לאכול קודם מצוה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב אי_ש סטפנסקי

**סימן א**

**אכילה קודם תפלת מנחה**

**ביאורים בסוגיא שבת ט ע"ב**

**לא ישב אדם לפני הספר סמוך למנחה וכו'**

המאירי כתב בשם קצת מפרשים שלא נאסרה מלאכה בחול קודם מנחה אלא במלאכות שאין רגילות עשייתן לחצאין, כה' מלאכות אלו שאין רגילות להפסיק באמצע המלאכה, אך תפירה וכתיבה ושאר דברים שאדם רגיל להסתלק בהם לחצי שיעור, מתחיל, ולכשיגיע זמן תפלה מפסיק. ובמגן אברהם רל"ב סק"ו כתב והוא הדין לכל מלאכה או חשבון כיוצ"ב, ודייק הפמ"ג דכיוצ"ב היינו שיש לחוש שמא ימשך כה' מלאכות אלו. אך הביאור הלכה דייק ממש"כ המגן אברהם שם סק"ח בשם מהרי"ו שאסור במלאכה ובלימוד עד שיתפלל דכל מלאכה אסורה. והסיק דאפשר להקל בשעת הדחק.

ושיעור סמוך למנחה כתב בית יוסף סי' רל"ב בשם ר"ן כאן ורשב"ם בריש ערבי פסחים דהוא חצי שעה.

**ואם התחילו אין מפסיקין**

פירש רש"י, ובגמ' מפרש בדאיכא שהות לגמור קודם שיעבור הזמן. וכן הוכיחו תוס' מהגמ' בסוכה, וכן דייקו מהגמ' להלן במנחה לא שכיח שכרות. אך מש"כ רש"י בגמ' מפרש צ"ע היכן מפורש כן בגמ'. ובהגהות בן אריה הגיה ובגמ' בסוכה מפרש.

המהרש"א ביאר דכונת רש"י שבגמ' מפורש דאיירי באופן שאיכא שהות ביום טובא, דהיינו מנחה גדולה, ואין כונתם לאיכא שהות להתפלל כמש"כ תוס'. ויתכן להוסיף דרש"י בגמ' כתב לגבי מנחה קטנה, אם התחילו אין מפסיקין בתמיה ויעבור הזמן וכו'. ומשמע שמנחה קטנה פירושו שיעבור הזמן וליכא שהות להתפלל ומנחה גדולה פירושו שלא יעבור הזמן ואיכא שהות. ואם כן מבואר להדיא בגמ' דאיירי מתני' באיכא שהות. ולפי"ז רש"י ותוס' נתכונו לדבר אחד, אלא שלפי מה שפירש רש"י את הגמ' מנחה קטנה דהיינו שיעבור הזמן מבואר כן להדיא. [אמנם בפמ"ג רל"ב א"א סק"ו בסופו וסק"ט משמע שלא הבין ברש"י כדברינו, עיי"ש].

והנה רש"י כתב בדאיכא שהות לגמור קודם שיעבור הזמן, ומשמע דהא דקיי"ל שאין צריך להפסיק היינו באופן שיגמור סעודתו קודם שיעבור הזמן, אך אם כונתו להמשיך הסעודה עד הלילה הרי הוא צריך להפסיק מיד, כיון שבלא"ה יפסיק באמצע סעודתו. וכן כתב רש"י בסוכה לח ע"א להדיא, דאיכא שהות פירושו להתפלל אחר שיגמרו סעודתם. וכן כתב המגן אברהם רל"ב ס"ק י"א בשמו. ובשעה"צ הוסיף דכל שלא ישאר זמן אחר סעודתו להתפלל כל התפלה בעוד יום צריך להפסיק מיד.

אך השפת אמת דייק מהתוס' דאיירי באיכא שהות ביום להתפלל, דאפילו אם תמשך הסעודה לאחר מכן אין צריך להפסיק מיד. ונסתפק לדעת רש"י האם בהתחיל בהיתר נמי צריך להפסיק מיד היכא שיודע שתמשך סעודתו אחר שיעבור הזמן, או שמא רק בהתחיל באיסור צריך להפסיק מיד. ועי' ביאור הלכה ס"ס רל"ב מש"כ בנידון זה.

ועוד נסתפק בהתחיל בחצי שעה הסמוכה למנחה, דאם יפסיק מיד ישב בטל, שהרי לא הגיע זמן מנחה, האם גם בכה"ג צריך להפסיק מיד ולהמתין לזמן מנחה או לא.

כתב המגן אברהם סי' רל"ב, דכל מקום שאין צריך להפסיק ומחמיר על עצמו נקרא הדיוט. אך בביאור הלכה הביא בשם אדרת אליהו פ"א דברכות מ"ג דאינו נקרא הדיוט ורשאי להחמיר על עצמו ולהפסיק. וכתב דאף להמגן אברהם במקום שסומכין על קריאת השמש רשאי להחמיר ולא לסמוך ע"ז, כיון שמעיקר הדין צריך להפסיק.

עוד כתב הביאור הלכה, דכל היכא שאמרו אין מפסיקין, אפילו אם עי"ז יפסיד תפלה בצבור אינו מחוייב להפסיק, דלא אטרחוהו רבנן להפסיק כל שיש לו שהות להתפלל אח"כ. [ונראה דבכה"ג לא חשיב הדיוט, כיון שרוצה להתפלל בצבור].

**מפסיקין לק"ש ואין מפסיקין לתפלה**

פירש רש"י דק"ש דאורייתא. וכן כתב הר"ן כאן ובסוכה שם, וביאר דהא דמוקמינן בגמ' סיפא אתאן לדברי תורה קאי רק על אין מפסיקין לתפלה, אך הא דמפסיקין לק"ש קאי על ה' מלאכות הנ"ל. וברש"ש כתב דהר"ן גרס ומפסיקין לק"ש, וזה המשך לתחילת המשנה.

אך הרמב"ם בפירושו ובחיבורו נקט דכל הך בבא איירי לדברי תורה, דאם עוסק בתורה ותורתו אומנותו צריך להפסיק לק"ש ואין צריך להפסיק לתפלה. ולפי"ז יתכן שלגבי ה' מלאכות אף לק"ש אין צריך להפסיק. ובשפת אמת הוכיח כן מהא דהסוגיא בסוכה מחלקת בין דאורייתא לדרבנן ולא מייתי הך משנה דמפורש להדיא חילוק זה.

ובמאירי הקשה מדוע מפסיקין מתורה לקריאת שמע, הא קיי"ל דעוסק במצוה פטור מן המצוה, ומאי שנא מצות תלמוד תורה. ותירץ, דתלמוד תורה שאני שעיקר הלימוד הוא על מנת לעשות, ולכן צריך להפסיק מלימוד תורה בשביל לקיים את המצות. ועי' עוד בקהלות יעקב כאן שהאריך בזה.

**תוד"ה לא יאכל, היינו אפילו התפלל לא יאכל**

רבינו פרץ שם תירץ דאפילו לא התפלל נפק"מ דאסור לאכול אף סעודה קטנה, ומצד קודם מנחה שרי. ולכאורה מזמן מנחה קטנה נקטו רוב הראשונים שאפילו סעודה קטנה אסור, ושוב קשה מה הנפק"מ באיסור בערב פסח. ולפי מה שנקטו הב"ח ומגן אברהם דהאיסור בסעודה קטנה הוא רק ממנחה קטנה ממש ואין צריך לפרוש מאכילה חצי שעה קודם ניחא, דבערב פסח אסור לאכול מתחילת שעה עשירית.

ואפשר דכונתו לסעודת ארעי, דהיינו פחות מכביצה פת או פירות אפילו הרבה, דקודם מנחה הסיק הטור סי' רל"ב דשרי אפילו בזמן מנחה קטנה, ובערב פסח אסור כדי שיאכל לתאבון. [וצ"ב מדוע תוס' דידן לא תירצו כן. ולכאורה מוכח שנקטו כמש"כ הכסף משנה פ"ו מתפלה ה"ד דאכילה ארעי דהיינו פת יותר מכזית ופירות יותר מכביצה אסור קודם מנחה, ועי' רעק"א שם שתמה עליו].

**תוד"ה ואם התחילו, אפילו התחילו באיסור וכו'**

רש"י בסוכה כתב ואם התחילו קודם המנחה ומשכה סעודתן והגיע זמן המנחה אין מפסיקין. וצ"ע אם כתב כן בדוקא ופליג על כל הראשונים שאפילו התחילו באיסור אין מפסיקין, או שמא פירש לפי פשוטו, והוא הדין התחילו באיסור.

**באו"ד, והכי נמי משמע בגמ' דקאמר כיון דשרי וכו'**

ביאר המהרש"א עפ"י המרדכי, דתוס' לא באו לאפוקי שלא נאמר דמתני' איירי בהתחיל בהיתר ממש, אלא הס"ד בתוס' הוא דמתני' איירי בהתחיל בחצי שעה הסמוכה למנחה, אך אם התחיל אחר שהגיע זמן מנחה יפסיק, ולזה הוכיחו מערבית דשם אין איסור בחצי שעה הסמוכה לערבית, ועל כרחיך הנידון שם הוא בהתחיל אחר שהגיע זמן ערבית. [והיה פשוט לתוס' דאיירי התם בהתחיל באיסור, דהתחיל בהיתר אין צריך להפסיק אף בערבית, ודלא כמו שדייק הדרכי משה מרבינו ירוחם דאף התחיל בהיתר יפסיק]. ומדפריך והא תפלת המנחה דלכו"ע חובה היא וכו' ולא משני דהכא התחיל באיסור ממש ובמנחה התחיל בחצי שעה הסמוכה למנחה, מוכח דאף במנחה אם התחיל אחר שהגיע זמן מנחה אינו מפסיק.

ולפי פירושו מוכח בתוס' ובמרדכי דבערבית מותר לאכול בחצי שעה הסמוכה לערבית, וכן דייק הבית יוסף סי' רל"ה מתוס' ברכות ד ע"ב. אך בשם תר"י ורשב"א כתב דאף בערבית אסור לאכול חצי שעה קודם צה"כ.

**אילימא סמוך למנחה גדולה אמאי לא האיכא שהות ביום טובא**

הקשה השפת אמת מה איכפת לן דיש שהות ביום טובא, הא לולב נמי יש שהות ביום טובא ואסור לאכול קודם נטילת לולב, וכן בערבית אסור לאכול קודם שיתפלל אף שיש שהות בלילה טובא. עיי"ש שיישב ב' אופנים. ובפני יהושע תירץ דקושיית הגמ' היא שעיקר זמן מנחה הוא ממנחה קטנה, ואע"פ שאם התפלל בזמן מנחה גדולה יצא מכל מקום לא מסתבר לאסור באכילה מאותה שעה, וכן כתב בהליכות שלמה פ"ב הערה ט"ו, ועי' להלן.

**אלא סמוך למנחה קטנה אם התחילו אין מפסיקין וכו'**

מבואר שבזמן מנחה קטנה דינו חמור דמפסיקין, וכן ללישנא קמא דינו חמור לגבי שאסור להתחיל בסעודה קטנה. וצ"ב מדוע מחלקים זמן מנחה לשתים, מה שלא מצינו כן בשאר דינים, דלגבי ערבית כל הלילה דינו שוה, ולגבי לולב כל היום דינו שוה. ומצינו ב' אופנים לבאר סוגיית הגמ'.

הפני יהושע נקט דמנחה קטנה דינו חמור טפי לפי שאז הוא עיקר זמנו, וכן כתב המשנ"ב רל"ב ס"ק י"ג, דעיקר זמן מנחה הוא ממנחה קטנה ולמעלה. ולא מבעיא לשיטת הרמב"ם שאם התפלל במנחה גדולה יצא רק בדיעבד, אלא אפילו לשיטת רש"י והרא"ש שלכתחילה מותר להתפלל בזמן מנחה גדולה מכל מקום אין זה עיקר זמנו, וכמש"כ המגן אברהם ר"ס רל"ג. ויש לבאר בזה, דאמנם רשאי להתפלל לכתחילה ממנחה גדולה, מכל מקום אין מוטל עליו להתפלל אלא ממנחה קטנה, והוי כעין רשות, ומהאי טעמא החמירו בזמן מנחה קטנה טפי.

ותמה הפני יהושע לפי"ז מאי פריך להלן לגבי ערבית מדוע התחיל יפסיק מאי שנא ממנחה דתנן אין מפסיקין, והא ערבית דומה למנחה קטנה שכבר הגיע עיקר זמנה, ואדרבא, לגבי מנחה מבואר דמפסיקין. וכן הקשה בהא דמקשינן בסוכה לח ע"א לגבי לולב מדוע מפסיקין מאי שנא ממנחה, והא לולב דומה למנחה קטנה דמפסיקין. ובתחילה כתב לתרץ דמנחה קטנה שאני דחשיב כליכא שהות להתפלל, אך סתר דבריו מהא דנקט הרא"ש שאם התחיל קודם מנחה קטנה לא יפסיק, ואם חשיב כליכא שהות הא אפילו התחיל בהיתר צריך להפסיק.

ובפמ"ג סי' תל"א סק"ח כתב ליישב קושייתו דלגבי מנחה קטנה כיון שזמנה מועט החמירו, משא"כ לגבי ערבית שזמנה כל הלילה ולולב שזמנו כל היום לא החמירו, עי' להלן.

אמנם ברמב"ם בפיה"מ משמע דהחומרא של מנחה קטנה אינה מצד שיש לו יותר חיוב אלא מצד שזמנו דחוק יותר, דנשאר לו רק מעט זמן. וכן נראה בשפת אמת כאן. וצ"ע לפי"ז מדוע לר' יהודה ורבנן האיסור שוה, הא מזמן מנחה קטנה לר' יהודה נשאר רק שעה ורבע ולרבנן נשאר שעתיים וחצי, והו"ל לר' יהודה לאסור אכילה שעתיים וחצי קודם כמו לפי רבנן, דבזה לא פליגי. ואפשר שחכמים עשו גדר לאסור ממנחה קטנה, שהוא זמן מסויים. וכעין זה כתב השפת אמת דאע"פ שבימות הקיץ יש שהות יותר מימות החורף לא חילקו חכמים בדבר.

ולפי סברת השפת אמת דממנחה קטנה ליכא שהות, הא דבערבית אסרינן סעודה קטנה אף דאיכא שהות, צ"ל משום ששכיחא שכרות או דזמנה כל הלילה אתי למפשע. ואף דהגמ' נקטה כן לגבי הפסקה, הוא הדין לגבי לאסור לכתחילה אף דאיכא שהות. והא דבלולב אסרינן סעודה קטנה מתחילת היום אף דאיכא שהות, עי' שפת אמת.

והא דנקטה הגמ' דבמנחה קטנה אפילו התחיל מפסיק כתבו הראשונים דזה דוקא בהתחיל באיסור, אך התחיל קודם זמן מנחה קטנה אינו מפסיק. ויותר מזה כתב הרא"ש, דאפילו התחיל סעודה גדולה בזמן מנחה גדולה באיסור, אינו צריך להפסיק כשיגיע זמן מנחה קטנה, כיון דהתחיל קודם לכן. וברמ"א ס"ס רל"ב כתב דאם משער שתמשך סעודתו עד הלילה יפסיק מיד אף שהתחיל בהיתר.

**דאמר ריב"ל כיון שהגיע זמן המנחה וכו'**

מבואר בגמ' דהגיע זמן המנחה היינו מנחה קטנה, ומכל מקום קרי ליה משעה שהגיע זמן המנחה לפי שעיקר חיוב מנחה הוא במנחה קטנה, וכמש"כ לעיל. [ומה שנקט בהליכות שלמה שם דריב"ל איירי במנחה גדולה תמוה].

