פרק ח_
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ח

המקדיש את שדהו בשעה שאין היובל נוהג.

וברש"י ביאר דכשהיובל נוהג היה נפדה בנ' סלעים, ואפ"ל דכוונתו דגם אחרים היו פודים רק בנ' סלעים ולא יותר, וכמו שהוכיח השפ"א בדברי רש"י לעיל בדף י"ד ע"א, ולכן ל"ש לעשות כלל הכרזה. ולפ"ז יהיה מוכח דגם אחרים פודים רק בנ' סלעים ולא יותר.

אמנם עי' במנחת חינוך דכ' דבאמת אם הבעלים אינם רוצים לפדות, ובאים אחרים לפדות, בודאי דכל המרבה קודם, אבל הבעלים עצמם קודמים אפי' אם נותנים רק חמישים ולא יותר, משום דכך נתנה התורה שיעור הפדיון של הבעלים. ולפ"ז אפ"ל דכוונת רש"י דכיון דהבעלים נותן נ' והוא קודם, א"כ א"צ הכרזה דהוא קודם.

ועוד יש לבאר בכוונת רש"י דהנה בכל פעם שעושים הכרזה, בודאי דהענין הוא דיהיה רווחא דהקדש, והנה כשאין היובל נוהג ואין הבעלים נותנים כפי השיעור הקצוב דהיינו נ' סלעים, א"כ לכאורה אין הבעלים קודם, וא"כ כיון דאחרים יתנו פחות מהבעלים, לכן אומרים לבעלים לפתוח ראשון. אבל כשהיובל נוהג דהבעלים קודמים, ולכן גם אם נעשה הכרזה, הרי דההכרזה תהיה שלא יפחתו מה שהבעלים היו נותנים עם החומש, והיינו דההכרזה תתחיל מס"ב ומחצה, וא"כ כל עיקרה של ההכרזה היא שנרוויח טפי ממה שהבעלים נותנים, וא"כ לכאורה עדיף לן דלא נאמר לבעלים לפתוח ראשון, כיון דאז לא נוכל להמשיך בהכרזה והרויח להקדש, כיון דהרי הבעלים קודמים.

ולפ"ז יהיה מבואר דכשאין היובל נוהג אפילו דמצות גאולה באדון קודמת למכירה, מ"מ א"ל פתח ראשון, אבל עושים הכרזה ומי שיתן יותר יזכה בשדה, ומבואר דאפילו היכא היכא מצוה, מ"מ אין הבעלים קודמים. ואמנם זה צ"ע לחלק בין קדימת הבעלים כשהיובל נוהג לשאינו נוה\ג, דשהלא בגמ' מבואר דמצות הגאולה שייכא גם כשאין היובל נוהג, וא"כ מהיכי תיתי לחלק, ואמנם לפי המבואר בדברי המנ"ח דהסברא דהבעלים קודמים, אינו מחמת המצוה, אלא משום דכיון דקצבה התורה ליתן נ' סלעים, מסתברא דא"צ ליתן יותר, ולא עושים כלל הכרזה. וא"כ הך סברא הוא רק היכא דדין הבעלים ליתן נ' לעים, אבל כשהבעלים נותן כמו כולם, ואיכא דין הכרזה, בזה אין הבעלים קודמים. ולפ"ז יתכן דכוונת רש"י כנ"ל דבזמן שהיובל נוהג ל דבזמן שהיובל נוהג עושים הכרזה רק דעדיף לן לפתוח שלא בבעלים.

