45 בדין גמ_ד דכשר בלילה
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

מוצש"ק תצוה -זכור ליל פורים דפרזים תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דל"ב., דיני ממונות דנין ביום וגומרין בלילה דיני נפשות דנין ביום וגומרין ביום, ופירש"י, ז"ל, דנין ביום, משא ומתן של דין, וגומרין בלילה, אם רצו וכו', עכ"ל, וכ"ה ל' הר"י מלוניל ותלמיד הרמב"ן ונימו"י.

ומשמעות ד' רש"י, דכל המו"מ אינו אלא ביום, והא דגומרין בלילה היינו הגמ"ד עצמו, וכ"ה להדיא בד' הרמ"ה, ז"ל, דיני ממונות דנין ביום לשמוע טענותיהן ולישא וליתן בדבר, וגומרין אף בלילה, וכבר ברירנא בפ"ק גמ"ד מאי הוי, וכל היכא דתלינן לה למילתא בגמר דין לא הוי עד דאמרי איש פלוני אתה זכאי ואיש פלוני אתה חייב, עכ"ל.

אמנם הנה ז"ל המאירי לקמן דל"ד:, כל שביארנו בדיני ממונות שאין מתחילין בלילה אלא שגומרין, פירושו שצריך שיסכימו במשא ומתן שלהם ביום, וכל שהסכימו עליו ביום אם ירצו לחזור למו"מ בלילה סמוך לגמ"ד עושין, וכן עיקר, וי"א שאין מו"מ בלילה כלל אלא שצריך שיהו מוסכמים ביום על כל המו"מ, עכ"ל, והרי דס"ל להמאירי לעיקר, דלא רק הגמ"ד עצמו הוי אף בלילה, אלא אף המו"מ הסמוך לגמ"ד הוי בלילה, ולא ברירא לי בדעתו, אם סגי במה שהתחילו במו"מ ביום, או דל"מ בלילה רק אם הי' עיקר המו"מ בלילה והן באין לחזור למו"מ בלילה.

ובס' ברכ"י חו"מ סימן ה' אות י"ב הביא דבס' דינא דחיי עשין צ"ח הביא לד' המאירי, וכתב עליו דהאידנא נהוג לגמור בלילה אף שביום לא גמרו המו"מ, עכ"ד, והובא בפת"ש שם סק"ז, ועי' גם בישועות ישראל שם סק"ד שנקט בפשיטות דכל שהתחילו במו"מ ביום, גומרין את המו"מ אף בלילה.

ב] והנה בעיקר הא דגמ"ד כשר בלילה נחלקו הראשונים, דהנה בחי' הר"ן ר"ה דכ"ה: כתב, ז"ל, אבל לדידי לק"מ, משום דאם איתא דדיינינן לקידוה"ח כדיני ממונות דדנין ביום וגומרין בלילה, "אלמא כולה מילתא בתר תחילת דין שדינן לה, דאי לא כיון דיום בעינן היאך גומרין בלילה, אלא ודאי ה"ט כיון דהוי תחילתו ביום גמרו נמי בתר תחילתו שדינן לי' וכאלו נגמר ביום דמי", וכיון שכן בדין הוא דנקדשי' למפרע, אבל כי מסקינן דגמר נמי בעינן ביום, אלמא לא שדינן לי' בתר תחילתו אלא אחר שעה שנגמר בו, וכיון שכן היאך נקדש אותו למפרע, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ן, דלעולם ביסוד הדין כל הדין אינו אלא ביום, והא דגמ"ד כשר בלילה, הוא משום דשדינן לי' בתר תחילתו וכאילו נגמר ביום.

וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"ג מסנהדרין ה"ג ד', ז"ל, אין מתחילין את הדינין בלילה וכו' ובדיני ממונות אם התחילו ביום מותר לגמור הדין בלילה, עכ"ל, ומשמעות דבריו דאין עיקר הדין דמו"מ אינו כשר בלילה וגמ"ד כשר בלילה, אלא עיקר הדין הוא דאין מתחילין את הדינין בלילה, ואם התחילו ביום מותר לגמור בלילה, ונראה דזה מתפרש ע"ד ד' הר"ן, אך אין מקור מד' הרמב"ם למש"כ הר"ן דהא דגמ"ד כשר בלילה הוא משום דשדינן לי' בתר תחילתו וכאילו נגמר ביום, אלא יל"פ דכל עיקר הדין הוא שלא להתחיל את הדין בלילה, ואמנם עכ"פ נראה דאין עיקר החילוק בין המו"מ לבין הגמ"ד, אלא בין תחילת הדין לבין הגמר.

וכ"ה מבו' להדיא בד' התרוה"ד ח"ב סימן ר"ז, ז"ל, וההיא דלא קבעינן זימנא בניסן ותשרי, וכתב מר דרבים נוהגין אם התחילו לרדת קודם ניסן דקבעינן בניסן וכו', ואם ראה מר מנהג כמו שכתבת סמך יש לו קצת מההיא דפ"ק דשבת דאין יושבין לדין מן מנחה ולמעלה, ואם התחילו אין מפסיקין, ושוב אשכחן כה"ג בתלמוד דתחילת דין ביום ונגמר בלילה, וה"ה בנידון זה, עכ"ל, והובא בביאור הגר"א סימן ה' סק"ד, והרי דהא דגמ"ד כשר בלילה, הוא ע"ד דינא דאם התחילו אין מפסיקין, דכיון שכבר התחיל בדין בהכשר, ה"ה רשאי לגמור הדין בלילה, אך לכאו' אי"ז כד' הר"ן דהוא משום דשדינן לי' בתר תחילתו, אלא הוא משום דהתחיל את הדין בהכשר.

ג] אמנם הנה מד' ש"ר נראה לא כן, דהנה לקמן דל"ד:, מנה"מ מילי וכו' כדרבא, דרבא רמי כתיב ושפטו את העם בכל עת וכתיב והי' ביום הנחילו את בניו, הא כיצד יום לתחילת דין לילה לגמ"ד, והראשונים שם עמדו דאימא איפכא, דיום לגמ"ד לילה לתחילת דין, עיי"ש בדבריהם.

