צח. תרבא בדיקולא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / טעם כעיקר / שיעור הטעם והיתר נהפך לאיסור

חולין צח. תרבא בדיקולא והיתר נהפך בח"ש

**א. היתר נהפך בחצי שיעור איסור-**

הק' האחרונים לדעת ר"ת דס"ל דע"י טכע"ק ההיתר נהפך לאיסור א"כ ל"ל דין המל"א תיפו"ל משום טכע"ק, והנה רש"י פסחים תי' בזה דאיירי שלא פשט טעם היין בכל הפת.

אבל הק' האחרונים דהתינח לרש"י לשיטתו פסחים שם דהמל"א אפי' בלא בליעה כלל והוא צירוף במעשה האכילה, אבל לשיטת התוס' שם דלא אמרינן כן אלא בנבלע מן האיסור בההיתר א"כ אם לא פשט היין בכל הפת איך נימא המל"א?

[ובמקו"א נתבאר בזה כמה תי', ובאמת עיקר דרך זו אינה מוכרחת כ"כ לא מיבעיא בשיטת התוס' אלא אף לשיטת הראב"ד י"ל שלא כן וכש"כ במקו"א, ואכ"מ].

וכתב בברכת ראש בשם אגודת אזוב וכ"כ עוד כמה אחרונים הבאנו דבריהם במקו"א בביאור הסוגיא פסחים [וכמ"ק בהגר"א צח-ח בדעת הטור והראב"ד ואכ"מ, שו"ר כן בכו"פ צב-ט להדיא], דבאמת דין היתר נהפך אינו יכול לעשות את ההיתר אלא כדינו של האיסור, ואם אין בהאיסור אלא חצי שיעור הרי אף שההיתר נהפך ג"כ לאיסור אבל אינו נאסר אלא כדין חצי שיעור [ועוד נתבאר בזה באורך בביאור הסוגיא פסחים בד' התוס' נזיר לז:].

ונפק"מ בזה אם אוכל חצי זית מכלל התערובת ואח"כ אוכל עוד חצי זית בעין של איסור, דכיון דאמרינן היתר נהפך והכל נהפך להיות באיסור חצי שיעור הרי כיון שצרפו עם עוד חצי שיעור ילקה, משא"כ אי לא אמרינן כלל היתר נהפך לא היה לוקה דמאן יימר לן שאכל שיעור שלם בסה"כ.

אבל כבר תמה בזה בברכת ראש שאין בו סברא כלל, וכנראה כוונתו דלפמש"כ לעיל הרי עיקר המושג של היתר נהפך הוא גילוי מילתא שהיתר בטעם איסור נמי איסור הוא א"כ מה לי אם האיסור הוא חצי שיעור או לא.

ומדברי האחרונים הנ"ל למדנו שפי' ענין היתר נהפך לאיסור דאינו משום שהיתר בטעם איסור אסור אלא שנתנה תורה דין חדש שהאיסור אוסר את ההיתר, וס"ל דאינו אוסר אלא כדינו של האיסור.

[ובאמת היה מקום לומר סברת האחרונים בדרך אחרת, דכל היכא שהוא חצי שיעור אין בו כלל דין היתר נהפך, דל"ש היתר נהפך אלא כשיש בו טעם של איסור גמור ולא בחצי שיעור, שיסוד היתר נהפך הוא שיש בו טעם של 'איסור', ולא מה שיש בו טעם חלב וחמץ במציאות דהא בנבילה וכה"ג ל"ש זה, וא"כ לא חשיב שיש בו טעם איסור אלא כשיוצא משיעור שלם].

ובעיקר יסוד הברכת ראש הנה במנח"כ א-ה הוכיח מלשון התוס' צח: לא כן שנתקשו לשיטת ר"ת היאך אמרינן טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו והרי טכע"ק דאורייתא, ומבואר דלא ניח"ל ליישב דכיון דליכא ממשות כלל אין לוקין עליו, ומבואר דעתם בשיטת ר"ת דאף בלא כזית רק טעם לבדו מ"מ לוקין עליו, והביא שם דעת ספר התרומה וכמה ראשונים דאף בטעם לבדו לוקין עליו לשיטת ר"ת.

