שיעור מג סימן קפג סעף ג - ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור מג**

**~ סימן קפג סעי' ג - ו ~**

## [סעיף ג] צריך לחזור אחר כוס שלם.

# להניח כובע על ראשו ולהתעטף במלבוש עליון בברכת המזון

המשנ"ב (ס"ק יא) הביא מהמג"א בשם הב"ח דירא שמים לא יברך במצנפת רק ישים הכובע על ראשו ויש שנוהגין ג"כ להתעטף בבגד העליון דכל זה הוא בכלל עיטוף הנאמר בגמרא אצל כוס ברכה. ומלשון המשנ"ב משמע שצריך לשים כובע על ראשו, והביא דיש נוהגים גם בבגד עליון, וקצ"ב דבמג"א (ס"ק ה) וכן בב"ח שהם מקור דברי המשנ"ב מבואר שצריך גם כובע וגם בגד עליון, וכתבו את שניהם בחדא מחתא, ובמשנ"ב דקדק וכתב בתחילה שישים כובע על ראשו ואח"כ כתב שיש נוהגים להתעטף ומשמע שאינו אותו רמת חיוב [ואולי י"ל דבזמנו לא נהגו כ"כ להתעטף בבגד העליון].

והנה יש שדקדקו מלשון המשנ"ב (עי' בהערות במהדורת דרשו) שכתב שכך נהגו כהיום שמשימין כובע אפילו שמברך ביחיד, ומשמע שאין צריך להתעטף בבגד העליון אלא רק כשמברך על הכוס, אך אם מברך בלא כוס א"צ עיטוף וסגי שיהיה כובע על ראשו. אך נראה דאינו מוכרח, וגם המברך בלא כוס צריך להתעטף בבגד עליון, , דאין חילוק בין הנחת כובע על ראשו ולבישת הבגד העליון, ושניהם הוא מדין עיטוף המבואר בגמרא, וכוונת המשנ"ב שנהגו כהיום שאפילו כשאינו מברך על הכוס נהגו לעשות עיטוף כמו במברך על הכוס. ועל כן צריך להחמיר כל ירא שמים ללבוש גם כובע וגם חליפה כי כך הוא דין עיטוף. [ובאמת שכן הוא מכובד יותר שיהיה לבוש גם בחליפה, דצריך שיהיה לבוש כמו בעומד לפני מלך, וכמו שמבואר בשו"ע לקמן (סעיף ח) שלעניין לשאול מפני היראה או מפני הכבוד בברכת המזון דינו כמו בתפילה, ומשמע שהוא כעומד בפני מלך שצריך להיות לבוש באופן מכובד. וכמו כן נראה דמשום כך אין לברך ברכת המזון בכסות לילה דאינו לבוש מכובד].

ומסתבר דדין זה של עיטוף הוא אינו דווקא בכוס של ברכת המזון, אלא בכל ברכה שמברכים על כוס כמו קידוש והבדלה צריך לעשות עיטוף [ולכאורה כן הדין בד' כוסות של ליל הסדר דצריך לעשות עיטוף כדין, אכן מנהג העולם ללבוש רק 'קיטל' בזמן ההגדה ואינם לובשים כובע ויל"ע]. ויש שנהגו לעשות עיטוף גם בברכת מעין ג', וכן הובא באורחות רבינו (חלק א עמוד פד) שהסטייפלער נהג ללבוש כובע בזמן שהיה מברך ברכת מעין ג', ואין הכל נוהגים כן.

[סעיף ד] מקבלו בשתי ידיו, וכשמתחיל לברך נוטלו בימינו ולא יסייע בשמאל. הגה: והיינו דוקא שלא תגע השמאל בכוס, אבל אם נותן השמאל תחת הימין לסייעה מותר. ומגביהו מהקרקע טפח אם הוא יושב על גבי קרקע ואם הוא מיסב בשלחן, מגביהו מעל השלחן טפח. ונותן בו עיניו שלא יסיח דעתו. הגה: ועל כן אין לוקחין כוס שפיו צר שקורין גלוק קלא"ז לברך עליו. ומשגרו לאשתו שתשתה ממנו.

