‏‏מט.            יג
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**שי' רש"י דלאו דלא יבנה הוי לאו דשאר,** וצ"ב מ"ש מלאו דמחזיר גרושתו דלא הוי לאודשאר לדעת רש"י

**נחלקו רש"י ותוס'** וכ"ה שי' הרמב"ן והרשב"א האם לאו דמחזיר גרושתו הוי לאו דשאר, וצריך לבאר במה נחלקו.

**בביאור דברי התוס'** דיש חידוש בלאו דשומ"י אף דלא הוי לאו דשאר, דסד"א דהולד ממזר משום דלא תפסי בה קדושין. עי' בחי' רבי ראובן סי' כג.

**בביאור מח' רש"י ותוס'** מהיכן ידעינן דתפסי קדשוין בסוטה. ועי' בתוס' קדשוין סח. ובחי' רע"א כאן. ובעיקר קו' התוס' עי' ברמב"ן.

**ובביאור שי' הר"ח.** עי' תוס' לקמן פז: ד"ה הולד ובגהש"ס שם.

**מתני',** איזהו ממזר כל שאר בשר שהוא בלא יבא דברי ר"ע. בדעת ר"ע שיש ממזר מחי"ל איכא מח' האם רק בחי"ל דשאר, או אף בכל חי"ל, סתמא דמתני' דקתני כל שאר בשר שהוא בלא יבא היינו חי"ל דשאר, אולם דעת רב ישבב ורב סימאי דבכל חי"ל נמי הולד ממזר. וביאור החילוק בין לאו דשאר ללאו בעלמא, כתב בשי' הגר"ד פוברסקי זצ"ל דהיכא שהאיסור הוא מחמת הקורבה אליו, נמצא דהתורה אסרה את אישות שביניהם, ולכך מסתבר נמי דהוי הולד ממזר, אבל כשהלאו הוא לאו בעלמא ככל איסורי תורה, נהי דלמעשה הוא ביאה אסורה, מ"מ אינו מחמת האישות שביניהם, ולכך אינו עושה הולד ממזר.

ולקמן סט: איכא סתמא דמתני' דעבד ועכו"ם הבא על ב"י הולד ממזר. וקאי בשי' ר"ע כמש"כ התוס' לעיל טז: ומבואר בתוס' בסוד"ה הכל דהיינו כמ"ד דלא בעי' חי"ל דשאר דוקא.

ומתני' דלעיל מד. דמחזיר גרושתו הולד ממזר, נחלקו רש"י ותוס' בסוגין האם הוא לאו דשאר או לא. דעת רש"י בד"ה ורב סימאי ובד"ה והבא על הסוטה כתב דמחזיר גרושתו לא הוי לאו דשאר, אך תוס' ד"ה הכל כתבו דסוטה ומחזיר גרושתו הוי לאו דשאר 'דמחמת אישות הוא'. וכן ל' הרשב"א 'דסוטה חי"ל דשאר הוא, דזונה לא מפסלא לקהל, אלא משום דהוי אשתו היא דנאסרה עליו, ואשתו שארו היא, וכל הני שבאותה משנה דהמחזיר גרושתו חי"ל דשאר נינהו'.

ובביאור מחלקתם כתב הגרד"פ זצ"ל עפ"י מש"כ לעיל דרש"י ס"ל דלא הוי לאו דשאר אלא אם כל האיסור הוא מחמת קורבה, אבל איסור מחזיר גרושתו הוא איסור שנוצר מחמת הגירושין, ולכך אף שהיא אסורה רק לו מחמת האישות הקודמת, מ"מ לא הוי לאו דשאר כלל, אבל התוס' סברי דלאו דשאר הוא כשיש איסור לאישות שביניהם, ולכך גם אם אינה איסור של קורבה ממש, מ"מ כיון שנאסרה רק לו מחמת שהיתה אשתו קודם לכן, גם זה חשיב לאו דשאר, דהתורה אסרה אישות שביניהם.

