מ_מ מוקצה א
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

סדר הלימוד

ביטול כלי מהיכנו

שבת מב: מתניתין - מג. א"ר יצחק, מלבד עניני מוקצה לחצי שבת וגמרו בידי אדם, קנד: הגיע לחצר - אביי אשכחי', קכח: א"ר יהודה - תרנגולת שברחה

אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל

מג. א"ר יצחק - מג: איתמר מת המוטל, ביצה לו. ומכסין את הפירות - לו: ונותנין כלי

טלטול מן הצד

מג: איתמר מת המוטל - מד. אין ניאותין, מלבד דין ככר או תינוק, קמא. מתניתין - א"ר יהודה, קכג. ואת הכוש - מחט של יד, [נ: א"ר הונא - נא. מתניתין, נא. טמן וכיסה - נא: ר' יהודה אומר], קמא: ריש פירקא - קמב. כלכלה והאבן בתוכה

ניעור המוקצה

קמב. כלכלה והאבן בתוכה - קמב: מעות שעל הכר מנער

ככר או תינוק

קמב: מעות שעל הכר מנער - קמג. מתניתין, - תוס' קמג. ד"ה רבא מטלטל, וש"ר שם

בסיס לדבר האסור

קמב: א"ר הונא וכו', קמג. מתניתין - שלהי פירקא, מו: רמי לי' אביי לרב יוסף - מז. לוי בר שמואל, ביצה כא: ולטלטלינהו אגב כסא - אדברי' רבא, מד: אלא אי איתמר - סוף העמ', מט. טומנין בשלחין - יתיב, נא. טמן וכיסה - נא: ר' יהודה אומר, קכ: ת"ר נר - אמר רב יהודה, קטז: מתניתין - קיז. ולהיכן מצילין

גרף של רעי

קכא: אימא על צואה - ועל עקרב, ביצה לו: ונותנין כלי - מתניתין, שבת מז., קכד., קמג., ביצה כא:

מוקצה בדבר הראוי לאחרים ולבע"ח

קכו: ריש פירקא - קכח: כופין את הסל

י"ח סיון פ'

דף מס' 1

**מ"ב ב' - ואם נתנוהו מבעו"י מותר,** התוס' כתבו דאף לכתחילה שרי, וכתבו דהול"ל אבל מבעו"י נותנין, (ועמש"כ בזה המגיני שלמה), וכ"כ הטוש"ע בסימן רס"ה ס"ג, - אך התוי"ט פירש בד' רש"י דלכתחילה אסור ליתנו מבעו"י, משום דחיישינן שמא לאחר שיפול לתוכו שמן מן הנר יטלטל את הכלי משם, והפנ"י כתב דהוא משום גזירה שמא יסתפק ממנו,[[1]](#footnote-2) והצל"ח צידד דהוא משום הרואה שיחשוד שנתנו בלילה.

**ואין ניאותין ממנו לפי שאינו מן המוכן,** התוס' כתבו דאיכא לאוקמה כר"ש דמתיר מותר השמן שבנר, והא דאין ניאותין היינו כ"ז שדולק, וכתבו דהוא משום דבמוקצה מחמת מצוה מודה ר"ש,[[2]](#footnote-3) ויתבאר בעזה"י במקומו.

ובד' התוס' הרא"ש מבו' דודאי דאתיא מתניתין כר' יהודה, אלא דאתיא אף כר"ש, - אך המהרש"א פירש בד' התוס' דלא אתיא מתניתין כר' יהודה, משום דלישנא דאין ניאותין ממנו, משמע דלי"ב איסור טלטול אלא איסור הנאה, וע"כ לא אתיא כר' יהודה דאית לי' מוקצה מחמת איסור לטלטל, אלא אתיא כר"ש דלית לי' מוקצה מחמת איסור, ואף דאסור השמן בהנאה משום שהוקצה למצותו, מ"מ לי"ב איסור טלטול, דאין ביטול מצוה במה שמטלטלו,[[3]](#footnote-4) - ובתוס' הגרע"א לקמן בפירקין ובגהש"ס הכא נחלק ע"ז, דכיון דאסור השמן באכילה בשעה שהנר דולק, הוי מוקצה גמור, כדין כל מאכל שאינו ראוי לכלום, ובגהש"ס ציין לד' המג"א בסימן תקט"ו סק"ב שכתב להך דינא דכל האסור באכילה אסור בטלטול.[[4]](#footnote-5)

**נגיעה במוקצה**

**אבל כופה עלי' כלי שלא תשבר,** בירושלמי בביצה פ"ה ה"א א"ר מנא ובלבד שלא יהא כלי נוגע בגופה של ביצה, והביאו הראב"ד בפכ"ה משבת הכ"ג, והרא"ש בביצה פ"א ה"א, והטוש"ע בסימן ש"י ס"ו.

והמ"מ בהל' שבת שם תמה ע"ז, דמוקצה אינו אסור בנגיעה כ"ז שאינו מנענע, וכתב דאפשר דהא דאסור שיהא הכלי נוגע בביצה, הוא משום דשמא ינענע הביצה ע"י הכלי, והב"י בסימן תקי"ג ס"א הוסיף לפרש דהוא משום דביצה היא דבר המתגלגל, וע"כ חיישינן שתתנענע ע"י הנגיעה, ועד"ז כתב בתשו' הרדב"ז ח"ה סימן קל"א, והב"ח בסימן תקי"ג.[[5]](#footnote-6)

אך התרוה"ד בסימן ס"ז כתב דדוחק לומר כן,[[6]](#footnote-7) אלא הא דאסרינן ליגע בה, הוא משום דלא הותר נגיעה במוקצה אלא כשהוא לצורך דבר שאינו מוקצה, אך הכא דהוי הנגיעה לצורך הדבר המוקצה ה"ז אסור,[[7]](#footnote-8) וכ"כ הט"ז בסימן ש"י סק"ה והמג"א שם סק"ג ובסימן תקי"ג סק"ב בדעת השו"ע,[[8]](#footnote-9) - ועי' עוד בס' הבתים שערי הקידוש והשביתה שער ז' שנראה שפירש לעיקר דין זה דלא יגע בביצה בע"א, ונחלק ע"ז, עיי"ש.

**והצלה שאינה מצוי' לא התירו,** בטעם האיסור בזה נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דהשמן והביצה הם דבר שאינו ניטל, ולא התירו טלטול לצורך דבר שאינו ניטל אלא בהצלה מצוי', וכ"כ הפסקי רי"ד. - **ב** התוס' כתבו דהוא משום טירחא, והתוס' הרא"ש הוסיף דהוא משום דאי"ז לצורך השבת, ולא התירו לטרוח בשבת שלא לצורך השבת, אלא בהצלה מצוי'.[[9]](#footnote-10) - **ג** הרמב"ן כתב דהוא משום דבכל הצלה יש לחוש דמתוך שאדם בהול על ממונו אי שרית לי' אתי לאתויי כלים דרך רה"ר, ובמלחמות לקמן קנ"ד ב' כתב דאף ביו"ט יש לאסור דילמא עביד עובדין דחול, והתירו לזה משום איבוד ממון, ולא התירו אלא לצורך הצלה מצוי', וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכ"כ הרשב"א לקמן מ"ג ב' בסו"ד, עיי"ש.[[10]](#footnote-11) - **ד** בד' הרשב"א לקמן מ"ג ב' בתחילת דבריו נראה שפירש דהוא משום גזירת כלים דאסור לטלטל כלי שלא לצורך, וכל שהוא להצלה שאינה מצוי' חשבינן לה כטלטול שלא לצורך, וצ"ב.[[11]](#footnote-12)

התוס' כתבו דהא דנתינת כלי תחת השמן חשיב כהצלה שאינה מצוי', הוא משום דרגילים לעולם לתת כלי תחת הנר מבעו"י, והראש יוסף כתב דהיינו לטעמייהו דס"ל דמותר לכתחילה ליתן כלי תחת השמן מבעו"י, - אך למשמעות ד' רש"י דאסור ליתן, בעכצ"ל דהא דנתינת כלי תחת השמן חשיב כהצלה שאינה מצוי', הוא משום דטפטוף אינו מצוי, וכ"כ הריטב"א דטפטוף שמן שבנר כדי שיעור הצלה לא שכיח.

**כופין קערה על הנר,** בפירש"י כתב דהוא קערה של חרס, אבל של מתכות אסור כי המחממו חייב משום מבעיר, והמ"ב בסימן רע"ז סקכ"ב כתב דהיינו משום דבקערה של מתכת אסור, כיון דהמחממו חייב משום מבעיר, וכ"כ בתשו' דברי מלכיאל ח"ג סימן י"ג, ועיי"ש מש"כ בזה.

**ביטול כלי מהיכנו**

**משום דקא מבטל כלי מהיכנו,** בטעם איסורא דביטול כלי מהיכנו נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י לעיל להושיב כלי במקום שלא יוכל עוד ליטלו משם, דהוי כקובע לו מקום ומחברו בטיט ודמי למלאכה, והריטב"א בסוגיין פירש דהיינו משום דנראה כבונה כיון שלא יוכל לסלקו משם, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאירי בסוגיין ולקמן קכ"ח ב'. - **ב** בפירש"י לקמן קכ"ח ב' ד"ה והא קמבטל וקנ"ד ב' ד"ה והא מבטל כתב דכיון דאינו יכול לטלטל הכלי דמי לסותר בנין מדרבנן, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ג, והאו"ז בסימן ע"ט, ובפי' הר"ן לקמן קכ"ח ב', וכ"כ הטור בסימן ש"י. - **ג** הריטב"א כתב דאסרוהו חכמים כדי שלא למעט בכבוד שבת לאסור כלים המותרים.[[12]](#footnote-13) - **ד** התוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן מ"ז ב' כתב דאסרוהו חכמים כדי שלא יבא לטלטל את הכלי בעוד המוקצה בתוכו.

האו"ז בהל' ער"ש סימן כ"ט ובהל' שבת סימן ע"ט כתב דהא דאסרו ביטול כלי מהיכנו משום סותר, אף דאין בנין וסתירה בכלים,[[13]](#footnote-14) הוא משום דמדרבנן אסור, - ובדבריו בסימן כ"ט שם מבו' דלדעת רש"י במתניתין דהאיסור הוא משום דקובע לו מקום ודמי למלאכה, י"ל דאף מדרבנן אין בנין וסתירה בכלים, וצ"ל דהוא משום דכל שקובע לו מקום הוי כמחברו לקרקע וחשיב כבנין בקרקע,[[14]](#footnote-15) ולדעת התוס' דבנין גמור הוי בנין אף בכלים, י"ל דביטול כלי מהיכנו חשיב כבנין גמור, וכמש"כ הפנ"י בסוגיין.

י"ט סיון פ'

דף מס' 2

**ביטול כלי מהיכנו**

בטעם הא דביטול כלי מהיכנו דמי לסותר, פירש"י לקמן דהוא משום דאסור לטלטלו, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ג,[[15]](#footnote-16)אך המאירי בביצה ל"ו א' כתב דהוי כסותר הוא משום שהוא מונע תשמישו.

וכן מצינו בכ"ד דאף היכא דמותר לטלטל את הכלי, מ"מ אם מבטלו משימושו הוי בכלל ביטול כלי מהיכנו, **א** בפירש"י לקמן קנ"ד ב' ד"ה מטנפי כתב דאסור ליתן כרים וכסתות תחת הדבש, משום דמטנפי בדבש הנשפך עליהן וקא מבטל כלי מהיכנו דשוב אין ראויין לבו ביום לכלום, ומבו' דאף דמותר לטלטלן, שהרי הן ראויין לכסות בהן מנא, מ"מ כיון דמבטלן מתשמישן הו"ל בכלל ביטול כלי מהיכנו. - **ב** הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ו כתב דהשלכת כרים וכסתות לתוך המים הויא כביטול כלי מהיכנו, והמ"מ שם כתב דהוא משום דאין ראויין להשתמש בהן בעוד המים עליהן, ומשמע דאי"ז משום דאסורין בטלטול, מגזירה שמא יסחוט, אלא הוא משום דא"א להשתמש בהן, והו"ל בכלל ביטול כלי מהיכנו.[[16]](#footnote-17) - **ג** המהרש"א בסוגיין כתב דאסור ליתן כלי תחת שמן המטפטף, אף אם הוא מותר בטלטול ואינו אסור אלא באכילה, וכ"ה מבו' בד' העולת שבת בסימן של"ה סוסק"ג, (והמאמ"ר שם סק"ה תמה ע"ז), והיינו דג"ז חשיב כביטול הכלי מתשמישו, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ הו"ל בכלל ביטול כלי מהיכנו, אף דמותר לטלטל את הכלי.

וצ"ל לפ"ז דמש"כ הרמב"ם דהא דנתינת כלי תחת השמן הנוטף הויא כביטול כלי מהיכנו, הוא משום דאסור לטלטלו, אף דביטול תשמיש הכלי הוי כסותר, אף כשמותר לטלטלו, כמבו' בד' הרמב"ם בהכ"ו, הוא משום דנתינת כלי תחת השמן לא חשיב כביטול הכלי מתשמישו, כיון דתשמישו הוא לקבל בו, וגם קבלת השמן היא בכלל תשמישו, וע"כ כל הא דהו"ל כסותר הוא משום דנאסר לטלטלו.

הפנ"י בסוגיין כתב בישוב סתירת ד' רש"י בטעם איסורא דביטול כלי מהיכנו, דבסוגיין כתב דהוא משום דהוי כמחברו בטיט, ולקמן קכ"ח ב' וקנ"ד ב' כתב דהוא משום דהוי כסותר, דבכלי תחת הנר ותחת תרנגולת אין לאסור משום סותר, דמסתמא איירי בכלים העשויין לקבל בהן, וע"כ אף כשמניחם תחת הנר או תחת תרנגולת עדיין הם ראויים לכך, ולי"ב סתירה כלל, אלא כיון דאסורין לטלטלן ממקומם הוי כמחברן בטיט והו"ל כבונה,[[17]](#footnote-18) אך בפ' בתרא בכרים וכסתות לי"ב משום בונה דאין דרך בנין בכרים וכסתות ואין דרך לחברן בטיט כלל, וע"כ פירש"י דהוא משום סותר, דעשייתן היא לצורך שכיבה או לישב עליהן, ועכשיו אין ראויין לכך, ועד"ז כתב החת"ס לקמן מ"ג א' ד"ה בימי חרפי.[[18]](#footnote-19)

אך הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ג כתב דאף איסורא דנתינת כלי תחת השמן הנוטף הוא משום דנאסר טלטול הכלי והוי כסותר, ומבו' דכל שנאסר הכלי בטלטול, אף דעדיין הוא ראוי לתשמישו, ומשום דגם קבלת השמן הוי בכלל תשמיש הכלי, וכנ"ל, הו"ל כסותר.

בעיקר הפלוגתא בטעם איסורא דביטול כלי מהיכנו, מצינו כמה נפ"מ לדינא, **א** נתבאר לעיל דבד' הראשונים בכ"ד מבו' דאף היכא דמותר לטלטל את הכלי, מ"מ אם מבטלו משימושו הוי בכלל ביטול כלי מהיכנו, והצל"ח לעיל בסוגיין כתב דכ"ז הוא אם איסורא דביטול כלי מהיכנו הוא משום דהוי כסותר, אך אם הוא משום דהוי כמחברו בטיט, היינו רק כשאסור לטלטלו,[[19]](#footnote-20) וכ"כ הראש יוסף בסוגיין בתו"ד ובפמ"ג במש"ז סימן רס"ה סק"א וסימן של"ה סק"ב, וכ"כ האמרי בינה שבת סימן י"ד ד"ה והנה בטעמא, ובהגה' מעט צרי שבסו"ס ישועות מלכו בפכ"ה משבת הכ"ג.

**ב** התו"ש בסימן של"ה סק"י כתב דבכלי שנתדבקו שבריו ע"י זפת, דלי"ב לאיסור סתירה, אף לי"ב לאיסורא דביטול מהיכנו,[[20]](#footnote-21) וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן שי"ג סק"ח דבעץ המוכן לתשמיש דאין עליו תורת כלי, ליכא לאיסורא דביטול מהיכנו, וכ"כ באש"א שם סקי"ד, - ועיי"ש שכתב דתליא בטעם איסורא דביטול כלי מהיכנו, דאם הוא משום דהוי כקובע ומחבר בטיט י"ל דיש לאסור אף בדבר שאינו כלי, אך אם הוא משום דהוי כסותר הכלי, אין לאסור בדבר שאינו כלי.[[21]](#footnote-22)

אך השעה"צ בסימן שי"ג סקל"ז ע"ד הפמ"ג תמה ע"ז, דכיון שגזרו שלא לבטל כלי מהיכנו לא פלוג במלתייהו, ואסרו כל דבר שהיה מתחלה מותר לטלטל והוא גורם בפעולתו שיהא אסור לטלטל,[[22]](#footnote-23) - ולכאו' מכוון דבריו, דאף אם עיקר איסורא דביטול כלי מהיכנו הוא משום דדמי לסותר, מ"מ לאו היינו דמדרבנן הו"ל בכלל מלאכת סותר, אלא כיון דדמי לסותר, ע"כ אסרו חכמים לביטול כלי מהיכנו, וע"כ י"ל דלא פלוג רבנן, ואף היכא דל"ד לסותר ה"ז אסור.[[23]](#footnote-24)

**ג** בד' המג"א בסימן של"ה סק"ד מבו' דאסור ליתן מוקצה בתוך כלי מחובר משום ביטול כלי מהיכנו, ובגל' הגרע"א שם הק' דמה ענין זה לביטול כלי מהיכנו, הרי בלא"ה א"א לטלטלו, וכ"כ בגל' הגרע"א ביו"ד סימן כ"ח ס"ג, וכ"נ בד' המאירי לעיל במתניתין, - ולכאו' ד"ז תליא בטעם איסורא דביטול כלי מהיכנו, דאם הוא משום דהוי כמחברו בטיט, ל"ש כן בכלי מחובר, שאינו מוסיף בחיבורו ע"י שנותן בתוכו מוקצה, וכמש"כ כן המאירי שם,[[24]](#footnote-25) אך אם הוא משום מיעוט כבוד שבת, י"ל דיש לאסור אף בכלי מחובר, דכיון דא"א לו להוציא המוקצה מתוכו ולהשתמש בו לצורך שבת, יש בזה משום מיעוט כבוד שבת, ואם הוא משום דהוי כסותר, י"ל דאף בכלי מחובר, כיון דמבטל את תשמישי הכלי הוי בכלל סותר, וכ"כ האמרי בינה שבת סימן י"ד (ד"ה והנה בטעמא).[[25]](#footnote-26)

**ד** המאירי לעיל במתניתין כתב דמותר ליתן כלי העשוי לקבל השמן המטפטף באלו המנורות של נחושת אע"פ שהוא מטלטל, או ליתן ב' נרות של חרס אחד על חבירו, משום דזהו מקומן כל השנה, והרי הן כמחוברין אצל חבריהם, ואין ביטול כלי מעתה,[[26]](#footnote-27) - ומשמעות דבריו דכ"ז הוא לדעתו דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא משום דהוי כבונה, וכיון דהן כמחוברין אצל חבריהן, לי"ב משום בונה, אך אם איסורא דביטול כלי מהיכנו הוא משום דהוי כסותר, יש לאסור אף בכה"ג.

**גרם ביטול כלי מהיכנו**

בתשו' מהרי"ל סימן ל"ב כתב דמותר ליתן כלי מבעו"י תחת השלחן, ובשבת כשמסיר את השלחן עומד הכלי מעצמו תחת הנר, אע"ג דגורם לבטל כלי מהיכנו,[[27]](#footnote-28) דאף למ"ד דגרם כיבוי אסור, ודעת המהר"ם דשלא במקום הפסד לכו"ע אסור, מ"מ גרם ביטול כלי מהיכנו דאינו אסור אלא מדרבנן שרי,[[28]](#footnote-29) - וצ"ב, דהרי כל נתינת כלי תחת הנר והתרנגולת, אינה אלא גרם ביטול כלי מהיכנו, דבנתינת הכלי עדיין אינו מתבטל מהיכנו, עד שיטוף לתוכו שמן ותפול לתוכו הביצה, ואפ"ה אסור, - וצ"ל דאסרו חכמים את נתינת הכלי וייחודו לדבר האסור, אף קודם שנפל לתוכו האיסור,[[29]](#footnote-30) - ועמש"כ בזה הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ב הערה ל"ט, ובתיקונים ומילואים שם, ובמנחת שלמה ח"א סימן י' סק"ו ד"ה ומעתה, אך עיי"ש בח"ב סימן ל"א בכללא דגרמא אות א' שכתב לפרש לזה בע"א, וצ"ע.

המהרי"ל שם כתב להתיר עוד, משום שאינו מתכוין כשמסיר השלחן אלא להצלת השלחן, שהרי אין נזהרים מליתן כלי תחת הנר, משום דאין מתכונים שיפול בו שמן,[[30]](#footnote-31) והביאוהו המג"א בסימן רס"ה סק"ב, והמ"ב שם סק"ו,[[31]](#footnote-32) - וי"ל דכ"ז הוא משום דבנתינת הכלי עדיין לא בטל הכלי מהיכנו עד שיפול לתוכו שמן, וכל שאין כונתו שיפול בו שמן, לא חזינן למעשה נתינת הכלי כמעשה דביטול כלי מהיכנו, אך כל שבנתינת הכלי הוא בטל מהיכנו, ל"מ הא דאינו מתכוין לכך.[[32]](#footnote-33)

כ"ב סיון פ'

דף מס' 3

**ביטול כלי מהיכנו לשעה**

נחלקו הראשונים בדין ביטול כלי מהיכנו למקצת השבת, וג' דעות בדבר, **א** דעת הבעה"מ לקמן קנ"ד ב' דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא רק כשמבטלו לכל השבת,[[33]](#footnote-34) וכ"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן שם בתוס' ה"ר משה זלטמן, וכן צידד בחי' תלמיד הרמב"ן שם, דל' ביטול כלי מהיכנו אינו אלא כשהוא מבטלו לכל השבת, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל לקמן קכ"ח ב', וכ"כ הרוקח בסימן קט"ו, וכ"כ האו"ז בסימן כ"ט בשם ה"ר משה ב"ר יואל וה"ר ברוך ב"ר יצחק, וכן צידד הפסקי מהרי"ח בסוגיין, והביאו ההג"א בסימן י"ח בהגה"ה הראשונה. - **ב** התוס' בסוד"ה בעודן עליו כתבו דאף ביטול כלי מהיכנו לשעה אסור, אך באפרוחים שבידו להפריחן מיד שרי, והגר"ז בקו"א בסימן רס"ו סקי"א בתו"ד פירש לדבריהם דאף דביטול כלי מהיכנו לשעה אסור, מ"מ כל שיכול להפריח מיד, לא חשיב כלל כביטול כלי מהיכנו, ועיי"ש שכתב לדעתם, דה"נ כשיכול לנער המוקצה מיד ל"ה כביטול כלי מהיכנו, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן בע"ב ד"ה כבר תרגמה דבנתינת כרים וכסתות תחת שליפי זוטרי ליכא כלל משום ביטול כלי מהיכנו, והיינו משום דיכול לנערן מיד, וכ"כ המג"א בסימן רס"ה סק"ב בדעת ההג"א,[[34]](#footnote-35) עיי"ש, ועמש"נ להלן בביאור דבריו. - **ג** הרמב"ן והרשב"א לקמן קנ"ד ב' כתבו דביטול כלי מהיכנו לשעה אסור, אלא שהותר במקום הפסד מרובה, וכ"כ המ"מ בפכ"א משבת ה"י, ורי"ו בנתיב י"ב חלק י', וכ"נ בד' האו"ז שם.

הבעה"מ לקמן שם כתב לפי דבריו, דהא דאין נותנין כלי תחת הנר לקבל את השמן ואין נותנין כלי תחת תרנגולת לקבל ביצתה, הוא כשמקצה הכלי מדעתו כל אותו היום לקבלת הביצה והשמן, אך אם דעתו לנערן מותר, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן שם, ועיי"ש במש"כ לפרש דסתמא דמילתא הוא בכה"ג, וכ"כ הרוקח שם, ועמש"כ האו"ז שם בשם ה"ר משה ב"ר יואל ובשם ה"ר ברוך ב"ר יצחק.

ובד' הבעה"מ שם מבו' דכל היכא דאין דעתו לנער בשבת, אף אם בידו לנערו, חשיב כביטול כלי מהיכנו לכל השבת, וכן משמע בפירש"י לקמן קנ"ד ב' ד"ה בשליפי זוטרי דלא הותר אלא כשדעתו לנער, וכ"כ הב"י בסימן רס"ה בביאור ד' ההג"א בסימן י"ח.[[35]](#footnote-36)

אך הגר"ז בקו"א בסימן רס"ו סקי"א כתב בדעת הרי"ף לקמן שם והרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ה והטוש"ע בסימן שי"ג ס"ז, דכל דאם הי' רוצה ליטול הי' יכול, אף אם אין דעתו ליטלו, חשיב כביטול כלי מהיכנו לשעה,[[36]](#footnote-37) וכתב שם דבנתינת כלי תחת ביצה ושמן חשיב כביטול כלי מהיכנו לכל השבת, משום דבשעת נתינת הכלי ניכרת מחשבתו שאין דעתו לנער אח"כ שלא להפסידם, שהרי עיקר נתינת הכלי הוא בשביל כך, ואם ינער אח"כ תישבר הביצה וישפוך השמן לארץ.[[37]](#footnote-38)

בפסקי מהרי"ח בסוגיין כתב דכל דאפשר לנער האיסור שבתוך הכלי לא חשיב כביטול כלי מהיכנו, והביאו ההג"א בסימן י"ח, והב"י בסימן רס"ה פירש לדבריו דהיינו רק כשדעתו לנערו, עיי"ש, והמג"א בסימן רס"ה סוסק"ב כתב לסמוך על דבריו, ועיי"ש שכתב דמשה"ק ע"ז המהרי"ל בסימן ל"ב מהא דפרכינן מניצוצות לק"מ, לק"מ דעכ"פ א"א לנערו מיד עד שיכבו, וכל הא דשרי כשאפשר לנער, הוא רק כשיכול לנער האיסור מיד.[[38]](#footnote-39)

והאחרונים נחלקו בביאור דבריו, דבד' הפמ"ג שם מבו' שפירש לדבריו, דאף דקי"ל לאסור ביטול כלי מהיכנו לשעה שלא במקום הפסד מרובה, וכמש"כ המג"א בסימן רס"ו סקי"ד, מ"מ כל שבידו לנער מיד ל"ה כביטול כלי מהיכנו כלל ושרי, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן רס"ו סקי"א, וכתב לפ"ז, דהא דבשליפי זוטרי כתבו הראשונים דלא הותר אלא במקום הפסד מרובה, הוא משום דחשיב דאין בידו לנער מיד, כיון דהוא צריך לנער בנחת, עיי"ש,[[39]](#footnote-40) - אך המחה"ש שם פירש לדבריו, דאף לדעת הסוברים דביטול כלי מהיכנו לשעה שרי, היינו רק כשיכול לנערו מיד, אך כל שאינו יכול לנערו מיד אסור, עיי"ש,[[40]](#footnote-41) וכ"נ ממש"כ המג"א שם דגם שאר קו' הר"ן יש לישב, והרי דדבריו קיימי לישב דעת הסוברים דשרי בכה"ג אף בלא הפסד מרובה.[[41]](#footnote-42)

בפסקי מהרי"ח שם כתב עוד, דאם יש בכלי דבר היתר דא"א לנערו בלא שיתקלקל, מותר ליתן אותו הכלי תחת הנר לקבל השמן או נר עצמו שיפול שם, שהרי יכול לטלטלו לכל הפחות לכשיכבה אגב התירא, והביאו ההג"א שם, - ובגל' הגרע"א למג"א סימן רס"ה סק"ב הק' דא"כ מ"ט אסור ליתן כלי תחת השמן, הרי ל"ה ביטול כלי מהיכנו, דכשירצה לטלטל הכלי יניח בו ההיתר, ולי"ב משום בסיס לדבר האסור, כיון דל"ה המוקצה עליו בביה"ש, - ועמש"כ בזה בס' האיר יוסף סימן ה' בכמה אנפי.

המחה"ש בסימן רס"ה סק"ב כתב בטעם האוסרים ביטול כלי מהיכנו לשעה, דהוא משום דאף בביטול כלי מהיכנו לכל השבת, הרי במוצ"ש יהא מותר לטלטלו וליכא לא בונה ולא סותר, ומ"מ כיון דבכל יום השבת אסור לטלטלו הוי כבונה או סותר, וא"כ מה לי אם מבטלו לכל השבת, או שמבטלו למקצת השבת, והרי כשמבטלו לכל השבת אסור אפי' סמוך לערב, אע"פ דמיד יחזור להתירו, וה"נ כשמבטלו למקצת השבת.

והחת"ס לעיל במתניתין כתב דאין לאסור בביטול כלי מהיכנו לשעה, אלא משום בונה, דאף לרגע אחד הוי בונה, אך לי"ב משום סותר, כיון שאינו בטל ממלאכתו אלא שעה קלה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, - אך הראש יוסף לקמן בע"ב בתו"ד צידד להיפך, דל"ה כבונה, אלא כשמבטלו לכל היום, והא דאסרינן בביטול לשעה, הוא משום סותר.

**מ"ג א' - טבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן,** התוס' הק' דמ"ט אם עבר ותיקנו מתוקן ולא אמרינן דמיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא, ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים, ויתבאר בעזה"י במקומו.

התוס' כתבו דאע"ג שאסור לטלטלו, מ"מ לא חשיב מבטל כלי מהיכנו כיון דאם עבר ותיקנו מתוקן, ול"ד למניח כלי לקבל הביצה דחשיב כביטול כלי מהיכנו אף דאם עבר והסיר הביצה מותר הכלי לטלטל, דהתם הרי כמו שהכלי עם הביצה אין לה היתר, אבל טבל יש לו היתר ע"י תיקון, ובפשוטו מכוון דבריהם דלא חשיב כביטול כלי מהיכנו, אלא כשהוא ביטול גמור, אך בטבל דיש לו היתר, אי"ז ביטול גמור, ול"ה כביטול כלי מהיכנו, - אך הריטב"א פירש לדבריהם, דכיון שהאיסור הגורם ליאסר הכלי הוא דבר שיש לו תקנה לצאת מאיסורו בלי שום מעשה, אין בו כח לחשוב הכלי מבוטל מהיכנו מחמתו ואפילו בעודו עליו דלא אלים איסורי',[[42]](#footnote-43) וכ"כ הרשב"א דמה"ט דאם עבר ותיקנו מתוקן אשתכח דקליש איסורי', וע"כ לא חשיב כביטול כלי מהיכנו, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן קכ"ח א' ד"ה אבל לא, עיי"ש,[[43]](#footnote-44) ועמש"כ הרמב"ן לקמן קנ"ד ב' ד"ה ויש לפרש דרך אחרת.

התוס' הק' במה שאמרו דאם עבר ותיקנו מתוקן, שהרי המעשר בשבת במזיד לא יאכל, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהיכא דלית לי' פירי אחריני אפי' במזיד יאכל, והמגיני שלמה פירש לדבריהם דהיינו דכל הא דנתינת כלי תחת הטבל ל"ה כביטול כלי מהיכנו, מכח הא דאם עבר ותיקנו מתוקן, הוא רק היכא דלית לי' פירי אחריני, דבכה"ג אף אם עבר ותיקנו במזיד מתוקן, ועיי"ש במש"כ לפ"ז, - אך הפנ"י כתב דאף אם אית לי' פירי אחריני, דאם עבר ותיקנו אסור, מ"מ כיון דאין האיסור בזה אלא משום קנס, ל"ה מוקצה מטלטול,[[44]](#footnote-45) ולא פירשו התוס' דאיירי בדלית לי' פירי אחריני, אלא לישב ללישנא דאם עבר ותיקנו מתוקן, ועמש"כ בזה הראש יוסף. - **ב** הר"ש בתרומות פ"ב מ"ג כתב די"ל דמה שאמרו עבר ותיקנו היינו בשוגג, ובפשוטו מכוון דבריו הוא דסגי בהא דאם עבר ותיקנו בשוגג מתוקן, דל"ה כביטול כלי מהיכנו.[[45]](#footnote-46) - **ג** התוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דמה שאמרו דאם עבר ותיקנו מתוקן, היינו משום דלא אסרינן במעשר בשבת, אלא לו עצמו, אך לאחרים שרי, וכ"כ המאירי בביצה י"ז ב', וכן צידד המגיני שלמה, ועיי"ש שכתבו דל"ד למבשל בשבת דאסור אף לאחרים, דהקילו במעשר משום דאי"ז אלא איסור שבות.

התו"י הק' דמ"ט נתינת הכלי תחת השמן המטפטף הויא ביטול כלי מהיכנו לדעת ר"ש, אף דאם עבר וכיבה מותר השמן, ולמש"כ הריטב"א בתו"ד דכל הא דבטבל ל"ה כביטול כלי מהיכנו הוא משום דיש לו תקנה במחשבה, שנותן עיניו בצד זה ואוכל מצד אחר, (והתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דהוא משום דיש לו תקנה בדיבור בלא טלטול), ניחא,[[46]](#footnote-47) וכתבו דהוא משום דכיבוי הנר הוי איסור דאורייתא, ובזה ל"מ הא דאם עבר וכיבה מותר שלא יהא חשוב כביטול כלי מהיכנו, - והאמרי בינה יו"ט סימן י"ד ד"ה ועוד י"ל למ"ש כתב דאף דלר"ש גופי' ל"ה הכיבוי מלאכה דאורייתא, דהוי משאצל"ג, מ"מ כיון דבמלאכה זו שייך מלאכה דאורייתא גרע.[[47]](#footnote-48)

**נותנין כלי תחת הנר לקבל ניצוצות,** הרמב"ן לקמן קנ"ד ב' הוכיח מהכא דביטול כלי מהיכנו לשעה אסור, וכ"כ הרשב"א שם דאי נימא דביטול כלי מהיכנו לשעה שרי, מאי פריך מהתם דמנ"ל דאיירי כשמבטל הכלי לכל השבת, - והריטב"א שם כתב דהו"מ לשנויי הכי, אלא דניח"ל לפרושה אפי' כשמבטלו שם לכל היום.

**ניצוצות אין בהן ממש,** בפירש"י כתב דהיינו דמותר ליטלן אחר שנפלו לתוכו, והמג"א בסימן רס"ה סק"ו כתב דצ"ל בד' רש"י הכא דמותר ליטלו, דהאפר של הניצוצות הוי מוקצה ואסור ליטלו, ועמש"כ בזה הא"ר שם סק"ז.[[48]](#footnote-49)

בפירש"י לקמן מ"ז ב' כתב דהא דאין בהן ממש היינו משכבו, ומבו' דכ"ז שלא כבו יש בהן ממש, והא דל"ה כביטול כלי מהיכנו, בפשוטו הוא משום דביטול כלי מהיכנו לשעה שרי,[[49]](#footnote-50) וכ"נ בד' הנימו"י בסוגיין שכתב דאסור לטלטל את הכלי בעוד הניצוץ עליו, ואפי' ל"ה כמבטל כלי מהיכנו, משום דלפי שעה הוא כלא הי', - אך המג"א בסימן רס"ה סוסק"ב כתב דהא דמשני דניצוצות אין בהן ממש, היינו דהם כבין מיד, וע"כ בידו לנערן מיד, ול"ה אף כביטול כלי מהיכנו לשעה, - ועמש"כ הראש יוסף לקמן מ"ז ב'.

הר"ן כתב ללמוד מהכא דמותר לנער את המפה כדי שיפלו הניצוצות שנופלין עלי' בלילי שבת, אע"פ שא"צ לטלטול המפה לא לצורך גופה ולא לצורך מקומה, אך הנימו"י פקפק בזה, עיי"ש.

כ"ג סיון פ'

דף מס' 4

**מ"ג א' - וכן קורה וכו',** בפירש"י כתב דס"ד שמהדקו שם ואינו יכול שוב ליטלו, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ה, והתהל"ד בסימן ש"ה סוסקל"ג כתב דאי"ז מטעם בסיס לדבר האסור, דהוי בסיס למחובר דל"ש בי' טלטול כלל, אלא דכל שמהדקו שם אינו יכול בפועל ליטלו, וע"כ הו"ל ביטול כלי מהיכנו.[[50]](#footnote-51)

**דרפי דאי בעי שקיל לה,** הבעה"מ לקמן קנ"ד ב' כתב דהיינו רק כשכיון דעתו לכך, דאי אקצינהו מדעתי' הו"ל כביטול כלי מהיכנו, דומיא דנתינת כלי תחת ביצה, דאף שבידו לנער, מ"מ כיון שהקצה הכלי מדעתו כל אותו היום לקבלת הביצה הו"ל כביטול כלי מהיכנו,[[51]](#footnote-52) - אך בל' הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ה והטוש"ע בסימן שי"ז ס"ז מבו' דסגי במה שיכול ליטלם כשירצה אף שאין דעתו לכך, ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א בסימן רס"ו סקי"א.

לדעת הסוברים דביטול כלי מהיכנו לשעה אסור, צ"ב דמ"ט שרי לסמוך הקורה בספסל וכו', מכח הא דיכול ליטלם, ול"ה כביטול כלי מהיכנו לשעה, - ובד' האו"ז בסימן כ"ט מבו' דלא חשיב כלל כביטול כלי מהיכנו, אלא במקום דא"א ליטול את הכלי אלא ע"י שיטלטל את האיסור, אך כל שיכול להסיר הכלי מתחת האיסור בלא טלטול האיסור, אי"ז ביטול כלי מהיכנו כלל, והיינו דאף בשעה שהספסל תחת הקורה, חשיב דהוא ראוי לטלטלו ולהשתמש בו, ולא נתבטל כלל מהכנתו.

**כופין את הסל לפני האפרוחין וכו' קסבר מותר לטלטלו,** בטעם הא דל"ה כביטול כלי מהיכנו מכח הא דמותר לטלטלו אחר שירדו האפרוחין מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בסוד"ה בעודן עליו כתבו דהוא משום דמיד שבאו על הסל בידו להפריחם ולהבריחם משם, והיינו דכיון שבידו להפריחם ולהבריחם "מיד", ל"ה אף כביטול כלי מהיכנו לשעה. - **ב** האו"ז בסימן כ"ט כתב בשם הר"מ ב"ר יואל והר"ב ב"ר יצחק דהוא משום דהו"ל ביטול כלי מהיכנו לשעה דשרי, והוכיחו מזה דביטול כלי מהיכנו לשעה שרי, וכדעת הבעה"מ ודעימי'. - **ג** הרשב"א והריטב"א והר"ן לקמן קנ"ד ב' כתבו דהוא משום דהתירו ביטול כלי מהיכנו לשעה במקום הפסד מרובה, והכא הפסד מרובה הוא, שאם לא יעלו לקיניהם מתפזרים אילך ואילך ויאבדו. - **ד** הרשב"א והריטב"א שם כתבו עוד, דהוא משום דעשויין לירד מעצמן וא"צ לטלטלן ואפי' מן הצד, והר"ן שם כתב דהיינו דמה"ט לא חשיב כביטול כלי מהיכנו אף לשעה, וכ"כ האו"ז בסימן כ"ט דכיון שיכול להבהיל את האפרוחין ולהפריחם מע"ג הסל בלא שום טלטול, אי"ז ביטול כלי מהיכנו כלל.

החת"ס לקמן קכ"ח ב' הביא מס' קול הרמ"ז שדקדק מלישנא דכדי שיעלו וירדו, דבשבת אחר מנחה דדרך התרנגולים לעלות ולא לירד עוד עד למחר, אין כופין, דהו"ל מבטל כלי מהיכנו,[[52]](#footnote-53) ועיי"ש שכתב דאע"ג שבידו להפריחן, מ"מ כיון דבאותה שעה אין דרך להפריחן, הוי כביטול כלי מהיכנו,[[53]](#footnote-54) וכ"נ בד' התוס' תלמיד ר"י הזקן בסוגיין בסוד"ה מיגו דאיתקצאי, עיי"ש.

התוס' בסוד"ה בעודן עליו כתבו דהא דנתינת כלי תחת השמן הויא ביטול כלי מהיכנו, הוא אף לר"ש דשרי אחר שכבה, והיינו משום דביטול כלי מהיכנו לשעה אסור, ולא הותר נתינת סל תחת האפרוחין, אלא משום דבידו להפריחן מיד, ול"ה אף כביטול כלי מהיכנו לשעה, - אך בדבריהם בד"ה ושני לי', מבו' דלא פסיקא להו הא מילתא, והיינו די"ל דלר"ש ל"ה כביטול כלי מהיכנו, כיון דאינו מבטלו לכל השבת, וכן צידד בפסקי מהרי"ח, והביאו ההג"א בסימן י"ח.

המהרש"א כתב במש"כ התוס' דאף לר"ש הו"ל כביטול כלי מהיכנו, דאע"ג דלדידי' דלר"ש מותר לטלטל את השמן המטפטף, ולא נאסר אלא ליהנות ממנו, וכמש"כ המהרש"א לעיל מ"ב ב' בביאור ד' התוס' שם, ונתבאר במקומו, מ"מ מיקרי ביטול כלי מהיכנו, כיון דכ"ז שהנר דולק אסור ליהנות מן השמן המטפטף בתוך הכלי דהוקצה למצותו, ואם מריקו מכלי זה לכלי אחר הרי מבטל כלי שני מהיכנו, - אך בתוס' הגרע"א לעיל במתניתין כתב דהשמן המטפטף אסור אף בטלטול, דכיון דאסור בשתי' ובסיכה ממילא הוי כמו אבן, ומה"ט הוא דהוי כביטול כלי מהיכנו, וכ"כ החזו"א בסימן מ"א סקט"ז סוד"ה שבת מ"ז א', - והפמ"ג במש"ז בסימן רס"ה סק"א כתב דד"ז תליא בטעם האיסור דביטול כלי מהיכנו, ועיי"ש דמל' השו"ע בסימן ש"י ס"ו משמע דלא חשיב כביטול כלי מהיכנו אלא כשהוא אוסרו מטלטול, וכן נקט המאמ"ר בסימן של"ה סק"ה, עיי"ש, ועמש"נ בזה בדף מס' 2.

**בעודן עליו כל ביה"ש,** הראש יוסף נסתפק אם הא דקאמר כל ביה"ש הוא דוקא, ואם לא היו עליו אלא מקצת ביה"ש לא אמרינן מיגו דאיתקצאי, ועמש"כ בזה הפמ"ג באש"א סימן רע"ט סקי"ד, ובפתיחה להל' יו"ט פ"ג ח"ב אות ד' ה', והגר"ז בסימן ש"י ס"ז, והמ"ב בסימן ש"ט סקי"ט, והתהל"ד בסימן ש"י סק"ג, והמנחת שלמה בח"א סימן י', ובקונט' מהגרד"ל שליט"א סו"ס כ"ט, ויתבאר בעזה"י במקומו.

התוס' הק' דמ"ט אסרינן כשהיו עליו כל ביה"ש אף דבידו להפריחן והוי גמרו בידי אדם, ומ"ט כשאינם עליו בביה"ש שרי לטלטלו אחר שירדו אף אם יש מוקצה לחצי שבת, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**קנ"ד ב' - בקרני דאומני דלא חזיא לי',** נחלקו הראשונים בטעם הא דקרני דאומני אסורין בטלטול, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דאין ראויין בשבת לכלום לפי שמאוסים, והרמב"ן כתב דאתיא כר' יהודה דמוקצה מחמת מיאוס אסור. - **ב** הרמב"ן כתב די"ל עוד דאתיא אף כר"ש דמוקצה מחמת מיאוס שרי, דהיינו משום דחזי לכסויי בי' מנא, והכא כ"כ הן נמאסין שאין ראויין לכסות בהן כלים.[[54]](#footnote-55) - **ג** הריטב"א כתב דהוו מוקצה מחמת חיסרון כיס דקפיד עלייהו שמא ישתברו, ומודה בזה ר"ש, וכ"כ הפסקי רי"ד. - **ד** הרמב"ן בד"ה ויש לפרש דרך אחרת כתב די"ל דאיירי בקרני דאומני חדתי דלאו מוקצין הן, אלא דהוו ככלי שמלאכתו לאיסור דאסור לטלטלו אלא לצורך גופו ומקומו, ועיי"ש במש"כ לדון אם סגי בזה ליחשב כביטול כלי מהיכנו, ונתבאר להלן.

**והא קמבטל כלי מהיכנו,** נחלקו הראשונים בטעם הא דחשיב כביטול כלי מהיכנו, **א** הבעה"מ כתב דהיינו רק משום דאסור לטלטלן אף לצורך מקומו, ופירש דהוא משום דלא חזו לצורך גופן למידי, וכל דלא חזו לצורך גופן לשום דבר, אף לצורך מקומן אסור לטלטלן, והרשב"א והריטב"א נחלקו ע"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ הרמב"ן בתחילת דבריו דאם מותר לטלטלן לצורך מקומן, ל"ה כלל כביטול כלי מהיכנו, שהרי מותר לטלטלן כדי להשתמש בכרים וכסתות, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הרמ"ך בפכ"א משבת ה"י.[[55]](#footnote-56)

**ב** הרמב"ן בהמשך דבריו בד"ה ויש לפרש דרך אחרת כתב די"ל דאף בקרני דאומני חדתי דהוו ככלי שמלאכתו לאיסור, חשיב כביטול כלי מהיכנו,[[56]](#footnote-57) דכשם שאין מבטלין כלי מהיכנו לגמרי, כך אין מבטלין אותו ממקצת הכנה שלו, כגון כרים וכסתות הללו שמלאכתן להיתר ועכשיו נותן עליהם כלים שמלאכתן לאיסור והן נאסרין עכשיו עד שיזדמן לו צורך אחר, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן בשם הרמב"ן, די"ל דחשיב כביטול כלי מהיכנו, כיון דכלי שמלאכתו להיתר ראוי לטלטלו לכל דבר ואפי' מחמה לצל, ועכשיו א"א לו לטלטלו אלא כשיהא צריך להן לצורך גופן או לצורך מקומן, ומשמעות דבריהם דל"ה כביטול כלי מהיכנו, אלא משום דאין דעתו עליהן כל היום, דאין דעתו לסלקן משם ולטלטלן לצורך גופן או מקומן, אך אם דעתו לסלקן משם, ל"ה כלל כביטול כלי מהיכנו,[[57]](#footnote-58) ועמש"כ בזה בפי' הר"י מלוניל.

**ג** הרשב"א כתב דאם היו מוטלין ע"ג כרים וכסתות או ע"ג קרקע והוא צריך למקומן מותר לטלטלן, מ"מ אסור להביא כרים לכתחילה ולשים תחתיהן כדי שיטלטלם ביד לאחר מכן לצורך מה שעשינו לו מקום בידים, שאינו בדין דמה שהוא אסור לטלטלו נסבב ונגרום אנו לטלטלו ממש בידים, ועוד דמיחזי כחוכא שאסרנו ליטלם מע"ג החמור, ונבא להתיר לטרוח ולהביא כלים ולטלטלו בידים לבסוף, והתהל"ד בסימן רס"ו סק"ז כתב דהיינו רק משום דא"א לטלטלן לצורך גופן, אך אם הי' מותר לטלטלן לצורך גופן, ל"ה בזה משום ביטול כלי מהיכנו, עיי"ש.

**בשליפי זוטרי,** בפירש"י כתב דהוא משום דשומט הכר מתחתיהם ונופלין על הכר השני וכן עד שמגיעם לארץ, ובטעם הא דכה"ג ל"ה כביטול כלי מהיכנו, נחלקו הראשונים, **א** הבעה"מ כתב דהוא דלא חשיב כביטול כלי מהיכנו אלא כשהוא מבטלו לכל השבת, והכא שדעתו לשמטן ולא נתבטלו לכל השבת ל"ה כביטול כלי מהיכנו, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן בתוס' ה"ר משה זלטמן והתורי"ד והריטב"א, וכן צידד בחי' תלמיד הרמב"ן. - **ב** הרמב"ן כתב דאף דביטול כלי מהיכנו לשעה אסור, מ"מ התירו לזה במקום הפסד מרובה, וכ"כ הרשב"א וההשלמה,[[58]](#footnote-59) וכ"כ המ"מ בפכ"א משבת ה"י, ורי"ו בנתיב י"ב חלק י'. - **ג** התוס' לעיל מ"ג ב' ד"ה כבר תרגמה נקטו דהכא לא חשיב כלל כביטול כלי מהיכנו, ול"ב להתיר לזה משום הפסד, ולדעתם שם לעיל מינה בסוד"ה בעודן עליו דביטול כלי מהיכנו לשעה אסור, כתב הגר"ז בקו"א בסימן רס"ו סקי"א, דהכא דיכול לנערן מיד, לא חשיב כביטול כלי מהיכנו כלל. - **ד** האו"ז בסימן כ"ט כתב דלא חשיב כביטול כלי מהיכנו, אלא כשא"א להסיר גוף האיסור מן הכלי ולא הכלי מן האיסור, אלא ע"י שיטלטל את האיסור, כגון ביצה בתוך הכלי או יין או שמן, והיינו דאף דאפשר להסירם ע"י ניעור, ה"ז חשיב כטלטול לענין זה, ומשא"כ הכא שיכול להסיר הכלי מתחת האיסור בלא טלטול האיסור, דשומט הכר מתחתיהן והן נופלין, דזה לא חשיב כלל כטלטול דהמוקצה.[[59]](#footnote-60)

הרמב"ן הוכיח דביטול כלי מהיכנו לשעה אסור, שהרי ביצה אפשר לנערה, ואפ"ה אסור ליתן כלי תחת התרנגולת לקבל הביצה משום ביטול כלי מהיכנו, וגם בנתינת כלי תחת הניצוצות הוה אסרינן אלמלי הא דאין בהן ממש, - אך הבעה"מ כתב דהא דאסרינן ליתן כלי לקבל ביצה או שמן, היינו כשמקצה הכלי מדעתו כל אותו היום לקבלת הביצה והשמן, אך אם דעתו לנערן מותר, - והתורי"ד כתב דהא דהתם הוי כביטול כלי מהיכנו, הוא משום דנעשה הכלי בסיס לדבר האסור, ואסור לטלטלו, ודוקא הכא שרי, משום דלפי שעה הניח הכרים שלא ישברו בעת נפילתן ולא שיעמדו עליהן כל היום, ומשא"כ בהני גווני דלעיל מ"ג א', דהניחן ע"ד לעמוד שם ולא לפי שעה, וע"כ נעשו בסיס לדבר האסור, ואף אם יצטרך לכלי ל"מ לשפכן למקום אחר ולטלטל את הכלי.

דעת רב הונא לעיל מ"ג ב' דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, והתוס' לעיל שם הק' דא"כ מ"ט שרי הכא לטלטל הכרים וכסתות לצורך הכלים שאינם ניטלין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו דאיירי כשהוא צריך למקומם של הכרים וכסתות, דבכה"ג ליכא משום אין כלי ניטל וכו', דכיון שהותר ליטלם ממקומם, מוליכם למקום שירצה, וכ"כ האו"ז בסימן כ"ט. - **ב** התוס' שם כתבו בשם ר"י דאיסורא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל הותר משום הפסד מרובה, וכ"כ הבעה"מ, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט קלח:, וכ"כ הרשב"א לעיל שם בשם הראב"ד בפירקין, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בעירובין מ"ד א', והרמב"ן במלחמות נחלק ע"ז דלא הותר ליטול כלי לדבר שאינו ניטל משום הפסד מרובה, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ג** הרי"ף בסוגיין הוכיח מהכא דקי"ל דכלי ניטל אף לצורך דבר שאינו ניטל, וכ"כ התורי"ד, וכתב דאף דרב הונא ס"ל לעיל דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, הדר בי' רב הונא מההיא.[[60]](#footnote-61) - **ד** הרמב"ן כתב דיש לפרש דקרני דאומני הוו כלי שמלאכתו לאיסור ומותר לטלטלן לצורך גופו ומקומו, וע"כ לא חשיב כדבר שאינו ניטל, ומותר לטלטל כלי לצרכן, וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן בשם הרמב"ן, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ה** בפי' ריבב"ן כתב דאף דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, התירו לזה משום צער בע"ח, ועמש"כ ע"ז המאירי לעיל מ"ג ב'.

**מיתיבי היתה בהמתו טעונה וכו',** הרמב"ן עמד דמ"ט לא מוקי לה בשליפי רברבי, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הרשב"א והריטב"א, - והמרכה"מ בפכ"א משבת ה"י כתב דלדעת הרמב"ם שם ניחא, דאף בשליפי רברבי, הותר לפרוק בנחת, ועמש"נ להלן בביאור דעת הרמב"ם בזה, וכ"כ הבית מאיר בסימן רס"ו ס"ט.

**התם בכולסא וכו' מהו דתימא להפסד מועט נמי חששו קמ"ל,** בטעם הא דלא התירו ליתן כרים תחתיהן אלא במקום הפסד מרובה, נחלקו הראשונים, **א** התוס' לעיל מ"ג ב' סוד"ה כבר תירגמה כתבו דהוא משום דס"ל דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, אלא שהתירו לזה במקום הפסד מרובה, וכ"כ הבעה"מ בסוגיין, והראב"ד בכתוב שם בעירובין מ"ד א'.[[61]](#footnote-62) - **ב** התו"י לעיל שם כתב דהוא משום טורח.[[62]](#footnote-63) - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב דהוא משום דאין כלי ניטל אלא להצלה, ולא הותר ליטול כלי שלא לצורך, וכתב דהא דאסרינן בזה אף דאיכא הפסד מועט, הוא משום דהוי הפסד מועט שבמועטין, ועיי"ש שכתב דלדעת רבה הוא משום דבקושי התירו הצלה אפי' לדבר הראוי כדי שלא יביא כלי דרך רה"ר, ולדעת רב יוסף הוא משום דאין כלי ניטל אלא לצורך גופו או לצורך מקומו או משום הפסד, ועד"ז כתב הריטב"א דהוא משום שחששו שמא יביא כלי דרך רה"ר לעשות הצלה, ובמקום הפסד מרובה לא חששו. - **ד** הרמב"ן והרשב"א כתבו דהוא משום דאף דיכול לשמטן, הו"ל ביטול כלי מהיכנו לשעה, ולא הותר אלא במקום הפסד מרובה, וכ"כ ההשלמה, וכ"כ המ"מ בפכ"א משבת ה"י, ורי"ו בנתיב י"ב חלק י'. - **ה** ההשלמה כתב לפרש עוד, דהוא משום דיש בזה קצת טלטול בדבר שאינו ראוי לטלטל, דאף דשומט מתחתיו, הרי אם הניחו שם מער"ש אסור לשמוט משום שנעשה בסיס לדבר האסור, וע"כ אף דהכא שלא הניחו שם מער"ש לא נעשה בסיס לדבר האסור, מ"מ איכא קצת טלטול בדבר שאינו ראוי לטלטל, ולא הותר אלא במקום הפסד מרובה.

**מניח ראשו תחתי' ומסלקו לצד אחר,** הרשב"א הק' דהרי אף טלטול במקצת שמי' טלטול, כדמוכח לעיל קנ"א א' מהא דתנן דלא יזיז בו אבר, וכתב דהתירו טלטול שלא כדרכו משום הפסד בהמתו, וכ"כ הריטב"א, - ובחי' תלמיד הרמב"ן כתב בתחילת דבריו דהתירו טלטול שלא כדרכו משום צער בע"ח, וכ"כ הר"ן.

אך בחי' תלמיד הרמב"ן מסיק, דאף בעלמא שרי, דלא גזרו חכמים בטלטול בגופו, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, אך מד' הרשב"א ודעימי' מבו' דאף טלטול בגופו אסור, ולא הותר אלא משום הפסד בהמתו, או משום צער בע"ח, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן ש"ה סי"ח ד"ה ומטעם זה וד"ה מכניס ראשו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**והא איכא צער בע"ח,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דאיכא צער בע"ח ליתי דאורייתא ולידחי דרבנן דביטול כלי מהיכנו, והרמב"ן וש"ר הק' ע"ז דמ"ט ידחה איסור ביטול כלי מהיכנו, הרי בידו להתיר החבלים ויפלו השקים, ואע"ג דנבקעים הנודות, מוטב שיפסדו ולא יצטערו בע"ח ולא יבטל כלי מהיכנו שהוא אסור, וכתבו לפרש דפריך דמ"ט לא התיר את החבלים, משום צער בע"ח, והריטב"א הוסיף לפרש, דאף היו הנודות נבקעים ויש בזה הפסד מרובה, מ"מ משו"ה אין לו לעבור על צער בע"ח דאורייתא,[[63]](#footnote-64) - והר"ן הסכים לד' רש"י, משום דאף דצער בע"ח דאורייתא, היינו שלא לצורך תשמישו של אדם, אך לצורך תשמישו ושמירת ממונו שרי, דאל"כ יהא אסור להטחין חמור בריחים מפני צער בע"ח, וע"כ א"צ להפסיד דבשו ומידותיו בשביל צער בהמתו,[[64]](#footnote-65) וכיון דלא נתחייב להפסיד ממונו, הרי דמשום צער בע"ח יש להתיר לאיסורא דביטול כלי מהיכנו.[[65]](#footnote-66)

**קסבר צער בע"ח דרבנן,** לפירש"י דהא דפריך דהא איכא צער בע"ח, היינו דמכח זה יש להתיר לאיסור ביטול כלי מהיכנו, דליתי דאורייתא ולידחי דרבנן, הרי דזהו דמשני דקסבר צער בע"ח דרבנן, ולא אתי דרבנן ודחי דרבנן, ואי"ז מועיל להתיר לאיסורא דביטול כלי מהיכנו, וכ"כ הריא"ז ה"א דין ו', - אך לפי' הרמב"ן ודעימי' דהא דפריך דהא איכא צער בע"ח היינו דהיאך הותר לו להניחן ע"ג החמור אף דאיכא צער בע"ח, הרי דהא דמשני דקסבר צער בע"ח דרבנן, היינו דבמקום פסידא לא גזור, וכמש"כ הרמב"ן ודעימי', וכ"כ הפסקי רי"ד.[[66]](#footnote-67)

הרמב"ם בפכ"א משבת ה"י כתב דאם היו היו השקים גדולים ומלאים כלי זכוכית וכיוצא בהם פורק בנחת, ומ"מ לא יניחן שם ע"ג בהמה משום צער בע"ח, ונחלקו רבוותא בביאור דבריו, **א** בד' הר"ן בסוגיין מבו' שפירש לדבריו כד' הרמב"ן דלא הותר איסור משום צער בע"ח, כיון שבידו להתיר החבלים, ואף דאיכא פסידא, לא הותר צער בע"ח משום פסידא, לפ"מ דקי"ל דצער בע"ח דאורייתא, והחזו"א בסימן מ"ח סק"ז כתב דהיינו דמש"כ הרמב"ם דפורק בנחת, היינו דמתיר החבלים וירפם בנחת עד שיגיעו לארץ, ואם ישברו ישברו, ואין רשאי להניחן על הבהמה משום צער בע"ח.[[67]](#footnote-68) - **ב** הרמ"ך שם פירש לדבריו דהיינו דמותר לפרוק המשוי בידים, דהתירו לאיסור טלטול מוקצה,[[68]](#footnote-69) וכ"נ בד' המ"מ שם,[[69]](#footnote-70) וכ"כ המרכה"מ שם, והבית מאיר בסימן רס"ו ס"ט, וכ"כ התהל"ד שם סק"י בשם שלחן עצי שטים בסימן א' סוף אות כ"ה בהערה. - **ג** הלח"מ שם כתב דלפרוק בנחת הוי טלטול במקצת, והתירו לזה מפני הפסד מרובה, וכ"כ המג"א בסימן רס"ו סקי"ד.[[70]](#footnote-71)

בד' המ"מ שם משמע דמפרש דמש"כ הרמב"ם דלא יניחם ע"ג בהמה משום צער בע"ח, היינו דאם א"א לו לפרקן בנחת, לא יניחם ע"ג בהמה, אלא יניח כרים תחתיהן, אף דמבטל כלי מהיכנו, וכ"כ הלח"מ שם, והמג"א בסימן רס"ו סקי"ד, והגר"א שם.

ובטעם ההיתר בזה, משמע בד' המ"מ שם דהוא משום דהותר ביטול כלי מהיכנו במקום הפסד מרובה, וכ"כ המג"א שם, והגר"ז שם סכ"ה, - אך הביאוה"ל שם כתב ע"פ הר"ן דאין ההיתר בזה משום הפסד מרובה, אלא משום צער בע"ח, דכיון דלא נתחייב להפסיד ממונו משום צער בע"ח, ה"ז מועיל להתיר לאיסורא דביטול כלי מהיכנו, וכ"כ האו"ש בפכ"א משבת ה"י,[[71]](#footnote-72) והחזו"א בסימן מ"ח סוסק"ז, והחזו"א שם הוכיח מכ"ד דלא הותר ביטול כלי מהיכנו משום הפסד מרובה.

הרמב"ן הק' ע"ד רש"י דלמ"ד דצער בע"ח דאורייתא ה"ז דוחה לאיסורא דביטול כלי מהיכנו, דא"כ מאי פריך לעיל אהא דא"ר הונא דמביא כרים וכסתות וכו' דהא קא מבטל כלי מהיכנו, ולא אמרינן דשרי משום צער בע"ח, וכדקי"ל דצער בע"ח דאורייתא, ואין לומר דסבר רב הונא דצער בע"ח דרבנן, דכיון דלא שמעינן לי' בהדיא הכי, למה לן לאוקמה דלא כהלתא דצער בע"ח דאורייתא, - והר"ן כתב לישב, דמהא דפסיק רב הונא ואמר היתה בהמתו טעונה כלי זכוכית, ולא מפליג בין משוי מרובה למשוי מועט, משמע דאפי' במשוי מועט שרי, ובמשוי מועט פעמים דליכא צער בע"ח, והא דפריך הכא דאיכא צער בע"ח, היינו דכיון דלמוצ"ש מתה, ודאי שהיתה מצטערת בינתים, - והמג"א בסימן רס"ו סקי"ד כתב לישב, למש"כ הרמב"ם דאם יכול לפרקן בנחת פורקן בנחת, ורק אם אינו יכול לפרקן בנחת, הותר לבטל כלי מהיכנו, וזהו דפריך דהא קמבטל כלי מהיכנו, משום דיכול לפרקן בנחת, וכ"כ המרכה"מ בפכ"א משבת ה"י.

**קכ"ח ב' - והא קמבטל כלי מהיכנו,** בפירש"י כתב דהיינו דמבטל הכרים והכסתות מהיכנם כשמניחן תחת דבר שאינו ניטל, דשוב לא יטלם משם, והרשב"א כתב דל"ד להא דכופין את הסל לפני האפרוחין ולי"ב משום ביטול כלי מהיכנו, דהתם הוא משום דאין האפרוחין עומדין שם אלא לפי שעה ויכול הוא להפריחן,[[72]](#footnote-73) משא"כ הכא דשמא לא תעלה והוא מבטל כלי מהיכנו,[[73]](#footnote-74) ועד"ז כתב בפי' הר"י מלוניל.

אך הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ו כתב דהא דהוי מבטל כלי מהיכנו, הוא משום דמשליכן לבור לתוך המים, והמ"מ כתב דהיינו משום דאינם ראויין להשתמש בהן בעוד המים עליהן,[[74]](#footnote-75) וכתב דלפ"ז ל"ק כלל מהא דשרי לכפות הסל לפני האפרוחין, וכ"כ השיטה להר"נ בסוגיין.[[75]](#footnote-76)

**מבטל כלי מהיכנו דרבנן צער בע"ח דאורייתא ואתי דאורייתא ודחי דרבנן,** הפסקי רי"ד כתב דאם היו המים עמוקין דא"א בכרים וכסתות טורח ומעלה אותה, דאתי צער בע"ח דאורייתא ומבטל מוקצה מדרבנן, אך כ"ז שאפשר בכרים וכסתות לא התירו להגבי' הבהמה שהיא מוקצה, והביאו הריא"ז בפירקין ה"ב דין ד', וכ"כ הב"ח בסו"ס ש"ח, והא"ר בסימן ש"ה סקי"ח.

אך בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן קנ"ד ב' כתב דלא התירו אלא ביטול כלי מהיכנו שאינו שבות גמור, אך להעלותה בידו אסור אף במקום צער בע"ח, וכ"כ המג"א בסימן ש"ה סקי"א בדעת הרמב"ם שכתב בפכ"ה משבת הכ"ו דאסור להעלותה בידו, ומשמע דאע"ג דאיכא צער בע"ח אסור,[[76]](#footnote-77) והסכים לזה התו"ש שם סקל"ג,[[77]](#footnote-78) ודקדק כן גם מל' הסמ"ג לאוין ס"ה,[[78]](#footnote-79) ועיי"ש שכתב דהוא משום דאין לנו לדמות גזירות חכמים זל"ז, דיש דברים שהעמידו דבריהם אפי' במקום כרת.[[79]](#footnote-80)

בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן קנ"ד ב' כתב דלא התירו לאיסור ביטול כלי מהיכנו משום צער בע"ח, אף דצער בע"ח דאורייתא, דהעמידו חכמים דבריהם במקום מצוה, ומה שאמרו הכא דאתי דאורייתא ודחי דרבנן, היינו רק משום דאיכא ג"כ פסידא, וכיון דאיכא תרתי, התירו לו ביטול כלי מהיכנו שאינו שבות גמור, - אך בד' ש"ר ובד' הפוסקים בסימן רס"ו ס"ט משמע דס"ל דמשום צער בע"ח לחודי' התירו לאיסור ביטול כלי מהיכנו.[[80]](#footnote-81)

כ"ה סיון פ'

דף מס' 5

**אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל**

**מ"ג א' - א"ר יצחק כשם שאין נותנין כלי תחת תרנגולת לקבל ביצתה, כך אין כופין עלי' כלי וכו',** התוס' בד"ה ושני לי' כתבו בתי' בתרא דר' יצחק אית לי' נמי דאסור לבטל כלי מהיכנו, ואין נותנין כלי תחת השמן אף כשהוא צריך למקומו, ולפ"ז נמצא דהא דאין נותנין כלי תחת תרנגולת לקבל ביצתה הוא משום ביטול כלי מהיכנו, והוא אף בדצריך למקומו, והא דאין כופין עלי' כלי כדי שלא תשבר הוא משום דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, והיכא דצריך למקומו שרי, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, דכשם שאין נותנין כלי תחת תרנגולת לקבל ביצתה משום דאין מבטלין כלי מהיכנו, כך אין כופין כלי בשביל שלא תשבר דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, - ומבו' דאיסורא דביטול כלי מהיכנו והא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל דמו זל"ז,[[81]](#footnote-82) וצ"ב דמה ענין זל"ז.[[82]](#footnote-83)

**אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל בשבת,** ביסוד הך דינא נחלקו הראשונים, דהאו"ז בסימן ל"ז כתב דהוא משום דהו"ל טלטול שלא לצורך השבת, דעיקרו של טלטול הוא לצורך אותו הדבר והוא עצמו אינו ניטל, ול"ד לטלטול לצורך מקומו, דמותר להשתמש במקומו, ול"ד נמי לטלטול מחמה לצל או כדי שלא יגנבו, דהוא כדי להציל את הכלי עצמו, ומשכחת בי' צורך שבת, והיינו דהוא משום גזירת כלים דאסור לטלטל כלי שלא לצורך, וס"ל דלא הותר לטלטל אלא לצורך השבת, וטלטול לצורך דבר שאינו ניטל אי"ז לצורך השבת.[[83]](#footnote-84)

אך הרשב"א כתב בתו"ד בדעת הבעה"מ דהוא משום שהחמירו במוקצה שלא לטלטל אף כלי אחר מחמתו, ומבו' דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל הוא משום איסור מוקצה, דכ"ה שנאסר לטלטל את המוקצה עצמו, נאסר אף לטלטל כלי אחר מחמתו,[[84]](#footnote-85) וכן משמע קצת בל' רש"י בביצה ל"ו א' (סוד"ה אוירא דלבני), - וכ"נ ממש"כ הראבי"ה בסימן ר"ג בדעת רב הונא דאף דכלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, מ"מ מוקצה דמת חמיר טפי ואין כלי ניטל לצרכו, והרי דהא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל הוא משום איסור מוקצה, שאסרו לטלטל כלי לצרכו, ובזה י"ל דלא אסרו אלא במוקצה דמת דחמיר טפי,[[85]](#footnote-86) דאם הוא משום כטלטול שלא לצורך, אין מקום לחלק בזה, - וכ"נ מד' עוד מקמאי, ונתבאר להלן, וכן הוכיח המנחת שלמה בח"ב סימן ט"ז מד' כמה מקמאי, עיי"ש.

החזו"א בסימן מ"ט סוסקי"א כתב דמסתבר דכ"ה דנאסר נטילת כלי לדבר שאינו ניטל, ה"נ נאסר שימוש בכלי לדבר שאינו ניטל, עיי"ש, - אך לכאו' למש"כ האו"ז דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל הוא משום גזירת כלים, אין לאסור בשימוש דלא נאסר בגזירת כלים.[[86]](#footnote-87)

בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה אי ר"ש מבו' דדינא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, הוא אף לר"ש דלית לי' מוקצה, וכמש"כ הגרע"א בגהש"ס שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שם, וכ"כ הרשב"א שם בשם התוס' ורבינו יונה, וכן צידד ההשלמה שם, וכ"ה מבו' בד' התוס' בביצה ל"ו א' ד"ה במאי אוקימתא, וכ"ה מבו' מד' כמה מקמאי דס"ל דקי"ל דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, אף דבמוקצה קי"ל כר"ש.[[87]](#footnote-88)

אך בפירש"י בביצה ל"ו א' ד"ה אי ר"ש מבו' דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, הוא רק לר' יהודה דאית לי' מוקצה, והביאוהו הבעה"מ וההשלמה בסוגיין, וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט קלח:, וכ"כ הבעה"מ בסוגיין, דלר' יהודה דאית לי' מוקצה החמיר כל החומר הזה שלא להיות כלי ניטל אלא לדבר הניטל בשבת, דכמוקצה הוא לדבר שאינו ניטל, - והרשב"א לקמן בסוגיין כתב לפרש דהיינו דר' יהודה דמחמיר במוקצה, נחמיר בי' נמי שלא לטלטל אפי' כלי המוכן מחמתו, אך לר"ש דמיקל במוקצה, נקל נמי לטלטל את הכלי אפי' לדבר שאינו ניטל, והיינו דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר המוקצה, הוא משום איסור המוקצה שאסרו אף לטלטל כלי אחר מחמתו, ולא החמירו בכך אלא לר' יהודה דמחמיר במוקצה.[[88]](#footnote-89)

הרי"ף לקמן קנ"ד ב' ובביצה ל"ו א' כתב דקי"ל דכלי ניטל אף לצורך דבר שאינו ניטל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ג,[[89]](#footnote-90) וכ"כ הרא"ש בסימן י"ח ולקמן שם ובביצה שם, וכ"כ רבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ח סל"ד ובסימן ש"י ס"ו ובסימן תקי"ג ס"ד, - אך הראב"ן בסימן שד"מ כתב דקי"ל דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, וכ"כ היראים בסימן ער"ד, והאו"ז בסימן ל"ז, וההגמ"ר בפירקין, וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין בשם מורו הרב, וכ"כ הר"ן לקמן קנ"ד ב' בשם יש מי שכתב.

**טלטול לצורך דבר שאינו ניטל במקום הפסד מרובה**

התוס' לקמן בסוגיין ד"ה כבר תרגמה כתבו בשם ר"י דהתירו לטלטל לצורך דבר שאינו ניטל היכא דאיכא הפסד מרובה, ומה"ט הוא דשרי רב הונא להניח כרים וכסתות תחת כלי זכוכית שלא ישתברו, וכ"כ הבעה"מ בסוגיין ולקמן קנ"ד ב', והראב"ד בכתוב שם בעירובין מ"ד א', ומשמעות דבריהם דאף ר' יצחק גופי' ס"ל הכי, וכ"ה להדיא בד' התו"י לקמן שם.

והרמב"ן במלחמות שם תמה ע"ז דמהא דמותבינן לר' יצחק מחבית שנשברה ומפריסת מחצלת ע"ג לבנים וע"ג כוורת דבורים, מבו' דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל הוא אף במקום הפסד מרובה,[[90]](#footnote-91) והתו"י לקמן בסוגיין כתב דהו"מ לשנויי הכי, אלא דמשני שנויא חדא לכולהו בצריך למקומו, והביא כן מסוגיית הגמ' בביצה ל"ו א' בכיסוי פירות דהוי הפסד מרובה, ואפ"ה לא הותר אלא בפירות הראויין, וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין.[[91]](#footnote-92)

אך הריטב"א לקמן בסוגיין כתב והביא כן בשם הראב"ד, דאף דר' יצחק ס"ל דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל אף במקום הפסד מרובה, מ"מ רב הונא פליג וס"ל דבמקום הפסד מרובה לא גזרו חכמים, והתירו לטלטל דבר הניטל לצורך דבר שאינו ניטל, וכ"כ השיטה להר"נ שם בשם הרא"ה, וכ"כ המאירי שם דיש לפרש כן, וכ"כ האו"ש בפכ"ו משבת הכ"ב גם בדעת התוס' והבעה"מ.

**אלו דברים חשובין כדבר שאינו ניטל**

הרמב"ן לקמן קנ"ד ב' ד"ה ויש לפרש דרך אחרת כתב די"ל דלא נאסר לטלטל כלי אלא לצורך מת ודבר שאין עליו תורת כלי כגון ביצה ומוקצה, אבל דבר שיש עליו תורת כלי אלא שמלאכתו לאיסור, כיון דמותר לטלטלו לצורך גופו ולצורך מקומו, אף ניטל כלי אחר לצרכו, וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן שם בשמו, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל שם.[[92]](#footnote-93)

התוס' לקמן נ"ג א' ד"ה מהו ליתן כתבו דאין לאסור ליתן מרדעת ע"ג חמור בשבת מכח הא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, דבהמה חשיבא כדבר הניטל, כיון דיכול למושכה ולהוליכה בכל מקום,[[93]](#footnote-94) וכ"כ הריטב"א שם דבהמה כיון דאפשר להנהיגה ביד ולטלטלה בכך דבר הניטל חשיבא, וכ"כ הרשב"א בביצה ל"ו א' בטעם הא דמותר ליתן שעורים לפני בהמתו, דהוא משום דבהמה חשיבא כניטלת הואיל ויכול למשכה באפסר, וכ"כ האגודה שם בשם ר"י, וכתב דהיינו רק בבהמה, אבל אפרוחים חשיבי מוקצה דא"א לטלטלם,[[94]](#footnote-95) - אך בד' ההשלמה בסוגיין והתוס' תלמיד ר"י הזקן והמאירי בשלהי סוגיין והאו"ז בסימן ל"ז נראה דס"ל דכל בהמה חשיבא כדבר שאינו ניטל, משום דאסור לטלטלה בידים.[[95]](#footnote-96)

**נטילת אוכלין לצורך דבר שאינו ניטל**

בד' האו"ז שם מבו' דדוקא כלי אינו ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, אך אוכלי אדם ניטלין לצורך דבר שאינו ניטל, וע"כ נותנים כלי עם מים לפני בהמה ודבורים ועופות, דהכלי ניטל אגב מים שבו, וכ"כ ההשלמה בסוגיין, והתוס' תלמיד ר"י הזקן בשלהי סוגיין, וכ"כ הרא"ה והמאירי ור"ד הכהן בביצה ל"ו א', והראבי"ה בסימן ר"ד.

ובד' האו"ז מבו' דדוקא אוכלי אדם ניטלין לצורך דבר שאינו ניטל, אך אוכלי בהמה אין ניטלין לצרכן, וזהו שכתב דהא דשרי ליתן מספוא לפני הבהמה, הוא משום דלא גזרו ע"ז במקום צער בע"ח, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בביצה שם, וזהו שהק' דלדעת ר' יצחק היאך מטלטלין שעורין לצורך הבהמה, (ועמש"כ המנחת שלמה ח"ב סו"ס ט"ז בטעם הא דחשבינן לשעורים כמאכל בהמה),[[96]](#footnote-97) - אך התוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דאף מספוא ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, וכ"ה מבו' בד' המאירי ור"ד הכהן בביצה שם.[[97]](#footnote-98)

בטעם הא דאוכלין ניטלין אף לדבר שאינו ניטל, מצינו כמה דרכים, **א** למש"כ האו"ז דהא דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, הוא משום גזירת כלים, הרי דמה"ט הוא דאוכלין שאינם בכלל גזירת כלים ומותר לטלטלן אף שלא לצורך, וכמש"כ הר"ן לקמן קכ"ג ב', ויתבאר בעזה"י במקומו, מותר לטלטלן אף לצורך דבר שאינו ניטל.[[98]](#footnote-99) - **ב** ההשלמה כתב דהוא משום דאם באתי לאסור לטלטל אוכלין לצורך בהמתך, תמות ברעב ובצמא, והתורה אמרה למען ינוח שורך וחמורך כמוך, אך אי"ז מתישב בד' הרשב"א דס"ל דאוכלי בהמה אין ניטלין לצורך דבר שאינו ניטל, ואוכלי אדם ניטלין. - **ג** לדעת הרשב"א דס"ל דהא דאין כלי ניטל וכו' הוא משום שהחמירו במוקצה, וס"ל דאוכלי בהמה אין ניטלין, ורק אוכלי אדם ניטלין י"ל דאף דהא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל הוא משום שהחמירו במוקצה שלא ליטול כלי אחר לצרכו, מ"מ אין איסור זה בכלל איסור מוקצה, דאסור ליטול כלי אחר לצורך המוקצה, אלא הוי משום גזירת כלים, שהרי מתחילה גזרו על כל הכלים שלא לטלטלן כלל, וחזרו והתירו לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אף מחמה לצל וכו', ובזה הוא הוא דס"ל לר' יצחק שלא התירו לטלטל אלא לצורך דבר הניטל, אך טלטול לצורך דבר שאינו ניטל אינו בכלל ההיתר,[[99]](#footnote-100) וכאשר כ"ה משמעות לישנא דר' יצחק דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל בשבת, (ולא קאמר דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל), וע"כ הוא דבאוכלי אדם שלא היו בכלל גזירת כלים, מותר לטלטלן אף לצורך דבר שאינו ניטל, שלא אסרו חכמים לטלטל לצורך מוקצה, ורק בכלים שאסרו לטלטלן וחזרו והתירו, לא הי' בכלל התירן לטלטלן לצורך דבר שאינו ניטל.[[100]](#footnote-101)

**מיתיבי כל הני תיובתא,** מבו' דהיכא דנותן כלי לקבל ניצוצות חשיב כנטילת כלי לצורך דבר שאינו ניטל, אף דהא דמקבל הניצוצות הוא כדי שלא ישרף מה שתחתיו דהוא דבר הניטל,[[101]](#footnote-102) - אך בהא דכפיית קערה ע"ג הנר חשיבא כנטילת כלי לצורך דבר שאינו ניטל, כתב בפירש"י לקמן קכ"א א' ד"ה ע"ג הנר דהוא משום דהוא כדי שלא תאחז בקורה, והקורה אינה ניטלת בשבת, ומבו' דלא סגי במה שהנר אינו ניטל בשבת, וכל הא דחשיב כנטילת כלי לצורך דבר שאינו ניטל, הוא משום דהצורך בכפיית הכלי על הנר הוא משום הקורה שאינה ניטלת.[[102]](#footnote-103)

והביאו בזה עוד מכ"ד דמצינו דחשיב כנטילת כלי לדבר שאינו ניטל, אף שהצורך בזה הוא לדבר הניטל, ויש לחלק בזה בין האופנים, **א** היראים בסימן ער"ד הק' מהא דתנן בתמיד פ"ה מ"ה דהיו כופין פסכתר על השרץ ועל הגחלים בשבת, ולא אמרינן דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, וכתב דלגבי מקדש שאני, א"נ בצריך למקומו, ומבו' דאף דכפיית הפסכתר היא לצורך הכהנים, שלא יטמאו בשרץ ולא יכוו בגחלים, מ"מ חשבינן דנטילת הכלי היא לצורך השרץ והגחלים. - **ב** התוס' בפסחים ו' א' ד"ה כופה עליו כלי הק' בהא דהמוצא חמץ בביתו ביו"ט כופה עליו כלי, דתיקשי מינה למ"ד דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, וכתבו די"ל דאיירי בצריך למקומו, א"נ דהתם שרי משום שמא יבא לאכלו,[[103]](#footnote-104) ומבו' דאף דהצורך בכפיית הכלי הוא כדי שלא יבא האדם לאכלו, מ"מ חשבינן דנטילת הכלי היא לצורך החמץ, ועמד בזה הקוב"ש שם אות כ"ד. - **ג** היש"ש בביצה פ"ב סו"ס ל' כתב בשם מהרא"ש דמותר לכפות כלי על הנר כדי לשמש מיטתו, משום דקי"ל דכלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, ומבו' דאף דהצורך בכפיית הכלי הוא כדי שיהא מותר לשמש מיטתו, מ"מ חשבינן דנטילת הכלי היא לצורך הנר.[[104]](#footnote-105) - **ד** הגר"ז בסימן ש"ח סע"ב והמ"ב שם ס"ק קל"ה כתבו דהא דמותר לכפות כלי על דבר טינוף כדי יתכלכלך בה התינוק, הוא משום דכלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, ומבו' דאף דהצורך בכפיית הכלי הוא כדי שלא יתכלכלך התינוק, מ"מ חשבינן דנטילת הכלי היא לצורך הדבר טינוף.[[105]](#footnote-106)

ומאידך מצינו בד' התוס' בעירובין מ"ד א' ד"ה כדי שלא תפול שכתבו דפריסת סדין כדי שלא תפול חמה על המת, חשיב דהוא לצורך האדם, שאם יסריח המת יצטרכו לצאת מן הסוכה, והרי דאף דעיקר עשייתו היא לפרוס סדין על המת, מ"מ כיון דיש בזה תועלת לאדם, חשיב כנטילת כלי לדבר הניטל.[[106]](#footnote-107)

התוס' תלמיד ר"י הזקן בשלהי סוגיין כתב, דהא דנותנין מים לפני הדבורים ומספוא בתוך הכלי לבהמה, הוא משום דמים ניטלין אפי' לדבר שאינו ניטל, והכלי ניטל לצורך המים והמספוא, דלא אפשר טלטול מים בלא טלטול כלי,[[107]](#footnote-108) ומבו' דאף דהצורך בטלטול הכלי והמים, הוא לצורך הבהמה, מ"מ חשבינן דנטילת הכלי היא לצורך המים, והוי כנטילת כלי לדבר הניטל, - אך האו"ז בסימן ל"ז כתב דהא דמותר ליטול כלי עם מים לצורך בהמה, הוא משום דהכלי ניטל אגב מים שבו, ומבו' דחשבינן דנטילת הכלי היא לצורך הבהמה, וכל הא דשרי הוא משום דהוא ניטל אגב המים, וזהו שכתב האו"ז שם דהא דמותר להעמיד לפניהם כלי ריקן כדי ליתן בו מים, הוא משום דלא גזרו במקום צער בע"ח, והרי דחשבינן דנתינת הכלי היא לצורך הבהמה, ולא חשבינן דהוא לצורך המים.

**טבל אם חשיב כדבר שאינו ניטל**

התוס' כתבו דההיא דנותנין כלי תחת הדלף, איכא נמי לשנויי בדלף הראוי כדשני לעיל, והתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דה"נ הו"מ לשנויי להא דפריך מחבית של טבל כדמשני לעיל דטבל מוכן אצל שבת,[[108]](#footnote-109) - אך מד' התוס' שלא כתבו כן, מבו' דס"ל דטבל חשיב כדבר שאינו ניטל, ועמד ע"ז המהר"ם, וכן משמע בתו"ד הבעה"מ והרמב"ן לקמן קנ"ד ב', - וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בביצה ל"ו א', דטבל חשיב כדבר שאינו ניטל, ותליא בפלוגתא דעולא ור' יצחק אם כלי ניטל בשבילו.

והתור"פ בביצה שם כתב, דאף דאף דטבל מוכן הוא לגבי אכילה שאם עבר ותיקנו מתוקן, ומה"ט נותנין כלי תחת טבל ול"ה כביטול כלי מהיכנו, מ"מ אינו מוכן כ"כ לטלטל כלי אגבי', וכ"כ הרשב"א שם, דאף דטבל מוכן אצל שבת, מ"מ אין כלי ניטל בשבילו, לפי שאין הטבל עצמו ניטל, וכ"כ בחי' הרא"ה ובחי' ר"נ בן הרמב"ן שם.

אך התוס' בביצה שם כתבו דעולא ס"ל דחשיב כדבר שאינו ניטל, והאג"ט קוצר סקל"ג פירש לדבריהם, דעולא הוא דס"ל דחשיב כדבר שאינו ניטל, אך ר' יצחק ס"ל דחשיב כדבר הניטל, עיי"ש, וצ"ל כן בדעת התוס' תלמיד ר"י הזקן, וכ"כ הדברות משה בסימן ל"א ענף ב', ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

**בצריך למקומו,** התוס' בביצה ג' ב' ד"ה אבל כופה למדו מזה, דה"נ הוא בכלי שמלאכתו לאיסור דאינו ניטל אלא לצורך גופו או מקומו, דאם התחיל ליטלו לצורך גופו או מקומו, מותר להוליכו אפי' בחדרו אם ירצה, וכ"כ רבים מקמאי, ונחלקו רבוותא אם הוא אף במוקצה גמור, או הוא רק בכלי שמלאכתו לאיסור,[[109]](#footnote-110) ויתבאר בעזה"י במקומו.

החזו"א בסימן מ"ט סוסקי"א צידד דכ"ה דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, ה"נ אסור להשתמש בו לדבר שאינו ניטל, ונתבאר לעיל, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דהא דהיכא דצריך למקומו מותר להשתמש בו לדבר שאינו ניטל, הוא משום דכל דמותר להשהותו בידו, מותר אף להשתמש בו, ולא מיקרי תשמיש טלטול חדש, וכ"כ המ"ב בסימן תקפ"ו סקפ"ח בשם המט"א, בדין שופר שהוא מוקצה, דכ"ז שהוא בידו מותר לתקוע בו.

אך התו"ש בהקדמה לסימן ש"ח בסופו ושם סקנ"ט כתב דאף דכשהמוקצה בידו רשאי להוליכו להיכן שירצה, מ"מ אסור להשתמש בו, ונראה לדעתו דשאני הכא דאינו עושה מעשה בפנ"ע כדי לסמוך הקורה וכו', אלא מניחו מידו, אך כל שעושה מעשה להשתמש בו, הו"ל כטלטול חדש, - וכ"ה להדיא בד' הרמב"ן והר"ן לקמן בסוגיין דבפריסת מחצלת ע"ג כוורת דבורים אין להתיר אף כשהי' צריך למקומו, דלא שרינן הכי אלא היכא דאינו עושה מעשה אחר אלא שמניחם תחת הקורה, אך בפורס הטלטול לחוד והפריסה לחוד, ואין זאת מתרת זאת.

אך בד' הריטב"א לקמן בסוגיין בד"ה מאי היא מבו' דאף פריסת סדין לצורך המת שריא כשעודו בידו, וכ"נ גם בד' התוס' בד"ה כופה עלי' והרשב"א בד"ה ת"ש אבל דגם בהא דפריך מפריסת מחצלת הו"מ לשנויי דאיירי בצריך למקומו, אלא דא"צ להעמידה כן.[[110]](#footnote-111)

**דחשיב עלייהו,** התוס' הק' דהרי אסור לרדותם, והרשב"א הק' כן על הא דמשני לעיל דלא נצרכה אלא לאותן ב' חלות, וכן הק' השיטה להר"נ בשם הרא"ה, והאג"ט קוצר סקל"ג עמד בד' התוס' שלא הק' כן אלא בהא דמשני דחשיב עלייהו, וכתב לישב דס"ל דהו"ל כטבל דמוכן אצל שבת משום דאם עבר ותיקנו מתוקן, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ואכמ"ל, וע"כ לא הק' אלא בהא דמשני דחשיב עלייהו, דהיאך יחשוב עליהן כיון דאסור לרדותן, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, והרשב"א לטעמי' בביצה ל"ו א' דטבל חשיב כדבר שאינו ניטל, אף דאם עבר ותיקנו מתוקן.[[111]](#footnote-112)

\***אי ר' יהודה כי לא מתכוין מאי הוי הא דבר שאינו מתכוין אסור,** הרמב"ן וש"ר הק' דלר"ש נמי תיקשי דמודה ר"ש בפס"ר,[[112]](#footnote-113) ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר במ"מ למלאכת צד, ואכמ"ל.

**כבר תרגמה רב הונא לשמעתך וכו' ואין עושין מחיצה למת בשביל מת,** התוס' פירשו דהיינו דרב הונא ס"ל דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, והק' מהא דשרי רב הונא לקמן קנ"ד ב' לטלטל הכרים וכסתות לצורך הכלים שאינם ניטלין, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבארו בדף מס' 4.

אך הרמב"ן במלחמות לקמן קנ"ד ב' והרשב"א בסוגיין כתבו בשם הראב"ד שפירש, דרב ששת פליג על ר' יצחק, והא דמייתי מדרב הונא, היינו דלא אמרו אין כלי ניטל אלא למעט צורך מת הא במקום הצלה כולן ניטלין, ומשמעות הדברים דהיינו, דלא הותר נטילת כלי לצורך דבר שאינו ניטל, אלא לצורך הצלה, אך עשיית מחיצה בשביל המת, שאינה לצורך הצלה לא הותרה, והרשב"א הק' ע"ז דאדרבה מצינו שהתירו במת יותר משאר הצלות, - וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בעירובין מ"ד א', דאף לרב חסדא דכלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, היינו רק בשביל הפסד מועט כגון ביצה, אבל בשביל מת דליכא הפסד אלא בזיון לא.[[113]](#footnote-114)

והראבי"ה בסימן ר"ג כתב דרב הונא מחמיר במת מבשאר מוקצה,[[114]](#footnote-115) ומדמי לה למש"כ שם בדין טלטול מן הצד דלא הותר במת, והא דמייתי הכא מדרב הונא, היינו דכ"ה דאמר ר' יצחק במוקצה דידי' שאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, ה"נ א"ר הונא במוקצה דידי' דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, והיינו במוקצה דמת, אך בשאר מוקצה לא אמר הכי, והפנ"י בסוגיין כתב עד"ז גם בביאור ד' הראב"ד.

**עושין מחיצה למת בשביל חי,** בפי' הר"י מלוניל לקמן קנ"ד ב' הק', דאף דליכא איסורא בעשיית המחיצה, משום דהיא מחיצת עראי והוא עושה אותה דרך שינוי, מ"מ אסור לסתרה, דכל מחיצה שנעשית בשבת שמה מחיצה, ואם היתה מחיצת קבע הי' חייבת בסתירתה, (וע"כ אף דל"ה אלא עראי ה"ז אסור מדרבנן), וא"כ הו"ל ביטול כלי מהיכנו, וכתב דכיון דמתירין לעשות לכתחילה בדרך שינוי משום כבוד (החי) [המת], שרי נמי ביטול כלי מהיכנו,[[115]](#footnote-116) א"נ דס"ל דמותר לסותרה לכתחילה.[[116]](#footnote-117)

**מביאים מחצלת ופורסין עליהן זה זוקף וכו' ונמצאת מחיצה עשוי' מאלי',** בפירש"י כתב דהא דשרי בכה"ג ולי"ב משום איסור עשיית אהל, הוא משום דהו"ל כעשיית אהל מלמעלה למטה דשרי, וכ"כ התוס' והתורי"ד והרשב"א והר"ן.

אך בספה"י לר"ת סו"ס ר"פ כתב דהא דשרי הכא ולא אסרו משום אהל עראי, הוא משום דחם להם מלמעלה, ומשום צערא דידהו שרי, אך בלא"ה אסור, וכ"כ הכס"מ בפכ"ו משבת הכ"ב ובב"י בסימן שי"א ס"ו בדעת הרמב"ם שם, והרמב"ם שם מפרש בע"א לאופן עשיית המחיצה, וכמש"כ הכס"מ והב"י שם, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הפוסקים בסימן שי"א ס"ו, ומש"כ המאמ"ר שם סק"ט, ואכמ"ל.

\*בד' התורי"ד מבו' דהא דיש בזה להתירא דמלמעלה למטה, ולא אסרינן משום פריסת המחצלת בפנ"ע, (דאהל העשוי להגן אסור אף בלא מחיצות), הוא משום דבאהל שע"ג ידיו ליכא משום עשיית אהל, דדמי למגבי' טליתו על ראשו בתוך חצירו, וכ"כ השיטה להר"נ, וכ"כ הבית מאיר בסימן שט"ו, והתהל"ד שם סק"ז, והחזו"א בסימן נ"ב סק"ב וסוסק"ט, - אך בד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הל"ב והשו"ע בסימן שט"ו סי"ב, מבו' דיש תורת אהל על אהל שהאדם מחזיקו בידו, ולפ"ז ל"ש הכא התירא דמלמעלה למטה, כיון דפריסת המחצלת בפנ"ע אסורה,[[117]](#footnote-118) ואזיל הרמב"ם לטעמי' דמפרש לדינא דהכא בע"א, וכנ"ל.

הרמב"ם בפכ"ו משבת הכ"ב הביא לדינא דהכא דבאים ב' בנ"א וכו', והמאירי בסוגיין הק', דלפ"מ דקי"ל דכלי ניטל אף לצורך דבר שאינו ניטל, מ"ט בעינן שיבואו ב' בנ"א וכו', ולא הותר לעשות המחיצה בשביל המת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המאירי כתב דהוא משום דיש בזה סרך מחיצה, ולא התירו לזה אלא לצורך החי, ועד"ז כתב הכס"מ בהל' שבת שם ובב"י בסימן ש"ו סי"א דהוא כדי שתהא המחיצה נעשית מאלי', דאין עושין אהל עראי, ובשביל צער החי התירו לעשותם בשינוי כזה, אבל מפני המת לא התירו, וכבר כתב כן ר"ת בספה"י סו"ס ר"פ, דהא דלא הותר לעשות כן בשביל מת, הוא משום אהל עראי, ולא הותר אלא משום צערא דידי. - **ב** הרשב"א כתב דיש מי שפירש דהא דתני הכא דבאין ב' בנ"א, אף דלא קי"ל כר' יצחק, היינו משום דכל שאפשר לעשותו בשביל חי עושין, אך אם א"א עושין אפי' בשביל מת,[[118]](#footnote-119) וכתב דלפ"ז נלמד, דכל היכא דאפשר בלא"ה, אין מטלטלין כלי לדבר שאינו ניטל, וכ"כ המאמ"ר בסימן שי"א סק"ט בדעת הרמב"ם. - **ג** השעה"מ בפכ"ה משבת הכ"ג כתב דהוא כמש"כ הראב"ד דכל הא דקי"ל דכלי ניטל אף לצורך דבר שאינו ניטל, הוא במקום הצלה, אך לצורך מת אסור, וכ"כ בחי' הלכות להגר"א בסוגיין, וכ"כ המאמ"ר שם דיש לפרש כן,[[119]](#footnote-120) ועד"ז י"ל למש"כ הראבי"ה דמוקצה דמת חמיר ואסור לטלטל כלי לצרכו, ועד"ז כתב הפמ"ג במש"ז סימן שי"א סק"ו. - **ד** הט"ז בסימן שי"א סק"ו כתב דעשו חכמים הרחקה בענין צורך המת, דמתוך שאדם בהול על מתו חיישינן שמא יטלטלו בהדיא, וע"כ עשו היכר כל מה שאפשר,[[120]](#footnote-121) ולא התירו לטלטל לצורך המת.

**ביצה ל"ו א' - סד"א וכו' להפסד מועט לא חששו קמ"ל,** הרשב"א הק' ממה שאמרו בשבת קנ"ד ב' דלהפסד מועט לא חששו, וע"כ אסור להניח כרים וכסתות תחת עששיות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב לישב דיו"ט שאני, דכיון דליכא אלא טורח מועט אפילו בהפסד מועט חששו והתירו, והשטמ"ק פירש לדבריו דהיינו דשאני דין שבת מדין יו"ט,[[121]](#footnote-122) וכ"כ הרא"ה ור"ד הכהן, ועיי"ש מש"כ ע"ז. - **ב** בד' הרמב"ן במלחמות בשבת קנ"ד ב' מבו' דהוא משום דהפסד מועט דהכא מרובה הוא מהפסד מועט דהתם, דאינו אלא הפסד מועט שבמועטים, שאינו אלא שניצוצות קטנים ניתזין מהם שנפסדין, ועד"ז כתבו המאירי שם, והשטמ"ק בסוגיין בשם מורו. - **ג** נתבאר בדף מס' 4 דעת התוס' ועוד מקמאי דהא דאסרו התם בהפסד מועט הוא משום דס"ל דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, ודעת הרמב"ן בחידושיו ועוד מקמאי דהוא משום ביטול כלי מהיכנו לשעה, ודעת ההשלמה דהוא משום דיש בזה קצת טלטול בדבר שאינו ראוי לטלטל, עיי"ש, ולכל דרכים אלו, הרי דבזה הוא שאמרו דלא התירו משום הפסד מועט, אך הכא דליכא לכל הני טעמי, אלא שבאנו לאסור משום טירחא, שפיר התירו אף בהפסד מועט.

**נותנין כלי תחת הדלף בשבת, בדלף הראוי,** הרשב"א בסו"ד כתב דאף לעולא בעינן לאוקמה בכה"ג, דבדלף שאינו ראוי אסור משום ביטול כלי מהיכנו, וכ"כ השטמ"ק בשם הריטב"א, והוסיף דהא דלא פרכינן מינה לעולא, (ולא אמרינן ולטעמיך), הוא משום דלא שמעינן דאית לי' דאסור לבטל כלי מהיכנו.

אך הרשב"א בתחילת דבריו כתב לישב, דלי"ב משום ביטול כלי מהיכנו, משום דהוי כגרף של רעי, ומותר להוציאו, ואף דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, שאני הכא דהגרף קיים ומביא כלי להוציאו, וכתב ללמוד מזה דלר' יצחק אין כלי ניטל אפי' משום הוצאת גרף של רעי, דאל"כ מ"ט פריך מינה לר' יצחק וניחא לי' לעולא, הרי אף לר' יצחק יש להתיר אף בדלף שאינו ראוי ומשום גרף של רעי, ותמה ע"ז, דהרי גרף של רעי אפי' מעצמו בלא כלי ניטל הוא משום כבוד הבריות.

והטור בסו"ס של"ח כתב דא"צ להעמידה בדלף הראוי אלא לר' יצחק, אך לדידן איירי אף בדלף שאינו ראוי, והיינו דל"ה כביטול כלי מהיכנו, משום דהו"ל כגרף של רעי ומותר להוציאו, ומבו' דאף דהוי כגרף של רעי, מ"מ יש בזה לדינא דר' יצחק, - וצ"ל כמש"כ השטמ"ק בסוגיין בשם מורו, דהוא משום דאינו כגרף של רעי עד שיגיע לקרקע הבית, ואינו בדין שיטלטל כלי בשבילו, וכ"כ המהר"ם שיף לקמן בע"ב.

כ"ו סיון פ'

דף מס' 6

**מ"ג ב' - הופכו ממטה למטה,** בד' התוס' בד"ה דכו"ע ועוד מקמאי שדנו מ"ט לא נעשית המטה בסיס, ויתבאר בעזה"י במקומו, מבו' דהא דהופכו ממטה למטה הוא ע"י ניעור המטה, - אך הפסקי רי"ד כתב דהא דקרינן לה טלטול מן הצד, היינו משום שאינו מגבי' את המת מן הקרקע ומטלטלו ממקום למקום, אלא מגלגלו ממטה למטה, ומבו' דהא דהופכו ממטה למטה הוא ע"י גלגול המת עצמו, וכ"כ הר"ן בדעת רש"י, שפירש דטלטול מן הצד הוא כלאחר יד.

לדעת הסוברים דביטול כלי מהיכנו לשעה אסור, אף כשיכול לנערו מיד, ולא הותר אלא במקום הפסד מרובה, צ"ל דלצורך המת המוטל בחמה, הו"ל כהפסד מרובה, שהתירו ביטול כלי מהיכנו לשעה, - אך העירו דמשמעות הדברים דהוא מניחו על המטה האחרונה, וא"צ לנערו ע"ג קרקע, והו"ל כביטול כלי מהיכנו לכל השבת, למש"כ הבעה"מ דאף אם בידו לנערו, מ"מ אם אין דעתו לנערו, הו"ל כביטול כלי מהיכנו לכל השבת, - וצ"ל דאה"נ דצריך להטילו ע"ג קרקע, דהכי הוא אורחא דמילתא כדתנן לקמן קנ"א א', וכ"כ הבעה"מ לקמן קכ"ג א' דהכא אין המטה צריכה למת, וכל עצמו א"צ אלא להטילו ע"ג קרקע, וכ"כ הרשב"א והר"ן בסוגיין, וצ"ע.

**כי פליגי דלית לי',** הריטב"א הק' היאך אפשר דליכא ככר או תינוק או שום חפץ שהוא בר טלטול, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב בשם התוס' דהיינו כשאין לו אלא ע"י טורח גדול. - **ב** הריטב"א כתב בשם הרמב"ן דהיינו דאינו רוצה לטלטל ע"י ככר או תינוק.[[122]](#footnote-123) - **ג** הפסקי רי"ד כתב דלא התירו אלא בככר או תינוק דמוכחא מילתא, אבל כלים לא מוכחא מילתא די"ל דתכריכי המת הן שהם מוקצין, ואע"פ שיכול להביא כלים דמוכחא מילתא כגון סכין וקערה, לא חילקו חכמים בכלים, וא"נ דבכל הכלים דעלמא י"ל דתשמישי המת היו וקוברן עמו כדי לאסרן בהנאה כדי שלא ישתמש בהן אחר. - **ד** הראבי"ה בסימן ר"ד כתב דלא התירו לטלטל מת אלא ע"י ככר ותינוק, משום דא"א להביא כלי לצורך טלטולו, דלענין מת קי"ל כר' יצחק דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, והביאו ההגמ"ר בפירקין.

הגרע"א בגהש"ס הק' דאף דאין לו ככר או תינוק, מ"ט לא תהא המטה עצמה כככר או תינוק, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**אי דליכא מ"ט דריב"ל,** הריטב"א הק' דמאי פריך, הרי י"ל דשרי משום דגדול כבוד הבריות שדוחה לאו דלא תסור, וכתב דהוא משום דהכא אפשר בככר או תינוק, עכ"פ ע"י הדחק, וע"כ אין להתיר לטלטלו, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין מי שמתו מוטל לפניו דלא התירו בזה, משום דאפשר ליתן עליו ככר או תינוק, ואין לך מקום דחוק שלא יהא המציל יכול ליתן עליו ככר או תינוק או אחד מן הכלים שהוא לבוש וכיו"ב, וכ"כ התוס' לקמן צ"ד א' ד"ה גדול כבוד הבריות דהא דאסרו לטלטל את המת, הוא משום דאפשר ע"י ככר או תינוק,[[123]](#footnote-124) וכ"כ ש"ר שם.[[124]](#footnote-125)

ואמנם זה מתישב רק לפי' התוס' ולפי' הרמב"ן, דמה שאמרו דלית לי' ככר או תינוק, היינו כשאין לו אלא ע"י הדחק, או דאינו רוצה לטלטל ע"י ככר או תינוק, אך לפי' הרי"ד וההגמ"ר דלית לי' כלל ככר או תינוק, בע"כ דלא התירו טלטול מוקצה לצורך מת, אף דגדול כבוד הבריות, וכ"כ הטוש"ע בסימן שי"א ס"א דאם אין לו ככר או תינוק לא יטלטלנו כלל, ומשמע דהיינו אף כשאין לו כלל ככר או תינוק, אף ע"י הדחק, וצ"ע דמ"ש מאיסור טלטול לכרמלית שהתירוהו לצורך המת, כמו שאמרו לקמן צ"ד ב', - ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בסוכה ל"ו ב' ד"ה בשבת הוכיחו מזה דאיסור טלטול מוקצה חמיר מאיסור כרמלית, וע"כ אף שהתירו איסור כרמלית במת, מ"מ לא התירו לאיסור טלטול מוקצה. - **ב** התוס' הרא"ש לקמן צ"ד ב' כתב בשם רשב"ם, דלא התירו אלא להוציאו לכרמלית דאיכא תרתי לפטורא, חדא שהוא כרמלית, ועוד דהו"ל משאצל"ג דפטור עלי'. - **ג** התו"ש בסימן שי"א סק"ז כתב דלדעת הסוברים דאיסור כרמלית חמיר טפי, צ"ל דהכא כיון דע"פ הרוב אפשר לתקן ע"י ככר או תינוק, לא חילקו חכמים ואסרו בכל גווני בלא ככר או תינוק, והביאו הביאוה"ל שם ד"ה ולא יטלטלנו.[[125]](#footnote-126) - ועמש"כ בזה הראש יוסף בסוגיין באורך.

**טלטול מן הצד**

**דכו"ע טלטול מן הצד שמי' טלטול,** התוס' הק' מכ"ד דטלטול מן הצד שרי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דשאני הכא דעיקר הטלטול הוא לצורך המת, ולא הותר טלטול מן הצד אלא כשהוא לצורך כד וחבית ולא לצורך מעות ואבן, וכ"כ התוס' בעירובין ע"ז ב' ד"ה מקצת, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ד משבת הי"ד, ורבים מקמאי, וכ"כ הטוש"ע בסימן שי"א ס"ח.[[126]](#footnote-127)

**ב** האו"ז בסו"ס פ"ו כתב בשם רשב"ם ור"ת דמה שאמרו הכא דכו"ע טלטול מן הצד שמי' טלטול, הוא דלא כהלכתא דקי"ל דטלטול מן הצד שרי, ואין חילוק בין שאר דברים למת שהכל מותר, ועד"ז כתבו הבעה"מ והפסקי רי"ד בסוגיין,[[127]](#footnote-128) וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בפירקין ה"ד דין י"ג.

**ג** ההשלמה והפסקי רי"ד פירשו בד' הרי"ף, דשאני באבנים וכיו"ב דומיא דמת, דטלטול מן הצד שמי' טלטול, אך בפגה שטמנה בתבן ופוגלא שטמנה בעפר וכיו"ב שהן אוכלין שצריך לאכלן בשבת, טלטול מן הצד לא שמי' טלטול,[[128]](#footnote-129) וכ"כ הראבי"ה בסו"ס ר"ג, וכתב לדמות לזה, דה"נ החמירו במת שלא שאין כלי ניטל לצרכו.[[129]](#footnote-130)

בטעמא דהתוס' ודעימי' דשאני היכא דהטלטול מן הצד הוא לצורך דבר המותר דשרי, מהיכא דהוא לצורך דבר האסור דאסור, מצינו כמה דרכים, והרבה נפ"מ בזה, ויתבארו בעזה"י במקומם, **א** בל' הרי"ף משמע לפ"מ שפירשו הרמב"ן במלחמות ודעימי' לדבריו שהם כד' התוס', דהוא משום דלא הותר טלטול מן הצד אלא לצורך אכילת שבת, אך כל שאינו לצורך שבת אסור, וכ"כ הריטב"א בכ"ד דהתירו טלטול מן הצד לצורך שבת וכבודו, אך כל שהוא לצורך דבר האסור ואינו לצורך שבת, אסור.[[130]](#footnote-131)

**ב** האו"ז בסימן פ"ו כתב דכל שמטלטל לצורך דבר האסור סבר רב להחמיר, שמא יבא לטלטל האיסור לגמרי בידים, אך כשמטלטל לצורך דבר המותר שרי, דאין לחוש שמא יטלטל האיסור לגמרי בידים, שהרי א"צ לו.

**ג** היחוסי תנו"א בע' ר"י בן לקיש כתב דדוקא כשעסוק בדבר המותר והאיסור ננער מעמו, לא חשיב כטלטול, אך כל שהטלטול הוא לצורך המת, והוא מטלטלו ע"י המטה שהיא בטילה לו, ה"ז כאילו מטלטל המת עצמו, והיינו דעיקר התירא דטלטול מן הצד, הוא משום דעיקר הטלטול הוא בהדבר המותר, ולא חשיב כטלטול דהדבר האסור, אך כל שעיקר הטלטול הוא לצורך הדבר האסור, אף שהוא מטלטלו מן הצד חשיב כטלטול דהדבר האסור, וכ"נ בד' הר"ן בסוגיין, וזהו שכתב דהתירא דטלטול מן הצד הוא משום דדבר המותר הוא שמטלטל אלא שא"א לו לטלטל אותו דבר המותר אא"כ יטלטל דבר האסור בטלטול מן הצד,[[131]](#footnote-132) ובד' המהר"ל בסוגיין, ועד"ז כתב החזו"א בסימן מ"ז סקי"ב דהא דשאני טלטול לצורך דבר המותר מטלטול לצורך דבר האסור, הוא משום דיש כאן טלטול שניהן ולאיזה מהן שמתכוין מתיחס אליו עיקר הטלטול, וכ"ה גם בדבריו שם סוסקי"ד.[[132]](#footnote-133)

**טלטול מן הצד לצורך דבר המותר מחמה לצל**

בד' התורי"ד לקמן קמ"ב א' מבו' דלא הותר לטלטל כלי שיש בתוכו איסור, אף כשאינו נעשה בסיס, ואף דא"א לו לנערו, אלא לצורך גופו או מקומו, אך אסור לטלטלו מחמה לצל, עיי"ש, - וכ"ה מבו' בתוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן קמ"ב ב' שכתב דמותר לטלטל הכלי ומה שבתוכו לצורך מקומו, דנתן לו לאותו כלי שהמעות והאבן מונחין בתוכו, ככלי שמלאכתו לאיסור, דמותר לטלטלו בין לצורך גופו ובין לצורך מקומו, והרי דאסור לטלטלו מחמה לצל, וכ"ה מבו' גם בד' הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ח סקי"ח דמדמי לה לכלי שמלאכתו לאיסור, עיי"ש, וכן משמע קצת בד' הרמב"ן לקמן מ"ז א', עיי"ש, ועמש"נ בדעתו בדף מס' 21.[[133]](#footnote-134)

אך המאירי לקמן מ"ז א' כתב בתו"ד דמותר לטלטל כלכלה שהאבן והפירות בתוכה אף מחמה לצל, עיי"ש, וכ"ה מבו' בגל' הגרע"א בד"י בסימן ש"י שהועתק בחי' הגרע"א לקמן קמ"ב א' ובד' הבית מאיר שם דפשיטא להו דמותר לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו כדי להצילו מן הליסטים או מן הדליקה,[[134]](#footnote-135) וכ"נ להדיא בד' המג"א בסימן רע"ט סק"ט, דלא אסר אלא כשמטלטל לצורך הנר שלא יגנב, משום דהוי הטלטול לצורך דבר האסור, וצ"ע.

התוס' הרא"ש הק' דהכא שרי טפי ככר או תינוק מטלטול מן הצד, ולקמן קמ"ב ב' אמרינן דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, אף למ"ד דטלטול מן הצד שרי, וכתב לישב, דהכא הוא לצורך דבר האסור, ובכה"ג חמיר טלטול מן הצד מטלטול ע"י ככר או תינוק, וטלטול מן הצד דקייל מככר או תינוק, הוא כשהוא לצורך דבר המותר, וכ"כ התו"י, - וצ"ב דאכתי תיקשי, דמ"ט כשהוא לצורך דבר האסור קייל טלטול ע"י ככר או תינוק מטלטול מן הצד, וכשהוא לצורך דבר המותר קייל טלטול מן הצד מטלטול ע"י ככר או תינוק, והק' כן בגל' הגרע"א בסימן שי"א ס"א, - ולמש"כ היחוסי תנו"א ודעימי' דאיסורא דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור, הוא משום דבכה"ג חשבינן לה כטלטול דהדבר האסור, ולי"ב להקולא דטלטול מן הצד, ניחא.

**והיינו טעמא דר"י בן לקיש מתוך שאדם בהול על מתו אי לא שרית לי' אתי לכבויי,** בד' הרי"ף מבו' דלא שרי ריב"ל מכח ה"ט דאדם בהול על מתו, אלא טלטול מן הצד, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ט והר"ן בשם רבינו יונה, והוכיח כן ממה שאמרו דהלכה כריב"ל במת, ומשמע דאיצטריך למעוטי דבעלמא לא, ואי נימא דאיירי בטלטול גמור, לא איצטריך למימר דבעלמא לא, וכן הוכיח ההשלמה.[[135]](#footnote-136)

אך הרא"ש והר"ן שם כתבו דבפירש"י משמע דשרי ריב"ל אף טלטול גמור, וכ"נ בד' התוס' בריש ד"ה דכו"ע, כ"כ הבעה"מ והרמב"ן במלחמות, וכן הסכים הרא"ש שם, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת הכ"א, - והב"י בסימן שי"א ס"א דקדק מד' הרא"ש דלא הותר טלטול גמור, אלא כשאין לו אלא מטה אחת, דא"א ע"י טלטול מן הצד,[[136]](#footnote-137) ופירש כן גם בד' הרמב"ם,[[137]](#footnote-138) וכ"כ השו"ע שם ס"א.

כ"ט סיון פ'

דף מס' 7

**טלטול מן הצד לצורך שימוש בדבר האסור**

**קמ"א א' - הקש שע"ג המטה לא ינענענו בידו אלא מנענעו בגופו,** בגמ' מפרשינן דהוא משום דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, והרא"ש בפ"ג סימן י"ט הביא בשם רבינו יונה שהק' ע"ד הרי"ף ודעימי' דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, דהכא הרי הוי הטלטול לצורך הקש שהוא מוקצה, ומבו' בדבריו דאף דהוי הטלטול לצורך שכיבתו, שהוא דבר המותר בשבת, מ"מ חשבינן לה כטלטול לצורך דבר האסור, כיון דהוא לצורך השימוש בקש שהוא מוקצה, ועמד ע"ז המג"א בסימן שי"א סקכ"ד, עיי"ש, - אך הריטב"א בסוגיין כתב דהכא הוי טלטול מן הצד לצורך עונג שבת, ולא שמי' טלטול, ומבו' דאף דהוי הטלטול לצורך השימוש בקש שהוא מוקצה, מ"מ כיון דהוא לצורך שבת שרי, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן רע"ו סק"ג בדעת כמה מרבוותא, דבכה"ג חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר דשרי, עיי"ש.

ובפשוטו ד"ז תליא ביסוד האיסור דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור, דהריטב"א לטעמי' דהיינו דהתירו טלטול מן הצד לצורך שבת, וע"כ ה"נ יש להתיר טלטול הקש מן הצד לצורך שכיבה עליו, דהו"ל טלטול מן הצד לצורך עונג שבת, - אך בדעת רבינו יונה י"ל דס"ל דאיסורא דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור הוא מגזירה שמא יבא לטלטל את האיסור בידים, או דהוא משום דבכה"ג חשיב כטלטול דהדבר האסור, וע"כ ה"נ יש לאסור כשמטלטל לצורך שימוש בדבר האסור, אף דהוא לצורך שבת.

הר"ן לעיל מ"ג ב' כתב דהא דשרינן הכא הוא משום דאינו מטלטל את הקש מפני שצריך לו, אלא מפני שהוא צריך למטה, וא"א לו בלא טלטול הקש, וע"כ כיון דאינו מטלטל לי' בהדיא אלא כלאח"י שרי, וכ"כ הנימו"י שם, וכ"נ בד' הרשב"א שם.

והמחה"ש בסימן ש"ה סק"ט פירש לד' הר"ן דהיינו דאף דהוא מנענע את הקש כדי לשכב עליו, מ"מ חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, כיון דהוא לצורך אדם, וכדעת הריטב"א, וכ"כ הלבו"ש בסימן שי"א סקכ"ד, וכ"נ להדיא בד' המג"א שם, עיי"ש, - אך בד' הגר"ז בקו"א בסימן רע"ו סק"ג מבו' שפירש בד' הר"ן דלא איירי הכא כשמנענע את הקש כדי לשכב עליו, כמו שפירש"י, אלא כדי לשכב על המטה, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ו סקי"ב.[[138]](#footnote-139)

המרדכי בסימן שכ"ד כתב דאסור לישב על חריות משום דמזיזן כשיושב עליהן, אך באבנים מותר משום שאינו מזיזן כשיושב עליהן, - והמג"א בסימן ש"ח סוסקמ"א תמה ע"ז, דאין לאסור מכח הא דמזיזן כשיושב עליהן, דדמי לקש שע"ג המטה דמותר לנענעו בגופו, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן מ"ו סוסקי"ב.

ההגמי"י בפי"ב משבת ה"ז כתב בשם ר"ת שהתיר שילך נכרי בשבת עם ישראל בנר הדלוק בידו למשוך יין ולהביא לחם, משום דטלטול נר אינו אסור אלא משום מוקצה, ושרי ע"י טלטול מן הצד, וע"כ אף דהנכרי לוקח את הנר שלא ע"י טלטול מן הצד, לית לן בה, דכיון דאי בעי ישראל מטלטל בהיתר, אי מטלטל לי' נכרי באיסור אין לחוש בכך, וכ"כ ההגמי"י בד"ק בפ"ו משבת ה"ד, והביאו הב"י בסו"ס רע"ו, והרמ"א שם ס"ג.

והמג"א בסימן רע"ט סק"ט כתב דכל הא דשרינן, הוא רק לצורך גופו, אך אסור לומר לנכרי לטלטל לצורך הנר שלא יגנב, דזה אסור אף בטלטול מן הצד, והפמ"ג במש"ז בסימן ש"ח סקי"ח פירש דהיינו, דמותר לטלטל את הנר בטלטול מן הצד כדי להשתמש בו, דכיון דטלטול מן הצד לצורך מקומו שרי, כ"ש לצורך גופו דקייל טפי,[[139]](#footnote-140) וכ"כ הבית מאיר בסימן רע"ו, דמה שהוא צריך להנר שיאיר לו, הוי דבר המותר, וכ"ה מבו' בד' הדה"ח בסימן ס"ה ס"ד.

אך הגר"ז בסימן רע"ו ס"י עמד בזה, דאנן קי"ל דטלטול מן הצד לצורך שימוש בדבר האסור, חשיב כטלטול לצורך דבר האסור, דמה"ט הוא דבקש שעל המטה חשיב כטלטול לצורך דבר האסור, ומזה הוא שנלמד דטלטול בגופו שרי אף לצורך דבר האסור, וא"כ מ"ט מותר להביא נר ע"י נכרי כדי שיאיר לו, ואי נימא דהא דשרי הוא משום דיכול להביאו ע"י טלטול בגופו, דשרי אף כשהוא לצורך דבר האסור, א"כ הי' לנו להתיר להביאו אף כדי שלא יגנב, - ועיי"ש שכתב דהוא משום דהני רבוותא שהתירו להביא ע"י נכרי כשיכול הישראל להביאו ע"י טלטול מן הצד, ס"ל דאף ע"י טלטול בגופו לא הותר לצורך המוקצה עצמו, אלא כדי להשתמש בגוף המוקצה או מפני שצריך למקומו, ובקו"א שם סק"ג פירש דהיינו דאינהו ס"ל דהא דשרי בקש שעל המטה, הוא משום דטלטול מן הצד לצורך שימוש בדבר האסור, חשיב כטלטול לצורך דבר המותר דשרי, ואין להקל יותר ממה שהם עצמם מקילים.[[140]](#footnote-141)

**טלטול בגופו לדעת הרא"ש ודעימי'**

הרא"ש בפ"ג שם כתב לישב, דהא דשרי הכא אע"ג דהוא צריך לקש שהוא מוקצה, הוא משום דאינו מטלטל את הקש אלא בגופו כלאח"י, וע"כ אף אע"ג דהוא צריך לקש שהוא מוקצה, מדמה לי' לטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, ובד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש שם מבו' דהיינו, דאף דטלטול מן הצד לא הותר אלא כשהוא לצורך דבר המותר, מ"מ טלטול בגופו כלאח"י מותר אף לצורך דבר האסור, וכ"נ בד' הטוש"ע בסימן שי"א ס"ח, - וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן קנ"ד ב' בהא דתניא התם היתה בהמתו טעונה שליף של תבואה מכניס ראשו תחתי' ומסלקו לצד אחר, דהוא משום דטלטול גופו לא גזרו בו רבנן, כדתנן הכא דהקש שע"ג המטה לא ינענענו בידו אבל מנענע בגופו, - וכ"כ הב"י בר"ס ש"ח דהתירו לטלטל האיסור בגופו שלא בנענוע ידיו, אך כשהוא מטלטלו ע"י נענוע ידיו, אף אם אינו נוגע בו, מיקרי טלטול מן הצד, וכל שהוא לצורך דבר האסור אסור, וכ"כ המג"א בסימן ש"ה סק"ט, והתו"ש בפתיחה לסימן ש"ח, והגר"ז בסימן ש"ח סט"ו, והדה"ח בסימן ס"ה ס"ז, והמ"ב בסימן ש"ח סקי"ג וסימן שי"א סק"ל.

אך החזו"א בסימן מ"ו סקי"ב כתב דאין כוונת הרא"ש לחלק בין טלטול ביד לטלטול בגוף, אלא כונת הרא"ש דאין על שכיבה על הקש שם טלטול הקש, אלא שם תשמיש השכיבה, הלכך אף אם כונת השוכב לנער את הקש מותר, שהוא דבר נמשך מפעולת השכיבה, וכתב שם סקי"ג דלפ"ז אין היתר כלל לטלטל מוקצה בדחיפת הרגל לצורך המוקצה, אף לדעת הרא"ש.

בעיקר מש"כ הרא"ש ותלמיד הרמב"ן דהא דשרי לנענעו בגופו הוא משום דהוי טלטול בגופו, והרא"ש כתב דמה"ט שרי אף שהוא לצורך דבר האסור, צ"ב, שהרי להדיא אמרו בגמ' בסוגיין דההיתר בזה הוא משום דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, וצ"ל דלעולם התירא דטלטול בגופו הוא חד דינא עם התירא דטלטול מן הצד, ואך דאף דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, מ"מ טלטול בגופו מותר אף לצורך דבר האסור, - וזה מתפרש היטב אי נימא דהא דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, הוא מגזירה שמא יבא לטלטל את האיסור עצמו, או משום דבכה"ג חשיב דעיקר הטלטול הוא בדבר האסור, ול"ה כטלטול מן הצד, וע"כ כ"ז הוא בטלטול מן הצד, אך טלטול בגופו שפיר שרי אף לצורך דבר האסור, אף דהתירו הוא מדינא דטלטול מן הצד.[[141]](#footnote-142)

**טלטול בגופו לדעת ש"ר**

מד' הרמב"ן במלחמות לעיל מ"ג ב' שכתב דהא דשרינן בקש שע"ג המטה, הוא משום דהוי טלטול לצורך דבר המותר, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, והריטב"א בסוגיין, מבו' דס"ל דאף טלטול בגופו לא הותר כשהוא לצורך דבר האסור, - וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והר"ן לקמן קנ"א א', והרשב"א וש"ר לקמן קנ"ד ב' שעמדו בהא דשרינן להכניס ראשו תחתי', אף דטלטול במקצת אסור, ומבו' דאף דהוי הטלטול בגופו ה"ז אסור.

והחזו"א בסימן מ"ו סקי"ב וסקי"ג נקט דטלטול בגופו לא חשיב אף כטלטול מן הצד, וה"ז אסור אף כשהוא לצורך דבר המותר, והא דבקש שע"ג המטה חשיב כטלטול מן הצד, הוא משום דעיקר המעשה הוא השכיבה על המטה, וכ"נ קצת בד' הרמב"ן והר"ן לקמן שם, דמשמעות דבריהם דהא דהתירו להכניס ראשו תחתי', הוא משום דהתירו טלטול במקצת משום צער בע"ח, ומשמע דאין לצרף בזה להא דהוי טלטול מן הצד.[[142]](#footnote-143)

אך הרשב"א לקמן שם כתב כתב דהא דשרי להכניס ראשו תחתי', הוא משום הפסד בהמתו, ועוד דטלטול מן הצד הוא שאינו מטלטלו ביד אלא בראשו, ועד"ז כתב הריטב"א שם דהתירו לו טלטול כלאח"י משום הפסד בהמתו, ועד"ז כתב הארחות חיים בהל' שבת סימן שנ"ז דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול משום צער בע"ח, וכ"כ האהל מועד בשער השבת דרך י', וכ"כ בפי' ריבב"ן, - ומבו' בדבריהם דטלטול בגופו כיון דאין דרכו בכך, חשיב כטלטול מן הצד, אף כשהוא מטלטל להדיא את האיסור, וזהו עיקר עשייתו, ואך דכיון דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, ה"נ יש לאסור להכניס ראשו תחתי' ולסלקו לצד האחר,[[143]](#footnote-144) ואך שהתירו לזה משום הפסד בהמתו או משום צער בע"ח.[[144]](#footnote-145)

והריא"ז לקמן שם ה"א דין ז' כתב דהא דמכניס ראשו תחתי' וכו', הוא משום דאי"ז אלא טלטול מן הצד, ואזיל לטעמי' דס"ל דטלטול מן הצד מותר אף כשהוא לצורך דבר האסור, וע"כ ה"נ מותר להכניס ראשו תחתי' וכו', אף שהוא לצורך דבר האסור.

**טלטול מוקצה ברגלו**

בחי' תלמיד הרמב"ן לקמן שם כתב ללמוד להא דטלטול בגופו שרי, מהא דתניא לעיל קכ"ז א' דאין מתחילין באוצר תחילה אבל עושה בו שביל כדי שיכנס ויצא, ומפרשינן דה"ק עושה בו שביל ברגליו בכניסתו וביציאתו.[[145]](#footnote-146)

אך הפסקי רי"ד לעיל שם כתב דהא דשרי הוא משום דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, וכ"כ הריבב"ן שם, ועד"ז כתב הריטב"א שם דהא דשרי הוא משום דהוי טלטול כלאח"י, ובס' המאורות שם כתב דל"ה טלטול גמור כי אורחי', וכ"כ השיטה להר"נ שם דהו"ל טלטול מן הצד וכלאח"י, ולצורך כגון זה התירו, והיינו דאף דטלטול בגופו אסור, היינו רק כשהוא לצורך דבר האסור, אך התם שהוא לצורך הילוכו שרי, וכ"כ הריא"ז שם ה"א דין ז' דאע"פ שאסור לטלטלו בידיו, מותר לעשות שביל ברגליו בכניסתו וביציאתו לפי שהוא טלטול מן הצד.

ובד' הריטב"א והשיטה להר"נ והריא"ז משמע, דאין ההיתר בזה משום דהוא דרך הילוכו, אלא משום שאינו מטלטל בידו אלא ברגליו, והו"ל טלטול כלאח"י, ויש בזה להתירא דטלטול מן הצד, וזה כמש"כ הריטב"א והריא"ז לקמן קנ"ד ב' בהא דמכניס ראשו תחתי', וכ"כ בחי' הגרע"א שם דכיון דהוי טלטול כלאח"י שרי, ודמי לקש שעל המטה דמנענעו בגופו, או משום דטלטול בגופו לא שמי' טלטול כלל, או משום דהוי טלטול כלאח"י לצורך דבר מותר, ומ"ש בגופו ומ"ש ברגליו,[[146]](#footnote-147) - וכ"ה מבו' בד' הלבו"ש והמקו"ח בגל' המג"א סימן ש"ח סק"ז,[[147]](#footnote-148) וכ"נ להדיא בד' המג"א שם, וכ"ה בד' הפמ"ג במש"ז סימן של"ג סק"א, ובנשמ"א בכלל ס"ז סק"ה, ובדה"ח בסימן ס"ה ס"ז,[[148]](#footnote-149) וכ"נ בד' הגר"ז בסימן ש"ח סט"ו.

אך החזו"א בסימן מ"ו סוסקי"ג כתב דמשמע דלא התירו אלא כניסה ויציאה דרך הילוכו, אבל לא בהדיא, והיינו דכל שהוא עושה שביל בדרך הילוכו, הו"ל כטלטול מן הצד, דעיקר עיסוקו הוא בהילוך, ואגב זה הוא מטלטל את המוקצה,[[149]](#footnote-150) ועיי"ש שהוכיח לפ"ז, דכל שהוא בא לטלטל את המוקצה ברגליו, ה"ז אסור אף כשהוא לצורך מקומו, דלא מיקרי טלטול מן הצד אלא טלטול גמור.[[150]](#footnote-151)

**טלטול בגופו כשדרכו בכך**

בפי' הר"י מלוניל לקמן קמ"ד ב' כתב בדין צינור שעלו בו קשקשים דאסור להסירם הנה והנה ברגלו, ואע"פ שאמרו הקש שע"ג המטה לא ינענעו בידיו אבל מנענעו בגופו, דהתם גופו לאו אורח ארעא, אבל ברגלו אורח ארעא, ונתחדש בדבריו, דכל הא דטלטול מוקצה בגופו מותר, היינו רק כשאין דרכו בכך, אך כל שדרכו בכך אסור, וכ"כ המאירי שם, ועיי"ש שכתב דטעם האיסור בזה דהוא משום דקשקשים דרכן בכך ואינו נזכר.[[151]](#footnote-152)

ולכאו' למש"כ הרא"ש ועוד מקמאי דהתירא דטלטול בגופו וברגליו הוא משום דהוי כלאח"י, הדין נותן דכל שדרכו בכך הוי טלטול גמור ואסור, וכ"כ התו"ש בסימן ש"א סוסקנ"ט ובסימן ש"ח סקי"ח, דדבר שדרך לטלטל ע"י גופו הוי טלטול ממש, וכן צידד הגרש"ז זצ"ל במנחת שלמה ח"א סימן י"ד אות ב' (סוד"ה גם הרמ"א),[[152]](#footnote-153) ובשש"כ פ"כ הערה רמ"ד, עיי"ש.

אך הגר"ז בסימן רס"ו סי"ט ובסימן ש"א סל"ט ובקו"א שם סק"י, נקט דטלטול מוקצה שבכיס הבגד שרי משום טלטול בגופו,[[153]](#footnote-154) ובסימן ש"א שם כתב דחשיב כטלטול כלאח"י, וכן נקט האשל אברהם מבוטשאטש בסו"ס ש"ט ד"ה מוקצה דמותר לטלטל מוקצה ברגלו אף כשדרך טלטולו הוא ברגל, וצ"ע.

ל' סיון פ'

דף מס' 8

**טלטול מוקצה כלאח"י**

בירושלמי בפירקין אמרו אהא דתנן דמנענעו בגופו, א"ר יעקב בר אידי ראשונים היו שואלין מהו שינענענו דרך אצילי ידיו, ולפי' הקה"ע שם פשיט רב ינאי דאסור, ולפי' המה"פ שם לא איפשיטא ולחומרא, - ובתשו' הרשב"א ח"ד סימן ע"ד כתב דאסור לישא הדבר שמתהוה ממנו המשי תחת אצילי ידיו, משום טלטול מוקצה, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח סמ"ו, ומבו' דטלטול תחת אצילי ידיו ל"ה כטלטול בגופו.[[154]](#footnote-155)

אך הגר"ז בסימן רע"ו ס"ט כתב דטלטול מוקצה באחורי ידיו או באצילי ידיו, הוי כטלטול מן הצד, וכ"כ המ"ב שם סקל"א, - והגר"ז שם ס"י כתב דלדעת הרא"ש דטלטול בגופו מותר אף לצורך דבר האסור, ה"נ טלטול באחורי ידיו שרי אף לצורך דבר האסור, וצ"ע.[[155]](#footnote-156)

התו"ש בפתיחה לסימן ש"ח כתב להתיר לטלטל מוקצה ע"י ב' בנ"א בזה יכול וזה יכול, כיון דלאו אורחי' בהכי, והו"ל כטלטול מן הצד, וזה לפמש"כ בפירש"י בשבת צ"ג ב' דפטורא דשנים שעשו בזה יכול וזה יכול הוא משום דלאו אורחי', ועמש"נ בזה במקומו, ועיי"ש שכתב עוד, דה"נ כשיכול לטלטל בידו אחת ומטלטל בב' ידיו חשיב כטלטול מן הצד דג"ז לאו אורחי', והביאו הגרע"א בחולין ט"ו ב'.[[156]](#footnote-157)

**טלטול מוקצה ע"י נפיחה**

בתשו' מהרי"ל סימן ר' כתב דמותר לטלטל מוקצה ע"י נפיחה, דאע"ג דכחו כגופו דמי, מ"מ לענין טלטול מוקצה תלי באורחא לטלטל בכה"ג וטלטול מן הצד וע"י שינוי כלאח"י שרינן, כדתנן הקש שעל המטה, וכן פוגלא שרינן אע"ג דודאי מזיז עפר ממקומו, והביאו הב"י בסימן ש"ח, וכ"כ השו"ע שם סמ"ג והרמ"א שם ס"ג.

ובגל' הגרע"א שם ס"ג כתב דלפמש"כ המהרי"ל לדמותו להא דקש שע"ג המטה מנענעו בגופו, יש להתיר טלטול ע"י נפיחה אף לצורך דבר האסור, לפמש"כ השו"ע בסימן ש"י סי"ח דטלטול בגופו מותר אף לצורך דבר האסור, ועיי"ש שכתב דמשמעות ד' הרמ"א שם דלא הותר אלא לצורך גופו ומקומו.