ואמנם זה אינו, דהנה יעוי' ברש"י דכ' דמצות גאולה באדון, היינו דגאולה קודמת למכירה, ובפשטות ר"ל דגאולה קודמת אפילו אם במכירה יהיה טפי רווחא דהקדש, וא"כ מבואר דגם כשאין היובל נוהג מ,מ הבעלים קודמים, ודלא כמש"נ. ואמנם די"ל דברי רש"י באו"א, דר"ל דהא דפותחים תחילה בבעלים, משום דמצוה קודם לפתוח בגאולה ורק אח"כ המכירה, דכך הוא הסדר המוטל על הבי"ד, אבל אה"נ דאם יהיה אחד שרוצה לקנות טפי ממה שהבעלים אומרים, הוא יהיה קודם. והנה אי נימא כן אכתי יהיה ק', חדא דאי אמרי' דהסדר הוא קודם גאולה ורק ח"כ מכירה, מסתברא דה"ה לענין קדימה דכיון דקודם מתעסקים בגאולה, א"כ אין לנו כלל צד של מכירה השתא, וגם אם הב' רוצה ליתן יותר, מ"מ כיון דהגאולה קודמת, ממילא מחוייבים לגאול קודם. ועוד דאם יש הלכה להתחיל בגאולה, א"כ א"א לומר מאי דאמרן לעיל דטפי יהיה רווחא דהקדש אם לא נפתח תחילה בבעלים, כיון דאדרבה מצות גאולה קודמת, א"כ צריך לפתוח תחילה בבעלים.

ואמנם אפ"ל בכוונת הרמב"ם כנ"ל, דבזמן שהיובל נוהג אין כופין אותו לפתוח תחילה, והיינו משום דבאמת מצות גאולה קודמת, ולכן אל לפתוח ראשון, אבל הא דכופין היינו כהגר"א משום דחומש דהוי רווחא דהקדש, וא"כ הכא באמת נכפהו לא נקבל יותר מס"ב ומחצה, כיון דהוא אינו מחוייב יותר מזה, אבל אם לא נכפהו והוא יעמוד במרדו ולא ירצה לתת, אז יכול להיות דאחר יוסיף טפי מס"ב מחצה, ויהיה רווחא דהקדש, ולהכי אין כופין בכה"ג.

עי' ברמב"ם דשיטתו דדינא דכופין הוא רק כשאין היובל נוהג, ועי"ש בראב"ד דפליג ע"ז, ומ"מ מתו"ד מבואר דהר"מ למד כן ממתני' דידן דקתני דזה דווקא בזמן שאין היובל נוהג. אבל להראב"ד דינא דמתני' איירי גם כשהיובל נוהג. ומ"מ העולה לכאורה לתרוייהו, דבאמת הדין דא"ל לפתוח ראשון שייך גם כשהיובל נוהג, וא"כ מבואר דאין הבעלים קודמים, ויתכן דבאמת הבעלים קודמים, ורק דא"ל לפתוח ראשון מצד דגאולה באדון קודמת, ובכל גוונא הרי איכא חומש, ויהיה רווחא דהקדש, אבל אם באמת הבעלים רוצים אז יתבטל ההכרזה, וזה קצת ק' בלי' דמתני'.

פתח אתה ראשון שהבעלים נותנים חומש.

ילה"ק מה הביאור בהך טעמא דא"ל לפתוח ראשון, דיעוי' בגמ' דביארה מתני' בב' דרכים אי קתני במתני' כופין או לא, והנה למאי דקתני במתני' כופין, אפ"ל דקתני דמחמת החומש איכא כפיה, ואמנם דגם זה ק' למה לא נכפהו בסוף, כיון דהרי בתחילה יתן פחות, ואילו בסוף אחרי שאחרים יוסיפו, אז נכפהו להוסיף על דבריהם, [דמסתמא בהכרזה כ"א צריך להוסיף על מה שאמר הקודם]. וצ"ל דבתחילה שאינו יודע כמה נותנים בשביל השדה יתן טפי, ומשא"כ לבסוף כשיראה שנותנין דבר מועט, אז גם הוא יוסיף רק דבר מועט. ואמנם דזה ק' כיון דהרי לפעמים הוי איפכא, דבסוף המחיר יותר גבוה מדמעיקרא.

ואי לא קתני דין כפיה, צ"ע למה הבעלים צריך לפתוח ראשון, דהא ממנ"פ אם ירצה לגאול, יכול לבוא ג"כ אח"כ ויוסיף חומש, ואם אינו רוצה אז גם בתחילה לא יפדה כלל. ואפ"ל דגם לתי' הב' האמירה היא תחילת הכפיה, דאח"כ נעשה עי"ז גברא דלא צאית, וא"כ החומש הוא סיבת הכפיה, וא"ש. וכל זה הוא רק אם הכפיה היא מחמת החומש, ועי' להלן מש"נ בזה.

