ציונים והערות מלבן סימן שב עד סעיף ח
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

בס"ד

**סעיפים א ה ז**

**גמ' שבת קמז. אמר רב הונא המנער טליתו – לא קפדינן מידי**

**שיטת רש"י:** (ד"ה המנער) דמנער הטלית מן העפר, וחייב חטאת (ד"ה חייב) משום שזהו ליבונה, וכן כת' הר"י מלוניל (דף סב. מדה"ר) הפסקי ריא"ז (הלכה ג אות ג), שבלי הלקט (סימן קט) הריבב"ן (שם ד"ה המנער) הראב"ן (סימן שפ"א) וספר התרומה (סימן רנד). והר"ן (מיוחסות ד"ה המנער) הבי אפי' זה. ויעויין בפי' ר"ח שלפנינו (דף קמז.) שכת' ג"כ כן להדיא ודלא כמו שהביאו תוס' בשמו ויעויין בסמ"ג (לאוין סה) ובשעה"צ (סק"ז) בזה. וכעי"ז כת' באר הגולה (אות ב) דשיטת תוס' היא בשם ר"ת (ספר הישר חידושים רפג).

רש"י (ד"ה למיתבא) פי' דהמשך דברי הגמ' אזיל על טל, וא"כ מוכח דלדבריו יש גם בטל, ויעויין בר"ן (מיוחסות שם ד"ה הוא). אולם בר"ח משמע שג"כ היינו דבר טינוף, וכ"כ להדיא רבינו יהונתן (שם).

והנה בר"ח לפנינו כת' אבק או דבר טינוף ומשמע שלשיטתם היינו הך, אולם ברבינו יהונתן (שם) ובמאירי (ד"ה המנער) משמע שפליגי ב' השיטות די"א מן העפר וי"א מן הטנוף וצ"ב בזה.

**שיטת תוס':** (ד"ה המנער) תמהו וכי יש ליבון במנקה בגד מן העפר, [ולכאורה כוונתם דליבון היינו ע"י מים וכדו', ולא בניעור בלבד מדבר לכלוך וכן מבואר בריטב"א (ד"ה אמר רב הונא)], ולכך פי' דהיינו מן הטל וזהו ליבון, וכהמשך דברי הגמ' [ויעויין בב"ח (ד"ה המנער) דכת' דרש"י דייק דבהמשך הגמ' איתא ניעור מטלא וכאן איתא בסתמא משמע שאזיל אפילו על עפר], וכן כת' הרשב"א (ד"ה המנער) והריטב"א (שם) והר"ן (ד"ה המנער) והרא"ש (סימן י) ובתוס"ר (ד"ה המנער) והראב"ד (פ"י הי"ח). והפסקי רי"ד (ד"ה המנער) הביא דהיינו או עפר או מים.

[בשיטת המרדכי נח' האחרונים בזה, דהמרדכי (רמז תמא) הביא פי' תוס', אולם לקמיה (רמז תמד) כת' דמעער טליתו מן העפר חייב חטאת ודוקא חדש וכו', וכת' הב"ח שמבואר במרדכי הנ"ל שס"ל כרש"י, אולם בבגד"י (שם אות ט) כת' דאין כוונתו אלא לחדש בדין שאנן לא מקפידים ולא לפסוק כרש"י בזה].

ויעויין בגיליון הש"ס שהק' מדברי רש"י לעיל (דף קמא. ד"ה מבפנים) וז"ל 'ומלבן ממש לא הוי דאין נותן שם מים'. וכן יש שהעירו מלשון רש"י לעיל (דף עג. ד"ה המלבנו) 'מכבסו בנהר', ומשמע שהיינו דווקא במים. ואפשר שרש"י בסוגיין (ד"ה חייב חטאת) בא לתרץ זאת דכת' 'דזהו ליבונה', ואפשר שכוונתו שודאי בלא מים אין זה ליבון שאין הטינוף מתנקה, אולם באבק ועפר בלבד 'זהו ליבונה' אף בלא מים. ויעויין בשעה"צ (סקמ"א) שתי' דהכא בסוגיין שמתנקה לגמרי אסור משא"כ התם ודו"ק בדבריו מדוע חדש וכו'. ולדבריו אפשר דלכך רש"י לא הזכיר **טינוף**, דכה"ג אינו מתנקה לגמרי. ואפשר שאף הסוברים שגם טינוף בכלל, הייינו בטינוף דומיא דעפר.

**שיטת הרמב"ם:** (פ"י משבת הי"ח) דאיירי שמנערה לנאותה ולהסיר הציהוב הלבן הנתלה בבגד כדרך שהאומנים עושים חייב, וכעי"ז הביא הר"ן (מיוחסות ד"ה המנער) די"מ ש'מנערו להסיר הקסמים שעליו וכדרך החייטים **שמנערין להסיר הקסמין אחר תפירתן וחייב משום מכה בפטיש** שהוא גמר מלאכת החייטין', ויעויין ברמב"ם שם שקצת משמע ג"כ שחיובו משום מכב"פ. ויעויין במגיד משנה שם שכת' דגם הטל מצהיב את הבגד השחור עיי"ש, אולם לדבריו נראה דלא כהר"ן שהוא משום מכב"פ, והכס"מ פי' כהר"ן. ויעויין גם באו"ש שתמה על דברי המ"מ.

אולם יעויין בשלטי הגיבורים על הרי"ף (דף סב. אות ב) דביאר דברי הרמב"ם דס"ל כרש"י. וכן איתא להדיא בארחות חיים (ח"א הלכות שבת סימן קמח) שכת' 'המנער טלית חדשה טהורה כדי לנאותה ולהסיר הציהוב הלבן שבה חייב.. וטעם האיסור משום מלבן', וכ"כ הכלבו (סימן לא ד"ה הלוקח קשרי). והנה אם אמרינן כהאר"ח והכלבו ע"כ כדברי השלטי הגיבורים שהיינו משום שחשיב לכלוך שמקלקל את הבגד.

**השו"ע** (סעיף א) הביא פי' תוס', ומשמע שפליג על רש"י ולא חיישינן בעפר, אולם הרמ"א הביא דטוב לחוש לדברי רש"י. וכ"כ הב"ח דלכתחילה יש להיזהר כדברי רש"י, ויעויין באור לציון (ח"ב פכ"ד הערה א) דנכון לחוש לשיטת רש"י כיון שגם הר"ח שכל דבריו דברי קבלה כת' כן. ולהנ"ל יש לצרף דכמה ראשונים ס"ל דגם שיטת הרמב"ם כן היא. ועיין **במ"ב (סק"ו)** שהביא בשם הא"ר שאין זה רק טוב להחמיר **אלא מעיקר הדין**, אולם יש לסמוך להקל ע"י אינו יהודי כשיטה ראשונה, ובפרט לפעמים משום כבוד הבריות בזה. [ועיין ביאוה"ל (סימן רנג ד"ה להחם) בשם הברכ"י, והכא משמע קצת שלא סמך אלא במקום שיטה חשובה]. ובספר הזכרונות (זכרון ט פ"א המלבנו) כת' דנראה דראוי להחמיר כדברי כולם [ג' שיטות, רש"י תוס' ורמב"ם] דספק חטאת הוא והדבר נקל לקיים בו שו"ת.

