64 ריחא ג - בדין ריחא באיסורי אכילה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ועש"ק בהר ט' אייר תשע"ד

**א**

א] ע"ז דס"ו:, האי בת תיהא וכו' ישראל בדגוי, אביי אמר אסור רבא אמר מותר, אביי אמר אסור ריחא מילתא הוא, רבא אמר מותר ריחא לאו מילתא הוא וכו'.

והנה בשה"ג בסוגיין כתב לאסור להריח מאיסורי אכילה, עכ"פ במידי דעביד לריח ויש לו ריח מפוטם, וכ"כ בשכנה"ג או"ח סימן רט"ז אות ז' ואות ח', אך בתשו' אמונת שמואל סימן מ"ה ובפר"ח סימן ק"ח סקכ"ה כתבו להתיר בזה, וכ"כ המאמר מרדכי בסימן רט"ז סק"ד והביאוה"ל שם, - ונבאר בעזה"י שורש הנידון בזה.

ב] והנה תחילת דבר יש לדון למ"ד דריחא מילתא אם יש לאסור להריח בחוטמו מאיסורי אכילה.

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה התוס' והרמב"ן וש"ר בסוגיין פירשו דלאביי דריחא מילתא ה"ז אסור משום דחשיב כשותה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בפ' כיצד צולין ועוד רבים מקמאי, והוכיחו כן מהא דמייתינן עלה לההיא דתנור שהסיקו בכמון של תרומה, ולההיא דהרודה פת חמה והניחה ע"פ חבית של תרומה, והתם אין לאסור אלא משום דחשיב כאכילה, דתרומה אינה אסורה בהנאה.

אך התוס' בב"ק דקט"ז. כתבו, ז"ל, איכא למימר דאביי א"ש כב"ה ומודו בה דריחא מילתא היא ליחשב הנאה, והתם לענין איסור הנאת יין נסך איירי, ודוקא לענין תרומה טמאה הכא המותרת בהנאה ריחא לאו מילתא ליחשב כשתי', ואע"ג דמייתי התם ההיא דתנור שהסיקו בכמון של תרומה וההיא דהרודה פת חמה והניחה ע"פ חבית של יין של תרומה, התם ודאי אי ריחא מילתא ואסור בהנאה, יש לנו כמו"כ לאסור הפת לאכול לזרים שנקלט מן הכמון או היין של תרומה, אבל ריחא לחודי' כגון בת תיהא וזילוף ל"ה כשתי' ומותר בתרומה, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד והתורי"ד בסוגיין ובד' האשכול בהל' יי"נ ועוד מקמאי, דטעמא דאביי הוא משום איסור הנאה.

ג] ובטעמא דהנך קמאי דאין לאסור בבת תיהא משום איסור שתי', ול"ד לההיא דתנור שהסיקו ודרודה פת חמה דלמ"ד דריחא מילתא ה"ז אסור משום איסור אכילה, י"ל בכמה גווני, חדא, דס"ל דאיירי הכא במריח את היין בחוטמו, וכאשר כן נראה מד' התוס' שם שדימו דינא דבת תיהא לדינא דזילוף, ובזילוף הרי הוא קולט את הריח בחוטמו, וע"כ לא חשיב זה כלל כמעשה אכילה, וכן נראה בד' הרמב"ן במלחמות בפ' כיצד צולין ובד' הרשב"א בתשו' ח"ג סימן רל"ד, עייש"ה, ומשא"כ בתנור שהסיקו וברודה פת חמה שנקלט הריח בפת והוא אוכל את הפת, ה"ז אסור אף באיסורי אכילה.

וי"ל עוד דס"ל דאף כששואף את הריח בפיו, לא חשיב זה כמעשה אכילה, וכמש"כ בקונט' הגרי"ז יומא כד., ז"ל, י"ל דאף אם ריחא נחשב כשתי' ולא רק כהנאה בעלמא, אבל מ"מ אין כאן מעשה אכילה ודרך אכילה, וממילא דל"ש למיסרי' באיסורי אכילה דהתם מעשה אכילה בעינן וכו', ולפ"ז ל"ק מתרומה דאסרינן בה ריחא, דהתם הא מיירי בשהריח נכנס ונבלע בפת דיש כאן אכילה גמורה וליתא לחיסרון מעשה אכילה וכו', עכ"ל, ולפלא שלא הזכיר הגרי"ז לד' התוס' המפורשים כדבריו.

