2 מראי מקומות עה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק כלל גדול

מראי מקומות עה. 2

ישנם כמה קושיות בסוגיא. א. בדעת התוס' יש לעיין מה סברו בתחילה מדוע במלאכה שאצל"ג לא יהיה המחייב של מקלקל בחבורה. ב. בדעת רש"י יש לעיין דמשמע דלמד את שאלת הגמ' משום מתעסק ולא משום אינו מתכוון דהרי רש"י הביא ע"ז את הפטור של מלאכת מחשבת. ויל"ע אם כן מה היה שאלת הגמ' פס"ר ולא ימות דזה מחיב לגבי אינו מתכוון ולא לגבי מתעסק. וכנ"ל יש להקשות לגבי הר"ח דביאר את תי' הגמ' משום מתעסק כפשוטו. ג. יש לעיין על רש"י דביאר דמודה ר"ש בפס"ר שאינו מתכוון ולא בפס"ר דלא ניח"ל. והדבר צ"ע מקושיית התוס' מהסוגיא להלן קג. דמבואר דמודה ר"ש בפס"ר דלא איכפת ליה דפטור דהרי בעביד בקרקע דחבריה מבואר דהוא פטור. ובאמת צ"ע מדוע רש"י בסוגייתנו לא ביאר דהוא פטור משום מלאכה שאצל"ג.

**ובהקדם. מצינו ג' מחלוקות בין רבי יהודה לר"ש. א. לגבי דינא דאינו מתכוון דשיטת רבי יהודה דאינו מתכוון חייב.** ושיטת ר"ש דאינו מתכוון פטור. אמנם מבואר דמודה ר"ש בפסיק רישא דהוא חייב.

והנה מחלוקת זו היא מחלוקת לגבי כל התורה כולה ולאו דווקא לגבי שבת. דנחלקו ר"ש ור"י בכל איסורין שבתורה. האם חייב רק במתכוון או גם באינו מתכוון. ובגדר הסברא בזה ביארנו ב' דרכים. או דר"ש סבר דכל שאינו מתכוון אליו אינו נכלל במעשיו ורבי יהודה סבר דגם מה שלא מתכוון זה עצמו שזה נובע ממעשיו ממילא זה נכלל במעשיו. או באופן אחר דהתורה אסרה רק עבירה ששם העבירה היא במעשה. למשל התורה אסרה לבישת כלאיים אז אסרה מעשה של לבישה ולא מעשה שיש בו תוצאה של לבישה. וממילא הכוונה מגדירה את המעשה למעשה לבישה. ולפי"ז יש לדון מהי סברת רבי יהודה. האם רבי יהודה סבר דהתוצאה מגדירה את המעשה גם באין מתכוון או דלמא סבר רבי יהודה. דאין מתכוון הוא כמתכוון ודעת האדם וכוונתו היא על כל מה שיכול לנבוע ממעשיו.

ובדברי התוס' לעיל מא. מבואר דלגבי שבת מודה רבי יהודה דאינו חייב מדאוריתא משום שבאינו מתכוון לא הוי מלאכת מחשבת. אמנם לרבי יהודה שבכל התורה כולה נאסר באינו מתכוון אז לגבי שבת עכ"פ נאסר מדרבנן משא"כ לרבי שמעון שזהו התר ביחס לכל איסורין שבתורה לגבי שבת הוי התר גמור.

אמנם דעת הריטב"א שם וביומא ודעת הרשב"א בכתובות ה. ועוד דגם בשבת רבי יהודה מחייב מדאוריתא באינו מתכוון. ואין כאן חיסרון של מלאכת מחשבת. וביארנו בחבורה דהביאור בזה הוא כשיטת המאירי להלן קג. דרבי יהודה היה עושה אינו מתכוון כמתכוון. ודעת האדם היא על כל מה שיכול לנבוע ממעשיו.

וכן דנו לענין פסי"ר מה יסודו האם יסודו דע"י הפס"ר הוי כמתכוון כיוון שדבר זה נובע ממעשיו וכמבואר ברש"י בכריתות כ: ד"ה שאינה. או דהביאור דע"י הפס"ר נחשב בוודאי מעשה לבישה גם בלי כוונה דע"י התוצאה הווודאית בוודאי זה שם המעשה. [ובחידושי הגר"ח הלוי עולה עוד צד דלגבי שבת הפס"ר מגדיר את זה כידיעה ולגבי מלאכת מחשבת זהו מספיק.]