**כת' הב"י** (ד"ה ומ"ש ודוקא בחדתי) דלרש"י הטעם ששחור וחדש האבק **מקלקל מראיתו** אולם לפי' תוס' הטעם **דהניעור** מהטל **מיפה אותם** ומינכר כיבוסם, וכן דייק בלשונו בשו"ע וכת' 'שהניעור יפה לה כמו כיבוס', והיינו שטל ודאי אינו מקלקל הבגד כ"כ. ויעויין בביאור הגר"א (סק"ב) שדייק כן. והנה בגמ' איתא מקפיד עליו, וכת' רש"י (ד"ה והוא דקפיד) 'ללובשן עד שינערם', והיינו שכיון שהם מלוכלכים לא ילבשם בלא ניעור, [ולקמיה נראה גדר מקפיד], ו**צ"ע** האם לדברי התוס' שאין הטל מקלקל מראיתו אלא הניעור מיפה האם **מקפיד היינו כה"ג שלא ילבשם**, או שבזה הכוונה רק מקפיד לכתחילה, שהרי דוחק לומר שמקפיד ולא ילביש בגד שאין בו קלקול כלל, אולם במ"ב (שם) נראה שאין חילוק בזה וצ"ע. [ואולי כוונת הרשב"א (ד"ה המנער) והמ"מ שהביא הב"י שכת' דמי שמקפיד הוי פס"ר וכו', היינו ליישב הנ"ל שהרי ודאי לא מקפיד להלביש בלא"ה, ואי משום התיקון מה נפק"מ אם מקפיד, ותי' דמי שמקפיד אמנם המעשה אינו אסור מצד עצמו שאינו מעשה כיבוס, אולם כיון שהתוצאה שמתיפה אסור משום פס"ר שניחא ליה, אולם מי שלא מקפיד אינו אלא אינו מתכוין, והיינו שכה"ג לא חשיב מלאכה כלל].

**חדשה:** כת' הב"י (ד"ה ומ"ש והוא שמקפיד) דמשמע שחדש נקרא כ"ז שלא כיבסו, [וכוונתו כדלקמיה לענין קיפול בגדים שכה"ג חשיב חדש], אולם מדברי הרמב"ם מבואר כ"ז שהיא עדיין בחידושה. והמג"א (סק"א) הביא דבריו בשם הרמב"ם. והנה הדבר צ"ע שהב"י להדיא ביאר דברי הרמב"ם משום מכב"פ, וא"כ ודאי בעינן חדש כה"ג [ועיין בעולת שבת (סק"א) שכת' דאי משום מכב"פ היינו דוקא בחדש ממש שלא לבש כלל], אולם לדברי רש"י ותוס' מנין לחלוק ולומר דאינו כ"ז שלא נתכבס. וכת' הפמ"ג דס"ל דלא פליגי הטור ושאר הראשונים על הרמב"ם בזה, וכן פסק המ"ב (סק"א). וכת' המחצה"ש בשם הב"ח דהיינו אף לחומרא, דאם נתכבסה ועדיין ניכר חידושה אסור, וכן מבואר בפמ"ג, וכן פסק השעה"צ (סק"א). ועיין בב"ח לקמיה (ד"ה ומ"ש שאין הקיפול) ומאמ"מ (סק"א).

**ניעור ממים:** כת' הרמ"א 'וכ"ש שאסור לנער בגד שנשר במים או שירדו עליו גשמים. ודוקא בבגד חדש שמקפיד עליו, (כל בו)', וביאר הדברים דאמנם סחיטת בגד ודאי אסורה [משום מלבן ויש בזה גם משום דש], אולם כשמנער בלבד הוי בכלל סוגיין, ולהכי כת' הכלבו (סימן לא) דכ"ז דווקא בכלים חדשים לפי שמקפיד עליהן יותר לפי שמתקצרין במים, אולם כשסוחט ממש לעולם אסור, והביא המג"א (סק"ב) בשם ספר הזכרונות (שם) שאסור בכל הבגדים. ונח' האחרונים בביאור כוונתו, האם אסור אף בבגד שאינו שחור ואף בבגד ישן, או שבא לאסור רק צבעים אחרים, אולם כ"ז בחדש. יעויין בפמ"ג ובלב"ש (סק"ב וסק"ג). והמחצה"ש הביא דבכנה"ג הביא דברי ספר הזכרונות ומשמע שמודה שבעינן חדש, אולם בלשון המג"א מעמ שפליג, והוסיף 'וספר הזכרונות לא שזפתו עיני מימי'. ויעויין עוד בא"ר (סק"ב) ובעולת שבת (סק"ג) שכת' דאין לחלק אם מקפיד או לא ובין שחור לשאר צבעים וכ"כ בספר הזכרונות, [ומה שכת' אינו מקפיד צ"ע שבכלבו מבואר דחדש היינו משום שמקפיד, ואולי כוונתו כדברי המג"א שבזה סתמא מקפיד, אולם דוחק בלשונו, וכעי"ז רמז הא"ר, ואולי פליג על הכלבו דמשום סוחט אין חילוק וכהבנת המחצה"ש בדברי ספר הזכרונות]. אולם יעויין בספר הזכרונות גופיה [ועיין בהגהות שם (הוצאת אהב"ש מס' 69) שהאריכו בזה] מבואר שס"ל כדברי הכלבו, וא"כ בעינן חדש ומקפיד דווקא, וצ"ע טעם הדבר, וצ"ל דביאור דברי הכלבו שאיירי משום סוחט דמלבן, וס"ל דע"י ניעור אין כאן תוצאה של ליבון אלא רק כעין ניעור מטל והיינו משום שמקפיד שהמים מקצרין את הבגד ולהכי דוקא בחדש ומקפיד, אך אינו משום צבע שלא תלוי בהיכר, אלא שאף כה"ג שמוציא מים שלא יתקצר הבגד חשיב תיקון בבגד ודמי לליבון. [וחדש לענין זה כת' הא"ר (סק"ב) דהכא הכל תלוי בכיבוס לענין חדש, וכן משמע בפמ"ג].

