ג (א) בגדר חיובא דכאש_ז, והמסתעף - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים / מהדו_ק

יום ד' ז' תשרי תשע"ה

**א**

א] מכות ד"ב:, משום ר"ע אמרו אף אין משלמין ע"פ עצמן וכו', מ"ט דר"ע קסבר קנסא הוא וקנס אין משלם ע"פ עצמו, אמר רבה תדע שהרי לא עשו מעשה ונהרגין ומשלמין, א"ר נחמן תדע שהרי ממון ביד בעלים ומשלמים.

והפנ"י שם הק', דמ"ט דרבנן דפליגי אדר"ע, הא כיון דלא שילמו אין לך קנס גדול מזה, ועוד דהא דתנן דכל המשלם יותר ממה שהזיק אין משלם על פי עצמו וכ"ש הכא שלא הזיק כלל אלא ביקש להזיק, ועיי"ש שכתב דאפשר דרבנן סברי דתשלומי עדים זוממין הוא משום כפרה, וע"כ הוא חייב ע"פ עצמו, עכ"ד.

ובקוב"ש כתובות אות ק"ח כתב לפרש בזה, דעיקר דינא דעדים זוממין הוא דחיובו של הנידון חל עליהן, וכיון דאצל הנידון הי' החיוב ממון ולא קנס, ע"כ גם העדים מתחייבין בחיוב ממון, אך לא נתישב בזה הא דבהעידו שפרע הלוה את חובו משלמין למלוה, אף דלא העידו כלל על חיוב, וכן בכל כיו"ב.

ב] אמנם הנה כתב היראים בסימן קע"ח, ז"ל, לא ידעתי מניין לאומר שהממון למי שהעידו עליו, "אחרי שהוא קנס" יתנוהו בי"ד לכל מי שירצה, כדתנן בחומש של תרומה ליתן קרן לבעלים וחומש לכל מי שירצה, וכן נראה לי עד יורו לי צדק, סוגייא נראה לעולם למי שהעידו עליו ונראה כי לא ידעתי מניין, עכ"ל.

ומשמעות ד' היראים, דלמ"ד דעדים זוממין ממונא ודאי דה"ז ניתן למי שהעידו עליו, וכל מה שנסתפק בזה, הוא רק למ"ד דעדים זוממין קנסא, - וכ"ה מוכרח, שהרי להדיא תנן בב"ב דנ"ו. דהיו ב' מעידין אותו שאכלה ג' שנים ונמצאו זוממים משלמין "לו" את הכל, והרי דחיוב תשלומי הזמה הוא למי שהעידו עליו, וכ"ה מבו' מהא דתני לה בב"ק ד"ד: בכלל אבות נזיקין, ובע"כ דמה שנסתפק היראים בזה הוא רק למ"ד דעדים זוממין קנסא, ומתניתין דמשלמין לו את הכל וברייתא דר' אושעיא דחשיב לי' בכלל אבות נזיקין, אתיין כרבנן דעדים זוממין ממונא.

והנה אי נימא דטעמא דרבנן דעדים זוממין ממונא הוא משום דהוי כפרה, וכן אי נימא דהא דהוי ממונא, הוא משום דחייל עליהן חיובו של הנידון, הרי דאי"ז טעם דיהא הממון ניתן למי שהעידו עליו, ובע"כ מד' היראים דטעא דרבנן דעדים זוממין ממונא, הוא משום דחשבינן להו כהזיקו את ממונו, וע"כ לדעתם פשיטא דה"ז ניתן למי שהעידו עליו.

ג] וכבר עמדו דהדברים מפורשים כן בד' רש"י בב"ק ד"ה., ז"ל, עדים זוממין דממונא הוא, דכל המשלם יותר ע"מ שהזיק כגון כפל וכו' קרי קנס וכו', וכגון כל דבר קצוב האמור בתורה כגון נ' של אונס וכו' כולהו הוי קנסא, אבל מידי אחרינא ממונא, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' רש"י, דהא דלרבנן עדים זוממין ממונא, הוא משום דלא חשבינן לה כמשלם יותר על מה שהזיק, אלא כמשלם כמו שהזיק, וזה דלא כמו שנקטו הפנ"י והקוב"ש בפשיטות, דעדים זוממין שלא הזיקו כלל, גרע ממשלם יותר ממה שהזיק.

והדברים מבוארים כן גם בד' הרשב"א בב"ק שם, ז"ל, עדים זוממין דממונא וכו' דאפי' לא שלם קרי לי' ממונא משום דאתו לאפסודי ממונא, עכ"ל.

**ב**

ד] והנה בביאור הך מילתא דחשבינן לעדים זוממין כהזיקו את ממונו וע"כ ס"ל לרבנן דהוי ממונא, כתב בחי' הגר"נ בב"ק שם אות קל"ח דהיינו, דהגם דבפועל לא אירע לנידון שום נזק, מ"מ נתחדש בפר' עדים זוממין דהגמ"ד לחייב את הנידון חשיב כהיזק, עיי"ש, והיינו דחיוב העדים זוממין הוא על הגמ"ד עצמו, דחשבינן לי' כהיזק.

אמנם הנה בל' הרשב"א דאתו לאפסודי ממונא, נראה להדיא דאין חיובם על מה שחייבוהו בגמ"ד דזה עצמו חשיב כהיזק, אלא חיובם הוא על מה שזממו לעשות, והיינו דהן חייבין על ההיזק שהי' עתיד ליעשות מכח עדותם.

