27טהור מלוח וטמא תפל
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

ֹֹטהור מלוח וטמא תפל

קיי"ל כשמואל – ד"מליח הרי הוא כרותח" (חולין קיג.). מביאה הגמ' ברייתא - הדנה בדין דג טמא שמלחו עם דג טהור, ואיתא שם דטהור מליח וטמא תפל – מותר, ואם הטמא מליח והטהור תפל – אסור.

והנה, בסוגיא בפסחים (עו.), סובר שמואל בדין חם וצונן שנתערבו – ש"תתאה גבר", והיינו שאם צונן נפל לתוך חם [כשאחד איסור ואחד היתר, או שאחד בשר ואחד חלב], נאסר ההיתר כולו – אפילו באופן שההיתר הוא התתאה החם. ואם החם נפל לתוך הצונן, אינו נאסר אלא כדי קליפה ["אדמיקר ליה א"א דלא בלע פורתא"] – אפילו באופן שהאיסור הוא העילאה החם.

ונחלקו הראשונים, אם גם גבי מליח – שייכים כללי "תתאה גבר".

שיטת התוס'

התוס' (חולין שם ד"ה "טהור") והרא"ש (סימן מא) - ס"ל כפשטות הגמ', שגבי מליח הכל תליא - אם הטמא הוא המליח או שהטהור הוא המליח, ו"לא שייך לא עילאה גבר ולא תתאה גבר ואפילו קליפה לא בעי [כשהטהור מליח] אע"ג דאמרינן גבי עילאה ותתאה אדמיקר ליה בלע". והיינו, שגבי חם מחמת האש – תליא רק בתתאה ועילאה, ולא אכפת לן אם האיסור הוא החם או שההיתר הוא החם. ובמליחה הוא להיפך – שתליא רק אם האיסור הוא המליח או שההיתר הוא המליח, ולא אכפת לן מי התתאה ומי העילאה. אולם לא ביארו התוס' את סברת החילוק בין חם מחמת האש לבין מליח.

ביאור הדבר נמצא בספר התרומה (סימן סג ד"ה "רב") וכן הוא ביתר ביאור בהגהות סמ"ק (מצוה רה אות י'), דיש שני חילוקים בטבע – בין חם מחמת האש לבין מליח. דבחם מחמת האש, תתאה קר מקרר את העילאה החם [למ"ד תתאה גבר] – ולכן נאסר רק כדי קליפה בהיתר. ועוד שתתאה חם – בכחו אף להפליט מהעילאה הקר, ולכן תתאה חם היתר נאסר כולו מעילאה איסור קר.

לעומת זאת טבע המליח אינו כן. דתתאה תפל – אין בכחו להפיג את כח המליח שבעליון, ולכן נאסר ממנו [אם העליון הוא האיסור]. ועוד, שאין בכח מליח להפליט מהתפל כלל, ולכן טהור מליח לא נאסר כלל מטמא תפל. והיינו, שטיפות מהמליח נבלעים בתפל, אולם אינו מפליט מהתפל כלל.

ומבואר יותר בדברי היד יהודה (סימן סט אות עא), שאם המליח לא היה משפיע ומחמם את התפל – לא היה נבלע בו כלל [וכטבע חם מחמת האש]. וע"כ שהמליח מחמם את התפל, אלא שמחממו רק מעט [באיכות] – ולכן בכחו רק להבליע בו כ"ק ולא להפליט ממנו כלל [דלא כחם מחמת האש – שבכחו אף להפליט מהצונן].

בזה – מבאר היד יהודה את דברי הרמ"א (סימן צא סוף ס"ה), דכשציר של מליח נפל על כלי עץ – סגי בקליפה, אף אם הוא ציר של דבר שמן – שאוסר כולו בשאר כלים ובאוכל. מבאר היד יהודה, שאין בכח המליח לחמם כלי עץ אלא כדי קליפה, וממילא אף בדבר שמן – אינו נבלע בו אלא כ"ק.

ובטעם הדבר – אמאי אין תפל מקרר למליח, מבאר הר"ן בחידושיו לחולין שם (ועיין פמ"ג משב"ז סק"ה, מש"כ בשם הר"ן בהלכות בנידון זה), דאף בחם מחמת האש – שלשיטת רב עילאה צונן מקרר לתחתון, אולם באופן שהתתאה נמצא על האש – אינו מתקרר מהעילאה, דכח האש שולט בו כל שעה ואינו מניחו להתקרר. והיא גופא הביאור בדין מליח, שהרי כח המחמם [המלח] נמצא בו כל הזמן – ואינו מניחו להתקרר [כקדרה המונחת על האש], ולכן אין התפל מפיג ומקרר את כח המליח.

