הוי כמחצה כלפי קופה שניה לא סגי, דלפי זה עדיין ניתן לצרף ב' קופות, כגון שבאחת יש צ"ט ובשניה ג' ונתערב איסור אחד ואין ידוע היכן, (וכיון שיש בקופה הקטנה ג' אפילו אם האיסור שם בטל מדין תורה חד בתרי), ואף אם נחשיב האיסור כמחצה מ"מ יש בה עכ"פ גם אחד היתיר, ויצטרף לבטל תרומה במאה. [↑](#footnote-ref-51)
52. ועיין בחוות דעת קי, ו שאסיק שלא שייך ביטול ברוב בקרקע, ולפו"ר צריך לחלק לדבריו בין קרקע שאינה יכולה להתערב בשום אופן לבין אחד בבית ואחד בעליה שיכול להצטרף, ואם כנים הדברים ראית הבינת אדם בסימן ד' מדברי הרמב"ם בפיה"מ פ"ט מתרומות מ"ה שב' לגנות של תרומה אינם מצטרפות לביטול ברוב אינה ראיה דהא התם קרקע הוי. [↑](#footnote-ref-52)
53. ובשערי יושר שער ג' פ"ו ד"ה והנה תמה עליו דלא מהני לענין ביטול תרומה ברוב בב' עיירות, ואמאי לענין ביטול חד בתרי דיבש ביבש מהני בסוף העולם. [↑](#footnote-ref-53)
54. שם דקדק לשון הברייתא ובנמצא הלך אחר הרוב, ומדוע לא אמרו בנמצא מותר, ולמד מזה שהולכים אחר רוב בשר, וכתב בסוף דבריו שהציע דבריו לפני החוו"ד ושתק לו. (לפו"ר ראיותיו הם על נמצא ולא על קבוע.) [↑](#footnote-ref-54)
55. בקובץ מוריה שבט תשע"ד נדפס מאמרו של הגר"א גנחובסקי זצ"ל שדן בארוכה בענין זה, ובתוך דבריו כתב שלבינת אדם הולכים אחר רוב בשר, ולחוו"ד הולכים אחר רוב חנויות, ולבית מאיר הולכים אחר שניהם. [↑](#footnote-ref-55)
56. לשון הבינת אדם בסימן ג', 'וזה אמת דהא בתערובת בהמות מודה הב"ח. [↑](#footnote-ref-56)
57. זה לשון הט"ז יו"ד קי, ג בתוך הדברים, כבר תירץ שם באיסור והיתר כיון שכאן יש איסור דאורייתא אלא שהותר מכח ביטול ברוב, וחכמים אסרוהו וחשבוהו למיעוט כאילו הוא מחצה כיון שראוי להתכבד. [↑](#footnote-ref-57)
58. ועיין לעיל המובא בשם ריטב"א ושו"ת רשב"א שאזלא איהי לגבייהו הוה נטל ממקום הקביעות, ובדברי הפר"ח מובא שהרשב"א סובר שלקח גוי בפנינו הוה כנטל בפנינו והוה קבוע דבר תורה. [↑](#footnote-ref-58)
59. ועיין קרבן נתנאל על הרא"ש פ"ח דיומא סימן ט"ו אות ל שכתב שלש"ך קבוע שנייד אינו חוזר לקביעותו. [↑](#footnote-ref-59)
60. עוד ראיה הביא מדברי הרמב"ם בהלכות שבת שהלכו כולם למקום אחר ובשעת פרישתם פירש אחד לחצר אחרת ומשמע שאם הלכו כולם הוה קבוע [↑](#footnote-ref-60)
61. והרשב"א מיירי שנתערב בהמה טריפה בבהמות הכשרות בחנות אחת, או דמיירי שנתערב טריפה באחת מן החנויות ואין ידוע באיזו חנות נתערב, והלוקח יודע מאיזו חנות לקח, ולפו"ר כוונתו כיון שגם עתה אין ידוע לו היכן הטריפה, אי אפשר לומר שנתברר למפרע שהיה קבוע. [↑](#footnote-ref-61)