ובפשוטו נראה דעיקר קו' הראשונים היא משום דס"ל דהא דתחילת דין ביום וגמ"ד אף בלילה, גזה"כ הוא דחלוק דין תחילת דין מדין גמ"ד, ובזה הוא דקשיא להו דאימא איפכא, אך אי נימא כד' הר"ן דהא דגמ"ד כשר בלילה, הוא משום דבתר תחילתו שדינן לי' וכאילו נגמר ביום, הרי ל"ש כלל למימר איפכא דתחילת דין אף בלילה וגמ"ד אינו אלא ביום.[[1]](#footnote-2)

ד] ובפשוטו נראה דזה יסוד פלוגתת הראשונים אם אין כשר בלילה אלא הגמ"ד דאיש פלוני אתה זכאי וכו', או דגם המו"מ כשר בלילה כל שהתחילוהו ביום, דרש"י והרמ"ה ודעימייהו דס"ל דרק הגמ"ד דאיש פלוני אתה זכאי וכו' כשר בלילה, הוא משום דס"ל דהא דתחילת דין ביום וגמ"ד אף בלילה, גזה"כ הוא דחלוק דין תחילת דין מדין גמ"ד, וע"כ רק הגמ"ד עצמו כשר בלילה, אך המאירי שצידד דאף גמר המו"מ כשר בלילה, הוא משום דס"ל דהא דגמ"ד כשר בלילה הוא משום דבתר תחילתו שדינן לי' וכאילו נגמר ביום, או משום דעיקר הדין הוא שלא להתחיל את הדין ביום, וע"כ אף המו"מ כשר בלילה כשהתחילו אותו ביום.

ואמנם באמת גם לדעת הר"ן י"ל דהמו"מ אינו כשר בלילה אף אם התחילו אותו ביום, דדוקא הגמ"ד שהוא מכח המו"מ, הוא דאמרינן דכל שגומרין את דינו בלילה מכח המו"מ שביום, חשיב כאילו נגמר ביום, ומשא"כ במו"מ עצמו, אף אם הי' תחילתו ביום, מ"מ המשך המו"מ דבלילה אינו נגרר אחר המו"מ שהי' ביום, ודו"ק, ויש לדון עוד, די"ל דכל המו"מ הוי מכלל תחילת הדין, ורק הפס"ד הוא דהוי גמר דהדין.

ה] ונראה עוד בזה, דהנה בפירש"י לקמן דל"ד: כתב, ז"ל, לילה לגמ"ד, דכתיב ושפטו, ועיקר משפט היינו גמ"ד, עכ"ל, והנה הרי הא דהגמ"ד הוי עיקר המשפט, הוא הגמ"ד עצמו דאיש פלוני אתה זכאי וכו', וכיון דהא דילפינן דגמ"ד כשר בלילה הוא משום דעיקר משפט הוי גמ"ד, הרי מסתברא מילתא דרק הגמ"ד עצמו כשר בלילה, אך המו"מ אינו כשר בלילה אף אם התחילוהו ביום.

ועד"ז נראה גם למש"כ התוס' שם, ז"ל, ואיפכא ליכא למימר דמסתמא תחילת דין עיקר וכו', עכ"ל, וכ"כ הרא"ש, ונראה לפ"ז, דודאי דרק הגמ"ד עצמו כשר בלילה, אך כל המו"מ דהוא עיקר הדין אינו אלא ביום.

ועד"ז הוא למש"כ הרמ"ה שם, ז"ל, דושפטו הוא גמ"ד כדכתיב ושפטו העדה והצילו העדה וכו', עכ"ל, וגם לפ"ז מסתברא דרק הגמ"ד עצמו כשר בלילה, אך המו"מ אינו כשר בלילה אף כשהי' תחילתו ביום, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הרמ"ה במשנתינו, וכנ"ל.

ו] והנה בפי' הר"י מלוניל לקמן דל"ד: כתב, ז"ל, יום לתחילת דין כ"ה דלעייני שפיר בטענותיהן, כדאמרינן בעיא שמעתתא צילותא כיומא דאיסתנא, עכ"ל, ועד"ז כתב בחי' תלמיד הרמב"ן שם, ז"ל, ואיפכא ליכא למימר, דמו"מ צריך ליעשות ביום משום דביום יש יותר צלילות הדעת כדאמרינן בעלמא מ"ט צילא שמעתתך א"ל דיממא אינון, עכ"ל, ועד"ז כתב באו"ז סנהדרין סימן פ"ו, ז"ל, ואיפכא ליכא למימר דעיקר דין ביום הוא כדכתיב דינו לבקר משפט, ואמרי' בעירובין אמרו לי' לר' זירא נהירין שמעתתיך א"ל דיממי נינהו, עכ"ל, ועד"ז כתב בחי' רבינו יונה לקמן שם, ז"ל, ומשום דניח"ל לרבנן למימר דבשעת מו"מ צריכין יותר לשמירה, כי הדברים מתבררים יותר ביום מן הלילה, כדאמרינן רבנן לר' זירא כמה צילא שמעתיך וא"ל דיממא אינון, עכ"ל.

ומבו' בד' כל הני קמאי, דהא דתחילת דין אינו אלא ביום וגמ"ד הוי אף בלילה, אינו גזה"כ בעלמא, אלא היינו דיסוד הדין דאין דנים בלילה הוא משום דביום יש יותר צלילות הדעת, וע"כ מסתברא דמילתא להצריך יום בשעת מו"מ.

ולפ"ד כל הני קמאי הדבר ברור דכל המו"מ אינו כשר אלא ביום, דכיון דיסוד הדין דתחילת דין אינו אלא ביום הוא משום דהמו"מ בעי צילותא טפי, הרי ודאי דכל המו"מ הוי בכלל זה, ורק הגמ"ד דאיש פלוני אתה זכאי, כשר אף בלילה.

