חבורה אהל 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה / סוגיית אהל

חבורה אהל 2

איבעיא להו תלה מאי. אמר רב יוסף תלה חייב חטאת. א"ל אביי אלא מעתה תלה כוזא בסיכתא ה"נ דמחייב, אלא אמר אביי מדרבנן היא שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול. והנה תמה רע"א מה היתה ההו"א של רב יוסף לחייב מדאורייתא, ויל"ע האם רב יוסף סבר דאהל עראי חייב מדאוריתא. ועיין רע"א מה שתי' וצ"ע. והנראה לפי המבואר להלן בשיטת רש"י דהטעם דלא הוי אהל קבע אפילו אם הוא נעשה לכמה ימים הוא משום שהוא לא מגין. דהרי הוא בא לסנן. ואפשר דרבי יוסף סבר דמכל מקום כיון שבא להגן על החלל מהשמרים הוא נחשב מגין ונחשב אהל קבע ובזה עצמו נחלקו. רב יוסף ואביי. וממילא השאלה של אביי בהכרח היא רק דרך גוזמא ולא יתכן כלל הדמיון לכלי. אלא דאביי חלק וסבר דאין זה נחשב מגין ואין זה אהל קבע והנה אביי הקשה מתלא כוזא בסיכתא. ויל"ע דשם הרי לית ליה כלל שם אהל ומהו הדמיון. והריטב"א ביאר דהוי דרך גוזמא בעלמא דקאמר לו דכמו שפשוט לך שדבר שתלוי על חלל אבל לא מתייחס כלל לחלל או משום שאין לו מחיצות פשוט שאינו אהל כך אהל עראי גם לא שייך לחייבו משום אהל. והר"ן בשם הרא"ה ביאר דהשאלה היתה דאם חייבים על משמרת דאורייתא. אז היו חכמים צריכים לאסור גם תלא כוזא בסיכתא משום שכן יש בזה צורת אהל קצת דהרי זה כיסוי על חלל הגם שלא נעשה כלל לשם כיסוי אלא דשמו את הכלי על הוו או היתד כדי שלא יהא מונח על הרצפה. ובתוס' מבואר דהשאלה היתה דאם חייב מדאוריתא אין מקום לחלק. ויש לעיין דהרי במשמרת זה אהל עראי דהרי נעשה להגן על החלל מתחת משא"כ בתלא כוזא הוא לא נועד כלל לחלל שמתחת. ולכאורה תמוה שאלת הגמ' דמדאוריתא יש דמיון. ולכאורה נראה דהתוס' הבינו דמשמרת גם לא נחשב שנעשה להגן על החלל שמתחת. ומשום כן היא אהל עראי. ורק יש לו מציאות של כיסוי על חלל. ואסרו מדרבנן משום דדמי לאהל ובזה יש חילוקים אמנם לדעת רבי יוסף דחייב מדאוריתא הביאור הוא דכל קירוי על חלל הוא אהל דאוריתא ובזה לא ניתן לחלק. אלא דזה חידוש משום שעדיין יש לחלק ביניהם. וכמבואר דהקירוי של המסננת מתייחס לחלל שתחתיו שלא יכנסו שם השמרים. ויש לעיין בזה. אלא אמר אביי מדרבנן היא שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול. והנה בתשובת הגמ' נחלקו הראשונים מהו