איזהו נשך - הרב אלימלך וינברג
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך

**בס"ד**

**מראי מקומות בסוגיותבעניני רבית**

מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות אפשר לפנות לפלא': [PHONE_REMOVED]

**מהנלמדבבית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גן**

**מראי מקומות בסוגיא דבתר מעיקרא או בתר בסוף**

**פרק א':
בד' הראשונים באבעיית הגמ' אי אזלינן בתר מעיקרא או בתר בסוף
[א]: בדברי הראשונים [והאחרונים] בפירוש האבעיא**

**בב"מ נ"ט:** אמרינן בהלוה ק' בק"כ והוזלו המטבעות וקמו ק"כ בדמי ק' דמעיקרא, אי בתר מעיקרא אזלי' הרי נשך והרי תרבית ואי בתר בסוף אזלי' לא נשך איכא ולא תרבית איכא, וכן בהלוה ק' בק' והוקרו המטבעות וקמו ק' בדמי ק"כ דמעיקרא, אי בתר מעיקרא אזלי' לא נשך איכא ולא תרבית איכא ולא בתר בסוף אזלינן הרי נשך והרי תרבית.

**א]: ובחידושי הרמב"ן בד"ה ולבסוף** ביאר 'קס"ד דבנשך אזלינן בתר מעיקרא שמשעה שהלוהו נשכו וחסרו ממון', **ובד"ה סוף סוף** כ' 'שכשם שאתה אומר שמשעה שהלוהו נשכו וחסרו ממון א"כ אף ממונו נתרבה', , וכ"מ **בחידושי הר"ן שם בד"ה נשך איכא** 'דבנשך אזלי' בתר מעיקרא שמשעה שנתחייב לוה לפרוע יותר ממה שלוה הרי הוא נשוך.....אי בתר מעיקרא אזלי' הא איכא נשך ואיכא תרבית שאין הלוה נשוך אלא מחמת שנתחסר ממון וכיון שאתה אומר שנתחסר ממונו של לוה על כרחך נתווסף ממונו של מלוה ואיכא נשך ואיכא תרבית', ומבואר בדבריהם דהאבעיא אי אזלינן בתר הנשך והתרבית דמעיקרא בשעת ההלואה או אזלינן בתר הנשך והתרבית דבסוף בשעת תשלומין, ולמאי דקיי"ל דבתר מעיקרא אזלי' [לפי שיטת הרמב"ן ודעימיה וכדלהלן] גדר הריבית תלוי 'בשעת הלואה', שאם אז נשכו ממון ונתרבה בזה המלוה אז, הוי נשך ותרבית אעפ"י שבשעת פרעון ליכא נשך ותרבית.

**ב]: ובחידושי הריטב"א בד"ה ותסברא** מפרש כהרמב"ן הנ"ל, ומסיק 'ועם כ"ז לא פירש לנו התלמוד היכי הוי הלכתא אי אזלי' בתר מעיקרא או בתר בסוף, משום דפשיטא לן דכיון דכתיב לא תשימון דבתר מעיקרא אזלינן', ויש לדון בכוונתו אם ר"ל דמעצם הדבר שיש איסור על ה'שימה'-הקציצה מוכח דבתר מעיקרא אזלינן, דאי מעיקרא ליכא נשך ותרבית למה תאסור תורה את הקציצה, ולפי"ז יש לומר דהא לא תיקשי אמאי איכא איסור לקיחה אי ליכא לבסוף נשך ותרבית, די"ל דגדר איסור הלקיחה הוא 'ביצוע הקציצה האסורה' וכיון שבשעת קציצה היה נשך ותרבית אסרה תורה באיסור נוסף 'ביצוע' קציצה זו, או שכוונת הריטב"א להוכיח 'מלשון' הפסוק 'לא תשימון עליו נשך' שהוא נשך בשעת שימה-קציצה, וכן משמעות ד' **הריטב"א שם בד"ה והא דאמרינן** שביאר שם הא דבפסיקה על הפירות הוי ריבית דרבנן [שאין הטעם כפירש"י משום דהוי בדרך מו"מ, אלא משום] 'דכיון דכתיב את כספך לא תתן לו בנשך משמע שלא אסרה תורה אלא כל שיש בו נשך ברור משעת נתינה וכדכתיב נמי לא תשימון עליו נשך', אכן לפירוש זה תמוה שהרי אף באיסור הלקיחה כתיב 'אל תיקח מאתו נשך', והרי אי אזלינן בתר מעיקרא אסור ליקח הריבית אעפ"י שבסוף כבר ליכא נשך ותרבית.

**ג]: ובפירוש הרמב"ן על התורה פר' כי תצא [דברים כ"ד]** כ' 'והזכיר נשך כסף נשך אוכל לבאר, שהלוה סאה חיטין בסאה וחצי יהיה נשך גמור אפילו לא יהיה שוה סאה וחצי בעת הפרעון כדמי סאה שהלוהו', ולכאו' כוונתו, דבמה שכתבה תורה 'נשך אוכל' לימדתנו תורה, שקביעת הריבית אינו לפי השויות' שנתרבתה, אלא לפי 'החפצא' שנתרבה, ולכן אע"פ שהוזלה החפצא וקאי בדמים של פחות מהקרן דמעיקרא הוי ריבית מחמת נשך אוכל' ברבוי החפצא, וזה לכאו' גדר אחר ממה שמבואר בסוגיין ורמב"ן וריטב"א הנ"ל, ד'בתר מעיקרא' אזלינן, ואם מעיקרא בשעת ההלואה-השימה-הקציצה היה נשך ותרבית הרי הוא באיסור ריבית, ולפי"ד רמב"ן עה"ת אין הנידון תלוי ב'מעיקרא' ו'בסוף', אלא עצם הדבר שמשלם ברבוי ה'חפצא' יותר מהחפצא שהלוהו הוי באיסור ריבית, ודו"ק, ואולי הרמב"ן עה"ת מפרש 'בתר מעיקרא' היינו 'בתר חפצא' ו'בתר בסוף' היינו 'בתר שויות' [דלא כמו שפירש בחידושיו בסוגיין], וכיון דקיי"ל דאזלינן בתר מעיקרא [לשי' הרמב"ן ודעימיה כדלהלן] פירש שפיר בפירושו עה"ת דילפינן כן דאזלינן בתר חפצא מקרא ד'נשך אוכל' וצ"ע.

**ובדף ע"ג.** תניא במוליך פירות ממקום הזול למקום היוקר ומצאו חבירו במקום הזול וא"ל תנם לי ואני אעלה לך פירות שיש לי במקום היוקר אם ישלו מותר ואם אין לו אסור, **ובפירש"י שם ד"ה יש לו שם מותר** כ' דכיון דהוי סאה בסאה שאיסורו רק מדרבנן שרי ביש לו עיי"ש, **ובמחנה אפרים הלכות ריבית סימן כ"ב** תמה על רש"י, דהא בסוגיין מפורש כשהלוהו ק' בק' והוקרו אי בתר בסוף אזלינן הרי נשך והרי תרבית מה"ת, ולפי"ז הא ניחא בסאה בסאה בעלמא איסורו רק מדרבנן כיון דקיי"ל דבתר מעיקרא אזלי' כמ"ש כמה מהראשונים [כדלהלן פרק ב'], אבל כשמלוהו סאה במקום הזול ע"מ להחזיר לו סאה במקום היוקר הרי גם 'מעיקרא' הוי ריבית ולמה יהיה איסורו רק מדרבנן, [ועיי"ש מה שתי' ודבריו צ"ב], אכן אי נימא דרש"י מפרש דהספק אי בתר מעיקרא או בתר בסוף הוא אי אזלינן באיסור ריבית בתר 'רבוי החפצא' או בתר 'רבוי השויות', וא"כ למאי דקיי"ל 'בתר מעיקרא' ואזלינן רק בתר 'רבוי החפצא' שיהיה 'נשך אוכל', ממילא אף אם מעיקרא כבר התנה ליתן ב'רבוי השויות' כמו ממקום הזול למקום היוקר לא הוי ריבית כיון שאין רבוי בחפצא ודו"ק.

**ד]: ובפירש"י ס: בד"ה אי בתר מעיקרא אזלת** כ' 'אי חשבת להני פרוטות השתא כדמעיקרא הרי נשך והרי תרבית, שהוא יכול ליקח מעה במאה ונשכר עשרים', ולכאו' דבריו אינם כד' הראשונים הנ"ל אות א', דלדבריהם טעם האיסור משום דמעיקרא 'בשעת הלואה-שימה-קציצה' היה נשך ותרבית, ולפי"ז אין הטעם משום דחשבינן 'השתא כדמעיקרא' אלא כפשוטו משום דמעיקרא הוי ריבית בשעת ההלואה, ובפרט לד' הריטב"א הנ"ל שכ' דהא דבתר מעיקרא אזלינן משום דכתיב לא תשימון עליו נשך, בודאי תלוי הדבר במה שמעיקרא בשעת 'השימה-הקציצה' היה ריבית ואין צריך לדון בזה 'השתא כדמעיקרא', ולכאו' היה אפשר לפרש כוונתו ע"ד המבואר בד' **הרמב"ן עה"ת הנ"ל** דלענין ריבית אזלינן בתר רבוי 'החפצא' ולא איכפ"ל אי איכא רבוי בשויות', וזהו כונתו דאזלינן 'השתא כדמעיקרא' שר"ל שלא איכפ"ל בשנוי השערים שנעשה 'השתא' ממה שהיה 'מעיקרא' אלא לעולם חשבינן כדמעיקרא מחמת רבוי החפצא ודו"ק, אך זה אינו, דהא בסוף ד' רש"י מפורש דהא דהוי ריבית לפי שהוא יכול ליקח מעה במאה ונשכר עשרים', והרי בהדיא דהריבית הוא מצד 'השויות', וכלפי 'השויות' הוא שכ' רש"י דאזלינן 'השתא כדמעיקרא', דאע"ג ד'השתא' אין רבוי בשויות אזלינן בתר 'מעיקרא' שהיה רבוי בשויות, וזה תימה למה ניזיל 'השתא כדמעיקרא'.

**ובאגרות משה [יו"ד ח"ד סימן ע"ו]** מפרש כוונת רש"י, דכשהתנו ק' בעד ק"כ כוונת הלוה היה ללוות ממנו מעה, וממילא היה ראוי שיתחייב לו מיד מעה, והם התנו ליתן לו מעה וחומש מעה שהם ק"כ פרוטות, אלא שתנאי חזרת המעה וחומש היה ע"י פרוטות, וכאילו קנה ממנו הלוה את המעה וחומש שנתחייב לו בק"כ פרוטות שהוא שווי המעה וחומש בשעת ההלואה, [ומה שלא התנו בפירוש על חזרת מעה וחומש אלא התנו בחזרת פרוטות, היינו משום שהיה בדעתם שאדרבה הפרוטות יתייקרו וירויח המלוה יותר], וע"ז קמבע"ל אי אזלינן בתר דעתם בתנאם דמעיקרא ליתן מעה וחומש עבור מעה וממילא הוי ריבית, ואף 'השתא' שהוזלו הפרוטות אזלינן 'כדמעיקרא' כיון שכבר מעיקרא כאילו החליף הפרוטות עבור מעה וחומש והוי ריבית גם השתא, או דאזלינן בתר 'השתא' לחוד, והיינו דלא אזלינן בתר דעתם בתנאי דמעיקרא אלא בתר מציאות ההלואה שהלוהו שוה מעה ומחזיר לו השתא ג"כ שוה מעה ולא הוי ריבית עיי"ש.

**ה]:** להלן בפרק ד' יתבאר בעזהשי"ת באורך הנידון שדנו בו ראשונים ואחרים, איך הוא חיוב תשלומי הלואה מצד עצמו [בלא איסור ריבית] אם הוא לפי החפצא או לפי השויות.

**ובחידושי הגרנ"ט סימן קס"ד** רוצה לפרש דזה גופא אבעית הגמ' בסוגיין, שאינה אבעיא לענין איסורי וגדרי ריבית, אלא הוא אבעיא לגבי עצם חיוב תשלומי הלואה אי חייב לשלם לו לפי החפצא או לפי השויות, והצד ד'בתר מעיקרא' אזלינן הוא דחיובו 'לפי חפצא', ולכן בק' בק"כ הוי ריבית אעפ"י שהוזלו וקאו ק"כ בדמי ק' דמעיקרא, כיון שהרי חיוב תשלומי הלואה הוא 'לפי חפצא' וכשנותן לו יותר מחיובו הוי ריבית, ולהיפך כשהלוהו ק' בק' והוקרו לא הוי ריבית, כיון שהרי מצד עיקר חיוב תשלומי הלואה חייב להשלים לו ק' שהוא ה'חפצא' שהלוהו וכל שמשלם כחיובו מצד עיקר דיני הלואה אינו ריבית, והצד ד'בתר בסוף' אזלינן ענינו שיוב תשלומי הלואה הוא 'לפי שויות', ולכן בק' בק"כ והוזלו לא הוי ריבית, שהרי חיובו השתא הוא כשויות דמעיקרא דהיינו דנקא שהם עכשיו ק"כ פרוטות, וכשהלוהו ק' בק' והוקרו הוי ריבית כיון שהרי חיובו רק להשלים שווי דנקא כדמעיקרא וכשמוסיף על חיובו מה שחייב מצד עיקר חיוב הלואה הוי ריבית עיי"ש.

אכן פירושו נסתר מדברי הראשונים הנ"ל באות א' שפירשו בהדיא שהספק הוא 'בדיני ריבית' אי אזלינן בתר מה שנתחסר ונתרבה מעיקרא בשעת הלואה או בתר מה שנתחסר והתרבה השתא בשעת תשלומין, ובפרט בד' הריטב"א הנ"ל אות ב' שכ' דפשטינן דבתר מעיקרא אזלינן מקרא דלא תשימון עליו נשך מבואר בהדיא דהנידון הוא לגבי איסור ריבית ולא לגבי עצם גדר חיוב הלואה, וכן בד' רש"י אין לכוין פירושו וכנ"ל באות ד'.

וכן לדבריו תמוה מאוד ההו"א של הגמ' דמשכח"ל נשך בלא תרבית ותרבית בלא נשך, דמה שייך לדון מצד דיני נשך ותרבית, דאם מצד דיני הלואה אזלינן בתר 'חפצא' פשיטא שאם יש רבוי בחפצא הוי ריבית לפי שנותן יותר מחיובו ואם אין רבוי בחפצא לא הוי ריבית כיון שזהו חיובו, ולהיפך אם חיובו מצד דיני הלואה בתר שויות פשיטא שאם יש רבוי בשויות הוי ריבית כיון שמשלם יותר מחיובו ואם אין רבוי בשויות לא הוי ריבית כיון שזהו חיובו, ודוחק לומר דזה גופא דחיית הגמ', דבגמ' משמע דההו"א והמסקנא הוא רק לגבי אי שייך לחלק נשך מתרבית ותרבית מנשך ולא בעיקר ההבנה בגדרי ריבית אם ריבית תלוי בחיובי ההלואה מצד עצמם ודו"ק.

וכן מד' **התוס' בב"ק צ"ז: בד"ה המלוה את חבירו על המטבע** שטרחו להוכיח דחיוב תשלומי הלואה הוא 'לפי חפצא' ודנו בסברת הדבר ומ"ש מגזלן עיי"ש, וכ"ה **ברשב"א שם ד"ה המלוה את חבירו על המטבע,** ולפ"ד הגרנ"ט היה להם להביא את דברי הגמ' בסוגיין דקמבע"ל אי בתר מעיקרא או בתר בסוף שהרי זהו גופא הנידון בסוגיין לפי דבריו, וביותר תמוה לפרש כן בד' הרשב"א, שהרי **בב"י יו"ד סימן ק"ס סקכ"א** כ' **בשם תלמידי הרשב"א** דקיי"ל דאזלינן בתר מעיקרא, וכתבו דהיינו טעמא דסאה בסאה אינו אסור אלא מדרבנן עיי"ש, ואם כד' הגרנ"ט היה לו להרשב"א להביא את הגמ' דדנו אי אזלינן בתר מעיקרא ואת ההוכחה מסאה בסאה דקיי"ל דתר מעיקרא אזלינן ומזה מוכרח דתשלומי הלואה הם לפי חפצא שהרי זה הפי' 'בתר מעיקרא' לפ"ד הגרנ"ט, ומוכרח מזה שלא כדבריו, דהנידון אי אזלי' בתר מעיקרא אינו נידון מהו חיוב תשלומי הלואה אלא הוא נידון בפנ"ע באיסור ריבית.

ובפרט לדעת הסוברים דחיוב תשלומי הלואה הוא לפי שויות, בודאי אין לפרש כדבריו, שהרי לפי דבריו הצד ד'בתר בסוף אזלינן' הוא דחיוב תשלומי הלואה הוא לפי שויות, ולפי"ז הרי בע"כ דאלו הסוברים דחיוב תשלומי הלואה הוא לפי שויות יסברו שנפשטה האבעיא דבתר בסוף אזלינן, ולא מצינו מי שיסבור כן.

**[ז]: בשערי דעה סי' קנ"ט סק"א** כ' לדון בישראל שלוה בריבית ואח"כ המיר דתו, די"ל שאף לסוברים שמומר מותר ליקח ממנו ריבית בכה"ג אסור, דכיון דבשעת ההלואה היה ישראל כשר ואסור ליקח ממנו ריבית קיי"ל דבתר מעיקרא אזלינן ואסור ליקח הריבית ממנו, 'דמה לי אם לבסוף לא הוי ריבית כלל ומה לי אם לבסוף המיר הלוה ומותר ליקח ממנו ריבית', **ובחי' ר' מאיר שמחה ב"מ דס"א** חולק על דבריו וכ' דהא דבתר מעיקרא אזלי' מהני רק לענין לקבוע על הק"כ שהם ריבית, אבל לא מהני לאסור ליקח הריבית ממי שעכשיו אינו בכלל האיסור ליקח ממנו עיי"ש.

**[ב]: בד' הראב"ד דהיוקרא והזולא במטבעות הוא כלפי הפירות ובדברי החולקים עליו**

**בשיטמ"ק ס: בשם הראב"ד** מפרש דאיירי כשהלוהו ק' איסרין בק"כ כדקאי ק' איסרין בדנקא היינו בשתות הכור, שאפשר לקנות שתות הכור בק' איסרין, ואח"כ הוקרו הפירות וקאי ק"כ איסרין בדנקא שרק בק"כ איסרין אפשר לקנות שתות הכור, וע"ז מסקי' בגמ' 'סוף סוף אי בתר הלואה אזלת הרי נשך והרי תרבית, שהרי קביל עליו דמי חומשה שהם ק"כ איסרין שהיו שווים חומשה כור, ואי בתר פרעון אזלת לא נשך איכא וכו', פירוש כי בידוע שהפירות הם חיי נפש, וכשהפירות מתרבים הכסף מתייקר, מפני שהאוספים את הפירות רבים בשעת הזול וצריכים מעות הרבה להוצאה, וכשהפירות מעטים גם האוספים מעטים ובמעט די להם והכסף מזדלזל, וכשעמדו בסוף ק"כ איסרין בדנקא האיסורין הוזלו שנתמעטו הפירות, והרי הוא נותן לו ק"כ איסרין פחותין שאינן שוין כי אם ק' מאותם שהלוהו ואינו לא נשך כסף ולא ריבית אוכל, אלא ודאי בתר מעיקרא אזלית' וכו' [ועיי"ש שמפרש כן גם באופן השני כשהלוהו ק' בק' דאיירי כשהשנוי באיסורין הוא לגבי הפירות, ומסיק]: 'ועוד יש לחיזוק לדברי, כי כל הדברים שבעולם תמצא בהן כל מין ומין מעלה זה על זה מחשיבות גופם בטעם או בריח או במראה או שהוא מתקיים, זולתי המטבע שאין צרכו אלא בדמיו במקנתו, ואם אין [היינו שאי אפשר לקנות בו] מה תועלת יש ברבויו או מיעוטו בגסותו או דקותו'.

**ובחידושי הרמב"ן בסוגיין בד"ה סוף סוף** הביא פירוש זה בשם ראיתי מי שפירש, וכ' ע"ז 'וזה הפירוש אינו כלום, דאי אוזפיה מאה פרוטות במאה ועשרים, אעפ"י שהוזלו לענין פירות ואזלת בתר בסוף איכא נשך ותרבית, דאמרינן פירא הוא דיקיר וזיל ולא טבעא, ואי אוזפיה מאה במאה אפי' אזלת בתר בסוף ליכא נשך ולכא תרבית, דטבעא הוא לגבי פירי, ואין כאן עסק למה שאמר הכתוב כל עמל האדם לפיהו', וכוונת הרמב"ן להשיג על הראב"ד מהא דאי' **בב"מ מ"ד:** דלעולם אמרינן דפירא הוא דיקיר וזיל לגבי טבעא, ושנוי השער נעשה בפירות לגבי המטבעות ולא במטבעות לגבי הפירות, ומבואר שם בגמ' כן גם לגבי ריבית, שאם הלוהו דינר זהב בדינר זהב, אי דהבא פירא הוי לגבי כספא הו"ל סאה בסאה ואסור, ואם דהבא הוי טבעא לגבי כספא מותר כיון שאין שום שנוי בדינר זהב דטבעא הוי עיי"ש, וזה היפך ד' הראב"ד שכ' ששנוי במטבעות לגבי הפירות נחשב היוקרא וזולא במטבעות.

**ובחידושים לחד מקמאי** [שהודפסו בשם חי' הריטב"א] **בסוגיין** הביא פירוש זה של הראב"ד **בשם הרב** והוסיף ביאור 'כי בידוע כי הפירות הם חיי נפש, ואחר הפירות אזלינן דכתיב וחי אחיך עימך', ולכאו' כוונתו, דאע"פ שבעלמא אמרינן דהיוקרא וזולא תלוי בפירות ולא במטבעות, אבל לענין ריבית שהוא דבר התלוי בחיי נפש אזלינן בתר הפירות, שהתורה הקפידה באיסור ריבית על חיי נפש הלוה דכתיב וחיי אחיך עימך, ולכן כשיש רבוי בפירות הוי ריבית אע"פ שאין שנוי במטבעות, וכשאין שנוי בפירות לא הוי ריבית אעפ"י שיש רבוי במטבעות, ולפי"ז עולה חידוש עצום בשיטת הראב"ד, דאעפ"י שבדיני ממונות אינו ריבית כלל לא בחפצא ולא בשויות, מכל מקום אי איכא ריבית לגבי רבוי פירות שהם חיי נפש הוי באיסור ריבית דאורייתא, וכן להיפך אעפ"י שהוא ריבית בדיני ממונות גם בחפצא של המטבעות וגם בשויות אי ליכא רבוי בפירות אינו באיסור ריבית, ולפי"ז צ"ל דהא דאי' בדף מ"ד: דאף לגבי איסור ריבית אמרינן דפירא הוא דיקיר וזול לגבי טבעא, היינו רק לגבי איסור ריבית דרבנן של סאה בסאה שלגבי זה העמידו דבריהם אחר עיקר גדר הדין בדיני ממונות, אבל בסוגיין דאיירי לגבי ריבית דאורייתא אזלינן בתר הפירות שהם חיי נפש כדכתיב וחי אחיך עימך.

**ובחידושי הרשב"א בסוגיין בשם הראב"ד** 'נראה דמפרש דהא דקפריך והא קראי כתיבי נשך כסף וריבית אוכל דוקא קפריך, שלא יהא עובר עד שיהא בו נשיכת כסף וריבית באוכל, והא דקאמרינן מעיקרא קמו להו מאה בדנקא היינו בשתות הכור', והרשב"א הק' ע"ז כהרמב"ן הנ"ל דהא לעולם הפירות יקרי וזילי לגבי המטבעות עיי"ש, ולכאו' נראה מהרשב"א שהבין בד' הראב"ד, דהא דאזלינן בתר הפירות הוא משום דתלה רחמנא הריבית ב'אוכל', וזהו מש"כ 'שאינו עובר עד שיהא נשך כסף וריבית אוכל' ולכן פירש הראב"ד דאיירי ביוקרא וזולא של המטבעות לגבי הפירות, ותמוה דא"כ בעינן למיזל גם לפי המטבעות וגם לפי הפירות, כדכתיב נשך כסף וריבית אוכל, ולא יהיה ריבית אא"כ נתרבה גם במטבעות וגם בפירות, וקשה לפי"ז הא דאמרינן בדאוזפיה ק' בק' והוזלו הפירות דאי בתר בסוף אזלינן הוי ריבית, ואמאי הרי אעפ"י דאיכא 'ריבית אוכל' הא ליכא נשך כסף, וצ"ע.

**פרק ב'
בשי' הראשונים בפסק ההלכה אי אזלי' בתר מעיקרא או בתר בסוף**

**בחידושי הרמב"ן בסוגיין ס: ד"ה סוף סוף** כתב 'והכי הלכתא דבתר מעיקרא אזלינן, ולהכי קיי"ל דסאה בסאה לאו ריבית דאורייתא, וסאתיים חיטים בשלוש דאורייתא ואע"פ שהוזלו', וכוונת הרמב"ן להוכיח מסוגיא ערוכה **בב"מ ס"ב.** דסאה בסאה בדינינו אין מחזירין ממלוה ללוה משום דהוי אבק ריבית האסורה מדרבנן, והינו ממש האופן השני דקמבעיא לן בהלוהו ק' בק' והוקרו דאמרינן ע"ז דאי בתר בסוף אזלינן הרי נשך והרי תרבית, ומדסאה בסאה דרבנן ש"מ דקיי"ל דתר מעיקרא אזלינן, וכן דעת **הראב"ד** [מובא בשיטמ"ק] דלמסקנא 'ודאי בתר מעיקרא אזלינן', וכ"כ **בחידושי הריטב"א בסוגיין ס: בד"ה ותסברא ובחידושי הר"ן בסוגיין ס: בד"ה ולענין דינא ובנימוקי יוסף בסוגיין בד"ה איזהו נשך,** וכ"כ **בבית יוסף על הטור יו"ד סימן ק"ס סכ"א בשם הר"ן ותלמידי הרשב"א** דקיי"ל דבתר מעיקרא אזלינן והיינו טעמא דהלואת סאה בסאה אינו אלא מדרבנן, וכן פסק **בשו"ע יו"ד סימן ק"ס סא"כ** דאי אוזיף ק' בק"כ והוזלו אסור מדאורייתא ואי אוזיל ק' בק' והוקרו אסור מדרבנן.

אכן מצינו דעת כמה ראשונים דס"ל דלא איפשטא הבעיא אי אזלינן בתר מעיקרא או בתר בסוף, עי' **בהגהות אשר"י ר"פ איזהו נשך בשם מהרי"ח ובמרדכי פ' איזהו נשך סימן שי"ב[[1]](#footnote-1).**

והמשך המראי מקומותשיטה זו תמוהה ביותר, מה יענו להוכחת רמב"ן ודעימיה דבע"כ דקיי"ל דבתר מעיקרא אזלינן מהא דסאה בסאה איסורו רק מדרבנן, ודינא דסאה בסאה והוקרה לכאו' היינו ממש דינא דבסוגיין בהלוהו ק' בדקיימו ק' בדנקא ובסוף קיימו ק' בחומשא דאמרינן דאי בתר בסוף אזלינן הרי נשך והרי תרבית מדאורייתא, ומדסב"ס דרבנן בע"כ מוכרח דקיי"ל דבתר מעיקרא אזלינן, ובישוב הקו' מצינו כמה דרכים באחרונים.

[א]: **בהגהות ארץ צבי על ההגהות אשר"י** [מדפס אחרי הרא"ש] כ' לדייק מד' ההגהות אשר"י שהביא רק את הספק הראשון בהלוה ק' בק"כ והוזלו המטבעות וע"ז כ' דהוא אבעיא דלא איפשיטא, אבל לא הביא האבעיא השניה בהלוה ק' בק' והוקרו המטבעות, וכ' דס"ל לההג"א לחלק בזה, דהאבעיא הראשונה היא ספיקא דאורייתא כיון שבשעתו היתה הריבית קצוצה, אבל האבעיא השניה הוא ספק רק בדרבנן, דכיון דבשעתו לא היתה קציצת ריבית כיון שקצץ ק' בק' אינו אלא ריבית דרבנן גם לפי הצד דבתר בסוף אזלינן והוי ספיקא דרבנן ולקולא, וכ' שכ"מ בד' הב"י בסי' ק"ס עיי"ש, והנה מה שרוצה לפרש כן בד' הגמ' דהספק רק לגבי ריבית דרבנן הוא תמוה, דהא הגמ' קאי בהדיא לענין ריבית דאורייתא דהא קאמר מה"ת לא משכח"ל לא נשך ולא תרבית ולא תרבית בלא נשך וע"ז קאי הסוגיא בב' האופנים, וכן מה שציין לד' הב"י הוא תמוה, דהב"י כ' שם כן לדעת הסוברים דקיי"ל דבתר מעיקרא אזלינן והוכיחו כן מהא דסאה בסאה אסור רק מדרבנן, אבל לא כ' שם כן לדעת ההגהות אשר"י והמרדכי דהוא אבעיא דלא איפשיטא, אמנם כעיקר חילוקו בדעת ההגהות אשר"י שמחלק בין האופן הראשון לאופן השני משמע כן בהדיא מד' **הגהות הגר"א על הגמ' בסוגיין אות א'** שכ' 'עי' הג"א, אבל הרשב"א פסק דבשניהן בתר מעיקרא אזלינן', ומשמע דר"ל דלההג"א יש חילוק בין האופן הראשון שהוא ספק לבין האופן השני שהוא פשוט דבתר מעיקרא אזלינן כדמוכח מהא דסאה בסאה, וע"ז כ' הגר"א דברשב"א מבואר 'דבשניהן' בתר מעיקרא אזלינן.

וראיתי מי שביאר בזה, דהספק השני הוא אי סגי בבתר בסוף לחוד כדי לשוויי ריבית או דבעינן 'גם' שמעיקרא יהיה ריבית כדי שיהיה אסור מה"ת, וע"ז קיי"ל דאי מעיקרא אינו ריבית אינו אסור מה"ת והיינו דינא דסאה בסאה שאיסורו רק מדרבנן, והספק הראשון הוא אי סגי בבתר מעיקרא לחוד כדי שיהיה ריבית או דבעינן שגם בסוף יהיה ריבית, ועל ספק זה כ' בהג"א דלא איפשיטא, דאעפ"י שנפשט הספק השני שללא ריבית מעיקרא אינו ריבית עדיין לא נפשט הספק הראשון ואפשר שגם ללא ריבית בסוף אינו ריבית, וכ"כ **בהגהות צמח צדק [מהר"ק מלובביטש זיע"א] על המשניות ר"פ איזהו נשך** במסקנת דבריו, ועי' מה שביאר כעין זה **באבי עזרי פ"י ממלוה ולוה** לפי דרכו שהספק בגדר חיוב הלואה, והספק השני הוא אם חיוב התשלומין הוא רק החזרת השויות וממילא כמחזיר יותר מהשויות הוי ריבית וזהו הצד דבתר בסוף אזלינן, או שהחיוב הוא גם החזרת החפצא וממילא כשמחזיר ק' כמו שנתחייב לו מעיקר חיוב ההלואה אינו ריבית, וע"ז קיי"ל דודאי ההלואה מחייבתו להשיב החפצא שלוה ולהכי ק' בק' וסאה בסאה אינו ריבית מה"ת, והספק הראשון הוא אי סגי בהחזרת החפצא שהלוהו וממילא כשמחזיר יותר בחפצא הוי ריבית מה"ת אע"פ שאינו יותר בשויות, או דבעינן 'גם' החזרת השויות ולכן אם בסוף מחזיר אותה השויות אינה ריבית של תורה, וע"ז כ' ההג"א דהוא אבעיא דלא איפשיטא, דאע"פ שזה נפשט שההלואה מחייבת החזרת החפצא מ"מ אפשר שהיא מחייבת 'גם' החזרת השויות, ועיי"ש עוד מש"כ בביאור הצד הזה למה ההלואה מחייבת להחזיר גם החפצא וגם השויות.

אמנם לפי פשטות ד' **האור זרוע ב"ק אות ת'** [הובא בהע' 1] דמשמע בהדיא בתחילת דבריו דס"ל דלא איפשטא האבעיא ונשאר הספק שמא בתר בסוף אזלינן, וא"כ הרי מפורש בדבריו דאף צד האבעיא בהלוה ק' בק' והוקרו המטבעות לא נפשט, ודלא כמהלך זה.

[ב]: **בהגהות צמח צדק שם** בתחילת דבריו כ' לחלק, דס"ל לההג"א דכל הנידון אי אזלינן בתר מעיקרא או בתר בסוף הוא רק ב'נשך כסף' דהיינו בהלואת מטבעות דבזה אפשר דאזלינן בתר החפצא ואפשר דאזלינן בתר השויות, אבל ב'נשך אוכל' פשיטא דאזלינן בתר החפצא של ה'אוכל' דע"ז חלה ההלואה, ובכה"ג פשיטא שאם הלוה סאה בסאתיים הוי ריבית קצוצה אע"פ שהוזלו החיטים לבסוף כיון דהא מ"מ יש ריבית בכמות ה'אוכל', וכן להיפך כשהלוה סאה בסאה פשיטא דליכא ריבית דאורייתא כיון שאין ריבית בכמות האוכל, עיי"ש, וכעי"ז ביאר לפי דרכו **בחידושי הגרנ"ט ב"מ סימן קס"ד** עיי"ש.

אמנם **בהגהות צמח צדק שם**  חזר בו מכח הא דאי' **בדף מ"ד:** דאף בהלואת דינר זהב בדינר זהב, אי דהבא הוי פירא לגבי כספא, איכא בזה איסורא דהלואת סאה בסאה, ואי 'יש לו' שרי כמו בהלואת סאה בסאה, ושריותא ד'יש לו' הוא משום דסאה בסאה אסור רק מדרבנן כמו שפירש"י בכ"ד עיי"ש, ועי' **באגרות משה יו"ד סימן ע"ו** שכ' שאמנם **בספר התרומות ח"ה סימן י'** הובא **בבית יוסף סימן קע"ג ס"ה סוד"ה שולחני** הביא דעת יש מתירין להלוות אפילו סאה בסאתיים שהוא ריבית מה"ת היכא שיש לו, והיה מקום לומר שכן הוא שיטת ההג"א והמרדכי, ולפי"ז אין ראיה מד' הגמ' הנ"ל דהלואת מטבעות במטבעות והוקרו לא הוי ריבית דאורייתא, דאע"ג דהוי ריבית דאורייתא שרי ביש לו, אך כ' שהוא דוחק לייחס שיטה מחודשת זו לההג"א והמרדכי, ששיטה זו אינה כדעת כל הראשונים, והבעה"ת שם הביא בשם הראב"ד שהם טועים עיי"ש, ועי' **בחידושי הגרנ"ט שם** שכ' ליישב לפי שיטת **רב האי גאון בריש הזהב** דלמ"ד דהבא פירא הוי הרי הוא פירי גם לגבי עצמו ולא רק לגבי דהבא, ולכן הוי כפירות ממש דפשיטא דחיוב התשלומין ביה הוא חפצא ולא שויות, וכל ספק הגמ' בסוגיין הוא רק במטבעות דחשיבי טבעא לגבי נפשייהו ובזה הוא דמספק"ל אם חיוב התשלומין בהם הוא חפצא או שויות עיי"ש.

[ג]: **בחידושי מהרא"ל צינץ יו"ד סי' ק"ס סקל"ז ובבית אהרן [ואלקין] ב"מ ס:** ביארו, דס"ל לההגהות אשר"י דההיתר בסאה בסאה אינו משום דבתר מעיקרא אזלינן [כדס"ל להראשונים הנ"ל], אלא ההיתר הוא כדאי' **בדף ס"ג:** דקאמר ליה 'אטו חיטי הוא דקדחי באכלבאי', ואמנם בגמ' שם מבואר שאין לסמוך להתיר מכח סברא זו אלא בזביני ולא בהלואה, היינו רק מדרבנן שהחמירו בזה, אבל מדאורייתא יש להתיר מכח סברא זו אף בהלואה, ולא כתבו ההג"א והמרדכי דמספק"ל אי אזלי' בתר בסוף אלא לגבי האופן הראשון באוזפיה ק' בק"כ והוזלו עיי"ש, ולדבריהם נמצא שיש בענין זה סוגיות חלוקות, דסוגיין בב"מ ס: סוברת דאין להתיר בסב"ס אלא מטעמא דבתר מעיקרא אזלינן, ולהכי אמרינן דבהלוה ק' בק' והוקרו תליא אי אזלי' בתר מעיקרא או בתר בסוף, אבל הסוגיא בדף ס"ג: דס"ל דיש להתיר מטעמא דאטו חיטי קדחי באכלבאי סוברת שהוא טעם להתיר גם בהלואה מה"ת וכנ"ל.

ועוד סברות מצינו להתיר בסאה בסאה אף ללא הטעם דבתר מעיקרא אזלי', עי' **במחנה אפרים הלכות ריבית סימן כ"ה** שהביא ד' **רש"י ב"מ דף ע"ג. בד"ה יש לו שם מותר** שמבואר בדבריו דבהלוהו סאה במקום הזול ע"מ להחזיר לו סאה במקום היוקר ג"כ שרי מה"ת [ולהכי יש בזה ההיתר של 'יש לו' שלשי' רש"י מהני להתיר רק בריבית דרבנן], ואעפ"י דבכהא"ג הרי אף אי אזלינן בתר מעיקרא איכא נשך ותרבית, והמחנ"א שם כ' דטעם ההיתר מה"ת משום דהוי קציצה שאינה ברורה דשמא יוזלו עד שעת פרעון עיי"ש, ותמוה דא"כ אף במלוה לו סאה בסאתיים נימא דמה"ט אינו ריבית מה"ת משום דשמא יוזלו עד שעת פרעון, וגם שזה הרי נסתר מד' הגמ' בסוגיין דאמרינן דכל ההיתר במלוה ק' בק' והוקרו הוא רק משום דבתר מעיקרא אזלינן.

ועוד ציינו האחרונים לד' **שו"ת הרא"ש כלל ק"ח סט"ו** שכ' בטעם התירא דסאה בסאה 'שהרי חיטים הלוהו וחיטים כמותם מחזיר לו', ומשמע דהוא סברא מחודשת לענין ריבית דכיון דליכא רבוי בחפצא שהלוהו לא הוי ריבית, ולא משמע שמפרש כן בד' הגמ' ד'בתר מעיקרא אזלינן' מדלא נקט לשון הגמ' כשאר ראשונים, וגם לא משמע לפרש כן ד'בתר מעיקרא' היינו דלענין ריבית אזלינן בתר חפצא ולא בתר שויות, אלא שצ"ע שהרי סברא זו נסתרת מד' הגמ' בסוגיין מדקאמרינן דהנידון בהלוהו ק' בק' והוקרו הוא אי בתר מעיקרא אזלינן או בתר בסוף אזלינן, ואי בתר בסוף אזלינן הוי ריבית מה"ת, ואמאי לא נימא דלא הוי ריבית משום סברת הרא"ש דמטבעות הלוהו ומטבעות כמותם מחזיר לו, וצ"ע, ועכ"פ אחרי שכ"מ בד' הרא"ש, יל"פ כן גם בדעת ההג"א והמרדכי הנ"ל, דאע"ג דלשיטתם הוא אבעיא דלא איפשיטא אי בתר מעיקרא אזלינן או בתר בסוף, מכל מקום סאה בסאה מותר מה"ת מטעם הרא"ש הנ"ל.

ועי' עוד **בשו"ת אגרות משה יו"ד ח"א סי' ע"ו-ע"ז** מה שהאריך ליישב שיטת ההג" והמרדכי.

**פרק ג':**

**בגדר חיוב תשלומי הלואה ומקחאם חיובו לפי המטבעות-החפצא או לפי השויות**

יש לדון, בחיוב תשלומי הלואה מצד עצמם ללא איסור ריבית, אם חיובו הוא לשלם לפי כמות החפצא שהלוהו, ולפי מדה משלם, או שחיובו הוא לשלם לפי השויות שהיה בשעה שהלוהו, ולפי דמים משלם, וכן יש לחקור כה"ג בתשלומי מקח כשקצץ התשלומין על חפצא של מטבעות או פירות, אם חיובו לפי מדה של המטבעות או הפירוץ שקצץ לו או שחיובו לפי דמים.

**[א]: שיטת הסוברים דתשלומי הלואה לפי חפצא-לפי מדהושיטתם בסוגיא דהמלוה את חבירו על המטבע**

**ובב"ק צ"ז.** פליגי רב ושמואל במלוה את חבירו על המטבע ונפסל, דרב ס"ל דצריך ליתן לו מטבע היוצא, ושמואל ס"ל שיכול לומר לולך הוציאו במישן עיי"ש, **ובפירש"י צ"ז: בד"ה נותן לו מטבע היוצא** כתב בדעת רב, דדוקא הלוהו פרגמטיא, אבל הלוהו מעות מה שהלוהו משלם לו עיי"ש, **ובתוס' שם צ"ז. בד"ה המלוה** כתבו בדעת רש"י, דלא נקיט החילוק בין פרקמטיא להלואה אלא משום דבסתם הלואה אין המלוה אומר שישלם לו מעות ומשא"כ במוכר פרקמטיא דרכו לפרש כן, אבל אה"נ דאף בהלואה אילו פירש שיתן לו מעות צריך ליתן לו דוקא מטבע היוצא אליבא דרב, ועיי"ש **בתוס' בשם ר"י** מש"כ עוד פירושים וחילוקים בענין זה, ומסקי התוס' 'ולכל הפירושים אם הלוהו מעות סתם מעות שהלוה לו יפרע לו אפי' מטבע שנפסל', והק' ע"ז התוס' מ"ש מגזלן דקיי"ל דאם אין הגזילה בעין אינו משלם מטבע שנפסל, ותי' דנפסל הוי כהוזל, והגזלן דינא הוי דבמעיקרא שוה ד' ולבסוף שוה זוזא משלם כדמעיקרא בשעת הגזילה, אבל בהלואה דינו לשלם כי זולא דהשתא, והוכיחו כן מהא דאי' **בב"מ ע"ה.** מלוה אדם כור חיטים הוזלו נותן חיטים הוקרו נותן דמיהם, ומטבע שנפסל הוי כהוזל עיי"ש, וכן הוא **בחידושי הרשב"א שם צ"ז. ד"ה המלוה** עיי"ש.

ולא נתפרש בד' התוס' והרשב"א סברת החילוק בין הלואה לגזילה, ועי' **בקובץ שיעורים ח"ב קובץ שמועות ב"מ אות כ"א** שמבאר, דחיוב תשלומי גזילה הוא חיוב דרמי רחמנא עליה ומשו"ה נתחייב לפי השויות והדמים, ומשא"כ חיוב תשלומי הלואה אינו חיוב דרמי רחמנא עליה אלא הוא התחייבות שהאדם מחייב עצמו ומסתמא מחייב עצמו לפי מדה-חפצא, ואה"נ שאם חייב עצמו לשלם לפי דמים-שויות זהו עיקר חיובו עיי"ש, **ובאבני נזר יו"ד סימן קע"ו סק"ו** מבאר החילוק, דבגזילה חלה הגזילה גם על הדמים והשויות ולהכי נתחייב לשלם לו כשויות דשעת הגזילה, אבל בהלואה שאמרלו 'הלויני חיטים' לא חלה ההלואה אלא על החפצא דחיטים ולהכי דינו לשלם לפי מדה עיי"ש, לכאו' היה אפשר לפרש בעוד אופן ולדחוק בכוונת התוס' והרשב"א, דמדינא חיוב תשלומי הלואה וחיוב תשלומי גזילה שוה שצריך לשלם לפי דמים, ורק שבהלואה אסור מדרבנן לשלם לפי דמים משום איסור ריבית, ובתשלומי חוב גזילה ליכא איסור ריבית, אבל באמת מצינו בהדיא טעם לחילוק **בתוס' רבינו פרץ בב"ק שם [צ"ז. בד"ה במלוה]** שכ' 'ויש ליתן טעם לחלק בין גזילה להלואה, דגזילה כיון שמתכוין לקנות לכן כשאין גזילה בעין בעי לשלומי כשעת גזילה, וגבי הלואה לא שייך האי טעמא', ודבריו אינם מובנים, דהרי אף בהלואה קונה הלוה מה שלוה בשעת ההלואה דהא מלוה להוצאה ניתנה, ואדרבה בהלואה קונה לגמרי בקנין ממון גמור ובגזילה אינו קונה אלא קניני גזילה, ועכ"פ מפורש בדבריו בהדיא דביאור האי דינא דבהלואה נותן לו תשלומי החפצא הוא מעיקר הדין ולא משום איסור ריבית.

ועי' **בספר התרומות שער מ"ו חלק ח'** שמבואר בדבריו שחולק ע"ד התוס' הנ"ל בהבנת דברי רש"י הנ"ל, שכ' שם בטעם הדבר דבהלואה יכול להחזיר לו מטבע שנפסל לכו"ע 'דמצי אמר ליה כמו כך היה נפסל בידך אם לא הלוית אותה כמו שנפסל בידי, והרי שלך לפניך', ומשא"כ בתשלומי מקח שאינו יכול לומר כן חייב לשלם מטבע היוצא עיי"ש, וכן מבואר **במאירי בב"ק שם** ומובא **בשיטמ"ק שם,** וגם לדבריו מפורש בהדיא דגדר תשלומי הלואה מעיקר הדין הוא 'לפי חפצא' שהלוהו משום שיכול לומר לו אילו היה נשאר בידו ג"כ היה מוזל, אלא שצ"ע מ"ש מגזילה דלא אמרינן הכי אלא משלם כשווי שהיה בשעת הגזילה בין הוזל בין הוקר וצ"ע.

וכן דעת **הריב"ש בתשו' סוף סימן שצ"ו** שכ' בביאור האי דינא דאי' **בב"מ ע"ג. הנ"ל** דאם לוה סאה חיטים והוזלו נותן חיטין הוקרו נותן דמיהן, שנסתפק השואל אם דיני הברייתא הם מדינא או משום איסןר ריבית, וכ' ע"ז הריב"ש שם 'ואם היה משום דינא שנאמר דכיון שהלוה לו חטין להוצאה והוציאם שיתן דמיהם כשהוקרו, א"כ כשהוזלו למה נותן חיטין, ולמה ילקה זה בחסר וביתר ואי"ז כי אם משפט מעוקל, אלא כיון שלא קצץ יש לו לשלם חיטין כמו שהלוהו ומשו"ה כשהוזלו נותן חיטים מדינא, וכשהוקר נותן כשער הזול משום ריבית'ועיי"ש שמשוה האי דינא להא דאמרי' **בפסחים ל"ב.** לגבי תשלומי גזילה דלפי מדה משלם, ודוקא גזלן הוא המשלם לפי דמים עיי"ש.

ואמנם בד' **השואל בריב"ש שם** נראה שנסתפק לומר דשמא הכל הוי מדינא בין הא ד'בהוזלו נותן חיטי ובין הא דבהוקרו נותן דמיהם, והריב"ש תמה על דבריו למה יפסיד זה בחסר וביתר אי"ז כי אם משפט מעוקל, ויעוי' **אבני נזר יו"ד סימן קע"ו סק"ד-ז** שמבאר די"ל דהכל מדינא, דבאמת חיוב התשלומין דידיה הוא מעיקר הדין לפי חפצא, אך כיון שיכול מיד לשלם בדמים אם ירצה לפי שבדמים יכול לקנות החפצא, שוב נקבע מיד שזהו לעולם שיעור התשלומין שלו אם משלם בדמים, ולכן כשהוקרו יכול לשלם בדמים כשווי דמעיקרא, אבל כשהוזלו נותן לו החיטים עצמם אם ירצה שהרי זהו חיובו מעיקר הדין ליתן החיטים עצמם, ועיי"ש מקור לסברא זו מד' **הרא"ש בב"ק דף י"א.** בסוגיא דאין שמין לגנב ולגזלן.

וסיכום העולה מהנ"ל, דדעת **רש"י** ו**התוס'** [גם בדעת רש"י] **והרשב"א ורבינו פרץ והספר התרומות** בדעת רש"י **והמאירי והריב"ש** דחיוב תשלומי הלואה הוא לפי מדה, ולכן כשהוזלו החיטים שהלוהו או שנפסל המטבע שהלוהו דהוי כהוזל נותן לו החפצא שהלוהו לפי מדה ולא לפי דמים, ובדברי הריב"ש הנ"ל מפורש דמדינא הוא כן גם כשהוקר, ומה שבהוקרו נותן דמיהם הוא משום איסור ריבית דרבנן, אמנם בד' השואל שבריב"ש משמע די"ל דאע"פ שבהוזלו נותן חיטין מדינא בהוקרו נותן דמיהם מדינא וכנ"ל.

ועי' **בנתיבות המשפט סימן ק"ז סק"ד** שהביא ד' שכ' 'דלגבי בע"ח גופיה נראה דאם יש לו מעות מדאורייתא במעות דכעין שהלוהו צריך לשלם מדאורייתא, תדע דהא יוקרא וזולא מהדבר שהלוהו חל על הבע"ח, רק מדרבנן אסור לשלם כשנתייקר משום ריבית', וכדבריו דהחיוב לשלם את החפצא שהלוהו הוא מעיקר חיובא דהלואה מפורש **בריטב"א ב"ב קכ"ד: בד"ה דאמר רבה** שהביא ד' **רש"י בב"ק מ"ג. ד"ה ורב נחמן אמר** ו**הרשב"ם בב"ב שם בד"ה גבו** בביאור סברת רב נחמן דדוקא כשגבו מעות יש לו לבכור פ"ש דהוי כמוחזק דהטעם 'שהרי מעות הלוה אביהם ומעות נטלו', וכ' הריטב"א שם ע"ז: 'פירוש פירושו, דכיון דמלוה היא וזוזי ממש אוזיף, דעתו במעות וע"ד כן יורדים שניהם, ומפני כן כופין את הלוה לפרוע במעות כ"ז שיש לו מעות וכו', ולפיכך כל שפרע במעות עומד בתנאו וחשיב פרעון, וכל שפורע בקרקע אינו אלא כמוכר לו קרקע במעותיו', ומפורש בדבריו דיסוד חיוב תשלומי הלואה הוא 'רק חפצא' שהלוהו, וכל פרעון בדבר אחר הוא כמכירה עבור החפצא שנתחייב בה, וכן מפורש בדבריו שהטעם הוא דכיון דזוזי ממש אוזיף 'דעתו במעות וע"ד כן יורדים שניהם', וזה כד' הקוב"ש שהובא לעיל דהא דבהלואה נתחייב לפי חפצא הוא משום דהחיוב חל ע"י דעתו ולא מחמת חיוב התורה.

ואמנם **בקצוה"ח סימן ק"א סק"ה** כ' דהא דבע"ח צריך לשלם דוקא בזוזי היכא דאית ליה זוזי הוא מדרבנן, וכן מפורש בהדיא **בשיטמ"ק ב"ק מ"ו. ד"ה הכי גרסינן בשם רבינו ישעיה בשם ריב"א,** אך אי"ז מוכח דאינהו פליגי על היסוד דמה"ת חיוב תשלומי הלואה הואלפי חפצא, די"ל דאע"פ שחובו לשלם לפי חפצא והשויות של הפרעון נקבעת לפי חפצא מ"מ יכול לשלם דמים שיכול לקנות בהם החפצא משום דמה לי הן מה לי דמיהן, וכסברא שכ' **הרא"ש בב"ק י"א.** בסוגיא דאין שמין לגזלן לגבי תשלומי גזילה עיי"ש.

והנה **בשו"ת מהרש"ך ח"א סימן ס"ב** העלה מכוח האי סוגיא ולפירוש רש"י ותוס' הנ"ל, דבאופן שהוזלו המטבעות עפ"י גזירת המלך, דינא הוא שנותן לו מטבע שהוזל, דחיוב תשלומי הלואה הוא לפי חפצא עיי"ש באורך, וכן דעת **המחנה אפרים הלכות מלוה ולוה דיני ריבית סימן כ"ה,** [ועיי"ש מה שהוכיח עוד מסוגיין דבתר מעיקרא, וית' להלן בעזהשי"ת].

**ובשו"ת מהרשד"מ חו"מ סע"ח** ג"כ למד בתחילה מד' רש"י ותוס' הנ"ל בדינא דהמלוה על המטבע ונפסל, דמטבע שהוזל בגזירת המלך נותן לו מטבעות שהלוהו ולא אזלי' בתר השויות שהיה בשעת ההלואה, אך בהמשך דבריו הוכיח להיפך מהא דאי' בהמשך הסוגיא **בב"ק צ"ז:** דבמלוה על המטבע והוסיפו על המטבע אי מחמת טיבעא זיל מנכה לו ונותן לו כשווי הפירות שהלוהו, וכ' מהרשד"מ ללמוד מזה דאף בשלא הוסיפו על המטבע אזלי' בתר השויות דשעת ההלואה ולא בתר החפצא של המטבעות שהלוהו עיי"ש, ולפי השיטות הנ"ל דאזלינן בתר החפצא יש לחלק בפשיטות, דהיכא שהוסיפו על המטבע אינו נחשב אותו החפצא ואותו המטבע, ולפי"ז היכא דזיילי פירי יש לחשב היוקרא וזולא כשעת השנוי ולא כשעת הלואה, וכ"כ **בחזו"א חו"מ ב"ק סימן י"ז סקל"א** עיי"ש.

**[ב]: שיטת הסוברים דחיוב תשלומי הלואה הוא לפי שויות-לפי דמיםושיטתם בסוגיא דהמלוה את חבירו על המטבע**

**במגיד משנה פ"ד ממלוה ולוה הלכות י"א-י"ב** כתב, שמדברי **הרי"ף [ב"ק דף ל"ה. מדפי הרי"ף] והרמב"ם [שם]** נראה, דהאי דינא דהמלוה את חבירו 'על המטבע' כללא הוא 'בכל מי שחייב מעות לחבירו', ובפשטות מבואר משיטתם דלעולם אינו יכול ליתן לו מטבע אלא היוצא, דס"ל דחיוב תשלומי הלואה הוא לפי שויות ולא לפי חפצא, ואין הדבר תלוי בתנאי כלל אלא כך הוא סדר עצם חיוב ההלואה, וכן נקט **בשו"ת גינת ורדים חו"מ כלל ד' סימן א' [דף קל"ה: ד"ה ונראה דטעמייהו]** ומפרש דהא דאמרו המלוה את חבירו 'על המטבע' לאו דוקא כשפירש כן אלא רבותא קמ"ל אעפ"י שפי' כן עיי"ש הטעם[[2]](#footnote-2), וכן מבואר **במחנה אפרים הלכות מלוה ולוה דיני ריבית סימן כ"ו**

**ובהגהות מיימוניות פ"ד ממלוה ולוה הלכה י"ב אות מ'** כ' אהאי דינא דבהלוה את חבירו על המטבע נותן לו מטבע היוצא, 'ואע"פ ששנינו גזל מטבע ונפסל אומר לו הרש"ל ואינן משלם לו מטבע חדש, התם לפי שבתורת גזל בא לידו וכיון שהחזיר לו מה שגזל פטור, אבל מלוה להוצאה ניתנה ומחזיר לו מעות אחרים, הילכך אפילו נתן לו מעות אחרים אי"ז פרעון עד שישלם מטבע חדש', וד' ההגמיי"מ הובאו **בסמ"ג לאווין סימן קצ"ג בשם רבינו שלמה [רש"י],**  **ובשו"ת מהרשד"מ חו"מ סימן ע"ה ד"ה עוד מצאתי הגה"ה** כ' ע"ד ההגהמיי"מ שדבריהם הם היפך ד' התוס' הנ"ל, ולשיטתם אין ספק שבכל חוב בעולם דינא הוא לשלם כשויות שהיה בשעת ההלואה, ודבריו ברורים, שהרי מבואר בהדיא בהגה"מ דהא דמשלם מטבע היוצא אינו משום תנאו כשי' התוס', אלא מדמה לה לגזל כשאין הגזילה בעין שצריך לשלם ליה כשעת הגזילה, ואדרבה בא לבאר למה בגזילה כשהיא בעין אומר לו הרש"ל ובהלואה אינו כן, וע"ז חילק דכיון דמלוה להוצאה ניתנה לעולם הוי כאינו בעין ודינו לשלם כשויות דשעת ההלואה, וזה מואר ומפורש, **ובשו"ת גינת וורדים שם [קל"ו. ד"ה ובסמ"ג]** הוכיח עוד דבע"כ חולק על התוס' שכתבו דמה שנותןלו מטבע היוצא הוא מחמת תנאו, דא"כ מאי קשיא ליה לרש"י מגזילה, והא בגזילה לא התנה שום תנאי ומשא"כ בהלואה שהתנה ליתן לו מטבע היוצא צריך ליתן לו דוקא מטבע היוצא, ובע"כ שרש"י וההגמיי"מ ס"ל דהא דחייב ליתן לו מטבע היוצא אינו מחמת תנאו אלא כללא הוא בכל חוב ממון שצריך לפורעו כשויות שהיה לכסף בשעת תחילת החיוב עיי"ש.

**ובמרדכי ב"ק ר"פ הגוזל [סימן ק"י]** כ' שרש"י בסוף ימיו חזר בו ממש"כ בפירושיו לחלק בין מוכר פרגמטיא להלואה, **ובב"י יו"ד סוף סימן קס"ה בשם תשובת מהרי"ל** מפרש דבחזרתו ס"ל דאף במוכר פרגמטיא אינו צריך ליתן לו מטבע היוצא מסתמא עד שיפרש כן עיי"ש, אמנם **בשו"ת גינת ורדים שם** מפרש להיפך, דרש"י בחזרתו ס"ל דלעולם צריך ליתן לו מטבע היוצא בין במכירה ובין בהלואה ואפילו כשלא פירש כלום, והוכיח כן מד' הסמ"ג הנ"ל בשם רש"י דמבואר בהדיא דס"ל דהא דצריך ליתן לו מטבע היוצא אינו משום תנאו עיי"ש.

\*\*\*\*\*\*

**ובשו"ת מהרשד"מ שם** בתחילת התשובה הביא ד' רש"י ותוס' הנ"ל דס"ל דבהלוהו סתם יכול ליתן לו מטבע שהלוהו ואע"פ שנפסל, ולמד מזה דלכאו' במטבע שהוזל עפ"י גזירת המלך דינא הוא דנותן לו מטבע שהלוהו אע"פ שהוזל, אך מיד חזר בו מזה, והוכיח מסוף הסוגיא **בב"ק צ"ז:** דבמלוה על המטבע והוסיפו עליו וזיילי פירי דאי מחמת טבעא זיילי מנכה לו כשיעור שווי הפירות בשעת ההלואה עיי"ש, והוכיח מזה דה"ה בהוקר המטבע מחמת גזירת המלך אזלינן בתר שויות שהיה בשעת ההלואה וה"ה בהוזל מחמת גזירת המלך עיי"ש, ולא פירש מהרשד"מ בהדיא איך דוחה את הראיה שהביא בתחילת התשו' מד' רש"י ותוס' הנ"ל דכשלא התנה יכול ליתן לו מטבע שנפסל ולא אזלינן בתר השויות שהיה בשעת ההלואה, אך בהמשך התשו' שם [בד"ה וכי תימא] כ' מהרשד"מ 'וכ"ת למה לא התנו דבר זה....היה להם להתנות שאם ירד הגרושי"ש שיפרע לו שיעור שויו כשעה הראשונה, שהרי מטעם זה כתבו התוס' שיתן לו מטבע היוצא מפני שהתנה כנ"ל, מי שיאמר כן לא בדעת ידבר, שכבר אמרו שדבר דלא שכיח ואינו מצוי לא שייך ביה תנאי' [ועיי"ש שהביא מש"פ **הרמב"ם בפי"ט ממכירה ה"ו והטור חו"מ סי' רכ"ה** לענין מי שקיבל עליו כל אונס שיוולד שאונס דלא שכיח אינו בכלל כיון דלא אסיק אדעתיה להכלילו עיי"ש], ולכאו' מבואר בדבריו אלו, שמפרש דעת רש"י ותוס' דס"ל דבדלא התנה נותן לו מטבע שהלוהו, דאי"ז משום שחיןב התשלומין מצד עצמו הוא לפי חפצא ולא לפי שויות, אלא 'מדלא התנה' ליתן לו מטבע היוצא אמרינן שהסכים שיפרע לו במטבע שהלוהו, ולכן כ' דבאופן שלא שכיח גזירת המלך להוזיל המטבע ל"ש האי טענה דמדלא התנה וממילא צריך ליתן לו מטבע היוצא שזהו עיקר חיוב התשלומין שלו, ומוכרח לפרש כן בדבריו ממה שהוכיח בהמשך דבריו מד' ההגהות מיימוניות הנ"ל שמדמה הלואה לגזילה שחיוב תשלומין מצד עצמו הוא כשויות שהלוהו ודו"ק.

**[ג]: בדין תשלומי מקח אי אזלי' אחר החפצא של המעות או שויות המעות בשעת המקח ובד' התוס' והראשונים ב"מ מ"ד:**

**בפירש"י ב"ק צ"ז: בד"ה נותן לו מטבע היוצא** כ' דדוקא במוכר פרגמטיא 'דהא קיבל עליו לתת לו מטבע והא לאו מטבע הוא', אבל הלוהו נותן לו מה שהלוהו, **ובתוס' שם צ"ז. בד"ה המלוה** פירשו דבריו משום דכשמוכר הרי מזכיר שהתשלום יהיה בכו"כ 'מעות' ומטבע שנפסל ואינו יוצא אינו בגדר 'מעות', וכ' דה"ה בהלואה אם התנה בהדיא שיפרע לו 'מעות' צריך ליתן לו מטבע היוצא עיי"ש, וכ"מ **ברשב"א בב"ק שם בד"ה המלוה** בדעת רש"י עיי"ש, ולפי דבריהם עולה, דבאופן שלא נפסלו המטבעות לגמרי אלא שיש שנוי בשער המטבעות ביוקרא וזולא, אף בתשלומי מקח נותן לו לפי שיעור החפצא של המטבעות שפסק עימו בשעת המקח ולאלפי השויות שלהם בשעת המקח.

אמנם **בספר התרומות שער מ"ו חלק ח'** מפרש בד' רש"י בחילוק בין מוכר פרגמטיא להלואה דבהלואה 'מצי א"ל כמו כך היה נפסל בכך בידך אם לא הלוית אותה כמו שנפסל בידי והרי שלך לפניך', ומשא"כ במכירה 'מצי א"ל אם היתה פרקמטיא שלי בידי עכשיו הייתי יכול למוכרה במטבע היוצא היום שהוא זמן פרעון', ולפי דבריו כלל הוא בכל מכירה דאזלינן בתר השויות שהיה בשעת המכירה, וה"ה לגבי יוקרא וזולא, [ודבריו צ"ע מלשון רש"י הנ"ל 'דהא קיבל עליו לתת מטבע והא לאו מטבע הוא' דמזה משמע כד' התוס' בדעת רש"י].

\*\*\*\*\*

**ובב"מ מ"ד:** אמרינן דאיסר הוא איד מכ"ד בדינר זהב, ונפקא מינה למקח וממכר, **ובתוס' שם בד"ה למקח וממכר** כתבו דאיירי כשמכר לו חפץ בכ"ד איסרין כשהיו כ"ד בדינר ואח"כ הוזלו האיסרין והיו ל"ב בדינר, אינו יכול לפטור עצמו בכ"ד איסרין ולומר הדינר הוא דאייקור והאיסרין עמדו במקומן, אלא יתןלו דינר כסף או ל"ב איסרין', **ובשו"ת מהרשד"מ שם בסוף התשובה [בד"ה אחר ימים]** הוכיח מד' התוס' הנ"ל דביוקרא וזולא של המטבעות אזלינן לפי השויות של שעת המקח או ההלואה עיי"ש, אמנם לפ"ד פשטות התוס' בב"ק הנ"ל [וכמו שלמדו בדבריהם מהרש"ך והמחנ"א] דס"ל דבתשלומי הלואה לעולם אזלינן מצד חפצא ולא לפי שויות, נמצאו ד' התוס' כסותרים זל"ז.

**ובמחנה אפרים ה' מלו"ל דיני ריבית סכ"ה** כ' ליישב דיש חילוק בין תשלומי הלואה לתשלומי מכר, דבתשלומי מכר אם לא יתן לו כפי השויות שהיה בשעת המכירה 'נמצא זה נתאנה', והא דמבואר בתוס' בב"ק הנ"ל דאף בתשלומי מכירה ראוי ליליך אחר החפצא, היינו רק כשזקפן עליו במלוה ונחשב תשלומי הלואה עיי"ש, **ובשו"ת בית אפרים חו"מ סימן ד' בד"ה אך מ"ש לחלק** תמה על חילוקו של המחנ"א דמאי נפק"מ אי זקפו במלוה או לא, דאף בלא זקפו במלוה נקנה המקח לגמרי והלוקח נתחייב מיד לשלם לו מה שפסק, ומ"ש המחנ"א דנמצא זה נתאנה הוא תמוה, דל"ש לדון אונאה בשנוי השער שנעשה אחר המכירה.

**ובאבני מילואים הלכות כתובות סי' קי"ד סק"א** כ' ליישב לפ"ד **מהרש"ל** שהביא **הש"ך בחו"מ סימן ע"ד** דהא דבהלוהו ונפסל המטבע נותןלו מה שהלוהו היינו דוקא כשאין העיכוב מצד הלוה אבל כשהעיכוב מצד הלוה צריך ליתן לו השווי דמעיקרא, וביאר האבנ"מ דבזה שמעכב התשלומין נעשה כגזלן על החוב שדינו לשלם כשעת הגזילה, ומפרש לפי"ז ד' התוס' בב"מ דאיירי בכה"ג שהעיכוב מצד הלוקח והזול נעשה אחר העיכוב עיי"ש.

**ובחוות דעת סימן קס"ה סק"א** נדחק דכוונת התוס' באופן שהתנה לשלם המקח במטבע היוצא כשער של עכשיו, ועיקר מה דקמ"ל דאמרינן דהיוקרא וזולא הוא באיסרין ולא בדינר עיי"ש.

**ובחזון איש חו"מ סימן י"ז סקל"ד** כ' בבי' ד' התוס' 'דלעולם גזל ונזקין וחוב נקבעין על המטבע החשוב בין המטבעות, וכן במכר בהקפה החוב נקבע על המטבע החשוב, ואף כשהזכירו בשעת חשבונם איסרין היינו משום חשבון הדקים דבדינר וכשאומרים איסר הכונה חלק אחד מכ"ד בדינר' ועיי"ש עוד.

ועי' עוד מש"כ ליישב **במרחשת ח"ב סימן ל"ד אות י"ב.**

**[ד]: בבי' סוגיין בב"מ בהא דמספק"ל אי בתר מעיקרא אזלינן או בתר בסוף אזלינן לסוברים דחיוב תשלומי הלואה לפי חפצא ולסוברים דחיוב התשלומין לפי שויות**

בסוגיין **בב"מ ס:** מספקא לן אי בתר מעיקרא אזלינן או בתר בסוף אזלינן, ונפ"מ להלוה ק' בק"כ והוזלו וקמו ק"כ בדמי ק' דמעיקרא, דאי בתר מעיקרא אזלינן הרי נשך והרי תרבית ואי בתר בסוף אזלינן לא נשך איכא ולא תרבית איכא, וכן בהלוה ק' בק' והוקרו הק' וקמו בדמי ק"כ, דאי בתר מעיקרא אזלינן לא נשך איכא ולא תרבית איכא ואי בתר בסוף אזלינן הרי נשך והרי תרבית.

ולעיל באות ג' הובא שיטת כמה ראשונים ואחרונים דס"ל, דחיוב תשלומי הלואה הוא לפי שויות, ואם הלוה מטבעות והוזלו עפ"י גזירת המלך צריך ליתן לו כפי שווי המטבעות שהיה בשעת ההלואה, **ובמחנה אפרים הלכות מלו"ל דיני ריבית סימן כ"ה** הק' ע"ז מסוגיין דאמרינן באופן הראשון בהלוהו ק' בק"כ והוזלו וקמו ק"כ בדמי ק' דאי בתר מעיקרא אזלינן הרי נשך והרי תרבית, ואי מצד עיקר חיוב הלואה חייב להשלים לו השווי דמעיקרא שהם הק"כ של עכשיו שהיו בשווי הק' דמעיקרא א"כ מה שייך בזה איסור ריבית שמשלים חיובו מצד עיקר דין פרעון ההלואה, 'ןאי משום שהתנה באיסור מה בכך סו"ס דנקא יהיב ודנקא שקיל, אלא מוכח דכיון דאינו חייב לשלם דנקא אלא מאה מה שנותן לו עשרים הוי ריבית'.

ולכאו' יש להקשות עוד, מהאופן השני בגמ' בהלוהו ק' בק' והוקרו דאמרינן דאי בתר מעיקרא אזלינן לא נשך איכא ולא תרבית איכא, ואי חיובו הוא לשלם לפי השויות דמעיקרא ולא לפי החפצא א"כ אמאי לא הוי נשך ותרבית כשמשלם יותר מחיובו.

ולעיל באות ב' הובא שיטת כמה ראשונים ואחרונים דחיוב תשלומי הלואה הוא לפי חפצא ולא לפי שויות, **והקשה בבית אפרים חו"מ סימן ד' [בד"ה ואמנם כדי לבאר כ"ז]** הקשה, דאי חיוב תשלומי הלואה הוא לפי החפצא, א"כ למה אמרינן בגמ' לגבי האופן הראשון כשהלוהו ק' בק"כ והוזלו דאי בתר בסוף אזלינן לא נשך איכא ולא תרבית איכא, מה לנו בזה שבסוף נשתנה 'השויות' והרי חוב התשלומין של ההלואה אינו תלוי בשויות אלא בחפצא, וכשהלוהו ק' מטבעות ומוסיף עוד לו כ' הוי ריבית גמורה אף בשעה שנשתנה השויות.

וכן יש להקשות להיפוך, באופן השני בהלוהו ק' בק' והוקרו דאמרינן דאי בתר בסוף אזלינן הרי נשך והרי תרבית, ואי מצד עיקר חיוב תשלומי הלואה חייב לשלם לפי חפצא דהיינו ק' מטבעות שהלוהו, מה נשך ותרבית שייך כשפורע מה שחייב מדינא מצד עיקר חיוב הלואה, וכעי"ז הק' **באבני נזר יו"ד סימן קע"ו סק"ט** ע"ד **הריב"ש בתשו' בסי' שצ"ו** דבהלוהו כור חיטים הא דבהוזלו נותן חיטים הוא מדינא והא דבהוקרו נותן דמיהם הוא משום חיוב ריבית, והקשה דאי חיובו מדינא הוא לפי חפצא אף כשהוקרו א"כ מה שייך לאוסרו משום ריבית, וחיזק הקו' לפי המבואר **בדף ס"א.** ובכ"ד דיסוד איסור ריבית הוא משום 'גזל' וא"כ מה שייך לאסור משום גזל כשמשלם מה שחייב לו מצד עיקר חיוב תשלומי הלואה, והנה האבנ"ז הק' על האיסור דרבנן כשהוקרו, אבל באמת קשה עוד יותר דלפי צד הגמ' דבתר בסוף אזלינן אמרינן דבק' בק' והוקרו הוי ריבית מה"ת, ותמוה כנ"ל.

והנה על הקו' הראשונה על השיטות שחיוב תשלומי ההלואה הוא לפי שויות כ' ליישב **באור שמח פ"ד מהלכות מלו"ל הי"ב,** דאמנם כשלא התנה כלום חיוב תשלומי הלואה הוא לפי שויות ולא לפי חפצא, אבל כשקצץ חיוב תשלומי ההלואה הוי מצד קציצתו ולא מצד חיוב תשלומי התמורה על עצם קבלת ההלואה, וכשקצץ ק' בק"כ הוי כאילו קצץ שק' יהיו עבור ק' של הקרן והכ' הנותרים הוו ריבית, ושפיר אמרינן דאי בתר מעיקרא אזלינן הרי ריבית עיי"ש, [ועד"ז לכאו' יש ליישב גם הקושיא השניה על שיטת הסוברים דחיוב התשלומין הוא לפי חפצא דא"כ בהתנה ק' בק' והוקרו אמאי הוי ריבית אי אזלינן בתר בסוף והרי זהו חיוב התשלומין עבור ההלואה מצד עצמו, ולהנ"ל ניחא, דאמנם כשלא קצץ זהו חיוב תשלומין מצ"ע, אבל כשקצץ חיובו לשלם רק משום הקציצה, וכיון שבסוף קציצה זו מרובה יותר ממה שקיבל שפיר הוי ריבית מה"ת ודו"ק].

ובעוד אופן יש ליישב הקו' הראשונה על שיטת הסוברים דחיוב תשלומי הלואה לפי שויות, דאעפ"י שעכשיו בשעת פרעון זהו חיוב התשלומין שלו מצד עצמו להשלים השויות שהיה בשעת ההלואה, אבל כיון דמעיקרא בשעת הקציצה היה זה ריבית, ממילא הוי כאילו כבר נגמר לקיחת הריבית מעיקרא בשעת הקציצה, ואיסור הלקיחה אינו אלא לגמור מעשה לקיחת הריבית שכבר עשה בשעת הקציצה, ושוב לא איכפ"ל במה שעכשיו אינו ריבית, וכן מבואר **בחוות דעת סימן קע"ב סקי"ב** שכ' במי שהתנה בשעת ההלואה למכור למלוה שדה בזול עבור ריבית ואח"כ הוזלה השדה ומכירתה בסך זה כבר אינו הוזלה כלל, וכ' החוו"ד דכיון דבתר מעיקרא אזלינן אם ימכרנה לו בסך שקצץ לו הוי ריבית מה"ת עיי"ש, ומפורש כנ"ל, דלא איכפ"ל כלל אי הוי ריבית בשעת לקיחה, אבל כל איסור הלקיחה הוא הביצוע למעשה של הריבית שכבר לקח מעיקרא בקציצתו ודו"ק.

ועל הקו' השניה הנ"ל לשיטת הסוברים דחיובו לפי חפצא למה בהלוהו ק' בק' והוקרו יש לדון משום ריבית, עי' מש"כ ליישב **באבני נזר שם סק"י** לפ"ד **הריטב"א בדף ס"א** דהא דריבית הוי גזל אע"פ שמתחייב מדעתו משום דחשביה רחמנא כמחילה באונס דהיינו שמה שהוא אנוס למעות אנסו להתחייב דבר שאינו רוצה בו, והכ"נ י"ל דעצם חלות ההלואה שמחייבו לשלם כפי המדה שלקח אע"פ שהוקר חשיב שזה נעשה באונס מחמת שצריך למעות ואילו לא היה צריך למעות לא היה מסכים לדבר כזה, וממילא בכה"ג בטל מזה שם הלואה ונהפך לגזילה שחיוב התשלומין שלה הוא לפי השויות דשעת הגזילה עיי"ש.

ועוד ביארו בזה, די"ל דאיסור ריבית אינו תלוי בזה שמשלם יותר 'מדינו' אלא אם בפועל מתרבה המלוה בנכסיו ע"י ההלואה הוי בכלל איסור ריבית, ועי' לעיל בפרק א' אות ב' משנ"ת יסוד זה בשיטת **הראב"ד והשיטה לא נודע מי [שיוחס לריטב"א] בסוגיין.**

ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

.

**מראי מקומות בענין מחילה בריבית
[א]: שיטת הגאונים**

**ברמב"ם פ"ד ממלוה ולוה הי"ג בשם מקצת הגאונים** שאם מחל המלוה ללוה על ריבית 'שלקח ממנו' או 'שעתיד ליקח אע"פ שקנו מידו' או 'נתן מתנה' אינו מועיל כלום 'שכל ריבית שבעולם מחילה היא אבל התורה לא מחלה ואסרה מחילה זו'.

