בדין חלב וגיד דשליל
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / עניינים

בס"ד כ"ז כסליו תש"ע

**בדין חלב וגיד דשליל והמסתעף**

**א]ביאור סברת ר"מ שבן ט' חי לא ניתר בשחיטת אמו**

**ב]בביאור היתרא דשליל וחלב ובפלוגתא דר"מ ור"י שיטת התוס' והרא"ש**

**ג]שיטת הרשב"א**

**ד]שיטת הרמב"ם**

**ה]ביאור הב"י ובגדר היתר דבן ט' חי שניתר בשחיטת אמו**

**ו]ביאור האחרונים ברמב"ם וישוב הסוגיא**

**ז]בגדר ההיתר דכל שבבהמה לענין איסור חלב וגיד**

### ביאור סברת ר"מ שבן ט' חי לא ניתר בשחיטת אמו

א]מבואר במתניתין דנחלקו ר"מ ורבנן האם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו וביאר רש"י שסברת ר"מ דחדשים גרמי לשויא בהמה באנפי נפשיה ולא אתרבאי מכל בבהמה תאכלו ולרבנן חדשים ולידה גרמי דרבנן מרבו ליה להיתרא מכל בבהמה תאכלו עכ"ל ומשמעות לשונו שזה וודאי שלא חל היתר על דבר שנחשב בהמה אלא שלרבנן אין לזה שם בהמה עד שזה יולד ולר"מ בחדשים לבד חשיב בהמה והקשו הראשונים א"כ למה במת הוא מותר הרי הוא כבר היה בהמה ועיין רמב"ן שתירץ שבאמת אפילו שהוא בהמה שייך על זה ההיתר של כל שבבהמה אלא שר"מ ס"ל שכיון שיש לו שחיטה על ידי עצמו לכן הוא לא ניתר בשחיטת אמו ולכן אם הוא מת שאין לו שחיטה לעצמו הוא ניתר על ידי שחיטת עצמו וצ"ב שמשמע שבא לבאר דברי רש"י וכן הוא ברשב"א א"כ מה הוצרך לומר שזה בהמה הרי תיפו"ל שיש לו שחיטה על ידי עצמו וזה סברא גם אם לא חשיב בהמה ואולי ס"ל שאם לא חשיב בהמה א"כ אין לו שחיטה כל זמן שלא יצא לאויר העולם וודאי שאין סיבה שלא יחול על זה היתר שחיטה

וברא"ש סימן ה' כתב שלר"מ אפילו אם הוא מת לאחר שחיטת אמו כיון שלא יצא לאויר העולם חי הוא ניתר בשחיטת אמו ולכאורא גדר הדברים שהשחיטה מתירה אותו אלא שכל ההיתר ביחס למצב שאין לו חשיבות של יצא חי לאויר העולם אבל עד כמה שהוא יצא חי לאויר העולם ביחס למצב זה לא חל ההיתר אמנם הרמב"ן כתב שזה אינו נכון וטעמו שלא שייך שהמצב בשעת שחיטה מתלי תלי מה יהיה אחרי זה אלא צריך להיקבע האם השחיטה חלה על זה עוד יתכן שכל שהוא חי בשעת שחיטה זה כמנח בקופסא וכאילו זה כבר נולד אמנם יש ראשונים שגם שם ההורגו אינו חייב מיתה חזינן שיש לו עוד דין עובר

עוד אפשר לומר שזה לא מיתלא תלי אלא שכל ההיתר בתור חלק מאמו על זה חל שחיטה אבל עד כמה שהוא נהיה בהמה לעצמו על סיבה זו לא חל ההיתר כלל ועיין מה שכתבנו לדון לפ"ז בסוגיא דאבר היוצא

ובקובץ הערות כתב לבאר שהיתר שחיטה צריך להיות כל הזמן ולפ"ז ביאר שבאמת כל זמן שהוא חי לא חל על זה היתר שחיטה ורק כשהוא מת חל על זה היתר השחיטה דהיתר שחיטה הוא חלות שקים והוא מתיר כל הזמן והנה זה יתכן בלשון שהובא ברמב"ן אמנם בלשון הרא"ש מפורש הפוך דחל היתר שחיטה ואחרי זה הוא נפקע

