אלו נערות - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

**כ"ט ע"א – כ"ט ע"ב - איסור נתינה – פטור קנס בגויה – ספק קנס לענין הממע"ה - טעם פטור קנס במפותה – חייבי עשה ושניות**

**א) "ועל הנתינה".** ברש"י מבואר דאיסורם הוא מגזירת דוד, ותוס' פליגי וס"ל שיש בהם איסור מדאורייתא גם בגיורתם כמסקנת רבא בפרק הערל (ע"ט ע"א) ודוד לא גזר עליהם אלא עבדות, ועיין בראשונים בסוגיין וביבמות שמצאנו עוד דעות, באיסורם, שיטת הראב"ד שאסרו רק לאותם שנתגיירו בשעת מלחמה משום שלא נתגיירו גרות גמורה, וברמב"ן ושא"ר שדור ראשון של נתינים אסור מדאורייתא אבל דור שני מותר [הרחבה אות א].

**ב) בתוד"ה אלו נערות.** הביאו תוס' ששפחה משומרת אין לה קנס ועיין בשטמ"ק בביאור החילוק בין שפחה סתם לבין אומה שלמה כנתינים, ועיין ברעק"א בכוונת הירושלמי [הרחבה אות ב].

**בא"ד.** "דלאו ממש גזר עליהו עבדות" עיין היטב במהרש"א ובשטמ"ק.

**בא"ד.** "אע"ג דקימ"ל הפקר בי"ד הפקר", עיין מהרש"א וקרני ראם.

**ג) בתוד"ה ועל הכותית.** כתבו תוס' דגויה אין לה קנס מסוגיא לעיל (י"א ע"א) דיהבינן לה קנס דאזלה ואכלה בגיותה עי"ש. ועיין בפנ"י משכ"ב. ועיין בהפלאה דלמ"ד שלא יהיה חוטמא נשכר י"ל דה"נ אמרי' הכא. ועיין בדברי יחזקאל (כ"ג ה') משכ"ב. עוד יש לדון דלא יהיה לה קנס משום שהיא בחזקת בעולה, ולכאו' צ"ל דשאני כותית שמשמרת עצמה אלא שלפ"ד תוס' שס"ל בדעת הירושלמי שגם במשמרת עצמה אין לה קנס, לכאו' צריך לחלק בין כותית לשפחה וצ"ע, ועיין בזה בדברי יחזקאל (שם) [הרחבה אות ג].

**בא"ד.** הקשו תוס' למ"ד דפסול כותית הוא משום שעבד ושפחה נטמאו בהם מ"ט יש להם קנס ולא אמרי' הממע"ה. ותי' דכל אחת מוקמי בחזקת אבהתא, ועיין בקו"ש ובשער"י (ש"ב פ"ז) שביארו שאי"ז כחזקת האם מהני לבת כיון שאם האם שפחה אינו מתייחס כלל לאביו, אלא איכא חזקה לכל אדם שתולדותיו יהיו כמותו. ובעיקר דברי התוס' צ"ב מה מהני חזקת אבהתא הא אכתי אין הולכין בממון גם אחר חזקה ומאי עדיף החזקה מרוב לשמואל, ועיין בקו"ש ובחת"ס [הרחבה אות ד].

**בא"ד**. "אבל קשה דליתני מחז"ג משנשאת ונבעלה שלא כדרכה", עיין מהרש"א דכוונת התוס' דמחז"ג אינו חייב אא"כ עשה בעילה, וברעק"א הקשה דמבואר בקידושין (ט' ע"ב) דבעל עושה אותה בעולה גם שלכ"ד, ועיין בבית יעקב וברש"ש משכ"ב. [הרחבה אות ה].

**ד) ברעק"א** דן דאין קנס לגויה משום דאיכא קלב"מ משום שקנאים פוגעים בו, וכתב דבכותית אין פטור של קלב"מ דמאחר דהוי רק ספק דהרבה נתגיירו לש"ש ליכא לדין קנאים פוגעים בו. עי"ש. וחזי' ב' יסודות בדין קלב"מ א- דבספק קלב"מ איכא חיוב ממון ולא אמרי' דיהיה פטור מספק, ועיין בקו"ש בסוגיין ובחידושי הגרש"ש (ב"ק ס"ל) דפליג. ב- שגם בקנאים פוגעים בו איכא דין קלב"מ, ועיין בדברי יחזקאל (סי' כ"ג) שדן בזה לפי הדעות דקנאים פוגעים בו אי"ז חובה אלא רשות [הרחבה אות ג\*]

**ה) בתוד"ה ועל אשת אחיו.** כתבו תוס' להוכיח מהבבלי דמפותה אין לה קנס, ועיין בר"ן (י"ד ע"א בדפי הרי"ף) דמבואר בזה ב' סברות א' דהוא כדין סילוק כמו האומר דו"ד אין לי בנכסייך, ב' דהו כעין הדין דקרע כסותי והפטר. עי"ש. ועיין בחידושי הגרש"ש (להלן סי' מ"ב) מש"כ בביאור שיטת התוס'. [הרחבה אות ו].

**ו) "רבי מאיר היא דתניא קטנה מבת יום אחד ועד שתביא ב' שערות... אין לה קנס".** טעמו של ר"מ מבואר להלן מ' ע"ב דלמד מ"ולו תהיה לאשה" במהוה את עצמה הכתוב מדבר. ועיין בקו"ש שדן פל"ז אם יהיה קנס בנערה שוטה [הרחבה אות ז].

**ז) "ואמאי איקרי כאן ולו תהיה לאשה".** עיין בתוס' (ד"ה וחד) ובראשונים כמב דרכים בביאור הגזה"כ [ריטב"א שטמ"ק רא"ה]. [הרחבה אות ח'].

**ח) "ולאפוקי מהאי תנא" וכו'**. לכאו' הוי דלא כתרוויהו, ועיין בתוס' הרא"ש ובשטמ"ק ובאו"ש (פ"א ה"ג מנערה) [הרחבה אות ח].

**ט) ברמב"ם** (פ"א מנערה ה"ד) כתב שאם אנוסה זו היתה מחייבי עשה או שניה ה"ז לא ישאנה שנאמר ולו תהיה לאשה באשה הראויה לו. ועיין בכס"מ ובמל"מ הביא דברי מהר"א ששון דפליג וס"ל דדין דרבנן אינו עושה אינו ראויה לקיימה מדאו', אלא דמ"מ עקרו רבנן ד"ת בשוא"ת. ועי"ש שהאריך המל"מ להצדיק דברי הכס"מ ועיין בשער"י (ש"א פכ"ב) מה שכתב בזה. [הרחבה אות י].

**א) "ועל הנתינה". ברש"י** מבואר דאיסורם הוא מגזירת דוד, **ותוס' פליגי** וס"ל שיש בהם איסור מדאורייתא גם בגיורתם כמסקנת רבא בפרק הערל ודוד לא גזר עליהם אלא עבדות [ועיין בראשונים ביבמות שביארו בדעת ר"ת דאין גופן קנוי, ועיין בתוס' הרא"ש ביבמות שביאור שאינם משועבדים לאדון מיוחד, ועייין בבית מאיר ס"ד]. והביאו תוס' **שיטת הירושלמי** דמשמע כרש"י וביארו בדברי הירושלמי דס"ל כס"ד דרבא ביבמות דבגריותם אין בהם איסור. **ועיין בבעל המאור** בפרק הערל (ע"ט ע"א) דביאר דמהסוגיא התם מוכח שבגיותם אסירי מדאו' ובגירותם שרי מדאו' ואסירי מדרבנן מגזירת דוד וכס"ד דרבא עי"ש. **ועיין ברמב"ן ביבמות** שם שהביא בסו"ד דרש"י עצמו כתב בכ"מ דאסירי מדאו', וצ"ע. **ועיין בפנ"י** בסוגיין מש"כ בביאור קושיות התוס' ובביאור שיטת רש"י בהרחבה. **ועיין בראשונים בסוגיין וביבמות** שמצאנו עוד דעות, עיין ברמב"ן ביבמות שהביא שיטת הראב"ד שאסרו רק לאותם שנתגיירו בשעת מלחמה משום שלא נתגיירו גרות גמורה עי"ש. **ועיין עוד ברמב"ן ושא"ר** שדור ראשון של נתינים אסור מדאורייתא אבל דור שני מותר [ולפ"ז אותם מקומות שמוכח שאסור מדאו' קאי על דור ראשון, ויל"ע אם אפ"ל כן גם בדעת רש"י באותם מקומות שכ' דהוי איסור דאו' ועיין בשטמ"ק בסוגיין].

**ב) בתוד"ה אלו נערות. הקשו תוס'** לשיטת רש"י דשפחה אין לה קנס וכתבו שאין לתרץ דשפחה משומרת יש לה קנס משום דאיתא בירושלמי ששפחה אפילו משומרת אין לה קנס. **ועיין בשטמ"ק** שיש לחלק בין שפחה סתם שלא חילקו חכמים ואמרי' דלכולם אין קנס לבין אומה שלמה כנתינים די"ל שיש להם קנס כיון שהם משמרים עצמן. **ועיין ברעק"א** שכוונת הירושלמי דשפחה אין לה קנס משום שאין לה הויה [ ודרש'י ולו תהיה לאשה, וחייבי כריתות יש להם הויה לאחרים] ולפ"ז י"ל דבנתינים לא גזר דוד שלא יהיה להם הויה [וכן דמותרות בחרורי] ולכן יש להם קנס. עי"ש.

**בא"ד.** "דלאו ממש גזר עליהו עבדות" עיין היטב במהרש"א דתוס' תי' ב' קושיות אחרונות ועיין בשטמ"ק שתי' רק הקו' מחרורי, עי"ש.

**בא"ד.** "אע"ג דקימ"ל הפקר בי"ד הפקר", **עיין מהרש"א** דזה קשה רק לשיטת ר"ת, דאילו לשיטת רש"י שיש גם איסור א"א להפקיע את האיסור ע"י שחרור, **ותמה בקרני ראם** דהא האיסור הוא מכח הממון, ועיין בשטמ"ק.

**ג) בתוד"ה ועל הכותית.** כתבו תוס' דגויה אין לה קנס מסוגיא לעיל (י"א ע"א) דיהבינן לה קנס דאזלה ואכלה בגיותה עי"ש. **ועיין במגיני שלמה** [והו"ד בפנ"י] שכתב דגם לשיטת רש"י אינם גרי עריות בודאי דמבואר בסוגיא בביבמות כ"ד: דכולם הם גרים, אלא שכלפי דינים מסוימיים דו אותם כעכו"ם ולכן יש לם קנס. ועיין **בפנ"י** משכ"ב. **ועיין בהפלאה** דלמ"ד שלא יהיה חוטא נשכר י"ל דה"נ אמרי' הכא. **אמנם ברמב"ן** מבואר שגם מ"ד זה הכא מודה דהתם דוקא דמיירי דהשתא היא ישראלית אמרי' הכא דלא נחשוש שמא ממחיא אבל לגויה גמורה ודאי אין קנס. **והנה** כל הראיה מהתם היא א"נ דכונת הגמ' שאם תמחה ותעקר הגרות נמצא שלא מגיע לה כתובה כלל, אכן **ברא"ש** בקידושין (פ"ק סכ"ג) כתב שגם גבי ישראל משומד עדיף לא ליתן לו ירושת אביו "דלא יהבינן ליה דאזיל ואכיל בעמיה כדאמרי' גבי קנס בכתובות" עי"ש. הרי מבואר דהטעם אינו משום הלכות ממונות שלא מגיע לה כתובה אלא שאין לעשות כן כדי שלא תאכל בגיותה. וא"כ לכאו' אין ראיה מהתם משום די"ל דבכותים לא גזרו. **ועיין בדברי יחזקאל** (כ"ג ה') משכ"ב. ועי"ש שדן דלפי דברי הירושלמי [עיין הערה לעיל] דכל היכא דלא תפסי קידושי אין לה קנס זה ראיה שלגויה אין קנס. ועוד יש לדון דלא יהיה לה קנס משום שהיא בחזקת בעולה, ולכאו' צ"ל דשאני כותית שמשמרת עצמה אלא שלפ"ד תוס' שס"ל בדעת הירושלמי שגם במשמרת עצמה אין לה קנס, לכאו' צריך לחלק בין כותית לשפחה וצ"ע, ועיין בזה בדברי יחזקאל (שם).

**ג\*) עיין ברעק"א** דכתב לדון דאין קנס לגויה משום דאיכא קלב"מ משום שקנאים פוגעים בו, וכתב דבכותית אין פטור של קלב"מ דמאחר דהוי רק ספק דהרבה נתגיירו לש"ש ליכא לדין קנאים פוגעים בו. עי"ש. והנה מדברי הרעק"א חזי' ב' יסודות בדין קלב"מ [ויבואר בסוגיא להלן בהרחבה] א- דבספק קלב"מ איכא חיוב ממון ולא אמרי' דיהיה פטור מספק, ועיין בקו"ש שכתב שכן מבואר ברש"י בב"ק ל"ה ע"א גבי מבעיר גדיש, והביאור הוא דהוי כודאי חיוב וספק פטור, אמנם לכאו' תלוי הדבר בענין איני יודע אם פרעתיך במקום של דררא דממונא דשיטת הרשב"א בגיטין ע"ח דבכה"ג ליכא חיוב, ועיין בחידושי הגרש"ש (ב"ק ס"ל) שעמד בזה ובאמת כתב לדחות הראיה מדברי רש"י שם ונקט שבספק קלב"מ פטור מתשלומין. ב- שגם בקנאים פוגעים בו איכא דין קלב"מ, ועיין בדברי יחזקאל (סי' כ"ג) שדן בזה לפי הדעות דקנאים פוגעים בו אי"ז חובה אלא רשות [עייין ברמ"ה סנהדרין פ"ב], ועיין בשיעורי הגרש"ר סנהדרין ט"ו.

**ד) בא"ד.** הקשו תוס' למ"ד דפסול כותית הוא משום שעבד ושפחה נטמאו בהם מ"ט יש להם קנס ולא אמרי' הממע"ה. ותי' דכל אחת מוקמי בחזקת אבהתא, **ועיין בקו"ש ובשער"י** (ש"ב פ"ז) שביארו שאי"ז כחזקת האם מהני לבת כיון שאם האם שפחה אינו מתייחס כלל לאביו, אלא איכא חזקה לכל אדם שתולדותיו יהיו כמותו [ועיין לעיל בסוגיא דחזקת האם מהני לבת וגבי ינאי המלך שיש שביארו באופן זה גם התם]. **ובעיקר דברי התוס' צ"ב** מה מהני חזקת אבהתא הא אכתי אין הולכין בממון גם אחר חזקה ומאי עדיף החזקה מרוב לשמואל, **ועיין בקו"ש** שתי' דהכא דאיכא רוב וחזקה ס"ל לתוס' כשיטת הראשונים דמהני להוציא ממון [וזה דלא כשיטת התוס' לעיל ט"ז ע"א וצ"ע] **ועיין בחת"ס** שתי' עפ"ד ההפלאה ספ"ק דאם החזקנו כבר ע"פ חזקה אפשר להוציא ממון. אכן לכאו' אפ"ל בלה"כ דהטעם דהכא אזלי' בתר החזקה בצירוף הרוב הוא כדי שלא יהיה חוטא נשכר, וצ"ע.

**ה) בא"ד.** "אבל קשה דליתני מחז"ג משנשאת ונבעלה שלא כדרכה", **עיין מהרש"א** דכוונת התוס' דמחז"ג אינו חייב אא"כ עשה בעילה [ועיין בריטב"א יבמות פ"ט ע"א], **ועיין ברעק"א** שהקשה דמבואר בקידושין (ט' ע"ב) דבעל עושה אותה בעולה גם שלכ"ד. **ועיין בבית יעקב** שכתב דמה דבעל עושה אותה בעולה שלכ"ד הוא בגוונא שקידש בביאה זו, וכאן מיירי שקידשה בכסף או שטר ואח"כ בא עליה שלכ"ד. **ועיין ברש"ש** משכ"ב. **והנה** מבואר בתוס' שאם לא נבעלה אין לה קנס, **אמנם ברמב"ם** (פ"א ה"ט מנערה) כתב דאין לה קנס כיון שהיא בחזקת בעולה. **ועיין ברמב"ן וברשב"א** להלן ל"ה שנחלקו בזה. וגם בדעת הרמב"ם יש שביארו דהיכא שיש עדים שלא נבעלה יש לה קנס. [ועיין בפ"ק אות קמב משכ"ב לענין כתובה].

**ו) בתוד"ה ועל אשת אחיו.** כתבו תוס' להוכיח מהבבלי דמפותה אין לה קנס. **ועיין בר"ן** (י"ד ע"א בדפי הרי"ף) דמבואר בזה ב' סברות **א'** דהוא כדין סילוק כמו האומר דו"ד אין לי בנכסייך, **ב'** דהו כעין הדין דקרע כסותי והפטר. עי"ש. **ועיין בחידושי הגרש"ש** (להלן סי' מ"ב) שכתב דלתוס' א"א לומר כחד מב' פירושים הנ"ל משום דס"ל לתוס' דלא מהני סילוק מדבר שהוא מן התורה וכן ענין מזיק ברשות לית להו כדמוכח מדבריהם להלן נ"ו ע"א ד"ה הר"ז עי"ש. **ולכן ביאר** הגרש"ש בדעת התוס' דהטעם דמפותה אין לה קנס הוא משום שמוחלת על הזכות תביעה שלה וזה שייך גם קודם העמדה בדין עי"ש.

**ז) "רבי מאיר היא דתניא קטנה מבת יום אחד ועד שתביא ב' שערות... אין לה קנס"** טעמו של ר"מ מבואר להלן מ' ע"ב דלמד מ"ולו תהיה לאשה" במהוה את עצמה הכתוב מדבר. ועיין **בקו"ש** שכתב דלפ"ז ה"ה בנערה שוטה דאין לה קנס, ותמה על הרמב"ן עי"ש. ועיין בקו"ש לעיל אות נ"ד שהביא דברי הרעק"א דלשוטה יש קנס כיון דאתי לכלל הויה דאפשר שתתשתפה. עי"ש.

**ח) "ואמאי איקרי כאן ולו תהיה לאשה". עיין בתוס'** (ד"ה וחד) שביאר דזגה"כ היא שבעי' ראויה לקיימה, **ועיין בריטב"א** דאין קושית הגמ' ממשמעות הכתוב עי"ש אלא דמאחר דקימ"ל דדינא הכי דכל שהיא אסורה לו אינו רשאי לכונסה אמרי' הכי עי"ש. **ועיין בשטמ"ק** בדעת רש"י (ד"ה ורש"י) שביאר דקושית הגמ' היא מסברא דהסברא נותנת שלא ישלם אדם שום קנס אפילו לכשרות אלא דהוי חידוש של התורה וא"כ יש להעמיד את החידוש דוקא בכשרות ולא בפסולות עי"ש. ועיין עוד **ברא"ה** בשטמ"ק.

**ט) "ולאפוקי מהאי תנא" וכו'.** ולכאו' הוי דלא כתרוויהו. ועיין בתוס' הרא"ש שכ' דאה"נ כוונת הגמ' דלא כתרוויהו. ועיין בשטמ"ק עוד ב' ביאורים בענין זה. ועיין **באו"ש** (פ"א ה"ג מנערה) שביאר בענין אחר, דתנא דמתני' ביאר פלוגתת ר"ש התמני ו"ש בן מנסיא באופן אחר דפליגי בגוונא שנשאה באיסור אם נפטר מן הקנס במפותה, ולכן אמר מהאי תנא היינו דהך תנא סבר דהמחלו' היא האם יש קנס באותם נשים ותנא דידן סבר שהמחלו' היא האם מהני הכניסה לפטור מן הקנס.

**י) ברמב"ם** (פ"א מנערה ה"ד) כתב שאם אנוסה זו היתה מחייבי עשה או שניה ה"ז לא ישאנה שנאמר ולו תהיה לאשה באשה הראויה לו. **וכתב הכס"מ** דהא דחייבי עשה אינו כונס הוא מסברת ר"ש בן מנסיא דבעי' ראויה לקיימה [והיינו דהגם דלא פסקי' כוותיה לענין קנס מ"מ פסקי' כוותיה לענין כניסה], ובשניה נמי מחמת לא תסור נחשבת דאינה ראויה לקיימה. **ועיין במל"מ** שהביא דברי מהר"א ששון דפליג וס"ל דדין דרבנן אינו עושה אינו ראויה לקיימה מדאו', אלא דמ"מ עקרו רבנן ד"ת בשוא"ת. ועי"ש שהאריך המל"מ להצדיק דברי הכס"מ מכמה סוגיות ואכמ"ל. **והנה** בגמ' מבואר דממזרת ונתינה איכא בינייהו, ונתינה היינו מדרבנן לשיטת רש"י [ותוס' הקשו מזה לעיל] ובמל"מ כתב שזהו מקור לדברי הרמב"ם שגם איסור דרבנן מהני לדאו' לענין שלא חשוב "ולא תהיה לאשה" [ועיין בשטמ"ק לעיל שיישב עפ"ז דעת רש"י ועיין במל"מ משכ"ב בדעת התוס']. **ועיין בשער"י** (ש"א פכ"ב) שכתב לחלק שדבר שקיום הדבר תלוי 'במציאות' א"כ גם איסור דרבנ מהני לשל תורה אבל דבר שתלוי 'בראוי לעשותו' אזי דבר שאינו ראוי מדרבנן לא חשוב אינו ראוי מהתורה, ועי"ש כמה חילוקי דינים לפ"ז .

**יא) מאי בינייהו.** עיין **בתו"י** שהקשה דנימא איכא בינייהו סוטה. **ובמל"מ** (פ"א ה"ג) דן דסוטה אין לה קנס משום שהיא בחזקת שאינה בתולה דלא גרעה מיוצאת משום שם רע. **ועיין בחזו"א** (קל"ה) דמשכחת לה במצא דם בתולים. עי"ש.

**ל' ע"א – בעולה לכה"ג - שיטת רנב"ה קלב"מ בחייבי כרת - הקדמה בענין קלב"מ**

**א) "איכא בינייהו בעולה לכה"ג".** פרש"י בעולה שלא כדרכה ובתוס' הביאו שיטת ר"ח דמיירי בבעולת עצמו, [וצ"ב דאם איסורה מדאו' מ"ט אם נשא נשוי] והביאו עוד דר"ת לא פירש כן, ובפשטות שיטת ר"ת דאנוסת עצמו הוי רק איסור דרבנן. ועיין בתו"י (יבמות נ"ה:) ועיין במל"מ (פי"ח מאסו"ב ה"ב ד"ה וראיתי)ובשעה"מ (פי"ז מאסו"ב הי"ג) משכ"ב [הרחבה אות יב].

**ב) "ומ"ש, דהוי עשה שאינו שוה בכל".** עיין ברעק"אשהקשה מאי שנא בעולה לכה"ג מאלמנה לכה"ג וגרושה לכ"ה דהוי נמי לאו שאינו שוה בכל, [ועיין ברש"ש] ועוד הקשה הרעק"א מ"ט בבעולה לכה"ג תפסי קידושין הרי אי עביד לא מהני, עי"ש.

**ג) "ולאפוקי מדרבי נחוניא בן הקנה" וכו'.** ברש"י ביאר דכוונת הגמ' למתני' דמבואר דבבא על אחותו איכא קנס הגם שהיא בכרת. ובתוס' הקשו דאפשר שמתני' לא פליגא על רנב"ה משום דיש ריבוי מיוחד שיש קנס בחייבי כריתות הנה נחלקו רש"י ותוס' (להלן ל: ד"ה זר) וברמב"ן ובבעה"מ בסוגיין האם לרנב"ה חייבי כריתות שוגגים משלמין קנס, וכתב הפנ"י דהמחלו' היא לשיטתם הכא. ועיין ברעק"א להלן ל: ע"ד רש"י ד"ה מיתה שכ"כ. ובקו"ש אות פד. [הרחבה אות יד]

**לענין הלכה אי פסקי' כרנב"ה,** מבואר בתוס' שאין שום תנא שס"ל כרנב"ה דחייבי כריתות פטורים מן התשלומין, וקשה ממתני' במגילה (ז' ע"א) דאין בין שבת ויו"כ וכו' והיינו כרנב"ה. ועיין בפנ"י [בקונטרס אחרון] משכ"ב. ועיין ברמב"ם(פ"ד מחובל ומזיק ה"ט ופ"א מנערה הי"א) דלא כרנב"ה. אמנם בהג"א (פ' החובל ס"ב) הביא לפסוק כדברי רנב"ה עי"ש. ועיין בסמ"ע (ש"פ סק"ז) שהביא דברי הטור שרודף אחר חייבי כריתות פטור, וביאר, שהגם שחייבי כריתות אין בהם מיתת בי"ד מ"מ איכא קלב"מ כיון שמתחייב בנפשו בידי שמים. עי"ש. ותמה הש"ך (שם סק"ב) דהא לא קימ"ל כרנב"ה, ועי"ש משכ"ב ובביאור הגר"א שם. [הרחבה אות יד].

**ד) מ"ט דרנב"ה וכו'** עיין היטב באחיעזר (ח"א סי' כ' אות ח' ושם) שביאר בב' אופנים דברי רנב"ה א'- דכשם שחייבי מיתות בי"ד אין הבי"ד יכולים לחייבו ממון מאחר שיש עליו כבר עונש אחר כמו כן בחייבי כריתות אין הבי"ד יכולים לחייבו ממון כיון שיש עליו עונש אחר שהוא כמיתת בי"ד.ב- בשם הצל"ח בפסחים כתב דאי"ז דין כלפי הבי"ד שאינם יכולים לחייב ממון אלא הוא דין דמן השמים אין עליו אלא חיוב אחד, היינו כרת. ונפ"מ בזה לענין חיוב לצאת יד"ש, ועי"ש שנפ"מ נוספות בהנ"ל. [הרחבה אות טז\*].

**\*) בענין קלב"מ** עיין עיין היטב בסוגיא להלן (ל"ז ע"א ל"ז ע"ב) דמבואר דיש ב' פסוקים בפטור קלב"מ הא' למיתה וממון ["לא יהיה אסון"] והב' למלקות וממון ["כדי רשעתו"] וביארה הגמ' שם דצריכא תרוייהו ולא ניתן ללמוד אחד מהשני עי"ש. ויש להקדים שמצאנו כמה חילוקי דינים בין דין לא יהיה אסון לדין כדי רשעתו ויסוד הדברים דפטור דלא יהיה אסון יסודו הוא שאין חיוב ממון במקום שיש חיוב מיתה, ואילו כדי רשעתו הוא דין בחיוב הבי"ד שאין מחייבים אותו ממון ומלקות אבל אינו פטור בעיקר החיוב של הגברא [ועיין לעיל במה שדן האחיעזר בשיטת רנב"ה] [הרחבה אות יז]

**ה) "מיום שחרב ביהמ"ק" וכו'.** מבואר שיש חיוב של מיתה כמו של בי"ד ע"י שמים, וצ"ב דלכאו' ליכא התראה שהרי ענין ההתראה הוא שיתיר עצמו למיתה וזה לא שייך לכאו' בזמן שאין סנהדרין, וא"נ דבשביל מיתות אלו אי"צ התראה א"כ אין חילוק בין הזמן הזה לזמן הסנהדרין שאז ג"כ היה שייך די"ז במקום שלא היה התראה, ועיין בקו"ש (אות צ') [הרחבה אות יח\*].

**יב) "איכא בינייהו בעולה לכה"ג". ופרש"י** בעולה שלא כדרכה ולכן יש לה קנס ומ"מ אסורה לכה"ג [לשיטת ר"א], ובתוס' הביאו **שיטת ר"ח** דמיירי בבעולת עצמו, והגם דדין הוא דאם נשא נשוי מ"מ אי"ז נחשב ראויה לקיימה כיון שיש בזה איסור מדאורייתא [וצ"ב דא"כ מ"ט אם נשא נשוי ועיין בזכר יצחק סי' ל"א דהעשה נאמר רק על כך שישא בתולה ולא על ההויה] ועיין ברשב"א ובריטב"א שמשמע שצריך להוציאה מדאורייתא אלא שמ"מ אם נשא נשוי לפטור ממקנס במפותה. וכתבו תוס' **דר"ת לא פירש כן**, והיינו דשיטת ר"ת דאנוסת עצמו הוי רק איסור דרבנן. וכ"כ **בתו"י** (יבמות נ"ה:) דבעולת עצמו היא איסור דרבנן, ומטעם זה אם נשא נשוי. ועיין **במל"מ** (פי"ח מאסו"ב ה"ב ד"ה וראיתי) **ובשעה"מ** (פי"ז מאסו"ב הי"ג) משכ"ב בביאור שיטת ר"ת. ועיקר הסוגיא ביבמות נ"ט ואכמ"ל.

**יג) "ומ"ש, דהוי עשה שאינו שוה בכל".** עיין **ברעק"א** שהקשה מאי שנא בעולה לכה"ג מאלמנה לכה"ג וגרושה לכ"ה דהוי נמי לאו שאינו שוה בכל, **וחידש הרעק"א** דיש חילוק בין בעולה לכה"ג משום שהיא אינה מצווה בזה, ולא דמי לשאר פסולות דהוזהרו נמי הנשים שלא להנשא. עי"ש. **ועיין ברש"ש** שתמה עליו, עי"ש בהרחבה. **ועוד הקשה הרעק"א** מ"ט בבעולה לכה"ג תפסי קידושין הרי אי עביד לא מהני, עי"ש. [ועיין בספר יונת אלם ס"א] ואכמ"ל.

**יד) "ולאפוקי מדרבי נחוניא בן הקנה" וכו'. ברש"י** ביאר דכוונת הגמ' למתני' דמבואר דבבא על אחותו איכא קנס הגם שהיא בכרת. **ובתוס'** הקשו דאפשר שמתני' לא פליגא על רנב"ה משום דיש ריבוי מיוחד שיש קנס בחייבי כריתות [ועיין בתו"י שתמה על דבריהם מתוספתא]. **ועיין בפנ"י** שתלה מחלו' רש"י ותוס' לשיטתם במקו"א האם לרנב"ה חייבי כריתות שוגגים משלמין קנס, דשיטת רש"י בפסחים שמלשמין קנס וא"כ אין קושיא מהא דבא על הנדה דמשלם קנס כיון שאפשר להעמיד בשוגג, אבל את המשנה א"א להעמיד בשוגג ולכן איכא תיובתא מהמשנה, ועיין ברמב"ן במלחמות שעמד בזה דדלמא משנתינו א""ש כרנב"ה דדילמא מיירי בשוגג וכתב דמלשון המשנה לא משמע דמיירי בשוגג, עי"ש, ועיין בהפלאה משכ"ב. ושיטת תוס' דחייבי כריתות שוגגים פטורים [כמבואר בתוס' (להלן ל: ד"ה זר) ועי"ש במהרש"א] וא"כ התיובתא אינה מהמשנה. עי"ש. ועיין ברעק"א להלן ל: ע"ד רש"י ד"ה מיתה שכ"כ. ועיין בקו"ש אות פד.

**ולענין הלכה אי פסקי' כרנב"ה,** מבואר **בתוס'** דרב חסדא ס"ל שאין שום תנא שס"ל כרנב"ה דחייבי כריתות פטורים מן התשלומין, וקשה ממתני' במגילה (ז' ע"א) דאין בין שבת ויו"כ וכו' והיינו כרנב"ה. **ועיין בפנ"י** [בקונטרס אחרון] משכ"ב. **ועיין ברמב"ם** (פ"ד מחובל ומזיק ה"ט ופ"א מנערה הי"א) דהבא על חייבי כריתות חייב קנס, וכן הוא **בשו"ע** (חו"מ תכ"ד ס"ב) עי"ש. **אמנם יעויין בהג"א** (פ' החובל ס"ב) שהביא לפסוק כדברי רנב"ה עי"ש. **ועיין בשו"ע** (ש"פ סק"ג) "רודף שהיה רודף אחר חבירו להורגו או אחר אחת מן העריות לאונסה ושבר כלים... פטור שהרי הוא מתחייב בנפשו". **והביא הסמ"ע** (סק"ז) דברי הטור שגם רודף אחר חייבי כריתות פטור, וביאר, שהגם שחייבי כריתות אין בהם מיתת בי"ד מ"מ איכא קלב"מ כיון שמתחייב בנפשו בידי שמים. עי"ש. **ותמה הש"ך** (שם סק"ב) דהא לא קימ"ל כרנב"ה, **וביאר הש"ך** [וכ"כ **בביאור הגר"א** שם] דכונת הטור והשו"ע לסוגיא בסנהדרין ע"ג: דהרודף אחר חייבי כריתות כיון שניתן להורגו הרי נחשב שחייב מיתה ופטור בזמן רדיפתו מממון, ולא מטעם חיוב הכרת שבעבירה דזה אינו פוטר ממון ודלא כרנב"ה. [ועי"ש בסוגיא בסנהדרין שהקשתה מ"ט חייב קנס במתני' גבי בא על אחותו שהיא מחייבי כריתות הרי ניתן להורגו ועי"ש כמה תי' בגמ'].

**טו) מ"ט דרנב"ה אמר אביי נאמר אסון בידי שמים וכו'.** עיין בשטמ"ק הכא בשם קונטרסין מש"כ בענין חשש יעקב על בנימין שיקראוהו "אסון".

