ציונים והערות -7
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / שחיטה / שחיטה ציונים והערות

**סוגיא דמיעוט בתרא** כסליו מס' 4

**דעת רש"י והראשונים במיעו"ב**

**טעם שיטת רש"י והחולקים**

**ביאור האבעיא בחלדה ושהייה**

**שאר פסולים במיעוט בתרא לרש"י**

**מיעוט בתרא ע"י עכו"ם**

**פסול בסימן שני בעוף**

**פסק ההלכה**

**בביאור** בעיא 'דמיעוט סימנים', ישנם **ששה** מהלכים בראשונים, [פרש"י, ג' פי' בתוס', וב' בראשונים] ורבו בזה הדינים, השיטות וההגדרות, **ולפיכך בתחילה נעסוק כעת רק בענין מיעוט בתרא**, והוא פרש"י, דפירש דהספק כאן וכן לקמן בדף ל"ב. הוא על מיעוט בתרא, ונכלל בזה דברי הראשונים שחולקים על רש"י, וכל גדרי מיעוט בתרא, והנפק"מ שבהם.

**ויש ללמוד** גם את הגמ' בדף ל"ב. שהה במיעוט סימנים וכו', ואת **תחילת** דברי תוס' בשמעתין, וכן בלימוד הראשונים בשמעתין ראוי להתמקד עתה **רק** במה שנוגע לענין מיעוט בתרא, ובעזהי"ת בשבוע הבא נעסוק בשיטות התוס' והראשונים. [שמעתתא דהגרמה דף י"ט. היא סוגיא עמוקה, ובעזהי"ת נעסוק בה בלימוד בפנ"ע, בהמשך הזמן].

# דעת רש"י והראשונים במיעוט בתרא

**בקצרה** – **בדעת רש"י** אי הוה מדאורייתא - עי' **ברשב"א** בסוגיין, **ובתוה"ב** בית ב' שער א' כג: [עומקא 77], וכעי"ז כתב **הרמב"ן** בשם הראב"ד, **אמנם** פשטות הדברים כמש"כ **בתבו"ש** כ"ג ס"ק ט', ועי' **באשכול** סי' י"א [עומקא 93] שנסתפק בזה. **ובעיקר שיטת רש"י,** עי' **רמב"ן וברשב"א וברא"ש**, ועי' **בראב"ד** בהשגות פ"ג משחיטה ה"ד [עומקא 114]. ועי' **ראבי"ה** [אלף פ"ו].

**דף ל: בעי ר"פ החליד במיעוט סימנים וכו',** פרש"י החליד במיעוט בתרא של סימן בתרא[[1]](#footnote-2), וכן לק' דף ל"ב. בעי ר"ה שהה במיעוט סימנים וכו', פרש"י דשהה במיעו"ב, וצדדי הספק הם, אם להכשיר משום שכבר אישתחיט שפיר דהרי סגי ברוב, או"ד כולא חדא שחיטה היא ויש בה פסול. ובסו"ד הביא דכן ס"ל לבה"ג [עומקא 105][[2]](#footnote-3). **רש"י** הביא את נידון הגמ' לעיל ב'שחט ב' שליש והגרים שליש' דהיינו ממש מיעוט בתרא[[3]](#footnote-4), **וכתב** דבאמת לדינא יש להחמיר בזה כמבואר בתיקו דשמעתין. **עוד הקשה** מלעיל כ"ט. דמבואר להדיא דלא מהני שהייה במיעוט בתרא, ותירץ דלא קאי לקושטא.

**מדאורייתא או דרבנן** - פשטות דברי רש"י "דכולא חדא שחיטה", היא סברא מעיקר הדין ומדאורייתא, **וכ"כ להדיא התבו"ש** בסימן כ"ג סק"ט לדקדק מדברי רש"י ומדברי רבינו ירוחם עי"ש, וכן הוכיח מדפסק דתיקו לחומרא, אלמא הוי דאורייתא ככל דין ספק דאורייתא לחומרא, וכבר כ"כ **במחזור ויטרי** לתלמיד רש"י [סי' תקל"ד] דתיקו לחומרא הוא משום דהוי ספק דאורייתא,[וכן מבואר **בכס"מ** פ"ג ה"ד], וכן מתבאר מקושיית **הראשונים** על רש"י הו"ד לקמיה. וכן נראה מדברי **רבינו ירוחם והכל בו** [הו"ד להלן בהערה ח']. **אך הרשב"א** בסוגיין כתב דהוא דינא דרבנן שלא יראה כשוחט בפסול שחיטה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער א' כג: [עומקא 77], ולעיל מינה כ"ג. כתב באיבעיא דשהה במיעוט סימנים דהוא גזירה אטו קודם ששחט רוב הסימנים, וכעי"ז כתב **הרמב"ן בשם הראב"ד** הו"ד לקמיה. ועי' **באשכול** סי' י"א [עומקא 93] שנסתפק בזה.

**יעוין בדברי הראשונים** שחולקים על רש"י, ובתוס' כתבו דר"ת הקשה מתוספתא מפורשת במכילתין פ"ב ה"א, דכתוב שם שאין לפסול שהייה במיעו"ב. גם הרמב"ן והרשב"א דחו פרש"י. והרמב"ן הביא דהראב"ד מקיים דבריו, ונוקט דמדרבנן הוא, דאחר שהצריכו לשחוט כולו, גזרו על פסול בסופו שמא יבוא לקלקול בשחיטה עצמה, ובהגרמה שניכר שאינו מקום שחיטה לא גזרו, [אולם ברש"י מבואר שהגרמה שווה לשמעתין], **ועל הקושיא מהתוספתא** תירץ הראב"ד דאיירי בקנה ד"לא עדיף מיעוטא בתרא ממיעוטא קמא"[[4]](#footnote-5), **והרמב"ן כתב** דדברי הבאי הם יעו"ש. **ועי' בראב"ד** בהשגות פ"ג משחיטה ה"ד [עומקא 114] דמפרש בעיא דחלדה ושהייה כרש"י, עיי"ש היטב, ומסוף דבריו שכתב דתיקו לקולא מתבאר דהוא מדרבנן כמו שהביא הרמב"ן בשמו. ו**הרא"ש** כתב לחוש לדינא לפרש"י, ואע"פ שנמצאה תוספתא מפורשת דשרי, כיון שלא הובאה בש"ס אין לסמוך עליה[[5]](#footnote-6). **ועי' ראבי"ה** [אלף פ"ו] שהאריך בדעת רש"י והביא דכן ס"ל לכמה ראשונים.