והנה דעת הרשב"א כדלקמן דלענין גיד הנשה לר"מ כיון שזה נאסר זה לא חוזר וניתר ובזה נחלקו ר"י ורבנן ורק חלב שצריך בהמה ר"מ מתיר כיון שאין לזה שם בהמה לפני שזה בן ט' וצ"ע עד כמה שלר"מ אם זה נקבע שזה גיד זה לא יכול להיות מותר על ידי שחיטה א"כ למה חלב של בן ט' מת מותר הרי הוא כבר נחשב חלב ודבר שחל עליו איסור הוא לא חוזר וניתר וצ"ל שכיון שכשהוא היה בן ח' לא חל על זה שם חלב א"כ גם בהיותו בן ט' זה מיתלא תלי האם הוא ימות במעי אמו שאין לזה חשיבות שזה יחשב חלב של בן ט' ואין זה דומה לגיד שזה אסור מתחילת בריתו אמנם קשה למה תלש חלב מבן ט' חי הוא חייב לר"י הרי אם הוא ימות יתברר שאין לו חשיבות של בן ט' וצ"ל שאז כיון שהיה בתור בן ט' א"כ כבר חל על זה איסור וצ"ב הסברות בזה

אמנם לדעת תוס' שלר"מ לא חל האיסור אלא על ידי חדשים ואוירא ולכן אם מת קודם שיצא הוא מותר א"כ הכוונה כמו שביארנו לעיל שעל ידי יציאתו לאויר העולם הוא מקבל שם בהמה וממילא בתור בהמה לעצמה לא הועילה שחיטת אמו ויתכן שזה גם הסברא לענין חלב שהוא מותר שכל שהוא לא יצא הוא לא נקראה בהמה אלא שצ"ב מר' יוחנן וצ"ל שלא צריך אוירא דלידה אבל צריך אוירא ועד כמה שהוא נשחט אם אמו לרבנן ונשאר כחלק מאמו חשיב שאין כאן אוירא אלא תמיד בתור חלק מאמו וצ"ע אמנם ברשב"א יש סתירה האם ס"ל כתוס' או כרמב"ן דבמשנה ביאר כרמב"ן וכתב שדברי התוס' אינם נכונים ובסוגין בביאור פלוגתא דר"י ור"ל ביאר כתוס' וצ"ע

### בביאור היתרא דשליל וחלב ובפלוגתא דר"מ ור"י

ב] עיין גמ' ע"ד: דתניא גיד הנשה נוהג בשליל וחלבו אסור דברי ר"מ ר"י אומר אינו נוהג בשליל וחלבו מותר ואמר ר' אלעזר אמר ר' אושעיא מחלוקת בבן ט' חי והלך ר"מ לשיטתו ור"י לשיטתו ע"כ ונאמרו כמה שיטות בראשונים בביאור מחלוקת ר"י ור"מ ונבאר בס"ד

### שיטת התוס' והרא"ש

והנה שיטת תוס' והרא"ש וכן נקט הרמב"ן ורש"י דבבן ח' חי או בן ט' מת לכו"ע חלבו וגידו מותר וכל מחלוקתם בבן ט' חי דלר"מ שאינו ניתר באכילה ה"ה שחלבו מותר ולר"י שניתר באכילה חלבו וגידו מותר והנה בגמ' מובא דתולש חלב מבן ח' חי ר"י אומר חייב משום חלב דחדשים גרמי ור"ל אומר שפטור כי אוירא גרים וביארו הראשונים הנ"ל דדברי ר"י גם לר"י דאפילו דחדשים גרמי שיהיה לזה שם חלב בכל אופן שחיטת אמו מתירתו ועיין רא"ש שכתב שדברי ר"ל זה אפילו לר"מ דרק אוירא של וולד שלם מחיל איסור אבל אוירא של החלב לבד לא מחיל איסור דהינו זה לא מקבל שם חלב והנה לענין גיד נקטו הראשונים שזה וודאי שאם תולש מבן ט' הוא חייב גם לר"ל ששם אין את הילפותא מאשם אמנם לענין גיד של בן ח' עיין תוס' ק: שכתבו ביאור אחד שזה כמו חלב שלא חל קודם ט' חדשים ולפ"ז אם תולש מבן ח' ואכלו פטור מצד גיד אמנם כתבו ביאור אחד שבגיד שלא כתוב בתורה חלב שור ושה א"כ חשיב גיד אפילו בתחילתו ורק ששחיטת אמו מתירתו אמנם צ"ב דהרא"ש הקשה רק לר"י למה זה ניתר ולא הקשה מגיד לר"ל ואולי עדיפה מיניה פריך דהרי אין על גיד גמ' מפורשת ועיין חידושי הר"ן

