פרק כלל גדול 6
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול שגגות

י.טחן – פרק כלל גדול -6-

**בשמעתתא דגרירה ובבאור שיטת הרמב''ם דמחלק בין קצירה וטחינה לשתי זיתי חלב**

**דף ע' ע''ב**

**אמר רבא קצר וטחן כגרוגרת בשגגת שבת וזדון מלאכות, וחזר וקצר וטחן כגרוגרת בזדון שבת ושגגת מלאכות, ונודע לו על קצירה וטחינה של שגגת שבת וזדון מלאכות, וחזר ונודע לו על קצירה ועל טחינה של זדון שבת ושגגת מלאכות קצירה גוררת קצירה וטחינה גוררת טחינה.**

**בבאור המציאות ד''נודע לו וחזר ונודע לו''**

1. **יעוין בראש יוסף דמביא מהפנ''י דהקשה דאיך יצויר ''חזר ונודע''** הרי כיון דנודע שגגת שבת בהכרח דנודע דגם המלאכות אסורות דאל"כ לא שייך נודע דמשמע שנודע החטא (ומוסיף הראש יוסף דלרש"י והרשב''ם דנודע והפריש קרבן יעוין לקמן ודאי מוכרח דהוי ידיעת חטא) וא"כ נודע כל הד' מלאכות. ותירץ שבשעה שנודע לו על קצירה ראשונה שכח לגמרי ענין קצירה שנייה ואינו יודע שקצר כלל אם לא לאחר שחזר ונודע לו שנית. ובכה"ג יש לפרש ג"כ בבבא דסיפא. ולפי''ז יוצא דהכא הידיעה השניה לא באה להעמיד את גוף העלמת האיסור כיון דכבר בידיעה הראשונה איכא לידיעת האיסור רק כיון דשכח שקצר לכן לא העמידה לו הידיעה את האיסור על האי מלאכות. ונמצא שהידיעה השניה הי כגילוי מלתא על הידיעה הראשונה שכוללת גם להנך קצירות.

ובפמ''ג דוחה דבריו וז''ל, ולי ההדיוט י"ל דזדון שבת ושגגת מלאכה סבור שאין קוצר כשיעור ואין טוחן כשיעור, או חותך תלוש והוא מחובר, או ב' קצירות הוין קוצר תבואה וכדומה מהארץ, וקוצר מעציץ שאין נקוב, סובר זה אסור וזה מותר, או מחתך ירק דק דק חייב משום טוחן וכדומה הרבה, א"כ יצויר בפשיטות דנודע דבצפרא קצר וטחן ושבת [דהיינו שגגת שבת וזדון מלאכות] ואפ"ה מה שעשה בערב סובר שאין זו קצירה ואין זו טחינה וכדאמרן וא"כ שפיר אמר וחזר ונודע אח"כ דגם באפניא מלאכות האסורות הוה.

**בבאור דברי רבא אי הקדימה היתה רק בידיעה או גם בהפרשה**

1. **יעוין היטב בתוס'. והמתבאר בדבריו דאיכא שתי אופנים יסודיים בבאור דברי רבא**. אי איירי בנודע לו תרוייהו ועיקר החילוק הוא באופן הפרשתו דאי הפריש קודם על שגגת שבת איכא גרירה לכולהו, אולם אי הפריש על הקצירה של שגגת המלאכות כיון דהוי שגגות חלוקות ההפרשה חלה רק ביחס לקצירה ולכן ליכא גרירה על הטחינה דשגגת מלאכות. ומה דתלה רבא בידיעה הוי מחמת דכך הרגילות דמה דנודע לו בתחילה מפריש קודם, או דכונת הגמ' דנודע לו והפריש קודם הידיעה השניה, והחידוש הוא דלמרות דעדיין ליכא ידיעה על השגגה השניה מ''מ כבר נקבע דכפרתו תהא ע''י הך קרבן, וכשיודע לו אח''כ מתכפר בהקרבה של קרבן זה, ורק תליא על מה הפריש את הקרבן בתחילה לענין אי יהני על הטחינה דשגגת מלאכות כמו שמבארת הגמ'.

ויעוין בתוס' דמוכיח כפירוש קמא מהא דמבואר לקמן בגמ' דנסתפקה בפלוגתת ר''י ור''ל לקמן אי פליגי בידיעות דלאחר העדים אי מחלקות ובהפרשות כו''ע מודו דמחלקות או בידיעות כו''ע מודו דלא מחלקי, ורק דפליגי בהפרשות אי מחלקות ואמאי לא נוכיח מהכא דפליגי בהפרשות דאל''כ רבא דלא כמאן. ובאמת יעוין ברש''י לקמן דף ע''א ע''ב דמקשה מהא דאיתא לקמן בדף ע''א ע''א באוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחד ונודע לו על אחד מהם ואכל את השלישי בהעלמו של שני דפליגי אביי ורבא אי תליא על מה מפריש את הקרבן דאי מפריש על הראשון לא מהני לשלישי ואי מפריש על האמצעי מהני לכולהו או דאיכא גרירה ובכל גוונא נתכפרו כולהו וצ''ב אמאי לא אמרינן לרבא דידיעות מחלקות. ומיישב רש''י דפליגי רק בהפרשות, או דס''ל כר''ל דידיעות לא מחלקות. ולכאורה מוכרח מזה דגם בקצירה וטחינה לא הפריש לאחר הידיעה הראשונה אלא רק לאחר שנודע גם השגגה השניה בא להפריש והנידון רק מה מפריש בתחילה. וכן נקט השיטה לר''ן בשיטת רש''י וז''ל, והא דאמר רבא ונודע לו על קצירה וטחינה של שגגת שבת וכו'. פרש"י ז"ל או טחינה קאמר וכ"ש בשנודע לו בשתיהן וכן הוא בהדיא במקצת הספרים ונודע לו על קצירה או טחינה, ו''מיירי בשנודע לו קודם שהפריש הקרבן דבהא ידיעות דאחר מלאכות אינן מחלקות''.

אולם כבר העירו הפנ''י והצל''ח והשפת אמת מרש''י בדף ע''א ע''א ד''ה אבל נודע לו, דנקט דמיירי שהפריש מיד החטאת קודם שנודע על קצירה וטחינה השניה. ויעוין עוד בפנ''י דמעיר דאמאי לא הוקשה לרש''י גם מהך מימרא קמא דרבא בקצירה וטחינה ומיישב דבאוכל חלב לא שייך לקצירה וטחינה דבזה צריך לדחוק כתוס' דהנודע לו קודם לא כולל את ההפרשה רק דמחמת דנודע לו בתחילה מפריש קודם להך ידיעה למרות דכבר נודע לו השניה.

ויעוין בפנ''י דמחדש דרש''י חילק בין קצירה וטחינה לאוכל זיתי חלב. ובבאור החילוק יעוי''ש דמבאר על פי מה דהכריח לעיל דהחזר ונודע לא הוי על עצם העלמת האיסור אלא רק על מציאות מעשה הקצירה הלכך ליכא בזה סיבה לחלק כיון דכבר בידיעה הראשונה איכא יחס בהעלם החטא לתרוייהו.

