אמירה לעכו_ם סימן שכה יב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעו וסימן שז - אמירה לעכום / אמירה לעכום שיעורים על סימן שז וסימן שכה

##### הלכות

##### **אמירה לעכו"ם**

##### או"ח סימן שכה סעי' י - יד

#####

##### שיעור יב

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

[סימן שכה סעיף י] **עכו"ם שמילא מים לצורך בהמתו מבור שהוא רשות היחיד, לרשות הרבים, מותר לישראל להשקות מהם בהמתו וכו', ואם מילא לצורך בהמת ישראל אסור בכל מיני תשמיש אפילו ישראל אחר.** הגה: ויש מקילין ואומרים דאף אם הובא דרך רשות הרבים לצורך ישראל מותר לאדם לשתות מהם, הואיל ואפשר לילך שם ולשתות, ויש מתירין אף לכתחילה וכו', ואף על פי שיש להחמיר בדבר מ"מ אין למחות ביד המקילין לצורך שבת ובשעת הדחק.

## ביאור השיטות וההלכה

ושתי השיטות של השו"ע והרמ"א היא מחלוקת ר"י ור"ת בתוספות (שבת קכב. ד"ה משקה), על המבואר שם במשנה שאם נכרי מילא מים בשביל בהמתו של ישראל, אסור לו להשקותה מהמים. ודעת ר"ת שבדווקא נקט לגבי בהמתו, משום שהישראל עצמו מותר בהנאה, דלא נאסר בהנאה היכא דאפשר לו לרדת בעצמו ולשתות. אמנם שיטת ר"י שדבר שהובא דרך רשות הרבים דינו ככל מלאכה שעשה גוי לצורך ישראל, שאסור ליהנות ממנה.

ובמשנ"ב (ס"ק נו) כתב דהעיקר כשיטת ר"י דהיא דעת כל הראשונים, ורק במקום צורך גדול או לצורך שבת יש לסמוך להקל ליהנות מהמלאכה כשיטת ר"ת. ובשעה"צ (ס"ק נד) ביאר דאף שלומר לכתחילה כתב הרמ"א שאין למחות ביד המקילין, ומשמע שלירא שמים נכון להחמיר בזה אף בצורך גדול, היינו לעניין לכתחילה שלא לומר, אך אם כבר הביא יש להקל בצורך גדול או צורך שבת.

## שיטת הי"א ברמ"א שמותר אף לכתחילה

אמנם אף ר"ת לא היקל לומר כן לאינו יהודי לכתחילה, רק סבר שבדיעבד לא נאסר בהנאה בכהאי גוונא. אבל הרמ"א הביא שיש מתירין אף לכתחילה לומר להביא דרך רשות הרבים, ובשו"ע הובא המקור לזה מהכל בו, וכתב המג"א (ס"ק כה) דלא נמצא כן בכל בו, ובביאור הגר"א ציין שמקורו של הרמ"א הוא מדברי המרדכי (שבת רמז תעד, הובא בבית יוסף לעיל סימן שז סעיף ה) דכתב שלא נאסרה אמירה לעכו"ם שיטלטל חפץ ברה"ר, משום שאפשר לטלטלו ע"י מחיצת אנשים, ועפי"ז כתב הרמ"א שיש להתיר לומר לגוי שיביא את המים דרך רה"ר, כיון שאפשר להגיע אליו ע"י אנשים.

ובמג"א (שם) כתב דאפשר שמקורו של הרמ"א הוא מסימן רעו (סעיף ג) ששם כתב הרמ"א שמותר לומר לאינו יהודי לילך עמו וליטול נר הדלוק כבר, הואיל ואינו עושה אלא טלטול בעלמא, ונתבאר שם במשנ"ב (ס"ק לא) דטעם ההיתר הוא משום שיכול הישראל לטלטלו בדרך היתר ע"י שינוי, כגון באצילי ידיו, וה"נ יש להקל כיון שיכול לעשותו בדרך היתר שיבוא בעצמו אל המים.

ובתהילה לדוד (ס"ק ל) העיר שהרי לעיל בסימן רעו כתב הרמ"א שיש להתיר בזה לכתחילה, והכא כתב רק דאין למחות ביד המקילין בצורך גדול, וביאר דהתם נחשב שאפשר בדרך היתר ע"י שיעשה אותה המלאכה בדרך היתר, דהיינו בטלטול כלאחר יד, משא"כ הכא שאי אפשר לעשות את הפעולה בדרך היתר אלא ע"י שימנע לגמרי מהפעולה, כשיבוא בעצמו אל המים, וזה לא נחשב שאפשר בדרך היתר. וצ"ב בסברא, דאדרבה אם אפשר להגיע לאותה התוצאה בדרך היתר גמור למה יהיה אסור טפי.