**טלטול מוקצה ע"י דבר אחר**

לעיל נ' ב' אמרו דהכל מודים שאם נתקלקלה הגומא שטמן בתוכה אסור להחזיר, ובפירש"י שם כתב דהוא משום שמזיז הגיזין לכאן ולכאן, והתוס' שם כתבו דאף לפ"מ דקי"ל דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, הכא עדיף טפי מטלטול מן הצד, שצריך לטלטל אילך ואילך כשרוצין להטמין, והגר"ז בקו"א בסימן רנ"ט סק"ג הוכיח מזה דטלטול מוקצה ע"י דבר אחר אסור, ול"ה כטלטול מן הצד, ועיי"ש שהאריך להוכיח כן מכ"ד,[[157]](#footnote-158) וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ח ס"ס, וכן צידד הנשמ"א בכלל ס"ז סק"ו, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ז סקי"ד.[[158]](#footnote-159)

אך בד' הרא"ש לעיל שם בסימן י' מבו' דמותר לטלטל את הגיזין ע"י הקדירה, והא דאסור להחזיר, הוא משום דודאי יטלטל הגיזין בידו לתקן מושב הקדירה, דע"י הקדירה לא יטלטל פן ישפך התבשיל וכו', ומבו' דטלטול מוקצה ע"י דבר אחר, הו"ל כטלטול מן הצד דשרי,[[159]](#footnote-160) וכ"נ בד' המאירי לעיל נ' ב' בשם י"מ,[[160]](#footnote-161) וגם בדעה קמייתא שנחלק ע"ז, משמע דהוא משום שדרכו בכך, וכן משמע בד' המאירי לעיל ל"ז א' דמגע ע"י דבר אחר הוי כטלטול מן הצד, ורק כשדרכו בכך אסור,[[161]](#footnote-162) וכ"כ הט"ז בסימן ש"ח סקי"ח דמותר לגרור עצמות ע"י סכין, דכיון דלא נגע בהן הו"ל כטלטול מן הצד דשרי,[[162]](#footnote-163) וכ"כ הגר"ז בסימן תמ"ד סי"ג והדה"ח בסימן ס"ה ס"ג, והמ"ב בסימן ש"ח ס"ק קט"ו.

הט"ז בסימן שי"א סק"ב כתב דאסור לדחוף מוקצה ע"י קנה, והוכיח כן ממש"כ השו"ע בסימן תמ"ו ס"ג דבשבת ויו"ט אסור לדחוף חמץ ע"י קנה, והא"ר בסימן ש"ח סקס"ב עמד בסתירת דבריו בזה, וכן הק' הבאה"ט שם סקל"ד ובסימן תמ"ו סק"ה, - אך הנה הט"ז בסימן תמ"ו סק"ו כתב דהא דאסור לדחוף חמץ ע"י קנה, הוא משום דהוי כמטלטל מן הצד ושמי' טלטול, ומבו' דאף דהו"ל כטלטול מן הצד, מ"מ ה"ז אסור, והיינו דחשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן שי"א שם, והנשמ"א בכלל ס"ז סק"ו, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז בסימן תמ"ד סי"ג.[[163]](#footnote-164)

הרי"ף לקמן קכ"א ב' כתב דהא דמותר לכבד צואה ולהוציאה לביהכ"ס, הוא משום דהוי כגרף של רעי, וכ"כ הר"ן שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' ספ"ה, והביאו המ"מ בפכ"א משבת ה"ג, - והגר"ז בסימן רנ"ט סק"ג הוכיח מדבריהם דטלטול מוקצה ע"י דבר אחר ל"ה כטלטול מן הצד,[[164]](#footnote-165) - אך התו"ש בסימן של"ז סק"ו כתב די"ל דהא דלא התירו בזה משום טלטול מן הצד לצורך מקומו, הוא משום דדרכו בכך, ול"ה כטלטול מן הצד.

והמלחמות לעיל קכ"ד ב' כתב בתי' בתרא דהא דהותר לכבד את הבית אף שמזיז עפר שאינו מן המוכן, הוא משום דהתירו טלטול מן הצד שתהא להך דירה נאה לכבוד שבת, וכ"כ הר"ן בביצה כ"ב ב', - והתו"ש בסימן של"ז שם עמד בזה דאם חשיב כטלטול מן הצד, מ"ט לא שרי מדינא משום דהוי לצורך מקומו,[[165]](#footnote-166) וכתב דאולי זה ל"ה כ"כ לצורך מקומו.[[166]](#footnote-167)

א' תמוז פ'

דף מס' 9

**קכ"ג א'** **- אם מגולה מקצתה מותר לטלטלה ואם לאו אסור לטלטלה,** בטעם הא דאם מגולה מקצתה מותר לטלטלה, פירש"י דהוא משום דיכול לאוחזה במקום המגולה, וליכא אפי' טלטול מן הצד, דא"צ להגבי' התבן, אלא מגבי' מקום המגולה והתבן נשמט ונופל, וכ"כ ההשלמה והמאירי,[[167]](#footnote-168) ועד"ז כתבו התוס' לעיל מ"ג ב' ד"ה דכו"ע דהוא משום דאף לרבנן דטלטול מן הצד שמי' טלטול, מ"מ כל שאינו מגבי' את המוקצה אלא מנערו שרי, וכ"כ התוס' בעירובין ע"ז ב', ומבו' בדבריהם שם דהיינו דניעור לא חשיב כטלטול כלל, ול"ה בכלל טלטול מן הצד, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל שם, וכ"ה גם בל' התוס' בסוגיין (בסוד"ה האי פוגלא).

אך הרמב"ן במלחמות לעיל מ"ג ב' כתב דאף ת"ק ס"ל דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, וע"כ הוא דאם מגולה מקצתה מותר לטלטלה, וכ"כ התורי"ד בסוגיין, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ובעירובין שם.[[168]](#footnote-169)

ובטעם הא דאם אין מגולה מקצתה אסור לטלטלה, מצינו כמה דרכים, **א** לפירש"י ודעימי' היינו משום דבכה"ג הוי טלטול מן הצד וס"ל דשמי' טלטול. - **ב** הריטב"א כתב דהוא משום דס"ל כל שאינו נראה כלל, היא בטילה בתוך הגחלים האסורין בטלטול, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה. - **ג** התורי"ד כתב דהוא משום דבכה"ג צריך להזיז הגחלים ע"י הכוש והכרכר, והיינו דס"ל דבכה"ג ל"ה כטלטול מן הצד אלא כטלטול גמור, ונתבאר להלן. - **ד** בד' הפסקי רי"ד בסוגיין ולעיל נ"א א' משמע דהוא משום דס"ל דבכה"ג הו"ל כבסיס לדבר האסור, דכל הא דל"ה כבסיס לדבר האסור, הוא כשמגולה מקצתה מבעו"י דגלי אדעתי' לתופשה משם ולאגבוהה ולא שויי' בסיס לדבר האסור.[[169]](#footnote-170)

הריטב"א הק' ע"ד רש"י דניעור לא חשיב כטלטול מן הצד, מסוגיית הגמ' לעיל מ"ג ב' דכשהופך את המת ממטה למטה הוי כטלטול מן הצד, ועד"ז הק' התוס' לעיל שם, - והתוס' שם כתבו דשאני התם דהוא לצורך הדבר האסור, ולמש"כ התוס' הרא"ש שם דניעור ל"ה אף כטלטול מן הצד, צ"ל דכ"ז הוא כשהוא לצורך דבר המותר, אך כל שהוא לצורך דבר האסור, הו"ל כטלטול מן הצד ואסור.[[170]](#footnote-171)

ובדעת רש"י י"ל עוד, דאזיל לטעמי' שפירש לעיל שם, לפ"מ שפירש הר"ן שם לדבריו, דהא דהופכו ממטה למטה, אי"ז ע"י ניעור המטה, אלא הוא הופך את המת עצמו, וע"כ הוא דחשיב כטלטול מן הצד,[[171]](#footnote-172) - וכן צ"ל בדעת ההשלמה שכתב דאף לדעת הרי"ף דבדבר שאין עליו תורת כלי או אוכל טלטול מן הצד שמי' טלטול, מ"מ שרי לנער, דאי"ז טלטול כלל, ובע"כ דהא דאסרו להפוך המת ממטה למטה, אי"ז ע"י ניעור המטה.

למש"כ התורי"ד בטעמא דת"ק דאם אינה מגולה אסור דהוא משום דצריך להזיז הגחלים ע"י הכוש והכרכר, הרי דמהא דשרי בזה ר"א בן תודאי, מבו' דס"ל דהוזזת הגחלים ע"י הכוש והכרכר חשיבא כטלטול מן הצד, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל,[[172]](#footnote-173) וכ"כ המאירי לעיל נ' ב' בשם י"מ,[[173]](#footnote-174) - ובטעם הא דחשבינן לה כטלטול מן הצד, כתב הר"י מלוניל דהוא משום שאינו מגביהו לגמרי אלא שמזיז אותו לכל צד, וצ"ב, - ויש לפרש עוד למש"כ הט"ז בסימן ש"ח סקי"ח דטלטול ע"י קנה הוי כטלטול מן הצד, וי"ל דהכא עדיף טפי, דחשיב דעיקר עיסוקו הוא בתחיבת הכוש והכרכר.

**טלטול אגב היתר**

**האי פוגלא וכו' ממטה למעלה אסור,** התוס' הק' דמ"ט דמאן דאסר, הרי אפי' טלטול גמור שרי לצורך לטלטל אגב היתר, כמו שאמרו במעות שע"ג הכר דמטלטלו בעודן עליו, ובאבן שע"פ החבית דמגבי' ומטה, כ"ש טלטול מן הצד, ובד' המהרש"א ע"ד התוד"ה פגה מבו' דמה שהביאו התוס' מההיא דמעות שע"ג הכר ואבן שע"פ החבית, אף די"ל דאתיא כר"א בן תודאי דשרי הכא בטלטול מן הצד, ולרבנן ה"ז אסור, הוא משום דאי נימא דלרב נחמן יש לאסור בזה, נמצא דסתמא דמתניתין היא דלא כרב נחמן.[[174]](#footnote-175)

אך הגרע"א לעיל נ' ב' פירש לד' התוס', דהיינו משום דהגבהת האבן ע"י החבית הוי טלטול גמור, כמש"כ התוס' דאפי' "טלטול גמור" שרי לצורך לטלטל אגב היתר, וע"כ לא תלי בפלוגתא דת"ק ור"א בן תודאי, דפלוגתייהו היא בטלטול מן הצד אם שמי' טלטול, אך התם דהוא טלטול גמור לכו"ע שמי' טלטול, וזהו שהק' דאי נימא דלרבנן ה"ז אסור, ה"נ יש לאסור לר"א בן תודאי, דלענין טלטול גמור לא פליגי.

וביאור התירא דטלטול גמור אגב היתר, תליא בפלוגתא דהמהרש"א והגרע"א, דלפ"ד המהרש"א הוא ע"ד התירא דטלטול מן הצד, דאף דהוי טלטול טפי מטלטול מן הצד, מ"מ גם בזה התירו בשוכח, אך לד' הגרע"א בע"כ דהוא היתר בפנ"ע,[[175]](#footnote-176) דאף דהוי טלטול גמור, מ"מ התירו חכמים לטלטל "אגב היתר",[[176]](#footnote-177) וכאשר כ"ה משמעות ל' התוס'.[[177]](#footnote-178)

התוס' כתבו דהכא איירי במניח ע"מ ליטול, ואף דחשיב כשכח, ואי"ז נעשה בסיס, מ"מ ל"ה לו להניח באותו ענין שיצטרך טלטול מן הצד, אך בשוכח מודה ר"נ דשרי, - ולפ"ד המהרש"א מתפרשים דבריהם, דבשוכח מודו כו"ע דטלטול מן הצד שרי, והפלוגתא בדין טלטול מן הצד הוא במניח ע"מ ליטול, דבכה"ג ס"ל לרב נחמן דלא התירו חכמים לטלטול מן הצד,[[178]](#footnote-179) - אך לפ"ד הגרע"א מתפרשים דבריהם, דהתירא דטלטול "אגב היתר" הוא רק בשוכח, אף במניח ע"מ ליטול לא הותר טלטול אגב היתר, ובכה"ג הוא דפליגי בדין טלטול מן הצד, דלמ"ד דשמי' טלטול וחשיב כטלטול גמור, ה"ז אסור, דאף דהוי טלטול זה אגב היתר, לא התירו טלטול אגב היתר במניח ע"מ ליטול, אך למ"ד דלא שמי' טלטול, ה"ז מותר אף במניח ע"מ ליטול, דדמי לניעור דשרי לכו"ע אף במניח ע"מ ליטול, משום דלא שמי' טלטול, (וכמש"כ התוס' בסו"ד), וה"נ הוא בטלטול מן הצד למ"ד דלא שמי' טלטול.

הפמ"ג במש"ז בסימן שי"א סק"ח הק' ע"ד' התוס', דא"כ מאי פרכינן לקמן קמ"א א' לרב נחמן מקש שע"ג המטה, הרי כל הא דאסר ר"נ טלטול מן הצד, הוא רק במניח ע"מ ליטלו בשבת, אבל בשוכח מודה ר"נ דשרי, וא"כ דילמא הא דתנן בקש דמנענעו בגופו איירי בשוכח, וע"כ שפיר שרי בזה טלטול מן הצד.

ולמש"נ מד' הגרע"א ניחא, דהרי הא דמודה רב נחמן בשוכח דשרי, הוא משום דיש בזה היתר בפנ"ע דטלטול אגב היתר, אך בהתירא דטלטול מן הצד, אין מקום לחלק בין שוכח למניח ע"מ ליטול, ובקש שע"ג המטה דמטלטל הקש בפנ"ע ואין טלטולו אגב היתר, אין להתיר אלא משום דהו"ל טלטול מן הצד ולא שמי' טלטול, ושפיר פרכינן מינה לרב נחמן.[[179]](#footnote-180)

ב' תמוז פ'

דף מס' 10

**טלטול אגב היתר**

**קכ"ג א'** **-** במש"כ התוס' לחלק בין טלטול מן הצד לטלטול גמור אגב ההיתר, וטלטול גמור אגב היתר לא הותר במניח ע"מ ליטלו, פירש הגרע"א בגל' שו"ע בסימן ש"ט ס"ד, דבכל גוונא דא"א לנער אלא ע"י הגבהה, חשיב כטלטול גמור, ולא הותר במניח ע"מ ליטלו, ועיי"ש במש"כ לפ"ז להוכיח מד' התוס' לעיל נ"א א' (סוד"ה או שטמן) דפליגי ע"ד התוס' הכא, ובמש"כ לדחות, - אך החזו"א בסימן קנ"ו במכתב לסימן שי"א כתב דהגבהה לצורך ניעור בזמן שא"א להטות החבית בלי הגבהה, לא חשיב כטלטול גמור, ורק כשאפשר לו להטותה ומטלטלו למקום אחר, משום שהאבן תפול על החביות ותשברן, או משום שהוא צריך למקום זה לשימוש, הוא דמיקרי טלטול גמור.[[180]](#footnote-181)

במש"כ התוס' דבמניח ע"מ ליטלו לא הותר טלטול גמור אגב היתר, משום דל"ה לו להניח באותו ענין שיצטרך טלטול, ולת"ק דטלטול מן הצד שמי' טלטול, לא הותר בכה"ג אף טלטול מן הצד, כתב הגרע"א לעיל נ' ב' בתו"ד דהוא משום דפשע, ולכאו' הטעם בזה הוא, דכיון דהוי טלטול גמור ושמי' טלטול, ואך שהתירו לטלטלו אגב היתר, לא התירו כן אלא במקום צורך, וכמש"כ התוס' דאפי' טלטול גמור הותר "לצורך" לטלטל אגב היתר, וכל שהוא הביא עצמו לידי כך לא חשיב כצורך להתיר.

ובזה מתפרש הא דטלטול מן הצד למ"ד דלא שמי' טלטול וניעור מותרין אף במניח ע"מ ליטלו, והיינו משום דטלטול מן הצד וניעור לא חשיבי כלל כטלטול, ואי"ז היתר שהתירו לצורך, וע"כ שרי אף במניח ע"מ ליטלו,[[181]](#footnote-182) וגם ל"ש בזה ה"ט שלא הי' לו להניח באותו ענין שיצטרך לכך, דכיון דלא חשיב טלטול ה"ז מותר אף לכתחילה, ואין לו לימנע מלהביא עצמו לידי כך.[[182]](#footnote-183)

בסוגיית הגמ' לקמן קמ"ב א' מבו' דבסיס לאיסור ולהיתר מותר לטלטלו כשא"א לנער אף במניח, וצ"ע דלמש"כ התוס' דבמניח לא הותר טלטול גמור אגב היתר, מ"ט כשהוא בסיס לאיסור ולהיתר מותר לטלטלו, ונתבאר בדף מס' 12 בסופו, עיי"ש.

התוס' לעיל מ"ג ב' ד"ה דכו"ע הק' בהא דאסר רב טלטול מן הצד במת, דהרי בע"כ איירי בשוכח או במניח ע"מ ליטלו דחשיב כשוכח, דאל"כ מ"ט דשמואל דשרי, הרי הוי בסיס לדבר האסור, וא"כ מ"ש מהא דתנן בפ' נוטל דמעות שע"ג הכר מנער את הכר והן נופלות ואבן שע"פ החבית מטה על צדה וכו'.

ובחי' הגרע"א לעיל נ' ב' כתב ללמוד מדבריהם דפליגי ע"ד התוס' הכא, וס"ל דאין לחלק בין מניח ע"מ ליטלו לשוכח, דאל"כ מהו שהק' מהא דתנן דמנער את הכר וכו', הרי י"ל דהיינו רק בשוכח, אך במניח ע"מ ליטלו אסור אף בניעור, ולפ"ז בע"כ דכ"ה דשרי התם להגבי' את הכר והחבית בשוכח, ה"נ שרי במניח ע"מ ליטלו, ודלא כמש"כ התוס' הכא דלא הותר אלא בשוכח, - ועיי"ש שכתב דלפי דבריהם צ"ל בישוב קו' התוס' הכא, דאף כשמטלטל את האבן ע"י הגבהת החבית חשיב כטלטול מן הצד, ודלא כמש"כ הכא דבכה"ג חשיב כטלטול גמור, (והוי היתר בפנ"ע דטלטול אגב היתר), ותליא בפלוגתא דת"ק ור"א בן תודאי,[[183]](#footnote-184) וכתב דמה"ט לא הק' התוס' לעיל שם ממתניתין דהתם אלא לרב, ולא הק' אף לשמואל דלא שרי אלא טלטול מן הצד, והתם שרינן טלטול גמור, והיינו משום דס"ל דאף כשמגבי' את החבית אי"ז אלא כטלטול מן הצד.

והגרע"א שם כתב לפ"ז לדינא בדין הגבהת החבית במניח ע"מ ליטלו, דלדעת התוס' בסוגיין אסור, ולדעת התוס' לעיל שרי, וכתב דכ"ה משמעות השו"ע בסימן ש"ט ס"ד להתיר בזה, - אך הגרע"א בגל' שו"ע שם כתב לדינא לאסור בזה, וכתב לדון להוכיח דלא כן מד' התוס' לעיל נ"א א', ודחה לזה, ונראה מזה דס"ל דאין הכרח מד' התוס' לעיל מ"ד א' דפליגי ע"ד התוס' בסוגיין,[[184]](#footnote-185) ועמש"כ בזה החזו"א בסימן מ"ז סקי"ז, וצ"ע.

בעיקר מש"כ הגרע"א דפליגי התוס' בסוגיין עם התוס' לעיל בהתירא דטלטול היתר כשהאיסור עליו, דהתוס' בסוגיין ס"ל דלא חשיב כטלטול מן הצד, והוא היתר בפנ"ע דטלטול אגב היתר, והתוס' לעיל ס"ל דחשיב כטלטול מן הצד, עמש"נ לקמן קמ"א ב' דנחלקו בזה הראשונים בהא דנוטל אדם את בנו והאבן בידו.[[185]](#footnote-186)

בתשו' ספה"י לר"ת סימן ד' כתב בהא דתנן לעיל מ"ט א' דנוטל את הכיסוי והם נופלות, דהא דל"ה בסיס לדבר האסור, הוא משום שדעתו הי' ליטלו בשבת, וכתב עוד, דהא דלא התירו אלא ליטול הכיסוי והן נופלות, הוא משום דאפשר בהכי, אך אם ל"ה יכול לטלטל בלא טלטול האיסור, הי' מותר, כמו שאמרו דהיתה בין החביות מגבי' וכו', עכ"ד, ומבו' דפליג ע"ד התוס' הכא וס"ל דמה שהתירו להגבי' כשא"א לו לנער במקומו, הוא אף במניח ע"מ ליטלו בשבת.

וכ"נ בד' הרמב"ן וש"ר לקמן קמ"ג א' שכתבו דהא דמטלטל להו אגב ריפתא ואגב לקנא דמיא, הוא משום דמותר לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והרשב"א בביצה כ"א ב' בהא דשרי לטלטל סופלי לחיותא בשבת אגב ריפתא, והרי דאף שהניח הגרעינין במתכוין על הריפתא ועל הלקנא דמיא, מ"מ מותר לטלטלן בעודן עליו,[[186]](#footnote-187) - וכ"נ גם בד' הרשב"א לקמן קנ"ד ב' בדין דלף, דאף שהניח הכלי במתכוין תחת הדלף, מותר לטלטלו ולהוציאו,[[187]](#footnote-188) - וכ"נ בד' ההג"א לעיל פ"ג סימן י"ח דבמניח כלי תחת נר של שעוה, מותר לטלטלו ולנערו, אף שהניח במתכוין.[[188]](#footnote-189)

**קמ"א ב'** **- נוטל אדם את בנו והאבן בידו,** התורי"ד נסתפק אם טעם ההיתר בזה הוא משום דהתירו לטלטל מוקצה עם המוכן, או דהוא משום דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, וכל שמטלטל המוכן והמוקצה עליו הו"ל טלטול מן הצד, והריטב"א כתב דהוא משום דהו"ל כטלטול מן הצד, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ט סק"א, והמ"ב שם סקי"ז, אך הריא"ז כתב דהוא משום דהתירו לטלטל מוקצה עם המוכן, ועמש"נ לעיל קכ"ג א' דדעת התוס' שם דטלטול היתר בעוד המוקצה עליו ל"ה כטלטול מן הצד, והא דשרי הוא משום דהוי הטלטול אגב היתר, והגרע"א כתב בדעת התוס' לעיל מ"ג ב' דפליגי ע"ז וס"ל דהו"ל כטלטול מן הצד, - ועמש"נ להלן דדעת רש"י ותוס' דהכא הוי היתר בפנ"ע שהתירו משום סכנת חולי.

**תינוק מת וכיס תלוי בצוארו פטור,** בטעם הא דפטור על הכיס, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בד"ה מלאכה שא"צ לגופה פירש דהוא משום דאגב מררי' מבטל לי' לגבי תינוק ולא חשיב לי' ההיא שעתא, והיינו דמה"ט יש בזה לפטורא דטפל, דכל הא דבתינוק חי חייב על הכיס, הוא משום דלא מבטל לי', וכ"כ התוס' בפי' קמא וההשלמה והמאורות, - והתורי"ד הוסיף לפרש דהיינו דהו"ל כאחד מתכריכיו, וכמו שהמטה חשובה לכו"ע ומפני שהיא תשמיש למת היא בטלה אצל המת ופטור עלי', ה"נ כל תכריכי המת בטלין אצל המת והכיס עמהן, ועד"ז כתב הריטב"א, - **ב** התוס' בפי' הב' כתבו דהוא משום דא"צ לכיס והו"ל משאצל"ג, וכ"כ הריטב"א, אך התורי"ד נחלק ע"ז, לטעמי' לעיל ק"ז א' דכל דהוא חשוב לעלמא, אע"פ שהוא א"צ לו, הו"ל כמלאכה הצריכה לגופה, ונתבאר במקומו. - **ג** התוס' הרא"ש כתב עוד, דאף אם הוי מלאכה הצריכה לגופה פטור שלא הוציא כדרך המוציאין, וכן גריס הב"ח בד' התוס'.[[189]](#footnote-190)

\***רבא כר' נתן ס"ל דאמר חי נושא את עצמו,** התוס' לעיל צ"ד א' ד"ה אבל אדם חי הק' במה שאמרו התם דבאדם חי מודו רבנן דנושא את עצמו, דהכא משמע דפליגי אף באדם, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הבעה"מ והרמב"ן וש"ר בסוגיין, ונחלקו עוד אימתי חשיב הקטן ככפות, דאף לר' נתן לא אמרינן חי נושא את עצמו, ונתבאר לעיל שם, ואכמ"ל.

**כיס לגבי תינוק לא מבטל לי',**[[190]](#footnote-191)הפסקי רי"ד כתב דהיינו דמשום שהוא חשוב ל"ה טפל לתינוק, והריטב"א פירש דלפ"ז הא דמטה בטלה, הוא משום דאינה חשובה כ"כ, והק' ע"ז דמאי פסקא דכיס חשוב טפי מתינוק, אך בתו"ד הרי"ד מבו' דהא דמטה בטלה אף שהיא חשובה, הוא משום שהיא משמשת אותו, וע"כ היא בטלה לו,[[191]](#footnote-192) וכ"נ בפירש"י בסוד"ה משאצל"ג,[[192]](#footnote-193) והרשב"א והריטב"א כתבו דלפ"ז אם הוציא תינוק והאבן בידו פטור, דאבן לא חשיבא ובטלה לגבי תינוק, - ועיי"ש שנחלקו ע"ז וכתבו דלא תלי בחשיבות, אלא הוא משום דמטה היא צורך תשמישו וע"כ היא בטלה לו, וכיס אינו צורך תשמישו ואינו בטל לו.

**תנן נוטל אדם את בנו והאבן בידו,** בפירש"י פירש דפרכינן דמהא דלי"ב משום איסור טלטול, ש"מ דל"ה כמאן דנקיט לה איהו, וא"כ מ"ט הוא חייב על הוצאת הכיס, וזהו כמש"כ רש"י לעיל, דהא דקמ"ל רבא דחייב משום כיס, הוא דלא אמרינן דאיהו לא מפיק לי' אלא תינוק קא מפיק לי', וכ"כ התורי"ד והריטב"א,[[193]](#footnote-194) - אך בד' התוס' מבו' שפירשו דפריך על הא דמשני דכיס לגבי תינוק לא מבטל לי', דמהא דלי"ב משום איסור טלטול, ש"מ דמבטל לי' לגבי תינוק, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א, ונתחדש בדבריהם דפטורא דטפל מהני אף לגבי טלטול מוקצה, ונתבאר להלן.

הרשב"א והריטב"א הק' דאי נימא דהא דכיס לגבי תינוק לא מבטל לי', הוא משום דחשיב, דא"כ אבן דלא חשיבא בטלה לגבי תינוק, וא"כ מאי פרכינן מהא דנוטל אדם את בנו והאבן בידו, - ובדעת הרי"ד י"ל דס"ל דהא דפטרינן מכח הא דמבטל לי', הוא רק במלאכת הוצאה, אך בטלטול מוקצה ל"מ מידי הא דה"ז בטל לגבי התינוק, וע"כ שפיר פרכינן מינה, דמהא דמותר ליטול בנו והאבן בידו, ש"מ דל"ה כמאן דנקיט לה איהו לאבן, וא"כ מ"ט הוציא תינוק וכיס תלוי בצוארו חייב, (וכמו שפירש כן הרי"ד לפירכת הגמ'), - וי"ל דאזיל לטעמי' לעיל צ"ג ב' דפטורא דטפל הוא משום דל"ה מלאכת מחשבת, וע"כ ל"ש הך פטורא כלל לענין טלטול מוקצה,[[194]](#footnote-195) וי"ל עוד, דאף לענין הוצאה דאינו חייב חטאת, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וע"כ ה"נ יש בזה משום טלטול מוקצה, וכ"כ השפ"א.[[195]](#footnote-196)

**בתינוק שיש לו געגועין על אביו,** בפירש"י כתב דהיינו משום דאם לא יטלנו יחלה, ולא העמידו טלטול שלא בידים במקום סכנה, אע"ג דאי"ז סכנה גמורה אלא סכנת חולי, וכ"ה מבו' בד' התוס' דהוא היתר שהתירו משום געגועין, וזהו דפרכינן דיש להתיר אף טלטול בידים, וכ"כ הגר"א בסימן שכ"ח סי"ז, דמהכא נלמד דהתירו שבות ע"י שינוי לצורך חולה.

אך התורי"ד כתב דעיקר הא דפרכינן מהא דנוטל את בנו והאבן בידו, אף דיש להתיר בזה משום טלטול מן הצד, או משום דהוי טלטול מוקצה עם המוכן, הוא משום דלא התירו טלטול מן הצד אלא במקום צורך, והכא ליכא צורך בהאבן, וישליך האבן ויטול את בנו, וע"ז הוא דמשני דאיירי בתינוק שיש לו געגועין, והוא צריך לאותה האבן לגעגעו בה, וע"כ יש בזה להתירא דטלטול מן הצד.

בדעת רש"י ודעימי' דלא הותר הכא אלא משום דלא העמידו טלטול שלא בידים במקום סכנה, צ"ב דמ"ט לא שרי מדינא משום טלטול מן הצד, וכמש"כ התורי"ד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' לקמן בסוגיין בד"ה ונשדינהו כתבו דהא דאסור לטלטל תינוק כשאין לו געגועין, ול"ד להא דשרי לטלטל כלכלה מלאה פירות והאבן בתוכה, הוא משום דא"צ כ"כ טלטול התינוק.[[196]](#footnote-197) - **ב** בד' הדה"ח בכלל ס"ה ס"ג מבו' דהוא משום דלא הותר לצורך דבר המותר אלא טלטול מן הצד, אף הכא דהוא טלטול גמור, לא הותר אלא משום סכנת חולי, וצ"ב דהרי אף טלטול גמור שרי אגב היתר, ומ"ט לא התירו הכא מכח זה, ואין לפרש דהוא משום דהוי לצורך שימוש בדבר האסור, דאי"ז מתישב בדבריו שם דקיימי כשהטלטול הוא לצורך דבר המותר. - **ג** הפמ"ג באש"א סימן ש"ט סק"א כתב דהוא משום דכשנושא תינוק הוי כמטלטל האב האבן, ול"ד לאבן שעל פי החבית דאם היתה בין החביות מגבי' ומטלטל, ולא אמרינן דהוי כמטלטל המוקצה ממש, דיש לחלק בין אבן על פי חביות ובין תינוק נושא אבן דהוה כמטלטל האב האבן, וצ"ב. - **ד** י"ל דכיון דהוא צריך לטלטול האבן כדי שלא יבכה התינוק, כמש"כ התוד"ה ונשדיניהו, הו"ל כטלטול מן הצד לצורך שימוש בדבר האסור דהוי כטלטול לצורך דבר האסור דאסור,[[197]](#footnote-198) וכמבו' בד' הרא"ש בפ"ג סימן י"ח, ונתבאר לעיל קמ"א א',[[198]](#footnote-199) וכ"כ החזו"א בסימן מ"ז סק"ב, עיי"ש.[[199]](#footnote-200) - **ה** י"ל, דאף אם טלטול מן הצד לצורך שימוש בדבר האסור שרי, מ"מ הכא אי"ז טלטול מן הצד אלא טלטול גמור, וכמש"כ התוס' לעיל קכ"ג א', ואף דהותר טלטול גמור אגב היתר, היינו רק כשעיקר הטלטול הוא בההיתר, וע"כ הכא שהוא צריך לטלטול האבן, לי"ב להתירא דטלטול אגב היתר. - **ו** הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"כ הערה רמ"ד כתב דהוא משום דדרך הטלטול הוא בכך, וע"כ לי"ב להתירא דטלטול מן הצד, עיי"ש.[[200]](#footnote-201)

במש"כ התוס' דהא דכשאין לו געגועין אסור הוא משום דא"צ כלל טלטול התינוק, תמה הגרע"א, דא"כ כשיש לו געגועין דודאי צריך לטלטל התינוק, הוי היתר גמור, ומ"ט הוצרכו בזה להיתר בפנ"ע, כמבו' בד' התוס' דהוא היתר בפנ"ע שהתירו משום געגועין,[[201]](#footnote-202) - והחזו"א בסימן מ"ז סק"ב כתב דבעכצ"ל דגם כשיש לו געגועין א"צ כ"כ טלטול התינוק, ותמה ע"ז, דהרי חזינן דהתירו הטלטול משום געגועין, וא"כ היאך נימא דלא חשיב צורך בטלטול כמו פירות המטנפין וחבית בין החביות, וצ"ע.[[202]](#footnote-203)

**מאי איריא אבן אפי' דינר נמי,** בביאור הא דפריך הכי רק לפ"מ דמשני דאיירי בתינוק שיש לו געגועין, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' פירשו דהיינו דאם הא דשרי הוא משום דמבטל להו, שפיר י"ל דאסרו בדינר דילמא נפיל ואתי לאתויי, אך לפ"מ דמשני דיש בזה איסור מוקצה ואפ"ה התירו משום געגועין, יש להתיר אף בדינר, דאף דאם נפיל אתי לאתויי, הרי יש להתיר בזה משום געגועין, והרשב"א פירש בע"א, דכ"ה שהתירו טלטול זה משום געגועין, ה"נ אין לגזור דילמא נפיל ואתי לאתויי. - **ב** הרמב"ן כתב דהיינו דאם הא דשרינן באבן הוא משום דכמאן דמבטל לי' גבי תינוק, הרי דכ"ז הוא באבן, או בכיס שביד התינוק דאורחי' בהכי, אך בדינר דלאו אורח ארעא ליתן דינר בלא כיס ביד תינוק, אלא דמשום אביו שהוא נוטלו מסרוהו לו, הוי כמו שהאב נקיט להדינר בידי', וע"כ ה"ז אסור, ועמש"כ השיטה להר"נ קצת בע"א. - **ג** התורי"ד כתב דאם הא דשרינן באבן הוא משום דלא נקיט לה איהו, הרי דכ"ז הוא באבן דלא ניח"ל לאב שיאחזנה התינוק ולא ישליכנה, אך בדינר דניח"ל שיאחזנו ולא ישליכנו אסור, ועיי"ש שכתב דמ"מ אף בכה"ג אין לחייבו חטאת, וזהו דפרכינן מינה לרבא, אף דבכיס ניח"ל שיאחזנו.

**דינר אי נפיל אתי אבוה לאתויי,** בפירש"י כתב דאפי' לאוחזו בידו והתינוק מהלך ברגליו אסר לי' רבא דילמא נפיל ואתי לאתויי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בדעת התוס', והיינו משום דלפירושם מבו' דאסרו דילמא נפיל ואתי לאתויי, אף לפ"מ דס"ד דמבטל לי' ואין כאן טלטול מוקצה כלל, וה"נ יש לאסור לאוחזו בידו כשבידו דינר, - והרמב"ן הק' ע"ז דכל שאינו מעשה ואינו שייך בטלטול זה, אין לגזור בזה, דדמי להא דלא גזרו שלא יראה אדם תינוק מטלטל דינר ולא יעמוד אצלו בקרוב ד' אמות, - והרשב"א כתב דשאני הכא דשמירתו ושמירת הדינר על אביו, וע"כ גזרו בזה.

והרמב"ן כתב דלא גזרו אלא כשהוא נוטל את בנו והדינר בידו, דכיון דהו"ל כטלטול דידי', אתי לאיחלופי בטלטול בידים אי נפיל לי', ולא רצו להתיר אותו טלטול קטן שהוא אסור בעצמו משום געגועין, כדי שלא יבא לידי טלטול גדול.[[203]](#footnote-204)

\***המוציא אדם וכליו עליו וסנדליו ברגליו וטבעותיו בידיו פטור,** בפירש"י כתב דהוא משום דבגדיו בטלי לגבי', וכ"כ הרמב"ם בפי"ח משבת הי"ז דאם הוציא את הגדול אע"פ שהוא מלובש בכליו וטבעותיו פטור שהכל טפילה לו, והחזון יחזקאל בביצה פ"ד ה"ו דקדק מסתימת דבריו דהוא פטור אף בגונא דהוא צריך לבגדים, ול"ד למוציא אוכלין בכלי דאם הי' כלי צריך לו חייב על הכלי, כמו שאמרו לעיל צ"ג ב', ועיי"ש מש"כ לפרש בזה,[[204]](#footnote-205) ולכאו' י"ל בזה בפשיטות, דהא דאם הי' כלי צריך לו חייב על הכלי, הוא משום דבכה"ג אין הכלי בטל כלל לאוכלין, (דכל הא דהכלי בטל לאוכלין, הוא משום דכל צרכו בכלי הוא לצורך האוכלין), אך בבגדים הרי לעולם הם טפלים לאדם, וע"כ אף בגונא דהוא צריך להם, אינו חייב עליהן.

ו' תמוז פ'

דף מס' 11

**קמ"ב א'** **- ותיהוי כלכלה בסיס לדבר האסור,** הראשונים הק' דמ"ט לא מוקמינן לה בשוכח, דבכה"ג ל"ה בסיס לדבר האסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דהוא משום דאף אם אי"ז נעשה בסיס, אכתי קשיא דמ"ט נוטלה והאבן בתוכה, ינער את הכלכלה והיא נופלת, כדתנן באבן שע"פ החבית ובמעות שע"ג הכר, וע"כ לא דק וכו'. **ב** הריטב"א כתב בשם הראב"ד, דכלכלה נעשית בסיס לדבר האסור אף בשוכח, משום שהיא עשוי' לקבל מה שנותנים בתוכה ותשמישה בכך, וע"כ היא בטילה למה שבתוכה, ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ג** התורי"ד כתב דהא דפריך דתיהוי בסיס לדבר האסור, היינו דאע"ג דהוא טלטול מן הצד שאינו נוגע באבן, מ"מ יהא אסור לטלטל את הכלכלה בעוד שהאבן בתוכה, דמ"ט יטלטלנה עם האבן בלא צורך, הרי בידו להשליך את האבן ולטלטל את הכלכלה,[[205]](#footnote-206) וכ"נ בד' ההשלמה.

**ה"נ בפירות המיטנפין,** התוס' הק' דאכתי יטלם בידו ויניחם בתוך כלי וכו' כדמוכח בסמוך גבי תרומה, וכתבו דהתם מיירי כגון שטהורה מונחם בסלים קטנים בפנ"ע וכו', אבל אם מונחת זעג"ז בלא שום כלי לא אמר שביק לה לטמאה ושקיל לה לטהורה, והתוס' הרא"ש כתב דהיינו משום דלא מטרחינן לי' לעשות כן, וכ"כ המג"א בסימן ש"ט סק"ד, וכ"ה גם בדבריו בסימן ש"י סק"י, עיי"ש, - והתו"ש בסימן ש"ט סק"ז ובסימן ש"י סקי"ט השיג ע"ז, דמש"כ התוס' דא"צ ליטול את הפירות בידו, הוא משום דיש לחוש שיפלו מידו לארץ והן פירות המיטנפין, וכמש"כ התו"י,[[206]](#footnote-207) וכ"כ הנשמ"א בכלל ס"ז סק"א, והמ"ב בסימן ש"ט סק"ט, (וגם בשעה"צ בסימן ש"י סקל"ג כתב דהאחרונים פקפקו בד' המג"א), - ועמש"כ בזה המחה"ש בסימן ש"ט סק"ד.

**ולינערינהו נעורי וכו' הכא בכלכלה פחותה עסקינן וכו',** כ"ה גירסת רש"י, וכן גירסת הראב"ד בפכ"ה משבת הט"ז, ועיי"ש שכתב דלפ"מ דמשני דבכלכלה פחותה עסקינן, א"צ להעמיד בפירות המיטנפין, והתו"י נסתפקו בזה, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאיירי בפירות המיטנפין, וכ"כ המאירי לעיל במתניתין, - אך בד' הריטב"א מבו' דל"ג לה, והוו תרי שינויי, דלשנויא קמא איירי בפירות המיטנפין, ולשינויא בתרא איירי אף בפירות שאין מיטנפין ובכלכלה פחותה וכו', וכתב דר"ח בר אשי דמוקי לה בכלכלה פחותה, הוא משום דבעי לאוקמה אף בפירות שאין מטנפין, ולא פליג על ר' אלעאי, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בהל' שבת שם, וכמש"כ המ"מ שם, והמאירי לעיל במתניתין.[[207]](#footnote-208)

**בכלכלה פחותה עסקינן דאבן גופה נעשית דופן לכלכלה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' הדרך הד' מבו' דהוא משום דהאבן משמשת עם הכלכלה, וע"כ מותר לטלטלה, ודמי להא דתנן לעיל קכ"ה א' באבן שבקירוי' דאם ממלאין בה ואינה נופלת ממלאין בה, ומפרשינן דכיון דהדקה שויא דופן, וכ"כ הטוש"ע בסימן ש"ט סק"ב, - וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפכ"ה משבת הט"ז דבכה"ג מותר לטלטל אף כשאין בכלכלה פירות, ולא נזכר בדבריו דהוא רק כשרוצה להביא בה פירות, ובע"כ דה"ט דנעשית דופן לכלכלה, היינו דמה"ט הויא מכלל הכלכלה ומותר לטלטלה.[[208]](#footnote-209)

**ב** בד' התו"י מבו' דאף שהיא נעשית דופן לכלכלה אסור לטלטלה, וזה כמש"כ התורי"ד דל"ד לאבן שבקירוי', דהתם קשורה ומהודקת יפה, וע"כ הויא האבן כלי, אך הכא הויא דופן לכלכלה לפי שעה, ול"ה כלי שיהא מותר לטלטלה שלא לצורך,[[209]](#footnote-210) והמאירי כתב דל"ד לאבן שבקירוי', משום דאין האבן דופן לכלכלה אלא בשביל הפירות, וכשאין בה פירות אינו חושש לה, אלא איירי בכלכלה מלאה פירות, ובכה"ג א"צ לנער את האבן, משום דהוא צריך לה כדי שלא יפלו הפירות, וא"א לו לנערה.

**ג** התורי"ד כתב דמותר לטלטלה אף כשרוצה להביא פירות, כיון דהוא צריך לאותה האבן כדי שלא יפלו הפירות, ומפני שהוא טלטול מן הצד התירו אותו לצורך, וכ"כ הריטב"א בפי' קמא.

**ד** הריטב"א כתב לפרש עוד, דאיירי בכלכלה מלאה פירות, דכיון דהיא צריכה שם לעמוד בפני הפירות, חשיבא ככלי, משום דמגינה בפניהם.

למש"כ התו"י ודעימי' דאף כשנעשית דופן לכלכלה אסור לטלטלה, אלא דא"צ לנערה משום דהוא צריך לה, צ"ע דא"כ נמצא דהוי הטלטול לצורך דבר האסור, שהרי הא דאינו מנער את האבן הוא משום דהוא צריך לה להשתמש בה, ומ"ט שרי.[[210]](#footnote-211)

וי"ל בזה בכמה גווני, **א** בד' התורי"ד י"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דטלטול מן הצד שרי אף לצורך דבר האסור. - **ב** בד' הריטב"א י"ל דאזיל לטעמי' דס"ל לעיל קמ"א א' דטלטול מן הצד שרי אף לצורך שימוש בדבר האסור, דהתירו טלטול מן הצד כשהוא לצורך שבת. - **ג** י"ל דזהו שאמרו דאבן גופה נעשית דופן לכלכלה, ומשמע דההיתר הוא מכח דהאבן היא מכלל הכלכלה, דכיון דהאבן משמשת יחד עם הכלכלה ואינה משמשת בפנ"ע, ע"כ חשיב דהטלטול הוא לצורך דבר המותר.[[211]](#footnote-212)

**אלא שטהורה למטה וטמאה למעלה,** בטעם הא דהתרומה הטהורה מותרת בטלטול, ולא אמרינן דנעשית בסיס לתרומה הטמאה,[[212]](#footnote-213) מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דהוא משום דאין הפירות בסיס זל"ז, אלא זה בעצמו עומד וזה בעצמו עומד, וכ"כ השיטה להר"נ לעיל שם, וכתבו דה"נ הוא בכלכלה והאבן בתוכה, דאף אם האבן היא ע"ג הפירות אין נעשין הפירות בסיס, דאין דרך פירות להיות בסיס לאבן, אלא האי לחודי' קאי והאי לחודי' קאי. - **ב** המאירי לעיל במתניתין כתב דהוא משום דאין אוכלין נעשין בסיס לדבר האסור, וכ"כ האו"ש בפכ"ה משבת הט"ו, ופירש דהוא משום דבאוכל אמרו דכל מידי דחזי לאינש לא מקצי דעתי' מיני'. - **ג** הריא"ז ה"א דין ג' כתב דהוא משום שדעתו לאכול מן הפירות, ולא הניח המוקצה עליהן ע"ד שיעמוד עליהן כל השבת. - **ד** המג"א בסימן ש"ט סק"ו כתב דהוא משום דל"ה כבסיס אלא כשהניח עליו דבר המוקצה כדי שיתישב עליו בטוב, אך מה שמניח בדרך אקראי, לא חשיב כמניח. - **ה** המג"א שם כתב דלדעת הבעה"מ ודעימי' הוא משום דל"ה בסיס אלא כשהניח על דעת בסיס, דהיינו כדי שהבסיס ישמש את המוקצה. - **ו** הא"ר שם סק"ט כתב לפ"מ שפירש התו"ש שם סקי"ד לדבריו, למש"כ התוס' דאיירי כשהתרומה הטהורה והטמאה מונחין בסלים קטנים כל אחד בפנ"ע, ולפ"ז י"ל דאיירי כשהסל העליון שהתרומה הטמאה בתוכו מונח על הסל התחתון, ואינו מונח כלל על התרומה הטהורה שבתוך הסל, וע"כ אינה נעשית בסיס, - ויתבאר בעזה"י בכ"ז במקומו.

בפירש"י כתב דבכה"ג יטלטל הכל עד השלחן וישליך הכל עליו ויטול הטהורה, וכ"כ המאירי דמביא הקופה עד שמגיע אצל טבלא או מטה ומריק שם את הכל ואח"כ נוטל את הטהורה ומניח את הטמאה.

והמאירי הק' דהיאך שרי לעשות כן, הרי הוא מבטל את הטבלא או המטה מהיכנם, וכתב דהוא משום דכשזרקם עלי' לא ביטלו מהיכנו, שהרי טהורה וטמאה היתה שם, וכשנוטל את הטהורה הוא שהמטה מתבטלת מהיכנה ונמצא ביטול היכנה בא מאליו ולא בידים, וזה כמו שצידד בתשו' מהרי"ל סימן ל"ב דמותר ליתן כלי מבעו"י תחת השלחן שתחת הנר, ובשבת להסיר השלחן והכלי עומד מעצמו תחת הנר, אע"ג שגורם לבטל כלי מהיכנו, דגרם ביטול כלי מהיכנו שרי, והביאוהו הב"י בסו"ס רס"ה והמג"א שם סק"ב,[[213]](#footnote-214) וכתב די"מ דאי"ז ביטול כלי מהיכנו, משום שיכול לנער את המטה או הטבלא והם נופלות,[[214]](#footnote-215) וזה כדעת הסוברים דכל שיכול לנער, ל"ה כלל כביטול כלי מהיכנו.[[215]](#footnote-216)

**וכי טהורה למטה נמי לישדינהו ולינקטינהו,** בפירש"י כתב דהיינו דינער את כולם לארץ ויטול את הטהורה ביד ויחזירנה לכלכלה, והחזו"א בסימן מ"ז סקכ"ב כתב דמה שפירש כן ולא פירש כפשוטו דינער את הטמאה ויניח את הטהורה בכלכלה, הוא משום דא"א בניעור להזהר בכך, - ועיי"ש שכתב דאפשר מקור ד' רש"י לכך, הוא משום דאם הי' בידו לנער את הטמאה בלבד, ל"ה שרינן אף בפירות המיטנפין, דלא התירו שלא לנער אלא משום הצלת ההיתר, אך משום הצלת האיסור לא שרינן, ובע"כ דאין בידו לנער את הטמאה בלבד, ונמצא דיפסדו אף הפירות הטהורין המיטנפין, וע"כ הוא דא"צ לנער.

אך המג"א בסימן ש"ט סק"ו כתב דהא דלא התירו הכא לטלטל תרומה טמאה אלא עם הטהורה, הוא במניח, אך בשוכח אף בטמאה לבד שרי, ומבו' דאף היכא דליכא אלא תרומה טמאה א"צ לנער בפירות המיטנפין, ומבו' דאף כשאין בידו לנער משום הפסד האיסור, א"צ לנער.

**הא קא מתקן,** בפירש"י כתב דהוא משום שמביאה לידי היתר, ומבו' דהתערובת אסורה באכילה קודם ההרמה, וע"כ הוא דחשבינן לההרמה כמתקן, וכ"ה מבו' גם בדבריו במתניתין, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות פ"ד מ"ז,[[216]](#footnote-217) ומשמעות דבריו, דהא דאסורה התערובת באכילה קודם ההרמה, אי"ז איסור בפנ"ע מכח דין ההרמה, אלא היינו דאין התרומה בטילה בתערובת קודם ההרמה.[[217]](#footnote-218)

אך התוס' בבכורות כ"ב ב' הביאו מפירש"י שם, ונשמט בדפוסים שלפנינו, דעיקר דין ההרמה הוא משום גזל השבט, ואם נותן לו דמים שפיר דמי, ובפשוטו לפ"ז אין התערובת אסורה באכילה קודם ההרמה, וכ"נ בד' הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז שכתב דהרמה אינה אלא משום גזל השבט אבל אינה אוסרת המדומע, וכ"ה בתשו' מהר"ם שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל, ובאו"ז ע"ז סימן רע"ט, - והתרוה"ד בסימן נ"ד כתב בתחילת דבריו לדעתם, דהא דאין מעלין את המדומע בשבת באחד ומאה, היינו דאסור לשער ולאמוד בדעתו אם יש כאן ק"א, דכיון דהשיעור והאומד שבו מביא לידי היתר, חשיב תיקון, וגזרינן בי' משום תיקון ע"י מעשה, - אך כתב דבל' רש"י לעיל במתניתין מבו' דהא דאין מעלין את המדומע בשבת, היינו דאסור להרים כשיעור הסאה שנפלה, וכתב דצ"ל לפ"ז, דאף דא"צ להרים מן התערובת, וסגי אף בנתינת דמים, מ"מ כל כמה דלא מפריש מיני' או דלא יהיב דמי לכהן אסור לאכול מן המדומע, משום דחשו רבנן להפסד כהן, דלמא משתלי ישראל ולא יהיב לי' מידי דממון שאין לו תובעין הוא, ועיי"ש שכתב די"ל כן גם בד' הרא"ש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**דאמר תרומה בעינא מחתא דתנן סאה תרומה שנפלה לפחות ממאה וכו' ר"א אומר מדמעת כתרומה ודאי,** בפירש"י כתב דהא דתרומה בעינא מחתא הוא משום דניתן להעלות אחת שירצה, וצ"ב דבכה"ג שנפלה לפחות ממאה, הרי לא ניתן להעלות אחר שירצה, ומ"ט אמרינן בזה דתרומה בעינא מחתא, - ושמא י"ל דאחר שתיקנו חכמים דין הרמה בתרומה שנפלה למאה, וחשבינן להתרומה דבעינא מחתא, הרי דגם בתרומה שנפלה לפחות ממאה, אף דאין בידו להרים סאה אחת ולהתיר את שאר התערובת, דכיון דתרומה אינה בטילה אלא במאה, לא הקילו חכמים לענין זה לומר דתרומה בעינא מחתא, מ"מ מהני הא דתרומה בעינא מחתא, דמכח זה אם נפל מן התערובת למקום אחר, חשבינן לה כתרומה, והיא מדמעת כתרומה ודאי, וצ"ע.

\*היראים בסימן מ"ח פירש דטעמא דר"א דמדמעת כתרומה ודאי הוא משום דינא דחנ"נ,[[218]](#footnote-219) וצ"ע דהוא דלא כמו שאמרו הכא דטעמא דר"א הוא משום דתרומה בעינא מחתא, - ועד"ז צ"ע גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות פ"ה מ"ו דמבו' בדבריו דהא דס"ל לר"א דמדמעת כתרומה ודאי, הוא אף כשהיא יתירה על שיעור התרומה שנפלה מתחילה, ולפ"ז בע"כ דאין טעמא דר"א משום תרומה בעינא מחתא, אלא משום דחשבינן לכל התערובת כתרומה.[[219]](#footnote-220)

וצ"ל דגריס הכא כגירסת האו"ז בהל' גיד הנשה סימן תנ"ח, דמה שאמרו הכא דטעמא דר"א הוא משום דתרומה בעינא מחתא, לא קאי על דינא דר"א שם מ"ו בנפלה לפחות ממאה דמדמעת כתרומה ודאי, אלא על דינא דר"א שם מ"ה בנפלה למאה והגביהה ונפלה למקום אחר דמדמעת כתרומה ודאי, וכ"ה משמעות ד' הר"ש בתרומות פ"ה מ"ב והרא"ש שם מ"ה,[[220]](#footnote-221) והתוס' אנשי שם בתרומות שם עמד על דבריהם.[[221]](#footnote-222)

\***שנפלה לפחות ממאה,** התוס' כתבו דמשמע דתרומה עולה באחד ומאה עם האיסור, ודלא כמש"כ בפירש"י בחולין צ"ט ב', ומבו' בדבריהם שפירשו בד' רש"י שם דהכי קי"ל דאין תרומה בטילה אלא בק"א דחולין, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש בחולין שם, - ויש להעיר, דלכאו' כל מש"כ רש"י שם דתרומה אינה בטילה אלא בק"א דחולין, הוא רק למ"ד התם דכל איסורים שבתורה במאה, דלדידי' בע"כ דתרומה אוסרת אף במאה דחולין ואינה בטילה אלא בק"א דחולין, אך לפ"מ דקי"ל דכל איסורים שבתורה בששים, אין מקור לנטות מפשטא דמילתא דתרומה בטילה בק' דחולין, וצ"ע.

**אלא הוא דאמר כרשב"א וכו' נותן עיניו בצד זה ואוכל מצד אחר,** התורי"ד הק' דאף בטבל גמור אמרינן נותן עיניו בצד זה ואוכל מצד זה, כמבו' בכ"ד, וא"כ מ"ט אין מגביהין תרו"מ בשבת ויו"ט, ולא אמרינן דכיון דיכול ליתן עיניו בצד זה ולאכול בצד זה כמתוקן דמי ויהא מותר להגבי' תרו"מ בשבת, כ"ה דשרי ר' יהודה להעלות את המדומע מכח ה"ט, ועוד, דמ"ט לא פליג ר' יהודה הכא אלא במדומע, ולא פליג בהגבהת תרו"מ, ועוד, דמ"ט אמרו לעיל קכ"ז ב' דטבל הוי מוקצה, הרי בידו לתקנו ע"י שנותן עיניו וכו', ומ"ט אמרו לעיל מ"ג א' דטבל מוכן הוא אצל שבת שאם "עבר" ותיקנו מתוקן, הרי אף בלא עבירה יכול לתקנו ליתן עיניו וכו', - וכתב לישב, דאף דיכול לתקן הטבל באמירה בעלמא בלא שום מעשה, מ"מ ה"ז אסור בשבת, דכיון דמתקן הוא מה לי באמירה ומה לי ע"י מעשה, ולא נחלקו תנאי הכא אלא במדומע, דכיון דבטלה התרומה באחד ומאה חולין גמורין היא, ומשום גזל כהן אמרו חכמים דצריך להרים, ואסרו לו לאכול מאותם החולין עד שירים, ע"כ אף דבטבל או דמאי אסור בשבת ליתן עיניו וכו' משום דהוי מתקן בשבת, הכא ס"ל לרשב"א ור' יהודה דשרי ליתן עיניו וכו', ור' יהודה ס"ל דמכח זה אף מותר להעלות בידים דכמתוקן דמי, - ועד"ז כתב התוס' הרא"ש לעיל קכ"ז ב' דהכא הקילו טפי משום שהי' מתוקן כבר אלא שנתערב, אבל טבל גמור אסור לתקן אף במחשבה.[[222]](#footnote-223)

אך השטמ"ק בביצה ל"ה א' כתב דמשום עונג שבת מותר לתרום בשבת ע"י שנותן עיניו וכו', וכ"כ הראב"ן שם ט' א', ואך דדבריו שם קיימי ביו"ט, ושמא יש לחלק בזה בין יו"ט לשבת, וכן פירשו המהרש"א והרש"ש בגיטין ל"א א' בד' התוס' שם ד"ה במחשבה, וכ"כ השעה"מ בפ"ד מתרומות הט"ז בדעתם.[[223]](#footnote-224)

הרמב"ן במלחמות בביצה ט' א' כתב דאף ר' יהודה לא התיר אלא משום דאינו קורא שם דמעיקרא תרומה והשתא תרומה, אך בהפרשת חלה מודה דאסור, אף בחו"ל דאוכל והולך ואח"כ מפריש, דמעיקרא חול והשתא חלה, ובחי' ר"נ בן הרמב"ן שם מבו' דהיינו, דאף אם אין לאסור בזה משום מתקן, משום דאוכל והולך ואח"כ מפריש, מ"מ יש לאסור בזה משום דהוי כמקדיש דאסור,[[224]](#footnote-225) וזה כמש"כ הרמב"ם בפכ"ג משבת הי"ד דהא דאסור להפריש תרו"מ בשבת הוא משום דהוא דומה למקדיש אותן פירות שהפריש, ועוד מפני שהוא כמתקן אותן בשבת,[[225]](#footnote-226) (ועמש"כ המרכה"מ שם ה"ט ובספ"ד מיו"ט והצ"פ בהל' שבת שם הי"ד כמה נפ"מ בב' הטעמים בזה).[[226]](#footnote-227)

אך מד' התוס' ודעימייהו שדנו להתיר להפריש בשבת, מכח הא דיכול ליתן עיניו וכו', מבו' דס"ל דהא דאין מפרישין תרו"מ, הוא רק משום דהוי כמתקן, ולא אסרינן בזה משום דהוי כמקדיש,[[227]](#footnote-228) וכ"ה מבו' גם בד' הבעה"מ והרשב"א ועוד מקמאי בביצה שם,[[228]](#footnote-229) וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בביצה ל"ו ב' והריב"ש בסימן קנ"ו, ועיי"ש במש"כ לפרש מ"ט לא אסרינן לה משום מו"מ.

**והא מיפלג פליג עילוי' דתניא וכו' ר"ש בן אלעזר אומר נותן עיניו וכו', דר' יהודה עדיפא מדרשב"א,** בטעם הפלוגתא בזה כתב התורי"ד, דרשב"א ס"ל דשרי ליתן עיניו וכו', אך להרים שהוא מעשה בידים אסור, ור' יהודה ס"ל דכיון דשרי ליתן עיניו וכו', אף מותר להעלות, דכמתוקן דמי, כיון שבידו ליתן עיניו וכו', ובפירש"י משמע דכל הא דאסר רשב"ג להרים, הוא רק משום דאפשר לעשות עונג שבת ע"י שנותן עיניו וכו', אך בלא"ה הי' מתיר להרים.

בדעת רבנן דפליגי על ר' יהודה וס"ל דאין מעלין את המדומע בשבת, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש לעיל קכ"ז ב' נקט דמודו רבנן דמותר ליתן עיניו וכו', ולא אסרו אלא להעלות בידים, וזה כדעת רשב"א, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות בביצה ט' א' ובחי' ר"נ בן הרמב"ן שם. **ב** התורי"ד כתב דרבנן ס"ל דכיון שאסרו חכמים לאכול עד שירים, אם יתן עיניו וכו' הו"ל מתקן בשבת, וכ"ש שאסור להרים, וכ"כ הגר"א ביו"ד סימן של"א סוסקצ"ב. - **ג** בתוס' הגרע"א בפירקין רמז להוכיח מד' התוס' בכ"ד דס"ל דטעמא דרבנן הוא משום דפליגי על רשב"א וס"ל דאין המדומע ניתר ע"י שנותן עיניו וכו'.[[229]](#footnote-230)

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר' יהודה, - אך האגודה בפ' כל הגט כתב דמעלין את המדומע בשבת, ומבו' דקי"ל כר' יהודה.[[230]](#footnote-231)

ז' תמוז פ'

דף מס' 12

**חובת ניעור**

**קמ"ב ב'** **- האבן שע"פ החבית מטה על צדה והיא נופלת, היתה בין החביות מגבי' ומטה על צדה והיא נופלת,** מבו' דאף בשוכח דלא נעשה ההיתר בסיס לדבר האסור, מ"מ כל שאפשר לו לנער את האיסור, אסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו, וע"כ אסור להגבי' את החבית כשהאבן עלי', ורק כשא"א לו לנער את האבן הותר להגבי' את החבית כשהאבן עלי', - ועד"ז הוא במעות שעל הכר דמנער את הכר והן נופלות, ולא הותר לטלטל את הכר בעוד המעות עליו, ורק כשהוא צריך למקומו וא"א לו לנער את המעות, הותר לטלטל את הכר בעוד המעות עליו, - וכן אמרו לעיל בע"א בכלכלה שהאבן בתוכה ובתרומה טהורה עם הטמאה, דכל שאפשר לו לנער את האיסור, אסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו, ורק בפירות המיטנפין וכו' דא"א לו לנער את האיסור, מותר לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו.

ובביאור הך מילתא דכל דאפשר לנער את האיסור אסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו, וכל שא"א לנערו מותר לטלטלו, מצינו כמה דרכים, **א** הפסקי רי"ד לעיל בע"א כתב דהוא משום דכל שיכול לעשות שלא יטלטל האבן למה יטלטל אותה, וכ"כ הריטב"א שם, דכ"ז שיכול לעשות בענין שלא יטלטל האסור עם המותר אין לו לטלטלו, וכ"כ בפי' הר"ן בריש פירקין, דכל דאפשר לתקוני מתקנינן, וכ"כ המ"ב בסימן ש"ט סק"י, ולכאו' היינו דאף דביסוד הדין הותר טלטול מן הצד וטלטול איסור אגב היתר לצורך הדבר המותר, מ"מ כיון שהוא היתר שהתירו חכמים, הרי דכל דאפשר לנער ולא לטלטל את האיסור צריך לעשות כן, אך עמש"נ להלן דבד' הרי"ד והריטב"א נראה, דכ"ז הוא בבסיס לאיסור ולהיתר, אך בגונא דהכא דהוו החבית והכר בסיס לאיסור לחודי' הוא דין אחר.

**ב** הרמב"ם בפכ"ה משבת הט"ז כתב דהא דבפירות המיטנפין א"צ לנער, הוא משום דבמקום הפסד לא גזרו, ומבו' דביסוד הדין אסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו אף כשיש הפסד בניעור, ולכאו' הוא משום דלא הותר טלטול איסור והיתר יחד, אלא לצורך דבר המותר, (וכמש"כ הרמב"ם שם הי"ד והט"ו), וכל דאפשר לו לנער את האיסור, חשיב דאין טלטול האיסור לצורך דבר המותר, ואך שהתירו לאיסור זה במקום הפסד.[[231]](#footnote-232)

**ג** הרשב"א בביצה ב' א' כתב דהוא משום דאף בשוכח נעשה בסיס קצת, וע"כ אסור לטלטלם, אלא מנער והם נופלין מאליהן, ועיי"ש שכתב לפ"ז דבעצמות וקליפין דלא חשיבי, אין להן תורת בסיס כלל, וע"כ מותר לסלק את הטבלא בעוד העצמות והקליפין עלי', וא"צ לנערן, וכ"כ הריטב"א לעיל קי"ז א' במה שאמרו שם דאין להתיר טלטול עור אגב בשר משום דנעשה בסיס לדבר האסור, דהוא משום דבעודם עליו אפי' בשוכח נעשה ההיתר בסיס לדבר האסור ליאסר עמו,[[232]](#footnote-233) וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ש"ח סקנ"א לפ"מ שפירשו לדבריו המחה"ש שם והמקו"ח בהגה' המג"א שם, וכ"נ גם בד' הרמ"א בסימן ש"י ס"ז, ויתבאר בכ"ז בעזה"י במקומו.

**ד** החזו"א בסימן מ"ז סק"ה כתב לפרש בד' התוס' דהוא משום דכל דאפשר לו לנער ואינו מנער חשיב כמכוין לצורך דבר המוקצה לטלטלו, וכ"כ שם סוסקכ"ב, דכל דאפשר לנער ואינו מנער מתיחס הטלטול גם אל המוקצה, ומשא"כ כשיש הפסד בניעורו, דניכר שאין הטלטול משום צורך המוקצה בטלטולן, אלא בע"כ הוא מטלטלן.

**אם הותר שלא לנער משום הפסד המוקצה**

בגל' הגרע"א בד"י בסימן ש"י, שהועתק בחי' הגרע"א לעיל בע"א, נסתפק בהא דשרי לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו כשא"א לנער את האיסור, אם הוא רק בגונא שיופסד ההיתר בניעור, כההיא דכלכלה שיש בתוכה פירות המיטנפין, אבל היכא דההפסד בניעור הוא לדבר האסור, אסור לטלטל בלא ניעור, דמה שמטלטל בלא ניעור הוי כטלטול מן הצד לצורך הדבר האסור, או דבכל גוונא שיהא הפסד בניעור לא חייבו חכמים לנערו, וכתב להוכיח מכ"ד לאסור בזה, ונתבאר להלן.

אך בד' הגרע"א בגל' סימן של"ה ס"ד נראה דפשיטא לי' דאף היכא דמניעת הניעור הוא משום הפסד הדבר האסור, א"צ לנער, עיי"ש,[[233]](#footnote-234) - וכ"נ בד' הבה"ג בהל' שבת פכ"ג בדין מטה שיש עלי' מעות, ובד' התוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל מ"ז א' ד"ה דאית בי' קרטין, וכ"ה מבו' בד' הב"ח בסו"ס ש"י וכמש"כ הבית מאיר שם, והביאו המג"א שם סקי"א, והשעה"צ בסימן ש"ט סקי"ז, - וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ש"ט סק"ו דאף כשאין בכלכלה אלא פירות של איסור המיטנפין א"צ לנער,[[234]](#footnote-235) ובד' הפמ"ג באש"א בסימן רע"ז סק"ח, והביאו המ"ב שם סוסקי"ח, וכ"כ הגר"ז בסימן רע"ז ס"ו במוסגר, והשעה"צ בסימן ש"ט סקי"ט, - וכ"כ הבית מאיר בסימן ש"י ללמוד מסתימת ד' הרמב"ם שכתב דבמקום הפסד לא גזרו, ולא כתב דבמקום הפסד "דבר המותר" לא גזרו, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה.

הגרע"א בסימן ש"י כתב להוכיח לאסור בזה, ממש"כ התוס' לעיל קי"ז א' ד"ה מי דמי לפרש לסוגיית הגמ' שם, דמהא דשרי להציל תיק הספר שיש בתוכו מעות וא"צ לנערן, חזינן דהתירו לו טלטול מוקצה אטו שמציל הספר משום כבוד שמים, ואי נימא דאף בכה"ג דהניעור הוי פסידא לדבר האסור א"צ לנער, א"כ מה בכך דיכול לנער, הא מדינא הוי זה היתר גמור, שהרי א"א לו לנער משום שיפסדו המעות בדליקה, ועיי"ש במש"כ לדון לדחות בזה, (וכתב דאי"ז במשמעות ד' התוס'), ובמש"כ הבית מאיר שם להשיב ע"ז, ובמה שהשיב ע"ז הגרע"א, - והוכיח כן עוד, ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן כ"ב וסימן תר"ל ומיוחסות סימן רי"ט דהא דמצילין תיק הספר עם הספר ותיק התפילין עם התפילין אע"פ שיש בתוכן מעות, הוא מפני שהתיק תשמיש הספר והתפילין כדי שלא יתעכב בהצלתן עד שיוציא הספר והתפילין וינער את התיק, ודמי לכלכלה שיש בה פירות והאבן בתוכה, שלא הותר לטלטלה בעוד האבן בתוכה אלא בפירות המיטנפין, ובד' הב"י בסימן של"ד מבו' דאיירי אף בגונא שצריך להציל גם את המעות, ואפ"ה הוא צריך לנערן, ולא התירו בתיק הספר וכו' אלא כדי שלא יתעכב בהצלתן.[[235]](#footnote-236)

והבית מאיר שם בסו"ד כתב דהתם שאני, דכל הא דא"צ לנער אף משום הפסד המוקצה, היינו רק כשצריך בטלטולו רק לכלי או לדבר המותר, ובאנו לאסור לטלטלם מחמת הדבר האסור, דבכה"ג לא החמירו עליו לנער במקום הפסד, אך התם דמונחין ההיתר והאיסור יחד במקום שיפסדו ע"י דליקה, והוא רוצה לטלטל הכל כדי להציל מן ההפסד, אסור לטלטל את האיסור וצריך לנערו אף שיופסד עי"ז, דהפסד זה אינו נגרם מכח חובת הניעור, אלא הוא מופסד וקאי, והוא רוצה להצילו מהפסידו, ונמצא דעיקר טלטולו הוא גם לצורך הדבר האסור, ולא הותר טלטול מן הצד אלא לצורך דבר המותר, אך כל שהוא גם לצורך הדבר האסור אסור.[[236]](#footnote-237)

ולכאו' י"ל עוד, דכל הא דא"צ לנער משום הפסד הדבר האסור, הוא רק היכא שאם הי' מניח הכל במקומו ל"ה נגרם לו הפסד זה, דבכה"ג כיון שהוא צריך לדבר המותר, אין לנו להצריכו לנער הדבר האסור, כיון שעי"ז יגרם לו הפסד, ובמקום הפסד לא גזרו להצריכו לנער, ומשא"כ התם דגם אם הי' מניח הכל במקומו הי' נפסד הדבר האסור, ונמצא דאין הניעור לצורך טלטול הדבר המותר גורם לו הפסד, הוא צריך לנער את האיסור, דבכה"ג הרי אין מניעת הניעור משום הפסד המוקצה, אלא הוי זה לצורך הצלת המוקצה, שהרי גם בלא הניעור הי' נפסד המוקצה אם הי' נשאר במקום זה, ונמצא דאין הניעור גורם הפסד, אלא להיפך מניעת הניעור מצלת את המוקצה), ובכה"ג אם אינו מנער, הוי זה טלטול מן הצד לצורך דבר האסור,[[237]](#footnote-238) וי"ל עוד עד"ז למש"כ הריטב"א דהא דשרי טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, הוא שהתירו טלטול מן הצד לצורך כבוד שבת, וע"כ אף בגונא דע"י הניעור יפסד הדבר המוקצה, כיון דאי נימא דאף בכה"ג צריך לנער, ימנע מלטלטל את הדבר המותר, (כיון דעי"ז יגרם לו הפסד למוקצה), התירו לו שלא לנער בכה"ג משום כבוד שבת, ומשא"כ היכא דאף אם ישאר הכל במקומו יפסד הדבר האסור, ואין הניעור גורם הפסד כלל, הרי בכה"ג לא ימנע כבוד שבת ע"י חובת הניעור, וע"כ ודאי דצריך הוא לנער.

הגרע"א שם כתב להוכיח עוד לאסור בזה, ממש"כ ההג"א לעיל פ"ג סימן י"ח דאם יש בכלי דבר מותר דא"א לנערו, מותר ליתן הכלי תחת הנר לקבל השמן, כיון שיהא מותר לטלטלו אגב ההיתר, והרי דאף דאיירי כשהניעור הוי פסידא לשמן, וכמש"כ שם דמותר ליתן כלי תחת הנר של שעוה, כיון שמותר לטלטלו ע"י ניעור, ול"ד לשמן שבנר שאינו רוצה להפסידו, אפ"ה אסור לטלטלו לצורך מקומו או שיש בתוכו דבר מותר אא"כ הדבר המותר נפסד ע"י הניעור, ועמש"כ הבית מאיר שם לדחות בזה, ומש"כ התהל"ד בסימן ש"י סק"ח, וצ"ב.

**חובת ניעור בבסיס לאיסור ולהיתר**

מהא דפריך לעיל בע"א דלישדינהו לפירי ונישדי לאבן, מבו' דחובת ניעור הוא אף בבסיס לאיסור ולהיתר, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ה משבת הט"ז, והטוש"ע בסימן ש"ט ס"ג, ורבים מקמאי.

אך האו"ז בסו"ס פ"ו הוכיח מסוגיית הגמ' לעיל קי"ז א' ולעיל מ"ז א' דכל שנעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר מותר בטלטול בשבת אע"פ שהאיסור בתוכו הואיל וגם ההיתר בתוכו, וכתב דאף דבסוגיית הגמ' בפירקין מבו' דאף בבסיס לאיסור ולהיתר אין לטלטל הכלכלה עד שישליך האבן לחוץ, מ"מ סמכינן על סוגיית הגמ' לעיל מ"ז א' דבכה"ג מותר לטלטל וא"צ לנער את האיסור, - וכן צידד המאירי לעיל במתניתין ולעיל בע"א בדעת הרי"ף שהשמיט לסוגיית הגמ' בכלכלה והאבן בתוכה ובתרומה טהורה עם הטמאה, דס"ל דכל שהוא בסיס לדבר האסור ולדבר המותר מותר לטלטלו בלא שום צורך לדבר אחר, וכתב דכן פסקו הרבה.

והרשב"א לעיל בע"א נסתפק בזה, אם הא דכשיש עלי' איסור והיתר צריך לנער, הוא רק כשהאיסור חשוב קצת, אך כל שאינו חשוב כלל, ה"ז בטל וא"צ לנערו,[[238]](#footnote-239) וזהו שאמרו לעיל מ"ז א' דמטלטלין כנונא אגב קיטמא ואע"ג דאיכא שברי עצים, או דאף כשאינו חשוב צריך לנערו, ומה שאמרו דמטלטלין כנונא אע"ג דאיכא שברי עצים, הוא משום דא"א לנער שברי עצים שבתוכה כדי שלא יתפזר האפר שבתוכה.

\*בעיקר הך דינא דאף בכלכלה שיש בה פירות ואבן אסור לטלטלה כשבידו לנער את האבן שבתוכה, בפשוטו הוא חד דינא עם הא דתנן הכא באבן שע"פ החבית ובמעות שעל הכר, דכל דאפשר בניעור, אסור להגבי' את החבית ואת הכר בעוד האבן והמעות עליהן, וזהו דמשני דאיירי בפירות המיטנפין וכו' דבכה"ג א"א בניעור, ודמי לאבן שע"פ החבית דאם היתה בין החביות וא"א לנער את האבן מגבי' וכו', ולמעות שע"ג הכר דלצורך מקומו מטלטלן ועודן עליו.

אך בד' הריטב"א לעיל שם מבו' להדיא דב' דינים חלוקין הן, דכל דהוי בסיס לאיסור לחודי', הרי דאף דבשוכח לא נעשה ההיתר בסיס לדבר האסור, מ"מ בעודן עליו אסור לטלטל את ההיתר, אף אם אין בידו לנער,[[239]](#footnote-240) וזהו דפרכינן מעיקרא דתיהוי הכלכלה בסיס לדבר האסור, ואף אם איירי בשוכח, מ"מ אסור לטלטל את הכלכלה בעוד האבן בתוכה, וע"ז משני דאיירי בכלכלה מלאה פירות, דכיון דהוא בסיס לדבר האסור ולדבר המותר מותר לטלטלה לגמרי "ואפי' עודן עליו", וע"ז פרכינן דאף בכה"ג אין להתיר כשבידו לנער את האבן, דכ"ז שיכול לעשות בענין שלא יטלטל האיסור עם המותר, אין לו לטלטלו,[[240]](#footnote-241) וע"ז משני דאיירי בפירות המיטנפין וכו' דא"א לו לעשות בענין שלא יטלטל האיסור, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד שם,[[241]](#footnote-242) - וכ"ה גם בד' המאירי בריש פירקין דעיקר הא דמשני דבכלכלה מלאה פירות עסקינן, היינו דמה"ט הותר בה טלטול גמור, דאם אין בה פירות והיא בסיס לדבר האסור, לא הותר בה טלטול גמור אף בשוכח, ורק כשיש בה פירות שהיא בסיס לדבר האסור ולדבר המותר הותר בה טלטול גמור, ואך דגם בכה"ג לא הותר טלטול גמור אלא בפירות המיטנפין וכו' שאין בידו לנער.

ולפ"ז צ"ל, דהא דבחבית שבין החביות הותר להגביהה, הוא משום דכיון דא"א לנער בע"א והויא ההגבהה לצורך הניעור, חשבינן לה כמעשה דניעור שהותר, ולא חשבינן לה כמעשה טלטול,[[242]](#footnote-243) ומשא"כ כשהוא בא לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו ה"ז אסור אף אם א"א בניעור.

וצ"ל עוד, דהא דבמעות שע"ג הכר הותר לטלטל את הכר בעוד המעות עליו כשהוא צריך למקומו, אי"ז משום דא"א לו לנער, כמשמעות פירש"י לקמן בע"ב, וכ"כ עוד מקמאי, אלא היינו משום דאף שהוא בסיס לאיסור לחודי', מ"מ מותר לטלטלו לצורך מקומו, וכאשר כן נראה להדיא בד' הריטב"א לעיל בע"א (בד"ה אבל לצורך מקומו),[[243]](#footnote-244) אך באבן שבכלכלה דא"צ למקומו, הרי דאף דא"א לו לנער את האבן משום הפסד הפירות, מ"מ אם היתה הכלכלה בסיס לאיסור לחודי', הי' אסור לטלטלה בעוד האיסור עלי', ורק משום דהיא מלאה פירות והיא בסיס לאיסור ולהיתר, הרי דהגם דכשיכול לעשות בענין שלא יטלטל האיסור עם המותר אין לו לטלטלו, מ"מ בפירות המיטנפין דא"א לו לנער משום הפסד הפירות, מותר לטלטלה, וצ"ע.

\*בעיקר מש"נ בדעת הריטב"א ודעימי' דכל שהוא בסיס לאיסור לחודי' אסור לטלטלו בעוד האיסור עליו אף כשא"א לו בניעור, הנה בד' הרמב"ן והר"ן לעיל מ"ד ב' מפורש דלא כן, וכל דא"א לו בניעור מותר לטלטלו אף בעוד האיסור עליו, וכ"ה גם בד' הרמב"ן לעיל מ"ז א', וכ"נ בד' הרשב"א לעיל שם, ובדבריו לעיל בע"א[[244]](#footnote-245) וכן נקטו הפוסקים.

לדעת התוס' לעיל קכ"ג א' דלא הותר טלטול איסור אגב היתר כשהניח האיסור ע"מ לנערו, לכאו' הי' בדין דה"נ בבסיס לאיסור ולהיתר, אף דאינו נעשה בסיס לדבר האסור, מ"מ כיון שהניח האיסור במתכוין יהא אסור לטלטל האיסור אגב היתר, ורק לנערו שרי, - אך מהא דשרינן לטלטל כלכלה שהאבן בתוכה כשיש בה פירות, ולטלטל תרומה טמאה עם הטהורה ועם החולין, מבו' לכאו' דבבסיס לאיסור ולהיתר, הותר אף טלטול גמור, וצ"ע הטעם בזה,[[245]](#footnote-246) ועמש"כ בזה בס' לשון לימודים סימן ז' סק"ו.[[246]](#footnote-247)

**טלטול ע"י דבר אחר כשאפשר לנער**

\*בד' הט"ז בסימן ש"ח סקי"ח והמ"ב שם ס"ק קט"ו מבו' דגרירת עצמות ע"י סכין מותרת אף כשאפשר לו לנער, עיי"ש, וצ"ע דמ"ש מהא דאסור להגבי' החבית כשאפשר לו לנער,[[247]](#footnote-248) והעירו די"ל בזה בכמה אנפי, **א** דרק טלטול גמור אגב היתר נאסר כשאפשר לנער, אך טלטול ע"י דבר אחר דהוי כטלטול מן הצד, שרי אף כשאפשר לנער.[[248]](#footnote-249) - **ב** למש"כ הרשב"א בריש ביצה דהא דאסור לטלטל בעודן עליו הוא משום דהוי בסיס קצת, אי"ז טעם כלל לאסור לגרור ע"י סכין, ולא נאסר אלא לטלטל את ההיתר שהאיסור עליו, משום דהו"ל כבסיס. - **ג** י"ל דכל הא דצריך לנער, הוא רק כשבא לטלטל את האיסור ע"י ההיתר שתחתיו, דכיון דבידו לנערו ע"י ההיתר ולא לטלטלו, הוא צריך לנערו, אך כל שבא לגרור את האיסור בסכין, דבאופן טלטול זה א"א לו לנער, א"צ לנער באופן אחר, וזה מתפרש היטב למש"כ החזו"א בטעם דין ניעור.

ט' תמוז פ'

דף מס' 13

**קמ"ב ב'** **- מגבי' ומטה על צדה והיא נופלת,** בפירש"י כתב דמגבי' לחבית כולה ומסלקה מבין החביות, ושם מטה על צדה, ובחי' הגרע"א כתב דמשמעות דבריו דמיד אחר שסילקה מבין החביות אסור לטלטל החבית עם האבן שעלי', כיון דאפשר לנער שם, ועיי"ש שהק' ע"ז, דכיון דהמוקצה בידו יכול לטלטל לכל מקום שירצה, כמש"כ השו"ע בסימן רס"ו סי"ב, ואף לדעת האהעו"ז שם דבמוקצה גמור דאסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו ל"מ מה שכבר הוא בידו, מ"מ הכא דמותר לטלטל את החבית עם האבן לצורך גופו ומקומו, הדין נותן דכל שהוא בידו מותר לטלטל לכל מקום שירצה, - ומצינו עד"ז בד' הרמב"ן במלחמות ובחידושיו והרשב"א בשלהי פירקין שכתבו דבגונא דצריך למקומו דמטלטלן ועודן עליו, מותר לטלטלן עד המקום שרוצה להניחה שם, עיי"ש.

**מעות שעל הכר מנער את הכר והן נופלות,** המג"א בסימן ש"ט סק"ה כתב דאם עושה כן לצורך המעות שלא יגנבו אסור, וכ"ה להדיא בד' התוס' לעיל מ"ג ב' ד"ה דכו"ע ובעירובין ע"ז ב' ד"ה מקצת עלין דהפיכת המת ממטה למטה אינה אלא כניעור, והא דאסר רב, הוא משום דהוא לצורך המת, ולא הותר ניעור אלא כשהוא לצורך הכר והחבית, וזהו שציין המג"א שם לגמ' ורש"י ותוס', וכמש"כ המחה"ש שם.[[249]](#footnote-250)

**היתה עליו לשלשת מקנחה בסמרטוט,** בפי' רבינו פרחי' כתב דקמ"ל דלא נימא דנעשית מוקצה לזה הדבר המאוס ואסור לטלטלה, אלא מקנחה בסמרטוט, וכ"נ מהא דתני לה הכא בכלל דיני טלטול מוקצה,[[250]](#footnote-251) ובטעם הא דלי"ב משום מוקצה, כתב החזו"א בסימן מ"ז סוסקי"ד דהוא משום דמתבטלת הלשלשת בקינוח, ועוד דהוי כגרף של רעי דשרי.[[251]](#footnote-252)

והשביתת השבת בורר סוסקכ"ד כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דהלשלשת בטילה לכר, ודמי להא דשרינן לטלטל הפסולת כשאוכל מרובה על הפסולת, ונתבאר להלן, ועיי"ש שכתב לפרש בזה למש"כ הרמ"א בסימן ש"ב ס"א דמותר להסיר נוצות מן הבגד, ולמש"כ המג"א בסימן ש"ב סק"ה בשם הבה"ג דישב לו זרע פשתן על כסותו מותר לקלפו, ולא אסרינן לה משום טלטול מוקצה,[[252]](#footnote-253) - ועד"ז מצינו בד' החזו"א שם סקט"ו שכתב דהא דבאוכל מרובה על הפסולת לי"ב משום טלטול מוקצה, הוא משום דלא חשיב כטלטול מוקצה אלא תיקון אוכל, ולא גזרו חכמים ע"ז משום מוקצה, ונתבאר להלן,[[253]](#footnote-254) ושם סקכ"א כתב די"ל דמה"ט מותר לכבד הבית ולטלטל העפר והמוקצה, משום דעפר ומוקצה שעל הארץ בטלין כמו אוכל מרובה, ואין ע"ז שם טלטול, ובתשו' מנחת יצחק ח"ה סימן ל"ח כתב דמה"ט יש להתיר גם הסרת נוצות, וצ"ע במה שהוצרך החזו"א לפרש טעם היתר קינוח הלשלשת בע"א, ולא פירש דהוא משום דה"ז בטל לבגד ואין ע"ז שם טלטול.[[254]](#footnote-255)

**אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור,** ענין בסיס לדבר האסור יתבאר בעזה"י במקומו.

**מאן תנא דכל דאיכא התירא ואיסורא בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן וכו' רשב"ג היא,** הרמב"ן כתב דהיינו דכיון שהאבן מונחת ע"פ חבית שיש בה יין שהוא צריך לו, הי' ראוי שתעשה אבן זו כפסולת שבאוכלין שהוא עפרורית וטנופת, ואעפ"כ ניטלין בפנ"ע,[[255]](#footnote-256) וה"נ תינטל בעצמה כדי שיהיו המשקין שחבית מתוקנין לאכילה, והא דאסרינן בזה, הוא משום דחשיב כפסולת מרובה, דבכה"ג אין טורחין אלא בהיתר, וכ"כ הרשב"א והריטב"א.[[256]](#footnote-257)

והתורי"ד כתב דהא דמוקמינן לה כרשב"ג, היינו דתנא דמתניתין דהתם ס"ל דלב"ה הותר ליטול את הפסולת אף כשהיא מרובה על האוכל, ואף דהפסולת היא מוקצה, משום דס"ל דלא נאסר לטלטל האבן וכיו"ב אלא כשהיא בעינה, אבל כשהיא מעורבת וא"א לו לאכול אם לא יבדיל זמ"ז, מותר לטלטלו, ולדידי' ה"נ הכא דא"א לשתות היין עד שיטול את האבן, מותר ליטול את האבן, וכ"כ הריטב"א דלת"ק כ"ה דהתם הותר ליטול את הפסולת והעפרורית לעצמן כדי לתקן את האוכל, ה"נ הכא מותר ליטול את האבן כדי לתקן את החבית לשתות ממנה, וכ"כ התוס' לעיל נ"א ב' ד"ה אינו נוטל ומחזיר.

בטעמא דמ"ד דשרי לברור את הפסולת ולי"ב משום טלטול מוקצה, וה"נ שרי ליטול את האבן מעל החבית, מבו' בד' הרמב"ן וש"ר דהוא משום דהותר ליטול את המוקצה כדי לתקן את האוכל, - וזה מתפרש כמש"כ החזו"א בסימן מ"ז סקט"ו דאוכל המעוכב ע"י מוקצה מותר להפריש המוקצה מהאוכל ולא חשיב טלטול מוקצה אלא תיקון אוכל ולא גזרו חכמים ע"ז משום מוקצה.

ובחי' הגרע"א בסוגיין הק' לפירש"י, דמה מקום יש להתיר נטילת האבן, הרי אסור לטלטל מוקצה בשביל שתיית היין, וכדחזינן דבמניח דהחבית נעשה בסיס אסור לנער ולא שרינן טלטול חבית המוקצה בשביל שתיית היין,[[257]](#footnote-258) ומ"ש טלטול האבן מטלטול חבית דאסורה,[[258]](#footnote-259) - אך למש"כ הרמב"ן וש"ר ניחא, דאף דלא הותר טלטול מוקצה בשביל שתיית היין, מ"מ באבן שע"פ החבית דהאבן מעכבת את שתיית היין, י"ל דהותר ליטול את האבן כדי לתקן את החבית לשתות ממנה.

**בד"א שהאוכל מרובה על הפסולת וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דלא הותר לברור את הפסולת אלא כשהאוכל מרובה על הפסולת דאם שקיל לאוכל מפיש בטירחא, אך כשהפסולת מרובה על האוכל, בהתירא טרח ולא באיסורא, וכ"ה בפירש"י בביצה י"ד ב', - ופירש לפ"ז לסוגיית הגמ' שם, דהא דפסולת מרובה על האוכל, לאו היינו שהיא מרובה ממנו בשיעורו, דבכה"ג בטל האוכל לגבי הפסולת והו"ל ככולו פסולת ולא חזי, אלא איירי כשהאוכל מרובה בשיעורו, אלא שטורח ברירת הפסולת מרובה על האוכל, ובכה"ג אינו בורר את הפסולת אלא את האוכל, וכ"כ התוס' שם.

אך התוס' בסוגיין פירשו דהא דשרינן רק היכא שהאוכל מרובה על הפסולת, הוא משום דבכה"ג בטל הפסולת לגבי האוכל, ומותר ליטלו מן האוכל ולזורקו, ולי"ב משום טלטול מוקצה, אך כל שהפסולת מרובה על האוכל אין הפסולת בטילה לגבי האוכל, ואסור לברור את הפסולת, משום טלטול מוקצה, - ופירשו לפ"ז לסוגיית הגמ' בביצה דהא דפסולת מרובה על האוכל, איירי כשהיא מרובה ממנו בשיעורה, אך טירחת ברירת האוכל מרובה, ואף בכה"ג אסור לברור את הפסולת, דכיון דהוא מרובה מן האוכל בשיעורו, אינו בטל לגבי האוכל, וה"ז אסור משום טלטול מוקצה.[[259]](#footnote-260)

בעיקר מש"כ התוס' דכל שהאוכל מרובה על הפסולת בטל הפסולת לגבי האוכל ולי"ב משום טלטול מוקצה, כתב החזו"א בסימן מ"ז סקט"ו דאי"ז מענין הביטול של תערובת, שהרי בגמ' דנו עפי"ז להתיר טלטול האבן שעל פי החבית, אף דאין כאן תערובת כלל, אלא ענינו דאוכל המעוכב ע"י מוקצה מותר להפריש המוקצה מהאוכל ולא חשיב טלטול מוקצה אלא תיקון אוכל, ולא גזרו חכמים ע"ז משום מוקצה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן ודעימי' דגם טעמא דרשב"ג דבאוכל מרובה על הפסולת בורר את הפסולת, הוא משום דהותר ליטול מוקצה כדי לתקן את האוכל.[[260]](#footnote-261)

ולפ"ז מתפרש פלוגתא דת"ק ורשב"ג, דכו"ע ס"ל להך מילתא דכל שהאוכל מעוכב ע"י מוקצה מותר להפריש המוקצה מהאוכל, ולא חשיב טלטול מוקצה אלא תיקון אוכל, ואך דת"ק ס"ל דהיינו אף כשהפסולת מרובה על האוכל, ורשב"ג ס"ל דהיינו רק כשהאוכל מרובה על הפסולת, דבכה"ג טפילה הפסולת לאוכל, וחזינן לה כפסולת המעכבת את האוכל, אך כל שהפסולת מרובה על האוכל לא חזינן לה כתיקון אוכל, דכיון דאין הפסולת טפילה לאוכל בכה"ג, לא חזינן לה כפסולת המעכבת את האוכל, וע"כ יש בזה משום טלטול מוקצה.

לדעת רש"י ודעימי' דהא דמפלגינן בין אוכל מרובה על הפסולת לפסולת מרובה על האוכל הוא משום טירחא, פירש בחי' הגרע"א בסוגיין דלא אתינן עלה כלל משום מוקצה, והא דלי"ב משום מוקצה, הוא משום דהותר טלטול מוקצה ביו"ט לצורך אוכ"נ, ותמה לפ"ז במה שאמרו הכא דהא דאסור ליטול אבן שע"פ החבית, הוא משום דהוי כפסולת מרובה, והרי בלא"ה יש לאסור בזה משום טלטול מוקצה, דלא הותר טלטול מוקצה בשבת לצורך שתיית היין.

אך למש"כ הרמב"ן וש"ר דהא דשרי רשב"ג הוא משום דשרי לטלטל המוקצה כדי לתקן את האוכל, ומבו' בד' הרמב"ן והרשב"א דמפרשי להא דפסולת מרובה כפירש"י, צ"ל דהא דמפליג בין היכא דהאוכל מרובה להיכא דהפסולת מרובה, הוא משום דלא הותר טלטול לצורך תיקון האוכל, אלא היכא דזהו האופן הראוי לתיקון האוכל, דברירת הפסולת היא מועטת בטירחא, וע"כ הדרך הראוי' לתיקון האוכל הוא ע"י ברירת הפסולת, אך כל דברירת הפסולת היא מרובה בטירחא ואי"ז הדרך הראוי' לתיקון האוכל, הדר דינא דאסור לברור הפסולת משום איסור טלטול מוקצה,[[261]](#footnote-262) וזהו שאמרו דה"נ אסור ליטול האבן מעל פי החבית, משום דנפיש בטריחא, ואי"ז האופן הראוי לתיקון היין שבחבית, - וכ"נ ממש"כ בפירש"י דהא דבפסולת מרובה על האוכל דלדעתו היינו שהיא מרובה בטירחא בורר אוכל ואוכל, הוא משום ד"בהתירא טרח ולא באיסורא", ומשמע דטעם האיסור בזה הוא משום טלטול מוקצה.[[262]](#footnote-263)

\*העולת שבת בסימן תק"י סוסק"ב נקט דאף היכא דאין הפסולת מוקצה, מ"מ צריך לברור את אותו שטירחתו מועטת, וכ"כ הט"ז שם סק"ג והמג"א שם סק"ד והמאמ"ר שם סק"ג, ותמהו עפי"ז ע"ד הרמ"א שם, עיי"ש, והביאם המ"ב שם סק"י, - ומבו' בדבריהם דהא דמפלגינן בין אוכל מרובה בטירחא לפסולת מרובה בטירחא, הוא משום איסור טירחא, וע"כ אף היכא דלי"ב משום מוקצה, צריך לברור את המועט בטירחא.

אך למש"נ מד' הרמב"ן ודעימי' דהא דמפלגינן בין אוכל מרובה בטירחא לפסולת מרובה בטירחא הוא משום איסור טלטול מוקצה, אשר כ"נ להדיא מהא דתלינן בזה לדין טלטול האבן שע"פ החבית, ומפרשינן דהוא משום דבאיסורא לא טרחינן, הרי דכל דליכא משום מוקצה, מותר לברור גם את המרובה בטירחא, דלא נאסר לברור את המרובה בטירחא, אלא משום דבאיסורא לא טרחינן, ומתישבים בזה ד' הרמ"א שם.[[263]](#footnote-264)

\*הט"ז שם סק"ב כתב דכל שהאוכל והפסולת שוין בשיעורם והאוכל מרובה בטירחא, אסור לברור האוכל, וצריך לברור הפסולת, וכ"נ בד' המג"א שם סק"ד, וכ"כ הגר"ז שם ס"ד ובקו"א סק"ג, - וכ"ז הוא לטעמייהו דאיסור טירחא שנו כאן, אך למש"נ מד' הרמב"ן ודעימי' דהא דאסור לברור את הפסולת כשהוא מרובה בטירחא, הוא משום איסור טלטול מוקצה, הרי דשפיר מותר לברור את האוכל אף כשהוא מרובה בטירחא.[[264]](#footnote-265)

ובפירש"י בסוגיין ד"ה בורר כדרכו כתב דנוטל פסולת ומניח אוכל "אם ירצה", ומבו' בדבריו דאם ירצה מותר לברור את האוכל אף שהוא מרובה בטירחא, ועמד ע"ז האג"ט זורה סימן א' סקי"ב ובהג"ה שם, וכתב דהוא דלא כמש"כ הט"ז ודעימי',[[265]](#footnote-266) - אך לכאו' אין להוכיח כן מד' רש"י, שהרי דבריו קיימי ע"ד תנא דמתניתין, ואיהו פליג על רשב"ג וס"ל דמותר לברור את הפסולת אף כשהיא מרובה בטירחא, וה"נ מותר לברור את האוכל אף כשהוא מרובה בטירחא, אך לדעת רשב"ג דאסר לברור את הפסולת כשהיא מרובה בטירחא, י"ל דה"נ אסור לברור את האוכל כשהוא מרובה בטירחא.

**כיון דאי בעי למישקל לא משתקל לי' יין עד דשקיל לה כפסולת מרובה על האוכל דמי,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דאף אם נוטל את האבן לא משתקיל לי' יין שבשולי' עד שיגבי' את החבית, הו"ל כפסולת מרובה דמפיש בטירחא, וזה לטעמי' דפסולת מרובה על האוכל היינו דהיא מרובה בטירחא, וכ"נ בד' הרמב"ן והרשב"א שפירשו כן,[[266]](#footnote-267) ולפ"ז לכאו' הדין נותן דכל הא דאסור ליטול את האבן, הוא רק כשצריך לכל היין שבחבית, אך היכא דא"צ לכל היין שבחבית, ולא יהא צריך להגבי' את החבית, שרי ליטול את האבן, וצ"ע.[[267]](#footnote-268)

אך התוס' פירשו דהיינו דכיון דאינו יכול ליטול מן היין בלא נטילת האבן, אין האבן בטילה לגבי האוכל, כיון דהאוכל אינו ניכר כלל ואינו יכול ליטול הימנו כשהאבן ע"פ החבית, וזה לטעמייהו דפסולת מרובה על האוכל היינו שהיא מרובה בשיעורא, ומשום דבכה"ג אינה בטילה לגבי האוכל, וכ"כ הריטב"א.

התהל"ד בסימן ש"ט סק"ה כתב לדון דלמש"כ התוס' ודעימייהו דהא דאסור לטלטל את האבן, הוא משום דא"א ליטול מן היין בלא נטילת האבן, הדין נותן דאם יש ברזא בדופן החבית שיכול ליטול מן היין בלא נטילת האבן, בטל האבן לגבי האוכל ומותר ליטול את האבן, - אך כתב דאין הדין כן, דכל הא דהותר ליטול את הפסולת בכה"ג שהוא בטל לאוכל, הוא לצורך נטילת היין, אך כל שיש ברזא בדופן החבית ויכול ליטול מן היין בלא נטילת האבן, אסור לטלטל את האבן, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן מ"ז סוסקט"ו.[[268]](#footnote-269)

החזו"א בסימן מ"ז סוסקט"ו הק' בהא דאסרינן לטלטל אבן שבתוך הכלכלה מלאה פירות, דמ"ט לא הותר ליטול את האבן, כ"ה דשרי הכא ליטול פסולת המועטת מן האוכל, וכתב דדוקא במעורב הפסולת בתוך האוכל וצריך ברירה, לא חשיב טלטול מוקצה אלא תיקון אוכל, אבל באבן שבכלכלה שאינה מעורבת,[[269]](#footnote-270) ונטילת האבן אינה תיקון הפירות, לא הותר ליטול את האבן,[[270]](#footnote-271) ומה שדנו בסוגיין להתיר באבן שע"פ החבית, הוא משום דלא משתקל יין בלא נטילת האבן, וע"כ חשיב כתיקון דהיין, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן ש"ט סק"ד.

התהל"ד שם סק"ו כתב דכל הא דמותר ליטול את הפסולת כשהאוכל מרובה עלי', הוא רק באוכל, אך בדבר שאינו אוכל, אין הפסולת בטילה לגביו, וע"כ הוא דבמעות שעל הכר לא הותר ליטול את המעות, וה"נ בחבית ריקנית שיש עלי' אבן, אין האבן בטילה לגבי החבית.

**מגבי' למקום אחר וכו' ונוטל הימנה מה שצריך לו ומחזירה למקומה,** הקרבן נתנאל בסימן א' סק"ד כתב דמשמע שצריך ליטול מן החבית דוקא במקום שמנער,[[271]](#footnote-272) וזהו דהוסיף בברייתא על מתניתין, ועמד ע"ד הראשונים והאחרונים שלא הזכירו לדין זה.

**אבל לצורך מקומו מטלטלו ועודן עליו,** בפירש"י כתב דהיינו דאם צריך למקומו של כר מטלטלו עם המעות למקום אחר, וכ"כ רבים מקמאי,[[272]](#footnote-273) ובטעם ההיתר בזה כתב בפי' הר"ן דהוא משום דאם יטה הכר ויפלו שם המעות לא הועיל כלום, וכן משמע בפירש"י בד"ה אלא שצריך לגופן, וכ"כ הסה"ת בסימן רנ"ד, והסמ"ג לאוין ס"ה, והכל בו בסימן ל"א, והטוש"ע בסימן ש"ט ס"ה, וכ"כ התפארת שמואל בפירקין דאי"ז משום דצורך מקומו עדיף מצורך גופו, אלא מאחר שצריך למקומו א"א לנער שהרי יפול על מקומו הצריך לו.

אך הריטב"א לעיל בע"א כתב דהא דמטלטלו ועודן עליו, הוא משום דצריך ליטלו משום צורך מקומו, וכיון שכן מותר לטלטל אף האיסור אגבי', - ומשמעות דבריו דטעם הא דשאני צורך מקומו מצורך גופו, אי"ז משום דכשמטלטל לצורך מקומו א"א לו לנער, אלא הוא משום דבצורך גופו הוא משתמש בכר במקומו, וע"כ אסור הוא להגביהו בעוד המעות עליו, כיון דכל ההגבהה היא משום המעות שצריך לסלקן, ומשא"כ בצורך מקומו שהוא צריך ליטול את הכר משם, הותר אגב זה לטלטל את האיסור,[[273]](#footnote-274) וזה כמש"נ בדף מס' 12 בדעתו, דכל שהוא בסיס לאיסור לחודי' אסור לטלטלן ועודן עליו אף כשא"א לו לנער, ובע"כ דהא דשרינן בצריך למקומו אי"ז משום דא"א לו לנער אלא הוא דין בפנ"ע, - וכ"נ ממש"כ הריטב"א לעיל בע"א לצדד דכל הא דלצורך מקומו מטלטלן ועודן עליו, הוא רק כשהאיסור המונח עליו דבר חשוב ויש בו שום חשש אם ינענענו,[[274]](#footnote-275) והרי דאין טעם ההיתר מכח הא דא"א לו לנער משום דהוא צריך למקום זה, וצ"ע.

\*בתוס' תלמיד ר"י הזקן בתוס' ה"ר משה זלטמן כתב דמשמע מהכא דכל דבר שאסור לטלטל בשבת ויו"ט והוא מונח בכלי כשאינו נעשה בסיס, מותר לטלטל הכלי ומה שבתוכו לצורך מקומו, דנתן לו לאותו כלי שהמעות והאבן מונחין בתוכו, ככלי שמלאכתו לאיסור, דמותר לטלטלו בין לצורך גופו ובין לצורך מקומו, - ומבו' דעיקר הא דהותר לטלטל בעודן עליו, הוא משום דהותר טלטול איסור אגב היתר לצורך גופו ומקומו,[[275]](#footnote-276) ונתחדש לפ"ז דאסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו מחמה לצל, אף כשא"א לו לנערו, ועמש"נ בזה בדף מס' 6.

המג"א בסימן שי"א סקכ"ד כתב דמשמע מד' הרא"ש, דאם כונתו לטלטל דבר המוקצה, אפי' צריך למקומו אסור, ולא שרי אלא כשאינו מכוין לטלטל המוקצה, והחזו"א בסימן מ"ז סקי"ד תמה ע"ז, שהרי להדיא מבו' בסוגיין דטלטול מן הצד לצורך מקומו שרי, אף שהוא מכוין לטלטול המוקצה כדי לפנותו משם, - וצ"ל דמש"כ המג"א דדעת הרא"ש לאסור בזה, הוא רק היכא דא"צ אלא למקומו של הדבר האסור, דומיא דהוצאת מת לצורך כהנים, דבכה"ג חשיב דהוי הטלטול לצורך דבר האסור, אך כל שהוא צריך גם למקומו של הדבר המותר והוי הטלטול לצורך דבר המותר, הרי דאף דהוא צריך גם למקומו של הדבר האסור, הו"ל כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור דשרי,[[276]](#footnote-277) וכ"נ להדיא בד' הריטב"א לעיל בע"א, דכל הא דשרי בצריך למקומו, הוא רק משום דצריך למקומו של ההיתר, והותר לטלטלו בעוד האיסור עליו, ולא סגי במה שהוא צריך למקומו של האיסור.

\***שכחו דסקיא מלאה מעות בסרטיא וכו',** הריטב"א הק' דמ"ש מהא דשרינן בר"פ מי שהחשיך לטלטל הכיס פחות פחות מד' אמות כשאין עמו נכרי ולא חמור ואפי' בלא ככר ותינוק, ויותר אדם בהול על ממון דסקיא ממה שהוא בהול על הכיס, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן לקמן שם כתב דלא התירו התם אלא בכיס מעות שבידו, משום דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו לזרקו מידו, אך בממון שאינו בידו לא התירו לו לטלטל משום הפסד ממונו, והרשב"א וש"ר שם והריטב"א בסוגיין נחלקו ע"ז, עיי"ש. - **ב** הרמב"ן שם כתב עוד, דלא התירו התם אלא במי שהחשיך לו בדרך שחששו שמא יקל לומר עדיין יש שהות ביום, אבל שכח בשבת והוציא כיסו לרה"ר או לדרך לא התירו לו כלום. - **ג** הריטב"א כתב דשאני הכא שאפשר הי' לישב לשמור שם עד הערב, ומשא"כ במי שהחשיך בדרך שה"ה בחזקת סכנה, וכתב דכן נראה מד' התוס', וכן דעת הרא"ה והרשב"א, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן לקמן שם, והר"ן הוסיף דהיינו, דמה"ט ליכא למימר דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו, שהרי יכול להציל ממונו בלא דחיית אסור, וכ"כ הסה"ת בסימן רכ"ו. - **ד** הסה"ת שם כתב עוד, דשאני הכא דפשע בשכחה ממי שהחשיך לו בדרך.[[277]](#footnote-278)

\***הניחו עלי' ככר או תינוק,** בפירש"י כתב דעי"ז הותר לטלטלה תוך ד' אמות וטלטלוה פחות פחות מד' אמות, או ע"י מחיצה של בנ"א, - אך הריטב"א כתב דלא הותר לטלטלה פחות פחות מד' אמות, דה"ז אסור מדרבנן, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בר"פ מי שהחשיך, והיינו משום דהכא לא התירו מידי מכח הא דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו, וכדחזינן דלא התירו טלטול מוקצה, וכנ"ל, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין מי שמתו מוטל לפניו, - והרמב"ן לקמן שם ובתורת האדם הוכיח כן, דאם היו מתירין הכא לאיסור טלטול פחות פחות מד' אמות, ל"ה מתירין ע"י ככר, שהוא מוסיף בהעברה האסורה.[[278]](#footnote-279)

י' תמוז פ'

דף מס' 14

**ככר או תינוק**

**קמ"ב ב'** **- שכח ארנקי בחצר מניח עלי' ככר או תינוק ומטלטלה,** בפי' ר"ח לקמן בסוגיין כתב בהא דאביי מנח כפא אכיפי ורבא מנח סכינא אבר יונא, דהיינו משום דהוו מג' כלים הניטלין בשבת, ומבו' בדבריו דשאר כלים שמלאכתן להיתר שלא הותר לטלטלן שלא לצורך, אף לא הותר לטלטלן כדי להתיר טלטול המוקצה, ורק בג' כלים או בככר או תינוק שהותר לטלטלן שלא לצורך, מותר לטלטלן כדי להתיר טלטול המוקצה.[[279]](#footnote-280)

אך למשמעות ד' הרמב"ם בפכ"ה משבת ה"א וה"ג דכל כלי שמלאכתו להיתר אסור לטלטלו שלא לצורך, ואף ג' כלים שלא היו מתחילה בגזירת כלים, הרי דמהא דאביי מנח כפא ורבא מנח סכינא יש ללמוד דאף כלי שאסור לטלטלו שלא לצורך, מותר לטלטלו כדי להתיר טלטול המוקצה, וכ"כ המג"א בסימן שי"א סקט"ו דשרי אף ע"י שאר כלים שמלאכתן להיתר, והפמ"ג שם עמד בזה דמ"ט לא חשבינן לה כטלטול שלא לצורך, עיי"ש, ועמש"כ בזה הגר"ר רייכמן שליט"א בקונט' שבסו"ס לשון לימודים.[[280]](#footnote-281)

הראבי"ה בסימן ר"ד כתב דהא דנקט לענין מת ככר או תינוק, הוא משום דלגבי מת קי"ל כר' יצחק דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, וע"כ לא הותר אלא בככר או תינוק, דלי"ב לדינא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דבשאר מוקצה אמרינן דרבא מנח סכינא אבר יונה ומטלטל, ולענין מת לא נקט סכינא, והיינו משום דאין כלי ניטל לצורך מת.

**אם יש להתיר בטלטול מן הצד ובטלטול מת ע"י מטה מדינא דככר או תינוק**

להך מ"ד דשרי טלטול מוקצה ע"י ככר או תינוק, אף דהוי הטלטול לצורך המוקצה, צ"ב דא"כ מ"ט אסרינן בטלטול מן הצד לצורך דבר האסור, והרי כיון דמטלטל אף את הדבר המותר, יש להתירו דומיא דככר או תינוק,[[281]](#footnote-282) - ובפשוטו צ"ל דהוא משום דלא התירו ע"י ככר או תינוק אלא במקום הפסד ממון, אך בדליכא הפסד ממון אסור, וכמש"כ בפירש"י בד"ה אימר דאמור רבנן, וע"כ אסרינן בטלטול מן הצד לצורך דבר האסור.

אך הגרע"א בגהש"ס לעיל מ"ג ב' הק' עד"ז בדין מת שהתירו לטלטלו ע"י ככר או תינוק, דמ"ט היכא דליכא ככר או תינוק אסור, ומ"ט לא תהא המטה עצמה במקום ככר או תינוק, [[282]](#footnote-283) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ הראבי"ה דלענין מת קי"ל דאין כלי ניטל לצרכו, ניחא, דע"כ לא הותר לטלטל המת ע"י המטה, דאף המטה עצמה אסורה בטלטול לצורך הוצאת המת.[[283]](#footnote-284) - **ב** הרש"ש לעיל שם כתב דהוא משום דהמטה טפלה לו, כדתנן לעיל צ"ג ב', וע"כ ל"מ להתיר לטלטלו על ידה, כיון דהיא בטילה לו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שי"א ס"ד. - **ג** בגל' חת"ס לסימן שי"א ס"ב כתב דהוא משום דלא הותר אלא כשהתינוק ע"ג המת, דנעשה מת מטה לתינוק, והו"ל כמוציא את החי במטה דפטור שהמטה טפילה לו, וה"נ לי"ב משום טלטול מוקצה, ומשא"כ במת שע"ג מטה דאינו טפל למטה, וכ"כ בחי' חת"ס בסוגיין בביאור התירא דככר או תינוק, עיי"ש באורך, ועד"ז כתב החזו"א בסימן מ"ז סק"ט, דלא התירו אלא כשהדבר המותר מטלטל ע"י דבר האסור, דנעשה דבר האסור בסיס לדבר המותר.[[284]](#footnote-285)

**יסוד התירא דככר או תינוק**

בעיקר מש"כ החת"ס והחזו"א דלא הותר ככר או תינוק, אלא כשהם ע"ג המת, הנה בד' התורי"ד בריש פירקין מבו' דלא כן, עיי"ש שכתב בהא דנוטל אדם את בנו והאבן בידו, דהוא משום דהמוקצה בעצמו נתיר לטלטלו ע"י ככר או תינוק, כ"ש לטלטל המוקצה עם המוכן, והרי דעיקר התירא דככר או תינוק הוא משום דהותר לטלטל מוקצה יחד עם ההיתר, וזהו שכתב דכ"ש דיש להתיר היכא דעיקר הטלטול נעשה בהיתר והמוקצה על גביו, וכן משמע בד' התוס' וש"ר בשלהי פירקין, ויתבאר בעזה"י במקומו,[[285]](#footnote-286) וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן שס"ו שהתיר להזיז המת ע"י דחיקה בככר, ונתבאר להלן, וכ"כ המג"א בסימן שי"א סק"א והמ"ב שם סק"ב דאף אם מניח הככר אצל המת ואינו מניח על גביו שרי, וכן נקטו הב"ח בסימן של"ד אות ט', והמג"א שם סק"כ, ובסימן שי"א סק"א, עיי"ש, אך בד' הסה"ת בסו"ס רמ"ה משמע כד' החת"ס והחזו"א, ונתבאר בדף 26 בהערה, עיי"ש.

ובזה תליא יסוד התירא דככר או תינוק, דלמשמעות ד' הראשונים היינו דכל שהוא מטלטל ב' דברים שאחד מותר לטלטלו ואחד אסור לטלטלו, הותר לטלטל זה ע"י זה, ולא נאסר טלטול מוקצה, אלא דהוי כל הטלטול בהדבר המוקצה, אך למש"כ החת"ס והחזו"א היינו משום דחשבינן דעיקר הטלטול הוא להככר או התינוק, והמת טפל להם ונעשה בסיס להם.[[286]](#footnote-287)

הראבי"ה בסימן שס"ו כתב דע"י ככר יכול לדחוק ולסתום פיו ולפשוט אבריו של מת, שאע"פ שמזיזו קצת אין לחוש, שהרי הותר לטלטלו ע"י ככר או תינוק מפני כבוד המת, וג"ז הוא בזיונו אם ישתנה משאר מתים בפתיחת פיו ובעיקום אבריו, וכ"כ הראבי"ה בסימן ר"ד, והביאו המרדכי בסימן שי"ב, - ונתחדש בדבריו דמכח התירא דככר או תינוק, שרינן אף כשהככר משמש כיד להזיז את המת, ולא אמרינן דהתירא דככר או תינוק הוא רק כשמטלטל את המת והככר בטלטול אחד.

אך ההגמ"ר בסימן תנ"ו כתב דבס' החכמה נחלק ע"ז, דהתירא דככר או תינוק, הוא משום דאגב טלטול הככר מטלטל המת, אבל בכה"ג שהככר מונח על המת ומזיז אברי המת בלא טלטול ככר, ה"ז אסור,[[287]](#footnote-288) וכתב דאם אינו מזיז אברי המת בלא טלטול ככר ודאי דשרי.

**טלטול מת בכסותו**

המרדכי בסימן שי"ב כתב בשם ה"ר אביגדור כהן דהא דצריך ככר או תינוק להתיר טלטול המת, היינו דוקא למת ערום, אבל למת בכסותו מטלטלין אותו אגב כסותו, - ובד' הב"י בסימן שי"א נראה שפירש לדבריו דהוא משום התירא דככר או תינוק, ועיי"ש שהק' ע"ז דהכסות בטל לגבי המת, ול"ד למש"כ הרמב"ן בתורת האדם דיכול ליתן עליו אחד מהבגדים שהוא לבוש, דאע"פ שכלי הנתון עליו אינו בטל לגבי', מ"מ כסותו בטל לגבי', ועמש"כ בזה המג"א שם סקט"ז והא"ר שם סקט"ז, וכתבו דכשהוא מעוטף בתכריכין אסור לטלטלו, דבטלין לגבי', - והביאוה"ל שם הק', דכיון דחזינן דאסור לטלטלו ע"י המטה, ובע"כ דכיון דהיא טפילה לו ל"ה כככר או תינוק, ונתבאר לעיל, כ"ש דאסור לטלטלו ע"י כסותו דהם טפלין לו, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

אך החת"ס בסוגיין ובגל' סימן שי"א ס"ב נקט דאין טעם ההיתר בזה מדינא דככר או תינוק, אלא משום דהמת בטל לגבי מלבושיו, וכמו שדימהו המרדכי להא דמטלטלין שיורי כוס אגב הכוס,[[288]](#footnote-289) ועיי"ש שפירש דאין להתיר בזה מדינא דככר או תינוק דהיינו רק כשהככר והתינוק הם ע"ג המת, דהמת נעשה מטה לתינוק, ונתבאר לעיל.[[289]](#footnote-290)

**לא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד,** הריטב"א הק' דמ"ש מהא דתנן במתניתין שמנער את הכר והמעות נופלות, אף שהוא מטלטל את המעות אגב הכר,[[290]](#footnote-291) ומהא דתנן לקמן דמסלק את הטבלא כולה ומנערה,[[291]](#footnote-292) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' הרמב"ם בפכ"ה משבת הי"ד והט"ו מבו' דכל הא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, הוא משום דהוא לצורך דבר האסור,[[292]](#footnote-293) אך כל שהוא לצורך דבר המותר שרי.[[293]](#footnote-294) - **ב** הריטב"א כתב דשאני במתניתין שלא הניחו שם הכר והשולחן לדעת שיטלטלו האיסורין אגבן, וכל הא דלא התירו בככר או תינוק, הוא רק כשהניחום לדעת שיטלטלו האיסורין אגבן, וכ"כ ההשלמה והמאורות לעיל קכ"ג א', ונתבאר להלן. - **ג** הריטב"א כתב בשם הרמב"ן דכל הא דלא התירו ככר או תינוק אלא למת, הוא משום דהוא אוחז באיסור לטלטלו אגב הככר שהניח עליו, אלא שהוא מראה עצמו כאילו כונתו לטלטל הככר אלא שעושה לו האיסור בסיס, וע"כ אסור לטלטלו מפני שהוא מטלטל את האיסור ממש, ומשא"כ כשמניח האיסור על ההיתר ומטלטל גוף ההיתר וניטל האיסור עמו, דבכה"ג שרי.[[294]](#footnote-295) - **ד** בד' המאירי לעיל בע"א בשם הראב"ד מבו' דהוא משום דדמי למה שאמרו לעיל דלא הותר לטלטל תרומה טהורה עם הטמאה היכא דאפשר לנער, וע"כ ה"נ הכא כיון דאפשר להניח את המוקצה וליטול את דבר ההיתר, לא הותר ליטלו אגב ההיתר, עיי"ש.[[295]](#footnote-296)

**ככר או תינוק בדבר שיש עליו תורת כלי**

לעיל קכ"ג א' תניא דמדוכה אם יש בה שום מטלטלין אותה, ובטעם ההיתר בזה נחלקו הראשונים, דהבעה"מ לעיל שם כתב דיש מחכמי הדור שפירשו דהיינו משום שהותר לטלטלה אגב ההיתר שבתוכה, ואע"ג דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, היינו במת וכיו"ב כגון ארנקי או אבנים וכל דבר שאין עליו תורת כלי, אך בדבר שיש עליו תורת כלי מותר,[[296]](#footnote-297) וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם בשם יש שפירשו, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז שם ה"ב דין א', וכ"כ בתשו' הראב"ד סימן קצ"א בשם אחד מחכמי הדור, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' בשם הראב"ן, וכ"כ המאירי בביצה כ"א ב', וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח ס"ה בשם יש מתירין.

אך הבעה"מ והראב"ד והרשב"א והריטב"א שם נחלקו ע"ז, ופירשו טעם התירא דמדוכה שיש בה שום בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ בתשו' הרא"ש שם בשם יש מי שמתרץ, וכ"כ הרמב"ן לעיל קכ"ג ב', וכ"כ הט"ז בסימן ש"ח סק"ד, והגר"א שם, ועמש"כ בזה המ"ב שם סקכ"ו ובשעה"צ סקכ"ד.

לדעת המתירים לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור ע"י ככר או תינוק, נחלקו רבוותא בדין שאר מוקצה שיש עליו תורת כלי, **א** הבעה"מ והראב"ד שם כתבו בדעתם, דה"נ מותר לטלטל נר שהדליקו בו באותה שבת ע"י ככר או תינוק, משום דיש עליו תורת כלי,[[297]](#footnote-298) וכ"כ בגל' הגרע"א בסימן ש"ח ס"ה, ועיי"ש שכתב דה"נ כלי שהוא מוקצה מחמת חיסרון כיס, מותר לטלטלו ע"י ככר או תינוק. - **ב** המאירי בביצה כ"א ב' כתב דיש שמוסיפין להחמיר, שלא הותר ע"י ככר או תינוק אלא בכלי שהיתה הקצאתו מחמת שמלאכתו לאיסור, אבל כלי שהיתה הקצאתו מחמת איסור עצמו כגון נר שהדליקו באותו שבת, אסור לטלטלו אף ע"י ככר או תינוק. - **ג** בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ"ב צידד דנר שהדליקו בו בשבת וכלי שהוא מוקצה מחמת חיסרון כיס, כיון דאסור בטלטול אף לצורך גופו ומקומו דמי לאבנים דלא הותר לטלטלן ע"י ככר או תינוק, וכ"כ הט"ז בסימן ש"ח סוסק"ה בדעת השו"ע,[[298]](#footnote-299) וכ"כ המחה"ש בסימן ש"ח סקס"א בדעת המג"א,[[299]](#footnote-300) וכן נקט התו"ש בסימן רס"ו סקכ"ט.

**אם מהני ככר או תינוק כשהי' מונח ועומד**

ההשלמה והמאורות לעיל קכ"ג א' כתבו לפרש להא דשרי לטלטל מדוכה שיש בה שום, דהוא משום דהא דל"מ ככר או תינוק אלא למת בלבד, ה"מ דלא מנחינן לכתחילה ככר או תינוק בדבר שאינו ראוי לטלטל כדי שיטלטלנו, אך אם הי' מונח ועומד מותר,[[300]](#footnote-301) וזה כמש"כ הריטב"א בסוגיין די"ל כן, וכ"כ המאירי לעיל בע"א דיש חולקין שלא אסרו טלטול ע"י ככר אלא כשמניחו בשבת, אבל אם הי' שם מער"ש מותר,[[301]](#footnote-302) וכ"כ המאירי בסוגיין בשם י"א,[[302]](#footnote-303) וכתב דהיינו רק בדבר שיש עליו תורת כלי, אבל באבן וכיו"ב אף מאתמול אסור, וכ"נ בד' הרא"ש בביצה פ"ב סימן ט"ו בשם ריב"א, והבעה"ע בהל' יו"ט סוף מחלוקת י"ז, ונתבאר בדף מס' 15, - אך מד' ש"ר שעמדו בטעם התירא דמדוכה שיש בה שום, מבו' דס"ל דל"מ לטלטל ע"י ככר או תינוק, אף כשהי' מונח ועומד.[[303]](#footnote-304)

י"ג תמוז פ'

דף מס' 15

**קמ"ב ב'** **- אלא למת בלבד,** ההגמי"י בפכ"ו משבת הכ"א כתב בשם המהר"ם דהיינו רק לצורך המת, אך לצורך כהנים או לדבר אחר אין מטלטלין אותו ע"י ככר או תינוק, והביאוהו הב"י בסימן שי"א, והרמ"א שם ס"ב, - אך הדרכי משה שם סק"ג כתב דבתשו' מהרי"ל סימן ס"ה משמע קצת דשרי, וכ"כ המג"א שם סקי"ד בדעתו.

**טלטול מת ע"י מטה**

המג"א שם כתב דטלטול מן הצד שרי לצורך כהנים, דדמי למש"כ השו"ע שם ס"ה דאם צריך למקום המת מותר לטלטלו מן הצד, והמ"ב שם סקי"ג כתב דהיינו דמותר להפכו ממטה למטה, - אך הגר"ז שם ס"ט כתב דאם אין לו מטה אחרת, מותר לטלטלו במטה זו, כיון שא"א לו לנער ולהפיל אותו מעלי' לארץ, שהרי שוב לא יוכל לטלטלו בטלטול מן הצד, וכל שא"א לנער מותר לטלטל כדרכו כשאינו מטלטל לצורך האיסור.[[304]](#footnote-305)

ואמנם בד' השו"ע שם ס"ה משמע להדיא דלא הותר אלא להפכו ממטה למטה, ואם א"א לו להפכו ממטה למטה אסור לטלטלו ע"י המטה, וכ"ה בד' הב"י והשו"ע שם ס"א בהצלת מת מפני מפני הדליקה, דאם אין לו ב' מטות, מטלטלו טלטול גמור, ולא הצריכו לטלטלו ע"י המטה, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש לעיל בפ"ג סו"ס י"ט,[[305]](#footnote-306) (אך הגר"ז שם ס"א כתב דכשאין לו מטה אחת נושאו במטה זו, ואזיל לטעמי'), וכנראה למדו לזה ממה שאמרו לעיל מ"ג ב' דהופכו ממטה למטה ולא הותר לטלטלו ע"י המטה, וכמש"כ התוס' שם (בתחילת ד"ה דכו"ע) והרא"ש שם בסימן י"ט, דכשאין לו אלא מטה אחת לכו"ע אסור לטלטלו.[[306]](#footnote-307)

והב"י שם ס"א כתב דכשאין לו אלא מטה אחת, א"א לו לטלטלו מן הצד, ומבו' דטלטול המת ע"י המטה לא חשיב כטלטול מן הצד, - ולכאו' הוא משום דעיקר דרך טלטול מת הוא ע"י מטה, ובכה"ג לא חשיב כטלטול מן הצד, ולפ"ז כ"ש דטלטול משקין ע"י כלי, לא חשיב כטלטול מן הצד, וצ"ע בזה מכ"ד, ואכמ"ל.

**רבא מנח סכינא אבר יונא ומטלטלה,** המאירי כתב דהיינו שהי' שם בן יונה חי ומליח והי' מתיירא על הפסידו והי' מניח את הסכין עליו ומטלטלו, - אך הריטב"א בריש פירקין כתב דהא דמנחינן סכינא אבר יונא, הוא משום דהוי הטלטול לצורך אוכל נפש ושאר צרכי שבת, ומה"ט הוא דלא הותר ליטול את בנו כשהאבן בידו אלא כשיש לו געגועין, עיי"ש, וצ"ב דהכא הרי באנו להתיר משום התירא דככר או תינוק, אשר הוא אף כשהוא לצורך דבר האסור, כשכח ארנקי או לבינה בחצר.[[307]](#footnote-308)

**אימר דאמור רבנן בשוכח לכתחילה מי אמור,** בפירש"י כתב דהיינו דלא התירו להניח ככר או תינוק אלא בשכחה ובמקום התורפה ומשום הפסד ממון, - והריטב"א הוסיף לפרש דמה שאמרו בשוכח אי"ז בדקדוק, שהרי התם התירו לכתחילה להניח ככר או תינוק בשבת, אלא היינו דלא התירו אלא בשוכח ממונו מבעו"י במקום התורפה, דהקילו עליו משום הפסד ממון, ומשא"כ הכא שלא שכח מעולם כלום ואין עליו הפסד ממון אם יניחנו, לא התירו לטלטלו ע"י ככר או תינוק שלא לצורך הפסד ממון.

**אמר אביי אי לאו דאדם חשוב אנא וכו' אמר רבא אי לאו דאדם חשוב אנא וכו',** השיטה להר"נ כתב דבאו לפרש טעם מה שטלטלו ע"י כפא וסכינא, אף דלא התירו ע"י ככר ותינוק אלא למת, דהוא משום דמדינא שרי לטלטלן, אלא שהחמירו בכך משום דהוו אדם חשוב, ולזה סגי במה שהחמירו לטלטל ע"י כפא וסכינא, וכ"כ המאירי דהא דסמכו בזה על סכינא ובר יונא, אף דלא הותר ככר או תינוק אלא בשוכח ובמקום הפסד, הוא משום דעשו כן לרווחא דמילתא.[[308]](#footnote-309)

הרשב"א בשלהי פירקין כתב בתו"ד דמשמע הכא דרבא משום דאדם חשוב הוא לא מטלטל אגב סכינא אלא מידי דשרי לטלטולי בעיני', וכתב דכל דא"א למעבד הכנה אחריתי מאתמול אפי' "לאדם חשוב" שרי, ומבו' דכל הא דלא טלטל רבא אגב סכינא אלא בר יונא המותר בטלטול, הוא רק משום דאדם חשוב הוא, וכ"נ בד' הריטב"א שם,[[309]](#footnote-310) וצ"ב היכן נתפרש כן הכא, ואדרבה משמעות הגמ' דמדינא אסור לטלטל ע"י ככר או תינוק, (ורק משום דהי' הבר יונא מותר בטלטול מדינא, אלא שהחמיר על עצמו, הוא שטלטלו ע"י סכינא).[[310]](#footnote-311)

**קמ"ג א'** **- שמואל מטלטל להו אגב רפתא,** התוס' הק' דהרי שמואל ס"ל כר"ש דלית לי' מוקצה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דמחמיר על עצמו הי' משום דהוה אדם חשוב, כמו שאמרו לעיל באביי ורבא, וכ"כ התוס' לעיל י"ט ב' ד"ה ושמואל, וכ"כ הבעה"מ, וכ"כ הרשב"א בשם רבינו יונה, וכ"כ הרא"ש בסימן ב', וכתב כן גם בדעת הרי"ף. - **ב** הרמב"ן במלחמות ובחי' כתב דגרעינין אלו אינם עומדין לאכילת בהמה אלא להסקה, ונמצא דבשבת לא חזו למידי, ואין תורת כלי ואוכל עליהן, ואף לר"ש אסור לטלטלן, וכ"כ הר"ן בדעת הרי"ף, ועד"ז כתב היחוסי תנו"א בע' ר"ז בן אבקולס. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דהכא איירי כשאין לו בהמות, דבכה"ג אדם משליכן כצרורות בעלמא ומסיח דעתו מהן, והן אסורין בטלטול, דהוו כאבנים וכיו"ב, וכ"כ התורי"ד בביצה כ"א ב', וכ"כ בפי' ריבב"ן, ועד"ז כתב בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' די"ל דבמקומו של שמואל לא היו הבהמות אוכלין אותן, וע"כ הוו מוקצה אף לר"ש. - **ד** הריא"ז ה"ב דין ב' כתב דאף דקי"ל כר"ש דלית לי' נולד, מ"מ אין מטלטלין אותן אלא לצורך, ול"ד לכל אוכלין דמותר לטלטלן אף שלא לצורך,[[311]](#footnote-312) ופירש כן בטעמא דרב פפא דזריק להו לאחורי המטה, ולכאו' ה"נ מתפרש גם הא דהוצרך שמואל לטלטלן אגב ריפתא,[[312]](#footnote-313). - **ה** ההשלמה כתב די"ל דאיירי ביו"ט, וביו"ט ס"ל כר' יהודה, או דבנולד ס"ל כר' יהודה.[[313]](#footnote-314)

**רבא מטלטל להו אגב לקנא דמיא,** התוס' הק' דהיאך טלטל רבא אגב לקנא דמיא, הרי ס"ל כר' יהודה דאית לי' מוקצה, והיינו שהרי לא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, ואף דלמאן דשרי, לא אמרו אלא בשוכח,[[314]](#footnote-315) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דכל הא דלא התירו לטלטל ע"י ככר ותינוק, הוא כגון כיפי ובר יונא שהיו מאתמול בידו והי' יכול לטלטלן, אך בגרעיני תמרה דא"א מאתמול, מותר לטלטלן אגב דבר היתר, וכ"כ התוס' בביצה כ"א ב'.

והחזו"א בסימן מ"ז סק"ט כתב ע"ד התוס' בסוגיין דאפשר דלמאי דמסיק רב אשי לעיל דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, גם היכי דלא אפשר לטלטלו מאתמול לא שרינן ע"י ככר או תינוק, וכל מש"כ התוס' דבכה"ג שרי, הוא למ"ד דהתירא דככר או תינוק הוא בכל מוקצה, ואך שלא התירו אלא בשוכח ולא במניח,[[315]](#footnote-316) - וצ"ע שלא הביא לד' התוס' בביצה שהעמידו לדבריהם אהא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, וכ"כ הרשב"א שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בסוגיין בסו"ד.[[316]](#footnote-317)

**ב** הרמב"ן במלחמות ובחי' כתב דהא דאסרו לטלטל ע"י ככר או תינוק, הוא כשבא לטלטל דבר האסור אגב הדבר המותר שעליו, ומשא"כ הכא שמטלטל גרעינין ע"ג ריפתא או בתוך לקנא דמיא, וניכר שעיקר הטלטול הוא בדבר המותר, וע"כ אע"פ שמטלטל עמו דבר האסור שרי, דדמי למעות שע"ג הכר דמטלטלו לצורך מקומו ועודן עליו, וכ"כ הרשב"א והר"ן, וכ"כ ההשלמה.

ובד' המג"א בסימן ש"ח סקנ"א משמע שפירש בד' הרמב"ן והר"ן דהכא דמטלטל ההיתר והאיסור מונח עליו שרי אף כשאפשר לנער, אך בהגה' המקו"ח למג"א שם והמחה"ש שם פירשו לדבריו בע"א, וכן פירש התו"ש שם סקע"ז, ועיי"ש שתמה ע"ז דמ"ש מאבן שע"פ החבית ומעות שע"ג הכר וכלכלה שהאבן בתוכה, דאסור לטלטלן ועודן עליו כשיש בידו לנער, אף דמטלטל ההיתר והאיסור מונח עליו.

אך בתו"ד הרשב"א מבו' דהכא איירי כשהוא צריך למקומן, וע"כ מותר לטלטלן בלא ניעור, וזהו שכתב דל"ד למטה שיש עלי' מעות דאסור לטלטלה, דגם התם אם צריך למקומה מטלטלן ועודן עלי' עד המקום שצריך להניחן שם, וכ"כ הרשב"א בביצה כ"א ב', דמה"ט ל"ד לאבן שבכלכלה ולמעות שע"ג הכר דאסור לטלטלן בעודן עליו משום דאפשר לנער, וכ"נ בד' הרמב"ן שכתב לדמותו למעות שע"ג הכר שמטלטלו לצורך מקומו ועודן עליו, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ח סק"ג בדעתו.

ואמנם צע"ג, דא"כ מעיקרא מה דנו בזה הראשונים, הרי להדיא אמרו במעות שע"ג הכר דלצורך מקומו מטלטלן ועודן עליו, ובע"כ דאף דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, היינו רק כשבא לטלטל האיסור אגב ההיתר שעליו, אך כל שעיקר הטלטול בדבר המותר שרי, ומאי קשיא להו טפי הכא, - וצ"ל כמבו' בד' הריטב"א לעיל קמ"ב ב', דבההיא דמעות שע"ג הכר י"ל, דכל הא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, הוא רק כשמניח ע"מ לטלטל האיסור אגבי', וע"כ לא קשיא להו אלא מהא דשרינן הכא, אף שהניח הגרעינין שם כדי לטלטלן אגב הפת והספל של מים.