שיטת היש מפרשים

ספר התרומה הנ"ל והמרדכי (חולין סימן תשטו), מביאים "יש מפרשים" – החולקים על התוס', וס"ל שדין מליח כדין חם מחמת האש – שהכל תליא בתתאה ועילאה. והיינו, שמליח תחתון [אפילו היתר] – נאסר כולו [משום שמפליט מהתפל העליון], ואם המליח הוא העליון – נאסר ההיתר כדי קליפה. והיינו שפליגי על התוס' בתרתי, דס"ל – שתפל תתאה מקרר את המליח העליון, וכן ס"ל שמליח - בכחו אף להפליט מהתפל.

והא שבסוגיא מפורש – שמליח תליא רק במי המליח ומי התפל, סוברים הי"מ "היינו כשהן סמוכין זה אצל זה, אבל זה על גבי זה פלוגתא דרב ושמואל דמחמת שמכביד אחד על חבירו – מפליטו".

לשיטתם, אין חילוק בין חם מחמת האש לבין מליח. דבתרוויהו, בזה על גבי זה – תליא רק בתתאה ועילאה, ואילו בזה בצד זה – תליא מי החם, דאם האיסור הוא החם – נאסר ההיתר [דמבליע בכולו], ואם ההיתר הוא החם – אינו נאסר כלל. והיא שיטת המהרש"ל [הובא בט"ז בסימן קה סק"ה ובפמ"ג בסימן צא משב"ז סק"ה, וחשש לו הט"ז במקום שאין הפסד מרובה]. אלא שבט"ז ובפמ"ג שם איתא דכשההיתר הוא החם – נאסר בו קליפה, ולשיטת הי"מ אינו כן – ואינו נאסר כלל.

שיטת הר"ן

גם הר"ן ס"ל כשיטה זו. כן דייק היד יהודה (סימן ע' ריש סקי"ג) מדבריו (מא. בדפי הרי"ף ד"ה "ההוא") – בדין בר יונה שנפל לכדא דכמכא, שאם הבר יונה הוא המליח אזי לשיטת רב שעילאה גבר – הבר יונה היה נאסר כולו. חזינן, שס"ל – שהמליח בכחו אף להפליט מהתפל ולהיאסר, וחזינן – שתליא בדיני תתאה ועילאה, וכשיטת הי"מ.

אמנם, בטעם הדבר – חולק הר"ן על הי"מ. דלשיטת הי"מ, כח תתאה ועילאה – הוא משום שהעליון מכביד על התחתון כנ"ל, ומשו"ה בזה בצד זה אף שנוגעין זב"ז – לא שייך סברא זו, ותלוי רק במי המליח ומי התפל. ועל שיטתם, קשיא מהסוגיא בפסחים - דמפורש שם ש"נטף מרוטבו על החרס" ו"סכו בשמן של תרומה" שייכים לגדרי תתאה גבר – אף שאין שם סברת "מכביד", וכדהקשה הר"י עליהם כמפורש במרדכי שם.

משא"כ לשיטת הר"ן - דין תתאה ועילאה אינו משום סברת "מכביד", ולכן כותב (מב. בדפי הרי"ף ד"ה "דג") בדין טהור מליח וטמא תפל "לאו בנוגעין זב"ז עסקינן אלא שעומדין בסמוך בכדי שפליטה של זה נוגעת בזה". אולם אם היו נוגעין זב"ז, היה נאסר כ"ק (הובא ברמ"א בסימן קה ס"י) – משום שהמליח מבליע בתפל [כדי קליפה] ואף מפליט ממנו, וכדין תתאה ועילאה ד"עד דמיקר ליה בלע פורתא". והוא הדין לחם וקר הנוגעין זב"ז – שייאסר כ"ק, משום שמחממו ו"עד דמיקר בלע פורתא". ולשיטתו – לא קשה מהסוגיא בפסחים, דאף ב"נטף מרוטבו על החרס" ו"סכו בשמן של תרומה" שייך שייאסר, שהרי לא בעינן למציאות שמכביד עליו - כדי להפליט ממנו.