**בבאור החילוק בין ידיעה להפרשה אי נימא דההפרשה קובעת את אופן כפרתו**

1. **לפי מה שנתבאר בשיטת רש''י יוצא דלמרות דליכא בזה לדינא דידיעות והפרשות מחלקות מ''מ איכא בזה קביעה על אופן כפרתו** וכל כמה שנודע לו קצירה דשגגת מלאכות והפריש קרבן היכא דנודע לו אח''כ שגגת שבת לא מצי להפריש קרבן אחד ולפטור לכולהו רק דיעוין בצל''ח וז''ל, אמנם הדבר פשוט שאם נודע לו הקצירה והטחינה של זדון שבת תיכף מתחייב ב' קרבנות, ופשיטא דשוב אינו נפטר באחד, ואין כאן רבותא שטחינה במקומה עומדת. ואף שכתבו התוס' בד"ה נודע וכו', שיש לו ברירה להביא קרבן אחד או שתים כפי אשר יפרש בשפתים בשעת הפרשה על מה הוא מפריש. נלע"ד דשם בזית חלב כשנודע על הראשון נתחייב קרבן אחד, ואח"כ כשנודע לו על השני והשלישי תיכף הברירה בידו להפריש על השני ולהפטר בקרבן אחד, וגם הברירה בידו להפריש על הראשון או על השלישי, וממילא יתחייב עוד אחד, אז הברירה בידו, שמעולם לא נתחייב ב' קרבנות. אבל כשנודע לו על הקצירה והטחינה של זדון שבת בראשונה ותיכף נתחייב בשני קרבנות, שוב אף שיודע לו מקצירה וטחינה של שגגת שבת אין בידו להפטר בקרבן אחד ואפילו לאביי.

**ביסוד החכ''צ והקרית ספר דשאני העלם ידיעת האיסור מהעלם ידיעת החפץ ובבאור דעת הרמב''ם דגם בנתכפר קודם ידיעת החטא השני לא בעי כפרה**

1. **ויסוד הדברים דשאני חילוק ידיעות בשגגת שבת ושגגת מלאכות משתי זיתי חלב מבואר בשו''ת חכ''צ סימן קס''ד** בישוב הסתירה ברמב''ם דפסק כר''י דידיעות מחלקות ומאידך גיסא הביא את דינא דרבא גם בקצירה טחינה וגם בשתי זיתי חלב למרות דלא נודע לו תרוויהו. וגדולה מזו דברמב''ם מבואר דגם היכא דנתכפר כבר בקרבן קודם הידיעה השניה איכא לדינא דרבא. וזה ודאי תמוה דהרי לאחר כפרה כו''ע מודו דמחלק.

ויעוין בשו''ת חכ''צ [יעוין בחידושי חת''ס דאנו אין לנו בבאור דברי הרמב''ם רק לדברי החכ''צ] דמבאר דהרמב''ם פירש כמו הרשב''ם ורש''י דהפריש לאחר הידיעה קודם הידיעה השניה והוקשה לו קושית תוס' ומכח זה הכריח דאיכא חילוק בשנוי הידיעות.

**ולצורך הבנת הדברים נעתיק את לשונו.** וז''ל, ע"כ נראה לו לרמב''ם לחלק בין הנושאים והוא דהך דקצר וטחן כו' ''בהעלם ידיעת התורה ודיניה הוא'', ולא בהעלם ''ידיעת החפץ'' מה הוא אם חטים או שעורים אם מחובר או תלוש, והך דפליגי ר' יוחנן ור"ל לקמן מיירי בהעלם החפץ שיודע היה שחלב אסור בתורה אלא שסבור היה שזה הכזית שהוא אוכל הוא שומן וכן בכזית השני סבור היה שהוא שומן. וההפרש ביניהם הוא שבקצר וטחן בשגגת שבת וחזר וקצר וטחן בשגגת מלאכות כיון שהכל הוא בהעלם דיני התורה ולא היתה לו ידיעה בינתיים שוב א"א להם להתחלק לשתי חטאות לא מחמת שתי ידיעות שאחר שני המעשים ולא מחמת הפרשה שבין ידיעה לידיעה, וכיון שעל כרחנו באנו לידי מדה זו לומר דבהך דקצר וטחן אין ההפרשות מחלקות נוח לו לרבנו משה לומר דאף בהקריב קרבן על קצירה וטחינה נמי מיירי דכיון דנודע לו דקאמר רבא לאו ידיעה לחוד היא דהא על כרחנו צריכינן למימר נודע לו והפריש קרבן כדהוכחנו לעיל בשם ר"ש בתוס' אף אתה אמור נודע לו והפריש והקריב קרבן מדקסתים סתימי ולא אמר נודע לו והפריש קרבן ש"מ דהכל בכלל אפי' הביא כפרתו ואח"כ נודע לו על הקצירה וטחינה שנייה וכו', ''מעין תינוק שנשבה לבין הגויים שאינו מביא אלא חטאת אחת על מאה זיתי חלב שאכל אף שמתחלה לא נודע לו אלא כזית א' והקריב עליו קרבן ואחר כפרה נודעו לו האחרים שאינו צריך להביא עוד עליהם שום קרבן אף שנודעו לו אחר כפרה'', וכן אם עשה כל הט"ל מלאכות בשגגת שבת אף שמתחלה לא נודע לו אלא על אחת מהנה והקריב עליה קרבן וחזר ונודעו לו האחרות א"צ להביא עוד שום קרבן על האחרות שכולן נתכפרו בכפרה הראשונה שהביא על הנודע לו ראשונה, והיינו משנתנו היודע עיקר שבת ועשה מלאכות הרבה בשבתות הרבה חייב על כל שבת ושבת דמשמע מילתא פסיקתא קתני דלעולם א"ח אלא אחת על כל שבת ושבת בין שנודעו לו אח"כ המלאכות שעבר עליהן בפעם אחת או בכמה פעמים בין קודם כפרה בין לאחר כפרה, והך פלוגת' דר"י ור"ל מיירי בהעלם חפץ שיודע היה איסור חלב מה"ת אלא שסבור שזה שומן וחזר ואכל כזית אחר בחזקת שומן דכיון שההעלם והשגגה היא בחפץ בקל הם מתחלקים לחטאות אם נודע לו וחזר ונודע.