# טעם שיטת רש"י והחולקים

**בקצרה** – עי' שו"ת **הרשב"א** ח"א סימן שס"ז [עומקא 85], ועי' עוד בספר **המכריע** סימן ה'. **ובדעת רש"י** עי' **משיב דבר** ח"ב סי' י"ד, **ובביה"ל** בח"ב סימן י"א סק"ה [עומקא 211]. ועי' **בתבו"ש** סימן כ"ג סק"ט. וע"ע **ש"ש** ש"א פכ"ב, ועי' **פמ"ג** במש"ז סימן כ"ג סק"ד [עומקא 145] **ובראש יוסף** בסוגיין **ובנובי"ת** יו"ד סימן ב' [עומקא 191]. ועי' **אמרי משה** סימן ג' סק"ב [עומקא 263].

**א. דעת רש"י** דמיעו"ב מצטרף למעשה שחיטה "דכולא חדא שחיטה היא"[[6]](#footnote-7), ונתבאר דמשמעות דבריו דהוא מדאורייתא, והוא מחודש דכיון דכבר שחט רוב בכשרות, א"כ מתרי טעמי י"ל דלא יצטרף לפסול, א. **בשו"ת הרשב"א** ח"א סימן שס"ז כתב "כיון דנשחט רובו של סימן, מיעוטו כמאן דנשחט דמי" יעו"ש, **והיינו** דאין משמעות לשחיטה במיעוט הנותר כי הוא כבר כשחוט. ב. בספר **המכריע** סימן ה' [וכן הוא בפסקי הרי"ד בסוגיין] כתב בזה"ל, דכיון דשחט רובא והויא כבישרא בדיקולא היאך יעלה על לב איש לומר שחלדה ושהייה והגרמה פוסלין באותו המיעוט אילו הניחו שלם אותו המיעוט שחיטתו כשרה והשתא דשהא בו והחליד בו תהיה פסולה, עכ"ל. **ומשמעות דבריו** לכאו' דהקושיא היא דכיון דכבר נשחטה והותרה בשחיטת הרוב, לא שייך לפוסלה[[7]](#footnote-8), ועי' לשון **הרמב"ם** פ"ג משחיטה ה"ה, דכתב "מאחר שנשחט בה כשיעור הרי זה כמחתך בשר השחוטה", ולכא' כוונתו כטעם הראשון, **אמנם** עי' בב"י סי' כ"ג ד"ה והרמב"ם, שביאר דבריו בזה"ל, אחר ששחט רוב הוה לה כשחוטה גמורה ותו לא פסיל בה לא שהייה ולא שום דבר עכ"ל.

**ב. ובישוב דעת רש"י** כתבו האחרונים [חלקת יואב יו"ד סי' ה', משיב דבר ח"ב סי' י"ד] דכל דין רובו ככולו נתחדש כאשר לא עשה את כולו, אבל כאשר השלים ועשה את כולו, אזי אין בעשיית הרוב דין רובו ככולו, ולא חל בשעת הרוב כלום, אלא כשמסיים את כולו, אז חל היתר שחיטה[[8]](#footnote-9), **ובביה"ל** בח"ב סימן י"א סק"ה כתב כעי"ז והוסיף ביאור דהוא משום דדין רובו ככולו אין ר"ל 'דסגי ברוב', אלא דבאמת בעי כולו ורק דכשעשה רובו נחשב שעשה הכל, [וכתב דס"ל לרש"י דמדאורייתא צריך לשחוט לכתחילה את כל הסימן, ורק בדיעבד סגי לי' ברובא], **וע"כ** כל ששחט את כל הסימן הוי כולו מכלל השחיטה, וי"ל דיפסלו בו פסולי שחיטה. וכן צידד בחמדת שלמה יו"ד סי' ז' ס"ק ו' עי"ש דדן נפק"מ באבר שפירש בשעת הרוב ואח"כ השלים השחיטה האם יהא בו איסור אמה"ח[[9]](#footnote-10) [[10]](#footnote-11) [[11]](#footnote-12). **מהלך נוסף** עי' **בתבו"ש** סימן כ"ג סק"ט דכתב, דאף דכבר הוכשר בשחיטת הרוב, מ"מ כל שגמר שחיטתו בפסול ה"ז פוסלו, ודימה למה שאמרו בזבחים כ"ט א' דמצינו דאחר שהוכשר יחזור ויפסל[[12]](#footnote-13). **ובדבריו נראה** דס"ל דאף בגוונא שעשה כולו ולא רק רובו, חל בעשייתו דין רובו ככולו, ויש כבר שיעור שחיטה מושלם, אלא דס"ל לרש"י דמ"מ הגמר מצטרף וגם בו יש 'שם מעשה שחיטה'[[13]](#footnote-14), והוא פוסל את כל השחיטה, ולדבריו ודאי אבר שפירש אחר שעשה רוב לא יהא בו איסור אבמה"ח.

