סא - סימן שכ_ה ס_א - ס_ד
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## אם מותר לזמן את הנכרי בשבת

א] השו"ע בס"א כתב דמותר לזמן נכרי בשבת, ובביצה כ"א ב' פליגי בה אמוראי דדעת ריב"ל דמזמנין את הנכרי בשבת, ודעת ר"א בר יעקב דאין מזמנין את הנכרי בשבת משום שיורי כוסות דאסור לטלטלן, ומפרשינן התם דהוא משום דה"ז אסור בהנאה, והא דלא הותר לטלטלן אגב הכוס דומיא דהא דמטלטלין כנונא אגב קטמי', הוא משום דלא הותר אלא התם דאי"ז איסוה"נ אך הכא דהוי איסוה"נ אסור.

ובביאור הא דאסרינן משום דהוי איסוה"נ נחלקו הראשונים, דבד' הרא"ה והריטב"א שם מבו' דהיינו דמה"ט נעשה הכוס בסיס ליין האסור אף דשיורי הכוסות הוו דבר שאינו חשוב והן בטלין לכוס, וע"כ אסור לטלטלו, - אך הנה בתשו' הריב"ש סימן ת"א כתב ללמוד מהתם דחמץ שהוא אסור בהנאה הוי מוקצה טפי ואסור לטלטלו אפי' אגב דבר אחר, וכ"כ הגר"א בסימן תמ"ו ס"א, ומבו' דס"ל דמה שאסרו התם משום דהוי איסוה"נ לאו היינו דמה"ט חשבינן להכוס כבסיס לדבר האסור אף דהשיורי כוסות בטלין, אלא היינו דמה"ט לא הותר לטלטל את הכוס בעוד השיורי כוסות בו, משום דלא הותר לטלטל איסוה"נ אגב היתר, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ח סק"ו בדעת רש"י, (ופירש דהוא משום דהתירא דטלטול שברי עצים ואבן אגב היתר, הוא משום דלא חשיבי מוקצה כ"כ והותר טלטולן אגב ההיתר, אבל באיסוה"נ דהוו מוקצה טפי אסור).

ב] ובטעם הא דקי"ל דמזמנין את הנכרי בשבת ולא חיישינן לטלטול שיירי כוסות, כתב הרמב"ן במלחמות בפסחים מ"ו ב' דהוא משום דקי"ל דמותר לטלטל את השיירי כוסות אגב הכוס כדמטלטלינן כנונא אגב קטמיה, (ולא קי"ל להא דאיסוה"נ שאני), וכ"כ המאירי בביצה שם והרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ב, וכ"כ המג"א בסימן שכ"ג סקי"ד והשעה"צ הכא בסק"א.

אך בד' הריב"ש והגר"א שהבאנו לעיל מבו' דקי"ל דאסור לטלטל מוקצה דאיסוה"נ אגב דבר אחר, אף דקי"ל דמזמנין את הנכרי בשבת, וצ"ל לדעתם דהא דקי"ל דמזמנין את הנכרי בשבת אי"ז משום דמותר לטלטל את שיורי הכוסות אגב הכוס, אלא הוא כמשמעות ד' הרא"ה בביצה שם דהוא משום דלא חיישינן שיבואו לטלטל את שיורי הכוסות, וכ"כ השטמ"ק שם בשם מורו, וכ"כ הראבי"ה בסימן תשנ"ה דלא חיישינן לשיורי כוסות שהנכרי ישטפנו, - וי"ל עוד לדעתם כמש"כ בתשו' הר"ש משאנץ (שנד' בתשו' מהר"ם מר"ב סיני סימן ל"ה) דהוא משום דמותר לטלטל את השיורי כוסות דהו"ל כגרף של רעי, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ט סק"ט.