ה] ונראה דיש להוכיח כן מכ"ד, חדא, הוא ממש"כ המאירי בב"ק דע"ג:, ז"ל, מתוך ד"ז אתה למד שכל שהעידו בדבר שאינו נגבה על פיהם אלא שאם תפש האחר אין מוציאין מידו ה"ה נדון בדין עדים זוממין כאלו העידו בדבר שהוא נגבה על פיהם, עכ"ל, וכ"כ הכס"מ בפכ"א מעדות ה"ד בדעת הרמב"ם שם, הובא בקצוה"ח סימן ל"ח סק"ג, עיי"ש.

והנה אי נימא דחיובא דעדים זוממין הוא על הגמ"ד עצמו, הרי אין מקום לחייבם כלל בכל דמי העין, שהרי לא נגמר דינו כלל לשלם את דמי העין, אלא נגמר דינו דספק אם הוא חייב בדמי העין וביד העבד לתפוס, ובכה"ג אין לנו לחייבו אלא או כפי שומת שווי זכות תפיסה, או דהו"ל כספק אם נגמר דינו ויחול גם על העדים חיוב מסופק, ועי' בזה בכ' הגר"ח החדש בכתובות ובשערי ישר ש"ז פכ"ב, ובע"כ דחיובא דעדים זוממין הוא על מה שזממו "לעשות" ומחייבינן להו על ההיזק שהי' עתיד ליעשות מכח עדותם, וע"כ אף דהחיוב שחל עליו בעדותם הוא חיוב מסופק, מ"מ כיון דמכח חיוב זה הי' ביד העבד לתפוס והי' האדון עתיד להפסיד את דמי העין, ה"ה משלמין לו את כל דמים אלו.

והדברים מבוארים כן בד' המגד"ע בהל' עדות שם, ז"ל, משום דתלה רחמנא דינן במחשבתן כדכתיב כאשר זמם והרי זממו עליו רעה ואי תפס לא מפקינן מיני', עכ"ל, והיינו דאם הי' חיובם של עדים זוממין על מה שחייבוהו, לא הי' לנו לחייבם בכל דמי העין, כיון שלא חייבוהו בהן, אך כיון דחיובא דעדים זוממין הוא על מחשבתם, והם חייבין על מה שזממו שיפסיד, ע"כ כיון דאם תפס העבד לא מפקינן מיני', חשיב שזממו שיפסיד את דמי העין, וע"כ הן חייבין לשלם לאדון כל דמים אלו.

ולפ"ז לכאו' גם אם העידו עליו על חיוב דלצי"ש, הרי דלדעת הסוברים דמהני בזה תפיסה, יהיו חייבין לשלם לו בדיני אדם את כל הדמים, אך י"ל דבחיוב דלצי"ש דאינו מסור לאדם ליכא גמ"ד כלל, ואין לחייבם ע"ז, וצ"ע בזה.

ו] עוד יש להוכיח לזה, ממשה"ק הרמב"ן והריטב"א בריש פירקין דבהעידו שהוא בן גרושה יתחייבו לשלם לו דמי המתנו"כ שהפסידוהו, ולכאו' בזה ל"ש לומר דהיזק זה נכלל בגמ"ד, דהאמנם אם היינו באים לחייבם על הפסד זכות המתנו"כ שפיר י"ל דהיזק זה הוא בכלל הגמ"ד, אך בד' הראשונים מבו' שדנו לחייבם על הפסד המתנו"כ עצמם, וזה אינו נכלל בגמ"ד כלל, ובע"כ דחיוב עדים זוממין הוא על ההפסד שהי' עתיד ליעשות מכח עדותם, וכיון שהי' עתיד להפסיד מתנו"כ אלו מכח עדותם, יש לחייבם לשלם לו את דמיהם.

ועד"ז הוא גם במש"כ התוס' והרשב"א בב"ק דכ"ד. דעדי העדאה שהוזמו חייבין לשלם ח"נ של נגיחה רביעית, ונת בסימן ב' (א) סק"ו דהוא משום דעדים זוממין חייבין לשלם על כל התולדות שמכח הגמ"ד, וכ"ז ניחא עם עיקר חיובם הוא על ההפסד שהי' עתיד ליעשות מכח עדותם, אך אם חיובם הוא על ההיזק דבגמ"ד עצמו, לא הי' לנו לחייבם בדמי נגיחה רביעית דעדיין לא נגח ולא נגמר דינו ע"ז.

ז] ונראה דיש ללמוד עוד לזה, מהא דתנן לקמן ד"ג. מעידין אנו באיש פלוני שהוא חייב לחבירו אלף זוז ע"מ ליתנן לו מכאן ועד ל' יום והוא אומר מכאן ועד י' שנים אומדין כמה אדם רוצה ליתן ויהיו בידו אלף זוז בין נותנן מכאן ועד ל' יום בין נותנן מכאן ועד י' שנים, ובחי' הרמב"ן שם כתב, ז"ל, דהכא כיון דהשתא לא מחייב ליה כלום "כמאן דמפסדי מיני' אלפא זוזי דמי", דהא איהו לא מחייב כלום ואינהו מחייבי ליה אלפא זוזי, מאי איכא דמהנו ליה דפרעי ההוא שעבודא דאיכא עלי', אומדין כמה אדם רוצה ליתן וכו', עכ"ל.