# פרטי דיני כוס של ברכה בסעיף זה

**מקבלה בב' ידיו** וביאר המשנ"ב (ס"ק יב) דהטעם שצריך לקבלה בשתי ידיו הוא כדי להראות חביבות הכוס עליו, ומה שאח"כ הוא אוחזו ביד אחת הוא כדי שלא יהיה נראה עליו כמשאוי. ולכן נוהגים שאחר נותן למברך את הכוס לשתי ידיו. ונראה שלא ירים בעצמו את הכוס בשני ידיו דבזה הוא נראה כמשאוי אלא אחר יתן לו לשתי ידיו וכנ"ל.

**לא לסייע בשמאל** בשו"ע מבואר שלא יסייע בשמאל, וברמ"א היקל שאם נותן את השמאל תחת הימין לסיעה מותר, ובמשנ"ב (ס"ק טו) הביא שהאחרונים מחמירים שלא יסייע בשמאל אם לא לצורך.

**אופן החזקת הכוס** כתב המשנ"ב (שם) בשם המקובלים דע"פ הקבלה יעמיד את הכוס על כף יד ימינו, והאצבעות יהיו זקופים סביב. ובכוס עם רגל יל"ע האם עדיף להחזיק את תחתית רגל הכוס בכף ידו, או שישים את הכוס בין אצבעותיו וכך יהיו האצבעות זקופים סביב הכוס, אמנם בהרבה מן הכוסות אף אם יחזיק את הכוס מתחתית הרגל שלה יגיעו האצבעות עד הכוס עצמה ובזה ודאי עדיף שיחזיקה מלמטה.

**הגבהת הכוס** עוד מבואר בשו"ע שצריך להגביה את הכוס מהקרקע טפח, ואם הוא מיסב על השולחן מגביהו מעל השולחן טפח. וביאר המשנ"ב (ס"ק טז) שהוא בכדי שיהא נראה הכוס לכל המסובין ויסתכלו בו. וכתב בתהילה לדוד (ס"ק ג) שעובי הכף והאצבעות מצטרפין לטפח, והיינו דטפח שאמרו היינו ממקום שבו נמצא היין. ולפי זה נראה שבכוס שיש לה רגל שגבוהה טפח סגי שיחזיק בידו וא"צ להגביה את הכוס, דהעיקר שהמקום שהיין בו הוא בגובה טפח.

**לתת עיניים בכוס** מבואר בשו"ע שצריך ליתן עיניו בכוס כדי שלא יסיח דעתו. ובשונה הלכות (דין יד) כתב שגם כל המסובים צריכים להסתכל בכוס כדי שלא יסיחו דעתם, ודקדק כן ממש"כ המשנ"ב שצריך להגביה טפח כדי שיהא נראה הכוס לכל המסובין ויסתכלו בו. אמנם נראה שאם מסתכל בסידור ובכך מכוין יותר שרי [וע"ע במשנ"ב סימן קפה ס"ק א שלכתחילה יזהר לברך מתוך הספר ולא בעל פה].

**לשתות מכוס צר** כתב הרמ"א שעל כן אין לקחת כוס צר לברך עליו. והיינו דמשום שצריכים השומעים להסתכל על מה שבתוכו אם יהיה הכוס צר אין לברך עליו. ובאחרונים הקשו שאין דין להסתכל על היין שבכוס אלא צריך להסתכל על הכוס עצמה, ומסיק שאין להקפיד בזה אלא אם יש לו בקל כוס אחר [ולטעם זה לכאורה אם הכוס עשויה מזכוכית אף לדעת הרמ"א אין להקפיד בזה שהרי רואים אף את היין]. ובמג"א (ס"ק ז) הביא מהדרכי משה טעם אחר שלא ישתה מכוס צר, כדי שיוכל לשתות בלגימות גדולות, וכמבואר בגמרא בסוכה (מט, ב) שרבה שתה את הכוס של ברכה בבת אחת.

