בית שאין עשוי לכבוד
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מזוזה - הרב משה חדש / חבורות

# בית שאין עשוי לכבוד

יומא דף י"א ע"ב יכול שני מרבה אף בית הכסא ובית הבורסקי ובית המרחץ ובית הטבילה ת"ל בית מה בית שעשוי לכבוד אף כל שעשוי לכבוד יצאו אלו שאין עשוין לכבוד. והיינו משום דיש בהם זוהמה כמבואר בגמ' בע"א. ובבית הטבילה מבואר ברש"י בע"א דליכא זוהמה [ועי' שיח יצחק] וע"כ דהתם משום דעומדים ערומים.

והנה לעיל ע"א תני ר"כ בית התבן וכו' פטורין מהמזוזה מפני שהנשים נאותות בהם, ומפרש ר"כ שהנשים רוחצות בהן אבל בסתמא חייבין. ועי"ש ברש"י שפירש דמקום גנאי הוא שעומדות שם ערומות ואין כבוד שמים להיות שם מזוזה. ומשמע דטעמא משום שהוא בזיון למזוזה אבל אין זה פטור בעצם הבית. וצ"ע דהא בגמ' ילפינן לה מבית שבית שאינו של כבוד פטור. ואין לומר דלא חשיב בית שאינו עשוי לכבוד אלא באיכא זוהמה אבל בעומדות ערומות לא חשיב אינו עשוי לכבוד דהרי בברייתא מייתי גם בית הטבילה ומבואר ברש"י בע"א שגם בבית הטבילה ליכא זוהמה וע"כ טעמא משום דעומדות ערומות וגם זה נחשב שאינו עשוי לכבוד.

ואין לומר דרש"י נקט טעמא דקרא, דמלבד שזה דוחק, גם בשו"ע לא נראה כן דבסי' רפ"ו ס"ב הביא לדין דבית התבן שהנשים רוחצות בו פטור והעתיק לשון רש"י ואילו אח"כ בסעי' ד' הביא דין בית הכסא וכו' וביאר הטעם משום דאין עשוי לכבוד. ואי דברי רש"י הם טעם להא דאינו עשוי לכבוד היה לו להביאו בחדא מחתא עם דין בית שאינו של כבוד. וע"כ דתרי מילי נינהו. וצ"ב. שוב ראיתי בערוה"ש סעי' ה' שכתב לתרוייהו בחדא מחתא דבית הכסא פטור דאינו עשוי לכבוד דאין כבוד שמים להיות שם מזוזה ומשמע דבאמת זה רק טעם לדין דבית שאינו עשוי לכבוד. אך לענ"ד א"א לומר כן כדהוכחנו מהשו"ע.

ולכאורה הפשוט בזה הוא דבבית התבן שנשים רוחצות בו ליכא למפטר משום דאינו עשוי לכבוד כיון שעיקרו עשוי גם לבית התבן, ותשמיש זה הוא שפיר לכבוד אלא שיש בו עוד תשמיש שלא לכבוד וזה אין מגרע בחיוב מצד התשמיש של כבוד. והיינו דפטור דאינו עשוי לכבוד הוא רק דתשמיש זה אין מחייב מזוזה, אבל אינו פטור בעצם, ולכן כשיש גם שימוש של כבוד ליכא למילף מקרא דבית לפטור מחמת התשמיש שאינו של כבוד דמ"מ התשמיש של כבוד משוי ליה בית של כבוד לחייבו, ובנוס"א י"ל דבבית התבן עיקרו עשוי לתשמיש של כבוד ורק דאיכא עוד תשמיש שאינו של כבוד אבל אין זה מעיקר הדיורין. ולכך הוצרך רש"י לפטור מטעם דאין כבוד שמים להיות שם מזוזה, דכשיש תשמיש בזוי איכא בזיון למזוזה.

אלא דא"כ יקשה לאידך גיסא אמאי הוצרכה הגמ' לילפותא דאינו דומיא דבית תיפו"ל משום דאין כבוד שמים להיות שם מזוזה. ואמנם י"ל דמקרא נלמד דגם באופן שאינו בזיון מ"מ כל שאינו לכבוד פטור, וכן מבואר בבית הלל סי' רפ"ו הו"ד בפתחי תשובה דבית האסורים פטור מטעם דאינו עשוי לכבוד, [אמנם הברכי יוסף חולק דרק בזוהמה חשיב אינו של כבוד אבל בית האסורים לא חשיב דאינו עשוי לכבוד]. ומ"מ בגמ' דמיירי בבית המרחץ וכדו' קשה מאי צריך לילפותא.

