ציונים והערות -8
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / שחיטה / שחיטה ציונים והערות

# כסליו מספר 5

# בדין מיעוט קמא דוושט וקנה

**דף ל:** בעי ר"פ החליט במיעוט סימנים תיקו. ולק' ל"ב. בעי ר"ה ב"נ שהה במיעוט סימנים. **להרבה** ראשונים איירי במיעוט קמא, ויש בזה חילוקי דינים בין מיעו"ק דקנה, למיעו"ק בוושט, ומה דין כל אחד מהם בשהייה ובחלדה, **והנה** לגבי שהייה במיעו"ק דקנה מפורש בברייתא דף כ"ח. דאינה פוסלת, אבל שאר הפרטים שרויים במחלוקת, וכדלקמיה.

**דעת רש"י**

**דעת ר"ת**

**דעת הרמב"ם**

**דעת הר"י מיג"ש**

# דעת רש"י

**בקצרה** -**רש"י** כתב גבי חלדה דבמיעו"ק פשיטא לן דנבילה ודאי. ועי' **ביה"ל** ח"ג סימן כ"ו סוסק"א [עומקא 325] ועי' **בית** **יוסף** סימן כ"ד [עומקא 125] בשם שחיטות אשכנזיות, וע"ע **תבו"ש** בסימן כ"ג סק"ט, ועי' **בפרי חדש** סי' כ"ד ס"ק ט' [עומקא 149].

**כתב רש"י** גבי **חלדה** דבמיעוט קמא פשיטא לן דנבילה ודאי. ולגבי **שהייה** כתב [הכא ולקמן ל"ב א'] דבקנה שרי, ובוושט הוה טריפה. **והביה"ל** ח"ג סימן כ"ו סוסק"א [עומקא 235] דקדק מדבריו דבחלדה אף במיעו"ק דקנה פסול, דרק בפסול שהי' חילק רש"י בין מיעו"ק דקנה למיעו"ק דושט, משמע דלגבי חלדה אף בקנה במיעו"ק פסול. וכן נקט **הרי"ד בס' המכריע** סימן ה' בדעתו דפוסל אף בקנה. **והביאור** בזה, דאע"פ שבמצא חצי קנה פגום אפשר להכשיר ע"י שחיטת שאר הקנה, אבל כאשר **שחט** בפסול ע"כ הוא חלק מהשחיטה, ונפסלת מחמת החלדה, **והא** דשהי' במיעו"ק דקנה אינה פוסלת, הוא דכיון ששהה והפסיק אין המיעו"ק דקנה בכלל השחיטה, דאזל לי' מעשה קמא והוי כמו מצא חצי קנה פגום, ומעשה השחיטה מתחיל רק בחלק השני. **וכ"כ הבית יוסף** בסימן כ"ד [עומקא 125] בשם שחיטות אשכנזיות, שכשנעשה פסול בשעת שחיטה ובמעשה שחיטה יש לפסול אפי' בקנה, ודוקא בשהי' כשר, וכמש"נ[[1]](#footnote-2).

**אך מדברי התבו"ש** בסימן כ"ג סק"ט נראה שפירש דדברי רש"י קיימי רק על מיעו"ק דושט, אך במיעו"ק דקנה כשר אף בחלדה, וכ"כ **היד יהודה** שם סקי"ב. **ובפרי חדש** סי' כ"ד ס"ק ט' [עומקא 149], הביא פרש"י בדף כ"ח. ד"ה ושהה בה כו' כשרה - משום דחצי גרגרת **לאו התחלת שחיטה היא** שאפילו נקרע חציו לא מיטרפא בהכי, עכ"ל, וכתב הפר"ח דנשמע מזה דבתחילת קנה אין נוהג שום דין לא שהייה לא חלדה ולא דריסה וכו'. **וכן מתבאר ברמב"ן** ובמה שהביא שם מהראב"ד, יעו"ש שנקטו בשיטת רש"י דאין תחילת הקנה פוסלת[[2]](#footnote-3).

**נמצא** דמיעו"ק לרש"י, **חלדה** - **בוושט** הוה נבילה, **ובקנה** מחלוקת אחרונים, אולם **בשהייה** - ב**קנה** כשר, **ובוושט** טריפה.

# דעת ר"ת

**בקצרה** – **דעת ר"ת** דנידון הגמ' במיעו"ק. **ולגבי שהייה** עי' **ספר הישר** לר"ת סי' תמ"ג [עומקא 90], **וברא"ש** סי' ו'. וע"ע **ברבינו ירוחם**, הו"ד **בבית הלוי** ח"ב סימן כ"ד ס"ק ח' [עומקא 231], ועי"ש ס"ק י' הנפק"מ בזה. **ולגבי חלדה**, פי' ר"ת ב' פירושים פי' א' יבואר להלן, **ובביאור פי' השני** עי' **יד יהודה** כ"ד ס"ק ט"ו, ועי' מה שפירש **רע"א**, ועי' שו"ת **הריב"ש** סימן קפ"ז [עומקא 86].