כתב רש"י במתני' כל קורבה שהיא בלאו וכו', כגון אנוסת אביו ונושא חלוצתו דהוי בלאו דלא יבנה, והוי לאו מחמת קורבה. והא דאנוסת אביו חשיב שאר כתב הרש"ש דאף שאינה קרובה אליו, וגם אינה קרובה לאביו כמבואר לקמן בריש הנושאין על האנוסה, מ"מ סיבת האיסור הוא מחמת הקורבה שלו לאביו, וגם זה בכלל שאר בשר.

**בגדר איסור דלא יבנה**

ובמש"כ רש"י דלאו דלא יבנה הוי לאו דשאר, לכאו' צ"ב דהרי האיסור אינו מחמת קורבה דאשת אח הוא, אלא הוי לאו חדש שנאסר ע"י מעשה החליצה. ומוכח מרש"י דלאו דלא יבנה לא הוי לאו חדש, אלא הכתוב מנתק את איסוא אשת אח מכרת ללאו, ונמצא שהלאו הוא איסור א"א, ולכך הוי לאו דשאר.

ובאמת דרש"י לשיטתו דס"ל דמחזיר גרושתו לא הוי לאו דשאר, והיינו משום שהאיסור נוצר מחמת הגירושין, לא יכול לפרש דלאו דלא יבנה הוי לאו דשאר מחמת מעשה החליצה, דכמו דמחזיר גרושתו לא הוי לאו דשאר דהאיסור נוצר מחמת הגירושין, כך נמי לא יבנה אינו לאו דשאר משום שנוצר מחמת החליצה. וע"כ שכוונתו שהוי דהוי לאו דשאר מחמת איסור א"א, והלא יבנה רק מנתק מאיסור כרת ללאו.

ועי' ברש"י לקנן נ: ד"ה ואי ביאה אחר מאמר שכתב דאתי למעבד ביאה אחר ביאה [ביאה ביבמה אחר שבעל לצרתה] וקא פגע באיסור אשת אח, וברש"ש העיר דלא הוי אלא איסור עשה, דבית אחד הוא בונה ואין בונה ב' בתים, וביאר בבית מאיר קסא דכונת רש"י דכשם שאיסור הלאו דלא יבנה הוי משום איסור א"א, ה"נ עשה דבית אחד הוא בונה נמי הוא מחמת איסור א"א, דכיון שיבם אחת חזר האיסור א"א על השניה, אלא שהתורה ניתקה מכרת לעשה.

ויסוד הדברים כתובים במאירי לעיל י: דהחולץ ליבמתו וחזר וקדשה מקודשת [לר"י], 'משום דאע"פ שחלץ לה ונפקעה מצות יבום, ונשאר איסור א"א שלא במקום מצוה, לא חזרה לגמרי לדין א"א להיות בכרת אלא בלאו, שהכתוב הוציאה מכלל כרת והעמידה בלאו שנא' אשר לא בנה וגו'.

**תוד"ה שמעון התימני,** ולעיל בפ"ק וכו', עי' ברש"ש שהעיר דהתם איירי בחי"ל שאינם לאו דשאר, כמש"כ שם התוס', ובהא לא קי"ל כר"ע, אבל עדין ליכא ראיה דלא קיי"ל כר"ע בחי"ל דשאר.

ובמהרש"א העיר מהמשך דבריהם דבשלמא מה דהביאו ראיה ממחזיר גרושתו הוא כשי' בסמוך דהוי לאו דשאר, אבל הראיה מהא דפסקינן דעכו"ם ועבד וכו' הולד כשר, דלא כר"ע, הרי התם לא הוי חי"ל דשאר, ומה הראיה דלא קי"ל כר"ע בחי"ל דשאר, ועי' מהרש"ל.

