שביעית פ_ו מ_ד
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**שביעית פ"ו מ"ד**

א] **מאימתי מותר אדם ליקח ירק במוצאי שביעית משיעשה כיוצא בו,** הריבמ"צ והר"ש כתבו בטעם ההיתר כשעשה כיו"ב, משום דתלינן בדהיתרא, א"נ שרבה ההיתר על האיסור ונתבטל.

והנה בטעם הא דאסור ליקח קודם שיעשה כיו"ב, פירש הר"ש דהוא משום דחיישינן שהוא גידולי שביעית, וכתב אף דבירק אזלינן בתר לקיטה, וא"כ אף אם גדל בשביעית, חיישינן שמא נלקט בשביעית, ועוד דבירק שנגמר גידולו בשביעית לא אזלינן בתר לקיטה, וע"כ חיישינן שנגמר גידולו בשביעית.

וצ"ע לפ"ז, במש"כ הריבמ"צ והר"ש דהא דאחר שיעשה כיו"ב שרי, הוא משום דתלינן בדהתירא, והיינו דתלינן שנזרעו במוצאי שביעית, וכיון דאף קודם שעשה כיו"ב הי' מן הדין להתיר את אותם שנגמר גידולם ונלקטו בשמינית, והא דאסרינן להו הוא משום דחיישינן שמא נלקט או שמא נגמר גידולו בשביעית, א"כ הרי אף אחר שעשה כיו"ב יש לחוש לכך, - וביותר צ"ע במש"כ בטעמא בתרא דהא דשרי אחר שיעשה כיו"ב, הוא משום שרבה האיסור על ההיתר ונתבטל, וקשיא טובא, דאם תלינן שירק זה הוסיף בגידולו בשמינית, הרי דאף אם לא רבה ההיתר, ה"ה מותר, כיון שנגמר גידולו בשמינית, ועי' בחזו"א סימן ט' סקט"ו שעמד בכעי"ז, עיי"ש מש"כ בזה.

ב] וצ"ל בזה, דהנה בפשוטו הי' נראה לפ"ד הר"ש, דכל מה שאסרו ליקח ירק קודם שיעשה כיו"ב, הוא רק כשאין ידוע אימתי נגמר גידולו ונלקט, אך כל שידוע שנגמר גידולו בשמינית, ה"ז מותר, - אך הנה בד' התוספתא שהביא הר"ש מבו' דאף דידוע שיצאו למוצאי שביעית ה"ה אסורין, ועי' חזו"א סימן ט' סוסקי"ג שהוכיח כן.

והטעם בזה נתפרש בד' הר"ש בתוס' הרשב"א פסחים דנ"א:, עיי"ש שכתב דהא דכל הספיחין של שביעית שיצאו למוצאי שביעית אסורין עד בכדי שיעשו כיו"ב, הוא משום דכשיראו אותם גדולים יסברו שלקטום בשביעית, וכ"כ התוס' שם, - ומבו' דהאיסור הוא אף בספיחין שידוע שנגמר גידולם ונלקטו בשמינית, והא דהן אסורין, הוא משום דיסברו בנ"א שליקטום בשביעית וה"ה אסורין, וע"כ אסרו אותם חכמים, ובחזו"א סימן ט' סקי"ג פירש דטעם האיסור הוא משום גזירה שמא ילקוט בשביעית ויטמין לשמינית, וצ"ע דמ"ט לא פירש כד' התוס' בפסחים דהוא משום שיסברו בנ"א שליקטום בשביעית.

ג] והנה בד' הר"ש והתוס' שם מ', דהא דאחר שעשו כיו"ב ה"ה מותרין, הוא משום דכל שכבר עשו כיו"ב, לא יסברו בנ"א שלקטום בשביעית, עיי"ש, - אך בד' הריבמ"צ והר"ש הכא שפירשו דהוא משום דתלינן בדהתירא, נראה דהיינו, דגדר האיסור שאסרו חכמים לכל הירקות, אף שידוע שנגמר גידולם ונלקטו בשמינית, היינו דלא אזלינן בתר גמר גידול ולקיטה, אלא כל שגדל הירק בשביעית ה"ה אסור, - ואשר ע"כ הוא דשרינן להו לאחר שיעשה כיו"ב, דכיון דגדר האיסור שאסרו חכמים, הוא דכל שגדל הירק בשביעית ה"ה אסור, ע"כ אחר שעשה כיו"ב, ויש לתלות דירק זה לא גדל בשביעית כלל, ה"ה מותר.