והנה במה דאסר ריב"ל אפילו טעימה עי' הליכות שלמה שם שנקט בתחילה דהוי כקידוש והבדלה, דכיון שהגיע הזמן אסור לאכול ולשתות כלל. [עי' מגן אברהם רל"ה סק"ד דקידוש והבדלה חמור טפי לפי שעיקר זמנם מיד בתחילת הלילה, וצ"ל דריב"ל לא חילק בכך]. ואח"כ כתב דריב"ל אסר מדין גאוה, וכמו בשחרית. ונפק"מ בין ב' הטעמים לגבי שתיית מים, דקודם קידוש והבדלה קיי"ל דאסור, וקודם שחרית מותר דלא חשיב גאוה בשתיית מים. ונראה פשוט דלא שייך לאסור טעימה לריב"ל קודם זמן התפלה, דהשתא אכתי לא מוטל עליו להתפלל. ורק בסעודה דהאיסור הוא שמא ימשך שייך לאסור סמוך לזמן תפלה. וכן מסתבר שלא יועיל שומר להזכירו להתפלל, כיון שאינו מצד שמא ימשך.

**שיטות הראשונים להלכה**

א. שיטת ר"י ור"ת דקיי"ל כלישנא קמא שסמוך למנחה גדולה אסור רק סעודה גדולה, ואף בזה אם התחיל אינו מפסיק. וסמוך למנחה קטנה אסור אף סעודה קטנה, ואם התחיל באיסור יפסיק. אך אם התחיל בהיתר דהיינו קודם זמן האיסור לא יפסיק אלא אם ליכא שהות להתפלל.

ב. שיטת הרי"ף והרמב"ם ורבינו יונה דקיי"ל כראב"י שסמוך למנחה גדולה אסור אף סעודה קטנה שמא ימשך, אלא שאם התחיל אינו מפסיק. וכן כתב הג"מ בשם מהר"ם. ולגבי מנחה קטנה האם חמיר טפי שאם התחיל באיסור יפסיק עי' להלן בשיטת הרמב"ם.

ג. שיטת הרז"ה דכיון דלא קיי"ל כריב"ל וטעימה קודם המנחה מותרת, שוב אין צריך לדחוק את המשנה, ושפיר י"ל דמתני' איירי סמוך למנחה קטנה ובסעודה קטנה, ומכל מקום אם התחיל לא יפסיק, ודלא כריב"ל. ולשיטה זו במנחה גדולה אפילו סעודה גדולה שרי, ובמנחה קטנה אפילו סעודה קטנה אסור, ואם התחיל לא יפסיק.

וברשב"א נקט שאף לשיטת הרז"ה יש לאסור מסברא סעודה גדולה ממנחה גדולה, לפי שסעודה גדולה בזמן מנחה גדולה שוה לסעודה קטנה מזמן ערבית, דשכיחא שכרות, עיי"ש.

ד. שיטת הרא"ש בברכות פ"ד סי"א בדעת ר"ת, דכיון דלא קיי"ל כריב"ל מותר לכתחילה להתחיל סעודה קטנה אף בזמן מנחה קטנה, דאין חשש שמא ימשך בסעודה קטנה כלל, ודוקא סעודה גדולה אסור [אף סמוך למנחה גדולה כדמוקי ללישנא קמא]. ואע"ג דמבואר בגמ' שלולי ריב"ל מתני' איירי בסעודה קטנה סמוך למנחה קטנה, וכמו שבאמת כתב הרז"ה, כיון דבגמ' מוקי בסעודה גדולה ולא משני דלא קיי"ל כריב"ל ש"מ דהכי הלכתא. [לדעת הרז"ה כיון דלא קיי"ל כריב"ל במנחה גדולה מותר הכל ובמנחה קטנה אסור הכל, ואילו לדעת הרא"ש בברכות סעודה גדולה אסורה אף סמוך למנחה גדולה וסעודה קטנה מותרת אף במנחה קטנה]. וכבר כתבו הב"ח ומעדני יו"ט שהרא"ש סותר עצמו למש"כ בשבת שלפי ר"ת יש לאסור סעודה קטנה סמוך למנחה קטנה.

ה. תוס' להלן כח ע"ב כתבו דלדידן דלא קיי"ל כריב"ל אפילו התחיל במנחה קטנה אינו מפסיק, וכן כתב הב"ח בשם רבינו ירוחם. ונקט בביאור הגר"א בשיטתם דלכתחילה אסור להתחיל סעודה קטנה במנחה קטנה אף לדידן, אלא שאם התחיל אינו מפסיק. [אך בב"ח משמע שדעת התוס' ורבינו ירוחם כהרא"ש שאפילו לכתחילה מותר להתחיל סעודה קטנה].

ו. בהגהות מרדכי סי' תנ"א כתב בשם ה"ר שמואל ב"ר ברוך להקל יותר מהרז"ה והרא"ש הנ"ל, דכיון דלא קיי"ל כריב"ל יש להעמיד את המשנה בסעודה גדולה וסמוך למנחה קטנה, אך במנחה גדולה הכל שרי, וסעודה קטנה שרי לעולם.

הרמב"ם פ"ו מתפלה ה"ה פסק כראב"י שסמוך למנחה גדולה אסור לאכול אפילו סעודה קטנה, ואם התחיל באחת מאלו לא יפסיק אלא גומר ואח"כ מתפלל מנחה. וצ"ע מדוע לא כתב שממנחה קטנה ואילך אם התחיל מפסיק. ועי' לחם משנה מש"כ בזה. ויתכן לומר בדעת הרמב"ם על דרך תוס' והרא"ש בברכות, דכיון דלא קיי"ל כריב"ל אפילו ממנחה קטנה לא יפסיק. אלא דנקטינן להלכה כראב"י דאפילו סעודה קטנה אסור ממנחה גדולה שמא ימשך, אך במה דדייקינן מריב"ל דממנחה קטנה יפסיק לא קיי"ל הכי.

הטור סי' רל"ב כתב, דה"ר יהודה כתב בשם ר"י שהיה מתיר גם כן סעודה קטנה סמוך למנחה קטנה. ונקט הבית יוסף דכונתו לדברי הרא"ש בברכות דמותר להתחיל סעודה קטנה אף במנחה קטנה, דבסעודה קטנה לא חיישינן כלל שמא ימשך. אך הב"ח פירש דכונתו להתיר סעודה קטנה בחצי שעה שקודם מנחה קטנה. וטעמו, שהרי לפי ר"ת מתני' דאסרה לאכול סמוך למנחה היינו סעודה גדולה סמוך למנחה גדולה, ומה דאסרינן סעודה קטנה במנחה קטנה הוא מחמת ריב"ל, וריב"ל אמר כיון שהגיע זמן המנחה וכו', ואין מקור לאסור בחצי שעה שקודם לכן. והביא כמה ראשונים שנקטו כן לדעת ר"ת, וכן נקט המגן אברהם ס"ק ט"ו.

**שיטות הפוסקים להלכה**

הטור סי' רל"ב כתב דהמחמיר כדעת הרי"ף לאסור סעודה קטנה ממנחה גדולה תע"ב. והבית יוסף נקט כדעת הרי"ף מעיקר הדין, כיון שהרי"ף והרמב"ם מסכימים לדעה אחת, וכן פסק בשו"ע כשיטת הרי"ף.

אך הרמ"א הביא דעת ר"ת דסעודה קטנה מותר ממנחה גדולה, ואח"כ הביא דעת הרז"ה להתיר אף סעודה גדולה סמוך למנחה גדולה, ודעת הרא"ש בברכות להתיר סעודה קטנה אף במנחה קטנה. וכתב דנהגו להקל כשתי השיטות לפי שסומכין על קריאת השמש, ולא נהגו לאסור אלא בסעודה גדולה סמוך למנחה קטנה. ונראה מדבריו דנקט לעיקר כשיטת ר"ת אף בלא קריאת שמש, ונחלק על השו"ע מעיקר הדין. ואח"כ הוסיף להקל לסמוך על הרז"ה והרא"ש בברכות מחמת קריאת השמש. ונפק"מ דמי שאינו רוצה לסמוך על קריאת השמש, או במקום שאין שמש [וכמש"כ המשנ"ב דמי שרגיל להתפלל בביתו אינו יכול לסמוך על קריאת השמש, וכן כתב דמיד כשקורא צריך לילך לבית כנסת], אין צריך להמנע מסעודה קטנה אלא סמוך למנחה קטנה, וכן הסיק הביאור הלכה ד"ה ויש חולקים.

ועי' מגן אברהם רל"ב ס"ק י"ד, ונראה בביאור דבריו דיש ב' טעמים לאסור סעודה גדולה אף במקום קריאת שמש, חדא, דאין סומכין על קריאת שמש אלא לסמוך על שיטה בראשונים, דיש מתירין סעודה גדולה במנחה גדולה (הרז"ה) ויש מתירין סעודה קטנה במנחה קטנה (הר"ש בר"ב), אך להתיר סעודה גדולה במנחה קטנה ליכא למ"ד, ולכן אין לסמוך בזה על קריאת שמש. ועוד טעם, דבסעודה גדולה שכיחא שכרות, ושכור אינו יכול לסמוך על קריאת שמש, דלא ישמע לו. ולכאורה לטעם זה יש להחמיר בסעודה גדולה מזמן מנחה גדולה, דהא בלא לסמוך על שמש צריך להחמיר כשיטת ר"ת, וכמש"כ לעיל. ומה שהחמיר הרמ"א בסעודה גדולה מסמוך למנחה גדולה יתכן דאין זה משום שכרות אלא משום שבסעודה גדולה יש חשש גדול שמא ימשך, ואין לסמוך בזה על קריאת השמש.

**רחיצה קודם מנחה**

כתב המגן אברהם שם, ומכל מקום בתחילת דין ואינך מילי סומכין על קריאת השמש דלא ממשכי כולי האי. ונראה ביאור כונתו, דלגבי גמר דין ובורסקי קטנה ומרחץ להזיע, כיון דמדמה בגמ' לסעודה קטנה, ודאי יש לסמוך על קריאת השמש ולהתיר אף במנחה קטנה. אלא אפילו בתחילת דין וכולה מילתא דמרחץ, דמדמה בגמ' לסעודה גדולה, מכל מקום יש לסמוך על קריאת השמש ולהתיר אף במנחה קטנה. דלפי הטעם שסעודה גדולה חמיר טפי ואין לסמוך על קריאת השמש משום חשש שכרות, ודאי אין זה שייך בשאר מלאכות. ולפי הטעם שאין סומכין על קריאת השמש אלא באופן שיש שיטה בראשונים שמקילה כך, מכל מקום הני מלאכות קילי טפי דאין בהם חשש כולי האי שמא ימשך, ויש לסמוך על השמש בכל אופן.

וכתב המשנה ברורה דעל זה סומכין העולם לרחוץ בערב שבת קודם תפלת מנחה, [כלומר אף לכולה מילתא דמרחץ], דבמגן אברהם מבואר שאפשר לסמוך בזה על קריאת השמש אף בזמן מנחה קטנה. אמנם צריך שהשמש יקרא להתפלל אף בתוך המרחץ בעוד היום גדול שיוכל להספיק ללכת לבית הכנסת בזמן, אך אם אין השמש קורא בתוך המרחץ צריך להחמיר ממנחה קטנה.

והביא המשנ"ב דיש מחמירין שלא לרחוץ ממנחה קטנה, דאינם רוצים לסמוך על קריאת השמש. ויש מחמירין עוד שלא לרחוץ אפילו סמוך למנחה גדולה עד שיתפלל מנחה, לפי שחוששים לשיטת השו"ע שלגבי כולה מילתא דמרחץ חיישינן שמא יתעלף, ושוב אין לסמוך בזה על השמש. [לכאורה אותן שמחמירים שלא לרחוץ ממנחה קטנה לפי שאין רוצים לסמוך על קריאת השמש, זה רק בזיעה בעלמא, אך לכולה מילתא דמרחץ בלא לסמוך על השמש אף לשיטת ר"ת אסור ממנחה גדולה, דהא הגמ' מדמה לסעודה גדולה וחיישינן שמא ימשך מסמוך למנחה גדולה, וצ"ע].

**סעודת ארעי קודם מנחה**

כתב הטור, דאפילו לדעת ר"ת דאסר לאכול סעודה קטנה סמוך למנחה קטנה היינו כשקובע עצמו לסעוד, אבל אם אוכל כביצה כדרך שאדם אוכל מעט בלא קבע מותר כמו אכילת פירות. ומבואר דאכילת ארעי דהיינו פת עד כביצה או פירות אפילו הרבה מותר קודם מנחה. וכתב המשנ"ב ס"ק ל"ד בשם דה"ח דאע"פ שהטור איירי סמוך למנחה קטנה הוא הדין כשיגיע זמן מנחה קטנה מותר, דאין בזה חשש שמא ימשך כלל. ואפילו אוכל הרבה פירות, או תבשיל העשוי מה' המינים מותר אם אינו קובע עלייהו סעודה, ורק יותר מכביצה פת או קביעות סעודה על ה' מינים אסור. וכן כתב פמ"ג ס"ק י"ב דאם קובע סעודה בה' מיני דגן אסור כסעודה קבועה.

וכן לגבי אכילה קודם מוסף כתב השו"ע סי' רפ"ו ס"ג דמותר לטעום קודם תפלת המוספין דהיינו אכילת פירות או אפילו פת מועט, אפילו טעימה שיש בה כדי לסעוד הלב, אבל סעודה אסור. וכתב המגן אברהם סק"ב דאפילו כביצה פת מותר, דחשיב אכילת ארעי. והוא כמש"כ השו"ע לגבי מנחה דכביצה פת והרבה פירות חשיב אכילת ארעי ומותר לאכול ארעי קודם התפלה. ועי' אישי ישראל פרק כז סעי' כג שנקט דפת הבאה בכיסנין דהיינו כל מיני מאפה וכדו' אסור יותר מכביצה, ורק תבשיל העשוי מה' מיני דגן בעינן שיקבע סעודה עלייהו.

אך הכסף משנה פ"ו מתפלה ה"ד כתב: ונראה שדעת רבינו דדוקא טעימה הוא דשרינן אבל סעודה אפילו של ארעי אסורה, ונ"ל דאכילת פירות כביצה הוי טעימה, אבל יותר מכביצה או כזית פת אכילת ארעי מקרי ואסור. ומבואר שהכסף משנה נקט בדעת הרמב"ם שאף אכילת ארעי אסורה, ורק טעימה מותרת. וכבר תמה בזה רעק"א בגליון הרמב"ם, דזה סותר למש"כ הטור ושו"ע לגבי מנחה והמגן אברהם לגבי מוסף דאכילת ארעי נמי מותרת. ולעיל כתבנו דלכאורה מוכח כהכסף משנה מדברי התוס' ד"ה לא ישב, מדלא תירצו כרבינו פרץ בפסחים.

**סימן ב**

**אכילה קודם תפלת ערבית**

**ביאורים בסוגיא שבת ט ע"ב**

**למ"ד תפלת ערבית רשות כיון דשרא וכו'**

צ"ע דלכאורה אי הוי רשות הא יכול שלא להתפלל כלל, ואפילו לכתחילה רשאי לאכול. וצ"ל דלפיכך כתבו התוס' דבחנם אין לבטלה לכו"ע, וכיון שחייב להתפלל אסור לכתחילה לאכול, אלא שאם שרא המייניה לא מטרחינן ליה. וכן מבואר בתוס' רא"ש. וברי"ף כתב והאידנא נהוג עלמא בתפלת ערבית מנהג חובה, ואע"ג דשרא המייניה מטרחינן ליה.