והיה נראה דנפ"מ דלטעם זה דאינו כבוד שמים אינו פטור כלל אלא דא"א להניח שם מזוזה ואם יניח המזוזה מחוץ לדלת בתוך חלל הפתח שפיר דמי, ולהכי הוצרכה הגמ' להלן לילפותא דפטור מטעם דאין עשו לכבוד. ומצינו כן ברמ"א ס"ב בבית שדרין בו איש ואשתו דנחלקו הפוסקים אם חייב במזוזה וכתב הרמ"א שאם יניח המזוזה מחוץ לדלת לכו"ע שפיר דמי. והיינו כנ"ל דכיון שכל הטעם הוא משום בזיון המזוזה כשמניח מחוץ לדלת שפיר דמי. אלא שהעירוני דא"כ גם בבית התבן דנשים רוחצות בו היה לו להניח בכלי בתוך כלי או מחוץ לדלת בתוך חלל הפתח, ואמנם עי' בגידולי הקדש דמשמע שגם בבית התבן אם יכול להניח המזוזה מחוץ לדלת חייב ורק כלי בתוך כלי לא מהני עי"ש, אך משמעות הרמ"א שרק בבית שדרים או"א כתב כן ולא בבית התבן שרוחצות בו. וגם הלשון פטור ממזוזה ל"מ הכי. וגם נראה דבבית שהנשים רוחצות בו, גם בשעה שאין הנשים רוחצות בו פטור. ושוב ראיתי במקדש מעט שכתב כן להדיא דבדינא דהשו"ע בבית התבן שרוחצות בו אף אם יכול להניח המזוזה מבחוץ פטור [אמנם עי"ש דאין החילוק בין נשים רוחצות בו לבית משכב הנשים אלא החילוק בין בית התבן לבית גמור, ומדויק כן ברמ"א, ועי' להלן].

וע"כ צ"ל דמטעם זה שאין כבוד שמים להיות שם מזוזה נעשה הבית פטור, אף שיש בו סיבה לחיוב מזוזה, והביאור י"ל דבית כזה אין ראוי שתהא בו מזוזה והיינו דכיון שמשמש לתשמיש מבוזה אין זה כבוד שמים שתהא שם מזוזה ולא רק משום דיש בפועל תשמיש מגונה כנגד המזוזה, ומשו"ה גם בשעה דאין שם נשים ערומות פטור מטעם הנ"ל דעצם הבית שמיוחד לתשמיש מבוזה הוי גנאי להיות שם מזוזה, ולכן גם לא מהני להניח כלי בתוך כלי. [אמנם לפי"ז אין הפטור אלא משום דא"א להניח מזוזה].

ועי' בש"ך ס"ק י' לענין בית הכסא דפטור ממזוזה וכתב הש"ך שאף אם מכסה המזוזה דלא יהא בזיון למזוזה מ"מ פטור דאין זה דירת כבוד, וסיים **ואין לעשות שם מזוזה**, וכתב הערוה"ש דר"ל דאסור לעשות שם מזוזה, שו"ר שכ"כ הפמ"ג סי' פ"ד משב"ז ב' ומשמע הטעם כנ"ל משום דהוי בזיון למזוזה כשהיא בתוך החדר, ולכאורה כן הוא גם בבית התבן אף דאינו פטור בית שעשוי שלא לכבוד, ולהאמור דסתימת הדברים משמע דבבית התבן שהנשים רוחצות בו פטור אף אם יניח המזוזה מחוץ לדלת, צ"ל דגם בזה הוי גנאי למזוזה דכיון שהמזוזה מתיחסת לחדר שמשתמשים בו תשמישי גנאי אין זה כבוד שמים. ומה שצ"ע בדברי הרמ"א יתבאר בס"ד להלן.

ועכ"פ לפי"ז אין לתרץ דאיצטריך לקרא דבעינן בית שעשוי לכבוד ולא סגי בטעם דאין כבוד שמים שיהא שם מזוזה, דנפ"מ שאף אם יכול להניח מחוץ לדלת פטור, שהרי להאמור הרי גם מדינא דבזיון המזוזה פטור אף אם יכול להניח המזוזה מחוץ לדלת.