62. ומה שהרשב"א הודה לרא"ה הוא על מקרה שהטעות היתה של הלוקח בעצמו שהיה סבור בשעת לקיחתו שחנות זו כשרה, והוברר למפרע שהיתה טריפה, אבל בנמצאת טריפה לאחר זמן נחלוק הרשב"א והרא"ה. [↑](#footnote-ref-62)
63. והעיר שם מסוף פ"ק דיבמות טז, ב שגוי ממקום שהיו שם י' השבטים חוששים לקידושיו ולרש"י ד"ה בדוכתא מצד קבוע, ולתוס' שם גם בדוכתא דקביעי אי אזיל לגבה הוי פירש, ולרש"י קשה הא אין ניכר ותירץ שעכ"פ ידענו שהיה שם האיסור משא"כ שולח שליח לקדש. [↑](#footnote-ref-63)
64. וגם לרמב"ן קשה שיכול לישא אשה אם יבואו קרובותיה ויעידו שלא נתקדשו, אלא שבלא זה יכול לקדש אשה שלא היה לה קרובות בשעה זו כמבואר בנזיר. [↑](#footnote-ref-64)
65. הדרישה אבן העזר ד, נב ד"ה והשתא מקיים גירסא זו גם לדעת רש"י, דיתכן שכן הוא מסקנת הגמרא. [↑](#footnote-ref-65)
66. והלכו כל אחד לדרכו באור הלכה שכ"ט בשם הריטב"א [↑](#footnote-ref-66)
67. כתב בקרבן נתנאל [על הרא"ש פ"ח דיומא סימן ט"ו אות ל] שלתוס' מיירי שבזמן שפרוש לחצר שניה יצאו גם ממנה, דאל"כ הם קבועים בחצר שניה, ולרש"י ד"ה לא צריכא גם אם נשארו בחצר שניה אין כאן קבוע כמו שכתב הש"ך קי, לז, אמנם בבינת אדם פליג ע"ז. [↑](#footnote-ref-67)
68. לפו"ר דיוקו של המשנה ברורה הוא מרש"י ד"ה לא צריכא וד"ה הא דפרוש כולהו שפירש שלא אמרינן כאן כל דפריש אף שניידי. [↑](#footnote-ref-68)
69. ויל"ע דלפי זה גם בפרוש כולהו לכמה חצירות סברא זו מחייבת להציל את כולם. [↑](#footnote-ref-69)
70. יש שפירשו שהקושיא לדעת רש"י הינה דתינוק מושלך דווקא ברוב ישראל מצילים, הא במחצה על מחצה אין מצילים, וקשה למבואר במפולת שבקבוע מצילים. עיין בית מאיר ד, לד. [↑](#footnote-ref-70)
71. ולפו"ר כוונתו ממה שכתב רש"י פה, א ד"ה למאי הילכתא שקושית הגמרא דאם שמואל סבר שמחללין שבת ודאי שצריך להחיותו, ורב פליג ואמר שברוב ישראל מצוה להחיותו, הרי שאין מחללים שבת אלא ברוב ישראל. [↑](#footnote-ref-71)
72. יש להעיר אי הוי כפירש בפנינו מן החנויות, או כנטל מן החנויות. [↑](#footnote-ref-72)
73. יש לדון אי מוכח מהכא דלקח מן הקבוע הוי קבוע מעיקר הדין דהא המ"מ רוצה לומר דפשיטא דשרי לפקח את הגל, ואי נוטל או פירש בפנינו אינם קבוע דבר תורה, לפו"ר לא הוי פשיטא כל כך דשרי לפקח את הגל. [↑](#footnote-ref-73)
74. לפו"ר, למה שנתבאר לא סבר הרמב"ם שתינוק מושלך נשארה הקביעות במקומה, ולא הוי איתחזק ישראל בהאי חצר לפירוש הרמב"ן, [↑](#footnote-ref-74)