**עוד נחלקו רבי יהודה ור"ש לגבי מלאכה שאצל"ג דרבי יהודה מחייב ור"ש פוטר**. והנה החילוק בין מלאכה שאצל"ג לאין מתכוון ביארנו באופן זה. דאין מתכוון פירושו שעושה פעולה אחת ואינו מתכוון לפעולה אחרת שנפעלת מאותה פעולה שעושה למשל הגמ' בכט: שגורר ספסל ואינו מתכוון לעשיית חריץ. ומלאכה שאצל"ג יסודה דהוא מתכוון לפעולה אלא דלפעולה הזאת יש שני תוצאות ואין לו צורך בתוצאה שנולדה כתוצאה מהפעולה שעשה. למשל שחפר בור למטרת העפר. ואין לו צורך בזה שנעשה בור אמנם בוודאי דעתו היתה על הפעולה אלא רק דלא היה לו צורך בתוצאה. וזה לכאורה נחשב מלאכה שאצל"ג. והנה נחלקו בטעם הדין דר"ש פוטר מלאכה שאצל"ג. דברש"י להלן צג: ד"ה ור"ש פוטר כתב דיסוד הפטור הוא משום שלא הוי מלאכת מחשבת. ועיין שם בתוס' צד. דלמד דיסוד הפטור הוא משום שאינו דומיא דמשכן ששם המלאכה נעשית עבור התוצאה של לגופה ולא עבור צורך אחר. [ וביתר דיוק עיין שם ברש"י דהגדיר מלאכה שאצל"ג דברצונו לא באה לו ולא עשאה אלא כדי לסלקה מעליו. אמנם כנראה דיש ב' מיני מלאכות שאצל"ג א. כדביארנו בתחילה בחומר גומא לצורך עפרה דשם בוודאי יש לו צורך ואין עושה רק כדי לסלקה וכן הוצאת המת שעושה כדי לסלקו ולא לתכלית הוצאה וכנראה שני הדברים האלו חסר בהם במלאכת מחשבת שהרי הם לא נעשים לתכלית המלאכה.] ובדעת התוס' דכתבו דמלאכה שאצל"ג נלמדת ממשכן. כנראה שכן למדו התוס' בסוגייתנו בתחילה ומשום כן סברו דליתא ביה המחייב של חבורה. דהמחייב של חבורה היא מחייב ביחס לדברים שפטורים משום מלאכת מחשבת ולא משום דומיא דמשכן. והתוס' הקשו בסוף דבריהם מהסוגיא בחגיגה י. דמבואר שם שהפטור של מלאכה שאצל"ג הוא משום מלאכת מחשבת. ואם כן הקשו דגם על מלאכה שאצל"ג מבואר דהפטור הוא משום שלא הוי מלאכת מחשבת. ובדעת התוס' יש ליישב. או דדברי הגמ' שם קאי על מקלקל שהוזכר שם בגמ' ולא על מלאכה שאצל"ג. או דכוונת הסוגיא שם היא דגם אם ילפינן דבעינן דומיא דמשכן אמנם. כאן החיסרון של הדומיא היא במחשבתו ולא בפעולה עצמה ואם לא היה הלכה של מלאכת מחשבת אז גם לא היה חיסרון של דומיא דמשכן. **והמחלוקת השלישית היא** לגבי מקלקל בחבורה דרבי יהודה פוטר ור"ש מחייב ומבואר מחלוקתם להלן קו.

