6. בסוגיא דפרח זימון מהם
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

ה' שבט ע"ה

**סימן ו'**

**סוגיא דפרח זימון**

**א] בביאור חידוש רב הונא שאפשר לצרף שלשה משלש חבורות**

**ב] שיטת הרמב"ן ראב"ד ותר"י בביאור דין פרח זימון**

**ג] בביאור דמיון הגמ' למטה שחלקוה שותפין**

**ד] בביאור שיטת הרא"ש בדין פרח זימון**

**ה] שיטת רב האי גאון בביאור סוגין**

**ו] המורם מהנ"ל ולענין הלכה האם קי"ל ככל הביאורים**

**ז] חידוש הטור בסימן ר' ובנידון המג"א ואבן העוזר**

**ח] בדין אחד שזימן מתוך שלשה האם פרח זימון**

**ט] ביאור נידון תר"י שיוכלו לזמן על ידי אכילתם לאחר שזימנו**

**בביאור חידוש רב הונא שאפשר לצרף שלשה משלש חבורות**

א]הגמ' נ. אומרת אמר ר' הונא שלשה שבאו משלשה חבורות אינן רשאין לחלק אמר רב חסדא והוא שבאו משלשה חבורות של שלשה בני אדם ע"כ וביארו הראשונים דנתחדש כאן שאפילו שלא אכלו יחד בכל אופן הם מצטרפים ובלשון הראשונים מבואר שעל ידי שנתועדו יחד לזמן חל עליהם חיוב שאינם רשאים לחלק [כן הוא ברשב"ץ וברשב"א בשם הראב"ד] דהינו שסתם מה שיש שלש אנשים שיש עליהם חובת זימון זה לא יוצר חיוב עליהם להצטרף ורק בנצטרפו כדי לזמן חל עליהם חיוב לזמן יחד ועיין חזו"א ל"א סק"ט שהקשה דמה זה שונה מהמשך המשנה בשני חבורות שרק ברואים אלו את אלו מצטרפים וכאן מבואר שגם אם לא אכלו יחד הם מצטרפים וע"ש שכתב בתחילה לבאר ששם מדובר שבזמן ברכת המזון הם באותו מצב של האכילה אבל באמת אם הם יצטרפו יחד כדי לזמן אפילו אם בזמן האכילה לא היו יחד יצטרפו לזימון ובסופו כתב שזה סברא מיוחדת שכיון שיש עליהם חיוב זימון ואין להם אפשרות לזמן לכן חל עליהם חיוב לזמן באופן זה ולפ"ז בסתם שני חבורות לא יועיל מה שיצטרפו כדי לזמן

והנה יש כאן חידוש שיכולים גם להוציא אחד את השני וצ"ע הרי יש דין הסיבה שיחשב כאכילה אחת וכאן הרי הם לא אכלו כאחד ועיין פסקי הרי"ד לעיל מ"ב. שהוכיח מכאן כרמב"ן שבברכת המזון אין דין הסיבה אמנם צ"ע שגם לרמב"ן כל דבריו מצד שאין רשאין לחלק והרי כאן יכולים עדין לזמן אם סעודתן ולכאורא מוכח מכאן שזה ודאי שעד כמה שהם יצטרפו ויחשבו כחבורה אחת לענין זימון אין צורך בהסיבה דזה עצמו שמזמנים יחד דהינו שעושים את מעשה הזימון חשיבי חבורה אחת וכגוף אחד רק תמיד עצם ההשתתפות לזימון זה לא סיבה לחלות זימון וכאן שכבר היה חיוב זימון ממילא גם על ידי צירוף לענין זימון חשיבי חבורה אחת ועיין בסוגיא דשני חבורות דהבאינו דבפשוטו עיקר היסוד מבואר ברא"ש ששני חבורות שלא רואים אלו את אלו בכל אופן אם המזמן ישב על הפתח יכול להוציא את כולם

והנה נתבאר בסוגיא דשני חבורות דדעת הרשב"א דהמשנה מדובר בנכנסו על דעת לאכול יחד ומבואר שגם לגבי מעשה הזימון צריך צירוף של הסיבה אמנם דעת הגר"א שעד כמה שיש כבר זימון לא צריף התנאי הנ"ל דהסיבה ובפשוטו צ"ע דכאן מבואר ששלשה שבאו מכמה חבורות מצטרפות הרי מבואר שכשיש זימון לא צריך הסיבה ובהכרח צ"ל כסברת החזו"א דכאן שאין להם אפשרות אחרת לזמן שאני אם לא דנדחוק שצריך קביעות לברכת המזון שהיתה מועילה לעצם החלות דין זימון אם היו אוכלים כך. ואינו מסתבר