**טז\*) בביאור שיטת רנב"ה.** עיין היטב **באחיעזר** (ח"א סי' כ' אות ח' ושם) שביאר בב' אופנים דברי רנב"ה **א'-** דמאחר דילפי מקרא או מהיקש דחייבי כריתות כחייבי מיתות בי"ד א"כ כשם שחייבי מיתות בי"ד אין הבי"ד יכולים לחייבו ממון מאחר שיש עליו כבר עונש אחר כמו כן בחייבי כריתות אין הבי"ד יכולים לחייבו ממון כיון שיש עליו עונש אחר שהוא כמיתת בי"ד. **ב-** בשם **הצל"ח** בפסחים כתב דאי"ז דין כלפי הבי"ד שאינם יכולים לחייב ממון אלא הוא דין דמן השמים אין עליו אלא חיוב אחד, היינו כרת, ואינו מחויב כלל בממון ולא דמי בענין זה לחייבי מיתות בי"ד שהוא דין כלפי הבי"ד שאינם יכולים לחייב ב' חיובים. **ונפ"מ בזה** לענין לצאת יד"ש, דלביאור הא' חייב לצי"ש כיון שרק בי"ד אינם יכולים לחייבו ממון אבל חיוב לצי"ש יש [ולהכי מהני תפיסה וכו'] אבל לביאור הצל"ח לא יחויב גם לצי"ש כיון שמן השמיים אינו מחויב בב' חיובים. **ועי"ש** שדן בהרחבה עם בעל המאיר לעולם האם דינו של רנב"ה יפטור גם ממלקות, או דדמי לחייבי מיתות שוגגים שנחלקו בזה ריו"ח ור"ל אי פטור ממלקות עי"ש. **ועיין בזה בהפלאה ובבית יעקב** בסוגיין, דבהפלאה הקשה דאיכא נפ"מ בין רבא לאביי לעינן מלקות, לדרבא יפטור ממלקות ולאביי לא, ובב"י כתב דלכ"ע כרת אינו פוטר ממלקות. עי"ש.

**יז) "נאמר אסון בידי אדם" וכו'**. **בענין פטור קלב"מ** עיין היטב בסוגיא להלן (ל"ז ע"א ל"ז ע"ב) דמבואר דיש ב' פסוקים בפטור קלב"מ הא' למיתה וממון ["לא יהיה אסון"] והב' למלקות וממון ["כדי רשעתו"] וביארה הגמ' שם דצריכא תרוייהו ולא ניתן ללמוד אחד מהשני עי"ש. ויש להקדים שמצאנו כמה חילוקי דינים בין דין לא יהיה אסון לדין כדי רשעתו ויתבארו להלן במקומו כל אחד מהם אלא שיש להקדים יסוד הדברים והוא דפטור דלא יהיה אסון יסודו הוא שאין חיוב ממון במקום שיש חיוב מיתה, ואילו כדי רשעתו הוא דין בחיוב הבי"ד שאין מחייבים אותו ממון ומלקות אבל אינו פטור בעיקר החיוב של הגברא [ועיין לעיל במה שדן האחיעזר בשיטת רנב"ה] ונזכיר כמה מהנפ"מ בזה. **א- בשו"ת הרשב"א** (ח"ה סי"ח) נשאל על מאי דאיכא בסנהדרין דרודף יש בו דין קלב"מ כחייבי מיתות בי"ד, ולכאו' התם ברודף ליכא מיתת בי"ד ורחמנא אמר כדי רשעתו ברשעה המסורה לבי"ד. ותי' הרשב"א דלאו מדין כדי רשעתו נפטר הרודף אלא משום לא יהיה אסון, וטעמא דמלתא דכל שאפשר לבא לידי מיתה פטרו הכתוב ממון וה"ה לרודף. עי"ש. ומבואר דדין לא יהיה אסון חלוק מדין כדי רשעתו דבלא יהיה אסון אי"צ רשעה המסורה לבי"ד אלא כל שיכול לבא לידי חיוב מיתה פטור מממון משא"כ גבי כדי רשעתו שהוא דין ברשעה המסורה לבי"ד. **ב- עוד נפ"מ מצאנו לענין שוגגים** [וג"ז מבואר ברשב"א שם עי"ש] דלשיטת רבי אבין חייבי מיתות שוגגין לכ"ע פטורים מממון, משא"כ חייבי מלקויות דנחלקו בזה ר"י ור"ל, וביאור הדבר, דמלא יהיה אסון הוא פטור בעיקר החיוב ולכן גם בשוגגים פטור משא"כ כדי רשעתו בעי' שלא יעשו בפועל ב' רשעיות ולכן בשוגגים חייב. **ג- עוד נפ"מ** גבי עדים זוממין שזממו מלקות ומיתה דס"ל לתוס' שיחויבו בשניהם ואילו בממון ומיתה אינם מחויבים בשניהם וכתב הגר"ח דבממון ומלקות שפיר כתבו התוס' כנ"ל כיון שהוא דין בעונש הבי"ד אבל ממון ומיתה הוא דין שא"א להתחייב שניהם מעיקר החיוב דלא יתכן שאדם המחויב מיתה יתחייב מלקות וא"כ ה"ה לעדים שזממו מיתה וממון. **ד- כתב בבית יעקב** (ל"ג ע"א בתוד"ה אלא) **ובאחיעזר** (סימן כ"א בהגה"ה) דמאי דאיתא בגמ' דמיתה לזה ותשלומין לזה חייב היינו דוקא במיתה וממון דנלמד מלא יהיה אסון אבל מיתה ומלקות שנלמד מכדי רשעתו פטור גם במיתה לזה ומלקות לזה. **וביאור הדבר** דבכדי רשעתו שהוא דין על בי"ד אין מקום לחלק בין מיתה לזה ותשלומין לזה דסו"ס בי"ד אינם יכולים לחייבו ב' רשעיות משא"כ גבי לא יהיה אסון שהוא פטור בעיקר החיוב א"כ כל היכא שיש ב' תובעים אינו נפטר**. ויש עוד** נפ"מ בזה ויבואר במקום.

**יח) "חוץ מצינים פחים"** עיין בתוס' דלעולם לא יבוא על האדם צינים ופחים אם יזהר, אמנם ברש"י כתב שפעמים באים בפשיעה, ומשמע שפעמים באים גם באונס, ועיין בשטמ"ק שלפ"ז מיושבות קו' התוס', [אמנם יש של"ג ברש"י את המילה "פעמים"].

**יח\*) "מיום שחרב ביהמ"ק" וכו'.** מבואר שיש חיוב של מיתה כמו של בי"ד ע"י שמים, **וצ"ב** דלכאו' ליכא התראה שהרי ענין ההתראה הוא שיתיר עצמו למיתה וזה לא שייך לכאו' בזמן שאין סנהדרין, וא"נ דבשביל מיתות אלו אי"צ התראה א"כ אין חילוק בין הזמן הזה לזמן הסנהדרין שאז ג"כ היה שייך די"ז במקום שלא היה התראה, **ועיין בקו"ש** (אות צ') שאי"צ בהתראה שיתיר עצמו למיתה ממש אלא לחיוב מיתה וזה שייך גם בזמן הזה. והנה לענין אם בזמן הזה שייך התראה, יש לדון, דהנה דבחיוב ממון ומלקות אין נפטר אא"כ התרו וא"כ יש לדון בזמן הזה אם יש פטור בממון ומלקות **ועיין בטושו"ע** (סימן שלח) גבי לאו דחסימה דאם חסם ודש בה אע"פ שלוקה משלם, ועי"ש בב"י שכתב שאע"פ שאין מלקות בזמן הזה מ"מ נמשך הטור אחר לשון הרמב"ם, **ועי"ש בש"ך** (סק"ב) שדן דלא שייך פטור תשלומין כיון שהוי בלא התראה, ועיין נמי ברעק"א (ח"ג ס"ח) דכתב בפשיטות שבזמן הזה הוי כלא אתרו ביה. וצ"ע.

**ל' ע"ב -** **קלב"מ בתשלומי תרומה - קלב"מ באונסין – חיוב נהנה בעל כרחו – באים כאחד בקלב"מ – חיוב קלב"מ במלוה שאינה כתובה בתורה**

**א) בתוד"ה זר שאכל.** [בתחילת דברי התוס' עיין במהר"ם שיף]. כתבו תוס' שתשלומי תרומה שהם 'כפרה' לא נפטרים מקלב"מ, ובהמשך דברי התוס' מבואר שהכפרה בתשלומי תרומה היא ב'הפרשה' ולא 'בנתינה' ולכן מי שיש ספק אם חייב תשלומי תרומה דינו שיפריש בשביל הכפרה ואי"צ ליתן. והקשה הבית יעקב דא"כ אכתי יקשה מ"ט אוכל תרומת חמץ בפסח בשוגג חייב ליתן תשלומי תרומה הרי הכפרה היא בהפרשה לחוד, ועל הנתינה שהוא חיוב הממון איכא קלב"מ. ועי"ש בתירוצו דענין הנתינה הוא מצות עשה ולא שייך בו קלב"מ ודבריו צ"ע דבתוס' מוכח שענין הנתינה לכהן הוא חיוב ממוני ולכן הדין הוא שכהן נותן תשלומי תרומה לעצמו, ועיין בקה"י (סי' לא) ובחידושי הגרש"ש (סי' ל') מה שביארו בזה דעל ידי ההפרשה כבר שייך הממון לכהן וממילא לא שייך בזה קלב"מ. [הרחבה או יט]

בא"ד. במה שנקטו התוס' לדבר פשוט שהנתינה היא המקדשת את התרומה, הקשה המנ"ח (תרס) דבירושלמי איכא בזה פלוגתא ויש שס"ל שהנתינה היא המקדשת ומ"ט נקטו התוס' לדבר פשוט שההפרשה היא המקדשת, ועיין ברש"ש ובחידושי הגרש"ש (שם) משכ"ב.

בא"ד. במה שנקטו תוס' דתשלומי תרומה הם משום כפרה והוכיחו כן מרבא עי"ש, עיין בר"ש בתרומות (פ"ז מ"א) שחלק וכתב דסוגית הירושלמי מוכיח שאי"ז כפרה, ועי"ש שישב באופן בישוב קושית התוס'.

**ב) "והאמר ר"ח מודה רנב"ה בגונב חלבו של חבירו" וכו'.** הנה לכאו' דין זה הוא גם נפ"מ לדידן דלא קימ"ל כרנב"ה לענין חיוב מלקות, שהדין הוא שאינו לוקה ומשלם וא"כ בכה"ג שאכל תרומה והתרו בו למלקות הדין יהיה דישלם ולא יפטר כיון דלא הוי בעידנא. ועמד בזה האחיעזר (ח"א סי' כ"א) וחידש דאינו נפטר מחיוב תשלומין בגניבה וגזילה ע"י מלקות [ורק חיובים כחיוב מזיק וכד' נפטר ע"י מלקות] וכדי להפטר מגזילה וגניבה בעי' דוקא לחיוב מיתה או לחיוב כרת לרנב"ה עי"ש. אמנם ברמב"ם (פ"ו מתרומות ה"ו) כתב שזר שאכל תרומה בזדון לוקה על אכילתה ואינו משלם דאינו לוקה ומשלם עי"ש, ואילו לדברי האחעיזר צריך שיהיה הדין שמשלם גם בגוונא שהוי בעידנא דמלקות אינם פוטרים מתשלומין, ועי"ש שביאר דהרמב"ם שם לא מיירי בגוונא שקנה את הגזילה וחייב מדין גזילה אלא מיירי בלא הגיע ליד כהן, עי"ש. ועיין בקה"י (סי' ל') משכ"ב. [הרחבה אות כ'].

**ג) ברש"י ד"ה איבעי.** פרש"י דמאחר שלא החזירה הוא המזיק דראשון לא עשה כלום, עי"ש. ותמה הרעק"א דהא ודאי גם הראשון נתחייב שהרי הוא גזלן אלא שיכול לגבות גם מהשני כמש"כ התוס' דרצה מזה גובה רצה מזה גובה. ובביאור שיטת רש"יעיין בקה"י (ב"ק סי' מ"א) בב' דרכים. [הרחבה אות כא].

**בא"ד.** מדברי רש"י משמע דחיוב הממון הוא עוד קודם שבלע, ולכן ליכא לפטור קלב"מוהקשה בשטמ"ק דלכאו' בשעה שמצי לאהדורה הרי עדיין לא נתחייב כלום כיון שמצי לאהדורה וכל החיוב הוא בזמן שלא מצי לאהדורה וא"כ הוי באין כאחד חיוב המיתה והממון, ולפ"ז כתב שתוס' פליגי ע"ד רש"י [הרחבה אות כב].

**ד) ברש"י ד"ה ואי.** פרש"י דאינו חייב מיתה כיון דאנוס הוא. ודייק הרעק"א דס"ל לרש"י דחייבי מיתות אנוסים אין בזה קלב"מ, ועי"ש שנסתפק בטעמא דמילתא, ועיין בשטמ"ק בשם שיטה ישנה ובקו"ש אות צו.

**ה) תוד"ה ואי.** וריצב"א מפרש וכו'. מבואר בתוס' דלשיטת ריצב"א פטור אף מממון כיון דאנן סהדי דלא ניחא ליה וכו', ומשמע שבאכילת היתר יהיה חייב אע"פ שהיא בע"כ דאין אנן סהדי וכו', אמנם בתו"י הקשה על מאי דאמרי' מצי לאהדורה ע"י הדחק ולכן חייב ולכאו' כיצד יתחייב הרי תחב לו באונס, ותי' התו"י דכיון שמצי לאהדורה ע"י הדחק ולא החזירה הרי ניחא לו בזה. ומוכח שאם נהנה באונס אי"צ לשלם, ובברכת שמואל (ב"ק סימן י"ד) הקשה כיצד שייך לומר שיהיה פטור אונס בנהנה הרי חיוב נהנה הוא על כך עצם ההנאה וכענין ממוני גבך ובכה"ג לא שייך פטרו אונס, ועי"ש מה שתירץ.

**ו) "לא צריכא דמצי לאהדורה ע"י הדחק".** שיטת ר"י (בתוד"ה ואי) דכיון שיכול להחזירה ע"י הדחק הוי כמו שהממון בעין וממילא חייב על ההנאה, אבל מדין מזיק אינו חייב כיון שאין עליו תביעה שיוציא מפיו כיון שאין הבעלים מרוויחים כלום בזה. והיינו דכדי לחייב על הנאה בעי' שיהנה מממון של הבעלים וכל שלא נהנה מממון של הבעלים אין בו חיוב נהנה, עיין קו"ש אות צז. והנה בחידושי הגרש"ש (ל"ב) הקשה מ"ט חייב על כל נהנה הרי בזמן שנהנה אי"ז ממון הבעלים דאבוד הוא מהעולם, ועי"ש ביאור יסודי בחיוב נהנה האם הוא על לקיחת ההנאה או על מציאות ההנאה עי"ש דתלוי בדברי התוס' בסוגיי ובב"ק ק"א [הרחבה אות כה].

**ז) קלב"מ במלוה שאינה כתובה בתורה.** בסוגיין מבואר לשיטת רש"י דאיכא דין קלב"מ בנהנה ובברכ"ש (ב"ק סי"ד) הקשה לגר"ח מה שייך קלב"מ בחיובי הנאה הרי אי"ז כחיובי נזיקין אלא הוי תביעה של הבעלים במה שנהנה מממונו והוי כתביעת ממוני גבך דלא שייך בזה קלב"מ**, ותי' הגר"ח** דמ"מ הוי מלוה הכתובה בתורה ושייך בזה קלב"מ, ועי"ש ביאור הדברים. ובעיקר דבריהם יש להקשות, דבגמ' בב"מ צ"ד ע"א [צ"א ע"א] וב"ק ע' ע"ב מבואר שבאתנן יש דין קלב"מ אע"פ שאתנן הוא חיוב עצמי אלא שהבנה זו תלויה במחלו' ראשונים שם ומ"מ מרש"י ותוס' ורוב הראשונים מבואר דבאתנן יש פטור קלב"מ ודברי הבכ"ש והגר"ח צ"ע. עוד מבואר בקצה"ח (ל"ח סק"א) שגם בהלואה יש דין קלב"מ עי"ש.ועיין בחידושי הגרש"ש (סימן ל' אות א) מש"כ בביאור שיטת רש"י באתנן. [הרחבה אות כו].

**יט) בתוד"ה זר שאכל.** [בתחילת דברי התוס' עיין במהר"ם שיף שביאר דבריהם]. הקשו התוס' מ"ט אוכל תרומת חמץ בפסח בשוגג חייב לשלם תשלומי תרומה הרי צריך להיות פטור מחמת חיוב כרת [דס"ל לתוס' שחייבי כריתות שוגגים פטורים כמו חייבי מיתות בי"ד שוגגים ועיין בזה לעיל אות טז\*] ותי' תוס' שתשלומי תרומה שהם 'כפרה' לא נפטרים מקלב"מ, עיין בקה"י (סי' ל') דלשיטות דס"ל דחייבי כריתות שוגגין אינם פוטרים מממון אין ראיה שבגוונא של כפרה אין קלב"מ וביאר בזה שיטת האחיעזר [עיין בהערה הבאה] והיינו שס"ל לקה"י שמצד הסברא יש מקום לומר דלא כתוס'. ובהמשך דברי התוס' מבואר שהכפרה בתשלומי תרומה היא ב'הפרשה' ולא 'בנתינה' ולכן מי שיש ספק אם חייב תשלומי תרומה דינו שיפריש בשביל הכפרה ואי"צ ליתן. **והקשה הבית יעקב** דא"כ אכתי יקשה מ"ט אוכל תרומת חמץ בפסח בבשוגג חייב ליתן תשלומי תרומה הרי הכפרה היא בהפרשה לחוד, ועל הנתינה שהוא חיוב הממון איכא קלב"מ. **ותי' הבית יעקב** דמצות נתינה של תרומה יסודה מצות עשה שאם הפריש תרומה חייב ליתן לכהן ולא שייך על מצוה זו פטור קלב"מ, ולכן מאחר שחיוב ההפרשה הוא ודאי ואין בו פטור קלב"מ משום דהוא לכפרה שוב איכא מצות עשה של נתינה שאין גם בזה דין קלב"מ, משא"כ במי שיש ספק אם יש עליו חיוב הפרשה ונתינה אזי כלפי הנתינה אמרי' דהממע"ה, עי"ש. **ותמה על דבריו הקה"י** (סי' לא) דהרי בתוס' מוכח שענין הנתינה לכהן הוא חיוב ממוני ולכן הדין הוא שכהן נותן תשלומי תרומה לעצמו ואילו היה זה ממצות נתינה על מה שהפריש היה חייב לתת לכהן אחר כמו בכל תרומה שמפריש כהן מכריו. **וביארו הקה"י והגרש"ש** (סי' ל') דיסוד דין תשלומי תרומה אע"פ שהוא ענין ממוני מ"מ חלוק דינו משאר דיני ממון, והיינו דהחיוב הוא להפריש תרומה ובהפרשת התרומה עצמה נהיה הממון בבעלות הכהן, ודין התורה הוא שבעלות הכהן היא אותו הכהן שממנו נלקחה התרומה מעיקרא [היינו הכהן שהיה הבעלים על התרומה קודם לכן, או ממון השבט אם לא היה בעלים פרטי על התרומה, ואפשר שאפי' ישראל יכול לקבל את התרומה הזו אם היה בעלים קודם של התרומה אלא שלא עושים כן כדי שלא יבא לאכול, ולגבי עצמו חיוב התורה הוא שיתוסף תרומה בעולם ויהיה של עצמו בתורת תרומה], וממילא לא שייך בזה קלב"מ, דעצם ההפרשה כבר מזכה את התרומה לאותו הכהן שממנו נלקח התרומה מעיקרא, והשתא הוי חפץ בעין של הכהן ולא שייך בזה פטור קלב"מ, אבל בגוונא שיש ספק אם יש חיוב הפרשה היינו שהספק הוא שמא החיוב הוא לעצמו, א"כ אי"צ בזה נתינה דשמא הוא עצמו הבעלים והממע"ה.

**בא"ד.** במה שנקטו התוס' לדבר פשוט שהנתינה היא המקדשת את התרומה, **הקשה המנ"ח** (תרס) דבירושלמי איכא בזה פלוגתא ויש שס"ל שהנתינה היא המקדשת ומ"ט נקטו התוס' לדבר פשוט שההפרשה היא המקדשת, **ועיין ברש"ש** דהיכא שיש פטור בנתינה לכ"ע ההפרשה היא המקדשת, **ועיין בחידושי הגרש"ש** (שם) הרחבה בזה.

**בא"ד.** במה שנקטו תוס' דתשלומי תרומה הם משום כפרה והוכיחו כן מרבא עי"ש, **עיין בר"ש בתרומות** (פ"ז מ"א) שחלק וכתב דסוגית הירושלמי מוכיח שאי"ז כפרה, **ובישוב** קושית התוס' כתב הר"ש דגלי קרא בתרומה שחייב אפי' במקום קלב"מ, ולכן חייב בפסח והא דלרבא נמי יש חיוב בחמץ בפסח אע"פ שלשיטתו אין מקור מתרומה, כתב הר"ש דאולי ס"ל לרבא כשיטת ר"ל דחייבי מלקות שוגגים חייבין בתשלומין עי"ש ואכמ"ל.

**כ) "ולאביי פטור והאמר ר"ח מודה רנב"ה בגונב חלבו של חבירו ואכלו שהוא חייב שכבר נתחייב בגניבה" וכו'.** והיינו דמאחר שאין חיוב הממון בא כאחד עם החיוב החמור לא נפטר מן הממון. והנה לכאו' דין זה הוא גם נפ"מ לדידן דלא קימ"ל כרנב"ה לענין חיוב מלקות, שהדין הוא שאינו לוקה ומשלם וא"כ בכה"ג שאכל תרומה והתרו בו למלקות הדין יהיה דישלם ולא יפטר כיון דלא הוי בעידנא. **ועמד בזה האחיעזר** (ח"א סי' כ"א) ועוד הקשה **דברמב"ם** (פ"ב מהל' גניבה ה"ד) כתב לדין זה של הגמ' [לענין פטור ממון בגונא של מלקות] אבל לא חילק בין אם קנה את הגניבה בעידנא שאכל או לא, וצ"ב הרי מה שאינו משלם הוא רק באופן המבואר בגמ' ומדוע סתם הרמב"ם בזה, **ועי"ש שחידש** דלעולם אינו נפטר מחיוב תשלומין בגניבה וגזילה ע"י מלקות [ורק חיובים כחיוב מזיק וכד' נפטר ע"י מלקות] אלא רק ע"י חיוב מיתה [כסוגיא דסנהדרין "בדמים קנינהו"] כיון דבפירוש ריבתה תורה לתשלומין, אבל חיוב מיתה פוטר גם גניבה וגזילה משום שאין ראיה לחיוב [דאין למדים מלאו למיתה] ולכן לרנב"ה שעשה יוה"כ כשבת לתשלומין [היינו שס"ל שחיוב כרת הוי כחיוב מיתה] לא אמרי' הכי אלא חיוב כרת פוטר גם מגניבה וגזילה. ולכן סתם הררמב"ם בזה להשמיע לנו שבחיוב גניבה וגזילה אין פטור של מלקות מתשלומין, עי"ש הרחבה בביאור הענין ואכמ"ל.

**הנה ברמב"ם** (פ"ו מתרומות ה"ו) כתב שזר שאכל תרומה בזדון לוקה על אכילתה ואינו משלם דאינו לוקה ומשלם עי"ש, וצ"ב מ"ט סתם הרמב"ם ולא חילק דרק בגוונא של בעידנא אינו לוקה ומשלם, וכבר עמד בזה במל"מ (שם), וביותר דלדברי האחעיזר הרי צריך שיהיה הדין שמשלם גם בגוונא שהוי בעידנא דמלקות אינם פוטרים מתשלומין, **וביאר האחיעזר,** דהרמב"ם שם לא מיירי בגוונא שקנה את הגזילה וחייב מדין גזילה אלא מיירי בלא הגיע ליד כהן, ובשוגג חייב קרן וחומש (כמבואר בתרומות פ"י הט"ז) משא"כ במזיד שפטור מחמת המלקות, אבל בגוונא שבא ליד כהן והחיוב הוא משום גזל אינו נפטר מן התשלומין אלא לרנב"ה כמבואר. **אלא** שהקשה ע"ז דאי מיירי בשוגג הרי אינו חייב בתשלומין כיון שהמזיק מתנו"כ או שאכלן פטור [ומכח זה הכריח ההפלאה בסוגיין דמיירי שכבר בא ליד כהן עי"ש] וביאר, דמיירי ששגג בחיוב מיתה אבל הזיד בלאו, דבזה חייב בקרן וחומש, עי"ש. **אלא דהעיר בזה הקה"י** (סי' ל') דלדברי התוס' (ד"ה זר) דבכפרה ליכא לדין קלב"מ א"כ א"א לומר כדברי האחיעזר, שהרי לד' התוס' גם אם מחויב במלקות אינו נפטר על אכילת שוגג. אלא שהביא מדברי הראב"ד והרמב"ן (במלחמות בסוגיין) שביארו בענין אחר מדברי התוס' [דחייבי כריתות שוגגים אינם פטורים מתשלומין עיין לעיל אות טז\*] ולדבריהם אין ראיה שבתשלומי כפרה ליכא לדין קלב"מ, ולפ"ז עדיין אפ"ל כדברי האחיעזר. ועי"ש עוד מה שדן ביסוד האחיעזר הנ"ל ביסודות דין קלב"מ ואכמ"ל [ויתבאר כל יסוד במקומו].

**כא) "היכי דמי אי דמצי לאהדורה ניהדר".** פרש"י דמאחר שלא החזירה הוא המזיק דראשון לא עשה כלום, עי"ש. **ותמה הרע"א** דהא ודאי גם הראשון נתחייב שהרי הוא גזלן אלא שיכול לגבות גם מהשני [וכמש"כ התוס' דרצה מזה גובה רצה מזה גובה]. **ובביאור שיטת רש"י י"ל** ע"פ **שיטת הבעה"מ** (ב"ק ל"ח ע"א בדפי הרי"ף) שהיכא שהגזלן עצמו האכיל לאחר אינו חייב השני ולא אמרי' בזה רצה מזה גובה רצה מזה גובה, **ובמחנא"פ** (גזילה ס"ו) הקשה עליו מסוגיין, עי"ש. וע"כ צ"ל דס"ל לבעה"מ דהכא הגזלן הראשון אינו חייב מאיזה טעם [מפני שחשב שהוא שלו וכד'] ולכן השני חייב, ומעתה אי ס"ל לרש"י כבעה"מ הנ"ל הרי בהכרח צריך להעמיד הסוגיא בגוונא שהראשון אינו חייב. **ובקה"י** (ב"ק סי' מ"א) ביאר כוונת רש"י דמאחר שכתבו התוס' בשם ריצב"א (סד"ה ואי) דהכא איכא אנן סהדי דלא ניחא ליה באכילת איסור א"כ אין מעשיו של הראשון נחשבים לכלום דחשיב שהניחו במקום שאינו עומד להפסד וכמו מעביר חפץ ממקום אחד למקום שני דלאו מידי עביד. עי"ש. אכן יש להעיר דבפשטות מרש"י משמע שלכ"ד הריצב"א, דלא אמרי' דאנן סהדי דלא ניחא ליה וכו', שהרי העמיד רש"י קושית הגמ' [אמאי חייב] רק לענין מיתה אבל לענין ממון משמע שבאמת חייב כיון דאין קלב"מ ודלא כריצב"א. ועיין בשטמ"ק משכ"ב. **עוד ביאר הקה"י** לפי שיטת **הקצה"ח** (ל"ד סק"ג) דהא דס"ל לר"ח דרצה מזה גובה רצה מזה גובה הוא רק אם השני הזיק את החפץ אבל אם השני גזל את החפץ אינו חייב, והקשו מסוגיין דהיכא דמצי לאהדורא הרי אין חיובו מדין מזיק אלא מדין גזלן ואמאי חייב הרי בכה"ג ליתא לדין רצה מזה גובה וכו', ולכן ביאר רש"י דהראשון אינו חייב ולכן אי"ז שייך לדין ר"ח וחייב השני מדין גזלן. עי"ש. אלא שקצת צ"ע ע"ז לשון רש"י שכתב דחיובו מדין מזיק ולא כתב מדין גזלן.

**כב) בתוד"ה אי.** כתבו תוס' דהכא לא ניפטר ע"י חיוב המיתה דחיוב המיתה לא בא עד דבלע "לגמרי" עי"ש. **וצ"ב בכוונתם** האם ביאור דבריהם דחיוב הממון הוא מעצם מה דלא החזיר לבעלים היינו עוד קודם שעשה מעשה בליעה ולכן לא ניפטר במעשה הבליעה שמחייב אותו מיתה [וכן משמע מדברי רש"י] אמנם מדיוק לשון התוס' "לגמרי" משמע שכוונתם אחרת, **וביאר השטמ"ק** דהוקשה להם על דברי רש"י דלכאו' בשעה שמצי לאהדורה הרי עדיין לא נתחייב כלום כיון שמצי לאהדורה וכל החיוב הוא בזמן שלא מצי לאהדורה וא"כ הוי באין כאחד חיוב המיתה והממון וע"ז כתבו דכיון שחיוב המיתה אינו עד שבלע לגמרי [דחיובו הוא על הנאת מעיו, וצ"ע מסוגיא בחולין ק"ג: דאיכא מאן דס"ל שהחיוב הוא על הנאת גרונו. וציין לזה הרש"ש] הרי שלא בא חיוב המיתה והממון באותו זמן. ועי"ש לפ"ז בביאור תי' הגמ'. ובישוב שיטת רש"י י"ל ע"פ המבואר לעיל שחיובו מדין גזלן בזמן שהוא בפיו, או די"ל דבמה שלא החזיר מיד ונמאסו האוכלים מתחייב. ועיין.

**כג) "ואי דלא מצי לאהדורה אמאי חייב".** ופרש"י דאינו חייב מיתה כיון דאנוס הוא. **ודייק הרעק"א** דס"ל לרש"י דחייבי מיתות אנוסים אין בזה קלב"מ, והסתפק הרעק"א האם הטעם הוא דבאמת הוי כמו חייבי מיתות שוגגים וס"ל לרש"י דהגם דחייבי מיתות שוגגים איכא קלב"מ מ"מ חייבי כריתות שוגגים ליכא קלב"מ [ועיין לעיל אות יד שכ"כ הפנ"י בדעת רש"י] או"ד דשאני אונסין דליכא פטור קלב"מ כיון שלא נחשב שנעשה עבירה כלל. **ועיין בשטמ"ק** בשם שיטה ישנה שכתב שבכה"ג דאנוסים אינם פטורים משום שמקור הדין לפטור חייבי מיתות שוגגים הוא מכך ש'לא חלקת בין שוגג למזיד' ואילו בהא גופא חלקת בין שוגג לאנוס דמכה בהמה אנוס פטור, **ועיין בקו"ש** בסוגיין אות צו משכ"ב, ואכמ"ל.

**כד) בתוד"ה ואי דלא.** הקשו התוס' על רש"י דאפשר להעמיד בעושה לרצונו ולכן חייב מיתה ואינו חייב ממון כיון דאיכא קלב"מ. והיינו דפשיטא לתוס' דבכה"ג חייב מיתה [ועיין בתורא"ש]. **ובהפלאה** ביאר דאחשיביה רחמנא להנאה מעשה כמו אשה שחייבת ברצון הגם שהיא קרקע עולם. אכן בזה גופא יש לחקור האם בעי' לדין אחשביה רחמנא להנאה מעשה ובלא"ה לא חייב או"ד דדין אחשביה להנאה מעשה נצרך רק לענין חיוב מלקות אבל לענין עיקר האיסור י"ל דכך הוא גדר איסור התורה שלא יהנה האדם מדבר של איסור וא"כ כלול בזה שלא יתן לאחרים להנות אותו. ואכמ"ל. ובישוב שיטת רש"י מבואר בתוס' בשם ריצב"א שעל כרחך מיירי בבעל כרחו עי"ש. **ועיין בשטמ"ק** דמיירי שלא היה אנוס על עיקר מה שתחב לו חבירו אבל היה אנוס על שתחב לו במקום שאינו יכול להחזירו, ולכן ממון חייב ומיתה פטור עי"ש.

**כד\* ) בא"ד. וריצב"א מפרש וכו'.** מבואר בתוס' דלשיטת ריצב"א פטור אף מממון כיון דאנן סהדי דלא ניחא ליה וכו', **והנה יל"ע** האם באכילת היתר היכא שתחב לו בע"כ אי חייב משום נהנה, **ומשמע קצת מדברי הריצב"א** שדוקא בגלל שהוי אכילת איסור איכא אנן סהדי שלא ניחא ליה בכך וא"כ אינו חשוב כלל נהנה אבל אכילת היתר חשיב נהנה וחייב גם בבע"כ. **אמנם** **בתו"י** הקשה על מאי דאמרי' מצי לאהדורה ע"י הדחק ולכן חייב ולכאו' כיצד יתחייב הרי תחב לו באונס, ותי' התו"י דכיון שמצי לאהדורה ע"י הדחק ולא החזירה הרי ניחא לו בזה. ומוכח שאם נהנה באונס אי"צ לשלם, **ויעויין בברכת שמואל** (ב"ק סימן י"ד) דהקשה כיצד שייך לומר שיהיה פטור אונס בנהנה הרי חיוב נהנה הוא על כך עצם ההנאה וכענין ממוני גבך ובכה"ג לא שייך פטור אונס [ועי"ש שגם אם נהנה הוי מלוה הכתובה בתורה יש להקשות כן] ועי"ש מה שביאר בזה, וצ"ב.