**ג** הרא"ש בביצה פ"ב סימן ט"ו כתב בשם ריב"א, דהכא הי' זורק הגרעינין מפיו לתוך הסל כשהלחם בו, אך להניח לחם עליהן כדי לטלטל אסור, דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, והיינו דכל הא דלא התירו לטלטל ע"י ככר או תינוק, הוא רק כשמביא ככר ותינוק על הדבר האסור כדי לטלטלו,[[317]](#footnote-318) וכ"כ הבעה"ע בהל' יו"ט סוף מחלוקת י"ז, וזה ע"ד מש"כ ההשלמה והמאורות לעיל קכ"ג א' דכל הא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, היינו דאין מניחין לכתחילה ככר או תינוק בדבר שאינו ראוי לטלטל כדי שיטלטלנו, אך אם הי' מונח ועומד מותר, ונתבאר בדף מס' 14.[[318]](#footnote-319)

**ד** בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' כתב דהוא משום דהגרעינין לא חשיבי ובטילי אגב פת, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח סכ"ז,[[319]](#footnote-320) והמג"א שם סקנ"א כתב דלפ"ז מותר אף להניח לכתחילה פת אצל הגרעינין,[[320]](#footnote-321) וכתב דהוא דלא כמש"כ הרא"ש בביצה דאסור להניח עליהן לחם כדי לטלטל,[[321]](#footnote-322) - והחזו"א בסימן מ"ח סק"ג עמד בזה, דלדעת ש"ר אין הדין כן, וכתב דקשה להקל בזה.

**ה** בד' הרמב"ם בפכ"ה משבת הי"ד והט"ו מבו' דהא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, הוא משום דהוי הטלטול לצורך המת, ולא הותר לטלטל איסור והיתר יחד אלא לצורך הדבר המותר, ולפ"ז הרי דהכא דהוי הטלטול לצורך מקומו, כמש"כ הרמב"ן והרשב"א, דבפשוטו הוא כטלטול לצורך דבר המותר, יש בזה להתירא דככר או תינוק.[[322]](#footnote-323)

**ו** המאירי בביצה כ"א ב' כתב דכל הא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, היינו רק בדברים הדומין למת כאבנים וכיו"ב, אך הכא שהם ראויין לבהמה, ה"ה מטלטלין אגב הפת, ודימה ד"ז למש"כ שם דדבר שיש עליו תורת כלי ניטל אגב היתר, (ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 14).

**ז** היחוסי תנו"א ע' ר"ז בן אבקולס כתב לפרש דמה שאמרו דמטלטל אגב ריפתא, לאו היינו שמביא פת או ככר שלם ומטלטלן אגב זה, ויניח הפת אח"כ במקום שירצה, אלא היינו דמערבן עם הפת, וכיון דהם ראויים קצת לבהמה, הרי דכל שהן מעורבין עם הפת והיא אוכלתן אלו אגב אלו, הן מותרין בטלטול, ולפ"ז כל הא דהותר לטלטלן אגב ריפתא, הוא רק משום דס"ל כר"ש דלית לי' נולד.[[323]](#footnote-324)

בד' התוס' ודעימייהו שעמדו בטעם הא דמטלטל להו אגב לקנא דמיא, צ"ב, דמ"ט לא פירשו דהוא משום דמותר לטלטל ההיתר כשהאיסור עליו, וכמש"כ הרמב"ן ודעימי', דומיא דמעות שע"ג הכר דכשהוא צריך למקומו מותר לטלטלו ועודן עליו, - וי"ל בזה כמה דרכים, **א** החזו"א בסימן מ"ז סק"ט כתב דהוא משום שפירשו דאיירי כשהגרעינין למטה ואוחז בגרעינין וסומך בהן הספל, וע"כ הוי כדין ככר או תינוק, וצ"ב דמ"ט פירשו כן, ולא פירשו כפשוטו שהם בתוך הלקנא דמיא, (וכמש"כ הרמב"ן דודאי דהוא כן),[[324]](#footnote-325) וגם בד' הרשב"א בביצה כ"א ב' מבו' דאף דהעמידה כשהם על הפת, מ"מ לדעת התוס' לא שרי אלא כשאפשר מאתמול. - **ב** י"ל למש"כ התוס' לעיל קכ"ג א' דלא הותר טלטול גמור אגב היתר אלא בשוכח,[[325]](#footnote-326) וי"ל עוד עד"ז, דס"ל כמש"כ הריטב"א לעיל קמ"ב ב' בתחילת דבריו, במה שהתירו במעות שע"ג הכר, דהוא משום דהא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, הוא רק כשמניח ע"מ לטלטל האיסור אגבי', - **ג** י"ל דס"ל דהכא הי' אפשר לנערן במקומן, ואפ"ה הותר לטלטלן ע"י לקנא דמיא מכח התירא דככר או תינוק.[[326]](#footnote-327) - **ד** י"ל למש"כ המג"א בסימן שי"א סקכ"ד בדעת הרא"ש דאם כונתו לטלטל דבר המוקצה, אפי' צריך למקומו אסור, ולא שרי אלא כשאינו מכוין לטלטל המוקצה, ונתבאר בדף מס' 13 דלדעתו לא הותר לטלטל מעות שע"ג הכר בעודן עליו, אלא כשהוא צריך למקומו של הכר, דחשיב כטלטול לצורך דבר המותר ודבר האסור דשרי.

י"ד תמוז פ'

דף מס' 16

**בסיס לדבר האסור**

**קמ"ב ב'** **- אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור,** בפירש"י כתב דבכה"ג אסור להטותה, שאף החבית מוקצה, ובפירש"י לעיל מ"ז א' ד"ה לדבר האסור כתב דהא דמודה ר"ש להמוקצה דבסיס לדבר האסור, הוא משום שהכלי טפל להמוקצה שעליו בעודו בו, ומשמע דאיסורא דבסיס אי"ז משום הקצאה, אלא הוא משום דהבסיס טפל למוקצה ודינו כדין המוקצה, וכ"נ ממש"כ בפירש"י לעיל שם ד"ה הא ליכא פירי דבכלכלה שהאבן בתוכה, ואין בה פירות נעשה הכלי בסיס לאבן וטפלה לו "ובטל תורת כלי דידי'", - וכ"נ ממש"כ התוס' לעיל ק"כ ב' ד"ה פותח ונועל בנר שע"ג הדלת, דל"ה הדלת בסיס לדבר האסור, משום דבית חשוב הוא ובטל אגב בית, והרשב"א שם כתב דאין הדלת בטלה לגבי הנר להיות בסיסו, והרי דדינא דבסיס הוא משום דהבסיס טפל ובטל למוקצה, וכל שאינו בטל למוקצה, לי"ב לדין בסיס.[[327]](#footnote-328)

אך הנה בתשו' ספה"י לר"ת סימן ד' כתב דדעת רב ורב יוסף דדין בסיס תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, ולר"ש אף במניח ל"ה בסיס,[[328]](#footnote-329) ומבו' לכאו' דדינא דבסיס הוא משום הקצאת הבעלים, וע"כ י"ל דלר"ש דלית לי' מוקצה, אף ליכא לדין בסיס,[[329]](#footnote-330) ועמש"נ בדף מס' 20 בסופו בישוב הא דמודה ר"ש בנר דאסור משום בסיס לדבר האסור, - וכ"נ ממש"כ הפסקי רי"ד לעיל נ"א א' דהא דבמגולה מקצתו נוטל ומחזיר ול"ה בסיס, הוא משום דגלי אדעתי' מעיקרא שלא עשאו בסיס, שכיון שדרך העולם לכסות כל הקדירה וזה הניח מקצתו מגולה לכתחילה עשה שיתפוש הכיסוי משם ויטלנו, ובתר מחשבתו אזלינן, - וכ"נ ממש"כ הריטב"א לעיל ק"כ ב' בנר שע"ג הדלת דל"ה הנר בסיס לדבר האסור, משום דסוף דלת ליפתח ולינעל בשבת, והרי דדינא דבסיס הוא משום הקצאתו, וע"כ הוא דבדלת שסופה ליפתח ולינעל ולא מקצי לה, ליכא לדין בסיס, - וכ"נ ממש"כ התרוה"ד בח"ב סימן קצ"ג בתו"ד דכיון שיודע שהמוקצה יהא נח על החפץ בשבת, גם החפץ נעשה מוקצה, "מפני שמקצה דעתו ממנו",[[330]](#footnote-331) - וכ"נ ממש"כ האו"ש בפכ"ה משבת הט"ו דאוכלין אין נעשין בסיס לדבר האסור, משום דכל מידי דחזי לאינש לא מקצי דעתי' מיני'.[[331]](#footnote-332)

ועמש"נ בדף מס' 17 דאיכא כמה גווני דחלוק דין הבסיס בעוד האיסור עליו מדינו אחר שהוסר האיסור ממנו, ומזה נראה דאיסור הבסיס בעוד האיסור עליו אינו משום הקצאה, אלא משום דהוא טפל למוקצה.

בד' רש"י מבו', דאף כשנעשית החבית בסיס לדבר האסור, לא אסרינן לנער, אלא משום דהחבית עצמה הויא מוקצה, אך אלמלי כן הי' מותר לנער את האבן, דהו"ל כטלטול מן הצד,[[332]](#footnote-333) וכ"ה בתשו' מהרי"ל סימן ר' סוף אות א', - אך בד' הבעה"מ לעיל קכ"ג א' משמע קצת דמהני דין בסיס, דמכח זה לא חשבינן לה כטלטול מן הצד, והיינו משום דכל דההיתר נעשה בסיס לאיסור וטפל לו, הוי כבית יד דהאיסור, וחשיב כמטלטל את האיסור,[[333]](#footnote-334) וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן רנ"ט סק"ג.[[334]](#footnote-335)

**בסיס באמצע השבת**

נחלקו הראשונים בדין בסיס באמצע השבת, דבד' הבעה"מ לעיל קכ"ג א' ולקמן קנ"ד ב' נראה דעיקר דין בסיס, הוא כשהי' האיסור עליו בביה"ש, אך כל שלא הי' האיסור עליו בביה"ש אינו נעשה בסיס לדבר האסור, אף אם דעתו להניחו שם לכל השבת, וכ"כ המאירי בשלהי פירקין בשם י"מ,[[335]](#footnote-336) וכ"נ בד' האו"ז בסימן פ"ו אות ד', ובד' הרא"ה בביצה כ"א ב',[[336]](#footnote-337) ובד' השטמ"ק שם בשם הריטב"א, והמאירי שם, וכן צידד המג"א בסימן רס"ה סק"ב ובסימן ש"ח סק"נ, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ש"י ס"ז בדעתו,[[337]](#footnote-338) וכ"כ הגר"ז בסימן רס"ו סכ"ד ובסימן ש"י סי"א וסי"ח.

אך בפירש"י לעיל מ"ז ב' ד"ה והא קא מבטל מבו' דאף באמצע השבת נעשה בסיס לדבר האסור, וכ"כ התוס' לעיל מ"ד ב' ד"ה יש עלי' מעות ובביצה ב' א' ד"ה וב"ה אומרים, וכ"כ הרשב"א בביצה שם, והרמב"ן וש"ר לקמן קמ"ג א' בהא דמטלטל אגב ריפתא ואגב לקנא דמיא ובהא דמסלק את הטבלא ומנערה, והתורי"ד והריטב"א והר"ן לקמן קנ"ד ב'.

בד' התוס' לעיל שם מבו' דהא דיש בסיס באמצע השבת, הוא אף כשדעתו להסירו משם בשבת, ועמד ע"ז בחי' הגרע"א שם, וכ"ה מבו' בדבריהם בביצה שם לתי' בתרא ובד' הרשב"א שם, - אך הרשב"א לקמן קמ"ג א' ד"ה והא דתנן וד"ה הא דמטלטלין כתב דכל שמניח בשבת ודעתו לסלקו בשבת ל"ה בסיס, וכ"כ הר"ן שם.

ובחי' הגרע"א לעיל מ"ד ב' הק' ע"ד התוס' ממה שאמרו לקמן קנ"ד ב' בשליפי זוטרי דל"ה ביטול כלי מהיכנו, והרי דמותר לנער, ובע"כ דעכ"פ במניח באמצע השבת ודעתו לנערו לא נעשה בסיס, וכן הק' בחי' בית מאיר שם, ועמש"כ בזה בגל' הגרע"א למג"א סימן רס"ה סק"ב, - וי"ל בדעת התוס', דאף דכשמניח באמצע השבת נעשה בסיס אף אם דעתו להסירו משם, מ"מ התם דלא הניחם על הכרים אלא לצורך הניעור, אינו נעשה בסיס,[[338]](#footnote-339) וס"ל דבעצמות וקליפין, לא חשיב דכל ההנחה על הטבלא היא לצורך הניעור, וע"כ דנו דתיעשה הטבלא בסיס, ועד"ז כתב החפץ ה' לעיל שם, - ועמש"כ הפרדס רמונים לעיל שם בע"א.

בד' הרא"ה והריטב"א בביצה שם מבו' דכיון דאין בסיס באמצע השבת, אף מותר לטלטלו בעוד האיסור עליו, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן ש"ח סקנ"ב, עיי"ש,[[339]](#footnote-340) וכ"כ הגר"ז בסימן ש"י סי"א.

אך בד' המג"א בסימן ש"י סק"ד והביאוה"ל שם ד"ה מטה שיש עלי' מבו' דאף דאין בסיס באמצע השבת, לא הותר אלא לנער, אך אסור לטלטלו בעוד האיסור עליו, אף אם א"א לנער,[[340]](#footnote-341) וכאשר כ"ה משמעות ד' השו"ע שם דדמי להיכא שהיו עלי' מעות בביה"ש דאסור לטלטלה אף לצורך מקומה, וכ"ה מבו' בד' המ"ב בסימן ש"י סקל"ז,[[341]](#footnote-342) וכ"כ החזו"א בסימן מ"ח סק"ח בדעת הבעה"מ, עיי"ש,[[342]](#footnote-343) וצ"ע.[[343]](#footnote-344)

**בסיס במניח ע"מ ליטול בשבת**

בספר הישר לר"ת סימן רמ"ד ובתשו' ספר הישר סימן ד' כתב דכל הא דבמניח נעשה בסיס לדבר האסור, הוא רק כשאין דעתו ליטלו בשבת, אך כל שדעתו ליטלו בשבת אינו נעשה בסיס, וכ"כ התוס' לעיל מ"ג ב' ד"ה דכו"ע ונ"א א' ד"ה או שטמן וקכ"ג א' ד"ה פגה שהטמינה, וכ"כ התוס' בביצה ב' א' ד"ה וב"ה אומרים בתי' קמא, וכ"כ הבעה"מ לעיל נ"א א' וקכ"ג א', וכ"כ היראים בסימן ער"ד ששמע כן מר"ת, והרוקח בסימן קכ"ג, והסה"ת בסימן רנ"ד, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"א דין ג', - אך בפירש"י לעיל מ"ט א' ד"ה נוטל כיסוי ונ"א א' ד"ה ה"ז נוטל ומחזיר מבו' דאף כשהניח ע"ד לסלק בשבת נעשה בסיס לדבר האסור, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל מ"ד ב' ד"ה יש עלי',[[344]](#footnote-345) וכ"כ הרשב"א לעיל נ"א א' ובביצה ב' א', וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א והר"ן לקמן קמ"ג א' דרק כשהניחם בשבת ע"ד לסלקן אין נעשין בסיס, - והטוש"ע בסימן ש"ט ס"ד הביאו לב' הדעות בזה, והמ"ב שם סקכ"א כתב דבמקום פסידא יש לסמוך דלא מיקרי בסיס בכה"ג.

התוס' בכ"ד כתבו דהא דהמניח ע"מ ליטלו בשבת ל"ה בסיס, הוא משום דהוי כשוכח, ובתשו' ספה"י שם כתב דלא גרע משכח דאינו נעשה בסיס, משום דלא חשיב לי' דחי', וכ"ש כשמחשב ליטול החבית בשבת דלא דחיי', ומבו' דמניח ע"מ ליטלו עדיף משוכח, וכ"ש דאינו נעשה בסיס, וצ"ב.[[345]](#footnote-346)

ולכאו' אזיל לטעמי' דדינא דבסיס הוא משום הקצאתו שהוא מייחד את הבסיס לשמש את הדבר האסור, וע"כ י"ל דתליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, וע"כ כל שאינו מיייחדו לכך לכל השבת, ל"ה הקצאה כלל, דדמי להקצאה דאוצר וכיו"ב, דלכאו' פשוט דכל שדעתו להוציאו מן האוצר בשבת, ל"ה הקצאה כלל,[[346]](#footnote-347) וזהו שכתב ר"ת דכיון דבשוכח ל"ה מוקצה אף שהוא עומד לשמש את הדבר האסור כל השבת, משום דאיהו לא ייחדו לכך ולא דחה את הבסיס, כ"ש דבמניח ע"מ ליטלו שדעתו שלא ישמש הבסיס את הדבר האסור כל השבת, דל"ה מוקצה.[[347]](#footnote-348)

הרשב"א לעיל נ"א א' ובביצה ב' א' הוכיח דאף במניח ע"מ ליטלו בשבת הוי בסיס, ממה שאמרו לעיל מ"ז א' בנר ושמן ופתילה שנעשו בסיס לדבר האסור, אף שאינם בסיס לכל היום אלא לצורך מקצת הלילה.[[348]](#footnote-349)

ובישוב דעת ר"ת דמניח ע"מ ליטלו בשבת ל"ה בסיס, מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א בביצה שם כתב דמפני הדחק י"ל, דשאני נר דאע"ג דדרכו לכבות באמצע שבת, כיון שאינו מסור בידו דאינו יודע אימתי יכבה נרו ואפי' נצרך לו אינו יכול לכבותו ולא לנערו כדי שיכבה, ואינו יכול להשתמש בו אלא צריך לישב ולצפות עד שיכבה מאליו, ס"ל לר' יהודה דהוי כמוקצה לכל השבת, דאינו יושב ומצפה אימתי תכבה נרו.[[349]](#footnote-350)

**ב** הבית מאיר בסימן ש"ט כתב, דכל הא דל"ה בסיס כשדעתו ליטלו בשבת, היינו לאפוקי היכא שבדעתו להסיר האיסור מבסיסו אף שיהא בעולם, ומשא"כ בשלהבת שדעתו דכ"ז שתהא השלהבת בעולם יהא הנר בסיס, הרי דאף שיודע שבאמצע השבת כבר לא תהא השלהבת בעולם ולא יהא צריך לבסיסו, מ"מ חשיב כבסיס, - ועד"ז כתב התו"ש בסימן רע"ט סק"ד דהא דל"ה בסיס כשדעתו ליטלו הוא משום דלא ביטלו לגבי האיסור, ועיקר דינא דבסיס הוא משום שביטלו לגבי האיסור, כמו שפירש"י לעיל מ"ז א', אך בשלהבת שהדליקה בנר כדי שתדלק עד שתכלה, ועשאה את הנר בסיס לשלהבת כ"ז שהיא קיימת, ה"ז בטל לשלהבת והוי בסיס, והביאו הביאוה"ל שם ס"ב.[[350]](#footnote-351)

**ג** היד אפרים בסימן רע"ט כתב דכיון דכל עיקרה של מנורה היא עשוי' לצורך השלהבת, ע"כ לכו"ע הוי בסיס אף שאין דעתו שיהא לכל השבת,[[351]](#footnote-352) וכ"ה בחי' הגר"א לעיל נ"א א', וכ"כ החזו"א בסימן מ"ח סק"ח במוסגר.[[352]](#footnote-353)

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס כ"ב כתב דתיק המיוחד לאיזמל של מילה הו"ל בסיס לדבר האסור, ואף דדעתו ליקח האיזמל מהתיק למול בו בשבת, מ"מ הוי בסיס, ואף לדעת הסוברים דהמניח ע"מ ליטלו בשבת ל"ה בסיס, היינו רק כשאינו מניח לכל השבת אלא לקצת זמן, אך בכה"ג דדעתו לחזור אחר המילה לשומו בהתיק, מיקרי מניח לכל השבת, כיון דמוכן להיות שם כל השבת, רק בעת שצריך להסכין נוטלו לפי שעה.

**בסיס כשאין ההיתר משמש את האיסור**

הבעה"מ לעיל קכ"ג א' כתב דקדירה שטמנה או שכיסה אותה בדבר שאינו ניטל בשבת, אינה נעשית בסיס להטמנה ולכיסוי, לפי שההטמנה וכיסוי הם תשמישים לקדירה, ואין הקדירה תשמיש להטמנה ולכיסוי, ומה"ט הוא דפגה שטמנה בתבן וחררה שטמנה בגחלים אינם נעשין בסיס להן, וכ"כ ההשלמה והמאורות שם, וכ"כ הרשב"א והר"ן לעיל נ"א א', והרשב"א בביצה ב' א', וכ"כ המג"א בסימן רנ"ט סק"ו ובסימן שי"א סקכ"ג, והמ"ב בסימן רנ"ט סק"ט ובסימן שי"א סקכ"ט, ועיי"ש בשעה"צ סקל"ג.

אך בד' ר"ת בספר הישר סימן רמ"ד ובתשו' סימן ד', והתוס' לעיל נ"א א' ד"ה או שטמן וקכ"ג א' ד"ה פגה, מבו' דאף בהני גווני הו"ל בסיס לדבר האסור, וכל הא דהתם ל"ה בסיס הוא משום שדעתו ליטלו בשבת,[[353]](#footnote-354) וכן נקטו לדינא הט"ז בסימן רנ"ט סק"ב ובסימן שי"א סק"י, והא"ר בסימן שי"א סוסקכ"ו, והמאמ"ר בסימן רנ"ט סק"ד והמטה יהודה שם סק"א.

התוס' לעיל מ"ג ב' ד"ה דכו"ע ובעירובין ע"ז ב' ד"ה מקצת עלין כתבו במת המונח במטה דהמטה נעשית בסיס לדבר האסור, וכ"כ הרא"ש לעיל שם בסימן י"ב, - אך הבעה"מ לעיל קכ"ג א' כתב דאין המטה נעשית בסיס משום דאין המטה צריכה למת וכל עצמו אינו צריך אלא להטילו ע"ג קרקע, וכ"כ הרשב"א והר"ן לעיל מ"ג ב', ונתחדש בזה, דאף היכא דאין האיסור משמש את ההיתר, מ"מ כל דחשיב דאין ההיתר משמש את האיסור, אינו נעשה בסיס.

לדעת הבעה"מ ודעימי' דל"ה בסיס אלא כשהבסיס משמש את האיסור, קשיא ממה שאמרו לעיל קכ"ה ב' באבן שע"פ החבית דנעשית החבית בסיס, ומשמעות הגמ' שם דאיירי באבן שניתנה על פי החבית כדי לכסותה, דמה"ט פליג רב יוסף ואמר דנעשית כיסוי לחבית ואף האבן מותרת בטלטול, - ובד' הבעה"מ לעיל שם מבו' דמפרש דאה"נ מה שאמרו דנעשית החבית בסיס, הוא כשנתנה על החבית ע"ד בסיס, אך אם נתנה ע"ד כיסוי אין החבית נעשית בסיס, עיי"ש,[[354]](#footnote-355) ועמד ע"ז בחי' הגרע"א שם, וכ"כ המאירי לעיל נ"א א' בשם י"א, ועד"ז כתב הריטב"א לעיל מ"ט א', דמיירי באבן הצריך לו, שהניחו שם גם להצניעו ולא לכסות החבית בלבד.

אך ההשלמה והמאורות לעיל קכ"ג א' כתבו לישב, דהא דבאבן שע"פ החבית נעשה בסיס, היינו דהכלי נעשה בסיס, אבל לא האוכל שבתוכו, והובא בארחות חיים הל' שבת סימן שנ"ו ובכל בו סימן ל"א, והא"ר בסימן שי"א סקכ"ו הביא לד' הכל בו, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ החת"ס לעיל קכ"ה ב', דהאבן אינה משמשת לחבית, אלא האבן והחבית יחד משמשין להאוכל שבתוך החבית, וע"כ שפיר נעשית החבית בסיס לאבן.[[355]](#footnote-356)

בפירש"י לעיל מ"ט א' ד"ה נוטל כיסוי כתב דהא דאין כיסוי הקדירה נעשה בסיס לגיזין, אע"ג שהן עלי', הוא משום דאין עשוי אלא לכסות קדירה, - ובחי' הגרע"א לעיל קכ"ה ב' פירש לדבריו כד' הבעה"מ, דהוא משום דהגיזין באין לשמש את הקדירה,[[356]](#footnote-357) וכ"כ החת"ס שם, והמגיני שלמה לעיל נ"א א', - אך בד' הב"י בסימן ש"ט מבו' שפירש לדבריו דהוא משום דלא נתכוין כלל להניח הגיזין על כיסוי הקדירה, אלא נתכוין להטמין בהן את הקדירה, והיינו דכיון דאין דעתו כלל שיהיו הגיזין על הכיסוי, אלא על הקדירה עצמה, ע"כ אין הכיסוי נעשה בסיס לגיזין, ולפ"ז מתפרש מש"כ רש"י דאין עשוי אלא לכסות קדירה, דהיינו דהכיסוי לא ניתן כדי להיות בסיס לגיזין, אלא כדי לכסות הקדירה, וע"כ אינו נעשה בסיס לגיזין,[[357]](#footnote-358) וכן פירש הבית מאיר בסימן ש"ט לד' הב"י, והביאו השעה"צ שם סקכ"ד, וכ"כ הלבוש בסימן רנ"ט סוס"א, והמאמ"ר שם סק"ד, והמטה יהודה שם סק"א, והא"ר בסימן שי"א סוסקכ"ו, והתהל"ד סימן רנ"ט סק"ה.[[358]](#footnote-359)

**בדעת הסוברים דאף כשנעשה בסיס מותר לנער את האיסור**

בפירש"י לעיל קכ"ה ב' פירש למה שאמרו דלא שנו אלא בשוכח אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור, דקאי על הא דתנן דאם היתה בין החביות מגבי' ומטה על צדה והיא נופלת, דמותר לטלטל החבית והאבן עלי', וע"ז הוא דאמרינן דבמניח דנעשית החבית בסיס אינו מטלטל את החבית.

ובתשו' ספה"י לר"ת סימן ד' כתב בדעתו דס"ל דאף היכא שנעשית החבית בסיס לדבר האסור, לא נאסר אלא לטלטלה, אך מותר לנער ממנה את האיסור,[[359]](#footnote-360) וכתב דכ"כ בתוס' ה"ר יוסף, ועיי"ש שכתב דרש"י בסוגיין חזר בו, ופירש דכל שנעשית החבית בסיס אסור אף להטותה על צידה ולנער ממנה את האבן, - והאו"ז בסימן ל"ד פירש כן גם בד' רש"י לעיל ק"כ ב' ד"ה אבל מניח שכתב דכל שנעשית הטבלא בסיס לדבר האסור, אסור לטלטלה כדי לנערה, ומשמע דלנערה בלא טלטול שרי.

ובטעם ההיתר בזה, משמע קצת בד' ר"ת שם דהוא משום דכשבא לנער ממנו את האיסור פקע תורת בסיס מיני', וזהו שהק' שם ע"ז, מהא דאמר רב לעיל מ"ד ב' דאם היו עלי' מעות בביה"ש אף אם נטלן אסור לטלטלה, וה"נ יש לאסור לטלטל החבית אף אי נימא דכשבא לנער המעות כבר אי"ז בסיס,[[360]](#footnote-361) אך האו"ז שם כתב דהוא משום דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול,[[361]](#footnote-362) וצ"ב.[[362]](#footnote-363)

ט"ו תמוז פ'

דף מס' 17

**בסיס המשמש את האיסור ואין האיסור מונח עליו**

הב"ח בסימן ש"ח אות י' כתב בתו"ד דלא מיקרי בסיס אלא היכא שמונח האיסור על ההיתר, אך כל שההיתר מונח על האיסור לא מיקרי בסיס, והביאו הפמ"ג במש"ז שם סקי"ד, - ועיי"ש שצידד דלא כן, ואף היכא שההיתר מונח על האיסור, אם הוא משמש את האיסור כמניח כלי היתר על פמוט כדי שלא יכרע לצד אחר הו"ל בסיס, וכן צידד הפמ"ג בהקדמה לסימן ש"ח.[[363]](#footnote-364)

ובד' הנזירות שמשון בסימן שי"א ס"ד מבו' דאף היכא דמונח האיסור על ההיתר, מ"מ כל שיכול ליטול את הבסיס בלא טלטול הדבר האסור לא חשיב כבסיס, וכתב לפ"ז בדין מת בכסותו, דבגונא דיכול ליטול הבגד בלי טלטול המת, ל"ה הכסות בסיס לדבר האסור.

**בסיס באקראי**

התרוה"ד בח"ב סימן קצ"ג כתב בדין מניח חפצים זע"ז בתיבה, דאם הניח איסור על היתר הו"ל כבסיס לדבר האסור, אף שלא הניחו עליו כדי שיהא מתיישב עליו בטוב, אלא הניח באקראי, דכיון שיודע שהמוקצה יהא נח על החפץ בשבת, גם החפץ נעשה מוקצה מפני שמקצה דעתו ממנו, - אך המג"א בסימן ש"ט סק"ו כתב דבכה"ג אינו נעשה בסיס, והוכיח כן ממה שאמרו לעיל בע"א דמטלטלין תרומה טהורה עם הטמאה אף כשהטמאה למעלה, ואין התרומה הטהורה נעשית בסיס,[[364]](#footnote-365) והוכיח כן עוד ממה שאמרו לעיל מ"ז א' דמטלטלין כנונא אגב קיטמא אע"ג שיש על האפר שברי עצים, ויתבאר בעזה"י במקומו,[[365]](#footnote-366) והביאו המ"ב שם סקי"ח.[[366]](#footnote-367)

**בסיס לכלי שמלאכתו לאיסור**

בד' התורי"ד לקמן קנ"ד ב' משמע דדין בסיס הוא אף בדבר שהוא בסיס לכלי שמלאכתו לאיסור, ובכה"ג דינו כדין הכלי שמלאכתו לאיסור דאסור לטלטלו אלא לצורך גופו ולצורך מקומו, עיי"ש, והפמ"ג במש"ז בהקדמה לסימן ש"ח נסתפק בזה, והישועות יעקב שם סק"ה צידד דבכה"ג אין הבסיס נאסר כלל, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן.[[367]](#footnote-368)

**בטעם איסור הבסיס אחר שהסירו את האיסור**

לקמן קנ"ז א' אמרינן דהלכה כר"ש לבר ממוקצה מחמת איסור ומאי ניהו נר שהדליקו בו בשבת, ומבו' דהא דנר שהדליקו בו בשבת וכבה אסור לטלטלו, הוא משום דהוי מוקצה מחמת איסור, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ה משבת ה"י דכל כלי שהוקצה מחמת האיסור אסור לטלטלו, כגון נר שהדליקו בו בשבת וכו' שכל כלי שהי' אסור לטלטלו ביה"ש נאסר לטלטלו כל השבת כולה אע"פ שהלך הדבר שגרם לו האיסור, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בפסחים נ"ו ב' ובביצה ל"ד ב' דהא דנר שכבה אסור לטלטלו, הוא משום שהי' אסור מדרבנן לטלטלו בתחילת השבת משום שהי' בסיס לדבר האסור, והוכיח מזה דאמרינן מיגו דאיתקצאי אף כשהוקצה מחמת איסור דרבנן,[[368]](#footnote-369) וכן עמדו בזה התוס' בביצה ל"א ב' (ד"ה ונפחת), וכ"כ המ"ב בסימן רע"ט סק"א, - והיינו דאף דהא דאסור לטלטלו בעודו דולק הוא משום דהוי בסיס לדבר האסור, מ"מ הא דאסור לטלטלו אחר שכבה וכבר אינו בסיס, אי"ז משום דהקצאת הבסיס היא גם להזמן שכבר אין האיסור עליו, מכח דינא דמיגו דאיתקצאי, אלא הוא משום דבעודו בסיס הי' אסור לטלטלו, ומכח זה הו"ל מוקצה, והוי כמוקצה מחמת איסור, ועמש"כ בזה בקונט' מהגרד"ל שליט"א בסימן כ"ט אות א'.[[369]](#footnote-370)

ומצינו כמה גווני דחלוק הוא דין הבסיס בעודו בסיס, מדינו לאחר שהוסר האיסור ממנו, והיינו משום דבעודו בסיס אין איסורו משום הקצאה, אלא משום שהוא טפל לדבר האסור והוי כמותו, ואחר שהוסר האיסור ממנו אינו אסור אלא משום הקצאה, **א** השו"ע בסימן רע"ט ס"ה כתב דנר שהדליקו בשבת לחי ולחולה וכו' מותר לטלטלו אם כבה, והמ"ב שם סקט"ו כתב דהיינו דאף אם הדליקוהו מער"ש, מ"מ כיון שהי' מותר בתחילת השבת לטלטלו לצורך החי' והחולה, לא איתקצאי לכולי שבת לאחר שנתרפא החולה, אלא על זמן שהוא דולק בלבד, - ומשמע דבזמן שהוא דולק אסור לטלטלו אף קודם שילדה החי' ונתרפא החולה, והיינו משום דכ"ז שהוא דולק הו"ל בסיס לדבר האסור, ומכח זה הוא אסור בטלטול, אף שלא הקצהו האדם מטלטול, משום דמותר לטלטלו לצורך החי' והחולה, ורק לאחר שכבה דכבר אינו בסיס לדבר האסור, ואתינן עלה משום מיגו דאיתקצאי בביה"ש, מכח הא דהי' אסור לטלטלו, הרי דכל שהי' מותר לטלטלו בביה"ש לצורך החי' והחולה לא איתקצאי כלל בביה"ש, וע"כ מותר לטלטלו, ועמש"כ בזה הגרד"ל שליט"א שם.

**ב** הפסקי רי"ד לעיל מ"ד א' כתב דאף דנר הדולק אסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, משום דהוי בסיס לדבר האסור, מ"מ אחר שכבה מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, דכל מוקצה שיש עליו תורת כלי מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, וכ"כ הראבי"ה בסימן ר"ד, אך דעת ש"ר דאף מוקצה שיש עליו תורת כלי, אסור לטלטלו לצורך גופו ומקומו, ויתבאר בעזה"י במקומו, ומבו' דאף דמוקצה שיש עליו תורת כלי מותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, מ"מ כ"ז שהוא בסיס לדבר האסור, ה"ז אסור בטלטול אף לצורך גופו ומקומו, - והיינו דכל הא דשרי לטלטל לצורך גופו ומקומו הוא אחר שכבה הנר דכבר אינו בסיס לדבר האסור, ואי"ז אסור אלא משום מיגו דאיתקצאי, אך כ"ז שהוא בסיס לדבר האסור, דינו כדין הדבר האסור, דהוא אסור בטלטול אף לצורך גופו ומקומו.

**ג** התוס' לעיל מ"ג ד"ה בעודן עליו (הב') כתבו בדין סל שיש עליו אפרוחין, דאם הוי גמרו בידי אדם מותר לטלטלו לאחר שהפריחם, ולא אמרינן מיגו דאיתקצאי, ומבו' דכ"ז שהאפרוחים עליו אסור לטלטלו, אף דהא דגמרו בידי אדם מהני דלא יהא מוקצה גם קודם שניתקן, והיינו משום דכ"ז שהאפרוחים עליו הוי בסיס לדבר האסור, ודינו כדין הדבר האסור דאסור בטלטול, אף דגמרו בידי אדם ולי"ב הקצאה, ורק אחר שהפריחם דכבר ל"ה בסיס לדבר האסור, ואתינן עלה משום מיגו דאיתקצאי, הרי דכל שגמרו בידי אדם לי"ב הקצאה, ועמד ע"ז הגרד"ל שליט"א שם.

**ד** הפמ"ג במש"ז סימן ש"י סק"ב צידד דנר של נכרי שכבה בשבת מותר לישראל לטלטלו, דכיון דאין הכן לנכרי לא חשיב כדחיי' בידים, והביאו הביאוה"ל שם ס"ב ד"ה בשל נכרי, ועד"ז כתב החזו"א בסימן מ"ד סק"י דסל של נכרי שהיו עליו אפרוחין בביה"ש, אינו נאסר בטלטול, - ולכאו' כ"ז הוא אחר שכבה הנר ואחר שפרחו האפרוחין, דכבר אי"ז בסיס, ואתינן עלה משום מיגו דאיתקצאי, אך כ"ז שהנר דולק ועדיין האפרוחין בסל, ה"ז אסור בטלטול משום דהו"ל בסיס לדבר האסור, וכ"ה להדיא בל' הפמ"ג והביאוה"ל שם דלא הותר לטלטלו אלא אחר שכבה.[[370]](#footnote-371)

**בהא דבשוכח אינו נעשה בסיס**

**קמ"ב ב' - אלא בשוכח,** בטעם הא דבשוכח אינו נעשה בסיס לדבר האסור, כתב בתשו' ספה"י לר"ת סימן ד' דהוא משום דלא חשיב לי' דחי', ונתבאר לעיל בדף מס' 16 דהוא משום דס"ל דדינא דבסיס הוא משום הקצאתו, וכל דשכח ולא הקצהו מדעתו, ל"ה בסיס, - אך לדעת הסוברים דדין בסיס אינו משום הקצאתו, אלא משום דהוא טפל לדבר האסור, צ"ל דהא דבשוכח אינו נעשה בסיס לדבר האסור, הוא משום דבכה"ג שאינו מונח שם מדעתו, אינו טפל לדבר האסור, וע"כ ל"ה בסיס.

הרא"ש לעיל פ"ג סימן י"ח כתב בדין מת שעל המטה, דכל שמת בשבת אין המטה נעשית בסיס דחשיב כשוכח, ומבו' דאף שנתנו על המטה בעודו חי, מ"מ חשיב כשוכח, - אך בד' הבעה"מ לעיל קכ"ג א' מבו' דאף כשמת בשבת לא חשיב כשוכח, וכל הא דאינו נעשה בסיס, הוא משום דאין בסיס באמצע השבת, ומבו' דכיון שנתנו על המטה מדעת, אף שנתנו בעודו חי ועכשיו מת, מ"מ חשיב כבסיס מדעת, ועד"ז מצינו בד' הרא"ה בביצה כ"א ב' דמהני הא דנעשה מתחילה בסיס לדבר היתר, דמכח זה יש עליו תורת בסיס אף כשנאסר אח"כ, עיי"ש,[[371]](#footnote-372) - ובתשו' חת"ס או"ח סו"ס ע"ח כתב דבגונא שהניח מאכל בתוך הקדירה ולא ידע שנאסר המאכל, הוי כשוכח, דאע"ג דנתכוין להניח המאכל לתוך הקדירה, מ"מ במה שנעשה מוקצה הי' שוכח, ולא נעשה הקדירה בסיס לזה, ועיי"ש שהניח לזה בצ"ע.[[372]](#footnote-373)

ולכאו' ד"ז תליא בהא דאין בסיס בשוכח, דלמש"כ ר"ת דהוא משום דלא הקצהו מדעתו, הרי ודאי דאף אם הניחו מדעתו בעודו היתר, או שהי' סבור שהוא היתר, ל"ה בסיס, - אך אם הוא משום דבשוכח אינו טפל לדבר האסור, יש מקום לומר דכל שהוא מונח שם מדעתו, הוי בסיס, אף שלא הי' דעתו להניחו שם כשהוא אסור.[[373]](#footnote-374)

התוס' לעיל מ"ה ב' ד"ה דאית בי' ביצה כתבו דקינה של תרנגולים נעשית בסיס לביצת אפרוח אף שלא הניח הביצה שם מדעת, דכיון דאינו עשוי אלא לתרנגולים, אי"ז כשוכח אלא כמניח, וכ"כ הריטב"א שם, והובא במג"א בסימן ש"ט סוסק"ו, ובמ"ב שם סוסקי"ח,[[374]](#footnote-375) - ועד"ז כתבו הריטב"א והשיטה להר"נ לעיל בע"א בשם הראב"ד, דכלכלה נעשית בסיס לדבר האסור ואפי' בשוכח, דכיון שהיא עשוי' לקבל מה שנותנים בתוכה ותשמישה בכך, היא בטלה למה שבתוכה, וכ"כ הריטב"א בשלהי פירקין בשם הראב"ד בדין מטה, דמתוך שהיא עשוי' להניח עלי' מעות אפי' בשוכח נעשית להם בסיס להיות בטלה אצלם.[[375]](#footnote-376)

ובטעם האיסור בזה משמע קצת בל' התוס' דהוא משום דבסתמא דעתו שיהא מונח שם, וע"כ ל"ה כשוכח אלא כמניח, אך בד' הראב"ד מבו' דהוא משום דדבר המיוחד לכך בטל להאיסור ונעשה בסיס אף בלא דעתו,[[376]](#footnote-377) - וכ"ה מבו' ממש"כ בחי' הגר"א לעיל נ"א א' דאף להסוברים דמניח ע"מ ליטלו בשבת ל"ה בסיס, מ"מ כל שהוא מיוחד לכך הוי בסיס, וכ"כ היד אפרים בסימן רע"ט, והגר"א דימה ד"ז להא דקינה של תרנגולים נעשה בסיס אף שלא הניח הביצה מדעת, ובע"כ דכל דהוא מיוחד לכך נטפל להאיסור ונעשה בסיס אף בלא דעתו, וע"כ ה"ז נעשה בסיס אף במניח ע"מ ליטלו בשבת דהוי כשוכח.[[377]](#footnote-378)

התרוה"ד בח"ב סימן קצ"ג כתב דאף אם הניח המוקצה בתחילה בכוונה זמן מרובה קודם השבת, חשיב כשוכח, והיינו משום שלא הי' דעתו שיהא עליו בשבת, ובער"ש נעשה כשוכח, והב"י בסימן ש"ט ס"ד כתב להתיר אף כשהניחו בער"ש, כל ששכחו שם בביה"ש, ועמש"כ בזה המ"ב שם סקי"ח, ובשעה"צ סק"כ.

\*בתשו' אג"מ ח"ג סימן נ"א כתב דכל שהניח האיסור מדעתו, אלא שהי' דעתו להניח גם היתר דיהא בסיס לאיסור ולהיתר ושכח ולא הניח, נעשה בסיס לדבר האסור, ולא חשיב כשוכח, כיון דהנחת האיסור היא מדעתו, - אך הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"כ הערה ר' צידד דבכה"ג אינו נעשה בסיס, עיי"ש, ועמש"כ בזה בס' שלחן שלמה סימן רע"ט סק"ו.[[378]](#footnote-379)

והמנחת שבת בסימן פ"ט סק"כ נסתפק בהא דבסיס לאיסור ולהיתר ל"ה בסיס, אם אם הוא אף כששכח שם את ההיתר ולא הניחו מדעתו, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, והגרש"ז זצ"ל בשש"כ שם הערה ר"א צידד דבכה"ג אינו נעשה בסיס.[[379]](#footnote-380)

**מניח איסור על דבר של אחר**

התוס' לעיל מ"ד ב' ד"ה יש עלי' מעות כתבו דאם הניח גוי או תינוק לדעת ישראל הוי בסיס, ומבו' דאם הניחם שלא לדעתו אינו נעשה בסיס,[[380]](#footnote-381) והיינו משום דכל שלא הונחו לדעת הבעלים הוי כשוכח, וכ"כ האו"ז בסימן פ"ו דבכה"ג ל"ה כמניח מדעת, דלאו כל כמיני' דאינש לאסור דבר של חבירו שלא מדעתו,[[381]](#footnote-382) וכ"כ הרמ"א בסימן ש"ט ס"ד דבכה"ג אינו נעשה בסיס דאין אדם אוסר של חבירו שלא מדעתו, - ובגל' הגרע"א ד"י בסימן רנ"ג ס"ב כתב דאף דבדבר התלוי במעשה לא אמרינן דאין אדם אוסר דבר שאינו שלו, ולדעת הר"ש הוא אף היכא דבעינן גם למחשבתו, מ"מ כיון דדין בסיס הוא מדין ביטול ויחוד חפץ להיות בסיס למוקצה, אינו יכול לבטל לזה חפץ חבירו.[[382]](#footnote-383)

ט"ז תמוז פ'

דף מס' 18

**קמ"ב ב' - אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור,** בפירש"י במתניתין ד"ה מטה על צדה מבו' דאיירי הכא כשיש יין בחבית, וכ"ה מבו' להדיא ממה שאמרו לקמן בסוגיין דאי בעי למשקל לא משתקל לי' יין וכו', ועמד ע"ז בחי' בית מאיר, והא"ר בסימן ש"ט סוסק"ט כתב דחזינן מזה, דאף דהוי החבית בסיס נמי להיתר, מ"מ כל שהניח עלי' אבן נעשית בסיס לדבר האסור.[[383]](#footnote-384)

ובטעם הא דל"ה כבסיס לאיסור ולהיתר דשרי, מצינו כמה דרכים, **א** המאירי בריש פירקין כתב דכיון שאינו יכול להוציא האוכלין מן החבית אלא דרך פיו ממילא נאסרו,[[384]](#footnote-385) וצ"ב,[[385]](#footnote-386) ושמא הוא כד' הדבר שמואל דלהלן. - **ב** התו"ש שם סקי"ד כתב דכיון שהאבן מונח על החבית למעלה גבוה מן היין, מיקרי בסיס לאבן ולא ליין, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"א, וכ"כ בגל' הגרע"א שם בשם תשו' מקור ברוך דפי החבית הוי בסיס להאבן לחודה,[[386]](#footnote-387) ובחי' בית מאיר תמה טובא ע"ז, עיי"ש. - **ג** בתשו' דבר שמואל סימן קע"ג כתב דכיון דבהנחת האבן על החבית מבטל החבית מתשמישה המיוחד לה שהוא הוצאת היין, דא"א להוציאו אלא בסילוק האבן, הוי כמתכוין בהנחת האבן להקצות החבית משימושה לכל יום השבת, ומשא"כ בכל בסיס לאיסור ולהיתר דתשמישם המיוחד להם הוא לטלטלם ממקום למקום, לא מיקירי מבטל אותו מהיכנו ומקצה אותו לגמרי מדעתו בשומו בתוכו דבר האסור עם הדבר המותר, כיון שדרך לטלטלו ולהשתמש בו עם שניהם יחד,[[387]](#footnote-388) ועד"ז כתב האו"ש בפכ"ה משבת הט"ז. - **ד** בחי' בית מאיר כתב דכיון דהנחת האבן על החבית היא עיקר כמו היין, נעשה אף היין בסיס להאבן, דדמי לנר ושמן ופתילה שנעשו בסיס לשלהבת, וצ"ב.[[388]](#footnote-389)

ונפ"מ בין הדרכים, הוא בגונא שיש ברזא לחבית, ואפשר להוציא ממנה יין בלא סילוק האבן, דלמש"כ המאירי והדבר שמואל הדין נותן דבכה"ג אין נעשית החבית בסיס כלל, דהויא בסיס לאיסור ולהיתר, אך למש"כ התו"ש והבית מאיר אף בכה"ג נעשית החבית בסיס לאבן.

**טלטול בסיס לצורך מקומו**

**אבל לצורך מקומו מטלטלו ועודן עליו,** בפירש"י מבו' דקאי על שוכח, ובכה"ג דמטלטל לצורך מקומו דלא סגי לי' בניעור, מותר לטלטלו עם המעות למקום אחר, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ה משבת הי"ז, וכ"כ הריטב"א לעיל בע"א, וכתב דבמניח לדעת שנעשה בסיס לדבר האסור, אפי' לצורך מקומו אסור לטלטלו, וכתב כן בשם הרא"ה, וכ"כ השבה"ל בסימן ק"כ בשם תוס' הר"א מטול שכתב כן בשם מורו, והוכיח כן מהא דאסור לטלטל נר משום בסיס, ומשמע דהוא אף לצורך מקומו, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד, וכ"כ הב"י בסימן ש"ט ס"ה, והרמ"א שם ס"ז, והלבו"ש שם כתב דהוא משום דדין הבסיס כדין המוקצה שעליו, וכיון דהמוקצה שעליו אסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, אף הבסיס אסור בטלטול לצורך גופו ומקומו.

אך בתוס' הר"א מטול שם כתב די"מ דהא דאמר הכא דלצורך מקומו מטלטלו ועודו עליו, קאי על הא דא"ר יוחנן דבמניח נעשה בסיס לדבר האסור, דכ"ז הוא לצורך גופו, אך לצורך מקומו מטלטלן ועודן עליו אף במניח, דבסיס לדבר האסור מותר לטלטלו לצורך מקומו, והאו"ז בסימן ל"ד כתב דכ"ה מנהג הכהנים במגנצא, והורו רבינו יואל והראבי"ה והרמ"ך לאסור בזה, עיי"ש.

**קמ"ג א' - מעבירין מעל השלחן עצמות וקליפין,** בפירש"י כתב דעצמות קשין שאינן ראויין לכלב,[[389]](#footnote-390) והתוס' וש"ר נחלקו ע"ז, דאם אינם ראויין אף לבהמה לכו"ע הוו מוקצה, ופירשו דאיירי כשהן ראויין לבהמה, ואפ"ה הוו מוקצה לב"ה, ועמש"כ המגיני שלמה בדעת רש"י, ועד"ז כתב הפנ"י בביצה ב' א'.[[390]](#footnote-391)

והיחוסי תנו"א בע' ר' זכרי' בן אבקולס כתב דאף דעצמות וקליפין אינם ראויין למאכל בהמה, והן אסורין בטלטול אף לר"ש, מ"מ התירו לסלקן ביד מעל השלחן, דכיון דמעיקרא הי' מותר לטלטלן אגב אמן, ע"כ אף לאחר פרישתן דלא חזי, מהני מיהא לסלקו מעל השלחן בידים, אך לב"ש וה"ה לר"י דמחמיר בנולד אפי' אם הוא ראוי, לא התירו אלא לסלק הטבלא ולנערה, וצ"ב.

**מסלק את הטבלא כולה ומנערה,** הרשב"א הק' דהיאך הוא מותר לסלק את הטבלא ולנערה, ומ"ש מאבן שע"פ החבית דאסור לטלטלה בעוד האבן עלי', אלא מנער את האבן במקומה,[[391]](#footnote-392) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דהכא איירי כשצריך למקומה,[[392]](#footnote-393) וע"כ מותר לטלטלה בעוד העצמות וקליפין עלי', וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"נ בד' הרמב"ן בשלהי פירקין, וכ"כ הרשב"א בביצה ב' א' בשם התוס'. - **ב** הרשב"א כתב עוד דהו"ל כגרף של רעי, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דהוי כגרף של רעי אם מנערן שם לפניו, וע"כ כיון שאפשר בסילוק הטבלא, אין לנו לעשות גרף של רעי לכתחילה שיהא צריך לטלטלן בפנ"ע,[[393]](#footnote-394) ולכאו' מכוון דבריו דמה"ט חשיב דא"א לנער במקומו.[[394]](#footnote-395) - **ג** הרשב"א בביצה שם כתב דהא דאסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו אף בשוכח, הוא משום דנעשה בסיס קצת, ונתבאר בדף מס' 12, ובעצמות וקליפין דלא חשיבי ואינו מצניען כלל לעולם אין להם תורת בסיס, וכיון דאין הטבלא נעשית בסיס כלל, מותר לטלטלה בעוד העצמות וקליפין עלי', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ב' פ"ח הצ"ה. - **ד** המקו"ח בהגה' המג"א בסימן ש"ח סקנ"א פירש בד' המג"א שם, דלמש"כ הראשונים דאין הטבלא נעשית בסיס, משום דלא הניחן שם רק כדי לזרקן, ע"כ מותר לטלטל את הטבלא אף בעודן עלי', וכ"כ המחה"ש שם,[[395]](#footnote-396) וזה כיסוד ד' הרשב"א דהא דאסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו הוא משום דנעשה בסיס קצת, וע"כ בכה"ג דאין הטבלא בסיס כלל, מותר לטלטלה אף בעודן עלי'. - **ה** למש"כ התוס' חכמי איברא ותוס' הרא"ש בביצה שם דאיירי הכא כשיש על הטבלא אוכלין, י"ל דמה"ט הוא דא"צ לנער את העצמות וקליפין במקומם, וזה למש"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' בהא דמטלטל שמואל אגב ריפתא, דהוא משום דהגרעינין לא חשיבי ובטילי אגב פת, ונתבאר בדף מס' 15.[[396]](#footnote-397)

התוס' בביצה שם הק' דמ"ט שרי לסלק את הטבלא, הרי הו"ל בסיס לדבר האסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' שם כתבו לישב לפ"ד ר"ת דל"ה בסיס לדבר האסור אלא כשדעתו להניחם שם כל היום, וכ"כ התוס' לעיל נ"א א'. - **ב** הרשב"א והר"ן בסוגיין כתבו דהוא משום דבמניח בשבת ע"ד לסלקו, אינו נעשה בסיס.[[397]](#footnote-398) - **ג** התוס' שם כתבו לישב עוד, דכיון דהוו שם אוכלין הו"ל בסיס לדבר האסור ולדבר המותר ושרי.[[398]](#footnote-399) - **ד** התוס' שם כתבו לישב עוד, דלא חשיב כמניח בכוונה, כיון דאינו חושש היכן יפלו, ועד"ז כתב בס' המכתם שם. - **ה** הרשב"א בביצה שם כתב דדין בסיס הוא רק בדבר שיש לו חשיבות בסיסות קצת, כמעות שעל הכר שאדם רוצה להצניעם כדי שלא יאבדו וכו', אבל עצמות וקליפין דלא חשיבי ואינו מצניעם כלל, אין להן תורת בסיס,[[399]](#footnote-400) ואף שהניחם על השלחן כדי שלא יטנף הבית, מ"מ לא לצורך עצמן הניחן שם ולא להצניען מחמת חשיבותן, וע"כ אין הטבלא נעשית בסיס. - **ו** האו"ז בסימן פ"ו אות ד' כתב דהוא משום דלא היו עלי' ביה"ש, וכ"כ המג"א בסימן ש"ח סק"נ למש"כ הבעה"מ ודעימי' דכל שלא הי' האיסור עליו בביה"ש אינו נעשה בסיס.[[400]](#footnote-401)

התוס' איברא בביצה שם כתב דאיירי "כגון" שיש שם אוכלין וע"כ הו"ל בסיס לאיסור ולהיתר, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, ומשמע דבעינן דגם עכשיו כשבא לסלק הטבלא יהא שם אוכלין, דאי נימא דסגי במה שהיו עלי' אוכלין מעיקרא, הרי סתמא דמילתא הוא כן, ואי"ז אוקימתא, - אך ממש"כ התוס' ד"כיון" דהוו שם אוכלין הו"ל בסיס לאיסור ולהיתר, משמע דסגי במה שהיו שם אוכלין מתחילה, וע"כ הוה פשיטא להו דהיו שם אוכלין, וכ"כ הרש"ש שם, ופירש דהיינו דכיון בשעה שהניחם מדעתו היו שם ג"כ אוכלין, ואח"כ כשנטלו האוכלין נשאר הפסולת שם ממילא, ל"ה בסיס לדבר האסור.

ואמנם בפשוטו בכל בסיס לאיסור ולהיתר שהסיר אח"כ את ההיתר הוי בסיס לאיסור לחודי',[[401]](#footnote-402) כמש"כ הפמ"ג במש"ז סימן ש"ט סוסק"א ובאש"א סימן רע"ט סקי"ד,[[402]](#footnote-403) - וצ"ל דהכא שאני, שהרי אינו חושש היכן יפלו, כמש"כ התוס' בתי' בתרא, ואך דמ"מ כיון שהניחן מדעתו על הטבלא נעשית בסיס, וע"כ כל שבשעה שהניח היו שם אוכלין ולא נעשה בסיס, הרי דאף אחר שניטלו האוכלין משם, מ"מ כיון דעכשיו אין לו צורך וענין שיהיו על הטבלא, אינה נעשית בסיס, דבכה"ג דאינו חושש היכן יפלו, לא מצינו לחשבו כבסיס אלא מכח מעשה ההנחה עצמו, וכל שבשעת ההנחה ל"ה בסיס שרי.[[403]](#footnote-404)

**מפני שהוא מאכל בהמה,** בפירש"י מבו' דקאי גם על פירורין פחות מכזית, דהא דל"ה מוקצה, הוא משום שהן מאכל בהמה, וכ"ה מבו' גם לגירסת התוס' וש"ר דמייתינן מינה דפירורין שאין בהן כזית מותר לאבדן ביד, משום דלא חזו לאדם והוו כמאכל בהמה, והמ"ב בסימן ש"ח ס"ק קי"א פירש דהיינו משום דמפני קטנותן עומדין רק למאכל בהמה ועופות, - ונתחדש בזה דאף דהם ראויין לאכילת אדם, מ"מ כיון שאינם עומדין לאכילת אדם אלא לאכילת בהמה, הרי דכל הא דל"ה כמוקצה, הוא רק משום דגם מאכל בהמה אינו מוקצה.[[404]](#footnote-405)

ובגמ' אמרו על הא דמעבירין שער של אפונין דאתיא כר"ש דלית לי' מוקצה, ובל' התוס' ד"ה עצמות משמע דקאי גם על הא דמעבירין פירורין, דלר' יהודה הוו מוקצה, והיינו משום דבתחילת השבת היו עומדין לאדם, ועכשיו הוו מאכל בהמה, - אך בפי' ריבב"ן כתב דפירורין ל"ה מוקצה אף לר"ש, וכאשר כ"ה משמעות הגמ' דרק ההיא דשער של אפונין אתיא כר"ש, וצ"ב.

**פירורין שאין בהן כזית אסור לאבדן ביד,** גירסת התוס' וש"ר מותר לאבדן ביד, ומבו' בדבריהם דהוא משום דאין ראויין לאדם וחשיבי כמאכל בהמה, - אך בד' הפמ""ג באש"א סימן ק"פ סק"ג ובסימן רצ"ו סק"ד מבו' שפירש דהוא משום דשיעור אוכלין האסורין באיבוד הוא בכזית,[[405]](#footnote-406) וצ"ע.

התוס' הק' על גירסת רש"י ממה שאמרו בברכות נ"ב ב' דפירורין שאין בהן כזית מותר לאבדן ביד, והמגיני שלמה כתב בדעת רש"י דל"ג התם מותר לאבדן ביד, אלא גרסינן מותר לאבדן, עיי"ש, והמגן גיבורים בסימן ק"פ סק"ב כתב לישב לד' רש"י, לפמש"כ הברכ"י שם אות ג' בשם מהר"א גאלנטי ומהר"א אזולאי, דכל הא דפירורין פחות מכזית מותר לאבדן, הוא רק בשאין בכולם כזית,[[406]](#footnote-407) וע"כ הכא דמשמע דיש כמה פירורין ויש בכולן יחד כזית, אסור לאבדן ביד.[[407]](#footnote-408)

**רב ששת זריק להו בלישני',** בפי' רבינו פרחי' כתב דהוא כדי שלא יגע בהן מאחר שסר מאכלן מהן, ומבו' דלא הותר לזרקן אלא בלשונו, ואסור להוציאן בידו, וכ"כ המאירי בסוגיין דזורק את הגרעינין בפיו, ואף רב פפא דזריק להו לאחורי המטה היינו בפיו, וכ"נ בד' הריבב"ן בסוגיין והרא"ש בביצה פ"ב סימן ט"ו דלא הותר אלא לזרוק הגרעינין מפיו לתוך הסל, ועמד ע"ז הקצוה"ש בסימן קי"א סקי"ח, וכן משמע קצת בד' הרשב"א שם כ"א ב' שכתב דאסור ליתנם על הפת.

והטוש"ע בסימן ש"ח ס"ל כתבו דגרעיני תמרים וכו' שלא לטלטלן אלא דרך שינוי, והא"ר שם סקס"ו כתב דהיינו כגון להחזיר פניו ולהשליכו אחר המיטה או לזרקן בלשונו, וכ"כ המ"ב שם ס"ק קכ"ד דהוא לזרקן בלשונו, ומבו' דהא דהותר לזרקן בלשונו, הוא משום דהו"ל דרך שינוי, ולפ"ז ודאי דלא הותר אלא לזרקן בלשונו, ואסור לזרקן בידו,[[408]](#footnote-409) וכ"כ הגר"ז שם סעיף ס"ז והערוה"ש שם סנ"ה והאג"מ בח"ה סימן ט' אות ה' דלא יזרקם בידיו.

אך הרמב"ם בפכ"ו משבת הט"ז כתב דבקליפות וגרעינין שאינן ראויין אוכל את האוכל וזורקן לאחוריו ואסור לטלטלן, וממה שלא פירש להדיא דצריך לזרקן בלשונו, משמע קצת דמותר לזרקן בידו, וכן משמע קצת בד' הרא"ה בביצה כ"א ב' והשיטה להר"נ בסוגיין דמותר להוציאן בפיו ולהניחן במקום שירצה, וכן מנהג העולם, - ועמש"כ בזה בס' שלחן שלמה סימן ש"ח סקנ"ט, ובס' ארחות שבת פי"ט הערה ר"א, וצ"ע.

צום הרביעי פ'

דף מס' 19

**מ"ו ב' - כבתה אין לא כבתה לא, מאי טעמא,** בביאור הא דס"ד להתיר טלטול הנר, אף שהוא מטלטל בכך את השלהבת האסורה בטלטול, בפשוטו הוא משום דהוי כטלטול מן הצד דשרי, ואף דלא הותר טלטול מן הצד אלא לצורך דבר המותר, י"ל דעכ"פ הי' לנו להתיר לטלטל את הנר כשהוא צריך למקומו, (וי"ל עוד, לדעת הסוברים דטלטול נר כדי להשתמש לאורו, חשיב כטלטול לצורך דבר המותר, ונתבאר בדף מס' 7), - ולכאו' יש ללמוד מזה דאף היכא דעיקר דרך טלטול האיסור הוא ע"י ההיתר, כשלהבת דאין מטלטלין אותה אלא ע"י כלי, חשבינן לה כטלטול מן הצד,[[409]](#footnote-410) וכ"נ בד' הרשב"א בביצה ל"ו ב' דטלטול עביט עם מי רגלים הוי כטלטול מן הצד, (וכתב לדמותו לכלכלה והאבן בתוכה דאם יש בידו לנער צריך לנער), עיי"ש.[[410]](#footnote-411)

\***כל היכא דכי מכוין איכא איסור דרבנן, כי לא מיכוין שרי ר"ש לכתחילה,** התוס' לעיל מ"א ב' ד"ה מיחם וביומא ל"ד ב' ד"ה ה"מ, הוכיחו מהכא דאסר ר' יהודה דשא"מ אף באיסור דרבנן, וכן הוכיח הריטב"א בסוגיין וביומא שם, וזה דלא כמש"כ בפירש"י ביומא שם דלא אסר ר' יהודה דשא"מ אלא באיסור דאורייתא, ונתבאר בזה במקומו, ואכמ"ל.

**הנח לנר ושמן ופתילה הואיל ונעשה בסיס לדבר האסור,** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דכולן הם משרתים ללהבה, ועד"ז כתב הריטב"א דהוא משום דא"א לשלהבת זולתם והם בסיס לו, - ונתחדש בזה, דאף דאין השלהבת מונחת ע"ג השמן, מ"מ כיון דהשמן משרת את השלהבת וא"א לשלהבת זולתו, חשיב כבסיס לשלהבת.

אך הבית מאיר בסימן ש"ט כתב בתו"ד דהכא נעשה הנר בסיס לשמן והשמן לפתילה והפתילה לשלהבת, וע"כ הוא דאסור הכל, ומבו' בדבריו דבאמת לא חשיב השמן כבסיס לשלהבת, אלא הוא בסיס לפתילה, דהיא אסורה משום בסיס לשלהבת, ומבו' עוד בדבריו דגם הנר לא חשיב כבסיס לשלהבת, ואיסורו הוא משום דהוא בסיס לשמן.[[411]](#footnote-412)

התוס' כתבו דאיצטריך למימר בשמן דנעשה בסיס לדבר האסור, דאל"כ ל"ה הנר אסור לטלטל דהוי בסיס לדבר האסור ולדבר המותר, ומבו' לפ"ז דאף דהשמן אינו אסור מצ"ע אלא משום דהוא בסיס לשלהבת, מ"מ כיון דהוא אסור מטעם בסיס, חשיב הנר כבסיס לאיסור לחודי'.[[412]](#footnote-413)

אמנם הנה החיי אדם בכלל ס"ז סי"א כתב בדין מגירה התלוי' בשלחן שהניח בה מעות, דאע"ג דהמגירה אסורה לטלטל, דהויא בסיס למעות, מ"מ מותר לטלטל השלחן, כיון דהמגירה היא כלי שמלאכתו להיתר ונעשה השלחן בסיס לאיסור ולהיתר,[[413]](#footnote-414) והביאו המ"ב בסימן ש"י סקל"א, אך בנשמ"א שם סוסק"ד נראה שצידד לאסור בזה, ומבו' דאף דהתיבה היא בסיס לדבר האסור, מ"מ חשבינן לה כדבר המותר לאשוויי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, וצ"ע דמ"ש מהכא דחשיב הנר כבסיס לאיסור לחודי', אף דהוא בסיס גם לשמן שאינו אסור אלא משום דהוא בסיס לשלהבת.[[414]](#footnote-415)

בעיקר הא דהשלהבת הויא מוקצה, הק' החזו"א בסימן מ"א סקט"ז דהרי היא ראוי' להשתמש לאורה, ומ"ט הוי מוקצה, ומצינו בזה כמה דרכים, ונפ"מ בזה בדין מנורה שיש בה חוט להט ומכשיר שיש בו גוף חימום, **א** החזו"א שם כתב דהוא משום דאין דרך הנר לטלטל בשבת דילמא תכבה, או דלעולם השתמשות הנר הוא במקומה ואין דרך לטלטלה, ודבר שאין עשוי לטלטל כלל, אע"ג דנהנה ממנו בשבת חשיב מוקצה, וע"כ חשיבא השלהבת כמוקצה,[[415]](#footnote-416) וכ"כ גם בסימן מ"ג סקי"ז, והמנחת שלמה בח"א סימן י"ד הק' ע"ז דלפ"ז אם הכין במיוחד נר דולק מבעו"י בתוך עששית שמוגן מהרוח כדי שיוכל לילך לאורו, או אף בכל שנר שהתנה מער"ש שרצונו לטלטלו ממקום למקום, יהא מותר בטלטול, ובד' הפוסקים מבו' דלא כן, ועיי"ש משה"ק עוד. - **ב** החזו"א שם בד"ה ואפשר לפרש כתב די"ל, דהשלהבת חשיב מוקצה משום תוספתא דחשיב כנולד, אך הק' ע"ז דא"כ הו"ל כבסיס לאיסור ולהיתר, ועמש"כ המנחת שלמה שם (ד"ה עוד הוסיף שם) לתמוה עוד ע"ז. - **ג** האג"מ באו"ח ח"ג סימן נ' ד"ה אבל לדינא וח"ד סימן ע"ג ד"ה ופשוט כתב דהוא משום דהשלהבת אינה כלי, עיי"ש, ולכאו' מכוון דבריו דאף דגם דבר שאינו כלי אם ראוי להשתמש בו אינו מוקצה, מ"מ בשלהבת שאין משתמשין בגופה, הרי דכיון דאינה כלי הויא מוקצה,[[416]](#footnote-417) - ועמש"כ בזה באורך בס' מאורי אש פ"ב עמ' ל"ב ואילך ובמנחת שלמה שם.

התוס' הק' דהפתילה עצמה הויא דבר האסור, דומיא דשברי פתילה דהוו מוקצה, וכתבו דשברי פתילה הווי שברי כלים ודמי לצרורות, ומשא"כ פתילה שלמה שהיא כלי, - והמחה"ש בסימן ש"ח סקי"ח פירש דהא דשברי פתילה לא חשיבי ככלי, הוא כשאין ראויין להדליק בהן, אך כל שהן ראויין להדליק בהן חשיבי שפיר ככלי, וכתב דכ"ה מבו' בד' התרוה"ד בסימן פ"א והתו"ש שם סקכ"ט, וכ"כ הגר"ז שם סל"ג, והבית מאיר בסימן ש"י ס"ח, והמ"ב בסימן ש"ח סקל"ד, והחזו"א בסימן מ"א סקט"ז ד"ה תוד"ה הנח,[[417]](#footnote-418) - אך בד' הדה"ח בסימן ס"א ס"ו משמע דכל שאין הפתילה שלימה דמיא לצרורות, והביאו השעה"צ שם סקל"ג, וכן פירש בתוס' הגרע"א בד' התוס', ועיי"ש שתמה ע"ז, דכיון דפתילה שלימה הויא כלי משום שראוי' להדליק, אף שברי פתילה יהיו כשברי כלים העושין מעין מלאכתן.

בתוס' הגרע"א כתב דיש לפרש בע"א טעם הא דפתילה ל"ה מוקצה מצ"ע ול"ד לשברי פתילה, דהוא משום דפתילה כבוי' הויא מוקצה גמור משום דמלאכתו לאיסור ואין משמשין בה בחול לשום דבר רק להדלקה, ונמצא דבשבת לא חזיא למידי,[[418]](#footnote-419) ומשא"כ הכא בפתילה שבנר הדולק, דעושה הפתילה את תשמישה להאיר לו, אינה מוקצה, וע"כ אינה אסורה אלא משום דהויא בסיס לשלהבת, והחזו"א בסימן מ"א סקט"ז (ד"ה שם תוד"ה) כתב דאי"ז מתישב למש"כ שם דהא דשלהבת הויא מוקצה, הוא משום דאין מטלטלין אותה ממקומה, וכל הא דהפתילה ל"ה מוקצה הוא משום שהיא מותרת לאחר שכבה הנר.

מעיקר מה שאמרו דהא דאסר ר"ש בנר הוא משום בסיס, מבו' דאיסורא דבסיס לדבר האסור הוא אף לדעת ר"ש, והוכיח כן הרמב"ן לעיל מ"ה א', וצ"ע מזה על מש"כ בספה"י לר"ת סימן ד' בדעת רב ורב יוסף דלר"ש אף במניח ל"ה בסיס, ונתבאר בדף מס' 16.[[419]](#footnote-420)

וי"ל בזה, דהרי עיקר הא דס"ל דדין בסיס תליא בפלוגתא דר"י ור"ש, לכאו' הוא משום דס"ל דיסוד דינא דבסיס הוא משום הקצאת הבעלים, שמייחד הבסיס לשמש את הדבר האסור ומקצהו משימוש וטלטול אחר, וע"כ הוא דאסור, וע"כ הוא דתליא בפלוגתא דר"י ור"ש, - ולפ"ז י"ל, דכל הא דלית לי' לר"ש דין בסיס, הוא רק היכא דבעינן להקצאתו, והיינו היכא שבידו לנער את המוקצה, דבכה"ג כל עיקר איסור בסיס הוא משום שהוא אין דעתו לנערו, אלא דעתו לייחד הבסיס לשמש את האיסור ומקצהו משימוש וטלטול אחר, אך בנר שאין בידו לנער את השלהבת משום כיבוי, ובע"כ נתייחד הנר לשמש את השלהבת ואינו עומד לטלטול ושימוש אחר, ל"ב כלל להקצאתו, וע"כ בכה"ג מודה ר"ש לדין בסיס.

כ' תמוז פ'

דף מס' 20

**מ"ז א' - התיר רבי לטלטל מחתה באפרה,** בפירש"י כתב דס"ד דהיינו דמותר לטלטל את המחתה עם אפרה אף דהאפר הוי מוקצה, ובטעם הא דהאפר הוי מוקצה כתב בפירש"י דהוא משום דלא היו צריכין לו, והרמב"ן והרשב"א הוסיפו לפרש, דאף דאפר כירה מוכן הוא, הכא איירי כשאין צריכין לו ואין דעתו עלי', וע"כ הוי מוקצה,[[420]](#footnote-421) - והרמב"ן כתב לפרש עוד, דאפר מחתה גרע מאפר כירה, משום דלי"ב מששא ואין דעתו עלי', לפי שהוא מלבונה וכיו"ב ונעשה דק מאד ואינו ראוי לכסות בו שום דבר, וכ"כ הר"ן, - והריטב"א והר"ן כתבו לפרש עוד דאיירי באפר שהוסק בשבת דאסור משום נולד.

**מי א"ר יוחנן הכי והתנן וכו' ואמר וכו' בכלכלה מלאה פירות עסקינן וכו' הא לי"ב פירי לא,** בפירש"י פירש דפריך דיש לאסור משום דהמחתה נעשית בסיס לאפר, ודמי להתם דכלכלה שאין בה פירות נעשית בסיס לאבן, וזה לטעמי' שפירש לקמן קמ"ב א' דהא דפריך דתיהוי כלכלה בסיס לדבר האסור, ומשני דבכלכלה מלאה פירות עסקינן, הוא משום דינא דבסיס דהוא עצמו אסור, - אך למש"כ התורי"ד שם דהא דפריך דתיהוי כלכלה בסיס לדבר האסור, אי"ז משום דינא דבסיס דהוא עצמו אסור, דכל מתניתין בשוכח מיירי, אלא היינו דאסור לטלטל את הכלכלה בעוד האבן בתוכה, וע"ז משני דבכלכלה מלאה פירות עסקינן, שאינו יכול להשליך האבן מפני הפירות שבה, מתפרש הא דפריך הכא דיש לאסור משום שבידו לנער את האפר, ודמי להתם דבכלכלה שאין בה פירות יש לו לנער את הפירות, והא דלא פריך דיהא אסור לטלטל את המחתה משום דנעשית בסיס לדבר האסור, י"ל דהוא משום דאיירי בשוכח דאינה נעשית בסיס.

לפירש"י דפריך דיש לאסור מדינא דבסיס לדבר האסור, כתב הריטב"א בשם תוס' שהקשו דמ"ט לא פריך ממעות שע"ג הכר דבמניח נעשה בסיס לדבר האסור, ותירצו דעדיפא לי' למיפרך מדר' יוחנן גופי', ועוד דמהתם הו"ל שאני מעות דחשיבי ונעשה הכר בסיס שלהם, ומשא"כ באפר מחתה דלא חשיב, אין המחתה נעשית בסיס, וצ"ל דה"נ באבן שע"פ החבית, דהוא נעשה לסתום פי החבית והחבית צריכה לו, וע"כ היא נעשית בסיס, (וע""ד מש"כ התוס' לענין חובת ניעור), ועד"ז י"ל גם במשה"ק הראש יוסף דמ"ט לא פריך מהא דאסור לטלטל נר הדולק משום שהוא בסיס לשלהבת.[[421]](#footnote-422)

התוס' הק' דמ"ט לא פריך ממתניתין דאבן שע"פ החבית ומעות שע"ג הכר דטלטול גמור אסור, והפנ"י כתב לישב די"ל דהכא איירי בצריך למקומו דמותר לטלטל בעודן עליו, כמו שאמרו לקמן קמ"ב ב', וע"כ לא פריך אלא מההיא דכלכלה, דכל שאינה מלאה פירות נעשית הכלכלה בסיס לדבר האסור ואסור לטלטלה אף כשצריך למקומה, וכ"כ הראש יוסף, - וי"ל דהתוס' ס"ל ע"ד מש"כ התורי"ד דעיקר הא דמוקי לה ר' יוחנן בכלכלה מלאה פירות, אי"ז משום דאל"כ הויא בסיס לדבר האסור, דאי משום זה הרי הו"מ לאוקמה בשוכח, אלא הוא משום דאל"כ הי' אסור לטלטל הכלכלה בעוד האבן בתוכה,[[422]](#footnote-423) ולפ"ז הרי דהא דפריך הכא הוא דמ"ט הותר לטלטל את המחתה בעוד האפר בתוכה, וע"ז שפיר הק' התוס' דמ"ט לא פריך ממתניתין.[[423]](#footnote-424)

**דאית בה קרטין וכו' קרטין בי רבי מי חשיבי וכו',** בד' התוס' לקמן קכ"ז ב' ד"ה כיון דחזיא לכהן מבו' דהיינו דהקרטין עצמן שבבית רבי אסורין בטלטול, משום דלא חשיבי, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן בסוגיין, והרשב"א לעיל מ"ו ב', וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח סנ"ב, - אך התוס' תלמיד ר"י הזקן בשם רבו דודאי דהן מותרין בטלטול משום שהן ראויין לעניים, ובעזה"י יתבאר פלוגתת הראשונים בזה במקומו, אלא דכיון דלא חשיבי אין הכלי נעשה בסיס לגבייהו, והו"ל בסיס לדבר האסור, וכן משמע בפירש"י בסוד"ה בגדי עשירים ובד' המאירי, וכ"כ בתשו' הריב"ש בסימן צ"ג, וכתב ללמוד מזה דבסיס לדבר המותר ולהדבר האסור אין מותר לטלטלו אא"כ הדבר המותר חשוב לבעה"ב יותר מן הדבר האסור.

**אלא אמר רבא וכו' הוה מטלטלין כנונא אגב קיטמא ואע"ג דאיכא עלי' שברי עצים,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דאיירי באפר הצריך לו ודעתו עליו דאינו מוקצה, ומותר לטלטל הכנונא אגב האפר אע"פ שיש עלי' שברי עצים, והיינו משום דהו"ל בסיס לאיסור ולהיתר, וה"נ הא דהתיר רבי לטלטל מחתה באפרה הוא באפר שאינו מוקצה, וקמ"ל דאע"ג דיש עלי' שברי עצים מותר לטלטלה, משום דהויא בסיס לאיסור ולהיתר, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח', ועד"ז כתב הראב"ד בפכ"ו משבת הי"ג דאיירי הכא כשיש בו מקצת אפר שהוסק מער"ש ומקצת שהוסק בשבת, והו"ל בסיס לאיסור ולהיתר, וע"כ מותר לטלטלו. - **ב** הרשב"א כתב בשם ר"ת וכ"כ התוס' בביצה כ"א ב' בשמו דהא דלא הותר לטלטל הכנונא והמחתה אלא אגב האפר, אי"ז משום דין בסיס,[[424]](#footnote-425) אלא הוא משום דאל"כ הי' בידו לנער את השברי עצים, ורק משום דיש בה אפר אין בידו לנער השברי עצים כדי שלא יתפזר האפר. - **ג** הרמב"ן כתב דאיירי באפר שהוסק בשבת והא דמותר לטלטל הכנונא והמחתה אגב האפר, הוא משום שלא נעשו בסיס להן מדעת, וקמ"ל דמותר לטלטלן אף כשיכול לנער, ואף כשנוטל את הכלי שלא לצורך, משום דבטלי אגב כלי ולא חשיבי כלל,[[425]](#footnote-426) ומשום דאין נטילת הכלי בשבילן כלל אלא בשביל עצמו, והא דקאמר ואע"ג דאיכא עלי' שברי עצים, הוא לרבותא, דאף שברי עצים דחשיבי קצת, בטלי לגבי כלי. - **ד** הר"ן כתב בשם הרמב"ן דהא דמותר לטלטל הכנונא והמחתה אגב האפר ולא חשבינן להו כבסיס לדבר האסור, הוא משום דהן טפלים לכלים ובטלין אגבו, ולא מיקרי בסיס לדבר האסור, וכ"ה מבו' בד' הרא"ה בביצה כ"א ב' בשם הרמב"ן.[[426]](#footnote-427)

לפירש"י דנידון הגמ' הוא משום דין בסיס, וע"ז הוא שאמרו דהו"ל בסיס לאיסור והיתר ושרי, לא נתפרש בגמ' מ"ט מותר לטלטל את הכנונא והמחתה בעוד השברי עצים בתוכן וא"צ לנערן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' כתב דהוא משום דאם ינער הכל א"א לו ליטול את האפר בפנ"ע, וכ"כ השו"ע בסימן ש"י ס"ח, ועד"ז כתב הרשב"א לקמן קמ"ב א' בתי' בתרא דא"א לנער השברי עצים כדי שלא יתפזר האפר שבתוכה, ועד"ז כתבו ההשלמה לקמן שם והמאורות בסוגיין בפי' בתרא. - **ב** השו"ע שם כתב עוד דאיירי כשצריך למקום המחתה, דבכה"ג מותר לטלטלה בעוד האפר עלי', כמו שאמרו לקמן קמ"ב ב' במעות שע"ג הכר, וכ"כ ההשלמה לקמן קמ"ב א' והמאורות בסוגיין בפי' קמא והמאירי לקמן קמ"א ב' . - **ג** הרשב"א לקמן קמ"ב א' כתב בפי' קמא דהוא משום דהשברי עצים לא חשיבי ובטלי וע"כ א"צ לנערן. - **ד** האו"ז בסו"ס פ"ו הוכיח מזה דכל שנעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר מותר לטלטלו אע"פ שהאיסור בתוכו, הואיל וגם ההיתר בתוכו, וכתב לפ"ז דלא קי"ל כסוגיית הגמ' לקמן קמ"ב א' דאף בכלכלה שיש בה פירות צריך לנער את האבן, וכ"כ המאירי לקמן קמ"א ב' בדעת הרי"ף. - **ה** הב"ח בסו"ס ש"י כתב בדעת הטור, דלא הצריכו לנער אלא באבן דלא חשיב כלל, אך בשברי עצים דהם חשובים דראויין להסקה, א"צ לנערן ולהשליכן, כיון דיש בזה הפסד ממון, דכשמשליכן לחוץ ילכו לאיבוד, וע"כ לא החמירו עליו כיון דמדינא ליכא איסורא, ונתחדש בדבריו דאף היכא דא"א לנער משום הפסד המוקצה מותר לטלטל בעודו עליו, ונתבאר בדף מס' 12.[[427]](#footnote-428) - **ו** המג"א בסימן ש"י סק"י כתב למש"כ בסימן ש"ט סק"ד בדעת התוס' לקמן קמ"ב א', דכל דאיכא טירחא מרובה א"צ לנער, ונתבאר בדף מס' 11, והמחה"ש שם כתב דהיינו דאף הכא הוי טירחא מרובה ללקט את האפר אחר הניעור, כיון דהוא דבר דק מאד. - **ז** בס' קובץ בפכ"ו משבת הי"ג פירש בד' הרמב"ם שם דהוא משום דאם ינערנו הו"ל גרף של רעי, ואף דיהא מותר לטלטל אח"כ, אין עושין גרף של רעי לכתחילה.

התוס' וש"ר הק' לפירש"י, דמאי קמ"ל דמותר לטלטל מחתה באפרה משום דהוי בסיס לאיסור ולהיתר, הרי שמעינן לה ממתניתין דכלכלה והאבן בתוכה, והק' עוד דמאי פריך מברייתא דשוין שאם יש בה שיירי פתילה, אדרבה ליסייעי' ממתניתין דכלכלה והאבן בתוכה, - ובספה"י לר"ת סימן רמ"ג א' כתב לישב, דשברי עצים חשיבי טפי מאבן שבכלכלה, והביאוהו התוס', ועד"ז כתב הר"ן דשאני התם דההיתר חשוב והאיסור אינו חשוב, ומשא"כ הכא דכי הדדי נינהו, וכ"נ בד' הרמב"ן והרשב"א, והריטב"א כתב עד"ז, דהוא משום דהפירות שבכלכלה חשובין יותר מן האפר שיש במחתה, - והרמב"ן והרשב"א כתבו לפרש עוד, דשאני באבן שבכלכלה, דאין דרך האבן ליטלה בכלכלה ועיקר הטלטול לפירות, ומשא"כ בשברי עצים בכנונא ושברי פתילה בנר דמקומן הוא ועיקר הטלטול נעשה אף בשבילן.

**בגלילא שנו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דחשוב להו שיירי פתילה דאין בגדי פשתן מצויין להן, וע"כ אינם בטלין ונעשה הנר בסיס להן.[[428]](#footnote-429) **ב** בפי' ר"ח כתב דבגליל דרכם להדליק בשברי פתילות,[[429]](#footnote-430) והרמב"ן והר"ן כתבו דהוא משום שפשתנם יפה ואין פתילה שכבתה עושה פחם וראוי' להדליק בה, וכ"כ השיטה להר"נ בשם הרא"ה, וכיון שדרכם להדליק בשברי פתילות נעשו מוקצות בשבת, וע"כ אסור לטלטל אף הנרות שיש בהן שברי פתילות,[[430]](#footnote-431) ומשא"כ בשברי עצים דלא חשיבי ובטלי. - **ג** בספה"י לר"ת סימן רמ"ג א' כתב דהיינו דיש להם רוב שמן, וע"כ בטל מותר השמן אגב שברי פתילה ועיקר הבסיסות לשברי פתילה, והביאו התוס' בסוגיין, וכ"כ הרמב"ן בשם רבינו אפרים דכיון שהי' להם שמן הרבה היתה הפתילה חשובה להן יותר מן השמן. - **ד** בפי' ר"נ גאון דכיון שהי' השמן מצוי אצלם הרבה, ע"כ מה שהושם בנר ויש בו שברי פתילה אין לו חשיבות אצלם ואין משתמשין בו לצרכם וה"ה כדין המוקצה שאסור לטלטלו, ומשמע דהיינו דאף השמן הוי מוקצה כשהוא מעורב בשיירי פתילה, וע"כ הוי הנר בסיס לדבר האסור לחודי'. - **ה** בפי' ר"נ גאון כתב לפרש עוד, דבני גליל לא הי' תלמודם מקוים בידם, וע"כ אסרו עליהן חכמים לטלטל נר שיש בו שיירי פתילה, אף דמדינא שרי.

ממש"כ ר"ת בספה"י דהא דאסרינן בגליל, הוא משום דבטל מותר השמן לגבי שיירי פתילה, והוי עיקר הבסיסות לשיירי פתילה, משמע דכל שהאיסור וההיתר שוין בחשיבותן שרי, וכל הא דהכא הוי בסיס הוא משום דהשיירי פתילה חשובין יותר מן השמן, ובטל השמן לגבי שיירי פתילה והוי עיקר הבסיסות לשיירי פתילה, וכ"נ בד' הרמב"ן בשם רבינו אפרים, וכ"כ ההשלמה והמאורות דכל דהאיסור וההיתר כי הדדי נינהו ל"ה בסיס לדבר האסור, ורק בגלילא דשיירי פתילה חשובין יותר מן השמן, הוי בסיס לשיירי פתילה, וכ"כ הר"ן והנימו"י, וכן משמע בד' הריא"ז בפירקין ה"ד דין ט"ו דרק כשהמוקצה חשוב אצלו והמוכן אינו חשוב אצלו, נעשה הכלי בסיס, משום דהמוקצה עיקר, וכ"נ קצת מסתימת ד' הרא"ש בסו"ס כ"ב דכל שהוא בסיס לשניהם שרי, ול"ב שיהא ההיתר חשוב טפי, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן קמ"ב א' דאף אם לא היו הפירות עיקר כלפי האבן, הו"ל בסיס ל"ה בזה דין בסיס, וכן משמע בד' הסה"ת בסימן רמ"ה דרק כשהאיסור חשוב יותר מן ההיתר אסור משום דההיתר בטל לאיסור, עיי"ש, וכ"נ בד' האו"ז בסו"ס פ"ו, דכל שההיתר שבכלי חשוב שאינו מתבטל לגבי האיסור שרי, אף דגם האיסור חשוב, וכ"נ בד' האהל מועד בדרך י'.

אך ממש"כ התוס' דהא דאסור הוא משום דאין השיירי פתילה בטלין לגבי שמן, משמע דכל הא דשרי הוא רק כשההיתר חשוב יותר מן האיסור והאיסור בטל לגבי ההיתר, וכן משמע קצת בד' התורי"ד, וכ"נ בד' הריב"ש בסימן צ"ג,[[431]](#footnote-432) וכ"כ הבית מאיר בסימן ש"י ס"ח בדעת המהר"ם שהביא ההגמי"י בהל' שבת שם, והובא בשו"ע שם ס"ט, וכ"כ התו"ש שם סקי"ח, והלבו"ש שם ס"ח, והחיי אדם בכלל ס"ז ס"ח, והמ"ב בסימן ש"י סקל"ג,[[432]](#footnote-433) ועמש"כ בענין זה בביאורים מהגרנ"ה למעשה רב סימן קי"ג.

הטור בסימן ש"י כתב דאם הדבר המותר חשוב מדבר האסור שרי, ואם הדבר האסור חשוב יותר מדבר המותר בטל אצלו ואסור לטלטלו, והב"י שם הביא לפלוגתת רש"י ור"ת, וכתב דדברי הטור הם כפי' ר"ת, והבית מאיר שם ס"ח והנשמ"א בכלל ס"ז סק"ב נתחבטו בזה, דהרי גם לפירש"י הוא כן.

והבית מאיר כתב לפרש, דהוא משום שפירש הב"י בד' הטור דכל ששניהם שוין אסור, וזה נלמד מפי' ר"ת, דלפ"מ שכתב דבגליל הי' מצוי להם פשתן הרבה, מסתמא שניהם ל"ה חשובין להן, ואפ"ה הו"ל בסיס לשיירי פתילה, והרי דכל דשוין לפחיתות אסור, וה"נ בשוין לחשיבות, אך לפירש"י כל הא דהוי בסיס, הוא רק כשהאיסור חשוב יותר מן ההיתר, דמסתמא המעט שמן שבנר לא חשוב, וע"כ הוא דהוי בסיס, משום דהשברי פתילה הי' חשוב בעיניהן וה"ז חשוב יותר מן השמן, וכ"ה מבו' בהגה' הגר"ח צאנזר שם.

והנשמ"א שם כתב דאפשר דמכוון הב"י הוא דבפירש"י משמע דתליא בחשיבות האיסור, דכל שהוא חשוב אסור, וכל שאינו חשוב אע"ג שגם ההיתר אינו חשוב מותר, אך לדעת ר"ת משמע דכל שההיתר אינו חשוב אסור אף דגם האיסור אינו חשוב, - ובד' הרשב"א לקמן קמ"ב א' משמע להדיא כמש"כ הנשמ"א בדעת רש"י, דלא תלי בחשיבות האיסור כלפי ההיתר, אלא תליא בחשיבות האיסור גופי', דכל שהוא חשוב כמעות דחשיבי ולא בטלי או באבן חשובה הוי בסיס לדבר האסור, אף דגם ההיתר הוא חשוב, וכל שאינו חשוב כאבן שאינה חשובה כ"כ ל"ה בסיס לדבר האסור, וכ"נ בד' המ"מ בפכ"ו משבת הי"ג, עיי"ש.[[433]](#footnote-434)

כ"א תמוז פ'

דף מס' 21

**בסיס לאיסור ולהיתר**

בעיקר דינא דבסיס לאיסור ולהיתר, שפירשו הראשונים בסוגיין ולקמן קמ"ב א' דשרי, הנה התורי"ד לקמן שם נחלק ע"ז, וכתב דהא דשרי לטלטל כלכלה שהאבן בתוכה כשיש בתוכה פירות, היינו רק בשוכח, אבל במניח נעשית הכלכלה בסיס דבר האסור ואסור לטלטלה אע"פ שיש בתוכה פירות, שהיא עצמה נעשית מוקצה בעבור האבן, וזה שלא כדעת ש"ר דבסיס לאיסור ולהיתר שרי, - ולפ"ז בע"כ לפרש לסוגיין, דהא דמותר לטלטל מחתה באפרה ול"ה בסיס לדבר האסור, הוא משום דלא הונח האיסור שם לדעת, וכמש"כ הרמב"ן, או משום דאיסור שאינו חשוב כלל לא משוי להכלי כבסיס, וכמש"כ התוס' בביצה והר"ן, אך בד' התורי"ד בסוגיין מבו' דמפרש כפירש"י, וצ"ל דהוא משום דמעיקרא הוה ס"ל דבסיס לאיסור ולהיתר שרי, וכמבו' בדבריו לקמן שם, וצ"ע.

בתשו' הריב"ש סימן צ"ג כתב דבבסיס לדבר המותר ולדבר האסור דבעינן שיהא ההיתר חשוב יותר מן האיסור, ל"מ הא דהוא חשוב לשאר האנשים, אלא כל שאינו חשוב לבעה"ב אסור, ומשמעות דבריו שלמד לזה ממה שאמרו הכא דקרטין בי רבי מי חשיבי, והרי דאזלינן בתר החשיבות לבעה"ב.

ואמנם לכאו' כ"ז הוא לטעמי' דמפרש שם דהקרטין מותרין בטלטול, ואפ"ה כיון דלא חשיבי בבי רבי, הו"ל כבסיס לאיסור לחודי', והרי דהא דבסיס לאיסור ולהיתר שרי הוא רק כשההיתר חשוב לבעלים יותר מן האיסור, אך לפ"מ שפירשו ש"ר דהא דפריך דקרטין בי רבי מי חשיבי, היינו דמה"ט הן אסורין בטלטול, אין ללמוד מזה דגם לענין בסיס לאיסור ולהיתר אזלינן בתר החשיבות לבעלים, ולכאו' אדרבה ממש"כ הראשונים לפרש דהא דפריך דקרטין בי רבי מי חשיבי היינו דאף הקרטין אסורין בטלטול, ולא פירשו דגם אם הן מותרין בטלטול ל"ה כבסיס לאיסור ולהיתר דשרי משום דלא חשיב ההיתר לבעה"ב, יש ללמוד דס"ל דלענין זה לא אזלינן בתר החשיבות לבעה"ב,[[434]](#footnote-435) - אך המג"א בסימן ש"י סק"ט כתב דאע"ג דלכל העולם הוא חשוב אם אינו חשוב לדידי' לא מיקרי חשוב, וה"ה איפכא, ולמד לזה מהכא, וכן הסכימו האחרונים שם, וצ"ב,[[435]](#footnote-436) ועמש"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"ו סימן כ"ג אות ב'.

בתשו' הריב"ש שם כתב דנהגו לטלטל הנר ע"י שנתנו בו לחם מער"ש, והו"ל בסיס לדבר המותר ולדבר האסור ומותר לטלטלו, וכתב דבעינן שיהא הלחם יותר חשוב מן השמן, - אך המג"א בסימן רע"ט סק"ה והא"ר שם סק"ט כתבו דל"ד הוא, דל"ב שיהא ההיתר חשוב יותר מן השמן, שהרי השמן עצמו אינו אסור אלא משום דהוי בסיס להשלהבת, וסגי במה שהוא חשוב יותר מן השלהבת, ונתחדש בזה דמוקצה דבסיס אינו עושה בסיס אחר, וכל הא דהבסיס דילי' אסור, הוא משום דחשיב כבסיס להאיסור עצמו,[[436]](#footnote-437) וע"כ סגי במה שההיתר חשוב יותר מן האיסור עצמו, ול"ב שיהא חשוב יותר מן הבסיס, וכ"כ הגר"ז בסימן רע"ז ס"ו ובסימן רע"ט ס"ד, וכ"כ השעה"צ בסימן רע"ז סקי"ח דהסכמת האחרונים דסגי במה שההיתר חשוב יותר מן השלהבת.

הריב"ש שם כתב דאף אם נותן בנר דבר חשוב, אין היתר זה ברור, לפי שהשמן שבנר חשוב לו לעולם יותר מן הדבר המותר שנותן בו, לפי שהוא צריך לו עתה למצותו בעוד שהוא דולק, - ובתשו' מקור ברוך סימן ג' כתב דהיינו רק כשאין לו נר אחר ונר זה צריך לו למצוה, אך כל שיש לו נר אחר, ואין נר זה צריך לו למצוה, שפיר מהני ליתן בו דבר חשוב, והביאו השכנה"ג בהגב"י סימן רע"ט אות ה', וכן צידד בגל' הגרע"א שם ס"ג, אך בד' הפוסקים שם שלא הביאו למש"כ הריב"ש דהוא צריך לו "למצותו" לא משמע כן, וצ"ע,[[437]](#footnote-438) ועמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"כ הערה ר"ג בדין נר בזה"ז שיש את אור החשמל.

השו"ע בסימן רע"ט ס"ג כתב דיש מי שמתיר לטלטל נר בשבת כשנתן עליו לחם מבעו"י, ואין לסמוך עליו, והט"ז שם פירש דהא דאין לסמוך ע"ז הוא משום שהשמן שבנר חשוב יותר מן הלחם לפי שצריך לו, וכמש"כ הריב"ש, וכ"כ הלבוש שם ס"ד, והעטרת צבי שם סק"ו, וכ"נ בד' העולת שבת שם סק"ג, וכ"כ החיי אדם בכלל ס"ז סי"ט.

אך המג"א שם סוסק"ה הביא למש"כ בפירש"י לעיל בסוגיין בהא דנעשה הנר בסיס לשלהבת דהוא משום דהכלי טפל לשלהבת, וכתב דידוע דהמנורה טפל להשלהבת ועשוי' לכך ולא עשוי ללחם, ולכך ל"מ לחם, והפמ"ג שם פירש לדבריו דהיינו דמה"ט אף אם מניח דבר חשוב מאד, אין עיקר המנורה בסיס אלא לשלהבת,[[438]](#footnote-439) וכ"ה מבו' בד' התו"ש שם סק"ז והלבו"ש שם, וכ"כ הגר"ז שם ס"ד, והמ"ב שם סק"י.[[439]](#footnote-440)

הפמ"ג באש"א סימן רע"ט סקי"ד אות ג' צידד במי שמניח טס כסף וכיו"ב ומעמיד עליו את הנרות, דאם מניח על הטס דבר חשוב כמאכל וכדומה או כלים חשובין שרי, ול"ד למש"כ השו"ע בס"ג דל"מ להניח לחם על המנורה להתיר את טלטולה, דהוא משום דהמנורה עיקרה לשלהבת, ומשא"כ בטס זה דלפעמים מניח עליו דברים אחרים, וציין למש"כ בתשו' מקור ברוך סימן ג', והביאו השכנה"ג בהגב"י שם סק"ה,[[440]](#footnote-441) - אך בד' הדה"ח בסימן ס"ז ס"ד וס"ז משמע דכל הא דשרי כשיש על השלחן ככרות וכיו"ב, הוא משום דצריך ג"כ שיהיו הם מונחין "על השלחן" בשבת, ולפ"ז כ"ז הוא כשמניח על השלחן, אך כשמניח על הטס דא"צ שיהא ההיתר מונח עליו, הו"ל בסיס לדבר האסור, - ועמש"כ בדין זה בתשו' אג"מ או"ח ח"ה סימן כ"ב אות י"א, ובס' שלחן שלמה סימן ש"י סוסקכ"ח.

\*המעשה רב בסימן קי"ג כתב דאין להעמיד הנרות על השלחן ול"מ מה שיתן הלחם קודם, ובביאורים מהגרנ"ה זצ"ל שם כתב בטעמו, דהוא משום דמאן מפיס, דיש אנשים דהלחם אינו חשוב אצלם יותר מן הנר, וכיון דאין ההיתר חשוב יותר מן האיסור, הו"ל כבסיס לדבר האסור, - אך השעה"צ בסימן רע"ז סק"כ כתב דטעמו הוא משום דחשש לסברת הריב"ש, וכתב דמנהג העולם להקל כהמג"א ושאר אחרונים, ולכאו' מכוון דבריו הוא למש"כ שם סקי"ח דלדעת הריב"ש בעינן שיהא ההיתר חשוב יותר מן השמן, ופעמים שאין הלחם חשוב יותר מן השלהבת, ולדעת המג"א ושאר אחרונים סגי במה שהוא חשוב יותר מן השלהבת.[[441]](#footnote-442)

הארחות חיים בסימן ר"י והכל בו בסימן ל"א כתבו בשם רבינו פרץ, שאם הניח מער"ש פת או אוכלין בכיס מלא מעות, הוי בסיס לדבר האסור ולדבר המותר ומותר לטלטלו בשבת מפני הדליקה או מפני האויבים, והביאו הב"י בסימן של"ד, וצ"ב, דכיון דהכיס "מלא" מעות, ודאי דהמעות חשיבי טפי מן הפת והאוכלין, ומ"ט שרי, - וי"ל למש"כ בתשו' אג"מ או"ח ח"ה סימן כ"ב אות י"ז, דדבר החשוב אינו נידון רק לפי שויותו, ואם יש לו ככר והון רב על הבסיס אזלינן בתר הככר כיון דצריך לככר זה בשבת, וה"נ כשיש לו משקפיים ומעות רבות ע"ג בסיס, כיון דצריך הוא למשקפיים מיד כשאין לו משקפיים אחרות הו"ל המשקפיים כדבר חשוב לגבי מעות, ומצינו יסוד הדברים במ"ב בסימן רע"ז סקי"ח דאם הי' מונח על השלחן ביה"ש גם ככרות ושאר דברים "שצריך לשבת" פשיטא דהם חשובים יותר מן הנר, ומבו' דאם אינם צריכין לו לשבת, הוי הנר כדבר חשוב טפי, והו"ל בסיס לאיסור,[[442]](#footnote-443) ולפ"ז י"ל דד' רבינו פרץ הם בגונא שהפת והאוכלין צריכין לו לשבת, וע"כ חשיבי כדבר חשוב, וצ"ע.

\*בפסקי מהרי"ח בסוגיין כתב, דמטלטלין כנונא אגב קיטמי' אע"ג דאיכא עלי' שברי עצים, אבל אי לאו קיטמא אסור לטלטל כנונא, כיון דאיכא עלי' שברי עצים וא"א לנער, אבל דבר מוקצה דאפשר לנער מותר לנער אגב הכלי לבד, ובלבד דל"ה בסיס, והביאו ההג"א בסימן כ"ב, והנחלת צבי בסימן ש"י סוסק"ח תמה טובא על דבריו, ועיי"ש שכתב להגי' בדבריו.[[443]](#footnote-444)

המג"א בסימן ש"ט סק"ו הוכיח דבסיס באקראי ל"ה בסיס, ודלא כמש"כ התרוה"ד, מהא דמטלטלין כנונא אגב קיטמא, אע"ג שיש על האפר שברי עצים,[[444]](#footnote-445) כמש"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ג,[[445]](#footnote-446) - והא"ר שם סק"ט כתב לדחות, דהכא הכלי הוא בסיס גם להיתר, ומשא"כ בד' התרוה"ד דדבר מוקצה מונח על חפץ ולטלטל החפץ קאמר דאסור, והתו"ש שם סקי"ד תמה ע"ז, דכיון דאיירי כשהשברי עצים מונחין על האפר, וכמש"כ הרמב"ם, הרי דאם האפר עצמו הו"ל בסיס לדבר האסור ואסור, הוי הכנונא בסיס לאיסור לחודי', וכ"כ הבית מאיר שם בסו"ד.

ובדעת הא"ר י"ל דס"ל כמש"כ החיי אדם בכלל ס"ז סי"א והביאו המ"ב בסימן ש"י סקל"א דאף תיבה שהיא בסיס לדבר האסור, מ"מ חשבינן לה כדבר המותר לאשוויי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, ונתבאר בדף מס' 19, וע"כ ה"נ הכא, אף דהאפר הוא בסיס לדבר האסור, מ"מ חשיבא הכנונא כבסיס לדבר האסור והמותר, - אך מד' התו"ש והבית מאיר מבו' דפשיטא להו שלא כד' החיי אדם, ודבר האסור משום בסיס לדבר האסור, ל"מ לאשוויי להדבר שהוא מונח עליו כבסיס לדבר המותר, וכ"נ מד' המג"א, (וכ"נ גם בדבריו בסימן ש"י סק"ז, ויתבאר בעזה"י במקומו).[[446]](#footnote-447)

והתו"ש כתב לדון לפרש לד' הא"ר דהוא משום דאע"ג דהשברים מונחין על האפר, א"א שלא יהא ביניהם קצת אפר שאין השברים מונחין עליו כלל,[[447]](#footnote-448) וכ"כ בגל' הגרע"א למג"א שם, דאין השברי עצים מכסין לכל האפר אלא דמונח בכמה מקומות שברי עצים, וע"כ אף אם האפר שתחת השברי עצים הוי בסיס, מ"מ האפר שבצדדים ל"ה בסיס דאין האפר גוש אחד שיהי' הכל בסיס, - ובס' גבורת יהודה להגר"י שפירא זצ"ל סימן כ"ז סק"ב ד"ה והגרע"א כתב בדעת המג"א, דאף אם אין השברי עצים מונחין על כל האפר, חשיב כל האפר כבסיס, דכיון דאם יטול מעט מן האפר יפול האפר למטה, חשיב כל האפר כגוף אחד, ועמש"כ בזה בס' האיר יוסף סימן י"ט.[[448]](#footnote-449)

**ביצה כ"א ב' - ולטלטלינהו אגב כסא מי לא אמר רבא מטלטלין כנונא אגב קטמי' אע"ג דאיכא עלי' שברי עצים,** נחלקו הראשונים בביאור הא דמייתינן מהתם, דהתוס' פירשו דהא דמייתינן מינה הוא דכ"ה דהתם אין הכנונא נעשה בסיס לשברי עצים, ה"נ הכא אין הכוס נעשה בסיס לשיורי כוסות,[[449]](#footnote-450) וכ"כ הרא"ה בסוגיין, - אך הרמב"ן בשבת מ"ז א' פירש דהא דמייתינן מהתם, אי"ז להא דל"ה בסיס, דהא דל"ה בסיס הוא משום דלא נעשה בסיס מערב יו"ט לדעת, אלא להא דמותר לטלטל את הכוסות אף שיש בידן שיורי כוסות האסורין בטלטול, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א שם בשם ר"ת, ויש לפרש כן גם בד' ר"ת שהביאו התוס' בסוגיין, ונתבאר להלן.

לדעת התוס' ודעימייהו דהא דמייתינן מינה, הוא מהא דאין הכנונא נעשית בסיס לשברי עצים, הק' התוס' דמה מייתינן מינה, הרי התם איכא קיטמא המותר בטלטול, והוי בסיס לאיסור ולהיתר, וכתבו דשיורי כוסות גריעי טפי וראויין להתבטל אגב הכוס כמו שברי עצים אגב קיטמא,[[450]](#footnote-451) וכ"כ הרא"ה, ועד"ז כתבו התוס' והרשב"א בשבת מ"ז א',[[451]](#footnote-452) ומבו' לפ"ז, דהא דבסיס לאיסור ולהיתר שרי, הוא משום דהאיסור מתבטל אגב ההיתר, וע"כ מדמינן דה"נ יש להתיר בשיורי כוסות דגריעי והן בטלין אגב הכוס,[[452]](#footnote-453) - והרא"ה כתב בשם הרמב"ן דהתם איירי באפר האסור בטלטול, ואפ"ה מטלטלין את הכנונא, לפי שהאפר בטל לכנונא, ואף דאיכא שברי עצים דחשיבי טפי, ה"ה בטלין לכנונא, וזהו דמייתינן מינה דה"נ שיורי הכוס בטלין לכוס, וכ"כ הריטב"א והר"ן בשבת שם.

התוס' כתבו בשם ר"ת שפירש דהא דל"ה בסיס הוא משום דלא מיקרי בסיס לדבר מועט שאינו נקבע כגון שברי עצים ושיירי כוסות, והא דלא הותר לטלטל כנונא אלא אגב קטמא, הוא משום דאל"כ יש לו לנער את השברי עצים, ורק משום דאיכא התם קיטמא א"א לו לנער את השברי עצים שלא יפול הקיטמא, וה"נ בשיורי כוסות מותר לטלטל אגב כסא, לפי שא"א לנערם, והרשב"א בשבת שם פירש דהא דא"א לנערם הוא לפי שהן דבוקין אל הכוס.

ובד' התור"פ בסוגיין והרשב"א בשבת מבו' דלפ"ז הא דמייתינן מההיא דמטלטלין כנונא אגב קיטמא, אינו להא דאינו נעשה בסיס, אלא להא דמותר לטלטל את הכנונא אף דיש בתוכה שברי עצים האסורין בטלטול, משום דא"א לנערן, וזהו דמייתינן מינה דה"נ מותר לטלטל את השיורי כוסות אגב הכוס משום דא"א לנערם, - אך בחי' הגרע"א הק' דכיון דא"א לנער פשיטא דשרי לטלטלן אגב ההיתר, כדתנן בשבת קמ"ב ב' דהיתה בין החביות מגביהה ומטה על צדה והיא נופלת, והרי דהותר טלטול גמור אגב היתר כשא"א לנער,[[453]](#footnote-454) - ולכאו' י"ל, דמהתם לא למדנו דהותר מעשה טלטול כשא"א לנער, דשאני התם דכיון דא"א לנער בע"א והויא ההגבהה לצורך הניעור, חשבינן לי' כמעשה דניעור דשרי, ולעולם י"ל דלא הותר מעשה טלטול דהאיסור, אף כשא"א לנער,[[454]](#footnote-455) וי"ל עוד, דהוא משום דמהתם לא למדנו שהותר טלטול גמור כשא"א לנער אלא בשוכח, אך הכא דהוא מניח, (אלא דאינו נעשה בסיס משום דהוא דבר מועט שאינו נקבע), י"ל דלא הותר טלטול גמור, וע"ד מש"כ התוס' בשבת קכ"ג א'.

בחי' הגרע"א הק' ע"ד ר"ת, דלמש"כ התוס' בשבת מ"ז א' בד"ה אגב בשם ר"ת גופי' דשברי עצים חשובין יותר מאבן שבכלכלה, הרי דכיון דמבו' בסוגיית הגמ' בשבת קמ"ב א' דהכלכלה נעשית בסיס לאבן, כ"ש דנעשה הכלי בסיס לשברי עצים,[[455]](#footnote-456) - אך הרשב"א בשבת שם כתב לדעת ר"ת, דהא דאסור לטלטל כלכלה שהאבן בתוכה כשאין בתוכה פירות, הוא משום דאפשר לנער את האבן, ואי"ז מדין בסיס, וזה כמש"כ התורי"ד בשבת קמ"ב א' דהא דפרכינן התם דליהוי כלכלה בסיס לדבר האסור, אין המכוון לדינא דבסיס דאסור בטלטול, אלא להא דאסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו כשאפשר לו לנער, ולפ"ז ניחא.

בחי' הגרע"א בשבת מ"ז א' הק' במש"כ התוס' שם בשם ר"ת דהא דאין מטלטלין נר שיש בו שברי פתילה, הוא משום דבגליל הי' להן רוב שמן ולא בטלי שברי פתילה לגבי השמן, שהרי לדעת ר"ת גופי' גם בלא השמן בטלי שברי פתילה להכלי כמו שברי עצים, וכדמדמינן התם שברי עצים לשברי פתילה, והא דלא הותר לטלטל כנונא אלא כשיש בה אפר, הוא משום דבלא האפר הוא צריך לנער, וא"כ מ"ט אסור לטלטל נר שיש בו שברי פתילה, הרי מכח השמן א"א לנער, וממילא יש להתיר משום דהפתילה בטילה לכלי, וא"צ שהשמן יבטל את השיירי פתילה.[[456]](#footnote-457)

ובביאורים להגרנ"ה זצ"ל על המעשה רב סימן קי"ג פירש לד' ר"ת, דמכח הא דל"ה השמן חשוב להן, לא הותר שלא לנער השיירי פתילה משום הפסד השמן, עיי"ש, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ח סק"ה דבעינן שיהא השמן חשיב טפי מהפתילה ואז ניכר שאינו מנער בשביל השמן, וכתב לישב עוד, דכיון דמותר השמן לא חשיב כלל מיקרי אפשר לנער.

הרמב"ן בשבת שם כתב דהא דאין הכוס נעשה בסיס לשיורי כוסות הוא משום שלא נעשה להן בסיס מערב יו"ט לדעת, ונידון הגמ' הוא אם מותר לטלטל את השיורי כוסות אגב הכוסות, וע"ז הוא דמייתינן מהתם דמותר לטלטל את האפר והשברי עצים אגב הכלי, משום דהן בטלין אגב הכלי, כיון שאין נטילת הכלי בשבילן כלל אלא בשביל עצמו, וה"נ מותר לטלטל את השיורי כוסות אגב הכלי, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמותר לטלטל את השיורי כוסות אגב הכוסות, אף כשאפשר לו לנערן, ואף כשאינו מטלטל את הכוס לצורך גופו או לצורך מקומו,[[457]](#footnote-458) דהותר לטלטלן אף שלא לצורך משום דבטלי אגב כלי ולא חשיבי כלל, והוכיח כן מהא דלא גזרינן בשיורי כוסות משום טלטול שלא לצורך.

**התם לאו איסוה"נ נינהו הכא איסוה"נ נינהו,** נתבאר בדף מס' 16 פלוגתת רבוותא אם יש בסיס באמצע השבת,[[458]](#footnote-459) ולדעת הסוברים דאין בסיס באמצע השבת, קשיא מהא דאסרינן הכא לטלטל כוסות שיש בהן יין האסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרא"ה כתב דכל הא דשרי כשלא הי' עליו המוקצה בביה"ש, הוא בדבר האסור מתחילתו, דאין כלי המותר נעשה לו בסיס, ומשא"כ הכא דנתן לתוכו יין מותר, הוי בסיס גמור אף בשבת או ביו"ט עצמו, וכשנאסר ע"י הנכרי, הוא עומד במקומו ובדינו להיות בסיס לו, והו"ל בסיס לדבר האסור, וצ"ב. - **ב** השטמ"ק כתב בשם הריטב"א דשאני הכא דהכוס הוא כלי המיוחד ליין והוא בסיס לו גמור.[[459]](#footnote-460) - **ג** לדעת הרמב"ן י"ל דלעולם אין הכוס נעשה בסיס ליין, אלא דכיון דאיסוה"נ נינהו, לא הותר לטלטלו בעוד היין בתוכו כשאפשר לנערו, ועד"ז הוא למש"נ להלן מד' הריב"ש ודעימי' דהא דאסרינן הכא משום דאיסוה"נ נינהו, היינו דלא הותר לטלטל איסוה"נ אגב היתר, ולדעתם אסור לטלטל הכוס בעוד היין בתוכו, אף כשאפשר לנערו. - **ד** החזו"א בסימן מ"ח סק"ח הוכיח מזה, דאף אין בסיס באמצע השבת, מ"מ אסור לטלטלו בעוד האיסור עליו, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה שם.

בד' הרא"ה והריטב"א מבו' דהא דאסרינן משום דאיסוה"נ נינהו, היינו דמה"ט נעשה הכוס בסיס ליין האסור, אף דשיורי הכוסות הוו דבר שאינו חשוב והן בטלין לכוס, - אך הנה בתשו' הריב"ש סימן ת"א הביא מהכא דחמץ שהוא אסור בהנאה הוי מוקצה טפי ואסור לטלטלו אפי' אגב דבר אחר, וכ"כ הגר"א בסימן תמ"ו ס"א, ומבו' דס"ל דמה שאמרו הכא דכיון דאיסוה"נ נינהו אסירי, לאו היינו דמה"ט חשבינן להכוס כבסיס לדבר האסור, אף דהשיורי כוסות בטלין, אלא היינו דמה"ט לא הותר לטלטל את הכוס בעוד השיורי כוסות בו, משום דלא הותר לטלטל איסוה"נ אגב היתר, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ח סק"ו בדעת רש"י, ופירש דהוא משום דהתירא דטלטול שברי עצים ואבן אגב היתר, הוא משום דלא חשיבי מוקצה כ"כ והותר טלטולן אגב ההיתר, אבל באיסוה"נ דהוו מוקצה טפי אסור.[[460]](#footnote-461)

**מזמנין את הנכרי בשבת,** בטעם הא דלא אסרו משום טלטול שיירי כוסות, מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ה כתב דהוא משום דלא חיישינן לשיורי כוסות, ומשמע דקי"ל דאסור לטלטל את הכוס בעוד השיורי כוסות בו, משום דהם איסוה"נ, אלא דלא חייישינן לכך, וכ"כ השטמ"ק בשם מורו,[[461]](#footnote-462) וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ה דלא חיישינן לשיורי כוסות שהנכרי ישטפנו. - **ב** הרמב"ן במלחמות בפסחים מ"ו ב' כתב דהוא משום דמותר לטלטלן אגב כסא, כדמטלטלינן כנונא אגב קטמי', וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ב הי"א דמותר לטלטל את הכוס ששתה בו הגוי ואינו חושש משום שיורי כוסות של יי"נ, לפי שהשיורין אינן חשובין כלום ובטלים הם אצל הכוס ומטלטלין ע"י הכוס, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן שכ"ג סקי"ד, ועמד ע"ז החזו"א בסימן מ"ח סק"ט, וכ"כ השעה"צ בסימן שכ"ה סק"א, והשפ"א בסוגיין. - **ג** בתשו' הר"ש משאנץ שנד' בתשו' מהר"ם מר"ב סיני סימן ל"ה כתב דהוא משום דמותר לטלטל את השיורי כוסות משום דהוי כגרף של רעי, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ט סק"ט, ועמש"נ בדף מס' 29 בטעם הא דל"ה כעשיית גרף של רעי לכתחילה.

כ"ב תמוז פ'

דף מס' 22

**מ"ד ב'** **- יש עלי' מעות אסור לטלטלה,** התוס' כתבו דהיינו דאסור לטלטלה לגמרי, ובפשוטו הוא משום דהויא בסיס לדבר האסור, וכתבו לפ"ז דאיירי במניח, דבשוכח מותר לנער את המטה והמעות נופלות, וכ"כ הריטב"א והר"ן.[[462]](#footnote-463)

והתוס' כתבו די"ל דאיירי כשהניחם לדעת ישראל ע"מ לסלקם לאחר שעה, וע"כ לא פשיט מינה דאין מוקצה לחצי שבת, דהוי כגמרו בידי אדם,[[463]](#footnote-464) וכן נקטו הרמב"ן וש"ר לקמן קמ"ג א' דאיירי בכה"ג, והרשב"א כתב בתו"ד דמוכח מסוגיין דאיירי בכה"ג, וכנראה דהוא משום דאל"כ ל"ה תלי בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, דמודה ר"ש באינו יושב ומצפה, ועיי"ש שהקשו דא"כ מ"ט אסור לטלטלה, הרי המניח בשבת ע"מ לזרוק ל"ה בסיס, דמה"ט הוא דמותר לטלטל את הפת כשהגרעינין עלי' ולטלטל את הטבלא כשהקליפין עלי', - והרמב"ן שם כתב לפרש דאה"נ דלא נעשית המטה בסיס לדבר האסור, והא דאסור לטלטלה היינו דאינה מיטלטלת לצורך גופה להדיא בלא ניעור, אך שפיר מותר לנער והן נופלין, וכן אם הוצרך למקומה מטלטלה ועודן עליו עד המקום שהוא צריך להניחה שם, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ המאירי שם בשם גדולי הדורות.

והראשונים שם כתבו לישב בכמה אנפי דנעשית המטה בסיס, **א** הרמב"ן כתב בשם הראב"ד דשאני הכא דהמטה בטילה לגבי מעות, והרשב"א כתב דהוא משום דחשיבי, וע"כ הויא בסיס.[[464]](#footnote-465) - **ב** הרשב"א כתב די"ל דאיירי כשהיו עלי' המעות בביה"ש, וע"כ היא נעשית בסיס, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ. - **ג** הרשב"א כתב די"ל עוד, דאיירי במניח לדעת באמצע השבת, ול"ה דעתו לנערו ממנה בשבת, אלא שהן עשויין ליפול משם מעצמן,[[465]](#footnote-466) ובכה"ג הויא המטה בסיס. - **ד** המאירי שם כתב בשם י"מ, דאף דאין בסיס באמצע השבת, מ"מ במטה מתוך חשיבות המעות היא בטלה אצלם אף כשלא היו שם עד השבת.

בעיקר מש"כ התוס' דאיירי כשהניחם לדעת ישראל ע"מ לסלקם לאחר שעה, הק' המהרש"א דזה דלא כמש"כ התוס' לעיל מ"ג ב' דמניח ע"מ ליטלו בשבת הוי כשוכח,[[466]](#footnote-467) וכתב די"ל בדוחק,[[467]](#footnote-468) - והגרע"א והבית מאיר בסוגיין הק' עוד, ממה שאמרו לקמן קנ"ד ב' בשליפי זוטרי דל"ה ביטול כלי מהיכנו, והרי דמותר לנער, ובע"כ דעכ"פ במניח באמצע השבת ודעתו לנערו לא נעשה בסיס, ועמש"כ בזה בס' חפץ ה', ונתבאר עוד בזה בדף מס' 16.

\*בד' הבה"ג בהל' שבת פכ"ג נראה להדיא דמפרש להא דיש עלי' מעות אסור לטלטלה, דהיינו כשהיו עלי' המעות בביה"ש, וכתב דכל שלא היו עלי' המעות בביה"ש, מותר לטלטלה בעוד המעות עלי' במקום שאובדין, - וצ"ל דאיירי כשמטלטל את המטה לצורך גופה, דהרי אסור לטלטלה כדי שלא יאבדו המעות, דהוי הטלטול לצורך דבר האסור, ולא נתחייב לנער את המעות משום שהן אובדין, ומבו' לפ"ז דאף כשא"א לנער משום הפסד המוקצה מותר לטלטל בעודו עליו, ונתבאר בדף מס' 12.

**מוכני**

**מוכני שלה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב שהוא אופן שהשידה נשאת עליו,[[468]](#footnote-469) וכ"כ הר"ש והרא"ש בכלים פי"ח מ"ב,[[469]](#footnote-470) - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ת דהוא בסיס שהשידה יושבת עליו, דומיא דכיור וכנו, וכ"כ בפי' ר"ח. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח בכלים שם כתב דהוא מגירה שבתוך השידה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מכלים ה"ה.[[470]](#footnote-471) - **ד** הראב"ד בהל' כלים שם כתב דהוא גלגל למעלה או על שפתו שמעלין התבואה לשידה באותו גלגל, לפי שיש טורח גדול במלואו או בהריקו ומשתמשין בהן דרך הגלגל. - **ה** המאירי כתב דהוא כלי קטן שבצד השידה.

**בזמן שהיא נשמטת וכו' ואין גוררין אותה בשבת בזמן שיש עלי' מעות,** בטעם הא דכשאינה נשמטת גוררין אותה בשבת אף כשיש עלי' מעות, כדתנן בסיפא,[[471]](#footnote-472) מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהיינו משום דכשהיא נשמטת היא כלי בפנ"ע, אך כשאינה נשמטת דאינה כלי בפנ"ע מותר לגוררה אע"פ שיש עלי' מעות, כיון שאינם ע"ג השידה שהיא עיקר הכלי, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בשם תוס', וכ"כ הר"ש בכלים פי"ח מ"ב.

והתוס' הרא"ש כתב ע"ז דדבר תימה הוא שאם יש דבר אחד מחובר לכלי ויש בו מעות שיהא מותר לטלטלו, ואף את הכלי עצמו נראה דאסור לטלטל כיון דיש מעות במה שמחובר לו, ועד"ז הק' הריטב"א בשם תוס' דאדרבה כיון שהמוכני חיבור לה תהא אסורה אפי' השידה עצמה, דאטו אם נתנו מעות על בית יד של מחבת לא יהא אסור לטלטל כל המחבת, - והריטב"א כתב לישב, דבכלי שיש לו בית יד הוי הכל כלי אחד ממש, וע"כ אף הכלי עצמו אסור בטלטול, אך הכא הם ב' כלים, ואין השידה מתבטלת למוכני, אלא אדרבה המוכני ניתר אגב השידה, - אך הר"ן כתב דלפ"ד התוס' אם הניח דבר שאינו ניטל בידות הכלים ל"ה הכלים בסיס לדבר האסור.

ובד' התוס' הרא"ש מבו' שפירש בד' התוס', דמכח ה"ט דאין המעות מונחין על עיקר הכלי, אף המוכני עצמה אינה נעשית בסיס, וכ"ה מבו' להדיא בל' הרמב"ן והריטב"א, וכ"ה מבו' בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן קע"ז וד"ל סימן שפ"ז וד"פ סימן מ"ה, והביאו ההגמי"י בפ"ה משבת הי"ז, עיי"ש, - אך בד' המג"א בסימן ש"י סק"ז נראה שפירש דל"מ אלא דמה"ט אין השידה נעשית בסיס, אך לעולם המוכני עצמה נעשית בסיס, ולא הותר אלא לגרור את השידה ולא את המוכני,[[472]](#footnote-473) וכ"כ בחי' אהעו"ז בסוגיין בדעתו, ועמש"כ בזה התהל"ד שם סק"ה.[[473]](#footnote-474)

**ב** התוס' הרא"ש כתב דאיירי כשיש ככר או תינוק או אוכלין בתוך השידה, דכל דאינה נשמטת בטילה היא לגבי השידה, והשידה מותרת לטלטל דהויא בסיס לדבר האסור ולדבר המותר, ועד"ז כתבו הרמב"ן וש"ר בשם רבינו אפרים, וכ"כ התורי"ד הנדמ"ח מכת"י (במהד' מוה"ק).[[474]](#footnote-475)

**ג** הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח בכלים שם פירש דהיינו, דכל שאינה נשמטת מותר לגרור את המוכני בשבת אע"פ שיש בה מעות, כיון דאין המוכני נחשבת בפנ"ע, וכשמושך המוכני ובו המעות כיון שאינו יכול להוציאה ולהפרידה מן השידה ה"ז כאילו לא טלטל המעות, וכתב שם דאם הגבי' את השידה בכללה או גרר אותה ממקום למקום ה"ז אסור, משום דבכה"ג נמצא שטלטל את המעות,[[475]](#footnote-476) - ומשמעות דבריו דאיירי בשוכח שלא נעשית המוכני בסיס למעות, ונידון האיסור בזה הוא משום טלטול המעות, דבכה"ג שהיא נשמטת אסור לגרור את המוכני, משום דהוא מטלטל בכך את המעות.[[476]](#footnote-477)

ובביאור הא דכשאינה נשמטת מותר לגוררה משום דחשיב כאילו לא טלטל המעות, י"ל דהוא משום דהא דכשמטלטל היתר בעוד האיסור עליו חשיב כטלטול של האיסור, אי"ז כמעשה טלטול בפנ"ע של הדבר האסור, אלא היינו דכיון דעי"ז נעקר הדבר האסור ממקומו, חשיב כטלטול של הדבר האסור, וע"כ כל שאין המוכני נשמטת ואינה נידונת לעצמה, מותר לגוררה, משום דחשבינן שעדיין המעות הם במקומם וליכא טלטול על המעות,[[477]](#footnote-478) אך אסור להגבי' או לגרור את השידה בכללותה, דכיון דעי"ז נעקרים המעות ממקומם, הו"ל טלטול על המעות.

**ד** התורי"ד לקמן קמ"ב א' כתב לפרש דלעולם אין השידה נעשית בסיס למעות, אלא המוכני נעשית בסיס למעות, בין בנשמטת ובין כשאינה נשמטת, וע"כ הוא דאסור לגוררה כשהיא נשמטת, אך כשאינה נשמטת והיא כלי אחד עם השידה וכשגוררה כאילו גורר השידה, מותר לגוררה, דכיון דא"א לגרור השידה אלא ע"י המוכני, מותר לגרור המוכני בשבת אע"פ שהמעות עלי' שכל הטלטול הזה אינו אלא בעבור השידה והשידה לא נאסרה, ומשא"כ כשהיא נשמטת, דאע"פ שגוררין אותה לצורך השידה, מ"מ חשבינן לה כמופרדת ממנה ואסור לטלטלה, וצ"ב.[[478]](#footnote-479)

כ"ג תמוז פ'

דף מס' 23

**אם מותר לטלטל מוכני שאינה נשמטת בעוד המעות עלי' אף כשאפשר לנער**

**מ"ד ב'** **-** הר"ן בסוגיין כתב דלדעת התוס' אם הניח דבר שאינו ניטל מערב שבת בידות הכלים, ל"ה הנהו כלים בסיס לדבר האסור, ומותר לטלטלן בניעור לצורך גופן או בטלטול גמור לצורך מקומן, - ומבו' בדבריו, דאף לדעת התוס' דמוכני שאינה נשמטת שיש עלי' מעות אינה נעשית בסיס, משום דאין המעות על עיקר הכלי, מ"מ אסור לטלטלה בעוד המעות עלי' כל שאפשר בניעור, דדמי לשוכח מעות ע"ג הכר, דאף דאין הכר נעשה בסיס, מ"מ אסור לטלטלו בעוד המעות עליו.

אך המג"א בסימן ש"י סק"ז הוכיח מד' הרמ"א שם, דבמוכני שאינה נשמטת דמותר לגוררה כשיש עלי' מעות, היינו אף כשאפשר לנער המעות, דהגם דאסור לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו כשאפשר לנער אף כשאינו נעשה בסיס, מ"מ הכא דאין האיסור מונח על עיקר הכלי א"צ לנער,[[479]](#footnote-480) - ובחי' אהעו"ז בסוגיין כתב ללמוד כן ממש"כ התוס' בתו"ד דאם מיירי בשוכח, קמ"ל דבאינה נשמטת שרי לגוררה טלטול גמור, והיינו דמותר לגוררה בעוד המעות עלי' אף כשיכול לנער,[[480]](#footnote-481) ובגל' הגרע"א למג"א שם למד כן מעיקר קו' התוס' וש"ר דלוקמה בשוכח, ונתבאר להלן.

ובטעם הא דא"צ לנער בכה"ג, כתב החזו"א בסימן מ"ז סק"ה דעיקר דין ניעור הוא משום דכל דאפשר לנער ואינו מנער חשיב כמכוין לצורך דבר המוקצה לטלטלו, ומשא"כ הכא דלא חשיב טלטול השידה כלצורך המעות, - וי"ל עוד, למש"כ הרשב"א בריש ביצה דהא דאסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו, הוא משום דהוי בסיס קצת, וע"כ כיון דאין המוכני נעשית בסיס למעות, משום דאין מונחין על עיקר הכלי, אף מותר לטלטלה בעוד המעות עלי', וכ"נ להדיא בל' הרמ"א שם שכתב דטעם ההיתר הוא משום דאין כל הבגד נעשה בסיס למעות, (אף דאיירי שם בשוכח, והנידון הוא להתיר לטלטלו בעוד המעות בתוכו).

ואמנם לכאו' כל המקום להתיר בזה הוא לדעת התוס' ודעימייהו דמוכני שאינה נשמטת אינה נעשית בסיס משום דאין המעות על עיקר הכלי, דלפ"ז י"ל דמה"ט אף א"צ לנער את המעות, אך לדעת רבינו אפרים ודעימי' דלא ס"ל כלל להך מילתא דהיכא דאין המעות על עיקר הכלי קייל טפי, והא דשרינן במוכני שאינה נשמטת, הוא משום דיש בשידה דבר היתר, והו"ל בסיס לאיסור ולהיתר, ודאי דאסור לגרור את המוכני בעוד המעות עלי' כשאפשר לנער, ככל איסור המונח על הכלי, דאסור לטלטל את הכלי בעודו עליו כשאפשר לנער, ועמש"נ בזה להלן במשה"ק הראשונים דלוקמה בשוכח.

\*המג"א שם הביא מפיהמ"ש להרמב"ם בכלים, דאף במוכני שאינה נשמטת לא הותר לגוררה, אלא כשא"א לנער ממנה המעות, - אמנם לפי הנוסחא שבפיהמ"ש הנדמ"ח ליתא להך מילתא, ומסתברא מילתא דהא דשרי לגרור את המוכני בפנ"ע, דכיון דאין יכול להוציאה ולהפרידה מן השידה ה"ז כאילו לא טלטל המעות, הוא אף כשאפשר לנער את המעות, שהרי לא חשיב כלל כטלטול דהמעות.[[481]](#footnote-482)

\*בחי' אהעו"ז בסוגיין כתב בהך מילתא דבמוכני שאינה נשמטת א"צ לנער את המעות, דכל הרבותא בזה הוא בשוכח דאין המוכני נעשית בסיס, אך במניח דהמוכני עצמה נעשית בסיס לדבר האסור, למש"כ המג"א דהמוכני עצמה נעשית בסיס אף כשאינה נשמטת, פשיטא דא"צ לנער את המעות, שהרי סו"ס מטלטל את המוכני שהיא מוקצה, וכתב לישב בזה לקו' המהרש"א ע"ד התוס', עיי"ש.

ונתחדש בדבריו דעיקר דין ניעור, הוא כשבידו לנער את כל המוקצה, אך כל שאין בידו לנער את כל המוקצה ואכתי הוא זקוק להתירא דטלטול מן הצד, א"צ לנער כלל, - וזה מתפרש למש"כ כמה מקמאי בפ' נוטל דדין ניעור הוא משום דכל שיכול לעשות בענין שלא יטלטל האיסור אין לו לטלטלו,[[482]](#footnote-483) וכ"כ המ"ב בסימן ש"ט סק"י), ולפ"ז י"ל דהיכא דא"א לו לנער כל המוקצה, ובלא"ה הוא זקוק להתירא דטלטול מן הצד, לא הצריכוהו לנער,[[483]](#footnote-484) אך למש"כ החזו"א לפרש בד' התוס' דדין ניעור הוא משום דכל דאפשר לו לנער ואינו מנער מתייחס הטלטול גם אל המוקצה, ודאי דאף בכה"ג דאין בידו לנער את כל המוקצה, צריך לנער.

אך המ"ב בסימן ש"י סקכ"ט כתב דלדעת הסוברים דצריך לנער אף כשאין המעות מונחין על עיקר הבגד, צריך לנער המעות מן הכיס בין במניח ובין בשוכח, ומבו' דאף דבמניח נעשה הכיס עצמו בסיס, כמש"כ המ"ב שם לעיל מינה, וא"א לו לנערו, מ"מ צריך לנער את המעות,[[484]](#footnote-485) והבאה"ט בסימן ש"י סק"ט כתב בשם האהעו"ז (ואינו לפנינו) דמותר לטלטל בגד שהכיס תפור בו אפי' בשוכח, וכ"ש במניח ד"פשיטא דשרי", וזה לטעמי' דבמניח דנעשה הכיס בסיס וא"א לו לנערו, ודאי דא"צ לנער את המעות.