**ולמ"ד חובה מטרחינן ליה**

כתב הרשב"א שדוקא אם אסר המייניה מטרחינן ליה למ"ד חובה, אך אם התחיל לאכול ממש אינו מפסיק. והוכיח כן מדמקשינן מתפלת מנחה דתנן אם התחילו אין מפסיקין ואמר ר' חנינא משיתיר חגורו, ומדוע לא מקשה בסתמא מהמשנה שאם התחילו אין מפסיקין. ועל כרחיך דבהתחלה ממש גם בערבית אין מפסיקין. אך הבית יוסף הביא בשם רבינו ירוחם דאפילו התחיל ממש יפסיק. [עי' דרכי משה שדייק מרבינו ירוחם שאפילו התחיל בהיתר יפסיק, וחמור אפילו מק"ש ושאר מצות דאורייתא]. וכן דייק השפת אמת מהתוס' בסוכה לח ע"א דהקשו מאי שנא ערבית דמפסיק מלולב שאינו מפסיק אלא אם ליכא שהות, ומשמע דבערבית בכל אופן מפסיק.

וכתב הרשב"א דהני מילי לתפלת ערבית, אך לק"ש דאורייתא אפילו התחיל ממש מפסיק, ולכן אם התחיל לאכול ונזכר שלא התפלל ערבית יפסיק לק"ש בלבד, ולאחר שיגמור סעודתו יקרא שוב ק"ש בברכותיה ויתפלל ערבית, ונסתפק אם סגי בקריאת פסוק ראשון או דצריך לקרוא את כולה.

והנה הרמב"ם והטור הביאו את הגמ' בברכות ד ע"ב שלא יאמר אדם אוכל קמעא ואשתה קמעא וכו', והטור הוסיף כדברי התוס' שם דלפיכך אסור לקבוע סעודה משהגיע זמן ק"ש של ערבית. ולא הביאו את הגמ' כאן שדנה מה הדין בהתחיל כבר לאכול. אמנם השו"ע רל"ה ס"ב כתב דאם התחיל לאכול אחר שהגיע זמנה מפסיק וקורא ק"ש בלא ברכותיה ואח"כ קורא בברכותיה ומתפלל. וברמ"א הוסיף דאם לא התחיל לאכול אע"פ שנטל ידיו צריך להפסיק. ומקורו מהגמ' כאן, דנטילת ידים דומה לשרא המייניה. וכתב המשנ"ב בשם כמה אחרונים שכל זה בנטל ידיו ולא בירך ענט"י, אך אם בירך יאכל כזית פת ויפסיק. ואע"פ שבהתחיל לאכול פסק השו"ע כהרשב"א שאין צריך להפסיק, שאני הכא דאכל את הכזית רק בשביל שלא יהא הפסק בין ברכת ענט"י להמוציא.

ולכתחילה לכו"ע אסור לאכול קודם ק"ש ותפלה, כמבואר בברייתא בברכות הנ"ל. וכתב המשנ"ב ס"ק י"ח שאם בקש מאחד שיזכירנו להתפלל ליכא אסורא להתחיל לאכול אפילו כשכבר הגיע זמן ק"ש. [לגבי מנחה כתב דיש שאין סומכין על קריאת השמש דאין זה היתר ברור, וגם אין לסמוך ע"ז אלא בצירוף דעות שמתירין לכתחילה, וכמש"כ לעיל בביאור דברי המג"א, ואילו הכא משמע שלכתחילא יכול לסמוך על חבירו שיזכיר לו, וצ"ע].

לגבי תפלת מנחה מבואר במשנה שאסרו לאכול אף סמוך לזמן מנחה, וכתבנו לעיל דהיינו חצי שעה קודם זמנו. ולגבי ערבית כתב הבית יוסף, דרבינו יונה נקט דאף בערבית אסור לאכול סמוך לצה"כ, ודייק כן מדנקטה הברייתא אם רגיל לקרות קורא ואם רגיל לשנות שונה, וביאר רבינו יונה דקמ"ל שסמוך לזמן ק"ש לא יאכל וישתה אלא יקרא וישנה. וכן נקט הרשב"א (ברכות ב ע"ב ד"ה משעה) כיון שהגיע זמן המקרא ואפילו סמוך לו קצת מלפניו לא יסב עד שיקרא. [ומש"כ הרשב"א שם ט ע"א וכיון שנכנס אדם בתוך זמן חובתו אינו רשאי לאכול ולישן עד שיקרא ויתפלל, צ"ל דבתוך זמן חובתו לאו דוקא, והוא הדין מעט קודם].

אך התוס' ברכות ד ע"ב כתבו דמכאן משמע שמשעה שהגיע זמן ק"ש של לילה שאין לו לאכול סעודה עד שיקרא ק"ש ויתפלל ערבית, ודייק הבית יוסף שאין איסור אכילה קודם זמן ק"ש ותפלה. ולהלכה נקט השו"ע כדעת רבינו יונה והרשב"א שאסור לאכול חצי שעה קודם צה"כ. [ומש"כ השו"ע שאם התחיל לאכול אחר שהגיע זמנה מפסיק וקורא ק"ש, כתב הפמ"ג דהוא הדין התחיל בחצי שעה הסמוכה לזמן ק"ש חשיב התחיל באיסור וצריך להפסיק לק"ש. וכתב בשער הציון ס"ק כ"ז דבכה"ג אינו צריך להפסיק מיד אלא כשיגיע זמן ק"ש].

ודוקא חצי שעה קודם צה"כ שהוא זמן ק"ש אסור לאכול, ואף הנוהגים להתפלל ערבית מבעוד יום אינם אסורים באכילה קודם זמן זה, כמש"כ משנ"ב ס"ק י"ט. והנה לדידן דנוהגים כשיטת הגר"א וסייעתו דביה"ש מתחיל משקה"ח ונמשך ג' רבעי מיל, חצי שעה קודם צה"כ הוא לערך רבע שעה קודם שקה"ח. ולגבי סעודה שלישית בשבת שנוהגים להתחיל לאכול עד שקה"ח עי' להלן "הבדלה" מש"כ בשם הגרשז"א.

בשיעור האכילה שאסרו חכמים קודם ערבית נחלקו הפוסקים. התרומת הדשן סי' ק"ט כתב דמי שקשה לו לשמוע קריאת המגילה בלילה עם הצבור מחמת התענית, יקדים קריאתה מפלג המנחה ויוצא בה. אבל אין להתיר לו לטעום מעט קודם המגילה, כדאמרינן בברכות לא יאמר אדם אוכל קמעא וכו' וכל שכן לענין קריאת המגילה דחיישינן שמא יחטפנו שינה ויבטל מקריאתה, שהרי יש בה שהות טובא, וגם קריאתה חובה טפי שהרי כל המצות נדחות מפניה. ודייק המגן אברהם (רל"ה סק"ד) דאפילו טעימה בעלמא אסורה, דהיינו פת פחות מכביצה או פירות. ודייק כן מהברייתא שלא יאמר אדם אוכל קמעא וכו', ומבואר שאפילו טעימה בעלמא אסורה.

והא דלגבי תפלת מנחה התיר הטור אכילת ארעי, יישב המגן אברהם דשאני ערבית דהוי דאורייתא. [ולפי"ז מי שקרא ק"ש ועדיין לא התפלל יוכל לאכול ארעי, דהשתא הוי רק דרבנן]. ומש"כ התרה"ד דכל שכן לענין קריאת המגילה חיישינן טפי, אע"ג שלגבי דרבנן אסרו חכמים רק אכילת קבע, צ"ל דמגילה דברי סופרים חשיב כדאורייתא לגבי איסור אכילה.

אך המגן אברהם נחלק עליו ונקט שאף לענין ק"ש ותפלה של ערבית אין להחמיר אלא בסעודה קבועה כמו בתפלת המנחה. ודייק כן מלשון התוס' ומרדכי ואגודה דאסור לאכול סעודה, והטור כתב דאסור לקבוע סעודתו. וביאר, דאין זה דומה לקידוש והבדלה שאסור לטעום קודם שיקדש ויבדיל, דשאני התם שקבעום חכמים בתחילת הלילה, ולפיכך אסרו לטעום כלום עד שיקדש ויבדיל, משא"כ בערבית.

וברעק"א הקשה על המגן אברהם, דאם בערבית נמי כל האיסור הוא בסעודת קבע, מדוע כתבו התוס' מכאן משמע וכו', הא לגבי ק"ש משנה ערוכה היא מפסיקין לק"ש. ועל כרחיך רצו התוס' להוכיח מהכא שאפילו טעימה אסורה, ודייקו כן מדנקטה הברייתא אוכל קמעא וכו'.

והנה אי מהא לחוד י"ל כמש"כ הרמב"ם דהאי בבא איירי לדברי תורה, ואין ראיה להכא כלל. אך יש להקשות מדוע כתבו מכאן משמע הא גמ' ערוכה היא לגבי ערבית דאם שרא המייניה לא מטרחינן ליה, ומוכח שלכתחילה אסור לאכול. [ואפשר שהתוס' מהדרי למצוא ראיה מברייתא].

ועי' עמק ברכה ק"ש אות ג' שנסתפק האם מותר לישן שינת ארעי קודם ערבית, דמלשון הברייתא אישן קמעא משמע שאפילו שינת ארעי אסורה, ומאידך הריטב"א והמאירי בסוכה כו ע"א נקטו דרק היכא שהשינה עצמה אסורה כגון חוץ לסוכה אסור אף שינת ארעי, אך אם נדר או נשבע שיעשה איזה דבר בחצי הלילה או בשליש הלילה מותר לו לישן שינת ארעי לפי שאין השינה עצמה אסורה, ולפי"ז גם הכא יש להתיר שינת ארעי. וכתב דאפשר דכיון דהוי דבר שכיח כל לילה אסרו אפילו ארעי.

**והא תפלת מנחה דלכו"ע חובה וכו'**

מבואר שתפלת ערבית חמורה מתפלת מנחה לגבי שאם התחיל באיסור צריך להפסיק. והנה לשיטות הראשונים שפסקו להלכה שמותר לאכול סעודה קטנה אף בזמן מנחה קטנה, ורק סעודה גדולה אסור, [כן שיטת הר"ש בר"ב, ושיטת הרא"ש בברכות להבית יוסף], צ"ל דערבית חמורה ממנחה אף לענין לכתחילה, דהא קודם ערבית אסור לכו"ע אף בסעודה קטנה, וכדאיתא בברייתא בברכות הנ"ל, ועל כרחיך משום דשכיחא שכרות או דאתי למפשע. והא דלא מקשה כן בגמ', משום שהגמ' לעיל נקטה כריב"ל דאסר סעודה קטנה אף בדיעבד, אך לדידן באמת צריך לתירוץ הגמ' אף לענין לכתחילה, וצ"ע. [ועוד חומרא מצינו בשיעור האכילה להתרה"ד, אלא דהמגן אברהם ביאר שהתרה"ד החמיר מחמת ק"ש דאורייתא].

**סימן ג**

**אכילה קודם ק"ש**

במס' סוכה לח ע"א תנן מי שבא בדרך ולא היה בידו לולב ליטול, כשיכנס לביתו יטול על שלחנו. ודייקינן בגמ' מלשון יטול על שולחנו דאפילו התחיל בסעודה יפסיק לנטילת לולב, ומקשינן מאי שנא מהא דתנן לגבי מנחה אם התחילו אין מפסיקין. ואמר רבא מאי קושיא, דלמא הא דאורייתא הא דרבנן. ומסיק ר' זירא דמשמע דאיירי מתני' אף ביו"ט שני דרבנן ומכל מקום מפסיק, ומשני דמתני' בליכא שהות, ולכן מפסיק אף בדרבנן. ופירש רש"י שיגמור סעודתו אחר שיעבור זמן נטילת לולב, ולכן צריך להפסיק מיד.

ובפשטות משמע דלמסקנת הסוגיא ביו"ט ראשון דאורייתא מפסיק אף בליכא שהות, וביו"ט שני דרבנן אינו מפסיק אלא אם ליכא שהות. ואם כן הוא הדין בק"ש דאורייתא צריך להפסיק אף באיכא שהות.

והקשו תוס' שם הא קידוש היום דאורייתא, ומכל מקום נחלקו ר' יהודה ור' יוסי בפסחים ק ע"א האם מפסיקין לקידוש או לא, וקיי"ל כר' יוסי בערב שבת דאין מפסיקין. ותירצו, דשאני קידוש היום שיכול לקדש ביום כבלילה וליכא למיחש לפשיעותא כולי האי, ועוד דכיון שהוא עוסק בסעודת שבת לא חיישינן שיתעצל בקידוש היום. ובר"ן תירץ דשאני התם שהתחיל בהיתר, ואילו הכא איירי בהתחיל לאחר שהגיע זמן נטילת לולב. וכן נקט המרדכי, דבהתחיל בהיתר לא יפסיק אפילו לדאורייתא. ומהא דלא תירצו התוס' כן משמע שנקטו דלגבי דאורייתא אפילו התחיל בהיתר יפסיק.

כתב הרמב"ם פ"ב מק"ש ה"ו, היה עוסק באכילה או שהיה במרחץ וכו' גומר ואח"כ קורא ק"ש, ואם היה מתיירא שמא יעבור זמן קריאה ופסק וקרא הרי זה משובח. והשיג הראב"ד, לא כי, אלא מפסיק וקורא, ואע"פ שיש שהות לקרות, מפני שהיא מן התורה. ואם אין שהות אפילו לתפילה דרבנן מפסיק. והנה דעת הראב"ד מבוארת להדיא בסוגיא בסוכה, שלגבי דאורייתא אפילו התחיל מפסיק.

ובדעת הרמב"ם כתב הכסף משנה (וכן בבית יוסף סי' ע') ב' אופנים. חדא, דהרמב"ם נקט שרבא מחלק בין דאורייתא לדרבנן רק בכדי ליישב את קושיית הגמ' מתפלה ללולב, אך לפי המסקנא דבלא"ה צריך לחלק בין איכא שהות לליכא שהות שוב אין חילוק בין דאורייתא לרבנן, ובכל אופן אם יש שהות אינו מפסיק.

עוד ביאר, שהרמב"ם סובר כהר"ן שהסוגיא בסוכה איירי בהתחיל באיסור דוקא, אך התחיל בהיתר אינו מפסיק אף בדאורייתא, וכדמוכח מקידוש היום. והרמב"ם שכתב היה עוסק באכילה וכו' היינו מקודם שהגיע זמן ק"ש, וכיון שהתחיל בהיתר לא יפסיק. ולפי"ז הראב"ד סובר כדעת התוס' דאפילו התחיל בהיתר יפסיק.

הב"ח נקט דהרמב"ם איירי בהתחיל בהיתר דוקא, ולכן התיר אף בדאורייתא, ואילו הראב"ד הבין בדבריו דהתיר אף התחיל באיסור ולכן נחלק עליו, אך אליבא דאמת לא פליגי כלל, ולכו"ע התחיל בהיתר לא יפסיק התחיל באיסור יפסיק, וכן נקט המגן אברהם עי' להלן.