ונראה לבאר בדרך אחר, דהכא אם הגוי מביא לו את המים, הרי נהנה שאינו צריך ללכת לבור ולשתות, וזה אי אפשר לעשות בדרך היתר, לכך לא נחשב שאפשר בדרך היתר, משא"כ שם שע"י טלטול מן הצד הוא מקבל את אותה התוצאה, נחשב שיכול בדרך היתר.

[סעיף יא] **ליקט אינו יהודי עשבים לצורך בהמתו, אם אינו מכירו מאכיל אחריו ישראל, שעומד בפניה בענין שלא תוכל לנטות אלא דרך שם, דאילו להעמידם עליהן אסור, דחיישינן שמא יטול בידו ויאכילנה, והם מוקצים.**

## עשבים נחשבים מוקצה

מבואר דהעשבים נחשבים למוקצים, אף שדעת האינו יהודי לתולשן, וכ"כ בשעה"צ לעיל בסימן שכד (ס"ק טו) דדלועין שנתלשו בשבת הוו מוקצה ואפילו אם תלשן אינו יהודי. אך מאידך כתב בשעה"צ בסימן זה (ס"ק כו) דפירות המוכנים לתלוש והיה דעת האינו יהודי עליהן מערב שבת אינם אסורים משום מוקצה. וצ"ע.

[סעיף יג] **אם ליקט אינו יהודי והאכיל לבהמת ישראל אין צריך למחות בו לפי שעה, אבל אם רגיל בכך צריך למחות.**

## דין מחאה במלקט עשבים ומאכיל לבהמת ישראל

וביאר המשנ"ב (ס"ק עא) דכשאינו רגיל בכך אין איסור בדבר משום שאינו עושה זאת בציווי ישראל, אלא מעצמו, ואמרינן דאינו יהודי אדעתיה דנפשיה קעביד כדי להרויח, ולכן אין צריך למחות בו. וכן מצינו לקמן בסימן שלד (סעיף כה) דגוי שבא לכבות אין צריך למחות בידו דאמרינן נכרי אדעתיה דנפשיה קעביד, ומאידך מצינו לגבי הדלקת הנר לעיל (סימן רעו סעיף א) שאם אינו יהודי הדליק נר במקום שיש רוב ישראלים אמרינן שהדליק עבור הישראל, אף בלא שאמר שהדליק בעבור הישראל, ואסור ליהנות ממנו, ולא אמרינן דאינו יהודי אדעתיה דנפשיה קעביד.

וביאר במגן אברהם (ס"ק כט וכן לקמן שלד ס"ק כז הובא במשנ"ב שם ס"ק סא) דשאני הדלקת הנר, שמכיון שגוף הישראל נהנה מהמלאכה אמרינן שהאינו יהודי התכוין להדליק לצורך הישראל, אך לגבי עשבים שנתלשו וכן בכיבוי דליקה, שרי, שהרי אין גופו נהנה מהמלאכה ואמרינן דעביד אדעתיה דנפשיה.

ובטעם שאם רגיל בכך צריך למחות נחלקו הראשונים (הו"ד במג"א ס"ק ל), דהנה הרא"ש (שבת פט"ז סימן יב) כתב וז"ל 'אבל אם מערים ישראל בכך ורגיל לעשות דבריו ע"י בהערמה על ידי עכו"ם אסור, כדאמרינן בהשוכר את הפועלים (ב"מ צ:) בהנהו תורי דגנבין ארמאי ומגנחין יתהון הערמה איתעביד בהון ליזדבנו לנכרים'. ומבואר שהאיסור בהערמה הוא, שהישראל מערים דאמרינן דמעיקרא היתה דעתו שהגוי יעשה בעבורו את המלאכה, ומשום כך קנסו לאסור בזה. ולפי"ז אפילו אם ידעינן שהגוי עושה עבור הישראל שרי, כיון שאין בדעתו של הישראל שהגוי יעשה בעבורו.

ולדעת הרא"ש צ"ל דמה שכתוב בגמרא שאינו יהודי אדעתיה דנפשיה קעביד, היינו שמכיון שעשה את המלאכה עבור הבהמה, אין איסור, כיון דלא עשה לישראל הנאת הגוף אלא להנאת הבהמה.