**בדין מוכני נשמטת, אם אסור אף לגרור את השידה**

**ואין גוררין אותה בשבת,** משמעות לישנא דמתניתין דקאי על המוכני דאין גוררין אותה בשבת משום דנעשית בסיס למעות, ולא נתפרש אם ה"נ אסור לגרור את השידה כיון דעי"ז נגררת אף המוכני, או דכל דגורר את השידה, אף דעי"ז נגררת אף המוכני, הו"ל כטלטול מן הצד דשרי.[[485]](#footnote-486)

והמשנ"א בכלים פי"ח מ"ב כתב דמותר לגרור את השידה, - אך החזו"א בסימן מ"ז סק"ה ובכלים סימן כ"ד סק"ב כתב דאסור לגרור אף את השידה, ואף דא"א לנער את המוכני מן השידה, וכל דא"א לנער מותר לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו, מ"מ כיון דהטלטול הוא גם לצורך המוכני, שהוא צריך לו לסייע לטלטול השידה, הוי כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור דאסור, וצ"ע דמ"ש מהא דמותר לטלטל כלכלה מלאה פירות שהאבן בתוכה אף דהוא צריך להאבן לסתום הנקב שבכלכלה.

ויש מקום לדון עוד, דבכה"ג לא חשיב כטלטול מן הצד, אלא חשיב כטלטול גמור של המוכני, כיון דהשידה והמוכני משמשין יחד וזהו דרך טלטולן, וה"ז כדבר אחד שמקצתו הוי מוקצה, די"ל דאסור לאחוז בחלק המותר ולטלטלו, ולא חשיב כטלטול מן הצד, ונתבאר להלן.

למשמעות ד' המג"א בסימן ש"י סק"ז דאף במוכני שאינה נשמטת נעשית המוכני עצמה בסיס ולא הותר אלא לגרור את השידה, ונתבאר בדף מס' 22, בע"כ דבמוכני נשמטת אסור לגרור אף את השידה, - וכ"כ המג"א שם בדין כיס שיש בו מעות דכשהוא קשור בבגד, דהוי כמוכני הנשמטת, אסור לטלטל הבגד, אך כשפיו תפור בבגד, אף דאסור להכניס ידו בכיס דנעשה בסיס, מ"מ מותר לטלטל את הבגד, דומיא דמוכני נשמטת דמותר לגרור את השידה.[[486]](#footnote-487)

אך צ"ב דכיון דבמוכני שאינה נשמטת ובכיס התפור בבגד, אף דנעשו המוכני והכיס בסיס, מ"מ מותר לגרור את השידה ולטלטל את הבגד, ולא אסרינן מכח הא דהוא מטלטל בכך את המוכני והכיס, מ"ט במוכני נשמטת ובכיס הקשור בבגד, אסור לגרור את השידה ולטלטל את הבגד.

והגר"ז שם סט"ו פירש דהוא משום דהא דאסור לטלטל את הבגד כשקשור בו כיס מלא מעות, הוא משום דכל שאין הכיס בטל לבגד, נעשה הבגד בסיס לכיס הקשור ותלוי בו, וע"כ אף הבגד אסור בטלטול, ומשא"כ כשהכיס תפור בבגד דהוא בטל לבגד, ואין הבגד נאסר בשבילו, - ולפ"ז ה"נ הוא בהא דבמוכני נשמטת אסור לגרור את השידה, דהוא משום דנעשית בסיס למוכני, אך צ"ע דלכאו' אדרבה המוכני הוא בסיס לשידה, ואין השידה בסיס למוכני, וכ"כ החזו"א בכלים סימן כ"ד סק"ב דאין סברא דהשידה תעשה בסיס למוכני, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ז סק"ה.[[487]](#footnote-488)

והך מילתא דטעם האיסור בזה הוא משום דנעשו השידה והבגד עצמן בסיס, הוא מבו' כן ממש"כ המג"א שם דכשיש מעות בתיבה בתוך השלחן אסור לטלטל השלחן אא"כ יש עליו גם דבר המותר, והרי דהא דאסור לטלטל השלחן הוא משום דהוא עצמו נעשה בסיס, וע"כ הוא דכל דיש עליו דבר היתר מותר לטלטלו דהו"ל בסיס לאיסור ולהיתר.[[488]](#footnote-489)

וצ"ל, דאף דבד' המג"א בסימן רע"ט סק"ה מבו' דמוקצה דבסיס אינו עושה בסיס אחר, וע"כ סגי במה שההיתר חשוב יותר מן השלהבת, וא"צ שיהא חשוב יותר מן השמן, מ"מ אותו הבסיס אסור, משום שע"י דהוא בסיס לבסיס לדבר האסור, חשיב אף איהו כבסיס לדבר האסור עצמו, ומ"מ כיון שכל איסורו הוא משום דהוי בסיס לדבר האסור עצמו, ע"כ כל שהניחו עליו דבר היתר סגי שיהא חשוב יותר מן הדבר האסור עצמו, ול"ב שיהא חשוב יותר מן הבסיס הראשון, וכ"ה בל' המ"ב בסימן ש"י סקל"א דהא דהבגד והשלחן אסורין בטלטול, הוא משום דהן בסיס למעות.

\*בעיקר הך מילתא דאף הבגד עצמו אסור משום בסיס לדבר האסור, משמע בד' הגר"ז דהוא משום דע"י דהבגד טפל לכיס והכיס טפל לדבר האסור, ע"כ אף הבגד טפל לדבר האסור.

אך צ"ע לפ"ז במש"כ החיי אדם בכלל ס"ז סי"א והביאו המ"ב בסימן ש"י סקל"א בתיבה שבשלחן שיש בה מעות, דחשיב השלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, ונתבאר בדף מס' 19, ואי נימא דהא דהשלחן חשיב כבסיס למעות, הוא משום דהוא טפל לתיבה שהיא טפלה למעות, א"א כלל דתועיל התיבה לחשוב השלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, שהרי אדרבה מכח הא דהוא בסיס לתיבה, חשיב כבסיס לאיסור, - ולכאו' בעכצ"ל לדעתו, דהא דהבגד והשלחן נעשין בסיס, היינו משום דאף בסיס לבסיס, משמש לדבר האסור, והוי הוא מצ"ע כבסיס לדבר האסור, וע"כ שפיר י"ל דמ"מ כיון דהוי השלחן בסיס גם לתיבה, הו"ל כבסיס לאיסור ולהיתר.[[489]](#footnote-490)

וצ"ל לפ"ז דהא דבמוכני שאינה נשמטת לא חשיבא השידה כבסיס למעות, אי"ז כמש"כ הגר"ז דהוא משום דהיא בטילה לשידה, אלא הוא משום דדוקא כשהמוכני נשמטת, דהשידה מחזקת את המוכני שיש עלי' מעות, חשיבא השידה כבסיס למעות, ומשא"כ במוכני שאינה נשמטת דהוו המוכני והשידה כלי אחד, לא חשבינן כלל שהשידה מחזקת את המוכני, וע"כ לא חשיב דהיא משמשת את המעות, וצ"ע.

**בטעם הא דבמוכני שאינה נשמטת מותר לגרור את השידה**

למשמעות ד' המג"א דאף במוכני שאינה נשמטת נעשית המוכני עצמה בסיס, ולא הותר אלא לגרור את השידה, וכ"כ המג"א שם בכיס שבבגד, דהכיס עצמו נעשה בסיס, ואסור להכניס ידו בתוכו, ואפ"ה מותר לטלטל את הבגד, צ"ב דמ"ט לא אסרינן לטלטל את השידה והבגד משום שמטלטל בכך את המוכני והכיס.[[490]](#footnote-491)

והגר"ז שם סי"ד כתב דהא דמותר לטלטל את הבגד, הוא משום דבר המותר הוא שמטלטל בידיו והאיסור מיטלטל עמו מאליו בטלטול מן הצד, דשרי כשהוא לצורך דבר המותר, - וצ"ע דלא מצינו בכלי אחד שמקצתו מוקצה, שיהא מותר לאחוז בחלק המותר ולטלטלו משום טלטול מן הצד, אלא כיון דהוא כלי אחד חשיב כטלטול גמור של כל הכלי,[[491]](#footnote-492) וא"כ מ"ט הכא חשיב כטלטול מן הצד.

וי"ל בזה למש"כ הריטב"א דאף במוכני שאינה נשמטת לא חשיבי ככלי אחד ממש, וה"נ הוא בכיס התפור בבגד, וע"כ שפיר חשיב טלטול מן הצד, - וי"ל עוד, דאף דבכלי אחד שאוחז בחלק המותר חשיב כטלטול בידים אף של החלק האסור, מ"מ במוכני ובכיס שהם בטלין לשידה ולבגד, חשבינן דעיקר הטלטול הוא בשידה ובבגד, ואף דהמוכני והכיס מיטלטלין עי"ז אי"ז אלא כטלטול מן הצד.

**הא אין עלי' מעות שריא אע"ג דהוו עלי' ביה"ש,** התוס' הק' דמ"ט לא משני דאיירי בשוכח, וע"כ אין אסור לטלטלה אלא בזמן שיש עלי' מעות, וכתבו דהוא משום דמשמע דאין גוררין אותה אף לצורך מקומה, ובשוכח מותר לגוררה לצורך מקומה בעוד המעות עלי', וכ"כ הרשב"א, והרמב"ן והר"ן הוסיפו, דבשוכח מותר לגוררה אף לצורך גופה כשא"א לו לנער,[[492]](#footnote-493) - ובתשו' ספה"י לר"ת סימן ד' כתב דניח"ל לאוקמה במניח, דאורחא דמילתא דמוכני נותנין עלי' מעות.

בגל' הגרע"א למג"א סימן ש"י סק"ז כתב דממשה"ק התוס' והרשב"א דלוקמה בשוכח, מוכח דס"ל דבמוכני שאינה נשמטת מותר לגוררה בעוד המעות עלי' אף כשאפשר לנער, וכמש"כ המג"א שם בדעת השו"ע, דאי נימא דכל דאפשר לנער אסור לגוררה בעוד המעות עלי', הרי בע"כ דהא דמפלגינן בין נשמטת לשאינה נשמטת, הוא כשא"א לנער את המעות, דמ"מ במוכני נשמטת אסור משום דנעשית בסיס לדבר האסור, ובע"כ דאיירי במניח.[[493]](#footnote-494)

אך צ"ע בתרתי, חדא, דהר"ן ג"כ דן בזה אם איירי בשוכח או במניח, והר"ן גופי' כתב דאף כשמונח המוקצה על ידות הכלים, אסור לטלטל הכלי בעוד המוקצה עליו כשאפשר לנער, ונתבאר לעיל,[[494]](#footnote-495) - ועוד, דכבר נתבאר לעיל דלדעת רבינו אפרים ודעימי' ודאי דאסור לגרור מוכני שאינה נשמטת בעוד המעות עלי' כשאפשר לנער, ותיקשי לפ"ז בד' התוס' הרא"ש שעמד בקו' זו דלוקמה בשוכח, אף דס"ל כפי' רבינו אפרים, - וקשיא כן גם בד' הרמב"ן והריטב"א שצידדו כד' רבינו אפרים, ועמדו בקו' זו דלוקמה בשוכח.

ואמנם בד' הריטב"א י"ל למשמעות דבריו לקמן קמ"ב א' דכל הא דהותר לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו כשא"א לו לנער, הוא רק בבסיס לאיסור ולהיתר, אך כל שהוא בסיס לאיסור לחודי', אסור לטלטלו בעוד האיסור עליו אף כשא"א לו לנער, ונתבאר בדף מס' 12, ולפ"ז ניחא, דע"כ שפיר י"ל דאיירי בשוכח, דבמוכני שאינה נשמטת דהו"ל בסיס לאיסור ולהיתר, מותר לגוררה בשבת בעוד המעות עלי' כשא"א לו לנער, ובמוכני נשמטת דהויא בסיס לאיסור לחודי' אסור לגוררה בשבת בעוד המעות עלי' אף כשא"א לו לנער, - אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ן והר"ן שכתבו להדיא דאף בנשמטת מותר לטלטלה בעוד המעות עלי' כשא"א לנער, וצע"ג.[[495]](#footnote-496)

**ההיא ר"ש היא דלית לי' מוקצה,** הרשב"א כתב דאע"ג דמודה ר"ש בכוס קערה ועששית, הכא דעתו עלי' ומצפה אימתי יפלו או ינטלו המעות מעלי', וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"כ הרמב"ן לקמן מ"ה א', - אך בתשו' ספה"י לר"ת סימן ד' כתב דהכא הוי ככוס וקערה ועששית דמוקצין אפי' לר"ש, ומה שאמרו דלר"ש מותר לטלטלה כשאין עלי' מעות, הוא משום דס"ל דלר"ש ל"ה בסיס אף כשהמעות עלי', דס"ל דעיקר דין בסיס תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, עיי"ש.[[496]](#footnote-497)

\*הרשב"א לקמן קמ"ב א' כתב בדין בסיס לאיסור ולהיתר, דכל דהאיסור חשוב ה"ז אסור, והוכיח כן מהא דתנן גבי מוכני שיש עלי' מעות שאסור לטלטלה, אע"ג דהוי בסיס אף לכלים המותרין, וכתב דהוא משום דמעות חשיבי ולא בטלי, ולעולם נעשה כלי בסיס להן אע"פ שהן מעורבין עם כלים, - והבית מאיר בסימן ש"י ס"ח כתב דהוא דלא כמש"כ הרשב"א בסוגיין בשם רבינו אפרים דהא דמוכני שאינה נשמטת מותרת, הוא משום דיש בשידה פירות או כלים, והרי דאדרבה כל שהיא בסיס אף לדברים המותרין מותר לטלטלה אף שיש עלי' מעות.

ובעיקר מש"כ הרשב"א שם דהמוכני הויא בסיס אף לכלים המותרין, הק' הבית מאיר שם, דמנ"ל דאיירי כשיש בשידה דברים המותרין, - ויש שפירשו דהוא משום דהשידה עצמה הוי כלי המותר, והמוכני הוי בסיס אף לשידה, ואפ"ה חשבינן לי' כבסיס למעות.

ולדעת ש"ר דכל דהוי המוכני בסיס אף להיתר שרי, צ"ב, דמ"ט מוכני נשמטת אסור לגוררה, הרי הויא בסיס אף להשידה,[[497]](#footnote-498) וי"ל למש"כ הנשמ"א בכלל ס"ז סק"ד בתו"ד דכל שהמוכני והשידה הם כלי אחד, אין שייך לומר דהמוכני הוא בסיס לשידה, כיון שהכל כלי אחד, והיינו דבכלי אחד לא חשיב חלקו התחתון כבסיס לחלקו העליון, ולפ"ז י"ל דאף במוכני נשמטת שאינה כלי אחד עם השידה, מ"מ כיון שזו היא צורתם לשמש יחד, לא חשבינן להמוכני כבסיס לשידה, דאין המוכני משמשת את השידה, אלא שניהם משמשין יחד.

אך הנשמ"א שם נקט דבמוכני נשמטת שאינה כלי אחד עם השידה, הויא המוכני בסיס לשידה, והו"ל בסיס לאיסור ולהיתר, ועיי"ש שכתב דכל הא דאסור לגוררה, הוא כשבא לגרור המוכני בפנ"ע, דכיון דא"צ לשידה רק למוכני, הו"ל בסיס לאיסור לבד, אף כל שהוא צריך לטלטל השידה, מותר לטלטלה עם המוכני, דהו"ל בסיס לאיסור ולהיתר, וצ"ב.

\*בפי' הרא"ש בכלים פי"ח כתב דאם אינה נשמטת שרי אע"פ שיש בתוכה מעות, שהיא בטילה לגבי השידה, וכיון שאין בשידה מעות מותר לגרור המוכני, ובלבד שלא יזיז השידה ממקומה, וצ"ב דמ"ט אסור להזיז השידה ממקומה,[[498]](#footnote-499) ועמש"כ הנשמ"א בכלל ס"ז סק"ד לפרש לדבריו, - והתהל"ד בסימן ש"י סק"ה כתב להגי' בדבריו דמותר לגרור השידה ובלבד שלא יזיז המוכני, וזה כדעת המג"א דאף היכא דאינה נשמטת נעשית המוכני עצמה בסיס לדבר האסור, ואסור לגוררה, וצ"ע.

כ"ד תמוז פ'

דף מס' 24

**מ"ט א'** **- כיצד הוא עושה נוטל את הכיסוי והן נופלות,** בטעם הא דמותר ליטול את הכיסוי, ולא אמרינן דנעשה בסיס לגיזין שהן דבר האסור, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דאע"ג דהן עלי' לא איכפת לן דלא נעשית בסיס להן שאין עשוי אלא לכסות קדירה, והחת"ס פירש לדבריו דהוא משום דהגיזין באין לשמש את הקדירה, וע"כ אין הקדירה נעשית בסיס להן, וכ"כ המגיני שלמה לקמן נ"א, והגרע"א והמרומי שדה לקמן קכ"ה ב', - וכ"כ הבעה"מ לקמן קכ"ג א', והריטב"א והר"ן בסוגיין, והרשב"א וש"ר לקמן נ"א א', והרשב"א בביצה ב' א'.

**ב** בד' הב"י בסימן ש"ט מבו' שפירש לד' רש"י דהיינו משום דלא נתכוין כלל להניח הגיזין על כיסוי הקדירה, אלא נתכוין להטמין בהן את הקדירה, והיינו דכיון דאין דעתו כלל שיהיו הגיזין על הכיסוי, אלא על הקדירה עצמה, ע"כ אין הכיסוי נעשה בסיס לגיזין, ומש"כ רש"י דאין עשוי אלא לכסות קדירה, לא קאי על הגיזין, אלא קאי על הכיסוי, (כאשר כ"ה משמעות הלשון, וכ"נ להדיא בד' המאירי), דלא ניתן הכיסוי כדי להיות בסיס לגיזין, אלא כדי לכסות הקדירה,[[499]](#footnote-500) וכן פירש הבית מאיר בסימן ש"ט לד' הב"י, והביאו השעה"צ שם סקכ"ד, וכ"כ הלבוש בסימן רנ"ט סוס"א, והא"ר בסימן שי"א סוסקכ"ו, והתהל"ד סימן רנ"ט סק"ה.

**ג** בד' הראש יוסף לקמן נ"א א' נראה שפירש לד' רש"י, דכיון דמלבד שהכיסוי משמש כבסיס למוקצה הוא משמש ככיסוי לקדירה, ע"כ אינו נעשה בסיס לדבר האסור, וכנראה היינו דכיון דהוא משמש אף לההיתר, הו"ל כבסיס לאיסור ולהיתר דשרי, או דכיון דהוא משמש ככיסוי לקדירה והוא טפל לקדירה, אינו נעשה בסיס לגיזין, וכמש"כ השפ"א לקמן נ"א א', עיי"ש.

**ד** בספה"י לר"ת סימן רמ"ד ובתשו' ספה"י סימן ד' כתב דהוא משום שדעתו הי' ליטלו בשבת, וכה"ג הוי כשוכח דאינו נעשה בסיס לדבר האסור, וכ"כ התוס' לקמן נ"א א'.

**ה** השטמ"ק בביצה ב' א' כתב בשם מורו, דהוא משום דכל הקדירה טמונה בתוך הגיזין ועיקרן של גיזין נעשין בסיס לקדרה, שהרי הגיזין דמתחתי' ומצדדי' הוו בסיס לקדירה, וע"כ אף דיש מן הגיזין גם על כיסוי הקדירה, אזלינן בתר עיקרם ומיקרי הגיזין בסיס לקדירה, ואין הקדירה בסיס להן.

\*בתשו' ספה"י לר"ת סימן ג' הק' השואל ה"ר שמשון בהא דתנן הכא דנוטל את הכיסוי והן נופלות, דמ"ט אין הקדירה עצמה נעשית בסיס לדבר האסור, ועיי"ש שכתב לדון דהוא משום דנעשית הקדירה בסיס לדבר האסור ולכיסוי שהוא דבר המותר, ודחה לזה, דהיכא דהדבר האסור עיקר, נעשה הכלי בסיס לו, אע"ג דאיכא היתר בהדי', וצ"ב דמאי קשיא לי', הרי כ"ה דהכיסוי אינו נעשה בסיס לדבר האסור, ה"נ הקדירה אינה נעשית בסיס לדבר האסור,[[500]](#footnote-501) - ומבו' מדבריו כמש"כ הב"י ודעימי', דהא דאין הכיסוי נעשה בסיס, הוא משום דלא נתכוין כלל להניח הגיזין על כיסוי הקדירה אלא להטמין בהן את הקדירה, וע"כ אף דהכיסוי אינו נעשה בסיס, מ"מ הי' בדין דהקדירה עצמה תהא נעשית בסיס, שהרי נתכוין ליתן עלי' את הגיזין.

לקמן קכ"ג א' תניא בפגה שטמנה בתבן וחררה שטמנה בגחלים דאם מגולה מקצתה מותר לטלטלה, ולר"א בן תודאי אף אם אינה מגולה אסור לטלטלה, - והתוס' שם כתבו דהא דל"ה בסיס הוא משום דהניח ע"מ ליטול בשבת, והבעה"מ שם כתב דהוא משום דהתבן והגחלים משמשין את הפגה והחררה,[[501]](#footnote-502) - אך לפ"מ שפירש הב"י ודעימי' בד' רש"י הכא דלא ס"ל להני טעמי, הדק"ל דמ"ט התם ל"ה בסיס, - וצ"ל כמש"כ המאירי לקמן שם בשם הראב"ד דאיירי התם בשוכח, וי"ל עוד כמש"כ המאירי לקמן קמ"א ב' דאוכלין אין נעשין בסיס לדבר האסור.[[502]](#footnote-503)

**נ"א א'** **- טמן וכיסה,** בפירש"י כתב דטמן הוא מה שנתן סביבות הקדירה, וכיסה הוא מה שנתן על פי הקדירה, - אך הבעה"מ כתב דהכיסוי הוא תחת ההטמנה דמכסה את הקדירה או את התבשיל, וע"ג הכיסוי נותן את ההטמנה, - ובד' התוס' בשם ר"ת והוא בתשו' ספה"י לר"ת סימן ד' מבו' כמש"כ הריטב"א דהכיסוי הוא ע"ג ההטמנה, דמטמין את הקדירה, וע"ג ההטמנה נותן את הכיסוי.[[503]](#footnote-504)

**או שטמן בדבר הניטל בשבת וכיסה בדבר שאינו ניטל בשבת וכו' ואם לאו אינו נוטל ומחזיר,** בפירש"י הק' דמ"ט לא אמרינן דיפנה סביבותי' ויאחזנה בדופני' ויטנה על צידה ויפול הכיסוי, וזה לפ"מ שפירש דהכיסוי אינו אלא על פי הקדירה, וכתב דהוא משום דבמניח נעשה בסיס לדבר האסור, - ובביאור הא דשאני היכא דמגולה מקצתו דשרי מהיכא דאינו מגולה דאסור, מצינו כמה דרכים, **א** המהרש"א פירש בד' התוס' שפירשו בד' רש"י, דהוא משום דהיכא דמגולה מקצתו סגי לי' בניעור, והיכא דאינו מגולה לא סגי לי' בניעור וצריך להגביהה ולהטותה,[[504]](#footnote-505) וכן גריס הב"ח בפירש"י.[[505]](#footnote-506) - **ב** הריטב"א כתב דהוא משום דהיכא דמגולה מקצתו סגי לי' בצידוד מועט, והיכא דאינו מגולה צריך צידוד מרובה. - **ג** בד' כמה מקמאי מבו' דהוא משום דהיכא דמגולה מקצתו אינו נעשה כלל בסיס לדבר האסור, ונתבאר להלן.

התוס' הק' ע"ד רש"י, דאם חשיב הכא כמניח, מ"ט במגולה מקצתו נוטל ומחזיר, אף דסגי לי' בניעור, ומ"ש מאבן שעל פי החבית דאסרינן אפי' להטותה על צידה, והרשב"א והר"ן הוסיפו דאף במגולה מקצתו נעשה הכיסוי בסיס לדבר האסור, דומיא דנר שע"ג הטבלא ומעות שע"ג הכר שנעשו הטבלא והכר בסיס לדבר האסור, אף שרובן מגולה, ומצינו בזה כמה דרכים, ותליא בביאור עיקר מה שהתיר רש"י במגולה מקצתו, **א** ההשלמה והמאורות כתבו דכל שמגולה מקצתו ל"ה כלל בסיס לדבר האסור, וכ"כ הפסקי רי"ד, ופירש דהוא דכל שמגולה מקצתו גלי אדעתי' מעיקרא שלא עשו בסיס, שכיון שדרך העולם לכסות כל הקדירה וזה הניח מקצתו מגולה, לכתחילה עשה שיתפוס הכיסוי משם ויטלנו, ובתר מחשבתו אזלינן,[[506]](#footnote-507) כ"ה דשאני בין שוכח למניח, ול"ד למעות שע"ג הכר ונר שע"ג טבלא דאף דאינם מכסין את כל הכר והטבלא אין שם גילוי דעת, דאין דרך לכסות כל הכר במעות.[[507]](#footnote-508)

**ב** בתשו' ספה"י לר"ת סימן ד' כתב בדעת רש"י לקמן קכ"ה ב' דס"ל דאף היכא שנעשית החבית בסיס לדבר האסור, לא נאסר אלא לטלטלה, אך מותר לנער ממנה את האיסור, והאו"ז בסימן ל"ד פירש כן גם בד' רש"י לקמן ק"כ ב', ולפ"ז מתפרשים ד' רש"י הכא, דאף דנעשית הקדירה בסיס לדבר האסור, מ"מ מותר לנער ממנה את האיסור, וע"כ הוא דכל שמגולה מקצתו נוטל ומחזיר משום דסגי לי' בניעור,[[508]](#footnote-509) ועד"ז כתב המגיני שלמה בסוגיין, עיי"ש.

**ג** בחי' הגרע"א לקמן קכ"ה ב' כתב בדעת רש"י שם, דאף דכשההיתר אינו משמש את האיסור, לא נעשה בסיס, מ"מ לא הותר אלא ניעור ולא טלטול גמור, דומיא דמש"כ התוס' לקמן קכ"ג א' דבמניח ע"מ ליטול לא הותר אלא ניעור,[[509]](#footnote-510) ולפ"ז מתפרשים ד' רש"י הכא, דכיון דההטמנה משמשת את הקדירה, לא נעשית הקדירה בסיס גמור, ולא נאסר אלא להגבי' את הקדירה ולהטותה, וע"כ כל שמגולה מקצתו נוטל ומחזיר משום דסגי לי' בניעור, וכ"כ המרומי שדה לקמן שם.[[510]](#footnote-511)

**ד** נתבאר להלן מד' הב"י שפירש בד' רש"י, דאף דהקדירה נעשית בסיס לדבר האסור, מ"מ הכיסוי אינו נעשה בסיס, ועיי"ש מש"נ הטעם בזה, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דהיכא דמגולה מקצתו נוטל ומחזיר, משום דיכול לאחוז בכיסוי ולנערו, וזה לפ"מ שפירשו הרשב"א והר"ן בד' רש"י דאיירי בקדירה שיש לה כיסוי, ומשא"כ כשאינו מגולה דא"א לו לאחוז אלא בקדירה עצמה, ה"ז אסור משום דנעשית בסיס.

התוס' הק' עוד על פירש"י, מהא דתנן לעיל מ"ט א' דנוער את הכיסוי והן נופלות, אפי' אינן מגולות מקצתן, וכן הק' ר"ת בתשו' ספה"י סימן ד', ובדעת רש"י מצינו כמה דרכים, **א** המגיני שלמה כתב דבד' הטור בסימן רנ"ט מפורש דאיירי התם כשמגולה מקצתו, וע"כ מותר לנער את הכיסוי.[[511]](#footnote-512) - **ב** הב"י בסימן ש"ט כתב דרש"י לטעמי' אזיל שכתב לעיל מ"ט א' דאין הכיסוי נעשה בסיס לגיזין, שאינו עשוי אלא לכסות קדירה, והוא משום דלא נתכוין להניחם על כיסוי הקדירה אלא להטמין הקדירה, וע"כ לא נעשה הכיסוי בסיס לדבר האסור, וע"כ שרי לנער את הכיסוי, עכ"ד, והיינו דאף דהכיסוי לא נעשה בסיס, מ"מ הקדירה עצמה נעשית בסיס, וע"כ הוא דאסור לאחוז בדופני הקדירה משום דנעשית בסיס לדבר האסור, וזה מתפרש לפ"מ שפירש בד' רש"י דהא דלא נעשה הכיסוי בסיס לגיזין, הוא משום דלא נתכוין להניח הגיזין על הכיסוי, הרי דאי"ז טעם אלא דהכיסוי לא נעשה בסיס, אך הקדירה נעשית בסיס, שהרי נתכוין להניח הדבר שאינו ניטל עלי' כדי להטמינה בהן,[[512]](#footnote-513) (וזה כמש"נ לעיל מד' השואל בתשו' ספה"י לר"ת). - **ג** התוס' בעירובין ע"ז ב' כתבו דאף לרבנן דטלטול מן הצד אסור, מודו להא דנוער את הכיסוי והן נופלות, משום דניעור לא חשיב אף כטלטול מן הצד, ומבו' דהתם סגי לי' בניעור וא"צ להגבי' כלל, ולפ"ז ניחא דל"ד להכא דכשאינו מגולה מקצתו אסור משום דלא סגי לי' בניעור וצריך להגבי', וכמש"כ המהרש"א.[[513]](#footnote-514)

\*למש"כ הב"י בדעת רש"י, דאף דהכיסוי לא נעשה בסיס לדבר האסור, מ"מ הקדירה נעשית בסיס לדבר האסור, צ"ע בהא דתנן דנוער את הכיסוי והן נופלות, דאף דמותר לנער את הכיסוי משום דלא נעשה בסיס, מ"מ היאך מותר אח"כ ליטול את הקדירה, אף שנעשית בסיס לדבר האסור, וכבר עמד ע"ז השואל בתשו' ספה"י לר"ת סימן ג', ונתבאר לעיל,[[514]](#footnote-515) - ועד"ז צ"ע במש"כ רש"י הכא דהא דל"מ לאחוז בדופני הקדירה הוא משום דנעשית בסיס לדבר האסור, ונתבאר לעיל לפ"ד ר"ת בספה"י דהא דכשמגולה מקצתו מותר לנער, הוא משום דאף בבסיס לדבר האסור מותר לנער, ותיקשי דאף דמותר לנער, מ"מ היאך מותר אח"כ להגבי' את הקדירה, אף שנעשית בסיס לדבר האסור, ובדוחק י"ל דאתיא כר"ש דלית לי' מיגו דאיתקצאי, וע"כ אחר שניער את הדבר שאינו ניטל וכבר ל"ה הקדירה בסיס, מותר לטלטלה.

ולכאו' צ"ל, דכיון דגם בביה"ש מותר לנער את הקדירה, ל"ש בזה דין מיגו דאיתקצאי, וע"כ אחר שהסיר את הגיזין ואת הדבר שאינו ניטל, וכבר אין הקדירה בסיס, מותר לטלטלה, - אך צ"ע דמ"ש ממה שאמרו לעיל מ"ד ב' דמטה שהיו עלי' מעות בביה"ש אסור לטלטלה אף אחר שהוסרו ממנה המעות, ולמש"כ ר"ת בדעת רש"י דבבסיס לדבר האסור מותר לנער, הרי בע"כ דאף דמותר לנער מ"מ אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, וא"כ מ"ט הכא שרי לטלטל הקדירה אחר שניער ממנה את המוקצה.

וי"ל בזה, למש"כ התוס' לעיל מ"ג א' דבסל שהיו עליו אפרוחין בביה"ש אף שבידו להפריחם, לא חשיב כגמרו בידי אדם, כיון שרצונו הי' שיעלו האפרוחים על הסל והקצה אותו שעה אחת לצרכן, וה"נ במטה שיש עלי' מעות, אף שבידו לנער, לא חשיב כגמרו בידי אדם, כיון שרצונו הי' שיהיו המעות על המטה והקצה את המטה שעה אחת לצורך המעות, ומשא"כ הכא דשפיר חשיב כגמרו בידי אדם, דדמי למש"כ התוס' שם בקדירות, דכיון דאם הי' צריך להן בביה"ש הי' מקררן, חשיב כגמרו בידי אדם,[[515]](#footnote-516) וי"ל עוד, דלא חשיב כגמרו בידי אדם, אלא היכא שדעתו לכך, וע"כ במטה שייחדה למעות שאין דעתו לנער המעות ממנה בשבת, ע"כ אף אם הסירו המעות ממנה אמרינן מיגו דאיתקצאי, ומשא"כ הכא שדעתו לנער את האיסור בשבת, חשיב כגמרו בידי אדם, ולא אמרינן מיגו דאיתקצאי.

הרשב"א כתב בשם הראב"ד דהא דשאני היכא דמקצתו מגולה מהיכא דאינו מגולה, הוא משום דהיכא דמקצתו מגולה לא נעשה האוכל בסיס לדבר האסור, וממילא דהקדירה הויא בסיס לדבר האסור והמותר, אך כשאין מקצתה מגולה נעשה אף האוכל בסיס לדבר האסור,[[516]](#footnote-517) - ולכאו' הוא מתפרש לפי המבו' בד' הנזירות שמשון בסימן שי"א ס"ד, דכל שיכול ליטול את הבסיס בלא טלטול הדבר האסור לא חשיב כבסיס, וע"כ הוא דהיכא דמקצתו מגולה ויכול ליטול מן האוכל בלא טלטול הדבר האסור, ל"ה האוכל כבסיס,[[517]](#footnote-518) והיכא דאינו מגולה וא"א ליטול מן האוכל בלא טלטול הדבר האסור, הוי האוכל כבסיס.

והרשב"א הק' ע"ז דאף כשאין מקצת פי' מגולה לא נעשה האוכל עצמו בסיס, כיון שאין הדבר שאינו ניטל עומד ממש על האוכל, אלא על כיסוי הקדירה,[[518]](#footnote-519) והק' עוד דמ"ש מפגה שטמנה בתבן וחררה שטמנה בגחלים דקי"ל דתוחב להן בכוש או בכרכר, ול"ה כבסיס לדבר האסור, אך הראב"ד לטעמי' אזיל שפירש דהא דפגה וכו' ל"ה בסיס, הוא משום דמיירי בשוכח, וכמש"כ כן המאירי לקמן קכ"ג א' בשמו.

**ק"כ ב'** **- אבל במניח נעשה בסיס לדבר האסור,** בפירש"י כתב דנעשית הטבלא בסיס לדבר האסור ואסור לטטלהה כדי לנערה, והאו"ז בסימן ל"ד דקדק מדבריו דלא נאסר אלא לטלטלה, אבל לנער בלא טלטול שרי, ועמש"נ בזה בדף מס' 16 בסופו.

**נר שאחורי הדלת פותח ונועל כדרכו,** התוס' עמדו דמ"ט לא נעשה הדלת בסיס לדבר האסור, ומצינו בזה כמה דרכים **א** התוס' כתבו דהוא משום דבית חשוב הוא ובטל אגב בית,[[519]](#footnote-520) ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"ק סימן קע"ז וד"ל סימן שפ"ז וד"פ סימן מ"ה והביאו ההגמי"י בפ"ה משבת הי"ז, כתב דדמי למוכני שאינה נשמטת דאינה נעשית בסיס, משום שהיא בטילה לגבי השידה,[[520]](#footnote-521) וכ"ש בדלת שבטילה לגבי הבית.[[521]](#footnote-522) - **ב** הרשב"א כתב דאין הדלת בטלה לגבי הנר להיות בסיסו, והא"ר בסימן רע"ז סק"ה צידד דהוא טעם בפנ"ע דכיון דהדלת חשובה אינה בטילה לנר, עיי"ש, ופירש כן בד' הפרישה שם סק"ד, ועיי"ש מש"כ לחדש לדינא לפ"ז, וצ"ע.[[522]](#footnote-523) - **ג** התוס' והריטב"א כתבו די"ל דאיירי בשוכח דל"ה בסיס,[[523]](#footnote-524) וכ"ה להדיא בירושלמי בפ' כירה ה"ז.[[524]](#footnote-525) - **ד** הריטב"א כתב עוד דאין הדלת נעשה בסיס לדבר האסור דהא סוף דלת ליפתח ולהנעל בשבת, ולכאו' מבו' מזה דדין בסיס הוא משום הקצאתו, וע"כ הוא דבדלת שסופה ליפתח ולינעל ולא מקצי לה, ליכא לדין בסיס, ונתבאר בדף מס' 16. - **ה** הגר"ז בקו"א בסימן רע"ז סק"ג כתב בדעת הטור דהוא משום דטלטול מוקצה במחובר לא חשיב טלטול, וע"כ אף דנעשית הדלת בסיס מותר לפותחה ולנועלה, וכ"נ בד' המחה"ש בסימן רע"ז סק"א, ועמש"נ בזה להלן.

בד' הרמ"א בסימן רע"ז ס"א מבו' דקי"ל לדינא דאין הדלת נעשית בסיס לנר, וכן נקטו האחרונים שם, והביאוה"ל שם בד"ה אע"פ שהוא קבוע הניח ד"ז בצ"ע לדינא, משום דבירושלמי מוקמינן לה בשוכח, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.

\*התהל"ד בסימן ש"י סק"ה בהשמטות הק' על מש"כ ההגמי"י דהא דאין הדלת נעשית בסיס, הוא משום דדמי למוכני שאינה נשמטת, דא"כ מ"ט לא חילקו הכא בין דלת נשמטת לשאינה נשמטת, - ובפשוטו י"ל, דכיון שאסור ליטול הדלת בשבת משום איסור סתירה חשיב כאינה נשמטת,[[525]](#footnote-526) - וי"ל עוד, דאף דמוכני אינה בטילה לשידה אלא כשאינה נשמות, מ"מ דלת דהיא מחוברת לקרקע, בטילה לגבי הבית אף אם היא נשמטת.

**טלטול מוקצה במחובר**

בטעם הא דלא אסרינן לפתוח ולנעול הדלת משום דמטלטל את הנר, כתבו התוס' דהוא משום דבנעילת דלת לא חשיב טלטול, והגר"ז בקו"א בסימן רע"ז סק"ג פירש דהוא משום דהוי טלטול מן הצד דשרי לצורך דבר הניטל.[[526]](#footnote-527)

אך הטור בסימן תר"פ כתב בשם המהר"ם, דהא דלא אסרינן בזה משום דמטלטל בכך את הנר, הוא משום דהדלת בטילה לגבי בית וחשיבא כמחובר לקרקע, וע"כ לא חשיב כמטלטל את הנר כשפותח ונועל הדלת, וכ"כ הב"י בסימן רע"ז בשם ההגמי"י בפ"ה משבת, וליתא בהגמי"י שלפנינו ובד"ק.[[527]](#footnote-528)

בעיקר מש"כ הטור דכיון דהדלת חשובה כמחובר לקרקע לא חשיב כמטלטל הנר, בפשוטו הוא משום דטלטול מוקצה במחובר לא חשיב כטלטול, וכן פירש הגר"ז בקו"א בסימן רע"ז סק"ג, - ומצינו כן בד' הריא"ז בפ' המוציא יין ה"ב דין ד' שכתב בהא דמקנח בעשבים, דטלטול העשבים אינו טלטול שהן מחוברין, וכן האריך בתשו' בית יהודה למהר"י עייאש או"ח סימן י"א ד"ה גם מה שסיים,[[528]](#footnote-529) וכ"כ הנהר שלום בסימן של"ו סק"ג.

אמנם הנה לקמן קכ"ה ב' מבו' דזמורה המחוברת לקרקע בעיא קשירה, ובלא"ה אסור לטלטלה, ובפי' ר"ח שם מבו' דהוא משום איסור טלטול מוקצה, וכ"ה בפסקי רי"ד ובחי' הריטב"א ובשיטה להר"נ שם, וכ"כ הפוסקים בסימן ש"ח ס"כ, ומבו' דטלטול מוקצה במחובר אסור, והוכיח כן התהל"ד בסימן שי"ב סק"ה,[[529]](#footnote-530) - וכ"ה מבו' מד' התוס' ועוד מקמאי שדנו מ"ט לא אסרו לפתוח ולנעול הדלת משום דהויא בסיס, והרי דאף טלטול מוקצה במחובר אסור, והוכיח כן הגר"ז בקו"א סימן רע"ז סק"ג, - וכ"ה מבו' ממש"כ הארחות חיים מכת"י בהל' שבת סימן שס"ג דאסור להניד אילן או ענפיו, והביאוהו הב"י בסימן של"ו, והרמ"א שם סי"ג, והגר"ז שם סכ"ב במוסגר כתב דהוא משום איסור טלטול מוקצה, - וכ"כ הט"ז שם סק"ד דאסור להשתמש בירק מחובר משום איסור מוקצה, וכ"כ המג"א בסימן שי"ב סק"ו דאסור להזיז עשבים מחוברין משום שהן מוקצין,[[530]](#footnote-531) וגם לדעת רבים מהאחרונים שנחלקו ע"ד הט"ז והמג"א, בפשוטו הוא משום דלא הוקצו הירק והעשבים מטלטול זה, וכמש"כ כן התו"ש בסימן של"ו סוסק"ד, - והאריכו בזה בתשו' מנחת יצחק בח"ג סימן קל"ח, ובתשו' בצל החכמה ח"ב סימן ל"ב סקי"ב, והמנחת שלמה בח"א סימן י' בהערה.

הלבוש בסימן רע"ז ס"א כתב דהא דלא אסרינן משום טלטול הנר, הוא משום דנעילת הדלת ופתיחתו לא חשיב טלטול כיון שהוא מחובר לבית, והא דלא נעשה הדלת בסיס לנר, הוא משום דאינה בטילה לגבי הנר וכו', וצ"ב דכיון דנעילת הדלת ופתיחתו לא חשיב כטלטול כיון שהוא כמחובר לבית, הרי דאף אם היתה הדלת נעשית בסיס ל"ה לנו לאסור, משום דלא חשיב זה כטלטול, וכמש"כ כן הגר"ז בקו"א בסימן רע"ז סק"ג דלד' הטור ניחא גם הא דלא אסרינן משום דנעשית הדלת בסיס, - ויש ללמוד מזה, דכל מש"כ הטור דנעילת ופתיחת הדלת ל"ה כטלטול משום דהוא כמחובר, היינו רק דאי"ז חשוב כטלטול דהנר, אך שפיר חשיב זה כטלטול דהדלת, דלא גרע מטלטול מוקצה במקצת דאסור, וע"כ אם היתה הדלת נעשית בסיס, הי' אסור לפתחה ולנועלה, ולפ"ז לא סתרי ד' הטור למש"כ התוס' ותוס' הרא"ש לדון דמ"ט לא נעשית הדלת בסיס, (וגם ניחא בזה דד' ההגמי"י שהביא הב"י, אינם סותרים לד' ההגמי"י שלפנינו בפ"ה משבת שעמד בטעם הא דאין הדלת נעשית בסיס), וצ"ב.[[531]](#footnote-532)

**לייט עלה רב וכו' בהא אפי' ר"ש מודה וכו' מודה ר"ש בפס"ר ולא ימות,** הראשונים דנו דמ"ט דתנא דברייתא דשרי אף דהוי פס"ר, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר במ"מ לעניני דבר שאינו מתכוין דף מס' 3, ונתבאר שם גם טעם הא דאסר רב, אף לדעת הסוברים דפס"ר דלא ניח"ל שרי.

כ"ז תמוז פ'

דף מס' 25

**טלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור**

**קט"ז ב'** **- מצילין תיק הספר עם הספר ואע"פ שיש בתוכן מעות,** הרמב"ן הק' דמ"ט הי' לנו לאסור מכח הא דיש בתוכן מעות, הרי דמי לכלכלה דכל שהיא מלאה פירות מותר לטלטלה אף שהאבן בתוכה,[[532]](#footnote-533) וכתב בשם י"מ דהוא משום דמעות חשיבי ואלמלי משום כבוד ספרי הקודש הי' הכלי טפל להן, וכ"כ הרשב"א לקמן קמ"ב א',[[533]](#footnote-534) - והרמב"ן כתב לישב, דלא משום איסור טלטול שנינו אלא משום הצלה, דמצילין דבר שאינו ראוי להצלה עם כתבי הקדש ואפי' למבוי שאסור להוציא לשם, וכ"כ הר"ן והשיטה להר"נ, וכ"ה מבו' בד' הסה"ת בסימן רמ"ה דכתבי הקדש לא בטלי למעות, וע"כ הוא דמותר להציל.

והסה"ת בסימן רמ"ה כתב לדון דמותר להציל ארנקי שיש בו מעות וטבעת, וצידד דיש לאסור בזה משום דהטבעת בטל למעות שהרי המעות שוין יותר, - אך הארחות חיים בסימן ר"י והכל בו בסימן ל"א כתבו בשם רבינו פרץ דאם נתנו מער"ש פת או אוכלין בכיס מלאה מעות מותר לטלטלה מפני הדליקה או האויבים בשבת, משום דהוי בסיס לדבר האסור ולדבר המותר, והביאו הב"י בסימן של"ד סי"ז, (ומבו' בדבריו דהוא שלא כד' הסה"ת).[[534]](#footnote-535)

ומד' כל הני רבוותא יש ללמוד דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור שרי, שהרי בהני גווני הוי הטלטול גם לצורך הצלת המעות, ואפ"ה יש להתיר לזה מדינא,[[535]](#footnote-536) וכן נקט בגל' הגרע"א ד"י בסימן ש"י, עיי"ש.

וכ"נ ממש"כ הרמב"ן במלחמות ובחי' לקמן קמ"ג א' דהא דמסלק את הטבלא כולה ומנערה, הוא דדמי למעות שע"ג הכר שמטלטלו לצורך מקומו ועודן עליו, וע"כ שרי לטלטל את הטבלא עם הקליפין שעלי' עד מקום התנור ומקום החיות ומנערה שם, והרי דאף דהוי הטלטול גם לצורך הקליפין, וכמש"כ הרמב"ן דמטלטלן עד מקום התנור או החיות ומנערן שם, מ"מ כיון דהוי גם לצורך מקומו שרי,[[536]](#footnote-537) - וכ"ה מבו' ממה שאמרו בביצה כ"א ב' דמטלטלינן סופלי לחיותא אגב ריפתא כדי ליתנם לבהמות, ולדעת הרמב"ן ודעימי' הא דמטלטלינן אגב ריפתא היינו כשהן על הפת והו"ל טלטול מן הצד, והרי דאף דהוי עיקר הטלטול גם כדי ליתנם לבהמות, מ"מ כיון דהוי גם לצורך דבר המותר, משום דהוא צריך למקומו, כמש"כ הרמב"ן שם, הו"ל כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר דשרי.[[537]](#footnote-538)

אך הבית מאיר בסימן ש"י בסו"ד כתב דכל דהוי הטלטול גם לצורך הצלת המעות שהם דבר האסור, לי"ב להתירא דטלטול מן הצד, אף היכא דא"א לו לנער המעות גם משום צורך הדבר המותר, עיי"ש,[[538]](#footnote-539) וכ"נ בד' החזו"א בסימן מ"ז סק"ב, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם סק"ה ובכלים סימן כ"ד סק"ב, שכתב דבמוכני נשמטת אסור אף לגרור את השידה, משום דחשיב כטלטול לצורך דבר האסור, אף דהוי הטלטול גם לצורך דבר המותר, וצ"ע.

ובפשוטו ד"ז תלי ביסוד ההיתר דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, דאם הוא משום דהתירו טלטול מן הצד לצורך שבת, ודאי דיש להתיר אף בדהוי הטלטול לצורך דבר המותר ודבר האסור, - אך אם הוא מגזירה שמא יבא לטלטל את האיסור בידים, או דהוא משום דבכה"ג חשיב כטלטול דהדבר האסור, יש מקום לאסור בדהוי הטלטול אף לצורך דבר האסור, אך שפיר י"ל דמ"מ כיון דהוי הטלטול גם לצורך דבר המותר, שרי.

הרשב"א בביצה שם כתב דלא הותר לטלטל סופלי לחיותא אגב ריפתא, אלא כשהוא צריך למקומו דא"א לו לנער, ומבו' דאם ל"ה צריך למקומו הי' אסור לטלטל הפת עם הסופלי שעלי' אלא הי' צריך לנערן, אף דהוא צריך להן להאכילן לבהמתו, - והיינו דאף דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור שרי, כ"ז הוא בגונא דגם משום צורך הדבר המותר הי' צריך לטלטל ההיתר עם האיסור שעליו וא"א לו לנערו, אך כל דמשום צורך דבר המותר א"צ לטלטל ההיתר עם האיסור עליו דבידו לנערו, וכל הא דאינו מנערו הוא משום דהוא צריך לדבר האסור, הו"ל כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור דאסור, ואף לדעת הסוברים דבמקום הפסד המוקצה א"צ לנער, (ונתבאר בדף מס' 12), היינו רק כשבא ע"י הניעור לידי הפסד, אך כל דאין לו הפסד ע"י הניעור, אלא דהוא צריך לדבר האסור, ודאי דהוא צריך לנער, - וכ"ה מבו' ממש"כ המג"א בסימן רע"ז סק"ח דאסור לטלטל שלחן עם הנר שעליו, אלא היכא דהוא צריך למקומו או דא"א לנער משום פסידא, ומשמע דכל דליכא פסידא אסור לטלטלו, אף הוא הוא צריך להנר להאיר לו, ועמד ע"ז התהל"ד שם סק"ה, והיינו משום דבכה"ג חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור לחודי' דאסור.[[539]](#footnote-540)

אך הגר"ז בסימן רע"ז ס"ו במוסגר כתב דמותר לטלטל את השלחן עם הנר שעליו למקום אחר כשא"א לו לנערו משום שהוא צריך לנר במקום האחר, ומבו' דאף דמניעת הניעור היא לצורך דבר האסור לחודי', וכמש"כ הגר"ז בסימן רע"ו ס"י דטלטול לצורך שימוש בנר חשיב כטלטול לצורך דבר האסור, מ"מ א"צ לנער, וצ"ע.[[540]](#footnote-541)

הסה"ת בסימן רכ"ו כתב דאם רואה שבאים מושלים ליקח בשבת מעות שבתוך תיבתו, יכול ליטלם ולהצניעם במקום אחר אעפ"י שמוקצין הם,[[541]](#footnote-542) - ועיי"ש שכתב דהא דהכא לא התירו להציל תיק שיש בתוכו מעות מפני הדליקה אלא עם הספר, היינו להציל לחצר שאינה מעורבת, ועוד דבדליקה איכא למיחש דאי שרית לי' אתי לכבויי, עיי"ש, וכ"ה מבו' בדבריו בסימן רמ"ה דבדליקה לא התירו טלטול מוקצה אף בחצר המעורבת, - ועמש"כ הרמב"ן וש"ר לקמן קנ"ג א', ואכמ"ל.

**אלא לרבנן מ"ט וכו' כל פעל ד' למענהו,** הריטב"א כתב דבסוגיית הגמ' לקמן קל"ג ב' מבו' דעיקר הפלוגתא דר' ישמעאל ורבנן היא אם כיון שהתירה תורה הקרבת הפסח בשבת, הותרה לגמרי היא וכל תכשיטי', ואפי' מה שאינו מעכב בו ואפי' פירש מיני', או דלא הותר אלא כשנעשה הכל ביחד, אך כשפירש אסור,[[542]](#footnote-543) - ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה שאמרו דטעמא דרבנן הוא מקרא דכל פעל ד' למענהו, הוא אסמכתא דרבנן בעלמא, דמשום כל פעל ד' למענהו שרא רחמנא תכשיטי מצוה אגב מצוה כיון דכולה חדא מלאכה ושם אחד, וכתב לפ"ז דהא דפרכינן דלר' ישמעאל האי כל פעל ד' למענהו מאי עביד לי', לאו קושיא היא, דהרי גם לרבנן הוא אסמכתא בעלמא, ועוד דלעיל נ' ב' מסמכינן עלה מילתא אחרינא, אלא הוא דרך שו"ט למימרא דגם לר' ישמעאל איכא למעבד מינה דרשא בהאי ענינא גופי'.

אך השעה"מ בפ"א מקר"פ הי"ד כתב בדעת הרמב"ם שם, שלא כתב דביומא דאסתנא או במנח אפתורא דדהבא אסור להפשיט, דהוא משום דס"ל דהא דמותר להפשיט את כולו הוא משום דאף דנעשה צורך גבוה, מ"מ כל שלא פירש חוזר, ומה שפירשו הכא לה"ט דכל פעל ד' למענהו, הוא משום דס"ל דמוציאין האימורים קודם שמפשיט את כולו, והו"ל כפירש, ובכה"ג אין להתיר אלא משום כל פעל ד' למענהו, עיי"ש,[[543]](#footnote-544) ועד"ז כתב המאיר לעולם בח"א סימן כ"ו (ד"ה ולענ"ד אין) דלפ"מ שאמרו בסוגיין דטעם ההיתר הוא משום דכל פעל ד' למענהו, יש להתיר אף כשפירש, ודלא כסוגיית הגמ' לקמן.[[544]](#footnote-545)

**איכא בינייהו דמנח אפתורא דדהבא,** התוס' תלמיד ר"י הזקן הק' דלמ"ד דכל דמונח על שלחן זהב אסור להפשיט משום דאינו מוטל בבזיון, מ"ט התירו כלל להפשיט, הרי בידינו להניחו על שלחן זהב, ולא יהא צריך להפשיטו.[[545]](#footnote-546)

\*השעה"מ בפ"א מקר"פ הי"ד כתב דטעמא דרבא דכל דמנח אפתורא דדהבא אסור להפשיט, הוא משום דס"ל דליכא למיחש שמא יסריח, ועיי"ש שכתב לפ"ז די"ל דכל הא דס"ל לר' ישמעאל דאין מפשיטין את כולו, הוא משום דלא חייש שמא יסריח, אך בגונא דיש לחוש שמא יסריח, כמיחוי קרביו, מודה ר' ישמעאל דשרי, והוכיח כן מד' התוס' לקמן בסוגיין.

**אם מצילין תיק הספר עם הספר לא נפשיט את הפסח מעורו,** בפירש"י כתב דמייתי מהא דמצילין תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, והרי דמשום כבוד הספר שהוא צורך גבוה עבדינן בהדי' צורך הדיוט, וה"נ יש להתיר להפשיט את הפסח מעורו, דמשום צורך גבוה הותר אף צורך הדיוט.

אך הריטב"א פירש דמייתי מעיקר הא דמצילין תיק הספר עם הספר, דהצלת הספר הותרה לכבוד ס"ת, שהרי אין מצילין שם אוכלין ומשקין, ואגב ס"ת התירו להציל עמו תיק שלו מפני כבודו כיון שהוא תשמישו וטפל לו, וה"נ כיון דאידחי שבת לצורך קדשים וחלק גבוה, דין הוא להציל עמו שאר הבשר להפשיטו כולו כדי שלא יסריח ושלא יהא מוטל כנבילה, ועי"ש שכתב דעבדי מינה רבנן כעין ק"ו, משום דבשר פסח שהוא קק"ל עדיף טפי מתיק הספר, ועוד שהוא כולו גוף אחד, ועמש"כ בחי' הב"ח ע"ד רש"י.

**מי דמי התם טלטול,** הריטב"א כתב דלפמש"כ דמייתי מהא דהתירו להציל תיק הספר אגב הספר, הרי דמה שאמרו דהתם טלטול, היינו דקרי להיתר הוצאה למבוי טלטול, מפני שתחילת הענין בזה הוא טלטול שמטלטלין כדי להוציאו, או משום דכל טלטול שאסרו חכמים הוא משום חשש הוצאה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**פליגי בטלטול,** נחלקו הראשונים בביאור האופן שנחלקו בטלטול, **א** בפירש"י כתב דפלוגתייהו הוא בטלטול הפסח אחר שהוציא אימוריו, והתוס' הרא"ש פירש לדבריו דהיינו כשלא הפשיטוהו אלא עד החזה,[[546]](#footnote-547) וכ"כ הרמב"ן בפי' בתרא, וכ"כ הריטב"א, וכתב דהיינו כשלא הפשיטו כולו כדברי ר' ישמעאל, או כגון שהי' יומא דאיסתנא ומונח אפתורא דדהבא, דאף לרבנן אסור להפשיטו, והתוס' הרא"ש הק' ע"ז דא"כ מאי קאמרי רבנן לא נטלטל עור אגב הבשר, הרי לדידהו מותר אפי' להפשיט, אך בד' הרמב"ן מבו' דרבנן לדבריו דר' ישמעאל קאמרי, וכ"כ הריטב"א דהשיבו רבנן לדבריו דר' ישמעאל, דאף דההפשטה אסורה משום שהיא מלאכה מה"ת, מ"מ בטלטול דרבנן יש להתיר לטלטל עור אגב הבשר.[[547]](#footnote-548) - **ב** התוס' כתבו דפלוגתייהו הוא כשהופשט כל העור, ואף דלר' ישמעאל אסור להפשיט, פליגי כשעבר והפשיט, או בתמידין ומוספין דמותר להפשיטן, דלרבנן מותר לטלטל עור אגב הבשר, משום דהוא צריך לבשר כדי שלא יתלכלך, ולר' ישמעאל אסור, וכתבו דכשאינו מופשט אלא עד החזה, מודה ר' ישמעאל דמותר לטלטל עור אגב הבשר, משום דלא מצי שדי' לי'. - **ג** הרמב"ן בפי' קמא כתב דרבנן התירו לטלטל עור אגב הבשר אף כשהופשט כולו, משום כבוד בשר שלא יתלכלך, ור' ישמעאל אסר לטלטל אף שלא הופשט אלא עד החזה.

בפירש"י כתב דהא דאסר ר' ישמעאל הוא משום טלטול העור דלאו בר טלטול הוא,[[548]](#footnote-549) ול"ד לשלחין שאמרו לעיל מ"ט א' דמטלטלין אותן, דהתם הוא בעור בהמה גסה דחזי למישטחי' ולמיגזא עלי', אך עור בהמה דקה אסור, - והתוס' לעיל מ"ט א' ד"ה טומנין כתבו בשם ר"ת דשלחין דמטלטלין אותן הוא ביבשים דחזא למיזגא עלייהו, והכא בלחין דלא חזו למיזגא עלייהו, והריטב"א בסוגיין והאו"ז בסימן פ"ח הוסיפו, דהכא העור לח משום שהופשט היום, וכ"כ הרשב"א בביצה י"א ב', - והר"ן כתב דהכא איירי כשעדיין לא הופשט העור לגמרי, כר' ישמעאל דאינו מפשיט אלא עד החזה, ובכה"ג לא חזי לאשתמושי בי' למידי, וע"כ הוא אסור.

אך הרמב"ן כתב דהעור מותר בטלטול משום דחזי למיזגא עלי', והא דאסר ר' ישמעאל הוא משום דהבשר אסור בטלטול, וגם העור נעשה בסיס לו, וכ"כ הרשב"א.[[549]](#footnote-550)

\*בד' רש"י משמע דהא דהעור אסור בטלטול משום דלא חזי למידי, הוא אף אם הי' הבשר ראוי לאכילה, דלא הוצרך רש"י (בד"ה מי דמי) לפרש דהבשר לא חזי, רק כדי לפרש למה שאמרו דאף הבשר אסור בטלטול, - ונתחדש בזה, דאף דאיירי קודם שהפשיטו את העור, דעדיין הוא מחובר בבשר, מ"מ לא חשבינן להעור והבשר כדבר אחד ממש, דבפשוטו כל דחלק ממנו ראוי, מותר כולו בטלטול, אלא חשבינן להו כתרי מילי, וע"כ אף אם הבשר ראוי לאכילה, מ"מ העור אסור בטלטול,[[550]](#footnote-551) אך צ"ע, דלכאו' אם הבשר ראוי לאכילה ול"ה מוקצה, גם העור ל"ה מוקצה, כיון דהוא משמש את הבשר.

\*הרמב"ן והריטב"א כתבו בתו"ד דלר' ישמעאל מפשיטו עד החזה ומוציא אימורין ומניחו במקומו, ומשמע דאף דהוי הפסח בידו, יש לו להניחו במקומו, ואסור לטלטלו, ומבו' לפ"ז דמוקצה גמור אסור לטלטלו אף כשעודו בידו, ואף כשהי' תחילת טלטולו בהיתר, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**לא נטלטל עור אגב בשר,** לפירש"י ודעימי' היינו דהבשר מותר בטלטול, ואגב זה יש להתיר לטלטל את העור, ולפי' הרמב"ן ודעימי' היינו דהעור מותר בטלטול ואגב זה יש להתיר לטלטל את הבשר, והרמב"ן כתב דמה שאמרו עור אגב בשר, דמי למה שאמרו לעיל מ"ז א' כנונא אגב קיטמא, דהיינו כנונא בקיטמי' דקיטמא אסור וכנונא מותר.

\***התם נעשה בסיס לדבר המותר,** הישועו"י בסימן ש"ח סק"ה עמד בזה, דלדעת הסוברים דתפילין הוו כלי שמלאכתו לאיסור, א"כ הרי מהא דמצילין תיק התפילין עם התפילין יש ללמוד דהתירו להציל אף כשנעשה בסיס לדבר האסור, שהרי כשמציל מפני הדליקה, הו"ל כטלטול מחמה לצל דאסור בכלי שמלאכתו לאיסור, וכתב להוכיח מזה דליכא דין בסיס בכלי שהוא בסיס לכלי שמלאכתו לאיסור, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 17, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.[[551]](#footnote-552)

**הכא נעשה בסיס לדבר האסור,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהעור נעשה בסיס לבשר האסור בטלטול, דר' ישמעאל לית לי' כבוד שמים בנאכל להדיוט, וע"כ אף אם הי' על העור תורת כלי הי' נאסר משום דהוי בסיס לדבר האסור, וכ"ש דהעור עצמו לאו בר טלטול הוא, והרמב"ן פירש לדבריו דהיינו דלר' ישמעאל אף הבשר בפנ"ע אסור בטלטול, וה"נ אסור לטלטלו עם העור, וכ"כ הבעה"מ והר"ן.

וצ"ב, דכיון דאף הבשר אסור בטלטול, מ"מ הוצרכו להא דנעשה העור בסיס לדבר האסור, הרי אף אלמלי הא דהוי בסיס, וגם אם הי' עליו תורת כלי, הי' לנו לאסור משום טלטול הבשר האסור, - ובפשוטו צ"ל דאלמלי הא דהוי העור בסיס, הי' לנו להתיר לטלטל הבשר ע"י העור משום דהוי כטלטול מן הצד,[[552]](#footnote-553) וכל הא דאסור הוא משום דגם העור אסור בטלטול, - וי"ל עוד, דבאמת אין מכוון הגמ' לאיסורא דבסיס לדבר האסור, אלא להך מילתא דאסור לטלטל אף את העור, משום דהוא מטלטל בכך גם את הבשר האסור בטלטול.[[553]](#footnote-554)

**ב** התוס' כתבו דאף דהבשר מותר בטלטול, משום בזיון קדשי שמים, מ"מ העור אסור בטלטול גם משום בסיס, והיינו משום דקודם שנשחטה הי' העור בסיס לדבר האסור, שכל הבהמה מוקצה היא מטלטול, - והתוס' הרא"ש כתב דאע"ג דדעתו להפשיטה בשבת, והיינו לדעת רבנן דמותר להפשיט, או אף לדעת ר' ישמעאל בתמידין ומוספין שמותר להפשיטן, מ"מ ל"ה כמו שוכח, לדעת ר"ת דמניח ע"מ ליטול בשבת הוי כמו שוכח,[[554]](#footnote-555) דכיון דהעור מחובר לבשר עדיפא הקצאה זו כמו מניח בעלמא.

ובטעם הא דהבהמה בחיי' אסורה בטלטול אף דהיא ראוי' להקרבה ועומדת לכך, ול"ד לבע"ח ביו"ט דמותרין בטלטול, צ"ל דהוא כמש"כ התוס' בסוכה מ"ב ב' ד"ה טלטול בעלמא דדם קדשים הוי מוקצה, אף דהוא ראוי לזריקה, עיי"ש,[[555]](#footnote-556) - אך במש"כ התוס' דמכח זה אסור העור אף אחר שנשחטה, צ"ב, שהרי מבו' בד' התוס' דכל הא דהבשר אסור מדינא בטלטול, אלמלי הא דיש בזה בזיון קדשי שמים, הוא משום דלא חזי למידי, והרי דאם הי' ראוי הי' מותר בטלטול, אף שבתחילת השבת היתה הבהמה כולה אסורה בטלטול, ולא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, ולכאו' הוא משום דהבהמה עומדת לישחט והו"ל כגמרו בידי אדם, ומה"ט הי' אף העור מותר בטלטול, אלמלי הא דעור בהמה דקה לא חזי למיזגא, או דעור לח לא חזי, וא"כ מ"ט אסור העור משום בסיס לדבר האסור, הרי עכשיו כבר אינו בסיס, ולא אמרינן בכה"ג מיגו דאיתקצאי, וצע"ג.

**ג** הרמב"ן כתב בתחילת דבריו לפרש דהיינו דהכא נעשה בסיס לדבר שהוא אסור מן הדין, ודייך שהקלת עליו לטלטלו אם הי' בעצמו משום כבוד שמים, אבל העור אגבו אסור, ול"ד להא דמצילין תיק הספר עם הספר, דנעשה בסיס לדבר המותר בטלטול מן הדין והתירו בו הצלה דחדא מלתא היא, וכ"כ הר"ן בשם אחרים, ועד"ז כתב המגיני שלמה בדעת רש"י, עיי"ש, - ולכאו' לפ"ז אין מכוון הגמ' לאיסורא דבסיס לדבר האסור, אלא היינו דאין לנו להתיר העור מכח מה שהוא משמש לדבר האסור בטלטול, אף שהתירו לטלטל את הבשר עצמו משום כבוד קדשי שמים ול"ד להתם דכיון דהספר מצ"ע ראוי לטלטלו, התירו אגב זה גם את התיק.[[556]](#footnote-557)

**ד** הרמב"ן פירש לפי דבריו דהכא הבשר אסור בטלטול דלא חזי למידי והעור מותר דחזי למיזגא עלי', וזהו שאמרו דנטלטל עור אגב בשר,[[557]](#footnote-558) וע"ז דחי דהכא העור משמש את הבשר ונעשה כמותו לאיסור, ומשא"כ התם דהתיק משמש את הספר ונעשה היתר כמוהו, דדין הבסיס לעולם כדין הדבר שהוא נעשה לו בסיס.

**ה** התורי"ד כתב דהיינו דהכא נעשה הבשר בסיס לעור שהוא מוקצה, אף דהבשר מצ"ע אינו מוקצה דאין דין מוקצה בקרבנות שאין שבות במקדש, וע"כ אסור לטלטל, ומשא"כ בתיק הספר הם הספר, דנעשה הספר בסיס לתיק שהוא מותר בטלטול, ואין כאן אלא טירחא בעלמא, וכיון דלא טרח טירחא יתירא אלא אגב דמציל הספר מציל תיקו עמו שרי, - ולכאו' לפ"ז אין מכוון הגמ' לדינא דבסיס לדבר האסור, שהרי אף אי נימא דהבשר חשיב כבסיס לעור, מ"מ אין לאסרו, דאין דין מוקצה בקרבנות,[[558]](#footnote-559) אלא דאף דהבשר מותר בטלטול, מ"מ כיון דהוא מטלטל בכך את העור שהוא אסור בטלטול, ה"ז אסור.[[559]](#footnote-560)

בד' התוס' מבו', דכיון שהתירו לטלטל את הבשר משום בזיון קדשי שמים, ל"ה העור כבסיס לדבר האסור, וכל הא דחשבינן לי' כבסיס לדבר האסור, הוא משום דקודם שחיטה הי' בסיס לדבר האסור, - אך בד' הריטב"א בסו"ד מבו' בפשוטו דאף דהתירו לטלטל את הבשר, מ"מ חשיב העור כבסיס לדבר האסור, עיי"ש, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ דאפשר דאע"ג דמותר לטלטל הבשר משום כבוד שמים, מ"מ כיון דמדינא אסור אלא שנדחה האיסור מפני הכבוד, מיקרי דבר האסור לענין בסיס.

הריטב"א כתב דהא דנעשה העור בסיס לבשר, אף דהוי כשוכח, משום דלא עשו מן העולם בסיס לבשר לדעת, הוא משום דבעודם עליו אפי' בשוכח נעשה ההיתר בסיס לדבר האסור ליאסר עמו, - ונתחדש בדבריו תרתי, חדא, דהא דבעודם עליו אסור לטלטל, הוא אף היכא דא"א לו לנער, שהרי אסר ר' ישמעאל להפשיט את העור,[[560]](#footnote-561) ועוד, דהא דבעודן עליו אסור, אי"ז משום דעי"ז הוא מטלטל את המוקצה, שהרי הכא התירו לו לטלטל את הבשר, וליכא תוספת איסור בטלטול העור, אלא הוא משום דאף ההיתר נאסר בעוד האיסור עליו,[[561]](#footnote-562) - וזה מתפרש למש"כ הריטב"א דטעם הא דאסור לטלטל בעודם עליו, הוא משום דנעשה ההיתר בסיס לדבר האסור ליאסר עמו, וזה כמש"כ הרשב"א בביצה ב' א' דנעשה בסיס קצת, ומכח זה נאסר אף ההיתר בטלטול, וע"כ ה"ז אסור אף היכא דא"א לנער, כיון דאין האיסור משום טלטול האיסור, (דנימא דכל דא"א לנער שרי משום טלטול מן הצד), אלא אף ההיתר עצמו אסור בטלטול, ומה יועיל הא דא"א לנער, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 12.

הריטב"א הק' במה שאמרו דהתם נעשה בסיס לדבר המותר, שהרי כשמטלטלו בתוך הבית אין כאן דין בסיס, דכל אחד ואחד מותר לטלטלו בפנ"ע, והקולא שהקילו בזה הוא בשעת הוצאה, ובשעה זו הרי גם הספר אסור מצ"ע להוציאו, וגם התיק הוא בסיס לדבר האסור ואף הוא עצמו אסור, ואפ"ה התירו להוציאם, ועיי"ש מש"כ בזה.

**אלא ה"ק לי' אם מצילין תיק הספר עם הספר ואע"פ שיש בתוכו מעות,** הריטב"א הק' דלפירש"י דלר' ישמעאל אסורין הבשר והעור בטלטול, א"כ מה מדמי לה להא דמצילין תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, הרי התם הספר והתיק עצמן בני טלטול נינהו, ול"ד להכא דהעור והבשר לאו בני טלטול נינהו, וכן הק' הרשב"א, (והמהרש"א פירש דזה בכלל קו' התוד"ה הכא), - וכתב דלפ"מ דס"ד דכל שהוא בסיס לדבר האסור ולדבר המותר הולכין אחר האיסור, נעשה הכל כאילו כל אחד ואחד מהם דבר אסור שאינו בן טלטול כגוף המעות,[[562]](#footnote-563) אלא שהתירו חכמים אגב שהתירו טלטול הספר מפני כבוד שמים, וכ"ש דיש לנו להתיר עור אגב בשר.

למש"כ הסה"ת בסימן רכ"ו בדרך קמא דהותר איסור טלטול מוקצה במקום פסידא, והא דנאסר להציל תיק שיש בתוכו מעות אלא עם הספר, הוא משום הוצאה לחצר שאינה מעורבת, צ"ל דהא דמדמינן דכ"ה דמצילין תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, ה"נ מטלטלין עור אגב בשר, אי"ז מהא דהתירו לטלטל המעות אע"פ שיש בזה לאיסור מוקצה, שהרי איסור מוקצה הותר במקום פסידא, וא"צ להתירו אגב הספר, אלא היינו דכ"ה דהתירו איסור הוצאה דהמעות לחצר שאינה מעורבת אגב הוצאת הספר, ה"נ התירו איסור טלטול דעור אגב הבשר,[[563]](#footnote-564) וכ"כ בגל' הגרע"א (בד"י) בסימן ש"י בתו"ד בהא דס"ד לקמן בסוגיין דמהא דא"צ להשליך המעות, נלמד דה"נ מותר להביא לתיק שיש בו מעות להציל בו ס"ת.

**התם נעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר,** נתבאר לעיל במתניתין מש"כ הרמב"ן בשם י"מ והרשב"א לקמן דמדינא אסור לטלטל תיק הספר עם הספר כשיש בתוכו מעות משום דמעות חשיבי, והיינו דמה"ט הו"ל כבסיס לדבר האסור לחודי' דאסור, - וצ"ע היאך זה מתישב עם מה שאמרו הכא דהתם נעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר, והרי דלי"ב לאיסורא דבסיס, משום דהוי בסיס לדבר האסור ולדבר המותר, - ועד"ז צ"ע לדעת התורי"ד לקמן קמ"ב א' דאף בסיס לאיסור ולהיתר אסור, וא"כ מהו שאמרו דהתם נעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר, הרי אי"ז טעם להתיר לטלטל את התיק.

וצ"ל דאין מכוון הגמ' דמה"ט דהוא בסיס לאיסור ולהיתר לי"ב לדינא דבסיס, אלא היינו דבעור עם הבשר אין להתיר לטלטל את העור, כיון דאף הבשר אסור מדינא בטלטול, דאף דהתירו לטלטל את הבשר, אין להתיר אגב זה את העור, (וכמש"כ הרמב"ן לעיל דדייך שהתרת עליו לטלטלו אם הי' בעצמו), ומשא"כ בתיק הספר, דאף דהוא אסור בטלטול, משום דהוי בסיס לדבר האסור, מ"מ כיון דהוא בסיס לספר המותר בטלטול, התירו אגב זה לטלטל אף את התיק.[[564]](#footnote-565)

האו"ז בסימן פ"ח כתב דמשמע מהכא דכל דנעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר שרי בטלטול בשבת אע"פ שהאיסור בתוכו, הואיל שגם ההיתר בתוכו, וכתב דהוא דלא כסוגיית הגמ' לקמן קמ"ב א' דאף בבסיס לאיסור ולהיתר צריך לנער את האיסור, - וצ"ע שהרי להדיא אמרו לקמן בסוגיין דהא דמותר להציל תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, וא"צ להשליכם, הוא משום דאדהכי והכי נפלה דליקה, והרי דאלמלי ה"ט הי' צריך להשליך את המעות, אף דהוי התיק בסיס לאיסור ולהיתר.[[565]](#footnote-566)

כ"ח תמוז פ'

דף מס' 26

**קי"ז א' - אילימא דמהיכא דאית בי' מעות לא שדי אתויי נמי מייתינן,** התוס' כתבו דהא דלא קאמר דהתם נעשה בסיס לדבר המותר ולדבר האסור והכא נעשה בסיס לדבר האסור גרידא, הוא משום דלפ"מ שהי' סבור דיכול לנער המעות מן הכיס ואפ"ה שרי כל שהוא עושה להצלת ס"ת, ה"נ דשרי להביא תיק שיש בו מעות גרידא.[[566]](#footnote-567)

ובגל' הגרע"א בד"י בסימן ש"י כתב להוכיח מזה דהא דמותר לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו כשא"א לנער, הוא רק כשיופסד ההיתר בניעור, אך כל שההפסד בניעור הוא לדבר האסור, אסור לטלטל בלא ניעור, דאי נימא דאף בכה"ג דהניעור הוי פסידא לדבר האסור א"צ לנער, א"כ מה בכך דיכול לנער, הרי מדינא הוי זה היתר גמור, שהרי א"א לו לנער משום שיפסדו המעות בדליקה, ובתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר שם, הוכיח כן מעיקר מה שאמרו בסוגיין דהא דא"צ לנער הוא משום דאדהכי והכי נפלה דליקה, והרי דבלא"ה הי' צריך לנער, אף דיפסדו המעות.

אך הבית מאיר שם כתב ללמוד מסתימת ד' הרמב"ם בפכ"ה משבת הט"ז דאף משום הפסד הדבר המוקצה א"צ לנער, ובדף מס' 12 נתבאר ללמוד כן מד' רבוותא בכ"ד, ובישוב סוגיית הגמ' הכא, מצינו כמה דרכים, **א** הגרע"א שם כתב די"ל דאף דאין לאסור בזה משום טלטול מוקצה, כיון דאין יכול לנער משום הפסד המוקצה, מ"מ יש לאסור בזה משום טלטול בחצר שאינה מעורבת, ובע"כ דמשום כבוד שמים הקילו, וה"נ יש להתיר להביא תיק שיש בתוכו מעות. - **ב** הגרע"א כתב די"ל עוד דמתניתין סתמא קתני דמצילין תיק הספר, אף אם נתן הספר שם בשבת, דבתחילת השבת הי' בסיס לדבר האסור לחודי'.[[567]](#footnote-568) - **ג** הבית מאיר שם כתב די"ל דמיירי כשאפשר להשליך המעות בענין שלא יפסדו,[[568]](#footnote-569) ועמש"כ הגרע"א בתשובתו להבית מאיר להשיב ע"ז. - **ד** הבית מאיר שם בסו"ד דהכא כיון דמונחין ההיתר והאיסור יחד במקום שיפסדו ע"י דליקה, והוא רוצה לטלטל הכל כדי להציל מן ההפסד, והו"ל הטלטול אף לצורך דבר האסור, ה"ז אסור מדינא, והיינו דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור אסור, ועמש"נ בזה לעיל. - **ה** י"ל עוד, דכל הא דא"צ לנער משום הפסד הדבר האסור, הוא רק היכא שאם הי' מניח הכל במקומו ל"ה נגרם לו הפסד זה, אך הכא דגם הי' מניח הכל במקומו הי' נפסד הדבר האסור, צריך לנער, ונתבאר כן בדף מס' 12, ועיי"ש במש"נ כמה טעמים בזה.

\***התם אהכי והכי נפלה דליקה, הכא אדהכי והכי לישדינן,** בפירש"י כתב דאדמייתי להו נישדי דרך ביאתו, והתו"ש בסימן רס"ו סקכ"ט כתב ללמוד מזה, דמעות שבאו לידו אסור לטלטלן אף שעודן בידו, והיינו דמשמעות הדברים דאף כשאין בידו לנערן מיד בשעת נטילתו, מ"מ צריך לנער אח"כ בדרך ביאתו, ויתבאר בעזה"י במקומו.

התוס' כתבו דמשמע דאם לא מצי למישדי המעות, שרי להביא תיק שיש בתוכו מעות להביא בו ס"ת, דומיא דהא דמצילין תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות משום דלא מצי למישדינהו, וכתבו ללמוד מזה דמותר לטלטל עור אגב הבשר כשאינו מופשט כולו, הואיל ולא מצי שדי לי'.

ובחי' הגרע"א תמה, דהיאך למדנו לזה מהא דמצילין תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, הרי התם דאית בי' ס"ת דמעיקרא הי' בסיס לאיסור ולהיתר, ממילא דכל דא"א לנער משום דאדהכי והכי נפלה דליקה הוי היתר גמור, כמו בכל מקום דל"ה בסיס, דאם א"א לנער מותר לטלטל בעודן עליו, ומנ"ל דשרי להביא תיק שיש בו מעות דהוי בסיס לאיסור לחודי', דאסור בעלמא אף כשא"א לנער,[[569]](#footnote-570) - ובחי' הב"ח הק' בע"א קצת, דלמש"כ התוס' דהא דלא דחי דהתם נעשה בסיס לדבר המותר ולדבר האסור והכא נעשה בסיס לדבר האסור גרידא, הוא משום דאין נראה לו לחלק לפ"מ דס"ד דיכול לנער, א"כ הרי לפ"מ דדחי דהתם אין יכול לנער, תו אין ללמוד דמביאין תיק שיש בתוכו מעות כשא"א להשליכן, מהא דמצילין תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, דהתם נעשה בסיס לדבר המותר ולדבר האסור, והכא נעשה בסיס לדבר האסור גרידא, וכן הק' המגיני שלמה, ועיי"ש במש"כ בזה.

בעיקר משה"ק הגרע"א דבהא דמצילין תיק הספר וכו', כיון דא"א לנער הוי היתר גמור, הנה כבר נתבאר לעיל במתניתין שנחלקו הראשונים בזה, אם הכא איכא מדינא לאיסור טלטול מוקצה, והרמב"ן שם כתב בשם אחרים דבמעות דחשיבי נעשה הכלי טפל להן, אף שיש בתוכו ספר, וחשיב כבסיס לדבר האסור לחודי', וכ"כ הרשב"א לקמן קמ"ב א', ולפ"ז ניחא, ועד"ז הוא לדעת התורי"ד לקמן קמ"ב א' דדין בסיס הוא אף כשהוא בסיס לאיסור ולהיתר.

וגם לדעת הרמב"ן ודעימי' דפליגי ע"ז וס"ל דליכא הכא לאיסור טלטול מוקצה, משום דהוי בסיס לאיסור ולהיתר, הרי פירשו דהא דתנן דמצילין וכו' אע"פ שיש בתוכו מעות, היינו דהתירו להציל אף למבוי שאסור להוציא לשם, - ולפ"ז י"ל דמזה הוא שנלמד דכ"ה דהתירו להוציא המעות למבוי, משום דא"א לו להשליכן, ה"נ מותר לטלטל תיק שיש בתוכו מעות לצורך הצלת הספר, וכבר כתב כן הגרע"א גופי' בגל' שו"ע (בד"י) בסימן ש"י די"ל דמכוון הגמ' הכא ללמוד מהא דהותר להציל תיק הספר אע"פ שיש בתוכו מעות לחצר שאינה מעורבת, משום כבוד שמים, ה"נ שרי לטלטל תיק שיש בתוכו מעות כדי להציל הספר, ונתבאר לעיל.

השיטה להר"נ כתב דמה שאמרו דאתויי נמי מייתינן תיק שיש בו מעות, היינו בשוכח המעות בו דל"ה בסיס לדבר האסור, וכל האיסור בטלטולו הוא משום המעות,[[570]](#footnote-571) ולפ"ז ניחא קו' הגרע"א, דע"כ הוא דכל דא"א להשליך את המעות, מותר לטלטלו, וכ"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ,[[571]](#footnote-572) וכ"נ למש"כ האהעו"ז לעיל מ"ד ב' דכל דאין בידו לנער את כל המוקצה, א"צ לנער כלל, (ונתבאר בדף מס' 23), וא"כ אם איירי בתיק שנעשה בסיס למעות, ואפ"ה התירו לטלטלו לצורך הצלת הספר, ל"ה צריך לנער ממנו את המעות.

**לעולם כדאמרינן מעיקרא וכו',** הרמב"ן הק' דהרי אף בטלטול לחודי' אמרינן לעיל דאין ללמוד להתיר לטלטל עור אגב בשר מהא דמצילין תיק הספר וכו', וכ"ש דאין ללמוד מזה להתיר להפשיט כל העור בברזי דיש בזה גם שבות דמלאכה בברזי וגם שבות דטלטול, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב דאיירי כשמפשיט את כולו קודם שיוציא את האימורין, דמתוך שהאימורין ראוין להקטרה בו ביום, הרי הם דבר מותר ונעשה שאר הבשר יד להן, והעור בסיס לדבר המותר בלבד, והו"ל כתיק הספר עם הספר בלא מעות שאין שם אלא דבר המותר בלבד,[[572]](#footnote-573) וע"כ ודאי דמותר לטלטלו, וכ"כ הרמב"ן (בפי' בתרא),[[573]](#footnote-574) ואך דבדבריו משמע דאף קודם שהוציא את האימורין הוי הבשר דבר האסור, ואך דמ"מ כיון דהוי דבר המותר עם דבר האסור, שרי, ועמש"כ בזה הר"ן והשיטה להר"נ. - **ב** הרמב"ן כתב דרק טלטול דלאחר הפשטת כולו ל"ד לתיק הספר עם הספר, אבל ההפשטה עצמה דשבות דידי' בבשר קודש עצמו הוה והוא מתעסק בבשר ועור להציל בשר כדי שלא יסריח, דמי להצלה דספר עם התיק, וצ"ב. - **ג** למש"כ התוס' דקודם שהפשיט את כולו דא"א להשליך את העור, שרי לכו"ע לטלטלו אגב הבשר, ניחא, דע"כ אין לאסור את ההפשט עצמו משום איסור טלטול.

\***כגון דלא קבעי לי' לעור, והא וכו' מודה ר"ש בפס"ר,** המאירי הק' דמה ענין פס"ר בדבר המתכוין, ואין כאן אלא טעם משאצל"ג, וכתב דמכוון הגמ' הוא לפטורא דמשאצל"ג, ואך דפריך דכיון דאף בדשא"מ דמותר ה"ז אסור כשהוא פס"ר, א"כ ה"נ בע"כ דהוא עושה לצורך גופו שהרי בודאי צריך הוא לעורו, והו"ל מלאכה הצריכה לגופה, ועד"ז כתב בתשו' משנת ר"א סימן ח' סק"י, עיי"ש.

אך בד' ש"ר בכ"ד שדנו להתיר בזה משום פס"ר דלא ניח"ל, מבו' דחשיב כדבר שאינו מתכוין, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א בסוגיין, ועמד בזה דמ"ט לא אמרו דטעם ההיתר הוא משום משאצל"ג, ועיי"ש מש"כ בזה, ואכמ"ל, ובחי' הגרע"א תמה ע"ז, דמ"ט חשיב כדשא"מ אף שהוא מפשיט את העור בידים, - וכבר נתבאר במקומו דצ"ל בדעתם, דכיון דאינו מתכוין ליצירת העור אלא לתיקון הבשר, הוי כדשא"מ, והיינו משום דמלאכת מפשיט אינה במעשה הפרדת העור מהבשר, אלא ביצירת העור, וכל שאינו מתכוין לכך, חשיב כדשא"מ.[[574]](#footnote-575)

**דשקיל לי' בברזי,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפי' ר"ח כתב דהיינו דמאן דבזע לי' לעור כשהוא מפשיטו מוכחא מילתא דלא בעי לעור ואין לו הנאה ממנו, ול"ד לפס"ר ולא ימות, וכ"כ הערוך בע' ברז, ובע' פסק כתב דהוא משום דפס"ר דלא ניח"ל שרי.[[575]](#footnote-576) - **ב** בפירש"י שם כתב דכיון דבחתיכות דקות מפשיט וחותך אין דרך הפשטה בכך, ולאו מלאכה הוא אלא שבות.[[576]](#footnote-577) - **ג** התוס' כתבו דכל דשקיל לה בברזי לי"ב אפי' שבות, כיון דאינו מפשיט כשיעור חשיבות עור יחד, והתוס' הרא"ש הוסיף דהוא בצירוף הא דאינו מתכוין להפשיט העור אלא לוקח הבשר, וכתב דל"ד להא דכל המקלקלין פטורין אבל אסורין, דהכא הואיל ואינו מתכוין לזה הקלקול לא אשכחן שיהא אסור, וכ"כ הריטב"א לעיל ק"ג א'.[[577]](#footnote-578) - **ד** השטמ"ק בכריתות כ' ב' כתב בשם מורו, דכיון ד[לא] ניח"ל טפי בעור בהפשט מאילו לא יופשט, הו"ל משאצל"ג.[[578]](#footnote-579)

בתשו' משנת ר"א סימן ח' סק"ט הק' לדעת הערוך דהא דשרי בדשקיל לה בברזי, הוא משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל, א"כ הרי אף בעלמא שרי לכתחילה, ומ"ט הוצרכו הכא להיתר בפנ"ע משום כל פעל ד' למענהו, - ובפשוטו צ"ל כמש"כ התוס' בתי' בתרא וש"ר דלרבנן שרי אף להפשיט כדרכו, ובזה הוצרכו להיתר בפנ"ע משום כל פעל ד' למענהו, - אך אכתי צ"ע דמ"ט דר' ישמעאל דאסר אף להפשיט בברזי, וגם רבנן דהשיבו לר' ישמעאל דיש להתיר בזה, הוצרכו להוכיח מהא דמצילין תיק הספר עם הספר, - ועד"ז קשיא למש"כ התוס' דאין בזה אפי' שבות כיון דאינו מפשיט כשיעור חשיבות עור יחד, - ושמא צ"ל דאף דאין בזה משום שבות, מ"מ יש בזה משום איסור טירחא, וצ"ע.

התוס' נסתפקו אם אף רבנן גופייהו לא שרו אלא להפשיט בברזי, או דרבנן גופייהו שרו אף להפשיט כדרכו, ולדבריו דר' ישמעאל קאמרי דאודי לן מיהא דמותר להפשיט בברזי, - והתוס' בפסחים ס"ה ב' ד"ה אלו דברים נקטו דרבנן גופייהו לא שרו אלא להפשיט בברזי, - אך הרמב"ן וש"ר לקמן קל"ג ב' הוכיחו מסוגיית הגמ' שם דרבנן גופייהו שרו אף להפשיט כדרכו, עיי"ש,[[579]](#footnote-580) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מקר"פ הי"ד והט"ז, וכמש"כ הלח"מ שם,[[580]](#footnote-581) והמאיר לעולם בח"א סימן כ"ו (ד"ה ועוד נ"ל להביא) הוכיח מזה דאף כשיכול לעשות הקרבן בלא חילול מותר לעשותו בחילול, - והגר"א בסימן של"ד סט"ז כתב דסוגיית הגמ' לקמן פליגא על סוגיית הגמ' דהכא, עיי"ש.

\*לקמן קל"ג ב' מייתינן להא דתניא דהמל בשבת ופירש אינו חוזר על ציצין שאין מעכבין, ואמרינן דמאן תנא ר' ישמעאל בנו של ריב"ב היא, ודחינן לה דשאני התם דבעינן זה קלי ואנוהו, ומסקינן דרבנן דפליגי עלי' דר' יוסי לענין לחם הפנים וס"ל דאם אלו נוטלין ואלו מניחין אי"ז תמיד, וה"נ כשפירש מן המילה הו"ל התחלה אחריתי, והרמב"ן וש"ר שם כתבו דלפ"ז קי"ל כהך ברייתא דכל שפירש אינו חוזר על ציצין שאין מעכבין, דליכא דפליג עלי' אלא ר' יוסי דהוא יחיד במקום רבים, ואידחי הא דתלינן לה מעיקרא בפלוגתא דר' ישמעאל ורבנן, ולהא דדחינן דאף לר' ישמעאל י"ל דשרי.

ובטעם הא דהכא שרו רבנן, ול"ד להא דהתם כל שפירש אינו חוזר על ציצין שאין מעכבין,[[581]](#footnote-582) מצינו כמה דרכים, **א** בד' הרמב"ן שם משמע דהוא משום דהכא ל"ה כפירש עד שגומר ההפשט. - **ב** למש"כ התוס' די"ל דאף רבנן גופייהו לא שרו אלא בברזי, ניחא, דע"כ ה"ז מותר אף כשפירש, ול"ד להא דכשפירש אינו חוזר על ציצין שאין מעכבין, דהוי זה מלאכה דאורייתא, וכ"כ השיטה להר"נ לקמן שם. - **ג** השעה"מ בפ"א מקר"פ הי"ד והשאג"א בסימן נ"א כתבו בדעת הרמב"ם, דאף דסוגיא דהתם ס"ל דהי' מוציא האימורים קודם גמר ההפשט והו"ל כפירש, מ"מ אנן קי"ל דל"ה מוציא האימורים עד גמר ההפשט, ול"ה כפירש. - **ד** הקר"א לקמן קל"ז א' בסו"ד כתב בדעת הרמב"ם, דכל הא דכשפירש אינו חוזר על ציצין שאין מעכבין, הוא משום דכל שפירש ליכא הידור מצוה כלל בציצין שאין מעכבין, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב ממילה ה"ד דאף בחול אינו חוזר על ציצין שאין מעכבין, ומשא"כ הכא דיש צורך כבוד קדשי שמים בהפשט, שרי אפי' פירש. - **ה** המאיר לעולם בח"א סימן כ"ו ד"ה ולענ"ד אין כתב דלפ"מ שאמרו בסוגיין דטעמא דרבנן הוא משום דכל פעל ד' למענהו, הוי זה צורך גבוה הראוי לדחות בפנ"ע,[[582]](#footnote-583) וע"כ שרי אף בפירש.[[583]](#footnote-584)

**הצלת מעות מפני הדליקה**

הסה"ת בסימן רמ"ה כתב דכיון דמצילין תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, ע"כ ישים תפילין בתוך ארנקי של מעות בער"ש, כדי שאם יהא דליקה בשבת יציל המעות אגב התפילין, ועי"ז יהא שרי להציל המעות אף לחצר שאינו מעורבת, וכתב דלא סגי ליתן טבעת בארנקי של מעות, (ולהתיר עי"ז להציל לחצר המעורבת), דשמא הטבעת בטל למעות שהרי המעות שוין יותר, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה, והמרדכי בסימן שצ"ב, והטור בסימן של"ד.

והב"י שם סט"ז עמד בזה, דהסמ"ג והמרדכי לא הזכירו היתר זה אלא כשהיו תפילין בתוך הארנקי מער"ש, ומשמע מדבריהם דאם הניחם בשבת בתוך הארנקי אין מצילין על ידם, אך כתב דמסוף דבריהם לא משמע כן, ואף אם הניח התפילין בשבת שרי, ודקדק כן גם מל' הטור שם, וכתב לפ"ז, דמש"כ להניח התפילין מער"ש, עצה טובה קאמרי, דאם לא יניחם שם מער"ש שמא לא ימצא תפילין בשעה שתפול דליקה ויפסיד מעותיו, - אך הביא מד' המרדכי בסימן תמ"ז שכתב בשם רבינו מאיר דלהניח ביום השבת כדי לטלטל בשבת אסור ואפי' מפני הדליקה וכו', - והשו"ע שם סט"ז הביא לב' הדעות בזה.

אך הט"ז שם סקי"ג כתב דלא פליגי, דאם מניח בשבת לשם הצלה אסור, אך כל שמניח שלא לשם הצלה שרי אף כשמניח בשבת, ועד"ז כתב המג"א שם סק"כ, ועיי"ש שכתב דודאי דבשעת הדליקה אסור להניח התפילין אצל המעות, שהרי אמרו בסוגיין דמדינא הי' צריך לנער המעות, אלא דחיישינן דאדהכי והכי נפלה דליקה, וע"כ אסור להביא תיק שיש בתוכו מעות משום דבידו לנער המעות, וכ"ש דאסור להניח את התפילין בשעת הדליקה בשק מעות כדי להציל המעות.

אך הגר"א שם הסכים לד' השו"ע דסברא הראשונה ס"ל דמותר להניח התפילין אצל המעות בשעת הדליקה, ומה שאמרו בסוגיין דאסור להביא תיק שיש בתוכו מעות משום דיכול לנער, הוא דיחויא בעלמא,[[584]](#footnote-585) עיי"ש, ומשמעות דבריו דנקט כן לעיקר, כמש"כ השעה"צ שם סקמ"א.

**הצלת מעות מפני הדליקה ע"י ככר או תינוק**

הסה"ת שם הביא מירושלמי שאמרו דדסקיא מלאה מעות נותן עלי' ככר ומטלטלה מפני הדליקה, ולכאו' מכוון דבריו דכיון דשרי ע"י ככר או תינוק, ה"נ יש להתיר ע"י טבעת, אף אם המעות שוין יותר,[[585]](#footnote-586) אך כתב דבגמ' דילן לקמן קמ"ב ב' אמרו דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, ובסו"ד שם כתב דיש לדחות דמפני הדליקה התירו טפי, וע"כ אף לגמ' דילן שרי ע"י ככר או תינוק, וכ"כ בסימנים שם, והביאוהו הסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב וההגמי"י בד"ק בשבת פכ"ג הכ"ח, ומשמע שנקטו כן לדינא,[[586]](#footnote-587) והטור בסימן של"ד כתב ע"ז דאין להקל, והשו"ע שם סי"ז כתב דיש מתירין להציל ע"י ככר או תינוק מן הדליקה.

והב"י שם הביא ע"ז למש"כ הכל בו בסימן ל"א בשם רבינו פרץ שאם הניח מערב שבת פת או אוכלין בכיס מליאה מעות, מותר לטלטל בשבת מפני הדליקה או מפני האויבים, משום דהוי בסיס לדבר האסור ולדבר המותר, ומשמעות דבריו דמדמה לה לד' הסמ"ג ודעימי', - ובגל' הגרע"א בד"י בסימן ש"י עמד בזה, דאדרבה מד' הכל בו משמע שלא כד' הסמ"ג ודעימי', שהרי לדעתם דיש בזה להתירא דככר או תינוק, שרי להניח בו בשבת, והכל בו לא התיר אלא כשהניח בער"ש ומשום דהוי בסיס גם לדבר המותר.

הב"י שם הביא מש"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן כ"ב וסימן תר"ל ומיוחסות סימן רי"ט דלא אמרו אלא מצילין תיק הספר עם הספר ותיק התפלין עם התפלין אף על פי שיש בתוכן מעות, מפני שהתיק תשמיש הספר והתפלין כדי שלא יתעכב בהצלתן עד שיוציא הספר והתפלין וינער את התיק, ודמי לכלכלה מלאה שיש בה פירות והאבן בתוכה, דאם הם פירות דמיטנפי מותר לטלטל אע"פ שהאבן בתוכה, אך אם הם פירות דלא מיטנפי אסור לטלטל עד שינער האבן מתוכה, וה"נ הוא בתיבה שיש בתוכה מעות שאסור לטלטלה, ומשמעות דבריו דהרשב"א פליג ע"ד הכל בו, - ובגל' הגרע"א בד"י בסימן ש"י כתב לפרש דפלוגתייהו הוא אם צריך לנער במקום הפסד המוקצה, דהכל בו התיר אף כשיש בידו לנער את המעות, משום דהוי זה פסידא להמעות, ולהרשב"א כל שיש בידו לנער את המעות צריך לנערן, אף דהוי זה פסידא דהמעות, - והבית מאיר שם כתב דטעמא דהרשב"א דאסר בזה, הוא משום דהוי הטלטול גם לצורך המעות שהם דבר האסור, עיי"ש.

**קכ"א ב' - ועל צואה של קטן מפני קטן וכו' והלא היא עצמה מוכנת לכלבים, וכי תימא וכו',** הרמב"ן וש"ר כתבו דהרי"ף ל"ג לה, דאף צואה של קטן אסורה משום דלא חזיא מאתמול, אלא פריך דצואה של קטן מותר לפנותה משום גרף של רעי,[[587]](#footnote-588) וכ"נ בד' הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ג, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח סל"ד, ועיי"ש שהאריכו בדעת רש"י בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**גרף של רעי**

**ותיפו"ל דהוי גרף של רעי,** ביסוד ההיתר דגרף של רעי, כתב הראבי"ה בסימן רנ"ח דהוא משום דגדול כבוד הבריות שדוחה את ל"ת שבתורה, ועד"ז כתב השיטה להר"נ לעיל מ"ז א' דהתירו לטלטלו משום כבוד הבריות דגדול כבוד הבריות, וכ"נ בפירש"י בביצה ל"ו ב' ד"ה נותן, ובתו"ד הרשב"א שם ל"ו א', וכ"כ הלבוש בסימן ש"ח סל"ה, והפמ"ג באש"א שם סקנ"ח.

והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"כ הערה ק"ח נקט דמותר לטלטל מנורה משום שחש בעיניו ויגדל הכאב ואור הנר מפריע לו, דלא גרע מגרף של רעי דמותר לטלטלו, ובתיקונים ומילואים שם כתב דהיינו דאם שרי משום מיאוס, כ"ש דשרי משום צער הגוף, - אך להנ"ל פשוט דאין להתיר בזה, דלא הותר אלא במקום מיאוס ומשום כבוד הבריות, אך צער הגוף אינו טעם להתיר,[[588]](#footnote-589) וכן מסיק הגרש"ז זצ"ל בתיקונים ומילואים שם דמשמע דרק משום מיאוס התירו חכמים, אך פירש הטעם בזה בע"א, עיי"ש.

נחלקו רבוותא בדרגת המיאוס דהוי בכלל גרף של רעי, דהמרדכי בריש ביצה כתב דיש מתירין לטלטל נר שהדליקו בו בשבת משום דהוי כגרף של רעי, וכתב ע"ז דאי"ז נכון, דא"כ כל השוטים יאמרו דאנינא דעתייהו, ואינו מותר אלא למי שהוא אסטניס, וכתב דהמחמיר לא הפסיד, וכ"כ הרמ"א בסימן רע"ט ס"ב, והב"ח בסימן רע"ט והמג"א שם סק"ג כתב דצ"ל והמיקל לא הפסיד, והגר"ז בקו"א שם סק"א כתב דהיינו במי שהוא אסטניס.

והב"ח בסימן רע"ט אות א' כתב דהעיקר כהיש מתירין, שהרי אמרו לקמן קכ"ד א' דקערות לאחר אכילה הוו כגרף של רעי, וכ"ש דנר ישן של חרס דהו"ל מוקצה מחמת מיאוס, דדמי לגרף של רעי, ואפי' אפר שבמחתה של נחושת קס"ד דאביי לעיל מ"ז א' דהוי כגרף של רעי, ורבא דחי לי' משום דלא מאיס ומשום דמיכסי, אך נר של חרס דמאיס ומיגלי הו"ל כגרף של רעי ומותר לסלקו, - והט"ז שם סק"ג הק' ע"ז, ממש"כ השו"ע שם ס"ו דמוקצה מחמת מיאוס מותר לטלטלו, דתיפו"ל משום גרף של רעי, והוכיח מזה דאף דבר המאוס ל"ה כגרף של רעי,[[589]](#footnote-590) - והא"ר שם סק"ו צידד דכל דהוא מאוס לו לראותו הו"ל כגרף של רעי, ומוקצה מחמת מיאוס, היינו כשהוא מאוס להשתמש בו, אך אינו מאוס כשהוא לפניו, וכתב דנפ"מ עוד בהא דמוקצה מחמת מיאוס מותר לטלטלו, הוא דמה"ט מותר לטלטלו אף בחצר שאינו דר שם.[[590]](#footnote-591)

ויש להוסיף, דלקמן קמ"ג א' אמרו דכל שצובר הגרעינין עד שנמאסות בעיניו הו"ל כגרף של רעי, וכן אמרו בביצה כ"א ב' דשיורי כוסות הוו כגרף של רעי, וכן אמרו שם ל"ו ב' דריחים הנימוחין מפני הטיט הוו כגרף של רעי, - ומאידך במתניתין דלקמן קמ"ג א' מבו' דעצמות וקליפין שעל השלחן ל"ה כגרף של רעי,[[591]](#footnote-592) וע"כ הוא דלב"ש אסור להעבירן מעל השלחן,[[592]](#footnote-593) וזהו שהק' הראשונים שם ובביצה ב' א' דהיאך מותר לסלק את הטבלא ולנערה, הרי נעשית בסיס לדבר האסור,[[593]](#footnote-594) וכ"כ המ"ב בסימן ש"ח ס"ק קט"ו דרק כשנתקבצו הרבה יחד ומאוס עליו להניחם כך על השלחן הו"ל כגרף של רעי, והמ"ב בסימן ש"ח ס"ק ק"ל הוצרך לחדש דעכבר מת חשיב כגרף של רעי,[[594]](#footnote-595) - והרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין כתב דכל טינוף וכל לכלוך שיהי' בבית דירה מסירים אותו בשבת, וצ"ע.

בפירש"י כתב דהא דפריך דתיפו"ל דהוי גרף של רעי, היינו דמותר לפנותו בידים ולהוציאו לאשפה, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ג והטוש"ע בסימן ש"ח סל"ד דאם היו בחצר שיושבים בה מותר להוציאן לאשפה, ואם היו בחצר אחרת כופה עליהן כלי, - ולכאו' מבו' מזה, דאף דבידו לכפות עליהן כלי, ועי"ז לא יהא להמיאוס, מ"מ הותר לו להוציאן בידים, דלא אסרו כלל טלטול מוקצה דגרף של רעי,[[595]](#footnote-596) - ובזה מתפרש המבו' בד' המ"ב בסימן ש"ח סוס"ק קט"ו דמותר לטלטל גרף של רעי בידים, אף אם בידו לנערו או לטלטלו ע"י דבר אחר.[[596]](#footnote-597)

אך הגאו"י בעירובין ק"ד ב' כתב דהא דא"צ לכפות כלי, הוא משום דמאיסא לי' אע"ג שכפה עלי' קערה, ועוד דפעמים שבא אדם ומסיר את הקערה, ולא גזור בה רבנן, ועמש"כ התפא"י בבועז בתמיד פ"ה מ"ה, וצ"ע, ומבו' דכל שבידו לעשות בלא טלטול מוקצה יש לו לעשות, - וכ"נ בד' הא"ר בסימן ש"ח סוסקס"ב בדרך בתרא דמבו' בפשוטו בדבריו דכל דאפשר לנער, לא התירו לו לטלטל בידים,[[597]](#footnote-598) עיי"ש, וכן נקט האג"מ ח"ה סימן כ"ב אות י"ג, - והערוה"ש בסימן ש"ח ס"ס דפשוט הוא שאם יכול לעשות ע"י גוי יעשה על ידו, וכן מוטב ע"י קטן מע"י גדול,[[598]](#footnote-599) וצ"ע.

**באשפה שבחצר,** גירסת הרי"ף והרא"ש בחצר אחרת, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ג, והטוש"ע בסימן ש"ח סל"ד, ופירשו דהיינו חצר שאין יושבין ודרין בה, - והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאם הי' בחצר שמבשלין ומשתמשין בה לא הותר לפנותו, ורק במקום שדרים בו הותר לפנותו, - אך המג"א בסימן ש"ח סקנ"ח כתב דסגי במה שיש לו שם דריסת הרגל, וכתב עפי"ז דה"ה אם מונח במבוי במקום דריסת הרגל מותר לסלקו לצדדים, וצ"ע.

והריטב"א לקמן קכ"ד ב' כתב דלמש"כ שם דההיתר לכבד הבית הוא משום דהוי כגרף של רעי, אין לכבד המבואות, וכ"כ הריטב"א בביצה כ"ב ב' בשם הרמב"ן, וכ"ה בד' הרמב"ן במלחמות לקמן קכ"ג ב' דלא הותר אלא במקום סעודה, - אך לא נסתרו מזה ד' המג"א, משום דדוקא צואה הויא כגרף של רעי אף כשהיא במקום דריסת הרגל, ומשא"כ עפר וכיו"ב דל"ה כגרף של רעי אלא כשהוא בבית, דמצטערי מהבלא.[[599]](#footnote-600)

בעירובין ק"ד ב' תנן בשרץ שנמצא במקדש דלא הותר להוציאו בשבת אלא כדי שלא להשהות את הטומאה, ולר"ע אם הוא במקום שאין חייבין על זדונו כרת ועל שגגתו חטאת כופה עליו פסכתר, ובפירש"י שם כתב דהוא משום איסור טלטול מוקצה.

והתורי"ד שם כתב דלי"ב משום טלטול מוקצה, דאפי' במדינה שרי, כמו שאמרו הכא דמותר להוציא עכבר בידים, אלא דה"ז אסור משום טירחא יתירא, כיון שאינו טורח בעבור דמאיס לי', אלא כדי לטהר את העזרה, וכן נקט הבאר שבע בתמיד ל"ג ב' דיש להתיר בזה משום גרף של רעי, והק' דמ"ט לא הותר להוציאו, וכתב דדוחק לומר דכיון דאינו דר בעזרה הוי כחצר אחרת.

אך המאירי בעירובין שם כתב דבמדינה כיו"ב אסור כשאינו מקום אכילתו או מקום שביתתו, דבמקומות אלו אף במדינה מותר משום גרף של רעי, ומבו' דכשהוא במקדש ליכא להתירא דגרף של רעי, וכ"כ המל"מ בפ"ג מביאת מקדש ה"כ בסו"ד, דכיון דביהמ"ק לא חשיב כבית דירה לשום אדם, דמה"ט לא הי' ללשכות שבמקדש מזוזה, לי"ב להתירא דגרף של רעי, דלא הותר אלא במקום דירתו, ונתחדש בדבריהם דלא התירו חכמים אלא במקום דחשיב כדירתו, אך כל שאינו מקום דירתו, אף שהוא נמצא שם בקבע והוא מאוס לו, לא התירו חכמים, וצ"ע,[[600]](#footnote-601) - ועמש"כ בזה הגאו"י בעירובין שם, והתפא"י בבועז בתמיד שם, וצ"ע.

כ"ט תמוז פ'

דף מס' 27

**נתינת כלי תחת דלף שאינו ראוי**

**ביצה ל"ו ב' - ונותנין כלי תחת הדלף בשבת,** הרא"ה והר"ן כתבו דהא דמותר ליתן הכלי תחת הדלף, הוא רק בדלף הראוי, דבדלף שאינו ראוי ה"ז אסור משום ביטול כלי מהיכנו, כמו שאמרו בשבת מ"ג א', וכ"כ תלמיד הרמב"ן, וכן מסיק הרשב"א לעיל בע"א, וכ"כ הריטב"א שם, וכ"כ בס' המכתם לעיל בפירקין, וכ"כ הרמב"ם והראב"ד בפכ"ה משבת הכ"ד, והשו"ע בסימן של"ח ס"ח, ועמש"נ להלן בביאור ד' הרמב"ם בזה, - ובד' הרא"ה והמכתם מבו' דהא דאסור ליתן כלי תחת דלף שאינו ראוי, הוא אף בגונא דהו"ל כגרף של רעי, וכ"כ הרמב"ם והראב"ד והשו"ע שם.[[601]](#footnote-602)

אך בפי' הר"י מלוניל כתב דמותר ליתן כלי אף תחת דלף שאינו ראוי, משום דהו"ל כגרף של רעי, וכ"כ המאירי והשלנ"ל, וכ"כ בס' המאורות לעיל בפירקין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ח הנ"ה, והטור בסו"ס של"ח.

ובטעם ההיתר בזה, כתב הר"י מלוניל, דהוא משום דאינו מבטל בכך כלי מהיכנו, שהרי אם נתמלא שופך ושונה ואינו נמנע, וצ"ל דהוא משום דביטול כלי מהיכנו לשעה שרי, (ואף אם לא הותר ביטול כלי לשעה אלא במקום הפסד מרובה, י"ל דה"נ הותר משום גרף של רעי), וכ"כ המאירי והשלנ"ל, והמאירי כתב לפ"ז דלא הותר אלא כשהוא דלף גדול שהכלי מתמלא ממנו,[[602]](#footnote-603) וכ"כ השטמ"ק לעיל בע"א בשם מורו, וכ"כ הב"י בסו"ס של"ח.

אך בד' הרשב"א בעבוה"ק משמע דטעם ההיתר הוא משום דהותר איסור ביטול כלי מהיכנו כדי שלא יטנף הבית, וכ"כ הב"ח בסו"ס של"ח, ולכאו' הוא משום דכ"ה דהותר טלטול מוקצה בגרף של רעי, ה"נ הותר איסור ביטול כלי מהיכנו,[[603]](#footnote-604) ולהלן נתבאר דנחלקו רבוותא עד"ז בטעם ההיתר ליתן כלי תחת משקין שזבו.

בטעם הסוברים דאסור ליתן כלי תחת דלף שאינו ראוי משום ביטול כלי מהיכנו אף שיהא מותר אח"כ לפנותו משום גרף של רעי, מצינו כמה דרכים, **א** היש"ש בסימן ג' פירש בד' הרמב"ם דהוא משום דאסור ליתן הכלי ע"מ לפנותו, משום דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, ונתבאר להלן. - **ב** המאמ"ר בסימן של"ח סק"ז כתב בתו"ד דהוא משום דשמא לא יתמלא ויהא אסור לטלטלו, ועיי"ש שכתב עוד דהוא משום דעכ"פ לבסוף יהא אסור בטלטול כשיפסק הדלף, וצ"ב. - **ג** י"ל דהוא משום דהוי כביטול כלי לשעה דדעת התוס' ודעימי' דאסור, ואף לדעת הסוברים דשרי במקום הפסד מרובה, י"ל דהכא ליכא הפסד מרובה, (וצורך פינוי גרף של רעי, לא עדיף כהפסד מרובה).

הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ד כתב דנותנין כלי תחת הדלף וכו' והוא שיהי' הדלף ראוי לרחיצה, אבל אם אינו ראוי אין נותנין, ואם נתן מותר לטלטלו במים המאוסין שבו, שאין עושין גרף של רעי לכתחילה, והראב"ד שם תמה על מש"כ דהא דאין נותנין הוא משום דאין עושין גרף של רעי לכתחילה.

והיש"ש בסימן ג' כתב בדעת הרמב"ם, דעיקר האיסור הוא משום ביטול כלי מהיכנו, ואך דאלמלי הא דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, ל"ה מבטל כלי מהיכנו, שהרי מותר ליטלו אח"כ לנערו ולשפוך לחוץ, אך כיון דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, אסור ליתן הכלי תחתיו ע"ד שיוציאו, אלא ע"ד שיעמוד שם, וממילא דהו"ל ביטול כלי מהיכנו,[[604]](#footnote-605) וכ"נ בד' הט"ז בסימן של"ח סק"ד, וכ"כ המג"א שם סקי"ב, והתו"ש שם סקי"ז, והגר"ז שם ס"ט, והמ"ב שם סקל"א ובביאוה"ל שם.[[605]](#footnote-606)

הרשב"א לעיל בע"א כתב דאין לאסור ליתן כלי תחת דלף שאינו ראוי, משום דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, שהרי הדלף כבר קיים, אלא שמביא כלי להוציאו, וכ"כ השטמ"ק שם בשם מורו, דכיון דאם לא יתן הכלי תחת הדלף ויגיעו לארץ כ"ש דיהא גרף של רעי, ע"כ לי"ב משום עשיית גרף של רעי לכתחילה, וכ"כ הפרישה בסימן של"ח סק"ד בתו"ד, עיי"ש, - וצ"ע בד' הרמב"ם שאסר בזה משום דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, דכיון דאף בלא הכלי הוי גרף של רעי, נמצא דאינו עושה כלל גרף של רעי בנתינת הכלי, והק' כן החמד משה בסימן של"ח סק"ז,[[606]](#footnote-607) והמאמ"ר שם סק"ז.

ובד' הב"ח בסו"ס של"ח מבו' שפירש בזה, דכשהדלף נופל על הקרקע ל"ה כגרף של רעי, ורק כשהוא בכלי הו"ל כגרף של רעי, עיי"ש, ולפ"ז ניחא, דע"כ אסור ליתן הכלי ע"מ לפנותו, דהו"ל כעשיית גרף של רעי לכתחילה, והמאמ"ר שם תמה ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה בס' מנורה הטהורה שם סק"א ובקני המנורה שם סק"ט.

והתהל"ד שם סק"ט כתב דאף דהוא נעשה גרף גם בלא הכלי, מ"מ להעמיד שם כלי לקבל הדלף הו"ל עושה גרף לכתחילה,[[607]](#footnote-608) ולא נתפרש הטעם בזה, דאטו אסור ליתן דבר מטונף בתוך כלי כדי להוציאו, וצע"ג.

הביאוה"ל בסו"ס של"ח עמד במה שנוהגים ליטול בבוקר מי הנטילה לתוך כלי, אף שאין ראויין לרחיצה ולשתיית בהמה, וכתב דהוא משום דס"ל כהטור דפליג ע"ד הרמב"ם והתיר ליתן כלי תחת דלף שאינו ראוי, וכתב עוד, דזה לא מיקרי אינו ראוי, כיון דאין עליהן שום איסור, אלא מפני שרוח רעה שורה עליהן, - וצ"ב, דטעמא דהטור שהתיר בזה, הוא משום הוי גרף של רעי, ומי הנטילה שבכלי, לכאו' ל"ה גרף של רעי,[[608]](#footnote-609) ואסור לפנותן, - ולכאו' מבו' מדבריו, דטעמא דהטור שהתיר בזה, אי"ז משום דלא נתבטל הכלי מהיכנו משום דיהא מותר לפנותו, אלא הוא משום דהותר איסור ביטול כלי מהיכנו משום גרף של רעי, וע"כ ה"נ הכא, כיון דאם יפלו המים על הקרקע הו"ל כגרף של רעי,[[609]](#footnote-610) הותר ליטול לתוך הכלי, אף שהוא מבטלו מהיכנו.[[610]](#footnote-611)

**אם נתמלא הכלי שופך ושונה ואינו נמנע,** הרשב"א הק' דמ"ט לא פשיט מהכי דמשילין דרך ארובה כל כמה דצריך, ובריש פירקין נחלקו בזה, אם הוא דומיא דשבת דאין מפנין אלא ד' וה' קופות, וכתב דשאני הכא דנעשה בביתו כגרף של רעי, וכ"כ הרא"ה ובחי' ר"ד הכהן דהא דשופך ושונה ואינו נמנע הוא משום דהוי כגרף של רעי, אך בלא"ה הי' אסור, אף שהעמידוה בדלף הראוי,[[611]](#footnote-612) וכ"כ הראב"ד בפכ"ה משבת הכ"ד.

אך היש"ש בסימן ג' תמה ע"ד הראב"ד, ודקדק מד' התוס' בד"ה שופך ושונה דאם איירי בדלף הראוי מותר לשפוך ולשנות אף אם ל"ה גרף של רעי, ולא הוצרכו לה"ט דהוי גרף של רעי אלא אם איירי בדלף שאינו ראוי, וכ"כ המאירי בריש פירקין דבדלף הראוי שרי לשפוך ולשנות אף בבית שאינו דר בו שאין בו היתר מצד מיאוסו, דכיון שהוא ראוי כי קא טרח בהיתרא קא טרח.[[612]](#footnote-613)

התוס' כתבו דלפ"מ דס"ד לעיל דאיירי בדלף שאינו ראוי, הא דמותר לטלטלו, הוא משום דהוי כגרף של רעי, והמהר"ם שיף עמד בזה דא"כ מאי פריך מינה למ"ד דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, הרי כיון דהוי כגרף של רעי, מותר ליטול כלי לצרכו, וכתב דהוא משום דכ"ז שלא ירד עדיין אינו גרף, וכ"כ השטמ"ק לעיל בע"א בשם מורו.[[613]](#footnote-614)

אך הרשב"א לעיל בע"א מסיק דאם הוי הדלף כגרף של רעי, ודאי דיש להתיר ליטול כלי לצרכו, ומשמע שהוכיח מזה, דבע"כ דלא איירי כשהוא כגרף של רעי.

במש"כ השטמ"ק והמהר"ם שיף דהא דאסור ליתן כלי תחת דלף שאינו ראוי למ"ד דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, אף דהדלף הוא כגרף של רעי, הוא משום דעדיין אינו כגרף עד שירד לארץ, הנה נתחדש בזה דלא התירו חכמים משום גרף של רעי, אלא אחר שנעשה הגרף,[[614]](#footnote-615) ויש מקום לפרש דזהו מש"כ הרשב"א לעיל בע"א דאסור ליתן כלי תחת דלף שאינו ראוי, משום ביטול כלי מהיכנו, ולא שרינן לה משום גרף של רעי, והוכיח כן מהא דפרכינן מינה לר' יצחק,[[615]](#footnote-616) והיינו דמזה נלמד דהתירא דגרף של רעי הוא רק אחר שנעשה גרף, וע"כ קודם שנעשה גרף לא התירו להביא כלי לצרכו לדעת ר' יצחק, וע"כ נמי אין להתיר מכח זה לבטל כלי מהיכנו.

אך בד' השו"ע בסימן של"ה ס"ד מבו' דמותר להוציא כלי שבתוכו משקין שזבו, כדי שלא יפול הדלף ע"ג קרקע ויעשה שם טיט, והוא מס' המכתם והמאירי בסוגיין והארחות חיים והכל בו, ומבו' דהותר טלטול מוקצה לצורך גרף של רעי, אף קודם שנעשה הגרף, וכ"נ ממש"כ בחי' המאירי לעיל ו' א' שהביא הביאוה"ל בסו"ס תקכ"ו דמותר לטלטל נפל כשיש לחוש שמא ישתהה ויהא בזה משום גרף של רעי, וצ"ע.

\*ההשלמה כתב דהא דשופך ושונה ואינו נמנע, היינו דשופך בקרקע, **אך אינו שופך בתוך כלי אחר, כדתניא בשבת קי"ז ב' דנשברה לו חבית בראש גגו מביא כלי ומניח תחתיו, ובלבד שלא יביא כלי אחר ויקלוט כלי אחר ויצרף, שמא יביאם דרך רה"ר,[[616]](#footnote-617) והביאוהו המאורות והמכתם וחי' המאירי.[[617]](#footnote-618)**

**אך המאירי שם כתב די"א דאף בשבת מותר להביא כלי אחר, דלא חיישינן להכי אלא בנשברה חבית שהוא דבר חשוב ואיכא למיגזר שמא יביא דרך רה"ר, ומשא"כ בדלף דאף כשהוא ראוי לשתי', אי"ז דבר חשוב דנגזור שמא יביא דרך רה"ר, וכתב די"א עוד, דכל הא דגזרינן בנשברה לו חבית, היינו רק כשהוא נשפך לחצר או למקום שאין בו דין גרף של רעי, אך אם הוא נשפך לבית הואיל ויש עליו דין גרף של רעי, שופך לכלי אחר או מביא כלי אחר, - וכ"ה גם למש"כ התוס' בשבת קי"ז ב' ד"ה הא דתניא בשם ר"ת, דלא אסרו להביא כלי אחר אלא כשנשברה לו חבית, אך בנסדקה ועושה טיף טיף מותר להביא כלים לקלוט ולצרף, משום דבכה"ג שנסדקה אינו בהול כ"כ להביא כלים,[[618]](#footnote-619) וכ"כ בתשו' הר"ש משאנץ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ד' וד"ל סימן תס"ב, והביאוהו ההגמי"י בפכ"ב משבת הט"ז, והב"י בסימן של"ה, ולפ"ז ה"נ הכא שרי להביא כלי אחר,[[619]](#footnote-620) - וכ"נ מד' ש"ר והפוסקים שלא פירשו דאסור לשפוך לתוך כלי אחר.**

**עייל לפוריך להתם,** הטור בסימן ש"ח כתב דה"נ מותר לקבוע ישיבתו אצלו, והב"י שם כתב דמשמע לי' דהא דאמר עייל לפוריך להתם ל"ד הוא, והביא למש"כ בתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' דמותר להכניס מיטתו או כלי תשמישו לשם, ועיי"ש שכתב דמשמע דקביעות ישיבה מיהא בעינן כגון מטה לשכב או שולחן לאכול, אבל ישיבה גרידא לא חשיבא להוציא הגרף ע"י כך, דאמרינן ליה קום פוק, כיון דמעיקרא ל"ה יושב שם ועכשיו נכנס דרך עראי, וכ"כ המג"א שם סקס"ד, והמ"ב שם ס"ק קמ"א.

**עשיית גרף של רעי לכתחילה**

**וכי עושין גרף של רעי לכתחילה,** הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ג כתב דאף דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, מ"מ אם עבר ועשהו מוציאין אותו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם שם פכ"ה הכ"ד, - והמ"מ שם כתב דלמד לזה ממה שאמרו דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, דאם כשעבר ועשה אסור לטלטול, למה אין עושין אותו לכתחילה ומה הפסד יש בעשייתו אם ל"ה מותר לטלטלו כשנעשה.[[620]](#footnote-621)

והריא"ז בפירקין כתב דלא אמרו אין עושין גרף של רעי לכתחילה כדי לטלטלו, אלא כשהוא מתכוין לכך, וכ"ה מבו' בד' היש"ש בסימן ג' דכל שדעתו להשאיר את הגרף במקומו ולא להוציאו, לי"ב לאיסורא דעשיית גרף לכתחילה, והביאו המג"א בסימן של"ח סקי"ב, והביאוה"ל שם ד"ה אסור, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ח סע"ה דאם אין בדעתו תחילה שיוציאנו מותר לעשותו לכתחילה,[[621]](#footnote-622) וכתב דאם נמלך אח"כ להוציאו ה"ז מותר.[[622]](#footnote-623)

ואמנם הנה השו"ע בסימן ש"ח סל"ו כתב דאין עושין גרף וכו' כדי להוציאו לכשימאס, והמג"א שם סקס"ב כתב דהל' אינו מדוקדק דאפי' לא עשה כדי להוציאו אסור, - אך המאמ"ר שם סקכ"ח פירש לדבריו, דלאו היינו דנאסר עשיית גרף של רעי אף כשאין דעתו להוציאו, אלא היינו דנאסר אף כשלא עשה כן כדי להוציאו, אך מ"מ הוא עתיד להוציאו, וכ"כ המ"ב שם ס"ק קל"ט.

הלבו"ש בסימן ש"ח פירש בד' המג"א שם סקס"ב דאסור לעשות גרף של רעי אף כשחושב שלא ימאס בעיניו ולא יצטרף להוציאו, משום דחיישינן שמא ימאס ויצטרך להוציאו, - אך בד' הגר"ז שם סע"ה מבו' דלא נאסר אלא לעשות דבר שיהא בודאי אח"כ מאוס לפניו ויוציאנו, וכ"כ הביאוה"ל שם סל"ו דפשוט דכל דספק הוא אם יהא מאוס אין לאסור.[[623]](#footnote-624)

**תיתי לי דעברי אדמר,** התוס' הק' ממה שאמרו לעיל כ"א ב' דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהכא שרי משום הפסד הרחים, וכ"כ הרשב"א בסוגיין בתי' קמא ובעבוה"ק שער ג' פ"ח הנ"ז, וכ"כ הראב"ד בפכ"ה משבת הכ"ד, ורי"ו בנתיב ד' ח"א. - **ב** התור"פ כתב דהוא משום דהכא הגרף כבר עשוי ע"י הגשמים, אלא שהוא נותן מטתו לשם כדי לסלקו,[[624]](#footnote-625) וכ"כ בתוס' חכמי איברא, וכ"כ הרשב"א בתי' בתרא והרא"ה ותלמיד הרמב"ן, והראבי"ה בסימן תשצ"ב, והרא"ש בכלל כ"ב סימן ח', וההג"א בסימן א', והטור בסימן ש"ח, והב"י שם פירש דזהו גם מכוון התוס' בתי' בתרא. - **ג** היש"ש בסימן ד' פירש לד' התוס' בתי' בתרא, דאף דיש בזה עשיית גרף של רעי, מ"מ מאחר דהגשמים הגורמין להגרף קיימים כבר, אי"ז כ"כ עשיית גרף לכתחילה.[[625]](#footnote-626) - **ד** התור"פ כתב עוד, די"ל דהתם מיירי בשבת והכא ביו"ט. - **ה** בחי' תלמיד הרמב"ן כתב די"מ דאף בגונא דהכא אסור משום עשיית גרף לכתחילה, והא דאמר תיתי לי דעברי אדמר, היינו דמשום שעבר על דברי רבו ולא רצה לעשות גרף של רעי לכתחילה, ניצל מסכנת הריחים שהיו נופלין עליו, וכ"כ הברכ"י בסימן של"ח אות ג' בדעת הרמב"ם שהשמיט לדין זה.[[626]](#footnote-627) - **ו** בתשו' מהר"ם בן חביב סימן רצ"ט כתב בדעת הרמב"ם, דס"ל דהוא פלוגתת אמוראי, דרבינא דאמר לעיל כ"א ב' דאין עושין גרף של רעי לכתחילה פליג על רבה, וקי"ל כוותי' דהוא בתרא, וכ"כ המער"ק בפכ"ה משבת הכ"ד.

השו"ע בסימן ש"ח סל"ז כתב דבמקום דאיכא פסידא מותר להכניס מטתו אצל גרף של רעי ולקבוע ישיבתו שם כדי להוציאו, והגר"א שם כתב דפסק כב' התירוצים לחומרא, ולא התיר עשיית גרף של רעי במקום הפסד, אלא בכה"ג שהגרף קיים והוא קובע דירתו שם, והביאו הביאוה"ל שם סל"ו, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ל.

אך בד' המג"א בסימן של"ה סק"ד נראה דהותרה עשיית גרף של רעי במקום פסידא, וכ"נ בד' הגר"ז שם ס"ד ובסימן של"ח ס"ט.

בס' המכתם בסוגיין כתב די"מ לסוגיין בע"א, דלא בא להוציא את הריחים, שהיו קבועים בקרקע, אלא בא ליתן כלים תחת הדלף, אלא דהי' דלף שאינו ראוי דאסור להניח כלים תחתיו משום ביטול כלי מהיכנו, וזהו שאמרו לו ד**עייל פורייך להתם, ויהיו המים והטיט אשר שם מפני הדלף מאוסין לפניך ותוכל להביא כלים ולהניח שם כדי שלא יתלכלכו בגדיו וכליו באותו הטיט.**

**והמכתם כתב דמכאן יש ללמוד שאם אירע לו לאדם שיזוב התירוש מן הגיגית שיש בה ענבים שעדין לא נדרכו, דדלף זה אסור בטלטול משום משקין שזבו, ואינו רשאי להניח כלי תחתיו משום דמבטלו מהיכנו, יביא שם שלחנו או מטתו ויהא אותו הטיט לפניו גרף של רעי, ויוכל להניח שם כלי לקבל הדלף כדי שלא יעשה שם טיט, וכתב עוד, דכשנתמלא הכלי אינו מריקו בכלי אחר שהרי יבטל אותו מהיכנו, אלא מריקו באותו גיגית עצמו שיצא ממנה, שאין בה משום ביטול כלי מהיכנו, שהרי מבוטלת היא מאלי' מפני המשקין שבה שהן אסורין משום משקין שזבו, וכ"כ הארחות חיים בהל' יו"ט סימן ע"א, והכל בו בסימן נ"ח, וכ"כ השו"ע בסימן של"ה ס"ד.**

**ובטעם ההיתר בזה, משמע בד' המכתם דהוא משום דהותר איסור ביטול כלי מהיכנו משום גרף של רעי, וכן צידד התהל"ד בסימן של"ה סק"ז,[[627]](#footnote-628) וכ"נ מד' המג"א שם סק"ד, ונתבאר להלן, - אך בס' המאורות כתב דהוא משום דאי"ז ביטול כלי מהיכנו, דכיון דהוי כגרף של רעי, הרי יכול לשפכו ולהחזירו שם כדי שלא יתלכלך הבית, וכיון שראוי לטלטלו לאו מבטל כלי מהיכנו הוא, וכ"כ החמד משה בסימן של"ח סק"ג, והגר"ז בסימן של"ה ס"ד,[[628]](#footnote-629) ואמנם לפ"ז אין להתיר בגונא דאין הדלף מרובה, ולא יהא רשאי לטלטל את הכלי ולשפוך הדלף, וכמש"כ המאירי בסוגיין דבדלף גדול שהכלי מתמלא ממנו, ליכא משום ביטול כלי מהיכנו, שמאחר שהוא מתמלא נשפך לארץ ומלכלך את הבית וה"ה כגרף של רעי שמותר לטלטלו ולהוציאו,[[629]](#footnote-630) - ולעיל נתבאר דנחלקו רבוותא עד"ז בטעם הא דמותר ליתן כלי תחת דלף שאינו ראוי, עיי"ש.**

**המג"א שם** הק' במש"כ השו"ע שם דכשיתמלא הכלי לא יזרקנו בכלי אחר, שלא יבטלנו מהיכנו, דאם יש לו כלי אחר יניח אותו כלי תחתיו ולא יטלטל המוקצה בידים,[[630]](#footnote-631) ובגל' הגרע"א שם כתב דהוא משום דאיסור ביטול כלי מהיכנו קייל מאיסור טלטול מוקצה, (ונתבאר בזה בכ"ד).[[631]](#footnote-632)

ולכאו' מבו' בדבריו דטעם הא דמותר ליתן כלי לקבל הדלף, הוא משום דהותר איסור ביטול כלי מהיכנו משום גרף של רעי, דאי נימא דלא הותר איסור ביטול כלי מהיכנו משום גרף של רעי, וכל הא דשרי ליתן הכלי, הוא משום דמותר אח"כ לפנותו, ואי"ז ביטול כלי מהיכנו לכל השבת, הרי דאם יהא צריך ליתן כלי אחר תחתיו, נמצא דנתינת הכלי הראשון הויא ביטול כלי מהיכנו לכל השבת,[[632]](#footnote-633) ועמד ע"ז התהל"ד שם סק"י.[[633]](#footnote-634)

\*בגל' הגרע"א שם הק' דמ"ט אינו רשאי ליתן כלי תחת הדלף משום דמבטלו מהיכנו, וע"כ צריך להביא מטתו לשם, הרי למש"כ השו"ע בסימן רס"ו ס"ז דביטול כלי מהיכנו לשעה שרי, הי' לנו להתיר להניח כלי תחתיו ע"ד כשיתמלא לחזור ולשפכו אל הגיגית כיון שלא הי' עלי' ביה"ש, וגם אין דעתו להניח שם כל השבת, וצ"ל, דאף דלא הותר ביטול כלי מהיכנו לשעה אלא במקום הפסד מרובה, הכא ג"כ הוי כהפסד מרובה, - ויש לדון בזה מכמה טעמים, **א** דלמש"כ המחה"ש בסימן רס"ה סק"ב בביאור ד' המג"א שם, אין להתיר ביטול כלי מהיכנו לשעה אף במקום הפסד מרובה, אלא כשיכול לנערו מיד, ונתבאר במקומו. - **ב** י"ל דלא הותר לטלטל את הכלי עם הדלף אף דהוי זה טלטול מן הצד או טלטול אגב היתר משום דהו"ל לצורך דבר האסור, כיון דהוא מטלטלו כדי לחזור ולקבל בו דלף,[[634]](#footnote-635) כאשר כ"נ מסתימת ד' הגרע"א דאיירי בכה"ג.[[635]](#footnote-636) - **ג** למש"כ התוס' בשבת קכ"ג א' דבמניח ע"מ ליטלו לא הותר טלטול גמור אגב היתר, לכאו' אין להתיר לטלטל הכלי עם הדלף.[[636]](#footnote-637) - **ד** למש"כ בגל' הגרע"א בד"י בסימן ש"י דלא הותר שלא לנער משום הפסד המוקצה, לכאו' אסור לטלטל הכלי עם הדלף, כיון שבידו לנערו במקומו.[[637]](#footnote-638)

ומד' המג"א שהק' דמ"ט הוא מטלטל את הכלי עם הדלף, ואינו מניח כלי אחר תחתיו, מבו' דמדינא אסור לטלטל את הכלי עם הדלף המוקצה, ולא שרינן לה משום טלטול מן הצד וטלטול אגב היתר, אף דאין בידו לנער, כיון דהוי כגרף של רעי, וי"ל דהוא משום דחשיב כטלטול לצורך דבר האסור, וכנ"ל,[[638]](#footnote-639) - וי"ל עוד, דכיון דכ"ה עיקר דרך טלטול הדלף לטלטלו בתוך כלי, חשיב כטלטול גמור.[[639]](#footnote-640)

א' מנ"א פ'

דף מס' 28

**ביצה ל"ו ב' - וכשהוא מחזירו וכו',** בפירש"י כתב דהוא משום דהגרף הוי מוקצה מחמת מיאוס, וע"כ לא הותר לטלטלו אלא אגב מים, וכ"כ ש"ר, - והב"ח בסימן ש"ח אות כ' הק' דהרי קי"ל דמוקצה מחמת מיאוס שרי, וכתב דלא התירו מוקצה מחמת מיאוס אלא משום דחזי לכסויי בי' מנא, כמו שאמרו בשבת מ"ו א', ועביט של מ"ר לא חזי לכסויי בי מנא, והביאו המג"א שם סק"ס, וכ"כ הנתיב חיים שם למג"א סקס"א, והפמ"ג באש"א שם סקנ"ח, והבית מאיר שם סל"ה, וכתב דהיינו דמה"ט דלא חזי לכסויי בי' מנא, בטל שם כלי מיני',[[640]](#footnote-641) - אך החזו"א בסימן מ"ח סק"י כתב דהגרף חשיב ככלי שמלאכתו להיתר, ולא חשיב מוקצה מחמת מיאוסו, כיון שאינו מתבטל מתשמישו מחמת מיאוסו, אלא גזירה בתראה הוא שיתן לתוכו מים,[[641]](#footnote-642) והוכיח כן מהא דס"ד דלא הותר להוציא גרף של רעי אלא אגב מנא, ואם הכלי עצמו הוא מוקצה ולא הותר להוציאו אלא מדין גרף, הרי אין כאן מנא כלל.

