כל כתבי - הרב משה חדש
קטגוריות: ש_ס / יב שבת

**בס"ד**

**ציונים ומראה מקומות**

**פרק כל כתבי**

א) כל כתבי הקדש מצילין אותן מפני הדליקה, וברש"י ד"ה מצילין כדקתני לקמן למבוי שאינו מפולש וטירחא בעלמא הוא דשרי וחסרון עירוב כדמפרש בגמ', ור"ל לאפוקי להוציא לרה"ר דאסור, וכדאיתא במתני' קט"ז ב'. אמנם שאר דברים שאסור להצילן אין זה רק משום הוצאה לרשות שאינה מעורבת, אלא אף ברשות המותרת אסור דלמא אתי לכבויי מתוך שטרוד בהצלתן, וכדאיתא בגמ' דף קי"ז ב' וכמש"כ התוס'. ונמצא דכתבי הקודש מלבד שלא גזרו בהם דלמא אתי לכבויי, גם התירו משום כבוד הספרים להוציא לרשות שאינה מעורבת.

ויל"ע בכתבי הקודש שלא נתנו ליכתב דלרב הונא אין מצילין, אי דוקא לחצר שאין מעורבת לא התירו, או אף לחצר מעורבת ומשום חשש כיבוי, דומיא דשאר דברים. ובשיטה להר"ן משמע דרק חילול שבת לא התירו אבל הצלה בעומא מותר, וצל"ע.

ב) ובתוס' כתבו דאם נפלה דליקה בבית אחר שאין טרוד כ"כ בהצלתן מותר הכל. והרמב"ן כתב שזו סברא בלא ראי', ומ"מ לחצר שאינה מעורבת לכאורה גם התוס' מודו דלא התירו. ורק שלא גזרו בהם דלמא אתי לכבויי. אמנם עי' בר"ן ריש פ' מי שהחשיך בשם ס' התרומה שמותר לטלטל מעות שהם מוקצה מפני הפסד ממון, וכ"כ בשו"ע סי' של"ד ס"ב, והטעם משום שאין אדם מעמיד עצמו על ממונו ע"ש במ"ב. ומ"מ לחצר שאינה מעורבת מפורש שם בר"ן שלא התירו. ועי' בביאוה"ל שם ד"ה דבמקום.

ג) וע"ע ברמב"ן ובר"ן בשם ס' התרומה דאיסור הצלת שאר דברים הוא דוקא לחצר שאינה מקורה דמיחלף ברה"ר (אע"פ שהחצר מעורבת) אבל לחצר מקורה דלא מיחלף ברה"ר וליכא למיחש להוצאה, לא גזרו, והרמב"ן חולק דבגמ' מבואר דמשום חשש כיבוי נגעו בה ולא משום הוצאה, והב"ח תי' דדוקא באיכא חשש הוצאה גזרו נמי דילמא אתי לכבויי. ועי' בי' הגר"א. ואפשר דכוונתם לר"ש דוקא דס"ל דאין חייב על כיבוי דהי משאצל"ג. ולכך לא גזרו אלא במקום שיבוא להוציא.

ובירושלמי הובא בר"ן איתא דמותר אף לכבות לר"ש דהוי מלשאצל"ג, מיהו לגמ' דידן אסור. ועי' ביהגר"א סי' של"ד סי"ב דר"ש ס"ל דאין שבות במקום מצוה ואנן לא קי"ל כוותיה בזה.

ד) גמ' רב הונא אמר אין מצילין דהא לא ניתנו לקרות בהן, רב חסדא אמר מצילין משום בזיון כתבי הקודש, ואף רב הונא מודה דאית בהו קצת קדושה כדלהלן דטעונין גניזה, אלא דמ"מ להיתר הצלה בעינן קדושת כתבי הקודש וכיון דלא נתנו ליכתב לא חשיב כתבי הקודש. (עי' תוד"ה לא נתנו) ובתוס' ד"ה אליבא כתבו דהאידנא דנתנו לקרות בהן משום עת לעשות לה' מצילין אותן. וצ"ב דמ"מ הא לית בהו קדושת כתבי הקודש, וצ"ל דכיון דניתנו לקרות בהן ומשמשים ללימוד, אית בהו קדושה כעין תשמישי קדושה ומשו"ה מצילין. ולפי"ז כל דברי תורה הנדפסים ומשמשים ללימוד מצילין אותן. וכן מבואר במ"ב סי' של"ד ס"ק ל'.

ה) תוס' ד"ה לא ניתנו וכו' וקשה דאין זה אי אתה רשאי לאומרו בעל פה כיון שאינו אומרו בלה"ק אלא באותו לשון שהן כתובין, כלומר דהוי כתב לועזי וגם לשון לועזי, ואין קורא דברי תורה שבכתב בע"פ ועי' שפ"א דמשמע שבכתובים לשון הקודש בכתב לועז מודים התוס' דאסור וכ"ה בחזו"א סי' ס' ט'. אמנם לבסוף מצדד החזו"א שאף זה מותר כיון דקורא מתוך הכתב, וצ"ע מנלן הך סברא.

ובחזו"א שם הוסיף, דאף למ"ד ניתנו ליכתב בכל לשון, מ"מ כתבו תרגום לא חשיב דברים שבכתב לחומרא שיהא ע"ז איסור דברים שבכתב אי אתה רשאי לאומרן בע"פ, דיש להם כח תורה שבכתב לענין שיש לו קדושת התורה, וגם יש להם כח תורה שבע"פ כיון שהוא תרגום ופירוש לתורה שבכתב.

ויל"ד למ"ד לא נתנו ליכתב תרגום וחשיב כדברים שבע"פ כמש"כ התוס', אם יש לאסור משום דברים שבע"פ אי אתה רשאי לאומרן בכתב, ובתוס' שלא כתבו כן משמע דאין לאסור מטעם זה. וצ"ע. ועי' בחזו"א שם.

ו) אמר רבי וכו' אלא מניחן במקום התורפה, עי' שעה"צ סי' של"ד ס"ק ל' דרבי ס"ל דאין טעונין גניזה, ודלא כמתני' לדעת רב הונא דסברה דאע"ג דאין מצילין מ"מ טעונין גניזה, וע"ש שדייק מהרמב"ם והשו"ע דסברי דאם אין מצילין אותן, גם אין טעונין גניזה, אלא שהקשה איך פסקו כרבי ודלא כסתם מתני', וכן הקשה התהלה לדוד שם סי"ב, ותי' המ"ב [בשם גאון אחד] דכיון דרבי הוא מכריע הלכתא כוותיה, ור"ל דג' שיטות איכא בברייתא. לר' יוסי טעונין גניזה, לריבר"י מותר לאבדן אף ביד, ולרבי אסור לאבדן ביד אבל מניחן במקום הפקר ואי"צ גניזה. וכיון דרבי מכריע ס"ל לרמב"ם דהלכתא כוותיה. אמנם עי' בר"ח שכתב אף הוא צוה עליו לגונזו, ורבי "נמי קכי קאמר" מניחן במקום התורפה. ומשמע דהיינו נמי גניזה, וצ"ב. ועי' חזו"א סי' ס' ס"ק ט"ו דתורפה היינו מקום יבש וכל גזיזה היינו תורפה כיון דלא שליט בה אוירא. אולם ברש"י משמע כהמ"ב מדכתב מקום התורפה - גלוי והפקר. וכ"מ במאירי דלרמב"ם אי"צ גניזה.

ז) והנה להלן ע"ב ת"ר הברכות והקמיעין וכו' אין מצילין אותן, ובשיטה להר"ן כתב דאף לרב חסדא אין מצילין אותן, דדוקא דברי תורה שבכתב שעצם הדברים חשיבי תורה שבכתב. בזה ס"ל לר"ח דמצילין אותן דאע"פ שלא ניתנו ליכתב מ"מ אית והו קדושת כתבי הקודש גם כשנכתבו בלשון אחר. אבל הברכות והקמיעין חשיבי דברי תורה שבע"פ ואין מצילין אותם כשלא ניתנו לקרות בהם. ומ"מ מבואר בגמ' דף ס"א ב' דהברכות והקמיעין טעונים גניזה.

