=יד - בדין היתר פס בחצר ובמבוי, וביסוד דין התיקון בחצר ובמבוי
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / מחיצות מהדו_ב

**סימן יד**

**בדין היתר פס בחצר ובמבוי**

**וביסוד דין התיקון בחצר ובמבוי**

**א**

א] **עירובין ה' ב',** א"ר הונא ברי' דר"י לא אמרן אלא במבוי ח', אבל במבוי ז' ניתר בעומ"ר על הפרוץ, וק"ו מחצר, ומה חצר שאינה ניתרת בלחי וקורה ניתרת בעומ"ר על הפרוץ, מבוי שניתר בלחי וקורה אינו דין שניתר בעומ"ר על הפרוץ.

**ובפירש"י** שם כתב, ז"ל, ומיהו מבוי ח', אע"ג דבהאי ק"ו נמי מצי למישריי', דהא יותר מד"ט הוי האי פס וחצר משתרייא בפס ד', כיון דלאו לשם לחי הוקבע שם ולא לשם תיקון פס הוקבע שם, כ"ה דיצא מתורת לחי יצא מתורת פס ולא מנכרא מילתא ואמרינן זהו פתחו ולא נעשה בו תיקון להתירו, עכ"ל.

**אך** התוס' שם כתבו, ז"ל, ור"י פירש דאין סברא ללמוד לענין תורת פס מחצר, דבחצר הפס מהני משום מחיצה משו"ה כ"ש דמהני היכא דסותמו טפי, אבל במבוי שהקילו חכמים בלחי אפי' למ"ד משום מחיצה צריך שיהא שם לחי עליו וכו', עכ"ל, ובתוס' הרא"ש שם הוסיף לפרש דהיינו דבחצר דפס הוא משום מחיצה, כ"ש דאם הוא אורך יותר שם מחיצה עליו, אך במבוי שהקילו חכמים דסגי בלחי, בעינן נמי היכר, וע"כ ל"מ בלחי ד' אמות דליכא הכירא.[[1]](#footnote-2)

ב] **והנה** בד' התוס' לא נתפרש להדיא, דמ"ט ל"מ לחי ד' אמות במבוי משום דין פס, והיינו דאף דא"א להתיר בזה משום דין לחי, משום דבעינן נמי היכר, מ"מ מ"ט ל"מ להתיר בזה משום דין פס, דמהני אף כשהוא ד' אמות, דכיון דחצר דאינה ניתרת בלחי וקורה ניתרת בפס, כ"ש דמבוי יהא ניתר בפס.

**ובתור"פ** כתב לפרש בזה, ז"ל, אבל מ"מ ל"ה רוצה להוכיח מק"ו דחצר שיהא מבוי ניתר בפס ד', דקים לי' דתקנ"ח כך היא, דכמו דתיקנו דפס ד' מועיל בחצר אבל לא לחי, כמו"כ התקינו דלחי יועיל במבוי אבל לא פס, עכ"ל, וכ"כ מדעתו בחזו"א סימן ס"ה סקי"ג, ז"ל, וזה אין שייך לידון שיהי' תיקון פס, דזה גמירי שאין תיקון של זה כתיקון של זה, עכ"ל.

**וכ"ה** משמעות ד' התוס' שכתבו, ז"ל, אבל לענין עומ"ר הוי ק"ו טוב, משום דהוי מחיצה גמורה שמועיל בכל ד' דפנות, אבל לחי ופס ל"מ אלא במחיצה רביעית, עכ"ל, ומשמע דבאו לפרש דמ"ט לא ילפינן מבוי מחצר דניתרת בפס, כמו דילפינן מבוי מחצר דניתרת בעומ"ר, וע"ז הוא שכתבו דדוקא לענין עומ"ר מצינו למילף, משום דהוי מחיצה גמורה שמועיל בכל ד' דפנות, ואי"ז תיקון שהקילו בו בחצר, ומשא"כ בלחי ופס דל"מ אלא במחיצה רביעית והוא קולא שהקילו חכמים, א"א ללמוד בזה מבוי מחצר, דאין תיקון של זה כתיקון של זה.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ג] **והנה** בעיקר מש"כ התוס' לחלק בזה בין תיקון דלחי במבוי לתיקון דפס בחצר, כתב האבנ"ז בסימן רצ"ד סק"א לפרש בזה, לפ"מ שאמרו בשבת ק"ל ב' דחצר יש לו ד' מחיצות ומבוי אין לו ד' מחיצות, והרי דבחצר הא דמהני פס ד' הוא משום דהוי כמחיצה גמורה, וכמש"כ כן בתור"פ לקמן י"ב א', דמה"ט פשיטא לן דפס ד"ט מתיר, משום דד' הוא שיעור מחיצה, וכל דיש מרוח רביעית פס ד' יש כאן ד' מחיצות,[[3]](#footnote-4) אך הא דמהני לחי וקורה במבוי, אי"ז משום דהוי כמחיצה גמורה, דאף למ"ד דלחי משום מחיצה, מ"מ מדרבנן אין מחיצה זו מועלת, וכמבו' בפשוטו בסוגייית הגמ' לקמן י"א ב', אלא הקילו חכמים דאף דאי"ז מחיצה גמורה מ"מ הוא ניתר, וע"כ בעינן שיהא בו היכר לחי.[[4]](#footnote-5)

ד] **והאבנ"ז** בסימן ש' כתב להוסיף בזה, דחלוק הוא ביסוד הדין הא דבעינן לחי או קורה ברוח רביעית במבוי, מהא דבעינן פס ברוח רביעית בחצר, דהא דבעינן פס ברוח רביעית בחצר היינו משום דאף דמדאורייתא סגי בג' מחיצות לאשוויי לי' לרה"י, מ"מ מדרבנן בעינן ד' מחיצות, וע"כ הוא דבעינן פס ד"ט דיש תורת מחיצה עליו, ומשא"כ במבוי דאף מדרבנן סגי בג' מחיצות, אלא דבעינן תיקון לרוח רביעית כדי שלא יהא פרוץ במלואו למקום האסור לו ומשום גזירה שמא יבא להשתמש שם, וע"כ הוא דסגי בקורה דהיא משום היכר, וליכא ד' מחיצות, ועד"ז כתב הקה"י בסימן ה'.

