כלים פ_ו מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ו מ"ג**

א] **נטמאת א' מן החיצונות האמצעית המשמשת את הטמא טמא המשמשת הטהורה טהור,** בתויו"ט כתב דאיירי בשהאבן האמצעית היא לא גדולה ולא קטנה, אלא כדי שימוש לב' האבנים שבצידה, שחצי' צריכה לשפיתה זו וחצי' צריכה לשפיתה זו, דהכי אורחא דמילתא דלוקחין אבן באמצע שהוא ממוצע ובינוני וכו', דאם היא גדולה מכך דינה כדתנן בסיפא דגם העודף על כדי שפיתה טהור, ואם היתה קטנה, הואיל וכשמשמשת לטמאה אין בה עוד מקום להשתמש בה הטהורה, ג"כ הכל טמא, עכ"ד, ובחי' הגר"א פליג ע"ז, וכתב דא"א להעמיד למתני' במצומצות דל"ה לתנא לאיכפולי לאשמועינן, אלא אפי' היא קטנה הרבה מ"מ חולקין השימושים.

והנה בד' הרא"ש שכתב דהמשמשת לטמאה היינו כדי שפיתה ומפרש בתוספתא שהוא ג' אצבעות, והמשמש לטהור טהור היינו דאם יש בו יותר כדי שפיתת שניהם טהור, מבו' להדיא כיסוד ד' התויו"ט, דבאבן קטנה שכולה משמשת לשפיתת הטמאה, כולה טמאה, וכל הא דתנן דהמשמש לטהור טהור, הוא רק בשיש בה יותר מכדי שפיתת הטמאה, אך לא פירש הרא"ש דאיירי מתני' באבן שיש בה כדי ב' שפיתות בצמצום, אלא מפרש למתני' דאיירי אף באבן קטנה, וע"ז תני דכדי שפיתת הטמאה לעולם טמא, ודאם יש בה יותר דה"ז משמש לשפיתת הטהורה, ה"ז טהור, וכ"ה פשטות ל' הר"ש, אך בחזו"א סימן ח' סק"ח דחק בל' הר"ש דמש"כ דהמשמש לטמא היינו מקום שפיתה אין פירושו שיעור טפח אלא פירש דמה הוא שימושו היינו שפיתה.

ויסוד הפלוגתא בזה, דדעת הרא"ש והתויו"ט דכיון שהאבן האמצעית משמשת לב' הכירות, ע"כ רק המשמש לטמאה הוא דהוי מכלל הכירה הטמאה, וע"כ בין באבן קטנה ובין באבן גדולה, הוי החלק המשמש לטמאה בכלל הכירה הטמאה, אך דעת הגר"א דכיון שהיא משמשת לב' הכירות, ע"כ חולקין אותה, ע"ד דינא דריב"נ לעיל פ"ב מ"ז דחולקין את הדופן האמצעית, ועי' להלן אות ה' ואילך, וע"כ אף באבן קטנה חולקין אותה.

ב] והנה לדעת הגר"א שפירש דאיירי אפי' באבן קטנה הרבה, מוכח דהא דהמשמש לטמא טמא והמשמש לטהור טהור, היינו דהמחצה הסמוך לטמאה טמא והמחצה הסמוך לטהורה טהור, וכלישנא דמתני' להלן מ"ד דחצי' של זו טמאה וכו', והא דתני המשמש את הטמאה והמשמש את הטהורה, היינו משום דהחצי הסמוך לטמאה נידון כמשמש את הטמאה והחצי הסמוך לטהורה נידון כמשמש את הטהורה, וכ"ה להדיא בפי' הרע"ב, עיי"ש.

אך בחזו"א סימן ח' סק"ח כתב, דמיירי שאין ביניהן רק טפח דעד טפח מקרי שפיתה והשאר לעולם טהור כדתניא בתוספתא וקאמר שאותו טפח מתחלק כפי שהיו משמשין, אם דרך לשמש בטמאה בקדירות גדולות ובטהורה בקטנות ומשמשין בטהורה יותר מחצי טפח ובטמאה בפחות מחצי טפח, גם טומאתה מתחלק כפי תשמישן, ועיי"ש שכתב עוד, דאם משמשין בכל העובי לשתיהן כלו טמא וזהו בכלל האמצעית המשמשת את הטמאה טמא וכדין קלמרין המתואמות, מיהו מתני' לאו בהכי איירי דסתם ב' כירים היינו לשמש שתיהן בב"א, ולדעתו לא איירי מתני' באבן קטנה הרבה, ועיי"ש סק"י מה שדחק בלישנא דמתני' להלן מ"ד דתני דחצי' של זו טמאה וכו', ועמש"נ עוד להלן אות ה'.

