ג (א) - בפלוגתת הראשונים בדין ביטול לזמן, ובהא דל_מ ביטול בכרים וכסתות, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / סוכה פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים

אור ליום ד' כ"ח אייר תשע"ד

**א**

א] סוכה ד"ג:, היתה גבוהה מכ' אמה ובא למעטה בכרים וכסתות ל"ה מיעוט ואע"ג דבטלינהו משום דבטלה דעתו אצל כל אדם, תבן וביטלו הוי מיעוט וכ"ש עפר וביטלו, תבן ואין עתיד לפנותו ועפר סתם מחלוקת ר"י ורבנן וכו'.

ופירש"י, ז"ל, ואע"ג דבטלינהו לכל ז' וכו', תבן וביטלו, בפיו לז', תבן ואין עתיד לפנותו, ולא יצטרך לפנותו לכל ימי החג וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף דל"ב ביטול לעולם, מ"מ בעינן שיבטל לכל ימי החג, ואם ביטל למקצת החג ל"מ.

ובטעמא דמילתא כתב הרש"ש לקמן דכ"ג., דהוא משום דבעינן סוכה הראוי' לשבעה, וע"כ כל שלא ביטל לכל ימי החג ואין הסוכה ראוי' לשבעה, ה"ה פסולה.

אמנם הנה בחי' הריטב"א והר"ן בסוגיין מבו' דכ"ה דבסוכה בעינן ביטול לז' ימי החג, ה"נ בההיא דבית שהוא מלא תבן או עפר בעינן ביטול לכ"ז שהטומאה שם, ומבו' לפ"ז דהא דבעינן ביטול לכל ז', אי"ז מדינא דסוכה הראוי' לשבעה, אלא הוא דין בפנ"ע, דכל שלא ביטלו לכל זמן הסוכה אי"ז ביטול כלל.

ב] ואמנם צ"ע בזה, דמ"ט באמת ל"מ ביטול לכל ז' מדינא דסוכה הראוי' לשבעה, דאי נימא דאה"נ גם מכח הך דינא בעינן ביטול לכל ז', הרי אין ללמוד מזה דאיכא דין בפנ"ע דבעינן ביטול לכל זמנו.

ובפשוטו צ"ל בזה, דדינא דסוכה הראוי' לשבעה אינו ממעט אלא לגוונא דמן הדין אין הסוכה ראוי' לכל ז', אך בגונא דמן הדין היא ראוי' לכל ז', ואך שבפועל היא עומדת ליסתר, לא חשיבא כסוכה שאינה ראוי' לז', וע"כ ה"נ הכא ליכא למיתי עלה מדינא דסוכה שאינה ראוי' לז'.

ג] אך נראה די"ל עוד בזה, דהנה בפשוטו הי' נראה, בדין חריץ שביטלו לשבת זו, דאף דמהני הביטול לאותה השבת, כמש"כ הרא"ש בסוגיין, ואף לדעת הריטב"א מהני הביטול בגונא דאסור לו ליטלו, מ"מ אי"ז מועיל לשבת שאחרי', אא"כ יחזור ויבטלו לשבת זו, והיינו משום דכל עיקר הביטול הוא לאותה השבת, ואחר צאת השבת כלה הביטול, והדר הו"ל חריץ מעליא.