ז] ולפ"ד הני קמאי נראה, דהא דבדיני נפשות אף הגמ"ד אינו כשר בלילה, אי"ז גזה"כ בעלמא, אלא היינו דבדיני נפשות מחמרינן טפי דאף הגמ"ד יהא ביום שיש בו צלילות הדעת, שמא יתברר להם שאין הדין כפי שהיו סבורים.

ובזה נתישב לן מש"א לקמן דל"ו:, א"ר אבהו י' דברים יש בין דיני ממונות לדיני נפשות וכולן אין נוהגין בשור הנסקל חוץ מכ"ג, מנה"מ וכו' דאמר קרא לא תטה משפט אבינך בריבו, משפט אביונך אי אתה מטה אבל אתה מטה משפט של שור הנסקל, עכ"ל, ופירש"י, ז"ל, אבל אתה מטה לחובה דין השור ע"פ אחד, ומהכא גמיר לכולהו מעלות דלא נהיגי חוץ מכ"ג, ומסתברא דהיקש להכי אתי שהוא עיקר הדין ותחילתו, אבל כולהו אינך להצלה אתי, ומה לנו לחוס על שור המועד מוטב לקיים בו ובערת הרע, עכ"ל.

והערול"נ שם עמד בזה, דלפי טעם זה, מ"ט גומרין דינו של שור הנסקל בלילה ול"ה דינו כדין מיתת הבעלים דאין גומרין דינו ביום, דבזה הרי לא שייך הטי', אלא גזה"כ הוא מוהוקע הותם, וא"כ מכח כמיתת הבעלים כך מיתת השור גם גבי שור הנסקל ניבעי, עכ"ד.

אך למש"נ ניחא, דאף הא דבדיני נפשות אין גומרין בלילה יסודו הוא משום הצלה, דאפשר דאם יגמרו דינו ביום יתברר להם שאין הדין כפי שהיו סבורים ואינו חייב מיתה, ומכח זה גזה"כ דאין גומרין הדין בלילה אף לזכות, וע"כ בשור הנסקל דאין לו לחוס עליו, גומרין את דינו אף בלילה.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ח] והנה ביבמות דק"ד. פליגי תנאי בחלצה בלילה אם חליצתה כשרה, ובגמ' שם מפרשינן לפלוגתייהו, דמר סבר חליצה כתחלת דין דמיא ומר סבר חליצה כגמ"ד דמיא.

ובפשוטו מבו' להדיא מזה, דהא דגמ"ד כשר בלילה אי"ז משום דבתר תחילתו שדינן לי' וכאילו נגמר ביום, דהתם הרי ל"ה תחילת דין ביום כלל דנישדי להחליצה בתרי', אלא כ"ה עיקר הדין דהגמ"ד כשר אף בלילה, ובזה הוא שנחלקו אם חליצה חשיבא כתחילת הדין או כגמ"ד, וכבר הוכיח כן בס' אולם המשפט סימן ה'.

ובס' אבי עזרי בפ"ג מסנהדרין כתב לדחות בזה, דלעולם הא דגמ"ד כשר בלילה הוא משום שהתחילו את הדין ביום, וטעמא דמ"ד דחלצה בלילה כשרה דחליצה כגמ"ד דמיא, היינו משום דחליצה אי"ז מעשה דין, והטעם לפסלה בלילה הוא משום דבלילה אין על הבי"ד תורת בי"ד, ובזה הוא דאמרינן דכיון דגמ"ד אף בלילה, וחזינן דיש עליהן תורת בי"ד אף בלילה, ע"כ שפיר יש להכשיר בחליצה בלילה, עכ"ד.[[3]](#footnote-4)

ט] אמנם הנה ז"ל האו"ז בתשו' סימן תשמ"ה, ז"ל, ונראה בעיני דאשה שקבלה גיטה בלילה שאינה מגורשת, דתחילת דין שפטינן ביום ולא בלילה וכו', מידי דהוה אחליצה דקיי"ל שהיא תחילת הדין דתנן בפ' מצות חליצה חלצה בלילה חליצתה כשירה ר"א פוסל ואוקמינן דבהא פליגי דר"א סבר חליצה כתחילת דין דמיא ות"ק סבר חליצה כגמ"ד דמיא, ופי' ריב"ן זצ"ל כתחילת דין דמיא דע"י חליצה קא מתחלא למתבע כתובתה, ולמ"ד כגמ"ד דמיא ע"י חליצה דכגמ"ד כתובתה כגבוי' דמיא, וה"נ יש לי לומר דפליגי בנתינת הגט דעל ידו גובה כתובתה וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו דטעמא דמ"ד דחליצה כגמ"ד דמיא, הוא משום דהוי זה כגמ"ד דהכתובה, משום דעי"ז הויא הכתובה כגבוי', ולפ"ז הרי מבו' להדיא דהא דגמ"ד כשר בלילה, אי"ז משום שהתחיל את הדין ביום, אלא דינא הוא דכל דתורת גמ"ד עליו ה"ה כשר בלילה, וע"כ למ"ד דחליצה חשיבא כגמ"ד, ה"ה כשרה אף בלילה, - ונתחדש עוד לפ"ז, דכל דהוי גמ"ד ה"ה כשר בלילה, אף דהוא גם תחילת הדין.

אך אכתי צ"ע, היאך זה מתישב עם מש"כ האו"ז גופי' ודעימי', דטעם החילוק בין תחילת דין לגמ"ד, הוא משום דבשעת המו"מ בעינן טפי צלילות הדעת, ולפ"ז מאי נפ"מ אם מכח הא דהכתובה הויא כגבוי' הויא החליצה כגמ"ד או לא, הרי אין עיקר תלוי כלל בשֵם גמ"ד, - ולכאו' לפ"ד הני קמאי הי' מקום לפרש דהפלוגתא אם חליצה כתחילת דין או כגמ"ד, היינו משום דבעינן שיראו בי"ד שנעשית החליצה כהלכתה, וע"כ י"ל דהוי כתחילת דין דבעינן בזה צלילות הדעת טפי, וצ"ע בזה.