והנה עיין רמב"ן שהביא מהראב"ד שכל הדין דרב הונא זה רק אם אכלו יחד רק שלא הסיבו דכה"ג הם לא סיבה לחלות חיוב זימון אבל כאן שכבר היה עליהם חיוב זימון מצטרפים אבל אם לא אכלו כלל אינם יכולים לזמן יחד ועיין רמב"ן שנתקשה בזה ממ"נ עד כמה שזה לא מצרף לחיוב זימון וס"ל שאין צירוף לגבי מעשה הזימון א"כ מה עוזר שאכלו יחד ועיין עמק ברכה [הלכות זימון] שדן שכה"ג שאכלו יחד ללא הסיבה יש זימון רשות ולכן כאן במקום שיש דין זימון רשות ממילא כיון שמוטל עליהם חיוב מחמת חבורתם הקודמת חיבים לזמן אבל ללא שאכלו יחד כלל שאין כאן אפילו דין זימון רשות ס"ל שאין להם אפשרות לזמן יחד כיון שהם שני חבורות וראיתי לבאר בזה עוד דהנה גם ברמב"ן מבואר שחל כאן חלות דין זימון על ידי שנתועדו יחד לזמן ורק לכן יכולים לזמן יחד ויתכן דס"ל לראב"ד שגם חלות זה לדונם כחבורה אחת לענין הזימון זה רק אם היה איזה קשר אכילה ביניהם אבל לא צריך הסיבה כי באמת דין זימונם הוא מחמת החבורה הקודמת

**שיטת הרמב"ן ראב"ד ותר"י בביאור דין פרח זימון**

ב] ובהמשך הגמ' אמר רבא ולא אמרן אלא דלא אקדימו הנך ואזמון עליהו בדוכתיהו אבל אזמון עליהו בדוכתיהו פרח זימון מנייהו והגמ' מוכיחה ממטה שנחלקה דפרח ממנה טומאה ובחזר וחיברה לא חזרה לטומאתה הישנה ע"כ דברי הגמ' ובביאור כונת הגמ' נאמרו כמה ביאורים בראשונים א. דעת הרמב"ן וכן הוא בתורי"ח שמדובר שהשלשה שבאו משלשה חבורות לא זימנו וכגון שהיו ד' וזימנו שלש או אפילו אם היה ג' אבל השנים זימנו אם מישהו אחר שאכל עלה של ירק וכה"ג פקע זימון מהשלשה היחידים שנשארו ובביאור הסברא שפקע מהם זימון דבפשוטו צ"ב למה שלא יחשב שהוא חייב בזימון רק שלא יכול וממילא אם יצטרפו שלשה אנשים כאלו יכולים לזמן ובלשון הרמב"ן מבואר שכיון שאין תורת זימון ביחיד ממילא כיון שהוא נשאר יחיד זה סיבה שיפקע ממנו חובת זימון ובפשוטו מצד שכל החלות זימון זה על חבורה וכל שנשאר רק יחיד לא שיך כאן חלות חיוב זימון אמנם עיין רמב"ן דמבואר בדבריו שכל זה אם נתועדו יחד לזמן לאחר שפקע מהם חובת זימון אבל אם נתועדו קודם שפקע מהם חובת זימון כה"ג כיון שחל עליהם דין זימון של החבורה החדשה בזה לא פקע מהם חיוב זימון וצ"ב שהרי סיבת זימונם זה מחמת האכילה יחד הראשונה וכיון שחיוב זה פקע מה שיך שיהיה עליהם חיוב של חבורה אחרת ובפשוטו מבואר שיסוד הסברא שיחיד כיון שלא שיך בו מעשה זימון לכן פוקע החיוב זימון וממילא כל שנתועדו ועכשיו דין זימונם הוא בשלשה אחרים כל שדין זה קיים אין סיבה שהוא יפקע דהינו דחיוב זימון זה על כל יחיד ולא שזה חיוב דציבור ובאמת ברא"ה וכן הוא משמעות השו"ע וכן מפורש בדרך החיים שגם כה"ג פקע מהם חיוב זימון ובפשוטו הסברא כנ"ל שכל שגורם זימונם פקע פוקע מהם חובת זימון

אמנם עיין בלשון רעק"א שביאר שגדר הדין זה כאילו זימנו עליהם ולכאורא הביאור שכיון שיש כאן חבורה והחבורה זימנה חל כאן תורת זימון גם ביחס ליחיד [אמנם בפשוטו בארבע זה מובן אבל בשנים שנצטרפו למי שאכל עלה של ירק או שהיה עוד אדם שגמר לאכול עמהם לכאורא כה"ג שיש כאן מחיב זימון חדש אין שום סיבה שזה יחשב שזימנו ביחס לשלישי וצ"ל שבדין אכל עלה של ירק עיקר חיובו מצד השנים וחשיב אותה חבורה הקודמת אמנם לפ"ז בזימנו כל אחד בשני חבורות נפרדות לא שייך סברא הנ"ל וצ"ע] ולכן כתב שכל שנתועדו יחד קודם שזימנו חבורתם ממילא כיון שהיום דינם לזמן בחבורה החדשה לא חל עליהם הזימון של חבורתם הראשונה ועיין בה"ל שכיון לרמב"ן אמנם לכאורא זה מטעם אחר לגמרי

