מראי_מקומות_נדה_וסתות_קפט-א-ב
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות נדה - הרב יהושע ננקינסקי

**קפט א-ב**

**בענין עו"ב**

★ברמב"ם ורי"ף וראב"ד לא הובא כלל דין עו"ב.

וברא"ה [יג. ד"ה כתב החכם]להדיא פליג על חשש עו"ב.

ובסוגיא [טו.] לרש"י, רמב"ן, רשב"א יש חשש עו"ב, וכן הרמב"ן בהלכותיו [פ"ב-יב, פ"ה-ב] חשש לעו"ב.

ובגר"ז [קפט-א ובקו"א] מביא י"א שעו"ב זה רק חיוב בדיקה **ולא דין פרישה**, וז"ל "וי"א שלא הוזכרה עו"ב אלא לענין בדיקה ותביעה שאסור לבוא עליה עד שיתבענה ותבדוק עצמה משהגיע יום העונה שהוא ל' יום מתחילת ראיתה, ואם לא בדקה עצמה ביום העונה צריכה לבדוק אח"כ פ"א קודם שיבא עליה אבל ע"י בדיקה **מותרת אפי' ביום העונה ואינה צריכה לפרוש מבעלה"**.

★עיין ש"ך [סק"א] דעו"ב היינו יום החודש [פעמים ל' פעמים ל"א].

וכ"ז שלא ראתה אחרי ראיתה עוד ראיה אבל כשתראה עוד ראיה תחוש ליום החודש של הראיה הראשונה מדין וסת החודש וכוסת שאינו קבוע, משא"כ בלא ראתה עוד ראיה תחוש לוסת החודש מדין עו"ב בחומר וס"ק [כלפי עבר ולא בדקה].

דוסת החודש הוא מחמת גורם של היום [ולכן אפי' אם ראתה עוד ראיה הגורם של יום החודש עדיין נשאר], ועו"ב הוא בהפלגה, דהיינו מזה שלא ראתה עד עכשיו מסתמא תראה [רק לא כפי הבנת שאר הפוסקים בהפלגת ל'] **בהפלגת יום החודש**, ולכן אם ראתה עוד ראיה באמצע לא תחוש לחודש מדין עו"ב אלא מדין חודש [והאריך בזה הכו"פ ס"ק טו].

ובכל אשה שראתה ראיה נוספת נקטינן לדינא שעו"ב מהראיה האחרונה, דהיינו צריכה לחוש ליום ל' מהראיה הנוספת.

וע"ע בט"ז [סקי"ז] דתחוש לעו"ב מהראיה השניה, כגון ראתה בא' בניסן שצריכה לחוש לל' בניסן [30 יום], ואח"כ ראתה ב-כ' בניסן שצריכה לחוש לעו"ב לי"ט באייר [30 של הראיה השניה], **מלבד זה שתחוש ל-ל' בניסן [30 יום של הראיה הראשונה], ויבואר עוד לקמן בעז"ה.**

והכרעת האחרונים דלא כדבריו [סד"ט יב. חו"ד יב-יג], אלא חוששת לעו"ב מהראיה האחרונה.

★עיין חו"ד [יב] דעו"ב תמיד היא **ל"א** יום, דלא כדעת רוב הפוסקים שס"ל שעו"ב היא **יום ל'** [ובגר"ז מוסיף שאפי' לשיטתו שתמיד בהפלגה מונין מסוף הראיה לתחילת ראיה, בעו"ב שהיא כפי **רוב** נשים מודה שהיא **ל' מתחילת** ראיה.

וע"ע בחת"ס [קסו].

וע"ע בחכמ"א [קיב-ה].

★עיין כו"פ [טו] דעו"ב החשש הוא **לילה ויום**, ואפי' ראתה ביום חוששת עונת לילה שלפניה.

וכן ראתה בלילה חוששת ליום שלאחריו.

וכן הוא בגר"ז.

ובב"ח [קפט-א] פליג, וס"ל דהחשש הוא רק לעונה אחת, וז"ל "וצריך לפרוש **עונה** **אחת** כשהגיע יום שלשים".

וכן בסד"ט [לא] פליג על הפלתי הנ"ל.

★חשש **עו"ב** הוא גם **מראיה שראתה ע"י אונס** כגון קפיצה, עיין סד"ט [יב ד"ה האשה] דאיה"נ וסת החודש לא נחוש לראיה זו דאינה ראיה טבעית, אבל בפועל התרוקנה וחוזר החשש וכי לעולם לא תראה.

★לרש"י גם ביש לה וסת ל-כ"ה יום, ולא ראתה צריכה לחוש לעו"ב, וכן שוסתה ל-ל"ה יום צריכה לחוש לעו"ב.

ובראשונים פליגי על אשה שוסתה ל-ל"ה יום דאין לה סיבה לחשוש לעו"ב.