וצ"ע לרבי דס"ל דכתבי הקודש שכתבם תרגום אין טעונים גניזה, וכדפסק הרמב"ם הנ"מ. מאי שנא מברכות וקמיעין, שהרי לכאורה אית להו קדושה טפי מברכות כדחזינן דלרב חסדא מצילין אותן אע"פ שאין מצילין ברכות [אלא א"כ נימא דלשיטת הרמב"ם דאין טעונין גניזה ס"ל דברכות אית להו קדושה טפי, ולר"ח באמת מצילין אותו ודלא כמש"כ השיטה להר"ן].

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

ציונים ומראה מקומות

ח) קט"ו ע"ב ת"ר הברכות והקמיעין אע"פ שיש בהן אותיות של שם וכו' אין מצילין אותן מפני הדליקה, עי' שיטה להר"ן דקאי אף לר"ח דס"ל דספרים שכתבם בכל לשון אע"פ שאין קורין בהם מצילין אותם משום בזיון כתבי הקודש, דשאני התם דניתנו ליכתב בלשונם, כלומר שהם דברי תורה שבכתב, חשיבי כתבי הקודש אע"פ שנכתבו בלשון תרגום, אבל ברכות דתורה שבע"פ הם, לא חשיבי כתבי הקודש.

ט) שם, אע"פ שיש בהן אותיות של שם. עי' בשיטה להר"ן לפי' א' מיירי שיש בהן אזכרות ממש, ואעפ"כ אין מצילין, ולפי' ב' מיירי שלא כתב את השם במלואו אלא רק סימנים של השם, ועי' תשב"ץ ח"א סי' ב'.

והנה בתוס' ד"ה מגילה, כתבו דהא דמצילין כתבי הקודש שנתכבו בכל לשון הוא משום האזכרות שבהן ולכך מגילה שאין בה אזכרות אין מצילין. ולכאורה אם ההצלה משום האזכרות א"כ גם ברכות שיש בהם אזכרות יצילו. ומה איכפת לן דאין בהם דין תורה שבכתב. וצ"ל דתרתי בעינן תורה שבכתב וגם אזכרות וצ"ת. ואפשר דלית בהו קדושת אזכרות אלא אי נכתבו בתורת כתבי הקודש, ובתורה שבע"פ לית להו תורת כתבי הקודש. שו"ר בכתבי הגרי"ז ערכין דף ו' שעמד בזה וכתב דבאזכרות יש להם קדושת כתבי הקודש מלבד קדושת ה', וברכות דלא ניתנו ליכתב לית להו תורת כתבי הקודש, וצ"ע שהרי גם ספרים שכתבן בכל לשון לא ניתנו ליכתב. וצ"ל כנ"ל דמ"מ כיון דהם בעצמותם תורה שבכתב, אית להו מעלת כתבי הקודש גם כשכתבו בכל לשון ואזכרותיהם קדושים בקדושת ה' שבכתבי הקודש. ועצ"ע.

י) גמ' הא כתובין בסם ובסיקרא וכו' בלשון הקודש מצילין או אין מצילין וכו' אמר רב אשי כדתניא אין בין ספרים למגילה אלא שהספרים נכתבים בכל לשון ומגילה עד שתהא כתובה אשורית על הספר ובדיו, ופירש"י דש"מ דשאר ספרים נכתבים בסם ובסיקרא. ומשמע דר"ל שמותרים לכותבם כך וא"כ ניתנו לקרות בהן. ולפי"ז פשיטא דמצילין אותן לכו"ע. אולם התוס' תמהו ע"ז ופירשו דבאמת אין ניתן לכותבם בסם ובסיקרא, אלא ברייתא לענין הצלה קתני, דספרים שנכתבו בכל לשון או בסם ובסיקרא מצילין אותן. ולפי"ז הוכיחו דהך ברייתא כמ"ד דנכתבו בכל לשון אע"פ שלא ניתן לקרות מצילין, ולפי"ז למ"ד דאין מצילין עדין יש להסתפק דלמא גם בנכתבו בסם ובסיקרא אין מצילין. ולדידיה לא נפשט הספק. וע' רשב"א.

אבל הרמב"ם פסק כרב הונא דאין מצילין ספרים שנכתבו בכל לשון, ואפי"ה בנכתבו בסם ובסיקרא פסק דמצילין, ומשמע דס"ל דאיפשט הבעיא אף לרב הונא, דהכא שנכתבו בלה"ק מצילין, וליכא למימר דמפרש כרש"י דמותר לכתוב ספרים שלא בדיו, דבפ"א מהל' תפילין פסק דאם כתב בשאר צבעונים פסול. ובחזו"א סי' ס' ח' עמד בזה, וכתב דכיון דשמעינן בברייתא דמצילין ולא שמעינן דאיכא מאן דפליג עלה, נקטינן הכי אף לר"ה. וצ"ע דמאחר דבכתובים בכל לשון נקטינן דאין מצילין ודלא כהך ברייתא, א"כ דלמא ה"ה בנכתבו בלה"ק שלא בדיו, דמברייתא אין הוכחה דיש חילוק ביניהם והרי הא גופא היה הספק בגמ'. אי דמו אהדדי או לא.

יא) התוס' לעיל ושא"ר כתבו דהאידנא דניתן לכתוב בכל לשון ובסם ובסיקרא, מצילין הכל, לפי"ז גם מגילה מצילין אע"פ שאין בה הזכרות. אולם בשו"ע של"ד סעי' ג' מבואר דאין מצילין, והוא מהמרדכי, וע"ש במ"א שהקשה דהרי האידנא כיון שניתן לקרות בהן מצילין אותם. וכתב דכוונת המרדכי כשנכתבו בלה"ק בסם ובסיקרא, דס"ל למרדכי דכשכתבן בלה"ק אין היתר בזה"ז לכתוב שלא בדיו, כיון דהדיו מצוי, אבל כשכתבן בשאר לשונות דלא הוי תורה שבכתב, שרי אף בסם ובסיקרא, ועי' מ"ב בשעה"צ ס"ק ל"ז דאם כותב בלה"ק בנייר מותר לכתוב אף בסם ובסיקרא, ורק כשכותב על הקלף בעינן כדין ס"ת.

וברמב"ם פכ"ב הל' כ"ו-כ"ז הביא דין הגמ' דאין מצילין בכתובין בלשון אחר, וכן הברכות והקמיעין אין מצילין, ולא הזכיר דהאידנא מצילין, וצל"ע.

יב) ס"ת שאין בו ללקט שמונים וחמש אותיות וכו' היכא דחסר פרשת ויהי בנסוע לא קמיבעיא לי דכיון דאית בה הזכרות אע"ג דלית בה פ"ה אותיות מצילין, ולכאורה כוונת הגמ' דאע"ג שאין בה קדושת ס"ת מ"מ מצילין מחמת האזכרות. אולם למבואר לעיל דברכות אין מצילין אע"ג דאית בהו הזכרות כיון דלא הוי תורה שבכתב, ע"כ צ"ל דהכא מצילין משום דאית להו קדושת תורה שבכתב. וצ"ע דהא ליכא פ"ה אותיות ואי"ז ס"ת. וצ"ל דמ"מ קדושת כתבי הקודש נשאר עליו.

וכל זה כשהיה מתחילה פרשת ויהי בנסוע כתובה כהלכתה דחל עליו קדושת ס"ת, ולהכי לא פקע מיניה קדושת כתבי הקודש. אבל אם מתחילה כתבה חסרה דלא הוי ס"ת, (עי' רש"י ד"ה פ"ה אותיות) אע"ג דאית בה הזכרות דמי לברכות דאין מצילין. (כ"נ פשוט).

.כע1

.כע2~

.

