45 הוי_ ע_י טהרה א
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ב' י"ג מנ"א תשס"ו

**הערות בדין הוי' ע"י טהרה**

א] בשו"ת הרי"ד סימן א' כתב, ז"ל, אבל נ"ל דמאי דאמרי' התם הוייתן ע"י טהרה, תהא לא על גופו של מקוה ושל מעין נאמר, שהרי מצינו מכמה משניות שאע"פ שהוייתן של מקוה ושל מעין הוי ע"י דבר המקב"ט שהן כשירין לטבילה כדבעינן למימר הכא, ולא אמרי' הכי אלא במים שאתה מהיי' מן המעין לכלי כדכתיב מים חיים אל כלי והקפידה תורה עליהם שלא ימשיכם ע"י דבר המקב"ט מפני שהן נתלשין ממקום חיבורן, אבל גוף המעין וגוף המקוה אע"ג דהומשכו ע"י דבר המקב"ט כיון דכשרין לטבילה אין בכך כלום, ומנא תימרא דלא קפדינן אגוף המקוה והמעין, דתנן בפ"ב דמקוות המניח קנקנים בראש הגג לנגבן ונתמלאו מים כו', וכן נמי מאי דתנן התם המניח קנקנים בתוך הבור ונתמלאו מים כו', והא קנקנים כלים הראויים לקב"ט הן דומיא דידו ורגלו של אדם ועלי ירקות והיאך המקוה נכשר במים שבתוכן, ועוד תנן בפ"ו דמקוות גזטרא שבמקוה והטביל בה את הכלים טהרו מטומאתן אבל טמאין על גב כלי חרס אלמא אע"ג דגזטרא טמאה כלים שהטביל בתוכה טהורים, ותנן נמי בסיפא דההיא מעין שהוא יוצא מן התנור וירד וטבל בתוכו הוא טהור וידיו טמאות אלמא מעין ומקוה שנעשו ע"י כלים טמאין ראויין לטבילה, ותניא נמי בתוספת מקוות וכן הי' ר' יוסי אומר זילף בידיו וברגליו שלשת לוגין למקוה פסול, הולכין עם הקרקע כשר, לגיון העובר ממקום למקום וכן הבהמה העוברת ממקום למקום וזילפו בידיהן וברגליהן ג' לוגין למקוה כשר, ולא עוד אלא אפי' מקוה בתחלה כשר וכו', ואפי' נפלו למקוה חסר כשר, ואפי' אם נעשה מקוה שלם מרוב אותו הזילוף כשר הוא, ואמאי ע"י אדם המקבל טומאה נעשה, אלא לאו ש"מ לא בעינן הוי' דמקוה ע"י טהרה אבל בכל מידי דהוי כשר ובלבד שלא יעשה בשאובין, א"כ מאי דאמרי' התם הוייתן ע"י טהרה תהא לא אמר אלא במים המקלח מן המעין לכלי ומפני שהן נתלשין מן המעין, אבל לא בגופו של מעין ושל מקוה, ואת"ל שגם על גופו קאמר יש לפרשה על מאי דתנן בפ"ה דמקוואות וכו', ר' יוסי אומר כל דבר שהוא מקבל טומאה אין מזחילין בו, וי"ל דטעמא דר' יוסי משום הוייתו של מקוה בדבר שאינו מקב"ט, משום דכל עיקרו של מקוה תלוי באותו דבר שאילולי הוא הי' זוחל והוא העמידו ועשאו אשבורן בשעת טבילה, אבל אם המשיכו בכלים המקב"ט עד שהוקוה למקום אחד מה בכך, אפי' התם לא פסיל ר' יוסי אלא בשעת טבילה נשען כל המקוה בדבר המקב"ט, אבל הכא שבשעת טבילה עומד בפני עצמו כשר וכשר הוא, ולעולם שאובין באנשים טמאין וכלים טמאין וממשיכין למקוה ובהצטרפם למ' סאה פרחה טומאתן כדפרשי' וכו', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ב] ולדעת הר"ש ודעימי' דס"ל דכל שבאו המים למקוה ע"י דבר המקב"ט פסול, צריך לישב כל הני דוכתי שהוכיח הרי"ד משם דלא פסלינן הגם שבאו המים למקוה ע"י דבר המקב"ט.

והנה משה"ק הרי"ד מהא דהמניח קנקנים בראש הגג לנגבן והמניח קנקנים בתוך הבור, הנה מהא דשרי לשבור י"ל לפמש"כ הר"ש שם, דלעולם הוו המים שאובין, והא דשרי לשבור הקנקנים, הוא משום דכל ששוברן חשיב כהמשכה כיון שמתוך כלים שבורין נופלים לבור, ולפ"ז נ' דכ"ש דל"ח כהוי' ע"י טומאה, כיון שבאין המים מכלים שבורין שאין מקבלין טומאה, וי"ל דגם לפי המבו' בפיהמ"ש להרמב"ם שם דפליג וס"ל דשבירה לא חשיבא כהמשכה, מ"מ לגבי פסולא דהוי' ע"י דבר המקב"ט ודאי דהיכא שבאין המים מכלים שבורין ל"ח כהוי' ע"י דבר המקב"ט, (ואולי י"ל עוד, דבשובר ל"ח כלל כהוי' ע"י דבר המקב"ט, שלא סייע הכלי כלל לביאת המים למקוה, ויש לדון בזה, ול"ע כעת).

וגם הא דשרי לכפות ניחא לפי מה שפירש הר"ש דאיירי בשהמים נשפכין לצד א' ומשם נמשכים לבור, וכיון שנמשכין המים ע"ג קרקע נמצא דאין הוייתן ע"י דבר המקב"ט.

אך לפי' הרמב"ם והרא"ש שם אשר כן פירש גם בשו"ת הרי"ד שם, דהא דשרי לכפות הוא אף בדליכא המשכה, ומשום דלא חשיבי המים כשאובין, קשיא דמ"ט לא פסלינן בזה משום הוי' ע"י טומאה, וגם אי נימא דאין הוי' ע"י טומאה פוסלת אלא ברוב המקוה, אכתי קשיא מהתם, שהרי התם שרי ר' יהושע לעשות כל המקוה מהם, וכמו שפירש הרא"ש שם, וצ"ע בזה, ואמנם להרמב"ם גופי' ל"ק, דאיהו ס"ל דבמקוה ל"ב הוי' ע"י טהרה.

ואולי יש לדחוק דאיירי בשהמים באין למקוה דרך אויר, וע"כ ליכא למיפסל בזה משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, אך אי"ז במשמע.