**בשב שמעתתא ש"א פכ"ב כתב**, דכאשר ארע ספק במציאות אם החליד במיעו"ב לא קיימא בחזקת איסור אלא בחזקת היתר, ואף דאם נפסלה השחיטה במיעו"ב ה"ז פסול למפרע, אך **הפמ"ג** במש"ז סימן כ"ג סק"ד [עומקא 145] ובראש יוסף בסוגיין כתב דבכה"ג הויא הבהמה בחזקת איסור, וכ"כ הנובי"ת יו"ד סימן ב' [עומקא 191]. **ולפום ריהטא** הוא תלוי במחלוקת הנ"ל האם יש דין רובו ככולו גם כאשר עושה בפועל את 'כולו'.

**ודע**, דלכאו' אפשר דגם להראשונים דפליגי על רש"י, מודים דבעלמא כל שעושה את כולו ליכא בעשייתו דין רובו ככולו, **והא** דפליגי הכא על רש"י וס"ל דאין לפסול משום שכבר חל רוב, היינו דוקא הכא שהשלים את המיעוט האחרון בפסול דזה גופא סיבה שאינו מצטרף, וצ"ע.

**ג. האמרי משה** סימן ג' סק"ב [עומקא 263] כתב, דמדברי רש"י מתבאר דפסולי שחיטה הם דבר הפוסל את השחיטה ולא רק 'העדר כשרות', דאי היה רק העדר כשרות א"כ היה להכשיר מחמת דיש רוב שחיטה, וע"כ מתבאר דמה דמקצת מהשחיטה נעשתה בפסול הרי זה 'פוסל' לכל השחיטה. [וכן משמע לשון רש"י ואית בה וכו']. ולכאו' לדברי האחרונים הנ"ל דכל שעשה את כולו ליכא בעשייתו דין רובו ככולו, אין זה מוכרח, דאף אם אינו בגדר 'פוסל' מ"מ כיון דסיבת ההכשר היא ע"י כל המעשה בעינן דכולו יהא בכשרות.

**ביאור האבעיא בחלדה ושהייה**

**והנה** להמתבאר בדעת רש"י, יש לברר מהם צדדי הספק, האם מספק"ל אם נימא כטענת הראשונים הנ"ל, דאע"פ שגמר את כולו מ"מ כבר יש לן הכשר משום רוב, או"ד כשעשה כולו ליכא ביה דין רובו ככולו וכמש"נ. **ועוד אפשר לפרש ד**בעלמא פשוט לדעת רש"י דכל שגומר את כולו ליכא ביה דין רובו ככולו, והספק הכא דלמא משום הפסול לא יצטרף לחדא שחיטה. ולפי האחרונים הנ"ל דודאי יש כח והכשר מכח הרוב גם כשגמר את כולו, ואפ"ה מסתפקת הגמ' דע"י הצירוף של המיעו"ב יהא פסול בהכל, **א"כ** אפשר דהספק הוא בזה גופא אם אפשר לצרפו אחר דחל רוב. וע"פ דברי **האמרי משה** יש לפרש דהנידון האם חלדה היא בגדר פוסל בשחיטה או העדר כשרות. ויש להאריך בזה ולהגדיר בבירור את צדדי האיבעיא.

**והנה רש"י** מפרש את האיבעיא לק' גבי שהייה כמו שפירש הכא גבי חלדה, [עי' היטב בלשון רש"י כאן ושם], **ויש לברר** מ"ט בעי להסתפק גם בחלדה וגם בשהייה, **וביותר צ"ב** דהכא ר"פ בעי לה ושם ר"ה בעי לה, **ועי' או"ז** [עומקא 100] דכתב דר"פ דמספק ליה בחלדה ה"ה דמספקא ליה בשהייה, וכן ר"ה דמספקא ליה בשהייה, ה"ה דמספקא ליה בחלדה.

**והנה** גדר פסול שהייה לכאורה היינו דאין מצטרפים ב' חלקי השחיטה,וכמש"כ **הכל בו** בהל' שחיטה פ"ג בשם הר"פ "דכיון דשהה באמצע שחיטה קודם גמר הכשר השחיטה אם כן כשחוזר ושוחטו נבלה קא שחיט". ועד"ז כתב **הראבי"ה** בסימן אלף פ"ו דכששוהה כשיעור שהייה אזלא לה חיותא והנה מתה עומד ושוחט. **וכעי"ז כתב הראב"ן** בסימן ר"ט דענין שהייה הוא שכשמתחיל לשחוט ממהר הדם לצאת, וכששוהה בנתיים כשיעור שהייה מחלשת הבהמה ואזלא לה חיותא, וכי גמר השחיטה באיסור גמיר. ו**עי' בפרישה** בסימן כ"ג סק"ג דכתב דהוא משום דכתיב ושחט דמשמע שחיטה אחת ולא ב' שחיטות. ולפי"ז יש חידוש גדול באיבעיא דר"ה דיצטרף מיעו"ב אחר ששהה, דהרי כל ענין שהייה הוא שאינו מצטרף, וצריך לבאר זאת[[14]](#footnote-15), [ומ"מ יתבאר שחלוק בעיא דר"ה מבעיא דר"פ בחלדה] **אמנם בתבו"ש** סימן כ"ג סק"א תמה על טעמים אלו, עיי"ש, וכתב דגזירת מלך הוא[[15]](#footnote-16).

**והנה לעיל** הבאנו דברי **האמרי משה** דמיעו"ב פוסל רק משום דפסולי שחיטה הם 'פוסל' ולא רק העדר כשרות, **אמנם** בגדר שהייה יש לדון אם הוא 'פוסל' או לא, ועי' קובץ שמועות אות כ"א [ עומקא 304] דדן בזה. והנה לכאו' לגדר המבואר בראשונים דכאשר שוהה נמצא שהמשך השחיטה נעשית בבהמה שהיא כבר כמתה, אי"ז בגדר 'פוסל' אלא העדר שחיטה, **ומבואר** דאפ"ה שייך בזה פסול מיעו"ב, ואולי יש לדון דזהו גופא הספק בגמ' שם האם שהייה היא בגדר פוסל או לא, **והיינו** דהגם דרש"י פירש את שניהם על מיעו"ב מ"מ בשורשם הם ב' ספיקות חלוקים, וצ"ע.