**ועיי"ש** שכתב לפ"ז, דבחצר בעי פס ד"ט ברוח רביעית אף בגונא דהיא פתוחה למקו"פ, אך במבוי א"צ לחי או קורה ברוח רביעית, אלא כשהוא פתוח לרשות האסור לו, והיינו משום דבחצר דבעיא ד' מחיצות, הרי דאף אם הוא פתוח למקו"פ בעינן שיהא לה ד' מחיצות ובלא"ה ל"ה רה"י, אך במבוי דסגי בג' מחיצות, וכל הא דבעינן תיקון ברוח רביעית הוא כדי שלא יהא פרוץ למקום האסור לו, הרי דכל שהוא פתוח למקו"פ א"צ תיקון כלל, עכ"ד.

ה] **ועד"ז** הוא משמעות ד' המהרי"ט בתשו' ח"א סימן צ"ד, עיי"ש שכתב, ז"ל, ונראה דאין ענין חצר למבוי וכו', במבוי דמשום היכר, תדע שהרי הכשירו בלחי וקורה, ולחי איכא מ"ד דמשום היכר הוא ולא משום מחיצה וקורה לכו"ע משום היכר וכו', אלמא גבי מבוי הכר בעלמא הוא דבעינן וכו', אבל לענין חצר דבעינן מחיצות ואילו לחי וקורה ל"מ בי' וכו', ועוד מצינו שמבוי דריסת הרבים אוסרתו אפי' פרצה פחות מי', אלמא משום היכר משום רגל הרבים היא ויש מכלה את הרגל ממנה, אבל חצר אין איסורא מחמת הרגל שהרי אמרו בפרק קמא חצר שהרבים נכנסים לה בזו ויוצאין בזו וכו' ורה"י לשבת, אלא מחיצות בעינן וכו', עכ"ל.

**ומשמעות** דבריו, דהא דמבוי נאסר בפרצה ד' דבקעי בה רבים, וחצר אינה נאסרת בכך, הוא משום דבמבוי עיקר הא דהצריכו תיקון ברוח רביעית הוא להבדילו מרה"ר, וע"כ כל דיש בו פרצה דבקעי בה רבים ואינו מובדל מרגל הרבים ה"ה אסור, ומשא"כ בחצר דלא הצריכו כלל להבדילה מרה"ר, והא דהצריכו בה פס ד"ט, הוא כדי שיהא לה ד' מחיצות, ע"כ כל שיש לה ד' מחיצות ה"ה מותרת אף אם הרבים נכנסים לה בזו ויוצאים בזו.[[5]](#footnote-6)

ו] **ובזה** הי' נראה לפרש מש"כ המג"א בסימן שס"ג סקכ"ז, דדינא דמבוי עקום דהוא צריך תיקון בעקמומיתו, ולא סגי בתיקון שעשו בב' ראשיו, הוא רק במבוי, אך בחצר א"צ תיקון בעקמומית, וסגי בתיקון שעשו בב' ראשיו, עיי"ש.

**ואמנם** הנה בתשו' הב"ח החדשות סימן ג' בתשו' הגאון מהר"י בעל פנ"י הקדמון נקט בפשיטות דהך דינא דצריך תיקון בעקמומית הוא אף בחצר, עיי"ש, ועמש"כ בזה בנשמת אדם כלל ע"א סוסק"ה, - והיינו דהרי הא דבעינן תיקון בעקמומית, ולא סגי בהתיקון שעשו בב' ראשיו, הוא משום דבעינן שיהא התיקון נראה לכל בני המבוי, וה"נ בחצר יש להצריך לזה.

**ובדעת** המג"א דפשיטא לי' דבחצר ל"ב תיקון בעקמומית, יש מקום לפרש דהוא משום דכל מה שהצריכו תיקון בעקמומית, הוא דוקא במבוי שהצריכו בו חכמים תיקון והיכר ברוח רביעית להבדילו מרה"ר, ובזה הוא דאמרינן דבעי תיקון בעקמומית ולא סגי בהתיקון שעשו בב' ראשיו, דבעינן שיהא התיקון נראה לכל בני המבוי, ומשא"כ בחצר דלא הצריכו כלל תיקון והיכר להבדילו מרה"ר, אלא הצריכו שיהא לו ד' מחיצות, הרי דלזה שפיר מהני המחיצה שעשו בראשו של חבירו, וא"צ לעשות מחיצה בעקמומיתו.

**ג**

ז] **אמנם** בעיקר הדברים דחלוק עיקר האיסור דחצר הפרוצה ברוח רביעית מאיסור מבוי הפתוח ברוח רביעית, יש להעיר מכ"ד, חדא, דהרי מה שהצריכו חכמים תיקון ברוח רביעית במבוי, פירש"י בריש מכילתין דהוא כ"ה דלא ליתי לאחלופי ברה"ר, ובפי' ריו"נ שם כתב לפרש עוד דהוא כדי שלא יבואו לטלטל מרה"ר לתוכו, ובפשוטו גם הא דהצריכו חכמים פס ד"ט בחצר הוא מכח הני טעמי, דלא מצינו בד' הראשונים שפירשו טעם אחר במה שהצריכו תיקון בחצר, וכאשר כ"ה להדיא בד' הלבוש בריש סימן שס"ג ובמ"ב שם סק"ב, וכיון דבמבוי יסוד הדין הוא דהוא צריך תיקון לפתחו לרשות האסורה לו, ומה"ט הוא דכל שהוא פתוח למקו"פ א"צ תיקון כלל, מסתבר דה"נ בחצר הוי יסוד הדין דהיא צריכה תיקון לפתחה לרשות האסורה לה, דכל שאינה פתוחה לרשות האסורה לה, ליכא להני טעמי, וא"צ תיקון כלל.

