סימן פ_א - הערות בד_ הפוסקים - ב
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

ש"ך חושן משפט פא, א - וק"ל:

.האחרונים הקשו על דבריו, מההיא דשכ"מ שהודה דהיורשים חייבים משום שאין אדם משטה בשעת מיתה, ולפ"ד הש"ך תיקשי דמ"ט לא טענינן להו שטעה. ובנתיה"מ כתב דרק במקום שיכול לטעון משטה, הוא דאינו מדקדק בהודאתו ומצי למימר טעיתי, ובזה יישב לההיא דשכ"מ שהודה. אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הש"ך גופי' שכתב להקשות ע"ז דא"כ היאך דייק בש"ס וכו', ולפ"ד הנתיה"מ לכאו' לק"מ, דאם ל"ה מצי לטעון משטה אני בך, גם ל"ה מצי לטעון טעיתי, אך שמא אי"ז מוכח, די"ל דבהודאה דשייך בה השטאה, לא דייק כ"כ, וע"כ אף אם דינא הוא דאין נאמן לטעון משטה, מ"מ הוא נאמן לטעון טעיתי. אך ילה"ע בזה מד' הש"ך בסקנ"ו שכתב דבהודה מעצמו בפני בי"ד ל"מ טעין משטה ומצי טעין טעיתי, (ואף דלית לי' מיגו), והרי דאף במקום דל"ש השטאה, מ"מ מצי לטעון טעיתי, ולפ"ז הדק"ל דבשכ"מ שהודה מ"ט לא טענינן ליתמי טעיתי. ולכאו' צ"ל, דהגם דאם טעין טעיתי נאמן, מ"מ אנן לא טענינן כן ליתמי, ועי' שער משפט סק"א וסקי"ח, (ואכתי תיקשי לפ"ז במש"א התם בשכ"מ שאמר מנה לפלוני בידי ואמרו יתומים חזר ואמר לנו אבא פרעתי, דמ"ט כתבו הראשונים דאינו נאמן אלא משום מיגו, ומ"ט אינו נאמן בטענת טעיתי מצ"ע). אך בד' הש"ך גופי' אי"ז מתישב, חדא שהרי כתב דטעיתי עדיף ממשטה, וא"כ אם טענינן משטה ליתמי, כ"ש שנטעון טעיתי, (וי"ל דהגם דטעיתי הוי טענה דשכיחא טפי, מ"מ מצד א' גריעא ממשטה, דבמשטה מעולם לא נתכוין להודות, וע"כ משטה טענינן ליתמי, וטעיתי לא טענינן, ועי' אולם המשפט לש"ך סקס"א), גם הרי הש"ך בסקס"א הק' ע"ד מהרי"ק דמ"ט לא טענינן ליתמי טעיתי, הרי כל טענינן להו כל מה דמצי אבוהון למטען, ובסו"ד כתב די"ל דהוי כמילתא דלא שכיחא דלא טענינן ליתמי, והרי דדעתו נוטה טפי דטענינן להו טעיתי (וגם למש"כ דלא טענינן להו, הוא רק התם דהוי זה טענה גרועה, אך הכא דהויא טענה מעלייתא טפי מטענת השטאה, ודאי י"ל דטענינן להו), והדק"ל, וצ"ע בזה. והנה באמת ילה"ק מיני' ובי', שהרי כתב הש"ך בסקנ"ו דבהודה מעצמו בפני בי"ד מצי טעין טעיתי, והרי הש"ך בסקל"ד ובסקמ"א כתב דההיא דשכ"מ שהודה איירי בהודה מעצמו, וא"כ הרי ודאי דמצי טעין טעיתי, (שהרי אפי' אם הודה מעצמו בפני בי"ד מצי טעין טעיתי), ומ"ט לא טענינן ליתמי טעיתי. אך נ' די"ל בזה, למש"כ הש"ך בסוסק"ס, ז"ל, אבל היכא דלי"ל מיגו דפרעתי וכו', פשיטא דאינו יכול לטעון טעיתי וכו', ואע"ג דלעיל סקנ"ו העליתי דבהודה מעצמו לפני בי"ד יכול לחזור בו ולומר טעיתי אף לפני בי"ד אע"ג דלית ליה מיגו, "שאני התם כיון דהודה מעצמו והוא כמשיב אבידה אמרינן הפה שאסר הפה שהתיר" וכו', עכ"ל, והרי דהא דבהודה מעצמו יכול לומר טעיתי, אי"ז משום דכה"ג הויא טענת טעיתי טענה מעליא, אלא אף דטענה גריעא היא, ומן הדין שלא יהא נאמן בה בלא מיגו, מ"מ כיון דהודה מעצמו והוא כמשיב אבידה אמרינן הפש"א הוא הפש"ה, ולפ"ז י"ל דמה"ט ל"ש בזה טענינן, ומתרי טעמי, חדא דכיון דטענה גרועה היא, (ואינו נאמן אלא משום דהוי כמשיב אבידה וכו'), הוי כטענה דלא שכיחא דלא טענינן ליתמי, ועוד, די"ל דבנאמנות דמשום משיב אבידה, ל"ש כלל טענינן ליתמי. ולפ"ז שוב י"ל כמש"כ הנתיה"מ דהיכא דל"ש טענת השטאה ל"מ טעין טעיתי בלא מיגו, ול"ק ע"ז ממש"כ הש"ך דבהודה מעצמו מצי טעין טעיתי, אף דל"מ טעין טענת השטאה, דשאני הודה מעצמו דהוי כמשיב אבידה והפש"א הוא הפש"ה, וכמש"כ הש"ך סוסק"ס, וז"ב

ש"ך חושן משפט פא, ב - להשטות. עיין בתשובת

.באו"ז ב"ק סימן ת"ע וסימן תע"א, מבו' דגם באופן שאין שכנגדו תובעו אלא מכח הודאתו, הוא צריך לישבע שלא השטה בו, ועיי"ש מה שלמד מזה. וכ"ה מבו' גם בד' תשו' מיימוני שדן בהעובדא שאמר לחתנו שיתן לו מעות אם ילמד עם בנו, דיהא צריך לישבע שהי' משטה, והתם הרי אין התובע טוען ברי, וכבר עמד ע"ז התומים, עיי"ש מש"כ בזה. ובעיקר ד' הש"ך יש להסתפק אם כונתו היא דכל הא דלא טענינן משטה הוא רק משום שהתובע טוען ברי שהוא חייב, וע"כ כשהודה לו הנתבע מסתברא מילתא טפי דבאמת הוא חייב לו ואינו משטה, ומשא"כ בשהתובע טוען שמא יש מקום טפי לומר דהוא משטה וע"כ טענינן לי', או דכל דבריו הוו במסוים לגבי חיוב שבועה, דהגם דלא טענינן משטה לפטור מן הממון, מ"מ כל שאינו התובע טוען ברי, ובאנו לדון אם חשיבא טענתו כטענת ברי לחייב שבועה משום דלא טען הנתבע משטה, הרי דבזה אמרי' דכיון דיכול הנתבע לטעון משטה, כבר אי"ז טענת ברי, (ומש"כ הש"ך כאן דטענינן לי' שנתכוין להשטות, אי"ז טענינן לפטור מן הממון, אלא לפטור מן השבועה, דכבר אי"ז טענת ברי), וממש"כ הש"ך לדין זה הכא לגבי השבועה, ולא כתבה במקומה לקמן ס"ג, נ' דכל הא דכה"ג ל"ב לטעון משטה, הוא רק לפטרו מן השבועה. ועי' בל' הש"ך סימן ע"ה סק"ס בסוף דבריו שנראה להדיא דהוי זה טעם מסוים לגבי הא דאין נשבעין על טענת ספק, דגם כה"ג חשיב כטענת ספק, (וכן נ' מדמסיים שם דהוא משום "דיכול לטעון" משטה הייתי בך, ולא כתב כמש"כ כאן דטענינן לי' שכיון להשטות), אך ממש"כ הש"ך שם לחלק מלקמן ס"ג, דהתם טוען ברי, נ' דגם לגבי הממון בעי' דוקא שיטען ברי. ועי' ש"ך לקמן סק"ו שדן מ"ט טענינן התם משטה אף בשלא תבעו, והתם הרי אין חתנו טוען ברי, ואפ"ה נקט הש"ך דמן הדין דאי לא טעין משטה לא טענינן לי', וזה מתישב אי נימא דד' הש"ך הכא קיימי רק לגבי שבועה, אך העירוני דיל"פ בע"א, דכל הא דכשאין התובע טוען ברי טענינן לי' משטה, הוא רק משום דהו"ל למידע וכה"ג איכא ריעותא ממה שאינו טוען ברי, ומשא"כ בההיא דלקמן סק"ו דליכא ריעותא ממה שאין התובע ברי, אך זה דבר חדש, דכל דינא דלעיל סימן ע"ה סי"ז דכה"ג ליכא שבועה, הוא רק בשהתובע הו"ל למידע. והעירוני עוד, ממה שדן הש"ך בסימן פ"ח סקכ"א, בטענו חטים והודה לו בשעורים בי"ד פוסקין לו דפטור, אף שלא טען משטה, ול"ד למש"א הכא דאי לא טעין לא טענינן לי', עיי"ש בטעמו, וצ"ע מ"ט לא פירש הטעם בזה משום דאין התובע טוען ברי, ‎(שהרי לא איירי התם בשחזר התובע וטענו על השעורים), ולמש"נ דכל ד' הש"ך הם רק לענין שבועה, ניחא, וגם למה שהבאנו לפרש דכל ד' הש"ך הם רק בדאיכא ריעותא ממה שלא תבעו בברי, נמי ניחא, ודו"ק. אך שוב הראוני הדברים מפורשים בד' הש"ך בסקל"ז, שמבו' להדיא דכל שאין התובע ברי, טענינן לי' טענת השטאה אף לפטרו מן הממון, (והרי ד' השו"ע שם קיימי להדיא בדאיכא עדים על ההודאה), עיי"ש. ולפ"ז שוב צ"ע ד' הש"ך סק"ו ובסימן פ"ח סקכ"א, דמ"ט לא פירש התם דהטעם דטענינן לי' משטה, הוא משום שאין התובע טוען ברי, ונ' די"ל בזה, דכל הא דכשאין התובע טוען ברי טענינן לנתבע טענת השטאה, הוא רק כשהנתבע טען בבי"ד בברי שהוא פטור מן הממון, דכה"ג כיון שהנתבע טוען ברי והתובע אינו מכחישו, טענינן לי' דהודאתו היתה להשטאה, אך כל שלא טען בבי"ד שהוא פטור מן הממון, לא טענינן לי' טענת השטאה, וע"כ בהני גווני דלא איירי שהנתבע טוען שהוא פטור הממון, הי' בדין שלא יטענו לו טענת השטאה, והוצרך הש"ך לחלק בע"א