ומבו' בל' הרמב"ן דמן הדין הי' לחייבם בכל האלף זוז, ורק משום שהרויחוהו שפרעו השעבוד שיש עליו מנכין ריוח זה, וצ"ע דמ"ט הי' לנו לחייבם באלף זוז, שהרי לא חייבוהו לשלם האלף זוז אלא לאחר ל', והי' לנו לשום כמה שווי חוב דאלף זוז לאחר ל', ויתחייבו לו לשלם לו כשומא זו, ואמנם יש מקום לומר דיש לחייבם אלף זוז ויהא דינם דחייבין לשלם אלף זוז אלו לאחר ל', כפי מה שזממו עליו, אך אי"ז במשמעות הדברים, דמשמע דהן משלמין לו מיד.[[1]](#footnote-2)

ואמנם נראה דכ"ז קשיא אי נימא דחיובא דעדים זוממין הוא על מה שחייבוהו בעדותם, וכיון דחייבוהו בעדותם לשלם אלף זוז לאחר ל', לא הי' לנו לחייבם אלא כשומת שווי חוב דאלף זוז לאחר ל', אך לפמש"נ דחיובא דעדים זוממין הוא על ההפסד שהי' עתיד ליעשות מכח עדותם, הרי דכיון דמכח עדותם הי' עתיד להפסיד לאחר ל' אלף זוז, יש לחייבם לשלם אלף זוז.[[2]](#footnote-3)

ט] עוד יש להוכיח לזה, דהנה נת' בסימן ד' ענף ג' מד' התוס' בסנהדרין ועוד מקמאי, דהא דאין עדים זוממין חייבין אלא בשנגמר הדין על פיהם, הוא תנאי בעלמא, אך עיקר העבירה המחייבת היא בעדותם עצמה אף שלא נגמר הדין על פי', עיי"ש.

והנה אי נימא דחיובא דעדים זוממין הוא על הגמ"ד שנעשה ע"פ עדותם דחשיב זה כהיזק, הרי דהדין נותן דכל שלא נגמר הדין על פיהם ליכא לעיקר העבירה המחייבת, ומהא דס"ל דאי"ז אלא תנאי בעלמא, יש ללמוד דחיובא דעדים זוממין הוא על ההיזק שהי' עתיד ליעשות ע"פ עדותם, וע"כ אף קודם הגמ"ד איכא לעיקר המחייב, ואך דגזה"כ הוא דאינם חייבין בכאש"ז אלא כשנגמר הדין על פיהן.

י] עוד יש להוכיח לזה, דהנה בחי' הרשב"א

ועפי"ז נראה לדון בחייבו את הבעל בכתובה, די"ל דאינם חייבין רק אם גירשה לבסוף, דרק זה הוי העשי', - אך בד' התוס' מבו' דהן חייבין מיד בדמי כתובתה, אך י"ל דלאו היינו דהן חייבין בכל דמי כתובתה, אלא הן חייבין בשווי החוב שחייבוהו, אך זה חידוש דיש לחייב ע"ז שחייבוהו חוב, ועי' בשיעורי הגר"ש שדן בזה.

ועי' בענין זה בשיעורי הגר"ש אות צ"ו ובהערה קע"ו שם.

עוד ילה"ע בזה, דאם החיוב הוא משום דבגמ"ד חשיב כמזיק, לכאו' ליכא איסור בלא הגמ"ד, ובתוס' סנהדרין מבו' דלא כן, ובע"כ דאי"ז אלא תנאי בעלמא.

יל"ע בגונא דבין העדות לגמ"ד ובין הגמ"ד להזמה, נעשה חולה יותר או הבריא, ונשתנה שווי זכות ספיקו וזכות ספיקה, אם מחייבינן לי' לפי שעת העדות או לפי שעת הגמ"ד או לפי שעת ההזמה - והטעם לומר דמחייבינן לי' לפי שעת ההזמה, הוא משום דכל שנתבטלה העדות קודם ההזמה ה"ה פטור, ושאני הכחשה דתחילת הזמה היא, וע"כ כל חיובו הוא על ההפסד שהי' קיים אלמלי ההזמה, - ובל' רש"י מדוקדק קצת דדנים אחר ההזמה, אך אי"ז מוכרח כלל.

אך מאידך הרי מוכח דכל דנעשה גברא קטילא אחר הגמ"ד ואף בב"א עם הגמ"ד אי"ז פוטרו, ובמק"א נת' דגם כשנעשה קודם הגמ"ד אי"ז פוטרו, ולכאו' לפ"ז יש לנו לדון לפי השווי שהי' בשעת העדות, אך י"ל דיש לחייבו גם על הגמ"ד, וע"כ יש לחייבו כפי השווי המירבי, וזה רחוק, וצ"ע.

ממש"א דהם שעשו מעשה במזיד לא יגלו, מבו' דשֵם העונש דכאש"ז, אינו חד עונש דכאש"ז, ותלוי בכל דבר ודבר מהו הכאש"ז, אלא כאש"ז דמיתה מחייב מיתה, וכאש"ז דמלקות מחייב מלקות, וכאש"ז דממון מחייב ממון, וע"כ ה"נ כאש"ז דגלות מחייב גלות, ונמצא דעדותו הויא עדות המחייבת גלות, וזהו שאמרו דחיוב גלות לא ניתן על מזיד, וע"כ אף שנתחדש דאיכא אופן נוסף המחייב גלות, הרי דגם אופן זה אינו מחייב במזיד.

ומזה ראי' שלא כד' הקוב"ש דחיוב עדים זוממין הוא שחל עליהן חיוב הנידון, בלא שיהא "דבר המחייב", דא"כ ל"ה שייך כלל לומר דהם שעשו מעשה במזיד לא יגלו.

