9 בדין עיסה שעשאה ע_מ לחלק מקצת ממנה או ע_מ לבשל מקצת ממנה, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / ט חלה / חלה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום א' י"ז מנ"א תשע"ה

**א**

א] חלה פ"א מ"ז, נשים שנתנו לנחתום לעשות להן שאור אם אין בשל אחת מהן כשיעור פטורה מן החלה.

וכתב הרמב"ם בפיהמ"ש, ז"ל, תקון משנה זו וכן נשים שנתנו לנחתום לעשות להן שאור, ויש "בשל כל אחת ואחת" שיעור חלה חייב בחלה, ואם אין בשל אחת מהן כשעור פטורה מן החלה עכ"ל, ומשמעות דבריו, דכל שיש בשל אחת מהן כשיעור, ובשל השני' אין כשיעור, אין חלקה של שני' חייב בחלה, - וכ"נ גם בד' הרשב"א בפסקי חלה פ"ב, ז"ל, ב' נשים שעשו עיסה כדי לחלקה בעיסה אם אין "בכל אחת" כשיעור פטורה מן החלה, עכ"ל, וכ"ה גם בל' הרשב"ץ בהל' חלה פ"ג.

ובס' חלת לחם בפתיחה לסימן ה' עמ' קל"ז נסתפק בדין זה, אם כשעשה עיסה גדולה ע"מ לחלק ממנה חתיכה קטנה שאין בה כשיעור, והשאר ישאר עדיין כשיעור, אי נימא דכיון דזה העיסה קטנה נילושה ע"מ לחלקה מהבצק הגדול עד שלא ישאר בה כשיעור, א"כ הרי נילושה ע"ד לפטור, ומאי נפ"מ במה שנשאר שמה עיסה גדולה, סו"ס אותה העיסה הקטנה ה"ה כאילו כבר נתחלק בלישה, או"ד דבכה"ג כיון שיש כאן עיסה אחת שיש בה כשיעור, גם אותה עיסה הקטנה נתחייבת על ידה ודינה כאילו הי' בשתיהן כשיעור, וכתב דמד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דבכה"ג פטורה העיסה הקטנה, וכ"כ בגדוה"ק סימן שכ"ו ללמוד מד' הרמב"ם והרשב"ץ, עיי"ש.

ועיי"ש בגדוה"ק שכתב דלכאו' ד"ז תלי בדין ברירה, ואם אין ברירה, הרי דל"מ מה שחילקו אח"כ לברר איזהו החלק החייב ואיזהו החלק הפטור, אלא הו"ל כטבל וחולין מעורבין זב"ז, ובסו"ד כתב לצדד דלא תליא בדין ברירה, עיי"ש, וצ"ע.

ב] אמנם יש בזה מקום עיון, דהנה בגוונא שעשה ב' עיסות דומות שיש בכל אחת מהן כשיעור, ודעתו לחלק אחת מהן, ואינו יודע איזה מהן, לכאו' הדין נותן דשניהם חייבות בחלה בודאי.

והטעם בזה, דהנה הרי הא דהעושה עיסה ע"מ לחלקה פטורה, הוא דוקא כשדעתו לחלקה בודאי, אך כל שאין מחשבת החלוקה ודאית, ה"ה חייבת בודאי, וכאשר כ"ה מבו' מהא דבנחתום שעשה שאור לחלק חייב בחלה, משום דשמא וכו', והרי דכל שאין מחשבת החלוקה ודאית, אי"ז פוטר, (ואף למש"כ בפי' הר"ש הנדפס לעיל מ"ה דהא דה"ז חייב הוא משום גזירה, ג"כ מסתברא מילתא דהוא רק בכה"ג דנחתום, שמחשבתו עכשיו היא לחלק, אך כל שעכשיו מחשבתו מסופקת היא, ה"ז חייב בחלה), - וממילא דכל שיש ב' עיסות ואין דעתו לחלק אלא אחת מהן, נמצא דמחשבת החלוקה שעל כל אחת מהן אינה מחשבת חלוקה ודאית, וע"כ שניהם חייבות בודאי.