ש"ך חושן משפט פא, ג - שכתבתי. שוב מצאתי

אמנם בד' כמה מן הראשונים מצינו דאם לא הדר טעין משטה אני בך, לא מיפטר, שכן כתבו הרמ"ה בסנהדרין שם, וכ"ה בחי' הר"ן שם בדעת רש"י, (ואינו ברור בהמשך דבריו בדעת רבינו דוד, אם ס"ל דל"ב שיטען משטה, או דנמי ס"ל דבעי' שיטען משטה, ועי' מהרי"ט ח"א סימן קט"ו וקצוה"ח סק"ב שנקטו דגם לדעת רבינו דוד לא מיפטר אא"כ טען משטה), וכ"ה בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז שם, וכן הובא דעה זו בחי' רבינו יונה ובנמו"י שם

ש"ך חושן משפט פא, ג - ע"כ:

.בל' בעה"ע מ' שהטעם בזה, דכל הא דאם לא טעין משטה לא טענינן לי', הוא משום דמדלא טעין משטה ש"מ שלא היתה הודאתו בהשטאה, (כאשר כ"ה מבו' בל' הרמ"ה בסנהדרין דכ"ט: שפירש דהוא משום דהוכיח סופו על תחילתו, ועי' גם בשער משפט סק"ג שכתב כן בתו"ד, ועי' כן בקצוה"ח סימן פ' סק"א לגבי טענת השבעה), אך כל דטעין להד"מ דאמרי' דמילי דכדי לא דכיר לי', ליכא ריעותא כלל מדלא טעין משטה, שהרי אם הי' זוכר הי' טוען משטה. אך בל' הש"ך מ' טפי שפירש הטעם בזה, דכשטוען להד"מ טענינן דאינו זוכר משום דהי' משטה וע"כ חשיב כטוען משטה, וכ"ה בל' חי' רבינו יונה סנהדרין דכ"ט:, ואין הדברים נראים כן, אלא בדאמר להד"מ פטור, ואין טענת משטה גדולה מזו, שהרי הוא מבטל עכשיו הודאתו ואומר להד"מ ואותה הודאה כאילו אינה, שכיון שהוא אומר שלא היתה הודאה כאילו אומר שכחתי' מפני שלא היתה הודאה אלא השטאה בלבד וכו', עכ"ל. וכ"ה מוכח מד' הש"ך להלן סקכ"ג שכתב, ז"ל, בספר גדו"ת וכו' כתב שיש בזה מקום עיון אם טוען אמת הודיתי ומשטה הייתי, מה דינו להרמב"ם, דנראה שיהא נאמן במיגו וכו', עכ"ל. ואין דבריו נכונים, אלא נ"ל דלהרמב"ם אם מודה לעד חייב לשלם וכו', ועוד ראיה, דהא כל היכא דיכול לטעון משטה אי טוען להד"ם הוי כטוען משטה דמשום דהוי מילי דכדי לא דכיר, וכמ"ש לעיל סעיף א' ס"ק ג' וכו', א"כ אי הוי יכול לטעון כאן משטה אמאי בטוען להד"ם צריך לישבע נגד העד, נימא דכיון דמילי דכדי הוא לא דכיר, אלא ודאי כדאמרן, ודוק, עכ"ל, ואם הא דכשטוען להד"מ א"צ לטעון משטה, הוא משום דכה"ג טענינן לי' משטה, משום דליכא ריעותא ממה שלא טען, הרי דל"ש כן כלל התם, דטענת משטה הויא טענה גרועה, (שהרי אף אם טוען משטה אינו נאמן, ורק משום דאית לי' מיגו הוא דמהימני' לי'), וודאי דלא טענינן לי', וביותר, דכיון דאינו נאמן בטענת משטה אלא במיגו דהי' מכחיש העד, הרי דכל דלא טען, ל"ש דנטעון לו כן, דע"ז ליכא להמיגו, (ול"ד לטענינן ליתמי בדבר שהי' האב נאמן משום מיגו, דהתם טענינן שהאב הי' טוען כן והי' נאמן במיגו), ובע"כ מד' הש"ך דהא דבטעין להד"מ פטור אף שלא טען משטה, הוא משום דחשיב כטוען משטה, וז"ב. ועמש"נ עוד בענין זה בד' הש"ך לקמן סקנ"א

ש"ך חושן משפט פא, ה - ועל כן לא

.התומים והקצוה"ח תמהו ע"ז, דמ"ט לא יהא עני חייב ללמד את בנו, וכמדומה מכוון ד' הש"ך, דכ"ה דעני פטור מללמוד בעצמו, כשהוא צריך לעסוק לפרנסתו, וילפי' לה מדכתיב ואספת דגנך, ה"נ הוא פטור מללמד את בנו, (והאמנם מי שאינו עני, הגם שהוא טרוד במלאכתו ופטור מללמד את בנו, מ"מ מחויב לשכור לו מלמד, אך עני שאין בידו לשכור לו מלמד, פטור לגמרי), וזה משום דמצות האב ללמד את בנו, הוי בגדרי מצות תלמוד תורה, ועי' בסוגיא דקידושין בהוא ללמוד ובנו ללמוד דמשמע כן, ויל"ד עפי"ז בדין לימוד עם הבן אם נדחה משום מצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים, ודו"ק

ש"ך חושן משפט פא, ז - ודוק:

.התומים הקצוה"ח והשעמ"ש הכריעו בזה כד' הב"י, עי' בדבריהם, ויש להוסיף דכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות שלהי ג"פ ובד' הנמו"י סנהדרין שם דאף אם טענו היתומים בברי שהי' משטה ל"מ, אך י"ל דאינהו כתבו כן משום דס"ל דלא טענינן ליתמי טענת השטאה, ובע"כ דהגמ' איירי בשטענו בברי, אך לדעת ש"ר י"ל כד' הש"ך

ש"ך חושן משפט פא, ט - לי:

.מצינו בזה דברים בראבי"ה סימן תתקכ"ה, ז"ל, ואם נפש אדם להשיב הלא מחלק בפניה והיא שותקת לא הוי מחילה אי לאו דמקולי כתובתה שנו כאן, כדאמרינן בפרק יש נוחלין וכו', מכלל דבעלמא ל"ה שתיקה מחילה. וכן יש להשיב, חדא דמשום כבוד אמו גמר ומקני, ודבר זה אפילו ליתה להאי מילתא הרי הודה ששלה היו ולא שלו כמו שהסברתי לעיל. ואם שגיתי הבינני מורי כי תורה היא ללמוד אני צריך. ובפרק חזקת הבתים גרסינן והא אחיל ליה ובאת' וסייע בגידא כהאי אי וכו', אלמא בדבר קל אמרינן דהוה גילוי דעת שמחל, ויש לדחות דהתם סייע ממש אבל מחלק לפניה והיא שותקת לא מהני אם לא שמקולי כתובה היא, עכ"ל. והנה הט"ז עמד ע"ד ראבי"ה דהיאך מהניא הודאתו, הרי ודאי י"ל ששתק כדי שלא להכעיסה, וגם בזה מצינו דברים בראבי"ה שם לעיל מינה, ז"ל, ואמתלה שנתן לדבר זה שלא רצה להכעיסה, ליתה, דאדרבה אומדנא הוי דכיון שמחוייב לכבדה עד שתזרוק ארנקי לים כדאיתא בפ"ק דקידושין גמר ומקני, ולמ"ד משל אב מוקמינן לה התם בראוי ליורשו, ואע"ג דקיי"ל כמ"ד משל אב והכא משל בן הוא, שהירושה באה לו מכח אביו, כיון ששתק וכיבדה גמר ומקני, ותו דדילמא שהיתה נשבעת וגובה הילכך אמרינן דמחל, עכ"ל. וצ"ב בד' ראבי"ה, אם כונתו דבאמת ל"מ מתורת הודאה, רק מתורת מחילה, וא"כ צ"ב מה שהאריך לעיל מינה דאין אדם משטה בשעת מיתה, גם צ"ב מש"כ דאפי' ליתא להאי מילתא הרי הודה ששלה היו, הרי כבר כתב לעיל דליכא למיתי עלה משום הודאה די"ל שהודה כדי שלא להכעיסה, וצ"ב בכ"ז

ש"ך חושן משפט פא, י - ברור:

.(יש לציין לד' הראב"ד בכתוב שם סנהדרין דכ"ט., ז"ל, ולעולם והוא שטוען כך או שיאמר איני חייב לו כלום, אע"פ שאינו יודע לומר לא אמרתי אלא שלא להשביע את עצמו, אבל יאמר דברתי בהווה כאדם שמדבר דברי הבלים ולא נתפוס אותו בכך, אבל ח"ו שנפתח לו אנחנו להשיב דבריו לבטלה ולשנותן שלא בטענה ושלא בסירוב, והרי הוא עצמו הביא התוספתא שאמרה אבל אם הודה מעצמו יכול לחזור בו, דשמעת מינה דצריך חזרה, ותו שמעת מינה שאם הודה מעצמו אפילו אמר להם אתם עדי ושתק יכול לחזור בו, דהא רישא שתבעו והודה בודאי בדאמר להו אתם עדי קאי אפ"ה קתני סיפא יכול לחזור בו ולעולם צריך חזרה, עכ"ל. והנה אמנם ד' הראב"ד קיימי לגבי טענת השבעה, אך מ' מדבריו דה"נ הוא בטענת השטאה, דאי נימא דבטענת השטאה לא טענינן לי' אלא אם טען משטה, א"כ הרי יל"פ כן בד' התוספתא שזהו דמפלגינן בין תבעוהו והודה להודה מעצמו, (וע"ד שפירש בעה"מ), ומה שהוצרך הראב"ד לפרש ד' התוספתא בשאמר אתם עדי, נ' דאי לא אמר אתם עדי, ליכא נפ"מ בין טענת השטאה לטענת השבעה, ויש לסייע לזה עוד, דאם חלוק בזה טענת השטאה מטענת השבעה, א"כ מ"ט הוצרך הראב"ד לעיל מינה לפרש דהא דאמר ר"נ אדם עשוי שלא להשביע וכו', הוא משום דהודה מצעמו ובזה ל"מ טענת משטה, הרי עדיפא מינה הול"ל, דכיון דהתם לא טען טענת השטאה, ע"כ לא מצינו לפטרו אלא מכח טענת השבעה דטענינן לי' אנן, ובע"כ דדעת הראב"ד, דכ"ה דטענינן לי' טענת השבעה ה"נ טענינן לי' טענת השטאה, ומש"א בגמ' דלא טענינן לי', היינו בשלא טען כלום. (והנה אמנם אין הדבר ברור בל' הראב"ד, די"ל דל"מ רק אם טען ג"כ דברתי בהווה כאדם שמדבר דברי הבלים, אך בד' הבעה"ת והטור בשם הראב"ד נ' דהעיקר הוא שיטען על ההודאה שאינו חייב כלום, וצ"ע

ש"ך חושן משפט פא, יב - ע"ש ]והבאתיו לקמן

.אמנם בד' הרמב"ן במלחמות שלהי ב"ב מבו' שפירש לד' בעה"מ, דטעם החילוק דבתבעו והודה אין טוענין לו ובהודה מעצמו טוענים לו, הוא משום דבהודה מעצמו מהני טענת השבעה, וטענת השבעה אף אם לא טעין טענינן לי', ולפ"ז אין מקור מד' בעה"מ דגם בלא תבעו מהני טענת השטאה, שהרי מש"כ דבלא תבעו טענינן לי', קאי על טענת השבעה

ש"ך חושן משפט פא, יב - ע"ט[. וכן הוא

.אמנם בבעה"ת שער נ"א ח"ח מפורש דל"מ טענת השטאה רק בשתבעו והודה, וכ"ה בבעה"ת שער כ"ח בשם הראב"ד, וכבר עמד ע"ז השער משפט סקי"ח

ש"ך חושן משפט פא, יב - ועוד הבאתי לקמן

.לא היו לפני רבינו הש"ך כל ד' הראב"ד, אך אחר שזכינו לד' הראב"ד בכתוב שם, מפורש שם לא כן, ז"ל, ואין טענת משטה הייתי בו אלא למי שתובע אותו שהוא אומר הוא היה משטה בי ותובע אותי ממון שאינו חייב לו אף אני אתלוצץ בו. אבל למי שאינו תובע אותו והוא מודה מעצמו אין כאן טענת משטה אני בך, עכ"ל

ש"ך חושן משפט פא, יב - יוסף[. ולקמן סעיף

.כקו' זו שהק' הש"ך שם על הנמו"י שסותרים דבריו למש"כ בסנהדרין דל"מ טענת השטאה בשהודה מצעמו, קשיא גם בד' הרמ"ה, שכתב בסנהדרין דל"מ טענת השטאה בשהודה מעצמו, ועמש"נ בזה בגל' הש"ך לקמן סקנ"ו

ש"ך חושן משפט פא, יב - כו', לפע"ד אינו

וכן דקדק בחי' ריו"נ בסנהדרין שם מד' רש"י

ש"ך חושן משפט פא, יב - משטה:

.ילה"ע בד' הש"ך, דהנה בפסקי רי"ד שבועות דמ"א כתב, דל"מ טענת השטאה אלא בשהודה בפני המלוה, ובד' הריא"ז בקונט' הראיות מבו' בדעת הרי"ד, דכל שהודה בפניו מהני אף בלא תביעה, (ובל' הרי"ד אין הדבר ברור), וכ"ה במאירי סנהדרין דכ"ט:, דאף אם מהני טענת השטאה בלא תביעה, כ"ז הוא בשהודה בפני המלוה, עיי"ש. ולפ"ז, הרי הגם דבד' הרמב"ם ובעה"ת מבו' דמהני טענת השטאה אף בשהודה שלא בפני המלוה, (וכ"ה גם דעת הריא"ז בשבועות שם), אך מד' הנמו"י בשם הרמ"ה, ומד' רה"ג ורבינו ירוחם והריקנטי בשם האו"ז אין ללמוד אלא דמהני טענת השטאה אף בשהודה מעצמו, אך לא מצינו דמהני אף בשהודה שלא בפני התובע. ובעיקר מה שהכריע הש"ך דמהני טענת השטאה אף בשלא תבעו, יש להעיר דמלבד דעת הרא"ש והטור דל"מ טענת השטאה בשלא תבעו, מצינו כן בעוד הרבה מן הראשונים, והם הראב"ד בכתוב שם בסנהדרין דכ"ט, (וכ"ה גם בבעה"ת שער כ"ח וחי' הרשב"א גיטין די"ד. משמו, ומ' שהסכימו לדבריו), וההשלמה חי' ריו"נ ר"ן (והביא כן בשם רבינו דוד) ונמו"י שם, שו"ת הרמב"ן סימן נ"ו, בעה"ת שער נ"א ח"ה בשם הר"מ ב"ר משולם, (הביאו הש"ך לקמן סק"כ, וכתב דלי' לא ס"ל), בעה"ת שער נ"א ח"ח, (וסותר לדבריו שהביא הש"ך, וכמו שעמד השער משפט סקי"ח), שו"ת הרשב"א ח"ג סימן קל"ו, רבינו ירוחם נתיב ג' ח"ח בשם ר"ת, (ועמד הש"ך בסקנ"ו בסתירת דבריו), הגמי"י ספ"ו מטונ"ט, הריטב"א בב"ב דקע"ה., והריב"ש בסימן שצ"ב

ש"ך חושן משפט פא, יג - ע"ש, ועוד נ"מ

.(עי' בקצוה"ח מש"כ לדחות בזה, ועי' עוד במאירי סנהדרין דכ"ט:, ז"ל, אבל המודה מעצמו וכו' אלא שאפשר לו לפטור עצמו באדם עשוי שלא להשביע את עצמו, ואף בזו אם אמר להד"מ אין מוחזק כפרן, ומ"מ גדולי המחברים כתבו דוקא כשאמר דרך שיחה וכמערים, אבל אם אמרה דרך הודאה ואחר אמר להד"מ אין שומעין לו אא"כ יאמר אח"כ שלא להשביע את עצמי נתכונתי, עכ"ל, ונ' בביאור דבריו, דכל הא דאם אמר להד"מ פטור, הוא רק בשאמר דרך שיחה, דכה"ג טענינן לי' אנן טענת השבעה, אך בהודה דרך הודאה, הגם דאי טעין טענת השבעה נאמן, מ"מ אנן לא טענינן לי', (ועמש"נ בגל' הש"ך סקל"ד, דמה"ט אף לא טענינן ליתמי טענת השבעה בשהודה דרך הודאה), וע"כ אם אמר להד"מ לא טענינן לי' אנן טענת השבעה, אך גם בכה"ג לא הוחזק כפרן ואם חזר וטען אח"כ טענת השבעה נאמן, וז"ב. ויש להוסיף מש"כ המאירי בהמש"ד בדעת הרמב"ם, דבאמר דרך שיחה אף אם לא טעין טענת השבעה טענינן לי', ובאמר דרך הודאה לא טענינן לי', וזה מתאים עם מש"נ, דע"כ בטען להד"מ לא פטרינן לי' משום השבעה, אלא בשהודה דרך שיחה דכה"ג טענינן לי' טענת השבעה, ולא בהודה דרך הודאה. ןצריך להוסיף, שהרי הא דאי טעין להד"מ פטור, הוא אף משום טענת השטאה, הגם דאי לא טעין לא טענינן לי', ומ"מ בכה"ג דאמר להד"מ טענינן לי', אך עמש"נ הטעם בזה לעיל בגל' הש"ך סק"ג לפרש הטעם בזה ע"פ ל' בעה"ע, דהוא משום דכה"ג ליכא ריעותא מדלא טעין, והיינו דכל דליכא ריעותא מדלא טעין טוענים גם טענת השטאה, ומשא"כ טענת השבעה בהודה דרך הודאה, אין טוענים כלל, והרי חזינן דחלוקין הן זמ"ז בדין טענינן ליתמי, דטענת השטאה הגם דלא טענינן לי' מ"מ טענינן ליתמי, וטענת השבעה בשהודה דרך הודאה, אף לא טענינן ליתמי, וז"ב. ועי' עוד בפסקי הרי"ד ובפסקי הריא"ז שכתבו להדיא דגם בטענת השבעה, אם טען להד"מ וחזר וטען השבעה, לא הוחזק כפרן ונאמן, (אך לדעת הריא"ז בשבועות דבכל גווני מהניא טענת השטאה, אין להוכיח מזה לנידו"ד, די"ל דכיון שהי' בידו לטעון טענת השטאה, ע"כ הוא נאמן גם כשטוען טענת השבעה, וצ"ע בזה

ש"ך חושן משפט פא, יז - וע"ש. ועיין בתשובת

.עיי"ש באו"ז ב"מ סימן קי"ט, דבאמת מהתם הוא שלמד ר"י להך דינא דכל היכא שיש לתלות שתיקתו וכו' לא אמרי' ששתיקה כהודאה