**וטעם נכון וברור יש לחלק בין הנושאים** דבשההעלם הוא בידיעת התורה כיון שנודע לו על א' מהן כבר נודע' לו מקצת ידיע' על כל האחרים שעדיין הם עלומי' ממנו, שהרי אילו ידע ידיעה זו שנודעה לו עכשיו שהיא שחלב אסור בתורה קודם אכילת הכזית השני לא היה אוכל הכזית השני, לאפוקי בסבור היה שהוא שומן אף אם נודע לו שהכזית הראשון הוא חלב עדיין לא נודעה לו שום ידיעה על הכזית השני שאכל בחזקת שומן שאף אילו ידע קודם אכילת הכזית השני שהכזית ההוא שאכל היה חלב עדיין לא היה נמנע מאכול את הכזית השני כיון שסבור היה שהוא שומן, ודיקא נמי לישנא דרבנו משה דבדינא דר"י ור"ל נקיט האוכל ''כזית חלב'' ו''כזית חלב'' בהעלם אחת ''שכל כזית וכזית'' נעלם ממנו שכבר אפשר היה שיתעלם הא' בחושבו שהוא שומן ויהא האחר ידוע לו שהוא חלב, אבל בדינא דרבא נקיט אכל ''שני זיתי חלב בהעלם אחד'' שכל הזיתי חלב שאכל הכל הוא העלם א' וא"א שיידע האחד ויתעלם חברו והוא באופן שהעלמו הוא שאינו יודע שחלב אסור בתורה ואילו ידע שחלב אסור בתורה היה נמנע בודאי מאכול שום אחד מהזיתים שאכל ולכן אין כח בידיעות שאחר אכילת שניהם לחלקם לחטאת מטעם הנזכר למעלה. ודרך זו טובה ונכונה בפירוש השמועות וברורה בטעמה עכ''ל.

**ומבואר דבהעלם על דיני התורה כיון דההעלם מתיחס לדין נמצא דכל כמה דנודע לו הדין תורה איכא בזה כבר ידיעה על כל ה''העלם'',** ומה דחסר לו ידיעת המציאות לא מגרע ב''ידיעת ההעלם'' ולכן ליכא בזה ''מחלק'' ומבואר בדבריו כיסוד הפנ''י.

**ויעוין עוד בלח''מ פ''ז ה''י משגגות דמביא יסוד זה מהקרית ספר** וז''ל, אפשר שהרב ז"ל סובר דדוקא באכל חלב וחלב בהעלם אחת הוא דאמרינן אם יודען בשתי ידיעות דידיעות מחלקות אף על פי שלא הפריש קרבן עדיין וחייב שתי חטאות, משום ''דכיון דנודע לו בשתי ידיעות הוי כשתי שגגות'' כיון שאכל כל כזית מחתיכה אחת כדאמרינן לעיל, אבל גבי מלאכות בשבת דאפשר דעביד כולהו בשגגה אחת כמו שוכח עיקר שבת שנצטוו ישראל דאפילו עביד כולהו ל"ט אינו חייב אלא אחת, משא"כ בשאר איסורין דחייב על כל חלב שאכל חטאת ועל כל דם שאכל חטאת אחת דכולהו מלאכות גבי שבת חשבינן להו כחדא להכי ס"ל לרבינו ז"ל דאפי' נודע לו בשתי ידיעות, ואפילו אחר שנתכפר, אינו חייב אלא חטאת אחת. עכ''ל.

**ויעוין בחזו''א ס''ב ס''ק י''ד דגם הולך בדרך זו רק דמוסיף דגם היכא דנודע לו העלם שבת וידע שקצר רק דחשב שקצירה מותרת גם חשיב דאיכא בזה כבר לידיעת ההעלם** כיון דבידע לשבת איכא כבר יחס לכל איסורי שבת והידיעה על איסור קצירה הוי רק השלמה להך ידיעה. ובבאור הדבר יעוי''ש וז''ל, דדוקא כשנודע לו אחד מהם ידיעת החטא וידיעת ההעלם והשני עדיין לא נודע לו לא החטא ולא ההעלם, אז ידיעות מחלקות, אבל כשנודע לו ההעלם של ב' הזיתים קודם ידיעת חטא של אחד מהן אין ידיעת החטא מחלקת, ''דעיקר פשיעת האדם הוא הסחת הדעת וההעלם המביאתו לידי העבירה'', והלכך כשקצר וטחן בהעלם שבת ואח''כ קצר וטחן בהעלם מלאכות כיון שנזכר שהיום שבת הרי נודע לו ההעלם אע''ג דהשתא שכח וקצר או שיודע שקצר אבל טועה שקצירה מותרת מ''מ יש כאן ידיעת ההעלם וכו' וכבר כיונו לזה מהרמ''ט הובא בלח''מ שם והחכ''צ סימן קס''ד, אלא שלא נתבאר כל הדברים בדבריהם עכ''ל.

**ובעיקר דברי הרמב''ם** והמסתעף לפלוגתת ר''י ור''ל בידיעות מחלקות יעוין לקמן בדף ע''א ע''ב מה דיובא בזה ממפרשי הרמב''ם והאחרונים.

**בפלוגתת רש''י ותוס' בדינא דקצירה גוררת קצירה וטחינה גוררת טחינה**

1. **יעוין ברש''י דקצירה גוררת קצירה לא הוי דין גרירה אלא הוי כאוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחד כיון דלא היתה ידיעת חטא בינייהו,** אולם בתוס' ס''ל דמאחר דהוי העלמות חלוקות הלכך הוי סיבה דיהו חלוקין לחטאות כמו שמבואר בגמ' לקמן דר' זירא ס''ל דחלוקין לחטאות היכא דאיכא שיעור שלם לכל חד מנייהו, ורק מדין גרירה מהני לתרווייהו ור' זירא פליג על דין גרירה, ובאמת בגמ' חזינן דאיכא בזה נידון אי חלוקין לחטאות ויש לעיין בבאור שרש הנידון.

ונראה דאי נימא דשגגת שבת הוי מחייב בפני עצמו כמו שהבאנו מהגרח''ש דהתביעה היא על ההעלם ד''חילול שבת'' ולא ביחס לגוף המלאכה, משא''כ בהעלם מלאכות דההעלם מתיחס לאיסור מלאכה הפרטי, א''כ איכא למימר דזה עצמו הוי סיבה לחלק בין שתי ההעלמות כשתי מחייבים נפרדים ולא בעינן בזה לידיעת החטא בינתיים, רק דא''כ צ''ב מה הצד לדונו כהעלם אחד ואולי כל היכא דליכא ידיעה בניתיים ליכא סיבה לסיים את היחס להעלם במסוים לשבת כיון דבהמשך שכח גם למלאכות הלכך חשיב דאיכא תביעה אחת על שתי ההעלמות. אולם אי נימא דלא הוי מחייב בפני עצמו אלא דשגגת מלאכות הוי רק סיבה לחילוקי החטאות ע''י דאיכא בשגגת מלאכות יחס בהעלמה במסוים למלאכה, אולם מצד המחייב דהעלמה בתרוויהו הוי ביחס למלאכה שנעשתה א''כ בשביל לחלק בעינן ידיעת חטא או גופין מחלקין וא''כ מאי איכא בהא דהוי שתי סוגי העלמות.

**ונראה לפי מה שנתבאר דהמחייב דשגגה מתיחס לגוף ההעלמה** ומעשה העבירה רק בא להעמיד את ההעלמה א''כ איכא למימר דהיכא דאיכא שינוי באופן ההעלמה ג''כ הוי סיבה לחלק כיון דהתביעה עומדת על גוף ההעלמה.