**כה) "לא צריכא דמצי לאהדורה ע"י הדחק".** לשיטת **רש"י** ביאור תי' הגמ' דבכה"ג לא חל חיוב התשלומין קודם לחיוב המיתה אלא הוי באין כאחד והטעם דהוי באים כאחד הוא או כדברי התוס' דאין לחייבו על התשלומין מאחר שכבר נפסדו האוכלין, או כפירוש הריצב"א בתוס', או כביאור ר"ת בתו"י שכבר נהנה גרונו ובאין כאחד. עי"ש. **ושיטת ר"י** (בתוד"ה ואי) דאי לא מצי לאהדורה אינו חייב ממון כיון שבשעה שזה נהנה ממנו כבר אבוד מן העולם וא"כ אינו חייב על ההנאה בכה"ג, ותי' הגמ' דכיון שיכול להחזירה ע"י הדחק הוי כמו שהממון בעין וממילא חייב על ההנאה, אבל מדין מזיק אינו חייב כיון שאין עליו תביעה שיוציא מפיו כיון שאין הבעלים מרוויחים כלום בזה. והיינו דכדי לחייב על הנאה בעי' שיהנה מממון של הבעלים וכל שלא נהנה מממון של הבעלים אין בו חיוב נהנה ולזה ס"ל שהיכא שלא מצי לאהדורה הרי אי"ז נחשב שנהנה מממון של הבעלים כלל ועל כן אינו חייב, ותי' הגמ' דמצי לאהדורה וא"כ נחשב לממון הבעלים גם אם אינו שוה פרוטה ושייך לחייבו מדין נהנה [כן מבואר **בקו"ש** אות צ"ז].

ועיין **בחידושי הגרש"ש** (ל"ב) שהקשה מ"ט חייב על כל נהנה הרי בזמן שנהנה אי"ז ממון הבעלים דאבוד הוא מהעולם [וכוונתו נראה בגוונא שפטור מדיני גזילה כגון בהניח להם אביהם פרה וכו' דהוי אונס גמור ורק מדין נהנה מתחייבים] **וביאר הגרש"ש** דמ"מ היכא שהוא עצמו לקח הדבר להנות ממנו חייב אזי חייב על ההנאה בצירוף התחבולה שעשה כדי להנות מהדבר, ובזמן התחבולה הרי היה זה ממון גמור של הבעלים ולכן חייב [ונראה כוונתו דהחיוב בנהנה הוא באמת לא על מציאות הנאה דבזמן שנהנה אינו שווה כלום אלא על לקיחת ההנאה והיינו שתחבולת לקיחתת ההנאה היא מעשה המתשמשך עם ההנאה וממילא ההנאה היא סיבת מחייב על הלקיחה], אבל היכא שאחר תחב לו דאינו חייב על ההכי תמצי להנאה אלא על ההנאה עצמה בזה אם אבוד החפץ מהעולם לא יתחייב. אלא שכתב דבתוס' בב"ק ק"א מבואר לא כן דמבואר התם דבגוונא שנהנה גופו אי"צ למעשה לקיחה כלל אלא מציאות הנאת גופו מחייבת וביאר הגרש"ש (ביתר ביאור בב"ק סימן ?) דהנאת גופו המחייב הוא עצם ההנאה ולא לקיחת ההנאה עי"ש.

**כו) קלב"מ במלוה שאינה כתובה בתורה.** הנה בסוגיין מבואר לשיטת רש"י דאיכא דין קלב"מ בנהנה [אכן לשיטת ריצב"א אין הכרח לכאו'] **ובברכ"ש** (ב"ק סי"ד) הקשה לגר"ח מה שייך קלב"מ בחיובי הנאה הרי אי"ז כחיובי נזיקין אלא הוי תביעה של הבעלים במה שנהנה מממונו והוי כתביעת ממוני גבך דלא שייך בזה קלב"מ, **ותי' הגר"ח** דמ"מ הוי מלוה הכתובה בתורה ושייך בזה קלב"מ, **וביאר הגרב"ב זצ"ל** דכוונתו ע"פ דברי המל"מ דכתב שהמשתמש בממון חבירו שלא מדעתו באופן שלא נהיה גזלן כגון בשוגג חייב לשלם לו שכר ולא הוי ריבית, והטעם משום שצריך לשלם כדי שלא יהיה שולח יד בפקדון, זהו נמי חיוב נהנה שצריך לשלם כדי שלא יהיה גזלן על ההנאה ממון חבירו ולכן שייך בזה קלב"מ, עי"ש. **והנה** בעיקר דברי הגר"ח והברכ"ש דס"ל שעל מלוה שאינה כתובה בתורה ליכא חיוב קלב"מ יש להקשות, דבגמ' בב"מ צ"ד ע"א [צ"א ע"א] וב"ק ע' ע"ב מבואר שבאתנן יש דין קלב"מ אע"פ שאתנן הוא חיוב עצמי [וכן מבואר שם דחוסם פי פרה משלם שייך לפטור קלב"מ אע"פ דהוי התחייבות], **אמנם** בדברי הגמ' נחלקו הראשונים דרש"י ותוס' באמת פירשו שהכוונה במה שאמרה הגמ' אתנן אסרה תורה אפי' בא על אמו דיש באתנן קלב"מ אלא שמ"מ חייב לצאת יד"ש ולכן אסרה תורה, **אבל** הרשב"א והראב"ד [בשטמ"ק שם] הביאו **מחכמי הצרפתים** שזהו גופא תי' הגמ' שאתנן אין בו קלב"מ כיון שהוא חיוב מעצמו ולכן אסרה תורה. [ודוחק לומר לזה נתכונו הגר"ח הברכ"ש, אמנם בזכר יצחק סימן י"ב עמ' לג כתב שזוהי ג"כ שיטת הרמב"ם וא"כ אפשר שאי"ז דוחק], **והנה בקצה"ח** (ל"ח סק"א) כתב שגם בהלואה יש דין קלב"מ דהקשה הקצה"ח דבשטר שיש בו ריבית שיטת רבנן שגובה את הקרן ולא את הריבית וקשה לשיטות [ר"ל] שחייבי מלקות שוגגיין פטורים מתשלומין א"כ צריך להיות פטור מן הקרן עי"ש, והוסיף דאין לדון הלואה כמו חפץ בעין [דבחפץ בעין לא קימ"ל כרב בסנהדרין ע"ב דס"ל שיש בו פטור קלב"מ] שהרי ההלואה היא רק חוב תשלומין ומ"ט לא היה בה קלב"מ, ועי"ש משכ"ב, **ומבואר מדברי הקצה"ח** דלא כשיטת ההגר"ח והברכ"ש [ועמד בזה בחידושי הגרש"ר בב"ק סי י"ח]. **ולענין הקושיא מאתנן** ראיתי שביארו, דבאמת כל דברי הגמ' התם קאי על חיוב דבכדי רשעתו דרשעה אחת אתה מחייבו ולא ב' רשעיות, והיינו דמצד הקרא דלא יהיה אסון י"ל שבאמת בחיובים הבאים מסברא ומהתחייבות עצמית לא שייך בזה פטור דקלב"מ אלא שמ"מ מצד חיוב בי"ד דאין בי"ד מחייבים את האדם ב' חיובים שהוא לימוד מכדי רשעתו בזה י"ל שגם בחיוב הבא מעצמו איכא פטור קלב"מ דסו"ס אין לבי"ד לכופו על ב' חיובים [וכדי רשעתו ההיינו שלא מחייבים אותו דבר בנוסף לרשעה היינו האיסור], ומהאי טעמא נמי איכא חיוב לצאת יד"ש כיון שהוי דין על בי"ד ובאמת אילו הלימוד היה מלא יהיה אסון לא היה חיוב לצאת יד"ש אלא דהכא א"א להפטר מולא יהיה אסון וכדלעיל. **ועיין בחידושי הגרש"ש** (סימן ל' אות א) שביאר בכוונת רש"י גבי אתנן שהוא דין שהתורה לא נתנה זכות ממון לאדם בנכסי חבירו בגוונא דיש פטור של קלב"מ והיינו דבאמת שיעבוד הגוף יש על האדם גם בגוונא דקלב"מ ושיעבוד גוף זה הוא זה דמהני מחמתו לתפוס את הנכסים ולכן חשיב אתנן אבל מ"מ יש בזה פטור קלב"מ דבכל הנוגע לזכות ממון של המקבל בזה אמרה תורה דהיכא דאיכא קלב"מ ליכא לזכותי ממון וממילא ליכא לדין כפיה של בי"ד, עי"ש ולפ"ז א"ש דגם בחיובים שמסברא יש פטור קלב"מ דהפטור דקלב"מ הוא בענין זכותי הממון והכפיה שהוא כח שהתורה נתנה [לבי"ד ולמקבל] אבל אי"ז מגרע מזוכיתי תפיסה של המקבל משום שלכה"פ בחיובים של סברא יש שיעבוד הגוף.

**ל"א ע"א -** ב' חיובים בזמן אחד - מיתה לזה ותשלומין לזה - קלב"מ בשריפת גדיש - עקירה צורך הנחה בקלב"מ - פטור זרק חץ בקלב"מ

**א) "אמר רב אשי בזר שאכל תרומה וקרע שיראין של חבירו".** מבואר דדין קלב"מ הוא גם בב' מעשים נפרדים, אמנם בשיטה ישנה הביא יש אומרים דמיירי הכא שהיו שיראין נכרכין בצווארו ובאכילתו התרומה נקראו השיראין בגרונו באוכלו, ולפ"ז מיירי במעשה אחד עי"ש. ומקור הדין דב' מעשים בזמן אחד פטור מקלב"מ עיין בתוס' להלן ל"ח ע"א (ד"ה אמר רב אשי) דנלמד מתנא דבי חזקיה, ועיין ברעק"א [ובפנ"י] (שם) שדן לפ"ז דבממון ומלקות שנלמד מכדי רשעתו יהיה חייב בב' מעשים בזמן אחד, אכן הביא דמדברי התוס' ל"ב ע"א ד"ה דאין מוכח שגם במלקות פטור בב' מעשים ותי' דמקרא דכדי רשעתו משמע שבכל ענין אין לחייבו ממון ומלקות וה"ה לב' מעשים, עי"ש. [הרחבה אות כז].

**ב) ברש"י ד"ה וקרע.** כתב רש"י דס"ל לרב אשי דמיתה לזה ותשלומין לזה פטור, וצ"ב מ"ט לא אמר רש"י כן בכל האוקימתות עד הכא דהוי נמי מיתה לזה ותשלומין לזה. ועיין בשטמ"ק משכ"ב, ועיין ברעק"א שכתב שהטעם הוא משום שלעיל מיירי במעשה אחד, עי"ש שלפ"ז תמה על קושית התוס' ממדליק את הגדיש דהוי נמי מיתה לזה ותשלומין לזה, ועיין במהרש"א שכתב דלשיטת רש"י היכא שהוי השיראין של אותו הכהן שהיתה התרומה שלו אזי אי"ז נחשב מיתה לזה ותשלומין לזה, דמשל אחד בא לו חיוב ממון ונפשות. ועיין בקרני ראם ובפנ"י דמתוס' מוכח שלא הבינו כן בדעת רש"י, ועיין בבית יעקב משכ"ב. [הרחבה אות כח].

**ג) בתווד"ה רב אשי.** ור"י רצה ליישב פירוש הקונט'... ואין נראה לרשב"א וכו'. בישוב קקושית התוס' על ר"י מהזמה עיין בפנ"י. [הרחבה אות כט].

**בא"ד. בא"ד.** **שיטת התוס'** ורוב הראשונים דמיתה וממון לשמים חשיב מיתה ותשלומין לחד ולכן במדליק גדיש וקרע שיראים פטור מממון, ובפשטות הביאור דמיתה לאחד ותשלומין לאחד הוי רק בגוונא שיש ב' תובעים נפרדים על המיתה ועל הממון אבל מיתה לשמים אי"ז נחשב שיש ב' תובעין על כך, ולכן איכא קלב"מ כל היכא ש"בזמן" חיוב המיתה מתחייב בממון. אמנם יעויין ברשב"א שהוסיף ביאור בזה וכתב [גבי בעל הגדיש] "דאותו בעל הממון מחויב בהריגתו, ואין לך מי שמחויב בו יותר מחבירו, והלכך כמיתה ותשלומין לחד דמי". ונראה בדבריו שהטעם שחייב מיתה לשמים חשיב מיתה ותשלומין לחד הוא משום דמיתה לשמים נחשב כמו חיוב מיתה לכל אדם ולכן הוי כמיתה ותשלומין לחד [וכדוגמת דין רודף] וצ"ב במחלוקתם [הרחבה אות כט\*\*].

**ד) "הזורק חץ... שעקירה צורך הנחה היא".** הקשו האחרונים דמשמע בגמ' שרק מטעם דיני שבת שעקירה צורך הנחה היא ונחשב שבא חיוב שבת כבר משעת העקירה לכן פטור על קריעת השיראים אבל מי שיזרוק חץ על אדם וקרע שיראין בהליכתו יחתייב ממון ולא יהיה בזה דין קלב"מ כיון שחיוב הממון בא קודם לחיוב המיתה הגם שודאי שחיובו הוא על מעשה של זריקת החץ, בסוגיא בב"ק (כ"ב:) מבואר דהמדליק את הגדיש והיה עבד כפות וגדי סמוך ונשרף העבד אזי לר"י דס"ל אשו משום חציו פטור על הגדיש מדין קלב"מ, ועוד קשה דבשטמ"ק (שם) בשם תלמידי הרשב"א מבואר דאף שנשרף הגדיש קודם שנשרף העבד פטור משום דעקירה צורך הנחה, וקשה דבסוגיין משמע שדין עקירה צורך הנחה הוא רק לענין שבת דיחשב שכבר בא עליו חיוב שבת אבל בעלמא לא מחויב כיון שקדם חיוב הממון לחיוב המיתה, [עיין בשער המלך (פ"ג מגניבה)] ועי"ש ברשב"א שכתב שהטעם שחייב היכא שנשרף קודם הגדיש הוא משום רודף, ובאמרי משה (סי' ל') תמה עליו דמה תי' בכך שהוא רודף הרי כ"ז שייך לרגע הראשון של הדלקת הגדיש אבל אח"כ הרי אין לו דין רודף וא"א להורגו [כיון שלא יהיה בזה תועלת] וא"כ מ"ט לא מחויב על שאר הגדיש. ועי"ש מה שביאר במחלוקת הרשב"א ותלמידי הרשב"א ועיין עוד בדברי יחזקאל (סי' כ"ו אות י"ז). [הרחבה אות ל].

**הנה** באמר"מ(שם) יסד שנחלקו הראשונים האם דין קלב"מ הוא דין פטור או שנחשב כמו שעשאו אחר עי"ש,ועיין ברעק"א (שו"ת קס"ה) שכתב ע"פ יסוד זה [שקלב"מ הוי כמו שעשאו אחר] שלפ"ז באמת אפשר שאם בשעת העקירה עצמה קרע את השיראים אזי בלא הסברא דעקירה צורך הנחה היה פטור על הממון, עי"ש. [הרחבה אות ל].

**ה) בתוד"ה שעקירה.** כתבו תוס' דסוגיא דב"ק דזרוק גנבותיך לחצרי דחייב בתשלומין פליגי על סוגיא דידן דס"ל עקירה צורך הנחה. והקשו האחרונים בשיטת הרמב"ם שפסק בפ"ג מגניבה דעקירה צורך הנחה ובכה"ג פטור מתשלומין ומאידך פסק דדין זרוק גנבותיך לחצרי שפטור מיירי באומר לא תקנה לי גנבותיך עד שתנוח, ולכאו' מאחר שעקירה צורך הנחה אי"צ לזה וכדברי התוס' הנ"ל. ונאמרו בזה כמה דרכים, בשם הגר"ח זצ"ל אמרו דיש לחלק בין הוצאה מרשות לרשות להעברת ד"א ברה"ר, דכל הד"א הם גורמי החיוב ולכן יש בזה ענין עקירה צורך הנחה משא"כ בהוצאה מרשות לרשות, ב- באבן האזל (שם ה"ב בסו"ד) ביאר דיש לחלק בין דין מכירה לדין קריעת שיראים, דבקריעת שיראים עיקר חיוב המיתה ועיקר חיוב התשלומין הם על אותו מעשה אבל גבי מכירה אילו היה רוצה לחזור בו אחר העקירה קודם שבא לאויר חצירו הרי היה יכול לחזור בו, ונמצא שהגם שחיוב המיתה בא ע"י העקירה אבל עיקר חיוב המיתה לא בא ע"י העקירה ולכן אין בזה דין קלב"מ, ועיין בחידושי הגרש"ש (סי' ל"ב אות ב') ובדברי יחזקאל סי' כ"ו. [הרחבה אות לא].

**ו) בתוד"ה דאי גחין.** הקשו תוס' לפרש"י למה לא יקנה בפיו למטה מג"ט, ועיין בקצה"ח (שנ"א) שקנין יד הוא מדין הגבהה ובעי' למעלה מג"ט. ועיין בדברי יחזקאל(סי' כ"ה אות ז') משכ"בועיין בשטמ"ק. [הרחבה אות לב].

**ז) "מתיב רב ביבי" וכו'.** היינו דהקשה רב ביבי דבכה"ג נמי הגבהה צורך הוצאה הוא. ונחלקו הראשונים האם קושית הגמ' היא לתי' דעקירה צורך הנחה אבל ללישנא דמצי לאהדורה הרי הכא נמי מצי לאהדורה [תוס']או"ד דקושית הגמ' היא גם לל"ב [רמב"ן] וצ"ב במחלוקתם [הרחבה אות לג].

**ח) הקשו האחרונים** מדוע אמר רבי אבין את דינו בזרק חץ וכו' בגוונא שהחץ עצמו קרע שיראין בהליכתו דלכאו' גם בגוונא שזרק חץ ובאותו זמן קודם שנח קרע האדם עצמו שיראין יהיה פטור כיון שכבר מחויב מזמן העקירה במיתה. ועיין בהפלאה. ובחידושי הגרנ"ט (סימן ל"ח) יסד מזה דיש ב' עניני פטור בקלב"מ, הא' הוא פטור על החפצא של המעשה, והב' דין פטור על הגברא שא"א לחייב על הגברא ב' חיובים, והדין הראשון מהני רק אם אותו מעשה מחייבו מיתה ותשלומין ואילו הדין שני שייך גם בב' מעשים. ולפ"ז כתב דדין עקירה צורך הנחה לא יכול להועיל אלא לדין הראשון ולא לדין השני ועיין בחידושי הגרש"ש (סימן ל"ג)עיין באו"ש (פ"ז ממרים ה"ז) [הרחבה אות לד].

**כז) "אמר רב אשי בזר שאכל תרומה וקרע שיראין של חבירו".** ומבואר בפשטות בגמ' דדין קלב"מ הוא גם בב' מעשים נפרדים דאכילת התרומה וקריעת השיריים הם ב' מעשים נפרדים אלא שנעשו באותו זמן. **אמנם** **בשיטה ישנה** הביא יש אומרים [וכ"ה במאירי] דמיירי הכא שהיו שיראין נכרכין בצווארו ובאכילתו התרומה נקראו השיראין בגרונו באוכלו, ולפ"ז מיירי במעשה אחד עי"ש. **ובתוס'** להלן ל"ח ע"א (ד"ה אמר רב אשי) מבואר דזר שקרע שיראין של חבירו דפטור נלמד מתנא דבי חזקיה [עיין במהרש"א (שם) דמה מכה בהמה לא חלקת בין מכה בהמה וקרע שיראין לחייבו ממון כ"כ מכה אדם וכו'] **ועיין ברעק"א** (שם) שדן דלפ"ז כל מה דחייב על ב' מעשים זה דוקא במיתה וממון דנלמד מלא יהיה אסון ועל כך קאי תנא דבי חזקה, אבל בממון ומלקות שנלמד מכדי רשעתו ואין את הלימוד מתנא דבי חזקיה א"כ יהיה חייב בב' מעשים. אלא שהקשה ע"ז מדברי התוס' ל"ב ע"א ד"ה דאין דמוכח התם שגם במלקות פטור בב' מעשים [בטבח בהמת חבירו בזמן שהעיד עדות שקר], ותי' דמקרא דכדי רשעתו משמע שבכל ענין אין לחייבו ממון ומלקות וה"ה לב' מעשים, ולזה לא בעי' לתנא דבי חזקיה ורק לענין מיתה וממון הנלמד מקרא דלא יהיה אסון בעי' לתנא דבי חזקיה שלא נאמר שיש חיוב בכה"ג של ב' מעשים. ועי"ש בפנ"י משכ"ב. הנה ביסוד זה שאין אדם מתחייב ב' חיובים בזמן אחד מוכח לכאו' שדין קלב"מ אי"ז דין כלפי הבי"ד שאינם מחייבים ב' חיובים אלא פטור בגברא שלא יכול לחול עליו ב' חיובים בזמן אחד, ומבואר הכא שאף בדין כדי רשעתו אי"ז דין בהלכות הבי"ד אלא בגברא דלא חל עליו חיוב של ב' רשעיות בזמן אחד, ועיין. **כתב האמרי משה** (סימן ל' אות כד) דהגם שלמדנו שא"א לחייבו ב' חיובים על מעשה אחד מ"מ כ"ז הוא לענין שא"א לחייבו על מעשה שעשה בעת שנתחייב מיתה, אבל אדם שחייב מיתה ובזמן שחייב מיתה נפל שור בבור שחפר קודם לכן בודאי יתחייב, עי"ש [ועי" שדן לפ"ז פטור טביחה בשבת ויתבאר בזה להלן בגמ'].

**כח) ברש"י ד"ה וקרע.** כתב רש"י דס"ל לרב אשי דמיתה לזה ותשלומין לזה פטור, **וקשה** מ"ט לא אמר רש"י כן בכל האוקימתות עד הכא דהוי נמי מיתה לזה ותשלומין לזה. **ועיין בשטמ"ק** דעד השתא מאחר שהתרומה שייכת לכהן וא"א להתחייב במיתה בלא להזיק לכהן לא חשיב מיתה לזה ותשלומין לזה, אבל הכא המיתה אינה מחמת ממון הניזק ולכן חשיב מיתה לזה וממון לזה. והנה בתוס' הקשו לשיטת רש"י ממדליק את הגדיש דהוי נמי מיתה לזה ותשלומין לזה, **ותמה הרעק"א** דלכאו' מרש"י מוכח שבמעשה אחד אי"ז נחשב מיתה לזה ותשלומין לזה שהרי בכל האוקימתות עד רב אשי לא אמר רש"י דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה, וא"כ צ"ב קושית התוס' על רש"י מהדליק את הגדיש. **ולפ"ד השטמ"ק** יש ליישב, דתוס' הבינו בשיטת רש"י דמה דבכל האוקימתות לא הוי מיתה לזה ותשלומין לזה הוא משום שההיזק והמיתה תלויים זב"ז ולכן חשיב מיתה ותשלומין לאחד, אבל מדליק את הגדיש דחיוב הממון אינו שייך לחיוב המיתה אלא מחמת שעשה כן בשבת אי"ז נחשב מיתה ותשלומין לחד. וכ"נ בכוונת הרעק"א עי"ש. **והנה יעויין במהרש"א** שכתב דלשיטת רש"י היכא שהוי השיראין של אותו הכהן שהיתה התרומה שלו אזי אי"ז נחשב מיתה לזה ותשלומין לזה, דמשל אחד בא לו חיוב ממון ונפשות. עי"ש. [ועיין בשטמ"ק כעי"ז]. אלא דהקשה לפירושו **בקרני ראם ובפנ"י** דמתוס' מוכח שלא הבינו כן בדעת רש"י, שהרי הקשו תוס' ממדליק את הגדיש דהוי מיתה לזה וממון לזה, ולביאור המהרש"א הרי התם הממון והמיתה הוי לחד דמשל אותו אדם בא לו חיוב המיתה והממון. ועיין **בבית יעקב** משכ"ב.

**כט) בתוד"ה רב אשי.** ור"י רצה ליישב פירוש הקונט'... ואין נראה לרשב"א וכו'. בפשטות מבואר בדעת ר"י דהכל תלוי אם הוי מעשה אחד או ב' מעשים, דעל מעשה אחד יש דין קלב"מ משא"כ בב' מעשים, אלא שאם החיוב הוא לאחד פטור גם בב' מעשים. [והיינו שצריך ב' תנאים להתחייב ממון בגוונא שחייב מיתה, א' שיהיה החיוב לב' בנ"א ב' שיהיה ב' מעשים] **ובפשטות הביאור בזה** הוא דיש ב' טעמים לפטור מחיוב הממון הא' שהמעשה עצמו פוטר כיון שיש עליו חיוב של מיתה וזה לא שייך בב' מעשים, ועוד טעם איכא שאין חיוב מיתה וממון לאחד ולזה מהני אי הוי ב' מעשים. **והקשה תוס'** על שיטת ר"י מהא דאיתא התם דבהזמה שהוי מעשה אחד נמי אמרי' דהוי מיתה לזה ותשלומין לזה וחייב. והנה היה מקום ליישב שיטת רש"י דס"ל דכל היכא דהוי ב' בעלי דינים נפרדים לא איכפת לן במה דהוי מעשה אחד דאין חיובו לאחד פוטר חיובו לאחר, וגבי חיובו לשמים אי"ז נחשב שיש ב' בעלי דינים דהגם שאי"ז נחשב מיתה ותשלומין לחד [משום דלא ס"ל כיסוד התוס' להלן דמיתה לשמים חשיב מיתה ותשלומין לחד] מ"מ אין עליו ב' תביעות נפרדות אלא בכה"ג הכל תלוי אי הוי מעשה אחד או ב' מעשים. ועיין. אלא שבדעת ר"י קשה לומר כן שהרי כתב דהטעם דבעדיות הוי מיתה לחד ותשלומין לחד הוא משום שנחשב כב' מעשים ולהנ"ל אי"צ לזה, ולכן צ"ל כפי' הפנ"י כדלהלן. **ועיין בפנ"י** שכתב דיש לחלק דגבי הזמה כיון דהוי ב' בעלי דינים על אותו מעשה [דרצו להזים עדי הבעל ומלבד זה חטאו לבעל עצמו שרצו להפסידו] ובזה לא איכפת לן במה דהוי מעשה אחד [וביאור הדבר הוא שכיון שיש עליו ב' תביעות נפרדות אין מיתה לחד פוטר מחיוב ממון לאידך] אבל לענין עדים שהעידו שפלוני בא על בת פלוני ונמצאו זוממין לא עשו שום דבר כנגד האב והאב אינו בע"ד שלהם אלא דממילא היה מפסיד כתובה בשביל עדות עדים ומ"מ ס"ל לרבא דחשיב ממון לזה ונפשות לזה, ולכן כתב ר"י דהתם הוי כב' מעשים. עי"ש.

**כט\*) בא"ד.** ונראה לר"ת דדוקא בעדי זוממין וכו'. **ועיין בשטמ"ק בשם הר"ן** (בסהדרין) דהקשה דכיון דבכל התורה ממון לזה ונפשות לזה פטור א"כ גם בעדים זוממין היה לנו לומר כן, ואי משום עדות שאי אתה יכול להזימה אה"נ דיהיה עדות שא"א יכול להזימה ותתבטל העדות. ותי' הר"ן שמדרשת הכתוב ילפינן לה שנאמר כאשר זמם לעשות לאחיו והיינו שצריך שיעשה לו ככל זממו ובזה מתקיי דין כאשר זמם וא"נ דתתבטל כל העדות נמצא שלא קוים כלל דין כאשר זמם. עי"ש.

**כט\*\*) בא"ד.** **שיטת התוס'** ורוב הראשונים דמיתה וממון לשמים חשיב מיתה ותשלומין לחד ולכן במדליק גדיש וקרע שיראים פטור מממון, **ובפשטות הביאור** דמיתה לאחד ותשלומין לאחד הוי רק בגוונא שיש ב' תובעים נפרדים על המיתה ועל הממון אבל מיתה לשמים אי"ז נחשב שיש ב' תובעין על כך, ולכן איכא קלב"מ כל היכא ש"בזמן" חיוב המיתה מתחייב בממון. **אמנם יעויין ברשב"א** שהוסיף ביאור בזה וכתב [גבי בעל הגדיש] "דאותו בעל הממון מחויב בהריגתו, ואין לך מי שמחויב בו יותר מחבירו, והלכך כמיתה ותשלומין לחד דמי". ונראה בדבריו שהטעם שחייב מיתה לשמים חשיב מיתה ותשלומין לחד הוא משום דמיתה לשמים נחשב כמו חיוב מיתה לכל אדם ולכן הוי כמיתה ותשלומין לחד [וכדוגמת דין רודף כדמבואר בראשונים דנחשב כחיוב מיתה ותשלומין לחד כיון שמחויב מיתה לכל אדם שיכול להורגו]. **וצ"ב במחלוקת**ם אי חשיב בכה"ג מיתה תשלומין לאחד או לא. ואולי י"ל בזה, דיש לחקור בטעם הדבר דבעי' מיתה ותשלומין לאחד, האם הביאור הוא דדין קלב"מ גדרו הוא שכל היכא שהאדם הוא מחויב מיתה א"א להטיל עליו דין תשלומין, אלא דאי הוי מיתה לאחד ותשלומין לאידך אזי י"ל דאין האדם מוגדר כמחויב מיתה שא"א לחייבו בתשלומין אלא דין המיתה שלו הוא כדין תשלומי מיתה לפלוני ואין לזה שייכות לדין תשלומין לאחר, ולפ"ז ברודף כיון שהוא גברא המחויב מיתה כלפי כל העולם דכל אחד יכול להורגו הרי הוא פטור מתשלומין, [וכ"ה פשוט לענין חיוב מיתה לשמים דהוא גברא המחויב מיתה ופטור מתשלומין], או"ד שדין מיתה לזה ותשלומין לזה ענינו הוא דכל הפוטר מהתשלומין הוא משום שהוא מחויב מיתה לאדם פלוני ולכן לאדם זה לא יכול להיות עליו חיוב נוסף אבל כל היכא שאין הוא מחויב לאדם פלוני ממון ולאחר מיתה או שאין חיוב המיתה לאדם מסוים אין בזה מניעה שיתחייב ממון לאדם אחר. ולפ"ז י"ל דרודף הגם שכל אחד יכול להורגו אבל אי"ז נחשב שהוא מחויב מיתה לכל בני האדם ולכן חשיב מיתה לחד ותשלומי לאידך, ואפשר שתלוי הדבר בחקירת האחרונים האם דין רודף הוא דין "הצלה" או דין "עונש" [עיין אפיקי ים ח"ב סי' מ' בהרחבה ובדברי יחזקאל סי' כ"ו משכ"ב] ואם הוא דין עונש אולי אפ"ל דחשיב חיוב מיתה לכל אדם. וצ"ע.

**ל) "הזורק חץ מתחילת ארבע לסוף ארבע וקרע שיראין בהליכתו פטור שעקירה צורך הנחה היא".** ועיין ברש"י שביאר דבשעת עקירה התחיל חיוב שבת, **והקשו האחרונים** דמשמע בגמ' שרק מטעם דיני שבת שעקירה צורך הנחה היא ונחשב שבא חיוב שבת כבר משעת העקירה לכן פטור על קריעת השיראים [שאל"כ לא היה צריך לומר שעקירה צורך הנחה אלא סגי במה שע"י מעשה העקירה בא חיוב השבת וחיוב הממון] אבל במי שיזרוק חץ על אדם וקרע שיראין בהליכתו יחתייב ממון ולא יהיה בזה דין קלב"מ כיון שחיוב הממון בא קודם לחיוב המיתה הגם שודאי שחיובו הוא על מעשה של זריקת החץ. **ועוד הקשה השער המלך** (פ"ג מגניבה) דהנה בסוגיא בב"ק (כ"ב:) מבואר דהמדליק את הגדיש והיה עבד כפות וגדי סמוך ונשרף העבד אזי לר"י דס"ל אשו משום חציו פטור על הגדיש מדין קלב"מ **ובשטמ"ק בשם תלמידי הרשב"א** הביא דאף שנשרף הגדיש קודם שנשרף העבד פטור משום דעקירה צורך הנחה, וקשה דבסוגיין משמע שדין עקירה צורך הנחה הוא רק לענין שבת דיחשב שכבר בא עליו חיוב שבת אבל בעלמא לא מחויב כיון שקדם חיוב הממון לחיוב המיתה **ובאמת ברשב"א** שם ושא"ר כתבו שהטעם שחייב היכא שנשרף קודם הגדיש הוא משום רודף עי"ש. **ועיין באמרי משה** (סי' ל') שהוסיף להקשות על דברי הרשב"א דמה תי' בכך שהוא רודף הרי כ"ז שייך לרגע הראשון של הדלקת הגדיש אבל אח"כ הרי אין לו דין רודף וא"א להורגו [כיון שלא יהיה בזה תועלת] וא"כ מ"ט לא מחויב על שאר הגדיש. **וביאר האמר"מ** דדין קלב"מ ענינו הוא שעל מעשה שמחויב עליו מיתה א"א לחייבו מטעם דבר אחר, ולכן ס"ל לרשב"א שמאחר שאינו חייב על מעשה זה של הדלקת הגדיש כיון שעל זה היה חייב מיתה שוב א"א לחייבו על המשך הגדיש ג"כ, אלא שס"ל לרשב"א דהגם שאין לחייבו על מעשה הדלקת הגדיש מ"מ אי"ז נחשב כמו שעשה ד"ז אדם אחר אלא הוי כמו שכלו לו חציו ולכן תלוי בר"י ור"ל אי אשו משום חציו או משום ממונו ולר"ל דאשו משום ממונו עדיין מחויב בשמירה ולא נפטר על שאר הגדיש, אכן שיטת תלמידי הרשב"א דקלב"מ פוטר באופן זה שנחשב כאילו שאחר עשה את מעשה ההדלקה וגם לר"ל יהיה פטור עי"ש. **ולפ"ז כתב האמר"מ** שדין זרק חץ על אדם וקרע שיראים בהליכתו תלוי האם יש דין רודף על האדם בזריקת החץ שאז יהיה פטור כיון שא"א לחייבו על מעשה זריקת החץ, אבל אם לא יהיה עליו דין רודף במעשה זה אזי יהיה חייב כיון שחיוב הממון קדם לחיוב המיתה. עי"ש. [ולפ"ז תמה על דברי **התרומת הכרי** (שצ"ב) שהקשה לדעת הרשב"א מ"ט בהדליק הגדיש לא אמרי' דהדלקת הגדיש צורך שריפת העבד כמו עקירה צורך הנחה עי"ש, והקשה עליו האמר"מ דעקירה צורך הנחה ענינה הוא שנחשב שהמעשה שבת הוא כבר בעקירה וקדם חיוב השבת לחיוב הממון אבל בהדלקת הגדיש א"א לומר שקדם חיוב המיתה לממון. עי"ש]. **ועיין עוד בדברי יחזקאל** (סי' כ"ו אות י"ז) מש"כ ליישב קושית השער המלך ע"ד תלמידי הרשב"א. ואכמ"ל.

