‏‏ מא,א            ז
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**מתני' היבמה וכו'** האם היבמה לא תתייבם ולא תחלוץ הוא משום הבחנה כמו שאר כל הנשים או שהוא תקנה מיוחדת ביבמה.

**חליצת מעוברת לר"ל.** האם לא מהני חליצת מעוברת לר"ל משום שבן אין לו עין עליו קאי גם על חליצה או משום כל שאי"ע לייבום אי"ע לחליצה. עי' בתוד"ה קרא ובתורא"ש. וברא"ש ריש מכילתין סי' ב'. ובדברי הרמב"ן. וע"ע בחזו"א סי' קכ.

**כל שאי"ע לייבום אי"ע לחליצה.** עי' רש"י ותוס' ריש פרקין האם מהני החליצה בדיעבד. ועי' בשו"ע ובהגה' הגר"א לעיל לה: ובשו"ע קסד סק"ב וסק"ה. והא דנחשב כל שאי"ע לייבום עי' בקובה"ע סי' ה' וסי' לח.

**עמד בדין וברח.** נחלקו הרש"י עם התוס' והרא"ש ושא"ר עם ה"ה חלה. ועי' ברמב"ן. עוד כתבו התוס' דדוקא בנתרצה ליבם, [ואולי לרש"י שהוא מטעם קנס פליג ע"ז] ועוד כתבו התוס' שאין מעש"י שלו. ועי' ברא"ש. ובאו"ש פ"י מאישות הי"ט. ובקוב"ש כתובת אות קפב.

**שבוע הבא מתחילים מג: מתני' ארבעה אחין וכו'.**

**מתני' היבמה לא תחלוץ ולא תתיבם** עד שיש לה שלשה חדשים. והנה בתוס' לעיל לז. ד"ה רוב הקשו איך מהני ג"ח להבחנה הרי יש לחוש שלא נקלט הזרע עד ג' ימים ולא יוכר העובר עד ג"ח וג"י שהם צ"ג ימים. ותירצו דהעובר מהראשון ודאי יהיה ניכר קודם שיתחיל זמן הכרת העובר מהשני, ולעולם לא יבא הולד לידי ספק מן הראשון ספק מן השני.

הובא לעיל קושית גדולי האחרונים הנוב"י בתשו' קמא סי' סט והרע"א כאן ובישרש יעקב וקרן אורה לעיל שכל דברי התוס' מהני על דין הבחנה לחוד, אבל ביבמה דכשבא עליה היבם לאחר ג"ח עדיין איכא צד שהיא מעוברת ואיכא אסור אשת אח.

והנוב"י חידש מכח זה דיבמה שבשעת מיתה לא היתה מעוברת ונקלט בה הזרע לאחר מיתה חל עליה מצות יבו"ח בשעת מיתה ותו לא פקע. דקרינן בה ובן אין לו בשעת מיתה. וזהו חידוש עצום והנוב"י עצמו הסיק שם ולא מפני שאנו מדמין נעשה מעשה עיי"ש.

והרע"א וישרש יעקב ועוד תירצו דרוב פעמים נקלט הזרע ביום הראשון ולענין איסור אשת אח אזלינן בתר רובא להקל, ורק בהבחנה שאין הולכים אחר הרוב כמבואר בתוס' שם הוצרכו התוס' לתירוצם. והנוב"י בעצמו הרגיש בתשו' זו עיי"ש בסוף התשובה.

**ר"י אומר הארוסות וכו' חוץ מן הארוסה שביהודה.** בפשטות לשון המשנה משמע שר"י אוסר ארוסה ביהודה להנשא, שמא בא עליה הארוס כשהיתה ארוסה, אבל הנשואה מותרת ליארס, דלא חיישינן שמא יבא עליה, וצ"ע הסברא, והערל"נ הסתפק בזה והביא מהתוס' יו"ט והראב"ן שגם נשואה אסורה להתארס ביהודה, ודייק התוס' יו"ט כן מלשון רש"י סוף ד"ה חוץ שכתב הלכך חיישינן דילמא בעיל, בלשון עתיד ולא בלשון עבר, ומשמע שחוששים מכאן ולהבא, ולפי"ז מסתבר שה"ה נשואה ביהודה שלא תתארס, [אלא אי נימא דהוה ספק ספיקא ומותר, ובאור לציון יבמות נסתפק בזה].

