22 מבוי וחצר מפולשין
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

א] כתב אהעו"ז סי' שס"ה ס"ב, ז"ל, כתבו הטו"ז והמ"א בחצר אפי' בקעי בהו רבים פירצתו בי', וע"כ יש חילוק בין מבוי דפרצתו בד' אם בקעו בה רבים אבל חצר פרצתו בי', וראייתם מהא דסעיף ב' עיי"ש, ולענ"ד נ' פשוט דגם בחצר פרצתו בד' אם בקעי בי' רבים, והא דס"ב דכ' שם אע"ג דבקעי בה רבים שרי בחצר אין משם ראי', דהא שם הרי במבוי נמי שרי אי כלה לאמצע החצר, והיינו דנראה דאינו מפולש לרה"ר, וכו' ולכן מטעם זה החצר לעולם מותר משום דלא נראה כמפולש לרה"ר אל העומדים תוך החצר דהא גיפופין נראין בו וניכר שנפרץ למבוי, אבל היכא דנפרץ החצר לרה"ר עצמו דינו כמבוי, ותדע מדלא אמר רב רבותא חצר שנפרץ לרה"ר מב' צדדים שרי, ותו אם יש חילוק במפולש בין חצר למבוי מה שהקשו תוס' דף צ"ד אמאי לא אסור שם בחצר במפולש, וכן דף י"א ס"ל לתוס' לפשיטות דחצר אסור במפולש, דאל"כ מה הקשו שם ד"ה חצר כו' נילף מפולש מיותר מי', אימא די"ל מה דליתר מי' שאוסר בחצר וכו', גם ד"ה אילימא מה שהקשו לק"מ, דשם איירי במרובע דהיינו חצר, ועכצ"ל דס"ל לתוס' דחצר אסור במפולש, וקשה מנא להו דהא לא נזכר בשום מקום דחצר אסור במפולש, ואדרבה במתני' דחצר שרבים נכנסים בזהו ויוצאים בזו דהוי רה"י אפי' נפרץ זה כנגד זה כמ"ש בפ"ק דעירובין דף ח', אלא ע"כ דפשוט הוא דאין לחלק בין חצר למבוי, ובש"ס דף ו' יליף להא דמבוי דפרצתו בד' ממבוי עקום ומפולש ואם פרצתו בד' הוי כמו מבוי מפולש, וראי' ברורה לזה מהא דקי"ל דף ה' כר"ה בר"י דפרוץ מרובה על העומד שרי במבוי ק"ו מחצר, ופריך מה לחצר שכן פרצתו בי', ומשני מבוי נמי פרצתו בי', וקשה לפ"ד הט"ז ומ"א תקשה מ"מ לדידן היאך קי"ל דילפי' מחצר דפרוץ מרובה שרי במבוי, מה לחצר שכן פרצתו בי' אפי' בקעי בה רבים, אלא מזה ראי' ברורה דחצר ומבוי שוין הן אפי' חצר אי בקעי בה רבים פרצתו בד', וכן ראיתי ברשב"א בעבוה"ק ש"א סי"ד דחצר מפולש דינו כמו מבוי מפולש דבעי צוה"פ מצד א', ובגמ' מדמי ויליף דהא דמבוי פרצתו בד' ממבוי מפולש עיי"ש, ובדף כ"ב פירש"י הא דחצר שנכנסין בזו וכו' ביש לה גידודין מיירי, וכ"ש לדעת ריא"ז וש"ג דבס"ב גם בחצר אסור, עכ"ל.

ועיקר ד' האהעו"ז מיוסדים על מה שנקט דדינא דפירצת ד' בצידו בדבקעי בה רבים, הוא משום דהוי כמבוי המפולש, ולמד כן מהא דהגמ' יליף להא דפרצתו בד' בדבקעי בה רבים ממבוי עקום שתורתו כמפולש, ועמש"נ בזה ב? באורך, ולהסוברים דהא דבבקעי בה רבים פרצתו בד' אי"ז כלל מדין מבוי המפולש, א"כ אין לדמות הנידונים זל"ז, וי"ל דחצר מפולשת אסורה כמבוי ומ"מ לי"ב לדין פרצת ד', ומאידך י"ל דחצר מפולשת שריא ול"ד למבוי, ומאידך פרצת ד' בדבקעי בה רבים אוסרת בה, וז"פ.