המכוון. וברש"י מבואר להלן קלט: דאין האיסור משום אהל עראי אלא משום החשש של עובדין דחול. אמנם כבר כתב הקרבן נתנאל בשם שו"ת הרמב"ם. דאין איסור עובדין דחול אלא במקום שיש חשש שיבוא לעשות מלאכה ולא אסרו את עצם העובדין דחול אלא האיסור משום שיבוא לעשות מלאכה. ורק דבאמת יש לעמוד על הלשון עובדין דחול. ונראה דהמכוון הוא לשיטתם שהחשש שאם נתיר לו לעשות הכיסוי כדרך שהוא עושה בחול הוא יבוא לשמר וזה איסור דאוריתא אמנם בתליית הכוז"א אין חשש שיבוא לעשות מלאכה דאורייתא. וכן פסק הרמב"ם פכ"א משבת הי"ז. דהאיסור הוא משום שמא יבוא לשמר. ושם מדובר בהלכות בורר ומבואר דסבר הרמב"ם שהאיסור הוא מלתא דאיסור בורר לא לעשות פעולה שמביאה לידי ברירה. וכתבו הראשונים דהמקור של רש"י היה מהסוגיא להלן קלט: דמבואר שם שלתלות את המשמרת בשביל רימונים הותר. ומבואר דכל שאין חשש שיבוא לידי שימור התירו לתלות את המשמרת. ואין בזה משום עשיית אהל. וממילא ביו"ט אדם יכול להערים ולתלות את המשמרת עבור הרימונים ולהשתמש לרימונים ואז לשמר משום שביו"ט לא נאסר השימור אלא התלייה בשביל השימור. אלא דזה עצמו צריך ביאור מדוע זה נאסר ביו"ט כיוון דהשימור עצמו לא נאסר ולכאורה הביאור הוא דחיישינן שמא יבוא לשמר לימים רבים. שכך הוא הדרך וזה נאסר ביו"ט וכמו דמבואר דנאסר לסנן חרדל ביו"ט והביאור הוא משום שזה עשוי לימים רבים. אמנם עיין בקרבן נתנאל. דהביא את קושיית הראשונים דהקשו על רש"י מתחילת הסוגיא דמבואר דמשמרת נאסר משום אהל עראי דהגמ' הקשתה מפקק החלון דהוא הוספה על אהל עראי ממשמרת שהיא עצמה אהל עראי. ומבואר דמשמרת אסור משום אהל עראי. וכן הקשו האחרונים דרש"י סתר משנתו דבמשנה רש"י עצמו פי' דהאיסור הוא משום הוספה על אהל עראי. וכתב הרמב"ן דרש"י הלך בהו"א כפי ההבנה של רב יוסף והגמ' נתכוונה בשאלה דלפחות הוי אהל עראי וגם את זה התיר ר"א ואיך אסר להוסיף על אהל עראי יתכן דזה נחשב אהל קבע אבל לפחות הוי אהל עראי. ועיין רע"א שרצה לתלות דבר זה במחלוקת ר"א וחכמים וצ"ע. אמנם אליבא דאמת לפי אביי איסורו משום חשש שימור ולא משום אהל. זהו ההבנה הפשוטה ברש"י אלא דזה דוחק דרש"י סתם את דבריו לפי ההו"א. וכן דהגמ' סברא בהו"א כרב יוסף דאהל לר"א הוא משום אהל עראי. וגם דזהו סתום מאד בדברי רש"י. ובעז"ה בהמשך נראה עוד דרכים ליישב את דברי רש"י.