ועד"ז הוא גם במש"כ הריבמ"צ והר"ש עוד דאחר שעשו כיו"ב ההיתר רבה על האיסור ומבטלו, דכיון דהאיסור שאסרו חכמים הוא על הירק הגדל בשביעית, ע"כ כל שרבה בשמינית, ה"ז מבטל למה שגדל בשביעית, שהרי לא אסרו חכמים אלא להחלק שגדל בשביעית, והחשיבוהו חכמים לגידולי שביעית, (אף שנגמר גידולו ונלקט בשמינית), אך החלק שגדל בשמינית, לא אסרוהו חכמים, וממילא דה"ה מבטל להמיעוט שגדל בשביעית.

ד] והנה במשנה ראשונה כתב, דמשמעות לישנא דמתניתין הוא דהא דאסור ליקח ירק קודם דיעשה כיו"ב, הוא משום איסור סחורה, וע"כ הוי האיסור על הלקיחה, ועמד לפ"ז במש"כ הר"ש והרע"ב דהא דמשיעשו כיו"ב מותר הוא משום דתלינן בדהיתר, ואם הא דאסור ליקח הוא משום איסור סחורה דהוא איסור דאורייתא, מ"ט תלינן בדהתירא, וכתב דבעכצ"ל דאיירי לענין איסור ספיחין, וכתב דלפי' בתרא דהר"ש דטעם ההיתר הוא משום דההיתר רבה על האיסור ונתבטל, ה"ז טעם להתיר אף לאיסור סחורה.

אמנם אי"ז מתישב, שהרי בד' הר"ש והתוס' בפסחים שם מבו' דדינא דמתניתין הוא אף לדעת ר"ע דספיחין אסורין מדאורייתא, וכ"כ הר"ש לקמן פ"ט מ"א, עיי"ש, והרי דאף דאיסור ספיחין דאורייתא, מ"מ כל שעשו כיו"ב ה"ה מותרין ותלינן בדהתירא.

והטעם בזה פשוט, דאף דאיסור ספיחין לר"ע ואיסור סחורה הוא מדאורייתא, מ"מ שפיר תלינן בדהתירא, שהרי אף אם אין ירק זה מאותם שנזרעו בשמינית, הרי מן הדין הוא מותר משום שנלקט בשמינית ואף נגמר גידולו בשמינית, וכל האיסור בזה הוא מדרבנן, שאסרוהו משום שיסברו שנלקטו או שנגמר גידולם בשביעית, אף דמדינא אין לנו לחוש לכך, וע"כ כל דאיכא למיתלי בדהתירא ה"ז מותר.

ה] אך הנה הר"ש והתוס' שם כתבו, דטעם המ"ד דאסרו אף בספיחי כרוב היוצאין למוצאי שביעית, אף דלא יסברו בנ"א שלקטום בשביעית, כיון שדרכם ליגדל הרבה בזמן מועט, הוא משום דגזרו ספיחי כרוב אטו שאר ספיחין, ומש"א בפסחים שם דתרוייהו אליבא דר"ע, הוא משום דרק לדעת ר"ע דאיסור ספיחין דאורייתא איכא למיגזר ספיחי כרוב אטו שאר ספיחין, ומ' דלדעת רבנן דאיסור ספיחין דרבנן, לא אסרו כלל בספיחי כרוב, ואף לי"ב איסור סחורה וחובת ביעור, אף דהם דאורייתא, - ונראה מזה דלא גזרו חכמים בירקות היוצאים למוצאי שביעית אלא איסור ספיחין, ולא גזרו שיהא בהם איסור סחורה וחובת ביעור, ושמא הוא משום דאי"ז דבר הניכר כ"כ, וע"כ אין לחוש בזה למראית העין.