והנה עיין בגמ' ק: דהגמ' אומרת שכל דברי ר' יהודה זה בטהורה אבל בטמאה זה חל בתחילתו בזמן שחל האיסור טמא ואין חיסרון של אין איסור חל על איסור ומבואר בפשוטו כתוס' ששם גיד חל בתחילתו ולא צריך חדשים ועיין בעל המאור ורמב"ן ורשב"א שכתבו שזה דלא כר"א שכל מחלוקתם מצד שהשחיטה לא מתירה ודבריהם צ"ב שכאן הרי אין שחיטה שמתירה וכל הנידון האם חדשים לבד גרמי בגיד הנשה ומה זה ענין לדינא של ר' אושעיא ולכאורא מוכרח מזה שס"ל לראשונים הנ"ל שכל מה ששיך לומר שגם בבן ט' השחיטה מתירה גם איסור חלב וגיד שדנים שאין לו חשיבות בהמה וזה כמו בן' ח' אבל אם גם בן ח' יש לו שם גיד לא שייך שיחול היתר על ידי שחיטה ולכן גם בלשון הראשון של הגמ' שנפל חלבו אסור הגמ' לא אומרת סתם שלא צריך חדשים אלא שאוירא גרים אמנם הדבר פלא דהרי בגמ' מבואר שיש מקום לדון שאפילו שזה חל מתחילה בכל אופן השחיטה תתיר וא"כ מנ"ל לראשונים שר"א חולק על סברא זו ואולי פשיטא להו שעד כמה שהאיסור חל בתחילה לא היה לר"א לבאר שזה ר"מ לשיטתו אלא יותר מסתבר לבאר שפליג על כל ההיתר על חלב

והנה מבואר בגמ' לקמן ק"ג. דבנטרפה אם יציאת רובו איסור חלב ואבר מן החי וטריפה חל ביחד ואין חיסרון של אין איסור חל על איסור והקשו הראשונים הרי לר"י שחדשים גרמי א"כ איסור חלב חל לפני שהוא יוצא וזה קודם לאבר מן החי וטריפה ובתוס' תירצו שרק חדשים אם אוירא גורם אלא שכתבו שלא צריך אוירא של לידה אלא גם אוירא של החלב עצמו זה מספיק סיבה לאסור וכתבו שה"ה באיסור טריפה זה לא חל עד הלידה אמנם הרמב"ן והרשב"א כתבו בתחילת פ' גיד הנשה שכיון ששחיטה אמו מתירתו זה עצמו סיבה שיחשב שלא חל האיסור ועיין רמב"ן ק"כ ובפשוטו זה רק סברא שיכול לחול על זה איסור אחר אמנם בדבריהם מבואר שעד כמה שוולדות קדשים במעי אמן הם קדושים חשיב שזה קודם לאיסור חלב שחל רק בלידה דהינו שחשיב שעדין לא חל האיסור כלל וצ"ב

והנה הגמ' פ"ט: שואלת על המשנה שגיד הנשה נוהג במוקדשין הרי איסור גיד היה קודם והגמ' אומרת שמדובר בוולדות קדשים שבמעי אמן הם קדושים וזה חל ביחד והנה בסיפא מובא מחלוקת ר"י ור"מ לגבי שליל האם גידו מותר והגמ' שואלת שאפשר ללמוד דבר זה מהרישא דמבואר דגיד אסור במוקדשין ואין חיסרון של איסור חל על איסור א"כ חזינן שזה חל על שליל והקשו תוס' בתחילת הסוגיא הרי גם לר"מ הרי גיד הנשה ניתר בשחיטת אמו חזינן שזה עדין לא חל ותירצו שזה חל רק ששחיטת אמו מתירתו וכתבו שכאן זה חל ללא חדשים ואין זה כחלב וכנ"ל וחזרו והקשו שאיך הגמ' אומרת שרואים מהרישא שזה נוהג בשליל הרי אולי שחיטת אמו מתירתו והניחו בקושיא אמנם הרמב"ן ביאר שסוגין דלא כר"א דאם באמת שחיטת אמו מתירתו זה נחשב שזה עדיין לא חל ולא היה חל איסור גיד על מוקדשין ע"ש ובתוס"ר תירץ לפי מה שביאר לקמן שגם לר"י לא חל האיסור עד שיוצא לאויר העולם א"כ כאן שמבואר שחל איסור גיד בהכרח שזה חל מיד בתחילה וכוונתו לכאורא שכל הדין באמת שהשחיטה מתירה זה רק מחמת שהאיסור לא חל בפועל כי אם האיסור היה חל בפועל השחיטה לא היתה מתירה ולכן כאן שמבואר שאין חיסרון של איסור חל על איסור א"כ בהכרח שזה חל בפועל א"כ בהכרח שהשחיטה לא מתירה ועיין חידושי ר' מאיר שמחה שביאר כן אמנם זה סותר למה שביאר קודם שזה א"ש אם ר"א שגם לר"מ השחיטה מתירה איסור גיד אפילו שזה חל קודם וצ"ע

