60 בדיני הנגיעה האוסרת - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / ע_ז עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

חי' הראב"ד בטעם הא דנטל חבית וזרקה בחמתו לבור אינו אוסר, הגם שמדד בקנה אוסר, משום דכה"ג ליכא חשש ניסוך, והוכיח מזה דמגע בלא חשש ניסוך אינו אוסר.

בתורי"ד דנח: נ' דהא דכחו שלא בכונה מותר אף בשתי', הוא משום שכל איסור שתי' הוא משום חתנות, ובכחו ליכא משום חתנות, ולפ"ז ל"ש שיהא בכחו כלל איסור שתי'.

תמ"ד קי"ג כתב, דגם מ"ד במעצרא זירא דמותר היינו רק בהנאה, אך בשתי' ודאי אסור, והוכיח מזה דלדידן אסור כחו אף בהנאה.

כתב הרא"ה בבדה"ב דמ"ב., דטעמא דר' נתן הוא משום דחיישי' דילמא משהי לי' טפי ממאי דמיבעי לי' למדידה ועד דעת ניסוך ולא מינכר, ות"ק לא חייש.

וע"כ פירש דבדריכה ודאי יש לחוש לכך, דשאני מדידה דמוכחא מילתא ומשא"כ בדריכה.

וכ"ז בדלא צייר לי' בידי', אך בצייר לי' בידי' ואתינן למיחש משום הרגל, הרי דבזה אין לחוש כיון שאין דרך ניסו ברגל, וע"כ לא חיישינן.

וע"כ נמי במגע ע"י דבר אחר שאי"ז דרך ניסוך, לא אסר ר"נ, דלא חייש שהשאיר זמן יותר לצורך ניסוך.

ואמנם צ"ב, דאם אכן חיישי' שרוצה לנסך, מ"ט צריך להשאיר זמן יותר לצורך ניסוך, הרי בלא"ה יכול לנסך במעשה זה עצמו.

וחזינן מזה שאין הגוי מנסך במעשה שהוא לצורך אחר, או דבמעשה זה לא אסרו חכמים, כיון שיש לו צורך אחר ואין לחוש שמנסך בו, ורק אם באמת עושה מעשה אחר הוא שאסרו.

ומצינו כן בד' הרא"ה בהמשך דבריו כמה פעמים, וע' כן גם בדבריו בדמ"ה: דחיישי' בשמזג להן יין שמא הוסיף או הוריד במזיגתו, עיי"ש.

ומצינו כן גם בד' הר"ן בדנ"ח: בדין כחו, שדן מ"ט נאסור הרי עושה כן לצורך, ופירש הטעם דחיישי' שמא נגע בו או שעשה מעשה המוכיח על ניסוך, כיון דהוי בלילה ולא ראו, וצ"ע מ"ט בעי' לחוש שהוסיף לעשות מעשה המוכיח, וממ"נ אם רצונו לנסך ניסך במעשה זה, ובע"כ כנ"ל, דמשום מעשה זה א"א לאסור, וכמש"נ הטעם בזה.

וכן מבו' גם בד' הרא"ש גבי דריכה בגת, דבעי' צייר לי' לידי' כמש"כ הטור דאל"כ חיישי' שינסך ביד וכמש"כ הרשב"א, וצ"ע דמ"ש ממדדו בקנה דלא חיישי' שנתכוין לנסך, וא"כ מ"ט הכא נחוש שנגע וניסך, הרי טרוד הוא במלאכתו, ובע"כ דהגם דלא חיישי' שמנסך במעשה שעושה לצורך מלאכתו, אך שפיר חיישי' שעושה מעשה נוסף שאינו לצורך מלאכתו ומנסך בו, וז"פ.

ברא"ש מבו' דטעמא דמדידה ודכוותה משום טירדא, ומכח זה הוא שחילק.

ועי' חזו"א סי' מ"ט סק"ז במוסגר וסי' מ"ז סק"ז

אך בל' הרמב"ן לא מצינו ענין טירדא, ויל"פ עפי"ז דמה"ט אינו מחלק בין האופנים, עיי"ש.

אך בל' הר"ן בריש סוגיין במוסגר נזכר ענין טירדא, וצ"ע אם זה מהר"ן.