ח] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה אי נימא דעיקר הא דבמבוי סגי בהיכר ובחצר לא סגי בהכי, הוא משום דדינא דמבוי הוא דבעינן תיקון לפתחו להבדילו מרה"ר, ובחצר הצריכו חכמים ד' מחיצות, הרי דלמ"ד לקמן י"ב א' דאף חצר סגי לה בפס א', ולמ"ד דלחי משום היכר אין הפס מועיל אלא משום היכר, בע"כ דגם הא דחצר בעיא תיקון, הוא משום דבעינן להבדילה מרה"ר, - ולפ"ז הרי דאי נימא דהא דמבוי נאסר בפרצה ד' דבקעי בה רבים וחצר אינה נאסרת בכך, הוא משום דבמבוי בעינן להבדילו מרה"ר, ובחצר לא בעינן לכך, הרי דלהך מ"ד דאף בחצר עיקר דינו הוא בעינן להבדילה מרה"ר, וע"כ הוא דסגי לה בפס א', הדין נותן דתהא פרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת בו.[[6]](#footnote-7)

ט] **עוד** יש להעיר בזה, ממה שאמרו בסוגיין דמבוי ניתר בעומ"ר בק"ו מחצר, ואם חלוקים הם מבוי מחצר ביסוד דינם, דבמבוי בעינן תיקון ברוח רביעית להבדילו מרה"ר, ובחצר בעינן ד' מחיצות, הרי דאין ללמוד דיועיל עומ"ר במבוי בק"ו מחצר, דשאני בחצר דל"ב אלא שיהא לה ד' מחיצות, וע"כ הוא דמהני בה עומ"ר, דהוא מחיצה מעליא ויש לה ד' מחיצות, ומשא"כ במבוי דבעינן תיקון לפתחו להבדילו ברה"ר, י"ל דעומ"ר אינו מועיל לזה.

**ויש** להוסיף, דהנה בגמ' לא נתפרש מהיכא פשיטא להו דחצר ניתרת בעומ"ר, ולכאו' אי נימא דבחצר יסוד הדין הוא דבעינן ד' מחיצות, הרי דמה"ט הוא דפשיטא לן דהיא ניתרת בעומ"ר, כיון דהוא מחיצה מעליא ואיכא ד' מחיצות,[[7]](#footnote-8) - ונמצא דבחצר פשיטא לן מסברא דהיא ניתרת בעומ"ר, ובמבוי אמרינן דמסברא אינו ניתר בעומ"ר, כיון דהוא צריך תיקון לפתחו, ולא מצינו דסגי בהתיקון דעומ"ר, וא"כ היאך יש ללמוד מבוי מחצר דיהא ניתר בעומ"ר, הרי מסברא ידעינן דחלוקין הן זמ"ז.

י] **עוד** יש להעיר בזה, ממה שאמרו לקמן י"ב א' לחד לישנא, דכי היכי דמבוי שהוא פחות מד"ט א"צ תיקון, ה"נ חצר שהיא פחותה מד"ט א"צ תיקון, ואי נימא דיסוד הדין שהצריכו פס ד"ט בחצר, הוא משום דמדרבנן לא סגי בה בג' מחיצות ובעינן ד' מחיצות, הדין נותן דאף אם אין בפתחה ד"ט, ואין ע"ז תורת פתח, מ"מ יש להצריך בה מחיצה ברוח רביעית, ול"ד למבוי, דכל שאין בפתחו ד"ט ואין עליו תורת פתח, לא חשיב דהוא פתוח לרה"ר, וא"צ תיקון,[[8]](#footnote-9) - ובע"כ דגם הא דהצריכו חכמים פס ד"ט בחצר, הוא מכח הא דהוא פתוח לרשות האסורה לו, וצריך תיקון לפתחו, וע"כ כל שאין בפתחו ד"ט ואין עליו תורת פתח, א"צ תיקון.[[9]](#footnote-10)

יא] **עוד** יש להעיר בזה, דהנה לקמן י"ד ב' תניא דעשה לחי לחצי מבוי יש לו חצי מבוי, והרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"י הס"ב כתב בזה, ז"ל, אימתי מתירין הקורה והלחי את המבוי לחצאין, בזמן שיש לפנים מהם ד' אמות וכל תנאי מבוי, ל"ה לפנים מהם ד' אמות וכל תנאי המבוי אינן מתירין שאין כאן מבוי, ואינו ניתר אלא בפס ד' או בב' לחיים כחצר, לפי שאין הלחי והקורה מתירין כל מבוי אלא בתנאים ידועים וכו', עכ"ל.

**והנה** אי נימא דהא דחצר אינה ניתרת אלא בפס ד', הוא משום דבחצר הצריכו חכמים ד' מחיצות, ול"ד למבוי דא"צ אלא תיקון לפתחו, לכאו' לא הי' לנו להצריך פס ד' כשבא להתיר חצי מבוי דאין בו בפנ"ע תנאי מבוי, שהרי בכה"ג ודאי דכל הא דהוא צריך תיקון הוא מכח דין תיקון מבואות, שהרי חצי זה הוא חלק ממבוי גמור שיש בו תנאי מבוי, דא"צ תיקון אלא מכח דין תיקון מבואות, ובדין תיקון מבואות הרי סגי בתיקון לפתחו וא"צ ד' מחיצות.[[10]](#footnote-11)

יב] **ומכ"ז** נראה, דלעולם ביסוד הדין שוה דין חצר לדין מבוי, שהצריכו חכמים תיקון לפתחם שהם פתוחים לרשות האסורה להן, ואך דבמבוי הקילו חכמים דסגי בתיקון דקורה ולחי אף שאינם מחיצה גמורה, ובחצר לא הקילו חכמים בכך, ולא סגי לתיקון הפתח אלא במחיצה, וכאשר כ"ה ל' התוס' בסוגיין דבמבוי הקילו חכמים בלחי, ומשמע דביסוד הדין שוו מבוי וחצר זל"ז, ואך דבמבוי הקילו חכמים דסגי בלחי.

**ואשר** ע"כ שפיר ילפינן מהא דחצר ניתרת בעומ"ר, דה"נ מבוי ניתר בעומ"ר, דכיון דאף בחצר דחמירא סמכו חכמים על תיקון זה דעומ"ר, וכ"ש דבמבוי דקייל מהני תיקון זה דעומ"ר, - וע"כ שפיר כתב הרשב"א דכל שבא להתיר חצי המבוי ואין בחצי זה בפנ"ע תנאי מבוי, אינו ניתר אלא בפס ד', דכל מה שהקילו חכמים במבוי דהוא ניתר בלחי או קורה, הוא רק כשיש בהמקום הניתר בלחי וקורה בפנ"ע תנאי מבוי, אך כל שאין בו בפנ"ע תנאי מבוי, לא הקילו בו שיהא ניתר בלחי או קורה, ואינו ניתר אלא בפס ד' כחצר.