**ויעוין ברעק"א** (שו"ת קס"ה) שהבין ג"כ כיסוד זה של האמר"מ שבקלב"מ נחשב כמו שאחר עשה את המעשה ולכן א"א לחייב ממון על מעשה המחייב מיתה, וכתב לפ"ז באמת אפשר שאם בשעת העקירה עצמה קרע את השיראים אזי בלא הסברא דעקירה צורך הנחה היה פטור על הממון, כיון דאם תחייבהו על הממון נמצא שרגע העקירה אינו יכול לחייב מיתה דהוי כמו שעקר אחר וממילא כיון שא"א לחייב גם ממון וגם מיתה חזר הדין דמחייב מיתה ולא ממון מטעם קלב"מ. עי"ש.

**ל\*) "הכא נמי הגבהה צורך אכילה היא". ויל"ע** האם היה ס"ד לגמ' לדמות דכשם שעקירה צורך הנחה והיינו שאיסור שבת מתחיל בעקירה א"כ ה"ה שאיסור האכילה מתחיל בהגבהה, וזה קמ"ל בתי' בגמ' לא כן. או"ד דס"ל לגמ' דכיון דסו"ס ההגבהה היא צורך האכילה א"כ מוגדר מעשה ההגבהה ומעשה האכילה הכל כמעשה אחד ולכן יש בזה דין קלב"מ. וקמ"ל שכיון שאפשר באופ"א או שאפשר להחזיר אי"ז מעשה אחד. **ועיין ברא"ה ובתוס' הרא"ש וברמב"ן**.

**לא) בתוד"ה שעקירה.** כתבו תוס' דסוגיא דב"ק דזרוק גנבותיך לחצרי דחייב בתשלומין משום שחיוב הממון בא באויר חצרו ואיסור שבת בהנחה בחצירו פליגי על סוגיא דידן דס"ל עקירה צורך הנחה. **והקשו האחרונים בשיטת הרמב"ם** שפסק בפ"ג מגניבה דעקירה צורך הנחה ובכה"ג פטור מתשלומין ומאידך פסק דדין זרוק גנבותיך לחצרי שפטור מיירי באומר לא תקנה לי גנבותיך עד שתנוח, ולכאו' מאחר שעקירה צורך הנחה אי"צ לזה וכדברי התוס' הנ"ל. **ובשם הגר"ח זצ"ל** מבואר דיש לחלק בין הוצאה מרשות לרשות להעברת ד"א ברה"ר, דכל דברי הגמ' בעקירה צורך הנחה הם בהעברת ד"א ברה"ר דאז כל הד"א הם גורמי החיוב ולכן יש בזה ענין עקירה צורך הנחה ופטור מחמת זה על כל מה שהיה בזמן העברת ד"א ברה"ר, אבל בהוצאה מרשות לרשות דיש בזה ג' חלקים היינו העקירה וההנחה וההעברה מרשות לרשות אבל הזמן שאחרי שעבר מרשות לרשות עד שנח בחצר אי"ז חלק מהמחייב לא שייך בזה קלב"מ ולכן הוצרך הרמב"ם לומר דמיירי שהקנין בשעת הנחה דאז הוי חלק מהחיוב. **אלא דהקשה ע"ז באבן האזל** (שם ה"ב בסו"ד) דמוכח בגמ' בשבת (ו') דגם מעביר ד"א ברה"ר אין כל הד"א חלק ממעשה העבירה אלא רק העקירה וההנחה בסוף ד' עי"ש. **ולכן ביאר** האבן האזל דיש לחלק בין דין מכירה לדין קריעת שיראים, דגבי זרק חץ וקרע שיראין מאחר שעקירה צורך הנחה הרי עיקר חיוב המיתה ועיקר חיוב התשלומין הם על אותו מעשה דעקירה ולכן איכא דין קלב"מ, אבל גבי מכירה אילו היה רוצה לחזור בו אחר העקירה קודם שבא לאויר חצירו הרי היה יכול לחזור בו, ונמצא שהגם שחיוב המיתה בא ע"י העקירה אבל עיקר חיוב המיתה לא בא ע"י העקירה ולכן אין בזה דין קלב"מ מטעם עקירה צורך הנחה. ועי"ש שהביא **מהמאירי** בשטמ"ק שכתב בקצרה דיש לחלק בין מכירה לנזיקין וצ"ל דכוונתו להנ"ל. [ועיין להלן אות ל"ד בדברי הגרנ"ט והגרש"ש והם כתבו דהמאירי נתכוון לדברים שם] **אלא שכתב** דכ"ז לתי' הגמ' דאי מצי לאהדורה וכו' דלפ"ז יש לחלק כנ"ל, אבל לתי' קמא דגמ' דגם במעביר סכין ברה"ר חייב הגם שמצי לאהדורה מוכח שאין דין קלב"מ תלוי בזה שעל אותו מעשה בא חיוב המיתה והממון, אלא דכל היכא דאמרי' שכל מעשיו הם סיבה לחיוב המיתה אזי אם במעשים אלו נתחייב ממון נפטר מדין קלב"מ וא"כ ה"ה גבי זרוק גנובותיך לחצרי. וצ"ל דהרמב"ם ס"ל כתי' ב' דהגמ' הנ"ל. [ועיין **בחידושי הגרש"ש** (סי' ל"ב אות ב') שביאר ע"ד הנ"ל אלא שתלה מחלו' הרמב"ם ותוס' בנדון אי בעי' מחשבת מכירה בשעת הקנין או סגי במחשבת מכירה של קודם לכן. עי"ש.] ועיין עוד **בדברי יחזקאל** סי' כ"ו מש"כ בביאור דברי המאירי על דרך הגר"ח, **ובתוס' הרא"ש** בסוגיין מש"כ בישוב קו' התוס'.

**לב) בתוד"ה דאי גחין.** הקשו תוס' לפרש"י למה לא יקנה בפיו למטה מג"ט, **ובקצה"ח** (סי' שנ"א) הביא מדברי **המגיני שלמה** שכתב בשיטת רש"י שקנין יד הוא מדין הגבהה ובעי' למעלה מג"ט. ו**בדברי יחזקאל** (סי' כ"ה אות ז') כתב לדחות די"ל בכוונת רש"י שהגם שקנין יד הוא צורך האכילה מ"מ אח"כ ששם בפיו שגם בזה איכא הגבהה אין בזה צורך אכילה ולכן מחויב על הגבהה זו, ולפ"ז יישב הדברי יחזקאל נמי שיטת הריצב"א שהובא לעיל ל: דלא שייך שיכנס לתוך פיו אא"כ קונה והקשה התו"י מסוגיין, ולהנ"ל א"ש. עי"ש. ועיין עוד **ברעק"א** (מערכה ה' אות ז') שכתב נמי ע"ד הנ"ל. **ועיין עוד בשטמ"ק** שביאר בשיטת רש"י דבפיו א"א לקנות אלא לענין להתחייב אונסין ועי"ש עוד מש"כ בישוב שיטת רש"י.

**לג) "מתיב רב ביבי הגונב כיס בשבת חייב שכבר נתחייב בגניבה קודם שבא לידי איסור סקילה".** והקשה רב ביבי דבכה"ג נמי הגבהה צורך הוצאה הוא. **ובתוס' כתבו** דכל קושית הגמ' היא לתי' דעקירה צורך הנחה דהכא נמי הגבהה צורך הוצאה אבל ללישנא דמצי לאהדורה הרי הכא נמי מצי לאהדורה. עי"ש. **אמנם ברמב"ן כתב** שאפשר לבאר גם לל"ב והיינו דכוונת הגמ' דבמעביר סכין יכול להעביר באותן ד' אמות ולהזהר שלא לקרוע את השיראין הלכך מילתא אחריתא היא ולאו משום קריעה הוא חייב אבל במקום שחייב משום אותה מלאכה ודאי פטור. עי"ש. ונראה דמחלו' הראשונים הנ"ל תלויה במה דיש לדון האם סגי שחיוב מלאכת השבת יתחיל בשעת העקירה וכיון שזמן חיוב הממון הוא בזמן שכבר מחויב במלאכת השבת הרי יש בזה דין קלב"מ [אלא דס"ל לל"ב דאם מצי לאהדורה הרי שאי"ז נחשב שחיוב השבת מתחיל בעקירה כיון שלא ברור שיתחייב בזה מצד שבת וה"ה לענין הגבהה צורך הוצאה] או"ד דבעי' שהחיוב השבת וחיוב הממון יהיה על אותו מעשה ולכן אי מצי לאהדורה אי"ז נחשב שחיוב הממון בא על מעשה העקירה ולכן פטור [אבל מצד איסור שבת הגם שפשר לאהדורה חשיב שבא איסור שבת על מעשה העקירה] ולפ"ז בהגבהה שהיא סיבת חיוב הממון איכא דין קלב"מ דחשיב שבא הממון והשבת על מעשה אחד. [ועיין לעיל אות ל']

**והקשה הרעק"א** לפי מאי דפשיטא ליה דאם בשעת העקירה קרע את השיראין אי"צ לסברא דעקירה צורך הנחה אלא חייב בלאה"כ כיון שעל מעשה זה של ההגבהה א"א לחייבו מיתה ותשלומין ומעשה זה נצרך גם לחיוב מיתה וגם לתשלומין, וא"כ קשה מדוע הכא בהגבהה פטור הרי מעשה זה הוא סיבת החיוב במיתה ובתשלומין ובכה"ג אי"צ לדין עקירה צורך הנחה. ותי' דבגזלן ניתן לחייבו על הרגע שלאחר ההגבהה ואז בעי' לדין עקירה צורך הנחה. **ועיין בחזו"א** (סי' קל"ה) שהקשה על דבריו. ואכמ"ל.

**לד) הקשו האחרונים** מדוע אמר רבי אבין את דינו בזרק חץ וכו' בגוונא שהחץ עצמו קרע שיראין בהליכתו דלכאו' גם בגוונא שזרק חץ ובאותו זמן קודם שנח קרע האדם עצמו שיראין יהיה פטור כיון שכבר מחויב מזמן העקירה במיתה. **ועיין בהפלאה** שכתב דהתינח ללישנא דאי בעי מצי לאהדורה י"ל בפשטות דרק בגוונא שמעשה המחייב מיתה מחייבו ממון אמרי' לדין קלב"מ ולכן במצי לאהדורה אין המעשה מחייבו ממון וה"ה היכא שקרע שיראין בידו אין המעשה שמחייבו ממון מחייבו מיתה, אבל ללישנא דעקירה צורך הנחה הרי שאי"צ לכך וא"כ יהיה פטור מממון גם בכה"ג שקרע שיראים בהליכתו. הנה מדברי ההפלאה מבואר שלמד שדין מצי לאהדורה הוא סברא לגבי הממון ולא לענין המיתה ועיין לעיל אות ל"ג שביארנו בזה מחלו' ראשונים. וכתב ההפלאה דמוכח מזה כשיטת הר"י בדעת רש"י דבב' מעשים לא שייך דין קלב"מ [היכא דלא הוי לאדם אחד וה"ה הכא דמיתה חייב לשמים ואי"ז לאדם אחד]. **ועיין בחידושי הגרנ"ט** (סימן ל"ח) שכתב דיש ב' עניני פטור בקלב"מ, הא' הוא פטור על החפצא של המעשה היינו שמעשה המחייבו מיתה אינו יכול לחייבו ממון, והב' דין פטור על הגברא שא"א לחייב על הגברא ב' חיובים, היינו דהיכא שהגברא מחויב מיתה א"א לחייבו בממון על מעשהו בזמן המחייבו מיתה. והדין הראשון מהני רק אם אותו מעשה מחייבו מיתה ותשלומין ואילו הדין שני שייך גם בב' מעשים. ולפ"ז כתב דדין עקירה צורך הנחה לא יכול להועיל אלא לדין הראשון דאיכא פטור במעשה אבל לדין השני לא מהני ענין עקירה צורך הנחה כיון שלמעשה חיוב השבת לא בא עליו אלא בשעת הנחה. ולפ"ז אם יקרע שיראין בידו קודם הנחה לא יהני דין עקירה צורך הנחה. עי"ש. **והנה הגרנ"ט** נקט לדבר פשוט שדין עקירה צורך הנחה הוא רק פטור במעשה אבל אי"ז נחשב שהוא מחויב מיתה כבר בעקירה כיון שהיא צורך הנחה, **אבל באמת** יש לפקפק בזה ולומר שענין עקירה צורך הנחה ענינו שכבר בעקירה חל עליו חיוב המיתה אם יתברר בסו"ד שהיה גם הנחה כיון שהעקירה היא חלק מחיוב המיתה ואי"צ שחיוב שלם של מיתה יחול עילו כדי לפוטרו מממון. **ועיין בחידושי הגרש"ש** (סימן ל"ג) שרצה מתחילהלומר כדברי הגרנ"ט אלא שדחה ד"ז והוכיח כמש"כ שעקירה צורך הנחה ענינו דבכה"ג חל עליו כבר חיוב בעקירה ולכן פטור ממון ולפ"ז גם אם יקרע שיראין בעצמו יהיה פטור. עי"ש.

**ועיין באו"ש** (פ"ז ממרים ה"ז) שכתב שכל דין עקירה צורך הנחה הוא רק במיתה משום דחייבי מיתות שוגגין פטורין אבל במלקות שחייבי מיתות שוגגין חייבין לא שייך לפטור מדין עקירה צורך הנחה כיון דזה לא עדיף משוגגין כיון שאין חיוב מיתה בפועל בעקירה. עי"ש. **ודברים אלו** תלוים במה שנתבאר לעיל אי עקירה צורך הנחה מהני לפטור מצד המעשה שמחייבו מיתה ולפ"ז לא דמי לחייבי מיתות שוגגים וכן לפ"ד הגרש"ש דהתחיל כבר חיוב המיתה בעקירה נמי אי"ז דומה לחייבי מיתות שוגגים. וצ"ע בכ"ז.

**ל"א ע"ב**

**א) "הגונב כיס בשבת חייב וכו' ואמאי לימא הגבהה צורך הוצאה היא".** צ"ב לשיטת הגר"ח דחילק בין מעביר ד"א ברה"ר להוצאה, מ"ט יפטר מתשלומין על הזמן שלאחר ההוצאה שהכיס עדין בידו, ועיין בקה"י (סימן ל"ב) משכ"ב. [הרחבה אות לה].

**ב) "מהלך כעומד דמי".** עיין בתוס' (ד"ה מהלך) דבן עזאי מיירי במקום פטור, והקשה המהרש"א דבסוגיין הוי מקום חיוב [רה"י] ולמה אמרי' מהלך כעומד. ועיין בתירוצו וברעק"א משכ"ב. [הרחבה אות לו]**.** ועיין עוד ברשב"א בשם הראב"ד והדברים צ"ב ועיין בספר משנת השבת (שבת ה:) משכ"ב [הרחבה אות לז].

**ג) "רב אשי אמר כגון שצירף ידו" וכו'.** כתב רש"י שהיד סמוכה לקרקע וכשם שבשבת חייב ע"י ידו כ"כ יקנה ע"י ידו. ובתוס' הקשו מ"ט הוצרך לזה תיפו"ל שקונה מדין קנין יד. ועיין בקצה"ח (סי' רס"ח וסי' שנ"א) מהמגיני שלמה דלרש"י באמת אין קנין יד אלא רק מדין הגבהה קונה ובעי' ג"ט ובשבת קונה בפחות מג"ט מדין מיגו דקני לענין שבת וכו'. וברמב"ן בסוגיין מבואר באופ"א בשיטת רש"י ועיין בדברי יחזקאל (סי' כ"ה) [הרחבה אות לח)

**ד) בגמ'** בשבת (צ"א:) נחלקו האם אגד כלי שמיה אגד או לא והביאה הגמ' מסוגיא דגונב כיס וכו' דאגד כלי לא שמיה אגד דאי שמיה אגד הרי קדם איסור גניבה לאיסור שבת, ותי' הגמ' "בנסכא", דבכה"ג עד שמוציא הכל יש עוד קצת בפנים עי"ש. וקשה הרי בקנין יד אמרי' דכמאן דפסיק דמי. ועיין בחידושי הגר"ח(ה' גניבה) ובקצה"ח (שנ"א) לשיטתו בדעת רש"י ובדברי יחזקאל(סי' כ"ה אות ד') ובדבר אברהם (ח"א סכ"א) בתי' קושיא זו. [הרחבה אות לט]**.**

**ה) "לעולם דאפקי לרה"ר וברה"ר נמי קנה".** בתוס' (ד"ה וברשות) הובא מחלו' האם פליג רבינא על שיטת אביי ורבא דמשיכה אינה קונה ברה"ר או"ד דשאני קנין גמור מקנין לחיוב אונסין. וצ"ב מה ההבדל בין קנין גמור לקנין לחיוב אונסין. ועיין בשעה"מ(פ"ג מגניבה) ודבריו צ"ב, ועיין בדברי יחזקאל (סי' כ"ה) ע"פ החילוק בדין הקנינים בין הוצאה מרשות להכנסה לרשות ועיין עוד באבי עזרי (פ"ג מגזילה). [הרחבה אות מ'].

**לה) "הגונב כיס בשבת חייב וכו' ואמאי לימא הגבהה צורך הוצאה היא".** הנה לדברי **הגר"ח** [לעיל אות לא] רק בשעת ההגבה שייך לומר שיפטר אבל על הזמן של אח"כ אין פטור [דלא דמי למעביר ד"א ברה"ר], ולפ"ז קשה מ"ט שלא יתחייב ממון על הזמן שאחר ההגבהה שהכיס בידו וכמש"כ הרעק"א [עיין בסוף אות לג] **ועיין בקה"י** (סימן ל"ב) שכתב דרב ביבי ב"א לשיטתו בסנהדרין ע"ב דמיירי שהגניבה בעין ואפ"כ קונה אותה בקלב"מ כדעת רב בסנהדרין שם, וממילא א"א לחייבו על מה שאח"כ שהרי לשיטתו הכיס הוא שלו, אבל לדידן באמת יתחייב על המעשה של אח"כ. אכן בעיקר דברי הגר"ח הנ"ל, עיין באבן האזל שהובא לעיל אות לא שתמה מגמ' מפורשת על דברי הגר"ח הנ"ל וצ"ע.

**לו) "אלא הא מני בן עזאי היא דאמר מהלך כעומד דמי".** בתוס' (ד"ה מהלך) כתבו דמעביר ד"א ברה"ר הילכתא גמירי לה ולא ילפינן מינה, דהתם מקום חיובא הוא אבל בן עזאי מיירי במקום פטור, עי"ש. **והקשה המהרש"א** הא בסוגיין הוי מקום חיוב [דמיירי ברה"י] ולמה אמרי' מהלך כעומד. ותירץ "דהיינו לענין דהקניה הוה מקמי העקירה דחיוב שבת, אבל לענין חיוב שבת הכא ודאי אין חילוק אי מהלך כעומד או לאו, משא"כ במקום פטור דאפילו לפטור אמרי' מהלך כעומד דמי". **וביאר הרעק"א** דבמקום חיוב אמרי' מהלך כעומד רק לחומרא כמו הכא, משא"כ במקום פטור דאמרי' כן גם לקולא, עי"ש. ועיין באבני נזר או"ח סי' ר"מ משכ"ב. **ויש שביארו עפ"ד הגר"ח** דלעיל [אות לא] דברה"ר כל חלק מרה"ר הוא מחלקי חיוב של ההעברה משא"כ ברה"י שרק העקירה וההעברה מרשות לרשות וההנחה הם המחייבים וכל מה שבאמצע הוא רק הכי תמצי לההעברה, ולפ"ז י"ל שכל מה שאמרו תוס' שבמקום חיוב לא אמרי' מהלך כעומד היינו רק ברה"ר אבל ברה"י שההעברה בתוך רה"י אינו חלק מהמחייב שפיר אמרי' מהלך כעומד. ועיין. ועיין עוד **בשטמ"ק** בסוגיין משכ"ב. **ועיין עוד ברשב"א** מש"כ על קושית התוס' ודבריו צ"ב ויבואר להלן.

**לז) ברשב"א** הביא בשם **הראב"ד** לתרץ מאי שנא מעביד ד"א ברה"ר דלא אמרי' מהלך כעומד מהוצאה דאמרי' מהלך כעומד, משום דלא אמר בן עזאי אלא ברה"י ובמקום פטור משא"כ ברה"ר משום דלא גרע מעומד לכתף, עי"ש. **ודבריו צ"ב,** ומבואר בדבריו דלפי רבנן המוציא מרשות לרשות דרך מקום פטור ועמד שם לכתף יהיה פטור, ובפשטות היה מקום לומר [וכן הביא בספר משנת השבת] דרבנן ס"ל דעומד לכתף תמיד חייב. **ועיין בספר משנת השבת** (שבת ה:) שביאר דברי הראב"ד דמהלך כעומד אי"ז דין הנחה גמורה ואי"ז מבטל את העקירה הקודמת ומ"מ כלפי החפץ חשיב הנחה, ולכן אם הוי במקום פטור אינו חייב כיון שבגדרי הוצאה נחשב שהיה כאן הפסק ע"י הנחה במקום פטור אבל ברה"ר חייב כיון דסו"ס העביר ד"א ברה"ר וההנחה לא ביטלה את העקירה הראשונה. וכן במוציא מרה"י לרה"ר שלא דרך מקום פטור. עי"ש בהרחבה.

**לח) "רב אשי אמר כגון שצירף ידו" וכו'.** שיטת **רש"י** שהיד היא סמוכה לקרקע ולענין שבת ל"צ לדינא דרבא אלא דילפי' משבת דכשם שבשבת חייב ע"י ידו כ"כ יקנה ע"י ידו. ובתוס' הקשו מ"ט הוצרך לזה תיפו"ל שקונה מדין קנין יד. **ועיין בקצה"ח** (סי' רס"ח וסי' שנ"א) שהביא מהמגיני שלמה דלרש"י באמת אין קנין יד אלא רק מדין הגבהה קונה ובעי' ג"ט ובשבת קונה בפחות מג"ט מדין מיגו דקני לענין שבת וכו'. [ועיין במגני שלמה עוד ביאור בזה ובפנ"י] **ועיין ברמב"ן** בסוגיין שמבואר בדברי רש"י באופ"א מהקצה"ח, דביאר שיטת רש"י דאילולי רבא הייתי אומר שפחות מג"ט לאו הגבהה היא קמ"ל רבא דכמו שלענין שבת הוי מקום חשוב כ"כ לענין קנין הוי מקום חשוב לקנות. **ועיין בדברי יחזקאל** (סי' כ"ה) הרחבה בביאור דברי רש"י הנ"ל. ועיין בתוס' ובשאר ראשונים ביאורים אחרים בדעת רב אשי.

**לט) הקשו האחרונים** דבסוגיא בשבת (צ"א:) נחלקו האם אגד כלי שמיה אגד או לא והביאה הגמ' מסוגיא דגונב כיס וכו' דמוכח לכאו' דאגד כלי לא שמיה אגד דאי שמיה אגד הרי קדם איסור גניבה לאיסור שבת, ותי' הגמ' "בנסכא", דבכה"ג עד שמוציא הכל יש עוד קצת בפנים עי"ש. **וקשה** הרי בקנין יד אמרי' דכמאן דפסיק דמי. **ובחידושי הגר"ח** (ה' גניבה) כתב שאינו קונה מדין יד אלא מדין הגבהה ולכן צריך להגביה את כל החפץ [ועיין בגליונות החזו"א שתמה עליו מ"ט באמת אנו קונה מדין יד] **ובקצה"ח** (שנ"א) כתב לשיטתו בדעת רש"י דבאמת לא שייך לקנות מדין יד היכא שלא קונה לענין שבת וכל נדון הגמ' בשבת היה לשיטת רבינא שקונה במשיכה ולא כרב אשי ולשיטתו א"ש התי' דמיירי בנסכא דאין לדון מדין קנין יד. ועיין עוד **בדברי יחזקאל** (סי' כ"ה אות ד') **ובדבר אברהם** (ח"א סכ"א) בתי' קושיא זו. ועי"ש עוד מש"כ בשיטת הרמב"ם ואכמ"ל.

**מ) "רבינא מתני לעולם דאפקי לרה"ר וברה"ר נמי קנה". ובתוס'** (ד"ה וברשות) הובא מחלו' האם פליג רבינא על שיטת אביי ורבא דמשיכה אינה קונה ברה"ר או"ד דשאני קנין גמור מקנין לחיוב אונסין. **ויש לבאר** מה ההבדל בין קנין גמור לקנין לחיוב אונסין. **ועיין בשעה"מ** (פ"ג מגניבה) דכתב דמשיכה ברה"ר הוי קנין זוטא וסגי בזה לחיוב אונסין [וה"ה לענין חיובי שומרים דיהני משיכה ברה"ר ועי"ש שהקשה לפ"ז בדעת הטור ואכמ"ל] **ובדברי יחזקאל** (סי' כ"ה) ביאר דלענין חיוב אונסין אי"צ הכנסה לרשות אלא הוצאה מרשות ולכן מהני גם ברה"ר משא"כ לקנין דבעי' הכנסה לרשות וזה לא מהני ברה"ר [ולפ"ז יש לדמות קנין שומרים לקנינים בעלמא ולא כמו גזלן עי"ש] ועיין עוד **באבי עזרי** (פ"ג מגזילה) משכ"ב.

**ל"ב ע"א**

**א) "ורמינהו אלו הם הלוקין... וקימ"ל אין לוקה ומשלם".**  עיין בגמ' בסנהדרין ע"ג: דהקשתה קושיא זו לענין רודף אחר חייבי כריתות ותי' דמשעת העראה דפגמה איפטר לה ממיתה וממונא לא משלם עד גמר ביאה, ועיין בתוס' ביבמות שדנו בזה לענין חיוב קנס על העראה, והקשה הר"ר בערוש [בהקדמה לפנ"י כתובות] דלשיטת התוס' שאין חייב קנס על העראה צ"ב קושית הגמ' דאין לוקה ומשלם, הרי לוקה על תחילת ביאה ומשלם על גמר ביאה ואין כאן קלב"מ, ותי' דדמי למדליק את הגדיש דאיכא פטור קלב"מ גם על השיבולת השניה הגם שאיכא חיוב מיתה כבר בשבולת הראשונה, ועיין ברעק"א (שו"ת סי' קס"ד) דיש לחלק בין מדליק גדיש דעל השבולת השניה פטורו מדין חייבי מיתות שוגגים אבל גבי מלקות שחייבי מלקות שוגגים חייבים לא יהני, ותי' הרעק"א דכל היכא שפטור על המעשה הראשון מדין קלב"מ חשיב מעשה זה כמו שעשאו אחר ולכן מאחר שפטור על הכנסת העטרה מדין קלב"מ נמצא שבגמר ביאה הוא בא על נערה שאינה בתולה ולכן צריך להיות פטור, ובזה מיושבת קו' התוס' ביבמות שם וקו' הר"ר בערוש. ובעיקר יסודו הנ"ל עי"ש שהביא ראיה מתוס' בגיטין (נ"ג ע"א ד"ה מנסך) שכתבו כעין סברה זו, גב מנסך במאסף אהל תורה (מהגר"א וסרמן סימן א') שכתב דיש לחלק בין ניסוך לסוגיין, ועיין בשיעורי הגרי"ד פוברסקי זצ"ל (ביבמות שם) מה שהעיר על דברי הרעק"א. ועיין בדברי יחזקאל סי' כ"ו ובאחיעזר סי' י"ח וי"ט [הרחבה אות מא].

**ב) "אמר עולא כאן באחותו נערה כאן באחותו בוגרת".** הקשה הר"ר בערוש (שם) מ"ט הוצרך להעמיד מתני' דמכות בבוגרת הא יכול להעמיד בנערה ומ"מ לקי משום שהמלקות הם על תחילת הביאה והממון על סוף הביאה, ואע"פ דיש סיבה למלקות הא י"ל דכל היכא שיש מלקות וממון אינו לוקה אלא משלם, ועי"ש בתירוצו ועיין ברעק"א (שם) משכ"ב בב' אופנים. ועיין בחידושי הגרש"ש (סי' ל"ח) משכ"ב [הרחבה אות מב].

**ג) "במפותה"** נחלקו הראשונים אם הטעם שמפותה אין לה קנס משום דהוי כמו שאומר קרע כסותי והפטר או דהוי "סילוק" או מטעם מחילה ולדעות דהוא מטעם מחילה צ"ב מ"ט יש בה מלקות הרי מעיקר הדין יש בה תשלומין ולא מלקות אלא שמחלה על התשלומין. ועיין בקו"ש (ב"ב אות ה').

**ד) "גמר מחובל בחבירו" וכו'.** בדין חובל בחבירו דריבתה התורה לתשלומין, יל"ע האם דין התשלומין דוחה ממלקות רק לאו דחובל או גם לאוין אחרים. ועיין ברמב"ם (פ"ד מחובל ומזיק ה"ט) שגם חובל בחבירו ביוה"כ פטור ממלקות, ובהג"א בפרק החובל ועיין בהפלאה בסוגיין ובתרומת הכרי (סי' תכ"ד). ובקה"י [הרחבה אות מה].

**ה) בתוד"ה אלמא.** עיין בתוס' ובתו"י, ודברי התוס' צ"ב, דאיזה ראיה יש מהפס' בנערה שמשלם ואינו לוקה הרי מאחר שיש בנערה גם בושת ופגם י"ל שמטעם זה אינו לוקה שהרי הוי כחובל [כמבואר בתו"י] ומחמת זה משלם ואינו לוקה ושוב ישלם גם הקנס. ועיין בבית יעקב וברעק"א. ועיין בתרומת הכרי (תכ"ד) דנחלקו התו"י והרמב"ם אם תשלומין דבושת ופגם הוי מדין חובל.ועיין בחידושי הגרש"ש (סי' ל"ו) משכ"בובקה"י (סי' ל"ג) [הרחבה אות מו].

**ו) בתוד"ה אי.** מבואר בתוס' שחס רחמנא על ממון הנחבל, ולכאו' קשה דהא בעדים זוממין שלא הפסידו בפועל לזה שזממו כלום, מ"ט משלמין אי ממונא לקולא הרי לא שייך בזה חס רחמנא וכו'. ועיין בפנ"י וברעק"א.

**ז) תוד"ה שכן.** כתבו תוס' דאיכא חומרה בעדים זוממין דמשלמין ד' דברים אי זממו לחייבו ד' דברים. וצ"בדלכאו' אין החיוב שלהם מוגדר כחיוב של ד' דברים אלא כחיוב של "כאשר זמם" אלא שבפועל הזממה היתה ד' דברים, ועיין בקו"ש (אות ק"ז) [הרחבה אות מח].

**מא) "ורמינהו אלו הם הלוקין... וקימ"ל אין לוקה ומשלם". בגמ' בסנהדרין** ע"ג: הקשתה קושיא זו לענין חייבי כריתות [מ"ט משלם קנס הרי ניתן להצילו בנפשו ופטור מתשומין דהוי רודף] ותי' דמשעת העראה דפגמה איפטר לה ממיתה [ושוב א"א להצילה בנפשו], וממונא לא משלם עד גמר ביאה. והקשתה הגמ' למ"ד העראה זו הכנסת עטרה מאי איכא למימר. עי"ש. **ובתוס' ביבמות** (נ"ט:) כתבו בשם ר"ת וריב"א דאין להוכיח מגמ' זו דלא משלמין קנס על העראה, די"ל דהתם דוקא אין משלם קנס על העראה כיון שאיכא קלב"מ בשעת העראה ולכן בגמר ביאה מחייב קנס. ועוד תי' תוס' דאפ"ל דעל העראה באמת לא משלם קנס דלא נתרבה העראה כגמר ביאה לענין קנס, אלא דהקשו תוס' דא"כ כיצד משכחת לה חיוב קנס למ"ד העראה זו הכנסת עטרה הרי בהכנסת עטרה היא כבר בעולה, ותי' תוס' דבהכי חייביה רחמנא כיון שע"י ביאה זו היא נעשית בעולה. אלא דהקשו לדעה זו מאי קושית הגמ' בסנהדרין למ"ד העראה זו הכנסת עטרה, הא י"ל דבהכנסת עטרה אינו מחויב קנס עד גמר ביאה. עי"ש.