75. עיין בבית מאיר אבן העזר ד, לג שהאריך שאינו קבוע דאורייתא, ודן האם נתקדשה לאסופי ברוב ישראל וזינתה אי הולד הוי ספק ממזר, או ממזר ודאי, ודן למאי חוששין עליו שמא גוי הוא האם לענין קידושין או רק לענין מיתה מדין והצילו העדה. [↑](#footnote-ref-75)
76. הב"ח הקשה, אמאי פסק הרמב"ם ברוב ישראל מי שהרגו אינו נהרג עליו, הא הולכים בנפשות אחר הרוב, כדכתבו התוס' בסנהדרין פ, ב ד"ה הנסקלין שבתערובת נסקלין בנשרפים אין הולכין אחר הרוב לחייב את מי שפטור ממיתה חמורה, 'ולא דמי לאותם שהרגו וודאי אלא דלא ידעינן אי טריפה הוה אי שלם הוה', מבואר שמי שהרג בוודאי הולכים אחר הרוב. ותירץ הב"ח דהרמב"ם סבר דהוי קבוע וכמחצה על מחצה. בעיקר קושית הב"ח חילק הט"ז ד, יז שדין התוס' מיירי על רוב שאינו לפנינו שאין חוששים למיעוט, משא"כ להמית במיעוט גוים, יש לחוש למיעוט. [↑](#footnote-ref-76)
77. משא"כ להאכילו נבילות שאין ישראל עושה איסור עבורו, הקילו ברוב גוים. [↑](#footnote-ref-77)
78. הדרישה אבן העזר ד, נב ד"ה וע"ש במ"מ הסתפק מה הפירוש בדברי הרמב"ם בתשובה, אי כוונתו שמדרבי יוחנן שמעינן מהי סברת שמואל ואין מחלוקת ביניהם, או שפליגי והלכה כרבי יוחנן. [↑](#footnote-ref-78)
79. והוסיף שאין לומר דבפרוש מקצתייהו טעמו הוא משום שהוי כלקח ממקום הקביעות דהוא גדול, ותינוק מושלך הוי כפירש, דביומא מבואר שבפיקוח נפש אין הולכים אחר הרוב, מבואר שלא הוי קבוע רק אין הולכים אחר הרוב. ולומר שיש בעיר גם ניידי, לא סגי לדעת הרמב"ם שרק בפרוש כולהו שאין כאן קביעות אזלינן בתר הרוב, אבל בעיר יש גם קבועים. עוד הוסיף בד"ה והנה שאין טעם פרוש כולהו משום תרי רובי, דתרי רובי הוא סברא בדרבנן, ולא מעלה ולא מוריד לענין הצלת נפשות דהוי דין תורה. [↑](#footnote-ref-79)
80. ובבית יוסף פירש דהרמב"ם סבר דהוי קבוע כדי לבאר למה ברוב גוים חוששים לקידושין וכן למה אין נהרג ההורגו ברוב ישראל, והדרישה הוסיף שצריך לומר דהוי קבוע גם בכדי לבאר למה ברוב ישראל אין קידושיו קידושי ודאי. [↑](#footnote-ref-80)
81. לע"ע לא מצאתי היכן. [↑](#footnote-ref-81)
82. עיין רש"י זבחים עג, ב ד"ה אי מקריב ובתחילת המוסגר מבואר שבשעת התערובת אסורים דבר תורה, לפו"ר מאחר ולשון רש"י שם הוא עד שניידי, אן לפרש טעמו כתוס' בסנהדרין, דאין צריך לזה ניידי וסגי ליטול מהקביעות, אלא טעמו משום קבוע וסבר דהוי קבוע דבר תורה, אבל צ"ב אמאי לא סגי במה שהוי קבוע לומר דנדחה. [↑](#footnote-ref-82)