ועיקר הך מילתא דהחיוב הוי חיוב מלקות, הוא מבו' כן מד' תוס' שאנץ שפירש דזהו מש"א דלאו שאין בו מעשה לוקין עליו, ואף לדעת ש"ר דפליגי, נראה דהוא משום דכללא דלאו שאין בו מעשה, הוא היכא דהמלקות הויא משום הלאו דקבעה תורה דעונש לאו הוא מלקות ובעינן דומיא דלאו דחסימה, אך בכאש"ז הא דאיכא מלקות, אי"ז משום דזהו עונשו של לאו, אלא הוא משום דזהו מה שזמם, וע"כ אין מזה מקור על לאו שאין בו מעשה.

ולפ"ז צ"ע דמה הק' התוס' דלאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד, הרי זה יש ללמוד מהא דלוקין על כאש"ז, ובע"כ דגזה"כ דלאו זה מועיל לאזהרה, - ונראה מזה, דגם הא דלאו שניתן לאזהרת מיתת בי"ד אין לוקין עליו, הוא ג"כ דבלאו זה שהוא נצרך לדבר אחר, ליכא לדינא דלאו דלוקין על לאו, אך במלקות דכאש"ז דאי"ז מלקות על לאו, ליכא להך דינא, וזה דלא כמו שרגילים לפרש דהוא משום דאיכא דין אזהרה, וכל שהוצרך לאזהרה אחרת ל"ה אזהרה למלקות, - והרי חזינן דאף אם בעינן אזהרה לכרת, מ"מ איכא חיוב כרת אף בדברים שיש עליהן מיתה, ונימא דהלאו ניתן לאזהרת מיתת בי"ד, ואינו אזהרה לכרת, ובע"כ דבדיני אזהרה ליכא גריעותא בזה.

בד' הריטב"א בדין עדי כופר, יש מקום לפרש, דהנה הרמב"ן הק' במעידין על פלוני דחייב קרבן שיהיו חייבין לשלם לו, ומבו' דלא ס"ד שיהיו חייבין בקרבן, דודאי ל"ש הבאת קרבן שהיא לכפרה במי שלא חטא, אך אם הי' שייך לחייבו בקרבן, ודאי דהי' חייב בקרבן, ול"ה חייב בתשלומין, וזה כמש"נ דרק כשיש דמים, ה"ה מתחייבין בדמים אלו לנידון, וע"כ גם לגבי כפרה הי' מקום לומר כן, דאף דליכא חיוב תשלומין, מ"מ כיון שהוא הי' מחויב בכפרה, גם הם יהיו מחויבים בכפרה.

ולפ"ז אין לפרש ד' הריטב"א דהיינו דאי"ז אלא הודעה בעלמא, דא"כ גם חיוב הכפרה הוי רק הודעה בעלמא, אלא מכוון הריטב"א דלא חשיב כהפסידוהו ממון, כיון דלא נפסק בעדותם חיוב ממון, אך חיוב כפרה דנפסק בעדותם, שפיר יש לחייבם, ואך דלאו בני כפרה נינהו.

אך אי"ז במשמעות ד' הריטב"א, דא"כ הול"ל דממון לא שייך בהו משום וכו' וכפרה לא שייך בהו משום וכו', אך הריטב"א הרי כתב ד"הזמה" לא שייך בהו וכו' וכיון שכן אין כאן "דין הזמה" ואי משום דליהוי להו כפרה, ומבו' להדיא דהנידון דליהוי להו כפרה, אי"ז משום חיוב הזמה, וצ"ע, ומזה גם נסתר פי' הגרש"ר.

וביאור ד' הריטב"א הוא, ונתעוררתי לעיקר הדברים מהגר"י קארפ, דכיון דהוא ל"ה חייב לשלם בלא רצונו, ואי"ז משום דאינו חייב אלא הוא מצוה בעלמא, דלעולם הוי זה חוב ממון, ואך דכיון דחוב זה הוי לכפרה, וכתבו התוס' דאם מת פקע החוב דאין כפרה למתים, והרי דהחוב מיתלי תלי במה שיהי' כפרה, הרי דבכפרה איכא דין דלרצונו, דומיא דכפרת קרבן, והרי הריטב"א מדמה לה לקרבן דבעינן מעשה, והרי דדמו הכפרות זל"ז, וה"נ בעינן לרצונו, ומה"ט הוא דבעינן שיאמר רוצה אני.

ונמצא לפ"ז, דהם רצו לחייבו חיוב דדינו דאין גובין בלא רצונו, וע"כ א"א לחייבם טפי מזה, ומאידך ל"ש שיחול חיוב שאין גובין בלא רצונו, - דוגמא לדבר, מה שנחלקו רבוותא בגונא דנפסק מכח עדותם דין תפיסה, אם חייבין בכאש"ז, ובד' המאירי והכס"מ מבו' דחייבין לשלם, ויש חולקין, אך הא ודאי דלא נימא דגם עליהן חל חיוב ממון דמהני ע"ז תפיסה, דל"ש דיחול חיוב ממון שכזה, אך הדברי יחזקאל נקט לא כן, ודבריו צ"ע, וה"נ הכא דכוותה, - ואך דהי' מקום לומר דגם עליהן יהא דין תשלומין לכפרה, וממילא דיהא תלוי ברצונם, ואך דע"ז אמרינן דלאו בני כפרה נינהו.