ומבואר בד' הגאונים שהנידון הוא בג' אופנים, א. מחילה אחר שכבר גבה הריבית, ולכאו' הכוונה למחילה 'על חיוב ההשבה', וכן נראה שהבין **הרמב"ם שם** בהשגתו על הגאונים שמדמה למחילת הגזל אחר שגזל דהיינו מחילה על חיוב ההשבה, וכן מבואר בד' **הריטב"א ב"מ ס"א. בד"ה שכן חידוש הוא,** ואמנם בד' **השגת הראב"ד על הרמב"ם** וכפי מה שהביא בשמו **בשו"ת מבי"ט סימן נ"א** מבואר דאף בכה"ג איירי במחילה על עצם הלקיחה, עי' בזה להלן.

ב. מחילה על הריבית שעתיד ליקח, ולכאו' ג"כ כוונתו במחילה 'על חיוב ההשבה' [ומה שהוסיף הרמב"ם 'אע"פ שקנו מידו', נח' בזה האחרונים **בכנסת הגדולה הגהות הטור סי' ק"ס אות כ"א** כ' דהרמב"ם קאי בזה רק על מחילה שלפני חיוב ההשבה, שכלפי מחילה על חיוב ההשבה לריבית שכבר לקח ל"ש קנין דמחילה 'אינה צריכה קנין ואין לקנין בה טעם' כמ"ש **הרמב"ם פ"ה מהלכות מכירה הי"א** לגבי מוחל חוב לחבירו עיי"ש-עיי"ש, וחולק על מ"ש **הב"ח בסימן ק"ס אות ד' בד"ה ומה שכתב בשם הגאונים** דמ"ש הרמב"ם 'שקנו מידו' קאי ג"כ על מחילה שאחר לקיחת הריבית ורק בכה"ג הוא שחולק הרמב"ם על הגאונים עיי"ש ועי' להלן בזה], ואמנם נידון זה צ"ע, דהרי חיוב ההשבה על ריבית שעוד לא גבה הוי דבר שלא בא לעולם ומה שייך לדון שיועיל ע"ז מחילה, וכן הק' **בשו"ת מהרי"ט צהלון החדשות סימן קכ"ד בסוף התשובה** 'וכי אם אדם אומר לחבירו כל מה שתלוה ממני מכאן ועד י' שנים מחול לך ואח"כ לוה ממנו לדברי הגאונים הוי מחול, וזה אין הדעת סובלו', ואמנם מהמשך דברי הגאונים נראה שהאי 'מחילה' דאיירי בה אינו 'מחילה על חיוב ההשבה' אלא הסכמה לעצם לקיחת הריבית, שהרי כתבו 'שכל ריבית שבעולם מחילה היא' 'אלא שהתורה לא מחלה ואסרה מחילה זו', ואי איירי במחילה על חיוב ההשבה מנא לן שבכל ריבית שבעולם מוחל לו על חיוב ההשבה, וכן נראה מדברי כמה ראשונים שדנו בד' הגאונים, אך לפי"ז צ"ע שזהו לכאו' האופן השלישי שכתבו 'או שנתן מתנה', ובד' הגאונים מבואר בהדיא ששני אופנים הם, מחילה על מה שעתיד ליקח ונתן מתנה, ואפשר שהחילוק הוא דבאופן הב' איירי שאומר על העתיד שיתנו בלב שלם ובאופן הג' איירי שאומר 'בשעת הנתינה' שנותנו בלב שלם, אך צ"ע לפי"ז חילוק הלשונות דבאופן הב' איירי ב'מחילה' ובאופן הג' איירי ב'מתנה' וצ"ע.

ג. נתינת הריבית 'במתנה', ובאופן זה יש לדון מה הכוונה 'במתנה', ויל"פ בג' אופנים, א. שנותן מחמת ההתחייבות וקציצת הריבית אך נותן 'בלב שלם', ב. שאינו נותן 'מחמת הקציצה וההתחייבות' אלא שנותן מדעתו 'בשביל המתנת המעות', ג. שנותן במתנה בעלמא 'שלא בשביל המתנת המעות', ויובא בזה להלן מד' הראשונים והאחרונים, ועל כל ג' האופנים כ' הגאונים דלא מהני 'שכל ריבית שבעולם מחילה היא אבל התורה לא מחלה ואסרה מחילה זו'.

וכשיטת הגאונים הסכימו כמה ראשונים **בהשגות הראב"ד על הרמב"ם ובאור זרוע פסקי ב"מ סימן קס"ו-קס"ז וסימן רל"ז ובחידושי הריטב"א ב"מ ס"א. בד"ה שכן חדוש הוא בשם מרי ז"ל [**כנראה **הרא"ה].**

**\*\*\*\*\*\*\*\*\***

**בהשגות הראב"ד שם** טען שדברי הגאונים נכונים ד'א"כ כל מלוי בריבית יעשו כן להתיר להם את הריבית', **ובמגיד משנה שם** כ' שהשגת הראב"ד נכונה רק על האופן שמוחל על הריבית שעתיד ליקח ובכה"ג אף הרמב"ם מודה [ועי' בזה להלן בשי' הרמב"ם], **ובשו"ת מהרשד"מ חיו"ד סימן ס"ז** הוסיף לבאר דבכה"ג שמוחל אחר הלקיחה אף הראב"ד מודה והשגתו היא רק על ב' האופנים הראשונים, ואמנם **בשו"ת המבי"ט סימן נ"א** הביא לשון ההשגה דכל מלוי בריבית יעשו כן 'להתיר להם הריבית שכבר לקחו', ולכאו' מבואר בדבריו פירוש חדש בענין מחילה בריבית אחר הלקיחה דלא איירי הכא ב'מחילה על חיוב ההשבה' אלא איירי במחילה על עצם לקיחת הריבית המועלת להתיר את האיסור למפרע, וכן הבין **בפלתי כללי הלכות ריבית אות ב' בד"ה אבק ריבית** וכו' בד' הראב"ד, אלא שכ' שבאמת אף הרמב"ם מודה שמחילה שלאחר הלקיחה אינה מועלת אלא להפקיע חיוב ההשבה ולא לתקן האיסור והוכיח כן מל' הרמב"ם, ועי' בזה להלן בדעת הרמב"ם, ובס' **סמיכה לחיים [ממהר"ח פלאג'י זיע"א] סימן ג' בד"ה כי מן הבא'ר בשם מורו הרב בס' בית ישחק** הוכיח כן מד' הראב"ד גופא שבסוף ההשגה [שהביא בשמו **בריטב"א ס"א.** וכ"ה ל' הראב"ד **ברמב"ם מהדו' הר"ש פרנקל]** השיג ע"ד הרמב"ם בהוכחתו מהא דגזלנין ומלוי בריבית שאין מקבלין מהם עיי"ש, ואם כוונת ההשגה הוא רק על מחילה שקודם הלקיחה שאינה מועלת מה הוצרך לדחות ראיית הרמב"ם דאיירי במחילה שלאחר הלקיחה, ובע"כ שהראב"ד הבין שהכל אותו הנידון הוא, והוא עצמו האריך לדחות הראיה עיי"ש.

\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*

**באור זרוע פסקי ב"מ סימן קס"ז** הוכיח כד' הגאונים מסוגיין דאמרינן דבריבית אסרה תורה גם על הלוה 'דאזהרת לוה לאו משום דחסריה ממונא שברצון נותן לו זוז ומוחל לו כדי להרוויח ארבעה' ואעפ"כ אסרתו תורה, וש"מ דאפי' מוחל לו ונותן מתנה אסור, **ובסימן קס"ז** כ' שאין להק' מהא דאיתא **בב"מ ע"ה.** דתלמידי חכמים מותרים ליתן תוספת משום 'דידעי דריבית אסורה ומתנה הוא דיהבי אהדדי' וא"כ משמע דהיכא דיהיב לשם מתנה מותר, 'שאני חכמים דלא מכווני כלל לשם ריבית אפי' מתחילה, אבל היכא שהלוהו לשם ריבית ואח"כ אמר אני נותןלך מתנה הכ"נ אסיר, ושאינו ת"ח אפי' התנה עימו כדי לתת מתנה אסיר, דלא גמר בלבו לשם מתנה אלא לשכר מעותיו שהיו בטילים אצלו', ומפורש בדבריו דהפירוש 'מתנה' דאיירי בה הגאונים היינו שאינו נותן לשכר מעותיו אלא למתנה בעלמא, ועל זה חילק דבסתם בני אדם אפילו פירשו כן מתחילה אסור דתלינן שאין נותנים אלא בשביל המתנת המעות, ובתלמידי חכמים שרי כשאומרים בהדיא בתחילה שהוא בשביל מתנה ולא להמתנת המעות, אבל אם קצץ בתחילה בשביל המתנת המעות אפילו תלמידי חכמים אסורים ליתן אח"כ אפילו לשם מתנה, ולכאורה מפורש בהדיא בד' האור זרוע בפירוש דברי הגאונים, דהאי 'מתנה' היינו שלא בשביל המתנת המעות, ואם קצץ מתחילה ליתן שכר המתנת מעות אסור בסוף ליתן הריבית אפילו נותנה כמתנה בעלמא שלא בשביל המתנת המעות, ובכה"ג נתינת הריבית תהיה אסורה מה"ת כדין ריבית קצוצה, אמנם בסוף ד' האור זרוע שם הוכיח כד' הגאונים מהא דאי' **בב"מ ע"ה:** בדין שלח לו דורון אחר ההלואה 'ואמר לו בשביל מעותיו שהיו בטילים אצלו' זו היא ריבית מאוחרת עיי"ש, וכ' האור זרוע 'ואפ"ה אסיר, אלמא ליתא [לד' הרמב"ם שחולק על הגאונים]', ותימה, דהא לפי דבריו דלעיל מבואר דענין 'מתנה' דאיירי בה הגאונים לאסור היינו כשנותן שלא בשביל המתנת המעות כמו בתלמידי חכמים דמ"מ אסור כיון שקצץ מתחילה, וא"כ איזה ראיה יש להם ממה שאסורה ריבית מאוחרת כשנותן בשביל המתנת המעות, וצע"ג.

ובעיקר המבואר מד' האו"ז הנ"ל דלדעת הגאונים אסור ליתן מתנה אפי' שלא בשכר ההמתנה, כיון שקצץ מתחילה ליתן עבור ההמתנה, לכאו' הרא"ש חולק ע"ז, דהנה **בפסקי הרא"ש ב"מ פ' א"נ סימן ב'** מסיק: 'אבל בשעת לקיחת הריבית אמר אני נותן לך במתנה אסור לקבלו, שסתם הסוחרים ועובדי אדמה שצריכים ללוות תדיר נותנים אותו במתנה בלב שלם כדי שימצאו תמיד ללוות', ולכאו' מפורש בדבריו דהנידון הוא על נתינת מתנה 'בלב שלם' עבור המתנת מעות, וע"ז כ' שהסוחרים משלמים האי המתנה בלב שלם כדי שימצאו תמיד ללוות, שאם הנידון על מנה בעלמא שלא בשביל ההמתנה מאי ראיה מהסוחרים דאף בכה"ג אסור, ולכאו' גם מד' הגאונים גופא שהוכיחו כדבריהם 'שכל ריבית שבעולם מחילה היא אבל התורה לא מחלה ואסרה מחילה זו' מוכרח דלא איירי בנתינה שלא בשביל ההמתנה, דאטו כל ריבית שבעולם נותנו שלא בשביל ההמתנה, ובע"כ שכוונתם דלעולם איכא הסכמה ליתן הריבית בלב שלם.

\*\*\*\*\*\*\*\*

**בריטב"א ב"מ ס"א. בד"ה מה להנך** הוכיח כד' הגאונים דמחילה שלפני הלקיחה אסורה, 'דאילו מהניא אין לך ריבית שאינו נמחל דהא כדאמרינן הכא דידע ומחיל', וכ' דזה רק מחילה שלפני הלקיחה, אבל מחילה שאחר הגביה מהני כיון 'דהשתא מחילה משעת שלמה היא שמחל לו תביעת ממון שיש לו אצלו, משא"כ במחילה שקודם פרעון דחשבה רחמנא כמחילה באונס', ובהמשך דבריו כ' **בשם מרי** [כנראה **הרא"ה]** דלא מהני מחילה אף אחר פרעון, וכ' הטעם 'דתביעת ריבית לא הוי כשאר תביעות בגזל ואונאה דאית ליה גבי חבריה שיעבוד ממון, אלא חיוב הוא שחייב הכתוב להחזיר איסור שבלע', והוסיף דאף דגם למ"ד פריעת בע"ח מצוה וליכא שעבוד ממון ג"כ מהני מחילה 'דהתם איכא דין ממון לחבירו ומהני מחילה, אבל הכא לשמים הוא חייב ולא תועיל מחילת חבירו', ויל"ע בד' הריטב"א, אם כוונתו לחזור בו ממה שביאר מתחילה בד' הגאונים דלא מהני מחילה לפני הלקיחה 'משום דחשבה רחמנא כמחילה באונס', דהשתא ס"ל טעם אחר לאיסור משום דאיסור ריבית אינו איסור 'לחבירו' אלא איסור 'לשמים' וממילא לא שייכא ביה מחילה, [ולפי צד זה תמוה דהא מפורש בהדיא בסוגיין דאיסור ריבית הוא לחבירו 'שכן גוזלו'], או שכלפי 'איסור הריבית' אף הריטב"א מודה שהוא איסור 'לחבירו' והיה שייך ביה מחילה אי לאו דחשבה רחמנא כמחילה באונס, אלא שבדין 'חיוב ההשבה' מפרש שאינו לחבירו אלא לשמים, ובל' הריטב"א וסדר דבריו בדף ס"א. נראה יותר כצד השני ודו"ק, ולפי הצד השני נמצא שיש לד' הגאונים ב' טעמים, על מחילה שלפני הלקיחה הטעם הוא משום דחשבה רחמנא כמחילה באונס, ועל של אחר הלקיחה הטעם הוא משום דאינו חיוב לחבירו אלא חיוב לשמים.

ואמנם מל' הגאונים עצמם נראה שכתבו על כל ג' האופנים טעם אחד 'שכל ריבית שבעולם מחילה היא אבל התורה לא מחלה ואסרה מחילה זו', והוא טעם בין על מחילה שלפני הלקיחה ובין על מחילה שאחר הלקיחה, ויל"ע אם כוונתם דזה שהתורה לא מחלה הוא משום שאיסור רבית אינו איסור לחבירו אלא לשמים, וכן חיוב ההשבה, וכן מבואר **באור זרוע הנ"ל** שהוכיח כד' הגאונים ממה שאסרתו תורה גם על הלוה וש"מ דלאו משום דחסריה ממונא כיון דמדעת יהיב ליה, ומוכרח מדבריו דסברת הגאונים דאיסורו של מלוה כאיסורו של לוה שאינו איסור לחבירו אלא לשמים ולהכי ל"מ בזה מחילה, וכן הבין **בברכת שמואל ב"מ סימן מ"ח סק"א-ב** בביאור ד' הגאונים, אושכוונתם שהתורה 'הפקיעה המחילה' והחשיבתו ל'בעל כרחו ואונס', ובין עצם הנתינה ובין המחילה שאחר חיוב ההשבה נחשבים לאונס מחידוש התורה, [ועי' **בברכת שמואל שם סק"ב** שכ' גם לפי דרכו דלשיטת הגאונים איסור ריבית הוא איסור לשמים ולא לחבירו 'דמ"מ לא דמי לציצית ותפילין, דהתם חובת הגוף נינהו, אבל ריבית המצוה הוא ע"י הממון, משו"ה אפי' קטן דלאו בר עונשין הוא ובכל איסורין אין בי"ד מצווין להפרישו לחד שיטה, אבל לענין איסור ריבית דהתורה אסרה מתנה דריבית ואסרה התורה ממון זה ע"כ גם קטןנמי מפרישין אותו מאיסור זה, דלאתלי בחיובא ופטורא דגוף, מכיון שיש עוד על הממון דין ריבית גם קטן מחוייב בזה', ודבריו צריכים ביאור].

ועי' **באבני נזר יו"ד סימן קמ"ו סק"ד** שכ' דנפק"מ בין טעם הריטב"א לטעם הגאונים עצמם, היכא שהלוה עצמו מסרב ליקח הריבית, דלפי טעם הריטב"א אינו חייב להשיב, דאעפ"י שהוא מצוה לשמים, כיון שכל טעם המצוה הוא משום חיותא דחבריה כדכ' וחי אחיך עימך, אי אמר לא בעינא ליתא לעשה כלל, וכמבואר **בכתובות דף מ.** לגבי המצוה של ולו תהיה לאשה, אך לפי טעם הגאונים עצמם שהתורה לא מחלה הוא נחשב חיוב כלפי התורה וחייב בזה אף כשהלוה מסרב לקבל עיי"ש, [ודבריו צ"ע, דהא אף בריטב"א מבואר דהוא חיוב לשמים להחזיר איסור שבלע', ואי משום קרא דכתיב וחי אחיך עמך דמשמע שהחיוב הוא בשביל חיותיה דלוה, א"כ אף להגאונים איכא ראיה זו, וצ"ע].

\*\*\*\*\*\*\*

**בשיטה לא נודע למי** שיוחס בעבר לריטב"א **ב"מ ס"א. בד"ה ואי כתב רחמנא אונאה** כ' מפרש בד' הגמ' דאמרינן דאונאה חמור מגזילה וריבית משום דלא ידע ומחיל 'פירוש פעמים אינו יכול לבוא לידי מחילה שאם לא ידע לעולם לא יהא לו מחילה ועוון האונאה במקומו, אבל גזל וריבית יכולין לבוא לידי מחילה', ולפי פירושו כ' שמכאן ראיה לשיטת הרמב"ם דמהני מחילה בריבית, וזה להיפך מד' **הריטב"א הנ"ל והרא"ש בסוגיין** שהוכיח להיפך מד' הגמ' דמוכח מהכא כהגאונים, שהם מפרשים 'ידע ומחיל' בשעת הלקיחה ומ"מ אסרתו התורה, וממילא מוכח כהגאונים דלא מהני מחילה בריבית, ואילו השלנ"ל מפרש דכוונת הגמ' דבריבית וגזל יש הפסק לאיסורם עי"כ שבסוף הוא מוחל לו אחר הלקיחה משא"כ באונאה שאינו יודע מזה לעולם, ולכן הוכיח מהכא כהרמב"ם דאילו באמת מוחל אחר הלקיחה מהני מחילתו להפסיק האיסור, ועי' **במאירי ס"א: בד"ה מה שכתבנו** שפירש והוכיח כהשלנ"ל, ודחה די"ל דאמנם אם לא היה נכתב איסור ריבית היינו אומרים שלא אסרתו תורה לפי שבסוף מוחל לו, אבל אחר שאסרתו תורה אמרינן דאף מחילתו דבסוף אינה מועלת עיי"ש, וצ"ב, [והוכחת הרא"ש והריטב"א צע"ג, דהא הך טעמא ד'ידע ומחיל' אמרינן בגמ' גם לגבי גזל, ובגזל הרי פשיטא דאליבא דאמת בשעת הגזילה עצמה אינו מסכים לגזילה ונחשב לבעל כרחו, שהרי אם מסכים בפירוש בשעת הגזילה ודאי שאי"ז גזילה ושרי, וא"כ מנ"ל דבריבית אינו כן, ואמנם **הריטב"א שם** הוכיח גם מהא דאמרינן לגבי ריבית דהוי מדעתיה משא"כ אונאה וגזל, אך הרא"ש הוכיח מהא דאמרינן דידע ומחיל וכן הריטב"א בהמשך דבריו הזכיר לזה, וזה צ"ע כנ"ל].

**ובשיטה לא נודע למי ב"מ ס"ב. בד"ה רבא אמר** הוכיח כד' הגאונים מהא דקאמר רבא התם דאי יהיב ליה ה' גריוי בזוז הריבית אע"ג דבשוקא אזלי רק ד' גריוי בזוזי, מפקינן מיניה כל החמשה דבתורת ריבית אתא לידיה, וכ' דמסתייע מהכא כד' הגאונים ד'אע"פ שהוא מוחל לו שהוא יודע שאין לו בשוק אלא רביע [ארבע] ואיהו יהיב ליה חומש [חמש] מדעתיה ומחיל ליה ואעפ"כ מפקינן מיניה', ודחה ההוכחה וכ' דהא רבא קאמר בהדיא טעמיה משום דבתורת ריבית אתא לידיה ולא מחיל ליה בפירוש עיי"ש, ולכאו' נראה שהבין הנידון בד' הגאונים, דאף כשנותן בתורת המתנת מעות יש לדון להתיר אם נותנו 'בלב שלם', ולכן הוכיח דהכא שאינו חייב ליתן לו אלא ד' ונותן לו ה' הוי הנתינה של החמישי בלב שלם ומ"מ נחשב ריבית קצוצה, וע"ז דחה דכיון דיהביה בתורת ריבית ולא מחל לו בפירוש להכי אסור, אבל כשמחל לו בפירוש י"ל דמהני.

**שיטת הרמב"ם**

**ברמב"ם פ"ד ממלוה ולוה הי"ג** כ' ע"ד הגאונים, 'יראה לי שאין הוראה זו נכונה, אלא מאחר שאומרים למלוה להחזיר לו וידע הלוה שדבר איסור עשה ושיש לו ליטול ממנו, אם רצה למחול מוחל כדרך שמוחל הגזל'.

ובפירוש מחלוקת הרמב"ם על הגאונים מצינו ג' שיטות בד' הראשונים.

[א]: **בהשגות הראב"ד שם** כ' שהוראת הגאונים נכונה 'שא"כ כל מלוי בריבית יעשו כן להתיר להם הריבית', ונראה מדבריו שהרמב"ם חולק על כל דברי הגאונים, ועכ"פ בדינא דמחילה שלפני הלקיחה ודאי חולק על דבריהם, דאי נימא שהרמב"ם חלק רק במחילה שלאחר הלקיחה א"כ מה השיג מכל מלוי בריבית, ואמנם **בשו"ת מבי"ט סימן נ"א** הביא לשון ההשגה שכל מלוי בריבית יעשו כן להתיר להם הריבית 'שכבר לקחו',ולפי"ז אין הוכחה מד' הראב"ד, אבל בהשגות הראב"ד שלפנינו ומה שהיה לפני המגדל עוז והמ"מ, וכן הוא בכל כתה"י שברמב"ם מהדו' הר"ש פרנקל ליתא לנוספה זו, ועי' **במגיד משנה שם** שתי' באמת השגת הראב"ד דאף הרמב"ם מודה לאסור במחילה לפני הלקיחה ורק מחילה שלאחר הלקיחה היא המועלת, אבל עכ"פ הראב"ד הבין בד' הרמב"ם שחולק להתיר גם במחילה שלפני הלקיחה, וכן מפורש **באור זרוע הנ"ל** שכ' בשם הרמב"ם 'שאם הלוה רוצה ליתן למלוה ולמחול לו הריבית וליתן לו בתורת מתנה שפיר דמי' וע"ז השיג דודאי אי יהביה במתנה ג"כ אסור עיי"ש, ומפורש בהדיא בדבריו דהרמב"ם חולק על כל דברי הגאונים, ולדבריו שרי בין מחילה שלפני הלקיחה ובין כשנותן לו הריבית במתנה, וכ"מ **בסמ"ג [הלכות ריבית דף ס"ג.] '**הורה רבינו משה שהלוה שמחל למלוה הריבית שלקח ממנו או שעתיד ליקח ממנו שהמחילה מועלת', וכן דייק **הב"ח בסי' ק"ס ס"ד** מד' **הטור שם** שהרמב"ם חולק על הגאונים בכל דבריהם גם כשמחל לפני הלקיחה או נתן מתנה, [אלא שהב"ח כ' בדעת הטור שהרמב"ם חולק רק היכא ד'קנו מידו', ובאמת כן משמע מד' הסמ"ג הנ"ל, וצריך ביאור], וכן דייקו כמה אחרונים מד' **הרא"ש בסוגיין** שהביא ד' הגאונים וד' הרמב"ם שחולק עליהם ואח"כ כ' 'יראה לי' שמחילה מועלת לפוטרו מהשבת הריבית כמו הגזל אבל לא מהני מה שבשעת נתינה נותנו בלב שלם עיי"ש, ומשמע דהרמב"ם שחלק על הגאונים חולק עליהם בכל ענין ורק הרא"ש הוא שנראה לו לחלק בזה.

וההוכחה לפירוש זה הוא מתחילת דברי הרמב"ם שכ' ע"ד הגאונים 'יראה לי שאין הוראה זו נכונה' ומשמע דקאי על כל דבריהם, אכן לפי"ז תמוה כל המשך ד' הרמב"ם שכ' דמאחר שאומרים לו להחזיר וידע שדבר איסור עשה וכו' יש לו למחול כדרך שמוחל הגזל, דמשמע בהדיא דאיירי רק במחילה על חיוב ההשבה אחר שכבר לקח הריבית, וכבר תמה **המהרלנ"ח סימן ק"ג** מלשון הרמב"ם ע"ד הראשונים הנ"ל שהבינו בדעתו דשרי אף במחילה שלפני הלקיחה.

[ב]: **בריטב"א ס"א. בד"ה שכן חידוש הוא** כ' בדעת הרמב"ם דמהני רק 'מחילה שאחר פרעון' דמחילה זו הוי מחילה מדעת ולא הוי כמחילה שלפני הלקיחה דחשבה רחמנא כמחילה באונס, וכ"כ **המגיד משנה ע"ד הרמב"ם שם** עיי"ש, וכ"מ **בספר התרומות שער מ"ו ח"ד** עיי"ש, וכ"כ **במאירי ב"מ ס"א: ד"ה מה שכתבנו**  וכ"כ **בשו"ת מהרי"ק שורש י"ז** שהביא שם דעת הסובר דלדעת הרמב"ם הוא היתר גמור ליקח הריבית כשנותנו לו במחילה ומתנה גמורה אף שהוא בשכר המתנת מעותיו, וע"ז כתב 'כי דבר פשוט הוא שלא עלה על דעת רבינו משה להתיר ריבית ע"י מתנה ומחילה בכה"ג שיאמר לו הלויני ואני אתן לך או מוחל לך ואפי' הקנה לו בקנין גמור כיון שנותן לו בתנאי שיקנה לו, דפשיטא דבכה"ג לכו"ע אסור, וחלילה לו לרבינו משה ולשום פוסק לומר כך, וכשתדקדק לשון רבינו משה תמצא שלא דיבר אלא לענין השבת הריבית דאין המלוה חייב להחזיר לו ריבית מאחר שהלוה מוחל לו במלילה גמורה וקנין גמור[[3]](#footnote-3)', וכ"כ **הב"י ע"ד הטור שם** דלדעת הרמב"ם רק נחילה שלאחר הלקיחה מהני לפוטרו מהשבה וכשיטת הרא"ש עיי"ש, ועי' בס' **סמיכה לחיים ממהר"ח פלאג'י זיע"א יו"ד סי' ג'** שהאריך בזה והביא שדעת רוב גדולי האחרונים **בשו"ת בנימין זאב ומהרלנ"ח ומהר"י הלוי והמבי"ט ומהרשד"מ ומהר"י בוטון** בדעת הרמב"ם דלא מהני אלא מחילה שלאחר הלקיחה לפוטרו מחיוב ההשבה.

[ג]: **בשו"ת הרשב"ש סימן ע"ר** כ' בדעת הרמב"ם, דב'מחילה' הוא שחולק על הגאונים דמהני אף כשמחל לפני שלקח, אבל לגבי נתינת הריבית ב'מתנה' מודה הרמב"ם להגאונים דלא מהני להתיר הלקיחה, והרא"ש הוא שמחלק דאף מחילה אינה מועלת אלא אחר הלקיחה עיי"ש, ועי' **בשו"ת מבי"ט סימן נ"א** שכ' בדעת הרמב"ם, דמחילה שלפני הלקיחה מועלת שאם יעבור ויקח לא יתחייב בהשבה, אבל לא מהני המחילה להתיר הלקיחה עיי"ש, ובד' הרשב"ש משמע ד'מחילה' שלפני הלקיחה מועלת גם להתיר הלקיחה ורק נתינה ב'מתנה' הוא דלא מהני עיי"ש ודו"ק.

\*\*\*\*\*\*\*\*\*\*

**במאירי שם** כ' 'ויראה לי מ"מ שאין המחילה מועלת אלא לענין הדין שאין יוצא בדיינין אבל לענין איסור לא נפקע במחילה, ומ"מ **גדולי המחברים [הרמב"ם]** כתבו שאף לענין איסור המחילה מועלת', ועי' **בפליתי כללי דיני ריבית אות ב' בד"ה אבק ריבית** וכו' שכ' להיפך דמד' הרמב"ם משמע דלא מהני המחילה אלא לפוטרו מממון אבל לא להפקיע האיסור, ומנוסח **השגת הראב"ד** שהובא **בשו"ת מבי"ט הנ"ל** נראה דמחילה שאחר ההשבה מועלת להפקיע האיסור למפרע וכמ"ש לעיל.

ובמה שהאריך הרמב"ם בלשונו הנ"ל ד'מאחר שאומרים למלוה להחזיר וידע הלוה שדבר איסור עשה ושיש לו ליטול ממנו' מהני מחילה, עי' **במחנה אפרים הלכות מלוה ולוה דיני ריבית סי' י'** שכ' דמשמע מהרמב"ם שלפני ידיעת האיסור ל"מ המילה עיי"ש, ועי' **באבני נזר יו"ד סימן קמ"ו סק"ה** מה שביאר באריכות לשון הרמב"ם בענין זה, ועי' מה שהאריכו בד' הגאונים והרמב"ם והרא"ש **באבני נזר שם ובברכת שמואל ב"מ סימן מ"ח ובחידושי ר' שלמה היימן ב"מ סימן ז'** ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

**מראי מקומותבענין חיוב השבת הריבית לר' אלעזר בריבית קצוצהבגדר חיוב ההשבה לר' אלעזר אי הוי חיוב ממוני ואי איכא שעבוד נכסים**

בעיקר גדר חיוב ההשבה, יש לפרש בו' אופנים, [א]: דהריבית ביד המלוה הוא גזל גמור, וחיוב ההשבה הוי מדין השבת גזילה בין כשהריבית בעין ובין כשאינה בעין, [ב]: דהריבית ביד המלוה אינו גזל אלא קונה אותו המלוה, ומ"מ חיוב התשלומין הוא כחיוב תשלומי גזילה, [צד זה כתבו **במשנה למלך פ"ד ממלוה ולוה ה"ג** בביאור הוכחת הרשב"א דליכא שענ"כ בריבית מפטור הבנים, וכתב דלא סגי ליה להרשב"א בהוכחה ממה שהבנים פטורים מהשבת הריבית כשהוא בעין, די"ל שבזה הטעם משום שקנה המלוה הריבית, אבל אכתי הוי כגזל כשאינו בעין שגובין מנכסיו מדין שענ"כ, ולכן הוכיח ממה שהיורשין פטורין אף כשאין הריבית בעין והניח אביהם אחריות נכסים עיי"ש], [ג]: חיוב תשלומי ריבית הוא חיוב ממוני 'מסברא' שחייב להחזיר לו הריבית כמו שמחוייב לפרוע חוב הלוה שלוה ממנו, [צד זה מבואר לכאו' **בתוס' ב"ק קי"ב. בד"ה אע"פ** בקושייתם על רמב"ח עיישה"ט], [ד]: חיוב תשלומי ריבית הוא חיוב ממוני מחודש שהטילה עליו התורה אך אינו מטעם תשלומי גזילה, [ה]: חיוב תשלומי ריבית אינו חיוב משפטי וממוני, אבל הוא חיוב 'בין אדם לחבירו', כעין מצות ביקור חולים והכנסת כלה, [ו]: חיוב תשלומי ריבית הוא חיוב 'לשמים' ולא 'לחבירו', [צד זה מבואר **בריטב"א ב"מ ס"א. בד"ה שכן חידוש** בדעת **הגאונים** דס"ל דלא מהני מחילה על חיוב השבת הריבית].

**[א]: שיטת הסוברים דהוי חיוב ממוני וההוכחות והקושיות לשיטתם**

**[א]: הרמב"ן במלחמות ה' בדף ס"ד:** כ' לגבי אמר לו 'הלויני' ודור בחצירי, שאם אמר כן בחצר דקיימא לאגרא הוי ריבית קצוצה ויוצאה בדיינין, אך בדלא קיימא לאגרא אפי' אי קצץ ע"מ כן אינה יוצאה בדיינין, 'דהא אילו דר בגווה בגזילה לית ליה אגר מיניה ולא כלום...הכ"נ אמרינן ריבית יוצאה מדין גזילה קאמרינן דחשיב גזל מדאסריה רחמנא א"נ רבנן והכא ליכא גזל ודין ממון ואפי' בהלויני [כצ"ל], ולא שמענו תורת ריבית במ"ס זה נהנה וזה לא חסר', ומפורש בד' הרמב"ן, דמחמת איסור התורה, או שע"י שאסרה התורה גילתה לנו, דריבית חשיב גזל, ומה שהיא יוצאה בדיינין הוא מדין גזל, ולכן בכל דבר שאין בו דין השבה משום גזילה אין בו דין השבה משום ריבית.

**[ב]: בחינוך מצוה שמ"ג** כ' לגבי ר"ק היוצאה בדיינין ומוציאין אותה ממנו בדיינים שיורדין ב"ד לנכסיו כדרך שיורדין בגזל או בנזקין כדעת קצת מרבותי', ומפורש בדבריו דחיוב השבת הריבית הוי חיוב ממוני ודומה לחיוב תשלומי גזילה ונזק ויורדין לנכסיו לגבות ממנו הריבית, וכן מבואר בל' **הרמב"ם בפ"ד ממלוה ולוה ה"ג** שכ' לגבי ר"ק 'הרי היא יוצאה בדיינין ומוציאין אותה מן הלוה ומחזירין למלוה', ודייקו האחרונים מלשונו הזהב דב"ד לא רק שמכריחין את המלוה 'ליתן' הריבית ללוה אלא ש'מוציאין' מהמלוה 'ומחזירין' ללוה והיינו שיורדין לנכסיו להשבת הריבית, ובפשוטו מבואר בד' החינוך הנ"ל גם דאיכא 'שעבוד נכסים' להשבת הריבית, מדדימה לתשלומי גזילה ונזק דאיכא בהו 'שעבוד נכסים' להשבתם כמפורש בגמ' בכ"ד דאי מלוה הכתובה בתורה ככתובה בשטר גובין תשלומי גזילה ונזק מלקוחות, וכן נקט **במשנה למלך פ"ד ממלוה ולוה ה"ג** בדעת החינוך, וכ' דלפי"ז הא דהיורשין פטורין גזה"כ הוא, ואמנם **בקצוה"ח סימן ר"צ סוף סק"ג** כ' דאף להחינוך ליכא שעבוד נכסים, ומה שיורדין ב"ד לנכסיו הוא כד' **הרמב"ן בסוף ב"ב והראשונים בכתובות פ"ו.** דאפי' למ"ד שעבודא לאו דאורייתא ופריעת ב"ח מצוה וליכא שעבוד נכסים, מ"מ כמו שב"ד כופין אותו בשוטי לקיים המצוה הכ"נ יורדין לנכסיו לקיים המצוה, וכן רמז **המחנה אפרים בה' מלוה ולוה דיני ריבית סוף סי' א'** עיי"ש, והנה בד' הרמב"ם אפשר לפרש כן, אבל בד' החינוך הוא דוחק גדול, שהרי כ' שיורדין לנכסיו 'כדרך שיורדין בגזל או בנזקין', והתם הרי איכא שעבוד נכסים וכנ"ל, ובפשטות מדמיונו של החינוך לגזל ונזקין נראה גם שהוא חיוב ממוני מצד עצמו מחמת הממונות שלקח מחבירו, ולא שהוא חיוב ממוני מחודש מגזה"כ ודו"ק.

**ובשיטמ"ק ב"מ ס"ב. בשם תוס' שאנץ** כ' דהא דהיורשין פטורין משבת הריבית אפשר שהוא כן אפי' כשהניח להם אביהם אחריות נכסים, 'אע"ג דבגזל מחייבי, דפקע שעבוד הקרקע מן היורשין באותו ריבית הואיל ופטרינהו רחמנא'וכ"ה **בתוס' הרא"ש ס"א: בד"ה הואיל ופטרינהו רחמנא** עיי"ש, ומפורש בהדיא בד' הר"ש משאנץ והרא"ש דאצל האב שלקח הריבית איכא שעבוד נכסים להשבתו 'כמו בגזל', ורק אצל היורשין הפקיעה תורה את השענ"כ, וכן הוכיח **בחמנה אפרים דיני ריבית סימן ב'** מד' התו' שאנץ דריבית הוי גזל ממש אצל המלוה וחייב להשיבו מדין השבת גזילה עיי"ש.

[ג]: **ברמב"ם פ"ד ממלוה ולוה הי"ג** פסק דאחר שלקח הריבית 'אם רצה למחול מוחל כדרך שמוחל הגזל', וכן הוא **ברא"ש ב"מ פ' איזהו נשך סי' ב'** 'ויראה לי שמחילה מועלת לו לפטרו מהשבת ריבית כמו הגזל', וכ"ה **בטור יו"ד סימן ק"ס ס"ה בשם הרא"ש** אם לקח ממנו ריבית וצריך להחזירה לו מועלת מחילה לפוטרו כמו בכל גזל', וכ"ה **בשו"ע יו"ד סי' ק"ס ס"ה** 'מועלת מחילה לפוטרו כמו בכל גזל', ומפורש בדבריהם דחיוב השבת ריבית הוא 'חיוב ממוני' דשייכא ביה 'מחילה', וגם משמע בהדיא מדבריהם דחיוב השבת ריבית הוא מגדר חיוב השבת גזילה מדדימו שהמחילה מועלת בו כמו שהיא מועלת בגזילה, וביותר מבואר כן בל' הטושו"ע הנ"ל שכ' שהמחילה מועלת 'כמו בכל גזל' ומפורש בדבריהם שהשבת הריבית היא אחד מהגזילות שחייב בהשבתם וכמו 'בכל גזל' שמועלת בו המחילה הכ"נ בריבית ודו"ק.

[ד]: **הרמב"ם** לא מנה במנין המצוות שלו את מצות השבת הריבית, **והרמב"ן במצוה י"ז** מהמצוות שהשמיט הרמב"ם לדעתו מנה מצות השבת הריבית וכ' 'וענין המצוה הזאת, כי כאשר מנענו יתעלה שלא לגזול ואם גזלנו צוה אותנו להשיב את הגזילה.....כן מנענו שלא נקח ריבית מישראל ואם לקחנו אותו ציוה אותנו להשיבו לנותן אע"פ שנתנו לנו ברצון נפשו ולא גזלנוהו', ובפשטות משמע מדבריו שגדר מצות השבת הריבית אעפ"י שהוא עשה בפנ"ע מקרא דוחי אחיך עמך מ"מ גדרו הוא כגדר השבת הגזילה, שאם הוא חיוב מחודש שאינו שייך להשבת גזילה מה דימה אותו הרמב"ן להשבת הגזילה, ואם לומר שהוא 'ניתק לעשה' הרי מצינו הרבה לאווין הניתקין לעשה ומונין גם הלאו וגם העשה, והיה לו לומר בקיצור שהלאו דריבית ניתק לעשה ומונין אותו, ולכאו' מפורש בד' הרמב"ן דגדר מצות השבת הריבית הוא כמצות השבת הגזילה, ומה שנמנה כעשה בפנ"ע ואינו נכלל בהשבת הגזילה ע"ז ביאר הרמב"ן בסוף דבריו 'אע"פ שנתנו לנו ברצון נפשו ולא גזלנוהו', וכוונתו לכאו' לד' הגמ' **בב"מ ס"א.** שאין ללמוד איסור ריבית מאיסור גזל דמה לריבית שכן מדעתיה, והכ"נ אין ללמוד חיוב השבת הריבית מחיוב השבת הגזל מה"ט דמה לריבית שכן מדעתיה, ולכן הוצרכה התורה לחדש דאף בגזל כזה שהוא 'מדעתיה' יש בו חיוב השבת הגזילה, וכמו ש'איסור גזילה מדעתיה' דהיינו ריבית נמנה ללאו בפנ"ע, הכ"נ 'חיוב השבת גזילה מדעתיה' נמנה לעשה בפנ"ע.

**ובמגילת אסתר שם** כ' בדעת הרמב"ם 'נראה לי כי מה שלא מנאה הרב היה לפי שהיא נכללת במצות השבת הגזלה, כמו שלא מנה ג"כ מצות השבת העושק', והיינו דדעת הרמב"ם שאחרי שגילתה התורה בלאו דריבית דאף כשהוא 'מדעתיה' הוי גזילה, אי"צ כלל מקור בפנ"ע לחיוב השבת הריבית אלא חיובו נלמד מקרא דוהשיב את הגזילה, [והא דאיצטריך לר' אלעזר **בב"מ ס"א:** ללמוד חיוב השבת הריבית מקרא דוחי אחיך עמך, צ"ל דקרא אתי רק לאפוקי מדר' יוחנן דדריש דלא ניתן להשבון, אבל אחר גלוי דקרא נשאר החיוב מצד והשיב את הגזילה כיון דהוא גזל ממש].

וכן מפורש **בפירש"י ב"ק צ"ד: בד"ה אין חייבין להחזיר** 'דכתיב והשיב את הגזילה והני לא גזול מידי', ומפורש בדבריו דחיוב האב בהשבת הריבית הוא מקרא דוהשיב את הגזילה, אמנם דברי רש"י שם הם לשיטת רמב"ח **בב"ק קי"ב.** שמדמה בהדיא ריבית בעין אצל המלוה לגזל בעין, וקנין היורשים הוא מדין שנוי רשות, וכמפורש בד' רש"י שם, ואין ראיה משם איך מפרש רש"י בשיטת רבא דפליג וס"ל דפטור היורשים הוא מקרא דוחי אחיך עימך דלבריה לא אזהר רחמנא, ועי' בזה להלן.

[ה]: **בשו"ת הרשב"א המיוחסות סימן ק"ט בד"ה אלא שעדיין קשה לי** מפורש דהתובע מחבירו החזרת מנה שנטל ממנו בריבית קצוצה וזה מודה לו במקצת או ע"א מסייעו לתובע הרי הוא מתחייב שבועת התורה משום מוב"מ או שבועת ע"א עיישה"ט, ולכאו' מפורש בזה דחיוב השבת הריבית חיוב ממוני הוא, דודאי ליכא שבועת מוב"מ וע"א אלא במקום 'תובע ונתבע', ועי' **בב"מ ד.** דאמרינן על ב' שבועות הללו 'הצד השוה שבהם שע"י טענה וכפירה הם באים', ועי' **בפירש"י שם,** ולכאו' מפורש בהדיא ברשב"א דחיוב השבת הריבית חיוב ממוני הוא.

וכ"מ **בשו"ת הרשב"א ח"ב סימן רל"א** דהתובע מחבירו מנה בריבית קצוצה והלה כופר חייב הכופר שבועת היסת, וכן הוא **בשו"ת הרשב"א ח"ה סימן קנ"ה,** והוסיף שם שהדבר פשוט שאם יביא הלוה ע"א יתחייב המלוה שבועת התורה, ושם ושם מפורש ג"כ דאם הודה המלוה שגבה ממנו ריבית מחייבינן ליה בהודאתו כדין 'הודאת בעל דין' בדבר שבממון עישה"ט, ומפורש לכאו' בד' הרשב"א דחוב השבת הריבית חיוב ממוני הוא, דאל"כ לא שייכא ביה דין שבועת היסת, וכש"כ דלא שייכא ביה דין הודאת בעל דין, ודינו של הרשב"א שהתובע ר"ק מהמלוה חייב שבו"ע נפסק כן **בשו"ע יו"ד סימן קע"ז סי"א** עיי"ש.

ועי' **ברמ"א חו"מ סימן פ"ז סל"ד** במי שתובע את חבירו שנשבע ליתן לו ממון והלה כופר שאין הנתבע חייב לישבע שבועת כופר הכל, **ובש"ך שם סק"פ** ביאר הטעם משום דחיוב שבועה הוא רק כשתובע ממנו ממון, והביא כן בשם **תשו' מהר"ם ד"פ סי' תתקצ"ו** דאפי' כשע"א מעידו שנשבע ליתן לו אינו מחייבו שבועה ול"א בזה כללא דכ"מ שב' מחייבין אותו ממון א' מחייבו שבועה דל"ש האי כללא 'אלא במילתא דממון' עיי"ש, וכ"מ **בשו"ת הריב"ש סי' שד"מ** עיי"ש, **ובקצוה"ח שם סק"ל** הק' ע"ז מהא דבהשבת ריבית איכא חיוב שבועה, ולכאו' מוכרח מזה דחיוב השבת ריבית הוי חיוב ממוני ואינו כנשבע ליתן מנה לחבירו.

\*\*\*\*\*\*\*\*\*

**הריטב"א בב"מ ס"א: בד"ה מה להנך שכן שלא מדעתו בשם מרי [הרא"ה]** ביאר בשיטת **הגאונים** שהביא **הרמב"ם פ"ד ממלוה ולוה ה"ג** דס"ל דלא מהני מחילה בריבית, 'דתביעת ריבית לא הויא כשאר תביעות בגזל ואונאה וכיוצ"ב דאית ליה על חבריה שיעבוד ממון, אלא חיוב הוא שחייב הכתוב להחזיר איסור שבלע, תדע דהא ריו"ח סבר דר"ק א"י בדיינין, וגם לד"ה אם מת בניו פטורין אלא בדבר המסויים מפני כבוד אביהם, ואילו בגזל ואונאה בניו חייבין כשהניח אחריות נכסים'.

ועי' **בפני יהושע ב"מ ס"א: בד"ה בגמרא אמר ר' יצחק מ"ט דר' יוחנן** שמבאר דמסברא חיצונה הו"א דריבית הוי כגזל וחייב בתשלומין, וקראי דיליף מנייהו ריו"ח דאינה יוצאה בדיינין הם המגלים שפטרתו תורה מתשלומין מגזה"כ עיי"ש, וזה ישוב על קו' הא' של הריטב"א.

ועל קו' הריטב"א דאי חיוב השבת ריבית הוי דין ממון אמאי פטורים היורשים, כן הוכיח גם **הרשב"א בדף ס"א: בד"ה ור' אלעזר אומר** שאין שענ"כ להשבת הריבית ורק שכופין אותו לקיים מצותו כדין כופין על המצוות, והוכיח כן בתרתי, א. ממה שהיורשין פטורים כשהניח אביהם אחריות נכסים, ב. ממה שכשהריבית בעין אינם חייבים להשיבה ללוה כמו בגזילה.

ואמנם בדברי **תוס' שאנץ ותוס' הרא"ש הנ"ל** מבואר בפשטות דפטור הבנים הוא מגזה"כ 'דפקע שעבוד הקרקע מהיורשין הואיל ופטרינהו רחמנא', וכן פירש בדבריהם **במחנה אפרים דיני ריבית סימן ב',**  ועי' **במשנה למלך פ"ד ממלוה ולוה ה"ג** שכתב שכן משמע בדברי **התוס' בב"מ ס"א: בד"ה יכין,** אכן צע"ק לשונם שכתבו דפקע השעבוד 'הואיל' ופטרינהו רחמנא, ולמה לא כ' בקיצור ובפשוט דפקע השעבוד מגזה"כ, ועי' **בס' אבן ישראל מהגרי"י פישר זצ"ל ב"מ ס"א: על תוד"ה יכין** שביאר דבריהם לפי שיטת **התומים** הידועה לפי שיטת ר"ת דס"ל שאם פקע שעבוד הגוף פקע שענ"כ דאם אין לוה אין ערב, דמה שיש שענ"כ על היורשים כשמת הלוה ופקע שעבוד הגוף דידיה משום שאף על היורשים איכא שעבוד הגוף משום מצוה לפרוע חובת אביהם, [וכד' התומים מפורש **בתוס' הרא"ש כתובות פ"ו. בד"ה לא ניחא לי** בדעת ר"פ דס"ל שד"א ומ"מ לא גבינן מיתמי משום דלאו בני מעבד מצוה נינהו עיי"ש], וזהו מש"כ דכיון דהכא פטרה תורה את היורשים מחיוב ההשבה ממילא פקע שעבוד נכסים דאם אין לוה אין ערב.

\*\*\*\*\*\*

**מצינו כמה סתירות בענין זה בד' הראשונים הנזכרים**

**בשיטת הרמב"ן:** על מ"ש **הרמב"ן במלחמות ב"מ ס"ד: הנ"ל** דריבית יוצא מדין גזל, וכן מבואר בפשטות בד' **הרמב"ן בסהמ"צ הנ"ל** שמדמה השבת הריבית להשבת הגזל וכנ"ל, עי' **במחנ"א הלכות ריבית ס"ב** שהוכיח מד' הרמב"ן במלחמות דריבית הוי גזל ממש ואין המלוה קונה את הריבית שגבה אלא חייב להחזירה בעין, והנה זה נסתר ממש"כ בהדיא **הריטב"א בב"מ ס"ה. בד"ה דלא לימרו בשם רבו [הרא"ה] בשם הרמב"ן** דהמלוה קונה הריבית שגבה כדמוכח ממה שאין היורשין חייבין להחזיר ואם קדש בו את האשה מקודשת עיי"ש, ויש ליישב בב' אופנים, א. י"ל דבאמת הרמב"ן סובר דריבית הוי גזל ממש שלא קנאו המלוה, ואילו יקצוץ ליתן לו גלימא בריביתא ויגבה אותה המלוה לא יקנה אותה לפי שגזל היא, ומ"ש שם הריטב"א בשמו שקונה הגלימא דשקיל בריביתא הוא כמו שביאר **במחנה אפרים הלכות ריבית סימן ב' בד"ה עוד נלע"ד דזוזי דרביתא בסה"ד** שהוא מחמת המקח שעשה המלוה עבור חוב הריבית שהיה סבור שהוא חייב לו שעצם המקח קיים אלא שחייב לשלם דמים, ולפי"ז הטעם שנתן הריטב"א לדינו של הרמב"ן שם דהוא משום שלעולם קונה המלוה הריבית שגבה הוא טעם מדנפשיה ולא מד' הרמב"ן, וכ"מ לכאו' בד' **הרמב"ן בב"מ ס"ה. בד"ה ארבעה מפקינן מיניה** בטעם שאין מוציאין ממנו החפץ עצמו שגבה בריבית 'שהמקח קיים', [אך אינו מוכרח מהכא שחולק על הריטב"א שלעולם קונה המלוה הריבית אף כשקצץ עליה, די"ל דאדרבה כיון שלא קצץ על חפץ זה במסויים ממילא כשגבאו הוי 'מקח' והוצרך הרמב"ן לבאר שאע"פ שהמקח נעשה באיסור הרי הוא קיים ודו"ק], ב. י"ל כמבואר **במשנה למלך פ"ד ממלוה ולוה ה"ג הנ"ל** דאף אי נימא שקונה המלוה הריבית שגבה מ"מ י"ל דחיוב התשלומין דידיה הוא מגדר השבת גזילה, כמו שחייב בהשבת גזילה כשאינה בעין, וריבית כיון שקונה אותו חשיב לעולם כאין גזילה בעין עיי"ש, [ומצינו כעין זה בחיוב תשלומי אונאה, דקיי"ל דבאונאת שתות 'קנה ומחזיר אונאה', וחיוב תשלומי אונאה מבואר **בפני יהושע ב"מ נ"ו.** שהוא נלמד מקרא דוהשיב את הגזילה, ובע"כ שאעפ"י שקנה כיון שהקנה לו מדעתו, מ"מ כיון שטעה הוי קנינו גופא בגדר גזל וחייב בתשלומי גזילה, והכ"נ י"ל בריבית, ומיהו **ברמב"ן עה"ת ויקרא כ"ה י"ד** מבואר שחיוב תשלומי אונאה נלמד מקרא דפ' אונאה גופא עיישה"ט].

**ברמב"ן ב"מ ס"ב. בד"ה מכלל דת"ק** מבאר בשיטת **רש"י שם** דלמסקנת הגמ' אפי' לר"א דס"ל דר"ק יוצאה בדיינין לקי אלאו דריבית אפי' החזירו, 'משום דהאי לאו לא ניתק לעשה הוא, שעל נתינת הריבית הקפידה תורה אע"פ שהחזיר, ומלוה חייב כמו שחייב לוה, דלאו משום ממון הוא דחייביה רחמנא, אלא מפני שזה מעשה איסור בין החזיר בין לא החזיר, ומה שהזקיקתו תורה להחזיר מצוה באפי נפשה היא ולאו לתקוני לאוויה', ולכאו' מפורש בדבריו דאיסור ריבית והשבתו אינו בגדר גזילה, דאיסור והשבת ריבית 'לאו משום ממון הוא דחייביה רחמנא', וזה סותר לד' הרמב"ן במלחמות הנ"ל דחיוב השבת הריבית הוא מדין השבת גזילה, וי"ל בב' אופנים, א. דכוונת הרמב"ן במלחמות ד'השבת גזילה' לחוד היא מדין גזל, אבל 'איסור לקיחת הריבית' אינו מדין גזל, ומ"ש דחשיב גזל 'מדאסריה רחמנא' כוונתו ש'מחמת' שאסריה רחמנא הוא דהוי גזל [מדינא דאי עביד לא מהני או מטעם אחר], ולפי"ז אין שום סתירה ודו"ק, ב. **הרמב"ן שם בב"מ ס"ב. בד"ה מכלל** בפירוש הראשון נוקט דאף למסקנת הגמ' איסור ריבית הוי ניתק לעשה ואם השיב אינו לוקה עיי"ש, ולפי"ז י"ל דלפירוש זה סובר הרמב"ן דאיסור ריבית והשבתו הוי מגדר גזילה, ולכן הוא דהוי ניתק לעשה כמו גזילה, וכן הוא המשמעות בדברי **הרמב"ן בספהמ"צ הנ"ל** וכנ"ל, ואמנם הרמב"ן מסיק על הפירוש השני דלא הוי ניתק לעשה 'ונכון הוא' וצ"ע.

**הרמב"ן בס' תורת האדם [שער המיחוש סוף ענין הסכנה]** והובאו דבריו **בטור יו"ד סימן של"ו** כ' דמי שנתחייב ממון לרופא עבור רפואתו, אעפ"י שאסור לרופא לחייבו לפי שצריך לרפאותו בחינם, 'אם נזדמנה לזה ולא רצה לקיימה אלא בממון, אין מוציאין ממו ממון ולא מפקיעין ממנו חיוב שלו, שאי"ז כדין ריבית שיוצאה בדיינין דרחמנא אמר וחי אחיך עמך אהדר ליה דליחי עמך', ועי' **בב"ח ע"ד הטור שם** שבי' כוונת הרמב"ן, דאעפ"י שכל אדם מצווה להלוות את חבירו בחינם וזה לא רצה לקיימה אלא בממון שקצב עימו בריבית, מ"מ אף אם עבר וגבה ממנו מפקינן מיניה מגזה"כ עיי"ש, ואי נימא דדין חיוב השבת ריבית הוא מצד חיוב השבת גזילה, מאי שיאטיה להא דמיירי הרמב"ן התם במי שקצב שכר על מצוה שחייב לעשותה בחינם שאם עבר וגבה הממון אין מוציאין ממנו, ולכאו' מפורש בד' הרמב"ן הללו, דמצות השבת הריבית אינה מדין השבת הגזילה, אלא הוא המשך למצוה להלותו בחינם, ובכל המצוות שצריך לעשותם בחינם חייבתו תורה על עצם המעשה ואם עבר וקצץ ולקח אין מפקיעין ממנו חיובו וממונו, ובריבית גלי רחמנא שאע"פ שקצץ ולקח מחזירין כדי שתהא ההלואה בחינם ודו"ק, ועכ"פ מבואר לכאו' בהדיא בדבריו שאי"ז מדין השבת גזילה, וצ"ע.

**בשיטת הרשב"א: בתשובות הרשב"א הנ"ל** מפורש שיש חיוב שבועות מוב"מ וע"א וכופר הכל על השבת הריבית, ושיש דינא ד'הודאת בעל דין' על חיוב ההשבה, ולכאו' מפורש בזה שחיוב ההשבה הוא חיוב ממוני שיש בו 'תובע ונתבע' וכנ"ל, וצ"ע ממ"ש **הרשב"א בב"מ ס"א: בד"ה ור' אלעזר אמר** דאין יורדין לנכסיו להשבת הריבית, אלא שהוא מצוה להחזיר ובמצ"ע כופין אותו, ותימה דאם הוא חיוב ממוני למה לא יהיה בזה שעבוד נכסים למאי דקיי"ל דשד"א, ואפשר לדחוק דהוא גזה"כ שלא יהיה בזה שעבוד נכסים, דבזה שפטרה תורה את הבנים גילתה תורה שעל חיוב ממון זה אין שענ"כ, דלא ניח"ל להרשב"א לומר שגילתה תורה שפקע השעבוד אצל היורשין אע"פ שהיה אצל האב, ולכן מפרש דהגזה"כ הוא דליכא שעבוד נכסים וממילא אין גובין אותו מהיורשין, אך דחוק לפרש כן בד' הרשב"א, דא"כ מה הוכיח הרשב"א כשיטתו ממה שאף בריבית קיימת אין הבנים צריכים להשיבה כמו בגזל כשגזילה קיימת, ואיזה הוכחה יש מזה שהפקיעה תורה את שעבוד הנכסים מחיובו הממוני, ולכאו' מראיית הרשב"א הזו מוכרח שכוונתו, שריבית אינו גזל וממילא חיוב השבתו אינו כחיוב השבת גזל שיש בו שענ"כ, אלא הוא מצוה בעלמא להחזיר הריבית ואינו דין ממוני, ולכן הוא דליכא שענ"כ ודו"ק, וא"כ תמוה כנ"ל אמאי חשיב הלוה 'תובע' והמלוה 'נתבע' לענין חיוב שבועות ולענין דינא דהודאת בע"ד.

והנה **הרשב"א שם** דימה מצות השבת הריבית למצות פריעבע"ח למ"ד שעבודא לאו דאורייתא שאין יורדין לנכסיו אלא כופין אותו בגופו לקיים מצותו עיי"ש, והנה מצות פריעבע"ח למ"ד שלד"א ודאי שגדרו 'תביעת ממון', שהרי אף להאי מ"ד יש חיוב שבועות מוב"מ וע"א וכופ"ה על תביעת מלוה, וכן אף להאי מ"ד מהני 'הודאת בעל דין' במודה שחייב מלוה לחבירו, אכן אכתי צ"ע, דלדידן דקיי"ל שעבודא דאורייתא ובכל תביעת ממון יש שעבוד נכסים, אם תביעת השבת הריבית חשיב תביעת ממון למה לא יהיה ע"ז שענ"כ.

**בשיטת השו"ע: בשו"ע יו"ד סי' ק"ס ס"ה הנ"ל** פסק דמהני מחילה בריבית 'כמו בכל גזל' ומשמע בהדיא דחיוב השבת ריבית הוי מדין השבת גזל וכנ"ל, וכו מבואר ממש"פ **בשו"ע יו"ד סי' קע"ז סי"א הנ"ל** שיש חיוב שבועת כופר הכל על תביעת הריבית, וצ"ע ממש"פ **בשו"ע יו"ד סימן קס"א ס"ה** דאין ב"ד יורדין לנכסיו להשבת הריבית עיי"ש, והוא מד' **הרשב"א הנ"ל,** והיינו דליכא שעבוד נכסים להשבת הריבית, ואי חיוב השבת ריבית הוי מדין השבת גזל והוא חיוב ממוני למה לא יהיה בזה שענ"כ, וכבר הק' כן **בקצוה"ח סי' פ"ז סק"ל** דלפי"מ דקיי"ל דאין יורדין לנכסיו להשבת הריבית וליכא בזה שענ"כ והיינו דאינו חיוב ממוני, א"כ אמאי כשתובעו על השבת הריבית חייב לישבע לו, ועיי"ש מה שתי', ועי' **בחזון איש חו"מ סימן י' סק"כ**  שדימה מצות השבת הריבית למצות פריעבע"ח למ"ד פריעבע"ח מצוה שאמרה תורה 'שיהא הנוטל ריבית חייב ממון למי שנטל, ויהא הלוה חייב לשלם למלוה [במצות פריעבע"ח], ואף שאין יורדין לנכסיו שלא מדעתו אלא כופין אותו עד שיתן, מ"מ כפיה זו חשובה זכות ממון לשכנגדו וחשיב בע"ד לתבוע ולמחול, אבל זה שנשבע ההוא גברא רמי חיובא אכתפיה בינו לבין יוצרו ואין המקבל בע"ד כלל', והדברים צ"ע, דלדידן דקיי"ל דשד"א ובעלמא בכל חיוב ממוני יש שענ"כ למה בריבית לא יהיה כן, וצריך לדחוק שהוא גזה"כ במה שפטרה היורשים, אך כבר כתבנו לעיל דמד' הרשב"א [שהוא מקור ד' השו"ע] לא משמע כן, ועי' **שערי יושר שער ה' פרק ב' בד"ה אמנם בהא דהק' בס' קצוה"ח** שהק' לפי דרכו שביאר שם דמצות השבת הריבית אינו כמצות פריבע"ח למ"ד פריבע"ח מצוה, דהתם הוא מצוה ממונית משא"כ בהשבת ריבית, ותמה לפי"ז דא"כ אמאי איכא חיוב שבועה על תביעת הריבית ומ"ש מתובע מחבירו שבועה וכמו שהק' הקצוה"ח הנ"ל, ועיי"ש מה שחילק.

**[ב]: שיטת הסוברים דאינו חיוב ממוני וההוכחות לשיטתם**

**[א]: ברשב"א ב"מ ס"א: בד"ה ור' אלעזר אמר** כ' דאין יורדין לנכסיו להשבת הריבית אלא כופין אותו בשוטי לקיים מצותו, והוכיח כן ממה שאין היורשים חייבים להשיב הריבית כשהניח האב אחריות נכסים כמו שחייבים בכה"ג כשגזל אביהם, וממה שאין חייבים בהשבת הריבית כשהיא בעין כמו שחייבים בכה"ג כשגזל אביהם עיי"ש, וכן הוא **בר"ן שם בד"ה אמר ר' אלעזר בשם הרשב"א ובנימוקי יוסף ב"מ ל"ד. מדפי הרי"ף בד"ה רבית קצוצה בשם הרשב"א והר"ן,** וכן הוא **בשו"ת הריב"ש סי' תס"ה** [הובא **בבית יוסף יו"ד סי' ק"ס ס"כ]** דאין ב"ד יורדין לנכסיו 'דשעבוד נכסים ליכא כלל', וכ' דלפי"ז במעות יתומים ליכא דינא דהוצאת ריבית דיתמי לאו בני מעבד מצוה נינהו, והק' לפי"ז על מש"כ **בשו"ת הרשב"א ח"ד סי' רל"ב** דאף במעות יתומים ר"ק יוצאה בדיינין, וכן פסק **בשו"ע יו"ד סי' קס"א ס"ה** דאין ב"ד יורדין לנכסיו להשבת הריבית ורק כופין אותו בשוטי על כך, וכבר נתבאר לעיל דמד' הרשב"א מבואר בהדיא, דטעמו וגדרו של דין זה הוא משום שריבית אינו גזילה ואין חיוב ממוני להשבת הריבית.

**ובקצוה"ח סימן סימן ל"ט סק" בד"ה ואכתי קשה** הק', לפי המבואר **ברמב"ן סוף ב"ב וברמב"ן ורא"ה וריטב"א ור"ן כתובותפ"ו.** דאף למ"ד שעבודא לאו דאורייתא ופריעת בע"ח מצוה מ"מ יורדין לנכסיו לקיים מצותו דעד שאתה כופיהו בגופו כפיהו בממונו, וקשה דא"כ אף אי השבת הריבית הוי רק מצוה אכתי למה לא נרד לנכסיו לקיים מצותו, ואמנם על הרשב"א לא קשה קושיתו כ"כ, לפי המבואר **ברשב"א סוף ב"ב קע"ה. בד"ה אמר רבה** שחולק על הרמב"ן וסובר דמדין כופין על המצות רק כופין אותו בשוטי ואין יורדין לנכסיו לקיים המצוה, אמנם באמת **הרשב"א שם** במסקנתו נראה שחזר בו והוכיח מהא דאי' **בב"מ קי"ג.** דשמואל גופיה דס"ל דשלד"א ס"ל דשליח ב"ד מינתח נתוחי עיי"ש, ולפי"ז ק' קו' הקצוה"ח אמאי בהשבת ריבית אינו כן, וכן ק' בד' הר"ן שבסוגיין העתיק את הרשב"א והסכים לדבריו, **והר"ן על הרי"ף בכתובות פ"ו.** כ' דבפניו גם יורדין לנכסיו לקיים מצותו, ובסוגיין לא חילק בזה ומשמע דאף בפניו אין יורדין לנכסיו, ועי' **בשערי יושר שער ה' פרק ב'** שהאריך לבאר, דחלוק מצות פריעבע"ח למ"ד שלד"א ממצות השבת הריבית, דבפריבע"ח שורש החיוב לכו"ע הוא 'חיוב ממוני' והמצוה היא לקיים החיוב הממוני, ולכן אם ב"ד ירדו לנכסיו לגבות ממנו יתקיים המצוה, אבל מצות השבת הריבית אינו בגדר 'חיוב ממוני' אלא שורשו הוא מצוה בעלמא 'שהוא יתן', ולכן אין יורדין לנכסיו לקיים מצותו לפי שלא תתקיים בזה המצוה עיי"ש באורך, וכ"כ **באבני נזר יו"ד סי' קס"ה סק"א** עיי"ש, והנה לפי"ז תמוה ביותר מה שהבאנו לעיל דדעת **הרשב"א בכמה תשובות** שיש חיוב שבועות התורה ודרבנן על תביעת השבת הריבית, ויש דינא דודאת בע"ד על תביעת השבת הריבית, ועי' מש"כ בזה **בשערי יושר שם.**

**ובאבני נזר שם** תמה לפי דרכו על מ"ש **הש"ך ביו"ד סימן קס"ה סק"ד** דבספק אבק ריבית או ריבית קצוצה מהני תפיסה, והק' דלפי הנ"ל אפילו בודאי ריבית קצוצה לא מהני תפיסה, וכמו דאין ב"ד יורדין לנכסיו לפי שלא תועיל הירידה לקיים מצותו אם הוא עצמו לא יתן, הכ"נ לא תועיל התפיסה, ועיי"ש מ"ש בזה.

**ובמחנה אפרים הלכות ריבית סימן א'** הק' על שיטה זו דאין יורדים לנכסיו לקיים חיוב השבת הריבית, מהא דקיי"ל לגבי מצות צדקה שיורדין לנכסיו לגבות ממנו צדקה וכמ"ש **הרמב"ם פ"ז ממתנות עניים ה"י ובטור יו"ד סימן רמ"ח,** ואמנם בדעת הרשב"א לא קשה, לפי"מ שכ' **הרשב"א בכתובות מ"ט: בד"ה כי הוה אתי לקמיה דרבא** דאין ב"ד כופין על מצות צדקה והביא כן בשם **רב האי גאון ז"ל** עיי"ש, אך קשה על **הר"ן בכתובות שם י"ח.א. מדפי הרי"ף** דס"ל דיורדין לנכסיו לקיום מצות צדקה, ובסוגיין הסכים להרשב"א שאין יורדין לנכסיו לקיום מצות הריבית, וכן קשה בדעת השו"ע שבסוגיין לגבי ריבית פסק כהרשב"א כנ"ל, ולגבי צדקה פסק **בשו"ע חו"מ סי' ר"צ סט"ו** שיורדין לנכסיו למצות צדקה עיי"ש, ועי' מש"כ בזה **בקצוה"ח שם בסי' ל"ט ובסי' ר"צ סק"ג**  ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

**מראי מקומות בענין גדר איסור ריבית
[א]: ההוכחות דגדר איסור ריבית הוא מגדר איסור גזל**

**א]: ב"מ ס"א.** אמר רבא ל"ל דכתב רחמנא לאו בגזל לאו בריבית וכו', ומבואר שם דלא ילפינן גזל מריבית משום דרבית חידוש שאסרה התורה גם על הלוה, ולא ילפינן ריבית מגזל משום דריבית מדעתיה, ומסקינן דאיסור גזל נלמד בצד השוה מריבית ואונאה 'הצד השוה שבהם שכן גוזלו אף אני אביא גזל' וקרא דלא תגזול ילפינן למילי אחריני, ומפורש בהדיא בגמ' דגדר איסור ריבית הוא איסור גזל, והא דריבית הוי 'מדעתיה' הוא רק 'פירכא' שמחמתו אא"פ ללמוד איסור ריבית מאיסור גזל, וכן הא דריבית הוי חידוש שהרי אסרה תורה גם על הלוה אינו אלא 'פירכא' שמחמתו אי אפשר ללמוד איסור גזל מאיסור ריבית, אבל אחרי הצד השוה מאונאה שוב אמרינן דאיסור ריבית ואיסור גזל היינו הך וילפינן גזל מריבית[[4]](#footnote-4).

ועי' **בריטב"א בד"ה מה להנך שכן שלא מדעתו** שכ' לפי שיטת הסוברים דמהני מחילה בריבית דהיינו רק כשמחל אחרי שכבר גבה הריבית 'דהשתא מחילה מדעת שלימה היא שמחל לו תביעת ממון שהיה לו אצלו, משא"כ במחילה דקודם פרעון דחשבה רחמנא כמחילה באונס', ולכאו' כוונתו דהא דאמרי' דריבית הוא 'מדעתיה' הוא רק פירכא דהיה אפשר לומר דמשו"ה אן ריבית גזל, אבל אחרי שאסרתו תורה גילתה לנו תורה דמחילתו היא מחילה באונס והוי גזל, ולכאו' נדברים סותרים למ"ש **הריטב"א בקידושין ו: במהדו"ב** דלהכי קונה המלוה את ממון הריבית שגבה משום שהלוה נתנו לו מדעתו,וית' עוד בזה להלן בעזהשי"ת.

**ב]:** והנה בפירכת הגמ' על הילפותא ללמוד גזל ואונאה מריבית 'מה לריבית שכן חידוש דאפילו בלוה אסר רחנא' מצינו מח' בראשונים, דהנה **בפירש"י בד"ה דאפילו בלוה** כ' ואיכא למימר חידוש הוא שחידשה תורה בזו ולא שאסר לחסר את חבירו בדרך אחרת, דהא אזהרת לוה לאו משום דמחסר הוא', ודו"ק בלשונו דגם לפי הפירכא ד'חידוש' נקטינן דאזהרת המלוה משום דמחסר חבירו, ורק דליכא למילף מהכא לאסור 'לחסר חבירו בדרך אחרת' משום דהכא הוי 'חידוש' בזה שאסרה תורה על הלוה ואיסורו לאו משום חיסור ממון, אמנם **בריטב"א בד"ה שכן חידוש** כתב 'פירוש וזה היה לנו לראיה שאין איסור זה למלוה מחמת שהוא מחסרו ממון דא"כ האיך אסריה על הלוה, אלא ודאי גזירת הכתוב הוא', וכן הוא **באור זרוע פסקי ב"מ סי' קס"ו** 'דחידוש הוא שחידשה תורה בריבית ולא מטעמא דממונא חסריה הילכך גזל ואונאה לא ילפינן מיניה', ויש לתמוה לפירוש האו"ז והריטב"א דא"כ מהו ה'יוכיח' מאונאה, דאי ממה שאסרה תורה על הלוה חזינן דאיסור המלוה אינו משום דחסריה ממונא א"כ הרי אין כלל ללמוד מריבית לענין גזל וחיסור ממון ומאונאה לחוד הרי ליכא למילף דמה לאונאה שכן לא ידע ומחיל, וצע"ג, ועי' **ברמב"ן ס"ב. בד"ה מכלל דת"ק** מש"כ לבאר בפירוש השני דריבית לא הוי ניתק לעשה 'שעל נתינת הריבית הקפידה תורה אע"פ שהחזיר ומלוה חייב כמו שחייב לוה דלאו משום ממון הוא דחייביה רחמנא אלא מפני שזה מעשה איסור בין החזיר בין לא החזיר', ומפורש בדבריו דגם אליבא דאמת מדמינן חיובו [איסורו] של מלוה לחיובו [איסורו] של לוה 'דלאו משום ממון הוא דחייביה רחמנא', וצ"ע דהא בגמ' מבואר דהך טעמא דחידוש הוא רק פירכא דלא מצינן למילף גזל מריבית לחודיה אבל אחר דאסר רחמנא אונאה אמרינן דאף ריבית איסורו 'שכן גזלו' וילפינן מינה גזל, וצע"ג.

**ג]: בב"ק קי"ב:** בהא דפליגי רמב"ח ורבא לענין שנוי רשות בגזילה אי רשות יורש כרשות לוקח או לאו כרשות לוקח, ומייתי רמב"ח ראיה לשיטתו דכרשות לוקח דמי מהא דהיורשים פטורים להשיב הריבית והיינו משום דקנו ליה ביאוש ושנוי רשות, ורבא דחי שא"ה דכתיב וחי אחיך עימך לדידיה אזהר רחמנא לבריה לא אזהר רחמנא, **ובתוס' שם קי"ג. בד"ה אע"פ** הק' היכי מייתי רמב"ח ראיה מהכא דכרשות לוקח דמי והא כיון דמדעת נתנו לו, ותי' 'דאע"ג דמדעת נתנם לו איתנייהו דביה בתורת גזילה דהוי כנתינה בטעות דלא נתן לשם מתנה אלא בתורת ריבית ומיקרי גזילה בעיניה כיון שהמעות בעין והיו חייבין להחזיר אי לאו דכרשות לוקח דמי והוי שנוי רשות', ומפורש בהדיא דלרמב"ח הוי ריבית גזילה ממש, והמלוה אינו קונה הריבית כשהיא בעין כמו שאינו קונה גזילה בעין, ויורשיו קונים הריבית מדינא דיאוש ושנוי רשות הקונה בגזילה.

**ד]: בדף ס"ב.** מפרשינן בפירוש הברייתא 'הגזלנין ומלוי בריבית' 'גזלנין מאי ניהו מלוי בריבית', ומפורש דמלוי בריבית 'גזלנין' הם.

**ה]: בספר המצוות במנין המצוות לדעת הרמב"ן** שהשמיט הרמב"ם לפי דעתו **מצוה י"ז**, מנה מצות השבת הריבית וכ' 'וענין המלוה הזאת כי כאשר מנענו יתברך שלא לגזול ואם גזלנו ציוה אותנו להשיב כדכ' והשיב את הגזילה...כן מנענו שלא ניקח ריבית מישראל ואם לקחנו אותו צוה אותנו להשיבו לנותן אע"פ שנתנו לנו ברצון נפשו ולא גזלנוהו', ומשמע לכאו' מד' הרמב"ן דאליבא דאמת השבת הגזל והשבת ריבית הוא אותו הענין אחא שהם מצוות נפרדות כיון שיש חידוש בדין הריבית שנתנו ברצון נפשו, שאם השבת הריבית אינו מגדר השבת הגזילה א"כ לשם מה הביא הרמב"ן כאן את הדין של השבת גזילה, ועי' **במגילת אסתר שם** שכ' בדעת **הרמב"ם** שלא מנה מצות השבת הריבית 'לפי שהיא נכללת במצות השבת הגזילה'.

