36 פסיקה בדולרים
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' י"ח אלול תשס"ט

א] בדין הקדמת מעות בדולרים, נת' במק"א דאין לאסור בזה משום פסיקה בהוזלה, כיון שעתה זהו מחיר החפץ, ואין לדון בזה אלא משום איסור פסיקה בשויו.

ולכאו' הי' מקום לומר, דלי"ב לאיסור פסיקה בשויו, בגוונא דאין לחוש שיתייקר מחיר החפץ בדולרים, אלא אתינן לחוש משום שינוי שער הדולר, שהרי כיון דדולר הוי טיבעא לגבי החפץ, מצינו לקבוע שומת החפץ בדולרים, ונמצא דאף אם יעלה שער הדולר, מ"מ הוא לא הוזיל בעד הקדמת המעות, שהרי נתן לו מתחילה סך כו"כ דולרים, דזהו מחיר החפץ גם בשעת העמדת המקח.

אך נ' לדון לאסור בזה, דהנה בעיקר איסור פסיקה יש להסתפק אם עיקר איסורו הוא משום שכל שנתייקר לבסוף נמצא שמוזיל לו בשביל הקדמת המעות, או עיקר איסורו הוא משום דכיון דלא חייל המקח לגמרי, אנו דנים את המעות כהלואה, ונמצא שאינו חייב לו עתה אלא כפי הדמים שנתן, וכל שנותן לו עתה מקח השוה יותר מן הדמים שנתן, הוי זה רבית.

ובמק"א נת' ללמוד מד' הרמב"ן במלחמות בסוגיא דטרשא, דאיסורא דפסיקה הוא במה שנותן לו המקח לבסוף השוה יותר מן הדמים שהוא חייב לו, וע"כ אין להתיר בזה מכח הא דשמא לא יתייקר, דמ"מ בשעה שנותן לו המקח ששוה יותר מן הדמים שהוא חייב לו, הוי זה רבית ברורה, ול"ד לטרשא דכל האיסור הוא בשעת המכירה, דבשעת הפירעון אין לאסור, שכבר נתחייב לו דמים אלו, וכיון דכל האיסור בזה הוא בעצם הקציצה שפיר מצינו להתיר מכח הא דאי"ז ברור שיתייקר.

אשר לפ"ז נ', דהאמנם המקדים דולרים בעד חפץ ויש להמוכר דולרים בביתו, שפיר יש להתיר, שהרי המוכר מחויב להחזיר לו דולרים אלו, וכיון שלא נתייקר החפץ בדולרים, נמצא שאינו נותן לו מיותר מחובו.

אך המקדים שקלים בערך הדולרים בעד החפץ, יש בזה לאיסור פסיקה, שהרי אם לא יעמיד לו המוכר את המקח, לא יהא חייב לו אלא את השקלים שנתן לו, ונמצא שאם נותן לו עתה את החפץ השוה יותר מן השקלים שהוא חייב לו, הוי זה רבית, ודו"ק.

ב] ובמכירה בהמתנה בעד דולרים, נ' לכאו' דליכא בזה כלל לאיסור טרשא, דלא מיבעיא היכא שמחיר החפץ משתער בדולרים, דודאי אינו מייקר לו כלל משום המתנת המעות, שהרי נותן לו סכום דולרים זה שהוא דמי החפץ.

אלא אף אם מחיר החפץ משתער בשקלים, נמי נראה דשרי, דכיון דהיום שווי החפץ הוא כסכום דולרים זה, הרי דאף אם פוסק עמו ליתן לזה לאח"ז, ואפשר שיתייקרו הדולרים, נמי לי"ב איסורא, שהרי גם אם ישלם לו בשעת המקח ישלם סכום דולרים זה, ואינו מייקר כלל בעד המתנת המעות, ואף שהדולרים יתייקרו, לית לן בה, דכבר נתחייב לו היום דולרים ואין בזה יוקר, וכשפורע לו לאח"ז הוא פורע לו הדולרים שהי' חייב לו בשעת המקח.

ואמנם אכתי יש לאסור בזה דומיא דסאה בסאה, אך מ"מ נראה דכל שיש לו דולרים שרי, דהגם שנת' במק"א דל"מ התירא דיש לו בטרשא, כ"ז הוא בשמייקר במחירו בעד המתנת המעות, אך בגוונא שאינו מייקר במחירו אלא שמשלם הדולרים אף אם יתייקרו, ודאי מהני בזה התירא דיש לו, וע"כ אם יש ללוקח דולרים שרי.

והיינו משום דהא דל"מ התירא דיש לו בטרשא, נת' שם דהוא משום דהא דשרינן ביש לו בסאה בסאה הגם דהוי כחוזר ולוה ממנו הוא משום דהיוקר אינו ניתן בתורת אגר נטר אלא ברשותי' אייקר, אך היכא שמייקר במחירו משום המתנת מעות זו ה"ז אסור, וכ"ז הוא היכא שמייקר במחירו, אך היכא שכל חשש הרבית הוא במה שהדולרים יתייקרו, הרי דע"ז מהני שפיר התירא דיש לו, דומיא דסאה בסאה דשרי ביש לו.