**שאר פסולים במיעו"ב לדעת רש"י**

**בקצרה** – עי' שו"ת **הרשב"א** ח"א סימן שס"ז [עומקא 85] וכ"כ **הרא"ש** בפ"ק בסו"ס כ"ד, ועי' **ראבי"ה** [אלף פו]. ועי' **ב"ח** סי' כ"ד **ש"ך** בסימן כ"ג סקי"ג. **עי' ש"ך** בסימן כ"ו סק"א ובפמ"ג שם.

**א. בפירש"י** כתב דה"נ מספק"ל בהגרמה אם פסלינן במיעוט בתרא, **והתוס' וש"ר** הקשו דהרי בהגרמה קיי"ל דאינו פוסל במיעו"ב, **והתוס' והרא"ש** הביאו דברי ריב"ם לחלק דהגרמה שאני דאי"ז שחיטה כלל כיון דלאו מקום שחיטה הוא. **ולכאו'** מהא דמשווה רש"י בין הדברים, נראה דס"ל דאף הגרמה יש עלי' תורת שחיטה, והוי זה פסול בשחיטה, ובעזה"י יתבארו הדברים בהמשך בשמעתא דהגרמא, אמנם עי' **ראבי"ה** אלף פ"ו דכתב **בדעת רש"י** דהגרמה שאני שאינו אלא מחתך בבשר בעלמא, וצ"ע, וכיו"ב כתב הראב"ד הו"ד ברמב"ן עי' לעיל.

**ב. בתשובת הרשב"א** ח"א סימן שס"ז [עומקא 85] נסתפק השואל [הוא הרא"ש] לדעת רש"י, אם אף דרסה ועיקור וסכין פגום פוסלין במיעו"ב, **והרשב"א** השיב דדרסה פוסל במיעו"ב, אך עיקור סימנים ביד אינו פוסל במיעו"ב, שהרי אינו מתעסק בו בדרך שחיטה והרי הוא כמכה על ראשה כדי שתמות, **וכן הרשב"א** בחידושיו הביא בפשיטות את דברי רש"י גם על דרסה. וכ"כ **הרא"ש** בפ"ק בסו"ס כ"ד. **ובראבי"ה** [אלף פ"ו] כתב שאביו היה מלמד 'דדרס' במיעוט סימנין כשירה[[16]](#footnote-17), ועי"ש ראייתו, והביא דרבינו שמואל כתב לאיסור, וגבי 'עיקור' הביא דרבינו שמואל פסק לאיסור, **ורבינו יעבץ** פסק להיתר, והטעם בזה נראה שם לכאו' דעד כמה שאינו בתורת שחיטה אינו מצטרף, וכמש"כ **הרשב"א**.

**ג. הב"ח** בסימן כ"ד כתב דאף סכין פגום פוסל במיעו"ב, וכ"כ **הש"ך** בסימן כ"ג סקי"ג, אך **הפליתי** שם סקי"א כתב דאי"ז פוסל, וכ"נ מד' הסמ"ק שהביא הש"ך שם[[17]](#footnote-18).

**ד. הש"ך** בסימן כ"ו סק"א כתב דאם ניקב הושט אחר ששחט רובו, כשרה, ול"ד להא דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, דהתם היינו במיעוט הנשאר עצמו, אבל מה שנשחט כבר נכשר, ועוד דשאני הכא דלא אירע הפסול דרך שחיטה כלל, ועי' **בפמ"ג** שם מש"כ נפ"מ בב' הטעמים, ועי' **ביד יהודה** שם סק"א דב' הטעמים אמת.

**מיעוט בתרא ע"י עכו"ם**

**בקצרה** – עי' **תוספתא** פ"א ה"א, ועי' **ראבי"ה** אלף פ"ו, עי' **דרישה** סימן כ"ג סק"ד, **ובב"ח** סוף סי' ב' [עומקא 123] **ובש"ך** שם ס"ק כ"ז. [עומקא 137].

**בתוספתא** בריש מכילתין איתא, דאם שחט הישראל רוב שנים כשרה אף אם גמר הגוי. ולכאו' לרש"י דיש פסול במיעו"ב מ"ט לא יפסול הגוי, ועי' **ראבי"ה** אלף פ"ו דגם לרש"י עכו"ם שאני דאינו פוסל כמפורש בתוספתא, וכמו דכתבו הראשונים גבי עיקור עי"ש, **והטעם לחלק בזה**, עי' אשכול [עומקא 32] דגוי דלאו בר זביחה הוא מעש"י כקוץ בעלמא, וכיו"ב כתב ה**ב"ח** סוף סי' ב' [עומקא 123] דכיון דאינו בר זביחה, כל מה ששוחט לאחר ששחט ישראל הכשר שחיטה אינו מצטרף עם הישראל בשחיטה אלא עוסק במלאכתו בלחוד הוא.

**ועי' בדרישה** כ"ג ס"ק ד' דכתב חילוק אחר, דהקשה בדברי הטור דבסימן כ"ג כתב דנהגו כרש"י, ומאידך בסוף סי' ב' כתב דגוי אינו פוסל במיעו"ב, **וכתב ליישב**, דמיעו"ב אינו מצטרף אלא כשגמר השוחט עצמו ושחט את המיעו"ב, אך כשגמר אחר אי"ז פוסל, **אמנם בדברי ראבי"ה** ואשכול הנ"ל מבואר דלא ס"ל האי חילוקא ואין הפרש אי גמר השוחט הראשון או אדם אחר, וכן נקטו הב"ח והש"ך וכדלקמיה[[18]](#footnote-19).