והנה עיין תר"י שהביא את ביאור הר"י וכתב שאפילו שלענין מעשה דבריו נראים אבל זה דוחק בלשון הגמ' דמבואר דמדובר דאזמון עליהו ולכן ביאר שמדובר שהיה שלשה שזימנו על ידי שקראו לו בפתח אלא שכה"ג לא יוצא חובת זימון ובפשוטו כונתו שבאמת הסיבה שפקע ממנו חובת זימון זה בדיוק כמו אם היה ארבע ושלשה זימנו ללא הרביעי כלל רק שאופן הגמ' הוא בשלשה ולכן א"ש מה שכתב שהדין של הר"י נכון כי הוא נלמד מהגמ' [אמנם צ"ב לשונו שם שפקע ממנו חיוב זימון כיון שהוא שמע ולכאורא לא זה הסיבה [וכן בהמשך דן שאם אכלו לאחר שזימנו יוכלו לזמן רשות ולא דן שגם ללא שאכלו] והיה מקום לדחוק שבאמת חולק על ר"י ורק כתב שמסברא היה מסכים לדברי הר"י אמנם הב"י נקט שהוא מודה לדין הר"י

ועיין רמב"ן שהביא בשם הראב"ד שביאר שהוא לא הסכים לזמן עימם והקשה עליו ממ"נ הרי כיון שיצא חובת זימון א"כ פשיטא אמנם בפשוטו דעת הראב"ד כמבואר ברא"ש סימן ז' בשמו שבזימנו עליו בע"כ הם יצאו חובת זימון והא לא יצא חובת זימון ודעת הרמב"ן שלא שיך זימון שרק שנים יצאו ולא כולם ומשמעות דבריו דכיון שיכולים לזמן עליו בע"כ ממילא גם הוא יוצא חובת זימון

**בביאור דמיון הגמ' למטה שחלקוה שותפין**

ג] והנה הגמ' מוכיחה ממטה את דינו של רבא ועיין רמב"ן שביאר שהראיה שלא אומרים שחוזר וניעור דהינו דהיה מקום לומר שכיון שנצטרפו עכשיו יש כאן סיבת זימון אבל כיון שפקע זה לא חוזר וניעור והגמ' מוכיחה דבר זה ממטה שלא אומרים שכיון שחזר להיות מטה דנים שזה אותה מיטה קודמת שהיה וחוזר הטומאה שהיה וזה לשיטתו שיש כאן סיבת זימון ואם היו מצטרפים קודם שפרח זימון מהם היו יכולים לזמן, אמנם עדין צ"ב שלכאורא זה לא דומה דהרי כאן לא חזרו לחבורה הקודמת וממילא כל שאין עליהם חיוב זימון למה שיתחדש חובת זימון משא"כ במטה שייך לדון שחזר המטה הקודמת ולכאורא צ"ל שגם כאן חשיב שסיבת הזימון קיים כיון שהיה עליו חיוב ולא זימן דהינו שיסוד הנידון האם סיבת הטומאה עדין קימת וממילא זה יחזור וה"ה כאן

ועיין חידושי הגר"א כלים פי"ח מ"ה שביאר דהנה הרי במטה אם מראש זה עמד להתחבר לא פוקע מזה הטומאה ויש לדון שגם כאן עד כמה שבסוף מצאו החלק האבוד וזה נתחבר איגלאי מילתא למפרע שזה עמד להתחבר וממילא לא פקע הטומאה ודבר זה נתחדש במשנה שלא אמרינן כך אלא פקע הטומאה וממילא זה לא חוזר ולפ"ז א"ש דמיון הגמ' שדנה שגם כאן הרי אם נתועדו לזמן לא פוקע מהם חובת זימון א"כ נדון שמראש זה עמד שיתועדו ויחול עליהם חובת זימון וממילא לא פוקע מהם חובת זימון קמ"ל שלא אמרינן כן עכ"ד וכן ביאר בחזו"א סק"ו בסופו [אמנם צ"ב האם שיך לומר סברא זו אם נימא שכל החלות צירוף חל על ידי מה שנתועדו יחד שלכאורא זה חלות חדש וצ"ע] וע"ש שבזה ישב את קושית התוס' מכל שבר כלי

והנה לכאורא לביאור רעק"א הנ"ל דהגדר דפרח זימון שחל הזימון ביחס לכולם ורק אם קבע עצמו לזימון נפרד לא חל ביחס אליו הזימון לכאורא בזה כל שעדיין לא חל עליו חובת זימון אחר אין סיבה שלא יחול עליו הזימון וצ"ל שגם בזה שיך לומר שאם בסופו של דבר זימן לבד איגלאי מילתא שעמד לצאת בזימון אחר ולא חל עליו זימון זה אמנם הדבר מחודש שכאן אין הסברא שלא יפקע ממנו זימון אלא שלא יחול עליו הזימון וצ"ע

והנה כל ביאורים אלו ניחא לרמב"ן שאם נקבעו יחד אפילו שאחרי זה זימנו החבורות הראשונות בכל אופן לא פרח זימון מהם אמנם לרא"ה וסיעתו הנ"ל שגם כה"ג פרח זימון מהם דהיינו שכל המציאות ששיך שיזמנו זה רק עד כמה שיש עליהם את חובת זימון של חבורתם הקודמת א"כ צ"ע דמיון הגמ' למשנה בכלים דשם יש מקום לדון שהסיבה חזרה אבל כאן אין סיבה עכשיו לחיוב זימון וצ"ל [וכן ביאר בחזו"א סק"ו] לכאורא דגם הוא ס"ל כיסוד הרמב"ן שסיבת הפקעה כיון שאין לו אפשרות לזמן רק שלא ס"ל הסברא שהם כבר נקבעו לזימון וממילא גם בנתאספו יש כאן את סיבת ההפקעה אבל אם היו מתיחסים אם עתידות זה היה סיבה שלא יפקע הזימון