## טלטול איסוה"נ אגב היתר

ג] החזו"א בסימן מ"ח סק"ו הק' על מש"כ שם בדעת רש"י דהא דאסרינן בשיורי כוסות הוא משום דלא הותר לטלטל איסוה"נ אגב היתר, שהרי קי"ל דמותר לטלטל את המת מן הצד כשצריך למקומו אף דהמת אסור בהנאה, וכתב דצ"ל דלא אסרו באיסוה"נ אלא אגב כסא אבל בשכח שרי טפי, - ולכאו' י"ל עוד למש"כ התוס' בשבת קכ"ג א' לחלק בין טלטול מן הצד לטלטול גמור אגב היתר, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דלא אסרו באיסוה"נ אלא בטלטול גמור אגב היתר, אך טלטול מן הצד שרי אף באיסוה"נ, - וי"ל עוד למש"כ הרמב"ן ודעימיה דקי"ל דהותר לטלטל שיירי כוסות אף דהוו איסוה"נ, וע"כ הוא דמותר לטלטל את המת מן הצד כשצריך למקומו.

## אם הותר אמירה לנכרי במשצאל"ג לצורך מצוה

ד] השו""ע בס"ב כתב דהיכא דאיכא משום דרכי שלום או בנכרי אלם, מותר לתת לו או לשלוח לו ע"י נכרי, והרמ"א כתב דה"ה לצורך מצוה כגון להוציא חמץ מביתו בפסח, והמ"ב בסק"י כתב דהא דשרי הוא משום דלהרבה פוסקים אין לנו רה"ר דאורייתא ואינו אלא שבות דשבות והותר במקום מצוה או מפני דרכי שלום, ומשמע דאף להוציא חמץ ע"י נכרי לא הותר אלא משום דאין לנו רה"ר וע"כ הו"ל כשבות דשבות, וכ"נ בד' השו"ע בסימן תמ"ד ס"ד והמ"ב שם סקי"ח דלא הותר להוציא חמץ לרה"ר ע"י נכרי.

ומבו' לפ"ז דאף דגם כשמוציא הנכרי את החמץ לרה"ר לי"ב איסור דאורייתא, דהו"ל מלאכה שא"צ לגופה, מ"מ לא הותר לומר לנכרי לעשות כן לצורך מצוה, ולכאו' הוא משום דשבות דמשאצל"ג חמיר טפי, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ז דלא הותר משאצל"ג ע"י נכרי לצורך מצוה, משום דשבות דמשאצל"ג דשורש המלאכה דאורייתא חמיר טפי, - וכ"נ גם בד' המג"א בסימן שכ"ח סק"ג שלא התיר להוציא שן ע"י נכרי אלא כשחלה כל גופו, (ודלא כמש"כ הגר"ז שם להתיר אף בלא חלה כל גופו משום דהוי משאצל"ג והוי כשבות דשבות),[[1]](#footnote-2) - וכ"נ גם ממש"כ המג"א בסימן שט"ז סקי"ז דצריך ליזהר שלא יצוה לנכרי ליטול דג מן החבית של מים אע"פ שירא שימות, ובמ"ב שם סקל"ג כתב דהטעם בזה הוא משום דלא מקילינן איסור דאורייתא ע"י נכרי במקום הפסד, והרי דאף דהוי זה משאצל"ג מ"מ לא שרינן לה ע"י נכרי במקום הפסד, (וזה דלא כמש"כ הנשמ"א בכלל ל"א סק"א להתיר משום דהוי כשבות דשבות).

אך הנה המג"א גופיה בריש סימן ש"מ והמ"ב שם סק"ג נקטו בפשיטות דהותר אמירה לנכרי לעשות משאצל"ג במקום מצוה, וכ"כ הש"ך בנקוה"כ בסימן קצ"ח, וכ"ה מבו' בד' השעה"צ בסימן ש"ב סקמ"ד, וצ"ע.

ה] וביאור הפלוגתא בזה, דהנה הרמב"ן והר"ן בשבת ק"ל הוכיחו דלא הותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן במקום פסידא, מהא דתנן שם קכ"א א' דנכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה אף דהו"ל משאצל"ג, והר"ן שם תמה מזה ע"ד הרמב"ם דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן אף לשאר מצוות, והיינו דאם הותר אף לשאר מצוות ה"נ יש להתיר במקום פסידא, והמג"א בסימן ש"ז סק"ז כתב לישב דשבות דמשאצל"ג חמיר טפי ולא הותר אמירה לנכרי בזה, ולפ"ז הרי דלפ"מ דקי"ל דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן אף לשאר מצוות, בע"כ דלא הותר אמירה לנכרי במשאצל"ג, וע"כ הוא דנכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה.