ולפ"ז נראה, דלפי' זה באמת הן לוקין, וכמשמעות ד' הריטב"א בסו"ד, - וזה מקור לדרך זו, דלדרך קמא לכאו' בדין דאינם לוקין, אך לפמש"א הגר"ש דתרתי איתנייהו מבו' דהריטב"א פליג ביסוד הדין ע"ד הרמב"ן, וס"ל דשייך חיוב הזמה אף בחיוב דילי' דאינו חיוב בי"ד, וזה כד' הקצוה"ח דאיכא דין הזמה אף בנתנסך יינך.

בד' הרמב"ן לענין כופר, צ"ע, דאם כפי' הריטב"א מאי קשיא לי' להרמב"ן מגלות, ובד' הריטב"א מבו' דבאמת לפי' זה ל"ק מגלות, וגם ל' הרמב"ן אינו מתישב.

ונראה הביאור ע"ד מש"נ בד' הריטב"א, והיינו דעיקר דינא דלאו בני כפרה נינהו, הוא דעליהן ודאי דחל חיוב בי"ד, וכיון דעליו ל"ה חיוב בי"ד, ל"ש שיהא עליהן חיוב בי"ד, וחיוב שאינו חיוב בי"ד, ל"ש שיהא עליהן, - וע"כ בכופר, כיון דהוא תלוי בדעתו, ל"ש שיהא עליו חיוב, ואך שבאנו לדון דהואיל וחיובם

וזהו דקשיא לי' להרמב"ן בגלות, דנמי אי"ז חיוב בי"ד אלא הוא מסור לשמים

ומבו' דגם המיתה הוי קנס, וכתב הריטב"א דהוא משום דלא עשו מעשה ולא נהרג, וע"כ ל"מ למגדף, וצ"ע, ושמא חייבה תורה על העדות שקר, - וביותר, דהרי חזינן דהמלקות דוהצדיקו ל"ה קנס, ואף דגם הם על הזממה, אך אי"ז מוכרע, די"ל דתוס' שאנץ לא ס"ל להך מילתא דהמלקות הם על הזממה.

והביאור בזה, הוא כמש"כ הרמב"ם במו"נ, ז"ל, שם עונש כל חוטא לזולתו בכלל שיעשה בו כמו שעשה בשוה, אם הזיק בגוף ינזק בגופו, ואם הזיק בממון ינזק בממונו, ויש לבעל הממון למחול ולהקל, אמנם ההורג לבד לחוזק חטאתו אין מקילין לו כלל ולא ילקח ממנו כופר, ולארץ לא יכופר לדם אשר שופך בה כי אם בדם שופכו, ומפני זה אילו חי' הנהרג שעה אחת או ימים והוא מדבר ושכלו טוב ויאמר הניחו הורגי הנה מחלתי וסלחתי לו אין שומעים לו, אבל נפש בנפש בהכרח, בהשוות הקטן לגדול והעבד לבן חורין והחכם לסכל, שאין בכל חטאת האדם יותר גדול מזה, ומי שחסר אבר יחוסר אבר, כאשר יתן מום באדם כן ינתן בו, ולא תטריד רעיונך בהיותנו עונשים הנה בממון, כי הכונה הנה לתת סבת הפסוקים ולא סבת דברי התלמוד, ועם כל זה יש לי במה שאמרו בו התלמוד דעת ישמע פנים בפנים, לכאו' כונתו, דלעולם הוי החיוב יד ביד, והממון הוא בתורת כופר, כמבו' כן בד' הרמב"ם בהלכות חובל, והמכות אשר א"א לעשות כיוצא בם בשוה דינם בתשלומין רק שבתו יתן ורפא ירפא וכו', - וכן דין עדים זוממים שיעשה בהם כמו שחשבו לעשותו בשוה, אם חשבו להרוג יהרגו, אם חשבו להכות יוכו, אם חשבו לחייב ממון יחויבו ממון בשוה, הכוונה בכל זה להשוות העונש והעבירה, עכ"ל, ומבו' דשוה דין עדים זוממין לדין מזיק, דכאשר עשה כן יעשה לו, - ומה"ט אי"ז אלא ממון, דקנס הוא יותר על מה שהזיק, ובעדים זוממין החיוב הוא על מה שזממו להזיק, ואין החיוב יותר ממה שזממו להזיק אלא כמו שזממו, - ולר"ע זה עצמו שחייבה תורה אף שלא הזיקו, הוא קנס, אך גדר הקנס הוא, לחייב אף שלא הזיק כמו שהזיק, וע"כ הוי התשלומין לדידי' לדעת רוב קמאי.

ואמנם תיקשי לפ"ז, דמ"ט אם חייבו את הנידון במיטב, ה"ה חייבין במיטב, ומי שהזיק קרקע מיטב, אינו חייב במיטב אלא מגזה"כ בפנ"ע, - אך באמת גם בעדים אם הפסידו קרקע שהיא מיטב, אין חייבין מיטב מכח סברא זו, וכן אם העידו על שורו, אף דכל מילי מיטב, אין חייבין ממיטב.

והביאור בזה הוא, דבמזיק לחבירו קרקע מיטב, תורת הנזק שבזה הוא עיקר הפסד הקרקע, ומה שהוא מיטב מקרה בעלמא הוא, ואין שם ההפסד הפסד דמיטב, - אך כשחייבוהו קרקע מיטב, הוי שם חיובו תשלומין דמיטב, וע"כ ה"ה חייב לשלם מיטב.