והנה עיין תוס' שהקשו למה הגמ' לא הוכיחה מכל שבר כלי שפוקע טומאתו ותירצו ששם זה לא מקבל טומאה מכאן ולהבא וצ"ע קושיתם הרי כאן הגמ' לא דנה על מה שפרח זימון עכשיו אלא על מה שלא חוזר החלות זימון ומשמע שנקטו שראיית הגמ' היא על עצם זה שפרח זימון מהם בזמן הזימון כיון שאז אין לו חבורה והגמ' מוכיחה מכלי שנשבר שפקע טומאתו ולכן הקשו שנוכיח מכל כלי שבור ותירצו שכל שלא שיך שיחזור ויקבל טומאה אין זה דומה לכאן שמצד עצמו היה שיך שיצטרף לשנים שלא זימנו ולכן הגמ' הוכיחה מכלי שנתפרק שהוא עצמו יכול לחזור ולקבל טומאה על ידי שיחברו החלקים וזה על דרך הנ"ל בשם הגר"א

**בביאור שיטת הרא"ש בדין פרח זימון**

ד] עיין רא"ש שכתב שדוחק לומר שכונת הגמ' שחבורתם זימנה אבל לא עליהם דלשון הגמ' אזמון עליהו משמע שזימנו עמהם וכן נקט שכל שאחד עונה הוא יצא חובת זימון ולפ"ז עד כמה שמדובר שהשלשה זימנו א"כ הדרא קושית הראשונים מה חידוש הגמ' שפרח זימון מניהו הרי הם כבר זימנו ולכן ביאר שמדובר שלאחר ששלשתם ענו לזימון הם המשיכו לאכול והיה מקום לדון שיוכלו לזמן על המשך אכילתם קמ"ל שפרח זימון מניהו ובפשוטו שכל שזימנו חל הזימון גם על המשך סעודתם ולכאורא הביאור דיסוד הזימון הוא בתור הקדמה לברכת המזון והקדמה זו מתיחסת לברכת המזון שיברך בסוף ולכן גם אם אכל אחרי זה הזימון נחשב התחלה של ברכת המזון והנה בפשוטו רב הונא שאמר ששלשה שבאו משלשה חבורות אינם רשאין לחלק לא מדובר שאכלו אחרי זה יחד דא"כ פשיטא שמצטרפים למה דס"ל לרא"ש שגם סוף אכילה יחד זה סיבה לחלות זימון ורק חידושו של רבא שאם זימנו גם אם אכלו אחרי זה לא צריכים לזמן

אמנם עיין ברא"ש שכתב וז"ל ולא קשיא מידי דרבותא קמ"ל שאע"פ שאכלו אלו השלשה יחד אח"כ וגמרו סעודתם שהתחילו אם חבורתם ללא נט"י וללא המוציא כדמשמע לישנא דמשנה שלשה שאכלו כאחת דמינה דייק רב הונא וכו' עכ"ל ומבואר שהעמיד את דינו דרב הונא שחזרו ואכלו שלשתם יחד לאחר שנצטרפו ועל זה רבא חילק שאם כבר זימנו אם חבורתם הראשונה גם אם הם מצטרפים לאכול זה לא מחיב אותם בזימון [ויתכן שזה מוכרח דהרי אין משמעות מרבא שחזרו ואכלו אלא א"כ נימא שעל זה דיבר רב הונא ומצד שזה משמעות המשנה] והנה לכאורא עד כמה שרב הונא דיבר במקרה שחזרו ואכלו א"כ אין שום מקור שגם ללא שאכלו יחד יוכלו לזמן דהרי כאן יש סיבת זימון חדשה ולא מצד חובת זימונם הקודמת דהרי דעת הרא"ש שסוף אכילה מצרפת והרי לשון המשנה שאכלו כאחת וצ"ע על הטור שכתב בדעת הרא"ש שגם אם לא אכלו יכולים לזמן ולכאורא צ"ל שכל שאדם אכל אם חבורה מסוימת וכבר חל עליו חובת זימון גם אם ימשיך לאכול אם חבורה קודמת חובת החיוב זימון זה מצד תחילת אכילתו וכל מה שיכול לזמן אם שנים אחרים זה כדין שלשה שאכלו ונצטרפו ששיך צירוף למעשה הזימון וזהו עיקר חידושו של רב הונא כמו לשאר הראשונים וממילא אין חילוק אם הוא אכל אם השנים האחרים או לא אכל ורק באופן דרבא שכבר זימן אם חבורתו הראשונה בזה היה מקום לומר שיחול עליו עכשיו חובת זימון חדשה ובזה רבא חידש שהזימון חל על כל הסעודה וממילא אין כאן סיבת זימון חדשה [וזה לכאורא כמג"א דדין פרח זימון דהרמב"ן זה כמו הרא"ש ודלא כאבן העוזר לקמן]