**כת' האור זרוע** (ח"ב שבת סימן פא) דבגד המלוכלך בנוצות מותר להסירם לכו"ע, וכן איתא בירושלמי (פ"ז) מי שנסתבכו בגדיו בקוצים שבעינן שלא יהיה פס"ר שיקרע, ומותר אף למאן דקפיד, וטעמא דקוצים לא נארגו בבגד אלא נסתבכו בו אח"כ [משא"כ שיירי הבגד דלקמיה]. וביאר הלבוש (סעיף א) [הביאו המ"ב (סק"ז)] דטעמא משום שאין הנוצות תחובים בבגד כמו מים ועפר. ויעויין בביאור הגר"א (סק"ט) מה שהביא בזה, וביארו הדמש"א דכ"ש הכא שהנוצות אינם מסובכות כ"כ בבגד, ואף לפירש"י דאבק מקלקל מראיתו נוצות אין מקלקלות מראיתו. אולם בפמ"ג (אש"א סק"ד) הביא דברי הלבוש וכת' דלפי"ז אם תחובים בבגד אסור, והוסיף וכ"ש בבגד שחור שמיפהו בכך והוה כמב"פ להר"מ. וצ"ע לדבריו בירושלמי דנסתבכו בגדיו בקוצים כיצד מותר, והנשמ"א (כלל מד אות ד) הק' על הרמ"א כיצד התיר נוצות, והרי לרמב"ם כשהוא מבגד שחור וחדש אסור, ובאמת בספר הזכרונות אסר עכ"ד דהנשמ"א, והמג"א (סק"ד) הביא דספר הזכרונות החמיר בזה, וכת' השעה"צ (סק"ט) דטעמא משום דדמי לאבק [והיינו שמקלקל הבגד מצד המראה], ותמה השעה"צ על דברי הנשמ"א שכל איסור הרמב"ם הוא מצד מכה בפטיש וכן מוכח בלשון הרמב"ם, ובזה אין צד לאסור [והשמיט דברי הפמ"ג דדימה זאת, ובאמת צ"ע לאסור מצד מכב"פ כשנפלו נוצות על בגדו], והביא דהגר"א התיר שאין בזה משום ניעור מאבק וכהנ"ל. אולם יעויין בספר הזכרונות גופיה שמבואר שהטעם שאסר שחשש לשיטת הרמב"ם, ומשמע א"כ דס"ל דלרמב"ם אינו משום מכה בפטיש [ועיי"ש שהביא דברי המ"מ שם], ומ"מ ס"ל דהרמב"ם הוא שיטה שלישית ודלא כהשלטה"ג הנ"ל, וצ"ע במה נחלק על רש"י, ואולי ס"ל דלא דווקא אבק שמקלקל מראיתו אלא כל דבר טינוף וכהנ"ל. אולם למעשה המ"ב שם סתם להקל ע"פ דברי הגר"א דלשיטת תוס' ורש"י מותר וכן מוכח בירושלמי, והביא שדינא דאו"ז גופיה הוכיח זאת האו"ז מדברי הירושלמי הנ"ל.

**אימתי למעשה יש איסור ניקוי בגד:** הבאנו לעיל דדין כיבוס שהוא חיוב דאורייתא בכל מקום הוא ע"י מים, ולתוס' בלא מים אין איסור כלל, ולרש"י אסור רק בחדש שחור ומקפיד. ונקדים ביאור ב' סוגיות נוספות בענין, והגדרת מקפיד.

**דין כסכוס:** איתא בגמ' (דף קמ.) בדין כסכוס, ונח' הראשונים בגי' הגמ' [עיין בב"י (ד"ה חלוק)] והטור גרס שסודר אסור, וטעמא מבואר בסוגיא שם וברש"י דע"י הכסוס נולד ליבון בבגד ותלוי בכוונתו [עיין בריטב"א (שם ד"ה מהו)]. וצ"ע שהרי הבאנו שגם גבי ליבון כת' רש"י במתני' לעיל דהיינו בנהר, וא"כ לדברי תוס' כיצד אמרינן דיש בזה משום ליבון, וכן צ"ע מדוע אסור רק מדרבנן. והשלטי הגיבורים (דף סב. אות ב) הק' זו על הרא"ש והטור דפסקו כדברי תוס' ומ"מ ס"ל שאסור בלא מים ונשאר בצ"ע. והביאוה"ל (ד"ה י"א דאסור) תי' דע"כ ב' סוגיות הם דהתם לא מחלקינן אי הוי אוכמא חדש ומקפיד או לא, וע"כ דאפילו למתירים כ"ז מצד ליבון דאורייתא, אולם כשעושה מעשה גמור של כסכוס [בשביל ניקיון] וכדו' אסור עכ"פ מדרבנן ורק בניעור מותר. עוד הוסיף הביאוה"ל להק' מדברי הרמ"א לקמן (סימן שלז ס"ב) דמותר לכבד בגדים במכבדות [אם אין חשש שישברו הקיסמים] וכיצד מותר, וע"כ שהתם אינו אלא להעביר הניצוצות או האבק כדמוכח בד"מ שם [(סק"א) 'דברים קלים הן אינן נוטלין רק האבק שלמעלה'] ומיירי ג"כ בישן או אינו מקפיד, אבל לשפשף ממש להעביר הכתמים אסור אפילו ביד כמו כסכוס וכ"ש בכלי.

**דין ניקוי טיט שע"ג בגדו:** עוד איתא לקמן (דף קמא.) טיט שע"ג בגדו מכסכסו מבפנים ואין מכסכסו מבחוץ... ומגררו בציפורן, וכת' רש"י (ד"ה מבפנים) דכה"ג לא מוכחא מילתא לאיתחזויי כמלבן, ומלבן ממש לא הוי שאין נותן שם מים, [ויש בזה עוד דרכים בראשונים אולם הפוסקים כת' כרש"י], ובדין זה גם מוכח כדברי הביאוה"ל שיש איסור כסכוס גם בלא מים לפחות מדרבנן, אולם הק' הגר"א (סקכ"ד) מדוע לעיל הכל אסור והכא לכסכס מבפנים מותר, ותי' הגר"א 'שם אין טיט ודאי כוונתו לצחצחו כו' וזש"ש מפני שמתכוון כו', אבל כאן ודאי כוונתו משום טיט, רק דדמי למלבן לכן מבפנים דלא כו' ע"כ. ויעויין במ"ב (סקל"ב) וביאוה"ל (ד"ה דהוי), וביאור דברי הגר"א שהכא איסורו מדרבנן משום מיחזי, ולכך כשיש טיט נראה שאינו עוסק בליבון אלא להסיר את שכבת הטיט ולכך מותר, אולם אם אין טיט אסור בכלל גווני. וכת' הט"ז (סק"ו) דה"ה אם אין ממשות טיט אלא מראה טיט ומגררו לבטל המראה מותר שאין בזה משום טוחן וכן אם מטונף קצת ואין שם ממשות צואה יוכל לגרד בצפורן להסיר המראה כדי שיתפלל בנקיות, וכמה אחרונים העתיקו דבריו. והמ"ב (סקל"ו) פליג, וכת' בביאוה"ל (שם) דכיון שאין כאן טיט אסור וכדברי הגר"א וטעמא שכה"ג אסור כבסעיף ה' שהרי אין כאן טיט וע"כ מעשהו בשביל ליבון ואסור. והוסיף דלשיטת רש"י יש בזה חיוב חטאת, ואפילו באינה שחורה וחדשה, שדוקא באבק בעינן הכי, משא"כ בזה דדרך בנ"א להקפיד הוי מלבן גמור.

**ויעויין באג"מ** (ח"ה סימן יח [סימן שב סעיף ז]) שכת' שה**ט"ז ג"כ לא בא להתיר אלא כה"ג שמסיר הבעין בשביל להתפלל אבל נשאר קצת מראה** ואל"ה אסור משום מלבן, ובביאוה"ל נראה דלא הבין כך בדברי הט"ז, וכנראה דייק כן מלשון הט"ז 'לבטל המראה', והאג"מ דייק הלשון 'בשביל להתפלל' ופי' לבטל המראה היינו שמסיר את עיקר המראה.

