קדושת בכור ה_ דרגות
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב אי_ש סטפנסקי

**סימן א**

**מתנות כהונה דבכור בהמה טהורה**

נחלקו האחרונים ביסוד דין מתנות כהונה דבכור בהמה טהורה, האם עצם השם בכור גורם לב' דברים שונים, קדושת בכור וקדה"ג ומלבד זאת מחייב לתתו לכהן, ואינם תלויים זה בזה, או שמא המתנות כהונה הוא תוצאה מקדושת בכור ולא יתכן חיוב לתתו לכהן בלא קדושת בכור. הזכר יצחק סי' נ"ב ואבי עזרי פ"ה מבכורות ה"ג נקטו דהמתנ"כ הוא תוצאה מהשם בכור, ואילו הגרי"ז נקט דהוא דין בפ"ע.

א. הזכר יצחק הוכיח מהא דאמר רב בבכורות יב: בהמת שביעית פטורה מן הבכורה, דלאכלה אמר רחמנא ולא לשריפה. ומשמע דאפי' נתינה לכהן אין צריך, והכא הדין שריפה סותר רק לקדושה ולא למתנ"כ, ומוכח שהמתנ"כ תוצאה מהקדושה, וכל דליכא קדושה ליכא חיוב נתינה. ולפי מש"כ כמה אחרונים (מרומי שדה שם קוב"ש ח"ב סי' ט"ז טורי אבן ועוד) דעיקר הפטור הוא משום דאין זה שלו, דהתורה נתנה לו לאכלה ולא לשריפה ולא לסחורה, וכיון שאינו שלו הוי כהפקר שפטור מבכורה, לק"מ, דהפקר פטור לגמרי מדין בכורה בין מקדושה ובין ממתנ"כ.

ב. עוד הוכיחו הזכר יצחק סי' נ"ד ומקדש דוד סי' י"ד סק"א ואבי עזרי שם משיטת הרמב"ם פ"ג מתמורה ה"ב דתמורת בכור ניתנת לכהנים, (ודלא כתוס' זבחים עה: דאינה ניתנת לכהנים), והא תמורת בכור אינה בכור ויש בה רק קדושת בכור גרידא. ומוכח דדין מתנ"כ של בכור נובע מקדושת הגוף של בכור. [זהו צד מחודש, דבפשטות אף לפי הזכר יצחק המתנ"כ נובע מקדושת בכור ולא מקדה"ג של קרבן בכור]. וכשיטת הרמב"ם מוכח מקושיית הגמ' זבחים ט. ואימא שחטיה לשם בכור ליהוי בכור ונפק"מ למתביה לכהנים, ובפשטות הכונה שניתן לכהנים אע"פ שאינו בכור באמת, כיון שיש בו קדושת בכור. ומקדש דוד שם דחה דהכונה לאסור לזרים, ובחי' מרן רי"ז הלוי הל' בכורות דחה דקאי על מתנ"כ שלאחר שחיטה, ועכ"פ לדעת הרמב"ם גם דבר שאינו בכור כל שיש בו קדושת בכור ניתן לכהנים.

ג. עוד הוכיחו המקדש דוד ואבי עזרי מהגמ' בכורות כח. דבכור בע"מ ניתן לכהן מדכתיב ובשרם יהיה לך, וקאמר שם שלא מצינו כן בכל התורה כולה, וביאר השיטמ"ק בשם תוס' חיצוניות דדבר תימה הוא שהרי עיקר מתנת בכור היינו תם כשראוי להקריב למזבח, אבל הכא דפקע מיניה קדושת מזבח לא היה לנו לומר שיתנהו לכהן כיון דהוי בע"מ, שהרי חטאת ואשם אינה מתנה לכהן אלא תמימים, עכ"ל. ומבואר דעיקר מתנ"כ נובע מהקדושה, והא דיש מתנ"כ אף בבע"מ אע"ג דליכא קדושה הוי דבר שאינו בכל התורה. ועי' חי' מרן רי"ז הלוי הל' בכורות עמ' נד מה שביאר דברי התוס' שם עפ"י שיטתו דאיכא ב' דיני מתנ"כ.

ד. ומאידך הקשה הזכר יצחק מהגמ' בב"מ ו: דמוכיח שתקפו כהן אין מוציאין מהא דספק בכור קדוש בגו"ע, והא ספק ממון לקולא ומדוע קדוש בגו"ע, ועל כרחיך דהוי כתקפו כהן ואין מוציאין. ואם נאמר שהדין נתינה לכהן תוצאה מהקדושה מאי פריך, הא לגבי הקדושה שפיר יש לפשוט לחומרא, אלא מוכח להפך, שהקדושה נובעת מהדין נתינה וכיון שנפשט לקולא שוב גם דין קדושה ליכא, וזהו צד חדש. וכתב לדחות דאיירי לענין פט"ח, וגיזה ועבודה היינו איסור הנאה ואין הכונה לאיסור גו"ע, והתם באמת האיסה"נ לר' יהודה נובע מהמתנ"כ להפך מבכור בהמה טהורה. ובסי' נ"ד כתב דבמסקנת הסוגיא שם אף בפט"ח המתנ"כ נובע מהקדושה. ועי' מקדש דוד שם ואבי עזרי שם שהאריכו לבאר הסוגיא שם. וכתב שם עוד ראיות לדברי הזכר יצחק דיסוד המתנ"כ נובע מהקדושה.

ה. עוד הקשה הזכר יצחק לדבריו מדקדוק דברי רש"י בכורות ג. לגבי מוכר אזנו לעכו"ם, דפריך ולימא ליה שקול אזנך וזיל, פירש רש"י דאי נמי בע"מ הוי ניתן לכהן, ולא כתב דאי נמי בע"מ הוי קדוש ליאסר עד שישחטנו, ומשמע קצת דמתנ"כ הוי דין בפ"ע ואינו תלוי בקדושה.

בכתבי הגרי"ז תמורה י: כתב דהא דקדשי מזבח פטור מבכורה אין זה רק מחמת שאין קדושה חלה על קדושה כמש"כ רש"י חולין קל., דאם כן אכתי הו"ל לתתו לכהן מדין מתנ"כ, אלא הוא פטור בפ"ע שנלמד מצבי ואיל או מבישראל, עי' מש"כ תמורה שם. ואזיל לשיטתו דדין מתנ"כ אינו נובע מהקדושה.

**שותפות עכו"ם לר' יהודה**

בבכורות ב. ר' יהודה אומר המקבל בהמה מן העכו"ם וילדה מעלין אותו בשויו ונותן חצי דמיו לכהן, ונחלקו הראשונים אי איירי בבכור בהמה טהורה, רש"י ותוס' פי' דרק נתינה לכהן איכא אך קדושת הגוף ליקרב למזבח ליכא הואיל וחציו לעכו"ם, ומבואר דאיירי בבהמה טהורה, אך רגמ"ה שם כתב דאיירי בפט"ח. והנה ר' יהודה מחייב שותפות עכו"ם בבכורה ומכל מקום ממעט בדף ט: מלא תעבוד בבכור שורך אבל אתה עובד בשלך ושל אחרים, דשותפות עכו"ם שרי בגו"ע. ובפשטות משמע דממעט מכל קדושת בכורה, ואיכא רק דין מתנ"כ בלבד, וכיון שנותן חצי דמיו לכהן שוב נפטר לגמרי מדין בכורה, ומוכח מכאן דהדין נתינה אינו נובע מהקדושה אלא הוא דין בפ"ע. וכן כתב בחי' מרן רי"ז הלוי הל' בכורות: וגדולה מזו שמעתי מאחי הגר"מ ז"ל להוכיח דאיכא מצו נתינה בבכור אף בגוונא דלית ביה קדושת קרבן כלל משותפות עכו"ם לר' יהודה דמותר לגזוז ולעבוד בו ומכל מקום ניתן לכהן.

