שיעורי שבת ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור ב

**סעיף ג**

**בדין מסייע בהוצאת שן**

א] כתב הרמ"א **מיהו מי שחושש בשיניו ומצטער עליו להוציאו אומר לגוי להוציאו.** והיינו שאסור לו לעשות מלאכה גמורה אבל איסור דרבנן דאמירה לעכו"ם התירו לו [ונתבאר בשיעור הקודם באיזה חולי מדובר]. והקשה הט"ז (ס"ק א) דהא מסייע הוא ביד הגוי, דומיא דמצינו גבי ניקף (מכות כ:) דלוקה ע"י שמסייע, ומה דמצינו בביצה (כב.) דבמקום חולי מותר לכחול עין ע"י עכו"ם אע"פ שמסייע בהדיה דקא עמיץ ופתח מ"מ מסייע אין בו ממש, חילק הט"ז דשם בלא"ה פותח וסוגר עיניו ובלעדיו מתעביד מעשה, ומשו"ה אין בו ממש במה שמסייע בהדיה, משא"כ בניקף דמזמין לו שערות ראשו בלעדיו לא מתעביד מעשה, וכלשון רש"י בביצה שם מסייע אין בו ממש "פי' מי שאינו עושה מלאכה ממש אלא מסייע מעט כי האי ובלאו הוא מתעבדא אין בו ממש" וכו', וא"כ הכא גבי שינים דומה לניקף, דבלעדי פתיחת פיו אינו יכול להוציא ואסור משום חלקו במעשה [ובכחל בעינים צ"ל דעצם הגעתו לגוי הוא קודם המעשה ולא חשיב מסייע שיש בו ממש], וכן הוא במג"א (ס"ק טז). וכן כתב דין זה בט"ז ביו"ד (סי' קצח ס"ק כא) גבי אשה ששכחה ליטול ציפורניה בע"ש, והוא ליל טבילתה דאסור לקוץ ע"י עכו"ם, דמסייעת בהדה בהטיית הצפורניים ויש בו ממש, אמנם הש"ך בנקודת הכסף שם פליג בזה וכן הוא ברעק"א כאן (על המג"א בס"ק טז) דדווקא גבי ניקף דגזה"כ הוא שחייב, אלא דלגבי מלקות בעי "מעשה", ושפיר חשיב "מעשה" ע"י הסיוע, משא"כ הכא עשיית מלאכה אסרה תורה, ואף דחשיב מעשה מ"מ לא חשיב מעשה מלאכה ובזה הגוי עושה את כולו, וכמו שכתב רעק"א דבזה אינו עושה דבר מגוף המלאכה אלא מסייע בעלמא [וכמו דפותח דלת הבית שיוכל ליכנס לביתו דאף דבלעדיו לא מתעביד, מ"מ לא משתתף במלאכה עצמה], ובוודאי מותר גם לגבי שן וגם לקוץ צפורניים ע"י עכו"ם דסיועו אין בו ממש, וכן נקט המג"א לקמן (סי' שמ סק"א) לגבי גזיזת צפורניים וכן פסק במ"ב שם ס"ק ג' וכן נקטינן למעשה וכדעת הרמ"א כאן שהתיר זאת.

**סעיף ד**

**ביש סכנה עבור מה מחללין את השבת**

ב] כתב השו"ע **מכה של חלל אינה צריכה אומד שאפי' אין שם בקיאים וחולה אינו אומר כלום עושים לו כל שרגילים לעשות לו בחול, אבל כשיודעים ומכירים באותו חולי שממתין וא"צ חילול אסור לחלל עליו אע"פ שהיא מכה של חלל.** ומסתימת לשון השו"ע "עושים כל מה שרגילים לעשות לו בחול" דייק במג"א (סק"ד) כדעת המ"מ (פ"ד מהלכות שבת הי"ד) המובאת בב"י דאע"פ שאין סכנה במניעת הדבר עושין, ומשו"ה התיר שם לרחוץ החולה אף שאין במניעתו סכנה. וצריך להבין דין זה דהרי אין פקו"נ במניעתו ומדוע הותר.

ובקובץ הערות (סי' יח) דימה זאת למילה בשבת דכל שלא פירש חוזר על ציצים שאינם מעכבים את המילה, אע"פ דהוא רק הידור מצוה, מ"מ הותרה היא אצל שבת, וה"ה פקו"נ "הותרה" היא אצל שבת, וכל שיש בו סכנה חשיב שלא פירש מהתעסקות ברפואתו, ומשו"ה כל דבר שרי. אמנם ברמב"ם מפורש לא כתב כן (פ"ב מהלכות שבת ה"א) אלא דשבת דחויה היא אצל פקו"נ, וכן במ"ב (ס"ק לט) כתב דהרבה ראשונים סוברים דשבת רק דחויה ההיא אצל פקו"נ, וא"כ צריך לבאר דברי המ"מ.