והנה הקשה הרא"ש לר"י שחדשים גרמי ותולש חלב הוא חייב א"כ איך הוא מותר על ידי שחיטה וכתב שזה גזה"כ של כל שבבהמה וכמו שתולש טחול מהבהמה זה לא ניתר בשחיטת הבהמה אבל בעובר לא ה"ה כאן ועיין ראשי יוסף בפרק גיד הנשה שהקשה דהרי מבואר בגמ' שבן פקועה זה שה גמור א"כ למה לר"ל זה לא קשה כיון שבזמן השחיטה עדין לא חל האיסור א"כ גם לר"י לא קשה דהרי מבואר מתוס' שלא חל האיסור עד שהוא יוצא לאויר העולם וכתב שבהכרח שהרא"ש דלא כתוס' אמנם עדין צ"ב דהרי בגמ' מוכח שזה לא חל עד שעת יציאתו לעולם ואם כשאר שיטות הראשונים שכיון ששחיטה מתירה זה כאילו לא חל האיסור א"כ ה"ה כאן ומה הקשה הרא"ש

והנה במה שנקט שזה וודאי שבלידה לאחר השחיטה חשיב שהיה כאן אוירא מהא דפודים בו יתכן שלענין אכילה לא חשיב אוירא ועיין רשב"א בב"ק מ"א שכתב שלענין שור הנסקל שלא חשיב שור ורק שה הגמ' אומרת שהוא נחשב שזה שם כללי והרי הרא"ש ותוס' ושאר הראשונים רק נתקשו לר"י שחדשים גרמי למה השחיטה מתירה ומבואר שלר"ל לא הוקשה להם ובהכרח שצריך אוירא דלידה וזה לא חשיב אוירא דלידה

ובמה שהקשה הפמ"ג עד כמה שלא חל האיסור לתוס' א"כ מה הוקשה לרא"ש בפשוטו היה מקום לומר שהשם חלב חל בשלמותו ורק שיש תנאי שזה יצא לאויר העולם ובזה נקט מסברא שהאיסור צריך לחול וכמו לר"מ שאפילו שהשחיטה חלה וכמבואר ברא"ש שאם הוא ימות הוא יהיה מותר בכל אופן אם יצא חי הוא אסור שכלפי מצב של ילוד אין ההיתר שחיטה משא"כ לר"ל שרק אוירא של לידה זה סיבה לשם חלב א"כ כאן שנולד לאחר שחיטה חשיב שאין כאן אוירא דלידה ולכן הוא מותר

אמנם עיין לשון התוס' בסוגין שמשמע שלר' יוחנן מה שצריך שיצא לאויר העולם זה מצד שללא זה אין לזה שם חלב ולא שזה סתם תנאי באיסור שהרי דנו שלא יועיל שחיטה בגלל זה במעי אמו וצ"ל שכוונת הרא"ש שכיון שלר"י מספיק אויר של החלב לבד ולא צריך אוירא דלידה א"כ זה נשלם גם לאחר שחיטה וכדחזינן לר"מ וכנ"ל משא"כ לר"ל שצריך אוירא דלידה וזה לא נעשה עד כמה שנשחטה אמו

### שיטת הרשב"א

ג]וברשב"א בפרק גיד הנשה הביא בשם תוס' שס"ל שכל מה שר"א אמר שר"מ ור"י נחלקו לשיטתם זה רק לענין חלב אבל לענין גיד ר"מ אוסר לגמרי וס"ל שזה לא ניתר על ידי שחיטת האם שכיון שחל על זה איסור זה לא ניתר ור"י ס"ל שאפילו שזה נאסר בכל אופן זה ניתר מצד כל שבבהמה וע"ש שביאר הטעם שלענין חלב זה לשיטתם וז"ל דלר"מ דקאמר צריך שחיטה דאלמא חשיב ליה בהמה מעליא וקרינן ביה וזבחת מבקרך ומצאנך הוא הדין דחשבינן ליה בהמה מעליתא דחדשים גרים ליה לענין חלבו וקרינא ביה חלב שור וכשב ועז ור' יהודה סבר דלא חשבינן ליה בהמה הלכך לא קרינן ביה בקר וצאן וחלבו מותר עד שעת יציאתו מרחם כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד עכ"ל דהינו שכאן שיש תנאי של שור כשב א"כ לר"י שהוא ניתר בשחיטת אמו זה מצד שאין לו חשיבות שור ה"ה אין על זה איסור חלב משא"כ לר"מ שהוא ניתר בשחיטת אמו חזינן שיש לו חשיבות של שור וממילא כבר חל על זה איסור חלב