ועוד יש לבאר דיעוי' במתני' דלקמן, דאם הבעלים אמרו בכ' ואחר אמר בכ"א, הבעלים צריכים ליתן כ"ו, ומשום דכיון שהבעלים נותנים חומש דזה כ"ה הם קודמים לאחר, ובעינן נמי דלא יפסיד ההקדש, ולכן צריך להוסיף שיהיה כ"א, ולפ"ז אפ"ל דלהכי הוא פותח ראשון כיון דאחרי שמוסיף השני לכ"א, מ"מ אכתי הוא מחויב ליתן כ"ו במקום כ"ה, והוי רווחא דהקדש. ואלא דזה ק' כיון דהרי אם היו פותחין באחר, והיה אומר כ"א, אזי היו כופין את הבעלים לומר כ"ב, ואז היה עם החומש כ"ז ומחצה, ואפילו אם האחר גם היה מתחיל בכ', מ"מ הבעלים היה צריך להוסיף עליהם וליתן כ"א, ועם החומש היה כ"ו ורביע, דזה טפי מהשתא דהוי כ"ו ותו לא. ואי נימא דהבעלים א"צ להוסיף ניחא, דבתחילה כשאומר כ' ומתחייב כ"ה עם החומש, אז גם כשהאחר אומר כ"א אכתי הוא מחוייב בכ"ו, אבל אם יבוא אח"כ ויראה דהאחר אומר כ"א, הוא יאמר דהוא נותן רק ט"ז, ועם החומש הוי כ"ב.

ועוי"ל לפמש"כ התוס' דהכפיה היה כדי שלא יהיה תקלה, ולכאורה הך טעמא הוי רק אם אחרים שיפדו, דאז שייך לכפותו משום תקלה, וא"כ ע"י שיפתח ראשון אז נוכל לכפותו, כיון דהשתא אכתי ליכא אחר שבא לפדות, ולכן אם הוא יפתח ראשון ונכפהו, יהיה רווחא דהקדש, כיון דהוא נותן חומש. אבל אח"כ כבר לא נוכל לכפותו, ואם הוא לא ירצה מעצמו, אז נפסיד החומש.

בגמ' מאי אומרין כופין.

שיטת הרמב"ם דהא דכופין היינו רק היכא דאין היובל נוהג, אבל כשהיובל נוהג, אומרין לבעלים לפתוח ראשון, אבל אין כופין אותו. ובפשיטות הביאור הוא, דהכפיה היא מחמת קיום המצוה דגאולה באדון, ולכן כל זה הוי רק כשאין היובל נוהג, ול"ש שתתחלק לכהנים, ולהכי מצות הגאולה היא העומדת לפנינו השתא, ומשא"כ כשהיובל נוהג.

ועוד אפ"ל דהר"מ ס"ל כדלעיל דבזמן שהיובל נוהג הרי דהבעלים קודמים לכל אדם, וממילא דההכרזה עדיפא שתהיה לכל אדם ולא לפתוח בבעלים, דעי"ז יהיה רווחא דהקדש טפי, ורק דמ"מ כיון דמצות גאולה קודמת להכי אומרין ולא כופין אותו.

ועוי"ל דשיטת הרמב"ם כהתוס' דהכפיה היא כדי שלא יהיה תקלה, וא"כ כל זה הוא היכא דהשדה תשאר לעולם ביד הקדש, אבל הכא כיון דהשדה תצא לכהנים, בזה לא חיישי' לתקלה. ומ"מ אומרין לו מחמת דצריך לפתוח קודם בגאולה.

בטעמא דכופין.

לתי' א' מבואר דבמתני' קתני דין כפיה, ולפ"ז מבואר לכאורה דהכפיה היא מחמת החומש והיינו רווחא דהקדש, דהרי זה הטעם דקתני במתני' על הא דא"ל לפתוח ראשון, דלתי' א' זה מתפרש דכופין אותו לפתוח ראשון. וכן נקט בהגהות הגר"א, וע"ע דכ' דלפ"ז מיושבת קו' התוס' למה דווקא הכא כופין, ועי"ש עוד דלפ"ז מיושבת קו' הגמ' למה נקט במתני' טעמא דחומש, איברא דיש לדקדק בזה איפכא, מדלא אמרה הגמ' כן, דע"כ דהגמ' ס"ל דחומש אינו טעם הכפיה, ואמנם הגר"א הכריח מהאי טעמא וכן מטעם אחר, דהגמ' אח"כ קאי לפי התי' הב' בסוגיין, דמתני' דידן קתני רק אומרין ולא כופין.