בפירש"י כתב דגרף ועביט של חרס הן, והחזו"א בסימן מ"ח סוסק"י כתב די"ל דשל מתכת מותר להחזירו בלא מים, שהרי לענין קר"ש מצינו בסימן פ"ז ס"א דמהני להו רחיצה, וכיון דמועיל לו רחיצה, יש עליו תורת כלי אף כשאינו רחוץ, וכן רמז לזה המ"ב בסימן ש"ח ס"ק קל"ו.

**נותן בו מים ומחזירו,** הרשב"א הק' דמה הועיל בכך, הרי אותם מים הוו כגרף ולא חזו למידי, והיאך יטלטל הכלי המאוס מחמתן, וכתב דהמים ראויין לבהמה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז דהמים ראויין לתרנגולין.

הרשב"א הק' דהיאך מותר לטלטל את הכלי ע"י המים, הרי לא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דאיירי כשהוא צריך עוד לכלי לשנות ולמלאות ולשפוך, ומפני כבודו התירו לו להחזיר הכלי, ועושין לו תקנה בנתינת מים לתוכו מיהא, וכ"כ רי"ו בנתיב ד' ח"א. - **ב** הב"י בסימן ש"ח סל"ה כתב בשם המהר"י אבוהב בסימן תקי"ח שדקדק מד' הרא"ש דפליג ע"ד הרשב"א, ושרי להחזיר ע"י מים אף כשאינו צריך לו עוד,[[642]](#footnote-643) וכ"נ מסתימת ד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ח (הנ"ה), וכ"נ בד' הרא"ה בסוגיין, ופירש דאף דמן הדין אין להתיר לטלטל ע"י מים, שרו לי' רבנן בהכי, והמהר"י אבוהב שם כתב דטעם ההיתר הוא משום דכבר התירו משום גרף של רעי שהי' מאוס בעיניו, להוציאו לאשפה, ואם לא יתירו לו החזרה ע"י נתינת המים, לא יוציאנו כדי שלא יפסיד את כליו כשיוציאם לאשפה ויניחם שם. - **ג** בחי' ר"ד הכהן כתב די"ל דהוא משום שהמים ראויין לבהמה והכלי ג"כ ראוי שתשתה בו הבהמה, וכ"כ הנתיב חיים בסימן ש"ח למג"א סקס"א דכל הא דהוא מוקצה, הוא משום דלא חזי למידי, אך כל שיש בו מים הראויין לבהמה, הוי כלי ליתן בו מים לבהמתו.[[643]](#footnote-644) - **ד** המג"א בסימן ש"ח סקס"א כתב דהוא משום דכל דתורת כלי עליו מותר לטלטלו ע"י ככר או תינוק, כמש"כ השו"ע שם ס"ה דמותר לטלטל כלי שמלאתו לאיסור ע"י ככר או תינוק.[[644]](#footnote-645) - **ה** החזו"א בסימן מ"ח סק"י כתב דלמש"כ שם דמן הדין מותר הגרף עצמו בטלטול, אלא שהחמירו להצריך מים, ניחא.

בחי' המאירי כתב דכל הא דהתירו להחזירו אגב מים, הוא משום דברשות הוציאן, אבל לטלטלן לכתחילה אגב מים לא, וכ"ה למש"כ המהר"י אבוהב דהא דשרי להחזירו ע"י מים הוא משום דהתירוהו משום תחילתו, אך החזו"א בסימן מ"ח סק"י כתב דאף אם עומד בתחילה באשפה מנערו ונותן לתוכו מים ומביאו בחצר, וצ"ע.

המג"א בסימן ש"ח סק"ס כתב דכל שהגרף עדיין בידו, מותר להחזירו אף בלא מים, והיינו משום דהותר טלטול מוקצה כשעודו בידו, - והא"ר שם סקע"ו הק' ע"ז דא"כ מ"ט התירו להחזירו ע"י מים משום תחילתו, כמש"כ המהר"י אבוהב, הרי יש תקנה שיהא בידו, וגם בש"ס ובכל הפוסקים לא משמע כן, ועיי"ש שכתב דאפשר דבדבר מאוס כזה לא התירו לטלטלו כשעודו בידו, - ועמש"כ בזה הפמ"ג שם.

**סבור מינה אגב מנא אין בפנ"ע לא,** הרא"ה כתב דאף כשמטלטלו אגב מנא לא שרי מן הדין, אלא משום התירא דגרף של רעי, וכ"כ בחי' ר"ד הכהן, - והחזו"א בסימן מ"ח סק"י הק' דמ"ט לא הותר לטלטלו מן הדין, כיון דהניח ע"מ לזרקו,[[645]](#footnote-646) ובכה"ג לכו"ע אינו נעשה בסיס,[[646]](#footnote-647) וכתב די"ל דמיירי במוציאו לאשפה ואינו מחזירו ול"ה דעתו להחזירו,[[647]](#footnote-648) או דהוא משום דלא הותר במניח אלא לנער ולא לטלטל, כמש"כ התוס' בשבת קכ"ג א',[[648]](#footnote-649) - וי"ל עוד, אי נימא דלא הותר טלטול מן הצד, אלא לצורך גופו או מקומו, והוצאת גרף של רעי ל"ה לצורך גופו או מקומו, דאף שהוא צריך שלא יהא הגרף כאן מחמת המיאוס, לא חשיב כטלטול לצורך מקומו, כאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א לעיל כ"ח ב' ובעבוה"ק שער ב' פ"ח (הצ"ח), ובד' הביאוה"ל בסימן ש"ח ס"ד, ואכמ"ל.

אמנם הנה בד' הרשב"א משמע דבאמת כיון דא"א לו לנער הכלי, משום דאם ישפכם שם יתלכלך ביתו ונעשה גרף של רעי, מותר מדינא לטלטל ע"י הכלי, ודמי לכלכלה מלאה פירות שהאבן בתוכה, דכל דא"א לו לנער, מותר לטלטלה, עיי"ש, וכן משמע קצת בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"ח הנ"ו,[[649]](#footnote-650) וצ"ע.

**ת"ש וכו' נקטה בצוציתה ואפקה,** משמע דאף כשיש בידו להוציאו ע"י כלי, מותר להוציאו בידיו, ומשמע דהוא אף כשבידו להוציאו ע"י כלי שאינו מוקצה, וזה כמבו' בד' המ"ב בסימן ש"ח ס"ק קט"ו דמותר להוציא גרף של רעי בידו, אף כשבידו לנערו או לטלטלו ע"י דבר אחר, - ולמש"כ הא"ר שם סוסקס"ב בדרך בתרא דכל דאפשר ע"י ניעור לא התירו ע"י דבר אחר, צ"ל דהיינו רק כשאפשר בניעור דלא חשיב כטלטול כלל, אך הכא דא"א אלא בטלטול גמור, א"צ לטלטלו ע"י כלי, ומותר לטלטלו בידיו.

המאירי כתב דמותר להוציא דבר מאוס אף בפנ"ע, ואחר שהוציאו אסור לטלטלו, שלא הותר לטלטלו אלא לנקות את ביתו ממנו, ומשמע דאף כשעדיין הוא בידו אסור לטלטלו, ולא שרינן לזה מכח הא דעודו בידו, - אך בפירש"י בשבת קמ"ג א' ד"ה גרף של רעי משמע דכל שהוצרך לפנותו משום גרף של רעי, מותר להוליכו למקום הבהמה ליתנו לה, ועמש"כ ע"ז בגל' הגרע"א בסימן שכ"ה סי"א.

**טלטול מוקצה לצורך פינוי גרף של רעי**

למש"כ הרשב"א דהא דהתירו להחזיר הגרף ע"י מים הוא משום דהוא צריך לו עוד לשנות ולמלאות ולשפוך, ועשו לו תקנה בנתינת מים לתוכו מיהא, משמע דלא התירו חכמים בגרף של רעי, אלא לטלטל את הגרף עצמו, אך לא הותר לטלטל מוקצה אחר לצורך פינוי גרף של רעי, וע"כ אף שצריך לו עוד, הוצרכו להיתר בפנ"ע שהתירו להחזיר הגרף, ולא התירו אלא ע"י מים,[[650]](#footnote-651) וכ"נ ממש"כ הרשב"א לעיל בע"א לדון דלמ"ד דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, לא הותר לטלטל דבר שאינו ניטל לצורך פינוי גרף של רעי,[[651]](#footnote-652) וכ"נ בפירש"י לעיל ח' ב' ד"ה אסור לכסות בו דמשמע דאסור לכסות צואה שלפניו בעפר שאינו מוכן,[[652]](#footnote-653) וכ"נ בד' הריא"ז לעיל פ"א ה"ב אות ה', עיי"ש, והביאו הרמ"א בסימן תצ"ח סי"ח, וכן נקט המרומי שדה בעירובין ק"ד ב', עיי"ש.

אך המאירי בשבת מ"ז א' כתב כשם שמותר לטלטל גרף של רעי כך מותר לטלטל עפר לכסותו,[[653]](#footnote-654) וכ"ה מבו' בד' השבו"י בח"ב סו"ס מ"ה, - ולכאו' יש להוכיח כן ממש"כ השו"ע בסימן של"ה ס"ד דמותר להוציא כלי שיש בו משקין שזבו, אף דכשהם בכלי אינם גרף של רעי, והא דשרי להוציאו הוא כדי שיהא בידו לחזור ולקבל בכלי משקין אחרים כדי שלא יפלו על הקרקע ויהיו גרף של רעי, ואמנם אם לא יפנהו ויזובו עליו משקין אחרים, יפלו גם מן המשקין שבתוכו על הקרקע, אך הרי בידו לכסות כלי זה ולא יפלו מן המשקין שבתוכו,[[654]](#footnote-655) - ועמש"כ בדין זה בתשו' הר צבי או"ח סימן קצ"ו ובהררי בשדה שם, ומש"כ הגרש"ז זצ"ל במנחת שלמה ח"ב סימן י"ח ענף א', ובשש"כ פ"כ הערה ק"כ.

ב' מנ"א פ'

דף מס' 29

**ביצה כ"א ב' -** **וליהוי כגרף של רעי,** השטמ"ק כתב דהא דהוי כגרף של רעי הוא משום דמאיסין שיורין משום לתא דע"ז דאית בהו צד יי"נ דכתיב שקץ תשקצנו, ועמש"כ התפא"י בדמאי פ"ז בבועז סק"א.

**וכי עושין גרף של רעי לכתחילה,** השטמ"ק כתב דהיינו שלא לצורך, אבל לצורך כגון זריקת קליפין ועצמות לפנינו בשעה שאנו אוכלין מותר ואפי' לכתחילה,[[655]](#footnote-656) ועמש"נ בזה להלן, - ולא נתפרש לן דאם כשעושה גרף של רעי לצורך מותר, מ"ט להזמין הגוי אסור משום עשיית גרף לכתחילה, ולא אמרינן דהוא לצורך, ואין לומר דהזמנת גוי לא חשיבא כצורך, דא"כ יהא אסור להזמין גוי גם משום מה שזורק קליפין ועצמות, ולא משמע כן,[[656]](#footnote-657) וצ"ע.[[657]](#footnote-658)

והשפ"א הק' עד"ז, דמ"ט חשיב כעשיית גרף לכתחילה, כיון דרוצה להזמינו ולהאכילו וממילא נעשה, ואטו נימא דמי שרוצה לפנות בביתו בגרף יהא אסור ע"י שיכול לעשות צרכיו בחוץ.

המג"א בסימן ש"ח סקס"ב הוכיח מהכא, דאיסור עשיית גרף של רעי לכתחילה הוא אף כשאינו עושה כן כדי להוציאו, ועמש"נ בזה בדף מס' 27.

**מזמנין את הנכרי בשבת,** בטעם הא דלא אסרינן בזה משום שיורי כוסות, נתבאר בדף 21 פלוגתת הראשונים בזה אם הוא משום דלא חיישינן לשיורי כוסות, או משום דמותר לטלטלן אגב כסא, עיי"ש, - ועיי"ש שהבאנו מש"כ בזה בתשו' הר"ש משאנץ שנד' בתשו' מהר"ם מר"ב סיני סימן ל"ה שכתב דהוא משום דהוי כגרף של רעי, וצ"ל דהיינו דאף דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, מ"מ הכא לא חשיב כעשיית גרף לכתחילה, וכמש"נ לעיל לדון בזה, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ח סק"ט, ועמש"כ בזה השפ"א בסוגיין.

**שבת קמ"ג א' - רב הונא ברי' דרב יהושע עביד להו כגרף של רעי,** הרשב"א בביצה כ"א ב' הק' דמ"ט לא אסר בזה משום דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, וכנראה לא גריס להא דפריך רב אשי הכי,[[658]](#footnote-659) וכתב דכיון שלא הי' יכול לסלקן מאתמול, אי"ז כעושה גרף של רעי לכתחילה, וצ"ב, ושמא מכוון דבריו דכיון דכ"ה דרך האכילה בשבת, לא חשיב כעשיית גרף לכתחילה.

אך בד' הרמב"ם בפכ"ו משבת הט"ז מבו' כמש"כ המ"מ שם דאסור לזרקן לפניו משום דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"ח סס"ז, וי"ל דהא דחשבינן לה כעשיית גרף לכתחילה, ולא אמרינן דכ"ה דרך האכילה, הוא משום דיכול לזרקן לאחורי המטה, כמו שעשה רב פפא,[[659]](#footnote-660) או דהוא משום דכל שמניחם לפניו ל"ה כגרף של רעי, רק כשצוברן, וזה אינו מכלל דרך האכילה, וצ"ע.

בגל' חת"ס למג"א סימן ש"ח סקנ"א כתב דלמש"כ הרא"ש דכל שיש פת על השלחן, מותר להגבי' הטבלא ולטלטלה עם הקליפין, וא"צ לנער, משום שהם בטלים אגב הפת, טוב להניח חתיכת פת בקערה ולקלוף עלי' קליפת הביצים בשבת או קליפי האגוזים, וי"ל דהוא משום דאל"כ יש לאסור משום עשיית גרף של רעי לכתחילה, וע"ז מהני שהוא נותן פת, דהוא מותר לטלטל הקערה מדינא, ול"ה כעשיית גרף, - וי"ל עוד דהוא משום דיש לאסור בזה משום ביטול כלי מהיכנו,[[660]](#footnote-661) וכ"כ הבא"ח בס"פ מקץ שנה ב' דאסור להניח כלי על השלחן כדי להניח בו קליפי ביצים או קליפי אגוזים וכיו"ב שאין ראויין למאכל אדם, משום ביטול כלי מהיכנו, אא"כ יש בכלי דבר הראוי למאכל אדם.[[661]](#footnote-662)

**פרק מפנין**

**קכ"ו ב' - מפני האורחים,** התרוה"ד בסימן ע"ב נסתפק דהיינו רק באורחים שבאו לביתו, אך אם זימן אורחים לסעוד סעודה בביתו ולא נתארחו אצלו, אין להתיר, והב"י בסימן של"ג ס"א כתב דבמזמן את חבירו שיסעוד אצלו, פשיטא דהוי סעודת הרשות ואין בה מצוה כלל, ולא נסתפק התרוה"ד אלא באורחים שנתארחו אצל אחד וזימנם אחר לסעוד סעודה בביתו, והרמ"א שם כתב דכשזימן אורחים שנתארחו אצל אחרים שרי, וכשזימן חבירו לסעוד אצלו לא מיקרי אורחים, ועמש"כ הט"ז שם סק"ב, והשעה"צ שם סק"ח.

**ומפני ביטול ביהמ"ד,** הריטב"א הק' דכיון דאיירי בדבר הניטל, א"כ מה התירו מפני הכנסת אורחים וביטול בית המדרש, אפי' בלא הכנסת אורחים שרי, וכתב דהתירו עובדין דחול וטירחא יתירה, והרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דבמקום מצוה הותר לפנות ד' וה' קופות, ושלא במקום מצוה לא הותר לפנות אלא קופה אחת או ב', שאין אדם נמנע מלטלטל קופות מפינה לפינה לצורך מקומם.

אך הרמב"ם בפכ"ו משבת הט"ו כתב דהיינו דאף דאוצר ל"ה מוקצה ומותר להסתפק ממנו, מ"מ אסור להתחיל לפנותו אלא לדבר מצוה, להכנסת אורחים או לקבוע בו ביהמ"ד, והרמב"ן לקמן בסוגיין פירש דהיינו דכל שמתחיל באוצר נראה כמתקן מקום ואסור,[[662]](#footnote-663) והב"ח בסימן של"ג אות א' כתב דהוא משום עובדין דחול, והט"ז שם סק"א כתב דהוא משום טירחא, וכ"כ המ"ב שם סק"א בשם הב"י, והבית מאיר שם כתב דהוא משום לתא דמוקצה.

בד' הרמב"ן מבו' דלדעת הרמב"ם לא נאסר לדבר הרשות אלא להתחיל באוצר, אך כל שהתחיל מער"ש שרי לפנות, וכ"כ הב"י בסימן של"ג, והמג"א שם סק"ב, - אך הט"ז שם סק"א כתב דאף אם התחיל אסור, כיון דאיסורו הוא משום טירחא, - ועמש"כ בזה הפמ"ג והבית מאיר שם, והשעה"צ שם סק"ה.

התוס' הביאו מהירושלמי דשיעור קופות הוא של ג' ג' סאין, וכ"כ בפי' ר"ח ובפי' הר"ן לקמן בסוגיין, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות, וכ"כ הרמ"א בסימן של"ג ס"א, - אך בחי' הרמב"ן לקמן בסוגיין כתב דלפום גמ' דילן משמע דכל ה' קופות מצילין ואפי' גדולות יותר שלא נתנו חכמים שיעור בקופות, אך הריטב"א כתב בשם הרמב"ן שסמך ע"ד הירושלמי דקופה היא של ג' סאין.

**מפנין תרומה טהורה,** בפירש"י כתב דהוא משום דחזיא לבהמת כהן, וכן העתיקו הר"ן והנימו"י, אך הר"י מלוניל והפסקי רי"ד העתיקו דחזי לכהן, וכ"ה בפירש"י שעל הרי"ף, והיינו דמשמע לי' דאיירי בתבואה דומיא דרישא דאינה ראוי' אלא לבהמה,[[663]](#footnote-664) והרש"ש הק' דא"כ מ"ט מותר לטלטלה למאן דמוקי למתניתין כר' יהודה, וצ"ע.

בפירש"י כתב דתרומה טמאה לא, דאפי' לבהמת כהן לא חזיא בשבת, משום דזהו ביעורה מן העולם, ואין מבערין תרומה טמאה וקדשים ביו"ט, ובפירש"י בביצה כ"ז ב' (ד"ה חלה שנטמאה) הוסיף לפרש דגזה"כ הוא שאין קדשים טמאים מתבערים ביו"ט דרחמנא אחשבה להבערתן דכתיב באש ישרף , הלכך מלאכה היא,[[664]](#footnote-665) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והריא"ז.

אך הבעה"מ והרמב"ן וש"ר נחלקו ע""ז, דתרומה טהורה מצותה בשריפה, ולא הותר ליהנות ממנה אלא דרך שריפתה, ואסור להאכילה לבהמתו, וכ"כ התוס' בביצה כ"ז ב' ד"ה ועל החלה, וכ"ה מבו' גם בדבריהם לעיל כ"ה א' ד"ה כך אתה מצווה, וכ"כ **הסה"ת בהל' חלה סימן פ"ד והתוס' הרשב"א בפסחים מ"ו א' בשם ר"י.[[665]](#footnote-666)**

ושמואל אמר אפי' ד' וה' כדאמרי אינשי ואי בעי אפי' טובא נמי מפנין, **הרי"ף הביא פלוגתא דקמאי אם קי"ל כרב חסדא או כשמואל, והבעה"מ והרמב"ן וש"ר כתבו דקי"ל כרב חסדא דאין מפנין מאוצר גדול אלא ה' קופות, כאשר כ"ה מוכח מהא דמיבע"ל לקמן בסוגיין אם אע"ג דאית לי' אורחים וכו', וכתבו בשם השאילתות דל"ג בד' שמואל דאי בעי אפי' טובא נמי מפנין, (ולפ"ז קי"ל כשמואל), וכ"כ בפי' רבינו פרחי' בשם ר"ה גאון.[[666]](#footnote-667)**

**הביאוה"ל** בסימן שט"ו ס"ה סוד"ה לכתחילה כתב בדין הפשטת מטה של ברזל, דרפיא בידי משום דמצינו בכמה מקומות שאסרו חז"ל משום טירחא דשבת, ובזה נמי אפשר דיש בפשיטתו משום טירחא, אך כתב דמשום כבוד אורחים יש להתיר לזה, דומיא דהכא, - אך החזו"א בסימן נ"ב סוסק"י כתב דאין לאסור בזה משום טורח, שאין מדמין דברי סופרים זל"ז.

שלא יתחיל באוצר תחילה ומני ר' יהודה היא דאית לי' מוקצה, **האבנ"ז בסימן קכ"א סק"ב כתב דמשמע דמותר לפנותו מפני האורחים, אך שלא נמלך עליו לאכילה, ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דלית לי' לר"ש מוקצה הוא אף כשעדיין הקצאת האוצר קיימת ולא חישב עליו לאכילה, ועיי"ש מש"כ בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו.**

**אין מתחילין באוצר תחילה,** הרי"ף הביא לברייתא זו, והבעה"מ והרא"ש תמהו דהך ברייתא כר' יהודה היא דאית לי' מוקצה ולא קי"ל כוותי', - והרמב"ן וש"ר כתבו שלא כתבה הרי"ף לפסוק הלכה כמותה, שהרי הביא בצידה להא דתניא דלר"ש מותר לטלטל תבואה צבורה בשבת, והרמב"ן במלחמות כתב שהביאה ללמד שאפי' באוצר המוקצה כגון של טבל ושל לוף וחרדל עושה לו שביל ברגלו בכניסתו וביציאתו, ועד"ז כתב הריטב"א, (וההשלמה והמאורות כתבו דנפ"מ ביו"ט דקי"ל כר' יהודה, ואכמ"ל), - והרמב"ן כתב דלדעת הרמב"ם הא דאין מתחילין באוצר תחילה, אתיא אף כר"ש, ואיירי שלא במקום מצוה, דבכה"ג לא הותר להתחיל באוצר כלל, וכ"כ בפי' רבינו פרחי'.

**עושה בו שביל ברגלו בכניסתו וביציאתו,** בטעם ההיתר בזה נחלקו רבוותא, ונתבאר באורך בדף מס' 7, - ויש להוסיף, דבד' הרמב"ם בפכ"ו משבת הי"ד שהביא להך דינא, מבו' דהא דעושה בו שביל ברגלו, אי"ז משום איסור מוקצה, שהרי לפ"מ דקי"ל כר"ש אי"ז מוקצה כלל, והמ"מ והכס"מ שם פירשו בדעתו דקאי על מקום הרשות, דאף דאסור להתחיל באוצר, מ"מ מותר לעשות שביל ברגלו בכניסתו וביציאתו, - והפמ"ג במש"ז בסימן של"ג סק"א כתב דלדעת הרמב"ם אין ללמוד מהכא להתיר טלטול מוקצה ברגלו.

**תבואה צבורה בזמן שהתחיל וכו' כמה שיעור תבואה צבורה לתך,** בפירש"י כתב דהיינו דתבואה צבורה מוכחא מילתא דהוקצה לאוצר, ולמאן דאית לי' מוקצה אסור להסתפק ממנה, אלא אם התחיל לבה מער"ש, ושיעור תבואה צבורה דהויא אוצר הוא לתך, דבבציר מהכי לאו אוצר הוא, והבעה"מ והרא"ש תמהו לפ"ז ע"ד הרי"ף שהביא להך ברייתא דשיעור תבואה צבורה לתך, - אך בפי' ר"ח כתב דהא דשיעור תבואה צבורה לתך, היינו דזהו השיעור שהותר לפנות, וכתב דלפ"ז הוא חד שיעורא עם שיעור ה' קופות דלפ"ד הירושלמי הוא ט"ו סאין, וכ"כ הרמב"ן בדעת הרי"ף.[[667]](#footnote-668)

**או"ד הכל לפי האורחים,** השאילתות בסימן י"א כתב דטעם הא דהכל לפי האורחים, הוא משום דכל חד וחד חזינן לי' כמאן דאיקלע לי' לחודי' ומפנינן לי' כי הדין שיעורא.

**ועימר רבי כל השדה כולה,**[[668]](#footnote-669)בפירש"י כתב דכרמלית הוי ובפחות מד' ד' אמות, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' בד' הבה"ג בהל' שבת פי"ח, ובגל' הגרע"א לאהעו"ז סימן שמ"ט למד מזה דמותר להעביר פחות פחות מד' אמות בכרמלית,[[669]](#footnote-670) וכן נסתפק בזה בתשו' הרי"ד סימן ק"ז, - אך השו"ע בסימן שמ"ט ס"ה כתב דאסור להעביר פחות פחות מד' אמות בכרמלית, ועמש"כ בזה בחי' מהר"ל לעיל י"א ב', ומש"כ האהעו"ז והגר"א בסימן שמ"ט שם והמ"ב שם סקי"ט והביאוה"ל שם.

**ש"מ הכל לפי האורחים,** האו"ש בפכ"ו משבת הט"ו כתב דממה שאמרו דעימר רבי כל השדה כולה, משמע דמותר אף לגמור את האוצר, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם שם, ועיי"ש שכתב דהוא משום דכל אחד מפנה לעצמו, וכיון דרבים מפנים מדכרי אהדדי.[[670]](#footnote-671)

**ולטעמיך רבי בדנפשי' עימר,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין דרך הנשיא בהכי, ומשמע דלא פינה רבי כלל, אך התוס' כתבו דלא פינה רבי כל השדה כולה, והב"ח בסימן של"ג אות ב' כתב בדעתם דס"ל דלא הותר כל אחד לפנות אלא לעצמו, ובע"כ דפינה רבי לעצמו, ועיי"ש שכתב בדעת רש"י דאף שלא הותר לאדם אחד לפנות יותר מה' קופות, מ"מ א"צ שיפנה כל אחד לעצמו, ויכולים אחרים לפנות לו, אלא שלא יפנה אחד יותר מה' קופות, וכמש"כ כן הב"י שם ובשו"ע שם ס"ג, וכ"כ הגר"א שם.[[671]](#footnote-672)

**ולעולם כל חד וחד מפני לנפשי',** בפי' ר"ח כתב דכיון דלא איפשיט מחמרינן לפנויי כל חד וחד לנפשי' דאיסורא הוא וסתמא לחומרא,[[672]](#footnote-673) ועיי"ש במש"כ לדמותו להא דלענין מחשבה לא סגי במחשבתו והצריך מחשבת כל אחד ואחד, וצ"ב, וכ"כ הרי"ף והפסקי רי"ד והרא"ש, וכ"כ הרמב"ם בפכ"ו משבת הט"ז,[[673]](#footnote-674) - אך הריא"ז כתב דכיון דלא איפשיט כל ספק דברי סופרים להקל.

**גדולה הכנסת אורחים וכו' יותר מהשכמת ביהמ"ד,** גירסת השאילתות בסימן י"א יותר מביטול ביהמ"ד, ועמש"כ בזה ההעמ"ש שם סק"ב, ועמש"כ האהבת חסד בח"ג פ"א בהג"ה.

**גדולה הכנסת אורחים מהקבלת פני שכינה דכתיב וכו' אל נא תעבור וגו',** בחי' הגר"ש היימן כתבים סימן ל"ז הק' דהרי העוסק במצוה פיטור מן המצוה, ולדעת הריטב"א בסוכה כ"ה א' אסור להניח את המצוה שעוסק בה ע"מ לעשות מצוה אחרת, וא"כ אף דגדולה הכנסת אורחים, היאך הניח את מצות הקבלת פני שכינה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ ההעמק דבר בראשית י"ח ב'.

**שמא פרקמטיא נזדמנה לך בזול ולקח בהן,** המנ"ח במצוה ר"ל סק"ט הוכיח מהכא דכל שאין לבעה"ב מעות אלא סחורה, א"צ ליתנה לפועל, ואינו עובר בבל תלין, ועמש"כ המהרש"א בח"א בטעם הא דלא מכר את הפרקמטיא, - והאהבת חסד בפ"ט סקכ"ו הק' דהיאך הותר ליקח פרקמטיא, אף שהוא מוזהר ליתן המעות שבידו לשכיר, וכתב די"ל דלקח הפרקמטיא אחר שכבר עבר בוקר ראשון דתו אין עובר על בל תלין, או דלקח קודם שהשלים השכיר את פעולתו דעדיין לא הגיע זמן חיובא, ולדרך קמא אין ללמוד מהכא דאינו עובר בבל תלין כשאינו נותן לו סחורה.

**הדרתי כל נכסי בשביל הורקנוס,** האהבת חסד שם הק' דהיאך הי' מותר לו להקדיש כל נכסיו ולהפקיע מעל עצמו חיוב התשלומין להשכיר, ושמא לא ימצא היתר לנדרו, וכתב דאולי מתוך כעס נדר.[[674]](#footnote-675)

**מעשה בחסיד אחד,** בפירש"י כתב דהוא ר"י בן בבא או ר"י בן אילעאי, והגרע"א בגהש"ס ציין למש"כ הברה"ז בתמורה ט"ו ב' בשם הג"ר העשיל דהוצרך רש"י לפרש כן, בטעם הא דהוצרך לטבול, אף דקי"ל דבע"ק מותר בד"ת, וע"ז כתב דהוא ר"י בן אילעאי דס"ל בברכות כ"ב א' דבע"ק אסור בד"ת,[[675]](#footnote-676) ועמש"כ ע"ז הרש"ש.

ה' מנ"א פ'

דף מס' 30

**בגדי עניים**

**קכ"ז ב' - תרומה וכו' דמנחא ביד ישראל וכו' כיון דחזיא לכהן שפיר דמי,** לעיל מ"ז א' אמרו דבגדי עניים לעשירים לא, ונחלקו הראשונים בביאורו, דדעת התוס' בסוגיין דהיינו דבגדי עניים שבבית עשירים הוו מוקצה, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן לעיל מ"ז א', והרשב"א לעיל מ"ו ב', וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח סנ"ב, - אך התוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל מ"ז א' כתב בשם מורו דהן מותרין בטלטול משום שהם ראויין לעניים, ומה שאמרו התם דבגדי עניים לעשירים לא היינו לענין בסיס, דאין נעשה הכלי בסיס לגבייהו, והוי כבסיס לדבר האסור לחודי', וכ"נ בפירש"י לעיל שם סוד"ה בגדי עשירים ובד' המאירי שם, וכ"ה מבו' בתשו' הריב"ש סימן צ"ג.

הרמב"ן והר"ן לעיל מ"ז א' כתבו בהא דמוקצה לעשירים בבית עשירים הוי מוקצה, דאף העניים אין מטלטלין אותו, כיון שכבר הוקצו מדעתו של בעה"ב העשיר,[[676]](#footnote-677) וכ"כ השיטה להר"נ שם בשם הרא"ה, וכ"נ בד' הריטב"א שם, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ח סנ"ב, - והב"ח שם אות ח' ובהגהתו לשה"ג בס"פ כירה, כתב דהיינו רק לעניים שבבית עשירים, ומשום שכבר הוקצה מדעתו של בעה"ב העשיר, אך לעניים שאינם בבית העשיר ל"ה מוקצה,[[677]](#footnote-678) - אך בחי' הר"ן לעיל שם נראה להדיא דהן אסורין לכל עניים,[[678]](#footnote-679) וכ"ה מבו' בד' הרמ"א בסימן ש"ח ס"ז, וכ"כ הט"ז שם סקכ"ה דכל שהוא של עשיר והוקצה מדעתו של בעה"ב, הוי מוקצה לכל עניים שבעולם, וכ"כ המג"א שם סקע"ט, והתו"ש שם ס"ק קט"ו, והגר"ז שם ספ"ט, והמ"ב שם ס"ק ק"ע.

התוס' בסוגיין הק' במה שאמרו לעיל קכ"ה דשירי פרוזמיות שאין בהן גע"ג אין מטלטלין אותן, ומשמע דאם יש בהן גע"ג מטלטלין, אף דאין ראויין אלא לעניים, וכתבו דהיינו לעניים, א"נ אפי' לעשירים בבית עניים, - ובביאור מש"כ התוס' בתי' קמא דהיינו לעניים, נחלקו האחרונים, דהשה"ג בס"פ כירה נקט דהיינו דאף כשהם של עשירים, ל"ה מוקצה אלא לעשירים, אך עניים מטלטלין אותם, ודלא כמש"כ הראשונים לעיל שם דאף העניים אין מטלטלין אותן, וכ"כ העולת שבת בסימן ש"ח סקי"ח, - והמלבושי יו"ט בסימן ש"ח סקכ"ד כתב דהיינו דאף דהוי מוקצה אף לעניים, היינו רק לעניים שבבית עשירים, אך לעניים שאינם בבית העשיר ל"ה מוקצה, וכ"כ הב"ח שם אות ח',[[679]](#footnote-680) - אך המג"א שם סקע"ט כתב דמש"כ התוס' דאינו מוקצה לעניים, היינו כשהוא של עניים, אך כל שהוא של עשיר הוי מוקצה אף לעניים, דהכל הולך אחר דעתו של בעה"ב, וכ"נ בד' הט"ז שם סקכ"ה.

במש"כ התוס' דאף לעשירים שבבית עניים שרי, כתב הט"ז בסימן ש"ח סקכ"ה דהיינו רק לעשיר הדרים בבית העני, דהוי אצלו דבר ראוי כיון שהוא ראוי בביתו, אך לעשיר שבחוץ, הו"ל מוקצה, כיון שאינו ראוי לו, וכ"כ התו"ש שם ס"ק קט"ו, והגרע"א שם סי"ג, והמ"ב שם ס"ק ק"ע, - אך החזו"א בסימן מ"ג סק"כ כתב דמכוון התוס' הוא דכל שהוא של עני מותר אף עשיר לטלטלה, דכיון דעומדת לתשמיש אדם לאו מוקצה היא, ואין חילוק בין עשיר הדר בביתו של עני לעשיר שאינו דר בביתו של עני.[[680]](#footnote-681)

הרמ"א בסימן ש"ח ס"ז כתב דכל שזרקוהו הבעלים לאשפה אסור לטלטלו, אף אם חזי לעני, כיון דהקצוהו הבעלים שלו שהם עשירים, דמוקצה לעני הוי מוקצה לעשיר, והט"ז שם סקכ"ה כתב דהיינו דאף אם נטלו עני מן האשפה לא אמרינן דהוי לדידי' ראוי, - והחזו"א בסימן מ"ג סק"כ פירש לדבריו דהיינו דאף אם נטלו עני וזכה בו הוי מוקצה, דדמי לשברי כלים שזרקן לאשפה, דאף אם חזר הוא עצמו ולקחן אסורין, דהוו כשאר צרורות דאע"ג דחזיין לכסוי מנא לאו כלים הן ואסורין בטלטול, ועיי"ש שתמה ע"ז, דכל שזכה בו עני ודאי דהן מותרין בטלטול, דכל בגד בתחילה בבית עני שיעורו בג' אצבעות, ול"ד לשברי כלים שזרקן באשפה וחזר ולקחן דאסורין, משום דכל צרורות אע"ג דחזי לכסוי מנא לאו כלים נינהו ואסורין בטלטול, ורק משום דבאין מכלי חשיבי ואדם משמש בהן וכיון שנזרקו בטל חשיבותן וכשחזר ונוטלן הוי כנוטל שאר צרורות, - והמו"ק בסימן ש"ח ס"ז צידד דאף קודם שזכה בו העני, אם הפקירו העשיר בזריקתו לאשפה וכבר לית לי' זכות בגוי', ל"ה מוקצה לעניים,[[681]](#footnote-682) וכל מש"כ הרמ"א דהוי מוקצה, הוא באשפה של עשיר, דלא יצא מרשות העשיר.[[682]](#footnote-683)

**דבר האסור הראוי לאחרים**

לדעת התוס' ודעימייהו דבגדי עניים שביד עשירים הוו מוקצה, הק' התוס' בסוגיין דמ"ט תרומה דמנחא ביד ישראל ל"ה מוקצה משום דחזיא לכהן,[[683]](#footnote-684) וכתבו דשאני הכא דלכו"ע חזיא אלא איסורא הוא דרביע עלי', ומשא"כ התם דלא חזו מחמת גריעותא, - והרשב"א לעיל מ"ו ב' הוסיף לפרש בזה, דבבגדי עניים, כיון דלגבי עשירים לא חזי למידי מצד גריעותי', אקצויי מקצה לי' לגמרי ולא מסקי אדעתייהו ליתן לעניים דחזי להו, ומשא"כ בדבר האסור, דאף לדידי' חזי לי' אלא דאריא דאיסורא רכיב עלה, דכל דחזי לאחריני לא מקצה לי' לגמרי.

התוס' לעיל מ"ו ב' ד"ה מי יימר דמיזדקיק (הא) כתבו דאם אסרה פירות בנדר על עצמה, ל"ה מוקצין לענין טלטול, כיון שהן ראויין לשאר בנ"א, וכ"כ הרשב"א שם,[[684]](#footnote-685) וכתב לדמותו לתרומה ביד ישראל דכיון דחזיא לכהן ל"ה מוקצה לענין טלטול, ול"ד לבגדי עניים שביד עשירים, דכיון דלא חזו להו מחמת גריעותא, ה"ה מוקצין לגמרי, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"ב הל"ג, וכן פסק המ"ב בסימן ש"ח ס"ק ק"ע.

אך הרמב"ן והר"ן לעיל מ"ז א' כתבו דכל שאסרה הככר על עצמה בנדר, ה"ז מוקצה מטלטול, ודמי לבגדי עניים שבבית עשירים, דהוו מוקצה מטלטול, - ובטעם הא דל"ד לתרומה שביד ישראל דל"ה מוקצה, מצינו כמה דרכים, **א** בחי' הר"ן לעיל שם כתב דהוא דבנדרה מככר, כיון שאסרה עלי' ככר זה אינה רשאית ליתנו במתנה, ואע"פ שאחר יכול ליטלו בעל כרחה, משום דשויתי' עלה עפרא בעלמא, וכמש"כ הר"ן בנדרים פ"ה א', אפ"ה לאו להכי קאי ואקציתי' אנפשה לגמרי.[[685]](#footnote-686) - **ב** הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סקע"ט כתב, דשאני תרומה שהוא איסור דממילא, מנדרה מן הככר דדחי' בידים. - **ג** הפמ"ג שם כתב עוד, די"ל דהא דתרומה ל"ה מוקצה, הוא בתרומה המונחת ביד ישראל ואינו בעליו. - **ד** השעה"מ בפ"ז מלולב הכ"ה כתב דשאני תרומה דלא חזיא אלא לכהנים, ומשא"כ בנודרת הנאה מן הככר דעיקרו לאו לאחריני קאי, דאפשר דהיום או למחר ישאל על נדרו, וזה כמש"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין די"ל דבדמאי ל"מ הא דחזי לעניים, ונתבאר להלן,[[686]](#footnote-687) ועד"ז כתב החזו"א בסימן מ"ג סוסק"כ, ועיי"ש במש"כ דלפ"ז אפשר להשוות ד' התוס' והר"ן, וצ"ע.

התוס' בסוגיין כתבו דהא דדמאי ל"ה מוקצה, הוא גם משום דחזי לעניים, ול"ב להא דאי בעי מפקר נכסי', דומיא דתרומה דמותרת בטלטול משום דחזיא לכהן, וכן צידד הרמב"ן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפכ"ה משבת הי"ט, כמש"כ המרכה"מ שם, והפמ"ג במש"ז סימן ש"ח סקכ"ה, ובד' הריא"ז בפירקין ה"א דין ג'.

אך הרמב"ן וש"ר כתבו בשם י"מ, דשאני בתרומה דע"כ יהיב לה לכהן, וע"כ כיון שהיא ראוי לו ה"ה מותרת בטלטול, ומשא"כ בדמאי דאם ל"ה ראוי לדידי' לא היו מטלטלין אותו, לפי שהוא ממתין עד למחר ומפריש ואוכל, וכ"כ המאירי.

הרשב"א לעיל מ"ו ב' ובעבוה"ק שם כתב דגוי שהביא פירות שאין במינן במחובר, דאסורין לזה שהביאן לו ומותרין לזה, מותרין בטלטול אף לזה שהביאן לו, משום דחזי לאחרים, וכ"כ הרא"ש בביצה פ"ג סימן ב',[[687]](#footnote-688) וכ"כ האו"ז בהל' ר"ה סימן רס"ה בשם הר"ש, והשטמ"ק בביצה כ"ה א' בשם הסמ"ג, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן כ"ב ונד' תשו' זו בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ז, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקט"ו ס"ה.

אך בתשו' רש"י סימן ק"ב כתב דאותו שבא בשבילו חוץ לתחום אסור בטלטול,[[688]](#footnote-689) ובסידור רש"י סימן תרכ"ז ובמחזו"ו סימן פ"ט מבו' דתשו' זו היא להר"י ב"ר יהודה רבו של רש"י, - וצ"ל דל"ד לתרומה דמותרת בטלטול אף לישראל, דשאני תרומה שעומדת ליתנה לכהן, ומשא"כ בדבר הבא מחוץ לתחום דאי"ז עומד ליתנו לאחר, וזה כדעת הסוברים דבדמאי ל"מ הא דחזי לעניים, ונתבאר לעיל.[[689]](#footnote-690)

**דין תרומה במקום שאין כהן**

הסה"ת בסימן פ"ד כתב דהא דתרומה וחלה ל"ה מוקצה משום דחזו לכהן, הוא אף במקום שאין כהן בעיר, ומשמע שלמד לזה מהא דמטלטלין אף הלוף משום דחזי לעורבים, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ הסמ"ג לאוין ע"ה, וכ"כ בהגמי"י ד"ק פ"ג מיו"ט ה"ט, והביאו הב"י בסו"ס תנ"ז,[[690]](#footnote-691) וכ"נ ממשה"ק התוס' וש"ר לקמן בסוגיין דמ"ט לא אמרו דהא דדמאי ל"ה מוקצה הוא משום דחזי לעניים, ולא תירצו דקאמר לה"ט דאי בעי מיתשיל, דמכח זה ל"ה מוקצה אף במקום שאין עניים, - והמאמ"ר בסימן תקט"ו סק"א כתב לפרש לזה, דהא דבאיסור שיש לו היתר לאחרים ל"ה מוקצה, הוא משום דאיסור זה אינו חמור כיון שיש לו צד היתר לאחרים, וע"כ אף אם אין שם אחרים, מ"מ כיון דאיסורו קייל לא חשבינן לי' כדבר מוקצה.[[691]](#footnote-692)

**דבר הראוי ע"י שאלה**

המאירי כתב די"ג דהא דתרומה ל"ה מוקצה הוא משום דאי בעי מתשיל עלה וחזיא לי',[[692]](#footnote-693) אך אלמלי ה"ט היתה התרומה מוקצה אף דחזיא לכהן, כיון שאינה ראוי' לבעלים, ולגירסא זו ניחא הא דבגדי עניים שביד עשירים הוו מוקצה, אף דחזו לעניים, וכתב דלפ"ז נלמד דאף דבר שאינו ראוי לו עכשיו, כל שהוא ראוי לו ע"י שאלה, מותר לטלטלו.

אך הנה משמעות הגמ' לעיל מ"ו ב' דככר שנדרה ממנו הוי מוקצה, ול"מ הא דסגי בג' הדיוטות, אלא דמה"ט אי"ז מוקצה לאחר שנשאלה עליו, ולא אמרינן מיגו דאיתקצאי,[[693]](#footnote-694) וכ"ה מבו' בד' הר"ן לעיל מ"ז א', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' ספ"ב, והמג"א והמ"ב בסו"ס ש"ח,[[694]](#footnote-695) וצ"ע.[[695]](#footnote-696)

ו' מנ"א פ'

דף מס' 31

**דבר האסור הראוי לאחרים**

**קכ"ז ב' -** השעה"מ בפ"ז מלולב הכ"ה כתב בשם המהר"י ן' נעים שנסתפק במי שנזהר שלא לשאוב מעלה עשן הטוטון ביו"ט, אם יכול לטלטל הקנה ששואפים הטיטון ממנו, אי נימא דכיון דלדידי' אזהר רחמנא משום הבערה שלא לצורך, הו"ל כלי שמלאכתו לאיסור ואסור משום מוקצה, או"ד דכיון דלאחריני מישרא שרי לי"ב משום מוקצה, והשעה"מ שם כתב בתחילת דבריו דד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בסוגיין בדין דמאי אם מהני הא דחזי לעניים, אף שאינו עומד לאכילת עניים, אך כתב לדחות די"ל דבכה"ג כו"ע מודו, דשאני לגבי דמאי, דכיון דחזי לדידי' לתקנו למחר ולאוכלו, לא יהיב לאחריני ושביק לדידי', ומשא"כ בנידו"ד דעיקרו עומד לדידי' ולאחריני, שקנה זו עשוי מתחילתו לכך, וכי יהיב לאחריני שישאפו הטיטון ממנו חזי נמי לדידי' בתר הכי, דכ"ה נוהג שבעולם שנותנים הקנה לאנשים הקרואים אלו כדי שישאפו הטיטון ממנו, הרי דכיון דחזי לאחריני ביו"ט עצמו לא מקצה אינש דעתי' מיני'.[[696]](#footnote-697)

אך המחזיק ברכה בסימן תקי"א סוסק"ב כתב דאף אם דבר הראוי לאחרים ל"ה מוקצה, כ"ז הוא בתרומה הראוי' לכהן ודמאי הראוי לעניים, ומשא"כ בקנה ששואפים הטיטון ממנו, דלפ"מ שהוא סבור שאסור לשאוף ממנו ביו"ט, לא חזי לשום בר ישראל, ואותם ששואפים אותו ביו"ט לדידי' לא שפיר עבדי, וא"כ לא חזי לכו"ע, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ט סקט"ז דהנוהג איסור בדבר מן הדין, הו"ל לדידי' כמו דלא חזי לכו"ע והוי מוקצה,[[697]](#footnote-698) וכ"כ הקה"י בסו"ס כ"ג, - ומצינו גדולה מזו בד' התרוה"ד בסימן ע"ח והרמ"א בסימן תקט"ו ס"ד, דדבר שחוששין לאוסרו, אף דמקילין בזה לצורך אורחים, מ"מ כ"ז שלא נזדמנו לו אורחים הוי מוקצה, וכמש"כ המ"ב שם סקמ"א ובשעה"צ סקנ"א, והרי דאף דבפועל הוא ראוי לו כשיזדמנו אורחים, מ"מ כ"ז שלא נזדמנו אורחים שאנו דנים אותו כדבר האסור, אף אסור לטלטלו.[[698]](#footnote-699)

\*בסוכה מ"ב א' תנן דמקבלת אשה לולב וכו', ובגמ' שם מפרשינן דקמ"ל דאף דאשה לאו בת חיובא, מ"מ היא מותרת לקבלו, ובפירש"י שם כתב דהיינו דס"ד דהיא אסורה לטלטלו משום דמטלטלא מידי דלא חזי, וקמ"ל דכיון דראוי לנטילת אנשים תורת כלי עליו, ומותר בטלטול לכל, והשעה"מ בהל' לולב שם כתב בשם המהר"י ן' נעים שהוכיח מזה דאף דבר דלדידי' לא חזי, מ"מ כל דחזי לאחריני הוא מותר בטלטול, וכן הוכיח החזו"א בסימן מ"ג סוסק"כ, - אך החת"ס בסוכה שם כתב דהתם הוא משום דה"ז ראוי לבעלים, וכל שהוא ראוי לבעלים ל"ה מוקצה אף לאחרים, וכמש"כ הראשונים בדין בגדי עניים, וכ"כ הקה"י בסימן כ"ג, עיי"ש.[[699]](#footnote-700)

והשעה"מ שם כתב עוד, דאין ללמוד מזה אלא לרש"י לטעמי' דס"ל דלמ"ד דנשים אין סומכות רשות ה"נ הן אסורות ליטול לולב משום דנראה כמוסיפות, אך לדעת התוס' דלכו"ע הן מותרות ליטול לולב ומברכות ע"ז, הרי דמה"ט הוא דמותרות הנשים לטלטל את הלולב, משום דחזי לדידהו, ויש עליו תורת כלי לגבי דידהו, וכאשר כ"ה להדיא באו"ז בהל' סוכה סימן שי"ד אות ב', ואין ללמוד מזה דמותר לטלטל אף דבר דלא חזי לדידי'.[[700]](#footnote-701)

\*השעה"מ שם הק' במה שאמרו ביבמות ל"ג ב' דבקבלת הדם ע"י זר איכא איסור מוקצה,[[701]](#footnote-702) ומ"ט לא אמרינן דכיון דחזי לכהנים ל"ה מוקצה, דומיא דלולב דכיון דראוי לאנשים ל"ה מוקצה, וציין למש"כ התוס' בסוכה מ"ב ב' דהא דהוי מוקצה, הוא משום דאינו עשוי כלי, ואף דחזי למצוה שייך בי' איסור מוקצה, ומבו' בדבריהם דאף לכהנים הו"ל מוקצה, אלא שהותר איסור מוקצה לצורך העבודה,[[702]](#footnote-703) ועמש"כ בזה הקה"י בסימן כ"ג.

\*לעיל ל"ה ב' אמרינן דשופר דיחיד מיטלטל משום דחזי לגמע בו תינוק, ושופר דציבור אינו מיטלטל, ופרכינן עלה דשופר דציבור נמי חזי לגמע בו לתינוק עני, והקה"י בסימן כ"ג כתב ללמוד מזה דדבר דחזי לאחריני אינו מבטל שם מוקצה אא"כ אותו אחריני מוטל עליו דהוי תשמיש דידי', ועיי"ש במש"כ לתלות להוכחה זו בפלוגתת רש"י ותוס' שם, ויתבאר בעזה"י במקומו, - אך לכאו' התם דמי לדבר דלא חזי לבעלים מחמת גריעותו, דל"מ הא דחזי לאחריני, וכמש"כ התוס' וש"ר.

**דבר האסור של נכרי**

בתשו' הריב"ש סימן ת"א כתב דחמץ דאסור בהנאה הוי מוקצה, אף שהוא מותר לנכרי,[[703]](#footnote-704) ואף חמץ של נכרי הוי מוקצה, אף שהוא ראוי לבעליו, וכ"ה בד' השו"ע והרמ"א בסימן תמ"ו ס"ג, - ועד"ז מצינו בד' האו"ז בסימן נ"ג, דאי נימא דבגד שעטנז הוי מוקצה, אף בגד שעטנז של גוי הוי מוקצה, אך בד' הגר"ז בסימן ש"ח ספ"ה לא משמע כן, - ועד"ז מצינו בד' כמה מקמאי והשו"ע בסימן שכ"ה ס"ד דקמח ועיסה של גוי הוו מוקצה, אף שהם ראויין לגוי לעשות מהן פת,[[704]](#footnote-705), ובד' השעה"צ בסימן ש"י סק"י דמעות של נכרי הוו מוקצה, אף שהן ראויין לבעליהן לסחורה, - ועמש"כ בזה הגרש"ז זצ"ל בתיקונים ומילואים לשש"כ פ"כ הערה קכ"ו, ומש"כ בקונט' מהגרד"ל שליט"א סימן כ"ט אות ו', וצ"ע.[[705]](#footnote-706)

**כיון דאי בעי מפקר לי' לנכסי' והוי עני וחזיא לי' השתא נמי חזי לי',** החזו"א בסימן מ"ד סקט"ו כתב דאע"ג דסו"ס אין דעתו לאוכלו היום, וגם אינו עומד לכך שיפקיר את נכסיו, מ"מ כיון דחשיב כדבר הראוי לדידי' ל"ה בכלל המוקצה,[[706]](#footnote-707) ודמי למאכל הראוי לבע"ח, דאף דאין לו בע"ח זה, ואינו עומד ליתנו לאחר שיש לו בע"ח זה, ל"ה מוקצה, ונתבאר להלן.

המאירי כתב דממה שאמרו דאי בעי מפקר לנכסי' והוי עני, יש ללמוד דמותר להפקיר בשבת, ול"ד להא דאין מקדישין בשבת, דההקדש כעין מכר הוא, וכן הוכיחו בתשו' עבודת הגרשוני בסימן כ"ד, והשעה"מ בפ"ח מלולב ה"ב, - והשעה"מ שם תמה מזה ע"ד הריטב"א לעיל ק"כ א' דאסור להפקיר בשבת, וכ"כ הרמב"ן בפסחים ד' ב', עיי"ש, - ולמש"כ החזו"א דמכח ה"ט דאי בעי מפקר לי' לנכסי והוי עני, חשיב הדמאי כדבר הראוי לו, אף אם בפועל אינו עומד לכך, י"ל דה"ז מועיל אף דאסור להפקיר בשבת, וצ"ע.

וי"ל עוד כמש"כ העמק ברכה בדיני לולב אות ט"ז, דהא דמקילינן בכל דוכתא מכח ה"ט דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', אי"ז משום דבידו הוא להיות ראוי לו עכשיו, שהרי אמרו בברכות מ"ז א' דמה"ט מברכין עליו ומזמנין עליו, אף דסו"ס הו"ל עכשיו אכילת איסור, אלא מכח ה"ט דאי בעי מפקר נכסי' וחזי לי', לא חשיב כאיסור לדידי', ומיקרי חזי לי', וכתב דמה"ט הוא דאתרוג של דמאי חשיב לכם משום דאי בעי מפקר וכו', אף דאסור להפקיר ביו"ט, ולפ"ז י"ל דמה"ט גם לא חשיב כמוקצה, דכל שאינו חשוב כדבר האסור, אף דבפועל אינו ראוי לו, ל"ה מוקצה,[[707]](#footnote-708) ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממע"ש הי"ב.

**הא קמ"ל דאין החומש מעכב,** הרש"ש בריש פירקין הק', דלמ"ד בב"מ נ"ד א' דכל שלא נתן את החומש ה"ז אסור מדרבנן משום פשיעותא, וכן פסק הרמב"ם בפ"ה ממע"ש הי"ב, מ"ט לא יאסר בטלטול דומיא דטבל הטבול מדרבנן, ועיי"ש שכתב דבמשנתינו י"ל דאתיא כמ"ד דשרי אף מדרבנן, אך קשיא בד' הרמב"ם בפכ"ה משבת הי"ט שהביא להך דינא דאף אם לא נתן את החומש שרי בטלטול, - והאו"ש בפכ"ה משבת הי"ט כתב, דכיון דפקע מיני' קדושת מע"ש לגמרי, אף דהוא אסור באכילה משום פשיעותא, ל"ה מוקצה, ועמש"כ הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ה ממע"ש הי"ב.

ומצינו עד"ז עוד בכ"ד, **א** לקמן קכ"ח א' אמרו דרב במוקצה לאכילה ס"ל כר' יהודה ובמוקצה לטלטל ס"ל כר"ש, והרמב"ן שם פירש דהוא משום דכל דבר אכילה הוא דיו שאסרתו עליו באכילה, ולא אמרינן דאחר שהוא אסור באכילה, תו הוא אסור בטלטול. - **ב** הפנ"י לעיל מ"ג א' כתב, דאף דהמעשר בשבת במזיד לא יאכל, מ"מ כיון דאינו אלא משום קנס ושם אוכל גמור עליהן, אי"ז אסור בטלטול, ועד"ז כתבו הט"ז בסימן ת"ה סוסק"ו, והגר"ז שם ס"ט, בדין פירות שהוציאם ישראל במזיד חוץ לתחום.[[708]](#footnote-709) - **ג** בחי' רמ"ש בתשו' סימן נ"ב סקי"ג כתב בהא דתניא בתוספתא פט"ו ה"ח דמטלטלין את החדש, דהוא משום דאי"ז אלא איסור גברא, עיי"ש.[[709]](#footnote-710) - **ה** הראש יוסף לעיל מ"ג א' כתב דהא דאוכלין ל"ה מוקצה ביוהכ"פ אף בדליכא קטנים, הוא משום דהו"ל אוכל גמור,[[710]](#footnote-711) ולכאו' הוא משום דאי"ז אלא איסור גברא. - **ה** הרא"ש בביצה פ"ג סימן ב' כתב דהבא מחוץ לתחום מותר בטלטול, אף לזה שבא בשבילו, והשעה"מ בפ"ז מלולב הכ"ה כתב די"ל דאי"ז משום דחזי לאחריני, דזה תליא בפלוגתת הראשונים בדין דמאי אם סגי במה שהוא מותר לעניים, אלא הוא משום דאין איסורו אלא מגזירה, ולא גזרו אלא באכילה ולא בטלטול,[[711]](#footnote-712) וזה מתפרש כנ"ל.

**אבל לא את הטבל,** בטעם הא דטבל הוי מוקצה אף דחזי לנכרי, כתבו הפמ"ג במש"ז סימן ש"ח סקכ"ה, והמקו"ח בהגהתו למג"א שם סקנ"א דהוא משום דאסור ליתנו לנכרי, משום הנאה של כילוי, ומה"ט גם ל"מ הא דה"ז ראוי לבהמה, - אך לדעת הסוברים דטבל טהור מותר בהנאה של כילוי, צ"ל דהא דטבל הוי מוקצה אף שהוא ראוי לבהמה, הוא משום דהוא עומד לתקנו, ואינו עומד ליתנו לבהמה, אך ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים לקמן בסוגיין, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**בטבל הטבול מדרבנן,** הרשב"א ביבמות קי"ג א' כתב דאיסור דרבנן מותר לספותו לקטן, וכתב כן גם בטבל דרבנן, והשעה"מ בפ"א משביתת עשור ה"ה הק' דא"כ מ"ט טבל הטבול מדרבנן הוי מוקצה, אף דחזי לקטנים, ועיי"ש שכתב דאף לדעת הסוברים דבדמאי ל"מ הא דחזי לעניים, משום דהוא ראוי לדידי' ע"י תיקון, ומקצי לי' מאחרים, מסתברא מילתא דבקטנים שמזונותיהן עליו, הוי כחזי לדידי', - והנה אמנם הרשב"א שם כתב דהא דאין מערבין בטבל הטבול מדרבנן אף דחזי לקטנים, ול"ד להא דמערבין לגדול ביוהכ"פ משום דחזי לקטנים, הוא משום דשאני ביוהכ"פ דהאוכל עצמו ראוי אפי' לגדולים אלא דאיסורא דיומא גרם לי', וכיון דאין איסורו מצ"ע של עירוב וחזי נמי השתא לקטנים מערבין בו אפי' לגדול, ומשא"כ בטבל דאיסורו מחמת עצמו, אין מערבין בו אף דראוי לקטנים, אך לענין מוקצה, בפשוטו הדין נותן דאף אם איסורו מחמת עצמו יועיל הא דחזי לקטנים, דומיא דמש"כ התוס' וש"ר בסוגיין לדון דמערבין בדמאי משום דחזי לעניים,[[712]](#footnote-713) - ועמש"כ בזה האמרי בינה בדיני שבת סימן ט'.[[713]](#footnote-714)

ז' מנ"א פ'

דף מס' 32

**מאכל הראוי לבהמה**

**קכ"ח א' - מטלטלין את החצב מפני שהוא מאכל לצביים וכו',** לפ"מ שאמרו לקמן בסוגיין דכל שיש לו פילין לכו"ע מטלטלין חבילי זמורות הראויין לפילין, ולמ"ד דמטלטלין שברי זכוכית מפני שהוא מאכל לנעמיות, הוא אף כשאין לו נעמיות, בע"כ דהא דמטלטלין את החצב מפני שהוא מאכל לצביים, הוא אף כשאין לו צביים, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל, וההשלמה והמאורות והפסקי רי"ד והמאירי, - וה"נ הוא בכל מאכל הראוי לבהמה דמטלטלין אותו אף כשאין לו בהמה, וכ"כ הריא"ז, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן ש"ח סכ"ט.

אך הפסקי רי"ד לקמן קמ"ג א' כתב בדין גרעיני תמרים, דכל שאין לו בהמה הראוי' לאוכלן הוו מוקצה אף לר"ש, וכ"כ בפי' ריבב"ן שם, ובד' ש"ר שם לא משמע כן, וכן נקטו הפוסקים בסימן ש"ח, וצ"ל בדעתם דשאני גרעינין שהן פסולת, וכל שאין לו בהמה בביתו הוא משליכן כצרורות בעלמא ומסיח דעתו מהן, וכמש"כ הרי"ד שם, וצ"ע.

בטעם הא דמותר לטלטל מאכל בהמה, אף שאין לו בהמה זו, כתב הריא"ז דהוא משום דיש לחבירו, והיינו דאף דלא חזי לדידי' מ"מ חזי לאחריני, וכ"כ המאירי דמותר לטלטלן לצורך של אחרים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן וש"ר לעיל קכ"ז ב', וכתבו לדמות לזה דה"נ מטלטלין דמאי מכח הא דהוא ראוי לעניים, (ועיי"ש במש"כ לחלק בזה).

אך צ"ב לפ"ז, דמ"ט לרבנן אין מטלטלין אלא דבר הראוי לבע"ח המצויין אצל רוב בנ"א, הרי אף אם אינם מצויין אצל רוב בנ"א, מ"מ הן ראויין לאותן שיש להן בע"ח זה, ואף רשב"ג דס"ל דמטלטלין דבר הראוי לעורבים וכו', אי"ז מכח ה"ט, אלא הוא משום דכל ישראל בני מלכים הן, וראוי שיהא להן עורבים,[[714]](#footnote-715) - וצ"ל דבעינן לתרתי, חדא, שיהא חשוב המאכל אף לדידי' כדבר הראוי, והיינו רק אם ראוי שיהא לו בע"ח זה, וע"כ הוא דלרבנן בעינן שיהא ראוי לבע"ח המצויין, דראוי שיהא לו בע"ח זה, ולרשב"ג אף בבע"ח שדרך עשירים לגדלן חשיב דראוי שיהא לו בע"ח זה, משום דכל ישראל בני מלכים הן, ועוד, דיהא ראוי בפועל,[[715]](#footnote-716) וע"ז מהני הא דהוא ראוי לאחרים שיש להן בע"ח זה, וצ"ע.

הרמב"ם בפכ"ו משבת הט"ז כתב דכל כל שהוא ראוי למאכל בהמה וחי' ועוף המצויין מטלטלין אותו בשבת, ושם הי"ז כתב דהא דאין מטלטלין שברי זכוכית אע"פ שהן מאכל לנעמיות וכו', הוא מפני שאין אלו וכיו"ב מצויין אצל רוב בנ"א, וכ"ה מבו' בד' הר"ן בסוגיין דאין מטלטלין מאכל הראוי לבע"ח, אלא כשרגילין לגדל בע"ח זה, וכתב דהיינו כשרגילין באותו מקום, ונתבאר להלן, - ובפשוטו הטעם בזה הוא ע"פ הנ"ל, דהא דמאכל הראוי לבהמה ל"ה מוקצה אף שאין לו בהמה זו, הוא משום דראוי שיהא לו בהמה זו, וע"כ חשבינן למאכל זה כדבר הראוי, וע"כ כ"ז הוא בבהמה וחי' ועוף המצויין, דכיון דדרך לגדלן, חשיב דראוי שיהא לו בע"ח זה, אך כל שאין דרך בנ"א לגדלן, ואי"ז דבר הראוי שיהא לו בע"ח זה, לא חשיב מאכל זה כדבר הראוי.[[716]](#footnote-717)

הדרכי משה בסימן ש"ח סק"י כתב בדעת הר"ן דס"ל דאין מטלטלין עצמות בשבת שנתפרקו מן הבשר בער"ש אלא כשיש לו כלבים,[[717]](#footnote-718) כ"ה דאין מטלטלין לוף אא"כ יש לו עורבים, - וצ"ב דהא דאין מטלטלין לוף אא"כ יש לו עורבים, הוא משום דאין עורבים מצויין, ומה"ט הוא דלמ"ד דכל ישראל בני מלכים מטלטלין אף הלוף אע"פ שאין לו עורבים, אך בדבר הראוי לבע"ח המצויין, לכו"ע מטלטלין אותו אף שאין לו בע"ח אלו, וכמש"כ הראשונים,[[718]](#footnote-719) - וכ"כ הדרישה שם סקי"א והנחלת צבי שם סקכ"ט דודאי דבכלבים שהם שכיחי, אף דאין לו כלבים מותר לטלטל, ותמהו ע"ד הדרכ"מ.

\*הדרכ"מ שם כתב דאף דאין מטלטלין עצמות שנתפרקו מן הבשר בער"ש כשאין לו כלבים, מ"מ אם נתפרקו בשבת, מותר לטלטלן, כיון שעדיין הם ראויין לכלבים, והנחלת צבי שם סקכ"ט תמה דמ"ט עדיף כשנתפרקו בשבת, ויש להוסיף, דאדרבה כשנתפרקו בשבת גרע דהוי כנולד, - ושמא י"ל דהוא משום דהא דאסור לטלטלן כשאין לו כלבים, הוא משום הקצאת האדם, דכיון שהן ראויין לכלבים, ל"ה כעצים ואבנים, ומ"מ כיון שהוא אין לו כלבים, ה"ה מקצה אותן, וכל שנתפרקו בשבת אין לאסור משום הקצאת האדם, דאין מוקצה לחצי שבת.

\*המג"א בסימן שכ"ד סק"ז כתב דמותר ליתן מזונות אף לפני כלב שאינו מגדלו בביתו, משום דמצוה ליתן מזונות לכלב, וציין להא דמטלטלין עצמות הראויין לכלבים, אף שאין לו כלבים, - והמחה"ש שם פירש לדבריו דהיינו דאם הי' אסור ליתן לפני כלב של אחרים, מ"ט שרי לטלטל עצמות הראויין לכלבים, הרי לגבי בעה"ב אין ראויין לכלום, שהרי אין לו כלבים, ובמוקצה הכל הולך אחר דעת בעה"ב, - וצע"ג, שהרי מותר לטלטל אף מאכל הראוי לשאר בע"ח כשהן מצוין, ואף שהוא אין לו בע"ח זה, ועמד ע"ז התהל"ד שם סקי"ז, - ועיי"ש שכתב דמכוון המג"א הוא דבעצמות הראויין לכלבים מטלטלין אף אם מצויין כלבים שאין להן בעלים, כיון דמותר ליתן להן מזונות, ומשא"כ בשאר מאכל הראוי לבע"ח אין מטלטלין אלא אם מצויין בע"ח אלו שיש להן בעלים.[[719]](#footnote-720)

**ואת החרדל מפני שהוא מאכל ליונים,** במתניתין תנן דאין מטלטלין את החרדל, ובד' התוס' ד"ה רשב"ג מבו' דתנא דמתניתין ותנא דברייתא פליגי בדין חרדל, וכ"כ הרשב"א, וכתב דקי"ל כתנא דמתניתין דאין מטלטלין את החרדל, וכ"כ הרא"ש בסימן ב' והריא"ז, וכ"כ הרוקח בסימן קי"ט, והראבי"ה בסימן ר"ע, ורי"ו בנתיב י"ב חלק י', והטור בסימן ש"ח.[[720]](#footnote-721)

ובטעם הפלוגתא בזה כתב הרשב"א דתנא דמתניתין ס"ל דסתמא למאכל אדם קאי, וכיון דהשתא לא חזי לי', אע"ג דהוא נמי מאכל ליונים, לא מטלטלינן לי', דמידי דחזי לי' מקצי לי' מיונים, ותנא דברייתא ס"ל דהואיל והוא מאכל ידוע ליונים, דעתו נמי איונים, ולא מקצה להו מינייהו, וכ"כ הריטב"א לעיל קכ"ו ב' דטעמא דתנא דמתניתין הוא משום דחרדל מאכל אדם הוא אם דכו במדוכה, וע"כ כ"ז דאינו ראוי לאדם, ל"מ הא דהוא ראוי ליונים.

והפסקי רי"ד כתב דתנא דמתניתין ס"ל דאין מטלטלין מאכל הראוי לבהמה, אלא כגון תורמוסין שהוא מאכל לעזים דשכיחי אפי' בבתי העניים, ומשא"כ בחרדל שאינו ראוי אלא ליונים דלא שכיחי אלא בבתי העשירים, ותנא דברייתא ס"ל דכיון דיש שמגדלים יונים מטלטלין החרדל שהוא ראוי להם.[[721]](#footnote-722)

אך הרמב"ם בפכ"ו משבת הט"ז כתב דמטלטלין את החרדל, וכן דקדק הר"ן מד' הרי"ף, וכ"כ המ"מ בהל' שבת שם בדעתו, וכתב בדעתם דס"ל דתנא דמתניתין ותנא דברייתא לא פליגי, אלא מר כי אתרי' ומר כי אתרי', דבאתרא דתנא דמתניתין לא היו רגילין לגדל יונים, ובאתרי' דתנא דברייתא היו רגילין לגדל יונים, ועמש"נ להלן בטעם הא דאין מטלטלין מאכל בהמה אלא כשרגילין לגדלו במקום זה.

\***אי אית לי' פילין אמאי לא אלא ראוי ה"נ ראוי,** בירושלמי בפירקין מפרשינן דפלוגתא דרשב"ג ורבנן היא כשיש לו מאותו המין ואין אותו המין מצוי בשוק, דרבנן אמרין מכיון שאין אותו המין מצוי בשוק כמי שאין לו מאותו המין, ורשב"ג אמר מכיון שיש לו מאותו המין כמי שאותו המין מצוי בשוק, - וזה כדעת אמימר דהא דמטלטלין שברי זכוכית מפני שהוא מאכל לנעמיות הוא כשיש לו נעמיות, ואפ"ה לרבנן אין מטלטלין, משום דאין נעמיות מצויין.

**רשב"ג וכו' ס"ל כל ישראל בני מלכים הן,** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו דכיון דכל ישראל בני מלכים הן, ראויין הן לגדל נעמיות בביתן, וע"כ הוא דמטלטלין שברי זכוכית אף שאין להן נעמיות, וכ"כ השיטה להר"נ, וכ"נ בפירש"י בד"ה יטלטלו.

ובד' הסה"ת בהל' חלה סימן פ"ד והסמ"ג לאוין ע"ה משמע דהא דלרשב"ג מטלטלין את הלוף מפני שהוא מאכל לעורבים, הוא אף כשאין עורבים בעיר, ודימו לזה דה"נ הוא בהא דמטלטלין חלה הראוי' לכהן, דהוא אף כשאין כהן בעיר, והיינו דכיון דכל ישראל בני מלכים וחשיב דהם ראויין שיהא להן עורבים, ע"כ חשבינן לה כדבר הראוי, אף שבפועל אין עורבים בעיר, ואינו עומד לאכילתן, - וכ"כ החזו"א בסימן מ"ד סקט"ו, דהא דלרשב"ג מטלטלין כל הני הראויין לחי' אף שאין לו חי', הוא משום דחשיבי כתשמיש אדם, כיון שאם הו"ל חי' הי' לו צורך בהן, והוכיח מזה דכלים שאין לו צורך בהן היום לא חשיבי מוקצה כיון דראויין לתשמיש.

ובד' התוס' לקמן בסוגיין בד"ה בשר תפוח מבו' דאף דבר הראוי לאדם ע"י תיקון, דאסור לטלטלו אף דחזי לכלבים, משום דמידי דחזי לי' לא מקצה לכלבים, מ"מ למ"ד דכל ישראל בני מלכים מותר לטלטלו משום שהוא מאכל לחי',[[722]](#footnote-723) והחזו"א שם בסו"ד כתב דהוא משום דלמי שיש לו חי' סתמן אף לחי', - והיינו דאף דאין לו חי', ובפועל הוא עומד לאכילתו ואינו עומד לחי', מ"מ כיון שאם הי' לו חי' הי' מאכילו לחי', אי"ז מוקצה מתשמיש דאכילת חי', וחשיב כדבר הראוי.

למש"כ הסה"ת ודעימי' דמטלטלין חלה הראוי' לכהן אף שאין כהן בעיר, ודימו להא דמטלטלין לוף שהוא מאכל לעורבים, אף אם אין עורבים, לכאו' ה"נ הוא לדידן דקי"ל דלא כרשב"ג, דמ"מ הא דמטלטלין מאכל הראוי לבע"ח המצויין, הוא אף כשבפועל אין בע"ח אלו בעיר.

והנה אמנם בד' הר"ן בסוגיין מבו' דאין מטלטלין מאכל הראוי לבע"ח אלא כשרגילין לגדל אותו באותו מקום, וכ"כ העולת שבת בסימן ש"ח סקנ"ו, והגר"ז שם סס"ד, וכ"ה מבו' בד' המג"א שם סקנ"ד, והמ"ב שם ס"ק קכ"א, - וצ"ל דאי"ז משום דאם אין רגילין לגדל אותו באותו מקום אינו ראוי בפועל,[[723]](#footnote-724) אלא היינו משום דכל הא דחשבינן לה כדבר הראוי אף שהוא אין לו בע"ח זה, הוא משום דהוא ראוי לגדלו, ובזה אזלינן בתר דרך בני מקום זה, וכל שבמקום זה אין רגילין לגדלו, לא חשיב כבע"ח שהוא ראוי לגדלו, אך כל שבמקום זה רגילין לגדלו, אף אם בפועל ליכא עכשיו לבע"ח זה.[[724]](#footnote-725)

אך הנה הגר"ז בסימן ש"ח סס"ה כתב דכיון דאין מטלטלין דבר הראוי לבע"ח אלא כשהן מצויין באותה העיר, ע"כ אם שובת בשדה או במלון שאין שם כלב, אסור לטלטל העצמות, וכ"כ הערוה"ש שם סנ"ד, - ולא נתפרש לן דמה לי דבשדה ובמלון אין כלבים מצויין, דאף דבפועל אינו עומד היום לאכילת כלבים, מ"מ לא גרע מחלה הראוי' לכהן דמטלטלין אותה אף כשאין כהן בעיר,[[725]](#footnote-726) וצ"ע.

\*התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בפסחים נ"ו ב' כתבו בשם ר"ת דפירות הנושרין אין אסורין משום מוקצה, משום דאף בעודן מחוברין חזי לעורבים, ואף אם אין לו עורבים, וכתבו דל"ד ללוף דאסור לטלטלו כשאין לו עורבים, דשאני לוף דאינו מאכל כלל, ומשא"כ בפירות שהן מאכל, מהני הא דחזו לעורבים לאפוקי להו מתורת מוקצה, אך עיי"ש שנסתפקו די"ל דאף התם לא שרי אלא למי שיש לו עורבים, וכן נסתפקו בזה התוס' שם (בד"ה מוכן לעורבים).

**חבילי קש וכו' אם התקינן למאכל בהמה מטלטלין אותן,** הרשב"א הק' דכיון שהן ראויין למאכל בהמה, מ"ט אין מטלטלין אותן אלא כשהתקינם למאכל בהמה, דהיינו שהזמינם לכך, ומ"ש משברי זכוכית דאע"ג דאין לו נעמיות ולא הכינן לכך מטלטלין אותן הואיל וראוי להן, ועכ"פ יהא מותר לטלטל את התבן שראוי לבהמה שהיא מצוי', וכתב דהוא משום דסתמן להסקה קיימי, וע"כ הן אסורין עד שיכינם בפירוש למאכל בהמה, ומשא"כ בשברי זכוכית שאין עומדין לדבר אחר בסתמא, וע"כ כיון שהן ראויין לנעמיות מטלטלין אותן, - אך התוס' הרא"ש כתב דהא דבעי הכנה למאכל בהמה, הוא משום שהוא בחבלים דמסתמא אקצינהו.

1. ולפ"ז הרי דגם בשבת יש לאסור ליתן הכלי משום הני טעמי, וצ"ע דא"כ מ"ט הוצרכו לפרש בגמ' טעמי אחריני בזה, ועמש"כ בזה הפנ"י בגמ' והראש יוסף, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכתבו דטלטול דנר הדולק אין לאסור מכח הא דהוקצה למצותו, דאין ביטול מצוה במה שמטלטלו, והתוס' הרא"ש הוסיף דאדרבה מטעם זה דהוקצה למצותו ראוי להתיר לטלטלו בכל מקום שהוא צריך להאיר משום שלום ביתו, - ובתוס' הגרע"א לקמן בפירקין ובגהש"ס הכא כתב דהא דלא אסרינן לטלטלו מכח הא דאסור להסתפק מן השמן, והו"ל כדבר האסור באכילה דהוי מוקצה גמור, היינו משום דהוא דולק להאיר והו"ל דבר הראוי להשתמש בו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועפי"ז הק' המהרש"א לקמן בסוגיין בטעם הא דאסור ליתן כלי תחת שמן המטפטף, וחשבינן לה כביטול כלי מהיכנו, אף דמותר לטלטלו, ועיי"ש מש"כ בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובד' המג"א שם מבו' דהוא אף כשאינו אסור לכל השבת אלא לשעה, וזהו שכתב הגרע"א הכא דהוא אסור בטלטול, אף דאין איסורו באכילה אלא כ"ז שהנר דולק, - והחזו"א בסימן מ"ז סקט"ז עמד בזה דמ"ט לא שרינן לה בטלטול משום דהוי כגמרו בידי אדם, - ובד' המג"א והגרע"א צ"ל כמש"כ הקוב"ש בביצה אות ו' דל"מ הא דגמרו בידי אדם אלא בדבר שאינו ראוי לאכילה, ולא בדבר האסור, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-5)
5. והרמ"א בסימן תקי"ג ס"א כתב דהא דאסור ליגע בביצה שנולדה ביו"ט היינו לטלטלה, והמג"א שם סק"ב פירש דמכוון דבריו הוא דאסור ליגע בה משום שהיא מתנענעת עי"ז, - אך הלבוש שם ס"א כתב דאף ביצה מותר ליגע בה ולא נאסר אלא לטלטלה, וכן פירש העולת שבת שם סק"א לד' הרמ"א, וכן פירשו הט"ז שם סק"א והא"ר שם סק"א והמ"ב שם סק"ג, וצ"ל דס"ל דלא קי"ל לדינא דהירושלמי דבלבד שלא יהא כלי נוגע בגופה של ביצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. והמחה"ש בסימן תקי"ג סק"ב כתב דאפשר דס"ל דאין לאסור הנגיעה מכח ה"ט דהוי דשא"מ וגם ל"ה פס"ר, וגם אם הוי פס"ר י"ל דהתרוה"ד אזיל לטעמי' דפס"ר שרי באיסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ התוס' ועוד מרבוותא בדין טלטול מן הצד דלצורך דבר המותר שרי ולצורך דבר האסור אסור, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך הגר"א בסימן ש"י ס"ו הק' ע"ד התרוה"ד מהא דסכין ומדיחין את המת, וכתב דהעיקר הוא כד' המ"מ דלא אסרו נגיעה אלא בביצה שמא ינענע, וכ"כ הדה"ח בסימן ס"ה ס"ו, והמ"ב בסימן ש"י סקכ"ב, ועי' עוד בדבריו בסימן ש"ח סקי"ז ובסימן תקי"ג סק"ג. [↑](#footnote-ref-9)
9. צ"ב דא"כ מאי פרכינן עלה מנתינת כלי לקבל ניצוצות כדי שלא ידלק מה שתחתי', ומכפיית קערה על הנר שלא יאחוז בקורה, ומסמיכת קורה שנשברה, ונתינת כלי תחת הדלף, הרי בכל הני גווני הו"ל לצורך השבת, ובכה"ג אין לאסור משום טירחא, - וצ"ל דכל הא דלא אסרו אלא כשאי"ז לצורך השבת, היינו רק כשהוא לצורך דבר הניטל, אך כל שהוא לצורך דבר שאינו ניטל, לעולם חשבינן לה כשלא לצורך השבת, ויש בזה לאיסור טירחא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
10. והרשב"א לקמן שם צידד לפ"ז, דכל האיסור הוא רק במקום הצלה, שבהצלות החמירו כדי שלא יבא לטלטל ולהביא אפי' מרה"ר כדי להציל מתוך שהוא בהול על ממונו, אך שלא במקום הצלה שרי, - אך הרמב"ן במלחמות לקמן קנ"ד ב' הוכיח מהכא דאין כלי ניטל אלא להצלה, אך כשאין שם הפסד אינו ניטל, דהכל מודים שאינו ניטל שלא להצלה, ולא נחלקו אלא בהצלה שאינה מצוי', והרמב"ן גופי' שם כתב דטעם האיסור הכא הוא שמא יביא כלים דרך רה"ר, ועמש"נ בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-11)
11. אך י"ל דגם מעיקרא פירש הרשב"א דטעם האיסור הוא מגזירה שמא יביא כלים דרך רה"ר, כמש"כ הכא, אלא דס"ל דלא אסרו איסור בפנ"ע מגזירה שמא יביא כלים, אלא מה"ט חשבינן לה כטלטול שלא לצורך דאסור, כאשר כ"נ גם בד' הרמב"ן במלחמות לקמן קנ"ד ב' ללמוד מהכא דאין כלי ניטל אלא להצלה, (אף שכתב דהאיסור הוא שמא יביא כלים דרך רה"ר), וזהו שלמד מזה לאסור טלטול שלא לצורך, - ונפ"מ דלפ"ז כל שהוא צריך למקומו שרי לטלטל אף להצלה שאינה מצוי', וכמש"כ כן בפסקי מהרי"ח, והובא בהג"א סימן י"ח. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועד"ז כתב הראש יוסף בסוגיין ולעיל במתניתין בדעת רש"י בסוגיין שכתב דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא שהי' מוכן מתחילה לטלטלו ועכשיו עושהו מוקצה, דהיינו דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא משום דמשנה שם הכלי דעושה ממוכן מוקצה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן רס"ה סק"א, ולכאו' טעם האיסור בזה הוא משום כבוד שבת, וכמש"כ הריטב"א.

    אך בעיקר ד' הראש יוסף יש מקום לדון, דיש לפרש דמש"כ רש"י דעושהו מוקצה, לאו היינו דהאיסור הוא במה שמשנה שם הכלי דעושה ממוכן מוקצה, אלא דכיון דעושהו מוקצה, ה"ז נאסר בטלטול, וע"כ הו"ל כבונה או כסותר, - אמנם מצינו בפי' ריבב"ן במתניתין דנראה להדיא בדבריו דה"ט דמבטל הכלי מתשמישו המוכן לו ונעשה מוקצה, הוא טעם בפנ"ע לאסור מדרבנן, ואי"ז משום דהוי כסותר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. ולדעת התוס' ודעימייהו דאסור לשבור כלי גמור משום סותר, וכל הא דשובר אדם את החבית הוא במוסתקי, ניחא הא דיש בביטול כלי מהיכנו משום סותר, וכמש"כ האבנ"ז בסימן רי"א סקל"ג. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך לפ"ז אין לאסור בגונא דאין הכלי מונח ע"ג קרקע, דא"א לחשבו כבנין בקרקע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכ"כ המאמ"ר בסימן של"ה סק"ה דליכא לאיסור ביטול כלי מהיכנו, אלא כשהוא נאסר בטלטול, עיי"ש, - אך בדבריו שם משמע דמודה דגם ביטול הכלי מתשמישו הוי בכלל ביטול כלי מהיכנו, ואך דכל שנותן לתוך הכלי דבר האסור באכילה ומותר בטלטול, לא נתבטל הכלי בכך מתשמישו, שהרי בידו להסירו ולהשתמש בכלי, וי"ל עוד דקבלת הדבר האסור בכלי ג"כ הוי בכלל תשמיש הכלי, ולא נתבטל הכלי מתשמישו, וכמש"נ להלן בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-16)
16. וכ"כ בהגה' מעט צרי בסו"ס ישועות מלכו שם הכ"ג, ועיי"ש שכתב דמה"ט פירש הרמב"ם דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא משום סותר ולא משום דהוי כבונה שחיברו בטיט, דזה ל"ש אלא היכא דאסור לטלטלו. [↑](#footnote-ref-17)
17. ונתחדש בדבריו דכל שלא נתבטל הכלי מתשמישו, אף שנאסר לטלטלו, לא חשיב כסותר, - וצ"ל לפ"ז דמש"כ רש"י לקמן שם דהא דהוי כסותר הוא משום דאסור לטלטלו, היינו דל"מ לטלטלו ולהסיר המוקצה מעליו, ומכח זה הוא דנתבטל מתשמישו. [↑](#footnote-ref-18)
18. ואך דבד' הפנ"י משמע דהא דנתינת כלי תחת השמן או תחת תרנגולת ל"ה כביטול הכלי מתשמישו, הוא משום דאף אחר שיטפטף לתוכו נר ותיפול לתוכו הביצה עדיין הוא ראוי לקבלה, - אך החת"ס שם כתב דהוא משום דתשמישו הוא לקבל בו וגם קבלת השמן והביצה היא בכלל תשמישו. [↑](#footnote-ref-19)
19. ולמש"כ הריטב"א דהוא משום מיעוט כבוד שבת, לכאו' יש לאסור כשמבטל את שימוש הכלי אף דמותר לטלטלו, ולמש"כ תלמיד ר"י הזקן דהוא כדי שלא יבא לטלטלו בעוד המוקצה בתוכו, אין לאסור בכה"ג דמותר לטלטלו. [↑](#footnote-ref-20)
20. ועיי"ש שכתב די"ל דאין להתיר בזה אלא לצורך שבת, והיינו משום די"ל דלא הותרה סתירת כלי שנתדבקו שבריו בזפת אלא לצורך שבת. [↑](#footnote-ref-21)
21. ולמש"כ הריטב"א דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא כדי שלא למעט בכבוד שבת, יש להסתפק אסרו אף בדברים שאינם כלים, ולמש"כ תלמיד ר"י הזקן דהוא כדי שלא יבא לטלטלו בעוד המוקצה בתוכו, לכאו' יש לאסור אף בדבר שאינו כלי. [↑](#footnote-ref-22)
22. ומצינו כן בפי' הרש"ס ובביאור הגר"א לירושלמי בפ"ק דמעשרות ה"ו, דאף כשעושה אוכלין למוקצה הו"ל כביטול כלי מהיכנו, אף דאין סתירה באוכלין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-23)
23. ואמנם בד' הפמ"ג מבו' דס"ל דגדר איסורא דביטול כלי מהיכנו הוא דמדרבנן הו"ל בכלל סותר, - ומצינו דאזיל הפמ"ג לטעמי', והוא במש"כ באש"א בסימן של"ה ריש סק"ד דביטול כלי מהיכנו חמיר מטלטול מוקצה, משום דיש בו לתא דבנין וסתירה, וכ"כ המרכה"מ בפכ"א משבת ה"י, - אך בגל' הגרע"א בסימן של"ה שם ובגל' הפמ"ג שם הוכיח מכ"ד דטלטול מוקצה חמיר טפי, וכן הוכיח התהל"ד שם סק"ז, וכ"נ בד' הרמב"ן במלחמות לקמן קנ"ד ב' דאיסורא דביטול כלי מהיכנו לא חמיר מאיסורא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, עיי"ש, ויתבאר עוד בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-24)
24. וגם אם הוא מגזירה שיבא לטלטל הכלי בעוד המוקצה בתוכו, ל"ש כן בכלי מחובר שא"א לטלטלו, - אך יש מקום לדון דלא פלוג רבנן ואסרו ליתן מוקצה בתוך כלי, אף אם בפועל א"א לו לטלטלו. [↑](#footnote-ref-25)
25. ובד' הגרע"א י"ל דמודה דכל שמבטל הכלי מתשמישו הו"ל כביטול כלי מהיכנו, ואך דס"ל דכשנותן בתוכו דבר מוקצה לא חשיב דמבטל את הכלי מתשמישו, שהרי תשמישו הוא לקבל בו, וגם עכשיו הוא מקבל בו את המוקצה, וכמש"נ לעיל בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-26)
26. ומבו' בדבריו דאלמלי דחשיב כמחובר, הי' בזה לאיסורא דביטול כלי מהיכנו, אף שהוא עומד לקבל בו את המוקצה, וכ"ה מבו' בד' החת"ס בביצה י"א א' במהדו"ת סוד"ה תנא בדין נתינת איזמל בתוך התיק שלו, - אך המאמ"ר בסו"ס של"ח כתב בשם הר"י קמחי דלכתחילה אין מקבלין גרף של רעי "בכלי שאינו מיוחד לכך", ומבו' דבכלי המיוחד לכך מותר לקבל גרף של רעי ולא חשיב כביטול כלי מהיכנו, וי"ל דס"ל דעיקר ביטול כלי מהיכנו הוא במה שמבטל הכלי מתשמישו, וכל שהוא מיוחד לתשמיש זה, לא חשיב כמבטל הכלי מתשמישו, וכן הורו כמה מחכמי הדור, וצ"ע.

    והשפ"א לעיל במתניתין כתב טפי מכך, דכל שייחד הכלי מבעו"י לקבלת המוקצה, לי"ב משום ביטול כלי מהיכנו, עיי"ש, - אך בתשו' מהרי"ל סימן ל"ב מבו' דאף כשייחד הכלי לכך מבעו"י יש בו משום ביטול כלי מהיכנו, ולא הותר אלא כשהוא מבטלו מהיכנו בגרמא, והביאוהו הב"י בסו"ס רס"ה, והמג"א שם סק"ב, והמ"ב שם סק"ו. [↑](#footnote-ref-27)
27. ועד"ז מצינו בד' המאירי לקמן קמ"ב א' דמותר ליתן איסור והיתר על כלי, ואח"כ להסיר את ההיתר, משום דכשנותן שם את האיסור וההיתר לא ביטלו מהיכנו, וכשנוטל את ההיתר בא ביטול הכלי מהיכנו מאליו ולא בידים, ועמש"נ בזה בדף מס' 11. [↑](#footnote-ref-28)
28. המחה"ש בסימן רס"ה סק"ב כתב לפרש דהוא משום דביטול כלי מהיכנו עיקרו דרבנן, והיינו דאף דגם כיבוי אינו אסור אלא מדרבנן, דהו"ל משאצל"ג, מ"מ כיון דעיקרו דאורייתא, אף גרם כיבוי אסור, ומשא"כ בביטול כלי מהיכנו דעיקרו דרבנן, לא אסרו אלא כשמבטל בידים ולא כשמבטל בגרמא. [↑](#footnote-ref-29)
29. ובזה מתפרש מש"כ המהרי"ל להתיר בזה רק כשנותן הכלי מער"ש, אך אסור ליתן הכלי בשבת תחת השלחן ואח"כ להסיר את השלחן, ועמדו בזה הראש יוסף לעיל בסוגיין, ובחי' חת"ס החדש לקמן מ"ד א' (ד"ה וכי קשרי)ף והיינו משום דנתינת הכלי במקום שכשיסיר את השלחן יפול השמן לתוכו, הוי מעשה דביטול כלי מהיכנו, - אך יש לפרש לזה בע"א, דהוא משום דאף דהסרת השלחן בפנ"ע מותרת, מ"מ נתינת הכלי והסרת השלחן יחד, הוו מעשה דביטול כלי מהיכנו, - ועמש"נ בזה בדף מס' 11 בהערה בד' המאירי. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש שכתב להתיר עוד, משום דקי"ל כר"ש כרבי שמעון דבר שאין מתכוון מותר בדלא הוי פס"ר, וכ"ש הכא דדרבנן הוא, וצ"ב דהכא הרי הוי פס"ר, ועמש"כ בזה המחה"ש בסימן רס"ה סק"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ב הערה מ"ג צידד דהוא משום דכל שאינו מתכוין לשמן, אין נעשה הכלי בסיס כלל לשמן, ולא נתבטל מהיכנו, עיי"ש, ולכאו' אי"ז כלל במשמעות ד' המהרי"ל. [↑](#footnote-ref-32)
32. ומה"ט הוא דאסור לזרוק כרים לתוך המים משום דעי"ז אינם ראויים לשימוש, וכמש"כ הרמב"ם בפכ"ה משבת הכ"ו, אף דאינו מתכוין לכך, - אך י"ל, דהתם כיון שכונתו לזרקם לתוך המים, אף שאין כונתו שיספגו את המים, חשיב כמתכוין לכך. [↑](#footnote-ref-33)
33. וכ"נ בפירש"י לקמן מ"ז ב' ד"ה והא קא מבטל שכתב דהוא משום דלא יוכל ליטלו משם "כל היום", וכ"נ גם בדבריו לקמן קנ"ד ב' ד"ה דמטנפי שכתב דהא דמבטל כלי מהיכנו, הוא משום דשוב אין ראויין "לבו ביום" לכלום, אך בדבריו שם יש לדחות, דס"ל כמש"כ הרמב"ן ודעימי' דביטול כלי מהיכנו לשעה שרי במקום הפסד מרובה, וע"כ התם דהוא מקום הפסד מרובה, לא נאסר ביטול כלי מהיכנו, אלא כשהוא מבטלו לכל השבת. [↑](#footnote-ref-34)
34. וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ ההג"א שם לעיל מינה לצדד דלר"ש דלאחר שיכבה הנר יהא השמן מותר ל"ה כביטול כלי מהיכנו משום שסופו יהי' מותר בו ביום, ובמש"כ ההג"א שם, דאם יש בכלי דבר היתר וכו' דמותר, דהא יכול לטלטלו "לכל הפחות לכשיכבה" וכו', והרי דאין איסורו לכל היום ל"ה כביטול כלי מהיכנו. [↑](#footnote-ref-35)
35. אך יש לפרש לד' רש"י בע"א, דכל שאין דעתו לנער, הו"ל בסיס לדבר האסור, וממילא דאינו רשאי לנערו, ולעולם י"ל דאם הי' רשאי לנערו, ל"ה כביטול כלי מהיכנו, אף אם אין דעתו לנערו, וזה מתישב עם מש"כ בפירש"י לקמן מ"ז ב' דהא דבניצוצות הו"ל ביטול כלי מהיכנו, הוא משום דהו"ל בסיס לדבר האסור, - וכן מתפרשים גם ד' הב"י בדעת ההג"א, דאזיל לטעמי' שם לעיל מינה, דכל שדעתו להניחו לכל השבת הוי בסיס לדבר האסור ואסור לנערו. [↑](#footnote-ref-36)
36. ועיי"ש שכתב דדמי למש"כ התוס' דבאפרוחים שבידו להפריחן מיד לא חשיב כביטול כלי מהיכנו, אף שאין בדעתו להפריחן. [↑](#footnote-ref-37)
37. ובד' התורי"ד לקמן שם מבו' דאף אם אין דעתו לנערו, מ"מ אם בידו לנערו ל"ה כביטול כלי מהיכנו, כיון דאם יצטרך לכלי ינערנו, ואך דכיון שאין דעתו לנערו כל השבת הו"ל בסיס לדבר האסור, ותו אין בידו לטלטל ולנער. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובתוס' הגרע"א במתניתין הק' ממה שאמרו בסוגיין דנתינת כלי תחת הדלף הויא ביטול כלי מהיכנו, אף דיכול לנער הדלף, ואמנם לדעת התוס' דכל שיכול לנערו שרי, י"ל דאזלי לטעמייהו דס"ל דיש בסיס באמצע השבת, ואכמ"ל, ועמש"כ בזה בס' האיר יוסף סימן ד' בכמה אנפי. [↑](#footnote-ref-39)
39. וצ"ע שהרי ההג"א גופי' למד להך מילתא דכל שיכול לנערו לי"ב משום ביטול כלי מהיכנו, מהא דשרינן בשליפי זוטרי, ולמש"כ המג"א דכל הא דשרי הוא רק כשיכול לנערו מיד, בע"כ דגם בשליפי זוטרי חשיב כיכול לנערו מיד. [↑](#footnote-ref-40)
40. ועיי"ש שכתב, דאף דהמג"א בסימן רס"ו סקי"ד כתב לאסור ביטול כלי לשעה שלא במקום הפסד מרובה, מ"מ הכא צירף גם למש"כ לדון בתחילת דבריו דחשיב כהפסד מרובה, - והעירו, דלפמש"כ המג"א לישב לההיא דניצוצות, הרי בע"כ דכה"ג לא חשיב כהפסד מרובה, דא"כ מאי פרכינן מינה, הרי הו"ל ביטול כלי לשעה ושרי במקום הפסד מרובה, וא"כ ה"נ נתינת כלי תחת הנר ל"ה כהפסד מרובה, וכמש"כ המג"א לעיל מינה לדמות זל"ז, - וצ"ל דלמש"כ המג"א לחלק דהיכא דיכול לנערו מיד שרי, הרי דגם אי נפרש לסוגיית הגמ' בדין שליפי זוטרי, דלא הותר אלא במקום הפסד מרובה, מ"מ אף בכה"ג לא שרינן אלא כשיכול לנערו מיד, וע"כ הוא דבניצוצות דאין יכול לנער מיד אסור אף אם הוי כהפסד מרובה, ואמנם דבד' הר"ן שהק' מניצוצות, מבו' דלא חילק בזה, אך המג"א לא חשש לד' הר"ן גופי', אלא לפשטות סוגיית הגמ' דאף בשליפי זוטרי לא הותר אלא במקום הפסד מרובה. [↑](#footnote-ref-41)
41. ונפ"מ רבתא בזה לדינא, במש"כ הפמ"ג באש"א שם והמ"ב שם סק"ה, דאף דאסור להעמיד כלי תחת הפחם שבראש הפתילה שיפול לתוכו, משום דאינו יכול לנערו מיד, מ"מ במקום הפסד מרובה שרי, - וכ"ז הוא להפמ"ג לטעמי' דלדעת המתירים ביטול כלי מהיכנו לשעה הוא אף כשאין יכול לנערו מיד, וגם לדעת האוסרים כשאין יכול לנערו מיד, מ"מ במקום הפסד מרובה שרי, - אך לד' המחה"ש, הרי דלדעת המתירים, לא הותר בשליפי זוטרי אלא משום דיכול לנערו מיד, אך כל שאין יכול לנערו מיד אסור אף במקום הפסד מרובה, ולמש"נ בהערה הקודמת, הרי דגם לדעת הסוברים דהתירא דשליפי זוטרי הוא משום הפסד מרובה, י"ל דלא הותר אלא כשיכול לנערו מיד. [↑](#footnote-ref-42)
42. והיינו דאף דאסור לטלטל הכלי בעוד הטבל עליו, מ"מ כיון דהוא איסור שיש לו היתר, קליש איסור זה, ולא חשיב כביטול כלי מהיכנו, ול"ד לנתינת כלי תחת הביצה, דכיון דאין לו היתר בעוד הביצה בתוכו, חמיר איסורי', וחשיב כביטול כלי מהיכנו, - ונתחדש בזה דליחשב כביטול כלי מהיכנו לא סגי במה שבפועל אין בידו לטלטלו, אלא במה שאסור לטלטלו, וע"כ הוא דכל דקליש איסורי' ל"ה כביטול כלי מהיכנו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
43. וזה דלא כמש"כ האו"ש בפכ"ו משבת הכ"ב דמכח ה"ט דאם עבר ותיקנו מתוקן הוי כביטול כלי מהיכנו לשעה, ולא הותר אלא במקום הפסד מרובה, ועמש"כ בזה הראש יוסף לקמן בע"ב. [↑](#footnote-ref-44)
44. ועד"ז כתב בחי' המאירי בביצה י"ז ב', דאף דהמעשר בשבת במזיד לא יאכל, מ"מ שפיר אמרו דאם עבר ותיקנו מתוקן, דיצא מידי טבל ומותר בטלטול, אף שהוא אסור באכילה, וכ"כ המגיני שלמה בסוגיין בתו"ד בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-45)
45. וכ"ה מבו' בד' המגיני שלמה שפירש כן לדבריו, - אך יש מקום לפרש לדבריו בע"א, דלעולם הא דל"ה כביטול כלי מהיכנו, הוא משום דאם אם עבר ותיקנו במזיד אינו אסור אלא משום קנס ואינו אסור בטלטול, ומש"כ הר"ש דאיירי בשוגג, הוא בישוב לישנא דאם עבר ותיקנו מתוקן דמשמע דהוא מותר באכילה. [↑](#footnote-ref-46)
46. והריטב"א ותוס' תלמיד ר"י הזקן כתבו כן בישוב משה"ק התוס' דגם בנתינת כלי תחת הביצה אם עבר והסיר הביצה שרי, - אך מד' התוס' ועוד מקמאי שלא כתבו לישב כן, מבו' דס"ל דהא דבטבל ל"ה כביטול כלי מהיכנו, הוא אף כשאין לו תקנה אלא ע"י מעשה. [↑](#footnote-ref-47)
47. והקה"י בב"ק סו"ס מ"ב כתב בביאור ד' התו"י דהא דשאני איסור דאורייתא מאיסור דרבנן, הוא משום דאיסור דאורייתא נחשב כדבר "שא"א לעשותו", ולא שייך לומר הואיל ואם עבר וכו', אבל איסור דרבנן נחשב בגדר דבר "שאסור לעשותו", אבל לא כדבר "שא"א לעשותו", ושייך לומר הואיל ואם עבר ותיקנו מתוקן, - וצ"ע דהרי אף כיבוי הוי איסור דרבנן דהוי משאצל"ג, ואף שהחמירו בזה טפי משום דיכול לבא לידי מלאכה דאורייתא, מ"מ אי"ז טעם דנימא דמכח זה הוי כדבר שא"א לעשותו. [↑](#footnote-ref-48)
48. ולמש"כ הא"ר דמותר לטלטל את הניצוצות עצמן משום דאין בהן ממש, יש ללמוד מזה דדבר דחשיב שאין בו ממשות, לי"ב משום מוקצה, אף דלא חזי למידי, ונפ"מ הוא באבק וכיו"ב, והקצוה"ש בסימן קט"ז סק"י כתב לחדש דאיסור טלטול מוקצה הוא רק בדבר הראוי לאיזה תשמיש אלא שלא הוכן לו, וזה צ"ע מכ"ד, וגם מד' המג"א הכא דניצוצות שכבו אסור לטלטלן, אף דאינם ראויים לכלום. [↑](#footnote-ref-49)
49. ואזיל רש"י לטעמי' לקמן שם, דמבו' בדבריו דאיסורא דביטול כלי מהיכנו הוא רק כשמבטלו לכל השבת, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-50)
50. אך בד' החזו"א בסימן מ"ח סק"ח מבו' דלדעת הסוברים דיש בסיס באמצע השבת, הרי דכל שמהדק את הספסל הויא בסיס לדבר האסור, ורק ברפה ליכא משום בסיס לדבר האסור, כיון שאינו מטלטל את המוקצה בהסירו את הספסל. [↑](#footnote-ref-51)
51. ונתחדש בדבריו, דאף דליכא איסור כלל בנטילת הספסל, מ"מ כל שמייחדו לצורך מוקצה, הו"ל כביטול כלי מהיכנו, וכ"נ בד' הריטב"א בב"ב י"ט ב' בדין סתימת חלון בשבת שלא תעבור הטומאה, דאם מבטלו שם לשבת הו"ל ביטול כלי מהיכנו, ועמש"כ בזה בקונט' מהגרד"ל שליט"א סימן מ"ב וסימן מ"ג. [↑](#footnote-ref-52)
52. אך השושנים לדוד לקמן שם נחלק ע"ז וכתב דאף בכה"ג שרי, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-53)
53. והנה אמנם המאירי בביצה ל"ו א' כתב דמותר ליתן כלי תחת הדלף, בדלף גדול שהכלי מתמלא ממנו מותר שמאחר שהוא מתמלא נשפך לארץ ומלכלך את הבית וה"ז כגרף של רעי שמותר לטלטלו ולהוציאו, נמצא שאינו מבטל כלי מהיכנו, שהרי מצד מיאוסו יהא מותר לטלטלו ולהוציאו, וכ"כ הגר"ז בסימן של"ה ס"ד, והיינו דקי"ל דביטול כלי מהיכנו לשעה אסור, מ"מ ה"ז מותר לצורך פינוי גרף של רעי, כ"ה דה"ז מותר משום הפסד מרובה, ולא מצינו דלא הותר ליתן הכלי אלא בגונא שיתמלא קודם צאת השבת, ומשמע דאף אם לא יתמלא קודם צאת השבת שרי, דכיון דכשיתמלא שרי לטלטלו אף אם הי' עדיין שבת, הו"ל כביטול כלי מהיכנו לשעה, וי"ל דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בהתירא דביטול כלי מהיכנו לשעה, אם היינו רק כשדעתו לנערו בשבת, או סגי במה שבידו לנערו בשבת, (ונתבאר בדף מס' 3), והיינו דאם סגי במה שבידו לנערו, י"ל דלא חשיב כביטול כלי מהיכנו לכל השבת, אלא היכא דמשום איסור שבת א"א לו לנערו, דכלפי שבת הוי זה ביטול גמור, אך כל דלאחר שעה יהא מותר לנערו אף אם יהא עדיין שבת, דנמצא דאף כלפי שבת אי"ז ביטול כלי גמור, הו"ל כביטול כלי מהיכנו לשעה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-54)
54. והבעה"מ כתב דהא דאין ראויין לכסות בהן מנא, הוא משום דחס עליהן שלא יפלו וישתברו, ועד"ז כתב הרשב"א בפי' בתרא. [↑](#footnote-ref-55)
55. וכ"כ התורי"ד דאם ל"ה הקרני דאומנא מוקצה מחמת חיסרון כיס, ל"ה חשבינן לה כביטול כלי מהיכנו, - אך בדבריו מבו' דאי"ז משום דמותר להסירן כדי להשתמש בכרים ובכסתות, אלא הוא משום דדין הכרים הוא כדין הקרני דאומני שעליהן, ומותר לטלטלן לצורך מקומן. [↑](#footnote-ref-56)
56. וכן נקט הפמ"ג באש"א בסימן רע"ט סקי"ד בתו"ד, דאי נימא דמוקצה מחמת מיאוס אסור לטלטלו מחמה לצל, אסור ליתנו ע"ג כרים, כשאין לו עכשיו צורך בו, דחשיב כביטול כלי מהיכנו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-57)
57. וצ"ב דא"כ מ"ט לא התירו אלא בשליפי זוטרי, הרי אף בשליפי רברבי בידו להניח תחתיהן כרים וכסתות ושיהא דעתו להסירם אח"כ כדי להשתמש בכרים ובכסתות, דהו"ל טלטול לצורך מקומו, ובכה"ג ל"ה כביטול כלי מהיכנו, - ושמא מודו לד' הרשב"א דאסור להביא כרים לכתחילה וליתן תחתיהן כדי שיטלטל ביד לאחר מכן לצורך מה שעשינו לו מקום בידים, וע"כ אסור ליתן תחתיהן כרים וכסתות ע"ד להסירם אח"כ, ולא קשיא להו אלא דמ"מ כיון דאם יתחדש לו אח"כ צורך מותר לטלטלן ל"ה כביטול כלי מהיכנו, וע"ז הוא שכתבו דמ"מ כל שאין דעתו ע"ז הו"ל כביטול כלי מהיכנו, כיון שנתבטלו ממקצת הכנה שלהן. [↑](#footnote-ref-58)
58. ומד' ההשלמה למדנו לפרש לזה, דהיינו דעיקר איסורא דביטול כלי מהיכנו הוא כשמבטלו לכל השבת, והא דנאסר ביטול כלי מהיכנו לשעה, הוא משום דשמא יבטלנו לכל השבת, וכיון דליכא בזה לעיקר איסורא דביטול כלי מהיכנו, ולא נאסר אלא משום דחיישינן שיבא לבטל לכל השבת, התירו לזה במקום הפסד מרובה. [↑](#footnote-ref-59)
59. ואזיל לטעמי' דס"ל דהא דכפיית סל תחת האפרוחים ל"ה כביטול כלי מהיכנו, הוא משום דיכול להבהיל את האפרוחים מעל הסל ולהפריחם מע"ג הסל בלא שום טלטול. [↑](#footnote-ref-60)
60. והרמב"ן במלחמות כתב דשמא ל"ג התם רב הונא, - ובשם הראב"ד כתב שפירש לד' רב הונא דהתם בע"א, ולא ס"ל דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, וכ"כ הרשב"א לעיל שם בשמו, ויתבאר בעזה"י במקומו, - והראבי"ה בסימן ר"ג כתב דדוקא במוקצה דמת דחמיר ס"ל לרב הונא דאין כלי ניטל לצרכו, - והמאירי לעיל מ"ג ב' כתב דאף דהתם מפרשינן לד' רב הונא דהא דאין עושין מחיצה בשביל מת הוא משום דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, מ"מ מסוגיין מוכח דאי"ז טעמו של רב הונא, אלא הא דאין עושין מחיצה למת, הוא משום איסור עשיית מחיצה, וכ"כ הכס"מ בפכ"ו משבת הכ"ב בסופו בדעת הרמב"ם שם, - והמאירי שם כתב עוד, די"מ דלא א"ר הונא דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, אלא לדעת ר' יהודה דמחמיר במוקצה, ולדידי' לא ס"ל. [↑](#footnote-ref-61)
61. וכ"כ בהגה' הגר"ח צנזער למג"א בסימן רס"ו סקי"ד, בדעת הרי"ף והרא"ש והטוש"ע שהשמיטו למה שאמרו הכא דבמקום הפסד מועט אסור, שהרגיש בזה המג"א שם, והיינו משום דלפ"מ דקי"ל דכלי ניטל לדבר שאינו ניטל, שרי אף בדליכא הפסד מרובה, וצ"ע, שהרי הרי"ף והרא"ש הוכיחו מהכא דכלי ניטל לדבר שאינו ניטל, ולדרך זו הרי אדרבה סוגיא דהכא ס"ל דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, ומה"ט הוא דלא הותר אלא במקום הפסד מרובה. [↑](#footnote-ref-62)
62. ועד"ז כתב הבעה"מ דאף דקי"ל דכלי ניטל אף לדבר שאינו ניטל, מ"מ הכא אסור, משום דלא טרחינן טירחא יתירא בדבר שאין עליו תורת כלי כל עיקר כגון בולסא שהוא שברי זכוכית. [↑](#footnote-ref-63)
63. אך בד' הריטב"א בפסחים ו' א' מבו' דמפרש כפירש"י, דמכוון הגמ' הכא הוא דאם צער בע"ח דאורייתא ה"ז מועיל להתיר לאיסור ביטול כלי מהיכנו דרבנן. [↑](#footnote-ref-64)
64. ובדעת הרמב"ן ודעימי', כתב החזו"א בסימן מ"ח סק"ז דאע"ג דליכא משום צער בע"ח בדרך עבודת הבהמה, אבל צער מרובה שלא כדרך עבודתה אלא צערא בעלמא, לא ניתן לצערה בזה, וע"כ חייב להשליך משאה אף בהפסד, - והעירו דמצינו בדבריהם בב"מ ל"ג א' דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ן שם הק' דכיון דצער ב"ח דאוריתא, מ"ט זקן ואינו לפי כבודו אינו פורק, וכתב דעשה דכבוד תורה עדיף, והר"ן שם כתב דכיון דצער בע"ח הותר לתשמישן של אדם, כ"ש לכבודן בשוא"ת דגדול כבוד הבריות, וכבר כתב האו"ש בפכ"א משבת ה"י לדמות הדברים זל"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-65)
65. אך בד' המג"א בסימן רס"ו סקי"ד והגר"ז שם סכ"ה מבו' שפירשו לד' רש"י, דהותר איסור ביטול כלי מהיכנו משום הפסד מרובה, וע"כ שפיר אתי צער בע"ח ודחי לאיסורא דביטול כלי מהיכנו, דאף דאפשר לו להתיר החבלים ויפלו השקים, לא נתחייב בכך כדי למנוע ביטול כלי מהיכנו, דהותר במקום הפסד מרובה, וכ"כ הדגמ"ר שם בביאור ד' המג"א, - ועמש"כ הרש"ש והמלא הרועים בסוגיין. [↑](#footnote-ref-66)
66. ובחי' תלמיד הרמב"ן כתב דצ"ל, דכיון דצער בע"ח אינו אלא מדרבנן, אינו חמור כמו לבטל כלי מהיכנו וכשאר האיסורין הקבועין בשבת, שאינם נדחין מפני הפסד. [↑](#footnote-ref-67)
67. ועיי"ש שהק' דמ"ט התירו לאיסור טלטול מוקצה ולא התירו לאיסור ביטול כלי מהיכנו, ותרוייהו איסור דרבנן, והמרכה"מ שם כתב דאיסור ביטול כלי מהיכנו דהוי כסותר חמיר טפי, ומ"מ היכא דא"א לפרוק כדרכו, התירו אף לאיסורא דביטול כלי מהיכנו, וכמש"כ המ"מ שם, וכ"כ הפמ"ג באש"א בסימן של"ה ריש סק"ד דאיסור ביטול כלי מהיכנו חמיר טפי, דיש בו לתא דבנין וסתירה, אך בגל' הגרע"א למג"א ולפמ"ג שם כתב דטלטול מוקצה חמיר טפי, והוכיח לזה מפירש"י בסוגיין, (דהתירו משום צעב"ח לאיסור ביטול כלי מהיכנו, ולא התירו לפרק בידים), ומד' המג"א בסימן רס"ו סקי"ד. [↑](#footnote-ref-68)
68. ובד' המ"מ שם משמע דטעם הא דהתירו בכה"ג לטלטול מוקצה הוא משום הפסד מרובה, וכ"כ הבית מאיר בסימן רס"ו ס"ט ובסימן של"ד ס"ב, וכ"כ הגר"ז בסימן רס"ו סכ"ד לפ"מ שפירש שם דהוא טלטול במקצת, דהיינו דהתירו לזה במקום הפסד מרובה, וכ"נ בד' הלח"מ והמג"א שם, ועיי"ש שכתב דתליא בפלוגתת רבוותא בסימן של"ד ס"ב, וכ"כ התהל"ד בסימן רס"ו סוסק"י, - אך למש"כ הביאוה"ל בסימן רס"ו עפי"ד הר"ן בסוגיין, אין ההיתר בזה משום הפסד מרובה, אלא משום דצער בע"ח דוחה לאיסור טלטול מוקצה, דכיון שלא נתחייב להפסיד ממונו משום צער בע"ח, וא"צ להתיר החבלים באופן שישברו הכלים, תו מהני הצער בע"ח לדחות לאיסור מוקצה. [↑](#footnote-ref-69)
69. אך בספר הבתים שערי המלאכות שער ח' כתב בדעת הרמב"ם, דפליג ע"ד ההשלמה, וס"ל דא"צ להתיר החבלים ויפלו השקים דיש בזה הפסד מרובה. [↑](#footnote-ref-70)
70. והבית מאיר שם תמה ע"ז, דאי"ז טלטול במקצת, ואין לך טלטול גמור יותר מזה, ואדרבה כשפורק בנחת שוהה בידו הרבה בהנחתם כדי שלא ישברו, והחזו"א בסימן מ"ח סק"ז כתב דהיינו דהא דפורק בנחת, היינו דהוא מחזיק בחבלים ושוהה בשלשול השקים, וזה חשיב כטלטול במקצת, ועמש"כ התהל"ד בסימן רס"ו סק"י לפרש בע"א. [↑](#footnote-ref-71)
71. ועיי"ש שכתב דהי' מקום לומר דכיון דלא הותר ביטול כלי מהיכנו משום הפסד מרובה, הרי דאם נבא להתיר לו לבטל כלי מהיכנו, הרי אדרבה יש לו להציל ע"י הפסד ממונו, ואך דכיון דאי נימא הכי יהא מותר לו להניחה ע"ג בהמה, דהותר צער בע"ח משום הפסד ממונו, תו אמרינן דיעשה כמו שהוא עושה בחול, דהי' פורק בידו, או שהי' מניח כלים תחתיהן. [↑](#footnote-ref-72)
72. ולמש"כ הרשב"א לקמן קנ"ד ב' היינו דמה"ט דאי"ז אלא ביטול כלי מהיכנו לשעה, ה"ז מותר במקום הפסד מרובה, או דכיון שעשויין לירד מעצמן וא"צ לטלטלן ואפי' מן הצד, ל"ה כלל כביטול כלי מהיכנו. [↑](#footnote-ref-73)
73. והב"ח בסו"ס ש"ה כתב דמשמע דאף דאי"ז אלא ספק ביטול כלי מהיכנו ה"ז אסור, ועיי"ש שכתב בדעת רש"י והרמב"ם דפליגי ע"ז וס"ל דליכא איסורא אלא בודאי, אך בספק לא החמירו, והתהל"ד שם סקי"ד כתב דנפ"מ בזה אם מותר ליתן כלי תחת נר שעוה כשהוא ספק אם יפול הנר לתוכו, אך לכאו' יש לחלק בין מיני הספיקות. [↑](#footnote-ref-74)
74. ומשמע דאי"ז משום דאסורין בטלטול, מגזירה שמא יסחוט, אלא הוא משום דא"א להשתמש בהן, ואף אם מותר לטלטלן, מ"מ כיון דאסור להשתמש בהן הו"ל בכלל ביטול כלי מהיכנו, וכ"כ הישועות מלכו שם הכ"ג, ונתבאר בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-75)
75. והמג"א בסימן ש"ה סקי"א כתב דלדעת הרמב"ם ל"ה כביטול כלי מהיכנו, אלא בכרים וכסתות, אך בגדי מלבוש ראויים להשתמש בהן אף כשנשרו במים, ומבו' בדבריו דטעם הא דהוי כביטול כלי מהיכנו, אי"ז משום דבפועל אינם ראויים לשימוש, אלא משום דאסור להשתמש בהן משום חשש סחיטה, וכ"כ השלחן עצי שטים בסימן ב' אות א', והא"ר שם סקי"ז נחלק ע"ז, דאף דמי שנשרו כליו במים הולך בהן, היינו כשאין לו אחר ומשום כבוד הבריות, ועוד, דהכא דמשימן בכוונה במים אפשר דגרע, ומשמעות דבריו דמכח הני טעמי הו"ל כביטול כלי מהיכנו, (וי"ל דע"ז הוא דפליג המג"א, דמ"מ כיון דאם לא יהא לו בגד אחר מותר ללבשו, ל"ה כביטול כלי מהיכנו). [↑](#footnote-ref-76)
76. וכתב דפשוט דמותר לומר לגוי להעלותה, וכמש"כ השו"ע שם ס"כ דמותר לומר לגוי לחלוב בהמתו בשבת משום צער בע"ח, והא"ר שם סקי"ח כתב עפי"ד המהר"ם מרוטנבורג בתשו' ד"פ סימן מ"ג, ובהגמי"י בפ"ח משבת ה"י, דה"ז קייל טפי מהנחת כרים, וכ"כ המ"ב שם סק"ע דעדיף טפי לומר לגוי להעלותה מלהניח כרים תחתי', - והתהל"ד שם סוסקט"ו כתב ללמוד מזה דטלטול מוקצה חמיר מאמירה לגוי, שהרי אמירה לגוי אף במלאכה דאורייתא הותרה משום צער בע"ח, וטלטול מוקצה לא הותר, ועיי"ש במשה"ק ע"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-77)
77. ונחלק ע"ד הא"ר שם סקי"ח שכתב דיש לפרש דמש"כ הרמב"ם דאסור להעלותה בידו היינו כשאפשר ע"י כרים וכסתות. [↑](#footnote-ref-78)
78. ויש להוסיף, דמצינו הדברים מפורשים כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בביצה כ"ה ב' דלא הותר טלטול מוקצה במקום צער בע"ח, ואע"פ שצער בע"ח דאורייתא. [↑](#footnote-ref-79)
79. ולכאו' הוא כמש"כ בגל' הגרע"א למג"א סימן של"ה סק"ד ולפמ"ג שם דאיסור ביטול כלי מהיכנו קייל מאיסור טלטול מוקצה בידים, וע"כ העמידו דבריהם ולא התירו לזה במקום צער בע"ח, וכ"כ התהל"ד שם סק"ז, - אך הפמ"ג בסימן של"ה שם נקט דביטול כלי מהיכנו חמיר טפי, דיש בו לתא דבנין וסתירה, וכ"נ בד' הא"ר שם סק"ד, וכ"כ המרכה"מ בפכ"א משבת ה"י והבית מאיר בסימן רס"ו ס"ט בדעת הרמב"ם שם, וזה לפ"מ שפירשו למש"כ הרמב"ם שם דפורקן בנחת, דהיינו ע"י טלטול גמור, ונתבאר לעיל, וכ"כ האו"ש בהל' שבת שם בסו"ד, - והבית מאיר שם כתב דלפ"ז צ"ל דהא דהכא לא התירו להעלותה בידים, הוא משום דיש בזה גם לטורח ההעלאה. [↑](#footnote-ref-80)
80. וכ"נ גם ממש"כ כמה מקמאי ללמוד להתיר לחלוב הבהמה ע"י גוי משום צער הבהמה, מהא דשרינן ביטול כלי מהיכנו משום צער בע"ח, וכ"כ השו"ע בסימן ש"ה ס"כ, ומשמע דהוא אף בדליכא פסידא. [↑](#footnote-ref-81)
81. וכ"נ ממש"כ הריטב"א דדעת רב הונא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל ואסור לבטל כלי מהיכנו, וא"כ ר' יצחק שהוא מחמיר כמותו ואית לי' שאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל בשבת, ה"ה דס"ל שאסור לבטל כלי מהיכנו. [↑](#footnote-ref-82)
82. ושמא י"ל, דעיקר הא דביטול כלי מהיכנו חשיב כסתירה, וחשבינן לה דנתבטל הכלי מתשמישו, אף דגם עכשיו הוא משמש למוקצה, הוא משום דעיקר הכנתו של הכלי הוא שלא לתשמישי מוקצה, וזהו דא"ר יצחק דמכח זה אף אסור לטלטל את הכלי לצורך דבר שאינו ניטל, דאינו מוכן לתשמיש זה, וזה ניחא אי נימא דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, הוא משום דאין הכלי עומד אלא לתשמישי היתר, והו"ל כמוקצה לדבר שאינו ניטל, וכמשמעות ד' הבעה"מ בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-83)
83. וצ"ב דא"כ מאי פרכינן עלה מנתינת כלי לקבל ניצוצות כדי שלא ידלק מה שתחתי', ומכפיית קערה על הנר שלא יאחוז בקורה, ומסמיכת קורה שנשברה, ונתינת כלי תחת הדלף, הרי בכל הני גווני הו"ל לצורך השבת, - וצ"ל דכל שהטלטול הוא לצורך דבר שאינו ניטל, אף שיש לו תועלת בכך, חשבינן לה כטלטול שאינו לצורך השבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
84. והוא מוכח כן לפ"מ שדן הרשב"א לקמן בסוגיין דמותר לטלטל כלי אף שלא לצורך, ובע"כ דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, אי"ז משום דהו"ל כטלטול שלא לצורך, אלא הוא משום איסור מוקצה שאסור לטלטל כלי לצרכו. [↑](#footnote-ref-85)
85. וזה כמש"כ הראבי"ה שם דאף דטלטול מן הצד שרי, מ"מ במוקצה דמת החמירו לאסור אף טלטול מן הצד, וה"נ החמירו במוקצה דמת לאסור אף טלטול דבר אחר לצרכו. [↑](#footnote-ref-86)
86. וכ"ה גם למש"נ להלן די"ל בדעת הרשב"א דאף דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל הוא משום שהחמירו במוקצה, מ"מ הוא מיוסד על גזירת כלים, ולפ"ז אין לאסור בשימוש. [↑](#footnote-ref-87)
87. וגם בד' הרי"ף ועוד מקמאי שכתבו דקי"ל דלא כר' יצחק, משמע דס"ל דלר' יצחק דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, הוא אף לדעת ר"ש, וע"כ כל הא דקי"ל דכלי ניטל אף לדבר שאינו ניטל, הוא משום דלא קי"ל כר' יצחק. [↑](#footnote-ref-88)
88. ואמנם בל' הבעה"מ משמע טפי דהוא משום דעיקר הא דאין כלי ניטל אלא לצורך דבר הניטל, הוא משום דאין הכלי עומד בשבת אלא לשמש דבר היתר, ומקצי לי' אינש מלשמש לדבר איסור, וע"כ הוא דאינו ניטל לדבר שאינו ניטל, דהוי מוקצה מתשמיש זה, וע"כ כ"ז הוא לר' יהודה דאית לי' מוקצה, אך בד' הרשב"א מבו' דאי"ז מכח ה"ט, אלא משום דר' יהודה מחמיר במוקצה ור"ש מיקל במוקצה, וכ"נ ממש"כ בתשו' מהר"ם מלובלין סימן כ' דבדבר שאין עליו תורת כלי כעצים ואש לכו"ע אין ניטלין לצורך דבר שאינו ניטל, דיש עליהן דין מוקצה קצת לענין זה, והביאו המג"א בסימן תמ"ו סק"ג.