ובזכר יצחק שם כתב שלפי רש"י ותוס' באמת קושיא גדולה היא, אך לפי רגמ"ה דאיירי בפט"ח ליכא קושיא. וכן הביא מהשיטמ"ק בתמורה יא: דשותפות עכו"ם לר' יהודה אסור לשחוט שיפול בו מום, אלמא קדושה נמי איכא. ולפי"ז המיעוט מגו"ע לר' יהודה אינה גילוי שאין בזה קדושה כלל אלא מתנ"כ בלבד, אלא הוי מיעוט מיוחד מאיסור גו"ע, אך שאר דיני קדושת בכור אית ביה, ושפיר שייך לומר דמחמת כן איכא נמי דין מתנ"כ.

ובמס' תמורה יא: מספק"ל לרבא הקדיש חד אבר מהו בגיזה, ופשט משותפות עכו"ם לר"י דמיעטיה רחמנא מגו"ע אף דחצי של ישראל קדוש. ודחי התם לא נחתא ליה קדושה כלל הכא נחתא ליה קדושה. ופירש רש"י התם גבי בכור ליכא שם קדושה ואפי' לחלקו של ישראל, דשותפות עכו"ם פוטרת מן הבכורה. והקשו תוס' הא מיעוט זה נאמר לר"י דס"ל שותפות עכו"ם חייבת בבכורה. ולכן כתבו לא נחתא ליה קדושה כלל היינו ליקרב אך קדושה מיהא איכא. ובשיטמ"ק שם הוסיף אבל קדושה חלה עליו שאוסר לאכלו עד שיומם. ובדעת רש"י כתב הגרי"ז דשותפות עכו"ם לר' יהודה נתמעט מדין קדושה לגמרי ואין זה רק מיעוט מגו"ע, וכל מה שר' יהודה מחייב שותפות עכו"ם בבכורה היינו במתנ"כ, ושפיר כתב דאף לר"י שותפות עכו"ם פוטרת מן הבכורה.

ובדעת תוס' יש לפרש עפ"י מה שיתבאר להלן בעז"ה סי' ב' וסי' ג' דבדין בכור איכא ג' סוגי קדושות קדושת בכור, קדושת הגוף מדין קרבן, וקדושת הקרבה. ולדעת תוס' שותפות עכו"ם לר"י יש בה רק קדושת בכור ואין בה קדושת קרבן כלל כיון שאין קדושה לחצאין, ואף שבעלמא קדושת בכור אוסרת בגו"ע אף בגוונא דליכא קדושת קרבן, הכא נתמעט בקרא איסור גו"ע, אך שאר דינים שנובעים מקדושת בכור איכא, משא"כ הקדיש חד אבר איכא נמי קדושת קרבן. [ואפשר עוד דבשותפות עכו"ם לר"י איכא נמי קדושת קרבן אך לא קדושת הקרבה ובהקדיש חד אבר איכא נמי קדושת הקרבה, וכן מוכח מדברי החזו"א בכורות סוף סי' י"ח דנקט ששותפות עכו"ם לר"י עושה תמורה, ועל כרחיך שיש בזה קדושת קרבן, וצ"ע בזה]. ושפיר כתב השיטמ"ק דאסור לאכלו עד שיומם, וזהו מדין קדושת בכור שבו. [ובאמת חזינן כאן חידוש דקדושת בכורה בלא קדושת קרבן אוסרת באכילה בלא מום, ואם נאמר דאיכא נמי קדושת קרבן ורק קדושת הקרבה ליכא ניחא טפי]. ודחיית הגמ' לפי תוס' נראה דכל המיעוט מאיסור גו"ע נאמר רק בקדושת בכור ולא בקדושת קרבן.

ובדף ט: כתב רש"י אע"ג דמחייב ר"י למיתב חצי דמיו לכהן שרי בגו"ע שאין קדושה לחצאין. וצ"ע מדוע הוצרך לכך תיפו"ל דאיכא מיעוט מגו"ע ומיעוט זה מגלה שאין קדושה כלל. וכתב המנח"א בשם הגרי"ד דרש"י בא לפרש טעמא דקרא דהתורה מיעטה מקדושה בהאי קרא משום שאין קדושה לחצאין, ונפק"מ היכא דיש לעכו"ם שותפות באם או היכא דאיכא לעכו"ם שיעבוד בעלמא, דהשתא לא שייך טעמא דאין קדושה לחצאין כיון שכל הולד בבעלות ישראל ובאמת לר' יהודה יאסר נמי בגו"ע, ואפשר שיהיה בו נמי קדושת קרבן וצ"ע בזה. ולהנ"ל נראה דכל זה שייך לשיטת רש"י דהוי מיעוט מעיקר קדושת בכור, אך לתוס' ושיטמ"ק דהוי מיעוט מאיסור גו"ע בלבד אין זה שייך להא דאין קדושה לחצאין, ואפשר דאף בשותפות עכו"ם באם יפטור ר"י מגו"ע.

והא דאמר ר' יהודה נותן דמיו לכהן דמשמע שהבכור עצמו מותר לגמרי, לדעת תוס' צריך לדחוק דאף הבכור עצמו אסור וכמש"כ השיטמ"ק, אלא שחכמים חייבוהו לתת דמיו לכהן משום טיבותא דכהן, ואין זה יפטור כלל את קדושת הבכור עצמו. ועי' חזו"א בכורות ט"ז סק"ב שהקשה איך הפקיעו חובת נתינה של הבכור עצמו, הא בזה שנתן דמיו לא יצא ידי חובת נתינה דאורייתא. ובמנחת אברהם שם הביא מר' אהרן חידוש גדול, ששותפות עכו"ם לר"י כיון שאין בו קדושת הקרבה יכול לפדותו ולתת ממון אחר כנגדו. אך מכל מקום נראה דאם נשאר בו קדושת בכור והוי רק פטור מגו"ע לא שייך לפדותו, ורק לרש"י דליכא קדושת בכורה כלל שייך לומר כן, ולדעת תוס' ושיטמ"ק אכתי צ"ע איך הפקיעו חכמים מצות נתינה.

ומעתה עולה שלפי רש"י שבמיעוט של גו"ע נאמר מיעוט מקדושת בכור לגמרי, ומכל מקום איכא מתנ"כ, מוכח להדיא כשיטת הגרי"ז דמתנ"כ אינו נובע מקדושת בכור אלא ב' דינים נפרדים הם. אך לפי תוס' שנאמר בזה רק מיעוט מאיסור גו"ע ואכתי קדושת בכור עליו ליאסר לאכלו עד שיומם אין ראיה לפלוגתת האחרונים הנ"ל.

**קדושת פט"ח**

רש"י בכורות ט: כתב דפט"ח אסור בהנאה לר' יהודה מסברא, משום דלא גרע מבכור בהמה טהורה, אלא דלר' שמעון דשרי בהנאה ממעט ליה מקרא. ודבריו צ"ע דבכור בהמה טהורה אסור בהנאה משום קדושת קרבן ומה זה שייך לאיסה"נ דפט"ח. ומבואר מרש"י דבבכור בהמה טהורה עצם השם בכור הוא סיבה לקדושה אף היכא דאין קדושת קרבן כלל, וכפי שיבואר להלן סי' ב', ובפט"ח נמי איכא שם בכור, וילפינן מבכור בהמה טהורה דיש בה קדושה ליאסר בהנאה. ובאמת האיסור הנאה דפט"ח אינו משום מיאוס כערלה וכה"כ ושאר איסורי הנאה אלא משום קדושה כאיסור הנאה דעגלה ערופה, וכפי שהארכנו בקוטרס איסור הנאה בקדשים.