בס"ד

ציונים ומראה מקומות

יג) בעיקר מה שנתבאר לעיל דמשום הזכרות לחוד אין מצילין כדמשמע מהא דברכות אין מצילין אף אם יש בהם שמות (לפי' ב' בשיטה להר"ן). ומ"מ טעונים גניזה כדמבואר בגמ' דף ס"א ב'.

ויש להעיר דבדף ק"כ ב' מבואר דמותר למחקו שם שכתוב על בשרו בגרמא, וילפינן מדכתיב לא תעשון, עשיה הוא דאסור הא גרמא שרי. ולפי"ז צ"ב מ"ט טעונים גניזה. ובאחיעזר ח"ב סי' מ"ח כתב דאף כתבי הקודש שנכתבו תרגום, לר"ה דס"ל דאין מצילין מותר אף לאבדן ע"י גרמא, ומה שאמרו דטעונים גניזה היינו שלא בכלי חרס והוי כאיבוד ע"י גרמא. וצ"ע דמשמע דטעונים גניזה ולא רק שמותר לגונזם. ואף ברכות משמע בגמ' דדוקא בשבת אין מצילין אבל בחול מצילין. [עי' באגרו"מ או"ח ח"ד סי' ח' שדייק כן מרש"י ד"ה כשורפו תורה].

ואמנם מהא דכתבי הקודש לא קשה מגמ' הנ"ל, די"ל דכתבי הקודש חמירי טפי ואף שנכתבו תרגום, ולכך אסור לאבדן ע"י גרמא, וכמש"כ באחיעזר שם אליבא דר"ח דס"ל דגם מחויב להצילן, ועי"ש שביאר דמלבד הלאו איכא נמי עשה דאת ה' אלוקיך תירא, וא"כ שפיר י"ל דאף לר"ה עכ"פ אסור לאבדן ע"י גרמא. אבל מברכות וקמיעין קשה, מ"ט טעונים גניזה.

ועי' בתשב"ץ ח"א סי' ב' דאסור לאבד שמות הקודש ע"י גרמא, והא דשרינן למחוק שם שכתוב על בשרו, התם שאני דעומד לימחק, ולכך לא גזרו רבנן. ולפי"ז א"ש.

ובאגרו"מ או"ח ח"ד סי' ח' תירץ דברכות וקמיעין שיש בהם עניני תפילה חמירי טפי ואסור לאבדן, עוד כתב די"ל דכשם על בשרו שא"א באופן אחר לא גזרו.

דף קט"ז ע"א

יד) גמ' שאין זה מקומה, ופירש"י אלא בדגלים היתה ראויה ליכתב, וצ"ע דהתם מיירי בציווי והכא מיירי במסע הדגלים. וכדפרש"י לאידך מ"ד דזהו מקומה. דכתיב לעיל מינה ויהיה בחדש השני וכו' נעלה הענן.

רש"י ד"ה מאחרי ה' בתוך ג' ימים למסעם התאוה תאוה, והיינו דב' פורעניות הם שהתאוו תאוה, והמתאוננים. והתוס' פליגי ע"ז. ועי' ברמב"ן עה"ת שהקשה ג"כ על רש"י ופירש כתוס'.

טו) גמ' איבעיא להו הגליונין של ס"ת מצילין אותן מפני הדליקה או אין מצילין. ולא אפשט הספק. עי' בר"ן בשם הרי"ף והרמב"ם דאין מצילין. וביאר דסברי דמאי דדחינן ספרי מינים הרי הן כגליונים, דחיה בעלמא היא. ומפרשינן ברייתא כפשטה, אי נמי שוא"ת. אמנם בר"ח כתב דכיןו דלא איפשטא מצילין, דמחמירין בבזיון כתבי הקודש.

טז) מקום הכתב לא קמיבעיא לי דכי קדוש אגב כתב הוא דקדוש אזל כתב אזל ליה קדושתיה. עי' בנוב"י יו"ד תנינא סי' קע"ג שכתב דדוקא לענין הצלה מן הדליקה אמרינן דאזלא לה קדושתו, אבל מ"מ עדיין קדושת ס"ת עלה לענין שאין מורידין לקדושה קלה. והאחרונים העירו מדברי הרשב"א בנדרים י"ד דמתפיס בתורה לא חשיב מתפיס בדבר הנדור דמקום הכתב אינו קדוש אלא מחמת הכתב ואזל ליה כתב פרחה קדושה מהן. ומשמע דלגמרי פרחה קדושה. [ואולי י"ל דקדושת ס"ת החמורה פרחה מהם. ורק נשאר הזמנה לס"ת ובזה סגי שאסור להוריד לקדקושה קלה. וצל"ע].

יז) ובעיקר דברי הגמ' דמקום הכתב אינו קדוש אלא בעוד הכתב עליו. ובגליונין מיבעיא לן דלמא קדושים אף כשנמחק הכתב. צ"ב דהא הגליונים ג"כ כל קדושתן הם מחמת שמשמשים למקום הכתב, וכיון דאזל הכתב שוב אין משמשמים כגליונות ס"ת. ומלשון רש"י נראה שהחילוק הוא דבמקום הכתב נשתנה החפצא כיון דנמחק הכתב, וכל קדושתו הוא על אופן זה שיש כחב עליו. משא"כ הגליונין נתקדשו אף כשהגליון חלק, ולכן נשארו בקדושתן אף שאין משמשים עכשיו לגליון ס"ת.

יח) עי' רשב"א דמקום הכתב הוא גם הריווח בין השורות שאינו מניחו אלא להפריש ולהבדיל בין הכתב שיהא ניכר ונקרא. ור"ל דהאות עצמה אינה ניכרת אלא ע"י הגליון החלק שמסביבה. משא"כ הגליון שלמעלה ולמטה ובין העמודים עשוי ליופי.

יט) גמ' ר' ישמעאל ק"ו ומה לעשות שלום בין איש לאשתו אמרה תורה שמי שנכתב בקדושה ימחה עלה מים וכו'. באגרו"מ כתב דר"י ור"ט פליגי, דלר"ט מותר לשורפן משום דלית בהו קדושה כלל, אבל לר' ישמעאל אית להו קדושה אלא דאעפ"כ מותר לשורפן משום דס"ת שכתבו מין הוי ביזוי כבוד שמים. ולפי"ז מש"כ הרמב"ם פ"ו ה"ח מיסוה"ת דלא נתקדש השם, היינו כר"ט ודלא כר"י, ובכס"מ שם ל"מ הכי. וכן בביהגר"א סי' של"ד סכ"א ד"ה אף בחול, משמע דר"י ס"ל כר"ט, ואפשר דכוונתו רק לדינא.

כ) תוס' ד"ה ספרי מינין, אומר ר"י דמיירי בנמצאו ביד מינין, דאי כתבן מין הא אמר בפרק השולח כתבו מין ישרף ודוחק לומר דאתי כר"ט ודלא כרבנן. אמנם עי' בכס"מ פ"ו מיסוה"ת ה"ח על דברי הרמב"ם שכתב ס"ת שכתבו מין ישרף, וציין הכס"מ לר"ט ור"י בסוגיין. ומבואר דס"ל דבזה פליגי רבנן. וכן הוכיח הרעק"א או"ח של"ד סכ"א. ואיכא נפ"מ לדינא דלדברי התוס' נמצא דאף בנמצאו ביד מין ג"כ ישרף לר"ט, משא"כ לפי הכס"מ דקאי בכתבו מין, אבל בנמצא ביד מין יגנז אף לר"ט דהא הגמ' בגיטין קאי כר"ט. ובאמת צ"ע לתוס' אמאי ישרפו לר"ט הא הוי ספק אם כתבו המין.

כא) ולהלן בגמ' אמרינן וכשם שאין מצילין אותן מפני הדליקה כך אין מצילין מן המפולת ומן המים וכו'. וכתבו התוס' דקמ"ל דאע"ג דליכא חשש שמא יבוא לכבות מ"מ אין מצילין כיון שאסור לטלטלן. וקאי כרבנן. דלר"ט פשיטא הוא דהא אף שורפן לכתחילה.