ובחידושי הגרי"ז (פ"ד מהל' שביתת עשור הל"ח) ס"ל דקיי"ל כדעת המ"מ, וכן הביא שם דעת הגר"ח דסבר כן, וביאר שם בשם הגר"ח וז"ל אבל בחולה שכבר יש בו סכנה כל מה שמועיל יותר להחולה לקירוב רפואתו וחיזוקו להסיר ולמעט סכנת מחלתו הכל בכלל סכנה ופקו"נ שדוחה שבת ויוה"כ, עכ"ל. ומבואר דעתו דחשיב צד פקו"נ בדבר כשמחזק גופו, ופשוט שדווקא ברחיצה וכדו' דיש בו משום חיזוק הגוף. אבל בענין אחר כגון כשרוצה ללמוד, וודאי אסור להדליק עבורו נר כה"ג דאין בו משום חיזוק גופו, ופשוט.

ובביאור הלכה כאן (ד"ה כל שרגילים וכו') האריך להוכיח דדעת רוב הראשונים אינה כן, אלא כרש"י שהובא בב"י דדווקא אם במניעתו יש סכנה דוחה שבת, וכתב שם בסוף דבריו דגם האוסרים מ"מ בדבר שיש חשש שע"י מניעת דבר זה יחלש ויכביד חוליו, מחללין את השבת. אמנם למ"ש הגרי"ז בשם הגר"ח הוא אפי' אם לא יכבד חוליו עי"ז ולא ירגיש יותר גרוע, אלא רק יתחזק גופו קצת, שפיר מחללין עליו.

ולמד הגרי"ז שם ב' קולות בדינים אלו. **א.** דכל דין פחות מכשיעור ביוה"כ נאמר כשאין בו סכנה, אלא דיש חשש שיבוא לידי סכנה, אבל ביש בו סכנה ממש עושין לו כל צרכיו ומותר לאכול כדרכו. **ב.** דלא בעי שינוי כלל אלא עושה כדרכו, וכמו דלא בעי לאכול פחות מכשיעור, והוא פלוג' לקמן בסעיף י"ב דכן הוא דעת השו"ע שם וכדעת הרמב"ם והמ"מ (הובא בב"י) וכן נקטו הגר"ח והגרי"ז וכסתימת לשון השו"ע כאן בסעיף ד', אמנם הרמ"א שם פליג וס"ל כדעת הרמב"ן דכל שאפשר עושין בשינוי, וכן סתם בשו"ע בהלכות יוה"כ (סי' תריח ס"ז) דמאכילין פחות מכשיעור, וכן המנהג, וע"כ לדינא אין מקילים בזה, אלא כמ"ש הבה"ל ע"פ רוב הראשונים להחמיר בזה [אלא דנ"מ לצרף דעה זו כשיש עוד קולות בזה]. ומ"מ חולה שיב"ס שסובל כאבים חזקים כתב בשבט הלוי (ח"ו סי' ז אות ב) להתיר לחלל עליו בשביל זה השבת, ונראה דהוא בגדר "למנוע כובד החולי" ולכו"ע מותר כמ"ש הבה"ל בזה [ואיסור דרבנן בוודאי יש להיקל בכל גווני כדעת המ"מ וכן מבואר במ"ב ס"ק יד].

**אם מותר להחמיר ע"ע ולא לחלל שבת**

ג] ובהיתר זה דפקו"נ פשוט דמצוה יש בו כמ"ש בשו"ע סעיף ב', ובמניעתו לאו חסיד מיקרי אלא עבירה היא בידו ומאבד עצמו לדעת חשיב. והנה בחזו"א (או"ח סי' נט סק"ד) כתב בדין תינוק שכתב הרמ"א בסעיף י"ז דחשיב חולה שאין בו סכנה לענין מאכלו ומותר ע"י עכו"ם דשבות הוא, אמנם בזמנינו כתב החזו"א דחשיב יש בו סכנה ומותר גם לחלל איסור תורה עבור מאכלו, וסיים שם וז"ל ומי שמיקל בדבר אין מזניחים אותן ומי שבוטח בה' וקובע מזונות בנו באופן שאין מבשלין בשבילו בשבת וכבר הורגלו בכך אין מזניחין אותן וכו' עכ"ל, ומבואר חידוש גדול דישנם דברים שהם גדר אמצעי דתלוי בבטחונו אם להחשיבו כפקו"נ להתיר או לא, וכן מובא בתשובות וכתבים מהחזו"א סי' מ"ח שהשיב שם בדבר הודעה לציבור למהר למקלט במצב חירום [במלחמת העולם בשנת ת"ש], דאע"פ שיש לחשבו כפקו"נ וההוראה לציבור הוא כן גם באיסורים דאורייתא, מ"מ ליחיד תלוי במידת בטחונו והמחמיר בזה אין מוחין בידו, דסו"ס דבר רחוק הוא שיבוא לפקו"נ, אבל באיסור דרבנן אין להחמיר כלל.