**והב"ח** הנ"ל דחילק דשאני גוי שאינו בר זביחה, כתב דלפי"ז אף **אם שהה** אחר שחיטתו וגמר הגוי ושחט את המיעו"ב ה"ז כשר. **וכתב הש"ך** סי' ב' ס"ק כ"ז [עומקא 137] דהב"ח הבין דעיקר קו' הדרישה היא מ"ט בגמר הגוי לא נפסול משום שהייה, ולכך השיג עליו די"ל בפשיטות דאין שהייה בשחיטת גוי, **והק' הש"ך** הרי איירי גם בגוונא דהגוי גמר מיד אחר הישראל בלא שהייה, ועיקר קושייתו דשחיטת פסול תפסול ככל פסולי מיעו"ב, [עי' הג' חת"ס דכוונת הב"ח פשוטה לומר דכיון דאינו בכלל זביחה לא שייך לומר בעשייתו כולה חדא שחיטה ואינו מצטרף, וצ"ע הבנת הש"ך בב"ח]. **ועי' עוד בש"ך** שם שנוקט דאין הבדל אם המיעוט בתרא נעשה ע"י השוחט או ע"י אחר, ולכך גם בעכו"ם ראוי שיצטרף ויפסול, **וכתב** לתרץ על קו' הדרישה, דגוי אינו פוסל אלא כשעשה מעשה טריפה, ואחר שנשחט הרוב תו לא מיטרפא, משא"כ פסול שהייה. וביד יהודה ס"ק ט"ו תמה בזה דגם שהייה לא שייכא אלא בדבר המטריף דמה"ט בתחילת קנה ליכא פסול שהייה, [וע"כ מיעו"ב גם מצטרף לאפוקי חיותא ונחשב כמטריף][[19]](#footnote-20).

**פסול בסימן שני בעוף**

**בקצרה** – עי' **ראבי"ה** אלף פ"ו בשם **הרשב"ט**, וכ"כ **הסמ"ק** בסימן קצ"ז, דלדעת רש"י פוסלת שהיה בין סימן לסימן בעוף, וכ"כ **בכל בו** סי' ק"ז. עי' **ביה"ל** בח"ב סימן י"א סק"ט [עומקא 213]. וע"ע **בנובי"ת** יו"ד סימן ב' [עומקא 191]. הצל"ח כתב להקשות מזבחים ס"ה: ועי' **יד יהודה** סימן כ"ג סקי"ב **ודבר אברהם** ח"א סימן ב'.[עומקא 244] שתירצו קו'.

**הראבי"ה** בסימן אלף פ"ו כתב בשם הרשב"ט, דלדעת רש"י אם החליד בסימן שני בעוף שחיטתו פסולה, ואע"ג דלחד לישנא לעיל כ"ז א' א"צ לשחוט את הסימן השני אפי' לכתחילה, מ"מ כיון דאפשר לשחוט או זה או זה שייכי בסדר השחיטה, **וכ"כ הסמ"ק** בסימן קצ"ז דלדעת רש"י פוסלת שהיה בין סימן לסימן בעוף, וכ"כ בכל בו סי' ק"ז, ומבו' בדבריהם דלדעת החולקים ע"ד רש"י, אין פסולי שחיטה פוסלין בסימן שני בעוף, [וכן נראה לשון השו"ע סי' כ"ד ס"ה שהוא תלוי ברש"י והחולקים].

**הביה"ל** בח"ב סימן י"א סק"ט [עומקא 213], כתב דכל הצד דשהיה במיעו"ב פוסל, הוא משום דמדאורייתא מצוה לשחוט כל הסימן, ולפיכך בסימן שני בעוף לא יפסול, [וכבר כ"כ הצל"ח בסוגיין] וכתב לדקדק כן מל' הרשב"א בתוה"ב, **וכל זה צ"ע** מדברי הראשונים הנ"ל. **ובאמת ברש"י** דף ל"ב. מפורש דנוהג מיעו"ב גם בסימן שני בעוף, דכתב שם ונראה דהשוחט רוב **סימנין** והשליך **העוף** מידו וכו'. **וא"כ צ"ע** דברי האחרונים דבאו לדון בזה. **ועי' בביה"ל** שם דתירץ על הקושיא מהראשונים הנ"ל דאם מיעו"ב פוסלין מדרבנן משום גזירה, ניחא דהם פוסלין אף בסימן ב' בעוף. **אמנם** מפשטות כל דברי הראשונים הנ"ל נראה דס"ל דמדאורייתא הוא ואפ"ה פוסלין בסימן שני, ולפי משמעות הרמב"ם [וכן צידד בתחילה הרמב"ן ריש פרקין] דגם בעוף השחיטה המעולה מדאורייתא לשחוט שניהם ניחא, **אבל בראבי"ה** כתב להדיא דאע"פ שאין מצוה יש לפסול, ועי' הערה[[20]](#footnote-21).

**בתשובת נובי"ת** יו"ד סימן ב' [עומקא 191] כתב דאף לדעת החולקים ע"ד רש"י, פוסלין פסולי שחיטה בסימן שני בעוף, וזה לפמש"כ **בשו"ת הרשב"א** [הו"ד לעיל] דהא דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, הוא משום דכל שנשחט רובו הוי כמו שנשחט כולו, **ולפי"ז** הרי דבסימן שני בעוף שפיר פוסלין פסולי שחיטה, דלא אמרינן דבחיתוך סי' הראשון כאילו נחתך גם סי' השני, אולם כששוחטו לסימן השני הוה מעשה שחיטה ומצטרף לפסול, עכ"ד. **אך למש"כ** בספר המכריע דהא דאין פסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, הוא משום דכבר חל בה שם שחוטה, ה"נ אין פסולי שחיטה פוסלין בסימן שני בעוף.