**מקפיד:** כת' המג"א (סק"ב) דגבי טל בסתמא מותר, ודוקא אם הוא מקפיד אסור [משא"כ בחדש], אולם הביאוה"ל (ד"ה עליה) האריך לחלוק עליו דסתמא מקפיד הוא. והוסיף דאם **מקפיד אפילו בחיוורי וסומקי אסור** [ולא כת' מה הדין ישן, ובביאוה"ל כמה פעמים כת' דבעינן חדש או מקפיד, משמע שעל חדש לא ס"ל הכי, אולם בביאוה"ל (סעיף ז שם) להדיא שאפילו בישן אמרינן הכי. וצ"ע א"כ מה האריך הביאוה"ל (ד"ה לחוש) מהו נקרא חדש עיי"ש, והרי הכל תלוי במקפיד], ולפי"ז ביאר דברי ר"ח שבתחילה כת' דבעינן להדיא שיקפיד, ומ"מ אחר פי' דהיה טינוף בבגד ואמר להם שאסור, ותמוה והרי בעינן תנאי נוסף שמקפיד, ומנלן שהקפידו, וע"כ שבטינוף מודים שכל שמקפיד אסור, ובחדש ושחור סתמא מקפיד. וכדברי הביאוה"ל כת' הערוך השולחן (סעיף ג). אולם הגר"ז (סעיף א) כת' דדווקא חדש ושחור ומקפיד, ואזיל בשיטת המג"א, ויעויי"ע בפמ"ג (משב"ז סק"ב) שדו"ד בזה.

והביא הביאוה"ל דברי הבה"ג (סימן ז פרק כד) 'מותר לאדם לנער טליתו כדרב יהודה. ישב לו זרע פשתן על כסותו או תבשיל, מותר לקלפו בשבת', וביאר דהשווה דין זרע פשתן ותבשיל לניעור, והיינו כה"ג שאינו מקפיד כשמקלפו מותר, והק' מדין טיט שמותר אף בגירור וכדו' והכא מותר רק כעין ניעור, ותי' דבטיט איירי במקפיד, עוד תי' שבטיט נשאר רושם ולכך מותר אף גירור וכסכוס מבפנים, אולם בזרע פשתן ותבשיל לא נשאר רושם ולכך רק כניעור מותר כשאינו מקפיד.

**סיכום הדברים:** איסור דאורייתא של מלבן לשיטת רש"י בעינן שיקפיד ואף באינו חדש וגם שמסירנו לגמרי, אולם אכתי אסור מדרבנן משום המעשה, ומותר רק ניעור או קילוף [בה"ג] או ע"י מכבדות קשות שמורידות רק מה שלמעלה, וכן מותר כסכוס מבפנים או גירור כה"ג שיש טיט ממש ולט"ז אף בלא טיט [ולאג"מ מותר רק כשנשאר כתם]. ונביא כמה דוגמאות כדי להגדיר הדברים, טיט לח על בגדו – מותר אף לגרר ע"י ציפורן או סכין ואף כשיורד לגמרי אם אינו מקפיד, ואם מקפיד מותר רק כשלא יורד לגמרי [וצ"ע האם מותר כשמקפיד להוריד רק מה שעושה שלא יקפיד, דיש לצדד שמותר שהרי כה"ג לא חשיב ליבון כיון שלא מתנקה, אולם אפשר שכיון שמתנקה כך שלא יקפיד אכתי אסור] ורק כה"ג שאין איסור טוחן [כגון בלח או תבשיל]. כובע שנתלכלך בעפר – אם שחור וחדש סתמא מקפיד וחייב אף בניעור, ואם לא חדש ושחור, אם מקפיד חייב אם יורד לגמרי, ואם לא מותר, וכ"ז בניעור, אולם לגרר או לכסכס בין מבפנים ובין מבחוץ אסור, ולכך מותר רק לנער או לדפוק על הכובע מבפנים או כעין מברשת קשה [והמ"ב (סקי"ב) כת' על זרע פשתן שמותר **לקנחו בסמרטוט** וכדלקמיה, וכונתו לכאורה לסעיף ט דאיתא בשו"ע 'בגד שיש עליו לכלוך... אבל מקנחו בסמרטוט' דמשמע דקינוח בסמרטוט מותר, והיינו דדמי לניעור. ועיין בדע"ת (סוף סעיף א) שג"כ דייק הכי. והגרשז"א (שש"כ פט"ו הערה פ) התיר חביטה בבגד ביד רכה].

**דין מקפיד רק בשבת וכדו':** הביאו הפוסקים דברי הפסקי רי"ד (ד"ה והוא דקפדי) שכת' **'פי' בחול',** וע"כ כוונתו שאם **מקפיד על בגדיו רק בשבת** לא חשיב מקפיד, וכעי"ז איתא בשפת אמת (ד"ה שם בגמ') דביאר כן דהא דניפצו בגמ' דהיה לכבוד שבת וכה"ג לא חשיב מקפיד. ולפי"ז כת' בשש"כ (פט"ו אות כט והערה צד) שאם מקפיד בשבת או לכבוד מאורע אחר לא חשיב מקפיד, אולם החו"ש (ח"ב עמ' ריא) כת' דאם כל שבת מקפיד אסור, ונסתפק בהולך למקום או אדם חשוב שבזה מקפיד, ובחישוקי חמד (עמ' תשטז) כת' דכה"ג לא חשיב מקפיד.

**מה שכת' להסתפק** בענין **קטן** מי הבעלים, דבר פשוט שכל דברי הביאוה"ל אין כוונתו לבעלות ממונית, אלא על השימוש, וודאי שמי שישאיל בגדו לחבירו אזלינן בתר הלבוש, [ויש להסתפק אם אדם המקפיד יכול להשאיל לקצת זמן בגדו לחבירו] וא"כ קטן שהוא אחראי על עצמו אזלינן בתריה, אולם נראה שקטן ממש שהאחריות על בגדיו בידי הוריו אזלינן בתרייהו.

**סעיף ב**

**גמ' שבת דף עה:** אמר רב יהודה האי מאן דשקיל אקופי מגלימא חייב משום מכה בפטיש והנ"מ דקפיד עלייהו.

**כת' הרמב"ם** (פ"י משבת הי"ח) 'והוא שיקפיד עליהם אבל אם הסירם דרך עסק הרי זה פטור', וכת' הכס"מ והב"י (ד"ה הנוטל) דכוונת הרמב"ם לומר דקפיד דהכא הכוונה שמסירם כדי להתנאות, ודרך עסק שלא מסירם בשביל כך פטור, ואם עושה כדי להתנאות אף אם היה לובשם אף בלא"ה מ"מ חייב. אולם הט"ז (סק"ב) פי' בלשון הרמב"ם כדין מקפיד דסעיף א שבעינן שלא ילבשנו בלא"ה.

אולם **הרא"ש** (פ"ז סימן ח) כת' דה"נ דקפיד עלייהו שאינו רוצה ללובשו עד שיסירם, וכעי"ז הלשון בטור (סימן שב), וכן היא שיטת האו"ז (סימן פא) ורבינו ירוחם (). ועיין בפמ"ג (משב"ז סק"א) שביאר החילוק, דיבלת עביד מעשה בידים ולהכי אף אם היה לובשו בלא"ה חייב משום מכב"פ, אולם בניעור שאינו עושה מעשה כ"כ, כל שאינו מקפיד ללובשו מותר, וכעי"ז כת' המ"ב (סק"י). ולמעשה כת' השעה"צ (דקי"א) דאף דרוב האחרונים פי' שיטת השו"ע והרמב"ם דלא כהט"ז, מ"מ בעיקר הדין לא נוכן לברר שכמה ראשונים פליגי על הרמב"ם.