והנה רש"י כתב דאף בחול אין מצילין אותן. וחזינן דאין טעונים גניזה דא"כ מ"ט אין מצילין אותן בחול. וגם לשיטתו ע"כ קאי כרבנן דלר"ט שורפין לכתחילה וכ"ש דאין מצילין. (וכ"כ בתורא"ש). ומזה הוכיח הרעק"א בשו"ע שם דרש"י מפרש סוגיין בכתבו מין ודלא כתוס' הנ"ל. דאי מיירי בנמצא ביד מין. א"כ ש"מ דאף לרבנן אין טעונין גניזה. וא"כ ברייתא דגיטין דטעונין גניזה דלא כמאן, ע"ש. והתוס' לשיטתם לעיל לא פירשו הכא דאף בחול אין מצילין, דכיון דטעונים גניזה ודאי דמצילין אותן בחול, ורק בשבת אין מצילין משום דאסורים בטלטול.

ובשו"ע סי' של"ד סכ"א כתב, האפיקורסים וכו' שכתבו להם כתבי הקודש אין מצילין אותן ואף בחול שורפן עם האזכרות שבהן. ולשיטת התוס' יל"פ דין זה אף כרבנן דבכתבו מין לכו"ע ישרף. אולם בביהגר"א שם כתב דקאי כר"ט ור"י ומבואר כהכס"מ דסוגיין מיירי בכתבו מין. והלכה כר"ט.

ובעיקר מה דכתב רש"י דאף בחול אין מצילין אותן, והוכיח מזה הרעק"א דאין טעונים גניזה, חזינן דאף לרבנן גרע מכתבי הקודש שנכתב שלא כדינן דאין קורין בהם, דקי"ל כרב הונא דאין מצילין אותן מפני הדליקה. ואעפ"כ ס"ל דטעונים גניזה. ואף בברכות דלא חשיבי כתבי הקודש, נתבאר לעיל דבחול מצילין אותן. וע"כ דבכתבו מין אף לרבנן לית בהו קדושה כ"כ רק דאסור לאבדן ביד.

.

**בס"ד**

**ציונים ומראה מקומות**

כל כתבי - אמירה לעכו"ם

א) דף קכ"א ע"א מתני' נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה, ופירש"י דרבנן גזרו על אמירה לעכו"ם משום שבות. וכן איתא בכולא תלמודא. ועי' רש"י ע"ז דף ט"ו דטעמא משום דכתיב ודבר דבר. וברמב"ם פ"ו ה"א כתב ודבר זה אסור מדברי סופרים כדי שלא תהא שבת קלה בעיניהן ויבואו לעשות בעצמן. ובב"י סו"ס רמ"ד הביא מהסמ"ג בשם המכילתא דיליף מקרא, ונסתפק אם זה דאורייתא. ועי' מ"ב סי' רמ"ג שעה"צ ס"ק ז' דמשאר פוסקים מבואר דאסמכתא היא.

ובב"מ דף צ' מסתפקת הגמ' אם גם בשאר איסורים אסור. ע"ש. ובשו"ת פנ"י יו"ד סי' ג' הקשה לשיטת רש"י פרק איזהו נשך דיש שליחות לעכו"ם לחומרא א"כ פשיטא דגם בשאר איסורים אסור, וגם בשבת אמאי צ"ל מטעם אמירה לנכרי שבות תיפו"ל משום שליחות לחומרא, ואי משום דאין שליח לדבר עבירה, יקשה למ"ד דהיכי דשליח לאו בר חיובא ישלדב"ע.

ב) ובבית מאיר אבהע"ז סי' ה' תירץ דבמלאכת שבת לא שייך שליחות, דהאיסור הוא דמה שלא נח וזה דוקא כשעושה המלאכה בעצמו, אבל ע"י עכו"ם לא הוי מלאכה, דסו"ס הישראל נח, ודמי למצוות שבגופו דלא שייך בהו שליחות, וכ"כ בשו"ת חת"ס או"ח סי' פ"ד.

אולם הקשה הבי"מ ע"ז מדברי רש"י ריש פ' מי שהחשיך (דף קכג) ד"ה מ"ט שרו ליה רבנן למיהב לנכרי והרי הוא שלוחו לישאנו בשבת. הרי דס"ל דבאמת יש לאסור גם משום שליחות.

ג) ולכך כתב הבי"מ דאיה"נ תרוויהו איתנהו. אלא דגם שליחות זו אינה מה"ת אלא מדרבנן ורק בשבת החמירו דיש שליחות לעכו"ם לחומרא ולא בשאר איסורים, ומש"כ רש"י בדף קנ"ג טעמא דשליחות ולא משום אמירה לעכו"ם שבות, משום דס"ל דמיירי שמצווהו מע"ש ובזה ליכא איסור אמירה לעכו"ם, ורק משום שליחות אסור, [וכוונתו לפי המבואר דרש"י ע"ז דף ט"ו דאיסורו משום ודבר דבר ע"ש, וזה שייך דוקא כשאומר בשבת. ובאמת שלדברי רש"י שם ע"כ צ"ל דגם משום שליחות יש לאסור, דאל"כ מה הספק אם גם בשאר איסורים אסור אמירה לנכרי, והרי לא כתיב בהו ודבר דבר].

ד) והא דבעינן לדין אמירה לנכרי שבות ולא סגי בשליחות, כתב הבי"מ שם. דמשום שליחות יש להתיר במקום הפסד ממון כדאיתא בגמ' ריש מי שהחשיך. וא"כ גם בדליקה יש להתיר, ורק משום אמירה אסור, ובחת"ס הנ"ל ביאר יותר, דבאמירה עובר הישראל בעצמו, וחמיר טפי. [ולכאורה יש להעיר ע"ז מדברי רש"י בסוגיין ד"ה כבה הוא דלא אמרינן ליה שעושהו שלוחו ממש, הרי שגם בדליקה אסור משום שליחות, אולם נראה דאין כוונת רש"י שזהו טעם האיסור, שהרי במתני' פירש משום אמירה לנכרי שבות, אלא כוונתו דבאופן שעושהו שלוחו אסור האמירה, לאפוקי באומר כל המכבה אינו מפסיד].

אמנם דברי הבי"מ א"ש רק אי נימא דאין שליחות לעכו"ם ועכ"פ בדבר עבירה, אלא מדרבנן, בזה שייך לומר דאמירה לנכרי חמור טפי, אבל אי מדאורייתא חשיב שלוחו ודאי דחמיר מאמירה, וע"כ נצטרך לומר כתי' הראשון דהבי"מ דבשבת לא שייך שליחות, כ"כ החת"ס שם.

ה) וכעי"ז מבואר בנתיבות סי' שמ"ח סי"ד, ע"ש שהוכיח מתוס' בשבועות דף ג' ד"ה על הזקן דבשליחות על מעשה יש שליחות לעכו"ם ואף לדבר עבירה כיון דאין השליח בר חיובא, ומבואר דהוי שליחות מה"ת, וא"כ קשה מ"ט אמירה לנכרי אינה אסורה מה"ת, ותי' דדוקא כשמעשה הנכרי הוי עבירה יש בזה שליחות אבל בשבת דאצל הנכרי לאו עבירה היא כלל, ל"ש בזה שליחות, אולם בנוב"י מהדו"ק אבהע"ז סי' ע"ה כתב דכהן טמא שאמר לכהן טהור לאכול קדשים חייב אם יש שלדב"ע. וזה שלא כהנתיבות. (ועי' קובה"ע סי' ח').