**בתוס' ד"ה החליד** מתבאר, דר"ת חולק על רש"י בכל דבריו, **דרש"י פירש** דהספק הוא במיעו"ב, ומאידך במיעו"ק ליכא ספק, **ור"ת פי'** איפכא דבמיעו"ב ודאי כשר, אלא הספק הוא במיעו"ק.

**והנה** גבי **שהייה** פי' ר"ת דהספק הוא אם נאמר פסול שהייה במיעו"ק דוושט, **וביאר הרא"ש** סי' ו' בשמו, וכן הוא **בספר הישר** לר"ת סי' תמ"ג [עומקא 90], דמבעיא ליה שמא לא גמירי שהייה אלא במידי דמנבלא ביה, כגון בין סימן לסימן[[3]](#footnote-4) אבל במידי דמטרפא ביה לא גמירי וכשר[[4]](#footnote-5), **או"ד** גם במידי דמיטרפא גמירי פסול שהייה[[5]](#footnote-6). **ויש להתבונן** הרבה מהו הטעם לחדש ולומר דההלכה לא נאמרה אלא במידי דמנבלא, ומהו שורש הנידון, ואפשר דהוא תלוי בגדרי שהייה, ועי' הערה, [[6]](#footnote-7) ועי' מש"כ בסימן 'בדין שהייה וחלדה במיעוט קמא – ר"ת'.

**דרך נוספת** בביאור הספק לומר דליכא שהייה במיעו"ק לר"ת, מצינו **ברבינו ירוחם** [נתיב טו אות ה דף קיט טור ד] דכתב וז"ל, אם נאמר כי השהייה אינה פוסלת השחיטה אלא בדבר שנעשית בו הבהמה נבלה כגון ברוב הנשאר, שאם לא היה שוחט כלל זה המיעוט הראשון והוא מהפך הסימן לצדדין, והיה שוחט זה הרוב הנשאר היתה שחיטתו כשרה, **אם כן עתה** ששהה באותו המיעוט הראשון לא מעלה ולא מוריד וכשר', **או נאמר** דכיון שבזה המיעוט נקיבתו במשהו, כל כך מזיק בו השהייה כמו ברוב הנשאר ופסולה תיקו, עכ"ל, [וכ"כ **המ"מ** פ"ג ה"ד ד"ה ורבינו תם פירשה]. והו"ד בבית הלוי ח"ב סימן כ"ד ס"ק ח' [עומקא 231]. והיינו דאין פוסל שהייה אלא בשוחט חלק המוכרח להישחט, אבל מיעוט קמא אינו מוכרח להישחט דהרי יכול שלא לשוחטו אלא לשחוט רוב חוץ מחלק זה, ועי' **בית הלוי** שם ס"ק י' דהנפק"מ בין הרא"ש לרבינו ירוחם בשחט חצי ממש ושהה, שלהרא"ש דהוא תלוי בגדרי טריפה ונבילה, א"כ גם בשוחט חצי ליכא שהייה דאינו נבילה אלא טריפה, אך לרבינו ירוחם דתלוי בהא שאינו מוכרח לשחיטה, א"כ דוקא במיעוט אבל במחצה ודאי יפסול[[7]](#footnote-8). ונראה דכן מבואר להדיא בלשון הרא"ש דכתב שלא משכח"ל שהייה אלא אחר **רוב** סימן. בבאור דברי רבינו ירוחם עי' מש"כ בסימן 'בדין שהייה וחלדה במיעוט קמא - ר"ת'.

**והנה גבי חלדה** פי' ר"ת פי' ראשון דאיירי בהחליד תחת המיעוט, ובעי ר"פ דאפשר דהוה חלדה דעדיף מעור, או דלא הוה חלדה דגרע מעור דהוא כחתוך **ואי"ז חלדה** יעו"ש, ופירש עוד פירוש שני, דהחליד במיעו"ק ע"י ששחט המיעוט מלמטה למעלה, ובפרוש זה לא נתבאר בתוס' אם הספק הוא כמו פי' הראשון לומר **דאי"ז חלדה,** או דהספק הוא לומר **דלא נאמר פסול** חלדה במיעו"ק, וכמו הספק גבי שהייה, ויש בזה ב' דרכים.

