בענין נתקל באבן ונישוף בקרקע
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / חבורות

בס''ד

**נתקל באבן ונישוף בקרקע לדעת רב**

א. כתב הרמב''ן במלח' בדף נג וז''ל דבשלמא אבנו סכינו ומשאו שנתקל בהם הם שדחפוהו בקרקע עולם ודינם כשור שדחף דהיכא דליכא לאישתלומי מבור משתלם משור לכ"ע אבל בור אף על פי שהוא גרם לו שהרי חפר שם ומ"מ לא נתקל בגוף מעשיו אלא העפר שנסתלק משם הוא הגורם וכן הא דאמרי' לעיל דעבד גובהה ברה"ר לרב אגובהה לא מחייב הכי פירושא כגון שהיה ברה"ר גבשושית שוה מכל צדדין והוא חפר מצד אחד שהעולה מצד האחר השוה לרה"ר נופל ונחבט בקרקע עולם ומש"ה פטור לרב שסילק העפר שסלק משם הוא הגורם ולא הוא דחפו אלא הוא שנדחף מעצמו מפני שלא מצא שם עפר כך פי' ה"ר אברהם בר דוד ז"ל בשם הראב''ד.

ב. וכן כתב השטמ''ק מר' יהונתן וז''ל דעבד גובה ברשות הרבים כלומר שחפר ברשות הרבים שלא היה שוה אלא מדרון וחפר מכאן ומכאן עד שהשוה את רשות הרבים ונעשה תל מעצמו ועלה שם שור ונפל דהכא ליכא הבל אלא חבוט דאליבא דרב מיפטר ואליבא דשמואל מחייב ודוקא שנעשה התל מאליו כמו שפירשתי שאין הגבהה המעשה ידיו אלא מאיליה הוא דפוטר ביה רב אבל אם הביא עפר ועשה תל ברשות הרבים ונתקל בו ונישוף בקרקע עולם דמחייב שהרי הוא תולדות בור כיון שהדבר שניזק בו הוא מעשה ידיו. ע"כ.

ג. וצ''ע - חזו''א סי' ה' סקי''ב - מדברי הגמ' בדף כח אמר רב יהודה אמר רב לא שנו אלא שטינפו כליו במים אבל הוא עצמו פטור קרקע עולם הזיקתו, ומפורש בדברי רב שאינו חייב על מה שהמים מפילים אותו, אלא רק על מה שניזוק בבור, וכיון שהבור אינו שלו אלא קרקע עולם פטור, וא''כ ה''ה בנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור לדעת רב, וכך מבואר בדברי התוס' בדף כח ב ד''ה נישוף, ובתוס' מבואר דבכה''ג פטור אפי' לדעת שמואל, ובתוס' בדף נ ב מבואר ב' צדדים בדעת שמואל אם חייב על שהבור מפיל.

ד. אלא שמדברי הגמ' בדף נג א מבואר כדברי הראב''ד ור' יהונתן, דמבואר בגמ' דהמניח אבן על פי הבור חייב בעל האבן, ובאמת תוס' הקשו לשיטתם משם ולא ענו, אך לדברי הראב''ד ור' יהונתן ניחא מאד, אלא שיקשה מדברי הגמ' בדף כח.