י] ועיי"ש באו"ז שכתב עוד, ז"ל, ותו נראה בעיני דאפי' למ"ד חליצה כגמ"ד מודה בנתינת הגט דהוא תחילת דין, שאני אומר דהא דפליגי לענין חליצה לאו מטעם כתובה, אלא ר"א דסבר שהוא תחילת דין מפני שיבמה לשוק בלאו והשתא הוא דמתחיל להתירה, ולת"ק דאמר שהיא כגמ"ד מפני שבחיי בעלה היתה באיסור מיתה לשוק מת בעלה פקעה מיתה ועדיין איסור לאו מורכב עלי' חלץ לה פקע לה איסור לאו הלכך דמי לגמ"ד, אבל נתינת גט מכי יהיב לה גיטא פקעה לה כל האיסור ואין שייך בהו תחילה וסוף ולד"ה כתחילת הדין, הלכך נתן לה גיטא בלילה לאו כלום הוא ולא מיגרשא וכו', עכ"ל.

והנה גם לפי דבריו מוכח דהא דגמ"ד כשר בלילה דינא הוא דכל דתורת גמ"ד עליו ה"ה כשר בלילה, דאי נימא דהוא משום דבתר תחילתו שדינן לי' וכאילו נגמר בלילה, הרי ל"ש זה כלל בחליצה, דאף דתחילת ההיתר הוא במיתת הבעל, מ"מ ל"ש לומר דשדינן להחליצה בתר מיתת הבעל וכאילו חלצה ביום, ומתרי טעמי, חדא דהניחא אם מת הבעל ביום, ועוד דגם כשמת הבעל ביום, מ"מ כיון דמיתת הבעל ל"ה מכלל הדין, ל"ש לומר דשדינן להדין דחליצה בתר מיתת הבעל וכאילו חלצה ביום.

ומה"ט גם למש"נ לדון בדעת הרמב"ם, דהא דגמ"ד בלילה, הוא משום דכל עיקר הדין הוא שלא להתחיל לדון ביום, לכאו' אין מתישב טעמא דמ"ד דחליצה כגמ"ד היא, דאף דהחליצה היא גמר ההיתר דמיתת הבעל, הרי הא מיהא דלגבי הדין שבזה, הוי זה התחלת הדין.

יא] ולדעת הר"ן דהא דגמ"ד בלילה הוא משום דבתר תחילתו שדינן לי' וכאילו נגמר ביום, אשר עד"ז נראה גם בד' הרמב"ם והמאירי, תיקשי דא"כ מ"ט דמ"ד דחליצה כגמ"ד דמיא וכשרה אף בלילה.

ונראה לדון בזה לדעתם, דבזה עצמו הוא דפליגי תנאי אם חליצה כתחילת דין דמיא או כגמ"ד דמיא, דמ"ד דחליצה כתחילת דין דמיא, ס"ל דהא דגמ"ד כשר בלילה הוא משום שהתחילו לדון ביום ובתר תחילתו שדינן לי' וכאילו נגמר ביום, וע"כ חליצה כתחילת דין דמיא ואינה אלא ביום, ומ"ד דחליצה כגמ"ד דמיא, ס"ל דהא דגמ"ד כשר בלילה הוא מגזה"כ דכל דתורת גמ"ד עליו ה"ה כשר בלילה, וע"כ אף חליצה הויא כגמ"ד וכשרה אף בלילה, ומש"כ הר"ן דהא דגמ"ד כשר בלילה הוא משום דבתר תחילתו שדינן לי' וכו', הוא לפ"מ דקי"ל כמ"ד דחליצה בלילה פסולה.

**ג**

יב] והנה בר"ה דכ"ה: תנן ראוהו בי"ד וכל ישראל נחקרו העדים ולא הספיקו לומר מקודש עד שחשיכה ה"ז מעובר, ובגמ' שם פריך, דכיון דתנא עד שחשיכה ה"ז מעובר למה לי למיתנא חקירת העדים כלל, ומשני איצטריך סד"א תיהוי חקירת עדים כתחילת דין ומקודש מקודש כגמ"ד ולקדשי בליליא, מידי דהוה אדיני ממונות דתנן דיני ממונות דנין ביום וגומרין בלילה ה"נ מקדשין בליליא קמ"ל.

ופירש"י, ז"ל, למה לי למתניי' לחקירה כלל, כיון דאשמועינן דכי ראוהו בי"ד וכל ישראל אפ"ה מעברין לי', כ"ש נחקרו העדים, סד"א היכא דאיכא חקירת עדים ביום תו לא ניעברוה אלא יגמרו הדבר בלילה ויקדשוהו ביום ל' לענין תיקון המועדות, עכ"ל.

ובחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, הא דאמרינן מהו דתימא ליהוי חקירות העדים כתחלת דין ומקודש מקודש כגמ"ד וליקדשוה בלילה, ק"ל ואי משו"ה נמי לא איצטריך, דהא מרישא נמי ש"מ, דאי ס"ד הכין ליהוי נמי/ ראיית בי"ד כתחילת דין ומקודש מקודש כגמ"ד, אלא מדקתני ה"ז מעובר ש"מ דלא, וי"ל דאילו מרישא הו"א דכיון דע"פ ראייתם הן מקדשין, בשעת שאומרין מקודש הוי כתחלתו וכגמרו באותה שעה, ומשו"ה א"א שלא לעברו, אבל בשנחקרו העדים דכשהן מקדשין עכשו ע"י חקירת העדים שהיתה ביום הן מקדשין, אימא שפיר דמי, עכ"ל, [[4]](#footnote-5) ועד"ז כתב בחי' הריטב"א שם, ז"ל, י"ל דאי מהתם הו"א ראוהו בי"ד וכל ישראל כיון שלא הי' שם ביום אלא ראי' בעלמא ולא נו"נ כלל בדבר, כי אמרי בליליא מקודש מקודש הוה כאילו תחילתו וגמרו בלילה, אבל היכא דנחקרו העדים ביום ונו"נ בדבר הו"ל אמירה דמקודש מקודש גמ"ד בלחוד, והוה ס"ד דנקדשי' בליליא, עכ"ל.