אמנם הנה בחי' הר"ן לקמן די"א., ז"ל, דהא מבוי המפולש אפי' עומ"ר על הפרוץ באותן רוחות שהוא מפולש בהן צריך צוה"פ, וחצר ל"ב מידי אלא ניתרת בעומ"ר על הפרוץ, אלמא מבוי לאו בפרוץ מרובה על העומד תלי איסורי', וטעמא דמילתא דמתוך שרגל הרבים מצוי' בו כל שהוא מפולש, אפי' עומד שבו מרובה על הפרוץ הצריכוהו צוה"פ וכו', עכ"ל, והרי מפורש בד' הר"ן דשאני חצר המפולשת ממבוי המפולש, דמבוי המפולש אינו ניתר בעומ"ר, ואילו חצר המפולשת ניתרת בעומ"ר.

וגם מה שנקט האהעו"ז שלדעת הריא"ז ודאי דחצר מפולשת אסורה ודפרצת ד' מצדו אוסרת בחצר, הנה אנו שזכינו בחסד ד' לד' הריא"ז במקורם מצינו שמחלק בזה, ז"ל הריא"ז אות ל"ב, וכן חצר שנכנסין לה בזו ויוצאין לה בזו אם היו הפרצות זו כנגד זו ה"ז אסורה, ואם ל"ה הפרצות זו כנגד זו אע"פ שהרבים בוקעין בו ה"ז מותרת, עכ"ל, והרי שמחלק הריא"ז, דהיכא שהיו הפרצות זו כנגד זו, ה"ז אסור אף בחצר, אך משא"כ היכא שאינם זו כנגד זו, הרי שאפי' אם בקעי בה רבים נמי שרי, ול"ד למבוי דפרצת ד' דבקעי בה רבים אוסרת בו אף מצדו.

ובביאור דעת הריא"ז נראה, דהנה יעו"ש באות ל"א שכתב דנפרץ מצדו אוסר היכא שהרבים בוקעין דרך אותה פרצה, ובאות ל"ב כתב דנפרץ כותל מערבי בד' טפחים כנגד פתח מזרחי ה"ז אסור, ומבו' מלשונו דבכה"ג דהפרצה היא כנגד הפתח ה"ז אסור אף בדלא בקעי בה רבים, וכ"ה מבו' גם במש"כ לגבי חצר, דבפרצות זו כנגד זו אסורה ואם אינם זכנ"ז "אע"פ" שהרבים בוקעין בו ה"ז מותרת, והרי דברישא דהפרצות זכנ"ז אסורה אף שאין הרבים בוקעין בו, ונ' שהטעם בזה הוא, דהגם דגם הא דפרצה מצדו אוסרת הוא משום דהויא כמבוי מפולש, וכמבו' כן בד' הריא"ז שם שכתב דפרצה זו כדין עקמומית מבוי מעוקם וכו' צריכה צוה"פ כדין מבוי עקום, ובדין מבוי עקום פירש שדינו כדין כל מבוי מפולש, מ"מ האופנים חלוקים בזה, דהיכא דהוו זכנ"ז דאיכא פילוש מעליא, הרי שבזה חשיב מבוי מפולש אף אם לא בקעי בי' רבים, אך משא"כ בדהוו הפרצות זו שלא כנגד זו דאי"ז פילוש גמור, הרי דרק מכח דבקעי בי' רבים ונכנסין דרך פתח המבוי ויוצאין בפרצה זו, הוא דחשיב המבוי כמפולש.