ועפי"ז ביאר הגרי"ד מש"כ תוס' ריש בכורות דיש איסור להפקיע דין פט"ח ע"י מכירת העובר לעכו"ם, ולכאורה קשה מאי שנא משאר מתנות כהונה דאין איסור להפקיע קודם שחל החיוב, וביאר עפ"י הנ"ל דאיסור הנאה דפט"ח יסודו משום קדושה והוי כבכור בהמה טהורה דיש איסור להפקיע קדושה.

והנה נחלקו הראשונים האם פט"ח אסור בגו"ע, דמדברי הריב"ן מכות כא: מבואר דאסור וכן הוא בחי' הריטב"א שם, דכיון שיש איסור בפ"ע בבכור בהמה טהורה לאסור בגו"ע איסור זה קיים גם בפט"ח עד שיפדנו, והרא"ש בכורות ט: כתב דאיסור הנאה דפט"ח בהנאת גופו היינו שעובד בו או שגוזזו ליהנות בשערו, אבל אם היה שערו מסובך ומזיק לו שרי, דאינו בלאו דלא תגוז כיון דלית ביה אלא קדושת דמים. והביאור בדעת הריב"ן והריטב"א י"ל כהנ"ל דכשם שילפינן אסה"נ בפט"ח מבכור בהמה טהורה כך ילפינן איסור גו"ע, דכיון שנאמר בבכור בהמה טהורה דין מיוחד של איסור גו"ע ששייך לקדושת בכור ולא לקדושת קרבן, וכפי שיתבאר להלן סי' ב', שפיר יש ללמוד דין זה לפט"ח. והרא"ש נקט דאיסור זה נאמר להדיא רק בשור וצאן ולא בפט"ח.

עוד יש לבאר עפי"ז מש"כ רגמ"ה בבכורות ט: דשותפות עכו"ם לר' יהודה בפט"ח מותר בהנאה, והקשה הגרי"ז הא רש"י ביאר דליכא קדושה בבכור בהמה טהורה משום דאין קדושה לחצאין, אך בפט"ח לא שייך כן, ומה"ת דליכא איסה"נ. ולהנ"ל ניחא, דכל המקור של איסה"נ בפט"ח הוא מחמת השם בכור לענין קדושה, וכיון שנתמעט בקרא דגו"ע שאין קדושה כלל בשותפות עכו"ם ממילא ליכא קדושה אף בפט"ח, ונשאר רק דין מתנ"כ בלא איסה"נ.

העולה מדברינו דכשם שבבכור בהמה טהורה איכא ב' דינים, מתנ"כ וקדושת בכור (בלא קדושת קרבן) אך בפט"ח איכא ב' דינים מתנ"כ לפדותו בשה וקדושת בכור לאוסרו בהנאה. ומעתה מש"כ הזכר יצחק עכ"פ בס"ד דגמ' בב"מ דלגבי בכור טהורה המתנ"כ נובע מהקדושה ולגבי פט"ח הקדושה נובעת מהמתנ"כ, לפי כל הנ"ל דאיסור הנאה דפט"ח נלמד מבכור טהורה לא נראה לחלק כן כלל.

**סימן ב**

**קדושת בכור**

קיי"ל דאין קדושת הגוף חלה על טריפה יוצא דופן כלאים וטומטום ואנרוגינוס, וכמש"כ הרמב"ם פ"ג מאיסורי מזבח ה"י דהוי כמקדיש עצים ואבנים לפי שאין קדושה חלה על גופן והרי הן חולין לכל דבר. ואפי' תמורה שחלה על בע"מ קבוע כיון דהוי סוף קדושה, אינה חלה על פסולים אלו כמש"כ הרמב"ם פ"א מתמורה הי"ז דהרי זה כמי שהמיר בגמל או בחמור לפי שאין במינן קרבן. וצ"ע מדוע בכור חל אף על פסולים אלו, כדמוכח במנחות ו. וברש"י ד"ה מה ליוצ"ד דבכור חל על טריפה, וכן מבואר ברש"י חולין קלו: דבכור קדוש אפי' טריפה דהא קדישתיה רחם. ובבכורות ג. ילפינן דבכור חל אפי' על נפל וכל שכן על טריפה. וכן לענין טומטום כתב הרמב"ם בכורות פ"ב ה"ה דנולד טומטום הרי זה ספק בכור ויאכל במומו לבעליו. וכן מצינו בסוף פ"ב דבכורות שלפי ר' טרפון יוצא דופן חייב בבכורה.

ותירץ הגרי"ז דבכל בכור מלבד הקדושת קרבן איכא סיבה נוספת לקדושה מחמת עצם השם בכור, דבכור הוא סיבה לקדושה, ויש כמה דינים שנובעים מקדושה זו, כגון איסור גו"ע שנאמר להדיא בבכור. ואף שכל דיני פסה"מ נובעים מקדושת הקרבן ולא מהשם בכור, מכל מקום איסור גו"ע שנאמר להדיא בבכור נאסר מחמת קדושת בכור אף בלא קדושת קרבן. ולגבי טריפה וטומטום וכו' אף שהופקעו מקדושת קרבן לא הופקעו מקדושת בכור. ועי' כתבי הגרי"ז תמורה יא. דבכור תם שנעשה אח"כ טריפה אינו עושה תמורה, דכיון שנטרף פקע ממנו קדושת קרבן ונשאר בו רק קדושת בכור ואינו עושה תמורה. ומעתה בכור טריפה וטומטום יהיו אסורים בגו"ע מחמת עצם השם בכור, וכן שאר דינים שנובעים מקדושה זו וכפי שיבואר.

**דינים שחלים מחמת קדושת בכור**

בגמ' זבחים עה: נסתפק רמב"ח ג' ספיקות בתמורת בכור, א, בכור לב"ש אין מאכילין לנדות תמורתו מהו, ב, בכור אינו נפדה תמורתו מהו, ג, בכור אינו נשקל בליטרא תמורתו מהו. וכתב בשיעורי הגרמ"ד תמורה יג: בשם הגרי"ז דיסוד ג' ספיקות אלו אחד הוא, דג' דינים אלו נובעים מקדושת בכורה ולא מקדושת קרבן, ואילו תמורה אין בה קדושת בכורה אלא קדושת קרבן בכורה בלבד, ומספק"ל האם אגב שחל בו שם קרבן בכור חלים בו גם דינים שנובעים מקדושת בכורה או לא.

וביאור ג' דינים אלו, א, ב"ש סוברים שכשם שבכור תם נאכל רק לכהנים ואסור לזרים ולטמאים, אך בכור בע"מ אע"פ שנאכל לטמאים כדכתיב בקרא כצבי וכאיל מכל מקום אינו נאכל לזרים ואינו נאכל לטמאים שטומאה יוצאת מגופן. ונקט הגרי"ז דאיסור זה אינו שייך לקדושת קרבן אלא לקדושת בכורה. ב, הא דבכור בע"מ אינו נפדה להתירו לגמרי, (כגון גו"ע וחלב ולהאכל לכלבים ואיסור נדות לב"ש ושאר דינים) אין זה משום שאין מה לפדות, וכדמשמע מלשון הגמ' בכורות לג: לא אלים למתפס פדיונו, דמצד זה היה מועיל פדיון, אלא דהתורה אסרה לפדותו, ולדעת רבא אי עביד לא מהני ואף לדעת אביי ילפינן מקרא דהפדיון לא מהני אף בדיעבד, וכדאיתא כל זה בתמורה ה:, ונקט הגרי"ז דמה שחידשה תורה דלא מהני פדיון בבכור בע"מ אין זה מחמת קדושת קרבן שבו אלא מחמת קדושת בכור שבו, והשתא מספק"ל בתמורת בכור שיש בו רק קדושת קרבן ומכל מקום כשנפל בו מום נאכל בלא פדיון, האם יועיל פדיון להתירו לגמרי. ואין להקשות מדוע לא יועיל פדיון בבכור בע"מ לכה"פ להתיר את הדינים שחלים בו מחמת קדושת הקרבן, כגון תמורה וכדו', די"ל שאין פדיון לחצאין וכיון שעל קדושת בכור נתחדש בקרא דלא מהני פדיון שוב לא שייך בו פדיון כלל, ורק בתמורת בכור שאין בו קדושת בכורה אלא קדושת קרבן בלבד שייך בו פדיון. ג, איסור זלזול דאינו נמכר באטליז, בריש פ"ה דבכורות תנן דפסה"מ נמכרין באטליז משום שהנייתן להקדש ובכור ומעשר אין נמכרין משום שהנייתן לבעלים, ונקטו תוס' דהוא דין דאורייתא, ובפשטות משמע שאין הבדל כלל בין בכור ומעשר לשאר פסה"מ, אלא שבבכור הנייתן לבעלים ובשאר פסה"מ להקדש. ואם כן אין מקום לביאורו של הגרי"ז בגמ', ולדברי הגרי"ז צ"ל דאף שטעם הדבר משום הנייתן לבעלים והנייתן להקדש מכל מקום השתא נתחדש דבכל פסה"מ ליכא איסור זלזול ובבכור ומעשר איכא איסור זלזול, ונקט הגרי"ז דאיסור זלזול בבכור נובע מקדושת בכור ולא מקדושת קרבן, ושפיר מספק"ל מה הדין בתמורה, ועדיין צ"ע.