והנה מה שלא ביאר הרשב"א שלר"י שחל השחיטה ממילא זה מתיר האיסור חלב משא"כ לר"מ דכיון שלענין גיד חזינן שזה לא מתיר איסורים לר"מ א"כ כאן גם אם השחיטה היתה מתירה זה לא היה מתיר האיסור חלב ולכן ביאר שלגבי חלב יש תנאי של שור וממה שהשחיטה לא מתירה חזינן שזה לא שור ובאמת לר"י לכאורא לא צריך להגיע לשיטתו אלא שכמו שזה מתיר איסור גיד כך זה מתיר איסור חלב

וע"ש שבזה ישב הסוגיא דריש פ' גיד הנשה דמבואר שאם וולדות קדשים במעי אמן הם קדושים אין בזה חיסרון של איסור חל על איסור הרי כל טעם ר"מ כי השחיטה לא מתרת והרי כאן השחיטה מתרת דלענין איסור גיד באמת לר"מ השחיטה לא מתרת וע"ש שלפ"ז קי"ל לענין גיד כר"מ שהרי יש סתם משנה כר"מ בפרק גיד הנשה וחלק זה הוא לא ר"מ לשיטתו

אמנם צ"ב כיון שקי"ל כר"י שחדשים גרמי א"כ לר"י בהכרח שזה כבר נחשב חלב וא"כ לכאורא גם אם שחיטה מתירה אין סיבה שיפקע איסור חלב והנה לשיטת תוס' שכל זמן שזה לא יצא לאויר העולם לא חל על זה איסור חלב והבאינו לעיל מלשון תוס' שזה חסר בשם חלב א"ש אמנם הרשב"א הרי ביאר שהטעם שכיון שניתר בשחיטת אמו לכן זה חשיב שלא חל האיסור אבל מצד השם חלב זה לא חסר א"כ קשה כנ"ל

וצ"ל שכל מה שחשיב שזה חלב זה מיתלא תלי במה שהוא יולד לעצמו אבל עד כמה שהוא ישחט אגב אמו איגלאי מילתא שהוא לא בהמה לעצמו דגדר הדין היתר דבן פקועה הוא שהוא כאבר מאבריה וכמו שהארכנו בסוגיא דבן פקועה דטריפה אמנם מי שתלש חלב קודם שמת זה נאסר דאז הוא היה מצב שהוא צריך להיות בהמה לעצמו אמנם בפשוטו זה נסתר מהגמ' שהגמ' אומרת שלר"י ניחא שצריך פסוק שלא מקריבים את החלב משא"כ לר"ל והרי כה"ג שהוא לא נולד בסוף גם לר"י חסר בשם חלב שהרי לכן זה ר' יהודה לשיטתו שס"ל שכמו שזה מתיר את האיסור של הבהמה כך זה מתיר את האיסור של החלב וצ"ע

ולכאורא למה שביארנו בשיטת רש"י בסוגיא דבן פקועה דטריפה דהדין דכל בבהמה תאכלו הוא דין קולא לדון כך אבל וודאי שמצד עיקר דינו הוא בהמה לעצמו ומה שלא שייך לשוחטו בלבד יתכן שלגבי ההיתר שחל אליו ממילא הוא כשחוט אבל לגבי שאר דינים הוא נשאר כעיקר הדין שהוא דבר לעצמו א"כ א"ש שכיון שמצד עצמו יש כאן חלב גמור א"כ לענין דין הקרבה דנה הגמ' שזה מספיק כדי שיהיה בו דין הקרבה משא"כ לר"ל שכל שלא יצא לאויר העולם אין לו שם חלב ולא רק מצד הדין שהוא ניתר בשחיטת אמו וכדחזינן מתלש חלב ממילא חזינן שחסר בשם חלב מצד עצמו וזה סיבה שלא יצטרכו להקריבו

עוד קשה לר"מ למה בבן ט' מת החלב מותר הרי כשהוא היה חי חל עליו שם חלב כבר וכל הסיבה לכאורא להתיר כמו שביאר הרמב"ן מצד כל שבבהמה אבל עד כמה שלר"מ זה לא מתיר איסורים וכדחזינן בגיד א"כ למה שכאן זה יהיה מותר ואם נימא כנ"ל שזה מיתלא תלי א"ש

ויתכן עוד שכל מה שלר"מ הדין כל שבבהמה זה לא מתיר איסורים זה רק איסור שסיבתו עדין קימת כגון גיד שהוא לא צריך שם בהמה אבל חלב שזה מצד השם בהמה וכאן הרי ברגע שהוא מת הוא נטפל לאמו ואין לו שם בהמה לכן איסור זה פוקע וצ"ע