ולפ"ז נ' דמה"ט הוא דבחצר הדין חלוק, דהיכא דהוו הפרצות זכנ"ז דהוי זה פילוש גמור וחשיב כמפולש אף בלא דבקעי בי' רבים, הרי דאף בחצר אסורה, דאף דחצר המפולשת אסורה, אך משא"כ היכא דהוו הפרצות זו שלא כנגד זו, דבזה כל תורת מפולש הוא מכח בקיעת הרבים, הרי דבחצר דלא חשיבא בקיעת הרבים דילה, וכמש"כ כן האחרונים, עי' ?, לית לה תורת מפולשת בכה"ג, וע"כ היא מותרת, וז"ב.

ומה שהוכיח האהעו"ז מד' הרשב"א דאף חצר המפולשת אסורה, הנה כונתו למש"כ הרשב"א ש"א פי"ד, ז"ל, היתה החצר פרוצה משני רוחותיה לרשות הרבים אפילו זו כנגד זו ורבים בוקעים בה נכנסין בזו ויוצאין בזו, אם יש לה צורת פתח מכאן ולחיים או פס ארבעה מכאן מותרת, ואין צריך לומר בשיש לה צורת פתח מכאן ומכאן, או עומד מרובה מכאן וצורת פתח מכאן, וי"ג או עומ"ר מכאן ומכאן או עומ"ר מכאן וצוה"פ מכאן, שאין רגל הרבים אוסרת במבואות והחצרות בכיוצא בזה.

והנה לפי הגיר' שלפנינו בד' הרשב"א, הרי מפורש דאין חצר מפולשת ניתרת אלא בצוה"פ מרוח א', ול"מ עומ"ר מכאן ולחיים או פס ד' מכאן, והרי להדיא דאף חצר מפולשת אינה ניתרת אלא בצוה"פ.

וגם לפי הגיר' בד' הרשב"א או עומ"ר מכאן ומכאן וכו', נמי נ' ללמוד מזה דבחצר איכא דין פילוש, דמלבד דמשמעות ד' הרשב"א דעומ"ר מכאן ולחיים או פס ד' מכאן ל"מ, ואי ליכא דין פילוש בחצר הרי בדין דאף זה יהני, דמהני העומ"ר להשלים ג' מחיצות דאורייתא, ולרוח רביעית מהני ב' לחיים או פס ד', גם הרי לפי גיר' זו מוכח מד' הרשב"א דאף מבוי המפולש לכרמלית ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן, וכמש"כ כן הגאו"י בסוגיין לדקדק כן מדבריו, והיינו דמלבד דכן מ' ממה שסיים הרשב"א שאין רגל הרבים אוסרת "במבואות" והחצרות בכיו"ב, אשר מזה נ' דאף במבוי המפולש מהני תיקון זה, אך אי"ז מוכרח, דיל"פ דכונתו רק להא?, והרי בלא"ה מוכח דלא כיון דהדין שוה במבואות, שהרי במבואות המפולשין לרה"ר דעת הרשב"א ריש שער ב' דצריך דלת מכאן ולחי או קורה מכאן, ואילו בחצר המפולשת ניתרת בצוה"פ וא"צ דלת, גם אי נימא דמבוי אינו ניתר בעומ"ר מכאן ומכאן, א"כ מהו שכתב הרשב"א בחצר המפולשת דאם יש לה צוה"פ מכאן ולחיים או פס ד' מכאן מותרת, "ואצ"ל" בשיש לה וכו' או עומ"ר מכאן ומכאן, והרי דעומ"ר מכאן ומכאן פשיטא טפי דמהני מאשר צוה"פ מכאן ולחיים או פס ד' מכאן, ואם במבוי המפולש ל"מ עומ"ר מכאן ומכאן הרי אדרבה עדיף טפי צוה"פ מכאן ולחיים מכאן דמהני אף במבוי המפולש, מאשר עומ"ר מכאן ומכאן דל"מ במבוי המפולש, ובע"כ לגיר' זו דאף במבוי המפולש מהני עומ"ר מכאן ומכאן, וא"כ הרי דממש"כ הרשב"א דחצר המפולשת ניתרת רק בתיקונים שאף מבוי המפולש ניתר בהן, הרי יש ללמוד דאף בחצר איכא דין פילוש, וז"ב.