ש"ך חושן משפט פא, יט - גמורה. גם הבעל

.עי' במאירי סנהדרין דכ"ט שכתב ע"ד הרמב"ם, ז"ל, וכן כתבו שכל שהודה דרך הודאה וכו', ונראה לפרש דבריו שאמר להם דעו שאני חייב לפלוני וכו', שאל"כ הרי סתר דבריו ודברי כל השמועות, או שמא הכל תלוי לפי סגנון הדברים והכל לפי ראות עיני הדיין, עכ"ל

ש"ך חושן משפט פא, יט - כו'. ומשמע שם

כ"ה להדיא בחי' הרמ"ה בסנהדרין דכ"ט, עיי"ש

ש"ך חושן משפט פא, כ - ע"ש. שוב ראיתי

.יש להעיר בזה, דלכאו' ד' הש"ך אתיין לפמש"כ לקמן סקל"ד בדעת הרמב"ם דהא דתנן עד שיאמר בפנינו הודה לו, מתפרש דהודה דרך הודאה, ובזה תנן דל"מ אא"כ הודה לו בפניו, אך באמר אתם עדי שפיר י"ל דמהני אף שלא בפניו, אך הנה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פרק ז"ב נראה דדין דרך הודאה שוה לדין אתם עדי ותרוייהו נכללו במתניתין שם, ולפ"ז הרי לפ"ד הש"ך בסקל"ד דהא דתנן בפנינו הודה לו, היינו דל"מ רק בשהי' זה בפניו, הרי מבו' דגם אתם עדי ל"מ אלא בפני התובע, וצ"ע בזה. גם ילה"ע מל' הרמב"ם פ"ז מטונ"ט ה"ב, ז"ל, שכל האומר בדרך הודי' ה"ז כאומר אתם עדי, עכ"ל, ומ' דשוה דין הודאה דרך הודאה לדין האומר אתם עדי

ש"ך חושן משפט פא, כ - לעיל. וגדולה מזה

.בעיקר נידון הש"ך אם מהני אתם עדי שלא בפני התובע, ילה"ע בזה, שהרי הש"ך לקמן סקל"ד האריך לפרש בד' רש"י, דעיקר החילוק בין רישא לסיפא, הוא דברישא הודה שלא בפני התובע ובסיפא הודה בפני התובע, (וכ"נ גם בשאילתות ש' נ"ה), וא"כ הרי כיון דבסיפא דקתני "בפנינו" הודה לו, היינו שאמר אתם עדי, הרי מבו' להדיא דבהודה שלא בפני התובע ל"מ אף בשאמר אתם עדי, (ועי' כן בפי' ר"י אלמאדרי שעמד ע"ד רש"י, וכתב דאין כל המפרשים מצריכין שיהי' המלוה עם הלוה עומד, עכ"ד). והדבר ברור שזהו מקור ד' הטור לדין זה, שפירש למתני' דעד שיאמר בפנינו הודה לו, אתי למעוטי דל"מ בשהודה שלא בפניו וכפירש"י, ומזה מבו' להדיא דל"מ אתם עדי שלא בפני התובע. ומצינו כן להדיא בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז בסנהדרין שם, דל"מ אתם עדי שלא בפני התובע, ולמדו כן ממתניתין, (ובד' הרי"ד מבו' שהטעם בזה הוא, משום דל"מ אתם עדי כלל כנגד טענת השבעה, אך לד' הריא"ז בשבועות דמ"א: דגם שלא בפניו מצי טעין טענת השטאה, בע"כ דאי"ז מכח טעם זה). ועי' עוד בחי' ריו"נ שם שהביא ב' דעות בזה, (ועיי"ש מש"כ לדעת הסוברים דמהני אף שלא בפניו, לבאר הא דתנן בפנינו הודה "לו), ודקדק מד' בעה"מ דמהני אף שלא בפניו, וזה כמו שדקדק הש"ך מדבריו. ועי' עוד בתומים סקט"ו דמסיק שכן הוא גם דעת הרא"ש, עיי"ש

ש"ך חושן משפט פא, כ - עכ"ל. וכן נראה

.צ"ע מד' רבינו ירוחם נתיב ג' ריש חלק ח' שהביא הש"ך לקמן סקנ"ו, ז"ל, הודאת בע"ד כמאה עדים בפני שנים ואמר אתם עדי או בפני בית דין, דוקא כשתובע אותו, אבל מודה מעצמו אינו כלום ויכול לומר משטה הייתי בך ופטור, עכ"ל, עכ"ל, והרי להדיא דכל שהודה בלא תביעה יכול לחזור בו אף בשלא אמר אתם עדי, ולכאו' זה סותר למש"כ רבינו ירוחם דכל שהודה דרך הודאה ל"מ לחזור בו אף שהודה שלא בפני התובע. ונ' לישב, דחלוק הוא טענת השטאה מטענת השבעה, דהאמנם לגבי טענת השטאה ל"מ אתם עדי אלא בשתבעו והודה, אך לגבי טענת השבעה, הרי כל שהודה כמוסר ל"מ לטעון טענת השבעה, (וכמש"כ כן הר"ן והנמו"י בסנהדרין), וע"כ בזה כל שהודה דרך הודאה אף שלא בפני התובע ל"מ לטעון, ודו"ק. ולהאמור נמצא דלפ"ד הש"ך גופי' דמצי לטעון טענת השטאה אף בשהודה בלא תביעה ושלא בפניו, הרי דלפ"ד רבינו ירוחם דאתם עדי ל"מ בלא תביעה, הרי דהגם דל"מ לטעון טענת השבעה, מ"מ מצי לטעון טענת השטאה, ובד' הש"ך אין נ' כן, וצ"ע

ש"ך חושן משפט פא, כא - ע"ש. וצריך לדחוק

.ק' על דרך קמא שכתב הש"ך לישב, שהרי ל' המחבר מורה דגם כשלא הי' התובע עמו, כל הא דחייב הוא רק בשהודה דרך הודאה, ותיקשי, שהרי בהודה שלא בפני התובע בלא"ה ל"מ לטעון טענת השטאה. וי"ל בישוב ד' המחבר, למש"כ המאירי בסנהדרין דכ"ט: בדעת הרמב"ם, דבהודה דרך שיחה טענינן לי' טענת השבעה, ובהודה דרך הודאה לא טענינן לי', ניחא דע"כ אף לפ"מ שפסק המחבר דבהודה מעצמו ל"מ טענת השטאה, מ"מ מהני הא דהודה דרך הודאה דאי לא טעין טענת השבעה לא טענינן לי'. ואף דמד' השו"ע לקמן סכ"א נ' שנקט בדעת הרמב"ם דלעולם לא טענינן טענה השבעה, מ"מ אכתי נפק"מ טובא בהא דהודה דרך הודאה, דמה"ט אם טען להד"מ חייב, ובהודה דרך שיחה אם טען להד"מ פטור אף במקום דל"ש אלא טענת השבעה, וכמש"כ לעיל בגל' הש"ך סקי"ג עפי"ד המאירי, וזהו שהביא השו"ע לדין זה, (עוד נפ"מ בזה, דמה"ט אין טוענין ליתמי טענת השבעה, וכמש"נ לעיל בגל' הש"ך סוסקל"ד). ועד"ז י"ל עוד, למש"כ הקצוה"ח סק"ט, דכל הא דבהודה דרך הודאה וטען להד"מ, חייב, ולא טענינן לי' אנן טענת השבעה, הוא משום דכל שהודה דרך הודאה דכירי לה אינשי, עיי"ש, ולפ"ז שפיר בעינן להא דהודה דרך הודאה אף בשהודה שלא בפני התובע, דאילו הי' מודה דרך שיחה הרי דאם הי' טוען להד"מ לא הוחזק כפרן והוה טענינן לי' טענת השבעה

ש"ך חושן משפט פא, כא - וכל זה דוחק

."מחודש בד' הש"ך, דאף לדעת הסוברים דל"מ טענת השטאה אלא בשתבעו והודה, מ"מ ל"ב שתהא ההודאה בפניו, אלא אף אם תבעו והודה אח"כ שלא בפניו, מצי טעין טענת השטאה, וזה חידוש, דהי' מקום לומר דכה"ג ל"ש לומר דכששם ששיטית בי אני משטה "בך

ש"ך חושן משפט פא, כב - הויא, ואפילו לא

.מצינו כד' הש"ך במאירי סנהדרין דכ"ט:, ז"ל, ואע"פ שקשה לומר אחר שבראשון היתה השטאה היאך חוזר וניעור, בעדות אחר, שמא אף יש כאן הוכח, הואיל והודה ב' פעמים זה אח"ז וכו', עכ"ל. ובקצוה"ח תמה ע"ז, דתינח בהודאה אחר הודאה, אבל בהלואה אחר הודאה, היאך מהניא הודאת תשרי שלא יהא משטה בניסן, ומצינו במאירי שם שכבר עמד בזה, ז"ל, מ"מ יש לשאול לשיטה ראשונה הלואה אחר הודאה האיך מצטרפין, שאם בהודאה אחר הודאה מצטרפין והדין נותן שמאחר שהודה ב' פעמים יש כאן הוכח שאין כאן השטאה, אבל בהלואה אחר הודאה אין לומר כן, ומ"מ הם נסעדים במה שתירצו תחילה שכל שנצטרף א' עם הראשון יצא מכלל השטאה, עכ"ל

ש"ך חושן משפט פא, כב - לי. ובזה נדחה

.נ' פשוט דהרמב"ן דלא ניח"ל בזה, הוא לטעמי' דס"ל דלדעת בעה"מ ל"מ הודאה אחר הודאה, אלא בשאומר כל א' שהודה בפניו ובפני אחר, וזהו שהק' דא"כ בשאומר בפני אמר לי, לא יהני אף אם יאמרו שניהם כן, (אלא צריך שיאמר כל א' בפנינו אמר לנו), והש"ך שיישב כן אזיל לטעמי' שכתב לדעת בעה"מ דמהני הודאה אחר הודאה אף בשמעיד כל א' שהודה בפניו, ועד"ז הוא גם במש"כ הש"ך בהמשך דבריו לישב ל' הירושלמי לדעת בעה"מ, דלהרמב"ן לטעמי' אי"ז מתישב, וז"ב