ועד"ז נראה במה שפירשו התוס' וש"ר לההיא דמה הסוקל אינו נסקל, ורש"י ור"ח לא פירשו כן, וצ"ע דמ"ט לא ניח"ל לפרושי הכי, וי"ל דלישנא דביטלת תורת עדים זוממין לא מ' כן, - ולהנ"ל נראה דס"ל, דבאמת הא דהסוקל אינו נסקל ול"ד לעדים זוממין, הגם דתרוייהו חד דינא הוא דכאשר עשה כן יעשה לו, אך היינו משום דהסוקל עיקר חיובו הוא על מה שהמית חבירו, ומה שהי' זה באופן דסקילה, אינו נכנס להמחייב, ומשא"כ במי שחייב את חבירו סקילה, וע"כ אין ללמוד מזה דעדים זוממין חמירי ממי שעשה בידים, והרי הוא גם להיפך, דעדים זוממין שזממו חנק נהרגין בחנק, ומי שהרג את חבירו בחנק נהרג בסיף, ומשום דבהורג את חבירו לעולם שם א' הוא, דהרג את חבירו, והאופן שהרגו אינו נכנס להמחייב, ומשא"כ במחייב את חבירו, דלעולם חשבינן דעשה לחבירו כפי דין חיובו, ודו"ק.

לפמש"נ מבו' טפי הא דהחיוב הוי לנידון, דעיקר החיוב הוא דכאשר עשה כן יעשה לו, ודמי לחיוב רציחה דהוי חיוב לנידון, - ובזה נת' במק"א לפרש הא דהוי התשלומין לנידון, דדמי לרציחה, דאם היו לוקחין עלי' כופר, ודאי דהי' הכופר לנידון.

בפשוטו אחר דחייבה תורה גם כשלא עשה, ובע"כ דהוי כל החיוב מקנס, תו אין מקור דיש לחייב כלל על זממה מעיקר הדין, וע"כ אף כששילם אי"ז אלא מקנסא, - אך למש"כ הרשב"א בב"ק י"א דלדעת רבנן אם שילם הוי החיוב מדינא, וכנראה דהקנס הוי ע"ז עצמו דאף אם לא שילם ה"ז כשילם, - ומ' דכל דשילם הו"ל ממון, אף אם הממון חוזר, דאף דבנזיקין דעלמא כל שחזר הממון א"א לחייבו, מ"מ בעדים זוממין נתחדש דסגי בזה לחייבם, וצ"ע.

עי' ביאור הגר""א סימן א' ס"ב בשם הג"א, והוא מאו"ז בשם ר"ח דקי"ל דעדים זוממין ממונא הוא וע"כ גובין אותו בבבל, ושם ס"ד פירש דהוא משום דגם בכאשר עשה חייב מדין עדים זוממין, ושם הוכיח דלדעת ר"ע אי"ז כן אלא אף בכאשר עשה הוי קנסא, ונראה מזה דכונתו דגם לרבנן ל"ה ממון אלא כששילם, אך בסימן כ"ח סקכ"ג פירש ד' הרמ"א דהוא מדינא דגרמי.

בגדר חיוב מזיק דעדים זוממין, עי' הגר"נ ב"ק דהגמ"ד הוי כהיזק, אך בל' הרשב"א נראה להדיא דלא כן, אך באמת בכ' הגר"ח כתב דלא כן, דהחיוב הוא על הגמ"ד עצמו, ואף אם לא יבא לידי גבי', וע"כ בספק אף בלא הא דמהני תפיסה והמע"ה, מ"מ כיון שנגמר דינו לחיוב, ה"ה חייבין מספק, עיי"ש, - ועיי"ש שכתב בדעת הראב"ד דפליג ע"ז.

ועפי"ז מבו' דכל שעשה הוי חיובו גם על העשה, דהאמנם אם חיובו הוא על הנזק שבגמ"ד עצמו, מהיכ"ת דהוא חייב על העשה, אך כיון שחיובו הוא על הנזק שהי' עתיד ליעשות, הרי דכל שנעשה הנזק הוא חמור טפי.

ומה"ט שייך בזה דינא דאין עונשין מן הדין, ומה"ט גם י"ל כמש"כ הגר"ש דא"א לחייבו על העשה מדינא דגרמי כיון דחייב על נזק זה עצמו מכח כאש"ז, - והיינו דאי נימא דחיובו הוא על הגמ"ד, הרי דאין ללמוד מזה לחייבו גם על העשי', דהגמ"ד הוי ממש על פיו, אך העשי' דנגרמה מכח זה, מהיכ"ת לחייבו ע"ז, ול"ש ע"ז ק"ו, ובע"כ דעיקר חיובו הוא משום דהעשי' תהי' מכחו, ומכח זה הוא חייב גם קודם שנעשה, ודו"ק, - ובאמת דכ"ה לישנא דקרא כאשר זמם לעשות לאחיו.

ועי' בחי' הגר"ח דמבו' כן, דהק' דבבן גרושה ל"ה זמם לעשות, ומבו' דלא סגי במה שנגמר דינו, ובעינן שיהא זמם "לעשות", אך אולי הוי זה תנאה בעלמא, ומובן טפי לפ"ז דאזלינן אילו היתה עדותם אמת, ולמש"נ הוא מוכרח כן מכ"ד.

ואמנם באמת בד' הריא"ז יל"פ דהחיוב הוא על הגמ"ד עצמו, וזהו שכתב דכאילו אבד נפשו, דכבר בגמ"ד עצמו חזינן לי' כהרוג, וה"נ הוא בשאר מילי, אך אי"ז מוכרח כלל.

עי' בשיעורי הגר"ש בהערה קע"ב שהוכיח דהוי אותו חיוב מהא דמשלמין ממיטב כשחייבוהו ממיטב, ונראה לפמש"נ דלאו ראי' היא כלל.