**א. מדברי הרא"ש** הנ"ל דבשהייה פירש דמיבע"ל שמא לא גמירי שהי' אלא במידי דמינבלא בי', **משמע** דאיבעיא דחלדה מתפרשת בע"א, וכ"כ **היד יהודה** כ"ד ס"ק ט"ו בביאור דברי ר"ת, דודאי יש פסול חלדה במיעו"ק, אלא דמיבע"ל דאולי אי"ז חלדה דגרע מעור דכחתוך הוא[[8]](#footnote-9), ודוקא בשהייה פירש ר"ת דמיבע"ל דשמא לא גמירי לה רק במידי דמנבלא בי', והכריח כן מדלא קאמר ר"ת שהחליד בין סימן לסימן ושחט מיעוט, אלא קאמר דוקא דתחב בסימן וכל מה דמכסה אותו הוא המיעוט, אלמא עיקר הספק הוא לומר דבכה"ג לא הוה חלדה, **וכן נקט** בפשיטות הפרי חדש סי' כ"ד ס"ק י"ז [עומקא 152] בפשט דברי התוס', ועי' עוד **ביד יהודה** שם דהטעם דאין לפרש בחלדה כבשהייה, הוא משום דדוקא שהייה שאינה 'פסול' אלא רק שאין מצטרף, שייך לחלק דכשנעשה נבילה אין לצרפו וכשנעשה טריפה יש לצרפו, אבל חלדה דהוא 'פסול בעצם השחיטה' אין טעם שבמיעוט לא ינהג דין זה, וכמו שפשוט בדרסה שנוהג גם במיעוט, עכ"ד. ולפי"ז הספק לפי שני הוא כעין פי' קמא דר"ת, **ועי"ש** בביאור החילוק בין פי' א' לפי' ב' דר"ת[[9]](#footnote-10).

**ב. הגרע"א** [בחידושיו ובגליון השו"ע סימן כ"ג סעיף י"א] פירש דמיבע"ל אם נאמר פסול חלדה במיעו"ק ואפי' בוושט, וכמו שפירש ר"ת בשהייה דאפשר דגמירי פסול שהייה רק במידי דמנבלא ביה, ה"ה פסול חלדה, ולפי"ז הספק הוא על כל הפסולים כיו"ב דלא ינהגו במיעו"ק, וכן צידד **הראש יוסף**[[10]](#footnote-11). ויסוד זה כבר מצינו בריב"ש בסימן קפ"ז [עומקא 86] בפי' קמא בדעת הרמב"ם, ופירש דהכי אגמרי' רחמנא למשה לא תשחוט רובא בחלדה, אבל מיעוטא שפיר דמי, כל היכא דלא נפקא חיותא בחלדה, והא דלא הוה טריפה משום הנקב שהרי נקב בוושט פוסל, י"ל דהצד להכשיר בזה הוא משום דעשה זאת בדרך שחיטה - ובשעת שחיטה, וע"כ לא הוי כנקב, עכ"ד. **ועי' עוד בדבריו** בסימן קצ"ב שהאריך עוד בפי' זה, דאף להרמב"ם שנקובת הוושט הוה נבילה מ"מ יש הבדל בין נקב לרוב, כדחזינן מדאמרה תורה לשחוט רוב, ורק בשחיטת רוב הוה אפוקי חיותא הנצרך לשחיטה, וא"כ אפשר דהכי נאמר שלא ישחוט את האפוקי חיותא בחלדה, "ומיעוט הנחלד מצטרף אל הנשחט להכשיר" עכ"ד.

**הרמב"ם כתב** פ"ג ה"י "אם שחט מיעוט הסימנים בהחלדה וגמר השחיטה שלא בהחלדה הרי זו ספק נבלה", וכתב **הטור** סי' כ"ד דהרמב"ם פירש כר"ת דהחליד במיעוט הסימן ע"י שתחב בסימן ופסק המיעוט מלמטה למעלה. והקשה עליו הב"י דאין רמז לזה בדברי הרמב"ם, אלא דעת הרמב"ם דהגמ' דנה דלא נאמר פסול חלדה במיעו"ק. ובביאור דעת הטור נראה דפירש בר"ת דספקו היה שלא נאמר חלדה במיעו"ק, והא דקאמר דתחב ופסק מלמטה גוונא חדא נקט וה"ה דהיה יכול לומר אופן אחר של חלדה במיעו"ק, ולכך כתב דכן הוא דעת הרמב"ם ולעולם כוונתו כב"י דהספק הוא האם נאמר פסול חלדה במיעו"ק, אבל הב"י פירש בר"ת דהיא סברא מסוימת במעשה חלדה דהמיעוט נחשב כחתוך, כמש"כ הפר"ח והיד יהודה, ולכך הקשה דאין לספק זה רמז ברמב"ם. **ועי' בשו"ע** סי' כ"ד סעיף י"א דהביא בתחילה פי' זה דר"ת דהחליד תחת מיעוט ראשון ושחטו ממטה למעלה, **ובסוף הסעיף שם** כתב וכן אם שחט מיעו"ק בחלדה ואת הרוב שלא בחלדה פסולה, והיינו דנדון הגמ' הוא דאולי לא נאמר כלל פסול חלדה במיעו"ק, ועי' דרישה סי' כ"ד [עומקא 128] דבתחילה פסק לחומרא כר"ת, ולבסוף פסק לחומרא כהרמב"ם, והיינו דהשו"ע לטעמיה בב"י דר"ת והרמב"ם הם ב' פירושים חלוקים בבעיא דחלדה.