### שיטת הרמב"ם

ד] והנה הרמב"ם פסק כר' יהודה שבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו אמנם פסק שאיסור חלב לא ניתר בבן ט' חי וכן איסור גיד ועיין מ"מ דביאר טעמו דהרי סתם משנה בתחילת פרק גיד הנשה כר"מ שחלבו וגידו של שליל אסורים אמנם צ"ע שהרי ר"א אמר שהמחלוקת בזה הוא לשיטתו וכיון שפסק כר"י שהוא ניתר בשחיטת אמו גם בבן ט' חי כמבואר בכל הסוגיות א"כ ממילא היה צריך לפסוק כר"י גם לענין חלבו וגידו

ועיין רשב"א ורא"ש בסוגין שביארו שס"ל שר"י ור"ל שנחלקו האם תולש חלב מבן ט' חי יש על זה אסור חלב דר"י ס"ל שחדשים גרמי ור"ל ס"ל שאוירא גרים נחלקו במחלוקת ר"י ור"מ האם שליל מותר איסור חלב וגיד דלר"י שחדשים גרמי זה כר"מ שעד כמה שכבר חל על זה שם חלב זה וודאי לא יותר ור"ל ס"ל שאוירא דלידה גרים ולכן השחיטה יכולה להתיר אותו ולפ"ז הסוגיא פה דלא כר"א שתלה את ר"מ ור"י לשיטתם והנה הקשו הראשונים שזה תימא שהגמ' מביאה ראיות איך להכריע במחלוקת תנאים ללא להזכיר זה כלל עוד הקשה הראש יוסף מה הגמ' מביאה מהתו"כ לענין אשם הרי שם מפורש שהחלב מותר וא"כ בהכרח שזה כר"י

ובמ"מ כתב לבאר שאין דברי הר"מ נגד דברי ר' אושעיא אלא שס"ל שר"א רק אמר שר' יהודה שס"ל שזה מותר זה לשיטתו אבל ר"מ יתכן שגם אם היה סובר כר"י שהוא ניתר בשחיטת אמו בכל אופן השחיטה לא היתה מתירה איסור חלב וגיד אמנם הדברים צ"ב כיון שבר"י חזינן שהשחיטה יכולה להתיר ומטעם שלא חל על זה שם חלב או מטעם אחר א"כ אין לנו מקור שר"מ חולק על זה דהרי יתכן שטעמו זה לשיטתו ששחיטת אמו לא מתירתו ומהיכי תיתי להמציא בזה מחלוקת חדשה וצ"ע

### ביאור הב"י ובגדר היתר דבן ט' חי שניתר בשחיטת אמו

ה] והנה הב"י נקט בדעת הרמב"ם שרק בבן ט' חי חלבו וגידו אסור אבל בבן ט' מת חלבו וגידו מותר וכן נקט לענין גיד שרק בבן ט' הוא אסור אבל בבן ח' הוא מותר וצ"ע כיון שהטעם שזה אסור כי חדשים גרמי א"כ גם אם מת אחרי זה אין סיבה שזה יהיה מותר ובפשוטו היה אפשר לומר דהרי בדברי ר"מ שס"ל שבן ט' חי לא ניתר בשחיטת אמו בכל אופן מבואר שבבן ט' מת הוא ניתר בשחיטת אמו וצ"ע הרי כבר חל עליו שם בהמה ועיין לעיל שהוכחנו מהרשב"א לבאר דזה מיתלא תלי שכל זה עד כמה שהוא יולד לעצמו אבל עד כמה שהוא ימות במעי אמו אין לו שם בהמה לעצמו א"כ יתכן שס"ל לר"מ שגם לענין השם חלב וגיד שכל מה שחדשים גרמי עד כמה שהוא יולד לעצמו אבל עד כמה שהוא ימות במעי אמו אין לזה חשיבות חלב וכמו שזה לענין היתר הבהמה או יתכן לבאר למה שביארנו לעיל שכל מה שהשחיטה לא יכולה להתיר איסורים שסיבת האיסור קיימת אבל עד כמה שהוא במעי אמו שכרגע הוא נהיה כאבר מאבריה ואין לזה שם חלב עצמו ממילא השחיטה יכולה להתיר ע"ש

אמנם הב"י כתב לדקדק מדברי הר"מ דאם תלש חלב במעי בהמה והניחם שם אפילו אם הולד נולד אחרי זה זה מותר והנה אם נימא שהסברא שזה מיתלא תלי האם הוא יולד חי או מת א"כ כאן שהוא נולד חי לכאורא החלב צריך להיות אסור אמנם אם נימא כנ"ל שעד כמה שאין לזה שם חלב עצמי השחיטה יכולה להתיר א"כ כאן שזה פרש מהחי ואין לזה שם חלב עצמי השחיטה יכולה להתירו

