שיעורי תערובת לג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – לג

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' קד, א-ג

**אפשר לסננו אי מדאו' אינו בטל או רק מדרבנן**

[המשך ס"א] כבר נתבאר דין דבר שאפשר לסננו שאינו בטל, והנה דעת האיסור והיתר (כלל לב דין ט) שהוא רק איסור דרבנן, אבל מדאורייתא בטל אף כשאפשר לסננו. וכתב בבדי השולחן (ביאורים ד"ה בין) דלפי זה אם היו לו הוצאות גדולות י"ל שאינו מחוייב לסנן. אבל אח"כ הביא מהרא"ה (ב"ד ש"א לח.) דמשמע שכל דבר שאפשר לסננו לא חשיב כלל תערובת, ואינו בטל אפילו מדאורייתא. וכן פשטות הפוסקים.

**אי אפשר לסננו וניכר, ביאור שני דעות בזה**

ובדין השני שנתבאר שדעת המחבר להחמיר אף כשאי אפשר לסנן כל שניכר בתערובת, והבאנו דעת הט"ז (סק"א) בזה, דלפום ריהטא דעת הט"ז שלא להחמיר כשניכר בתערובת כל שא"א לסננו, אלא רק משום שחוששים שכשיאכלנו יפגע באיסור וירגישנו ונמצא אוכל איסור. אמנם לאחר העיון נראה שהט"ז סובר כהמחבר שכל זמן שניכר בתערובת אף שא"א לסננו אינו בטל, וכ"פ המנחת כהן (תערובות ח"ב פ"ג) והפר"ח (סק"ג) והגר"א (סק"ו) [רק שיש חילוק בזה באחרונים, שבדרישה (סק"א) כתב שניכר בעין וכן משמע בט"ז, אבל הפר"ח וכן הגר"א כתבו שניכר במשמוש היד]. ומה שהביא הט"ז בהמשך דבריו מהרשב"א לעניין הקום שבטל אף שניכר, וכתב ליישב שבקום כיון שיכירו מיד זורקו, לפי"ז כוונתו דאף הרשב"א מודה שדבר הניכר אינו בטל ואף הקום אינו בטל, רק שיש להתיר את הקום כיון שמיד שיכיר את האיסור זורקו. ובזה יבואר, דבחזו"א (סי' ל סק"א) כתב בשם הט"ז דדעתו כהגר"א, ומבואר דעתו דס"ל להט"ז דאף להרשב"א אינו בטל כל שניכר האיסור אף שא"א לסננו וכמ"ש [ומחמת זה הקשו האחרונים על הרמ"א אמאי כתב דוקא שרץ, הא אף שאר דברים הניכרים אינם בטלים, שהרי אי"ז תערובת].

אמנם בליקוט חזר בו הגר"א, והביא דעת רש"י שכל דבר שיש בו מלקות חשיב בריה, ומחמת זה שרץ אף שנחתך והוא פחות מכזית כיון שחייבים מלקות אף על כעדשה לכן הוי בריה, ומחמת זה אינו בטל [ואח"כ כתב דשמא הוא מחמת שאבר של השרץ חייבים עליו בכל שהוא ולכן חשיב כבריה], וזה כל הטעם שאינו בטל, ולא מחמת שניכר, וסיים הגר"א ונכון הוא. ולדברי הגר"א יוצא שבאמת דבר הניכר בטל, וזהו ביאור הרמ"א שחילק בין שמונה שרצים לשאר איסורים. אלא שדברי הגר"א הם נגד פשטות הפוסקים, וכמו שמבואר ברשב"א (תוה"א ב"ד ש"א כ.) ובר"ן (לב:) דכתבו שפשוט וברור דהשרץ אף שחייבים עליו בכעדשה אי"ז נחשב מחמת כן לבריה [ובנקודות הכסף (על הט"ז סק"א) כתב שבלח הוא בריה וביבש אינו בריה, ודבריו צ"ב].

ודעת היד יהודה להקל שדבר שאי אפשר לסננו בטל אף שהוא ניכר בתערובת, והוכיח כן מהרשב"א והר"ן שהקשו על רש"י שכתב שלחייב בשרץ מחמת שחייב עליו בכעדשה, שיסנן, ומשמע שבלא שאפשר לסננו מודים שבטל. וכתב לבאר דעת רש"י, דמה שהחמירו בו הוא משום שחששו שמא ירגישו בשעה שיאכלנו, ואז יחזור לאיסורו אף שקודם לכן הוא בטל. ובזה ביאר דרק בשמונה שרצים החמירו מחשש שירגישו ויאכלנו, כיון שיש בזה מלקות, אבל בדבר שאי"ב מלקות לא החמירו מחמת החשש שירגישו בשעת אכילה. אמנם כבר הבאנו להעיר בדעת היד יהודה דס"ל שכל דבר שע"י טורח גדול אפשר להוציאו אינו בטל, ואמאי בזה היקל [ובלשון השו"ע נראה כהיד יהודה, דלדברי הט"ז שדבר הניכר אינו בטל, למה כתב המחבר 'שמא יפגע ולא ירגיש' דמשמע שהחשש שיפגע ולא ירגיש, ובסוף בשעת אכילה ירגישו ויאכלו באיסור, ולא משמע שאינו בטל כלל].