ויל"פ עוד עד"ז, לפמש"כ בשו"ת הריב"ש סימן רפ"ח, ז"ל, אבל האמת הוא דבשאר איסורין טעימה אסורה וכו', וראי' לזה מבת תיהא דפליג בה אביי ורבא כפי מה שפירש בה ר"ח ז"ל או פי' בעל הערוך ז"ל שטועמין הריח בפיהם, ועד כאן לא שרי רבא אלא משום דריחא לאו מילתא היא, ואין כאן אלא טעימת הריח, אבל טעימת גוף האיסור אפי' לרבא אסורה וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דבההיא דבת תיהא, ליכא אלא טעימה בעלמא דהריח, - ולפ"ז י"ל בדעת הני קמאי דס"ל דלא אסר אביי בבת תיהא אלא משום איסוה"נ, דהוא משום דס"ל דטעימה מותרת באיסור אכילה, ואשר ע"כ הגם דריחא מילתא היא ליאסר באכילה, מ"מ בבת תיהא אין לאסור אלא משום איסוה"נ, משום דאי"ז אלא טעימה בעלמא המותרת באיסור אכילה, ומשא"כ בתנור שהסיקו וברודה פת חמה וכו' דאיכא אכילה גמורה, שפיר יש לאסור אף באיסור אכילה.

ד] ובדעת התוס' בסוגיין ודעימייהו דס"ל דיש לאסור בבת תיהא משום איסור שתי', הנה בד' הרמב"ן במלחמות בפ' כיצד צולין והרשב"א בתשו' ח"ג סימן רל"ד ועוד מקמאי נראה, דכל הא דיש לאסור בזה משום דחשיב כשתי', הוא רק כששואב את הריח בפיו, דבכה"ג יש לחשבו כשתי', וכמש"כ הרמב"ן במלחמות שם, דריחא דקליט "בפומי'" כטעמא, אך כל שהוא מריח את היין בחוטמו, אין מקום כלל לחשבו כשתי'.

אך בד' התוס' בסוגיין ד"ה בת תיהא נראה דמפרשי דאיירי במריח את היין בחוטמו, וכ"ה מבו' בדבריהם בד"ה אביי שדנו בדין זילוף דמ"ט לא חשיב כשתי', אף דבזילוף הוא קולט את הריח בחוטמו, וכ"ה להדיא בד' התוס' לעיל די"ב:,[[1]](#footnote-2) ואפ"ה נקטו דלדעת אביי ה"ז חשוב כשתי', וכבר עמדו ע"ז החת"ס בסוגיין והאבנ"ז יו"ד סימן צ', וכן נראה גם בד' הרמב"ן בסוגיין, דבתחילת דבריו מ' שפירש דאיירי במריח בחוטמו, ואפ"ה ה"ז אסור משום איסור שתי',[[2]](#footnote-3) - ובד' התוס' מבו' דהוי זה מדאורייתא, וכמש"כ בתו"ד, דאם זילוף הי' חשוב כשתי', הו"ל שותה תרומה טמאה שבמיתה, וכ"ה גם בתוס' הר"י מפאריש.

ונראה בביאורו, דלאו דינא הוא דאין אכילה ושתי' אלא דרך הפה, ואך דכיון דהדרך להכניס לגופו דברי מאכל הוא רק דרך הפה, ע"כ כל שמכניס לגוף דרך מקום אחר, לא חשיב כמעשה אכילה ושתי' כלל, אך בריח שהדרך להכניסו לגופו דרך החוטם, שפיר חשיב זה כמעשה שתי', אך האבנ"ז שם פירש בע"א, ודבריו צ"ע, שכבר נת' בסימן א' מד' קמאי דהא דריחא מילתא ואינו בטל, הוא משום הטעם שיש בריח, עיי"ש.

ומקור ליסוד הדברים, הוא מדינא דסיכה כשתי', ודעת כמה מקמאי דהוא מדאורייתא, עי' רש"י יבמות דע"ד., (ועמד ע"ז בשעה"צ סימן תרי"א סק"ב), וי"א דבתרומה הוא מדאורייתא, והרי דאף דאינו שותה בפיו, מ"מ כיון שהדרך להכניסו לגוף ע"י סיכה, חשבינן לה כשתי', וה"נ בריחא דכוותה, ופשוט דגם לדעת ש"ר דסיכה כשתי' אינה אלא מדרבנן, י"ל דלהריח בחוטמו חשיב כשתי' מדאורייתא.