ובביאור הגר"א נקט בדעת הרמב"ם שהסוגיא בסוכה סוברת כר' יהודה שמפסיק לקידוש היום, ולכן רבא מחלק בין דאורייתא לדרבנן, אך אנן קיי"ל כר' יוסי דאם התחיל אינו מפסיק אפילו בדאורייתא, ולכן סתם הרמב"ם דאינו מפסיק. והראב"ד מחלק כהר"ן דהסוגיא בסוכה בהתחיל באיסור ובזה מודה ר' יוסי שמפסיק. ומשמע מדבריו שלפי הרמב"ם אין הבדל בין התחיל בהיתר להתחיל באיסור, ובכל אופן לר' יהודה מפסיק ולר' יוסי אינו מפסיק. והוקשה להגר"א מדוע לגבי ק"ש כתב הרמב"ם שאם התחיל לא יפסיק, ולגבי תפלה כתב הרמב"ם שקודם שחרית מותר להתחיל לכתחילה, ולא גזרו שמא ימשך לפי שאינו מצוי, הא ב' הדינים קיימים בין בק"ש ובין בתפלה. ותירץ, דבתפלה פשוט דאינו מפסיק, דהא אף במנחה אינו מפסיק, והוצרך הרמב"ם לחדש שקודם עה"ש לא גזרו לפי שאינו מצוי, וקיל טפי ממנחה. אך לגבי ק"ש הוצרך הרמב"ם לחדש שאינו מפסיק על אף דהוי דאורייתא, ולאפוקי משיטת ר' יהודה. [ועי' ביאור הלכה שלמד מדברי הגר"א דהרמב"ם איירי באותה חצי שעה שקודם עה"ש, אך התחיל אחר עה"ש מפסיק, ולא הבנתי דבריו, דאם כן מדוע הוצרך הגר"א לתלותו בר' יהודה ור' יוסי].

והא דלא השיג הראב"ד ממשנה מפורשת בשבת מפסיקין לק"ש ואין מפסיקין לתפילה, לפי שבגמ' שם מקשינן דהא תני ליה רישא דאין מפסיקין לתפילה, ומשני סיפא אתאן לדברי תורה, דמי שתורתו אומנותו צריך להפסיק לק"ש ואינו צריך להפסיק לתפילה. והשתא הא דתנן מפסיקין לק"ש היינו בהיה עוסק בדברי תורה, ואכתי אין ראיה לעוסק באכילה או בשאר מלאכות. וכן ברמב"ם שם ה"ה כתב שאם היה עוסק בדברי תורה והגיע זמן ק"ש פוסק וקורא. [אמנם הגר"א כתב דאכתי מקושיית הגמ' מוכח כהראב"ד, מדמקשה רק על אין מפסיקין לתפילה הא תני ליה רישא, משמע דמפסיקין לק"ש ניחא ליה גם בלא לאוקמי בדברי תורה. ובדעת הרמב"ם כתב הגר"א דאף סוגיא זו סוברת כר' יהודה שדאורייתא חמיר טפי].

וטעם החילוק בין עוסק בדברי תורה לעוסק במלאכה, הכסף משנה כתב דק"ש נמי דברי תורה הוא, וכאשר פוסק וקורא ק"ש אין זה הפסק מדברי תורה, משא"כ באכילה ושאר מלאכות.

הלחם משנה כתב בשם הקרית ספר דשאני תלמוד תורה שיכול לחזור אח"כ לתלמודו, אבל באכילה ושאר מלאכות אפשר שלא ימצא לגומרה. והקשה ע"ז הלח"מ אטו מי לא עסקינן במלאכה שימצא אח"כ לגומרה ומכל מקום אינו מפסיק. ולכן תירץ דלימוד תורה מושך טפי מאכילה ושאר מלאכות, וחיישינן בהו טפי שמא ימשך.

וברשב"א (ברכות ב ע"ב ד"ה משעה) כתב ואפשר דאפילו התחיל מפסיק לקריאת שמע וכדמוכח בפ"ק דשבת. ומש"כ לשון ואפשר משום דאפשר להעמיד המשנה שם לדברי תורה, וכשיטת הרמב"ם.

כתב השו"ע סי' ע' ס"ה, היה עוסק באכילה או שהיה במרחץ וכו' להרמב"ם גומר ואח"כ קורא ק"ש וכו', ולהראב"ד מפסיק וקורא אע"פ שש שהות לקרות. ולפי המבואר לעיל לתירוץ ראשון בכס"מ פליגי בהתחיל באיסור, ולתירוץ שני פליגי בהתחיל בהיתר, אך התחיל באיסור לכו"ע מפסיק וקורא. ולהב"ח לא פליגי כלל.

ובמגן אברהם סק"ו הקשה, דבסי' רל"ה ס"ב סתם השו"ע שאסור להתחיל לאכול חצי שעה סמוך לזמן ק"ש של ערבית, ואם התחיל אחר שהגיע זמנה מפסיק וקורא ק"ש בלא ברכותיה וגומר סעודתו ואח"כ קורא בברכותיה ומתפלל. ומדוייק שדוקא התחיל באיסור מפסיק לק"ש, אך התחיל בהיתר אינו מפסיק, ואילו הכא לגבי ק"ש של שחרית כתב דנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד.

ותירץ, דהשו"ע מיירי הכא בהתחיל באיסור ומכל מקום להרמב"ם אינו צריך להפסיק, כיון שדבר שאינו מצוי להתחיל סמוך לשחרית לא גזרו. ועפי"ז ביאר המגן אברהם מש"כ הטור סי' פ"ט שלפי הרמב"ם התחיל באכילה קודם עה"ש אינו מפסיק, ותמה הבית יוסף שם היכן מצא כן בדברי הרמב"ם. ויישב המגן אברהם, דכיון שנקט הרמב"ם שק"ש של שחרית קיל משל ערבית ואפילו התחיל באיסור אינו מפסיק, על כרחיך גם להתפלל אינו צריך עד שיגמור סעודתו, דאם צריך להתפלל הרי הוא צריך גם לקרוא ק"ש כדי לסמוך גאולה לתפילה.

ובביאור דברי המגן אברהם נחלקו האחרונים.

הלבושי שרד נקט דמש"כ המג"א דהכא מיירי בהתחיל באיסור כונתו בתוך זמן ק"ש, ונקט כתירוץ ראשון בכס"מ דאפילו התחיל באיסור להרמב"ם לא יפסיק. והקשה הלבושי שרד, דאם כן אפילו התחיל באיסור אינו צריך להפסיק לתפילה, ואילו הטור כתב בדעת הרמב"ם שאם התחיל קודם עה"ש אינו צריך להפסיק. ובפשטות י"ל דהטור ושו"ע כתבו כן לרבותא דשיטת הרא"ש שאפילו התחיל בהיתר צריך להפסיק. ועי' עוד להלן.

ובמחצית השקל הקשה על ביאור זה טובא, חדא דהרמב"ם ושו"ע כתבו היה עוסק באכילה וכו', ומשמע שהתחיל קודם זמן האיסור, [ומהאי טעמא דייק הכס"מ כתירוצו השני]. ועוד, דאין שייכות בין דברי הרמב"ם שלא גזרו סמוך לשחרית להכא, דשם התיר הרמב"ם לכתחילה לאכול ולעשות מלאכות קודם עה"ש לפי שאין מצוי לעשות מלאכה באותה שעה, וכאן איירי בהתחיל אחר עה"ש באיסור, ומנלן להקל בשחרית טפי מערבית. וכן הקשה כקושיית הלבושי שרד, מדוע כתבו הטור ושו"ע דהרמב"ם והרא"ש נחלקו בהתחיל בהיתר, הא להרמב"ם אפילו התחיל באיסור לא יפסיק.

ולפיכך ביאר במחצית השקל דמש"כ המג"א התחיל באיסור אין כונתו אחר שהגיע זמן ק"ש, דבזה ודאי יפסיק אף להרמב"ם, אלא כונתו לחצי שעה שקודם עה"ש, ופירש המג"א דהרמב"ם נקט שאין צריך להפסיק לשיטתו שאפילו לכתחילה מותר לאכול קודם עה"ש, וחשיב התחיל בהיתר, ולכן לא יפסיק גם לאחר עה"ש. והשתא לכו"ע התחיל באיסור יפסיק בהיתר לא יפסיק, ופליגי בחצי שעה הסמוכה לעה"ש אי חשיב התחיל בהיתר או באיסור. ולפי"ז אתי שפיר מש"כ הטור שלפי הרמב"ם אם התחיל קודם עה"ש לא יפסיק, דהרמב"ם איירי דוקא בכה"ג שהתחיל קודם עה"ש.

וכן הבין רעק"א בדברי המג"א, דהנה המג"א שם הקשה מדוע לגבי לולב פסק השו"ע סי' תרנ"ב שביו"ט ראשון דהוי דאורייתא אם התחיל לאכול מפסיק, וכאן כתב שלפי הרמב"ם אין צריך להפסיק. [ביאר המחצית השקל, דשם כתב הרמ"א ואם התחיל לאכול יותר מחצי שעה קודם שהגיע זמן נטילת לולב לא יפסיק, ומבואר שאם התחיל בחצי שעה שסמוך לעה"ש יפסיק, וזה סותר למש"כ המג"א כאן בדעת הרמב"ם]. ותירץ, דלגבי לולב כיון שזמנו כל היום ובאמצע היום שכיחא אכילה ושתיה גזרו, משא"כ בק"ש דאינו מצוי כמש"כ הרמב"ם. והקשה רעק"א, הא בג' שעות של זמן ק"ש נמי שכיחא אכילה ושתיה, ומכל מקום כיון שהתחיל בחצי שעה שקודם עה"ש ובאותה שעה לא גזרו חשיב כהתחיל בהיתר ואין צריך להפסיק אף בתוך הזמן, ואם כן לולב נמי. ומבואר מדבריו שהבין במג"א כהמחצית השקל דהשו"ע כאן איירי בהתחיל בחצי שעה הסמוכה לעה"ש, וכן נקט הביאור הלכה.

אמנם הבנת מחצה"ש רעק"א ובה"ל בדברי מג"א צ"ב, דלשון המג"א הוא דמיירי שהתחיל באיסור, ולפי פירושם צ"ל דנקט כן לפי דעת הראב"ד שאסור לאכול. ועוד יל"ע דלא מצינו שהראב"ד חולק על הרמב"ם ואוסר לאכול בחצי שעה הסמוכה לעה"ש. וכן קושיית רעק"א על המג"א היא קושיא אלימתא.

ויתכן לבאר דברי המגן אברהם על פי דרכו של הלבושי שרד, דהנה כתב הרמב"ם פ"ו מתפלה ה"ד אסור לו לאדם שיטעום כלום או שיעשה מלאכה מאחר שעלה עה"ש עד שיתפלל שחרית וכו', אבל טועם הוא ועושה מלאכה קודם מוסף וקודם מנחה. וטעם האיסור קודם שחרית אינו מצד שמא ימשך, דאין בטעימה ובעשיית מלאכה בעלמא חשש שמא ימשך, אלא דילפינן מלא תאכלו על הדם או משום גאוה לאסור אפילו טעימה, וכן איסור עשיית חפציו הוא דין מיוחד בשחרית.

ומאידך כתב הרמב"ם שם ה"ז דמותר להסתפר ולכנוס למרחץ סמוך לשחרית מפני שלא גזרו אלא סמוך למנחה שהוא דבר המצוי שרוב העם נכנסים וכו'.

ויתכן דמש"כ שלא גזרו סמוך לשחרית כונתו דבכל משך זמן שחרית אין מצוי תספורת ומרחץ, וכן אין מצוי שאדם ימשך באכילה, ולכן מצד הגזירה שלא יאכל קודם מנחה וערבית שמא ימשך, בשחרית לא גזרו כלל, ואפילו אחר עה"ש מותר לאכול סעודה קבועה ומותר לרחוץ ולהסתפר כיון דליכא לגזירה שמא ימשך. אלא דאסור לאכול לאחר עה"ש מצד גאוה, וכן אסור לעסוק בחפציו קודם שחרית, ואין זה מצד שמא ימשך.

והשתא י"ל בדעת המג"א, דמצד האיסור לעשות חפציו קודם התפילה ומצד איסור לא תאכלו על הדם או גאוה, אם התחיל אינו מפסיק ואפילו כשהתחיל באיסור, ורק מצד שמא ימשך החמירו בדאורייתא שאפילו התחיל יפסיק. ובזה מבוארים כל דברי המג"א, דבתחילה הקשה מדוע לגבי ק"ש של ערבית לא כתב השו"ע פלוגתת הרמב"ם והראב"ד. ותירץ, דמש"כ הרמב"ם שאם התחיל לא יפסיק היינו אפילו התחיל באיסור, וכתירוץ ראשון בכס"מ, וכמש"כ הלבושי שרד, ובערבית מודה הרמב"ם שיפסיק משום שמא ימשך, ורק בשחרית ליכא לשמא ימשך כלל, ואף בהתחיל בתוך זמן שחרית. ואח"כ הקשה מלולב דאם התחיל באיסור דהיינו בתוך זמנו יפסיק, מדוע לא הביא השו"ע דעת הרמב"ם שאם התחיל באיסור לא יפסיק. ותירץ, דרק בשחרית לא גזרו שמא ימשך ואין צריך להפסיק, משום שאין מצוי להמשך בסעודה ומרחץ ותספורת בכל זמן תפלה, משא"כ בלולב דזמנו כל היום ומצוי להתעסק במלאכות גזרו שמא ימשך וצריך להפסיק אף להרמב"ם.

ובסי' פ"ט ס"ה כתב השו"ע, ואם התחיל לאכול קודם עה"ש צריך להפסיק וי"א שאינו צריך להפסיק. וכתב המג"א ס"ק ט"ו דלפי הי"א שאין צריך להפסיק זה אפילו בהתחיל באיסור לאחר שעלה עה"ש. אך כתב דזה רק לגבי תפלה דרבנן, אך לק"ש דאורייתא צריך להפסיק, ולכן יקרא ק"ש בלא ברכות ויגמור סעודתו ויקרא שוב בברכות ויתפלל, וכמש"כ הרשב"א לגבי ערבית. ובמה שנקט המג"א בפשיטות שלפי הי"א שאין צריך להפסיק זה אפילו כשהתחיל אחר עה"ש באיסור ביאר המחצית השקל, דלמד כן ממנחה, דקיי"ל במס' שבת שאם התחילו אין מפסיקין. [עי"ש שהקשה מדוע דימה למנחה גדולה ולא למנחה קטנה]. והקשה הפמ"ג כיצד הוכיח המג"א דין שחרית מדין מנחה, הא בשחרית יש איסור נוסף מצד גאוה, ודלמא מצד זה התחיל באיסור צריך להפסיק. ותירץ הלבושי שרד דהמג"א הוכרח לומר כן לפי שיטתו דהטור למד שהרמב"ם חולק על הרא"ש מדכתב לגבי ק"ש דאין צריך להפסיק, והרי הרמב"ם לגבי ק"ש כתב כן אף בהתחיל באיסור, והוא הדין לגבי תפלה. והקשה, מדוע כתב המג"א שלגבי ק"ש התחיל באיסור מפסיק, הא לביאורו של המג"א לשיטת הרמב"ם אף לגבי ק"ש אם התחיל באיסור אינו מפסיק. ותירץ, דבאמת לשיטת הרמב"ם אינו מפסיק אף לק"ש, אלא שהמג"א החמיר כשיטת הראב"ד שלגבי ק"ש התחיל באיסור מפסיק, ונקט שהראב"ד חולק על הרמב"ם רק לק"ש ולא לתפלה.

ופשוט דהלבושי שרד אזיל לשיטתו שביאר בדברי המג"א דאיירי בהתחיל באיסור ממש, אך לשאר האחרונים דאיירי בהתחיל בחצי שעה הסמוכה לשחרית אין ראיה כלל איך סובר הרמב"ם בהתחיל באיסור לגבי תפלה, ולפיכך שפיר הקשה הפמ"ג על המג"א דאין להוכיח דין שחרית מדין מנחה.