והיינו, ששיטת הר"ן כשיטת הי"מ – שפליגי אתוס' בתרוויהו, דגם לר"ן - תפל תתאה מקרר את המליח ומליח תתאה בכחו אף להפליט מהתפל. אלא שס"ל דבין בחם מחמת האש ובין במליח – אינו משום סברת "מכביד" [כשיטת הי"מ], אלא משום שהחם או המליח מחממים את הצונן [כל שאין הצונן תתאה], וממילא אף בזה בצד זה – נאסר כ"ק.

שיטת הרשב"א

המחבר (סימן קה סי"א) - ס"ל כשיטת הרשב"א (תוה"ב הקצר ב"ד ש"א ב.- ב:), החולק על התוס' בחדא וס"ל כוותיה בחדא – ותרוויהו לקולא. מחד גיסא פליג על התוס' וס"ל - שתפל תתאה מקרר את המליח העילאה, ולכן תפל תתאה צונן אינו בולע אלא כדי קליפה ממליח עליון. ומאידך גיסא ס"ל כתוס' - שהוא דווקא כשהמליח הוא האיסור, משא"כ אם המליח הוא ההיתר – אינו נאסר כלל, משום שאין בכח המליח להפליט כלל "לפי שאין חם המלח גדול שיפליט החתיכה שלא נמלחה אע"פ שהחתיכה המלוחה נוגעת בה אלא החתיכה המלוחה מבליעה את החתיכה התפלה מה שהיא פולטת..., יראה לי דווקא כשהיה הטמא המליח למטה והטהור התפל למעלה לפי שהתחתון גובר ומחמם את העליון ומבליעו אבל אם היה הטהור התפל למטה והטמא המליח למעלה אינו אוסר את התחתון אלא כדי קליפה".

לפ"ז, באופן שטמא תפל למטה וטהור מליח עילאה – לכאורה לא ייאסר כלל, וכשיטת התוס' – שאין בכח המליח להפליט מהתפל כלל.

אמנם בתוה"ב הארוך (שם ב:) נראה כמסתפק בזה, "והכי קאמר דג טהור שמלחו עם דג טמא תפל שכבר היה מונח בכלי דלישנא דקאמר שמלחו עם דג טמא הכי משמע שהטמא היה מונח שם תחלה והילכך אם מלח הטהור עליו מותר דתתאה גבר כשמואל ואפשר דמותר בקליפה קאמר דכל שאינו טעון אלא קליפה מותר סתמא קרי ליה". והבין היד יהודה מדברים אלו, ששיטת הרשב"א [בארוך] כשיטת הי"מ – שמליח אף מפליט מתפל ונאסר כ"ק. ולכן טוען היד יהודה, שבקצר חזר בו הרשב"א מדבריו בארוך – וס"ל שאינו בולע מהמליח כלל.

אמנם נראה - שאינו סתירה, דאף בארוך הוא ספק - וכלשונו "אפשר" וכנ"ל. ובאמת שאף בארוך בתחלת דבריו כותב להדיא כדבריו בקצר - דטהור מליח וטמא תפל אינו נאסר כלל "דכל שהוא מלוח פולט ומבליע את חבירו ואינו מחממו כל כך שיהא פולט אלא מעט ואיידי דמטריד הוא לפלוט אינו בולע אותה פליטה המועטת שחבירו פולט [וכן הוא בקצר שם] ויש לומר נמי שחבירו אינו חם כל כך שיהא פולט כלל".

וע"כ, שאף בארוך הסתפק הרשב"א בפרט זה – אם מפליט כלל, ואף אם מפליט – נסתפק אם נאסר במליח קליפה או שאינו נאסר כלל. ובקצר הכריע בפשיטות – שאינו נאסר כלל. וכן הוא להדיא בשו"ע שם שאף קליפה אינו נאסר, וכדברי הרשב"א בתוה"ב הקצר. וכן הוא גם בחידושי הרשב"א (חולין קיג.), שבתחלה מסתפק בדבר, ובסוף דבריו – פשיטא ליה שאינו נאסר כלל, וכשיטתו בתוה"ב הקצר.

סיכום

מצינו ארבע שיטות בראשונים, בדין טהור מליח.