**מא:**

**תקנת הבחנה ג"ח ביבמה**

בשלמא לא תתיבם וכו' נמצא פגע באיסור אש"א. לכאו' נראה דהדין דהיבמה לא תתיבם עד ג"ח אי"ז מטעם דיני הבחנה המבואר במתני' בשאר נשים, אלא אפי' בלא דיני הבחנה נמי איכא דין ג"ח ביבמה. וכן משמע בגמ' 'בשלמא לא תתייבם שמא יהא הולד בן קיימא ונמצא פגע באיסור אש"א', הרי מבואר דאף בלא דיני הבחנה אסורה מחשש איסור. וכן מבואר בסמוך שקטנה דלאו בת עיבור נמי צריכה להמתין ג"ח, וביארו בתוס' בע"ב ד"ה הא דאף דאיכא מ"ד דקטנה אינה צריכה להמתין ג"ח משום הבחנה, מ"מ גבי יבמה מודה שגזרו שצריכה להמתין. והביאור בזה י"ל דמשום שיש חשש דילמא פגע באיסור, לכך הפקיעו חכמים מהיבמה דיני יבו"ח כל ג"ח, ולכך אפי' קטנה ואפי' ארוסה וכדו' נמי בכלל התקנה, ולא בגלל לא פלוג. [ולכאו' כ"ז שייך רק אי נימא דמדרבנן לא מהני היבו"ח אפי' בדיעבד. ועי' לקמן].

ולפי"ז עולה דר"י ור' יוסי נחלקו רק לענין שאר נשים ובדיני הבחנה שארוסה מותרת להינשא, אבל ביבמה מודו שלא תנשאה כמו שבקטנה לא פליגי. וכן מבואר בראשנים שהק' אמאי פשיטא ליה לגמ' שגזרו גם על קטנה אליבא דר"י, הרי לר"י לא גזרינן בשאר נשים אטו נשואה, אלא ע"כ שלענין יבמה כו"ע מדו. עי' רמב"ן בתירוץ הב'. אבל ברמב"ן בתירוץ הא' וכ"ה בריטב"א כתבו דסוגיין באה לבאר את הסתם משנה דאזלא כר"מ שכל הנשים אסורות, ולפי"ז לכאו' לר' יהודה ור' יוסי ליכא לטעם דכל שאינה עולה ליבום, דכל האיסור הוא רק כשיש חשש מעוברת. [אבל עי' רמב"ן שם שגם לר"י כשהאשה ראויה להתעבר הוי גזרה גמורה גם על הצד שאינה מעוברת בפועל, עיי"ש].

והא דלא הוי ספק דאורייתא, לכאו' צ"ל דכל החשש דילמא יש לה בן הוא חשש מדרבנן דמהכי"ת לחשוש שיש לה בנים. אך יל"ע לדעת התורא"ש לעיל לז. בד"ה וזו שכ' דהיכא דליכא ריעותא אמרינן חזקה דרוב נשים מתעברות וילדות, א"כ מ"ט לא תאסר מדאורייתא מחמת ספק בן.

**מצריכה כרוז לכהונה** מל' הגמ' משמע שהחשש שמא תאסר האשה בחנם, אך בגמ' לעיל לו. מבואר שהחשש הוא שיאמרו קשרי חלוצה לכהן, וברשב"א וריטב"א בסוגיין כתבו את הטעם שמא יאמרו קשרי חלוצה לכהן ומשמע שלא גרסו בגמ' כגירסא שלפנינו, מ"מ לשתי הגירסאות פשוט שהאשה מותרת לכהונה כמבואר במשנה ריש החולץ בזמן שהולד של קיימא לא פסלה מן הכהונה ואפ' שבזמן החליצה לא הוכר העובר ולא ידעו שהחליצה מסופקת עי' רמב"ן וריטב"א לעיל במשנה. אמנם לדעת הרמב"ן רשב"א וריטב"א צריך שיכריזו עליה ועד שלא הכריזו אסורה (דיאמרו קשרי חלוצה לכהן) ולדעת המאירי שם וכן משמע בתוס' חד מקמאי לו. מותר בכל ענין.