ש"ך חושן משפט פא, כג - ודוק:

.העירוני דלפ"ד הקצוה"ח סק"ט דבהודה דרך הודאה לא אמרינן דמילי דכדי לא דכירי אינשי, א"כ כ"ש דבהודה בפני ע"א ואמר אתה עדי, דלדעת הסוברים דהוי זה הודאה גמורה, הרי דאם אמר להד"מ, לא אמרי' דמילי דכדי לא דכירי אינשי, והש"ך שנקט לא כן, הוא לטעמי' לעיל סק"ז שלא חילק בזה. ובעיקר ד' הש"ך עמש"נ לעיל בגל' סק"ג להעיר, דאם הא דכשטוען להד"מ א"צ לטעון משטה, הוא משום דכה"ג טענינן לי' משטה, משום דליכא ריעותא ממה שלא טען, הרי דל"ש כן כלל הכא, דטענת משטה הויא טענה גרועה, (שהרי אף אם טוען משטה אינו נאמן, ורק משום דאית לי' מיגו הוא דמהימני' לי'), וודאי דלא טענינן לי', וביותר, דכיון דאינו נאמן בטענת משטה אלא במיגו דהי' מכחיש העד, הרי דכל דלא טען, ל"ש דנטעון לו כן, דע"ז ליכא להמיגו, (ול"ד לטענינן ליתמי בדבר שהי' האב נאמן משום מיגו, דהתם טענינן שהאב הי' טוען כן והי' נאמן במיגו), ונת' להוכיח מד' הש"ך דהא דבטעין להד"מ פטור אף שלא טען משטה, הוא משום דחשיב כטוען משטה, וז"ב. ועי' עוד באולם המשפט מה שעמד ע"ד הש"ך, דמאי קשיא לי' ע"ד הגידו"ת דמ"ט בטוען להד"מ צריך לישבע נגד העד, הרי גם לפ"ד הגידו"ת אינו נאמן בטענת השטאה אלא בשבועה, (שהרי נאמן בה במיגו דלהד"מ ואם הי' טוען להד"מ הי' חייב שבועה), עיי"ש מש"כ בזה

ש"ך חושן משפט פא, כד - בשמו. מיהו לענין

.כ"ה מפורש להדיא בד' תוס' הרא"ש בסנהדרין שם, שהביא דעת הרמ"ה דבהודה דרך הודאה ל"מ טעין טענת השטאה, ופירש כן בההיא דרצונך שתודה וכו', והרא"ש פליג עליו בכ"ז, עיי"ש

ש"ך חושן משפט פא, כד - ע"ש:

.(יל"פ הנידון בזה, דהנה בהא דמהני הודאה דרך הודאה דל"מ טעין טענת השטאה, מ' דפליגי בזה הרמ"ה והרמב"ם, דבד' הרמ"ה בסנהדרין דכ"ט. מבו' דהא דמהני אתם עדי הוא משום דהוי זה כדרך הודאה, והרי דעיקר הדין הוא דבדרך הודאה ל"מ טעין טענת השטאה, וכ"ה גם בל' הסמ"ג שהביא הש"ך לעיל, ז"ל, צריך שיאמר אתם עדי, פירוש כשלא קבצם לשם עדות "שצריך שיהא ניכר שבדרך הודייה אמר כך", עכ"ל. אך בל' הרמב"ם פ"ז מטונ"ט ה"ב נ' להיפך, ז"ל, שכל האומר בדרך הודי' ה"ז כאומר אתם עדי, עכ"ל, והרי דעיקר הדין הוא דכל שמסר העדות לעדים ל"מ טעין טענת השטאה, והא דמהני דרך הודאה, הוא משום דכל שמודה בדרך הודאה, מתפרש זה כמסירת עדות. ולפ"ז הרי לדעת הרמב"ם ודאי ל"מ דרך הודאה אלא בשהודה בפני עדים, אך לדעת הרמ"ה והסמ"ג י"ל דאף בהודה שלא בפני עדים, כל שהודה דרך הודאה, ל"מ טעין טענת השטאה, וזהו דס"ל כן להרמ"ה, (אך בדעת הסמ"ג אי"ז מוכרח, די"ל דכל הא דבדרך הודאה אין אדם משטה, הוא רק כשיודע שיש שם עדים, ועי' שעמ"ש סק"ו שדן דכשאין יודע שיש שם עדים יכול לטעון טענת השטאה אף בשהודה מעצמו, ושם סק"ז דן דכה"ג יכול לטעון טענת השבעה אף בשתבעו והודה

ש"ך חושן משפט פא, כה - ע"ש:

.מ' מד' הש"ך, דכל הא דצריך לטעון משטה אני בך ואי לא טעין לא טענינן לי', הוא רק כשהודה בפני עדים, אך אם הודה בינו לבינו, (ועדים רואין אותו מבחוץ), אף אם לא טעין טענינן לי', וזהו שכתב דהכא לא טענינן לי' אף שהכמין לו עדים, דכיון שאמר מתיירא אני שמא תכפיני גרע טפי, אך אלמלי ה"ט הוה טענינן לי' טענת השטאה, וזה דין חדש, ועי' בד' הש"ך לעיל סימן ע"ה ס"ק ס' דמשמע דאף בשהודה בינו לבינו לא טענינן לי' טענת השטאה, (שהרי השו"ע כתב שם ב' אנפי, או שהודה בינו לבינו או שלא אמר אתם עדי, ומ' בד' הש"ך דעל ב' האופנים קשיא לי' מהא דלא טענינן טענת השטאה), וצ"ע בזה

ש"ך חושן משפט פא, כח - עכ"ל. ותימה, שהרי

.בד' המאירי בסנהדרין שם מצינו כד' הב"י, ז"ל, הכמין לו עדים וכו' ואמר ו תרצה שכל השומר לקולנו יהיו עדים בדבר והוא אומר הן, או שאמר מלוה במוחלט כל השומע יהא עד בדבר והוא שתק וכו' הודאה גמורה היא וכו', הא אם וכו' או אמר הן בהלואה ושתק בעדות שלא נאמר לו במוחלט, כגן שאמר לו תרצה שיעידו לנו פלוני ופלוני אינו כלום וכו', עכ"ל

ש"ך חושן משפט פא, כט - עכ"ל. ולפע"ד בחנם

כ"כ המאירי בסנהדרין שם בתו"ד, ז"ל, או שמא בזו דוקא כן הואיל והוא השיב לאו שמא תכפיני, שמאחר שתלה טעמו בכך, נראה שמדקדק הוא בהודאתו והייתי סבור לומר שאף באומר לאו תהא הודאתו הודאה

ש"ך חושן משפט פא, כט - ברור:

.העירוני דאם אכן כשאמר לא טענינן לי' אנן טענת השטאה, א"כ מהיכן הוכיח הטור דאם אמר לי' עירי ושכבי וכו' ושתק, ל"מ טעין טענת השטאה, ופירש הב"י בסימן ל"ב דהוא משום דמשמע דרק אם אמר לא פטור אך אם שתק חייב, הרי י"ל דהא דאמר רב כהנא הא אמר לא, הוא דמשום זה הוא פטור אף שלא טען טענת השטאה, אך אה"נ דאם טען טענת השטאה פטור אף כששתק, וצ"ע בזה

ש"ך חושן משפט פא, לא - זה. ועל פי

.מחודש בד' הש"ך, דהלוה מחבירו אלף זוז, חשבינן לי' כעשיר לענין טענת השבעה, אף שהוא צריך להשיב. אך בעיקר ד' הש"ך ילה"ע, דכשהודה שהוא חייב ממון בהלואה, מהיכ"ת יש לו ממון זה בידו, והרי יתכן שכבר הוציאו בהוצאה. עוד יל"ד אם ד' הש"ך קיימי אף בשהודה על הלואה בסך מועט, דלכאו' לא סגי בזה לחשבו כעשיר שטוען כדי שלא להשביע

ש"ך חושן משפט פא, לא - ודוק:

.הדברים צ"ב רב, דמ"ט יש לנו לדון לפי הצד דהודאתו אמת אם הוא עני או עשיר, הרי לכאו' כיון דטענת השבעה היינו שהודה בשקר כדי שלא להשביע, יש לנו לדון להצד דהודאתו בשקר, אם הוא עשיר והוצרך להודות בשקר כדי שלא להשביע, או שהוא עני ול"ש בי' טענת השבעה, ומ' מד' הש"ך דהוא טוען, דהיאך אתם אומרים שעני אני ול"ש טענת השבעה, הרי לפי דבריכם שהודאתי אמת הריני עשיר, וזה צ"ב. שו"ר בס' מנחת פתים שכבר עמד ע"ד הש"ך, וכתב לדון לפרש, עפי"ד הנמו"י דפעמים אדם רוצה שיחזיקו אותו כעשיר, וע"כ במודה על הלואה, י"ל שהודה כדי שיחזיקוהו כעשיר, שהרי מלוה להוצאה ניתנה, ומשא"כ במודה בפיקדון, אך אי"ז מתישב כלל בל' הש"ך, וצ"ע בזה