83. אולם מפורש בבינת אדם סימנים כ"א – כ"ג שבמקרה שנתפזרו ונתבטלה הקביעות כולם מותרים, ודין ב' אחרונים אסורים הוא דווקא באופן שפירשו ארבעים למקום אחד ושישים למקום אחד, שאיסורא ברובא איתיה, ואין על הרוב קביעות משום שאין כאן ודאי איסור אף שאנו מניחים איסורא ברובא איתיה, ומ"מ כיון שאיסורא ברובא איתיה ב' אחרונים אסורים. [↑](#footnote-ref-83)
84. לשון התוס' כאן הוא בלשון רבים, וניתן לבאר דכוונתו לומר שהניוד יעשה שלא בפנינו, וכן מצאתי בטהרת הקודש שבאר שהניוד נעשה שלא בפנינו והוכיחו מיומא שהפרישה יכולה להיות בפנינו. אך לשון התוס' בחולין צה, א ד"ה הכא הוא לשון יחיד, ויותר משמע שכוונתו על הפרישה, ויש לדון דפרישה מתערובת שאינה קבועה אינה דומה לעכבר דפסחים, ולומר שהוי קבוע עד הפרישה לפו"ר קשה, דהא אין צריך לגזור שמא יטלו י' כהנים בבת אחת, דאחד שנוטל אסור, ואולי צריך לדחוק דגם הנטילה אחד אחד צריכה שתיעשה בהסבת פנים כפי שהציע השיטמ"ק אות א', ועדיין צ"ב אמאי לא גזרו על זה. [↑](#footnote-ref-84)
85. ויל"ע בכוונתו דהא נולד הספק במקום הקביעות. [↑](#footnote-ref-85)
86. שכתב דלרשב"א אף באופן זה גזרו שמא יטול מן הקבוע, והרשב"א פליג על משמעות דברי הטור שם שבאופן זה לא גזרו שמא יטול מן הקבוע. [↑](#footnote-ref-86)
87. הרא"ש בחולין פ"ז סימן כ' לא הביא את ראית ר"ת [↑](#footnote-ref-87)
88. לשון התוס' שם ומשום שמא יבואו י' כהנים בבת אחת ומסקי מן הקבוע למזבח לפו"ר צ"ב, וכן קשה על התוס' יבמות פא, ב ד"ה כולן, ומצאתי שבפלתי קי, יז ישב דקדוק זה. ועיין בבינת אדם שבנה על דברי התוס' דלא גרסי כגירסת רש"י <<<<<<<<<<<< [↑](#footnote-ref-88)
89. ועיין מעדני יו"ט על הרא"ש חולין פ"ז סימן כ' אות ש' שגם לתוס' בנתפרקה כל הקביעות אין גזירה שמא יטול מן הקבוע, אלא דכהאי גוונא לא שכיחא, לכן ימותו, אכן אם תתפרק כל הקביעות יהא מותר, וכעין זה כתב הפרי חדש קי, כח ד"ה אמנם שכיון שאסור לראות את הפרישה וצריך לעשות זה בהסתר פנים לא שייך לכבוש את כולם באופן שכולם יצאו מעצמם. [והוסיף הפר"ח שלפזרם בידים אסור משום מבטל איסור לכתחילה]. אך הקשה שם דלרשב"א אם פירשו כולם בפנינו הוה כפירשו מקצתם שלא בפנינו, ואם כן יכול לראות את כל הפרישה [↑](#footnote-ref-89)
90. הרשב"א במשמרת הבית ב"ד ש"א יג, א וכן בב"ד ש"ב כד, א כתב דהארבעים מותרים גם כשלא פירשו למקום אחר, ובארו הפר"ח קי, כו שדבריו בתורת הבית הם לשיטת הר"ש. או שדבריו במשמרת הם על פירש שלא בפנינו, ודבריו בתורת הבית הם על פירש בפנינו דמותרים רק על ידי תערובת. [↑](#footnote-ref-90)