אמנם הנה ז"ל הרשב"א שם סוף פי"ג, נפרצה משתי רוחותי' צריך שיהא הרוח האחד מהן עומד מרובה על הפרוץ, שאין רה"י עד שיהו לו ג' מחיצות או שיעשה לה צורת פתח ואחר כך יכשיר את השני על הדרך שאמרנו, עכ"ל, והרי דאף שנפרצה מב' רוחותי' ניתרת בעומ"ר מכאן ולחיים או פס ד' מכאן, ולכאו' זה סותר למש"כ בפי"ד דאין חצר מפולשת ניתרת אלא בצוה"פ מרוח א', אשר מבו' מזה דל"מ בזה עומ"ר מכאן ולחיים או פס ד' מכאן.

ונ' פשוט בזה, שהרי הרשב"א דקדק בדבריו בפי"ד, ופירשה ב"שהיו רבים בוקעין בה נכנסין בזו ויוצאין בזו", והרי להדיא דאם אין הרבים בוקעין בה אין נאסרת חצר בפילוש, ואשר זמש"כ בסוף פי"ג דבנפרצה מב' רוחותי' ניתרת בעומ"ר מכאן ולחיים או פס ד' מכאן, והיינו בשאין הרבים בוקעין בה נכנסין בזו ויוצאין בזו, דבכה"ג אין החצר נאסרת ולי"ב דין חצר מפולשת.

ונ' שהטעם בזה הוא, דהגם דמבוי מפולש נאסר אף בשאין הרבים בוקעין בו, שהרי אף במבוי שנפרץ מצדו דאין אוסר אא"כ בקעי בה רבים, פירש הרשב"א בשער ב' פ"ב דהיינו בזמן שבעלי המבוי דעתן לגדור אותה פרצה ומונעין רגלי הרבים משם, ומ' מזה דאם אין "מונעין" הרבים משם, הגם שבפועל אין הרבים עוברין שם ה"ז אסור והוי כמפולש, ומלבד זאת הרי לא מצאנו להך תנאה דבקעי בה רבים רק בשנפרץ מצדו, אך בשנפרץ ברוח שכנגד הפתח, בפשוטו ה"ז אוסר אף אם לא בקעי בה רבים, (ע' חזו"א???, ועמש"נ בפרט זה ??? והבאנו פלוגתת הראשונים בזה), היינו משום דמבוי ה"ה עומד לבקיעת רבים, וע"כ חשיב כמפולש אף אם בפועל אין הרבים בוקעין בו, ומשא"כ חצר שאין עומדת לבקיעת רבים, ל"מ כמפולשת רק אם בפועל הרבים בוקעין בה נכנסין בזו ויוצאין בזו, וז"ב.

ומה"ט נמי חלוק דין חצר מפולשת מדין מבוי מפולש, דבמבוי מפולש לרה"ר דעת הרשב"א בריש ש"ב דצריך דלת מרוח אחת, ואילו בחצר מפולשת א"צ דלת, והיינו משום דבמבוי מפולש איכא טפי בקיעת ורגל הרבים, וע"כ בעי' דלת מרוח אחת, ומשא"כ בחצר המפולשת, הגם דבפועל הרבים בוקעין בה, מ"מ לא חשיבא הך בקיעת רבים, כיון שאין החצר מצ"ע עומדת לזה, וע"כ לא בעיא דלת,

חצר שנפרצה משתי רוחותי' זכנ"ז פרצות שאין בהן יותר מי', אם נפרצה למבוי מראשו האחד והשני לרשות הרבים, אם החצר רחבה מן המבוי אע"פ שנפרץ לה המבוי במלואו, החצר מותרת, ואע"פ שלא עירבה עם המבוי ואע"פ שהרבים בוקעין בה ונכנסין בפתח זה ויוצאין בפתח אחר, שאין רגל הרבים מבטלת ג' מחיצות גמורות ורה"י גמורה היא אפילו לטלטל בתוכה, אימתי בשנשארו לחצר בפרצה שכנגד המבוי צדדין כל שהו מצד זה ומצד זה ובגובה עשרה וכו', וכן בצד השני הפרוץ לרשות הרבים, צריך שיהא בו צורת פתח או עומד כפרוץ, לא נשאר לה בצד המבוי לא פס ד' ולא ב' פסים קטנים כלחיים, אם לא ערבה חצר עם המבוי שניהם אסורין, שכל אחד מהן פרוץ במלואו למקום האסור לו, עכ"ל.