**ו]: הרמב"ן במלחמות ה' בדף ס"ד: [ל"ה: בדפי הרי"ף]** כ' לגבי דר בחצר חבירו בחצר דלא קיימא לאגרא דאפילו אמרלו הלויני ודור בחצירי לא הוי ריבית קצוצה היוצאה בדיינין 'דהא אילו דר בגזילה בגווה לית ליה אגרא מיניה ולא כלום....הכא נמי אמרינן **ריבית יוצא מדין גזילה קאמרינן דחשיב גזל מדאסריה רחמנא א"נ רבנן** והכא ליכא גזל ודין ממון'.

**ז]: ברמב"ם פ"ד ממלוה ולוה הלכה י"ג** לגבי דין מחילה בריבית 'אם רצה למחול מוחל כדרך שמוחל הגזל', ובפשטות מבואר בדבריו דגדר חיוב השבת הריבית הוא כגדר חיוב השבת הגזל, וכ"מ בד' **הרא"ש בפ' איזהו נשך סימן ב'** 'ויראה לי שמחילה מועלת לו לפוטרו מהשבת הריבית כדרך שמוחל הגזל', ושמע כנ"ל, [ובגוף דבריהם בדין מחילה בריבית ית' בעזהשי"ת להלן באריכות בפרק ב'].

**ח]: בספר החינוך מצוה שמ"ג** כ' בדין ריבית קצוצה 'ומוציאין אותה ממנו בדיינין שיורדין ב"ד לנכסיו כדרך שיורדין לנכסים בגזל או בנזקין' .

**ההוכחות דגדר איסור ריבית אינו מגדר איסור גזל**

**א]: הריטב"א בב"מ דף ס"ה. בד"ה דלא לימרו בשם רבינו [הרא"ה] בשם הרמב"ן** דאין המלוה צריך להחזיר החפץ עצמו שלקח בריבית אלא מחזיר את דמיו 'אבל אינהו גופייהו לא מהדר דהא קננהו במשיכה, דהא תלמודא ממון של ריבית ממון גמור הוא וקני ליה מאי דשקיל ליה, שהרי אין יורשיו חייבין להחזיר, אלא דרחמנא רמא עליו לשלם, הילכך קנייה, אלא דהוא חוב עליו לשלמו, ואלו קידש בו את האשה מקודשת ואם אסר נכסיו סתם אף זה בכלל', וכ"כ **הריטב"א בקידושין ו: בד"ה ריבית מעלייתא היא** שמעות הריבית שפרע הןוה ללוה קנאם לגמרי וממון גמור הם לו אלא שיש עליו חובה להחזירם, והוכיח כן ממה שהבנים אינם חייבים להחזיר אלא בדבר המסויים מפני כבוד אביהם, ומהא שאין ההשבה מתקנת האיסור עיי"ש, וכ"כ **הריטב"א במהדו"ב שם בד"ה אמר אביי** 'אע"פ שריבית קצוצה יוצאה היא בדיינין מיהא מלוה מיקנא קני ליה כיון דמדעתיה יהביה ניהליה לוה, אלא שהוא מצווה להחזירו משום מצוה', וכ"כ **בשו"ת הרשב"א ח"ב סימן קי"ח בד"ה ולענין תביעת הלווים** שאין שעבוד נכסים לחזרת הריבית 'ואפילו גבה כסות או כלים בתורת ריבית אן אותם נכסים עצמם בחיוב חזרה מדין גביית ב"ד', ולכאו' כוונתו כשי' הרמב"ן והרא"ה והריטב"א שהמלוה קונה הריבית ולהכי אין ב"ד מוציאין אותה ממנו, וכ"מ **בשו"ת הריב"ש סימן תס"ה** דאפי' כשהריבית בעין אן ב"ד יורדין לנכסיו להוציא אותה, ולכאו' כוונתו כנ"ל משום דקנה המלוה הריבית ואינו כגזל אצלו.

ולכאו' משיטה זו מוכרח הדבר דאין גדר איסור ריבית כאיסור גזל, דהא אמרינן שקונה המלוה את הריבית, וכבי' הריטב"א בקידושין במהדו"ב הנ"ל דמיקנא קני ליה 'כיון דמדעתיה יהביה ניהליה לוה', ואמנם תמוה, דהא בסוגיין בב"מ ס"א. מפורש דהא דריבית הוי מדעתיה דלוה הוא רק בגדר 'פירכא' דלכן אא"פ למילף ריבית מגזל, ואילו בד' הריטב"א מבואר דהא דהוי מדעתיה הוא טעם גם למסקנא שהמלוה קונה הריבית ןאינו בגדר גזל אצלו.

**ובשער המלך הלכות אישות פ"ה הלכה ט"ו** כ' דלפי שי' הריטב"א צ"ל, דבזה גופא פליגי רמבח ורבא **בב"ק קי"ב: הנ"ל,** דלרמב"ח ודאי דריבית הוי גזל גמור ולא קנאו המלוה ורק יורשיו קנו אותו בקנין יאוש ושנוי רשות, אבל לרבא דס"ל דרשות יורש לאו כרשות לוקח, ולדידיה היורשים פטורים מדכתיב וחי אחיך עימך לדידיה אזהר רחמנא לבריה לא אזהר רחמנא, ה"ט דפטרינהו רחמנא משום דמעות של ריבית אף האב קנה אותם לגמרי עיי"ש, וכ"כ **בחי' הגרעק"א ב"מ ס"א: ד"ה גם י"ל.**

והנה **בבית שמואל אה"ע סימן כ"ח סקכ"ו** כ' שמשמע מד' **רבינו ירוחם נכ"ב ח"א** שאם קידש אשה במעות ריבית שלקח בעין אינה מקודשת, וכ"כ **במחנה אפרים דיני ריבית סימן ב' סוף ס"ק עוד נלענ"ד** ופירש דבריו משום שלא קנה המלוה הריבית עיי"ש, ואמנם עדיין אינו מוכרח מדבריו דהא דלא קנה המלוה הריבית משום דהוי גזל אצלו, די"ל דהוא מדינא דאי עביד לא מהני, ועי' בזה להלן עוד הרחבת הדברים בפרק ד'.

**ב]:** דעת כמה מגדולי האחרונים, דאף בריבית קצוצה מישראל האסורה עפ"י התורה, אע"פ שהקציצה והלקיחה אסורה מ"מ מדין חושן משפט חייל חוב הריבית על הלוה אלא שאסור למלוה לגבותו, כ"כ **במשנה למלך פ"ח מהלכות מלוה ולוה ה"א בד"ה מי שהיה לו ליתן לחבירו בא"ד** 'שזה הריבית חוב הוא שנתחייב ללוה וחייב הוא לשלם אלא שהתורה גזרה שאע"פ שנתחייב שלא יתן', [ועיי"ש מה שדן לפי"ז בלוקח עבור חוב הריבית], וכן דעת **הגרעק"א בהגהות על שו"ע אה"ע ע"ד הב"ש הנ"ל ובאבני מילואים סימן כ"ח סקכ"ב** ללמוד מד' **הריטב"א קידושין דף ו: בד"ה ריבית מעלייתא היא** שיש חוב ממון גמור על הלוה ליתן הריבית, ואם היה אפשר לקדש במלוה היה אפשר לקדש גם בחוב הריבית שחייבת לו האשה עייש, וכ"מ מד' **רש"י בקידושין שם בד"ה ה"ג ועוד היינו מלוה** ומדברי **המאירי שם** עיי"ש, [ואמנם כמה אחרונים חולקים בזה, ועוד ית' בעזהשי"ת בהרחבה בפרק ה' השיטות בזה אם יש חוב בריבית לולא איסור התורה ואם יש חוב בריבית גם אחרי שאסרה התורה].

והנה לכאו' לפי שיטה זו שאף בריבית האסורה חייל חוב ממון ליתן הריבית בודאי תמוה לומר דיסוד איסור ריבית הוא משום דהוי גזל, דאיך נחשיב לגזל מה שהאדם גובה במה שהלה חייבלו מדין חושן משפט.

**ג]:** נחלקו הראשונים בנידון אי יש שעבוד נכסים להשבת הריבית, ולעיל הובא ד' **החינוך במצ' שמ"ג** שיורדין לנכסיו כמו בגזל, ובפשטות כוונתו שיש שעבוד נכסים, וכ"מ בד' **בפ"ד מהלכות מלוה ולוה ה"ג** שכ' דר"ק 'וצאה בדיינין ומוציאין אותה מן הלוה ומחזירין ללוה', ודייקו המפרשים מדבריו דס"ל דהחינוך שיורדין לנכסיו, וכן מפורש **בשיטמ"ק ס"א: בשם תוס' שאנץ** שכ' דהיורשים פטורים מלהחזיר הריבית אפי' אי הניח אביהם אחריות נכסים 'אף על גב דבגזל מיחייבי, דפקע שעבוד הקרקע מן היורשין באותו הריבית הואיל ופטרינהו רחמנא', ומפורש בדבריו שאצל המלוה שגבה הריבית איכא שעבוד נכסי להשבת הריבית.

אמנם דעת **הרשב"א ס"א: ד"ה ור' אלעזר אומר** שאין שעבוד נכסים להשבת הריבית ואין ב"ד יורדין לנכסי לגבותה ממנו ורק כופין אותו בשוטי לפורעה עיי"ש, וכ"כ **הר"ן ס"א: בד"ה אמר ר' אלעזר בשם הרשב"א,** וכ"כ **הריטב"א ס"א. בד"ה מה להנך שכן שלא מדעתו בשם מרי** 'דתביעת ריבית לא הויא כשאר תביעות שיש לו על חבירו בגזל ואונאה וכיוצ"ב דאית ליה גבי חבריה שיעבוד ממון, אלא חיוב הוא שחייב הכתוב להחזיר איסור שבלע' ועיי"ש עוד, וכן פסק **בשו"ע יו"ד סימן קס"א ס"ה.**

והנה בדעת הסוברים שיש שעבוד נכסים אינו הכרח דהוא משום דריבית הוי גזילה, די"ל טעמים אחרים לשעבוד הנכסים וית' בעזהשי"ת בפרק ג' בענין השבת הריבית, אך בדעת הסוברים שאין שעבוד נכסים ואין יורדין לנכסיו, לכאו' מוכרח מזה דאין לקיחת הריבית בגדר גזל, ולהכי אינו מתחייב בחיובי ושעבודי ממון להשבת הריבית כמו שמתחייב בהשבת הגזילה.

**ד]: ברמב"ן ב"מ ס"ב. בד"ה מכלל דת"ק סבר** כ' בפירוש השני, דמסקנת הגמ' הוא דאפילו למ"ד דריבית קצוצה יוצאה בדיינין מ"מלא מהני ההשבה לתקן האיסור לפוטרו ממלקות 'משום דהאי לאו לא ניתק לעשה הוא, שעל נתינת הריבית הקפידה תורה אע"פ שהחזיר, ומלוה חייב כמו שחייב לוה, דלאו משום ממון הוא דחייביה רחמנא, אלא מפני שזה מעשה איסור בין החזיר בין לא החזיר, ומה שהזקיקתו תורה להחזיר מצוה באפי נפשה היא ולאו לתקוני לאוויה', ומפורש בהדיא בד' הרמב"ן דגדר איסור ריבית 'לאו משום ממון', אלא איסורו של מלוה הוא כאיסורו של לוה ותרווייהו לאו משום ממון, ולהכי אין ההשבה מועלת לתקן הלאו, והיינו דאם הלאו משום ממון כשמחזיר הממון מתקן האיסור, אבל אם העבירה היא עצם פעולת הלקיחה שאסרה תורה, לא מהי כלל ההשבה לתקן האיסור, ופירוש זה הוא גם **בחידושי הרשב"א ס"ב. בד"ה לאו מאי קום עשה בשם הרמב"ן ובחידושי הריטב"א שם בד"ה ופרקינן מאי קום עשה בשם פירש"י ובחידושי הר"ן שם בד"ה לא מאי קום עשה** וכו' **אלא לאו הכי קאמר** וכו', ובר"ן שם כ' דלא מהני ההשבה לתקן הלאו 'דלאו דריבית לאו משום חסרון דלוה **בלחוד** הוא, דהא אף ללוה נמי אזהר רחמנא', ולכאו' נראה שבא ליישב הקו' מהסוגיא דלעיל ס"א. שמפורש בהדיא שאיסור ריבית הוא 'שכן גוזלו' וע"ז מיישב הר"ן דאיסור הריבית 'לאו משום חסרון ממון **בלחוד'** והיינו שתרתי טעמי איכא באיסור ריבית, גם משום חסרון ממון וזה קאי רק על המלוה, וגם איסור בפנ"ע שאינו משום חסרון ממון כמו האיסור דקאי על הלוה וזה קאי גם על המלוה, ומה דלא מהני ההשבה לתקן האיסור הוא משום חלק האיסור שאינו משום חסרון ממון, והדברים מופלאים וצריכים בירור רב.

**ה]: בתמורה דף ו.** בעינן למימר דדינא דריבית קצוצה אי יוצאה בדיינין או אינה יוצאה בדיינין, תליא בפלוגתא דאביי ורבא בכ"מ דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד אימהני או לא מהני, ומסקינן דאין ראיה דהתם בקראי פליגי עיי"ש, ובפשטות מפורש בזה בהדיא דריבית אינו בגדר 'גזל', דאי הוי גזל מה זה שייך לפלוגתא אי מהני או לא מהני, והרי גזל פשיטא שאינו קונה אותה הגזלן כ"ז שלא נשתנית, ובפשטות משמע מהגמ' דמסברא ודאי קונה המלוה הריבית ולא היה מתחייב בהשבה, ורק משום דינא דאי עביד לא מהני אמרינן דאינו קונה הריבית וחייב בהשבתה, וע"ז דחינן דהתם בקראי פליגי, וי"ל דאף אי בעלמא לא מהני הכא מהני מגזה"כ, ולהיפך אף אי בעלמא מהני הכא חייב בהשבה מגזה"כ, [ועוד ית' בעזהשי"ת בהחרבה בפ"ד].

**ו]: ברמב"ן על התורה [דברים כ"ד-כ' כ"א]** כ' בהדיא 'וביאר בכאן שיהיה ריבית הנכרי מותר, ולא הזכיר כן בגזל ובגניבה, כמו שאמרו גזל גוי אסור, אבל הריבית שהוא נעשה לדעת שניהם וברצונם לא נאסר אלא מצד האחוה והחסד כמו שנאמר ואהבת לרעך כמוך' ועיי"ש עוד, ומפורש בדבריו דכיון דריבית הוא מדעת שניהם בע"כ שאין גדר האיסור משום גזל, ולכן הריבית מותרת בגוי אע"פ שגזילו אסור, ותימה שזה נגד ד' הגמ' בסוגיין דאע"ג דריבית הוי 'מדעתיה' מ"מ אחרי היוכיח מאונאה אמרינן על איסורי ריבית ואונאה 'הצד השוה שבהם שכן גוזלו אף אני אביא גזל', וצע"ג.

**מראי מקומות בענין פסיקה על הפירות**

**נושאי הסוגיא**

**[א]: חלות הפסיקה באין לו וביש לו לענין קנין ולענין חיוב בדיני ממונות**

**[ב]: הטעמים להיתר הפסיקה באין לו ויצא השער: חלות הקנין, אעפ"י שאין לזה יש לזה, מה לי הן מה לי דמיהן, מאי אהנית לי.**

**[ג]: הטעמים להיתר הפסיקה ביש לו: חלות הקנין, נעשה כא"ל עד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח, ועוד.**

**[ד]: פסיקה ביש לו ובא בהלואתו, מח' הברייתות של ר' חייא ור' אושעיא.**

**[ה]: איסור הפסיקה באין לו ובא בהלואתו אע"פ שיצא השער, והדין כשקנה קנין גמור.**

**[ו]: שיטת רב האי גאון והראשונים שפירשו בדבריו דאיירי הסוגיא במחליף חוב פירות בחוב פירות אחרות.**

**[ז]: פסיקה בהוזלה ויש לו.**

**[ח]:פסיקה בהוזלה באין לו ויצא השער.**

**[ט]: הלואת סאה בסאה ויש לו, ודין יש לו סאה לוה עלי' כמה כורין, ודין זה בפסיקה.**

**[י]: הלואת סאה בסאה באין לו ויצא השער.**

בס"ד

**פרק א':
חלות הפסיקה באין לו וביש לו לענין קנין ולענין חיוב בדיני ממונות**

**[א]: בפסיקה באין לו ויצא השער-דעת הסוברים שחל קנין וגם חיוב לקנות**

**ברמב"ם פכ"ב ממכירה הלכות א-ב** כ' לדינא דא"א מקנה דבר שלא בא לעולם, והמוכר פירות דקל שלבל"ע יכול לחזור אף לאחר שבאו לעולם, **ובהלכה ג'** כ' אבל הפוסק על שער שבשוק ולא היה אותו המין שפסק עליו ברשות מוכר חייב לקנותו ליתן ללוקח מה שפסק ואם חזר מקבל מי שפרע', **ובמגיד משנה שם** כ' המקור מראש פ' איזהו נשך, **ובכס"מ שם** השיג ע"ד דההיא איירי לענין היתר ריבית אבל מנין לנו ללמוד לענין קיום המקח, וכ' דמקור ד' הרמב"ם מד' **התוספתא פ"ד דב"מ** 'המוכר פירות לחבירו ובחזקת שיש לו ונמצא שאין לו לאו כל הימנו לאבד זכותו של זה' ומפרש לה הרמב"ם בפוסק על שער שבשוק, והק' הכס"מ הרי כ' **הרמב"ם שם בהלכה ה'** ש'דבר שאינו ברשותו' הוי כדבר שלא בא לעולם שאא"פ להקנותו, ותי' בתי' הראשון 'דכיון שזה דבר הנמכר בשוק הוה ליה כאילו הוא ברשותו, וזהו שכתב בפוסק על שער שבשוק דמשמע שהוא דבר הנמכר בשוק כל שעה', ומסיק הכס"מ לפי תי' זה, שאם הקנה מטלטלים שאינן ברשותו אגב קרקע שכ' **הרמב"ם שם בהלכה ח'** שאינם קנויים היינו דוקא מטלטלים שאין כיוצ"ב נמכר בשוק עיי"ש, וכ"כ **בבית יוסף חו"מ סימן רי"א אות ה'** בביאור שיטת הרמב"ם עפ"י התוספתא, והביא שם ד' **המרדכי בב"ב פ' המוכר את הבית סימן תק"ס** שלמד מהתוספתא דכל מוכר לחבירו דבר שאינו ברשותו חייב להעמיד לו מקחו ואפי' נתייקר, וכ' הב"י דהרמב"ם דס"ל דדבר שאינו ברשותו הוי כדשלבל"ע מפרש ד' התוספתא בפוסק על שער שבשוק שכבר יצא שער החיטים שבשוק 'דאז קנה משום דהוי כאילו יש ברשותו'.

ומבואר מכל ד' הכס"מ והב"י דהנידון הוא לענין 'קנין החיטים' דאע"פ דבדבר שלא בא לעולם או שאינו ברשותו לא חייל הקנין, כשיצא השער בשוק ואפשר לקנות החיטים הוי כברשותו 'דאז קנה משום דהוי כאילו יש ברשותו', וכן מוכרח ממה שלמד כן מד' התוספתא דאיירי במוכר לחבירו בחזקת שיש בידו ונמצא שאין בידו דודאי איירי ב'מעשה מכירה' ולא ב'התחייבות' כלל, וכן מוכרח ממש"כ ללמוד מד' הרמב"ם דאם הקנה לו מטלטלים אג"ק אם יצא השער המטלטלים 'קנויים לו', ומלבד לשונו מוכרח הדבר גם מעצם הדין, שהרי קנין מטלטלין אג"ק הוא קנין שנתחדש לגבי 'מטלטלים', אבל שעבוד הגוף ודאי ל"ש להשתעבד אגב קרקע, ומוכרח דהנידון ב'פסיקה' הוא לגבי 'הקנאת הפירות' דאע"פ שאינם ברשותו יכול להקנותם אם יצא השער דהוי כברשותו, וכן מוכרח בהדיא מד' **הב"י שם** שכ' בהמשך דבריו שם **באות ד'** 'ומיהו כי אמרינן א"א מקנה דשלבל"ע או שאינו ברשותו, היינו כשמקנה בתורת קנין, אבל בלשון חיוב יכול לחייב עצמו כל מה שירצה ואפילו בשלבל"ע ובדבר אפי' שאינו מצוי בידו', והביא כן בשם כמה ראשונים עיי"ש, ומבואר בהדיא דדין 'פסיקה' דמהני דוקא בדבר שבא לעולם ויצא השער משום דעי"כ הוי כ'ברשותו' אינו מטעם 'התחייבות' דזה מהני אפי' בדשלבל"ע ואינו מצוי בידו כלל, אלא מדין 'קנין', וזה מבואר ומפורש בהדיא.

**ובשו"ע חו"מ סימן ר"ט ס"ו** פסק כד' הרמב"ם, **ובסמ"ע שם סקכ"ג** כ' כד' הכס"מ דמש"כ הרמב"ם והמחבר שם דא"א מקנה דבר שא"ב היינו כשלא יצא השער אבל ביצא השער 'חייב לקנותו ולהשתדלו לו', ועי' **בקצוה"ח שם** שהסכים להסמ"ע, והוכיח כדבריו מד' **התוס' בסוגיין ס"ב: בד"ה הרי ובמהרש"א שם** שמבואר בדבריהם דהיכא דלא שייכא הגזירה דנשרפו חיטיך בעליה מהני הפסיקה ביצא השער לקנות קנין גמור, ובע"כ כד' הכס"מ בדעת הרמב"ם דמחמת שיצא השער והוי כברשותו מהני לקנות קנין גמור.

וכ"מ **בשו"ת הרשב"ש סימן ע"א ד"ה עוד יש דרך אחרת [הא']** שכ' 'דעת הריא"ף ז"ל והרא"ש ז"ל שסוברים דכל דבר שאדם מוכר לחבירו ואינו ברשותו הו"ל כדבר שלא בא לעולם, אבל דעת **רבינו נסים גאון ז"ל ובעל העיטור ז"ל** היא שאינו דשלבל"ע אלא באומר פירות דקל זה לפי שאינן ברשותו כלל, אבל המוכר פירות לחבירו שאע"פ שאינם ברשותו הרי הם ברשות אחר וכדבר שבא לעולם הוא, וכ"נ שהוא דעת **הרמב"ם ז"ל** שהרי כ' **בפכ"ב מה' מכירה** הפוסק על שער שבשוק וכו', ומה שכתב רבינו ז"ל שמקבל מי שפרע היינו דוקא במעות אבל אם קיבל ממנו בקנין חייב ליתן לו את שלו', והרי מפורש בדבריו בדעת **רבינו נסים והעיטור והרמב"ם** דמהני 'מכירה' בדבר שאינו ברשותו כיון שהוא ברשות אחר, ואם יעשה ע"ז קנין גמור תחול המכירה לגמרי באופן שלא יוכל לחזור בו, ואם עשה מכירה זו בכסף מועלת היא רק למי שפרע, וזה בהדיא כד' הכס"מ[[5]](#footnote-5).

וכד' הרשב"ש והכס"מ והב"י בדעת הרמב"ם מצינו כן בד' כמה מהראשונים, יעוי' **ברשב"א ב"מ מ"ח. ד"ה מהא דאמרינן** שכ' ע"ד **הרי"ף שם** דנתינת משכון דלא מהני לקנין לא מהני אף למי שפרע, **והרמב"ן שם מ"ח: ד"ה כתב רבינו הגדול** וכו' **אבל קשה לנו** הק' ע"ז מהא דאי' **בב"מ ע"ד:** במי ששלח שליח ליקח לו נדודיא וחזר בו החתן קא במש"פ, ואע"פ שבשעת נתינת המעות לא היה לשליח נדוניא, ומוכח דאף בדשלבל"ע שלא קנה מ"מ כשנתן מעות קאי במי שפרע, והשיב ע"ז הרשב"א שם: 'ןאולי בזו נוכל לומר דנדוניא דבר מצוי הרבה הוא כל ימות השנה ופוסקין עליו שאע"פ שאין לזה יש לזה והרי זה כמי שיש לו', ובהמשך דבריו הביא ד' הגמ' **בב"מ ט"ז.** באומר מה שתעלה מצודתי מכור לך לא קנה משום דהוי דשלבל"ע, וכ' ע"ז הרשב"א 'התם אין הדגים מצויים לצוד כ"כ כמו שהנדוניא מצויה בשוק', ומפורש בד' הרשב"א דבמוכר 'דבר המצוי' חייל ה'מכירה', וזהו יסוד דינא דפסיקה דאמרינן 'אעפ"י שאין לזה יש לזה' דהיינו לענין דמהני 'חלות המכר' משום דהוי 'כיש לו'.

וכ"מ **בתוס' ב"מ נ"ז: ד"ב לספק סלתות** שהקשו בהא דאמרי' בגמ' שם דמשכח"ל ריבית דהקדש דמותר כשקיבל עליו לספק סלתות כשהם ד' בסלע ועמדו בשלוש, [דבהלואה לא משכח"ל, לפי שאם הלוה לו הגיזבר ק' בק"כ מעל הגיזבר ויצאו המעות לחולין עיי"ש], והק' בתוס' 'תימה היכי מיירי, אי יצא השער או לא יצא השער ויש לו א"כ בהדיוט נמי שרי, ואי דלא יצא השער וגם אין לו על מה מחלל מעות הקדש', ומפורש בד' התוס', דב'אין לו ויצא השער' יכול לחלל מעות ההקדש על הסלתות הנמכרות ולהכי לא מעל, ועי' **במהר"ם שיף ע"ד התוס' שם** שכ': משמע דאי יצא השער שפיר מחולל ההקדש, דאע"פ דאין לו כיש לו דמי, ומיהו אין הסברא נותנת זו', וכוונת מהר"ש להק' דאף אי נימא דאין לו הוי כיש לו היינו לענין שיחול חלות הקנין בפועל על החיטים כשיקנה אותם, ועכשיו יש עליו רק חיוב העמדת המקח, וא"כ יתחללו 'עכשיו' המעות שנותן הגיזבר ואמאי לא מעל הגיזבר, ואולי סוברים התוס' שאם יש כבר מעשה קנין שהוא סיבת קנין גמור שהקדש יקנה את החולין מהני לחילול ההקדש, ורק בהלואה אמרו בגמ' דמעל הגיזבר כיון שאין עדיין שום מעשה קנין וסיבה לקנות את החולין תמורת ההקדש, וצ"ע[[6]](#footnote-6).

וכן הוא מבואר בד' הרי"ף [במהדו"ק שהם כנראה מקור דברי הרמב"ם], דהנה **בב"ב ס"ט:** אמרינן 'האי מאן דמזבן לחבריה' ארעא ודיקלא אי לית ליה דיקלא מזבן ליה דקלי, **וברשב"א שם בד"ה הא דאמרינן ארעא ודיקלי** הקשה איך חייל הקנין על הדיקלי והא הוי דשלבל"ע, והביא **בשם הרי"ף** [שכ' מתחילה] 'דלא אמרו [דא"א מקנה דשלבל"ע] אלא בשאינו מצוי לקנות, אבל בדבר המצוי לקנות כדיקלי קנה וחייב להעמיד לו מקח', וכן הוא **במגיד משנה פכ"ד ממכירה הלכה י"ג בשם הרי"ף** 'מאן דזבין לחבריה מידי דשכיח למיזבן אע"ג דליתיה לההוא מידי ברשותיה מיחייב למיזבן ומיתן ליה, וקיי"ל נמי פוסקין על שער שבשוק ואע"פ שאין לו, ואיתא נמי בתוספתא המוכר לחבירו בחזקת שיש לו ונמצא שאין לו לאו כל הימנו לאבד זכותו של זה', והרי בהדיא דאיירי 'במאן דזבין לחבריה' מידי דאינו ברשותו אך הוא מצוי לקנות, וע"ז אמרינן ד'קנה' וחייב להעמיד לו מקחו, [ואמנם מסקנת **הרי"ף** כ"ה **ברי"ף שלפנינו** 'ואנן לא ס"ל הכי, דכל מידי דלאו ברשותו כדבר שלא בא לעולם הוא', אכן גם מד' **הרמב"ם בפכ"ד ממכירה הלכה י"ג מבואר ש**פסק בדינא דארעא ודיקלי שלא חייל הקנין לענין הדיקלי עיי"ש וכמ"ש **במ"מ שם,**  ולכאו' זה סותר פסק הרמב"ם הנ"ל לפי"ד הכס"מ והב"י הנ"ל דבפסיקה על שער שבשוק קנה דכיון שהוא מצוי בשוק הוי כברשותו, ועי' **בגידולי תרומה שער מ"ו ח"ד אות ס"ב** שעמד בזה וכ' בדעת הרמב"ם דהני דיקלי אין להם שער קבוע בשוק ומשו"ה אינו נחשב כמידי דשכיח למיזבן כיון שיש לו שער קבוע בשוק עיי"ש, וכ"כ **הט"ז בחו"מ סי' רט"ז ס"ה** בדעת **הרמב"ם והשו"ע** שפסקו דבפוסק על שער שבשוק חייל המקח כיון שמצוי לקנות ואילו בדין ארעא ודיקלי פסקו שלא קנה ואינו חייב לקנות, וכ' די"ל דאיירי 'דאינו מצוי מאוד לקנות דקלים' עיי"ש, וכ"כ **בתשב"ץ חוט המשולש הטור השני סימן י"ג בד"ה אבל יש להבין בד' הרב ז"ל** עיי"ש באורך, ולפי"ז יש לכוין גם מסקנת הרי"ף כהרמב"ם, וצ"ע].

וכ"מ מלשון **ספר התרומות שער מ"ו ח"ד אות ס"ב** שכ' 'וכ"ז שכתבנו שפוסק על שער שבשוק ונותן לו מעותיו זוכה במקחו אע"פ שאין הפירות עכשיו בשעת מכירה ביד המוכר, יש לעיין במה מתקיים המכר ביניהם, שהרי אין אדם מקנה דבר שאינו ברשותו, והא איכא מ"ד דלגבי איסור בלבד איתמר הא מילתא דלית בה איסורא אם רצה להעמיד מקחו ללוקח שא"ב משום איסור ריבית, אבל מדינא לית לן לאכרוחי להעמיד מקחו, ובזה י"א שהמקח מתקיים, והארכנו בזה בספר הנקרא זכרונות בפ' המוכר את הבית', והרי מפורש בדבריו דהנידון אי מהני חלות הפסיקה הוא לגבי 'זכיה במקחו', ויש סוברים דלא מהני חלות המקח משום דהוי דבר שאינו ברשותו, ויש סוברים דחייל המקח ורמז למה שכתב בפ' המוכר את הבית, וכוונתו לסוגיא דארעא ודיקלי שיש ראשונים הסוברים שם דכל שמצוי לקנות הוי כברשותו וכנ"ל.

וכ"מ בהדיא **במאירי ב"מ ע"ב: בד"ה כשם שמותר לפסוק** שכ' דהפוסק על שער שבשוק אם חוזר בו אין בו אלא מי שפרע שהרי מעות אינן קונות, 'ואע"ג שמאחר שאין לו אין כאן חשש נשרפו חיטיך והיה לנו לומר שאף מן התקנה לא יחזור....ועוד, שאם אין לו היום יהא לו למחר', ומפורש בד' המאירי דמה"ת מהני הפסיקה לקנין גמור, ואם יהיה לו למחר חיטים יהיו קנויים החיטים ממילא ללוקח מכוח המעות ושייך עלייהו הגזירה דנשרפו חיטיך בעליה, ומפורש במאירי דפסיקה הוא מעשה קנין על החיטים שיקנה ומהני בזה הקנין מה"ת, והטעם כמו שביאר בהמשך דבריו שם: 'ושמא תאמר אף לענין מש"פ האיך הוא קנוי והרי לא בא לעולם, אינו כן, שכל שמוכר דבר לחבירו ואינו בידו הואיל ונמצא עכשיו לימכר אינו קרוי דשלבל"ע...ומה שאמרו שדהזו לכשאקחנה תהא קנויה לך שאינו כלום, דבר זה בפרט אינו בידו ואינו בידו להביאה עכשיו בידו'.

ובעיקר שיטת הרמב"ם אזיל בזה לשיטתו במש"כ **בפירוש המשניות ר"פ איזהו נשך** בדין פסיקה ביצא השער 'וחייב ליתנו לו כ"ז שיתבענו ממנו...או יקבל מי שפרע ויחזור בו, וכן פירש וביאר הירושלמי', וכוונתו למש"כ **בירושלמי פ' איזהו נשך ה"א** 'אמר לו תן לי חיטיי שאני מוכרן, במה קנה, רב נחמן בר יעקב סבר מימר חייב להעמיד לחבירו', והרי מפורש בירושלמי שמוכיח ממתני' דקאמר 'אמר לו תן לי חיטיי' דמהני הפסיקה לחייבו ליתןלו החיטים, ועי' **בפני יהושע בסוגיין ס"ב על תוד"ה אע"פ שאין לזה יש לזה** שכ' דאע"פ דבירושלמי הלשון 'סבר מימר' קושטא דמילתא הכא הוא דהא לא דחי ליה אלא שלשון ירושלמי כך הוא, ותמה על הכס"מ הנ"ל שחיפש מקור לד' הרמב"ם מהתוספתא והרי הרמב"ם עצמו כ' מקורו מירושלמי מפורש.

**בנידון אמאי לא הוי כדבר שלא בא לעולם או אינו ברשותו**

**בכס"מ ובראשונים** שהובאו לעיל מבואר דהטעם דמהני לקנות ולא חשבינן ליה כדבר שאינו ברשותו דכיון שמצוי לקנות הוי כברשותו, **ובאבני נזר יו"ד סימן קפ"א סק"ג** ביאר בזה לפי"מ דאיתא **בב"ב פ"ח.** דבדבר שדמיו קצובין יכול הלוקח לקנות אף בלא ידיעת המוכר, וממילא הוי הקנין 'בידו' וכל שבידו לא הוי כדבר שלא בא לעולם [וכדאי' **בקידושין דף ס"ב.** עיי"ש], וכ"כ **בשערי יושר שער ו' פי"ז בד"ה ובהא דאיתא** דהא דמהני יצא השער הוא משום דהוי בידו ובידו לא הוי כדשלבל"ע.

וכן מבואר בד' **הר"ן בב"ב דף ס"ט:** שהביא שיטת הרי"ף [בהו"א] שכ' דמהני מכירת דיקלי שאינן ברשותו כיון שהוא מצוי לקנות, והביא הרי"ף חזר בו וכ' דמ"מ דשלבל"ע הוא, וכ' הר"ן: וכן נ"ל ברור דאפי' דבר נמצוי לקנות מיקרי דבר שלא בא לעולם דלאו בידו הוא', והוכיח כן מהא דאי' **בב"מ ע"ג:** במאן דיהיב זוזי לחבריה למיזבן ליה חמרא ופשע ולא זבין ליה, לרב אשי פטור משלם אפי' כשקיבל עליו יין סתם משום דהוי אסנכתא, ומקשינן מ"ש מהא דאי אוביר ולא אעביד אשלם במיטבא שהוא חייב, ומשנינן התם בידו הכא לאו בידו, והרי מבואר דאפילו קנין יין סתם נחשב אינו 'בידו', וכ' הר"ן: 'והא ודאי דקנין יין סתם מצוי הוא למכור מן הדקלים ואפ"ה מסקינן דלאו בידו הוא'.

ואמנם **התוס' בב"מ ע"ג: ד"ה התם בידו** הקשו אמאי נחשב אינו בידו והא בידו לקנות, ותירצו דהתם שלחו לקנות בשער הזול דלא משיך תרעיה עיי"ש, ומפורש בדבריהם דביצא השער דהוא תערא דמשיך הוי 'בידו', ומתבאר לפי"ז דהתוס' לשיטתם אזלי דס"ל דיצא השער הוי כברשותו וחייל הקנין מה"ת וכמו שהוכחנו לעיל בשיטתם, וכן משמע בהדיא **במאירי ע"ב: ד"ה זה שבארנו הנ"ל**  דבפסיקה על סתם פירות הוי 'בידו' לקנותם ולהכי לא הוי כדשלבל"ע.

**איך מועיל מעשה הקנין לפני שקנה החיטים שלא יוכל לחזור בווכשמקנה בקניני אגב וסודר אמאי לא הוי 'כלתה קנינו'**

**בקידושין דף נ"ט.** פליגי ר' יוחנן ור"ל במקדש בכסף לאחר ל' וחזרה בה האשה אי מהני חזרתה, וקיי"ל כר' יוחנן דמהני חזרתה משום דאתי דיבור ומבטל דבור, ולא אמרינן דנתינת מעות כמעשה דמי עיי"ש, וכן איתא **ביבמות צ"ג. ובב"מ ס"ו:** לגבי מוכר פירות דקל שלא באו לעולם דקאמר רב הונא דעד שלא באו לעולם יכול לחזור בו משבאו לעולם אינו יכול לחזור בו, ומוקמינן לה כר"מ דאמר אדם מקנה דשלבל"ע, ויל"ע לפי"ז, לד' הראשונים הנ"ל דביצא השער מהני הקנין מה"ת כיון דהוי כברשותו, ואמאי לא יוכל לחזור בו לפני שקנה ובא לרשותו דאתי דיבור ומבטל דיבור, ומאי גרע מהקנאת דשלבל"ע לר"מ שיכול לחזור בו לפני שבאו לעולם.

ואין לומר דמה שאינו יכול לחזור בו הוא משום דהכא חייל מיד שעבוד לקנות ולהמציא ללוקח החיטים כדי להעמיד מקחו, דהא גופא קשיא אמאי בכל מוכר דשלבל"ע לר' מאיר, וכן לדידן בכל מקנה לאחר ל', לא נימא הכי שלא יוכל המוכר לחזור בו לפי שחל עליו שעבוד להעמיד המקח, שהרי הוכחנו לעיל בהרבה ראיות שלשיטת הראשונים שהובאה לעיל [וביותר מבואר כן בד' **תשו' הרשב"ש סימן ע"א והכס"מ בפכ"ב מה' מכירה והב"י בסי' רי"א** שהובאו לעיל], דהך דינא ד'פסיקה' היינו 'מכירת החיטים', וה"ה בכל מכירת דבר שאינו ברשותו היכא שכבר יצא השער.

וכבר עמד ע"ז **באמרי בינה דיני הלואה סימן נ"א בד"ה עוד יש להעיר** וכתב דבע"כ דאיירי הכא כשאמר לו 'מעכשיו' וקאי לשיטת הראשונים הסוברים דבאמר לו מעכשיו כשנקנה דשלבל"ע לר"מ אינו יכול לחזור בו עיי"ש, וכ"כ **הגרש"ש במערכת הקנינים ריש סימן ו'** והוסיף דלשיטת הראשונים דס"ל דבדשלבל"ע לר"מ יכול לחזור בו ל"ש כלל לומר שיחול פסיקה על השער כשאין לו עיי"ש.

והנה הך דינא אי מהני כשא"ל מעכשיו שלא יוכל לחזור בו בדשבל"ע לר"מ נח' בו הראשונים, דדעת **הרמב"ן והרשב"א בקידושין ס"ג.** שאינו יכול לחזור בו עיי"ש, אמנם דעת **בתוס' ב"מ ט"ז. ד"ה קנויה** כתבו דאף כשאמר מעכשיו יכול לחזור בו, וכן שיטת **הריטב"א בב"מ שם** עיי"ש, והנה לשיטת הריטב"א ניחא ד' הגרש"ש, דדעת הריטב"א הוא דבאמת לא חייל פסיקה על השער בדיני ממונות וכמו שיבואר להלן, אבל הרי כבר הבאנו לעיל ד' **בתוס' בב"מ דף נ"ז: ד"ה לספק ובדף ס"ב: ד"ה אעפ"י וד"ה הרי ובמהרש"א שם** שמפורש בהדיא בדבריהם דמהני המכירה מן התורה ביצא השער, וחשיב 'מכירה' ולא 'התחייבות' כדהוכחנו בהדיא מדבריהם בדף נ"ז: כנ"ל, וא"כ הוא תמוה מאוד מ"ש ממכירת דשלבל"ע לר"מ שיכול לחזור בו לפני שבא לעולם ואפי' כשא"ל מעכשיו, וצע"ג, והשי"ת יאיר עינינו בתורתו הקדושה והטהורה ויראינו בה נפלאות.

וכנ"ל יש להקשות בהמבואר בד' **הרשב"ש הנ"ל** דכשהקנה דבר שאינו ברשותו בקנין סודר קנה לגמרי אם יצא השער קנה לגמרי באופן שאינו יכול לחזור בו, וכן בד' **הכס"מ הנ"ל** שאם הקנה לו בקנין אגב קרקע קנה לגמרי באופן שאינו יכול לחזור בו, וקשה דאמאי לא נימא דכשקונה החיטים כבר 'כלתה קנינו' ואיך מועיל הקנין, ולפי שיטת **הרמב"ן בקידושין ס"ג.** אף כשאמר לו מעכשיו לר"מלא מהני היכא דכלתה קנינו, אכן בזה אפשר דאינהו סברי כשיטת **התוס' בב"מ ט"ז. ד"ה קנויה והרשב"א בקידושין שם** דהיכא דאמר לו מעכשיו מהני בדשלבל"ע לר"מ לענין דלא נימא דכלתה קנינו, אך לפי זה לא מהני פסיקה בקניני סודר ואגב אלא כשפירש לו 'מעכשיו' וצ"ע סתימת דבריהם.

**בטעם וגדר הדבר שחל על המוכר חיוב לקנות החיטים ולהעמיד לו המקח**

**ברמב"ם פכ"ב ממכירה ה"ג ובשו"ע חו"מ סי' ר"ט הנ"ל** כ' דבפוסק על שער שבשוק 'חייב לקנותו וליתן ללוקח מה שפסק', וכן מבואר בד' **הירושלמי ר"פ איזהו נשך** שהם מקור ד' הרמב"ם כמ"ש **הרמב"ם בפיהמ"ש ר"פ איזהו נשך** דבפוסק על החיטין 'חייב להעמיד לו', וכן מפורש **ברי"ף במהדו"ק** הובא **ברשב"א ובר"ן ב"ב ס"ט: ובמ"מ פכ"ד מהלכות מכירה הנ"ל** דבמוכר דבר שאינו ברשותו המצוי לקנות 'קנה וחייב להעמיד לו מקח', והדברים תמוהים, מה מחייב אותו 'להעמיד המקח', ואפילו אם כבר נבין איך חלה המכירה אם באמת יקנה המוכר את החיטים, אכתי אינו מובן מה מחייב את המוכר לקנותם ולהעמיד המקח.

ואין לומר דבכל פסיקה תרתי איתנייהו, א. 'מכירת החיטים' דעל זה קאי כל דברי הראשונים דלא חשיב דשלבל"ע כיון שהוא מצוי לקנות ובידו לקנותם, ב. 'התחייבות להעמיד לו חיטים', ומה שחייב להעמיד לו החיטים אינו מחמת ה'מכירה' אלא מחמת ה'התחייבות', דזה אינו, שהרי בד' **הרי"ף והרשב"ש והכס"מ הנ"ל** מפורש דהך דינא שחייב להעמיד לו המקח הוא גם בסתם מכירת דבר שאינו ברשותו כשלא חלה המכירה, דהרי"ף הרי איירי בהדיא 'במאן דמזבין' ארעא ודיקלי שהוא סתם מכירה ולא 'פסיקה', והרשב"ש הנ"ל הרי כתב דהא דבמוכר שדה זו לכשאקחנה אינו חייב להעמיד לו מקחו הוא משום דאיירי בשדה מסויימת שאי"ז בידו לקנותו, והכס"מ הנ"ל הרי הביא מקור לד' הרמב"ם את דברי התוספתא שבמוכר לחבירו בחזקת שיש לו ונמצא שאין לו לאו כל הימנו לאבד זכותו של זה, והרי בהדיא דאף בדרך של סתם 'מכירה' אמרינן שחייב להעמיד לו המקח, והוא תמוה מה מחייבו 'להעמיד המקח'.

**והגרש"ש בקונטרס השעבוד סוף סימן ג' ד"ה ונראה לענ"ד** ביאר בזה, דמה שחייב להעמיד לו המקח הוא מצד המצוה של פריעת בעל חוב, לפי מה שייסד שם דעצם חלות החוב מועיל רק לענין זה שאם יבואו נכסי הלוה ליד המלוה יוכל לקנותם, והמצוה של פריעת בע"ח מחייבתו להביא לידי גמר את החלות הזה של הפרעון ולהמציא לו המעות, והכ"נ במקח באמת עצם המקח מועיל רק שאם יקנה החיטים יקנה אותם הלוקח מכוח קנינו הראשון, ואז חייל מצוה ושעבוד הגוף כמו בבע"ח להמציא לו המקח באופן שיקנהו עיי"ש, ודבריו מחודשים מאוד לומר דבכל פסיקה נעשה המוכר גם 'בעל חוב' כמו בהלואה וצ"ע.

והנה **בהשגות הראב"ד על הרמב"ם פכ"ד מהלכות מכירה הי"ג הנ"ל** כ' לגבי מוכר לו ארעא ודיקלי שדעת הרמב"ם דלא מהני המכירה על הדיקלי שאינם ברשותו [ורק בתורת תנאי שאם לא יתן לו הדיקלי לא יחול הקנין אף על ארעא עיי"ש], והשיגו הראב"ד: א"א **הרב [הרי"ף]** חייב לקנות שני דקלים ועיקר, **ובמשנת ר' אהרן הלכות שכנים סימן ב' סק"ט** כ' 'ונראה ללמוד מד' הראב"ד, דבכל מכירה מלבד עצם הקנין נכללת גם התחייבות מצד המוכר להעמיד המכר, וזהו דס"ל כאן גבי מכירת ארעא ודיקלי דאע"פ שלא באו לעולם ולאחלה עצם המכירה, מ"מ מצד ההתחייבות שישנה בהמכירה מחוייב המוכר להעמיד המכר', ודברים הללו יכולים להיות הביאור גם בשיטת הרמב"ם ודעימיה לגבי פסיקה [ואכן במר"א שם כ' דהרמב"ם חולק על יסוד זה לגבי מכירת דבר שאינו ברשותו, ומבואר שלא הבין כן בד' הרמב"ם לגבי פסיקה וצ"ע], ואולם לא נתפרש בדבריו מהו הגורם לחלות התחייבות הזו להעמיד לו מקחו, והרי לא עסקינן הכא במי 'שנתחייב חיטים' לחבירו אלא במי 'שמכר' חיטים לחבירו, ואם עצם המכירה אינה חלה כ"ז שלא בא לרשותו מה מחייב אותו להעמיד לו מקחו, ואפילו אם נימא שכן הוא דעתו שיצטרך להעמיד לו מקחו, אבל מהו 'מעשה הקנין' המחייבו לכך, וכבר הבאנו לעיל ד' **הכס"מ בפכ"ב מה' מכירה** שכ' דאם עשה הפסיקה בקנין אגב תחול הפסיקה מה"ת באופן שלא יוכל לחזור בו כלל, והרי קנין אגב אינו כלל מעשה קנין לפעול חיובים על הגברא אלא על המטלטלים הנמכרים, וא"כ איך חייל ההתחייבות להעמיד לו מקחו.

והנה **בטור חו"מ רמ"ג ס"י** כ' לגבי מוכר לחבירו ונתחייב לכתוב לו השטר, דמהני ההתחייבות לענין האחריות הנעשית ע"י השטר ובחזקה שהחזיק בשדה נתחייב באחריות, אבל לא מהני ההתחייבות לכתוב לו השטר דהו"ל קנין דברים, וי"א דאפילו בכתיבת השטר נמי מתחייב כשמחזיק הלוקח או המקבל בעצמו עיי"ש, וידוע היסוד שלמד מכאן **הגרש"ש זצ"ל** דבכל מכר כשעושים הקנין על עצם הדבר מועיל הקנין גם לחייב את כל 'תנאי המקח', ואפילו שלא עשו קנין לחייבו באחריות, מ"מ הקנין בשדה שגומר את הקנין בשדה הרי הוא גומר גם את כל 'תנאי המקח', ולדעת היש אומרים מהני להתחייב ב'תנאי המקח' גם בדברים שאם היה מתחייב עליהם בפנ"ע לא היה חל חיובו מ"מ מהני לחול החיוב כחלק מכללות המכירה בתורת 'תנאי המקח', ואולי זה גם הגדר בחיוב העמדת המקח ששנינו בדין הפסיקה, והשי"ת יאיר עינינו במאור תורתו הקדושה והטהורה ויראינו בה נפלאות.

**פרק ב': הטעמים להיתר הפסיקה באין לו ויצא השער:
חלות הקנין, אע"פ שאין לזה יש לזה, מה לי הן מה לי דמיהן, מאי אהנית לי
[א]: במח' הראשונים אם היתר הפסיקה תלוי בחלות הקנין והחיוב**

**ברמב"ם פכ"ב ממכירה הלכות א-ב** פסק דהפוסק על שער שבשוק מהני הפסיקה לענין זה שחייב המוכר לקנות החיטים וליתנם למוכר ואם חזר בו הרי הוא במי שפרע עיי"ש, **ובמ"מ שם** כתב דמקור ד' הרמב"ם הוא מר"פ איזהו נשך, **ובכס"מ שם** כ' אין ראיה מהתם דאיירי לענין היתר הפסיקה אם רוצה לקיים המקח, ואין ראיה שחייב לקיים המקח ואם חוזר בו הוא במש"פ, וכן השיג ע"ד המ"מ **בב"י חו"מ סי' רי"א ס"ה.**

ומד' המ"מ מבואר לכאו' דהקנין למי שפרע הוא הגורם להיתר הפסיקה, וכמבואר **בתוס' בסוגיין ס"ב: ד"ה אע"פ שאין לזה** שכ' דאע"פ שלא משך כיון דנתן מעות ואם בא לחזור הרי הוא במש"פ 'לכך חשיבי כנתייקרו ברשות לוקח', וכ"כ **בתוס' יו"ט בפירקין מ"ז** דכוונת המ"מ כהתוס'.

וכן מפורש **בשיטמ"ק בדף ס"ג: בשם שיטה** בהא דאמרי' התם דמאן דיהב זוזי אתרעא חריפי צריך לאתחזויי לבי דרי ואם לא הרי הוא במש"פ וכ' בתחילת דבריו 'נראה מכאן דלגבי פוסקין על הפירות בשיצא השער א"נ בשיש לו, הנ"מ כי קני להו קנין מיהא לגבי מש"פ, דאל"ה מאי שייכא הכא בפירקין דריבית האי מילתא', ובהמשך דבריו כ' דיש לדחות 'דמכא אין ראיה' עיי"ש, ומשמע שלא חזר בו מעצם הדבר שההיתר הוא רק בגלל שחל הקנין.

וכן מבואר **ברי"ף [מהדו"ק] ב"ב ס"ט:** הובאו דבריו **ברשב"א ובר"ן שם ובמגיד משנה פכ"ד מהלכות מכירה הלכה י"ג** שכ' דמאן דזבין לחבריה מידי דשכיח למיזבן מיחייב למיזבן ומיתן ליה 'וקיי"ל נמי פוסקין על שער שבשוק ואע"פ שאין לו', ומבואר מד' הרי"ף והראשונים שהעתיקו דבריו שיש ללמוד מהיתר הפסיקה לחלות הפסיקה כהמ"מ, והיינו דאם לא שהפסיקה היתה חלה היתה אסורה הפסיקה.

וכן מבואר **ברשב"א ב"מ מ"ז: ד"ה מהא דאמרינן** שכתב דהנותן מעות לשליח לקנות לו נדוניא נתחייב השליח לקנות ואם חוזר קאי במי שפרע, והטעם משום דבכה"ג שהנדוניא מצויה לקנות מהני לקנות מעיקר הדין לפי שהוא דבר מצוי הרבה כל ימות השנה 'ופוסקין עליו שאע"פ שאין לזה יש לזה והרי זה כמי שיש לו, וכענין שאמרו בזבל שפוסקין עימו על הזבל של כל ימות השנה', והנה הענין דאיירי שם הרשב"א הוא במה שמבואר **בב"מ ע"ד:** דהנותן מעות לשליח על נדוניא אם חזר בו השליח הוא במש"פ, ודן הרשב"א אם יש להוכיח מכאן דאע"פ שלא חל הקנין כיון שהוא דשלבל"ע מ"מ כיון דהוו 'דברים ואיכא בהדייהו מעות' הרי הוא במש"פ אם חוזר בו, ודחה הרשב"א דהתם כיון שהוא מצוי לקנות חייל בזה הקנין מעיקר הדין [אלא שכיון שהוא בכסף מהני הקנין רק למש"פ כמו כל קנין כסף בדבר שהוא בעין], וע"ז הוכיח הרשב"א מדינא דפסיקה דמהני הא דאע"פ שאין לזה יש לזה להחשיבו כ'יש לו', ולכאו' מפורש ברשב"א שמפרש כוונת המשנה 'אע"פ שאין לזה יש לזה' שהוי כברשותו לענין חלות הקנין ולהכי הפסיקה מותרת, [ומה שהוכיח מזבל הוא שבדברים המצויין תמיד הוי כיש לו אף כשלא יצא השער].

וכן מבואר **בשו"ת הרשב"א המיוחסות סימן רכ"ה ד"ה והלכך לפי הסברא השניה** שלמד מהאי דינא דאף פסיקת ישראל אצל גוי חלה בתורת קנין כסף [אם הוא קונה בגוי עיי"ש] 'וכדתנן יצא השער פוסקין אע"פ שאין לזה יש לזה', ומפורש דהבין הרשב"א דממתני' נלמד חלות הפסיקה וע"כ כנ"ל[[7]](#footnote-7).

וכן מבואר **בשו"ת הרשב"א ח"ב סימן סימן ס"ה** שהוכיח ממתני' דיצא השער פוסקין דמהני התחייבות בדבר שלא בא לעולם, והיינו שלמד הרשב"א שאם לא היתה חלה ההתחייבות לא היתה מותרת הפסיקה[[8]](#footnote-8).

אמנם מצינו כמה ראשונים החולקים בזה דאין היתר הפסיקה ביצא השער משום חלות קנין או חיוב, עי' **בספר התרומות שמ"ו ח"ד אות ס"ב**  שכ' 'איכא מ"ד דלגבי איסור בלבד איתמר דא מילתא דלית ביה איסורא אם רצה המוכר להעמיד מקחו ללוקח שאין בו משום איסור ריבית אבל מדינא לית לן לאכרוחי להעמיד מקחו', וכן כ' **בחידושי הריטב"א ס"ג: בד"ה אי לקבולי עליה מי שפרע** 'הפוסק על שער שבשוק אם אין לו אין עליו מי שפרע' ועיי"ש, ולפי שיטה זו מוכרח הדבר שאין ההיתר שייך כלל לקנין או חיוב שהרי לשיטתם ליכא קנין או חיוב.

וכן מבואר **בכס"מ פכ"ב ממכירה ובב"י חו"מ סי' רי"א הנ"ל** שכ' דאין מקור להרמב"ם דחלה הפסיקה מהא דמותרת הפסיקה, ומפורש בדבריו דהיתר הריבית אינו שייך ל'חלות הפסיקה', ואע"פ שלפי האמת חלה הפסיקה למד כן הרמב"ם ממקור אחר [כמו שהביא שם לד' התוספתא שמבואר כן עיי"ש].

**בקו' על דעת הסוברים דהיתר הפסיקה משום חלות הקניןמד' הגמ' דהיתר הפסיקה משום מאי אהנית לי**

ויש לעיין לפ"ד הראשונים **הרי"ף התוס' הרשב"א והמ"מ הנ"ל** דסברי דחלות הקנין והחיוב הוא הגורם להיתר הריבית, ובד' התוס' הנ"ל מבואר דהטעם משום דהוי 'כאילו נתייקרו ברשות לוקח', דהא בגמ' **בדף ס"ג:** קאמרי רבה ורב יוסף טעם אחר להיתר הפסיקה משום מאי אהנית לי דאי הוו זוזי בידי הוה מזבנינא בהיני ושילי בזולא, ותמוה טובא, דלפי הפירוש שכ' הראשונים בפי' ד' 'המשנה': 'אעפ"י שאין לזה יש לזה' שהוא טעם היתר משום חלות הקנין, א"כ נמצא שרבה ורב יוסף הוסיפו טעם חדש להיתר הפסיקה שאינו הטעם המפורש במשנה, ועי' **בפני יהושע ע"ד התוס' הנ"ל** שתמה על דבריהם מה הוצרכו להך טעמא דהוי כנתייקרו ברשות לוקח ולא סגי להו בטעמא דרבה ורב יוסף דמאי אהנית לי עיי"ש, ולכאו' מד' **התוס' והראשונים הנ"ל** נראה בהדיא שפירשו יסוד זה שקנין החיטים הוא גורם ההיתר בד' 'המשנה' דיצא השער פוסקין 'אע"פ שאין לזה יש לזה' וככל הנ"ל, וא"כ לפי שיטתם התמיה היא להיפך על רבה ורב יוסף שכתבו להיתר הפסיקה טעם אחר מהמבואר במתני'.

ומצינו כמה דרכים בזה.

א]: עי' **בבית יוסף יו"ד סימן קע"ה ס"א** שכ' בטעם ההיתר דיצא השער 'וטעם ההיתר איתא בעלה ס"ג: משום דא"ל שקילא טיבותך ושדיא אחיזרי וכו', כלומר והילכך חשבינן כאילו המוכר קנה מיד התבואה בדמי הלוקח וזכה בה הלוקח וכשנתייקרה ברשותו נתייקרה[[9]](#footnote-9)', וכ"כ **בש"ך יו"ד סימן קע"ה סק"א** עיי"ש, והדברים מתמיהים, דהא טעמא ד'מאי אהנית לי' הוא טענה שטוען 'הלוקח' שלא הרוויח כלום מההתייקרות כיון שהיה יכול לקנות החיטים עכשיו והיו מתייקרים אצלו, ואיזה טעם הוא זה לומר 'שהמוכר' כאילו כבר קנה החיטים, ועי' **בשערי דעה סימן קע"ה סק"א** שתמה על דבריהם, ואולי הב"י מפרש דל' הגמ' הוא לאו דוקא ועיקר הכוונה ש'המוכר' יכול לקנות מיד החיטים ולכן הוי כאילו קנאם וכנתייקרו ברשות לוקח, וכן נראה לכאו' מד' **הרשב"א בדף ע"ב: בד"ה בעל הבית** בהא דאמרי' בגמ' שם דטעם היתר הפסיקה משום דמצי 'יזיף' מחבריה, וכ' ע"ז הרשב"א 'איכא למידק דהא אמרי' בריש פירקין משום דקאמר ליה הא חיטי בהיני והא חיטי בשילי, ונ"ל דתרי טעמי בעינן ואיתיה להאי ואיתיה להאי, דאי לאו טעמא דכי לית ליה אזיל יזיף מחבריה לא שרינן משום טעמא דהא חיטי בהיני הא חיטי בשילי, משום דמאן דשקיל זוזי לאו אדעתא למיזבן בהיני ושילי מיד שקלינהו, אלא מימר אמרינן כיון דאיכא חיטי בהיני ושילי ויצא השער רבים מלוין לחבריהם, והילכך אמרינן דילמא מזבן זבין האי השתא באיסרי דמייתי בידיה ואי לא אזיל יזיף מחבריה, אבל כל היכא דליתא להאי טעמא אסור, ומאי דלא פריש התם פריש הכא', ומפורש בהדיא בד' הרשב"א דהאי טעמא ד'הא חיטי בהיני הא חיטי בשילי' שהוא טעמא ד'מאי אהנית לי' הוא סברא כלפי 'המוכר' שנוטל המעות ע"מ לקנות מיד החיטים עבור הלוקח, וע"ז ביאר הרשב"א דלא אמרינן כן דהוי כאילו קנה החיטים במעותיו של הלוקח אלא בצירוף מה שיכול להשיג החיטים בהלואה, וצע"ג איך נכניס הדברים בל' הגמ' 'מאי אהנית לי' שהם דברי 'הלוקח', וביותר אינו מובן כלל קו' הגמ' אטעמא דמאי אהנית לי מהא דסאה בסאה, דאם הוא סברא כלפי המוכר דכיון שהחיטים מצויות הוי כאילו קנה החיטים איזה טעם הוא להתיר סב"ס, ולכאו' מקו' הגמ' מוכרח ומבואר ומפורש דטעמא דמאי אהנית לי הוא סברא כלפי 'הלוקח' שאינו מרוויח, וע"ז מקשי' דא"כ אף בסאה בסאה המלוה אינו מרוויח דאטו חיטי הוא דקדחי באכלבאי, וכן מקו' הגמ' 'והא בעי למיהב זוזי לספסירא' מוכרח דקאי כלפי הלוקח, וצע"ג בד' הרשב"א, ועכ"פ אחר שכן מפורש ברשב"א דטעמא ד'מאי אהנית לי' הוא שמחמת כן החיטים כנקנו ע"י 'המוכר', אפשר שזה גם כוונת הב"י הנ"ל דמשום הא דמאי אהנית לי 'חשבינן כאילו המוכר קנה מיד התבואה בדמי הלוקח וזכה בה הלוקח וכשנתייקרה ברשותו נתייקרה'[[10]](#footnote-10), ואולי זה גם דעת כל הראשונים הנ"ל דתלו ההיתר בחלות הקנין וצ"ע, והשי"ת יאיר עינינו להבין דברי חכמים וחידותם.

**ב]: ובשערי דעה סימן קע"ה סק"א** מפרש בד' התוס' והראשונים, דאינהו סברי דפליגי רבא שהוא בתרא עם רבה ורב יוסף בטעם היתר הפסיקה, דרבא דקאמר **בדף ס"ג:** דטעם היתר הפסיקה משום דאמרינן 'מה לי דמיהן מה לי הן', **ובפירש"י שם בד"ה מה לי דמיהן** 'דכי היכי דאם היו דמי המעות הללו דהיינו הפירותהוי מותר הכ"נ כי הוו המעות בידו מותר, דמה לי טוב אם היו החיטים שהם דמים למעות הללו בידו, מעכשיו שהן עצמם בידו, אף הוא יכול ליקח בהם פירות', ומבואר דשריותא דפסיקה הוא משום דע"י הדמים שנותן לו הוי כ'יש לו' החיטים עצמם, ובטעם ההיתר ד'יש לו' כ' **בפירש"י ס"ג. בד"ה יש לו מותר** דהוא משום שקנה החיטי למי שפרע ואי מוקרי ברשותיה מוקרי, וכיון דקאמר ר' ינאי דההיתר כשנותן לו דמים באין לו ויצא השער הוא אותו ההיתר דיש לו, א"כ הרי מפורש כטעם התוס' והראשונים דההיתר באין לו ויצא השער הוא משום שקונה החיטים למש"פ וברשותיה מוקרי, ורבה ורב יוסף חולקים ע"ז וסברי טעם אחר בהיתר הפסיקה משום 'מאי אהנית לי', והתוס' והראשונים פירשו לפי מה דקיי"ל כרבא דהוא בתראה דטעם היתר הפסיקה הוא משום דקנה החיטים למש"פ וברשותיה מוקרי, והביא כדבריו מד' **שו"ת הריב"ש סי' ש"ו** שמשמע מדבריו דטעמא דמה שיכול המוכר לקנות החיטים בדמי והוי כ'יש לו' וטעמא דרבה ורב יוסף דמאי אהנית לי הם ב' טעמים, והיינו דטעמא דהוי כ'יש לו' הוא טעמא דרבא וטעמא דמאי אהנית לי הוא טעמא דרבה ורב יוסף.

ואמנם לכאו' צ"ע בדבריו, דהא **התוס' והראשונים הנ"ל** למדו דבריהם שחל הקנין למש"פ מד' 'המשנה' דקאמרה 'אע"פ שאין לזה יש לזה', דהיינו דהוי החיטים מה"ט כברשות המוכר ולהכי יכול למוכרם ולהחיל עליהם קנין, ולפי"ז תמוה דנמצא דרבה ורב יוסף נתנו טעם אחר על היתר הפסיקה מהטעם המפורש במשנה וזה ודאי תימה, אך יעויין **במהר"ם [לובלין] בדף ס"ג: בד"ה גמרא רבה ורב יוסף** שכ': 'וצ"ל דאינהו מפרשי הא דקתני וכו' אע"פ שאין לזה יש לזה, דר"ל דהלוקח יכול לקנות במעותיו שאע"פ שאין לזה יש לזה, ואין המוכר עושה לו שום טובה', וכן משמע קצת **בנימוקי יוסף בדף ע"ב: [דף מ"ג. מדפי הרי"ף בד"ה מתני' אין פוסקין]** עיי"ש [ואינו מוכרח], והנה לפי"ד מהר"מ מוכרח לפרש כהשערי דעה שיש מח' בגמ' בטעם היתר הפסיקה, שהרי אם רבה ורב יוסף מפרשים לד' 'המשנה' דאעפ"י שאין לזה יש לזה דקאי על הלוקח, מה ראו הראשונים על ככה לפרש ד' המשנה בפירוש אחר ממה שפירשו אותה רבה ורב יוסף, ובע"כ כהשערי דעה שנח' בענין זה רבה ורב יוסף עם רבא, והראשונים פירשו המשנה לשיטת רבא דהוא בתראה[[11]](#footnote-11).

ועי' **בבית מאיר יו"ד סימן קע"ה סעיף א'** שג"כ סובר דטעם התוס' דאמרינן דברשותו נתייקרו וטעמא דרבה ורב יוסף דמאי אהנית לי הם ב' טעמים נפרדים, וכ' נפק"מ בינייהו להדין שכ' **בט"ז סימן קס"ג סק"ה** במי שנתן מעות לחבירו על הפירות ואמר לו שאני נותן לך ברירה שאם תרצה תיתן לי מעותי עד זמן פלוני שהפסיקה מותר ביצא השער כיון שתחילת נתינת המעות הוא על הפירות עיי"ש, והנה בכה"ג שיכול להחזיר לו המעות כפי תנאו הרי לא קנה הפירות למי שפרע שהרי יכול לחזור בו ול"ש בזה טעם התוס', ומ"מ יש להתירו מטעמא דמאי אהנית לי עיי"ש, ולא ביאר הבי"מ על סמכו התוס' ליתן טעם אחר מדרבה ורב יוסף, ואולי כוונתו כהשערי דעה הנ"ל.

ועי' עוד **בחוות דעת סימן קס"ג סק"ב-ג** שמבאר דטעם התוס' וטעמא דרבה ורב יוסף הם ב' טעמים, וטעמא דהתוס' דהוי כקנה וברשותו נתייקרו הוא רק בשער גדול וקבוע, ורבה ורב יוסף שבאו להוסיף דהיתר הפסיקה הוא גם בשער קטן שאינו קבוע כ"כ הוצרכו לחדש היתר חדש לפסיקה מטעמא דמאי אהנית לי דשייכא אף בשער קטן כיון שהיה הלוקח מ"מ יכול להשיג החיטים עיי"ש באורך, ולא נתבאר בדבריו מי החולק על רבה ורב יוסף ואוסר בשער קטן שבשיטתו הוצרכו התוס' לבאר דטעם ההיתר משום דקנה למי שפרע וברשותו אייקור, [ובדבריו שם מבואר דהחולק אינו רבא דקאמר מה לי דמיהן מה לי הן שהרי אף רבא מתיר בשער קטן כמבואר בגמ'], וצ"ע.

ג]: והנה מהלך זה אינו מיישב את שיטת הרשב"א, שהרי **בשו"ת הרשב"א מיוחסות רכ"ה ד"ה ולפי הסברא השניה** כ' דממתני' שמעינן שחל הפסיקה בישראל שפוסק אצל גוי שחייב ליתן לו מה שפסק 'ואע"פ שקבל ממנו פחות מדמי השער שבשוק אין בכך כלום, שלא נאמרו דברים אלו אלא בישראל ומשום ריבית', והנה כשנותן לו פחות מדמי המקח הרי לא שייך לפרש דמשום הדמים שנותן לו 'שיכול לקנותו בדמים שקיבל' הוא דנחשב כ'יש לו', שהרי 'הדמים שקיבל' הוא דמים שאינו יכול לקנות בהם עכשיו הסחורה בשוק כיון שהוא פחות משוויין, ובע"כ דהרשב"א מפרש דהא דיצא השער הוי כ'ברשותו' של המוכר הוא משום עצם המציאות שיכול לקנות החיטים, ולאו דוקא משום שיכול לקנותם 'בדמים שקיבל' [וכנ"ל בהערה 1], וא"כ הרי אין לפרש כלל שדברי רבא 'מה לי דמיהן מה לי הן' הם המקור לפרש פירוש אחר בהיתר הפסיקה ממה שפירשו רבה ורב יוסף, שהרי אף דברי רבא אינם עולים בקנה אחד עם הפירוש שפירש הרשב"א בד' המשנה, שהרי לפירוש הרשב"א ההיתר הוא משום עצם הקנין שקנה ולא משום דהדמים שקיבל המוכר הם כאילו יש לו חיטים, וא"כ הדק"ל מנא ליה להרשב"א לפרש בדברי המשנה פירוש חדש שאינו מתיישב לא עם דברי רבה ורב יוסף ד'מאי אהנית לי' ולא עם דברי רבא ד'מה לי דמיהן מה לי הן'.

ומוכרח לפי שיטת הרשב"א דתרתי בעינן להיתר הפסיקה, גם עצם הדבר שקונה החיטים למי שפרע [וזה נעשה מחמת עצם יציאת השער דהוי כברשותו גם בלא נתינת כל הדמים וכנ"ל], וגם טעמא ד'מאי אהנית לי' דקאמרי רבה ורב יוסף או טעמא ד'מה לי דמיהן מה לי הן' דקאמר רבא, וצ"ב בשילוב הטעמים למה בעינן לתרווייהו והאיך הם משתלבים.

**ד]: ובשו"ת בית שלמה [גראנצפיד-הקיצושו"ע] סימן פ"ה** כ' ליישב לפי המבואר בגמ' **ס"ג:** דטעמא ד'מאי אהנית לי' מהני להתיר רק בפסיקה משום דהוי 'זביני' ולא בסאה בסאה משום דהוי 'הלואה', והיינו דריבית דרך מקח וממכר דעיקרו אינו אלא מדרבנן הקילו לסמוך על מאי אהנית לי ומשא"כ בהלואה שעיקר הריבית בה מדאורייתא לא הקילו לסמוך בה על מאי אהנית לי גם בסב"ס שהוא דרבנן, ולפי"ז מבאר, דלא היה נחשב 'זביני' אא"כ יש 'חלות' למכירה הזו לענין מי שפרע, דאם אין חלות למכירה הוי זוזי 'הלואה' ושוב לא יהיה ההיתר ד'מאי אהנית לי' עיי"ש בדבריו.

וכיסוד הדברים דאם לא נתפס הקנין למש"פ נחשב 'הלואה' ולא 'זביני' כ' גם **בחידושי הגרעק"א בדף ע"ב: בד"ה מתני' אין פוסקין על הפירות** שכ' לבאר בתחילה דהא דאסור לפסוק עד שלא יצא השער ולא שרינן לה מטעם דהוי קרוב לשכר ולהפסד לפמש"כ **התוס'בדף ע'** דהיתר זה דקרוב לשכר והפסד הוא רק דרך מקח ולא דרך הלואה 'וא"כ י"ל דגם בפסיקה כיון דלית ליה וגם לא יצא השער ולא נתפס הקנין ומעות הלואה והוי הלואה בקרוב לשכר והפסד דאסור'.

והנה ביאור זה מיישב את דברי **הרי"ף והרשב"א והמ"מ הנ"ל** שמבואר בדבריהם שטעם ההיתר דמתני' תלוי בקנין למי שפרע, אך אינם מיישבים את ד' **התוס' בדף ס"ב: הנ"ל** שכ' דכיון דקנה למי שפרע 'הוי כנתייקרו ברשות לוקח', והרי דלא סגי בעצם הדבר שקנה והוי 'זביני' ושוב אמרינן ביה לההיתר ד'מאי אהנית לי', אלא בעינן היתר על 'התוספת' עצמה דהוי כ'נתייקרו ברשות לוקח' והיינו דמחמת כן אינו ריבית ותוספת כלל שנותן לו המוכר כיון דדידיה אייקר, ותמוה דא"כ למה אמרו רבה ורב יוסף טעם אחר להיתר ד'תוספת' זו מותר לקחתה משום ד'מאי אהנית לי', והרי אם אינה תוספת כלל מהמוכר מה צריך טעם אחר להתירה, ולאידך גיסא אחר הטעם של רבה ורב יוסף להתיר תוספת זו מה צורך בטעם שכ' התוס' דאינו תוספת כלל כיון דדידיה אייקר.

אכן ביאור זה מיישב היטיב את שיטת **תשובת הרשב"א ח"ג סימן ס"ה** דטעם היתר הפסיקה משום שחל 'התחייבות' בדבר שלא בא לעולם עיי"ש, וקשה דא"כ אף בלא יצא השער יחול ההתחייבות ותהיה מותרת הפסיקה, ולהנ"ל מבואר היטיב, דבאמת היתר הפסיקה הוא מטעמא דמאי אהנית לי וזה דוקא כשיצא השער ואיסרו בידו, אלא דאי לאו דחל ההתחייבות הוו זוזי הלואה ובהלואה ליכא התירא דמאי אהנית לי כמבואר בגמ' לענין סאה בסאה, ומזה הוכיח הרשב"א דחלה ההתחייבות של חוב חיטים מכח המעות וממילא הוי 'זביני' ומהני ביה התירא דמאי אהנית לי.

ה]: **ובחידושי הגרש"ש קונ' השעבוד סימן א' אות ג'** כ' לבאר בזה, דבאמת תרתי בעינן, דכלפי עצם הפסיקה הזו שעושה עימו עסק של קנין חיטים לקבלם בשעת היוקר צריך את ההיתר דמאי אהנית לי, דכיון שיכול עכשיו לקנות חיטי ולהניחם אצלו עד שעת היותר נמצא שעצם העסק הזה אינו ריווח אצלו, אבל אחרי שכבר נתייקרו הפירות יש לדון לאסור לקיחתם משום הריבית שנותן לו עכשיו, שהרי עכשיו כבר אינו יכול להשיג הפירות במחיר הזה, וע"ז כ' הראשונים דכיון שחלה הפסיקה בדיני חו"מ ומחוייב לקיימה שוב אינו נחשב נתינת ריבית עכשיו אלא נותן לו מה שנתחייב לו, והיינו שעצם ההתחייבות מותרת מצד דינא דמאי אהנית לי, ותשלום ההתחייבות מותר מחמת שחלה בדיני חו"מ, ואם לא היה חל בדיני חו"מ היה אסור ליתן היוקר אחר שנתייקר כשלא שייך כבר טעמא דמאי אהנית לי עיי"ש בדבריו.

והנה גם דבריו אינם מיישבים את שאר ד' הראשונים שלמדו את עצם חלות הפסיקה מהיתר הפסיקה, אך אינם מיישבים את ד' התוס' שכ' דטעם ההיתר משום דהוי 'כנתייקרו ברשות לוקח', לשם מה בעינן לזה, והא מאחר שעצם ההתחייבות אינה של ריבית מטעמא דמאי אהנית לי, שוב מותר לקיים ההתחייבות שנתחייב בה כמ"ש הגרש"ש.

וגם לפי ד' הגרש"ש יש לבאר היטיב את **תשו' הרשב"א ח"ג סימן ס"ה הנ"ל** ודו"ק.