אך הנה בתרוה"ד סימן ע"ה כתב, בדין מקום שלא הוקף לדירה וצריך לעשות בו היקף חדש לדירה, ז"ל, יש כאן תקנה שיעשה וכו' ואח"כ ישפוך עפר לצד החומה מבחוץ ומבפנים יותר מי' אמות לאורך החומה וכו' ובגובה פחות מי' טפחים מעט, ונמצא החומה שלמעלה מן העפר ג"כ פחות מי' טפחים, ואז החומה נחשבת כפרצה כנגד כל אותה העפר לאורך וכו', ויניח כך העפר בצד החומה שבת אחת לפחות, ואח"כ יפנה כל העפר שם, ונמצאת המחיצה חזרה למקומה והרי מחיצה זו נעשית לאחר שנעשה בו בית דירה וחשיב שפיר מוקף לדירה בכה"ג וכו', אכן הוא קשה בגווה, דהך ששופך בצד החומה עתיד לפנותו הוא וכו' ובפ' חלון ופ"ק דסוכה אמרינן בהדיא דעפר דעתיד לפנותו לא הוי מיעוט לענין מחיצה וכו', אמנם בהך ביטול פליגי רבוותא וכו', ומהשתא לדעת ר"ח וראבי"ה דבעי ביטול לעולם ודאי לא מצינן למיעבד תקנה דילן וכו', אבל רש"י ואשירי דקאי כוותיה מהניא תקנה דילן דהא ע"כ מבטלו לשבת אחת דאין העפר ניטל בשבת, וכה"ג איתא התם פ' חלון גבי חריץ שמלאו בארנקי שיש בו מעות הוי מיעוט דמשום איסור שבת צריך לבטלו שם, עכ"ל, וכ"כ הרמ"א בסימן שנ"ח ס"ב.

ולמדנו מד' התרוה"ד דבר החדש, דאף שלא ביטל העפר אלא לשבת זו, מ"מ כיון דהניח העפר שם בשבת וכבר נקבע שם, ע"כ אף אחר השבת עדיין חשיב העפר כקבוע שם ואין על המחיצה תורת מחיצה, וע"כ כל שמסיר העפר משם, חשיב זה כעשיית מחיצה, ומהני זה להקיף המקום לדירה,[[1]](#footnote-2) וזה חידוש רב ולפלא שלא ראיתי שעמדו ע"ז.

ד] ולפ"ד התרוה"ד נמצא, דאם ביסוד הדין הי' מהני ביטול למעט מכ' אמה אף כשאינו מבטל לכל ז', הרי דמכח ביטול זה, היתה הסוכה כשרה אף לאחר זמן הביטול, דכיון דחייל הביטול לזמן זה וכבר נקבע המיעוט כלפי חלל הסוכה, תו הוי זה כקבוע בסוכה אף לאחר זמן הביטול, - ולפ"ז הרי אין לפרש דהא דבעינן ביטול לכל ז' הוא מדינא דסוכה הראוי' לשבעה, שהרי אם הי' מועיל הביטול למקצת החג, תו ממילא היתה הסוכה כשרה לכל ז', ובע"כ דהא דבעינן לבטל לכל ז' הוא דין בפנ"ע, דכל שלא ביטלו לכל זמן הסוכה, אי"ז ביטול כלל.

ה] והנה הגרע"א בדו"ח מכת"י בסוגיין כתב להוכיח דבעינן ביטול לכל ז', ולא סגי בביטול למקצת הזמן, מהא דקאמר דעפר סתם לרבנן לא בטיל, ובשבת ויו"ט ממילא צריך לבטלו מטעם מוקצה וכו', וע"כ דבעי ביטול לז', עכ"ד.

ובפשוטו מכוון הגרע"א הוא, דסתימת הגמ' משמע דעפר סתם לרבנן לא בטיל כלל, ואי נימא דל"ב בעינן ביטול לז', הרי דגם בעפר סתם היתה הסוכה כשרה בשבת ויו"ט, כיון דממילא הוא צריך לבטלו משום מוקצה, ובע"כ דבעינן ביטול לכל ז'.

אך לפמש"נ מד' התרוה"ד מתפרשים ד' הגרע"א בע"א, דאי נימא דל"ב ביטול לז', הי' בדין דעפר סתם ממעט לכל ימי הסוכה, דכיון דביו"ט ראשון הוי מוקצה והוא צריך לבטלו שם, תו ממילא דאף אחר צאת היו"ט, חשבינן לי' כקבוע שם וה"ה ממעט, ובע"כ מזה דבעינן ביטול לז', וכל שביטל למקצת החג לאו כלום הוא, וע"כ אף דביו"ט ראשון הוא מבטל את העפר שם, ל"מ זה מידי.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ו] בפי' ר"ח כתב, ז"ל, תבן וביטלו הוי מיעוט וכ"ש עפר וביטלו כגון שהסכים שלא ליטלו משם "לעולם", עכ"ל, ומבו' דס"ל דלא סגי במה שביטלו שם לז', אלא בעינן שיבטלו שם לעולם.