והנה עיין חידושי הגר"א שהקשה מה הגמ' מדמה למטה הרי שם הנידון שיחזור הטומאה מצד שחזר הכלי הקודם או כנ"ל שמראש זה סיבה שלא יפקע הדין טומאה מצד שיש אפשרות שיחזור לכלי הקודם אבל כאן שזה סברא שחל זימון ביחס להמשך האכילה א"כ למה שיהיה כאן דין זימון וע"ש דמכח זה דחה את ביאור הרא"ש [ולנ"ל בביאור הטור דדעתו כרמב"ן א"ש דהרי אין הסברא כלל כי חל הזימון אלא שאין כאן סיבת זימון חדשה] ועיין חזו"א ל"א סק"ז שכתב שכל מה שהזימון חל על כל הסעודה זה מצד שהמשך הסעודה זה כהמשך לאותה חבורה אבל אם מראש היה נידון שהמשך האכילה תהיה בחבורה אחרת היה כאן מחיב זימון חדש ולא היה חל על זה הזימון ורק כיון שלא מתיחסים לעתידות דנים מראש שהמשך הסעודה היא כהמשך החבורה וממילא הזימון חל על הכל וגם אם אחרי זה יאכל אם חבורה אחרת זה יחשב שהיה על אכילה זו זימון וא"ש דמיון הגמ' דכמו דבמטה לא דנים על שם העתיד שזה יתחבר וגם עכשיו לא יפקע הטומאה אלא דנים דבר זה כהתחדשות ה"ה כאן לא דנים עכשיו שיש אפשרות שימשיכו בחבורה אחרת וביחס לחלק זה לא יועיל הזימון ע"ש

**שיטת רב האי גאון בביאור סוגין**

ה] ועיין רשב"א שהביא לבאר בשם רב האי גאון שרב הונא בא לחדש שמי שאכל אם חבורה ונצטרף לזימון לא רק שהוא חייב לזמן אלא אסור לו לזמן אם חבורה אחרת כיון שהוא גורם להפקיע חובת זימון מחבורתו ורבא אומר שזה דוקא אם מגיע מחבורה של שלשה בני אדם אבל אם מגיע מחבורה של ד' בני אדם יכול להחלק ולזמן אם חבורה אחרת ורבא אומר שאם קדמו השלשה וזימנו אם חבורה אחרת פקע הזימון מחבורתם הראשונה דהינו שזה לא כמו שקדם אחד ובירך דמבואר בגמ' לעיל דיכול לזמן עדיין אם חבורתו דכאן דהוא כבר זימן פרח זימון מניהו וע"ש שלפ"ז הגירסא בגמ' היא אחרת עכ"ד והנה יש כאן חידוש שאפילו שהם יזמנו אם חבורה אחרת יפקע חובת הזימון מהאחרים בכל אופן אסור להם לזמן דהינו שיחשב שהיה חובת זימון ולא קימו את דינו

והנה צ"ב מה הגמ' מוכיחה ממטה דהרי כאן אין סיבה שיהיה זימון דהרי אין כאן שלשה שחייבים בזימון ועיין חזו"א סק"ח שלכאורא הכונה שגם אם יצטרף עליהם אחר שחייב בזימון הם לא יכולים לזמן ומצד שכבר פרח מהם חובת זימון והגמ' מדמה למטה שלא אומרים שאיגלאי מילתא שזה עמד לחזור ולהתחבר וגם כאן נימא שאיגלאי מילתא שהם עמדו לצרף עליהם מישהו אחר ולא פקע מהם חובת זימון וכנ"ל בדעת הרא"ש אמנם לפ"ז מוכרח דלא כאחרונים דיכולים להצטרף אם מישהו אחר שחידשו שרק אם שנים זימנו פרח זימון ולא באחד ובאמת שגם דבריהם כנגד לשון הגמ' רק יתכן שלדידן שלא ס"ל שזה כונת הגמ' יתכן לחדש את דין הרשב"א מסברא רק לגבי מעשה הזימון ולא לגבי פרח זימון ורק בזימנו שנית יש פרח זימון וכל זה דוחק

**המורם מהנ"ל ולענין הלכה האם קי"ל ככל הביאורים**

ו] העולה מהנ"ל דבביאור חידושא דרב הונא מצאנו שלש שיטות בראשונים א. לדעת הרמב"ן נתחדש שאפילו שלא אכלו יחד בכל אופן יכולים לזמן יחד ב. לדעת הרא"ש נתחדש שבסיימו אכילתם יחד יכולים לזמן אמנם דעת הטור שיסודו מצד החיוב הקודם ולכן מודה לדינו של הרמב"ן ג. דעת רב האי גאון שכונת רב הונא שאסור להפרד מחבורתו ולזמן אם חבורה אחרת שעל ידי זה מפקיע הזימון מחבורתו