**ועי"ש בש"ך** ס"ק י"א עמש"כ השו"ע באופן הראשון ושחטו ממטה למעלה וכו'. דהב"ח פירש שקודם קרע לעור, דאל"כ הוה חלדה משום העור, **והשיג עליו** הש"ך דהכא עיקר הנידון הוא לומר דלא נאמר כלל פסול חלדה במיעו"ק, ומתבאר דפירש בר"ת כדרך השניה דהנדון הוא דלא נאמר כלל פסול חלדה[[11]](#footnote-12), אולם **מהב"ח** דכתב על ר"ת בפי' השני דאיירי בגוונא דהסיר העור, דאל"כ הוה חלדה מחמת העור, אלמא פירש דכונת תוס' לומר דאי"ז חלדה ולא דלא נאמר חלדה במיעו"ק, ו**מעדיו"ט** בסק"ד כתב כהב"ח, ועי' פר"ח ס"ק י"ז.

**נמצא דעת ר"ת,** דספק הגמ' דלא ינהג פסול שהייה במיעו"ק אפי' דוושט, **ונחלקו האחרונים** [בדעת ר"ת בפי' השני] אם גם בחלדה יש ספק בזה, [ולא נתבאר להדיא אם גם בקנה יש צד לפסול בחלדה].

# דעת הרמב"ם

**כתב הרמב"ם** פ"ג ה"י "אם שחט מיעוט הסימנים בהחלדה וגמר השחיטה שלא בהחלדה הרי זו ספק נבלה". **והבאנו לעיל דבשו"ת הריב"ש** פי' בפירוש הראשון כפשוטו, והיינו דספק הגמ' אי נאמר פסול חלדה במיעוט סימנים, וכן פירש הכס"מ, וכן פירש בב"י סי' כ"ד [ועי' לח"מ דהרמב"ם לטעמיה דס"ל בהלכה ה' והלכה י"ג דבמיעו"ב ודאי אין לפסול לפיכך פירשו על מיעו"ק]. **אמנם** לא נתבאר אי יש צד להחמיר אף בקנה, ובדברי הכס"מ בהי"ג נראה להדיא דהוא אף במיעו"ק דקנה, עיי"ש במש"כ על דברי יש מי שכתב. אך **בתשו' הריב"ש** סימן קפ"ז נקט בפשיטות בדעת הרמב"ם, דבמיעו"ק דקנה אין חלדה ודרסה פוסלין, ועיי"ש בדברי השואל שדקדק מדברי הרמב"ם שם הי"ג, דס"ל דהן פוסלין אף במיעו"ק דקנה, ועמש"כ הריב"ש שם לדחות.

**והנה לגבי שהייה** כתב הרמב"ם פ"ג ה"ד "אם שהה כדי שיגביהנה וירביצנה וכדי שישחוט כמו מיעוט הסימנין בלבד לא כדי שישחוט שחיטה גמורה הרי זו ספק נבלה". **ונקטו רוב הראשונים** דכך פירש הרמב"ם את ספק הגמ', **וכתב הלח"מ** דמבואר מזה שהיה פשוט לגמ' דיש לפסול שהייה במיעו"ק, כדמוכח מקו' תוס' דאל"כ אין שהייה בעוף, וכן דמפורש כן בתוספתא כמש"כ תוס', ודוקא בחלדה יש לדון בזה, **והקשה** מ"ש חלדה משהייה, ומ"ט רק בחלדה היה צד לגמ' דלא נאמר פסול זה במיעו"ק, אבל בשהייה פשוט דנאמר כן במיעו"ק[[12]](#footnote-13). **ותירץ** דבשהייה כיון שאין השחיטה נמשכת ודאי יש לפסול מה ששחט ראשונה דאינה שחיטה והרי היא נקובת הוושט, אבל כשהחליד מיעוט הסימנים יש צד להכשיר משום דהכל חלק מהשחיטה, **והקשה היד יהודה** וז"ל, דכמו כן אפשר לומר בחלדה וכ״ש בדרסה כיון דלאו שחיטה היא ה״ל נקיבת הושט. **ולכך פירש** "דשאני חלדה כיון דמשום שחיטה מפורעת הוא ע״כ מבעיא ליה שפיר כיון דרוב השחיטה אח״כ מגולה אי הוי שחיטה או לא, וגם הרמב"ם מיירי דשחט אח״כ כל הסימן א״כ היה המיעוט זה ללא צורך השחיטה ועיקר השחיטה היה מפורעת, עכ"ל, **אמנם בשו"ת הריב"ש** הנ"ל מבואר להדיא כסברת הלח"מ, דכיון דהוא דרך שחיטה ובמעשה השחיטה, אינו כנקב[[13]](#footnote-14).