ג] ולפ"ז תיקשי, דמ"ט כשעושה עיסה גדולה ודעתו לחלק ממנה מקצת, פטור אותו המקצת מן החלה, - דאמנם אם אותו המקצת מסוים הוא, שפיר יש לפטור בזה, אך בגונא דאינו מסוים, הרי נמצא דכל חלק וחלק שבעיסה אין בו מחשבת חלוקה ודאית, ומ"ט ה"ז פטור.

ואמנם אי נימא דיש ברירה, ואותו החלק שנטלה כל אחת מהן, הוברר דמעיקרא הי' עומד להן, שפיר י"ל דחשיב כע"מ לחלק, דכיון דאיכא מחשבת חלוקה ודאית לחלק את של זו משל זו, הרי דהחלק של זו שאין בעיסתה כשיעור, הוא עומד ליחלק בודאי, אך אם אין ברירה, אין לומר כן, וצ"ע.

ד] ואחר העיון נראה, דד"ז תליא ביסוד פטורא דע"מ לחלק, דלפי המבו' בד' הר"ש לעיל מ"ה דהוא משום דעשאה במחשבת פטור, הדין נותן דבכה"ג דאף אחר החלוקה ישתייר בחלק א' כשיעור, כולה חייבת בחלה, שהרי כל חלק וחלק ממנה אין עליו מחשבת פטור ודאית.

אך למש"כ הרשב"א בפסקי חלה ש"ב דפטורא דע"מ לחלק הוא משום דכל שעומד ליחלק בעיסה כמחולק דמי, נראה דשפיר יש להבין דאף בכה"ג דאף אחר החלוקה ישתייר בחלק א' כשיעור, איכא לפטורא דע"מ לחלק, - והיינו דכיון דאיכא מחשבת חלוקה ודאית לחלק ה' קבין בפנ"ע וקב א' בפנ"ע, לא חזינן לכל הו' קבין כעיסה אחת, אלא חשבינן להו כה' קבין ועוד קב המחולקין זמ"ז, וע"כ אותו הקב אינו חייב בחלה, ודו"ק.

ה] ולפ"ז מבו' מש"כ הרשב"א והרשב"ץ שם לפטור בכה"ג, ואזלי לטעמייהו שכתבו שם דפטורא דע"מ לחלק הוא משום דכל שעומד ליחלק בעיסה כמחולק דמי, וע"כ שפיר יש לפטור אף בכה"ג.

ולפ"ז נמצא דגם מד' הרמב"ם מבו' דפטורא דע"מ לחלק הוא משום דהו"ל כמחולק, וזה דלא כמש"כ בחי' הגר"ח בדעתו, ומש"כ הרמב"ם דבעשו ע"מ לחלק וחלקו ואח"כ הוסיפו כל א' על שלו פטור משום דבשעת חובתה היתה פטורה, הנה גם הרשב"א בפסקי חלה הביא לב' הדעות בזה, ואף שכתב דפטורא דע"מ לחלק הוא משום דהו"ל כמחולק, ועי' גם בתשו' הרשב"א ח"א סו"ס תס"א דמבו' בדבריו דעיקר דינא דבשעת חובתה היתה פטורה, הוא אף כשלא הי' בה כשיעור, ואכמ"ל, וצ"ע בזה.

**ב**

ו] והנה ע"ד דברים אלו נראה לדון גם בדינא דסופגנין, דהנה בגונא דעשה ב' עיסות ודעתו לאפות אחת מהן ולבשל אחת מהן, לכאו' הדין נותן דשתיהן חייבות בחלה, - דכ"ה דאם עשה עיסה אחת ודעתו מסופקת אם לאפותה או לבשלה ה"ה חייבת בחלה, ה"נ בגונא שעשה ב' עיסות ודעתו לאפות אחת מהן, דנמצא דעל כל עיסה דעתו מסופקת אם לאפותה או לבשלה, ה"ה חייבת בחלה.