הראשונים ביארו באופן אחר. ולהעמיד את דבריהם צריך להקדים דנחלקו הראשונים בסוגייתנו מהו עשיית המשמרת. דהנה ברש"י נראה דעשיית המשמרת היא תליית הבד על פי החבית. דיש מחיצות הכלי ויש חלל הכלי ועליו יש את הבד של המשמרת וכך הוא לשונו של רש"י במשנה ד"ה תולין דהוא נעשה כאהל על חלל הכלי שקורין אישטנד"א ומבואר דהתלייה נעשית על פי כלי.. אמנם בדברי הרשב"א ועוד ראשונים מבואר דהמשמרת היתה תלויה על גבי יתידות ואח"כ היו נותנין את הכלי תחתיו לקבל את היין.

ומצינו כמה דרכים בראשונים שכתבו דהחיוב הוא משום אהל. הרמב"ן כתב דמה שאביי ענה עובדין דחול אין המכוון לעובדין דחול אלא שנקט לשון זו משום שלפי רב יוסף זה דאוריתא אז אביי אמר דלא הוי רק שבות וכעין עובדין דחול אמנם המכוון דזהו נאסר מדאוריתא וכמבואר בביצה לב: דזה נאסר גזירה אהל עראי אטו אהל קבע. וכתב הרמב"ן דהטעם דשרינן ברימונין משום שהתולה לשמרים מותחה יפה וקובעה. והתולה לרימונים אינו צריך לקובעה ולא למותחה יפה ולאו אהל הוא והנה כאן איירי באהל עראי ומבואר ברמב"ן דגם כדי שהדבר יחשב אהל עראי צריך שהיא מותחה יפה וקובעה ובלי"ז לא הוי אפילו אהל עראי. ומשמע דכל החילוק הוא בצורת שימת הקירוי על גבי החלל דבעינן שיהא בצורה של דמי לאהל ובלי זה הוא לא נאסר. והרשב"א הקשה מהסוגיא להלן קלט דמבואר דכל ההיתר הוא רק עם שם רימונים קודם, והקשה דלפי הרמב"ן תלוי רק בצורה שבה הוא שם את הקירוי. ועיי"ש מה שהקשה עוד למה כלל הגמ' תלתה דין זה של תליית רימונים או שמרים ומדוע לא כתוב עם מותח ולא מותח. והנראה בעיני דאין המכוון ברמב"ן דרק זה החילוק. אלא דיש חילוק בצורת הקירוי דבמותח יש בו שם אהל עראי אפי' ברימונים. אמנם נראה דסבר הרמב"ן דאם מכינה לשמר אז יש משמעות בקירוי גם אם לא נמתח כיוון שהוא נעשה להגן על החלל שמתחת. ולכן בעינן שיתלה בה רימונים תחילה ועלה בידינו דיש ב' מיני סיבות להגדיר את המקום כאהל עראי או אם תולה מתוח דאז זה צורת אהל עראי דזה קירוי של קבע. או דהוא משמר תחילה וזה עצמו מגדיר את הדבר כאהל עראי כייוון שהוא משתמש במקום כשימוש אהל אפילו אם הוא רפוי. והרשב"א עצמו כתב. שההבדל בין רימונים למשמרת. הוא משום שליתא לשם אהל אלא אם כן יש לו צורך בחלל שהוא תחתיה אבל כל שאין לו צורך בחלל שתחתיה אין זה צורת אהל. [והנה יש לדון דאהל קבע אינו חייב אלא אם כן נעשה להגן ולכסות על החלל שתחתיה. אמנם אהל עראי חייבים גם באופן שהוא צריך לחלל ודומה לגוד שאין נעשה להגן על החלל אלא שיש לו צורך בחלל.] והוסיף הרשב"א דזה דווקא אם יש לו ג' מחיצות. וכנראה כך הבין הרשב"א צורת אהל דנעשה קירוי וחלל ומחיצות ובזה יש שם אהל ורק באופן זה נאסר באהל עראי. אמנם אם אין לו צורך כלל בחלל אינו דומה לאהל. וממילא בתולה לרימונים אין לו צורך בחלל משא"כ במשמרת יש לו צורך בחלל שהרי לשם נופל היין.