ובחי' הגרנ"ט ב"ב הוכיח מזה, דהא דגמ"ד כשר בלילה הוא משום דהיתה תחילת הדין ביום, וע"כ בזה הוא דהי' מקום לחלק, דבראוהו בי"ד וכל ישראל אין מקדשין בלילה, ואם נחקרו העדים ביום מקדשין אף בלילה, דאי נימא דהא דגמ"ד כשר בלילה, הוא משום דגמ"ד מצ"ע כשר בלילה, א"כ הרי אין לחלק בין היכא דראוהו בי"ד וכל ישראל להיכא דנחקרו העדים, ובאמת בל' הרשב"א שם נראה להדיא דכל הס"ד דיקדשוהו בלילה, הוא משום שהן מקדשין ע"י חקירת העדים "שהיתה ביום", וזה כד' הר"ן, דהא דגמ"ד כשר בלילה, הוא משום דהגמ"ד הוי ע"פ הדין שהי' ביום.[[5]](#footnote-6)

יג] והנה אמנם יש מקום לדחות בזה, דאף אם הא דגמ"ד כשר בלילה אי"ז משום שהתחילוהו ביום, אלא הגמ"ד מצ"ע כשר בלילה, הרי הא מיהא י"ל דשֵם גמ"ד, הוא רק כשהי' תחילת דין קודם לכן, אך כל שלא הי' תחילת דין קודם לכן, יש על הגמ"ד גם תורת תחילת דין, ובכה"ג אינו כשר בלילה.

אך אכתי אי"ז מתישב עם הא דמוכח מההיא דחליצה בלילה לפי' הריב"ן, דגמ"ד כשר בלילה אף דהוא גם תחילת הדין, וכמש"נ לעיל סוסק"ט, וגם אי"ז מתישב לדעת הר"י מלוניל ודעימי' דטעם החילוק בין תחילת דין לגמ"ד, הוא משום דבשעת מו"מ בעינן צלילות הדעת, וצ"ע בזה.

יד] שו"ר בפי' הרמב"ם לר"ה שם, ז"ל, ואקשו ולמה לי' למיתני כלל, פי' למה תנינן עיקר זה כלל שאם לא הספיקו לומר מקודש עד שחשיכה ה"ז מעובר, והלא דבר ידוע הוא דאין החודש מקודש עד שיקדשוהו בי"ד ויאמרו מקודש מקודש, ופרקינן איצטריך סד"א וכו', עכ"ל, והרי דלא גריס כגיר' דילן דפירכת הגמ' היא דלמה לי' למיתני "חקירת העדים" כלל, אלא גריס למה לי' למיתני כלל, ופירכת הגמ' היא על עיקר דינא דמתניתין דפשיטא דאין החודש מקודש עד שיקדשוהו בי"ד, וע"ז משני דסד"א דהוי כגמ"ד דכשר בלילה.

ולפי גיר' הרמב"ם הרי אין מקור כלל לחלק דהיכא דנחקרו העדים חשיב הקידוש כגמ"ד, והיכא דראוהו בי"ד לא חשיב הקידוש כגמ"ד, ושפיר י"ל דהא דגמ"ד כשר בלילה היינו דגמ"ד מצ"ע כשר בלילה.[[6]](#footnote-7)

**ד**

טו] והנה בקצוה"ח סימן ה' סק"ב כתב לפרש טעם הסוברים דאם דנו בלילה דיניהם דין, ז"ל, דכיון דאינו פסול אלא תחלת דין בלילה וגמ"ד כשר בלילה, וא"כ אם עברו ודנו בלילה, נהי דפסול הי' תחילת דין דהיינו המו"מ, מ"מ גמר הדין דהיינו מה שאמרו איש פלוני אתה חייב זה הוא בכשרות מה"ת, דהא גמר הדין כשר בלילה, וא"כ כי עברו ודנו בלילה כשר הדין בדיעבד, דהא הפס"ד שאמרו כשר הוא בלילה, אלא שהי' המו"מ בפסול שהוא תחילת הדין, ולא מיפסל מחמת זה הגמ"ד, ומידי דהוי לדיינים שפסקו את דינם בלי מו"מ דלא מיפסל משום זה, עכ"ל, וכ"כ בפת"ש סימן כ"ח סקל"ג בשם הגאון בעל תפארת למשה, ועפי"ז כתבו הקצוה"ח והתפארת למשה לפרש טעמא דהרמ"א דקבלת עדות ל"מ בלילה אף בדיעבד, עיי"ש.

וכבר עמד בחי' הגרנ"ט, דבד' הקצוה"ח מבו' דהא דגמ"ד כשר בלילה אי"ז משום שכבר התחיל הדין ביום, אלא גמ"ד מצ"ע כשר אף בלילה, וע"כ אף היכא דהי' תחילת הדין בלילה, ואין ע"ז תורת דין, מ"מ הגמ"ד כשר בלילה.

ומוכח לפ"ז מד' הקצוה"ח, דגם כשלא הי' תחילת דין כלל, כשר הגמ"ד בלילה, ולא אמרינן דבכה"ג חשיב הגמ"ד גם כתחילת דין, ואינו כשר בלילה, וכמש"נ לדון לעיל סקי"ג, שהרי בכה"ג שהי' תחילת הדין בלילה, חשיב דלא הי' תחילת דין כלל, ואפ"ה נקט הקצוה"ח דהגמ"ד כשר בלילה. - עוד יל"ד בזה, דלמש"כ הר"י מלוניל ודעימי' דהא דתחילת דין אינו אלא ביום, הוא משום דבעינן בזה צלילות הדעת, הרי י"ל דאף דאם פסקו בי"ד את הדין בלא מו"מ הדין קיים, הרי היינו משום דבשעת הפס"ד עצמו הכריעו בי"ד את הדין, וע"כ כל דהוי זה בלילה ל"מ, דרק בגונא שהי' המו"מ ועיקר הכרעת הדין ביום, ורק הגמ"ד בפועל הי' בלילה, הוא דמהני, ודו"ק.