**משגרה לאשתו** מבואר בשו"ע דצריך לשגר את הכוס לאשתו כדי שתתברך ממנו, ומבואר במשנ"ב (ס"ק יט) שאפילו אם לא אכלה האשה עמהם ישלח לטעום מן היין כדי שע"י כוס של ברכה מתברכת האשה. וצריך שתשתה האשה מיד לאחר שתיית בעלה ולא ישתה אחר בין הבעל לאשתו. כ"כ באליה רבה כאן (ס"ק י בשם הפרישה) [וקצ"ב שהמשנ"ב השמיט דין זה].

ומבואר במשנ"ב (שם) שאם האורח מברך נותן לבעה"ב לשתות מכוס של ברכה, כדי שיתברך בעל הבית [ולכן אף אם אינו אוכל עמהם צריך לשלוח לו את היין כדי שיתברך]. ובשעה"צ (ס"ק יט) ביאר שאין צריך לאשתו של בעה"ב, דכיון שבעה"ב שותה ממילא מתברכת גם אשתו. ובהמשך דבריו כתב שלכאורה דין זה תלוי בפלוגתא בגמרא בברכות (נא, ב) דעולא אכל אצל רב נחמן, ובברכת המזון הביא מכוס של ברכה לרב נחמן, ואמר לו רב נחמן שיתן גם לילתא [שהיא אשתו של רב נחמן], ואמר לו עולא דהכי אמר רבי יוחנן אין פרי בטנה של אשה מתברך אלא מפרי בטנו של איש ע"ש, ומבואר שנחלקו עולא ורב נחמן אם צריך לשגר לאשתו, או דסגי בכך שמשגר לבעה"ב והאשה מתברכת ממנו. ולפי"ז יל"ע קצת בדברי המשנ"ב דבשו"ע נפסק שצריך לשגרה לאשתו והיינו דס"ל כרב נחמן שצריך לשגר לאשה ולא אמרינן שמתברכת משתייתו של בעלה, ובמשנ"ב כתב שאם יש אורח ישלח רק לבעה"ב, ואינו צריך לשלוח לאשתו, והיינו כעולא שהאשה מתברכת מכך שבעלה שותה מהכוס של ברכה וצ"ע [ולולי דברי המשנ"ב היה אפש"ל דמש"כ השו"ע שכשבעה"ב מברך צריך לשגר לאשתו, היינו כדי לכבדה, ורק כשהאורח מברך שנותן לבעה"ב כדי שיתברך א"צ ליתן לאשתו כיון שהיא מתברכת ע"י שתייתו של בעלה, אך בשעה"צ מבואר שהכל תלוי במחלוקת האמוראים].

## [סעיף ה] יש מי שאומר שאם המברך אטר אוחז הכוס בימינו שהוא שמאל כל אדם.

# אחיזת הכוס באיטר יד

ובמג"א (ס"ק ט) הקשה דמאי שנא ממש"כ בשו"ע (סימן תרנא סעיף ג) לגבי נטילת לולב דאמרינן שאיטר יד נוטל לולב בימין כל אדם ולא בימין דידיה והכא אזלינן בתר ימין דידיה ואוחז את הכוס בימין דידיה שהוא שמאל כל אדם. ובאמת דעת הרמ"א (שם) שיטול לולב בימין דידיה שהוא שמאל כל אדם, ומסיק המג"א דעל כן לדידן דקיי"ל כדעת הרמ"א איטר יד יטול את הכוס בימין דידיה שהוא שמאל כל אדם. אמנם דעת השו"ע צ"ע שכאן סתם שיטול בימין דידיה ובהלכות לולב כתב שיטול בשמאל דידיה שהוא ימין דעלמא. ובכף החיים (ס"ק כט) כתב שלכן כתב השו"ע כאן דין זה בשם יש מי שאומר, דכוונתו שהעיקר לדינא הוא כמש"כ בהלכות לולב דאזלינן בתר ימין כל אדם ולא בימין דידיה, ולפי"ז לפי מנהג הספרדים צריך לאחוז את הכוס ביד ימין דעלמא שהוא כשמאל דידיה.