ה. כתב רש''י בדף נג א ד''ה באנו למחלוקת כו', לרבנן בעל האבן חייב דהוא גרם כל הנפילה ומשום גרמא בנזקין ליכא למיפטריה דאבן נמי היינו בור והזיקא בידים הוא עכ''ל, ומבואר ברש''י דהאבן נחשבת למפילה בידים את השור, וצ''ע מדברי רש''י בדף כח ב בד''ה הזיקתו וז''ל וממונו של זה גרמא בעלמא עבד ליה ורב לטעמיה דאמר לקמן בור שחייבה עליו תורה להבלו ולא לחבטו עכ''ל, וצ''ע מאי שנא מים מאבן, ולכא' מבואר ברש''י דמים הוי גרמא, ואבן הוי בידים, ולכא' הביאור בזה הוא דאבן הוי כאדם שרץ ברה''ר, ובא אדם והניח את רגלו ועי''ז נפל, די''ל דהו''ל גרמא של אדם המזיק, משום שכיון שיש הילוך בעולם, האדם שהניח את רגלו הוי כמשתמש עם כח קיים בעולם ומזיק עמו - אלא דהוי כבידקא דמיא בכח שני, דהכא נמי האדם שהולך אינו סמוך לרגלו - וכיוצ''ב האבן משתמש עם הילוך האדם בכדי להזיקו ולכן נחשב האבן למזיק בידים - ואע''פ שהאדם הלך אחרי שהאבן מונחת, כיון שדרך בנ''א ללכת, הוי כמצב קיים שילכו בנ''א - משא''כ במים י''ל דאין ההילוך גורם את הנפילה, דבשלמא באבן ע''י ההילוך נופל, דההולך כשיש אבן הילוכו מפילו, משא''כ במים אין ההילוך מזיקו, אלא מניח האדם את רגלו, וכשאין מים רגלו גורמת לו שלא יפול, משא''כ כשיש מים אין רגלו מחזיקתו ומחליק ונופל, ונמצא שההילוך גרם לרגל להמצא במקום שאינו יכול לעמוד, וא''כ ההילוך רק גרם לו ליפול, ולא הפילו ההילוך - ולכא' כך מפורש בדברי הרמב''ן במלח' דף יג א בדפי הרי''ף, דכתב הרמב''ן לחלוק על הבעה''מ ונתקל פושע אינו נחשב שהאדם הפיל את עצמו, אלא הקרקע הפילתו, והכד שנפל מחמת זה אינו אלא כאש ולא כאדם אף כשהזיק בהדי דאזלי, ולכא' הביאור בדברי הוא כנ''ל דלא ההילוך הפילו, אלא שאינו מצליח לעמוד על גבי הקרקע, ואין ההילוך אלא גרמא, דההילוך הביא אותו למקום שאינו יכול לעמוד, ומחליק מהקרקע -.

ו. ולפי''ז מתיישבים היטב דברי הראב''ד ור' יהונתן, דאע''פ שמחייב רב על בור שלו שמפילו, ורק בבור ברה''ר אף ההפלה הוא קרקע עולם, דלא יצר את החלל, רק הסיר את העפר וכמוש''כ הראב''ד, ולכן באס''ו חייב על מה שהאס''ו מפילו, אפילו הכי במים פטור, וכמוש''כ רש''י דהמים רק גורמים לו ליפול, ואינו כאבן שנחשב שהאבן מפילו בידים, ואולי גם זה כוונת הרשב''א בדף כח ב עי''ש.

ז. ולדברי הראב''ד ור' יהונתן מיושב היטב קושיית התוס' בדף נ ב, מדוע בנפל לאחורי הבור פטר שמואל, ובגובה חייב שמואל, דשמואל נח' על דברי רב וס''ל דיש עשאן הכתוב כשעשה מזיק, אף כשרק הסיר את המונע מקרקע עולם להזיק, וכיון שכן חייב בין על החבט, ובין על מה שהבור מפיל - ולדעת רבנן דר''נ חייב רק על מה שהבור מפיל - ובנפל לאחורי הבור מקול הכרייה אין את שניהם וכמוש''כ התוס', אך אין צ''ל כתוס' דנח' רו''ש גם אם חייב על מה שהבור מפיל.

ח. הרמב''ן נח' על הראב''ד ותי' על קושיית התוס' מדוע לרב חייב בהניח אבן על פי הבור וז''ל ואני אומר שלא חייבו הדוחף אלא בממונו כגון אבנו שלא הפקירה שהוא חייב על הדחיפה כשור אבל בור שהפקירו אינו חייב על הדחיפה כיון שלא הוזק אלא בקרקע עולם ולא חייבתו תורה אלא בהבלא דכתיב ונפל עד שיפול דרך נפילה ובבור ברשותו הא מודה רב עכ''ל, ולכא' כוונתו דאין לרב דין עשאן הכתוב על הגורם שבור יפיל, אלא יש דין עשאן הכתוב רק על הדבר שמזיק, כהבל או חבט, אלא שרק על דבר שיצר יש עשאן הכתוב, לאפוקי חבט שלא יצרו, ואה''נ כשיצר את החבט כגון שנישוף באבן חייב גם לדעת רב, ורק כשלא הפקירו שא''צ לעשאן הכתוב חייב על המפיל - ומש''כ הרמב''ן מדין שור הוא משום שכך ס''ל לרב דבור ברשותו חייב מדין שור, אך אין כוונתו שמדין בור א''א לחייב, דאם א''א לחייב מדין בור גם מדין שור א''א לחייב, דהרי נצרך צד השוה מבור -.