**ד**

יג] **ויש** להוסיף, דבעיקר מש"כ האבנ"ז לפרש דבמבוי איסורו הוא משום דפרוץ למקום האסור, ובחצר איסורה משום דהצריכו בה ד' מחיצות, וע"כ היא אסורה אף כשהיא פרוצה למקו"פ, יש להעיר ממה שאמרו לקמן י"ב א' בדין חצר שנפרצה לים, דאיסורה הוא משום שנפרצה למקום האסור לה, וכ"ה בל' רש"י לקמן שם ד"ה בפסי חצר, וכ"ה בל' הרשב"א בעבוה"ק בהקדמה לשער א', ובשער א' פי"ג (הע"ג).

**וביותר** צ"ע בזה ממש"כ הרשב"א והריטב"א לקמן צ' א', לדמות דין אכסדרה הפתוחה לרה"ר או לכרמלית, לדין גג בין הגגין, דבתרוייהו הוי האיסור משום שנפרצו למקום האסור, עיי"ש, ולהדיא דאיסורא דחצר הפתוחה לרה"ר הוא מכח דינא דפרוץ למקום האסור.

יד] **אך** הנה יש מקום לומר בזה להיפך, דבמבוי אין איסורו משום פרוץ למקום האסור, אלא משום דהוא דומה לרה"ר, ולזה סגי בהיכר דעי"ז כבר אינו דומה לרה"ר, אך בחצר איסורה משום שהיא פרוצה למקום האסור, וכמו שמצינו בכל הני דוכתי, ולזה בעינן פס ד"ט דיש תורת מחיצה עליו.[[11]](#footnote-12)

**ואמנם** גם בזה יש להעיר ממש"כ הרשב"א בהקדמה לעבוה"ק, ז"ל, אבאר בו דיני המבוי הסתום מג' רוחותיו ופתוח ברוח הרביעי "למקום האסור לו", עכ"ל, ומשמע דאיסורא דמבוי הפתוח ברוח רביעי הוא מדינא דפרוץ למקום האסור לו, וצ"ע.

**ה**

טו] **בעיקר** מש"כ התוס' ודעימייהו דבמבוי ליכא להתירא דפס, וע"כ אף דחצר ניתרת בפס ד"א, מ"מ מבוי אינו ניתר בכך, יש להעיר בזה במש"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"י שהבאנו לעיל סקי"א, דאף דלחי וקורה מתירין את המבוי לחצאין, מ"מ כ"ז הוא כשיש לפנים מהם ד' אמות וכל תנאי מבוי, אך אם אין לפנים מהן ד' אמות וכל תנאי מבוי, אינם מתירין, ואינו ניתר אלא בפס ד' כחצר, וכ"ה בשו"ע סימן שס"ג סל"ב.

**והנה** אי נימא דבמבוי ליכא להתירא דפס, הי' בדין דכל שהעמיד לחי וקורה באמצע המבוי, והמקום שלפנים מהם אין בו לכל תנאי מבוי, הרי דאף דאין מקום זה ניתר בלחי וקורה, גם לא יהא ניתר בפס, דכיון דהמבוי כולו יש בו לכל תנאי מבוי, יש תורת מבוי עליו, ובמבוי ליכא להתירא דפס, והאחרונים לא עמדו בזה דד' הרשב"א אלו אינם מתישבים עם ד' התוס' דבמבוי ליכא להתירא דפס.

טז] **והנה** אמנם הי' מקום לדון, דאף דהמבוי כולו יש עליו תורת מבוי, ולי"ב להתירא דפס ד', מ"מ כשבאנו לדון על חצי מבוי זה בפנ"ע, הרי דכיון דאין לו לכל תנאי מבוי, לא חשבינן לי' כמבוי אלא כחצר, וע"כ הוא ניתר בפס ד'.

**אמנם** הנה לפ"ז נמצא, דאף דמבוי אינו ניתר בלחי הבולט ד"א, מ"מ כל דהוי הלחי הבולט באמצע המבוי, ואין ממנו ולפנים לכל תנאי מבוי, ה"ז מועיל להתירו, כיון דמקום זה בפנ"ע אין עליו תורת מבוי אלא תורת חצר, וה"נ הוא למ"ד דמבוי אינו ניתר בעומ"ר, דכל שיעשה עומ"ר באמצע המבוי, ואין ממנו ולפנים לכל תנאי מבוי, ה"ז מועיל להתירו, כיון דהמקום שלפנים ממנו לא חשיב כמבוי אלא כחצר, ולכאו' נראה דאין הדין כן, אלא כיון דהמבוי כולו יש עליו תורת מבוי, הרי דאף דחצי המבוי בפנ"ע אין בו לכל תנאי מבוי, מ"מ כיון דהוי חלק מן המבוי, יש עליו תורת מבוי.

**ויש** להוסיף, דאי לא נימא הכי נמצא, דמבוי שנפרץ בצידו ד"ט ובקעי בי' רבים, יש בידו להתירו, ע"י שיתן את הלחי והקורה בתוך המבוי, במקום דאין ממנו ולפנים לכל תנאי מבוי, דאין ארכו יתר על רחבו, או דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, כיון דמקום זה בפנ"ע חשיב כחצר ואין פרצה ד' אוסרת בו, וזה לא שמענו.

יז] **ונראה** לפרש בזה, דלעולם כנים הדברים דכיון דהמבוי כולו יש בו לכל תנאי מבוי, יש תורת מבוי אף על מקצתו, ואינו ניתר בפס ד' אמות, וכן אינו ניתר בעומ"ר למ"ד דמבוי אינו ניתר בכך, ואך דמ"מ כיון דמקצת זה בפנ"ע אין בו לתנאי מבוי, לא הקילו בו שיהא ניתר בלחי וקורה, וע"כ אינו ניתר אלא בפס ד', דכיון דהא דאין מקום זה ניתר בלחי וקורה, הוא משום דאין בו לתנאי מבוי, ע"כ לא גרע מחצר, והוא ניתר בפס ד'.