אמנם הוקשה לרשב"א משום שהבין שקודם תולין את המשמרת ואז מניחין את הכלי דבגמ' בביצה מבואר דאם בונה אהל מלמעלה למטה פטור וכן קודם תולה את המשמרת ורק אז מניח את הכלי תחתיו. [ובאמת לדעת רש"י זה לא קשה דהרי ביארנו דהוא תולה את המשמרת על הכלי אמנם כפי הצורה שהרשב"א הבין את הדבר יקשה.] והרשב"א תי' דכאן זה הרגילות קודם לתלות את המשמרת ואז להניח את הכלי מתחת. אלא דהוקשה לרשב"א אם כן מה יעזור שהוא תולה לרימונים הרי אחרי זה שישים את הכלי הוא יתחייב [ ויש לדון בקושיית הרשב"א, האם הבין דהמחייב של אהל הוא עשיית הקירוי והמחיצות. והכל בכלל שם אהל יקרא וממילא סובר דאם נשלם השם אהל כשהוסיף את המחיצות אז בזה עצמו הוא עושה אהל ופעולה זאת עצמה צריכה ליאסר.] ובזה ייסד הרשב"א יסוד. דהחיוב תלוי במה שדעתו דרק אם דעתו לתת כלי תחתיה אז נאסר אבל אם אין דעתו ליתן כלי תחתיה מותר ומבואר דעשיית אהל היא תלויה בעשיית הקירוי אלא דלא מחייבין רק עד כמה שזה קירוי על חלל ומחיצות. ועד כמה שמתחילה רצה לעשות חלל ומחיצות חייב בקירוי. ויל"ע האם דווקא אם בפועל עשה, או מספיק מה שדעתו היה לעשות. והפשטות היא שבעינן נתינת כלי אמנם זה בתורת תנאי כדי להגדיר את הקירוי כעשיית אהל עד כמה שבסוף נעשו כאן מחיצות. אמנם המחייב הוא על עצם הקירוי. והנה יש לעיין דהנפק"מ תהיה תלויה אם ישים את הכלי לאחר השבת דאם עשיית המחיצות היא חלק מהמחייב יהיה חייב רק אם נתנן בשבת אמנם אם זה רק תנאי והמחייב הוא על עצם הקירוי אז אפשר שאפילו אם דעתו מתחילה לשים כלי וישים את הכלי במוצאי שבת עדיין יאסר ויל"ע בזה. ובדרך השנייה נראה ברשב"א שאין זה תלוי בדעתו להניח . אלא זה תלוי לאיזה שימוש עשה את הקירוי דאם עשה את זה לשימוש של שימור בהכרח יהא כאן כלי. ולא משום שדעתו להביא ואפילו איין דעתו להביא אסור, אם דעתו לעשות כזה שימוש שמצריך כלי וזה נעשה עבור החלל אז זה אסור. והנה הר"ן כתב דמשום דלא שייך בזה אהל עראי אסמכוה אעובדין דחול. ומשום דררא דאיסור אהל.

והנה צריך ביאור דמשמע דזהו צירוף אם החשש שיבוא לשמר אז אסרו את זה כאהל הגם שאינו אהל וצריך ביאור הצירוף. ועיין היטב בדברי הר"ן, ועולה מדבריו דנאמרו ד' דרגות נאמר אהל קבע וכנראה היסוד בזה דזה אהל שקבוע לזמן רב. ונעשה להגן על מה שתחתיו ויש אהל עראי דאינו לזמן רב. אבל הוא פריסה כעין דרך קביעות ונעשה להגן על מה שתחתיו זהו אהל עראי. ונראה דכוונת הר"ן דכאן לא הוי אפילו אהל עראי הוא משום שבמסננת לא נעשה להגן על מה שתחתיו לגמרי דהרי רוצה שהיין יכנס ורק שזה נעשה כמגין למה שתחתיו מדרבנן כדי שלא יבוא לשמר דהגם שמעיקר די ןאהל לא היה אמור ליחשב אהל מכל מקום. כדי שלא יבוא לשמר קבעו דגם כזה מגין הוא גם בכלל גזירת אהל. אמנם באופן שנותן בצורה שלא הוי קביעות. והוא לא בא להגן על מה שתחתיו זהו אהל עראי ומשמע דבחד מיניהוו מספיק. הוא שלא ניתן דרך קביעות או שלא בא כלל להגן על מה שתחתיו והר"ן הביא כגודמא. זה את המקרא של נתינת סודר על חצי כלי. דזה לא דרך קביעות ולא מגין למה שתחתיו. והנה באמת כשנקשה לדברי רש"י והרמב"ם מדוע לא נאסר משום אהל עראי .אז ניתן לפרש או משום שאין מחיצות. בשעה שהוא נותן את המשמרת. וכהרשב"א. וזה יתכן ברמב"ם אמנם ברש"י הרי מבואר דהוא נותן על גבי כלי ויש מחיצות ובהכרח נצטרך לומר כחילוקו של הר"ן דאין זה נעשה להגן על מה שבתוכו אלא רק במקצת ונאסר רק משום שמא יבוא לשמר. וממילא יתכן לומר דרש"י סבר כהר"ן לגמרי ומה שכוונתו דלא חייבים משום אהל הוא משום שאינו מגין והאיסור הוא משום שמא יבוא לשמר אלא דמדרבנן הגדירו את זה כאהל עראי מחמת זה ולא קבעו לזה שם איסור אחר וממילא הכל אתי שפיר ולא נצטרך לדיחוי.