**ונמצא דדעת הרמב"ם** דמיעו"ק בחלדה בוושט הוא ספק הגמ', [ובקנה נחלקו הריב"ש והכס"מ] אבל בשהייה הוה ודאי נבילה, [בוושט בלבד].

**בדעת הרמב"ם** ישנם עוד כמה פירושים ויתבארו לקמיה, וכאן הבאנו מה שנוגע לענין מיעו"ק.

# דעת הר"י מיגש

**בקצרה** - עי' היטב בתשו' **הר"י מיגש** סימן מ"א [עומקא 84]. ועי' **ש"ך** סי' כ"ד סקי"ג [עומקא 146] ובגליון **רע"א** שם.

**בתשו' הר"י מיגש** סימן מ"א [עומקא 84] פירש דבשהייה חלוק דין מיעו"ק בקנה מוושט, דבוושט ודאי נפסל, ומיבע"ל בשהה אחר שחיטת מיעו"ק **דקנה**, אם חשבינן לה כנפגם קודם השחיטה, והו"ל כחצי קנה פגום והוסיף עליו כ"ש וגמרו דשחיטתו כשרה, **או** דכיון דשהה בשחיטה והפסיק בין המיעוט הראשון והמיעוט השני וכל א' אין בו רוב סימן שחיטתו פסולה[[14]](#footnote-15), והקשה על פי' זה מהלשון שהה במיעוט סימנים שמשמע ב' סימנים. ויש להתבונן בשורש הספק ואולי הוא תלוי בגדרי שהייה. **ועי' ש"ך** סי' כ"ד סקי"ג [עומקא 146] תמה על הנידון במיעו"ק דקנה, מהא דתניא לעיל כ"ח א' דשחט חצי גרגרת ושהה כדי שחיטה וגמר שחיטתו כשרה, ועי' בגליון רע"א שם[[15]](#footnote-16).

**וגבי חלדה** כתב הר"י מיגש לבאר דאיירי כשהחליד את הסכין ושחט מיעוט הסימן ואח"כ הוציא את הסכין ושחט המיעוט האחר כתקנו, ומיבע"ל אם כיון דבמיעוט הסימנים בלבד הוא שהחליד כשרה דמיעוט כמאן דליתא דמי, [והיינו דמה"ט אינו מחשיב את השחיטה כשחיטה בחלדה], או"ד כיון דלגבי הרוב לאו מיעוט הוא אלא חצי גמור הוא, הוי כמו שהחליד בחצי סימן ואסור, עכ"ד. **ומבואר בדבריו** דמיבע"ל לפסול אף במיעו"ק דקנה, והיינו דכיון ששחטו בחלדה, גרע מחצי קנה פגום, ומאידך מיבע"ל להכשיר אף במיעו"ק דושט, דרק באיבעיא דשהה במיעוט סימנים כתב הר"י מיגש שם דאין לפרשו על מיעו"ק דושט, והק' ע"ז מלישנא דבמיעוט "סימנים", אך באיבעיא דהכא כתב דאין בו קושי. **והנה יש להתבונן** הרבה בשורש הספק בחלדה, דכתב להכשיר משום דמיעוט כמאן דליתא דמי, ומצד שני כתב דהוא חצי מרוב השחיטה, ובאמת צ"ב הצד הראשון מ"ט להחשיבו מיעוט והרי הוא חצי מרוב השחיטה, וי"ל דאע"פ שהוא חצי ממעשה השחיטה, אבל הוא נחשב מיעוט כי השחיטה חלה בכל הסימן, דהרי כל הסימן טעון שחיטה אלא דרובו ככולו, והצד השני דדיני מעשה השחיטה יש לדון לפי מעשה שחיטה, ובזה הוא מיעוט ואינו נחשב, וצ"ע.

**נמצא דעת הר"י מיג"ש** – דבשהייה בוושט הוה ודאי נבילה ובקנה הוה ספק, ובחלדה הוה ספק בין בוושט בין בקנה.

**דעת הבה"ג** [עומקא 105] והו"ד ברש"י בשמעתין, דהספק בשהייה הוא בין על מיעו"ק בין על מיעו"ב, [ועי' ספר המכריע סי' ה' דהבין דדבריו קאי גם על קנה].

**דין מיעו"ק** דקנה בשאר דינים, עי' הערה[[16]](#footnote-17).

# פסק ההלכה

**לגבי חלדה** כתב השו"ע סי' כ"ד י"א, דאם החליד תחת מיעוט הראשון ושחטו ממטה למעלה ואח"כ שחט כדרכו פסולה, והיינו פי' ב' דר"ת, וסיים דכן כל חלדה במיעו"ק פסולה, אפי' שרוב השחיטה היתה בלא חלדה. וכתב הש"ך דאיירי דוקא בוושט אבל בקנה אין לפסול, וכ"כ הדרישה, אבל הב"ח ומהרש"ל הביאו לפסול.