אך הנה המג"א בסימן של"ד סק"ל כתב דטעם הא דלא הותר לומר לנכרי לכבות, הוא משום דבדליקה דהוא בהול על ממונו חיישינן דאם יתירו לו לומר לנכרי לכבות יבא לכבות בעצמו, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ה והמ"ב שם סקס"ח ובשעה"צ סקנ"ז, ולפ"ז מבו' דבמקום דהותר אמירה לנכרי באיסור שבות, הותר אף אמירה לנכרי במשאצל"ג, וכל הא דאסור לומר לנכרי לכבות הוא משום דאדם בהול על ממונו.

## שבות דשבות ע"י ישראל

ו] המ"ב בסקי"א כתב דאף דמשום דרכי שלום או לצורך מצוה התירו לשלוח ע"י נכרי, מ"מ צריך ליזהר שלא למסור ליד הנכרי דיעשה הישראל עקירה, שהרי אפשר לבקש להנכרי שיקחנה בעצמו, והוא מד' המג"א בסק"ו, והפמ"ג באש"א שם ובמש"ז סק"א כתב לדקדק מדבריו דאם א"א לבקש להנכרי שיקחנה בעצמו מותר למסור לידו, משום דהו"ל שבות דשבות.

ונתחדש בזה דהא דהותר אמירה לנכרי באיסור שבות לצורך מצוה, אי"ז דין מסוים באמירה לנכרי, אלא כל שבות דשבות הותר במקום מצוה ואף ע"י ישראל, וכ"ה מבו' בתשו' נובי"ת או"ח סימן מ"ד, (וזהו שהוכיח דיו"ט שני לא חשיב כשבות לענין זה מהא דנאסרו שבותים ביו"ט שני אף לצורך מצוה), וכן נסתפק הביאוה"ל בסימן שמ"ט ס"ה (סוד"ה ואפילו בכרמלית) להתיר טלטול פחות פחות מד' אמות בכרמלית לצורך מצוה משום דהוי שבות דשבות, (ובסימן שט"ז סי"ב ד"ה לצוד נסתפק להתיר תרי דרבנן במקום הפסד).

אך הפמ"ג באש"א בסימן ש"ז סק"ז צידד דהא דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן במקום מצוה משום דהוי שבות דשבות, הוא רק ע"י נכרי, אך שבות דשבות ע"י ישראל לא הותר אף במקום מצוה, (ועיי"ש בסק"ח במש"כ לדון בזה), וכ"כ הגר"ז בסימן ש"מ סוס"ב והחזו"א בסימן נ"ו סקי"ד, (ובסימן ק"ג סקי"ט נסתפק בזה ובסו"ד צידד לאסור).

## מקור ההיתר דאמירה לנכרי באיסור שבות לצורך מצוה

ז] ולכאו' פלוגתא זו תליא במקור ההיתר דאמירה לנכרי באיסור שבות לצורך מצוה, דהנה בעירובין ס"ז ב' אמרו בההוא ינוקא דאישתפוך חמימיה ולא עירבו ושיתפו דמותר לומר לנכרי להביא חמין, ופרכינן עלה דהרי הזאה שבות ואינה דוחה את השבת וא"כ ה"נ יש לאסור באמירה לנכרי שבות, ומשני דשאני שבות דאית ביה מעשה משבות דלי"ב מעשה.

ובביאור שנויא דגמ' נחלקו הראשונים, דבפי' ר"ח שם כתב דהיינו דשאני שבות דאית ביה מעשה כגון הזאה משבות דלי"ב מעשה כגון אמירה לנכרי, וכן פירשו התוס' שם ובכ"ד, - אך הרי"ף בפ' ר"א דמילה פירש דהיינו דאה"נ דלא התירו לומר לנכרי לחמם מים משום דהו"ל מלאכה דאורייתא, ולא הותר אלא לומר לו להביא דרך רשות האסורה מדרבנן משום דאין איסור זה אלא משום שבות, (ועיי"ש שכתב דמה שאמרו שבות דאית ביה "מעשה", היינו שבות דאית ביה מלאכה, ומעשה ומלאכה חדא מילתא הוא דקרו אינשי למלאכה מעשה כדאמרינן בין יום השביעי לששת ימי המעשה), וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ט.