ו]: **בפני יהושע ובחידושי הגרעק"א עלתוס' בדס"ב: בד"ה הרי** מבואר, דאף כשקונה בהלואתו [בהנאת מחילת מלוה] באין לו ויצא השער מהני לקנות למי שפרע וראוי להתיר את הריבית שע"י היוקר מחמת קנין המש"פ דהוי כנתייקרו ברשות לוקח עיי"ש, ותמוה דהא בכה"ג ליכא ההיתר ד'מאי אהנית לי' כיון שלא נתן הלוקח למוכר מעות, וכן לא שייך טעמא ד'מה לי דמיהן מה לי הן' כיון שלא נתן למוכר מעות, [ולפי ד' **החוות דעת הנ"ל באות ב']** י"ל דכיון דאיירי בשער גדול שרק אז חייל הקנין למי שפרע ואז באמת לא בעינן לטעמא דמאי אהנית לי, וצ"ע.

**בעיקר ד' התוס' דמחמת הקנין למי שפרע הוי כנתייקרו ברשות לוקח**

[א]: בעיקר דברי **התוס' בדף ס"ב: בד"ה אעפ"י הנ"ל** שכתבו דכיון דאם בא לחזור בו הוי קאי במי שפרע 'לכך חשיבי כנתייקרו ברשות לוקח', דבריהם צ"ב, הרי איירי כשאין למוכר עדיין החיטים בשעה שנתייקרו, וא"כ אף דסברי התוס' דחייל הקנין לענין שחייב להעמיד לו מקחו וכשיטת כל הראשונים דלעיל, אבל איך נחשיב מחמת חלות חיוב זה כ'נתייקרו ברשות לוקח', ועי' **בשיעורי הגר"ח [החדש] על ב"מ בדף ס"ג:** שעמד בזה, וכ' דלהכי הוצרכו רבה ורב יוסף לטעמא דמאי אנית לי דעי"כ נחשב שכבר קנה החיטים בפועל וברשותו נתייקרו, עיי"ש, ודבריו צ"ב.

**ובאבני נזר יו"ד סימן קע"ו סקי"ז** ביאר בזה, לפי"ד **תשו' הריב"ש סימן שצ"ו** דבהלואת חיטי מעיקר הדין צריך להשלים לו החפצא לפי מדה בין הוזלו בין הוקרו, ולכך הכא שע"י הפסיקה חל עליו חוב של חיטים א"כ עליו להשלים לו החיטים שנתחייב לו ואעפ"י שהוקרו ד'חובו אייקור', ולפי דבריו צ"ל, דהא דאסרו חכמים הלואת סאה בסאה והחמירו לאסור אעפ"י דדידיה אייקור היינו דוקא בדרך הלואה', אבל בפסיקה דהוי 'דרך זביני' יש להתיר מטעם דדידיה אייקור, [וע"ד חילוק הגמ' **בדף ס"ג:** לגבי טעמא דמאי אהנית לי שיש להתיר מחמת כן רק בפסיקה דהוי דרך זביני ולא בסאה בסאה משום דהוי דרך הלואה].

אכן לפי ביאור זה תמוה, לפי שיטת **הרי"ף בב"ב דף ס"ט: והרשב"א בב"מ מ"ז:** שביארו דהיתר הפסיקה הוא משום שחלה הפסיקה לענין 'קנין' דהוא נחשב לדבר ש'ברשותו' שיכול למוכרו, ואם יסוד ההיתר הוא משום ד'חוב דידיה אייקור',למה בעינן שיועיל הפסיקה לעשות 'חלות קנין', והרי 'חלות התחייבות' ודאי אפשר לכו"ע לעשות אפילו בדבר שלא בא לעולם וכמבואר **בטושו"ע חו"מ סימן ס'** ואין חולק בדבר, וא"כ תועיל הפסיקה להתיר אף בלא יצא השער משום ה'התחייבות' שנעשה ע"י המעות ו'חוב דידיה אייקור' ואין זה גזירת סאה בסאה כיון שהוא 'בדרך מקח', ובאמת **בתשו' הרשב"א ח"ג סס"ה** מבואר

וכבר נת' בעזהשי"ת בפרק א' מה שמוכרח מד' **התוס' נ"ז: ד"ה לספק סלתות ובמהר"ם שיף שם** שמפרשים דחלות הקנין למי שפרע הוא משום דביציאת השער חשיבי כיש לו וברשותו ומהני מדאורייתא אפי' לענין חילול הקדש עיי"ש, ואי כד' האבנ"ז ד'נתייקרו ברשות לוקח' היינו שחוב החיטים' נתייקר ברשות לוקח א"כ למה בעינן שיקנה את החיטים ולא סגי בחלות התחייבות על החיטים, וצע"ג, והשי"ת יאיר עינינו במאור בתוה"ק והטהורה ויראינו בה נפלאות.

ב]: לשיטת הראשונים דס"ל דכדי להתיר הריבית בעינן דוקא 'קנין' למי שפרע, ולהכי בעינן שיצא השער ויהיו החיטים כ'ברשותו' וככל הנתבאר בעה"י בפרק א', יש לעיין דא"כ לריש לקיש דס"ל דדבר תורה מעות אינם קונות והא דאיכא מי שפרע כשנותן מעות הוא משום ד'דברים ואיכא בהדייהו מעות קאי באבל' כמבואר **בב"מ מ"ח.** וקשה דא"כ איך יתבאר לריש לקיש מתני' דפוסקין על הפירות אעפ"י שאין לו אם יצא השער מטעמא דאע"פ שאין לזה יש לזה, והרי לדידיה לא חייל הקנין מה"ת ואינו אלא באיסור חזרה בעלמא משום דהוי דברים ואיכא בהדייהו מעות ואיך נימא בזה דהוי כנתייקרו ברשות לוקח.

ועי' **בנתיבות המשפט סימן ס"ו סק"ה [במהדו"ק]** שכתב דאפילו להסוברים דגם לר' יוחנן היכא דאיכא 'דברים ואיכא בהדייהו מעות' איכא מי שפרע אפילו היכא שאין ראוי לקנות מן התורה, מכל מקום מי שפרע זה אינו מועיל להתיר הריבית, ודוקא היכא דאיכא קנין מה"ת מועיל המש"פ להתיר הריבית עיי"ש, **ובמשובב נתיבות שם** השיגו דלא דק דהא דינא דהיתר פסיקה הוי משנה ערוכה, ולריש לקיש וכל האמוראים הסוברים כמותו בע"כ דאף ב'דברים ואיכא בהדייהו מעות' דקאי בהו במי שפרע סגי בזה להתיר הריבית עיי"ש, והנתיבות מחק את דבריו במהדו"ב [כנראה מחמת קו' הקצות].

**פרק ג': בשיטת רב האי גאון בדין פסיקה מפירות על פירות**

**דברי רב האי גאון בספר המקח**

**בספר המקח והממכר לרב האי גאון ז"ל שער מ"ד** כתב: 'דין המלוה את חבירו על פירות ידועיםורוצה להחליף אותן פירות בפירות אחריני, ודין זה מתחלק לשני חלקים, החלק הא', אם היה נתינת המעות תחילה כדי שיתן לו בהם פירות שרוצה הלוקח להחליף, בין שיהיו לו בין שלא יהיו לו יכול המוכר לקבלן על עצמו ואם היו מצויות באותו מקום, כגון שהלוהו מאה זוזים על כור אחד של חיטים ולא הספיק למשכו הימנו עד שנתייקר במאה וחמישים, ובא הלוקח ותבעו בו וא"ל תן לי אותו כור כי אני צריך לדמיו וליקח בו שמן שאני יכול ליקח בדמי הכור עשר מדות של שמן, וא"ל המוכר הרי יש לך עלי עשר מדות של שמן שהוא דמי הכור של חיטים, ולאחר כך נתייקר השמן ושוה מאתיים זוז אותן עשר מדות, וא"ל הלוקח תן לי אותן עשר מדות של שמן שאני צריך ליקח בדמיהם קיטנית שאני יכול ליקח עכשיו בדמי השמן עשרים מדה של קיטנית, וא"ל הלוקח יש לך עלי עשרים מדה של קטנית, וכמו"כ אם החליפו בקיטנית לפירי אחריני עד שנתרבה לו על הקרן כפלי כפלים אין שם שום איסור כלל כל היכא שאותן פירות מצויות בכל עת ואע"פ שאין ביד המוכר מאותן פירות ולא כלום, אבל אם הוא עיקר נתינת המעות הלואה שלא היה לשום פירות, אין ראוי להחליפו פירות בפירות כמו שאמרנו לעילא אלא היכא שהפירות מצויות ביד מוכר באותן עתים שקבלן על עצמו לתתן ללוקח, כגון שהלוה אדם לחבירו מאה זוזים, והגיע זמנו ואמר לו תן לי אותן זוזים שהלויתיך שאני לוקח בהם עשר כורים של חיטים, וא"ל הלוה הריני מוכר לך עשרה כורים של חיטים והם עלי כ"ז שתרצם, ולאחר מכן נתייקרו אותן עשרת כורים חיטים ושוין מאה וחמישים, וא"ל המלוה תן לי העשרת כורים של חיטים שאני לוקח בהם עשרים כורים של שמן, וא"ל הלוה אני אתן לך עשרים כורים של שמן כ"ז שתרצם, רואים אם היה ביד הלוה באותה שעה שמן מותר ואם לאו אסור, וכמו"כ אם החליפו בפירי אחריני דאם הם באותה שעה ברשות הלוה מותר ואם לאו אסור, וכי היכי דמצי המלוה ליקח מן הלוה פירות ואע"פ שנתייקרו הם, הכ"נ יכול ליקח ממנו דמי הפירות ואע"פ שעלו הפירות דמי כפלי כפלים ממה שנתן לו, דכי היכי שלא נאסרו ליטול הפירות שהן שוין כפלי כפלים כך לא אסרו ליטול חכמים הדמים, כדגרסי' איזהו תרבית המרבה בפירות, כיצד לקח הימנו חיטין בדינר זהב הכור וכן השער, עמד חיטין בל' דינר וא"ל תן לי חטי שאני מוכרן ולוקח בהן יין, וא"ל הרי חיטיך עשויות עלי בל' דינר והרי לך אצלי יין ויין אין לו, ופי' הגמרא שאי"ז אסור אלא היכא שעיקרו היה חוב אבל אם היה עיקר נתינת המעות לשום פירות אע"פ שאין לו מותר, כדגרסי' וכי אין לו מא הוי והתניא אין פוסקים על הפירות עד שיצא השער יצא השער פוסקין אעפ"י שאין לזה יש לזה, ושקו"ט בה ואסיקנא אמר רבא כי שכיבנא רב אושעיא נפק לותי דמתרצנא מתני' כוותיה, דתני רב הושעיא הרי שהיה נושה בחבירו והלך ועומד על גרנו כו' עד לקח בהלואתו, ופירשו בגמ' כל מה שהקדמנו להזכיר למעלה, שהחוב יכול להחליפו ואע"פ שלא משכן המלוה ואין שם אסורא כלל ודנים עליו כדין מי שמשך, והוא שהיו הפירות ברשות הלוה שהוא המוכר בשעת החלוף כשקבל על עצמו, וכן כל פרי ופרי בשעת חלופו כשמקבל עצמו, ומה שאין חלוק בין שיטול הפירות בין שיטול דמי הפרות, כדגרסי' אמר רבא ש"מ מדרב הושעיא תלת, ש"מ מעמידין מלוה ע"ג פירות ולא אמרינן שלא באיסרו ובא לידו, וש"מ הוא דיש לו, וש"מ איתיה לדר' ינאי דאמר מ"ל הן ומ"ל דמיהן'.

**בשיטת הסוברים דההיתר להחליף פירות בפירות הוא אפילו שאין לו פירות בשעת הפסיקה הראשונה וגם אין לו פירות הפסיקה הראשונה בשעת הפסיקה השניה**

והנה סתימת דבריו משמע לכאו' דהיכא שבא מתחילה באיסרו בידו ופסק בו פסיקה המותרת, מותר אח"כ להחליפו בחוב פירות אחרות, ואין חילוק בין אם בשעת הפסיקה מתחילה היה למוכר פירות או שלא היה לו, שהרי מתחלה כדאיירי בפסיקה באיסרו בידו כתב שלעולם מותרת הפסיקה ולהחליפה בפירות אחרות אפי' אין למוכר הפירות ולא הזכיר כלל שההיתר הוא דוקא כשיש למוכר בפסיקה הראשונה את הפירות שפסק עליהן באיסרו שבידו.

וכן משמע בהדיא מסתימת דברי **הר"ן ס"ב: ד"ה וכי אין לו מאי הוי** וכו' **לפיכך פירשו** וכו' **הלכך נקיטי להאי פירושא** וכו' שפירש ד' הגמ' ע"ד פירושו של רה"ג דבאיסרו בידו שרי להחליך חוב פירות בחוב פירות ולא הזכיר כלל שיש חילוק בין אם היה למוכר הפירות בשעת הפיסוק הראשון או שלא היה לו, וכ"מ ממסקנת דבריו שכ' 'הלכך נקיטי להאי פירושא דכל היכא שמתחלה באיסרו בא לידו פוסק עימו מפירות לפירות ואע"פ שאין לו....וכן דעת **רב האי גאון ז"ל בספר המקח',** וכן משמע בד' **הנימוקי יוסף [ל"ד: בדפי הרי"ף בד"ה בבא לחוב בדמיהן** שכ' 'אבל היכא שבא באיסרו מתחילה שנתן דמים לקנות ממנו חיטים מותר לפסוק לו יין כיון שיצא השער וכאילו בא איסרו על היין הוי ושרי, דכל דרך מקח וממכר אבק ריבית הוא והקלו בו בענין זה שהוא פירות בפירות...כן העלו **הרשב"א והרנב"ר ז"ל** ואין חולק וכן דעת **רבינו האי גאון ז"ל בספר המקח**', ומשמע בהדיא מסתימת ד' הר"ן והנימוק"י שההיתר כשבא באיסרו שבידו הוא בכל ענין ואפילו לא היו למוכר הפירות בפסיקה הראשונה וגם אין לו אותם בפסיקה השניה, ועיין **בפני יהושע בסוגין ס"ג. בד"ה אבל באמת לא קשה מידי** שמפורש בדבריו שהבין בפשיטות בד' הנימוק"י דהיכא דבא מתחילה באיסרו שבידו שרי אפילו היתה הפסיקה כשאין למוכר החיטים.

וכן משמע מסתימת ד' **הבית יוסף ביו"ד סימן קס"ג אות ב'** שהביא ד' **הר"ן והנימוק"י הנ"ל** דבפוסק מתחילה במעות שרי להחליפם בחוב פירות ולא הזכיר כלל שיש חילוק בפסיקה הראשונה אם היו לו פירות או לא, וכן לא הזכיר כלל דבעינן שיהיו לו פירות הפסיקה הראשונה בשעת הפסיקה השניה, וכן משמע ממה שהביא שם בשם **רבינו ירוחם [ח"ב נתיב ח' כ"ז ע"ג]** עיי"ש, וכן כמעט מפורש בהדיא בסתימת ד' **הרמ"א ביו"ד סי' קע"ה ס"ו** שכ' בסתמא 'ויכול לפסוק על שער שבשוק על פירות האחרות כאילו נותן לו עכשיו מעות', והנה סימן קע"ג הכותרת שלו הוא 'דין הפוסק על הפירות כפי השער', וכך הם כל דיני הסימן [חוץ מסעיף ג' שפסק המחבר דין פסיקה ביש לו דשרי אע"פ שלא יצא השער], ומשמע [וכמעט מפורש] בהדיא דההיתר להחליף פירות בפירות הוא גם כשהפסיקה הראשונה היתה 'על השער' דהיינו כשאין למוכר הפירות הראשונות לא בשעת הפסיקה הראשונה ולא בשעת הפסיקה השניה.

וכן נלענ"ד שהוא שיטת הרמב"ן בסוגיין בדעת רה"ג, דאמנם **הרמב"ן בדף ס"ב: בד"ה אמר רבה בשם יש שפירשו** כתב בתחילת דבריו 'ואילו בא באיסרו כיון שיש לו חיטים וקנה אותם מותר להעמידם עכשיו על היין, שהוא כמעמיד חיטין על יינו של חבירו שזה דרך מקח וממכר הוא ולא גזור רבנן', ומפורש בהדיא בדברנו דההיתר להחליף פירות בפירות הוא רק כשבא מתחילה באיסרו ו'יש לו חיטים וקנה אותם', אך בהמשך דבריו כשהקשה על הפירוש הזה מלישנא דבא לחוב בדמיהן', ופירש דאיירי כשזוקף חוב החיטים במלוה ואח"כ פירש דברי רבא שמפרש מתני' בשלקח בהלואתו כ' שם הרמב"ן 'ומיהו הכל מודים מפירות לפירות דמותר בשבא מתחילה באיסרו בידו ופוסק מפירות לפירות' והנה לא הזכיר כלל הרמב"ן דאופן ההיתר הוא רק כשהיו לו פירות מתחילה וקנה אותם אלא סתם דשרי ב'פוסק מפירות לפירות', ומש"כ שם בסוף דבריו דנסברא כשיטת רש"י שאוסר להחליף פירות בפירות 'ואין מעמידים על פירות שאין לו לא מלוה ולא חיטים שאעפ"י שהיו לו חיטים ואם רצה ליטלם נוטל אין מעמידים אותם על פירות שאין לו, ואין זה כמחליף פירות בפירות מאחר שלא קנה אותם חיטים', אין כוונת הרמב"ן דהשיטה המתרת אינה מתירה אלא כשהיו לו חיטין בשעת הפסיקה הראשונה, אלא כוונתו דלשיטת רש"י שאוסר הוא אוסר אפי' בכה"ג שהיו לו חיטים מתחילה דכיון שלא קנה אותן, וכן משמע בהדיא בד' **הרמב"ן בדף ס"ג. בד"ה הא דאמרינן מה לי הן מה לי דמיהן** שכ' בפירוש הראשון לפרש בביאור דברי רבא ד'מה לי דמיהן מה לי הן נמי אמרינן' דהיינו שמותר לפסוק ע"י פירות שנותן לו עבור פירות אחרות דמה לי אי בא במעות שהם דמי החיטים ומה לי אי בא בחיטים עצמן, וכ' הרמב"ן שם בהמשך דבריו 'והיינו דאקשינן אין לו אסור ואע"פ שכבר נתחייב ליתן לו חיטים אלמא פירות בפירות אסור, ומפרקי' הכא הלואה הכא זביני', ומפורש ברמב"ן, דקושיית ר"פ ורהברדר"י לא היתה שנתיר סתם פסיקה בבא בהלואתו, אלא קושייתם היתה אמאי אסרינן 'להחליף פירות בפירות' שמאחר שכבר נתחייב ליתן לו חיטים, וע"ז משנינן 'הכא הלואה הכא זביני' והיינו דהאיסור הוא מפני שבא בהלואתו מתחילה ואי"ז בדרך מקח, ומשמע בהדיא דאי לאו הגריעותא דהוי הלואה ולא בדרך מקח מותר 'להחליף פירות בפירות' ואעפ"י שלא קנה אותם, דהא מלוה אינה קונה בפסיקה לפי שיטת הרמב"ן וכמפורש **ברמב"ן ב"מ מ"ז: בד"ה ומיהו יש סיוע לדברי רבינו הגדול ז"ל,** [אם לא שנדחוק דכוונת הגמ' 'הכא הלואה הכא זביני' היינו שכיון שבא בהלואתו מתחילה אינו קונה הפירות דמלוה אינו קונה אפי' למי שפרע, וזה דוחק מבואר, וגם אי נימא כן למה לא הוכיח הרמב"ן לעיל מסוגיין בבבלי דמלוה אינו קונה למי שפרע והוצרך להביא כן מד' הירושלמי ודו"ק].

**בסברת ההיתר להחליף חוב פירות בחוב פירות**

והנה בטעם ההיתר לשיטה זו להחליף פירות בפירות אע"פ שלא קנה הפירות הראשונות בעין, ומאי שנא מבא בהלואתו שאסור לפסוק בו פירות אע"פ שיצא השער על הפירות שבא לפסוק עליהם, הנה מפשטות ד' **הנימוקי יוסף הנ"ל** שכ' טעם ההיתר דכיון שבא מתחילה באיסרו על החיטים 'כאילו בא באיסרו על היין הוי ושרי' משמע דהקילו בכה"ג להחשיב כאילו ה'איסרו בידו' שבא מתחילה על החיטים הוא שבא עכשיו על היין, אמנם **בפני יהושע ס"ג. בד"ה ומאי לקח** כ' דאין לפרש כן בד' הנימוק"י 'דאף אם נדחוק לומר כיון דמילתא דרבנן הוא חזינן להאי איסר דמעיקרא כאילו איתיה בעיניה כמו שנראה לכו' מלשון הנימוק"י ע"ש, הא נמי ליתא, דלו יהא אילו נתן לו באמת האיסר על היין אפי' הכי אסור לפסוק על היין שניתן לו יותר מדמי האיסר כיון שאין לו יין, וא"כ במתני' שנתן לו דינר זהב על החיטין האיך יתכן להתיר עכשיו לפסוק על יין שוה ל' דינר ופשיטא דאסור אפי' בא באיסרו על החיטים, אע"כ מש"כ כאילו בא באיסרו על היין אינו נתינת טעם אלא לענין דינא קאמר דכמו דבא באיסרו שרי ה"ה לבא מחמת החיטין נמי שרי', וקושייתו עצומה, ועוד יש לתמוה, דהא המעליותא של 'איסרו בידו' מבואר **בנימוק"י שם בד"ה אע"פ שאין לזה ובד"ה אמר רבא** דהוא משום שיכול המוכר לקנות הפירות בדמים שקיבל, והאי טעמא לא שייך כשפוסק מחוב פירות על פירות, ומה שייך לומר דהוי 'כאילו בא באיסרו על היין' אם ליכא בכהא"ג את סברת המעליותא של איסרו בידו.

**ובפני יהושע שם** כ' בסברת שיטה זו 'אלא עיקר הטעם כיון דמעיקרא בא באיסרו על החיטים דהו"ל דרך מקח וממכר ועכשיו נמי בשעת פסיקת היין לא זקף דמי החיטין מעיקרא במלוה א"כ אין כאן שם הלואה כלל והוי כמחליף פירות בפירות, אע"ג דלקושטא דמילתא לא באו החטים לרשותא דלוקח וממילא ה"ל דמי החיטים מלוה אפ"ה שרי, וזה שסיימו כיון דמילתא דרבנן הוא הקלו בכה"ג, משא"כ בבא על החיטים בהלואתו לא רצו להקל לפסוק על היין כיון דדמי למלוה ומיחזי כריבית', והדברים תמוהים, דאמנם לא דמי למלוה אלא הכל הוא בדרך מקח וממכר, אבל הרי ליכא את עיקר ה'מתיר' שיש בפסיקה ביצא השער ואיסרו בידו, שהרי טעם ההיתר הוא משום שיכול המוכר לקנותם בדמים שקיבל דאמרינן 'מה לי דמיהן מה לי הן' דמה שנותן לו האיסר ויכול לקנות בו החיטין מהני כאילו יש לו החיטים עצמם כדפירש **רש"י בדף ס"ג: בד"ה מה לי דמיהן והרמב"ן שם בד"ה הא דאמרינן** בפירוש ד' רש"י וכן **בנימוק"י שם ד"ה אמר רבא**, או מטעמא דמאי אהנית לי שהלוקח היה יכול לקנותם באיסרו שבידו, והני טעמי ליתנייהו כשבא לפסוק בחוב החיטים על יין, ומד' הפנ"י נראה שאי"צ שום 'מתיר' דאי רק הוי בדרך מקח ולא בדרך הלואה שרי, וזה נגד ד' הגמ' והראשונים כנ"ל, **ובשער דעה סימן קס"ג סק"ה** הק' על הפנ"י דלדבריו אמאי אסור להחליף פירות בפירות כשלא יצא השער ומאי מעליותא דיציאת השער.

**ובשער דעה שם** כ' בסברת שיטה זו, דס"ל דאף כשבא לפסוק בחובו שייכא טעמא ד'מאי אהנית לי', שהרי אומר הלוקח למוכר אם היית נותן לו פרעון חובי הראשון הייתי יכול לקנות בהם עכשיו יין בזולא ומאי אהנית לי, והא דבבא בהלואתו אסור הוא משום שהתחיל בהלואת מעות ומיחזי כהלואה, אבל כל שבא בחוב פירות ומיחזי רק כזביני יש להתיר מטעמא דמאי אהנית לי אפילו כשבא בחובו, ועיי"ש שדימה זה למש"כ **הרמ"א בחו"מ סי' רצ"ב ס"ז.**

ובעוד אופן כ' **בשער דעה שם** לפמ"ש **הרא"ש בפירקין סימן ס"א** בדין הלואת סאה בסאה דמותר כשיצא השער דכיון שיכול להשיג הפירות באשראי הוי כהלואת סאה בסאה ביש לו דשרי כהלויני עד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח, וכ' שם הרא"ש 'ואע"ג דאמר לעיל אין מעמידין מלוה ע"ג פירות אא"כ יש לו ואע"פ שיצא השער, שאני הכא כיון שהלוהו מעות מתחילה מיחזי כריבית', ומפרש השע"ד כוונתו, דכיון שהתחיל הדבר בהלואת מעות מיגרע גרע[[12]](#footnote-12) ובזה ביאר שיטה זו דמותר להחליף פירות בפירות דבכה"ג שבא בחוב פירות שהוא בדרך מקח ולא היה כאן חוב הלואה כלל שוב הוי הכל בדרך מו"מ ושרי מטעמא דכיון דיצא השער ואפשר להשיג הפירות בשוק באשראי הוי כ'יש לו' ושרי כמו לגבי הלואת סב"ס.

אמנם עי' **בחידושי הגרעק"א בדף ע"ב: בד"ה בהרא"ש סי' ס"א** שנראה מדבריו פירוש אחר בד' הרא"ש שכ' שם 'היינו כיון דיש עליו שום חוב כבר גרע טפי', ולכאו' כוונתו, דההיתר דיצא השער דהוי כ'יש לו' מחמת שיכול להשיג החיטים באשראי מהני רק כשתחילת ההלואה הוא באופן זה דאז לא מיחזי כלל כהלואה אלא כ'החלפה', אבל כשכבר היתה מתחילה הלואה גמורה וכמ"ש הגרעק"א 'שום חוב כבר' גרע טפי ודו"ק, ולפ"ד הגרעק"א אין דברי הרא"ש מעלים ארוכה כלל לשיטה זו, דהא סוף סוף 'יש עליו כבר שום חוב' וכבר אי אפשר להחשיב הענין שהוא רק החלפה בעלמא, ומה לי דהוי הכל בדרך מו"מ, וביאור שיטה זו עפ"ד הרא"ש יתכן רק להבנת השער דעה בדבריו דמה שביאר הרא"ש הגריעותא דאין מעמידין מלוה ע"ג פירות הוא משום שהתחיל 'בדרך הלואה' ולא בדרך מו"מ ודו"ק.

**בד' הראשונים שחילקו בין דינא דאין מעמידין מלוה ע"ג פירותלבין דינא לווין סאה בסאה על שער שבשוק**

והנה כדברי **הרא"ש בסי' ס"א הנ"ל** מבואר גם **ברמב"ן ע"ב: בד"ה אין לווין על שער שבשוק** שהביא שם **פירש"י בשם הגאונים** וכן שיטת **הרי"ף שם** דמותר ללוות סב"ס על שער שבשוק וכ' ע"ז 'ואע"ג דאמרי' לעיל בר"פ דהלואה על שער שבשוק אסור, התם הואיל והלוהו מעות מתחילה מיחזי כריבית, אבל עיקר הלואת סב"ס דרבנן ועל שער שבשוק שרו כדשרו עד שיבוא הני או עד שאמצא מפתח, ואע"פ שאין לו מעות בשעת הלואה יכול הוא ליקח פירות באשראי' [ועיי"ש עוד], וכ"ה **ברשב"א שם בד"ה אין לווין על שער שבשוק** עיי"ש.

ויש לתמוה בד' הרמב"ן הרשב"א והרא"ש, בין לפי פירוש **הגרעק"א הנ"ל** דטעמא דליכא האי שריותא בהא דאין מעמידין מלוה ע"ג פירות משום שכבר 'בחוב שמכבר', ובין לפי פירוש **השער דעה הנ"ל** בדעת הרא"ש דהוא משום שהתחיל ב'דרך הלואה' ולא היה לגמרי הכל מקח וממכר, דא"כ כשבא באיסרו שבידו אין צריך לשום טעמים מיוחדים כדי להתיר מחמת 'איסרו שבידו', אלא יש להתיר בפשיטות מטעמא דיצא השער ואפשר להשיג החיטים באשראי דהוי כיש לו החיטים וכמו דשרינן מה"ט בהלואת סאה בסאה, ובד' **רש"י [ס"ג: בד"ה מה לי דמיהן] והרמב"ן [שם ד"ה הא דאמרינן** בפירוש דברי רש"י וכ' על דבריו ופירושו 'וגם זה נכון הוא'] **והרשב"א [שם ס"ג. בד"ה השתא דאמר** ר' ינאי'] והרא**"ש בסימן ז'** מפורש דטעם היתר הפסיקה הוא משום דכיון שהמוכר יכול לקנות החיטים בדמים שקיבל הוי כיש לו החיטים עצמם דמה לי דמיהן מה לי הן דהיינו מה לי אי יש לו הפירות עצמם דמותר הפסיקה ב'יש לו' ומה לי אי יש לו רק דמיהן דהוי ג"כ כיש לו כיון שיכול לקנות בהם החיטים, ולמה בעינן לכל זה, והרי בפשוטו הוא מותר מחמת עצם יציאת השער דכיון שיכול להשיג החיטים באשראי הוי כ'יש לו' ושרי כמו בהלואת סב"ס, והרי כשבא באיסרו בידו אינו בא 'בחוב שמקודם' וגם לא התחיל 'בדרך הלואה', ולשני פירושי גדולי האחרונים הנ"ל בד' הרא"ש [ושאר הראשונים הנ"ל] כשבא באיסרו בידו יש להתיר מחמת עצם יציאת השער ואפשר להשיג הפירות באשראי כמו בסאה בסאה.

וכן תמוה לפי הפירוש הראשון שכ' **הרמב"ן שם** בפירוש דברי רבא דקאמר 'מה לי דמיהן מה לי הן נמי אמרינן' ופירש הרמב"ן דאיירי כשבא לפסוק בפירות שבידו על פירות אחרות 'שלא תעלה על דעתך לומר כי אמור רבנן פוסקין ה"מ כשהוא נותן לו מעות שהוא יכול ליקח בהם פירות אבל כאן שנתן לו חיטים לא.....קמ"ל דכיון שיצא השער וזה נותן לו פירות כמי שנותן לו דמים דמי', ולפ"ד הרמב"ן בדף ע"ב: הנ"ל מה צורך יש בנתינת דמים 'שהוא יכול ליקח בהם פירות' או נתינת הפירות שהם כמו הדמים לפי הקמ"ל דר' ינאי, ולמה לא נתיר הפסיקה משום דהוי כיש לו לפי שאפשר להשיג הפירות באשראי כמו בהלואת סאה בסאה, שהרי כשפוסק במעות או בפירות שבידו אינו בא 'בחוב שמכבר' וגם אינו מתחיל 'בדרך הלואה'.

**והרה"ג ר"נ קמפינסקי שליט"א** ר"ל בד' הרא"ש, דהך טעמא דאפשר להשיג החיטים באשראי מהני רק בשער של דורמוס שהוא קבוע יותר ואז כבר אפשר להשיג באשראי ומותרת הפסיקה מצד עצמה ביצא השער, ומה שהוצרך הרא"ש בסי' ז' לטעמא דהמעות שנותן הם כמו החיטים הוא כדי להתיר אף בשער של עיירות כמפורש בדבריו שם וזה שרי רק מחמת שאפשר לקנות החיטים ע"י מעות שבידו, דבשוק של עיירות אי אפשר ליקח באשראי, עכ"ד, וכיון למ"ש **השער דעה בסימן קס"ב סק"ד** שר"ל כן בדעת הרא"ש, וחולק על **הרמ"א בסימן קס"ב סעיף ג'** שמפורש בדבריו דמותר להלוות סאה בסאה גם על שער של עיירות, וכן מפורש **בבית יוסף שם**, ועכ"פ בדברי **הרמב"ן והרשב"א הנ"ל** תירוץ זה אינו מועיל כלל, שהרי לשיטתם לכו"ע אסור לפסוק בשער של עיירות, ואף לרבא דקאמר מה לי דמיהן מה לי הן לא בא אלא להתיר בכדורמוס דלא תיסק אדעתין דלא שר אלא באכלבאי וארבי כמפורש בדבריהם שם, וא"כ הסתירה במקומה עומדת, דבדף ס"ג מפורש דההיתר באיסרו בידו הוא משום אפשרות קניית באיסרו שבידו, ובדף ע"ב: מבואר בדבריהם דכל שלא בא בהלואתו יש להתיר מחמת עצם יציאת השער לפי שאפשר להשיג החיטים באשראי.

וביותר יש לתמוה בד' הרשב"א בזה, דהנה **הרשב"א בדף ע"ב: בד"ה אין לווין על שער שבשוק** כ' ככל ד' הרמב"ן הנ"ל דההיתר ללוות על שער שבשוק משום שיכול להשיג הפירות באשראי, ומסיק שם הרשב"א 'או שילוה מחבירו, כדאמרינן לעיל אי לית ליה יזיף מחבריה', והנה **הרשב"א שם בד"ה בעל הבית זילא ביה מילתא למיזף מלקוט** כ' 'אכא למידק, דהא אמרינן טעמא בריש פירקין משום דקא"ל הא חיטי בהיני הא חיטי בשילי, ונ"ל דתרי טעמי בעינן ואיתיה להאי ואיתיה להאי, דאי לאו טעמא דכי לית ליה אזיל ויזיף מחבריה לא שרינן משום טעמא דהא חיטי בהיני והא חיטי בשילי, משום דמאן דשקיל זוזי אפירי אנן סהדי דלאו אדעתא למיזבן בהיני ושילי מיד ולמיתן להאי שקלינהו, אלא מימר אמרינן כיון דאיכא חיטי בהיני ושילי ויצא השער רבים מלוין לחבריהם, והילכך אמרינן דילמא מיזבן זבין האי באיסרי דמייתי בידיה ואי לא אזיל ויזיף מחבריה, אבל היכא דליתא להאי טעמא אסור, ומאי דלא פריש התם פריש הכא', והרי מפורש בד' הרשב"א דאין להתיר פסיקה אלא בצירוף 'תרי טעמי', גם מה שהמוכר יכול 'לקנות הפירות' בהיני ושילי, וגם מה שהמוכר יכול 'ללוות הפירות' בהיני ושילי, 'ותרי טעמי בעינן ואיתיה להאי ואיתיה להאי', ואמנם הרשב"א לא ביאר בדבריו למה לא סגי בטעמא דאפשר למיזף לחוד, אבל מפורש בדבריו בהדיא ד'תרי טעמי בעינן ואיתיה להאי ואיתיה להאי', וא"כ תמוה מש"כ אח"כ מיניה וביה דהא דשרי לוות סאה בסאה על שער שבשוק משום שיכול להשיג הפירות באשראי כיון שיצא השער 'או שילוה מחבירו כדאמרי' לעיל אי לית ליה יזיף מחבריה', והרי הוא עצמו ביאר בהדיא דהאי טעמא דיזיף מחבריה אינו מתיר ללא הטעם דמצי למיזבן מחבריה בהנך זוזי שבידו, ולכאורה מוכרח מזה דלגבי 'הלואת סאה בסאה' יש להקל יותר מאשר בפסיקה ונימא דבהלואת סאה בסאה סגי ב'חד טעמא' אע"ג דלגבי פסיקה בעינן 'ב' טעמי', וצ"ב הטעם להקל יותר בסב"ס, אך ביותר תמוה דא"כ מה הק' הרשב"א אמאי אין מעמידין מלוה ע"ג פירות והוצרך לתרץ דכיון שהלוהו מעות מתחילה מיחזי כריבית, והרי אף בלא הלואת מעות אין להתיר בלא טעמא ד'מצי למיזבן' כמפורש בד' הרשב"א לעיל, ואין לדחות דסובר הרשב"א דאף כשמעמיד מלוה ע"ג פירות איכא טעמא ד'מצי למיזבן' דהא אם המוכר לא היה מעמיד עכשיו חובו ע"ג פירות היה נצרך לשלם דמים ללוקח בחובו וממילא נחשב דמצי למיזבן בדמים שהיה צריך לפרוע ללוקח, דהא בהדיא כ' **הרשב"א בדף ס"ג. בד"ה והוא דיש לו** בביאור ד' **הרמב"ן שם** 'דהא טעמא דיציאת השער אינו אלא משום דאם אין לזה יש לזה, וכל שאין לו ובא להעמיד מלוה עליהן אין אומרים אם אין לזה יש לזה דבמה יקנה', ומפורש בדבריו בהדיא דבהעמדת מלוה ע"ג פירות ליכא לטעמא דמצי מוכר למיזבן 'דבמה יקנה', וא"כ תמוה ביותר מה הק' הרשב"א שיהיה מותר להעמיד מלוה ע"ג פירות ביצא השער כמו דמותר הלואת סב"ס ביצא השער, והרי הוא עצמו כתב לעיל דגבי פסיקה 'תרי טעמי בעינן' גם הא דמצי למיזבן וגם הא דמצי יזיף' ואיתיה להא ואיתיה להא'.

והנה **בדרישה סימן קס"ג סק"ב** כ' ע"ד **הטור שם** דאין מעמידין מלוה ע"ג פירות כשאין לו ואע"פ שיצא השער 'ואפשר לומר דאפי' לדברי ר"י שבסי' קס"ב דשרי לוות סב"ס כשיצא השער אף בשאין לו מעות, שאני התם שהלוהו סאה חיטים מתחילה ואינו נותן לו אח"כ יותר אלא מה שהלוהו, הקילו גביה דאינו נראה כ"כ ריבית, אבל כאן דהיה חייב לו מתחילה מעות ואם יתן לו אח"כ חיטים שמא יתייקרו ויהיה רבית ולכך אסור כאן כשאין לו מעות', וכ"כ **הט"ז בסי' קס"ג סק"ד** עיי"ש, והנה לפי סברתו מובן החומרא בפסיקה יותר מבסב"ס, דאפילו כשפוסק באיסרו בידו הריבית ניכרת יותר אם יתייקרו הפירות, ומשא"כ בסב"ס שמחזיר לו אותם הפירות שהלוהו אינו ניכר כ"כ הריבית, ואם נוכל לדחוק כן בכוונת תירוץ **הרמב"ן והרשב"א והרא"ש הנ"ל** דאין כוונתם לזה שהיה 'חוב מתחילה' [כד' הגרעק"א הנ"ל] או לזה שהתחיל 'בדרך הלואה' [כד' השער דעה הנ"ל] אלא כוונתם להדגיש מה שהלוהו 'מעות' ובזה יהיה ניכר הריבית יותר אם יתייקרו הפירות, ובכה"ג לא הקילו לסמוך על טעמא ד'מצי יזיף' לחוד אלא בצירוף הא ד'מצי למיזבן', ואי נימא כן יתיישב הכל, אבל פירוש זה נראה קצת דוחק בלשון הראשונים שהדגישו ענין 'ההלואה מתחילה' ודו"ק.

ואולי אם נימא כפירוש זה יתיישב בזה גם ד' הרמב"ן הנ"ל שכ' בחילוקו הנ"ל 'אבל עיקר הלואת סאה בסאה דרבנן ועל שער שבשוק שרו', והק' **הרה"ג ר"י בראון שליט"א** מה פשרן של דבריו הקדושים, והרי בא לחלק בין העמדת מלוה ע"ג פירות האסורה ביצא השער להלואת סאה בסאה דשרי ביצא השער, ואטו העמדת מלוה ע"ג פירות אסורה מדאורייתא, ולהנ"ל י"ל דכוונתו ד'עיקר הלואת סאה בסאה אסורה מדרבנן' היינו מטעמא שמחזיר לו אותו הכמות באותו המין שהלוהו, ולכן הקילו בזה יותר לסמוך על יציאת השער גרידא, ומשא"כ במעמיד מעות ע"ג פירות דליכא האי טעמא אע"ג דודאי הוי דרבנן מחמת שהוא דרך מו"מ מ"מ הוי סוג ריבית ש'עיקרו בדאורייתא' אם יהיה בדרך הלואה ולכן החמירו בו יותר, ומשא"כ בסאה בסאה ש'עיקר סוג הריבית' בכה"ג הוא דרבנן כיון שמחזיר לו מה שהלוהו ודו"ק, אמנם עיקר ודברים הללו יתכנו רק להמבואר **ברמב"ן על התורה בפר' כי תצא [דברים כ"ג י"ט]** שכ' דהא דכתיב 'נשך אוכל' הוא 'לבאר שהלוה סאה חיטין בסאה וחצי יהיה נשך גמור אפי' לא יהיה שוה סאה וחצי בעת הפרעון כדמי סאה שהלוהו', ולפי דבריו שם נכון הדבר דהא דסאה בסאה דרבנן הוא משום שמחזיר לו אותו הסאה שהלוהו, אך זה נסתר מד' **הרמב"ן בר"פ איזהו נשך** שכ' בהדיא דהא דסאה בסאה הוי רק מדרבנן הוא משום ד'בתר מעיקרא אזלינן', והאי טעמא ד'בתר מעיקרא אזלינן' איכא גם בפסיקה בשויו שהרי בשעת הפסיקה כשלא נתייקר עדיין אין שום ריבית, וא"כ הדק"ל חילוקו של הרמב"ן.

ושו"ר לשון **תשובת הרא"ש כלל ק"ח אות ט"ו ד"ה גם כי באתם בארוכה** שכתב שם לגבי דינא דלווין סאה בסאה על שער שבשוק דשרי משום דדמי למלוה סב"ס עד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח, וכ' שם הרא"ש 'ואע"ג דהתם החיטין הן ברשותו אלא שאין בנו בכאן או שאין המפתח מצוי בידו, אבל הכא נהי דהחיטין מצויין בבתי המוכרין והשער ידוע מכל מקום אין בידו מעות לקנותם, אפ"ה כיון דלא הוי אלא ריבית דרבנן שהרי חיטים הלוהו וחיטים כמותם מחזיר לו אקילו ביה רבנן', והם הם הדברים שרציתי לפרש בד' הרמב"ן ודו"ק.

.

בס"ד

**פרק ד':
פסיקה בהוזלה ביש לו—אופן ההיתר וטעם ההיתר**

**[א]: בדף ס"ג:** קאמר ר"נ דמותר להוזיל קיראי בהקדמת מעות כשיש לו למוכר.

ובטעם ההיתר כ' **בפירש"י ד"ה איתנהו** דהו"ל כאומר הלויני עד שיבוא בני דתנן **בדף ע"ה.** דשרי בהלואת סב"ס, וכן משמע מהמשך ד' הגמ' בסוגיין דקאמר דס"ד דבדאית ליה אשראי במתא שרי דהו"ל כאומר הלויני עד שיבוא בני וכו', ומשמע דביש לו ממש שרי מה"ט דהו"ל כאומר הלויני עד שיבוא בני.

וכן מבואר **בתוס' דף מ"ו. בד"ה נעשה** שפירשו ד' הגמ' שם בשנויא דרב אשי דשרי אף בדמים ופרוטטות **דאע"**ג דלא מהני מטעם קנין שאי משום דהו"ל כאומר הלויני עד שיבוא בני, וכ' התוס' דאע"פ שמוסיף לו יותר, ובהלואה אין ההיתר אלא בסאה בסאה, 'דרך מו"מ אפי' סאה בסאתיים מותר באומר הלויני עד שיבוא בני', ומפורש לכאו' בגמ' לפי פי' התוס' דההיתר של פסיקה בהוזלה ביש לו הוא מטעם דהוי כהלויני עד שיבוא בני, וכן מבואר **ברמב"ן שם בד"ה רב אשי** דאיירי כשמעות בעה"ב אין להם צורה 'ופוסק על הפירות הוא' וטעם ההיתר 'דכיון דאית ליה נעשה כאומר לו הלויני דינר עד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח ואתן לך מפירות שיש לי יפה דינר וטריסית דהא ודאי שרי כדאמרינן פרק איזהו נשך', וכוונת הרמב"ן למימרא דרב נחמן דשרי פסיקה בהוזלה ביש לו, ומפורש בהדיא דטעמא דרב נחמן הוא משום דהו"ל כאומר הלויני עד שיבוא בני וכו', וכ"ה **ברשב"א שם ובר"ן שם,** וכ"מ בהדיא **בתוס' הרא"ש שם בד"ה רב אשי** [יעו"ש שכ' דלהכי לא אייתינן ממתני' **בדף ע"ב:** בהיה הוא תחילה לקוצרים, דהתם שהוא מחוסר ג' מלאכות לא שרי להוזיל גביה אלא ליתן ליה כשער הלקוטות, אבל כשאינו מחוסר מלאכות שרי אף להוזיל גביה, והוא ממש החילוק שכ' **בתוס' הרא"ש ס"ג: בד"ה כעד שיבוא בני** לגבי מימרא דרב נחמן], וכן הוא להדיא ממש **בשיטמ"ק שם בשם תלמיד הר"פ** שכ' דהך התירא להוזיל לו בדרך מו"מ מטעמא דעד שיבוא בני הוא אפילו להלל שחולק על עיקר היתר זה לקמן **בדף ע"ה.** ואפילו רב נחמן דפוסק כהלל שאוסר בהלואת סב"ס אפי' בעד שיבוא בני וכו' 'דרך מקח וממכר היה מודה דשרי טפי, תדע דההיא אמרה רב נחמן גופיה לקמן ס"ג: והכי קאמר, נעשה כעד שיבוא בני, ושרי הכא במקח וממכר לכו"ע אפי' מוזיל לגביה מחמת הקדמת המעות, כי היכי דשרי סאה בסאה לרבנן דהלל', והרי בהדיא דמימרא דרב אשי בדף מ"ו. היינו ממש מימרא דרב נחמן בדף ס"ג:[[13]](#footnote-13).

**[ב]: ובפירש"י ע"ב: ד"ה פוסק עמו** כ' לפרש בדין פסיקה על הגדיש ביש לו 'פוסק עימו באיזה שער שירצה [היינו אפי' בהוזלה], דכיון דיש לו אין כאן ריבית דמעכשיו הוא קנוי לו, ואע"פ שלא משך, דכי אין לו נמי אבק ריבית מדרבנן הוא, וכי יש לו לא גזור', ויש לעיין אם כוונת רש"י 'שבאמת' מעכשיו הוא קנוי לו, והיינו בקנין כסף למי שפרע, וכדברי **רש"י בדף ס"ג. בד"ה יש לו מותר** לענין פסיקה [בשויו] ב'יש לו', או שכוונתו 'שכאילו' מעכשיו הוא קנוי לו וכד' **רש"י בדף מ"ד: בד"ה דינרי הוו ליה** שכ' לגבי הלואת סב"ס דשרי בעד שיבוא בני 'שאלו שבידו נקנין למלוה וברשותו הוקרו' שבע"כ אין כוונתו שבאמת הם נקנין דהרי איירי בהלואה ולא בקנין, וגם אם היה רוצה לקנות לא היה קונה דפירי לא עבדי חליפין, ובהדיא כ' **בפירש"י ע"ה. בד"ה בד"ה כמה כורין** שביאר דינא דאם יש לו סאה פוסק עליה כמה כורין 'דכל חדא וחדא אמרינן זו תהא תחתיה שהרי אינה קנויה למלוה ובידו לאוכלה ולמוכרה' וכו' עיי"ש, ובע"כ דכוונת רש"י כמבואר **בפירש"י ע"ג. בד"ה יש לו** [לגבי הלואת סאה בסאה ביש לו] 'דמהשתא אוקמינהו ברשותיה ואע"ג דלא משיך, סב"ס לאו ריבית קצוצה היא אלא אבק ריבית דרבנן וכי יש לו לא גזור', והיינו דבאמת אינו קנוי לו ורק 'אוקמינהו ברשותיה' לחושבו כאילו הוא קנוי לו, וכמבואר כן **בריטב"א מ"ו. סוד"ה רב אשי** 'כיון דדרך מקח וממכר הוא ויש לו עשו שאינו זוכה כזוכה והתירו בזה כמו שהתירו אפי' בדרך הלואה להלוות סב"ס עד שיבוא בנו או עד שימצא מפתח'**.**

**[ג]: ובשו"ת הריב"ש סימן ש"ו** כ' בביאור היתר הפסיקה בהוזלה ביש לו 'דכיון דמעות קונות מן התורה ואם חוזר בו מקבל מי שפרע הרי זה לענין ריבית כאילו קנאם קנין גמור מעתה, כיון דאין איסור ריבית במכירת פירות אלא מדרבנן והלכך אין כאן הקדמה', ומפורש בדבריו דכדי להתיר פסיקה בהוזלה בעינן 'קנין אמיתי' למי שפרע, ועדיין צריך בזה קולא מדרבנן כיון שמי שפרע אינו 'קנין גמור' ולענין איסור ריבית דרבנן עשאוהו כאילו קנה קנין גמור, וד' הריב"ש הועתקו בפוסקים **בבית יוסף סימן קע"ג ס"ז ובפרישה שם סקי"ד ובט"ז שם סק"י.**

**וברשב"א ס"ג. בד"ה שמע מינה** הביא ד' **הרמב"ן שם** שכ' דשרי פסיקה בבא בחובו ביש לו אע"פ שלא יצא השער, וביאר שם בתוך דבריו 'אבל כשיש לו הרי יש לו ואוזולי אוזיל גביה', ולכאו' מבואר בדבריו דשרי אף 'להוזיל גביה' כשיש לו ואפילו בבא בחובו, ואם כן הרי הוא מוכרח מד' הרשב"א שחולק על הריב"ש הנ"ל, דהא מפורש **ברשב"א קידושין מ"ז. בד"ה ושוין במכר** דכיון דמלוה אינו קונה אפי' למי שפרע דין היתר הפסיקה בחובו אינו משום קנין 'אלא דכל שיש לו יין אע"פ שנתייקר לאחר מכאן אין כאן משום ריבית', ולפי דברי הרשב"א בסוגיין דשרי אף להוזיל גביה, יהיה מוכרח דהיתר ההוזלה אינו דוקא כשיש 'קנין אמיתי' למי שפרע כד' הריב"ש והפוסקים הנ"ל, אלא עצם המציאות ש'יש לו' מתרת פסיקה בהוזלה, [ויש לדחות דד' הרשב"א בסוגיין בב"מ הם לפי מה שהביא **ברשב"א בקידושין בשם הירושלמי** דדין הפסיקה בבא בחובו דשרי הוא משום שקונה ע"י המלוה אפילו עוד יותר מנתינת מעות, דדמי להא דאמרי' **בב"מ מ"ו:** בדין יש דמים שהם כחליפין, והיינו שהוא קונה בהנאת מחילת מלוה כמו שביאר **הרשב"א בב"מ שם].**

**[ד]: וברמב"ן במלחמות ה' ב"מ ס"ה. ל"ו: בדפי הרי"ף** כ' בתוך דבריו 'אלא אדרבה חומר במושך פירות שאפי' הוקר השער על דמים שקוצץ לו אינו נותן לו אלא כשעת משיכה, והנותן דמים נוטל **כשער שיצא** ואם יש לו מותר נעשה כמי שקנו לו מעותיו אותם פירות בעצמם ואין כאן מלוה והמתנה', ויש לעיין למה כ' הרמב"ן דהיתר הפסיקה ביש לו הוא ליטול 'כשער שיצא' [בשעת פרעון], והא אף 'פסיקה בהוזלה' שרי, ולכאו' י"ל דכוונת הרמב"ן לדין פסיקה ביש לו דשרי אפי' ב'בא בחובו', וס"ל דהך פסיקה אינה מותרת אלא 'בשער שיצא' בשעת פרעון, וי"ל הטעם, דסובר הרמב"ן דהיתר 'פסיקה בהוזלה' הוא דוקא משום 'קנין אמיתי' למי שפרע, וב'בא בחובו' הרי ליכא קנין למי שפרע כמפורש **ברמב"ן ב"מ מ"ח: בד"ה ומיהו יש סיוע לדברי רבינו הגדול ז"ל** ודינא ד'יש לו' מותר הוא לא משום קנין אלא שאין בו משום ריבית עיי"ש, וזמש"כ כאן במלחמות דההיתר הוא 'נעשה כמי שקנו לו מעותיו אותם הפירות' והיינו שבאמת לא קנה ורק הקילו לדונו שקנה, והיתר זה הוא דוקא ליתן לו 'כשער שיצא' בשעת פרעון, אמנם כשבא באיסרו בידו ומוזיל גביה ההיתר הוא דוקא 'כשקנה קנין אמיתי למי שפרע' וזה דוקא באיסרו בידו המועיל לקנין, ועיקר חילוק זה כתב מדנפשיה **בחידושי הגרעק"א בכו"ח בדף ס"ג.** וצ"ע אם אפשר לפרש כן בדעת הרמב"ן, ואם כינים הדברים עולה דהרמב"ן חולק עם הרשב"א הנ"ל שמפורש בדבריו לכאו' דאף בבא בחובו שרי להוזיל גביה.

**[ה]: ובפני יהושע ובחי' הגרעק"א בכו"ח בדף ס"ג.** עמדו ע"ד **רש"י בדף ס"ג. בד"ה יש לו מותר** שמשמע מדבריו דהיתר הפסיקה בבא בחובו הוא רק כפי השער [וחולק על **הרמב"ן והרשב"א הנ"ל** דס"ל דשרי אף בלא יצא השער], וביאר **הפנ"י** דבבא בהלואתו הוי ההוזלה ריבית על ההלואה הראשונה ואסור עיי"ש, וכ"כ **בשער דעה ובהגהות יד אברהם ר"ס קס"ג** עיי"ש.

**והגרעק"א** ביאר דבבא בהלואתו כיון שהוא מלוה שאינו קונה מן התורה הרי הוא חמור יותר ואין להתיר בזה אלא כפי השער היוצא, ומשא"כ באיסרו בידו דמהני לקנין דאורייתא עיי"ש, ולדבריו צ"ל דמש"כ רש"י הנ"ל דההיתר בבא בהלואתו הוא משום שקנה למי שפרע כוונתו לא לקנין 'מן התורה' למי שפרע, אלא דס"ל לרש"י דאיכא מי שפרע גם כשאינו קונה מה"ת אלא בכל 'דברים ואיכא בהדייהו מעות' איכא מש"פ, ומי שפרע שאינו מכח קנין מה"ת לא מהני אלא להתיר פסיקה בשויו ולא בהוזלה.

ויש לסייע דבריהם ממש"כ רש"י שם דההיתר בבא בחובו ויש לו הוא 'דזכי בהו האי מהשתא ואע"ג דלא משיך כי מוקרי ברשותיה מוקרי', ויש לתמוה דהא אף 'פסיקה בהוזלה' שררי ביש לו והתם לא שייכא טעמא ד'ברשותיה מוקרי', ובע"כ כד' הפנ"י והגרעק"א בדעת רש"י דבפסיקה בהוזלה אין להתיר מטעמא ד'יש לו' אלא בדאיכ למימר 'ברשותיה מוקרי'.

אמנם צ"ע בזה בד' הרשב"א, דהרשב"א הנ"ל הרי כ' בהדיא דביש לו מותר בבא בחובו 'אוזלי אוזיל גביה', ומיניה וביה בסוף הקטע כ' **הרשב"א שם** 'וכתב **רש"י ז"ל** דכל שיש לו מותר אע"ג דלא משיך כי מוקיר ברשותיה מוקיר' והרי שהעתיק ד' רש"י דההיתר בבא בחובו הוא רק לפי השער דאיכא למימר ביה דברשותיה מוקיר ולפי"ז בהןזלה אסור ודלא כדמשמע מתחילת דבריו וצע"ג[[14]](#footnote-14).

**[ו]: בתוס' ס"ג: בד"ה מהו דתימא** הקשו אמאי לא מייתינן מתני' **בדף ע"ב:** דשרי בפוסק על הגדיש, ותירצו 'דפוסק עמו על הגדיש לא שרינן אלא לפסוק עמו כשער לקוטות, אבל לפסוק שוי שיתא בחמשא לא משום דאכתי לית ליה שעדיין צריך תיקון ואי מוזיל גביה כולי האי מיחזי כאגר נטר, אבל כשיש לו מזומן בעין אלא שמחוסר ביאת בנו או הבאת מפתח שרי אפי' שוה חמש בארבע', וכן הוא **בתוס' הרא"ש שם ובדף מ"ו. ובפסקי הרא"ש בפירקין ר"ס ס' ובשיטמ"ק מ"ו בשם תלמיד הר"פ,** וברא"ש שם כ' דכשהוא מחוסר ג' מלאכות חשיב 'קצת כיש לו קצת כאין לו' ולהכי מותר לפסוק על השער ואסורה ההוזלה.

**ובטור סי' קע"ה ס"ד** הביא בזה מח', דדעת **רש"י [בדף ע"ב: בד"ה פוסק עמו]** דאף במחוסר תיקון פוסק עימו בכל שער שירצה והיינו אפילו בהוזלה, ודעת **ר"י** דלא שרי פסיקה בהוזלה אלא על השער דבכה"ג שמחוסר תיקון 'לא חשבינן כמי שבידו לענין שיכול לפסוק שוה חמשה בארבעה, אבל חשבינן ליה קצת בידו לענין שיכול לפסוק עם בעל הבית כשער הלקוטות'.

**ובתורת חיים בדף ס"ג:** כ' עפי"ד תוס' והרא"ש, דהא דאמרינן בסוגיין דבדאית ליה אשראי במתא לא הוי כ'יש לו' אלא כ'אין לו' והיינו חידושא דרב נחמן, אין הדברים אמורים אלא לגבי 'פסיקה בהוזלה' אבל 'פסיקה בשויו' שרי אף באין לו ואית ליה אשראי במתא, דלענין פסיקה בשויו אף בכה"ג חשיב כ'יש לו' כמו במחוסר תיקון עיי"ש.

**[ז]:** ובהתבוננות עולה לפי דעת הרא"ש ג' גדרים בדין 'יש לו'.

[א]: יש לו להתיר סאה בסאה, דבזה כ' **הרא"ש בפירקין סימן ס"א** שהוא קל יותר מפסיקה שאסור בבא בחובו אפי' ביצא השער 'אבל הלואת סאה בסאה על שער שבשוק שרו רבנן כדשרו עד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח, ואעפ"י שאין לו מעות בשעת הלואה יכול הוא ליקח פירות באשראי', ולפי פשוטו סברת הרא"ש הוא גם לגבי פסיקה כשאיסרו בידו שאין להתיר משום זה שיכול המוכר להשיג הפירות באשראי אלא מטעם שיכול 'לקנות הפירות' באיסרו שבידו ואמרינן 'מה לי דמיהן מה לי הן' כמפורש **ברא"ש סימן ז'.**

[ב]: יש לו להתיר פסיקה בשויו, דבכה"ג שרי אפילו במחוסר תיקון, ולפי דברי התו"ח אף כשאין לו ואית ליה אשראי במתא, [אבל יציאת השער לא מהני להחשיבו כיש לו אם לא מטעמא דמה לי דמיהן מה לי הן וכנ"ל].

[ג]: יש לו להתיר פסיקה בהוזלה, דבזה לא מהני אלא ביש לו בידו מוכן לגמרי, ולא מהני כשיש לו המחוסר תיקון או בדאית ליה אשראי במתא.

**[ח]:** **בתוס' ס"ד: בד"ה האי קרוב לשכר בא"ד** כתבו 'ופוסק עימו על הגדיש וברייתא דר' אאושעיא דקתני יש לו מותר, איכא למימר דאם מתקלקל כל הגדיש או כל חיטין שיש לו אין נותן לו אחרים [והוכיחו כן עיי"ש בדבריהם, ואח"כ כתבו]: ומיהו נראה קצת דפוסק על הגדיש הוי דומיא דפוסק על שער שבשוק שאין הלוקח מפסיד בשום ענין ואלו שיש לו מסתברא שיכול לאוכלם ולא מהני יש לו אלא לענין היתר פסיקה' [ועיי"ש מה שדחו הראיה שהביאו לעיל], **ובתוס' הרא"ש שם ד"ה האי קרוב לשכר** כ' 'דאותם פירות אין קנויים ללוקח שהמוכר יכול למוכרן לאחר ולאוכלן אם ירצה ולא בעינן יש לו אלא לענין היתר פסיקה', **וברמב"ן ס"ד. ד"ה הילך ד' זוזי** כ' בתו"ד 'פוסקים על הפירות במקום שיש לו שאם נפסדי נפסדים למוכר, וכענין ששנו בתוספתא למה זה דומה לנותן מעות לחבירו ליתן לו פירות בגורן ונגנבו או שאבדו חייב באחריותן אם פחתו או הותירו חייב להעמיד לו', וכן הוא **ברשב"א שם בד"ה הילך ד' זוזי.**

אמנם לגבי 'פסיקה בהוזלה' כ' **בהגהות מרדכי ר"פ איזהו נשך** ודוקא דיהיב ליה הנהו קיראי דאיתנייהו בשעת פיסוק אבל אי זבין להנהו דהוו ליה בשעת פיסוק לאיניש אחרינא ולהאי גברא יהיב אחרינא אסור', ומשמע מדבריו שהוא חומרא מיוחדת 'בפסיקה בהוזלה' שאין ההיתר אלא על אותם הפירות עצמם שפסק עימו, וכן למדו מדבריו **בספר כהונת עולם [ריש סי' קע"ג] ובחזו"א יו"ד סימן ע"ו סק"א** עיי"ש, ועיין **בגידולי תרומה שעקר מ"ו ח"ד סקנ"ז** שהוכיח כן מדברי **רש"י בדף ע"ב:** דהיתר הוזלה הוא דוקא כשנותן לו מאותו גדיש, וכ"כ **במחנה אפרים דיני ריבית סימן כ"ט** דלכאורה נראה דדוקא מאותם קיראי צריך ליתן לו.

אמנם כל הפוסקים **הב"י והדרכי משה והט"ז והש"ך בסימן קע"ה** הביאו ד' **ההגהות מרדכי הנ"ל** לגבי דינא ד'קרי' שהנידון הוא להתיר מה שהם גדילים מעצמם אחרי הפסיקה ובזה דוקא בעינן שיתן לו דוקא אותם ה'קרי' אבל בדין 'קיראי' לא הביאו כלל האי דינא, ומשמע שגרסו כן בד' ההג"מ, ואמנם לפי מה שמובא בהג"מ דידן מפורש דדבריו קאי בדין 'קיראי' עיי"ש.

בעזרת השם יתברך

**מראי מקומותבדין מרבין על השכר-בשכירות קרקעות**

**בדף ס"ה.** במתני' מרבין על השכר, ומפרשינן בגמ' הטעם משום דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, 'והאי כיון דלא מטא זימנא למיגבא לאו אגר נטר מישוא הוא דהכי שויא והאי דקאמר ליה אם מעכשיו אני נותן לך בי' סלעים אוזולי הוא דקמוזיל גביה', ולכאו' יש בגמ' ב' טעמים, א. משום דליכא כלל 'נטר' דכיון דאינה משתלמת אלא לבסוף הרי אין כאן 'המתנת מעות' בקביעת זמן התשלומין לבסוף שהרי זהו זמנו, ב. דליכא 'אגר' דאמרינן 'מישוא הוא דהכי שויא' והאי דקאמר ליה אם מעכשיו בפחות 'אוזולי הוא דקמוזיל גביה', וצ"ב למה בעינן להאי טעמא דליכא 'אגר', והרי אפילו אם נחשב ש'מוסיף' לו בעבור תשלום החוב בזמנו ולא אמרינן 'מישוא הוא דהכי שויא' מ"מ אמאי נאסור כשאין 'נטר' והלואה כלל.

וכבר עמד ע"ז **בשיטה לא נודע למי [שיוחס לריטב"א] בד"ה מאי שנא שכירות** וציין לד' הגמ' **בדף ע"ג.** דא"ל רבא להנהו דמנטרי באגי והיתה שכירותם משלמת בסוף זמן הגורן ואמר להם שיסייעו בהפיכת התבואה בגמר הגורן 'כי היכי דלא תשתלם שכירות דידכו עד ההיא שעתא דשכירות אי"מ אלא לבסוף וההיא שעתא אוזולי הוא דקמוזלי גבייכו', והרי בהדיא דכיון דהתשלומין הם בזמנם בגמר השכירות מותר אפי' אם 'אוזולי הוא דקמוזלי גבייכו', ותימה למה בסוגיין הוצרכו לטעמא דמישוא הוא דהכי שויא.

ועי' **במחנה אפרים הל' ריבית סל"א** שכ' ליישב לפ"ד **הבית יוסף ביו"ד סי' קע"ו בשם תלמידי הרשב"א** שאם החזיק בבית ע"מ לשלם י' ואח"כ אמר לו שאם ישלם חודש בחדשו ישלם דינר עבור כל חודש דהיינו בס"ה י"ב דינרין 'הרי זה ריבית גמור', והיינו דס"ל דבשכירות אם מחזיק מיד בבית ע"מ לשלם מיד נתחייב בתשלומין מיד, ולכן אם מוסיף לו שאם ישלם חודש בחדשו ישלם יותר הוי הרווחת זמן התשלומין בריבית, והכ"נ בדידן אם היינו אומרים דהשווי האמיתי הוא כפי המחיר שקבע על התשלומין מעכשיו היינו אומרים שקבעיעת התשלומין מתחילה היתה על מעכשיו ואח"כ ממתין לו הזמן בריבית, אלא דכיון שהמחיר האמיתי הוא לפי המחיר שקבע על התשלומין בסוף ממילא אמרינן דלא קבע כלל זמן התשלומין מעכשיו אלא השאירו כדינו על הסוף, אא התנה עימו שאם יקדים לו התשלומין יוזיל לו, [ויש לעיין בתירוצו דא"כ בהנהו דמנטרי באגי דאמרינן בגמ' בהדיא דאוזלי מוזלי גביה אמאי לא נימא דהוי כקבע זמן התשלומין מיד ומרוויח זמן התשלומין על אח"כ משום אגר נטר, ואולי רק בשכירות בתים שהוא בגדר 'קנין' שייך לעשות חלות התשלומין מיד כשמחזיק בבית, משא"כ בשכירות פועלים ודו"ק], ועיי"ש שדן אם יש חולקים על עיקר דינו של הרשב"א שאם קבע זמן התשלומין מיד נתחייב מיד או שאינו אלא תנאי בעלמא, ועי' עוד מש"כ בזה **בקהלות יעקב ב"מ סימן מ"ה סק"א.**

**\*\*\*\*\*\*\*\*\***

יש להקשות, דאי אמרינן דשכירות אינה משתלמת אלא לבסוף, א"כ כשאומר לו 'אם מעכשיו בפחות' הרי יש כאן 'הקדמת מעות' וכיון ד'אוזולי מוזיל גביה' הו"ל הוזלה עבור 'הקדמת מעות, ונהי דליכא איסורא משום 'המתנת מעות' ביוקר כיון דאינה משתלמת אלא לבסוף, מ"מ אדרבה יאסר משום 'הקדמת מעות' בזול.

ומצינו כמה דרכים בד' הראשונים והאחרונים ליישב הקו'.

[א]: עי' **בעליות דרבינו יונה ב"ב דף פ"ז.** מובא גם **בשיטמ"ק שם** שהק' כעי"ז לגבי שכירות פועלים שמבואר בגמ' שם שמותר להוזיל לו אם מקדים לו השכר בתחילת השכירות דאמרינן 'זלזולי בשכירות מי אסור', וכי' ע"ז רבינו יונה 'ודמי ללוקח חפץ הנמצא ביד חבירו אע"ג שמתנה עימו שלא יתן לו החפץ עד חודש או שני חדשים מותר להקדים לו המעות ולאוזולי גביה ולא אמרינן דמעות הלואה נינהו וכי יהיב ליה אותו החפץ בזול הוי אגר נטר, אלא כיון דמעכשיו מכר לו אותו חפץ מכר גמורה היא הכ"נ שכירות גמורה היא, והכי דמי שאסור להקדים מעות ואוזולי גביה כגון שמוכר לו דשלבל"ע שאין כאן תורת מכר .....וכשוכר בית לדור בו אחר חודש או ב' חדשים דמי שמותר להקדים לו מעות ולאוזולי גביה', ועי' **בחידושי הרשב"א בב"ב שם** שהביא ד' רבינו יונה וכ' על דבריו 'וכן ודאי כדבריו נראה דהא שרי אפי' בהלויני עד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח, ובדלועין דאזלי בני זרתא זרתא בשוקא וקא"ל אנא יהיבנא לך בני גרמידא דכיון דמנפשייהו קרבו כעד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח דמי, וכש"כ כאן שישנו לחפץ בעולם וכן גופו של פועל', והיינו דההיתר הוא מטעם דהרי 'יש לו' ובכה"ג שרי הוזלה.

**ובגידולי תרומה שער מ"ו ח"ד אות ל' בד"ה והנני יוסיף להפליא** פירש כן דשריותא דההקדמה בהוזלה הוי מטעמא דהוי כ'יש לו', והק' לפי"ז על שיטת **רבינו ישעיה** שהביא **הטור ביו"ד סי' קע"ג ס"ז** לגבי 'הוזלה ביש לו' שאם הוא מפרש אם מעכשיו בפחות ואם לאחר זמן ביותר אסור, דא"כ אמאי שרינן במרבין על השכר כשמפרש אם מעכשיו בפחות ואם חודש בחודשו ביותר, והא הוי כהןזלה ביש לו בהקדמת מעות דאסור במפרש עיי"ש, ועי' **במחנה אפרים הל' ריבית סל"א בסוף ד"ה והיה נ"ל לומר** שרמז ליישב, דהכא עדיף מפסיקה ביש לו כיון שקנה מיד את שכירות הקרקע, והא דאסר רבינו ישעיה במפרש ביש לו היינו כשאינו קונה קנין גמור ואין המקח נגמר עדיין, [צ"ע אם כוונתו משום שקנינו בכסף שקונה רק למש"פ או משום דלא קנה כלל חיטים מסויימים והא דיש לו מהני רק להיתר פסיקה כמ"ש **התוס' בדס"ד: בד"ה האי קרוב לשכר],** אמנם בד' **הרשב"א בב"ב הנ"ל** מפורש שמדמה האי דינא דהיתר הפסיקה ב'יש לו' וצ"ע, ועי' **באבני נזר יו"ד קונ' ברית אחים סי' ר"ה סק"ז-ח** שסתר תירוצו של המחנ"א ועיי"ש מש"כ ליישב בדברי רבינו ישעיה.

[ב]: **בחידושי הר"י מיגש בב"ב דף פ"ו בד"ה ת"ש האומר לפועל** כ' [לגבי הא דמבואר בגמ' שם לגבי שכירות פועל שאם משלם לו שכרו בתחילת השכירות בהוזלה מותר]: 'ואע"ג דקיי"ל שכירות אינה משתמת אלא לבסוף, הנ"מ היכא דלא בעי משכיר למיתן לו מתחילה הוא דלא מחייבינן לשלומי ליה אלא לבסוף, אבל היכא דיהיב ליה לוה מדעתיה מתחילה מ"מ שכירות מיקריא ולא הלואה ואין כאן אגר נטר ליה'.

ועי' **בקובץ הערות יבמות סימן נ"ג סק"ט** שביאר דבריו, דבשכירות יש שני תשלומים, א. לשלם 'עבור ההשתמשות' ובזה קיי"ל דאינה משתלמת אלא לבסוף, ב. לשלם עבור עצם 'חלות הקנין' כמו כשקונה מקח שמתחייב מיד, ולכן אע"פ שמסתמא התשלומין עבור ההשתמשות ומשתחמת רק בסוף, אם קבע התשלומין מעכשיו אין זה 'הקדמת מעות' אלא קביעת התשלומין עבור עצם חלות הקנין ולהכי שרי, ועיי"ש מה שביאר לפי דרכו ד' **הירושלמי** הובא **בפי' הרא"ש ובר"ן נדרים דמ"ו** לחלק בהא דמשכיר יכול לאסור בית המושכר על השוכר משום דקונם מפקיע מידי שעבוד דהיינו דוקא כשלא הקדים לו שכרו אבל בהקדים לו שכרו אינו יכול לאסור עליו, ומבאר הקובה"ע, דבלא הקדים לו שכרו נחשב השוכר משתמש בשל משכיר ולכן יכול לאסור עליו, אבל בהקדים לו שכרו ושילם עבור הקנין השוכר חשיב משתמש בשלו ואין המשכיר יכול לאסור עליו עיי"ש, ומבואר בד' הקובה"ע דהשנוי הוא בעצם 'חלות השכירות', דאם מקדים לו שכרו זוכה השוכר בגדר 'קנין' בדבר המושכר ולכן הוא נחשב משתמש בשלו ואין המשכיר יכול לאסור עליו, ואם אינו מקדים לו שכרו אין לשוכר אלא 'שעבוד' בעלמא ויכול המשכיר לאסור עליו, ועי' **בקהלות יעקב ב"מ סימן מ"ו סק"ב-ג** שמבאר באו"א קצת, דלעולם הוא אותו חלות שכירות שקנה קנין פירות או שעבוד להשתמשות, אך את התשלומין אפשר לעשות בב' אופנים, שאפשר לקבוע את התשלומין עבור עצם חלות הקנין או השעבוד ואח"כ משתמש בדבר הקנוי לו או המשועבד לו ללא תשלומין, ואפשר לעשות את חלות הקנין או השעבוד ללא תשלומין אבל החלות הוא של שעבוד להשתמשות עבור תשלומין על ההשתמשות, ולכן בכל אופן שהוא עושה נחשב תשלום בזמנו, ואינו 'הקדמת מעות' אם קובע לשלם על חלות הקנין או השעבוד, ואינו 'המתנת מעות' אם קובע לשלם על ההשתמשות.

אמנם **במחנה אפרים הלכות ריבית סל"א בד"ה והיה נ"ל לומר** הוכיח מד' **התוס' בב"ק דף צ"ט. ד"ה אלא במאי מקדשה** דאם רוצים לקבוע שהתשלומין יהיו על תחילת השכירות ורוצה לקדשה בזה אינה מקודשת 'כיון שאין יכול לתובעה בדין שכרו עד שיגיע ממון לידה ואינו חשוב כנותן לה כלום עד שתבוא שעה שיכול לתובעה בדין', וכן הוא מפורש לכאו' בהדיא **בקידושין דף מ"ח** במקדש את האשה בשכירות שעובד עבורה דאם ישנה לשכירות מתעו"ס אינה מקודשת, ובע"כ דאי אפשר לקבוע את כל התשלום על תחילת השכירות בתורת קנין, וזה סתירה גמורה לכאו' לד' הקובה"ע והקה"י הנ"ל, ועי' **במחנ"א שם** שהביא ד' **הב"י ביו"ד סי' קע"ו בשם תלמידי הרשב"א** שכ' שהמחזיק בבית בשכירות ע"מ להתחייב מיד נתחייב מיד בתשלומין, וכ' שצריך לחלק דדוקא בשכירות בתים יכול להתחייב מיד על חלות הקנין אבל בשכירות פועלים דפועל יכול לחזור בו בחצי היום אינו יכול להתחייב אלא על ההשתמשות בפועל עיי"ש, ואמנם ד' **הר"י מיגש הנ"ל** איירי לגבי שכירות פועלים, ולפי"ז ביאור האחרונים הנ"ל בדבריו נסתר מד' הגמ' בקידושין הנ"ל, ואולם לכאו' משמעות ד' הר"י מיגש הוא כדבריהם, וצע"ג.

[ג]: **בחידושי הרמב"ן בדף ס"ה. בד"ה שכירות** כ' על האי דינא דמרבין על השכר 'ושמעינן מינה, שאף במכר אם מכר לו שדהו לגורן בי"ב מנה והחזיק, רשאי לומר תן לי מיד באלף זוז, שהרי אין מכר זה משתלם אלא לבסוף דומיא דשכירות, וכך מפורש **בתוספתא** וכן כתוב **בספר המקח לרבינו הגאון ז"ל**', וכ"כ **בחידושי הרשב"א שם בד"ה הא דאמרינן ובנימוק"י יוסף שם [ל"ו. מדפי הרי"ף בד"ה אוזולי הוא דקא מוזיל]** עיי"ש.