ויש לסייע לזה, דהנה במש"כ הריבמ"צ והר"ש דהא דשרינן כשהוסיפו כיו"ב הוא משום דההיתר רבה על האיסור ומבטלו, הק' בתוס' אנשי שם לעיל מ"ג, דהרי שביעית אוסרת במינו בכ"ש, וא"כ מה מהני דרבה ההיתר על האיסור, - וזה מסייע למש"נ דלא אסרו חכמים בירק שיצא למוצאי שביעית, אלא איסור ספיחין, אך לי"ב חובת ביעור, וע"כ לי"ב לדינא דשביעית אוסרת כ"ש במינה, אשר הוא לענין ביעור.

אך הנה בחזו"א סימן ט' סקי"כ כתב, ז"ל, ואפשר דאפי' בדבר שאין זורעין רוב בני אדם או בשדה ניר שאין בו משום איסור ספיחין כמש"כ הר"מ פ"ד, יש בנלקט בשמינית דין שביעית לענין סחורה וביעור, עכ"ל, ועיי"ש במש"כ לדון אם יש בהן דין הפקר, וצ"ע בזה.

ו] בחי' רבינו דוד בפסחים שם כתב, ז"ל, שמה שאמרו כאן כל הספיחין אסורין, הן ספיחין הבאים משנה שביעית לשמינית, שכל הספיחין אסורין "מפני שנזרעו בשביעית", חוץ מספיחי כרוב שהן מגדלין אמהות והן חונטין בשמינית וכו', עכ"ל, ומשמעות דבריו דהא דספיחי שביעית שיצאו לשמינית אסורין, אי"ז משום שיסברו בנ"א שלקטום בשביעית, אלא הן אסורין מדינא כיון שנזרעו בשביעית, והיינו דאף דלענין קדו"ש אזלינן בתר לקיטה או בתר גמר גידול וכל שנגמר גידולם ונלקטו בשמינית אין עליהן קדו"ש, מ"מ לענין איסור ספיחין, לא תלי בגמר גידול ובלקיטה, אלא כל שנזרעו בשביעית ה"ה אסורין, והיינו משום דאיסור ספיחין (אף לר"ע דספיחין דאורייתא) הוא כדי שלא יזרע אדם בשביעית ויאמר שהן ספיחין שעלו מאליהן, וכמש"כ רבינו דוד שם, וע"כ ה"ז תלוי בשעת הזריעה, וכ"נ בד' המאירי שם, עיי"ש, ולפי דבריהם ודאי דליכא בזה איסור סחורה וחובת ביעור, דלגבי דיני קדו"ש הרי אזלינן בתר גמר גידול ולקיטה.

ז] במש"כ הריבמ"צ והר"ש דהא דשרי כשעשו כיו"ב, הוא משום דתלינן בדהתירא, א"נ דההיתר רבה על האיסור ומבטלו, הנה נפ"מ טובא בין ב' הטעמים, בגונא דידעינן שירק זה נזרע בשביעית, דאם טעם ההיתר אחר שעשו כיו"ב, הוא משום דתלינן בדהתירא שנזרע במוצאי שביעית, הרי דכל דידעינן שירק זה נזרע בשביעית ה"ה אסור, אך אם טעם ההיתר אחר שעשו כיו"ב הוא משום דההיתר רבה על האיסור ומבטלו, יש להתיר אף בירק שידוע שנזרע בשביעית, אך אם ידוע שלא הוסיף רוב בשמינית, ה"ה אסור, וכ"כ בחזו"א סימן ט' סקט"ו, - ובד' הריבמ"צ והר"ש בטעם הא דעשה הבכיר הותר האפיל, מבו' דודאי דשרינן גם מכח הא דההיתר רבה על האיסור ומבטלו, ונת' להלן אות ח', ולפ"ז יש להתיר אף כשידוע שנזרע בשביעית.