**ולכאורה יש להוכיח דלא הוי חילוק בגוף המחייב מהא דהוכיחה הגמ' דגם היכא דחלוקין לחטאות מצטרפי מהא דאיכא צירוף אכילות לכזית גם באופן דתמחויין מחלקים**. ולכאורה מבואר בזה דגם חילוקא דהעלמות הוי כחילוק דתמחויין דאי נימא דחילוקא דהעלמות הוי בגוף המחייב מאי שייאטיה לחילוק תמחויין.

**ובבאור שיטת רש''י יש לעיין** דאי חשיב דהפריש על תרוייהו א''כ אמאי בנודע לו על קצירה דזדון שבת דנתכפר בזה גם קצירה דשגגת שבת לא אמרינן דהוי כהופרש על הקצירה וממילא הוי כהופרש גם על הטחינה כיון דהוי שגגה אחת ואמאי בעינן לדין גרירה. והבאור נראה פשוט דשאני היכא דהפריש על קצירה דשגגת שבת דבזה חלות דין הכפרה דהקרבן הוא ביחס ל''העלם שבת'', וממילא בעיקר דין הקרבן חלה הפרשתו גם כלפי הטחינה, ולכן הוי סיבה גם שהטחינה דשגגת מלאכות תתכפר כיון דהוי בהעלם אחד עם הטחינה, משא''כ היכא דהפריש על קצירה דשגגת מלאכות כיון דכל היחס לקצירה דשגגת שבת הוי מחמת דדיינינן ליה כהעלם אחד א''כ כל מה דשייך לדון להעלם אחד הוי רק את ''הקצירה'' מאחר דהשכחת שבת והשכחת מלאכת קצירה תרוייהו הוי סיבה ל''שגגת קצירה'' והלכך חשיב כהעלם אחד על ''הקצירה'' אולם לטחינה ליכא שייכות כלל ל''שגגת קצירה דמלאכה'' ולכן בעינן לדין גרירה.

**בבאור דברי התוס' שבועות בבאור חילוקא דהעלם מלאכות והעלם שבת**

1. **יעוין בתוס' שבועות** (דף י"ח ע"א) בד"ה אי בע"ה. וז"ל, משמע הכא דאע"פ שנודע לו בינתיים שבא על הנדה, כיון שלא נודע לו שנתחייב חטאת שסבור להיות אנוס, חשבינן ליה בהעלם אחת וכן פירש בקונטרס, וא"ת דאמר בפרק כלל גדול (ע"א ע"א) בעי מיני' ר"י מר"ז קצר וטחן כחצי גרוגרות בשגגת שבת וזדון מלאכות, וחזר וקצר וטחן כחצי גרוגרות בזדון שבת ושגגת מלאכה מהו שיצטרפו, א"ל חלוקין הן לחטאות ולא מיצטרפי. פי' שאם היה בכל פעם כגרוגרות היה חייב שתי חטאות, אף על פי שלא היתה ידיעת איסור בינתיים, וי"ל דרבא לטעמיה דס"ל התם דאינו חייב אלא אחת, אי נמי התם חשיב ליה ידיעה כיון שנודע לו כל מה שהיה ספק באותה שעה. ומבואר בתוס' דמחלוקת רבא ור"ז הוא, אם ידיעה כזו שאינה ידיעת איסור מחלקת, ויעוין באפיקי ים חלק ב סימן ה דמקשה דלכאורה הוי סתירה לדבריהם בסוגיין דכתבו דבגרירה פליגי, ובעיקר דבריהם דאיכא בזה תורת ידיעה יש לעיין מהתוס' בריש פרקין דנקט דבעי ידיעת חטא.

ויעוי''ש דמחדש דאיכא שתי דיני ידיעות האחד. ידיעה לחייב חטאת ובזה כו"ע מודים דבעינן דוקא ידיעת חטא. שנית. ידיעה לחלק השגגות שיהיה כשתי העלמות דבזה ידיעה בעלמא, אף שלא ידיעת חטא סגי, דעכ"פ הוויין שתי שגגות, וממילא בלא סברת גרירה, חייב להביא שתי חטאות דהוויין שתי שגגות מצד הידיעה שבינתיים, ורק דאי איכא דין גרירה הוי סיבה שיתכפר בקרבן אחד על שניהן, דעכ"פ לא יצא מאכילה ראשונה לשעה הראויה לקרבן כיון דלא היה ידיעת חטא בינתיים, ויסוד החילוק בין אוכל שתי זיתי חלב להכא לא הוי מצד גוף השינוי בהעלמות אלא ביחס למעשה המחייב דבאוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחת ולא היה לו שום ידיעה בינתיים הוי כאוכלן ממש בבת אחת בחד אכילה. וא"כ מעיקרו אין עליה רק חיוב חטאת אחת, דחדא שגגה וחד מעשה הוא, [יעוין בר"ן ז"ל נדרים י"ז ע"א] משא''כ בהעלם שבת ומלאכות כיון דאיכא לו ידיעה בינתיים לא חשיב מעשה אחד. ויעוי''ש דמיישב לפי''ז דדברי התוס' בסוגיין ובשבועות מישך שייכי להדדי, דלרבא דאית ליה גרירה, נמצא ממילא דכל זמן שלא היה ידיעת חטא בינתיים מתכפר בקרבן אחד, אף שהיה לו ידיעה קצת והו"ל כשתי העלמות, ולר"ז דלית ליה גרירה, ממילא בהיה לו ידיעה בינתיים, אף שלא היה ידיעת חטא, מ"מ כיון דהו"ל כשתי העלמות וגרירה לית ליה, ממילא מתחייב תרתי.

**בבאור הראשונים בשבועות בבאור חילוקא דהעלם מלאכות והעלם שבת**

1. **יעוין ברמב''ן ובר''ן ובריטב''א** בשבועות י''ח ע''א דגם נתקשו בהא דנודע לו שהיא נדה לאחר הבעילה קודם הפרישה וסבר שמותר לפרוש באבר חי דחשיב העלם אחד עם הכניסה. ומקשים הראשונים דכיון דנודע לו שהיא נדה רק דטעה באיסור פרישה אמאי לא הוי סיבה לחלק כמו בהעלם מלאכות והעלם שבת. ויעוי''ש בר''ן וז''ל, דהתם אלו לא נתחדש לו לעולם דבר אחר כבר ידע ידיעה גמורה שחטא אלא שבאתה לו העלמה אחרת נמצא שהן ב' העלמות אבל עם הארץ זה עדיין הוא בהעלמתו ראשונה שמתוך שהיה סבור מתחלה שמותר לו לבעול הוא סבור אף עכשיו שאנוס הוא ולא חטא הילכך אחד הוא עכ''ל. ומבואר דהסיבה לחילוק של ההעלמות לא הוי מכח ''הידיעה'' אלא הוי מחמת עצם הדבר דהוי שתי העלמות נפרדות אולם הסיבה דחשיב כשתי העלמות לא הוי מחמת השינוי בהעלמה בין ''שגגת שבת'' ל''שגגת מלאכות'' אלא מחמת דהעלם אחד לא מחייב את חבירו ולכן חשיב כשתי העלמות.