## [סעיף ו] משנתנו לו כוס לברך לא ישיח המברך, והמסובין אין להם להשיח משהתחיל המברך, לא מבעיא בשעת שהוא מברך שצריכין לשמוע ולהבין מה שאומר המברך, אלא אפילו בין ברכה לברכה אין להם להשיח.

# לא לדבר אחר שנוטל המזמן את הכוס

מבואר בשו"ע שהמסובין לא ישיחו משהתחיל המברך לברך, ובמשנ"ב (ס"ק כב) הביא דנכון לחוש לדברי הפוסקים שאין להשיח כבר מהשעה שנטל המברך את הכוס. עוד נתבאר במשנ"ב (ס"ק כא) דאסור לו לדבר עד לאחר שתייתו מן הכוס שהוא אחר גמר ברכת המזון. ויש לעורר על פי זה שלא לדבר אחר ברכת המזון עד שישתה המזמן את הכוס. וכן בשמחת 'שבע ברכות' צריכים שאר המסובין ליזהר שלא ידברו עד לאחר שישתה המברך את הכוס שהוא לאחר השבע ברכות. ויש שהקילו לזמר בשבע ברכות דהוא חלק מהשמחה, אך אין לדבר בעניינים אחרים עד לאחר שישתה המברך [ואפילו שהשומעים אינם שותים מן הכוס].

[אמנם קצת משמע מלשון השו"ע שעניין האיסור הוא רק כדי שלא יסיחו דעתם מלשמוע את ברכת המזון, וכן משמע בתוס' בברכות (נא, ב ד"ה אין) שהוא משום דבעינן שיתכוין שומע ומשמיע, ולפי"ז אפשר דאחר ברכת המזון אף קודם שישתה הכוס יש להקל כיון שהמברך כבר סיים את ברכת המזון. אמנם פשטות המשנ"ב שאין לדבר עד לאחר שיברך וישתה מן הכוס, ונראה הטעם באיסור זה, דדמי למה שאסרו לדבר משעה שהגביה את הכוס והוא משום שעל ידי זה יבוא לדבר גם בשעת ברכת המזון, והכא נמי מטעם זה תיקנו שלא ידבר עד לאחר שישתה המזמן מן הכוס].

## [המשך סעיף ו] ואם עברו ושחו בין ברכה לברכה בשעה שהמברך שותק מעט יצאו. **(הגה: אפילו אם שח המברך עצמו)**, אבל אם שחו בשעה שהוא מברך לא יצאו.

# המפסיק בזמן ברכת המזון

ומבואר במשנ"ב (ס"ק כה) שאם שהה כדי לגמור את כולה מחמת אונס צריך לחזור ולברך את הברכה. ובביאור הלכה (ד"ה אפילו) האריך בזה שנחלקו הראשונים אם כל הג' ברכות נחשבים כברכה אחת, ואז אינו צריך לחזור אלא אם כן שהה כדי לגמור את כל הג' ברכות או שכל ברכה נחשבת בפני עצמה, ואם שהה כדי לגמור ברכה אחת צריך לחזור לתחילת אותה ברכה.