והנה להרמב"ם לכאורה דא"א לומר כן, דאי סיבת הכפיה היא מחמת חומש, א"כ גם כשהיובל נוהג נכפהו ומאי שנא. ואמנם לפי הביאור הב' בדברי הרמב"ם דהא דאין כופין כשהיובל נוהג, היינו משום דאז איכא רווחא טפי אם אחרים יפדו א"ש, דבאמת הר"מ ס"ל בעלמא דכופין מחמת החומש דזהו הרווחא דהקדש, אבל בנידון דהיובל נוהג, אז אדרבה הרווחא הוא דלא נכפה.

וע"ע בתוס' דנקט טעם אחר דכופין מדרבנן, כדי שלא יבוא לידי תקלה, וע"ד התוס' ילה"ק דבגמ' לא נזכר האי טעמא כלל. וע"ע בשפ"א דהק' דלכאורה תי' התוס' מספיק רק לבאר היכא דאין אחר שיפדה דאז כופין אותו לפדות בכדי דלא ליהוי תקלה, אבל במתני' הרי קתני דכופין אותו לפתוח ראשון, דמבואר דאפילו אי איכא אחרים נמי יכפהו. ועוד יש לבאר למה באמת הבעלים הוא המחוייב לפדות מחמת ה'תקלה', דהרי השתא זה כבר ברשות הקדש, וא"כ מה השייכות של הבעלים לחפץ הזה.

ונראה דיש לבאר דהנה באמת ס"ל להתוס' דעיקר טעמא דהבעלים פותחים ראשון, הוא משום דמצות הפדיון רמייא עלייהו טפי, והיינו מחמת ג' טעמי המבוארים בסוגיין, ומאחר דהפדיון רמייא עליה, להכי הוא המחוייב שלא יהיה תקלה, [ולא מחמת דאיהו אקדשיה]. ולפ"ז ל"ק למה במתני' קתני טעם אחר, דבמתני' קתני טעמא דפתח ראשון, וזהו המחייב שעליו רמייא דלא יהיה תקלה.

ויראה עוד לבאר הא דהבהעלים הם המחוייבים בפדיון, דאי נימא דהתוס' ס"ל דמחמת דמצות גאולה באדון, הבעלים קודמים לכולם, א"כ מחמת טעמא דתקלה הבעלים מחוייבים לפדות תחילה, דהרי אם הבעלים יפדו מעיקרא לא נצטרך לעשות הכרזה ס' יום, וממילא נמנע את התקלה, אבל אם הבעלים לא יפדו ונצטרך לעשות הכרזה, נצטרך להמתין ס' יום, וחיישי' דיהיה תקלה בימים הללו, ולכן כופין את הבעלים כיון דאם הוא פודה לא עבדי' הכרזה כלל. ולטעם זה מיושבת היטב קו' השפ"א, כיון דבאמת גם אם אחר יבוא לפדות, הבעלים יהיו מחוייבים לפדות, כיון דיהיה תקלה בס' ימי ההכרזה.

והנה לכאורה דהטעם דהתוס' שייך רק כשאין היובל נוהג, דאז מייתי לידי תקלה, אבל כשהיובל נוהג הרי גם אם לא יפדה סופה דמתחלקת לכהנים ביובל, וליכא תקלה, ולפ"ז אפ"ל דלהכי קתני במתני' בזמן שאין היובל, אמנם להראב"ד דס"ל דבאמת דינא דמתני' שייכא גם כשהיובל נוהג, מוכרח דס"ל דטעם הכפיה הוא אינו מחמת תקלה, וכן י"ל ברש"י דפי' במתני טעם אחר למה קתני בזמן שאין היובל. ובשיטת הרמב"ם י"ל דבאמת ס"ל כהתוס'.