ובביאור דעת התוס' ביארנו דזהו מתחלק. דלרבי יהודה שאינו מתכוון חייב ומלאכה שאצל"ג חייב הנושא בסוגיא היה מצד מקלקל האם יש בזה תיקון קצת. וחייב או דלא ניחא ליה שימות כי היכי דליציל צבעיה. והבאנו מדברי הריטב"א דכתב דאדרבה חלק זה שלא ניחא ליה הוא נכתב דוקא לרבי יהודה דהפטור של מלאצל"ג הוא פטור אפילו בלא אכפת ליה ולאו דווקא בלא ניחא ליה. והסוגיא כוללת תשובה לדעת רבי יהודה ותשובה לדעת ר"ש. ובדעת רש"י ביארנו. דלגבי יישוב קושיית התוס' מהסוגיא להלן ייתכן בב' אופנים א. דהרמב"ן להלן קו. כתב דשי' רש"י היא דמלאכה שאצל"ג בחבורה חייב לר"ש. וממילא לא היה יכול ליישב שפטור משום מלאכה שאצל"ג אמנם להלן קג. כוונת רש"י שם שפטור משום מלאכה שאצל"ג ולא משום אינו מתכוון דהרי הוי פס"ר דלא אכפ"ל. ב. דהנה תחילת דברי רש"י דהביא כאן פטור דמתעסק ולא פטור של אינו מתכוון. אלא פטורא דמלאכת מחשבת אם כן רש"י דיבר לדעת ר"י דלדעת ר"ש באמת פטור משום אינו מתכוון אלא רש"י ביאר אליבא דר"י דאינו מתכוון חייב מכל מקום כאן הוא פטור משום שחסר במלאכת מחשבת. וכן כתב הרש"י להלן קכא: דלר"י בשבת אינו מתכוון אינו נאסר אלא מדרבנן. ולפי"ז לא קשה קושיית התוס' מהסוגיא קג. דשם איירי לר"ש דמשאצל"ג פטור עליה אמנם סוגייתנו איירי גם לר"י. וממילא הנושא הוא רק משום אינו מתכוון וכיוון דהוי פס"ר ליתא כאן לפטור של אינו מתכוון אלא כיוון דלא ניחא ליה לא חשיב פס"ר. **ע"כ מהדברים שדיברנו בהם בחבורה. ובע"ב נדון המשך מראי מקומות לענינים אלו.**

**לדעת הערוך לכאורה ניתן ליישב את דברי הגמ' דהוי פס"ר דלא אכפת ליה ומותר.** והלשון לא ניחא ליה שמבואר בגמ' אפשר דזה לדעת רבי יהודה וכדהבאינו לעיל מדברי הריטב"א. והתוס' בכתובות ה. פליג על הערוך וסבור דזהו אסור מדרבנן ומותר רק במקום מצווה. והנה לפי"ז סוגייתנו דאיירי כלפי הדאוריתא. התוס' שם יכול ליישב את סוגייתנו גם כפי' הערוך ובתוס' בסוגיין של תירצו כהערוך משמע דסבירא להו דבפס"ר דלא אכפת ליה חייב. והנה רש"י אינו כהערוך דלרש"י הוא פטור רק בפס"ר דלא ניחא ליה ולא בפס"ר דלא אכפת ליה. ועיין להלן קג. תוד"ה לא צריכה שדנו על דברי הערוך וכן התוס' בכתובות ה. דנו בהרחבה על דברי הערוך. ויל"ע האם הקושיות שהקשו התוס' על הערוך יהיו קשות על דרכו של רש"י והקושיא ממפיס מורסא לכאורה אינה קשה כלל. אמנם הקושיא מסנהדרין פד: ממחט של יד ליטול בה את הקוץ יל"ע דלכאורה שם לא ניח"ל שיעשה חבורה ויל"ע בזה.

[ לפי המבואר ברש"י יהיה מבואר ברש"י דלא כמו שמבואר בחי' רבינו חיים הלוי פ"י מהלכות שבת. דלר"י אע"ג דבשבת אינו מתכוון פטור משום שלא הוי מלאכת מחשבת מכל מקום באופן שיהיה פס"ר אפילו דלא ניח"ל יהיה חייב. וכל הפטור של פס"ר דלא ניח"ל הוא רק לר"ש שסובר שאינו מתכוון הוא פטור בכל התורה ופס"ר מחייב אז בלא ניח"ל הוא פטור דאינו כמתכוון אמנם לגבי מלאכת מחשבת יסוד הדין הוא דין ידיעה וידיעה איכא וממילא לרבי יהודה דדנים רק מצד מלאכת מחשבת. פס"ר דלא ניח"ל יהא חייב. והנה לפי איך שלמדנו בדעת רש"י דסוגייתנו איירי גם לרבי יהודה יהא מבואר דגם לרבי יהודה וגם לגבי שבת פס"ר דלא ניחא ליה פטור. ויל"ע האם יש מקום לחלק בין פס"ר דלא ניחא ליה לפס"ר דלא אכפת ליה. וכנ"ל מבואר ברמב"ן בר"ן וברא"ש סוף פרק ח' שרצים שכתבו דכל דברי הערוך הם רק בשבת מפני שמלאכת מחשבת אסרה תורה. ולא בכה"ת כולה. וגם הרע"א בדו"ח מערכה י' ס"ק ח' כתב מפורש שלא כדברי הגר"ח דלשיטת רי היכא דהוי פס"ר דלא אכפת ליה פטור גם לר"י.]