עוד יש לבאר עפ"י הנ"ל, דהנה בחי' מרן רי"ז הלוי הל' בכורות כתב בדעת רש"י והרמב"ם דהא דאחר שחיטה ליכא איסור מכירת מע"ב אין זה גזיה"כ בעלמא, אלא ששחיטה מתרת לאיסור קדש לגמרי, עיי"ש שהרחיב לבאר בזה מחלוקת רש"י והרמב"ם עם תוס' בזבחים. ולכאורה עדיין מצינו ג' דינים שנוהגים גם לאחר שחיטה, א, איסור זלזול בשקילת הבשר, וכמש"כ הרש"ש בכורות לג. דזה אסור גם לאחר שחיטה. ב, דין שנאכל רק בתוך שנתו, וכבר העיר בזה האבי עזרי הל' בכורים דאם נאכל לכלבים ועכו"ם מדוע צריך לאוכלו תוך שנתו. ג, איסור אכילה לזרים ונדות לב"ש. [עוד מצינו איסור גאולת מעשר בהמה, דהחזו"א נקט שזה אסור אף לאחר שחיטה, ובכתבי הגרי"ז בכורות לב: נקט כפי שיטתו דכיון ששחיטה מתרת לגמרי לאיסור קדש ליכא איסור גאולה מסברא. אמנם גם להגרי"ז רק ר' אשי סובר כן, אך לרב ורבא דביארו באופנים אחרים לולי קרא היה איסור גאולה ומכירת מע"ב אף לאחר שחיטה, וכבר העיר בזה בחי' מרן רי"ז הלוי שם].

ולהנ"ל יש לבאר דבאמת שחיטה מתרת לגמרי לאיסור קדש, אלא שדינים הנובעים מקדושת בכור אינם ניתרים בשחיטה כלל, וג' דינים אלו איסור זלזול באטליז ואכילה תוך שנתו ואיסור אכילה לזרים נובעים מקדושת בכור, וכנ"ל, ולכן הם נוהגים גם לאחר שחיטה. שוב מצאתי שכתב כן במנחת אברהם זבחים ט. בשם הגרי"ד.

ולפי"ז אתי שפיר מש"כ תוס' ב"ק יב: בסוף העמוד דאף לר' יהודאי גאון דבכור בע"מ לא חשיב רעהו לרבנן, מכל מקום לאחר שחיטה ודאי לא חשיב ממון גבוה אפי' בזמן שביהמ"ק קיים, דהא אפי' לנכרי שרי להאכיל. ולכאורה הא מצינו כמה דינים שנוהגים אף לאחר שחיטה, וכנ"ל. אמנם לפי מה שנתבאר הוא פשוט, דכיון שקדושת קרבן פוקע לגמרי ונשאר רק קדושת בכור ודאי חשיב רעהו.

ונמצא שקדושת בכור גורמת לכמה דינים, א, איסור גו"ע בפ"ע מלבד איסור גו"ע הרגיל, ב, איסור אכילה לזרים ונדות לב"ש, ג, דין נאכל תוך שנתו, ד, אין לו פדיון, ה, איסור זלזול באטליז. ומאידך מצד זה אין תמורה ואין איסור הטלת מום לר' מאיר ואין איסור חלב ואיסור להאכילו לכלבים ועכו"ם דפסה"מ. וכן נראה פשוט דליכא מצוה להקדישו אלא כאשר יש בו קדושת מזבח.

**בע"מ מעיקרו**

עוד הוסיף הגרי"ז לחדש (הובא במנחת אברהם בכורות ב. ושיעורי הגרמ"ד תמורה יג:) דבכור בע"מ מעיקרו אין בו קדושת קרבן כלל אלא קדושת בכור בלבד. דהנה בזבחים עה: מקשינן וכי אם אמר הפדו לי בכור שהתפיסו לבה"ב שומעין לו, ופירש רש"י שרוצה לפדותו כדי להתירו בגו"ע, והקשו תוס' הא פסה"מ לאחר פדיון נמי אסורין בגו"ע, ואיך יועיל הפדיון להתירו בגו"ע, ותירצו דמיירי בבכור שהוא בע"מ מעיקרו, והקשה מהרי"ט אלגזי בריש פ"ה דבכורות והא בע"מ מעיקרו בשאר קדשים מותר בגו"ע לאחר פדיון משום שמעיקרא חל בו רק קדושה לימכר, אך בכור שהוא בע"מ מעיקרו כיון שחל בו קדה"ג כמבואר בבכורות יד. מדוע יותר בגו"ע ע"י הפדיון. וביאר הגרי"ז עפ"י הנ"ל דכיון שחל בו רק קדושת בכורה ולא קדושת קרבן, ומה שהוא אסור בגו"ע אין זה מדין פסה"מ אלא מחמת האיסור המיוחד שנאמר בבכור, שפיר יועיל פדיון להתירו, אלא שנתחדש שאין פדיון לקדושת בכורה, אך אם היה פדיון היה מותר בכל הדינים שנובעים מהקדושת בכורה.

ובמנחת אברהם בכורות כא: כתב שלפי הגרי"ז בכור בעל מום מעיקרו אינו עושה תמורה, דכיון שקדושתו רק מכח קדושת בכור ואין בו קדושת קרבן לא שייך בזה תמורה. והא דתנן בבכורות יד. חוץ מן הבכור ומעשר דאף בע"מ מעיקרו קדוש לכל הדברים המנויים שם, צ"ל דלא קאי על הא דתנן שם דעושין תמורה, ודוחק, וכן המנ"ח ריש שנ"א נקט דבע"מ מעיקרו עושה תמורה, ודלא כהגרי"ז. וכן יש לבאר נפק"מ נוספת שלפי הגרי"ז בע"מ מעיקרו החלב שלו מותר ואם מת מותר להאכילו לכלבים אף למ"ד אין פודין להאכילו לכלבים, דאיסור חלב וכלבים נאמר רק בפרשה דפסה"מ, ומצד זה בע"מ מעיקרו שאין בו קדושת קרבן מותר, וכל מה דאסור בגו"ע הוא רק מהדין המיוחד שנאמר בבכור.

