ציונים והערות 5 מקצת ככולו באבל
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

# מקצת היום ככולו - ב' (ט"ו:) דף מס' 5

נזיר ט"ו. ורב כמאן וכו' עד ט"ו: אלא רב דאמר כר' יוסי. בשמעתתא זו יש לברר, **א.** את יסוד פלוגתת אב"ש וחכמים, ומה ענינו לשמעתין, דהרי שם הוא בסוף האבלות, (ועי' מו"ק י"ט: דפליגי בכל ז' אי מהני מקה"כ). **ב.** איך משכח"ל אבילות ל'. **ג.** גם יש לברר מתוך שמעתין, אי 'שלושים' דאבילות היינו יחידה אחת של שלושים שקיומה הראשון הוא בז' ימי אבילות, או דיש דין ז' ודין כ"ג, ומה שנקרא שלושים הוא לישנא בעלמא דסה"כ עד השלושים נוהג אבילות.

הראשונים העיקריים בשמעתין, עי' היטב **בסוגיית הגמ' במו"ק** י"ט:, **ובתוס'** שם (ד"ה הלכה, ד"ה אתיא, וד"ה תלתין), ובדברי **הרא"ש** בשמעתין, **ובקר"א**.

# פלוגתת אבא שאול וחכמים

**ט"ו: מ"ט דאבא שאול לאו משום דקסבר שביעי עולה לכאן ולכאן.** פירשו רש"י ותוס' דיום ז' עולה גם לניהוג אבילות ז', וגם (חלקו השני) לניהוג ל', ונחשב שנהג יום א' של ניהוג ל' קודם לרגל, ומה"ט הרגל מבטל שלושים, וזהו מקור לרב דיום א' עולה לכאן ולכאן[[1]](#footnote-2) ולא אמרינן דבהכרח ימשיך כל היום אחר מנין ז' שקדם לו.

**הק' הקר"א** לפי שיטת הרא"ש (והקר"א מפרש כן גם בתוס'), דעיקר חידושו דרב הוא לומר דיום ע' **עולה לו כב' ימים למנין ע'**, והא **לא חזינן חידוש זה בדברי אבא שאול**, דלא אמר אלא דסוף הז' עולה גם לל', אבל לא קאמר דנחשב לתרתי יומי למנין ל'. ותירץ דגם לדבריהם **עיקר חידושא דרב הוא דעולה לנזירותו ולנזירות בנו,** (ואהא פליגי רבנן), ואהא מייתי מאב"ש, והא דמחשב לה רב בתרתי לנזירותו, הוא **מסברא פשוטה** אחר דעולה לכאן ולכאן (והטעם דבאבילות לא מחשב לתרתי, עי' לקמן).

**בעיקר** קישור אב"ש לשמעתין, יש לתמוה טובא, דהא טעמא דתנא דמתניתין דפליג ארב הוא משום דהוא באמצע המנין וכמש"כ תוס' והראשונים, וחידושא דרב הוא דיש אופן דגם באמצע המנין אמרינן מקה"כ, והא לא שמעינן מאב"ש, דהרי הכא בסוף ז' הוא, ואדרבה הרי הכא באבילות הוי כיום ל' דנזירות (שהוא סוף נזירות) **דלכו"ע** הוא עולה לכאן ולכאן, כך הק' **הקר"א** כאן, **והשפ"א** (ט"ו.). אמנם **לרש"י (ד"ה ורב כמאן) דנקטו דפלוגתתם בכל אופן אי שייך שיום א' עלה לכאן ולכאן ניחא מאוד**. ועי' **בתוס'** הכא דרמזו לכך, וכתבו שחידושו דאב"ש הוא **'אע"פ שעומד באמצע אבילות',** אך זה תמוה, דהרי אי"ז אמצע אלא בז'.