עבודת הקודש בית נתיבות שער ב

א) מבוי המפולש לרשות הרבים כיצד מערבין אותו, אם היה מפולש לרשות הרבים מכאן ולכרמלית מכאן עושה צורת פתח מכאן ולחי או קורה מכאן, וכן הדין אם היה מפולש לכרמלית מכאן ומכאן. היה מפולש לרשות הרבים מכאן ומכאן, עושה דלת מכאן ולחי או קורה מכאן, ויש מי שהורה גם בזו להכשיר בצורת פתח מכאן ולחי וקורה מכאן, ולראשון דעתי נוטה.

עבודת הקודש בית נתיבות שער ב

ה) כבר ביארנו שהמבוי השוה מבפנים ונראה מבחוץ נידון משום לחי, לפיכך מבוי שנפרץ במלואו לחצר ונפרצה החצר כנגדו לרשות הרבים, אם לא נפרצה החצר גם היא למבוי במלואה, הרי הוא כסתום ואינו צריך כלום מצד החצר, והמבוי והחצר מותרין ואע"פ שלא עירבו זה עם זה, לפי שהמבוי ניתר במה שנשאר קיים מכותלי החצר בצד המבוי משום לחי ואין רגל (המבוי) החצר אוסרת אותו.

ו) היו כותלי המבוי נמשכין ונכנסין בתוך חלל החצר שלושה טפחים או יותר ומופלגין מכותלי צידי החצר שלושה טפחים, אם לא עירבו המבוי והחצר, המבוי אסור לפי שרגלי החצר במבוי ואוסרין אותו והחצר מותרת. ואע"פ שפרצת המבוי ופרצת החצר שבצד רשות הרבים מכוונין זה כנגד זה, ואפילו רבים בוקעין בחצר ונכנסין לה בזו ויוצאין בזו, אפילו כן החצר כרשות היחיד ומותר לטלטל בכולה. במה דברים אמורים בשנשארו בכותליה מצד זה ומצד זה משני צידי המבוי פסין קצרים וגבוהים עשרה ואפילו אין רחבן אלא מעט, לפי שהן נדונין כשני לחיים. ואם לא נשאר אלא מן הצד האחד צריך שישאר שם פס ארבעה, שכבר נתבאר שאין החצר ניתרת אלא בשני לחיים או בפס ארבעה.

ז) נפרץ לאמצע רחבה של רבים שאין דיורין שם, אפילו כותלי המבוי נמשכין לתוך חלל הרחבה, בין עירבו בין לא עירבו אף המבוי מותר, שהרחבה שאין בה דיורין אינה צריכה עירוב ואינה אוסרת את המבוי, שאין אוסר אלא דיורין בלבד. במה דברים אמורים ברחבה שאינה יתירה על בית סאתיים ואע"פ שלא הוקפה לדירה או שהוקפה לדירה ואפילו יתירה על בית סאתיים היתה יתירה על בית סאתיים ולא הוקפה לדירה ונפרצו זה לזה במלואן שניהם אסורין כרמלית היא זו והרי מבוי זה נפרץ במלואו לכרמלית.

ח) נפרץ במלואו לצידי החצר או לצידי הרחבה, ונפרצה החצר והרחבה אפילו שלא כנגדו, המבוי אסור לפי שנראה המבוי מבפנים כמבוי עקום ומפולש משער זה לשער זה, ולפיכך אסור עד שיעמיד לחי או קורה בין המבוי לבינם.

ט) היתה רחבה או חצר של יחיד אפילו נפרץ המבוי לאמצען במלואו, החצר מותר כמו שביארנו והמבוי אסור, חוששין שמא ימלך ויבנה בתים בחצר וברחבה מן הצד, ונמצא המבוי כלה לצידי הרחבה והחצר.