    ויש להוסיף, דאי נימא דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, הוא משום דאין הכלי עומד אלא לשמש בו דבר היתר ומקצי לי' אינש מלשמש לדבר האיסור, הרי לכאו' ל"ש הך דינא בדברים העומדים לבהמה וכיו"ב, דכיון דעיקר עמידתם היא לדבר שאינו ניטל, ל"ה מוקצה מתשמיש זה, אך בד' הראשונים בכ"ד מצינו דאף בדברים העומדים לבהמה איכא להך דינא, ודנו היאך מותר ליתן אוכלי בהמה לפני הבהמה, וליתן מרדעת ע"ג הבהמה, ונתבאר להלן, ובע"כ דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל הוא מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-89)
89. והשעה"מ שם כתב בדעתו, דאף דקי"ל דכלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, מ"מ אינו ניטל לצורך המת, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-90)
90. ותמה עוד, דמ"ש דהתירו להך איסורא במקום הפסד מרובה, ולא התירו לאיסור ביטול כלי מהיכנו במקום הפסד מרובה, וזה דלא כמש"כ הפמ"ג באש"א סימן של"ה סק"ד דאיסורא דביטול כלי מהיכנו חמיר טפי דהוא משום לתא דסתירה, ונתבאר במקומו, - אך בד' הבעה"מ לקמן שם מבו' דהוא משום דביטול כלי מהיכנו הוא דבר חמור שהכל מודים בו שהוא אסור בשבת, ומשא"כ בהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל דהוא שנוי בפלוגתא. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך בד' הבעה"מ בסוגיין משמע להדיא דלא התירו בכל הפסד מרובה, אלא הוא היתר מסוים שהתירו במי שהיתה בהמתו טעונה מבעו"י ובא מן הדרך משחשיכה, וע"ד מה שהתירו במי שהחשיך לו בדרך דנותן כיסו לנכרי, והוא מכלל י"ח דבר, ולפ"ז ניחא, ואמנם זה תליא בפלוגתת קמאי בהתירא דמי שהחשיך לו בדרך דנותן כיסו לנכרי, אם הוא היתר מסוים במי שהחשיך לו בדרך, או הוא אף בשאר הפסד, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-92)
92. והמנחת שלמה בח"ב סימן ט"ז סוד"ה ובעיקר דבריו כתב דתליא בטעם הא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, דאם הוא משום איסור מוקצה, הרי דכלי שמלאכתו לאיסור חשיב כדבר הניטל, כיון דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, אך אם הוא משום דהו"ל כטלטול שלא לצורך יש לאסור בזה, עיי"ש, - ואמנם לכאו' יש מקום לומר דכיון דכלי שמלאכתו לאיסור ראוי להשתמש בו, דהוא ניטל לצורך גופו, מותר אף ליטול כלי לצרכו, ואך לפ"ז לא תליא אלא בהא דהוא ניטל לצורך גופו, ומד' הרמב"ן שכתב דהוא משום דניטל לצורך גופו ומקומו, מבו' דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, הוא משום איסור מוקצה, וכיון דכלי שמלאכתו לאיסור ניטל לצורך גופו ומקומו, חשיב כדבר הניטל, ולא אסרו לטלטל כלי אחר לצרכו, אך י"ל דכ"ה דחזינן דאסור לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור מחמה לצל, והרי דלא התירו לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור לצורך הצלתו, וכמה מקמאי כתבו דהוא משום דחשבינן דאין הטלטול לצורך שבת, ול"מ הא דראוי להשתמש בו דהוא ניטל לצורך גופו, ה"נ טלטול כלי אחר לצרכו לא חשיב כצורך שבת. [↑](#footnote-ref-93)
93. והמהרש"א שם כתב דמשה"ק התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ופורסין בההיא דדיכרי דרב הונא דהיאך הותר לטלטל לצרכן, הוא משום דדיכרי אין דרך למושכן ולהוליכן באחיזת יד כמו חמור, - אך הריטב"א לקמן בסוגיין כתב בתי' בתרא לישב כן, דבהמות דבר הניטל חשיבי כיון שיכול להוליכן בידו. [↑](#footnote-ref-94)
94. ומשמעות הדברים שלמד לזה ממה שאמרו בסוגיין דמיתיבי כל הני תיובתא, ומשמע דמותבינן נמי מהא דכופין את הסל לפני האפרוחין, וכ"ה בתו"ד הרמב"ן לקמן קנ"ד ב', והרי דאפרוחין חשיבי כדבר שאינו ניטל. [↑](#footnote-ref-95)
95. וי"ל דלהאו"ז לטעמי' דהא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל, הוא משום דהו"ל כטלטול שלא לצורך, ודאי דל"מ מידי הא דיכול להוליך הבהמה, דמ"מ כיון שהיא מוקצה ואסור להשתמש בה הוי כטלטול שלא לצורך, - והתוס' ודעימייהו שכתבו דבהמה הויא כדבר הניטל, הוא משום דס"ל דהא דאין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל הוא משום איסור מוקצה, ובבהמה דיש בידו לטלטלה, אף לא אסרו לטלטל כלי לצרכה. [↑](#footnote-ref-96)
96. ואמנם באוכלי אדם מוכח מד' הרשב"א דהם ניטלין אף לצורך דבר שאינו ניטל, דאל"כ תיקשי מהא דתנן לקמן קנ"ה ב' דנותנין מים לפני אווזין ותרנגולין ולפני יוני הרדיסיות, וגם לפני דבורים הי' מותר רליתן אלמלי הא דאין מזונותיהן עליו או דשכיחי מיא באגמי, אף דאינם ניטלין, דמש"כ הרשב"א לישב דבהמה חשיבא כניטלת, הוא רק בבהמה דיכול למשכה באפסר, (כדמוכח מהא דפריך בסוגיין לר' יצחק מהא דפורסין מחצלת ע"ג כוורת דבורים), ובע"כ דאוכלי אדם ניטלין אף לצורך דבר שאינו ניטל. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך המאירי בשלהי סוגיין נקט דאוכלין אין ניטלין לצורך דבר שאינו ניטל, וכתב דהא דחותכין נבילה לפני הכלבים, הוא משום דהו"ל כבמקום פסידא דשרי, ולא נתפרש בדבריו היאך יתישב הא דחותכין נבילה לפני הכלבים, לדעת ר' יצחק דס"ל דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל אף במקום פסידא, וכמש"כ המאירי שם. [↑](#footnote-ref-98)
98. והא דס"ל דאוכלי בהמה אין ניטלין לצורך דבר שאינו ניטל, הוא כמש"כ הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סק"י וסימן תמ"ד סק"א דמאכל בהמה אין דינו כאוכלין ואסור לטלטלו שלא לצורך, - אך בדעת התוס' תלמיד ר"י הזקן ודעימי' דס"ל דאף אוכלי בהמה ניטלין לצורך דבר שאינו ניטל, י"ל דס"ל דאף אוכלי בהמה דינם כאוכלין ומותר לטלטלן שלא לצורך, (וכאשר כ"נ בד' הריא"ז בס"פ נוטל), ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-99)
99. ואף דהטעם בזה הוא כדי להרחיק ממוקצה, דלא יהא כלי אחר ניטל לצרכו, מ"מ אי"ז אסור משום גזירת מוקצה, שהרי אינו מטלטל את המוקצה עצמו, אלא מכח ה"ט לא התירו גזירת כלים בטלטול לצורך דבר שאינו ניטל. [↑](#footnote-ref-100)
100. וי"ל עוד, דגם אם הא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל הוא משום איסור מוקצה, שהחמירו בו שלא לטלטל כלי אחר לצרכו, מ"מ היינו רק משום שאסור לטלטל כלים אלא לצורך, ובזה הוא דאמרינן דכל שבא לטלטל הכלי מכח צורך המוקצה, ה"ז אסור, משום שהחמירו במוקצה שלא לטלטל כלי אחר לצרכו, אך באוכלין שמותר לטלטלן שלא לצורך, ל"ש כלל הך איסורא, דכיון דא"צ לקבוע שיהי' הטלטול לצורך דבר זה, לי"ב לאיסור דטלטול לצורך המוקצה, דהגם שכונתו לצורך המוקצה, אי"ז אסור, ורק היכא דכל היתר הטלטול הוא מכח צורך זה, דבע"כ נקבע שהטלטול הוא לצורך זה, בזה הוא שאסרו משום איסור מוקצה. [↑](#footnote-ref-101)
101. וכ"נ גם מהא דפריך מההיא דנותנין כלי תחת הדלף, אף די"ל דאיירי דנותן הכלי כדי שלא יטנף דבר הניטל, ואפ"ה כיון דהדלף עצמו אינו ניטל, הו"ל כנטילת כלי לצורך דבר שאינו ניטל. [↑](#footnote-ref-102)
102. וי"ל דשאני בניצוצות שהם מתקבלין בכלי, ובהא חשבינן דנטילת הכלי היא לצרכם, ול"מ הא דה"ז מועיל שלא ישרף מה שתחתיו, ומשא"כ בכפיית כלי על הנר שאין הנר מתקבל בכלי, חשבינן דנטילת הכלי היא לצורך הקורה שלא תשרף, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בביצה ל"ו א', דבכיסוי פירות הראויין מפני הדלף, חשיב דנטילת הכלי היא לצורך הפירות, ובנתינת כלי תחת הדלף חשיב דנתינת הכלי היא לצורך הדלף, - אך בד' רבוותא שהבאנו להלן, בכפיית פסכתר ע"ג שרץ וגחלים, וכפיית כלי על החמץ, וכפיית כלי על הצואה, מבו' דאף כשאין הדבר מתקבל בכלי, חשבינן לה כנטילת כלי לצורך דבר שאינו ניטל. [↑](#footnote-ref-103)
103. והריטב"א שם כתב דהתירו טלטול דרבנן כדי שלא יבא לידי איסור תורה, כמו שמצינו לקמן קנ"ד ב' דשרי לבטל כלי מהיכנו למ"ד דצער בע"ח דאורייתא. [↑](#footnote-ref-104)
104. אך צ"ב, דהמהרא"ש גופי' הביא למש"כ בפירש"י לקמן דכפיית כלי על הנר כדי שלא תאחוז בקורה הוי כנטילת כלי לדבר שאינו ניטל משום דהקורה אינה ניטלת, ולא סגי במה שהנר אינו ניטל, ומ"ש כפיית כלי על הנר כדי לשמש מיטתו דחשבינן דהוא לצורך הנר, מכפיית כלי על הנר כדי שלא תאחוז בקורה דלא חשבינן דהוא לצורך הנר, - ושמא הוא משום דבכפיית כלי על הנר כדי שלא תאחוז בקורה, הוא מציל בכך את הקורה, וע"כ חשיב דהוא לצורך הקורה, ומשא"כ בכפיית כלי על הנר כדי לשמש מיטתו, דאינו מציל בכך דבר אחר, (אלא דיש לו תועלת בכך להתיר לשמש מיטתו), חשיב דהוא לצורך הנר. [↑](#footnote-ref-105)
105. וכ"נ ממה שאמרו בביצה ל"ו א' דנתינת כלי כדי לקבל דלף חשיב כטלטול לצורך דבר שאינו ניטל, ואם הדלף ראוי חשיב כטלטול לצורך דבר הניטל, והרי דאף דהצורך בקבלת הדלף הוא כדי שלא יטנף ביתו, מ"מ תליא אם הדלף עצמו ניטל או אינו ניטל, ולא תלי אם הדבר שמטלטל בשבילו הוא ניטל או אינו ניטל, - אך המהר"ל בסוגיין כתב דבדלף ל"ה מצוי לשנויי דאיירי בדלף הראוי, דמ"מ כיון דא"צ להדלף עצמו, אלא שלא יתקלקל דבר אחר, ואיירי גם כשאותו דבר אסור בטלטול כמו קורה, חשיב כטלטול לצורך דבר שאינו ניטל, ולכאו' מכוון דבריו דסוגיא דהכא פליגא בזה על סוגיית הגמ' בביצה דאמרינן דבדלף הראוי חשיב דהכלי ניטל לצורך דבר הניטל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך צ"ע, דהרי אף בכפיית כלי על הנר כדי שלא תאחוז בקורה, לא אמרינן דכיון דאם תשרף הקורה לא יהא לו בית לדור בו, חשיב דהוא לצורך האדם, ומ"ש דבפריסת סדין על המת כדי שלא יסריח ויצטרך לצאת מן הסוכה, חשבינן דהוא לצורך האדם. [↑](#footnote-ref-107)
107. וכ"כ הרא"ה בביצה ל"ו א', דמזונות מותרין הן, ואפי' כלים ליטול בהן מזונות בכלל היתר הן, וכ"כ בחי' ר"ד הכהן שם - ואמנם בדבריהם משמע טפי, דנטילת כלים ליטול בהן מזונות, חשיבא כנטילת כלי לדבר שאינו ניטל, ולא חשבינן דנטילת הכלי היא לצורך המזונות שהם דבר הניטל, ואך דבכלל ההיתר ליטול מזונות לצורך בהמה, נכלל גם נטילת כלים ליטול בהן מזונות, וזה מתפרש כמש"כ ההשלמה דהא דמזונות ניטלין לצורך בהמה, הוא משום שהתירו בזה חכמים, משום למען ינוח שורך וחמורך, ומכח זה אף התירו נטילת כלים ליטול בהן המזונות. [↑](#footnote-ref-108)
108. ועיי"ש שכתב דה"נ הו"ל לשנויי לענין ניצוצות כדמשני לעיל, ונתחדש בדבריו דמהני הא דניצוצות אין בהן ממש, דלא יהא בזה משום הא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, אך בד' התוס' שלא כתבו כן מבו' דפליגי ע"ז, וצ"ב, ולמש"כ האו"ז דהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, הוא משום דטלטול לדבר שאינו ניטל הוי כטלטול שלא לצורך, ודאי דלא יועיל מידי הא דניצוצות אין בהן ממש. [↑](#footnote-ref-109)
109. והגר"א ביו"ד סימן רס"ו סק"ג כתב דהוא רק בכלי שמלאכתו לאיסור שאינו מוקצה שמותר לטלטל לצורך גופו ומקומו, רק מחמה לצל אסור דהוי שלא לצורך, בזה מותר כיון שמטלטל לצורך משא"כ במה שאסור לטלטל אף לצורך מקומו, - ובפשוטו מבו' בדבריו דהתירא דעודו בידו, הוא רק באיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור דהוא מגזירת כלים, ולא באיסור מוקצה, ולכאו' לפ"ז מוכח דדינא דר' יצחק אינו משום מוקצה, אלא משום גזירת כלים, וע"כ כל שעודו בידו שרי, - אך יותר נראה דמכוון הגר"א הוא דכיון דאין האיסור משום מוקצה, הרי דלא נאסר אלא טלטול שלא לצורך, אך טלטול לצורך שרי, וע"ז הוא הא דמהני הא דעודו בידו, דחזינן לכל הטלטול כטלטול לצורך, וע"כ ה"נ הכא, כיון דיסוד הדין הוא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, שפיר מהני הא דעודו בידו דחשיב כל הטלטול כטלטול לדבר הניטל. [↑](#footnote-ref-110)
110. והעירו דלמש"כ התוס' לקמן בסוגיין בד"ה ופורסין עליהן בתי' קמא דמה שהי' מוסיף למחר לא חשיב טלטול, הרי דגם אי נימא כיסוד דברי הרמב"ן, מ"מ אין לאסור לפרוס את המחצלת. [↑](#footnote-ref-111)
111. וצ"ע דאי"ז מתישב בל' התוס' שכתבו דהא דאסור לרדותם וכו' "והוי דבר שאינו ניטל", ומשמע להדיא דלא קשיא להו דאין המחשבה מועלת, אלא דכיון דאסור לרדותן הו"ל דבר שאינו ניטל, - עוד יש להעיר, שהרי בד' התוס' לעיל בסוגיין מבו' דס"ל דטבל חשיב כדבר שאינו ניטל אף דאם עבר ותיקנו מתוקן, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-112)
112. ולפנינו בביצה ל"ו א' פרכינן הכי בגמ', אך כבר כתב המהרש"א שם בע"ב דבד' התוס' מבו' דל"ג לה, וכתב דהוא גליון מפי' הר"מ מאיברא, וכ"ה מבו' בד' התור"פ והרשב"א והמאירי שם. [↑](#footnote-ref-113)
113. אך עיי"ש שכתב דדעת רב הונא דאין כלי ניטל לדבר שאינו ניטל אלא במקום הפסד מרובה, - וצע"ג, דלפ"מ שפירש דלכו"ע אין כלי ניטל לצורך דבר שאינו ניטל אלא במקום הפסד, אך במת דליכא אלא בזיון לא, א"כ הרי יש לפרש כן גם בדעת רב הונא, וכמש"כ הרמב"ן והרשב"א בשמו, ומנ"ל דרב הונא ס"ל דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, ולא הותר אלא במקום הפסד מרובה, - וצ"ל דהוא מכח מה שאמרו לקמן קנ"ד ב' לדעת רב הונא דלא הותרה נתינת כרים וכסתות תחת כלים אלא במקום הפסד מרובה, וס"ל דהוא משום דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, וכמש"כ התוס' בסוגיין בשם ר"י, - ואמנם צ"ל לפ"ז דהא דא"ר ששת כבר תרגמה רב הונא וכו', היינו דלפ"מ דאמר רב הונא, י"ל דכל הא דאין כלי ניטל לדבר שאינו ניטל הוא רק לצורך מת, דבזה מודו כו"ע, אך רב הונא גופי' לא ס"ל הכי, והרשב"א בסוגיין הביא לד' הראב"ד בפ' מי שהחשיך ובפירקין, ובפשוטו דבריו סתרי זל"ז, ולמש"נ ניחא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
114. ועד"ז מצינו בד' המאירי בביצה ל"ו א' בשם יש מי שאומר דלא התירו ליטול דבר הניטל לצורך דבר שאינו ניטל, אלא כשאותו דבר שאינו ניטל יש עליו תורת כלי וראוי לאיזה דבר, אבל מה שאינו כלי ואינו ראוי לכלום אין נוטלין דבר בשבילם, ומה"ט הוא דאין עושין מחיצה למת בשביל המת, והמאירי נחלק ע"ז והוכיח מסוגיין דלמאן דפליג על ר' יצחק כלי ניטל אף לצורך אבנים העומדות לבנין, אך כתב דשמא מ"מ אינו ניטל לצורך מת, כיון שאינו ראוי לכלום, - והמאירי בסוגיין כתב די"ל דרב הונא ס"ל כר' יצחק במת וכיו"ב שאין תורת כלי עליו, והיינו דלמאן דפליג על ר' יצחק, כלי ניטל אף לצורך דבר שאין עליו תורת כלי, (וכמבו' לעיל בסוגיין דהוא ניטל לצורך אבנים), ואך דרב הונא ס"ל כר' יצחק בדבר שאין עליו תורת כלי. [↑](#footnote-ref-115)
115. ומבו' לפ"ז דאף דאיסורא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל לא הותר משום כבוד המת, מ"מ איסור ביטול כלי מהיכנו הותר משום כבוד המת, וזה שלא כדעת הסוברים דאיסורא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל קייל טפי והותר במקום הפסד מרובה. [↑](#footnote-ref-116)
116. לא נתפרש בדבריו טעם הא דמותר לסותרה לכתחילה, ומ"ש מכל אהל עראי שאסור לסותרו, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן קל"ח א', וכמש"כ הרמב"ם בפכ"ב משבת הכ"ז, וכ"ה מבו' בד' רבים מקמאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
117. וכבר עמד ע"ז התהל"ד בסימן שי"א סק"ז, דבד' הב"י שם נראה דבאהל העשוי להגן ליכא להתירא דמלמעלה למטה, וכתב דהוא משום דאהל העשוי להגן אסור בלא מחיצות, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, - ויש להוסיף, דהגר"א בסימן תק"ב ס"א הוכיח דאהל בלא מחיצות מותר, משום דאל"כ אפי' מלמעלה למטה יהא אסור, והחזו"א בסימן נ"ב סוסק"ט פירש לדבריו דהוא משום דעשיית הגג בפנ"ע אסורה אף בלא נתינת המחיצות, ול"ש כלל התירא דמלמעלה למטה, והביאו הביאוה"ל בסימן שט"ו ס"ג ד"ה דפין, ולפ"ז הרי דבאהל העשוי להגן דאסור אף בלא מחיצות, ליכא להתירא דמלמעלה למטה, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-118)
118. וכתבו לישב בזה דלא תיקשי לפ"מ שפסק הרי"ף דלא כר' יצחק מהך ברייתא דתנא שילא מרי, - אך התוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דהא דלא פריך מינה למאן דפליג עלי' דר' יצחק, הוא משום דלא מיתניא בי ר' חייא ור' אושעיא. [↑](#footnote-ref-119)
119. ובהגה' מעט צרי שבסו"ס ישועות מלכו בפכ"ו שם הק' ע"ז, ממש"כ הרמב"ם שם ה"כ דאע"פ שאסור לטלטל את המת וכו' ומביאין כלי מיקר וכלי מתכות ומניחין לו על כריסו כדי שלא יתפח, והרי דכלי ניטל לצורך המת, והיינו דלדעת ר' יצחק צ"ל דהא דתניא דמביאין כלי וכו' הוא בצריך למקומו, אך בד' הרמב"ם שסתם בזה מבו' דשרי לטלטל מתחילה לצורך המת. [↑](#footnote-ref-120)
120. ועיי"ש שפירש כן במש"כ התוס' בד"ה חם להם דאחמור רבנן למעבד הכירא שהוא לצורך חי, - והמאמ"ר שם סוסק"ט תמה ע"ז, דמכוון ד' התוס' הוא דכיון דאין כלי ניטל לצורך המת, ע"כ החמירו חכמים לעשות היכר שהוא לצורך חי, ואי"ז משום שחששו שיבא לטלטל את המת, וכ"כ הנהר שלום שם סק"ו. [↑](#footnote-ref-121)
121. והנה אמנם כן משמע ממש"כ הרשב"א דיו"ט שאני, - אך מאידך ממש"כ דהוא משום דליכא אלא טורח מועט וע"כ אפי' בהפסד מועט חששו והתירו, משמע דמכוון דבריו דהכא דנידון האיסור הוא משום טירחא, הרי דכיון דלי"ב אלא טורח מועט, אפי' בהפסד מועט חששו והתירו, ומשא"כ התם דנידון האיסור אינו משום טורח, והרשב"א בשבת שם כתב דטעם האיסור הוא משום ביטול כלי מהיכנו לשעה, (ונתבאר בדף מס' 4), ובזה לא התירו אלא בהפסד מרובה, וכ"ה מבו' ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ח הנ"ד דמכסין כדי יין וכדי שמן אף בשבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-122)
122. ולכאו' אף התוס' דלא פירשו כן מודו דאף אם יש לו ככר או תינוק ואינו רוצה לטלטל עי"ז מותר להפכו ממטה למטה, דלפ"מ דס"ל דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, קייל מככר או תינוק דלא התירוהו אלא למת, אלא דלא ניח"ל לפרש כן, דמשמעות לישנא דגמ' הוא דאין לו ככר או תינוק. [↑](#footnote-ref-123)
123. ובד' הריטב"א נתישב משה"ק הגרע"א בגהש"ס לקמן שם ע"ד התוס' מסוגיין, דאף היכא דליכא ככר או תינוק לא התירו טלטול מן הצד רק משום דאדם בהול על מתו וכו', ולא התירו משום כבוד הבריות, - וי"ל עוד, כמש"כ התו"ש דכיון דע"פ הרוב אפשר לתקן ע"י ככר או תינוק, לא חילקו חכמים ואסרו בכל גווני, וכ"כ הראש יוסף בסוגיין, ובהגה' הגרא"מ הורוויץ לקמן שם. [↑](#footnote-ref-124)
124. ונחלקו עפי"ז כשמוציא את המת לכרמלית, אם מוציאין אותו ע"י ככר או תינוק, או דכיון דהוי זה תוספת בהוצאה, מוציאין אותו בלא ככר ותינוק, והיינו דבכה"ג דא"א ע"י ככר ותינוק, התירו לאיסור טלטול. [↑](#footnote-ref-125)
125. והנה אמנם הטוש"ע שם ס"ב הביאו לדעת הרמב"ן דכל שמוציאו לכרמלית מוטב להוציא שלא בככר או תינוק כדי למעט בהוצאה, ובכה"ג הרי יש בזה לאיסור טלטול, והרי דכל דא"א ע"י ככר או תינוק, התירו לטלטלו, - ובתו"ד התו"ש שם סק"י מבו' דהוא משום דכל שמוציאו לכרמלית דא"א ע"י ככר או תינוק התירו לטלטלו, ורק באותה הרשות דרוב פעמים אפשר ע"י ככר או תינוק, לא התירו לטלטלו בלא ככר או תינוק, - אך למש"כ התוס' בסוכה דאיסור מוקצה חמיר מאיסור כרמלית ולא התירוהו במת, בע"כ דהא דשרינן להוציאו לכרמלית, הוא ע"י ככר או תינוק. [↑](#footnote-ref-126)
126. הדה"ח בסימן ס"ה ס"א כתב דמי ששכח כיסו עליו בשבת והוא בביתו, כיון שהכיס לא נעשה בסיס להמעות כיון שהניחו בשכחה ומותר לטלטלו לצורך מקומו, מותר ג"כ לילך עמו להחדר ולהתיר חגורו שם כדי ליפול שם במקום המשתמר, והביאו הביאוה"ל בסימן רס"ו סי"ב ד"ה יכול, והחזו"א בסימן מ"ט סק"י תמה טובא ע"ז, דאף דטלטול הכיס עצמו שרי, כיון דהוא כלי שמלאכתו לאיסור שהותר לטלטלו כשעודו בידו, מ"מ כיון דהוי כל הטלטול לצורך המעות, הו"ל כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור דאסור, וצע"ג, גם במש"כ הדה"ח דלא נעשה הכיס בסיס למעות, תמה החזו"א שם, דאף דשכח הכיס שם, מ"מ כיון שנתינת המעות בכיס היתה מדעתו, נעשה הכיס בסיס, (וכתב דלא יתכנו הדברים אלא בגונא שדרכו להריק הכיס לתוך התיבה ונשתיירו המעות בכיס בשכחה). [↑](#footnote-ref-127)
127. ועיי"ש שכתבו דהא דא"ר יוחנן הלכה כריב"ל במת, והרי דבעלמא אסור, היינו משום דריב"ל שרי אף טלטול גמור כדי להצילו מן הדליקה, ובזה קי"ל כוותי', אך טלטול מן הצד בכל מידי שרי. [↑](#footnote-ref-128)
128. אך הרמב"ן במלחמות והרא"ש בסימן י"ט והר"ן בחידושיו פירשו לד' הרי"ף כד' התוס', - והרשב"א נסתפק בביאור ד' הרי"ף בזה, ובפי' הר"ן כתב דתי' של הרי"ף לא נתפרש כל הצורך בהלכות. [↑](#footnote-ref-129)
129. והפסקי רי"ד תמה ע"ז, דאף דהפגה והפוגלא הם אוכלין, הרי העפר והגחלים הן כאבנים, והיאך מטלטלין אותן ע"י טלטול מן הצד, - והרשב"א הק' ע"ז ממה שהתירו לקמן קמ"א א' טלטול מן הצד בקש, אף דהוא כאבן, וההשלמה כתב לישב, דכיון דהקש ראוי לשכיבה לבו ביום, כמאן דאית לי' תורת כלי עליו דמי, והו"ל כאוכלין דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, - והמאירי לקמן קכ"ג א' הק' ע"ז, מהא דפריך בעירובין ע"ז א' על הא דכפה ספל ממעט, דהוי דבר הניטל בשבת כדתניא פגה שהטמינה בתבן וכו', ומ"ט לא תירצו דאוכלין שאני, ומבו' שפירש לד' הרי"ף דלא הותר רק באוכלין, ולא בכלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-130)
130. כ"כ הריטב"א בסוגיין דהא דשרי טלטול מן הצד הוא בדהוי לצורך דבר המותר ולצורך שבת ולפיכך התירו בו טלטול מן הצד, ולעיל י"ח ב' כתב דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול בדבר שהוא לצורך אכילת שבת, ולקמן מ"ט א' כתב דטלטול מן הצד בכי הא שהוא לצורך שבת שרי, ולקמן נ' ב' כתב דטלטול מן הצד לצורך אוכל שבת מותר, ולקמן קכ"ג א' כתב דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול בכל מה שהוא לתשמיש שבת וכבודו, ולקמן קמ"א א' כתב דטלטול מן הצד לצורך עונג שבת לא שמי' טלטול, ולקמן קמ"א ב' כתב דשרי לצורך אוכל נפש ושאר צרכי שבת, ולקמן קמ"ב א' כתב דטלטול מן הצד התירו אותה לצורך, ובעירובין ל"ד ב' כתב דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול לצורך אוכל נפש, ושם ע"ז א' כתב דטלטול מן הצד לצורך שבת לא שמי' טלטול. [↑](#footnote-ref-131)
131. אך צ"ע ממש"כ הר"ן עפי"ד רש"י דהכא איירי כשמטלטל את המת עצמו, ואך דכיון דהוא מטלטלו שלא כדרכו אלא כלאח"י טלטול מן הצד מיקרי, ובכה"ג ל"ש כלל לפרש דגדר ההיתר דטלטול מן הצד הוא משום לא חשבינן לה כטלטול דהדבר האסור, - והי' מקום לומר דאה"נ דלמ"ד דאף טלטול מן הצד לצורך דבר האסור שרי, אף דבכה"ג חשבינן לה כטלטול דהאיסור, בע"כ דההיתר בזה הוא משום דהוי טלטול שלא כדרכו, וע"כ לדידי' שרינן אף כשמטלטל את המת עצמו שלא כדרכו, אך לפ"מ דקי"ל דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, הרי דהא דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר שרי, הוא רק משום דעיקר הטלטול הוא בהדבר המותר, ולא חשבינן לה כטלטול דהדבר האסור, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ן דבסוגיין ליכא כלל להתירא דטלטול מן הצד דהוא כשמטלטל דבר הראוי עם דבר שאינו ראוי, וטעמא דמאן דשרי הוא משום דהוא טלטול שלא כדרכו, - אך יש להעיר בזה, דלפ"ז נמצא דבגונא דסוגיין דהוא מטלטל את המת עצמו, יש לאסור אף אם הי' הטלטול לצורך דבר המותר, והר"ן כתב דהא דאסרינן הכא הוא משום דהוי הטלטול לצורך המת שהוא דבר האסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-132)
132. וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן במלחמות במשה"ק הבעה"מ שהכל נקרא טלטול מן הצד, וכתב הרמב"ן דהלא גם כל המוקצה נקרא מוקצה ויש מוקצה מחמת מיאוס ויש מוקצה מחמת איסור וכו' ומהן יש מותר ויש אסור, אף אתה אל תתמה בזה שאע"פ שהכל נקרא טלטול מן הצד יש אסור ויש מותר, עכ"ד, ואי נימא דכל טלטול מן הצד אחד הוא, אלא שלא התירוהו אלא משום צורך שבת, או שלא התירוהו בגונא דיש לחוש שיטלטל את המוקצה עצמו, הרי דשפיר ניחא הא דהכל נקרא טלטול מן הצד, וא"צ לדמותו למוקצה דאיכא כמה גווני דהקצאה החלוקין זמ"ז, ובע"כ דגם בטלטול מן הצד כל שהוא לצורך דבר המותר לא חשיב כטלטול דהמוקצה וכל שהוא לצורך דבר האסור חשיב כטלטול דהמוקצה, וזהו דקשיא לי' להבעה"מ דא"כ היאך נקרא הכל טלטול מן הצד, וע"ז כתב הרמב"ן לדמותו למוקצה דאף דהכל נקרא מוקצה, מ"מ איכא כמה גווני דהקצאה החלוקין זמ"ז אם ה"ז מועיל לאסור. [↑](#footnote-ref-133)
133. ואמנם למש"כ התוס' לקמן קכ"ג א' לחלק בין טלטול מן הצד לטלטול גמור אגב היתר, ויתבאר בעזה"י במקומו, יש מקום לומר דרק טלטול גמור אגב היתר לא הותר מחמה לצל, אך טלטול מן הצד הותר אף מחמה לצל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-134)
134. והעירו דלכאו' יש ללמוד כן גם ממש"כ הרמב"ן ועוד מקמאי לקמן קט"ז ב' לדון דמדינא מותר להציל תיק הספר עם הספר כשיש בתוכו מעות, עיי"ש, ושמא י"ל דבסיס לאיסור ולהיתר שאני, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-135)
135. והר"ן כתב דיש לדחות, דלעולם איירי בטלטול גמור, והא דאמר הלכה כריב"ל במת, איצטריך למעט הצלת ממון שאין מתירין בדבר שאינו ראוי כלל, ולא עוד, אלא דבהצלת ממון מפני הדליקה אף טלטול בדברים המותרין לא הותר לגמרי, משום דאי שרית לי' טובא אתי לכבויי, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דהכא אמרינן דאי לא שרית לי' אתי לכבויי, והתם אמרינן דאי שרית לי' אתי לכבויי, ועמש"כ בזה ההשלמה. [↑](#footnote-ref-136)
136. וכ"ה מבו' בד' הריטב"א דלא התירו מכח ה"ט טלטול כדרכו, דכל מאי דאפשר לשנויי משנינן, וכ"כ הריטב"א בהמש"ד דאין להתיר בטלטול כדרכו, כיון דאפשר ע"י טלטול מן הצד, ולפ"ז הדין נותן, דכל דא"א ע"י טלטול מן הצד, הותר אף טלטול כדרכו, וכן צידד ההשלמה, דהיכא דא"א בטלטול מן הצד, שרי אף טלטול גמור, דאי לא שרית לי' אתי לכבויי. [↑](#footnote-ref-137)
137. אך הראש יוסף בסוגיין כתב דמשמעות ד' הרמב"ם שם דכל דא"א ע"י ככר או תינוק, שרי לטלטלו בידים, וא"צ לטלטלו מן הצד דשוין הן, וכן צידד בפמ"ג באש"א סימן שי"א סק"ג, וכתב דהוא משום דטלטול מן הצד לדבר האסור, שוה לטלטול גמור, וזה מתפרש היטב אי נימא דהא דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, הוא משום דבכה"ג חשבינן לי' כטלטול דהדבר האסור, ולי"ב להקולא דטלטול מן הצד, (דאי נימא דהוא משום דלא התירו טלטול מן הצד אלא לצורך שבת, או דהוא מגזירה שמא יבא לטלטל את הדבר האסור, הרי הדין נותן דאף בכה"ג קייל טלטול מן הצד מטלטול גמור). [↑](#footnote-ref-138)
138. ואמנם יש להעיר, דמשמעות ד' הרשב"א והר"ן דאף אחר שפירשו דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר שרי, קשיא להו בהא דשרינן בקש שעל המטה, והוצרכו לפרש דדמי לטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, ואם איירי הכא כשאינו מטלטל לצורך שכיבה על הקש אלא לצורך שכיבה על המטה, א"כ הרי הוי ממש ככל טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, - ולמדנו לפרש לזה מד' הר"ן בחידושיו והנימו"י לעיל שם, דמבו' בדבריהם דקשיא להו דכיון דהתירא דטלטול מן הצד הוא משום דעיקר הטלטול הוא בהדבר המותר, הרי דזה ל"ש בקש שעל המטה דהוא מטלטל כלאח"י את הקש בפנ"ע, ואינו מטלטלו אגב הדבר המותר, וע"ז הוא שכתבו דמ"מ כיון דהוא מטלטל את הקש כלאח"י לצורך המטה יש בזה להתירא דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר. [↑](#footnote-ref-139)
139. וזה מתפרש כמש"כ הריטב"א דהתירא דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, הוא משום שהתירו טלטול מן הצד לצורך שבת, וכיון שהתירו לצורך מקומו, כ"ש דיש להתיר לצורך גופו, כמו שמצינו בדין כלי שמלאכתו לאיסור דהתירו טפי לצורך גופו. [↑](#footnote-ref-140)
140. אך בד' הפמ"ג ודעימי' שלמדו מהכא דטלטול נר מן הצד כדי שיאיר לו חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, צ"ב, דא"כ הרי ה"נ טלטול קש שע"ג המטה כדי לשכב עליו חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, והיאך למד מזה הרא"ש דטלטול בגופו שרי אף כשהוא לצורך דבר האסור, וכבר כתב המג"א בסימן שי"א סקכ"ד דמד' הרא"ש מבו' דכה"ג חשיב כטלטול לצורך דבר האסור, - ושמא י"ל בזה, דלעולם התירא דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, הוא משום דהוי זה צורך שבת, וכמבו' בד' הפמ"ג שכתב דאם לצורך מקומו שרי כ"ש לצורך גופו, והא דנאסר טלטול מן הצד לצורך שימוש בדבר האסור, הוא משום דהקצאת הדבר המוקצה הוא גם משימוש זה, וע"כ לא חשבינן לה כצורך שבת, ולפ"ז י"ל דשאני נר דכיון דהוא עומד להאיר בו בשבת, אינו מוקצה משימוש זה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א לעיל כ"ט א' שכתב לדון אם מותר ליהנות מן המוקצה הנאה דממילא, ולא הוכיח מהא דמותר להשתמש באור הנר, (ועוד, שהרי כתב הרשב"א שם דלהשתמש במוקצה ע"י מעשה אסור, אף אם אינו מטלטלו, ואפ"ה מותר להחזיר קדירה ע"ג האש, ולא אסרינן לה מכח שנהנה מן האש ע"י מעשה), ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ק דביצה דף מס' 7, וע"כ מותר לטלטל הנר מן הצד כדי שיאיר לו, וחשיב כטלטול מן הצד לצורך שבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-141)
141. והיינו דבטלטול מן הצד דהוא מטלטל את המוקצה כדרכו, הרי דכל הא דלא חשיב כטלטול גמור דהמוקצה, הוא משום דעיקר מעשה הטלטול נעשה בההיתר, וע"כ כל שהוא לצורך דבר האסור, וחשיב דעיקר הטלטול הוא בהדבר האסור, לא חשיב כלל כטלטול מן הצד, וגם דכיון דהוא מטלטל את המוקצה כדרכו, אלא דשרינן לה משום דעיקר הטלטול הוא בההיתר, יש לאסור בזה מגזירה שמא יבא לטלטל את המוקצה בפנ"ע, אך בטלטול בגופו דהא דלא חשיב כטלטול גמור דהמוקצה, הוא משום דהו"ל כלאח"י, הרי דאף אם הוא לצורך הדבר האסור חשיב כטלטול מן הצד, וגם דכיון דטלטול זה הוא כלאח"י, אין לחוש שיבא לטלטל את המוקצה כדרכו. [↑](#footnote-ref-142)
142. אך בד' המג"א בסימן ש"ה סק"ט משמע, כמו שפירש המחה"ש שם, דאף לדעת הר"ן דמי לההיא דקש שע"ג המטה, דהו"ל כטלטול מן הצד, ואף דכיון דהוא לצורך דבר האסור אסור, - וכ"נ למש"כ הר"ן לעיל מ"ג ב' דאף כשהוא מטלטל את המת עצמו, מ"מ כל שהוא שלא כדרכו, הו"ל כטלטול מן הצד, ולפ"ז לכאו' ה"נ טלטול בראשו הו"ל כטלטול מן הצד. [↑](#footnote-ref-143)
143. והיינו דכיון דהוי הטלטול לצורך בהמתו שלא תצטער, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור דאסור, וכ"נ בד' המג"א בסימן ש"ה סק"ט, וכמש"כ המחה"ש שם, - וזה מתישב למש"כ הריטב"א דהא דלצורך דבר האסור אסור, הוא משום דלא התירו טלטול מן הצד אלא לצורך שבת, וע"כ התם דהוי הטלטול לצורך בהמתו, לי"ב להתירא דטלטול מן הצד, אך אי נימא דהא דלצורך דבר האסור אסור, הוא מגזירה שמא יבא לטלטל את המוקצה עצמו, או הוא משום דבכה"ג חשיב דעיקר הטלטול הוא בהדבר האסור, אין לאסור מכח זה אלא כשהוא לצורך המוקצה שהוא מטלטל, אך התם דאי"ז לצורך המשא שהוא מטלטל, אלא לצורך הבהמה, אין לאסור בזה, - ואך דבלא"ה אי נימא דהתירא דטלטול מן הצד, הוא משום דעיקר הטלטול הוא בהדבר המותר, ל"ש כן כלל התם, דהוא מטלטל להדיא את המשוי. [↑](#footnote-ref-144)
144. וזה מתפרש היטב למש"כ הריטב"א דהא דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר שרי, היינו דהתירו טלטול מן הצד לצורך שבת, וה"נ התירו טלטול מן הצד משום הפסד בהמתו או משום צער בע"ח. [↑](#footnote-ref-145)
145. וצ"ב היאך למד מהתם דטלטול בגופו שרי אף כשהוא לצורך דבר האסור, הרי התם הוי הטלטול לצורך מקומו, ויש להתיר בזה משום טלטול מן הצד, - וצ"ל דס"ל דדינא דטלטול מן הצד דלצורך דבר המותר שרי ולצורך דבר האסור אסור, הוא רק כשהוא מטלטל את האיסור אגב ההיתר, ובזה הוא דיש לחלק דאם הוא לצורך דבר המותר הוי עיקר הטלטול בההיתר, ואם הוא לצורך דבר האסור הוי עיקר הטלטול בהאיסור, אך בטלטול בגופו דהוא מטלטל את האיסור להדיא, הרי דאם לא אסרו חכמים בזה, יש להתיר אף כשהוא לצורך הדבר האסור. [↑](#footnote-ref-146)
146. וכ"כ החיי אדם בכלל ס"ז סי"ד והמ"ב בסימן ש"ח סקי"ג וסק"ל, דכ"ה דטלטול מוקצה בגופו שרי, ה"נ שרי לטלטל מוקצה ברגליו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן רס"ו סי"ג ד"ה פן יקדמנו אחר להתיר לטלטל ארנקי ברגלו, אף דהוא לצורך הארנקי. [↑](#footnote-ref-147)
147. ואמנם נחלקו בזה, דהלבו"ש והגרע"א כתבו דאף להסוברים דטלטול בגופו לצורך דבר האסור אסור, מ"מ התם שרי, משום דהוי הטלטול לצורך דבר המותר, וכ"ה מבו' מד' הריטב"א שכתב דההיתר בזה הוא משום דהוי כלאח"י, אף שדעתו דטלטול כלאח"י לצורך דבר האסור אסור, - אך המקו"ח והנשמ"א שם נקטו דלדעת הסוברים דטלטול בגופו לצורך דבר האסור אסור, לא הותר התם אלא משום דהוא דרך הילוכו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-148)
148. והנשמ"א שם כתב דהא דתני דעושה שביל בכניסתו וביציאתו ל"ד הוא, אלא אורחא דמילתא קתני, והמקו"ח כתב דנקט הכי משום איסור טירחא, - וכן צ"ל למש"כ תלמיד הרמב"ן דהא דשרי התם הוא משום דהוי טלטול בגופו, דלפ"ז ודאי דיש להתיר אף כשאינו דרך הילוכו. [↑](#footnote-ref-149)
149. ובס' ארחות שבת פי"ט סעיף רנ"ב כתב דמותר להושיט ידו לארון ע"מ ליטול חפץ של היתר, אף אם תוך כדי הושטת היד פוגע בחפצי מוקצה והם נדחפים לצדדים, שג"ז בגדר טלטול מן הצד, ובהערה שס"א למד לזה מהא דמותר לעשות שביל ברגליו בהליכתו, וכמש"כ החזו"א, - והדברים צע"ג, דלמש"כ רבים מקמאי דהא דשרי הוא משום דטלטול מוקצה בגופו שרי, עכ"פ כשהוא לצורך דבר המותר, אין ללמוד משם להתיר אף כשהוא מטלטל בידו, ואדרבה ממש"כ תלמיד הרמב"ן ללמוד מהתם דטלטול בגופו שרי, מבו' דאם הי' הטלטול בידו, הי' אסור, אף שהוא דרך הילוכו, וכ"ה גם בד' הגרע"א לעיל שם דכל הא דשרי בכה"ג הוא משום דהוי הטלטול ברגליו, - וגם לדעת החזו"א יש מקום גדול לדון, דכל הא דבכה"ג חשבינן לה כטלטול מן הצד, הוא רק ברגלו, אך כל שהוא בידו, לעולם חשבינן לה כמעשה טלטול גמור של המוקצה. [↑](#footnote-ref-150)
150. ובד' הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סוסק"ז מבו' ג"כ דלא הותר טלטול מוקצה ברגליו, והא דשרי לעשות שביל ברגליו, הוא היתר מסוים כשעושה כן דרך הילוכו, וקייל מטלטול מן הצד, ופירש כן במש"כ בפירש"י לעיל שם דההיתר בזה הוא משום דל"ה טלטול, ועיי"ש שכתב דנחלקו רבוותא אם הותר בכה"ג בכל מוקצה, או דלא הותר אלא במוקצה דאוצר דקייל, - אך בחי' הגרע"א לעיל שם תמה על דבריו, דלכו"ע יש להתיר בזה, משום דהו"ל כטלטול בגופו דשרי עכ"פ כשהוא לצורך דבר המותר. [↑](#footnote-ref-151)
151. ובל' הר"י מלוניל משמע, דעיקר החילוק הוא בין טלטול בגופו דשרי, משום דאין דרך לטלטל בגופו, לטלטול ברגלו דאסור, ולפ"ז יש לאסור טלטול ברגלו בכל מוקצה, וכמו שנקט הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סוסק"ז, ונתבאר לעיל, - אך בל' המאירי משמע דעיקר החילוק הוא בין קש דאין דרך לטלטלו בגופו, לקשקשים שדרך לטלטלן ברגלו, ולפ"ז יש להתיר טלטול ברגלו בדברים שאין דרכן בכך, כמו שנקטו רבים מרבוותא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-152)
152. ועיי"ש שכתב לישב בזה למה שאמרו לעיל קי"ב א' דאסור לטלטל מנעל קרוע ע"ג רגלו, והחזו"א בסימן מ"ו סקי"ב הוכיח מזה דטלטול מוקצה בגופו אסור, ועיי"ש במש"כ לישב עוד בע"א. [↑](#footnote-ref-153)
153. ובקו"א שם כתב בתו"ד דאין לחלק בין כיס שבחגורו דהוא הוצאה כדרכה וכו', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-154)
154. ואמנם מד' הרשב"א אין להוכיח כן, שהרי דעתו דאף טלטול בגופו לא הותר אלא לצורך דבר המותר, אך יש להוכיח כן מד' השו"ע דס"ל דטלטול בגופו שרי אף לצורך דבר האסור, ואפ"ה אסור לשאת תחת אציליו זרע התולעים שעושין המשי, - אך יש לדחות, דכיון שדרך טלטול זרע התולעים הוא תחת אציליו, הוי כטלטול בגופו כשדרכו בכך דאסור, וכ"כ המנחת פתים בסוף אהע"ז בהשמטות לאו"ח סימן שי"א, אך אי"ז מתישב לדעת הגר"ז דטלטול בגופו שרי אף כשדרכו בכך. [↑](#footnote-ref-155)
155. וכבר תמה הטל תורה לירושלמי בפירקין ע"ד הגר"ז מד' הירושלמי, ועמש"כ בזה החזון נחום בח"א סימן ל"ג סק"ג, - ועיי"ש גם במש"כ לישב דלא תיקשי ע"ד הגר"ז מהא דאסור לשאת תחת אציליו זרע התולעים שעושין המשי. [↑](#footnote-ref-156)
156. וצע"ג דלהדיא אמרו בירושלמי לעיל בפ"ק ה"א דהוציא כגרוגרת בב' ידיו חייב, ול"ד לב' שעשו מלאכה אחת, עיי"ש, - עוד יש להעיר, דלכאו' לאו כללא הוא דכל שיכול לטלטל בידו אחת אין דרך לטלטל בב' ידיו, ולכאו' במשוי כבד, אף כשיכול לשאתו בידו אחת, דרך הוא לשאתו בב' ידיו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-157)
157. ואמנם בד' כמה מקמאי שהוכיח כן מדבריהם, י"ל דהוא בדברים שדרך לטלטלם ע"י דבר אחר, ובכה"ג לכו"ע יש לאסור בזה, וכמש"כ המאירי לעיל ל"ז א' דלא הותר מגע ע"י דבר אחר כשדרכו בכך, - והגר"ז שהוכיח מדבריהם, הוא לטעמי' דס"ל דהתירא דטלטול מן הצד או בגופו, הוא אף כשדרכו בכך, ונתבאר בדף מס' 7. [↑](#footnote-ref-158)
158. אך נחלקו בטעם האיסור בזה, דהגר"ז כתב דהוא משום דהקנה הוי כידא אריכתא, ול"ה כלל כטלטול מן הצד, אך החזו"א שם כתב דאף דהוי כטלטול מן הצד, מ"מ לא חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, דלא אמרו אלא בשכח אבן בכלי דמטלטל הכלי עם האבן, דשם הטלטול על הכלי, אבל הכא עיקר הטלטול בשביל המוקצה, אף שכונתו לנקות השלחן אסור, וזה לטעמי' דהתירא דלצורך דבר המותר, הוא משום דעיקר הטלטול הוא בהדבר המותר, - ונפ"מ בזה הוא למ"ד דטלטול מן הצד שרי אף לצורך דבר האסור, אם שרי אף טלטול ע"י קנה, וכן נפ"מ במש"כ השו"ע בסימן שי"א ס"א בהצלת מת מפני הדליקה, דיש לטלטלו בטלטול מן הצד, ורק אם אינו יכול לטלטלו מן הצד, התירו לטלטלו טלטול גמור, אם ה"נ יש לטלטלו ע"י דבר אחר. [↑](#footnote-ref-159)
159. אך יש לדחות, דהתם חשבינן דהוא עוסק בהחזרת הקדירה ועי"ז מיטלטלין הגיזין, וע"כ חשיב כטלטול מן הצד. [↑](#footnote-ref-160)
160. ועמש"כ הר"י מלוניל והתורי"ד לעיל קכ"ג א' בדין הזזת הגחלים ע"י כוש או כרכר, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-161)
161. ואמנם אין הדבר מוכרע, דד' המאירי שם קיימי בחזרה בתוכה של קדירה, דהוא מטלטל את הגחלים בהנחתו, והתם דהוא עוסק בהנחת הקדירה ואגב זה מטלטל הגחלים, ודאי דהו"ל כטלטול מן הצד, וכמש"כ התוס' דמה שמטלטל הגיזים ע"י ההטמנה הוי כטלטול מן הצד, (ורק כשצריך לטלטל אילך ואילך ע"י הקדירה ל"ה כטלטול מן הצד), - אך משמעות ל' המאירי דכל טלטול ע"י דבר אחר הוי כטלטול מן הצד. [↑](#footnote-ref-162)
162. ובד' הט"ז שם מבו' דאף כשבידו לנער, מותר לטלטל ע"י קנה, ועמש"נ בזה בדף מס' 12. [↑](#footnote-ref-163)
163. ומבו' בדבריו שם, דאף דמותר לטלטל החמץ ע"י קנה כשהוא צריך למקומו, דהוי כטלטול מן הצד לצורך מקומו, וזה כמש"כ הט"ז להתיר לגרור עצמות ע"י קנה כשהוא צריך למקומם, מ"מ כל שא"צ למקומו, אלא הוא צריך לדוחפו מגזירה דשמא יבא לאוכלו, חשיב כטלטול לצורך דבר האסור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-164)
164. ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' התוס' לעיל צ"ה א' סוד"ה והאידנא והרא"ש שם סימן ג' שכתבו דכיבוד הבית אסור משום דמזיז עפר ממקומו, אך יש לדחות, דאין לו צורך כ"כ בהזזת העפר, ול"ה כצריך למקומו, וכ"כ הר"ן בביצה כ"ב ב' בשם הראב"ד, וכן דנו בזה הריטב"א והר"ן לעיל קכ"ד ב', וכתבו להתיר משום גרף של רעי. [↑](#footnote-ref-165)
165. והגר"ז בקו"א שם הוכיח מזה, דטלטול ע"י קנה ל"ה כטלטול מן הצד, ולא הותר אלא משום כבוד שבת, - וצ"ע דאם טלטול ע"י קנה ל"ה כלל כטלטול מן הצד משום דהו"ל כידא אריכתא, א"כ מהו שכתבו דמה שהתירו משום כבוד שבת הוא משום דהוי טלטול מן הצד, ולכאו' מוכח מדבריהם, דהא דבעינן בזה להיתר בפנ"ע דכבוד שבת, אי"ז משום דטלטול ע"י קנה הו"ל כידא אריכתא ול"ה כלל כטלטול מן הצד, אלא הוא משום דהו"ל כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור, וכמש"כ החזו"א, וע"כ מ"מ קייל טפי מטלטול גמור, שהרי לדעת שמואל לעיל מ"ג ב' טלטול מן הצד לא שמי' טלטול אף כשהוא לצורך דבר האסור, והתירוהו משום כבוד שבת. [↑](#footnote-ref-166)
166. אך הפמ"ג במש"ז סימן של"ז סוסק"ב כתב להתיר כיבוד הבית אף אם יש דברים מוקצין, משום דהוי טלטול מן הצד לצורך שבת ויו"ט, וכ"כ השעה"צ שם סק"ז, - וצ"ע דזה שלא כד' כל הני רבוותא שלא התירו בזה משום טלטול מן הצד. [↑](#footnote-ref-167)
167. ובד' ההשלמה מבו' דהיינו דניעור דהמוקצה לא חשיב כלל כטלטול דהאיסור, וכתב לפ"ז דמודה ת"ק להא דנוער את הכר והן נופלות ולהא דמטה על צידה והיא נופלת, וכ"כ הריטב"א בביאור ד' רש"י, - אך יש לפרש עוד בד' רש"י והמאירי, דהיכא דמגולה מקצתה אינו מטלטל כלל את האיסור, אלא נוטל את ההיתר וממילא נופל האיסור, ודמי להא דתנן לקמן קנ"א א' דשומטין את הכר מתחת המת, ולא חשיב כלל כמעשה טלטול דהמת, וכן אמרו לקמן קנ"ד ב' דמתיר החבלים והשקין נופלין, ולא חשיב כמעשה טלטול דהשקין, ואך דלדרך זו צ"ל דמגולה מקצתה היינו שהיא מגולה מראשה, ורק מצידי' היא טמונה בתבן, ואי"ז במשמעות ד' רש"י הכא והמאירי לעיל נ' ב', דמשמע דאינה מגולה לגמרי מראשה, אלא רק כשיעור שיכול לאחוז במקום המגולה. [↑](#footnote-ref-168)
168. ועיי"ש שכתבו דאף שאמרו אהא דא"ר נחמן הלכה כר"א בן תודאי, למימרא דסבר ר"נ טלטול מן הצד לא שמי' טלטול, לאו היינו דלת"ק דידי' טלטול מן הצד שמי' טלטול, דלכו"ע לא שמי' טלטול. [↑](#footnote-ref-169)
169. ולא נתפרש בדבריו טעמא דר"א בן תודאי דאף כשאינה מגולה ל"ה כבסיס לדבר האסור, והתוס' וש"ר כתבו כמה טעמים בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-170)
170. והיינו דכל הא דניעור לא חשיב כטלטול מן הצד, הוא כשהוא לצורך דבר המותר, דבכה"ג לא חזינן להניעור כלל כמעשה טלטול דהאיסור, אך כל שהוא לצורך הדבר האסור, חזינן אף לניעור כמעשה טלטול דהאיסור, ואך דהוי טלטול מן הצד. [↑](#footnote-ref-171)
171. וי"ל דמה"ט הוא דהוצרך רש"י לפרש כן, ולא פירש דהוא מנער את המטה, משום דא"כ מ"ט דרב דאסר משום טלטול מן הצד, הרי ניעור ל"ה טלטול כלל [↑](#footnote-ref-172)
172. ואך דלדעת התורי"ד בזה הוא שנחלקו ת"ק ור"א בן תודאי, דלת"ק חשבינן לה כטלטול גמור, ולר"א בן תודאי אי"ז אלא כטלטול מן הצד, אך לדעת הר"י מלוניל לכו"ע הוי כטלטול מן הצד, ות"ק דאסר הוא משום דס"ל דטלטול מן הצד שמי' טלטול. [↑](#footnote-ref-173)
173. אך עיי"ש שנקט לעיקר דבכה"ג ל"ה כטלטול מן הצד, משום דהוי טלטול הגחלים כדרכן בחול, והא דשרי ר"א בן תודאי, הוא כשהיא מגולה בכדי תחיבת כוש, ולת"ק לא סגי בכך, ולא שרי אלא כשהיא מגולה כדי אחיזת יד, שאין כאן טלטול כלל, שנותן הוא לבן להסירה בדרך שלא יזיז התבן והגחלים, אך כשהיא מגולה בכדי תחיבת כוש, יש כאן טלטול מן הצד ע"י הכוש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-174)
174. צ"ע שהרי בלא"ה איכא סתם מתניתין לקמן קמ"א א' בקש שע"ג המטה דלא כרב נחמן, וכמו שאמרו לקמן שם, ושמא מכוון המהרש"א דמהא דלא מותבינן לרב נחמן אלא ממתניתין דקש שע"ג המטה, יש ללמוד דמתניתין דפ' נוטל אתיין אף כוותי', וכ"כ החזו"א בסימן מ"ז סקי"ז. [↑](#footnote-ref-175)
175. דאי נימא דהוא ע"ד התירא דטלטול מן הצד, הרי דאף דחמיר טפי, מ"מ י"ל דג"ז תליא בפלוגתא דת"ק ור"א בן תודאי. [↑](#footnote-ref-176)
176. ומתישב בזה משה"ק המהרש"א דמ"ט לא הק' התוס' כן גם למאן דאסר בפגה, הרי אפי' טלטול גמור שרי בשוכח, וכ"ש טלטול מן הצד, ולהנ"ל י"ל דמפרשי דכשאינה מגולה הוא מזיז התבן והגחלים ע"י הכוש והכרכר, ונעשה הטלטול בהתבן והגחלים בפנ"ע, ולי"ב להתירא דטלטול אגב היתר, וע"כ תליא בהפלוגתא דטלטול מן הצד, אך אי"ז מתישב עם משמעות ד' התוס' לעיל נ' ב' (ד"ה הכל מודים) דהכא א"צ להזיז התבן והגחלים ע"י הכוש והכרכר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-177)
177. ולפ"ז מתפרש טפי קו' התוס', דמהא דשרי לטלטל כר בעוד המעות עליו, יש ללמוד דאף טלטול גמור שרי לטלטל אגב היתר, וא"כ מ"ט דמ"ד דאסר הכא בטלטול מן הצד, הרי הגם דס"ל דטלטול מן הצד שמי' טלטול, מ"מ לא גרע מטלטול גמור דאף דהוי טלטול, מ"מ התירו לטלטל אגב היתר, וכ"ש דבטלטול מן הצד שרי לטלטל אגב היתר. [↑](#footnote-ref-178)
178. וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו דתליא אם טלטול מן הצד שמי' טלטול, ולא אמרו דפליגי אם טלטול מן הצד שרי במניח ע"מ ליטול, היינו דלמ"ד דשמי' טלטול, הרי אף דל"ה טלטול מעליא, דלא גרע מטלטול גמור אגב היתר דל"ה טלטול מעליא, מ"מ לא התירוהו במניח ע"מ ליטול, אך למ"ד דלא שמי' טלטול, ולא חשיב כטלטול כלל, שרי אף במניח ע"מ ליטול, - ולפ"ז ודאי דאף ר"א בן תודאי דשרי טלטול מן הצד אף במניח ע"מ ליטול, מ"מ בטלטול גמור אגב היתר אסר, וכ"כ החזו"א בסימן קנ"ו במכתבים לסימן שי"א, ועיי"ש במש"כ לפרש מנ"ל הך מילתא, אך למש"נ הוא מוכח כן מלישנא דגמ' דמפרשינן דטעמא דמאן דשרי הוא משום דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול. [↑](#footnote-ref-179)
179. והיינו דאף דבשוכח שרי לכו"ע, מ"מ הוא מב' טעמים, דלדידן הוא משום דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, אך לרב נחמן הוא משום דאף דשמי' טלטול, מ"מ כיון דהוי הטלטול אגב היתר שרי, - ובקש שע"ג המטה דאין הטלטול אגב היתר, אין להתיר אף בשוכח, אלא אם טלטול מן הצד לא שמי' טלטול. [↑](#footnote-ref-180)
180. והיינו דהא דבפוגלא לא חשיב כטלטול גמור, אף שהוא מגבי' את העפר, אי"ז משום שהוא נופל מיד ע"י ההגבהה, אלא הוא משום דרק כשמטרת הטלטול היא להעביר המוקצה למקום אחר, אף דהוא משום חשש הפסד או משום דצריך למקומו, חשיב כטלטול גמור, ומשא"כ כשטלטול המוקצה היא לצורך ניעורו, ואין ענין כלל בטלטולו, שהרי גם אם הי' נופל מיד הי' מתקיים מטרת הטלטול, לא חשיב כטלטול גמור. [↑](#footnote-ref-181)
181. אך החזו"א בסימן קנ"ו במכתב לסימן שי"א כתב לפרש בזה, דבהא דמחמרינן משום דאין לאדם להכין מער"ש צורך טלטול המוקצה, יש להחמיר יותר בטלטול גמור, שהוא מטלטל לפעמים דרך רחוקה ואין ניכר כלל שמטלטל בהיתר. [↑](#footnote-ref-182)
182. ואמנם זה ניחא רק אי נימא דהא דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור הוא משום דבכה"ג חשיב דעיקר הטלטול הוא בהדבר האסור, אך כל שהוא לצורך דבר המותר לא חשיב כלל כטלטול, ואי"ז היתר שהתירו לצורך, וכ"נ ממש"כ התוס' דאף דניעור לא חשיב כטלטול מן הצד, מ"מ כל שהוא לצורך דבר האסור חשיב כטלטול מן הצד, ונתבאר בדף מס' 9 בהערה, אך אי נימא דהא דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, הוא משום דלא התירוהו אלא לצורך שבת, הרי דאף בזה הו"ל היתר שהתירו לצורך, והדר צ"ב דמ"ט בזה לא מפלגינן בין שוכח למניח ע"מ לנער, וי"ל. [↑](#footnote-ref-183)
183. והיינו דעיקר משה"ק התוס' הכא מהתם, היינו משום דס"ל דהתם הוי טלטול גמור, והוא היתר בפנ"ע שהתירו טלטול גמור אגב היתר, וע"כ ס"ל דאין מקום לתלותו בפלוגתא דת"ק ור"א בן תודאי בטלטול מן הצד, וכיון דלכו"ע שרי טלטול אגב היתר, תיקשי דמ"ט הכא אסרינן טלטול מן הצד, הרי אף דשמי' טלטול, מ"מ יש להתירו משום דהוי טלטול אגב היתר, - אך התוס' התם ס"ל דאף כשמגבי' הו"ל בכלל טלטול מן הצד, ותלי בפלוגתא דת"ק ור"א בן תודאי, ומתניתין דהתם כר"א בן תודאי. [↑](#footnote-ref-184)
184. ושמא י"ל דהוא משום דמש"כ התוס' ללמוד מניח ע"מ ליטול משוכח, הוא משום דבהתירא דניעור דהוא משום דלא חשיב כטלטול כלל, אין מקום לחלק בין שוכח למניח ע"מ ליטול, - ואך דאכתי קשיא, דמנ"ל דהא דשרי לנער הוא משום דלא חשיב כטלטול כלל, הרי י"ל דהוא משום דהוי כטלטול אגב היתר, דלפ"ז שפיר י"ל דלא הותר אלא בשוכח, - וצ"ל דאם לא הותר ניעור אלא מדינא דטלטול אגב היתר, א"כ הי' בדין דיהא מותר להגבי' הכר והחבית אף היכא דאפשר לנער, שהרי בלא"ה הוא צריך לטלטל האיסור אגב ההיתר, ומאי נפ"מ בין הגבהה לניעור, ובע"כ דניעור לא חשיב כטלטול כלל, וע"כ כל דאפשר לו לנער אסור לו להגבי' ולטלטל האיסור אגב ההיתר, - וי"ל עוד, דבניעור דהוי זה מעשה טלטול על האיסור בפנ"ע שמנערו, ואין מנער היתר ואיסור יחד, אין להתיר בזה משום טלטול אגב היתר, ובע"כ דהא דשרי הוא משום דניעור לא חשיב כטלטול כלל. [↑](#footnote-ref-185)
185. ובד' התוס' הרא"ש לעיל מ"ג ב' משמע כמש"כ התוס' בסוגיין דטלטול היתר בעוד האיסור עליו ל"ה טלטול מן הצד, אלא הוא היתר בפנ"ע דמטלטל איסור אגב היתר, וכ"נ בתוס' תלמיד ר"י הזקן לקמן קמ"ב ב' בתוס' ה"ר משה זלטמן. [↑](#footnote-ref-186)
186. אך התוס' לקמן שם ד"ה רבא אמר הק' דהיאך הותר לטלטל אגב לקנא דמיא, ולא כתבו לישב דהוא משום דמותר לטלטל ההיתר כשהאיסור עליו, ואזלי לטעמייהו דס"ל דלא הותר טלטול גמור אגב היתר אלא בשוכח, - ויש להוסיף, דאף דהתוס' בסוגיין כתבו בהא דמסלק את הטבלא ומנערה, דהוא משום דלא מסתיי' דלא לינח בהן ע"ג השלחן, לכאו' כ"ז הוא בעצמות וקליפין, דא"א שלא להניחן "ע"ג השלחן", דדרך להניחם שם, אך התם שמביא לקנא דמיא במתכוין ע"ד להניח הגרעינין עליו, מסתבר דחשיב כמניח במתכוין, שלא התירו בו טלטול גמור.

     ואמנם יש מקום לפרש בד' התוס' דלא תלי במה שהניח במתכוין ע"ג ההיתר, אלא כל שהביא עצמו במתכוין לידי זה שיהא צריך לטלטלן בשבת, לא הותר טלטול אגב היתר, ומה"ט הוא דשרי בעצמות וקליפין שלא היו מער"ש, ואך דהי' מקום לדון דל"ה לו להניחם על השלחן שיהא צריך אח"כ לטלטלן, וע"ז כתבו דלא מסתיי' דלא לינח בהן ע"ג השלחן, ומה"ט יש להתיר גם בגרעיני תמרים, לטלטלן ע"י לקנא דמיא, אף שהי' בידו שלא להניחן בתוך הלקנא דמיא, כיון דלא מסתיי' דלא לינח בהן ע"ג השלחן והוא צריך לטלטלן. [↑](#footnote-ref-187)
187. אך יש לדחות דמכוון הרשב"א דבידו לנער את הדלף במקומו אח"כ, ואף דעיקר מה שנתן את הכלי הוא כדי שלא יפול הדלף במקום זה, מ"מ יתכן דאינו מקפיד ע"ז לכל השבת. [↑](#footnote-ref-188)
188. ועפי"ז יש מקום לדון במה שנקט הגרע"א בסימן ש"ט ס"ד לעיקר כדעת התוס' בסוגיין, והביאו הביאוה"ל שם (ד"ה כדי שיטלם), דלהנ"ל הרי כמה מקמאי פליגי ע"ז, - ויש להעיר עוד, דלמש"כ הגרע"א דד' התוס' הכא מיוסדים על הא דס"ל דכשמגבי' ההיתר בעוד האיסור עליו לא חשיב כטלטול מן הצד, הרי דלמש"כ הריטב"א לקמן קמ"א ב' דחשיב כטלטול מן הצד, וכ"כ הפמ"ג והמ"ב, ונתבאר לקמן שם, יש להתיר בזה אף במניח ע"מ ליטלו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-189)
189. אך המהרש"א פירש בד' התוס' דבעינן לתרוייהו, דאף דהאדם צריך לכיס, והו"ל מלאכה הצריכה לגופה, מ"מ פטור דהו"ל הוצאה שלא כדרך, ואך דלגבי התינוק הו"ל הוצאה כדרך, ואך דכיון שא"צ לתינוק הו"ל משאצל"ג, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-190)
190. מעיקר מה שדנו לפטור על הוצאת הכיס משום טפל, ולדעת הרי"ד כשמוציא תינוק עם אבן בידו פטור על האבן משום דה"ז טפל, מבו' דפטורא דטפל הוא רק כשמוציא דבר אחר עם דבר הטפל, אך האדם עצמו היוצא עם דבר הטפל חייב, והיינו משום דהילוך עצמו אי"ז הוצאה כלל, ונמצא דכל ההוצאה נעשית על הטפל ובכה"ג ליכא לפטורא טפל, וכמש"כ כן החזון יחזקאל בביצה פ"ד ה"ו בתחילת דבריו והמנחת שלמה בח"א סימן ט"ו, דהרי ודאי דאדם היוצא לרה"ר עם כיס בצוארו או עם אבן בידו חייב, ולי"ב לפטורא דטפל, אך בחי' רבינו פרחי' לעיל ס"ו א' מבו' לכאו' דאף אדם היוצא עם דבר הטפל פטור, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-191)
191. וצ"ע דכיון דבע"כ לפרש דהא דשאני כיס ממטה, הוא משום דכיס אינו צורך תשמישו ומטה היא צורך תשמישו, א"כ מ"ט הוצרך לפרש דהא דכיס לא מבטל לי' הוא משום דחשוב, - וצ"ל דהא דמטה בטלה משום דהיא צורך תשמישו, היינו דמה"ט ל"ה כדבר חשוב בהוצאה זו, וכאשר כ"ה מבו' בל' הרי"ד שפירש למש"כ רש"י דהא דכיס בטל לתינוק מת, הוא משום דאגב מררי' מבטל לי' ולא חשיב לי' האי שעתא, דהוא משום דדמי לדברים המשמשין את המת דבטלין לגבי המת, והרי דמכח הא דמשמשין את המת, חשבינן להו כדבר שאינו חשוב. [↑](#footnote-ref-192)
192. אך בד' הריטב"א משמע דמפרש בד' רש"י, דכיון דלא חשיב לי' האי שעתא, אין דעתו ליטלו, וע"כ הוא דהוי ככלי תשמישו דבטלין אצלו. [↑](#footnote-ref-193)
193. ובפירש"י לעיל משמע דלהצד דל"ה כמאן דנקיט לה איהו, לא חשיב כלל כהוצאה דידי', דהתינוק הוא שמוציא, - אך בד' הריטב"א בהמש"ד מבו' דאף אם ל"ה כמאן דנקיט לה איהו, מ"מ הו"ל כהוצאה כלאח"י, דאין דרך להוציא אבן ע"י תינוק שהאבן בידו, ואך דאם חשבינן לה כמאן דנקיט בידי', ל"ה כהוצאה כלאח"י, שהרי דרך התינוק לשאת את האבן בידו, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-194)
194. ונפ"מ רבתא בזה לדינא, אם מותר ליטול את בנו כשהוא לבוש בבגד שהוא מוקצה, אף כשאין לו געגועין, דלדעת הרשב"א והריטב"א דכל דמבטל לי' לי"ב משום טלטול מוקצה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' והרמב"ן, שרי, ולדעת הרי"ד ל"מ הא דמבטל לי' לענין טלטול מוקצה, ואסור ליטלו בכה"ג, - ואמנם יש מקום לומר דגם לדעת הרשב"א ודעימי' לא התירו בזה אלא כשאינו נוטל את המוקצה עצמו בידו, אלא נוטל את האדם שיש בידו מוקצה, דבכה"ג הוא דאמרינן דכיון שהוא בטל לאדם, לא חשיב כמטלטל את המוקצה, אך כל שהוא נוטל את המוקצה עצמו בידו, ה"ז אסור אף אם הוא בטל לאדם, אף דלענין הוצאה איכא לפטורא דטפל אף שהוא נוטל את המטה בידו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-195)
195. אך מד' הרשב"א והריטב"א שנקטו דאם הי' האבן בטילה לתינוק ל"ה בזה משום טלטול מוקצה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' והרמב"ן, מבו' לכאו' דליכא בטפל אף איסור דרבנן, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד, ונתבאר לעיל צ"ג ב', - אך יש לדחות דלענין טלטול מוקצה הוא דין בפנ"ע, דכל שהוא בטל לי"ב משום טלטול מוקצה, ואי"ז מכח פטורא דטפל, ולא מדמינן זל"ז אלא בהנידון אם האבן בטילה לגבי התינוק. [↑](#footnote-ref-196)
196. וי"ל דטלטול מן הצד דשרי הוא אף היכא דא"צ כ"כ, ורק הכא דהוי טלטול גמור, ובאנו להתירו מדינא דטלטול אגב היתר, הוא דלא הותר אלא כשיש צורך גמור. [↑](#footnote-ref-197)
197. ובדעת התורי"ד י"ל דלא פליג ביסוד הדברים, ואך דאזיל לטעמי' לעיל מ"ג ב' דס"ל דטלטול מן הצד שרי אף לצורך הדבר האסור. [↑](#footnote-ref-198)
198. אך עיי"ש שנתבאר דדעת הריטב"א דטלטול מן הצד לצורך שימוש בדבר האסור שרי, משום דהוי הטלטול לצורך עונג שבת, וכ"כ הגר"ז בקו"א בסימן רע"ו סק"ג בדעת כמה מרבוותא, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט הכא בעינן להיתר בפנ"ע, ובד' הריטב"א בסוגיין משמע להדיא דהכא הוי היתר בפנ"ע שהתירו משום בנו, (והביא גם למש"כ התוס' לפרש דזהו דפרכינן דמ"ש אבן ומ"ש דינר, וכתב לפרש עוד דהא דאסרו משום דילמא נפיל, היינו משום דשורת הדין הי' לאסרו, ומשום געגועין הוי מישתרי, וכי איכא חשש טלטול בידים אוקמוה אדינא), - ואמנם באמת בל' הריטב"א בסוגיין מבו' דהוא משום דלא התירו אלא לצורך אוכ"נ ושאר צרכי שבת, אבל שלא לצורך אסור, והכא חשיב כשלא לצורך, וע"כ בעינן להיתר בפנ"ע שהתירו משום בנו, אך הדברים צ"ב רב, דכיון דיש לו געגועין מ"ט חשיב דאי"ז לצורך שבת. [↑](#footnote-ref-199)
199. ואמנם יש לדון בזה, שהרי הוי הטלטול לצורך התינוק ולצורך האבן, והו"ל כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור, דמבו' בד' הראשונים בכ"ד דשרי, ונתבאר בדף מס' 25, - אך י"ל דהכא גרע, דכיון דבידו לנער את האבן, וכל מה שאינו מנער הוא משום דהוא צריך לה, חשיב דטלטול האבן הוא רק לצורך הדבר האסור, וע"כ הוא דאסור, וכמש"נ שם. [↑](#footnote-ref-200)
200. וצ"ב, דאף אי נימא דכל שדרכו בכך ליכא להתירא דטלטול מן הצד, מ"מ הכא דאין עיקר דרך טלטול האבן ע"י נטילת התינוק, לכאו' שפיר יש להתיר משום טלטול מן הצד. [↑](#footnote-ref-201)
201. והגר"ז בסימן ש"ט ס"א כתב דהא דל"ד לכל טלטול דבר האסור שמיטלטל מאליו ע"י שמטלטל את הדבר המותר שעמו דשרי, הוא משום דאין צורך כ"כ ליטול את התינוק "כשאין לו געגועין עליו", ומבו' דכשיש לו געגועין חשיב כצורך, וה"ז מותר מדינא, - אך אי"ז מתישב בד' התוס' שנקטו דהוי זה היתר בפנ"ע שהתירו, וזהו דפרכינן דאי הכי אפי' דינר נמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-202)
202. ואמנם התוס' הרא"ש שם כתב דאין צורך כ"כ טלטול התינוק "עם האבן", - וי"ל דהיינו דבד' התוס' שם מבו' דהא דשרי בכלכלה מלאה פירות, הוא משום דהאבן בטלה לגבי כלכלה מלאה פירות, ובלא"ה הי' אסור, ויתבאר בעזה"י במקומו, ובזה הוא שחילקו דכל הא דהאבן בטילה הוא רק משום דא"א לטלטל הכלכלה והפירות בלא האבן, אך בתינוק דא"צ כ"כ טלטול התינוק עם האבן, דיכול לנער האבן, אלא שיצעק התינוק ויבכה, אין האבן בטל לתינוק, וע"כ הוא דאסור, ועמש"כ בזה בס' לשון לימודים סו"ס ז', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-203)
203. ובד' הריטב"א מבו' דעיקר ד' הרמב"ן הם דלא גזרו גזירה בפנ"ע משום החשש דדילמא נפיל וכו', אלא דכיון דטלטול זה אסור מדינא, והתירוהו משום געגועין, הרי דכל דאיכא למיחש דילמא נפיל וכו', אוקמוה אדינא, - אך בד' הר"ן מבו' דעיקר ד' הרמב"ן הם דרק כשהתירו טלטול אסור משום געגועין, יש לחוש שיבא אף לטלטל בידים, שיהא סבור דכ"ה דהתירו טלטול זה, ה"נ התירו טלטול גמור, אך כשלא התירו כלום, ליכא למיחש שיבא לטלטל. [↑](#footnote-ref-204)
204. אך לכאו' ממש"כ הרמב"ם שהכל טפילה לו, משמע דהוא משום פטורא דטפל, וכמש"כ הרמב"ם שם דבהוציא תינוק וכיס תלוי בצוארו חייב שאין הכיס טפילה לתינוק, ואתא לאשמועינן דלי"ב לפטורא לטפל, (וכמו שאמרו לעיל בסוגיין), וע"כ הוא שכתב דכליו וטבעותיו טפלים לו, ויש בזה לפטורא דטפל. [↑](#footnote-ref-205)
205. והתורי"ד כתב דכל הא דמשני בכלכלה מלאה פירות, היינו רק בשוכח, אבל במניח נעשית הכלכלה בסיס לדבר האסור, אף שיש בתוכה פירות, ולא אמרינן דכיון דהויא בסיס לאיסור ולהיתר לי"ב דין בסיס, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-206)
206. אך צ"ע לפ"ז במש"כ התו"י בדרך קמא דלפ"מ דמשני דבכלכלה פחותה עסקינן, א"צ לשינויא קמא דפירות המיטנפין, ותיקשי דבפירות שאין מיטנפין, הרי צריך ליטלם בידו, דאין לחוש שיפלו לארץ, ועמד ע"ז האור גדול בפירקין, ושמא ד' התו"י אלו קיימא לפמש"כ בתי' קמא דמיירי כשפי הכלכלה צר ואינו יכול להכניס שם ידיו. [↑](#footnote-ref-207)
207. והתהל"ד בסימן ש"ט סוסק"ד כתב לדעתם, די"ל דהא דלא פרכינן דלינערינהו נעורי, הוא משום דה"ז אסור משום איסור בורר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-208)
208. והרמב"ם בפיהמ"ש כתב דלא הותר לטלטל כלכלה והאבן בתוכה אלא בג' תנאים, האחד שיהא בכלכלה פירות וכו', והתנאי הב' שיהו פירות שדרכן להיות נמאסין וכו', והתנאי הג' שתהא האבן מונחת בנקב שבכלכלה כדי לסתמו שבכך היא נעשית חלק מן הכלכלה, והב"י בסימן ש"ט תמה ע"ז, דהרי כל שהאבן סותמת את הנקב ה"ה כדופן הכלכלה ואפי' אין בה פירות כלל מותר לטלטלה כדין אבן שבקירוי', וכמש"כ הרמב"ם בהלכותיו, - וכבר כתבו הרש"ש בסוגיין והחזו"א בסימן מ"ז סוסקכ"ב דהרמב"ם בפיהמ"ש אזיל כדעת התו"י דאין האבן נעשית מכלל הכלכלה, ואך דכיון דהיא נעשית דופן לכלכלה א"א לנערה, ועמש"נ להלן בהערה בביאור מש"כ הרמב"ם דטעם ההיתר בזה הוא משום שבכך היא "נעשית חלק מן הכלכלה". [↑](#footnote-ref-209)
209. והרש"ש כתב דלא פליגי הראשונים בדין זה, דהתו"י מיירי כשלא הידקה לכלכלה, וע"כ אינה נעשית מכלל הכלכלה, והרמב"ם והטוש"ע מיירי כשהידקה לכלכלה דבכה"ג היא נעשית מכלל הכלכלה. [↑](#footnote-ref-210)
210. ואף דעיקר טלטול הכלכלה הוא גם לצורך דבר המותר, מ"מ לא חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור, דמבו' בד' הראשונים דשרי, ונתבאר בדף מס' 25, דכיון דמשום טלטול הדבר המותר הי' בידו לנער את האבן, וכל הא דאינו מנער הוא משום דהוא צריך להאבן, הו"ל כטלטול לצורך דבר האסור, וכמש"נ שם. [↑](#footnote-ref-211)
211. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דטעם ההיתר בזה הוא משום שבכך היא "נעשית חלק מן הכלכלה", והרי דלא שרינן מכח הא דא"א לו לנער את האבן שהוא צריך לה, אלא משום דחזינן להאבן כחלק מן הכלכלה, והיינו משום דאלמלי הא דהויא כחלק מן הכלכלה, הרי דכל שאינו מנער משום שהוא צריך לאבן להשתמש בה, הו"ל כטלטול לצורך דבר האסור. [↑](#footnote-ref-212)
212. בתשו' הראב"ד סימן קצ"א כתב בסו"ד דלא הותר לטלטל תרומה טמאה עם הטהורה, אלא כשטהורה למטה וטמאה למעלה ובפירות המיטנפין ובשוכח אבל במניח לא, ומשמע דס"ל דבאמת במניח אסור לטלטל תרומה טמאה עם הטהורה, משום דהטהורה דהויא בסיס לטמאה, וכל הא דשרינן הכא הוא בשוכח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-213)
213. אך צ"ע דבד' המהרי"ל מבו' דבשבת אסור ליתן כלי תחת השלחן ואח"כ להסיר את השלחן, ולכאו' הוא משום דב' המעשים יחד הוו ביטול כלי מהיכנו, וא"כ ה"נ הדין נותן דיהא אסור ליתן איסור והיתר בכלי ולסלק את ההיתר, דבב' המעשים יחד מתבטל הכלי מהיכנו, - והעירו די"ל, דהא דאסור ליתן כלי תחת השלחן ואח"כ להסיר את השלחן, הוא משום דעיקר איסורא דביטול כלי מהיכנו, הוא במה שמייחד את הכלי לכך, אף דנפילת השמן והביצה לתוכו אי"ז מעשה דילי', ואף כשנותנו תחת השלחן כדי שאח"כ כשיסיר את השלחן יפול השמן לתוכו, הוי זה מעשה דביטול כלי מהיכנו, ומשא"כ הכא דהמעשה דילי' הוא ליתן עליו תרומה טהורה וטמאה, ואי"ז מעשה דביטול כלי מהיכנו.

     עוד יש להעיר, דבד' ההג"א לעיל פ"ג סימן י"ח שכתב דמותר ליתן איסור בכלי שיש בו היתר שאין יכול לנערו, מבו' דכל שיכול לנער את ההיתר, הו"ל כביטול כלי מהיכנו, ולפ"ז הרי דהכא שבידו ליקח את התרומה הטהורה, מעיקרא כשמערה את התרומה הטהורה והטמאה, הו"ל ביטול כלי מהיכנו, ומד' המאירי מוכח דפליג ע"ד ההג"א, וס"ל דכל שנותן איסור והיתר בכלי, אף אם אסור לטלטל את הכלי עם האיסור, (כיון שבידו ליטול את ההיתר ולנער את האיסור), מ"מ לא חשיב כביטול כלי מהיכנו, והעירו די"ל דאזיל לטעמי' בריש פירקין דס"ל דכל שהיא בסיס לאיסור לחודי', נאסר בה טלטול גמור אף בשוכח, (ורק בבסיס לאיסור ולהיתר הוא דהותר טלטול גמור כשא"א לו לנער), ולפ"ז י"ל דרק מה"ט הוא דנתינת מוקצה בכלי חשיבא כביטול כלי מהיכנו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-214)
214. ולב' דרכים אלו מתישב מש"כ התו"י דאי זריק בכלי א"כ גם בטמאה למעלה יכול לזורקה בכלי, והק' החת"ס דהיאך מצי לזורקה בכלי, הרי מבטל כלי מהיכנו. [↑](#footnote-ref-215)
215. ומשמעות דבריהם דל"ב שיהא בדעתו לנער, אלא כיון שבידו לנער, לי"ב משום ביטול כלי מהיכנו, ונתבאר במקומו פלוגתת רבוותא בזה, וצ"ל דאיירי כשאינו מקפיד שלא לנער את התרומה הטמאה, דאף אם גם הטמאה הויא פירות המיטנפין, מ"מ כיון שאינה ראוי' לאכילה אינו מקפיד שלא לנערה, דאם הוא מקפיד שלא לנערה, הו"ל ביטול כלי מהיכנו גמור, אף שבידו לנער, דומיא דנתינת כלי תחת השמן המטפטף או תחת התרנגולת לקבל ביצתה, דהוי ביטול כלי מהיכנו, אף שבידו לנער, והיינו או משום שמקפיד שלא לנער ול"מ הא שבידו לנער, או משום דכיון שאין דעתו לנער (ומקפיד ע"ז) הו"ל בסיס לדבר האסור ואסור אף לנער.

     עוד נתחדש בדבריהם, דאף דאין בידו לנער את התרומה הטמאה מיד, עד שיטול את התרומה הטהורה, (כיון דאיירי בפירות המיטנפין), מ"מ ל"ה כביטול כלי מהיכנו, וי"ל דהוא משום דכ"ז שהתרומה הטהורה שם לא חשיב כלל כביטול כלי מהיכנו, (וכמש"נ לעיל בהערה ללמוד כן מד' המאירי), ואך שבאנו לדון דכשיטול את הטהורה הו"ל ביטול כלי מהיכנו, וכיון דכשיטול את הטהורה יכול מיד לנער את הטהורה, ע"כ ל"ה כביטול כלי מהיכנו. [↑](#footnote-ref-216)
216. והחזו"א בדמאי סימן ט"ז סקט"ו כתב דאף דהרמב"ם לא הביא בהלכותיו להדיא לדין זה דהתערובת אסורה קודם הרמה, מ"מ יש ללמוד כן מדבריו בפיהמ"ש ובהלכותיו בכ"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-217)
217. וזה למשמעות דבריו שם דמפרש דהא דתנן "עולה" באחד ומאה, היינו דהוא מעלה כשיעור התרומה שנפלה, ועי"ז היא בטילה באחד ומאה, וכ"נ בד' הראב"ד באיסור משהו שפירש כן, והרי דרק ע"י שמעלה, הוא דבטילה התרומה באחד ומאה. [↑](#footnote-ref-218)
218. והתוס' אנשי שם בתרומות פ"ה מ"ו כתב דאין לפרש דטעמא דר"א הוא משום דאמרינן חנ"נ אפי' ביבש, שהרי מצינו דס"ל בזבחים פ"ח מ"ה דתלינן איסורא בההוא דקרב והותרו הנשארים, והרי דלא אמרינן חנ"נ, - אך בדעת היראים צ"ל, דאף דאמרינן חנ"נ, מ"מ כל שנסחט האיסור ה"ז חוזר להתירו, וע"כ כיון דהתם תלינן דאותו שקרב הוא האיסור, הו"ל כנסחט האיסור דשרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-219)
219. אך בפירש"י בתמורה י"ב א' פירש דטעמא דר"א הוא משום דסאה שנפלה היא סאה שעלתה, וכ"כ הערוך בע' דמע, וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע בשער הכשר הבשר יא., - ולדעתם כל שהיא יתירה על שיעור התרומה שנפלה מתחילה, לא אמרינן דמדמעת כתרומה ודאי. [↑](#footnote-ref-220)
220. ולגירסא דילן הק' התורי"ד דמ"ט לא מייתינן להך מתניתין דלר"א הסאה שהגבי' מדמעת כתרומה ודאי, וכתב דהוא משום דהומ"ל דהוא משום שהגבי' ואמר זו תהא התרומה שנפלה ומשו"ה היא מדמעת כתרומה ודאי, אבל כ"ז שהיא מעורבת עם החולין לא אמרינן דכמאן דמחתא בעינא, וע"כ מייתינן מסיפא דאע"פ שהיא מעורבת אמרינן דתרומה בעינה מחתא. [↑](#footnote-ref-221)
221. ואמנם בד' הריבמ"צ והרא"ש שם מ"ו מבו' דדינא דר"א בסאה תרומה שנפלה למאה ודינא דר"א בסאה תרומה שנפלה לפחות ממאה, חד דינא נינהו, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בתמורה י"ב א' ד"ה אין המדומע, ולהנ"ל הוא שלא כד' הרמב"ם והיראים דס"ל דב' דינים חלוקין הם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-222)
222. ואמנם התוס' הרא"ש שם כתב דכ"ז הוא בטבל, אך בדמאי שרי לתקן ע"י שנותן עיניו בצד זה ואוכל בצד אחר, דבדמאי הקילו, אך התורי"ד כתב דאף בדמאי אסור, ולא התירו אלא במדומע. [↑](#footnote-ref-223)
223. ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט טבל הוי מוקצה בשבת, הרי אפשר לתקנו במחשבה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה האמרי בינה שבת סימן כ' והקה"י בח"ה סימן מ"ז, והדרך אמונה בביאוה"ל פ"ט ממעשר ה"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-224)
224. ועיי"ש שכתב דמה"ט אין מגביהין תרו"מ בשבלים, אף דיכול לאכול ממנה עראי ואינו תיקון כלל, וכ"כ הרמב"ן במלחמות שם דאין מגביהין תרו"מ בשבלים אע"פ שלא נטבלו, אך בגל' הגרע"א בפ"ה ממעשר הכ"ג פירש לד' הרמב"ן דהא דאסור, הוא משום דמיקרי מתקן, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-225)
225. ומקור דבריו דה"ז אסור משום מתקן, הוא מסוגיין, ומקור דבריו דה"ז אסור משום גזירת מו"מ כמקדיש, הוא מסוגיית הגמ' בביצה ל"ז א', וכמש"כ המשכנות יעקב בסימן קל"ה, וי"ל עוד דהוא נלמד ממה שאמרו בביצה ט' א' דאסור להפריש חלת חו"ל ביו"ט, אף דאוכל והולך ואח"כ מפריש, משום דאם קרא עלי' שם אסורה לזרים, וכמש"כ בחי' ר"נ בן הרמב"ן שם, דהאיסור בזה הוא משום דהוי כמקדיש, אך בד' כמה מקמאי שם מבו' דמכח ה"ט דאם קרא עלי' שם אסורה לזרים, חשבינן לי' כמתקן, ונתבאר להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-226)
226. אך שם ה"ט כתב דהא דאסור להפריש תרו"מ בשבת הוא משום שנראה כמתקן דבר שלא הי' מתוקן, ובתשו' מהרלב"ח סימן ט"ז כתב לפרש לדבריו, דבה"ט פירש להא דאסור להפריש בשבת, ובזה סגי בטעמא דמתקן, אך בהי"ד כתב גם להא דהוי כמקדיש, דמכח זה ה"ז אסור אף ביו"ט, דאין לאסור משום מתקן, דכל אוכ"נ מותר לתקן ביו"ט, וזה דלא כמש"כ התוס' בחגיגה ח' א' (סוד"ה משום סקרתא) דגם ביו"ט יש לאסור משום מתקן, וכ"ה מבו' גם בד' הראשונים בביצה ט' א', (והאריך בזה הקה"י בביצה סימן ח').

     ובחי' המאירי ביצה ג' ב' כתב דאסור לעשר בשבת משום גזירת בורר, וכעי"ז מבו' בתרוה"ד סימן פ"ד, והאבנ"ז בסימן תי"ח סקט"ז כתב דאין לאסור משום מתקן, דאין בנין וסתירה בכלים, ואך דבכלים בכה"ג ה"ז אסור משום מכה בפטיש, אך באוכלין ליכא משום מכה בפטיש, ובע"כ דהוא משום דנראה כבורר, והמג"א בסימן ת"ק סקי"ב תמה ע"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-227)
227. ויש להוסיף, דאם הפרשת תרו"מ אסורה משום דהוי כמקדיש, יש לאסור אף במחשבה, דומיא דכל הקדש דאסור אף במחשבה, וכמו שהוכיחו מסוגיית הגמ' בפסחים ס"ו א', - וצ"ע בד' הרמב"ן במלחמות ור"נ בן הרמב"ן בביצה שם דמשמעות דבריהם דלא נאסר אלא קריאת שם, אך ליתן עיניו וכו' שרי, עיי"ש, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-228)
228. דדעת כמה מקמאי שם דקי"ל דמותר להפריש חלת חו"ל ביו"ט, משום דחלת חו"ל אוכל והולך ואח"כ מפריש ול"ה כמתקן, וכ"כ הראב"ד בפ"ג מיו"ט ה"ח, וגם לדעת ש"ר שם דאסור להפריש חלת חו"ל ביו"ט, פירשו התוס' והרשב"א והרא"ה והמאירי שם, דכיון דהיא אסורה לזרים, ע"כ חשיב כמתקן, עיי"ש, ומד' כולם נלמד, דלא אסרו כלל בהפרשת תרו"מ משום דהוי כמקדיש. [↑](#footnote-ref-229)
229. וזהו שהק' התוס' בכ"ד בהא דתנן לעיל ל"ד א' דבשבת אין מעשרין את הדמאי, דמ"ט לא אמרינן דאי"ז תיקון משום דיכול ליתן עיניו וכו', ולא תירצו דאתיא כרבנן דהכא דאסרי להעלות את המדומע בשבת, והיינו משום דכל הא דאסרי רבנן הוא משום דס"ל דאין המדומע ניתר ע"י שנותן עיניו וכו', אך לא פליגי על ר' יהודה בהא דכל שיכול ליתן עיניו וכו', מותר אף להרים ול"ה כמתקן. [↑](#footnote-ref-230)
230. וכ"נ גם בד' התוס' בגיטין ל"א א' ד"ה במחשבה ובמנחות נ"ה א' ד"ה במחשבה ובחולין ז' א' ד"ה ודילמא ובבכורות נ"ט א' ד"ה במחשבה, שהק' דמ"ט אסור להפריש תרו"מ בשבת אף דיכול ליתן עיניו וכו', והרי דקי"ל כר' יהודה, - אך למש"כ בתוס' הגרע"א בפירקין י"ל דמכוון דבריהם הוא, דאף דלא קי"ל כר' יהודה, היינו משום דקי"ל דאין המדומע ניתר ע"י שנותן עיניו וכו', אך כל שיכול להתיר ע"י שנותן עיניו וכו', תו ל"ה כמתקן. [↑](#footnote-ref-231)
231. והחזו"א בסימן מ"ז סוסקכ"ב הק' ע"ז, דהרי גם לצורך מקומו אמרינן דמטלטלו ועודן עליו, אף דלי"ב הפסד, - ולכאו' צ"ל דהא דשרי לטלטל ועודן עליו כשהוא צריך למקומו, היינו משום דהותר טלטול היתר ואיסור יחד לצורך הדבר המותר, וכמש"כ הרמב"ם שם הי"ד והט"ו, וע"כ כל שהוא צריך למקומו דטלטול האיסור הוא לצורך מקומו שהוא דבר המותר, א"צ לנער, אך בכלכלה שהאבן בתוכה, ל"ה טלטול האבן לצורך הדבר המותר, שהרי אין טלטול האבן מונע טינוף הפירות, אלא דאם ינער האבן יפלו אף הפירות ויטנפו, וכל הא דשרי הוא משום לטלטל אף את האבן, הוא משום דבמקום הפסד לא גזרו. [↑](#footnote-ref-232)
232. ובד' הרשב"א יש מקום לפרש דהיינו דאף דבשוכח לא נעשה ההיתר בסיס לדבר האסור שיהא אף ההיתר עצמו כמוקצה, מ"מ כיון שהוא בסיס להאיסור, הוי כבית יד דהאיסור, ול"ה זה כטלטול מן הצד, - אך אי"ז מתישב בד' הריטב"א, שהרי התם הותר לטלטל את הבשר משום כבוד שמים, ואין מקום לאסור לטלטל את העור, מכח הא דמטלטל את הבשר, ובע"כ לפרש דהיינו דאף דבשוכח אינו בסיס גמור, מ"מ הוי בסיס גמור לענין שיהא ההיתר עצמו אסור בטלטול בעוד האיסור עליו, ואמנם בד' הריטב"א לעיל בע"א (בהא דמשני דבכלכלה פחותה עסקינן) מבו' דלא כן, ואף בכלכלה שאין בה פירות, לא נאסר לטלטלה בעוד האבן בתוכה, אלא משום דמטלטל את האבן בטלטול מן הצד, (וזהו שכתב דכל שהוא צריך לה להביא בה פירות, התירו טלטול מן הצד לצורך), וכ"נ גם בדבריו לעיל שם במש"כ לפרש להא דכשהוא צריך למקומו מטלטלו ועודן עליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-233)
233. ושמא יש לדחות, דהתם איירי כשהבית מיטנף ע"י הניעור, ואף כשלא הביא מיטתו לשם דאי"ז גרף של רעי, מ"מ חשיב דיש הפסד לההיתר ע"י הניעור. [↑](#footnote-ref-234)
234. אך החזו"א בסימן מ"ז סקכ"ב כתב לדון לפרש בד' רש"י לעיל בע"א, דכל שבידו לנער את התרומה הטמאה לבדה, אין להתיר אף בפירות המיטנפין, שלא התירו שלא לנער משום הצלת האיסור. [↑](#footnote-ref-235)
235. אך כתב דבד' הכל בו שהביא הב"י שם מבו' דס"ל דמשום הפסד המעות א"צ לנער, ועמש"כ הבית מאיר שם לדחות, וכתב ללמוד כן גם מד' הריב"ש בסימן צ"ג שהביא השו"ע בסימן רע"ט ס"ג, וצ"ב דמלבד דבד' הריב"ש לא נתפרש דאף אם נשתייר שמן בנר א"צ לנערו, גם י"ל דאיירי בצריך למקומו, (דמה"ט הוא מותר לטלטל את הנר, אף דהוי כלי שמלאכתו לאיסור), וע"כ א"צ לנער את השמן, (והעירו דכ"נ ממה שלא הצריך הריב"ש לנער את הפתילה). [↑](#footnote-ref-236)
236. אך בד' הגרע"א מבו' דפשיטא לי', דהותר טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, אף כשהוא גם לצורך הדבר האסור, ולכאו' ד"ז תליא ביסוד הא דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, ויתבאר בעזה"י במקומו, ויתבאר שם דבד' הראשונים בכ"ד מבו' שהתירו בזה. [↑](#footnote-ref-237)
237. ואף דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר ודבר האסור שרי, וכמש"נ בדף מס' 25, מ"מ בכה"ג שאינו מנער כדי להציל את המוקצה נמצא דטלטול המוקצה הוא רק לצורך הדבר האסור, דמשום צורך הדבר המותר יש בידו לנער את האיסור, וע"כ ה"ז אסור, ומשא"כ בגונא דאם הי' מניח הכל במקומו ל"ה נגרם לו הפסד זה, חשיב דטלטול המוקצה הוא לצורך הדבר המותר, שהרי כיון דא"א לו לנערו משום ההפסד, נמצא דלצורך טלטול הדבר המותר הוא צריך לטלטל אף את האיסור.

     וי"ל עוד עד"ז, למש"כ החזו"א בסימן מ"ז סוסקכ"ב דהא דבמקום הפסד א"צ לנער, הוא משום דכל שבניעורו יהא הפסד, ניכר שאין הטלטול משום צורך המוקצה בטלטולן, אלא ע"כ הוא מטלטלן, ומכח זה יש להתיר אף כשיש הפסד למוקצה בניעורו, דמ"מ אין הטלטול משום צורך המוקצה, אלא ע"כ הוא מטלטלו משום שהוא צריך לדבר המותר, וא"א לו לנער את המוקצה כיון שיפסד עי"ז, - ומשא"כ בגונא שהי' המוקצה נפסד אף אם הי' נשאר במקומו ואין הניעור גורם לו הפסד, הרי בכה"ג הוי הטלטול משום צורך המוקצה, דאי משום צורך דבר המותר, הרי בידו לנער האיסור, שהרי לא יגרם לו עי"ז הפסד יותר ממה שהי' נפסד אם הי' משאיר הכל במקומו, וע"כ מתייחס הטלטול גם אל המוקצה ואסור. [↑](#footnote-ref-238)
238. ואמנם יש מקום לפרש, דמה שנסתפק הרשב"א דכל שאינו חשוב א"צ לנערו, אי"ז מכח הא דהוא בסיס לאיסור ולהיתר, אלא אף אם אין עלי' אלא איסור לחודי', בגונא דאינה נעשית בסיס לדבר האסור, א"צ לנער כשאין האיסור חשוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-239)
239. ומצינו כן להדיא בד' הריטב"א לעיל קי"ז א' שפירש במה שאמרו שם דאין להתיר טלטול עור אגב בשר משום דנעשה בסיס לדבר האסור, דאע"ג דהתם הוי כשוכח, מ"מ הא קי"ל דבעודם עליו אפי' בשוכח נעשה ההיתר בסיס לדבר האסור ליאסר עמו, עיי"ש, והרי דאף דהתם אין בידו להפשיט את העור מן הבשר, מ"מ אסור לטלטל את העור בעוד הבשר עליו, אף דהוי כשוכח, משום דנעשה בסיס לדבר האסור ליאסר עמו. [↑](#footnote-ref-240)
240. וכ"ה מבו' גם בד' הריטב"א לעיל קי"ז א' שכתב בתו"ד, דאע"ג דנעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר ואינו נאסר אף בעודן עליו, ה"מ היכא דלא אפשר למישדי האיסור, אבל היכא דאפשר למישדי אית ליה למישדיי', - והרי דב' דינים הם, דהיכא דאינו בסיס אלא לדבר האסור, ה"ה אסור בעודן עליו, והיכא דהוא בסיס לדבר האסור ולדבר המותר אינו נאסר אף בעודן עליו, ומ"מ אם אפשר לו להשליך האיסור יש לו להשליכו. [↑](#footnote-ref-241)
241. וכ"ה משמעות הגמ', לפ"מ שפירשו הריטב"א ודעימי' דהא דפריך מעיקרא דתיהוי כלכלה בסיס לדבר האסור, דהיינו דאף בשוכח מ"מ אסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו, וע"ז הוא דמשני דבכלכלה מלאה פירות עסקינן, והרי דכל שהכלכלה מלאה פירות והויא בסיס לאיסור ולהיתר מותר לטלטלה אף כשהאיסור עלי', ובע"כ דהא דפריך דלישדינהו לפירי וכו' הוא מטעם אחר, דכל דא"צ לטלטל את האבן לא התירו, דאי נימא דהוא חד דינא דאסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו כשאפשר לנערו, א"כ כיון דהא דפריך דתיהוי כלכלה לדבר האסור הוא גם מכח הא דאסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו, א"כ מעיקרא מאי משני דבכלכלה מלאה פירות עסקינן, הרי אכתי בידו לנער את האבן, - אך בד' הרשב"א והתורי"ד משמע להדיא דהכל חד דינא הוא, עיי"ש, וכ"ה להדיא בד' הרשב"א לעיל מ"ז א', עיי"ש, וצ"ל לפ"ז דהא דמשני דבכלכלה מלאה פירות עסקינן, סמיך אהא דמסיק דבפירות המיטנפין עסקינן וכו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-242)
242. ויש לפרש בזה למש"כ הרשב"א בביצה ב' א' דהא דאסור לטלטל בעודן עליו הוא משום דנעשה בסיס קצת, ולפ"ז י"ל דהא דשרי לנער הוא משום דכל הא דחשבינן לי' כבסיס קצת הוא כשהוא משמש את המוקצה, אך כל שבא לנער את המוקצה וכבר אינו משמשו, ל"ה כבסיס כלל, ואשר ע"כ שפיר י"ל דה"נ מותר להגבי' לצורך ניעור, דכל שהוא עוסק בניעור המוקצה, לא חזינן לה כבסיס. [↑](#footnote-ref-243)
243. וזהו שהוצרך הריטב"א שם לפרש דבמניח לדעת שנעשה בסיס לדבר האסור אפי' לצורך מקומו אסור לטלטלו, והיינו דכיון דהא דשרי לטלטל כשצריך למקומו, אי"ז משום דבפועל א"א לו לנער, אלא הוא משום דהותר טלטול ההיתר בעוד האיסור עליו לצורך מקומו, הי' מקום לדון דהתירו לזה גם במניח, וזהו דקמ"ל דבמניח שנעשה בסיס לדבר האסור, לא התירו לטלטלו אף לצורך מקומו. [↑](#footnote-ref-244)
244. אך למש"כ הרשב"א בביצה ב' א' דהא דאסור לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו הוא משום דנעשה בסיס קצת, מסתברא מילתא דאסור לטלטלו אף כשא"א לו לנער, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-245)
245. ויש שכתבו, דכל הא דלא הותר טלטול גמור, הוא רק בבסיס לאיסור לחודי', דכל הא דאינו נעשה בסיס, הוא משום שדעתו ליטלו בשבת, ובזה הוא דאמרינן דכיון שלא הי' לו להניח ע"מ לטלטלו, לא התירו לו לטלטלו אגב ההיתר, ומשא"כ בבסיס לאיסור ולהיתר דאינו נעשה בסיס אף אין דעתו לטלטלו בשבת, הרי דאף אם הי' דעתו כן, לא אסרו עליו מכח זה, והיינו משום די"ל דלא אסרו אלא אם הניח ע"מ ליטלו, אך אם הניח מתחילה שלא ע"מ ליטלו בשבת, ואח"כ נמלך ליטלו, י"ל דלא אסרו עליו לטלטלו אגב היתר, וע"כ אף אם הניח ע"מ ליטלו, כיון דא"צ למחשבתו זו, לא אסרו מכחה.

     ואמנם הנה לפ"ז הדין נותן דכל הא דאסרו במניח ע"מ לטלטלו, היינו רק כשהניח מתחילה ע"מ לנערו ע"י שיטלטלנו טלטול גמור, וכל' התוס' לעיל שם דל"ה לו להניח באותו ענין שיצטרך טלטול מן הצד, אך הם הניח מתחילה ע"מ לנערו ממקומו, שרי אף לטלטלו טלטול גמור אגב היתר, - אך בד' הגרע"א בגל' סימן ש"ט מבו' דאף בכה"ג אסור לטלטלו טלטול גמור אגב היתר, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-246)
246. וי"ל עוד, דעיקר הא דלא הותר טלטול אגב היתר במניח ע"מ ליטלו, הוא מגדרי בסיס, כאשר כן נראה בד' הגרע"א לעיל קכ"ה ב', וע"כ היינו רק בבסיס לאיסור לחודי'. [↑](#footnote-ref-247)
247. ויש שפירשו דעיקר חובת ניעור, אי"ז משום דניעור הוי טלטול דקייל טפי, אלא הוא משום דצריך להפחית בטלטול, וע"כ צריך לנערו במקומו ולא להוליכו למקום אחר, וע"כ ליכא נפ"מ אם יגרור העצמות בסכין או ינערם, - אך לכאו' אי"ז כן, דחובת ניעור הוא גם כשאינו מפחית בכך בטלטול, וכ"ה למש"כ הגר"ז דאף כשבידו להוליכו ע"י המטה, צריך להופכו ממטה למטה, אף דאינו מפחית בכך בטלטול, (וכ"ה מוכח לפ"מ שצידד הגרע"א דכל שא"א לו לנער במקומו, מותר להוליכו למקום שירצה, כיון דהותר טלטול מוקצה שעודו בידו). [↑](#footnote-ref-248)
248. ואף למש"כ התוס' בכ"ד דניעור קייל מטלטול מן הצד, מ"מ י"ל דכיון דאף טלטול מן הצד לאו שמי' טלטול, ה"ז מותר אף כשאפשר לו לנער, ורק בטלטול גמור אגב היתר דהו"ל טלטול, אלא דשרי משום דמטלטל אגב היתר, הוא דצריך לנער. [↑](#footnote-ref-249)
249. וצ"ע בד' השעה"צ שם סקי"ז שכתב על דינא דהמג"א דדמי למאי דקי"ל בטלטול מן הצד דלצורך דבר האסור אסור, ואעפ"כ דין זה לא ברירא כולי האי, דאפשר דניעור קייל טפי, וצע"ג שהרי להדיא כתבו התוס' דאף ניעור לא הותר כשהוא לצורך דבר האסור, וכאשר כ"ה מוכח מהא דאסרינן להפוך המת ממטה למטה. [↑](#footnote-ref-250)
250. אך בפירש"י משמע דעיקר הא דתני דמקנחה בסמרטוט, הוא לאשמועינן דאסור ליתן עלי' מים, משום דשרייתו זו היא כיבוסו, וכ"נ מד' הרמב"ם בפכ"ב משבת הי"ח שהביא להך דינא בכלל דיני כיבוס. [↑](#footnote-ref-251)
251. ועיי"ש שכתב דלדעת הט"ז דמותר לטלטל מוקצה ע"י קנה לצורך דבר המותר, הרי דמה"ט מותר לקנח את הלשלשת בסמרטוט. [↑](#footnote-ref-252)
252. אך הגר"ז בסימן ש"ב ס"ג כתב דכל דהנוצות הם מוקצה אסור להסירן מן הבגד, ומש"כ הבה"ג להתיר בזה הוא משום שכבר היו בכר או בכסת ונפלו מהן על הבגד והן ראויות להחזירן, וע"כ ל"ה מוקצה, והשביתת השבת שם תמה ע"ז, דלא מסתבר דנוצות קטנות יהיו עומדות להחזירן בכר, - וכן מצינו בד' הפמ"ג במש"ז בסימן שט"ז סק"ט שכתב דהמפלה את כליו יש בזה משום טלטול מוקצה, והא דשרי למ"ד דמותר להרוג כינה בשבת הוא משום מאיסותא כגרף של רעי. [↑](#footnote-ref-253)
253. ועיי"ש שכתב לפ"ז דמותר להסיר זבוב או שאר מוקצה מן הכוס והקערה בשבת, היכי דליכא משום בורר ואין בזה משום טלטול מוקצה, - אך השלחן עצי שטים במלאכת בורר סקכ"א כתב לאסור לברור צרור מן הקמח ביו"ט, משום טלטול מוקצה, אך הפוסקים בסימן תק"ו ס"ב לא אסרו מכח זה, ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן ש"ט סוסקכ"ו, והשביתת השבת בורר סקכ"ד. [↑](#footnote-ref-254)
254. ויש להוסיף, דאף שבד' הראשונים בכ"ד מצינו דיש בכיבוד הבית משום טלטול מוקצה, וכתבו כמה דרכים בטעם ההיתר בזה, וגם בהעברת פסולת מעל השלחן מבו' במתניתין לקמן קמ"ג א' דאיכא משום טלטול מוקצה, מ"מ י"ל דלשלשת שהיא דבוקה לכר בטילה לו, ולי"ב משום טלטול מוקצה. [↑](#footnote-ref-255)
255. בהגה' הגרא"ז זצ"ל כתב דהיינו רק ביו"ט, דבשבת ה"ז אסור משום איסור בורר, לדעת הרמב"ן לעיל ע"ד א' דאסור לברור פסולת מתוך אוכל אף לאלתר, וכ"כ התהל"ד בסימן ש"ט סקי"ב בתו"ד, - אך השביתת השבת בורר סוסק"כ פירש לד' הרמב"ן דהוא אף בשבת, כאשר כן נראה מסתימת ד' הרמב"ן, וכתב דהא דלי"ב משום איסור בורר, הוא משום דבשעת אכילה ליכא משום ברירה, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ד ד"ה הבורר, ונתבאר הפלוגתא בזה במקומו. [↑](#footnote-ref-256)
256. ואמנם בפירש"י משמע דכל הס"ד דיהא מותר ליטול את האבן, הוא רק משום דגם כשמגבי' את החבית הוא מטלטל את האבן בהדי חבית, ובחי' בית מאיר תמה ע"ז, ושמא י"ל דהוא משום דמדינא אסור לטלטל את החבית בעוד האבן עלי' אף כשא"א לנער, אלא שהתירו טלטול זה לצורך תיקון היין, וצ"ב דא"כ מה מדמינן לה לברירת פסולת מאוכל דהתם ליכא לה"ט, - ושמא י"ל דהכא אם כשמגבי' את החבית אינו מטלטל את האבן, ולא הותר כלל טלטול מוקצה, מהיכ"ת נתיר ליטול את האבן, ורק אחר שהותר טלטול מוקצה לתיקון האוכל, הוא דתליא בהנידון אם בהתירא טרחינן או באיסורא טרחינן, והתם דהותר איסור ברירה, נמי תליא בנידון זה אם בהתירא טרחינן או באיסורא טרחינן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-257)
257. ועיי"ש שכתב דהא דביו"ט מותר לברור את הפסולת ולא אסרינן לה משום טלטול מוקצה, הוא משום דהותר טלטול מוקצה ביו"ט לצורך אוכ"נ, וכמש"כ התוס' בביצה בכ"ד, וכ"כ בתוס' הגרע"א בביצה שם, עיי"ש, - אך לפ"מ שפירשו הראשונים דהא דמייתינן מההיא דביצה הוא דמהתם חזינן דאין בברירת הפסולת משום טלטול מוקצה, צ"ל כמש"כ הגרע"א שם בדעת התוס' בסוגיין, דאף דהותר טלטול מוקצה משום אוכ"נ, היינו רק היכא דא"א בענין אחר, אך כל שאפשר לברר האוכל, אין להתיר לטלטל מוקצה ולברור הפסולת, ועיי"ש שהוסיף דלדעת התוס' הוא מוכח כן, מהא דאסרינן בפסולת מרובה על האוכל, אף דהאוכל מרובה בטירחא, והרי דמחייבינן לי' להרבות בטירחא ולא שרי טלטול מוקצה דפסולת, ובע"כ דהא דשרי הוא משום דהותר ליטול מוקצה כדי לתקן את האוכל. [↑](#footnote-ref-258)
258. ועיי"ש שכתב דלדעת התוס' י"ל דפרכינן דכיון דבאוכל מרובה על הפסולת, בטל הפסולת לגבי האוכל ולי"ב משום טלטול מוקצה, ה"נ הי' לנו להתיר ליטול את האבן בידים משום שהיא בטילה לגבי חבית, וצ"ע בד' תוס' הגרע"א בביצה שם שלא הביא לד' התוס' הכא, דהא דהותר לטלטל הפסולת הוא משום דבטל לגבי האוכל, ועמד ע"ז הרש"ש שם, אך לא נתפרש בדבריו טעם מה שאמרו דלתנא דמתניתין אף בפסולת מרובה על האוכל מותר ליטול את הפסולת, וכמש"כ התוס' לעיל נ"א ב', אף דבכה"ג אינה בטילה לאוכל, - ואין לומר דתנא דמתניתין ס"ל דאף כשהפסולת מרובה היא בטילה לאוכל, דמלבד דאי"ז במשמעות לישנא דגמ' דמשמע דפלוגתא דתנא דמתניתין ורשב"ג היא אם באיסורא טרחינן, (ולדרך הרי כו"ע מודו דבאיסורא טרחינן היכא שהוא בטל להיתר, אלא שנחלקו אם הוא בטל להיתר), וגם יש להעיר לפ"ז בהא דתלינן לדין אבן שע"פ החבית בפלוגתייהו, ולא אמרינן דכיון דא"א ליטול מן היין בלא להשליך האבן אי"ז בטל אף לתנא דמתניתין, וי"ל. [↑](#footnote-ref-259)
259. והמהרש"א בביצה שם כתב דלפירש"י ותוס' שם גרסינן התם פסולת מרובה על האוכל מי איכא מאן דשרי, והיינו דאסור אף לברור את האוכל דבטל לגבי הפסולת והו"ל ככולו פסולת, אך לפי' התוס' בסוגיין גרסינן התם פסולת מרובה על האוכל "פשיטא" מי איכא מאן דשרי, והיינו דאף דגם בפסולת מרובה על האוכל מותר לברור את האוכל, מ"מ פשיטא דאסור בכה"ג לברור את הפסולת, כיון שהיא מרובה בטירחא ובשיעור, וע"ז משני דאיירי כשאינה מרובה אלא בשיעורה, אך האוכל מרובה בטירחא, ואפ"ה לא יברור את הפסולת משום דאינה בטילה לגבי האוכל, ואסור לטלטלה. [↑](#footnote-ref-260)
260. וכ"כ הריטב"א בביצה שם, דפסולת גופי' בטל הוא לתוך האוכל וטפל הוא לו וראוי לטלטול "לצורך ברירתו מיהת", והרי דהא דהפסולת בטל להאוכל, לאו היינו דמה"ט ל"ה הפסולת מוקצה כלל, אלא היינו דמה"ט הותר לטלטלו לצורך הברירה, והיינו משום דבכה"ג דהפסולת בטילה וטפילה לאוכל, חשבינן לנטילתה כמעשה תיקון האוכל, ומשא"כ כשהפסולת מרובה ואינה בטילה לאוכל, דלא חשבינן לנטילתה כמעשה תיקון האוכל, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרא"ה שם דהא דכשהפסולת מרובה אינו בורר את הפסולת, הוא משום דבכה"ג הו"ל כפסולת עיקר וכמאן דאיתי' בעיני' ובאפי נפשי', (וכעי"ז כתב השיטה להר"נ בסוגיין), והיינו דכיון דחשבינן דהפסולת היא בעינה ובפנ"ע, לא חזינן לנטילתה כמעשה תיקון האוכל. [↑](#footnote-ref-261)
261. ויש לפרש לזה בע"א, דאף דעיקר הא דהותר לברור הפסולת ולי"ב משום טלטול מוקצה, הוא משום דהוא תיקון האוכל, מ"מ לא התירו טלטול מוקצה בכה"ג אלא כשיש בזה צורך למעט בטירחא, אך היכא דאי"ז ממעט בטירחא ה"ז אסור, ונפ"מ בזה, הוא בגונא דהאוכל והפסולת שוין בטירחא, אם הותר לברור את הפסולת, או דיש בזה משום טלטול מוקצה, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-262)
262. והאג"ט זורה סק"א אות ט' האריך לפרש לסוגיין בע"א לדעת רש"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-263)
263. והך מילתא דהכא איירי בפסולת שהוא מוקצה, הוא מבו' כן לפ"מ שפירש"י ותוס' בביצה דהא דפריך דפסולת מרובה על האוכל מי איכא מאן דשרי, הוא משום דהוי הכל מוקצה, דבטל האוכל לגבי הפסולת, והרי דאיירי בפסולת שהיא מוקצה, והרא"ה והריטב"א בביצה שם פירשו דגם הא דאסרו ב"ש לברור את הפסולת, אי"ז משום איסור ברירה, אלא משום איסור מוקצה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-264)
264. וצע"ג בד' הט"ז ודעימי' שאסרו בזה, שהרי להדיא פירש"י דהא דבפסולת מרובה בורר אוכל הוא משום דבהתירא טרחינן ולא באיסורא, והרי דלא נאסר לברור את הפסולת כשטורח ברירתו מרובה, אלא משום דהוא טורח באיסור, וכאשר כן נראה מהא דמדמינן לה בסוגיין לאבן שע"פ החבית, ומפרשינן דהוא משום דבאיסורא לא טרחינן, - ואמנם לדעת התוס' בסוגיין י"ל דכל מה שאמרו הכא דהא דאסור לברור את הפסולת הוא משום דבאיסורא לא טרחינן, הוא רק בהא דאסור לברור אף כשהאוכל מרובה בטירחא, אלא שהפסולת מרובה בשיעורה, דטעם האיסור בזה הוא משום דבכה"ג אין הפסולת בטילה לאוכל ויש בזה משום טלטול מוקצה, אך הא דאסרינן לברור הפסולת כשהיא מרובה בטירחא, דאף ת"ק אסר בזה, וכדפריך בביצה דבכה"ג פשיטא מי איכא מאן דשרי, י"ל דהוא משום איסור טירחא, ולפ"ז אף כשטורח ברירת האוכל מרובה, אסור לברור את האוכל, אך אי"ז מוכרח, די"ל דגם הא דאסרינן לברור את הפסולת כשהיא מרובה בטירחא, הוא משום איסור טלטול מוקצה, ובכה"ג דאי"ז הדרך הראוי' לתיקון האוכל, מודו כו"ע דיש בזה משום טלטול מוקצה. [↑](#footnote-ref-265)
265. ועיי"ש שכתב דד' הט"ז קיימי לדעת הרשב"א בעבוה"ק דפליג ע"ד רש"י בביאור סוגיין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-266)
266. והעירו דלפ"ז תיקשי דמ"ט במניח שנעשית החבית בסיס לדבר האסור, אסור לטלטל את האבן לצורך תיקון היין, אף דא"א לו להגבי' את החבית, - אך באמת בל' הרמב"ן והרשב"א והריטב"א מבו' דכל הס"ד דיהא מותר ליטול את האבן לצורך תיקון היין, הוא רק כשלא נעשית החבית בסיס לאבן, אך כל שנעשית בסיס לאבן פשיטא דאסור ליטול את האבן, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-267)
267. גם יש להעיר, דבלישנא דברייתא דנוטל הימנה מה שצריך לו ומחזירה למקומה, משמע דאיירי אף כשא"צ לכל היין שבחבית, ואף בכה"ג לא הותר לטלטל את האבן. [↑](#footnote-ref-268)
268. והתהל"ד שם צידד דהיכא דצריך לגוף החבית, א"צ לנער את האבן כשיש ברזא בדופן החבית, כיון דהאבן בטילה לגבי היין, - אך לד' החזו"א אין הדין כן, דכל הא דהפסולת בטילה לגבי האוכל, הוא לגבי דלא חזינן לנטילתה לצורך תיקון האוכל כטלטול מוקצה, אך כל שנוטלה שלא לצורך תיקון האוכל, ל"מ מידי הא דהיא בטילה לאוכל. [↑](#footnote-ref-269)
269. והך מילתא דאין האבן מעורבת, בפשוטו מוכח כן מהא דפריך לעיל שם דלינערינהו נעורי, ולא אסרינן לה משום איסור בורר, אך התהל"ד בסימן ש"ט סוסק"ד כתב לפרש כן בטעם הני רבוותא דל"ג לקו' זו, דהוא משום דא"א לנער משום איסור בורר. [↑](#footnote-ref-270)
270. והעירו דאכתי תיקשי בהא דלא שרינן להסיר את התרומה הטמאה מן הטהורה כשהטמאה למעלה והטהורה למטה, ולמש"כ התוס' ניחא, דכיון דא"א ליטול את הטהורה אלא ע"י הסרת הטמאה, אין הטמאה בטילה לגבי הטהורה, - ושמא צ"ל דאיירי התם כשהתרומה הטמאה מרובה על הטהורה, ובכה"ג לא הותר לטלטלה, ואף דלפירש"י לא מצינו להדיא דהיכא שהפסולת מרובה על האוכל בשיעורא, אסור ליטול את הפסולת, (אף היכא שאין האוכל בטל לפסולת ולא נעשה האוכל מוקצה), מ"מ י"ל דגם לדידי' הוא כן. [↑](#footnote-ref-271)
271. וי"ל דהוא משום דאם אינו נוטל מן היין שם, נמצא דכל הגבהת החבית היא לצורך ניעור האבן, ובכה"ג לא הותר טלטול איסור אגב היתר, כיון דכל הטלטול הוא לצורך הסרת האיסור, ורק כשהוא נוטל מן היין שם והגבהת החבית היא גם לצורך נטילת היין, הותר טלטול האבן אגב היין, ועמש"כ בזה בס' לשון לימודים סימן ו' סוסק"א, ומש"כ הגר"ר רייכמן שליט"א שם עמ' קפ"ט. [↑](#footnote-ref-272)
272. אך בד' המאירי משמע דמפרש דאיירי כשהוא צריך לגופו של כר, ואך דא"א לו לנער את המעות משום דהוא צריך למקום שהמעות מתנערים לשם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-273)
273. ואמנם לפ"ז לכאו' גם כשמטלטל לצורך גופו שהוא צריך לו במקום אחר, יש להתיר לטלטל בעוד המעות עליו, אך בד' הריטב"א לעיל בע"א מבו' להדיא דלא כן, דאף אם מותר לטלטלה כלכלה כשהאבן בתוכה לצורך מקומה, מ"מ אסור לטלטלה לצורך גופה, - ובע"כ דחלוק בזה צורך מקומו מצורך גופו, ולא התירו לטלטל בעוד האיסור עליו אלא לצורך מקומו, - וכ"נ להדיא בד' הרשב"א לעיל קכ"ד א' שהביא מהכא דמצינו דבר האסור לטלטלו לצורך גופו ומותר לטלטלו לצורך מקומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-274)
274. אך הרשב"א לעיל שם כתב דאף טלטול כלכלה שהאבן בתוכה שרי כשהוא צריך למקומו, אף דאי"ז דבר חשוב, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והרשב"א בשלהי פירקין. [↑](#footnote-ref-275)
275. ועיי"ש שכתב דהא דכשצריך לגופו של כר מטהו על צידו ומנערו, ולא התירו לו להגביהו ולטלטלו, הוא משום דהוי טלטול שלא לצורך, וע"כ מטהו על צידו דהוי טלטול מן הצד דלא שמי' טלטול, והיכא דאיכא התירא ואיסורא בהתירא טרחינן באיסורא לא טרחינן, וזה כמשמעות ד' התוס' לעיל קכ"ג א' דטלטול היתר שיש עליו איסור, ל"ה כטלטול מן הצד, ונתבאר במקומו. [↑](#footnote-ref-276)
276. אך צ"ע, דלכאו' בכה"ג דבידו לנער את המעות, וכל הא דאינו מנערן הוא משום שהוא צריך לפנותם משם, חשיב דכל טלטול המעות הוא לצורך דבר האסור, וכמש"נ בדף מס' 25, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-277)
277. וי"ל דאזיל לטעמי', דמשמעות דבריו שם דהא דהתירו טלטול מוקצה במי שהחשיך לו בדרך, היינו דהתירו טלטול מוקצה במקום פסידא, וע"כ כל שהוא פושע בדבר לא התירו לו, אך לדעת ש"ר בר"פ מי שהחשיך דהא דהתירו לאיסור מוקצה הוא משום דאין אדם מעמיד עצמו על ממונו, אין לחלק בזה, - אך באמת מצינו בד' רי"ו בנתיב י"ב ח"א, דאף כל הדברים שהתירו במי שהחשיך משום דאין אדם מעמיד וכו', לא התירו אלא למי שהחשיך לו בדרך שהי' סבור שעדיין יש שהות ביום, אבל מי שיצא מביתו סמוך לחשיכה ושכח והוציא לרה"ר לא התירו, (והביאו הב"י בסימן רס"ו והשו"ע שם ס"ח), והרי די"ל דגם במה שהתירו משום דאין אדם מעמיד וכו', לא התירו היכא דפשע. [↑](#footnote-ref-278)
278. ובדעת רש"י פשוט דאזיל לטעמי' לעיל צ"ד ב' ד"ה לאפוקי' לכרמלית שפירש דכשהתירו להוציא המת לכרמלית, מוציאו ע"י ככר או תינוק משום איסור טלטול, וזה כמש"כ הר"ן שם דכשמוציא המת אגב ככר, ליכא איסור בהוצאת הככר, משום דנעשה טפל למת, מפני שהוא מתיר את טלטולו, אך הרמב"ן בתורת האדם שם כתב דהככר ותינוק אינם טפלים למת כמטה, משום דאין מסייעין בהוצאה כלל, ובפי' הר"י מלוניל שם כתב דא"א לומר דהככר ותינוק בטלים לגבי מת ולי"ב איסור הוצאה, שהרי הדבר בהיפך שלא הותר מת ע"י ככר ותינוק אלא משום דהוי המת בטל לגבי ככר ותינוק. [↑](#footnote-ref-279)
279. אך בד' הראבי"ה בסימן ר"ד מבו' דהסכין דאיירי הכא יש בו לדינא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, וע"כ הוא דלא הותר לטלטל מת ע"י סכין אלא ע"י ככר או תינוק, ונתבאר להלן, ומבו' דאף דאוכלין ניטלין אף לדבר שאינו ניטל, מ"מ סכין זה אינו ניטל לדבר שאינו ניטל, ולכאו' הוא משום דיש בו לגזירת כלים, ואפ"ה שרי ליטלו כדי להתיר טלטול המוקצה, אך שמא יש לדחות, דאף דבאוכלין ליכא לדינא דר' יצחק, מ"מ בכל כלים איכא לדינא דר' יצחק, ואף בג' כלים שלא היו בכלל גזירת כלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-280)
280. והשיטה להר"נ לעיל קכ"ו ב' כתב להוכיח דמותר לטלטל כלי שמלאכתו להיתר שלא לצורך כלל, וכדעת הרא"ה, ממה שאמרו בסוגיין דרבא מנח סכינא אבר יונא ומטלטל ואמרינן דמדינא ל"ה צריך אי לא משום דאדם חשוב הוא, ומבו' דאם הי' צריך לכך מדינא כדי להתיר טלטול המוקצה, הוה חשבינן לה כטלטול לצורך, ורק משום דמדינא ל"ה צריך לכך, חשיב כטלטול שלא לצורך, וי"ל דגם מש"כ הר"ח דכפא וסכינא הם מג' כלים, הוא כדי לפרש להא דשרי לטלטלן אף דמדינא ל"ה צריך, אך אם הי' צריך מדינא, שפיר הוה חשבינן לה כצורך, - ובעיקר דבריו הק' הגר"ר רייכמן שליט"א בקונט' שבסו"ס לשון לימודים דאכתי תיקשי לאביי דס"ל לעיל קכ"ד א' כדעת רבה דאסור לטלטל כלי שמלאכתו להיתר אלא לצורך גופו ומקומו, והיאך הותר לטלטל הכפא לצורך טלטול הכיפי, אף דמדינא ל"ה צריך, ועיי"ש במש"כ לישב. [↑](#footnote-ref-281)
281. וגם צ"ע, דהרי באבן שע"פ החבית, לא הותר לטלטל את החבית בעוד האבן עלי', וצריך לנער את האבן, ומ"ט לא שרינן לה מדינא דככר או תינוק, ואמנם י"ל בזה, אי נימא דמשום הפסד המוקצה א"צ לנער, ואף בגונא דגם אם ל"ה מטלטל כלל הי' המוקצה נפסד. [↑](#footnote-ref-282)
282. והנה אמנם התורי"ד לעיל שם כתב דאיירי התם במטה הנקברת עמו, ולכאו' לפ"ז ניחא, דהוי כשאר כלים שכתב התורי"ד שם דל"מ להתיר לטלטלו, משום דשמא יאמרו שהן נקברין עמו והן אסורין בטלטול ובהנאה כמת עצמו, - אך באמת אי"ז מתישב, דאם המטה נקברת עמו והיא אסורה בהנאה ובטלטול, היאך הוא הופכו ממטה למטה, הרי המטה עצמה אסורה בטלטול, - ובע"כ דמש"כ התורי"ד דהמטה נקברת עמו, לאו היינו שקוברין את המטה עמו, כמשמעות פירש"י בסנהדרין מ"ח ב', אלא הוא כמש"כ בפסקיו בסנהדרין מ"ח ב' דהיינו דמוליכין אותו בה לקברו, וכ"כ הב"י בסימן שמ"ט, והש"ך שם סק"ג, ואינה אסורה בהנאה. [↑](#footnote-ref-283)
283. ומתישב בזה גם עיקר הא דשרי שמואל התם להפכו ממטה למטה, ולא שרי לטלטלו ע"י המטה, אף דג"ז אינו אלא כטלטול מן הצד, או טלטול אגב היתר, והיינו משום דלא הותר טלטול המטה לצורך הוצאת המת, אך לדעת ש"ר צל"פ הטעם בזה בע"א, ואכמ"ל, - וצ"ל לפ"ז דהא דהותר להפכו ממטה למטה, ולא אסרינן לה משום טלטול המטה, הוא משום דטלטול במקצת לא נאסר לצורך דבר שאינו ניטל, או דהוא כמש"כ הר"ן שם בדעת רש"י דהופך את המת עצמו ממטה למטה, ולדרך קמא צ"ל דהא דלא שרי רב להפכו ממטה למטה משום התירא דככר או תינוק, הוא משום דכשהופכו נעשה עיקר הטלטול במת, ולי"ב להתירא דככר או תינוק, - אך בחי' חת"ס לעיל מ"ג ב' נקט דלמ"ד דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, יש לאסור להפוך המת ממטה למטה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-284)
284. ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דשרי טלטול ע"י ככר או תינוק, אף שהוא לצורך דבר האסור, ואף שבידו ליטול דבר המותר ולהניח דבר המוקצה, ול"ד לטלטול מן הצד דאסור לצורך דבר האסור, וגם כל דאפשר לו לנער צריך לנער. [↑](#footnote-ref-285)
285. והנה אמנם הרשב"א שם כתב דדין ככר או תינוק הוא במטלטל את ההיתר אגב האיסור כגון מניח ככר על המת "ומראה עצמו כרוצה לטלטל את ההיתר ועושה לו האיסור בסיס", וכ"כ הריטב"א בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בביצה ל"ו ב' בתו"ד, והמאירי בסוגיין, ולכאו' הוא כד' החת"ס והחזו"א, - אך משמעות ד' הרשב"א והריטב"א דבאו לפרש מה מקום יש להתיר כשמטלטל את האיסור מכח מה שיש עליו היתר, וע"ז הוא שכתבו דגם בכה"ג מצינו לחשוב דעיקר הטלטול הוא בההיתר, אך כ"ש דיש להתיר היכא דמטלטל את ההיתר כשיש עליו איסור, כאשר כ"ה מבו' בדבריהם דבכה"ג דמטלטל את ההיתר אגב האיסור, אף דמראה עצמו כרוצה לטלטל את ההיתר ועושה לו האיסור בסיס, מ"מ חזינן לה טפי כטלטול דהאיסור, מהיכא דמטלטל גוף ההיתר ונוטל האיסור עמו, - ואמנם עכ"פ לפ"ז אין להתיר כשמניח הככר והתינוק בצידו, וזה דלא כמש"כ המג"א בסימן שי"א סק"א והמ"ב שם סק"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-286)
286. ובפי' הר"י מלוניל לעיל צ"ד ב' מבו' דהתירא דככר או תינוק, הוא משום דהמת בטל לגבי ככר ותינוק, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאין להתיר הוצאת הככר ותינוק לכרמלית משום דהם בטלים למת, דאדרבה עיקר ההיתר הוא משום דהמת בטל לגבי ככר ותינוק. [↑](#footnote-ref-287)
287. ומבו' מדבריו דלדעת הראבי"ה שרי אף בגונא דליכא טלטול כלל בהככר, אלא בהמת, וצ"ב דמה ענין זה להתירא דככר או תינוק, - דאף אי נימא דיש מקום להתיר בכה"ג משום דאינו מטלטל את המת בידיו, אלא ע"י הככר, מ"מ אי"ז דומיא דהתירא דככר או תינוק דהוא מטלטל את המת בידיו, והותר משום דהוא מטלטל גם את הככר והתינוק, וזה ל"ש בכה"ג דאינו מטלטל כלל את הככר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-288)
288. ועיי"ש שכתב דהא דלא הותר לטלטל המת ע"י המטה, דתהא מטתו כמלבוש וככוס לגבי שיורי כוסות, אפשר דהוא משום דדוקא שיורי כוס שאינם יוצאים בלא שטיפה והדחה במים, בטלי לגבי הכוס, וה"ה מלבושיו שהוא לבוש שאינם נפשטים אלא ע"י טורח, ומשא"כ מטה שהמת מונח על גבה ובקל יכול ליטלו, ול"ד לשיורי כוסות. [↑](#footnote-ref-289)
289. ולכאו' י"ל עוד, דהא דאין להתיר בזה מדינא דככר או תינוק, הוא משום דהבגדים בטלים לגבי', וכמש"כ הב"י, - אך אי"ז מתישב היטב, דאם הוי זה טעם דלי"ב להתירא דככר או תינוק, כ"ש דאין לנו לומר שהמת בטל לגבי מלבושיו. [↑](#footnote-ref-290)
290. צ"ב, דהרי התם לא הותר אלא לנער את המעות, אך אסור לטלטל את הכר בעוד המעות עליו, וא"כ שפיר ניחא דהכא לא התירו לטלטל את המת אגב ככר או תינוק, וכאשר כ"נ בד' המאירי, ונתבאר להלן, ואף אי נימא דשאני התם דאפשר בניעור, ומשא"כ הכא דמשום הפסד ממונו חשיב דא"א שלא לטלטל את הדבר המוקצה עמו, אכתי קשיא דמ"מ לא מצינו התם דשרי טלטול גמור אגב היתר, - ושמא י"ל למשמעות ד' הריטב"א לעיל קי"ז א' דהא דאסור לטלטלן ועודן עליו, הוא משום דאף ההיתר אסור בטלטול משום דהוי כבסיס לדבר האסור, ונתבאר בדף מס' 12 בהערה, וע"כ הוא דלא הותר אלא לנערן, ומשום דכשבא לנער את האיסור, כבר לא חזינן לההיתר כבסיס, ומ"מ מהא דשרי לנערן יש ללמוד דהותר טלטול איסור אגב היתר, דאף ניעור חשיב כטלטול גמור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-291)
291. ומבו' בדבריו דאם הוה שרינן בככר או תינוק אף בשאר מוקצה ניחא, וזה דלא כמש"כ החת"ס והחזו"א דהתירא דככר או תינוק הוא רק כשהמת נעשה כמטה לככר ולתינוק. [↑](#footnote-ref-292)
292. ואמנם לפ"ז תיקשי, דלשמואל דס"ל דטלטול מן הצד שרי אף כשהוא לצורך דבר האסור, מ"ט לא התירו ככר או תינוק אלא במת, ואף להסוברים דהתירו אף בחי היינו רק בשוכח ומשום הפסד ממונו, - וצ"ל דטעמא דשמואל הוא משום דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, וע"כ שרי אף שהוא לצורך דבר האסור, כיון דלא חשיב כלל כטלטול, וזה ל"ש במטלטל את המת עם ככר ותינוק שעליו, דהוא מטלטלו טלטול גמור, אך לפ"מ דקי"ל דטלטול מן הצד שמי' טלטול, הרי דהא דשרי כשהוא לצורך דבר המותר, הוא ע"ד התירא דככר או תינוק, ובזה הוא דמפלגינן דלא הותר אלא כשהוא לצורך דבר המותר. [↑](#footnote-ref-293)
293. ומבו' בדבריו שם דהתירא דטלטול מן הצד, הוא ע"ד התירא דככר או תינוק, וכמש"כ שם דב' דברים הסמוכים זל"ז וכו' ובזמן שמטלטלין אחד מהן יטלטל השני, אם צריך לדבר המותר מטלטלו ואע"פ שדבר האסור מיטלטל עמו, ואף טלטול ע"י ככר או תינוק דמי לזה, ואך דכיון דהוי לצורך דבר האסור אסור. [↑](#footnote-ref-294)
294. והרמב"ן כתב כן בישוב מה שאמרו דשמואל מטלטל להו אגב ריפתא ורבא מטלטל להו אגב לקנא דמיא, אך לכאו' מתישב בזה גם הא דל"ד להא דמנער את הכר ולהא דמסלק את הטבלא כולה ומנערה. [↑](#footnote-ref-295)
295. וכתב דמה"ט לא הביא הרי"ף למה שאמרו שם דהא דמטלטלין תרומה טהורה עם הטמאה הוא רק כשהטמאה למעלה, דסמך על מה שאמרו דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, דבשביל הנחת הככר על המוקצה אינו רשאי ליטול את המוקצה, הואיל וההיתר עליו ויכול ליטלו בלא טלטול האסור, וע"כ אין להתיר אלא כשהטהורה למטה, דאין יכול ליטול ההיתר בלא טלטול האיסור. [↑](#footnote-ref-296)
296. והמאירי בביצה כ"א ב' כתב בשם י"א, דה"נ כשיש עליו תורת דבר הראוי אפי' לבהמה מטלטל הוא אגב הפת, - אך בתשו' הרא"ש שם מבו' דאף אם דבר שיש עליו תורת כלי מותר לטלטלו ע"י ככר או תינוק, מ"מ דבר שהוא מאכל בהמה אסור לטלטלו ע"י ככר או תינוק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-297)
297. ולכאו' כ"ז הוא אחר שכבה הנר, דכבר אינו בסיס ואין איסורו אלא מדין מיגו דאיתקצאי, אך בעודו דולק דאיסורו הוא מדין בסיס, דינו כדין השלהבת דאין עלי' תורת כלי, ואסור לטלטלו ע"י ככר או תינוק, וכמש"כ הב"י בסימן ש"ח ס"ה בשם הרא"ש דהא דאסור לטלטל ארנקי מלא מעות ע"י ככר או תינוק, הוא משום דבטל למעות דהוו כמו אבנים. [↑](#footnote-ref-298)
298. וי"ל כן גם בדעת הרא"ש בפירקין בסימן ב' שהביא מש"כ רבינו נסים דאסור לטלטל נר שהדליקו בו בשבת ע"י ככר או תינוק, אף דבתשו' נקט לעיקר דכלי שמלאכתו לאיסור מותר לטלטלו ע"י ככר או תינוק, וי"ל גם דס"ל כמש"כ המאירי בביצה לחלק ביניהם, - אך הקרבן נתנאל פירש בטעמו בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-299)
299. והגרע"א שם צידד דסכין של מילה מותר לטלטלו ע"י ככר או תינוק, כיון דמותר לטלטלו לצורך המילה, ולמד לזה ממש"כ התו"ש בסימן של"א סקי"ג דמה"ט י"ל דמותר לטלטלו בעודו בידו, אף אם ל"מ התירא דעודו בידו אלא בכלי שמלאכתו לאיסור דמותר לטלטלו לצורך גופו ומקומו, - והמחה"ש שם כתב בדעת המג"א דגרף של רעי מותר לטלטלו ע"י ככר או תינוק, כיון דהותר לטלטלו כדי לפנות עליו, אך הא"ר שם סקע"ח והתו"ש שם סקצ"ב נקטו דגרף של רעי, כיון דאסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, ל"מ בו התירא דככר או תינוק, וכ"כ בתשו' הגרע"א שם דגרף של רעי חשיב דאין בו היתר טלטול כלל, (ושמא ד"ז תליא ביסוד התירא דגרף של רעי, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-300)
300. ועיי"ש שכתבו דמ"מ בנר שהדליקו בו בשבת אסור לטלטלו אפי' בכלי שהי' מונח ועומד בו, דמיגו דאיתקצאי בביה"ש לצורך גופו אפי' בככר איתקצאי לכל השבת, והארחות חיים בהל' שבת סימן שס"ט והכל בו בסימן ל"א כתבו די"א דמותר לטלטל נר שהדליקו בו בשבת ע"י ככר או תינוק שהונח עליו מבעו"י, (ונחלקו ע"ז), ובד' האהל מועד בדרך י' נתיב א' משמע דטעמם, דכל הא דל"מ ככר או תינוק, הוא משום דבביה"ש ל"ה עליו ככר או תינוק ומיגו דאיתקצאי וכו', עיי"ש, ולא נתפרש בדבריהם, דמ"ט לא הותר לטלטלו גם בעודו דולק ע"י ככר או תינוק, ועמש"כ בזה הקרבן נתנאל בפירקין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-301)
301. ומבו' בדבריו שם דמה"ט יש להתיר בתרומה טהורה עם הטמאה, אף כשהטהורה למעלה, ולא קי"ל כסוגיית הגמ' לעיל שם, אך בד' ההשלמה ודעימי' לא מצינו לזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-302)
302. ועיי"ש שכתב דהוא משום דנעשה בסיס לדבר המותר, ומשמעות הדברים דהא דשרי רק כשהניח הככר מער"ש, הוא משום דכל שהניח בשבת, ובתחילת השבת הי' אסור בטלטול, ה"ה אסור אף אחר שהניח הככר משום מיגו דאיתקצאי, וע"כ לא שרי אלא כשהניח מער"ש, דכבר בתחילת השבת הי' בסיס לדבר המותר והי' מותר בטלטול. [↑](#footnote-ref-303)
303. וצ"ע לדעת המתירים מהא דאסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו כשאפשר לנערו, ומ"ט לא שרינן בזה מדינא דככר או תינוק, דמכח זה התירו לטלטל את המדוכה כשיש בה שום, אף שבידו לטלטל את השום לבדו, - ואמנם בגונא דההיתר משמש את האיסור, י"ל דל"ה כככר או תינוק, וכמש"כ הרש"ש והביאוה"ל בטעם הא דלא הותר לטלטל את המת במיטה משום דהמיטה היא כככר או תינוק, אך אכתי תיקשי בהא דאסרינן לטלטל בסיס לאיסור ולהיתר כשאפשר לנער, ולא שרינן מדין ככר או תינוק, ובאמת המאירי לעיל בע"א כתב דלדעת המתירים בזה, שרי לטלטל תרומה טהורה עם הטמאה אף כשהטהורה למעלה, - ושמא יש ללמוד מזה כמש"כ החת"ס והחזו"א דהתירא דככר או תינוק הוא רק כשהככר והתינוק הם ע"ג המוקצה, אך לא נתישבו בזה ד' הבעה"ע והרא"ש שם, דבדבריהם מבו' להדיא דשרי אף כשאין ההיתר ע"ג האיסור, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-304)
304. ונתחדש לפ"ז, דאף דמותר לטלטל את המת ע"י המטה לצורך מקומו, מ"מ כל שאפשר לו להפכו ממטה למטה, צריך לעשות כן, והתהל"ד שם סק"ו הק' דא"כ מ"ט במעות שע"ג הכר אם צריך למקומו מטלטלן ועודן עליו, ולא אמרו דאם יש לו כרים יהפכנו מכר לכר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-305)
305. אך י"ל דהתם גרע טפי, משום דהוי הטלטול לצורך דבר האסור, ואף דגם כשהוא לצורך דבר האסור קייל טלטול מן הצד מטלטול גמור, דמה"ט הצריכו בהצלת מת להפכו ממטה למטה, דאף דהוי זה לצורך דבר האסור, קייל מטלטול גמור, מ"מ בטלטול מת ע"י המטה, דהוא טלטול גמור אגב היתר, כמש"כ התוס' לעיל קכ"ג א', י"ל דכל שהוא לצורך דבר האסור, ואין טלטולו "אגב" ההיתר, לא קייל מטלטול גמור, וגם אי נימא כמש"כ הגרע"א בדעת התוס' לעיל מ"ג ב' דטלטול ההיתר עם האיסור שעליו הוי כטלטול מן הצד, י"ל דכ"ז הוא כשהוא לצורך דבר המותר, אך כל שהוא לצורך דבר האסור ל"ה בכלל טלטול מן הצד, וכ"ה משמעות ד' הגרע"א לעיל נ' ב' בתו"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-306)
306. ולדעת הגר"ז י"ל, דאף דשמואל שרי טלטול מן הצד אף לצורך דבר האסור, מ"מ כשמטלטלו ע"י המטה שהוא טלטול גמור, כמש"כ התוס' לעיל קכ"ג א', מודה שמואל דלא הותר אלא לצורך דבר המותר, אך אי"ז מתישב עם מש"כ הגר"ז שם סי"ד, דגם טלטול גמור ע"י ההיתר, חשיב כטלטול מן הצד. [↑](#footnote-ref-307)
307. גם צע"ק, דמאי פריך רב יוסף דאימר דאמור רבנן בשוכח לכתחילה מי אמור, הרי מה שמצינו דלא התירו אלא בשוכח, היינו כשהוא לצורך הדבר האסור, אך הכא דהוא לצורך הדבר המותר, י"ל דשרי אף לכתחילה. [↑](#footnote-ref-308)
308. וצ"ב דלמש"כ רש"י דמה שהחמירו על עצמן הוא כדי שלא ילמדו מהן להקל באיסורין, מה מהני לזה הא דטלטלו ע"י כפא וסכינא, הרי אכתי ילמדו מהן לטלטל ע"י דבר היתר אף שלא במקום הפסד ממון, ושמא י"ל, דהאיסור לטלטל אגב דבר היתר, קייל מטלטול מוקצה בפנ"ע, (כדחזינן דהתירו לזה במת), וע"כ לא החמירו אטו זה, - ובס' שבת של מי פירש כן לד' רב יוסף דאמר כמה חריפי וכו', דאף דלא החמירו אלא משום דהוו אדם חשוב, אין להם לטלטל ע"י כפא וסכינא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-309)
309. והך מילתא דגם בטלטול אגב דבר היתר יש לאסור טפי באדם חשוב, הוא מבו' גם בד' התוס' לקמן שם ד"ה רבא שכתבו דהיכא דלא אפשר שרי וכו' "ואף לאדם חשוב". [↑](#footnote-ref-310)
310. גם צ"ע, דהרשב"א שם והריטב"א בסוגיין כתבו דרבא דשרי לטלטל גרעינין ע"י לקנא דמיא לא פליג על רב אשי דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, וא"כ היאך נימא דרבא גופי' שרי לטלטל אגב סכינא אף מידי דלא חזי בעיני', ורק משום דאדם חשוב הוא לא טלטל אגב סכינא אלא מידי דחזי לטלטולי בעיני'. [↑](#footnote-ref-311)
311. לכאו' דבריו מתפרשים למש"כ בפ' כל הכלים ה"ב דין ד' דמחצלאות שכורכין אותן זוגות זוגות לסחורה, או שהיו עשויות לפרוש ע"ג הספינה, אין מטלטלין אותן אלא לצורך, וכן התמרים או שאר מיני פירות שאצר אותם לסחורה אין מטלטלין אותן אלא לצורך גופן, כגון אם צריך לאכול מהן או לצורך מקומן, ונתחדש בדבריו דאף לר"ש דלית לי' מוקצה, לא הותר טלטול המוקצה אלא לצורך גופו או מקומו, ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 6, וכ"כ גם בפ"ק דביצה ה"ג דין ב' שלא התירו טלטול המוקצה אלא לצורך, ונתבאר במ"מ בפ"ק דביצה דף מס' 18, וע"כ ה"נ גרעינין אלו דהוו נולד, אף דקי"ל כר"ש דלית לי' מוקצה, מ"מ אין מטלטלין אותן אלא לצורך, וכ"נ ממה שציין הריא"ז הכא לדבריו בקונט' הראיות בפ' כל הכלים ראי' א', וגם בפ' כל הכלים שם ציין לקונט' הראיות ראי' א'. [↑](#footnote-ref-312)
312. נתחדש בדבריו דאף דבר המותר לטלטלו לצורך מקומו, מ"מ כל שא"צ להשתמש במקומו, אף דהוא צריך שלא יהא שם והו"ל כגרף של רעי, מ"מ לי"ב להתירא דצורך מקומו, ואין להתיר בזה אלא משום התירא דגרף של רעי, ויש בזה לדינא דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ג' דף מס' 6. [↑](#footnote-ref-313)
313. והמהרש"ל תמה ע"ד התוס' שעמדו בזה, דהרי י"ל דמודה שמואל בנולד דאסור, אך המהרש"א כתב בדעתם דס"ל דנבילה שנתנבלה בשבת חשיבא כנולד, ואפ"ה שרי שמואל, ויתבאר בעזה"י במקומו, והיחוסי תנו"א (ע' ר"ז בן אבקולס) הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן קנ"ו ב' דשמואל שרי אף בנולד. [↑](#footnote-ref-314)
314. והיינו דבהא דשמואל מטלטל להו אגב רפתא, י"ל דהוא משום דס"ל כר"ש, ואך שהחמיר על עצמו משום שהי' אדם חשוב, כמש"כ התוד"ה שמואל, וע"כ טלטל אגב רפתא, כמו שאמרו לעיל דאביי מנח כפא אכיפי ורבא מנח סכינא אבר יונא, משום דס"ל דמדינא שרי אף בלא"ה, אלא שהחמירו על עצמם, כדי שלא יבואו ללמוד מהם להקל באיסורין, ולא קשיא להו אלא בהא דרבא מטלטל להו אגב לקנא דמיא, אף דס"ל כר' יהודה ומדינא אסור לטלטלן, אך הרמב"ן דס"ל דהגרעינין אסורין בטלטול אף לר"ש, הק' כן גם אהא דטלטל שמואל אגב ריפתא. [↑](#footnote-ref-315)
315. וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א בסוגיין שהביאו לד' התוס' דשאני הכא דא"א לעשות להן הכנה מאתמול, והעמידו לדבריהם על מה שאמרו לעיל דהחמיר רבא על עצמו משום שהי' אדם חשוב, וצ"ב, דהתם אמרו דמה"ט לא טלטל הבר יונה בפנ"ע, אך לא מצינו התם דמכח דהוי אדם חשוב לא סמך על התירא דככר או תינוק, ואפ"ה הקשו הרשב"א בסוגיין והריטב"א לעיל קמ"ב ב' מהא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, וכתבו דשאני הכא דמניח את האיסור ע"ג ההיתר, והרי דפשיטא לי' דאם לא אמרו ככר או תינוק אלא למת, אין להתיר בשאר מילי אף כשא"א לעשות להן הכנה מאתמול, ובזה מתפרשים גם ד' הרמב"ן שלא הק' מהא דלא התירו אלא בשוכח, אלא הק' מהא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, והיינו משום דאהא דלא התירו אלא בשוכח, י"ל דשאני הכא דל"ה בידו לטלטלם מאתמול ודמי לשוכח.