**בפלוגתת רש''י והמיוחס לר''ן אי בשגגת שבת וזדון מלאכות ונודע רק על הקצירה אי הא דטחינה גוררת טחינה הוי מדין דגרירה או גם בזה הוי כהעלם אחד**

1. **יעוין ברש''י דגם בטחינה דשגגת שבת למרות דנודע על הקצירה והקרבן הופרש על הקצירה חשיב דהופרש גם על הטחינה וממילא הוי שתי הטחינות כנעשו בהעלם אחד**. וכן מבואר בריטב''א. וז''ל, ואין צריך לומר כי הקצירה והטחינה שהיו שתיהן בשגגת שבת לא שייך בהו גרירה דהא תרוייהו בני חטאת אחת הן ומה שהופרש על זו כאילו הופרש על זו. אולם יעוין במיוחס לר''ן דבקצירה גוררת קצירה נוקט דגרירה לאו דוקא והוי כהעלם אחד עם הקצירה דשגגת מלאכות, אולם בטחינה גוררת טחינה כתב וז''ל, כלומר מדינא טחינה ראשונה נגררת בקצירה ראשונה דהא קצר וטחן בשגגת שבת אינו חייב אלא אחת דהא שתיהן בהעלם א' ודין הוא שתתכפר עמה. וכל חדושו דרבא הוא במה שאמר שטחינה של זדון שבת שמן הדין הוא חלוקה לעצמה לקרבן כיון דהיא בשגגת מלאכות ואפ"ה היא נגררת עם טחינה של שגגת שבת ומתכפרת עמה אף על פי שאינה מתכפרת לעצמה שאין הקרבן בא בשבילה שעל הקצירה הופרש עכ''ל.

ומבואר בזה פלוגתא יסודית בגדר הא דשגגת שבת הוי סיבה דההפרשה על הקצירה מהני גם על הטחינה [למרות דבשעת ההפרשה נודע לו רק על הקצירה] אי הוי בעיקר חלות ההפרשה, דמאחר דנעשו בהעלם אחד והמחייב דקרבן הוי מחייב חד לתרוייהו הלכך מעיקרא חלות הדין קרבן חל לתרוויהו כאחת, או דהחלות קרבן חל על הקצירה רק דהדין כפרה דחל ע''י הקרבן חל בתרווייהו כאחת. אולם הא מיהא נראה פשוט דגם לפי המיוחס לר''ן דליכא הפרשה במסוים כלפי הטחינה הא דגוררת לטחינה דשגגת מלאכות לא חשיב גרירה דגרירה, מאחר דהדין כפרה דחל בטחינה דשגגת שבת הוי בעיקר הדין מכפר דאיכא בקרבן, דלא מתיחס רק למעשה הקצירה אלא לכל מה שכלול ב''העלם שבת'', ודבר זה יתבאר היטב על פי מה שנתבאר דהכפרה בשגגה הוא על עצם המצב של ה''העלם'' והמעשה רק מעמיד את ''ההעלם'' ומאחר דבשגגת שבת הוי ''העלם שבת'' הלכך ההפרשה חלה כלפי ה''העלם שבת'', וגם אי נימא דלא הוי מחייב מחודש על ההעלם ד''חילול שבת'' בלי יחס לגוף המלאכה, אלא דההעלם מתיחס ל''איסור מלאכה'' מ''מ כיון דההעלם דמלאכה הוי מחמת ''שכחת שבת'' ולא מחמת שכחת האיסור מלאכה הלכך כל כמה דאיכא כפרה על הקצירה איכא בזה כפרה על ה''העלם שבת'' וממילא נכלל בזה גם ''הטחינה'' כיון דגם הטחינה העמידה את ההעלם שבת שהביא לאיסור מלאכה.

**דף ע"א ע"א**

**בדין גרירה דקצירה דזדון שבת על הטחינה שעם הקצירה דזדון שבת אי הוי דין גרירה**

1. **גמ' אבל נודע לו על קצירה של זדון שבת ושגגת מלאכות קצירה גוררת קצירה וטחינה שעמה, וטחינה שכנגדה במקומה עומדת.** יעוין בגמ' לקמן דמבארת דהטחינה שכנגדה חשיב גרירה דגרירה, ומבואר דהכפרה דטחינה דשגגת מלאכות חשיב גרירה, ובבאור הא דחשיב גרירה איכא ג' שיטות בראשונים דברש''י מבואר דהא דקצירה דשגגת מלאכות גוררת את הקצירה דשגגת שבת לא הוי גרירה דחשיב כהעלם אחד, ורק הא דגריר לטחינה שעמה בהא בעינן לחידושא דגרירה, אולם בתו' נקט להיפך דהא דגוררת לטחינה שעמה לא הוי מדין גרירה כיון דאי אפשר דלכפר על הקצירה ללא טחינה, ורק הא דקצירה דשגגת מלאכות גוררת לקצירה דשגגת שבת בהא בעינן לדין גרירה. ובאור פלוגתתם ביחס לקצירה אי בעינן לדין גרירה יעוין מה דנתבאר לעיל. רק דיש לעיין בבאור סברת תוס' דהא דלכפרה על טחינה שעמה לא בעי לדין גרירה. ויעוין עוד ברא''ה המובא במיוחס לר''ן דגם נקט כתוס' דעל טחינה שעמה לא בעי לדין גרירה, רק דס''ל גם כרש''י דקצירה דשגגת מלאכות ושגגת שבת הוי כהעלם אחד. והא דהוכיחה הגמ' מרבא דס''ל גרירה יעוי''ש במיוחס לר''ן בד''ה ומי אית ליה לרבא גרירה. וז''ל, פי' ו''מטחינה דגוררת טחינה'' הוא דקא מקשה דהויא מדין גרירה אבל אידך מדינא הוא כדפרישי' לשיטת הרא"ה. ונראה דכונתו כמו שהבאנו לעיל מהמיוחס לר''ן דהא דטחינה גוררת טחינה בשגגת שבת היכא דהפריש על הקצירה דשגגת שבת הוי דין גרירה כיון דלא הוי כהופרש ממש על הטחינה אלא דהדין כפרה חל גם בטחינה ולכן בשביל שגם הטחינה דשגגת מלאכות תתכפר בעינן לחידושא דגרירה.