הרמב"ם והשו"ע כת' דכש**אינו מקפיד פטור**, ולעיל סעיף א' לא כת' השו"ע פטור אלא רק שבעינן שיקפיד, וכת' המ"ב שם (סק"ב) שאם אינו מקפיד מותר לכתחילה דכן מבואר בגמ', ודייק בספר הזכרונות (מג"א סק"ה) דאם **אינו מקפיד פטור** **אבל אסור**, והפמ"ג (שם) ביאר זאת מהטעם הנ"ל, ועיין בגרעק"א (גיליון המג"א) דכן משמע בשו"ע, אולם בעצם הדבר הוא מח' בראשונים, שהאו"ז (שם) כת' להדיא להוכיח מדין ניעור שגם הכא אם אינו מקפיד פטור, והראב"ן (סימן שנב) כת' להדיא דאף באינו מקפיד איסורא איכא. ואפשר שאף האו"ז לשיטתו דביאר מקפיד כדלעיל, אולם לרמב"ם שפטור מטעם שהוא דרך עסק כו"ע מודו דאסור וצ"ע.

כת' הביאוה"ל (ד"ה הלוקט) דהפמ"ג נסתפק אם ליקט יבלת אחת אם חייב, והביאוה"ל מוכיח דחייב דכל שעושה קצת מגמר מלאכה חייב, ועיי"ע בביאוה"ל (סימן שמ ד"ה ומלקט).

**סעיף ג**

**מתני' דף קיג**. מקפלין את הכלים אפילו ד וה' פעמים, ובגמ' דווקא באדם אחד וחדשים ולבנים ואין לו להחליף.

**האם הוי דווקא היתר משום כבוד שבת**, מבואר ברש"י (ד"ה מקפלין) שכה"ג שמותר משום שעושה כן בשביל שלא יתקמט, אולם בכה"ג שאסור (ד"ה בשני) מפשיט גם את הקמטים וכמתקן הוא. אולם ברמב"ם (פרק כ"ב משבת הכ"ב) הלשון 'מותר לקפלו ולפשטו' משמע שמותר אף כשפושט קצת את הקמטים, ועיין בדברי רבינו חננאל (קיג: ד"ה אדם אחד). אולם יעויין ברש"י (ד"ה אפילו ארבע) דצריך בו ביום, וצ"ל שגם בשביל שלשא יתקמט יש בזה תיקון מנא קצת. ובתוס' (ד"ה מקפלים) 'מכאן למדנו' דדוקא לצורך היום, וברמב"ם (פכ"ב משבת הכ"ב) 'כדי שיתנאה בו בשבת' וכן במאירי (ד"ה המשנה השניה) דהוא כבוד השבת, וכן בדברי הר"ן [מיוחסות (ד"ה מתני')] דאיתא במתני' משום צורך השבת, ובביאוה"ג (סקי"א) הוכיח זאת מרש"י הנ"ל, ומהגמ' דאין לו להחליף, והוסיף הדמשק אליעזר דמבואר כן במתני' 'רבי ישמעאל אומר מקפלים את הכלים... מיוה"כ לשבת אבל לא משבת ליוה"כ, וע"כ דלצורך חול ודאי אסור. וכן משמע בדברי המרדכי (רמז שפח) שכת' דדבר שיכול לקפלו מער"ש אסור בשבת [והיינו אפילו לצורך שבת דאל"ה לעולם אסור].

**שיטת הר"ן** [מיוחסות] (ד"ה מתני') דמתני' איירי כש**נותנם תוך הלוחות והם מתייפים** ומ"מ מותר דלא חשיב טירחא יתירא משום צורך שבת, וביאר לפי"ז (ד"ה ל"ש) דלהכי בב' בנ"א איכא טירחא יתירא וי"מ משום דנראה כמתקן [רש"י]. וכן הביא הב"י מהכלבו (סימן לא) דהם היו מקפידים לפשט הקמטים תחת מכבש, ולהכי בזמנינו מותר שלא עושים כן.

**כת' הראבי"ה** (סימן רמ"ה) והביאו המרדכי (שם) דכל האיסור בסוגיין הוא ב**סדר קיפולו הראשון** אבל בלא"ה מותר אפילו בב' בנ"א. והביאו השו"ע (סעיף ג) בלשון יש מי שאומר והוסיף ונראין דבריו, ודייק המחצה"ש (סק"ו) שיש בזה מח' הפוסקים ושיטת האוסרים הביא השו"ע תחילה, ואע"ג שנראים דבריו מ"מ מי שרוצה להחמיר ע"ע ודאי עדיף, וכן פסק המ"ב (סקי"ט). וקצת משמע כן בא"ר (סק"ט) דכת' דעיקר כשיטות המקילות בזה ואף כשאינו צריך לשבת, אולם אסר אם לא לבש אותם בשבת כיון שהיה אפשר מער"ש, ולכאורה אם אין בזה שום איסור מדוע אסר כה"ג.

**כת' הרמב"ם** (שם) 'וכן אין מקפלים הבגדים בשבת כדרך שעושין בחול בבגדים כשיכבסו אותן' וכו', וכת' התוס' יו"ט (פט"ו מ"ג) דהרמב"ם והטור סמכו דין זה לדינם האסורים משום כיבוס וסחיטה, ואולי שסוברים שאסרו מטעם גזירה שמא יבוא לידי כיבוס. [ולדברי רש"י פי' דכיון שמתרככים בכביסה סמכו הרמב"ם והטור לכביסה]. ועיין בפי' קדמון מבית מדרשו של ר' פרחיה (ד"ה מתני) שהביא כמה גזירות בזה אטו מה אסור.

**כת' תוס'** (ד"ה אבל יש) דלנו שיש להחליף מסתפק ר"י **אי קרי יש לו להחליף כשאין לו יפה כזה**, ועיין במעשה רוקח (שם) שדייק מדברי הרמב"ם 'כדי שיתנאה בו בשבת' דבעינן שיהיה יפה והגון לכבוד שבת. והא"ר (סק"ז) החמיר בזה, וכן הביא המ"ב (סקי"ז) בשם האחרונים. וכת' המ"ב שאם יש לו רק בגד של יום חול לא מיקרי יש לו להחליף, והוכיח זאת בשעה"צ (סקי"ז) מדבית רבי שלא קיפלו משום שהיה להם להחליף, ואם בגד חול מיקרי יש לו לכו"ע יש כמבואר בגמ' בהמשך. וצ"ע בהרבה בגדים שדרך בנ"א ללובשם דוקא בחול אולם אין ניכר מהם שמיוחדים לחול, והאם כה"ג חשיב יש לו או לא.