**הלכה למעשה בדבר הניכר ואי אפשר לסננו**

ובחזו"א למעשה פסק להחמיר כהט"ז, שכל דבר הניכר אינו בטל אף שא"א לסננו. וכן איתא בפמ"ג בהלכות פסח (סי' תמז ס"ק מה) דכל שאיסור ניכר בעין אינו בטל [ודעת היד יהודה שאף שהוא ניכר בתערובת בטל, צ"ב משם, דשם לעניין החיטים המצומחים לא שייך לאסור מחשש שיפגע בו, כיון שהוא טוחן את החיטים, ואמאי החמיר הרשב"א בהם]. ושמעתי ממרן הגריש"א להקל בדבר שאינו רואהו ויודע שאם יחפש מקומו יראהו, דבטל, וכדעת היד יהודה וכמו שמבואר ברמ"א שהחמיר רק בשמונה שרצים [ואף בשמונה שרצים שהחמירו מחמת החשש שמא ירגישנו בשעת אכילה, יש נפק"מ בין היד יהודה לשאר הפוסקים, דלדברי היד יהודה שרי לטחון הכל ואין בזה משום מבטל איסור, דהא עכשיו זה בטל, רק כל החשש שבשעת אכילה יכיר את האיסור, ואחר שטוחן אין חשש שירגיש את האיסור, ודמי לדברי הר"ן בסי' קט ס"ב, דס"ל להר"ן שיבש ביבש בטל ברוב רק שאם אוכלו חוזר להיות לח וחוזר וניעור, וכיון שקודם שאוכלו הוא היתר סובר הר"ן דשרי להרבות עליו היתר כדי שלא יאסר. אבל לדברי שאר אחרונים שביארו דאינו בטל מחמת שניכר, א"כ אסור לטוחנו דהוי מבטל איסור לכתחילה].

**עכבר שעירו עליו שומן הא קיי"ל דדבר לח לא נאסר בעירוי**

וכתב הרמ"א [ס"ב] **ויש מחמירים בשומן ואפילו אם הוא קשה לפנינו אם שפכו מדי יום יום שומן בקדירה ויש לספק שמא העכבר היה שם כשעירו עליו שומן רותח הכל אסור** [היינו שהיה להם שומן שהיו צוברים אותו הרבה זמן וכל פעם הוסיפו שם עוד שומן, ואם אח"כ מצאו שם עכבר ואינו יודע מתי נפל העכבר שם], **אפילו יש ששים** **בשומן כנגד כל העכבר.** וטעם הדבר דשמא היה העכבר מתחילה שם וכל מה שנשפך נאסר. והקשה הפמ"ג (סק"ו) וכן הפלתי (סק"ג), דהא קיי"ל (סי' צא ס"ד) דדבר לח אינו נאסר בעירוי אפילו כדי קליפה, ואם כן אמאי נאסור כשיש ששים כנגד כל העכבר. וכתב הפלתי דכאן נקרש מיד וע"כ אינו חשיב דבר לח. אמנם היד יהודה (סק"ז) התקשה בזה דלא שייך לומר שהוא דבר קרוש, דכל הבליעה היא רק בשעה שהשומן חם, ואז השומן לח שהרי רק כשמתקרר הוא מתקשה. ורע"א (סי' צא) כתב ליישב דרק בנפסק הקילוח כתב הרמ"א להקל שאין נאסר אפילו כ"ק בלח, אבל בלא נפסק הקילוח מחמירים, וכן הביא שם מהפמ"ג [אמנם כאן אינו ברור שזה כוונת הפמ"ג], ומה שהביא רע"א שם מהמג"א שכל הדין שבולע כ"ק בעירוי אינו אלא חומרא, אין הפוסקים מסכימים עמו [והנה הט"ז בסי' צא (סק"ז) חושש לדעת הריב"א שאף בדבר לח נאסר כ"ק, אבל מ"מ בדברי הרמ"א קשה דסתם שם כהמחבר].

**אמאי נאסר השומן הא לעולם בעכבר איכא ששים כנגד הקליפה**

והנה היד יהודה (סק"ז ד"ה מיהו) הקשה דבלא דין חנ"נ יש ששים כנגד העכבר לעולם, שהרי אינו נבלע אלא כדי קליפה, ובעכבר לעולם איכא ששים כנגד הקליפה [ורק האו"ה (כלל לד דין טו) ס"ל שהרבה העראות גורם להבליע בכולו, אמנם אין דעת הפוסקים כן, כדמוכח בהל' פסח שדבר שבלע ע"י עירוי מהני לו הגעלה ע"י עירוי (אף שנשתמש בו בעירוי כל השנה) ומוכח שאין נבלע יותר מכ"ק]. וכתב היד יהודה שאף לדידן דאמרי' חנ"נ ג"כ לכאו' לא היה להחמיר, כיון שכל חומרא זו היא רק מחמת החשש שמא היה עכבר כבר בזמן העראה, והרי אי"ז ודאי, ועוד שהרי כל עניין זה שעכבר משביח בשומן אינו בודאי, והרמ"א כתב להקל במקום הפסד גדול. ועוד דבדבר לח מקילים שאין חנ"נ בהפסד מרובה, וע"כ כתב היד יהודה שבמקום הפסד קצת יש להקל [ובהבנת הרא"ש שהחמיר כתב שצ"ל דס"ל שעכבר ודאי משביח בשומן, ומ"מ עדיין קשה שהרי יש ששים כיון דלא ס"ל להרא"ש חנ"נ בשאר איסורים].