עבודת הקודש בית נתיבות שער ב

יז) מבוי שהוא עקום כמין ג"ם ומפולש לשני ראשיו לרשות הרבים או לכרמלית, הרי הוא כמפולש. ויש מי שאומר. שצריך צורת פתח בעקמימותו ולחי או קורה לשני ראשיו כאילו מפולש כל אחד ואחד מכאן ומכאן לרשות הרבים או לבקעה. ולפי מה שביארנו למעלה דמפולש כאן וכאן לרשות הרבים יש מי שהורה שצריך דלת מכאן ולחי וקורה מכאן, אף זה צריך דלת לעקמימותו.

יח) ואין דברים אלו מחוורים בעיני, אלא יראה לי שאין צריך לעקמימותו כלום אלא לשני ראשיו. ולפיכך אם פתוח כאן וכאן לרשות הרבים עושה דלת מכאן ולחי או קורה מכאן, ואם פתוח לכרמלית מכאן ולרשות הרבים מכאן או לכרמלית כאן וכאן עושה צורת פתח מכאן ולחי או קורה מכאן.

יט) היה עקום ומפולש כמין חי"ת, יראה לי שהוא כסתום ואינו צריך אלא לחי או קורה מכאן ולחי או קורה מכאן.

כ) מבוי שהוא סתום שיש לו שבילין מצד זה ומצד זה וכל אחד פתוח לרשות הרבים או לכרמלית אע"פ שאינן מפולשין זה כנגד זה, הרי הן כל אחד מהן כמפולש. וכיצד מכשירין אותן, אם מפולשין כאן וכאן לרשות הרבים, עושה דלת הראויה לינעל לראש המבוי הגדול וכן לכל פתח ופתח של השבילין שבצד האחד, ולחי או קורה לכל פתח ופתח של שבילי הצד השני. ואם פתוחין לכרמלית כאן וכאן או לכרמלית מכאן ולרשות הרבים מכאן, עושה להן צורת פתח ואינן צריכין דלת, ולעולם אין צריכין לעקמימותן כלום כמו שביארנו.

כא) מבוי שהכשירוהו בלחי או בקורה ונפרץ מצדו כלפי ראשו מקום שהקורה או הלחי נתונין שם ואין הפרצה יתירה על עשר, אם נשאר תחת הקורה או סמוך [ל] לחי פס ארבעה הרי הוא מותר כמו שהיה, אע"פ שאין תחילת מבוי פחות מארבע אמות סוף מבוי בארבע טפחים שעדיין מקום חשוב יש.

כב) במה דברים אמורים בזמן שבעלי המבוי דעתן לגדור אותה פרצה ומונעין רגל הרבים משם, ואם לא לעולם אסור עד שלא תהא הפרצה ארבע טפחים, נשארו בפרצה למטה במקום דריסת הרגל גבשושיות שמונעות רגל הרבים, הרי זה כמקום שאין בוקעין בו רבים ופס ארבעה מתיר עד עשר.

כג) נשאר שם פס פחות מארבעה, אם אין בפרצה שלושה טפחים מותר, שכל פחות משלושה כלבוד דמי וכמו שאין שם פרצה. היתה הפרצה שלושה אין לו תקנה עד שימעט את הפרצה משלושה או שיעמיד את הפס עד ארבעה טפחים.

כד) נפרץ בקרן זוית שהפרצה אוכלת ראש שני הכתלים, אם היתה הפרצה ארבעה טפחים אע"פ שהקורה מונחת במקום אחד במבוי, המבוי אסור, פירצה היא זו ולא פתח, שאין אדם עושה פתח כיוצא בזה, וכבר ביארנו שאין הלחי והקורה מתירין את הפרצה ולא אפילו עומד מרובה על הפרוץ, ואין לו תקנה עד שימעט ויוציאנה מכלל פרצה.