ג] ובתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ד תניא דב' חביות וב' קדירות וב' לפסין שעשאן כירה וכו' והעובי שביניהן חולקין אותו וכו', והנה סתמא דמילתא כלים אלו אין דופנותיהן רחבין כ"כ יותר מכדי מקום שפיתה, עי' חס"ד שם שהרגיש בזה, ואפ"ה חולקין אותו, וצ"ע מזה לדעת הרא"ש והתויו"ט דבאבן קטנה אין חולקין אותה אלא כולה טמאה.

ד] במש"כ הרא"ש דכדי שפיתה מפרש בתוספתא דהיינו ג' אצבעות, צ"ע, שהרי להדיא תניא בתוספתא שם דכמה הוא צורך מקום שפיתה טפח, ושיעור ג' אצבעות תני התם בכירה שנתנה ע"ג הטיף, דענין אחר הוא כמו שפירש הר"ש להלן מ"ד, ובחס"ד הביא שכבר עמד ע"ז בס' ח"נ, ועיי"ש מש"כ לישב בזה דס"ל להרא"ש דהוי פלוגתת תנאי בתוספתא.

ה] בעיקר הך דינא דהמשמש לטמא טמא והמשמש לטהור טהור, הק' התויו"ט דמ"ש מדינא דקלמרין המתואמות לעיל פ"ב מ"ז דריב"נ אמר דחולקין דופן האמצעית כו' ולא קי"ל כוותי', ויש להוסיף דגם אי נימא דלא פליגי רבנן עלי' דריב"נ, (כאשר כן מ' בד' הר"ש והרא"ש לקמן פכ"ה מ"ה), אכתי קשיא, דלא אמר ריב"נ התם דחולקין דופן האמצעית, אלא בטומאת משקין דרבנן, וכמש"כ הר"ש והרא"ש לעיל שם, וכתב לישב דהכא שאני, דכיון דתשמישן הוא ע"ג האבנים לשפות עליהן לפיכך המשמש לטהור טהור, שמתחלה לוקחים אבן שנוכל לשמש לשניהם אף כשיחלק לשנים, משא"כ בקלמרין אין רגילין לעשות דופן עב ביניהם הראוי ליחלק, עכ"ד, וזה לפי דרכו דמתני' איירי באבן שיש בה כדי שימוש לב' האבנים שבצידה, ובחזו"א סימן ח' סק"ח כתב בזה, דהכא כיון ששופתין הקדירה על עובי האמצעית, ע"כ מחליט השימוש את המשמש לכאן לכאן ואת המשמש לכאן לכאן, עכ"ד, וזה לפי דרכו שחלוקת האבן האמצעית היא לפי המשמש בפועל לשפיתה.

אך ב' דרכים אלו אין מתישבים לדעת הגר"א שהבאנו לעיל אות א' שפירש דאיירי מתני' אף באבן קטנה הרבה, דלדידי' בע"כ שחולקין חצי' לטמאה וחצי' לטהורה, וכמש"נ לעיל אות ב', ותיקשי דמ"ש מקלמרין המתואמות דאין חולקין את הדופן האמצעית.

ו] ואולי יל"פ לדעת הגר"א, דהא דהכא חולקין את האבן האמצעית, הוא משום דאין האבן האמצעית משמשת לב' הכירות יחד, כיון שתשמישה בהנחת הקדירה על גבה, וע"כ א"א לחשוב לכולה מכלל ב' הכירות, אלא חולקין חצי' לכירה זו וחצי' לכירה זו, ומשא"כ בדופן האמצעית דקלמרין שהיא משמשת לב' הבתי קיבול יחד, הויא כולה מכלל ב' הבתי קיבול.