ובמקרה שוסתה ל-כ"ה יום ועבר ולא ראתה, לרמב"ן ולר"ן חוששת לעו"ב.

ולרשב"א **כל אשה שיש לה וסת** אינה חוששת לעו"ב.

ובט"ז [סק"א, ובס"ק ל"א בשם המהרש"ל] פסק כרשב"א.

וכן בחו"ד [חידושים סק"ב] וכן פשטות השו"ע בסעיף יד.

ועיין פר"ד דהט"ז לשיטתו [לקמן ס"ק ל"א] דכל אשה שעבר הפלגתה ולא ראתה כגון שיש לה וסת לכ' ולא ראתה **חשושת ל-כ מ-כ** [דהיינו יום ארבעים מראיתה הקודמת], ולכן ס"ל דגם אשה שיש לה וסת ל-כ"ה אינה חוששת לעו"ב דלא שייך "וכי לעולם לא תראה", אדרבה תראה כ"ה מכ"ה.

★**האם עו"ב דינה כוס"ק**

**א.** גבי עבר וסתה ולא בדקה, בקבוע אסורה. באינו קבוע מותרת, ועו"ב **דינה כוסת קבוע** [סעיף ד].

**ב.** גבי אשה שיש לה וסת דיה שעתה, ובעו"ב מטמאה מעל"ע כוסת שאינו קבוע, וז"ל הרמב"ן [טו.] "תדע שהרי אמרו דיה שעתה בוסתות ולא אמרו כן בעונות".

**ג.** גבי תליה במכה [רש"י טז. ד"ה אם יש לה וסת] בעבר וסתה אינה תולה במכה**, ובעו"ב תולה** [וע"ע ברעק"א].

**ד.** גבי רמ"ת, שאם שימשה סמוך לוסתה תולין בוסתה ולא חשבינן לרמ"ת, וזה דוקא בוס"ק. בוסשא"ק לא תולים [חכ"א קי-ה].

ועיין בכו"פ [קפז-ד] דמסתפק **בשימשה סמוך לעו"ב** אי תולים במכה או לא, ומסקנתו **דאינה תולה בו**, עיי"ש.

★עיין תוה"ש [ד] גבי עקירת עו"ב בפ"א, ובחו"ד [ס"ק יב].

**ס"ב**

לקביעות חזקה בעינן ג"פ, ודעת רוב הראשונים דבהפלגות בעינן **ד' ראיות** בשביל שיהיו **ג' הפלגות,** ואיה"נ ראיה ראשונה היא לא מהראיות שקובעות את החזקה, אלא היא רק נקודת מוצא, וג' ראיות אח"כ הן יוצרות את ההפלגה, ולכן לא אכפ"ל מהעונה של הראיה הראשונה, רק בג' ראיות אח"כ צריך שיהיו כולם באותה עונה.

והרמב"ן בחידושיו [סד.] והרא"ה בבדק הבית [ט. ד"ה עוד כתב] פליגי וס"ל דסגי **בג' ראיות**, ויש כאן בס"ה ב' הפלגות.

וסברתם דגם ראיה ראשונה מתקשרת להפלגה, וכספק הגמ' ב"ק לז: "נגח שור שור שור חמור וגמל אי שור בתרא בתר שורים קמאי וכו'".

והרמב"ן בהלכותיו פסק דבעי ד' ראיות [וכדברי שאר הראשונים] וז"ל [פ"ה-יא] "אם הפליגה כן ג"פ שהן **ארבע** ראיות ה"ז וסת קבוע וכו'.

★**וסת שא"ק**

ברמב"ן [פ"ה-כ] נראה שהחשש הוא **שמא תקבענו** "אפשר שתראה ותקבע הוסת להפלגות וכו'".

וכן משמע ברש"י [סג: בד"ה זה וזה] "שמא מעכשיו תקבע".

וע"ע בנוב"י [יור"ד ת צג].

וע"ע בט"ז [יח] "דחיישינן שמא תקבע וסת".

וע"ע בחו"ד [סס"ק י"ד] "כל שאינה קובעת בסופו ודאי דאין חוששת לה בתחילתו".

וקשה ע"ז מהגמ' [לט] דגם למ"ד דאין אשה קובעת וסת בזיבתה **חוששת** לראיה בזיבתה כושא"ק והרי לא שייך שתקבענו".

וכן במעוברת לדינא חוששת כוסשא"ק, והרי לא שייך שתקבענו [לג]. ומוכח דושא"ק הוא חשש בפנ"ע לא שמא תקבע, אלא דחשיב **מקצת קביעות**, ויל"ע.

★לגר"ז בוסת הפלגה מונין **מסוף** ראיה לתחילת ראיה [קפד-כב, קפט-ג].

ועיין חת"ס [קסו].

וכן הוא לדינא שמונים **מתחילת** ראיה לתחילת ראיה.