ש"ך חושן משפט פא, לד - עדי: והרא"ש ]שם

.יש להוסיף מה שפירש"י בסנהדרין דל"ז:, ז"ל, הוא אמר לנו, המחוייב אמר לנו שאני חייב לו "אבל לא בפני התובע" אמר לנו כן ל"ה הודאה וכו', הודה לו, שניהם היו שם, עכ"ל, והרי להדיא דעיקר החילוק בין רישא לסיפא, הוא דברישא ל"ה ההודאה בפני התובע, ובסיפא היתה ההודאה בפני התובע, וכמש"כ הש"ך. ומצינו עוד בפי' ר"י אלמדארי במתניתין שהביא כן בשם רש"י, ז"ל, עד שיאמר בפנינו הודה לו, שיהיו שניהם בפנינו ולהודות לו נתכוין להיותינו עדים בדבר, כך פיר"ש ז"ל, ואין כל המפרשים מצריכין שיהי' המלוה עם הלוה עומד, עכ"ל. ועי' עוד בשאילתות ש' נ"ה, ז"ל, ואמרי לא אמר כלום עד שיאמר בפנינו הודה מאי היא, אי לאפוקי היכא דאודי בלא אפי' דמלוה הא מרישא שמעת מינה אם אמר הוא אמר לי שאני חייב לו מאתים זוז לא אמר כלום, עכ"ל, וזה כפירש"י דהא דברישא ל"מ ההודאה הוא משום שלא הודה בפניו, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בסנהדרין שם. ועי' גם בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז שם שמבו' כן, ולמדו מזה דבהודה שלא בפני המלוה ל"מ אף אם אמר אתם עדי, ועמש"נ בזה בגל' הש"ך לעיל סק"כ, ועי' גם בחי' ריו"נ שם ב' דעות בזה

ש"ך חושן משפט פא, לד - לאשמועינן. אלא הדבר

.לכאו' יל"פ בד' הרא"ש, דעיקר החילוק בין רישא לסיפא הוא כפירש"י, דברישא הודה שלא בפני התובע ובסיפא הודה בפני התובע, וע"כ ברישא שהודה שלא בפני התובע ל"מ אף אם אמר אתם עדי, ובסיפא שהודה בפני התובע, כל שאמר אתם עדי, מהני, ולפ"ז ניחא ב' קו' הש"ך האחרונות, וכמדומה שהדבר ברור שהטור פירש כן, ומזה הוא שלמד להך דינא דל"מ אתם עדי בשהודה שלא בפני התובע, וכמש"נ כן לעיל בגל' הש"ך סק"כ, וכ"ה בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז דל"מ אתם עדי בשהודה שלא בפני התובע, ולמדוה ממתניתין, עיי"ש, ועי' גם בחי' ריו"נ שהביא ב' דעות בזה. ועיקר משה"ק הש"ך דתיקשי מאי קאמר מסייע לרב יהודה, הא היינו הך דרב יהודה וכי ר"י מתני' אתא לאשמועינן, צ"ב, דאחר שתמה הש"ך טובא ע"ד הרא"ש ודעימי' היאך שמעינן ממתניתין לדינא דר' יהודה דאף בשתבעו והודה מצי טעין משטה, א"כ שפיר ניחא מש"א מסייע לי' לרב יהודה, שהרי אי"ז מפורש במתניתין, וזהו דאתא ר' יהודה לאשמועינן, ואולי מכוון הש"ך, דמשמעות ד' ר' יהודה הוא שחידש לעיקר הך דינא דצריך שיאמר אתם עדי, דאם לא חידש אלא דאף בתבעו והודה צריך לומר אתם עדי, הו"ל לפרש כן להדיא בדבריו, וצ"ע בזה

ש"ך חושן משפט פא, לד - להדיא. ומ"ש ואם

.מש"כ הש"ך דמקור ד' הרמב"ם דבהודה דרך הודאה ל"מ לטעון טענת השטאה, הוא ממתני' דבפנינו "הודה לו" דמפרשה הרמב"ם שהודה דרך הודאה, כבר כתב כן הכס"מ רפ"ז מטונ"ט, ז"ל, למד כן רבינו מדתנן פרק ז"ב שאם אמרו הוא אמר לנו שהוא חייב לו מנה או איש פלוני אמר לנו שהוא חייב לו מנה לא אמרו כלום עד שיאמרו בפנינו הודה שהוא חייב לו מנה, מפרש רבינו דה"פ ואם אמרו העדים הוא אמר לנו דרך שיחה שהוא חייב לו לא אמר כלום עד שיאמר בפנינו הודה כלומר בדרך הודייה, עכ"ל, וכ"ה להדיא בפיהמ"ש להרמב"ם שם, ז"ל, וענין בפנינו הודה לו, שהוא אמר לנו היו עלי עדים שאני חייב לזה מנה, או כדומה ללשון זה, או אמר לנו בדרך הודאה ושמירת עדות, אבל אם הודה בפניהם בדרך ספור ולא אמר להם היו עלי עדים, זהו אמרו הוא אמר לי שאני חייב לו שאין עדות זו מועילה, עכ"ל, (וכן פירש הרמ"ה שם). אך מש"כ הש"ך לדעת הרמב"ם דעיקר החילוק בין רישא לסיפא הוא דברישא הודה שלא בפניו ובסיפא הודה בפניו, אין נ' כן מד' הרמב"ם בפיהמ"ש שלא הזכיר לזה כלל, ונ' להדיא בדבריו דעיקר החילוק הוא דברישא הודה דרך שיחה ובסיפא הודה דרך הודאה, וכ"ה מבו' בד' הכס"מ. אך אכתי י"ל, דמ"מ מדקתני במתני' בפנינו אמר לו, דקדק הרמב"ם דל"מ אלא בשהודה בפני התובע, ומשום דבלא זה מצי טעין טענת השבעה, וצ"ע בזה

ש"ך חושן משפט פא, לד - מיתה. ]וכה"ג איתא

.ילה"ע בזה, שהרי הש"ך לעיל סק"ז כתב דל"מ הא דאין אדם משטה בשעת מיתה, רק דמה"ט לא טענינן ליתומים טענת השטאה, אך אם טען הוא עצמו שהי' משטה נאמן, וא"כ לכאו' ה"נ מש"כ הש"ך הכא דהא דלא טענינן ליתמי טענת השבעה בשהודה דרך הודאה, הוא משום דשכ"מ לא עביד כולי האי ודומיא דאין אדם משטה בשעת מיתה, היינו רק לענין דלא טענינן ליתמי, אך אם טען שלא להשביע נאמן, ובד' הש"ך לעיל סקל"ב מבו' להדיא לא כן, אלא גם הוא עצמו אינו נאמן לטעון טענת השבעה, (שהרי ד' המחבר שם קיימי בשטען הוא עצמו טענת השבעה, עיי"ש), וכ"ה מוכח, דאם כה"ג אם טען נאמן ורק לא טענינן לי', א"כ מעיקרא ל"ק מד' הרמב"ם בהל' זכי' על ד' הרמב"ם בהל' טונ"ט, שהרי ד' הרמב"ם בהל' טונ"ט קיימי בשטען הוא עצמו, וד' הרמב"ם בהל' זכי' קיימי על טענינן ליתמי, (וכמש"נ כן להלן בגליון עפי"ד המאירי), ובע"כ שנקט הש"ך דהכא אין לחלק בזה, והטעם בזה צ"ב

ש"ך חושן משפט פא, לד - לבריא[. וראיתי בריב"ש

.י"ל עוד בישוב ד' הרמב"ם, לפמש"כ המאירי בסנהדרין דכ"ט: בדעת הרמב"ם, ז"ל, ומ"מ גדולי המחברים כתבו אף בזו שכך הוא לענין שאין טוענים לו, אבל אם טען שומעין לו, ויראה מדבריהם שכל שאמרה דרך שיחה וכמערים טוענין לו, עכ"ל, ולפ"ז ניחא דינא דשכ"מ שאמר דרך הודאה, דהגם דאף בהודה דרך הודאה אם טען משטה שומעין לו, מ"מ אם לא טען לא טענינן כן ליתומים, ושו"ר כן בתומים סקי"ט. ונ' דגם אי נימא כמו שנקט הש"ך לקמן סקנ"א בדעת הרמב"ם דאף בהודה דרך שיחה אין טוענין לו, מ"מ י"ל דהא דטוענים ליתמי טענת השבעה, הוא רק בשהודה דרך שיחה ולא בשהודה דרך הודאה, וא"ש דינא דשכ"מ שאמר דרך הודאה, דאין טוענין ליתמי טענת השבעה, (והרי הש"ך גופי' לעיל סק"ז, דהא דאמרינן בשכ"מ שהודה דאין אדם משטה בשעת מיתה, היינו רק לענין דלא טענינן, אך אם טען משטה הייתי נאמן, וא"כ שפיר י"ל כן גם בהודה דרך הודאה). ועמש"נ בגל' הש"ך לעיל סקי"ג לישב ע"פ הנחה זו, דבהודה דרך הודאה, אף דאם טען טענת השבעה שומעין לו, מ"מ לא טענינן טענה זו, להא דאם טען להד"מ חייב

ש"ך חושן משפט פא, לה - ע"ש[, ונאמן הוא

.עי' קצוה"ח סוסקכ"א שנחלק ע"ד הש"ך, דאין משמעות ל' המרדכי כך, אלא משמע דס"ל דמהני אפילו שאר אמתלאות כל שאין התובע עמו, ועיי"ש מש"כ בזה

ש"ך חושן משפט פא, לו - הכא:

.אמנם מד' תשו' מיימוני משפטים סימן ס"ד נ' כד' הסמ"ע, עיי"ש שכתב, ז"ל, ואע"ג דרב סעדיה זצ"ל כתב עלה דההיא דזה בורר דצריך לישבע שנתכוון להשטות, נ"ל דה"מ בההיא דהתם כיון דאי לא טעין לא טענינן לי', אבל בהא, מההוא טעמא שהוכחתי דאפילו כי לא טעין טענינן לי', מההוא טעמא גופי' לא בעי לאישתבועי דלהשטאה נתכוון, עכ"ל, ומדבריו מוכח דאף ע"י גלגול א"צ לישבע, דהגם דבנידון דילי' ל"ה צריך לישבע כלל ול"ש גלגול שבועה, אך בההיא דרב סעדי' שייך גלגול שבועה, ואפ"ה כתב דכל הא דצריך לישבע הוא רק משום דאי לא טעין לא טענינן לי', (אך יש מקום לדחות, דס"ל דרב סעדי' איירי אף בכה"ג שאינו טוען ברי על עיקר החוב, וס"ל דאפ"ה צריך לישבע שנתכוין להשטות, וכמש"נ בגל' הש"ך לעיל סק"ב בדעתו, ובכה"ג הרי ליכא גלגול שבועה). ועיקר ד' הש"ך צ"ב, דמשמעות דבריו דרק על טענת השבעה הוא דאינו נשבע אלא משום גלגול שבועה, אך להא דנשבע על טענת השטאה ל"ב לגלגול, וזה צ"ב, ועי' בשו"ת מהר"ם חלאוה סימן מ"ו שכתב בהא דנשבע על טענת השטאה דהוא משום גלגול שבועה. ומה שנקט הש"ך דלא חשיב זה כטענת ברי, יש מקום לדון בזה, דכיון שהוא טוען בברי שהוא חייב לו, הרי שהוא יודע בברי שלא הודה כדי שלא להשביע, דהדבר פשוט דכל טענת השבעה ל"ש רק במי שאינו חייב, אך מי שחייב ודאי דהוי הודאתו הודאה גמורה, ומה"ט גם צריך לישבע על טענת השטאה, וחשיב זה כטענת ברי, וצ"ע בזה