**והקשה הר"ר בערוש** [בהקדמה לפנ"י כתובות] דלשיטת התוס' שאין חייב קנס על העראה מה קושית הגמ' דאין לוקה ומשלם, הרי לוקה על תחילת ביאה ומשלם על גמר ביאה ואין כאן קלב"מ. ותי' דהגם דחיוב מיתה ומלקות מתחיל בשעת העראה מ"מ גם בשעת גמר ביאה איכא חיוב מיתה ומלקות ועל כן איכא שפיר קלב"מ, והביא כן מדברי הירושלמי לענין מדליק את הגדיש דאיכא פטור קלב"מ גם על השיבולת השניה הגם שאיכא חיוב מיתה כבר בשבולת הראשונה והתי' כנ"ל דגם על השיבולת השניה יש התראת מיתה, עי"ש. **וכתב הרעק"א** (שו"ת סי' קס"ד) דיש להקשות על תירוצו, דהתינח גבי גדיש י"ל שהשבולת השניה הגם שאין עליה חיוב מיתה בפועל כיון שמחויב כבר על הראשונה אבל מ"מ הוי כחייבי מיתות שוגגים שיש בהם דין קלב"מ, אבל גבי מלקות שחייבי מלקות שוגגים חייבים לא יהני מה שהיה צריך להיות חיוב מלקות על גמר ביאה. **ולכן ביאר הרעק"א** (שם ובהערות על המל"מ פי"ז מאסו"ב הי"ג) דבאמת יש לתרץ קושית התוס' ביבמות הנ"ל שהקשו לדעות שאין קנס על העראה מה הקשתה הגמ' למ"ד העראה זו הכנסת עטרה הרי הקנס בא על גמר ביאה ולא על הכנסת עטרה, ותי' הרעק"א דכל היכא שפטור על המעשה הראשון מדין קלב"מ חשיב מעשה זה כמו שעשאו אחר ולכן מאחר שפטור על הכנסת העטרה מדין קלב"מ נמצא שבגמר ביאה הוא בא על נערה שאינה בתולה ולכן צריך להיות פטור, דהתינח באדם בעלמא שבא על נערה המאורסה הגם שחיוב הקנס הוא על גמר ביאה ואז היא בעולה מ"מ בהכי חייבה רחמנא כיון שהוא עשה אותה בעולה כמש"כ התוס' הנ"ל, אבל אם אפשר להחשיב את הכנסת עטרה כאילו עשאו אחר לא יחויב על גמר ביאה. ולפ"ז נמי מיושבת קושית הר"ר בערוש דשפיר הקשתה הגמ' דמאחר שאינו יכול להתחייב ממון על תחילת הביאה שהרי איכא קלב"מ שוב לא יתחייב קנס על גמר ביאה כיון שאז היא אינה בתולה, עי"ש. [וכעין סברת הרעק"א דקלב"מ הוי כמו שעשאו אחר עיין **באמרי משה** (ס"ל) שכתב לבאר בזה את שיטת הרשב"א ותלמידי הרשב"א גבי מדליק גדיש והובאו דבריו לעיל אות כט עי"ש].

והביא הרעק"א ראיה לסברתו הנ"ל מתוס' בגיטין (נ"ג ע"א ד"ה מנסך) שכתבו כעין סברה זו, דעל שעת ניסוך אינו חייב משום קלב"מ א"כ אינו חייב על שעת הגבהה [משום גזלה] כיון שהוי כמו שנכסו אחר שיכול לומר לו הרי שלך לפניך עי"ש. **ועיין במאסף אהל תורה** (מהגר"א וסרמן סימן א') שכתב דיש לחלק בין ניסוך לסוגיין, דבניסוך דכיון שהוא נצרך לחיוב וא"א לחייבו בלא ניסוך משו"ה יש בזה דין קלב"מ משא"כ בהעראה הרי אי"צ כלל להעראה כדי לחייבו דאילו היה אפשר לעשות גמר ביאה בלא העראה ודאי היה מחויב על גמר ביאה ורק אם העראה היא ע"י אחר הרי זה פוטרו משום שהוי כבר בעולה משא"כ העראה של עצמו אי"ז פטור. **ועיין בשיעורי הגרי"ד** פוברסקי זצ"ל (ביבמות שם) שהעיר על דברי הרעק"א דכל דבריו דבקלב"מ חשיב כעשאו אחר יתכנו אם הפטור הוא מלא יהיה אסון דאז י"ל שהוי כאילו עשאו אחר אבל במלקות וממון שהפטרו הוא מכדי רשעתו שאין מחייבים גם ממון וגם מלקות א"כ א"א לומר דהוי כעשאו אחר אלא רק שאינו מתחייב ב' חיובים והדרא קושית הר"ר בערוש ותוס' הנ"ל.

**ובמש"כ** הרעק"א לדחות דברי הר"ר בערוש דאין לומר שמה שהיה צריך להתחייב מלקות על גמר ביאה יפטור אותו מקנס כיון דהוי כחייבי מלקיות שוגגים, **העירו האחרונים** דאי"ז דומה לחייבי מלקות שוגגים דהכא הרי יש מלקות והגם שהיה לוקה גם בלא גמר ביאה מ"מ י"ל שהמלקות מתחייס גם לגמר ביאה. ועיין עוד אריכות בדברי האחרונים בענין קלב"מ בתנאי החיוב. **בדברי יחזקאל** סי' כ"ו **ובאחיעזר** סי' י"ח וי"ט, ועוד ואכמ"ל.

**מב) "אמר עולא כאן באחותו נערה כאן באחותו בוגרת".** והיינו משום דס"ל דממונא משלם ואינו לוקה. **והקשה הר"ר בערוש** (שם) מ"ט הוצרך להעמיד מתני' דמכות בבוגרת הא יכול להעמיד בנערה ומ"מ לקי משום שהמלקות הם על תחילת הביאה והממון על סוף הביאה ואע"פ דיש סיבה למלקות הא י"ל דכל היכא שיש מלקות וממון אינו לוקה אלא משלם. ועי"ש משכ"ב. **וברעק"א** (שם) תי' בב' אופנים **א-** דס"ל לעולא דכמו דהיכא שא"א לעקירה בלא הנחה פטור ה"נ כיון דא"א לגמר ביאה בלא העראה החיוב מתחיל מיד ואיכא בזה קלב"מ. **ב-** ע"פ הסברא לעיל דאם נחייב אותו מלקות על תחילת הביאה שוב א"א לחייבו ממון על גמר ביאה כיון דהוי כאילו עשאו אחר. עי"ש. **אלא דהקשה הרעק"א** לשיטת ריב"א ור"ת בתוס' ביבמות דלעיל דבאמת איכא חיוב קנס על העראה א"כ יצא דבגמר ביאה לא שייך חיוב קנס כיון שהיא כבר בעולה וא"כ לעולא אפשר להעמיד הכל באחותו נערה וממון מתחייב על העראה ומלקות על הגמר ביאה וכמו שיהיה אם אחר יערה בה והוא יגמור דודאי יתחייב מלקות. והניח בצ"ע. **ועיין בחידושי הגרש"ש** (סי' ל"ח) דנהי דאין חיוב קנס על סוף ביאה מ"מ איכא חיוב בושת ופגם וצער וזה יפטרנו ממלקות עי"ש.

**מג) "במפותה".** עיין לעיל [אות ו'] שהובאו דעות הראשונים שהטעם שמפותה אין לה קנס משום דהוי כמו שאומר קרע כסותי והפטר או דהוי "סילוק" אכן שיטת התוס' היא דהוי מדין מחילה, **ויש להקשות** לשיטת התוס' מ"ט יש בה מלקות הרי מעיקר הדין יש בה תשלומין ולא מלקות אלא שמחלה על התשלומין ומדוע יהיה בה מלקות. [ועיין **קצה"ח** תכ"ד]. **ועיין בקו"ש** (ב"ב אות ה') שהביא מדברי הירושלמי כשיטת התוס' והקשה עליו כנ"ל, ותי' דהא דממון פוטר ממלקות י"ל שאין "חיוב" הממון פוטר ממלקות אלא "תשלומי" הממון פוטרים ממלקות, ומחילה אי"ז נחשב לתשלומי ממון שיפטרו ממלקות [ועי"ש מש"כ בדברי התוס' רי"ד ואכמ"ל ועיין עוד באחיעזר ח"ג ס"פ משכ"ב].

**מד) תוד"ה אין לוקה ומשלם.** עיין היטב בתוס' בסוגיין **ובתוס' במכות** ד': ובתוס' בסוגיין הוכיחו דבעדים זוממין אין לוקים ומשלמין גם בקנס מגוונא דבאו לחייב בקנס וכו' ובתוס' במכות מבואר שלא הוצרכו לזה אלא מסברא אמרי' שאין חילוק בין קנס לממון עי"ש. וצ"ב.

**מה) "מנא ליה לעולא הא גמר מחובל בחבירו" וכו'.** היינו דכשם שחובל בחבירו אינו לוקה אלא משלם כ"כ בקנס אינו לוקה אלא משלם [מגז"ש תחת תחת] **והנה בדין חובל בחבירו** דריבתה התורה לתשלומין, יל"ע האם דין התשלומין דוחה ממלקות רק לאו דחובל או גם לאוין אחרים. ומבואר שנחלקו בזה הראשונים, **דברמב"ם** (פ"ד מחובל ומזיק ה"ט) מבואר שגם חובל בחבירו ביוה"כ פטור ממלקות, הרי שס"ל שדוחה גם לאוין אחרים. ובאמת כדבריו מבואר לכאו' בב"ק פ"ז עי"ש אלא דיש להעמיד סוגיא התם בלא התרו בו למ"ד חייבי מלקיות שוגגים משלמין או כר"מ דלוקה ומשלם **וכ"כ בהג"א** בפרק החובל ולפ"ז אין מקור לומר שמלקות מלאו אחר ג"כ נדחה בחובל בחבירו. **וכ"כ בתרומת הכרי** (סי' תכ"ד). **ומעתה צ"ב** שיטת הרמב"ם. **ועיין בהפלאה** בסוגיין שכתב דלכאו' תלוי בספק הגמ' אי ממונא לקולא או לחומרא דאי ממונא לקולא אין לכאו' מקום לדברי הרמב"ם דאפשר שבגלל קולתו של לאו דחובל אמרי' דמשלם אבל אי ממונא לחומרא א"כ כמו שדוחה לאו דחובל ה"ה לשאר לאוין עי"ש. ואף אי הוי ספק מ"מ כיון שאינו יכול ללקות [מספק] שוב יהיה חייב בתשלומין [ועיין באחיעזר סי' כ' משכ"ב]. **אלא שצ"ב** לפ"ד **התו"י** שכתב שלר' יוחנן צ"ל שממונא לקולא והרמב"ם פסק כר"י. **ועיין בקה"י** (סי' ל"ג) משכ"ב דהרמב"ם פליג על התו"י. עי"ש.

**מו) בתוד"ה אלמא.** עיין בתוס' ובתו"י. **ודברי התוס' צ"ב**, דאיזה ראיה יש מהפס' בנערה שמשלם ואינו לוקה הרי מאחר שיש בנערה גם בושת ופגם י"ל שמטעם זה אינו לוקה שהרי הוי כחובל [כמבואר בתו"י] ומחמת זה משלם ואינו לוקה ושוב ישלם גם הקנס. **ועיין בבית יעקב וברעק"א** שהאריכו הרבה בענין זה.

**ובאמת קושיא זו קשה בעיקר דברי הגמ'** דלר"י מבואר שהיכא שהתרו בו לוקה ואינו משלם קנס ולכאו' מאחר דאיכא תשלומי בושת ופגם דהוי מדין חובל לשיטת התו"י הרי אין לו מלקות מטעם זה, וכן מ"ט לא ישלם את הקנס. **ובתרומת הכרי** (תכ"ד) תי' דשיטת התו"י היא דלא כהרמב"ם ותשלומין דחובל אינו מועיל אלא ללאו דחובל ולא ללאו אחר וע"כ לוקה מחמת הלאו באחותו נערה. ושיטת הרמב"ם היא דלא כהתו"י וס"ל דתשלומין דבושת ופגם אי"ז מדין חובל. עי"ש. **והטעם** דיש לחלוק ע"ד התו"י דבושת ופגם הם מדין חובל, **ביאר הגרש"ש** (סי' ל"ו) דהיכא שעשה חבלה בדרך תשמיש להנאתו אי"ז דין חובל אלא דין מזיק דדין חובל הוא רק אם מעשה האדם ענינו להזיק את חבירו. אלא שהקשה דא"כ מ"ט חייב בד' דברים הרי מזיק פטור מד' דברים, וביאר דבאמת דין החובל דמשלם ד' דברים הוא מדין שהנערה נחסרה את אותו בושם ופגם וצער והוי כמו שכר תשמיש, והגם שלא היתה עומדת להשכיר עצמה לכך מ"מ מידת השומא של התשמיש הוא כערך זה שהיתה יכולה להחסר בזה. עי"ש. **ועיין בקה"י** (סי' ל"ג) שכ' נמי ע"ד הנ"ל, והוסיף שגם א"נ דפגם דהשרת בתולים הוי ככל חובל בעלמא כיון שהוא היזק גוף ולא היזק ממון מ"מ כ"ז כלפי האשה עצמה אבל כלפי אביה אי"ז אלא היזק ממון [אלא שהעיר בזה לפי מש"כ הכס"מ בדעת הרמב"ם דדין התשומין לאב הוא שהאב זוכה מהבת] עי"ש. ועיין עוד **בבית יעקב ובמנ"ח** (מ' מ"ט) מש"כ בשיטת הרמב"ם.

**מז) בתוד"ה אי.** מבואר בתוס' שחס רחמנא על ממון הנחבל, **ולכאו' קשה** דהא בעדים זוממין שלא הפסידו בפועל לזה שזממו כלום, מ"ט משלמין אי ממונא לקולא הרי לא שייך בזה חס רחמנא וכו'. ועיין **בפנ"י וברעק"א** שעמדו בזה. [ועיין בקו"ש אות ק"ו מש"כ לפ"ד התוס' דמוכח כנגד שיטת היראים דס"ל דתשלומי כאשר זמם אפשר שאינם לאותו שזממו לעשות לו כן אלא למי שבי"ד ירצו. עי"ש].

**מח) תוד"ה שכן.** כתבו תוס' דאיכא חומרה בעדים זוממין דמשלמין ד' דברים אי זממו לחייבו ד' דברים. **ולכאו' קשה** הרי אין החיוב שלהם מוגדר כחיוב של ד' דברים אלא כחיוב של "כאשר זמם" אלא שבפועל הזממה היתה ד' דברים. והוכיח מזה **הקו"ש** (אות ק"ז) שגדר דין תשלומי עדים זוממין הוא כאילו ירשו את חיוב אותו שזממו עליו ואת זה צריכין לשלם וכיון שחיובו הוא בד' דברים חיובם הוא ג"כ נחשב חיוב של ד' דברים. [ובזה מבואר הצד דעדים זוממים "ממונא" דלכאו' תמוה הרי משלם יותר ממה שהזיק וכו' ולהנ"ל א"ש.] ולכאו' יסוד זה מוכח גם מתוס' לעיל ד"ה דאין שהוכיחו שיש בעדים זוממין דין שאינם לוקים ומשלמים גם בקנס עי"ש ועיין לעיל אות מד.

**ל"ב ע"ב**

**א) "אלא עולא תחת תחת גמר"** עיין מהרש"ל שהקשה לפ"ז מ"ט איצטריך ג' פעמים נערה, ועי"ש ובמהרש"א וברעק"א בהרחבה.

**ב) "שלא השם המביאו לידי מלקות מביאו לידי תשלומין".** פרש"י דמלקות וממון אתו מתרי קראי. ובתוס' הקשו דלא מסתבר דיהיה אופן שבעדותם באים לחייבו גם ממון וגם מלקות ולא היו לוקים ומשלמים. והקשה הרעק"א דהא להדיא מבואר בסנהדרין (ט') דאם הביא האב עדים והזימו לעדי הבעל [שהעידו שזינתה] נהרגים ולא משלמים, הגם שרצו להפסידה גם כתובה וגם מיתה. ועי"ש מש"כ יסוד גדול בדיני כתובה. ובחידושי הגר"ח(סטנסיל סי' קי"ד) תי' קושית הרעק"א ע"פ יסודו שם דיש חילוק בדין קלב"מ בין מיתה וממון, ומלקות וממון, עי"ש. ומדברי הגר"ח מבואר שכוונת התוס' דלא מסתבר שלא יענשו גם בממון וגם במיתה הוא משום שהוי 'רשעה אחת', אכן בחזו"א (קל"ה ס"ז) מבואר שהבין דברי התוס' באופ"א, ועי"ש מה שביאר בסוגיא דסנהדרין. [הרחבה אות נא].

**עוד הקשה הרעק"א** דבסוגיא בסנהדרין מבואר שאם הוזמו עדי האב נהרגים ומשלמין משום שממון לזה ומיתה לזה והיינו ממון לבעל שרצו להפסידו מעה כסף, וצ"ב מ"ט לא ילקו ג"כ דעל שרצו לחייב הבעל ממון ומלקות. ועי"ש משכ"ב. ובשיעורי הגרש"ר (מכות אות ריד) ובאחיעזר (סי' כ"א בהגהה) [הרחבה אות נב].

**ג) "בפירוש ריבתה תורה חובל בחבירו"** עיין ברמב"ם (פ"ה מחובל ומזיק ה"ג) "המכה את חבירו הכאה שאין בה שו"פ לוקה שהרי אין כאן תשלומין שיהיה לאו זה ניתן לתשלומין". ומדבריו משמע שהטעם דבהכאה שיש בה שו"פ אינו לוקה כיון שלאו זה ניתק לתשלומין. וצ"ע. ועיין באחיעזר (סי' כ"א) ובאבן האזל.

**ד) בתוד"ה מכדי".** הקשו תוס' מ"ט בעי' לפס' יד ביד הרי מכאשר זמם משמע ממון כמו שרצה לחייבו ועי"ש בתי'. **ובריטב"א** כ' כ דלמעשה ילפי' מיד ליד בדרך "אם אינו ענין" עי"ש. ועיין בשטמ"ק בשם שיטה ישנה.

**מט) "אלא עולא תחת תחת גמר".** עיין **מהרש"ל** שהקשה דלפ"ז יש מקור לחייב לאוין ומ"ט איצטריך ג' פעמים נערה. ועי"ש משכ"ב. ועיין **במהרש"א וברעק"א** בהרחבה בענין זה. ועי"ש עוד במהרש"א מה שהקשה לדעת עולא.

**נ) בתוד"ה אלא עולא.** מבואר בתוס' דעולא אמר לד"ז רק בג' מקומות אלו, ועיין **בשטמ"ק** שדייק **ברש"י** (ד"ה מאי טעמא) דכתב רש"י "דגמר גז"ש לעונשו ממון ולא מלקות לכל חייבי ממון ומלקות" דרש"י פליג על תוס' וס"ל דלא רק בהני תלת מחייב עולא ממון ולא מלקות, עי"ש.

**נא) "שלא השם המביאו לידי מלקות מביאו לידי תשלומין".** ופרש"י דמלקות וממון אתו מתרי קראי. **וביארו תוס'** בשיטתו דאילו היה מלקות וממון מחד קרא היינו מכאשר זמם אזי היכא שבעדותם באים לחייבו גם ממון וגם מלקות כגון שהעידו שהוציא שם רע על אשתו לא היו לוקים ומשלמים. **והקשו ע"ז תוס'** דלא מסתבר שבכה"ג לא יתחייבו ממון ומלקות כיון שזממו לעשות לו גם ממון וגם מלקות. עי"ש. **והקשה הרעק"א** דהא להדיא מבואר בסנהדרין (ט') דאם הביא האב עדים והזימו לעדי הבעל [שהעידו שזינתה] נהרגים ולא משלמים, הגם שרצו להפסידה גם כתובה וגם מיתה. **ותי' הרעק"א** דאשה המזנה שמפסידה כתובה אי"ז דין עונש אלא דאדעתא דהכי לא נתחייב והראיה היא שאל"כ אייך מפסידה כתובה הרי לא עושים לה ב' רשעיות וא"כ כ"כ כלפי העדים אי"ז נחשב שבאו להפסידה ב' דברים, משא"כ במוציא שם רע שבאו לחייב אותה ב' רשעיות כ"כ הם מתחייבים בזה. עי"ש. ומבואר מדברי הרעק"א דהיכא שזנתה האשה הוי כמו שלא נתחייב מעולם בכתובה, [ונפ"מ דבספק הוי כאיני יודע אם נתחייבתי ולא איני יודע אם פרעתיך.] ויל"ע האם ענין זה נצרך לעיקר דברי הרעק"א או שהראיה היא רק מלשונו על הזנות. הנה דברי הרעק"א הנ"ל צ"ע, דמה איכפת לן דלא הוי עונש על הזנות הא מ"מ באו להפסידה הכתובה, ולכאו' בזה אין חילוק אי הוי הזנות סיבה שמעולם לא היה חיוב כתובה או שהאשה מפסידה את הכתובה ע"י הזנות. ואולי כוונת הרעק"א היא דחלוק דין מוציא שם רע דמאחר שהממון הוא על העבירה של הוצאת השם רע לכן נחשב הדבר שזממו לעשות רשעה אחת דאותה הרשעה המחייבת בממון מחייבת במלקות, אבל גבי זנות מאחר שהפסד הכתובה אינו עונש על מעשה הזנות אלא הוא מחמת המציאות שהאשה זונה [ובין אי הוי כחסרון בעיקר החיוב או שמפסדת את הכתובה במה שהיא אשה זונה] לכן הוי כמו שבאו לעשות לה ב' דברים חלוקים ולכן חשיב כלפי העדים ב' רשעיות היינו "ב' כאשר זמם" ואינם מתים ומשלמים. ועיין.

**ועיין בחידושי הגר"ח** (סטנסיל סי' קי"ד) שתי' קושית הרעק"א ע"פ יסודו שם דיש חילוק בדין קלב"מ בין מיתה וממון ומלקות וממון דפטור דמיתה וממון ילפי' מלא יהיה אסון וגדר הפטור הוא שחיוב המיתה פטור מתשלומים דאין אדם מת ומשלם אבל מלקות וממון ענינו הוא דאין עושים לאדם ב' רשעיות והיינו ברשעה המסורה לבי"ד [ולכן יש בזה חילוק בשוגגים ועוד] ולכן גבי עדים זוממים הגם שנכונה סברת התוס' דמאחר שזממו ב' דברים אי"ז נחשב לב' רשעיות אלא לרשעה אחת, מ"מ גבי סוגיא דסנהדרין דמיירי במיתה וממון לא שייך שיתחייב מיתה וישלם, דמי שמחויב מיתה אינו משלם. עי"ש. **הנה מדברי הגר"ח מבואר** שכוונת התוס' במה שאמרו דלא מסתבר שלא יענשו גם בממון וגם במיתה הוא משום שהוי רשעה אחת אבל אילו היה נחשב לב' רשעיות היה בזה דין שאינם לוקים ומשלמים משא"כ במיתה. **אכן בחזו"א** (קל"ה ס"ז) מבואר שהבין דברי התוס' באופ"א, דכתב החזו"א דבאמת הוי ב' רשעיות אלא דמאחר שאמרה התורה ועשיתם לו כאשר זמם א"כ מאחר שזממו לעשות ב' רשעיות הרי הם צריכים לקבל ג"כ ב' רשעיות דאל"כ לא נתקיים כאשר זמם. ועוד י"ל ע"ד הנ"ל, ע"פ היסוד שכתב הקו"ש [לעיל אות מח] דדין עדים זוממים הוא שנחשב שאותו חיוב שרצו לעשות לאחר עובר עליהם וא"כ לא שייך בזה ב' רשעיות. ולפ"ד החזו"א לא שייך תירוצו של הגר"ח דגם גבי ממון ומיתה י"ל דדין כאשר זמם הוא לחייב אותם מה שרצו לעשות לו והיינו ממון ומיתה. **ובאמת בחזו"א** כתב דהטעם דלא דמי לסוגיא בסנהדרין שהביא הרעק"א הוא משום שמאחר שהתם גבי כתבוה אי"ז עונש ממון, כדברי הרעק"א, אלא שביאר החזו"א הסברא בזה, דמאחר שאי"ז עונש ממון אילו היינו מחייבים את העדים זוממין לשלם לה את הכתובה נמצא שהחמרנו עליהם יותר ממה שזממו. עי"ש. והדברים צ"ב, דסו"ס רצו להפסידה כתובה ומדוע מחמת שאצלה אי"ז עונש חשיב חומרא אצל העדים יותר מחומרא אצל האשה. וצ"ע.

**נב) עוד הקשה הרעק"א** דבסוגיא בסנהדרין שם מבואר שאם הוזמו עדי האב נהרגים ומשלמין משום שממון לזה ומיתה לזה והיינו ממון לבעל שרצו להפסידו מעה כסף, וצ"ב מ"ט לא ילקו ג"כ דעל שרצו לחייב הבעל ממון ומלקות ראוי גם שילקו. **ולכן מחדש הרעק"א** דכל דברי התוס' הם לשיטת ר"מ דלוקה ומשלם ולכן אף אילו היה מחד קרא היה ראוי שילקה וישלם כמו מוציא שם רע שלוקה ומשלם דהא יליף משם ר"מ לעלמא, אבל לדידן באמת אינם לוקים ומשלמים. ועיין בשיעורי הגרש"ר (מכות אות ריד) מה שהקשה ע"ז מדברי התוס' לעיל ד"ה שכן. **אלא שהקשה הרעק"א** לשיטתו דא"כ מדוע העדים זוממים שרצו לחייב את הבעל ממון ומלקות משלמים ואינם לוקים הרי צריך להיות שילקו ולא ישלמו דהתינח בעלמא כאשר המלקות הם מדין לא תענה יש לימוד מפורש שעדים זוממין משלמין ואינם לוקים אבל שרצו שהבעל ילקה הבעל מדין מוציא שם רע הרי המלקות הם מדין כאשר זמם וא"כ מדוע ישלמו ולא ילקו הא י"ל שילקו ולא ישלמו. ועי"ש משכ"ב. **ועיין באחיעזר** (סי' כ"א בהגהה) שתי' עפ"ד הבית יעקב להלן ל"ג דבמיתה לזה ומלקות לזה לכ"ע פטור ולא דמי למיתה לזה וממון לזה, וא"כ מאחר שעדי הבעל נהרגים הרי מטעם זה פטורים ממלקות ולא שייך כלל קושית הרעק"א [ומבואר שהרעק"א פליג על סברת הבית יעקב הנ"ל ויבואר להלן]

**נג) בתוד"ה שלא.** [על תחילת דברי התוס' נתבאר לעיל] "ונראה לר"י... אבל עתה שנכתב רחוק זמ"ז לא הוי ניתק לעשה ולא דמי ללאו דגזילה" וכו'. **ועיין בקו"ש** (אות קיא) שביאר דיש ב' מיני לאו הניתק לעשה הא'- דע"י העשה מתקן את הלאו והב'- דהגם שאינו מתקן את הלאו מ"מ לא דמי ללאו דחסימה. ולסוג הב' בעי' שיהיה העשה סמוך ללאו דאז לא דמי ללאו דחסימה עי"ש.

**נד) "וטעמא דלית בה שו"פ הא אית בה שו"פ ממונא משלם מילקא לא לקי".** מבואר בסוגיא דהוא מטעם שבפירוש ריבתה תורה חובל לתשלומין ולכן [מדין כדי רשעתו] אינו לוקה. **ועיין ברמב"ם** (פ"ה מוחבל ומזיק ה"ג) "המכה את חבירו הכאה שאין בה שו"פ לוקה שהרי אין כאן תשלומין שיהיה לאו זה ניתן לתשלומין". ומדבריו משמע שהטעם דבהכאה שיש בה שו"פ אינו לוקה כיון שלאו זה ניתק לתשלומין. וצ"ע. **ועיין באחיעזר** (סי' כ"א) משכ"ב. **ובאבן האזל** (שם) כתב שכוונת הרמב"ם רק להוכיח מהכאה שאין בה שו"פ שאי"ז לאו הניתק לתשלומין וא"כ גם בשו"פ אי"ז הטעם לפטור. עי"ש.

**נה) "בתוד"ה מכדי."** הקשו תוס' מ"ט בעי' לפס' יד ביד הרי מכאשר זמם משמע ממון כמו שרצה לחייבו ותי' תוס' שהיה אפשר להעמיד כאשר זמם במיתה ומלקות. עי"ש. **ועיין בריטב"א** שכ' כתי' התוס' וביאר דלמעשה ילפי' מיד ליד בדרך "אם אינו ענין" לממון לחוד תנהו להיכא דאיכא ממון ומלקות. עי"ש. **ובשטמ"ק** הביא בשם שיטה ישנה שתי' דמכאשר זמם הו"א הני מילי בדלא אתרו ביה דליכא מלקות ולכן אייתר יד ביד להיכא דאתרו ביה. ובשטמ"ק הקשה עליו דמאחר דעדים זוממין אי"צ התראה כלל א"כ לא שייך לחלק בהו בין אתרו ללא אתרו. עי"ש.

**ל"ג ע"א**

**א) בתוד"ה אלא.** עיין ברעק"א דהקשה דלכאו' אין כאן מקום קושיא זו אלא בריש מכות עי"ש משכ"ב. ובעיקר דברי התוס' צ"ב כיצד ע"י מלקות נתקיים כאשר זמם דסו"ס לא נתקיימה הזממה ועיין בקו"ש (אות קיב) והאריכו בזה האחרונים בריש מכות. [אות נו].

**ב) "משום דלאו בני התראה נינהו".** עיין ברש"י שמדויק ששיטת ר"א א"ש רק לביאור רבא ולא לשיטת אביי אמנם ברא"ה כתב דשיטת ר"א א"ש גם לדעת אביי, ועיין בשטמ"ק.

**ג) "אמרי אישתלין".** עיין ברשב"א (שו"ת ח"א תרע) שכ' שאין אדם שעבר על השבועה יכול לטעון שכחתי שאל"כ לא מצאנו חשוד על השבועה, והביא ראיה מסוגיין דמה"ט א"א להתרות בעדים זוממים. ותמה הקצה"ח (כ"ח סק"ח בתו"ד) דלכאו' היא ראיה לסתור דבסוגיין מבואר שיכול לומר שכחתי. ועי"ש משכ"ב ועיין בנתה"מ (שם) ובתומים (הו"ד בקצה"ח שם) משכ"ב. [הרחבה אות נט].

**ד) "נתרי בהו בשעת מעשה פרשי ולא מסהדי".** עיין בסוגיא בסנהדרי**ן** מ: דמבואר דדין התראה הוא תוכ"ד שאל"כ יכול לומר שכחתי ולפ"ז ביאור דברי הגמ' בשעת מעשה היינו תוכ"ד. אמנם בר"ן בשבועות כ"ח ע"ב דמבואר בדבריו שפירוש "מעיקרא" היינו זמן שאפשר לתלות בו שכחה ו"בשעת מעשה" זהו זמן שא"א לתלות בו שכחה ולא תוכ"ד. ועיין בנתה"מ (ל"ד סק"ג) משכ"ב.

**ה) "ניתרי בהו לבסוף מאי דהוה הוה".** עיין ברש"י שכתב דהטעם הוא משום שאין חוזרין ומגידין,ומבואר שכל שיכולין לחזור בהם מהני התראה והקשו האחרונים מסוגיא במכות ט"ו גבי לאו הניתק לעשה דמבואר התם דא"א להתרות בשעת הביטול כיון שאי"ז אלא כתנאי החיוב ולא עצם מעשה המחייב. ועיין בקה"י (סי' ל"ה) ובחידושי הגרש"שסי' ל"ט. ועיין ברשב"א בשם הראב"ד וברא"ה מבואר דמאחר שבלא התראה הוי עדות שא"א יכול להזימה א"כ ההתראה היא גמר העדות ועד התראה יכולים לחזור בהם. ועיין ברעק"א מש"כ בשיטת רש"י. ועיין בשטמ"ק בשם שיטה ישנה שכוונת הגמ' היא שאחר העדות א"א להתרות כיון שכבר נגמר העדות. ויל"ע לדבריו מאי שנא מתוכ"ד דמבואר בגמ' שאפשר להתרות בו דאין לומר שס"ל לשיטה ישנה שאפשר להתרות בו על מה שלא חזר בו, ועיין בקה"י (סי' לה). ובחידושי הגרש"ש סי' ל"ט מדברי העמודי אור. [הרחבה אות ס].

**ו) "מי איכא מידי דאינהו בעי קטיל בלא התראה" וכו'.** עייןברמב"ם(עדות פ"כ ה"ד) דאין לעדים זוממין שגגה לפי שאין בהם מעשה", ובראב"דהשיגו דלפ"ז מגדף לדעת חכמים לא יהא צריך התראה, עי"ש. ועיין בקו"ש אות ק"ז מש"כ בביאור שיטת הרמב"ם ובחידושי הגרש"ש [הרחבה אות סא].

**ז) "ומותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל".** עיין מהרש"ל דקשה לכאו' התינח היכא שיודע שיש מלקות על איסור זה שייך דין מותרה לדבר חמור וכו' אבל הכא הרי יכול לומר שלא ידע שיש מלקות על עבירה זו. עי"ש. ובקו"ש (אות קיד).

**ח) "ודלמא מלקות חמור".** וקשה דהא ודאי מיתה חמורה שהרי מיתה ומלקות נותנים לו מיתה וא"כ קשה איתוגי איתגור. ועמדו בזה המהרש"א ובקו"ש.

**נו) בתוד"ה אלא.** עיין ברעק"א דהקשה דלכאו' אין כאן מקום קושיא זו אלא בריש מכות עי"ש משכ"ב. **ובעיקר דברי התוס'** דהכא נתקיימה הזמה במלקות **עיין בקו"ש** (אות קיב) שהקשה דהנה בביאור הדבר דבעי' עדות שאתה יכול הזימה הוא משום דבפרשת עדות כתוב ועשיתם לו כאשר זמם וכו' וכיון שא"א לקיים ד"ז לא הוי עדות, וא"כ מאיזה טעם מועיל מה דהוא לוקה. [ורק לשיטת סומכוס (ב"ק ע"ה) דהוא מטעם חשש שקר א"ש דסו"ס לוקה ולא ישקר אבל לשיטת רבנן שם קשה] עי"ש. **ועיין בתוס' ריש מכות** שכתבו כדברי התוס' הנ"ל והוסיפו תירוץ נוסף, ועי"ש ברעק"א והאריכו בזה האחרונים שם. ואכ"מ.