אמנם לכאורה תי' זה אינו דומה לתי' הבי"מ והחת"ס לגמרי, דלדברי הנתיה"מ לו יצוייר שיהא עבירה אצל השליח וכגון בישראל, (ובאופן דיש שלדב"ע או לשמאי הזקן דס"ל הכי בכל גווני) יתחייב המשלח, אבל לטעמא דהבי"מ והחת"ס דסו"ס הישראל המשלח נח, א"כ אף דהוי עבירה אצל השליח לא יתחייב המשלח. [וצל"ע בלשונו של הבי"מ דנראה שכלל דברי הנתיבות ג"כ, ע"ש].

ו) ובעיקר דברי האחרונים דל"ש שליחות באיסור שבת, כיון דהמשלח נח, יעויין בקה"י שהוכיח מדברי הנמוק"י שדן למ"ד אשו משום חציו שיתחייב המדליק נר מע"ש משום מבעיר כיון שדולק מכחו, וחזינן דסגי לייחס את המעשה אליו אע"פ שלא עושה שום מעשה בשבת. וא"כ ה"ה בשליחות יעבור באיסור שבת, [ושמא יש לחלק דבחציו הוי כעשיה דידיה ממש משא"כ בשליחות].

ומדברי רעק"א יש להוכיח ס"ל דשייך שליחות. ע' בכתובות ל"ג ב' דטובח בשבת דחייב דו"ה ולא פטרינן ליה משום קלב"מ, מוקמינן לה בטובח ע"י אחר ומקשינן וכי זה טובח וזה מתחייב, ופרש"י שם דקיי"ל דאשלדב"ע, והקשה הרעק"א דמיניה וביה מוכח דאשלדב"ע, דא"כ הדק"ל דיתחייב משום מלאכת שבת וקילב"מ, וע"כ דאשלדב"ע, ומבואר דס"ל דאם ישלדב"ע אף לענין שבת מהני.

וע"ע בגליון רעק"א לשו"ע או"ח סי' ש"ז סכ"א, דמבואר גדר איסור אמירה לעכו"ם, דחשיב כשלוחו, ואף דאין שליחות בעכו"ם אסרו חז"ל כל היכי דבישראל שייך שליחות, [ומה"ט כ' דבאומר לו לאכול דבר איסור מותר, דל"ש שליחות, דזה נהנה וזה מתחייב לא אמרינן].

עי' בגליון הרעק"א לשו"ע סי' שכ"ז (בעין הגליון והובא בחי' לביצה דף ל"ז) שנסתפק בישראל שאומר לנכרי להביא דבר ממקום שהוא חוץ לתחומו של הנכרי ובתוך תחומו של הישראל אם אסור דאצל הנכרי הוא איסור, או דלמא כיון שלישראל עצמו מותר לעשותו שרי נמי לומר לנכרי. ולכאורה הצד לאסור הוא משום דאצל הנכרי חשיב מעשה איסור, וחשיב שלוחו על העבירה ולא על המעשה, ואף שבאמת אצל הנכרי אין זה עבירה, ובפרט דאין קנין שביתה לנכרי, צ"ל דמ"מ כיון שאם היה ישראל היה אסור, ה"נ גזרו אף כשהוא גוי. וכדנקט הרעק"א בשו"ע סי' ש"ז הנ"ל. (ונראה דלטעמו של הרמב"ם שמא יעשה הישראל בעצמו, ל"ש לאסור, או דלא פלוג רבנן).

ז) לעיל הבאנו את דברי הבי"מ דאמירה לעכו"ם אסור משום ודבר דבר וגם משום שליחות, ונפ"מ דבאומר לעכו"ם מע"ש לא שייך איסור מטעם ודבר דבר אלא מטעם שליחות, ובחת"ס סי' ס' כתב דבאומר לעכו"ם שיאמר לעכו"ם אחר יש לאסור מטעם ודבר דבר עי' בגמ' דף ק"נ, (ודלא כחוות יאיר) אבל באומר לו מע"ש שרי דל"ש לאסור מטעם ודבר דבר, ומשום שליחות ל"ש אלא באומר לו בעצמו. אולם בביאוה"ל סי' ש"ז ס"ב כתב שמדברי הרשב"א שהובא בב"י שם מוכח להיפך. [שכתב דאסור ליתן מעות לנכרי לשכור פועלים בשבת], וצ"ב הטעם, ואפשר דס"ל דגם בזה שייך שליחות, ועוד י"ל לטעמו של הרמב"ם שמא יבוא לעשות בעצמו.

ח) ולפי הטעם דאסור משום ודבר דבר אסור אפי' אומר לו לעשות מלאכה אחר השבת, ועי' ברמ"א סי' ש"ז סעי' כ"ב דמותר לרמוז בשבת שיעשה מלאכה אחר השבת. ובביהגר"א ציין לגמ' דף ק"נ דאומר לחבירו הנראה שתעמוד עמי לערב, וכוונתו לשכור אותו במוצ"ש. ומשמע דבאומר לו בפירוש אסור, בין באומר לישראל ובין באומר לנכרי, והיינו מטעם ודבר דבר ע"ש בגמ'.

ט) בפמ"ג מש"ז ש"ז א' הוכיח מתוס' דף ק"נ ד"ה ודבור, דהא דילפינן מודבר דבר שדיבור אסור, הוא מדאורייתא, [ועי' שו"ת רעק"א סי' ט"ז]. ולפי"ז כ' דהא דאמירה לנכרי אינה אלא שבות בעלמא, זהו דוקא לצורך מצוה, דאין איסור משום ודבר דבר כדאיתא בגמ' דף ק"נ דחפצי שמים מותר, ובזה אסרו אמירה לעכו"ם משום שבות. וכמש"כ הרמב"ם שמא יעשה בעצמו. או משום דהוי כשלוחו. [ולפי"ז צ"ב הא דהתירו לומר לנכרי לעשות מלאכה דרבנן במקום חולי או צורך הרבה עי' שו"ע ש"ז סעי' ה'. ובפוסקים נקטו דהוי שבות דשבות והתירו באופנים הנ"ל. ולפמ"ג בשם התוס' אי"ז שבות דשבות, וצל"ע].

י) והנה במשנה מבואר דנכרי הבא לכבות אין אומרים לו אל תכבה, ובגמ' אמרינן דטעמא משום דנכרי אדעתא דנפשיה עביד, אבל אי לא עביד אדעתא דנפשיה חייב למחות בו. (ועי' להלן דף קכ"ב במתני' ובתוס' שם) ועי' קה"י סי' י"ד דנתקשה דהכא ל"ש לאסור מצד ודבר דבר, דהא ליכא אמירה כלל, ומשום שליחות נמי ליכא דהא מעצמו עשה, ותי' לפי המכילתא שהובא בסמ"ג (ובב"י סו"ס רמ"ד) דילפינן מדכתיב כל מלאכה לא יעשה בהם אפי' ע"י נכרי. [ובסמ"ג ר"ל דמדאורייתא הוא ובמ"ב סי' רמ"ג בשעה"צ כ' דמהפוסקים מוכח דזהו אסמכתא בעלמא וכ"מ ברמב"ן עה"ת], ומשו"ה אסור כל מלאכה שנעשית ע"י העכו"ם אף בלא שליחות. והא דמספק"ל בב"מ דף צ' אם יש איסור אמירה לנכרי בשאר איסורים. זהו רק מטעמא דשליחות, ולא מטעם ודבר דבר, ולא משום כל מלאכה לא יעשה, שזה שייך דוקא בשבת. ע"ש.