ובביאור חידוש דרבא דפרח זימון מצאנו שלש שיטות בראשונים א. דעת הרמב"ן ותר"י שנתחדש שבזימנו חבורתם פקע החובת זימון ממי שלא זימן ב. דעת הרא"ש שנתחדש שגם בהמשיכו אכילתם אינם חוזרים ומזמנים ג. ודעת רב האי גאון דבאחד שזימן לא יכול לזמן אם חבורותו ובפשוטו פקע החובת זימון מחבורתו וכמו שהוכיח החזו"א אמנם האחרונים נקטו שזה רק סברא שלא יכול לזמן אבל לא פקע חיוב זימון מחבורתו והנה יש לדון האם הראשונים כולם מודים אחד לחידוש השני או שחולקים בזה והנה בפשוטו כיון שהדבר מחודש עד כמה שדבר זה לא נתבאר בגמ' מהיכי תיתי לומר כך אמנם עיין חזו"א סק"ו שכתב שהרמב"ן מודה לחידושו של הרא"ש דהינו שדבר זה שהזימון חל על כל הסעודה אמנם הרא"ש לא מודה לחידושו של הרמב"ן דבזימנו החבורה שפקע הזימון גם ממי שלא זימן ולכאורא הדבר מדויק בגמ' שעד כמה שמדובר בשלשה ובאמת הזימון חל על כולם א"כ מהא דרק בכה"ג הגמ' חידשה שפרח זימון מנייהו א"כ מבואר שבאופן דהוא לא זימן לא פרח זימון ממנו אמנם אין זה מוכרח דיתכן דהגמ' דנה לגבי שפרח זימון שגם אם אחרי זה יאכלו לא יצטרפו וזה רק בזימנו אמנם לגבי שיפרח חובת זימון מהרבעי שלא יוכל לזמן ללא שיצטרף לקבוצה אחרת כולם מודים והנה השו"ע העתיק בסעיף ה' את ביאורו של הרמב"ן ובס"ו את ביאורו של הרא"ש ומשמע שנקט ששניהם לדינא וצ"ל שפסק כרמב"ן אמנם בפשוטו פסק כרא"ש כרדכו וצ"ע ועיין סימן קצ"ד ס"א דנפסק חידושו של רב האי גאון ע"ש

**חידוש הטור בסימן ר' ובנידון המג"א ואבן העוזר**

ז] והנה עיין טור סימן ר' שהביא בשם אביו הרא"ש דאחד המפסיק לשנים יכול להפסיק כמה פעמים דהיינו שאם עוד שנים אכלו יחד עמו יכול לענות להם וצ"ע טעמו הרי כיון שהוא זימן וחל הזימון גם לגבי המשך סעודתו א"כ כמו שלא יכול להחיל זימון אם עוד שנים כאלו למה בתור שלישי הוא מצטרף ועיין ב"ח ומג"א שביארו שכיון דמבואר בגמ' שגם באכל עלה של ירק מצטרף לזימון של שלשה דהינו שלגבי זה לא צריך אכילה שמחיבת זימון ה"ה כאן אפילו שאכילה זו לא מחיבת אותו זימון אבל זה מועיל להצטרף לשנים אחרים להחיל עליהם זימון והרא"ש דימה דין עלה של ירק לדין אחד שבירך שיכול לענות לשנים שלא זימנו ואע"ג שכאן גרע דהרי לא יכול להצטרף לשנים שלא זימנו דהרי הוא זימן אבל אם אכל יכול לזמן והנה יש כאן חידוש דהרי כאן הזימון חל גם ביחס לאכילה של עלה של ירק אמנם הכונה שבדין עלה של ירק באמת עיקר הזימון מצד השנים שאכלו יחד וגם כאן אפילו שהשלישי עליו לא יכול לחול חיוב זימון אבל הוא יכול להצטרף כדי להחיל חיוב זימון על קבוצה אחרת וגם כדי לענות להם

והנה כתב המג"א סימן ר' סק"ג דחמשה שאכלו יחד ואחד ענה לשנים הוא לא יכול אחרי זה לענות לשנים האחרים מצד שפרח זימון מניהו דהינו אפילו שלשנים אחרים הוא יכול להצטרף וכדין אכל עלה של ירק אבל באותו אופן לשנים שאכל עימהם לא יכול להצטרף ומשמעות הדברים שזה אפילו אם אחרי זה השנים חזרו ואכלו עמו דומיא דהאופן שהוא מצטרף לשנים אחרים דהינו שדימה דין הרא"ש דפרח זימון במקרה שזימן בפועל לדין פרח זימון דחבורתו בירכה דהינו שיסוד הסברא הוא שכל שהיה חיוב זימון על הסעודה זה על כל אכילתו וכשחל חלות פטור, הפטור חל על כל הסעודה וזה סברת הרא"ש שלא יכול לאכול ולזמן ולכן זה גם סברא במקום שלא זימן אלא שחבורתו זימנה ולסברת רעק"א לעיל שהגדר כאילו הוא זימן א"ש טפי אמנם לולי דבריו היה מקום לומר שכאן שהוא לא זימן אפילו דמבואר שזה לא בגדר אונס אלא שהוא נפטר מזימון ולכן לא יכול להצטרף לחבורה אחרת אבל גדר הדבר רק שסעודתו לא מחיבת זימון אבל זה לא גרע משנים שאכלו ולא היה עליהם חיוב כלל דאם מישהו אחר אוכל עמם יכול להחיל עליהם חובת זימון ולפ"ז אם יבוא אדם אחר ויאכל עימהם עלה של ירק הוא מצטרף עימהם ועיין לעיל דכתבנו דעד כמה דנימא דהרא"ש מודה לדין הרמב"ן א"כ בהכרח מהא דהגמ' דיברה על אופן כזה שהוא כבר זימן ולא על אופן שהוא לא זימן מצד שחלוק דינם לגבי אכילה של אחרי זה אמנם אם נימא דהרמב"ן מודה לדעת הרא"ש בזה יש מקום לומר דהסברא שפקע זימון מהרבעי זה גדר פטור מסעודתם וזה סברא גם על מה שיאכלו אחרת וכנ"ל [אמנם עיין לעיל שדין הרא"ש מצד סברת הרמב"ן וא"כ א"ש ששניהם נכונים ודו"ק]