**והנה** עוד ילה"ק, דבשמעתין מבואר דאב"ש וחכמים פליגי אי עולה לכאן ולכאן, ופשטות הדברים דכו"ע מודו דיש מקה"כ ביום ז' דאבילות (ויכול ללבוש המנעלים אחר קצת היום), ורק דפליגי אי שייך שיהא גם למנין ל'[[2]](#footnote-3), אולם בגמ' במו"ק י"ט: מבואר דפליגי אם בכלל אמרינן מקה"כ ביום ז', ולכאו' הוא סתירה לשמעתין דנראה דדווקא שיעלה גם למנין ל' לא אמרינן, וכיו"ב הק' **הקר"א.** **עו"ק** ביאור הגמ' שם, דמ"ט באמת לא יהא מקה"כ בסוף ז', ומ"ש מסוף ל' דמבואר שם (לאביי) דמודו רבנן לאב"ש דאמרינן מקה"כ[[3]](#footnote-4), ויל"ע בזה הרבה.

**ולכאו'** מתבאר מכל זה, דתורת אבל היא **להתאבל שלושים יום** מהמיתה, אלא דיש מנין ז' והליכותיו, ויש מנין כ"ג והליכותיו, אבל ב**'שם אבל'** חד הוא, ולכך ביום הז' נחשב באמצע האבלות וכמש"כ תוס', וא"כ מיושב הקישור לשמעתין, וכן מבואר היטב הא דהוכרח לגמ' במו"ק דלחכמים ליכא מקה"כ בז', וכעי"ז איתא **בשיעורי הגרמ"ד** (עומקא). **אמנם** עדיין אינו מבואר כ"צ, דסוף סוף הם ב' ניהוגים וב' מנינים, ויש להאריך בדבר דהוא מעיקרי שמעתין. ועי' הערה דרך נוספת[[4]](#footnote-5).

# קו' הירושלמי דלא משכח"ל 'שלושים'

**ברבינו פרץ** (עומקא 90) הביא, דהירושלמי הקשה כיון דיום ז' עולה גם לקיום יום א' דל', א"כ לעולם לא משכח"ל דין 'שלושים', וכבר בכ"ט בבוקר יוכל לרחוץ ולגלח, וכן הביא **הרא"ש** (בפי') לקו' זו, וכתבו דהירושלמי לא תירץ על קו' זו. **ובאמת, בתוס' במו"ק** י"ט: ד"ה אתיא, הביא דהר"ר יו"ט ס"ל דלעולם[[5]](#footnote-6) סגי בכ"ט[[6]](#footnote-7), וכ' דהרב פליג. וכן **ברמב"ם ובשו"ע** מבואר דבעי ל' דווקא.

**ועי' קר"א** בשמעתין, דנקט דכל קו' הרא"ש היא רק לפי הבנתם בשמעתין דדינא דעולה לכאן ולכאן היינו דעולים ב' ימים לנזירותו[[7]](#footnote-8), ולפיכך תמה הרי כתבו הרא"ש והתוס' דמה דמחשבינן ליה לתרתי יומי לנזירותו הוא **קולא דרבנן**, הואיל ומדאורייתא מצי לגלח[[8]](#footnote-9). **ובאמת** דבריו צ"ע, דבודאי יל"פ הקו' לפי כל הראשונים (אף דלית להו לחידוש דיום א' עולה לתרתי לאותו מנין), דס"ל לירושלמי (בקושיא) דשלושים אינו מנין אחד, אלא הוא **מורכב מב' מניינים, שבעה וכ"ג**, וממילא כל שנסתיים מנין הז' ע"י מקה"כ, הרי דמיד מתחיל מנין הכ"ג, ולכך קשה דלעולם סגי בכ"ט, דאי"ז יום אחד הנספר ב"פ **לאותו מנין**, אלא אותו יום **נספר לשני המניינים** (וכן נקט לקושטא הר"ר יו"ט[[9]](#footnote-10)).