אכן דעת המרדכי (שבת סימן תו) שהאיסור הוא משום דאמרינן שהגוי מערים כאילו הוא עושה אדעתיה דנפשיה, ובאמת הוא מכוין לעשותו בעבור הישראל, דז"ל שם 'ובלבד שלא יערים לעשות בשביל ישראל ואומר שעושה לעצמו'. ולדבריו באופן שנדע שהעכו"ם עשה עבור הישראל, ודאי שיהיה אסור ליהנות מזה.

והנה במשנ"ב כתב בטעם הדבר שמותר לבהמתו ליהנות באינו מכירו, הוא משום דאמרינן אדעתיה דנפשיה קעביד 'כדי להרויח', ומשמע שאם עשה זאת עבור הישראל אסור, וזה דלא כדברי הרא"ש שכתב דאף אם נתכוין לעשותו עבור הישראל שרי היכא שגופו לא נהנה, ובלבד שלא אמר לו הישראל לעשותו, אך בשעה"צ (ס"ק עג) כתב להדיא דהעיקר כדעת הרא"ש, וצ"ע.

[סעיף יד] **עשה א"י בשבת ארון או קבר לעצמו מותר לישראל ליקבר בו, ואם עשאו בשביל ישראל, לא יקבר בו לא עולמית. ודוקא שהקבר בפרהסיא והארון על גביו, שהכל יודעים שנעשה לפלוני ישראל, אבל אם הוא בצנעה, מותר ליקבר בו לערב, בכדי שיעשו. ואפילו כשהוא בפרהסיא, אינו אסור אלא לאותו ישראל שנעשה בשבילו, אבל לישראל אחר מותר, והוא שימתין בכדי שיעשו.**

## איסור הנאה ממלאכה בפרהסיא

והקשה המגן אברהם (ס"ק לא) דלעיל בסימן רמד (סעיף ג) מבואר שאם גויים בנו בית לישראל בשבת באיסור, נכון להחמיר שלא יכנסו בו, והיינו דמדינא מותר ורק החמירו שלא ישתמש, ואף דהוי בפרהסיא. ותירץ המג"א דהתם מיירי בקצץ עמו בקבלנות, ולכך שרי אפילו בפרהסיא.

והנה דעת הר"ן (סה. מדפי הרי"ף והובאו דבריו בט"ז ס"ק יג) שכל מה שאסור בפרהסיא היינו רק בחפר קבר משום שגנאי הוא לישראל שייקבר בקבר מפורסם שנתחלל עליו שבת, ולפי"ז א"ש דלעיל דמיירי בבניין בית לא אסרו מדינא אלא נכון להחמיר. אמנם ברמב"ם (פרק ו הלכה ב) משמע שבכל מלאכה שעשה הגוי עבור הישראל בפרהסיא אסור עולמית.

ונשאלה שאלה למעשה שבתקופה האחרונה נתפרסם שנעשו עבודות בשבת להכשרת הנסיעה ברכבת, וכיון שעבודות אלו נעשו בפרהסיא יש לאסור עולמית, ולמעשה סומכים על הר"ן להקל.

**הדינים העולים**

1. הביא גוי חפץ דרך רה"ר בשבת, לדעת השו"ע צריך להמתין בכדי שיעשו, ולדעת הרמ"א מותר מיד, וכתב המ"ב שהעיקר להחמיר אולם לצורך גדול או צורך שבת יש להקל.
2. אבל 'לכתחילה' אסור לומר לגוי להביא דרך רה"ר, והמיקל לצורך מצוה ובשעת הדחק אין מוחין בידו, ובשעה"צ כתב דירא שמים ימנע מלהקל.
3. יש להחמיר שעשבים שנתלשו ע"י אינו יהודי בשבת הוו מוקצה, וצ"ע.
4. אינו יהודי שעשה מלאכה עבור בהמת הישראל אין צריך למחות בידו, ואם מכירו צריך למחות.
5. אם מכוין להדיא עבור הישראל, לדעת הרא"ש מותר כיון שגופו לא נהנה, ולמרדכי אסור. ובשעה"צ כתב להקל כדעת הרא"ש.
6. קבר שנעשה בשבת בפהרסיא לצורך מת, אסור עולמית לאותו מת, ומותר לישראל אחר.
7. מלאכה שנעשתה בפרהסיא לצורך שאר דברים, נחלקו הראשונים, ונוהגים להקל במקום צורך.
8. ואף לשיטות המחמירות אם עשה הגוי בקבלנות נכון להחמיר ואין איסור מדינא.