עיין בחי' הרמב"ן. שביאר את תי' הגמ' דכמה דאית ביה נשמה טפי ניח"ל. דהכוונה דבאמת לא הוי פס"ר. והקשה הרמב"ן דלרבי יהודה מיהא לחייב תלת. פי' דלחייב חדא משום נטיל נשמה. ועיין בריטב"א החדשים ובחי' הר"ן. שהוסיפיו דהרי ר"י מחייב דבר שאינו מתכוון ומלאשאצל"ג ומדוע לא יחייב משום נטילת נשמה. ומבואר מדברי הרמב"ן דפליג על התוס' ד"ה ולחייב דלמד דהכא הוי מקלקל והרמב"ן למד דלא הוי מקלקל. ואפשר שהוא משום שנוח ליטול ממנו הדם כשמת. [ויל"ע מה שורש מחלוקת התוס' והרמב"ן בזה.] והרמב"ן תי' דלרבי יהודה מתעסק פטור דהא קשה ליה ולא איתעבדא מחשבתו. ודברי הרמב"ן צ"ב מה אכפת לן דקשה ליה הרי אינו מתכוון חייב. ומקושיית הרמב"ן עולה דהוא סובר דלא כדברי התוס' ורש"י אלא דאינו מתכוון לרבי יהודה הוא חייב בשבת דאם לא כן לרבי יהודה נמי לא קשה דהרי כאן לר"י אסור מדרבנן אמנם הסוגיא כאן איירי כלפי דאוריתא. אמנם תי' הרמב"ן עדיין צ"ע.

עיין בדברי התוס' קי: שהביאו דעת השאילתות שס"ל דבשבת פסקינן כר"ש דדבר שאין מתכוון מותר. ובכה"ת כולה פסקינן כר"י דדבר שאין מתכוון אסור ויל"ע איך תתכן חלוקה כזו והרי לכאורה דבר זה הא בהא תליא.