**ואמנם** כ"ז הוא בגונא דפס ד' זה ראוי להתיר במבוי, דבזה הוא דאמרינן דאף דמקום זה בפנ"ע אין בו לתנאי מבוי, מ"מ שפיר מהני בו פס ד', כיון דפס ד' מהני אף בחצר, אך כל דפס ד' זה אינו ראוי להתיר במבוי, דהוא בולט ד' אמות, או כשהוא עומד מאליו למ"ד דלחי העומד מאליו ל"מ, ודאי דאינו מועיל להתיר אף את מקצת המבוי, דאף מקצת המבוי יש עליו תורת מבוי, ונמצא דהא דהוא ניתר בפס ד', הוא משום דארכבה אתרי ריכשי, דה"ז מועיל להתירו בתורת מבוי, ואף דאינו מבוי גמור, ה"ז מועיל להתירו אף בתורת חצר.

יח] **ועד"ז** נראה במש"כ המ"ב בסימן שס"ג ס"ק ק', דמבוי שאינו גבוה י' טפחים וחקק בו פחות מד' אמות, אינו ניתר אלא בפס ד' או בב' פסין כ"ש, והחזו"א בסימן ס"ה סקנ"ט נחלק ע"ז, ז"ל, ולפמש"כ לעיל סקנ"ו דבמבוי בתחילה שאין בו ד' אמות סמוך לראשו, שאינו ניתר בלחי, אינו ניתר גם בפס ה"נ כן, וכן מסתבר שלא נתקן פס למבוי ואי לחי ל"מ דבעינן שיהא פתח לד' אמות, גם פס לא מהני, ולדברי המ"ב גם בלחי הנמשך ד' אמות מן הדופן שאינו נידון משום לחי, משתרי הכא משום פס וא"כ אנו נותנין לו דין חצר, ובאמת דין מבוי לו, עכ"ל.[[12]](#footnote-13)

**ולמש"נ** י"ל בדעת המ"ב, דמודה דדין מבוי לו ולא יהא ניתר בלחי הנמשך ד' אמות שאינו נידון משום לחי, אלא דכיון דהא דל"מ הלחי בכה"ג שחקק פחות מד' אמות, הוא משום דליכא שיעור מבוי, ע"כ דינו כדין עשה לחי לחצי מבוי, דכל דאין ממנו ולפנים ד' אמות אינו ניתר אלא בפס ד', והיינו דאף דמבוי הוא, מ"מ בכה"ג שלא הקילו בו להתירו בלחי וקורה, אינו ניתר אלא אם יש בזה גם להתיקון דחצר, וה"נ הכא דכוותה.

**ו**

יט] **ועד"ז** נראה גם בדין מבוי דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, דהנה בד' המג"א בסימן שס"ג סקכ"ז מבו' דדינו כחצר דא"צ תיקון בעקמומית, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן שס"ה סק"ד דדינו כחצר דאין פרצת ד' פוסלת בו, עיי"ש, ומש"כ שם להחמיר בזה, לכאו' הוא משום דלא פסיקא הך מילתא דמבואות שלנו דינם כחצר, וצ"ע עוד בזה.

**ועד"ז** מצינובד' הרמ"א בסימן שס"ד ס"א, דכל דליכא לכל תנאי מבוי, דינו כחצר, ואין פילוש אוסר בו, וכמו שפירשו הגר"ז שם ס"ב, והמ"ב שם סק"ד, - ועי' גם בחזו"א בסימן ס"ה סקט"ו שכתב דכל דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ה"ה ניתר בעומ"ר לכו"ע, ואין פרצה ד' פוסלת בו.[[13]](#footnote-14)

כ] **אמנם** הנה הבית מאיר בסימן שס"ג סכ"ו נחלק ע"ד המג"א שם, עיי"ש שכתב, ז"ל, מעולם לא נשמע דמתנאי המבוי לענין חומר דילי' דהיינו תיקון העקמימות שצריך להיות בתים וחצירות פתוחים אליו, הא לא נאמר אלא אין מבוי ניתר בלחי וקורה אא"כ בתים וחצירות פתוחים אליו, לדבריו הי' ההכרח לומר אין נקרא מבוי אא"כ וכו', עכ"ל, וגם בסימן שס"ה ס"א ד"ה והנה במה כתב, דפרצה ד' אוסרת במבוי אף אם אין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, עיי"ש, וכ"כ בתשו' משכנות יעקב סו"ס קכ"ד דודאי דפרצה ד' אוסרת אף במבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, עיי"ש.

**ויש** לסייע לדבריהם, דהנה בהגהת סמ"ק בסימן רפ"ב מבו', דכל הא דמבוי דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו אינו ניתר בלחי וקורה, היינו רק כשהוא פתוח לרה"ר, אך כל שאינו פתוח לרה"ר ה"ה ניתר בלחי וקורה, וזה עפי"ד התוס' לקמן י"ב ב' בטעם הא דחצר שארכה יתר על רחבה ניתרת בלחי וקורה אף דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכה, עיי"ש, והנה בכה"ג דאינו סמוך לרה"ר והוא ניתר בלחי וקורה, לכאו' ודאי דדינו כדין מבוי דפרצה ד' אוסרת בו, וא"כ כ"ש דכשהוא סמוך לרה"ר דחמיר טפי, דפרצה ד' אוסרת בו.[[14]](#footnote-15)

כא] **והנה** החזו"א בסימן ס"ה סקט"ו כתב להוכיח דמבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו אין פרצתו בד', דאי נימא דפרצתו בד', א"כ שפיר מצינו למילף דעומ"ר מתיר במבוי, בק"ו ממבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו דהוא ניתר בעומ"ר, דכיון דהוא ניתר בפס, אף הוא ניתר בעומ"ר, וליכא למיפרך דמה לחצר שכן פרצתה בי', שהרי מבוי זה פרצתו בד', עכ"ד.[[15]](#footnote-16)

**אך** בדעת הבית מאיר והמשכנו"י נראה דצ"ל, דלמ"ד דאין עומ"ר מתיר במבוי, אף מבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו אינו ניתר בעומ"ר, כיון דתורת מבוי עליו, והגם דלא הקילו בו לקולת מבוי דניתר בלחי וקורה, מ"מ כיון דתורת מבוי עליו, אינו ניתר בעומ"ר,[[16]](#footnote-17) ונתחדש בזה דלא אמרינן דכיון דלא הקילו בו שיהא ניתר בלחי וקורה, ה"ה ניתר בעומ"ר, אלא כיון דתורת מבוי עליו, אינו ניתר בעומ"ר.