והנה השו"ע סי' פ"ט ס"ז כתב מותר להסתפר ולהכנס למרחץ סמוך לשחרית שלא גזרו אלא סמוך למנחה שהוא דבר המצוי. והוא מדברי הרמב"ם פ"ו מתפלה. ובמג"א סי' ע' שהבאנו לעיל מוכח דלאו דוקא להסתפר ולהכנס למרחץ אלא אף באכילה שרי, דלא גזרו כלל קודם עה"ש, ולפיכך חשיב שהתחיל לאכול בהיתר.

אמנם לגבי לולב כתב הרמ"א בסי' תרנ"ב, דאם התחיל לאכול יותר מחצי שעה קודם שהגיע זמן חיובו וכו', ומבואר שאסור להתחיל לאכול חצי שעה קודם עה"ש. ויישב רעק"א בסי' ע' דהרמ"א שם חשש לשיטת הראב"ד דגם בק"ש בהתחיל סמוך ליום דפוסק. וכל זה לפי פירושו בדברי המג"א שהרמב"ם והראב"ד נחלקו בחצי שעה הסמוכה לעה"ש האם גזרו או לא. אך צ"ע מדוע בסי' פ"ט לא חשש הרמ"א לשיטת הראב"ד, ולא הגיה על דברי השו"ע מידי.

ובאמת בסי' פ"ט כתב רעק"א שדוקא להסתפר ולהכנס למרחץ מותר קודם עה"ש, אבל לאכול יותר מכביצה אסור חצי שעה קודם עה"ש. ולפי"ז אתי שפיר הרמ"א בסי' תרנ"ב, אלא שזה סותר לדברי המג"א. [ואפשר דרעק"א בסי' פ"ט כתב כן לשיטת הראב"ד, ונקט דהרמב"ם והראב"ד נחלקו רק לגבי אכילה, וצ"ע]. וכן הפמ"ג פ"ט ס"ק ט"ו נקט שדוקא להסתפר ולהכנס למרחץ שרי, אבל בורסקי ודין ולאכול אסור כמו קודם מנחה וערבית, והביאו המשנ"ב.

**סימן ד**

**אכילה קודם תפלת שחרית**

**ברכות י ע"ב, מאי דכתיב לא תאכלו על הדם וכו'**

המנ"ח מצוה רמ"ח נקט בדעת החינוך שהאיסור לאכול קודם שחרית הוא דאורייתא, וכן משמע בחידושי הרא"ה כאן. אך רוב הראשונים והפוסקים נקטו דהאי קרא אסמכתא, ואיסורו דרבנן.

והנה קודם מנחה וערבית איכא איסור לאכול סעודה קבועה שמא ימשך, אך קודם שחרית אינו מצד שמא ימשך אלא האכילה עצמה אסורה משום לא תאכלו על הדם או משום גאוה. ונפק"מ דמצד שמא ימשך רק סעודה קבועה אסורה, והכא אפילו טעימה בעלמא או שתיה אסורה. ועוד נפק"מ דקודם שחרית אי אפשר לסמוך על קריאת השמש או שחבירו יזכיר לו, שהרי האכילה עצמה אסורה, משא"כ קודם מנחה וערבית. וכן נפק"מ לאידך גיסא, דשמא ימשך קיים גם חצי שעה קודם שהגיע הזמן, ואילו לא תאכלו על הדם או גאוה פשוט דאין זה שייך אלא בזמן תפלה.

ובזה מבואר מש"כ רעק"א בסי' פ"ט סעי' ז' שאסור לאכול יותר מכביצה חצי שעה קודם עה"ש, ומאידך כתב הרמב"ם פ"ו מתפלה ה"ד אסור לו לאדם שיטעום כלום או שיעשה מלאכה מאחר שעלה עה"ש עד שיתפלל, ומבואר שרק מעה"ש ואילך אסור. ולהנ"ל הדבר מבואר, דהרמב"ם איירי על איסור טעימה מצד גאוה, וזה אסור רק מעה"ש, ואילו רעק"א איירי על איסור שמא ימשך, ולכן נקט יותר מכביצה, וזה אסור גם קודם עה"ש כמו במנחה וערבית.

והנה ב' טעמים אלו דלא תאכלו על הדם וגאוה נאמרו רק בשחרית, שהיא התפילה הראשונה ביום, אך לאחר שהתפלל כבר באותו יום אין לאסור אלא מצד שמא ימשך. ונראה דמי שהיה אנוס ולא התפלל שחרית אסור לו לטעום מצד לא תאכלו על הדם או גאוה קודם שיתפלל מנחה, שהרי עדיין לא התפלל על דמו.

כתב הרא"ש: ומצאתי כתוב בשם ר"י דאם התחיל לאכול קודם שעלה עה"ש כיון שעלה עה"ש פוסק, אע"ג דאמרינן בתפלת המנחה אם התחילו אין מפסיקין, שאני הכא דאסמכוה אקרא ואיכא לאו דלא תאכלו על הדם. עוד כתב: וראבי"ה כתב דמותר לשתות מים בבוקר קודם תפלה דלא שייך במים גאוה. ולכאורה ר"י סותר לראבי"ה, דהא טעמו של ר"י דשחרית חמור ממנחה לפי שאסמכוה אקרא, וזה לא שייך לטעם השני דאסור משום גאוה, ומבואר אם כן דאנו מחמירין כטעם ראשון של לא תאכלו על הדם. ואיך ראבי"ה היקל כהטעם השני דבמים לא שייך גאוה.

ובאמת הרשב"א כתב על הגמ' עליו הכתוב אומר ואותי השלכת אחרי גיוך: ודוקא בשהתחיל לאחר שהגיע זמן תפלה, אבל התחיל קודם לכן אינו צריך להפסיק, וכ"כ בתוספות, עכ"ד. ויתכן שהרשב"א מודה לר"י שלפי הטעם הראשון כיון דהוי אסמכתא חמיר טפי, אלא דפסק כטעם השני דאסור לטעום משום גאוה וליכא אסמכתא. אמנם הרא"ש שהביא דברי ר"י ודברי ראבי"ה וכן הוא בטור סי' פ"ט להלכה, לכאורה זה סותר להדדי.

וצ"ל בדעת הרא"ש דלא תאכלו על הדם זה רק מקור לאסור, אך אין זה טעם, והטעם הוא משום גאוה לכו"ע. וביותר יש לפרש כן לפי מש"כ הבית יוסף בשם מהר"י אבוהב, שאם היינו תופסים הפסוק אחרי גיוך כפשוטו היה אסור לשתות מים, שהרי צורך הגוף הן, ולאחר דאמרינן אל תקרי גיוך אלא גיאך האיסור הוא רק משום גאוה, ומותר לשתות מים. וכתב עליו הבית יוסף, שהטעם שהיה כח ביד חכמים לשנות הפסוק ממשמעותו, מפני שהאיסור לאכול ולשתות קודם שיתפלל אינו מהתורה אלא חכמים אסרוהו, ולא נראה להם לגזור אלא במידי דהוי דרך גאוה, וכי בעו לאסמוכי אקרא ראו לשנות הפסוק. ולפי"ז י"ל דלפי שני הטעמים חכמים גזרו משום גאוה, ונחלקו אם הסמיכוה לאל תאכלו על הדם או לאותי השלכת אחרי גיוך, ולכן לב' הטעמים מותר לשתות מים. ויתכן שזהו כונת הפמ"ג סי' פ"ט ס"ק י"ב אלא שקיצר כדרכו.

ובדעת הרשב"א דאין צריך להפסיק יש לפרש בתרתי, או דס"ל דלא קיי"ל כטעם ראשון אלא כטעם שני בלבד, או דס"ל דאפילו לטעם ראשון לא יפסיק, ואף דהוי אסמכתא מכל מקום הוי דרבנן.

והנה לגבי לא תאכלו על הדם לשון הגמ' לא תאכלו קודם שתתפללו על דמכם, ולגבי גאוה לשון הגמ' לאחר שנתגאה זה קיבל עליו עומ"ש. ומשמע שלטעם ראשון האיסור תלוי בתפלה, ולטעם שני האיסור תלוי בקבלת עמ"ש, דהיינו בק"ש. ואם כן לאחר שקרא ק"ש וקיבל עליו עמ"ש לטעם שני מותר לטעום קודם התפלה, דהשתא הדר דינו להיות כמנחה וערבית. אך לטעם ראשון אסור, כיון שעדיין לא התפלל על דמו.

וכן נקט הביאור הלכה, ומחמת כן כתב שאפילו מי שמוכרח לאכול לרפואה קודם התפלה יקרא עכ"פ ק"ש קודם לכן. [אין כונתו באוכלין של רפואה, דהא כתבו הפר"ח והפמ"ג שמותר לאכול לרפואה קודם התפלה אף שיכול לאכול לאחר מכן, כיון שאין בזה גאוה כלל, ומהאי טעמא פשוט שמותר לכתחילה לאכול לרפואה קודם ק"ש. אלא איירי באוכל בשביל שתתיישב דעתו ויכוין יותר בתפלה. ואף שכאשר אוכל לצורך התפלה שרי ולא חשיב גאוה, מכל מקום אין זה היתר גמור אלא מחמת ההכרח, ואם יכול שלא לעבור על אותי השלכת אחרי גיוך ע"י שיקרא ק"ש מקודם לכן ודאי מחוייב הוא בכך. ועי' שש"כ סי' נ"ב הערה לט שהגרשז"א נסתפק בחולה שצריך לאכול קודם התפילה האם צריך להדר לאכול פחות מכזית בכא"פ. ואף שלגבי תענית מותר לחולה לאכול ואינו צריך לאכול לשיעורין, התם לא רצו להטריחו בכך כל היום, אך באכילה אחת י"ל דצריך].

ומעתה אם נאמר שהרשב"א חולק על הרא"ש משום שפסק כטעם שני בלבד אם כן לאחר שקרא ק"ש שוב אין איסור לאכול ולשתות אלא בסעודה קבועה כמו קודם מנחה וערבית. ולכן נראה יותר שהרשב"א נמי מודה דב' הטעמים נכונים אלא דס"ל שאף לטעם ראשון לא יפסיק.

ובעיקר דברי ראבי"ה שבמים אין משום גאוה, ומותר לכתחילה לשתות מים קודם שחרית, הכלבו בשם י"א והארחות חיים נקטו דאף במים איכא משום גאוה, כיון שממלא בזה רצונו ונפשו. וכן דייק הפר"ח מהרמב"ם שכתב הרעב והצמא וכו' ולכאורה לצמא מותר לשתות מים בלא"ה, ומשמע דאסר אף לשתות מים. אך להלכה פסק הבית יוסף כדעת ראבי"ה דשרי. וכתב בשם מהר"י אבוהב דלפי ראבי"ה הוא הדין שמותר לאכול ולשתות לרפואה קודם שחרית, דכיון שאוכל ושותה לרפואה אין בזה משום גאוה. והוסיפו הפר"ח והפמ"ג דאפילו באופן שיכול לאכול ולשתות אחר התפילה שרי, דכיון שאין בזה גאוה אין טעם לאסור כלל.

כתב הרמב"ם פ"א מתפלה, שמנה דברים צריך המתפלל להזהר בהן ולעשותן וכו', עמידה כיצד וכו' חולה מתפלל אפילו שוכב על צדו והוא שיכול לכוין את דעתו, וכן הצמא והרעב הרי הן בכלל חולין, אם יש בו יכולת לכוין את דעתו יתפלל ואם לאו אל יתפלל עד שיאכל וישתה. וכתב הבית יוסף, דלפי מה דקיי"ל בסי' צ"ח דבזמן הזה שאין אנו מכונים כל כך בתפלה אין נזהרין שלא להתפלל בשעה שאין דעתו מיושבת עליו, הוא הדין צמא ורעב יכולים להתפלל ואח"כ לאכול ולשתות. מיהו אם רצו הצמא והרעב לסמוך על דברי הרמב"ם הרשות בידם. וצ"ע מאי לסמוך על דברי הרמב"ם הא הרמב"ם כתב חומרא ולא קולא, והו"ל למימר אם רצו להחמיר כדברי הרמב"ם.

וביאר הפמ"ג, דמש"כ הרמב"ם שצריכים לאכול ולשתות ואח"כ להתפלל אע"פ שאסור לאכול קודם שחרית, אין זה משום שהתירו איסור אכילה כדי שיוכל לכוין, אלא דכיון שאוכל ושותה כדי לכוין בתפילתו אין בזה משום גאוה כלל, שהרי אינו אוכל לצורך עצמו אלא לצורך התפלה. ולפיכך כתב הבית יוסף דאע"פ שבזה"ז שאין מכונים כל כך אין חיוב בדבר, מכל מקום מה שמבואר בדברי הרמב"ם קולא שאין בזה משום גאוה יוכל לסמוך על הרמב"ם ולאכול ולשתות לפני התפלה.

ומבואר השתא דיש ב' אופנים שמותר לאכול ולשתות לפני התפלה ואין בזה משום גאוה, חדא, במים או ברפואה, ועוד, כשאוכל ושותה כדי שיוכל לכוין דעתו. ונפק"מ בזה, דלגבי מים ורפואה נקטו הפר"ח והפמ"ג דאפילו יכול לאכול ולשתות אחרי התפלה מותר, דאין בזה משום גאוה כלל. משא"כ לגבי האוכל והשותה כדי שיוכל לכוין דעתו פשוט שכל ההיתר הוא באופן שע"י אכילתו ושתייתו יוכל לכוין בתפלה. ועוד נפק"מ, דלגבי מים ורפואה אין צריך לקרוא ק"ש קודם, ולגבי אוכל ושותה כדי לכוין בתפלתו נקט הבה"ל שיקרא ק"ש קודם.

כתב השו"ע סי' פ"ט: הצמא והרעב הרי הם בכלל החולים, אם יש בו יכולת לכוין דעתו יתפלל, ואם לאו אם רצה אל יתפלל עד שיאכל וישתה. וכמו שביאר בבית יוסף דבזמנינו ליכא חיוב אלא שאם רצה יכול לאכול ולשתות. ויש לחקור מה הכונה אם אין בו יכולת לכוין דעתו, האם הכונה שאינו יכול לכוין כלל, וכמו שלפי הרמב"ם האיסור להתפלל בלא אכילה זה דוקא אם אינו יכול לכוין דעתו כלל כך ההיתר בזמנינו זה רק כשאינו יכול לכוין כלל. או שמא ההיתר הוא אפילו בשביל להוסיף כונה, ומש"כ השו"ע אם לאו דהיינו אם אין בו יכולת לכוין דעתו הוא מחמת לשון הרמב"ם.

והנה הפר"ח כתב דכל ההיתר לשתות מים זה רק בלא סוכר, אך עם סוכר אין לך גאוה גדולה מזו. והוא הדין לקפה שמותר לשתותו קודם תפלה כדי שיוכל לכוין דעתו ולהתפלל, ובפרט בארץ מצרים שאין הדעת מתיישב בלא קפה, אבל בסוכר אסור. והוא הדין לאכול מעט מיני תרגימה כדי שלא לשתות הקפה אליבא ריקנייא דאסור, עכ"ד. ובפשטות מהא דכתב שמותר לשתות קפה כדי שיוכל לכוין דעתו הרי זה מההיתר השני של צורך התפלה ולא דחשיב כמים בעלמא שאין בזה גאוה כלל, והחילוק הוא, שמים אדם שותה רק כאשר הוא צמא, אך קפה לפעמים אדם שותה לתענוג. ולפי"ז כל ההיתר לשתות קפה הוא רק באופן שבאמת מועיל לו לכוין בתפלה. ואם כן מסתבר לפי"ז לפשוט מה שנסתפקנו קודם, שהרי לא מסתבר שהפר"ח התיר לשתות קפה רק למי שאינו יכול לכוין דעתו כלל בתפלה אלא אם כן ישתה קפה. ולפי"ז יש הבדל בין האיסור להוסיף סוכר במים לבין להוסיף סוכר בקפה, שבמים אסור להוסיף סוכר כיון שעכשיו יש בזה גאוה ואין זה מים בעלמא, ואילו בקפה האיסור הוא משום שהסוכר אינו לצורך התפלה אלא לצורך עצמו, וזה לא הותר כלל.