**והא דחשיב טחינה שכנגדה גרירה דגרירה** יעוי''ש בד''ה גרירה דגרירה לית ליה. וז''ל, פי' הרא"ה ז"ל דלאו דוקא גרירה דגרירה שכשמביא קרבן על קצירה של שגגת מלאכות ומתכפרת עמה טחינה של שגגת שבת לאו משום גרירה הוא אלא מדינא כדפרישנא לעיל, אלא לומר שכיון שעיקר הקרבן על קצירה של שגגת מלאכות שחלוקה ממנה לקרבן וטחינה של שגגת מלאכות כל עצמה אינה מתכפרת אלא ע"י קצירה שעמה הא חשיבא ליה גרירה דגרירה עכ''ל. ומבואר בדבריו דעצם הדבר דהכפרה דטחינה לא הוי מצד עצמה אלא מחמת דאי אפשר לכפרה דקצירה בלי טחינה הוי סיבה לדון את הטחינה שכנגדה כגרירה דגרירה. והא דבהפריש על קצירה דשגגת שבת למרות דגם בזה הכפרה על הטחינה שעמה לא הוי מעיקר ההפרשה של הקרבן לא חשיב מחמת הזה הגרירה דטחינה שכנגדה גרירה דגרירה, שאני התם דההפרשה היתה על הקצירה דשגגת שבת דהוי העלם אחד עם הטחינה דבהא חשיב דעיקר כח המכפר של הקרבן עומד גם על הטחינה גם אי לא נימא דחשיב כהופרש מעיקרא על הטחינה, משא''כ היכא דהפריש על הקצירה דשגגת מלאכות דבהא למרות דגם הטחינה דשגגת מלאכות מתכפרת מ''מ בהא ליכא לעיקר כח המכפר של הקרבן אלא דהוי כפרה דממילא מחמת דהוי חד עם הקצירה, ולכם אין לטחינה כח לכפר על הטחינה דשגגת מלאכות כיון דליכא בקרבן כח כפרה עצמי על הטחינה רק דממילא נתכפרה עם הקצירה. וכן מבואר ברא''ה וז''ל, אבל טחינה שכנגדה במקומה עומדת דהא מן הדין חלוקה היא טחינה זו לחטאת כיון דהיא בשגגת מלאכות ולאפוקי ההיא דלעיל דנודע לו על קצירה של שגגת שבת דקצירה וטחינה חדא היא לגמרי וכשמפריש קרבן על הקצירה הרי עיקר הקרבן ג"כ מן הדין על הטחינה לגמרי ונמצאו קצירה וטחינה של שגגת מלאכות מתכפרות עמהן דחדא נינהו כדפרישנא.

**ומבואר דאיכא ב' גדרים בגדר כפרה דטחינה** **שעם הקצירה דשגגת שבת היכא דהפריש על הקצירה דשגגת שבת**, או דהוי כאילו הפריש על הטחינה או דהדין כפרה חל גם ביחס לטחינה [כמו שנתבאר לעיל דהחלות דין כפרה הוי ביחס להעלם שבת ולכן נכלל בזה גם הטחינה]. **וב' גדרים היכא דהיכא דהפריש על הקצירה דזדון מלאכות**. אי הוי מדין גרירה כמו שמבואר ברש''י או דאי אפשר שתתכפר הקצירה בלי טחינה שעמה. ויש לעיין ראשית כל שרש הנידון אי בעי לדין גרירה שנית גדר דין גרירה.

**בבאור הנידון אי בעי לדין גרירה על הכפרה דטחינה שעמה**

1. **ובבאור הנידון אי בעי לדין גרירה** נראה דשאני בשגגת שבת דההעלם דקצירה וטחינה הוי העלם אחד ולכן היכא דהפריש רק על הקצירה נתכפר גם הטחינה דההפרשה של הקרבן התיחסה לקצירה דשגגת שבת דבזה איכא יחס בגוף הקרבן כלפי ''ההעלם שבת'' דהקצירה דשגגת שבת מעמידה את ההעלם שבת, [וכבר נתבאר לעיל דאיכא בזה שתי צדדים או דחשיב כהופרש על הטחינה או דכח הכפרה של הקרבן מהני גם על הטחינה] אולם היכא דההפרשה על הקצירה דשגגת מלאכות דהקצירה מעמידה את ה''שגגת קצירה'' גם אי נימא דגם הקצירה דשגגת שבת מצטרפת ללא דין גרירה הוי מחמת דההעלם שבת גם איכא בו יחס ל''העלם קצירה'' ובזה חשיב כחד עם הקצירה דשגגת מלאכות, מ''מ הדין כפרה דהקרבן חל ביחס ''להעלם קצירה'' ולכן ליכא יחס בגוף הקרבן לטחינה דכל היחס בין הטחינה לקצירה הוא כל כמה דהדין כפרה חל על ה''העלם שבת'' בלי יחס במסוים לקצירה, ולפי''ז מבואר היטב הא דבעינן לדין גרירה. רק דהרא''ה ותוס' ס''ל דגם אי ההפרשה חלה ביחס לקצירה, כיון דסכ''ס ההעלם שהקצירה מעמידה הוי ''העלם שבת'' לא שייך להעמיד את הכפרה על ה''העלם שבת'' רק ביחס לקצירה דההעלם שבת מצד מציאותו כולל לתרוויהו, ורש''י ס''ל דכיון דכל המחייב לכפרה על השגגת שבת נובע מחמת החיבור עם השגגת מלאכות בקצירה הלכך גם חלות הכפרה חלה רק ביחס לקצירה, ורק מדין גרירה נתכפר גם הטחינה.

**בגדר דין גרירה והמסתעף לבאור התוס' בנידון דגרירה**

1. **בגדר דין גרירה נראה דהוי סיבת כפרה מחודשת מכח עצם המצב דאיכא כפרה במעשה אחד מההעלמה**, ועיקר חידושא דגרירה דלמרות דליכא סיבה בעיקר דין הקרבן לכפר על הדבר הנגרר, מ''מ עצם הדבר דאיכא בפועל חלות כפרה על על מעשה שיש לו שייכות לדבר הנגרר, איכא בזה סיבה לכפרה גם על הדבר הנגרר. ונראה דבזה יתבאר היטב שיטת תוס' דהנידון דגרירה הוא ביחס לעיקר הך דינא דקצירה וטחינה דשגגת שבת גוררת לקצירה וטחינה דשגגת מלאכות דלמרות דחשיב תרי העלמות מ''מ איכא בזה דין גרירה. והדברים צ''ב דכל כמה דחשיב העלמות חלוקות מה שייך בזה דין גרירה, וכי שייך דין גרירה על שתי מעשים שיש חילוק ידיעה ביניהם. ונראה דשאני היכא דאיכא חילוק ידיעה דהמחלק הוא בגוף העלמת הגברא דהוי העלמה מחודשת כיון דנודע לו ואח''כ נעלם ממנו, משא''כ בשגגת שבת ומלאכות דליכא חילוק ידיעה בגברא אלא עצם המצב דהוי שתי העלמות הוי סיבה לחייב שתי קרבנות [ויעוין לעיל מה דהובא מהאפיקי ים בבאור תוס' בשבועות דהתיחס לידיעה דכונת תוס' רק כסיבה לא לדון את זה כחד מעשה אלא כשתי מעשים ושתי העלמות] ולפי''ז נראה דבמחייב המחודש דגרירה כיון דהכפרה בדבר הנגרר נובעת מחמת עצם חלות הכפרה בחד מינייהו בלי יחס לגוף ההעלמה, א''כ בהא תליא רק אי היה חילוק של ידיעה אצל הגברא דבזה הוי שתי העלמות מצד הגברא [ובזה בעינן ידיעת חטא] אולם כל כמה דהחילוק נובע מחמת אופן ההעלמה בהא כיון דהמחייב לכפרה הוי מחמת עצם חלות הכפרה א''כ בהא העיקר תליא אי ניתן לראותם כחד וכל כמה דמצד הגברא היה חד העלמה דכל הזמן נעלם ממנו איסורי שבת בתחילה מחמת אי ידיעת שבת ואח''כ מחמת אי ידיעת המלאכות הלכך בהא סגי למחייב בגרירה להשוותם כחד.