וי"ל עוד, דגם ל"ב בזה להתירא דיש לו, וכמש"כ הט"ז בר"ס קס"ב דלא אסרו סאה בסאה בדרך מקח אלא בדרך הלואה, עיי"ש מה שפירש הטעם בזה, והשער דעה כתב להתיר משום דבכה"ג אמרי' חיטי הוא דקדחי באכלבאי, וזביני הוא ושרי, אך זה אינו טעם בנידו"ד, אא"כ נימא גם בזה שהי' יכול למכרן ולקבל דולרים היום, אך יל"ע בזה.

והנה בשער דעה שם הביא מקור לד' הט"ז משו"ת הרא"ש כלל ק"ח סימן ל', ז"ל, ראובן נתן לשמעון מדות של חטה לתת לו בהן קמח, ונתן לו עם החטה המעות, כפי שהיה מנהג בעיר להחליף חטה בקמח, והתנו ביניהם לתת לו הקמח חצי מדה בכל שבוע, ונתן לו שתי מדות ולא רצה לתת לו יותר, ועבר עליו חדש אחד שלא נתן, והשער עומד בעיניו, ולאחר החדש נתיקר השער מפני שיבש הנהר, ועכשיו תובע ראובן לשמעון שיתן לו הקמח וכו'. תשובה וכו', אבל קמח שנתחייב לו בעוד שהשער עמד בעין חייב ליתן לו, ואין כאן משום לוה סאה בסאה, "כי דרך מקח הי' ולא דרך הלואה", ועוד מי שמוכר קמח מצוי אצלו קמח תדיר, עכ"ל, והרי דאף דאם הי' זה דרך מקח הי' אסור משום איסורא דסאה בסאה, מ"מ בדרך מקח שרי.

אמנם הדברים צ"ע, שהרי ודאי דכל מה שהתיר הט"ז הוא כמבו' בלשונו רק בשנותן עתה חטים בתורת חפץ הנקנה ומתחייב בעד זה חטים, אך כשנותן עתה חטים בתורת דמים ולוקח בהן חטים, ודאי אסור בשאין לו, וכאשר כ"ה להדיא בד' הראשונים דלא שרי לפסוק בחטים רק משום דיש לו, וכ"ה בשו"ע סימן קע"ה, ובההיא דהרא"ש הרי הי' זה פסיקה, וודאי אין להתיר בלא התירי פסיקה.

אך לד' השער דעה שהתיר משום חיטי דקדחי באכלבאי, י"ל דבאמת בכה"ג שרי אף בפסיקה, ומה שאסרו הראשונים הוא בשפוסק על יין ונותן חטים בדמיו, אך בשפוסק על קמח ונותן חטים דמצי אמר חיטי דקדחי באכלבאי, שרי.

ומה שהתיר בזה הרא"ש נ', דהנה בל' השאלה נ' להדיא דהי' שער קבוע וידוע וחשיב כיצא השער, וע"כ לי"ב לאיסור פסיקה, ואך דמ"מ בסאה בסאה לא סגי בזה להתיר, דהרא"ש לטעמי' אזיל שהסכים לדעת הרמב"ם דבקבע זמן דא"א לפרוע תוך הזמן ל"מ התירא דיצא השער בסאה בסאה ואך דמ"מ כתב הרא"ש דכיון דמצוי אצלו קמח תדיר הוי יש לו, וכל דיש לו מותר אף בקבע זמן, אך בפסיקה שפיר מהני, וכמש"כ מהרי"ט ח"ב יו"ד סו"ס מ' דבפסיקה דהוי דרך מקח שרי אף בקביעות זמן, עיי"ש, וז"ב.

אמנם בשו"ת מהרי"ט ח"ב יו"ד סו"ס מ' מבו' להדיא דבמוכר בעד גרושי"ש ה"ז אסור, משום שהן מתיקרים והוי כאיסורא דסאה בסאה, ולא שרי רק אם יש לו, עייש"ה, ומבו' דלא כמש"נ להתיר עפי"ד הט"ז גם באין לו, אך מאידך מבו' דמהני בזה התירא דיש לו.

עי' היטב בשו"ת הרשב"א ח"ה סימן קס"א, בתשו' מרב שר שלום גאון, שלכאו' מבו' להדיא בדבריו דאם הוא חייב לו מעות, ויש לו זהובים, מותר לפסוק על הזהובים בעד המעות, ואיכא בזה להיתר פסיקה ביש לו, דבזה שרי לפסוק אף בשלא בא באיסרו, ואף אם נתייקרו הזהובים נותנם לו.