ש"ך חושן משפט פא, לז - ע"ש:

.כ"ה גם בד' הש"ך לעיל סק"ב, ועמש"נ שם בגליון באורך

ש"ך חושן משפט פא, לט - וע"ש:

.עיי"ש בגליון מש"נ בזה באורך דדעת הרבה מן הראשונים דאף אם לא טעין טענינן לי', וגם בדעת הרמב"ם כתב המאירי דאם הודה דרך שיחה טענינן לי' טענת השבעה, עיי"ש

ש"ך חושן משפט פא, מא - ונראה שהראב"ד עצמו

.דברי רבינו הש"ך צע"ג ולא זכינו לעמוד עליהם, דמבו' בדבריו, דהגם שכבר העלה בסק"כ דאתם עדי מהני אף שלא בפני המלוה, מ"מ י"ל דבפני המלוה ל"מ אתם עדי בלא תביעה, וע"כ כתב דכל הא דליכא נפק"מ בנידון זה לגבי השבעה, הוא רק משום מש"כ בסקל"ד דבפניו ל"מ כלל לטעון טענת השבעה, וע"כ ליכא נפק"מ, שהרי שלא בפניו מהני אתם עדי, ובפניו בלא תביעה, אף אי נימא דל"מ אתם עדי, מ"מ לא מצי לטעון טענת השבעה, וזהו שכתב דמ"מ נפק"מ בזה לגבי טענת השטאה, למש"כ דטענת השטאה היא אף במודה בעצמו. וד"ז צע"ג, דאם מהני אתם עדי גם שלא בפני התובע, א"כ מהיכ"ת נימא דבפני המלוה בלא תביעה לא יהני אתם עדי, (והרי בד' הטור מצינו שדעתו להיפך, דשלא בפני התובע ל"מ אתם עדי, ובפני התובע מהני אתם עדי גם בלא תביעה), הרי מהא דמהני אתם עדי גם שלא בפני המלוה, הגם דליכא תביעה כלל, חזינן דמהני אתם עדי בלא תביעה, וא"כ מ"ט נימא דבפני התובע לא יהני אתם עדי אלא בשתבעו, (ואין לומר דמש"כ דשלא בפני התובע מהני אתם עדי, הוא רק בשתבעו ואח"כ הודה שלא בפניו, דא"כ מ"ט כתב דכל הנפ"מ היא לגבי טענת השטאה, הרי איכא נפ"מ גם לגבי טענת השבעה, בשלא תבעו כלל והודה שלא בפניו ואמר אתם עדי), וצע"ג בזה

ש"ך חושן משפט פא, מא - נתכוין. ועוד, דיש

.(אמנם ילה"ע מד' הנמו"י ס"פ המניח בשם הרמ"ה שהביא הש"ך לקמן סקנ"ו, דמבו' להדיא בדבריו, דגם באמר אתם עדי כל הא דאינו יכול לחזור בו, הוא רק בשתבעו והודה, אך אם הודה מעצמו יכול לחזור בו, עיי"ש, והוי חד דינא עם הא דהודה בפני בי"ד מעצמו יכול לחזור בו, וכ"ה מבו' גם בד' רבינו ירוחם שהביא הש"ך שם, ז"ל, הודאת בע"ד כמאה עדים בפני ב' ואמר אתם עדי או בפני בי"ד, דוקא כשתובע אותו, אבל מודה מעצמו אינו כלום ויכול לומר משטה הייתי בך ופטור, עכ"ל, ועמש"נ לעיל בגל' הש"ך סוסק"כ עוד בדעת רבינו ירוחם בזה. וגם ד' הריקאנטי שהביא הש"ך דהיכא דלא תבעו ואמר התובע אתם עדי ושתק הנתבע ל"מ, מבו' באו"ז ב"ק סימן תס"ט שהוא מכח דינא דהתוספתא דבהודה מעצמו יכול לחזור בו, ופירשה בשהודה בבי"ד, ומדמי לה דה"נ באתם עדי, (ואך שכתב דאי אמר המודה אתם עדי וכו' ל"מ למימר השטיתי בך דמה השטאה היא זו שמעמיד עדים על עצמו, עכ"ל

ש"ך חושן משפט פא, מב - ע"ש. מיהו לענין

.מש"כ הש"ך להוכיח מד' בעה"מ דבכל גווני יכול לטעון טענת השבעה, צ"ע היאך מוכח כן מדבריו, עיי"ש, גם עי' במלחמות שלהי ב"ב שפירש לד' בעה"מ בסנהדרין שכונתו לחלק דלא טענינן השבעה אלא בשלא תבעו, עיי"ש. ומש"כ בדעת בעה"ת, כבר העיר בשער משפט דבעה"ת סותר ד' עצמו, דבשער נ"א ח"ח כתב להדיא דכל שהודה בפניו ל"מ טעין טענת השבעה, עיי"ש, וצ"ע

ש"ך חושן משפט פא, מה - הודה. ומה שכתב

.בהמשך דבריו הוכיח מד' תשו' הרא"ש זו גם שלא כד' הסמ"ע. וצ"ב מה ראי' מייתי מהתם דלא כהרמ"א וכהסמ"ע, הרי בעכצ"ל דבהני גווני שהביא הרמ"א ל"ש טעם זה שכתב הרא"ש דל"ש טענת השבעה משום שאין אדם יודע ושומע בדבר, וכמש"כ הש"ך גופי' בהמשך דבריו, וא"כ בהני גווני שפיר י"ל כד' הרמ"א או כד' הסמ"ע, דהא דליכא בזה לדינא דהרא"ש דבכת"י ל"מ טענת השבעה, הוא משום שלא מסר הכת"י ביד חבירו, או משום שלא הודה בע"פ. והנה לענין דינא, לא מצינו בד' הרמ"א והסמ"ע להדיא דלא ס"ל לדינא דתשו' הרא"ש בשנמצא כתוב בפנקסו, אך סתימת דבריהם מ' דבכל גווני מהני טענת השבעה, (וצ"ע מדינא דסו"ס ק"ז שהביא הש"ך, גם צ"ע ממש"כ דהרמ"א לקמן סכ"ג דבכתוב על פנקסו לית לי' מיגו, והרי דל"מ טעין טענת השבעה), וכן נקט בדעתם החת"ס חו"מ סימן קל"ז, ז"ל, דהרמ"א סי' פ"א סעי' י"ז וכן הסמ"ע והב"ח ותשו' מהר"מ אלשיך ודברי ריבות ס"ל דלא הוי הודאה דאמרי' שלא להשביע כמו בע"פ, ורק הש"ך יחיד הוא ופליג "ובפרט בכתוב בפנקסו דלא שייך שלא להשביע דמי יראה מה שכ' בגנזי סתריו" והנה קשה להוציא ממון עפ"י דעת יחיד הש"ך ז"ל, וגם יש לפקפק תינח בשהבע"ד חי וטוען שלא להשביע את עצמי כתבתי כן י"ל סברת הש"ך מי יביט בפנקס שלך אך הכא בצוואה הכתוב י"ל שכתב כן שלא להשביע בניו כי יבוא עזבונו בידי אחרים והם יבדקו ג"כ בהפנקס שלו וכ' שלא להשביע את בניו, עכ"ל, וצ"ע, ועי' גם בשו"ע או"ח סימן קנ"ג סי"ט שבפשוטו מוכח כד' הש"ך, וכמבו' במג"א שם ובמ"ב סקצ"ז, ועיי"ש במ"ב שכתב דהרבה פוסקים סוברים דלא כהש"ך, וציין לפ"ת חו"מ סימן רנ"ה, והפ"ת שם הביא לד' החת"ס הנז'. ועי' עוד בתומים שדן, דשמא כל מש"כ הרא"ש דל"מ טענת השבעה בשנמצא כתוב בפנקסו, היינו רק דכה"ג לא טענינן ליתמי, דהוי טענה דלא שכיחא, אך אי טעין איהו גופי' טענת השבעה, מהני, עיי"ש

ש"ך חושן משפט פא, מט - ודוק:

.עי' בקצוה"ח ובשער משפט שהשיגו על דבריו, דלדעת הרמב"ן והרשב"א ודאי ל"מ בכה"ג, ועי' בשעמ"ש שם מה שהאריך עוד בזה גם לדעת הרמב"ם