ה] ולפ"ז הרי אם נבא לדון למ"ד דריחא מילתא אם מותר להריח בחוטמו מאיסורי אכילה, הרי דהדבר תלוי בפלוגתת הראשונים, דלדעת התוס' בב"ק ודעימייהו לי"ב איסורא כלל, וס"ל דגם הא דאסר אביי בבת תיהא, הוא רק משום איסוה"נ, ולדעת הרמב"ן במלחמות ודעימי' ג"כ לי"ב איסורא, דדוקא בקולט את הריח בפיו חשיב זה כשתי', אך לדעת התוס' בסוגיין יש לאסור בזה, דאף במריח את הריח בחוטמו חשיב זה כמעשה אכילה ושתי'.

ו] והנה בתשו' אמונת שמואל שם כתב, ז"ל, אבל באמת דכד מעיינת וכו' מוכח מדבריהם דגם לאביי לא חשיב כשותה אלא בבת תיהא דווקא מאחר שהריח נכנס לפיו הוה כשותה יי"נ, ולרבא אף פיו לא חשיב כשותה כיון שמזיקו, אבל מה שמריח בחוטם לכ"ע לא מחזי כשותה אלא דחשיב כמו הנאה ואסור דווקא בי"נ וכיו"ב שאסורין בהנאה ולא בשאר איסורים האסורים באכילה לחוד, עכ"ל, - וצ"ע שהרי בד' התוס' לעיל די"ב: מבו' להדיא דאיירי הכא במריח בחוטמו, ואפ"ה ס"ל לאביי דחשיב כשתי', וכמו שעמדו ע"ז החת"ס והאבנ"ז, וכ"ה מוכח גם בד' התוס' בסוגיין, וכנ"ל.

ועיי"ש באמונת שמואל שהוכיח כן, ז"ל, שהרי כתבו אבל זילוף של י"נ וודאי אסור דהוה הנאה גמורה כו' אבל כשתי' ודאי לא חשבינן לי' לזילוף וכו' עכ"ל, והרי מבו' להדיא דכל ריחות הנאסר היינו דווקא באיסוה"נ וכו', עכ"ל, - ולא זכינו לעמוד על הדברים, שהרי להדיא כתבו התוס' דהא דזילוף לא חשיב כשתי', הוא משום דהריח מתפזר, ורק ריח הנכנס בחוזק חשיב כשתי', והרי דאדרבה מן הדין אף שנכנס הריח בחוטמו חשיב כשתי', ואך דכ"ז הוא דוקא בריח הנכנס בחוזק, וצ"ע בזה.

**ב**

ז] ואמנם אכתי יש מקום לדון בזה גם לדעת התוס', דלא בכל דברים האסורין יש לאסור להריח בהן.

דהנה כתב החזו"א במכתב שהוא בס' זכרון בית אהרן, ז"ל, וע"י החום פולטים אדים חודרים בטבעם לגוש שאצלם עד אשר חיך האוכל את גוש זה טועם את טעם הראשון, ואינו ענין לחוש הריח שניתן לאפיו של האדם, ואמנם רק מינים מיוחדים יש להם סגולה הזאת, וכמון יש לו סגולה הזאת, ושאר בעלי הריח אין בכחם להבלע בזולתם ליתן טעם לחיך, רק לאף וכו', עכ"ל, - ויש להסתפק אם היינו דשאר בעלי הריח אינם נבלעים כלל בזולתם, או היינו דשאר בעלי הריח אין בהם טעם, וע"כ אף אם הם נבלעים בזולתם אינם נותנים טעם.

ואי נימא דיש ממיני הריח דאין בהן טעם, נראה דיש לדון דבמינים אלו מותר לכו"ע להריח בהן, - והטעם בזה, דהנה כבר נת' בסימן א' מד' קמאי, דהא דריחא מילתא ואינו בטל בתערובת, אי"ז מכח מה שמריחין אותו, אלא הוא משום הא דהריח יהיב טעמא, ועיקר הפלוגתא בזה הוא משום דאין בו ממש, ובזה הוא שנחלקו אם אסרה תורה אף טעם הבא מן הריח.