אך צ"ע ע"ז מתוספתא שהביא הר"ש להלן מ"ד, דב' חביות וכו' שעשאן כירה ונטמא ביניהן וכו' והעובי שביניהן חולקים אותו והמשמש את הטמא טמא את הטהור טהור, והתם הרי הדופן ראוי' לשמש לחביות ולכירה יחד, ואפ"ה חולקין את העובי שביניהם, וקשיא מזה גם על טעמא דהתויו"ט והחזו"א, ועי' חזו"א סימן ח' סקי"א, צ"ע.

וע"כ אולי י"ל טעם אחר, דרק דופן שבין ב' בתי קיבול שמשמש לתרוייהו כאחד כדופן, הוא דמצינו לחשוב כולו מכלל ב' הבתי קיבול, ומשא"כ באבן האמצעית שהיא משמשת לכל כירה בפנ"ע, וכן בחביות שעשן כירה דדופן החביות משמשת לחביות כדופן ולכירה כמקום שפיתה, חולקין חצי' לזה וחצי' לזה.

ז] ויל"ד עוד בזה, דשאני קלמרין המתואמות, דהוו כולם כלי א', שהרי בטומאה דאורייתא אם נטמא א' נטמאו כולן, ואך שיש בכלי זה ב' תוכות, וע"כ אם נטמא תוך א' במשקין לא נטמא חבירו, משום דחשיב כנטמא מגבו, ובכלי חרס כה"ג, אף בנטמא א' בטומאה דאורייתא לא נטמא חבירו, וע"כ שפיר אמרינן דהדופן האמצעית חשיבא כגב של ב' התוכות, ומשא"כ בג' אבנים שעשאן ב' כירים, י"ל דכיון שאין מחוברין זל"ז בחיבור גמור, לא חשבינן לכולהו ככלי א', ואף אם הוה משכח"ל כלי עץ כה"ג ל"ה נטמא א' כשנטמא חבירו, דרק אותם האבנים המשמשין יחד הוא דחשיבי ככירה אחת, וע"כ בזה לא מצינו לחשוב לכל האבן האמצעית מכלל ב' הכירות, אלא חולקין חצי' לזו וחצי' לזו, ודו"ק.

ח] **ניטלה טהורה הוחלטה אמצעית לטומאה,** לפי' הרא"ש והתויו"ט שהבאנו לעיל אות א' איירי מתני' באבן שיש בה יותר מכדי שפיתה, וגם לדעת הגר"א איירי מתני' אף בכה"ג, ואפ"ה אם ניטלה טהורה הוחלטה כל האמצעית לטומאה.

ומבו' לפ"ז, דהא דתנן להלן דאם היתה האמצעית גדולה נותן לזו כדי שפיתה מכאן ולזו כדי שפיתה מכאן והשאר טהור, הוא רק משום דהוו ב' כירות, והאבן האמצעית נחלקת לב' הכירות, וע"כ מה שבין ב' מקומות השפיתה טהור, ומשא"כ בכירה אחת, מטמאינן לכל האבן אף יותר מכדי שפיתה, וכ"כ הרש"ש, ובתפא"י ומשנ"א כתבו בע"א.

אמנם קשיא ע"ז ועמד ע"ז בחזו"א סימן ח' סק"ח, מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש להלן מ"ד דב' אבנים גדולות וכו' שהתקינן להיות שופת עליהן יורה גדולה או מיחם גדול אינו מטמא אלא צורך וכמה הוא צורך מקום שפיתה טפח, והרי דאף בכירה אחת לא מטמאינן יותר מכדי שפיתה, ובפשוטו צ"ל כמש"כ בשיעורי הגרי"מ דהתם שאני דהוו אבנים גדולות דבע"כ אין כולן מכלל הכירה, וע"כ לא מטמאינן אלא כדי שפיתה, ועי' עוד בחס"ד שכתב בדעת הרמב"ם דס"ל דתנא דתוספתא פליג אמתניתין, וע"כ לא הביא הרמב"ם בהלכותיו לדינא דתוספתא.

ט] בתויו"ט כתב דגרסי' הוחלטה אמצעית "לטמאה", כ"ה דתני בסיפא לטהורה ולא תני לטהרה, ובמשנ"א כתב עפי"ז דלא הוחלטה אלא ליטפל לטמאה להבא שאם תטמא להביא תהא אמצעית טמאה כמותה, אך אינה טמאה מכח הטומאה הראשונה, דכיון דבשעת קבלת הטומאה לא ירדה לה טומאה, למה תיטמא עכשיו, עכ"ד.