והדברים מבוארים כן בד' הר"ש שכתב דבתוספתא משמע דאפי' בידועין של שביעית שרי כשעשו כיו"ב, ופירש המהר"י קורקוס בפ"ד משמו"י ה"ז דהיינו, דמזה מוכח דטעם ההיתר הוא גם משום דההיתר רבה על האיסור ומבטלו, וע"כ אף אם ידועין שהן של שביעית שרי, ומיירי בידוע שעמדו בקרקע, ומסתמא כיון שעשו כיו"ב ריבה היתר דהיינו מה שגדל בשמינית ונתבטל האיסור, עכ"ד.

ח] **עשה הבכיר הותר האפיל,** הריבמ"צ כתב דהיינו משום דאף האפל שלא עשה כיו"ב, מ"מ ההיתר רבה עליו ומבטלו, וכ"כ הר"ש, וזה כטעמא דבתרא דהא דשרי כשעשה כיו"ב, הוא משום דההיתר רבה על האיסור ומבטלו, אך הרא"ש פירש דהוא משום דתלינן שממקום הבכיר הביאום, וזה מתישב לטעמא קמא דהא דשרי כשעשה כיו"ב הוא משום דתלינן בדהתירא.

ט] **רבי התיר ליקח ירק במוצאי שביעית מיד,** הריבמ"צ והר"ש פירשו דהוא משום דהיו מביאין ירק מחו"ל, וירקות חו"ל רבים על של א"י ומבטלין אותן, - והנה בחזו"א סימן ט' סקי"ד נסתפק אם התיר רבי גם הנלקטין בא"י במוצאי שביעית, דכיון דמצוי ירק חו"ל הו"ל כעשה כיוצא בו דלא מפרסמא מלתא שהירק הוא משל א"י וגם לא יבואו להטמין משביעית למוצאי שביעית כיון שהירק של היתר מצוי, או"ד דלא התיר רק ליקח מן השוק במקום שיש לתלות שהן של חו"ל, - ולכאו' למש"כ הריבמ"צ הר"ש דטעם ההיתר הוא משום דירקות א"י בטלים בירקות חו"ל, הרי דכל שידוע שהן של א"י, ה"ה אסורין, וצ"ע בזה.

והרע"ב כתב ששמע דהא דהתיר רבי ליקח ירק במוצאי שביעית מיד, הוא משום שבב' או ג' ימים עושה כיו"ב, וכ"כ הגר"א בשנו"א, וכתב דכ"ה בירושלמי בפאה, עיי"ש, ובתוס' אנשי שם הק' דא"כ מ"ט התירו מיד ולא עד ב' וג' ימים, ועי' בחזו"א סימן כ' סק"ג מה שתמה עוד בזה.

י] בחזו"א שם כתב לדעת הריבמ"צ והר"ש, דהא דבשביעית עצמה אסור ליקח, ולא שרינן מכח הא דמביאין ירק מחו"ל, הוא משום דבשביעית יש חשודין שמוכרין פירות שביעית, - אך במשנ"ר כתב דהוא משום דבשביעית עצמה אין ידוע אם רובא הוא מחו"ל, ולא התיר רבי רק במוצאי שביעית שנתמעט של א"י לגמרי שנאכל הכל בכל השנה וודאי רבה ירק של חו"ל על של א"י.

יא] כתב הרמב"ם בפ"ד משמו"י ה"ז, ז"ל, בצלים שיצאו משביעית למוצאי שביעית אם עשו כיו"ב בהן מותרים ואם לאו אסורים, וכן שאר הפירות אין לוקחין אותן במוצ"ש אלא משיעשו כיו"ב מפירות מוצאי שביעית, עשה הבכיר הותר האפיל, ומותר ליקח ירק במוצאי שביעית מיד, עכ"ל, ומבו' דאף דבבצל אזלינן בתר לקיטה, וכל שיצא משביעית למוצאי שביעית, אין עליו קדו"ש, מ"מ אינו מותר אלא בשעשו כיו"ב.

