הקדמה למסכת ידים
קטגוריות: ש_ס / ס ידיים / ידיים - הרב אי_ש סטפנסקי

הקדמה למסכת ידים

מדין תורה, אדם שנטמא ממת - הרי הוא נעשה בכך טמא בדרגת "אב הטומאה", שהוא מטמא אף אדם וכלים!

ואם נטמא מ"אב הטומאה" [כגון טמא מת, שרץ, זב, זבה, נדה, יולדת ומצורע] - הרי הוא נעשה בכך "ראשון לטומאה", שאינו מטמא אלא אוכלים ומשקין בלבד!

אך אם נגע האדם בראשון לטומאה, אינו נטמא כלל!

שלמה המלך תיקן, שאם נגעו הידים של האדם בדבר שהוא טמא בדרגת ראשון לטומאה, הרי הידים בלבד נטמאים בדרגת שני לטומאה, שהם מטמאים תרומה וקודש, אך שאר גופו טהור.

בסוף ימי בית שני הוסיפו חכמים וגזרו על "סתם ידים" - ידים שהסיח את דעתו משמירתם בנקיות[[1]](#footnote-2) - שיהיו טמאות תמיד בדרגת שני לטומאה, אף שאינו יודע שנגעו בטומאה, מפני שהידים עסקניות הם, ואין ראוי שיאכל תרומה בידים מטונפות[[2]](#footnote-3).

"טומאת ידים" שונה משאר הטומאות בכך, שבכדי להטהר מהטומאה אינו צריך לטבול את ידיו במקוה כשר, אלא כאשר ישפוך על ידיו רביעית מים מכלי, שוב אין ידיו מטמאות. [דין זה קיים בתרומה בלבד, אך לגבי קודש אין הידים נטהרות עד שיטבול אותם במקוה כשר].

חכמים הוסיפו וגזרו, שכל אדם האוכל פת - אפילו פת חולין - הרי הוא חייב ליטול את ידיו! ואף ש"סתם ידים" אינם מטמאות אוכל חולין, שהרי הם בדרגת שני לטומאה, מכל מקום רצו חכמים להרגיל את הכהנים ליטול את ידיהם קודם אכילת תרומה, ולפיכך הם תקנו שכל אדם יטול את ידיו קודם אכילת פת[[3]](#footnote-4).

והסמיכו חכמים את תקנתם לפסוק [ויקרא טו יא] "וכל אשר יגע בו הזב, וידיו לא שטף במים, וכבס בגדיו, ורחץ במים, וטמא עד הערב", ומשמע שאם שטף הזב את ידיו במים אינו מטמא, וזה לא יתכן, שהרי כל גופו טמא!? אלא כונת התורה לומר כאן שני דברים שונים, האחד, שאדם שנגע בו הזב הרי הוא נטמא. והשני, שאדם טהור – שאינו זב - שלא שטף את ידיו במים, הרי הוא טמא, ומבואר כאן שישנה טומאה נוספת שמועיל לה שטיפת ידים בלבד[[4]](#footnote-5).

תקנה זו נוהגת אף בזמן הזה, אף שכולם טמאי מתים, ונטילת הידים אינה מועלת לטהר את הידים לדיני טומאה וטהרה, מכל מקום תקנת חכמים שחייבו ליטול את ידיו קודם אכילת פת קיימת גם בזמן הזה.

תקנה זו תקנו חכמים באכילת פת בלבד, אך האוכל שאר מאכלים אינו טעון נטילת ידים. ואף שלגבי תרומה אין חילוק בין פת לשאר המאכלים, ו"סתם ידים" מטמאות כל מאכל של תרומה, מכל מקום התקנה להרגיל את הכהנים ליטול את ידיהם היתה רק באכילה קבועה, כאכילת פת[[5]](#footnote-6).

אולם אדם האוכל מאכל כאשר יש עליו משקה [מאחד משבעת המשקין], הרי הוא חייב ליטול את ידיו. לפי שכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה, ואפילו משקה חולין, כלומר, שאם שני לטומאה נגע במשקין, הרי המשקין נעשים ראשון לטומאה, והם מטמאים אוכלים ומשקין. ומאחר וסתם ידים הם בדרגת שני לטומאה ופוסלות את התרומה, הרי הם מטמאות את המשקין להיות תחילה, והמשקין מטמאים את האוכל שעמהם להיות שני לטומאה. ולפיכך חייבו חכמים ליטול את הידים קודם אכילת מאכל שיש עליו משקה[[6]](#footnote-7).