ולפ"ז הרי הדין נותן, דגם כשעשה עיסה אחת ודעתו לאפות מקצתה, תהא כולה חייבת בחלה, שהרי על כל מקצת ומקצת ממנה דעתו מסופקת אם לאפותה או לבשלה.

ז] אמנם לכאו' תיקשי ע"ז ממש"כ הרא"ש בסו"ס ב' דהמהר"ם הנהיג ביתו כשהיו לשין עיסה כדי לבשלה במים או לטגנה בשמן הי' מצוה לאפות ממנה מעט וע"י כך נתחייבה כל העיסה בחלה וכו' דחיישינן שמא תמלך, עכ"ל, והרי דאף דהי' דעתו מתחילה לאפות מעט ממנה, לא אמרינן דמכח זה תתחייב כולה בחלה, כיון דעל כל מקצת ומקצת ממנה ליכא דעת ודאית לבשלה ולטגנה.

ח] אך נראה פשוט בזה, דכיון דהא דמחשבת סופגנין פוטרת, הוא משום דהו"ל מחשבת פטור, הרי דכל שחישב לאפות ממנה פחות מה' רבעים, הוי זה מחשבת פטור ודאית על כל העיסה, שהרי דעתו בודאי שלא יהא בה ה' רבעים לחם, וע"כ היא פטורה.

ט] ואמנם כ"ז ניחא אי נימא דלדידן דקי"ל דלא כדעת ר"ת, לא אזלינן בתר מחשבתו אלא לענין חלה ולא לענין ברכת המוציא, דלפ"ז עיקר הא דאזלינן בתר מחשבתו הוא דין מסוים לענין חלה דכל שדעתו שתהא פטורה, ה"ה פטורה, וע"כ בזה כל דחישב לאפות פחות מה' רבעים, הו"ל מחשבת פטור ודאית, וע"כ היא פטורה.

אך לדעת הב"ח ודעימי' דאזלינן בתר מחשבתו אף לענין ברכת המוציא, דכל שהי' דעתו לאפותה ואח"כ נמלך לבשלה מברכין עלי' המוציא, וכל שהי' דעתו לבשלה ובישלה אין מברכין עלי' המוציא, לכאו' הדין נותן דהיכא שדעתו לאפות מקצת ולבשל מקצת יש על כולה תורת לחם, והדק"ל דמ"ט אינה חייבת בחלה.

והיינו דהנה אם נבא לדון לענין ברכת המוציא, בגוונא דחישב לאפות מקצת מן העיסה ולבשל מקצת ממנה, ואח"כ נמלך לבשלה כולה, אם מברכין עלי' המוציא, לכאו' הדין נותן, דכיון דמעיקרא חישב לאפות מקצת, ונמצא דעל כל מקצת ומקצת שבה ליכא מחשבה ודאית שלא לאפותה, יש על כל מקצת ומקצת תורת לחם, ומברכין עלי' המוציא, דכ"ה דאם עשה ב' עיסות ודעתו לאפות אחת ולבשל אחת, לכאו' הדין דאף אם בישל את שתיהן, מברכין עליהן המוציא, כיון שעל כל עיסה ועיסה ל"ה מחשבה ודאית לבשלה, ה"נ בעיסה אחת דכוותה, - וא"כ כיון דיש על כל העיסה תורת לחם, בדין דתהא חייבת בחלה, דאף דחישב לבשל את מקצתה, אי"ז מחשבת פטור כלל, שהרי אף כשיבשל את מקצתה, יהא על כולה תורת לחם.

י] אמנם באמת לא ברירא לי הך מילתא, דלפ"ז הרי נמצא דה"נ כשחישב לאפות מקצתה ולבשל מקצתה, ואפה מקצת ובישל מקצת, הרי דלדעת הב"ח יברכו המוציא אף על מה שבישל, כיון דיש על כולה תורת לחם, ולא מצאנו כן,[[1]](#footnote-2) ושמא בכה"ג אמרינן דיש ברירה, ומה שבישל לבסוף, הוא מה שחישב עליו תחילה לבשלו, ואין עליו תורת לחם, אך בפשוטו דינא דהב"ח דמברכין עליו המוציא, הוא דינא דאורייתא, ובדאורייתא אין ברירה, - וצ"ע באמת לפ"ז, היאך הוי הדין כשבישל את כולה, דעל מה ממנה יברך המוציא, וצ"ע רב בזה.