ובפמ"ג (ש"ד סק"ז) כתב לבאר דאף שחנ"נ דרבנן והיה לנו להתיר במקום ספק, כאן החמירו דזה חשיב איתחזק איסורא, כיון שרואים כאן את העכבר. וכבר הבאנו דברי המשנ"ב בסי' עו (ס"ק כה) גבי מי רגליים, דכתב להקל בשעת הדחק אף באיתחזק איסורא בספיקא דרבנן. ועי' ביד יהודה (סק"ז) שנראה לו דזה לא חשיב איתחזק איסורא להחמיר באיסור דרבנן.

**איך שייך שיהיה ספק מהו הזמן שנפל העכבר בשומן**

וכתב הרמ"א **ואם לא עירו עליו או שעירו עליו וידוע שלא היה שם עכבר כשעירו עליו והשומן בא לפנינו כשהוא קשה וכו' מותר מכח ס"ס ספק נפל שם כשהיה קשה ואת"ל כשהיה רך שמא נתקשה קודם שיעור כבישה.** ביד יהודה (סק"ח) נתקשה מאוד בזה איך שייך ספק באיזה שעה נפל שם העכבר, והרי אם נפל בשעה שהשומן קשה ע"כ העכבר מונח על השומן, ואם נפל כשהוא רך הרי הוא שקוע בתוך השומן, וא"כ יראה היכן מונח העכבר ועי"כ יתברר הדבר באיזה שעה נפל שם העכבר. וכתב היד יהודה שע"כ צריכים לדחוק דמיירי כשלא דקדק לראות היכן מונח העכבר.

**ביאור האיסור להדליק נר בביהכנ"ס בשומן איסור**

עוד כתב הרמ"א **ובמקום שהשומן מאוס לאכול אסור להדליקו ג"כ בבית הכנסת משום הקריבהו נא לפחתך.** וכתב הט"ז (סק"ד) לבאר שאיסור זה להדליק בביהכנ"ס היינו דוקא כשהשומן נאסר וכגון שלא היה ששים בשומן כנגד העכבר, אבל אם אין השומן נאסר באכילה שרי להדליקו בביהכנ"ס. אמנם הגר"א (סק"י) כתב דאפילו אם השומן מותר באכילה אסור להדליקו בביהכנ"ס [ועיין בפמ"ג (מ"ז סק"ד) שהביא מהמנח"י והמג"א להחמיר אף כשיש ששים וכתב שכן גם משמעות הש"ך (סק"ח)]. והדבר תלוי במחלוקת ראשונים, כמו שהביא המנחת יעקב (כלל כב אות כד) שדעת הרשב"א והר"ן שאיסור זה תלוי באיסור אכילה, אבל דבר דשרי לאכלו אין בו איסור משום הקריבהו נא לפחתך, אבל הרא"ש ס"ל שהכל תלוי באם הוא מאוס או לא. ובמשנ"ב (סי' קנד ס"ק מט) הביא שני דעות בזה אם להקל כשיש ששים. והנה דברי הט"ז שהתיר במקום שיש ששים [וכן מבואר במשנ"ב שם שיש מתירים במקום שיש ששים] צריכים ביאור, דהא לעיל נתבאר ברמ"א שיש לאסור את השומן אף במקום שיש ששים בשומן כנגד העכבר. וצ"ל שכוונת הט"ז דוקא במקום שנפל עכבר לתוך סיר של שומן, ולא בעירו וחזרו ועירו שבזה אף להט"ז אסור אף דאיכא ששים כנגד העכבר.

ויל"ד דלדעת האחרונים שהחמירו אף כשיש ששים כנגד העכבר, עד כמה נחמיר בזה, וכגון שנפל עכבר לשומן בבית חרושת אם יש לאסור כל השומן הנמצא שם שאסור להדליקו בבית הכנסת, דיש לומר שדוקא בשעה שעדיין הוא מאוס לבני אדם אסור להדליקו בבית הכנסת, אבל כשיש הרבה שומן לא נחמיר. וביד יהודה כתב כדבר פשוט שאם לאדם אחד מאוס ולשאר בנ"א אינו מאוס אין איסור לשאר בנ"א להדליקו בבית הכנסת, וא"כ כשנפל שם שומן י"ל שאינו צריך להודיע לאחרים שנפל שם עכבר, ובלא שיודעים שהיה שם עכבר הרי אינו מאוס להם, וא"כ אינו נאסר להם בהדלקה, וצ"ת.

**● השיעור נמסר בימי שישי בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**