ועוי"ל דברי התוס' באו"א, דעי' במוצל מאש דכ' ליישב קו' התוס', דהיכא דאיכא ב' אופנים בקיום המצוה אז א"א לכופו לעשות דבר אחד, כיון דיכול לומר דהוא רוצה לקיים המצוה באו"א, וכגון יבום וחליצה, ומשא"כ בסוגיין. וכ' במוצל מאש דהתוס' למדו דגם הכא הרי אחר יכול לפדות והוי נמי קיום המצוה באו"א, [וכבר העירו דהרי כשאחר פודה אי"ז קיום מצוה כלל, ודווקא כשהאדון פודה הוי חפצא דקיום מצוה], ולפ"ז כ' דתי' התוס' דאיכא תקלה, היינו דכיון שהבעלים יש לו זכות קדימה, ממילא הבי"ד יתעסק עמו ולא עם האחרים, ובינתיים יכול להיות תקלה, ואם היו האחרים פודים לא היה תקלה כיון דפודים מיד, ומשא"כ הבעלים דזה תלוי רק בו, וממילא דהפדיון יכול להתעכב, ולהכי כופין אותו שלא יעכב, וממילא דלא תהיה תקלה.

[ואמנם דיש להעיר לפמש"כ לעיל דאם הבעלים פודה, הרי דא"צ ס' ימי ההכרזה, ומשא"כ כשאחר יפדה, וא"כ למה חשבי' דאיכא תקלה טפי ע"י הבעלים, וצ"ל דכשאחר פודה הרי יש לדבר סוף לאחר ס' יום, ומשא"כ כשהבעלים פודה. וגם דיל"ד דאם הבעלים פודה מחמת טעמא דחביבה, וכן טעמא דחומש דהוי רווחא דהקדש, א"כ יתכן דאמרי' הכי רק בתחילת ימי ההכרזה, דבעינן שההקדש ירוויח טפי, אבל אי"ז בעצם זכות לבעלים יותר מימי ההכרזה].

והנה לפ"ז איכא ביאור חדש בהבנת דברי התוס', ומתיישב הא דהבעלים הם מחוייבים לפדות מחמת התקלה, ואי"ז מטעם דכיון דהבעלים אקדשוה, לכן הם מחוייבים בפדיונה, אלא טעמא הוא משום דהם הגורמים את התקלה וכמש"נ. ומבואר עוד משה"ק לעיל, דטעמא דהתוס' לא נזכר בגמ', דלהנ"ל מבואר היטב, דבגמ' נתבאר טעמא דהבעלים פותח ראשון, וכיון דאיכא ג' טעמים למה הפדיון מוטל השתא על הבעלים, וא"כ הבי"ד מתעסק עמהם דווקא, ומחמת זה נעשית תקלה, לכן מחמת זה כופין אותן דלא ליהוי תקלה.

ואמנם דהיה נראה לפ"ז דרק היכא דכבר נתעסקו עם הבעלים, ואמרו הבעלים דהם רוצים לפדותה, אז ממילא דכיון דהשתא הבי"ד צריכים להתעסק עם הבעלים, חיישי' דנפיק מינה חורבא, ולכן כופין אותם, אבל היכא דא"ל לבעלים לפתוח ראשון, ואכתי לא אמרו הבעלים את דעתם בענין, לכאורה דנראה דבכה"ג מהיכי תיתי לן לכופם, כיון דבכה"ג אין לבי"ד להתעסק עמהם, ואלא דהיה אפ"ל דגם היכא דהבעלים אכתי לא הסכימו לפדות, מ"מ על הבי"ד מוטל מצד עצמם להתעסק עם הבעלים תחילה, וזהו דינא ד'פתח ראשון', והיינו שמתעסקים עם הבעלים, עד שיראו שהבעלים אינם מוכנים לפדות כלל את השדה, וכיון דהכי דאיכא דינא דצריכים להתעסק עם הבעלים, והך דינא גורם תקלה, להכי נכלל בהך דינא דצריכים לכפות את הבעלים.