**וגבי שהייה**, בקנה אין לפסול כמבואר בגמ' כ"ח., וכן פסק **בשו"ע** סי' כ"ג ס"ה. [והש"ך סי' כ"ד ס"ק י"ג תמה על מש"כ הב"ח שיש לפסול בשהייה בקנה יעו"ש, ובגליון רע"א על השו"ע ציין דבר"י מיגש מתבאר דמדינא יש צד לאסור במיעו"ק דקנה], **וגבי וושט** לא נזכר בשו"ע מידי, והיינו דנקט להלכה כרוב הראשונים [יובאו דבריהם להלן] דחלקו על ר"ת וכתבו דפשוט דנאמר שהייה במיעו"ק דוושט.

**ולמעשה** - כתב **הרמ"א** כ"ד סעיף י' דהמנהג לפסול **חלדה** אפי' במיעו"ק **דקנה**, ועי' **ביאור הגר"א** דהוא משום דחיישינן שמא ניקב הוושט ואין אנו בקיאים בבדיקתה, וכ"כ **הרמ"א** בסי' כ"ג ס"ו **שהמנהג** לפסול כל **שהייה** גם במיעו"ק דקנה שמא ניקב הוושט. [וכתב הפמ"ג בכמה מקומות, דאיכא כמה נפק"מ בין פסול מדינא לפסול ממנהג].