ובתורת זרעים הק' ממש"כ הרמב"ם שם הט"ו, ז"ל, עבר וזרעו בשביעית ויצא לשמינית אם זרעו לזרע בין זרעו בין ירקו אסור במוצאי שביעית כשאר הספיחים, ואם זרעו לירק הואיל ונלקט בשמינית "בין ירקו בין זרעו מותר" וכו', עכ"ל, והרי דכיון דאזלינן בתר לקיטה, אף לי"ב איסור ספיחין.[[1]](#footnote-1)

עוד צ"ע בזה, ממש"כ הרמב"ם שם ה"ה, ז"ל, ספיחין של שביעית שיצאו למוצאי שביעית אסורין באכילה ואין תולשין אותן ביד אלא חורש כדרכו וכו', עכ"ל, ולכאו' מבו' דאף דנלקטו בשמינית וכמש"כ דאין תולשין אותן וכו', ואין עליהן קדו"ש, מ"מ יש בהן איסור ספיחין, וזה שלא כדבריו שם הט"ו, ושמא יש מקום לומר דד' הרמב"ם שם קיימי בתבואה וקטניות דלא אזלינן בהו בתר לקיטה, וזהו שכתב "ספיחי שביעית", והיינו משום דאזלינן בהן בתר הבאת שליש והו"ל ספיחי שביעית, וע"כ יש בהן איסור ספיחין.

יב] ובחזו"א סימן ט' סוסקי"ג פירש בד' הרמב"ם, דלעולם אף ספיחין שנלקטו בשמינית ואין עליהן קדו"ש, ה"ה אסורין משום גזירה ומראית העין, ומש"כ הרמב"ם בהט"ו דבין ירקו ובין זרעו מותר, היינו דלי"ב לאיסור ספיחין מעיקר הדין, וע"כ הן מותרין לאחר שעשה כיו"ב,[[2]](#footnote-2) דספיחי שביעית דאסורין מעיקר הדין, ה"ה אסורין אף לאחר שעשה כיו"ב, - ועיי"ש בסקי"ד שפירש דמש"כ הרמב"ם דספיחין של שביעית שיצאו למוצ"ש אסורין באכילה, היינו דהן אסורין משום גזירה, ואין איסורם אלא עד שיעשו כיו"ב, ועיי"ש בסקי"ד שכתב לפ"ז, דכל מש"כ הרמב"ם דהן אסורין, היינו בירקות, אך תבואה וקטניות שהביאו שליש אחר ר"ה, ה"ה מותרין, דלא מצינו דגזרו בזה חכמים, ועי' גם בדבריו שם סקט"ז שכתב כן, וכ"ה מבו' בד' המהר"י קורקוס שם ה"ה, עיי"ש.

יג] והנה בחזו"א שם נקט בדעת הרמב"ם, דהא דשרי אחר שעשה כיו"ב, הוא אף אם ידוע שנלקט קודם זמן זה, דהא דאסרו חכמים קודם שעשה כיו"ב, הוא גזירה שמא ילקוט בשביעית ויטמין לשמינית, וכל שעשה כיו"ב לא אסרו, דכיון שכבר מצוי מין זה ואין הדבר ניכר שמשמשין בפירות שביעית לא גזרו ועוד שאין דרך להטמין משנה שעברה על זמן שיש בו כבר החדש, ועיי"ש בסקט"ו שכתב דבד' הר"ש מבו' דלא כן, ולא שרי כשעשה כיו"ב, אלא כשיש לתלות שרבה ההיתר על האיסור, עיי"ש, ושם סקי"ז נקט עפי"ז לדינא להתיר אחר שעשה כיו"ב, אף את מה שנלקט קודם לכן.