ומבואר לכאו' בד' הראשונים הנ"ל, דיסוד ההיתר הוא משום דהקדמת התשלומין לפני שהגיע זמן הפרעון אינו נחשב 'הקדמת מעות', דאעפ"י שחיובו בפועל לשלם אינו אלא בזמנו, מ"מ המשלם קודם זמנו אינו נחשב 'מלוה' את המלוה שלו אלא הוא פורע חובו, והמלוה מרוויח לו עבור מה שהוא מוותר על זמן הפרעון שנקצב לו ושרי.

ועדיין צ"ע בזה, דהרי בתשלומי שכירות יש ב' נידונים, א. 'על מה שהוא מתחייב' דבזה פליגי אי ישנה לשכירות מתוע"ס או אינה אלא לבסוף, ב. לגבי 'זמן הפרעון' דבזה קיי"ל לכו"ע דאינה משתלמת אלא לבסוף וכמ"ש **התוס' בדף ס"ה. בד"ה שכירות אינה משתלמת והרמב"ן שם בד"ה שכירות והרשב"א שם בד"ה הא דאמרינן,** ולפי"ז צ"ע, שאם קובע את התשלומין 'בתחילת השכירות' לפני שהתחיל הפועל לעבוד או השוכר להשתמש בדבר המושכר אמאי אינו 'הקדמת מעות', ואיך אפשר להחשיבו 'פרעון החוב' עוד לפני שהתחיל החיוב, ולכאו' מוכרח מזה, דבשכירות פועלים ובתים יש גדר מסויים של התחלת החיוב תשלומין עוד לפני תחילת העבודה או תחילת ההשתמשות, ואע"פ שה'חיוב בפועל' חייל רק מתחילה ועד סוף או בסוף אבל 'החיוב בכוח' חייל מיד בתחילת השכירות, וכשפורע מיד בתחילת השכירות אינו נחשב 'מקדים מעות' אלא כבר אפשר להחשיבו כ'פורע חובו', ועי' ל' **הרמב"ן בב"מ דף ע"ו: בד"ה והא דקתני הלכו חמרין** וכו' **ואני מודה לו** וכן' בא"ד שכ' בתו"ד 'כיון שהתחילו במלאכה נתחייב מעכשיו ליתן להם שכרן משלם כמו שקיבל עליו שכשם ששאר הדברים נקנין בקנין כך שכירות פועלים נקנה בתחילת מלאכה', ולכאו' הדברים סותרים להא דקיי"ל ישנה לשכירות מתוע"ס, ובע"כ כנ"ל ודו"ק.

ויש לתמוה בד' הרשב"א שלכאו' סותרים דבריו זל"ז, דממש"כ **הרשב"א בב"ב הנ"ל** מבואר לכאו' דנחשב 'הקדמת מעות' וההיתר הוא מטעם דהוי כ'יש לו' וכנ"ל, ובד' הרשב"א בסוגיין בב"מ מבואר דאינו נחשב כלל הקדמת מעות אלא כפורע חובו לפני זמן הפרעון וכנ"ל, וצע"ג.

[ד]: **הרי"ף בסוגיין [דף ל"ו. מדפי הרי"ף]** העתיק ד' **הירושלמי** דמותר ליקח חוב בפחות ואין בזה משום ריבית עיי"ש, **ובספר התרומות שער מ"ו חלק ד' אות י"ג** כתב 'וזה אשר השיב לי בזה **הרמב"ן ז"ל** הלוקח מלותו של חבירו בפחות ששאלת אם הוא מותר ללוקח כשהגיע זמן החוב או אע"פ שלא הגיע זמנו מותר, ודע בודאי שאע"ג שלא הגיע זמנו מותר, כדמוכח בגמ' דילן פ' איזהו נשך גבי מרבין על השכר ואין מרבין על המכר', ועי' **בנימוקי יוסף בסוגיין [ל"ו. מדפי הרי"ף בד"ה אוזולי]** שכ' לדין הראשונים הנ"ל שאם קבע זמן התשלומין לאחר זמן מותר לשלם לו מיד בפחות וכ' 'וכ"כ הרי"ף דאיתא בתוספתא ובירושלמי תני יש דברים שהן משום ריבית ומותרין לכתחילה כיצד לוקח אדם הלואתו של חבירו ושטרותיו בפחות ואינו חושש', **ובשיטה לנ"ל [שיוחס לריטב"א] בדף ס"ב. בד"ה מתניתין מרבין על השכר** הביא ד' הירושלמי שמותר למכור שטרותיו של חבירו בפחות וכ' ע"ז 'ודמיא לשכירות שאינה משתלמת אלא לבסוף, והאי שטר נמי אינו נפרע בכולו עד זמן מרובה וכי יהיב ליה מהשתא בפחות אוזולי הוא דקמוזיל גביה', וכ"מ **במאירי ס"ה. בד"ה אמר המאירי מרבין על השכר** עיי"ש.

וד' הראשונים צ"ב, האיך למדו מהכא דינא דמותר למכור חובו של חבירו בפחות ומאי שייטא אהדדי, והרי התם הצד לאסור הוא לכאו' משום שיש לדון שבאמת החוב נשאר בין המלוה הראשון לבין הלוה, ונחשב שהמלוה הראשון לוה מעות מהלוקח ואח"כ כשחוזר ונפרע מהלוה הרי הוא כנפרע מהמוכר ואם הוא בפחות הוי ריבית, וע"ז קמ"ל שבאמת חלה מכירת החובות ואינו ריבית כלל, ולענין נידון זה מה יש ללמוד מדינא דמרבין על השכר, והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות אמן.

בעזרת השם יתברך

**מראי מקומות בסוגיא 'טרשא'**

**[א]: שיטת רש"י והבעה"מ ודעמייהו בטרשא דרב נחמן**

**[א]: בפירש"י ס"ה. ד"ה טרשא שרי** מפרש היתר הטרשא שמוכר הסחורה ביותר מדמיה וההיתר הוא משום שאינו מפרש שאם מעכשיו בפחות, ומקשינן ע"ז ממתני' דאין מרבין על המכר, ומשנינן דהתם קץ ליה **ובפירש"י ד"ה התם קץ ליה '**אם מעכשיו בפחות דבהדיא פריש ליה דשכר המתנה הוא נוטל', וכן הוא שיטת **בעל המאור בסוגיין** בדלא קץ ליה שלא א"ל אם מעכשיו אתה נותן לי בכו"כ אע"פ שפסק לו וא"ל לגורן או ליום פלוני בכו"כ אי"ז קציצה שתאסור עליו כ"ז שלא א"ל אם מעכשיו הרי היא לך בכו"כ', וכן הוא דעת **רבינו תם בספר הישר סימן תקע"ט** דהיתר טרשא דר"נ הוא שמותר למכור שוה אלף בי"ב [מנה] לגורן כדמוקי לה בדלא קץ ליה, וכן דעת **התוס' ס"ג: בד"ה ואמר ליה והרא"ש בפירקין סימן כ"ב והרשב"א בסוגיין ד"ה אמר רב נחמן** וכו' **והריטב"א בסוגיין בד"ה אמר רב נחמן** וכו', וכן פסק **בטור יו"ד סימן קע"ג ס"א ובשו"ע שם ס"א.**

**[ב]:** ובגדר ההיתר משמע מד' **רש"י בד"ה התם קץ ליה** דכיון דאינו קוצץ אם מעכשיו בפחות אינו מבורר ש'שכר המתנה הוא נוטל', ומשמע דאף שהוא מבורר שנוטל יותר מהמחיר מ"מ כיון שאינו מבורר שהוא 'שכר המתנה' שרי, ועי' **בשו"ת הרשב"א מכת"י סימן פ"ד** שכ' בגדר ההיתר דכיון דלא קץ ליה 'לא נתפרש העלוי ואיכא למימר דלדידיה שוה ליה', ומשמע דגדר ההיתר משום שאינו ניכר כלל שיש 'הוספה'.

**[ג]:** ובטעם ההיתר כ' **בספר הישר לר"ת שם** 'דריבית דרבנן אקילו ביה היא דלא קץ ביה ולית ביה שער קבוע משום תקנת השוק ששניהם רוצים בהקפה', **וברשב"א ס"ה: בד"ה ודאמרינן הכא בסה"ד** כתב 'וטעמא דכולה מילתא נראה משום דדרך מו"מ הוא, וכל כיוצב"ז ליכא איסורא דאורייתא, וכדי שלא תנעול דלת בפני לוקחין ומוכרין הקילו בו', **ובנימוק"י בסגיין** הביא ד' הרשב"א.

**[ד]:** **והרמב"ן במלחמות בסוגיין ובחידושיו בד"ה אמר רב נחמן** הק' כמה קושיות כל רש"י, [א]: מהא דקאמר רב נחמן **בדף ס"ג:** בדין פסיקה בהוזלה דבליתנייהו גביה אסור, ומאי שנא טרשא שמותר להוקיר את המקח על המתנת המעות כשאינו מפרש, ומאי שנא פסיקה שאסור להוזיל את המקח בשביל הקדמת המעות אעפ"י שאינו מפרש שאם לא יקדים לו המעות לא יוזיל לו, [ב]: **וברמב"ן במלחמות** הוסיף להקשות מהא דתנן במתני' **בדף ע"ב:** בפסיקה אסור כשלא יצא השער אפילו ליתן לו החיטים בשעת היוקר שיהיה בשעת פרעון, ואע"פ שאינו מפרש שללא הקדמת המעות לא יתן לו כמות חיטים הללו בשעת היוקר, ואיך נתיר בטרשא אפילו להוקיר יותר מהשער של עכשיו כשאינו מפרש, וכ' הרמב"ן שהוא 'הצד השוה שבהן שאין עליו תשובה', [ג]: מהא דתניא **בדף ע"ב: ע"ג.** במוליך פירות וחבילה ממקום למקום וא"ל תנם לי ואני אעלה לך כדרך שמעלין באותו מקום שאם הוא ברשות לוקח אסור, והרי התם אינו מפרש כלל שאם יתן לו עכשיו המעות יתן לו בשווי שבמקום לקיחת הפירות ואעפ"כ אסור.

**[ה]:** ובישוב קו' [א] יש כמה דרכים בד' הראשונים.

[תירוץ א']: **בספר הישר לר"ת שם** כתב 'וזה הדין בהקדמת חפץ שמוסיף על דמיו אבל בקניית חפץ יש חילוק בין יש לו ובין אין לו', ולא נתפרש בדבריו טעם החילוק, **ובחידושי הריטב"א בסוגיין בד"ה ועוד אומר רבינו [הרא"ה]** כתב 'דהתם כיון דמוכר שקיל זוזי ולא יהיב ליה מידי ללוקח השתא, וליתנהו לקרי ברשותיה אלא שפוסק לתת לו, לא מחזי מכירה ברורה, וכי יהיב ליה טפי ממאי דמזדבן בשוקא מיחזי כאגר נטר לי, אבל הכא שהמוכר הזה נותן סחורתו ללוקח ואינו פוסק שום דבר אם יפרע מעכשיו לא מיחזי כאגר נטר לי, אלא שמוכר סחורתו לזמן, והרבה מוכרים אפי' בשוייהם ונותנים זמן', ומתחילת דבריו נראה שבא לחלק דהתם אינו ניכר שהוא 'מכירה' כיון שנותן מעות ואינו מקבל שום סחורה, ומשא"כ בטרשא הוי מכירה ברורה ורק שקובע את חיוב התשלומין אלאחר זמן, והיינו שיש חומר בפסיקה מבטרשא שבפסיקה יש להחשיב המעות שנתן כ'הלואה', וכיסוד זה כ' **הגרעק"א בדף ע"ב: בד"ה מתני' אין פוסקין** לבאר בהא דאסורה הפסיקה עד שלא יצא השער מטעם שמא יתייקר ולא שרינן משום דהוי קרוב לשכר ולהפסד ושמא יוזיל כמו דשרינן במוכר לו מה שעיזי חולבות **בדף ס"ד.** וכ' הגרעק"א דפסיקה בלא יצא השער כיון שהחפץ הנמכר אינו בעולם אין ע"ז שם מכירה כלל והוי 'הלואה' ובזה לא התירו משום קרוב לשכר ולהפסד, וי"ל דהריטב"א לשיטתו במש"כ **הריטב"א בדף ס"ג: ד"ה אי לקבולי** דאפילו פוסק כשיצא השער אין חלות לפסיקה לקבולי עליה מי שפרע, ולכן כל פסיקה דומה לעולם להלואה ולא למכירה ולכן החמירו בה כמו בהלואה שלא להתיר בה הבלעת הריבית, ורק בטרשא דהוי 'מכירה ברורה' התירו הבלעת הריבית כשאינו מפרש, ולפי"ז י"ל דהרמב"ן שכ' ד'פסיקה ו'טרשא' הם 'הצד השוה שאין עליו תשובה' לשיטתו אזיל במש"כ **הרמב"ן בדף ס"ה. בד"ה ארבעה מפקינן מיניה** שכ' בהדיא שיש חלות לפסיקה אף באין לו [כשעשה קנין גמור חייל קנין גמור ובכסף חייל למי שפרע] עיי"ש, **וברשב"א שם בד"ה וכ"כ רבינו האי גאון ז"ל** מבואר דיש חלות לפסיקה אף כשלא יצא השער, ולכן כתב הרמב"ן דהוי 'הצד השוה שאין עליו תשובה', דהא אף בפסיקה יש חלות מכירה בנתינת המעות ומ"מ אסור להוזיל אף בהבלעה כשאינו מפרש, ועי' **בהגהות הגראמ"ה ע"ד התוס' בדף ס"ג: בד"ה ואמר ליה ובחי' מהרא"ל צינץ סי' קע"ג סקי"ז** שכתבו מדעתם הרחבה חילוק זה בין פסיקה לטרשא ולכאו' חילוק זה מפורש בד' הריטב"א בשם הרא"ה.

ויש שפירשו בד' **הריטב"א הנ"ל בשם הרא"ה** עפ"י משמעות סוף דבריו, דבטרשא שכן הדרך לעשות מכירה באיחור הפרעון אינו ניכר שההוספה בשביל אגר נטר, אבל בפסיקה אינו הדרך להקדים לפני קבלת הסחורה וממילא ניכר שההוספה בשביל אגר נטר, אכן בתחילת ד' הריטב"א לגבי פסיקה העיקר חסר מהספר ודו"ק.

**[ו]:** [תירוץ ב']: (א): **בתוס' ס"ג: בד"ה ואמר ליה** תירצו דכיון דדברי רב נחמן בקיראה איירי כשיצא השער כדקאמר 'ואזלי ד' ד' בזוזא' הוי כמפרש אם מעכשיו בפחות, ולפי"ז הא דשרי רב נחמן לעשות טרשא הוא רק בדבר שאין שומתו ידועה כמו פרה או טלית, 'אבל פירות אם יצא השער אסור לעשות מהן טרשא', וכ"כ **בפסקי הרא"ש שם וברשב"א שם ובריטב"א שם בשם תוס',** וכ"כ **ר"ת בספר הישר שם** (אך הוא לא תירץ כן את הסתירה בין טרשא וקיראה [אלא חילק בין הקדמת מעות לבין המתנת מעות כדלעיל], ואפשר שנראה לו דוחק להעמיד לדינא דקיראה דוקא ביצא השער, או משום דקשיא ליה קו' [ב] שהק' הרמב"ן הנ"ל דהא אסורה פסיקה אפי' בשווי שעת היוקר בלא יצא השער, ולכן הוכרח לחלק בין הקדמת מעות להמתנת מעות), וכן פסק **בטויו"ד סי' קע"ג ס"א ובשו"ע שם ס"א.**

(ב): והנה **ברשב"א ס"ה: בד"ה ודאמרינן הכא** כתב לדינא דקיי"ל כטרשא דרב פפא לפי פירושו דאיירי בקץ בדמים ידועים, ושרי אי לא אמר אם מעכשיו בפחות, וכן כשלא יצא השער דאי יצא השער הוי כמפרש, וכתב 'וכן פסק הרב בעל המאור ז"ל', ואינו מבורר אם כוונתו לגבי זה שהבעה"מ פסק כטרשא דרב פפא ופירשה דשרי כשפסק על שער קצוב, או שכוונתו דגם בפרט זה דיצא השער כמפרש דעת הבעה"מ כן, והנה **באבני נזר סימן ר"ו סק"א** נקט בפשיטות דהבעה"מ אינו סובר ליסוד זה דיצא השער הוי כמפרש, והוכיח כן ממה שהוצרך הבעה"מ לפרש דטרשא דר"פ איירי במפרש אם מעכשיו כשער של עכשיו [ומחמת כן משנה הפירוש בהא דקאמר ר"פ אנא הוא דעבדינא מילתא לגבי לוקח], ולמה לא פירש דאיירי ביצא השער שהוא כמפרש [וכמו שפירש באמת הרשב"א וכדלהלן], ומוכח דהבעה"מ אינו סובר ליסוד זה דיצא השער הוי כמפרש וכ' 'והמעיין היטיב בדבריו יראה שכך דעתו'.

(ג): עוד כתב **באבני נזר שם** דגם מדברי **הרמב"ן במלחמות שם** מבואר דלא נחית להאי סברא דיצא השער הוי כמפרש, שמסיק במחלקותו על הבעה"מ 'אבל להתיר לזמן בדמים קצובים יותר משער של עכשיו חס ושלום', ומשמע שהבין דהבעה"מ מתיר בדמים קצובים 'יותר משער של עכשיו' היינו אפילו ביצא השער ולא ס"ל דיצא השער הוי כמפרש, וכן הרמב"ן לפי דרכו שמפרש דההיתר הוא רק כשאומר כשער של תשרי ומ"מ באומר אם מעכשיו כשער של עכשיו אסור, האיסור הוא רק כשאומר בהדיא מעכשיו, אבל אם אומר בתשרי כשער של תשרי ואינו אומר אם מעכשיו שרי אפילו ביצא השער, שהרי כל מחלקותו על הבעה"מ הוא רק אם אומר 'בדמים קצובים' יותר משער של עכשיו, ובע"כ דהרמב"ן אינו סובר ליסוד זה דיצא השער הוי כמפרש.

ואפשר שנידון זה אי יצא השער הוי כמפרש תלוי בטעם ההיתר דטרשא כשאינו מפרש, דלמשמעות ד' **רש"י הנ"ל** שההיתר הוא משום שאינו ניכר 'שהתוספת בשביל המתנת המעות' א"כ מה בכך שיצא השער וניכר שיש 'תוספת' הא מ"מ אינו ניכר שהוא 'בשביל המתנת המעות', אבל למשמעות ד' **תשו' הרשב"א הנ"ל** שאינו ניכר כלל שהוא 'תוספת' 'ואיכא למימר דלדידיה שוי ליה' א"כ י"ל שכשיצא השער והתוספת ברורה וניכרת אסור ודו"ק.

(ד): והנה **בפסקי רי"ד בדף ס"ה.** הביא פירש"י בדין טרשא דשרי להוסיף ביותר מדמיה אם אינו מפרש אם מעכשיו בפחות, והק' ע"ז מהא דאסר רב נחמן להוזיל בקראי אי ליתנייהו, וכ' שם בתו"ד 'ליתנייהו אסור ואע"ג דלא פירש אם תתן לי מיד תן לי ארבעה ואם אמתינך תן לי חמשה, דאילו כן אפילו אית ליה נמי, אלא ודאי בסתמא הוי ואסיר, הכ"נ בסתמא הוי ואסיר', ומפורש בדבריו דהכריח דאין לאוקמי לדינא דקראי דאיירי במפרש, דא"כ 'אפילו איתנייהו אסור', ובע"כ דאיירי בסתמא, והנה דינא דקיראה הרי איירי ביצא השער כמו שהוכיחו התוס' הנ"ל מהא דקאמר 'וקא אזלי ד' ד' בזוזא', ולפי"ז מוכרח לכאורה מד' הרי"ד שחולק על מש"כ הראשונים הנ"ל דיצא השער הוי כמפרש, דהא לשיטתו במפרש אסור בקיראי אפילו באיתנייהו ואעפ"כ ביצא השער מותר באיתנייהו.

אמנם דברי הרי"ד הללו דבמפרש אסור בקיראה אפילו באיתנייהו הובאו **בטויו"ד סי' קע"ג ס"ז בשם רבינו ישעיה וברמ"א שם ס"ז, ובטור שם בשם יש אומרים** כתב דבאיתנייהו שרי אפילו במפרש, אך כתב ע"ד רבינו ישעיה 'והכי מסתברא דבמפרש אסור אפילו באיתנייהו, והנה **הטור והשו"ע ברסי' קע"ג** פסקו כשי' התוס' והרא"ש וש"ר הנ"ל דכל ההיתר דטרשא הוא רק באין שומתו ידועה או לא יצא השער, **וברמ"א שם ס"ז** פסק כן אף לענין קיראה דבאין שומתו ידועה שרי אפילו בליתנייהו, ולפי"ז נמצא ד'יצא השער ושומתו ידועה' אינו נחשב ממש כמפרש, אלא ג' מדות בדבר, א. אין שומתו ידועה ולא יצא השער מותר בטרשא להוסיף על דמי הסחורה ובקיראה להוזיל על דמי הסחורה, ב. שומתו ידועה ויצא השער אסור בטרשא ואסור בקיראה בליתנייהו ומותר בקיראה באיתנייהו, ג. מפרש בהדיא אם מעכשיו בכו"כ ואם לאחר זמן בכו"כ אסור אפילו בקיראה ואיתנייהו, וצ"ב רב בגדר וסברת הדברים, וגם צ"ע שהוא נגד משמעות התוס' והרא"ש ושאר הראשונים הנ"ל שכתבו בהדיא דיצא השער הוי כמפרש אם מעכשיו וכו', ועי' **בב"י ע"ד הטור שם** שכתב דמד' התוס' והרא"ש אין הכרע לא כד' רבינו ישעיה ולא כד' הי"א שחולקים עליו, ואע"ג דהא כתבו התוס' והרא"ש במימרא דר"נ דהוי כיצא השער שהוא כמפרש ואעפ"כ שרי באיתנייהו 'דילמא שאני להו בין הוי כמפרש למפרש ממש'.

(ה): [תירוץ ג']: **בספר התרומות שער מ"ו ח"ד אות ל'** כ' בדרך הראשון בישוב שיטת רש"י, דבדינא דקיראי איירי כשאומר מעכשיו ולהכי בליתנייהו אסור, ודינא דטרשא הא מפורש בסוגיין דשרי דוקא כשאינו אומר מעכשיו, ולפי דרך זה הרי מפורש דאיתנייהו שרי אף באומר מעכשיו ודלא כשיטת רבינו ישעיה, ועי' **בביאור הגר"א סימן קע"ג סקי"ט** שכ' ששיטת **היש אומרים בטור הנ"ל** דבאיתנייהו שרי אף כשאומר מעכשיו הוא שיטת הבה"ת וכנ"ל.

**[ז]:** בישוב קושיא ב' ממתני' דאין פוסקין עד שיצא השער, הנה לפי תי' ר"ת והריטב"א בשם הרא"ה הנ"ל דפסיקה שעדיין אין בו חלות מקח גרע מטרשא שכבר יש בו חלות מקח, מיושב ג"כ הקו' מהא דאין פוסקין עד שיצא השער, אכן לפי תי' התוס' והרשב"א והרא"ש הנ"ל דטעם איסור פסיקה בהוזלה בליתנייהו הוא משום שיצא השער דהוי כמפרש, תמוה מאוד מה שהק' הרמב"ן למה אין פוסקין על הפירות עד שלא יצא השער ובמה גרע מטרשא, וכן ק' לפי תי' הבעה"ת הנ"ל דאיסורא דפסיקה בהוזלה משום דאיירי במפרש אם תתן לי מעכשיו לא יהיה בהוזלה, תמוה דא"כ למה אין פוסקין עד שלא יצא השער הרי אינו מפרש כלום.

ומצינו כמה דרכים בד' רבותינו האחרונים בישוב קושיא זו.

(א): [תירוץ א']: **בט"ז סי' קע"ג סקי"ב** העלה, דודאי טרשא קילא יותר מפסיקה, דבפסיקה איכא 'ריבית הנראה לעיניים', שהרי המוכר קיבל מעות מועטים בשעת הפסיקה וכשבא לפרוע ללוקח צריך להוציא מעות ולקנות הסחורה בדמים מרובים, והרי 'נראה לעיניים' הריבית, ומשא"כ בטרשא אין נראה לעיניים שלוקח ריבית שהרי אפשר שמחירה של הסחורה הוא כפי שמשלם עליה, ורק אם שומתו ידועה הוי 'ריבית דמוכח' ואסור ומשא"כ כשאין שומתו ידועה דלא הוי ריבית דמוכח שרי, וכל קושיית התוס' מפסיקה לטרשא הוא דאף בפסיקה משכח"ל שלא יהיה 'ריבית הנראה לעיניים' היינו אם בשעת התשלומין תוזל הסחורה ויחזרו דמיה לדמים שקיבל המוכר בשעת הפסיקה, וע"ז הק' התוס' דבכהא"ג אמאי אסור לקיים הפסיקה בהוזלה בליתנייהו והרי ליכא 'ריבית הנראה לעיניים' שהרי המוכר אינו צריך להוציא עכשיו מעות לפרוע יותר ממה שקיבל, ואי מחמת 'ריבית דמוכח' בהוזלה שהיתה בשעת הפסיקה, הא בטרשא חזינן שאין לחוש לזה, וע"ז תי' התוס' דאיסור פסיקה בהוזלה איירי בשומתו ידועה ויצא השער דאז הוי 'ריבית דמוכח' בשעת הפסיקה, ובכהא"ג אף טרשא אסורה, אכן בדינא דמתני' דאין פוסקין עד שיצא השער הא איירי באופן שבשעת התשלומין הסחורה יקרה ואיכא 'ריבית הנראה לעיניים' שהמוכר צריך להוציא מעות לקניית הסחורה יותר מהמעות שקיבל מהלוקח, ובכה"ג אסור אפילו אי לא הוי 'ריבית דמוכח' בשעת הפסיקה, עכתו"ד, ועי' **בפני יהושע ע"ד התוס' בדס"ג: הנ"ל** שתמה על הט"ז דמנא לן דרב נחמן אסר פסיקה בהוזלה אף כשהוזלו בסוף הפירות ונעשו כדמים שפסק עליהם, ועי' **בשערי דעה סי' קע"ב סק"ה** שהשיג על הט"ז דבכה"ג שאח"כ הוזלו הפירות למה יהיה איסור לקיים הפסיקה, והרי אם היה בא למוכרם לו עכשיו ג"כ היה נותנם לו במחיר זה, ועיי"ש מה שביאר דל"ש הכא הסברא דבתר מעיקרא אזלינן עיי"ש, **ובחוות דעת סימן קע"ג סקי"א** הוסיף להקשות, דבכה"ג דבשעת הפסיקה היה באיסור הרי נתבטלה הפסיקה משום מקח הנעשה באיסור, ואם אח"כ בשעת התשלומין הוזלה הסחורה ושוה כדמים שנתן לו הרי הוי עכשיו מכירה חדשה בשוויו ולנה יהיה אסור.

(ב): [תירוץ ב']: **בש"ך סימן קע"ג סקי"ז** תירץ, דכל ההיתר בקיראי כשאין שומתו ידןעה הוא רק כשיצא השער, אבל אי לא יצא השער אסור אף כשאין שומתו ידןועה והיינו דינא דמתני', ועי' **בחוות דעת שם סקי"א** שביאר דבריו, דאף כשיצא השער אם הוא סוג דבר שצריך לשומו כדי לעמוד על מחירו אין הריבית ניכר ושרי, אכן כל ההיתר הוא רק כשיצא השער וחייל הקנין למי שפרע, או בטרשא שבאמת יש בו מקח גמור, אבל בפסיקה בלא יצא השער ולא חייל שום קנין הוי כהלואה ואסור אפילו כשאין הריבית ניכר עיי"ש, ועי' **בהגהות הגרעק"א על הש"ך** שתמה על דבריו, דהא **בשו"ע סימן קע"ג ס"א** מפורש לגבי טרשא דאי יצא השער הוי כמפרש ואסור אפילו כשאין שומתו ידועה, ומ"ש בפסיקה דשרי באין שומתו ידועה ביצא השער.

(ג): [תירוץ ג']: **בחות דעת שם** כתב ליישב, דבאמת פסיקה דמתניתין דאיירי כשקיבל המוכר על עצמו חיוב הגוף להעמיד לו חיטים אין להתיר בה אפילו כשאין הריבית ניכר, שעצם הדבר שיש על המוכר חוב הגוף ליתן חיטים דמי לחוב הלואה שאסור בה אפילו אם אין הריבית ניכרת, ודינא דקיראי אינו דין 'פסיקה' ל'חיוב חיטים', ואינו אלא מעשה מקח על החיטים 'אם יגיעו לידו', ולהכי נידון כ'מכירה' גרידי ויש בזה ההיתר דטרשא כשאין הריבית ניכר היינו כשלא יצא השער עיי"ש.

והנה לפי כל הדרכים עולה, דלפי שיטת **התוס' והרא"ש** יש חומר ב'פסיקה' יותר מב'טרשא', לפי תירוץ **הט"ז הנ"ל** משום דבפסיקה יש 'ריבית הנראה לעיניים' שצריך המוכר להוציא מעות יותר ממה שקיבל, ומשא"כ בטרשא שיש לדון על הריבית רק מצד 'המוכח', ולפי תירוץ **הש"ך הנ"ל** יש חומר לפסיקה 'בלא יצא השער' דאז לא חייל שום חלות קנין ומקח והוי כהלואה שאסור בה אפילו כשאין הריבית מוכחת, ומשא"כ בטרשא [וכן בפסיקה כשיצא השער שחל קנין הפסיקה] דהוי מקח שרי כשאין הריבית ניכרת, ולפי תי' **החוו"ד הנ"ל** ב'פסיקה' שחייל על המוכר חיוב הגוף להעמיד חיטים הוי כהלואה ואסור אפילו כשאין הריבית ניכרת.

**[ח]:** על קושיא ג' הנ"ל שהק' הרמב"ן מהברייתא **בדף ע"ב: ע"ג.** תירץ **בשיטמ"ק בשם הריצב"ש** דאיירי כשיצא השער במקום שלוקח החבילה דהוי כמפרש, **ובחידושי הריטב"א בסוגיין** תירץ 'דהתם כיון שהסחורה בכאן והוא אומר הריני מעלה לך כדרך שמעלין במקום פלוני הרי הוא כאילו פירש אם מעכשיו בכך ואם לזמן פלוני בכך', וכוונתו דעצם הדגשתו שישלם לו אח"כ על הסחורה הנמצאת כאן כמו שמשלמים במקום אחר מראה שיש שנוי בתשלומים ממקום זה והוי כמפרש אם תשלם לי עכשיו במקום זה תשלם לי בפחות.

**[ט]:** **בחידושי הרמב"ן בסוגיין** אחר שהק' הקו' הנ"ל על רש"י ודחה דבריו כתב וז"ל: 'והוי יודע שלדברי רש"י ז"ל לא התיר ר"נ לומר בכו"כ אלא כששער אותו זמן הוא ביוקר והתנאי שהוא מתנה עימו הוא השער של אותו זמן ברוב השנים, ולפיכך לא מיחזי כאגר נטר לי', והביא שיש פוסקים כרב נחמן ומפרשים כפירש"י 'ועל כן נהגו ליתן פירות בכפלי כפלים, ודבר זה איסור גמור לדברי כולם כיון שלא פסק עימו כעין השער שיצא' ועיי"ש, ודבריו צ"ב, מה המעליותא בזה שפוסק עימו בשער שרוב פעמים כן בשעת פרעון, ואם כוונתו דבכה"ג חש להתיר משום טעמא דאטו חיטי קדחי באכלבאי, א"כ מה הקשה על רש"י הקושיות מפסיקה בהוזלה וממוליך חבילה והרי התם לא שייכי טעמי דחיטי קדחי באכלבאי, ובע"כ דכיון שפוסק שער קצוב שיתן לו אפילו לא יתייקר המחיר בשעת פרעון ל"ש בזה טעמא דאטו חיטי קדחי וכו', וא"כ לשיטת רש"י שמתיר אפילו בלאו טעמא דאטו חיטי קדחי מה החילוק בין אם מוסיף בדמיהם כשיעור הרגיל להתייקר בשעת פרעון לבין אי מוסיף בדמיהם בכפלי כפלים, והרי המחיר של שעת פרעון הוא מחיר יקר ממה שהוא עכשיו, וצ"ע.

אכן מד' **התוס' והרא"ש הנ"ל** שדימו דינא דטרשא לדינא דפסיקה בהוזלה בדין קיראי, מוכרח שחולקים על הרמב"ן, דהא בדינא דפסיקה בהוזלה מותרת ההוזלה כשאין שומתו ידועה אע"פ שאין דרכו להיות כן זול בשעת פרעון, וכן מפשטות דברי **הבעה"מ והרשב"א בסוגיין** שסתמו הדברים להתיר לפסוק בדמים יתירים אם אינו קוצץ אם מעכשיו בפחות משמע דסברי דשרי בכל ענין.

**ובטור רסי' קע"ג** כתב 'ונראה שאפילו אינו מפרש בהדיא אין היתר אלא המעלהו מעט, אבל אם מעליהו הרבה שניכר לכל שבשביל המתנת המעות הוא מעליהו הו"ל כמפרש', **ובבית יוסף שם** העתיק על זה את ד' **בעה"ת שמ"ו ח"ד דין ל' בשם הרמב"ן** שכ' כדבריו הנ"ל דההיתר לשיטת רש"י הוא רק כשמעליהו כיוקר הרגיל להיות ברוב השנים בשעת פרעון, וכן פסק כלשון הטור **בשו"ע סי' קע"ג ס"א בשם יש מי שאומר, ובש"ך שם סק"ה** כתב 'וכיוצא בזה כתב בה"ת', וכן **בביאור הגר"א שם סק"ד** כ' שמקור ד' היש מי שאומר הוא בה"ת בשם הרמב"ן.

אכן **בהגהות הגרעק"א על השו"ע סי' קע"ג ס"א** העתיק ד' הב"י בשם בעה"ת בשם הרמב"ן על תחילת ד' השו"ע שהתיר למכור ביוקר דבר שאין שומתו ידועה ולא יצא השער, וע"ז הביא ד' הרמב"ן דההיתר רק אם מייקר לו כיוקר של רוב השנים, ומשמע דסובר הגרעק"א דדין בפנ"ע הוא דלא שרי אלא כיוקר של רוב השנים, והיש מי שאומר בא להשמיע חידוש אחר דאפילו אם מעליהו כיוקר של רוב השנים בשעת פרעון לא שרי אלא כשמעליהו קצת ולא כשמעליהו הרבה, וצ"ע בזה.

**ובחוות דעת שם סק"ג מפרש,** דדברי היש מי שאומר הם קולא בתוך דברי הרמב"ן, דאם מעלהו 'מעט' מותר אפילו אין דרכו להתייקר כן בשעת פרעון, אבל אם מעלהו 'הרבה' אז אם כן דרך להתייקר בשעת פרעון מותר וכמ"ש הרמב"ן, ואם אין דרכו להתייקר כן בשעת פרעון אסור עיי"ש.

**[ב]: שיטת הגאונים והרמב"ן ודעמייהו בטרשא דרב נחמן**

בדברי הרמב"ן במלחמות ובחידושיו יש שני פירושים בפשט דין טרשא דרב נחמן, א. דדין טרשא דרב נחמן הוא באותו ענין של טרשא דרב פפא וממילא כיון דלא קיי"ל כרב פפא כש"כ דלא קיי"ל כרב נחמן, ב. דדין טרשא דרב נחמן איירי בלא קץ אם מעכשיו כשער של עכשיו ודין טרשא דר"פ איירי בקץ אם מעכשיו כשער של עכשיו, וכדר"פ הוא דלית הלכתא אבל טרשא דרב נחמן הלכתא היא.

**הרמב"ן בחידושיו בסוגיין בד"ה אמר רב נחמן בשם רבינו חננאל ורבינו יצחק אלבר גלוני** מפרש טרשא דר"פ כשנותן לו הפירות במרחשוון ומתנה לפורעו בדמים באייר כשער של אייר שהוא שעת היוקר, ופירוש 'לא קיץ ליה' היינו כשלא פירש דמים קצובים אלא אמר כשער של שעת פרעון בין יוקר בין זול, ומפרש דבין טרשא דר"נ ובין טרשא דר"פ איירי כשאמר לו אם מעכשיו כשער של עכשיו, והוכיח כן מהא דמקשינן ממתני' על רב נחמן ובמתני' הא איירי כשא"ל אם מעכשיו באלף זוז, וכיון דלא קיי"ל כטרשא דר"פ כש"כ דלא קיי"ל כטרשא דר"נ.

ומסיק הרמב"ן דנראה דלפי"ז באופן שלא פירוש אם מעכשיו כשער של עכשיו אלא קצץ סתם ליתן באייר כשער של אייר הטרשא מותרת, וכ' הטעם 'משום דא"ל אטו חיטי הוא דקדחי באכלבאי והכי זביני הוא ושרי', וצ"ב למה כשפירש אם מעכשיו כשער של עכשיו אין להתיר מטעמא דאטו חיטי הוא דקדחי באכלבאי, **ובאבני נזר יו"ד סימן ר"ו סק"ו** ביאר בד' הרמב"ן 'כיון דהתנה אם מעכשיו כשער של עכשיו הוא איסור חמור כמו סאה בסאה דלא מהני ביה טעמא דחיטי קדחי באכלבאי, **ובתורי זהב [להגה"ק מהורינסטייפל זיע"א] בפתיחה לסי' קע"ג סוף ד"ה ועתה נבוא** מפרש דטעמא דאטו חיטי קדחי וכו' מהני לשויי ליה 'נשך בלא תרבית', דנשך איכא שהרי כלפי המוכר שהוא כלוה הא איכא נשך מחמת שאינו יכול לפרוע עכשיו, והא דשרינן נשך בלא תרבית הוא דוקא כשלא קצץ אם מעכשיו כשער של עכשיו, ולפ"ד אחרונים הללו נראה לכאו', דלדעת הרמב"ן יהיה הדין כך גם בפסיקה שאם יפרש 'אם תתן לי החיטים מעכשיו יהיו כשער של עכשיו אסורה הפסיקה ואין להתיר בה מטעמא דמאי אהנית לי.

ואמנם לכאו' יל"פ כוונה אחרת בד' הרמב"ן, דכשאומר 'אם מעכשיו כשער של עכשיו' ליכא בטרשא לעיקר טעמא דאטו חיטי קדחי וכו', שהרי רואים בו שהוא זקוק למעות ואינו רוצה להשאיר החיטים לשעת היוקר, ובזה מובן מש"כ הרמב"ן לפי דרכו בביאור ד' ר"פ 'אנא הוא דעבדינא מילתא גבי לוקח' 'כלומר כשאני נותן לו מעכשיו כשער של עכשיו', היינו שר"פ טען שאפי' שאמר אם מעכשיו כשער של עכשיו איכא אצלו טעמא דאטו חיטי קדחי דשכראי לא פסיד, ומה שאומר אם מעכשיו כשער של עכשיו אי"ז משום שהוא זקוק למעות דהא 'זוזי לא צריכנא', והוא מצידו היה משאיר לשער היוקר להרויח היוקר, אלא שעושה טובה ללוקח למכור לו מעכשיו כשער של עכשיו אם ירצה, ולפי ביאור זה לגבי פסיקה ודאי יהיה מותר אף כשאומר אם תתן לי החיטים מעכשיו יהיוח כשער של עכשיו דהא בכה"ג נמי איכא טעמא דמאי אהנית לי ופשוט.

**מראי מקומות בסוגיא דחביתא דחמרא**

**שי' הראשונים בגדר איסור חביתא דחמרא בקרוב לשכר ורחוק להפסד וההיתר בקרוב לשכר ולהפסד**

**שיטת רש"י והרמב"ן**

**ב"מ ס"ד.** אמר רבי דשרי ליתן דמים אחביתא דחמרא אי תקפה ברשות מוכר אי יקרא וזילא ברשות לוקח, ומק' ליה רב שרביא האי קרוב לשכר ורחוק להפסד, ומשני ליה אביי דכיון שמקבל עליו לוקח זולא קרוב לזה ולזה הוא, **ובפירש"י ס"ד בד"ה רחוק להפסד** דכיון שאין מקבל עליו אחריות המקח 'נמצא שאין זה מכר ומעות הלואה הן אצלו' 'וקריבות השכר מחמת רבית הוא', ובפשטות משמע מד' רש"י דהקבלת אחריות מהני להיות המעות הלואה גמורה מה"ת, ואין כלל חלות למקח מה"ת, ולהכי קריבת השכר הוי ריבית בדרך הלואה גמורה, וכ"מ **בחידושי הרמב"ן ס"ד. ד"ה הילך ד' זוזי** שהעתיק ד' רש"י, ובהמשך דבריו [כשחילק מ"ש מכל פסיקה ביש לו] כתב 'כיון דאי תקפה ברשותיה בטל זביני הלואה היא' 'ואי יקירא הו"ל נוטל שכר מעותיו', ומשמע דר"ל דעצם הדבר שאם תקפה ברשותיה הרי זה גורם ל'ביטול זביני' לגמרי על כל צד וממילא המעות הם הלואה וקריבות השכר הוי ריבית.

והנה **בפירש"י בדף ס"ד:** כתב: 'ה"ג כיון דקביל עליה זולא קרוב לזה ולזה הוא', **וברמב"ן שם** ביאר לפי גי' זו 'כיון דמקבל עליו זילא לא רחוק להפסד הוא דהא אפשר דפסיד' וכ' על גי' זו 'וזו גירסת **הגאון ז"ל'**, ובהמשך דבריו כ': 'ובנוסחי כתיב יוקרא וזולא, והכי קאמר ליה, כיון דמקבל עליה יוקרא וזולא זביני הוא ולא הלואה ושרי', ומשמע דר"ל, דלפי גירסת רש"י דגרסי' כיון דקביל עליו 'זולא', תירוצו של אביי לא היה פירכא על ההנחה ד'הלואה הוא ולא זביני', ורק שתירץ כלפי 'הריבית' דכיון דהוא קרוב לשכר ולהפסד אינו 'ריבית', אכן לפי הגי' של הנוסחי 'כיון דקביל עליה 'יוקרא וזולא' התירוץ הוא כלפי עיקר חלות הענין, דאביי סבר דע"י קבלת יוקרא וזולא על הלוקח 'זביני הוא ולא הלואה', והיינו דעצם הדבר שהיוקרא וזולא על הלוקח הוא הוכחה דחל המקח והא דאי תקפה הוי ברשות המוכר הוא בגדר קבלת אחריות בעלמא.

אכן בהמשך ד' הרמב"ן שם כתב 'ולשון קרוב לזה ולזה לאו דוקא, אלא לומר לך כיון שאם הוזלה מפסיד והוא מקבל עליו הכל לאו שכר מעותיו הוא', והנה מ"ש דלשון 'לזה ולזה' לאו דוקא, לכאו' דבריו באו לברר לפי גיר' הנוסחי דתי' הגמ' תלוי בקבלת 'יוקרא וזולא' ע"י הלוקח, וא"כ אין הדבר תלוי במה שהוא 'קרוב לזה ולזה' אלא עצם קבלת היוקרא וזולא ע"י הלוקח הוא 'הוכחה' דזביני הוי ולא הלואה, אכן צ"ע המשך דבריו שכתב דכיון שאם הוזלה מפסיד והוא מקבל עליו הכל 'לאו שכר מעותיו הוא', ומשמע דר"ל דמה שמקבל עליו הזול שיפסיד אם יוזל גורם שהיוקרא אינו 'אגר נטר', וצ"ע דבתחילת דבריו הרי כתב דע"י קבלת היוקרא וזולא 'זביני הוא ולא הלואה ושרי', ואין זה כמסקנת דבריו שההיתר הוא משום ד'לאו שכר מעותיו הוא', וצע"ג.

**שיטת הרשב"א**

אמנם **בחידושי הרשב"א ס"ד. ד"ה הילך ד' זוזי בשם יש מפרשים** כתב 'דכיון דעל זו ממש נתן לו אי תקפה נתבטל המקח והלואה היא זו', ומשמע דרק 'אי תקפה' הוא שנתבטל המקח אבל אי לא תקפה הוי מקח, ומ"מ אסור דמשום צד ההלואה בתקפה הוי קריבת השכר ריבית אי לא תקפה וצ"ב, [ולכאו' גם בד' הרמב"ן יש לכוין כן, ומש"כ 'כיון דאי תקפה ברשותיה בטל זביני הלואה היא' כוונתו רק על האופן שתקפה ובטל זביני אז הלואה היא, אכן מהמשך דברי הרמב"ן בביאור תירוצו של אביי לפי הגירסא 'כיון דקביל עליה יוקרא וזולא קרוב לזה ולזה הוא', ובי' הרמב"ן לפי גירסא זו 'כיון דמקבל עליה יוקרא וזולא זביני נינהו ולא הלואה ושרי', ומשמע מזה בהדיא דהנידון הוא דטענת רב שרביא היתה שהיא הלואה גמורה על כל צד וע"ז השיב אביי דהוא זביני גמור, ודו"ק].

**שיטת התוס' בתי' הראשון**

**ובתוס' ס"ד. ד"ה אי תקפה ברשותך** הקשו, דאי מיירי בשמשך א"כ אמאי אסור, הרי מתנה עימו שאם יוקיר יהא המקח קיים מעכשיו ואין המעות הלואה ואי תקפה או זילא יהא המעות הלואה ויחזירם לו, ותירצו 'דלעולם איירי בשמשך ואפ"ה אסור ואפ"ה אסור אי אמר אי זילא ברשותך, דהוי קרוב לשכר ולהפסד, כדאמר לקמן גבי עיסקא דאסור, אע"ג שיכול להתנות שאם יבא הפסד בעיסקא יהיו כל המעות הלואה ואם יבא ריוח יהיו פקדון', ויל"ע בביאור דבריהם, אם כוונתם כמבואר בד' הרמב"ן הנ"ל דמחמת האחריות אף הצד זביני נתבטל בודאי והוי הלואה גמורה על כל צד, או שכוונתם דאעפ"י שעשה מכר על תנאי מ"מ אסור מחמת צד ההלואה שבו, ויש להוכיח ממה שהוכיחו התוס' מעיסקא דלא מהני תנאי, שאין כוונתם שהאחריות מבטל המקח, דהרי התם לא איירי כלל לענין מקח, אלא איירי במי שנותן מעותיו לכתחילה בספק הלואה ספק פקדון, ומדלא מהני תנאי כזה של ספק הלואה ספק פקדון הוכיחו התוס' דלא מהני תנאי של ספק מקח ספק הלואה, ומשמע דאף בתירוצם לא חידשו דהאחריות מבטלת המקח [כד' **רש"י והרמב"ן הנ"ל]** אלא שחידשו יסוד כללי דלא מהני תנאי של ספק הלואה ספק מכר או ספק הלואה ספק פקדון להתיר הריבית, ודו"ק.

ולכאו' יש להוכיח ממ"ש **התוס' בדף ע. בד"ה דקא מקבלי עלייהו חוסכא דנחשא** שהוכיחו מד' הגמ' שם דהיכא דמקבל עליו השוכר אחריות גמורה ואפילו של פחת הכלי בשעת השימוש אסור אע"ג דיוקרא וזולא הוא על המשכיר, וכ' בסוף דבריהם 'והא דאמרינן לעיל גבי חמרא אי תקפה ברשותך ומסקינן כיון שמקבל עליה יוקרא וזולא קרוב לזה ולזה הוא, התם שאני דמכר גמור הוא', ומפורש בד' התוס' דדין חביתא דחמרא חשיב 'מכר גמור' ולהכי אין האחריות הופכת אותו להלואה ע"י קבלת יוקרא וזולא, ולכאו' מפורש בד' התוס' שחולקים ע"ד רש"י והרמב"ן הנ"ל דבחביתא דחמרא מחמת האחריות הוי הלואה ולא זביני, אכן יש לדחות, דהרי התוס' כתבו לגבי חביתא דחמרא 'כיון דמקבל עליה יוקרא וזולא קרוב לזה ולזה הוא', ומשמע דגורסים כגי' השניה של **הרמב"ן הנ"ל** דשנויא דאביי היה דמחמת 'יוקרא וזולא' שהוא על הלוקח לכן חשיב זביני ולא הלואה, וא"כ י"ל דבאמת היכא דאיכא קבלת 'יוקרא וזולא' הוי 'מכר גמור' כשינויא דאביי [לפי גי' זו], אך היכא דזולא הוא על המוכר [כדמשמע מהתוס' שכן היה הס"ד דרב שרביא] אז הוי הלואה גמורה מחמת שכל האחריות על המוכר, ודו"ק.

**שיטת הריטב"א [ובנידון אי ע"י קבלת אחריות נעשה הלואה]**

**ובחידושי הריטב"א בדף ס"ד. ד"ה האי מאן** הביא פירש"י דאיירי כשהיין שקונה הוא ברשות מוכר, והק' ע"ז 'ול"נ דא"כ זה מכר גמור הוא, וכל אחריות שמקבל עליו אינו אלא כמקבל אחריות על פקדון של חבירו'.

והנה לפי גירסת **רש"י שם** כיון דמקבל עליה 'זולא' קרוב לזה ולזה הוא' מבואר דאמת נכון הוא אף לשינויא דאביי דמחמת שאין הלוקח מקבל אחריות המקח 'מעות הלואה הן אצלו', והא דשרי הוא משום דאין זה 'ריבית' כיון שהוא קרוב אף להפסד, וע"ז השיג הריטב"א דקבלת האחריות לא מהני מידי לשוויי ליה הלואה ואינו אלא כמקבל אחריות על פקדון של חבירו.

אמנם הריטב"א שם בהמשך דבריו כתב: 'ומתנה הוא דבעי למיתן ליה כיון שהיין שוה עכשיו בדמים שקיבל ממנו', ומפורש בדבריו דדוקא משום שדמי החביתא הוא כדמים שנתן לו, אבל אם נתן דמים על החביתא 'בהוזלה' אסור, ותימה דלפי הטעם שכתב דכל אחריות שמקבל אינו אלא כמקבל אחריות על פקדון של חבירו א"כ מאי נפק"מ אי נתן הדמים בשווי החביתא או שהוזילה אצלו, והרי אין הלואה כלל אלא מכר גמור הוא.

ועי' לקמן **בדף ע"ג.** בדין החמרין שהיו מעלין תבואה ממקום הזול למוכרם במקום היוקר ע"מ לשלם לו כפי מקום היוקר, דאם הפירות ברשות לוקח אסור, וכ' **הריטב"א שם בד"ה ברשות לוקח אסור** 'כיון דאחריות על הלוקח מעכשיו הרי המעות הלואה אצלו מעכשיו, ומאי דיהיב ליה טפי ממה שהיה שוה כאן אג"נ לי הוא, ומסתברא דאבק ריבית בלחוד הוא כיון דעיקרא דמילתא זביני', ולכאו' מפורש בדברי הריטב"א כאן דקבלת אחריות מהני לשויי ליה ברשות לוקח, ולכאו' זה סותר לדבריו בסוגיין דאין קבלת אחריות משוי ליה הלואה דאינו אלא כמקבל אחריות על פקדונו של חבירו, אמנם לפי המבואר בסוף ד' הריטב"א הנ"ל דדוקא כשמוכר החבית בשויה הוא דשרי, א"כ ניחא הסתירה דהתם בדף ע"ג הרי מוקיר לו החבית ליתנה לו כמקום היוקר, אלא שמסברא הדברים תמוהים מאוד,מה שייך קביעת המחיר אי הוי בשויו או בהוזלה לקבוע אי קבלת האחריות משוי ליה הלואה או דהוי פקדון בעלמא וצע"ג.

והנה כעיקר חילוק זה בדין חביתא דחמרא בין אם מוכר החבית בשויה או שמוכרה בהוזלה, מצינו כן **בהגהות מרדכי [סימן תל"ג ד"ה אלא אמר רב חמא] בשם ראבי"ה,** וכתב כן לגבי טרשא דרב חמא דשרי רק משום שהאחריות על המוכר בשעת הולכת הסחורה, אבל אם האחריות על הלוקח 'כיון שאינו מוכר לו שוה בשוה אסור, והא דאמר אביי שרי ליה לאיניש למימר לחבריה וכו' עד קרוב לזה ולזה הוא, התם שוה בשוה הוא מוכר לו ואין כאן אגר נטר', ולכאו' הוא ממש כחילוק הנ"ל בד' הריטב"א, אמנם יעוי' **במחנה אפרים הלכות מלוה ולוה דיני ריבית סימן כ"ט [בד"ה וראיתי להרב בעל פני משה]** שמבאר ד' המרדכי באופן אחר, דהא דשרי בחביתא דחמרא הוא משום דמקבל עליו זילא 'והוי קרוב לזה ולזה', אבל אי מוזיל לו טפי מהמחיר של עכשיו לא שכיח שיוזל כ"כ פחות מהמחיר שהוזיל לו ושוב הוי קרוב לשכר ורחוק להפסד עיי"ש, והנה חילוק זה יתכן לפי שיטת רש"י דקבלת אחריות משוי ליה כהלואה וההיתר הוא משום דכיון דקרוב לזה ולזה לא הוי 'ריבית' ולפי"ז יש לחלק כנ"ל דאי הוי רחוק להפסד אסור דהוי ריבית, אך לפי סברת הריטב"א דקבלת אחריות לא משוי ליה כלל הלואה א"כ תמוה מאוד החילוק אי הוי מכירה בשויו או בהוזלה וכנ"ל.

**ובשו"ת מהרי"ט ח"א סימן פ'** נקט מתחילה לגבי פוסק על חבית יין בהוזלה והאחריות על המוכר אסור, והוכיח כן מהא דאי' **בדף ע"ג. הנ"ל** בדין החמרים דאם האחריות על הלוקח הוי הלואה ואסור, **ובמשנה למלך פ"ט ממלוה ולוה ה"ט** הק' על דבריו, דשאני בדין החמרים שהלוקח הרי באמת נוטל המעות של הדבר הנמכר בהלואה גמורה עד בואו למקום המוכר לפרוע לו ולהכי הוא דאמרינן דאם האחריות על החבילה הנמכרת היא מיד על הלוקח הוי ההלואה מיד בקבלת החבילה, אבל בנותן דמיו על חבית יין אע"פ שהאחריות על המוכר שרי למוכרה לו בהוזלה, והוי ככל פסיקה ביש לו דשרי אף שהאחריות על המוכר וכמבואר בד' **התוס' בדף ס"ד: בד"ה** עיי"ש, ובחילוק זה של המל"מ יש ליישב ג"כ סתירת הריטב"א הנ"ל, [ועי' במסקנת **המהרי"ט שם** ובמה שהוכיח להתירא מהא דאי' **בב"מ דף מ"ו.** ועי' מש"כ על דבריו **בשו"ת הגרעק"א מהדו"ק סימן נ"ב].**

**שיטת התוס' בתי' השני ותוס' הרא"ש**

**בתוס' ס"ד. בד"ה אי תקפה** הקשו, דאי מיירי בשמשך א"כ אמאי אין יכול להתנות שאם תקפה או זילא יהיה הלואה ואם יוקיר יהיה מכר, ואי לא משך א"כ אמאי צריך כלל להתנות והרי כיון שלא קנה אלא למי שפרע ליכא מי שפרע כשחוזר בו מחמת שמפסיד הכל, ותי' בתי' השני דאיירי בשלא משך ומ"מ צריך להתנות לפי שאינו כ"כ הפסד במה שהחמיץ דאיכא דניח"ל בחלא טפי מחמרא, **ובפני יהושע ע"ד התוס' שם** הקשה, דאמאי ניח"ל אי איירי בשלא משך, והא בכולה סוגיין משמע דסגי בקנין לענין מי שפרע להתיר הריבית, [וכוונתו לד' **רש"י בדף ס"ג. ד"ה יש לו מותר** דההיתר לפסוק בבא בהלואתו ביש לו הוא משום שקנה לענין מי שפרע וברשותיה דידיה מוקרי, וכ"כ **התוס' בדף ס"ב: בד"ה אע"פ שאין לזה יש לזה** לענין היתר הפסיקה ביצא השער דכיון שקנה לענין מי שפרע כי מוקרי ברשות לוקח מוקרי], ותירץ דהיינו בקנין בסתמא, אבל כשמפרש דאי תקפה הוי ברשות מוכר הרי הוא כאילו אומר בפירוש שאינו רוצה שיקנו לו מעותיו אלא יהיה בתורת הלואה עיי"ש, והדברים צ"ב, שהרי התוס' בקושייתם נקטי דבמשך שייך לעשות תנאי שיהיה מכר על צד היוקרא והלואה על צד ההפסד וא"כ אמאי לא נימא הכי אף בקנין למי שפרע.

ועי' **בתוס' הרא"ש שם בד"ה אי תקפה** שהק' כקו' התוס' והוסיף 'אבל אי לא משך ניחא, דאין המעות כלל אלא הלואה אצלו, דמעות אינם קונות אלא לענין מי שפרע וקריבות השכר ריבית הוא', ומשמע מדבריו דכיון דהוי קנין לענין מי שפרע לחוד עצם הקנין אינו אלא הלואה גרידא ולא מהני להתיר הריבית, וצ"ע כקו' הפנ"י מהסוגיא דלעיל דמשמע דלענין ריבית דרבנן סגי בקנין למי שפרע.

ועי' **בשו"ת הגרעק"א מהדו"ק סי' נ"ב ד"ה ולענ"ד זהו תליא** שנקט ששני תירוצי התוס' חולקים זה על זה, ולפי התי' השני בשמשך מותר אפי' כשלא קיבל עליו אחריות זולא משום דהוי מכר על צד היוקרא והלואה על צד ההפסד והזילא עיי"ש, ודבריו צ"ע דהרי התוס' הוכיחו מעיסקא דלא מהני תנאי להתיר בכה"ג ובתירוצם השני הרי לא דחו כלל ההוכחה מעיסקא.

**תירוצי הראשוניםבחילוק מפסיקה ביש לו [וביצא השער] מדין חביתא דחמרא**

**שיטת התוס'**

**בתוס' ס"ד: בד"ה האי קרוב לשכר** הק' על רב שרביא שהק' על אביי לאסור בחביתא דחמרא, מ"ש מפוסק על השער דהתם נמי הלוקח אינו מפסיד כלום בתקיפה, ותירצו 'דשאני התם כיון דאין הפירות מבוררין כלל ללוקח 'אין ניכר שיהא קרוב לשכר ורחוק להפסד', ובהמשך דבריהם כתבו מתחילה לענין פסיקה ב'יש לו' דשרי משום דאחריות הגדיש שפוסק עליו על הלוקח, ומסקנתם דאף בפוסק על הגדיש אין הלוקח מפסיד בשום ענין והוי דומיא דפוסק על שער שבשוק 'ומכל מקום לא קשה [מ"ש מחביתא דחמרא] דהתם יכול המוכר לתת לו חיטים אחרים ואלו שיש לו מסתברא שיכול לאכלם ולא מהני יש לו אלא לענין היתר פסיקה בלבד', ולפי מסקנתם התירוץ אף לגבי יש לו דהא דמותרת הפסיקה ואינה אסורה מחמת האחריות כמו בחביתא דחמרא לרב שרביא דכיון שאין הפירות מבוררין אין ניכר שיהא קרוב לשכר ורחוק להפסד, וכ"ה **בתוס' הרא"ש ס"ד: בד"ה האי קרוב לשכר** עיי"ש.

ועי' **בחידושי הגרעק"א ע"ד התוס'** שמשמע מדבריו דעצם הדבר ש'אינו ניכר' האחריות הוא טעם להיתר, אמנם **בחזון איש יו"ד סימן ע"ו סק"א וסק"ג** כ' דכוונת התוס' דבפסיקה [בין באין לו, ובין ביש לו למסקנתם] אין כלל אחריות נוספת על המקח דנימא שמחמתה נתבטל המקח, אלא זהו 'עצם המקח' שפסק ליתן לו מהשוק חיטים ראויים וטובים, ומה שאם נתקלל מה שתח"י חייב ליתן לו אחרים אי"ז מדין 'אחריות' אלא משום עצם חיוב המקח עיי"ש.

**ובחוות דעת סימן קע"ג סקי"ח** כ' בדעת התוס' דס"ל כד' **הנימוק"י [והרמב"ן והרשב"א] בסוגיין** דהאיסור בחביתא דחמרא כשלא קיבל עליו זולא הוא רק כשיש צד הלואה שיחזיר לו המעות אי תקפה, ומשא"כ בפסיקה שהאחריות אינה להחזיר המעות אלא ליתן לו חיטים אחרות עיי"ש [ובזה מיישב קו' מהרש"א מהא דפוסקין כשער הגבוה וכדלהלן].

**שיטת הרמב"ן והרשב"א והנימוק"י**

**וברמב"ן ס"ד. ד"ה הילך ד' זוזי** וכו' **ותימה הוא** הק' אדינא דחביתא דחמרא מ"ש מדין פסיקה ב'יש לו' דשרי אע"ג דאי אבדו חייב באחריותו כמבואר **בתוספתא ב"מ פ"ו ה"ד,** ותירץ דהך חביתא דחמרא איתיה בעין וא"ל הילך ד' זוזי אהך חביתא ואי תקפה ברשותך ותחזיר לי מעותי ואי יקירא או זילא ברשותי, ומשו"ה א"ר שרביא דכיון דאי תקפה ברשותיה בטל זביני הלואה היא ואי יקירא הו"ל נוטל שכר מעותיו עיי"ש, וכ"ה **ברשב"א ס"ד. ד"ה הילך ד' זוזי בשם יש מפרשים** 'דעל חבית ידועה נותן לו ולפיכך קשיא ליה דכיון דעל זו ממש נתן לו אי תקפה נתבטל המקח והלואה היא זו', וכן הוא **בנימוק"י בסוגיין בד"ה האי קרוב.**

וכפשוטו מתבארים הדברים, דהיכא דנתינת המעות הוא על חבית ידועה א"כ כיון דעל צד ההפסד בע"כ מה שמחזיר לו מעותיו הוא משום דבכה"ג בטל המקח והוי הלואה למפרע להכי אסור [אם משום שכל העסק נחשב הלואה אף לצד שלא יהיה הפסד כמבואר בד' הרמב"ם כמשנ"ת לעיל, אם משום שמחמת צד ההלואה אסור אף צד המקח וכדמשמע מד' הרשב"א וכלעיל], ומשא"כ בסתם פסיקה שאינו על חבית ידועה אין כאן כלל ביטול מקח והלואה אלא האחריות הוא חלק מקיומו של המקח וא"כ ליכא הלואה כלל ושרי.

אמנם **בנמוק"י שם** כ' בהמשך דבריו לגבי פסיקה ביש לו דכיון דאין הפסיקה על חבית ידועה 'אם כן לא הוי בטול מקח והלואה [אלא מכר] ולא שייך למיסר מטעם קרוב לשכר ורחוק להפסד, דהא דתניא **בדף ע.** קרוב לשכר רחוק להפסד רשע בענין הלואה היא', ומשמע מדבריו שאין החילוק דבסוגיין הוי הלואה והמתנה והפסיקה ביש לו לא הוי הלואה והמתנה, אלא החילוק דבסוגיין מחמת צד ביטול המקח הוי ב'דרך הלואה' ולהכי נאסר בזה כשהוא קרוב לשכר ורחוק מהפסד, ומשא"כ בפסיקה ביש לו שאין בזה צד ביטול מקח הוי המתנה 'בדרך מכר', ובדרך מכר לא נאסר קרוב לשכר ורחוק להפסד ודו"ק, ועי' **בחות דעת סימן קע"ג סקי"ח ובחזון איש יו"ד סימן ע"ו סק"ג** מש"כ בבי' ד' הנימוק"י.

**שיטת הריטב"א בשם התוס' ותוס' רבינו פרץ**

**הריטב"א בדף ס"ד. בד"ה האי מאן** אחר שהק' על פירש"י דאמאי הוי הלואה מחמת האחריות 'אינו אלא כמקבל אחריות על פקדונו של חבירו', כ' 'ובתוס' פי' בזה פירוש נכון והוא לקמן בסוף פירקין', **ובריטב"א בדף ע"ג: בד"ה א"ל רבא מברניש בשם התוס'** כתב, דבדין חביתא דחמרא היה קביעת זמן מהלוקח שאין המוכר יכול ליתן לו החבית עד לאחר זמן, ולהכי אינו נחשב שנגמר המקח מיד אחא המעות הלואה אצלו, ולכן אע"פ שמכר לו החבית בשויה אסור 'לפי שהאחריות היא הריבית', דעצם קבל האחריות הר"ז נחשב דמוזיל גביה מחמת הקדמת המעות, ומשא"כ בשאר פסיקה ביש לו שאם רצה המוכר היה נותן לו פירותיו מיד 'א"כ המכר נגמר מיד בין כשיש לו למוכר בין כשאין לו ויצא השער וכי אייקר ברשות לוקח חשיבא דאייקר', וכן הוא **בתוס' רבינו פרץ שם**.

**בדין פוסק עמו כשער הגבוהאמאי אינו אסור מטעמא דקרוב לשכר ורחוק להפסד**

**[א]: בהגהות מרדכי [ב"מ סי' תל"ג]** כתב [אהא דקאמר אביי בדין חביתא דחמרא דכיון דקביל עליה זולא קרוב לשכר ולהפסד הוא]: מיהו לקמן גבי פוסק עמו על הגדיש קתני דפוסק עמו כשער הגבוה, משמע דכל אחריות על המוכר, וטעמא דכיון שאין לו מזומן כמו שיש לו למכור אין נראה שיש לו להיות באחריות לוקח כדין, הלכך לא חשיב אגר נטר ליה...כל זה **פירש ר"י,** וכן הוא **בהגהות אשר"י על הרא"ש בפירקין סימן ט"ו**', ולכאו' נראה דכוונתם, דכיון שמה שיש לו אינו מזומן לתת לא חזינן שחלה הפסיקה על החיטים שיש לו שהרי אינם מזומנים ליתן, והחיטים שיש לו אינם אלא להיתר פיסוק גרידא, ולהכי אינו ניכר שהאחריות צריכה להיות על המוכר, וממילא קבלת האחריות ע"י המוכר אינו נראה כאג"נ, [והוא כעין תי' **התוס' בדף ס"ד: בד"ה האי קרוב לשכר,** ועי' **בחוות דעת סי' קע"ג סקי"ח** שכתב דסברת ההג"א היא היא סברת התוס' דכשאין הפירות מבוררין אין ניכר האחריות עיי"ש, ואמנם יש שנוי קצת בין תי' התוס' לתי' ההג"א כמבואר למעיין**],** ולכאו' תמוה, דהניחא כלפי אחריות ה'הפסד' אינו ניכר שהאחריות צריכה להיות על הלוקח מטעם שאינו ניכר שקנה אותם הפירות, אבל כלפי ה'זולא' לא שייך האי טעמא, דהרי כל הפירות שבעולם הוזלו ולמה אינו ניכר שהמוכר צריך להפסיד מהזולא, וכבר עמד ע"ז **בפנ"י ע"ד התוס' הנ"ל** ועיי"ש מש"כ ליישב.

והנה **בתוס' הנ"ל** הק' מדינא דפוסקין על הפירות על רב שרביא דסבר דאסור בחביתא דחמרא, **ובמהרש"א ע"ד התוס'** כתב דלפי קושייתם שדימו דינא דחביתא דחמרא לדינא דפסיקה היה להם להקשות גם על מסקנת אביי דשרי משום דקביל עליה אחריות זולא דהא בפסיקה מותר אף כשאחריות זולא על המקבל וכמבואר בהא דפוסקין כשער הגבוה, והביא ד' הג"מ הנ"ל והג"א הנ"ל עיי"ש, ומשמע מד' המהרש"א דלפי תירוצם של התוס' על קושייתם על רב שרביא ניחא גם הקו' על אביי מהא דפוסקין כשער הגבוה, ולכאו' תמוה, דהא התוס' תי' דכיון דאין הפירות מבוררין אין ניכר שהאחריות צריכה להיות על הלוקח, וזה שייך רק כלפי האחריות על הפסד תקיפה וכיוצ"ב שנעשה בפירות מסויימים, אבל הפסד הזולא שנעשה בכל מין הפירות שבעולם אמאי אינו ניכר שהאחריות צריכה להיות על הלוקח, וכן הק' על המהרש"א **בחידושי הגרעק"א [החדשים] ע"ד התוס'.**

**[ב]: ובחוות דעת סימן קע"ג סקי"ח** כ' ליישב לפי"ד **הנימוק"י בסוגיין** דכל הגריעותא דאחריות הוא רק אם כשנפסד הפירות מחזיר לו מעותיו דאז נחשבים זוזי כהלואה, אבל באחריות שיש על פסיקה שמחזיר לו פירות אחרות אינו נחשב כלל הלואה וממילא ליכא בזה כלל החוחמרא שיש בחביתא דחמרא דבעינן שיהיה קרוב לזה ולזה אלא שרי אף בקרוב לשכר ורחוק להפסד עיי"ש, והנה אינו מבורר בדבריו אם ר"ל כן בד' התוס' או שמיישב הקו' מעצמו לפ"ד הנימוק"י, ואמנם בל' התוס'' משמע בהדיא שהוא תירוץ מסויים כלפי האחריות שאינו נחשב ל'ריבית' כיון שאינו ניכר שהאחריות צריכה להיות על הלוקח, וביותר מפורש כן בהדיא בד' ההג"מ וההג"א הנ"ל שכ' דכיון שאינו ניכר שהאחריות צריכה להיות על הלוקח הילכך לא חשיב ליה אגר נטר', ומשמע בהדיא שהחילוק הוא כלפי 'הריבית' שאין האחריות נחשבת ריבית מחמת שאינו ניכר ואינו נראה 'אגר נטר', ולא שהתי' הוא כלפי זה שהוא 'מקח' ולא 'הלואה'.

**ובחידושי רבי מאיר שמחה ס"ג: ד"ה ודע** הוסיף להק' על החוו"ד, מהא דתנן במתני' **בדף ע"ב:** דסבר ר' יהודה דאעפ"י שלא פסק עימו כשער הגבוה יכול לומר לו או תן לי כזה או תן לי מעותי, והרי מבואר דאע"ג דיכול לבטל המקח אם לא יתן לו כשער הזול ויש בזה צד דזוזי הלואה נינהו מ"מ שרי קבלת הזולא ע"י המוכר ומ"ש מדינא דחביתא דחמרא.

**[ג]: ובפרישה סימן קע"ה סקכ"ב** כתב ליישב, דדוקא כאשר אחריות ההפסד צריכה להיות על הלוקח והוא על המוכר אז הוא דאסור כאשר אף אחריות הזולא הוא על המוכר 'דכל כך אחריות אם היה על המוכר יותר מחזי כריבית', [ומשא"כ בפסיקה דלא מחזי שאחריות התקיפה צריכה להיות על הלוקח כמ"ש התוס' אין לאסור משום אחריות זולא לחוד], ומבואר בדבריו דלא בעינן שיהא שוה לגמרי השכר וההפסד, ורק כשיש רבוי ההפסד על המוכר גם מחמת אחריות התקיפה וגם מחמת אחריות הזולא אז הוא דאסור מחמת קריבת השכר, וצ"ב הסברא בזה.

**[ד]: ובפרישה שם** בסוף דבריו כ' 'והעיקר דחבית ידוע שאני', וכן הוא **בט"ז סימן קע"ה סק"ט** שכ' שבחילוק התוס' שכתבו דבפסיקה ביש לו יכול לאכול החיטים והא דיש לו מהני רק להתיר פסיקה, מיושב הקו' איך מותר לפסוק כשער הגבוה ומ"ש מחביתא דחמרא שצריך הלוקח לקבל אחריות זולא עיי"ש, ודבריהם צ"ב, ועי' **בחזון איש חו"מ סי' כ' לדף ס"ג: תוד"ה מהו.**

**[ה]: ובתוס' רבינו פרץ בדף ע"ג:** הק' קו' זו אסוגיין דחביתא דחמרא דשרי רק משום שהלוקח מקבל עליו אחריות זולא, ומ"ש מפסיקה דשרי כשפוסק עליו כשער הגבוה ואף אחריות הזולא היא על המוכר, ותירץ דבפסיקה כיון שאם ירצה המוכר יתן לו מיד החיטים יש להחשיבו כאילו קנאו מיד הלוקח וכי אייקר דידיה אייקר, ומשא"כ בחביתא דחמרא שיש בזה קביעת זמן לטובת הלוקח שאינו יכול ליתנו ללוקח בתוך הזמן אי אפשר להחשיב את החבית כאילו נקנית מיד ללוקח וכי אייקר דידיה אייקר עיי"ש.

והנה בד' רבינו פרץ הללו מפורש לכאו' דבחביתא דחמרא כיון שאין המוכר יכול ליתן לו מיד החבית אין זה בגדר 'יש לו', ולהכי בעינן לההיתר של 'קרוב לזה ולזה', ולפי"ז תסתער ביותר קושיית **הגרעק"א בדף ע"ב:** אמאי אסור לפסוק באין לו ולא יצא השער היכי שאינו פוסק עימו כשער הגבוה, ואמאי לא נתיר משום דהוי 'קרוב לזה ולזה', ומה שתי' הגרעק"א שם דבפסיקה באין לו ולא יצא השער אין זה נחשב 'מקח' אלא 'הלואה' וב'הלואה' אין את ההיתר של קרוב לזה ולזה, אינו מיישב לכאו' כלל לפי"ד רבינו פרץ, דהא לפי דבריו בחביתא דחמרא ג"כ אין בגדר 'יש לו' כיון שהמוכר אינו יכול ליתן היין מיד ומ"מ שרינן מטעמא דקרוב לזה ולזה, וצע"ג.

**[ו]:** סיכום הדברים: ג' דרכים בישוב הקו' איך מותר לפסוק כשער הגבוה ומ"ש מחביתא דחמרא שצריך הלוקח לקבל עליו זולא.

[א]: תי' החוו"ד הנ"ל, דדוקא חביתא דחמרא שיש בזה תורת 'הלואה' מחמת צד ביטול המקח וחזרת המעות הוא דבעינן שיהיה קרוב לזה ולזה, אבל בפסיקה שאי"ב צד ביטול מקח לא איכפ"ל במה שהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד.

[ב]: תי' הפרישה הנ"ל, דהא דבעינן קרוב לזה ולזה הוא רק היכא שאחריות התקיפה ראויה להיות על הלוקח והיא על המוכר, אבל כשאחריות התקיפה אינה ראויה להיות על הלוקח, אחריות זולא לבד אינה אוסרת, וכן נראה מד' ההג"מ וההג"א הנ"ל שהק' מדין פסיקה על שער הגבוה ותירצו דכיון דאחריות ההפסד אין ניכר שצריך להיות ללוקח אין לאסור ודו"ק.

[ג]: תי' תוס' רבינו פרץ הנ"ל, דבפסיקה ביש לו אין היוקרא נחשב ריבית כיון שראוי לקנותו מיד אף מצד המוכר ונחשב שקנאו ודידיה אייקר, ומשא"כ בחביתא דחמרא שאין המוכר יכול ליתנו מיד לא חשבינן ליה שקנאו מיד וממילא היוקרא הוי ריבית.