גם לכאו' אין מתישב בזה מה שדן הרא"ש שם מ"ח מ"ט בשכח עציץ בתוך הבור לא שרי ר' יהושע לכפות, והתם הרי הוי העציץ בתוך הבור ולא מפסיק אויר, וא"כ היאך יהא מותר לכפות, הרי הוי הוייתן ע"י דבר המקב"ט, אך י"ל דהתם ל"ח כלל דהוייתן ע"י דבר המקב"ט, שהרי הכלים הם בתוך הבור, וממילא דאף בלא הכלים היו המים באין לבור, ולא חשיב כהוי' ע"י דבר המקב"ט, וכמש"כ הרא"ש בפ"ד מ"ב, אך מד' הרי"ד שהק' ממניח קנקנים בתוך הבור מבו' דפליג ע"ד הרא"ש הללו, וכן מבו' גם מקושייתו מגיסטרא ותנור, וכדלהלן.

ומשה"ק הרי"ד מגיסטרא שבמקוה שמטבילין בה כלים אע"פ שהגיסטרא טמאה, ומעין שהוא יוצא מן התנור שמטבילין בתוכו, ולכאו' התם קשיא גם לפ"ד הרי"ד גופי', לפמש"כ בסוף דבריו דהיכא דבשעת טבילה הוי הוייתו ע"י דבר המקב"ט ה"ז פסול, אך אין מ' כן מד' הרי"ד, וצ"ע בזה, צ"ל לפמש"כ הרא"ש בפ"ד מ"ב, דל"ח הוי' ע"י דבר המקב"ט, אלא היכא שבלא זה לא היו המים באין למקוה, דהתם ל"ח כלל דהוייתו ע"י הגיסטרא וע"י התנור, שהרי אף בלא הגיסטרא והתנור היו המים באין לכאן.

אמנם הנה בחזו"א תנינא סי' ח' סק"ב, כתב בשידה שבתוך הים דמיקרי הוי', אע"ג שאם יסיר השידה ישטחו מי הים במקום הזה, מ"מ אם יביאו מים ממקום אחר לשידה שבים ע"י צינור ודאי מיקרי מהוה בדבר המקב"ט, אע"ג שאם יסלק השידה יבואו מים אחרים, מ"מ המים שבאו מן הצינור נערמו כאן ע"י השידה המקב"ט, וה"נ בבאו מים מן הים דרך נקב שפוה"נ ונערמו המים בתוך השידה, עכ"ל, אמנם נ' לדון בזה, דהאמנם אם נדון השידה כמקוה בפנ"ע, ודאי דהוי הויית המים ע"י השידה המקב"ט, אך י"ל דל"ח זה כלל כהוי' בפנ"ע, כיון שהמים שבשידה מחוברין למי הים, וע"כ ליכא כלל הוי' ע"י השידה, ודו"ק.

גם י"ל, דאף אם חשיב דהוייתן ע"י דבר המקב"ט, מ"מ יש להכשיר משום השקתן למקוה ולמעין, וכמש"כ הרא"ש בסימן י"ב, אך לדעת הרשב"א והמרדכי דל"מ השקה היכא שהויית המים ע"י דבר המקב"ט קשיא, וכבר הק' כעי"ז החזו"א מכ"ד דמהני טבילה בכלי המחובר למקוה ולא פסלי' משום הוי' ע"י דבר המקב"ט,, ועמש"נ בזה ב?.

ומשה"ק הרי"ד מהא דמכשרינן במקוה הנעשה ע"י זילוף, וכן הק' גם בשו"ת הרא"ש כלל ל"א סימן ז', י"ל דאיירי בשבאו המים למקוה דרך אויר, וע"כ ליכא למיפסל בזה משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, וצ"ב מאי קשיא לי' להרא"ש מהתם, ועמש"נ בזה בדברינו בדין הוי' עי"ט במפסיק אויר סק"?.

ויש להוסיף, דכל עיקר הקו' מהתם היא לפ"מ שפירש הרי"ד שם, דהא דמכשרינן בלגיון וכו', הוא אף דהוי הזילוף ע"י האדם, דכיון דלא נתכוונו לכך ל"ה שאובין, וזהו שהק' דמ"מ הרי הוי הויתו ע"י דבר המקב"ט, אך לפ"מ שפירש הר"ש דאיירי בשזילפו עם הקרקע והי' המשכה, וכן לפ"מ שפירש הרא"ש בהל' מקואות סו"ס ב' דאירי שהבהמות זילפו בידיהן ורגליהן, ל"ק כלל מהתם, וכבר כ"כ החזו"א תנינא סי' ג' סקי"ח, ועיי"ש בחזו"א שכתב דאף לפי' הר"מ והראב"ד דזלפו דרך הילוכן שלא בכונה, נמי ל"ק, דאיירי בזילפו מרחוק ופסק כח אדם קודם שהגיעו למקוה, וצ"ב.

ג] תנן במתני' פ"ו מ"ג, ג' מקואות בזה כ' סאה ובזה כ' סאה ובזה כ' סאה מים שאובין והשאוב מן הצד וירדו ג' וטבלו בהן ונתערבו, המקואות טהורין והטובלים טהורים.

ובמשנ"א שם הק', דמ"ט המקואות טהורין ולא פסלינן להו משום דהוי הוייתן ע"י האדם שהוא מקב"ט, והוכיח מזה כדעת הרמב"ם דבמקוה ל"ב שתהא הוייתו ע"י טהרה, וע' חזו"א תנינא סי' ח' סק"ג מש"כ בזה, וצ"ב.

ומכבר נת' בזה בקובץ תפאה"ת, דל"ח "הוייתו" אלא הויית המים במקומן, אך חיבורן ועירובן למקוה להשלמת שיעורן ל"ח כהויית המים, וע"כ אף אם נתערבו המקואות ע"י דבר המקב"ט שפיר דמי.

ואף שגם עברו מעט מן המים ממקוה למקוה ע"י האדם, נ' דל"ח זה כהוי' ע"י דבר המקב"ט, דכיון שמחוברין המקואות למעלה, חשיבי כולן כאשבורן א', ולא נתחדשה הוי' ע"י הדבר המקב"ט.

והנה בחזו"א תנינא שם הק', דמ"ט היכא דאיכא כ"א סאה מים כשרים ונפלו י"ט סאה מכלי מק"ט, ה"ה משלימין מדאורייתא למ' סאה, ומ"ט לא נימא דהויית כל המים הויא ע"י דבר המקב"ט, כיון שהושלם שיעורן ע"י דבר המקב"ט, ולמש"נ ניחא, דהשלמת השיעור ל"ח כהויית המים, וע"כ לי"ב משום הוי' ע"י דבר המקב"ט.