כב] **אמנם** לפ"ז תיקשי, דהיאך מבוי זה דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו ניתר בפס ד', הרי במבוי ליכא להתירא דפס, וי"ל בזה, דכל הא דבמבוי ליכא להתירא דפס, הוא רק במבוי שהקילו בו להתירו בלחי או קורה, אך כל שלא הקילו בו להתירו בלחי או קורה, שפיר הוא ניתר בפס.

**ולמש"נ** יש מקום לומר, דהא דהוא ניתר בפס, אף דדין מבוי עליו, הוא משום משום דפס ד' זה ראוי להתיר אף במבוי מדין לחי, וע"כ אף דבמבוי זה דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו לא הקילו בו שיהא ניתר בלחי, מ"מ שפיר מהני בו פס ד' להתירו, כיון דפס ד' מהני אף בחצר, - אך אה"נ בגונא דפס ד' זה אינו ראוי להתיר במבוי, דהוא בולט ד' אמות, או כשהוא עומד מאליו למ"ד דלחי העומד מאליו ל"מ, אינו מועיל להתיר במבוי זה, כיון דתורת מבוי עליו, ומבוי אינו ניתר בפס ד', וצ"ע.

**ז**

כג] **ובעיקר** מש"כ הבית מאיר דמבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו דינו כדין מבוי דפרצה ד' אוסרת בו, ונת' דאף אינו ניתר בעומ"ר למ"ד דעומ"ר אינו מתיר במבוי, הנה כ"ז הוא בדין מבוי דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, אך מבוי מרובע, מבו' בד' התוס' והריטב"א בסוגיין דהוא ניתר בעומ"ר לכו"ע, והרי דדינו כחצר לגמרי, וכ"כ הבית מאיר בסימן שס"ה שם דמבוי דאין ארכו יתר על רחבו, אין פרצה ד' אוסרת בו, עיי"ש.

**ונראה** דהטעם בזה הוא, משום דחלוק הא דמבוי מרובע אינו ניתר בלחי וקורה, מהא דמבוי דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו אינו ניתר בלחי וקורה, דהא דמבוי מרובע אינו ניתר בלחי וקורה, הוא משום דהוא עשוי בתמונת חצר וע"כ דינו כדין חצר, וכמש"כ כן בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ר"ג, עיי"ש, וכ"ה מבו' מהא דחצר דארכה יתר על רחבה דינה כמבוי וניתרת בלחי וקורה, והרי דהקובע בדיני התיקון, הוא אם ארכו יתר על רחבו או אין ארכו יתר על רחבו, וע"כ דינו כדין חצר אף לענין שאר מילי, - ומשא"כ הא דמבוי דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו אינו ניתר בלחי וקורה, אי"ז משום דדינו כחצר, אלא אף דדינו כדין מבוי, מ"מ לא הקילו במבוי שיהא ניתר בלחי וקורה אלא כשבתים וחצירות פתוחין לתוכו, וכיון דאף כשאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו מבוי הוא, ע"כ לענין שאר מילי דינו כדין מבוי.[[17]](#footnote-18)

כד] **והדברים** מדוקדקים כן בל' הרמב"ם בפי"ז משבת ה"ז ח', ז"ל, אבל מבוי שארכו כרחבו "ה"ה כחצר" ואינו ניתר אלא בב' לחיים וכו' ומבוי שאין בתים וחצירות פתוחות לתוכו וכו' וכן מבוי שאין בארכו ד' אמות אינו ניתר אלא בב' לחיים וכו', עכ"ל, והרי דבמבוי שארכו כרחבו כתב דה"ה כחצר ואינו ניתר אלא בב' לחיים, ובמבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו או שאין בארכו ד' אמות לא כתב דה"ה כחצר, והיינו משום דהא דמבוי דארכו כרחבו אינו ניתר בלחי וקורה, הוא משום דדינו כחצר, ואף לגבי שאר מילי דינו כחצר, אך הא דמבוי שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו או שאין בארכו ד' אמות אינו ניתר בלחי וקורה, הוא משום דלא הקילו במבוי כה"ג שיהא ניתר בלחי וקורה, וע"כ לגבי שאר מילי דינו כדין מבוי.

1. ומשמעות דברי התוס' שפירשו בד' רש"י דפליג ע"ז, וס"ל דפס ד' אמות אינו מתיר אף בחצר, וכ"כ בתוס' הרא"ש ותור"פ, אך הריטב"א נקט בדעת רש"י דמודה דפס ד' אמות מתיר בחצר, ודוקא במבוי הוא דאינו מתיר, והבית מאיר בסימן שס"ג סי"א נחלק בזה עם הגרע"א, עיי"ש, ולפי דבריו מתפרשים ד' רש"י ע"ד ד' התוס', דבחצר שהצריכו פס, ל"ב היכר כלל, ודוקא במבוי שהקילו דסגי בלחי, הרי דאף כשבאנו להתיר מדין פס, ל"מ אלא בדאיכא הכירא. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך הנה בתשו' מהרי"ט ח"א סימן צ"ד כתב בפשיטות דיש ללמוד מבוי מחצר דניתרת בב' לחייים, וכתב כן גם לפ"ד התוס' הכא, עיי"ש, וצ"ל בדעתו, דרק לענין פס ד' אמות א"א ללמוד מבוי מחצר, משום דתיקון לחי ותיקון פס הוו ביסודם תיקון אחד, וכיון דבמבוי הקילו חכמים דסגי לתיקון זה בלחי משהו, הצריכו שיהא בו היכר, ול"מ כשהוא ד' אמות, אך לענין ב' לחיים, שפיר יש ללמוד מבוי מחצר, ולפ"ז נמצא, דאף דמבוי אינו ניתר בלחי הבולט ד' אמות, מ"מ אם יהא בו ב' לחיים הבולטין ד' אמות שפיר יהא ניתר בכך, ויש לדחות, דגם תיקון דב' לחיים הוא ביסודו כתיקון לחי, וע"כ גם תיקון זה ל"מ במבוי בדליכא היכר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש לסייע עוד לזה, ממש"כ הריטב"א לקמן י"א א' בדעת רש"י, דחצר שנפרצה מב' רוחות, ניתרת בפס ד' מכאן ופס ד' מכאן, וכ"כ הגר"ז בסימן שס"ד ס"ב והמ"ב שם סק"ד, והרי דאף שאמרו לקמן י"א ב' דמדרבנן בעי ג' מחיצות גמורות, ולא סגי בב' מחיצות ולחי, מ"מ ב' מחיצות ופס ד' שפיר מהני, והיינו משום דפס ד' חשיב כמחיצה גמורה.