     ויש לסייע לזה מד' התוס' לעיל קכ"ג א' שכתבו דהא דמותר לטלטל את הטבלא כשעלי' עצמות וקליפין, אף דבמניח ע"מ לטלטל לא הותר טלטול גמור אגב היתר, הוא משום דלא מסתיי' וכו', והעירו דלפ"ד התוס' בסוגיין א"צ לזה, דהרי בעצמות וקליפין יש להתיר משום דינא דככר או תינוק, ובע"כ דלפ"מ דקי"ל דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, אין להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-316)
316. ונמצא לפ"ז, דכל מה שאמרו דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, היינו כשמת מער"ש והי' יכול לטלטלו מאתמול, ובכה"ג בעינן להיתר בפנ"ע במת, אך כל שמת בשבת שרי מדינא ע"י ככר או תינוק. [↑](#footnote-ref-317)
317. אך החזו"א בסימן מ"ז סוסק"ט ובסימן מ"ח סק"ג פירש לדבריו כד' הרמב"ן והר"ן, - וצ"ע דלא כתב הרא"ש דהכא זרק הגרעינין על הלחם, אלא דזרק הגרעינין לתוך הסל כשהלחם בו, ועוד, דלפ"מ שפירש הרא"ש דזרק הגרעינין לתוך הסל, מ"ט הוצרך כלל להלחם, הרי הוי טלטול מן הצד משום דמטלטל את הסל כשהן בתוכו, ובע"כ דהכא אין ההיתר משום טלטול מן הצד, אלא משום התירא דככר או תינוק, וע"כ לא הותר אלא משום הלחם, (דהסל עצמו לא חשיב כככר או תינוק, כיון שהוא טפל למה שבתוכו, וכמש"כ הרש"ש והביאוה"ל בטעם הא דלא הותר לטלטל המת ע"י המטה מדינא דככר או תינוק). [↑](#footnote-ref-318)
318. אך י"ל דלדעתם אין להתיר הכא אף כשזורק הגרעינין לתוך הסל כשהלחם בתוכו, משום דעושה כדי לטלטל, ולא התירו אלא כשלא עשה כן כדי לטלטלו, וכאשר כ"ה מבו' בד' הריטב"א לעיל קמ"ב ב' דיש לחלק כן. [↑](#footnote-ref-319)
319. ואמנם בד' הגר"א שם שהביא מקור לזה מסוגיית הגמ' לעיל קמ"ב א', נראה דמפרש דלא נתחדש בד' הרא"ש היתר בפנ"ע בגרעינין, אלא דמי לדינא דכלכלה שיש בה פירות ואבן, דמותר לטלטלה בעוד האבן בתוכה, ואך דכל דאפשר לו לנער צריך לנער, וי"ל דהכא חשיב דא"א לו לנער שלא יתכלכך ביתו, וזה כדעת הסוברים דכל שאין עלי' אלא איסור אסור לטלטלה בעוד האיסור עלי' אף כשא"א לו לנער, ונתבאר בדף מס' 12, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-320)
320. והמחה"ש שם כתב דהוכיח לזה, מהא דקשיא לי' להרא"ש שם מהא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, ואי נימא דלא שרי אלא כשכבר הי' פת מונח שם, לא קשיא מהתם, וכמש"כ הרא"ש בביצה. [↑](#footnote-ref-321)
321. ומאידך ממש"כ הרא"ש בביצה דאסור להניח עליהן לחם כדי לטלטל דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, מוכח דלא ס"ל כמש"כ בתשו' דשאני גרעינין דבטלי לגבי פת, דלפ"ז אין מקור לאסור להניח עליהן לחם כדי לטלטל. [↑](#footnote-ref-322)
322. וצ"ב בד' הראשונים שהק' מהא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, שהרי לא מצינו דל"מ ככר או תינוק, אלא כשהוא לצורך דבר האסור, וגם אפשר ליטול את הככר והתינוק לבדם ולהניח את האיסור, והרי אף טלטול מן הצד לא הותר אלא כשהוא לצורך דבר המותר, וכשא"א לנער, ושמא משמע להו מהא דאמרו בסתמא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, דבשאר מילי לא הותר לטלטל ע"י ככר או תינוק אף כשהוא גם לצורך דבר המותר ואף כשא"א ליטול את ההיתר לבדו, וכ"ה מוכרח למש"כ הריטב"א בריש פירקין דמה שהניח רבא סכינא אבר יונא וטלטלו, הי' זה לצורך שבת, ואפ"ה תליא בדין ככר או תינוק. [↑](#footnote-ref-323)
323. וצ"ע דאכתי תיקשי בהא דרבא מטלטל להו אגב לקנא דמיא, דהתם אי"ז ע"י תערובת, וגם דלרבא דס"ל כר' יהודה אין להתיר אף בתערובת, וצ"ל דבזה מודה לד' הרמב"ן דכיון דהגרעינין הן בתוך הלקנא דמיא, מותר לטלטל את הלקנא דמיא בעוד הגרעינין בתוכו, אך בהא דמטלטל להו אגב ריפתא, משמע לי' דלא איירי כשהגרעינין הן על הריפתא, ובזה הוא דקשיא לי' מהא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד. [↑](#footnote-ref-324)
324. ומבו' בדבריו דאף אם הא דמטלטל אגב ריפתא היינו כשהפת עליהן, מ"מ בהא דמטלטל אגב לקנא דמיא ודאי דהן בתוך הלקנא דמיא, ולפ"ז י"ל במש"כ הרמב"ן בשם י"מ דשמואל ס"ל דלא כרב אשי דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת, הוא רק בדעת שמואל, אך בדעת רבא מודו דשרי משום דהגרעינין הוו בתוך הלקנא דמיא. [↑](#footnote-ref-325)
325. ואף שכתבו שם בהא דמסלק את הטבלא ומנערה, דהוא משום דלא מסתיי' דלא לינחינהו ע"ג השלחן, מסתבר דכ"ז הוא בעצמות וקליפין, דא"א שלא להניחן "ע"ג השלחן", דדרך להניחם שם, אך הכא שמביא לקנא דמיא במתכוין ע"ד להניח הגרעינין עליו, חשיב כמניח במתכוין, שלא התירו בו טלטול גמור, - אך עמש"נ לעיל שם בהערה לדון בזה. [↑](#footnote-ref-326)
326. אך אי"ז במשמעות ד' הרשב"א בביצה שהביא לתי' התוס' ולתי' הרמב"ן, והרי לתי' הרמב"ן איירי הכא בצריך למקומו דא"א לו לנער, וכמש"כ הרשב"א בסו"ד, ואם לפי' התוס' לא איירי בכה"ג, ורק מכח זה הוא דקשיא להו, הי' להרשב"א לפרש לזה, דזהו עיקר מה שנתחדש בתי' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-327)
327. וכ"נ ממש"כ הב"י בסימן ש"ח ס"ה בשם הרא"ש, דמוקצה שיש עליו תורת כלי מותר לטלטלו ע"י ככר או תינוק, ול"ד לארנקי מלאה מעות שאסור לטלטלו ע"י ככר או תינוק, משום דבטל לגבי מעות דהוו כמו אבנים, ולכאו' מכוון דבריו דמכח דינא דבסיס בטל הארנקי למעות ודינו כדין המעות דאין תורת כלי עליהן, וע"כ אסור לטלטלו לצורך גופו ומקומו, - וכ"נ ממשמעות ד' התורי"ד לקמן קנ"ד ב' דיש בסיס לכלי שמלאכתו לאיסור ואסור לטלטלו אלא לצורך גופו ומקומו, והרי דעיקר דינא דבסיס הוא שדינו כדין המוקצה שעליו, דאם הוא משום הקצאה, צ"ע אם שייך הקצאה כה"ג שמקצהו מטלטול דאינו לצורך גופו ומקומו. [↑](#footnote-ref-328)
328. ומצינו גם בד' הרשב"א לקמן קמ"ג א' בתו"ד דבמניח באמצע השבת ע"מ לנער אפי' ר' יהודה מודה דל"ה בסיס וכ"ש ר"ש, ומבו' דהי' מקום לתלות לדין בסיס בכה"ג בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, - ועמש"כ הפנ"י לעיל מ"ז א' בדעת רש"י בזה. [↑](#footnote-ref-329)
329. ושמא י"ל, דגם אם עיקר דין בסיס הוא משום דה"ז טפל למוקצה, מ"מ כ"ז הוא משום שנתייחד לשמש את המוקצה, והוקצה משאר תשמישים, וע"כ הוא בטל למוקצה, וע"כ י"ל דלדעת ר"ש דלית לי' מוקצה דלא מקצי אינש מדעתי' מידי דחזי לי', אף ליכא לדין בסיס. [↑](#footnote-ref-330)
330. אך עמש"כ בקונט' מהגרד"ל שליט"א בסו"ס כ"ט לפרש לד' התרוה"ד בע"א. [↑](#footnote-ref-331)
331. ובד' האשל אברהם מבוטשאטש בסו"ס ש"ט ד"ה מוקצה מבו' דעיקר איסור בסיס, הוא משום דמקצהו מטלטול, - ועיי"ש שנסתפק לפ"ז דבדבר שדרך טלטולו ברגל לא שייך בסיס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-332)
332. ואמנם י"ל דכ"ז הוא בניעור דלא חשיב כטלטול כלל, כמש"כ התוס' לעיל מ"ג ב', וע"כ אף אם ההיתר הוי בסיס לאיסור, לא חשיב זה כטלטול דהאיסור, אך בטלטול מן הצד או בטלטול אגב היתר, י"ל דכל דנעשה ההיתר בסיס לאיסור, א"צ להא דאף ההיתר מוקצה, אלא בכה"ג יש לאסור משום טלטול האיסור, ועמש"נ להלן בדעת רש"י בכ"ד דאף כשנעשה בסיס לדבר האסור מותר לנערו. [↑](#footnote-ref-333)
333. ויש שפירשו לפ"ז, דעיקר דינא דבסיס הוא דהוא נעשה כבית יד להאיסור, וע"כ אסור לטלטלו בעוד האיסור עליו או לנער את האיסור, ואחר שהי' אסור בביה"ש בטלטול, ה"ה אסור אף אחר שהוסר המוקצה ממנו, משום מיגו דאיתקצאי, - אך אי"ז מתישב בהא דאסרינן בסל שהיו עליו אפרוחין בביה"ש, אף שהי' בידו להפריחן. [↑](#footnote-ref-334)
334. עיי"ש שכתב דכל הא דטלטול ההיתר ע"י האיסור חשיב כטלטול מן הצד, ול"ד לטלטול ע"י קנה דס"ל דלא חשיב כטלטול מן הצד, הוא משום דההיתר לא נעשה בסיס לאיסור והוא חשוב בפנ"ע, וע"כ חשיב דמטלטל את ההיתר והאיסור מיטלטל מאליו. [↑](#footnote-ref-335)
335. ועיי"ש שכתב דהא דמטה שיש עלי' מעות הויא בסיס אף שלא היו עלי' המעות מבעו"י, הוא משום דמתוך חשיבות המעות היא בטלה אצלם אף כשלא היו שם עד השבת. [↑](#footnote-ref-336)
336. אך עיי"ש שכתב דבנותן כלי תחת הביצה נעשה בסיס, משום דבמיחד אותו לכך נעשה בסיס אף באמצע השבת, וכתב עוד, דמה שאמרו שם דבשיורי כוסות נעשה בסיס, הוא משום דכל הא דאין נעשה בסיס באמצע השבת היינו כשנתנו לתוכו דבר איסור, אך כשנתנו לתוכו יין מותר נעשה בסיס גמור, ותו כשנאסר ע"י הגוי במקומו ובדינו הוא עומד להיות בסיס לו, והשתא הו"ל בסיס לדבר האסור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-337)
337. אך בחי' בית מאיר לעיל מ"ד ב' כתב דיש לפרש לד' המג"א בסימן רס"ה דהא דנקט דאינו נעשה בסיס באמצע השבת הוא משום דדעתו לנערו בשבת, עיי"ש, וכ"כ התהל"ד בסימן רס"ה סקי"א, וכ"נ בגל' הגרע"א למג"א שם דיש מקום לפרש כן. [↑](#footnote-ref-338)
338. וכ"נ ממש"כ הרמב"ן לקמן קמ"ג א' דהא דכשנותן הגרעינין ע"ג ריפתא או לקנא דמיא אין נעשין בסיס, הוא משום דכל עצמו אינו עושה כן אלא לזורקן, ומשמע דרק מה"ט הוא דאין נעשה בסיס, אף אם דעתו שיהיו מונחין עליהן, אף שדעתו להסיר בשבת הוי בסיס, וכ"נ קצת בד' הריטב"א והר"ן לקמן קנ"ד ב' בההיא דשליפי זוטרי, ובד' הריטב"א לקמן קמ"ג א' בהא דמסלק את הטבלא ומנערה, - אך אין הדבר מוכרע, דהרשב"א והר"ן לקמן שם כתבו ג"כ כן, אף דבדבריהם מבו' דכל שדעתו להסירו בשבת ל"ה בסיס, אף אם אין עיקר ההנחה כדי לנער, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-339)
339. וכ"נ בדבריו בסימן שכ"ג סקי"ד דיש להתיר לטלטל שיורי כוסות, מכח הא דאין בסיס באמצע השבת, וזהו שציין שם לסימן ש"ח סכ"ז, - אך השעה"צ בסימן שכ"ה סק"א כתב דהטעם להתיר בזה הוא משום דהפירורין בטלי לפת, וזה לטעמי' דאף דאין בסיס באמצע שבת אסור בטלטול גמור, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-340)
340. דאין לומר דמש"כ שם דאסור לטלטלה בעודן עלי', הוא משום דאפשר בניעור, דא"כ מ"ט הצריכו שיניחו המעות בשבת "לדעת ישראל", ובע"כ דאיירי בגונא דא"א בניעור, ואפ"ה כיון שהונחו המעות בשבת לדעת הישראל אסור לטלטלה בעודן עלי', ולא הותר אלא לנער, ואמנם בד' המג"א יש לדחוק שהעתיק לד' התוס', ואה"נ דלדידי' א"צ להעמיד בכה"ג, אך בד' הביאוה"ל שם אי"ז מתישב, - שוב העירו דיש מקום לחדש, דלמש"כ המחה"ש והמקו"ח בביאור ד' המג"א בסימן ש"ח סקנ"א, דבמניח ע"מ לזרוק, כיון דאינו נעשה בסיס כלל, מותר לטלטל בעוד המוקצה עליו וא"צ לנער, וכתב המחה"ש שם דהא דבשוכח צריך לנער, הוא משום דהונח עליו האיסור בכוונה בחול, הרי דאם הניח אחר שלא לדעתו, מותר לטלטלו בעודו עליו, וא"צ לנער, - אך אף דהדברים מתישבים היטב בד' המג"א, מ"מ בד' המ"ב אין לישב כן, דלהדיא כתב המ"ב בסימן ש"ט סקכ"ו דאף כשהניח אחר שלא לדעתו אסור לטלטל בעודו עליו וצריך לנער, [↑](#footnote-ref-341)
341. והנה אמנם בד' המ"ב בסימן רע"ז סקי"ח משמע דכל דבביה"ש הי' השלחן בסיס לאיסור ולהיתר, הרי דאף אחר שהוסר ההיתר מותר לטלטל את השלחן בעוד הנרות עליו, עיי"ש, ומבו' דכל דל"ה בסיס בביה"ש מותר אף לטלטלו בעוד האיסור עליו, ואמנם י"ל דכל דבשעת הנחתו הי' בסיס לאיסור ולהיתר קייל טפי, ועמש"נ בדף מס' 18 בד' הרש"ש בריש ביצה, - אך שמעתי לפרש דהוא משום דהתם הרי הי' הדרך ליטול הנרות למחר ע"י נכרי, וכמש"כ המ"ב שם, וע"כ כל דבביה"ש הי' בסיס לאיסור ולהיתר, אינו נעשה בסיס באמצע השבת, דהו"ל כמניח בשבת ע"מ לנערו בשבת דלדעת רוב קמאי אינו נעשה בסיס, - ובזה מבו' עיקר מש"כ המ"ב שם ובסימן רס"ו סקכ"ו ובסימן שי"א סק"ג בסתמא דבאמצע השבת אינו נעשה בסיס לדבר האסור, אף דבביאוה"ל בסימן ש"י לא הכריע בדין זה, והיינו משום דאיירי התם כשדעתו לנערו בשבת. [↑](#footnote-ref-342)
342. ויש מקום לפרש דהוא למש"כ התוס' לעיל קכ"ג א' דלא הותר טלטול גמור אגב היתר אלא בשוכח, וע"כ הוא דבמניח באמצע השבת, אף דאין בסיס באמצע השבת, מ"מ אסור לטלטל טלטול גמור אגב היתר, - אך יותר נראה דד' התוס' קיימי רק במניח ע"מ ליטול בשבת, אך כל שהניח שלא ע"מ ליטול בשבת ואח"כ נמלך ליטול, שפיר שרי אף טלטול גמור. [↑](#footnote-ref-343)
343. ושמא י"ל בישוב סתירת ד' המג"א, דאף דאסור לטלטלן בעודן עלי' אף כשא"א בניעור, וכמשמעות דבריו בסימן ש"י, מ"מ כל שמטלטל לצורך ניעור במקום אחר, חשיב כניעור דשרי, וזהו שכתב בסימן ש"ח דמותר לסלק את הטבלא ולנערה משום דאין בסיס באמצע השבת, - אך העירו דאף אי נימא דטלטול לצורך ניעור חשיב כניעור, היינו רק כשעיקר הטלטול הוא לצורך הניעור, אך בההיא דמסלק את הטבלא, דהוא צריך למקומה, לכאו' חשיב כטלטול גמור. [↑](#footnote-ref-344)
344. והמהרש"א שם עמד בסתירת דבריהם למש"כ בכ"ד דכל שמניח ע"ד ליטלו בשבת חשיב כשוכח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-345)
345. ובד' התוס' שכתבו דהוי כשוכח יש לפרש דהיינו דכיון דבשוכח אינו נעשה בסיס, וכל הא דנעשה בסיס הוא מכח הנחתו, הרי דכל שמניח ע"מ ליטלו בשבת ולא ייחדו לגמרי להנחה זו, וכמש"כ הריטב"א לעיל קכ"ה ב' דהוי הנחת עראי, ל"מ הנחה זו לעשותו בסיס, והוי כשוכח, אך לא נתפרשו בזה ד' ר"ת שכתב דמניח ע"מ ליטלו עדיף משוכח. [↑](#footnote-ref-346)
346. אך יש להעיר, דלפ"ז הדין נותן דאף אם אין דעתו ליטלו בשבת, אלא דעתו להניח עליו גם דבר היתר, דעי"ז הו"ל בסיס לאיסור ולהיתר, יהא הבסיס מותר, כיון דלא הקצהו לכל השבת לדבר האיסור, ולא מצינו כן, ושו"ר בס' בני ראם סימן ע"ט שכתב לדון בדין זה, - עוד יש להעיר לפ"ז, במה שנקט בתשו' הג"ר משולם איגרא סימן ז', בדין בסיס לאיסור ולהיתר, דלדעת ר"ת אם הניח ההיתר ע"מ ליטלו בשבת, חשיב כבסיס לאיסור לחודי', וכ"כ המהרש"ם בדעת תורה סימן ש"ט אות ב' בשם תשו' אגרא רמא. [↑](#footnote-ref-347)
347. אך אם הי' דין בסיס אף בשוכח, ול"ה בעינן להקצאת הבעלים, אלא הו"ל מוקצה מכח מה שהוא עומד לשמש את הדבר האסור, הי' מקום לומר דאף במניח ע"מ ליטלו הוי בסיס, דאף דדעת הבעלים ליטלו, מ"מ הבסיס מצ"ע עומד לשמש את הדבר האסור. [↑](#footnote-ref-348)
348. והט"ז בסימן ש"ט סק"א כתב דלדעת הסה"ת לא חשיב נר כבסיס, והבית מאיר תמה ע"ז דלהדיא אמרו לעיל מ"ז א' דאף לר"ש אסור לטלטל את הנר בעודו דולק משום דהוי בסיס לדבר האסור, - ובד' הלבו"ש בסימן רע"ט לט"ז סק"ב מבו' דד' הט"ז קיימי בגונא שהוא מקפיד שלא יהא הנר על השלחן רק בלילה להאיר, ובכה"ג הוא רוצה שיכבה אח"כ, ול"ה בדעתו שיהא הנר בסיס לשלהבת רק בלילה, ומשא"כ בגונא שאינו מקפיד אם יהא דלוק כל השבת, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-349)
349. ומבו' בדבריו שם דכ"ז ניחא לדעת ר' יהודה דאין אדם יושב ומצפה מתי תכבה נרו, אך לדעת ר"ש אין לישב כן, וכתב דצ"ל דכיון דאין בידו לנערו בעודו דלוק משום איסור כיבוי, ה"ה נעשה בסיס, והיינו דכל הא דאינו נעשה בסיס כשמניח ע"מ ליטלו, הוא רק כשבידו לנערו בתחילת השבת. [↑](#footnote-ref-350)
350. וי"ל עוד בזה, דהנה בעיקר מש"כ ר"ת בתשו' ספה"י דדעת רב יוסף דדין בסיס תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, צ"ע ממה שאמרו לעיל מ"ז א' דנר ופתילה ושלהבת הוו בסיס אף לר"ש, - ולכאו' צ"ל דכל הא דתליא דין בסיס בפלוגתא דר"י ור"ש, הוא היכא שבידו לנער את המוקצה ובעינן להקצאתו, אך בנר דאין בידו לנערו משום איסור כיבוי, הרי דמכח זה מתייחד הנר לשמש את הדבר האסור, ול"ב להקצאתו, ועמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"כ הערה קע"ה דאפשר דאף המדליק נר של חבירו שלא מידיעתו נעשה בסיס, וע"כ אף לר"ש יש בזה לדין בסיס, ונתבאר כן בדף מס' 20 בסופו, - ולפ"ז י"ל דכל הא דאינו נעשה בסיס כשדעתו ליטלו באמצע השבת, הוא רק היכא דבעינן להקצאתו, וכמש"נ לעיל דכל שדעתו ליטלו בשבת אי"ז הקצאה, אך בנר דל"ב להקצאתו, אף בכה"ג הוי בסיס, ושמא זהו מש"כ הרשב"א בביצה דכיון שאין בידו לנערו בעודו דלוק, הוי בסיס. [↑](#footnote-ref-351)
351. והיינו משום דהא דמניח ע"מ ליטלו בשבת ל"ה בסיס הוא משום דהוי כשוכח, וכלי המיוחד לכך נעשה בסיס אף בשוכח, וכמש"כ הראשונים בכ"ד, ועמש"נ בזה בדף מס' 17. [↑](#footnote-ref-352)
352. אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס כ"ב נקט דאף תיק המיוחד לסכין של מילה, אינו נעשה בסיס כשאין דעתו להניחו שם כל השבת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-353)
353. והריטב"א לעיל קכ"ה ב' כתב דהא דחררה שטמנה בגחלים ופגה שטמנה בתבן אין נעשין בסיס, הוא משום שהדבר המונח עליהן עושה בהן מעשה גמור, שא"א לפגה להתבשל אלא בתבן והחררה אינה נאפית אלא בגחלים, וכיון שלצורך הכשרם הונחו שם, נעשו טפלים להם בלא שום מעשה אחר, ועיי"ש שכתב לדמותו לדין חריות דקל שקשרן, וצ"ב דהתם הרי פקע תורת מוקצה מינייהו, אך בטמן בגחלים או בתבן דאכתי הוו הגחלים והתבן מוקצה, מ"ט אין החררה והפגה נעשין בסיס. [↑](#footnote-ref-354)
354. ועיי"ש שתמה לפ"ז ע"ד הרי"ף בפירקין, ומד' הרי"ף מבו' דלא פירש כן, וגם הרמב"ן במלחמות שם תמה טובא ע"ד הבעה"מ בזה, עיי"ש, והמג"א בסימן ש"ט סק"ו הביא לפלוגתת הבעה"מ והרמב"ן בזה. [↑](#footnote-ref-355)
355. וצ"ל כן גם בדעת הר"ן, דבדבריו בסוגיין מבו' דאיירי הכא כשנתן את האבן לשם כיסוי, ואפ"ה הוי בסיס, אף דס"ל דכל שהאיסור משמש את ההיתר ל"ה בסיס, ותמה ע"ז בחי' הגרע"א לעיל קכ"ה ב'. [↑](#footnote-ref-356)
356. ועיי"ש שכתב דמ"מ אף בכה"ג לא הותר אלא ניעור, אך טלטול גמור בעוד האיסור עליו אסור, ובזה מתפרשים ד' רש"י לעיל נ"א א', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-357)
357. וכ"ה משמעות ל' רש"י שכתב דאינו עשוי אלא לכסות קדירה, ומשמע דקאי על הכיסוי שלא ניתן אלא כדי לכסות הקדירה, ולא כדי להיות בסיס לגיזין, ולד' הגרע"א ודעימי' הול"ל דהוא משום דאין הגיזין עשויין אלא להטמין בהן. [↑](#footnote-ref-358)
358. ובפירש"י לעיל קכ"ה א' כתב בדין האבן שבקירוי', דכל שאין ממלאין בה ואינה נופלת ה"ה כשאר אבנים ואין מטלטל את הקירוי' דשויא בסיס לאבן שנושאתה, והרש"ש שם הק' דזה סותר למש"כ לעיל מ"ט א' דאין הכיסוי נעשה בסיס לגיזין, אך למש"כ הב"י ודעימי' בביאור ד' רש"י שם, ניחא, וגם לפ"מ שפירשו הגרע"א ודעימי' ניחא, למש"כ הגרע"א שם דאף בכה"ג לא הותר טלטול גמור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-359)
359. והמהרש"א לעיל שם כתב ב' דרכים בד' רש"י אם ס"ל די"ל דאף למ"ד דנעשית בסיס לדבר האסור ה"ה מותרת בניעור ולא נאסר אלא לטלטלה בעוד האבן עלי', או דאף דהיא אסורה אף בניעור, מ"מ פירש"י דקאי על טלטול החבית, דדמי להא דמייתי עלה התם דאזלי לטעמייהו, ועמש"כ בחי' הגרע"א שם לפרש לדבריו בע"א. [↑](#footnote-ref-360)
360. אך יש לפרש לדבריו בע"א, דקשיא לי' דאי נימא דאף בעודו בסיס לדבר האסור מותר לנער ממנו את האיסור, ל"ה בזה לדינא דמיגו דאיתקצאי, והי' בדין דאחר שהסירו ממנה את המעות יהא מותר לטלטלה אף טלטול גמור. [↑](#footnote-ref-361)
361. ולפי דבריו י"ל סתירת ד' רש"י בזה, דמש"כ בסוגיין דאסור אפי' לנער, הוא משום דקאי ע"ד רב, דס"ל לעיל מ"ג ב' דטלטול מן הצד שמי' טלטול, אך לעיל קכ"ה ב' דקאי ע"ד ר' יוחנן, פירשה כפי מה דקי"ל דטלטול מן הצד לא שמי' טלטול, וזה ניחא אי נימא כדעת רשב"ם ור"ת ודעימי' דלרב דטלטול מן הצד שמי' טלטול היינו אף כשהוא לצורך דבר המותר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-362)
362. ושמא הוא מתפרש למש"כ האו"ז בסימן ל"ג בשם ר"ת, דמותר ליגע בנר תלוי בשבת כשהוא דולק וכו', ולי"ב משום מוקצה, דהואיל ונר שלנו תלוי', טלטול ממקום למקום הוי טלטול מן הצד ולא שמי' טלטול, ונתבאר במקומו דיש לפרש לדבריו דטלטול מחובר ממקום למקום, הוי טלטול גרוע, וחשיב כטלטול מן הצד, דכל טלטול שאינו גמור הוי בכלל טלטול מן הצד, (ע"ד הא דקרי לעיל מ"ז ב' לבנין גרוע בנין מן הצד), וה"נ הוא בניעור, דהוא טלטול גרוע, והוי כטלטול מן הצד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-363)
363. והעירו ע"ז ממה שאמרו לקמן קנ"ד ב' דהיתה בהמתו טעונה כלי זכוכית וכו' ומתיר החבלים וכו', והרי דאף דהחבלים משמשין את המוקצה, מ"מ לא חשבינן להו כבסיס, והן מותרין בטלטול, - ועמש"כ בזה בס' האיר יוסף סימן י"ט. [↑](#footnote-ref-364)
364. אך מד' כמה מקמאי שכתבו טעמים אחרים בהא דאין התרומה הטהורה נעשית בסיס, ונתבאר לעיל במקומו, מבו' לכאו' דס"ל דבסיס באקראי הוי בסיס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-365)
365. ועיי"ש שהוכיח כן עוד ממש"כ הבעה"מ דבמניח אבן על פי החבית ע"ד כיסוי אינו נעשה בסיס, ואף הרמב"ן שנחלק ע"ז, לא נחלק בבסיס באקראי, והמחה"ש שם פירש לדבריו דהיינו דמשמעות ל' הבעה"מ דרק במניח ע"ד בסיס הוי כמניח אך אם הניח דרך אקראי דינו כשכוכח, וכן משמע מד' הרמב"ן, - אך לכאו' יש לפרש לדבריו בע"א, דמעיקר מש"כ הבעה"מ דבמניח ע"ד כיסוי אינו נעשה בסיס, יש ללמוד דמניח באקראי אינו נעשה בסיס, דאם אף במניח באקראי נעשה בסיס, אף דאין לו צורך כלל בהנחה זו, כ"ש דבמניח ע"ד כיסוי נעשה בסיס, ואף הרמב"ן לא נחלק אלא במניח ע"ד כיסוי, דיש לו צורך בהנחה זו, אך במניח באקראי מודה דאינו נעשה בסיס. [↑](#footnote-ref-366)
366. ועיי"ש שכתב דבכה"ג מותר לטלטל החפץ המותר אחר שניערו המוקצה מעליו, ומבו' בדבריו דאף דבכה"ג אינו נעשה בסיס כלל, מ"מ אסור לטלטלו בעוד המוקצה עליו, וצריך לנערו, - אך למש"כ המחה"ש והמקו"ח בביאור ד' המג"א בסימן ש"ח סקנ"א, דבמניח ע"מ לזרוק, כיון דאינו נעשה בסיס כלל, מותר לטלטל בעוד המוקצה עליו וא"צ לנער, וכתב המחה"ש שם דהא דבשוכח צריך לנער, הוא משום דהונח עליו האיסור בכוונה בחול, יש מקום לדון דבבסיס באקראי שאינו בסיס כלל, מותר לטלטלו בעוד המוקצה עליו, והמ"ב שאסר בזה לטעמי' שם סקכ"ו דאף אם הניח אחר שלא מדעתו, אסור לטלטלו בעוד המוקצה עליו וצריך לנער. [↑](#footnote-ref-367)
367. והתהל"ד בסימן ש"ח סק"א כתב להוכיח דיש בזה דין בסיס, ממש"כ הרמב"ן לקמן קנ"ד ב' לדון דאף בקרני דאומני שהם כלי שמלאכתו לאיסור חשיב כביטול כלי מהיכנו, - אך לכאו' אין ללמוד מזה, דאף אם ליכא דין בסיס לכלי שמלאכתו לאיסור, מ"מ הוא אסור לטלטל את הכרים וכסתות מחמה לצל בלא ניעור, וע"כ חשיב כביטול כלי מהיכנו. [↑](#footnote-ref-368)
368. אך בדבריו בביצה שם משמע קצת דכל הא דחשיב לה כמוקצה מחמת דבר האסור מדרבנן, הוא רק משום דגם השלהבת שנעשה בסיס לה אינה אסורה בטלטול אלא מדרבנן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-369)
369. ולכאו' זה מתישב לדעת הסוברים דטעם איסור בסיס, הוא משום דהוא טפל למוקצה, ומכח זה אין לאסרו אלא בעודו בסיס, והא דאסור אף אחר שהוסר האיסור הוא משום מוקצה מחמת איסור, אך לדעת הסוברים דאיסורא דבסיס הוא משום הקצאה, לכאו' מכח זה יש לאסרו לכל השבת ול"ב לדין מוקצה מחמת איסור, - וצ"ל דההקצאה דבסיס אינה אלא להזמן שהוא משמש כבסיס, וכל הא דאמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, הוא רק משום דהוי מוקצה מחמת איסור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-370)
370. ואמנם הנה הפמ"ג שם כתב במש"כ הרמ"א בהג"ה במניח דבר איסור על דבר של חבירו דאין אדם אוסר של חבירו שלא מדעתו, דק"ק דפשיטא דהוא כן, דבעינן דחיי' בידים, - ולכאו' מבו' בדבריו דגם הא דהוא אסור בעודו בסיס, הוא משום הקצאתו, וזהו שהק' דבעינן דחיי' בידים, דאי נימא דבעודו בסיס ל"ב להקצאתו, אלא הוא אסור משום שהוא טפל למוקצה, מ"ט ניבעי דחיי' בידים, - אך צ"ב, דאם הוא משום הקצאתו, מ"ט הוצרך להא דאי"ז דחיי' בידים, הרי בלא"ה ל"מ הקצאה של אחר, ושמא מכוון דבריו, דאלמלי הא דבעינן דחיי' בידים, הרי דאף כשהניח אחר והבעלים יודע מכך, הי' בזה להקצאת הבעלים, ומ"מ אי"ז אסור משום דלא דחיי' בידים, (אך זה צ"ב, דכל שלא הניחוהו הבעלים מדעתם, מ"ט יהא בזה להקצאתם), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-371)
371. ואך שנחלקו בזה הבעה"מ והרא"ה, דהבעה"מ שם כתב דהא דאין המטה נעשית בסיס הוא משום דאין בסיס באמצע שבת, ומבו' דאף דבתחילת השבת היתה המטה בסיס לו בעודו חי, מ"מ לא אסרינן לה כשמת באמצע השבת, משום דאין בסיס באמצע שבת, - אך הרא"ה שם כתב דאף דאין בסיס באמצע שבת, מ"מ כל שהניח לתוכו יין היתר הוי בסיס אף באמצע שבת, עיי"ש מש"כ לפרש בזה, וצ"ב, וע"כ אף אחר שנאסר במקומו ובדינו הוא עומד להיות בסיס לו, והו"ל בסיס לדבר האסור, ולא אמרינן בזה דאין בסיס באמצע שבת. [↑](#footnote-ref-372)
372. ועמש"כ בזה הגר"א גניחובסקי זצ"ל בס' בני ראם סימן ע"ט וסימן פ'. [↑](#footnote-ref-373)
373. ואמנם יש מקום לומר, דמודה הרא"ש דכל שהניח שם מדעתו הוי בסיס, אף אם לא ידע שהוא אסור, ושאני במת בשבת, דאף שהניחו שם מדעתו בעודו חי, מ"מ כשמת חשיב כדבר אחר, דאינו מונח שם מדעתו, וע"כ ל"ה בסיס. [↑](#footnote-ref-374)
374. והשעה"צ שם סקכ"ו עמד בזה ממש"כ המג"א שם סק"ו בדין בסיס באקראי דהוי כשוכח, אף דדרכו להניח בתיבה גם דברים המוקצים, וכתב דהוא משום דאין הכרח שהם יונחו על הדברים המותרים, - ונתחדש בדבריו דכל שהדרך הוא להניח את המוקצה על הדברים המותרים, אף אם אין צורך בכך, לי"ב להתירא דבסיס באקראי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-375)
375. אך בד' ש"ר מבו' דפליגי ע"ז וס"ל דכלכלה ומטה אין נעשין בסיס בשוכח, והיינו משום שאינם מיוחדין להניח בהן אבן ומעות, ול"ד לקינה של תרנגולים. [↑](#footnote-ref-376)
376. ונפ"מ בזה, הוא בגונא שהי' דעתו להדיא להסיר את האיסור קודם השבת, ושכח ולא הסירו, דאי נימא דהא דה"ז נעשה בסיס אף שלא הי' דעתו להניחו שם הוא משום דבסתמא דעתו שהחפץ יהא במקומו, ל"ש ה"ט היכא שהי' דעתו להסירו משם, אך אי נימא דהא דה"ז נעשה בסיס אף שלא הי' דעתו להניחו שם, הוא משום שהוא מתייחד להאיסור ונעשה בסיס אף בלא דעתו, יש לאסור אף בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-377)
377. ועד"ז מתפרש גם מש"כ הריטב"א בביצה כ"א ב' והובא בשטמ"ק שם, דאף דאין בסיס באמצע השבת, מ"מ כלי המיוחד להאיסור נעשה בסיס אף באמצע השבת, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ח סק"ח, והיינו משום דכלי המיוחד להאיסור נעשה טפל לאיסור והוי בסיס אף בלא יחוד הבעלים, וע"כ הוא נעשה בסיס אף באמצע השבת, אך בחי' הגרע"א (שבס' וזאת ליהודה) לעיל מ"ה ב' נקט בתו"ד דאף קינה המיוחדת לתרנגולים אינה נעשית בסיס באמצע השבת, עיי"ש, (ויש לדחות, דדבריו שם קיימי באפרוח מת, וי"ל דאין הקינה מיוחדת לכך). [↑](#footnote-ref-378)
378. ולמש"כ ר"ת דהא דאין בסיס בשוכח הוא משום דלא הקצהו מדעתו, לכאו' ודאי דבכה"ג אינו נעשה בסיס, דלא הקצהו מדעתו, כיון שהי' דעתו שיהא בסיס לאיסור ולהיתר. [↑](#footnote-ref-379)
379. אמנם הנה בתשו' הג"ר משולם איגרא סימן ז' נקט דלדעת הסוברים דהמניח ע"מ ליטלו בשבת ל"ה בסיס, הרי דכל שהניח ההיתר ע"מ ליטלו בשבת, חשיב כבסיס לאיסור לחודי', וכ"כ המהרש"ם בדעת תורה סימן ש"ט אות ב' בשם תשו' אגרא רמא, ולכאו' מבו' בדבריהם דכל ששכח את ההיתר הוי כבסיס לאיסור לחודי', שהרי המניח ע"מ ליטלו בשבת הוי כשוכח, וכמש"כ התוס' בכ"ד, והרגיש בזה המנחת שבת שם סקי"ב במנחה חדשה. [↑](#footnote-ref-380)
380. אך התו"י לעיל שם והאו"ז בסו"ס כ"ט כתבו להוכיח מסוגיית הגמ' בסוכה מ"ג ב' דאף כשהניחם שלא לדעת הבעלים נעשו בסיס, ועיי"ש במש"כ התו"י לדחות ובמש"כ האו"ז שם ובסימן פ"ו לדחות, - ולפ"ז מוכח דדינא דבסיס אינו משום הקצאה, דאם הוא משום הקצאה ודאי דל"מ הקצאה דאחר. [↑](#footnote-ref-381)
381. ובפסקי או"ז סימן כ"ט כתב עפי"ד האו"ז שם דספק אם ראובן יכול לבטל כלי של שמעון מהיכנו, וכ"כ בדרשות מהר"ח או"ז סימן ט' דהאו"ז נסתפק כשלקח ראובן כלי של שמעון ושמו תחת הנר ונפל הנר בתוכו אם יוכל לאסור כלי של שמעון, וכ"כ בפסקי מהרמ"ק לעיל מ"ב ב', - והמג"א בסימן ש"ט סק"ח כתב (עפי"ד השה"ג על המרדכי בסימן שי"ז), דמה שנסתפק האו"ז הוא בגונא שהניח ראובן כלי שמעון תחת נר שמעון, דמסתמא ניח"ל שלא ישרף הבית, (וכתב דבד' התוס' משמע דבכה"ג ה"ז אסור, משום שעושה לדעת חבירו), אך אי"ז מתישב בד' האו"ז שלפנינו שם, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-382)
382. ובס' ארחות שבת פי"ט הערה שצ"ה צידד, דאין האיש אוסר חפצים המיוחדים לשימוש אשתו אף אם הם שייכים לו מצד דיני הממון, הואיל והוא מאפשר לה להחליט כיצד להשתמש בחפצים אלו, ועיי"ש שנסתפק גם בחפצים המיוחדים לשניהם, - והדברים צע"ג, דהרי הא דבמניח על דבר של חבירו אינו נעשה לבסיס, אי"ז משום דבפועל אינו עתיד לשמש כפי יחודו, דלפ"ז יש מקום לומר דאזלינן בתר הרגל השימוש, אלא הוא משום דלאו כל כמיני' לאסור של חבירו, ואין אדם אוסר דבר שאינו שלו, וע"כ ודאי דהוא אוסר חפצים המיוחדים לשימוש אשתו, דליכא למימר בזה דלאו כל כמיני' לאסרן, שהרי רשאי הוא לייחדן למה שירצה, - אך מ"מ גם אם הניחה האשה דבר איסור, מסתבר דה"ז נעשה בסיס, דחשיב כהונח על דעת הבעל, כיון דהוא נותן לאשתו להניח בו דברים כרצונה. [↑](#footnote-ref-383)
383. ועיי"ש שתמה ע"ד הלבוש שם סוס"ג שכתב דאם הניח אבן על כלי "ריקן" נעשה בסיס לדבר האסור, שהרי מבו' הכא דאף כשהניח אבן על כלי מלא נעשה בסיס לדבר האסור, ועמש"כ התו"ש שם סוסקי"ד לדחוק בד' הלבוש. [↑](#footnote-ref-384)
384. ועיי"ש שכתב דל"ד להא דבטמאה למעלה לא אמרינן דנעשה בסיס לדבר האסור, אע"פ שא"א לטהורה בלא טלטול האיסור, דשאני התם דאוכלין הן ואין אוכל נעשה בסיס לדבר האסור אע"פ שהוא עליו, ומשא"כ באבן שע"פ החבית דהכלי נעשה בסיס לה, והאוכלין שבתוכה נאסרו הואיל וא"א לו להוציאם אלא בטלטולה, - וצ"ב, דאף דהתרומה הטהורה אינה נעשית בסיס, מ"מ מ"ט לא אמרינן שהכלכלה נעשית בסיס לתרומה הטמאה, ומכח זה נאסרה אף התרומה הטהורה שבתוכה הואיל וא"א להוציאה אלא בטלטול האיסור. [↑](#footnote-ref-385)
385. דאף אם נימא דאם חשבינן להחבית כבסיס לדבר האסור וא"א לנערה, ממילא הוי אף היין מוקצה דא"א להוציאו בהיתר, וד"ז תלוי במש"כ הראשונים בביצה ל"א ב' בדין בית מלא פירות שנפחת, מ"מ הרי אדרבה כיון דהויא החבית בסיס אף להיין, אינה נעשית בסיס, ויש בידו להוציא את היין בהיתר, ומ"ט נאסר היין, - ועי' עוד בתשו' ספה"י לר"ת ריש סימן ד' דמבו' בדבריו דבמניח נעשה אף היין מוקצה, אך שמא מכוון דבריו הוא דאף היין חשיב כבסיס לדבר האסור, וע"ד מש"כ הרשב"א לעיל נ"א א' בשם הראב"ד, עיי"ש, ונתבאר בהערה להלן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-386)
386. ולכאו' היינו אף כשהחבית מלאה יין, דאף דבכה"ג משמשים כל דופני החבית לקיבול היין, מ"מ כיון דהאבן מונח על פי', הוי "פי החבית" בסיס לאיסור לחודי', וכ"ה מבו' להדיא בל' הפמ"ג שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-387)
387. מבו' להדיא בדבריו דיסוד דינא דבסיס לדבר האסור, הוא משום הקצאת הבעלים שהוא מקצה את הבסיס לכל השבת, וזהו שחילק בין היכא דא"א להשתמש בו את תשמישו בלא הסרת האיסור, להיכא דאפשר להשתמש בו לצורך ההיתר אף בלא הסרת האיסור. [↑](#footnote-ref-388)
388. ומצינו בד' הרשב"א לעיל נ"א א' בשם הראב"ד דכל שטמן את הקדירה בדבר הניטל, אין הקדירה נעשית בסיס לדבר האסור, משום שהיא בסיס גם לאוכלין שבתוכה והויא בסיס לאיסור ולהיתר, ורק כשאין מקצת פי' מגולה אסור, משום דבכה"ג נעשה אף האוכל בסיס לדבר האסור, וצ"ב דמ"ש מאבן שעל פי החבית דנעשית החבית בסיס לדבר האסור, ולא אמרינן דהיא בסיס לאיסור ולהיתר, ובע"כ דאף היין נעשה בסיס לדבר האסור, כ"ה דהתם כשאין מקצת פי' מגולה נעשה אף האוכל בסיס לדבר האסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-389)
389. אך היחוסי תנו"א בע' ר"ז בן אבקולס כתב בשם רש"י דעצמות קשים "והן" ראויין למאכל כלבים. [↑](#footnote-ref-390)
390. והפנ"י שם כתב לפרש עוד, דאף דאין ראויין כלל, מ"מ כיון שעיקר הטלטול אינו אלא לסלקו מעליו, ושמעינן לר"ש דלא מקצה אינש דעתי' ממאי דצריך לי', וה"נ כיון דלא סגי בלא"ה להעבירם מעל השלחן א"כ מאתמול הוי דעתי' עילוה, ועיי"ש שכתב לדמותו להא דפטר ר"ש בהוצאה כשא"צ אלא לסלקו מעליו, וצ"ב, - וצ"ע דלכאו' ל"מ הא דדעתי' עילוי', אלא כשדעתו עליו להשתמש בו, ול"מ הא דדעתו לטלטלו כל דלא חזי למידי, ועמש"כ בזה בס' לשון לימודים סימן א' סק"ב. [↑](#footnote-ref-391)
391. ואכן הסמ"ג לאוין ס"ה כתב דבעצמות וקליפין שאין ראויין למאכל בהמה אסורין להגביהן אלא לנער השלחן או המפה, והב"י בסימן ש"ח סכ"ז כתב דהיינו דאסור להגבי', ולא הותר אלא לנער בלבד דומיא דמעות שע"ג הכר, וכתב דהיינו כשא"צ למקומה, וכ"כ השו"ע שם, ומשמע דמפרשי דהא דתנן דמסלק את הטבלא ומנערה, היינו דמנערה במקומה, אך אסור לטלטלה בעוד העצמות וקליפין עלי', ועמדו ע"ז הביאוה"ל שם, והתהל"ד שם סקל"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-392)
392. משמע קצת דלא הותר אלא כשצריך למקומה של הטבלא, ולא סגי במה שהוא צריך למקומם של העצמות והקליפין, ויש לפרש הטעם בזה בכמה אנפי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-393)
393. אך בד' הרשב"א שלא הזכיר לכ"ז, הי' מקום לפרש דכבר בעודן על הטבלא הוו כגרף של רעי וע"כ הותר לסלק את הטבלא ולנערן, - ולפ"ז צ"ל דהא דאסור לטלטלן בידים, הוא משום דכל דאפשר לטלטל הגרף ע"י הטבלא, לא הותר לטלטלו בידים, וזהו שהק' הרשב"א ע"ז דהטבלא הו"ל בסיס, וא"כ מ"ט מטלטל ע"י הטבלא ואינו מטלטל בידים, - אך בד' המ"ב בסימן ש"ח ס"ק קט"ו מבו' דכל דהוו כגרף של רעי מותר להעבירן בידים, אף אם אפשר לטלטלן ע"י הטבלא, עיי"ש, - ומסתבר טפי דגם ד' הרשב"א מתפרשים כד' הריטב"א. [↑](#footnote-ref-394)
394. ואף למש"נ בדף מס' 12 בדעת הריטב"א דאסור לטלטל ההיתר בעוד האיסור עליו כשהוא בסיס לאיסור לחודי' אף כשא"א לנער, מ"מ הכא דמי להגבהה לצורך ניעור דמותרת כשא"א לנער במקומו. [↑](#footnote-ref-395)
395. אך התו"ש שם סקע"ז פירש לדבריו דבד' הרמב"ן והר"ן מבו' דכל שמטלטל ההיתר והאיסור עליו שרי אף כשאפשר לנער, ועיי"ש שתמה על דבריהם, ונתבאר בדף מס' 15. [↑](#footnote-ref-396)
396. והב"י בסימן ש"ח סכ"ז הביא כן מתשו' הרא"ש דהא דמגבי' השלחן ומפה עם עצמות וקליפין הוא משום שהם בטלין אגב הפת, ועיי"ש שעמד בזה דהוא דלא כמש"כ הסמ"ג דלא הותר אלא לנער, וכתב די"ל דלא פליגי, ואכמ"ל, וצ"ע דבד' הרא"ש שלפנינו לא מצינו כן, ולא כתב הרא"ש לה"ט אלא בהא דטלטל שמואל גרעינין אגב ריפתא, עיי"ש, ושמא זהו מש"כ המג"א שם סוסקנ"א בסו"ד דד' הרב"י צ"ע בתשו' הרא"ש, ושמא למד הב"י לזה ממש"כ הרא"ש שם בדרך הה', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-397)
397. והריטב"א כתב דכיון דבדרך אכילתו הניחם שם וכדי לסלקם לאלתר באמצע שבת אי"ז נקרא בסיס, ויש להסתפק אם הוא כד' הרשב"א והר"ן דכל שהניח באמצע שבת ע"מ לסלקו בשבת ל"ה בסיס, או דרק משום דעיקר הנחתם שם היא ע"מ לסלקם לאלתר ל"ה בסיס. [↑](#footnote-ref-398)
398. והתור"פ שם כתב דלפ"מ שפירשנו דחזו למאכל בהמה ניחא דהו"ל בסיס לדבר האסור ולדבר המותר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-399)
399. ועד"ז מצינו בד' התוס' בביצה כ"א ב' ועוד מקמאי בדין שיורי כוס, דאין הכוס נעשה בסיס להן, - אך בעצמות וקליפין דעת התוס' דנעשית הטבלא בסיס להן, אף דלא חשיבי, ועמש"נ בזה בדף מס' 21 בהערה. [↑](#footnote-ref-400)
400. וד' המג"א שם קיימי על מש"כ השו"ע שם דמנער את הטבלא, אך לפ"מ שפירשו הראשונים למשנתינו דמגבי' את הטבלא למקום אחר ומנערה, תליא במש"נ בדף מס' 15 אם לדעת הבעה"מ הותר בכה"ג אף לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו, ובד' המג"א שם סקנ"ב מבו' דשרי. [↑](#footnote-ref-401)
401. ולכאו' כ"ה מוכרח, שהרי בפשוטו לדין בסיס ל"ב "מעשה הנחה", וסגי במה שהוא מונח שם לדעתו, וע"כ ודאי דל"מ מידי הא דבשעת ההנחה הי' בסיס לאיסור ולהיתר, - אמנם באמת יש מקום לדון בזה, דמשמעות ד' התוס' לעיל מ"ד ב' דל"ה בסיס כשהניחם נכרי או קטן בשבת, רק כשהניחם לדעת ישראל, ומשמע דאם הניחם שלא לדעת ישראל, אף דאח"כ ניח"ל לישראל בהכי, ל"ה בסיס, וגם בהא דבשוכח ל"ה בסיס, לא מצינו דאם אח"כ בשבת הי' ניח"ל בכך, הוי בסיס, ובע"כ דאף דבבסיס בביה"ש ל"ב "מעשה הנחה", מ"מ בבסיס באמצע השבת בעינן "מעשה הנחה", וי"ל דהיינו משום דבבסיס בביה"ש, כיון שבידו לסלקו ואינו מסלקו, חשיב כמניח, אך בבסיס באמצע השבת שאין בידו לסלקו, לא חשיב כמניח אלא ע"י מעשה הנחה, - ולפ"ז שפיר יש מקום לומר, דכל דבשעת ההנחה הי' בסיס לאיסור ולהיתר, אינו נעשה בסיס אף אחר שנסתלק ההיתר. [↑](#footnote-ref-402)
402. ומסתימת דבריו משמע דהוא אף לדעת הסוברים דאין בסיס באמצע השבת, דשאני הכא שכבר הי' בסיס לאיסור בתחילת השבת, אלא דבתחילת השבת הי' בסיס אף להיתר, ויש לדמות קצת למש"כ הרא"ה בביצה כ"א ב' דכל שהי' בסיס להיתר ואח"כ נעשה איסור, הוי בסיס אף באמצע השבת, - אך הגר"ז בסימן רע"ז ס"ו כתב דכשהסיר את ההיתר בשבת ל"ה בסיס, משום דאין בסיס באמצע השבת, וכ"ה משמעות ד' המ"ב שם סקי"ח. [↑](#footnote-ref-403)
403. אך מד' ש"ר שלא תירצו כן, אף דסתמא דמילתא היו על הטבלא אוכלין בשעה שהניח עלי' העצמות וקליפין, מבו' דפליגי ע"ד התוס' וס"ל דאף דבשעת ההנחה הו"ל בסיס לאיסור ולהיתר, מ"מ כשניטלו האוכלין משם הוי בסיס לאיסור לחודי', וי"ל דהוא משום דפליגי על מש"כ התוס' דאינו חושש היכן יפלו, וי"ל עוד דס"ל דכיון דבשעה שהניח העצמות והקליפין יודע שיהיו מונחין שם אף אחר שינטלו האוכלין חשיב כמניחן גם לשעה זו. [↑](#footnote-ref-404)
404. ולפ"ז הדין נותן, דבמקום שאין בהמות ואינם עומדין לאכילת בהמה, הוו פירורין פחות מכזית מוקצה, וצ"ע שאין נזהרין בזה, - ויש שכתבו דרק במקום שיש בהמות, הן עומדין לבהמה, אך במקום שאין בהמות אכתי הן עומדין לאדם, ואמנם לפ"ז יתחדש דהא דקי"ל דמותר לאבד פירורין פחות מכזית, הוא רק במקום שיש בהמות, וצ"ע, - ויש שכתבו דעכ"פ קודם גמר הסעודה, אכתי הן עומדין לאכילת אדם, ורק אחר גמר הסעודה, הוא דכבר אינם עומדין לאכילת אדם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-405)
405. ועיי"ש בסימן ק"פ שהק' דאף קליות שאין בהן כזית אסור להשליך במקום שנמאסין, וכמש"כ השו"ע בסימן קע"א ס"ד, וכ"ש פת שאין בו כזית, ובסימן רצ"ו הק' ע"ד המג"א בשם הבאר שבע דאסור לשפוך מן היין משום ביזוי משקין, והמג"א לא נחלק ע"ז אלא דבדבר מועט אין קפידא, דלכאו' ביזוי אוכלין דוקא כזית ומשקה ברביעית, - אך למש"כ התוס' וש"ר דהא דמותר לאבד פירורין פחות מכזית הוא משום דלא חזו לאדם והוו כמאכל בהמה, ניחא, דע"כ כ"ז הוא בפירורין שנשתיירו דאין עומדין לאכילת אדם, אך קליות שעומדין לאכילת אדם ומשקין שעומדין לשתיית אדם, אסור לאבדן אף שאין בהן כזית ורביעית. [↑](#footnote-ref-406)
406. והיינו דהא דמותר לאבד אוכלין פחות מכזית, הוא משום דשיעור אוכלין האסורין באיבוד הוא בכזית, ואף כמה פירורין מצטרפין לכך, ולפ"זה הדר קו' הפמ"ג לדוכתה ממש"כ השו"ע בסימן קע"א דאסור להשליך קליות במקום שנמאסין אף שאין בהן כזית, והרי דנאסר איבוד אוכלין אף שאין בהן כזית, - אך באמת לפי דבריהם הוא מתישב בפשיטות, דהתם הרי יש בכל הקליות יחד כזית, וע"כ אסור להשליכן במקום שנמאסין. [↑](#footnote-ref-407)
407. אך בד' התוס' וש"ר משמע דפליגי ע"ז, וס"ל דאף כשיש בכולן כזית מותר לאבדן, ואזלי לטעמייהו דהא דמותר לאבד פירורין פחות מכזית, אי"ז משום דשיעור אוכלין שנאסרו באיבוד הוא בכזית, אלא הוא משום דהוו כמאכל בהמה, וע"כ ודאי דאף אם יש בכולן כזית מותר לאבדן. [↑](#footnote-ref-408)
408. ויש מקום לפרש עוד, דלזרוק בלשונו שרי, משום דהו"ל כמוקצה שבא לידו בהיתר, וגם י"ל דכיון שלא נתחייב להשאירם בפיו ומותר להוציאם, ע"כ אף מותר לזרקם, ומשא"כ לזרקם בידו הו"ל כטלטול בפנ"ע, וה"ז אסור, אך י"ל דהוצרכו לפרש דזריקה בפיו היא דרך שינוי, דאל"כ הרי דכיון דבא המוקצה לפיו בהיתר, הי' מותר אף ליטלו בידו, (ותליא בפלוגתת רבוותא במוקצה שבא לידו בהיתר אם מותר להעבירו ליד אחרת, ונתבאר במ"מ מוקצה ג' דף מס' 8), ורק משום דבפיו הו"ל דרך שינוי, לא הותר ליטול בידו. [↑](#footnote-ref-409)
409. ואמנם יש לדחות, דאף אי נימא דכל שעיקר דרך הטלטול האיסור הוא ע"י ההיתר ל"ה כטלטול מן הצד, י"ל דכ"ז הוא היכא דליכא אלא איסור, אך כל דאיכא גם היתר י"ל דשרי אף בכה"ג, וזהו דפריך הכא דלר"ש מ"ט אסור לטלטל את הנר, משום דהשמן והפתילה הוו דבר המותר, - אך אי"ז במשמעות שנויא דגמ', דמשמע דבעינן להא דנעשה הנר בסיס לדבר האסור, ואם ל"ה הנר נעשה בסיס, הי' מותר לטלטלו, אף דמטלטל בכך את השלהבת והשמן והפתילה האסורין בטלטול. [↑](#footnote-ref-410)
410. אך המאורי אש בפ"ב בתו"ד כתב לדון דטלטול השלהבת ע"י הנר ל"ה כטלטול מן הצד, כיון דלעולם דרך טלטול השלהבת הוא ע"י הנר, והוא נחשב כמו יד לשלהבת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-411)
411. וצ"ע מד' התוס' בד"ה הנח לנר שמפורש בדבריהם דהנר הוי בסיס לשלהבת, וזהו דקשיא להו דמ"ט איצטריך למימר דנעשה השמן בסיס לדבר האסור, הרי אף בלא"ה אסור הנר משום דהוא בסיס לשלהבת. [↑](#footnote-ref-412)
412. ויש להסתפק אם הוא משום דדבר האסור משום בסיס חשיב כדבר האסור לאסור את בסיסו, או דאף אם דבר האסור משום בסיס אינו עושה בסיס אחר, מ"מ עכ"פ לא חשיב כדבר היתר, ול"מ לאשוויי להבסיס דילי' כבסיס לאיסור ולהיתר, וכמדומה שנחלקו בזה האחרונים אם דבר האסור משום בסיס עושה בסיס אחר, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-413)
413. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בתיבה שאינה מיוחדת למעות דהויא כלי שמלאכתו להיתר, אך כל שהיא מיוחדת למעות והויא כלי שמלאכתו לאיסור, ל"מ לאשוויי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, ובנשמ"א שם סוסק"ד הוכיח כן ממש"כ השו"ע מהא דאסור לטלטל שלחן שהניחו עליו מנורה, ובע"כ דכיון דהמנורה היא כלי שמלאכתו לאיסור, ל"מ לאשוויי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, - אך צ"ב הטעם בזה, דהרי לכאו' פשוט דדבר שהוא בסיס לאיסור ולכלי שמלאכתו לאיסור, מותר לטלטלו עכ"פ לצורך גופו ומקומו, דלענין זה הו"ל כבסיס לאיסור ולהיתר, וכ"כ התהל"ד בסימן ש"י סק"ז, וא"כ אי נימא דכלי שהוא בסיס לדבר האסור, מהני לאשוויי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, מ"ט כשהוא גם כלי שמלאכתו לאיסור, ל"מ לאשוויי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר כלפי טלטול לצורך גופו ומקומו, והעירו די"ל, דהכא דהמנורה והתיבה אסורין בטלטול אף לצורך גופן ומקומן, (משום דהן בסיס לדבר האסור), תו חשיבי כמוקצה גמור, (דרק כלי שמלאכתו להיתר חשיב כהיתר אף כשהוא אסור בפועל בטלטול, אך כלי שמלאכתו לאיסור, כל דהוא אסור בפועל בטלטול לצורך גופו ומקומו, חשיב כדבר האסור). [↑](#footnote-ref-414)
414. ושמא י"ל דחלוק בזה כלי מאוכלין, דאף דבכלי אמרינן דגם כשהוא בסיס לדבר אסור חשיב כדבר היתר, מ"מ בשמן כל דהוי בסיס לדבר האסור לא חשיב כלל כדבר היתר, וי"ל דהוא משום דכיון שהאוכל אסור בפועל בטלטול משום דהוא בסיס, הוי כדבר האסור, ככל אוכל האסור בשבת, ול"ד לכלי דאף כשהוא אסור בטלטול ל"ה כדבר האסור, והא דהפתילה ל"מ לאשוויי להנר כבסיס לאיסור ולהיתר, אף דתורת כלי עלי', הוא משום דהויא הפתילה ככלי שמלאכתו לאיסור, וע"כ ל"מ לאשוויי להנר כבסיס אף להיתר, וכמש"כ הנשמ"א שם, ונתבאר בהערה הקודמת, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-415)
415. ועיי"ש שכתב דהא דהנר ושמן ופתילה ל"ה מוקצה אלא משום בסיס, אף דבשעת הדלקה גם הנר אינו ראוי אלא לתשמיש האור, הוא משום דהן מותרין לאחר שכבה הנר, וע"כ הו"ל כגמרו בידי אדם דלא חשיב כמוקצה, והמנחת שלמה בח"א סימן י"ד הק' ע"ז, דהשמן שדעתו שידלק כולו, ל"ה כגמרו בידי אדם, - והחזו"א שם בד"ה שם תוד"ה ובד"ה ומש"כ דחשיב כתב עוד, דלר' יהודה אין להתיר בזה משום דגמרו בידי אדם, ולדידי' ל"ב להא דהוי בסיס לדבר האסור, ועמש"כ המנחת שלמה שם לתמוה ע"ז. [↑](#footnote-ref-416)
416. ומה"ט הוא דשלהבת ביו"ט ל"ה מוקצה, משום דראוי להשתמש בגופה להדליק בה. [↑](#footnote-ref-417)
417. ובכ' הגר"א גניחובסקי זצ"ל סימן תשצ"ב כתב דיל"פ עוד בד' התוס', דפתילה ראוי' לשימושים אחרים, ושברי פתילה אין ראויין אלא להדלקה, וע"כ אסור לטלטלן משום דבשבת לא חזו למידי, וכמש"כ כן בתוס' הגרע"א, (וד"ז תליא בפלוגתת רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו), - אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ התוס' דפתילה שלימה הויא כלי, והרי דהא דשברי פתילה אסורין בטלטול הוא משום שאינם כלי, ולא משום דלא חזו בשבת למידי, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' דשברי פתילה הוו כשברי כלים ודמי לצרורות, ואם הא דהן אסורין בטלטול הוא משום דלא חזו בשבת למידי, אי"ז ענין לצרורות דאסורין אף שהן ראויין לכסות בהן מנא, משום דאין תורת כלי עליהן, וכמו שאמרו לעיל מ"ו א'. [↑](#footnote-ref-418)
418. ובד' התוס' שלא פירשו כן, י"ל דס"ל דאף שברי פתילה ראויין לשימוש אחר, וע"כ אם הי' עליהן תורת כלי, היו מותרין בטלטול בשבת, וכ"כ החזו"א בסימן מ"א סקט"ז (ד"ה שם תוד"ה) בתו"ד, וי"ל עוד דס"ל כדעת הסוברים דאף כלי שמלאכתו לאיסור שאין לו תשמיש היתר בשבת, ל"ה מוקצה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-419)
419. ואין לומר דסוגיא דהכא היא כדעת רבה ורב נחמן דס"ל דמודה ר"ש דבסיס אסור, ורב ורב יוסף דס"ל דר"ש לית לי' בסיס מפרשי דהא דאסר ר"ש בנר הוא משום דדשא"מ אסור, וכמו שאמר רב יוסף גופי' בסוגיין, - שהרי בגמ' הכא דחינן לה"ט, וא"כ תיקשי לרב ורב יוסף דמ"ט אסר ר"ש בנר, וביותר, דלפ"ז הרי דמוכח בסוגין דקי"ל כרבה ורב נחמן, ומ"ט הוצרך ר"ת להוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן קמ"ב א'. [↑](#footnote-ref-420)
420. ובפירש"י בד"ה הא ליכא פירי כתב דר' יוחנן שמעינן לי' לעיל דכר' יהודה ס"ל, והמהרש"א כתב לפרש דהיינו דכל הא דהאפר הוי מוקצה, הוא לר' יהודה, אך לר"ש ל"ה מוקצה משום דחזי למידי בשבת לכסות בו רוק וצואה, ועמש"כ בזה הפנ"י. [↑](#footnote-ref-421)
421. וי"ל עוד למש"כ הריטב"א לקמן קמ"ב א' בשם הראב"ד דהא דפריך דהויא הכלכלה בסיס לדבר האסור, ולא מוקי לה בשוכח, הוא משום דכלכלה שעשוי' לקבל מה שנותנים בתוכה ותשמישה בכך ה"ה בטלה למה שבתוכה אף בשוכח, ולפ"ז י"ל דע"כ לא פריך הכא מהא דאסרינן במעות שע"ג הכר במניח ומהא דנר אסור בטלטול משום בסיס, די"ל דהכא איירי בשוכח, ולא פריך אלא מההיא דכלכלה דמהתם שמעינן דכל שהוא עשוי לכך ה"ה נעשה בסיס אף בשוכח. [↑](#footnote-ref-422)
422. אך לכאו' זה נסתר ממשה"ק התוס' בד"ה אע"ג דליסייעי' ממתניתין דכלכלה והאבן בתוכה, וכן הק' עוד מקמאי, ואם מצינו לאוקמה להך מתניתין בשוכח, הרי לא שמעינן מינה דמהני הא דיש עליו היתר שלא יהא נעשה בסיס לדבר האסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-423)
423. וי"ל עוד עד"ז, דמההיא דכלכלה לא שמעינן דכל שאינה מלאה פירות נעשית בסיס לדבר האסור ואסורה הכלכלה עצמה בטלטול אף כשצריך למקומה, שהרי יש לפרש דהא דמוקי לה ר' יוחנן בכלכלה מלאה פירות הוא משום דכל שאינה מלאה פירות אסור לטלטלה עם האבן משום שבידו לנער, והא דלא מוקי לה ר' יוחנן בצריך למקומה, הוא משום דמתניתין דהתם לא איירי בכה"ג, וכמש"כ הרשב"א שם, ובע"כ דהא דפריך הכא מהתם, הוא משום דגם אם הא דמוקי לה ר' יוחנן בכלכלה מלאה פירות הוא משום דאסור לטלטל את הכלכלה בעוד האבן עלי', תיקשי דמ"ט שרי הכא לטלטל מחתה באפרה, וזהו שהק' התוס' דמ"ט לא פריך ממתניתין. [↑](#footnote-ref-424)
424. והתוס' בביצה כתבו דהא דליכא בזה לדין בסיס, הוא משום דלא מקרי בסיס לדבר מועט שאינו נקבע כגון שברי עצים. [↑](#footnote-ref-425)
425. נתחדש בדבריו, דאף דבטלי לגבי כלי ולא חשיבי כלל, אי"ז טעם אלא להתיר לטלטל הכנונא והמחתה בעודן עלי', אך אם היו מונחין שם מדעת היו נעשין בסיס לדבר האסור, - וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן קמ"ב א' בפי' קמא דאף דשברי עצים לא חשיבי ובטלי, מ"מ כל הא דאין הכנונא והמחתה נעשין בסיס לדבר האסור, הוא משום דהוו בסיס גם להאפר שהוא דבר המותר, - אך י"ל דכל מש"כ הרשב"א דמשום דלא חשיבי מותר לטלטלן בעוד השברי עצים עליהן, היינו רק משום דיש בתוכן גם את האפר, והשברי עצים בטלין לגבי האפר, וכ"ה דהן בטלין לגבי האפר לענין דאין הכלי נעשה בסיס להן, ה"נ הן בטלין לגבי האפר לענין דא"צ לנערן. [↑](#footnote-ref-426)
426. וגם בד' הריטב"א משמע שפירש לד' הרמב"ן דהנידון הכא הוא משום דין בסיס, וקמ"ל דמשום קיטמא ושיורי עצים בעלמא דלא חשיבי ולא הונחו שם לדעת עצמן, לא מיבטלי כנונא ומחתה מהיכנן הראשון ואינן נעשין בסיס, ול"ד לאבן של כלכלה שהיתה צריכה שם מתחילה, - והראש יוסף נקט בד' הר"ן, דה"ט דלא חשיבי, אי"ז טעם אלא דאין נעשה הכלי בסיס להן, אך אכתי יש בזה לחובת ניעור, והכא דהכא מותר לטלטל את המחתה וא"צ לנער את האפר, הוא משום דאיירי בצריך למקומו, או משום שייפסד האפר ע"י הניעור, - ומצינו עד"ז בד' הרא"ה בביצה שם שפירש לפ"ד הרמב"ן דהא דא"צ לנער, הוא משום דיפול האפר שהי' מטנף הכל. [↑](#footnote-ref-427)
427. ויש להוסיף מש"כ בתוס' תלמיד ר"י הזקן לעיל בסוגיין, בהא דמשני דאית בה קרטין, דהא דלא פריך דלנערה נעורי לאפר, הוא משום דאי מנערה הוי מטנפה, כדמשני לקמן קמ"ב א' לגבי פירות, - ולכאו' מכוון דבריו דהוא משום דהאפר יטנף ויופסד, וע"כ א"צ לנערו, ומבו' לפ"ז דגם משום הפסד המוקצה א"צ לנער. [↑](#footnote-ref-428)
428. הבית מאיר בסימן ש"י ס"ח הק', דהרי הא דשברי פתילה הוו מוקצה אף לר"ש, בע"כ דהוא משום דאין ראויין להדלקה ואין עושין מעין מלאכה, וכמש"כ התוס' לעיל בסוגיין דהוו שברי כלים ודמו לצרורות, וא"כ היאך שייך לומר על דבר שאינו ראוי לשום מלאכה, שהוא חשוב, ומה בכך שפשתן חשוב להן, הא לא חזי למידי ומה חשיבות שייך גבי', ולכאו' י"ל כמש"כ בפי' ר"ח, דשיירי פתילה ראויין להדלקה, וע"כ הן חשובין, (והא דהוו מוקצה, הוא משום דאסור להדליק בהן בשבת ולא חזו למידי). [↑](#footnote-ref-429)
429. נתחדש בדבריו, דאף דהשברי פתילות ראויין להדליק בהן, מ"מ הן מוקצין בשבת, וזה דלא כמש"כ התרוה"ד ודעימי' דהא דשברי פתילה הוו מוקצה, הוא כשאין ראויין להדליק בהן, ונתבאר בדף מס' 19, וזה מתפרש כמש"כ בתוס' הגרע"א דכיון דאסור להדליק בהן בשבת ולא חזו למידי, הוו מוקצה. [↑](#footnote-ref-430)
430. לכאו' מכוון דבריו דכיון דדרכם להדליק בשברי פתילות, ע"כ הן חשובין, ונעשה הנר בסיס להן, - אך ל' הר"ח דכיון שדרכם להדליק בשברי פתילות "נעשו מוקצות בשבת", צ"ב. [↑](#footnote-ref-431)
431. וי"ל שלמד לזה ממש"כ שם לפרש דהא דפריך דקרטין בי רבי מי חשיבי, היינו דאף דהן מותרין בטלטול, מ"מ ל"מ זה להפקיע המחתה מתורת בסיס לאפר, וכ"כ התוס' תלמיד ר"י הזקן, והרי דאף דגם האפר אינו חשוב, מ"מ כיון דגם ההיתר אינו חשוב, הו"ל כבסיס לדבר האסור, ובע"כ דהא דבסיס לאיסור ולהיתר שרי הוא רק כשהאיסור חשוב יותר מן ההיתר. [↑](#footnote-ref-432)
432. והבית מאיר והנשמ"א שם כתבו דבל' הטוש"ע שם דכגון שדבר המותר חשוב מדבר האסור אבל אם דבר האסור חשוב יותר מדבר המותר בטל אצלו ואסור לטלטלו, אין הכרע, אם דיוקא דרישא עיקר, או דיוקא דסיפא עיקר, - וצ"ב, דלכאו' ממש"כ הטוש"ע דהא דאסרינן כשדבר האסור חשוב יותר מדבר המותר, הוא משום דהוא "בטל אצלו", והוא מל' ר"ת בספה"י שהביא התוס' הרא"ש בסוגיין, מבו' דאין לאסור אלא כשהדבר האסור חשוב יותר מהדבר המותר, דבכה"ג י"ל דהדבר המותר בטל אצלו, - ושו"ר שכבר כתב כן בהגה' הגר"ח צאנזר שם, דמד' הטור מבו' דכל ששניהם שוין שרי, משום דבכה"ג אין הדבר המותר בטל אצל הדבר האסור. [↑](#footnote-ref-433)
433. אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ו מבו' לכאו' דלא כן, וכ"ה בד' הכל בו בסימן ל"א בשם רבינו פרץ, (שהביא הב"י בסימן של"ד סי"ז), והבית מאיר בסימן ש"י ס"ח בתו"ד דהרשב"א חזר בו ממש"כ בחידושיו, וגם בדבריו לעיל מ"ד ב' מבו' דלא כמש"כ בחידושיו לקמן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-434)
434. אך אי נימא דבהא דבסיס לאיסור ולהיתר שרי, ל"ב שיהא ההיתר חשוב יותר מן האיסור, וסגי במה שאין האיסור חשוב יותר מן ההיתר, י"ל דע"כ ל"ה מצו לפרושי דהא דקרטין בי רבי לא חשיבי היינו דמה"ט ל"ה כבסיס לאיסור ולהיתר דשרי, שהרי אף דהקרטין לא חשיבי, הרי גם האפר אינו חשוב, וע"כ הוצרכו לפרש דמכח הא דקרטין בי רבי לא חשיבי אף הקרטין אסורין בטלטול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-435)
435. ושמא פשיטא לי' להמג"א דכלפי הבעלים אזלינן בתר החשיבות לדידי', ולא הביא מהכא אלא דאזלינן כפי החשיבות לבעה"ב אף כלפי אחרים, כמו שאמרו הכא דמכח הא דקרטין בי רבי לא חשיבי, ע"כ הוי מוקצה לכו"ע, וכמש"כ השו"ע בסו"ס ש"ח, ועמש"כ בזה האג"מ שם, - אך לכאו' לענין בסיס ודאי דיש לילך אחר בעה"ב, שהרי עיקר איסור הבסיס הוא מכח מה שהניח עליו בעה"ב, והוי כלפי הבעה"ב כבסיס, אף דכלפי אחר הוי כשוכח, ויש לדחות, ונפ"מ בזה, למש"כ התו"י לעיל מ"ג ב' והאו"ז בסו"ס כ"ט לדון דאף במניח איסור על חפץ של אחר הוי בסיס, די"ל דמ"מ לא תלי אם חשיב האיסור טפי להמניח, אלא תלי אם חשיב טפי לבעלים. [↑](#footnote-ref-436)
436. ולא נתפרש לן הטעם בזה, דאף די"ל דאיסורא דבסיס ל"מ לאסור בסיס אחר, הרי מכח איסורא דבסיס נעשה הכלי מוקצה מחמת איסור, ומה"ט הוא דהוא אסור אף אחר שהוסר ממנו, וכמבו' בשלהי מכילתין, ונתבאר בזה באורך בדף מס' 17, וכיון דהוא מוקצה מחמת איסור, מ"ט אינו עושה בסיס אחר, והגע עצמך, בנר שכבה ואח"כ הניחוהו על השלחן, (לדעת הסוברים דיש בסיס באמצע השבת), דמ"ט לא יהא השלחן בסיס להנר דהוא מוקצה מחמת איסור, (ואטו בכה"ג יועיל דיהא על השלחן היתר החשוב יותר מן השלהבת, הרי בלא"ה אין השלחן בסיס לשלהבת, אלא לנר), - ושו"ר בהגה' הגר"ח צאנזר שם שנחלק ע"ד המג"א, וכתב דאף דאיסור השמן הוא משום בסיס, מ"מ מכח ה"ט מיקרי שפיר השמן דבר האסור, וע"כ המנורה אסורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-437)
437. ונפ"מ בזה להיפך, במש"כ המ"ב בסימן רע"ז סקי"ח דאם הי' מונח על השלחן ביה"ש גם ככרות ושאר דברים שצריך לשבת פשיטא דהם חשובים יותר מן הנר, ולכאו' למש"כ הריב"ש דהנר חשוב טפי משום דהוא צריך לו עתה למצותו, הרי דגם שאר דברים הצריכין לשבת אינם חשובים יותר מן הנר, וכמש"כ כן בתשו' מקור ברוך סימן ג', עיי"ש, ונקט שם דגם הפת שצריך לה לסעודת שבת, אינה חשובה יותר מן הנר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-438)
438. אך בד' המחה"ש שם משמע שפירש לד' המג"א, דלעולם עיקר האיסור בזה הוא משום דהשלהבת חשובה לו יותר מן הלחם, וכמש"כ הריב"ש, ואך שכתב המג"א דלא אמרינן הכי אלא במנורה שהיא עשוי' לנר ולא ללחם, ומשא"כ בשלחן שהוא עשוי גם ללחם לא אמרינן הכי. [↑](#footnote-ref-439)
439. ונפ"מ רבתא בזה לדינא, הוא בדין פח אשפה דהוא בסיס לדבר האסור ואסור לטלטלו אף לצורך גופו ומקומו, והמכשול בזה מצוי מאד, שהוא זז מעט ממקומו ומחזירין אותו למקומו וכיו"ב, דל"מ ליתן בו כפית וכיו"ב, דעי"ז יהא חשוב כבסיס לאיסור ולהיתר, משום דעיקר עשייתו היא לצורך האשפה, ואף אם נותן בתוכו את הכלי בקביעות, מסתבר דכיון דאין נתינת הכלי בתוכו לצורך הכלי, אלא כדי שלא יעשה בסיס לדבר האסור, אכתי חשבינן לי' דהוא מיוחד ועשוי לדבר האסור, ול"מ הכלי שמניח בתוכו לחשבו כבסיס לאיסור ולהיתר, - אך שמא כל הא דכשהוא מיוחד לדבר האסור, הוי בסיס אף כשיש בו גם דבר היתר חשוב, היינו כשגם האיסור חשוב, דבכה"ג שהוא מיוחד לדבר האיסור, הו"ל כמו שהאיסור חשוב יותר מן ההיתר, אך בכה"ג דהאיסור לי"ב חשיבות כלל, שפיר מהני ליתן בתוכו דבר היתר ולחשבו כבסיס לאיסור ולהיתר, ולמש"כ המחה"ש שם בביאור ד' המג"א, ודאי דהוא כן, וכ"נ גם בד' הדה"ח בסימן ס"ד ס"ד דכל הא דאסור בכה"ג, הוא משום דצריך להנר שיהא במנורה ואין צריך להלחם שיהא במנורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-440)
440. ולא נתברר לי בד' המקור ברוך שם, אם טעם דבריו הוא משום דשאני במנורה שצריך ליתן שם את הנר, או דהוא משום דשאני במנורה שהפת שנותנין בתוכה אינו כדי לאכלו, עיי"ש, ובד' השכנה"ג מבו' שפירש לדבריו דהעיקר הוא משום דאין נותנין הפת בתוכה כדי לאכלו. [↑](#footnote-ref-441)
441. וי"ל עוד, דלמש"כ הריב"ש דהנר חשוב טפי לפי שהוא צריך לו למצותו, הרי דמה"ט הוא חשוב יותר מן הלחם שנתן על השלחן, וכמש"כ כן בתשו' מקור ברוך סימן ג'. [↑](#footnote-ref-442)
442. אך בס' שלחן שלמה סימן ש"י סקכ"ט אות ג' צידד טפי דתליא אם הי' צריך בע"כ לוותר על אחד מהם, אם הי' בוחר באיסור או בהיתר, וי"ל לפ"ז דמש"כ המ"ב דיש על השלחן דברים הצריכין לשבת, הוא משום דאם אינם צריכין לשבת סתמא דמילתא חשוב לו הנר טפי, ולפ"ז הדק"ל, דבכיס "מלא" מעות, ודאי דהמעות חשיבי לי' טפי מהפת והאוכלין, ומ"ט הוי כבסיס לאיסור ולהיתר ושרי. [↑](#footnote-ref-443)
443. ולכאו' יש לפרש לדבריו כפי הכתוב לפנינו, דס"ל כדעת הריטב"א לקמן קמ"ב א' והמאירי לקמן קמ"א ב' דכל דאין עליו אלא איסור, אסור לטלטלו בעודו עליו אף אם א"א לנערו, ורק כשיש עליו איסור והיתר, הוא דהותר לטלטלו כשא"א לנער, ונתבאר בדף מס' 12, וזהו שכתב דכשאין עליו אלא איסור, אף בשוכח שלא נעשה בסיס, מ"מ אסור לטלטלו כשא"א לו לנער, ולא הותר אלא לנערו, אך כשיש עליו איסור והיתר הוא לטלטלו בעודן עליו כשא"א לו לנער, - אך שוב הראוני בפסקי מהרי"ח הנד' מכת"י בסו"ס תוס' תלמיד ר"י הזקן דלהדיא כמש"כ הנחלת צבי להגי' בדבריו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-444)
444. לכאו' יש לדחות למש"כ הריטב"א והשיטה להר"נ לקמן קמ"ב א' בכלכלה מלאה פירות דאע"פ שהפירות למטה אינם נעשין בסיס לאבן, שאין דרך פירות להיות בסיס לאבן אלא האי לחודי' קאי והאי לחודי' קאי, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-445)
445. והמחה"ש שם כתב דמה שהוצרך להביא מד' הרמב"ם, הוא משום דל' הגמ' הוא דאיכא עלה שברי עצים, ומשמע דהשברי עצים מונחין על הכנונא, ואמנם לפנינו בגמ' אמרו דאיכא עלי' שברי עצים, אך גם לפ"ז י"ל דהיינו דהן מונחין על הכנונא, וע"כ ודאי דהויא בסיס לאיסור ולהיתר, וע"כ הוכיח המג"א ממש"כ הרמב"ם שיש עליו שברי עצים, וממש"כ עליו בל' זכר בע"כ דהיינו דהוא על האפר, ואפ"ה שרי לטלטל את הכנונא משום שהיא בסיס אף לאפר, ולא אמרינן דאף האפר גופי' הוי בסיס לדבר האסור, אך לפנינו בגמ' אמרו ועמש"כ בזה התו"ש שם סקי"ד. [↑](#footnote-ref-446)
446. ויש להוסיף, דאף דבד' המג"א בסימן רע"ט סק"ה מבו' דדבר האסור משום בסיס אינו עושה בסיס אחר, ונתבאר לעיל, מ"מ י"ל דל"מ לחשוב את הכלי שהוא מונח עליו כבסיס לדבר המותר, וי"ל דהוא משום דכל דהדבר המותר גופי' הוא בסיס לדבר האסור וטפל לו, חשיב דעיקר הבסיסות של הכלי שהוא מונח עליו הוא לדבר האסור. [↑](#footnote-ref-447)
447. צ"ע דמ"ט סגי דיש קצת אפר דאין השברים מונחין עליו, הרי כתב התו"ש בסימן ש"י ריש סקי"ח דהא דבסיס לאיסור ולהיתר שרי, הוא כשההיתר חשוב יותר מן ההיתר ואם שניהם שוין אסור, וא"כ הכא דאין האפר שאין השברים מונחין עליו חשוב יותר משאר האפר, מ"ט חשיב כבסיס לאיסור ולהיתר, - וצ"ל למש"נ לעיל מד' המג"א דדבר האסור משום בסיס אינו עושה בסיס אחר, וע"כ אין האפר שהשברים מונחין עליו אוסר את הכנונא, ולא באנו לאסרה אלא משום השברי עצים, והאפר שהשברי עצים מונחין עליו דהוי בסיס, ל"מ לחשוב את הכנונא כבסיס לאיסור ולהיתר, וכמש"נ בהערה הקודמת, וע"ז שפיר מהני הא דיש קצת אפר דאין השברים מונחין עליו, דהוא חשוב יותר מן השברי עצים, וע"כ הו"ל כבסיס לאיסור ולהיתר דשרי. [↑](#footnote-ref-448)
448. ועיי"ש שהביא למשה"ק הריטב"א והשיטה להר"נ לקמן קמ"ב א' בכלכלה מלאה פירות שהאבן בתוכה, דמ"ט אין הפירות נעשין בסיס לאבן, ומשמע דאם היו הפירות נעשין בסיס לאבן הוה אסרינן, אף שאין האבן מונחת על כל הפירות. [↑](#footnote-ref-449)
449. ולא נתפרש בדבריהם טעם הא דמותר לטלטל את הכוס וא"צ לנער את השיורי כוסות, וי"ל דהוא כמש"כ התוס' בשם ר"ת דא"א לנערן, וי"ל עוד דהוא כמש"כ הרמב"ן דכיון דהן בטלין אגב הכוס א"צ לנערן, וכ"כ ההגמ"ר בשבת בסימן תס"ד, ועיי"ש במשה"ק לפ"ז בסוגיית הגמ' בשבת קמ"ב א', ויש לפרש כן גם בד' התוס' שם. [↑](#footnote-ref-450)
450. וכ"כ המ"ב בסימן שכ"ג סקל"ז לדינא דאין הכוס נעשה בסיס לפירורים משום דהוא בטל לגבי הפירורים, ועד"ז כתב המ"ב בסימן ש"י סקל"א בשם החיי אדם, דאין בגד ושלחן נעשין בסיס לכמה פרוטות, משום דאין אדם מבטל בגדו ושלחנו בשביל איזה פרוטות, - והנה אמנם בד' התוס' בריש ביצה ד"ה ב"ה אומרים ועוד מקמאי מבו' דטבלא נעשית בסיס לעצמות וקליפין, ודלא כמש"כ הרשב"א בביצה שם דכיון דלא חשיבי ואינו מצניעם כלל לעולם אין עליהן תורת בסיס, וצ"ל דהיינו משום דהתם הוא צריך שיהיו ע"ג הטבלא, כדי שלא יפלו ע"ג הקרקע ויטנפו את הבית, וע"כ נעשית הטבלא בסיס להן, ועפי"ז יש לדון במש"כ בס' שש"כ פ"כ הערה קצ"ו, ופכ"ב הערה מ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-451)
451. ובד' התוס' הרא"ש שם מבו' דהא דשרינן לטלטל כנונא אגב קטמא אע"ג דאיכא עלי' שברי עצים, הוא משום דהשברי עצים בטלין אגב המחתה והקיטמא, והיינו דאף המחתה מצטרפת לבטל את הקיטמא, והיינו דכ"ה דהכא בטלין השיורי כוסות אגב הכוס, ה"נ התם בטלין השברי עצים גם אגב המחתה. [↑](#footnote-ref-452)
452. אך בד' התוס' והרשב"א בשבת שם לא נתפרש דהא דשרי הכא הוא משום דהשיורי כוסות בטלין אגב הכוס, כמש"כ התוס' בסוגיין והתוס' הרא"ש בשבת שם, אלא כתבו דהוא משום דאין הכוס בטל לגבי השיורי כוסות. [↑](#footnote-ref-453)
453. ועיי"ש שכתב דבע"כ דהא דמייתינן מהתם, הוא להא דלא מיקרי בסיס לדבר מועט שאינו נקבע, דמה"ט הוא דאין הכנונא נעשית בסיס לשברי עצים, וכ"נ ממה שהוצרכו התוס' לפרש דלא מיקרי בסיס לשברי עצים, משום דהוא דבר מועט שאינו נקבע, ותמה ע"ז, דהיאך שמעינן לה מהתם, הרי י"ל דהא דל"ה הכנונא בסיס לשברי עצים, הוא משום דהוי בסיס לאיסור ולהיתר, וכתב די"ל דהוא משום דאם הי' בסיס לדבר מועט שאינו נקבע, הי' אף האפר נעשה בסיס לשברי עצים המונחין עליו, וכמו שדן בזה המג"א בסימן ש"ט סק"ו, ונתבאר לעיל, ול"ה בסיס לאיסור ולהיתר, - וי"ל עוד, דהוא משום דפשיטא להו דהאפר אינו חשוב יותר מהשברי עצים, וע"כ אם הי' דין בסיס בדבר מועט שאינו נקבע, הי' הכנונא נעשה בסיס לשברי עצים, ול"ה מהני הא דהוא בסיס גם לאפר. [↑](#footnote-ref-454)
454. ובדף מס' 12 נתבאר בדעת הריטב"א בשבת קמ"ב א' והמאירי שם קמ"א ב' דבאמת לא הותר לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו אף כשא"א לנער, וכל הא דהותר לטלטל כלכלה שהאבן בתוכה, הוא משום דיש בה פירות והיא בסיס לאיסור ולהיתר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-455)
455. ולכאו' למש"כ הגרע"א לפרש לד' ר"ת דבכנונא אין להתיר משום בסיס לאיסור ולהיתר, משום דהשברי עצים הוו על האפר, הרי מעיקרא ל"ק משה"ק התוס' בשבת שם דמ"ט לא מסייעינן לה מכלכלה והאבן בתוכה, דהא דהתם שרי הוא משום דהוי בסיס לאיסור ולהיתר, וא"צ למש"כ התוס' שם בשם ר"ת דשברי עצים חשובין יותר מאבן שבכלכלה, - ובע"כ דד' התוס' שם בשם ר"ת, אינם כד' ר"ת שהביאו התוס' הכא, ובד' ר"ת בספה"י בסימן רמ"ג א' מבו' להדיא דמפרש דהא דל"ה הכנונא בסיס לדבר האסור, הוא משום דהוי בסיס גם לאפר, ודלא כמש"כ התוס' בסוגיין בשמו, ולפ"ז י"ל דלדעת ר"ת שהביאו התוס' הכא חשיב אבן שבכלכלה טפי משברי עצים. [↑](#footnote-ref-456)
456. ולמש"נ בהערה לעיל די"ל דד' ר"ת שהביאו התוס' שם לא אזלי עם ד' ר"ת שהביאו התוס' הכא, כאשר כ"ה מבו' בד' ר"ת בספה"י שפירש דהא דל"ה הכנונא בסיס לדבר האסור, הוא משום שהוא בסיס גם לאפר, ניחא, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ח סוסק"ה. [↑](#footnote-ref-457)
457. משמעות דבריו, דלא הותר לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו כשא"א לו לנער, אלא לצורך גופו, אך אסור לטלטלו מחמה לצל, אף כשא"א לו לנער את האיסור, אך יש מקום לדחוק דמש"כ שלא לצורך היינו שלא לצורך כלל, (וס"ל דכלי אכילה הותרו לטלטלן אף שלא לצורך כלל), ועמש"נ בזה בדף מס' 6. [↑](#footnote-ref-458)
458. ובד' הרא"ה בסוגיין מבו' דאף דאין בסיס באמצע שבת, מ"מ כל שהוא מייחד אותו לכך, כנותן כלי תחת התרנגולת לקבל ביצתה, נעשה בסיס אף באמצע שבת. [↑](#footnote-ref-459)
459. והך מילתא דכלי המיוחד לכך נעשה בסיס אף באמצע השבת, הוכיח כן החזו"א בסימן מ"ח סק"ח ממה שאמרו בשבת מ"ה ב' בקינה של תרנגולים דאית בה ביצה, דהויא בסיס, עיי"ש, - ואך דבד' הריטב"א הכא נתחדש טפי, דאף דאין הכוס עומד כלל לקבל בתוכו יין האסור בהנאה, מ"מ כיון דהוא מיוחד ליין, הוא נעשה בסיס באמצע השבת אף ליין האסור בהנאה, ובד' החזו"א שם נראה דנקט דלא כן, וזהו שהק' מהכא דמ"ט נעשה הכוס בסיס ליין. [↑](#footnote-ref-460)
460. ועיי"ש שכתב דלולי פירש"י י"ל דמשום דאיסוה"נ נינהו אינן בטלין אגב הכוס דאיסורן מחשבן, וזה כמש"נ מד' הרא"ה והריטב"א, ולפ"ז לא עדיפי איסוה"נ משאר מוקצה, אלא שאין בטלין מחמת מיעוטן, אך בשכח דלעולם לא נעשה בסיס אף בדבר חשוב, ה"נ באיסוה"נ, וה"נ הוא בבסיס לדבר המותר ולדבר האסור, - ועיי"ש שהק' לפירש"י מהא דמותר לטלטל המת מן הצד כשצריך למקומו, אף דהמת אסור בהנאה, ולכאו' י"ל דהוא משום דקי"ל דשרי טלטול אגב היתר אף באיסוה"נ, וכמש"כ הרמב"ן והרשב"א, ונתבאר להלן, וכתב דאפשר דדוקא אגב כסא אסור באיסוה"נ, אבל בשכח שרי בכל ענין. [↑](#footnote-ref-461)
461. וכ"ה מבו' מד' הריב"ש בסימן ת"א והגר"א בסימן תמ"ו ס"א שהביאו מהכא דאסור לטלטל איסוה"נ אגב היתר, ונתבאר לעיל, - אך יש לפרש לדעתם דהא דלא חיישינן לשיורי כוסות, הוא משום דהוי כגרף של רעי, וכמש"כ הר"ש משאנץ. [↑](#footnote-ref-462)
462. אך הריטב"א לקמן קמ"ג א' כתב בשם הראב"ד דאיירי אף בשוכח, דכיון דהמטה עשוי' להניח עלי' מעות, אף בשוכח נעשית להם בסיס להיות בטילה אצלם, ונתבאר בדף מס' 17. [↑](#footnote-ref-463)
463. והמהרש"א הק' דאם חשיב בכה"ג כגמרו בידי אדם, מ"ט כשהיו עלי' מעות בביה"ש אסור לטלטלה, הרי מבו' בסוגיית הגמ' בביצה כ"ז א' דכל דגמרו בידי אדם לא אמרינן מיגו דאיתקצאי אף היכא דלא חזי בביה"ש, ועיי"ש מש"כ בזה, - והמג"א בסימן שכ"ה סק"י הק' עוד, ממש"כ התוס' לעיל מ"ג א' דכל שהקצה אותו שעה אחת לצרכן, ל"מ הא דגמרו בידי אדם, ואמרינן מיגו דאיתקצאי, וכתב דהכא ל"ה גמרו בידי אדם לגמרי, ומה"ט הוא דכל שהיו עלי' מעות בביה"ש אסור לטלטלה, וכ"כ המהדו"ב, אך העירו דבד' התוס' לעיל מ"ג א' ד"ה בעודן עליו (הא') מבו' דבכפיית סל לפני האפרוחים יש לאסור למ"ד דיש מוקצה לחצי שבת, ולא אמרינן דלענין זה חשיב כגמרו בידי אדם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-464)
464. ולא נתפרש להדיא בדבריהם אם מודה הראב"ד דהא דבגרעינין וקליפין ל"ה בסיס, הוא משום שהניחן באמצע השבת ע"מ לנער, ואך דכ"ז הוא בגרעינין וקליפין שבטלין לגבי פת וטבלא, ומשא"כ במטה דבטלה לגבי מעות אף בכה"ג הויא בסיס, - או דלדעת הראב"ד הא דבגרעינין וקליפין ל"ה בסיס, אי"ז כלל משום שהניחן באמצע השבת ע"מ לנער, אלא הוא משום דהם בטלין לגבי פת וטבלא, אך במטה שהיא בטלה לגבי מעות שפיר הויא בסיס אף בכה"ג, וכ"נ שפירש המאירי לקמן שם לד' הראב"ד. [↑](#footnote-ref-465)
465. וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין דהא דלא אמרינן הכא מיגו דאיתקצאי לדעת ר"ש, הוא משום שאינו מקפיד אם יסלקם משם שום אדם, ואפשר שיסלקם משם קטן או גוי או שום בע"ח. [↑](#footnote-ref-466)
466. והמהרש"א העמיד לקו' זו, על הא דאסרינן כשהיו עלי' מעות בביה"ש, ולא אמרינן דכיון דמניח ע"מ ליטול בשבת ל"ה בסיס, וצ"ב דמ"ט לא הק' טפי מינה, דמ"ט כשהניח בשבת אסור לטלטלה בעודן עלי', הרי כשהניח ע"מ ליטול ל"ה בסיס, - וי"ל למש"כ התוס' לקמן קכ"ג א' דבמניח ע"מ ליטול לא הותר טלטול גמור אגב היתר, ומה"ט הוא דאסור לטלטל המטה בעודן עלי', וע"כ לא הק' המהרש"א רק מהא דאסרינן כשהיו עלי' בביה"ש משום מיגו דאיתקצאי, ואם כשהניח ע"מ ליטול ל"ה בסיס, ומותר לנער את המטה והמעות נופלות, לי"ב לדין מיגו דאיתקצאי, והדין נותן דאחר שנפלו ממנה המעות יהא מותר לטלטל את המטה. [↑](#footnote-ref-467)
467. והעירו די"ל, דלא חשיב כמניח ע"מ ליטלו, אלא כשדעת ורצון הבעלים ליטלו בשבת, ודעתו שלא יהיו עליו כל השבת, אך הכא י"ל דאין דעת הבעלים שיסלקו את המעות, ואף דיודע דדעת המניח לסלקו, מ"מ לא חשיב כמניח ע"מ ליטלו בשבת. [↑](#footnote-ref-468)
468. ובתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן כתב לפ"ז שהיו לה ב' מוכני אחד מכאן ואחד מכאן, ועמד ע"ז מלישנא דמתניתין דמשמע דמוכני אחד יש לשידה ולא שנים, וע"כ פירש שהוא כמין מוכני של בור ומתחת השידה הי' נתון באומנות והמוכני הי' מתגלגל תחתי' להוליכה ממקום למקום כמו שעושין בבניני סוללות של מצור, וכעי"ז כתב בספה"י לר"ת סימן רכ"ח, והריטב"א בסוגיין הביא לדבריו. [↑](#footnote-ref-469)
469. והריטב"א והשיטה להר"נ הק' ע"ז מהא דתנן דאין נמדדת עמה, ואם מוכני הוא אופן מאי מדידה אית בה, הרי אמרו בשבת פ"ד א' דטלטול ע"י שוורים שמי' טלטול, וכן הק' הראב"ד בפ"ג מכלים ה"ה, ועמש"כ בזה בפי' מהר"ם באהלות פ"ד מ"ב, ומש"כ החזו"א בכלים סימן כ' סקי"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-470)
470. וגם בהא דתנן בפ"ג דיומא ובפ"ג דתמיד שעשה מוכני לכיור, פירש הרמב"ם בפיהמ"ש שם ובפ"ג מביהב"ח הי"ח, שהוא כלי חול שהיו בו המים, ודלא כפי' ש"ר שהוא גלגל, אך בההיא דהשוחט במוכני (בחולין ט"ו ב') פירש הרמב"ם בפ"ב משחיטה הי"ג שהוא גלגל. [↑](#footnote-ref-471)
471. והריטב"א והר"ן העמידו קו' זו על דיוקא דמתני' דמשמע דכשאינה נשמטת גוררין אותה בשבת אף כשיש עלי' מעות, וצ"ע שלא הביאו דתנן הכי להדיא. [↑](#footnote-ref-472)
472. ועפי"ז כתב המג"א שם בדין כיס התפור בבגד שהניח בתוכו מעות, דאף דאין הבגד נעשה בסיס, מ"מ הכיס נעשה בסיס ואסור להכניס ידו בו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-473)
473. והתהל"ד שם פירש כן במש"כ הרשב"א בסוגיין דבזמן שאינה נשמטת ה"ה בטל גבי השידה, ואע"פ "שנעשה הוא בסיס לדבר האסור" לא חשבינן השידה כבסיס לו מפני שהמוכני טפלה לשידה, והרי דאף כשאינה נשמטת נעשית המוכני בסיס לדבר האסור, ואך דהשידה אינה נעשית בסיס לו וע"כ מותר לגרור את השידה, - אך אי"ז מתישב בל' הרשב"א, דלפ"ז נמצא דהא דבמוכני נשמטת אסור לגוררה, הוא משום דאף השידה נעשית בסיס, ובל' הרשב"א שם מבו' להדיא דהא דאסור הוא משום דהמוכני עצמה נעשית בסיס, ולא הזכיר כלל להא דהשידה נעשית בסיס.