והר"ן שם כתב להוכיח דבביטול לז' סגי, מדאמרינן הכא בכרים וכסתות בטלה דעתו אצל כל אדם, ואילו במתניתין דאהלות חזינן לגבי טומאה דלכרי של תבואה מהני בטול, ואי ביטול לעולם בעינן נימא בטלה דעתו אצל כל אדם אלא ודאי בביטול לז' סגי ולענין טומאה כ"ז שהטומאה שם, ומשו"ה בכרים בטלה דעתו אצל כל אדם שאין אדם עשוי לבטלן ז' אלא משתמש בהן תדיר, משא"כ בכרי שעתיד לעמוד זמן שאין אדם מזיזו כלל, עכ"ד, וקשיא מזה ע"ד הר"ח דבעינן ביטול לעולם, דא"כ מ"ט מהני ביטול לכרי של תבואה, ולא אמרינן דבטלה דעתו אצל כל אדם.

ובפשוטו צ"ל בדעת הר"ח כמש"כ הרא"ה והריטב"א דאין מכוון מתניתין דהתם דבכרי של תבואה מהני ביטול, עיי"ש, - וי"ל עוד, לפי המבו' בד' הרמב"ם בפ"ז מטומאת מת ה"ה, דההיא דכרי של תבואה לא איירי בכרי שבתוך הבית, וע"כ י"ל דל"ב בזה כלל לביטול, ואכמ"ל.

ז] עוד צ"ע בזה בדעת הר"ח, דהנה בשבת ד"ק. אמר אביי בור ברה"ר עמוקה י' ורחבה ד' וכו' מלאה פירות וזרק לתוכה פור, מ"ט וכו' פירות מבטלי מחיצתא.

ובפי' ר"ח שם כתב, ז"ל, דפירי מבטלי מחיצתא, וה"מ דבטלינהו גבי בור, אבל אי אצנעינהו לפירי בבור למהדר ולמיכל מינייהו לבתר הכי לא ממעטי בבור, עכ"ל, - ובחי' הרמב"ן שם הק' ע"ד הר"ח, דאם בעינן התם ביטול, הרי אין ביטול פירות בבור כלום דבטלה דעתו אצל כל אדם.

ובדעת הר"ח שם צ"ל כמש"כ בחי' הרשב"א שם בדעת ר"ה גאון, ז"ל, אע"ג דאין אדם עשוי לבטל פירות בבור ובטלה דעתו אצל כל אדם, ולגבי סוכה אמרו בא למעטה בכרים וכסתות ל"ה מיעוט דבטלה דעתו אצל כל אדם, לגבי שבת הוי מיעוט, עכ"ל, - אך לא נתפרש הטעם בזה, דכיון דאף לגבי שבת בעינן ביטול, א"כ מ"ש לגבי סוכה דכל דבטלה דעתו אצל כל אדם ל"ה מיעוט, ולגבי שבת אף אם בטלה דעתו אצל כל אדם הוי מיעוט.

**ג**

ח] והנה בדעת רש"י דסגי בביטול לזמן, יש שהקשו ממש"כ רש"י בחולין דפ"ג: במש"א התם דא"א לכסות דם המוקדשין, משום דצריך שיתן עפר למטה, והכא לא אפשר דהיכי ליעביד, ליתיב וליבטלי' קא מוסיף אבנין וכו' לא ליבטלי' קא הוי חציצה, ופירש"י, ז"ל, וליבטלי', להניחו שם לעולם, עכ"ל, והרי דלא סגי בביטול לזמן ובעינן ביטול לעולם, ובפשוטו י"ל דכ"ה דבעינן הכא ביטול לכל זמן הסוכה, ה"נ בעינן התם ביטול לכל זמן המזבח, וע"כ בעינן ביטול לעולם.