ולפ"ז יש לדון, דכל הא דריחא מילתא וה"ה דבר האסור באכילה, הוא רק כשהריח יש בו טעם, אך ריח שאין בו טעם כלל, אינו אסור באכילה, ומשום דריח שאין בו טעם, אין עליו תורת אוכל, וע"כ אינו אסור באכילה.

אך בפשוטו נראה דאי"ז כן, דכיון דלהריח בחוטמו חשיב כמעשה אכילה ושתי', ע"כ אף ריח שאין בו טעם, כיון שהוא ראוי ועומד להריחו בחוטמו, יש עליו תורת אוכל לענין להריחו, - וכאשר עד"ז הוא בסיכה, דה"ה אסורה אף במשקין שאינם ראויים לשתי', כיון שהן ראויים לסיכה, ואמנם בחזו"א כתב לענין טבל, דכל שאינו ראוי לשתי' אלא לסיכה, אין עליו תורת טבל, אך היינו רק משום דמדאורייתא ל"ה סיכה כשתי', ולא אסרו חכמים בכה"ג, ואכמ"ל.[[3]](#footnote-4)

ח] ונראה לדון בזה מטעם אחר, דכל עיקר איסורא דריח, הוא מכח ההלכתא דטכ"ע, ונתחדש בדינא דריחא מילתא דאף טעם הבא מן הריח אסור, וע"כ ריח דאין בו טעם ולי"ב לההלכתא דטכ"ע, אינו אסור, והיינו משום דריח דאין בו ממשות אינו אסור מכח איסורא דציר ורוטב, וכל איסורו הוא מכח איסורא דטכ"ע, (ולכאו' גם בשורה ענבים במים, א"א לאסור מדינא דציר ורוטב, אלא מדינא דטכ"ע).

ועיקר הך מילתא דכל עיקר איסורא דריח אף כשהוא בעינו הוא מכח ההלכתא דטכ"ע, נראה כן מד' הבה"ג בהל' דם שכתב דהלכה כלוי דקא מסייע לי' קרא דכתיב משרת דאטעמא דקא קפיד רחמנא אבל ריחא לא, ועיי"ש שכתב עוד דאביי ורבא פליגי בפלוגתא דרב ולוי, ומבו' לפ"ז דגם איסורא דריחא בעיני' הוא מכח ההלכתא דטכ"ע, ובזה הוא שנחלקו אם אף ריח הוי בכלל ההלכתא דטכ"ע.

**ג**

1. ופי' זה דמיירי הכא במריח את היין בחוטמו, כ"נ בל' רש"י בד"ה בת תיהא, ז"ל, נקב נוקבים במגופת חבית "להריח" את היין לבודקו, עכ"ל, ומ' דהוא מריחו בחוטמו, דאם הוא שואב את הריח בפיו, לא הול"ל "להריח", וכ"נ בב"י בסימן ק"ח שפירש כן בד' הטור שכתב כד' רש"י. [↑](#footnote-ref-2)
2. כן נראה ממש"כ דמיכוין אפי' כנגד קילוחו של ריח, וכ"נ במש"כ בסוף דבריו דלפי' ר"ח והערוך ליכא אלא טעמו של ריח וליכא הנאה כלל, ולכאו' היינו דלפ"מ שפירשו דהיינו בשואב את הריח בפיו, לי"ב הנאה, ועי' גם בד' הרמב"ן במלחמות בפ' כיצד צולין דנסתפק בזה אם בשואב את הריח בפיו איכא הנאה, והרי דבתחילת דבריו פירש דאיירי במריח בחוטמו [↑](#footnote-ref-3)
3. שוב הראוני באו"ש פ"א מכלהמ"ק ה"ג, ז"ל, ולא אסור להריח בו וכו' מטעם ריחא מילתא, דפירשו בתוס' דהוי כשתי', דזה דוקא היכי דהוא ראוי לאכילה, אבל כאן דנתקשה כאבן ואינו ראוי לאכילת כלב, הגם דלאכלו אסור מטעם דאחשבי' באכילתו וכו', מ"מ כי מריח בו לא אחשבי' לאכילה, וכיון שכן מותר להריח בו, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' דדבר איסור שאינו ראוי לאכילה, כיון דאין עליו תורת אוכל, אין אסור להריחו, ובזה הוסיף דאף דאסור לאוכלו משום דאחשבי' באכילתו, אין לאסור משום זה להריחו, דכשהוא מריחו אינו מחשיבו בתורת אוכל. [↑](#footnote-ref-4)