ובפשטות יש לבאר באופן אחר, דהנה לגבי איסור הטלת מום איתא בבכורות לג: דלר"מ אסור להטיל מום בבע"מ, ולאחר פדיון מותר דילפינן מקרא תמים יהיה לרצון, ומבואר בגמ' שם דבבכור בע"מ אע"פ שמותר לשוחטו ולאוכלו מכל מקום אסור להטיל בו מום, דכל שלא נעשה בו פדיון קדושתו חמורה טפי, עי' להלן סי' ד'. ובתוס' שם מבואר דבכור בע"מ מעיקרו מודה ר"מ דשרי. וכתב החזו"א בכורות סי' כ"ד סק"א דמקורן מהגמ' בתמורה כא. דתמורת בכור ומעשר כיון שאין ראויין להקרבה לעולם אין בהם איסור הטלת מום אף לר"מ, וכן מבואר במס' ע"ז יג: דבזה"ז אין איסור אף לר"מ לפי שאינו ראוי להקרבה לעולם, וכן מהריט"א בכורות שם כתב על תוס' דהו"מ למימר דאצטריך קרא דתמים יהיה לתמורה שהיא בע"מ מעיקרו. ומבואר מכל זה דבכל אופן שאין ראוי להקרבה מתחילתו קלישא קדושתו ואין בזה איסור הטלת מום. ומבואר בחזו"א שם שאין זה תנאי בדין הטלת מום לר"מ, אלא לכל דבר קלישא קדושתו, וכפי שיתבאר כן לגבי רעהו לר' יהודאי גאון. והנה פשוט דבתמורת בכור ומעשר ובתמורה דבע"מ מעיקרו ובזה"ז איכא נמי קדושת קרבן, דלא שייך קדושה דבכור בכל אלו, ומכל מקום קלישא קדושתו, והוא הדין לגבי סברת התוס' דס"ד שיועיל פדיון להתיר מאיסור גו"ע היינו אפי' שחל בו קדושת קרבן. ונפק"מ גדולה בזה שלפי מש"כ בדעת החזו"א ודאי בכור בע"מ מעיקרו עושה תמורה ויש בו כל דיני פסה"מ, ומכל מקום כיון שקלישא קדושתו ס"ד שיועיל בו פדיון.

והנה במס' ב"ק נג: איתא דשור פסה"מ שנגח פטור דלא חשיב רעהו, ובהמשך הגמ' שם מבואר דחייב וחשיב רעהו, ורק לגבי בור פטור משום שאין המת שלו. וכתבו תוס' שם בשם ר' יהודאי גאון דבתחילה איירי בבכור שנפל בו מום, דאע"ג שמותר לשוחטו ולאוכלו כל עוד שלא שחטו לא חשיב רעהו, אך בהמשך הגמ' איירי בשאר פסה"מ שנפדו דחשיב שפיר רעהו כיון שנעשה בהם מעשה פדיון. והעולת שלמה בתמורה ז: הקשה לדעת חכמים דקק"ל לא חשיב רעהו היכי משכח"ל הא דתנן בבכור נאמר לא תפדה ונמכר ובמע"ב נאמר לא יגאל ואינו נמכר, הא בכור נמי אינו נמכר לפי שאין זה שלו ואין כאן מעשה מכירה כלל. ובפשטות י"ל דאיירי בבע"מ, אך לפי ר' יהודאי גאון אף בע"מ לא חשיב רעהו ואין זה שלו. ותירץ דבע"מ מעיקרו מודה ר' יהודאי גאון דחשיב רעהו. ומבואר בדבריו דבע"מ מעיקרו גרע מבכור בזה"ז, דהא להדיא מבואר בתוס' שר' יהודאי גאון איירי אף בזה"ז.

ושמעתי ליישב עפי"ז סתירת דברי רש"י, דבדף נג: כתב כדברי ר' יהודאי גאון דאיירי בבכור, ובדף נא: כתב שור פסה"מ כגון בכור בע"מ שהוא של כהן דקרינן ביה שור רעהו או שור קרבן שנפל בו מום ונפדה דקרינא ביה שור רעהו וכו', ומבואר דבכור חשיב רעהו ודלא כר' יהודאי גאון. ויש שמחקו דברי רש"י בדף נג: עי' הגו"צ שם. אך לפי הנ"ל הדברים מדוייקים דבדף נא: להדיא איירי בבע"מ מעיקרו, וחילק בין בכור לשאר פסה"מ, ואילו בדף נג: יש להעמיד בבכור שהיה תם ונעשה בע"מ, דבזה לא חשיב רעהו.

**מעשר בהמה**

במנחת אברהם בכורות כא: נקט בפשיטות דבמעשר בהמה ליכא קדושה מחמת עצם השם מעשר אלא מחמת קדושת קרבן בלבד. והטעם דחייל קדושה על בע"מ מעיקרו אינו מחמת קדושה עצמית כמש"כ הגרי"ז לגבי בכור אלא מגזיה"כ, וכמש"כ רש"י בכורות יד. שאפי' במומן חלה עליהן קדושה חמורה, דבכור רחם מקדשו ובמעשר כתיב לא יבקר בין טוב לרע דמשמע בין תם בין בע"מ, עכ"ל. וכ"כ המנח"א בכורות נג. והביא כן מדברי הגרי"ז בהל' תמורה דף סא. משא"כ במעשר בהמה דעצם החפצא אין בו שום חלות דין ושם מלבד הקדושת הגוף של מעשר, עכ"ל, אלמא אין במע"ב קדושה מחמת עצמו אלא קדושת קרבן.

ומאידך המנחת אברהם זבחים ט. כתב בשם הגרי"ד דהטעם שאסור למכור באטליז אף לאחר שחיטה הוא משום שבשחיטה פקעה לגמרי קדושת הקרבן, אך הקדושה שחלה מחמת עצם שם מעשר נשארת גם לאחר שחיטה, והובאו דבריו לעיל. ומבואר להדיא דאף במע"ב איכא קדושה עצמית מלבד הקדושת קרבן. [וציין שם שכן נתבאר בריש פ"ט דבכורות, אמנם שם נתבאר להפך, וצ"ע].

וכן מה שביאר הגרמ"ד תמורה יג: את ג' ספיקות הגמ' בזבחים עה: בתמורת בכור, דאיסור מכירה באטליז והא דלא מהני פדיון נובעים מהדין קדושה שמחמת עצמו ולא מחמת הקדושת קרבן, הרי דינים אלו קיימים גם במעשר בהמה, ועל כרחיך דגם שם איכא קדושה עצמית, וכן נתבאר שם בדבריו להדיא.

ואם ננקוט כהגרי"ד והגרמ"ד דאף במע"ב איכא קדושה עצמית, וננקוט כביאורו של הגרי"ז בגמ' בזבחים דהא דלא מהני פדיון בבכור ומעשר הוא מחמת הקדושה העצמית, שאין פדיון לקדושה זו, על כרחיך צ"ל דאף האיסור גאולה שיש בבכור ומעשר הוא מחמת הקדושה העצמית, שהרי בגמ' תמורה ה: מבואר דהאיסור הוא זה שגורם שלא יחול הפדיון. ומעתה אם ננקוט כדברי הגרי"ד דע"י שחיטה לא הותרה הקדושה שמחמת עצמו הרי זה סותר לביאורו של הגרי"ז בגמ' בכורות לב: בדברי ר' אשי דאי אפשר להעמיד את הלא יגאל דמעשר בהמה על גאולה, משום שלאחר שחיטה פשיטא דאין איסור גאולה, דכיון שהשחיטה התירה לגמרי את הקדושה שוב לא שייך לאסור בגאולה, ולהנ"ל הקדושה העצמית שגורמת לאיסור פדיון לא הותרה בשחיטה. ומוכח מדברי הגרי"ז הנ"ל או דבמע"ב הכל תלוי בקדושת הקרבן, או דאף הקדושה העצמית ניתרת בשחיטה, או דאיסור גאולה ומה דלא מהני פדיון אינם תלויים בקדושה העצמית אלא בקדושת הקרבן.