ומבו' מזה, דאף דהזהובים הם מטבע, מ"מ שייך לפסוק ע"ז, ולא חזינן לה כהלואה ברבית, אלא כפסיקה, וזה חידוש, וצ"ע מ"ש מד' הראשונים בדף מו., ואולי משום שהדרך הי' למכור זהובים, וכמו שחילק כן בתלמיד הרשב"א בדמ"ו.

ולפ"ז יש להתיר ליתן מעות ולפסוק על דולרים, וצ"ע עוד בזה.

אמנם כמדומה שבד' רש"ש גאון שם מבו', דאם מעיקרא שם הזהב המכותת בזהובים שרי, משום דינא דרבא דמה לי דמיהן מה לי הן נמי אמרינן, ולכאו' כונתו כמש"כ הראשונים דמהני לפסוק בפירות, וצ"ע שהרי ודאי שהזהובים הוו טיבעא לגבי הפירות, וא"כ אי"ז פסיקה אלא טרשא, גם צ"ע, דכיון דהוו כטיבעא לגבי הפירות, א"כ מצי לשום דמי הפירות בזהובים, וא"כ אין בזה כלל משום טרשא, וכמש"נ לעיל דיש להתיר למכור בהקפה בעד דולרים, ואין בזה משום טרשא, וצ"ע בכ"ז.

ז"ל רש"ש גאון שם, וששאלתם בראובן שקנה זהב מכותת משמעון פתוראה בהקפה בחדש אלול, כל משקל ומשקל בי"ב זוז, וקבע לו זמן לערב יוה"כ, ובשעה שקנה ראובן הזהב משמעון, התנה שמעון על ראובן ואמר לו, אם אינך פורע לי זוזים הללו בערב יוה"כ, הרי הם עשוים עליך במחירם היום, וקבל עליו ראובן זה התנאי, בלא קנין, ובהדין אתרא, קודם תשרי הזהב בזול, ואחר תשרי הזהב ביוקר, ואותה שעה שקנה ראובן את הזהב משמעון, והתנה עליו זה התנאי, היה הזהוב שוה בי"ג זוז וחצי, ועבר יוה"כ ולא נתן לו כלום, ועבר ראובן על התנאי, ולא עבר תשרי, עד שנעשה הזהוב בי"ד וחצי, ואח"כ שגר ראובן לשמעון כיס אחת של זהובים, כדי שיטול ממנו חשבון מחיר הזהב וזולתו, לימים, עמדו לפסוק את המשכון, נמצא שנטל שמעון בכל משקל ומשקל י"ג זהובים חסר רביע, אמר לו ראובן: אני קניתי ממך כל משקל בי"ב זוז, ואתה נוטל י"ג חסר רביע, אין לך רבית גדולה מזו, אמר לו שמעון: כי דבר זה אין בו צד רבית כלל, לפי התנאי שהיה ביני לבינך, כמו שהוזכר למעלה, ולא עוד, אלא שאנו בקיאין במשא ומתן, היאך הדין,

תשובה, כך ראינו שזו רבית גמורה היא, דאמר ר"נ כל אגר נטר לי אסור, וזה כיון שהוא אומר אם אתה רוצה לעכב לך הרי עליך להחזיר לי זהובים שהם שוים יותר מן המחיר שנתחייבת לי עכשיו, זהו אגר נטר לי דאסור, אבל ודאי אילו שם שמעון את דמי זהב המכותת שמכר לראובן לאלתר בשעה שנטלו ממנו ראובן בדמים על ראובן ואמר לו הרי יש לי בהם עליך זהובים כשער של עכשיו שנמצאין בכך וכך כ"ז זשארצה, מותר היה כדרבא דאמר השתא דאמר ר' ינאי מה לי הם ומה לי דמיהם ופוסקים על שער שבשוק ואע"פ שאין לו, אף אלו, נדצ"ל ואף אחרי שנעשו דמי הזהב המכותת על ראובן מלוה, אילו תבעם מידי שמעון עד שלא עמדו הזהובים ביוקר ואמר ליה ראובן הרי שלך אצלי בהם הזהובים, כשער של עכשיו, גם בזאת אם היו לראובן זהובים מותר הי' ואף מותר לשמעון ליקח דמיהם בשער היוקר כדאמר רבא ש"מ מדר' אושעיא מעמידין מלוה ע"ג פירות ולא אמרינן דלא כאיסור הבא לידו הוא וכו', עכ"ל.

וכמדומה מכוון ד' רש"ש גאון ז"ל, דאיכא תרי גווני להתיר בזה, חדא אילו מעיקרא הי' קובע שבעד הזהב המכותת יתן לו זהובים כשער של עכשיו, דזה שרי משום דינא דרבא דמותר לפסוק בשנותן לו פירות, ועוד, דאף אם לא קצץ כן מעיקרא, וכבר נתחייב לו זוזים, מ"מ יכול לפסוק בחוב הזוזים על זהובים, ואך דזה ל"מ אא"כ יש לו זהובים, דמעמידין מלוה ע"ג פירות והוא שיש לו.