**ועי'** תירוץ **הרא"ש ור"פ** דדין שלושים ילפינן מדכתיב פרע, דהיינו ל', ותירוצם אינו מובן. ולכאו' המכוון שנתחדש (בקרא) קיום של 'שלושים' ולא של ז' וכ"ג, (וא"כ לא אמרינן דיום א' עולה ב' פעמים למנין א'). ויל"ע בזה הרבה, דהרי בגוף דברי אב"ש מבואר דיום ז' מהני **לזה ולזה**, ולכאו' מוכח מזה דהם דין ז' וכ"ג, (ועי' בשיעורי הגרמ"ד), ויש להאריך בדבר.

# האם מקה"כ בעי הפסק

**מצינו** בכמה ראשונים דלאשוויי מקה"כ בעינן **מעשה הפסק**. עי' **תוס'** לק' ט"ז. ד"ה רבי, **דבנזיר** מקה"כ נעשה ע"י הקרבנות דמפסקי[[10]](#footnote-11) (ובדעת ר"א דפליג שם, עי' ר"פ ו. דהטומאה הוה הפסק). **ובאבל,** עי' **ריטב"א** (מו"ק י"ט:), דבעינן מעשה להפסיק, ומה שמקימים אותו ויוצאים המנחמים הוה הפסק, ואם לא היו אצלו מנחמים ל"א מקה"כ, וכ' הריטב"א דלפי"ז בשבת שאין מנחמין, חייב בדברים שבצינעא עד הערב, וכ"כ **הב"ח** בסי' ת"ב. אך **הט"ז והש"ך** שם חולקים ע"ז בתוקף, דלא בעינן 'מעשה המפסיק', **והט"ז** הוכיח כן מדין שלשים, דמיד בתחילת היום מקה"כ, עי"ש היטב, ועי' הערה[[11]](#footnote-12).

**ובאמת** היא הערה גדולה, מהו המעשה המפסיק בשלושים, דלכאו' מה שיעבור על א' מהאיסורים של אבילות לא הוה הפסק, דבעינן מעשה כקרבנות וקימה. **וכן צ"ע**, בדינא דאב"ש דיום ז' עולה לכאן ולכאן, והרגל מפקיעו מל', ולא הוזכר בדבריו ובפוסקים דבעינן דקמו המנחמים מאצלו, וכן הקש' הקר"א במו"ק[[12]](#footnote-13). וכן צ"ע בזבה מהו המעשה המפסיק, וליכא למימר דהטבילה תפסיק, דהרי מבואר בסוף פרקין דגם ללא טבילה יש מקה"כ בזבה, וצ"ע.

# הערות בגפ"ת

**ואם לא סיפר קודם הרגל אסור לספר אחר הרגל.** היה אפשר לפרש, דר"ל דקנסוהו במסויים על תספורת, אבל משמעות לשון התו' 'לא יועיל לו הרגל להפסיק, וישלים אחר הרגל', ומשמע דכיון דלא סיפר לכבוד הרגל אין לו ביטול כלל על גזירת ל', ויש לו אחר הרגל את כל האיסורים של שלושים, וכן נראה בגמ' מו"ק י"ט. יעו"ש.

**כך מצות שבעה מבטלת גזירת ל'.** הלשון צ"ע, דהא טעמא דאב"ש אינו מצד דמצות ז' מבטל גזירת ל', אלא משום דס"ל דביום שביעי יש לו גם תחילת קיום של שלושים, ועי' מו"ק י"ט:.

**שביעי עולה לכאן ולכאן.** פרש"י וכמאן דעבר עליו יום א' מגזירת ל' דמי. לכאו' יל"ע טובא, הרי מנין השלושים אינו מתחיל אחר השבעה, אלא מיום הקבורה, וא"כ מה צריך בזה לדין מקה"כ, והרי לעולם הוא בתוך מנין השלושים קודם הרגל. ואולי יש להוכיח מזה דאין גדרו 'שלושים' אלא גדרו ז' וכ"ג[[13]](#footnote-14). **אולם** באמת לק"מ, דבעינן דיתחיל 'ניהוג' של שלושים[[14]](#footnote-15).