והנה לפ"ז מתיישבת קו' רבתי דהק' אדונינו אליהו נ"ע, דבגמ' אח"כ דאקשי' למה לא קתני במתני' טעמא דחביבה ליה, מוכרח דלא כהתי' הא' דבמתני' קתני כופין, דהרי אם כופין אותו ל"ש לומר דאיכא טעמא דמחמת חביבות יתן יותר, כיון דהשתא עסקי' היכא דכופין אותו. והנה לפ"ז יק' למה באמת פסק הרמב"ם כל"ק דכופין אותו מיד. וע"ע דלפ"ז כ' עוד הגר"א דבאמת לטעמא קמא דכופין מיד, מובן למה קתני במתני' חומש ולא שאר הטעמים, משום דהחומש הוא סיבת הכפיה, ומתיישבת קו' התוס' למה דכופין הכא ולא בשאר דוכתי, דהכא משום חומש רווחא דהקדש הוא דכופין.

ואמנם להנ"ל הרי דהתוס' אזלא לשיטתייהו שפיר, דלדידהו סיבת הכפיה היא מחמת התקלה של הבעלים, ולפ"ז עצם מאי דהפדיון מוטל על הבעלים מחמת הני ג' טעמי, וא"כ זה גורם תקלה, ולהכי כופין אותן, ונמצא דלפ"ז גם טעמא דחביבה ליה גורם דיכפו אותו, ולפ"ז קו' הגמ' דלכתוב במתני' טעמא דחביבה ליה, אזלא נמי לפי התי' הא' דקתני במתני' דכופין אותו. ומיושב דלפ"ז א"א לומר דהחומש הוא סיבת הכפיה.

ועוי"ל דכופין מחמת דין כפיה על המצות, דמכין אותו עד שתצא נפשו.

וע"ע בשפ"א דר"ל באו"א, דכופין אותו מחמת קיום נדרו, דהרי הנדר היה בכדי דליהוי רווחא דהקדש, ואמנם דליכא בזה בל יחל מאימת דמסר להקדש, אבל 'קיום' הנדר, הוא רק אם יהיה רווחא דהקדש.

בתי' ב' דאומרין ואי לא צאית כופין.

יל"ע אי איכא נ"מ להלכתא בהני ב' טעמים, אי כופין מייד.

יעוי' ברמב"ם דפסק כתי' א' דכופין מייד. וצ"ע מנ"ל.

והנה הגר"א הכריח דהגמ' אח"כ קאי לתי' הב', דהגמ' מק' מאי איריא וכו', והנה טעמא דחביבה ל"ש היכא דכופין, ועוד כ' הגר"א להכריח כן דהרי לטעמא דכופין ליכא לאקשוי מאי איריא דקתני דווקא חומש, כיון דבמתני' קתני סיבת הכפיה. ומ"מ לכאורה מבואר דהגמ' אזלא כהתי' הב', וא"כ טפי ק' על הרמב"ם דפסק כתי' א'.

ואמנם די"ל דאדרבה לתי' א' הרי מתני' ניחא טפי, כיון דהא דקתני חומש היינו משום דקתני את סיבת הכפיה וכהגר"א. ואלא דצ"ע אם הרמב"ם יכול לסבור כהגר"א דהכפיה היא מחמת חומש, דאי נימא דסיבת הכפיה מחמת חומש, אינו מובן למה לא כופין בזמן שהיובל נוהג לשיטת הרמב"ם, דהרי סו"ס איכא רווחא דהקדש. ואמנם דכבר נתבאר לעיל בדרך א', לבאר דברי הרמב"ם דאיהו נמי מודה דסיבת הכפיה היא מחמת חומש, וס"ל דהיכא דהיובל נוהג, הרי דטפי איכא רווחא אם לא יכפו את הבעלים, ולפ"ז י"ל כדלעיל, דהא דנקט הרמב"ם כהתי' הא', משום דלפ"ז ניחא טפי מתני', דקתני חומש.