1. שיטת התוס' - שאין כלל דיני תתאה ועילאה במליח, וכן ס"ל שאין המליח מפליט כלל מהתפל.
2. שיטת הי"מ – שמליח הוי כחם האש לכל דבר, ותפל תתאה מקרר למליח העילאה ומליח תתאה מפליט מתפל עילאה. אמנם בזה בצד זה, ס"ל שאין כח בחם מחמת האש או במליח להבליע בצונן אלא כ"ק – וכדין עילאה חם, וסברתם – שתלוי בסברת "מכביד" וכנ"ל.
3. שיטת הר"ן – דפליג אתוס' בתרוויהו, וכשיטת הי"מ. אלא שלא ס"ל את סברת "מכביד", וממילא אף זה בצד זה [כל שנוגעין זב"ז] – החם מבליע ומפליט בצונן וכדין תתאה חם.
4. שיטת הרשב"א – דס"ל כתוס' בחדא ופליג עליה בחדא ותרוויהו לקולא. דמליח אינו מפליט מהתפל כלל [או שמפליט מעט אולם אינו נבלע כלל במליח], וס"ל שתתאה תפל מקרר למליח עילאה.

שיטת השו"ע

המחבר בסימן קה סי"א ובסימן ע' ס"ג, נוקט כשיטת הרשב"א – שטהור מליח תתאה אינו נאסר כלל מטמא תפל עילאה, ואילו טמא מליח עילאה – אינו אוסר את הטהור התפל התתאה אלא כדי קליפה.

מקשה הש"ך (סימן צא סקי"ב), שהמחבר סתר משנתו. שהרי בסימן צא ס"ה פוסק המחבר "ואין חילוק בין מליח עליון ותפל תחתון למליח תחתון ותפל עליון לעולם המליח מבליע בתפל ואינו בולע ממנו". והוא לכאורה כשיטת התוס' והרא"ש, שהרי לשיטת הרשב"א – תתאה תפל קיל מעילאה תפל, כמפורש בדברי המחבר בסימן קה.

מתרץ הש"ך, שהמחבר סובר לגמרי כשיטת הרשב"א, ואין שום סתירה בדבריו. דבסימן קה ובסימן ע' - איירי המחבר באיסור שמן כמפורש שם בסי"א, שכשהוא המליח - אוסר בכולו, ובזה יש חילוק בין תתאה [שאוסר בכולו] לבין עילאה [שאוסר רק כ"ק]. אולם בסימן צא - איירי המחבר באיסור כחוש כמפורש בס"ו, שאף כשהוא תתאה – אינו אוסר אלא כ"ק, ושפיר כותב המחבר שאין חילוק בין תתאה ועילאה - והכל תליא מי המליח ומי התפל.

טוען הפמ"ג, דבשלמא לשיטת הש"ך (סק"ח), הסובר שדעת הרמ"א בס"ד - להקל בכל דין קליפה - שאינו אוסר בדיעבד, אתו שפיר דברי המחבר – שאין חילוק [בכחוש] בין קליפת העילאה לבין קליפת התתאה [אף לשיטת הרשב"א]. אולם לשיטת המג"א לכאורה אינו כן, ואף בכחוש - יהא חילוק גדול בין טמא מליח תתאה לבין טמא מליח עילאה. שהרי המג"א (סימן תסז סקל"ג, הארכנו בשיטתו בשיעור הקודם) ייסד דדין קליפה בעילאה חם [שהוא משום "אדמיקר בלע"] – הוא חומרא בעלמא, ורק משום כך היקל הרמ"א (סימן צא ס"ד) בדינו בדיעבד, משא"כ שאר קליפות שהם מעיקר הדין – אוסרים אף בדיעבד. וא"כ תתאה חם כחוש - שאוסר קליפה מעיקר הדין, פשוט שנאסר אף בדיעבד.

מקשה הפמ"ג, שלשיטת המג"א – דברי המחבר עדיין סתרי אהדדי. שהרי מוכח בסימן צא שסובר כשיטת התוס' – ומשום כך כתב שאין חילוק וכנ"ל. ואילו בסימן קה סובר כשיטת הרשב"א – שעילאה איסור שמן אינו אוסר אלא כ"ק [דלשיטת התוס' אוסר בכולו].