**[ז]: ובשו"ת הריב"ש [סי' י"ט]** כ' בדין הלואת סאה בסאה דשרינן לה כשיש לו ללוה חיטים או כשיצא השער, דמ"מ אם התנה המלוה שאם יוזלו החיטים יתן לו כפי דמיהם דבשעת הלואה אסורה ההלואה אף ביש לו או יצא השער, וכ' שם 'זה ודאי אסור שהרי הוא קרוב לשכר ולא להפסד, כדאמרינן גבי חביתא דחמרא כיון דמקבל עליו זילא קרוב לזה ולזה הוא', והובאו הדברים **בב"י סימן קס"ב אות ב'** ופסק כן **הרמ"א בסימן קס"ב ס"ב.**

**ובחוות דעת שם סק"ד** ביאר דכיון דהוי בדרך הלואה אסור כשהוא קרוב לשכר ורחוק להפסד, וכתב דאפשר דהוי ריבית קצוצה, דעצם קבלת אחריות הזולא הוא דבר השוה פרוטה וכיון שמקבל עליו הלוה אחריות הזולא בשכר ההלואה הוי ריבית קצוצה, ומשא"כ בפסיקה ביש לו דהוא דרך מכר שרי לפסוק כשער הגבוה ואע"ג שאחריות הזולא על המוכר עיי"ש.

והנה הך דינא ניחא לכאו' להחוו"ד לשיטתו שביאר **בחוו"ד סי' קע"ג סקי"ח הנ"ל** מה שחילקו התוס' בין פסיקה ביש לו דשרי כשער הגבוה לדין חביתא דחמרא, דבחביתא דחמרא דהקנין על דבר מסויים ואם תקפה יחזיר לו מעותיו הרי זה נחשב הלואה ולא מקח ולהכי אסור בקרוב לשכר ורחוק להפסד, ומשא"כ בפסיקה ביש לו שהוא פסיקה על חיטים שאינן מסויימים חשיב מקח ולהכי מותר אף בקרוב לשכר ורחוק להפסד, ולפי"ז מובן היטיב דבסאה בסאה דהוא דרך הלואה אסור בקרוב לשכר ורחוק להפסד.

אך לפי מ"ש **הפרישה בסי' קע"ג סקכ"ב הנ"ל** דהאיסור בקרוב לשכר ורחוק להפםסד הוא רק מחמת 'רבוי האחריות' שעל המוכר שמקבל גם אחריות תקיפה וגם אחריות זולא שראויים להיות על הלוקח, ולהכי בפסיקה שאינו ניכר שהאחריות של תקיפה צריכה להיות על הלוקח [כסברת **התוס' בדס"ד: הנ"ל** או כסברת **המרדכי בסי' תל"ג הנ"ל]** משום קבלת אחריות זולא לחוד אינו נחשב קרוב לשכר ורחוק להפסד, לפי"ז לכאו' הוא הדין בהלואת סב"ס [ביש לו או יצא השער] יש להתיר כשהלוה מקבל עליו אחריות זולא, דהא בהלואה פשיטא דאחריות תקיפה ראויה להיות על הלוה, דהא הסאה שיש לו אין המלוה קונה אותה כלל ואינה אלא להיתר ההלואה, וכש"כ בסב"ס ויצא השער דודאי אחריות ההלואה ראויה להיות על הלוה.

וכן לפי דברי **תוס' רבינו פרץ בדף ע"ג: הנ"ל** דהא דבחביתא דחמרא אסרינן כשהמוכר מקבל עליו זולא ובפסיקה מותר לפסוק כשער הגבוה, משום דבחביתא דחמרא אין המוכר יכול ליתן לו החבית לפני הזמן שקבעו ולהכי אין להחשיבה כנקנתה מיד ללוקח ודידיה אייקר, ומשא"כ בפסיקה ביש לו דמצד המוכר יכול ליתנה מיד חשבינן לה כנקנית מיד ללוקח ודידיה אייקר, ולכאו' לפי"ז בסאה בסאה ויש לו או יצא השער יש ג"כ להתיר אף כשהזולא על הלוה כמו בפסיקה, וצ"ע.

**בדין פסיקה עד שלא יצא השערואמאי לא שרי [כשלא פסק כשער הגבוה] מטעם קרוב לשכר ורחוק להפסדובדין קרוב לשכר ולהפסד בדרך הלואה**

**א]: בחידושי הגרעק"א בדף ע"ב: בד"ה מתני' אין פוסקין על הפירות** וכו' הקשה, אמאי אין פוסקין עה"פ עד שלא יצא השער, ואמאי לא שרינן לה מטעם דהוי קרוב לשכר ולהפסד, כמו בחביתא דחמרא שאם מקבל עליו הלוקח זולא שרי, והוסיף דאף לפמ"ש **התוס' בדף ע. [בד"ה דקא מקבלי עלייהו]** דההיתר בחביתא דחמרא הוא משום דהוי 'מכר גמור' וא"כ י"ל בפסיקה ואין לו ולא יצא השער דהוי הלואה ואסור, מ"מ הא מבואר **בדף ס"ד.** בדין מה שעיזי חולבות דאם לא אמר בכך וכך מותר להוזיל לו, והתם הרי פוסק על החלב שלא בא לעולם שהוא נחשב כהלואה ומ"מ שרינן מטעם קרוב לשכר ולהפסד, וכ' ליישב לפמ"ש **רבינו ירוחם בנתיב י"ז** דהמוכר חלב העתיד לבוא אינו נחשב מוכר דבר שלא בא לעולם, ולהכי נחשב שפיר 'מכר' שיש להתיר בו קרוב לשכר ולהפסד, [אך הק' ע"ז ממ"ש **בתשו' הרשב"א בתולדות אדם** דהחלב העתיד לבוא נחשב דבר שלא בא לעולם, וא"כ היכי שרינן בה כשהוא קרוב לשכר ולהפסד].

**ב]:** ויש לתמוה על דבריו מסוגיא ערוכה **בגיטין דף ל.** בדין מכירי כהונה שהבעלים יכול לפסוק עימהם כשער הזול ואין בו משום ריבית, **ובפירש"י שם בד"ה ואין בו משום ריבית** מפרש דאיירי בפוסק עד שלא יצא השער, ובשאר פסיקות הוא אסור, **ובתוס' שם בד"ה ופוסק** כתבו דאיירי בפסיקה בהוזלה הרבה פחות משער שבשוק, ואף לפי דבריהם בע"כ דאיירי בפסיקה ב'אין לו' דהא ב'יש לו' מפורש **בדף ס"ג: ס"ד.** דשרי פסיקה בהוזלה, ובטעמא דאין בו משום ריבית מפרשינן בגמ' שם 'כיון דאי לית ליה לא יהיב להכי אית ליה נמי אין בו משום ריבית', **וברמב"ן שם בד"ה כיון דכי לית ליה לא יהיב ליה** כתב דהוי כדינא דמה שעיזי חולבות דאם לא אמר לו בכו"כ מותר עיי"ש, **ובתוס' שם ד"ה כיון דכי לית ליה לא יהיב ליה** דימו הך דינא לפלוגתא דרב ושמואל בדין פרדיסא דשמואל שרי להוזיל לו כיון דאית ביה תיוהא [ולרב דאסר להוזיל אע"ג דאית ביה תיוהא כתבו התוס' דהוא קולא מיוחדת משום תקנת כהן], ומבואר בהדיא דהך דינא דקרוב לשכר ולהפסד מותר הוא היתר גם 'בפסיקה באין לו' [ובד' רש"י מפורש דאיירי בלא יצא השער], והוא לכאו' סתירה גמורה לד' הגרעק"א הנ"ל דבפסיקה ואין לו ולא יצא השער חשיב כהלואה ואין בו ההיתר דקרוב לשכר ולהפסד.

אלא שבאמת לפי"ד הגמ' בגיטין תגדל תמיהתו ביותר, דלפ"ד רש"י הנ"ל דאיירי הסוגיא שם בפסיקה ולא יצא השער, ושרינן לה משום קבלת ההפסד ע"י הלוקח אם ישתדפו כל שדותיו, וא"כ אמאי לא שרינן בפסיקה ולא יצא השער היכא דקביל עליה הלוקח אחריות זולא, והא מפורש בסוגיין דאחריות זולא מהני לשויי ליה קרוב לשכר ולהפסד ולהכי בדין חביתא דחמרא שרינן משום אחריות זולא, וא"כ למה בפסיקה ולא יצא השער לא מהני אחריות זולא לשויי לה קרוב לשכר ולהפסד וצע"ג.

**ג]:** ובעיקר ד' הגרעק"א הנ"ל דההיתר דקרוב לשכר ולהפסד הוא דוקא היכא דהוי מכר דומיא דחביתא דחמרא שכ' **התוס' בדף ע. בד"ה דקא מקבלי עלייהו**, אבל כל דחשיב הלואה ולא מכר אין היתר זה, הנה לכאו' בד' **רש"י בדף ס"ד: בד"ה רחוק להפסד** שכ' 'דכיון דאינו מקבל עליו אחריות המקח נמצא שאין זה מכר ומעות הלואה הן אצלו', וכן בד' **הרמב"ן שם** שהעתיק ד' רש"י כלשונם, ובהמשך דבריו כתב 'כיון דאי תקפה ברשותך בטילי זביני הלואה היא', ומשמע דסברי דדין חביתא דחמרא מחמת האחריות נחשב הלואה גמורה ולא מכר, ומ"מ שרינן בה משום אחריות זולא דנעשה קרוב לשכר ולהפסד.

ולפי"ז יש להוסיף ולהקשות, דמלבד קו' הגרעק"א אמאי לא שרינן בפסיקה ואין לו ולא יצא כשקיבל עליו הלוקח אחריות זולא, ואמאי לא שרי מטעם קרוב לשכר ולהפסד, יש להקשות עוד אמאי אסורה הלואת סאה בסאה והא הוי קרוב לשכר ולהפסד כיון שאם יוזל יפסיד המלוה.

והניחא לפי הגירסא השניה שהביא **הרמב"ן שם** דגרסי' 'כיון דקביל עליה יוקרא וזולא', וביאר הרמב"ן 'כיון דמקבל עליה יוקרא וזולא זביני נינהו ולא הלואה ושרי', ולכאו' כוונתו דהיוקרא וזולא שעל הלוקח הוא גלוי מילתא שאין זה הלואה אלא באמת חלה המכירה, והאחריות הוי אחריות בעלמא כדין שומרים, וכ' **הרמב"ן שם** דלפי גירסא זו הא דאמרינן דההיתר הוא משום דהוי 'קרוב לזה ולזה' הוא לאו דוקא עיי"ש, ולפי"ז אין לנו יסוד בד' הגמ' להתיר בקרוב לשכר ולהפסד בדרך הלואה, אך לפי גירסת **רש"י בדף ס"ד: בד"ה ה"ג** וכן הוא הגירסא הראשונה **ברמב"ן שם** 'כיון דמקבל עליו זולא קרוב לזה ולזה הוא', וביאר הרמב"ן לפי גירסא זןו דכיון שמקבל עליו הלוקח אחריות הזול לאו רחוק להפסד הוא, ולפי גירסא זו מוכרח דאף למסקנת הגמ' השאר הדבר דדין חביתא דחמרא הוי הלואה ולא זביני, ולפי"ז תסתער קו' הגרעק"א אלא לא שרינן בפסיקה עד שלא יצא השער [כשלא פסק כשער הגבוה] **מטעם קרוב לשכר ולהפסד,** וכן מה שהקשינו אמאי לא שרינן הלואת סב"ס מטעמא דקרוב לשכר ולהפסד**.**

**ד]: ובשיטה לא נודעה למי [שיוחס לריטב"א] בדף ע"ג. בד"ה ושמואל שרי** כתב בהא דשמואל שרי להוזיל בפרדיסא כיון דאיכא תיוהא 'ודוקא דרך מקח וממכר הוא דאמרינן הכי דאי שכיח תיוהא מותר, אבל דרך הלואה אף דשכיח תיוהא אסור, דאי לא תימא הכי סאה בסאה אמאי אסור להלוות הא בו שכיח תיוהא דשמא יוזלו החיטים ולא ישוה אותן דנותן לו כמו ששוה עתה בשעה שמלוה לו, אלא ש"מ דרך הלואה שאני דמתחזי כריבית', וזה בהדיא כד' הגרעק"א חהוכיח כן מדין סאה בסאה.

אך בהמשך דבריו שם הק' מדין פסיקה עד שלא יצא השער אמאי אסור לשמואל והא שכיח תיוהא דשמא לא ישוו כמו שפסק עימו, ומפורש בדבריו בפרט אחד דלא כהרעק"א, דהגרעק"א כ' לפי דרכו דפסיקה עד שלא יצא השער חשיב הלואה ולא מקח ולכן אין בזה ההיתר דקרוב לשכר ולהפסד, ובד' השלנ"ל מפורש דחשיב מכר [דהא איהו גופיה כ' דבדרך הלוה ל"ש ההיתר דקרוב לשכר ולהפסד ומ"מ קשיא ליה אמאי בפסיקה לא נתיר מטעם קרוב לשכר ולהפסד], ותירץ 'וי"ל דסתם פוסק עד שלא יצא השער בזול גדול פוסק עימו ולא שכיח שישוו פחות ממה שפסק עימו', ודבריו צ"ע, דא"כ אמאי בחביתא דחמרא שרינן מטעם דקביל עליה זולא קרוב לשכר ולהפסד הוא, ומאי פסקת דבדין איסור פסיקה עד שלא יצא השער מסתמא פוסק עימו בזול מאוד דלא שכיח שיוזלו יותר, ובדין חביתא דחמרא איירי באופן שיכול להפסיד מחמת הזולא.

בעזרת השם יתברך

**[א]: שיטות הראשונים והאחרוניםבטעם ההיתר לפסוק על קרי בני זרתא ע"מ לקבלם בני גרמידא**

**[א]: ב"מ ס"ד.** קאמר רב כהנא משמיה דרב דאסור ליתן מעות על קרי בני זרתא [במחיר קרי בני זרתא] ע"מ לקבלם בני גרמידא, ורק בדאית ליה בני גרמידא שרי, ומדמינן לה לדין מה שעיזי חולבות ומה שרחילי גוזזות בכך וכך דאי מוזיל גביה אסור ואע"ג דממילא קרבו, והכ"נ אע"ג דממילא קרבו אסור כיון דהשתא לית ליה בני גרמידא, ואיכא דאמרי אמר רבא דאפילו אית ליה רק זרתא שרי לפסוק ע"מ לקבלם בני גרמידי, ולא דמי לדינא דמה שעיזי חולבות, דהתם לאו מיניה קרבו, אבל בקרי מיניה קרבו ולהכי שרי.

**שיטת הסוברים דהיתר הפסיקה הוא מטעם היתר פסיקה בהוזלה ב'יש לו'**

**[ב]:** ובטעם ההיתר אליבא דרבא כ' **הרשב"א בב"ב פ"ז. בד"ה ותסברא [**איירי התם לענין הקדמת שכר הפועל בפחות ממחירו דשרי] 'פירש מורי ז"ל דכיון דגוף הפועל בעולם הרי הוא כמוכר חפץ בפחות מכדי דמיו למסור לו החפץ לאחר ל' יום, דכיון שהחפץ בידו כזלזולי בדמיו הוא ושרי, וכן ודאי נראה כדבריו, דהא שרי אפילו בהלוני עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח, ובדלועין דאזלי בני זרתא בזוזי בשוקי וקא"ל אנא יהיבנא לך בני גרמידא, דכיון דמנפשייהו רבו כעד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח, וכש"כ כאן שישנו לחפץ בעולם או גופו של פועל', ומפורש בדבריו דההיתר הוא מצד דין פסיקה ב'יש לו', דאע"פ שיש לו את הקרי רק בני זרתא חשיב כ'יש לו' בני גרמידי כיון דמיניה קרבו, ולפי"ז לכאו' מותר להביא לו בזמן הפרעון אף קרי אחריני בני גרמידי, וכמו בכל פסיקה ביש לו שאם נאבדו הוא חייב באחריותם ויכול לאוכלים להביא לו אחרים והא ד'יש לו' מהני רק לענין היתר פסיקה כמבואר **בתוס' ס"ד: ד"ה האי קרוב לשכר,** וכן כתבו **הרמב"ן ס"ד. בד"ה הילך ד' זוזי וברשב"א שם בד"ה א"ל רב שרביא בשם התוספתא** דבפסיקה ביש לו אם אבדו חייב באחריותן, והכ"נ יהיה הדין בפסיקה על קרי.

**[ג]:** וכ"כ **במחנה אפרים הלכות מלוה ולוה דיני ריבית סימן כ"ט** ללמוד מדברי **הטור יו"ד סימן קע"ג אות ח' בד"ה איברא** שכ' בטעם ההיתר בקרי 'אע"פ שאין לו עתה בני אמה חשבינן ליה כאילו הן בידו כיון דממילא קרבו', ומבואר מדבריו דההיתר משום דחשיב כ'יש לו' בני גרמידי, וכן משמע מד' **הנימוקי יוסף [ל"ה. בדפי הרי"ף בד"ה דממילא קא רבו** 'הילכך כאילו הוו גדולות השתא ברשותו חשבינן ליה ושרי דאוזולי הוא', וכ"מ בהדיא **במאירי ס"ד. בד"ה מי שפסק מעות** 'הואיל והן הן בעצמן שגדלות ובאות לידי שיעור אמה הרי זה כעד שיבוא בני או שאמצא מפתח, ואע"פ שלא זיכה אותם לו מעכשיו להעמידם באחריות הלוקח[[15]](#footnote-15)'.

**[ד]: וברמב"ן בדף ע"ג. בד"ה פרדיסא** כתב [בתוך דבריו לבאר החילוק בין הא דאסר רב ליתן דמים על פרדיסא ולהוזיל לו דמ"ש מדינא דקרי דשרי לאיכא דאמרי]: 'והכא כשהם בוסר דהא מתחזי מהשתא רווחא דפירי וכיון דליכא אלא חשש קלקול מיחזי כאגר נטר לי, ואי דנעשו פירות גמורין ודאי מותר כדאמרן לעיל גבי גננא'[[16]](#footnote-16), וכ"כ **ברשב"א שם בד"ה פרדיסא** עיי"ש, והיינו דשריותא דקרי [גננא] הוא דוקא כשהפירות כבר גמורים וראויים לאכילה דאז שרי לפסוק עליהם על זמן שיגדלו יותר, ומשא"כ בפרדיסא שהפירות הם בוסר ואינם ראויות כלל לאכילה, **ובשיטה לנ"ל שיוחס לריטב"א בדף ע"ג. בד"ה פרדיסא** תי' כן והוסיף ביאור 'דלא דמי דהתם בקרי אע"פ שהם קטנים ראויים היו באותה שעה ולא מיחזי כאגר נטר לי דהא איכא רוב בנ"א שקונים אותן כמו שהם קונים בני גרמידא, משא"כ בבוסר שאין אדם קונה אותם הפירות עד גמר בישולן ועד שעת גמר מלאכתן והכל יודעין שאין דרך לקנות אותן עד שעת גמר בישולן ומיחזי כאגר נטר לי', ועי' **במאירי ע"ג. בד"ה אסור לקנות פרי הכרם** שכ' חילוק זה מסברתו והוסיף ביאור 'ושמא תאמר מה בין פסיקת פרי הפרדס לפסיקה הדלועין ועל הקישואין ליתנם לו כשיגדילו דמותר, יראה לי, שהקשואים והדלועין ראויים לאכילה מעתה ואין שם חידוש אלא תוספת הבא מאיליו והרי הוא כעד שיבוא בני או עד שאמצא מפתח, אבל הבוסר והסמדר אינו ראוי למה שהפרי המבושל ראוי כלל', והיינו דבקרי שהפירות כבר מוכנים לאכילה עכשיו שרי מטעם 'יש לו' לפסוק על בני גרמידי דהמתנה זו נראה כעד שיבוא בני, אבל בפרדיסא שעדיין הפירות בוסר וההמתנה מוכרחת עד שיהיו הפירות ראויים לאכילה אין את ההיתר של 'יש לו' כיון שההמתנה נראית ומוכרחת, וכן נראה לכאו' כוונת הרמב"ן והרשב"א.

**הקושיות על שיטה זו דההיתר הוא מטעם פסיקה בהוזלה ביש לו**

**[ה]:** וכמה קושיות יש על שיטה זו.

[א]: **בחות דעת סימן קע"ג סקי"ב וסימן קע"ה סק"א** הקשה, דהא שמואל ס"ל **בדף ע"ד.** דבמחוסר מלאכה בידי שמים לא חשיב כ'יש לו', וא"כ היכא חשבינן הכא כיש לו, וקדמו בקושיא זו **בפסקי רי"ד ע"ד. בד"ה ופוסק עמו על הגדיש** ותירץ דרה"נ רבא דשרי בקרי ס"ל כרב דבמחוסר מלאכה אחת בידי שמים שרי לפסוק, ובתי' השני כתב דאף שמואל מודה שכשאינו מחוסר אלא מלאכה אחת בידי שמים הוי כיש לו, ורק אם מחוסר אף מלאכה אחת בידי אדם ביחד עם חסרון המלאכה בידי שמים הוא דלא הוי כיש לו עיי"ש, ומדברי הפסקי רי"ד מבואר בהדיא דיסוד היתר הפסיקה בקרי הוא מדינא ד'יש לו' וכד' הראשונים הנ"ל.

**[ו]:** [ב]: **בתוס' ס"ד. בד"ה מה שעיזי חולבות בסה"ד** כתבו דדינא דקרי לאיכא דאמרי דשרי רבא מצי קאי גם אליבא דרב **בדף ע"ג.** דאסר בפרדיסא 'דהתם מיירי בפרדיסא כשלא יצא עדיין הפרי כלל', וכ"ה **בתוס' הרא"ש ס"ד. סד"ה מה שעיזי חולבות,** ומפורש בדבריהם דבפרדיסא אי יצאו כבר הענבים מותרת בהם הפסיקה כמו בקרי, **ובחוות דעת סימן קע"ה סק"א** הקשה דמשמע דאי יצא הפרי בכל שהוא שרי אף שמחוסר הרבה מלאכות, והרי כשמחוסר ג' מלאכות בידי אדם ס"ל לרב גופיה **בדף ע"ד.** דלא הוי כיש לו, וכן הקשה **באבני נזר סימן רי"א סק"ב** דהא בפרדיסא הפסיקה היא על היין היוצא מהענבים [כמבואר **בפירש"י ע"ג. בד"ה פרדיסא ובתוס' ס"ד. בד"ה מה שעזי חולבות** עיי"ש**]** והרי ודאי מחוסרים הענבים כמה מלאכות בידי אדם עד שיהיו יין.

והנה כל הראשונים בדינא דפרדיסא נקטו דלא כהתוס' דאיירי כשלא יצאו הפירות כלל אלא איירי כשהפירות בוסר, וכתבו חילוקים אחרים, **(א): ברמב"ן ורשב"א ושיטה לנ"ל ומאירי הנ"ל** כתבו דדינא דקרי דשרי היינו משום שכבר נגמרו הפירות לאכילה ומשא"כ בפרדיסא כשהם בוסר, וכעי"ז כ' **במגיד משנה פ"ט ממלוה ולוה ה"י בתי' השני** עיי"ש, וכ"כ **הרמ"א בסי' קע"ג ס"י** עיי"ש, **(ב): בנימוקי יוסף ע"ג. [מ"ג: בדפי הרי"ף בד"ה ותו אמרינן התם פרדיסא]** תירץ, דבקרי שהפירות ראויים ללקיטה לא הפסיד המוכר כלום מהמכירה שהרי היה הוא עצמו יכול ללקטם עכשיו ולמוכרם במחיר קרי ואין לו הפסד במה שמניחם לגדול אצלו, ומשא"כ בפרדיסא שהפירות בוסר ואינם ראויים ללקיטה עכשיו הפסד הוא אצלו למוכרם יותר בזול ממחירם כשהם פירות גמורים, (ג): **במגיד משנה פ"ט ממלוה ולוה ה"י בתי' הראשון** חילק 'לפי שבפרדס יש עבודה והמוכר חסר בכך'.

ועל כל התירוצים קשה, למה לא חילקו בפשטות דבקרי אינו מחוסר מלאכה בידי אדם ולהכי הוי כ'יש לו' ומותרת הפסיקה בהוזלה ומשא"כ בפרדיסא שמחוסר כמה מלאכות כדי לעשותו יין ובכה"ג לכו"ע לא הוי כיש לו, [ואף המ"מ בתי' הראשון הנ"ל לא חילק מטעמא דמחוסר מלאכות לא הוי כיש לו אלא משום שיש 'הפסד למוכר' ע"י העבודה ודו"ק].

**[ז]:** [ג]: **במחנה אפרים שם בד"ה איברא** הקשה, לפי דעת **התוס' בדף ס"ג: בד"ה מהו דתימא** דב'פסיקה בהוזלה' לא שרי ביש לו אלא כשאינו צריך תיקון כלל, והא דאמרינן **בדף ע"ג.** דדוקא מחוסר ג' מלאכות לא הוי כיש לו היינו דוקא לענין פסיקה בשויו עיי"ש, וכ"כ **בפסקי הרא"ש בפירקין סימן ס',** וא"כ הכא שהדלועין אלו עדיין מחוסרי הכנה להיותם בני גרמידא האיך מותרת עליהם הפסיקה בהוזלה מטעמא ד'יש לו', וביותר ק' לפי"ד **התוס' והתוס' הרא"ש בדס"ד. בד"ה מה שעיזי חולבות בסה"ד הנ"ל** שמפורש בדבריהם דאילו יצא פרי אפילו כל שהוא שרי לפסוק עליו ליתנו בגדלותו במחיר שהוא עכשיו [ולכן הוצרכו לאוקמי לדינא דפרדיסא דאיירי כשלא יצא עדיין הפרי כלל], ותימה דהא התוס' והרא"ש כתבו דפסיקה בהוזלה אסורה ב'יש לו' כשהוא מחוסר קצת תיקון.

**[ח]: [ד]: בבית יוסף סימן קע"ג ס"ח** הביא לדינא ד' **ההגהות מרדכי בפירקין סימן תל"ג** שכתב דבדינא דקרי מותר ליתן לו רק אותם קרי שנתן עליהם הדמים אבל אסור לו ליתן אחרות, **ובבדק הבית שם** הוסיף דכן מבואר **ברמב"ם פ"ט ממלוה ולוה ה"י,** וכן הביאו לדינא **בדרכי משה שם אות י"ד ובט"ז שם סקי"ג ובש"ך שם סק"כ,** ואי נימא דיסוד ההיתר דקרי הוא משום דהוי כפסיקה על בני גרמידי וחשיב כ'יש לו' בני גרמידי כמבואר בד' **הטור הנ"ל,** א"כ מ"ש מכל פוסק ביש לו שנותן לו אף חיטים אחרים אם אין לו אלו החיטים כמבואר בד' **כל הראשונים הנ"ל בדף ס"ד.**

**שיטת הסוברים דההיתר בקרי הוא משום שזכה בהם עצמם כשהם בני זרתא**

**[ט]: בפירש"י ס"ד. בד"ה מיניה קרבו** כתב מכח הקטנות בא והקטנות כבר היו בשעת מכר **ומדידיה הוא דקא משבח ואזיל'**, ועי' **במחנה אפרים הל' מלו"ל דיני ריבית סימן כ"ט בד"ה איברא** כתב דמבואר בד' רש"י דלא איירי ב'פסיקה' על קרי בני גרמידי, אלא איירי בדין 'קנין' הקרי כשהם בני זרתא, וההיתר הוא משום ד'מדידיה הוא דקא משבח ואזיל', וכתב שם דלפי"ז כל ההיתר הוא רק ליתן לו אותם קרי בעצמם שנתן עליהם הדמים, וכתב שם דקנה אלו הקרי בקנין גמור ע"י בדמים, דכיון דבשעת נתינת הדמים הקרי הללו מחוברים לקרקע דינם כקרקע הנקנית לגמרי בכסף.

וכיסוד הדברים כתב גם **בחות דעת סימן קע"ג סקי"ב וסימן קע"ה סק"א** ובזה מיישבים כל הקושיות הנ"ל דחזינן דשרי בקרי מה דלא שרי בפסיקה ביש לו [דשרי אף במחוסר ג' מלאכות, ושרי במחוסר מלאכה בידי שמים אף לשמואל, ושרי בהוזלה אף שהוא מחוסר תיקון, וכנ"ל], דהא לא איירי הכא כלל 'בפסיקה על קרי בני גרמידי' אלא על 'קנין קרי בני זרתא', והייךר הוא פשוט משום דידיה קמשבח כמ"ש רש"י.

**[י]: ובמחנה אפרים שם** כתב שכן מבואר **בהגהות מרדכי בפירקין סימן תל"ג** שכתב דבדינא דקרי אין היתר אלא ליתן לו דוקא אותם הקרי שנתן עליהם הדמים [ולא הוי כשאר פסיקה ביש לו דנותן לו אף חיטים אחרים כנ"ל], ואם ההיתר הוא משום דשרי פסיקה ביש לו אמאי אינו יכול ליתן לו חיטים אחרים, וכן דייק **במחנה אפרים שם** מד' **הרמב"ם בפ"ט ממלוה ולוה פ"ט ה"י** שכ' בדינא דקרי 'הנותן לבעל הגנה דמי עשרה קשואין אלו דמי עשרה אבטיחין אלו', [ולא כתב כמו בכל פסיקה ביש לו **בהלכה א' שם** 'אבל אם היה למוכר מאותו המין כלום...הרי זה מותר לפסוק עליו', דמשמע בהדיא דאין הפסיקה מחייבת דוקא ליתן החיטים הללו, ובפרט אם נדייק לשון הרמב"ם כדיוק האחרונים שדוקא כשאין לו 'כלום' אסורה הפסיקה אבל אם יש לו 'קצת' פוסק עליו הרבה כמו בהלואת סב"ס, א"כ בודאי מוכרח דאין הפסיקה מתייחסת דוקא לאלו החיטים שפוסק עליהם ודו"ק].

**הקושיות על פירוש זה שטעם ההיתר בקרי הוא משום שקנה החיטים בני זרתא**

**[יא]:** ועל פירוש זה יש כמה קושיות.

[א]: תמוה מאי טעמא דלישנא קמא דאסר רב בקרי אע"ג דמיניה קרבו, ומה צד איסור יש בזה אם קונה מעכשיו הקרי עצמם, וא"כ אין כאם שום הקדמת מעות אלא מכירה גמורה שקונה מיד הסחורה כשנותן המעות ומה צד ריבית יש בזה, והנה בד' **החות דעת הנ"ל** לא נתפרש דקונה את הקרי ב'קנין גמור', ואפשר שלדעתו באמת אינו קונה אלא למי שפרע ולהכי יש בזה צד הקדמת מעות משום שאינו קונה קנין גמור, אכן לפי המפורש בד' **המחנה אפרים הנ"ל** דכיון שקונה את הקרי כשהם מחוברים לקרקע דינם כקרקע לענין קנין וקונה אותם בקנין גמור א"כ תמוה כנ"ל איזה הקדמת מעות יש כאן ומ"ט דלישנא קמא דאסר.

[ב]: **במחנה אפרים שם** הקשה לפי דרכו, דא"כ מה הוצרכו בגמ' להאריך בטעם החילוק מחלב משום דלאו מיניה קרבו, והרי בחלב שהוא מטלטלין ומעות אינם קונות בו אלא למי שפרע א"כ הוי הקדמת מעות [כיון דלא שייך הכא ההיתר ד'יש לו' וכנ"ל] ולא הוי כקרי שהם מחוברין לקרקע ונקנין בכסף בקנין גמור, ותירץ 'דאיצטריך לזה הטעם דלאו מיניה קרבו לאסור אפילו כי הקנה לו הבהמות או החלב בקנין דפירות נקנין בקנין, ואפילו הכי אסור כיון דלאו מיניה קרבו, כמו שאסור למכור פירות הפרדס קודם שנגמרו ואעפ"י שכל המחובר לקרקע נקנה בכסף וכמ"ש המ"מ, וה"ה בחלב', ומפורש בדבריו דאף ללישנא בתרא משכח"ל לדינא דברים הנקנין בקנין גמור מיד ומ"מ יש בהם איסור ריבית, והוא תמוה מאוד כנ"ל, דאם שילם המעות בשעת קנינו אין כאן שום דררא דהלואה והמתנת מעות ומה שייך בזה איסור ריבית.

**[יב]:** ויסוד זה מפורש בד' **התוס' בדף ס"ד. בד"ה מה שעיזי חולבות** שהק' לרב דאסר בפרדיסא מ"ש ממשכנתא דסורא, ותי' 'דשאני משכנתא דסורא שקונה קרקע מעכשיו במעות ושטר לפירותיה אי לא יפדנה הלוה, אבל פרדיסא אינו זוכה בשום דבר והוי הלואה גביה עד הבצירה', והרי שכ' בהדיא דאי חייל הקנין מיד בקרקע לפירותיה ל"ש בזה כלל ריבית והיינו דינא דמשכנתא דסורא, ואמנם **התוס' שם בתי' השני** כתבו 'דמשכנתא דסורא קנוי לו קרקע לכ"ד אפי' למישטח בה פירי ולהעמיד שם בהמותיו וכל תשמיש שירצה אבל בפרדיסא אינו מוכר אלא יין בלבד', ומשמע דלפי תירוץ זה כשיש לו קנין פירות רק לענין פירות אסור ןלמוכרם לו בהוזלה משום ריבית, ועי' **בריטב"א בדף ע"ג. בד"ה פרדיסא** שכ' **בשם התוס'** 'דהתם [במשכנתא דסורא] גופה של קרקע קנויה לו מעכשיו כל זמן המשכונא ולאוקמי בה חיותא ולמישטח בה פירי, אבל האי פרדיסא אינו מוכרו לו אלא בשביל היין שבו בלבד ומכירת פירות בעלמא היא', **והריטב"א שם** הק' ע"ז 'ועדיין אין הפירוש מחוור, מאי אגר נטר לי יש במי שלא לוה ואינו חייב באחריות מעות כלל', ומבואר דדעת התוס' שהביאו הריטב"א [שהוא התי' השני בתוס' בסוגיין] דשייך איסור ריבית דרבנן אפילו כשקנה מיד במעותיו את 'הקרקע לפירות' אם קנינו הוא רק לפירות ולא לשאר עניני הקרקע למישטח בה פירי וכו', וע"ז תמה הריטב"א מה שייך ריבית במי שקנה מיד במעותיו קנין גמור והוא באחריות הלוקח, ועי' עוד **ברמב"ן ע"ג. בד"ה ומודה רב בתורי בשם ר"ח** ומה שחולק על דבריו הרמב"ן וכתב על דבריו 'ואין כל זה מספיק דהא היכי ליתסר כלל הרי הוא מכור מעכשיו'.

ולכאו' בד' **הרמב"ן בשם ר"ח** ובתי' השני של התוס' ובד' הריטב"א בשם התוס' מבואר כד' המחנ"א דאפילו כשקונה מיד קנין גמור שייך לאסור משום ריבית והדברים צע"ג.

**[י"ג]: ובספר שערי ריבית להגר"מ לוריא שליט"א** ביאר את שיטת המחנ"א הנ"ל, ע"פ היסוד שכתב **בשו"ע הרב הלכות ריבית ועיסקא סכ"ב,** דאף לסוברים להלכה בדין טרשא שאסור למכור לו ע"מ ליתן לו התשלומין בהקפה כשער של שעת התשלומין, היינו דוקא כשהלוקח נוטל מיד את הסחורה ונתחייב מיד בדמיה אבל 'אם אינו ממנו היין עכשיו בעת הבציר אלא אח"כ לאחר שנתייקר לדברי הכל מותר למכור לו בעת הבציר ע"מ לשלם לזמ"פ בעד כל חבית כפי השער שיהיה לחבית יין בעת שיטול כל חבית מרשות המוכר, כי אז חל עליו חוב לשלם ולא בשעה שקנה ממנו ואין כאן ריוח המתנת חוב' ולפיכך אף שאחריות היין על הלוקח מותר, שאף שהיין שלו לא נתחייב לשלם דמיו למוכר כ"ז שהיין ברשות המוכר', ויסוד הדברים הוא פירוש בשיטת **רב האי גאון בספר המקח והממכר שער מ"ב** בדין טרשא שמפרש ההיתר בכהא"ג שבשעה שנוטל הסחורה משלם כשעת נטילתה, ומפרש בזה הרב בעל התניא זיע"א, דאעפ"י שחלות הקנין חל מיד בשעת המכירה ונכנס היין לרשות הלוקח לגמרי ואחריותו עליו מ"מ 'זמן התשלומין' אינו בשעת הקנין אלא בשעת לקיחת הסחורה בפועל מהמוכר, ולכן אם קבע שיהיו התשלומין כשעת נטילת הסחורה אינו כלל תוספת וריבית, וכן ביאר **באבני נזר יו"ד סימן רי"ג סק"ג-ד.**

ולפי"ז ביאר ב'שערי ריבית', דהכ"נ בנידו"ד אעפ"י שקונה הלוקח מיד את הקרי או פירות הפרדיסא או את החלב בקנין גמור, כיון שנשארה הסחורה ברשות הלוקח זמן התשלומין אינו אלא כשלוקח הסחורה בפועל, ונמצא שמה שמשלם לו עכשיו הוא הקדמת מעות' ושייך בזה ריבית.

**ובספר נתיבי הריבית מהגר"נ רוטנברג שליט"א** תמה על דבריו, דפשוט הדבר שכל היסוד של השועה"ר והאבנ"ז הוא רק כשנשארה הסחורה אצל המוכר מחמת עיכוב המוכר [כגון שהוא טורח לו להביאה לו עכשיו וכיוצב"ז], אבל כשהעיכוב הוא מצד הלוקח שאינו רוצה ליקח מיד את הסחורה פשיטא שנתחייב בדמיה מיד בשעת הקנין, וראיה ברורה לזה, מהא דקאמר ר' יוחנן דדבר תורה מעות קונות ועקרו חכמים הקנין שמא יאמר לו נשרפו חיטיך בעליה, והיינו דשריפת החיטים הוא באמת באחריות הלוקח והוא המפסיד, ואי נימא דכשהסחורה אצל המוכר לא נתחייב הלוקח בתשלומיה כ"ז שאינו נוטלה מהמוכר, א"כ כשנשרפו החיטים ולא נטלם הלוקח הרי לא נתחייב הלוקח בתשלומין ומעות ההלואה שנתן לו הלוקח מתחילה חייב המוכר להחזירם לו ומה מפסיד הלוקח, ובע"כ מבואר בזה להדיא כנ"ל, דאפי' א"נ כיסוד האחרונים הנ"ל דחיוב התשלומין הוא בשעת נטילת הסחורה היינו רק כשהעיכוב על לקיחתה מיד הוא מצד המוכר, ופשוט, וגם עיקר היסוד שכ' השועה"ר והאבנ"ז הוא מחודש מאוד, ובפשוטו הוא תמוה טובא, דהא בד' רב האי גאון שם מפורש דהוזלה בעלמא בפחות מהשער אסור בטרשא הנ"ל שנוטלה בזמן התשלומין, ואם חיוב התשלומין חל בשעת נטילת הסחורה הרי אין כאן שום המתנת מעות ולמה אסור להוזיל לו, ועי' מש"כ בזה **באבני נזר שם** וצ"ע.

**[י"ד]:** [ג]: **בחתם סופר ב"מ ס"ד.** הקשה, דאי נימא דבדינא דקרי איירי כשקונה אלו הקרי במסויים, אמאי קאמר רב בלישנא קמא דאי אית ליה בני גרמידי שרי, והא איהו יהיב דמי עבור הקרי בני זרתא וקנה אותם, ואם מאיזה טעם שהוא אסור ליטלם כשיהיו בני גרמידי אמאי שרי אי אי אית ליה בני גרמידי אחרים, ולכאו' זה ראיה ברורה דלא איירינן הכא בקנין הקרי אלא בפסיקה בעלמא ולכן אי אית ליה בני גרמידי הוי פסיקה ביש לו ושרי להוזיל לו.

**בשיטת הרי"ף והרמב"ם דההיתר בקרי משום שאין הפסד אצל המוכר**

**[ט"ו]: הרי"ף בסוגיין [דף ל"ה. בדפי הרי"ף]** ביאר בד' הגמ' דאמרינן דבקרי שרי משום דמיניה קרבו דאי שקלת להני לא אתו קרי אחריני 'וכד שביק ליה התם לית ליה ללוה פסידא בגוויה הלכך שפיר דמי', וכ"כ **הרמב"ם בפ"ט ממלוה ולוה ה"י** בדינא דקרי 'הרי זה מותר שהרי הוא מניחן והן גדילים מאליהם, ואילו קצצן עתה כשהן קטנים לא היו באים אחרים תחתיהם, וכן כל כיוצ"ב מדבר שאין בו הפסד ולא חסרון על המוכר'.

**ובאבני נזר יו"ד סימן רי"א** מפרש בד' הרי"ף והרמב"ם דהוא טעם מחודש להיתר, דאין ההיתר משום פסיקה ביש לו [כיון שהוא מותר אף במחוסר ג' מלאכות כדמוכח מד' התוס', וכן מהא דשרי הוזלה ובפסיקה ביש לו אסורה הוזלה לפי שיטת התוס' אא"כ אינו מחוסר תיקון כלל], אלא טעם ההיתר משום שאין המוכר מפסיד כלום במה שאינו מוכרו לו עכשיו ונותנו לו לאח"ז, שהרי הם גדילים מאליהם ואילו תלשם ומכרם עכשיו לא היו גדילים אחרים תחתיהם, ומפרש האבנ"ז כן גם בשיטת התוס' עיי"ש.

ואינו דומה לכל פסיקה אפילו בשויו שמפסיד המוכר בזה שצריך ליתן אח"כ סחורה יקרה בזול ואילו היה נותן עכשיו היה נותן סחורה כמחיר של עכשיו, ולכאו' הוא כעין טעמא דמאי אהנית לי, אלא דמאי אהנית לי הוא סברא כלפי הלוקח להפקיע התרבית' וסברת הרי"ף והרמב"ם הוא כלפי המוכר דקאמר ליה 'מאי חסרתיך' ומפקיע את הנשך, ועי' **באבני נזר סימן קפ"א סק"כ** שהוכיח מד' הרי"ף והרמב"ם דאין איסור ריבית אא"כ הלוה מתחסר.

**[ט"ז]:** אכן באמת הסברא תמוהה, דהא ודאי החסירו, שהרי אם לא היה המוכר זקוק עכשיו למעות היה ממתין עם הסחורה עד שיגדלו הפירות והיה מוכר הקרי במחיר בני גרמידי, ועכשיו שהוא זקוק להקדמת המעות הוא מוכרם בזול, ואטו מי שגדילים פירות בשדהו בלא טורח והוצאה מותר לו ליתן אותם בריבית כיון שאינו מפסיד כלום, והרי את זה גופא הוא מפסיד שנותן פירותיו באגר נטר, ולמה לא כן בנידו"ד וצע"ג.

ועוד צ"ע בד' הרמב"ם, לפי מה שדייקו מדבריו **בבדק הבית סימן קע"ג ובמחנה אפרים בסימן כ"ט** דדינא דקרי הוא דוקא כשעושה קנין על פירות 'אלו', ואם ההיתר הוא משום שאין הפסד למוכר אמאי לא שרי בפסיקה בעלמא, ומד' המחנ"א שם נראה שהבין בד' הרמב"ם דההיתר דקרי הוא משום שקונה במסויים קרי אלו כשהם בני זרתא ודידיה אשבח, אך צ"ע לפי זה הוספת הרמב"ם שטעם ההיתר הוא משום שאין הפסד למוכר, וצ"ע.

**[י"ז]:** ועי' **בגידולי תרומה שער מ"ו ח"ד אות מ"ג** שכתב דמשמע מד' הגמ' בסוגיין דאמרי 'האי מאן דיהיב זזי לגינאה וקא אזלי עשרה קרי בני זרתא', דכל ההיתר הוא רק לפסוק לתיתם לו כשהם בני גרמידי, אבל לפסוק אותם בהוזלה יותר ממה שהם עכשיו בני זרתא אסור, והנה לפי שיטת הסוברים דההיתר דקרי הוא משום פסיקה בהוזלה ב'יש לו' תמוה דא"כ אמאי אסור להוזיל לו אף בפחות מדמי קרי, ולפי שיטת הסוברים דטעם ההיתר משום שזוכה עכשיו במעותיו את הקרי המסויימים שנותן עליהם מעותיו בודאי תמוה למה יהיה אסור להוזיל אותם בפחות משוים, אכן לפי פשטות ד' הרי"ף והרמב"ם דההיתר הוא משום שהמוכר אינו מפסיד בזה שמניחם אצלו וגדילים להיות בני גרמידי, א"כ כל ההיתר הוא רק כלפי מה שנותנם לו בני גרמידי במחיר בני זרתא, אבל במה שהוא מוזילם יותר מבני זרתא בודאי יש הפסד גמור למוכר שהרי יכול למוכרם עכשיו בדמי בני זרתא.

**מראי מקומות בענין צד אחד בריבית**

**פרק א': בדין צד אחד בריביתהאופנים שתלו בגמ' במח' ר' יהודה ורבנן בדין צד אחד בריבית**

נחלקו ר"י ורבנן בדין צד אחד בריבית אם מותר או אסור, ומצינו בגמ' ז' אופנים דתלי בפלוגתייהו.

א. עיקר מחלקותם בברייתא **בדף ס"ג.** הרי שנושה בחבירו ועשה לו שדהו מכר ואמר לו שאם לא יפרע עד יום פלוני הרי השדה שלך והלוקח אוכל פירות, לרבנן אסור, ולר' יהודה מותר, ומפרש אביי דטעמייהו דרבנן משום דסברי דצד אחד בריבית מותר.

ב. **בדף ס"ה:** במכר לו את השדה ונתן מקצת דמים ואמר לו לכי מייתית קני מעכשיו, תנינן בברייתא ומפרש לה רבא דשניהם אסורין לאכול הפירות אלא משלשין ביד שליש, המוכר אסור לאכול שמא ישלים בסוף המעות ונמצאת המכירה חלה למפרע ואוכל המוכר הפירות בשכר המתנת שאר דמי השדה, והלוקח אסור לאכול שמא לא ישלים בסוף המעות ונמצאו מקצת המעות שנתן הלואה אצל המוכר והפירות של המוכר שאוכל הלוקח הם ריבית, וקאמר רהבדר"י דלר"י דסבר דצ"א בריבית מותר בכה"ג מותר.

ג. **בדף ס"ה:** משכן לו בית או שדה וא"ל לכשתרצה מוכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו אסור, וקאמר רהבדר"י דלר"י דסבר דצד אחד בריבית מותר בכה"ג מותר [שהוא רק צד אחד שמא לא ירצה כלל למוכרו].

ד. **בדף ס"ה:** במכר לו בית או שדה ואמר לו לכשיהיו לי מעות תחזירם לי והלוקח אוכל פירות אסור, שמא יחזיר לו המעות ונתבטלה המכירה למפרע והמעות הלואה ופירות המוכר שאוכל הלוקח הם ריבית, וקאמר רהבדר"י דהא דלא כר"י דאמר צ"א בריבית מותר.

ה. **במגילה כ"ז:** קאמר ר' מאיר דאין מוכרין ביהכ"נ אלא על תנאי שאימת שירצו יחזירוהו, ואמרינן דקאי ר"מ בשיטת ר"י דאמר צד אחד בריבית מותר.

ו. **בערכין ל"א.** לגבי מוכר בית בבתי ערי חומה שיכול הלוקח לפדותו בתוך השנה, תנן במתני' דהרי זה כמו ריבית ואינו ריבית, ובברייתא שם תני דהוא ריבית גמורה אלא שהתורה התירתו, ומשני ר' יוחנן דמתני' כר' דאמר צ"א בריבית מותר והברייתא כרבנן דסברי צ"א בריבית אסור.

והנה בבבלי **בערכין שם** מבואר דלר' יהודה אין שום היתר מיוחד בבתי ערי חומה ו'הרי זה כמין ריבית ואינו ריבית', והיינו דהא דצ"א בריבית מותר לדידיה מקורו מסברא או מאיזה מקור אחר, אכן **בירושלמי בב"מ בפירקין הלכה ב'** אמרי ר' יוחנן ור' לעזר ור' הושעיה דמבתי ערי חומה למדה ר' יהודה [דצ"א בריבית מותר] ורבנן סברי דהתורה התירה כאן ולא במקום אחר.

ז. **בב"מ ס"ג.** בפסיקה על הפירות באופן המותר, דלרב אסור ליתן הפירות בדמים דמיחזי כריבית שמקבל יותר דמים ממה שנתן, ופרכינן מברייתא דשרי ליתן דמים, ומשני רב דהברייתא סברה כר"י דאמר צ"א בריבית מותר, והכא הוי צד אחד דשמא יתן לו בסוף פירות וליכא ריבית כלל עיי"ש.

**[א]: בביאור ההיתר של צד אחד בריבית לר' יהודהשיטת הסוברים דההיתר דוקא בדרך מכר ובצד מכר**

**[א]: בפירש"י ס"ג. בד"ה ר' יהודה היא** כתב 'ריבית שאינה ע"י הלואה אלא ע"י מכר ופעמים באה לידי ריבית' עיי"ש, וכ"ה **בפירש"י בערכין ל"א. בד"ה מתני' ר' יהודה** **היא ובתוס' בערכין שם ד"ה ור' יהודה סבר**, וכ"מ **בפירוש רגמ"ה בסנהדרין שם** שכתב בטעמיה דר' יהודה שמותר לוקח לאכול פירות 'הואיל ואינה תופשה בתורת משכונה אלא בתורת מכר', וכן הוא **בתוס' מגילה כ"ז: ד"ה ר' יהודה אמר וברשב"א ס"ג. ד"ה צד אחד בריבית בשם הראב"ד ורש"י** דההיתר הוא **דוקא היכא דאיכא צד מכר [ומיישבים לפי"ז** קו' התוס' והראשונים מאיסור סאה בסאה], וכן הוא **בתוס' רבינו פרץ שם,** וכן הוא **בריטב"א שם ד"ה ושמואל אמר בשם רש"י** [ויישב לפי"ז הקו' הסב"ס], וכן הוא **בהגהות מרדכי אות תל"ד** דהיתר צ"א בריבית הוא רק במכר ולא בהלואה [ויישב הקו' מסב"ס].

**[ב]: והתוס' בדף ס"ג. בד"ה צד אחד בריבית** דחו החילוק בין הלואה למכר מהא דאמרינן **בדף ס"ה:** בדין משכן לו בית וא"ל לכשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו דהוי הלואה גמורה ושרי בזה ר"י צ"א בריבית, וכן הק' **בתוס' רבינו פרץ שם והריטב"א שם בשם התוס'.**

**ובתוס' מגילה שם** הוסיפו בקו' מהא דמשכן 'וגם הוי הלואה מדקאמר משכן', כתבו ליישב 'דאכתי לא דמי כלל להלואת סאה בסאה, דהתם ליכא צד מכר כלל, אבל הכא וגבי משכן איכא צד אחד מכר', ובפשוטו ביאור דבריהם הוא, דמתחילה נקטו דההיתר תלוי בזה שעושה 'מעשה מכר' ורק שיש בו 'צד הלואה' מחמת התנאי וע"ז אמרינן דכיון דעצם המעשה הוא מכר שרי צ"א בריבית, וע"ז הק' מהא דמשכן לו בית דהתם במעשה שעושה עכשיו הוא 'מעשה הלואה' מדקתני משכן ואעפ"כ מותר צ"א בריבית, וע"ז תירצו דמ"מ התם איכא גם 'צד אחד מכר', והיינו דהתוס' מפרשים דעל הצד שירצה בסוף למוכרם הוי מכר מתחילה, [עיין **בכו"ח להגרעק"א ז"ל** שמבאר דבריהם דאעפ"י שלא קנה הקרקע מעכשיו מ"מ על הצד שיתרצה בסוף למעור נתינת המעות היתה 'בדמי מכר' וכקנין לאחר ל', ועי' **בהשגות הראב"ד על הרמב"ם פ"ז ממלוה ולוה ה"ז** שמפורש בדבריו דאיירי בקנין מעכשיו, וכ"מ **ברמב"ן ס"ה: בד"ה לא תמכרם אלא לי בדמים הללו,** וית' אי"ה להלן בפרק ג'].

ויש חידוש גדול בתירוץ התוס' במגילה, דבאופן שפליגי ביה ר"י ורבנן וכן ברוב האופנים דצ"א בריבית 'צד המכר' הוא הצד 'שאין בו ריבית', ואילו באופן דמשכן לו בית דוקא 'צד המכר הוא 'הצד שיש בו ריבית', ועי' בלשון **רש"י בערכין הנ"ל** שמשמע מדבריו דהמעליותא במה שיש צד אחד מכר הוא שמחמת כן אינו בא לידי ריבית ודו"ק, [ואמנם גם באופן הראשון **בדף ס"ה:** כשא"ל לכי מייתית שאר הדמים קני מעכשיו, דלר"י שניהם יכולים לאכול הפירות משום דהוי צ"א בריבית, הנה כלפי אכילת פירות ע"י המוכר המוכר 'צד המכר' הוא הצד שיש בו ריבית שהרי רק אם חל המכר המוכר ממתין שאר דמי המקח ללוקח ואכילת פירותיו היא ריבית, והצד שאין בו ריבית הוא הצד שלא חל המקח ודו"ק].

**[ג]:** ובעיקר הסברא דההיתר דצ"א בריבית לר"י תלוי במה שיש בו צד אחד מכר דוקא הדברים צ"ב, **ובכתב וחותם להגרעק"א [בדף ס"ג. ד"ה נראה]** ביאר דגדר הדברים הוא, דכל שאין 'הלואה ודאית' בשעת קציצת הריבית אינו בכלל איסור הריבית יעו"ש, אמנם הק' ע"ז מהך דינא דמשכן לו בית וא"ל לכשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו דהתם הרי אין בידו לבטל את 'ההלואה' אלא את 'הריבית'.

ויעוי' **בכתב וחותם להגרעק"א ובבית מאיר סי' קע"ב ס"ד** שמשמע מדבריהם [בבי' ד' **התוס' במגילה הנ"ל** דבדין משכן לו בית נמי שרי משום צד המקח] דכיון דהוא 'דרך מקח' שהריבית בו מותרת מה"ת וגם יש צד אחד שלא יהיה ריבית להכי שרי יעו"ש, ואמנם הדברים צ"ע, דברוב האופנים דצ"א בריבית הרי כל הריבית הוא על הצד שנתברר בסוף דהוי הלואה, ולפי צד המכר הרי אין בכלל הלואה, וכמו באופן דעיקר פלוגתייהו במי שנושה בחבירו ועשה שדהו מכר והלוקח אוכל פירות בכה"ג הרי אם חייל המכר למפרע אין כאן הלואה כלל וכל צד ההלואה והריבית הוא רק אם לא יחול המכר והאיך דיינינן בזה ההיתר ד'דרך מכר' וצ"ע.

ואמנם מצינו כן **ברשב"א ס"ז. בד"ה הא דאמר רב פפי רבינא חשיב ואפיק פירי בשם הראב"ד** דהא דרבינא אפיק פירי היינו דוקא במשכנתא 'אבל בזביני כעובדא דאת ונוולא מודה הוא דאינה ריבית קצוצה דכל בזביני ליכא רבית קצוצה ומתני' דנסיב אבק ריבית במכירת פירות הוא', והנה בהאי גוונא דזביני דאסמכתא הוא ממש כהאופנים דצד אחד בריבית דעל הצד שחל המכר ליכא כלל המתנת מעות וריבית ורק על צד 'ביטול המכר' והמעות הלואה הוא דאיכא ריבית, ומ"מ כתב בזה הרשב"א בשם הראב"ד 'דכל בזביני ליכא רבית קצוצה' ודימה זאת למתני' בריש פירקין דריבית דרך מקח הוי אבק ריבית דרבנן, וצ"ע כנ"ל, איך נתיר בכה"ג משום ריבית 'דרך מקח' והרי כל צד הריבית הוא רק ב'ביטול המקח' והלואה היא, וצע"ג.

אמנם יעו"ש **ברשב"א שם בשם הראב"ד** שכתב [בבי' הדבר דהא דחשיב רבינא ואפיק פירי היינו דוקא בעובדא דאת ונוולא אחי, אבל בזביני דאסמכתא אפילו לרבינא לא הוי אלא אבק ריבית]: 'דכל בזביני ליכא ריבית קצוצה, ומתני' דנסיב אבק ריבית במכירת פירות הוא, והביא עוד ראיה, דהא חד צד בריבית הוא ולר"י מותר אפילו לכתחילה, ואי אפשר שיהא לר"י מותר גמור ולרבנן ריבית גמורה דאי אפשר שיהא הפרש גדול כ"כ ביניהם'**.**

ומשמע מד' הרשב"א שטען הראב"ד שני טענות דבזביני דאסמכתא הוי אבק ריבית, א. 'דכל בזביני ליכא ריבית קצוצה', ב. 'דהא חד צד בריבית הוא ולר"י מותר לכתחילה ואי אפשר שיהא לר"י מותר גמור ולרבנן ריבית גמורה', והנה לפמ"ש **הרשב"א בדף ס"ג. הנ"ל בשם הראב"ד** דההיתר של צ"א בריבית הוא דוקא כשיש צד מכר, אי נימא כד' **הבית מאיר והגרעק"א הנ"ל** דסברת הראב"ד הוא משום דריבית דרך מכר קיל יותר ולהכי מקילינן ביה אפי' לכתחילה לר"י בצד אחד בריבית א"כ הרי שני טענות הראב"ד הם בעצם טענה אחת דחשיב ריבית דרך מכר ולכו"ע לא הוי ריבית דאורייתא, ומשמע בהדיא מד' הרשב"א דאף להראב"ד ההיתר של צד אחד בריבית אינו תלוי בקולא של 'ריבית דרך מקח וממכר', אלא הוא סברא בפני עצמה דכל שהוא 'צד אחד בריבית' ויש בו 'צד מכר' הרי זה מתיר לר"י לכתחילה את הריבית ולרבנן הר"ז מפקיע את הריבית דאורייתא ודו"ק.

**[ד]:** ועי' **בפירוש רגמ"ה בערכין שם בד"ה צד אחד בריבית** שכתב 'להכי קרי ליה צד אחד בריבית דלא חשיב ריבית גמורה אלא ריבית דהלואה אבל ריבית דמקח וממכר קרי צד אחד בריבית, ואיכא דאמרי היינו דקרי ליה צד אחד שאם יפדנו יהא ריבית מה שאכל ואם לא יפדנו לא יהא ריבית', ומפורש בדבריו בפירוש הראשון חידוש עצום ד'צד אחד' בריבית אינו תלוי באפשרות שיש שלא יהא ריבית אלא עצם הדבר שהוא 'ריבית דמקח וממכר' נחשב 'צד אחד' בריבית, ולפירוש זה המשמעות 'צד אחד' היינו 'ריבית קלושה', ולפי פירוש זה תמוה ביותר כנ"ל, איך נחשיבו 'ריבית דמקח וממכר' לוהתירו מחמת עצם המקח והרי על צד המקח אין שום ריבית וכל הריבית הוא על צד ההלואה שהוא 'ביטול המקח'.

ועוד תימה לפי פירוש זה דאטו ר' יהודה פליג אמתני' בריש איזהו נשך בדין אין מרבין על הפירות דריבית דרך מקח אסור משום אבק ריבית דרבנן, ולמה לא אמרו בגמ' על משנה זו שהוא דלא כר' יהודה כמו שאמרו על הברייתות **בדף ס"ה:** [ולפ"ד **הגרעק"א הנ"ל** דפסיקה באין לו ולא יצא השער חשיב כהלואה מיושב].

**[ה]: ובפני יהושע ע"ד התוס' בד"ה צד אחד בריבית** הק' על התוס' למה לא הקשו מגופא דברייתא דאסור לפסוק על הפירות כשאין לו ולא יצא השער והא הוי צד אחד בריבית דשמא לא יתייקרו הפירות, והנה לדעת הראשונים הנ"ל דהתי' בהא דסב"ס לא הוי צ"א בריבית הוא משום דהוי דרך הלואה תיקשי קו' זו ביותר גם אליבא דאמת אמאי לר"י אסורה פסיקה באין לו ולא יצא השער, **ובפנ"י שם** תירץ דבסתם פסיקה קובע ליתן הפירות בזמן שדרכם להתייקר ואי"ז צ"א בריבית, **ובכתב וחותם להגרעק"א** תירץ דפסיקה בלא יצא השער חשיב דרך הלואה ולא דרך מכר [ואזיל לשיטתו למש"כ כן **הגרעק"א בדף ע"ב: במתני' שם** לגבי ההיתר של קרוב לשכר ולהפסד דליתא בפסיקה באין לו ולא יצא השער כיון דחשיב דרך הלואה עיי"ש.

**שיטת הסוברים דההיתר אף בדרך הלואהומה שביארו אמאי סאה בסאה לא הוי צד אחד בריבית**

**בתוס' ס"ג. ד"ה צד אחד בריבית** הוכיחו מהא דמשכן לו בית דאף בדרך הלואה יש את ההיתר של צד אחד בריבית, והק' לפי"ז אמאי כל סאה בסאה לא שרינן לה משום צד א' בריבי דשמא לא יתייקרו הפירות, ותירצו 'דלא חשיב צד אחד בריבית אלא דבר שיש ביד מלוה או ביד לוה לעשות צד א' שלא יהיה ריבית', **ובתוס' הרא"ש שם בד"ה צד אחד בריבית** ביאר דבעיקר הפלוגתא דר"י ורבנן אופן ביטול ההלואה והריבית הוא ביד הלוה שבידו שלא לפרוע החוב ויהיה מכר למפרע ולא תהיה הלואה וריבית, ובדין הראשון **בדף ס"ה:** בנתן לו מקצת דמים על השדה וא"ל לכי מייתית שאר הדמים קני מעכשיו דלרבנן שניהם אסורים לאכול הפירות ולר' יהודה שניהם מותרים, וממה שהלוקח מותר באכילת פירות מוכח דההיתר הוא גם כשהוא ביד המלוה שלא יהיה ריבית שהרי צד זה תלוי בלוקח שהוא המלוה שאם יביא שאר המעות לא תהיה הלואה ולא יהיה ריבית, ולאידך ממה שגם המוכר מותר לאכול הפירות משום צד אחד שמא לא יביא הלוקח שאר המעות ואין כאן הלואה וריבית מצד המוכר בכה"ג ביטול הריבית תלוי בלוה, וכן באופן המבואר שם **בדף ס"ה:** כשא"ל לכשיהיו לי מעות תחזירם לי צד ביטול ההלואה והריבית תלוי בלוה, וכן באופן המבואר שם **בדף ס"ה:** כשא"ל לכשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו צד ביטול הריבית תלוי בלוה אם לא ירצה למוכרם, וכן באופן המבואר **בדף ס"ג.** צד ביטול המיחזי כריבית תלוי במוכר שהוא הלוה שבידו לפרוע פירות ולא דמים ואז לא יהיה מיחזי כריבית.

וכתי' התוס' בב"מ כתב גם **הרמב"ן בב"מ שם בד"ה צד אחד בריבית מותר** שתי' בהא דסב"ס דהתם הפירות מתייקרין מאליהם 'ולאו בידם' 'הכא [באופן עיקר המח' דר"י וחכמים] הרי בידו שאם ירצה לא יביא לו ואינו ריבית, וכן במה לי דמיהן מה לי הן אם ירצה יתן לו פירותיו', והנה בהמשך דבריו הזכיר הרמב"ן רק אופנים שהוא 'ביד הלוה' שלא יהיה ריבית, אבל מוכרח לכאו' דכוונתו כד' התוס' דאף כשהוא ביד 'המלוה' יש את ההיתר דצ"א בריבית כדהוכיח **בתוס' הרא"ש הנ"ל** מהאופן הראשון **בדף ס"ה:** שלר"י מותר אף ללוקח לאכול הפירות כיון שבידו להביא שאר המעות ויהיה מכר למפרע, [ואמנם **בפירש"י בדף ס"ה: בד"ה צד אחד [הא']** נקט האופן שהמוכר אוכל פירות, ועי' **חידושי מהרי"ט צהלון שם** שעמד על דבריו אמאי לא נקיט גם האופן שהלוקח אוכל פירות ועיי"ש מ"ש וצ"ע], וכן מדוייק בתחילת ד' הרמב"ן שכ' דבסאה בסאה אין זה 'בידם' ומשמע דכל שהוא ביד אחד מהם סגי, ותירוץ זה הובא גם **בחידושי הרשב"א שם בד"ה צד אחד בריבית** וכן מסקנת **הריטב"א שם בד"ה ושמואל אמר בשם התוס'** וכ"כ **בתוס' רבינו פרץ שם בד"ה הא מני ר' יהודה היא**.

ועיקר סברת התוס' והראשונים צ"ב, מה המעליותא במה שספק הריבית תלוי 'בידם' להפקיע הריבית לר' יהודה יותר ממה כשהספק תלוי בידי שמים, והניחא כשהוא תלוי 'ביד הלוה' שלא יהיה ריבית י"ל דבכה"ג הוי חסרון בגדר 'קציצה המחייבת' שהרי אין הקציצה מכרחת את הלוה שיהיה ריבית, אבל מה עדיף כשתלוי ביד המלוה שלא יהיה ריבית מהיכא שהוא תלוי בידי שמים וצ"ע.

ועוד צ"ב, דהרי באופן שנח' בו ר"י ורבנן וכן ברוב האופנים של צד אחד בריבית הרי אין אפשרות ביד המלוה או הלוה לבטל 'את הריבית' ורק בידו לבטל 'את ההלואה' למפרע, אבל על הצד שיש הלואה הריבית היא מוכרחת ואין בידה לבטלה, ומה סברא יש בזה דכיון שבידו לבטל 'ההלואה' למפרע הרי זה חסרון ב'קציצת הריבית'.

**בדעת הרשב"א בהיתר של צד אחד בריבית**

**[א]: בחידושי הרשב"א בדף ס"ג. בד"ה צד אחד בריבית** הק' אמאי בסב"ס לא שרי לר"י משום צ"א בריבית, וכ' בתי' הראשון דההיתר אינו אלא כשהוא בידם לעשות שלא יהיה ריבית, ובתי' השני כ' עפ"י שיטת **רש"י והראב"ד** דההיתר הוא רק כשהוא בדרך מכר ולא בדרך הלואה, והרשב"א לא הכריע בין התירוצים עיי"ש.

**[ב]:** ויש לתמוה במש"כ **בשו"ת הרשב"א ח"ב סימן קע"ד ד"ה ולענין המס** דבאופן שקיבל ע"ע הלוה לפרוע המס שחייב המלוה למלך הוי 'צד אחד בריבית' שמא לא יתבע המלך מס באותם השנים [ולהכי אפילו לרבנן דאסרי צד אחד בריבית לא הוי אלא אבק ריבית עיישה"ט], ולכאו' בכהא"ג שאינו תלוי לא ביד המלוה ולא ביד הלוה אלא ביד המלך הרי זה דומה למה שהוא תלוי בידי שמים שאין בזה ההיתר של צ"א בריבית לפי התי' הראשון, והתם איירי בהלואה גמורה ואין בזה ההיתר גם לפי התי' השני, ומאי שנא כה"ג מדין סאה בסאה, ואולי לפי דעת הרשב"א ההדגשה בתי' הראשונים אינו תלוי בזה שהוא 'ביד המלוה או ביד הלוה' כמבואר בד' **התוס' בדף ס"ג. הנ"ל** אלא הוא תלוי במה שהוא 'בידי אדם' ולא 'בידי שמים', ועי' **בריטב"א בדף ס"ג. הנ"ל** שכ' דהא דבסב"ס לא הוי צ"א בריבית נשום שהוא 'בידי שמים' וצ"א בריבית אינו אלא כשהוא בידם וצ"ע.

**[ד]:** **בדף ס"ז.**  אמרינן בגמ' בעובדא דאת ונוולא אחי דס"ל לרבה בר רב הונא ורבא דהוי אב"ר וא"י בדיינין, ומספקינן משכנתא מאי, טעמא מאי הוי אב"ר 'משום דלא קץ' הכ"נ לא קץ או"ד התם הלואה הכא זביני, ובפי' ד' הגמ' 'לא קץ' נח' הראשונים, **בפירש"י שם בד"ה משכנתא מאי** כתב דהוא משום דלא קצץ בפירוש שיהיה לשם ריבית אלא סתם והוא ירד ואכל, **ובריטב"א שם בד"ה מי אמרינן** מפרש דכיון דאיירי במשכנתא דשדה וכרם דילמא לא עבדי כלל פירות או דלא עבדי טפי מן ההוצאה והוו הפירות בספק, והנה **ברשב"א שם בד"ה עבד רב אשי עובדא** מפרש בהעולה מהסוגיא שם בדעת רבא ורב אשי 'אלמא בין לרבא בין לרב אשי אין לך במכר קרקע ובמשכונא ריבית קצוצה, ושמא יצא להם זה מבית בבתי ערי חומה דקתני המוכר בית בבתע"ח הר"ז כמין ריבית ואינו ריבית, ואע"ג דאוקימנא לה כר"י דאמר צ"א בריבית מותר ס"ל דהלכתא כוותיה הואיל וסתם תנא דמתני' כוותיה ואע"ג דפליגי רבנן עליה בברייתא הו"ל סתם במתני' ומח' בברייתא והלכה כסתם מתני', אלא דמחמרי בה שלא לעשות כן לכתחילה כל שהוא אוכל דלא תנאי נכייתא לחוש לדברי חכמים' וכו' עיי"ש, ובהמשך דבריו כתב על דרך זה באופן אחר, דרבא לטעמיה ורב אשי ס"ל כוותיה דר"י ורבנן פליגי בריבית ע"מ להחזיר, ומפרש הרשב"א דלרבנן דצ"א בריבית הוי ריבית דאורייתא אפי' בע"מ להחזיר אסור מה"ת, ור"י סבר דצ"א בריבית הוי רק אבק ריבית וכשהוא ע"מ להחזיר מותר לכתחילה, ופסקו רבא ורב אשי לגמרי כר' יהודה ולהכי הוי בעובדא דאת ונוולא ובזביני דאסמכתא אבק ריבית עיי"ש באורך.

ודברי הרשב"א צע"ג, דהא בגמ' אמרינן התם בהדיא דאי מדמינן אליבא דרבא משכנתא לזביני דאת ונוולא הוא הטעם הוא משום דבתרווייהו 'לא קץ', ולפי דברי הרשב"א הרי הטעם הוא אחר משום דהוי 'צד אחד בריבית', והנה לפי פירש"י בהא ד'לא קץ' דהיינו דלא קץ בהדיא שהוא לשם ריבית אחא סתם והוא ירד ואכל א"כ בודאי אין לזה שייכות לדין צד אחד בריבית, ולכאו' מוכרח מזה דהרשב"א מפרש כפירוש הריטב"א ד'לא קץ' היינו דילמא לא עבדי כלל פירות והריבית בספק, ואי נימא כן נמצא דזה גופא הפירוש 'צד אחד בריבית' דלא קץ והריבית בספק, אך תמוה דלא ניחא לפי שני הדרכים שכ' **הרשב"א בדף ס"ג. הנ"ל** שלפי הדרך הראשון דהא דבסב"ס לא הוי צ"א בריבית משום שאין הדבר תלוי בידם, א"כ הרי אף הכא אין הדבר תלוי בידם אם יהיו פירות או לא ואמאי הוי צ"א בריבית, ולפי הדרך השני שכ' **הרשב"א שם בשם הראב"ד** דדין צ"א בריבית הוא דוקא היכא דאיכא צד מכר א"כ הרי במשכנתא הוי הלואה גמורה ואין בה צד מכר כדאמרינן בגמ' בהדיא 'או דילמא התם הלואה הכא זביני', וד' הרשב"א צע"ג, והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות.

.

**[ב]: בהא דבצד אחד בריבית אין לאסור משום ריבית מאוחרת**

הנה ברוב האפנים דצד אחד בריבית אף בשעת 'לקיחת הריבית' הוי רק צד אחד בריבית, וכמו בעיקר האופן שנח' בו ר"י ורבנן שאכילת פירות הלוקח-המלוה היא הריבית על הצד שלא תתקיים המכירה, הרי בשעת אכילת הפירות שהיא 'לקיחת הריבית' הוא רק צד אחד בריבית, וכן ברוב האפנים דתלו לה בדין צ"א בריבית, אך באופן המבואר **בדף ס"ה:** באומר לו לכשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו, בכה"ג רק בשעת 'הקציצה' הוי צד אחד שאינו ידוע אם יתרצה בסוף הלוה למוכרם, אך בשעת 'לקיחת הריבית' דהיינו כשנתרצה בסוף כבר הריבית ברורה ואינו רק 'צד אחד', וכן בהאופן המבואר **בדף ס"ג.** בדין פסיקה אליבא דרב דפרעון חיטים לא הוי ריבית ופרעון דמים מיחזי כריבית ואמרינן דהוי צד אחד בריבית כיון שאין ידוע אם יפרע לו חיטים או דמים, הנה בכה"ג רק 'הקציצה' היא צ"א בריבית אבל 'הלקיחה' כבר הוי בריבית מבוררת ולא רק בצד אחד, וכ"כ **התוס' בדף ס"ג. בד"ה צד אחד ברבית** לגבי הך דינא דפסיקה 'ואע"ג דבשעת הפרעון הוי ריבית כיון שבשעת הפסק הוי צ"א של היתר שרי', והקשו האחרונים דבאופנים הללו אמאי לא אסרינן לה מדרבנן דהא לא גרע מ'ריבית מאוחרת' שאין בה קציצה כלל ומ"מ אסורה מדרבנן.

**ובשערי דעה סימן קע"ב סק"ה** הק' כן, ותירץ דאיסורא דריבית מאוחרת הוא דוקא כשלא קצץ כלל ואז מתפרש הנתינה משום אגר נטר, אבל כשקצץ והקציצה היתה בהיתר הנתינה היא בשביל קיום הקציצה ולא בשביל אג"נ ואין בזה איסור דריבית מאוחרת עיי"ש.

**[ג]: בדין צד אחד בריבית לרבנן אם איסורו מה"ת או מדרבנן**

**בערכין ל"א.** מבואר בגמ' דדין בית בבתי ערי חומה נחשב 'צד אחד בריבית' ולשיטת אביי פליגי בה ר' יהודה ורבנן, דרבנן סברי צד אחד בריבית אסור ולשיטתם בתי ערי חומה 'ריבית גמורה היא והתורה התירתו', ור' יהודה סבר צ"א בריבית מותר ולשיטתו בתע"ח 'הרי זה כמין ריבית ואינו ריבית', **ובירושלמי בב"מ בפירקין ה"ב** מבואר דלרבנן בתי ערי חומה 'התורה התירתו כאן ולא במקום אחר', ובפשוטו יש כאן סוגיא ערוכה ומפורשת דצד אחד בריבית לרבנן דאסרי הוי ריבית קצוצה ואסורה מדאורייתא.