**הצל"ח שם** הוכיח להכשיר, ממה שאמרו בזבחים ס"ה ב' דלרבנן אין פוסלת שהי' במליקת עוף בין סימן לסימן, **וקשיא** מזה על מש"כ הראשונים בדעת רש"י דשהי' פוסלת בין סימן לסימן בעוף. **והיד יהודה** סימן כ"ג סקי"ב כתב ליישב, דהצד דשהי' פוסלת במיעו"ב הוא משום דשהי' הוא דבר הפוסל, וכ"ז הוא בשחיטה, אך במליקה ליכא להך פסולא, כמו דלית בה לשאר הלכות שחיטה, והא דפוסלת שהי' במליקה, הוא משום שהיא מפסקת המליקה, וע"כ בזה אין מקום לפסול בשהיה במיעו"ב או בשהיה בין סימן לסימן, וכ"כ הדבר אברהם ח"א סימן ב'. [עומקא 244]. אמנם עי' לעיל מש"כ מהראשונים בגדר פסול שהייה.[[21]](#footnote-22)

**פסק ההלכה**

**הטור** בסי' כ"ג ובסימן כ"ד [עומקא 126] הביא דדעת רש"י להחמיר בחלדה במיעו"ב, והרמב"ם מכשיר, ודעת **הרא"ש** להחמיר כרש"י. **ובב"י** סי' כ"ד הביא דהמרדכי כתב להחמיר כרש"י, אולם כתב הב"י דאע"פ שתירץ הרא"ש את רש"י מ"מ עיקר ההלכה כחולקים על רש"י מכח התוספתא, מלבד במקום שפשט המנהג כרש"י, וכן בסימן כ"ג הביא הב"י דברי הג' מיימוני וסמ"ג וסמ"ק שהמנהג כרש"י, ואפ"ה סיים הב"י דבמקום שאין מנהג יש לסמוך על הרמב"ם שחולק על רש"י משום דטעמא דמסתבר הוא שאחר שהיא שחוטה גמורה לא יפסול בה שום דבר, **ובדרכי משה כתב** על דברי הב"י "ואין צורך לנו בפסק הזה כי כבר פשט המנהג וכו'". ובשו"ע סימן כ"ג ס"ה [עומקא 145] פסק שאין שהייה במיעו"ב ורק לכתחלה יש לחוש לרש"י, אבל הרמ"א כתב דהמנהג להטריף בדיעבד, וכ"כ **השו"ע** **והרמ"א** גבי חלדה. ועי"ש בביאור הגר"א ס"ק ז' וס"ק י"א דכתב בזה"ל, **במיעו"ב קי"ל כרש"י.**

**בספק** חלדה וספק שהייה – עי' יש"ש דכל דברי רש"י הוא מדרבנן ולפיכך יש להקל בספק, ובפמ"ג סכ"ד שפ"ד ס"ק י"ג כתב להקל בספק מדין ס"ס, אולם בפשטות נקטינן שהוא דין דאורייתא וכן במש"כ הפמ"ג להתיר משום ס"ס עי'

**ביד אברהם** [על השו"ע כ"ד י'] כתב דהשו"ע לא הביא בהגרמה ובעיקור[[22]](#footnote-23) דיש לחוש לשיטת רש"י, משום דקי"ל כמש"כ תוס' והרא"ש, דכיון שאינו מקום ודרך שחיטה אין המיעו"ב מצטרף.

**הדרישה** [כ"ג סק"ד] חידש דמיעו"ב פוסל רק אי הוא ע"י אותו שוחט, ונתבאר לעיל דבראשונים ובב"ח ובש"ך מבואר דלא כדבריו.

**בתשו' שבו"י** ח"ב סימן נ"ד [עומקא 204] כתב דכל הא דפסלינן, הוא רק כ"ז שלא הניח את העוף מידו, וכן מצדד הבית הלוי י"א סק"ט [עומקא 213], **ובנוב"י** יו"ד ס' ב' כתב דאין להקל כדבריו, והו"ד בפת"ש שם. וכן היד יהודה בסימן כ"ג סקי"ב הביא מד' קמאי דאף בכה"ג ה"ז פוסל.

**פסול בסימן שני בעוף** – בב"י סוף סי' כ"ג הו"ד הראשונים הנ"ל, שיש להחמיר לדעת רש"י בסימן שני בעוף, וכ"כ בשו"ע שם ס"ה, וברמ"א כתב דאפי' בדיעבד המנהג להטריף, **ובפת"ש** שם הביא את הנוב"י הנ"ל דלכו"ע יש לפסול.