ודבריו צע"ג, דמלבד דלפ"ז אי"ז דין מסוים בשנטמאה כירה אחת וניטלה האבן האחרת, דאף אם לא נטמאה אחת מן הכירות ונטלה אחת מן החיצונות, הוחלטה האמצעית כולה בכלל הכירה הנותרת ליטמא בטומאתה מכאן ולהבא, ועוד דלהדיא תנן לקמן מ"ד דניטלו טהורות חזרו אלו לטומאתן, וה"נ הכא דכוותה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פט"ו מכלים הי"ז שכתב דהוחלטה האמצעית כולה לטומאה.

ובטעמא דמילתא דהוחלטה כולה לטומאה, אף דבשעת קבלת הטומאה לא נטמאה כולה, כתב החזו"א סימן ח' סק"ט דהוא מפני שהוא נטפל לטמא ובטל לגבי' כצואה הדבוקה במיטה שכתב הר"ש לעיל פ"א מ"ג שדינה כמיטה.

ושמעתי לפרש עוד בזה, דהוא משום דעיקר טומאת כ"ח טומאת תוכו היא, והא דגבו טמא הוא דין נוסף דנטמא תוכו נטמא גבו, והיינו משום דהגב הוא טפל לתוך, ויתכן דזהו גם יסוד הדין דחולקין את האבן האמצעית, ועי', ואשר ע"כ כל שניטלה טהורה ועתה הויא כל האבן מכלל הגב דהכירה הטמאה, כולה טמאה, וכן מ' מלישנא דמתני' בשלהי פירקין דניטלו טהורות "חזרו" אלו לטומאתן, ואכמ"ל.

י] **ניטלה האמצעית אם יכול לשפות עלי' יורה גדולה טמאה,** משמעות מתני' דאיירי בגוונא שנטמאו תחילה ב' החיצונות, ובזה הוא דאמרי' דאף שניטלה האמצעית אכתי חשבי' לב' החיצונות ככירה גדולה וקיימי בטומאתן, אך אם לא נטמאה תחילה אלא א' מן הכירות, ה"ה נטהרת כשניטלה האמצעית, דבכה"ג א"א לטמאותה משום דהוי ככירה גדולה, כיון שאין טומאה על ב' חלקי הכירה, ואין טומאה לחצי כירה.

אמנם צ"ב, דגם בגוונא שנטמאו תחילה ב' החיצונות, הרי הוי זה ב' טומאות נפרדות, ואחר שניטלה האמצעית ונעשו ככירה גדולה, היאך יהיו טמאין מכח מה שנטמאו תחילה, הרי כל אבן יש לה טומאה לעצמה, וכבר עמד ע"ז בחזו"א סימן ח' סק"ט, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.

יא] ואולי יל"פ בזה, שהרי הא דמעיקרא חשבי' לג' האבנים כב' כירות, י"ל דהוא דומיא דבית תבלין, דתנן לעיל פ"ב מ"ז דבכלי עץ כה"ג אם נטמא א' נטמא חבירו, ובשל חרס אם נטמא א' לא נטמא חבירו, והיינו משום דתוכו של זה נעשה גב לחבירו וכלי חרס אינו נטמא מגבו, אך ל"ה ב' כלים חלוקים לגמרי, ולפ"ז יתכן דמה"ט אם נטמאו ב' החיצונות, לא חשבי' לה כב' טומאות נפרדות, אלא הוי זה כחד טומאה, שחלה ע"י ב' מעשים, ואכתי צ"ב, וגם לעיל אות ז' נת' לדון דהכא שאין חיבורן חיבור גמור חשיבי כב' כלים נפרדים, ואף בכלי עץ כה"ג ל"ה נטמא א' בהיטמאות חבירו.

יב] **החזירה טהורה,** הר"ש פירש דהוא משום דכאילו נתץ כירת היורה הגדולה, וכ"ה ברא"ש, ומבו' דמפרשי דאיירי בגוונא שהי' יכול לשפות על ב' החיצונות יורה גדולה שהיו ב' החיצונות בטומאתן, ואפ"ה כשהחזיר האמצעית נטהרין האבנים החיצונות, משום דהוי זה כנתיצה על הכירה הגדולה.