ועי' בד' הרמב"ם דמבו' דהוא כאילו הרגוהו, וזהו שכתב דאפי' הרגוהו בידים אינם חייבין, ולהדיא דהוי חיובם כמו שעשו מעשה בידים, - ואך דש"ר דפליגי ע"ז ס"ל דאין ללמוד זמ"ז, - וכ"ה מבו' בד' התוס' דחייבין אף על היזק שאינו ניכר, וכן חזינן במחלל דאף דהמחלל אינו מתחלל, מ"מ ס"ד דהעדים יתחייבו, - אך גם בד' הרמב"ם נראה דהטעם הוא משום דאין הפטור משום דהיזק זה לא חייבה התורה עליו, שהרי חייבה התורה על רציחה, ואפ"ה הוא פטור, וע"כ אף בעדים זוממין הם פטורין.

עיי"ש בהערה ק"ע שהק' דלר"ע דעדים זוממין קנסא אי"ז אותו חיוב שזממו על הבע"ד, ולכאו' אי"ז קו', שהרי קנסתם התורה לחייבם באותו חיוב שנתחייב הבע"ד, וע"כ הוא דהו"ל קנס, ודו"ק.

בטעמא דכופרא כפרה והני לאו בני כפרה נינהו, כתב בשע"י ש"ו פ"ט דלפי עדותם הי' לו כפרה בזה, ולהם לא יהא כפרה, וע"כ הוי זה טפי מכאש"ז, וזה כד' הגר"ח שדנים כאילו עדותם אמת, וכ"כ בצפנת פענח בסוגיין.

הגרע"א דבעדים זוממין לא אמרינן דכי ליכא וכו', עיי"ש, ומבו' שפירש דאינו מדין מזיק, ועי' שער משפט סימן כ"ה סקי"ג שנקט דשייך בזה כי ליכא, ועי' שיעויר הגר"ש די"ל דאף דהוא מדין מזיק ל"ש בזה כי ליכא, - וגם קו' הרש"ש שיתחייב גם מדין עדים זוממין וגם מדין גרמי, מיוסדת ע"ז דאינו מדין מזיק, וז"ב.

עי' חי' הגר"נ בב"ק שנסתפק אם ד' התוס' דכופר הוי ממיטב, הוא גם למ"ד דכופר דמי מזיק, - ועכ"פ מבו' בד' התוס' דכופר הוי חיוב ממון, והוי בכלל נזיקין, וכ"ה בד' הרשב"א, - והגם דהרשב"א בדמ"א. כתב דסגי בע"א לחייב, ובע"כ כמש"כ הגרא"ז דעיקר החיוב הוא משום כפרה, אך מכח זה איכא חיוב ממון, - והרי חזינן גם לדעת התוס' דחיוב הממון הוא מיתלי תלי בכפרה, ואם מת אינו חייב, כיון דאין כפרה ליורשים, - והוא מוכרח כן עוד מד' הרשב"א בד"מ. דפשיטא דבי"ד ממשכנין כשאר חיובי ממון, וכן ממש"כ הרשב"א שם דמיבע"ל אם יורשי המת ממשכנין, ואם אי"ז חיוב ממון, לכאו' אין יורשי הניזק בע"ד כלל.

בפלוגתת קמאי בטעם החיוב במכאן ועד ל' יום ומכאן ועד י' שנים, עי' שיעורי הגר"ש שנחלקו בגדר חוב, אם חשיב כממון אצלו, וע"כ יש לחייבו על הזמן שהפקיע ממנו את ממונו, ומאידך אין לחייב על כל האלף זוז, שהרי לא לקחו ממנו ממון אחר אלא את אותו ממון, או דלא חשיב כממון אצלו, עיי"ש.

אך יל"פ עוד שנחלקו בגדר חיוב הזמה, אם דנים כאילו הי' עדותם אמת, וממילא דיש לחייבו על הפקעת הזמן, ומאידך אין לחייבו על כל האלף זוז, או דדנים כאילו לקחו ממנו בגזילה, וע"כ הוי כמבטל כיסו של חבירו ואין לחייב על הפסד הזמן, ומאידך כיון דהוי זה בגזילה, יש לחייבם בכל האלף זוז, דלא חשיב שלקחו את הממון שהי' מחויב, שהרי הוי לקיחתם בגזילה.

בתוס' שאנץ ותור"פ הביאו לפרש שנחלקו אם משערין זכות ספיקה בבעל או בשאר לוקחים, ויל"פ הפלוגתא בתרי גווני, די"ל דנחלקו אם הא דמנכים זכות ספיקה, הוא משום דזה כבר הוי כגבוי בידה, או דהא דמנכים זכות ספיקה הוא משום דזה הי' הבעל משלם לה וזה הרויח הבעל, - ויל"פ עוד שנחלקו אם מה שאין הלוקחים מתרצים ליקח משום שיראים שלא יהא בידם לגבות, אי"ז חיסרון בעיקר השווי, וע"כ יש לשער בבעל.

ועד"ז יל"פ להני קמאי שפירשו למ"ד בכתובתה, דהיינו דתליא אם כתובתה גדולה או קטנה, וצ"ע מ"ט דאידך מ"ד דלא ס"ל כן, ולהנ"ל נראה, דהרי בשווי האמיתי ליכא חילוק בין כתובה גדולה או קטנה, אלא שהחילוק הוא בדעת הלקוחות, וי"ל דאידך אמוראי ס"ל דבזה לא איכפת לן.