וי"ל דנפ"מ למש"כ הריטב"א בשם רבו דבית הכסא אף בהזמנה בעלמא פטור כיון דמיוחד לדירה שאינה של כבוד, ונראה דכל זה רק משום טעם שאינה עשויה לכבוד אבל לטעם דאין כבוד שמים שיהא שם מזוזה זה רק אם כבר משתמשים בו בבזיון, שוב ראיתי [ונתעוררתי לזה ע"י גיסי הרב יחזקאל אינהורן שליט"א] שמשמעות הריטב"א שנתכוון ליישב קושיא הנ"ל, דכתב הריטב"א דאפי' בחדשים שלא נשתמש בהם פטור **דאי לא פשיטא**, וכוונתו דלעיל כתב כרש"י דגנאי הוא למזוזה כיון שעומדים שם ערומים, ולכך הוקשה לו כקושיא הנ"ל דא"כ אמאי בעינן לקרא, ולזה תי' דנפ"מ דאף בחדשים דליכא גנאי פטור.

וראיתי להגר"א פילץ שליט"א [נדפס בספר זכרון **פרי הרים**] שעמד בדברי רש"י הנ"ל וכתב דאיכא נפ"מ לדין תעולמ"ה, דפטורא דאין כבוד שמים וכו' אינו פטור בעצם הבית אלא הוי פטורא דגברא ובזה ליכא משום תולמ"ה משא"כ מה שנלמד מקרא דממעט בית שאינו עשוי לכבוד הוי פטור בעצם הבית.

ולענ"ד נראה קצת בנוס"א דלעולם גם בפטורא דאינו כבוד שמים וכו' נראה דהוי פטור בבית שהרי כל הסתירה למזוזה הוא משום הבית דבית מבוזה הוא סתירה שיהא בו מזוזה שהיא כבוד שמים וכדאסברנא דלכן לא מהני אף שיניח המזוזה מחוץ לדלת, דמ"מ עד כמה שהמזוזה מתיחסת להבית הוי בזיון לכבוד שמים. אלא דמ"מ צדקו דבריו דלטעם זה אין חסרון משום תולמ"ה דאף דהבית פטור מ"מ אין הפטור משום שאין בו סיבה לחייב אלא דיש בו סיבה הפוטרת וכמשנ"ת דהרי הבית עשוי גם לדירה של כבוד דחשיבא שפיר דירה המחייבת במזוזה אלא דכיון שאם יניח המזוזה בו יהא בזיון למזוזה א"א לחייב במזוזה וזה אינו הפקעה על הבית שאינו בתורת חיוב מזוזה אלא דאינו בתורת קיום מזוזה וממילא פטרוהו. וכיון שכן אין בזה משום תולמ"ה, ומצינו בסוכה שהיא תחת התקרה דאף דכמות שהיא פסולה מ"מ אם יסיר התרה הסוכה כשרה אף שמקודם היה בה פסול שהיא תחת הסוכה דמ"מ הסוכה בעצמותה כשרה אלא שיש בה פסול צדדי. וה"נ דכוותה. [ואפי' נימא דהתם כשרה רק באופן דתחילתה בכשרות ה"נ נימא דנפ"מ באופן זה דאי משום דאינו עשוי לכבוד לא מהני תחילתה בכשרות דהשתא נעשה הבית מופקע מחיוב מזוזה ובכה"ג לא מהני תחילתו בכשרות כדבארו הפוסקים בטלית שנקרעה, עי' בשו"ע סי' ט"ו ולבו"ש שם באריכות].

והנה הב"י הביא דברי הכל בו שלמד מבית התבן שנשים רוחצות בו לבית משכב הנשים דפטור ממזוזה מטעם הנ"ל, והב"י דחה דע"כ לא מצינו דבית שהנשים רוחצות פטור אלא דוקא בבית התבן שאינו דירה גמורה משא"כ בבית שיש בו דירה גמורה. וצ"ב החילוק. וצ"ל שרק בבית התבן וכדו' שאינם דיורים חשובים בזה אמרינן דאם יש בה עוד דיורין שאינם של כבוד נחשב הדיור על שם הדיורין האחרים וחשיב בית שאינו של כבוד. אבל אם יש שם עוד דיורין גמורים כיון שהם דיורין של כבוד זהו עיקר הדיורין ולא אכפ"ל שיש בה גם דיורין שאינם של כבוד. [ולפי"ז היה נראה שגם בית הכסא אם נמצא בתוך חדר שיש בו דיורין גמורים חייב, ולא מהני תשמיש שאינו של כבוד לפוטרו כיון דמ"מ עומד גם לתשמיש של כבוד. ועי' דרישה וש"ך ס"ק ב'. אמנם י"ל דרק כלפי רחיצה אזלינן בתר הדיורין כיון דאין עיקר עשיתו לרחיצה אבל כלפי בית הכסא חשיב שעיקר עשיתו גם לזה ופטור וכעין זה כתב המקדש מעט ס"ק י"ד לענין בית של איש ואשתו דפטור כיון שהוא מיוחד לכך ואף דמיוחד גם לדירה של כבוד, משא"כ בנשים רוחצות שאין מיוחד לזה].