**דעת הסוברים דצ"א בריבית לרבנן דאסרי הוי אבק ריבית**

ואולם מצינו כמה מהראשונים והפוסקים דסברי דצד אחד בריבית לרבנן דקיי"ל כותייהו שהוא אסור אין איסורו אלא מדרבנן, עי' **ברשב"א ס"ז. בד"ה הא דאמר רב פפי בשם הראב"ד** ךגבי עובדא דאת ונוולא דהוי רק אבק ריבית 'דהא צד אחד בריבית הוא דלר"י מותר לכתחילה, ואי אפשר שיהא לר' יהודה מותר גמור ולרבנן רבית גמור דאי אפשר שיהא הפרש גדול כ"כ ביניהם', ומפורש בדבריו דצ"א בריבית לרבנן דפליגי אדר"י ואסרי איסורו מדרבנן, וכן **ברבינו ירוחם מישרים נתיב שמיני חלק ו'** כתב לגבי כל האופנים המבוארים **בדף ס"ה:** שהם צד אחד בריבית 'וכל אלו של מכר שהן צד אחד בריבית **ויש מן הגדולים** שהם אבק ריבית', וכן משמע דעת **המחבר בשו"ע יו"ד סימן קס"ד ס"ד** שכתב הלוהו על שדהו וא"ל אם לא תן לי מכאן ועד ג' שנים הרי הוא שלי 'ולא אמר מעכשיו' בענין שאין המקח קיים תוך ג' שנים לא יאכל הפירות ואם אכלם הוי ריבית קצוצה ויוצאה בדיינים', **ובהגהות יד אברהם שם** הק' למה כ' השו"ע דהאיסור דוקא כשלא אמר מעכשיו, והא אף אי אמר מעכשיו הרי הוא אסור כדין צד אחד בריבית דקיי"ל כרבנן שהוא אסור, ותירץ דהמחבר מסיק שאם אכל הפירות הוי ריבית קצוצה' ודין זה הוא דוקא כשלא אמר מעכשיו דבאמר מעכשיו הוי רק אבק ריבית, ודבריו מוכרחים לכאו', וכן פסק **הש"ך ביו"ד סימן קע"ב סקכ"ט** דצד אחד בריבית הוי אבק ריבית דרבנן [אך מש"כ כן בשם **הריב"ש סימן ש"ה וסימן תס"ז** דבריו תמוהים דבריב"ש מפורש בהדיא להיפך דעל הצד שנתבטלה בסוף המכירה הפירות שאכל הם ר"ק ויוצאה בדיינין, ורק לגבי לאכול לכתחילה הפירות מחשש שמא יהיה הלואה ע"ז כ' הריב"ש שם דאינו אלא חשש דרבנן ואב"ר הוא יעו"ש, וכבר תמה עליו **בהגהות מקור מים חיים שם** יעו"ש].

והנה לפי שיטה זו דצ"א בריבית איסורו מדרבנן, בע"כ צריך לפרש בד' **הגמ' בערכין הנ"ל** כפירוש **התוס' בדף ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות בשם ר"ת** ד'ריבית גמורה היא מדרבנן ולפי שהתורה התירה בהדיא לא רצו חכמים להעמיד שם דבריהם'.

**דעת הסוברים דצד אחד בריבית לרבנן דאסרי הוי ריבית קצוצה**

ואמנם **בתוס' שם** מפורש בהדיא דסברי דצד חד בריבית לרבנן איסורו מן התורה לכל השיטות, שהרי כתבו שם דלפירש"י דסבר דבבית ליכא תיוהא מתפרשים ד' **הגמ' בערכין הנ"ל** כפשוטו דריבית גמורה היא מן התורה אלא שהתורה התירתו, וגם לפירוש ר"ת כתבו כן רק משום דסבר דאף בבית איכא תיוהא ואין הריבית ברורה, אבל אי לאו הכי אף ר"ת היה מודה דצד אחד בריבית איסרו מן התורה, וזה מבואר בהדיא, וכן מפורש **בתוס' ס"ג. בד"ה רבית על מנת להחזיר** שכתבו 'דמדאורייתא מודה רבא [דקאמר דפליגי ר"י ורבנן ברבית ע"מ להחזיר] דבצד אחד ברבית פליגי אבל מדרבנן נראה לרבא דליכא למאן דשרי', וכן הוכיח מד' התוס' הנ"ל **בבית יוסף סימן קע"ב ס"ד** דסברי דצ"א בריבית איסורו מרבנן, ועי' **בב"ח שם ד"ה כתב בית יוסף** שחולק וכתב דרק לרבא כתבו כן התוס' אבל לאביי דסבר דפליגי בצ"א בריבית לכו"ע לא הוי ריבית דאורייתא אלא דפליגי אי אסור מדרבנן או שהוא מותר, והוסיף עוד הב"ח דבע"כ הוא מוכרח לפירוש **התוס' בדף ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות בשם ר"ת** דצ"א בריבית הוא מדרבנן שהרי מפרש בד' **הגמ' בערכין הנ"ל** דהא דאמרינן ריבית גמורה היינו מדרבנן, וכל מ"ש התוס' דלרבא אליבא דרבנן הוי ריבית דאורייתא אינו אלא לפירש"י עיי"ש, ודבריו תמוהים, דהא התוס' כתבו כן לר"ת משום דסבר דבבית איכא תיוהא ואין הריווח נטר אבל אי לאו הכי אף לר"ת הוי ריבית קצוצה אע"ג דהוי צ"א בריבית.

וכן מפורש **ברמב"ן ס"ז. בד"ה ור"ח ז"ל פליג** וכו' **ועוד גרסינן במס' ערכין** וכו', שהק' על פירוש ר"ח שפוסק דבמשכנתא הוי אבק ריבית מהא דאי' **בערכין ל"א. הנ"ל** בבתי ערי חומהלרבנןרבית גמורה היא והתורה התירתו ולר"י מותר משום צ"א בריבית, ומד' **הירושלמי הנ"ל** דאמרו שהתורה התירתו כאן ולא במקום אחר, וכ' הרמב"ן דבית בבתע"ח הוי ממש כמשכנתא באתרא דמסלקי ומ"מ הוי ריבית קצוצה מה"ת לרבנן ולר"י ההיתר רק משום צ"א בריבית, ולפי שיטת רבה בר רב הונא דסבר דמשכנתא הוי אבק ריבית משום דלא קץ כמבואר בגמ' **בדף ס"ז.** כ' **הרמב"ן שם** שהוא מפרש פלוגתת המשנה והברייתא בערכין דלא פליגי בדין צ"א בריבית אלא פליגי בדין משכנתא אי הוי ר"ק או אב"ר יעו"ש, ומפורש בהדיא בד' הרמב"ן דד' הברייתא בערכין הנ"ל הוא כפשוטו דהוי ריבית גמורה מה"ת והתורה התירתו, ומוכרח לפי"ז דלהאוקימתא דמוקמינן לה בדין צד אחד בריבית הוי צ"א בריבית ר"ק מן התורה.

וכן מפורש בהדיא **ברשב"א ס"ז. בד"ה הא דאמר רב פפי** וכו' **ואין דבריו מחוורים** וכו' שהק' על ד' **הראב"ד הנ"ל** דסבר דצ"א בריבית אף לרבנן אינו אלא אבק ריבית מד' הברייתא **בערכין ל"א. הנ"ל** דבתע"ח ריבית גמורה היא והתורה התירתה ומד' **הירושלמי הנ"ל** שהתורה התירתה כאן ולא במקום אוחר יעו"ש, וכ"מ בהדיא **ברשב"א ס"ז. בד"ה אבד רב אשי עובדא** וכו' **ואפשר דרבה בר רב הונא** וכו'דלרבנן דפליגי אדר"י צד אחד ברבית אסור מה"ת יעו"ש.

וכן מפורש **בריטב"א ס"ה: בד"ה משכן לו בית** בהך דינא דא"ל לכשתמכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו דתלינן לה בגמ' בדין צ"א בריבית וכ' הריטב"א שם דאי מכר לו בסוף הבית בזול הוי ריבית קצוצה, ומפורש דסבר דדין צ"א בריבית הוי ר"ק.

וכן מפורש **בספר התרומות שער מ"ו ח"ב אות ט'** שכ' בהך דינא המבואר **בדף ס"ה:** בדין נתן לו מקצת הדמים וא"ל לכי מייתית שאר הדמים קנה מעכשיו דשניהם אסורים לאכול הפירות משום צ"א בריבית כמבואר בגמ' שם, וכ' בסה"ת שם דאם אכל המוכר ונתברר שהמכר קיים וממתין לו שאר המעות או אם אכל הלוקח ונתברר שאין המכר קיים ומקצת המעות שנתן לו הלואה הם הוי ריבית קצוצה ויוצאה בדיינין עיי"ש, וכ"מ עוד בד' **ספר התרומות שער מ"ו ח"ד אות י"ט** בהך דינא המבואר **בדף ס"ה:** מכר לו בית או שדה וא"ל לכשיהיו לי מעות תחזירם לי דתליא הך דינא בפלוגתא דר"י ורבנן בדין צ"א בריבית וכ' בסה"ת שם שאם אכל הלוקח הפירות ואח"כ החזיר לו המעות ונתברר שאינו מכר הוי ר"ק ויוצאה בדיינין עיי"ש, ואמנם לגבי הך דינא המבואר **בדף ס"ה:** משכן לו בית או שדה וא"ל לכשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו פסק **בספר התרומות שער מ"ו ח"ד אות כ"ג** שאם עבר ועשה כן הוי רק אב"ר וא"י בדיינין עיי"ש, **ובבית יוסף יו"ד סי' קע"ב ס"ד בד"ה כתב בעל התרומות** פירש בדבריו דסבר דצ"א בריבית איסורו מדרבנן והק' ע"ז מד' **התוס' בדף ס"ג. בד"ה ריבית ע"מ להחזיר** דמבואר בדבריהם דצ"א בריבית איסורו מה"ת עיי"ש, אכן דברי הב"י תמוהים כמו שתמה על דבריו **בהגהות מקור מים חיים על שו"ע יו"ד סי' קע"ב ס"ד** דהא בהדיא מפורש בד' בעל התרומות בב' מקומות שאמרו בגמ' דהוי צ"א בריבית שאיסורו מה"ת, וכתב המקומ"ח דשאני בהך עובדא דמשכן לו בית ד'לקיחת הריבית' הוי ע"י 'הוזלה במכירה' ומשו"ה הוא דסבר בעה"ת דהוי בכה"ג רק אב"ר, וית' בזה בעזהשי"ת להלן בפרק ג'.

וכן מפורש **ברבינו ירוחם שם** [אחר שהביא דעת יש מן הגדולים הנ"ל דצ"א בריבית הוי אבק ריבית]: '**והרוב הסכימו** שהור ריבית קצוצה וכן כתב **הרמב"ם ז"ל'.**

וכן מפורש לכאו' **ברמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ה** שפסק בהך דינא דמשכן לו בית או שדה וא"ל לכשיהיו לי מעות תחזירם לי 'כל הפירות שאכל ריבית קצוצה ומוציאין אותה בדיינין', ובגמ' בסוגיין **בדף ס"ה:** הא אמרינן בהדיא דכה"ג צ"א בריבית הוי ופליגי בה ר"י ורבנן, ומפורש לכאו' דפסק דצ"א בריבית איסורו מה"ת, וכ"מ בד' **המחבר בשו"ע יו"ד סי' קע"ד ס"א** שפסק כד' הרמב"ם שם ועי' **בט"ז שם סק"א** שכתב כן דמוכרח דפסק דצ"א בריבית איסורו מה"ת, [ועיי"ש **בש"ך בנקוה"כ** שכ' ע"ד הט"ז את מש"כ שם **בש"ך סק"א** דיש אומרים דהוי אבק ריבית, ותמוה דבש"ך שם כתב דלדעת הסוברים דמשכנתא הוי רק אבק ריבית הוא הדין הכא הוי רק אבק ריבית, ובמשכנתא הא מבואר בהדיא בגמ' **בדף ס"ז.** דהא דהוי אבק ריבית היינו משום ד'לא קץ' ולא משום דהוי צ"א בריבית, ולכאו' מוכרח בד' הש"ך שמפרש כד' **הרשב"א הנ"ל בדף ס"ז. בד"ה עבד רב אשי עובדא** דפירוש הגמ' 'לא קץ' היינו דינא דצ"א בריבית ודו"ק], ואמנם לפי זה יש סתירה חמורה בד' המחבר בשו"ע, שהרי מד' המחבר **בשו"ע סי' קע"ב ס"ד הנ"ל** מוכרח לכאו' דסבר דצ"א בריבית איסורו מדרבנן, ועיין לקמן בפרק ד' מה שיובא בעזהשי"ת שיטת הסוברים דהך דינא דמשכן לו בית או שדה וא"ל לכשיהיו לי מעות תחזירם לי הוי ודאי הלואה ואינו צד אחד בריבית גורסים כן בגמ' ולפי"ז לק"מ ודו"ק.

**פרק ב': בדין קוצץ ספק ריביתואם תלוי במח' ר"י ורבנןשיטות הראשונים בדין קציצת ספק אי הוי ריבית קצוצה או אבק ריבית**

מצינו כמה שיטות בדברי הראשונים בנידון זה, אם קציצת ספק ריבית כשבסוף באה הריבית אי הוי ריבית קצוצה או אבק ריבית.

**[א]: בפירש"י ס"ב: בד"ה ובדינינו אין מחזירין** שמפרש בהא דאמרינן התם דמשכנתא בלא נכייתא הוי אבק ריבית 'כיון דזימנין שאין עושין פירות שהכרמים לוקין אין זו ריבית קצוצה'.

ועי' **בפירש"י ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות** שמחלק לגבי שכירות בפחות בין בית שפירותיו ודאין ולהכי אסורה השכירות בפחות לבין שדה שפירותיו בספק ומותרת השכירות בפחות, ועי' **בתוס' שם בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות וברמב"ן שם בד"ה ואיכא דמותבי אשמעתין וברשב"א שם בד"ה המלוה את חבירו** שכתבו דרש"י לשיטתו אזיל וסבר דבשדה שאין הפירות ודאין בלא נכייתא הוי אבק ריבית ובנכייתא שרי ובבית שפירותיו ודאין בלא נכייתא הוי ריבית קצוצה ובנכייתא הוי אבק ריבית[[17]](#footnote-17).

**ובתוס' ס"ד: ד"ה ולא ישכור ממנו בפחות** הביאו בשם ר"ת שנחלק על רש"י וכתב דבבית נמי איכא תיוהא דזימנין שנופל הבית או נשרף, וכתבו התוס' שם דלפי זה אף בבית הוי רק אבק ריבית, ונדחקו לפי שיטת ר"ת ליישב הברייתא **בערכין ל"א.** דאמרינן דבתע"ח הוי ריבית גמורה והתורה התירתו דהכוונה שהוא ריבית גמורה מדרבנן ולא רצו חכמים לאסור היכא שהתורה התירה בפירוש.

**[ב]:** והנה **ברמב"ן שם** כשהביא ד' רש"י ופירש דבריו כתב 'משום דזימנין דאינן עושין פירות שהכרמים לוקין ולפיכך בלא נכייתא יש אומרים שהיא אבק ריבית ובנכייתא שריא', ומבואר שמפרש הרמב"ן דהמח' בגמ' **בדף ס"ז.** במשכנתא באתרא דמסלקי אי הוי ריבית קצוצה או אבק ריבית לשיטת רש"י איירי במשכונה דשדה וכרם שאין פירותיהם ודאין ובהא גופא פליגי אמוראי אם בכה"ג שאין הריבית ברורה בשעת קציצה הוי אבק ריבית.

וכן מבואר **ברמב"ן גיטין ל. בד"ה כיון דכי לית ליה לא יהיב ליה** שכ' בהא דאי' בגמ' שם דהתירו הפסיקה האסורה במכירי כהונה 'כיון דכי לית ליה לא יהיב ליה', דהכוונה כיון דכי לית ליה מפסיד הכל הקרן והריבית, וכ' הרמב"ן שם: 'ולא דמי למשכן לו בית ומשכן לו שדה שאע"פ שאם נשתדפו אין לו רבית הקרן קיימת לו , הילכך כשעושה פירות **אפשר** שהיא ריבית קצוצה', ולכאו' נראה כוונתו, דבמשכנתא הרי נח' אמוראים אי הוי ריבית קצוצה או אבק ריבית, והרמב"ן מפרש כמו שמפרש לפירש"י דבהא גופא נחלקו אם בדבר שאין פירותיו ברורים הוי ריבית קצוצה או אבק ריבית, אלא שהרמב"ן חולק בפרט אחד על רש"י שמחלק בין שדה וכרם לבית אלא סובר כשיטת ר"ת דאף בבית נחשבת משכונא שאין פירותיו ודאין דזימנין שנופל הבית או נשרף ולכן אף במשכונא דבית פליגי אמוראי אי הוי ר"ק או דאינו אלא אבק ריבית כיון שאין הפירות ודאין.

ועי' **בדף ס"ז.** שמפורש בגמ' שהצד שמשכנתא לא הוי ריבית קצוצה הוא משום 'דלא קץ ליה', **ובריטב"א שם בד"ה מי אמרינן** 'משום דלא יהיב ליה דבר קצוב ואפשר דלא הוי ליה רווחא ושיהא ההוצאה יתירה על השבח, והכ"נ גבי משכנתא דשדה וכרם אין שבחו קצוב דאפשר עבדא טפי מן ההוצאה', ובביאור הצד דהוי ריבית קצוצה כ' **הריטב"א שם ד"ה או דילמא** אבל הכא דהלואה היא, אע"ג דלא קץ ליה והוו הפירות בספק, מ"מ כל היכא דאיתנהו ריבית גמורה נינהו והדרי', ולכאו' נראה שכפירוש זה מפרש הרמב"ן, וזהו מש"כ בפירקין בדף ס"ד: הנ"ל דלשיטת רש"י בבית שפירותיו ודאין 'לכולי עלמא' הוי ר"ק, ובשדה וכרם שאין הפירות ודאין 'יש אומרים' שהיא אבק ריבית, וכוונתו למח' שיש **בדף ס"ז.** במשכנתא בלא נכייתא אי הוי ר"ק או אב"ר, והסברא דהוי אב"ר משום 'דלא קץ ליה', וע"ז פליג המ"ד דהוי ר"ק דאע"ג דלא קץ ליה אם בסוף הגיעו הפירות ונוטלן משום קציצתו הוי ר"ק, וכן לפי שיטת עצמו כ' **הרמב"ן בגיטין דף ל. הנ"ל** דבין בבית בין בשדה נחשב שאין הריבית ודאית ו'אפשר' שהוא ר"ק, וכוונתו לספק הגמ' הנ"ל ומח' האומראים בענין זה אי משכנתא הוי ר"ק או אב"ר.

**[ג]:** אמנם בדעת רש"י צ"ע בזה, דהנה **בפירש"י בדף ס"ז. בד"ה משכנתא מאי** כתב 'משכן לו שדה ולא קץ עימו לאכול פירות לשם ריבית אלא סתם והוא ירד ואכל', ומבואר שהוא מפרש 'לא קץ ליה' היינו שלא היתה קציצה מפורשת לשם ריבית וזהו בצד שמשכנתא תהיה אבק ריבית, ולפי"ז צ"ע במש"כ **בפירש"י בדף ס"ב: בד"ה ובדינינו אין מחזירין** טעם אחר בהא דמשכנתא בלא נכייתא הוי רק אב"ר משום דזימנין דהכרמים לוקין ו'אין זה ריבית קצוצה', מהיכן המקור לסברא מחודשת זו שאם אין הריבית ודאית לא הוי ריבית קצוצה, והא לפי פירושו מפורש בגמ' דאי לאו ד'לא קץ ליה' היינו שלא קצץ בהדיא לשם רבית הוי ריבית קצוצה אפילו בשדה שאין פירותיה ודאין וצע"ג.

**[ד]:** ויעוי' **בתוס' ס"ז. פירי מאי בשם ר"ת** שמפרש דאין נידון בגמ' אי משכנתא הוי ריבית קצוצה אלא לכו"ע מצד הלכות ריבית אבק ריבית היא, והנידון בגמ' שם אי יוצאין הפירות בדיינין הוא אי הוי כמחילה בטעות ויוצאין מדין גזל עיי"ש, ולכאו' נראה דר"ת לשיטתו למ"ש **בתוס' בדף ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות בשם ר"ת הנ"ל** דבין בבית ובין בשדה אין הפירות ודאין ולהכי הוי אבק ריבית, וסובר ר"ת דסברא זו מוסכמת היא לכו"ע דמה"ט משכנתא הוי אבק ריבית.

**[ה]:** ואמנם מצינו עוד שיטה בענין זה **בתוס' הרא"ש בדף ס"ד: בד"ה המלוה את חבירו** שאחר שהביא **בשם ר"ת** דאף משכונא דבית לא הוי רבית ודאית דבית נמי נופל או נשרף א"נ אינו צריך לאותו בית, מסיק הרא"ש 'ומ"מ נראין דברי ר"ת ולאו מטעמיה אלא משום דמשכנתא דומה כעין מכר כדאמרינן לעיל (**בדף ס"ב:)** גבי משכנתא אינהו בתורת זביני אתו לידיה' [וזהו טעם גם לגבי מה דמשכנתא בלא נכייתא לא הוי ריבית מדאורייתא יעו"ש בדבריו[[18]](#footnote-18)], ולכאו' נראה מד' הרא"ש שאינו חולק על עיקר המציאות שקבע ר"ת דאף בבית אין הפירות ודאים [דמהסגנון שהביא את דברי ר"ת משמע שדוחה בתוקף החילוק שחילק רש"י בין בית לשדה וכתב בפשיטות דאף בבית אין הריבית ודאית, והרא"ש לא השיג על עצם דחייתו יעו"ש], אלא שסובר שאע"פ שאין הפירות ודאים אי"ז טעם שלא יהיה ריבית קצוצה, אלא דוקא במשכנתא דהוי כעין מכר לא הוי ר"ק, ודו"ק היטיב בדבריו שם.

**[ו]:** והעולה להנתבאר ד' שיטות בדברי הראשונים בנידון זה של קציצת ספק.

(א): שיטת **הרמב"ן בדף ס"ד: ובגיטין דף ל. והריטב"א בדף ס"ז.** שזה גופא נידון הגמ' ומח' האמוראים במשכנתא אי הוי ר"ק **או אבק ריבית.**

(ב):שיטת **רבינו תם שבתוס' דף ס"ד: בד"ה לא ישכור ממנו בפחות ובתוס' דף ס"ז. בד"ה פירי מאי** דסברא זו שמחמת שאין הריבית ודאית לא הוי ריבית קצוצה מוסכמת ואינה נידון בגמ' כלל.

(ג): שיטת **רש"י בדף ס"ז. בד"ה משכנתא מאי** דהצד שמשכנתא דשדה לא יהיה ר"ק הוא משום שלא קצץ בהדיא ליתן ריבית, ומשמע שאם קצץ בהדיא הוי ריבית קצוצה אע"פ שאין הפירות ודאין, וזה סותר לד' **רש"י בדף ס"ב: בד"ה ובדינינו אין מחזירין** שכתב דהמ"ד דמשכנתא הוי אבק ריבית טעמיה הוא משום דאין הריבית ברורה ולהכי לא הוי ריבית קצוצה.

(ד): שיטת **התוס' הרא"ש בדף ס"ד: בד"ה המלוה את חבירו** נראה דסבר דלכו"ע אין סברא כזו דקציצת ספק לא הוי ריבית קצוצה.

**[ז]:** ויש עוד שיטה מחודשת בדין 'קציצת ספק' והוא **ברמב"ם הלכות מלוה ולוה פ"ו הלכות ה-ו** דבזביני ואוכל הפירות על צד ההלואה אפילו בשדה הוי ריבית קצוצה, אכן לגבי משכנתא פסק **הרמב"ם שם בהלכה ז'** דבשדה הוי אבק ריבית ובבית הוי ריבית קצוצה 'שאין הממשכן את השדה דומה לממשכן בית שהרי אין בשדה פירות מצויין בשעת ההלואה ואפשר שירויח ויהיו שם פירות ואפשר שיפסיד בזריעתה ועבודתה', ובהמשך דבריו מחלק דמשכנתא לא דמי לזביני דאסמכתא 'שהמוכר באסמכתא לא גמר והקנהו והממשכן גמר והקנהו גוף זה לפירותיו', ומבואר בדבריו דההיתר של קציצת ספק' אינו אלא כאשר זוכה בפירות ע"י קנין גוף לפירות, אבל כאשר אינו זוכה אלא בפירות עצמם אין היתר של קציצת ספק, ועיין **בחידושי רבינו חיים הלוי על הרמב"ם שם** שמבאר הדברים בטו"ט, דלהרמב"ם אין היתר על 'קציצת ספק' כל שבשעת 'לקיחת הריבית' כבר מבורר שנוטל ריבית, וכל ההיתר של ספק הוא כשבשעת 'לקיחת הריבית' יש ספק אי הוי לקיחת ריבית, וזה משכח"ל רק במשכנתא שקנה גוף לפירות שעצם הקנין הזה של גוף לפירות הוא 'לקיחת ריבית שאינה מבוררת' שהרי אינו מבורר אם יבואו לו בסוף פירות מקנין זה, וכשבאו לו פירות בסוף אז כבר אינו לוקח ריבית שהרי לוקחם מכוח הקנין לפירות שכבר זכה מתחילה, ו'לקיחת הריבית' אינה אלא מתחילה כשזכה בקנין זה חקנין זה הוא 'לקיחת ריבית מסופקת' יעו"ש, והאחרונים הק' על דבריו אמאי לא נימא אדרבה שעצם זכיית גוף לפירות הוי 'לקיחת ריבית ודאית' שהרי הוא קנין בגוף השדה השוה ממון ולמה על הצד שלא יבואו פירות בסוף נחשב שלא לקח ריבית, [ובעיקר שיטת הרמב"ם בענין זה ובפירושו בסוגיית הגמ' נלמד אי"ה באורך בסוגיא דמשכנתא].

ומד' **רש"י ותוס' והרמב"ן והריטב"א הנ"ל** מבואר בהדיא דההיתר של 'קציצת ספק' תלוי בעצם 'הקציצה' ואפילו אי בשעת 'לקיחת הריבית' כבר מבורר שנוטל ריבית יש להתיר משום ד'הקציצה' בספק, שהרי **רש"י ותוס' והרמב"ן שם** כתבו היתר זה אף לגבי האופן הדומה להלוהו ודר בחצירו שאינו זוכה שום קנין גוף לפירות לדירתו, וכן **בריטב"א שם** מפורש בפי' ד' הגמ' דהיתר זה הוא גם לגבי זביני דאסמכתא יעו"ש ודו"ק.

**קושיות בנידון 'קציצת ספק'**

**[א]: בדף ס:** אמרינן בגמ' בהלוה ק' בק' והוקרו דאי בתר מעיקרא אזלינן לא נשך איכא ולא תרבית איכא ואי בתר בסוף אזלי' הרי נשך והרי תרבית מדאורייתא, וקשה להסוברים דקציצת ספק אינה נחשבת ריבית קצוצה א"כ אפי' אי בתר בסוף אזלינן ליכא ריבית דאורייתא.

וכן קשה עמש"כ **הרמב"ן והר"ן והנימוק"י בדף ס:** דמהא דבסאה בסאה הוי איסור דרבנן שמע מינה דבתר מעיקרא אזלינן, וקשה להמבואר בד' **הרמב"ן בדף ס"ד: הנ"ל ובגיטין דף ל. הנ"ל** דהנידון אי קציצת ספק הוי ריבית קצוצה תלוי בספק הגמ' ובפלוגתא דאמוראי **בדף ס"ז.** אם משכנתא הוי ריבית קצוצה, וא"כ להאמוראים דסברי דמשכנתא הוי אבק ריבית איך מוכח מהא דסאה בסאה דבתר מעיקרא אזלינן.

**[ב]: הריטב"א בדף ס: בד"ה מדשבקיה תנא לריבית דאורייתא** חולק על **פירש"י שם** [שכתב דתרבית דמתני' הוי רק ריבית דרבנן משום דאינו בדרך הלואה אלא בדרך מקח, אלא הטעם הוא] 'דכיון דכתיב את כספך לא תתן לו בנשך משמע שלא אסרה תורה אלא כל שיש בו נשך ברור משעת נתינה', ובפסיקה על הפירות אינו 'נשך ברור' דשמא לא יתייקרו הפירות, וקשה דהא **הריטב"א בדף ס"ז. בד"ה מי אמרינן ובד"ה או דילמא** מבאר דספק הגמ' במשכנתא דשדה אי הוי ריבית קצוצה הספק הוא משום דלא קץ ליה דבר קצוב ואפשר שלא יהיו פירות, או דילמא 'אע"ג דלא קץ ליה והוו הפירות בספק מ"מ כל היכא דאיתנייהו ריבית גמורה נינהו והדרי', וקשה להצד [והאמוראים דסברי כצד זה] דמשכנתא דשדה הוי ריבית קצוצה איך יפרשו לפי שיטת הריטב"א את טעם סיפא דמתני' **בדף ס:** דמרבה בפירות אינו אלא אבק ריבית, וצע"ג.

**בשיטות הראשונים בדין 'קציצת ספק'
אם הוא שייך לפלוגתא דר"י ורבנן בדין 'צד אחד בריבית'**

**[א]: בתוס' בדף ס"ד: בד"ה ולא ישכור הימנו בפחות** כתבו דלפי שיטת **רש"י שם** שמחלק בין שדה לבית דדוקא כשהריבית היא פירות שדה חשבינן שאין הריבית ודאית דאית ביה תיוהא משא"כ כשהריבית היא דירת הבית דלית ביה תיוהא, לשיטתו ניחא הא דמבואר **בערכין ל"א.** דלרבנן דסברי דצ"א בריבית אסור בית בבתי ערי חומה הוי ריבית קצוצה משום דהתם איירי בבית, ורק לשיטת **התוס' שם בשם ר"ת** דאף כשהריבית היא דירת הבית אינה ריבית ודאית דשמא יפול הבית הוכרחו לדחוק דכוונת הברייתא דהוי ריבית גמורה מדרבנן יעו"ש, ומפורש בד' התוס', דאפילו לרבנן דסברי דצד אחד בריבית הוי ריבית קצוצה מ"מ קציצת ספק לא הוי ריבית קצוצה, ולכאו' תמוה דאמאי לא נימא דעצם הדבר שהוא 'צד אחד בריבית' הרי הוא נחשב 'קציצת ספק', וצ"ל בזה בפשטות, ד'קציצת ספק' הוא נחשב רק כאשר 'הריבית' שקצץ על ההלואה מסופקת, אבל בנידון דבתע"ח וכן ברוב האופנים דצ"א בריבית הרי ל'צד ההלואה' דהיינו אם יחזיר לו מעותיו ויפדה הקרקע הוי הריבית ודאית בזה שאוכל הלוקח הפירות, וה'צד אחד' הוא שמא לא יהיה הלואה אלחא מכירה, ובכה"ג הוא דסברי רבנן דעל הצד שיתברר שהיתה הלואה הוי ריבית קצוצה, אבל כשקציצת הריבית על צד ההלואה היא קציצה מסופקת שמא יהיה ריבית ושמא לא יהיה בכה"ג לכו"ע לא הוי ריבית קצוצה, ולפי"ז בהאופן המבואר **בדף ס"ה:** משכן לו בית או שדה וא"ל לכשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו דתלינן לה בגמ' בדין צ"א בריבית, בכה"ג דההלואה היא 'ודאית' והספק הוא רק אם יהיה ריבית או לא יהיה ריבית, אף לרבנן דסברי דצ"א בריבית אסור לא הוי אלא אבק ריבית משום דהוי 'קציצת ספק', אלא דלר"י הוא מותר לגמרי משום דהוי נמי 'צד אחד בריבית' [שתלוי ביד הלוה שלא יהיה ריבית או משום שיש בו צד מכר וכדלעיל] ודו"ק.

**[ב]: הרמב"ן בדף ס"ז. בד"ה וה"ג במקצת נוסחי עתיקי** וכו' **ור"ח ז"ל** וכו' **ועוד גרסינן במס' ערכין** וכו' הקשה על שיטת ר"ח שפסק דמשכנתא בלא נכייתא באתרא דמסלקי הוי ר"ק, מהברייתא במס' **ערכין דף ל"א.** דבית בבתי ע"ח ריבית גמורה היא אלא שהתורה התירתו, ואביי קאמר התם דפליגי בדין צ"א בריבית, וכ' הרמב"ן דבית בבתי ערי חומה עד י"ב חודש משכונה היא לגמרי כאתרא דמסלקי ומ"מ סברי רבנן דהוי ר"ק [ואף ר"י פליג רק משום דהתם הוי צד אחד בריבית], וכתב הרמב"ן שם דרבה בר רב הונא דס"ל התם דמשכנתא הוי אבק ריבית, יפרש כשיטת רבא **בערכין שם** דר"י ורבנן לא פליגי בדין צ"א בריבית אלא בדין ריבית ע"מ להחזיר, וכ' הרמב"ן דלשיטתו מחלוקת המשנה והברייתא בערכין שם בדין בתע"ח אי הוי ר"ק או א"ר יסוד מחלקותם אי משכנתא הוי ריבית קצוצה או אבק ריבית, ורבה בר רב הונא פסק כתנא דמתני' דהוי אבק ריבית, יעו"ש.

והנה למה דמשמע בד' **הרמב"ן בדף ס"ד: הנ"ל ובגיטין דף ל. הנ"ל** דהנידון אי משכנתא הוי ר"ק או אבק ריבית שורשו בנידון אי קציצת ספק הוי ר"ק או אבק ריבית, נמצא מוכרח דאף ר' יהודה דסבר דצד אחד בריבית מותר סובר דקציצת ספק [כשאינו בגדר צד אחד בריבית] הוי ר"ק, שהרי מפורש בד' הרמב"ן דאי כדברי אביי דפליגי המשנה והברייתא בערכין בפלוגתא דר"י ורבנן אין דרך ליישב את שיטת רבה בר רב הונא ממה שסותרים דבריו את הברייתא בערכין, ורק אי נימא דלא פליגי בדין צ"א יש לומר דפליגי בנידון אי קציצת ספק הוי ריבית ופסק רבה בר רב הונא כהמשנה, וזה מוכרח ומבואר למעיין.

והדברים הם פשוטים ומוסברים לפמ"ש **הרמב"ן בדף ס"ג. בד"ה צד אחד ברבית מותר** דההיתר דצ"א בריבית נאמר דוקא בדבר התלוי בידם [הלוה או המלוה] יעו"ש, וא"כ בקציצת ספק שהוא תלוי בידי שמים אם יגדלו הפירות או יפול הבית אין להתיר משום צ"א בריבית.

**[ג]:** ועיין במה שהובא לעיל בפרק א' אות א' א' 'בשיטת הרשב"א בגדר ההיתר של צד אחד בריבית' מה שהובא מדברי **הרשב"א בדף ס"ז. בד"ה עבד רב אשי עובדא** וכו' **ואינו מחוור** וכו' **ושמא יצא להם זה מבית בבתע"ח** וכו' **ואפשר דרבה בר רב הונא** וכו', שלכאורה מפורש בדבריו ד'קציצת ספק' של ספק התלוי בידי שמים תלוי בפלוגתא דר"י ורבנן בדין צד אחד בריבית, וכ"מ בד' **תשו' הרשב"א ח"ב סימן קע"ד,** ודבריו סותרים למש"כ **הרשב"א בדף ס"ג. בד"ה צד אחד בריבית** כמו שהק' לעיל.

.

**פרק ג': בדין נתן לו מקצת מעותוא"ל לכי מייתית קני או קני מעכשיו
[א]: שיטות הראשונים בהנך דיני אי הוי ריבית קצוצה או אבק ריבית**

**בדף ס"ה:** בנותן מקצת הדמים ואמר לו הבא את השאר וטול את שלך, אם אמר לו מעכשיו שניהם אסורים באכילת פירות, המוכר שמא יביא הלוקח את השאר ונתברר שהמוכר ממתין לו שאר דמי המקח ואוכל הפירות כריבית עבורם, והלוקח שמא לא יביא לו שאר הדמים ויתברר שלא חל המקח ומקצת המעות שנתן הם בהלואה אצל המוכר והפירות שאוכל הלוקח הם ריבית, והיכא דלא אמר ליה מעכשיו אלא לכי מייתית קני והקרקע של המוכר עד שיביא הלוקח שאר המעות אסור ללוקח לאכול פירות לפי שהם ריבית על הקדמת המעות, והיכא שאמר ליה קני מעכשיו והקרקע של הלוקח אסור למוכר לאכול הפירות לפי שהם ריבית על המתנת שאר מעות המקח.

**וברמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ו** פסק באופן שלא א"ל מעכשיו אלא לכי מייתית קני שאם אכל הלוקח הפירות מוציאין מידו, ובאופן שאמר לו קני מעכשיו וזוזי הלואה גבך אם אכל המוכר הפירות מוציאין מידו, **ובמגיד משנה שם** כ' על ב' האופנים דדעת הרמב"ם שהוא ריבית קצוצה, **ובספר התרומות שער מ"ו ח"ב אות ט'** כתב על כל אופני האיסור 'כל מה שאסור מהם הוא כמו רבית של תורה וכן פסק **הרמב"ם** שהוא רבית קצוצה', והדברים תמוהים מאוד אמאי בכל האופנים הוי 'ריבית קצוצה', התינח בדאמר ליה כי מייתית קני מעכשיו והלוקח אוכל פירות ולא הביא בסוף שאר המעות א"כ נמצאו מקצת המעות שנתן תחילה הלואה גמורה ואין בזה צד מקח כלל, אך היכא שהמוכר אוכל פירות ובסוף נתן הלוקח שאר המעות ונתקיימה המכירה למפרע הרי הריבית שלוקח המוכר באכילת פירות הלוקח הוא ריבית על 'המתנת מעות מקח' ולמה הוי ריבית קצוצה, **ובריטב"א ס"ה: בד"ה מתני' מכר את השדה** כתב לגבי האופן שהמוכר אוכל פירות 'שאם המוכר אוכל פירות סתם נמצא שהוא אוכל שכר מעותיו שנשארו לו ליטול והו"ל נןטל שכר מעותיו והויא ריבית קצוצה', וצ"ע כנ"ל, וכמו"כ יש לעיין בד' **הרמב"ם וספר התרומות הנ"ל** בדאמר ליה 'לכי מייתית קני' ולא אמר לו מעכשיו והלוקח אוכל פירות אמאי הוי ריבית קצוצה, והרי המעות שהקדים הלוקח הם בדמי מקח, ואעפ"י שלא חל הקנין עד לאחר זמן מ"מ הוי הקדמת מעות בדרך מקח ולמה הריבית שלוקח על הקדמה זו היא ריבית קצוצה מה"ת.

ובאמת **באור זרוע פסקי ב"מ סימן קפ"ה** כתב 'וכל כי האי גוונא אבק ריבית הוא ואינה יוצאה בדיינין', [ויל"ע אם דבריו הם רק על האופן האחרון דקאי לעיל מיניה בדא"ל קני מעכשיו ומוכר אוכל פירות, או דקאי נמי על כל האופנים האמורים לעיל ואף על האופן ששניהם אסורין ולוקח אוכל פירות], ועיין **באבן האזל פ"ו ממלוה ולוה ה"ד בד"ה והנה בהלכה ה'** שכתב דבפשטות מד' הרמב"ם משמע דלא איירי כלל מצד דיני ריבית אלא מוציאין הפירות מצד דיני גזל עיי"ש, [**ובחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין** כתב כן מדנפשיה דמוציאין הפירות מדין גזל עיי"ש], אמנם **בספר התרומות ובמ"מ הנ"ל** כתבו דמוציאין מדין ריבית קצוצה.

**ובגידולי תרומה שם** עמד על אופן זה שהמוכר אוכל פירות ונתברר שקנה למפרע משעת נתינת תחילת המעות אמאי הוי ר"ק והא הוי המתנת מעות בדרך מקח, ומאי מדינא דאין מרבין על המכר שמפורש בד' **הרמב"ם בפ"ח ממלוה ולוה** שאם עבר ועשה כן הוי אבק ריבית, ותי' באופן הראשון, דבדין אין מרבין על המכר בשעת גמר המכר כבר פירש ההוספה ולהכי הוי הוספה בהמתנת מעות מקח, אבל הכא איירי דכשגמרו המקח לא פירשו כלום אלא אחר כך הביא הלוקח מקצתם ועל השאר ממתין לו 'הוה ליה כאילו הלוום לו ופירי דאכיל הוו כריבית דהלואה', ודבריו צ"ע דהא מפורש **ברמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ג** שאם קצץ ריבית שלא בשעת מתן מעות ההלואה אלא כשתבעו והרויח לו זמן לא הוי ריבית קצוצה, וא"כ כש"כ בכהא"ג שתחילת החוב היה ע"י מכר ואח"כ הרויח לו הזמן בריבית דלא הוי ר"ק[[19]](#footnote-19).

וכן עדיין צ"ע לפי תי' זה באופן שאמר לו 'לכי מייתית קני' והלוקח אוכל פירות דהוי ג"כ ריבית קצוצה כמבואר בד' **הרמב"ם הנ"ל** לפ"ד **המ"מ הנ"ל** וכ"מ **בספר התרומות שם** ואמאי לא הוי ריבית עבור הקדמת מעות מקח שאינו ריבית מה"ת.

עוד תירץ **בגידולי תרומה שם** 'דנהי מוכר בק"כ כיון דבשעת המכר פוסק כן הוי מרבה על המכר עצמו שגוף הדבר מתייקר בשביל ההמתנה פעם אחת ואין המוכר משתכר בדבר זולת עצמות המכר, אבל כאן אינו מוסיף על המקח עצמו שהרי כבר פסק בכו"כ, אלא אוכל הפירות שהוא זולת המכר בעצמו, והוא ממש כריבית דהלואה שהוא מתרבה והולך מעט מעט', ומבואר בדבריו חידוש עצום, דאפילו כשהריבית היא בחוב שהוא 'דרך מקח' כל שאין הריבית נכללת 'בכלל תשלומי המקח' אלא הוא חוב ריבית בפני עצמו הוי ריבית קצוצה[[20]](#footnote-20), ולפי אופן זה יש ליישב גם האופן דא"ל 'לכי מייתית קני' בלא מעכשיו והלוקח אוכל פירות דמבואר בד' **המ"מ בדעת הרמב"ם וספר התרומות הנ"ל** דהוי ריבית קצוצה, ואע"ג דהא הוי ריבית ב'הקדמת מעות מקח', דכיון דתשלומי המקח נקבעו כתשלום בפני עצמו 'ובנוסף' קבע לו כריבית אכילת הפירות הוי ר"ק אף כשהריבית עבור הקדמת מעות מקח.

**ובספר התרומות שם** מפורש בהדיא דאף באופן דא"ל לכי מייתית קני מעכשיו ששניהם אסורין לאכול הפירות, אם אכל אחד מהם ונתברר שאכילתו בתורת ריבית הוי ר"ק ויוצאה בדיינין, אמנם **ברמב"ם שם** משמע דבכה"ג אין מוציאין מידם הפירות [שהרי הביא מתחילה הך דינא וכתב דמשלשין הפירות, ואח"כ הביא ב' האופנים שהם ריבית רק על המוכר או רק על הלוקח ובהם כתב שאם אכלו מוציאין ודו"ק], ולכאו' צ"ל דפליגי בדין 'צד אחד בריבית' דלדעת ספר התרומות הוי ריבית קצוצה ולדעת הרמב"ם אינו אלא אבק ריבית ודו"ק.

**[ב]: בהא דלא שרינן למוכר לאכול פירות ולמה לא אמרינן דשייר לו גוף לפירותיו**

**במאירי בדף ס"ה: בד"ה יש שואלין** הקשה אמאי אם אמר לו לכי מייתית קני מעכשיו ומוכר אוכל פירות הוי ריבית אם הביא בסוף, ואמאי לא נימא דהקנה לו הגוף מעכשיו והפירות לאחר שיביא המעות ונמצא שהמוכר אוכל הפירות משלו, ותירץ דכיון שנתן מקצת הדמים נראה שדעתו לקנות הכל מהיום עיי"ש.

**ובחידושי הרי"מ בדף ס"ה: בד"ה ונראה לע"ד** כ' ליישב, דכיון שאומר לו אימת שתרצה תביא את שאר הדמים ותקנה, הרי הוא כאומר לו אם תביא שאר הדמים מעכשיו הרי הדמים שנתת הם עבור קנין כל השדה הגוף ופירותיה, ואם תביא שאר הדמים ךאחר זמן אינך קונה בעד מעות המכירה אלא את הגוף מעכשיו ואת הפירות לאחר זמן, והו"ל ממש מרבה על המכר במפרש אם מעכשיו בפחות ואם לאחר זמן ביותר עיי"ש באורך, וכ"כ **באבני נזר סימן רי"ג סק"ב**.

ואמנם לפי"ד **המ"מ בדעת הרמב"ם הנ"ל והסה"ת הנ"ל והריטב"א הנ"ל** דבאופן שהמוכר אוכל פירות הוי ריבית קצוצה אין לתרץ כלל כדבריו, דאם האיסור אינו אלא מדין מרבין על המכר ודאי דאינו אלא ריבית דרבנן, וגם דלפי דבריו אין אכילת הפירות עצמה הריבית אלא מה שהוקיר לו דמי המקח, ואילו **בפירש"י ס"ה: ד"ה אסור** מפורש 'וזה אכל הפירות בשכר המתנת המעות'.

ועי' **ברשב"א ב"מ ל"ד. בד"ה אי הכי** שכתב דדוקא כשאומר 'מעכשיו ולאחר זמן' אמרינן שמקנה גוף מהיום ופירות לאחר ל', 'אבל באומר לכשיעשה דבר פלוני קני מעכשיו הרי זה כעין תנאי, ולכשישלים התנאי קטנה הכל מעכשיו, וכדאמרי' בפ' איזהו נשך דכשאמר לכי מייתית קני מעכשיו משלשין את הפירות ולכי מייתי יהבי להו כולהו פירי ללוקח', ונראה מדבריו שבא ליישב הקו' הנ"ל ודו"ק.

**[ג]: במה שלמדו הראשונים מסוגיין לדין קונה שדה ע"ד למיסק לארעא דישראל**

**ברשב"א ב"מ ס"ה: בד"ה רב הונא** כתב דמדקאמר רב ענן משלשין את הפירות ש"מ דס"ל דקיי"ל כרבנן דצ"א בריבית אסור, וס"ל כרבא דאפילו ע"מ להחזיר אסור ולכן אין אחד מהם יכול לאכול הפירות, וכתב דלפי"ז בזבין ולא איצטריכו ליה זביני דהדין הוא דהדרי זביני, א"נ במוכר נכסיו אדעתא למיסק לארעא דישראל דאי לא סליק או סליק ולא איתדר ליה הדרי זביני, אין הלוקח יכול לאכול הפירות אפילו ע"מ להחזיר, דשמא יתבטל המכר ויהיו המעות הלואה ואכילת הפירות ריבית עיי"ש, וכ"כ **הרשב"א במגילה כ"ז: בסד"ה רבא אמר ובקידושין נ. ד"ה הא דאמרינן,** וכ"כ **הר"ן על הרי"ף בקידושין שם,** ונפסק דין זה **בשו"ע יו"ד סימן קע"ד ס"ז.**

ויש לעיין דלכאו' כן הדין בכל מכירה על תנאי שאסור ללוקח לאכול פירות עד שיתקיים התנאי, שהרי אם נתבטל התנאי המעות הלואה והפירות שאוכל הלוקח הם ריבית, ולמה נקטו הרשב"א והר"ן והשו"ע דוקא בכה"ג דזבין ולא איצטריכו לי זוזי או זבין אדעתא למיסק לארעא דישראל, וכן הקשה **בחידושי הרי"מ ס"ה: בד"ה מתני' מכר לו** וכו'.

ובעיקר הא דחיישינן בסוגיין שאסורין שניהם לאכול הפירות שמא יתקיים התנאי ושמא לא יתקיים התנאי, יעוי' **ברשב"א גיטין פ"ג. בד"ה בכולהו תנאי** שהאריך בכמה שיטות בדין גירושין על תנאי אימת האשה מותרת לינשא לפני שיתקיים התנאי ואימתי אסורה, ולכל השיטות בתנאי שבקום ועשה שאינו לגמרי בידה אסורה לינשא עד שיתקיים התנאי וכמבואר **בגיטין ע"ד.** במגרשה ע"מ שתיתן לפלוני מאתיים זוז אינה מגורשת עד שתיתן, והטעם משום דאינו בידה לגמרי לקיים דאפילו אם אמר לה ע"מ שתיתן לו בע"כ דילמא אזיל לעלמא ולא מצי יהיב ליה עיי"ש, ולפי"ז הוא הדין לכאו' באופן דבסוגיין אסור הלוקח לאכול הפירות דדילמא אזיל מוכר לעלמא ולא מצי יהיב ליה הפירות, וכן במוכר נכסיו אדעתא למיסק לארעא דישראל איכא למיחש דילמא לא מצי למיסק, אך צ"ע למה לא הזכירו הראשונים לא בסוגיין ולא בגיטין שיש שייכות בין שני הנושאים.

ועי' **בשו"ת הריב"ש סימן ש"ה** שכתב לגבי האופן דבתע"ח שיכול הלוקח לסלקו דאסור הלוקח לאכול הפירות אפילו לפני שסילקו, אלא שאם סילקו הוי הלואה למפרע והוי ריבית קצוצה, וכ"ז שלא סילקו ויש ספק שמא יבוא לידי ריבית אסורה אכילת הפירות מדרבנן והרי זה אבק ריבית ודינו ככל אבק ריבית, יעו"ש, וצ"ע דלכאו' הוא ספק גמור שמא יסלקו ושמא לא יסלקו ואיך מותר מה"ת לאכול הפירות, והא לדעת הר"ן ספיקא דאורייתא לחומרא מה"ת ולא מסתבר שיחלוק הריב"ש בענין זה על רבו הר"ן וצ"ע.

.

**פרק ד': משכן לו בית או שדה וא"ל לכשתרצה למכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו
[ויבואר בו בענין הלואה ולקיחת הריבית בדרך מכר אם איסורו מה"ת]**

**[א]: שיטות הראשונים באופן המכירה ואי איירי ב'מעכשיו'**

**[א]: בתוס' ס"ה: בד"ה לא תמכרם** הק' אמאי אסרינו הכא ומ"ש מהא דתנן **בדף ס"ה.** בהלוהו על שדהו וא"ל אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים הרי היא שלי הרי היא שלו, ותי' התוס' 'דלמאן דמוקי לה מעכשיו א"ש דלא הויא הלואה', וכ"כ **בתוס' הרא"ש שם בד"ה לא תמכרם ובפסקי הרא"ש בפירקין סימן כ"ה,** ומפורש בדבריהם דהך דינא דכשיהיו לי מעות תחזירם לי איירי בלא מעכשיו ולהכי איכא בזה 'הלואה', והיינו דאי איירי במעכשיו אין שום מקום לאסור דהא על צד המכירה בדמים הללו המכירה היתה מתחילה ולא היה הלואה כלל, ועל הצד שלא מכרה בסוף והיה הלואה הרי ליכא ריבית כלל, וכ"כ בהדיא **בהגהות מרדכי סימן תל"ד בשם ר"י** 'ומיהו אם אמר מעכשיו תהא קנויה לי כשתרצה למוכרם שרי'.

**[ב]:** אכן **בחידושי הרמב"ן בדף ס"ה: בד"ה לא תמכרם** הביא ד' הגמ' **בע"ז דף ע"ב.** במי שאמר לחבירו שאם ימכור ימכרנה לו במאה והלך ומכרה לחבירו במאה ועשרים אמרינן דזוזי אנסוהו, והביא מש"כ **הרי"ף בב"ב סו"פ בית כור** דאיירי בדאמר ליה מעיקרא מעכשיו וקנו מיניה ואעפ"כ לא חלה המכירה לראשון כיון דזוזי אנסוהו במכירתו לשני, ומסיק הרמב"ן: 'ומיהו משכחת לה דקני ממש כגון דזבנה לאיניש אחרינא בדמים הללו שקצץ לו זה, דכיון דליכא למימר זוזי אנסוהו קנה קמא, ואעפ"כ במקום הלואה יש בו משום ריבית ואסור לעשות כן'*,* ולכאו' מפורש בד' הרמב"ןדהך דינא דבסוגיין כשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו איירי [עכ"פ נמי] במעכשיו, ושלא במקום הלואה אמרינן דאי מוכרם לאיש אחר בדמים הללו קנאם הראשון כיון שא"ל מעכשיו כמ"ש הרי"ף, ומ"מ במקום הלואה יש בו משום ריבית[[21]](#footnote-21), וכן משמע בהדיא מד' **הרשב"א בד"ה הא בדמים הללו אסור** עיישה"ט[[22]](#footnote-22).

וכ"כ **בספר התרומות שער מ"ו ח"ד אות כ"ג** אחר שהביא הך דינא דמשכן לו בית ודן באיסור ריבית שבו מסיק וכתב 'ודע כי התנאי מתקיים שיהא מוכרח למוכרו לזה ולא לאחר בדאמר ליה וקנו מיניה בסודר וא"ל מעכשיו כהנהו עובדא דאיתנהו בסוף **ע"ז [דף ע"ב.]** דאוקמה **הרב [הרי"ף] בהלכותיו** בדקנו מיניה בקנין סודר ובמעכשיו, והכ"נ דכוותה היא', ומפורש בהדיא בדבריו דהך דינא דסוגיין איירי דוקא בדקנו מיניה ובמעכשיו.

וכן מפורש בהדיא **בהשגות הראב"ד על הרמב"ם פ"ז ממלוה ולוה ה"ח** שכ' על האי דינא 'א"א קשיא לי והא אסמכתא היא דהא לא ידע אי מזבין ליה אי לא ואימת קני לה, ומסתברא בדא"ל מעכשיו ואפילו הכי בדמים הללו אסור הואיל ולא פסיקא מילתא דזביני', ועיין **במגיד משנה שם** שכתב דהרמב"ם איירי הכא באיסור הדבר והתירו ולא הכניס עצמו בענין זה האיך חל הקנין, והוא מבואר בדבריו **בפ"ח מהלכות מכירה הלכה ז'** דלא חייל הקנין בכה"א אלא במעכשיו עיי"ש, ונראה מדבריו שא"ל דבאמת איירי הכא הרמב"ם במעכשיו אלא דלא נחית לפרש הקנין.

ושיטה זו תמוהה ביותר, אי אמר ליה מעכשיו איזה צד 'הלואה בריבית' יש כאן, והרי אם יתרצה למוכרו הרי היא מכורה לו 'מעכשיו בדמים הללו' ואין כאן שום הלואה והמתנה אלא מכירה בהוזלה גרידא, ואי בסוף לא נרצה למכור והמעות הלואה הרי אין כאן שום ריבית.

**[ג]:** והנה **בספר התרומות שם** בתחילת דבריו הק' כקו' **התוס' הנ"ל** מ"ש הך דינא דמשכן לו בית וא"ל לכשתרצה למוכרן לא תמכרם אלא לי בדמים הללו אסור, מדינא דמתני' **בדף ס"ה.** בהלוהו על שדהו וא"ל אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים הרי היא מכורה לי הרי היא מכורה לו, והא אף התם מוכרה לו בהוזלה כדמוכח בגמ' **בדף ס"ו.** והביא בשם **הראב"ד** שתירץ דהתם דלא קאמר אלא לכשתרצה ותמכרם לא תמכרם אלא לי עדיין הדבר תלוי בדעתו אם ירצה למכור ימכור ואם לא ירצה למכור לא ימכור והילכך הו"ל הלואה ואסור, אבל הכא תנאי מכירה הוא דהא קאמר ליה מעכשיו ואם לא אפרעם לך לסוף שלוש שדה זו מכורה לך, הילכך בשעת הלואתו קנה הכל על כרחו של לוה שהרי אין אונאה לקרקעות ותנאי מכירה היא ותנאו קיים שהרי אין עליו שם הלואה', **ובגידולי תרומה שם** הבין מתחילה דכוונת הראב"ד לתרץ דהתם איירי במעכשיו ולהכי אינו הלואה אבל דינא דמשכן לו בית וכו' לא איירי במעכשיו ולהכי הוי הלואה, אך הק' ע"ז דהא **בספר התרומות שם** הרי מסיק בהדיא דהך דינא דמשכן לו בית איירי במעכשיו, ויש להוסיף ולהקשות דהא **בהשגות הראב"ד הנ"ל** הרי מפורש דהך דינא דמשכן לו בית איירי במעכשיו כנ"ל.

**ובגידולי תרומה שם** מסיק לבאר בזה: 'ואשר ע"כ אחר ההתבוננות נראה, דהאי מעכשיו דנקטו התוס' והראב"ד בההיא דג' שנים לאו עיקר התירוץ הוא, אלא אידי ואידי במעכשיו נינהו, אלא דבההיא דג' שנים מהני מעכשיו להתירא משום דכיון דאיכא זמן דע"כ של לוה היא נחלטת למלוה משעה ראשונה דהיינו אחר שלש, משום הכי נשתקע שם הלואה משום דמשעת הלואה היא מכורה למפרע, אבל גבי דמים הללו כיון שאין המלוה יכול ליקחה בע"כ של לוה בשום זמן ובדעתו של לוה הדבר תלוי אם ירצה למכור או שלא למכור, משום הכי לא מהני ליה מעכשיו לפי שלעולם המעות הלואה עד שירצה הלוה למןכרה בכל זמן עד שירצה הלוה למכור', ודבריו צריכים ביאור, דסוף סוף אי המכירה חלה מעכשיו והדמים שניתנו הם דמי המכירה הרי אין כאן שום הלואה והמתנת מעות ומה שייך לאסור משום ריבית, **ובספר נתיבי הריבית בירורי ענינים בענין משכן לו בית אות א'** ביאר בדבריו, דאעפ"י שהמכירה חלה מעכשיו מיד בשעת נתינת המעות, מ"מ כיון שהוא מקח כזה שביד המוכר לבטל המקח כל שעה שירצה והוא עוד תלוי ברצונו של מוכר לבטל המכירה למפרע, אפילו אם נתקיימה בסוף המכירה עדיין לא הגיע זמן התשלומין למכירה זו וממילא נמצא דהמעות שנתן מתחילה בדמי המכירה הם 'הקדמת מעות' והמכירה בהוזלה היא ריבית עבור ההקדמה, וגדולה מזו הרי מצינו בד' **שו"ע הרב בהלכות ריבית והלכות עיסקא סעיף כ"ב** דכל סחורה שלא נטלה עדיין הלוקח מהמוכר אעפ"י שקנאה הלוקח והיא באחריותו לא נתחייב לשלם דמיו כ"ז שהוא ברשות המוכר [ומקור הדברים הוא ביאורו בדברי **הרמ"א יו"ד סי' קע"ד סי"ד** עיי"ש, וכ"כ **באבני נזר יו"ד סימן רי"ג סק"ג** בביאור ד' הרמ"א עיי"ש, וכש"כ בנידון הראב"ד שהמוכר עוד שולט בדין על המקח שיכול לבטלו כל שעה שירצה דודאי נכון לומר כן שלא הגיע זמן התשלומין עד ששולט הלוקח על המקח, ודפח"ח.

**[ד]: ובחזון יחזקאל על התוספתא ב"מ פ"ד ה"ד** מפרש בדעת הראב"ד 'הואיל ויש כאן צד מלוה הרי זה אסור, דאמרינן דבההיא הנאה אשר ע"י תנאו ישנה האפשרות שתמכר לו בדמים הללו, מחית נפשיה לספיקא גם לצד מלוה ויש בזה משום ריבית', והיינו דעצם 'האפשרות' שיהיה מכר חשיב 'נתינת ריבית ודאית' דאפשרות זו שויא פרוטה והרי היא נתינת ריבית ודאית על צד המלוה, והא דהוי 'צד אחד בריבית' היינו משום שאפשר שתהיה מכורה למפרע מעכשיו ואין כאן מלוה והמתנה כלל.

והנה לפי שיטת **התוס' והרא"ש והמרדכי הנ"ל** דדינא דמשכן לו בית וכו' איירי בלא מעכשיו, ההכרח לכאו' שחולקים הם על עיקר סברא זו ד'אפשרות המכירה בזול' הוי נתינה ודאית של 'בההוא הנאה דשויא פרוטה', דאי לאו הכי אמאי חשיב 'צד אחד בריבית' והרי יש כאן הלואה ודאית וריבית ודאית, [ועי' **בשו"ע יו"ד סי' ק"ס סכ"ג** דבנלוה את חבירו ע"מ שכל מלאכה שתבוא ליד הלוה שיתננה למלוה לעשותה אסור, **וברמ"א שם** כתב דלמ"ד טוה"נ ממון הוי ר"ק, **ובט"ז שם סקכ"ב** הק' מהא דמבואר בסוגיין דאי א"ל לכשתרצה למוכרם תמכרם לי בשווים מותר, ועיי"ש **בחוות דעת סקי"ז** מש"כ ליישב ודו"ק].

**[ד]:** והנה לשיטת **התוס' והרא"ש והמרדכי הנ"ל** דאיירי בלא מעכשיו, מתפרש בפשוטו דהדמים הם הלואה גמורה ונתחייב לו מעות כשאר הלואה, ומה שמוכרם לו אח"כ בדמים הללו הוא מכירה מחודשת, ועי' **ברשב"א בדף ס"ו. בד"ה ורב נחמן** שכתב בתוך דבריו 'וברייתא דלעיל שהלוהו על תנאי שכ"ז שימכרנה ואפילו אחר שיפרענו לא ימכרנה אלא לו ובסך ידוע', ומפורש בהדיא דאין לדמים שנותן עכשיו שום שייכות למכירה שהרי אפילו 'אחר שיפרענו' ג"כ צריך למוכרה לו בדמים הללו היינו שיתן לו דמים אחרים עבור הקרקע.

אמנם **בכו"ח להגרעק"א בדף ס"ג. בד"ה נראה** כתב בביאור ד' **התוס' במגילה דף כ"ז: ד"ה ר' יהודה אמר** שכתבו דבאופן זה דמשכן לו בית יש 'צד מכר' ולהכי התיר בו ר' משום צ"א בריבית, דסברי דהמעות שנתן תחילה הם 'דמי מכר' שקנה בהם הקרקע בקנין לאחר זמן יעו"ש, וכ"כ **בחוות דעת סימן ק"ס סקי"ז,** וכ' שם דלא מבעיא להסוברים דדינא דסוגיין איירי במעכשיו, אלא אפילו לשיטת **התוס' והרא"ש והמרדכי הנ"ל** דלא איירי במעכשיו מ"מ ודאי שניתנו הדמים בתורת דמי מקח, שהרי **התוס' בדף ס"ה: בד"ה לא תמכרם** הקשו אהך דינא מדינא דמתני' **בדף ס"ה:** בהלוהו על שדהו וא"ל אם אי אתה נותן לי מכאן ועד כמה שנים הרי היא שלי, והתם ודאי איירי כשהדמים הם דמי מקח אם לא יפרע לו עד ג' שנים, דהא בגמ' **בדף ס"ו.** דנו בזה דינא דאסמכתא אי קניא, ומזה שהק' התוס' מהא דהתם שרי שיהיה מותר אף בדינא דמשכן לו בית מוכרח דסברי התוס' דאף בדינא דמשכן לו בית הדמים הם דמי מקח [דאי התם הוי הלואה היה להם לתרץ כן שכשהדמים הלואה חמור יותר מכשהדמים דמי מקח], ועיי"ש בחוו"ד מש"כ ליישב לפי דרכו קו' **הט"ז סי' ק"ס סקכ"ב הנ"ל.**

**[ב]: בענין אם יש חלות למכירה זו ובטעם הדבר**

**[א]: בעבודה זרה דף ע"ב.** ההוא דא"ל לחבריה אי מזבנינא להאי ארעא לא מזבנינאאלא לך במאה זוזי ואזל וזבנה לאיניש אחרינא בק"כ, וקאמר רב כהנא דקנה קמא, ומתקיף לה רב יעקב מנהר פקוד דזוזי אנסוהו, ומסקינן דהלכתא כרב יעקב, **ובפירש"י שם בד"ה זוזי אנסוהו** דבכה"ג שזוזי אנסוהו לא נחשב שנתקיים התנאי דקאמר 'אי מזבנינא' מדעתו אלא בע"כ והרי זה כמי שלא נתקיים, ומבואר לפי"ז דאם מכרה לאחר במאה הרי לכו"ע היא מכורה לראשון, וכ"כ **הרמב"ן בסוגיין בב"מ ס"ה: בד"ה לא תמכרם,** ועיין **ברמב"ן בע"ז ם בד"ה מתקיף לה** דאי אמר ליה לא מזבנינא לה לעולם לאחרים בכל מחיר אלא לדידך אמרינן דלעולם קנה קמא עיי"ש.

**והרי"ף בב"ב סו"פ בית כור** כתב דהאי שמעתתא איירי בדא"ל מעכשיו וקנו מיניה, והביאו דבריו **הרמב"ן והרשב"א בסוגיין בב"מ ס"ה:,** וכ"כ **הרמב"ם בפ"ח מהלכות מכירה ה"ז ובטור חו"מ סימן ר"ו ובשו"ע שם ס"א.**

**[ב]: ובבית יוסף ע"ד הטור שם כתב** 'והוה משמע דטעמא דהרמב"ם דבעי הרמב"ם דלימא מעכשיו משום דאי לא אמר ליה הכי הוי כמו קנין דברים, ואח"כ מצאתי שכתב **בעל העיטור באות תי"ו סימן י"א** 'כתבי רבוותא דוקא פסק וקנו מיניה בלשון מעכשיו, הא לאו הכי לא דקיי"ל אסמכתא לא קניא....ומסתברא דלאו אסמכתא הוא דהא לא קאמר מילתא יתירתא אלא לדידך מזבנינא לה בשוה, ולא בעינן ביה מעכשיו, ומיהו קנין בעינן', ומבואר שנחלקו בטעמא דהרי"ף שהצריך בכה"ג שיהיה הקנין 'מעכשיו' דהב"י סבר דבלא מעכשיו שכבר זכה בפועל בשדה זו הוי 'קנין דברים' במה שאומר שימכרנו לו, והעיטור סובר דהרי"ף הצריך שיאמר מעכשיו דאל"ה הוי אסמכתא והוא חולק דלא הוי אסמכתא משום דלא גזים במילתא יתירתא ולכן כתב דכשמוכרה בשוה חייל הקנין ע"י קנין אף בלא מעכשיו, **והרמ"א בחו"מ שם ס"ד** כתב 'אבל לא מכר מעכשיו אע"פ שקנו מידו שכשימכור יהא מוכר לו לא קנה דהוי קנין דברים....ועוד דהוי אסמכתא'.

**[ג]: ובבית יוסף סימן ר"ו אות ד'** הביא ד' **שו"ת הרשב"א מכת"י [סי' שט"ו]** שנשאל במי שקנו ממנו בעדים שימכור ביתו לחבירו וגם חבירו קנה ממנו בקנין שיקנננה אם חל הקנין, והשיב הרשב"א 'לשון זה שאמרת איני מכירו ואיזה ענין יש לקנינים אלו וקנין דברים בעלמא הוא, שהרי לא הקנה המוכר ביתו לחבירו אלא שנתחייב למכור ובמה נתחייב למכור וכן הלוקח...ועובדא **[ע"ז ע"ב.]** דההוא גברא דא"ל לחבריה אי מזבנינא להאי ארעא לא מזבנינא אלא לך וכו' דאלמא אי זבנה במאה לכו"ע קנה קמא, התם בשקנה האי ארעא מהשתא והחזיק בה בתנאי שאם ימכרנה שתהא קנויה לו, הא לאו הכי לא עשה ולא כלום'.

ועיין **במשנה למלך פ"ח מהלכות מכירה ה"ז** שהביא **תשו' הריב"ש בסי' קע"ה** שכ' 'שאם כתב לראשון שימכרנו לו בסך כך וכך שלא ימכרנו לאחר אף אם יתן לו בדמיו יותן מן הסך ההוא בענין זה קנה הראשון', **ובמל"מ שם** תמה דבלשון זה ודאי לא קנה הראשון כמבואר בד' הרשב"א, וכ' המל"מ: 'ואולי נאמר דמיירי בלשון חיוב דקאמר שהוא מחוייב למוכרה לו, וכבר כתב **מהרא"ש סימן קל"ג** דבלשון חיוב מהני לישנא דאמכרנו לך', **ובהג' על המל"מ שם** הביא מ"ש **המל"מ בכ"י** ע"ד מהרא"ש 'ואין דבריו נראים אצלי ואדרבה נ"ל דבלשון חיוב אפילו אם מכרה לשני בסך שקצב לראשון זכה הקני, דמשום דמחייב עצמו אינה מכורה אלא מחוייב למכרה וכל שמכרה לאחר זכה השני', **ובקצוה"ח סי' ר"ו סק"א** כתב ליישב 'וזה אינה קושיא לענ"ד, דכיון דכתב שטר בלשון חיוב שימכרנו לזה הו"ל דין שטר וגובה ממשעבדי, וא"כ הכ"נ כי מכרה לאחר טורף מיניה דמשעבדי ליה', אלא שהק' ע"ז **בקצוה"ח שם** דלא מהני חיוב על גופו בדבר מסויים דהוי קנין דברים בעלמא כמבואר **בשו"ת מהרי"ט חחו"מ סימן פ"א** עיי"ש, **ובנתיבות המשפט שם סק"ב** הביא ד' **המהרי"ק שורש כ'** ופסקו **הרמ"א שם בסעי' א'** דמהני כשאומר בלשון אמכרנו לך, והביא ד' המל"מ הנ"ל די"ל דאיירי בלשון חיוב ומשה"ק ע"ז דא"כ אמאי לא מהני מכירתו לשני, והביא ד' הקצוה"ח הנ"ל דטורפו הראשון משני מטעם שענ"כ וכ' ע"ז הנתיבות דכיון שלא נתחייב לו ב'חיוב ממון' ורק שחייב גופו למכור' כיון שזכה השני מן הדין אין הראשון יכול לטרוף ממנו, והיינו שנח' כשמחייב עצמו על דבר מסויים אי מהני החיוב אם יש שעבוד נכסים על חיוב זה ודו"ק.

**[ד]:** והנה לפי השיטות שהובאו לעיל דסוגיין **בב"מ ס"ה:** איירי כשא"ל מעכשיו ודוקא בכה"ג חל הקנין פשוט הדבר דאף באופן דסוגיין חל הקנין, אכן לפי שיטת **התוס' והרא"ש והמרדכי בשם ר"י** שהובאו לעיל דבסוגיין איירי בלא מעכשיו יש לעיין אם באופן דבסוגיין חל הקנין או לא, והדבר מפורש בהדיא **בהגהות מדרכי שם בשם ר"י** שכתב 'ואם תאמר ואמאי אסור ואמאי לא מהני תנאה כדמוכח פרקא קמא דע"ז וכו', ויש לומר דהכא מיירי כגון שהתנה בהדיא לא תמכור אלא לי בדמים הללו אפילו אם תוכל למוכרו ביותר ויאנסוך זוזי והוא קיבל עליו הכל', ומיניה וביה מסיק דאם אמר מעכשיו תהא קנויה לך כשתרצה למוכרם מותר עיי"ש, ומפורש בהדיא דאף בלא מעכשיו חלה ההתחייבות למוכרה לו בדמים הללו אבל לא חל הקנין מעכשיו על השדה, ולכאו' מפורש דס"ל כסברת **מהרא"ש** שהביא **במל"מ הנ"ל** דאם אמרו בלשון 'חיוב' מהני התחייבות למכור אע"פ שלא חל הקנין על השדה מעכשיו.

**[ה]:** אכן **בחוות דעת סימן קע"ב סקי"ב** כתב דבר מחודש דאפילו להסוברים דבלא מעכשיו לא קנה כלל בנידון דידן 'כיון דאמר על מנת כן אני מלוה אותך נתחייב באגר נטר בתנאי זה, כמו בשוכר מטלטלין והתחייב עצמו בשכירתן באיזה תנאי דנתחייב בתנאי או בשויו כמבואר **בח"מ סי' של"ב ס"ד בהג"ה,** והכא נמי בשכירות מעות, אר משום איסןרא אסור דהוי צד אחד בריבית', ומפורש בדבריו חידוש עצום, דאפילו התחייבות כזו שאין אדם יכול להתחייב בה משום דהוי קנין דברים אם מתחייב בה בתורת תנאי המקח או השכירות חלה ההתחייבות[[23]](#footnote-23).

ובד' **הרמב"ן בסוגיין ס"ה: בד"ה לא תמכרם** שכתב 'אלא אסור למוכרה לו בדמים הללו אמרינן, דאעפ"י שלא קנה מעכשיו אם מכרה לו בדמים הללו שהתנה עימו יש בו משום ריבית', ולכאו' כוונתו לומר דאע"פ שלא אמר מעכשיו וממילא לא חל התנאי שהתנה מ"מ אסור לקיים התנאי שהתנה משום ריבית אע"פ שאין חלות לתנאי זה [וכמש"כ הריטב"א בסוגיין וכדלהלן], ומבואר שלא כד' החוו"ד, וכן בד' **ספר התרומות שער מ"ו ח"ד אות כ"ג הנ"ל** שכתב שהתנאי מתקיים רק ככשקנו מידו ואמר לו מעכשיו והכ"נ בסוגיין איירי בכה"ג, ומפורש בדבריו דאם אין קנין מעכשיו אין חלות להתחייבות זו גם בנידון דידן כשההלואה היתה בתנאי זה, וכן בד' **השגות הראב"ד בפ"ח מהלכות מכירה ה"ז הנ"ל** שכ' דבע"כ הך דינא דמשכן לו בית דבסוגיין איירי במעכשיו והיינו משום דאל"כ אין חלות להתחייבות זו, ואף **במ"מ שם בדעת הרמב"ם** הסכים לדבריו שלגבי חלות הקנין לא חייל בלא קנין ומעכשיו, ומבואר בד' כל הראשונים הנ"ל שלא כחידושו של החוו"ד.

**[ג]: בד' הריטב"א שלמד מדין זה דכל שאומר ועושה אע"פ שאינו מחוייב הוי ר"ק**

**[א]: בחידושי הריטב"א ס"ה: בד"ה משכן לו בית** כתב 'פירוש אסור לעשות כן והו"ל ריבית קצוצה, דמשום שכר מעותיו מוזיל גביה, ואע"ג דיכול הממשכן לחזור בו ויכול הןא למכרה למי שירצה כדאי' בהדיא **בפרקא בתרא דע"ז דף ע"ב.** ואפי' קנו מידו דאמרי' זוזי אנסוהו, אפ"ה כיון שהתנה כן עם המלוה וקיים דברו אסור לעשות כן, דכל שאומר ועושה בענין ריבית אסור ואע"פ שהיה יכול לחזור בו, שהרי הפוסק על הפירות שאין לו יכול לחזור בו ואפילו בלא מי שפרע ואפ"ה אסור כשלא יצא השער או כשלא בא באיסרו בידו'.

והנה כלפי מה שלמד הריטב"א האי דינא מסוגיין, היה אפשר לומר דאין כוונתו שיש איסור ריבית קצוצה אם אין חלות לעצם ההתחייבות, אלא כוונתו דאעפ"י שהוא התחייבות כזו שאם רוצה אינו מקיים אותה ויכול למוכרה לאחרים בשויה דאמרי' זוזי אנסוהו, מ"מ אם קיים בסוף ההתחייבות הוי ריבית קצוצה, אך ממה שלמד הריטב"א יסוד זה 'דכל שאומר ועושה בענין ריבית אסור ואע"פ שיכול לחזור בו' מהא דאסור לפסוק על הפירות כשלא יצא השער או כשאין איסרו בידו ואע"פ שבלא"ה יכול לחזור בו מפסיקתו ואין בו אפי' מי שפרע, מבואר מזה בהדיא דהריטב"א סובר דאפי' כשאין שום חלות התחייבות בקציצתו מ"מ אם אומר ועושה בענין ריבית הוי ריבית קצוצה.