טז] עוד יש להוסיף בזה, דהנה בשער משפט סימן ה' סק"ב כתב לדון, דאם התחילו לדון בלילה בקבלת הבע"ד, ל"מ לחזור בהן קודם גמ"ד, דל"מ החזרה לבטל הקבלה אלא מכאן ולהבא, וממילא דל"מ חזרתם כלל, שהרי גמ"ד כשר בלילה, עיי"ש בדבריו.

והנה אי נימא כמש"כ הר"ן, דהא דגמ"ד כשר בלילה הוא משום דשדינן לי' בתר תחילתו וכאילו נגמר ביום, נראה ברור דבנידון השער משפט שפיר תועיל החזרה, דכל הא דמהני גמ"ד בלילה, הוא רק כשהי' תחילת הדין ביום, אך התם דהי' תחילת הדין בלילה, הרי גם הגמ"ד פסול הוא, וע"כ הגם דהועילה הקבלה להכשיר את תחילת הדין דבלילה, מ"מ כל שחזרו בהן קודם הגמ"ד, אין הגמ"ד כשר בלילה.

אך בל' השער משפט שם נראה שפירש, דהא דגמ"ד כשר בלילה, הוא משום דתחילת הדין הי' "בהיתר", וכל שהי' תחילת הדין כראוי, לא קפדינן על הגמר, וזה כמש"נ לעיל סק"ד מד' התרוה"ד, וזהו שנסתפק דאם קיבלו עליהן הבע"ד לדון בלילה, והי' תחילת הדין בהיתר, תו מהני הגמ"ד בלילה אף שחזרו בהן הבע"ד מקבלתן.

יז] ובס' אולם המשפט בסימן ה' כתב ע"ד השער משפט, דאם הא דמהני גמ"ד בלילה הוא משום דהי' תחילת הדין בהיתר, ודאי ל"מ בכה"ג שהי' תחילת הדין בלילה ע"פ קבלת הבע"ד, וזה לפמש"כ הגרע"א דהא דמהני קבלת פסולין הוי כמתנה בעלמא, עכ"ד.

אך כבר נת' באורך בדברינו בדין קבלת פסולין להוכיח מכ"ד, וגם מד' הגרע"א גופי', דגדר דינא דקבלת פסולין הוא דיש ביד הבע"ד כח להאמין את הפסולין בעדותן, עיי"ש, ולפ"ז שפיר כתב השער משפט לדון דכל שהי' תחילת הדין בלילה מכח קבלת הבע"ד, י"ל דמהני הגמ"ד בלילה אף אם חזרו בהן מקבלתן.

יח] ועיי"ש באולם המשפט שכתב עוד, דלפ"מ דמוכח מסוגיית הגמ' ביבמות דק"ד. דהא דגמ"ד כשר בלילה אי"ז משום שהיתה תחילתו בהיתר, אלא משום דגמ"ד מצ"ע כשר בלילה, ודאי דאף אם חזרו בהן מקבלתן קודם גמ"ד, יועיל הגמ"ד בלילה, עכ"ד.

אמנם נראה לדון בזה לפ"ד האו"ז שהבאנו לעיל סק"י, דהא דחליצה חשיבא כגמ"ד הוא משום דהתחיל ההיתר במיתת הבעל, דלפ"ז י"ל דאף דגמ"ד מצ"ע כשר בלילה, מ"מ היינו רק כשהי' גם תחילת הדין דבכה"ג הוא דיש עליו תורת גמ"ד, אך כל שלא הי' תחילת דין, הוי הגמ"ד גם תחילת דין ואינו כשר בלילה, וזה ע"ד שנת' לעיל סקי"ג, ולפ"ז הרי אי נימא דכשחזרו הבע"ד מקבלתן מהני דמהני החזרה לבטל עיקר הקבלה, נמצא דעדיין לא התחיל הדין, והגמ"ד הוי גם תחילת הדין, ואינו כשר בלילה.

**ה**

יט] כתב הברכ"י חו"מ סימן ה' אות י"א, ז"ל, אבל אם התחילו לדון דיני ממונות ביום גומרים בלילה, היינו בדיעבד כשאין פנאי לגמור ביום. מהרש"ל ביש"ש יבמות פ' מצות חליצה סימן כ', וכ"כ הרב הנמקי בסנהדרין ולילה לגמ"ד אם התחילו ביום ולא הספיקו לגומרו גומרין בלילה, עכ"ל, והובא בפת"ש שם סק"ז.

ומצאתי גדולה מזו בד' המהר"ח או"ז בס' עץ חיים, ז"ל, וגמר צריך להיות ביום ואם גמרה בלילה דיניהם דין, עכ"ל, ומ' דאין רשאין לגמור הדין בלילה, ורק אם גמרוהו בלילה הוי דיניהם דין, וזה צע"ג, שהרי במתניתין תנן דגומרין בלילה והרי דרשאין הן לגמרו בלילה, וכן נראה גם מהא דילפינן לה מדכתיב ושפטו את העם בכל עת.

אמנם הנה בחי' הריטב"א יבמות דק"ד. כתב, ז"ל, ולילה נמי כיון דגמ"ד הוא אפילו לכתחילה, עכ"ל, ומ' דאף אם יש בידם לגמור הדין ביום, רשאין לגמרו בלילה.

כ] והנה לדעת הסוברים דגמ"ד מצ"ע כשר אף בלילה, נראה דאין מקום כלל לומר דאם יש להם פנאי לגמור הדין ביום יש להם לגמרו ביום, שהרי גמ"ד א"צ יום.