אכן למשנ"ת דפטור דבית התבן שנשים רוחצות בו אינו מטעם דאין עשוי לכבוד אלא רק משום שאין כבוד שמים להיות שם מזוזה, ונתבאר הטעם משום דאין זה מעיקר הדיורין אלא שנשים גם משתמשות בו לרחיצה. וא"כ מבואר דאף בבית התבן אין הרחיצה מעיקר הדיורין ואפי"ה מהני לפטור מטעם דאין כבוד שמים להיות שם מזוזה, א"כ ה"נ נימא בדירה גמורה דאף שעיקר הדיורין לכבוד מ"מ כיון דאיכא נמי תשמיש מבוזה אין כבוד שמים להיות שם מזוזה.

אמנם אי נימא כדביארנו לעיל דפטור דירה שאינה לכבוד אינו סיבה חיובית לפטור אלא שאין בכח דיורין כאלו לחייב מזוזה, אבל אם יש עוד דיורים חייב משום הדיורים האחרים שהם לכבוד ולהכי בעינן לטעמא דאין כבוד שמים וכו', לפי"ז איכל"מ דבבית התבן לעולם הרחיצה ג"כ נחשבת מעיקר הדיורין ולכן הוא דפטור משום דאין כבוד שמים וכו' משא"כ היכי דאיכא דירה גמורה אין הרחיצה נחשבת מעיקר הדיורין, ולהכי אין לפטור משום דאינו כבוד שמים. אך הא גופא טעמא בעי דסו"ס הרי איכא תשמיש מבוזה ואין זה כבוד שמים.

אכן למבואר דגם טעם דין זה שאין כבוד שמים שיהא שם מזוזה הוי פטור בבית [ורק דאינו מחמת עצם הבית], וכאמור דכיון שהבית מיועד לתשמיש בזוי הוי סתירה להיות שם מזוזה דאין זה כבוד שמים שיהא שם מזוזה. ובזה איכל"מ דבדירה גמורה אין חסרון שאין כבוד שמים להיות שם מזוזה דכיון שעיקר הבית הוא לדיור חשוב לא מהני התשמיש בזיון לקבוע שעצם הבית הוא משמש לבזיון ליחשב סתירה לכבוד שמים. ואי משום דמ"מ א"א להניח מזוזה דהוי בזיון הרי אפשר להניחו מחוץ לדלת או כיסוי בתוך כיסוי. ועצ"ע.

ועתה נבוא לבאר דברי הרמ"א שכתב דבבית שדרים איש ואשתו נראה דאם יכול להניח המזוזה מחוץ לדלת חייב לכו"ע. וצ"ע דהרי נתבאר דהך פטורא דאינו כבוד שמים להיות שם מזוזה אינו רק כשהמזוזה כנגד תשמיש גנאי אלא עצם מה שיש מזוזה בבית שמיועד לתשמיש גנאי אינו כבוד שמים. ומעתה גם בבית שדרים איש ואשתו להנך שיטות דפטור הרי הוא מטעם שאין כבוד שמים להיות שם מזוזה, ומ"ש מבית התבן דאף אם אפשר להניח המזוזה מחוץ לבית פטור. וראיתי בגדולי הקדש סי' רפ"ו שכתב דכיסוי בתוך כיסוי לא מהני גם לרמ"א [ודלא כהדעת קדושים דאף אם מכסין קודם הזיווג לכו"ע חייב דומיא דמזוזה מחוץ לדלת] וביאר כעין מש"כ דמאחר דהוי בזיון למזוזה אם יניחנה בלא כיסוי נתמעט חדר זה מחיוב מזוזה, אבל מחוץ לדלת אין זה באותו בית ולא הוי בזיון. וכבר כתבנו שמדבריו שם נראה דבאמת אף בבית התבן שהנשים רוחצות בו אם יכול להניח המזוזה מחוץ לדלת חייב, אך סתימת הרמ"א והשו"ע לא משמע הכי אלא בבית התבן שנשים רוחצות בו לעולם פטור וכדהבאנו מהמקדש מעט, וצ"ע. והביאור לכאורה כמש"נ דבבית התבן שהנשים רוחצות בו אין זה רק גנאי שיהא מזוזה באותו הבית אלא עצם זה שהמזוזה מתיחסת לבית שמשמש לבזיון הוי סתירה לכבוד שמים ולכן נפטר הבית ממזוזה מכל וכל. ובנוס"א דעצם החיוב מזוזה לבית כזה הוי בזיון, וא"כ צ"ב מ"ש בית משכב הנשים דנקט הרמ"א שאם יכול להניח מחוץ לדלת חייב.