**רא"ש** ד"ה אבל בנזירות וכו', וכן הק' **תור"פ.** ותמה **הקר"א** על קושייתם, הרי יסוד דברי רב שעולה לכאן ולכאן הוא בדאורייתא נמי, ומש"כ התם דאוקמוה אדאורייתא, היינו רק לגבי הנפק"מ שכתבו דמצי לגלח יום ק' לנזירותו.

**יש להזדרז בלימוד הסוגיא ולהשלים הפרק, ובעזה"י בקרוב יצא דף מס' 6, מקצה"כ - ג' (ט"ו: עד סוף פרקין)**

1. **לכאו'** דברי אבא שאול הם ק"ו לדברי רב, דהכא ברב איכא הכרח ומחייב להפסיק למנינו, והיינו לידת הבן דקדים בקבלתו, אבל באב"ש הוא חידוש טפי דאמרינן מקה"כ אע"פ שליכא הכרח להתחיל הל' **עתה, ויש להאריך בדבר.** [↑](#footnote-ref-2)
2. **יש להעיר, דלרבנן דס"ל דמנין הל' אינו מתחיל עד למחר, וא"כ יהא מותר בינתיים בתגלחת ורחיצה, וצ"ל דניהוגי שלושים ודאי יחולו בו מיד, ורק למנין ל' אינו עולה, ויל"ע בזה הרבה. (אמנם לקושטא, אחר דברי הגמ' במו"ק דלית להו כלל מקה"כ ביום ז', א"כ לק"מ).** [↑](#footnote-ref-3)
3. **ועי"ש** בחידושי הר"ן י"ט:. [↑](#footnote-ref-4)
4. **בפשטות** עיקר חילוק התוס' והראשונים הוא, דיום ל' עולה לכאן ולכאן כיון דסיים את הנזירות, ומש"כ דהביא קרבנות היינו דאלא"ה לא חל מקה"כ, וכמש"כ תוס' ט"ז. ד"ה רבי, (וכן ב'אבל' בעינן מעשה שילכו המנחמים וכדלהלן). **אמנם** אפש"ל, דלעולם **מקה"כ חל בלא הקרבנות** (ואדרבא מה"ט יכול להביא הקרבנות ולגלח), ורק דע"י הקרבנות פוקע 'שם נזיר' ממנו, ואין שם 'יום נזירות', **ומה"ט יכול להתחיל הנזירות השניה**, וחלוק מ'אבל' דעדיין 'יום אבילות' הוא אלא דאינו צריך לנהוג אבילות. ורה"כ הגר"ש קופמן שליט"א נוקט, דבאבל אף כשקם מהשבעה, אי יחזור לשבת יהא בזה קיום אבילות, כי סוף סוף יום אבילות הוא, וכן ביום שבעים ע"כ שם נזירות ביה, ובזה באה הפלוגתא אי עולה לכאן ולכאן. [↑](#footnote-ref-5)
5. **אם** התאבל רגע א' קודם הרגל בטל ממנו שבעה, והרגל עצמו הוא קיום לעוד שבוע מהשלושים ואחרי הרגל ישלים ט"ז, בגוונא זו לכו"ע יש למנות ט"ז, וגם הר"ט יו"ט דס"ל דתמיד כ"ט היינו משום דביום ז' אמרינן מקה"כ, ועפי"ז מיושב הלשון 'שלושים' לה"ר יו"ט. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכן** נראה בתוס' שם ד"ה תלתין, דכתבו דלאבא שאול סגי בכ"ט, וע"כ כהרב יו"ט הוא. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וכן** משמע מלשון הרא"ש דדימה זאת לנולד בן **ביום ע'**, ועי' היטב לשון תוס' במו"ק שם. [↑](#footnote-ref-8)
8. **בפשיטות** י"ל, דהרא"ש נקט דהוא **גדר גמור** לכה"פ **בדרבנן**, (עי' רא"ש ט"ו. ד"ה ת"ש), וא"כ שפיר הקשה הרא"ש הכא. [↑](#footnote-ref-9)