1. בהגדרה זו נחלק רש"י עם רבותיו במסכת שבת [יד א], דבגמרא שם מבואר שחכמים גזרו טומאה על הידים משום שסתם ידים עסקניות הן, וביארו **רבותיו של רש"י,** שחכמים חששו שמא נגע האדם בידיו בשרץ וכדומה בלא שימת לב, ולפיכך הם גזרו טומאה על סתם ידים שלא נזהר לשמור אותם מנגיעה בטומאה. וכן כתב **הרמב"ם** **בפירוש המשנה** [במסכת טהרות פ"ז מ"ח, ובמסכת זבים פ"ה מי"ב].

   אולם **רש"י** הקשה על פירושם, איך יתכן לומר שחכמים חששו שמא הוא נגע בטומאה, הרי אם הוא הסיח את דעתו מנגיעה בטומאה, קיים חשש שמא הוא נגע גם באב הטומאה, והרי באופן זה כל גופו טמא, ולא תועיל לו נטילת הידים בלבד, אלא הוא צריך לטבול את כל גופו?

   ולכן ביאר רש"י, שחכמים לא חששו כלל שמא הוא נגע בטומאה, שהרי אינו מסיח דעת מטומאה, אלא שדרך הידים להתעסק בדברי טינוף ולכלוך, וגנאי הוא לתרומה שנוגע בהם בידים מסואבות, ולכן גזרו חכמים טומאה על ידים שלא נזהר לשמור אותם בנקיות, בכדי שקודם שיגע בתרומה ינקה את ידיו. וכן כתבו **הראב"ד** בתמים דעים [הובא בתוספות יום טוב פ"ב מ"ב] **והרא"ש** בפירושו למסכת טהרות [פ"ז מ"ח].

   **הפרי מגדים** [בהקדמתו להלכות נטילת ידים] **והמקדש דוד** [מה ג] תירצו את קושית רש"י על רבותיו, שאדם שאוכל תרומה רגיל להזהר מאב הטומאה, וגם הטמאים פורשים ממנו, ולכן לא חששו שמא נטמא כל גופו מאב הטומאה, אלא חששו רק שמא נטמא מראשון לטומאה, והרי אם באמת נטמא מראשון לטומאה, רק ידיו טמאות, ומועיל לזה נטילת הידים בלבד.

   וכתב הפרי מגדים שם, שיש חילוק גדול בין השיטות, שלפי דעת רש"י "סתם ידים" פירושו אדם שלא שמר את ידיו בנקיות, כלומר, שלא יגעו בטינוף, ואם כן, כאשר אדם נטל את ידיו ולאחר מכן נגע בדבר טינוף, הרי הוא טעון נטילת ידים, שהרי ידיו אינם נקיות. אך לפי דעת רבותיו של רש"י והרמב"ם "סתם ידים" פירושו אדם שלא שמר את ידיו בטהרה, ואם כן, אפילו אם נגע בדבר טינוף אינו טעון נטילת ידים, אלא אם כן הוא נגע בטומאה, שהיא פוסלת את הידים. ולפי זה, מה שפסק השולחן ערוך [ס"ס קסד] שאם נגע באמצע הסעודה במקומות המטונפים הרי הוא צריך לחזור וליטול ידיו ולברך, זה רק לדעת רש"י, אך לדעת רבותיו של רש"י והרמב"ם אינו צריך.

   עוד כתב הפרי מגדים [הובא בביאור הלכה שם], שאם נגע באמצע הסעודה בטומאה, כשרץ וכדומה, אינו צריך לחזור וליטול ידיו. ודין זה קיים אף לשיטת רבותיו של רש"י, שהרי אם הוא נגע בתוך סעודתו בראשון לטומאה פשוט שאינו צריך ליטול ידים שוב, ואף שהתקנה היתה משום סרך תרומה, ובתרומה טומאה פוסלת את הידים, מכל מקום באכילת פת אין הטומאה פוסלת את הידים. ולפי זה יש לעיין מה הכונה שהסח הדעת פוסל בנטילת ידים, הרי גם כאשר נגע בטומאה וגם כאשר נגע בטינוף אינו צריך לחזור וליטול את ידיו, ומאיזה דבר הוא צריך שלא להסיח דעת? וצריך לומר שלפי זה הוא צריך שלא להסיח דעת מהנטילה, והוא צריך לזכור שהוא נטל את ידיו, וצ"ע.