אמנם עיין אבן העוזר וכן הוא בגר"ז [ס"ב בסופו] שנקטו שבאמת לגבי אם השלישי יאכל עכשיו עלה של ירק זה לא יעזור דהינו שזה ודאי כיון שסעודתו חייבה זימון ועכשיו הוא נפטר לא יתכן שיחול חיוב זימון על סעודה זו אמנם אם השנים יאכלו אחרי זה יחד אם השלישי בזה כיון שלא זימנו בפועל יוכלו לזמן דהינו שאם מזמנים הגדר שחל זימון ביחס להמשך הסעודה משא"כ בפרח זימון כי חבורתם זימנו בזה חל פטור על מה שאכלו עד עכשיו ולא על המשך סעודתם

ועיין באבן העוזר שכתב להוכיח שאין כאן פרח זימון מדברי התר"י שכתב שאם אכלו יחד ואחרי זה נצטרפו זה לא עוזר ומשמע שאם נצטרפו ואכלו אפילו שזה סוף סעודתן זה עוזר ולא אמרינן שפרח זימון מניהו על כל אכילתן ועיין רעק"א שאולי תר"י לא ס"ל כלל מסברת הרא"ש אמנם דעת האבן העוזר שכיון שקי"ל כשני הביאורים בהכרח שס"ל שכולם מודים לכל הסברות ורק נחלקו בביאור הגמ' אמנם באמת לכאורא לדעת התר"י שסוף האכילה לא מצרפת א"כ כאן צ"ע למה באמת שהם יתחיבו בזימון ובהכרח שכונתו מדין זימון רשות שבזה לא צריך צירוף [וכדלקמן] ויש לדון האם זה מקור לדין זימון חובה שעל זה דיבר המג"א

והנה הגרעק"א סימן קצ"ג ס"ו העתיק את תר"י הנ"ל וכן הוא במ"ב סקל"ג וזה צ"ע שכיון שהעתיק את המג"א בהכרח שנקט שיש דין פרח זימון אפילו על האחד שלא זימן בפועל א"כ גם כאן זה לא יועיל ועיין חזו"א ל"א ד' שכתב שצ"ל ששני חסרונות ביחד לא מועיל דהינו דפרח זימון שלא זימן והשלישי זימן בזה לא יכול להצטרף [וכן משמע ברעק"א] וצ"ע הסברא כיון שכל חיסרון לעצמו הוא לא חיסרון

ועיין אבן העוזר שכתב לדון עוד שכל הדין פרח זימון באחד שזימן זה רק בבירך ברכת המזון אבל בלא בירך ברכת המזון יכול לענות לשנים אחרים גם ללא שיאכל עוד וכמו באכל עלה של ירק וכונתו שתמיד צריך שיאכל כי ללא זה אין לו שום צירוף אם החבורה אבל כאן שהוא כבר אכל עימהם הרי הוא מצורף עליהם ומצד שלא יכול לזמן פעמים בזה מבואר בטור סימן ר' לא כך ממילא כאן הוא לא צריך לחזור ולאכול והנה לכאורא כל סברת האבן העוזר רק אם נימא שלא פקע החובת זימון מהשנים אמנם אם נימא כמג"א שפקע חובת זימון מהשנים כיון שלא נשאר כאן חובת זימון על שלשתם א"כ מה יעזור שהוא כמו אכל עלה של ירק ולכאורא כן מוכח במ"ב דפסק כסברת האבן העוזר הנ"ל ובכל אופן פסק כמג"א אמנם בדעת האבן העוזר צ"ל שכל שיש להם אפשרות לזמן מצד חבורתם הראשונה בזה כיון ששנים זה עיקר זימון זה סברא שלא יפרח חובת זימון ודו"ק בזה