**משום מזוני.** עי' רש"י ד"ה משום מזוני שפי' שכיון שתוך ג"ח אית לה מזונות, אי חלצה לית לה מזוני, ואיהי לא מצי מינסבא עד לאחר ג' ומפסיד לה. דבריו צ"ב מדוע ע"י חליצה לית לה מזוני, הרי גם אחרי חליצה היא אסורה לשוק משום שהוא תוך ג"ח למיתת הבעל, ומה שמהני חליצתו הוא כדי לפטרה מיבו"ח לאחר הג"ח, נמצא שבתוך הג"ח אסורה להינשא מחמת בעלה המת, ולהדיא תניא התם דאם היא אסורה מחת בעלה אית ליה מזוני, משום שהוא בכלל כל ימי מיגר ארמלותיך, ומה איכפת לן שחלץ לה. ועי' במאירי. וע"ע בשיעורי הגרש"ר זצ"ל.

**קרא עליו וכו' כל שאינה עולה לייבום אי"ע לחליצה.** פרש"י כדאמרן לעיל דילמא פגע באיסור אש"א, ולכאו' קשה הרי השתא קאי בארוסה, ומדוע אינה עולה ליבום ואיזה חשש יש דילמא פגע באיסור אש"א. ופי' הרשב"א 'כלומר כולה מתני' משום כל שאי"ע ליבום וכו' הלכך נשואה דאי"ע ליבום דילמא פגע באיסור אש"א, וכו' וארוסה נמי גזירה אטו נשואה', היינו דעיקר תי' הגמ' דאי"ע ליבום קאי אנשואה, וגזרו ארוסה אטו נשואה. ולכאו' קשה דאי בעינן למימר גזרו ארוסה אטו נשואה, א"כ נימא שהוא משום מזוני וגזרו ארוסה אטו נשואה כמו לר"ל, וביארו התוס' דלר"י לא אמרינן גזירה. וצ"ל דכל דברי התוס' הוא רק אם הוא משום כרוז, דבזה ל"ש לומר גזרו על ארוסה, אבל אם נשואה הוא חשש איסור גזרינן.

**בטעמא דלא מהני חליצת מעוברת לר"ל**

אלא משום רב יוסי דתניא וכו' דכל שאי"ע לייבום אי"ע לחליצה. והק' בתוס' ד"ה קרא על ר"ל, מדוע צריך קרא דבן אין לו עין עליו הרי אי"ע לייבום. ותי' 'דלר"ל נמי אינה חולצת תוך ג' משום דאי"ע ליבום'. ומשמע מדבריהם דרק בתוך ג"ח הוא משום טעמו של ר"י, אבל לאחר ג"ח הוא מדרשא דבין אין לו עין עליו. וכן ביאר להדיא ברמב"ן כאן דלר"ל כשהיא מעוברת לא מהני חליצתה אפי' אם בסוף תפיל ונמצאת שהיתה זקוקה משעה ראשונה, מ"מ אותה חליצה לא מהני משום שמבין אין לו עין עליו דרשינן שמעוברת לאו בת יבו"ח היא, אבל במקום שנתברר שכלל לא היתה מעוברת י"ל דגם לר"ל חליצתה כשרה, וע"ז איכא דינא דר"י דלא מהני משום דכל שאי"ע ליבום. וכן ביאר בחזו"א סי' קכ בדעת התוס'. וכן מפורש דעת התוס' לעיל לה: סוד"ה ור"ל.

אך בתורא"ש הוסיף על דבריהם וכתב דעיקר דרשא דבן אין לו עין עליו קאי על יבום ולא על חליצה, והא דאינה חולצת הוא לפי שאי"ע ליבום. וצ"ב בטעם הדבר לחלק בין יבום לחליצה. [ועי' ברש"י בריש הסוגיא ד"ה לימא תיהוי תיובתא דר"י ומשום הכי לא תחלוץ שמא תפיל ותנשא בחליצה זו, וחליצת מעוברת לאו שמה חליצה, הרי שפי' טעמו דר"ל שלא מהני חליצת מעוברת, אלא שאפשר דאי"ז אלא בהו"א אבל למסקנא הוי מטעם כאי"ע ליבום]. וכן כתב להדיא ברא"ש בריש מסכתין סי' ב' דלר"ל קרא דבן אין לו קאי על יבום שיש בו צד איסור אש"א, אבל הא דאינה חולצת הוא מטעם כל שאי"ע ליבום.