ובפמ"ג סימן ס"ד כתב לבאר שחלוק הדין היתר שחל בבן ט' חי מבן ט' מת שאם הוא חי הגדר שהשחיטה של אמו מתיחסת אליו וממילא כמו שבאמו השחיטה לא מתירה איסור חלב וגיד ה"ה בוולד אמנם אם הוא מת כה"ג אין הגדר שהשחיטה מתיחסת אליו שהרי הוא לאו בר שחיטה אלא שזה היתר של כל שבבהמה שהוא ניתר ע"י שחיטת אמו ובזה כמו שזה מתיר איסור שחיטה כך זה מתיר איסור חלב וגיד וצ"ב למה שמתי שהוא חי לא יהיה מותר מצד דין זה וצ"ל שעד כמה שהוא חי ויש לו שם בהמה הוא לא יכול להיות ניתר אלא מצד שחיטה שנעשית בו עצמו

ויסוד לחילוק זה דעיין בהגהות אשר"י שכתב בשם רבינו יואל דבן פקועה טריפה אם הוא בן ח' הוא ניתר בשחיטת אמו אבל אם הוא בן ט' אינו ניתר בשחיטת אמו וצ"ב הטעם עד כמה ששחיטה מתירה איסור טריפה כדחזינן בבן ח' א"כ למה בבן ט' זה אחרת וביאר בחידושי בכור שור דבבן ח' שהוא לא בר שחיטה גדר ההיתר שהוא ניתר בשחיטת אמו ולכן לא איכפת לן שהוא טריפה שכמו שהאיסור נבילה ניתר ה"ה האיסור שחיטה אבל בן ט' חי הגדר שהמעשה שחיטה מתיחס אליו ורק לכן הוא מותר וכיון שהוא טריפה אין השחיטה מתירה אותו

ועיין בגמ' פ"ה: דמבואר שהיה צד שבן ט' חי בטריפה ניתר בשחיטת אמו ותמהו הראשונים למה דוקא בן ט' ועיין רשב"א שביאר שבן ח' שכל דינו שהוא ניתר בשחיטת אמו ממילא כיון שהיא טריפה הוא לא ניתר משא"כ בן ט' שחשיב כאילו שהוא נשחט א"כ היה מקום לומר שכיון שהוא לא טריפה הוא ניתר בשחיטת אמו קמ"ל שלא ומבואר שבבן ט' חשיב שהיה שחיטה בו עצמו ולא שזה שחיטה באמו והוא ניתר כאבר מאבריה

ועיין רא"ש בפרה שביאר שהטעם שפרה מעוברת פסולה כי יש כאן שחיטה של שנים ביחד ומבואר שזה כשחיטה נפרדת ולפ"ז הוא רק בבן ט' וצ"ע ועיין רמב"ם שדן שבהמה מעוברת יהיה איסור אותו ואת בנו לשוחטה ותירץ שעובר ירך אמו ומבואר שחשיב שיש כאן שחיטה נפרדת על הולד דעד כמה שכל השחיטה אגב אמו לכאורא אין כאן שחיטה נפרדת אלא רק שחיטה אחת

עוד מבואר בגמ' בתמורה שדנה דבולד קדשים איכא איסור שחוטי חוץ גם אם האמא לא קדשים וכן איפכא שאם הוולד חולין יש בזה חולין בעזרה ולכאורא עד כמה שאין כאן שחיטה פרטית אלא כחלק מאמו א"כ מנ"ל שיש בזה איסור שחוטי חוץ וחולין בעזרה וי"ל

והנה בפשוטו דעת הרמב"ם שטריפה ניתר בשחיטת אמו אפילו בבן ט' חי ולנ"ל צ"ב מ"ש מאיסור חלב וגיד הנשה ויתכן למה דביאר במשנת הגר"א קוטלר דטריפה הגדר שאין לו חיות גמורה ובחלק שהוא חי יש לו שחיטה גמורה רק בחלק חיסרון החיות שיש לו בזה לא היה שחיטה וא"כ יתכן שכאן ממ"נ עד כמה שיש לו חיות הוא ניתר בשחיטת עצמו ובחלק חיסרון חיות שיש לו בזה הוא לא צריך שחיטה אלא הוא מותר מדין כל שבבהמה