1. **ובפשוטו** מתבאר בזה, דבהלכתא של שהייה נתחדש שהשהייה גורמת שא"א לצרף את החלק הראשון לשחיטה, ולפיכך דינו כנקב, שבקנה אינו כלום ואינו מטריף, אולם בוושט הוא טריפה [ולא נבילה דדוקא הנפסל בשחיטה פסולה הוה נבילה], **וכ"כ הביה"ל** שם, וכן נקט בפשיטות **הגרע"א** בגליון סימן כ"ז בסו"ד דאם נקובת הושט הויא טריפה, הרי דכל ששהה אחר שחיטת מיעוט וושט ל"ה אלא טריפה, והיינו דשהייה אינה דין פסול אלא שא"א לצרף, **אולם הפמ"ג** שפ"ד סימן כ"ד ס"ק ב' כתב, דגדר פסול שהי' אינו משום שכששהה אזל לי' מעשה קמא, והו"ל כנקובת הושט, אלא 'גזירת מלך הוא', והא דשהה במיעו"ק דקנה כשרה, הוא משום דלאו מידי עביד, ולא גמירי שהי' אלא בדבר שהחיות תלוי' בו, **ומבו' בדבריו שם** דמה"ט אף אם בעלמא נקובת הושט הויא טריפה, מ"מ כל ששהה אחר שחיטת מיעוט ושט הוי נבילה, כיון שנשחט בשחיטה פסולה, וכן הוא משמעות דברי ר"ת **בספר הישר** סימן תמ"ג [עומקא 90], שכתב דנקובת הושט טריפה, אם לא ע"י שהיית מיעוט סימנים במקום שחיטה, והו"ד בספר המכריע סי' ה'. [↑](#footnote-ref-2)
2. **המאירי בשמעתין** ולק' ל"ב. הק' ע"ד רש"י דמיבע"ל לפסול במיעו"ב, דלא עדיף מיעו"ב ממיעו"ק דקנה דאין פסולי שחיטה פוסלין בו, עיי"ש, **ואי נימא** בדעת רש"י דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ק דקנה, ורק שהי' אינה פוסלת בזה, ניחא. ועי' **ברשב"א** בתשו' ח"א סימן שס"ז [עומקא 85] כתב דבמיעו"ק דקנה דאפי' אם הי' חצי קנה פגום ומשלימו לרוב כשר, לא תהא חלדה ושהי' פוסלת יותר מפגימתו בקוץ או בדבר אחר, עכ"ד. ולא נתברר לן בדבריו שם אם כונתו לפרש כן בד' רש"י או לא, ועיי"ש היטב דנראה דכוונתו לחלוק. ובד' **הראבי"ה** סימן אלף פ"ו משמע שנקט דגם לדעת הבה"ג ורש"י אין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ק דקנה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **דשהייה** לא גמירי אלא בדבר שהחיות תלוי בו - לשון הפמ"ג שפ"ד סימן כ"ג ס"ק ב'. [↑](#footnote-ref-4)
4. בספר הישר הוסיף וכתב "טריפה נמי לא והיא דברך שחיטה קעביד" והביא דוגמא לזה יעו"ש, **וצע"ג** מה הוצרך לזה דמהכ"ת דיהא טריפה, דעד כמה דלא נאמר בזה פסול שהייה א"כ היא חלק מעצם השחיטה, ומ"ט כתב ר"ת דראוי להיות כאן טריפה אלא דדרך שחיטה היא, והיא תמיהה גדולה. [↑](#footnote-ref-5)
5. **התורא"ש** דף ל"ב: ד"ה אלא אסורות כתב דמבואר דס"ל לר"ת דנקובת הוושט הוה טריפה ולא נבילה, ובסוגיא לק' דף ל"ב יתבאר יותר ענין זה, דתנן התם דפסוקת הגרגרת הוה נבילה ולא רק טריפה, ופליגי הראשונים אם גם נקובת הוושט הוה נבילה. [וכ"כ האחרונים לדייק מדברי הרא"ש הנ"ל, הו"ד בקובץ מפרשים על הרא"ש]. [↑](#footnote-ref-6)
6. **א. הכל בו** בהל' שחיטה פ"ג בשם הר"פ "דכיון דשהה באמצע שחיטה קודם גמר הכשר השחיטה אם כן כשחוזר ושוחטו **נבלה** קא שחיט". ועד"ז כתב **הראבי"ה** בסימן אלף פ"ו דכששוהה כשיעור שהייה אזלא לה חיותא והנה **מתה** עומד ושוחט, עכ"ל. ולפי"ז מתבאר דעיקר דין שהייה הוא שכששוחט אחר השהייה הוא שוחט את הנבילה, וההקפדה היא דוקא בזה, אבל משום טריפה לחוד ליכא כיון שנעשה בדרך מעשה שחיטה, וכמש"כ ר"ת. **ב. עי' רע"א** גליון השו"ע סוף סי' כ"ז [עומקא 154] דדין שהייה הוא שלא לצרף אחר שהייה, אמנם אי לא נעשה בחלק הראשון אלא טרפות הרי שפיר מצטרף לשחיטה לגבי להתיר מנבילה, ולפיכך אין בו פסול שהייה כלל ומצורף הכל לשחיטה אחת. **ג.** לק' יתבאר דאפשר דאי"ז רק סברא בשהייה אלא הלכה בכל הפסולים שאינם נוהגים במיעו"ק. [↑](#footnote-ref-7)
7. **לכאו'** ראיה גדולה לזה דהנה ילה"ק לפי ר"ת דגם מיעו"ק דוושט אינו בשהייה, דהרי לעיל כ"ח וכ"ט איתא לברייתא דשהה בחצי גרגרת אינה שהייה אלמא בוושט הוה שהייה, ולרבינו ירוחם מיושב דהתם מחצה קתני ולא מיעוט, ובדווקא הוא. **והנה כתבו תוס'** והא דקאמר לק' בפרקין דשהייה הוי כדי בהמה לבהמה ועוף לעוף היינו מדרבנן, וכתב **הפרישה** סי' כ"ג ס"ק י' דבפשוטו כוונתם להא דרבנן הצריכו סימן שני בעוף ומה"ט יש שהייה בעוף, **והקשה** דהרי אי"ז מעכב ואיך תפסול שהייה לעיכובא, ולכך ביאר דרבנן תיקנו שיאסר במיעו"ק דוושט אף שלא נעשה בזה נבילה וכל דברי התוס' דליכא שהייה במיעו"ק אינו אלא מדאורייתא, וא"כ מיושב האי דיוקא דבאמת למעשה אין להכשיר אלא בקנה וליכא לראיה הנ"ל. **אמנם** פשט הפרישה דהתקנ"ח לא היה במסוים מחמת דין סימן שני בעוף, הוא דחוק הוא מאוד, דא"כ כל בעיא דר"פ היא רק האם הוא מדין תורה או מדרבנן, **וכן תמוה** לפי"ז מה הקשו תוס' מתוספתא וכו' דקתני פסולה והרי מדרבנן פסלו, וצע"ג,ועי' בכל זה **בראש יוסף**, ועי' **מהרש"ל ומהרש"א.** [↑](#footnote-ref-8)