וברשב"א כתב דר"ל אי"צ לטעמו של ר"י אפי' בתוך ג', משום דאינה חולצת גזירה שמא תמצא מעוברת ותפיל, ויבאו לסמוך על חליצה זו שנעשתה בעודה מעוברת.

וכתב שם בחזו"א דנפק"מ הוא במקום דתבוא לידי עיגון, שרש"י כתב בד"ה הרי דבאופן דמעגנא לא ממתינם וחולצת, וכתב דכ"ז הוא רק אם הטעם מצד כל שאי"ע, אבל אם הוא שמא תמצא מעוברת ותפיל ותסמוך ע"ז אף במקום חשש עיגון לא הקילו בזה.

**בעיקר דין חליצה תוך ג"ח.**

נחלקו הראשנים האם עבר וחלץ מהני. דעת רש"י כאן דמהני החליצה דיעבד, אלא דלכתחילה כיון שיכול להמתין שימתין. וכן דעת התוס' ישנים וכ"ה ברשב"א וריטב"א דהחליצה כשרה בדיעבד, וכן נקטו התוס' לעיל לה: בד"ה ונמצאת בתירוץ השני, והוכיחו כן מהברייתא דלקמן יבמה שלחצו לה אחים בתוך ג' צריכה להמתין ג"ח ומשמע שא"צ עוד חליצה, [וצ"ב לאידך תי' התוס' שצריך עוד חליצה] וכן פסק המחבר בשו"ע סי' קס"ד ס"א.

אך ברמ"א נחלק עליו וכתב כדעת התוס' שם בתי' הא' דחליצתה פסולה מדרבנן, וכן מבואר בירושלמי ריש החולץ דחלצה בתוך ג"ח צריכה לחזור ולחלוץ לאחר ג"ח, ועי' הגהות הגר"א לעיל לה: דהוא מדין כשאי"ע לייבום, [היינו דפשיטא דאם בעל ל"ק מדרבנן] ובביאורו סי' קס"ד סק"ה שהוכיח שהבבלי חולק גם על ראיית הירושלמי מחליצת קטנה עיי"ש.

ובביאור הגר"א משמע שגם הביאה פסולה מדרבנן. ובבית מאיר תמה בזה טובא מהיכ"ת שיהא חמור יותר מחי"ל דאי בעלו קנו, וה"נ ביעבד אם בעלו קנו אף מדרבנן. והניח בקו' מ"ט חליצה לא מועילה, הרי מקרי עולה ליבום. ועי' בישועת יעקב שם דכיון דתוך ג"ח איכא חשש מעוברת הפקיעו חכמים מצות בו"ח לגמרי, ולכך לא קנה אפי' מדרבנן, ולא מהני אפי' בדיעבד, וכמש"כ לעיל.

ובפשטות אין הבדל בנידון זה בין ר' יוחנן לר"ל, דתוך ג"ח הוא משום תקנת חכמים וכמו שכתבו התוס' לעיל לה: וריש לו. שגם לר"י איכא דינא דהיבמה לא תחלוץ בתוך ג"ח וכן הוכיח מהר"ם שם. וצ"ע בביאור הגר"א שם סק"ה שביאר דעת התוס' בתי' הא' כתב משום דקיי"ל כר"ל דחליצת מעוברת לא שמה חליצה. ומשמע מדבריו דגדר האיסור בג"ח הוא דדיינן לה כמעוברת עד שיתברר שאיננה. ולכן לר' יוחנן חליצתה חליצה משום שגם במעוברת מהני חליצה, אבל לר"ל כיון דמרבנן חשבינן לה כמעוברת אינה חליצה. ולפי"ז אין ראיה מהראשונים בסוגיין שכל דבריהם דבדיעבד הוי חליצה איירי לפי ר' יוחנן עי' רשב"א וריטב"א, וצ"ע.