מבואר ש**מותר לכבוד שבת, ויש להסתפק האם מותר לקפל בשבת זו לצורך שבת הבאה**. ומצאתי דנח' בזה הראשונים להדיא, דרבינו חננאל (שם) כת' 'מקפל.. ולשבת אחרת', אולם הראבי"ה (סימן רנא) כת' להדיא ד**אסור משבת לשבת הבאה** וכ"כ הראב"ן (סימן שנט) **שאין להתיר לשבת אחרת**. וביאור הדבר נראה דהנה כת' רש"י על הדין שמותר מיוה"כ לשבת (ד"ה מיוה"כ) דחל להיות בער"ש, וצ"ע למה כת' כן רש"י, והנה כת' המאירי שכ"ז דווקא כשחל בער"ש ולהכי בזמנינו שיוה"כ לא חל בער"ש ודאי אסור, וטעמא דאמרו (שבת דף קיד:) שבות רחוקה לא התירו, וא"כ אף בכה"ג כת' המאירי לענין קיפול והצעת המיטות אין להתיר אלא בסמוך, יוצא א"כ דלדברי רש"י והמאירי [וכן איתא בכמה ראשונים שחל בער"ש] אין להתיר לשבת הבאה ק"ו מיוה"כ לשבת כשלא חל בער"ש. וקצת משמע כן במהרי"ל יעוין בבאר היטב (סימן רסב סק"ד) דמהרי"ל היה לו טלית מיוחדת לשבת וקיפלה במוצ"ש, ומשמע שאף טלית שמקפל בשביל שבת הבאה אסור, אמנם אפשר שלא היתה חדשה וצ"ע. ויעויי"ע בפי' אבן שלמה על הראב"ן (שם) שהוכיח שאף הר"ח טעות סופר יש בדבריו וכוונתו שאסור, וכדמשמע מסיום דברי הר"ח וכן הסכימו המגיהים על הר"ח [וגשל הערה 59] שהראב"ן העתיק בד"כ פי' הר"ח עיי"ש. וכן כת' התהלה לדוד (סק"ו) וכן משמע בדע"ת (ד"ה והנה ד"ז), ועיי"ע בציץ אליעזר (חי"ד סי' לד).

**ובענין לתת מכנסיים וכדו' על כסא** וכדו' בצורה מסודרת על הקפלים שלהם האם חשיב קיפול, הנה הבאנו דברש"י משמע שקיפול המותר הינו רק שלא יתקמט ומ"מ אסור אם לא לצורך שבת, וע"כ ביאור הדבר דגם זה נראה כמתקן, אולם א"כ נראה שכה"ג שאינו מקפל ממש אלא מניחם בצורה ששומרים אותם ורק עושה זאת בצורה טובה שלא יתקמט מותר. ועיין בזה בשולחן שלמה (הע' ט) שהתיר זאת, אולם השבט הלוי (ח"ה סימן לו אות ב) דן בזה מכמה צדדים להתיר אולם דעתו להחמיר לכתחילה, והחו"ש (ח"ב עמ' רי"ג) שאם מתעסק אם הקפלים הוי בכלל קיפול ועיי"ש שמתיר בבגדים עבים ובכמה בגדים.

**קיפולי מפיות:** כת' החו"ש (שם) שמפיות נייר אין לקפלם משום תיקון מנא כבגדים, אולם מסתפק האם בדבר ח"פ יש חשיבות של תיקון בזה, וה**סברא להתיר זאת** היא שהנה הבאנו (סי' שיד) דברי התוספת שבת (סי' שלה סק"י) דאין דין ביטול כלי מהיכנו במוסתקי, ולכאורה ק' והרי ודאי יש בנין וסתירה בכלים, אלא שביטול כלי מהיכנו אינו סתירה חשובה, אלא בכלי גמור החמירו שאינו יכול להוזיזו מכאן ואילך, ונראה דה"ה קיפול בגדים אינו תיקון גמור, ובדבר ח"פ לא חשיב תיקון כלל. **וכן ברבבות אפרים (ח"א סימן רכג אות ח) הביא להתיר זאת משו"ה בשם הגרמ"פ, וכן הביא בשם בעל האז נדברו, וכעי"ז כת' בשו"ת תורת חיים (סימן לז ענף ב) מהגרז"נ גולדברג, אולם הביא דצ"ע מתיקון קיסם שאסור, ונראה לחלק שהתם עושה את כל הקיסם, וכעין בונה חבית מוסתקי שאסור, אולם הכא שהכלי כבר נמצא יש להתיר, שבט הלוי (ח"ה סימן לה אות ב) הביא להתיר מחמת זה אולם למעשה התיר רק לקפלו לתתו בכליו מיוחד לכך ולא לעשות צורות, והארחות שבת (פ"ח סעיף לז) מתיר אף לקפל קיפול פשוט שאין בו עשיית צורה.** ובשש"כ (פי"א מ"א) כת' להחמיר בזה, ורק להניחם כסדר הראוי בקיפולם הרגיל התיר עיי"ש (הערות קסג קסד), וכעי"ז אסר שם (פט"ז אות כא והערה סא) לעשות **קיפולי נייר למשחק**, ואף שבדרך משחק מותר לבנות כמבואר שם, בזה החמיר עיי"ש טעמו. **ויש להוסיף** שבד"כ לא פותחים את זה ואין זה ניר מיוחד המיועד למשחק לבנות ולסתור וא"כ זה שלוקח את אותו הניר לכמה קיפולים אינו טעם להתיר שאינו בעצם המשחק. **מסקנת הדברים דיש לצדד להתיר לקפל מפיונים משום שאינו לתיקון אלא לצורה ונזרק אח"כ, אולם יש אוסרים זאת, ויש להוסיף דכל שאינו עושה צורת קיפול אלא מקפל בעדינות שאם יוציא אותו לא ישאר כלל צורה לכאורה כו"ע מודו שמותר, אולם קיפולי נייר וכדו' נראה לאסור אף שהוא למשחק שהוא קיום גמור.**

*לקפל עלונים לשתים וכדו'* ***[היינו לא רק לקפלם כדי שיכנסו לכיס וכדו', אלא שהם בגודל גדול ומקפלים כדי שישארו כך לעולם כמו שמצוי], כת' הפוסקים להחמיר בזה, עיין בארחות שבת (פ"ח הערה מו) בשם הגרשז"א, ובמאור השבת (ח"ד עמ' תקנה) בשם הגר"י פישר, ושם (עמ' תקנ"ו) בשם הגריש"א להחמיר בזה וכן בהזמנות וכדו'.***

**ליישר כובע דידן שיש בו צורה מיוחדת ונתקמט**, בעצם סברת הדבר האם דמי לסוגיין יש בזה חילוק, דלקפל בגדים לא בא להעמידם על צורתם, אלא שיש בבגד קמטים ובא ליישרם, משא"כ בזה שעיקר מטרתו היא להעמידו על צורתו, וכל כלי ובגד וכו' שיש בו צורה אם נתקמט או כעי"ז מיישרו ואין בזה תיקון כבקיפול בגדים שהיא מלאכה בחול לגהצם ובא לתקן הבגד אף שכבר עומד על צורתו, וכעין כוס פלסטיק ח"פ שנתקמטה, שמסתברא שאין בזה תיקון מנא אלא העמדו על צורתו ולא אכפ"ל שישארו הקמטים אלא שיהיה בית קיבול [וכ"כ בנידון כוס זה בשולחן שלמה (סק"י ובמנחת שלמה (ח"ב סי' לה אות טז)]. והאריכו בנידון זה הפוסקים, והביאו בשם האג"מ (קובץ לתורה והוראה ח"א עמ' ז וח"י עמ' יב, ובספר עם מקדשי שביעי ח"ב עמ' קסג) שהתיר בזה, וכן בשם הגרשז"א (שש"כ פט"ו נ והערה קסו, שולחן שלמה אות י, מנח"ש ח"ב סימן לה אות ט"ז) וכ"כ האז נדברו (חי"ג סי' יד אות י) ובשם מו"ר הגרחפ"ש (דברי חכמים 338) שאין בזה תיקון מנא, אולם יש שהחמירו בזה עיין בדינים והנהגות (פי"ג סעיף כד) בשם החזו"א שהתיר רק בכובע רך, ועיין בארחות רבינו (ח"א עמ' קלט) שהחזו"א החמיר בכובע קשה, וכ"כ החו"ש (שם).