**בדין אחד שזימן מתוך שלשה האם פרח זימון**

ח] והנה מבואר בשו"ע סימן קצ"ד ס"א דאם אחד מהחבורה זימן אם שנים אחרים לא יכול לחזור ולזמן אם חבורתו מצד שפרח חובת זימון ממנו ובפשוטו למבואר במג"א כאן דבמקום שחבורתו זימנה יש גם דין פרח זימון שלא יעזור אם מישהו אחר יאכל עמו וכן למבואר באחרונים שלא יעזור אם עכשיו יאכל עמו מישהו עלה של ירק א"כ גם כאן זה לא יעזור וכן הביא השער הציון שם מהחיי אדם שלמד כן מלשון הרשב"א שזה גדר של פרח זימון וכנ"ל מהחזו"א סק"ז אמנם ע"ש שהביא מהאחרונים שנקטו שכה"ג כיון שרק אחד זימן לא פרח זימון דהינו שכל שרוב החבורה קימת אחד שמזמן זה רק סיבה שהוא לא יצטרף לזימון אבל הוא לא מפקיע מהם חובת זימון וע"ש בשער הציון שלפ"ז ה"ה אדם מחבורה אחרת יכול להצטרף עמם כיון שאין כאן דין פרח אלא שצ"ע מה זה שונה מדין המג"א וצ"ל ששם שהיה חבורה של חמש כיון שהרוב זימנו פרח גם מהשאר משא"כ בחבורה של שלש ואחד זימן אין דין פרח [ובפשוטו המג"א שציין לסימן קצ"ד לא חילק בזה] ועיין חזו"א שאין לכל זה מקור מהגמ' ובאמת שבלשון הרמב"ן מבואר שסיבת הדין שפקע זימון כיון שאין אפשרות לזמן וא"כ מה זה משנה אם זה אחד או שנים ועוד צ"ע שלדעת הרשב"א הרי מוכח בגמ' שפרח זימון ואין ראיה כלל שאין לו דין עלה של ירק וא"כ עד כמה שלא פוסקים הדין של פרח זימון מהיכי תיתי שלא יהיה לו את ההלכה של עלה של ירק שמצד זה יכול לענות ואולי אם היה יכול לענות מצד עלה של ירק לא היה סיבה שיפרח זימון ומדברי הרשב"א חזינן תרתי אמנם מהיכי תיתי לא לפסוק כמותו לגמרי וצ"ע

**ביאור נידון תר"י שיוכלו לזמן על ידי אכילתם לאחר שזימנו**

ט] והנה עיין תר"י שכתב שבפרח זימון לא יעזור שיצטרפו ויזמנו וכתב שזה אפילו באכלו לאחר הזימון והקשה מה זה שונה מהגמ' דמבואר ששנים שאכלו שהשלישי יכול לאכול ולהצטרף עמם ותירץ ששם עיקר החבורה אכלה יחד אבל כאן כל החיבור הוא בסוף הסעודה והנה יש שכתבו שבזה מיושב שיטתו שלא עוזר להצטרף בהמשך הסעודה שבמקום ששנים אכלו יכול להצטרף אמנם הרא"ש הביא את מחלוקתו עמו באופן זה וכן ברבינו ירוחם נתיב ט"ז ח"ז כתב מפורש דאופן דהגמ' זה רשות לדעת תר"י וכן בפשוטו ראיתו משמש מוכח שגם כשיש שנים יש את חסרונו ואם נימא דשם אין גם צירוף בסוף משא"כ כאן דבר זה לא יתכן דהרי עד כמה שיש סברא שיש מעלה בצירוף בסוף א"כ מנ"ל לרבינו יונה שזה לא מועיל מעיקר הדין וכדעת הרא"ש אמנם יתכן שרק הוכיח שצריך קביעות וממילא מסברא סוף האכילה זה לא דרגא של קביעות

אמנם צ"ע א"כ למה הקשה דבר זה כאן ולא הקשה לעיל בריש פרקין שכתב שצריך קביעות בתחילת הסעודה שלכן קשה מסוגין ולכאורא מוכרח כמו שכתב הגר"א שכל סברתו בריש פרקין זה ביחס לחובה אבל מודה שרשות אפשר לצרף ללא צירוף ונקט שכאן אם יהיה רשות הוא יצטרך לזמן כיון שהרי יש לו את החיוב הקודם ולכן אם יאכלו יחד זה יחייבם זימון אמנם באכלו בנפרד בזה דן שאולי יש גם את הדין זימון רשות וכתב לחלק שאין בזה הדין זימון רשות [אמנם מה שכתבנו שכאן אם יש רשות זה חובה זה רק אם נימא שלא פרח מהן לגמרי חיוב זימון אמנם בפשוטו הרי ברגע שחבורתם זימנה פרח מהם לגמרי חיוב זימון וגם אם יזמן רשות לא יועיל לו וצ"ע ויתכן שרק כאן משמעות רב הונא שגם לא יכול לזמן ותמיד הנידון האם יש חיוב כלשון המשנה חייבים לזמן] אמנם המג"א שתמה על השיטות שיש זימון רשות צ"ע שלא כתב שזהו דעת תר"י ובפרט שמדויק מדבריו שבגמרו אכילתם יחד יכולים לזמן וכמו שדיק האבן העוזר ולכאורא לשיטתו זה רק רשות אם לא דנדחוק שכאן הוי כהתחלה חדשה וצ"ע