אמנם פשוט דלק"מ, דהתם דבעינן ליתן הדם על המזבח, הרי דכל הא דמהני כשביטל העפר שם, הוא משום דהוי העפר חלק מן המזבח, ובזה פשיטא דכל שלא ביטלו שם לעולם לא חשבינן לי' כחלק מן המזבח, והגע עצמך, אטו ס"ד דאם הי' ארנקי בשבת על המזבח, הו"מ לזרוק על הארנקי, (אף אם הי' הארנקי ממין הכשר לבנין המזבח), והדבר פשוט דאף דארנקי בשבת מבטל אינש וה"ה דבר הקבוע שם, מ"מ אינו חלק מן המזבח, אך הכא ל"ב לחשוב להמיעוט כחלק מקרקע עולם, שהרי סוכה א"צ קרקע עולם, דאף סוכה שע"ג העגלה כשרה, וע"כ שפיר סגי בזה בביטול לזמן.[[3]](#footnote-4)

ט] ואמנם אף שנתבאר דל"ב לראות את המיעוט כחלק מקרקע עולם, אכתי יש להסתפק אם הא דמהני המיעוט, הוא רק משום דאנו חושבין אותו כקרקע הסוכה, ואף שאינו חלק מקרקע עולם, מ"מ הוא חשוב כקרקע בפנ"ע, וכיון שאין מקרקע הסוכה כ' אמה ה"ה כשרה, או דל"ב להא דחשיב כקרקע, אלא כל שהוא קבוע בסוכה ה"ה ממעט את חללה מכ' אמה וכשרה, - ואמנם גם אם נימא דל"ב לחשוב את המיעוט כקרקע, מ"מ פשוט דל"מ המיעוט רק כשאי"ז משמש אותו ככלי תשמישו, דכל שהמיעוט משמש ככלי תשמיש ודאי דאינו ממעט, דאל"כ מ"ט אין בידו למעט בכרים וכסתות, ע"י שיניחם רק לשם שכיבה ולא ידרסו עליהן, ובכה"ג בפשוטו ליכא למימר דבטלה דעתו, ובע"כ דכל שהמיעוט משמש ככלי תשמיש, אינו ממעט כלל.

ויש ללמוד לזה ממש"כ המאירי בסוגיין בטעם הא דמהני המיעוט אף לדעת רבא דפסולא דלמעלה מכ' הוא משום דהוי דירת קבע, ז"ל, שכל שמיעטה רואין את המיעוט כקרקע גמור, ואלו הי' קרקע הרי נמצאו הדפנות שאין גבוהות ויכול לעשות הבנין עראי, וכל שיכול לעשותו עראי כשר אף כשעשאו קבע, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דהא דמהני המיעוט הוא משום דרואין את המיעוט כקרקע.

וכ"ה מבו' בד' רבינו מנוח בפ"ד מסוכה הי"ג, ז"ל, וצ"ע אם יכול לבטלו בי"ט, דל"ד לחמץ וכו' אבל הכא הא אחשבי' "ומשוי לי' קרקע הסוכה" דאי לא אחשבי' לא ממעט, עכ"ל, והרי דל"מ המיעוט אלא משום דהוא חושבו כקרקע.

י] ונראה להוסיף בזה, דעיקר הא דחשבינן לי' כקרקע, אינו מכח הביטול, שהרי אינו מפרש בביטולו אלא שלא יפנהו משם, (כאשר כן נראה בל' רבינו מנוח שם לעיל מינה, וכ"ה בל' הר"ח בסוגיין), ואינו מפרש כלל שהוא חושבו כקרקע, אלא הוא משום שהוא נותנו שם לשמש כקרקע הסוכה, וכמש"נ לעיל סק"ט דודאי דל"מ המיעוט כשהוא משמש ככלי תשמישו, אלא כשהוא משמש כקרקע, ואך דבלא ביטול לא מצינו לחשבו כקרקע הסוכה, כיון שאינו קבוע שם, אך כל שביטלו והוא קבוע שם, ה"ה חשוב כקרקע הסוכה, וע"כ הוא ממעט.