עיין בספר מגן אבות בסוגיין. עמוד 18 ד"ה ודע דכתב לחדש דלרבי יהודה בלא ניח"ל לא חשיב מתכוון. כמו דלערוך בפס"ר דלא ניח"ל לא חשיב מתכוון. ועפי"ז יישב דברי הרא"ש המוקשים בסוף פרק שמונה שרצים. עיי"ש. **תוד"ה מתעסק.** עיין בהגהות רא"מ הורביץ שהקשו על דברי התוס' דהרי יש מתעסק של שבת ויש מתעסק של כל התורה כולה. ודין מתעסק של כל התורה כולה הוא בנתכוון להיתר ועשה איסור ודין מתעסק של שבת הוא אפילו באופן שנתכוון לאיסור מכל מקום בנתכוון לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר גם פטור דלא הוי מלאכת מחשבת. וא"כ הקשה רא"מ. דהרי כל מה שנתבאר בכריתות י"ט דמתעסק בחבורה חייב זה רק במתעסק של שבת אמנם במתעסק של כל התורה כולה. ליכא חיוב של חבורה והקשה דכאן זהו מתעסק של כל התורה כולה דהרי אינו מתכוון כלל לאיסור אלא להוצאת דם התכלת של החלזון ולא להוצאת דם הנפש. ועיין בזה. **תוד"ה כי היכי.** עיין בלח"מ פ"ח ה"ט דביאר דהרמב"ם פליג על תוס' וסובר דבחבלה ליכא נטילת נשמה אלא מפרק. בא"ד ונראה כלשון אחר שפי' הקונטרס וכו'. וכוונתם לל"ק דרש"י התם' דהחיוב בחובל הוא משום צובע. אז ל"ק דכאן ל"ש לחייב מושם צובע בנטילת דם החילזון. ועיין תוס' בכתובתו. ה: שהקשו על רש"י דאם כן איך שייך לחייב במילה משום צובע וכן בדם בתולים. ויש שביארו דרש"י מודה דביצא הדם חייב משום נטילת נשמה וכל סברת רש"י היא רק דבלא יצא הדם ניתן לחייב משום צובע אבל ביצא הדם חייב משום נטילת נשמה אמנם מדברי התוס' כאן בדעת רש"י מבואר לא כן דאם כן הקושיא תהא קשה גם לל"ק דרש"י ולא רק לל"ב ובתוס' מבואר לא כן. **והשוחטו.** עיין תוס' ותורא"ש וריטב"א דביארו דהקושיא היתה על שחיטה דעלמא. ורש"י פי' שהשאלה היתה על השחיטה של מלאכת המשכן משום מאי מחייב. והנה רש"י הקשה דמשום עורות אילים מאודמים אפשר בחניקה. ויל"ע דהרי הוי בל תשחית. והפנים מאירות שו"ת סי' ע"ה הוכיח מכאן כשיטת הט"ז יו"ד סי' קי"ז שמותר לנחור עגלים כדי להשתמש בעורתיהם. אמנם עיין רש"ש שדחה ראייתו. עיין אבני נזר או"ח סי' ט"ו שלמד מכאן דהגם שלגבי תפילין יש דין מן המותר בפיך לגבי שאר דברים של קדושה אפילו לכתחילה אין דין שיהא מן המותר בפיך. **רב אמר משום צובע וכו'.** ועיין בריטב"א סוד"ה והא אביי שהקשה דהרי במשכן הוצרכו לשחוט רק לצורך עורן עיי"ש מה שתירץ. **שם.** עיין רמב"ם פי"א ה"א. ויל"ע מאי שנא דשחיטה הכאה או נחירה הוי אב וחניקה הוי תולדה. עיין במרכבת המשנה שם מה שביאר בזה. ועיין בירושלמי פרק במה מדליקין יח: ועיין באבני נזר סי' קצז מש"כ לבאר בדברי הירושלמי האלו. והנה יש לדון בכל נטילת נשמה של שוחט מדוע לא יחשב מלאכה שאצל"ג דהרי אינו צריך את הנשמה. אלא כך הצורך הוא בבשר שיהא נטול את הנשמה אבל אין לו צורך בנשמה עצמה. ומדוע לא יחשב מלאכה שאצל"ג. ויל"ע בזה. **שם.** הרמב"ם פסק ששוחט חייב משום נטילת נשמה ועיין שם במ"מ שכתב דהרמב"ם פסק כשמואל דאינו חייב משום צובע ועיין במנח"ח מלאכת צובע שכתב דאינו מוכרח ועיי"ש עוד בלח"מ שתמה מדוע לא פסק הרמב"ם כרב באיסורי**. והסמ"ג והיראים** באמת פסקו כרב. ובאמת יש לעיין מה שורש מחלוקתם של רב ושמואל האם חייב משום צובע או לא. ובאמת יש לעיין על דברי רב דחייב משום צובע הרי אין צביעה באוכלין. כמבואר להלן קלט: דמותר ליתן ביצה לתוך מסננת של חרדל וביאר רש"י שם דהוי רק למראה ומבואר דאע"ג דנותן צבע הותר. ועיין בנשמ"א כלל כ"ד סק"א. מה שכתב לבאר מחלוקת רב ושמואל. ועיין בהגהות ראמ"ה. שביאר באופן אחר את מחלוקתם וכבר קדמו בשו"ת חכם צבי סי' צב. ועיין בקהילות יעקב סי' ש"מ סק"ג מה שביאר בזה. יש לעיין לשיטת הרמב"ם שחובל חייב משום מפרק מדוע כל שוחט לא יתחייב משום מפרק.  **אמר רב מילתא דאמרי וכו'.** צ"ב אמאי ליחכו עליה הרי אפשר שרב סובר כרבי יהודה דמלאכה שאצל"ג חייב עליה. עיין במנח"ח מלאכת צובע סק"ד שדן בזה. ובנשמת אדם כד א' כתב משום שאין דרך צביעה בכך וסד"א שיפטר. והתוספת שבת תי' דסד"א דהוי פס"ר דלא ניחא ליה. ויל"ע בזה. האבני נזר סי' קע"ד ביאר דצובע ע"י שחיטה הוי גרמא ומכ"מ באופן שניחא ליה חייב דהוי מלאכת מחשבת דומיא דזורה ורוח מסייעתו. ובקה"י סימן מו הביא בזה דבר חידוש בשם החזוא. דהיכן שאין תועלת חשיב כמקלקל.