[עיין בשיעור הקודם, שבפשטות – דברי המג"א נאמרו רק בנפסק הקילוח. לפ"ז, צ"ל שהפמ"ג שהשווה דין מליח לדינו של המג"א – ס"ל שמליח הוי כנפסק הקילוח [משום שאין בו כח בישול של אש]. או דנימא דס"ל לש"ך כשיטת היד יהודה (הובא בשיעור הקודם) – שדברי המג"א הם אף בלא נפסק הקילוח, שהרי ליד יהודה אין חילוק בין נפסק הקילוח לבין לא נפסק כמו שנתבאר בשיעור שם].

דוחה היד יהודה את דברי הפמ"ג, וטוען שדברי המחבר אתו שפיר אף לשיטת המג"א. דהנה, הב"י כותב שדברי הטור [והשו"ע] בסימן צא - הם כשיטת התוס' והרא"ש, וכן הוא להדיא בגר"א על דברי המחבר הנ"ל בס"ה. ותמה הש"ך על הב"י שאינו כן, דדברי הטור אתו שפיר אף לשיטת הרשב"א – שהרי ע"כ הטור איירי בכחוש וכנ"ל.

אומר היד יהודה (סימן צא סוף סקכ"א), שוודאי צדקו דברי הב"י. ומשום שהב"י סבר כשיטת המג"א, לכן כתב שדברי הטור [שאין חילוק בין תתאה ועילאה] אתו רק כשיטת התוס' והרא"ש - שאין דין תתאה ועילאה במליח [ולא נחית הב"י לסתירה מסימן ע' ומסימן קה]. משא"כ אם הטור היה סובר כרשב"א, אזי צודק הפמ"ג - שיש הבדל בין תתאה ועילאה, שהרי קליפה בתתאה הוא מעיקר הדין ואילו קליפה בעילאה הוא רק חומרא, ונ"מ רבתי – בדיעבד.

אלא שלפ"ז הדר קושית הש"ך, שהשו"ע סותר משנתו.

מקדים היד יהודה, דלכאורה צ"ע - היאך השו"ע [בסימן ע' ובסימן קה] נקט כשיטת הרשב"א לקולא נגד שיטת התוס' וחבל ראשונים, כמו שנתבאר לעיל.

מבאר היד יהודה, שיש שיטה בראשונים [ראבי"ה ועוד] – שכל מליחה [אף בשמן] אינו אוסר אלא כדי קליפה, כמובא ברמ"א בסימן קה ס"ט. אמנם אין המחבר סומך על שיטה זו – אלא בצירוף עוד שיטה לקולא. ולכן, באופן שהעליון מליח – שלשיטת הרשב"א אין התחתון נאסר אלא כדי קליפה [שהרי תתאה גבר], אף שתוס' ועוד חבל ראשונים פליגי עליה וכנ"ל – הרי להרבה ראשונים כל מליחה [אף תתאה שמן] אינו אוסר אלא כדי קליפה וכנ"ל. ולכן, בצירוף שתי השיטות – היקל המחבר [בסימן ע' ובסימן קה] שסגי בקליפה. משא"כ בתתאה איסור מליח שמן – שאין מקום להקל אלא משום שיטת הראבי"ה [דלרשב"א - אוסר בכולו], בזה לא סמך המחבר על הראבי"ה לחוד – והחמיר שאוסר בכולו, והם הם דברי הש"ך בסימן צא ביישוב שיטת המחבר.

לפ"ז, דין קליפה בעילאה מליח, אינו רק משום "אדמיקר בלע" - שנימא שהוא חומרא בעלמא, אלא משום - שתוס' ועוד ראשונים סברי שאין כלל דין תתאה ועילאה במליח. וא"כ הוא מעיקר הדין – ואתו שפיר דברי המחבר שאין חילוק בין תתאה ועילאה. דדין קליפה בתרוויהו הוא מעיקר הדין, שהרי בתתאה מליח הוא ודאי מעיקר הדין [ובכחוש סגי בקליפה], ואף עילאה הוא מעיקר הדין – משום שיטת התוס', ופשוט שאף בדיעבד צריך להחמיר בתרוויהו.