אמנם הנה המהר"י קורקוס שם ה"ז פירש בד' הרמב"ם דכל הא דשרי כשעשה כיו"ב, אלא או משום דתלינן דרבה ההיתר על האיסור, או משום דתלינן שנזרעו במוצאי שביעית, ועיי"ש במש"כ לחלק בזה, בין היכא דידוע ששהו בקרקע במוצאי שביעית, להיכא דאין ידוע, ולפ"ז נמצא דגם לדעת הרמב"ם אין להתיר אחר שעשו כיו"ב, את מה שידוע שנלקט קודם לכן, וצ"ע בזה.

יד] כתב הרמב"ם שם ה"ו, ז"ל, ועד מתי אסורין ספיחי שביעית במוצאי שביעית מר"ה ועד חנוכה ומחנוכה ואילך הן מותרין, עכ"ל, והראב"ד שם נחלק ע"ז, עיי"ש, - ובחזו"א סימן ט' סקי"ג פירש בד' הרמב"ם, דכל הא דשרי ספיחין אחר חנוכה, הוא רק כשנלקטו אחר ר"ה, דאין איסורם מדינא אלא משום גזירה, ובזה הוא דשרי לאחר חנוכה, משום שכבר הוסח דעתם של בריות משביעית ואין לחוש שיתירו הנלקטים בשביעית, אך כל שנלקטו בשביעית דיש בהן לאיסור ספיחין מעיקר הדין, ה"ה אסורין לעולם, ועיי"ש סקי"ד שעמד על סתימת ד' הרמב"ם בזה, דהו"ל לפרש דאותן שנלקטו בשביעית אסורין לעולם, ורק אותן שנלקטו אחר ר"ה מותרין אחר חנוכה, וגם הו"ל לפרש דדוקא ירק מותר אחר חנוכה, אבל תבואה וקטניות שהביאו שליש קדם ר"ה אף אם קצרן אחר חנוכה אסורין לעולם.

אמנם הנה המהר"י קורקוס שם ה"ה וה"ז פירש בד' הרמב"ם, דהא דמותרין הספיחין אחר חנוכה, הוא אף בשידוע שנלקטו בשביעית, והוא משום דעיקר איסור ספיחין הוא מד"ס ומשום קנס וחשש מפני שלא יזרע וכו', וכל שאינו נהנה מהם עד חנוכה אין לחוש לכך, עכ"ד, ולפ"ז מתישב מה שסתם הרמב"ם והתיר בכל גוונא.

1. ובאמת דלדעת הרמב"ם גופי' מסתברא מילתא דלענין איסור ספיחין אזלינן בתר דיני קדו"ש, שהרי דעתו בפ"ד שם, דספיחי שישית שנכנסו לשביעית, אסורין משום ספיחין, כל דבדיני קדו"ש חשיבי כספיחי שביעית, וע"כ בירקות דאזלינן בתר לקיטה, כל שנלקטו בשביעית ה"ה אסורין משום ספיחין, ותבואה וקטניות אסורין כל שהביאו שליש בשביעית, ואורז ודוחן אסורין כל שנגמר פרים בשביעית, וע"כ ה"נ בספיחי שביעית שיצאו לשמינית, כל דבדיני קדו"ש חשיבי כספיחי שביעית, ה"ה אסורין משום ספיחין, וכל דבדיני קדו"ש לא חשיבי כספיחי שביעית, אינם אסורין משום ספיחין. [↑](#footnote-ref-1)
2. ולפ"ד המהר"י קורקוס שהבאנו להלן אות י"ג דהא דכשעשו כיו"ב מותרין, הוא משום דתלינן שרבה ההיתר על האיסור, מתפרש כן גם ד' הרמב"ם בהט"ו, דכל שזרעו לזרע דאזלינן בי' בתר הבאת שליש, חשיב אף מה שגדל במוצאי שביעית כספיחי שביעית, וע"כ ליכא בזה ביטול כלל, ומשא"כ כשזרעו לירק דאזלינן בי' בתר לקיטה, הרי דהגם דמה שגדל בשביעית אסור משום גזירה, מ"מ כל שעשה כיו"ב ה"ז מותר, דתלינן שרבה ההיתר שגדל במוצאי שביעית על האיסור. [↑](#footnote-ref-2)