**בבאור הנידון אי אמרינן גרירה לגרירה**

1. **אביי אמר טחינה נמי גוררת טחינה שם טחינה אחת היא**. יש לעיין בבאור הנידון אי אמרינן גרירה לגרירה ולפי מה שנתבאר דגרירה הוי סיבה מחודשת מכח עצם חלות הדין כפרה בחלק מההעלמה, א''כ איכא למימר דמהני רק היכא דכח הכפרה דאיכא במקצת הוי דין כפרה מעיקר דין הקרבן, משא''כ בדבר הנגרר שהכפרה דאית ביה לא נובע מעיקר דין הקרבן אלא ד''חלה בו כפרה'' מכח הדין גרירה, בזה ליכא מחייב לגרור את השאר. אולם יעוין במיוחס לר''ן דמביא מהרא''ה לפי דרכו דהא דטחינה שעמה מתכפרת לא הוי מדין גרירה אלא מחמת דאי אפשר לקצירה להתכפר ללא טחינה דמבאר דזהו גם שרש סברת אביי ד''שם טחינה אחת היא'' דמאחר דהטחינה נכללת בכפרה דקצירה תו אמרינן דהיחס הוא לא רק להעלם שבת אלא לגוף הטחינה. וז''ל, והרא"ה ז"ל פירש דכיון דתתכפר מן הדין טחינה של שגגת שבת אי אפשר ג"כ לזו שלא תתכפר עמה.

**ויעוין עוד בחידושי אבן העוזר דף ע' ע''ב וז''ל, אבל אביי דין גרירה חשיבא ליה כמו שהביא עליה קרבן ממש.** ומבואר בדבריו דיסוד פלוגתת אביי ורבא הוי בעיקר גדר דין גריריה אי הוי בעיקר המחייב והוי סיבה דעיקר חיוב הקרבן יהא גם בדבר הנגרר או דהוי רק גרירה בחלות הכפרה.

**בבאור שיטת הרמב''ם דמחלק בין גרירה דשתי זיתי חלב לגרירה דטחינה**

1. **יעוין בגמ' דהקשתה מהא דלענין שתי זיתי חלב לא ס''ל לרבא דין גרירה,** ומתרצת דבתר דשמעה מאביי סברה. ומקשה דאי הכי טחינה נמי תגרר לטחינה ומישבת גרירה אית ליה, גרירה דגרירה לית ליה. ובפשטות מבואר בגמ' דלמסקנא גם בשתי זיתי חלב ס''ל כאביי דאי הביא קרבן על אחד מהם נתכפרו כולם. אולם יעוין ברמב''ם פ''ו הי''א דפסק כמימרא דרבא בדינא דשתי זיתי חלב דרק היכא דהביא לאמצעי נתכפרו כולם, ומאידך גיסא בפ"ז ה"י פסק כמימרא דרבא דבקצירה וטחינה דאיכא בהו גרירה. וצ''ב דהיאך מזכה הרמב"ם שטרא לבי תרי, שפסק לדין גרירה בקצר וטחן, וגם להך דינא דהביא קרבן על הראשון ראשון ושני מתכפרין שלישי לא נתכפר, וכבר תמהו עליו בזה כל מפרשי הרמב''ם ויעוין בריטב''א דכבר תמה בזה ונשאר בצ''ע.

**ובעיקר הפשט בגמ' לדעת הרמב''ם מצינו ג' דרכים.** או דהא דנקטה הגמ' דבתר דשמעה מאביי הדר ביה הוי דחויא בעלמא לפי סברת המקשן דמדמי ליה להדדי אולם באמת איכא חילוק בנייהו וכן נקט המאירי [ויעויו לקמן באור החילוק] או כמו שביאר הכס''מ פ''ז ה''י דכונת הגמ' דהא דנקט אביי לדין גרירה בקצירה הוי רק לאחר ששמע מאביי את כח הגרירה דמהני גם באוכל שתי זיתי חלב וס''ל דלכה''פ בקצירה וטחינה איכא גרירה. אופן נוסף מובא בשו''ת חכ''צ מהמהר''י קורקוס וז''ל, דבהאי דקאמר גרירה אית ליה חזר בו מההיא דקאמר בתר דשמעה מאביי סברה, וכאילו אמר אלא גרירה אית ליה וכו', וס"ל לר"מ דכיון דבשלשה זיתי חלב אכל השלישי אחרי ידיעת הזית הראשון הו"ל ''גרירה דגרירה'' ולא דמי לקצירה וטחינה של שגגת שבת דתרווייהו כחדא חשיבי וא"א להם להפרד ושתיהן נעשו קודם ידיעת קצירת שגגת מלאכות.

**ובבאור שיטת הרמב''ם יעוין היטב במאירי דס''ל בשיטת הרמב''ם דהגרירה הוי על הטחינה שעמה וכן מבואר בכס''מ ובבאור הסברא לחלק בין גרירה דשבת לשתי זיתי חלב מצינו ג' דרכים**

**מהלך המאירי.** יעוין במאירי, וז''ל, שטחינה וקצירה הואיל ושתיהן בהעלמת שבת כמעשה אחד הם אבל שני זיתי חלב שביניהם ידיעה היאך הם מתכפרים ע"י אמצעי הואיל והאמצעי אינו מתכפר מצד עצמו עכ''ל. ויעוין בכס''מ דמביא מהמהר''י בי רב דמבאר בכונתו דטחינה וקצירה דשגגת שבת לא הוי מדין גרירה אלא דחשיב כחד וז''ל, ולא דמי כלל שמי שיאמר שהעושה קצירה וטחינה בשגגת שבת אין בכאן אלא מעשה אחד שהשגגה לא היתה אלא בשסבר שלא היה שבת ואין שם אלא מעשה אחד שהוא שגגת שבת אבל באכל שני זיתי חלב יש שם שני מעשיות ומפני זה כשאנו אומרים שהקצירה גוררת קצירה וטחינה שעמה ''אין זה גרירה שהכל הוא דבר אחד שכיון שנתכפר שגגת שבת כל מה שעשה ג"כ מתכפר שהכל שהכל הוא מעשה אחד ואינו גרירה שהכל הוא אחד'' אבל בענין שני זיתי חלב שאכל בהעלם אחת ונודע לו על הראשון ואכל השלישי בהעלם השני למה יתכפר השלישי בשביל השני והקרבן לא נעשה בשביל השני אלא בשביל הראשון ומפני שהיה בהעלמו מתכפר השני עכ"ל. ולכאורה הוי כסברת תוס' והרא''ה דאי אפשר דתתכפר הקצירה בלי הטחינה שעמה כמו שנתבאר לעיל דהכפרה מתיחסת ל''העלם'' דזהו שרש המחייב דשגגה ומאחר דהקצירה מעמידה את ''ההעלם שבת'' א''כ הוי כחד עם הטחינה דתרוייהו מעמידים את אותו העלם. רק דלפי''ז נצטרך לומר דפליג על הרא''ה דהבאנו לעיל דהא דטחינה גוררת טחינה הוי מדין גרירה. וצ''ל דס''ל כהריטב''א דההפרשה על הקצירה דשגגת שבת הוי כהפריש על הטחינה. ויעוין ברמב''ם וז''ל, קצירה גוררת קצירה וטחינה גוררת טחינה וכאילו עשה ארבעתן בשגגת שבת וזדון מלאכות שאינו חייב אלא חטאת אחת, וכיון שהקריב חטאת זו נתכפר לו על הכל.