ועיי"ש בחזו"א שדימה נידו"ז, למש"כ הר"ש דמניעת זחילה חשיב כהויית המים, והרי דבעי' דאף שאר הכשרים יהיו ע"י טהרה, וה"נ ניבעי שיהא השלמת השיעור ע"י טהרה, ועיי"ש שחידש דלעולם ל"ב שיהיו שאר הכשרים ע"י טהרה, ורק בשעת טבילה עצמה הוא דבעי' שלא יהא שום הכשר ע"י אדם, וצ"ב הטעם לחלק כן.

אך לכאו' יש לחלק בזה, דשאני פסול זוחלין שהוא פסול בגופן של המים, וע"כ מניעת פסול זה חשיב כהויית המים, ובעי' שיהא ע"י טהרה, ומשא"כ השלמת השיעור דאי"ז הוי' בגוף המים, ל"ב שיהא זה ע"י טהרה.

וי"ל עוד בזה, דשאני פסול זוחלין שעיקרו הוא במה שאין המים קבועין במקומן, וכל שמונע הזחילה ה"ה קובע המים באשבורן זה, וע"כ ה"ז חשוב כהויית המים, דכ"ה דהבאת המים למקום זה חשיב כהוייתן, ה"נ קביעתן במקום זה חשיב כהוייתן, ובעי' שיהא ע"י טהרה, ומשא"כ שאר הכשרים לא חשיבי כהויית המים, ול"ב שיהיו ע"י טהרה.

אמנם הנה בחי' הגר"ח הל' מקואות נקט בפשיטות, דאם אף במקוה בעי' הוי' ע"י טהרה, הרי דבגונא דהוו המים בשוקת ואלמלי חיבורן למעין היו נעשין שאובין, ורק מדין חיבורה למעין הוא שאנו דנים להכשירה שלא יחול על המים שבה דין שאיבה, יש לפסול דחשיב דהויית המקוה היא ע"י דבר המקב"ט, עכ"ד, וזה חידוש רב דג"ז חשיב כהויית המקוה, גם אי"ז כד' הרא"ש דמהניא השקה להכשיר מים שהוייתן ע"י דבר המקב"ט, הגם דהויא ההשקה עצמה דרך דבר המקב"ט, ועמש"נ להלן סק"ה בביאור ד' הגר"ח בזה.

ד] תנן במתני' פ"ה מ"ב, העבירו ע"ג כלים או ע"ג ספסל, ר' יהודה אומר הרי הוא כמו שהי', ר' יוסי אומר ה"ה כמקוה.

וכתב התויו"ט שם, ז"ל, ונ"ל דה"נ מיירי בענין דבלאו אלו הכלים היו המים עוברין, דאלת"ה יהיו נפסלין אפי' למקוה משום דהוי' ע"י טהרה בעינן, עכ"ל.

ובתורע"א שם כתב, ז"ל, ולפמ"ש התויו"ט לקמן פ"ז מ"ח בשם הב"י לדעת הרא"ש, ה"נ בכל ענין כשר, דמתכשר ע"י השקה, עכ"ל, וכבר כתבו כן בהגהת פרישה סי' ר"א סק"מ, ובש"ך שם סקל"ו.

ובחי' הגר"ח הל' מקואות כתב לפרש, דזה טעם הא דפליג ר' יוסי התם וס"ל דהרי הוא כמקוה, והיינו משום דר' יוסי לטעמי' דס"ל דכל דבר שהוא מקב"ט אין מזחילין בו דבעי' הוי' ע"י טהרה, וע"כ כל שהעבירו ע"ג כלים או ספסל מיפסל משום דאין הוייתו ע"י טהרה, ור' יהודה דפליג הוא אזיל לטעמי' התם דס"ל דמזחילין בדבר המקב"ט, ול"ב הוי' ע"י טהרה,[[2]](#footnote-3) ואשר ע"כ אף שהעבירו ע"ג כלים וספסל ה"ה כמו שהי'.[[3]](#footnote-4)

ובשמלה סי' ר"א סקל"ט כתב ג"כ כן, וסייע לזה ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש עדיות פ"ז מ"ד, ז"ל, ואמר שאם עשה שהמים ימשכו על עלי האגוז וכו', וישפך מאותן הקליפות למקום אחר, הרי הוא נשאר עדיין כדין הזוחלין כמו שהיה, לפי שאותן הקליפין ואע"פ שיש בהן בית קבול אינן כלים עד שיהא דין המים כדין מעין שהעבירו על גבי כלים שיזכיר לקמן בחמישי דמקואות וכו', עכ"ל, ונ' להדיא מדבריו דפסולא דמעין שהעבירו ע"ג כלים הוא משום דהוייתו ע"י דבר המקב"ט, וזמש"כ דנתן עלי אגוז וכו' ל"ד להתם, משום דל"ה כלים ואינם מקבלין טומאה, וגם בפ"ט ממקואות הביא הרמב"ם לדינא דזוחלין שקלחן בעלי אגוד, אחר דינא דנוטפין שעשאן זוחלין ע"י דבר המקב"ט דל"מ, ונ' ג"כ דזהו חידושא דקלחן בעלי אגוד, דלא חשיב כהוי' ע"י דבר המקב"ט.

ובטעם הא דמודה ר' יוסי דה"ה כמקוה, ולא מיפסיל משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, בפשוטו צל"פ, דהוא משום דבמקוה ל"ב הוי' ע"י טהרה וכדעת הרמב"ם ודעימי', וכ"כ בשמלה שם..

אמנם בחי' הגר"ח שם כתב דאין להוכיח מזה דבמקוה ל"ב הוי' ע"י טהרה, די"ל דטעמא הוא משום דלענין דין מקוה אין הכלים והספסל מסייעין כלל לזה, כיון דלא צריכינן לענין זה לדין חיבור להמעין, ורק דהמים מצד עצמן הרי הן ממילא מקוה במקומן כיון דאינן שאובין, א"כ ממילא דאין כאן חיסרון דין הוייתן ע"י טהרה בזה שהכלים מקבלין טומאה, עכ"ל.

וצ"ב דמ"ט לא חשיב דהויית המקוה היא ע"י הכלים והספסל, הרי המים באו למקוה ע"ג הכלים והספסל, ואין מ' שכונתו כד' התויו"ט דאף בלא אלו הכלים היו המים עוברין, וגם דלכאו' א"כ הרי לכאו' גם חיבורן למעין ל"ח דהוי ע"י דבר המקב"ט, כיון דאף בלא זה היו מחוברין למעין, וי"ל.