ש"ך חושן משפט פא, נא - להשבעה. מיהו נ"ל

.מש"כ הש"ך דדעת הראב"ד דלא טענינן לי' טענת השבעה, צע"ג, שהרי בד' הראב"ד מפורש דטענינן לי' כשחזר בו מהודאתו, (ואין הדבר ברור בדבריו אם צריך לטעון ג"כ שדיבר בהווה כאדם שמדבר דברי הבלים, עיי"ש, ובעה"ת והטור לא הביאו לזה), וכ"ה בטור בשמו, ושו"ר באולם המשפט שעמד ע"ז, (ועפי"ז עמד עמש"כ הש"ך בהג"ה לדחות ד' הלח"מ בביאור ד' הראב"ד בהשגות). ומבו' בד' הטור דג' שיטות יש בזה, דעת בעה"מ דאף אם לא חזר מהודאתו טענינן לי', (וכן מ' גם בד' רבינו ירוחם, עיי"ש), דעת הראב"ד והרא"ש דרק אם חזר ואמר איני חייב לך כלום טענינן לי', ודעת הרמב"ם דלעולם לא טענינן לי'. ויש להוסיף דמלבד דעת הראב"ד ובעה"מ והרא"ש והטור ורי"ו, דטענינן לי' טענת השבעה, כ"כ כ"כ גם התוס' והרמ"ה והר"ן בסנהדרין שם, והרמב"ן במלחמות שלהי ב"ב. אך בפסקי רי"ד ופסקי ריא"ז בסנהדרין כתבו דגם בטענת השבעה אי לא טעין לא טענינן לי'. ובמה שנקט הטור בדעת הרמב"ם דאי לא טעין טענת השבעה לא טענינן לי', הנה עי' במאירי בסנהדרין דכ""ט:, שנקט לא כן בדעתו, אלא אם הודה דרך שיחה טענינן לי' אנן טענת השבעה, עיי"ש, וכיון לזה התומים סקי"ט, ועיי"ש מה שישב עפי"ז לסתירת ד' הרמב"ם בפ"ו בדין זה שעמד ע"ז הש"ך בהמשך דבריו. ועמש"נ עוד עפי"ד המאירי לעיל בגל' הש"ך סקי"ג וסקל"ד

ש"ך חושן משפט פא, נא - התובע. ובהכי ניחא

.צ"ב טעם דין זה, דכיון דאי לא טעין לא טענינן לי' ואין אנו מסתפקים מעצמינו שמא היתה הודאתו להשבעה ולהשטאה, א"כ מ"ט אם אין התובע עצמו שואלו אנו פוטרים אותו, הרי ידוע לנו שהודה ואין אנו מסתפקים שלא נתכוין להודות. ושמעתי לפרש בזה, דכל הא דאי לא טעין לא טענינן לי' הוא רק משום דאיכא ריעותא מדלא טעין, (עמש"נ לדון בזה לעיל בגל' סק"ג בדעת הש"ך), וע"כ כ"ז שאין התובע שואלו, וליכא ריעותא, שפיר טענינן לי' אנן, ואין אנו צריכין לשאול יותר ממה ששואל התובע, שמא עי"ז יהא ריעותא ממה שאין התובע משיב ולא נטען לי'. אך נ' דיל"פ עוד בזה, שהרי ליתומים טענינן טענת השטאה והשבעה, וע"כ כ"ז שאין אנו שואלים את הנתבע על הודאתו, ואינו צריך להשיב ע"ז, שפיר איכא בזה לדינא דטענינן, (דומיא דהא דטענינן שלא בפניו), דרק כשאנו שואלים אותו ואינו טוען, הוא דלא טענינן לי', וכיון דכ"ז שאין אנו שואלים אותו טענינן לי' אנן טענת השטאה והשבעה, ע"כ אין אנו צריכין לשאול אותו, ודו"ק

ש"ך חושן משפט פא, נו - והמחבר. מיהו נראה

.צ"ע דהגם דהביאו בה"ג רי"ף ורא"ש ומהר"ם מר"ב, לדינא דהתוספתא, מ"מ לא פירשו דאיירי בשהודה בבי"ד, ושפיר י"ל בדעתם כדעת בעה"ע והראב"ד ודעימייהו שפירשוה בהודאה חוץ לבי"ד

ש"ך חושן משפט פא, נו - כדפירשתי. ולפי זה

.צ"ע מה ראי' מייתי מד' הרא"ש ודעימי' דס"ל דל"מ טעין טענת השטאה אלא בשתבעו והודה, דבע"כ דמפרשי להתוספתא בשאומר טעיתי, הרי לכאו' יל"פ ד' התוספתא לגבי טענת השבעה, דמצי טעין בשהודה מעצמו, (וכאשר כ"ה מבו' בד' הראב"ד בכתוב שם סנהדרין דכ"ט: וכ"ה במאירי שם, וכן מבו' בד' הרמב"ן שלהי ב"ב שפירש כן לד' הבעה"מ בביאור ד' התוספתא, וכ"ה בביאור הגר"א ס"ק כ"ח ל"א ל"ב ל"ט). וכנראה פשיטא לי' להש"ך דבהודה בבי"ד ל"ש טענת השבעה, וע"כ לפ"מ שנקט בדעתם שפירשו ד' התוספתא בהודאה בבי"ד, בע"כ דהא דיכול לחזור בו אי"ז מכח טענת השבעה, וצ"ע בזה

ש"ך חושן משפט פא, נו - ודוק[, ודלא כהבעל

.צ"ב היאך משמע כן מדבריהם, והרי אדרבה ל' השו"ע שם דמשלם השעורים, ומ' דלא מצי לטעון טעיתי, והאמנם הש"ך שם סקל"ב כתב, ז"ל, נראה דהיינו דוקא כשעומד בהודאתו, אבל יכול לחזור בו ולומר טעיתי בהודאתי ונזכרתי שאיני חייב לך כלום, כיון שהודה לו מעצמו, וכמו שהוכחתי לעיל סימן פ"א וכו', עכ"ל, אך אף דמצינו לפרש כן בדבריהם, מ"מ לא מצינו לזה משמעות בדבריהם, וצ"ע

ש"ך חושן משפט פא, נו - אבל אינו יכול

.העירוני בזה, ממש"א בגמ' ב"ב דקע"ה. בשכ"מ שאמר מנה לפלוני בידי, ואמרו יתומים חזר ואמר לנו אבא פרעתי נאמנין, מ"ט אידכורי מדכר, וכתבו הראשונים דאינו נאמן אלא במיגו, (ורק הרא"ש בספ"ק דגיטין כתב דנאמן בלא מיגו, משום דשכ"מ אין דעתו מיושבת עליו), והרי דאף דהודה מעצמו ל"מ טעין טעיתי אלא במיגו. והנה אמנם למש"כ הרא"ש והרשב"א שם בביאור תי' הרי"ף דאיירי בתבעו והודה ניחא, אך למש"כ הש"ך בסקל"ד ובסקמ"א דאף ההיא דשכ"מ שהודה איירי בהודה מעצמו, א"כ כ"ש דההיא דשכ"מ דאמר תנו מנה לפלוני, איירי בהודה מעצמו. ושמא י"ל, דכל מש"כ הש"ך דיכול לטעון טעיתי, הוא רק בשהודה בדרך שיחה, אך בשהודה דרך הודאה ל"מ לטעון טעיתי, (וע"ד מש"כ הש"ך בסוסק"ס דבאמר אתם עדי ל"מ לטעון טעיתי), וע"כ התם דאיירי בהודה דרך הודאה וכמש"כ הרי"ף, ל"מ טעין טעיתי אלא במיגו, וצ"ע. ועי' בגל' הש"ך לקמן סקס"א, מש"נ להעיר עוד בדבריו

ש"ך חושן משפט פא, נו - ועיין לקמן סימן

.טעם הא דבטענו חטים והודה לו בשעורים ל"מ לטעון טעיתי, דומיא דהודה מעצמו דמצי טעין טעיתי, נתפרש בד' הש"ך סימן פ"ח סקל"ב, ז"ל, גם לעיל סעיף י"ב נראה דדוקא משטה יכול לטעון, אבל אינו יכול לטעון טעיתי, ואף על גב דלעיל סימן פ"א סקנ"ו העליתי דבמודה מעצמו אף לפני בי"ד יכול לטעון טעיתי, היינו במודה מעצמו בלי שום תביעה, אבל הכא שתבעו בחטים והשיב לו, לא שייך לומר כן, ודוק, עכ"ל

ש"ך חושן משפט פא, סא - ודו"ק. ]עיין בתשובת

.העירוני בזה, שהרי כתב הש"ך לעיל סק"א, דכל היכא שיכול לטעון משטה יכול לטעון טעיתי אף בלא מיגו, וא"כ אף הכא בנמצא כתוב על פנקסו, הרי לכאו' מן הדין הי' יכול לטעון טענת השטאה והשבעה, ואך דכיון דל"ש בזה השטאה והשבעה (וכמש"כ הש"ך לעיל סקמ"ה דל"ש בזה שלא להשביע), ל"מ טעין, אך טענת טעיתי דשייכא בזה, מ"ט ל"מ לטעון בלא מיגו. אך נ' דהש"ך אזיל לטעמי' בסקמ"ה שנקט דבכתב בכת"י אף אם לא מסרו ליד חבירו, ל"מ טעין טענת השבעה, עיי"ש, וע"כ ס"ל דה"נ ל"מ לטעון טענת טעיתי, אך לכאו' לדעת הרמ"א שם דמצי לטעון טענת השבעה, הרי דאף דנימא דבכתב על פנקסו מודה דל"מ טעין טענת השבעה, משום דל"ש בזה שלא להשביע, (עמש"נ בגל' הש"ך שם), מ"מ מצי טעין טעיתי, וצ"ע בזה. עוד ילה"ע בזה, שהרי דעת הש"ך לעיל סקנ"ו דכל שהודה מעצמו אף בבי"ד מצי טעין טעיתי, וא"כ אף בכתב בפנקסו, כיון שהודה מעצמו, בדין שיהא נאמן לומר טעיתי. ואולי י"ל למש"כ הש"ך סוסק"ס דהא דנאמן לומר טעיתי בהודה מעצמו, הוא משום דהוי משיב אבידה וכו', וי"ל דזה ל"ש בכתב בפנקסו, וצ"ע בזה

ש"ך חושן משפט פא, סז - השבעה:

.משמע מד' הש"ך, דלדעת המחבר דהמודה לשכ"מ ל"מ טעין טענת השבעה, הוא אף בשהודה שלא בפני השכ"מ, וזה חידוש, וצ"ע בזה.