ומאידך מדכתב והוא הדין לקפה משמע קצת דאין ההיתר מחמת צורך התפלה אלא מחמת שאין בזה גאוה כלל כמים, שדרך בני אדם לשתות קפה כל הזמן ואין זה נחשב למשקה מיוחד. ומש"כ כדי לכוין דעתו הוא סיבת השתיה מצידו ואין זה תנאי, ולהוסיף סוכר אסור כמו במים דיש בזה גאוה. ולפי"ז אין ראיה למה שנסתפקנו האם מותר לאכול ולשתות בשביל להוסיף בכונה גרידא.

ויש כמה נפק"מ בספק זה. א. האם מותר לשתות קפה למי שאין זה מוסיף לו בכונה כלל. ב. האם צריך לקרוא ק"ש קודם, דאם ההיתר הוא מצד מים אין צריך ואם מצד כונה בתפלה צריך. [עי' קצות השולחן סי' י"א ס"ב הובא בשש"כ פרק נב הערה ל"א דצריך לקרוא ק"ש קודם]. ג. לגבי אכילה למי שהאכילה מוסיפה לו בכונה, דלפי צד ראשון מוכח שכל שמוסיף בכונה חשיב צורך התפלה, ואין מקום לחלק בין אכילה לשתיה. אך לפי צד שני רק קפה נחשב כמים ומותר לשתותו לתוספת כונה, אך לגבי אכילה אין היתר בתוספת כונה אלא כשאינו יכול לכוין בלא"ה, והוא בגדר חולה.

והנה הפר"ח הקשה על השו"ע מה הנפק"מ בצמא הא בלא"ה מותר לשתות מים. ותירץ דנפק"מ למי שצריך לאכול מיני תרגימה כדי שלא לשתות אליבא ריקנייא. ולכאורה לגבי קפה אסר לאכול מיני תרגימה כדי לשתות את הקפה. ולפי הצד שכתבנו שההיתר של קפה הוא משום דחשיב כמים שפיר כתב דאסור מחמת כן לאכול מיני תרגימה, ולא דמי לצריך לשתות כדי לכוין בתפלתו. אך לפי הצד שההיתר הוא כדי לכוין בתפילתו מדוע באמת אסר מיני תרגימה. ואולי איירי באינו מוכרח לאכול את המיני תרגימה בשביל שתיית הקפה, אלא שכך הוא יותר נח לו, והוי כסוכר דחשיב כצורך עצמו, וצ"ע.

יש להסתפק במי שרעב מאוד עד שצריך לאכול סעודה קבועה כדי שיוכל לכוין בתפלתו, דהשתא איכא נמי לאיסור אכילה שמא ימשך, האם ההיתר לאכול בשביל לכוין מהני רק לאיסור גאוה או שמא גם לאיסור שמא ימשך. ולפי מש"כ הפמ"ג דההיתר לאכול אינו משום שחכמים התירו איסור אכילה לצורך התפלה אלא שאין בזה גאוה נראה לאסור בכה"ג.

כתב הבאר היטב (הובא בביאור הלכה): ולאיש זקן וחלש שאינו יכול לעמוד על נפשו עד עת יציאת הצבור מבית הכנסת, ובפרט בשבתות וימים טובים שלפעמים מתעכבין עד חצות, יותר טוב להתיר לו להתפלל בביתו בנחת ויקדש ויאכל מידי בצפרא ואח"כ ילך לבית הכנסת וכו' ולא שישתה הקפה בלא קבלת עומ"ש תחלה. וצ"ב מאי שנא מהא דהתיר הבית יוסף לאכול ולשתות בשביל לכוין דעתו. ולפי מש"כ דאין היתר לאכול אלא אם לא יוכל לכוין כלל, ושאני משתיית קפה, י"ל דהכא איירי בכה"ג שיכול לכוין אלא שהוא חלוש, ואין לו היתר לאכול קודם התפילה. עוד י"ל דהכא איירי בחלוש שצריך לאכול סעודה קבועה, ולעיל כתבנו שזה אסור אף לצורך התפילה שמא ימשך.

ועוד י"ל דהכא איירי במי שיכול לכוין דעתו בלא אכילה ושתיה, אלא מחמת אריכות התפלה לא יוכל לכוין עד סוף התפלה, ולכן נקט שעדיף להתפלל בביתו ולאכול אח"כ מאשר להתפלל עם הצבור באריכות.

כתב במגן אברהם בשם רח"ו שאפילו קם בחצות הלילה אסור לטעום קודם שמתפלל, וכן משמע בזוהר. ואף שמעיקר הדין אין איסור אכילה ושתיה אלא מעה"ש או חצי שעה קודם לכן, מכל מקום מחמיר בזוהר מחצות הלילה. אמנם יש לזה ג' הגבלות, א, באשל אברהם כתב שכל דברי הזוהר לא איירי אלא במי שעושה דרך רעבתנות להנאה יתירא דרך גאוה, אבל לא למי שעושה לרפואה או לחיזוק גופו ושיוכל להתפלל בכונה. וכן כתב במחצית השקל שרח"ו עצמו כשהיה חלש לבו אכל או שתה איזה דבר לחזק גופו. ב, הפמ"ג כתב דאיירי רק במי שישן כבר, אך קודם שישן מותר אף אחר חצות. ג, עוד כתב דדוקא אכילה אסור, אך שתיה שרי.

**סימן ה**

**אכילה קודם קידוש והבדלה**

קידוש לילה

כתב הרמב"ם פכ"ט משבת ה"ה: אסור לאדם לאכול או לשתות יין משקדש היום עד שיקדש, וכן משיצא היום אסור לו להתחיל לאכול ולשתות ולעשות מלאכה או לטעום כלום עד שיבדיל, ולשתות המים מותר. וכתב המגיד משנה, דמהא דכתב אסור לשתות יין עד שיקדש משמע שמותר לשתות מים קודם קידוש הלילה. ולפי"ז מש"כ הרמב"ם ולשתות המים מותר קאי בין על קידוש בין על הבדלה. וביאר, דבגמ' פסחים קה ע"א מפורש שמותר לשתות מים קודם הבדלה, ולמד הרמב"ם דין קידוש מהבדלה. אך כתב, דהרשב"א בשו"ת נקט שקודם קידוש אפילו מים אסור לשתות, והביא ראיה מהירושלמי, וכן נהגו.

וכן פסקו הטור ושו"ע סי' רע"א דאסור לשתות מים קודם קידוש. ובמגן אברהם (עי' להלן) משמע שאי אפשר לצרף את שיטת הרמב"ם להקל בספק, והטעם י"ל דהבית יוסף כתב דאין הכרח מדברי הרמב"ם שמותר לשתות מים, ואם כן לא מצינו להדיא שיטה שמתירה בזה.

כתב הב"ח, דהאיסור לאכול ולשתות חל עליו משחשכה, או משקיבל עליו שבת אפילו מפלג המנחה. אמנם יכול לקדש מיד ולאכול סעודת שבת, ובלבד שיהיה חצי שעה קודם צה"כ, דלאחר מכן אסור להתחיל סעודה משום תפלת ערבית. [אמנם יוכל למנות שומר].

התחיל לאכול קודם חשכה קיי"ל כשמואל פסחים ק ע"א דפורס מפה ומקדש, ואינו יכול להמשיך בסעודתו. וכתב הר"ן דאע"פ שבעלמא התחיל בהיתר לא יפסיק אף לק"ש דאורייתא, קידוש שאני דתקנוהו קודם הסעודה ובמקום סעודה. כלומר, דכיון שתקנו חכמים לקדש במקום סעודה ותקנוהו שיהיה קודם הסעודה, החמירו שאפילו התחיל כבר יפסיק, דזמנו של הקידוש הוא קודם הסעודה דוקא.

והנה המגן אברהם סי' רל"ה כתב, דלגבי קידוש והבדלה החמירו חכמים לאסור אף טעימה בעלמא טפי משאר מצות, לפי שתקנום חכמים בתחילת הלילה בכניסתו וביציאתו. כלומר, דהיכא שצריך לעשות המצוה בתחילת הלילה דוקא החמירו טפי לאסור אף טעימה בעלמא. וצ"ב מדוע הוצרכו לב' הטעמים.

ונראה לבאר בפשיטות, דטעם הר"ן אינו מספיק בשביל לאסור טעימה, דהטעם שהחמירו שאם התחיל יפסיק הוא משום קידוש במקום סעודה, והרי זה תלוי בסעודה דוקא. וכן טעם המגן אברהם בסי' רל"ה אינו מספיק בשביל לאסור בהתחיל, דבמה שאסרו לטעום סגי כדי שיקפידו לעשותו בתחילת הלילה, ואין צריך להחמיר כולי האי לאסור אפילו בהתחיל בהיתר, ולכן הוצרך הר"ן לומר טעם בגוף הקידוש, שעיקר דינו הוא קודם הסעודה.

כתב המגן אברהם, דאע"פ שאסור לשתות מים קודם קידוש מכל מקום רשאי לשטוף פיו כיון שאינו מכוין להנאת טעימה. ובשש"כ פרק נ"ב ס"ג כתב דהוא הדין מותר לבלוע תרופות קודם קידוש אם צריך ליטלן קודם סעודתו זמן מה, ואף לשתות קצת מים מותר, אך לא שאר משקין. ודימה בהערות שם להא דאין צריך לברך על מים בכה"ג. ולכאורה דין ברכה תלוי בעיקר וטפל, ולכן אין צריך לברך על מים בשעת לקיחת תרופה, אך הכא איכא איסור שתיה קודם קידוש, ובתענית ודאי אסור לשתות מים כדי לקחת תרופה, משא"כ לשטוף פיו בתענית יחיד רשאי כמבואר בסי' תקס"ז, ושם כתב המגן אברהם טעם ההיתר בשם תרה"ד שאינו מכוין להנאת טעימה.

קידוש היום

כתב הרמב"ם שם ה"י: ומצוה לקדש על היין ביום השבת קודם שיסעוד סעודה שניה וכו', ואסור לו לאדם שיטעום כלום קודם שיקדש, וגם קידוש זה לא יהיה אלא במקום סעודה. והשיג הראב"ד, דכיון שנתקדש כבר היום בכניסתו קודם שיסעוד וקידוש היום אינו אלא אסמכתא, אין מקום להחמיר שלא לסעוד קודם קידוש. ואילו בא לקדש ביום על הפת מי לא מקדש ותחשב המוציא במקום ברכת היין ויאכל, והוא הדין לכתחילה יכול לאכול קודם קידוש. [הבית יוסף סי' רפ"ט הביא בשם הראב"ד שמותר לטעום קודם קידוש היום, ומשמע שרק טעימה שרי, ויל"ע אם כונתו לאפוקי סעודה קבועה, או שמא כל שיוצא בו ידי חובת קידוש במקום סעודה אסור לעשותו קודם קידוש. אמנם לכאורה בראב"ד משמע שאפילו סעודה קבועה מותר קודם קידוש, שהרי הוכיח מהא דיכול לקדש על הפת, וצ"ע].

הטור ושו"ע סי' רפ"ט נקטו כדעת הרמב"ם דאסור לטעום קודם קידוש היום. ומשמע מדבריהם דאף מים אסור כמו קודם קידוש הלילה.

כתב הטור דהרא"ש היה שותה מים קודם תפלת שחרית בשבת, שכיון שלא חל עליו עדיין חובת קידוש עד לאחר תפלה אינו אוסרו מלטעום. ומשום אותי השלכת אחר גיוך ליכא דבמים ליכא גאוה. וביאור דבריו, דחובת קידוש חלה בזמן סעודה, וקודם שחרית לא הוי זמן סעודה לפי שאסור לאכול קודם שחרית. וכתב הפמ"ג בשם תוס' שבת דנשים שסומכות על המג"א בסי' ק"ו שאשה לא חייבת בתפלה, וסגי בבקשה גרידא, הרי הן אסורות לשתות מים בשבת בבוקר אחר שאמרו קצת בקשה, דלדידהו הוי כהגיע זמן קידוש. אך הפמ"ג נחלק עליו, דיש לצרף דעת הראב"ד שמותר לטעום קודם קידוש, וכן יש לצרף דעת הרמב"ן שאשה חייבת בתפלה כמו איש, [וכן נקט המשנ"ב להלכה], ובפרט למי שמתפללת תמיד, דמותר לה לשתות קודם שחרית.

ובביאור הלכה כתב דחולה שהותר לו לאכול קודם התפלה פשוט שצריך לקדש מתחילה. והיינו משום דחשיב כהגיע כבר זמן סעודה ונתחייב בקידוש. ובשש"כ פרק נ"ב הערה מ"ה כתב בשם הגרשז"א, דאף אם הנשים אוכלות אכילה ארעית קודם התפלה ולפעמים משום חולשה אף אוכלות פרוסת עוגה, מסתבר דאינן צריכות לקדש, ומש"כ הבה"ל הנ"ל היינו לגבי חולה שצריך לאכול אכילת קבע, אבל אם סגי לו באכילה ארעית לא יקדש, דכי משום ששותה כוס תה עוד יוסיף לשתות יין לפני התפלה. ובתקונים ומילואים הוסיף דתאכל בפחות מכזית בכדי אכילת פרס. ונראה ביאור כונתו, דאשה שמשתדלת שלא לאכול כזית מזונות קודם התפלה, אלא שלפעמים אוכלת משום חולשה, ובשבת מקפידה שלא לאכול כזית בכא"פ, אינה חייבת בקידוש, שהרי אצלה לא הגיע עדיין זמן סעודה, דעכשיו אינה רוצה לאכול כזית בכא"פ, ומדוע תתחייב גם לשתות יין. אמנם אשה שכל השבוע אוכלת כזית בכא"פ ודאי דלא מהני שבשבת לחוד תאכל פחות מכך, שהרי כבר הגיע אצלה זמן סעודה.

ועי' פסקי תשובות שיש שחלקו על הביאור הלכה ונקטו דרק לאחר התפלה מתחייבים בקידוש, ואף בחולה שאוכל מיני מזונות וכדו' כל שאינו אוכל סעודת שבת אינו מתחייב. וי"ל בדעתם דחז"ל תקנו חיוב קידוש רק בזמן סעודה שיוצא בה ידי חובת סעודת שבת, דהיינו כביצה פת או קביעות סעודה על מיני דגן. ואין זה תלוי בזמן סעודה שיוצא בה ידי חובת קידוש במקום סעודה.

ועי' בשש"כ שם הערה ט' שהגרשז"א הקשה מדוע ביה"ש אסור באכילה ושתיה מצד קודם קידוש הלילה, הא אכתי לא מטא זמן סעודה, כיון שלדעת הגר"א לכתחילה אסור להתפלל ערבית בביה"ש עד צה"כ. ולכאורה גם אם מותר להתפלל ערבית קשה, דאכתי לא מטא זמן סעודה עד שיתפלל כמו שמצינו בשחרית. ואפשר דבערבית מהני שומר, וחשיב שפיר דמטא זמן סעודה גם קודם ערבית.

הבדלה

כתב הרמב"ם שמותר לשתות מים קודם הבדלה, וכן הוא מסקנת הגמ' פסחים קה ע"א, וכן נקטו כל הפוסקים. וצ"ב טעם הדבר, מדוע הבדלה קיל טפי מקידוש.