**ד**

יא] ולפ"ז נראה די"ל בדעת הר"ח, דהא דל"מ ביטול בכרים וכסתות משום דבטלה דעתו אצל כל אדם, אי"ז משום דאין אדם מבטל כרים וכסתות לעולם, דבזה י"ל דאף דבטלה דעתו, מ"מ כיון שבפועל דעתו להניחם שם לעולם, ה"ה חשובין כדבר הקבוע שם, אלא הא דבטלה דעתו הוא במה שחושבם כקרקע, דאין אדם משתמש בכרים וכסתות כקרקע, וע"כ הוא דאין מיעוטו מיעוט, - וכ"ה משמעות ל' הר"ח שכתב דבטלה דעתו אצל כל אדם, שאין אדם נותן כרים וכסתות במקום עפר ואבנים, וכ"ה גם ל' הרי"ץ גאות בהל' סוכה, ומ' דהא דבטלה דעתו, אינו במה שמניחם שם לעולם, אלא במה שהוא נותנם כקרקע במקום עפר ואבנים.

ולפ"ז י"ל, דע"כ בבית שמלאהו כרי של תבואה וביטלו ה"ה בטל, וליכא למימר בזה דבטלה דעתו, שהרי התם ל"ב אלא לחשוב את הבית כסתום ודאין בו חלל טפח, ול"ב כלל לחשוב את המיעוט כקרקע, כל שביטל את הכרי ובפועל ה"ה קבוע שם, ה"ז ממעט את החלל, וליכא למימר בזה דבטלה דעתו.

ועד"ז הוא גם בבור ברה"ר שמילאהו פירות וביטלם, דהתם נמי ל"ב לחשוב את הפירות כקרקע, שהרי באמת אינם משמשים כלל כקרקע, ומצינו בד' הרמ"א בסימן שע"ב סט"ז, דחריץ שמילאהו פירות לאוצר, מערבין א' ואין מערבין ב', אף דאין הפירות משמשין כלל כקרקע, אלא כל שביטלן והן קבועין בבור, ה"ה ממעטין את חללו, וע"כ ליכא למימר בזה דבטלה דעתו.

**ה**

יב] בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, והא דאמרינן בשמעתין דלגבי טומאה בעינן ביטול עולם, לא תיקשי למאי דאמרינן בב"ב דבן ח' ממעט בחלון בשבת שהוא אסור לטלטלו אע"ג דליכא ביטול אלא ליומו, דטעמא דבעינן ביטול לעולם כדי שלא ימלך ליטלו אבל בבן שמונה שאסור לטלטלו וא"א לו לימלך ליטלו אפילו ביטול יומו הוי ביטול, עכ"ל.

וכד' הריטב"א דאף אם בעינן ביטול לעולם, מ"מ בבן ח' שהוא אסור ליטלו בשבת סגי בביטול לזמן, כ"כ גם בעליות דרבינו יונה בב"ב שם, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א שם.

וכבר כתבו האחרונים להביא מקור לזה, מהא דקאמר ר"ה ברי' דרב יהושע בעירובין דע"ט., דאף לרבנן דעפר סתם אינו בטל, מ"מ בחריץ שבין ב' חצירות מלא עפר מערבין א' ואין מערבין ב', משום דהנח איסור שבת דאפי' ארנקי נמי מבטל אינש, ופירש"י דאסור ליטלו בשבת ה"ה בטל, והרי להדיא דבדבר שאסור ליטלו בשבת ל"ב ביטול וכמש"כ הריטב"א.

יג] אמנם הנה התוס' בב"ב שם כתבו, ז"ל, בשבת, ואיירי בגוסס שימות קודם שיצא השבת ואמר דשם תהא קבורתו, עכ"ל, והרי דס"ל דאין בן ח' ממעט בחלון, אלא כשביטלו שם לעולם, וכל שלא ביטלו שם לעולם אינו ממעט, אף שאסור ליטלו בשבת, וקשיא ע"ז ממש"א בעירובין דבשבת אפי' ארנקי מבטל אינש משום דאסור ליטלו.

ובערול"נ בסוגיין כתב, דד' התוס' שם קיימי כאידך אמוראי דפליגי על ר"ה ברי' דר' יהושע וס"ל דאין לחלק בין טומאה לשבת, ואף בשבת דאסור ליטול את העפר, אינו ממעט, - אך זה סתום בד' התוס', שלא פירשו דדבריהם תליין בפלוגתא.