ונ' מד' הגר"ח דס"ל כמש"כ בשו"ת הרי"ד סימן א', דל"ש לפסול משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, אלא היכא דעתה הויית המעין או המקוה היא ע"י דבר המקב"ט, אך היכא שאין הוייתן השתא ע"י דבר המקב"ט, הרי דהגם שהובאו למקום זה ע"י דבר המקב"ט, ל"ח כלל כהוי' ע"י דבר המקב"ט, ואשר זהו שכתב הגר"ח דלענין דין מקוה אין הכלים והספסל מסייעין לזה, דהכשר המקוה השתא אינו כלל מכח הכלים והספסל, ומשום מה שהובאו המים למקום המקוה ע"י הכלים והספסל, ליכא למיפסל כלל, כיון דהשתא אין הויית המקוה ע"י דבר המקב"ט.

ונ' דמה"ט נקט הגר"ח שם בהמש"ד, דבנתן ידו וכו' אין לפסול המעין משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, רק לדעת הרמב"ם דלהכשר המעין בעי' שיהא מחובר לעיקר המעין, וכל דהוי החיבור למעין ע"י דבר המקב"ט מיפסל, אך לדעת ר"ת דל"ב שיהא מחובר לעיקר המעין, ליכא למיפסל אלא משום דהמילוי הוי ע"י דבר המקב"ט, עכ"ד, וצ"ב דאף אם ל"ב חיבור לעיקר המעין, מ"מ שפיר יש לפסול המעין משום שהובאו המים למקום זה ע"י דבר המקב"ט, וי"ל דזה לא חשיב הוי', כיון שאי"ז גורם שום הכשר למעין, שהי' כשר קודם לכן, והעברה ממקום למקום ל"ח כהוייתו, ונ' דהוא משום דס"ל דליכא למיפסל כלל משום הבאת המים למקום זה ע"י דבר המקב"ט, דרק אם השתא הויא הויית המעין או המקוה ע"י דבר המקב"ט הוא דמיפסל.

ה] ונ' לפרש עוד, דס"ל להגר"ח, ד"הוייתו" ע"י טומאה, לאו היינו הויית המים במקומן, אלא היינו הכשר המים, ואשר ע"כ ס"ל דאף אם הובאו המים ע"י דבר המקב"ט והוייתן במקום זה הויא ע"י דבר המקב"ט, מ"מ כיון שאין הכשרן ע"י הדבר המקב"ט לא מיפסלי.

והיינו, דהגם שהובאו המים למקום זה ע"י דבר המקב"ט, ועי"ז הוא דהוו באשבורן ואינם זוחלין, מ"מ נ' דלא חשיב דהכשרן הוא ע"י הדבר המקב"ט, דאם דייני' על הכשר המים, נ' דלא חשיב דהכשר המים עתה הוא ע"י הדבר המקב"ט, שהכשר המים עתה הוא ע"י כתלי המקוה שהמים בתוכן, ורק אם דייני' על הויית המים במקום זה, י"ל דכל שבאו למקום זה ע"י דבר המקב"ט, חשיב אף עתה דהוייתן במקום זה הוא ע"י דבר המקב"ט.

ובזה מתבאר מה שנקט הגר"ח שם, דהיכא דהוו המים בתוך הכלי, וכל הכשרן מפסול שאיבה הוא ע"י חיבורן להמעין, בעי' שלא יהא חיבורן ע"י דבר המקב"ט, וצ"ב דלכאו' חיבורן להמעין אי"ז הוייתן, אך למש"נ בדעת הגר"ח ד"הוייתן" היינו הכשר המים, הרי דמה"ט נקט דאף חיבורן למעין להכשירן שלא יחול עליהן פסול שאיבה חשיב כהוייתן ובעי' שיהא ע"י טהרה.

ומה"ט פסל ר' יוסי בהעבירו ע"ג כלים וספסל, משום דהוי הוייתו ע"י דבר המקב"ט, ולא מכשרי' לי' משום השקה לעיקר המעין, עי' גליונות חזו"א שם שעמד בזה, דהאמנם אם דין הוי' ע"י טהרה קאי על הויית המים במקומם, שפיר י"ל דתועיל השקה להכשיר פסול זה, ואף דההשקה עצמה הויא ע"י דבר המקב"ט לא איכפת לן, דההשקה אי"ז הויית המקוה, אך אם דין הוי' ע"י טהרה קאי על הכשר המעין, הרי ל"ש להכשירו ע"י השקה דהויא ע"י דבר המקב"ט, דאף ההשקה עצמה כיון היא מכשרת המעין, בעי' שלא תהא ע"י דבר המקב"ט, וכמש"כ כן הגר"ח להדיא, דכל דבעי' חיבור המים להמעין להצילן מפסול שאיבה, בעי' שיהא החיבור ע"י טהרה, וכנ"ל, וה"נ הכא דכוותה, וז"ב.

וזה נ' בביאור מש"כ הגר"ח שם בטעמא דל"ב הוי' ע"י טהרה רק במעין ולא במקוה, ז"ל, משום דכל מעין מיקרי חלות שם של מעין, והמחובר לו צריך ג"כ שיחול עליו שם מעין, משא"כ במקוה דלי"ב שום דין של חלות שם, ורק הוא מידי דממילא דדין מקוה בה, וכל המחובר לה שחל בו דין מקוה הוא ג"כ דין דממילא, כיון דכל עיקרה של דין מקוה הוא דין דממילא, ואשר ע"כ ל"ש במקוה הך דינא דהוייתן ע"י טהרה, דדין הוי' ל"ש רק במידי דאית בי' חלות שם, עכ"ל.

ובפשוטו מפרשים ד' הגר"ח, דהא דלא פסלינן במקוה שהוייתה ע"י דבר המקב"ט, הוא משום דמקוה הוי דין דממילא, וע"כ לא נאמרו דינים בעשייתה, אך אי"ז נ', דכיון דהך קרא קאי גם על מקוה, מהיכ"ת לומר כן מדעתינו דבמקוה לא הצריכה תורה שתהא הוייתו ע"י טהרה.

אך למש"נ נ' בביאור ד' הגר"ח, דהאמנם אם דין הוי' ע"י טהרה הי' על הויית המים במקומן, ודאי דגם במקוה הוה בעי' שתהא הויית המים ע"י טהרה, אך כיון דס"ל דדין הוי' ע"י טהרה הוא על הכשר המים, ע"כ ל"ש כ"ז אלא במעין, דהכשרו הוי חלות שם, והוי זה הוי', ומשא"כ במקוה דהכשרו הוא דין דממילא, ל"ח הכשרו כלל כהוי', וע"כ ל"ב שיהא זה ע"י טהרה, ודו"ק, באופן שנמצא דיסוד דינא דהוי' ע"י טהרה הוא אף במקוה, ואך דבמקוה לא משכח"ל לדין זה, דליכא כלל הוי' במקוה, וכמש"כ הגר"ח "דדין הוי' ל"ש רק במידי דאית בי' חלות שם".

ו] תנן במתניתין ספ"ז, מחט שהיא נתונה על מעלות המערה היה מוליך ומביא במים כיון שעבר עליה הגל טהורה.

וכתב הרא"ש בסימן כ"ג, ז"ל, ובלבד שלא יתלש הגל דאז לא היה מטהר אם אין בו ארבעים סאה אלא מצד אחד מחובר למי המקוה, עכ"ל.

ובתויו"ט כתב ע"ז, ז"ל, ונראה מדבריו שאילו הי' בו מ"ס שהי' מטהר אפי' אינו מחובר כלל, וקשיא לי' דהא מהוה ע"י דבר המקב"ט וכו', עכ"ל.

ובט"ז סי' ר"א סקע"ג כתב לישב, ז"ל, דאפילו וכו' אינו אלא אם ממשיך בדבר המקב"ט ובמקום שלא היו שם מים תחילה אלא ע"י המשכה שממשיך עכשיו ועושה מלאכה במקום ההוא, משא"כ כאן הוא משים ידיו תוך המעין או מקוה עצמו, וע"י נענוע שם ממילא הולכין המים חוץ למקומן, ל"ה המשכה ע"י דבר המקב"ט, עכ"ל, וצ"ב.

ובש"ך שם ס"ק קכ"ג כתב לישב, ז"ל, ומיהו דעת הרא"ש נראה דלא מיקרי מהוה ע"י דבר המקב"ט אלא כשנוגע במים שממנו נעשה המקוה ועוברים ובאים ע"י דבר המקב"ט, אבל הכא נהי דהאדם מביא ומוליך במקוה ומתוך כך מתלש הגל מ"מ הגל נתלש מהמקוה גופיה ובמקום תלישתו אין שם ידי אדם ודוק, עכ"ל, וצ"ב מה עדיף זה ממש"כ הרא"ש בפ"ה מ"ה, דלר' יוסי מיפסל היכא שאדם סומך במקל, משום שהאדם מקב"ט, וכמש"כ בשו"ת חת"ס יו"ד סי' קצ"ט, דאפי' אם האדם אוחז בקצה המקל ל"מ, כיון שאין יכול המקל לעמוד אלא ע"י האדם.

ולכאו' י"ל עוד בזה, דכ"ה שאדם הנכנס למקוה ועי"ז מגבי' המים, ל"ח דהויית מים אלו היא ע"י דבר המקב"ט, והיינו משום דל"ח הוי' ע"י דבר המקב"ט רק אם הבאת המים למקום זה הויא ע"י דבר המקב"ט, אך כל שכבר היו המים במקום זה, אין הולכתן בתוך מקום זה חשובה כהוי' אחרת,[[4]](#footnote-5) ה"נ במוליך ומביא במקוה דעי"ז הולך הגל על מעלות המערה, כיון דהבאת המים למעלות המערה ל"ח כהבאתן למקום אחר, וכדחזינן דלא מיפסלי משום זוחלין, וכמו שביאר הריב"ש בסי' רצ"ב דהוא משום דכל שמן המקוה הן באין ואליו הן שבין חשיב כאשבורן, וע"כ ל"ח זה כהוי' אחרת.

אמנם הנה הש"ך שם נקט דחשיב הגל כזוחלין, והא דה"ז מטהר הוא משום דאיירי במעין המטהר בזוחלין, ולטעמי' קשיא לי' מ"ט ל"ח כהוי' ע"י דבר המקב"ט.

ז] כתב הרא"ש בסימן ח', ז"ל, ולמדנו מזה שמותר לעשות גיגית גדולה של עץ או שוקת אבן ויעשה למטה בשוליה נקב כל שהוא ויושיבנה על הארץ וימשוך לתוכה מים ויטבול בה, עכ"ל, ובטור סי' ר"א כתב, ז"ל, צריך שלא יהיו מ' סאה בתוך הכלי שאין טובלין בכלים לפיכך גיגית שקבועה בארץ ונתמלאה ממי גשמים אין טובלין בה כיון שהיה שם כלי עליה קודם שקבעוה ואם יש בשוליה נקב כשפוה"נ שרי, עכ"ל.

וקשיא דהיאך מותר לטבול בתוכה, הרי אף שניקבה כל שהוא, או אף שניקבה כשפוה"נ, אכתי היא מקבלת טומאה, דכלי עץ שיעורו בכמוציא רימון, וא"כ הוי הוייתו ע"י דבר המקב"ט, ויש שפירשו דכיון דאיירי הטור בשקבעו בארץ, י"ל דהגם דאי"ז נקב כדי טהרתו, מ"צ מהני קביעותו בארץ לטהרו, וצ"ע אם אכן כן הוא, וגם בד' הרא"ש לא הוזכר שקבעו בארץ.

ובפשוטו נ' דהרא"ש לטעמי' אזיל, שהוכיח מהא דגודר בכלים וטובל, דכל שמונע הזחילה ע"י דבר המקב"ט, ל"ח כהוייתו ע"י דבר המקב"ט, ואשר ע"כ ה"נ אף מקוה שבתוך כלי ל"ח דהוייתו הוא ע"י דבר המקב"ט.

אך הנה בחזו"א תנינא ח' סק"ב סוד"ה כתב הרא"ש, ז"ל, וגם אין לומר דהחזקת המים הוי כסומך במקל שלא יצאו דדעת הרא"ש דזה לא מיקרי הוי', דהכא גרע דלא הי' למים שום כניסה וחיזוק מבלעדי המקב"ט, עכ"ל, ולדבריו קשיא דהיאך התיר הרא"ש לטבול בתוך כלי שניקב כל שהוא.

אמנם הנה הב"י בסי' ר"א צידד לפרש שלא התיר הרא"ש לטבול בתוך הכלי עצמו, ומש"כ ויטבול בה צל"פ דהיינו שיטבול על ידה, כלומר שהמים היורדים ממנה למקוה לא נפסלו ומותר לטבול בהן, אבל לטבול בתוך הגיגית כלל לא, עכ"ד, ולפ"ז ניחא, אך אכתי קשיא בד' הטור שהתיר לטבול בגיגית שנקבה כשפוה"נ, וכנ"ל.

וגם אכתי ילה"ע בד' הרא"ש בתשובה כלל ל"א סי' א' שהביא הב"י שם,

ח] כתב השו"ע סי' ר"א סעיף ס"ו, מקוה שמימיו מתפשטין ואינו יכול להתכסות בו, נותן בו מצד אחד אבנים או חבילי עצים וכו', אבל בכלים פסול.

ובש"ך ס"ק ק"מ, ז"ל, לשון הב"י וכתב הרשב"ץ בתשובה דוקא בעצים או אבנים אבל בכלים פסול כדאיתא בפרק חומר בקודש עכ"ל, וצריך ליתן טעם מ"ש עצים ואבנים או כלים, ובעט"ז כתב הטעם משום דהווייתן על ידי דבר המקבל טומאה, וקשה דאם כן הו"ל לחלק בין עצים ואבנים לדבר המקבל טומאה גם במע"מ דף שי"ג ע"א נראה כן, ע"כ כתב דצ"ע מהא דלעיל סעיף נ' דמבטלין הזחילה על ידי כלים, ואין ענין הוייתו ע"י טומאה לכאן דהא המקוה כשרה בלאו הכי, אלא רוצה שיתפחו מימיו, ועדיף טפי ממבטלין הזחילה דלעיל דהתם אי לאו הכלי היה נפסל בזחילה לגמרי משא"כ הכא, ועוד דהא כתב הרשב"ץ כדאיתא בפרק חומר בקדש ושם ליתא האי מילתא כלל, ועיקר מילתא דהווייתו ע"י טהרה הוא בפרק ב' דזבחים, עכ"ל.

והנה בתשב"ץ שלפנינו ח"ג סי' ל"ד לא נסתייע מפ' חומר בקודש, אלא הביא בתשובה שם מילי אחריני מפ' חומר בקודש, ושפיר י"ל דמכוון התשב"ץ הוא משום דינא דהוייתו ע"י טהרה.

אך קשיא משה"ק הש"ך, דאין ענין הוייתו ע"י טומאה לכאן דהא המקוה כשרה בלא"ה, ויש להוסיף, שהרי כתבו התוס' דהא דשיעור מקוה אמה על אמה ברום ג' אמות, אף דאדם הוי ג' אמות מלבד הראש, הוא משום דכשטובל עולין המים למעלה, והרי דאף דע"י האדם נתפחו מי המקוה, ובלא זה ל"ה אפשר לטבול בו, מ"מ ל"ח זה כהוי' ע"י דבר המקב"ט, ואולי כיון דדרך טבילה הוא ל"ח כהוי' ע"י דבר המקב"ט, ע' חזו"א?.

ונ' בביאורו, עפמש"כ הרא"ה בבדה"ב בשער הטבילה, ז"ל, ואפי' המקוה בעצמו אם היה בית גדול ובו מ' סאה או יותר ומימיו מרודדין ואין גופו עולה בהן כאחת אין ראוי לטבול עד שיהיו מים ראוים לטבול בהם, ואסור ליצוק בהם שאובין עד שיהיו בהן כשיעור הזה, עכ"ל.

והרשב"א במשמה"ב שם כתב, ז"ל, ומ"ש דמקוה עצמו וכו' עד שיהיה בהן כשיעור הזה כו', אם בא לומר שאע"פ שיש בו מ' סאה אלא שהמים מרודדין אסור להוסיף עליהם עד שיהיה גופו עולה בהן, טעות הוא בידו, דכל שיש בו מ' סאה ממלא בכתף ונותן, ואע"פ ששנינו שם במקואות מקוה שמימיו מרודדין כובש בחבילי זמורות, לאו דוקא כונס, אלא אם אין מים להוסיף מוסיף ובלבד שלא יהיה הרוב מן השאובין כו', עכ"ל, וע' חת"ס יו"ד סי' רי"ב שחשש לדינא לד' הרא"ה, וכ"כ גם בס' דברי אמת סוף קונט' ג' דבודאי צריכין אנו לחוש לדעת הרא"ה להחמיר.

ואמנם דעת הרא"ה מבוארת, דהא דכל גופו עולה בהן, אי"ז היכ"ת בעלמא שיהא יכול לטבול בו, אלא הוי זה שיעור בהמקוה, דכל שאין בו כדי שיעלה בו כל גופו, ליכא עלי' תורת מקוה,[[5]](#footnote-6) ואשר ע"כ חידש הרא"ה, דאף אם יש בו שיעור מ' סאה דסגי בזה שיעלה בו כל גופו, מ"מ כיון שהן מרודדין ואין כל גופו עולה בהן, ליכא עלייהו תורת מקוה, וע"כ אסור להוסיף עליהן שאובין.

אשר לפ"ז נ', דמה"ט הוא דאסר התשב"ץ ליתן כלים במקוה שמימיו מרודדין כדי להגבי' המים, דכיון דבשעה שמימיו מרודדין ליכא עלי' הכשר מקוה, וע"י הכלים הוא דנכשר המקוה, חשיב דהויית המקוה היא ע"י דבר המקב"ט, כיון דהכשרו הוא ע"י הדבר המקב"ט, ושו"ר שכבר כתב כן הגידו"ט סקמ"ו.

ובזה מתבאר מה שתמה המעד"מ, מהא דקי"ל דמבטלין הזחילה ע"י כלים, והש"ך כתב ע"ז, דעדיף טפי ממבטלין הזחילה דלעיל דהתם אי לאו הכלי היה נפסל בזחילה לגמרי משא"כ הכא, עכ"ד, אך להנ"ל נ' דמכוון המעד"מ הוא, דהאמנם כ"ז שמימיו מרודדין לית לי' הכשר לטבילה, וע"י הכלים הוכשר המקוה לטבילה, מ"מ כיון דמכשרינן בשמנע הזחילה ע"י כלים, והרי דהגם דהוי הכשר המקוה ע"י דבר המקב"ט, מ"מ לא חשיב כהוייתו ע"י דבר המקב"ט, דרק הויית המים במקומם בעי' שתהא ע"י דבר המקב"ט, וא"כ ה"נ יש להכשיר הכא.