והנה במקדש מעט ס"ק י"א מבואר שדברי הרמ"א דמהני מזוזה מחוץ לדלת קיימי לא רק בבית של איש ואשתו אלא גם בבית שהנשים רוחצות בו, שאם הוא דירה גמורה אם אפשר להניח המזוזה מחוץ לדלת חייב. וכדבריו משמע ברמ"א דבתחילת דבריו הביא די"א דהא דבית שהנשים רוחצות בו פטור הוא דוקא בבית התבן ולא בדירה גמורה וזהו סברא קמא דהב"י ועל זה הביא דיש מקילין וע"ז ג"כ אמר הרמ"א דאם אפשר להניח המזוזה מחוץ לדלת לכו"ע חייב[[1]](#footnote-1). ואף שבבית התבן דרוחצות משמע דפטור אף שאפשר להניח המזוזה מבחוץ וכנ"ל.

ונמצא לפי"ז דגם להשיטות דאף בדירה גמורה פטור מ"מ מודו להב"י דאיכא חילוק בין דירה גמורה לבית התבן דבבית התבן פטור בכל גווני ובדירה גמורה אין פטור גמור רק כשהמזוזה בתוך החדר. אך הדברים צ"ב, דבשלמא אי הוה אמרינן דבבית התבן שרוחצות בו חשיב דירה דאינה לכבוד איכל"מ דהתם דוקא פטור אף שהמזוזה מחוץ לדלת דכיון דלא הוי דיורין חשובים נחשב תשמיש הרחיצה מעיקר הדיורין והוי בית שאינו לכבוד, משא"כ בדירה גמורה אין הבית מחשב בית שאינו עשוי לכבוד, דנקרא שם הדיורין על הדירה ולא על הרחיצה אלא דמ"מ איכא גנאי בבית שיש בו תשמיש מגונה ואין זה כבוד שמים ובזה מהני להניח המזוזה מחוץ לדלת. אבל כיון שנתבאר דאף בבית התבן אין זה בית שאינו עשוי לכבוד ואפי"ה כיון דאיכא תשמיש מבוזה בבית וגנאי הוא למזוזה אף כשהמזוזה מחוץ לדלת הוי בזיון ה"נ נימא בדירה גמורה, ואם אין נחשב תשמיש גנאי מעצם הדיור כלל א"כ יהא חייב אף כשהוא בתוך הבית ורק יצטרך כיסוי כשעומדים ערומים. וכדברי הב"י.

וצ"ל דבבית התבן שרוחצות בו הוי תשמיש הרחיצה מעיקר הדיורין ולכן חשיב **דיור של גנאי** ודיור כזה פוטר ממזוזה כיון שאין כבוד שמים שיחייב במזוזה, [והא דאין פטור משום דאינו עשוי לכבוד נפרש הטעם משום דאיכא נמי עשוי נמי לדיור של כבוד ומקרא לא ילפינן פטור אלא דאין חיוב או נימא דאף דהרחיצה היא מעיקר הדיורין מ"מ אין עשית הבית לשם זה]. משא"כ בדירה גמורה אין הרחיצה מעיקר הדיורין דטפילה היא לגבי הדיור הגמור ולהכי לא חשיב **דיור של גנאי** ובזה הוא כדברי הב"י, אלא דמ"מ ס"ל דמ"מ כיון שרוחצין באותו הבית אף דאין הרחיצה מעיקר הדיורין מ"מ תשמיש כזה הוי גנאי שיהא בבית כזה מזוזה ואף אם יהא מכוסה הוי גנאי שיהא מזוזה באותו בית.