**ג**

יא] והנה אם כנים דברינו נמצא, דכל הא דפטרינן מעיקר הדין בשדעתו לאפות מקצת ולבשל מקצת, הוא רק בשאין דעתו לאפות ממנה אלא פחות מה' רבעים, אך כל שדעתו לאפות ממנה ה' רבעים, חייבת כולה בחלה בודאי, דבכה"ג הדר דינא דעל כל מקצת ומקצת ליכא דעת ודאית לפטרה, וע"כ כולה חייבת בודאי.

יב] ולכאו' לפ"ז הי' מקום לישב למש"נ במק"א להקשות, במה שהביאו הראשונים מירושלמי בעושה עיסה ע"ד סופגנין, דאם אפה מקצת ממנה חייבת בחלה, דחיישינן שמא ימלך על כולה או על ה' רבעים ממנה, וצ"ע דהיאך מהניא הפרשתו שמפריש עכשיו לתקן העיסה, דאף אם ימלך עלי' אח"כ תהא פטורה, הרי עכשיו אינה חייבת אלא מדרבנן, והיאך מהני זה לפטור לחיובה לאחר שתימלך דהיא חייבת מדאורייתא, ובמק"א נת' עפי"ד הגר"ח, דמחשבת סופגנין אינה מועלת אלא לפטור מחיוב חלה, אך אכתי חיילא קריאת שם, אך הדברים מחודשים מאד.

ובפשוטו הי' נראה דהישוב לזה הוא למש"כ הרשב"א והמאירי דכל שנמלך לאפותה, מתחייבת כולה "למפרע", וכיון שנתחייבה כולה למפרע, ע"כ שפיר מהניא הפרשתו שהפריש ממנה.

אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי חלק העיסה שהפריש לחלה, לא ימלך עלי' לאפותה דלשריפה קיימא, ונמצא שעיסה זו הויא עיסת פטור, וא"כ הי' בדין דלא תהניא הפרשתו, דהוי כמפריש מן הפטור על החיוב, והאמנם דאם ימלך לבסוף על כל העיסה לאפותה, נראה שאין להקשות כן, אלא כיון שנתבטלה מחשבתו שחישב מתחילה לעשותה סופגנין, נמצא שכולה חייבת בחלה, ואף אותו מקצת שהפריש לחלה, נמי איכא עלי' תורת עיסה המחויבת בחלה, הגם שלא יאפה אותו עצמו, (דאי לא תימא הכי, תיקשי היאך מפרישין חלה מכל עיסה, הרי החלק שמפריש לחלה פטור מן החלה, כיון שאין סופו לאפותו, ונת' בזה במק"א), אך הרי הר"ש פירש שיש לחוש ג"כ שימלך על מקצת מן העיסה, (דיש בה שיעור חלה), ובכה"ג הרי לכאו' המקצת שהפריש לחלה אין לנו לחשבו בכלל אותו חלק שנמלך עליו לאפותו.

יג] והנה אמנם הי' מקום לומר, דאה"נ צריך להפריש החלה מן המקצת שאפה, ושפיר הויא הפרשתו מן החיוב, אך מלבד שלא מצינו שיהא הדין כן, ואמנם המרדכי בפסחים סי' תקצ"ב, כתב דבהך גוונא צריך להפריש מן האפוי, (וכ"ה גם בהל' חלה שבהגמי"י סוף זרעים), ויש שפירשו שהטעם בזה הוא ע"פ הנ"ל, אך באמת אין לומר כן, שהרי מפורש להדיא בדבריהם שהטעם הוא משום דאין תורמין מן האפוי על העיסה ומן העיסה על האפוי,[[2]](#footnote-3) ומה"ט כתבו שם שיפריש חלה משניהם מן העיסה ומן החררה, (ולא סגי שיפריש מן החררה), - גם הרי פירש הר"ש בדעת רב, דאף בלא שאפה מקצת נמי חייבו חכמים להפריש גזירה שמא ימלך, עכ"פ בעשאה כעכין, וע' גם בפסקי חלה להרשב"א שהביא די"א כן, והנה הרי בכה"ג בע"כ מפריש מן העיסה, שהרי לא אפה ממנה כלום, ותיקשי דהיאך מהניא הפרשתו, ומ"ט לא הויא כמפריש מן הפטור על החיוב.