     וע"כ נראה דמש"כ הרשב"א דלא חשבינן השידה כבסיס "לו" מפני שהמוכני טפל לשידה, לאו היינו דלא חשבינן השידה כבסיס "למוכני", דא"כ הול"ל מפני "שהוא" טפל לשידה, אלא היינו דלא חשבינן להשידה כבסיס "לאיסור", כיון שהמוכני שהמעות מונחין עליו הוא טפל לשידה, - ולפ"ז י"ל דמכח זה אף המוכני עצמה ל"ה בסיס, דלא חייל על מקצת כלי בפנ"ע תורת בסיס, ומש"כ הרשב"א דאע"פ שהיא נעשית בסיס לאיסור וכו', כונתו דאע"פ שהיא משמשת בפועל כבסיס לאיסור, לא חשבי' השידה כבסיס לאיסור, וממילא דאף על המוכני ליכא דין בסיס לאיסור, - וכ"ה מבו' בד' הנשמ"א בכלל ס"ז סק"ד שפירש כן בד' הרשב"א. [↑](#footnote-ref-474)
474. והתורי"ד לקמן קמ"ב א' כתב שפירש כן במהדו"ב, וחזר בו, למש"כ שם דדין בסיס הוא אף כשהוא בסיס לדבר האסור ולדבר המותר. [↑](#footnote-ref-475)
475. אך בתרגום הישן אין הדברים ברורים כ"כ, והמג"א בסימן ש"י סק"ז פירש לד' הרמב"ם שם בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-476)
476. ואף דהוי טלטול מן הצד, צ"ל דאתיא כמ"ד דטלטול מן הצד שמי' טלטול, ובזה מתפרש מה שהשמיט הרמב"ם לדין זה בהלכותיו, דלפ"מ דקי"ל דטלטול מן הצד שמי' טלטול שרי לגוררה בשבת אף כשהיא נשמטת, - וי"ל עוד, דהוא משום דאסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו, וזה אי נימא כדעת הסוברים דאסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו אף כשא"א לנער את האיסור, שהרי לפ"מ שפירש הרמב"ם דמוכני הוא מגירה שבשידה, לכאו' א"א לנער את המעות, (ועוד, דאי נימא דאה"נ דמותר לנער, מאי פריך הכא דמ"ט היא מותרת כשאין עלי' מעות אף שהיו עלי' מעות בביה"ש, הרי ל"ש בזה מיגו דאיתקצאי, כיון דאף בביה"ש הי' מותרת בטלטול ע"י שינער תחילה את המעות). [↑](#footnote-ref-477)
477. וי"ל דמה"ט פירשה הרמב"ם בשוכח דאינה נעשית בסיס לדבר האסור, דבמניח דנעשית בסיס לדבר האסור, אסור לגרור את המוכני, דטלטול מוקצה במקצת אסור, - ורק בשוכח דאינה נעשית בסיס, אלא שבאנו לאסור משום טלטול המעות, הרי דכל שאינה נשמטת לא חשיב גרירת המוכני כטלטול של המעות. [↑](#footnote-ref-478)
478. ושמא יש לפרש בזה, דהוא ע"ד התירא דככר או תינוק דאף דהוא מטלטל את המוקצה בידו, מ"מ חשבינן שעיקר טלטולו הוא להככר והתינוק ואגב זה מטלטל את המוקצה, וה"נ הוא במוכני שאינה נשמטת, כיון דהויא כלי אחד עם השידה וגורר המוכני לצורך השידה, חשבינן שעיקר טלטולו הוא להשידה, וע"כ הוא דשרי, ומשא"כ במוכני נשמטת דהיא כלי בפנ"ע ואיכא טלטול בפנ"ע על המוכני, ובכה"ג אין להתיר מכח הא דהוי הטלטול לצורך השידה, שהרי לא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, (ורק במוכני שאינה נשמטת דהויא כלי אחד עם השידה, והוי זה טלטול אחד דהשידה והמוכני, הוא דאמרי' דכל דהוי עיקר הטלטול לצורך השידה, חשבינן שעיקר טלטולו הוא להשידה). [↑](#footnote-ref-479)
479. ובחי' אהעו"ז בסוגיין בסו"ד מבו' דלמדו לזה מהא דתנן דכשאינה נשמטת גוררין אותה בשבת אע"פ שיש בתוכה מעות, ומסתימת מתניתין משמע דהוא אף כשאפשר לנער, ואפ"ה מותר לגוררה עם המעות שעלי' וא"צ לנערן, - ולפ"ז נמצא דלפ"מ שנקטו הריטב"א והר"ן בסוגיין דלא נתפרש במתני' הך מילתא דכשאינה נשמטת מותר לגוררה כשיש עלי' מעות, אלא דהוא נלמד מדיוקא, וכנראה דל"ג הכי במתניתין, אין מקור להך מילתא דכשאינה נשמטת מותר לגוררה כשיש עלי' מעות אף כשאפשר לנערן, וזהו שכתב הר"ן דאסור לטלטל הכלי כשיש מוקצה על הבית יד כשאפשר לנערו. [↑](#footnote-ref-480)
480. וי"ל דלהתוס' לטעמייהו הוא מוכח כן, שהרי דעתם לקמן קכ"ג א' דלא הותר טלטול גמור אגב היתר במניח, וע"כ אין לפרש דהא דכשאינה נשמטת מותר לגוררה כשיש עלי' מעות הוא כשא"א לו לנער, דאכתי כיון דאיירי במניח, הי' לנו לאסור לטלטל המעות טלטול גמור אגב היתר, ובע"כ דכל שאינה נשמטת אין הטלטול מתייחס כלל להמעות, וע"כ שפיר שרי לגוררה כשיש עלי' מעות אף כשאפשר לנער, אך אי נימא דכל מש"כ התוס' דבמניח לא הותר טלטול גמור אגב היתר, הוא רק במניח "ע"מ לטלטל בשבת", הרי דהכא דלא הניח ע"מ לטלטל בשבת, שפיר יש להתיר אף טלטול גמור, ואין ללמוד מזה דכשאינה נשמטת אין הטלטול מתייחס כלל להמעות. [↑](#footnote-ref-481)
481. ואמנם דלדעת הרמב"ם שם כ"ז הוא כשגורר את המוכני בפנ"ע, אך כל שגורר את כל השידה חשיב כטלטול דהמעות וה"ז אסור, אף דאין המעות מונחין על עיקר הכלי. [↑](#footnote-ref-482)
482. ואמנם דבד' הפסקי רי"ד והריטב"א שם נתבאר בדף מס' 12 דכ"ז הוא בבסיס לאיסור ולהיתר, אך בבסיס לאיסור לחודי' הוא דין בפנ"ע דאסור לטלטלו בעוד האיסור עליו, והיינו אף כשא"א לנער, - אך הנה מלבד דלא קי"ל הכי, הרי דהכא דאין השידה נעשית בסיס למוכני ולמעות שבתוכה אף במניח, דמי לבסיס לאיסור ולהיתר, דמותר לטלטלו בעוד האיסור עליו, וכל הא דצריך לנער הוא משום דכל שבידו לעשות בענין שלא יטלטל האיסור אין לו לטלטלו. [↑](#footnote-ref-483)
483. ויש לדון עוד בזה, דכל דמטלטל מוקצה בטלטול זה, ליכא תוספת איסור במה שיש שם עוד מוקצה, וע"כ הוא דא"צ לנער. [↑](#footnote-ref-484)
484. והעירו דיש ללמוד כן מסוגיית הגמ' לקמן קי"ז א' דבמביא תיק שיש בתוכו מעות מעלמא להציל בו ס"ת, צריך לנער המעות, והרי דאף דבלא"ה הוא מטלטל את התיק שהוא בסיס למעות, וכמש"כ בחי' הגרע"א שם דאיירי בכה"ג שנעשה התיק בסיס למעות, מ"מ הוא צריך לנער את המעות, ובד' הגרע"א והבית מאיר בסימן ש"י מבו' דהוי זה מדין ניעור דעלמא, - אך למש"כ השיטה להר"נ לקמן שם דאיירי בשוכח שלא נעשה התיק בסיס למעות, ונתבאר בדף מס' 26 אין להביא משם. [↑](#footnote-ref-485)
485. והנשמ"א בכלל ס"ז סק"ד כתב ג"כ דמותר לגרור את השידה, ומבו' בדבריו דהטעם בזה הוא משום דכל דא"צ להשידה אלא להמוכני הו"ל בסיס לאיסור לבד, וכל שצריך לטלטל השידה, הוי המוכני בסיס לאיסור ולהיתר, עיי"ש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-486)
486. ורבים כתבו לפ"ז בדין כיסים שבמכנסיים, דאם הניח בהן מוקצה, אין הבגד כולו נעשה בסיס לדבר האסור, - אך יש לפקפק בזה, די"ל דכל מש"כ הפוסקים דאין הבגד נעשה מוקצה לבסיס שבכיס, הוא כשתפרו כיס בבגד, אך כיסי המכנסיים הרי מלבד מה שהן משמשין לתשמיש דכיס, גם הן מכלל הבגד עצמו, שהרי אם יוציאו הכיסים יהא חור בבגד ואינו ראוי ללבישה, וכיון דהוו מכלל הבגד, הדין נותן דכל שיש בהן מוקצה נעשה הבגד בסיס, - ואחר דעיקר דין זה דאין הכלי נעשה בסיס למוקצה המונח על חלק הטפל, הוא שנוי בפלוגתת הראשונים, הבו דלא לוסיף עלה, - שוב הראוני דהב"י בסו"ס ש"ט כתב לדין זה בכיס שפיו תלוי בחור שבמלבוש, וכ"כ הגר"ז בסימן ש"י סט"ו, וצ"ע אם הוא דומיא דכיסי המכנסיים שלנו, ואף דאינו ראוי ללבישה בלא הכיס, מ"מ כיון שעיקר הכיס עשוי לתשמיש הכיס, לא חשיב מעיקר הבגד, או דהוא דומיא דכיסים שבחליפות, דהם ראויים ללבישה גם ללא הכיס. [↑](#footnote-ref-487)
487. עוד יש להעיר בזה, דלמש"כ אדם בכלל ס"ז סי"א והביאו המ"ב בסימן ש"י סקל"א דאף תיבה שהיא בסיס לדבר האסור, חשבינן לה כדבר המותר לאשוויי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, ונתבאר בדף מס' 19, הרי הדין נותן דאף במוכני הנשמטת יהא מותר לגרור את התיבה, דאף דהשידה הויא בסיס למעות, הרי הויא בסיס גם למוכני שהוא כלי שמלאכתו להיתר והוי בסיס לאיסור ולהיתר, ולכאו' מוכח מד' המג"א שלא כד' החיי אדם, ובדף מס' 21 נתבאר מד' התו"ש והבית מאיר דפשיטא להו שלא כד' החיי אדם, ודכן נראה מד' המג"א בסימן ש"ט סק"ו, - והחיי אדם אזיל לטעמי' דמפרש דהא דתנן דאין גוררין אותה קאי על המוכני, ולפ"ז לא נתפרש דאסור לגרור אף את השידה משום דנעשית בסיס למוכני. [↑](#footnote-ref-488)
488. והנה אמנם הפמ"ג שם נסתפק דבגונא דיש על השלחן דבר המותר, אף התיבה אינה נעשית בסיס, ומותר להכניסה ולהוציאה, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דלעולם הא דאסור לטלטל את השלחן הוא משום דמטלטל בכך את התיבה, ואפ"ה כשיש על השלחן דבר המותר מותר לטלטל את השלחן, משום דבכה"ג אף התיבה מותרת בטלטול, - אך לפי' רבינו אפרים ודעימי' מבו' להדיא דכל שהמוכני נשמטת הויא בסיס לדבר האסור, אף שיש בשידה כלים המותרין, ולפ"ז ה"נ הוא בתיבה נשמטת שבשלחן, ועמד ע"ז התהל"ד שם סק"ו, ובע"כ דהא דשרי בכה"ג לטלטל את השלחן, הוא משום דכל הא דאסור לטלטל את השלחן הוא משום דהוא עצמו נעשה בסיס. [↑](#footnote-ref-489)
489. ולכאו' מוכח כן מהא דבמוכני נשמטת הויא השידה בסיס, אף דא"א לאסרה משום בסיס למוכני, שהרי המוכני באה לשמש את השידה, ודעת המג"א דכל דהדבר האסור משמש את ההיתר, אין נעשה ההיתר בסיס. [↑](#footnote-ref-490)
490. ושמא יש לפרש בזה למש"כ התורי"ד לקמן קמ"ב א' דבמוכני שאינה נשמטת אף דהמוכני עצמה הויא בסיס לדבר האסור, מ"מ מותר לגוררה לצורך השידה, כיון דהטלטול הוא בעבור השידה והשידה לא נאסרה, ולפ"ז י"ל דמה"ט מותר לגרור את השידה, ולא אסרינן לה משום דמטלטל בכך את המוכני, שהרי מותר אף לגרור את המוכני לצורך טלטול השידה, וכ"ש דמותר לגרור השידה אף שגורר עי"ז את המוכני, וה"נ הוא בכיס התפור בבגד, ולא אסר המג"א אלא להכניס ידו בכיס, אך אם בא לטלטל את הבגד ע"י שאוחז בכיס, י"ל דשרי. [↑](#footnote-ref-491)
491. והוכיחו כן ממש"כ בגל' הגרע"א בסימן ש"ט ס"ד דהא דבמניח אבן ע"פ החבית הויא החבית בסיס לדבר האסור, הגם דיש בה יין, הוא משום דפי החבית הוי בסיס להאבן לחודי', ולכאו' בכה"ג לא נאסרה אלא פי החבית, אך שאר החבית מותרת בטלטול, ואפ"ה אסור לטלטל את החבית אף שאינו אוחז בפי', ולא חשיב כטלטול מן הצד, ומש"כ בס' מגילת ספר סימן מ"ד סוסקי"א להוכיח דלא כן, ממש"כ התרוה"ד בסימן פ"א דהגם דפתילה שלא הבהבו אותה קודם בשבת ודלקה בשבת וכבתה אסור להדליקה ביו"ט משום הכנה, ואסור אף לטלטלה, מ"מ אם היא ארוכה מותר להדליק בצידה השני שלא הוכן בשבת, ומותר אף לטלטלה, אינו ענין לנידו"ד, דהתם כל שיכול להדליק בצידה השני, אין הפתילה מוקצית כלל, שהרי ראוי להשתמש בכולה ע"י שידליק בצידה השני. [↑](#footnote-ref-492)
492. אך בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים משמע שפירשה בשוכח, ונתבאר בדף מס' 22 בדעתו דאתיא הך מתניתין כמ"ד דטלטול מן הצד אסור, וע"כ אין גוררין אותה בשבת כשיש עלי' מעות אף כשא"א לו לנער ואף לצורך גופה, - וצ"ל לפ"ז דהא דפריך דמ"ט לא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, אף דבשוכח אינה נעשית בסיס לדבר האסור, היינו דמ"מ כיון דבשעה שהיו המעות עלי' הי' אסור לטלטלה, אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, ואף למש"כ התוס' דגם למ"ד דטלטול מן הצד אסור מ"מ ניעור מותר, מ"מ י"ל דבמוכני דא"א לנער ממנה המעות בלא לטלטלה, (לפ"מ שפירש הרמב"ם דמוכני הוא מגירה שבשידה), נמצא דבביה"ש היתה אסורה בכל טלטול, וע"כ י"ל בזה מיגו דאיתקצאי. [↑](#footnote-ref-493)
493. ומצינו בירושלמי בפירקין ה"ז דפריך דמ"ט לא מוקמינן לה בשוכח, ומשני דהוא משום סיפא דכשאינה נשמטת גוררין אותה בשבת בזמן שיש עלי' מעות, ולפ"ד הגרע"א יש לפרש דהיינו, דאם איירי בשוכח, בע"כ דהא דאין גוררין אותה כשיש עלי' מעות, היינו כשאפשר לנערן, ובכה"ג יש לאסור אף כשאינה נשמטת, ובע"כ דאיירי במניח, דאין גוררין אותה כשיש עלי' מעות אף כשא"א לנערן, ובכה"ג הוא דשרינן כשאינה נשמטת, ועמש"כ בזה הקה"ע שם, והיפ"ע בסוגיין, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-494)
494. ושמא י"ל דאה"נ הו"מ הר"ן להוכיח דאיירי במניח מהא דשרי במוכני שאינה נשמטת, ועדיפא מינה קאמר דמוכח כן מהך בבא גופה, והר"ן לא הק' כמשה"ק התוס' וש"ר דמ"ט לא מוקי לה בשוכח, אלא פירש דבע"כ דאיירי במניח ולא בשוכח. [↑](#footnote-ref-495)
495. ושמא י"ל בזה, למשמעות ד' הרמב"ן לעיל מ"ז א' דלא הותר לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו כשא"א לנער, אלא לצורך גופו, אך מחמה לצל אסור, ונתבאר בדף מס' 21, וי"ל דכ"ז הוא כשהוא בסיס לאיסור לחודי', אך כל שהוא בסיס לאיסור ולהיתר מותר לטלטלו כשא"א לנער אף מחמה לצל, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן קט"ז ב' דכל שהוא בסיס לאיסור ולהיתר מותר לטלטלו כשא"א לנער כדי להציל מפני הדליקה, וע"כ שפיר יש להעמיד לדין מוכני בשוכח, דכשאינה נשמטת דהויא בסיס לאיסור ולהיתר מותר לגוררה כשא"א לנער אף מחמה לצל, וכשאינה נשמטת אסור לגוררה מחמה לצל אף כשא"א לנער, - אך צ"ע, דלדעת הרמב"ן והר"ן דאף בבסיס לאיסור לחודי', מותר לטלטלו בעוד האיסור עליו כשא"א לנער, ליכא מקור דחלוק הוא דין הטלטול בבסיס לאיסור ולהיתר מבסיס לאיסור לחודי', (וכ"נ להדיא בד' הרשב"א לקמן מ"ז א' וקמ"ב א' דחד דינא הוא), ואם בבסיס לאיסור לחודי' לא הותר לטלטלו מחמה לצל אף כשא"א לנער, מהיכ"ת נימא דבבסיס לאיסור ולחודי' הותר לטלטל אף מחמה לצל. [↑](#footnote-ref-496)
496. אמנם הנה הרמב"ן לקמן שם הוכיח דאין לפרש כן ממה שאמרו לקמן מ"ז א' דנר ופתילה ושלהבת הוו בסיס אף לר"ש, ור"ת שם לא הוכיח דקי"ל כרבה דדין בסיס הוא אף לר"ש, אלא מסוגיית הגמ' לקמן קמ"ב א', ולא הביא מעיקר הא דמודה ר"ש דאסור לטלטל את הנר, - ובדף מס' 16 נתבאר די"ל בדעת ר"ת, הוא היכא שבידו לנער את המוקצה ובעינן להקצאתו, אך בנר דאין בידו לנערו משום איסור כיבוי, הרי דמכח זה מתייחד הנר לשמש את הדבר האסור, ול"ב להקצאתו, והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"כ הערה קע"ה כתב דאפשר דאף המדליק נר של חבירו שלא מידיעתו נעשה בסיס, וע"כ אף לר"ש יש בזה לדין בסיס, [↑](#footnote-ref-497)
497. והנה אמנם אי נימא כמש"נ לעיל בד' המג"א דהשידה הויא בסיס למוכני, ניחא, אך למש"כ החזו"א דאין סברא שהשידה יחשב כבסיס למוכני, הרי אדרבה חשיבא המוכני כבסיס לשידה, וגם למש"נ בד' המג"א יש מקום לדון, דאף דהשידה הויא בסיס למוכני, מ"מ גם המוכני הויא בסיס לשידה, וצ"ע אם שייך כה"ג דאיכא ב' דברים דכל אחד חשיב כבסיס לחברי'. [↑](#footnote-ref-498)
498. ובפשוטו יש לפרש לדבריו כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם, דהא דמותר לגרור את המוכני ולא אסרינן משום טלטול המעות, הוא משום דאין המוכני נידונת לעצמה, וע"כ חשבינן שעדין המעות הם במקומם וליכא טלטול על המעות, וזהו שכתב דאסור להזיז השידה במקומה משום דבכה"ג נמצא דמטלטל אף את המעות, וכמש"כ כן הרמב"ם, - אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ הרא"ש שם בתחילת דבריו דהא דכשאינה נשמטת אסור הוא משום דכלי בפנ"ע היא ונעשית בסיס לדבר האסור, והרי דעיקר החילוק בין נשמטת לשאינה נשמטת, הוא דבנשמטת דהיא כלי בפנ"ע ה"ה נעשית בסיס לדבר האסור ובאינה נשמטת אינה נעשית בסיס לדבר האסור. [↑](#footnote-ref-499)
499. והשיטה להר"נ כתב דהא דלא חשיב הכיסוי בסיס הוא משום שאינו שם לצורך עצמו, אלא לצורך הקדירה ולתשמישה, ומבו' דאם הי' הכיסוי ניתן לצורך עצמו הי' בסיס לגיזין, וזה צ"ב, - ושמא יש לפרש ע"ד מש"כ החת"ס ודעימי' בביאור ד' רש"י דהא דאין הכיסוי בסיס לגיזין הוא משום דהגיזין באין לשמש את הקדירה, ואך דהי' מקום לדון דכיון דאין הגיזין משמשין את הכיסוי עצמו, שפיר חשיב הכיסוי כבסיס, וכמש"נ בדף מס' 16 בביאור דברי ההשלמה לקמן קכ"ג א', וע"ז הוא שכתב דכיון דהכיסוי הוא לצורך הקדירה ותשמישה, ע"כ הוא נטפל לקדירה ותשמישה, וכיון דהגיזין באין לשמש את הקדירה, אינו נעשה בסיס להן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-500)
500. ואין לפרש דאה"נ דהקו' היא גם מ"ט אין הכיסוי נעשה בסיס, דא"כ מהו שכתב לדון דאין הקדירה נעשית בסיס משום שהיא בסיס גם לכיסוי שהוא היתר, הרי לא נתישב בזה הא דאין הכיסוי עצמו נעשה בסיס. [↑](#footnote-ref-501)
501. והפסקי רי"ד שם כתב דהוא משום דכל שמגולה מקצתה מבעו"י גלי אדעתי' לתופשה משם ולאגבוהה ולא שויי' בסיס לדבר האסור, וכ"ה בדבריו לקמן נ"א א', וכמש"נ שם, ולא נתפרש בדבריו טעמא דר"א בן תודאי דאף כשאינה מגולה ל"ה בסיס לדבר האסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-502)
502. וי"ל עוד, דהתם מודה רש"י לד' הבעה"מ דכיון דהתבן והגחלים משמשין את הפגה והחררה אינם נעשין בסיס, אך הכא ס"ל דליכא לה"ט, כיון דאין הגיזין משמשין לכיסוי, אלא הגיזין והכיסוי והקדירה משמשין לאוכל שבתוך הקדירה, ודמי לאבן שע"פ החבית דנעשית החבית בסיס לאבן, וכמש"כ החת"ס לקמן קכ"ה ב', ונתבאר כן בדף מס' 16 בדעת ההשלמה ודעימי'. [↑](#footnote-ref-503)
503. ובספה"י שם כתב דמה"ט היכא שאינה מגולה אינו נוטל ומחזיר, דאיירי בכיסוי כמין כלי חרס שנותנין ע"ג קדירה שהקדירה בלועה בתוכה, וא"א ליטול הקדירה אא"כ יגבי' במקצת, וכ"כ התוס', ובד' הריטב"א מבו' דהיינו דאינה מגולה הוא שמגיע הכיסוי עד הקרקע, ואין לו שום מקום שיוכל לאחוז בדבר הניטל, ועמש"כ בזה המהרש"א והמהר"ם, ומש"כ החזו"א בסימן מ"ז סק"ו. [↑](#footnote-ref-504)
504. ובד' המהרש"א מבו' שהוצרכו לזה, משום דאיירי בקדירה שאין לה כיסוי אחר, אלא שכיסה בהדבר שאינו ניטל, וא"כ אף היכא שמגולה מקצתו הוא צריך לאחוז בקדירה ולנערה, ובע"כ דהא דשאני היכא דמגולה מקצתו מהיכא דאינו מגולה, הוא משום דהיכא דמגולה מקצתו, יכול לאחוז למעלה בקדירה באותו מקצת המגולה ומצדד הקדירה והכיסוי נופל מאליו, ומשא"כ באינה מגולה מקצתו כיון דלא יוכל לאחוז הקדירה למעלה רק בדפני' א"א לו להטותו ולצדדו כי אם שיגביה הקדירה, - אך בד' הרשב"א והר"ן מבו' שפירשו בד' רש"י דאיירי בקדירה שיש לה כיסוי אחר, וזהו שהק' דמ"ט אין הכיסוי נעשה בסיס, ולפ"ז מתפרש הא דשאני היכא דמגולה מקצתו מהיכא דאינו מגולה, דהוא משום דהיכא שמקצתו מגולה מצי לאחוז בכיסוי במקום המגולה ולנערו, והיכא שאין מקצתו מגולה ל"מ לאחוז בכיסוי, וצריך לאחוז בדפנות הקדירה, - ועמש"כ המגיני שלמה בסוגיין בהך מילתא אם איירי הכא בקדירה שאין לה כיסוי אחר. [↑](#footnote-ref-505)
505. וכן משמע קצת ממש"כ בפירש"י בסו"ד דהיכא דמגולה מקצתו אי"ז טלטול שמצדדו והכיסוי נופל מאליו, ומשמע דזהו טעם החילוק בין מגולה מקצתו לאינו מגולה, דכשמגולה מקצתו ליכא טלטול כלל על המוקצה, וכשאינו מגולה איכא טלטול על המוקצה, אך יש לפרש לזה גם למש"כ הריטב"א בדעת רש"י דשאני צידוד מועט מצידוד מרובה. [↑](#footnote-ref-506)
506. לכאו' מבו' מדבריו דדין בסיס הוא משום הקצאתו, וע"כ הוא דבמגולה מקצתו דגלי אדעתי' שדעתו ליטלו ולא מקצי לי', ליכא לדין בסיס. [↑](#footnote-ref-507)
507. ולפ"ז צ"ל דמש"כ רש"י בסו"ד דהיכא דמגולה מקצתו אי"ז טלטול, שמצדדו והכיסוי נופל מאליו, לא בא לפרש טעם הא דשאני מגולה מקצתו מאינו מגולה מקצתו, דהיינו משום דבמגולה מקצתו ל"ה בסיס, וכשאינו מגולה הוי בסיס, אלא בא לפרש הא דבמגולה מקצתה שרי לו להגביה הכיסוי ולנער האיסור, דהגם דל"ה בסיס, מ"מ היאך שרי לי' לטלטל האיסור, וע"ז פירש דאי"ז טלטול דהאיסור, דמצדדו והכיסוי נופל מאליו, - ועד"ז צ"ל גם למש"נ לפרש עוד לד' רש"י עפי"ד הב"י דהיכא דמגולה מקצתו יכול לאחוז בכיסוי שלא נעשה בסיס, והיכא שאינו מגולה אין לו במה יאחזנה. [↑](#footnote-ref-508)
508. וזה מתישב גם למש"כ הריטב"א בדעת רש"י דמחלק בין צידוד מועט דשרי לצידוד מרובה דאסור, דמש"כ רש"י בכ"ד דאף כשנעשה בסיס מותר לנער, היינו רק בהני גווני דסגי בצידוד מועט. [↑](#footnote-ref-509)
509. ויש לפרש עוד בזה, אי נימא דמלבד דינא דבסיס דנעשה הוא עצמו מוקצה, איכא דין נוסף דכל שהוא בסיס להאיסור, לא חשיב כטלטול מן הצד, ולפ"ז י"ל דהגם דהיכא שהאיסור משמש את ההיתר אין ההיתר טפל לאיסור ולא נעשה ההיתר עצמו מוקצה, מ"מ לא הותר לטלטל עי"ז את האיסור ול"ה כטלטול מן הצד, וע"כ לא הותר אלא ניעור, דלא חשיב כטלטול כלל, וכמש"כ התוס' בכ"ד דניעור שרי לכו"ע, דלא חשיב אף כטלטול מן הצד. [↑](#footnote-ref-510)
510. אך יש להעיר לפ"ז במשה"ק התוס' הכא על פירש"י, ולא ניח"ל לפרש לדבריו כדבריהם לקמן דאף דלא נעשית הקדירה בסיס, מ"מ לא הותר טלטול גמור, ולמש"כ החזו"א בסימן קנ"ו דהגבהה לצורך ניעור לא חשיבא כטלטול גמור, (ונתבאר בדף מס' 10), ניחא, - וי"ל דהוא משום דהא דבמניח ע"מ ליטלו לא הותר טלטול גמור, אי"ז מדין בסיס, אלא הוא משום דלא התירו טלטול אגב היתר היכא שפשע, וע"כ אי"ז מתישב בד' רש"י שכתב דטעם האיסור הוא משום דהוי בסיס לדבר האסור, אך למש"כ הגרע"א בד' רש"י לקמן, מבו' דהא דטלטול גמור אסור, הוא משום דינא דבסיס, ולפ"ז שפיר יש לפרש כן גם בד' רש"י הכא, - והחזו"א בסימן מ"ז סק"ו כתב דנחלקו רש"י ותוס' בהך מילתא אם הטיית הקדירה מיקרי טלטול גמור, או מיקרי ניעור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-511)
511. וכ"כ החזו"א בסימן מ"ז סק"ו כתב דלפי הגירסא שלפנינו שם "נוטל" את הכיסוי, י"ל דהוא באופן שיכול ליגע בהכיסוי בלא טלטול מוקצה, וע"כ שרי. [↑](#footnote-ref-512)
512. ובזה מתישב עיקר מש"כ רש"י דנעשה בסיס לדבר האסור, ולא תיקשי ממש"כ רש"י לעיל דלא נעשה הכיסוי בסיס לדבר האסור, והיינו משום דאף דהכיסוי לא נעשה בסיס לדבר האסור, מ"מ הקדירה עצמה נעשית בסיס לדבר האסור, - ולמש"נ לעיל מד' הגרע"א הוא מתישב בע"א, דאף דלא נעשה בסיס גמור האסור אף בניעור, מ"מ נעשה כבסיס ליאסר בטלטול גמור. [↑](#footnote-ref-513)
513. אך בד' ר"ת והתוס' שהק' ממתניתין דנוער את הכיסוי, אף דמשמעות לישנא דמתניתין דהתם סגי בניעור, משמע שלא פירשו בד' רש"י דמחלק בין ניעור להגבהה, אלא מחלק בין צידוד מועט לצידוד מרובה, וכמש"כ הריטב"א, ובזה ניחא גם מש"נ לעיל להעיר דמ"ט לא פירשו התוס' דטעם הא דאסרינן כשאינו מגולה, הוא משום דלא טלטול אגב היתר במניח. [↑](#footnote-ref-514)
514. והי' מקום לדון, דהתם ל"ה הקדירה בסיס לדבר האסור, משום דהיא בסיס גם לכיסוי שהוא דבר המותר, ומש"כ רש"י הכא דהויא הקדירה בסיס לדבר האסור, צ"ל דאיירי כשאין כיסוי אחר על הקדירה, אך השואל בתשו' ספה"י לר"ת שם כתב דאין להתיר בזה משום בסיס לאיסור ולהיתר, משום דהדבר האסור עיקר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-515)
515. והיינו דהגם שרצונו שתהא הקדירה מוטמנת בתחילת השבת, מ"מ דמי לקדירות רותחות, דאף שרצונו שיהיו רותחות בתחילת השבת כדי שיהיו בחומן כשיבא לאוכלן, מ"מ כיון שאם הי' צריך להן בין השמשות הי' מקררן, חשיב כגמרו בידי אדם, והיינו משום שאין לו צורך ברתיחתן מצ"ע, אלא הוא צריך לרתיחתן כדי לאכלן אח"כ, וכיון דמה דעכשיו לא חזיין, הוא לצורך האכילה שתהא לאחר שיהיו ראויין, חשיב כגמרו בידי אדם, וה"נ הכא הרי אין לו צורך בהטמנה מצ"ע, אלא כדי שתהא האוכל בחומו כשיבא לאוכלו, וכל כה"ג חשיב שפיר כגמרו בידי אדם. [↑](#footnote-ref-516)
516. ומשמעות דבריו דמכח זה חשיבא הקדירה כבסיס לדבר האסור לחודי', וזה דלא כמש"כ החיי אדם ס"ז סי"א דאף תיבה האסורה משום בסיס לדבר האסור, חשיבא כדבר המותר לאשוווי להשלחן כבסיס לאיסור ולהיתר, אך למש"נ בדף מס' 19 דשמא יש מקום לחלק בזה בין כלי לאוכלין, ובאוכלין מודה החיי אדם דכל דהוו בסיס לדבר האסור לא חשיבי כלל כדבר היתר, אין להביא מזה. [↑](#footnote-ref-517)
517. ואמנם יש להעיר בזה, דהרי אף דגם כשמקצת פי' מגולה, א"א לו ליטול מן האוכל שבתוכה, אלא ע"י שמסיר הכיסוי, וא"א להסרת הכיסוי אלא ע"י טלטול הדבר האסור, ושמא מ"מ כיון דנטילת האוכל עצמה אינה ע"י טלטול הדבר האסור, ל"ה האוכל בסיס לדבר האסור, - אך באמת בד' הראב"ד משמע קצת דאיירי כשאין על הקדירה כיסוי אחר אלא הדבר שהיא מוטמנת בו, ולא כתב לדון אלא על הקדירה אם נעשית בסיס לדבר האסור, ולא כתב לדון כלל על כיסוי הקדירה, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-518)
518. ובד' ר"ת בתשו' ספה"י ריש סימן ד' מבו' כיסוד ד' הראב"ד, דכל שנעשית החבית בסיס לדבר האסור, אף היין נעשה בסיס, ונקט שם דאף היכא דמגולה מקצתו אם הניח הכיסוי שלא ע"מ ליטלו בשבת, נעשה אף היין בסיס, וזה שלא כד' הראב"ד דבכה"ג אין היין נעשה בסיס, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-519)
519. והגר"ז בסימן רע"ז ס"ג והמ"ב שם סק"ז כתבו דהוא משום דהיא משמשת לבית וע"כ היא בטילה לבית ולא לנר, ועפי"ז נמצא דמגירה שיש בה פח אשפה, אף דהיא מחוברת, מ"מ היא נעשית בסיס לדבר האסור ואסור לפתחה בשבת, דרק דלת המשמשת לבית אינה נעשית בסיס, ובעוה"ר רבים נכשלים בזה, - ומסתבר דאף דלת ארון שתלוי עלי' פח אשפה, נעשית בסיס לדבר האסור, דעיקר שימוש דלת זו הוא לתלות עלי', וע"כ היא נעשית בסיס, - אך בדלת מקרר שיש בה מוקצה, יש מקום לומר דאינה נעשית בסיס, דכיון דעיקר שימוש המקרר הוא להניח ע"ג המדפים שבתוכו, י"ל דחשבינן דהדלת טפילה לו, ואינה נעשית בסיס, ומאידך י"ל דכיון דעיקר עשיית הדלת הוא גם כדי להניח עלי', ה"ה נעשית בסיס, וצ"ע לדינא. [↑](#footnote-ref-520)
520. מבו' מדבריו דבמוכני שאינה נשמטת, אף המוכני עצמה אינה נעשית בסיס, ונתבאר בדף מס' 22. [↑](#footnote-ref-521)
521. והתהל"ד בסימן ש"י סק"ה בהשמטות כתב עפי"ד ההגמי"י שהביא הב"י, דאין הטעם משום דדמי למוכני שאינה נשמטת, אלא משום דמחובר לקרקע ל"ה טלטול, ונעלם ממנו ד' ההגמי"י שלפנינו, אשר כ"ה בתשו' מהר"ם דמדמי לה למוכני שאינה נשמטת. [↑](#footnote-ref-522)
522. אך עיי"ש שהביא מד' הלבוש שם ס"א והמלבושי יו"ט שם סק"ג שפירשו בד' המרדכי בפירקין דהיינו דכיון דהדלת חשובה ע"כ אינה בטילה לגבי הנר אלא לגבי הבית, והמלבושי יו"ט פירש כן גם בד' התוס'. [↑](#footnote-ref-523)
523. ולמש"נ בדף מס' 12 בדעת הריטב"א דאף בשוכח לא הותר לטלטל בעוד האיסור עליו אף כשא"א לנערו, אלא לצורך מקומו, תיקשי דהיאך מותר לנעול את הדלת, דאף דשרי לפתחה משום דהו"ל כצריך למקומו, מ"מ היאך מותר לנעול, - וצ"ל למש"נ להלן דאין לאסור בפתיחת ונעילת הדלת משום טלטול הנר, כיון דהדלת מחוברת, וע"כ גם אין בזה להאיסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו, וזה ניחא אי נימא דהאיסור לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו, הוא משום דמטלטל בכך את האיסור, אך אי נימא דהוא משום דגם ההיתר עצמו נאסר בטלטול, (עמש"נ בזה בדף מס' 12), לא א"ש. [↑](#footnote-ref-524)
524. והשי"ק שם תמה ע"ד הראשונים שלא הביאו לד' הירושלמי, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן רע"ז ס"א ד"ה אע"פ. [↑](#footnote-ref-525)
525. ואמנם התהל"ד שם נקט דלא כן, דכל דנשמטת בחול חשיבא כנשמטת, והוכיח כן ממשמעות מתניתין דכלים דמיירי גם במחזקת מ' סאה דאינה נשמטת בשבת, - אך התו"ש בסימן ש"י סוסקט"ז כתב לדון בכיס הקשור בקשר של קיימא דחשיב כאינו נשמט, והמחה"ש שם סוסק"ז פירש דהוא משום דאינו נשמט בשבת. [↑](#footnote-ref-526)
526. וצ"ע דהכא הוי כטלטול גמור אגב היתר שכתבו התוס' לקמן קכ"ג א' דלא הותר אלא בשוכח, ולתי' קמא דתוס' הכא איירי במניח, - אך אי נימא דכל הא דאסרו במניח הוא רק בגונא דהוי כבסיס, וכאשר כ"נ בד' הגרע"א לקמן קכ"ה ב', ומתפרש בזה גם הא דבבסיס לאיסור ולהיתר שרי לטלטל טלטול גמור אף במניח, ניחא, דהכא דאין הדלת נעשית בסיס משום דהיא בטילה לגבי בית, הותר טלטול גמור אף במניח, וי"ל עוד למש"כ החזו"א בסימן קנ"ו דלא חשיב כטלטול גמור אלא כשדעתו להוליך המוקצה למקום אחר. [↑](#footnote-ref-527)
527. והגר"ז בקו"א שם כתב דהא דהוצרכו לזה ולא סגי להו בהא דהוי טלטול מן הצד, הוא משום דבאו לפרש טעם הא דשרי אף שמתכוין לצורך הנר, דהו"ל טלטול מן הצד לצורך דבר האסור. [↑](#footnote-ref-528)
528. ואמנם הטעמים שכתב המהר"י עייאש שם להתיר, אינם מתישבים בל' הטור ובל' הריא"ז שכתבו דלא חשיב טלטול, - ובס' גנזי חיים בסימן של"ו ס"א כתב להתיר טלטול עשבים, משום דכשמניחם חוזרים למקומם ולא חשיב כטלטול כלל, אך ג"ז אינו מתישב בד' הטור שהתיר לפתוח ולנעול הדלת, אף דאינה חוזרת למקומה. [↑](#footnote-ref-529)
529. ואמנם העירו לנכון די"ל דהתם אי"ז משום איסור טלטול, אלא משום איסור שימוש במוקצה, וי"ל דה"ז אסור אף במחובר, דהצד להתיר טלטול מוקצה במחובר, הוא משום דלא חשיב כטלטול, אך שימוש במחובר אסור, - אך בד' הריא"ז ודעימי' מבו' דאף שימוש במחובר מותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-530)
530. והאו"ז בסימן ל"ג כתב בשם ר"ת, שהתיר ליגע בנר תלוי בשבת כשהוא דולק וכו', ולי"ב משום מוקצה, דהואיל ונר שלנו תלוי', טלטול ממקום למקום הוי טלטול מן הצד ולא שמי' טלטול, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דטלטול מחובר ממקום למקום, הוי טלטול גרוע, וחשיב כטלטול מן הצד, דכל טלטול שאינו גמור הוי בכלל טלטול מן הצד, (ע"ד הא דקרי לעיל מ"ז ב' לבנין גרוע בנין מן הצד), ועמש"כ בזה התהל"ד בסימן רס"ה סק"ו, - אך הביאוה"ל בסימן רע"ז ס"ג ד"ה הואיל פירש לד' האו"ז דהיינו משום דאינו מתכוין לנדנוד הנר, ומה"ט הוא דאף אם יתנדנד הו"ל כטלטול מן הצד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-531)
531. ושמא יש לפרש בזה, ע"ד מש"נ בדף מס' 22 בדעת הרמב"ם בפיהמ"ש בכלים, בטעם הא דבמוכני שאינה נשמטת מותר לגוררה כשיש עלי' מעות, דהוא משום דהא דכשמטלטל היתר בעוד האיסור עליו חשיב כטלטול של האיסור, אי"ז כמעשה טלטול בפנ"ע של הדבר האסור, אלא היינו דכיון דעי"ז נעקר הדבר האסור ממקומו, חשיב כטלטול של הדבר האסור, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בנר שאחורי הדלת, דכיון דהדלת מחוברת לקרקע, ואינה נעקרת ממקומה, אי"ז חשוב כלל כטלטול של הנר, - ולפ"ז ניחא דע"כ כ"ז הוא כשבאנו לאסור משום טלטול הנר, אך כל שהדלת עצמה הויא מוקצה ואסורה בטלטול, אסור לפתחה ולנועלה. [↑](#footnote-ref-532)
532. וצ"ל דאף דכל הא דמותר לטלטל כלכלה מלאה פירות אף שהאבן בתוכה, הוא משום דא"א לנער האבן, וכמו שאמרו לקמן קמ"ב א', הרי ה"נ הכא א"א לנער המעות, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דלא מצי שדי להו דאדהכי והכי נפלה דליקה, וע"כ שפיר יש להתיר מדינא לטלטל את התיק עם המעות, וכ"כ הבית מאיר בסימן ש"י בסו"ד לפרש לד' הרשב"א לקמן, אך בתחילת דבריו כתב לפרש לד' הרשב"א בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-533)
533. אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן כ"ב וסימן תר"ל ובתשו' המיוחסות סימן רי"ט כתב דהא דמצילין תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, הוא מפני שהתיק תשמיש הספר והתפילין והן עיקר והמעות כטפילה, ומבו' דהכא מדינא ל"ה בסיס לדבר האסור, משום דעיקרו הוא לתשמיש הספר והתפילין, - וכ"נ להדיא שם בהמשך דבריו, דתיבה שיש בה מעות ודבר המותר, אינה נעשית בסיס לדבר האסור, וכל שיש בתוכה דברים דמיטנפי דא"א לנער, מותר לטלטלה בעוד המעות בתוכה, - והבית מאיר בסימן ש"י ס"ח כתב בתו"ד דהרשב"א שם חזר בו ממש"כ בחידושיו, ועיי"ש שהביא גם מתשו' הרשב"א ח"א סימן תתמ"ו דמבו' כן, אך באמת תשו' זו היא להמהר"ם מר"ב, ונד' בתשו' מהר"ם ד"פ סימן כ"א, והביאה המרדכי בסימן תמ"ז. [↑](#footnote-ref-534)
534. ובדף מס' 21 נתבאר דשמא י"ל דדברי רבינו פרץ הם בגונא שהפת והאוכלין צריכין לו לשבת, וע"כ חשיבי כדבר חשוב יותר מן המעות. [↑](#footnote-ref-535)
535. ובזה מתפרש משה"ק הרמב"ן וש"ר לקמן קמ"ג א' אהא דמטלטלינן להו אגב ריפתא מהא דלא אמרו ככר או תינוק אלא למת בלבד, וכתבו לחלק בין היכא דמטלטל גוף האיסור ע"י היתר המונח עליו, להיכא דמטלטל דבר המותר שיש עליו איסור, אף דבכל גווני שדנו להתיר ע"י ככר או תינוק, הו"ל לצורך דבר האסור, ובכה"ג הרי לא התירו בכל טלטול מן הצד, והיינו משום דהוה משמע להו מסתימת הדברים דלא התירו לטלטל ע"י ככר או תינוק, אף היכא דהוא צריך למקומו, דהו"ל לצורך דבר המותר, ואף דהוי גם לצורך הדבר האסור, מ"מ אם הוה מדמינן לה לדין טלטול מן הצד, הי' לנו להתיר בזה. [↑](#footnote-ref-536)
536. אך יש לדחות, דהתם הוי עיקר הטלטול הוי לצורך הדבר המותר, אלא דאחר שמפנה הקליפין מן השלחן מנערן במקום הראוי להן, אך אי"ז מטרת הטלטול, וע"כ הו"ל כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר. [↑](#footnote-ref-537)
537. ואמנם יש מקום לדון, דשמא צורך שימוש בדבר האסור חשיב כצורך דבר המותר, וע"כ אף דהא דצריך להן להאכילן לבהמתו חשיב כצורך דבר המותר, - אך אי"ז מתישב, דא"כ הרי הי' לנו להתיר לטלטל הפת בעודו הסופלי עלי' אף אם בידו לנערן, כיון שהן צריכין לו לצורך דבר המותר, ולהדיא כתב הרשב"א שם דאם בידו לנערן אסור, ובע"כ דהא דהסופלי צריכין לו להאכילן לבהמותיו חשיב כצורך דבר האסור, והיינו או משום דצורך שימוש בדבר האסור חשיב כצורך דבר האסור, או משום דהבהמות גופייהו הוו דבר האסור, וע"כ אף צורך האכלתן חשיב כצורך דבר האסור, (דכיון דהסופלי הוו דבר האסור וגם הבהמות הצריכין להן הוו דבר האסור, ודאי דחשיב כצורך דבר האסור). [↑](#footnote-ref-538)
538. וזהו שכתב הבית מאיר שם, דאף דא"א לו לנער את המעות משום דאדהכי והכי אתיא דליקה, מ"מ כיון דהוא מטלטל את המעות גם לצורך הצלתם, הו"ל כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור דאסור. [↑](#footnote-ref-539)
539. אך צ"ע, דבד' המג"א בסימן רע"ט סק"ט מבו' דטלטול הנר מן הצד כדי להשתמש לאורו, חשיב כטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, ונתבאר בדף מס' 7, וא"כ ודאי דיש להתיר לטלטל את השלחן עם הנר שעליו כדי להשתמש לאור הנר, וי"ל בזה למש"כ הגר"ז בסימן רע"ו ס"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-540)
540. והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פ"כ הערה קס"ח כתב דד' הגר"ז קיימי בגוונא שעיקר רצונו הוא לטלטל את השלחן למקום אחר, אך אינו רוצה לנער את הנר מפני שאינו רוצה להפסיד הנאתו מן האור, אך אם כונתו ליהנות משניהם במקום אחר מודה דאסור, - ולפ"ז י"ל דמה"ט חשיב דעיקר הטלטול הוא לצורך דבר המותר, ומה שאינו מנער הוא כדי שלא יפסיד עי"ז את שימושו, וע"כ הוא דשרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-541)
541. משמעות דבריו שם דהיינו משום דהתירו לאיסור מוקצה במקום פסידא, וכן פירש הרשב"א לקמן קנ"ג א' לדבריו, וכ"כ הגר"ז בסימן של"ד ס"ב, - אך הב"ח בסימן של"ד כתב דלא התיר הסה"ת אלא משום דיש לחוש דאי לא שרית לי' יבא לידי איסור תורה, וכ"כ המג"א שם סק"ג, לפ"מ שפירש המחה"ש שם. [↑](#footnote-ref-542)
542. בפירש"י לקמן שם כתב דהא דהוי כפירש הוא משום שהוציא את האימורין ופירש מן ההפשט, וכ"כ הריטב"א שם, - אך הריטב"א בסוגיין כתב דהא דהכא הו"ל כפירש, הוא משום דהדרך הוא להוציא את האימורים אחר הפשטת החזה, וע"כ אף אם בא להפשיט הכל קודם הוצאת האימורין, הו"ל כאילו פירש, - והשיטה להר"נ לקמן קל"ג ב' בשם הרא"ה הוסיף, דאף דלרבנן ל"ה מוציאין את האימורין עד גמר ההפשט, דאם היו מוציאין את האימורין הי' אסור אף בטלטול, מ"מ כיון דסגי בהפשט החזה לצורך האימורין הוי כפירש. [↑](#footnote-ref-543)
543. ויש להעיר בעיקר דבריו דתלי לה אם פירש מן ההפשט, שהרי בד' הרמב"ם בפ"ב ממילה ה"ד מבו' דבציצין שאין מעכבין את המילה כל שפירש אינו חוזר עליהן אף בחול, ולפ"ז נמצא דהא דמפלגינן לענין דחיית שבת בין היכא שפירש להיכא שלא פירש, אי"ז דין מסוים בדחיית שבת דהוא רק כשלא פירש, אלא היינו משום דכל שלא פירש יש בזה הידור מצוה, וע"כ הוי זה בכלל המילה שהותרה בשבת, וכל שפירש אין בזה הידור מצוה, ול"ה זה בכלל המילה שהותרה בשבת, ולפ"ז הרי דלענין הפשט שאר הבשר, אין לנו לחלק בין היכא דפירש להיכא דלא פירש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-544)
544. ועיי"ש בדבריו בד"ה והנה הא ודאי ובד"ה ולפי מה שביארתי, במש"כ לפרש פלוגתת הגמ' הכא עם הגמ' לקמן, - ועיי"ש בד"ה והנה במש"כ לעיל במש"כ להשוות סוגיית הגמ' הכא עם סוגיית הגמ' לקמן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-545)
545. ובד' ש"ר שלא עמדו בזה, שמא י"ל דהוא למש"כ הריטב"א ללמוד מסוגיית הגמ' לקמן קל"ג ב', דהא דשרי להפשיט, אי"ז היתר בפנ"ע שהתירו משום כל פעל ד' למענהו, אלא הוא משום דהותרה הקרבת הפסח בשבת וכל תכשיטי', וע"כ אף דאם מונח על שלחן זהב ל"ה ההפשט צורך הקרבן ואי"ז בכלל ההיתר, מ"מ כל דאינו מונח על שלחן זהב דהוי ההפשט צורך הקרבן, דכ"ה הדרך להפשיט הקרבן כדי שלא יהא מונח בבזיון, (ואין הדרך להניחו על שלחן זהב), הוי זה בכלל ההיתר, וא"צ לחזר שלא לבא לידי זה. [↑](#footnote-ref-546)
546. ולכאו' הוא משום דאם הופשט כולו, בידו לטלטל את הבשר לבדו, ולכו"ע אסור לטלטל את העור אגב הבשר. [↑](#footnote-ref-547)
547. וכתב דהא דלדידהו פשיטא דשרי הטלטול, הוא משום דאם אף ההפשטה שהיא מלאכה דאורייתא מותרת, דכיון דהותרה המלאכה לצורך מצוה הותרה היא וכל תכשיטי', כ"ש שיהא טלטול מותר כי כולו נידון כגוף האימורים עצמן. [↑](#footnote-ref-548)
548. ובטעם הא דהבשר עצמו מותר בטלטול, כתבו התוס' בד"ה הכא נעשה דהוא משום שהתירו טלטול הבשר משום בזיון קדשי שמים, וכ"כ התוס' הרא"ש, וכתב דהוא משום דבביזוי כי האי מודה ר' ישמעאל דשרי, וכן פירש הרמב"ן בד' רש"י, ואך דלדעת רש"י מסקינן דאסר ר' ישמעאל אף את טלטול הבשר, - אך התורי"ד כתב דהוא משום דאין דין מוקצה בקרבנות דאין שבות במקדש.

     ויש להוסיף, דלמש"כ התוס' ותוס' הרא"ש בפי' בתרא דאיירי בתמידין ומוספין, ודאי דמותר הבשר בטלטול, שהוא ראוי להקטירו בשבת, וא"צ בזה לה"ט דמודה ר' ישמעאל דהתירו לטלטל הבשר משום בזיון קדשי שמים, - אך גם לפי' זה מודה ר' ישמעאל בבשר הפסח דמותר לטלטלו, משום בזיון קדשי שמים, ושרי מה"ט אף לטלטל העור עם הבשר כשא"א להפשיטו, וכמש"כ התוס'. [↑](#footnote-ref-549)
549. ועיי"ש שהוסיף דלרבנן ודאי דהבשר מותר בטלטול משום כבוד שמים, וכל הא דה"ז אסור, הוא לר' ישמעאל דלית לי' כבוד שמים בנאכל להדיוט, ורבנן לדבריו דר' ישמעאל קאמרי. [↑](#footnote-ref-550)
550. והבעה"מ בסוגיין כתב דקודם שהוציא את האימורין, כיון שהן ראויין להקטרה בו ביום, הוו דבר המותר, ואף הבשר המחובר להן נעשה יד להן ומותר בטלטול, ומבו' דהבשר והאימורין חשיבי כדבר אחד, וכל שהאימורין ראויין, אף הבשר מותר, - אך בד' הרמב"ן בסוגיין משמע דאף קודם שהוציא את האימורין אסור הבשר בטלטול, ויש בזה דבר המותר ודבר האסור, וכ"נ בד' השיטה להר"נ בשלהי סוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-551)
551. ואמנם בד' הבעה"מ והרמב"ן וש"ר בסוגיין מבו' דגם טלטול הספר הוא היתר גמור מצ"ע, ולפ"ז בע"כ דתפילין חשיבי ככלי שמלאכתו להיתר, וע"כ הוי טלטולן היתר גמור. [↑](#footnote-ref-552)
552. אמנם יש לפקפק בזה, חדא, דלפירש"י דעדיין לא הופשט העור והוא מחובר לבשר, הו"ל כדבר אחד שמקצתו מוקצה, דבפשוטו אף אם אוחז בחלק המותר, לא חשיב כטלטול מן הצד, ונתבאר בדף מס' 23, ועוד, דכיון דהטלטול הוא לצורך הבשר, הו"ל כטלטול מן הצד לצורך דבר האסור דאסור, אך בזה י"ל, למש"כ הריטב"א דהתירא דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, הוא משום דהתירו טלטול מן הצד לצורך שבת, וי"ל דה"נ התירו טלטול מן הצד לצורך קרבן. [↑](#footnote-ref-553)
553. וכ"נ ממשה"ק הריטב"א דאף בתיק הספר עם הספר, אף הספר עצמו אסור להוציאו, והתיק "בסיס לדבר האסור" וכו', - ולגבי הוצאה הרי ליכא לאיסורא דבסיס, ובע"כ דמכוון דבריו הוא דכשהוא מוציא את התיק הוא מוציא בכך גם את הספר שאסור להוציאו. [↑](#footnote-ref-554)
554. יש להעיר, דעדיפא מינה הו"ל להקשות, דאף אם אין דעתו להפשיט את העור, מ"מ כיון דאחר שחיטה הותר לטלטל את הבשר, ובשעה זו כבר לא חשיב העור כבסיס לדבר האסור, דמי למניח ע"מ ליטלו בשבת, - וצ"ל דאם אין דעתו להפשיט את העור, ודעתו שיהא הבשר בסיס לעור כל השבת, אף דבאמצע השבת יהא הבשר מותר, מ"מ ל"ה כמניח ע"מ ליטלו, - ויש ללמוד מזה, דהמניח מוקצה ע"ג היתר ע"מ לתקנו באמצע השבת, לא חשיב כמניח ע"מ ליטלו בשבת, ולכאו' הוא תלוי בטעם ההיתר דמניח ע"מ ליטלו בשבת, ואכמ"ל.

     עוד יש להעיר בזה, דהרי אף שדעתו להפשיט בשבת, מ"מ דעתו להניח אח"כ את הבשר בתוך העור, וכמש"כ התוס' דעדיין הבשר צריך לעור שלא יתכלכלך, וע"כ הוא דלרבנן מותר לטלטל את העור אגב הבשר, ולמש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס כ"ב הדין נותן דבכה"ג חשיב כמניח לכל השבת, וכמש"כ שם דאף דדעתו ליקח האיזמל מהתיק למול בו בשבת, מ"מ כיון דדעתו לחזור אחר המילה לשומו בהתיק, מיקרי מניח לכל השבת, כיון דמוכן להיות שם כל השבת, רק בעת שצריך להסכין נוטלו לפי שעה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-555)
555. אך בחי' הב"ח בתו"ד נקט דקדשים שהם חובת היום לי"ב איסור מוקצה, והוכיח כן מהא דלא אסרינן בתמידין ומוספין משום דהוו מוקצה קודם שנשחטה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-556)
556. וכ"ה גם למש"כ הרמב"ן שם לפרש עוד, דשאני בתיק הספר עם הספר, דנעשה התיק בסיס לס"ת שהוא תשמישו ואע"פ שמונח בתוכו, ומשא"כ הכא דאדרבה הבשר נעשה בסיס לעור שהוא חצי מופשט והוא דבר האסור, - דלפ"ז אין מכוון הגמ' לאיסורא דבסיס לדבר האסור, אלא היינו דכיון דהבשר נעשה בסיס לעור, אין להתיר טלטול העור אגב הבשר, וזהו שהוצרך הרמב"ן לפרש דנעשה התיק בסיס לס"ת משום שהוא תשמישו אע"פ שמונח בתוכו, ולענין דינא דבסיס, ודאי דהתיק הוא בסיס לספר, אלא מכוון הרמב"ן לפרש, דאף דהוא מונח בתוכו, ועיקר מעשה הטלטול נעשה בתיק, מ"מ כיון שהוא משמש לס"ת חשבינן דעיקר הטלטול הוא לס"ת, ואטו זה התירו גם את טלטול התיק. [↑](#footnote-ref-557)
557. ומבו' דבעינן בזה להיתר בפנ"ע דנטלטל עור אגב בשר, ולא שרינן לה משום טלטול מן הצד, וזה כמש"נ לעיל בהערה, דכה"ג שהוא דבר אחד לא חשיב כטלטול מן הצד, וגם דהוי טלטול מן הצד לצורך דבר האסור, ומכח טעמא בתרא יש לאסור אף כשכבר הפשיטו את העור מן הבשר ול"ה דבר אחד. [↑](#footnote-ref-558)
558. ואמנם יש מקום לומר דאף דאין דין מוקצה בקרבנות, מ"מ כיון דמדינא דבסיס הוי דין הבסיס כדין האיסור שעליו, הרי דכיון דהעור הוי מוקצה, אף הבשר הוי מוקצה, וזה ניחא אי נימא דדין בסיס אינו משום הקצאה, אלא משום דהבסיס טפל לאיסור ודינו כמוהו, - אך בהמש"ד התורי"ד נראה להדיא דהבשר ל"ה מוקצה, ורק העור הוי מוקצה, וזהו דפריך דיהא מותר לטלטל העור שהוא מוקצה אגב הבשר, כ"ה דהתירו לטלטל המעות אגב הספר, וכ"נ ממש"כ שם לדמותו לכלכלה שהאבן בתוכה דכשאין בה פירות אסור לטלטלה, ולדעת התורי"ד לקמן קמ"ב א' אי"ז משום דין בסיס, אלא משום דהאבן אסורה בטלטול, אך באמת משמע קצת מדבריו הכא דלא ס"ל כדבריו לקמן שם, אלא הא דכשאין בה פירות אסור לטלטלה הוא משום דין בסיס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-559)
559. וכ"נ ממה שהוצרך התורי"ד לפרש דהא דשרי להציל תיק הספר עם הספר, הוא משום דאי"ז אלא איסור טירחא, ולא טרח טירחא יתירא, והרי דאם הי' טירחא יתירא בהצלת התיק הי' אסור, אף דהצלת הספר מותרת, וה"נ הכא, אף דטלטול הבשר מותר, מ"מ כיון דטלטול העור אסור, לא הותר לטלטל העור אגב הבשר, ול"ב להא דאף הבשר אסור בטלטול משום בסיס לדבר האסור. [↑](#footnote-ref-560)
560. אך העירו דיש לדחות, דכל הא דהותר לטלטל את ההיתר בעוד האיסור עליו כשא"א לנער, הוא רק לצורך גופו או מקומו של ההיתר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-561)
561. אך שו"ר דאין הדבר מוכרע, דהנה הרי בד' הריטב"א לעיל מינה מבו' דהטעם לאסור לטלטל העור אגב בשר, הוא משום דאף הבשר אסור בטלטול מדין עצמו, וכיון דמדינא שניהם אסורין בטלטול, הרי דאף שהתירו לטלטל את הבשר, אין להתיר אגב זה לטלטל את העור, ומשמעות דבריו דזהו שאמרו דנעשה בסיס לדבר האסור, דאי"ז משום איסור בסיס, אלא היינו דאין להתיר לטלטל את העור, כיון דאף מה שהוא מטלטל עי"ז את הבשר, הוא דבר האסור, דמדינא אסור לטלטלו, - ולפ"ז צ"ל דמשה"ק הריטב"א דבשוכח ל"ה בסיס לדבר האסור, היינו דמה"ט מה שמטלטל את הבשר ע"י העור, ל"ה דבר האסור, כיון דאין העור נעשה בסיס לבשר, וע"ז הוא שכתב דאף בשוכח הו"ל כבסיס, ונמצא דמה שהוא מטלטל עי"ז את הבשר, הוי דבר האסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-562)
562. צ"ב, דאף אם התיק אסור בטלטול משום שהוא בסיס למעות, מ"מ מ"ט יהא הספר אסור בטלטול, הרי הספר אינו בסיס למעות. [↑](#footnote-ref-563)
563. וזה ע"ד מה שאמרו מעיקרא דלמדו מהא דמצילין תיק הספר עם הספר, דה"נ מטלטלין עור אגב בשר, והיינו דכ"ה דהתירו לאיסור הצלה דהתיק אגב הספר, ה"נ התירו לאיסור טלטול דהעור אגב הבשר. [↑](#footnote-ref-564)
564. ועד"ז צ"ל למש"נ לעיל דלדעת הסה"ת לא מייתי הכא מהא דהתירו לטלטל להתיק אע"פ שיש בתוכו מעות ויש בזה לאיסור טלטול מוקצה, אלא מייתי מהא דהתירו הוצאת המעות לחצר שאינה מעורבת, ובע"כ דגם לענין זה מפלגינן דשאני התם דנעשה בסיס אף לדבר המותר, ואף דלענין הוצאה הוי אף הספר דבר האסור, צ"ל כמש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין דמה שאמרו דהוא בסיס לדבר המותר, היינו דתחילת טלטולו בבית הוא בהיתר גמור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-565)
565. וי"ל למש"כ בגל' הגרע"א בד"י בסימן ש"י די"ל דהא דהי' צריך להשליך המעות, הוא משום איסור טלטול לחצר שאינה מעורבת, ולפ"ז י"ל דלהא דלי"ב משום איסור טלטול מוקצה א"צ לה"ט, דבלא"ה כיון דהוי בסיס להיתר ולאיסור א"צ לנער, - אך אכתי צ"ע, דמנ"ל להאו"ז הא מילתא, הרי כיון שאמרו בגמ' דכל הא דא"צ לנער את המעות הוא משום דאדהכי והכי נפלה דליקה, י"ל דגם הא דלא אסרו לזה משום טלטול מוקצה הוא מכח זה. [↑](#footnote-ref-566)
566. והמהרש"א הק', דא"כ מ"ט הדרינן בן מהא דמפרשינן מעיקרא דמייתינן מהא דמצילין תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, משום דהתם נעשה בסיס לדבר המותר ולדבר האסור, הרי לפ"מ דס"ד דיכול לנער המעות ואפ"ה שרי, אין לחלק כן, ועיי"ש במש"כ לישב, וצ"ב, דכיון דאין ללמוד דמטלטלין עור אגב הבשר, מהא דמצילין תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, הרי דאם מדמינן דכ"ה דמצילין תיק הספר וכו', ה"נ מביאין תיק שיש בתוכו מעות, היאך נלמד מזה דמטלטלין עור אגב הבשר, (דהרי כל הא דמביאין תיק שיש בתוכו מעות, הוא נלמד מהא דמצילין תיק הספר וכו', ומזה לא מצינו ללמוד דה"נ מטלטלין עור אגב הבשר), ועמש"כ בחי' הב"ח לישב בע"א. [↑](#footnote-ref-567)
567. ועיי"ש שכתב דמל' התוס' לא משמע כב' דרכים אלו, דא"כ מעיקרא קושייתם לק"מ, - וצ"ב, דהרי בגמ' דחינן הכי מעיקרא דמי דמי התם נעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר הכא נעשה בסיס לדבר האסור, ושפיר הק' התוס', דא"כ היאך למדו להא דמביאין תיק שיש בו מעות מהא דמצילין תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, הרי התם נעשה בסיס לדבר האסור ולדבר המותר, וכדדחי הגמ', ואמנם יש מקום להעמיד לד' הגרע"א על עיקר פירכת הגמ', דמאי פריך דשאני התם דנעשה בסיס לדבר המותר ולדבר האסור, הרי אכתי יש ללמוד ממה שהתירו טלטול לחצר שאינה מעורבת, וגם דמשמע דאיירי גם כשבתחילת השבת הי' בסיס לאיסור לחודי', אך הגרע"א לא עמד מד' הגמ' אלא מד' התוס'. [↑](#footnote-ref-568)
568. וכתב דכן משמע ממש"כ התוס' דמשמע דאי לא מצי שדי המעות הו"מ להביא התיק עם המעות, אשר תמוה דהיאך יש במציאות בתיק פתוח דלא מצי שדי המעות, ובע"כ דמיירי בפתוח, דאם בקשור שאסור לפתחו היאך יניח בו הס"ת, ובע"כ מכוון דבריהם דלא מצי שדי המעות מפני שיופסדו, - וצ"ב דבפשוטו מכוון התוס' דמלישנא מגמ' משמע דאלמלי הא דמצי שדי להו, הי' מותר להביא התיק עם המעות, ולא נתפרש בדבריהם דבאמת איכא גוונא דלא מצי שדי להו דבכה"ג מותר להביא התיק עם המעות, וגם בעיקר מש"כ הבית מאיר דלא משכח"ל, צ"ב, דהרי שפיר משכח"ל דיש בתיק ב' כיסים והכיס שיש בתוכו מעות קשור בענין שא"א לפתחו, ויניח הס"ת בכיס השני. [↑](#footnote-ref-569)
569. ולמש"כ הבית מאיר בסימן ש"י דהכא אין להתיר מדינא, אף דא"א לו לנער, משום דהוי הטלטול אף לצורך דבר האסור, ונתבאר לעיל, ניחא, וי"ל עוד למש"כ הבית מאיר שם בתחילת דבריו לפרש דה"ט דאדהכי והכי נפלה דליקה, ל"מ לחשבו כמו שא"א לנער, ול"מ אלא דמה"ט יש בזה לההיתר משום כבוד שמים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-570)
570. וכתב דהא דמדמינן דה"נ נטלטל עור אגב בשר, הוא משום דגם העור הוא בסיס שלא לדעת, - ולכאו' אזיל כדעת הרמב"ן דהעור בפנ"ע מותר בטלטול, וכל הא דאסרינן הוא משום טלטול הבשר, וזהו שאמרו דכ"ה דהתירו להביא תיק שיש בו מעות, אף דהוא מטלטל ע"י התיק את המעות, ה"נ מותר לטלטל בשר האסור אגב עורו, וזה כמשמעות דבריו לעיל מינה, דעיקר מה שהשיבו חכמים לר' ישמעאל, הוא דיש להתיר טלטול הבשר האסור אגב עורו. [↑](#footnote-ref-571)
571. אך צ"ע במש"כ כן בדעת התוס', דא"כ היאך למדו מזה התוס' דה"נ מותר לטלטל עור אגב הבשר קודם שהפשיטו כולו, הרי שאני בהבאת תיק שיש בתוכו מעות, דכל דא"א להשליך המעות ה"ז מותר מדינא, דכיון דהתיק לא נעשה בסיס למעות, הרי דכל דאף דאסור לטלטלו בעוד המעות בתוכו, מ"מ כל שא"א לנערם, מותר לטלטלו, ומשא"כ בטלטול עור אגב הבשר, דהעור אסור בטלטול, ומהיכ"ת דמותר לטלטלו אגב הבשר. [↑](#footnote-ref-572)
572. מבו' בדבריו דהעור עצמו מותר בטלטול וכדעת הרמב"ן, וע"כ כל שאינו בסיס אלא לדבר המותר, ליכא איסור כלל בטלטולו. [↑](#footnote-ref-573)
573. וכן נקט הרמב"ן לקמן קל"ג ב' דכל שהוציא את האימורים, אסור אף בטלטול, ואזיל כדבריו הכא בתי' בתרא, וכמש"כ בהגה' הגרא"ז שם, ועיי"ש שהק' לפ"ז על פירש"י שם, וכתב די"ל דאף דהי' מוציא את האימורים, מ"מ ל"ה נוטל את האלי' עד גמר ההפשט, וע"כ שרי לטלטל אגב אלי'. [↑](#footnote-ref-574)
574. וזהו שכתב רש"י דטעם ההיתר בזה הוא משום דאינו מתכוין להפשיט משום עור ול"ד להפשט אילים ותחשים שבמדבר, דהתם הי' ההפשט לצורך יצירת העור, וכ"ה מבו' בד' הריב"ש בסימן שצ"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-575)
575. והחת"ס בכתובות ו' א' כתב להוכיח מזה דאף לדעת הערוך לא התירו פס"ר דלא ניח"ל, אלא כשעושה באופן שהוא ניכר ומוכרח דלא ניח"ל בהכי, וע"כ לא התירו אלא בדשקיל לה בברזי דמוכחא מילתא וכו', ועמש"כ בתשו' משנת ר"א סימן ח' סק"י לפרש בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-576)
576. והתוס' הק' ע"ז דא"כ הו"ל למיתני בפ' אלו דברים הפשט דדחי שבת בהדי הנהו שבות דתנן התם דדחו שבת, ובדעת רש"י י"ל למש"כ התוס' בהמשך דבריהם דבפלוגתא לא קמיירי, דלר' ישמעאל לא דחי לי' הפשט כלל, וכמש"כ המהרש"א והמגיני שלמה.

     ומעיקר קו' התוס', נראה דיש ללמוד דמה שהתירו חכמים להפשיט, הוא מכח הא דפסח דוחה שבת, והותר הוא וכל תכשיטיו, וכמש"כ הריטב"א לעיל בסוגיין ע"פ סוגיית הגמ' לקמן קל"ג ב', דאם הוא היתר בפנ"ע שהתירו משום כל פעל ד' למענהו, אי"ז ענין למתניתין דהתם דתני להדברים שדוחה פסח את השבת מכח הא דבמועדו אפי' בשבת, - ומתישב בזה משה"ק המהרש"א דמ"ט לא תני התם להא דמותר לטלטל את הפסח לכו"ע כשאינו מופשט עד החזה, והיינו משום דמה שהתירו טלטול הוא היתר בפנ"ע משום בזיון קדשי שמים, ואי"ז מכח הא דפסח דוחה את השבת, וע"כ אי"ז ענין למתניתין דהתם. [↑](#footnote-ref-577)
577. צ"ע אם יש ללמוד מזה דפס"ר דלא ניח"ל באיסור דרבנן שרי, ועמש"נ בדין זה במקומו. [↑](#footnote-ref-578)
578. צ"ע דאם אתיא כר"ש דמשאצל"ג פטור עלי', מ"ט בעינן לאוקמה בדשקיל לה בברזי, הרי גם בלא"ה הו"ל משאצל"ג כיון דלא קבעי לי' לעור, וכבר הק' כן הריטב"א בסוגיין דכיון דמוקמינן לה כר"ש מ"ט הוצרכנו להעמידה בדשקיל לה בברזי, עיי"ש, וצ"ל דס"ל כמש"כ התורי"ד לעיל ק"ז א' דמלאכה שדרך העולם לעשותה אף אם הוא א"צ לה חייב, וע"כ כל הא דהפשט העור הוי משאצל"ג, הוא בדשקיל לה בברזי דאין הדרך להפשיט בכה"ג לצורך העור. [↑](#footnote-ref-579)
579. אך לדעת התוס' צ"ל, דמה שאמרו התם דר' ישמעאל היא, הוא משום דבד' רבנן לא נתפרש להדיא דלא הותר מלאכה דאורייתא, - וי"ל עוד, דס"ל כמש"כ השיטה להר"נ לקמן שם דלפ"מ דמסקינן דלרבנן כל שפירש אינו חוזר על ציצין שאין מעכבין, בע"כ דהא דשרי הכא להפשיט הוא בברזי. [↑](#footnote-ref-580)
580. אך המרכה"מ בפ"א משבת ה"א ד"ה ובהכי ניחא פירש לדעת הרמב"ם, דמה שאמרו הכא דשקיל לה בברזי, היינו דכיון דמצי עביד בברזי, ע"כ שרי אף כשמפשיט כדרכו, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-581)
581. וי"ל בזה, לפ"מ שנקט השעה"מ בפ"א מקר"פ הי"ד דלפ"מ שאמרו בסוגיין דטעמא דרבנן הוא משום כל פעל ד' למענהו, הוי זה היתר בפנ"ע, ויש להתיר מכח זה אף כשפירש. [↑](#footnote-ref-582)
582. ועיי"ש שהוכיח כן, שהרי אמרו לעיל בסוגיין דהא דאף לר' ישמעאל אינו מוציא את האימורים קודם הפשטת העור, הוא משום כל פעל ד' למענהו, והרי דמכח ה"ט דכל פעל ד' למענהו, הוי זה צורך גבוה הראוי לדחות שבת מצ"ע. [↑](#footnote-ref-583)
583. ועיי"ש שכתב כן בדעת הרמב"ם, וצ"ע דאם לדעת הרמב"ם כל הא דשרי להפשיט הוא משום דכל פעל ד' למענהו, מ"ט לא הביא הרמב"ם למה שאמרו בסוגיין דהיכא דמנח אפתורא דדהבא וביומא דאסתנא אסור להפשיט, וכמו שעמד ע"ז השעה"מ בהל' קר"פ שם. [↑](#footnote-ref-584)
584. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דקי"ל דמותר להפשיט אף שלא בברזי, וכמש"כ הרמב"ם, וכאשר כ"ה מוכח מסוגיית הגמ' לקמן קל"ג ב', והדמש"א שם פירש לדבריו דהיינו דלפ"ז בע"כ בעינן לשנויא קמא דפליגי בטלטול ופליגי במלאכה, ובע"כ דהביאו רבנן מהא דמביאין תיק שיש בתוכו מעות כדי להציל, ואף דאין ללמוד לזה מהא דכשיש בתוכו מעות א"צ להשליך המעות, מ"מ הי' ידוע להם דשרי בכה"ג, ומבו' לפ"ז דמשום הצלה מותר להביא כיס שיש בתוכו מעות, אף דאפשר להשליכן. [↑](#footnote-ref-585)
585. ומבו' לפ"ז דהתירא דככר או תינוק הוא אף כשאין הככר והתינוק ע"ג המוקצה, וכן נקטו הב"ח בסימן של"ד אות ט' והמג"א שם סק"כ דגם בתפילין ובטבעת יש להתיר מכח התירא דככר או תינוק, עיי"ש, - ואמנם בד' הסה"ת שם בסו"ד ובסימנים שם נראה להדיא דאף אי נימא דמהני ליתן ככר או תינוק על המעות, משום דבדליקה התירו ככר או תינוק, מ"מ אין להתיר ע"י טבעת שנותן לתוך הארנקי, עיי"ש, וזה כמש"כ בגל' חת"ס בסימן שי"א ס"ב, והחזו"א בסימן מ"ז סק"ט, ובזה מתישב משה"ק הב"ח והמג"א שם ע"ד השו"ע. [↑](#footnote-ref-586)
586. וצ"ע שהרי להדיא מבו' בסוגיין דמה שהתירו להציל תיק הספר עם הספר אע"פ שיש בתוכו מעות, הוא היתר בפנ"ע, ורק משום דא"א להשליך המעות, ומ"ט לא שרינן לה מדינא דככר או תינוק, ואי נימא דהתירא דככר או תינוק הוא רק כשהם ע"ג המוקצה, ניחא, - וצ"ל דהכא איירי בהצלה לחצר שאינה מעורבת, דבזה לא הותר אלא אגב הספר, וכ"כ המג"א בסימן של"ד סק"כ דמש"כ השו"ע שם ב' דעות אם מותר ליתן תפילין בשבת בארנקי כדי להצילו, ולא שרינן לה משום התירא דככר או תינוק, (כמש"כ השו"ע שם סי"ז), הוא כשבא להציל לחצר שאינה מעורבת, - ובלא"ה הוא כן למש"כ הסה"ת בסימן רכ"ו בדרך קמא דהותר איסור טלטול מוקצה במקום פסידא, והא דנאסר להציל תיק שיש בתוכו מעות אלא עם הספר הוא משום הוצאה לחצר שאינה מעורבת, וכמש"נ בדף מס' 25. [↑](#footnote-ref-587)
587. והר"ן הוסיף לפרש דהא דמתני צואה של תרנגולים ומוקי לה בחצר אחרת לגירסת הרי"ף והרמב"ם, ול"ה מצי לאוקמה הכי אף בצואה של קטן, הוא משום דתנא אורחא דמילתא קתני, וצואה של קטן בחצר דידי' שכיחא ולא בחצר דלא דידי', ובחצר שדרין בה מותר לטלטלה משום גרף של רעי, אך צואה של תרנגולים דרכה להיות בחצר אחרת, - ועי' עוד בביאור הגר"א בסימן ש"ח סל"ד שכתב דדעת הרי"ף הוא כפירש"י, עיי"ש, וכ"נ בד' ההשלמה. [↑](#footnote-ref-588)
588. אך יש להעיר בזה ממש"כ הרמב"ן במלחמות לקמן קכ"ג ב' דהותר כיבוד הבית במקום סעודה דהו"ל גרף של רעי דקא מצטערי מהבלא, וכ"כ הריטב"א לקמן קכ"ד ב' ובביצה כ"ב ב', ומשמע דאין בזה משום מיאוס וכבוד הבריות, ואפ"ה כיון דמצטערין מהבלא הו"ל בכלל גרף של רעי, ובד' הריטב"א לקמן שם משמע דמדינא אי"ז בכלל גרף של רעי, אלא דשויוהו רבנן כגרף של רעי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-589)
589. ולמש"כ הראבי"ה דהתירא דגרף של רעי הוא משום דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה, לכאו' ודאי דלא כל מאיסות סגי בזה להתיר לאיסור מוקצה, - אך שמא יש לדחות, דאף דשורש התירא דגרף של רעי הוא משום דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה, מ"מ מכח זה לא אסרו כלל טלטול מוקצה דגרף של רעי, וכדחזינן דמותר לטלטלו אף אם יש בידו לכסותו, ונתבאר להלן, ולפ"ז יש מקום לומר דלא חילקו חכמים בדבר והתירו כל טלטול דגרף של רעי, אף אם אי"ז בגדרי כבוד הבריות הדוחה ל"ת שבתורה. [↑](#footnote-ref-590)
590. ומצינו שנחלקו הראשונים בדין כיבוד הבית, דהתוס' לעיל צ"ה א' סוד"ה והאידנא והרא"ש שם סימן ג' כתבו דאסור לכבד את הבית בשבת מפני שמזיז עפר ממקומו, וכ"כ הר"ן בביצה כ"ב ב' בשם הראב"ד, - אך הרמב"ן במלחמות לקמן קכ"ג ב' כתב דבמקום סעודה הו"ל גרף של רעי דקא מצטערי מהבלא, וכ"כ הריטב"א והר"ן לקמן קכ"ד ב', וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ג' ספ"ה, ובד' הרשב"א והר"ן משמע דאף שלא במקום סעודה הוי כגרף של רעי. [↑](#footnote-ref-591)
591. והפנ"י בביצה ב' א' עמד בזה, דכיון דקערות אחר אכילה הו"ל כגרף של רעי, כ"ש בעצמות וקליפין שעל השלחן, ועיי"ש מש"כ בדעת רש"י, ועד"ז כתב המגיני שלמה לקמן קמ"ג א'. [↑](#footnote-ref-592)
592. ואמנם יש לדחות, דהוא משום דכל שאפשר לסלקן ע"י הטבלא אסור לטלטלן בידים, ועמש"נ להלן בדין זה. [↑](#footnote-ref-593)
593. ומש"כ הרשב"א לקמן שם דהוי כגרף של רעי, מבו' בד' הריטב"א שם דהיינו דאם ינערן במקומם יהא גרף של רעי, ומסתברא מילתא דגם מכוון הרשב"א הוא לכך. [↑](#footnote-ref-594)
594. והערוה"ש בסימן ש"ח ס"ס כתב דצואה של סוסים לא חשיב כגרף של רעי, כיון שאינם מסריחים, וכתב דאפשר דהאיסטניס קץ נפשו גם בזה, ובסימן רע"ט ס"ו כתב דבכל דבר המאוס א"א לומר דהוי כגרף של רעי אלא מה שאמרו חכמים, דאל"כ אין גבול לדבר. [↑](#footnote-ref-595)
595. וצ"ל דאף למש"כ הראבי"ה דהתירא דגרף של רעי הוא משום דכבוד הבריות דוחה ל"ת שבתורה, מ"מ אי"ז בגדר דחוי', אלא מכח ה"ט לא אסרו כלל טלטול מוקצה דגרף של רעי, וע"כ מותר לטלטלו אף אם אפשר לו בע"א. [↑](#footnote-ref-596)
596. וכ"כ התהל"ד שם סק"מ בתו"ד דהא דמותר להוציא גרף בידים כדרכו, הוא אף כשיכול להוציאו מן הצד או כלאח"י, אך עיי"ש שכתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דלא הטריחוהו, ולכאו' להנ"ל א"צ לזה. [↑](#footnote-ref-597)
597. ויש שלמדו לזה ממש"כ הרשב"א לקמן קמ"ג א' בתי' בתרא דהא דמסלק את הטבלא כולה ומנערה, הוא משום דהו"ל כגרף של רעי, והרי דאף דהו"ל כגרף של רעי צריך לטלטל ע"י הטבלא, ואסור לטלטל בידים, אך כבר נתבאר בהערה ? דד' הרשב"א מתפרשים כמש"כ הריטב"א דהא דא"צ לנער, הוא משום דינערם במקומם הו"ל כגרף של רעי, - ויש להוסיף, מש"כ הפנ"י בביצה ב' א' בדעת רש"י, דד"ז תליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, דלר' יהודה דמחמיר במוקצה אסור לטלטל גרף בעיני' כשאפשר לסלק הטבלא ולנערה, ולר"ש דמיקל במוקצה שרי לטלטל בעיני' אף כשאפשר לסלק ולנער. [↑](#footnote-ref-598)
598. והאג"מ בח"ה סימן כ"א אות ט' הסכים לדבריו כשיכול ע"י גוי, אך כתב דאין לעשות כן ע"י קטן, דיש לחוש שיטעה ויחשוב שמותר לטלטל מוקצה. [↑](#footnote-ref-599)
599. ובתשו' הרא"ש כלל כ"ב סימן ח' כתב דלא הותר להוציא גרף של רעי אלא בבית, אבל בחצר או במקום שאין אדם מקפיד עליו לא. [↑](#footnote-ref-600)
600. ולכאו' הוא שלא כמש"כ המג"א דהותר להוציא גרף של רעי אף במקום דאין לו בו אלא דריסת הרגל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-601)
601. אך בד' הרשב"א שם לא נתפרש להדיא אם הא דאסר בזה הוא משום דאיירי בכה"ג דל"ה גרף של רעי, או דאף אם הוי גרף של רעי לא הותר ביטול כלי מהיכנו, - ולכאו' בע"כ לפרש דאיירי בכה"ג דל"ה גרף של רעי, וכמו שהוכיח הרשב"א שם מהא דיש בזה לדינא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, וצ"ל לפ"ז, דמש"כ הרשב"א בסוגיין דהא דשופך ושונה הוא משום דהוי כגרף של רעי, לאו היינו דהוי גרף של רעי גמור, אלא דכיון דדמי לגרף של רעי, התירו לפנות אף הרבה כלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-602)
602. אמנם יש להעיר בזה דהיאך מותר ליתן כלי בסוף השבת, אף שלא יתמלא בשבת, ואי נימא דאסור, תיקשי דהיאך מותר להניח קודם לכן, הרי יהא אסור לפנותו, (דכל הא דשרי לפנותו כשיתמלא הוא כדי להחזירו לקבל בו הדלף), ועד"ז נתבאר להעיר להלן בהערה בדין נתינת כלי תחת משקין שזבו, ולמש"נ שם לישב, י"ל גם הכא, - ושו"ר בפי' נתיבות הבית לעבוה"ק שער ג' סקנ"ה שהביא מס' מועד דוד שכתב בשם כ"י למהר"י דלטאש, שהביא מד' רבינו משולם, דבפעם אחרונה סמוך לערב דבודאי לא יתמלא הכלי בשבת אסור להחזירו, ועיי"ש שנסתפק דאפשר דשרי משום שיעשה כגרף של רעי בינתים, וצ"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-603)
603. ואמנם בד' הב"ח שם משמע דמה שהתירו מפני טינוף הבית, אי"ז מכח דינא דגרף של רעי, אלא הוא דין בפנ"ע, ועיי"ש שכתב דלדעת הרמב"ם לא התירו לשפכן מפני טינוף הבית, אלא משום שהם כגרף של רעי. [↑](#footnote-ref-604)
604. וצ"ע היאך הוא מתישב למש"כ המחה"ש בסימן רס"ה סק"ב בביאור ד' המג"א שם, דלפ"ז לא הותר ביטול כלי מהיכנו לשעה כלל, אלא כשבידו לנערו מיד, וא"כ אף אם היו עושין גרף של רעי לכתחילה, הי' אסור, - וצ"ל דאף כשהדלף בכלי הוא מאוס, ומותר לפנותו מיד, וכמש"כ כן הב"ח בסו"ס של"ח. [↑](#footnote-ref-605)
605. אך בד' העולת שבת בסימן של"ח סק"ח נראה, דכיון דאם עבר ונתנו מותר לפנותו, לי"ב כלל משום ביטול כלי מהיכנו, ואין האיסור בזה אלא משום דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, וכ"ה בחי' הגר"א בשבת מ"ג א', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-606)
606. ועיי"ש שכתב לפרש דאיירי במקום שאינו דר בו, אלא שבידו להכניס שם מטתו, וכיון דאין עושין גרף של רעי לכתחילה ואסור להכניס שם מטתו, ע"כ הו"ל ביטול כלי מהיכנו, וכ"נ בד' הפרישה שם סק"ד שפירש כן, עיי"ש, - וכתב דלפ"ז צ"ל דמש"כ הרמב"ם דאם נתן מותר לטלטלו במים המאוסין שבו, דהיינו כשהכניס שם מטתו, ואף דאסור להכניס שם מטתו משום דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, מ"מ אם עבר ונתן הכלי יש לו להכניס מטתו לשם כדי שלא יעבור באיסור ביטול כלי מהיכנו, דהא דאין עושין גרף של רעי לכתחילה קיל מאיסור ביטול כלי מהיכנו שהוא איסור חמור, (והא דאין עושין גרף של רעי אינו אלא אזהרה בעלמא לכתחילה), - וצ"ב, דלכאו' כל שנתן את הכלי שלא ע"ד לפנותו, כבר עבר באיסור ביטול כלי מהיכנו, ולא יועיל מה שיכניס אח"כ מטתו ויפנה את הכלי. [↑](#footnote-ref-607)
607. וכ"נ בד' המג"א בסימן של"ה סק"ד שהק' בהא דמותר ליתן כלי תחת משקין שזבו, דאין עושין גרף של רעי לכתחילה, והביא לדינא דהכא, אף דהתם בתוך הכלי ל"ה כלל כגרף של רעי, ורק אם יפול בקרקע הוי כגרף של רעי, ונמצא דבנתינתו בכלי אינו עושה כלל גרף של רעי, אלא הוא האופן לפנות הגרף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-608)
608. ואף דיש עליהן רוח רעה, לכאו' אי"ז טעם לחשבן כגרף של רעי. [↑](#footnote-ref-609)
609. והא דהותר ליטול על הקרקע, ולא אסרינן משום עשיית גרף של רעי לכתחילה, הוא דומיא דהא דמותר לאכול כדרכו, אף שנעשה גרף של רעי ע"ג השלחן. [↑](#footnote-ref-610)
610. והא דלדעת הרמב"ם ה"ז אסור, הוא משום דס"ל דלא הותר איסור ביטול כלי מהיכנו משום גרף של רעי, והיינו לפשטות הדברים דאם יפול הדלף על הקרקע הוי כגרף של רעי, ואפ"ה ס"ל דלא הותר לבטל הכלי מהיכנו. [↑](#footnote-ref-611)
611. ובחי' ר"ד הכהן כתב לפרש הטעם בזה, דדוקא נתינת הכלי תחת הדלף מותרת, משום דמיירי בדלף הראוי שיכול לומר שהוא צריך למים, אבל להיות שופך ושונה ל"ה מותר כיון שאין בו צורך, וצ"ב, - ובפי' נתיבות הבית לעבוה"ק שער ג' סוסקנ"ה כתב לפרש לדבריו, דכל הא דדלף הראוי ל"ה מוקצה, הוא רק כשלא הסיח דעתו ממנו, אך כל שעומד לשפכו הו"ל מוקצה, וע"כ אף דמותר ליתן כלי תחת הדלף, משום דיכול לומר שהוא צריך למים ול"ה מוקצה, מ"מ כשבא לשפכו הו"ל מוקצה, וע"כ לא הותר לשפכו אלא כשהוא גרף של רעי. [↑](#footnote-ref-612)
612. וי"ל דאזיל לטעמי' דס"ל בריש פירקין לעיקר דקי"ל דמשילין אפי' טובא, - אך יותר נראה דס"ל דאף אם בהא דמשילין לא הותר אלא ד' וה' קופות, מ"מ בפינוי הדלף שרי אפי' טובא, שהרי בהא דמשילין, הביא גם לדעת החולקים דקי"ל דשרי רק ד' וה' קופות, והכא כתב בסתמא דבדלף הראוי מותר לשפוך ולשנות אף כשאי"ז גרף של רעי. [↑](#footnote-ref-613)
613. וצ"ל כן גם בד' הטור בסו"ס של"ח דמבו' בדבריו דדלף שאינו ראוי הוי כגרף של רעי, ואפ"ה לא הותר לטלטלו אלא משום דקי"ל דלא כר' יצחק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-614)
614. ולכאו' יש ללמוד כן גם ממש"כ הריטב"א בשבת קמ"ג א' די"ל דהא דמסלק את הטבלא וא"צ לנערה, הוא משום דהוי כגרף של רעי אם מנערם שם לפניו, וכיון דאפשר בסילוק הטבלא אין לנו לעשות גרף של רעי לכתחילה שיהא צריך לטלטלם בפנ"ע, וממה שהוצרך להא דאין לנו לעשות גרף של רעי לכתחילה, ולא פירש דמכח דינא דגרף של רעי א"צ לנער, שהרי אף מותר לטלטל המוקצה בידים, וכ"ש דמותר לטלטלו אגב היתר ולא לנערו, משמע דקודם שנעשה הגרף לי"ב להתירא דגרף של רעי, - אך יש לדחות בפשיטות, דהתם לא חשיב דהטלטול הוא לצורך גרף של רעי, שהרי גם אם ל"ה מטלטל הטבלא ל"ה גרף של רעי, ומה שאם יהא אסור לטלטל בעודן עליו יבא לנער ויהא זה גרף של רעי, אי"ז טעם להתיר לו לטלטל, כיון דהטלטול עצמו אינו מסלק את הגרף של רעי. [↑](#footnote-ref-615)
615. דבפשוטו מכוון דבריו הוא להוכיח דדלף שאינו ראוי ל"ה כגרף של רעי, או דלא איירי כשהוא במקום דירתו, אך זה דלא כפשטות דבריו בסוגיין דדלף שאינו ראוי הוי כגרף של רעי. [↑](#footnote-ref-616)
616. ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא בשבת, אך ביו"ט **שמותר להביא דרך רה"ר מותר, - ולכאו' הוא דלא כמש"כ הרמב"ן במלחמות בשבת קנ"ד ב' דהצלה שנאסרה בשבת מגזירה שמא יביא כלי דרך רה"ר, אסורה אף ביו"ט, משום דדילמא עביד עובדין דחול, וצ"ע.** [↑](#footnote-ref-617)
617. והמאירי בביהב"ח בריש פירקין כתב ע"ז, דכל שהוא בשכונות של ישראל משתפות במבואותיהן ומעורבות בחצרותיהן מותר, הואיל ומן הסתם שכונת הישראל מספקת בכך, וכ"ש בדבר שא"צ כלים הרבה. [↑](#footnote-ref-618)
618. אך מד' הרמב"ן בשבת מ"ב ב' ובמלחמות שם קנ"ד ב' שפירש טעם עיקר איסור הצלה לדעת רבה דהוא מגזירה זו דשמא יביא כלים דרך רה"ר, מבו' שלא חילק בזה. [↑](#footnote-ref-619)
619. עוד יש להוסיף מש"כ הריטב"א בשבת שם דלא גזרו אלא במביא אפי' מן החצר לבית או מחצר לחצר, אך בכלים שבבית עצמו ליכא למיגזר כלום ושרי, ובד' הרמב"ן שם קט"ז א' לא משמע כן, וי"ל, ולפ"ז יש להתיר אף הכא למלאות בכלים שבביתו, - עוד כתב הריטב"א בשם הסה"ת דבזה"ז דאין לנו רה"ר מותר להביא אפי' מן החצר, דליכא למיגזר כלום, ועמש"כ בזה הב"י בסימן של"ה ס"א. [↑](#footnote-ref-620)
620. אך בתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן קל"ב נחלק ע"ז, די"ל דאף אם אסור לטלטלו אין עושין אותו לכתחילה משום מיאוס, ולפי דבריו יש לאסור עשיית גרף של רעי אף אם דעתו להשאיר הגרף במקומו, אך י"ל דמודה הרדב"ז דלפמש"כ הרמב"ם דאם עשאו מותר לטלטלו, הוי איסור העשי' משום מה שיבא לטלטלו אח"כ. [↑](#footnote-ref-621)
621. והט"ז שם סקכ"א כתב דהאיסור הוא כשהוא סומך ע"ז שיוציאנו, ובד' הביאוה"ל שם ד"ה כדי להוציאו נראה שפירש דפליג ע"ד המג"א, דלדעת המג"א כל שהוא עתיד להוציאו אסור אף כשאין מחשבתו ע"ז, ולדעת הט"ז אינו אסור אלא כשהוא סומך ע"ז שיוציאנו, אך התהל"ד שם סק"מ נקט דלא פליגי. [↑](#footnote-ref-622)
622. והתהל"ד בסימן ש"ח סוסק"מ צידד דמותר לעשות גרף של רעי ע"ד להוציאו אח"כ בטלטול מן הצד או כלאח"י, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, ודבריו צ"ב, דאם הוא מערים בדבר ודעתו דאח"כ יוציאו כדרכו, ודאי דאסור לעשותו מתחילה, אך אם באמת הי' דעתו להוציאו בטלטול מן הצד, שפיר י"ל דמותר לעשותו, ואם נמלך אח"כ להוציאו כדרכו ה"ז מותר. [↑](#footnote-ref-623)
623. והיינו משום דכל דאי"ז ודאי שיהא זה גרף של רעי, לא חזינן לה כלל כעשיית גרף של רעי לכתחילה, ואף אם נעשה אח"כ גרף של רעי, לא עביד איסורא כלל. [↑](#footnote-ref-624)
624. אך בפירש"י לעיל כ"א ב' ד"ה וכי עושין כתב דאסור לילך למקום הגרף כדי שיהא מאוס עליו, דהו"ל כעשיית גרף של רעי לכתחילה, ועמד ע"ז הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-625)
625. ועיי"ש שנקט דלפ"ד התוס' הי' לנו להתיר ליתן כלי תחת דלף שאינו ראוי, אף שהוא נעשה עי"ז כגרף של רעי, משום שהדלף הי' כבר. [↑](#footnote-ref-626)
626. והמ"מ בפכ"ה משבת הכ"ד עמד על השמטת הרמב"ם לדין זה, והכס"מ שם כתב דאפשר דהרמב"ם מפרש דכיון כי אותבי' אביי וכי עושין גרף של רעי לכתחילה שתיק לי' אלמא קבלה מיני' והא דאמר אביי תיתי לי דעברי אדמר דברי אנינות בעלמא היו ולא משום דדינא הכי, והראשל"צ בסוגיין והברכ"י שם עמדו ע"ז דלישנא דגמ' דיתיב אביי וקא קשיא לי', משמע שלא הק' כן לרבה, וא"כ אין ראי' מזה דהדר בי' רבה. [↑](#footnote-ref-627)
627. וכ"ה מבו' בגל' הגרע"א שם, שהק' על דינא דהשו"ע דאף בלא שיכניס שם מטתו, יהא מותר משום דהוי כביטול כלי מהיכנו לשעה, ונתבאר להלן, והרי שפירש דהא דכשמכניס שם מטתו שרי, אי"ז משום דהוי כביטול כלי מהיכנו לשעה, אלא משום דהותר איסור ביטול כלי מהיכנו במקום גרף של רעי. [↑](#footnote-ref-628)
628. וצ"ל דאף דקי"ל דביטול כלי מהיכנו למקצת שבת אסור, י"ל דאיירי במקום הפסד מרובה, וכאשר כ"ה מבו' בד' הגרע"א שם דהו"ל הפסד מרובה, או דכ"ה דהותר במקום הפסד מרובה, ה"נ הותר לצורך פינוי גרף של רעי, אך למש"כ המחה"ש בסימן רס"ה סק"ב בדעת המג"א שם, אין להתיר ביטול כלי מהיכנו לשעה אף במקום הפסד מרובה, (ואין להתיר אלא כשבידו לנערו מיד), והגר"ז לטעמי' אזיל בקו"א בסימן רס"ו סקי"א שפירש לד' המג"א בע"א, ואכמ"ל, - ושו"ר מש"כ בזה הצל"ח בסוגיין, והמאמ"ר בסימן של"ח סק"ז ד"ה ואנא. [↑](#footnote-ref-629)
629. אך צ"ע דהיאך מותר ליתן כלי בסוף השבת דכלי זה לא יתמלא בשבת, והוא מבטלו לכל השבת, ואין לומר דבאמת ה"ז אסור, דמלבד דלא משמע כן מסתימת הדברים, גם לפ"ז יש לאסור להניח קודם לכן, שהרי יהא אסור לפנותו כשיתמלא, (דכל הא דשרי לפנותו כשיתמלא הוא כדי להחזירו לקבל בו הדלף, אך אם אסור להחזירו לקבל בו הדלף, אסור לפנותו), - וצ"ל דכיון דאם יתמלא בשבת יהא מותר לפנותו, חשיב כביטול כלי מהיכנו למקצת שבת, דלא חשיב כביטול כלי מהיכנו לכל השבת, אלא כשא"א לו לפנותו משום איסור שבת, דכלפי שבת הו"ל ביטול גמור, אך כל שיהא בידו לפנותו אף אם יהא עדיין שבת, לא חשיב כביטול כלי לכל השבת, אך למש"כ הבעה"מ דאף אם בידו לנערו בשבת, מ"מ אם אין דעתו לכך הוי כביטול כלי מהיכנו לכל השבת, לכאו' ה"נ יש לאסור בכה"ג שלא יתמלא בשבת, ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 4, בכפיית סל לפני האפרוחים בשבת אחר מנחה. [↑](#footnote-ref-630)
630. וכתב דאפשר דמיירי שא"א להעמידו כאן כגון שהוא מחובר שם במקומה, ובגל' הגרע"א שם תמה ע"ז דא"כ מ"ט יש בזה לאיסור ביטול כלי מהיכנו, הרי בלא"ה א"א לטלטלו, ועמש"נ בזה בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-631)
631. לכאו' מבו' בד' המג"א דלא הותר טלטול גרף של רעי, היכא דיש לו תקנה בע"א, ועמש"נ בזה לעיל, - אך נראה דאף אי נימא דהותר טלטול גרף של רעי אף דיש לו תקנה בע"א, מ"מ הכא דעדיין אי"ז גרף של רעי, אלא שהוא מפנה הכלי כדי שיהא בידו לקבל בו את הדלף ולא יהא נעשה כגרף של רעי, ודאי דאם יש לו תקנה בע"א צריך לעשות כן. [↑](#footnote-ref-632)
632. ועוד, דאם לא הותר איסור ביטול כלי מהיכנו משום גרף של רעי, הי' אסור ליתן את הכלי השני משום ביטול כלי מהיכנו, אף דביטול כלי מהיכנו קייל מטלטול מוקצה. [↑](#footnote-ref-633)
633. ואמנם לכאו' לפ"מ שפירש המג"א בסימן של"ח סקי"ב לד' השו"ע שם, מבו' דלא הותר איסור ביטול כלי מהיכנו משום גרף של רעי, וזה דלא כמש"נ בדעתו הכא, אך י"ל אי נימא דהתם כשיפול על הקרקע ל"ה כגרף של רעי, אלא כשהוא בכלי, (ונתבאר בדף מס' 27), ונמצא דהביטול כלי מהיכנו אלא לצורך גרף של רעי. [↑](#footnote-ref-634)
634. והגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ז הערה קנ"ב כתב דשפיכת חלב מוקצה מהכד, הויא כטלטול לצורך המוקצה, כיון דגם החלב שהוא רוצה לחלוב אח"כ הוי מוקצה, ועי' עוד בדבריו בפ"כ סוף הערה ל' ובתיקונים ומילואים שם בדין טלטול מן הצד כדי להגן על מוקצה אחר, - אך בד' הגרע"א מבו', דכיון דהוי הטלטול לצורך הכלי שיהא ראוי לקבל בו, חשיב כטלטול לצורך דבר המותר, כיון דהכלי הוא דבר המותר, - ולכאו' ד"ז תליא ביסוד ההיתר דטלטול לצורך דבר המותר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-635)
635. ואמנם יש מקום לדון, דלא חשיב ביטול כלי מהיכנו, אלא משום דאין הכלי ראוי לתשמישי היתר, וע"כ כיון דאם ירצה להשתמש בכלי זה להיתר יהא רשאי לחזור ולשופכו את הגיגית, דהוי טלטול לצורך דבר המותר, ע"כ לא חשיב כביטול כלי מהיכנו, - אך אי"ז במשמעות ד' הגרע"א, וגם דבד' הגרע"א מבו' דהא דמותר לחזור ולשפכו ולא אסרינן משום בסיס, הוא משום דאין דעתו להניחו לכל השבת, וא"כ אי נימא דאסור לחזור ולשפכו רק אם ירצה לקבל בו דבר היתר, הרי בפועל ל"ה דעתו לכך, והו"ל בסיס, ותו הו"ל ביטול כלי מהיכנו גמור. [↑](#footnote-ref-636)
636. וכנראה ד' הגרע"א הכא הם כדבריו בשבת נ' ב' שכתב דבד' השו"ע בסימן ש"ט משמע להדיא דאף במניח ע"מ ליטלו מותר להגבי' ולהטות על צידה, עיי"ש, - ויל"ד עוד, דדינא דהתוס' שם הוא רק כשהביא עצמו במתכוין לידי כך שיהא צריך לטלטלן, אך במשקין הזבין בשבת שאין בידו לעשות תקנה אחרת, שפיר שרי לטלטלן אגב היתר, ומה שהוצרכו התוס' שם בעצמות וקליפין להא דלא מסתיי' דלינח בהן ע"ג השלחן, היינו משום דאל"כ הי' לו להניחם במקום שלא יהא צריך לטלטלן. [↑](#footnote-ref-637)
637. אך העירו די"ל, דהתם איירי כשהבית מיטנף ע"י הניעור, ואף כשלא הביא מיטתו לשם דאי"ז גרף של רעי, מ"מ חשיב דיש הפסד לההיתר ע"י הניעור, וע"כ א"צ לנער. [↑](#footnote-ref-638)
638. ונתחדש לפ"ז בד' המג"א, דאף טלטול מן הצד שהתירוהו לצורך דבר המותר, חמיר מביטול כלי מהיכנו, וד"ז תליא ביסוד ההיתר דטלטול מן הצד לצורך דבר המותר, - אך לכאו' למש"כ השו"ע בסימן ש"י ס"א דטלטול מן הצד לצורך דבר האסור קייל מטלטול גמור, לא מצינו דאף טלטול מן הצד חמיר מביטול כלי מהיכנו, ואף אי נימא דהכא דאי"ז טלטול מן הצד, אלא טלטול גמור אגב היתר, כל דהוי לצורך דבר האסור לי"ב קולא כלל, כ"ז הוא כשהטלטול הוא לצורך האיסור, דבכה"ג י"ל דלא חשיב כלל כטלטול איסור אגב היתר, אך הכא דהוי הטלטול לצורך שימוש בכלי המותר, הרי דאף אי נימא דלא התירו לזה משום דהוא לצורך איסור, מ"מ שפיר חשיב כטלטול איסור אגב היתר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-639)
639. והגרע"א שהתיר בזה לטעמי' אזיל שנקט בתוס' רע"א בדמאי פ"ז מ"ב בסופו דטלטול כוס שיש בו יין אסור לא חשיב כטלטול גמור, וכ"ה מבו' גם בדבריו בגל' סימן ש"י בד"י דטלטול נר שיש בו שמן האסור לא חשיב כטלטול גמור, עיי"ש, - ולכאו' יש להוכיח כן, מהא דפריך בשבת מ"ו ב' דלר"ש מ"ט אין מטלטלין נר הדולק, אף דכ"ה דרך השלהבת לטלטלה ע"י נר, ונתבאר בדף מס' 19. [↑](#footnote-ref-640)
640. והמ"ב שם ס"ק קל"ו כתב דהא דהוי הגרף כמוקצה מחמת גופו, הוא משום דמאיס הרבה, וע"כ חמיר משאר מוקצה מחמת מיאוס, והוא כאבן, ובשעה"צ שם ציין לד' הלבוש, - וצ"ב דהלבוש שם סל"ד כתב לזה בטעם הא דהטינוף עצמו הוי מוקצה, ול"ה כמוקצה מחמת מיאוס דשרי, ולא בטעם הא דהכלי הוי מוקצה, ועיקר ד' הלבוש צ"ב, דאף דמוקצה מחמת מיאוס שרי, מ"מ רעי וקיא וצואה דלא חזו למידי, ודאי דהוו מוקצה מחמת גופו, (ושמא ס"ל דהן ראויין לבהמה). [↑](#footnote-ref-641)
641. ועיי"ש שכתב דהיכא דלא אפשר, מותר לטלטלו בלא מים, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן. [↑](#footnote-ref-642)
642. והחזו"א בסימן מ"ח סק"י כתב דהיינו רק כדי שלא יגנב, וכתב דבכה"ג הותר להחזירו לקרן זוית בחצר, והיינו משום דסגי בהכי כדי שלא יגנב, (אך יש לדון בזה מכח דינא דעודו בידו, ואכמ"ל), - וכ"ה למש"כ המהר"י אבוהב דטעם ההיתר בזה הוא משום דאל"כ ימנע מלהוציאו. [↑](#footnote-ref-643)
643. והתהל"ד שם סקל"ט הק' ע"ז, דא"כ אף כשאין בו מים יהא עליו תורת כלי, מכח הא דהוא ראוי ליתן בו מים וליתנם לבהמתו. [↑](#footnote-ref-644)
644. והא"ר שם סקע"ח והתו"ש שם סקצ"ב והבית מאיר שם סל"ה נחלקו ע"ז, דכיון דאסור לטלטל גרף של רעי אף לצורך גופו ומקומו, ל"מ בו התירא דככר או תינוק, והבית מאיר שם הוסיף, דהא דאסור לטלטלו הוא משום דבטל שם כלי מיני', והוי כאבן, דאסור לטלטלו ע"י ככר או תינוק, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ"ב, - והמחה"ש שם כתב בדעת המג"א, דכיון דמותר לטלטלו לצורך גופו דהיינו כדי ליפנות עליו, לא בטל תורת כלי מיני', וע"כ הותר ע"י ככר או תינוק. [↑](#footnote-ref-645)
645. ובפשוטו יש לפרש דהוא משום דאף הגרף עצמו הוי מוקצה, כמו שאמרו לעיל דאסור להחזירו אלא אגב מים, - אך החזו"א לטעמי' אזיל דס"ל דל"ה הגרף מוקצה מן הדין, וכל דלא אפשר שרי לטלטלו בלא מים. [↑](#footnote-ref-646)
646. אך השטמ"ק נקט דמן הדין הוי הגרף כבסיס, והק' דא"כ מ"ט נימא דלא הותר אלא אגב מנא, וכתב דהוא משום דלא התירו חכמים אלא אגב כלי, שעשאוהו כאילו הרעי טפל לכלי שיש תורת כלי עליו והוא בר טלטול טפי מדהוי באנפי נפשי'. [↑](#footnote-ref-647)
647. יש להסתפק אם כונתו דבכה"ג דהוא מוציאו לאשפה ומניחו שם עם הרעי, הו"ל בסיס לדבר האסור, דרק כשדעתו לזורקו אינו בסיס, או דכונתו דכה"ג הו"ל כטלטול לצורך דבר האסור, כיון שאין דעתו לחזור ולהשתמש בכלי, אלא לפנות את הרעי, וי"ל דאף למש"כ הפוסקים בסימן שי"א דהותר טלטול מת מן הצד לצורך כהנים, היינו רק כשהופכו ממטה למטה דהוא טלטול מן הצד, ולא כשמטלטלו טלטול גמור ע"י כלי, (דבכה"ג י"ל, דכל דעיקר הטלטול הוא כדי לפנות את המוקצה, לא חשיב כטלטול אגב היתר), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-648)
648. ונתחדש בדבריו דל"ד לעצמות וקליפין שכתבו התוס' שם דמותר אף לסלק הטבלא, משום דלא מסתיי' דלא לינח בהן ע"ג השלחן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-649)
649. וזהו שפירש הרשב"א שם לטעם ההיתר דגרף של רעי דהוא כדי שלא תמאס עליו דירתו, רק בהא דמותר להוציאו אף בלא כלי, והיינו משום דע"י כלי מותר להוציאו מדינא. [↑](#footnote-ref-650)
650. אך יש לדחות כמש"כ המנחת שלמה בח"ב סימן י"ח ענף א' אות ד' דהוא משום דעכשיו עדיין אינו צריך לו, ואין לו להקדים ולהכניסו, וע"כ לא התירו אלא ע"י מים, - וי"ל עוד, כמש"כ המנחת שלמה שם לדון, דלא הותר לצורך גרף של רעי אלא טלטול מוקצה, אך שימוש במוקצה אסור, ועיי"ש במש"כ לדון בזה מכ"ד, והחזרת הגרף כדי לקבל בו את הרעי, הו"ל כהשתמשות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-651)
651. ואף מש"כ הרשב"א להתיר בזה, לכאו' היינו רק בהא דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, דכיון דהגרף עצמו ניטל הוא, ה"נ הותר ליטול כלי אחר לצרכו, אך מוקצה גמור אסור לטלטלו לצורך פינוי גרף של רעי. [↑](#footnote-ref-652)
652. אמנם יש לדחות דאיירי כשהטיל התינוק צואה שלא במקום דירתו וישיבתו, וע"כ לי"ב להתירא דגרף של רעי, - וי"ל עוד, דלדעת רש"י בשבת קכ"א ב' דצואה של תינוק ל"ה מוקצה, ומותר מן הדין לפנותה למקום אחר, לא הותר לטלטל מוקצה כדי לכסותה. [↑](#footnote-ref-653)
653. כן הביא הגרש"ז זצ"ל מדבריו, - אך בס' יד אליעזר העירו לנכון דלכאו' ד' המאירי מתפרשים באפר שאינו מוקצה, ואלא שהי' לנו לאסור בזה משום דאין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, וכמש"כ המאירי לעיל מ"ג ב' די"א דקי"ל דאין כלי ניטל לצורך דבר שאין תורת כלי עליו, וע"ז הוא שכתב דכיון דמותר לטלטל גרף של רעי, אף מותר לטלטל דבר היתר לצרכו, ואין ללמוד מזה דמותר לטלטל מוקצה לצורך גרף של רעי. [↑](#footnote-ref-654)
654. ויש שכתבו דאף אם נאסר לטלטל מוקצה לצורך פינוי גרף של רעי, היינו משום דאי"ז ניכר שהוא לצורך הגרף, אך התם כשמפנה הכלי שהדלף בתוכו ה"ז ניכר טפי דהוא לצורך גרף, וע"כ שרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-655)
655. ויש שהביאו מד' הביאוה"ל בסו"ס של"ח דאיסור עשיית גרף של רעי לכתחילה הוא אף כשהוא צורך האדם ודרכו, ומה"ט דן לאסור ליטול נט"י בבוקר לתוך כלי, - אך כבר נתבאר בדף מס' 27 דאין מכוון הביאוה"ל שם לדון משום איסור עשיית גרף של רעי לכתחילה, דמי הנטילה ל"ה כלל כגרף של רעי, וגם דאם הי' אסור בזה משום עשיית גרף של רעי לכתחילה, מ"ט לדעת הטור שרי, אלא משום ביטול כלי מהיכנו, ולדעת הטור שרי ליטול לתוך כלי, משום דאם יפלו המים על הקרקע הוו גרף של רעי. [↑](#footnote-ref-656)
656. אך יש לדחות, דעצמות וקליפין סתמא דמילתא נותנין אותן על הטבלא, ויכול לפנותן בדרך היתר, כדתנן בשבת קמ"ג א' דמסלק את הטבלא ומנערה, וע"כ לי"ב משום איסור עשיית גרף של רעי לכתחילה. [↑](#footnote-ref-657)
657. והי' מקום לפרש דכשאוכל ונשתייר קליפות חשיב טפי דנעשה הגרף ממילא, ומשא"כ כשנותן יין לגוי דהוא אוסר את היין, חשיב טפי כעשיית גרף, - אך אי"ז כמש"כ השטמ"ק דהא דשרי לזרוק קליפין ועצמות הוא משום דהוא לצורך. [↑](#footnote-ref-658)
658. וכ"נ גם בד' השטמ"ק בביצה כ"א ב' שכתב דזריקת קליפין ועצמות לפנינו בשעה שאנו אוכלין מותר ואפי' לכתחילה, משום שהוא לצורך, והרי דקי"ל כרב הונא ברי' דרב יהושע דמותר לזרוק הקליפין והעצמות לפניו, אך אי נימא דלא אסר רב אשי, אלא כשהוא צוברן בערימה, דאי"ז כדרך האכילה, י"ל דמש"כ השטמ"ק להתיר בזה, הוא בקליפין ועצמות דבזריקתן לפניו נעשין כגרף של רעי, אף שאינו צוברן יחד. [↑](#footnote-ref-659)
659. וכ"כ בס' שבו"י פ"ט אות ז' בשם הגרי"ש זצ"ל, דבזה"ז דגם כשזורק לאחוריו הוא מאוס עליו, מותר להשליך הקליפות גם לפניו, דמה לי גרף לאחוריו ומה לי גרף לפניו, אך לכאו' כשיש בידו להשליך לאחורי המטה במקום שאינו נראה, ל"ה כגרף של רעי, דאף אם הוא מקפיד שיהא ביתו נקי, מ"מ כיון שאינו נראה, ל"ה כגרף של רעי. [↑](#footnote-ref-660)
660. וצ"ע בעיקר הא דמותר ליתן עצמות וקליפין על השלחן, ולא אסרינן לה משום ביטול כלי מהיכנו, וי"ל. [↑](#footnote-ref-661)
661. ובס' שבו"י פ"ט אות ו' כתב בשם הגרי"ש זצ"ל להתיר בזה, משום דבידו לנער האיסור מיד, כמש"כ ההג"א דמותר ליתן כלי תחת נר שעוה כיון דאפשר לנערו מיד, וצ"ב, דהכא דרצונו שישתיירו הקליפין בכלי ושלא לנערן, אין להתיר בזה, ואף אם אח"כ יהא זה כגרף של רעי ויהא מותר לפנותו, (ונימא דלי"ב משום הא דאין עושין גרף של רעי לכתחילה), הוי עכ"פ ביטול כלי מהיכנו לשעה. [↑](#footnote-ref-662)
662. ומשמעות דבריו שפירש בד' הרמב"ם דמודה להך מילתא דלא הותר לפנות ד' וה' קופות אלא לצורך מצוה, ושלא לצורך מצוה לא הותר לפנות אלא קופה אחת או ב', ומלבד זה היכא שבא להתחיל באוצר ה"ז אסור כל שאי"ז לצורך מצוה, - אך בד' המ"מ בהל' שבת שם שכתב דמקור ד' הרמב"ם הוא מהא דתנן מפני האורחים וכו', מבו' דכל הא דהוצרכנו להתיר מפני האורחים, הוא משום דאסור להתחיל לפנות את האוצר, אך בלא"ה מותר לפנות ד' וה' קופות אף שלא במקום מצוה, וכ"נ ממה שלא הביא הרמב"ם להך מילתא דאין מפנין ד' וה' קופות אלא במקום מצוה. [↑](#footnote-ref-663)
663. ונתחדש בדבריו דמותר להאכיל תרומה לבהמה, וכ"ה בדבריו בב"מ צ' א' ד"ה ממון גבוה, וכ"נ בדבריו בפסחים י"ג א' ד"ה טהורות, וכ"ה מבו' בד' התוס' שאנץ בעדיות פ"א מ"ח, וכן צידד המהר"י קורקוס בפ"ט מתרומות ה"ז בדעת הרמב"ם, וכ"כ בתוס' אנשי שם בתרומות פי"א מ"ט בדעתו, - אך התוס' ביבמות ס"ו ב' והר"ש והרא"ש בתרומות פי"א מ"ט כתבו דאסור להאכיל תרומה לבהמה משום הפסד תרומה, ורק כרשינין שעיקרן לבהמה מותר להאכילן לבהמה, וכ"כ בס' שושנים לדוד בתרומות שם בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-664)
664. והתוס' שם תמהו ע"ז, דהא דאין שורפין קדשים ביו"ט הוא משום דהבערה היא מלאכה, אך כשנותן לבהמתו לי"ב מלאכה כלל, והתוס' הרשב"א בפסחים מ"ו ב' כתב בשם ר"י שפירש לד' רש"י דגזרינן ביעור דאכילה לכלב אטו שאר ביעורין שהם מלאכה, ועד"ז כתב הריטב"א הכא, - ועמש"כ הקה"י בסימן כ"א ד"ה ואפשר בע"א. [↑](#footnote-ref-665)
665. ובפירש"י הוכיח דבחול ראוי' התרומה לבהמה, ממה שאמרו בפסחים ל"ב א' דאם רצה כהן מריצה לפני הכלב, אך ש"ר כתבו **דהתם הוא בתרומת חמץ טהורה, לריה"ג דחמץ מותר בהנאה, דלי"ב דין שריפה, אך תרומה טמאה דינה בשריפה, ואסור להאכילה לכלבו, - ובביאור ד' רש"י שהביא מהתם, נראה דהוא כ"ה דלא נימא דלא ניתנה תרומה לבהמה כלל, וזהו שהביא דמהא דמותר להאכיל תרומת חמץ לבהמה, יש ללמוד דניתנה תרומה לבהמה, כל דאינה ראוי לאדם ולי"ב משום הפסד, וע"כ ה"נ מותר להאכיל תרומה טמאה לבהמה, כיון שאינה ראוי' לאדם, ולי"ב משום הפסד.** [↑](#footnote-ref-666)
666. **והתוס' הרא"ש כתב לפרש כן גם לפי גירסא דילן, וכתב דגרסינן אי בעי, ול"ג ואי בעי, - ובפי' רבינו פרחי' כתב בשם הרמב"ם שפירש לפי גירסא דילן, דמה שאמרו ואי בעי אפי' טובא, היינו משום דהתיר ה' קופות לכל אחד ואחד כמנין המסובין, ונמצא שמותר לפנות אפי' טובא, וכ"ה מבו' בד' התורי"ד והמאירי לקמן בסוגיין.** [↑](#footnote-ref-667)
667. והרשב"א והר"ן כתבו דלדעת הרי"ף עיקר הפלוגתא בתבואה צבורה, היא כשמפנה מפני האורחים, ול"ג מותר להתספק ממנה, אלא מותר לטלטלה, ושיעורא דלתך הוא לר"ש דמותר לטלטלה, דהשיעור שמותר לטלטל הוא לתך, - ועמש"כ הב"י בסימן של"ג ס"א לפרש בזה בע"א לפ"ד הרמב"ם, אך בפי' רבינו פרחי' פירש כמש"כ הרמב"ן ודעימי' לדעת הרי"ף, אף שפירש לדינא דאין מתחילין באוצר כפי' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-668)
668. הרש"ש עמד דמ"ט לי"ב משום מעמר, ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-669)
669. אך הרש"ש כתב די"ל דהכא שרי משום דהוי שבות דשבות במקום מצוה, וכ"כ הביאוה"ל בסו"ס שמ"ט. [↑](#footnote-ref-670)
670. צ"ע דאם אכן יש לדקדק מלישנא דעימר רבי כל השדה כולה, שהותר לגמור לפנות את כולה, היאך יתישב ד"ז לפ"מ דמיבע"ל דחד גברא מפני לי' לכולא. [↑](#footnote-ref-671)
671. והאהל מועד בשער השבת דרך י"א כתב דכל אחד מהתלמידים או מהאורחים צריך לפנות לעצמו, ואם יש אדם חשוב שאין דרכו לפנות מפנין בשבילו, ומשמע דבאדם שאינו חשוב, לא הותר שיפנה אחר בשבילו, והא דפינה אחר בשביל רבי, הוא משום דהי' אדם חשוב שאין דרכו לפנות, וכ"נ בד' המאירי בסוגיין. [↑](#footnote-ref-672)
672. ובד' הבה"ג בהל' שבת פי"ח מבו' דאיפשיט דכל חד וחד מפני לנפשי', ועמש"כ בזה הראשל"צ בביצה ל"ה ב', וההעמ"ש בסימן י"א סק"ה. [↑](#footnote-ref-673)
673. ובס' הבתים שערי הקידוש והשביתה שער ח' כתב בדעת הרמב"ם דמותר כל אחד לפנות אף יותר מה' קופות, ודקדק כן ממש"כ עד שגומרין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-674)
674. אך אי"ז מתישב למש"כ השאילתות בסימן מ' דאותו בעה"ב ר"א בן הורקנוס הי', וכתב דאותו פועל הי' ר"ע, ובתשו' הרמ"ע מפאנו סימן ס"ג כתב דהיינו בשעה שהי' ע"ה. [↑](#footnote-ref-675)
675. אך הריטב"א כתב דאף דביטלו לטבילת בע"ק, אפשר שהחסידים היו מחמירין על עצמן. [↑](#footnote-ref-676)
676. ובד' הרמב"ן שם משמע דהוא מוכח כן מהתם, והר"ן פירש דהיינו משום דאם לעניים שרי, אף העשיר יטלטלה משום דחזי לעניים, דומיא דתרומה טהורה דמותר ישראל לטלטלה משום דחזיא לכהן, - ונתחדש בדבריו, דהא דתרומה ביד ישראל ל"ה מוקצה, הוא משום דלגבי הכהן ל"ה מוקצה, ומכח זה הוא דמותר הישראל לטלטלה משום דחזיא לכהן, וה"נ בבגדי עניים שביד עשירים, אי נימא דלגבי עניים ל"ה מוקצה, אף העשירים היו מותרין לטלטלן, ומש"כ התוס' והרשב"א לחלק בין בגדי עניים לתרומה, הוא דבגדי עניים דלא חזו מחמת גריעותא הוו מוקצה אף לעניים, ותרומה ל"ה מוקצה לכהן, אך אם בגדי עניים ל"ה מוקצה לעניים, הי' לנו לדמותו לתרומה דכל דחזיא לאחר, מותר אף הבעלים לטלטלה, (ובהך מילתא אין מקום לחלק בין בגדי עניים לתרומה). [↑](#footnote-ref-677)
677. והשיטה להר"נ לעיל שם צידד כן דמש"כ הרא"ה דהוי מוקצה אף לעניים הוא רק בבית עשירים, והק' ע"ז דהיאך אפשר במוקצה שיהא מותר לזה לטלטל ולזה אסור, - אך שמא יש לפרש דמש"כ בבית עשירים, היינו כשהם של עשירים, דבכה"ג אסור אף לעניים, אך כל שהם של עניים ל"ה מוקצה, ואמנם לכאו' לפ"ז כל שהם של עניים, ה"ה מותרין אף לעשירים, ואין מתישב לפ"ז משה"ק השיטה להר"נ ע"ז דהיאך אפשר במוקצה שיהא מותר לזה לטלטל ולזה אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-678)
678. דאם היו מותרין לעניים שאינם בבית עשירים, ל"ה מוקצה אף לעשירים, דומיא דתרומה ביד ישראל דמותר ישראל לטלטלה משום דחזיא לכהן, ואף שאין לו כהן בביתו. [↑](#footnote-ref-679)
679. וצ"ע במה שהשוה הא"ר שם סקצ"ד דברי המלבושי יו"ט והב"ח והשה"ג זל"ז, ולכאו' חלוקין הן בדין עניים שבבית עשירים, דלהשה"ג מותרין לטלטל, ולהמלבושי יו"ט והב"ח אסורין, - ועוד חלוקין הן, דהב"ח שם ובהגהתו לשה"ג שם פירש גם בדעת הר"ן דעניים שאינם בבית עשירים מותרין לטלטל, והשה"ג והמלבושי יו"ט פירשו בדעת הר"ן דכל עניים אסורין לטלטל, אלא שפירשו בדעת התוס' דמותרין, ופסקו כוותייהו. [↑](#footnote-ref-680)
680. וכ"ה למש"כ בחי' הר"ן לעיל מ"ז א' דאם בגדי עניים לעשירים היו מותרין לעניים, אף עשירים היו מטלטלין אותן משום דחזו לעניים, דומיא דתרומה ביד ישראל דמותר ישראל לטלטלה משום דחזיא לכהן, ומכח זה הדין נותן דבגדי עניים שביד עניים דל"ה מוקצין לעניים, יהיו מותרין אף לעשירים שאינם בבית עניים. [↑](#footnote-ref-681)
681. ומבו' בדבריו דלעשיר הוי מוקצה בכה"ג, ורק לעני ל"ה מוקצה, - והיינו דאף אם כשהוא של עשיר הוי מוקצה אף לעניים, וכשהוא של עני ל"ה מוקצה אף לעשירים, מ"מ כל שהוא הפקר, הוי מוקצה לעשירים ולא לעניים. [↑](#footnote-ref-682)
682. וכתב דמ"מ אם בביה"ש היתה של העשיר, אף אם הפקירה אח"כ, הוי מוקצה אף לעניים, דמיגו דאיתקצאי בביה"ש איתקצאי לכולה יומא. [↑](#footnote-ref-683)
683. ולמש"כ הרמב"ן וש"ר לקמן בסוגיין די"א דכל הא דתרומה ביד ישראל ל"ה מוקצה, הוא משום דע"כ יהיב לה לכהן, י"ל דמה"ט הוא דבגדי עניים שביד עשירים הוו מוקצה, משום דאין עומדין ליתנם לעניים, - אך לכאו' אי"ז מתישב, דלא נתמעט בזה אלא דמאי, שאינו עומד למאכל עניים, אלא הוא ממתין עד למחר ומפריש ואוכל, אך בגדי עניים שביד עשירים, דמו ללוף דאינו מוקצה משום דהוא מאכל לעורבים, אף דאי"ז עומד בפועל ליתנו להם, משום דאינו ראוי אלא למאכל עורבים. [↑](#footnote-ref-684)
684. ועיי"ש שכתבו דמ"מ הוו הפירות מוקצה מאכילה, והיינו דכל הא דל"ה הפירות מוקצה, הוא מטלטול, דכיון דראויין לאחרים לאכילה, ה"ה מותרין אף לדידה בטלטול, דסגי במה שהן ראויין לאכילה לאחר דמכח זה אף היא מותרת לטלטלן, אך מאכילה הוו מוקצה לדידה, ובד' הרשב"א שם מבו' להדיא דל"ה מוקצה מאכילה אלא לדידה, אך לאחרים שלא נאסרו הפירות עליהן, אינם מוקצין אף מאכילה. [↑](#footnote-ref-685)
685. ונתחדש בדבריו, דאף דכשאסרה הככר על עצמה בנדר הו"ל הפקר גמור, וכמש"כ הר"ן בנדרים שם, (וכתב דאף אם נשאל על הנדר, אכתי הו"ל הפקר), מ"מ כיון שהקצתה אותו כשאסרתו, הוי מוקצה לכל, ולא אמרינן דכיון דהו"ל הפקר לא איכפת לן בהקצאתה. [↑](#footnote-ref-686)
686. אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ן, שצידד בסוגיין כד' התוס' דדמאי ל"ה מוקצה משום דחזי לעניים, והתם כתב דכל שנדרה מככר הוא אסור בטלטול אף שלא אסרתו על אחרים. [↑](#footnote-ref-687)
687. אך השעה"מ בפ"ז מלולב הכ"ה כתב דיש לפרש דמש"כ הרא"ש דה"ז מותר בטלטול, אי"ז משום דחזי לאחריני, דזה תליא בפלוגתת הראשונים בדין דמאי אם סגי במה שהוא מותר לעניים, אף דהוא ראוי לבעלים ע"י תיקון, אלא הוא משום דאין איסורו אלא מגזירה, ולא גזרו אלא באכילה ולא בטלטול, ומש"כ הרא"ש דמותרין בטלטול כיון דמותר לישראל אחר, טעמא דהוא דקא יהיב לומר דמותרין בטלטול ואין כאן איסור מוקצה כלל, מדחזינן דשרי לישראל אחר. [↑](#footnote-ref-688)
688. ואמנם לאחרים שלא הובא בשבילם, ה"ז מותר בטלטול, שהרי ה"ז מותר להם אף באכילה, ולא אזלינן בתר הבעלים לאשוויי לי' כמוקצה לכל. [↑](#footnote-ref-689)
689. וכן צידד בגל' הגרע"א בסימן תקט"ו ס"ה, דלדעת הסוברים דכל שדעתו להחזיקו לעצמו למחר הוי מוקצה אף דחזי היום לאחרים, ה"נ דבר הבא בשביל ישראל מחוץ לתחום אסור לטלטלו אף שהוא מותר לאחרים. [↑](#footnote-ref-690)
690. והמאמ"ר בסימן תקט"ו סק"א כתב עפי"ז, דה"נ הוא בדבר שבא מחוץ לתחום דאסור למי שבא בשבילו, דאף אם הביא הגוי לצורך בני העיר, דהוא אסור לכל בני העיר, מ"מ מותר לטלטלו משום דמותר לאחרים, אף שאינם בעיר, וא"א בפועל ליתנו להם ביו"ט, והביאו השעה"צ שם סק"ס. [↑](#footnote-ref-691)
691. ולכאו' לפ"ז הוא דין מסוים לגבי דבר שאינו ראוי מחמת איסור, דכל דאינו איסור לכל וקייל איסורי', אין איסור זה עושהו למוקצה, - אך אי"ז מתישב בד' התוס' בסוגיין ועוד מקמאי שדנו לדמות הא דתרומה ל"ה מוקצה משום דחזי לאחרים, לדבר דלא חזי לאחרים מחמת גריעותו, - וגם אי"ז מתישב בד' הסה"ת והסמ"ג שם שכתבו לדמותו ללוף דל"ה מוקצה משום דחזי לעורבים, - ומזה נראה דהא דל"ה מוקצה, הוא משום דכל דחזי לאחרים לא חשבינן לה כדבר שאינו ראוי, ול"ה מוקצה, ול"ב שיהא בפועל ראוי בשבת זו ליתנו לאחרים. [↑](#footnote-ref-692)
692. צע"ג, דאף אם מתשיל עלה הדרא לטיבלא ולא חזיא לי', וכמו שאמרו כן בעירובין ל' ב' בטעמא דסומכוס דאין מערבין לישראל בתרומה, ואף שדנו שם דמצי להפריש ע"ז, היינו רק בביה"ש, למ"ד דלא גזרו על שבות ביה"ש, אך בשבת דא"א לעשר הוי מוקצה גמור, ככל טבל דתנן במתניתין שהוא מוקצה, - וי"ל בדוחק, למש"נ בדף מס' 32 מד' הדרכי משה, דאף אם דבר הראוי לאחרים הוי מוקצה, היינו רק כשלא הי' ראוי בתחילת השבת, אך כל שהי' ראוי בתחילת השבת ל"ה מוקצה, וע"כ כיון דבתחילת השבת ל"ה התרומה מוקצה, משום דמצי לישאל עלי' ולהפריש מיני' ובי', למ"ד דלא גזרו על שבות בביה"ש, ע"כ אף דאח"כ כבר א"א לתקנה, מ"מ כיון שהיא ראוי' לכהן ל"ה מוקצה. [↑](#footnote-ref-693)
693. אך שו"ר בד' הריטב"א לעיל שם דמבו' דמכח הא דה"ז ראוי להיות ניתר ע"י הפרת בעל או התרת חכם, ל"ה הככר מוקצה כלל, עיי"ש, ונתבאר במ"מ מוקצה ב' דף מס' 18 בסופו. [↑](#footnote-ref-694)
694. וצ"ב לפ"ז במה שעמד הפמ"ג באש"א סימן ש"ח סקע"ט דמ"ט לא אמרו הכא דהא דתרומה ביד ישראל מותרת בטלטול הוא משום דאי בעי מיתשיל, וכתב דהוא משום דאיירי בתרומה שכבר באה ליד כהן (ועכשיו היא ביד ישראל) דל"מ בה שאלה, או דהוא משום דלאו מצוה לאיתשולי, וצ"ע שהרי בדבריו שם מבו' דככר שנדרה ממנו הוי מוקצה, אף דאי בעיא מיתשלא ומצוה לאיתשולי, והרי דל"מ מידי הא דמצי לאיתשולי, וצ"ע [↑](#footnote-ref-695)
695. ואמנם הנה התוס' בעירובין ל' ב' סוד"ה ולפרוש כתבו במה שאמרו התם דלסומכוס מערבין לנזיר ביין משום דאי בעי מיתשיל אנזירותי', דהוא רק משום דחזי השתא לכהן, אך דבר שאינו ראוי עכשיו לשום אדם אין מערבין בו אף דאי בעי מיתשיל, - ולפ"ז י"ל עד"ז גם בהא דתרומה ל"ה מוקצה משום דאי בעי מיתשיל, דהוא רק משום דחזיא השתא לכהן, וניחא דלא תיקשי ע"ז מסוגיית הגמ' לעיל מ"ו ב' דנדרה מככר הוי מוקצה, די"ל דאיירי התם כשאסרה הככר על כל העולם, וכמש"כ התוס' שם (ד"ה מי יימר) בתי' בתרא, או כמש"כ בחי' הר"ן לעיל מ"ז א' דל"מ בזה הא דחזי לאחריני, משום שהיא אינה רשאית ליתנו במתנה, ונימא דה"ז טעם לחשבו כדבר שאינו ראוי כלל, דל"מ בזה הא דאי בעי מיתשיל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-696)
696. מבו' בכל דבריו, דאיסורא דכלי שמלאכתו לאיסור, הוא מכח הקצאתו, וע"כ תליא בנידו"ד אם אדם מקצה דבר שאינו ראוי לו וראוי לאחרים, ועמש"נ בזה במ"מ מוקצה ג' דף מס' 6. [↑](#footnote-ref-697)
697. והמחזיק ברכה שם כתב דאם זה שנמנע מלשתות העשן ביו"ט הוא משום חומרא, דיודע שהעושים כן יש להם על מה שיסמוכו והתירא הוא, ומ"מ רוצה להחמיר על עצמו, שפיר מהני הא דחזי לאחרים, וה"ז מותר בטלטול, וכ"כ החזו"א שם דאם אין מחזיקין מנהגן לאיסור מן הדין, אלא כדברים המותרים והחמירו, הוי כדבר האסור משום נדר, וכיון שראוי להנוהגין היתר לי"ב משום מוקצה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז בדין טלטול מצה שרוי' להנוהגין בו איסור. [↑](#footnote-ref-698)
698. אך מד' המהר"י ן' נעים והשעה"מ נראה דס"ל דהא דדבר האסור הוי מוקצה, אי"ז משום דהאיסור חושבו כדבר שאינו ראוי, אלא הוא משום דהוא מקצה אותו כיון דבפועל לא חזי לי' מחמת האיסור, וע"כ כל שאחרים נוהגין בו היתר, וכיון שהם נוהגין כן ע"פ רבותיהן, מותר אף לו ליתנו להם, ולי"ב משום לפני עור, חשיב כדבר הראוי לאחרים, - ונפ"מ בזה הוא בדבר איסור הראוי לגוי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-699)
699. וניחא בזה דלא סתרי ד' רש"י התם, למש"כ בתשו' רש"י סימן ק"ב דהבא מחוץ לתחום אסור למי שבא בשבילו אף בטלטול, - ואמנם כנראה דהתם הוא תשו' ר"י ב"ר יהודה, וכאשר כ"ה בסידור רש"י ובמחזו"ו, וי"ל דרש"י גופי' לא ס"ל כן. [↑](#footnote-ref-700)
700. אך המחזיק ברכה בסימן תקט"ו סק"ב ד"ה ולי ההדיוט כתב כיון דלפירש"י חזינן דדבר שאינו ראוי לו וראוי לאחרים מותר בטלטול, אף דבפי' הסוגיא מפרשי לה ש"ר בע"א, לית לן לאפושי פלוגתא ולומר דפליגי על רש"י בדין היוצא מפירושו, דלא נגע בפלוגתייהו, ואפושי פלוגתא לא מפשינן, - וצ"ע דכיון דחזינן דס"ד דכיון דלא חזי הלולב בטלטול לדידה הוא אסור בטלטול, הרי דאם הא דקמ"ל דהוא מותר, הוא משום דחזי אף לדידהו, משמע דאלמלי ה"ט הי' אסור בטלטול, אף דחזי לאנשים.

     ואמנם באמת יש לפרש הנידון התם בע"א, די"ל דכיון דלולב אין תורת כלי עליו, אף שהוא ראוי למצוה, מ"מ הי' לנו לאסרו בטלטול, וע"ד שכתבו התוס' שם מ"ב ב' (ד"ה טלטול), וכמו שעמד ע"ז הרש"ש בסוכה שם, ואך שהתירוהו חכמים בטלטול מכח המצוה, וע"כ הי' מקום לאסרו לנשים, ובעינן להא דאיכא מצוה אף לדידהו, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן כ"ג, - ויש להוסיף, דגם בד' רש"י משמע דאין הנידון התם משום דלא חזי לדידה אלא לאחריני, (דודאי דכל שהוא ראוי לבעלים מותר לכל אדם לטלטלו), אלא משום די"ל דאין ע"ז תורת כלי לגבי נשים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-701)
701. כן פירשו התוס' בסוכה מ"ב ב' ד"ה טלטול, אך בפירש"י ביבמות שם משמע דמפרש דמה שאמרו דטלטול בעלמא הוא, היינו דלי"ב איסור כלל, והמרומי שדה שם כתב דאזיל לטעמי' בסוכה מ"ב א' דכל שהוא ראוי למצוה חשיב כלי, ומה"ט הוא דלולב מותר בטלטול אף לנשים. [↑](#footnote-ref-702)
702. ואמנם מבו' בד' התוס' שם דהי' מקום לחלק בזה בין זר לכהן, ואף אם לגבי כהן ל"ה הדם מוקצה כלל, מ"מ לגבי זר הוי מוקצה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-703)
703. ואמנם בדבר המותר בהנאה, שהוא מותר לנכרי ומותר ליתנו לו, כתב המג"א בסימן תמ"ו סק"ג דל"ה מוקצה, וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסימן ש"ח סקכ"ה, והגר"ז שם סוס"ט, והמקו"ח בהגהתו למג"א שם סקנ"ו, ובדה"ח סימן ס' ס"ט, - ובד' המג"א בסימן תמ"ו שם בסו"ד מבו' דכל דליכא נכרי ליתנו לו, הוי מוקצה, וכ"כ הדה"ח שם, אך הבית מאיר בסימן תמ"ד ס"ה תמה ע"ז, ואכמ"ל, - ובעיקר הדברים צ"ע ממש"כ כמה מקמאי דבגד שעטנז אסור בטלטול, אף שהוא ראוי ליתנו לנכרי, אך הכלכלת שבת בדיני מוקצה אות ב' כתב דהיינו רק כשהוא עומד לישראל כשיסיר ממנו את הכלאים, ואינו עומד ליתנו לנכרי. [↑](#footnote-ref-704)
704. אך בד' המקו"ח בהגהתו למג"א סימן ש"ח סקנ"ו מבו' דבשר חי של נכרי ל"ה מוקצה, משום דהוא ראוי לו ע"י בישול, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-705)
705. ויש להוסיף, דדעת רש"י בביצה כ"א ב' ורבים מקמאי דכל הא דמאכל בהמה מותר בטלטול הוא לר"ע דנפש בהמה במשמע, אך לר"ע הוא אסור בטלטול, ונתבאר במ"מ למלאכת אוכל נפש דף מס' 16, ולדידהו הדין נותן דמאכל או כלי שאינו ראוי אלא לנכרי אסור בטלטול לכו"ע, - וגם לדעת ש"ר דפליגי וס"ל דמאכל בהמה מותר לטלטול לכו"ע, דעת כמה מקמאי דהוא משום דבטלטול שאינו אלא מדרבנן התירו לצורך בהמה, ונתבאר במ"מ למלאכת אוכל נפש שם, ולפ"ז מסתברא מילתא דדבר שאינו ראוי אלא לנכרי אסור לטלטול, אך למש"כ הרמב"ן במלחמות בביצה שם דהא דמאכל בהמה מותר בטלטול, הוא משום דכל שעומד לאוכל נפש אדם ובהמה לאו מוקצה הוא, י"ל דיש להתיר אף בדבר הראוי לנכרי, דלאו מוקצה הוא. [↑](#footnote-ref-706)
706. ובזה מתישב דלא תיקשי ממה שמצינו כמה גווני דאף דיש תקנה להאיסור, מ"מ כיון דאי"ז עומד לכך הוי מוקצה, ועמד ע"ז בס' מגילת ספר סימן נ' סקי"א, עיי"ש, דשאני הכא דדמאי אינו דבר האסור כלל לגבי עניים, וכל שבידו להפקיר נכסיו ויהא ראוי לו, חשיב כאוכל הראוי לדידי', וי"ל עוד למש"נ להלן עפי"ד העמק ברכה. [↑](#footnote-ref-707)
707. וזה ע"ד מש"נ להלן די"ל דדבר האסור משום קנס וכיו"ב ל"ה מוקצה, אף דבפועל לא חזי. [↑](#footnote-ref-708)
708. אך בדין פירות שהביא נכרי מחוץ לתחום, מבו' בד' הראשונים דאם היו אסורין לכל ישראל, היו אסורין בטלטול, ונחלקו אם משום שאינם אסורין אלא למי שהביאו בשבילו ל"ה מוקצה, ונתבאר בדף מס' 30, ויש לחלק. [↑](#footnote-ref-709)
709. אך הגר"ז בסימן ש"ח סוס"ט כתב דהא דחדש ל"ה מוקצה הוא משום דהוא עומד להאכילו לבהמות ולמוכרו לנכרים, וכ"כ המנחת ביכורים לתוספתא שם, - ומצינו בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' ספ"ב דאם אסר ככר על עצמו בשבועה הוי מוקצה, אלמלי הא דחזי לאחרים, אף דאי"ז אלא איסור גברא. [↑](#footnote-ref-710)
710. אך הלבוש בסימן תרי"ב ס"י כתב דהא דאוכלין ביוהכ"פ ל"ה מוקצה, הוא משום דחזי לקטנים, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן תרי"א סוסק"ב, והא דל"ה מוקצה אף בדליכא קטנים, בפשוטו הוא משום דכל דחזי לאחרים ל"ה מוקצה, אף כשאינם בעיר ובפועל א"א ליתן להם, וכמש"כ הסה"ת והסמ"ג בדין חלה במקום שאין כהן, ונתבאר בדף מס' 30, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ה' דכל אוכלין ביוהכ"פ הוו מוקצה, והאמרי בינה בדיני שבת סימן ט' והאו"ש בפ"ד מיו"ט ה"י תמהו ע"ז, דהרי חזי לקטנים, אך מכוון הגרע"א הוא, (כמש"כ בס' שלמי תודה דיני יו"ט סימן כ"א בשם הקה"י) דהוו מוקצה לענין אכילה, דע"ז ל"מ הא דחזי לקטנים, (וע"ד שכתבו התוס' לעיל מ"ו ב' דנדרה מככר הוי מוקצה לאכילה, אף דחזי לאחרים). [↑](#footnote-ref-711)
711. ומש"כ הרא"ש דמותרין בטלטול כיון דמותר לישראל אחר, טעמא דהוא דקא יהיב לומר דמותרין בטלטול ואין כאן איסור מוקצה כלל, מדחזינן דשרי לישראל אחר. [↑](#footnote-ref-712)
712. אך שמא יש לחלק, דשאני דמאי הראוי לעניים, דאי"ז דבר האסור לכל העולם, ומשא"כ בטבל דרבנן דהוא איסור לכל העולם, אלא שהקטנים אינם מצווין, ול"מ הא דחזי לקטנים אלא ביוהכ"פ דאיסורא דיומא גרם לי', אך אכתי צ"ע דמ"ש ממאכל אסור הראוי לבהמה דל"ה מוקצה, ומ"ש ראוי לקטנים מראוי לבהמה. [↑](#footnote-ref-713)
713. וי"ל עוד, למש"כ העונג יו"ט בסימן צ"ו, והאחיעזר בח"ג סימן פ"א סקי"ט, דמודה הרשב"א דאסור להאכיל טבל דרבנן לקטן משום איסור הנאה של כילוי, ומש"כ לדון בהא דאין מערבין בטבל דרבנן, הוא משום דסגי לזה במה שהקטן יכול ליקח בעצמו ולאכול, וע"כ שפיר הו"ל מוקצה. [↑](#footnote-ref-714)
714. וביותר צ"ע במש"כ הרמב"ן וש"ר לעיל שם דטעמא דרשב"ג דמטלטלין דבר הראוי לעורבים ולנעמיות, הוא משום דחזי לאחריני, דא"כ מ"ט תלי בהא דכל ישראל בני מלכים הן. [↑](#footnote-ref-715)
715. ואמנם ל"ב שיהא ראוי בפועל "בשבת זו", וכמש"כ הסה"ת בסימן פ"ד, ונתבאר להלן, אך מ"מ בעינן שיהא ראוי בפועל לאחר השבת. [↑](#footnote-ref-716)
716. ובד' הגר"א בסימן ש"ח סכ"ט משמע דהא דבעינן שיהיו הבע"ח מצויין, הוא נלמד ממה שאמרו בסוגיין דאף לרשב"ג אין מטלטלין חבילי זמורות הראויין לפילין משום דפילין לא שכיחי, - והיינו דאף דלרשב"ג ל"ב שיהיו דרך בנ"א לגדל מינים אלו, מ"מ בעינן שיהא דרך עשירים לגדלם, דבכה"ג מהני הא דכל ישראל בני מלכים, דמכח זה חשבינן לה לגבי דידי' כדבר הראוי, אך כל שאין דרך עשירים לגדלם, לא חשיב כדבר הראוי, דאף דכל ישראל בני מלכים, מ"מ גם בני מלכים אין דרכן לגדלן, ומזה נלמד לדידן, דבעינן שיהיו הבע"ח מצויין, וכל שאינם מצויין, לא חשיבי לדידי' כדבר הראוי. [↑](#footnote-ref-717)
717. אך הב"י שם כתב להגי' בד' הר"ן, וכן הסכימו האחרונים. [↑](#footnote-ref-718)
718. ובד' הדרכ"מ שם בתו"ד משמע דכ"ה דעת רבים מקמאי, דאין מטלטלין מאכל הראוי לבע"ח המצויין, אלא כשיש לו בע"ח אלו, והמאמ"ר שם סקכ"ג תמה ע"ז, דלא מצינו מאן דס"ל הכי, וגם בד' הרמ"א בשו"ע שלא השיג ע"ד השו"ע בזה, משמע דס"ל דשרי, והביאו הביאוה"ל שם סכ"ט. [↑](#footnote-ref-719)
719. ועיי"ש שכתב דהא דמותר לטלטל מאכל בע"ח המצויין שיש להן בעלים, היינו משום דכל שיש להן בעלים מותר ליתן להן מזונות, אף שאין מזונותיהן עליו, וזה כמו שצידד הביאוה"ל שם סי"א, - אך למש"כ הא"ר שם סוסק"י והביאו הביאוה"ל שם דאסור ליתן מזונות לפני בע"ח של אחר, צ"ל דהא דמותר לטלטל מאכל בע"ח המצויין שיש להם בעלים, הוא משום דראוי ליתנו לבעלים להאכילו להן, וסגי בהכי דלא יהא זה מוקצה. [↑](#footnote-ref-720)
720. ורי"ו והטור שם ובקיצור פסקי הרא"ש כתבו דאף דאין מטלטלין חצב אף שהוא מאכל לצביים, והיינו משום דס"ל דדמי דין חצב וחרדל זל"ז, ותנא דברייתא דמטלטלין את החצב, הוא לטעמי' דס"ל דמטלטלין את החרדל, ולפ"מ דקי"ל דאין מטלטלין את החרדל, ה"נ אין מטלטלין את החצב. [↑](#footnote-ref-721)
721. לכאו' מכוון דבריו הוא דתנא דברייתא ס"ל דאף מן העניים יש שמגדלים יונים בבתיהן, וע"כ הוא דמטלטלין את החרדל, ול"ד ללוף דאין מטלטלין אותו אף שהוא מאכל לעורבים, משום דאין מגדלין את העורבים אלא עשירים, וכמש"כ הפסקי רי"ד בריש פירקין. [↑](#footnote-ref-722)
722. אמנם הנה הרמב"ן והר"ן לעיל קכ"ז ב' כתבו די"ל דכל הא דמטלטלין את הלוף מפני שהוא מאכל לעורבים, היינו משום שאינו ראוי אלא לעורבים, אך אם הי' עומד ע"י תיקון לאכילת אדם, ל"ה מהני הא דהוא ראוי לעורבים, - אך משמעות דבריהם דד"ז תליא במש"כ לדון אם יש להתיר לטלטל דמאי מכח הא דהוא ראוי לעניים, אף שהוא עומד לאכילת הבעלים ע"י תיקון, וע"כ להתוס' לטעמייהו דס"ל לעיל שם דמהני בדמאי הא דהוא ראוי לעניים, ה"נ מטלטלין דבר הראוי לחי', אף שהוא ראוי לאדם ע"י תיקון, - ואמנם לדעת הרשב"א בסוגיין לכאו' ד"ז תליא בפלוגתא דת"ק דמתניתין ות"ק דברייתא בדין חרדל. [↑](#footnote-ref-723)
723. דאף אי נימא בדעת הר"ן דאין מטלטלין מאכל בהמה, אלא כשהוא ראוי בפועל לאכילתם בשבת, וה"נ אין מטלטלין תרומה במקום שאין כהן, מ"מ אין להצריך מכח זה שיהיו רגילין לגדלו באותו מקום, וסגי במה שיש בנ"א באותו מקום שיש להם יונים, והוא ראוי לאכילתם, - ואין לומר דכל שרגילין לגדלו באותו מקום, ה"ז עומד טפי בפועל לאכילתן, דזה לא תלי במה שרגילין באותו מקום לגדלו, אלא במידת האפשרות שיבא להאכילן, דאם יש לשכנו הקרוב אליו בע"ח זה, ה"ז עומד בפועל טפי לאכילתו, אף כשאין בנ"א רגילין לגדלו, טפי מהיכא שבנ"א רגילין לגדלו, ואינו מצוי אלא ביד בנ"א הדרים בריחוק. [↑](#footnote-ref-724)
724. ואמנם הנה לפ"ז הדין נותן דמאכל הראוי לבע"ח המצויין במקום זה שאין להן בעלים, אין מטלטלין אותו, דבכה"ג א"א לומר דמכח הא דמצויין בע"ח אלו במקום זה, חשיב כדבר הראוי לגדלו, - אך זה דלא כמש"נ לעיל מד' המג"א בסימן שכ"ד סק"ז דמטלטלין עצמות הראויין לכלבים, אף אם אין מצויין במקום זה אלא כלבים שאין להן בעלים.

     והנה אמנם י"ל, דכיון דמצוה לזון את הכלב, ע"כ אף אם אין לו כלבים, חשיב כדבר הראוי, ול"ב שיהא ראוי לגדלו, - אך תיקשי דלפ"ז מ"ט בעינן שיהיו כלבים מצויין, ומשמע דהוא חד דינא עם הא דבכל מאכל הראוי לבע"ח בעינן שיהיו מצויין אצל רוב בנ"א, ולא סגי במה שישנם אצל קצת בנ"א, הרי אף אם אינם מצויין כ"כ, מ"מ כיון שראוי להאכילן להן, חשיב כדבר הראוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-725)
725. ואף אי נימא דלא קי"ל כד' הסה"ת, וכל שבפועל אינו ראוי לאכילה בשבת זו הוי מוקצה, ומה"ט אין מטלטלין עצמות במקום שאין כלבים, מ"מ לא נתישבו ד' הגר"ז והערוה"ש שפירשו דהא דאין מטלטלין במקום שאין כלבים, הוא מכח הא דבעינן שיהיו הבע"ח מצויין במקום זה, והא דבעינן שיהיו מצויין במקום זה, לכאו' אי"ז משום דאל"כ אי"ז ראוי בפועל לאכילה בשבת זו, דלזה סגי במה שיש בנ"א שיש להן לבע"ח זה, דדמי להא דלמ"ד דכל ישראל בני מלכים הן מטלטלין את הלוף, אף שאין עורבים מצויין במקום זה, דמ"מ כיון שיש בנ"א שיש להן עורבים, חשיב כדבר הראוי בפועל לאכילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-726)