**סעיף ד**

מתני' (דף קמא.) מכבש וכו'.

**שיטת רש"י:** דאסור לכבוש (ד"ה אבל) משום **צורך חול**, ושל כובסים אסור (ד"ה ושל) דהתרה שלו דומה לסתירה, אולם לא מבואר מדוע כשהוא מותר מער"ש פליגי חכמים ואסרו עיין בפיהמ"ש לרמב"ם שהבין שחכמים נח' על ר"י. וכן מבואר בר"ן [מיוחסות (ד"ה מתני' הקש)] ברע"ב (ד"ה ושל כובסים), ורבינו יהונתן מלוניל (משנה ד"ה מכבש) כת' ג"כ דר"י פליג, ומשמע בדבריו דטעמא דחכמים דגזרו מותר אטו אינו מותר, וכן המ"מ (שם) הק' דאי כשיטת רש"י מה נחלק ת"ק על ר"י וכת' דאפשר דגזרו דיבוא להתירו בשבת וכעי"ז כת' הגרעק"א (גיליון המג"א סק"ז). אולם בריבב"ן (ד"ה מכבש) משמע שר"י לא פליג אלא מפרש ולכו"ע שרי, וכן משמע בפסקי הרי"ד (ד"ה מכבש) וברבינו ירוחם (נתיב יב חלק יג דף פד א) ובמאירי (ד"ה המשנה החמישית) דכת' דר"י בא לפרש. וכשיטת רש"י משמע רוב הראשונים.

**שיטת המאירי:** (ד"ה מכבש) שבאומן אסור משום שאין הבגדים שלו ואינו עושה אלא לאיזה תקון, ור"י התיר אם היה מותר מער"ש אע"פ שאין לו צורך בהם.

**שיטת הרמב"ם:** (פכ"ו משבת הי"ב) דכובסים אסור משום מוקצה מחמת חסרון כיס. והנה בירושלמי (פ"כ ה"ה) 'הדא אמרה מכבש עשו אותו כקרקע. א"ר יוסי מתניתין אמרה כן של כובסין לא יגע בו', וכת' הא"ר (סק"י) דק' על הרמב"ם מדברי הירושלמי, וכת' הפ"מ (ד"ה הדא) כפי' רש"י, והיינו שלשון עשו אותו כקרקע משמע משום בנין וסתירה, [ודוחק לומר משום מוקצה], אולם הפ"מ גופיה פי' שם (במתני') כשיטת הרמב"ם, וביאר במראה הפנים שם (ד"ה ושל כובסין) דאף שקו' המ"מ על רש"י טעם חלוש הוא, עיקר טעם הרמב"ם דאי משום סתירה מאי גרע מחותמות שבקרקע שמותר [עיין בר"ש מדויסוי שהק' על רש"י והרי אין בנין בכלים, והיא קו' הירושלמי הנ"ל], ומה שתי' הירושלמי דוחק. [וא"כ לדבריו הרמב"ם פליג על הירושלמי מסברת עצמו].

ומבואר ברש"י שכל **האיסור הוא לצורך חול**, וכ"כ הטשו"ע דמתירים את המכבש של בעה"ב **לצורך שבת**, אולם הטור הוסיף אבל אין כובשים שזהו צורך חול, וסתם ולא כת' דאם הוא לצורך שבת מותר, והשו"ע השמיט דין זה לגמרי, אולם לכאורה לא פליג על האיסור לכבוש וההיתר לצורך שבת, והנה בעצם הדבר תמהו הרש"ש (ד"ה אבל לא) והשפ"א (ד"ה במשנה מכבש) מנין לרש"י שהאיסור לצורך שבת והא מתני' סתמא קתני, וכן גבי מקפלין ומציעין סתמא קתני והתם לצורך שבת ג"כ אסור, ועיי"ש מה שתי' ודוחק. ופשטות הדברים כדמשמע לשון הטור והמ"ב דבד"כ כשכובשין בתוך מכבש היו נותנים שם הרבה זמן וא"כ הוי לצורך חול, אולם אם להדיא עושה לצורך שבת מותר. והנה לעיל הבאנו שיטת הר"ן והכלבו שמקפלין את הכלים איירי במכבש, **וצע"ג** מסוגיין דאסור לכבוש, ולרש"י לצורך שבת מותר והתם בלא התנאים אסור. **ובעצם הסברא הדבר ק'** על שיטת רש"י כיצד מותר לצורך חול וכי פחות מתפשטים הקמטים מאשר ע"י קיפול, ומבואר בסוגיא דאף בשל אומן מותר אם לא משום סתירה, ולרמב"ם בלא דין מוקצה משמע שאין בזה משום תיקון וצ"ע מדין קיפול בגדים שאסור לכו"ע והרי הכא הוי תיקון גדול יותר, **אתמהה**.

**כיצד קיי"ל בהיתרו דר"י דהיה מותר בער"ש:** הבאנו לעיל מח' הראשונים האם חכמים פליגי, ויעויי"ש ברמב"ם שהלכה כחכמים, והשו"ע השמיט דין מותר קצת, ומשמע קצת שאסור, אולם הטור הכריע שמותר, והיינו דס"ל דלא פליגי, והנה הגר"א (סקט"ו) כת' דבכמה מקומות מבואר דכשרבי יהודה מחדש דבר שלא הוזכר בדברי ת"ק, אמרינן דלא פליגי, וא"כ מיושב קו' המ"מ על רש"י דלא פליגי, אולם הרמב"ם במקומות שם פסק דפליגי והלכה כת"ק ולשיטתו הוא, וא"כ השו"ע שפסק כרש"י א"כ ס"ל כר"י ול"פ, והא"ר (סק"י וסקי"א) מצדד להתיר בזה ועיי"ע בח"א (כלל מד סעיף ז) שהיקל לצורך הרבה.

והנה בשיטת הרמב"ם צ"ע מדוע ת"ק אסור וכה"ג לא חשיב טלטול, ועיין בחידושי מהר"ם קזיס (ד"ה ר' יהודה) דע"כ גם בזה נימא גזירה, אולם לכאורה הדבר חידוש שהיכא מצינו באיסור מוקצה שאסור ליטול דבר בלא לטלטל שמא יבוא לטלטל, ובדוחק צ"ל דהכא שכיח שיטלטל, [ובפמ"ג ביאר שמוקצה מחמת חסרון כיס אסור אפילו כלא"י לצורך דבר המותר, והתהל"ד (סק"ז) האריך להוכיח דמותר כה"ג כדין גיזי צמר, ונח' בדין זה האחרונים ועיין במ"ב דגבי גיזי צמר (סימן רנט) הביא דהם מוקצה מחמת ח"כ ומ"מ מותר מן הצד, וכן גבי סכין מוצקה התיר (שח סק"ה) ואכ"מ], ועיין בדברי הגרעק"א (שם) מה שכת' בזה, ובמ"ב (סקכ"א) הביא מח' אם מותר כשמותר קצת, אולם אם מותר הרבה מותר לכו"ע.