יד] ובפשוטו י"ל בדעת התוס' בזה, דהנה בחי' הגרע"א בסוגיין כתב להוכיח דבעינן ביטול לכל ז', מהא דקאמר דעפר סתם לרבנן לא בטיל, ובשבת ויו"ט ממילא צריך לבטלו מטעם מוקצה, ואף דמוקצה ל"ה אלא מדרבנן מ"מ ליהוי מיעוט, דמ"מ צריך לבטלו, וע"כ דבעי ביטול לז', עכ"ד.

ומבו' לפ"ז, דכל הא דבדבר שאינו ניטל בשבת ל"ב ביטול, הוא משום דהוי ביטולו לכל השבת, וביטול לכל השבת דמי לביטול לכל ז', וכמבו' בד' הרא"ש בסוגיין, וע"כ בסוכה אין דבר שאינו ניטל בשבת ממעט, משום דבעינן ביטול לכל ז'.

ולפ"ז י"ל בדעת התוס', דע"כ הוא דהוצרכו לפרש דאיירי בגוסס שימות קודם דיצא השבת ואמר דשם תהא קבורתו, והיינו משום דאף למ"ד דבדבר שאינו ניטל בשבת ל"ב ביטול, היינו רק לענין דיני שבת, דסגי במה שהוא בטל לשבת זו, אך לענין טומאה דבעינן לכ"ז שהטומאה שם, הרי דאף שאין הבן ח' ניטל בשבת וה"ה בטל לשבת זו, מ"מ כיון שאינו בטל לכ"ז שהטומאה שם, אינו ממעט בחלון.

טו] ועד"ז י"ל עוד, דהנה הרא"ש בסימן ב' הכריע כדעת רש"י דביטול דהכא הוא כ"ז מצות סוכה, דומיא דמיעוט דכותל וחריץ שבין ב' חצירות דפ' חלון דל"ב ביטול אלא באותה שבת, עכ"ד.

וכבר עמדו בזה ממש"כ הרא"ש בהל' טומאה סימן ט', ז"ל, דבפ"ב דב"ב מוכח שאין הדבר המונח בחלון מונע מלעבור שם הטומאה עד שיבטלנו שם ביטול עולם שאין בדעתו עוד ליטלו משם, עכ"ל, והרי דלענין טומאה בעינן ביטול לעולם ולא סגי בביטול לזמן, וצ"ע דמ"ש ממש"כ הרא"ש דלענין סוכה ולענין מיעוט בכותל ובחריץ סגי בביטול לזמן.

ובפשוטו צ"ל בזה, דהאמנם בכל מילי סגי בביטול לזמן, ואך דכ"ה דבסוכה לא סגי בביטול ליום א' ובעינן ביטול לכל ז', ה"נ במיעוט בחלון בעינן ביטול לכל זמן שהבית קיים, וע"כ הוא דבעינן ביטול לעולם,[[4]](#footnote-5) וצ"ל דל"ד למיעוט בחריץ שבין ב' חצירות, דסגי בביטול לשבת א', ול"ב ביטול לכ"ז שהחריץ קיים, וצ"ע.

טז] והנה בד' הרא"ש מבו' דס"ל, דכל הא דדבר שאינו ניטל בשבת ממעט, הוא רק משום דסגי בביטול לזמן, אך אם הוה בעינן ביטול לעולם, הרי דאף דבר שאינו ניטל בשבת, כיון שאינו בטל אלא לשבת זו, אינו ממעט, ולא נתחדש בדין דבר שאינו ניטל בשבת, אלא דה"ז בטל בסתם ול"ב בזה ביטול להדיא, - ונמצא לפ"ז, דבמיעוט בחלון דבעינן ביטול לעולם, הרי דאף דבר שאינו ניטל בשבת לא ימעט, כיון שאין ביטולו אלא לשבת זו.