עבודת הקודש בית נתיבות שער ב

לג) פס זה המשוך ארבעה מתיר אע"פ שיש בין חודו הפנימי לכותל האמצעי של מבוי יתר מעשר אמות, ואין זה כמבוי עקום שכבר ביארנו למעלה שכל מבוי עקום כמין חי"ת הרי הוא כסתום.

עבודת הקודש בית נתיבות שער ב

לו) מבוי שיש לו שני פתחים מצדו ואין באחד מהן יתר מעשר ויש באמצען פס יתר על כל אחד ואחד מן האוירין או אפילו ככל אחד ואחד מהן, אע"פ ששני האוירין לכשיצטרפו רבין עליו, נותן קורה על אחד מהן ודיו ואין צריך השני כלום.

ז"ל הריא"ז אות ל"א, וכן מבוי הסתום משלש צדדיו וכו' ונפרץ כותל דרומי סמוך למערב, "עד שלא נשאר ממנו אצל דופן מערבי כלום" הרי פרצה זו כדין עקמומית מבוי מעוקם, ואם היו הרבים בוקעין דרך אותה פרצה צריכה צוה"פ כדין מבוי עקום וכו', עכ"ל, וצ"ב מה שהצריך הריא"ז שלא נשאר ממנו אצל כותל מערבי כלום, ומאי נפ"מ בזה.

ז"ל הריא"ז אות ל"ב, הי' סתום כולו "ואפי' דופן הרביעי" ונפרץ בקרן זוית בד' טפחים ה"ז אסור שאין דרך לעשות פתח בקרן זוית, שכל פרצת קרן זוית שהיא בד' טפחים אוסרת כפרצת יותר מי' וצריכה צוה"פ, עכ"ל, וצ"ב מ"ט העמידה בשהי' סתום אף דופן הרביעי, ומ"ט לא פירשה כפשטות הדברים שהיתה רוח רביעית פרוצה ותיקנה בלחי או קורה, ונפרץ בקרן זוית של רוח הרביעית, וכמו שפירש כן רש"י, או שנפרץ בשאר קרנות,

רשב"א דצ"ד., וא"ת דלמא בי' וכשפרוץ מרובה על העומד והלכך מרוח אחת שרי בגפופי וכדאמרי' בפ"ק דחצר נתרת בפס ד' או בלחי מכאן ולחי מכאן כיון דאיכא ג' מחיצות גמורות אבל משתי רוחות כיון שהפרוץ מרובה על העומד אסור כיון דשלש מחיצות מדאוריתא והלכך אסור, אלא א"כ יש לפחות צורת פתח דאפי' ת"ק דחנניא דמקל טפי במבואות המפולשין לרשות הרבים לחי וקורה מכאן וצורת פתח מכאן בעינן כדאיתא בריש פ"ק, וכן לכולי עלמא במפולשין לכרמלית,

ריטב"א דצ"ד., והקשו בתוספות למה ליה לרב לאוקמה הכי לוקמה כפשוטה שנפרצה בשתי רוחות ממש ולעולם בעשר אלא שהיה הפרוץ מרובה על העומד, הילכך מרוח אחת מותר בגפופי דהא שלש מחיצות דאורייתא ורביעית ניתרה בפס ד' או בלחי משהו מכאן ולחי משהו מכאן וכדאיתא בפ"ק דמכילתין (י"א ב'), אבל משתי רוחות אסורה דהא ליכא אלא שתי מחיצות ואנן בעינן ג' מחיצות וצריך לרוח אחת לכל הפחות צורת פתח, דאפילו לת"ק דחנניא דמקל במבואות המפולשין לרשות הרבים, לחי או קורה מכאן וצורת פתח מכאן בעי וכן לכולי עלמא במפולשין לכרמלית וכדאיתא בפ"ק (ו' א').

ריטב"א די"א., חצר שרובה פתחים וחלונות. פרש"י ז"ל מכל צד דמשום שתי רוחות לא הוה קפדינן וניתרת בשני פסין, ומיירי בפתחים בעשר דאי ביותר מעשר אפילו פרצה אחת אוסרת לרב ולא מהני ליה צורת פתח,