ומ"מ מבואר ברש"י ותוס' ד"ה הספיקות וכ"ה בשא"ר דבמקום שאין עתידה להיות מותרת ביבום, אין מעגנים אותה ומותרת לחלוץ לכתחילה, כמש"כ רש"י ותוס' בסוגיין מאחות חלוצתו ואחות זקוקתו שנפלו לפניו דחולצות ולא מתייבמות, ולרש"י הדבר מבואר דכל איסור החליצה הוא לכתחילה בלבד, ולתוס' אה"נ דהוי חליצה פסולה כמבואר בריש ד' אחין, מ"מ הקילו רבנן משום עיגונא כיון שמדאורייתא יש כאן חליצה.

**ובגדר כל שאינה עולה ליבום דסוגיין.**

צ"ע בשלמא ביבמה שהיא ערוה, ניחא דכיון דליכא לזיקת יבום אי"ע לחליצה, אבל הכא הרי זיקת היבמה ליבום שלימה ורק איסור וחשש בעלמא מעכב את היבום, ואינו חשיב כל שאי"ע ליבום. ועוד צ"ע דבגמ' כ. מבואר להדיא שרק בחייבי כריתות דלא תפסי בהו קידושין אמרינן כל שאינה עולה ליבום, אבל בחייבי ל"ת ועשה (אפ' שאם בעלו לא קנו והביאה פסולה מדאורייתא) וכ"ש חייבי לאוין עולה לחליצה ולמה כאן באיסור דרבנן דג"ח אינה עולה. ולא מבעיא דלעת הראשנים שבדיעבד הביאה והחליצה כשרים. אלא אפי' לדעת הירושלמי והתוס' דביאה בתוך ג"ח הוי ביאה פסולה, במה גרע מביאת חייבי ל"ת ועשה.

ולכאו' לפי מש"כ לעיל בדעת הירושלמי ובתי' קמא דתוס' שמדרבנן הפקיעו ממנה דין יבו"ח, לפי"ז היא חשובה כלאו בת יבו"ח והוי ככל כל שאינה עולה. אבל לתי' בתרא דתוס' ורש"י כאן דמהני בדיעבד קשה.

ובקובץ הערות סי' ה' וסי' לח הוכיח מכאן שיש ב' דיני כל שאינה עולה ליבום. א. כל שאין בנפילתה זיקה ליבום אין בה זיקה גם לחליצה, וע"ז דיברה הסוגיא כ. דכ"ז הוא רק ביבמה שיש בה זיקה גם לייבום וגם לחליצה, וקאמר יש לך יבמה אחרת שכל נפילת הוא רק לזיקת חילצה כמו חיי"ל. ב' גם ביבמה שיש בה זיקה ליבום, מ"מ אם א"א בפועל ליבמה חליצתה נמי פסולה, דבעינן שבשעת חליצתה תהיה ראויה ליבום, אמנם כ"ז הוא כשיש זיקה ליבום אלא דאינה יכולה להתיבם, אבל בחייבי לאוין ועשה אין בהם כלל דין יבום לכך לא גרע מה שאינה מתייבמת בפועל. [וכעין ביכורים שהיו ראוים לקריאה בשעת הפרשתן שאם עכשיו אי אפשר לקרוא (דעבר חג הסוכות) אי אפשר להביאן, אבל הפריש בשעה שאינה ראויה לקריאה מביא ואינו קורא]. ונמצא דאיכא דין נוסף של כל שאינו בכח יבום [שאינו חסרון בזיקה] אינו עולה לחליצה.

[ועי' בחי' הגרשש"ק סי' ב' שכתב כדברי הקוה"ע דרק חייב ל"ת ועשה דלית בהו זיקת יבום עולים לחליצה, ולפי"ז בדוקא נקטו הרש"י והתוס' בסוגיין כל הדוגמאות דחולצת ולא מתייבמת מחמת איסורים דרבנן, דבחייבי ל"ת ועשה לא שייך הך כללא. וצ"ע בחייבי לאוין דאסורים מדרבנן דתהיה חליצתן פסולה וכדעת הרמב"ם עי' סי' קע"ד ס"א וביאור הגר"א שם.]