ונפק"מ טובא בין המנח"א להגרי"ד והגרמ"ד, דלפי המנח"א בע"מ מעיקרו (לפי הגרי"ז דאין בו קדה"ג) במעשר בהמה עושה תמורה ויש בו כל דיני פסה"מ כגון איסור גו"ע חלב ולהאכיל לכלבים, משא"כ להגרי"ד והגרמ"ד. וכן מש"כ העולת שלמה דבבכור בע"מ מעיקרו מודה ר' יהודאי גאון דחשיב רעהו, אם נבאר דבריו עפ"י הגרי"ז ונאמר כהמגדל עוז דר' יהודאי גאון איירי אף במע"ש, הוא הדין איירי בבע"מ מעיקרו, דהתם אין חילוק. ויש לדון לפי הגרי"ד והגרמ"ד האם במע"ב שיש בו רק קדושת מעשר בלא קדושת קרבן איכא איסור גו"ע מחמת עצמו, דילפינן העברה העברה מבכור, או שמא כיון דהוי דין מסויים בבכור לא ילפינן למע"ב אלא איסור גו"ע שבו נובע רק מהדין פסה"מ.

**סימן ג**

**קדושת הגוף בלא קדושת הקרבה**

במס' בכורות נג. מייתי דברי ר' עקיבא יכול יעלה אדם מעשר בהמה מחו"ל לארץ ויקריבנו ת"ל והבאתם שמה וכו', ובתמורה כא: קאמר כן לגבי בכור חו"ל דאינו קרב אף בדיעבד, (משא"כ לר' שמעון דקרב בדיעבד). וברמב"ם פ"א מבכורות ה"ה כתב מצות בכור בהמה טהורה נוהגת בארץ ובחו"ל ואין מביאין בכורות מחו"ל לארץ וכו' אלא יאכל במומו. והראב"ד גרס בדבריו אלא הרי היא כחולין, והשיג דאפי' לר"ע דאית ליה האי סברא לא אמר אלא ליקרב אבל קדושת בכור יש בו ואינו נגזז ונעבד ואינו נאכל אלא במומו. וכתב הכס"מ דנזדמן לראשונים נוסחא מוטעית, ולפי נוסחא שלפנינו לק"מ. ובחי' הגר"ח הל' מע"ש הקשה דמכל מקום כיון שכתב הרמב"ם אלא יאכל במומו מוכח דאין זה כחולין ממש, [בפשטות הראב"ד לא גרס אלא יאכל במומו ובמקום זה גרס אלא הרי היא כחולין]. ויישב, דהראב"ד סובר דהוי מניעת הקרבה בלבד, ובעיקר קדה"ג ליכא חיסרון כלל, והרמב"ם סובר דכל קדושת בכור שבו הוא רק לענין איסורי בכור ואיסורי קדש אבל לענין דין הקרבה הרי הוא מופקע מעצם דין בכורה, ולענין הקרבה אמרינן דאין בכור בחו"ל כלל, ולכן כתב הרי הוא כחולין, דכלפי קדושת הקרבה הוי כחולין. וכן מדוייק מרש"י בכורות נג. דכתב ליקרב לאו קדוש, ומשמע דליכא קדושה כלל ולא רק מניעת הקרבה. וכן דייק האבי עזרי מע"ש שם מתוס' ב"ק יב: דליכא קדושת הקרבה כלל. והביא שם סתירה ברשב"א בענין זה, עיי"ש.

ומבואר מדברי הגר"ח דשייך קדושת הגוף לענין איסורי קדש בלא קדושת הקרבה, וכתב המנחת אברהם שם לדון לפי"ז כמה נידונים, א, איסור הטלת מום לר' מאיר. דהנה לעיל הובא שאיסור מטיל מום תלוי בקדושת קרבן, ויש לדון אי תלוי בקדושת הגוף או בקדושת הקרבה. וכתב שם דהמנ"ח רפ"ז אות י"ג נקט דאסור, ובמקור ברוך ח"ב סי' ב' נקט בשם ר' מאיר שמחה דשרי, וכן נקט הגרי"ז שלפי הגר"ח בדעת הרמב"ם מותר להטיל מום. [במקור ברוך נראה דנקט בדעת הרמב"ם דהוי חולין גמורין ומותר לאכול בלא מום, ורק באופן הבכור בא"י ויצא לחו"ל חל בו קדושה, עיי"ש, ואין זה שייך לדברי הגר"ח הנ"ל].

ב, עלו לא ירדו. במקור ברוך שם נקט דבכור בחו"ל לר"ע לפי הראב"ד עלו לא ירדו, ולהרמב"ם עלו ירדו כיון דהוי כחולין גמורין. וכן נראה לפי מש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם כיון שמופקע מתורת הקרבה אפי' עלו ירדו. וציין המנח"א למש"כ ישועות מלכו דבכור בחו"ל אם עלו לא ירדו.

ג, תמורה בבכור חו"ל. החזו"א תמורה ל"א סק"ט דן האם בכור בחו"ל לר"ע עושה תמורה, דבגמ' תמורה ח: מוקי מתני' בבכור חו"ל ומבואר מדברי ר"ע שם דלולי החיסרון שאינו בבית בעלים הרי הכהן עושה תמורה. וצידד לדחות דר"ע אמר כן לטעמיה דריב"נ, עיי"ש. ויסוד הנידון הוא האם תמורה תלויה בקדושת הגוף או בקדושת הקרבה.

והנה בבכורות טז. מבואר דפסה"מ קודם פדיה עושה תמורה וקרב, ולאחר פדיה עושה תמורה ואינו קרב אלא אזלא למיתה. ויש לבאר דקודם פדיה נשאר גם קדושת הקרבה, ולכן עושה תמורה גמורה ותמורתו קרבה, אך לאחר פדיה נפקע קדושת הקרבה ואיכא רק קדוה"ג, ואם כן גם התמורה חלה בה קדה"ג בלא קדושת הקרבה דאין לתמורה מהיכן לקבל קדושת הקרבה, ולכן אזלא למיתה, דאי אפשר להקריבה בלא תורת הקרבה. ומעתה נראה פשוט שאפילו לפי מה שהוכיח החזו"א דבכור בחו"ל עושה תמורה מכל מקום תמורתו אינה קרבה אלא מתה, דכיון שאין בה קדושת הקרבה הרי זה כתמורת פסה"מ אחר פדיון.

ד, מצוה להקדישו. באבי עזרי הל' מע"ש שם כתב שלפי הגר"ח בדעת הרמב"ם מסתבר שאין מצוה להקדישו, אך לפי הראב"ד דהוי רק מניעה גרידא נסתפק אם יש מצוה להקדישו, עיי"ש.

ה, עוד יש לדון האם יש בזה דיני פסה"מ, דהנה פשוט שאסור בגו"ע שהרי אפי' קדושת בכור בלא קדושת קרבן כלל אוסרת בגו"ע, אך לגבי איסור חלב ואיסור להאכיל לכלבים יש לדון אי תלוי בקדושת הקרבה או בקדושת הגוף גרידא.

ו, עוד יש לדון אי חשיב רעהו לר' יהודאי גאון, דאפשר דמה שנקט שאף בזה"ז לא חשיב רעהו לרבנן היינו לר' שמעון או אף לר"ע לשיטת הראב"ד דהוי רק מניעת הקרבה, אך לר"ע להרמב"ם דליכא קדושת הקרבה כלל אפשר דחשיב רעהו. וכן נראה מדברי התוס' ב"ק יב: דביארו דלא מוקי לריה"ג כר"ע משום דאם כן פשיטא ואין צריך קרא לריבויי שהוא ממון בעלים, ומשמע דאף לרבנן חשיב ממון בעלים.