ועיין בטור דלכאורה פסק כהתוס' דהאיסור הוא משום עשיית אהל. והשו"ע גם פסק כן. והמ"א ציין להרמב"ם ומבואר דהבין ברמב"ם דיסוד האיסור הוא עשיית אהל והטעם הוא שמא יבוא לשמר. ועיין במחצית השקל שדן על דבריו. וביאר דבא ליישב את הרמב"ם אם סוגיית הגמ'. אמנם דברי הרמב"ם אינו כן דהרי הביא איסור זה בפכ"א בהלכות בורר ולא כהטושו"ע שהביאו לדין זה בהלכות אהל. ובמחצית השקל ביאר [ומפורש כן במג"א] מדוע לדעת הרמב"ם לא הוי אהל עראי וביאר דליתא מחיצות. אמנם הרי דעת רש"י לא כן דהרי רש"י סובר דנאסר אפילו במקום דליתא מחיצות ועוד דהרי לרש"י הציור שלמ משמרת עצמו מדובר שיש מחיצות. אלא צריך לבאר כדבאירנו דהחיסרון הוא משום שלא מגין לגמרי. ומבואר דהרמב"ם הבין כפשוטו וכן משמע מלשונו אמנם ברש"י באמת נראה כן וכמדובר. ובבי' הגר"א דחה דברי המג"א וביאר דהשו"ע סבר כשי' שאר הראשונים דהאיסור הוא להדיא משום אהל עראי. ואו שיש חיוב אהל עראי אפילו באופן שאינו מגין וכמדובר ברשב"א שמדובר שיש מחיצות. או דשיטת השו"ע דלא בעינן מחיצות. כדי שייחשב אהל עראי. ומבואר בשעה"צ דלדעת המג"א נאסר אפילו בלי כלי תחתיה וכמדובר שהרי אין מחיצות והמ"ב הכריע בזה כדעת הגר"א וכפשטות השו"ע. והטור שפסקו דחשיב אהל עראי במקום שיש מחיצות וכמו בציור של רש"י שהוא תולה על הכלי ולא מטעמיה דרש"י.

באמת יש לדייק כן מדברי התוס' בביאור דעת רש"י דהתוס' הקשו על רש"י דביאר דכסא גלין משום שמא יתקע והקשו דאביי הרי נקט רק חיובא דאהל ויש לעיין דהרי לרש"י חיובא דמשמרת אינו מטעם אהל ולדעת רש"י עצמו מה הקשו התוס' ומבואר דהתוס' הבינו דאפילו לרש"י משמרת היא משום אהל אלא דטעם האיסור הוא שמא יבוא לשמר. ולכן הקשו מכסא גלין ורש"י עצמו לא הוקשה לו וכמו שכתוב ברשב"א דלא חייב להיות שכל הציורין יהיו שווין.

והקרבן נתנאל תי' לפי המבואר להלן ברשב"א דלא נאסר משום אהל אלא בצריך את החלל תחתיו. וחי' דזה החילוק בין יו"ט לבין שבת דביו"ט עומד להביא כלי לשמר דמותר לו לשמר. וממילא זה נאסר משום אהל שדעתו להוסיף כלי. משא"כ בשבת שאסור לשמר ושם האיסור הוא רק משום שמא ישמר שאינו עומד להוסיף מחיצות וק"ל. ומבואר שדעתו הוא שרק באופן שרוצה להוסיף כלי בשבת. נאסר. ויש לדון במה נחל עם הרשב"א.