ולפ"ז שפיר הוצרכו התוס' לפרש דהא דבן ח' ממעט בחלון, הוא בגוסס וכו', ול"ה מצי לפרש דכיון דאינו ניטל בשבת ה"ה ממעט וכמש"א בעירובין לגבי חריץ, - שהרי כל הא דדבר שאינו ניטל בשבת ממעט בחריץ, הוא רק משום דסגי בזה במיעוט לזמן, אך במיעוט בחלון דבעינן ביטול לעולם, אין דבר שאינו ניטל בשבת ממעט, כיון שאין ביטולו אלא לשבת זו.

**ו**

יז] ונראה די"ל עוד בד' התוס' בזה, דהנה התוס' בשבת ד"ק. כתבו, ז"ל, פירות מבטלי מחיצתא וכו', וא"ת היכי ממעטי הני פירות, והא אמר בפ' חלון כל דבר הניטל בשבת אינו ממעט, ואפי' אי איירי הכא בטבל שאינו ניטל בשבת, מ"מ כיון דניטל מן התורה הזורק לתוכו אמאי פטור, עכ"ל.

ומבו' בד' התוס', דכל הא דדבר שאינו ניטל בשבת ממעט, הוא רק מדרבנן, דכיון דמדבנן אינו ניטל, אף הוא ממעט, אך מדאורייתא אינו ממעט, כיון דמדאורייתא מותר ליטלו.

ולפ"ז הרי נמצא, דלענין מיעוט בחלון שלא תעבור הטומאה דהוא דינא דאורייתא, לדעת רוב רבוותא דמדאורייתא טומאה עוברת מחדר לחדר דרך חלון, אין דבר שאינו ניטל בשבת ממעט, כיון דמדאורייתא מותר ליטלו, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דאיירי כשביטלו שם, וע"כ הוא ממעט.

יח] אך בעיקר ד' התוס' שם תמה הגרע"א בסוגיין, ז"ל, ואף דמוקצה ל"ה אלא מדרבנן מ"מ ליהוי מיעוט, דמ"מ צריך לבטלו וכו', ותוס' פ"ק צ"ל ד"ק דשבת לא כתבו כן, וצע"ג, עכ"ל, והיינו דאף דמדאורייתא הוא ניטל, מ"מ כיון דמדרבנן אינו ניטל ובפועל א"א ליטלם משם, ה"ה בטל אף מדאורייתא, ועי' גם בחזו"א סימן צ"ז סק"ג שעמד בזה.

יט] ובדעת התוס' צ"ל, דהא דדבר שאינו ניטל בשבת ממעט, אי"ז משום דידעינן שלא יטלנו, וע"כ הו"ל כביטול, אלא הוא משום דאיסורו קובעו, דכיון דמן הדין אסור ליטלו משם, ה"ה חשוב כקבוע שם, ועד"ז מצינו בדינא דביטול כלי מהיכנו, דפירש"י בשבת דמ"ב: דהוא משום דהוי כקובע לו מקום ומחברו בטיט דדמי למלאכה, ופשוט דאי"ז מכח הא דבפועל לא יטלנו משם, אלא הוא מכח הא דמן הדין אסור ליטלו, וע"כ כל שאין אסור ליטלו אלא מדרבנן, לא חשיב כקבוע שם אלא מדרבנן, וע"כ אינו ממעט לענין דינים דאורייתא.

ואין להקשות דמ"ט באמת ל"ה זה ביטול מכח הא דידעינן שלא יטלנו משם, שהרי חזינן בסוגיא דעירובין דפליגי בה אמוראי אם דבר שאינו ניטל בשבת ממעט בחריץ כשלא ביטלו שם, והרי דלאו מילתא דפסיקא היא דכל שבפועל אינו עתיד ליטלו משם, ה"ה בטל,[[5]](#footnote-6) וע"כ שפיר י"ל דאף אידך מ"ד דס"ל דה"ה ממעט, אי"ז מכח הא דבפועל אינו עתיד ליטלו משם, אלא הוא משום דמן הדין אסור ליטלו, וע"כ הוא חשיב כקבוע שם.