ומצינו גם בדאורייתא כעי"ז כל שאי"ע ליבום בפועל אי"ע לחליצה, מדברי הרמב"ם שכ' בהל' מלכים שאשת מלך אינה חולצת משום שאינה עולה ליבום, [עי' רש"י סנהדרין יט:] ולכאו' ק' מ"ש מחייבי לאוין ועשה, ע"כ צ"ל דהכא כיון שיש לה זיקה מה"ת גם ליבום, ומ"מ אינה מתייבמת משו"ה א"ע לחליצה, והאריך בזה בעונג יו"ט שם. וכן במעוברת בריש פירקין אמרינן דאם אינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה, אף שאין חסרון בזיקת הנפילה ליבום. וע"כ דהוי משום שאינה עולה בפועל ליבום.

**רש"י ד"ה הרי קטנה.** כתב רש"י דאע"ג שאמרינן הכא כלל כל שאי"ע ליבום אי"ע לחליצה, היינו רק במקום שתהיא ראויה אח"כ, אבל באופן שא"א שתהיא ראויה כמו ספק אחות זקוקה וספק צרת ערוה, שפיר חולצת כיון שלא הפקיעו רבנן את החליצה. ובמהרש"א העיר דבספק צרת ערוה אינו אלא חסרון ידיעה ושיך בזה סברא דאם יבא אליהו, ולמה כתב רש"י שאינה יכולה להתברר. וע"ש ובקני ראם. והאריך בדבריו בשו"ת עונג יו"ט סי' קעז.

**עמד בדין וברח**. שי' רש"י דקנסינן ליה, וכתבו התוס' והרא"ש ובתוס' כתובת ב: וקז: בדעתו דדוקא ברח אבל חלה אין לה מזונות. אך דעת התוס' והרא"ש דברח וה"ה חלה לאחר שעמד בדין וברח חייב, דומיא דארוסה דריש כתובת שהגיע הזמן לשאת ולא נשא אפי' חלה אוכלת משלו, והתם הביאור הוא דמכיון שחל חיוב לישאנה, הרי היא כנשואה. וכן ביאר בקוב"ש כתובת קפב. והביאו ראיה מהירושלמי. וכן משמע מדברי הרמב"ן והרשב"א דהחיוב הוא מעיקר דין ארוסה שהגיע הזמן, ולא קנס מיוחד לגבי יבם. וכן הוא מפורש ברא"ש כאן סי' כה 'דכיון שסופו לייבם הרי היא כבר כאשתו וחייב במזונתיה' ועי' בקרבן נתנאל.

אלא שיש להעיר בזה מדברי התוס' בסוף דבריהם שכתבו שכיון שהחיוב הוא מטעם קנס לכך אין לו מעש"י, וצ"ל דכוונת התוס' דמשום קנס נידונית כנשואה לענין חיוב מזונות ולא לענין מעש"י. וצ"ע.

מ"מ נראה שיש עוד נפק"מ בין רש"י ושא"ר, דבתוס' וברא"ש ושא"ר מבואר דדוקא בנתרצה היבם לייבם, ואח"כ חלה או ברח, והוא לשי' דבעינן להחשיבה כנשואה וזה רק ברצה לייבם, אבל לרש"י לכאו' אפי' באינו רוצה לייבם שהרי תביעותו הוא או כנוס או פטור, וע"ז הקנס.

וכתבו התוס' דאין מעש"י שלו, והביאו ראיה מכתובת קז: והטעם בזה כתב הרא"ש דכיון דקיי"ל דרבנן תיקנו מעש"י שלו משום איבה, כל שאינה תחת בעלה ליכא למיחש לאיבה. [ולגבי ארוסה שהגיע זמן לשאת ולא נשא שאוכלת משלו דן האו"ש בפ"י מאישות הי"ט האם המעש"י שלו, ותלה זאת האם הוא משום קנס או משום שחשובה כנשואה. וכתב דמדברי הרא"ש הנ"ל דכל שאין איבה ליכא מעש"י שלו, ה"ה ארוסה נמי ליכא מעש"י שלו. ובדבר זה נחלקו הראשנים. ועי' בשטמ"ק כתובת קז: ד"ה ואי בשם הרא"ה שאין מעש"י שלו, כמו ביבמה שאין מעש"י שלו. אך בשטמ"ק כתובת נז. הביא בשם הריטב"א דמשהגיע הזמן לישא ולא נשא מעש"י ומציאתה שלו]. והביאו הטור בסי' קס להל'. והקשה הב"י הא אלמנה הניזונית מן היתומים מעשה ידיה שלהם, כמבואר בכתובת צה: אפי' שליכא איבה. ועוד מ"ש תוך ג"ח דכתב הרא"ש בתשובה כלל נ' (ז) דמעשה ידיה של יבם. וביאר בדרישה שם סק"ז דביתומים שהחיוב במזונות הוא מחמת חיוב אביהם המת, משו"ה אמרו שישאר גם הדין דמעש"י שלהם, וכן בתוך ג"ח כיון שהחיוב הוא מחמת המת, א"כ כיון שבחיי המת המעש"י שלו, נשאר דין זה גם לאחר מיתה אפי' דליכא איבה. אבל לאחר ג"ח שליכא חיוב מחמת הבעל אלא החיוב הוא מחמת היבם, הוי חיוב חדש, ולכך אין מעש"י שלו כל שאין איבה.