והחזו"א סימן ח' סק"ט עמד בזה, בהא דמטהרינן כשהחזיר האמצעית משום דחשבי' כאילו נתץ את כירה הגדולה וב' הכירות שנעשו עתה חדשות הן ופקעה טומאה ראשונה, דמ"ש מהא דבניטלה האמצעית אם יכול לשפות וכו' טמאה, ולא אמרי' דב' הכירות הקטנות נתצו וכירה החדשה עתה נעשה, עיי"ש מש"כ בזה באורך, ועי' תפא"י אות ל"ה ואות ל"ו.

יג] אמנם הנה הרמב"ם בפיהמ"ש פירש הטעם דהחזירה טהורה, ז"ל, דמאחר שהסירה מן הארץ הרי כבר הרסה וטהרה ואינה מתטמאת בהחזרתה למקומה, עכ"ל, ומ' דכל הא דהחזירה טהורה, הוא רק בשלא הי' יכול לשפות על ב' החיצונות, שכבר נטהרו בהסרת האמצעית, ובזה הוא דתנן דאף אם החזירה טהורה, שאינה מתטמאת בהחזרתה למקומה, אך בגוונא שהי' יכול לשפות על ב' החיצונות שלא נטהרו בנטילת האמצעית, הרי דאף אם החזיר האמצעית לא נטהרו, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפט"ו מכלים הי"ז, ז"ל, ניטלה האמצעית אם יכול וכו', היו מרוחקין יתר מזה טהורה, החזיר את האמצעית הרי הכל טהור "כשהיה", עכ"ל, והרי להדיא דכל הא דהחזירה טהורה, הוא רק בגוונא שכבר נטהרו החיצונות כשנטל את האמצעית, וכבר עמד ע"ז במשנ"א.

ובפשוטו נ', דהא דאם הי' יכול לשפות על ב' החיצונות ולא נטהרו בהסרת האמצעית, אינם נטהרין כשמחזירה, הוא משום דאכתי ה"ז ראוי לשמש כב' כירות, וע"כ לא חשיב זה כנתיצה, דומיא דהא דמטמאינן בניטלה האמצעית בשיכול לשפות וכו', וי"ל עוד, דהוא משום שאינה ממורחת בטיט, וע"כ אינה מבטלת שם כירה מב' החיצונות, ולדעת הר"ש והרא"ש נתחדש דאף שלא מירחה בטיט בטלה הכירה הגדולה, כיון שדעתו למרח ולבטלה שם, וכמש"כ בחזו"א שם, וכעי"ז בבועז אות ה', ועי' עוד במשנ"א שנדחק לפרש דאיירי בשמירחה בטיט.

יד] ושמעתי לפרש עוד בטעמא דהרמב"ם, לפמש"כ בחי' הגר"ח פכ"ב מטו"מ ה"ב בדעתו, דהא דכ"ח שמילאהו סיד וגפסיס אינו נטהר, הוא משום גזה"כ דואותו תשבורו שאין לכ"ח טהרה אלא שבירתו, וכתב לפ"ז דכ"ז הוא בשנטמא מקודם ואח"כ נתמלא סיד וגפסיס, אבל בשעה שהוא מלא סיד וגפסיס לאו בר קב"ט הוא, ופירש הטעם משום דבנתמלא כולו פקע מיני' תורת תוך ולהכי אין בו גם דין קב"ט, ומשא"כ בנטמא מקודם הוא בטומאתו, משום דהפקעת טומאתו היא דין טהרה, וזהו הדין האמור בקרא דואותו תשבורו דכלי חרס אין לו דין טהרה, ונת' בזה לעיל פ"ה מ"ז ונת' שם גם דמה"ט הוא דאין כ"ח נטהר בשחיברו בקרקע וקבעו במסמר.

ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דאם הי' בהן כדי לשפות יורה גדולה אינם נטהרין ע"י שהחזיר האמצעית, דהגם דאחר שהחזיר האמצעית כבר אינם ראויים לשמש ככירה גדולה, מ"מ אי"ז מעשה שבירה, דלא עדיף ממילאהו סיד וגפסיס דאי"ז חשוב כשבירה, ואין לכ"ח טהרה אלא שבירתו, ולפ"ז כל הא דבכה"ג אם החזיר האמצעית טמאה, הוא רק בשכבר נטמאת הכירה, אך אינה מקבלת טומאה מכאן ולהבא (אא"כ מירחה בטיט והסיקה כדי לאפות סופגנין).