   ועד"ז מצינו עוד בד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ד הכ"א די"א דמבוי הפתוח לרה"ר אינו ניתר בלחי וקורה אלא בפס ד', ולכאו' הוא משום דס"ל דהא דג' מחיצות דאורייתא היינו רק כשאינו פתוח לרה"ר, אך כשהוא פתוח לרה"ר בעינן ד' מחיצות מדאורייתא, וע"כ בעינן ד' מחיצות גמורות וע"כ אינו ניתר אלא בפס ד' דחשיב כמחיצה גמורה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם בעיקר מש"כ האבנ"ז ללמוד כן מסוגיית הגמ' בשבת, יש להעיר בזה ממש"כ בחי' הריטב"א בשבת שם, ז"ל, אבל מבוי לית בי' ד' מחיצות, שהקורה דחשיבא מחיצה, כיון שלא נשתתפו לאו מחיצה היא, עכ"ל, ומבו' דלעולם אף במבוי שתיקנוהו בלחי או קורה חשיב דיש בו ד' מחיצות, ומה שאמרו דמבוי לי"ב ד' מחיצות, הוא כשלא נשתתפו בו, ובכה"ג הוא דאמרינן דאין הקורה מועלת להתירו, ואין בו אלא ג' מחיצות.

   אך מאידך בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, גבי חצר וכו' מפני שיש לו ד' מחיצות, אבל מבוי כיון שאין לו אלא ג' מחיצות וכו', עכ"ל, ולהדיא דבחצר שתיקונה בפס חשיב דיש לה ד' מחיצות, ובמבוי דתיקונו בלחי או קורה חשיב דאין לו אלא ג' מחיצות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך שמא אין מכוון ד' המהרי"ט דחלוק הוא עיקר הא דמבוי בעי לחי או קורה ברוח רביעית מהא דחצר בעיא פס ברוח רביעית, אלא היינו דס"ל דכל הא דפרצה ד' דבקעי בה רבים אוסרת במבוי, הוא רק כשתיקנוהו בלחי או קורה, דכיון דכל כח התיקון דלחי או קורה הוא משום היכר, ע"כ כל דיש רגל הרבים במבוי וליכא הכירא דהוא מובדל מרה"ר, ל"מ בו התיקון דלחי או קורה, ומשא"כ בחצר דניתרת בפס ד', דהוא מחיצה גמורה, ואין ההיתר משום היכר, ע"כ אין רגל הרבים אוסרת בה, וה"נ במבוי שתיקנוהו בצוה"פ דהוא מחיצה גמורה ואין ההיתר משום היכר, דלא תהא רגל הרבים אוסרת בו, (וה"נ הוא אף כשתיקנוהו בב' לחיים, למש"כ המהרי"ט לעיל מינה דמבוי ניתר בב' לחיים, ונת' לעיל סק"ב בהערה), וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וגם בלא"ה רחוק לומר דהפלוגתא אם חצר ניתרת בפס א' או בב' פסין הויא פלוגתא בעיקר הטעם שהצריכו תיקון לחצר ברוח רביעית. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך מד' התורי"ד שהוצרך לפרש דהא דחצר ניתרת בעומ"ר הוא נלמד ממתניתין דשיירא, מבו' דמסברא לא פשיטא לן דחצר ניתרת בעומ"ר, והרי דאף בחצר לא סגי בד' מחיצות, וכ"ה מבו' גם בד' תור"פ שהק' דשמא הא דחצר ניתרת בעומ"ר הוא מדין פס ד', ואם הא דפשיטא לן דחצר ניתרת בעומ"ר, הוא מסברא, משום דאיכא ד' מחיצות, לק"מ. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואף אי נימא מאיזה טעם, דכל שאין בפתח החצר ד"ט א"צ מחיצה ברוח זו, מ"מ אין ללמוד לדין זה מדין מבוי, דשאני במבוי דסגי בי' בג' מחיצות, ואך דבעינן תיקון לפתח המבוי, וכל שאין בפתחו ד"ט ואין עליו תורת פתח, א"צ תיקון.