איסור אכילה ושתיה מתחיל משקה"ח, ואין צריך להמנע חצי שעה קודם, וביאר הלבושי שרד לפי שזמנו ארוך, דהא יכול להבדיל כל הלילה וכל היום שלמחרת.

התחיל בהיתר קודם שקה"ח, דעת הרי"ף שביה"ש אינו צריך להפסיק אך לאחר שחשכה צריך להפסיק. אך כל הפוסקים נקטו דאינו צריך להפסיק כלל, כדי שלא יראה כמגרש את המלך.

כתב המגן אברהם, דאם התפלל ערבית קודם שתחשך, אסור לו לאכול על אף שלא הגיע זמן הבדלה. ואף אם התפלל ערבית בתוך סעודתו אפשר שאסור לו לאכול עד שיבדיל דחל עליו חובת הבדלה. [והכא לא מהני מה שהתחיל בהיתר, כיון שכבר הפסיק לתפילת ערבית]. ונקט כן משום שערבית מחייבת הבדלה במוצ"ש כמו שערבית מחייבת קידוש בכניסת שבת. ובפמ"ג חילק בין קידוש להבדלה, דלגבי קידוש כיון שקיבל עליו תוספת שבת בתפילתו נתחייב בקידוש, אך לגבי הבדלה אין תפלת ערבית גורמת לסיום השבת כלל. וכן בא"ר כתב לחלוק על המג"א שאם התפלל בתוך סעודתו נתחייב בהבדלה. וכתב השער הציון שאם אמר באמצע סעודתו ברוך המבדיל וכו' כדי שיוכל לעשות מלאכה בודאי לא חלה עליו חובת הבדלה ויכול להמשיך בסעודתו.

כתב המגן אברהם, דאם התחיל לאכול באיסור אחר שקה"ח, למ"ד הבדלה דאורייתא צריך להפסיק ולהבדיל, למ"ד הבדלה דרבנן דינו כערבית, שאם נטל ידיו יפסיק ואם התחיל לאכול לא יפסיק, אולם צריך לקרוא ק"ש. אך בשער הציון כתב בשם נהר שלום שחילק בין ערבית להבדלה, דבערבית כל האיסור אכילה הוא שמא ישכח מלהתפלל, וכיון שהתחיל לא מטרחינן ליה, אך לגבי הבדלה איכא איסור אכילה בעצמותה, שהרי אפילו טעימה אסורה, ומנלן דאם התחיל באיסור אינו צריך להפסיק.

עוד כתב, דאי אפשר לסמוך על קריאת השמש לבית הכנסת אלא מי שרגיל ללכת לבית הכנסת לערבית במוצ"ש. ולפי"ז אסור להתחיל סעודה ג' חצי שעה קודם צה"כ, ולדידן דנוהגים כהגר"א אסור להתחיל רבע שעה קודם שקה"ח, וצריך להעמיד שומר. אמנם בשש"כ כתב דבמקום מצוה מקלינן טפי, ואין צריך להמנע חצי שעה קודם ערבית. ולפי"ז כתב בשם הגרשז"א דאם אכל כבר ג' סעודות, דהשתא הוי רשות, צריך להמנע רבע שעה קודם שקה"ח מלהתחיל לאכול עד שיעמיד שומר.

כתב המגן אברהם סי' רפ"ט סק"ד, דמי שאין לו יין לקידוש והבדלה ואינו מצפה שיגיע לו לאחר מכן, יכול לאכול מיד בלא קידוש והבדלה. אך אם מצפה שיגיע לו יין הדין חלוק, שקודם קידוש הלילה ימתין לכל הפחות עד חצות לילה. קודם קידוש היום אין צריך להמתין כלל, כיון שיכול לצרף שיטת הראב"ד שמותר לאכול קודם קידוש היום. [לפי משמעות הבית יוסף שהראב"ד התיר רק סעודת ארעי, יוכל לאכול מיד רק סעודת ארעי, וצ"ע]. וכתב הפמ"ג דאם לא קידש בלילה, הרי קידוש היום דאורייתא, וימתין לכל הפחות עד חצות היום. וקודם הבדלה לא יאכל כל הלילה, וחמור טפי מקידוש לפי ששאני אפוקי יומא מעיולי יומא.

אכילה קודם מוסף

הרא"ש במס' תענית (פ"ד סי' ל"א) כתב: כתב רבינו חננאל ש"מ מדר' יהודה דאין אדם רשאי לאכול אלא אחר תפלת מוסף, הלכך לא שכיחא ביה שכרות. כלומר, דבגמ' כו ע"ב איתא שלפי ר' יהודה שחרית ומוסף יש בהם נשיאת כפים מנחה ונעילה אין בהם נשיאת כפים, דבשחרית ומוסף לא שכיחא שכרות, ומכאן למד רבינו חננאל דאסור לאכול סעודה קודם מוסף.

ובשאגת אריה סי' י"ח דחה, דלעולם מותר לאכול קודם מוסף ומכל מקום לא שכיחא שכרות, לפי שיין שקודם המזון ובתוך המזון אינו משכר, ולכן רק במנחה ונעילה שכיחא שכרות משום יין שלאחר המזון.

ועוד הקשה השאגת אריה, דלפי ל"ק בגמ' בשבת דקודם מנחה גדולה רק סעודה גדולה אסורה לפי שיש שהות ביום טובא, הוא הדין לגבי מוסף יש להתיר סעודה קטנה, דהא לתפלת מוסף יש שהות יותר מלתפלת מנחה. ותירץ, דלגבי מנחה דיש ב' חילוקי זמנים, מנחה גדולה ומנחה קטנה, שפיר חשיב דאיכא שהות, כיון שיש זמן הניכר להתחיל לאסור סעודה קטנה בסמוך למנחה קטנה. אך לגבי מוסף אין הבדל כלל בין מנחה גדולה לקטנה, ולכן יש לאסור אף סעודה קטנה מתחילת זמנה.

והוסיף, שלפי רבנן שזמנה כל היום הרי זה דומה לתפלת ערבית דאתי למפשע, ולכן יש לאסור אפילו בהתחיל באיסור כמו בתפלת ערבית. [ולפי הרשב"א דוקא בהתרת חגורה ונט"י, אך התחיל ממש אינו מפסיק].

במס' ברכות כח ע"ב איתא אמר ר' הונא אסור לו לאדם שיטעום כלום קודם שיתפלל תפלת המוספין. ולהלן שם איתא אמר ריב"ל כיון שהגיע זמן תפלת המנחה אסור לו לאדם שיטעום כלום קודם שיתפלל תפלת המנחה. ומסיק דלית הלכתא לא כר' הונא ולא כריב"ל. ולכאורה זה סותר לדברי ר"ח שהוכיח מסוגיין שאסור לאכול קודם מוסף, דהתם קיי"ל דלא כר' הונא שאסר לטעום קודם מוסף. ותירץ הטור סי' רפ"ו, דאע"פ שאין הלכה כר' הונא מכל מקום צריך להתפלל אותה קודם אכילה, כדאיתא במס' תענית וכו'. ובביאור דבריו נחלקו הבית יוסף והב"ח. הבית יוסף ביאר שאמנם מותר לטעום, ואפילו טעימה שיש בה ישוב דעת, אך סעודה ממש אסור. והביא כן מהראב"ד ומרבינו יונה, שמותר לאכול פירות או אכילת פת מועט, אבל סעודה אסורה. ולפי"ז דין מנחה ומוסף שוין, דסעודה אסורה וטעימה מותרת. [לדעת הרי"ף האיסור לאכול סעודה קודם מנחה הוא אפילו קודם מנחה גדולה, ולדעת ר"ת האיסור הוא קודם מנחה קטנה דוקא]. והא דאין נושאין כפים במנחה הוא שמא ישתכר קודם שיגיע זמן המנחה, אך משהגיע זמן המנחה כיון שאסור לאכול סעודה ליכא חשש שכרות כמו במוסף.

אך הב"ח נקט שמעיקר הדין מותר לאכול קודם מוסף אפילו סעודה, ואף שקודם מנחה אסור לאכול סעודה, ביאר המגן אברהם דמוסף קיל טפי כיון דאיכא מ"ד שאין תפלת מוסף ביחיד, ולכן אפילו אם ימשך בסעודתו וישכח ולא יתפלל לית לן בה. אלא שנהגו שלא לטעום כלל קודם מוסף, ואפילו טעימה בעלמא אסור מצד המנהג. ולכן כתב לדינא שאדם חלש שצריך לאכול קודם מוסף, מותר לו לאכול אפילו סעודה, דאין הבדל לגבי מוסף בין טעימה לסעודה, שמצד הדין הכל מותר ומצד המנהג הכל אסור. ובזה מדוייק טפי לשון הטור דהוכיח מסוגיין שאין דרך לאכול קודם מוסף. [הבית יוסף העלה צד כזה, ודחה דבלשון ר"ח מבואר שיש איסור לאכול קודם מוסף. אמנם הב"ח יישב שמצד המנהג איכא איסור, אלא שאינו מעיקר הדין]. ועי' ט"ז שהסכים לדינא עם הבית יוסף.

כתב השו"ע סי' רפ"ו ס"ג: מותר לטעום קודם תפלת מוסף דהיינו אכילת פירות או אפילו פת מועט, אפילו טעימה שיש בה כדי לסעוד הלב, אבל סעודה אסור, וכמו שהסיק בבית יוסף. והקשו הפוסקים הא לאחר תפלת שחרית נתחייב בקידוש, ואין קידוש אלא במקום סעודה, ואיך משכח"ל אכילת פירות גרידא. ותירצו, דדי שישתה כוס יין נוסף לאחר הקידוש ויוצא בזה. וכשאין לו יין יכול לסמוך על הפוסקים דדי שישתה כל הכוס יין של קידוש שמחזיק רביעית.

וכתב בשער הציון, דלגבי מיני תרגימה סתמו הפוסקים ולא ביארו עד כמה יקרא בזה אכילת ארעי. וציין למש"כ בסי' תרל"ט לגבי סוכה והוא הדין הכא. ושם כתב דאם קובע עליו סעודה חייב לברך לישב בסוכה אף בלא ג' או ד' ביצים, ואם אינו קובע עליו סעודה אינו חייב לברך אף יותר מכביצה. ואם כן גם הכא תלוי אם קובע עליו סעודה. אך שם הביא שיטות שאף כשאינו קובע סעודה חייב, ונקט להלכה שישהה אחר אכילתו, עיי"ש, וצ"ע.

**סימן ו**

**אכילה קודם מצוה**

בדיקת חמץ לולב מגילה ושופר

בדיקת חמץ

איתא בפסחים ד ע"א: אמר רנב"י בשעה שבני אדם מצויים בבתיהם ואור הנר יפה לבדיקה. אמר אביי הלכך האי צורבא מרבנן לא לפתח בעידניה באורתא דתליסר דנגהי ארביסר, דלמא משכא ליה שמעתיה ואתי לאמנועי ממצוה. וכתב הטור סי' תל"א: ולכן יזהר כל אדם שלא יתחיל בשום מלאכה ולא יאכל עד שיבדוק, ואפילו אם יש לו עת קבוע ללמוד לא ילמוד עד שיבדוק. וביאר הגר"א דלמד איסור אכילה ומלאכה מק"ו, דלגבי מנחה וערבית איכא איסור אכילה ומלאכה ומותר ללמוד, והכא אפילו ללמוד אסור, וכ"ש שאסור לאכול ולעשות מלאכה.

והא דהחמירו בבדיקת חמץ טפי ממנחה וערבית ואסרו אף ללמוד תורה, הב"ח כתב דבמצוה של פעם בשנה חיישינן טפי שמא ימשך. הט"ז כתב דתקנו לעשות הבדיקה מיד בבואו לביתו, וכל שיהוי אסור, ואין זה מצד שמא ימשך. המג"א כתב בשם ר"ל חנליש דלאפרושי מאיסורא חמיר טפי. ועי' עוד להלן.

לגבי שיעור האכילה כתב הב"ח בשם מהרי"ל שדוקא סעודה אסור לאכול קודם הבדיקה, אבל טעימה בעלמא מותר, דלא שייך בה אמשוכי. וביאר המגן אברהם סק"ד דטעימה היינו פת עד כביצה ופירות אפילו הרבה. ובפמ"ג כתב דה' מיני דגן דינם כפת דשרי עד כביצה ותו לא. וצ"ל דמש"כ הפמ"ג עצמו בסי' רל"ב דבעינן שיקבע עליהם סעודה היינו בתבשיל של מיני דגן, אך במיני מאפה אסור כביצה, וכן נקט באישי ישראל פרק כז סעי' כג.

וכתב הביאור הלכה, דכיון שנקטו הט"ז והגר"א שצריך לבדוק מיד בתחילת הלילה ולא ישהה כלל, ולכן החמירו אף בלימוד תורה, מהאי טעמא אין לשהות באכילת פירות וכדו'. ורק בחצי שעה שקודם צה"כ שרי באכילת הרבה פירות, אך כשהגיע צה"כ יבדוק מיד.

כתב המגן אברהם סק"ג, ונ"ל דחצי שעה קודם לילה [צה"כ] אסור כמו לגבי מנחה וערבית. וכתב במשנ"ב סק"ז דמסתימתו משמע שאפילו ללמוד אסור באותה חצי שעה, וכן נקט בשו"ע הרב. וכתב המשנ"ב דמכל מקום מהני שומר, וראייתו מהא דהתיר המגן אברהם ללמוד שיעור הלכה בבית המדרש בלא פלפול, משום שיהא מוכרח בודאי לבוא לביתו. [המג"א התיר אפילו אחר צה"כ, אך בשער הציון החמיר בזה בשם פר"ח ועוד]. אמנם בשם כמה פוסקים כתב דאין איסור ללמוד תורה אלא בצה"כ ואילך, ואפילו בלא שומר.

כתב הטור בשם ה"ר יונה, שאם התחיל ללמוד מבעוד יום אין צריך להפסיק. אך הטור נחלק עליו דכיון שאסרו מחמת שמא מטריד בלימודו וישכח מלבדוק אין חילוק, ואפילו התחיל כבר פוסק. ובדעת ה"ר יונה יישב הבית יוסף, דכיון שבדיקת חמץ דרבנן לא החמירו אלא לגבי שלא יתחיל ללמוד, אך להפסיק לא החמירו מאחר שכבר התחיל בהיתר. ומשמע שאם התחיל באיסור לכו"ע פוסק, וכן נקט המגן אברהם סק"ו. והקשה, הא בעלמא קיי"ל לגבי מצוה דרבנן שאפילו התחיל באיסור אינו פוסק. ותירץ, דכיון שאם לא ביטל חייב מהתורה לבער, לגבי התחיל באיסור חשיב כדאורייתא ויפסיק.

והנה ר' יונה והטור נחלקו לגבי לימוד תורה בהתחיל בהיתר, אך לגבי שאר המלאכות או לגבי אכילה נחלקו הפוסקים, המגן אברהם סק"ו דייק שלדבר הרשות לכו"ע יפסיק. החק יעקב נקט שרק בלימוד תורה חיישינן לאמשוכי, משא"כ באכילה ושאר מלאכות, ובזה לכו"ע לא יפסיק. ואילו המשנ"ב נקט שאף בזה נחלקו ר' יונה והטור.