**סעיפים ו ח**

**גמ' שבת קמא. אמר אביי ואיתימא רב יהודה טיט שע"ג רגלו.. – מקנחי ליה בקורה.**

נח' בהם מותר לקנחו בכותל משום בונה או שמותר שבנין חקלאה הוא, או שבקרקע אסור משום אשוויי גומות, ויש מתירים הכל ויש אוסרים הכל.

**ונח' הראשונים כמאן קיי"ל להלכה:** ר"ח (ד"ה טיט) פסק כמר בריה דרבנא ורק בקורה מותר, והרי"ף (דף נח:) הביא שיטה זו וביאר דטעמא משום שמפרשינן למילה, והבה"ג (סימן ז) פסק כרבא והביאו הרי"ף, וכן פסק הרמב"ם (פכ"א משבת ה"ב), והמאור (שם ד"ה ובהנך) כת' דהלכה לקולא כרב פפא דבתרא הוא, ובמלחמות (שם) פליג דאין הלכה כתלמיד היושב לפני רבו, והר"ן (שם ד"ה ולענין הלכה), והרא"ש (פ"כ סימן יג) הכריע כרב פפא. ועיי"ע ברשב"א (ד"ה והרב אלפסי) ובשאר הראשונים בזה. **והשו"ע** (סעיף ו) סתם כרבא והביא דיש מי שמחמיר בהכל, והרמ"א הביא שיטת הרא"ש. והמ"ב (סקכ"ח) כת' דאף דהט"ז היקל בזה, יש מהאחרונים שס"ל **דנכון להחמיר בהכל, אולם נראה דבכותל יש לסמוך להקל כהשו"ע.**

**כת' הראשונים** [תוס' (דילמא) רמב"ן (ד"ה לא ליצדד) ושא"ר] שאף שקיי"ל כר"ש בדבר שאינו מתכוין הכא אסור שמא יכוון וטעמא כיון שמתקנח יפה במקום הגומות, חוששים שמא יתכוין לכך.

**בנין חקלאה הוא**: כת' הר"ן [מיוחסות] (ד"ה האי) דבנין חקלאה היינו בנין שאינו חשוב ואסור רק מדרבנן כשמכוין, ולכך כשאינו מתכוין מותר לגמרי, וצ"ב לאסורים אינו מתכוין אף בדרבנן, וצ"ל דיעוניין בדברי הריטב"א (ד"ה האי) שכת' כעין דברי הר"ן ומדוייק בלשונו שהכא אינו בנין ורק דמי לבנין וכל שאינו מתכוין לא דמי כלל ולהכי מותר. ויעויין בב"ח (ד"ה אך קשה) שנדחק בזה, ולדבריהם לא בעינן לאוקמי משום צער.

**כת' ר"י מלוניל** (ד"ה אחד זה) והביאו הר"ן (מיוחסות ד"ה רב פפא) דטעם ההיתר הוא משום שאינו מתכוין וקיי"ל כר"ש, 'ופסיק רישא נמי לא הוי דהא ליא ניחא ליה'. וצ"ע בדבריו שהרי פסיק רישא אסור אף כשלא ניחא ליה. וההיתר כת' הראשונים שלא הוי פס"ר כלל.

**כת' המהר"י אבוהב** (הביאו הב"י ד"ה טיט שעל) דכל ההיתר משום שהטיט על רגלו, אולם אם על נעלו אסור שהוא בכלל אין מגרדין מנעל (לקמיה סעיף ח) וצ"ע. והב"י דחה דבריו דכ"ז בסכין וכדו', אולם בסוגיין שמנקח בכותל או קורה או קרקע לא שייך לסוגיא שם. והביא דברי רבינו ירוחם שהתיר אף ע"י חרס. והשו"ע (סעיף ו) כת' 'טיט שעל רגלו מקנחו' והוסיף 'או על מנעליו, וכעי"ז איתא לקמיה (סעיף ח) דהשמיט שאסור דווקא בסכין, ומשמע שאף שהק' על המהר"י אבוהב, למעשה חשש לדבריו, וכן דייק הב"ח (ד"ה אך קשה) ובשכנה"ג (הגב"י שטה כט ואות ב). ועיין מג"א (סק"ט). והביא המג"א (סקי"ז) דהמהרי"ל היה מקנח מנעליו בברזל, וצ"ל שהיה רחב [דאם לא דמי לסכין], אולם למעשה כת' המג"א להחמיר אף בזה דדמי לגב סכין, וכן הט"ז (סק"ג) החמיר ולא חילק אם הוא עבה או דק, ויעויין במ"ב (סקכ"ו) מה שהכריע בזה.

והנה בעצם סוגיית גירור נעלים בגמ' (דף קמא. - :) וקיי"ל [ר"ח (ד"ה וגירור)] דבין מנעל חדש ובין מנעל ישן אסור, ואף חדש אסור אפילו בגב הסכין, וכ"ש בחורפא דסכינא.

**טעם האיסור, והאם מותר בטיט לח או כשמקנח בנחת:** וביאר רש"י (ד"ה אבל לא) דטעמא משום ממחק וכ"כ שאר הראשונים, אולם הכלבו (סימן לא) כת' **דגירורו מתקנו,** ולהכי התיר בטיט לח שכה"ג אין תקון בכך, והב"י (ד"ה אין מגררין) הוכיח משיטת רבינו פרץ שבגמ' מוקמינן לה אף בטיט לח ודלא כדברי הכלבו [אולם לכל הראשונים וכן לשו"ע שסתם דלא כדבריו אין ראיה], והב"ח (ד"ה אין מגרדין) הק' דכ"ז לטעמו דהוי משום תיקון מנא, אולם לרש"י ולכל הראשונים דטעמא משום גירור אין מקור להיתר זה ומנליה לחדש כן, אולם הא"ר (סקכ"א) כת' דכוונת הכלבו כרש"י שכשממחקו הוא מתקנו, והביא הא"ר סייעתא לדבריו מהמהרש"ל עיי"ש. אולם המאירי (ד"ה מה שהתרנו) כת' כטעמא דרש"י ומ"מ התיר בטיט לח, ומשמע בדבריו דטעם ההיתר משום שבלח אינו צריך לגררו אלא די בקינוח, ועיין בשעה"צ (סקל"ד) שהביא בשם הק"נ והא"ר לחד תירוצא שג"כ הקילו בטיט לח. ומה שהבאנו טעם ההיתר שרק קינח, עיין בפמ"ג (אש"א סק"ט) ומחצה"ש (שם) ויד אפרים (מג"א סקי"ז) שכת' דכשמקנח בנחת אין איסור שלא יבוא לגרר את העור, אולם יעויין במ"ב (סקכ"ו) ובשעה"צ (סקל"ד) שרק צירף טעם זה כה"ג שהוא גם טיט לח ומקנח בנחת עיי"ש.