ועוד יש לבאר דהנה במתני' קתני דזה דווקא כשאין היובל נוהג, ויעוי' שיטת הראב"ד דקתני הכי משום סיפא, אמנם הרמב"ם למד דזה קאי גם על הרישא. ושיטת הר"מ דבזמן שהיובל נוהג, רק אומרין ולא כופין, והנה לפי התי' דקתני במתני' כופין, מובן דקתני רק בזמן שאין היובל נוהג, אבל אי קתני במתני' רק דינא דאומרין אינו מובן למה קתני בזמן שאין היובל, הרי הדין דאומרין שייך גם בזמן שהיובל נוהג, ונצטרך לדחוק כהראב"ד, דהא דקתני בזמן שאין היובל, היינו דזה קאי על הסיפא, וזה לא היה ניח"ל להר"מ [דהרי הכי פי' מתני', ופסק דבאמת זה קאי על רישא], ולהכי פסק כהתי' הא'.

ואמנם די"ל דלהתי' הב' הא דקתני דמתני' בזמן שאין היובל, היינו כרש"י, דבזמן היובל הבעלים פודה בנ' וא"צ הכרזה, והר"מ ס"ל דגם אז עשו הכרזה, וא"כ ליכא למימר כרש"י. ואמנם דעוד יש ליישב להתי' הב', דהדין אומרין הוא גם תחילת הכפיה, דאחרי שיהיה גברא ד'לא צאית' אז יכפוהו, וכיון דקתני במתני' אומרין דזה תחילת הכפיה, קתני נמי בזמן שהיובל נוהג, וזה דוחק דהרי סו"ס שייך דין 'אומרין' בזמן היובל.

בביאור פלוגתא דתרי התי'.

לכאורה אפ"ל דלהתי' דאין כופין מיד, היינו משום דהכפיה היא מחמת דאיכא מצות גאולה באדון, ולהכי עדיף דיעשה את המצוה מרצונו, ורק אח"כ אם לא עשה מרצונו כופין אותו. אבל אם הכפיה היא מחמת החומש, יתכן דכופין אותו מיד משום רווחא דהקדש.

ועוד יתכן לבאר דלהצד דכופין אותו מיד, ה"ט כהתוס' דהכפיה היא בכדי דלא ליהוי תקלה, והנה אם הבעלים יפדו הרי דהם קודמים לכל אדם, וממילא דלא נצטרך לעשות הכרזה ס' יום, ולא יהיה תקלה בהני ימים, ומשא"כ אם נמתין עד שהבעלים יהיו גברא דלא צאית, יעברו כמה ימים, ויהיה תקלה בזמן הזה. ולהצד דא"צ לכפותו מיד, היינו משום דהכפיה היא מחמת החומש דזהו רווחא דהקדש, וא"כ הך כפיה אפשר לעשות גם לבסוף.

ואמנם י"ל עוד תרי צדדי בטעמא דהכפיה היא מחמת החומש, דהנה לפי פשוטו הך טעמא הוא דליהוי בזה רווחא דהקדש, ולפ"ז אפ"ל דא"צ לכפותו מיד בתחילה, כיון דסו"ס נכפהו, וגם לבסוף יכול להתקיים דין הכפיה. ואמנם אפ"ל בזה טעם אחר וכמ"ש השפ"א, דבקיום הנדר נכלל דיהיה רווחא דהקדש, ולפ"ז אפ"ל דמצות הפדיון המוטלת עליו היא שיפדה השתא עם החומש, דהרי עי"ז יהיה רווחא דהקדש טפי, ואמנם דבודאי אינו מוטל עליו לחפש עשיר שיפדה בהרבה, ובודאי דידי חובת קיום הנדר יצא בעצם מאי דאיכא רווחא, ואפילו פורתא, ורק דהשתא דצריך לפדות, ומוטלת עליו חובה שיהיה פדיון כדי דיהיה רווחא, וכיון דרמייא עליה שיהיה פדיון, הרי דבודאי דרמייא עליה נמי הפדיון דידיה דאית ביה רווחא טפי, דאיכא בזה חומש.

בקו' הגמ' למה לא קתני במתני' טעמא דמצות גאולה באדון.

עי' ברגמ"ה בבכורות דכ' דטעמא דמצות גאולה באדון, משום דהבעלים נותנים חומש, ולפ"ז אינו מובן קו' הגמ' למה קתני במתני' טעמא דחומש, ולא קתני דאיכא מצות גאולה באדון. דלהרגמ"ה הרי המצוה היא מחמת החומשל, וא"כ זה נכלל במאי דקתני במתני'.