עוד יש לבאר דברי הרמ"א [כן למדתי מהגר"א פילץ בס' הנ"ל ומכתבי גיסי הרב יחזקאל אינהורן שליט"א] דבאמת היש מקילין סברי דאין חילוק בין בית התבן לדירה גמורה, ומה שלא כתב הרמ"א דבית התבן נמי מהני אם המזוזה היא חוץ לדלת היינו לדעת הב"י דס"ל דבית התבן דווקא, דבזה גופא פליגי דהב"י ס"ל דהפטור הוא משום דהתשמיש רחיצה הוא מעיקר הדיורין ולכך הוי גנאי שדיורין כאלו יחייבו מזוזה, או כנ"ל דהגנאי הוא במה שמתיחסת המזוזה לבית שמיועד לדיורין כאלו של גנאי, ולכך ס"ל דכל זה בבית התבן משא"כ בדירה גמורה דלא נחשב שמיועדת לדיורין של גנאי דטפלים הם לדיורין הגמורים. ומעתה לשיטתו גם כשמניח המזוזה מחץ לדלת יש סיבה לפטור משום הגנאי מטעמים הנ"ל. אבל היש מקילין סברי דגם בבית התבן אין הרחיצה מעיקר הדיורין וכל מה שפטור הוא משום דהוי גנאי למזוזה להיות במקום שיש בו תשמישי גנאי [ואף כשהם מכוסין] ולכן ס"ל דאף בדירה גמורה אין להניח המזוזה באותו מקום שמשתמשם בו תשמישי גנאי, אבל חוץ לדלת שהוא בבית אחר אין זה גנאי וחייב. ולפי"ז נימא דמה שהרמ"א לא כתב בבית התבן שאם יכול להניח מחוץ לדלת חייב זהו משום דלהב"י פטור והרמ"א חשש לדעתו אבל ליש מקילין באמת חייב בכה"ג אף בבית התבן, ורק בדירה גמורה דאין פטור אלא להיש מקילין בזה כתב דמחוץ לדלת חייב לכו"ע דהיינו דממ"נ חייב, ליש מקילין משום דאין הפטור בעיקר הדיורין אלא רק שאין להניח מזוזה במקום גנאי ולהב"י משום דבדירה גמורה לא חשיב כלל דיורין של גנאי, ודו"ק.

והנה בגמ' איכא מחלוקת ר"כ ור"י אם בית התבן סתמא חייב או לא, ומותבינן לר"י מברייתא דמחייבא בית התבן, ומזה למדו הר"ח והרא"ש דהל' כר"כ, אמנם לאידך גיסא בגמ' בע"ב תני רב שמואל דבית התבן פטור, וזה ראי' לכאורה לר"י. והר"ח תי' דהתם מיירי ברוחצות בו. אך הקשה בגדולי הקדש וכן בפ"ס דא"כ אמאי קתני ששה שערים הרי כולהו חד טעמא נינהו, וכתבו דלשיטות דלא בכל רוחצות בו פטורין דבדירה גמורה חייבין א"ש שקמ"ל דכל הנך פטורין. אכן למבואר שגם למקילין בדירה גמורה ס"ל דלא הוי כבית התבן וליכא פטור בעצם אלא רק דאין כבוד שמים להניח שם מזוזה אבל מחוץ לחדר חייב, א"ש דתני ששה דקמ"ל דבהנך איכא פטור גמור ולא רק דא"א להניח מזוזה.

אמנם מדברי הגר"א לא נראה כן דכתב דהמקילין סברי דבית התבן לאו דוקא ולהאמור ברמ"א הרי מודו דשאני בית התבן מדירה גמורה דבבית התבן פטור אפי' אם יכול להניח מחוץ לדלת משא"כ בדירה גמורה.

ועוד יל"ע מדברי הגר"א גם על עיקר מש"כ דפטור דבית התבן שרוחצין בו אינו משום דחשיב בית שאינו עשוי לכבוד, דהגר"א הוכיח דבדירה גמורה ליכא פטור זה מהא דאמרינן בית שאינו עשוי לכבוד, ומשמע דרק משום דעשוי לזה משא"כ בדירה גמורה. עכ"ד. ומבואר דבית התבן דפטור הוא מדינא דבית שאינו עשוי לכבוד, ודלא כמש"כ. וצ"ע.

אלא דלאידך גיסא מדבריו אלו משמע קצת כמש"כ לעיל דגם להמקילין אין בית התבן כמו דירה גמורה שהרי הוכיח מבית שאינו עשוי לכבוד דלא נתמעט אלא כשעשוי לכך משא"כ בדירה שרוחצין בה אבל בבית התבן ניחא ליה דחשיב שאינו עשוי לכבוד ולכאורה מאי קשיא ליה הרי לדבריהם דירה גמורה הרי היא כבית התבן ומשמע דגם לדבריהם אין זה ממש כבית התבן, אלא שלמדו משם לדירה גמורה דחשיב גנאי וכמש"כ, ואולי י"ל דכוונת הגר"א אינה להקשות על שיטתם אלא לעיקר הדין פי' כן לפי' סברת עצמו דפשיטא ליה דבדירה גמורה אין זה נחשב עשוי לכך וצ"ע. ועכ"פ זה משמע מדבריו דבית התבן נמי חשיב שאין עשוי לכבוד. ושוב הראוני דבנמוק"י נמי מבואר כן דבית התבן חשיב שאינו עשוי לכבוד. אולם עכ"פ בדברי השו"ע לענ"ד הדברים מוכרחים דבבית התבן לא נעשה בית שאינו של כבוד מדכתב כן רק אח"כ בסעי' ד' לענין ביהכ"ס[[2]](#footnote-2).