לולב

בגמ' סוכה לח ע"א מבואר דאסור לאכול קודם נטילת לולב, וכן כתב השו"ע תרנ"ב ס"ב אסור לאכול קודם שיטלנו. וכתב המגן אברהם סק"ד דמשמע שבטעימה בעלמא שרי כמו קודם מנחה וערבית, והקשה מדברי התוס' סוכה מו ע"א, והניח בצ"ע. וכן הפמ"ג דייק מרש"י בסוכה לח דאף בטעימה אסור עיי"ש. ובמשנ"ב כתב שמעיקר הדין מותר בטעימה, אך מכל מקום אין להקל בזה אם לא לצורך גדול.

עוד כתב המגן אברהם שם, שאם הולך בדרך ומצפה שיבא למקום לולב, לא יאכל עד שיטלנו. אך כתב דבהג"מ כתב לגבי קידוש שאין להתענות. והסיק, דכיון שאסור להתענות ביו"ט ובחול המועד אף המחמיר לא יתענה יותר מחצי היום. ובהגהות חתם סופר הוסיף, דאם הוא עומד בביתו ומצפה שיביאו לו לולב לביתו, בזה מותר לאכול, שהרי אותו שיביא הלולב יזכירנו, וע"י העמדת שומר שרי. וכתב המשנ"ב שהאליה רבה החמיר אף בזה. ולכאורה משמע דלכתחילה אין לסמוך על שומר, וחמיר טפי ממנחה וערבית דלכתחילה יכול לסמוך.

ומעתה מצינו ג' חומרות בלולב יותר ממנחה וערבית, א, דבזה נקט הפמ"ג שמיני דגן שוה לפת, וכביצה מיני דגן חשיב סעודה קבועה. ב, דבזה כתב המשנ"ב דאין להקל בטעימה כלל אלא לצורך גדול. ג, דבזה אין לסמוך על שומר אלא כשאין לו לולב לדעת החתם סופר.

כתב השו"ע, דאם התחיל לאכול באיסור ביום ראשון דהוי דאורייתא יפסיק, ובשאר ימים דהוי דרבנן לא יפסיק. וכתב הרמ"א דאם התחיל בהיתר אפילו ביום ראשון לא יפסיק. והקשה עליו הט"ז מאי שנא מקודם ק"ש ותפלה של שחרית דצידד השו"ע סי' פט שאפילו התחיל בהיתר צריך להפסיק. וביאר הפמ"ג קושייתו דלא משכח"ל התחיל בהיתר שאינו צריך להפסיק, דבלא"ה צריך להפסיק מחמת ק"ש ותפלה. ובבכורי יעקב תירץ דאיירי שהתחיל לאכול קודם עה"ש, וכיון שצריך להפסיק לק"ש ותפלה הפסיק בתוך סעודתו והתפלל, וחזר לסעודתו בלא נטילת לולב, דהשתא חשיב התחיל בהיתר וכבר התפלל וקרא ק"ש. והקשה עליו הביאור הלכה הא כבר הפסיק בתפלה, ונתחייב מיד בנטילת לולב. ומה ששכח והמשיך בסעודתו אחר התפלה הוי כהתחיל באיסור.

קריאת מגילה

כתב מגן אברהם סי' תרפ"ז בשם הרא"מ, דלגבי קריאת מגילה לא עשו חכמים סייג לקרותה עד חצות כמו לגבי ק"ש, לפי שמגילה חביבה ולא אתי למפשע. ומהאי טעמא לא אסרו ללמוד תורה קודם המגילה כמו שאסרו בבדיקת חמץ, דקריאת מגילה חביבה. וכתב המגן אברהם סי' תרצ"ב, דכיון שבק"ש מותר לטעום קודם וכל האיסור הוא בסעודה קבועה, כל שכן שמותר לטעום קודם קריאת המגילה. אך כתב דאין להקל בזה כי אם לצורך גדול. והביא בשם מהרי"ל דאפילו חולה לא יאכל כי אם במקום סכנה, [עי' שער הציון ס"ק כט שתמה בזה, דחולה מותר אף בלא סכנה]. וכתב המשנ"ב דחולה קצת או מי שמתענה והתענית קשה לו מותר בטעימה גרידא. ואם יוכל לבוא לידי חולי ולא סגי לו בטעימה מותר לו לאכול סעודה קבועה, אך יבקש משומר שיזכיר לו לקרוא מגילה.

ומבואר כאן נמי כמש"כ לעיל בלולב, דלכתחילה אין לטעום אלא בצורך גדול, וכן אין לסמוך על שומר. [ויש מפרשים שמגילה חמור טפי ואסרו אפילו טעימה, דכיון שהוא לאחר תענית בקל אתי לאמשוכי. ולפי"ז במוקפות חומה דין מגילה כשאר מצוות].

תקיעת שופר

לכאורה דין שופר דומה ללולב ולמגילה, ואם כן עולה דאין לקדש ולאכול קודם תקיעת שופר אלא במקום צורך גדול, ואף בזה אין לאכול יותר מכביצה מיני דגן, ולא מהני שומר. וכיון שאם רוצה לקדש צריך לאכול כזית כדי שיחשב קידוש במקום סעודה, הרי הוא צריך לצמצם ולאכול יותר מכזית ופחות מכביצה, דהיינו בין ל"ג גרם ושליש לנ"ו גרם.

**סימן ז**

**לימוד תורה קודם תפלה**

ברכות ה ע"ב, תנא אבא בנימין אומר על שני דברים הייתי מצטער כל ימי, על תפלתי שתהא לפני מטתי וכו', ומסיק דהיינו סמוך למטתי. ופירש רש"י כל ימי נזהרתי שלא לעשות מלאכה ושלא לעסוק בתורה כשעמדתי ממטתי עד שאקרא ק"ש ואתפלל. והקשו תוס' מנ"ל לרש"י שאסור ללמוד קודם ק"ש ותפלה. והוכיחו דמותר ללמוד מהא דלקמן יד ע"ב דרב מקדים ומשי ידיה ומברך ומתני לן פרקין ומנח תפילין והדר קרי ק"ש. ומקשה התם מדוע הקדים לימוד תורה לק"ש הא ריב"ק אומר דבעינן שיקבל עליו עומ"ש ואח"כ עול מצות, [כן פירש רש"י שם]. ומשני דאיירי קודם שהגיע זמן ק"ש. ועכ"פ מוכח מהתם שמותר ללמוד קודם שיקרא ק"ש ויתפלל.

האם האיסור ללמוד לרש"י הוא מעה"ש

ובמהרש"ל תמה על קושייתם, דלמא רש"י אסר רק בהגיע זמן ק"ש ותפלה, ואילו התם רב מתני פירקין קודם זמן ק"ש. ותירץ, דלשון רש"י כשעמדתי ממטתי וכו' משמע מיד אחר עה"ש אף שלא הגיע זמן ק"ש בעונתה [לכתחילה], ושפיר הקשו תוס' מרב דלימד תורה עד שהגיע זמן ק"ש בעונתה, ואף לאחר עה"ש. ובמהרש"א תירץ כעין זה, דמהא דקאמר ר' בנימין שתהא תפלתי סמוך למטתי משמע שמיד בקומו נאסר ללמוד, ואף קודם זמן ק"ש. דאם נאסר רק כשהגיע זמן ק"ש הו"ל למימר שתהא תפלתי סמוך לזמן ק"ש.

ובהמשך דברי מהרש"א עי' אליה רבה סי' פ"ט ס"ק י"א שתמה, ובנמוקי הגרי"ב ביאר דשוב הקשה המהרש"א על עיקר קושיית המהרש"ל, דבס"ד בגמ' שם איירי אחר שהגיע זמן ק"ש ומכל מקום הותר לו ללמוד תורה. והשתא שפיר הקשו תוס' על רש"י אפילו אם נאמר דכל האיסור הוא כשהגיע זמן ק"ש. [אמנם לשון התוס' דחוק, דהביאו את מסקנת הגמ' שכאשר הגיע זמן ק"ש קרא].

ונמצא שלפי מהרש"ל רש"י אוסר ללמוד תורה מיד בעה"ש אף שעדיין אי אפשר לקרוא ק"ש לכתחילה, ולפי מהרש"א אין ראיה לזה, ואפשר דאוסר רק כשהגיע זמן ק"ש. ובמשנ"ב פ"ט ס"ק ל"א הביא שנחלקו בזה דרך החיים וישועות יעקב.

עוד כתב מהרש"ל, דקודם עה"ש פשיטא דשרי ללמוד לכו"ע, ואף בשאר מלאכות שרי. וכן כתב הטור דרש"י אסר ללמוד משהגיע זמנה. והקשה הב"ח אם כן מה הקשו תוס' על רש"י מרב, דלמא רב התחיל ללמוד קודם עה"ש, וכמו שדוד היה מתחיל ללמוד מחצות עד אור הבוקר. ותירוצו שם צריך ביאור.

ב' אופנים דאף לרש"י מותר ללמוד

כתב הרא"ש, דאפשר שרש"י אסר באופן שמתפלל בבית מדרשו ואינו רגיל לילך לביהכ"נ דאיכא למיחש דלמא מטריד בגרסתיה ויעבור זמן ק"ש ותפלה. וביאור דבריו, דמי שרגיל לילך לביהכ"נ ויש לו מנין קבוע, לא חיישינן דלמא מטריד בגרסתיה, ורק מי שרגיל להתפלל בביתו חיישינן שלא יתפלל, לפי שידחה את התפלה מרגע לרגע עד שיעבור הזמן.

כתבו תר"י, דאפילו לדעת רש"י אין לאוסרו אלא כשלומד לעצמו מפני שיכול להתפלל תחלה ולחזור ללימודו אח"כ, אבל במי שמלמד לאחרים ודאי מותר כיון שהשעה עוברת, דזכות הרבים דבר גדול הוא, ואם לא ילמדו עכשיו יתבטלו ולא יוכלו ללמוד אח"כ. והוכיח כן מרבי שהיה מלמד תלמידיו, וכשהיה מגיע זמן ק"ש מעביר ידיו על עיניו וקורא, ולא היה מתפלל אלא אחר לימודו, ולא חשש שמא ישכח ויעבור זמן תפלה, דכיון שדרך להתפלל כל יום לא חיישינן לשכחה. ומשמע מדבריו שמעיקר הדין לא חיישינן לשכחה כיון שרגיל להתפלל בכל יום, אלא דחכמים אסרו כיון שיכול להתפלל מיד ולחזור ללימודו, אך היכא שיפסיד מזה זכות הרבים ויש לו סיבה מדוע להתפלל אח"כ לית לן בה.

ומעתה יש להוכיח מדברי תר"י כמהרש"א דכל האיסור ללמוד לרש"י הוא משעה שאפשר להתפלל, דלפי המהרש"ל שאסור ללמוד מעה"ש אע"פ שאינו יכול עכשיו להתפלל, הא לא שייך לומר בזה מש"כ תר"י "מפני שיכול להתפלל תחילה ולחזור ללימודו אח"כ", ודוחק לומר דתר"י התירו רק במקום זכות הרבים שהוא ענין גדול, דמלשונם משמע שכל האיסור הוא רק משום שיכול להתפלל ואח"כ ללמוד.

והיה מקום לפרש כך גם בדברי הרא"ש, דבאמת גם מי שיש לו מנין קבוע חיישינן שמא מטריד בגרסתיה, שהרי ע"י שמטריד אינו זוכר ללכת לביהכ"נ, ומכל מקום שרי ללמוד לפי שאין מוטל עליו להתפלל עכשיו, דהוא ממתין למנין הקבוע שלו. אך מלשון הרא"ש משמע טפי דכאשר רגיל ללכת לביהכ"נ לא חיישינן למטריד כלל.

התחיל בהיתר

כתב הר"ן בשבת (ה ע"א בדפי הרי"ף), דכל הדין להפסיק לק"ש אפילו מי שתורתו אומנותו היינו כשאין שהות אח"כ לקרוא, אך אם יש שהות למה מפסיקין, וכי אסור לעסוק בתורה קודם שיתפלל. ומבואר שהר"ן סובר כדעת התוס' דאין איסור ללמוד לפני התפלה כלל. וברמ"א סי' ק"ו הביא דברי הר"ן, והקשה המגן אברהם סק"ו הא אנן קיי"ל כרש"י שאסור ללמוד לפני התפלה. ותירץ, דמכל מקום אם התחיל אינו פוסק. וזה כונת הרמ"א שאם יש שהות אינו צריך לפסוק מלימודו כיון שהתחיל. [ואף שלגבי שחרית כתב השו"ע פ"ט ס"ה דאם התחיל לאכול קודם עה"ש י"א שצריך להפסיק וי"א שאין צריך להפסיק, שאני התם דאיסור אכילה קודם שחרית אסמכוה אקרא דלא תאכלו על הדם, משא"כ לגבי ללמוד קודם התפלה הוי כשאר דינים דרבנן שאם התחיל אפילו באיסור לא יפסיק].

וכל זה בתפלה, דקיי"ל שאם התחיל לאכול אינו מפסיק, ואפילו התחיל באיסור [לולי דאסמכוה אקרא], אך לגבי ק"ש הא קיי"ל שאם התחיל באיסור יפסיק ואם התחיל בהיתר לא יפסיק, ולכאורה הוא הדין לגבי לימוד תורה. ונחלקו בזה הלבוש והאליה רבה בסי' ע' ועי' ביאור הלכה ס"ס ק"ו.

לימוד תורה קודם מנחה וערבית

המגן אברהם סי' רל"ב סק"ח הביא מהרי"ו דמי שלא התפלל ערבית עם הצבור אסור במלאכה ובלימוד תורה עד שיתפלל. והב"ח הבין בדבריו דאיירי באדם שרגיל להתפלל עם הצבור ופעם אחת לא התפלל, דאסור לו ללמוד עד שיתפלל. אך המגן אברהם נחלק עליו, דכל מי שרגיל להתפלל בביתו אסור לו ללמוד עד שיתפלל ערבית. והא דאיתא בברייתא ד ע"ב נכנס לבית המדרש וקורא ושונה ואח"כ קורא ק"ש ומתפלל, היינו שקורא ושונה קודם שיגיע זמן ק"ש, דלאכול ולשתות אסור אף בחצי שעה שקודם צה"כ כמש"כ תר"י, וללמוד מותר כדי שלא יהא יושב ובטל חצי שעה, אך לאחר שהגיע הזמן אף ללמוד אסור כיון שיכול להתפלל מיד.

ובפמ"ג כתב דהוא הדין לגבי מנחה יש לאסור ללמוד מתחילת שעה עשירית, והוכיח שם מדברי תר"י דאין לחלק בין ק"ש דאורייתא לתפלה דרבנן, עיי"ש. וכבר הקשה השער הציון על הפמ"ג מדוע נקט לאסור מתחילת שעה עשירית, הא לגבי ערבית כתב המגן אברהם דלא החמירו לגבי לימוד תורה בחצי שעה שקודם זמנה. ולכאורה י"ל בפשיטות דהמגן אברהם שם חילק בין אכילה ושתיה ללימוד תורה דלא רצו חז"ל שיהיה יושב ובטל חצי שעה, אך במנחה הא יכול להתפלל מיד בתחילת שעה עשירית, ולפיכך אף בלימוד תורה אסרו שמא ימשך. [אמנם לפי הראשונים שלא גזרו סמוך למנחה קטנה באכילה פשוט שמותר ללמוד, והפמ"ג נקט כן לפי מה שהוכיח הבית יוסף מתוס' בשבת שאף במנחה קטנה אסור להתחיל בסעודה קטנה מתחילת שעה עשירית].

וכל האיסור ללמוד קודם מנחה וערבית הוא כשאינו רגיל להתפלל בצבור, וכשאינו מלמד לאחרים, וכמש"כ הראשונים לגבי שחרית. ועי' שער הציון שם דאם התחיל בהיתר פשוט שאינו צריך להפסיק. וכן מהני להעמיד שומר שאינו לומד תורה.