וע' ל' הרשב"א בקצר דמ"ב. דבאונס ההיתר הוא משום דבאונסו הי' טרוד, וע"כ אחר שעבר האונס וכבר אינו טרוד ה"ה מנסך, אך לדעת הרמב"ן דאין ההיתר משום טירדא, י"ל דאין שייך לומר כן, ודו"ק.

אמנם במדידה וכו' נ' ברשב"א דההיתר הוא משום שיש צורך אחר, וע"כ כתב שאין אנו בקיאין לידע מה מוכיח ומה אין מוכיח, וזהו מה שחילק הראב"ד דכשהי' ישראל אחר ול"ה לו צורך כ"כ להציל, יש לחוש לניסוך ולאסור.

ולכאו' תרוייהו צריכי, דאלמלי ה"ט דמוכיח שיש לו צורך, חיישי' דמעיקרא כלל אין כונתו להציל אלא כונתו לנסך, ואך דגם אחר שיש לו צורך וכונתו להציל, מ"מ הואיל ואדוקין בניסוך חיישי' שכיון שנוגע בו ה"ה מנסכו, וע"ז הוא דמהני הא דטרוד הוא, וז"ב.

וע' ל' הראב"ד במתני' דנ"ה: דג"כ נזכר ענין טירדא.

ולכאו' יש להוכיח דבעי' לטירדא, דאל"כ מה דנו הראשונים בהכניס ידו וסבור ששמן הוא, ואח"כ נודע לו שיין הוא, דמ"מ בהוצאתו מנסך, ועי' רא"ש בשם הראב"ד, הרי בע"כ עלי להוציא וא"כ אין בזה ראי' על ניסוך, ובע"כ דלא סגי בזה שיש לו צורך אחר, דמ"מ י"ל דכונתו גם לנסך, ורק אם טרוד בדבר אחר הוא שיש להתיר, וצ"ע.

אך באמת הרמב"ן כשחילק בין רבא ואגרדמים למדידה, הזכיר דבמדידה מוכח שאין כונתו לנסך, ובאגרדמים וברבא לא מוכח, ולפ"ז י"ל דל"ב טירדא, אך בעי' שיהא מוכח שאין כונתו לנסך, וכמו שפירש הרמב"ן, וע"כ היכא דלא מוכח, אף שאין מקור שניסך, ה"ז אסור.

ובזה מתישב משה"ק הר"ן ע"ד הרמב"ן דמה מדמי הגמ' אגרדמים לההיא דרבא, ולהנ"ל ניחא, דמייתי' מינה דל"ב מגע שהוא ראי' על ניסוך, אלא כל דליכא הוכחה שלא ניסך, ה"ז אסור, ודו"ק.

למדנו לפ"ז פלוגתת הראשונים, דדעת הרשב"א דאף שהכניס ידו לצורך הוצאת האתרוג, מ"מ אחר שתפש האתרוג תו ה"ה אוסר בהנאה, וע"כ הוצרכו לתפוש ידו שלא ישכשך, ונגיעה בלא שכשוך אינה אוסרת, ואילו דעת הרמב"ן ודעימי' דאף אחר שתפש האתרוג אינו אוסר בנגיעתו, ורק אם הי' משכשך שלא לצורך הי' אוסר בהנאה.

ונ' פשוט דהרשב"א לטעמי' אזיל, ?והוא במש"כ הרשב"א לגבי נפל לבור ועלה, דאף בשלא ניצל ממיתה ה"ז אוסר, ואילו ברמב"ן בקושיתו על הרי"ף ובקושיתו על רש"י מ' דפליג, אך חזו"א דחה הראי' מד' רמב"ן בקו' על הרי"ף, ונ' פשוט דהכא דמי להתם, וצ"ע היטב בד' התוס' והרא"ש בזה.?

רא"ה דנ"ט דריב"ב שרו שלא בפניו כיון דלאו אורחי' הוא כלל דכל שלא בפניו אין כאן שם ניסוך ולא שם תקרובת, ומ' דאינו נאסר אף אם כונתו באמת לניסוך, וצ"ב מ"ש מכל זריקה המשתברת, ואולי יש לדמות לפירש"י דמכות דנראה דאין תקרובת בדבר שאין דרך כלל בזה.

בית יוסף דף ק"ה. כתב דהיין שאינו יוצא מן הגת אינו נאסר משום כחו, כיון דלא נפיק לברא, ובחי' ר"י מלובלין הק' ע"ז מל' התוס' דנ"ו: