מראי מקומות קז
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה

**מראי מקומות קז. קז: 2**

**רש"י פי' ושאר שקצים ורמשים הצדן לצורך חייב שלא לצורך פטור.** רש"י פי' דשאר שקצים ורמשים חשיבי אין במינם ניצוד. ואפילו הכי חייב כשצדן לצורך. והתורי"ד בעמוד ב' נקט דדווקא בסיפא בשאר שרצים יש חילוק בין צידה לצורך לצידה שלא לצורך אבל ברישא דשמונה שרצים חייב אפילו שלא לצורך כיוון דאע"ג דלו עצמו אין צורך אבל זה דבר שיש בו צורך לשאר העולם וזהו חי' רב שזה גם מחשיב הדבר לצורך וכן הובא כאן בשלטי גיבורים אות א' משמו. מיהו בפי' ר"ח נוקט כפשיטות דהחילוק הזה קיים גם ברישא. אמנם התוס' ושאר הראשונים נוקטים שאין במינו ניצוד פטור אפילו צדן לצורך. והתוס' פי' שהחילוק בין הרישא לסיפא שברישא הסתמא היא שצדן לצורך. כיוון שיש להן עור. ושאר הראשונים פי' בענין אחר. ששמונה שרצים אין דרכם להזיק ומסתמן צדן לצורך משא"כ שאר שרצים. ועיין ברא"ש מה שדן על פי' הראשונים. עיין במ"ב סי' שט"ז סעיף לג שדן בצדן לשחק בהם [ והחזו"א סי' נ' אות ד' הוסיף דהנידון היה באופן שמשחק בהם ומשחררם.] האם חשיב צידה לצורך.

**חיה ועוף שברשותו הצדן פטור.** עיין הגהות מיימוני פ"י משבת אות ר' בשם רבינו ברוך דכאן פטור אבל אסור ככל איסורי שבת. ולכן צריך ליזהר שלא לתפוש בשבת סוס או פרה שמרדו כשהם בחצר גדולה דיש בזה משום צידה. והובא בב"י סוף סי' שט"ז. ועיין שו"ע סעיף י"ב. ועיי"ש במג"א סקכ"ו ובביאור הגר"א שנחלקו עם הפמ"ג האם הב"י הבין שמשנתינו איירי במרדו ופטור אבל אסור קאמר או דאיירי כשלא מרדו ופטור ומותר קאמר. ועיי"ש ברמ"א שפסק כהי"א שאסרו בכל גוונא אפי' לא מרדו. דחיה ועוף שדרכן לישמט בכל גוונא אסור ורק סוס ופרה שאין דרכן לישמט מותר אך אם מרדו אסור ועיי"ש במ"ב סקנ"ז שכתב להחמיר כהרמ"א בזה. ועיי"ש בביאור הלכה ד"ה יש אומרים. אמנם כתב החזו"א סי' נ"ב סקט"ז דבמקום צער בעלי חביים וחשש הפסד כל שאסור מדרבנן גרידא לצודן יש מקום להקל לצודן. **שמונה שרצים האמורים בתורה וכו'.** עיין ברמב"ם בפיה"מ דביאר דהחילוק בין שרצים שיש להם עור לשרצים שאין להם עור הוא דשרצים שאין להם עור החבורה חוזרת לקדמותה מה שאין כן שרצים שיש להם עור לעולם אין המכה חוזרת לקדמותה. והנה יש לעיין לדעת הרמב"ם שביאר שהחיוב על חובל הוא משום מפרק מה אכפת לן אם זה חוזר לקדמותו או לא. ועיין בשו"ת אברהם בן הרמב"ם תשובה י"ח הובא בספר שביתת השבת שהביא בזה שני מהלכים. א. דכשיש להם עור הדם מובלע בבשר ולא בעור ולכן הוא מפרק. אבל בשאין להם עור הדם לא מובלע בבשר ואין להם מקום מסוים. וכתב עוד שביש להם עור הוי חבורה חוזרת ובאין להם עור הוי חבורה שאינה חוזרת. ועיי"ש שהקשה דכיוון שהחיוב הוא משום מפרק מה אכפתן לן דהיא חוזרת ומ"ש מחולב דגם חוזר לכמות שהיה עיי"ש. וצ"ע בזה. **מאן תנא ר"י בן נורי וכו' אפילו תימא רבנן וכו' ולענין שבת לא פליגי וכו' אמר רב אשי וכו רבי יהודה היא דאזיל בתר גישתא**. הנה יש לעיין בדברי הגמ' מה סברא הגמ' לדמות מחלוקת רבי יוחנן בן נורי ורבנן לענין טומאה למחלותם לענין שבת. דהנה בשבת מצינו ג' ביאורים במחייב של חובל. או משום נטינ"ש או משום צובע או משום מפרק. ומצינו ג' ביאורים בחילוק בין יש להם עור לאין להם עור. לגבי נטינ"ש מבואר בתוס' לעיל עה. דהחילוק הוא אם הוא חוזר ונבלע או אינו חוזר ונבלע. בנצרר הדם. וביצא הדם באמת מתחייב גם באין להם עור. ובצובע כנראה החילוק דרק צביעה על עור יש לה חשיבות של צבע המתקיים. ובמפרק מבואר ברבמ"ם לעיל החילוק. ואם כן יש לעיין דלכאורה אין זה תלוי בדין האם עור שרצים יש להם עור או אין להם עור אלא לכאורה זהו מחלוקת שהיא תלויה במציאות האם יש בזה את החוזר ונבלע או אין בזה חוזר ונבלע וכן האם הצבע הוא מתקיים. וכן לגבי מפרק האם הוא חוזר לקדמותו או לא. ולכאורה זה נושא שהוא שייך במציאות ואטו רבי יוחנן בן נורי ורבנן ורבי יהודה נחלקו במציאות או נחלקו לענין דינא ובפשוטו מחלוקתם היא לענין דינא ולא במציאות. ואם כן צ"ע מה שייך כלל שיחלקו לגבי שבת ורק צריך לברר המציאות בכל דבר מהו המציאות בו. למשל למ"ד שמחייב משום נטינ"ש צריך לדון האם זה חוזר ונבלע או אינו חוזר ונבלע. וצ"ע בזה.

**אמר רב אדא בר מתנא תריץ הכי וכו'**. תי' צ"ב דרבי יוחנן בן נורי לא אמר את סברתו מצד הטומאה אלא מצד השבת דהרי חכמים גם מסכימים לענין השבת שכך הוא, וממילא מדוע שייך כאן כלל מחלוקתם לענין טומאה. ועיין בזה. **ושאר שקצים ורמשים וכו' הא הורגן חייב מאן תנא א"ר ירמיה הא מני ר"א היא וכו'.** יש להקשות לדעת רוב הראשונים שביצא הדם חייב אז הגמרא יכלה לאשמיעינו חי' גדול יותר דאפילו ביצא הדם חייב אפילו שלא מתו. ומבואר בריטב"א בחידושיו [המיוחסים לר"ן] שהטעם שנקטה המשנה חי' זה הוא כדי לאשמעינו דיש תנאים שסוברים דאפילו הורגן פטור. ועיין מאירי. **דתניא ר"א אומר ההורג כינה בשבת כהורג גמל וכו' מתקיף לה רב יוסף עד כאן לא פליגי רבנן וכו'..**  עיין לעיל יב. ושם מבואר דנחלקו בפלוגתא זו בית הלל ובית שמאי, ובית הלל מתירין להרוג כינה אפילו מדרבנן. עיין ברמב"ן, ובחי' הר"ן, ובעוד ראשונים. שביארו שר' ירמיה סבר שרבנן שפליגי על ר"א פטרו לא רק בהריגת כינה אלא בהריגת כל שקצים ורמשים שאין להם גידין ועצמות. משום שאין מתקיימין י"ב חודש ואין זה נחשב חיות גמורה. ולומדים מאילים מאודמים שיש בהם גידין ועצמות. וכן מבואר בירושלמי בפ"ק ה"ג. ופליג רב יוסף דלא נפקי רבנן מאילים מאודמים אלא דבר שאינו פרה ורבה ואינם פוטרים אלא כינן לבדן. **א"ל אביי וכינה אין פרה ורבה והתניא וכו' מינא הוא דתמתקריי ביצי כינים.** עיין משך חכמה בראשית פרק ט' פסוק ט. הפוסקים עמדו בזה דהרי ידוע למדע כבר תקופה ארוכה דהמציאות אינה כן אלא דכינים פרים ורבים על ידי ביצים שהם מטילות בשער האדם או בעורו. עיין מכתב מאליהו כרך ד' עמוד 355 356 שהרחיב בענין זה. **והרי פרעוש דפרה ורבה וכו'**. עיין לעיל יב. תוד"ה שמא יהרוג שדן מהו פרעוש ומהו כינה. ועיי"ש בראשונים. בפשוטו משמע מלדון הגמ' דהחיוב על פרעוש הוא משום שהוא פרה ורבה אמנם עיי"ש בר"ן וכן הרמב"ם פי"א ה"ב שאף שאינו פרה ורבה כיוון שנוצר מן העפר יש לו חיות רבה כאילו הוא פרה ורבה. והמכוון בלשון הגמ' שדין הפרעוש כאילו הוא פרה ורבה. אמנם עיין בלשון הר"ן בסוגייתנו וצ"ע. **עד כאן לא פליגי וכו' אבל לענין הריגה אפילו ר"י מודה.** הא דמחייב ר"י הוא רק באופן שהורגו לצורך אבל אם הורגו כדי שלא יזיקנו הוי מלאשאצל"ג וכמו לגבי נחש שמובא להלן שמותר לצודו כדי שלא יזיקנו . ועיין בב"י סי' שטז. סעיף ט' שהביא מחלוקת האם מותר להרוג פרעוש כדי שלא יצערנו דהטור אסר אפילו הוא על בשרו והמרדכי התיר. וכתב הב"י דנקטינן לחומרא וכן הכריע בשו"ע. ועיין תוד"ה הצד. מלשונו של תוס' מבואר דההיתר לצודו הוא משום שהוי איסור דרבנן ובמקום צער לא גזרו. אמנם עיין ברא"ש ובתורא"ש שמבואר מדבריהם דאין זה צידה אלא מתעסק בצידה דהרי הוא מסלק אותו מזה שינשוך אותו. ועיין רש"י ד"ה הצד דנקט היתר מצד אחר. ועיין בב"י שט"ז סעיף י"ט שהקשה שדיוק לשונו של התוס' סתרי ההדדי דברישא משמע דווקא אם נושכו ובסיפא משמע אפילו אם ירא שלא ישכנו. ועיין בב"ח שם ובקרבן נתנאל אות ד' ועיין בט"ז סק"ח. ועיין רשב"א ר"ן וריטב"א ועיין שו"ע סעיף ט' ובמ"ב סקל"ז ובשעה"צ ס"ג.