**נז) "משום דלאו בני התראה נינהו".** עיין **ברש"י** שמדויק בדבריו ששיטת ר"א א"ש רק לביאור רבא דאין זמן מתי להתרות בהם אבל לשיטת אביי שאינם צריכים התראה לא א"ש דברי ר"א, **אמנם ברא"ה** כתב דשיטת ר"א א"ש בין לדעת רבא בין לדעת אביי. **ועיין בשטמ"ק** שהרחיב בזה.

**נח) בתוד"ה נתרי בהו מעיקרא.** כתבו תוס' דאין הכא חסרון של התראת ספק כיון דהמותרה אין לו ספק. **אכן יעוין בתוס' בשבועות** ל"ז ע"א שהביאו שיטת רש"י דגם בכה"ג לא הוי התראת ספק וכ"כ בתוס' הרא"ש שם. וצ"ע מסוגיין.

**נט) "אמרי אישתלין".** עיין **בקצה"ח** (כ"ח סק"ח בתו"ד) שהביא דברי **הרשב"א** (בשו"ת ח"א תרע) שאין אדם שעבר על השבועה יכול לטעון שכחתי שאל"כ לא מצאנו חשוד על השבועה, והביא ראיה מסוגיין דמה"ט א"א להתרות בעדים זוממים. **ותמה הקצה"ח** דהיא ראיה לסתור דבסוגיין מבואר שיכול לומר שכחתי. ועיין **בנתה"מ** (שם) **ובתומים** (הו"ד בקצה"ח שם) משכ"ב. **ובקצה"ח תי'** דהנה צ"ב איך עדים זוממים חייבים בלא התראה הרי זה ברור שעדים זוממים שהיו שוגגים פטורים, אלא דבאמת לא חיישי' לשכחה ורק בדין התראה איכא גזה"כ שכל היכא שיש צד רחוק שיש חשש שכחה הוי חסרון בדין התראה אם לא יתרו בהם בגוונא שאין אפילו צד רחוק של שכחה, ובעדים זוממין אין לגזה"כ זו בהלכ' התראה. ומהא דחייבים העדים זוממין מוכח שלא חיישי' לשכחה. עי"ש. [ועיין בתוס' בסנהדרין (ס"ה: ד"ה יצאו) שכתבו דעדים זוממין חייבין אפי' בשוגג ודלא כקצה"ח הנ"ל עי"ש].

**ס) "נתרי בהו בשעת מעשה פרשי ולא מסהדי".** עיין **בסוגיא בסנהדרין** מ: דמבואר דדין התראה הוא תוכ"ד שאל"כ יכול לומר שכחתי [עי"ש ברש"י]. ולפ"ז ביאור דברי הגמ' בשעת מעשה היינו תוכ"ד. **אמנם בר"ן** בשבועות כ"ח ע"ב דמבואר בדבריו דכל שהוא בזמן קרוב דא"א לתלות בו שכחה לא שייך לומר אשתלי ומבואר שם בדבריו שפירוש "מעיקרא" היינו זמן שאפשר לתלות בו שכחה ו"בשעת מעשה" זהו זמן שא"א לתלות בו שכחה ולא תוכ"ד. וכבר תמה עליו **בנתה"מ** (ל"ד סק"ג) דמבואר דהתראה בעי' תוכ"ד. עי"ש.

**סא) "ניתרי בהו לבסוף מאי דהוה הוה".** עיין ברש"י שכתב דהטעם הוא משום שאין חוזרין ומגידין [והנה בדין חוזר ומגיד כתבו כמה אחרונים דאילו היה דין דחוזרין ומגידין הוי תו"ת ולכאו' מרש"י הכא מוכח לא כן דאי הוי תו"ת היה שייך התראה, וצ"ע]. ועיין **ברשב"א בשם הראב"ד** וכן מבואר **ברא"ה** דמאחר שבלא התראה הוי עדות שא"א יכול להזימה א"כ ההתראה היא גמר העדות ועד התראה יכולים לחזור בהם. והטעם דאחר כדי דיבור לא מהני כתב הראב"ד דהו משום שיכולים לומר אישתלין מה שהעדנו. עי"ש. **ועיין ברעק"א** שביאר מ"ט לא רצה רש"י לבאר כשיטת הראב"ד. **ומ"מ מבואר** בדברי הראשונים דשייך להתרות בעדים לאחר מעשה. **ועיין בשטמ"ק** בשם שיטה ישנה שכוונת הגמ' היא שאחר העדות א"א להתרות כיון שכבר נגמר העדות. עי"ש. **ויל"ע לדבריו** מאי שנא מתוכ"ד דמבואר בגמ' שאפשר להתרות בו דאין לומר שס"ל לשיטה ישנה שאפשר להתרות בו על מה שלא חזר בו. **ועמד בזה בקה"י** (סי' לה). ועיין **בדברי יחזקאל** (סימן כ"ז) שמבואר מדבריו ישוב לקושיא זו דכתב שם (או ד') דיש דין שהתראה תהיה "בשעת מעשה" ותוכ"ד [גם של של עסוקים באותו ענין] חשיב כשעת מעשה ולכן מהני אלא דאם לא היו יכולים לחזור בהם א היה מועיל מה שחשיב שעת מעשה אבל מאחר שיכולים לחזור בהם מהני מה דחשיב שעת מעשה, אבל אי לא חשיב שעת מעשה לא מהני מה שיכולים לחזור בהם. עי"ש. **ולפ"ז א"ש** דברי השיטה ישנה ועיין. ועיין נמי **בחידושי הגרש"ש** סי' ל"ט מדברי העמודי אור. **ובביאור שיטת רש"י** דמהני התראה כל היכא שיכולים לחזור בהם הקשו האחרונים מסוגיא במכות ט"ו גבי לאו הניתק לעשה דמבואר התם דא"א להתרות בשעת הביטול כיון שאי"ז אלא כתנאי החיוב ולא עצם מעשה המחייב. **וביאר בקה"י** (סי' ל"ה) דכל חיובי העדות היא על שנגמר הדין על פיהם ולכן כל היכא שיכולים לחזור בהם אי"ז חשיב עדות לחייב בכאשר זמם. ועי"ש שהביא ראיה לזה מדברי הרמב"ן. ואכמ"ל. ועיין עוד **בחידושי הגרש"ש** סי' ל"ט.

**סא) "מי איכא מידי דאינהו בעי קטיל בלא התראה" וכו'.** ועיין **ברמב"ם** (עדות פ"כ ה"ד) "ואין לעדים זוממין שגגה לפי שאין בהם מעשה", **ובראב"ד** השיגו "א"א זה הטעם לא ידעתי מהו ואם מפני שאמר הכתוב תורה אחת יהיה לכם לעושה בשגגה א"כ מגדף לדעת חכמים לא יהא צריך התראה." והיינו שהוקשה לראב"ד שהטעם הזה אינו בגמ' ועוד שא"כ מגדף נמי יהיה חייב בלא התראה. **ועיין בקו"ש** אות ק"ז שביאר דברי הרמב"ם שנתכוון לאותו טעם המבואר בגמ' דאין העדים מתחייבים על המעשה שעשו אלא שהחיוב נופל עליהם בירושה מהנדון, ולכן לא שייך בהם התראה דדין התראה הוא רק אם החיוב הוא על המעשה שעשו דאז אמרי' שמעשה בלא התראה אין בו כח לחייב משא"כ בעדים זוממין כמבואר. עי"ש, ועיין בחידושי הגרש"ש משכ"ב.

**סב) "אלא מעתה ב"ג וב"ח" וכו'.** ומבואר בגמ' דבבן גרושה ובבן חלוצה אי"צ התראה **אמנם בתוס' שנ"ץ** ב"ק ע"ד מבואר שצריכים התראה. **ועיין באבני מלואים** (סי' ז' סקט"ז) שעמד בזה. ועיין עוד **במאירי** במכות ב' ע"ב משכ"ב **ובשיעורי הגרש"ר** במכות סי' א' שהאריך בזה ואכ"מ.

**סג) בתוד"ה אלא.** לכאו' צ"ב מה הוסיפו התוס' בדבריהם הרי היא גמ' מפורשת בסנהדרין כמבואר בתוס'. ועיין **בבית יעקב** שעמד בזה. [ותו"ד כתב יסוד דדין מיתה לזה ותשלומין לזה מהני רק בממון ומיתה ולא במיתה ומלקות. עי"ש.]

**סד) "ומותרה לדבר חמור הוי מותרה לדבר הקל".** עיין **מהרש"ל** דקשה לכאו' התינח היכא שיודע שיש מלקות על איסור זה שייך דין מותרה לדבר חמור וכו' אבל הכא הרי יכול לומר שלא ידע שיש מלקות על עבירה זו. ותי' דאזלי' למ"ד שההתראה אינה בשביל שידע את האיסור אלא כדי שיתיר עצמו למיתה עי"ש. ובעיקר הדין דמותרה לדבר החמור הוי מותרה לקל **הקשה בקו"ש** (אות קיד) דלכאו' אי"צ לזה אלא הוי בכלל מאתיים מנה שאל"כ מדוע בכלל חייב בקל עי"ש.

**סה) "ודלמא מלקות חמור".** ו**קשה** דהא ודאי מיתה חמורה שהרי מיתה ומלקות נותנים לו מיתה וא"כ קשה איתוגי איתגור. [ועמדו בזה **המהרש"א ובקו"ש**] וצ"ע.

**סו) "אילמלי נגדוה לחנניה מישאל ועזריה פלחו לצלמא."** עיין בראשונים מה שהביאו משיטת רש"י ועיין בתוס' **ועיין בשטמ"ק** שיש מי שכתב דעל יסורים שאין להם קצבה אין דין יהרג ואל יעבור וביאור דבריו דהא מוכח הכא שיסורים שאין להם קצבה חמורים ממיתה וממילא י"ל שאינם בכלל "בכל נפשך" אמנם בשטמ"ק פליג [וכן הוא סתמא דכל הפוסקים] והטעם משום דנכלל בבכל נפשך גם ענין יסורים אלו שחמורים ממיתה. ועיין.

**סז) "אלא לרבי דאמר ממון מאי איכא למימר."** ופרש"י דבאתרו ביה אימא לרבי לוקה ואינו משלם. **והקשה הרעק"א** דהא לרבי נתכון להרוג את זה והרג את זה פטור א"כ ה"ה לענין מלקות של חבלה יהיה הדין שנתכון לחבור בזה וחבל בזה פטור. **ועיין בקו"ש** (אות קטז) שקושית הרעק"א תמוהה שהרי נתכון להרוג את זה והרג את זה פטור אי"ז מסברא דהא בכל איסורים חייב ורק בשבת דבעי' מלאכת מחשבת פטור או ברציחה דכתוב וקם לו וארב עליו והיינו שצריך כוונה לפלוני, אבל בחובל ליכא לגזה"כ. עי"ש. וצ"ל בשיטת הרעק"א שס"ל שיסוד דין חבלה ואיסור רציחה שוה וצ"ע. ועיין בשיעורי הגרש"ר במכות עמ' שנ משכ"ב.

**סח) "אלא אמר רב יעקב מנהר פקוד משמיה דרבא מהכא אם יקום והתהלך בחוץ"** וכו'. **יש לדון** מדוע בכה"ג חייב ממון הרי לכאו' הוי רודף ואפשר להצילו בנפשו. וצ"ל כמש/כ תוס' לעיל שיכול להצילו באחד מאבריו שאז אין דין רודף. **אכן יעויין במל"מ** (פ"ח מחובל ה"י) שכתב בשם הלבוש שהרודף אחר חבירו הגם שלכ"ע אין רשות להורגו בגוונא שניתן להצילו באחד מאבריו מ"מ הנרדף עצמו יכול להורגו. **והקשה הרעק"א** לשיטתו מסוגיין דהכא הנרדף יכול להורגו ומ"מ חייב תשלומין. [והכא הוי מיתה ותשלומין לאחד ולא כסוגיא בסנהדרין ע"ד]. אכן יש לחלק בזה בין מה שהנרדף יכול להורגו שבזה י"ל שאין קלב"מ משום דהוי רק רשות להורגו לבין אחר **ועיין בזה בדברי יחזקאל** (סי' כ"ג). והרעק"א אזלי לשיטתו בריש פרקין דבקנאים פוגעין בו נמי איכא קלב"מ הגם דהוי רק רשות. [ועוד יש לחלק דמה שהנרדף יכול להצילו הוא מדין הבא להורגך וכו' וכמו שזמרי היה יכול להרוג את פנחס ובזהלא שייך קלב"מ ואכמ"ל.] ועיין בזה בהגהת הגר"ש איגר על הרעק"א בארוכה ובחי' מרן רי"ז הלוי הל' רוצח ועוד ואכמ"ל.

**סט) בתוד"ה דלמא.** "וטעמא דגבי גלות אשכחן מילי טובא דפטור כגון דרך עלייה." **ועיין ברמב"ם** (פ"ה מרוצח ה"ב) שכתב נמי שאין ההורג בשגגה גולה אא"כ מת מיד. **ובהשגות הראב"ד** כתב "א"א נמצא לדבריו מה שאמרו חובשין אותו דאי מיית קטלינן ליה לא אמרו אלא במכה שאין בה חבורה ולא מחוור כלל. ואומר אני שלא אמרו הרוח בלבלתו או פרכוסו הרגתו אלא בששחט בו שנים או רוב שנים אבל חבורה אחרת אין הרוח ופרכוס מקרבין את מיתתו." **ועיין בכס"מ** דהרמב"ם ס"ל כשיטת תוס' בסוגיין. **אלא דבתוס'** מבואר הטעם דגבי גלות אשכן מילי טובא שפטור כגון דבדרך עליה פטור. אמנם ברמב"ם א"א לומר כן שהרי ס"ל לרמב"ם (פ"ו הי"ב) דבדרך עליה פטור משום דהוי קרוב לאונס. **ועיין באבן האזל** (שם משכ"ב).

**ע) "בטובח ע"י אחר."** היינו דבכה"ג חיוב תשלומין איכא וחיוב שבת ליכא על המשלח. **והנה כתב הרמב"ם** (גניבה פ"ג ה"ו) "עשה שליח לשחוט לו ושחט לו השליח בשבת הרי הגנב חייב בתשלומי ארבעה וחמשה שהרי זה הגנב לא עשה עון מיתת בית דין." **ודייק המל"מ** שכל דברי הרמב"ם הם בגוונא שלא עשה שליח לשחוט בשבת אלא עשה שליח לשחוט סתם והשליח שחט בשבת אבל אם עשה שליח לשחוט בשבת אזי לא נעשה שלוחו גם לענין הטביחה. וכתב דכן מבואר בדברי הרמב"ם לענין מעילה (פ"ז ה"ב) דמבואר שבעי' שלא יתערב דבר איסור אחר בענין השליחות עי"ש. **אמנם בטור** (חו"מ ש"נ סי"ז) כתב דגם אם עשה שליח לשחוט לו בשבת הדן הוא דחייב, וכתב דכן היא דעת הרמב"ם. עי"ש. **ובקצה"ח** (רצ"ב סק"א) ביאר ולפי מה שכתב מוהרי"ט בכוונת הרמב"ם שכתב דלא מצינו שליח לדבר עבירה אלא במעילה וטעמא דטביחה ומכירה משום שנהנה וכו', אם כן אפילו נתערב עמו איסור אחר כיון דלאו משום שליחות אתינן עלה אלא משום הנאה [וגם בקטן חייב עי"ש בהרחבה], אבל במעילה שהוא משום שליחות לזה צריך שלא יתערב עמו איסור אחר דאם לא כן השליחות בטלה מצד האיסור האחר. עי"ש.

**וברש"י** ד"ה וכי, ביאר קושית הגמ' "וכי זה חוטא וזה מתחייב" משום דאין שליח לדבר עבירה, **וברעק"א** כתב דהיה לו להקשות בממנ"פ דאם יש שלד"ע הרי מתחייב בנפשו משום שליחות השבת ואינו מתחייב ממון ואם לא הרי אינו אין סיבה לחייבו ממון, ותי' הרע"א ע"פ הנ"ל דלא מיירי בשלחו לשחוט בשבת אלא שלחו לשחוט סתם והוא שחט בשבת ולכן ליכא לקלב"מ, אבל אי היה שליח לדבר עבירה היה חייב על הממון מדין שליחות. עי"ש. ואכמ"ל בדיני אשלדב"ע.

**עא) בתוד"ה גנב.** כתבו תוס' דיש לחלק בין קדשין דחמירי דליתניהו כלל במכירה ולכן לא שייך בזה טו"מ משא"כ בשור הנסקל דאם מכרו לגוי תופס דמיו. **וביאור תירוצם** לכאו' הוא דס"ל דאיסורי הנאה אי"ז הפקעה של הבעלות [מצד המוכר] אלא שא"א לזכות בהם וממילא כיון שגוי כיול לזכות בהם אפשר להחשיבם איתא במכירה. אכן שיטת רש"י בב"ק מ"ה שהטעם שלישראל אינו מכור הוא משום דאינו ברשותו עי"ש ולפ"ז אף לעכו"ם א"א למוכרו. ועיין **בקו"ש** (אות קי"ז) שביאר בדרך זו, ועיין הרחבה בדרך זו **בבית הלוי** (ח"א סי' מ"ח). **אכן יעוין בפרי יצחק** (ח"ב סי' נ"ה) שביאר באופ"א דגם התוס' בסוגיין מודו שאיסורי הנאה ליתא במכירה גם מצד המוכר עי"ש. ועיין במהרש"א, ואכמ"ל.

**עב) "מי איכא מידי דאילו עבד איהו לא מחייב... איהו לאו משום דלא מחייב." וכו'.** צ"בדברי הגמ' דמאי ס"ד שיפטר הרי זה שעבירת השבת לא מתייחסת למשלח ומאיזה טעם יפטר מתשלומין ודוחק גדול דהיה ס"ד שחשיב השליחות כאילו המשלח עשה ממש את מעשה השליח היינו טביחה בשבת ויש לו דין קלב"מ. וצ"ע. והיה מקום להקשות את קושית הגמ' ולתרץ בסגנון אחר, והיינו דמאחר שהמעשה המחייב ממון היינו מעשה הטביחה של השליח היה בשבת והשליח עצמו לא יכול להתחייב ממון כיון שעשה מעשה זה בשבת, וא"כ קשה מדוע המשלח מתחייב הרי מעשה זה המתייחס אליו אינו מעשה המחייב ממון, וע"ז יש לתרץ שמעשה זה מחייב ממון אלא שאיכא פטור מדין קלב"מ ולכן למשלח שאינו פטור מדין קלב"מ יכול להתייס מעשה המחייב ממון של השליח. וצ"ע.

**עג) בתוד"ה לאו.** מבואר בתוס' דבקנס אין חיוב לצאת יד"ש משום דאינו מתחייב קנס אלא ע"פ בי"ד כדאמרי' אשר ירשיעון אלקים פרט למרשיע את עצמו. ובפשטות מבואר מדברי התוס' דהוי גזה"כ שאין חיוב קנס בכה"ג. **ועיין בקו"ש** ח"ב סי"ג שביאר ענין זה דבעי' הרשעת הי"ד משום שעיקר החילוק בין חיוב ממון לחיוב קנס דחיוב ממון הוא מחמת זכות התובע וחיוב קנס הוא דין על הנתבע וכל היכא שאין הרשעת בי"ד הרי חסר בעיקר חיוב הקנס דכל עיקר העונש שחיבתו תורה הוא שישלם ע"פ בי"ד ואם משלם שלא ע"פ בי"ד אי"ז קנס אלא מתנה. עי"ש בהרחבה.

**ל"ד ע"א**

**עד) "ר' שמעון היא דאמר שחיטה שאינה ראויה לא שמה שחיטה."** מבואר בגמ' להלן דאי איסור אכילה בכה"ג הוי איסור דרבנן חשיב שפיר שחיטה ראויה. **וצ"ב** הרי למעשה א"א לאכול מדרבנן ויהיה פטור מדו"ה. **ועיין בשטמ"ק** שכתב דרק להחמיר עליו גזרי רבנן דהוי שחיטה שאינה ראויה. **והנה יעויין בקו"ה** (סי' מ"ב אות א' ב') ביאר יסוד מחלו' אביי ורבא בענין קידושין שאינם מסורים לביאה דאביי ס"ל דהא דבעי' קידושין המסורים לביאה אין הכוונה דבעי' קידושין שבפועל מסורים לביאה אלא מספיק שיהיה מותר מצד הדין משא"כ רבא ס"ל שבעי' קידושין המסורים לביאה בפועל ולכן בקידש אחת משתי אחיות אינם מקודשות הגם שאחת מהן מותרת לו מן הדין דמ"מ אין אחת מהן מותרת לו בפועל. ולפ"ז כתב דה"ה אם האיסור יהיה מדרבנן ג"כ יחשב כאינה מותרת לו [וכן מוכח מהתם דהא יש להעמיד כא מהן על החזקה ורק מדרבנן אין מעמידין על החזקה] אלא שלפ"ז קשה בסוגיין גבי שחיטה שאינה ראויה מ"ט אינה ראויה מדרבנן אינו פוטר מדו"ה. וביאר הקו"ה דבשחיטה לא סגי במה שתהיה שחיטה שאינה ראויה בפועל אלא בעי' שבאמת תהא שחיטה שאינה ראויה. עי"ש. [ועיין במהרש"ל בסוגיין, ולקו"ה מתבאר בפשטות].

**עה) "דתניא המבשל בשבת" וכו'.** הנה יש כאן ג' טעמים לאיסור א'- משום הגזה"כ למ"ד דהוי דאו' ב'- מדרבנן דלא להנות מאיסורא ג'- קנס דרבנן [ועיין סוגיא בדגיטין נ"ג דמבואר דפלוגתת ר"מ ורבנן היא אם קנסו שוגג אטו מזיד]. **ושיטת רש"י** דמזיד לר"מ הוא לא יאכל לעולם ואחרים אוכלים לאלתר ושוגג לר"י הוא יאכל למוצ"ש ואחרים יאכלו לאלתר. **ושיטת תוס' ושא"ר** דבין מזיד דר"מ ובין שוגג דר"י אסור בין לו ובין לאחרים מיד ומותר במוצ"ש לכולם. וברש"י בב"ק ובחולין פיש כשיטת התוס'. ותוס' הוכיחו כשיטתם מסוגיא בחולין **ועיין במהרש"א** שם מש"כ בשיטת רש"י.

**עו) בפלוגתת ר"א ורבינא.** עיין **ברמב"ן וברשב"א** אם נחלקו אליבא דר"י הסנדלר או לכולהו תנאי. ועיין **בשטמ"ק** בהרחבה.

**עז) "כיון דשחט בה פורתא אסרה."** עיין בב"ק ע"א ע"ב **שנחלקו רש"י ותוס'** האם הוי רק למ"ד ישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף או גם למ"ד אין לשחיטה אלא לבסוף כיון דהאיסור תלוי במעשה ולא בשחיטה. עי"ש.

**עיין בהפלאה** שהקשה מ"ט לא מוקמי' בנגנב מבית שומר דאף בשחט בה פורתא יכול לומר לו הש"ל ויש כאן גורם לממון. עי"ש. **ובדבר אברהם** (ח"ג סי' כ"ה אות ה') דן היכא שחייב כפל לאחד ודו"ה לאחר אי חישב לגבי בעל הדו"ה לב' וג' ואינו חייב או לא, ואי נימא דחשיב לב' וג' מיושבת קושית ההפלא דבשעה שגנב הוי היתרא וחייב כפל לבעלים והשאר לשומר וא"כ הוי ב' וג'. עי"ש.

**עח) "אף משנגמר דינו החזירו שומר לבעליו מחוזר." הקשו אחרונים** דא"נ דשור בנסקל נאסר בהנאה מחיים כיצד יכול להחזירו ולומר לו הרי שלך לפניך, דהתינח בגזלן בסוגיא בב"ק (צ"ו ע"ב) א"ש שיכול לומר לו הרי שלך לפניך דכל הנדון הוא בדיני ממונות ולכן מצד הממון יכול לומר הש"ל אבל הכא גבי שומר שאנו רוצים לדון את השומר כבעלים מחמת שיכול לומר הש"ל לכאו' צריך שהיה לו בזה היתר הנאה [היינו הנאת השבה] ואין לו. **ועיין במג"א** (ת"מ סק"א) משכ"ב. **ועיין בדבר אברהם** (ח"ג סי' כ"ה אות א') שכ' דקצת ראיה מזה לשיטת ר"ת לעיל (ל"ג:) דס"ל דאין שור הנסקל נאסר מחיים עי"ש הרחבה בזה. ואכמ"ל.

**עט) "סבר לה כר"ש דאמר דבר הגורם לממון כממון".** עיין **בתוס'** שהקשו מ"ט לא אמר דר"מ לשיטתו דדאין דינא דגרמי. ועי"ש בתירוצי התוס' וכתבו שם באחד התי' דר"ש קאמר לה לענין דו"ה ואילו ר"מ לא חזינא דמחייב אלא קרן ולא דו"ה. **ועיין ברמב"ן** שביאר דר"מ לא מחשיב דבר הגורם לממון לשלם עליו תשלומי דו"ה אלא דקרנא משלם משום שמפסיד ליה, אבל לר"ש חשיב ממון גמור לשלם עליו דו"ה. **וביאור הדבר** דכדי להתחייב לשומר דו"ה בעי' שהשומר ישחב כבעלין על השור ורק דין דבר הגורם לממון מחשיב את השומר לבעלים על השור אבל בדינא דגרמי לא מצאנו ענין זה שחשיב כבבעלים ע"י כך אלא רק שמחויב בקרן כיון שהפסיד לו [ועיין **בדבר אברהם** (שם) שהרחיב בביאור ענין זה שנעשה בעלים ע"י דבר הגורם לממון ואכמ"ל].

**ל"ד ע"ב**

**פ) "גנב וטבח בשבת פטור שאם אין גניבה אין טביחה ומכירה".** ו**פרש"י** דהחילול שבת בגניבה הוא למ"ד דלא אמרי' חי נושא את עצמו א"נ בכפות. **והקשה הרשב"א** דאם כבר הגביה הרי נתחייב בממון קודם שבא איסור שבת, ואי מיירי במשיכה לא שייך דין חי נושא א"ע, ועוד דאי במשיכה הרי הגדי הולך מעצמו ולא שייך חלול שבת, ואי בכפות הרי לא שייך משיכה בכה"ג, ואפי' משום שבת ליכא בכה"ג כיון שאין דרך הוצאה בכך. **ותי' הרשב"א** דמיירי בהגבהה ומ"מ פטור משום דהגבהה צורך הוצאה [ואתי לל"ק דלעיל ל"א ע"א דא"א לעקירה בלא הנחה] אלא שהקשה דא"כ מדוע בעי' שיטבח בשבת הרי גם בטבח בחול פטור משום שפטור על הגניבה. ולכן פירש דמיירי בגוונא שנתכוון לגנוב בשעת טביחה, ולכן האיסור שבת וגניבה באין כאחד, וה"ה גב בא במחתרת עי"ש. **ויל"ע** בדברי הרשב"א מה מהני שאין רצונו לקנות אלא בשעת טביחה הרי מ"מ גנבה קודם לכן ולא גרע מגוזל ע"מ לאבד. **ועיין בחזו"א** (ב"ק סי' ט"ז סק"ט) משכ"ב.

**והנה** במה דמבואר דיש גניבה בטביחה עצמה צ"ב איזה קנין גזילה יש בטביחה. **ועיין ברעק"א** שכתב ז"ל "דבטביחה לשם גניבה כיון דאיכא קנין שינוי מעשה הוי הטביחה ג"כ ענין גניבה." **ועיין בחידושי הגרש"ר** (ב"ק כ"א) דמיירי שטבחה בחצירו וקנאה בקנין חצר באותו זמן והטביחה היא בשביל המעשה גניבה [כשיטת הקצה"ח דבעי' מעשה גניבה עי"ש. ואכמ"ל]

**פא) ובריטב"א וברא"ה** כתבו [בשם רש"י ואינו ברש"י שלפנינו] שאם טבח בחול הרי הוא כאילו חוזר וגונבה בחול ומתחייב בקרן דכל כמה שלא טבחו הרי הוא ברשות הבעלים [והגם דבגנבו בחול וטבח בשבת חייב ולא אמרי' שהגניבה היתה בשבת ויפטר, היינו משום דמ"מ יכול להתחייב על הגניבה הראשונה שהיתה בחול] עי"ש. **והקשו האחרונים** מ"ט מחויב על הגניבה השניה הרי הוי כגונב מן הגנב ולא חשיב וגונב מבית האיש. **ותי' הרעק"א** דמאחר שהגניבה היתה בשבת ואיכא ע"ז דין קלב"מ לא נעשה גנב ע"י זה ולכן הטביחה בחול מחייבתו. עי"ש. **ודבריו צ"ב** דמ"מ מאחר שאינו ברשותו של הבעלים ויש קניני גניבה לגנב מ"ט לא חשיב גונב מן הגנב ומה בכך דאינו מחויב מטעם קלב"מ. **וביאר הקו"ש** [וכ"כ הגרש"ש] דהרעק"א סבר כשיטת **הנתה"מ** (סי' שנ"א) דכל היכא דאיכא קלב"מ ליכא נמי קניני גזילה, והגם דאין הגניבה ברשות הבעלים וא"כ אי"ז נחשב "מבית האיש" מ"מ ס"ל לרעק"א דדין אינו ברשותו אינו מצד המציאות שאינו ברשותו אלא תלוי בקניני גזילה. עי"ש. [וכן הוכיח מדברי הרעק"א בגליון הש"ס ב"מ ז' עי"ש]. ועיין עוד בקו"ש משכ"ב. **והנה** בעיקר מש"כ הרעק"א דמאחר שלא קנה ע"י הגניבה [דאיכא ע"ז קלב"מ] הרי אינו נעשה גזלן אלא ע"י הטביחה, **יל"ע** דמשכחת לה גם שיתחייב בגניבה גם קודם הטביחה בגוונא שהכניס את הגניבה לחצירו קודם שטבח וכמש"כ הרעק"א לעיל (ל"א ע"א) לענין קלב"מ בשעת הגבהה דקונה אח"כ את הגניבה מחמת מה שהגניבה בידו אחר ההגבהה, וביאר בזה מ"ט הוצרכה הגמ' התם לדין הגבהה צורך הוצאה [עיין לעיל אות ל"ג] ובאמת **בחזו"א** (קל"ה) תמה על דבריו שם דאינו מתחייב אחרי הגבהה משום שהוא כגונב אחר הגנב עי"ש.

**אכן** בעיקר דברי הרעק"א והנתה"מ **הקשה הגרש"ש** (סי' מ') מדברי רב בסנהדרין ע"ב דבא במחתרת וגנב גם היכא שהגזילה בעין אי"צ להחזירה וביאור דבריו בא' מב' אופנים או דיש קניני גזלה גם בלי חיוב השבה ומאחר שיש קלב"מ על חיוב השבה אי"צ להחזיר הגזילה או דמאחר שיש בקלב"מ חיוב לצי"ש הרי יש לו קניני גזילה וחיוב אונסין לצאת יד"ש. ומ"מ מוכח שיש דין קניני גזילה גם היכא שיש לו דין קלב"מ ודלא כרעק"א, והדרא הקו' בביאור דברי הריטב"א מ"ט מחויב על הגניבה השניה. ועי"ש מש"כ לבאר בזה, ומתבארים הדברים ביתר ביאור **בחידושי הגרש"ר** (ב"ק סי' כ"א אות ז') דאין כוונת הריטב"א דאיכא חיוב גניבה חדש בטביחה בחול [דבזה י"ל דהוי גונב מן הגנב] אלא כונת הריטב"א דכיון שכל מה דאנו באים לפטור אותו הוא משום שלא חייב על הקרן משום דקלב"מ ואם אין קרן אין טו"מ בזה י"ל דמאחר שחייב על הקרן במעשה הטביחה משום מזיק או מדיני השומרים ומאחר דמ"מ מחויב על הקרן הרי חשיב שפיר שיש בזה תשלומי דו"ה, אלא דמ"מ י"ל שלא יהיה תשלומי דו"ה מטעם דאת הכפל מחויב על שעת גניבה ובזה נפטר מחמת קלב"מ, ועי"ש שתי' דמאחר שהגניבה בעין וחייב את הקרן שוה מחויב גם בכפל ועוד כתב דבאמת הרי גם את הקנס צריך להתחייב [דאין בזה קלב"מ] אלא דמאחר דעל הקרן יש קלב"מ לכן צריך להיות פטור על השאר דאי"ז תשלומי דו"ה וממילא י"ל דשיטת רש"י בסנהדרין דפטור קלב"מ אינו בעיקר המחייב אלא דין בכפית בי"ד והגם דמוכח דכל היכא שאין כפית בי"ד על הקרן שוב אינו חייב בקנס מ"מ י"ל דהיכא דאיכא כפית בי"ד על הקרן מאיזה סיבה [מזיק וכד'] שוב אין פטור על הקנס. עי"ש. [ולפ"ד הגר"ח דכל היכא שהגנב עצמו טובח הוי כהמשך הגניבה מיושבת נמי קושית הרעק"א וכבר עמד בזה בחידושי הגרש"ר שם] ועיין עוד **בחזו"א** בק סי' ט"ז משכ"ב.