1. **כן מתבאר** מכל דברי רש"י דאיכא רובא **להכשיר**, וכ"כ להדיא הרשב"א, וכן נראה בלשונות הראשונים. [↑](#footnote-ref-2)
2. **רש"י** כתב דבמיעוט קמא פשיטא לן דנבלה הואי, [ולקמיה פירש דהיינו דווקא בוושט, ועי' ספר המכריע דבחלדה ס"ל לרש"י דגם מיעוט קנה עושה נבילה, וכן דייק מרש"י הביה"ל בח"ג סימן כ"ו סוסק"א]. אמנם **בבה"ג נראה** דהספק הוא גם על מיעוט קמא וגם על מיעוט בתרא, ושניהם בכלל אותו ספק [ומשום דאמרינן בשמעתין 'תיקו' אסרינן בשניהם]. ודבריו צריכים ביאור, דהרי במיעוט בתרא הספק הוא האם להכשיר משום שכבר שחט רוב או דלמא 'כולא חדא שחיטה', אבל מיעוט קמא הוא נידון אחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. **אין המקום** כעת להיכנס לעומק שמעתא דהגרמה, וכוונת רש"י לדמות לסוגיין רק את גוונא זו דהיא מיעו"ב, ושאר הגוונא הם בעיות דשייכות להתם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. **צ"ב טובא** דהרי מיעו"ק בקנה אינו מטריף כלל ואין בו הוצאת חיות, לפיכך לאו התחלת שחיטה היא ואינו אלא פצע בעלמא, אבל סוף קנה הוא מפיק חיותא, וכיון דביאר לן רש"י ד"כולא חדא שחיטה" א"כ סוף הקנה יצטרף, **ואולי** זו כונת הרמב"ן שכתב עליו "חילוק שבין קנה לוושט אינו כלום". ולכאו' בראב"ד חזינן דרק במקום שכל חיתוך בפ"ע הוא מפיק חיותא שייך שיצטרף לשחיטה וצ"ע. ועי' מה שביאר **הביה"ל** ח"ב סימן י"א סק"ב [עומקא 210] בד' הראב"ד. [↑](#footnote-ref-5)
5. **המאירי** לק' דף ל"ב ד"ה שחט רוב שנים, **והיש"ש** בסימן ט' [עומקא 182], נקטו דלרש"י אי"ז אלא מדרבנן, ותירצו דהתוספתא דינא דאורייתא קתני. ועי' זכר יצחק ח"א סימן ל"ט. **עוד** כתב במאירי שם, וז"ל גדולי הרבנים פסלוה וכו' וכשאנו מקשים עליהם ממה שאמרו בתוספתא שחט רוב אחד בעוף ורוב שנים בהמה אף על פי ששהא זמן מרובה וגמרה כשרה, הם משיבין שאין גורסין וגמרה, ופירושו אף על פי שנשאר חי ונשתהא בחיותו זמן מרובה עכ"ל, וצ"ב, ועי' חזון יחזקאל דר"ל שהיה מאריך בשחיטה, וכדאיתא בגמ' דהשוחט בסכין רעה כל היום אי"ז שהייה, ובלב אריה תירץ דאיירי אחר שהשוחט סילק ידו מלשחוט ובכה"ג מודה רש"י וכמו שהבאנו לקמיה מהשבו"י. [↑](#footnote-ref-6)
6. **בראבי"ה** אלף פ"ו כתב לדעת רש"י והוסיף "וכן פי' רבינו שמואל נמי, וסיים דבריו דלאחר מיתת הבהמה והעוף אין קפידא אם החליד בהן או שהה או דרס" עכ"ל, ולכאו' פשיטא הוא דכל מה שמצטרף המיעוט בתרא הוא משום שעדיין לא מתה ולכך שייך שיצטרף המיעו"ב דהוא גם סיבה לאפוקי חיותא, אבל אחר שמת לא שייך שיצטרף. [↑](#footnote-ref-7)
7. **עי' לק'** בדין סימן שני בעוף דכתב הנוב"י דלפי טעם הרשב"א, בסימן שני בעוף מודו כו"ע דפסול. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ואפי'** בשהייה דאי"ז עשייה אחת ממש, ולכאו' כבר חל בשחיטתו דין רובו ככולו, **וע"כ כמש"כ רבינו ירוחם** נתיב ט"ו ח"ג (קיט:) וז"ל דכיון שחזר לשחוט אותו המיעוט כבר גילה בדעתו שעשה עיקר מן המיעוט הנשאר כמו מן הרוב ששחט ונעשית השהייה בעיקר השחיטה ופסולה, עכ"ל, ועד"ז כתב הכל בו בסימן ק"ז, וז"ל דכיון דלכתחלה צריך לכוין ולשחוט כל הסימנין, באמת דעתו מתחילה לגמור שניהם וכששהה באמצע שהייה מיקרי ומיפסלא השחיטה בהכי באותו מיעוט עכ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. **והנה** המשיב דבר שם כתב לפי"ז, דאם נחתך ממנה רגל קודם שגמר שחיטת כל הסימן, הו"ל כנחתך הרגל באמצע השחיטה דה"ז אסור, אמנם **החמד"ש** שם סק"ח הוכיח דלא כן מסוגיית הגמ' לעיל ח' ב', דמבו' דהשמנונית שנבלע בסכין לאחר שחיטת הרוב, הויא התירא, **ולכאו'** צ"ל בזה, דאף אם כששחט את כל הסימן לא חייל היתר שחיטה קודם שסיים שחיטתו, מ"מ לגבי מה שפירש מן הבהמה קודם גמר השחיטה, הו"ל כגמר שחיטתו, וחייל ע"ז היתר שחיטה, וצ"ע הרבה אם יש ממש בסברא זו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **עיי"ש בחלקת יואב** דתמה דלפי רש"י משכח"ל דשחט רוב וצלה חתיכת בשר ואחרי כמה שעות סיים השחיטה, ומלתא דתימה דיהא פסול מה שכבר נצלה ונאכל, ולכך כתב דיסוד הדין דהוא שכל שעוסק בשחיטה הוי כמו באמצע השחיטה ואין היתר בשעת הרוב, **והביא** דבשבות יעקב כבר כתב ח"ב סי' נ"ד [עומקא 204], שאם השליך העוף מידו שוב אינו פוסל אם שחט אח"כ המיעו"ב והסכימו עמו התורת יקותיאל והלב אריה בחולין עי"ש, ודייק שם מש"כ רש"י ל"ב ד"ה תיקו **מוטב** שיכנו על ראשו הרי דמדינא ליכא איסור, **אמנם** עי' לעיל הערה ח' מה שהבאנו מרבינו ירוחם והכל בו דמה שדעתו להמשיך הוא המצרף, ומבואר דלכאו' דבכוונה תלוי ומשמעות הדברים שאע"פ שהוציא העוף מתח"י, ועי' מש"כ בפסק ההלכה. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ועי' בבית הלוי שם** סק"ז, שכתב דלפי"ז שיעור שהייה יהא כדי שחיטת כל הסימן, ואם שהה רק כדי לשחוט רוב הסימן אינו פוסל. [↑](#footnote-ref-12)