ובטעם הסוברים דאם יש להם פנאי לגמור הדין ביום יש להם לגמרו ביום, נראה דהוא משום דס"ל דהא דגמ"ד כשר בלילה היינו משום דכבר היתה תחילת הדין ביום, ושדינן להגמר בתר תחילת הדין, או משום דלהכשר הדין סגי במה שהיתה תחילתו ביום, ובזה י"ל דלכתחילה ראוי גם לגמור את הדין ביום, ולפ"ד התרוה"ד שדימה דין זה לדינא דאם התחילו אין מפסיקין, ודאי י"ל כן דלכתחילה ראוי לגמור הדין ביום, ודו"ק.

אך צ"ע בד' היש"ש שם דקיימי בהא דמדמינן חליצה לגמ"ד, ומכח זה כתב היש"ש לפרש משמעות מתניתין דגם למ"ד דחליצה בלילה כשרה אי"ז אלא בדיעבד, עייש"ה בדבריו, ובחליצה הרי לכאו' ל"ש לומר דהא דכשרה בלילה הוא משום דכבר היתה תחילת הדין ביום, ואפ"ה נקט המהרש"ל דלכתחילה צריך לגמור הדין ביום, וצ"ע בזה.

טו"א ר"ה דכ"ה: בטעם הא דקבלת עדות פסולה בלילה, ולא אמרינן דקבלת עדות כגמ"ד, ועי' ערול"נ סנהדרין דל"ד:. - ולכאו' לפ"ד הר"ן הוא פשוט, דבקבלת עדות ליכא תחילת דין דנישדי בתרי', ומה יועיל דחשבינן לה כגמ"ד, - גם לפ"ד הר"י מלוניל ודעימי' דהא דגמ"ד כשר בלילה הוא משום דל"ב בזה צלילות הדעת, הרי דקבלת עדות דבעינן להכריע שעדותם מכוונת וכו', ל"מ בלילה.

ר"ן דתחילת דין היינו ראיית הנגע וסוף דין היינו טומאה טוהרה שהכהן מטהר או מטמא הנגע וכו'.

רבינו יונה, ועוד אני תמה היאך ילפינן מוהי' ביום הנחילו את בניו דתחילת דין בעינן ביום, דהא חלוקה זו כגמ"ד היא, והול"ל דבגמ"ד הוא דבעינן ביום, ואיכא למימר בהא דבכל תחילת דין בעינן שיהא ביום, והכא אע"ג דגמ"ד הוא, כתחילת דין הוא כמו"כ, תדע דבפ"ק מוכחינן דקידוה"ח ביום מדכתיב כי חק לישראל הוא משפט, מה משפט ביום אף קידוה"ח ביום, ואע"ג דקידוש וכו' בגמ"ד הוא, ומשום דניח"ל לרבנן למימר דבשעת משא ומתן צריכין יותר לשמירה, כי הדברים מתבררים יותר ביום מן הלילה, כדאמרינן רבנן לר' זירא כמה צילא שמעתיך וא"ל דיממא אינון

רמב"ן ב"ב דקי"ג:, ולא מסתבר דאמרינן במסכת ראש השנה (כ"ה ב') למה לי למיתנא נחקרו העדים וכו' ס"ד תיהוי חקירת עדים כתחלת דין ומקודש מקודש כגמר דין וליקדשי' בלילה מידי דהוה אדיני ממונות דדנין ביום וגומרין בלילה קמ"ל ואימא הכי נמי וכו', משמע מיהא דקבלת עדות כתחילת דין הוא, והיכא דקבלוה ביום גומרים בלילה, אלא גבי עדות החדש דשויא קרא כדיני נפשות אפילו לגמר דין, הילכך קבולי בלילה נמי אין מקבלין דתחלת דין הוא, עכ"ל.

נתחדש בד' הרמב"ן, דגדר דינא דקידוה"ח דל"מ בלילה, הוא משום דשויא קרא כדיני נפשות, - ובחי' הר"ן בר"פ ראוהו בי"ד פירש דגדר הדין הוא, דלא שדינן לי' בתר תחילתו, וע"כ גם לגבי נידון קידוה"ח למפרע ל"מ מכח מה שהי' תחילת הדין ביום ל', עיי"ש, ועי' חי' הגר"ש סנהדרין סו"ס י' שדן בדעת הרשב"א והריטב"א דפליגי ע"ד הר"ן בגדר הדין, - וגם בדעת הר"ן י"ל דלעולם הוא כד' הרמב"ן דהוי דומיא דדיני נפשות, ואך דס"ל דגם בדיני נפשות גדר הדין הוא דלא שדינן לי' בתר תחילתוץ

מהר"ם אלשקר ט"ו, וכל שכן עידי נשים דאף על גב דקא מדמינן להו בסוף יבמות לדיני ממונות דלא בעי' דרישה וחקירה לא באשה שמת בעלה וגם לא בעידי נשואין וקדושין וגיטין נמי כמו שכתבו שם הרמב"ן והרשב"א ז"ל ומן המפרשים לענין קבלת עדות ביום אפשר דמדמינן להו לדיני נפשות דאין גומרין בהן אלא ביום ודברים ברורים הן דאין לסמוך אלא על העדויות שנתקבלו ביו

לפ"ד התרוה"ד דהוא משום דהתחיל בהכשר, י"ל דאף בנידון השער משפט יועיל.

1. והנה אמנם י"ל דכל ד' הר"ן הוא רק אחר דדרשינן לקרא דתחילת דין ביום וגמ"ד אף בלילה, ואם הוה דרשינן לקרא איפכא, הי' מתפרש הטעם בזה בע"א.