**פב) בתוד"ה אבל.** כתבן תוס' דקמ"ל דאע"פ דכשהיה בעין חייב השיב מ"מ פטור מדו"ה. **וצ"ב** דגם כשהחפץ בעין הרי חיוב ההשבה הוא כדין ממוני גבך ולא מטעם דין הממון של השבה דכלפי זה הרי נפטר מדין קלב"מ וכיון שעתה אין החפץ בעין מה החידוש שלא יתחייב בדו"ה. **וכתב הגרש"ש** (שם) דמוכח מדברי התוס' דכל היכא שהיה החפץ בעין היה חיוב של דו"ה דכיון שיש כפיה על השבת החפץ מאיזה טעם שיהיה [היינו ממוני גבך וכד'] א"כ מתקיים בזה חיוב ההשבה [וכמבואר לעיל בביאור שיטת הריטב"א] ומעתה היה ס"ד דכיון שבשעת הגניבה היה בו דין חיוב דו"ה שוב לא יפקע קמ"ל דכיון שסו"ס בשעת התשלום אין דו"ה [ולכה"פ אין ע"ז כפיית בי"ד] לכן פטור.

**פג) "היתה פרה שאולה לו וטבחה בשבת פטור."** ו**ברש"י** כתב דלא מיירי לענין חיוב דו"ה אלא לענין עיקר חיוב הקרן משום דבשומר לא שייך דין דו"ה אמנם **גרסת הרמב"ם** (פ"ג מגניבה ה"ד) ושא"ר דמיירי הכא לענין חיוב דו"ה. **ובביאור שיטת רש"י כתב הגרש"ר** (שם) דאזיל בשיטת **הראב"ד** דשומר אינו מתחייב מדין גניבה גם היכא שעשה מעשה גניבה [עי"ש בביאור דברי הראב"ד בב' אופנים או משום שכבר חייב את הקרן לבעלים שוב לא שייך בו גניבה או משום שידו כיד הבעלים. עי"ש]. **ובשיטת הרמב"ם הקשה הרעק"א** מ"ט מחייב דו"ה הרי את הקרן אינו חיב מדין גניבה. [ולביאורי האחרונים לעיל דבשביל חיוב דו"ה לא בעי' לחיוב הקרן מדין גניבה וסגי במה שחייב קרן מ"מ, א"ש קושת הרעק"א] **וכתב הרעק"א** דהנה באמת קשה בדעת הרמב"ם איך פסק דשואל פטור על הדו"ה משום שאם אין גניבה אין טו"מ ומאידך פסק הרמב"ם דשואל חייב משעת משיכה ובגמ' מבואר דאי משעת משיכה צריך להיות חייב על הדו"ה, וביאר הרעק"א דבאמת ס"ל לרמב"ם שפטור על הדו"ה משום שאין הקרן מדין גניבה, ועי"ש מה שביאר בגרסת הסוגיא הכא. [עוד צ"ב בשיטת הרמב"ם דפסק דעל קנס יש דין קלב"מ וא"כ בטבח בשבת ממילא פטור, ועיין בנתה"מ שמ"א סק"ט משכ"ב דאיכא נפ"מ בטובח ע"י אחר עי"ש].

**פד) "סד"א הואיל ואמר ר"פ משעת משיכה הוא דאתחייב ליה במזונותיה ה"נ משעת שאלה איתחייב באונסיה קמ"ל."** מבואר בגמ' דאי חיוב האונסין הוא משעת האונסין יהיה פטור מדין קלב"מ, **והקשה האמר"מ** (סי' ל' אות כד) הרי גם אם מתה מאליה חייב והיינו שאין אנו מחייבים אותו על מעשיו שמחמת כן מתה אלא על המציאות שהבהמה מתה דלא גרע מתה מאליה ממה שהוא עצמו טבחה. **וחידש האמר"מ** דלמ"ד משעת אונסין מתחייב גדר בדבר דכל גרע שהוא שואל חל עליו מחדש חיובי שואל ולכן היכא שברגע הטביחה איכא קלב"מ הרי שלא יכול לחול עליו חיובי שואל ברגע זה ולכן הוא פטור. [ועי"ש שביאר בזה ענין הפטור בקלב"מ בעקוץ תאנה מתאנתי, ועי"ש שדן דנסתפק בשומר בעלמא אי פשע והלכה הבהמה והזיקה ובאותו זמן של ההיזק עשה מעשה המחייבו מיתה אם יהיה פטור עי"ש]. **והנה לאידך גיסא** מבואר בגמ' דאי משעת משיכה מתחייב אין טעם לפוטרו על הטביחה, **ובקה"י** (סי' ל' אות ה') הביא מהגרי"ל בלוך זצ"ל שהקשה לשיטת הרעק"א וסיעתו דקלב"מ גם בתנאי החיוב פוטר א"כ קשה הרי שעת האונסין הוי מתנאי החיוב ומ"ט אינו פטור. **ותי' הקה"י** דאין האונס תנאי החיוב אלא מה שלא החזיר ולכן לא שייך קלב"מ בזה. עי"ש. ולדברי האמר"מ א"ש בפשיטות דכל כמה שלא מתחייב בשעת הקלב"מ בחיובי השואל אין מקום לפוטרו מדין קלב"מ דלא גרע ממתה כדרכה. ועיין. הנה יש מקום לדון ליישב קושית האמר"מ [שדבריו בגדרי חיוב שואל מחודשים מאוד] דהגם שחיובי שואל הם גם על מתה כדרכה ולא יעלה על הדעת לפוטרו אם בזמן שמתה כדרכה עשה מעשה שחייב עליו מיתה, מ"מ כ"ז הוא משום שהדבר שמחייב אותו ממון אין עליו פטור של קלב"מ, אבל בטבחה הוא בעצמו סו"ס הדבר המחייב אותו ממון הוא מעשה הטביחה שלו [הגם שיכל להתחייב ממון גם בלא מעשה טביחה זה] ומאחר שעל מעשה זה א"א לחייבו ממון כיון דמחויב עליו מיתה שוב אין לנו על מה לחייבו ממון. ועיין. אכן לפ"ד הקה"י שהמחייב אותו ממון הוא מה שלא החזיר לבעלים את הפרה ולא מעשה הטביחה א"א לומר כתי' הנ"ל, אמנם יש מקום לפקפק בדברי הקה"י הנ"ל ולומר דכל היכא שטבחה המחייב אינו מניעת החזרה אלא מה שטבחה וכיון שע"ז א"א לחייבו שוב א"א לחייבו על מה שלא החזיר לבעלים בגמר השאלה. וצ"ע. ובעיקר הקו' מקלב"מ בתנאי החיוב יש מקום ליישב [קודם העיון] דכל מה דבתנאי החיוב איכא קלב"מ הוא רק אם א"א להתחייב בלא תנאי חיוב זה אבל הכא שגם במתה כדרכה חייב אזי תנאי החיוב אינו מוכרח לחיוב ובכה"ג לכ"ע אין קלב"מ בתנאי החיוב. וצ"ע.

**פה) "איכא דמתני לה ארישא ואיכא דמתני לה אסיפא."** מבואר דשיטת ר"פ דחיוב אונסין הוא משעת האונס, ובשיטת רבא איכא בגמ' ב' לשונות אי משעת משיכה ופליגא על ר"פ או דמודה לר"פ. **וברמב"ם** (פ"א משו"פ ה"ד וה') מבואר שפסק דלא כר"פ אלא כרבא וכלישנא דפליג על ר"פ ולכן כתב שאם הניח להם אביהם פרה שאולה והניח אחריות נכסים ומתה או שטבחוה משלמין את דמיה מנכסיו. **ותמה עליו הרשב"א** בסוגיין דמאחר שיש ב' לשונות בגמ' מדוע מוציאין ממון ועוד מ"ט לא פסק כלישנא שמסכימה לדברי ר"פ. הביא הרשב"א כדבריו **מדברי הרמב"ן** בב"מ צ"ז: דהעמיד קושית הגמ' שם דבספק אם פרה שאולה מתה או שכורה מתה כלישנא בתרא דלא פליג על ר"פ אבל ללישנא קמא דפליג על ר"פ לא קשיא התם כיון שמחייב משעת שאילה אי"ז ספק דאיני יודע אם נתחיבתי אלא ספק דאיני יודע אם פרעתיך ולכ"ע חייב. עי"ש. **אכן יעו"ש בריטב"א** (בב"מ) שכתב דגם אם חייב משעת שאילה אי"ז דין א"י אם פרעתיך אלא איני יודע אם נתחייבתי דגם לצד זה אין הכוונה שחייב ממש משעת שאלה אלא רק ששיעבוד הנכסים מתחיל משעת שאלה. עי"ש.

**פו) "הניח להם פרה שאולה משתמשים בה כל ימי שאילתה."** וכתב **הרא"ש** בב"ק דכ"ז בסתם אבל אם אמר להם שאינו מרשה להם להשתמש אא"כ יתחייבו באונסין אסור להם להשתמש עד שיתחייבו. עי"ש. **ובביאור הגר"א** בחו"מ (סי' שמ"ח) ציין לזה את הסוגיא בב"ק ק"ט ע"א עי"ש ועי"ש בסמ"ע. **אכן בתוס'** להלן פ"א ע"א ד"ה ולימא מבואר דגדר פטורם הוא משום שירשו את זכות האב להשתמש ולא את חיובו וא"כ לא יכול לומר להם כדברי הרא"ש. עי"ש. **ועיין בראשונים** הכא שהאריכו אם חייבים באונסין כשמשתמשים בפרה, **ועיין במחנ"א** (שאלה ופקדון א') שתלה הנדון בזה האם חיוב שואל הוא משום שמקבל על עצמו את החיובים או משום דחייב ממילא. עי"ש ואכמ"ל.

**פז) בתוד"ה מתה.** כתבו התוס' דמ"מ חיבים כש"ש כיון שנהנים ממנה. **וכתב הנתה"מ** (שמ"א) שכ"ז בגוונא שידו שהיא של אביהם אבל בלה"כ פטורים גם אם אכלוה. **ועי"ש ברעק"א** שיש מהראשונים שפוטרים אפי' בפשיעה. **ועיין במחנ"א** (שאלה ס"ב) משכ"ב.

**פח) "משלמין דמי בשר בזול."** והיינו מדין נהנה. [ועין ברא"ה הכא דהוי מדין משתרשי שודאי יקנו בשר בזול ועיין בתוס' בחולין קל"א שכתבו שיכול לומר הייתי מתענה ואכמ"ל] ויל"ע מ"ט לא יתחייבו מדין מזיק. ובתוס' בב"ק כ"ז ע"ב כתבו דמזיק באונס פטור. וברמב"ן (ב"מ ספ"ז) כתב דהוי מזיק ברשות. והא דלא מחויבים מדין גזלן עיין בתוס' קידושין נ"ה ע"א שהיכא שסברו שהוא שלו ליכא לדין גזלן [ויל"ע מטעם גזלן באונס, עיין בחידושי הגרש"ר סנהדרין ס"ז ואכמ"ל]

**פט) בתוס' ושא"ר** מבואר הטעם דהניח להם אחריות נכסים חייבים כיון שהאב פשע. **ועיין בקצה"ח** (שמ"א סק"ד) בגדר הפשיעה הנצרכת לד"ז, ולפ"ז ה"ה אם האבא היה שו"ח או ש"ש, עי"ש. **אכן בנתה"מ** (שם) מבואר דרך חדשה בזה דנחשב שהאונס התחיל מחיי האב ובשואל חייב. עי"ש.

**ל/ה ע/א**

**צ) במחלוקת ר"י ור"ל בשוגגין.** מבואר בגמ' שנחלקו רב דימי ורבין האם מחלוקת ר"י ור"ל בשוגגין היא גם בחייבי מיתות שוגגין [דלר"י חייבין ולר"ל פטורים כמו חייבי מלקויות] או דכל מחלוקתם היא רק גבי חייבי מלקיות שוגגין אבל בחייבי מיתות שוגגים לכ"ע פטורים. וכל המבואר הכא בגמ' הוא לענין פטור ממון, **ויש עוד נדון** גבי חייבי מיתות שוגגין האם פוטרין ממלקות **דבגמ' בחולין** (פ"א:) מבואר שנחלקו בזה ר"י ור"ל גבי שוחט לע"ז [ולא התרו בו] הם חייב משום אותו ואת בנו [היכא שהתרו בו משום אותו ואת בנו] דר"ל ס"ל שפטור ור"י ס"ל שחייב, ומבואר בגמ' דאזלו לטעמייהו בסוגיין. **והנה** בסוגיא התם הביאה הגמ' את דברי רב דימי במחלוקת ר"י ור"ל, **ויל"ע** האם באמת דברי גמ' התם האם רק אליבא דרב דימי דס"ל שנחלקו ר"י ור"ל גם בחייבי מיתות שוגגים [וכן הוא הפשטות דהא מיירי התם בחייבי מיתות שוגגים] או דא"ש גם לשיטת רבא דלכ"ע חייבי מיתות שוגגים פטורים. **וברמב"ם** (שחיטה פי"ב ה"ז) פסק כר"י בסוגיא בחולין הנ"ל שהשוחט לע"ז [ולא התרו בו משום ע"ז] לוקה משום אותו ואת בנו. ומאידך פסק הרמב"ם (פ"ג מגניבה ה"א) כרבא בסוגיין דחייבי מיתות שוגגין פטורין מן התשלומין. וא"נ דסוגיא בחולין אזלה רק כרב דימי נמצאו פסקי הרמב"ם סותרים. **ועיין בפנ"י** שעמד בזה וביאר דכל מאי דפליג רבא על רב דימי הוא לענין מיתה וממון דנפקא מלא יהיה אסון אבל מיתה ומלקות דנלמד מכדי רשעתו [כמובאר בתוס' להלן ל"ז: ד"ה וחדא] שוה לדין מלקות וממון דגם נלמד מכדי רשעתו ובזה לכ"ע איכא מחלו' ר"י ור"ל. **ובביאור הדבר** יש להוסיף ע"פ מש"כ **הגר"ח** (סטנסיל סי' קי"ד) בביאור שורש מחלו' ר"י ור"ל דמבואר בגמ' [לשיטת רבין] דר"ל למד גז"ש רשע רשע חייבי מלקיות מחייבי מיתות, וביאר הגר"ח דאין בגז"ש לימוד לענין פטור שוגגין כלל דלא מיירי בכה"ג, אלא דמאחר ופטור קלב"מ בממון ומלקות הוא מרשעה אחת אתה מחייבו ולא ב' רשעיות יש לדון האם רשעה בשוגג חשיב רשעה וע"ז ס"ל לר"ל דאיכא גז"ש דרשעה בשוגג חשיב רשעה, ור"י פליג, ולפ"ז חייבי מיתות שפוטרים ממלקות דנלמד נמי מדין רשעה אחת אתה מחייבו וכו' שייך שפיר לכ"ע מחלו' ר"ל ר"י אי רשעה בשוגג חשיב רשעה או לא. **אכן** כל המבואר הכא הוא משום דנתבאר דחייבי מיתות שוגגים ומלקות נלמד מכדי רשעתו **ואילו בתוס'** בחולין (שם) כתבו דהטעם לפטור ממון ומלקות הוא משום דס"ל לר"ל שדמי לממון ומיתה ולא כהנ"ל. ועיין בפנ"י.

**צא) "חייבי מיתות שוגגין כ"ע לא פליגי דפטורין".** מבואר דחייבי מיתות בין היכא דעבדינן החומרא ובין היכא דלא עבדינן החומרא פוטרין ממון. אמנם מ"מ מצאנו בזה חילוק בדין הקלב"מ בין שגגין למזידין. **דיעויין בקצה"ח** (כ"ח סק"א) שהביא בשם **מהרש"ל** שכתב דכל הדין דאי תפס בקלב"מ לא מפקינן מיניה הוא רק בגונא שלא עבדינן החומרא כגון בשוגג או שלא בהתראה דאז הסברא נותנת שמאחר שהוא חייב אלא דבפועל אינו משלם לכן מהני תפיסה אבל היכא שעבדינן החומרא לא מהני תפיסה. ועי"ש בקצה"ח שדן בהרחבה בעיקר דינו של המהרש"ל. **ועיין בקו"ש** (לעיל אות צ"ג) שביאר סברת המהרש"ל ע"פ דברי הרמב"ן בריש מכות דיוצא מדבריו דיש ב' ענינים בקלב"מ הא' דהיכא דעבדינן החומרא אמרי' דבחיוב החמור נכלל החיוב הקל והוי כמו ששילם את הממון ובכה"ג לא יהני תפיסה ולא יחויב לצאת יד"ש. והב' בגוונא דלא עבדי' החומרא [כגון בשוגגים] דהגם דאיכא קלב"מ מ"מ גדר הדבר הוא רק שעצם "החיוב" החמור פוטר מהחיוב הקל ולא שכאילו שילם את חיוב הקל ע"י החיוב החמור, ובזה אמרי' דלא פקע החיוב הקל לגמרי ולכן מהני תפיסה וחייב לצאת יד"ש. ועיין. [ויש לדון גבי בא במחתרת דמותר להצילו בנפשו האם בגוונא שלא הרגוהו אי הוה כשוגגים דלא נחשב שעבדי' החומרא או"ד דמאחר שהיה אפשר להורגו חשיב כמו שעבדי' החומרא. ועי"ש בקצה"ח משכ"ב ואין דבריו מוסכמים. ואכמ"ל].

**צב) בתוד"ה מאי.** עיין מהר"ם ומהר"ם שיף ורעק"א בביאור דבריהם.

**צג) "הכאה שאין בה שו"פ."** והיינו שחייב עליה מלקות הגם שלא חייב ממון. והקשו האחרונים מאי שנא מגזל דפחות משו"פ הוי כמחילה ואינו לוקה. **וכתב האחיעזר** (סי' כ"א סק"ז) דתלוי הדבר האם מה שחובל בחבירו חייב ממון ולא מלקות הוא מכיון שהוי לאו הניתק לעשה וא"כ כמו שבגזילה פחות משו"פ מאחר שיש מחילה והוי כמו ששילם לא ילקה ה"ה גבי חובל, או"ד דהוי מטעם כדי רשעתו היינו שלא עבד' ב' חומרות ובחובל החומרא דעבדי' הוא דמשלם ולכן אינו לוקה ולפ"ז בפחות משו"פ שאי"ז "רשעה" לא יפטר ממלקות עי"ש. ועיין להלן אות צ"ה מדברי המהרש"ל והפנ"י בזה.

**צד) "לא צריכא דבהדי דמחייה קרע שיראין דיליה".** ויל"ע דלכאו' בכה"ג אחר שקרע את השיראין מחויב גם על חצי פרוטה של החבלה ומדוע שלא יפטר ממלקות מאחר שחייב ממון. והוכיח מזה **האפיקי ים** (ח"ב סי' ל"ט) דתשלום נזק של פחות משו"פ אינו פוטר ממלקות אפי' היכא שמשלם את אותו חצי פרוטה, דפחות משו"פ אי"ז נחשב "רשעה" ולכן הכא לוקה ואינו משלם. עי"ש. **אכן יעויין בפנ"י** לעיל ל"ב ע"ב בביאור דברי התוס' ד"ה ואי ממונא לקולא דביאר הפנ"י כוונת התוס' דמיירי שהכא אותו הכאה של פחות משו"פ ואח"כ המשיך להכותו והוי שו"פ דחס רחמנא על הנחבל ולכן משלם ואינו לוקה והיינו שהכאה של פחות משו"פ מאחר שמשלם עליה אח"כ מהני לפוטרו ממלקות. עי"ש.

**צה) כתב המהרש"ל** [ע"ד תוד"ה מתניתין] דהוה מצי לשינויי דמיירי בחבל שוה פרוטה ומשלם על החבלה ומ"מ נפטר על קריעת השיראין משום שזהו ממון אחר שאינו מענין חבלה וכלפיו לא נתחדש דמשלם ואינו לוקה ולכן נפטר מהממון כחייבי מלקות שוגגים. [והיינו שהגם שאינו לוקה בפועל משום שמשלם על החבלה מ"מ נפטר מתשלומין מחמת חיוב המלקות כחייבי מלקיות שוגגים]. **וכעי"ז כתב בקצה"ח** (ל"ח סק"א) לענין עדים זוממין שהגם שריבתה אותם תורה לתשלומין מ"מ נפטרים מחיוב אחר מדין חייבי מלקיות שוגגים. **אמנם בפנ"י** בסוגיין מבואר דאם משלם ממון הוי כניתק הלאו דלא יוסיף לתשלומין ולא חייב מלקות כלל ושוב אינו מוגדר כחייבי מלקות שוגגים. עי"ש. ועיין נמי **בבית יעקב** משכ"ב.

**צו) בתוד"ה מתניתין.** "דלמא בממון אחר סבר כר"ל אבל בממונא דההוא מלתא גופא משלם ממון ומפטר ממלקות מגז"ש דתחת תחת." ובדברי התוס' נאמרו ב' מהלכים, **המהרש"א והמהרש"ל** מפרשים דכוונת התוס' כעין דברי רבי שמחלק בין אותו ממו לממון אחר דבדמי הנהרג חייב ובדמי ולדות פטור [כמבואר בתוס' בע"א ד"ה נמי] וה"נ הקנס נחשב כאותו ממון [של אונס] וקריעת השיראין כממון אחר. **אמנם בפנ"י** ביאר דכונת התוס' "בממונא דהא מילתא גופא" היינו דבאונס יש גזה"כ מיוחדת מקרא דתחת דמשלם ואינו לוקה ותוס' לשיטתם בד ל"ב ע"ב ד"ה אלא ובדף ל"ג ע"א ד"ה ועולא דבג' מקמות איכא גזה"כ דמשלם ואינו לוקה. ועיין נמי בשטמ"ק ע"ד הפנ"י.

**צז) "אי כר' נחוניא בן הקנה קשיא אחותו".** הובא לעיל [אות י"ד ועוד] מחלוקת הראשונים האם לשיטת רנב"ה חייבי כריתות שוגגים פטורים מממון ולשטתו דפטורים לכאו' היה אפשר להעמיד את המשנה בשוגגים, **ועיין ברמב"ן** במלחומות בריש פרקין דכתב דמשמעות המשנה "שהן בהכרת" דמיירי במזדין. והנה לכאו' אפשר לתלות הנדון בזה בדברי **האחיעזר** [(ח"א סי' כ' אות ח' ושם) שביאר בב' אופנים דברי רנב"ה א'- דמאחר דילפי מקרא או מהיקש דחייבי כריתות כחייבי מיתות בי"ד א"כ כשם שחייבי מיתות בי"ד אין הבי"ד יכולים לחייבו ממון מאחר שיש עליו כבר עונש אחר כמו כן בחייבי כריתות אין הבי"ד יכולים לחייבו ממון כיון שיש עליו עונש אחר שהוא כמיתת בי"ד. ב- בשם הצל"ח בפסחים כתב דאי"ז דין כלפי הבי"ד שאינם יכולים לחייב ממון אלא הוא דין דמן השמיים אין עליו אלא חיוב אחד היינו כרת ואינו מחויב כלל בממון ולא דמי בענין זה לחייבי מיתות בי"ד שהוא דין כלפי הבי"ד שאינם יכולים לחייב ב' חיובים. **והנה** לביאור הראשון לכאו' יש לתלות מחלו' הראשונים בשוגגים במחלו' ר"י ור"ל בסוגיין **ועיין ברא"ה** בסוגיין משכ"ב, אבל לדרך הב' לכאו' דמי לחייבי מיתות דפטורים בשוגגים. ועיין. [ועיין עוד לעיל אות ט"ז נפ"נ נוספות בזה].

**צח) "אי כרבי יצחק קשיא ממזרת."** והנה **ברמב"ם** (פט"ו מאיסו"ב ה"ב) מבואר שהבא על ממזרת בלא קידושין אינו לוקה דאין לך בכל חייבי לאוין מי שלוקה על ביאה בלא קידושין אלא כה"ג באלמנה. עי"ש. **והקשו הראשונים** דבסוגיין מבואר דקשיא ממזרת והיינו בביאה בלא קידושין. ועיין במ"מ שהביא תשו' הרמב"ם משכ"ב ודבריו צ"ב ועיין **בפנ"י**. ועיין **בחת"ס** בריש פרקין ביאור חדש בדברי הרמב"ם [וסו"ד דהמלקות הכא היא מהלאו דלא יהיה קדשה ולא מטעם הלאו דממזרת עי"ש] ועיין עוד **בבית יעקב** משכ"ב.

**צט) "הממאנת אין לה קנס."** פרש"י משם שהיא בחזקת בעולה. **ועיין ברמב"ן** דאם יש לה עדים שאינה בעולה יש לה קנס והכא מיירי שאין לה עדים וקמ"ל דלא סמכי' על טענתה שהיא בתולה אפי' שיש סברא שלא יהיה נשכר. **ועיין ברשב"א** דכתב שגם אם יש עדים שלא נסתרה לא סמכי על העדים ואמרי' דלא דייקי שפיר עי"ש. **ועיין בבית יעקב** שדין קנס ג"כ תלוי בחן הבתולים ממילא אבדה את חן הבתולים גם אם לא נבעלה. [ולפ"ז מיושבת קו' התוס' על רש"י. ועיין **ברעק"א** משכ"ב].

**מראה מקומות והערות - אלו נערות**

**ל"ו ע"א - ל"ו ע"ב**

**ק) "שניות מדברי סופרים כיון דמדאורייתא חזי ליה אמאי אין להם קנס."** והקשה **בשטמ"ק** מאי שנא מנתינה דלדעת רש"י אסורה רק מדרבנן ומ"מ מבואר לעיל (כ"ט ע"ב) "ממזרת ונתינה איכא בינייהו" היינו דגם באסור דרבנן חשיב אינה ראויה לקיימה. וכתב בשטמ"ק דשאני נתינה דמדרבנן גזרו עליהם כממזרים אבל שניות הוי רק גזירה להרחיק מן העבירה ובזה לא הפקיעו חכמים חיוב הקנס. **ועיין במל"מ** (פ"א מנערה ה"ה) שהאריך הרבה בשיטת הרמב"ם בענין זה [ולעיל אות י' הובא מקצת מדבריו] ובסו"ד (ד"ה וראיתי) הביא דברי השטמ"ק הנ"ל וכתב שלא מצא בחילוק זה לא טעם ולא ריח. ועי"ש ברעק"א שציין לדברי **השעה"מ** שהביא ראיה לחילוק זה של השטמ"ק עי"ש. ועיין עוד **בשערי יושר** (ש"א פכ"ב) משכ"ב בהרחבה. ואכמ"ל.

**קא) "איילונית... יש לה טענת בתולים."** הנה זה ברור דמיירי בהכיר בה שאל"כ הוי מק"ט ואין לה כתובה וא"כ **צ"ב** מאי קמ"ל שיש לה טענת בתולים פשיטא דאטו מאחר שהיא איילונית לא יהיה לה בתולים. ועיין **בבית יעקב** משכ"ב.

**קב) "הא ר"ג והא ר' יהושע."** ומבואר בפשטות דלר"ג אין לה טענת בתולים כיון שאזלי' בתר חזה"ג וברי ולר"י יש לה טענת בתולים וחיישי' שמא זינתה או מוכ"ע. **ולענין קנס נחלקו הראשונים דברמב"ן ובריטב"א ובבעה"מ** ועוד ס"ל דלכ"ע יש לחרשת ושוטה קנס, **ואילו הרמב"ם** (פ"א מנערה ה"ח) כתב דאין לה קנס [ועי"ש בראב"ד שהשיגו ובכס"מ מיישב דס"ל לרמב"ם דלדעת ר"ג אין לה קנס דלא קיימא בחזקת בתולה וכ"ה לכאו' לשיטת התוס' לפירוש ר"י ועיין להלן בזה].

**והנה יל"ע** בכל אונס את הנערה וטוען שלא מצא בתולים האם חייב קנס. **וברעק"א** הקשה לשיטת ר"י בתוס' דס"ל שהחרשת והשוטה הם בחזקת מוכ"ע מ"ט בעלמא איכא קנס הרי יש לחשוש שהיתה מוכ"ע [דלא שייך מדלא טענה וכו'] ואי מיירי שהוא מודה א"כ גם בחרשת ושוטה יהיה קנס בכה"ג. **ותי'** דבאמת היכא שהוא טוען בברי נאמן, אבל בלא טוען מאמינים אם טוענת שהיתה בתולה מטעם ברי וחזקה. [והוסיף הרעק"א דהגם שאילו היה טוען היה נאמן מ"מ אין הודאתו שהיה פ"פ חשיב מודה בקנס כיון שאילו לא היה טוען כלום היו מחייבים אותו בטענתה עם החזקה.] עי"ש. **אמנם יעויין ברמב"ן** שכתב ז"ל "והא דקתני יש לה קנס רבי יהושע, כלומר אף ר' יהושע דלא שייכא בפלוגתא כלל דבלא טעין עסקינן, ואי נמי טעין לא מהימן לאפסודה קנס דמשקר, דאם כן מה הועילה התורה בתקנתה, ועוד בטלת תורת קנס קטנה שהרי אינה יודעת לטעון ואביה לא ידע בה, אלא לעולם לא מהימן." עכ"ל. **ועיין ברטב"א** שכתב טעם אחר לכך שאינו נאמן ז"ל "א"נ דעד כאן לא קאמר רבי יהושע אלא לענין כתובה מפני שיש עליה טוען וחזקה א"א טורח בסעודה ומפסידה אבל לענין קנס דאין עליה טוען ברור באמת ודאי בחזקת בתולה מוקמינן לה ויש לה קנס." עכ"ל. ומבואר בריטב"א דמאחר דליכא חזקה דא"א טורח בסעודה וכו' הרי שאינו נאמן לטעון בברי שמצא פ"פ, **והטעם בזה** י"ל כמש"כ הריטב"א לעיל י' ע"א דמאחר שיש לאשה זו רוב וחזקה [היינו רוב נשים בתולות נשאות ה"ה רוב נשים בתולות נאנסות, וחזקת הגוף] אינו נאמן בלא תקנת רבנן דא"א טורח בסעודה ומפסידה.

**ולפ"ז יש להקשות בשיטת הרמב"ן** מדוע הוצרך לטעם דמה הועילה תורה בתקנתה הרי ס"ל לרמב"ן לעיל י' ע"א דברוב וחזקה מהני להוציא ממון [וכן מדויק ברמב"ן בריש פ"ב דכתב דקושית הגמ' דרוב נשים בתולות נשאות היא רק לשיטת רב משום דליכא התם חזקה, והיינו דאילו היה גם חזקה הרי שברוב וחזקה מהני להוציא ממון גם לדעת שמואל, וכן דייק בדבריו הרעק"א שם]. **וי"ל** בכמה דרכים. **א-** דאזיל הכא לתי' קמא שכתב בדף י' ע"א דהטעם דבעי' לחזקה דא"א טורח וכו' משום דבלה"כ אמרי' דלא קים ליה, ולפ"ז אין ראיה דרוב וחזקה מהני להוציא ממון. **ב-** דהכא אזלי' בשיטת ר' יהושע ולשיטתו י"ל דרוב וחזקה לא מהני להוציא ממון כמו שלא מהני ברי וחזקה להוציא ממון לר"י. **ג-** לפי שיטת התוס' רי"ד לעיל י"ב ע"ב דמה דס"ל לר"ג דמהני ברי וחזקה להוציא ממון הוא רק גבי כתובה דיש פשטות של חיוב עי"ש, ולפ"ז הכא שאין פשטות של חיוב לא מהני רוב וחזקה להוציא ממון. [ועיין **בחזו"א** (סי' פ"ב סקכ"ג וסקי"ט), ועיין **במל"מ** (פי"א מאישות ה"ח בתו"ד ד"ה אך הרז"ה) משכ"ב]. ואת ב' התי' האחרונים יש לתלות בחקירה מהו הטעם דימהני להוציא ממון ברוב וחזקה האם הוא כדין ברי וחזקה והיינו דב' כוחות מהני להוציא ממון וכן נראה מדברי הבעה"מ בריש פ"ב ולפ"ז דמי דין רוב וחזקה לברי ושמא וחזקה וא"ש ב' התי' דלעיל. או"ד שהטעם דמהני רוב וחזקה להוציא ממון הוא כשיטת התוס' בבכורות כ' ע"א דהוי המיעוט מיעוטא דמיעוטא [וכ"כ הפנ"י לעיל רפ"ב] וא"כ יש לדון שאי"ז תלוי בנדון גבי בו"ש וחזקה ודלא כמבואר לעיל. וצ"ע.