ויוצא דלדעת הראשונים דס"ל שכל הג' ברכות הם כברכה אחת אם שהה כדי לגמור את אותה ברכה אינו צריך לחזור, ורק אם שהה כדי לגמור את כל הג' ברכות צריך לחזור לתחילת ברכת המזון, ולפי שיטה זו אפילו אם הפסיק בשהיה בין הברכות הרי זה כמו שהפסיק באמצע. אך לדעת החולקים שכל ברכה נחשבת בפני עצמה אם שהה בשיעור של ברכה אחת חשיב הפסק, וחוזר לתחילת אותה הברכה, אך מאידך אם שהה בין ברכה לברכה לא חשיב הפסק כלל. ומסקנת הביאור הלכה דמספק יש להחמיר כשתי הדיעות, והיינו שאין צריך לחזור אלא רק אם שהה כדי כל הברכות, ואז כשהוא חוזר א"צ לחזור אלא רק ברכה אחת לחוש לדעת הראשונים שכל ברכה חשיבא בפני עצמה, והרי הוא כבר בירך את הברכות הראשונות.

והנה יל"ע בדין זה שאם שהה כדי ג' ברכות שהוא חוזר רק ברכה אחת דאיך יכול לחזור רק ברכה אחת הרי לדעת הראשונים שכל הג' ברכות נחשבות כברכה אחת כשהוא חוזר רק ברכה אחת הוא אינו יוצא ידי חובתו, וא"כ הברכה שהוא חוזר לברכה הרי היא ברכה לבטלה דהא הברכות מעכבות זה את זה. וכמו כן יש להקשות לאידך גיסא דאם שהה רק כדי ברכה אחת דקיי"ל שמספק ימשיך את ברכת המזון כדינה, ויל"ע דהרי לדעת הראשונים שכל ברכה היא בפני עצמה, הרי הוא ממשיך בברכתו ושאר הברכות שיברך אחר כך הרי הם לבטלה , שהרי הברכה הראשונה כמי שאינה וקיי"ל שהברכות מעכבות זו את זו [וכדמוכח בגמרא (ברכות מו, ב) שאם יודע רק ברכה אחת, אינו מברך את אותה ברכה משום שהברכות מעכבות זו את זו, וע"ע בכף החיים (ס"ק מד) שהביא מחלוקת האחרונים אם סדר הברכות של ברכת המזון הוא לעיכובא].

וצ"ל שאפילו אם מעכבות הברכות היינו דווקא במקום שיכול להשלים את הכל, אך באופן שאינו יכול להשלים את הכל אינם מעכבות [וכבר נתבאר באריכות בשיעורים לעיל (על סימן קסח סעיף ח) דכן מוכח בכמה מקומות], ובדעת הרא"ש הוא חידוש יותר גדול שאפילו שכל הג' ברכות נחשבות כברכה אחת, והרי זה כמו שהוא מברך רק חצי ברכה ומכל מקום מהני, שיכול להמשיך ולברך ודוק [ובאמת גם לעיל נתבאר דדעת החיי אדם שאפילו בג' ברכות ראשונות יכול להמשיך ממקום שנזכר בו ע"ש וא"כ מוכח דאף שהם נחשבים כברכה אחת יכול להמשיך בברכתו ולא חיישינן לברכה לבטלה.

**הדינים העולים:**

1. נהגו להניח כובע על הראש ולהתעטף בבגד עליון, ונהגו כן אפילו כשאינו מברך על הכוס.
2. איטר יד מחזיק בימין דידיה שהוא שמאל כל אדם ולדעת הספרדים כתב הכה"ח דנוטל בימין כל אדם שהוא שמאל דידיה.
3. לכתחילה אין לדבר משעה שנוטל המזמן את הכוס ועד לאחר ששותה אותה. וכן בשבע ברכות לכאורה לא ידבר עד אחר ששותה המזמן מן הכוס.
4. המפסיק בשעת ברכת המזון אינו צריך לחזור אא"כ שהה כדי לגמור את כל הג' ברכות, אבל גם באופן זה חוזר רק לתחילת הברכה שנמצא בה, ואם שהה בין ברכה לברכה אינו חוזר כלל.