9. **והנה** עי' ב"י סימן ש"צ שהביא לב' הדעות בזה, וכתב הדרכ"מ שם, ז"ל, כתב המרדכי וכו' ופשוט דכוונתו כדברי הר"ר יו"ט וכו', וכן משמע נמי פ"ק דנזיר דאמרינן שם **אם נדר ב' נזירות וגילח ביום נ"ט יצא, אע"ג דסתם נזירות ל' יום,** משום דאמרינן מקה"כ בתחילתו ובסופו ויום ל' עולה לכאן ולכאן, והוא הדין ביום ז'. **הרי מפורש דפירש שדינא דהר"ר יו"ט אינו שייך לחידוש דעולה תרי יומי למנינו**. (אמנם עיקר דברי הד"מ, צ"ע מ"ט נקט גוונא דיום ל' ולא גוונא דסוגיין, ומבואר דס"ל כרש"י ד"ה ורב, ולא כתוס' ודעימיה דכתבו דהאי דינא הוא מוסכם לכו"ע). [↑](#footnote-ref-10)
10. **אמנם** המאירי שם חולק דהסיבה דסותר ל', הוא כמו דראיה בזבה סותרת דאגלאי דלא היה 'יום נקי', אבל אחר הקרבנות אין סותר דכבר אי"ז 'נזיר שנטמא'. ונראה בדבריו, דבעצם יש מקה"כ גם לפני ההפסק (ואפ"ה לא פקע מיניה שם נזיר) ורק אחר הקרבנות ליכא 'סתירה'. ועי' תוס' ו. ד"ה נטמא. [↑](#footnote-ref-11)
11. **עי'** ט"ז סי' ת"ב ס"ק ה' דאי"צ 'מעשה מפסיק', אלא בעינן ניהוג בפועל של אבילות כדי שיחול מקה"כ, ובשלושים דכל ענינו בשב ואל תעשה, שפיר היה ניהוג אבילות מיד בנץ החמה, בהא שנמנע מלרחוץ, אבל בשבעה בעי **ניהוג חיובי דניחום** ולא חל אלא כשקמו המנחמים, ובשבת דליכא ניחום וניהוגו הוא איסורים דבצנעא, לכך מיד בנץ החמה נתקיים. **אמנם** ע"כ הוא לא ראה לריטב"א הנ"ל שכ' דבשבת אין מקה"כ, וכן כל לשונות הריטב"א מורים שהוא מעשה המפסיק '**שנהגו לבוא ביום ז' ולהפסיק** אבילותו וכו', **ולהפסקת** יום שביעי שיהא מקצתו ככולו'. ועי' ברמ"א ריש סי' שצ"ה, שכ' דכיון שהיום לא נהגינן לנחם ביום ז', צריך להמתין בשיעור זמן של עמידת מנחמין, וצ"ב. ואולי פירש דהענין הוא ניהוג בפועל, ולכך יש משמעות ל'שיעור זמן של ניחום'. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וכן** לשון ר"פ (עומקא 90),'במקצת השביעי פסק מעליו אבילות ז'. [↑](#footnote-ref-13)
13. **וקצת** אסמכתא לזה, מהא דרגל מבטל גזירת שבעה, ומונה רק עוד כ"ג ימים, ולכאו' הו"ל למנות שלשים, שהרי לא ביטל הרגל את גזירת שלשים. וע"כ דכל שנתבטלו לו ימי השבעה הרי נשאר לו רק מנין כ"ג יום. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ומצינו** כעי"ז גם לגבי שבעה גופא, דרגל שחל יום אחר הקבורה מבטל גזירת שבעה רק אם **בפועל הספיקו לשבת** שבעה בערב הרגל, עי' יו"ד ריש סי' שצ"ט, ואף שלעיקר מנין שבעה עולה אותו יום אף אם לא ישב בפועל, עי' בפוסקים סי' שע"ה. [↑](#footnote-ref-15)