ויש מקום לדמות ד"ז למה שמצינו בזורק כלי מראש הגג, דלדעת רוב קמאי אם בתר תבר מנא השני חייב, אף דאין לו דמים, ודעת הרמב"ן דבאמת פטור, אך גם לדעתו פירש הגרב"ד דהוא משום דנעשה זריקה על החפץ, והרי דמה דבפעל אין בנ"א מתרצים לקחתו ומכח זה אינו שוה כלום, ל"מ זה לחשבו דאין לו דמים.

אך לכאו' כ"ז הוא משום שהוא דבר מקרי, דלכאו' הדבר פשוט דאם שכיחי אנסים, ומכח זה אין השדות שוים כ"כ, משום שיראים אנסים שיגנבו את הפירות, דודאי דנקבע השווי לפי כמה שמתרצים בנ"א לשלם, - דאל"כ לא מצאנו ידינו ורגלינו, דפעמים הרבה דהשווי הוא מכח פחד ממזיקים וכיו"ב.

צ"ע לדעת הרמב"ן במתניתין דאלף זוז, דמ"ש מכתובה דאיכא למ"ד דזכות ספיקו, ואם חשיב שהפסידוהו הכל, ואך שהרויח מה שנפטר, לכאו' הי' בדין לחייבם בכל הכתובה ולנכות זכות ספיקה, דזהו מה שהרויח, וכל' הריטב"א דמה שמנכים הוא כמה שהי' משלם עכשיו כדי לפרוע את חובו, - שוב שמעתי מהגרא"א לפרש בזה, דלעולם גם בכתובה הוי עיקר החיוב לשלם את כל הכתובה בניכוי מה שהרויח, ומשערין את זה בזכות ספיקו, והיינו שהרי הוא מתרצה למכור את זכותו בעד דמים אלו, והרי דשווי חיובו לאשתו הוא היתר משווי זכות ספיקו, וע"כ מנכין את דמים אלו, ודו"ק.

אך מאידך אי נימא דבאלף זוז משערין כשווי אלף זוז לי' שנים, לא תיקשי דמ"ט בכתובה איכא מ"ד דאין משערין בשווי זכות דילי', אלא משלמין הכל ומנכין זכות ספיקה, וי"ל בתרי גווני, חדא דשאני כתובה דמחיים אכתי ליכא חוב גמור וכמש"כ הגר"ח, ועוד, דשאני כתובה דאפשר שלא תבא לידי גבוי לעולם, וע"כ חשבינן דהם מפסידין לו את כל הכתובה, ואך שמנכים מה שהרויח.

והאמנם דבל' רש"י נראה כן דהא הא דמנכין זכות ספיקה, הוא משום דזהו מה שהרויח, דגם הוא הי' מתרצה בכך, אך בד' התוס' נראה דכל הא דמשלם הכל חוץ מזכות ספיקה, הוא משום דזכות הפסידו, כיון שהי' בידו לקנות ממנה, וזהו שפירשו התוס' דהפלוגתא היא אם אמרינן דהי' בידו לקנות ממנה או דשמא היא לא תמכור, אך לדעת רש"י כו"ע מודו לה"ט דשמא לא תמכור, אך נחלקו בעיקר הדין, וכנ"ל.

ורש"י פירש דהא דבעי כיצד שמין הוא כמה הן משלמין, אך התוס' פירשו דהוא דיש לאמוד זכות הבעל בב' אופנים, וזהו לטעמייהו דלכו"ע הן משלמין את שווי זכות הבעל, ואך שנחלקו כיצד שמין את שווי זכותו, אך לדעת רש"י נחלקו אם משלמין את שווי זכות הבעל, או משלמין את כל הכתובה בניכוי שווי זכות האשה, וז"ב.

בד' המאירי והכס"מ וודאי הכונה דחייבין לשלם, ולא רק דמועיל תפיסה, דמלבד דלהדיא בדבריהם לא כן, גם ל"ש כלל שיחול חיוב כה"ג, דזה אינו שֵם החיוב שבאו לחייבו,

ועכ"פ מבו' לפ"ז, דלאו היינו דאותו החיוב שזממו לחייבו חל עליהן, דהתם הרי לא זממו לחייבו אלא חיוב מסופק, ואך דמ"מ כיון דבפועל הי' מפסיד את הממון, ה"ה חייבין לשלם.

1. ועד"ז יש להעיר במש"כ הרשב"א בב"ק דכ"ד. לדון דמ"ט לא מחייבינן לעדי העדאה מיד לשלם דמי ח"נ של נגיחה רביעית, וכתב דהוא משום דאין ידוע אם יגח נגיחה רביעית ואיזה שור יגח. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז נראה בשורף שטר של חוב דלאחר ל', דהדין נותן דלא אמרינן דישלם עכשיו כפיו שווי חוב דלאחר ל', אלא כיון דמכח שריפת השטר ה"ה מפסיד לאחר ל' את כל דמי החוב, יש לו לשלם לו את כל דמי החוב, אך במוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו, כיון דפקע החוב, מסתבר טפי שישלמו כפי שווי החוב עכשיו, וצריך בדיקה אם לא נתפרש הדין בזה, - והאמנם דהתם אין מתחייב לשלם ע"ז עד לאחר ל', דקודם זמן זה עדיין לא הי' הנזק, אך בעדים זוממין דחייבין על מה שזממו להזיק אף שלא הוזק, ה"ה מתחייבין לשלם מיד. [↑](#footnote-ref-3)