אבל באמת אינו מוכרח כ"כ בד' התוס' לומר דאף בטעם לבדו לוקין עליו, די"ל דהתוס' נתקשו לשיטת ר"ת דמשמע שם בגמ' דכל שאין כזית בכא"פ אין לוקין עליו ואף שיש בו כזית בכל התערובת, וע"ז נתקשו אי היתר נהפך לאיסור למה לא ילקה, אבל בטעם לחוד או בחצי כזית י"ל שאין לוקין.

**ב. ראיה לד' הברכת ראש מסוגיא פז:-**

ונראה ראיה גדולה ליסודו של הברכת ראש מהסוגיא פז: גבי צללתא דדמא דאמרינן התם דאינו חייב כרת אלא אי איכא כזית דם.

והק' רעק"א שם דהא טכע"ק דאורייתא ול"ל כזית?

ות' עפי"ד רח"כ דלא אמרינן טכע"ק אלא ע"י שיש כזית בכא"פ, אבל לשיטת ר"ת קשיא.

ולפי"ד הברכת ראש אשה"ט דאף לר"ת לא חייל ביה דין היתר נהפך לאיסור לחייבו מלקות וכרת אלא ע"י שיש כזית בכלל התערובת, ודו"ק.

[ומיהו יש לדחות קצת דס"ל לר"ת כשיטות הסוברים בדעת הר"מ שאין חיוב כרת על טעמו וממשו, וכ"ש על טכע"ק, אבל מ"מ מלקות שפיר איכא].

אח"כ ראיתי בתו"ר שם שנראה שדרך בדרך אחרת דבאמת איירי באוכל כזית מן הצללתא ולא מן הדם אלא דלא חשיב צללתא דדמא כדם אלא ע"י שיש בו כזית של דם בתוכו ויוצא מכזית דם, אבל לעולם י"ל שלא קיבל כל הצללתא טעם מן הדם ואי"צ לאכול את הדם רק באכילת הצללתא סגי, וצ"ע.

**ג. ביאור הסוגיא צח. להשיטות דהיתר נהפך לאיסור-**

בחזו"א כד-ה כתב שלא יתכן מי שיסבור דאמרינן היתר נהפך אף כשאין כזית בכא"פ, דהא מבואר צח. ההוא פלגא דזיתא וכו' חצי שיעור דאורייתא, ומבואר דאף שנותן טעם לא חשיב אלא חצי שיעור בעלמא, וצ"ע תיפו"ל משום היתר נהפך לאיסור?

ובחזו"א כתב להכריח מזה דאף ר"ת מודה לדעת רח"כ דבפחות מכזית בכא"פ אין אומרים היתר נהפך, וכדעת הב"י-צח.

[ועוד כתב להוכיח כן מסוגיא קח: שאם אסרה תורה גדי ולא חלב אינו לוקה על חצי זית בשר וחלב, והק' בכו"פ צב-ט תיפו"ל משום טכע"ק, וכתב חזו"א דע"כ בעי כזית בכא"פ, עיי"ש, ועיין כו"פ שם משכ"ב].

ומיהו דעת הרבה אחרונים דלר"ת ההיתר נהפך לאיסור אף בדליכא כזית בכא"פ, וכן פשטות הרא"ש והטור בהל' חלה [ונתבאר במקו"א ליישבו לדעת הב"י].

ובמנח"כ א-ה הוכיח מלשון התוס' צח: כן שנתקשו לשיטת ר"ת היאך אמרינן טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו והרי טכע"ק דאורייתא, ומבואר דלא ניח"ל ליישב דכיון דליכא ממשות כזית בכא"פ אין לוקין עליו, ומבואר דעתם בשיטת ר"ת דאף בלא כזית בכא"פ לוקין עליו, ודלא כהחזו"א, ולפי"ז יקשה מסוגיא צח., וצ"ב.

וי"ל בזה ג' אופנים:

א. בברכת ראש תי' עפ"י יסודו הנ"ל דכל היכא שאין בהאיסור שיעור הרי אף אם ההיתר נהפך לאיסור מ"מ אינו נותן בו אלא דין חצי שיעור.