   אך המקדש דוד שם הוכיח מהגמרא במסכת יומא [ל א], שאם הוא נגע בטינוף באמצע הסעודה, הרי הוא צריך לחזור וליטול ידיו. ולכן כתב, שלגבי נטילת ידים לסעודה מודים רבותיו של רש"י והרמב"ם לרש"י, שגדר התקנה היתה משום קדושה ונקיות, ואף שטעם התקנה היתה משום סרך תרומה, מכל מקום אינם גדר אחד, אלא בתרומה הידים נפסלות כאשר הם נגעו בטומאה, ובסעודה הידים נפסלות כאשר הם נגעו בטינוף, ודברי השולחן ערוך הם ככולי עלמא. [↑](#footnote-ref-2)
2. טומאת "סתם ידים" אינה ספק טומאה, אלא שמחמת החשש שמא נגע בטומאה או בטינוף גזרו חכמים טומאה ודאית על הידים. והוכיח כן **המקדש דוד** [מה א] מהירושלמי במסכת חגיגה [פ"ב ה"ה], שיש מאן דאמר שם, שאף שידים שנטמאו מראשון לטומאה טעונים טבילה לקודש, מכל מקום סתם ידים אינם טעונים טבילה, אלא הרי הוא טהור בנטילת ידים גם לגבי קודש. ואם נאמר שהטומאה היא בספק שמא נגע בטומאה, הרי אין מקום לנטילת הידים, שאם נטמא הרי הוא טעון טבילה, ואם לאו אינו טעון נטילה כלל!? אלא מוכח שחכמים תקנו טומאה ודאית מחמת הספק, ולטומאה הזאת מועיל נטילה בלבד, ראה שם הוכחות נוספות ליסוד זה.

   **הרמב"ם בפירוש המשנה** בהקדמתו למסכת חידש, שיש חילוק בין ידים שנטמאו מראשון לטומאה, לבין סתם ידים, שהידים שנטמאו מראשון לטומאה כשם שהם מטמאות תרומה כך הם מטמאות משקה חולין, שהרי גזרו חכמים שכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה, אך סתם ידים, אף שהם מטמאים תרומה, מכל מקום אינם מטמאים משקה חולין. וצריך ביאור מדוע לא יהיה אף בסתם ידים את הכלל שכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה?

   ותירץ **המקדש דוד** שם, שבדין שכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה לא נאמר שחכמים נתנו למשקין חולין דין של תרומה, אלא חכמים נתנו כח במשקין חולין לקבל טומאה משני לטומאה, דאף דבעלמא אין כח לחולין לקבל טומאה משני משקין מקבלים טומאה, ומעתה חידש הרמב"ם, שהתקנה של סתם ידים היתה רק לגבי תרומה וקודש, אך לגבי חולין אין לידים דין שני לטומאה כלל, ולכן אין המשקין נטמאים, שהרי הם לא נגעו בטומאה כלל. [דוגמא לדבר, בהא דחכמים עשו מעלה בתרומה שצריך לכוין בטבילתו לשם תרומה, ואם טבל לשם חולין, לגבי חולין הוא טהור, ולגבי תרומה הוא נשאר בטומאתו. ואם אדם זה יגע במשקה חולין, פשוט שהמשקין טהורים אף שאדם זה פוסל תרומה, שאם לא כן כל אדם שאינו כהן, ואינו אוכל תרומה, יטמא משקה חולין, שהרי לא טבל לשם תרומה. אלא הביאור הוא, שכיון שלגבי חולין הוא טהור לגמרי, אינו מטמא משקה חולין].

   אך הקשה המקדש דוד, לפי דעת הרמב"ם שטומאת סתם ידים קיימת רק לתרומה ולא לחולין, מדוע תקנו חכמים נטילת ידים לאכילת פת חולין, הרי לגבי חולין אין כאן טומאה כלל? ותירץ, שהתקנה היתה משום סרך תרומה, ואם כן הדין נקבע לפי תרומה ולא לפי חולין, וכיון שסתם ידים מטמאות תרומה, תקנו חכמים ליטול ידים גם לפת חולין משום סרך תרומה.