ח] והנה לדעת הר"ח ודעימיה דעיקר שנויא דגמ' הוא דאמירה לנכרי הוי שבות דלי"ב מעשה, הרי דאף אי נימא כמשמעות ד' התוס' בערובין שם (ד"ה לשבות דלי"ב מעשה) דלא הותר אמירה לנכרי אלא באיסור דרבנן, (וכ"כ התוס' בגיטין ח' ב' ובב"ק פ' ב'), ודאי דהוא היתר מסוים באמירה לנכרי דהוא שבות דלי"ב מעשה, אך שבות דשבות ע"י ישראל לא הותרה לצורך מצוה.

אך לדעת הרי"ף ודעימיה דעיקר שנויא דגמ' הוא דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן לצורך מצוה, ול"ד לאמירה לנכרי באיסור דאורייתא דאסירא, י"ל דה"נ הותר שבות דשבות אף ע"י ישראל.

ט] ואמנם נראה דד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בטעם ההיתר בזה לדעת הרי"ף, דהנה בד' הרמב"ן בשבת ק"ל ב' והרשב"א שם ובעירובין שם מבו' דהיינו דאמירה לנכרי באיסור שבות הוי שבות דשבות והותר שבות דשבות במקום מצוה, - אך הנה משמעות ל' הרי"ף שם דהיינו משום דלא נאסר אמירה לנכרי כלל באיסור דרבנן, וכ"נ בפי' הר"י מלוניל שם שפירש כן בדבריו, וכ"נ בפי' ר"ח בן שמואל בעירובין שם, וכן פירש בתשו' הרי"ד סימן פ"ח ובס' המכריע סימן נ"ז.[[2]](#footnote-3)

והנה הרי"ד שם תמה טובא ע"ד הרי"ף מכ"ד דנאסר אמירה לנכרי אף באיסור דרבנן, ובדעת הרי"ף י"ל דאף דאמירה לנכרי באיסור דרבנן אסורה, מ"מ הא דאמירה לנכרי "שבות" הוא רק באמירה לעשות מלאכה, אך אמירה באיסור דרבנן אינה "שבות" אלא היא אסורה משום ודבר דבר או מטעם אחר, וע"כ לא נאסרה אמירה זו במקום מצוה,[[3]](#footnote-4) - וכ"נ להדיא בד' הרמב"ם בהל' שבת שם דעיקר איסור אמירה לנכרי הוא באיסור דאורייתא, אך באיסור דרבנן ליכא לעיקר איסורא דאמירה לנכרי, ומ"מ בעינן שיהא קצת חולי וכו', עיי"ש.

י] ולפ"ז הרי דאם נבא לדון בדין שבות דשבות ע"י ישראל, הרי דלפ"מ שפירשו הרמב"ן והרשב"א בד' הרי"ף דהא דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן במקום מצוה הוא משום דהותר שבות דשבות במקום מצוה, י"ל דה"נ הותר שבות דשבות ע"י ישראל במקום מצוה, אך למשמעות ד' הרי"ף והרמב"ם דהא דהותר אמירה לנכרי באיסור דרבנן במקום מצוה הוא משום דאמירה לנכרי באיסור דרבנן אינה אסורה משום שבות, הרי דאין מקום כלל להתיר בשבות דשבות ע"י ישראל.

## פת שאפה נכרי לעצמו בשבת

יא] השו"ע בס"ד כתב דפת שאפה נכרי לעצמו בשבת יש אוסרים ויש מתירים, ומקור הפלוגתא בזה הוא בד' הרא"ש בביצה פ"ג סימן י"ז שכתב בשם ר"ת שאסר פת שאפה נכרי לעצמו בשבת, משום דבביה"ש היה קמח או עיסה דלא חזי לכוס, והרא"ש נחלק ע"ז דאף אם היה קמח או עיסה בביה"ש ל"ה מוקצה דכיון דהוי ביד נכרי הוי גמרו בידי אדם, ועד"ז נחלקו הראשונים בדין מנעלים שעשה הנכרי ביו"ט, וכמש"כ האו"ז בסימן שנ"ה.