ובעיקר דבריהם דלר"ע עכו"ם ועבד הבא על ב"י הולד ממזר, [כן כתבו לעיל טז: ולעיל מז. בד"ה נאמן]. כן משמע פשטות הגמ' לעיל מה. דלר"ע הולד ממזר. אולם יל"ע הרי הטעם דעכו"ם ועבד הולד כשר הוא משום דלא דמי לאשת אב דלא תפסי קדושין לא לו ולא לאחריני כמבואר בגמ' לעיל מה: וטעם זה שייך גם לדברי ר"ע. וצ"ל כמש"כ התוס' בסמוך בסוד"ה הכל דלמ"ד דיש ממזר אפי' מחי"ל שאינם לאו דשאר, לא ס"ל דבעינן דומיא דאשת אב אלא יליף לה מ'ולא' יגלה, ע"ש.

**תוד"ה הכל.** וי"ל אליבא דרב דאמר אין קדושין תופסין וכו'. היינו דאפי' דלא הוי לאו דשאר, מ"מ איכא חידוש דאין הולד ממזר אפי' שלא תופס קדושין, והטעם דלא תופס קדושין לא לו ולא לאחרינא, ודומה לעכו"ם ועבד דהולד כשר, ואפי' אם בעכו"ם ועבד וכו' הולד ממזר, הכא כיון דעומדת לחלוץ הוי כמו שתפסי בה קדושין. ויש להעיר בדבריהם

**א.** הנה לעיל מה: מבואר בגמ' דהטעם דעכו"ם ועבד הבא על ב"י הולד כשר משום דלא דמי לאשת אב דלא תפסי קדושין לא לו ולא לאחרינא. והק' שם הרשב"א דכ"ש הוא דאם לא תופס כלל שיהא הולד ממזר. ותי' שכוונת הגמ' שלא תופס קדושין לאו מחמת חומר האיסור אלא דלא בני קדושין נינהו, ולכך לא דמי לאשת אב דלא תופס קדושין מחמת חומר האיסור [דהיינו דחומר הערוה הוא עושה ממזרות]. ולפי"ז הק' בחי' הגאון רבי ראובן סי' כג אות ב' הרי הכא לא תופס קדושין מחמת חומר האיסור, דלאו דלא תהי' אשת המת חוצה חמור משאר לאוין, וליכא למימר דלא תופס קדושין מחמת שהיא אגידא ביה, דהרי מבואר בקדושין סח. דבעי' למילף חי"כ שלא תופס בהם קדושין משומ"י, ע"כ שמחמת האיסור לא תופס. ולכאו' מוכח מתוס' דלא כרשב"א, אלא סברי שממזרות תלוי באי תפיסת קדושין גרידא.

**ב.** בעיקר דהדברים שכתבו דדומה לעכו"ם ועבד דלא תופס קדושין לא לו ולא לאחרינא, לכאו' הרי אינו מאותו הטעם, דמה שלא תופס לעלמא הוא מחמת שהיא זקוקה ליבם, ומה שליבם לא תופס קדושין הוא מחמת איסור אשת אח, כמוש"כ רש"י לקמן נב. ד"ה כסף דהתורה התירה רק לייבם ולא התירה קדושין, וא"כ לא דמי כלל לעכו"ם ועבד דלא תופס קדושין לכולם מחד טעמא.

וצ"ל בב' נוסחאות. או דגם לעלמא אסורה לא מחמת שהיא זקוקה ליבם, אלא מחמת אישות המת, ולכך לשניהם לא תופס קדושין מחמת אישות המת. או באופ"א דס"ל לתוס' דלא כרש"י והא דלא תופס בה קידושי היבם הוא מחמת הזיקה, שיש בה כבר תורת קנין, ולא יכול לחול בה קנין אחר.

**ג.** מה דהוסיפו דאפי' למ"ד וכו' כיון דעומדת לחלוץ כמו לייבם וכו', כוונתם דל"ד לעכו"ם ועבד דאיסורם איסור עולם משא"כ יבמה וכו', והק' בחי' ר' ראובן שם אות א' דא"כ אמאי הוצרכה הגמ' למילף מקרא שנדה תפסי בה קדושין, הא אפי' אי בשעת נדתה לא תופס קדושין מ"מ איכא הך סברא שעומדת ליטהר, כמו שיבמה עומדת לחלוץ.