קטן העושה מלאכה בשבת

המשף דף קכ"א ע"א

יא) גמ' אבל קטן שבא לכבות אין שומעין לו מפני ששביתתו עליהן, שמעת מינה קטן אוכל נבלות ב"ד מצווין עליו להפרישו, אמר ר"י בקטן העושה על דעת אביו יל"פ בב' אופנים, או דבעושה לדעת אביו חשיב כמאכילו בידים ובזה לכו"ע אסור כדילפינן ביבמות מלא תאכילום, ועוד יל"פ שעובר משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך, ודרשינן שאדם מצווה על שביתת בנו, וכ"כ רש"י שמות פ"כ י' דדינא דמתני' הוא מהך קרא. והרשב"א דף קנ"ד א' ד"ה כשהיא מהלכת בתחילת דבריו מיירי בדין ספיה לקטן דילפינן מלא תאכילום וסיים שם ולעיל נמי תניא קטן שבא לכבות אין שומעין לו ואוקימנא בגמ' בקטן העושה על דעת אביו כלומר ועובר משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך. ובחת"ס בשו"ת סי' פ"ג הקשה דפתח באיסור ספיה וסיים באיסור לא תעשה מלאכה. וע"ש דאיה"נ תרתי קאמר, דכשעושה לצורכו עובר משום ספיה ואם עושה לצורך אביו עובר גם משום לא תעשה מלאכה.

ולשון המשנה דקתני מפני ששביתתו עליהן משמע דאסור משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך, שמצווה על שביתת בנו, דאי משום איסור ספיה, אין זה דין מיוחד בשבת. אמנם לס"ד דגמ' דמשום דב"ד מצווים להפרישו, ע"כ דאין זה הלכה מיוחדת בשבת.

ועכ"פ מבואר מסוגיין דאף דין זה שהאב מוזהר על שביתת בנו, הוא דוקא בעושה על דעת אביו, אבל לא בעושה מעצמו וכעין מש"כ החת"ס שם דבעושה לעצמו אינו מוזהר עליו.

יב) והנה בהא דאמרינן בעושה על דעת אביו, פירש"י שידע להבחין שכיבוי זה נוח לאביו ועושה בשבילו. ולפי"ז י"ל דאסור רק משום לא תעשה מלאכה אבל לא משום לא תאכילום כיון דאינו מצווהו בפירוש. וכ"כ באחיעזר ח"ג סי' פ"א דלא חשיב כספיה בידים. (וע"ש שהביא מהמאירי ביבמות דלא חשיב כספיה בידים).

אולם רש"י ביבמות פירש דעושה ס"ד אביו היינו שעומד עליו וכאילו מצווהו, ולפי"ז משמע דחשיב כספיה בידים, וכ"כ להדיא הריטב"א שם עפ"י רש"י. וא"כ עובר נמי משום לא תאכילום. ולדברי רש"י שם משמע שאם אינו עומד עליו מותר, ואינו עובר גם משום לא תעשה מלאכה, וצל"ע [ובעיקר סתירת דברי רש"י עי' בב"י סי' שמ"ג].

יג) ואיכא נפ"מ במשנ"ת, דאי משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך, אין מוזהר אלא אביו אבל אחר אינו מוזהר, אבל אי חשיב כספיה בידים, א"כ כל אדם מצווה על זה.

ובב"י סי' של"ד כתב בשם ר"י דאף דליקת אחרים ג"כ צריך למחות בידו והו"ד במ"ב, וע"ש בשעה"צ ס"ק נ"ד דבדליקת אביו מוזהר מדאורייתא משום לא תעשה מלאכה, ובדליקת אחרים מוזהר האחר עכ"פ מדרבנן למחות בידו והוכיח כן מדאמרינן בנכרי דאדעתיה דנפשיה עביד וא"כ בקטן ולא עביד אדעתיה דנפשיה אסור, ומשמע דס"ל דלא שייך בזה איסור ספיה כיון שאינו מצווהו להדיא, ולכן רק אביו מוזהר מה"ת וכמש"כ באחיעזר שבזה אסור אף שאינו מצווהו, אלא דמ"מ מדרבנן אסור דומיא דנכרי שעושה מלאכה עבור ישראל דאסרו רבנן. [ומבואר לפי"ז דדין אמירה לנכרי שייך אף בקטן ישראל. ודו"ק]. ובאמרי בינה פי' דס"ל לר"י דאף מי שאינו אביו מוזהר על שביתתו, אבל באחיעזר ס"ק כ"ה דחה דבריו ע"ש.

יד) ובעיקר דין דלא תעשה מלאכה, ע"ש באחיעזר שהקשה מאי צריך קרא לזה דאסור בשבת, תיפו"ל משום לא תאכילום. ותירץ לפי הנ"ל דכשעושה לצורך אביו אסור אפילו אם אינו מצווהו, אלא שהקשה למ"ד דקטן אוכל נבלות ב"ד מצווים להפרישו, א"כ אף בכה"ת אף כשאינו מצווהו צריך למחות בידו.

ובשם הגר"ח תי' שם, דמשום לא תאכילום לא חשיב שעובר האב באיסור שבת, אבל מקרא דלא תעשה מלאכה ילפינן דנחשב שעובר איסור שבת ושקול כע"ז ונפ"מ דנעשה עי"ז מומר.

טו) דעת הרשב"א ביבמות קיד דלמ"ד קטן אוכל נבלות אין ב"ד מצווים להפרישו, באיסור דרבנן מותר גם לספות לו בידים, ובסוגיין כתב דבקטן העושה על דעת אביו אסור אע"ג דכיבוי אסור מדרבנן ואף דלשיטתו אין איסור ספיה, דהכא שאני שעושה לצורך אביו, ונראה כוונתו דאסור משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך וכדפירש בדף קנ"ד וכנ"ל, ולפי"ז נמצא נפ"מ בין איסור ספיה לאיסור שביתת בנו, באיסור דרבנן, דאיסור ספיה ליכא, ורק משום ל"ת מלאכה אסור.

אכן בר"ן ריש פ' מי שהחשיך הביא דברי הרשב"א ופירש דאסור משום דלמא אתי למסרך, כיון שעושה לצורך הגדול. [ועי' שו"ת רעק"א סי' ט"ו שנקט בדברי הר"ן דאסור מדינא ולא משום דאתי למסרק וצ"ע דמפורש בר"ן להיפך].

טז) שם. ש"מ קטן האוכל נבלות אין ב"ד מצווין להפרישו, עי' תוס' שהקשו דהכא בכיבוי דרבנן כו"ע מודו דאין ב"ד מצווין להפרישו, ותי' דמתני' כר"י דס"ל דמשאצל"ג חייב, א"נ אף לר"ש ובצריך לפחם, אולם הרשב"א תי' דהגמ' מקשה לכו"ע דמתני' משמע דאין ב"ד מכווין להפרישו אף במלאכה דרבנן. ולזה מסקינן דמיירי בקטן העושה לדעת אביו.

ולהלכה קי"ל בטור ושו"ע סי' שמ"ג דאין ב"ד מצווין להפרישו, ולפי"ז צ"ל דדוקא בעושה ע"ד אביו אסור. וכ"כ הרמב"ם פי"ב ה"ז. [ובטור שם הקשה על הרמב"ם פכ"ד דמשמע דרק בשבות אין מצווין להפרישו עי' בב"י] אולם הרי"ף והרא"ש לא הביאו דברי הגמ' דמיירי בקטן העושה ע"ד אביו. [ועי' בב"י דספיקא הוא. וזיל הכא קמדחי לה. וכוונתו לכאורה דלא ברירא להו דאין ב"ד מצווין להפרישו. מיהו למש"כ התוס' והרשב"א דלר"ש דכיבוי אינו אסור מה"ת פשיטא דאין ב"ד מצווין להפרישו, ורק בעושה ע"ד אביו אסור, א"כ הדק"ל] והב"ח והט"ז תי' דמספק חיישינן בכל קטן שמא עושה ע"ד אביו ולכך צריך למחות בו. [מיהו למש"כ רש"י ביבמות דאביו עומד עליו, א"כ באינו עומד עליו ודאי דלא חשיב שעושה ע"ד אביו].

יז) באגרו"מ או"ח ה"ג סי' ל"ח כתב דישראל שקיבל שבת מבעו"י אף דשרי לומר לחבירו שלא קיבל שבת לעשות מלאכה כמבואר בשו"ע סי' רס"ג, מ"מ אסור לומר לעבדו שיעשה מלאכה כיון שמצווה על שביתתו, וזהו חידוש דכשעושה מלאכה עבור אדונו אע"פ שאצלו אין זה שבת מצווה על שביתתו, ולפי"ז ה"ה בבנו קטן. וצ"ע.