ובטעם האוסרים בזה אף דהוי גמרו בידי אדם, מצינו כמה דרכים, דבד' האו"ז שם משמע דהוא משום דאין ביד הישראל לגמרו, ול"מ הא דביד הנכרי לגמרו,[[4]](#footnote-5) - והיש"ש בפ"ק דחולין סימן ל"ב כתב דהוא משום דלא אמרינן גמרו בידי אדם, אלא היכא שהתחיל המלאכה מבעו"י ובביה"ש לא נגמרה אבל כה"ג שלא התחיל מבעו"י ל"ה גמרו בידי אדם,[[5]](#footnote-6) וכ"כ הגר"ז הכא בס"ו, - והמג"א בסק"י כתב דהוא משום דס"ל דל"מ הא דגמרו בידי אדם אלא במוקצה דכל שיכול לגמרו אינו מקצה אותו מדעתו, ומשא"כ בנולד,[[6]](#footnote-7) - ובתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"א כתב דכיון דכשהוא אצל ישראל ל"ה גמרו בידי אדם, (כיון דהוא אסור לאפות בשבת), אף כשהוא אצל הנכרי אסור, שלא תחלוק בין של ישראל לשל נכרי, [וכמש"כ עד"ז בפירש"י בביצה כ"ד ב' (ד"ה אם יש) בדין מחובר של נכרי].

## גמרו בידי אדם בנולד

יב] למש"כ המג"א דפת שאפה הנכרי ומנעלים שעשה חשיבי כנולד, הרי דמדעת המתירים בזה יש ללמוד דס"ל דאף נולד מותר היכא דגמרו בידי אדם, וכ"כ המג"א בסימן תקפ"ו סקכ"ה דלדעתם יש להתיר בנכרי שעשה שופר ביו"ט מקרן שלו דל"ה נולד כיון דגמרו בידי אדם, (ומה שאמרו בשבת כ"ט א' דנכרי שחקק קב בבקעת הוי נולד הוא בבקעת של ישראל).

והחזו"א בסימן מ"ד סק"י תמה ע"ז ממה שאסרו בביצה ח' א' באפר כירה משום נולד, ובשבת כ"ט א' אסרו בעצמות וקליפין משום נולד, אף דגמרו בידי אדם,[[7]](#footnote-8) (וכ"נ בתו"ד המהר"ח או"ז בסימן קצ"ט דבנולד ל"מ הא דגמרו בידי אדם, עיי"ש), וכבר עמד ע"ז בס' בית אברהם להגר"א מטשכנוב בסוף סוגיא דמוקצה, ועיי"ש במש"כ לישב, ומש"כ בזה המנחת שלמה בח"ב סימן י"ז אות ג'.

ויש מקום לדון עוד בזה, למש"כ התוס' בשבת י"ט ב' דל"מ הא דדעתיה עילויה כשאינו בעולם, וי"ל דה"נ ל"מ הא דגמרו בידי אדם כשאינו בעולם, (ומה"ט לא שרינן בשמן של בדדין מכח הא דגמרו בידי אדם),[[8]](#footnote-9) ולפ"ז הרי דמה"ט ל"מ הא דגמרו בידי אדם באפר כירה שהוא נולד גמור, וגם בעצמות וקליפין י"ל דכיון דמעיקרא הוו מכלל האוכל (כמש"כ התוס' בשבת כ"ט א'),[[9]](#footnote-10) - ועד"ז י"ל למש"כ הרמב"ן וש"ר בשבת קכ"א ב' בטעם הא דאסרינן בעצמות וקליפין ובאפר כירה אף דדעתיה עלייהו, עיי"ש, וי"ל דמה"ט אף לי"ב להתירא דגמרו בידי אדם, וע"כ ל"ד לפת שאפאה נכרי בשבת דשרינן לה מכח הא דגמרו בידי אדם אף דהויא כנולד.