[אך עדין לי"ע באלמנה מ"ש ממיצאתה דהוי לעצמה כמבואר בכתובת צו. כיון דליכא איבה. ויש לחלק בזה].

ועי' באו"ש שם שחלוק ביסודו החיוב מזונות בנשואה מחיוב מזונות בארוסה שהגיע הזמן וכן בשומרת יבם. דבנשואה החיוב לזון אותה חל בשעת נשואין לכל זמן הנשואין. אבל כשהחיוב הוא מחמת קנס כשומרת יבם, וכן באורסה שהחיוב הוא מחמת שלא כנסה, אינו חיוב מעכשיו כל כל זמן שלא יכנוס או ייבם, אלא הגדר הוא שהחיוב חל בכל שעה ושעה שלא כונס אותה. ונפק"מ אם ידיר אותה הנאה ממנו, דבנשואה אינו יכול כיון שהוא משועבד לה בכל שעה, אבל כאן שהחיוב מתחדש בכל שעה לא חשוב כקונם על שעבוד.

ולדבריו צ"ב הרי כתבו התוס' והרא"ש דבחלה נמי חייב במזונתיה, והרי חלה הוא אנוס ועתא ליכא סיבה לחיובו. מוכח שהחיוב חל מיד בהגעת זמן על כל הזמן שלא כנס.

**והילכתא לית לה משמיא קנסוה.** ועי' בתוס' חד מקמאי מ: דמ"מ בתוך ג"ח אית לה מזוני מהבעל.

**מב.**

**תוד"ה לאחר**. אומר ר"ת דוקא חלץ וכו', אבל אם מת היבם וכו' אבל לענין גזירה וכו' איכא למימר יבמתו קרבה לביאה טפי. ביאר בתרומת הדשן סי' רכד שאין כוונת התוס' שחיישינן שמא באמת בא עליה, אלא דלענין גזירה של ארוסה אטו נשואה, יש סברא יותר למיגזר שומרת יבם אטו נשואה, יותר מארוסה אטו נשואה, דשומרת יבם יכול לבוא עליה וליבם בע"כ. [ובישרש יעקב כאן הביאו] ולפי"ז כל דברי התוס' הוא רק מצד הגזירה שומרת יבם עדיפא על ארוסה. ונפסק כן בשו"ע קס"ד ס"א שאם מת יבם א' מותרת לאחיו בלא המתנת ג"ח דקרובה לאח החי כמו למת, ולכא' גדר הדבר הוא שאינה כארוסה של יבם אחד כלפי היבם השני והכל לפי הסברא הנ"ל שגם לר"ת אין חוששים לביאה בפועל. ועי' בב"ש שם סק"ג.

**אמר ר"נ אמר שמואל** משום דאמר קרא להיות לך ולזרעך אחריך וגו'. רבא אמר גזירה שמא ישא וכו'. כתבו התוס' דדרשא להיות לך וגו' לקמן דרשינן ליה דרשא אחרת. [ועי' במצפה איתן אם הוא קאי גם למסקנא], ומשמע מדבריהם דלא הוי דרשא גמורה אלא אסמכתא בעלמא. ולכו"ע מדרבנן הוא. וכן נקט בבי"ש סי' יג סק"א דדין הבחנה הוא מדרבנן. אך בפתחי תשובה סי יג הביא משו' הרדב"ז שדקדק בדעת הרמב"ם פי"א מגירושין ה"כ שדין הבחנה הוא מה"ת. וע"ע בנוב"י אבה"ע סי' יג.