   **ובחזון איש** ריש מסכת ידים כתב, דרש"י ותוספות במסכת פסחים [קטו א] כתבו, שצריך ליטול ידים קודם אכילת דבר שטיבולו במשקה, כדי שלא יטמא את המשקה בטומאת סתם ידים, ומבואר שאף סתם ידים מטמאים משקין להיות תחילה. ובאמת לדעת הרמב"ם צריך עיון מדוע צריך ליטול ידיו לדבר שטיבולו במשקה. וכתב, דהרמב"ם בהלכותיו חזר בו, ואף סתם ידים מטמאות משקה חולין. וראה מה שכתבנו עוד בדעת הרמב"ם בהערות פ"ב מ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. במסכת חולין [קו א] אמרינן, שצריך ליטול ידים משום סרך תרומה, ועוד, משום מצוה. ופירש **רש"י** משום מצוה שתיקנוה. וביאר **הרשב"א,** שמתחילה נהגו הכהנים מעצמם ליטול ידיהם לכל דבר כדי שיתרגלו ליטול ידיהם לתרומה, ולאחר מכן קבעו זאת חכמים חובה על כולם, וזה כונת הגמרא ועוד משום מצוה, ואין זה שני טעמים. אך **התוספות** כתבו שיש כאן שני טעמים, האחד, משום סרך תרומה, והשני, משום נקיות, כלומר, שיאכל פת בידים נקיות.

   וכתב **הפרי מגדים** שם, שיש נפקא מינה בין הטעמים - האם יש חיוב ליטול ידים לפחות מכביצה פת, דהנה במסכת סוכה [כו ב] איתא דרבי צדוק אכל פחות מכביצה ולא נטל את ידיו ולא בירך ברכת המזון. אמנם **הרוקח** נסתפק האם צריך ליטול ידים באכילת פת פחות מכביצה. וביאר **בביאור הגר"א** [קנח ס"ב], שהספק הוא האם הטעם שרבי צדוק לא נטל את ידיו בפחות מכביצה הוא לשיטתו, שאין צריך ברכת המזון בפחות מכביצה, ודין נטילת ידים תלוי בברכת המזון, אך לפי ההלכה שרק פחות מכזית אין צריך ברכת המזון, הוא הדין לנטילת ידים, או שמא, הטעם שרבי צדוק לא נטל ידים בפחות מכביצה הוא משום שאינו מקבל טומאה מהתורה, ולא גזרו בזה משום סרך תרומה, ואם כן זה קיים להלכה. ודבריו יתכנו רק להטעם של סרך תרומה, אך לפי הטעם של נקיות פשוט שפחות מכביצה חייב בנטילת ידים.

   וראה בפרי מגדים [קנח מ"ז סק"א] שכתב, שלפי דעת רש"י שהטומאה של סתם ידים היא משום טינוף ולכלוך, אם כן הנטילה היא משום נקיות, וגם לפי הטעם של סרך תרומה הגדר של הנטילה היא משום נקיות. ולפי זה כתב, שאף פת שלא הוכשרה לקבל טומאה, כגון שנילושה במי פירות, וקובע סעודה עליה, חייב ליטול ידים, כיון שהטעם של נקיות שייך אף באופן שאינו מקבל טומאה, ולפי זה אף לדעת רש"י חייב ליטול ידים בפחות מכביצה. אך דבריו צריכים עיון, שהרי לדעת רש"י חכמים תקנו טומאה מחמת הטינוף, ומה שצריך ליטול את ידיו אינו בשביל להוריד את הטינוף אלא להוריד את הטומאה, וכל דבר שאינו מקבל טומאה אינו טעון נטילת ידים אף שיש בו טינוף? [↑](#footnote-ref-4)
4. במסכת ברכות [נג ב] אמרינן על הפסוק [ויקרא כ ז] "והתקדשתם והייתם קדושים", והתקדשתם אלו מים ראשונים, והייתם קדושים אלו מים אחרונים, והקשה **הרשב"א** [תורת הבית תחילת בית שישי], מדוע במסכת חולין לא הזכירה הגמרא את האסמכתא הזו? ותירץ, שהדין שנאמר במסכת ברכות הוא רק למברך עצמו, שהוא צריך ליטול את ידיו משום כבוד הברכה, אך שאר המסובים שיוצאים ידי חובת ברכה מהמברך, אינם צריכים נטילה אלא מחמת סרך תרומה, ואין זה שייך לדין נטילת ידים לסעודה. והקשה עליו **הרא"ה** בבדק הבית שם, היכן מצינו חיוב נטילת ידים לצורך ברכה, הרי בכל מקום אדם שהסיח דעתו משמירת הידים ורוצה לברך אינו צריך ליטול ידיו? ולכן כתב, שבאסמכתא שבמסכת ברכות לא הוזכר מפורש ידים, אלא נאמר בכללות ענין קדושה, ולכן האסמכתא שבמסכת חולין עדיפה שהוזכר בה מפורש טומאת ידים.