   והנה אמנם יש מקום לדחות בזה, לפי משמעות ל' הריטב"א לקמן י"ב א', דהא דמבוי שאין בפתחו ד"ט א"צ תיקון, אי"ז משום דאין תורת פתח עליו, וכמש"כ המאירי שם, אלא הוא משום דחשבינן לי' כסתום, דאף דמדינא לא אמרינן לבוד אלא בפחות מג"ט, מ"מ ברוח רביעית הקילו חכמים דכל שאין בו ד"ט חשיב כסתום, וע"כ אף אי נימא דבחצר הצריכו חכמים ד' מחיצות, מ"מ כל שאין בפתחה ד"ט דהו"ל כסתום, חשיב דיש לה ד' מחיצות, - אך יותר נראה, דכל מש"כ הריטב"א דהוי כסתום, היינו רק לענין דלא חשבינן דהמבוי פרוץ ברוח רביעית, כיון דפתח פחות מד"ט אינו ניכר כ"כ והו"ל כסתום, אך לא סגי בזה לחשוב דאיכא מחיצה ברוח רביעית. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף, דגם לאידך לישנא דדינא דרב אחלאי הוא רק במבוי ולא בחצר, כתב הריטב"א שם דהוא משום דחצר מרובעת וניכרת שם פרצה יותר אפילו בפחות מד', וכ"ה משמעות ד' רש"י שם בד"ה כאן בחצר וד"ה מבוי, והרי דגם להך לישנא לא מפלגינן ביסוד הדין בין מבוי לחצר, אך האבנ"ז שם כתב ע"פ דבריו לפרש טעם הא דדינא דרב אחלאי הוא רק במבוי ולא בחצר, ואך שכתב לפרש בזה בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך העירו דיש מקום לדחות, דאף דמבוי זה א"צ תיקון לפתחו אלא מדין תיקון מבואות, מ"מ כל שעשה לחציו לחי או קורה וה"ז מועיל לחלק את חצי זה משאר המבוי, תו הו"ל כמבוי שאין בארכו ד' אמות דאין תורת מבוי עליו, ודינו כחצר דבעיא ד' מחיצות. [↑](#footnote-ref-11)
11. וסמך לזה, דהרי איסורא דפרוץ למקום האסור הוא ברשויות של ב' בנ"א הפרוצות זל"ז, והתם לכאו' ל"ש ה"ט דדמי לרה"ר, אלא הוא דין בפנ"ע דפרוץ למקום האסור אסור, ונמצא דאיסורא דמבוי הפתוח ברוח רביעית דהוא משום דדמי לרה"ר, אינו חד דינא עם איסורא דרשות הפרוצה למקום האסור לה.

    ועוד יש לסייע לזה ממש"כ הרא"ש לקמן פ"ה סימן ט' דמהני לחלק מבוי בב' לחיים להתיר לאיסור דיורין, וצ"ע דמ"ט לא סגי לזה בלחי או קורה, ועמש"כ בזה הגר"ז בסימן שס"ג סל"ח, ובחי הגרי"ז בהל' עירובין, ולהנ"ל ניחא, דל"מ לחי וקורה אלא כשבאנו לאסור את המבוי משום דדמי לרה"ר, אך להתיר לאיסורא דפרוץ למקום האסור לא סגי בלחי או קורה.

    אך בעיקר הדברים צ"ע, דכיון דגם במבוי איכא לאיסורא דפרוץ למקום האסור, א"כ מ"ט הוצרכנו לאסור במבוי הפתוח לרה"ר מכח הא דדמי לרה"ר, ולא אסרינן לי' משום פרוץ למקום האסור, דומיא דחצר הפרוצה לרה"ר דאסורה משום דפרוצה למקום האסור. [↑](#footnote-ref-12)
12. והעירו די"ל בזה, דד' המ"ב הרי קיימי ע"ד השו"ע שם דכתלי המבוי פחותין מי' טפחים, ובכה"ג י"ל דכל שחקק בו פחות מד' אמות, אין תורת מבוי עליו, כיון דליכא מבוי ד' אמות שיש לו כתלים, וע"כ דינו כחצר הניתרת בפס ד'. [↑](#footnote-ref-13)
13. והראוני עד"ז עוד בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ל"ה, דאף דמבוי אינו ניתר בלחי ובפס שלא סמכו עליהן, מ"מ כל שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו דדינו כחצר, ה"ה ניתר בפסין שלא סמכו עליהן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-14)
14. אמנם אין להוכיח מזה אלא דלא נימא דאין פרצה ד' אוסרת במבוי דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, משום דהוי חצר, דא"כ לא יתכן דכשאינו פתוח לרה"ר פרצה ד' אוסרת בו וכשהוא פתוח לרה"ר אין פרצה ד' אוסרת בו, אך אכתי י"ל דאין פרצה ד' אוסרת בו, משום דכל הא דפרצה ד' אוסרת במבוי, הוא מכח מה שהקילו בו דהוא ניתר בלחי וקורה, וכמש"כ התוס' דהיא הנותנת וכו', וע"כ כל שאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו דלא הקילו בו להתירו בלחי וקורה, אין פרצה ד' אוסרת בו, ושפיר י"ל דכל דאינו פתוח לרה"ר דהקילו בו להתירו בלחי וקורה, פרצה ד' אוסרת בו. [↑](#footnote-ref-15)
15. והנה אמנם יש מקום לחלק בדין זה בין דין פרצה ד' לרב הונא לדין פרצה ד' דבקעי בה רבים לדידן, אך הבית מאיר שם לא חילק בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועד"ז נראה למש"כ בהגהת סמ"ק דמבוי שאינו סמוך לרה"ר ניתר בלחי וקורה אף אם אין בתים וחצירות פתוחין לו, ובכה"ג ודאי דאינו ניתר בעומ"ר למ"ד דעומ"ר אינו מתיר במבוי, וע"כ מסתברא מילתא דכ"ש דהוא סמוך לרה"ר אינו ניתר בעומ"ר. [↑](#footnote-ref-17)
17. אך הנה בד' המהרי"ל בתשו' החדשות סימן ל"ח משמע, דהא דאין מבוי ניתר בלחי וקורה אלא כשבתים וחצירות פתוחין לתוכו, הוא משום דכל דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו לא חשיב כמבוי אלא כחצר, ואף דגם חצר דארכה יתר על רחבה ניתרת בלחי וקורה, היינו רק כשאינה פתוחה לרה"ר, וע"כ מבוי הפתוח לרה"ר ואין בתים וחצירות פתוחין לתוכו דחשיב כחצר, אינו ניתר בלחי וקורה, עיי"ש, ולפ"ז הדין נותן דגם לענין שאר מילי דינו כחצר.

    ויש להוסיף עוד בזה, מש"כ בחי' הר"ן לקמן י"ב ב', דכל דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכה כלל, לא חשיבא כמבוי אלא כחצר, ובכה"ג היא ניתרת בלחי וקורה, ככל חצר דארכו יתר על רחבו דניתר בלחי וקורה, אף דאין בתים וחצירות פתוחין לתוכו, אך כל שחצר אחת פתוחה לתוכו, חשיב כמבוי, ובכה"ג הוא דאמרינן דאם אין בתים וחצירות פתוחין לתוכו אינו ניתר בלחי וקורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)