[ומ"מ כתב דנראה דעיקר סברת התוס' הוא רק אי ממזרות תלוי באי תפיסת קדושין גרידא, ולכך כתבו דבשומ"י איכא סברא שכיון שעומדת לחלוץ בת תפיסת קדושין היא, אבל אי ממזרות תלוי אלא רק בחומר האיסור, מה איכפת לן שיכולה לחלוץ, הרי עכשיו ודאי איכא איסור בביאה שמחמתו לא תופס קדושין, והא דאם תחלוץ יתפסו בה קדושין אי"ז אלא דאז לא תהיה הביאה אסורה.

וצריך להוסיף בזה, דא"א לומר דסברי התוס' שהממזרות תלוי באי תפיסת הקדושין בפועל, דא"כ שוב צריך להיות הולד ממזר כיון דסו"ס לא תפסי בה קדושין, ומה איכפת לן שקדושין תפסי לאחר זמן, אלא כוונת התוס' דבעינן אשה דלא תפסי בה קדושין].

ובקרן אורה הק' לפי סברת התוס' א"כ מ"ט דר"ע דיש ממזר בשומ"י, הא אפי' למ"ד דלא בעינן לאו דשאר, מ"מ חשובה בת תפיסת קדושין. וביאר בחזו"א אה"ע מט סקי"ב דכוונת התוס' רק לומר דשוב לא הוי דומיא דאשת אב, ועפ"י דבריהם בסמוך, שכתבו דלמ"ד דבעינן לאו דשאר בעינן דומיא דאשת אב, ובזה שייך לומר דאף דלמ"ד דבעכו"ם ועבד הולד ממזר דדמי לאשת אב, אפ"ה שומ"י לא דמי משום דעומדת לחלילצה כמו ליבום, אבל אי ס"ל שיש ממזר אפי' מחי"ל שאינם לאו דשאר לאבעינן כלל דומיא דאשת אב אלא יליף מ'ולא' יגלה, ולכך גם בשומ"י יכול להיות הולד ממזר.

**מט:**

**סוטה נמי דהא תפסי בה קדושין,** פרש"י 'דאף לאחר שזינתה לא פקעו מינה קדושין הראשנים', והראיה שלא פקעו הקדושין מסוטה, כתב הרמב"ן לעיל יא. 'אבל אין קדושין הראשנים נפקעין, דהא גבי ומצא בה ערות דבר, כתיב וכתב לה ספר כריתות', [וכיון לזה באבנ"מ סי' יח], ועי' בקוב"ש גיטין אות מז דדן בזה וכתב דאפי' אם הקדושין נפקעים מ"מ בעינן גט כדי שיהא מתיר לאשה, שהרי גם על מיתת הבעל הגמ' שואלת מנלן, והאריך בעינן זה בח"ב סי' כז-כח, וביאר מרן הגרא"מ שך זצ"ל דאין כוונת הרמב"ן מהא דצריכה גט, אלא ראית הרמב"ן מהא דהוא יכול לכתוב גט, מוכח שעדין הוא הבעל.

[ולכאו' היה מקום לומר דמזה שהוא יכול להשקות את האשה, מוכח שלא פקעי, דאם פקעי אינה אשתו ואיך הוא משקה אותה].

ומ"מ מבואר ברש"י שאי אין קדושין תופסין בה היה צריך להיות שיפקעו הקדושין, והטעם בזה דהא דלא תפסי בה קדושין אינו דין במעשה הקדושין, אלא דבמצב כזה א"א שיהיו קדושין חלים בה, וא"כ גם אם חלו נפקעים.