   אך לכאו' נראה, דלפ"ד הר"ן אין להקשות דמ"ט לא דרשינן לקרא איפכא, דהרי ודאי מסתברא מילתא דליכא חילוק ביסוד הדין בין תחילת דין לגמ"ד, וממילא דיש לנו לומר דתחילת דין ביום וגמ"ד אף בלילה משום דבתר תחילתו שדינן לי' וכאילו נגמר ביום. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך ילה"ע בזה, שהרי הא דבדיני נפשות אף הגמ"ד הוי בלילה, ילפינן לה מדכתיב והוקע אותם לד' נגד השמש, והרי הך קרא לא קאי על הגמ"ד עצמו אלא על המיתה, והא דילפינן מינה דגמ"ד הוא ביום, כתב המאירי שם דהוא משום דא"א לגמור דינו בלילה ולהרגו למחר ביום, דנמצאת מענה את דינו, - ולפ"ז הרי דאין לפרש כמש"נ דהא דהגמ"ד אינו בלילה הוא משום הצלה, שהרי עיקר הדין הוא דהמיתה עצמה הויא ביום, ובזה הרי אין לפרש דהוא משום הצלה, והנה אמנם לפ"ד המאירי י"ל דלעולם גם שור הנסקל מיתתו ביום, ומש"א דכולן אין נוהגין בשור הנסקל, היינו דבשור הנסקל מצינו לגמור את דינו בלילה ולהמיתו למחר, דלי"ב משום עינוי דין.

   אמנם מד' שאר קמאי שלא פירשו דהא דגמ"ד אינו בלילה הוא משום עינוי דין, נראה דפליגי ע"ד המאירי, אלא ס"ל דמהך קרא דנגד השמש ילפינן דהגמ"ד עצמו הוי ביום, והנה אמנם בגמ' לקמן דל"ה. מבו' דילפינן מהך קרא גם דהמיתה עצמה אינה אלא ביום, וכעת לא מצאתי בד' הרמב"ם שהביא לדין זה דאין מיתת בי"ד בלילה, וצ"ע, וצ"ל דתרתי ילפינן מינה, ועיי"ש בתורת חיים שפירש לזה, ועי' גם בערול"נ שם במש"כ בזה, ולפ"ז שפיר י"ל כמש"נ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להעיר דאי"ז מתישב בד' התוס' ביבמות דק"ג., ז"ל, וי"ל משום דאמר לקמן דהויא כגמ"ד, ואמרינן בפ' שבועת העדות בשעת גמ"ד דברי הכל דיינים בישיבה ובע"ד בעמידה, ומה"ט בעינן לקמן עמידה לכתחילה, עכ"ל, והרי להדיא שפירשו התוס' למש"א דחליצה כגמ"ד כפשוטו דתורת גמ"ד עלי'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונראה דד' הרשב"א אלו הם לטעמי', דס"ל התם דהא דלא תהא שמיעה גדולה מראי' לאו היינו דבי"ד מקבלין את המעשה עצמו שנעשה בפניהם, ע"ד קבלת עדות, אלא היינו דכל שראו הבי"ד עצמן אינם צריכין לעדות, ונת' בזה באורך בדברינו בדין לא תהא שמיעה גדולה מראי', וע"כ שפיר כתב דבמקדשין ע"פ ראייתן חשיב דתחילתו וגמרו באותה שעה, ול"ד להיכא דנחקרו העדים דהן מקדשין ע"פ חקירת העדים, וז"ב.

   ולדעת התוס' ודעימייהו דס"ל דהא דלא תהא שמיעה גדולה מראי' היינו דבי"ד מקבלין את המעשה עצמו שנעשה לפניהם, ע"ד קבלת עדות, נראה דטעם החילוק בין היכא דראוהו בי"ד להיכא דנחקרו העדים, הוא כמש"כ הריטב"א, דבראוהו בי"ד ל"ה מו"מ בדבר ואמירת מקודש מקודש הוי כתחילת הדין וגמרו, ומשא"כ בנחקרו העדים דכבר נו"נ בדבר, הו"ל אמירה דמקודש מקודש גמ"ד בלחוד. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומצאנו עוד בד' הרמב"ן בב"ב דקי"ג:, שכתב ע"ד רשב"ם דקבלת עדות כשרה בלילה, ז"ל, ולא מסתבר דאמרינן במס' ר"ה וכו' ס"ד תיהוי חקירת עדים כתחילת דין ומקודש מקודש כגמ"ד וליקדשי' בלילה, מידי דהוה אדיני ממונות דדנין ביום וגומרין בלילה קמ"ל וכו', משמע מיהא דקבלת עדות כתחילת דין הוא, והיכא דקיבלוה ביום גומרים בלילה, עכ"ל, והרי שלמד הרמב"ן ממש"א דחקירת העדים כתחילת דין והיכא דקיבלוה ביום גומרים בלילה, דקבלת עדות פסולה בלילה, והיינו דאם קבלת עדות כשרה בלילה, משום דחשיבא כגמ"ד או משום דאין ע"ז תורת דין ליפסל בלילה, א"כ ל"ה מהני מה שקיבלו בי"ד את העדות ביום, דמכח זה יגמרו את הדין בלילה, שהרי לא התחיל הדין כלל ביום. - ויש להוסיף, דבל' הרמב"ן דהיכא דקיבלוה ביום גומרים בלילה, מ' כד' הר"ן, דרק משום שהקבלת עדים היתה ביום, הוא דגומרין את הדין בלילה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך אכתי יש לדקדק מלישנא דגמ', דאמרינן סד"א ליהוי חקירת עדים כתחילת דין ומקודש מקודש כגמ"ד, ואם הא דגמ"ד כשר בלילה אי"ז משום שהיתה תחילתו ביום, אלא הוא משום דהגמ"ד מצ"ע כשר בלילה, הול"ל סד"א ליהוי אמירת מקודש מקודש כגמ"ד, ומה הוצרכו להזכיר להא דחקירת העדים הויא כתחילת דין, ובע"כ מזה דהא דגמ"ד כשר בלילה הוא משום שהיתה תחילתו ביום, וזהו שאמרו דסד"א ליהוי חקירת עדים כתחילת דין, ומכח זה יועיל אמירת מקודש מקודש בלילה. [↑](#footnote-ref-7)