בקצרה – המחבר סובר כשיטת התוס' והרא"ש – שלא שייך עילאה ותתאה במליח, אלא שבטמא תפל סגי בקליפה – משום צירוף שיטות הרשב"א והראבי"ה [ומשום כך אין סתירה בדברי השו"ע וכנ"ל]. לפ"ז, קליפה במליח עילאה הוא מעיקר הדין, וממילא אין חילוק [בדיעבד] – בין תתאה מליח לעילאה מליח. משא"כ אם המחבר היה סובר כרשב"א – היה חילוק, דמליח עילאה – קליפתו היתה רק חומרא בעלמא ואילו מליח תתאה – קליפתו היתה מעיקר הדין. ולכן, מדברי הב"י הכותב על דברי הטור בסימן צא [שאין חילוק בין תתאה ועילאה] – שהם כדברי התוס' והרא"ש, מוכח שהב"י סובר כשיטת המג"א. ופירוש דבריו, שלשיטת המג"א - אם הטור היה סובר כהרשב"א – היה חילוק, וכנ"ל.

איסור צלול או היתר צלול

הרמ"א (ס"ה) פוסק, דהא דקיי"ל דטמא תפל אינו אוסר – היינו דווקא בדבר יבש, שאזי אין המליח מפליט מהגוש התפל. אולם באופן שהאיסור הוא צלול – נבלע מהאיסור בגוש ההיתר המליח ואוסרו [ובאופן של בשר מליח וחלב תפל – שניהם אסורים].

ביאור הדבר בפשטות, דהא שטמא תפל אינו אוסר [לשיטת התוס'] – היינו משום שאין בכח ההיתר המליח להפליט מהאיסור וכנ"ל. אולם כשהאיסור הוא לח וצלול, אין צורך להפליט ממנו כדי שייבלע באיסור, וממילא נאסר ההיתר המליח [והיינו שיש כח במליח לבלוע איסור, אלא שאין בו כח להפליטו מהגוש].

באופן הפוך – שהמליח צלול היתר [או חלב] והטמא [או הבשר] גוש תפל, בכה"ג לכאורה פשוט שמותר – שהרי אין בו כח להפליט מהגוש. אמנם הש"ך (סקט"ז) מחמיר בדבר, משום שיטת הר"ן – המחמיר כל שנוגעין זה בזה וכנ"ל. ואף שלא קיי"ל כשיטת הר"ן, הני מילי בגוש – אולם בלח אפשר שכו"ע מודו לר"ן. ובפמ"ג ביאר עוד, שהרי הרשב"א ספוקי מספקא ליה בטעם הדבר שטהור מליח מותר (הובא באריכות לעיל), האם הוא משום שאין כח במליח להפליט כלל מהטמא, או שמפליט מעט – אלא שאינו נבלע בטהור [משום "איידי דטרידי..."]. וא"כ לצד השני של הרשב"א – שנפלט מעט, פשוט שכשהטהור הוא צלול – יתערב וייבלע אותו מעט בהיתר.

היד יהודה (סימן ע' סקי"ג) אינו מקבל חומרא זו, ודוחה את טעמי הש"ך והפמ"ג.

מבאר היד יהודה, שחומרת הר"ן בנוגעין זב"ז – אינו משום שיש כח במליח להפליט [כשיטת הי"מ], אלא משום שבמקום המגע בין המליח והתפל – אף התפל נמלח, ומשום כך נפלט ממנו ונבלע במליח (וכן הוא בגר"א בסימן קה סקע"ד). ואף הרשב"א שחשש שמא נפלט מעט - מהאי טעמא הוא, אלא שרק אותו מקום נמלח, וממילא נפלט רק מעט - שאינו נבלע [משום סברת "איידי דטרידי..."]. וכן מדוקדק בדברי הרשב"א בתוה"ב שם, שלפני שמביא סברא זו – שנפלט מעט, מקשה את קושית הרא"ש (פ"ח סמ"ב) – אמאי טהור מליח מותר והרי הטמא נמלח מצד אחד [והיא גופא – מה שהכריח את הר"ן לאסור בנוגעין זב"ז]. ומשמע שיישב זאת, כשביאר – שאמנם נפלט מעט אלא שאינו נבלע משום "איידי דטרידי...".

א"כ, באופן שהמליח הוא לח – שאין כלל מלח בעין, מקום המגע בתפל לא נמלח כלל – והיאך יפליט [כשם ששריית בשר במי מלח – אינו נחשב כמליחה כלל]. ולכן ס"ל ליד יהודה, שבאופן זה – לא נאסר ההיתר הצלול כלל, ודלא כהבנת הש"ך והפמ"ג.