והנה בתוס' הק' לרש"י דא"כ אמאי בעינן קרא לנדה דתפסי בה קדושין, הא בנדה ע"כ דאינם מפקעים קדושין וממילא גם תפסי. מבואר מקושיתם שהבינו התוס' שדעת רש"י דבסוטה מוכח דאם לא פקעי ע"כ שגם קדושין תפסי בה לאחר שגירשה ויצאה מתחת בעלה, ולכך הק' אמאי בעינן קרא לנדה שתפסי, תיפ"ל מהא דלא פקעי. [דאי ס"ל דרק אינו פוקע אבל אם גירשה אינו יכול להחזירה, כמו שפי' בקדושין סח. בדעת רש"י, א"כ לא קשה מנדה דבעינן קרא שקידושין תפסי בנדה פנויה. ובאמת כן תי' מהרש"א בקדושין סח. דברי רש"י].

ומאידך מהא דהוכיח התוס' מריש יש מותרות דקדושין תופסין בסוטה, היינו דהוכיחו כשיטתם שתופס קידושין בסוטה, הרי דסברי דלדעת רש"י לא תופס, וכל הראיה מה דלא פקעי הוא רק על סוטה שעדין תחת בעלה, אבל לאחר שגירשה ואינו יכול להחזירה וממילא הוי הולד ממזר. ועמד בזה ברע"א.

והק' בחי' רע"א לפי הבנת התוס' הכא דאי לא פקעי מוכח דתפסי, הא מצינו לקמן עט: המקדש אשה ואח"כ נעשה פצוע דכא לא פקע קדושין מניה, ואפ"ה אם בא לקדש אשה לא תפסי לדעת ר"ע, הרי שגם אם לא תפסי בה קדושין, מ"מ אינו מפקיע קדושין.

**ובעיקר קו' התוס' מנדה**. עי' ברמב"ן שתי' 'דשאני נדה דשינוי החוזר לברייתו הוא, ואם אתה אומר קדושין פוקעים ממנה לא הנחת בת לאברהם אבינו יושבת תחת בעלה, אבל עכשיו כיון דחייבי כריתות היא שמא לא תפסי בה קדושין שלא נמסרו לביאה', היינו דגבי נדה הא דלא פקעי אין ראיה דתפסי, דדוקא לא פקעי משום דלא הנחת וכו', אך מ"מ דבריו צ"ב רב מה נפק"מ למה לא פוקע הקדושין, סו"ס חזינן דאי לאו קרא הו"א שלא תופס בה קדושין, דמשום דמחמת איסור חי"כ אין הקדושין ראוין לביאה, וא"כ שוב י"ל דסוטה נמי אע"ג שאין בכח איסור סוטה להפקיע מה שחל, מ"מ כשבא לקדשה הו"ל קדושין שאין מסורין לביאה מחמת איסור הלאו.

וצ"ל דכונתו דהא דלא פקעי קדושין בנדה אינו משום חסרון הערוה, אלא דערוה שיש לה מתיר למחר, א"א להפקיע משום דלמחר היא מותרת, אבל לתפוס בה קדושין בעודה נדה א"א דסו"ס באיסור ערוה. משא"כ בסוטה מהא דלא פקעי בעודה תחת בעלה מוכיח שאינה ערוה שמפקיעה קדושין, ולכך גם תפסי בעודה פנויה.

**תוד"ה סוטה נמי.** וא"ת ולוקמה בסוטה לבועל, וי"ל דמי כתיב כי תהיין לבועל וכו'. א"נ בבועל לא כתיב הויה. ועי' ברש"ש שתמה מדבריהם לעיל ג: ד"ה לפי שכתבו [דליכא איסור על צרת צרה בבועל] דאין סברא להחמיר בטומאה גבי בועל יותר מטומאה גבי הבעל, וה"נ לענין קדושין אין לנו להחמיר ולומר דגבי בועל לא יתפסו קדושין ולגבי בעל יתפסו.