1. ואין לומר דהא דחשיב זה כעשיית מחיצה, אי"ז מכח דחייל הביטול לשבת אחת, אלא הוא מכח דהעפר בטל לגבי כל השבתות, שהרי א"א ליטלו בשבת, וע"כ כשמסירו חשיב כעשיית מחיצה לגבי השבת, דא"כ מ"ט הצריך התרוה"ד שיניחנו שם שבת אחת, - ועוד דבביאור הגר"א שם כתב, דבעינן שיבטלנו בפיו לשבת אחת, ועיי"ש במ"ב סקל"ו ובשעה"צ שם, ובכה"ג ודאי דהא דמהני הוא משום דחייל הביטול לאותה השבת. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך ילה"ע ע"ז קצת מל' הגרע"א שכתב ד"בשבת" ויו"ט ממילא צריך לבטלו, ולהנ"ל ל"ה למימר אלא דביו"ט ממילא צריך לבטלו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז הוא גם לענין חציצה בטבילה, דכל שהוא מקפיד עליו להסירו לאחר זמן ה"ה חוצץ, אף שהוא מבטלו שם לזמן הטבילה, דאף דכל שביטלו לזמן ה"ה קבוע שם, אכתי הוי זה חציצה, ורק כשאינו מקפיד עליו כלל הוא דין בפנ"ע דכל שאינו מקפיד עליו אינו חוצץ. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובפשוטו הי' נראה לפ"ז בדעת הרא"ש, דאף בבית שמילאהו עפר או צרורות בעינן ביטול לכל זמן שהבית שם, ולא סגי בביטול לזמן שהטומאה שם, - אך צ"ע בזה ממש"כ התוס' הרא"ש בסוגיין לפרש למתניתין דאהלות דמהני ביטול לכרי של תבואה, עיי"ש, אשר לכאו' מוכח מזה דסגי בביטול לכ"ז שהטומאה שם, דאל"כ ל"ה מהני ביטול לכרי של תבואה, דבטלה דעתו אצל כל אדם.

   ושמעתי לפרש בזה, דבבית שמילאהו עפר או צרורות, שבאנו לדון מדינא דטומאה רצוצה, הרי דבזה י"ל דאין הביטול על עיקר תורת אהל דבית זה, אלא הוי הביטול על האהל ביחס לטומאה זו, ויל"פ עוד, דאי"ז ביטול על האהל כלל, אלא הוי כל הביטול לאשוויי להטומאה כרצוצה, ובאמת דכ"ה מוכרח לדעת הראב"ד דכל שאין טפח מלבד הטומאה הוי טומאה רצוצה, ובכה"ג הרי ודאי דיש על הבית תורת אהל, כיון דמאהיל על טפח, ול"מ הביטול אלא דלא יחשב זה כאהל לגבי הטומאה, וגם י"ל דאי"ז כלל ביטול על האהל, אלא הוי הביטול לאשוויי להטומאה כרצוצה, אך האהל עצמו אית לי' תורת אהל, וכ"ה מבו' בד' הגר"ח בספרו בדעת הראב"ד, וע"כ שפיר סגי בזה בביטול לכ"ז שהטומאה שם, דזהו הזמן דחייל עליו הביטול, - ומשא"כ במיעוט בחלון דחייל המיעוט על החלון בעינן שיהא הביטול לכ"ז שהחלון שם, וע"כ בעינן ביטול לעולם. [↑](#footnote-ref-5)
5. והטעם דבאמת אינו בטל מכח הא דבפועל אינו עתיד ליטלו, י"ל בכמה גווני, חדא, דהוא משום דלא סגי בביטול לזמן ובעינן ביטול לעולם, וביטול לזמן ל"מ אף אם אין לחוש שימלך, וכ"ה מבו' במג"א סימן שע"ב סקכ"ז, - עוי"ל, דהוא משום דבעינן ביטול בפיו ולא סגי במה שאין דעתו לפנותו, וכ"ה בשעה"צ סימן שנ"ח סקל"ו, - עוי"ל, דהוא משום דאף דבר שאינו ניטל בשבת, משכח"ל שיהא בידו להזיזו ממקומו בטלטול בגופו או בטלטול מן הצד. [↑](#footnote-ref-6)