**סימן ד**

**תם ונעשה בעל מום**

הנה בכל קדשים קיי"ל שאם הוממו צריכין פדיון, ולאחר פדיון נעשו פסולי המקודשין שיש בהן דינים מסויימים כיצד לנהוג בהם, ולאחר שחיטה נקט הגרי"ז דפקע לגמרי דין קדש שבהן. אך בכור ומעשר מיד כשהוממו מותרין בשחיטה ואכילה, ואף בהם צריך לנהוג ניהוגי קדש כשאר פסה"מ עד השחיטה, ושחיטה מתרת לגמרי איסור קדש שבהם, ומכל מקום נשאר בהם דינים מסויימים שחלים מחמת קדושת בכור, וכנ"ל. ובפשטות מה שיש בכל פסה"מ אחר פדיון יש בבכור ומעשר בלא פדיון ואין הבדל ביניהם. אך מצינו כמה חילוקים ביניהם.

דהנה בבכורות לג: מבואר דאף לר' מאיר שאוסר להטיל מום בבע"מ מכל מקום לאחר פדיון שרי, וילפינן מתמים יהיה, סד"א הואיל ואסירי בגו"ע במומין נמי ליתסרו קמ"ל קרא. ומכל מקום מבואר שם דבבכור בע"מ אוסר ר' מאיר להטיל מום, והקשה מהרי"ט אלגזי שם סי' מ"ב סק"א מאי שנא בכור משאר פסה"מ, הא בכור מותר ע"י מום בלא שום פדיון דמומו הוא פדיונו, ואחר שנפל בו מום הרי דינו כפסה"מ אחר שנפדו. וכתב שם לתרץ דשאני בכור שקדושתו מרחם, ועוד דעיקר קדושתו אינו רק בשביל הקרבה אלא גם משום מתנות כהונה, ולכן אפי' בע"מ מעיקרו קדוש אף דלא חזי להקרבה ואסור בגו"ע ואסור למוכרו באטליז, עיי"ש. ודבריו צ"ע דקדושה זו היא משום קדושת בכור, ואין זה טעם לאיסור הטלת מום.

ובפשטות מבואר בזה דאף שבכור ומעשר שהוממו מותרין בלא פדיון מכל מקום אין זה בדרגה שוה לשאר פסה"מ אחר פדיון, ולא אמרינן מומו הוא פדיונו, אלא כל שלא נעשה בו מעשה פדיון קדושתו אלימא, ונשאר בו יותר דרגה של קדה"ג, ולכן ר' מאיר אוסר להטיל בו מום. וכן מבואר בדברי ר' יהודאי גאון בב"ק נג: דאף שרבנן מודים שפסה"מ אחר פדיון הוי רעהו והמזיקו חייב מכל מקום בכור בע"מ לא הוי רעהו. וכן כתב החזו"א בכורות סי' כ"ב סק"ד ד"ה ל"א א', [ויישב עפי"ז את הגמ' בסנהדרין אף אם נאמר דאיסור מכירה באטליז דרבנן, דנקט בתורת סימן בעלמא שבבכור ומעשר שהוממו נשאר קדושה טפי משאר פסה"מ, דהא לא נעשה בהם פדיון, ולכן לא הוו בכלל בהמתה]. ועי' מש"כ החזו"א שם ד"ה ולמש"כ. וכן כתב החזו"א סי' כ"ד סק"א, עיי"ש.

והנה בבכורות לא. תנן כל פסה"מ נמכרין באטליז ונשחטין באטליז ונשקלין בלטרא חוץ מבכור ומעשר שהנייתן להקדש. וכתבו תוס' שם דאיסור זה הוא דאורייתא והוכיחו כן מהגמ' בסנהדרין דמחמת כן לא חשיב בהמתה. והוקשה לתוס' דלכאורה הא דשרי בשאר פסה"מ משום רווחא דהקדש הוי סברא באיסור דרבנן, וכתבו ושמא משום קרא נפקא דאין נוהגין בזיון בדבר שאין הנייתן להקדש. אך הרמב"ן והרא"ש שם נקטו דאסור רק מדרבנן. ובדעת רש"י לכאורה מצינו סתירה, דבמס' זבחים עה: כתב לחלק בין איסור פדיון בכור לאיסור זלזול דאיסור פדיון דאורייתא, ומשמע דאיסור זלזול הוי רק דרבנן. ואילו במס' ב"ק יג. נקט דהנפק"מ באיסור פדיון בכור הוא לפדותו להתירו לישחט באטליז, ומבואר דהוי איסור דאורייתא. ושמעתי ליישב דעת רש"י דתרי דיני איכא, בכור תם ונעשה בע"מ כיון שדרגת קדושתו אלימא טפי משאר פסה"מ הרי זה אסור מהתורה לישחט באטליז, ואילו שאר פסה"מ אחר פדיון היו בדרגה זו אף הם היו אסורים אף שיש רווחא להקדש. אך בע"מ מעיקרו כיון שדרגת קדושתו שוה לשאר פסה"מ ליכא איסור זלזול דאורייתא אלא דרבנן, ובזה חילקו בין בכור ומעשר לשאר פסה"מ דהיכא דאיכא רווחא להקדש לא גזרו. ומתני' דבכורות הוצרכה לטעם הנייתן לבעלים לאופן של בע"מ מעיקרו, ואילו רש"י בב"ק כתב דנפק"מ באיסור פדיון הוא בתם ונעשה בע"מ. ולפי"ז כל הספק בזבחים שם בהתפיס בכור לבה"ב מהו לשקול בלטרא, האם מותר לזלזל משום ריוח דהקדש בה"ב, הוא באופן שהתפיס בע"מ מעיקרו, דרק בכה"ג יש להתיר משום ריוח דהקדש, והשתא שפיר כתב רש"י דהאיסור זלזול הוא דרבנן.

והנה קיי"ל בבכורות טז. דכל פסה"מ אחר פדיון עושין תמורה ותמורתן מתה, דצריכין פדיון ולא אלימי למתפס פדיונן. ויל"ע בכור ומעשר שהוממו האם עושין פדיון להקרבה או למיתה, דכל פסה"מ אין תמורתן קריבה משום שפקע מהם קדושת הקרבה כמש"כ לעיל, אך בכור ומעשר שהוממו שיש בהם יותר קדושה אפשר דתמורתן קריבה.

**סימן ה**

**בכור תם**

במס' ב"ק יב: מייתי פלוגתת ריה"ג וחכמים האם קק"ל חשיב רעהו או לא, ומקשינן מדתנן המקדש בחלקו בין קק"ד בין קק"ל אינה מקדושת, ומשני כי אמר ריה"ג מחיים. ומקשינן ומחיים מי אמר, והא אמר ר' נחמן דריה"ג מודה בבכור תם בזמן המקדש שאין יכול למוכרו כיון שעומד להקרבה בפועל, ומשני מתנ"כ שאני דמשולחן גבוה זכו. ולשיטת תוס' שם בעלים שקידשו בחלק הבשר הרי היא מקודשת, ורק בחלק הכהנים דהיינו חזה ושוק אינה מקודשת, דשולחן גבוה שייך רק במתנ"כ. וקושיית הגמ' דמהא דמשני כי אמר ריה"ג מחיים משמע דאף חזה ושוק רק לאחר שחיטה אינה מקודשת, אך אם הבעלים קידשו מחיים בחלק החו"ש מקודשת, וזה סותר לר' נחמן דכל שלאחר שחיטה הוי מתנ"כ ומפקיע רשות הכהנים אף מחיים חל על זה שם מתנ"כ להפקיע רשות הבעלים. ומשני אלא מתנ"כ שאני, דבאמת אין הבדל בין מחיים לאחר שחיטה אלא בין מתנ"כ דהיינו חו"ש בשלמים וחלק הבשר בבכור לבין חלק הבעלים בבשר שלמים דאין זה מתנ"כ.