ויש לדמותו למה שכתב רבינו יונה בשערי תשובה (ש"ג סי' קפח) דצריך להסתכן ולא להחניף לרשעים, דמשו"ה נתחייבו כליה עבור שהחניפו לאגריפס אף שמלך היה וסכנה יש בדבר. והקשה ביד הקטנה (פ"י מהלכות דעות אות יב) דספק פקו"נ דוחה כל התורה כולה, ותי' דהיה שם סכנה רחוקה, ועפ"ד אפשר להחמיר כה"ג, ולגבי חנופה מחוייב להחמיר.

ובזה אפשר ליישב מש"כ רש"י בברכות (יג.) לגבי הפסק בברכות ק"ש דבאמצע שואל מפני היראה "שלא יהרגנו", והקשה הרא"ש שם (פ"ב סי' ה) דפשיטא, דפקו"נ יש בדבר, ובב"ח (סי' ס"ו) תי' דהוא ספק סכנה, וכן כתב הרא"ה (בשטמ"ק שם לב:) "מספק חשש סכנה דאלו ודאי סכנה א"צ למימר". ועדיין צ"ב דגם בספק פקו"נ דוחין כל התורה, ולפי מה שנתבאר נראה דכוונתם בדרך זה, דהוא סכנה רחוקה ובודאי חידוש הוא דמותר להפסיק, ובזה יתיישב מה שהחמיר החסיד ע"ע ולא הפסיק (שם דף לב:) דהיה רק סכנה רחוקה ובוודאי מותר להחמיר כמ"ש החזו"א.

עוד מצאנו בפתחי תשובה (יו"ד סי' שסג סק"ה) דהביא דעת הנוב"י (תניינא יו"ד סי' רי) והחת"ס (סי' שלו) בענין לנתח מת לצורך רפואת חולים, דרק באופן שהחולה לפנינו נחשב פקו"נ ושרי. אמנם בחזו"א באהלות (סי' כב ס"ק לב) כתב דאם זה חולי מצוי יש להתיר גם אם אין לפנינו חולה, וז"ל ואין החילוק וכו' אלא אם מצוי הדבר דבזמן שמתריעין עלה אף [שאין בשעה זו חולה קמן] משום חולי מהלכת וכו'. אלא לא מקרי ספק פקו"נ בדברים עתידים שבהוה אין להם זכר" וכו'.

ונמצא דג' חילוקים יש בזה. **א.** ספק ממש - דמחוייבים לחלל שבת, ואפי' אם יש רוב שאין בזה פקו"נ מחללין, דומיא דתינוק אסופי שאפי' רוב עכו"ם מפקחין עליו את הגל. **ב.** דברים רחוקים מאוד - לדעת הנוב"י והחת"ס הנ"ל לא מחללין אא"כ מצוי בפנינו, ולחזו"א תלוי אם מצוי אף שאינו בפנינו או לא, כגון שעת מלחמה או שיש הרבה חולים בחולי זה [וגם לדעתו בשביל חשבונות רחוקים וודאי לא מחללין, וכמ"ש שם דלא נתיר בחו"ל לפתוח חנויות בשבת שמא יבוא לפקו"נ שלא יהיה לו פרנסה מה לאכול, ובפרט כמ"ש שם דאם נתיר לפתוח כל החנויות הוא ביטול שבת וחילול ה' יש בדבר דיהרג ועל יעבור]. **ג.** דברים שבעצם אפשר להחשיבם פקו"נ אלא דתלוי במידת בטחונו בה' יתברך וישתנה הדין לפי בטחונו. ויש להגדיר היטב כל דבר למה שייך [וחום גבוה, בסתמא באדם גדול תולים בהצטננות, אבל בתינוקות דלא יודעים מהו נחשב כספק ממש דמחללין עליו את השבת].

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**