אמנם יל"ע עוד מדברי הגמ' דמקשינן בית שהנשים רוחצות תיפו"ל מבית המרחץ, וקשה דהא התם הוי פטור משום דאין עשוי לכבוד אבל הכא הוי לכבוד אלא דפטור משום דאינו כבוד שמים. וכבר עמד בכעין זה בגדולי הקדש דהא איכא חידוש דפטור אף דאין עיקר עשייתו לזה. ואמנם כל הקושיא למש"כ רש"י בסוה"ע דהך ברייתא דמרחץ ובית שהנשים רוחצות מיירי נמי בבית התבן, אבל איכל"מ דלא קאי על דברי ר"כ דמיירי בבית התבן שרוחצות בו אלא הוא בית גמור שנשים רוחצות בו. [ועי"ש בגדולי הקדש שכ"מ בריטב"א ולא עיינתי]. וצ"ע. וראיתי שגם בזה עמד הגרא"פ שליט"א בס' פרי הרים עי"ש מה שנדחק בזה.

והנה לעיל הבאנו מהש"ך ס"ק י' בדין בית הכסא וכדו' דפטורין משום דהוי בית שאינו עשוי לכבוד וכתב הש"ך דאין לעשות שם מזוזה, ומזה למד הפמ"ג או"ח סי' פ"ד משב"ז א' והערוה"ש דאין זה רק פטור אלא שאסור להניח שם מזוזה. ולעיל כתבנו דלכאורה ה"ה בבית התבן אף דלא חשיב בית שאינו עשוי לכבוד. אמנם עי' בש"ך ס"ק ט' שכתב דדירה שרוחצין בה יעשה שם מזוזה ויכסנה. וכנראה דזה כהב"י דבדירה גמורה אף שרוחצין בה חייבת במזוזה, ויל"ע אי ס"ל הכי לדינא ויכול לברך או רק החמיר מספק, ואי נימא דהוא רק לחומרא יקשה דהרי להמקילין איכא חומרא דאסור להניח שם מזוזה ואף כשמכסה הוי גנאי כנ"ל ואמאי כתב הש"ך דיניח מזוזה. וע"כ משמע מזה דהכריע כהב"י דבדירה גמורה לא נקבע שם הדיורין על הבית כלל ולא הוי גנאי בעצם אלא רק כשהמזוזה מגולה הוי בזיון ולזה מהני כיסוי. אלא דאי ס"ל להש"ך כהב"י א"כ יקשה איך הביא בס"ק י' את הד"ח דהרי להב"י ע"כ אפשר להניח מזוזה בתוך החדר [או כלי בתוך כלי ולא חשיב כחוץ לחדר או דסגי בכלי אחד]. אמנם עי' במק"מ ס"ק י"ד דהש"ך הכריע בבית משכב נשים כהמקילין דפטור וביאר שם הטעם כיון דהוא קבוע לזה [ויל"ב בדרך אחר].

אמנם י"ל דבאמת הש"ך לא הכריע כהב"י בודאי אלא לחומרא ולכן חשש גם להד"ח, ומה שבס"ק ט' לא חשש שאסור להניח מזוזה אף כשמכסה כדכתב בס"ק י"א, יתכן לומר שרק אם הדיורין עצמם הם של גנאי הוי בזיון בעצם מה שהמזוזה נמצאת באותו בית, ומעתה איכל"מ דרק בבית הכסא סובר הש"ך דאיכא איסור לעשות שם מזוזה אבל בדירה שרוחצין בה דאין תשמיש הרחיצה מעיקר הדיורין בזה ליכא איסורא. והא דאין מניחין המזוזה בבית התבן כלי בתוך כלי יל"פ כהמק"מ ס"ק י"א דכיון שבלא כיסוי הוי גנאי לכן חל פטור לגמרי אף כשיכול לכסות, ועוד י"ל דאפי' נימא דבבית התבן איכא איסור דדמי לענין זה לבית הכסא, מ"מ להנ"ל דגם הפוטרין אף בדירה גמורה מודו דדירה גמורה שאני מבית התבן שרוחצין בו, מעתה נימא דליכא איסור אלא בבית התבן אבל בדירה גמורה דאין זה מהדיורין ליכא איסור, והא דפטרינן דירה שיש בה משכב נשים ולא אמרינן דיניח כלי בתוך כלי היינו כהד"ח שהביא הש"ך בס"ק י' דלא מהני להניח כלי בתוך כלי, ולא משום דאסור אלא דחשיב כאילו אין מזוזה בחדר. ועצ"ע בכ"ז.