**מהלך המהר''י קורקוס.** יעוין מה שהבאנו לעיל מדבריו דגם נקט להאי סברא דכחד חשיבא רק דלא הוי סיבה דלא יהא בעינן כלל לדין גרירה אלא רק הוי סיבה דלא נדון את הטחינה כגרירה דגרירה עם הקצירה בשונה מזיתי חלב דחשיב כגרירה דגרירה. ובבאור דבריו נראה דמאחר דכל היכא דהוי שתי העלמות ובעינן לדון דהפרשה של חדא העלמה תהני להעלמה השניה [ע''י הזית השני דהיה בהעלמה עם השלישי, או ע''י קצירה דשגגת מלאכות דהוי בהעלמה עם הטחינה] בעינן לדין גרירה כיון דכל הכפרה של הזית השני הוי כחלק מההעלם של הזית הראשון דחלוק מההעלם של הזית השלישי ע''י הידיעה שבניתים וכן הקצירה דשגגת שבת דבאה כחלק מההעלם דשגגת מלאכה וחלוקה מההעלם של הטחינה דהוי מכח השגגת שבת הלכך מן הראוי דהוי כגרירה כגרירה כיון דליכא סיבה עצמית לכפרה על קצירה דהזית השני רק כחלק מההעלם הראשון ולכן רק בקצירה וטחינה ד''שגגת שבת'' דהמחלק הוא רק אופן ההעלמות דמחמת זה החיבור בין הקצירה דשגגת מלאכות לשגגת שבת הוי רק ביחס לקצירה, אולם הא מיהא כיון דליכא בזה חילוק דידיעה ליכא בזה חלוקה בגוף המעשים אלא רק בחלות הכפרה דמתיחס רק לקצירה דשגגת שבת, ובזה אמרינן דמאחר דסכ''כ הוי קצירה ד''שגגת שבת'' ובשגגת שבת הטחינה והקצירה הוי כחד הלכך איכא בזה למחייב דגרירה, דכיון דאיכא חלות כפרה בקצירה הוי סיבה גם לטחינה דהוי כחד עם הטחינה מכח המאחד של השגגת שבת, משא''כ בשתי זיתי חלב דהא דאיכא דין כפרה בזית השני עם הראשון הוי מחמת דנידון כחדא אכילה עם הראשון ובזה ליכא כלל שייכות לזית השלישי דהוי כאכילה נפרדת א''כ ליכא כלל יחס בחלות הכפרה דחל בשני כלפי הזית השלישי ולכן הוי כגרירה דגרירה.

**מהלך הכס''מ.** יעוין בכס''מ וז''ל, וטעם יש בדבר לחלק בין גרירה זו לגרירה זו שבענין קצירה וטחינה שפיר שייך ביה למימר גרירה דכיון דבשגגת שבת נעשו שתיהם ה"ל כדבר אחד אבל אוכל שני זיתי חלב בהעלם אחת ההעלם אינו מצוי שיעלם ממנו שהחלב אסור אבל ההעלם הראוי הרגיל וההוה הוא שיעלם ממנו שזה חלב ויסבור שהוא שומן וא"כ כשאכל כזית חלב זה וסבור שהוא שומן ואח"כ אכל כזית חלב זה וסבור שהוא שומן הרי הם כשני דברים ואף על פי שמתכפרים שניהם בקרבן אחד מ"מ לא חשיבי כ"כ כדבר אחד לשיתכפר בקרבנו של ראשון השלישי שלא היה בהעלמו אף על פי שהיה בהעלמו של שני. ומבואר בדבריו דאיכא חילוק בין קצירה וטחינה בהעלם שבת לאוכל שתי זיתי חלב בהעלם אחד בעיקר הך דינא דמתכפרין בקרבן אחד, דבקצירה וטחינה בשגגת שבת הוי כדבר אחד ממש וסיבת החיוב הוי מכח תרוייהו כאחת, משא''כ בשתי זיתי חלב כיון דההעלמה היא מחמת חוסר הידיעה דהחתיכה היא חלב כיון דבכל חתיכה איכא העלמה בפני עצמה הוי כשתי העלמות נפרדות ושתי מחייבים נפרדים רק דמתכפרים בקרבן אחד, ולכן לענין המחייב דגרירה איכא בזה נפק''מ בינייהו דרק בקצירה וטחינה איכא חלות גרירה ע''י דחל כפרה בקצירה משא''כ בשתי זיתי חלב דהוי שתי העלמות נפרדות. אלא דבעיקר מה דמעמיד הכס''מ את העלם שתי זיתי חלב בהעלם ידיעת המציאות כבר הובא לעיל מהקרית ספר והחכ''צ דמאריכים בשיטת הרמב''ם דלא דן לחילוק ידיעה וכפרה בשתי זיתי חלב ובקצירה וטחינה דהוי מחמת דהוי העלם ידיעת האיסור ולפי דבריהם לא שייך תרוץ הכס''מ וכן העיר באבן האזל שם.

**מהלך המשנת ר' אהרון והגרח''ש בבאור שיטת הרמב''ם**

1. יעוין במשנת ר' אהרון וכן במשנת הגרח''ש דמאריכים בבאר שיטת הרמב''ם ויסוד דבריהם דגרירה דשגגת שבת וגרירה דשתי זיתי חלב שונים ביסודם דבשגגת שבת הגרירה הוי בגוף המחייב כיון דבשגגת שבת נתחדש דהמחייב מתיחס לחפצא דשגגת חילול שבת ולא ביחס לגוף המלאכה ולכן חשיב דמעיקרא המחייב של הקרבן הוי ביחס לתרוייהו משא''כ בשתי זיתי חלב דהשגגה הוי ביחס לאיסור אכילה דבזה הדין גרירה הוי ביחס לחלות הכפרה. וס''ל לרמב''ם בדעת רבא דמחלק בין הני תרי דיני גרירה ורק בקצירה וטחינה דהגרירה הוי בגוף המחייב בהא ס''ל לדין גרירה.