ועי' ברש"י שהביא ע"ז גמ' בנדרים גבי בני ערבוביא, ומזה דקדק בערל"נ דס"ל שהוא מה"ת.

**תוד"ה לזרעך לקמן וכו'** דאזהר ליה רחמנא לאברהם וכו'. מבואר דאף דבאומות הלך אחר הזכר, מ"מ לגבי אברהם היה דינא דישראל הבא על העכו"ם הולד כמותה, ואף שלא היה לו קדושת ישראל. מ"מ דין יחס אינו תלוי בקדושת ישראל, אלא בשם ישראל. [ועי' מצפה איתן]. ועי' ברמב"ן עה"ת ויקרא כד י' בעינן מגדף שהביא בשם הת"כ דדריש בתוך בני ישראל שהמגדף היה גר, והק' הרמב"ן כיון דאמו מישראל מדוע הוצרך להתגיר הא קיי"ל גוי הבא על בת ישראל הולד כמותה, ותי' בשם הצרפתים שקודם מתן תורה היה דינם ככל האומות שהולד הולך אחר הזכר. וע"ש ברמב"ן שתי' באופ"א. ולכאו' מדדרשינן ולזרעך וגו' הרי דהולד כמותה.

**גר וגיורת וכו' מה להבחין איכא.** עי' באבנ"מ סי' יג סק"ד דבעינן הבחנה האם הורתו בקדושה או לא לענין האם יכול למחות כשיגדיל, כמבואר בכתובת יא. דקטן שנתגיר ע"י בי"ד יכול למחות. ותי' דסוגין סברה כרבא לקמן עח דעובר ירך אמו ומשו"ה אינו יכול למחות. ועי' ברע"א כתובת שם ובחזו"א אבה"ע סי' ד' סק"ט.

**רש"י ד"ה ויפטור.** פי' רש"י שהחשש בגר וגיורת הוא שמא ייבם אשת אחיו מאמו, דשמא נזרע שלא בקדושה, וסתם עכו"ם זונה היא, ואיכא למימר שאינו בנו ממילא לא הוי אלא אשת אחיו מאמו. ובמהרש"א תמה בזה טובא למאי צריך רש"י לומר שכיון שהיא זונה אינו בנו אלא בנה, הרי אפי' הוא בנו מ"מ כיון שנזרע שלא בקדושה אפקריה לזרעיה מינה וליכא יבום מצד האב, וכמבואר לקמן צח: שהורתם שלא בקדושה ולדתם בקדושה אינם מיבמין וחולצין וחייבים משום אשת אח מהאם, הרי דבנזרע שלא בקדושה ליכא יבום מצד האב. ועי' בערל"נ ובנמוקי הגרי"ב.

**אלא סתם מעוברת למניקה קיימא**, יל"ע האם למסקנא ליכא לטעם דשמא יעשה עוברה סנדל או דחסה, ועי' ברמב"ם פי"א מגירושין הלכ"ה שהביא לטעם דדחסה, וצ"ע שהוא דלא כמסקנא הכא.

והנה נחלקו הר"ש ור"ת האם למסקנא קאי גם על גרושה. דעת הר"ש דבגרושה ליכא גזירה משום שלא משעבדא ליה להניק. וביותר כתב הריטב"א דכיון דאביו חי אזי יחוס עליו וימסמס לו בצים וחלב. אך ר"ת נחלק עליו וכתב דגם בגרושה שאינה משועבדת מ"מ לא תנשא. והביא ראיה מאלמנה שיכולה לומר איני ניזונית ואיני עושה ומ"מ לא תנשא. ולכאו' קשה שהרי מפורש בגמ' שאלמנה עצמה לולא הטעם שבושה לתבוע בבי"ד מזונות, הו"א שאינה משתעבדת משום שהחיוב על היורשים, וא"כ ה"ה גרושה כיון שאין עליה השעבוד אמאי לא תנשא. ועי' בנוב"י אבה"ע קמא סי' יד.

ואולי היה אפשר לומר דס"ל לר"ת דגם למסקנא איכא לטעמא דיעשה עוברה סנדל ודחסה, ולכך אין חילוק בין גרושה לאלמנה. וצ"ע. ועי' בשבות יעקב סי' צה.