ושמעתי עוד דברים בזה מידידי הרה"ג ר"י יונה שליט"א דהב"י כתב דתשמיש גרע מרחיצה כיון דאין עומדים ערומים והב"ח תמה דאדרבה הרי חזינן דאסור לשמש כנגד כתבי הקודש אף בכיסוי אחד ואילו כנגד ערום סגי בכיסוי אחד. ואמר ידידי הנ"ל דמחלוקתם היא בטעם הפטור בבית התבן שרוחצין בו דהב"י ס"ל דאין משום ביזוי כתבי הקודש אלא הפטור בעיקר הבית שאינו עשוי לכבוד [וזה דלא כדברינו] ולכן ס"ל דתשמיש אינו נחשב בית שאינו עשוי לכבוד כיון דאדרבה זהו צורת הבית של איש ואשתו ואין כאן חסרון בעיקר הדיורין אבל הב"ח מפרש דטעמא דבית התבן שרוחצין בו הוא משום דהוי גנאי למזוזה כדין כתבי הקודש שלא יהיו במקום שיש בו תשמיש מגונה, ובזה שפיר מוכח דתשמיש גרע מלעמוד ערום. ודו"ק. אכן לדברינו הרי גם השו"ע ס"ל דבית התבן אינו נחשב בית שאינו עשוי לכבוד, אמנם למש"כ בהערה לעיל י"ל ודוק.

1. העירוני דהרמ"א הביא היש מקילין רק לענין משכב ולא לגבי רוחצות, ועי' מקדש מעט ס"ק י"ד דכמה אחרונים הכריעו ברחיצה להחמיר ובמשכב נשים הכריעו דפטור כיוון שהוא יותר בקביעות. ואמנם בביהגר"א משמע דהיש מקילין סברי דבית התבן לאו דוקא, ועכ"פ לעניננו אין נפ"מ דבבית התבן שהנשים רוחצות ודאי מבואר במקדש מעט דאף אם אפשר להניח מחוץ למזוזה פטור ומ"ש בית משכב הנשים. [↑](#footnote-ref-1)
2. אחר זמן התבוננתי די"ל דברי הגר"א גם לדברינו, דהנה העירוני דבמ"א או"ח סי' מ"ה מתבאר דטעמא דקרא דבית שאינו לכבוד פטור הוא משום דאין לעמוד ערום כנגד כתבי הקודש עי"ש, ולפי"ז משמע דטעמא דקרא הוא משום דאין כבוד שמים, וזה דלא כהבית הלל דפטר בית האסורים משום דאינו עשוי לכבוד אלא כהברכי יוסף דרק במקום זוהמה חשיב אינו עשוי לכבוד ופטור. ומ"מ אין זה סותר למש"כ דלהשו"ע בבית התבן ליכא פטור משום דאינו עשוי לכבוד וזה עפ"י מש"כ לעיל דבבית התבן שרוחצות בו באמת הרחיצה היא מעיקר הדיורין וחשיב שעשוי לדיורין שאינם של כבוד אלא דמ"מ עיקר הילפותא דפטרינן משום דאינו עשוי לכבוד לא נאמר כאן כיון שעשוי גם לכבוד ודין שאינו עשוי לכבוד אינו סיבה חיובית לפטור אלא דאינו חייב. ולכן לא פטור אלא משום שאין זה כבוד שמים דהוי גנאי למזוזה, [ונפ"מ כמשנ"ת לעיל לדין הריטב"א דבהזמנה לחוד נמי פטור וזה לא שייך בבית התבן שרוחצין בו], ומעתה סבר הגר"א דדין זה דאינו כבוד שמים להיות שם מזוזה מקורו הוא מדינא דבית שאינו עשוי לכבוד ולכן ס"ל שזה לא נאמר אלא בבית שעשוי לדיור גנאי משא"כ בדירה גמורה אף שרוחצין בה אין הרחיצה מעיקר הדיורין ורק שהתשמיש בפועל הוא גנאי למזוזה ולזה אפשר לעשות בכיסוי המזוזה כהא דסעי' ה', ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)