וכתב בחי' מרן רי"ז הלוי הל' בכורות, דבירושלמי פליגי ריב"פ וריב"ל האם חלק הבשר דבכור נמכר לאחר שחיטה, וביאר דכו"ע לית להו דר' נחמן, וחלק הכהנים בחו"ש ודאי אינו שלהם כיון דהוי מתנ"כ, ופליגי בחלק הבשר שלפי ריב"ל כיון דכתיב כחזה התנופה וכשוק התרומה אף חלק הבשר חייל עליה שם מתנ"כ להפקיע רשות הכהנים, ואף שאוכלו מדין בעלים כשאר שלמים שהרי קיבל את הבכור מחיים, מכל מקום חל על זה שם מתנ"כ כלפי זה דאוכלו משולחן גבוה כדין מתנ"כ דחו"ש, ולפי ריב"פ כיון דכתיב יהיה לך הרי זה של הכהן. ור' נחמן הוסיף לחדש דכל שלאחר שחיטה הוי מתנ"כ להפקיע רשות הכהנים הוא הדין מחיים הוי מתנ"כ להפקיע רשות הבעלים, בין חו"ש בשלמים ובין חלק הבשר בבכור, דס"ל כריב"ל ומוסיף עליו דאף מחיים.

אך רש"י סובר דחלק הבעלים בבשר נמי אינו שלו, דהא דאמרינן משולחן גבוה זכו להפקיע ממון הבעלים אין זה משום מתנ"כ אלא עצם השם קודש גורם לזה, ולפי"ז ודאי הפקעה זו מתחדשת רק לאחר שחיטה שחל עליו בפועל שם קודש. וריב"פ בירושלמי סובר דהני מילי בשאר קק"ל, אך בבכור איכא גזיה"כ דיהיה לך שהתורה נתנה לכהן את חלק הבשר שיהיה שלו טפי משאר קרבנות, וכדחזינן לגבי גזל הגר דכתבו תוס' בזבחים שהתורה זיכתה זאת לכהן אע"פ שמשולחן גבוה זכו, וכן ר' יהודה סובר כן בכל מקדש בחלקו בקידושין נב., דהתורה יכולה לזכות לכהן את השולחן גבוה שיהיה שלו, אלא דאנן קיי"ל שבכל הקדשים התורה לא זיכתה, ובבכור לריב"פ או בגה"ג התורה זיכתה. ור' נחמן אמר דבר אחר לגמרי, דכל דבר העומד להקרבה התורה הפקיעה ממון הבעלים ואינם זוכים בקרבן עד ההקטרה בפועל, ומקשינן דאם מחיים מודה ריה"ג על כרחיך שחולק אחר שחיטה האם התורה זיכתה לו או לא, ודלא כתירוץ דאיירי דוקא מחיים, אלא להפך איירי דוקא לאחר שחיטה. ומשני מתנ"כ שאני, דר' נחמן איירי בבכור דוקא שאין הכהן זוכה במתנ"כ דבכור עד שעת ההקטרה, ומהקטרה ואילך שפיר זוכה כריב"פ, ולפי ריב"ל אף אחר הקטרה אינו זוכה כשאר חו"ש.

עוד הוסיף הגרי"ז שם לחדש, דהנה מסוגיא דב"ק מוכח דמתנ"כ דבכור הוא מדין מתנ"כ דקדשי המקדש ולא מקדשי הגבול, דהא לדעת תוס' הגמ' מדמה מתנ"כ דחלק הבשר למתנ"כ דחו"ש דאמרינן משולחן גבוה זכו, (אך לדעת רש"י אין ראיה, דסברא זו שמעיקרא לא קיבל הכהן את המתנ"כ אלא אחר הקטרה שייך גם בקדשי הגבול), וכן מוכח בגמ' בב"ק לגבי דשו"ט האם יש דין לתתו רק לכהן הראוי לעבודה. וצ"ע דהא בכור בע"מ נמי ניתן לכהן, ועל כרחיך דהוי קדשי הגבול. וכתב לחדש דתרי דיני נאמרו בבכור, חדא דין קדשי הגבול כתרומה וביכורים ורה"ג וכדו', דהבכור עצמו ניתן מחיים לכהנים. ועוד דין נתינה נאמר שלאחר הקרבת הבכור חלק הבשר ניתן לכהנים מדין מתנ"כ דקדשי המקדש, ומתחלק לאנשי משמר כדאיתא בירושלמי וברמב"ם. אלא דבדרך כלל לא משכח"ל דין זה, דהא קיי"ל שכהן הבא להקריב קרבן שלו עבודתה ועורה שלו, ואין זה מתחלק לאנשי משמר. ומכל מקום נפק"מ היכא שהוא בעל מום או טמא שאינו יכול להקריב ושולח אדם אחר מאנשי משמר דבכה"ג אין הבשר שלו מדין מקריב, הרי הבשר מתחלק לאנשי משמר, וכן כאשר הבעלים קדמו והקריבו את הבכור הרי הבשר מתחלק לאנשי משמר ואין בזה טוה"נ לתתו למי שירצה כקדשי הגבול.

ולפי"ז אתי שפיר טפי הא דקאמר ריב"ל דחלק הבשר אינו שלו מדין מתנ"כ, דאין זה שייך לשם מתנ"כ דבכור שניתן לכהן מחיים כמש"כ לעיל, אלא מחמת השם מתנ"כ המחודש שיש לאחר שחיטה שדינו ממש כחו"ש. [לכאורה כתב כן לדעת תוס' דאיירי במתנ"כ דלאחר שחיטה, אך לרש"י חידושו של ר' נחמן שייך לדין מתנ"כ דמחיים, שאין זה מדין קדשי המקדש].

הוספות לחידושו של הגרי"ז. א, בפשטות היה נראה מדברי הגרי"ז דכל הדין שבכור נאכל לכהנים הוא מחמת הדין המחודש של מתנ"כ לאחר שחיטה, דמחמת כן הוי כחו"ש. אך מב"ש דאמרי דאף בכור בע"מ אינו נאכל לזרים מוכח דהוא דין בפ"ע, ואף בלא המתנ"כ דקדשי המקדש.

ב, שיטת הראב"ד בהשגות פ"א מנדרים הי"א דבכור נאכל רק לזכרי כהונה, והובאו דבריו ברשב"א ומאירי נדרים י"ב. והקשו האחרונים מהגמ' בבכורות לג. דב"ש סוברים שבכור בע"מ אינו נאכל לנדות, משמע דלשאר נשים נאכל. ותירץ המנח"א שם דהראב"ד איירי בבכור תם שיש בזה לאו מיוחד שאסור לזרים, וס"ל דמחמת לאו זה אינו נאכל אף לנשיהם ועבדיהם, אך ב"ש איירי בבכור בע"מ שאין בזה לאו אלא ילפינן מקרא דכחזה התנופה ולכן נאכל לנשים. ויש להוסיף ביאור לזה עפ"י הגרי"ז שהלאו נאמר רק מחמת הדין הנוסף של מתנ"כ שנתחדש לאחר שחיטה.

ג, בשיעורי הגרמ"ד תמורה ח. הוכיח כדברי הגרי"ז מרש"י יבמות צט: לגבי התערובת, דאם יתן לכהן אחר להקריב הרי הוא יעכבנו לעצמו ויפסיד את הבשר, ומוכח דאינו מקבל את הבשר מדין בעלים אלא מדין מקריב, עיי"ש.

ד, יש לדון נפק"מ בין רש"י לתוס' האם ר' נחמן איירי אף בכהן שנולד בכור בעדרו, דלפי תוס' כיון שלאחר שחיטה חל על זה דין מתנ"כ אף מחיים אין זה שלו, אך לפי רש"י דלא זכה הכהן עד הקטרה הרי זה תלוי בחקירה האם הכהן חייב בנתינה והוי כנותן לעצמו או שמא אינו חייב בנתינה כלל. והשפת אמת הוכיח דאיירי אף בכהן שנולד בכור בעדרו מהא דפריך לר' נחמן מהגדילו התערובות משחררין זה את זה בכורן ירעו וכו', והתם איירי בנולד בכור אצלם.