יד] ולכאו' הי' נראה לישב בזה לפמש"נ, דהעושה עיסה ודעתו לאפות ממנה ה' רבעים, חייבת כולה בחלה, כיון דעל כל מקצת ממנה ליכא מחשבת פטור ודאית, - ולפ"ז י"ל דמה"ט אף כשנמלך לאפות ממנה ה' רבעים, כיון דמהני זה למפרע, וחשיב כמו שהי' דעתו מתחילה לאפותה, חייבת כולה בחלה, וע"כ שפיר חיילא ההפרשה שהפריש קודם שנמלך עלי', אף דעל החלק שהפריש לחלה, לא נמלך לאפותו.

אך העירוני לנכון בזה, דלכאו' אף אי נימא דבעלמא אם חישב לאפות מן העיסה ה' רבעים חייבת כולה בחלה, מ"מ בכה"ג שחישב מתחילה לבשלה כולה, ואח"כ נמלך על ה' רבעים ממנה לאפותה, הדין נותן דאף אם מהניא מחשבתו למפרע, כ"ז הוא רק על אותו חלק העיסה שנמלך עליו, אך שאר העיסה שלא נמלך עלי', אכתי בפטורה קיימא, ולפ"ז הדק"ל דהיאך מהניא ההפרשה שהפריש עלי' מתחילה, וצ"ע בזה.

1. אך באמת הי' מקום לפרש בזה ד' המג"א בסימן קס"ח סקל"ב, ז"ל, וכתב הב"ח דאם הי' דעתו לאפותה ונמלך לבשלה מודה ר"ש דמברך המוציא וכו' ע"ש ולעד"נ שזה אינו דבשלמא בחלה מחייב דבחלה החיוב בשעת לישה ואז היה דעתו לאפות, אבל המוציא בא בשעת אפי', ולא עוד אלא אפה ממנו מעט ובישל השאר אין מברך המוציא על המבושל, כ"כ רי"ו שמהר"ם אפה ממנו מעט לחייב בחלה ואכלו תוך הסעודה משום ספק ברכה, עכ"ל, ובמחה"ש שם עמד במה שהביא המג"א מהא דאפי' אפה ממנו מעט ובישל השאר אין מברך המוציא על המבושל, דמשמע דאפה מעט יותר חידוש דאינו מברך המוציא ממה דאינו מברך המוציא כשדעתו לאפותה, ולכאו' אדרבה איפכא מסתברא, דבדעתו לאפותה חייבת בחלה מצד הדין יותר יש מקום לומר דמברך המוציא מאפה מעט דאפי' בחלה אינו חייב מצד הדין אלא משום גזירה דאז מסתברא יותר שלא לברך המוציא, עכ"ד.

   ולפי הנ"ל יל"פ לד' המג"א, דלמש"כ הב"ח דאם הי' דעתו לאפותה ונמלך לבשלה מברך עלי' המוציא, כ"ש דבכה"ג שהי' דעתו לאפות מקצת ואפאו, דלא נמלך ממחשבתו, יברך על כולה המוציא, כיון שעל כל מקצת ומקצת ל"ה מחשבה ודאית שלא לאפותו, - אך רחוק הדבר שנתכוין המג"א לכך, דכל כי האי הו"ל לפרושי טפי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם באמת צ"ב היכן מצינו דין זה שאין להפריש מן אפוי על שאינו אפוי, ע' בס' חלת לחם סי' ב' סוסקכ"ג, אך בד' המרדכי י"ג, "שהרי " נוטלין מן האפוי וכו', וע' בחלת לחם סי' ח' סקי"ח, מה שפירש לפ"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)