1. אך התהל"ד שם סק"ג כתב דמשמעות דברי המג"א דהוצאת שן חשיבא כמלאכה הצריכה לגופה, ועיי"ש במש"כ לדון בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובזה מתישב משה"ק הרשב"א שם ע"ד הרי"ף מלישנא דגמ', עיי"ש, והיינו משום דלדרך זו עיקר שנויא דגמ' הוא על הא דפריך דאמירה לנכרי שבות, וע"ז הוא דמשני דאמירה לנכרי ל"ה שבות אלא באמירה לעשות איסור דאורייתא אך אמירה לעשות איסור דרבנן אינה שבות. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיקר הך מילתא דלא כל דבר שנאסר בשבת חשיב כ"שבות", מצינו כן בד' הרי"ף בביצה כ"א ב' שכתב באיסור רחיצה בשבת דאי"ז לא שבות וכו' אלא גזירה בעלמא וע"כ אי"ז אסור ביו"ט, עיי"ש, ובתשו' הרד"ך בית י"ח כתב לפ"ז להתיר לומר לנכרי לרחוץ את הקטן בחמין, דאף דאמירה לנכרי אסורה אף באיסור דרבנן, היינו באיסורי שבות, (כל' הרמב"ם בפ"ו משבת ה"ט), אך באיסור רחיצה שאינו משום שבות אלא משום גזירה בעלמא לא גזרו אלא בישראל ואין לנו לגזור כולי האי ואפי' ע"י נכרי דהבו דלא לוסיף עלה ואין לנו אלא גזירתם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. וזהו שכתב בשם ה"ר אליהו להוכיח דשרי מהא דלא אסרינן בפירות הנושרים משום מוקצה וס"ל דהוא משום דהעורבים עתידין בו ביום לתלשן, וכ"ש דגמרו בידי אדם ואפי' הוא נכרי ואע"פ שאין ישראל יכול לעשות, והרי דהצד לאסור בזה הוא משום דאין הישראל יכול לעשות ול"מ הא דגמרו ביד נכרי, וע"ז הוא שהוכיח מהא דמהני אף כשגמרו בידי שמים ע"י העורבים, וכ"ש דיועיל הא דגמרו ביד נכרי. [↑](#footnote-ref-5)
5. הבית מאיר הכא תמה ע"ז דכיון דהתירא דגמרו בידי אדם הוא משום דכיון דבידו לתקנו בו ביום לא מקצי ליה מדעתיה מפני דחייתו, (וכמש"כ בפירש"י בביצה כ"ז א'), הדין נותן דאף אם לא התחיל המלאכה מבעו"י, מ"מ כל שידוע לו שיכול להתחיל ולגמור בו ביום לא מקצי ליה מדעתו, ועוד דא"כ מ"ט שרינן בקדירות רותחות משום דגמרו בידי אדם שבידו לקררם, הרי לא התחיל בקירורם מבעו"י, (וכתב דיש לדחוק ולחלק), ועמש"כ בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"א לתמוה עוד בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. השעה"צ בסקכ"ב כתב דלפ"ז אין לאסור בזה אלא לדעת הסוברים בסימן תצ"ה ס"ד דנולד אסור אף בשבת, והחזו"א בסימן מ"ד סק"י תמה ע"ז, דבסימן ש"ח לא הביא השו"ע כלל לדעת האוסרים נולד בשבת, (ועיי"ש שכתב דבד' הראשונים מבו' דטעם איסורו הוא משום דהוי כגרו"צ ולא משום נולד). [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שכתב דצ"ל דמש"כ השו"ע בסימן תקפ"ו סכ"ב להתיר בנכרי שעשה שופר ביו"ט הוא משום דלא חשיב נולד דמעיקרא קרן והשתא קרן, וכמש"כ השעה"צ שם ס"ק קכ"ח בשם הנהר שלום. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש להוסיף די"ל דדינא דדעתיה עילויה ודינא דגמרו בידי אדם חד דינא הוא, (כאשר כ"נ בד' הבית מאיר בסימן ש"י ס"ב והחזו"א בסימן מ"ד סק"ח וסק"י, עיי"ש), וע"כ ממש"כ התוס' דל"מ דעתיה עילויה בדבר שאינו בעולם יש ללמוד דל"מ גמרו בידי אדם בדבר שאינו בעולם. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובד' החזו"א שהק' כן ע"ד המג"א מבו' בתו"ד דהוא משום דס"ל דכל דחשיב כנולד הוי כדבר שאינו בעולם דל"מ הא דדעתיה עילויה ודגמרו בידי אדם, ול"מ דעתיה עילויה אלא בכגון נהרות המושכין שכבר היו בעולם, אלא שאינם לפנינו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)