### ביאור האחרונים ברמב"ם וישוב הסוגיא

ו] והנה פשטות לשון הרמב"ם לכאורא הוא שלענין גיד גם בבן ח' הוא לא ניתר ורק לענין חלב חילק בין בן ט' חי לבן ט' מת או בן ח' חי שזה נהיה מותר ולכאורא היה נראה דעת הרמב"ם כשיטת הרשב"א בשם תוס' שמחלוקתם לענין חלב זה לשיטתם אבל לענין גיד זה מחלוקת אחרת והר"מ פסק מכח סתם משנה בתחילת פ' גיד הנשה כר"מ לענין גיד אמנם צ"ב שר"א הרי אמר שלענין חלב זה כשיטתם ובזה אפשר לבאר שרק לר"ל שצריך אוירא דלידה א"כ ר"מ לשיטתו שחשיב לידה דלא ניתר בשחיטת אמו לכן זה מותר אבל לר' יהודה שלא חשיב לידה אין סיבה שזה יאסר אפילו אם בגיד היה סובר כר"מ כיון שחשיב שאין כאן לידה אלא זה כמנח בדיקולא אמנם לר' יוחנן שחדשים גרמי א"כ בהכרח שר"י לשיטתו שזה מתיר איסור גיד ה"ה איסור חלב אבל למאי דבזה קי"ל כר"מ שזה לא מתיר איסור גיד א"כ ה"ה איסור חלב במקום שזה חל כגון בבן ט' זה לא נהיה מותר ובראש יוסף ביאר שמה שהגמ' אומרת שזה לשיטתם הכונה שר' יהודה שמתיר זה לשיטתו שחל על זה שחיטה ובשאילת דוד ביאר שכוונת הגמ' לא כרש"י לשיטתם בהיתר שחיטה אלא לשיטתם האם יש היתר על גיד שלר"י שזה מתיר גיד ה"ה חלב אבל לר"מ שזה לא מתיר גיד א"כ בבן ט' חי לא יחול היתר גם אם יחול דין שחיטה כיון שיש לו שם חלב וכר"י

אמנם צ"ב למה בבן ט' מת זה מותר הרי זה כבר נאסר ובזה יתכן לבאר כמו שביארנו לעיל בדעת הרשב"א ודו"ק וצ"ע למה הרשב"א לא ביאר כך את דברי הר"מ על פי סברתו הנ"ל וצ"ל שהוקשה לו הלשון שזה לשיטתם שמשמע ששניהם זה לשיטתם

### בגדר ההיתר דכל שבבהמה לענין איסור חלב וגיד

ז]בעיקר ההיתרים דמצאנו דחלב וגיד מותר בפשוטו הכוונה שגדר ההיתר שהוא ניתר בשחיטת אמו והוא כאחד מאבריה וממילא בתור אחד מאבריה זה לא חלב שעל הכליות וזה לא גיד הנשה ובפשוטו זה כוונת רש"י שלכן זה לא שייך על דם דאפילו אם זה לא דם הנפש זה אסור כי זה לא גרע מדם האיברים אמנם עיין ר"ן שהקשה למה שזה לא יהיה היתר על דם ותירץ ששם זה שתיה ולא אכילה אמנם יתכן שכוונתו להקשות שזה בכלל הדרשא וממילא נימא גדרים אחרים אמנם עיין רא"ש שתירץ שזה הרי דם הבהמה ומבואר שלא הוקשה לו מצד הפסוק דעל זה הוא לא יישב אלא מצד גדרי הדברים שכמו שזה מתיר איסור גיד ה"ה שזה יתיר איסור חלב ובזה כתב לחלק שכאן זה כמו דם הבהמה בעצמה ולכאורא מוכרח מזה שההיתר לא מצד שזה כחלק מהבהמה וממילא חל על זה שחיטה

אמנם צ"ע דהתוס' כתבו לעיל שזה וודאי דגם מת במעי טהורה לא מקבל טומאה דהרי הוא ניתר בשחיטת אמו והוא כחי וצ"ע דכל זה אם גדר ההיתר דהוא חלק מאמו וחל עליו שחיטה אבל עד כמה דחזינן שזה מתיר גם איסור דם שזה לא מצד שהוא מאברי הבהמה א"כ יתכן שהוא באמת כמת אלא שהשחיטה מתירה ומפקיעה הטומאה ובאמת בגמ' עצמה מבואר כן שהגמ' אומרת שזה לא טמא במעי אמו כיון שזה מתירו באכילה כ"ש שזה לא יטמא והרי זה לא סברא על קודם שחיטה אלא בהכרח שגדר ההיתר שהוא חלק ממנה והוא חי וכלשון תוס' ע"ב. וצ"ע כנ"ל וצ"ל שכל מה שזה ניתר בשחיטת אמו שכיון שחל על זה השחיטה חידשה התורה שמעשה השחיטה שנעשה בו מתיר האיסורים אבל עד כמה שהוא כמת ולא שייך לומר שנעשה בו מעשה שחיטה אין שום סיבה שיהיה מותר ולא אמרינן סתם שחל היתר על כל מה שבבהמה אפילו אם לא חל על זה שחיטה ודו"ק