**בס"ד**

**ציונים ומראה מקומות**

**איסור הנאה ממלאכת עכו"ם**

כו) עי' שו"ע סי' רמ"ז סעי' ד' וסעי' רנ"ב סעי' ב', ומתבאר שם דכל שלא אמר לו להדיא לעשות בשבת, [או שיאמר לו שצריך שיהא מוכן במו"ש וא"א לגמרו אא"כ יעשה בשבת, דחשיב כאילו אמר לו לעשות בשבת, עי' מ"ב רנ"ב ס"ק ט"ז] מותר לעשותו בשבת באופן שקצץ לו דמים. וא"צ למחות בו. ובלא קצץ שכרו והא"י מסופק אם יתן לו שכרו אסור דחשיב שעושה אדעתיה דישראל.

אמנם בעושה לו להדיא בחנם, אמרינן דמסתמא עושה מחמת טובת הנאה, ובזה לדעת השו"ע א"צ למחות בו, והרמ"א הביא שיש חולקין בעושה בטובת הנאה, (כלומר בחנם) שצריך למחות בו.

ובאופן שרואהו עושה בשבת, בקצץ א"צ למחות בו ואף שלא קצב לו שכר ידוע (עי' מ"ב רנ"ב ס"ק כ"ב) אבל בעושה בחנם אף לדעת השו"ע דכשיודע שעושה בשבת א"צ למחות בו, מ"מ ברואהו צריך למחות בו (ע"ש בשו"ע). וכל זה כשאמר לו מע"ש לעשות לו מלאכה, אבל אם מתחילה בא הנכרי מעצמו לעשות לו בחנם. א"צ למחות בו אף לדעת הרמ"א (עי' סי' רמ"ז שם). ויל"ע באופן שרואהו עושה בשבת אם צריך למחות בו אף כשבא מעצמו.

כז) ובסי' ש"ז כתב המ"א ס"ק כ' בשם האגודה דמותר לומר לעכו"ם ברמז שלא בלשון ציווי לפתוח האגרת בשבת והרעק"א הקשה דהא חייב למחות בו שעושה מלאכה עבורו. ותי' דפתיחת איגרת אינה איסור גמור, ועוד כתב דשמא דוקא כשדיבר עמו בחול לעשות לו מלאכה, אם עושה בשבת צריך למחות בו, אבל כשמעצמו עושה לו מלאכה א"צ למחות בו. והניח בצ"ע. ולכאורה זה דומה להא דסי' רמ"ז דכתב הרמ"א דכשבא מעצמו א"צ למחות בו. וצ"ל דמספק"ל לרעק"א בהנ"ל כשרואהו שעושה מלאכה בשבת אם צריך למחות בו.

כח) אמנם לכאורה צ"ע מאי שנא מהדליק את הנר, שנתבאר לעיל דצריך למחות בו, והרי התם עושה בחנם בטובת הנאה, ואעפ"כ צריך למחות בו, עכ"פ ברואה שעושה מלאכה עבורו.

ואמנם אין להוכיח מזה לכובס ושולח אגרת, דשאני התם דהישראל א"צ שיעשה בשבת, ואיכל"מ דכשלא דיבר עמו בחול, אף ברואהו א"צ למחות בו דלא חשיב שעושה עבורו מלאכה כדי שיהנה בשבת. משא"כ במדליק את הנר שעושה עבורו מלאכה כדי שיהנה בשבת [וכעין מש"כ בתוס' דף קכ"ב א' לחלק בין הדלקת הנר לכיבוי]. אבל בפתיחת אגרת שמרמז לו שיפתח לו עכשיו ודאי שעושה כן כדי שיוכל לקרוא בשבת. וא"כ עכ"פ ברואהו צריך למחות בו.

אמנם מצינו בכיבוי דא"צ למחות בו ואף שרואהו, ומשום דאדעתא דנפשיה עביד, וצ"ל דשאני מדליקה משום דאין נהנה גופו כמש"כ התוס', ולפי"ז י"ל שגם פתיחת אגרת אין זה תוספת הנאה, אלא שמסלק המניעה. וכ"כ הח"א כלל ס"ב ס"ג דלא חשיב הנאה, וכ"כ בכלכלת שבת (אמירה לעכו"ם ה'). אבל בתפארת יעקב שם ס"ל דחשיב הנאה ע"ש. ואפשר דהרעק"א נסתפק בזה ולכן לא הוכיח מכיבוי דשרי, וצל"ע.

כט) גמ' אמר מר בד"א בשאין מכירו אבל מכירו אסור, והא ר"ג מכירו הוה, אמר אביי שלא בפניו הוה, רבא אמר אפי' תימא בפניו נר לאחד נר למאה, ומבואר ב' אופנים להתיר אף במכירו, לאביי - שלא בפניו ולרבא - באופן שאין חשש שמא ירדה בשבילו.

ובתוס' ד"ה אמר אביי מבואר דאביי מודה דבנר לאחד נר למאה שרי אף בפניו אלא דר"ג נשיא היה ועיקר המלאכה נעשית עבורו אם הוה בפניו. אבל מרש"י משמע דאביי פליג על רבא ע"י ד"ה בכדי בסוה"ד ואע"ג דשלא בפניו וקשיא בין לאביי בין לרבא ומשמע דאי הוה בפניו, לאביי ל"ק. (ושמעתי לדחות דכוונת רש"י דקשיא על התירא דאביי דשלא בפניו שרי אף באיכא חשש שמא ירבה בשבילו).

ובד"ה אדעתא דרובא מחממי כתב רש"י אבל נכרי וישראל דנכרי אדעתא דנפשיה הוא דעביד שרי לאביי שלא בפניו ולרבא אפי' בפניו. ומבואר דלאביי בפניו אסור.

ל) ולאידך גיסא בשלא בפניו ולא הוי נר לאחד נר למאה, נחלקו הראשונים אם רבא מודה לאביי דשרי, עי' תוס' ביצה דף ג' דאסור אף שלא בפניו, והרשב"א כתב להדיא דמודה רבא דשלא בפניו נמי שרי, וכ"מ בר"ן שכתב להלכה דשלא בפניו שרי והיינו כאביי, ואע"ג דפסק כרבא דבנר לאחד נר למאה דליכא חשש שמא ירבה בשבילו שרי. ומשמע דס"ל דרבא לא פליג על אביי בהא, ובביאוה"ל סי' שכ"ה סעי' י"א כתב דמשמעות לשון רבא כהר"ן, דהא אמר אפי' תימא בפניו, ומשמע דשלא בפניו פשיטא דשרי. וע"ש שהביא עוד ראשונים דפליגי בזה.

לא) רש"י ד"ה שלא בפניו הוה כשעשאו לא היה ר"ג שם דנכון ליה, והמ"א סי' שכ"ה ס"ק כ"ח למד מדבריו דהתירא דשלא בפניו הוא משום שאין יודע שצריך למלאכתו. אבל כשיודע, אף בפניו אסור, וגם להיפך בפניו ואין יודע שצריך לו מותר. ובשפ"א הקשה ממרחץ דודאי אף דהוי שלא בפניו הרי ידע שהישראל צריך למרחץ. וכ"ה בביאוה"ל (סוד"ה אם מכירו) וע"ש שפי' כוונת רש"י דאף שיודע שצריך לו, אין מכוון לעשות עבורו אלא א"כ הוא בפניו ונותן דעתו עליו.

ובט"ז ס"ק י"א מבואר להיפך מהמ"א, דאף למ"ד דשלא בפניו אסור היינו דוקא כשיודע שצריך לו דיש לחוש שמא ירבה בשבילו. ומשמע דלמ"ד דשלא בפניו שרי אף בכה"ג שרי.