אך יש מקום לישב, דהא דמכשרי' במונע הזחילה ע"י כלים, אי"ז משום דהכשר המקוה ל"ח כהוייתו, וע"כ מהני אף אם הוכשר המקוה ע"י דבר המקב"ט, דלעולם אף הכשר המקוה חשיב כהוייתו, ואך דבמונע הזחילה ע"י דבר המקב"ט לא חשיב דהכשר המקוה הוא ע"י הדבר המקב"ט, וכמש"כ הרא"ש, ז"ל, דל"ד לההיא דמסכת פרה, כיון שהמקוה כשר ומונע פיסולו ע"י דבר אחר טמא, עכ"ל, אך במקוה שמימיו מרודדין דליכא עלי' הכשר מקוה, הרי דכל שמתפיח המים ע"י דבר המקב"ט ומכשירו, חשיב דהוייתו הויא ע"י דבר המקב"ט.

ובזה ניחא הא דמקוה ברום ג' אמות כשר לטבילה, הגם שמימיו מוגבהין ע"י האדם, ורק עי"ז הוא יכול לטבול בו, שהרי פשוט דאף לדעת הרא"ה דמקוה שמימיו מרודדין א"א להוסיף לו מים שאובין, מ"מ מקוה דאמה על אמה ברום ג' אמות אפשר להוסיף לו מים שאובין, שהרי זהו סתם מקוה, וא"כ ודאי סתימת הדברים מורה דאפשר להוסיף לו מים שאובין, והיינו משום דמקוה זה שפיר אית לי' הכשר מקוה, דחשיב שהוא ראוי לטבילה, כיון דע"י הטבילה גופה עולים המים ומכסין כל גופו, וז"ב, ואשר ע"כ נמי לא חשיב דהוייתו ע"י דבר המקב"ט, כיון דאף קודם שנכנס האדם לתוכו הי' לו הכשר מקוה.

ט] בשער המים להרשב"א ש"ג הק', ז"ל, וא"ת כיון דלהוציאו מתורת כלי לענין שאוב בנקב קטן יוצא כשנקב בשוליו, ואפילו מצדו לעשות עירוב למקוה כשפופרת הנוד הוי ערוב, למה אמרו בים שעשה שלמה דרגלי השוורים נקובין כמוציא רמון, עכ"ל.

וצ"ב שהרי דעת הרשב"א שם שער ח', דאף במקוה בעי' שתהא הוייתו ע"י טהרה, וס"ל נמי כדעת הר"ש דאף אם מונע הזחילה ע"י דבר המקב"ט ל"מ, וא"כ שפיר בעי' שיהיו רגלי השוורים נקובין כמוציא רימון, דעי"ז בטל מתורת כלי ואינו מקבל טומאה, דאילו לא היו נקובין והי' הים מקבל טומאה, הוי מיפסיל משום דהוי הוייתו ע"י דבר המקב"ט.

והנה לדעת הרא"ש דמהני השקה למקוה שהוייתו ע"י דבר המקב"ט, אין לפסול בים שעשה שלמה משום הוי' ע"י דבר המקב"ט, כיון שהוא מחובר למעין, אך לדעת הרשב"א גופי' דל"מ השקה לפסולא דהוי' ע"י דבר המקב"ט, והגם דמהני השקה להכשיר מים שבאו ע"י דבר המקב"ט, אך מים דאף עכשיו הוייתן ע"י דבר המקב"ט ל"מ השקה להכשירן, א"כ הרי לכאו' אם הי' הים שעשה שלמה מקב"ט, ל"ה מהני לטבול בו, משום דהים שהוא מקב"ט מחזיק את המים, והוי הויית המים ע"י דבר המקב"ט, ול"מ השקה להכשירן.

אך אי נימא כמש"כ הישועות יעקב דאף לדעת הרשב"א מהניא ההשקה להכשיר כ"ז שההשקה קיימת, ונ' הטעם בזה, דאף דל"מ השקה לפסול זה, מ"מ כ"ז שה"ז מחובר למקוה אין לפסול וכמש"כ הרא"ש דריבוי מים לא חשיב הוייתו, ורק אחר שנפסק החיבור הוא דפסלינן, דכיון דל"מ השקה להכשיר בשהוייתו ע"י טומאה, וכל הא דמכשרינן בשעת החיבור הוא משום דריבוי מים ל"ח הוייתו, הרי ממילא דכל שנפסק החיבור יש לפסול, משום דהוו מים אלו עיקר הויית המקוה, (ויש להוסיף, דהגם שדעת הרשב"א בשער ח' דאם סתם הזחילה ע"י דבר המקב"ט פסול, ואף בדהוי הזחילה למעלה ממ' סאה, והרי הרא"ש נקט לפ"ז בדעת הר"ש דבע"כ דאף ריבוי מים חשיב הוייתו, וא"כ היאך נימא בדעת הרשב"א דריבוי מים ל"ח הוייתו, אך פשוט דלק"מ, דכל ד' הרא"ש הם לפ"מ שפירש ד' הר"ש דלא מיפסלי אלא המים העליונים, אך למש"כ הרשב"א שם דחשיבי כל המים זוחלין, הרי ממילא נמצא דכל שסתם הנקב ע"י דבר המקב"ט, הוי הויית כל המים ע"י דבר המקב"ט, וע"כ הוא דמיפסל), ניחא דע"כ אף אם הי' הים שעשה שלמה מקב"ט, הי' כשר לטבול בתוכו, כיון שהוא מחובר למעין.

וי"ל עוד, דכל הא דס"ל להרשב"א דל"מ השקה, הוא רק בדהויא ההשקה עצמה ע"י דבר המקב"ט, ומשא"כ בההיא דים של שלמה י"ל דלא חשיב דההשקה היא ע"י הים, ויש לפקפק בזה מכמה טעמים.

ונ' די"ל עוד בזה, לפמש"כ בנובי"ת יו"ד סי' קמ"ב, ז"ל, ומה שסותם אחר כך בברזות ואז נעשה החבית כלי מכל מקום אז פעולת הברזות הוא רק שלא יצאו המים ויבלעו בקרקע והרי אפילו בלא הברזות יכול לטבול עתה שיש בו ארבעים סאה, כמבואר בסעיף נ"א ניקב המקוה ומימיו נוטפים מעט מעט או נבלעים בקרקע מעט מעט כשר לפי שאין זחילתן ניכרת ע"ש, ואם כן עיקר פעולת הברזות על להבא שמשמר המים שלא יחזרו להתמעט, ואולי יכול לעשות פעולה כזו אפילו ע"י דבר המקב"ט, והרי חזינן בסעיף נ' במקוה שנסדק שיש מי שמתיר לסתום בדבר המקב"ט, ואפילו לדעה הראשונה שאוסר לסתום ע"י דבר המקב"ט והיא דעת הר"ש, נלע"ד טעמו שכיון שקודם הסתימה אסור לטבול בו אפילו יש מ' סאה עד הסדק, מבואר בטור כיון שמים עליונים ננערים לצאת מיחשב כלו כזוחלין עיין בטור, וא"כ קודם הסתימה המקוה הוא פסול וע"י סתימה בא להכשירו, לכן סובר הר"ש שאין לסתום בדבר המקב"ט, והרא"ש מתיר גם בזה, אבל בחבית הנ"ל שאף קודם סתימת הברזות לא מיחשב זוחלין, והברזות אינן עושין פעולה להכשירה כי הרי הוא כשר, ועיקר פעולת הברזות שלא יבא לידי מיעוט השיעור, אין קפידא בדבר המקב"ט, עכ"ל.

ולפ"ז י"ל דכיון דים שעשה שלמה הי' בא מן המעין, והי' כשר בזוחלין, הרי נמצא ד?

אמנם הנה בחזו"א תנינא סי' ח' סק"ב כתב בתו"ד לגבי עריבה מלאה כלים שמשיקה למקוה ושידה שבתוך הים, ז"ל, וגם אין לומר דהחזקת המים הוי כסומך במקל שלא יצאו דדעת הרא"ש דזה לא מיקרי הוי', דהכא גרע דלא הי' למים שום כניסה וחיזוק מבלעדי המקב"ט, עכ"ל, ולפ"ז הרי דה"נ בים שעשה שלמה, אילו הי' הים מקב"ט, הי' חשוב דהוייתו ע"י דבר המקב"ט אף לדעת הרא"ש.

1. ויש להסתפק, אם לפמש"כ הרי"ד בסוף דבריו דכל היכא דבשעת הטבילה נשען המקוה בדבר המקב"ט פסול, אם זהו ג"כ הטעם דפסלי' בנתן ידו וכו' כדי שיעברו המים לחבית, משום דבשעת המילוי הוי הוייתו ע"י דבר המקב"ט, או דבזה הטעם הוא כמו שפירש הרי"ד מתחילה דהוא משום דמים שאתה מהוה מן המעין לכלי, הקפידה תורה עליהם שלא ימשיכם ע"י דבר המקב"ט, מפני שהן נתלשין ממקום חיבורן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובגליונות חזו"א שם השיג ע"ד הגר"ח, דבד' הרמב"ם בפיהמ"ש נ' דמודה ר' יהודה דבעי' הוי' ע"י טהרה, והא דמכשיר בשהזחיל במקל וקנה, הוא משום שאי"ז מקב"ט אלא מדרבנן, עכ"ד.

   אמנם הנה תניא בתוספתא פ"ד, מזחילין ע"ג המת דברי ר' יהודה, והובא תוספתא זו במאירי בפ"ה מ"ה, ובאו"ז סי' שס"ג, והרי להדיא דמכשיר ר' יהודה אף בשמזחיל על דבר טמא מדאורייתא.

   וצ"ע מד' התוספתא ע"ד הרא"ש שפירש דהא דפליג ר' יהודה הוא משום שאין המים עוברין על גב ידו אלא הוא מסייע, וקשיא דהיאך יתפרש הא דמתיר ר' יהודה להזחיל ע"ג המת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם מתחדש לפ"ז, דאף שהעברת המים ממקום למקום אינה מהוה כלל את המעין, שהרי הי' עליו תורת מעין מתחילה, ואין העברתו למקום אחר גורמת לו הכשר כלל, מ"מ חשיב כהוי' ע"י דבר המקב"ט, וע' חזו"א תנינא סי' ג' סקי"ח בזה.

   אמנם בד' הגר"ח שם מבו' דכל הא דחשיב כהוי' ע"י דבר המקב"ט הוא משום דלהכשר המעין בעי' שיהא מחובר לעיקר המעין, וע"כ כיון דהחיבור לעיקר המעין הוי ע"י דבר המקב"ט, חשיב כהוי' ע"י דבר המקב"ט, וע' גם בחזו"א שם שכתב כן, דאי בעי' חיבור למעין ניחא הא דחשיב זה כהוייתו ע"י דבר המקב"ט.

   ועמש"נ עוד בפרט זה בדברינו בדין הוי' עי"ט במפסיק אויר סק"?? וסק"??. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומה"ט כל שבאו המים להמקוה מדבר המקב"ט, ל"מ מה שהמים זזים בתוך המקוה עצמו, דכיון דהכל הוי אותו מקום, הרי דכל דבאו המים למקום זה ע"י דבר המקב"ט, תו ל"מ מה שהן הולכין במקום זה דאי"ז הוי' אחרת, ועד"ז הוא גם לגבי שאר הדינים דתלי בשעת ביאתן למקוה, וכ"ה דלא חשיב כהוי' אחרת לפסול אם הוי זה ע"י דבר המקב"ט, ה"נ ל"ח זה כהוי' אחרת להכשיר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובמק"א נת' שמצינו כן גם בד' הרי"ד בשו"ת סי' ס"ה, שכתב דמה"ת אין שאובין משלימין לשיעור, ואף מקוה מ"ס חסר קורטוב והשלימו בקורטוב שאובין ל"מ, וכתב הרי"ד דמקוה רביעית לכלים מצי להוסיף עלי מים שאובין, אך כ"ז בכלי קטן שיכול לטבלו ברביעית, אך כלי גדול דא"א לטבלו אלא בי' סאין, בעי' שיהיו י' סאין מים כשרים, ואין השאובין מצטרפין, עכ"ד, והרי דכל שא"א לטבול בו כל כלי זה ליכא עליו תורת מקוה לגבי כלי זה, וע"כ א"א להשלים בשאובין, אך צ"ע בזה, דלפ"ז הי' בדין, דמקוה מ' סאה שהוסיף עליו מים שאובין, לא יהא כשר לטבילת אדם גדול שאין כל גופו עולה במ' סאה, וזה לא מצינו, וי"ל.

   ובשו"ת ספה"י לר"ת סי' נ"ז, פירש הא דלאדם בעי' מ"ס דמשערינן באדם בינוני, ובכלים לא משערינן בכלי בינוני, משום דבכלים ל"ש בינוני, עכ"ד, ולכאו' יש לסייע מדבריו ליסוד ד' הרי"ד, דבכלים הוי שיעור המקוה לכל כלי כפי המים הנצרכין לו, דאי נימא דבכלים כלל לא נאמר ההלכה דשיעור המקוה הוי כפי הנצרך לטבילה, לא הי' צריך ר"ת לה"ט דבכלים ליכא בינוני, אך אי"ז מוכרח. [↑](#footnote-ref-6)