8. **והעירו** דיש לסייע לדרך זו, ממש"כ התוס' והרא"ש דאח"כ שחט "את הרוב", ומשמע דלא סגי במה שאח"כ ישלים לרוב, אלא בעינן שישחט רוב אחר, וזה ניחא לדרך זו דהא דמכשרינן הוא משום דמיעו"ק לא עביד חלדה משום דהוי כחתוך, וע"כ כ"ז הוא כששחט אח"כ רוב אחר, אך כל שלא שחט רוב אחר והוי מיעוט זה מכלל השחיטה, א"א לחשבו כחתוך, וה"ז פוסל משום חלדה. [↑](#footnote-ref-9)
9. **בהך גוונא** שהחליד תחת המיעוט ושחט את אותו מיעוט, יש מקום טפי לפסול, כיון שעשה שחיטה במיעוט זה, אין לנו לחשבו 'כמיעוט' וי"ל תוס' לטעמיה דפליג על מש"כ רש"י במיעו"ב וס"ל דגם כשהשלים השחיטה אין מצטרף המיעוט לרוב, ויש בזה חלות דין רובו ככולו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **לפי פשטות** דברי תוס' דף כ: דאיכא בפרשת חלדה פסול דשחיטה מלמטה למעלה אע"פ שאין דבר נוסף שמכסה, **א"כ** ע"כ צריך לפרש דכוונתם לדון דלא נאמר פסול חלדה דהרי הרי הכא פסקו מלמטה ולמעלה, וכן פירש רע"א בתוס' כ: ולטעמיה אזיל הכא. [↑](#footnote-ref-11)
11. **וצ"ע** א"כ מהו ההבדל בין תחילת הסעיף לסופו, ועי' **ט"ז** ס"ק ו' דסוף הסעיף בא להוסיף דלא תימא דבתחילה פסול משום מלמטה למעלה, והינו משום דהיא חלדה דאינה דרך שחיטה, וס"ד פסול כהאי אמרינן אפי' במיעוט קמא. [↑](#footnote-ref-12)
12. **בב"ח** סי' כ"ד מחדש דגם בשהייה פירש הרמב"ם כבחלדה, דאפשר דלא נאמרו הפסולים במיעו"ק, וכן משמעות הטור שם. [↑](#footnote-ref-13)
13. **הפמ"ג** בשפ"ד סימן כ"ד סקי"ח כתב דנחלקו הכס"מ והר"י שושאן, דהכס"מ ס"ל דה"נ מיבע"ל בדרס במיעו"ק דושט, אך לדעת הר"י שושאן בזה ודאי פסול, דשאני חלדה דהוי שחיטה מעליא אלא דהלמ"מ דבעינן שלא בחלדה, ובזה מיבע"ל אם גמירי לה אף במיעוט הסימן, ומשא"כ בדרס דמקרא מפורש הוא דאין ושחט אלא ומשך, א"כ כל שדרס לאו שחיטה הוה אלא חונק, והוי כניקב מיעוט הושט דנבילה, וכבר הבאנו מהיד יהודה עוד טעם מ"ט לחלק בין חלדה לשאר פסולים. [↑](#footnote-ref-14)
14. **משמע** דלא מיבע"ל אלא כשאחר השהי' שחט רק עוד מיעוט, אך אם שחט אח"כ עוד רוב, ודאי כשרה. [↑](#footnote-ref-15)
15. **עי' הערה לקמן** מש"כ בחי' רמ"ש לישב בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ודע,** דפשוט דכל הנידון הנ"ל בדין מיעו"ק בקנה ובוושט הוא בין למ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס, ובין למ"ד אינה לשחיטה אלב"ס, דלא פליגי כלל בחמשה ההלכות דפסולי שחיטה. ולעיל כ"ט: איתא דלמ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס הרי הוא חייב על מיעוט סימנים בחוץ, ויש לעיין אי קאי על מיעוט קנה נמי. והנה גבי פסול שחיטת גוי, מצינו **באו"ז** סימן שס"ז שכתב דלמ"ד דישנה לשחיטה מתוע"ס, אם שחט הגוי מיעו"ק דקנה, ובא ישראל וגמרה ה"ה אסורה באכילה, והובא בהג"א בסימן ה'. **ועי' ביד אברהם** גליון שו"ע סי' ב' ס"י [עומקא 137] דצ"ע מברייתא ערוכה בדף קכ"א: ותוספתא פ"א ה"א, **וע"ע ביד אברהם** יו"ד סי' ה' [עומקא 140] דכתב דאע"פ שדברי האו"ז לגבי עכו"ם הם נסתרים מכמה דוכתי, הנ"מ בעכו"ם דהוי מעשה קוף בעלמא ובעינן דוקא דבר שעושה אותו טריפה, אבל לגבי חיוב חוץ ופסולי מחשבה נחשב לשחיטה גם בתחילת שחיטת קנה, **אולם בחוו"ד** יו"ד ב' ס"ק ב' [עומקא 156] ס"ל דמיעוט קנה **לא** **שייך ביה דינים כלל** אפי' למ"ד ישנה לשחיטה מתוע"ס, יעו"ש. וכן **נמצא מפורש בבעל העיטור** כב. לדייק מדלא נקט שם מיעוט סימן אלא מיעוט סימנים, ש"מ דלא סגי במיעו"ק דקנה. **ועי' בחידושי ר' מאיר שמחה** לעיל ל' א' [עומקא 243 ד"ה ובזה אתי שפיר] בסו"ד, דכתב לחדש חידוש גדול כדי לישב דעת הר"י מיגש הנ"ל, דדין מיעו"ק בקנה תליא בהפלוגתא אם ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, וכמש"כ האו"ז דשחיטת גוי במיעו"ק דקנה תליא בפלוגתא זו, וא"כ אפשר ליישב, דהתוספתא ס"ל דאינה לשחיטה אלא לבסוף כדתניא התם דאם שחט גוי מקום שאין עושה אותה טריפה וגמר ישראל כשרה, וסוגיין אזלא כפי עיקר ההלכה דישנה לשחיטה מתוע"ס. [↑](#footnote-ref-17)