ועי' במשל"מ פי"ט מאיסו"ב ה"ה שביאר דכל קו' התוס' הוא עפ"י התוס' לעיל, דלכאו' מה הק' התוס' ולאוקמי גבי בועל, מהיכי תיתי שיתפסו קדושין גבי בועל, מ"ש משאר חי"ל לר"ע דלא תפסי, ובשלמא גבי בעל איכא גילוי מיוחד דכתיב ביה הויה. ותי' עפ"י התוס' דלעיל דאין להחמיר בטומאה וכו', ולכך סברי בקושיתם דה"נ גבי קדושין אין להחמיר וכו'. אלא דאכתי צ"ב דא"כ מה תי' דגבי בועל לא כתיב הויה, הא עכ"פ אין להחמירו וכו'.

וצ"ל דהא דכתבו לעיל דאין להחמיר וכו' אינו כלל בעלמא דלא שייך להחמיר בבועל יותר מהבעל, אלא דוקא התם שכתבה התורה בשניהם לשון טומאה, לכך י"ל דמה דהוי בכלל טומאה גבי בעל הוי נמי גבי בועל ולא יותר. [ויש להוסיף בזה טעם, דהתם מוכח דלא ילפינן מטומאה דסוטה נמי הוי ערוה, וממילא יש לה דיני ערוה, דא"כ מה שייך לומר שאין להחמיר בבעול יותר מהבעל, אלא גדר הדבר דילפינן שהדינים שנאמרו בערוה נאמרו בסוטה, ולכך שיך לומר דעד כמה דלגבי הבעל דילפינן דאסורה כלפי הבעל, כך לגבי הבעל]. אבל הכא לגבי תפיסת קדושין, כיון דלגבי בועל איכא לאו, ובכל חי"ל לא תפסי קדושין, א"כ גם בלאו זה לא תפסי, ורק אצל הבעל דכתיב הויה תפסי קדושין, וזה כוונת תירוצם.

**בא"ד פר"ח דמסוטה** נהי דלא הוי ממזר מדאו' מדרבנן מיהא הוי ממזר מידי דהוי אאשה שהלך וכו', לכאו' צ"ב דהתם הולד מהראשון ממזר אינו משום דחשיב כבא על הסוטה, אלא דכיון דצריכה גט משני דהחשיבוה רבנן כאשת איש לכך הוי הולד ממזר, ומה הראיה שיש ממזר בסוטה מדרבנן. מוכח מדברי ר"ח דס"ל דאפי' לאחר שנתן השני גט נמי הוי ממזר, ובזה כבר לא שייך לומר שהיא אשת השני, ורק מדין סוטה לבעלה הולד ממזר. וכ"ה שי' התוס' לקמן פז: ד"ה הולד 'אר"י אפי' לאחר שנתן הראשון גט הוי ממזר מן השני, מידי דהוי אראשון שהולד ממזר ממנו', וציין בגהש"ס לתוס' דידן, והיינו דגם מר"ח מוכח דהולד ממזר אפי' לאחר נתינת הגט.

**מספקא ליה אי כרב אי כשמואל.** עי' בתוס' שדקדקו בשי' רש"י דלרב ליכא לאו ביבמה לשוק. ותמהו בזה מקדושין סח. ומ"מ עולה ברש"י חידוש דלרב אף שאין בה לאו מ"מ הולד ממזר, משום דלא תפסי קדושין, הרי דאין הולד ממזר מחמת חומר הערוה אלאל מחמת אי תפיסת הקדושין. וכ"כ התוס' לעיל טז: בשי' ר"ע דבעכו"ם ועבד הולד ממזר, והק' בשלמא בעבד איכא לאו, אבל בעכו"ם אין איסור מה"ת רק בי"ד של שם גזרו, ותי' בחד תי' דאף דאינו אסור מה"ת מ"מ הולד ממזר משום דלא תפסי קדושין.

**אשתו שמתה.** כאן שנא רבי וכו'. עי' רש"י ותוס'. ועי' בתו"י דכתב דאיכא חידוש בנשאת לאחר, דס"א דכיון שאין יכול לשוב ולקחתה הוי כמתה, וצ"ב מהכ"ת.

**הדרן עלך החולץ**