וכבר נראה ברעק"א ג-עו שעמד בתי' זה, רק שהק' ע"ז ממה דמבואר בשיטת רש"י פסחים מד: דאף בענבים במים שאין בו כזית מן האיסור אמרינן היתר נהפך לאיסור [ולפי"ז נסתר גם תי' החזו"א], [וכן עמד בזה בהג' ברו"ט על הכו"פ צב-ט דברש"י מבואר דלא כסברא הנ"ל]?

[ואין לתרץ שיטת רש"י ולומר דהא שיטתו להלכה דטכע"ק דרבנן דהא אף למ"ד טכע"ק דרבנן צריך שישים וכמבואר במתני' צו: ובכ"ד, ומ"מ י"ל קצת שלא החמירו חז"ל בדין טכע"ק דרבנן לתת בו דין היתר נהפך לאיסור, וצ"ע].

ובברכת ראש עמ"ס נזיר (מד. ד"ה כמאן אות ז') תי' באופ"א לדרכו של רש"י, וכתב דס"ל לרש"י דתינח למ"ד ח"ש דאורייתא הרי יש כאן חפצא של איסור אף בפחות מכזית רק שאין לוקין עליו וכלפי חסרון שיעור יכול ההיתר נהפך לאיסור לעשות כן שיעור כזית, אבל למ"ד ח"ש דרבנן אין כאן חפצא דאיסורא כלל ול"ש לומר בו היתר נהפך לאיסור כלל.

אבל דעת האחרונים אינו נראה כן, עיין בתיבת גומא פ' וארא שכתב דאף באופן שאין איסור חצי שיעור מ"מ ע"י היתר נהפך לאיסור ייחשב שיעור, דלא כשתי חידושיו של הברכת ראש.

ועיין שו"ע צח-ו חצי זית שנפל לתערובת צריך שישים כנגדו, וכתב הש"ך משום דח"ש דאורייתא, ובט"ז כתב דאף באיסור דרבנן, ובפמ"ג תמה ע"ז דהא אף באיסור דרבנן בעי שישים כנגדו כדאמר לא תזלזל, והביא מכנה"ג שהוא פלוגתא בין הש"ך להט"ז.

ופמ"ג כתב דהש"ך קושטא נקט אבל ה"נ בדרבנן מודה.

והוסיף דאין לומר שבא לפרש הטעם ביבש דבדרבנן אי"צ שישים לשיטת הש"ך דאף אם יבשל לא יהיה בו איסור תורה, דהכא הרי אם יבשל יהיה בו איסור תורה משום היתר נהפך לאיסור והוי שיעור שלם, ואף אם אין לוקין מ"מ חשיב שיעור, מבואר דעתו דאף לר"ל כן וכש"כ בתיבת גומא.

ב. עוד יש ליישב הסוגיא שם עפי"ד הגר"א רסי' צח שהעמיד כל הסוגיא שם במין במינו לענין תקנ"ח שהצריכו שיעור שישים, וע"ז מבואר שם בסוגיא דבשיעור שלם דלכה"פ באינו מינו הוא איסור תורה הצריכו שישים, אבל בחצי שיעור לא הצריכו זה.

ועיי"ש בהגר"א שהכריח כן מסברא דאיך ס"ד להקל שאי"צ שישים והרי מין בשאינו מינו דאורייתא תלוי בטעם וכל שאין שישים הרי מסתמא יש בו טעם ומה"ת יהיה תלוי בשיעור שלושים?

וכתב דחלב ובשר הוי מין במינו ואינו אלא מתקנ"ח להצריך שישים וע"ז ס"ד דבחצי שיעור לא החמירו.

אבל בחזו"א כד-ז כתב דאיירי באופן שהוא סוג איסור דבסתמא בטל בשלושים ורק מ"מ לא פלוג והצריכו שישים לעולם ע"ז י"ל דבחצי שיעור הקילו, ודו"ק, וכעי"ז בחמד"ש-יד.

ולד' הגר"א מתבאר דאף שהצריכו חז"ל במין במינו שישים מ"מ לא תקנו בזה דין טכע"ק, ועיקר תקנ"ח של שישים הוא רק שיעור הביטול על הבליעה להצריך שישים, אבל ל"ש בו טכע"ק והיתר נהפך דא"כ שוב יקשה מה מהני שלושים לענין דין טעם.

וזה דלא כש"כ רעק"א א-פב והבאנו דבריו במקו"א דאמרינן נהפך אף בגזירת מין במינו.

וממילא מבואר היטיב הסוגיא ארף לשיטוות דע"י טכע"ק אמרינן היתר נהפך דהכא בסוגיין איירי בדמין במינו ושפיר לית ביה דין טכע"ק והיתר נהפך, וע"ז אמרה הסוגיא דבשיעור שלם דבעלמא באוכלו בעיניה אית ביה איסור תורה החמירו אבל בחצי שיעור לא החמירו, ודו"ק.

[ולא אכפ"ל מה דבאינו מינו היה בו היתר נהפך דהשתא מיהת לא החמירו בו אלא כפי מה שהוא במינו].

מיהו עיין לקמן דא"כ יקשה דאף אם נפל זית שלם הרי אינו אוכל שיעור שלם ונתבאר לקמן ליישב בכמה אופנים, וחד מינייהו משום היתר נהפך לאיסור ותי' זה לא יתכן למהלך שנתבאר כאן דלא אמרינן נהפך כלפי גזירת שישים במינו, וצ"ל כש"כ החזו"א וברו"ט שם דחיישינן שמא יאכל במהירות.

וע"ע במש"כ בנידון זה אם תקנו במינו דין טעם או שיעור ביטול במקו"א בד' הרשב"א ורא"ה בתוה"ב כג. גבי שתי קדירות ובכ"ד.

ג. וגם אם לא נפרש כהגר"א דאיירי במין במינו אלא נפרש כש"כ בחזו"א וחמד"ש דאיירי שמסתמא אין בו טעם רק מ"מ לא פלוג ובעי שיעור שישים ובזה הקילו בחצי שיעור.

ולפי"ז י"ל דכיון שאין לחו בו לטעם הנרגש רק שיעור שישים מיהת בעי משום לא פלוג א"כ י"ל דאין בו דין היתר נהפך ורק בטעם הנרגש יש דין היתר נהפך, וכלפי שיעור שישים הקילו בחצי שיעור דסגי בשלושים.

**ד. ביאור הסוגיא חולין צח.-**

ואגב שנתבאר זה נבא לבאר בקצרה כל הסוגיא שם, הנה אמרינן צח. ההוא זיתא דנפל לדיקולא וכו' ההוא פלגא דזית וכו' סבר לשעורי בתלתין, א"ל אבוה לא תזלזל בשיעורין דרבנן ועוד האמר ר"י ח"ש אסור מה"ת.

והנה בעיקר הסוגיא יש להקדים דצ"ע לשיטת הר"מ דכל שאין כזית בכא"פ לית ביה אלא איסור דרבנן, א"כ ה"נ אף בנפל זית שלם הרי מ"מ אין בו כזית בכא"פ בתערובת, ואינו אלא איסור דרבנן של טכע"ק א"כ למה נצריך שישים ומאי קאמר דחצי שיעור אסור מה"ת?

וכן לשיטת רש"י דטכע"ק דרבנן ואין איסור אלא בממשו, ומשמע ברש"י ע"ז סז: דחלב שנימוח לא חשיב ממשו ואין בו איסור תורה?

ויש בזה שתי אופנים:

א. בחזו"א כד-ז דאף דטכע"ק דרבנן מ"מ גזרו רבנן דומיא דגוונא דטכע"ק דאורייתא, וכיון דבנזיר או בקדשים טכע"ק דאורייתא ואית ביה איסור דאורייתא בזית שלם שנפל אף שאין בו כזית בכא"פ, החמירו אף בכל טכע"ק להצריך שישים.

[ומש"כ בחזו"א 'נזיר' הוא לכאו' תימה שהרי בר"מ הל נזירות מבואר דאף בנזיר אם אין כזית בכא"פ אין בו איסור תורה, רק צ"ל כוונתו בקדשים לחוד].

ב. י"ל כש"כ רעק"א ג-עו דתקנ"ח להצריך שישים כל היכא שכשהוא בעיניה אית ביה איסור תורה, ועיין לקמן, וכעי"ז כתב בנחל"ד (ט:) לשיטת הר"מ, וע"ע במנח"ב-נה מש"כ ליישב עפי"ד הגר"ח בדעת הר"מ בטעם שאין בו איסור חצי שיעור, דכזית בכא"פ תלי בדין טכע"ק די"ל שהוא מחלוקת הסוגיות בזה.

והנה מבואר מ"מ בסוגיא דגבי זית שלם לא ס"ד לשער בשלושים, ורק בחצי שיעור ס"ד הכי דס"ד שאין בו איסור תורה [כש"כ רעק"א ג-עו דס"ד דח"ש מותר מה"ת], ולכאו' צ"ע דה"נ בדנפל זית שלם אינו אלא חצי שיעור שהרי אין בו כזית בכא"פ, ולא יאכל כזית?

ויש בזה כמה דרכים בדברי האחרונים:

א. ברעק"א ג-עו, והשואל בחת"ס יו"ד-פה בארו בזה דאף דס"ד דחצי שיעור דרבנן מ"מ בזית שלם שעכ"פ בפנ"ע הוא שיעור שלם ותחילתו קודם שנפל היה באיסור תורה בזה החמירו רבנן להצריך שישים, אבל באופן שכל מה שנפל הוא חצי שיעור ואין בו איסור תורה ס"ד שלא החמירו בו רבנן, וא"ל אבוה דאף בחצי שיעור איכא איסור תורה והחמירו בו רבנן.

אבל לפי"ז תמהו ע"ד הר"ש טבו"י שהוכיח מהסוגיא דח"ש בתערובת אסור מדאורייתא, ומאי ראיה והרי ע"כ אף להס"ד דחצי שיעור אינו באיסור תורה כלל מ"מ בזית שלם שנפל מודה דאסור שהחמירו בו כיון שבפנ"ע יש בו איסור תורה, א"כ ה"נ אף אם חצי שיעור בתערובת אין בו איסור תורה מ"מ יש להחמיר בו, ועיין בחת"ס מה שהשיב ע"ז.

ב. י"ל בפשטות להשיטות דס"ל היתר נהפך להיות איסור, א"כ אף שאין כאן כזית בכא"פ מ"מ כל שיאכל כזית אחד מן התערובת אפי' מן ההיתר הרי הוא באיסור תורה ולוקה ע"ז.

ולפי"ז א"ש ד' הר"ש שלא הוכיח מסוגיין שהרי היכא שנפל זית שלם הכל נהפך לאיסור והרי הוא לוקה אף בכזית אחת.

[והנה לד' הגר"א שהעמיד הסוגיא שם במין במינו מטעם גזירת שישים יתבאר לפי"ז שאף במין במינו אמרינן היתר נהפך לאיסור עד שישים, וכ"כ ברעק"א א-פב לפי דרכו שם].

אלא דבאמת עיקר הסוגיא צ"ע להנך שיטות שההיתר נהפך להיות איסור א"כ אף בחצי שיעור הוי איסור תורה ומאי ס"ד להקל בזה?

וזהו קו' החזו"א שפתחנו בה, והוכיח מזה דכל הראשונים מודים דלא אמרינן היתר נהפך להיות איסור היכא דליכא כזית בכא"פ, וכשיטת הב"י-צח, ונתבאר לעיל ליישב בשתי דרכים.

והנה הבאנו שם לתרץ עפי"ד הגר"א דאיירי במין במינו, ונתבאר דבמין במינו לא גזרו דין היתר נהפך לאיסור, אבל הנה לדרך שנתבאר כאן דהיכא שנפל זית שלם ע"כ הא דחשיב כשיעור הוא משום היתר נהפך ע"כ אף לענין מין במינו אמרינן כן וא"כ א"א לתרץ כתי' הנ"ל וע"כ צ"ל כתי' הברכת ראש.

ג. ובמנח"ב נג-ב וחזו"א כד-ז כתבו ליישב דכל היכא דנפל זית שלם יש לחוש שמא ידחוק א"ע לאכול כזית במהירות ובכה"ג הוא עובר איסור תורה, ולכך אין לבטלו בשלושים.

ולפי"ז אין מקור מהסוגיא לומר שההיתר נהפך לאיסור ע"י טכע"ק.