91. לשון הרא"ש חולין פ"ז סימן כ' דהכא שהאיסור ידוע במקומו לא גזרינן שמא יקח מן הקבוע דמידע ידיע דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי וגם כל אדם נזהר ליקח משם כי וכתב שלפי"ז אם לקח חתיכת הראויה להתכבד, ונתברר למפרע שהיה טריפה במקולין, אף שבשעה שנטל לא היה קבוע שהרי לא היה ידוע, מ"מ יש גזירה שמא יטול מהקבוע כיון שאין האיסור ניכר, והטור בסימן ק"י בשם הרא"ש בתשובה כתב שכל שאין האיסור ידוע, אין גזירה שמא יקח מן הקבוע. ון שידוע שיש חנות אחת מוכרת נבילה עד שיודע שמן הכשירות הוא לוקח, ומ"ש דמידע ידיע דכל קבוע כמחצה על מחצה דמי לפו"ר טעון באור. [↑](#footnote-ref-91)
92. וכתב הרשב"א שם שלפי"ז אם לקח חתיכת הראויה להתכבד, ונתברר למפרע שהיה טריפה במקולין, אף שבשעה שנטל לא היה קבוע שהרי לא היה ידוע, מ"מ יש גזירה שמא יטול מהקבוע כיון שאין האיסור ניכר, והטור בסימן ק"י בשם הרא"ש בתשובה כתב שכל שאין האיסור ידוע, אין גזירה שמא יקח מן הקבוע. [↑](#footnote-ref-92)
93. ולדבריו צ"ל שלא שייך במציאות שיעשה כבישה בלי לראות את הפרישה ודלא כתוס' זבחים עג, ב. פרי חדש קי, כח ד"ה אמנם. [↑](#footnote-ref-93)
94. הב"ח קי, ז הביא את דברי המהר"י בן לב שהטור פסק כר"ת שבחולין לא גזרו שמא יטול מן הקבוע, ובסימן ק"י מיירי בקדשים, וגם בקדשים ר"ת חילק כדעת ר"י שבאיסור ניכר לא גזרו שמא יטול מן הקבוע. אמנם הקשה על דבריו הב"ח שברא"ש מבואר שפסק שאין חילוק בין קדשים לחולין. [↑](#footnote-ref-94)
95. ובפלתי ס"ק י"ח הביא ראיה לדין זה. [↑](#footnote-ref-95)
96. כתב הפרישה נז, נ ד"ה ועיין שאין מקום לגזור שמא בשעה שבא לפזר כולם יטול מן הקבוע, כפי שמצאנו בפסחים י"א שבשעה שמחזר לשורפו אין לגזור שמא יבא לאוכלו. [↑](#footnote-ref-96)
97. הפמ"ג מ"ז סק"ז העיר דלשון הדרכי משה כאן שבנתפזרו מקצתם נחשב לקבוע, ובתורת חטאת כתב הרמ"א גזרו שמא יטול מן הקבוע. [↑](#footnote-ref-97)
98. הב"ח הקשה על תירוץ זה מדוע ב' אחרונים אסורים, וזה לשיטתו שבנתפזרה הקביעות ב' אחרונים מותרים. עוד הקשה מדוע בזבחים ע"ג ימותו כולם הרי אפשר על ידי תקנה זו שיפרשו כולם שבה אין לגזור שמא יטול מן הקבוע. [↑](#footnote-ref-98)
99. וכעין זה כתב הבינת אדם סימן כ"ד. [↑](#footnote-ref-99)
100. [ודייק כן מתורת הבית ומתוס' שהתיר בנכבשינהו ומשמע שכולם מותרים]. [↑](#footnote-ref-100)
101. אולם בנשארה הקביעות במקומה כתב הפרי חדש שיש דין ב' אחרונים אסורים. [↑](#footnote-ref-101)
102. ואין בזה קבוע, משום שאין ודאי איסור ברוב, אף שתלינן שאיסורא ברובא איתיה. ובחזון איש לז, ג בתחילה רצה לומר דאיסורא ברובא איתיה יכול לגרום גם דין קבוע, וחזר בו. [↑](#footnote-ref-102)