**קג) בתוד"ה החרשת.** הקשו תוס' על שיטת רש"י כיצד טוענים לה מספק להוציא ממון הרי הכא איתרע חזקת הגוף דשור שחוט לפניך [לכאו' מחמת החזקה דא"א טורח בסעודה ומפסידה] **ומבואר בתוס'** דאילו לא היה הכא שור שחוט לפניך לא היה קשה מדוע טענינן להוציא והיינו משום שאי"צ לטענה כדי להוציא אלא דכל היכא דאיכא חזק"ג בלא ריעותא ודאי מוציאין ממון דהוי כמהכי תיתי לספק. אבל מאחר דאיכא ריעותא קשה מ"ט טענינן להוציא. [ובעיקר הדין אי טענינן להוציא או לא עיין ברפ"ב דמבואר דסוגיא התם דמיירי בטענת אלמנה נשאתיך איירי גם לענין טענת היתומים **ועיין ברש"י** שכתב דהיתומים אומרים לה אלמנה נשאך אבינו וכ"כ **בר"ן** ועיין נמי **בשטמ"ק** שמפורש כן. **אמנם ברא"ש** מבואר שגם אם היתומים אינם יודעים מ"מ טענינן להו ודין טענינן הוי כטענת ברי שאל"כ הוי בו"ש ולר"ג נאמנת. **ועיין באבני מלואים** (צ"ו סק"ז) שהוכיח מדברי התוס' (בכמה מקומות) דטענינן אינו כטענת ברי. **אמנם יעויין בקו"ש** (ח"ב ס"ה אות ב') דביאר כוונת הרא"ש דבאמת טענינן אי"ז טענת ברי ממש אלא דמ"מ לא הוי כטענת שמא אלא הוי ספק ברי ומהני דלא יחשב כברי ושמא [ועי"ש בראיתו מדברי שו"ת הרשב"א ואכמ"ל]. **ועיין נמי בקה"י** (ב"ב ס"ז) שביאר שיטת התוס' (ב"ב ה:) שלא משביעין היסת ע"פ טענינן כיון שטענינן אי"ז ממש טענת ברי אלא הוי ספק ברי. **ועיין בדברי משפט** (סי' ק"ז) שהוכיח מדברי **בעה"ת** דטענינן לא הוי טענת ברי מהא דכתב בעה"ת דהטעם דביורשים אין דין איני יודע אם פרעתיך חייב הוא משום דלא הוי להם למידע. ואילו היה סובר שטענינן טענת ברי לא היה צריך לטעם זה. **ובקה"י** (שם) דחה ראיתו וס"ל דהגם שטענינן הוי טענת ברי מ"מ כ"ז לענין דיני טענות אבל מידי ספק איסור גזל לא נפקי [ולזה הוצרך בעה"ת להא דלא הוי ליה למידע ולכן אי"צ לחשוש לספק איסור גזל] ועי"ש מה שהביא מדברי הקצה"ח. ואכמ"ל.] **ועיין בפנ"י** שביאר דמתחילה ס"ל לתוס' דלא סגי בחזקה"ג לחוד להוציא ממון אלא בעי' לדין בו"ש ולכן הקשו דהוי טענינן להוציא אבל לבתר דס"ל כרש"י הרי שס"ל שסגי בחזקת הגוף להוציא ממון גם בשמא ושמא ולא בעי' לטענת ברי [וכשיטת תוס' ורש"י להלן ע"ו ע"א עי"ש ואכמ"ל].

**והנה** מבואר בתוס' וברש"י דאילו היינו טוענים לחרשת ולשוטה היה מועיל להוציא ממון כדין בו"ש וחזקה לשיטת ר"ג, **והנה** א"נ דיסוד דין טענת ברי הוא משום שיש איזה סבירות במה שאומר ברי שהוא טוען אמת כלפי השמא ולכן מהני בו"ש בצירוף חזקה, אין לכאו' מובן למאי דאמרי' דמהני טענינן לד"ז. **ועיין בברכת שמואל** (סי' כ"ב אות ב') שעמד בזה וכתב דבאמת מסוגיין איכא ראיה ברורה שיסוד הטעם של ר"ג דנאמנת אינו מטעם הברי אלא מטעם החזקה "והברי ושמא הוא רק להעמיד הזקה במקומה ולסלק הריעותא, וע"כ טענינן דבי"ד טוענים עבורה לסלק הריעותא. וצ"ע והבנה בחסדי' ית"ש המרובים." עי"ש.

**קד) בא"ד.** שיטת ר"י דאין להם טענת בתולים משום שטוענים להן שהן מוכ"ע. **וצ"ב** במה יישבו קושיתם שאין טוענים להוציא. **ועיין במהרש"א** שביאר דכאן לא איתרע חזקתה כיון דמוכ"ע לר"מ כתובתה מאתיים וא"כ אין כלל ריעותא, **והגרעק"א** פירש דרק לענין בעולה שיש ריעותא לפנינו אלא שבעי' למימר ע"י החזקה שהשינוי יהיה תחתיו ולזה בעי' טענת ברי ולא סגי בטענינן אבל אם הטענה היא מוכ"ע דע"י הטענה מתרצינן דאין כלל ריעותא לפנינו דפתחה פתוח מחמת מוכ"ע שוב אין בזה חסרון של טענינן. ועיין ברעק"א מה שביאר לפ"ז סוגיא להלן גבי סומא.

**קה) שיטת הבעה"מ** דהטענינן הוא רק לענין הקנס שאין ריעותא לפנינו וטענינן שהיא בתולה אבל לענין טענת בתולים לר"ג יש לה טענת בתולים דאזיל בתר חזקה והרי נשאה בחזקת בתולה וחיישי' שמא תחתיו זינתה ולא טענין שמא מוכ"ע או תחתיו זינתה באונס כיון שאי"ז שכיח, והברייתא דמבואר שאין לה טענת בתולים היינו כר"י דמאחר דלית ליה חזקה"ג הרי נשאה בחזקת בעולה ואין לו טענה. **ולפ"ז** יוצא דלהלכה [דפסקי' כר"ג] דיש לה טענת בתולים, וכל הפוסקים פסקו להיפך **ועיין ברמב"ן** מה שהקשה עליו. **ועיין מל"מ** (פי"א מאישות ה"ח) משכ"ב בתחלית האריכות. ועי"ש ברמב"ן משכ"ב ובמל"מ הנ"ל ואכמ"ל.

**קו) בתוד"ה אי.** הקשו תוס' לגי' ר"ח למה לא משני לעיל דהברייתא דיש לה טענת בתולים היינו בטוען פ"פ דבזה לא שייך טענינן לשיטת ר"י דהטענינן שהיא מוכ"ע שהרי מוע"כ פתחה נעול, והברייתא דאין לה טענת בתולים בטוען טענת דמים דבזה טענינן. [**עיין מהרש"א**] ועיין במהר"ם שי"ף משכ"ב. ועיין **בחזו"א** (פ"ב סקכ"ז) משכ"ב.

**קז) "סומכוס אמר משום ר"מ סומא אין לה טענת בתולים."** ומבואר בתוס' דהטעם משום שהיא אינה יכול לידע ואין ריעותא במה שלא טענה. וצ"ב מאי סברת ת"ק דפליג ע"ד סומכוס. **ועיין ברעק"א** שביאר דבסומא מיירי שלא כתב לה כתובה וטענינן לה שהיא מוכ"ע ומ"מ מהני טענתו להפסיד לה כתובה, בשוטה מיירי שכתב לה עי"ש. ובאופ"א י"ל דס"ל לת"ק דגם סומא יכולה לדעת. ועיין.

**קח) "האי שטרא ריעא לא מגבינן ביה."** ומסקי' בגמ' משום דמהדר אזיופא. **וכתב הרא"ש דיש מפרשים** [וכ"ה בריטב"א וברא"ה] שכל השטרות של אדם זה פסולים עד שיבואו העדים ויעידו שחתמו עליהם. **והרא"ש** כתב דאי"ז מסתבר אלא דרק על אותו זיוף מסויים שרצה לזייף חיישי' אבל שטר שכתוב בו ענין אחר לא חיישי'. **ועוד נחלקו הראשונים** אם אפשר לקיים השטר ע" אותם עדים שאומרים כת"י הוא זה, דדעת **הרמ"ה והריטב"א** דלא מהני קיום של אותם עדים [דחיישי' שזייף עד שהם עצמן טועין בזה] **אבל הרמב"ם** בסוף הלכ' עדות כתב דמהני. [וצ"ב דהא מיירי באינם זוכרין את ההלואה ובכה"ג שיטת הרמב"ם דלא מהני עדות הקיום. ואכמ"ל]

**קט) "והא אמר רבא יצא לה שם מזנה בעיר אין חוששין לה."** והטעם מבואר בגיטין פ"ט ע"ב דפריצותא בעלמא חזו בה. **וכתב הב"ח** (ס"ד) דלפ"ז אם יצא קול שהיא מעוברת הרי נפסלת משום דבפריצותא בעלמא לא יצא הקול שהיא מעוברת. [ולפ"ז יל"ע מ"ט לא העמידו הכא שיצא הקול שהיא מעוברת. ועיין ברעק"א].

**מראה מקומות והערות - אלו נערות**

**ל"ו ע"ב**

**קי) "הבא על הגיורת ועל השבויה." הנה** דין שבויה מבואר בכמה מקומות שהקלו רבנן בשבויה להאמין ע"א או פסולין שלא נשבתה משום שמנולה נפשה לגבי שבאי וכד' ומאידך לגבי כהונה פסולה משום שרוב עכו"ם פרוצים בעריות ומעלה עשו ביוחסין. **ובהא דשבויה אין לה קנס הקשו תוס'** (ד"ה ואלו) מ"ט אין לה קנס הא בעלמא הקלו בשבויה ותי' תוס' דגזרו עליה שלא יהיה לה קנס כדי שלא תנשא לכהן. והעירו מבני החבורה דמבואר בתוס' דעשאוה כבעולה לכל דבריה א"כ הוי שלא כדברי הרעק"א לעיל כ"ב ע"א שכתב דבאומרת נשביתי וטהורה אני אי"צ להפה שאסר עי"ש ולכאו' מדברי התוס' דשבויה היא כבעולה א"כ בלא נאמנות הפה שאסר לא היה מועיל לה אמרית טהורה אני. וה"ה לדברי הרמב"ם באישות שיובאו להלן ועיין. **ומבואר בתוס'** דמעיקר הדין היה צריך שיהיה לשבויה קנס ולכאו' הטעם הוא משום דמוקמי' על חזקתה שלא נבעלה. **ועיין בפנ"י** דמבואר בדבריו דהוי כמו חזקה בלא ספק כלל ועיין **בהפלאה** מש"כ בזה **והנה ברמב"ם** (פי"ח מאסו"ב הי"ז) כתב ז"ל "השבויה שנפדית והיא בת ג' שנים ויום אחד או יותר אסורה לכהן מפני שהיא ספק זונה שמא נבעלה לעכו"ם ואם יש לה עד שלא נתייחד העכו"ם עמה הרי זו כשרה לכהונה ואפי' עבד או שפחה או קרוב נאמן לעדות זו ושתי שבויות שהעידה כל אחת מהן לחבירתה הרי אלו נאמנות הואיל ואיסור כל הספיקות כולן מדברי סופרים לפיכך הקלו בשבויה." עכ"ל. **הרי מבואר** ברמב"ם שאילו היה הדין דספק סוטה הוא ספק דאו' לא היינו מוקמי' על החזקה. **וביאר בקו"ש** (אות ע"ג על הסוגיא לעיל כ"ו:) דס"ל לרמב"ם דכיון דרוב נכרים פרוצים בעריות לא מהני לשבויה חזקת היתר ולכן אף בתר החזקה הוי ספק השקול, אלא דמאחר דהספיקות כולן הם מדרבנן הקלו בה רבנן לגבי עדות, אבל לענין קנס הוי דין ממון והממע"ה. ויל"ע בזה מדברי הרמב"ם (אישות פי"א ה"ב) ז"ל "ומפני מה תיקנו חכמים לאלו כתובה ואע"פ שהן בתולות הואיל וחזקת הנשואה שתבעל וחזקת השפחה והכותית והשבויה שתבעל תיקנו להן מאה בין נבעלו בין לא לא נבעלו והרי הן כבעולות לכל דבר." עכ"ל הרי מבואר ברמב"ם שחזקת השבויה שתבעל ולא משום שהוי ספק אם נבעלה. ובפשטות אפ"ל שכוונת הרמב"ם היא דגדר החומרא דרבנן של איסור שבויה הוא שעשוה כודאי נבעלה אבל אי"ז מועיל לענין הוצאת הממון כמו שדייק הקו"ש ברמב"ם שהובא לעיל. אמנם יעויין בספר משנת רבי אהרון (סי' כ"א) שכתב שלפ"ד הרמב"ם הנ"ל אי"צ לומר כדברי התוס' דגזרו בשבויה לענין קנס כדי שלא תנשא לכהן אלא שעיקר דין השבויה הוא שאין לה קנס כיון שחזקתה שהיא בעולה בודאי. [והא דמהני בה ע"א וכד' לטהרה ביאר הגר"א קוטלר זצ"ל דהוא משום דבכה"ג שיש עדי טהרה לא נאמר כלל דין השבויה וממילא אינה בחזקת שנבעלה עי"ש] ודברים אלו הם ממש היפך המבואר לעיל בשיטת הרמב"ם. וצ"ע. **ושיטה שלישית מצאנו בזה בדברי התוס' הרא"ש** דמתחילה ביאר כשיטת התוס' ולהלן בגמ' דמבואר דר' דוסא ס"ל ששבויה אוכלת בתרומה ואמרה הגמ' דאין ראיה דחולק על הדין שאין לה קנס משום דתרומה דרבנן וקנס דאורייתא. כתב התוס' הרא"ש בשם מהר"ם דביאור דברי הגמ' הוא דשבויה הוי ספק אם נבעלה או לא ולכן לענין איסור תרומה מוקמי' על חזקתה ומותרת בתרומה אבל לענין ממון אין מוציאין ממון ע"פ החזקה. והיינו דפליג ר' דוסא על הסברא שלא יהיה חוטא נשכר וס"ל דכיון שמדאו' אין להוציא ממון ע"פ החזקה שוב אין לה קנס. עי"ש. **ומבואר** בדברי התוס' רא"ש דלא בעי' לגזירה כשיטת התוס' אלא דבלה"כ אין להוציא ממון ע"פ החזקה אכן מאידך מבואר גם שלא כדברי הרמב"ם דלשיטת התוס' הרא"ש לשאר מילי שאינם הוצאת ממון מוקמי' על חזקתה. עי"ש. ויל"ע בשיטת התוס' הרא"ש דלפ"ז א לכאו' שגם אם ע"א יעיד שהיא לא נבעלה לא יהיה לה קנס כיון דלא מהני לענין ממון ואין למר דמאחר דהוחזקה ע"פ הע"א שלא נטמאת שוב יש לה קנס, דא"כ ה"ה הכא דמאחר שהוחזקה לכל מילי דאיסורים שלא נבעלה מחמת החזקה שוב יהיה לה קנס. [ודמי לדברי ההפלאה בסוף פרק קמא לענין ספק גוי ספק יהודי לענין דין אין הולכין בממון אחר הרוב עי"ש] וצ"ע.

**קיא) "הבא על בתו."** ב**תוס'** בריש פרקין הביאו דברי הירושלמי שהקשה דהא הקנס לאביה וא"כ תיפ"ל דלא שייך שישלם לעצמו ומשני "תפטר שבא עליה אביה ומת" [ולר"ע דסבר בארוסה ונתגרשה יש לה קנס וקנסה לעצמה משכח"ל בכה"ג שאז הקנס לעצמה] עכ"ד הירושלמי. **והקשה התוס' הרא"ש** על האוקימתא הראשונה דהרי הקנס לאביה וא"צ העמדה בדין ופשיטא דפטור עי"ש. **והרשב"א** הקשה כדברי התוס' הרא"ש וכתב דמדברי הירושלמי חזינן דכיון דאין לאב עד שעת העמדה בדין גם הוא אינו פטור לעולם ואם מת או שבגרה קודם שמת קנסה לעצמה. ועוד מחדש הרשב"א לדעת הירושלמי שאם עמד האב ונתן לה כסף קנסה אח"כ חוזר וזוכה בו שהוא יכול לכופה לעמוד בדין ולתובעו כדי שיזכה בקנס כדרך שיכול לכופה לעמוד בדין עם אחר דלעולם מחמתה זוכה והיא שעומדת בדין. **ועיין בחידושי הגרנ"ט** (סי' מ"א) שעמד בדברי הרשב"א הנ"ל דמתחילה היה פשוט לו דהבא על בתו זוכה מיד ולא שייך העמדה בדין ולבסוף חזר בו וכתב שגם האב שבא על בתו אינו זוכה עד העמדה בדין. **וכתב** הגרנ"ט דדין זה דהקנס הוא לאביה יש לבאר בכמה דרכים **א-** דעיקר דין הקנס הוא לאביה ולא לה, אלא שאם מת אביה זוכה בדין זה לעצמה והיינו שזוכה ממנו את דין הקנס שיהיה לעצמה. **ב-** י"ל שגם לבת יש זכות לתבוע הקנס מחמת עצמה כמו לאביה אלא דכל זמן שהיא נערה דינו של האב לתבוע הנס קודם לדינה. **ג-** י"ל דאין לאב זכות עצמית כלל על הקנס אלא כל הזכות היא של הבת והאב יש לו דין לזכות ממנה. **ד-** דהגם שאין לו זכות לתבוע את הקנס מצד עצמו ורק לה יש זכות לתבוע את הקנס מ"מ יש לו זכות על דינה לתבוע את הקנס והוא הבע"ד על הדין שלה לתבוע את הקנס. **ועי"ש** שביאר לפ"ז כל המו"מ בדברי הרשב"א ואכמ"ל. **ועי"ש עוד** שביאר לפ"ז את מחלוקת הראשונים גבי מפותה שבגרה אי קנסה לעצמה או"ד דמאחר שמחלה כשהיתה קטנה אין לה דין קנס גם לכשגדלה. עי"ש. **ובעיקר** חקירת הגרנ"ט, **יעויין ברמב"ם** (פ"ב מנערה הי"ג) שכתב ז"ל "אמרה לו אנסת אותי והוא אומר לא כי אלא פתיתי הרי זה נשבע שבועת התורה על דמי הצער ומשלם בשת ופגם שהרי הודה במקצת הטענה." ו**כתב** הראב"ד **ז"ל "אין כאן שבועה לפי שאין כאן תובע שהתשלומין אינן שלה וכמו מנה לאבי בידך הוא." עי"ש.** וביאר הגר"ח **(שם) דמחלוקתם היא בעיקר הדין דבושת ופגם אם עיקר החיוב לאב או שהאב זוכה מהבת. עי"ש. וחזי' מדבריו דלענין קנס פשיטא ליה דהזכות של האבא היא מכח הבת ורק לגבי בושת ופגם נחלקו. עי"ש. ועיין עוד** בחידושי הגרש"ש **(סי' מ"ב) ואכמ"ל.**

**קיב) "רבי יהודה אומר שבויה שנפדית הרי היא בקדושתה."** ו**הקשו הראשונים** מדוע לא פליג רבי יהודה על דברי המשנה לעיל י"א דמבואר דשבויה שנשבית כתובתה מנה **ועוד** הקשו מ"ט לא פליג על המשנה לעיל כ"ב ע"ב דאיתא התם אם יש עדים אינה נאמנת. **ובתוס' הרא"ש** כתב ששבק רבי יהודה לרבנן שיגמרו דבריהם ופליג עליהם לבסוף על הכל. עי"ש. **ומבואר מדברי הראשונים** דלשיטת רבי יהודה שבויה באמת מותרת לכהונה. **ועיין בשטמ"ק** שכתב דלפי שיטת התוס' דלרבנן אין להם קנס אלא משום גזירה א"כ י"ל שרבי יהודה לא פליג על רבנן אלא לענין קנס דלא גזר. אמנם כ' השטמ"ק דלשון המשנה "בקדושתה קאי" משמע שהיא מותרת לכהונה. עי"ש. **אכן** לפי דברי רבה שאמר בגמ' דטעמו של ר"י הוא בכדי שלא יהיה חוטא נשכר נראה פשוט דליכא ראיה שרבי יהודה פליג על רבנן, ובאמת מדברי רבא מבואר שלשון המשנה בקדושתה קאי אי"ז דיוק וכמש"כ התוס' ד"ה מכל מקום דלרבה לא קשיא קושית הגמ' דלא ישאנה עי"ש.

**קיג) "מעיד בה כדי לא ישאנה שמא עיניו נתן בה." ויל"ע** מה הדין אם נשאה [הכהן] האם יוציא או לא. **ועיין בנו"ב** (תנינא סי' כ"ט) שנתסתפק בזה ונקט דמאחר דהוי איסור דרבנן לכן אם כנס לא יוציא [ובעלמא בעד המעיד לאשה שמת בעלה דאמרי' נמי דלא ישאנה שמא עיניו נתן בה מצאנו מחלו' הפוסקים אי כנס יוציא או לא עיין בב"ש סי' י"ז סק"ג ומ"מ גבי שבויה דהוי איסור דרבנן נקט הנו"ב שאם כנס לא יוציא] **אלא דהקשה** ע"ז ממתני' לעיל כ"ז ע"ב גבי זכריה בן הקצב [שהיה כהן] שנשבתה אשתו ואמר שלא נטמאה ואסרוה עליו והתם הרי הוי להוציא אשה מבעלה, **וכתב הנו"ב** דאדרבא משם ראיה דכתב שם **בשטמ"ק** שהטעם הוא משום שאין אדם מעיד על עצמו דאשתו כגופו, ולכאו' מ"ט צריך לזה תיפו"ל דחיישי' שמא עיניו נתן בה, ומוכח שמחמת זה שאשתו כגופו ע"כ אין לו דין עדות כלל ואם נשאת תצא אבל אם היה לו דין עדות לא היה הדין שאם נשאת תצא ומשום שבדיעבד באיסור דרבנן אם כנס לא יוציא. [אמנם יעו"ש בראשונים דיש שפירשו הטעם התם משום חשש משקר ולפ"ז לכאו' הוי ראיה שאם נשאת תצא וצ"ע] **ולפ"ז כתב לפשוט ספיקו של הב"ש** (ס"ז) גבי שבויה שנשאת לישראל ואמר הישראל שהיתה בתולה ומת הישראל אי שריא לכהן או"ד דחיישי' שמא הגוי הערה בה, עי"ש. וכתב הנו"ב דלמבואר אין נאמנות כלל לבעלה כיון שאשתו כגופו. ובלה"כ דברי הב"ש לענין החשש שמא הערה בה צ"ע דמהכי תיתי לחשוש שהערבי הערה בה דאם בא עליה מאיזה טעם נימא שלא גמר ביאתו אבל מטעם אשתו כגופו יש לאוסרה דאין הישראל נאמן עי"ש.

**והנה ברעק"א** (דו"ח לעיל כ"ז ע"ב) הקשה מ"ט אסרוה לאשתו של ר"ז בן הקצב הרי הגם שאין להאמינו מתורת עדות מ"מ יהיה נאמן מטעם שטוען "ברי לי" וכה"ג שרי בתו"ת ונשאת לאחד מעדיה וא"כ כ"ש בשבויה שאיסורה הוא מדרבנן. ועמד בצ"ע. **ולכאו' יש ליישב** קושיתו לפי המבואר בשיטת הרמב"ם (אישות פי"א ה"ב) דדין דרבנן דשבויה הוא דחשבינן לה כודאי נבעלה וא"כ לא הוי כתו"ת שנדון כספק וכ"כ **במשנת ר"א** (סי' כ"א) עי"ש. **ולפ"ז יש לדון** גם בדברי הנו"ב הנ"ל דמאחר דדין דרבנן הוא להחשיבה כודאי נבעלה א"כ תצא מבעלה. וצ"ע. [והעירו שאפשר שכיון שתחילת הדין בשבויה הוא דין דרבנן מחמת ספק אלא דגדר התקנה היתה שיחשב כודאי נבעלה א"כ אפשר שלהוציא אשה מבעלה לא תיקנו וצ"ע] **ובעיקר** קושית הרעק"א לכאו' צ"ע, דהא גמ' מפורשת היא ביבמות פ"ח ע"ב על דברי הגמ' התם דמהני בטענת ברי ונשאת לאחד מעדיה "מתיב רבא מנין שאם לא רצה דפנו ת"ל וקדשתו בעל כרחו היכי דמי אילימא דלא ניסת לאחד מעדיה ולא קאמרה ברי לי צריכא למימר דדפנו אלא לאו דניסת לאחד מעדיה וקאמרה ברי לי וקתני דפנו אלמא מפקינן לה מיניה, איסור כהונה שאני." והרי דלגבי כהן לא אמרי' את הדין שיכול לטעון ברי [וביאור הדבר כתב בקו"ה אות י"ז דכל דין טענת ברי הוא שבדיני האדם על עצמו א"א לכפותו בספיקות היכא שלא ברור לנו הדין אבל גבי כן דקדשתו הוא דין של בי"ד אין משמעות לטענת הברי של הכהן עי"ש] וממילא מיושבת בפשטות קושית הרעק"א וצ"ע על קושיתו. ואולי כוונתו להקשות לתירוצים האחרים שם בגמ' "איבעית אימא מאי דפנו דפנו בעדים, ואבעית אימא כשבאו עדים ואח"כ ניסת ור' מנחם בר' יוסי היא." וצ"ע.

**מראה מקומות והערות - אלו נערות**

**ל"ז ע"א - ל"ז ע"ב**

**קיד) "ולא יהיה אסון... כדי רשעתו."** מבואר בגמ' דיש ב' פסוקים בקלב"מ הא' למיתה וממון [לא יהיה אסון] והב' למלקות וממון [כדי רשעתו]. וביארה הגמ' דצריכא תרוייהו ולא ניתן ללמוד אחד מהשני. **והנה** מצאנו כמה חילוקי דינים בין דין לא יהיה אסון לדין כדי רשעתו [ונתבארו חלקם לעיל בכ"מ ועתה נסכם] **א- בשו"ת הרשב"א** (ח"ה סי"ח) נשאל על מאי דאיכא בסנהדרין דרודף יש בו דין קלב"מ כחייבי מיתות בי"ד, ולכאו' התם ברודף ליכא מיתת בי"ד ורחמנא אמר כדי רשעתו ברשעה המסורה לבי"ד. ותי' הרשב"א דלאו מדין כדי רשעתו נפטר הרודף אלא משום לא יהיה אסון, וטעמא דמלתא דכל שאפשר לבא לידי מיתה פטרו הכתוב ממון וה"ה לרודף. עי"ש. ומבואר דדין לא יהיה אסון חלוק מדין כדי רשעתו דבלא יהיה אסון אי"צ רשעה המסורה לבי"ד אלא כל שיכול לבא לידי חיוב מיתה פטור מממון משא"כ גבי כדי רשעתו שהוא דין ברשעה המסורה לבי"ד. **ב- עוד נפ"מ מצאנו לענין שוגגים** [וג"ז מבואר ברשב"א שם עי"ש] דלשיטת רבי אבין חייבי מיתות שוגגין לכ"ע פטורים מממון משא"כ חייבי מלקויות דנחלקו בזה ר"י ור"ל, וביאור הדבר כבר הבאנו לעיל (אות צ) דמלא יהיה אסון הוא פטור בעיקר החיוב ולכן גם בשוגגים פטור משא"כ כדי רשעתו בעי' שלא יעשו בפועל ב' רשעיות ולכן בשוגגים חייב. **ג- עוד הבאנו** לעיל (אות נא) דברי הגר"ח שיישב **קושית הרעק"א** על דברי התוס' שכתבו דלא מסתבר שעדין זוממים שזממו מיתה ומלקות לא יתחייבו בשניהם והקשה הרעק"א דמבואר בגמ' בעדים זוממין שזממו מיתה וכתובה שאינם חייבים בשניהם, ותי' הגר"ח דבממון ומלקות שפיר כתבו התוס' כנ"ל כיון שוהא דין בעונש הבי"ד אבל ממון ומיתה הוא דין שא"א להתחייב שניהם מעיקר החיוב דלא יתכן שאדם המחויב מיתה יתחייב מלקות וא"כ ה"ה לעדים שזממו מיתה וממון. **ד- כתב בבית יעקב** (לעיל ל"ג ע"א בתוד"ה אלא) **ובאחיעזר** (סימן כ"א בהגה"ה) דמאי דאיתא בגמ' דמיתה לזה ותשלומין לזה חייב היינו דוקא במיתה וממון דנלמד מלא יהיה אסון אבל מיתה ומלקות שנלמד מכדי רשעתו פטור גם במיתה לזה ומלקות לזה. **וביאור הדבר** דבכדי רשעתו שהוא דין על בי"ד אין מקום לחלק בין מיתה לזה ותשלומין לזה דסו"ס בי"ד אינם יכולים לחייבו ב' רשעיות משא"כ גבי לא יהיה אסון שהוא פטור בעיקר החיוב א"כ כל היכא שיש ב' תובעים אינו נפטר **ועל דרך זה כתב הרעק"א** (להלן ל"ח) דבכדי רשעתו איכא פטור גם על ב' מעשים משא"כ גבי לא יהיה אסון צריך לימוד מיוחד על ב' מעשים. עי"ש. **[הנה** בענין הנ"ל מבואר דבמיתה וממון לא יכול להפטר מטעם ב' רשעיות ובעי' דוקא לדין לא יהיה אסון, וצ"ב, ובאמת לכאו' הוא מחלוקת ראשונים דפשטות הגמ' במכות י"ג ע"ב וברש"י שם דגם מיתה ומלקות ניתן ללמוד מכדי רשעתו, אמנם בריטב"א שם דלמסקנה א"א ללמוד מיתה וממון מכדי רשעתו. עי"ש] **ה- במאירי בפסחים** (כ"ט ד"ה מאחר שפסקנו) כתב דעל נהנה מהקדש במזיד אין קלב"מ בכדי מה שנהנה, ודבריו צ"ב דהא בגמ' לעיל ל' ע"ב מבואר שיש קלב"מ על חיוב נהנה [וגדר הדברים נתבאר לעיל במקומו] **וביאר הגרש"ר** (מכות עמ' רי"ז) דהמאירי מיירי בדין כדי רשעתו ובזה אין פטור של נהנה מאחר שאי"ז "עונש" ו"רשעה" משא"כ לא יהיה אסון דהוא פטור בעיקר המחייב ממון ובזה איכא פטור גם בנהנה. עי"ש. **ו- ביסוד הרעק"א** דקלב"מ הוי כאילו עשאו אחר, עיין לעיל אות מ"ג שנתבאר דכ"ז שייף בפטור דלא יהיה אסון אבל בפטור של כדי רשעתו לא שייך לכאו לומר כיסוד זה כיון שהוא רק דין בבי"ד כמבואר. [אכן ברעק"א גופא מוכח לא כן מאחר שאמר ד"ז גם על מלקות וממון שנלמד מכדי רשעתו].

**קטו) "וחדא במיתה ומלקות" ובתוס'** כתבו דלרבנן מיתה ומלקות ילפי' מכדי רשעתו, **והקשה הרעק"א** מ"ט לא ניחא להו לתוס' לומר שלרבנן לומדים מיתה ומלקות ממיתה וממון ולית להו הסברא של מיתה אריכתא. **ותי'** דא"כ יקשה מ"ט לרבי יוחנן חייבי מיתות שוגגים אינם פטורים ממלקות הרי דמי לחייבי מיתה וממון שפטורים גם בשוגגים, וע"כ שנלמד מכדי רשעתו. עי"ש. **והנה בתוס' בחולין** (פ"א ע"ב) כתבו דבאמת חייבי מיתות שוגגין שפטורים ממלקות לדעת ר"ל הוא משום שילפי' מלקות מיתה ממיתה וממון, [וא"כ י"ל שמיתה מלקות גם במזידין נלמד ממיתה וממון] ולפ"ז תקשי קושית הרעק"א הנ"ל. אכן התוס' התם מיירי בדעת ר"ל ולשיטתו מאחר שם מלקות וממון פטורים בשוגגים ע"כ שאין לו את הסברא לחלק בין כדי רשעתו ללא יהיה אסון לענין שוגגים אבל בדעת ר"י שס"ל דמלקות וממון אינם פטורים בשוגגים א"כ במיתה ומלקות ע"כ שנלמד מכדי רשעתו וחלוק יסוד פטורם כמבואר. [ועיין **בפנ"י** (לעיל ל"ה ע"א הו"ד בהערה צ') משכ"ב בדעת התוס']. **ועיין ברשב"א** דכתב ז"ל "אבל לרבנן מסתברא דמיתה ומלקות לא צריך קרא דהשתא מלקות וממון לא מחייב מלקות ומיתה לא כ"ש, ואי משום דחמיר איסוריה הא אשמעינן מיתה וממון דאע"ג דחמיר איסוריה לא מיחייב תרתי." והיינו דס"ל שילפי' מלקות ומיתה ממלקות וממון. עי"ש.

**קטז) "אבל מיתה ומלקות דאידי ואידי בגופיה אימא מיתה אריכתא היא ונעביד ביה." ויל"ע** האם סברת הגמ' הנ"ל היא רק בחייבי מיתות מזידין [היינו בגוונא דעבדי' החומרא] או"ד דגם בחייבי מיתות שוגגים איתא לסברא זו. **והנה ברש"י בחולין** פ"א: ביאר סברת הגמ' לדעת ר"ל שא"א ללמוד חייבי מיתה ומממון מחייבי מיתה ומלקות "**בהא קאמר ריש לקיש** דפטור ממלקות הואיל ויש בשחיטה זו צד מיתה פקע ליה תורתמלקות מיניה דתרתי בגופא לא רמו עליה הילכך אפילו לא אתרו ביה למיתה ליכא מלקות אבל חייבי מיתות שוגגין ודבר אחר כגון ממון דחדא בגופא וחדא בממונא אימא תרוייהו רמו עליה ומיהו היכא דמיקטיל לא משלם משום דקם ליה בדרבה מיניה אבל היכא דלא מיקטיל משלם." עכ"ל. **והקשו תוס'** שם לשיטתו דהא בגמ' בסוגיין מבואר דאיכא צריכותא הפוכה דעדיף לפטור ממון ומיתה משום דגבי מלקות ומיתה י"ל דהיא מיתה אריכתא. עי"ש. **והנה** התם מיירי בחייבי מיתות שוגגים וא"כ י"ל בדעת רש"י שכל הסברא שמלקות ומיתה הוי מיתה אריכתא זה רק במזידין, ובאמת יעו"ש **בתוס' הרא"ש** שהקשה כקושית התוס' על רש"י וכתב בסו"ד דשמא יש לחלק בין שוגגין למזידין עי"ש והביאור כנ"ל. [**ובשיטת התוס'** י"ל דמסברא לא יתכן שחייבי מיתות מזידין לא יפטרו ממלקות משום דהוי מיתה אריכתא וחייבי מיתות שוגגין יפטרו ממלקות, והביאור הוא דעיקר הפטור גם בחייבי מיתות שוגגים הוא משום דהוי כאילו עבדי' החומרא וא"כ שפיר שייך מיתה אריכתא. וקצרתי ועיין].