12. **עי"ש** דהיה שם ס"ד בגמ' דהאוכל את הזבח ביום השלישי מההקרב הרי זה יגרום פסול לקרבן אע"פ שכבר הוכשר, ואומרת הגמ' דאינו דבר תמוה, וכמו דמצינו בזב וזבה שטהורים ביום הז' משום מקצת היום ואפ"ה אם ראו אח"כ סותרים. [↑](#footnote-ref-13)
13. **הנה זה פשוט** דגם לגמר יש שם שחיטה מדשוחט ביו"ט משום אוכל נפש שרי ליה לשחוט כולו, וכן מדאיתא בראשונים דמדאורייתא מצוה לשחוט כולו, ועוד כמה ראיות, וצ"ב גדר הדבר הרי כבר יש לן שיעור שחיטה, ולכאו' ברשב"א ובספר המכריע מבואר כדבריו שגם כשיש כולו יש דין רובו, ועי' לקמיה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ועי' לעיל** הערה ח' מה שהבאנו מרבנו ירוחם והכל בו. [↑](#footnote-ref-15)
15. **עי' זכר יצחק** ח"א ל"ט, דמה"ט נדחק לחדש דבשהייה אין המיעו"ב אלא מדרבנן, ודלא כפשטות דברי רש"י. [↑](#footnote-ref-16)
16. ? **וכן צידד היד יהודה** בסימן כ"ג סקי"ב, והוסיף בזה סברא, ע"פ מש"כ רש"י כ"ז. דדרסה אינו פסול מהלמ"מ אלא דאי"ז דרך שחיטה דאין ושחט אלא לשון ומשך, וכ"כ **הרשב"א** בתוה"ב ריש בית ב' דלדרסה א"צ הלמ"מ, וא"כ י"ל דדוקא בשאר הל' שחיטה שהם מהלמ"מ הוו בכלל שחיטה, ואמרינן בהם דכולה חדא שחיטה היא, משא"כ דרסה. [↑](#footnote-ref-17)
17. **עי' ביד יהודה** שם, שנקט בדעת הרשב"א דס"ל דלדעת רש"י יש לפסול אף בסכין פגום במיעו"ב, וכן נקט **הפר"ח** בסימן כ"ג בדעת הרשב"א, (אף שלא נתפרש כן להדיא בדבריו), **ותמה ע"ז** דמ"ש דאם קרע בסכין פסול, ואם קרע ביד או בקוץ כשר, וכתב דהרשב"א לטעמי' דהפסול במיעו"ב הוא מדרבנן, וכיון דדרך לשחוט בסכין, ע"כ גזרו בסכין פגום במיעו"ב, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-18)
18. **גם בסמ"ג** עשין ס"ג הביא ראיה מהתוספתא הנ"ל לשמעתין, אלמא לא חילק כדרישה [וכב"ח]. **והנה** בעיקר דברי הדרישה צ"ע מלעיל כ"ט. דביוהכ"פ בא אחר ומירק שחיטה ע"י, **ולס"ד בסוגיא** התם היינו דהוא עושה כן להשלמת מעשה השחיטה, וצ"ל דכל דברי הדרישה הם רק באדם פסול, אבל אדם כשר העושה את המיעו"ב שפיר מצטרף וצ"ע, ועי' אבני נזר יו"ד סי' י' סי' ה', דהקשה אי מיעו"ב פוסל מ"ט לקושטא ליכא במירוק משום עבודה ע"י אחר. [↑](#footnote-ref-19)
19. **עי' פמ"ג** סי' ב' ס"ק כ"ז דישראל מומר פוסל במיעוט בתרא. [↑](#footnote-ref-20)
20. **הנה** לפי מש"כ האחרונים דהא דפסולי שחיטה פוסלין במיעו"ב, הוא משום דכל ששחט כולו לא חייל היתר השחיטה בשחיטת רוב, **לכאו'** אין לפסול בפסולי שחיטה בסימן ב' בעוף, דלכאו' אף כששחט ב' הסימנים חייל היתר השחיטה בסימן א', **אמנם** בריש פרקין נתבאר דכאשר חותך סי' א' בעוף הוא קיום בב' הסימנים [עי"ש בדברי הרמב"ן, **וכן** בתוה"ב כתב דגם הסימן השני צריך להיות ראוי לשחיטה, וע"כ כהנ"ל], וא"כ י"ל דכאשר בפועל עושה את ב' הסימנים הרי ההיתר חל רק ע"י שניהם, ולא מבעיא להרמב"ם דיש מצוה מדאורייתא לשחוט שניהם, אלא אף לראבי"ה. [↑](#footnote-ref-21)
21. **ומצינו בזה עוד דרכים, א. הדבר אברהם** שם כתב, למש"כ הרשב"א ודעימי' דהצד לפסול בפסולי שחיטה במיעוט בתרא הוא מדרבנן, לק"מ דלא פסלו קדשים מחמת גזירה זו. **ב.** הדבר אברהם שם כתב עוד, דכיון דאיירי התם שמלק הסימן השני אחר שבירת מפרקת ורוב בשר, דכבר הויא מתה, אין לפסול בזה משום שהי' במיעוט בתרא, וכ"כ **בכתבי הגרי"ז** בזבחים שם [עומקא 341], וי"ל עוד, דבזה שאמרה תורה בחט"ה לא יבדיל הרי נאמר דבמליקה אין הסימן השני בכלל המליקה, וגם בעו"ה לא נאמר דהוא בכלל המליקה אלא מצות הבדלה. [↑](#footnote-ref-22)
22. **עי' רמ"א** בסימן כ"ד סט"ו דעיקור פוסל במיעו"ב, ועי"ש בש"ך דלאו משום פסול עיקור הוא. [↑](#footnote-ref-23)