   **ובפרי מגדים** בהקדמה שם הוכיח מדברי הרא"ה שישנם שני סוגי אסמכתות, דאסמכתא שהיא מפורשת דינה חמור יותר מאסמכתא שאינה מפורשת, ולפעמים מחמירים בה כדין תורה, ראה שם. ובזה ביאר את דברי הרמב"ם בסוף הל' מקואות שכתב, שכל דבר הנוהג בנטילת ידים לחולין נוהג גם בתרומה, והעיר הכסף משנה, שהרמב"ם היה צריך לומר להיפך, שכל דבר שנוהג בתרומה נוהג בחולין, שהרי עיקר התקנה היא משום תרומה? ותירץ הפרי מגדים, שיתכן שנטילת ידים לצורך אכילת פת, בין פת תרומה בין פת חולין, דינה חמור מנטילת ידים לצורך תרומה, לפי שלנטילת ידים לצורך אכילת פת יש אסמכתא, ולטומאת ידים לצורך תרומה אין אסמכתא. [↑](#footnote-ref-5)
5. כן כתב **בחידושי הר"ן** [חולין שם]. ומטעם זה כתב שלא גזרו אלא על אכילה ולא על נגיעה בפת, אף שלגבי תרומה גם נגיעה בתרומה צריכה נטילת ידים, מכל מקום תקנו משום סרך תרומה רק בדבר מצוי וקבוע.

   אך **רבינו יונה** [ברכות פ"ח] כתב, שהטעם שלא תקנו נטילה לפירות הוא משום שאין חיוב תרומה מהתורה אלא על דגן תרוש ויצהר, ולכן תקנו רק בפת ולא בשאר פירות. וביין ושמן לא תקנו נטילה אף שתרומתן מהתורה, משום שהרגילות לשתות אותם בכוס, ולא נוגעים בהם בידים. [↑](#footnote-ref-6)
6. כן מבואר במסכת פסחים [קטו א]. ולכאורה אם כן כל אדם השותה משקה יצטרך ליטול את ידיו בכדי שלא יטמאו המשקין, אלא שבזה לא תקנו חכמים נטילה לפי שהדרך הוא לשתות בכוס, ואינו נוגע במשקה בידיו, [ולדעת **הרשב"א** מכל מקום צריך ליטול יד אחת, אך לא נפסק כן להלכה], ורק במי שאוכל מאכל שיש עליו משקה טופח צריך ליטול ידיו, לפי שהרגילות לאכול ביד, וחיישינן שיגע במשקה בידיו ויטמא את המאכל.

   רש"י ותוספות שם נחלקו מהו החיוב ליטול ידיו, דעת **רש"י,** שגם בזה החיוב הוא משום סרך תרומה, ולכן חייב בכל דיני נטילה שחייב לאכילת פת, ואין חילוק ביניהם. אך דעת **התוספות,** שלא היה בזה תקנה מיוחדת, אלא שכיון שגם מאכל חולין נטמא מסתם ידים כאשר יש עליו משקה טופח, ממילא צריך ליטול את ידיו בכדי שלא יטמא המאכל, אך אדם שאינו אוכל חולין בטהרה, וכל שכן בזמן הזה שכולם טמאים, אין טעם ליטול את ידיו כלל.

   **וברמב"ם** בהקדמה למסכת הביא את הדין של הגמרא, שצריך ליטול ידיו לדבר שטיבולו במשקה אף לחולין. והקשה **המקדש דוד** שם, לפי דעת הרמב"ם בהקדמתו שם שסתם ידים אינם מטמאות משקין להיות תחילה, מדוע צריך ליטול את ידיו, הרי הידים לא יטמאו את המשקה ואת המאכל? והוכיח מכאן ששיטת הרמב"ם היא כשיטת רש"י, שהיתה תקנה מיוחדת לדבר שטיבולו במשקה משום סרך תרומה, ולכן הדין נקבע לפי דין תרומה ולא לפי דין חולין, וכיון שלגבי תרומה המשקין נטמאים, תקנו כן גם בחולין. [↑](#footnote-ref-7)