ולהלכה לא פליגי המ"א והט"ז, דהמ"א פסק כהר"ן דשלא בפניו שרי, וס"ל כשיודע שצריך לו חשיב כבפניו ואסור. והט"ז פסק דשלא בפניו אסור, אלא דס"ל דהיינו שיודע שצריך לו. וכ"ז מבואר בביאוה"ל שם ובשעה"צ ס"ק ס"ח.

לב) דף קכ"ב ב' בעובדא דשמואל דהדליק הנכרי נר, וכיון דחזא דאייתי שטר וקא קרי אמר אדעתא דנפשיה הוא דאדליק, יל"פ דכיון שהדליק לצורך עצמו אע"פ שהדליק גם עבור ישראל מ"מ עיקר דעתו עבור עצמו, וכן כתב רש"י ד"ה אדעתא, אבל נכרי וישראל והמדליק עצמו משתמש לאורה ודאי עיקר אדעתא דידיה עביד.

ועוד יל"פ שבאמת הדליק גם עבור הישראל, אלא דלצורכו ולצורך ישראל נמי שרי. וכן פירש הב"י עי' להלן.

לג) ובירושלמי אמרו על הך עובדא, ש"מ לצורכו ולצורך ישראל מותר, [כן גירסת הרשב"א והסמ"ג וס' התרומה] ואמר ר' יונה שניא היא דאין מטריחין על האדם לצאת מביתו, אמר ר' אליעזר אי משום שאין מטריחים וכו' למה הפך שמואל אפוי, ע"כ.

וביאור הירושלמי יל"פ, [וכן נראה דפי' הרשב"א] דההוכחה היא ממה שלבסוף החזיר פניו כלפי הנר, משום שעשה לצורכו, והרי סו"ס עשה גם לצורך ישראל, וש"מ דאעפ"כ מותר, ור' יונה דחה דלעולם אסור, אלא דמ"מ אין מטריחין לצאת מביתו, ור' אליעזר דחה דברי ר' יונה דא"כ מעיקרא נמי דסבר שעשה רק לצורך ישראל מ"מ הרי אין מטריחין לצאת, וע"כ דלא מהני הך טעמא אלא משום דלצורכו לצורך ישראל מותר. והא דלא מהני טעמא דאין מטריחין, יל"פ דס"ל דמטריחין לצאת מביתו, או דלהחזיר פניו לא חשיב טורח כ"כ וחייב להחזיר פניו.

ולביאור זה נמצא דלר' יונה איכא חומרא דלצורכו ולצורך ישראל אסור, אלא דמ"מ אין מטריחין לצאת מביתו ואף לא להחזיר פניו. וצ"ב מה יענה לדחיית ר' אליעזר, דאמאי מעיקרא החזיר פניו, ועי' בית יוסף דמשום מדת חסידות בלבד החזיר פניו. ולפי"ז צ"ע דא"כ גם כשראה שהדליק לצורכו מ"ט לא החזיר פניו מהנר. וצ"ל דבכה"ג קיל טפי כיון שעשה לצורך שניהם. וצ"ע.

ולדעת ר' אליעזר לצורכו ולצורך ישראל מותר, אבל לצורך ישראל לחוד דאסור, צריך להחזיר פניו, ורק שיש לדון אם צריך לצאת מביתו, ותלוי בהנ"ל די"ל דפליג ע"ז וס"ל דחייב לצאת מביתו, או דדוקא להחזיר פניו צריך.

ובספר התרומה והסמ"ג (הובאו בב"י) כתבו עפ"י הירושלמי דלצורכו ולצורך ישראל אסור, אלא דאין מטריחין לצאת מביתו. ולהנ"ל צ"ל דס"ל דהלכה כר' יונה, [ואע"פ שדחאו ר' אליעזר, לא חייש לדחייתו], ועי' רמ"א סי' תקט"ו ס"ו שפסק כן, וע"ש בביהגר"א וכן פסק המ"א סי' רע"ו ס"ו.

והרשב"א כתב עפ"י הירושלמי הנ"ל, דלצורכו ולצורך ישראל מותר, וגם כתב שאם ישב ובא גוי והדליק את האש אם אין הגוי מתחמם כנגדה [כלומר ובכה"ג חשיב לצורך ישראל לחוד] אסור לישראל להתעכב ולישב שם מדאמר ר' יונה דאין מטריחין לצאת מביתו ואהדרו ליה דא"כ שמואל למה אהדר גופיה, והיינו דס"ל דהלכה כר"א לקולא דלצורכו ולצורך ישראל מותר, וגם לחומרא דל"א אין מטריחין וכו'. אלא דיש לדון אם ר"ל שחייב אף לצאת לגמרי מהבית, או דוקא לילך למקום אחר בבית, דדמי למחזיר פניו. ועי' מ"ב סי' רע"ו ס"ק י"ג י"ד דמשמע דאף לרשב"א חייב רק להחזיר פניו ולא לצאת מביתו. (ועי' ריטב"א דכ' דצריך לצאת מביתו).

לד) ובמאירי פירש דברי הירושלמי כהגירסא ש"מ לצורכו ולצורך ישראל אסור, ומפרש דההוכחה מדמעיקרא החזיר פניו אף שהדליק גם לצורך עצמו. וש"מ דלצורכו ולצורך ישראל אסור, ולפי"ז לבסוף שראה שהשתמש מיד לאור הנר, ש"מ דעיקר דעתו לצורך עצמו. [וכנ"ל בשם רש"י].

ור' יונה נמי ס"ל דמעיקר הדין אסור, אלא דמ"מ אין מטריחין לצאת מביתו ושמואל לא היה בביתו אלא בבית העכו"ם ולכך החזיר פניו. ור' אליעזר פליג דאף בבית העכו"ם מ"מ אחר שמתארח שם הוי טירחה לצאת, וש"מ דלא אמרינן אין מטריחין לצאת. [ולפי"ז מוכח דלר' אליעזר אף מטריחין לצאת ולא רק שצריך להחזיר פניו]. ונמצא דלכו"ע לצורכו ולצורך ישראל אסור.

ובגמ' איתא מחצה על מחצה אסור, וברש"י פי' דספק אם עשה עבור העכו"ם או עבור הישראלים. אבל בדף קנא' א' הביא די"מ דאסור בודאי כיון שעשה גם לצורך ישראל. והיינו כהירושלמי עפ"י המאירי והא דשמואל חזר בו כשראה שהשתמש בו הגוי, הוא משום שעשה בעיקר לצורכו וכדפירש"י בסוגיין.

לה) והנה הרשב"א דס"ל דלצורכו ולצורך ישראל מותר, מבואר מתחילת דבריו דעיקרו לצורך עצמו עביד ולכך מותר אף שעשה גם לצורך ישראל. ולכאורה זה דומה למש"כ רש"י בהא דלבסוף החזיר פניו לנר משום דעיקר דעתו לצורך עצמו, וא"כ ש"מ דרק כשעשה לצורך שניהם ממש אסור, אבל בלא"ה מודה רש"י (והמאירי) לשיטת הרשב"א דלצורכו ולצורך ישראל מותר, משום דעיקר דעתו לצורך עצמו. ונמצא דליכא פלוגתא לדינא. וכבר העיר בס' גנזי חיים (לזקני בעל האולם המשפט) סי' רע"ו, וע"ש דכל שהיה עושה המלאכה גם אם לא הוה ישראל שם מותר.

ובעיקר הנדון בלצורכו ולצורך ישראל, לכאורה מוכח דשרי מדאמר רבא דהיכא דשייך נר לאחד נר למאה מותר אף בפניו ואף שמכירו, [ולשיטת תוס' אביי לא פליג ע"ז, וגם לרש"י דאביי פליג מ"מ הלכה כרבא]. ועי' רשב"א סוף פירקין וצ"ע כוונתו.

וע"ע מ"ב סי' רע"ו בביאוה"ל שהאריך בסוגיא זו.