**[ב]:** ומקורו של הריטב"א הוא מד' **הרמב"ן בסוגיין ס"ה: בד"ה לא תמכרם** שכ' 'לא תיסוק אדעתין דקני אם לאו משום איסורא דריבית דהא אמרינן בע"ז וכו' ואע"ג דא"ל מעיקרא קני מעכשיו וקנו מיניה כדאוקמה רבינו הגדול בפרק בית כור, אלא אסור למוכרה לו בדמים הללו קאמרינן, **דאע"פ שלא קנה מעכשיו** אם מכרה לו בדמים הללו **שהתנה עמו** יש בו משום ריבית', והרי דהרמב"ן הוסיף דלא זו בלבד אם אמר לו מעכשיו אלא שבמציאות אינו חייב למוכרה לו בדמים הללו לפי שיכול למוכרה לאחרים ביוקר וזוזי אנסוהו, אלא אפי' אם לא קנה מעכשיו דממילא אין שום קנין והתחייבות בדבריו מכל מקום 'אם מכרה לו בדמים הללו **שהתנה עמו** יש בו משום ריבית', ודקדק הרמב"ן לכתוב 'שהתנה עמו' דלא נימא דאיסורו משום 'ריבית מאוחרת' האסורה אף ללא קציצה כלל, אלא האיסור הוא למכור דוקא בזול 'שהתנה עימו', ומכאן למד הריטב"א דהוי ריבית קצוצה אף ללא שום חלות התחייבות ע"י הקציצה.

**[ג]:** ואמנם **ברשב"א ס"ה: בד"ה הא דאמרי' בדמים הללו אסור** לא כתב הוספה זו 'דאפי' בדלא א"ל מעכשיו' אסור לקיים תנאו, ובדבריו נוכל לפרש דבאמת אם אין שום קנין והתחייבות אין איסור לקיים תנאו, ורק אי אמר לו מעכשיו וקנה מחמת תנאו אלא שהיה יכול לפטור עצמו מקנין זה עי"כ שימכרנה לאחר ביוקר ואמרי' דזוזי אנסוהו מ"מ אם בסוף מקיים תנאו מותר ודו"ק.

וראיתי **בשו"ת משכן שלום סימן א' אות ט'** שעמד ע"ד **הרשב"א בתשו' [ח"ב סי' קע"ד]** (במי שחייב עצמו לשלם את המס המוטל על היתומים) 'ועל ענין המס אפשר דאפילו פרעו הוא אינו אלא אבק ריבית, לפי שלא היה היתום חייב כלום באותה שעה שחייב יעקב עצמו בפרעון המס', ולכאו' כוונתו דכיון שלא היה היתום המלוה חייב את המס באותה שעה ממילא גם הלוה שחייב עצמו לפרוע חובו לא נתחייב, וכ' במשכן שלום שהוא לכאו' דלא כשיטת הריטב"א דסבר שאעפ"י שלא חלה ההתחייבות כל שאומר ועושה הוי ריבית קצוצה, ולהנתבאר בפנים מדוייק בד' הרשב"א שחולק על הרמב"ן והריטב"א וסובר בסוגיין דבדלא א"ל מעכשיו באמת אין איסור לקיים תנאו, וכל החידוש בסוגיין הוא רק דאפילו כשא"ל מעכשיו הרי 'במציאות' אינו חייב לקיים תנאו שיכול למוכרה לאחרים ביוקר ולפטור עצמו ממכירתו לראשון משום דזוזי אנסוהו, וע"ז אמרינן דאם בסוף מקיים תנאו 'מכוח הקנין וההתחייבות' יש בזה איסור קיום הקציצה.

**[ד]:** ואמנם דעת כמה ראשונים בסוגיין חולקים בהדיא ע"ד הרמב"ן והריטב"א, דהנה **בהגהות מרדכי בפירקין סימן תל"ד בשם ר"י** כתב'ואם תאמר ואמאי אסור ואמאי לא מהני תנאה כדמוכח פרקא קמא דע"ז וכו', ויש לומר דהכא מיירי כגון שהתנה בהדיא לא תמכור אלא לי בדמים הללו אפילו אם תוכל למוכרו ביותר ויאנסוך זוזי והוא קיבל עליו הכל', והרי בהדיא דסובר דכל שמצד הקציצה אינו מחוייב תנאו לפי שיכול למוכרה לאחרים ביוקר ואמרינן דזוזי אנסוהו אין איסור לקיים תנאו כיון שתלוי הדבר ברצונו [ופליג בהדיא אף על **הרשב"א הנ"ל** שכ' בהדיא דאע"פ שבידו למכור לאחר ביוקר ולהפקיע עצמו מחיובו כל שקיים תנאו אסור].

וכן **בהשגות הראב"ד פ"ח ממכירה ה"ז הנ"ל וספר התרומות שער מ"ו ח"ד אות כ"ג הנ"ל** שכתבו דסוגיין איירי בדקנו מידו מעכשיו דאל"כ לא מהני מכירתו ותנאו, מפורש בדבריהם בהדיא דכל שאין חלות לתנאו אין איסור לקיים התנאי, [אלא שדבדבריהם לא נתפרש גם שחולקים על הרשב"א, דאפשר שמודים שאם יש חלות לעצם ההתחייבות והקנין אפי' אם בפועל יכול להתחמק ע"ז ע"י מכירה לאחר ביוקר מ"מ אם מקיים תנאו אסור].

**[ה]:** סיכום: נראה שיש ג' שיטות בענין זה.

(א): שיטת **הרמב"ן והריטב"א** דאפילו אם אין חלות לקציצה וההתחייבות כל שאומר ועושה יש איסור 'לקיים תנאו' והוי 'ריבית קצוצה' כמ"ש בהדיא הריטב"א.

[ב): שיטת **המרדכי בשם ר"י** דכל שבפועל יכול להתחמק מקים הקציצה ע"י שימכרנו לאחר ביוקר וזוזי אנסוהו אין איסור לקיים תנאו וסוגיין איירי כשאמר שימכרנו רק לו ולא לשום אדם אפי' ביוקר וכנ"ל.

(ג): שיטת **הרשב"א** שאם לא חלה הקציצה וההתחייבות לא הוי ר"ק, ורק אם עצם הקציצה וההתחייבות חלה אלא שיכול להתחמק ממנה ע"י מכירה לאחר ביוקר וזוזי אנסוהו בכה"ג אמרינן שאם בסוף מוכרה למלוה בזול אסור לקיים תנאו וכנ"ל.

אמנם יעוי' **במחנה אפרים הלכות מלוה ולוה דיני ריבית סימן י"ח** שכתב להשוות שיטות הראשונים ושאף המרדכי מסכים לעיקר יסוד הריטב"א דכל שאומר ועושה הוי ר"ק אע"פ שאינו מחוייב עיי"ש.

**[ו]:** והנה מדברי כל הראשונים הנ"ל מבואר דאין לאסור מה שמוכר לו הבית בפחות אלא אם יש בזה 'קיום תנאו' [אלא שנח' אם כשהתנאי אינו מחייב נחשב שמקיים תנאו באיסור], אבל בלא תנאי כלל אין איסור, **ובמחנה אפרים שם** הק' אמאי לא אסרינן לה משום ריבית מאוחרת, וכעי"ז הק' האחרונים ע"ד **התוס' בדף ס"ה: בד"ה לא תמכרם** שהק' אדינא דמשכן לו בית וא"ל לכשתמכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו אסור דמ"ש ממתני' **בדף ס"ה:** בהלוהו על שדהו וא"ל אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג"ש הרי היא שלי הרי היא שלו והא אף התם נותן לו השדה בהוזלה, ותירצו דהתם כיון שיכול למוכרה אף לאחרים בזול אם ירצה כשהוא מניח לו ומוכרה לו בזול אינו משום ריבית אלא מילתא בעלמא הוא דעבד בהדיה, **ובפני יהושע בדף ס"ו. בד"ה בגמרא אמר רב הונא** הקשה, דאכתי לא תירצו התוס' מהא דתנן **בדף ס"ד:** המלוה את חבירו לא ישכור ממנו בפחות אפילו בלי שום קציצה כלל וא"כ הכא נהי דיכול למוכרה לאחרים ולהכי לא חשיב שמוכרה מחמת הקציצה אבל הרי אף בלא קציצה אסור למכור לו בפחות משום ריבית מאוחרת, ותי' דהיכא שגם לולי המכירה הו משכנתא אצלו קיל יותר ואין לאסור משום ריבית מאוחרת עיי"ש מה שביאר, ועי' עוד מה שתי' ע"ז **בחוות דעת סימן קע"ז סקט"ז ובשער דעה סימן קס"ו סק"א,** ועיין **בתוס' רי"ד ס"ד: ד"ה ולא ישכור ממנו בפחות** שכתב דהאי דינא לא קאי ארישא במלוה את חבירו ולא התנה כן בשעת הלואה דא"כ סגי במה שאמר לא ישכור ממנו בפחות וכ"ש שלא ידור בחצירו חינם, אלא מילי קתני, לא ידור בחצירו חינם אפילו כשלא התנה בשעת הלואה, ולא ישכור ממנו בפחות אם התנה כן בשעת הלואה אבל בלא התנה אין לאסור הוזלה בשכירות משום ריבית מאוחרת עיי"ש.

\*\*\*\*\*\*\*

**[ז]:** ובעיקר דברי **הריטב"א הנ"ל** דכל שאומר ועושה הוי ריבית קצוצה אע"פ שלא חלה התחייבות הריבית, וכן מבואר מד' **הרמב"ן הנ"ל** וכנתבאר, יש לעיין בזה טובא, דהנה כמה מגדולי האחרונים **בשערי יושר שער ה' פרק ג' ברכת שמואל קידושין סימן ד' סק"ד ובקובץ שיעורים בקובץ שמועות עמ"ס ב"מ אות כ"ד ובאבן האזל פ"ז מהלכות מכירה הלכה ד' בד"ה והנראה לבאר סוגיא זו** כתבו דכל הגדר של ריבית 'קצוצה' שאסרתה תורה דוקא בקציצה היינו שההלואה 'מחייבת' ליתן הריבית וזה גופא הוא שאסרה התורה, אבל ריבית שאין ההלואה מחייבתה אינה נחשבת ל'קצוצה', וכדבריהם מפורש לכאו' **בדף ס"ב.** דקאמר רב ספרא דכל שבדיניהם מוציאין מלוה למלוה בדינינו מחזירין ממלוה ללוה, **ובפירש"י שם** 'בדיניהם של אומות שלא נאסר להם הריבית', דלכאו' זה גופא קאמר רב ספרא דהגדר של 'קצוצה' הוא כל שלולי איסור התורה היתה ההלואה מחייבתו, וזה היפך ד' הרמב"ן והריטב"א שכתבו דכל שאומר ועושה הרי זה ריבית קצוצה אפילו ללא התחייבות, ובפשטות יש להקשות, דהא בכה"ג דמשכן לו בית באופן שלא חל הקנין וההתחייבות בדיני ממונות הרי בדיניהם אין מוציאין מלוה למלוה וא"כ אמאי בדינינו חשיב ריבית קצוצה ומחזירין ממלוה ללוה, ודינם של הרמב"ן והריטב"א סותר לכאו' לדברי רב ספרא וצע"ג.

ועוד יש להק' מהא דאי' בריש פירקין **בדף ס:** שדנו בגמ' אי בתר מעיקרא אזלינן או בתר בסוף אזלינן, ומבאר **הרמב"ן שם בד"ה ולבסוף ובד"ה סוף סוף** 'דאזלינן בתר מעיקרא שמשעה שהלוהו נשכו וחיסרו ממון......שכשם שאתה אומר שמשעה שהלוהו נשכו וחסרו ממון א"כ אף ממונו נתרבה', והמסקנא היא דבתר מעיקרא אזלינן כמ"ש **הרמב"ן שם,** ואטו במקום שלא חלה כלל הקציצה וההתחייבות כמו בנידו"ד דמשכן לו בית כשלא א"ל מעכשיו שייך לומר דמשעה שהלוהו נשכו וחסרו ממון ומאותה שעה נתרבה ממון המלוה, וצע"ג.

**[ד]: שיטות הראשונים בדין זה אי הוי ריבית קצוצה או אבק ריביתובשיטות הראשונים בנידון הלואה שלקיחת הריבית בהוזלה במכר אי הוי ר"ק**

**[א]: בריטב"א בדף ס"ה: בד"ה משכן לו בית** כתב דבכה"ג אם מוכרה לבסוף הלוה למלוה בדמים הללו הוי ריבית קצוצה, אמנם **בהגהות אשר"י על הרא"ש סימן כ"ה בשם האור זרוע** כ' דאינו אלא אבק ריבית, וכ"כ **בספר התרומות שער מ"ו ח"ג סוף אות כ'** עיי"ש.

**[ב]:** והנה דעת האור זרוע הוא כנראה דכל צד אחד בריבית הוי אבק ריבית לרבנן [עי' משנ"ת לעיל בפרק א' אות ג'], אכן דעת ספר התרומות הוא דצד אחד בריבית הוא מה"ת וכמבואר בדבריו **בספר התרומות שער מ"ו ח"ב אות ט'** לגבי הך דינא דנתן לו מקצת הדמים וא"ל לכי מייתית השאר קני מעכשיו דבין באכילת המוכר ונתקיים המקח ובין באכילת לוקח ונתבטל המקח הוי ריבית קצוצה ויוצאה הדיינים אע"ג דהוי צ"א בריבית, וכ"מ בדברי **ספר התרומות שער מ"ו ח"ד אות י"ט** בהך דינא דלכשיהיו לי מעות תחזירם לי שתלו לה בגמ' **בדף ס"ה:** בדין צ"א בריבית וכ' בסה"ת שאם החזיר מעותיו ונתבטל המקח הוי אכילת הלוקח ריבית קצוצה ומוציאין ממנו, וא"כ צ"ע טובא אמאי בהך דינא דמשכן לו בית הוי רק אבק ריבית.

**[ג]: ובבית מאיר סימן קע"ב ס"ד** כתב בדעת בעה"ת, דבמקום ש'על צד ההלואה' הריבית היא ודאית ורק שאינו ברור שהוא הלואה ויש 'צד אחד' שמכירה היא מעיקרא ללא שום המתנה, בעה"ג סברי רבנן דאם נתברר בסוף שהלואה היא הוי ריבית קצוצה, שהרי 'על צד ההלואה' קצץ לו קציצת ריבית ברורה ולא קציצת ספק, אבל בכה"ג דמשכן לו בית דההלואה מבוררת ורק 'הריבית אינה מבוררת', בכה"ג הוי 'קציצת ספק', וס"ל להבעה"ת כשיטת הסוברים [שהובאו לעיל בפרק ב' אות א'] דקציצת ספק אינה אלא אבק ריבית עיי"ש.

**[ד]: ובשער דעה סימן קע"ב סק"ו** כתב דהבעה"ת לשיטתו אזיל למש"כ שם כשיטת **הראב"ד בהשגות פ"ז ממלוה ולוה ה"ז** דהך דינא דמשכן לו בית איירי במעכשיו ואפילו הכי בדמים הללו אסור משום דלא פסיקא מילתא דזביני, וכ' השער דעה דהך סברא דלא פסיקא מילתא דזביני הוא רק טעם דמשו"ה 'מיחזי כריבית', אבל מה"ת אין שום ריבית שהרי על צד שימכרנו בזול היתה המכירה מעכשיו ולא היתה שום הלואה והמתנה ועל צד שלא ימכרנו ויש הלואה הרי אין שום ריבית, ורק מדרבנן הוא דאסור משום דמיחזי כריבית עיי"ש.

**[ה]: ובמחנה אפרים הלכות מלוה ולוה דיני ריבית סימן י"ב ד"ה איברא וסימן י"ט ד"ה וראיתי להב"י** כתב דדוקא בכה"ג שאין הקציצה מכרחת את הלוה למוכרו לו בדמים הללו שהרי הדבר תלוי ברצונו, להכי הוי רק אבק ריבית, ואע"פ שדעת **הריטב"א הנ"ל** דאף בכה"ג הוי ר"ק בזה חולק בעה"ת וסובר דאינו אלא אבק ריבית.

\*\*\*\*\*\*\*\*

**[ו]: ובמקור מים חיים סי' קע"ה ס"ד** כ' בדעת בעה"ת, דבכה"ג ש'לקיחת הריבית' אינה בנתינת ממון בהדיא אלא בדרך של 'הוזלה במכירה' לא הוי אלא אבק ריבית דחשיב כריבית דרך מקח, וענין זה אי בכה"ג חשיב כריבית דרך מקח או דרך הלואה הוא ענין רחב ונפתח בגדולים.

**[ז]: בדף ס"ד:** תנן המלוה את חבירו לא ידור בחצירו חינם ולא ישכור ממנו בפחות, **וברמב"ם פ"ו ממלוה ולוה הלכה א'** כ' דהמלוה את חבירו והתנה עימו ע"מ שידור בחצירו חינם או ששכר ממנו בפחות וקצב הדבר שפוחת לו מהשכר עד שיחזיר הלואתו, הרי זו ריבית של תורה ויוצאה בדיינין, ועי' **בתשו' הרשב"א [סימן תשל"ו]** הובא **בבית יוסף יו"ד ססי' קס"ד** שכ' 'אם אמר לו בשעת הלואה או אפי' לאחר הלואה כ"ז שמעותיך אצלי חצירי שנשכרת במנה שכורה לך בחצי מנה הרי זה רבית קצוצה ויוצאה בדיינים, אבל אם אמר לו סתם כ"ז שמעותיך אצלי חצירי שכורה לך בדינר אין זו ריבית קצוצה', **ובספר התרומות שער מ"ו ח"ג** כתב שאם אמר לו הלויני ודור בחצירי ולא עשו דבריהם בתורת צשכונה הר"ז ריבית קצוצה ויוצאה בדיינין**,** וכ"כ **במאירי ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות** 'ומ"מ אם עושה כן מדרך תנאי הלואתו ר"ל שהלוהו וקצצו הדבר הפוחת בשביל הלואתו הרי זו ריבית של תורה', **ובטור יו"ד סי' קס"א אות ה'** כתב 'וריבית דאורייתא שהוא דרך הלואה בדבר קצוב יוצאה בדיינין וכן בהלוהו על חצירו וא"ל ע"מ שידור בחצירו חינם או שישכור ממנו בפחות וכיוצ"ב, וכן פסק **בשו"ע שם ס"ה.**

וכן מבואר בהדיא **בתוס' בדף ע: בד"ה אין מקבלין צאן ברזל בא"ד** 'ואע"ג דקתני לעיל ולא ישכור ממנו בפחות מפני שהוא ריבית והיינו ריבית דרבנן לפא"ת שהוא עושה נכייתא דבית כנכייתא דשדה', ומפורש בדבריהם דלדעת **רש"י בדף ס"ד: קא משמע לן** שמחלק בין בית לשדה דינא דלא ישכור ממנו בפחות [אם נעשה ע"י קציצה] הוי ריבית דאורייתא.

אמנם **בתוס' רי"ד ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות** כתב לפרש דדינא דמתני' הוא דוקא כשהתנה כן בשעת הלואה 'וה"ק ואל ישכור ממנו בפחות בעת ההלואה שמתנה עימו שישכיר לו חצירו בפחות, ואם השכיר היא מדרבנן, דמדאורייתא רשאי להלוות לו ע"מ שימכור לו מקחו ביוקר או שישכור ממנו בפחות', ומפורש בדבריו דאם קציצת הריבית הוא ע"מ לקבל שכירות או מקח בפחות מדמיהן אינו אלא ריבית דרבנן.

**[ח]:** והנה לפי פשוטו דין השכירות ודין המכירה שוין, ולדעת **הרמב"ם התוס' והרשב"א וספר התרומות והמאירי וטושו"ע הנ"ל** דבשכירות בפחות כשקצב שפוחת לו בשביל ההלואה הוי ר"ק, הוא הדין כן במכירה בפחות, ובדברי **התוס' רי"ד הנ"ל** מבואר להדיא דשיטות דשכירות ומכירה שוין דשניהם הם רק אבק ריבית.

אכן **בש"ך יו"ד סימן קע"ג סק"ד** הביא ד' **תשו' מבי"ט ח"ב סימן קט"ז** שנפלה מחלוקת בין גדולי הדור במי שמלוה לחבירו מעות ע"מ שיקנה ממנו סחורה ידועה ביותר משויו אי הוי רבית קצוצה או אבק ריבית.

**ובמבי"ט שם** האריך לחלוק בענין זה עם **מהר"ר יצחק בן לב**, דדעת המבי"ט דהוי רק אבק ריבית, ומדמה שם באריכות לכל ריבית דרך מקח וממכר שאינו אלא מדרבנן'דטעמא דבמו"מ אינו אלא אבק ריבית משום שלפעמים אדם קונה במעות בעין יותר משויו, לפי שצריך לו, וגם המוכר אם הוא בעה"ב שמוכר חפציו אינו מוכרם אלא ביותר משויים', ולפי זה אפילו בהלואה גמורה אם 'לקיחת הריבית' היא בדרך הוזלה או הוקרה במקח הוי כשאר ריבית דרך מו"מ ואסור רק מדרבנן.

**ומהריב"ל שם** תמה על דבריו מד' **הרמב"ם והרשב"א הנ"ל** דאם התנה בשעת ההלואה על מנת שכירות בפחות אינו אלא אבק ריבית, והוא הדין במכירה, **והמבי"ט שם** כתב דדברי הרמב"ם והרשב"א הם רק בשכירות ולא במקח וממכר, דריבית בדרך שכירות אסירה מן התורה כמו בדרך הלואה, וכל ההיתר מן התורה הוא דוקא בדרך מקח וממכר ודייק כן מדברי **הטור ביו"ד סי' קס"א,** ומהריב"ל שם האריך לדחות דבריו דודאי מה"ת אין אסור אלא דרך הלואה ודרך שכירות אינו אלא אבק ריבית כמו בדרך מו"מ ודחה דיוקו מד' הטור עיי"ש באורך, ובאמת ד' המבי"ט תמוהים, דלפי הסברא שכתב הוא עצמו דבכה"ג מדמינן לדרך מו"מ משום דדרכם של בנ"א להוקיר המקח או להוזילו לכאו' שייכא האי סברא גם בשכירות וצע"ג.

והנה תירוצו של **המקומ"ח הנ"ל** בדעת **ספר התרומות הנ"ל** לא יתכן אא"כ נימא כדברי המבי"ט לחלק בין שכירות למקח וממכר, דהא **בספר התרומות הנ"ל** כתב בהדיא שאם הלוהו על מנת שכירות בפחות הוי ריבית קצוצה, ואם נימא דהטעם דבמשכן לו בית כ' בסה"ת דאינו אלא אבק ריבית הוא משום דכיון שלקיחת הריבית הוי בדרך מקח אינו אלא אבק ריבית בע"כ צריך לחלק בין שכירות למכירה כד' המבי"ט.

\*\*\*\*\*\*\*\*\*

**[ט]:** והנה אם נימא כד' **מהריב"ל הנ"ל** וכפשטות הדברים מסברא שאין חילוק בין שכירות למכירה, ולפי"ז מוכרח מד' **הרמב"ם וספר התרומות הנ"ל** דהמלוה את חבירו ע"מ שימכור לו בפחות או ע"מ שיקנה ממנו ביותר הוי ריבית קצוצה.

והנה בהא דבדרך מקח וממכר לא אסרה תורה את הריבית לכאו' יש בזה שני דרכים, א. שהוא דין ב'סוג החוב' שעליו נותנים את הריבית, שאם החוב הוא מחמת הלואה אסרה בו תורה את הריבית ואם החוב הוא מחמת מקח וממכר או שכירות לא אסרה בו תורה את הריבית, וכן נראה מדברי **רש"י בדף ס: בד"ה לריבית דאורייתא** 'דרך הלואה משמע כדכתיב מרבה הונו בנשך ותרבית', ב. שהוא דין ב'בקבלת הריבית' שאם קבלת הריבית היא בדרך מקח וממכר אינו ריבית של תורה, שמתפרשת קבלת הריבית כתשלום עבור המקח עצמו ולא כתשלום עבור אגר נטר וכ"מ בד' **המבי"ט הנ"ל,** ולפי"ז **הרמב"ם וספר התרומות הנ"ל** בפשטות ס"ל כאופן הא' הנ"ל דגדר ההיתר בדרך מקח וממכר תלוי ב'סוג החוב' שנותנים עליו את הריבית ולא ב'אופן קבלת הריבית'.

ויש לתמוה לפי זה במה שהובא **בפרק ג' אות א'** דעת **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"ו וספר התרומות שער מ"ו ח"ב אות ט'** דסברי במוכר את השדה מיד והמוכר אוכל פירות עבור המתנת דמי המקח דהוי ריבית קצוצה ויוצאה בדיינין, ונבאר עפ"ד **הגידולי תרומה שם** דהא דהוי ריבית דאורייתא ולא הוי כדינא דאין מרבין על המכר דאינו אלא אבק ריבית, דדינא דאין מרבין על המכר הוא כש'לקיחת הריבית' הוא בכלל תשלומי המקח עצמו ולהכי הוי רק אב"ר, אבל בכה"ג שתשלומי המקח נקבעים בפני עצמם ואכילת הפירות ע"י המוכר אינו בכלל 'תשלומי המקח' אלא 'תשלום נפרד' עבור האג"נ הוי ריבית דאורייתא אע"פ ש'סוג החוב' שמשלמים עליו את הריבית הוא סוג חוב של מקח וממכר, ומוכרח לכאו' מזה שהרמב"ם וסה"ת סברי כגדר הב' הנ"ל דההגדרה של ההיתר בדרך מקח וממכר תלוי ב'אופן קבלת הריבית' שהוא בכלל תשלומי המקח ולא ב'סוג החוב' אם הוא חוב של מקח, ונמצאו דברי הרמב"ם ןסה"ת סותרים זה לזה בגדר ההיתר של דרך מו"מ, ומשיטתם עולה לכאו' שבשביל שיחול ההיתר של רבית דרך מקח מה"ת תרתי בעינן, שיהיה ה'חוב' חוב של מקח, ושתהיה 'לקיחת הריבית' בכלל תשלומי המקח, אבל אם החוב הוא חוב הלואה יש בו ריבית דאורייתא אפי' אם 'לקיחת הריבית' הוא בדרך מקח, ואם 'לקיחת הריבית' היא לקיחה נפרדת עבור אג"נ ואינה בכלל תשלומי המקח הוי ריבית דאורייתא אפילו כשהריבית עבור חוב של מקח, והדברים צריכים בירור רב מסברא, והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות.

**פרק ה': בדין מכר לו בית או שדהואמר לו לכשיהיו לי מעות תחזירם לי
[א]: שיטות הראשונים אם הוא צד אחד בריבית או הלואה וריבית ודאי**

**[א]: בדף ס"ה**: מייתינן הברייתא במכר לו בית או שדה ואמר לו לכשיהיו לי מעות תחזירם לי אסור, ואמרינן דהוא דלא' כר' יהודה דאמר צ"א בריבית מותר, כן הוא הגירסא שלפנינו, וכן הוא בהדיא **בתוס' בד"ה לכשיהיו לי מעות,** ולגירסא זו מפורש דבכה"ג חלה המכירה בתנאי שעל הצד שלא יתן לו המוכר מעות הוי מכירה ועל הצד שיתן לו מעות בטלה המכירה למפרע והמעות הלואה ולהכי אמרו הגמ' דהוי צ"א בריבית.

ועי' **בהגה' הגרעק"א על שו"ע יו"ד סי' קע"ד ס"א** שהביא ד' **הריב"ש סי' ש"ה וסי' תס"ד** שכתב שבהך דינא כ"ז שלא הביא המעות וחזרה הקרקע אין על אכילת הפירות ע"י הלוקח איסור ריבית קצוצה ואינו אלא אבק ריבית מחשש שמא תתבטל המכירה, ורק אם החזיר לו המעות ונתבטלה המכירה למפרע נתברר שכל הפירות שאכל הם ר"ק עיי"ש, ומפורש בהדיא דס"ל דבכה"ג הוי 'צד אחד בריבית'.

וכה"ג אי' **במגילה דף כ"ז.** דסבר ר' מאיר דאין מוכרין ביהכ"נ אלא על תנאי שמתי שירצה יחזירוהו, ואמרי' דר"מ בשיטת ר' יהודה אמרה דסבר צ"א בריבית מותר, והיינו דאם יפדו בסוף את ביהכ"נ נתברר שאינה מכירה והמעות הלואה ואם לא יפדוהו מכירה היא, וכ"ה **בערכין ל"א.** במוכר בית בבתי ערי חומה דתנן במתני' הר"ז כמין ריבית ואינו ריבית ובברייתא תניא דהר"ז ריבית גמורה והתורה התירתה, ואמרי' דהברייתא סברה כרבנן דצ"א בריבית אסור והמשנה סברה כר"י דצ"א בריבית מותר, והיינו דהוי מכירה על תנאי שאם לא יפדה בתוך שנתו מכירה היא ואם יפדה נתברר למפרע שהלואה היא.

**[ב]:** אכן **במחנה אפרים הלכות מלוה ולוה דיני ריבית סימן י"ג** כ' דמד' **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"ה** שכ' 'המוכר בית או שדה ואמר המוכר ללוקח לכשיהיו לי מעות תחזיר לי קרקעי לא קנה', ומד' **הטור ביו"ד סי' קע"ד ס"א** שכ' 'מכר שדה לחבירו וא"ל לכשיהיו לי מעות תחזיריהו לי אסור ללוקח לאכול הפירות שאין כאן מכר אלא הלואה', ומד' **הרשב"א בתשו' ח"ג סימן תל"ה** [הובא **בבית יוסף שם]** שכתב 'ושורת הדין כל מי שמוכר קרקע ומתנה בשעת המכר שאם יהיו לו מעות יחזירם ללוקח אין זה מכר אלא מלוה', מבואר דסברי דבכה"ג הוי הלואה ודאי ואפילו על הצד שלא יפדה לעולם הקרקע הוי הלואה ודאי וריבית ודאי, **ובשו"ת לחם רב מבעל הלחם משנה סימן ר"ח** ציין עוד למ"ש **בתשו' הרשב"א ח"ב סי' קפ"ח** הובא **בב"י חו"מ סי' ר"ז מח' ל"ד** שכ' במי שמכר לחבירו קרקע במלוה שיש לו אצלו ובפרעון המלוה תחזור המכירה ועכשיו מחולקים אם פרעו ובטלה המכירה או לא פרעו והמכירה קיימת, והשיב הרשב"א 'המכר אינו מכר שכך התנו מתחילת הענין שאם יפרע לו ראובן מעות שהלוה לו שיהא המכר בטל מעיקרו ושהמכירה אינה כלום, והר"ז כאותה ששנינו א"ל לכשיהיו לי מעות תחזירם לי אסור וכעובדא דאת ונוולא אחי שהמקח אינו מקח ואינו אלא כמשכנתא בעלמא' ולכך מסיק שם הרשב"א דשפיר יכול לטעון הלוה-המוכר פרעתי דהוי ככל מלוה ע"פ שיכול לטעון פרעתי עיי"ש.

והביא המחנ"א שכן מפורש **בתשו' רב עמרם גאון** הובאה בלשונה **בשו"ת המבי"ט ח"א סי' כ'** שכ' על האי דינא דבסוגיין: כשהתנאי סתם ואפשר שיהיה לעולם כשהמוכר מחזיר המעות מחזיר לו הקרקע, וע"כ המכר שנעשה בענין זה יהיה אסור ללוקח לדור בחצר ולאכול פירות, מפני שקניית קרקע לא נגמרה לו כלל, ......בתנאי סתם שבכל עת שיחזיר המוכר המעות יחזיר הלוקח הקרקע, ענין הדבר שהמעות שקיבל אינם בתורת דמים לעולם'.......לפי שהמקבל תנאי המוכר באומרו אם יהיה לי מעות תחזירם לי לא קנה כל עיקר והמוכר לא גמר ומקני כי לא נתייאש מן הקרקע.......אבל כשהתנאי סתם הרי המוכר מובטח לעולם ובהיותו מקנה [א]סמכה דעתיה ולא גמר ומקני ואסור'[[24]](#footnote-24).

**[ג]:** וכ' **המחנ"א שם** דשיטה זו אינה גורסת בסוגיין דהוא דלא כר"י דאמר צ"א בריבית מותר, אלא סתמא תניא וקאי לכו"ע כיון דבכה"ג לא חלה המכירה כלל, והא דאי' **בערכין ל"א.** דבבתי ערי חומה שיכול המוכר לפדותם כל שנתו הוי צד אחד בריבית והיינו שחלה המכירה על הצד שלא יפדה, שאני התם שיכול לפדותו רק בתוך שנתו ולהכי סמכה דעתיה על המכירה שיש לה תוקף על לאחר שנתו, אבל בנידו"ד שיכול לפדותה לעולם לא סמכה דעתיה ואינה מכירה כלל, [וכחילוק זה בין אי יכול לפדותו לעולם דאז אינה מכירה כלל לבין אי יכול לפדותו רק לזמן דאז הוי מכירה מפורש כן **בתו' רב עמרם גאון שם** עיי"ש].

וכ' **המחנ"א שם** דגם מדברי **פירש"י ס"ה: בד"ה אסור** שכ' 'דנמצא שאין זה מכר וכשאכל פירות שכר מעותיו עומד ונוטל' מבואר בפשטות כשי' זו, וכ"ה **בנימוק"י שם,** אך הק' ע"ז דהא גירסת **רש"י שם בד"ה מאן תנא** כגירסת ספרים דידן דתלינן לה בדין צ"א בריבית.

עוד הק' **בחקרי לב י"ד הלכות ריבית סי' קע"ד בד"ה וראיתי להרב מחנה אפרים** תמה על דבריו מד' הגמ' **במגילה כ"ז: הנ"ל** במכירת ביהכ"נ ע"ת דאימת שירצו יחזירוהו והתם בהדיא קאמר ר' יוחנן שהוא תלוי בדין צ"א בריבית, והתם הרי אפשרות הפדיון הוא לעולם, **ובנחל יצחק סימן קי"א ס"א ענף ב' בד"ה ולכאורה יש להעיר** כתב דצ"ל לשיטה זו דאף התם אפשרות הפדיון אינה אלא לכמה שנים ומ"מ מותרים למוכרו דבכה"ג אין המכירה דרך בזיון עיי"ש.

**[ד]: ובשו"ת בית אפרים חלק יו"ד סימן מ"ב** כ' ליישב שיטה זו בלא מחיקת גירסת ספרים דידן [וממילא יתיישב גם הסוגיות **במגילה כ"ז: ובערכין ל"א. הנ"ל]** דבאמת אם היה ללוקח מותר לאכול הפירות לא היינו אומרים דלא סמכה דעתייהו על המכירה, דאעפ"י שהמוכר יכול לסלקו כל שעה אבל יש משמעות למכירה לגבי אכילת הפירות עד שיסלקו, אבל לרבנן דסברי דצ"א בריבית אסור ובלא"ה אסור ללוקח לאכול הפירות משום צ"א בריבית, ממילא אמרינן דמכירה כזו שלא הועילה כלום לענין אכילת פירות ואף בקנין הגוף אין למכירה משמעות כיון שהמוכר יכול לבטלה כל שעה בחזרת הדמים לא חלה המכירה כלל, אבל לר"י דסבר צ"א בריבית מותר ויכול הלוקח לאכול הפירות באמת חלה המכירה על הצד שלא יבטלנה המוכר בחזרת הדמים, וכ' לפי דרכו דבדין בתי ערי חומה שהתורה התירה אכילת הפירות התם גם אליבא דרבנן חלה המכירה על צד שלא יפדנו כיון דיש תועלת במכירתו לענין הפירות [ואי"צ לחילוקו של המחנ"א הנ"ל בין אי יכול לפדותו רק לזמן או שיכול לפדותו לעולם, ועיי"ש עוד מש"כ לפי דרכו לבאר בסוגיא דמגילה הנ"ל עיי"ש, ולפי פירוש זה נתיישבו גם ד' **רש"י הנ"ל.**

**[ה]: ובשו"ת לחם רב [מבעל הלחם משנה] סימן ר"ח** כ' בפירוש שיטה זו, דמה שלא חלה המכירה כלל הוא משום דהוי מקח הנעשה באיסור, ולהכי לר"י דסבר דצ"א בריבית מותר דאין המקח באיסור באמת חלה המכירה על הצד שלא יחזיר לו הדמים, ןרק לרבנן דסברי דצ"א בריבית אסור והמכירה עם התנאי הזה באיסור לא חלה המכירה כלל, [וכ"כ גם **בלחם משנה פי"א ממכירה ה"י** עיי"ש], אלא שהק' ע"ז ממש"כ **הרשב"א והרא"ש בדף ס"ה.** ונפסק כן **בטושו"ע חו"מ סי' ר"ח** דבמקח הנעשה באיסור לא אמרינן שהוא בטל לגמרי אלא מקיימין אותו באופן ההיתר, והכ"נ אמאי אין מקיימין את המכירה בלא תנאי הביטול ועיי"ש מש"כ בזה.

**[ו]: ובמחנה אפרים שם** הק' על שיטת הרמב"ם, דהנה **בדף ס"ז.** בעובדא דאת ונוולא אחי, שאמר המוכר לשליח שאם יהיו לו מעות אם יחזירם לו הקונה, והשיבו את ונוולא אחי, ויש שם שני גירסאות, הגי' שלפנינו: כל את ונוולא אחי 'סמכה דעתיה ולא גמר ומקנה', ולפי גי' זו אפשר לפרש דלא גמר ומקנה לגמרי אלא מקנה על תנאי והוי צ"א בריבית, ואפשר לפרש כשי' **רב עמרם גאון והרמב"ם והרשב"א והטושו"ע הנ"ל** דלא גמר ומקנה כלל, אך גירסת **הרי"ף והרא"ש והרמב"ם** שם: 'כל את ונוולא אחי לא סמכה דעתיה ולא גמר ומקנה', ולפי גי' זו מבואר דאם היה סמכה דעתו על דברי השליח היה חל המכירה על תנאי, אך כיון שלא סמך ע"ד השליח לא חלה המכירה כלל, וכ"מ **ברמב"ם פי"א מה' מכירה הי"ב** שהביא הך עובדא וכ' 'הרי זה השליח לא קנה כלום שהרי לא סמכה דעתו של קרוב זה ע"ד השליח ונמצא שלא גמר ולא הקנה', והרי מפורש שאם היתה סומכת דעתו ע"ד השליח אמרינן שגמר והקנה והיינו במכירה על תנאי שיחזיר לו הקרקע בחזרת המעות, וזה סותר לד' **הרמב"ם בה' מלוה הנ"ל** שכשמתנה המוכר תנאי זה עם הלוקח 'לא קנה' והיינו שעצם תנאי כזה מבטל את המכירה לגמרי.

וילה"ק כן גם בדעת הרשב"א, דהנה **הרשב"א בדף ס"ז. בד"ה הא דאמר רב פפי בשם הראב"ד** כתב דעובדא דאת ונוולא 'צד אחד בריבית הוא' משום שיש בו צד מכר ולא נחלק ע"ז הרשב"א עיי"ש, וזה סותר למ"ש **הרשב"א בתשו' הנ"ל** דבדין לכשיהיו לי מעות תחזירם לי הוי הלואה גמורה בלא שום צד מכר וכנ"ל.

**[ז]: ובמחנ"א שם** הביא ד' **הגידולי תרומה שמ"ו ח"ב אות כ'** מ"ש ליישב ומבאר דבריו, שיש חילוק בין אם אמר כן המוכר והלוקח לא אמר כלום אלא שתק דכיון שלא התנה דבריו עם הלוקח בלשון תנאי גמור אמרינן דלא סמכה דעתו להקנות כלל שאם היתה כוונתו לעשותו בדרך תנאי היה עושיהו בלשון תנאי כדרך המתנים, אבל אם אמר דבר בלשון תנאי והלוקח הסכים ואמר הין אז אמרינן דחלה המכירה על תנאי, ובעובדא דאת ונוולא כוונת הגמ' דכל את ונוולא אע"פ שהסכים שליח המקבל לדברי המוכר כיון שלא סמכה דעתו על דבריו הוי כאילו אמרו המוכר לבד ולא סמכה דעתו להיותו תנאי אלא הוי כאילו אמרו המוכר לבד שאינו מכירה כלל עיי"ש, והנה לפ"ד המחנ"א הטעם דבנידו"ד לא חלה המכירה כלל הוא משום דלא אמרו בלשון תנאי כדרך המתנים, וזה שלא כד' **רב עמרם גאון הנ"ל** שהטעם הוא מפני שהמוכר מובטח לעולם בחזרת הקרקע ע"י חזרת הדמים ולא נתייאש מן הקרקע ולכך לא גמר ומקנה.

**[ח]:** ואמנם יעוי' **בתשו' רב עמרם גאון הנ"ל** שהביא לדינא דידן כשא"ל לכשיהיו לי מעות תחזירם לי וכתב: 'אבל נאמר דבר זה כשהתנאי סתם ואפשר שיהיה לעולם כשהמוכר מחזיר המעות מחזיר לו הלוקח הקרקע, ועל כן המכר שנעשה בענין זה יהיה אסור ללוקח לדור בחצר לאכול פירות מפני שקניית קרקע זו לא נגמרה לו כלל, ובזמן שדברי המוכר אינם בתנאי חזק כהוגן אפילו שהתנו הרי דירת החצר אסורה ואכילת הפירות אסורה לו והוא חייב לחשוב עמו כמ"ש ההיא איתתא דאמר וכו' עד את ונוולא אחי לא קנה עבד רבינא עובדא וכו', ואלו שני דברים בתנאי סתם שבכל עת שיחזיר המעות יחזיר הלוקח הקרקע, ענין הדבר שהמעות שקיבל אינם בתורת דמים לעולם', והדברים נפלאים הפלא ופלא, שמשוה בהדיא שני האופנים שהם בגדר 'תנאי' סתם שיכול לעולם להחזיר המעות ולבטל המקח, ובאופן דהוי תנאי כהוגן לא חלה המכירה וקניית קרקע זו לא נגמרה כלל, וא"כ מה מוסיף האופן השני שלא סמכה דעת המוכר על התנאי ואינם בתנאי חזק כהוגן ומחמת זה לא חלה המכירה 'אפילו שהתנו', והרי גם בתנאי חזק כהוגן לא חלה המכירה לפי שיכול בכל עת להחזיר המעות ולבטל הקנין, והשי"ת יאיר עינינו בתורתו הקדושה להבין דברי חכמים וחידותם.

.

**[ב]: פסקי הרמב"ם בהאי דינא והדין במוכר בתנאי שיחזור וימכרנו לו**

**[א]: ברמב"ם פי"א מה' מכירה הי"א** כ' 'מכר קרקע לחבירו והתנה המוכר ואמר ללוקח כשיהיה לי מעות תחזיר לי קרקע זו 'הרי הפירות של מוכר', **ובגידולי תרומה שם ובמחנ"א שם** כתבו דהאי דינא אינו דומה לדין המבואר **ברמב"ם פ"ו ממלוה ה"ה הנ"ל,** דהתם לא חלה המכירה כלל כמ"ש הרמב"ם שם 'לא קנה', והכי הוי התם ריבית קצוצה כמ"ש הרמב"ם שם, משא"כ הכא כ' הרמב"ם 'הרי הפירות של מוכר' ולא כ' שלא קנה הקרקע כלל, משום דהתם איירי שלא אמר דבריו בלשון 'תנאי' אלא כמ"ש שם 'ואמר' המוכר ואז אמרינן דלא סמכה דעתיה על המכירה כלל, אבל הכא שכ' 'והתנה' המוכר הוי תנאי גמור וחלה המכירה על תנאי, ובכה"ג הוי צד אחד בריבית ואינו אלא אבק ריבית, ודייקו כן ממ"ש **הרמב"ם בה' מכירה שם** בהמשך דבריו שאם הלוקח הוא שהתנה מדעתו כשיהיו לך מעות תביאם לי ואני אחזיר לך קרקע זו התנאי קיים והלוקח אוכל פירות 'ואין בזה אבק ריבית' וכו' עיי"ש, ומשמע דברישא כשהתנה המוכר אינו אלא אבק ריבית.

וכדבריהם מבואר בהדיא **במ"מ ע"ד הרמב"ם בה' מכירה שם** שכ' 'והטעם שהפירות של מוכר **שאנו חוששין** שמא המוכר יביא המעות ונמצא שאכל לוקח שכר מעותיו לפיכך פירות של מוכר', ומבואר שמפרש שאינו אלא 'חשש' שמא תתבטל המכירה והיינו דהוי צ"א בריבית, ואי"ז כמו האופן שכ' הרמב"ם בה' מלוה הנ"ל ש'לא קנה' והיינו שלא חל המכר כלל.

ולדבריהם צ"ל שמקורו של הרמב"ם בדין זה הוא מהא דאי' **בדף ס"ז.** בעובדא דאת ונוולא שדוקא משום דלא סמכה דעתו על דברי השליח לה חלה המכירה, ומבואר דאי סמכה דעתו חלה המכירה בתנאי שאם יחזיר לו המעות תתבטל למפרע, וב' דינים הם, הברייתא **בדף ס"ה:** כשא"ל לכשיהיו לי מעות תחזירם לי איירי כשלא אמר כן בל' תנאי ובכה"ג לא חלה המכירה כלל והוי הלואה גמורה ואסורה אכילת הפירות בתורת ודאי והוי ריבית קצוצה וזהו מקורו של הרמב"ם **בפ"ה מה' מלוה ה"ה הנ"ל**, והסוגיא **בדף ס"ז.** בעובדא דאת ונוולא איירי כשהתנה בל' תנאי ואי סמכה דעתיה ע"ד השליח היתה חלה המכירה על תנאי ואסורה אכילת הפירות רק משום צ"א בריבית והוי אבק ריבית וזהו מקורו של הרמב"ם **בפי"א ממכירה הי"א** הנ"ל.

אמנם **במעשה רוקח על הרמב"ם בה' מכירה שם** מדייק להיפך, ממש"כ הרמב"ם בסוף ההלכה שאם התנה כן הלוקח מדעתו 'התנאי קיים' ומשמע שאם המוכר הוא שהתנה אין התנאי קיים ובע"כ הכוונה דבטלה המכירה והוי הלואה גמורה, וצ"ע, ועי' **בלח"מ בהלכה י'** שמבואר בדבריו שהבין ג"כ דכוונת הרמב"ם במש"כ דהפירות של מוכר דלא חל המקח כלל משום דהוי מקח הנעשה באיסור עיי"ש.

**[ב]: ברמב"ם פי"א ממכירה ה"י** כתב 'וכן המוכר או הלוקח והתנה שיחזיר לו המקח בזמ"פ או כשיתן לו המעות הרי הממכר קיים ויחזיר כשהתנה', **ובלח"מ שם** הק' ממ"ש **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"ה הנ"ל** שאם התנה עימו לכשיהיו לי מעות תחזיר לי קרקעי 'לא קנה' ומשמע שבכה"ג לא חל המכר כלל, ותי' דהתם איירי בקרקע שיש בה פירות וכיון שאכילת הפירות אסורה משום צ"א בריבית הוי מקח הנעשה באיסור ולא חייל כלל, אבל בה' מכירה איירי במטלטלין שאי"ב פירות ואין במכירה זו איסור ריבית להכי חייל שפיר מכירה על תנאי.

**[ג]:** ודין זה נפסק גם **בשו"ע חו"מ סי' ר"ז ס"ה, ובסמ"ע שם סקי"א** נקיט דבכה"ג יכול הלוקח לאכול הפירות, וביאור החילוק בין לזה לבין האופן שפסק **בשו"ע שם ס"ו** שאם התנה המוכר לכשיהיו לי מעות תחזירם לי אסור ללוקח לאכול הפירות 'דהוה ליה הנך זוזי כהלואה גביה', דבסעי' ה' איירי כשהתנה שיוכל להחזיר לו המעות ולהחזיר המקח רק 'בזמן פלוני' אבל בתוך הזמן אינו יכול להחזיר, ובכה"ג מתפרש כ'מתנה על מנת להחזיר' שכ"ז שלא החזיר המעות היה המקח של הלוקח ואפילו אם החזיר לו אח"כ לא נתבטל המקח למפרע אלא הלוקח אכל משלו, משא"כ כשהתנה שמיד יחזיר לו המקח בחזרת המעות לא חל המקח כלל והוי הלואה גמורה והפירות ריבית, **ובחוות דעת סי' קע"ד סק"א** תמה על הסמ"ע דאי מדמינן לה למתנה ע"מ להחזיר הרי מפורש **בשו"ע חו"מ סי' רמ"א ס"ו** דמתנה ע"מ להחזיר בין להחזיר לזמן קצוב ובין להחזיר מיד הוי מתנה.

**ובט"ז שם** כתב דהדין בסעי' ה' איירי לגבי קיום עצם המקח אם לא יחזיר לו הדמים ולא לגבי אכילת פירות, ואכילת הפירות אסורה משום חשש שתתבטל המכירה והמעות הלואה וזהו הדין דסעי' ו'.

**[ד]: ובמחנה אפרים הלכות מלוה ולוה דיני ריבית סי' י"ג** כתב שיש חילוק אם אמר התנאי בלשון 'על מנת' דאז אמרינן דהוי קנין גמור בתנאי שיחזור ויקנה לו, ואם חזר והקנה לו היה של הלוקח עד אותה שעה והפירות מדידיה קאכיל, אבל אם אמר שלא בלשון תנאי ועל מנת אלא הבית מכורה לך ולכשיהיו לי מעות תחזירם לי בכה"ג מתפרש שאם יהיו לו מעות ויתנם לו בטלה המכירה למפרע, ודימה למ"ש **בתשו' הרשב"א סי' קצ"ח** כחילוק זה לענין מתנה ע"מ להחזיר בפדיון הבן עיי"ש, ועי' **בחקרי לב יו"ד סי' קע"ד** שהבין דבריו שכשאינו אומר בלשון 'על מנת' הוי כמו תנאי ד'אם', ותמה על דבריו דבתנאי ד'אם' הרי לא חל החלות עד שנתקיים התנאי, וא"כ אי בכה"ג הוי כתנאי דאם הרי כ"ז שלא הביא המעות לא חל המקח כלל ורק בחזרת המעות הוא שנתקיים המקח, וזה ודאי אינו, שהרי בחזרת הדמים מתבטל המקח עיי"ש באורך.

**ובחוות דעת סימן קע"ד סק"א ובנתיבות המשפט סי' ר"ז סק"ו** ביאר ד' המחנ"א, דכל שאומר הרי מקנה לך מעכשיו 'על מנת' שתחזיר לי הקרקע בחזרת הדמים הרי תנאי 'קיום המכירה' הוא בזה שיחזיר לו הקרקע אם יחזיר לו הדמים, וא"כ כשהחזיר לו הדמים והחזיר לו הקרקע הרי 'נתקיים התנאי' והמכירה היא כראוי עד שיחזור ויקנה לו, אבל באופן שאינו מתנה בהדיא שהמכירה 'על מנת' שתחזיר לי הקרקע בחזרת הדמים, אלא הדבר נשמע מגלוי דעתו שאמר בשעת המכירה כשיהיה לי מעות תחזירם לי, בכה"ג מתפרש התנאי להיפך ש'קיום המכירה' הוא רק אם לא יחזיר לו הדמים אבל אם יחזיר לו הדמים אין קיום למכירה וממילא חוזרת הקרקע[[25]](#footnote-25), וכתבו **המחנ"א והחוו"ד והנתיבות שם** שהנפק"מ הוא דבתנאי דמעכשיו על מנת שתחזיר לא חלה ההחזרה אלא בדעת קנין ומעשה קנין שחוזר ומקנה לו, ורק שהוא מחוייב להקנות לו שאם לא יקנה לו יתבטל התנאי ולא תתקיים המכירה הראשונה למפרע, וכמבואר **בסוכה מ"ו:** שלא יתן אדם לקטן לולב ביו"ט ראשון לצאת בו לפני שיצא בו הגדול משום שקטן מיקנא קני אקנויי לא מקני עיי"ש, ומשא"כ כשאינו אומר בלשון מעכשיו על מנת אי"צ שיהיה לחזרת הדמים גדר של מעשה קנין אלא אף בע"כ עשחוזרים הדמים בטלה המכירה למפרע עיי"ש.

**ובמחנה אפרים שם** כתב דלכאו' מד' **תשו' רב עמרם גאון הנ"ל** שכתב דכ"ז דבידו להחזיר המעות ולבטל הקנין בכל עת שירצה אמרינן שלא גמר והקנה משמע דאין לחלק כחילוק זה, אך כתב די"ל דדוקא בכה"ג שענין התנאי הוא שהקנין חל דוקא 'על הצד שלא יחזיר המעות' בכה"ג הוא דאמרינן דכיון דבדעתו של המוכר להחזיר המעות ושלא יהיה קנין ממילא לא גמר ומקנה כלל, אבל בכה"ג שענין התנאי הוא שהקנין חל 'על הצד שיחזור ויקנה לו' א"כ גם לפי דעת המוכר שיחזיר המעות ויחזור הלוקח ויקנה לו הרי אין דעתו של מוכר שלא יהיה קנין כלל אפילו בשעתו וממילא חייל הקנין כמתנה ע"מ להחזיר עיי"ש.

בעזרת השם יתברך

**מראי מקומות בסוגיא דזביני דאסמכתא ובסוגיא דמשכנתא**

**פרק א':
דין הריבית בזביני דאסמכתא ובמכירה שלא חלהובעובדא דאת ונוולא אחישיטות הראשונים בדין הריבית בזביני דאסמכתא**

במתני' **בדף ס"ה:** הלוהו על שדהו וא"ל אם אי אתה נותן לי מכאן ועד י' שנים ה"ה שלי הרי היא שלו, **ובדף ס"ו:** דבכה"ג הוי אסמכתא [אם לא א"ל מעכשיו] ולמ"ד אסמכתא לא קניא לא קנה, וקאמר רב נחמן דהשתא דאמור רבנן אסמכתא לא קניא הדרא ארעא והדרא פירי, ומקשינן מהא דאמר ר"נ במוכר פירות דקל שהם דשלבל"ע דאע"פ שלא קנה אי שמיט ואכיל לא מפקינן מיניה משום שמחל לו ואע"פ שהוא בטעות הוי מחילה, ומשנינן 'התם הלואה הכי זביני'.

ונחלקו הראשונים ז"ל בפירוש האי דינא, דעת **רש"י ס"ו: בד"ה התם זביני הכא הלואה היא [וברמב"ן שם בד"ה הכא הלואה בשם פרש"י] והריטב"א שם בד"ה התם הלואה** מיסודו של **רבינו הרמב"ן ז"ל** והיא שיטתו של **רש"י ז"ל, והרמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ד, [ובמ"מ שם** כתב שכן דעת **ההלכות-הרי"ף** וכ"כ **בבית יוסף חו"מ סי' ר"ז ס"י** בדעת **הרי"ף** עיי"ש] **והמאירי בדף ס"ו: בד"ה זה שבארנו במשנה בהלוהו על שדהו,** דהא דמוציאין מידו בהלואה הוא מדינא דריבית קצוצה יוצאה בדיינין.

ודעת **התוס' בדף ס"ו: בד"ה התם זביני ובתוס' הרא"ש שם ובפסקי הרא"ש בפירקין סימן ל"ב, והראב"ד בהשגותיו על הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"ד ובשיטמ"ק ס"ו: בד"ה הא דאמר רב נחמן בשם הראב"ד וברמב"ן שם ד"ה הכא הלואה בשם אחרים, והפסקי רי"ד שם בד"ה אמר רב נחמן והרשב"א שם בד"ה התם זביני הכא הלואה ובריטב"א שם בד"ה התם זביני הכא הלואה בשם ר"ת ז"ל, וההגהות אשר"י על הרא"ש בפירקין סימן ל"ב בשם מהרי"ח והנימוק"י בסוגיין בד"ה התם זביני הכא הלואה,** דהא דהדרי פירי לרב נחמן אין זה מדין ריבית אלא משום דהוי מחילה בטעות שאינה מחילה, [ועיי"ש בדברי הראשונים כמה פירושים שפירשו כ"א לפי דרכו בטעם החילוק בין 'הלואה' ל'זביני' לגבי מחילה בטעות].

**בד' התוס' בהא דלא הוי ריבית קצוצה בזביני דאסמכתא**

והנה בטעם המפרשים דהא דהדרי פירי הוא משום מחילה בטעות ולא מצד דין ריבית, מצינו כמה טעמים חלוקים בדברי הראשונים, **בתוס' ס"ו: בד"ה התם זביני** כתבו דאין לפרש דהא דהדרי פירי הוא משום ריבית דא"כ פליג רב נחמן אדרבינא דקאמר **בדף ס"ב:** דמשכנתא בלא נכייתא הוי אבק ריבית, וכן  **בדף ס"ז.** אמרינן דמשכנתא בלא נכייתא באתרא דמסלקי אכל טפי לא מפקינן מיניה 'ומשמע דליכא מאן דפליג', ומבואר בד' התוס' דאותו הטעם דבמשכנתא הוי רק אבק ריבית הוא טעם גם לגבי זביני דאסמכתא, והנה **בדף ס"ז.** אמרינן בהדיא בגמ' דטעמא דמשכנתא הוי רק אבק ריבית 'משום דלא קץ', ולפי"ז זהו גם טעם ההיתר מה"ת בזביני דאסמכתא 'משום דלא קץ', והנה **בפירש"י בדף ס"ז. בד"ה משכנתא מאי** פירש דההיתר הוא משום ד'לא קץ עמו לאכול פירות לשם ריבית אלא סתם והוא ירד ועשה ואכל', ואף בזביני דאסמכתא לכאו' יש טעם זה, ועי' **בתוס' ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות** שמפורש בדבריהם **לפי פירוש רש"י** דאכילת פירות שדה אינה ריבית קצוצה משום דאפשר שילקו השדות והכרמים ולא יקבל הריבית עיי"ש, ו**לפי פירוש ר"ת** כתבו דבין כשהריבית אכילת פירות שדה ובין כשהריבית דירה בבית לא הוי ריבית קצוצה משום שיש אפשרות של תיוהא והפסד בין בשדה ובין בבית ואפשר שלא יקבל הריבית עיי"ש, ואף טעם זה איכא בזביני דאסמכתא [דאיירי בשדה ואף לשיטת רש"י הוי קציצת ספק].

**בד' הרשב"א בהא דלא הוי ריבית קצוצה בזביני דאסמכתא**

והנה בדעת רש"י דפליג וסבר דלרב נחמן בזביני דאסמכתא הדרי פירי משום ריבית קצוצה, מפורש הדבר **בפירש"י בדף ס"ז. בד"ה הכא נמי לא קץ ליה** שחולק ע"ד התוס' וסובר דרב נחמן חולק על שיטת האמוראים דמשכנתא הוי רק אבק ריבית משום דלא קץ ליה אלא ס"ל דהוי כר"ק ויוצאה בדיינין עיי"ש, וכ"כ **הרשב"א בדף ס"ו: בד"ה התם זביני** דרש"י לשיטתו אזיל.

אלא ש**הרשב"א שם** הק' ע"ז: מהא דקאמר רבינא לרב אשי **בדף ס"ב:** דמשכנתא בלא נכייתא הוי אבק ריבית 'אלמא **כו"ע מודו דאיכא משכנתא דלא הויא ריבית קצוצה'**, והיינו דהרשב"א פשיטא ליה דזביני דאסמכתא דומה הוא 'לאופן המשכנתא' בדף ס"ב: דהתם 'לכולי עלמא' הוי רק אבק ריבית, ודבריו מתמיהים, דהנה **ברשב"א בדף ס"ב: בד"ה אמר ליה רבינא** הקשה **בשם הראב"ד** בסתירת דברי רבינא דבדף ס"ב: קאמר דמשכנתא הוי רבק ריבית ובדף ס"ז. אמרינן דרבינא עביד עובדא וחשיב ואפיק פירי דלא כרבה בר רב הונא, ותי' **בשם הראב"ד** דרבינא בדף ס"ב: איירי באתרא דלא מסלקי דהתם הוי אבק ריבית ומשא"כ באתרא דמסלקי סבר רבינא דהוי ר"ק, ו**בשם רש"י** כתב שנזהר מקו' זו ומיישב דרבינא בדף ס"ב: איירי במשכונת כרם שפעמים שהכרמים לוקין ואין עושין פירות ולהכי לא הוי ר"ק ורבינא בדף ס"ז. איירי במשכונת בית דהתם הוי ר"ק, וכ' הרשב"א שם על פירש"י שאין זה דעת **רוב המפרשים** וציין למש"כ **הרשב"א בדף ס"ד: בד"ה המלוה את חבירו** דמסיק התם על פירש"י [ובה"ג] המחלקים בין בית לשדה 'ואין דרכם בזה נכון דאף בבית שייך נמי תיוהא שמא יפול ושמא תפול בו דליקה', ולפי"ז בע"כ דהרשב"א מוקים להא דרבינא בדף ס"ב: במשכנתא באתרא דלא מסלקי ולהכי הוא דהוי אבק ריבית, ולפי"ז מתמיהים דברי הרשב"א בתמיהתו דאי אפשר לפרש דהא דרב נחמן הדר פירי מדין ריבית קצוצה משום דמוכח בדף ס"ב: ד**כו"ע מודו דאיכא משכנתא דלא הוי ריבית קצוצה** והיינו דהא דזביני דאסמכתא דומה למשכנתא זו, ותימה דהא בזביני דאסמכתא לא הוי משכנתא כלל וגם יכול לסלקו כל שעה ולמה פשיטא ליה להרשב"א דאין לומר בטעמיה דרב נחמן דהא דהדרי פירי אין לפרש טעמו מדינא דריבית קצוצה, ונהי דלרש"י לשיטתו שמחלק בין בית לשדה ובשדה לכו"ע הוי אבק ריבית [לפי"מ שמפרש הרשב"א בשיטתו] מובנת הקושיא דהא הכא דאיירי אמתני' דהלוהו על 'שדהו' לכו"ע הוי אבק ריבית, אבל הרשב"א הרי אינו מקשה כאן דוקא על רש"י לשיטתו שהרי מחמת קו' זו משנה את הפירוש בד' הגמ' דהא דהדרי פירי לאו משום ריבית אלא משום מחילה בטעות, ולפי שיטת עצמו אינו מובן הקושיא וההכרח כלל, דבאיזה סברא יש לדמות זביני דאסמכתא לעובדא דאת ונוולא, והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות.

**בד' הרי"ד והרמב"ן בשם אחרים בהא דלא הוי ריבית קצוצה בזביני דאסמכתא ובד' ספר התרומות בדעת הרמב"ם למה הוי ריבית קצוצה**

**ובפסקי רי"ד בדף ס"ז. בד"ה ההיא איתתא** הק' על פירש"י 'דטעמא דרב נחמן לאו משום ריבית הוא שהרי לא הלוהו שיאכל פירות עד שיפרענו אלא שתהא כל השדה שלו בתורת מכר וכיון שאין השדה שלו נמצא כי שלא כדין אכלם', והיינו דמשיג על רש"י שהרי ליכא כלל קציצת אכילת פירות עבור ההלואה כיון שהרי אין דעתו כלל להלואה אלא למכירה ושיאכל הלוקח את הפירות שהם שלו, וכן נראה כוונת **חידושי הרמב"ן בדף ס"ו: בד"ה הכא הלואה בשם אחרים** 'דהכא כיון דזביני נינהו ותרווייהו סברי דקניא אסמכתא ולא סמכא דעתייהו דתיהדר לאו ריבית קצוצה היא', ולכאו' כוונתו כנ"ל דאין כאן דעת להלואה ולקציצת ריבית, ובאמת שיטת הרמב"ם דהוי ריבית קצוצה מה"ת תמוהה מאוד.

**ובספר התרומות שער מ"ז ח"א אות ב'** הביא דברי **הרמב"ם בפכ"ט מה' מכירה הי"ז** בפחות מהן עשרים שמכר קרקע שאין מכירתו מכירה שחוזר ומוציא מן הלוקח כל פירות שאכל, וכ' ע"ז בספר התרומות: 'ומסתברא דה"ה לפחות מבן כ' שמכר בנכסי אביו ומי שלקח מקח באסמכתא כל אלו הרי היא כמכיר בה שאינו שלו ויודע שהמקח לא יתקיים בידו אם לא ירצה המוכר והמעות שנותן במכר על דעת הלואה נותנם ולפיכך מחזיר כל הפירות שאכל כיון שרוצים לבטל מכירתן', ולפי דבריו נמצא דפליגי הרמב"ם עם הרי"ד והרמב"ן בשם אחרים הנ"ל, דלדעת הרמב"ם נקטינן שיודע המקח לא יתקיים בידו וגמר וירד לשם הלואה והפירות הם ריבית, ולדעת הרי"ד והרמב"ן בשם אחרים אמרינן דלא סמכה דעתייהו שיהיה הלואה ובדעתם שיהיה מכירה וממילא ל"ש לדון על הפירות משום ריבית קצוצה, וצ"ב מה הנידון בזה ובמאי פליגי.

ובסברת בעה"ת יש לתמוה טובא, דהא מבואר בסוגיין דבדין זביני דאסמכתא הוי 'מחילה בטעות' ומזה הוכיחו בהוה אמינא דסבר רב נחמן דמחילה בטעות לא הוי מחילה, ומקשינן ממוכר פירות דקל דס"ל דהוי מחילה, ומשנינן דבזביני הוי מחילה ובהלואה יוצאה מטעם ריבית קצוצה [לפי פירוש רש"י והרמב"ם], ולפי דברי בעה"ת דהטעם דהוי ריבית קצוצה הוא משום שיודע שהמקח לא יתקיים בידו אם לא ירצה המוכר 'והמעות שנותן במכר על דעת הלואה נותנם' א"כ הרי אין כאן שום מחילה ב'טעות', שהרי אינו טועה בכלום אלא יודע שהמעות הלואה ונותן הפירות לשם ריבית, ובדוחק י"ל, דלפי המסקנא דמשנינן 'הכא הלואה התם זביני' הדרינן בן מההוא אמינא דאמרינן דהוי מחילה 'בטעות', וכמו לפי שיטת **התוס' בד"ה התם זביני בשם ר"ת** ד'התם זביני' הכוונה דאינו מחילה בטעות עיי"ש, הכ"נ ס"ל לרש"י והרמב"ם דאף 'הכא הלואה' אינו מחילה בטעות אלא יוצאה בדיינין מטעם ריבית קצוצה ודו"ק, אך מדברי **המאירי בדף ס"ו: בד"ה זה שביארנו במשנה בהלוהו על שדהו** שכתב מתחילה שהפירות חוזרין מפני שהם ריבית, והביא **בשם יש חולקין** שאין הפירות חוזרים משום ריבית דלא הוי אלא אבק ריבית, ודחה דבריהם 'ולא יראה כן', ומסיק 'ומ"מ לענין הדין חוזרין קרקע ופירות, ואין אומרים מאחר ששותק לו הרי מחל, שאפילו מחל מחילה בטעות היא, שזה ששותק מפני שהוא סבור שהיא שלו, וכשנודע שלא קנה ותובעו מחזיר את הכל', ומשמע בהדיא מדבריו שסברא אמיתית היא דהוי מחילה בטעות אפילו לפי מסקנתו שיוצאים הפירות משום ריבית ודו"ק, ולפי"ז צ"ע כנ"ל איך יתכן הני תרתי דסתרי דנימא דהוי מחילה 'בטעות' שנותן לו לאכול הפירות לפי שסבור שהם שלו ולאידך נימא שנותן לו הפירות כשכר על ההלואה לפי שיודע שאין המכירה חלה והמעות הלואה וכד' בעה"ת הנ"ל, וצע"ג.

**בד' הסמ"ע בשי' הי"ח ברמ"א דרק אסמכתא שהתחילה בהלואה הפירות ר"ק ובד' האבן האזל שביאר כן בדעת הרמב"ם**

והנה **בשו"ע חו"מ סימן ר"ז סעי' ט'** הביא הך דינא דמתני' בהלוהו על שדהו וא"ל אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ה' שנים ופסק דלא קנה משום דהוי אסמכתא, **ובסעי' י'** כ' המחבר 'כל היכא דלא קנה השדה משום דהוי אסמכתא מנכה כל הפירות שאכל מפני שהם ריבית של תורה', **וברמ"א שם** כתב 'והוא הדין בכל דבר שלא קנה משום אסמכתא אע"ג שבא לידו צריך להחזיר משום דהוי בטעות, ויש חולקים ואומרים דאם בא ליד הקונה קנה ולא הוי מחילה או נתינה בטעות, ודוקא פירות שאכל לאחר ג' צריך להחזיר משום דהוי ביה קצת איסור ריבית דהוי דרך הלואה אבל בלאו הכי קנה', ובפשוטו כוונת הרמ"א בשם היש חולקים דדוקא היכא דאיכא איסור ריבית אמרינן דהוי מחילה בטעות וכסברת **הרמב"ן בדף ס"ו: בד"ה הכא הלואה בשם אחרים והרשב"א שם בד"ה התם זביני** עיי"ש [ועיי"ש **בקצוה"ח סק"י** מש"כ בשם **שו"ת הריב"ש סוף סי' של"ה** מה שביאר באופן אחר החילוק לענין מחילה בטעות, והשיטה הראשונה ברמ"א סוברת דכל מחילה בטעות אינה מחילה], אמנם עיי"ש **בסמ"ע [סק"ב]** שכתב שחילוק זה נכון גם לפי סברת המחבר שמוציאין מידו כל הפירות שאכל משום דהוי ריבית קצוצה 'דיש לחלק בין נדון ההוא דהוי הלואה ובין שאר אסמכתא דלא הוי הלואה', ולכאו' מחלק דדוקא בגוונא ד'הלוהו על שדהו' אמרינן דכל הפירות שאכל אף לאחר ג' הוי ריבית קצוצה, ומשא"כ בסתם מכירה באסמכתא שאינה חלה לא אמרינן דהפירות הם ריבית קצוצה, וצ"ב החילוק, דהא אף בכל מכירה שלא חלה המעות הם הלואה, והרי אף בהא דהלוהו על שדהו לגבי הפירות שלאחר ג' הנידון הוא מצד שלא חלה המכירה ונשארו המעות הלואה, ומאי נפק"מ אם התחיל בתורת הלואה ודעתו למכור אח"כ באסמכתא לבין כשתחילת הענין הוא מכירה באסמכתא והרי אף בסתם מכירה באסמכתא המעות מתחילה הם בעצם בהלואה.

ועי' **באבן האזל פ"ו ממלוה ולוה ה"ד בד"ה ובמה דסובר הרמב"ם** שמבאר דכיון שקצץ מתחילה שיאכל הפירות עד ג' שנים בשכר הלואה, אין הקציצה דוקא על ג' שנים הללו אלא קאי הקציצה 'על כל זמן ההלואה', וכיון שהמכירה שלאחר ג"ש לא חלה משום דהוי אסמכתא א"כ נשארה הקציצה הראשונה לאכילת פירות עבור ההלואה אף אלאחר ג"ש, ושפיר כ' הרמב"ם דהוי ריבית קצוצה ויוצאה בדיינין שהרי באמת איכא קציצה 'על כל זמן ההלואה' ולפי האמת שלא חלה המכירה אלאחר ג' שנים והמעות הלואה הרי הקציצה היא אף אלאחר ג' שנים עיי"ש, ולפי דבריו מובנים ד' הסמ"ע הנ"ל דדוקא כשהתחילה ע"י הלואה מוציאין מידו הפירות משום ריבית, דכוונתו דדוקא כשהתחיל ע"י 'הלואה בקציצה על אכילת הפירות לשם ריבית', אבל בסתם מכירה באסמכתא שאינה חלה ודעתו שיאכל הפירות מחמת שסבור שנמכרה, אף דמחילה בטעות הוי מחילה אין כאן קציצה לשם ריבית והוי לכל היותר אבק ריבית שא"י בדיינין.

**כמה פסקי הרמב"ם ומפרשיו במכירה שנתבטלה שחוזרים הפירות מדין ריבית אף באופן שלא התחיל ע"י הלואה**

אכן בד' הרמב"ם והמחבר בשו"ע אי אפשר לפרש כן, שהרי **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"א** כתב 'וכן המוכר שדה או חצר באסמכתא הואיל ולא קנה הגוף הרי כל הפירות שאכל ריבית ומחזיר אותן', והרי שכתב בהדיא דבכל מכירה באסמכתא שאינה חלה הפירות שאכל הם ר"ק ויוצאה בדיינין, וכן המחבר **בשו"ע חו"מ סימן ר"ז ס"ט הנ"ל** הרי כ' בהדיא 'כל היכא דלא קנה השדה משום דהוי אסמכתא מנכה כל הפירות שאכל מפני שהם ריבית של תורה', והרי בהדיא דבכל מכירה שאינה חלה מחמת שהיא אסמכתא אמרינן דהפירות שאכל הם ר"ק ויוצאה בדיינין.

וכן מוכח בד' המ"מ שלא כדבריו, דהנה **במגיד משנה בפ"ו ממלוה ולוה ה"ד** כתב דמקורו של הרמב"ם שם שפסק בדינא דמוכר את שדהו אם לא יפרע לאחר ג' דכל הפירות שאכל הם ר"ק הם מעובדא דאת ונוולא אחי דאמרינן עלה בגמ' **בדף ס"ז.** דלרבינא הדרא ארעא והדרא פירי עיי"ש, והנה **ברמב"ם פי"א מהלכות מכירה הי"ב** מפורש דבעובדא דאת ונוולא אחי לא סמכה דעתיה כלל ולא חלה המכירה כלל עיי"ש, והרי מפורש דאף במכירה שלא חלה שאין התחלה ע"י הלואה מ"מ אמרינן דכיון שלא חלה המכירה והמעות הלואה הפירות הם ר"ק.

ועוד מוכח בד' המ"מ שלא כדבריו, דהנה **ברמב"ם פט"ז ממכירה ה"ח** כתב במי שמכר קרקע לחבירו ואכל פירותיה ואח"כ נמצא בה מום אם רצה להחזיר קרקע לבעלים מחזיר הלוקח כל פירות שאכל, וכ' **במגיד משנה שם** שמקורו מסוגיין **בדף ס"ו:** דאמר רב נחמן בזביני דאסמכתא דהדרא ארעא והדרי פירי, והנה **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"ד הנ"ל** הרי מפרש בטעמיה דרב נחמן דהדרי פירי מדין ריבית קצוצה יוצאה בדיינין, ומבואר דהמ"מ הבין דאף במקח טעות מחמת מום שנמצא בו הדרי פירי מחמת דהוו ר"ק, וזה שלא כד' הסמ"ע והאבן האזל הנ"ל דדוקא כשהתחיל ע"י הלואה קאמר ר"נ דהדרי פירי מחמת ריבית.

והנה **בשו"ע חו"מ סימן רל"ב סט"ו** פסק המחבר לדין זה שהמוכר לחבירו ובטל המקח מחמת מום הדרי פירי, **ובסמ"ע שם סקל"ג בשם הלבוש** דהדרי פירי מחמת שהם ריבית, **ובסמ"ע שם** השיג עליו דלפי שיטת **השו"ע חו"מ סי' ר"ז סעי' י' בשם י"א והרמ"א בשו"ע יו"ד סי' קס"ד ס"ד בשם י"א** בדינא דהלוהו על שדהו וא"ל שאם לא יפרע עד ג' שנים הרי היא שלו דפירות שאכל תוך ג' אינו מחזיר לו משום דהוי אבק ריבית [ולכאו' הטעם משום דהוי קציצת ספק לפי שפירות השדה אינם ודאיים] א"כ ה"ה הכא אין לומר דהדרי פירי משום ריבית, אלא הטעם דהדרי פירי הוא משום שהם גזל ביד הלוקח כיון שלא חלה המכירה עיי"ש, ולכאו' מבואר בד' הסמ"ע דלפי שיטת הרמב"ם הסובר דאכילת פירות שדה הם ריבית קצוצה ה"ה הכא הפירות חוזרים מדינא דריבית קצוצה, ומפורש דאף הסמ"ע מפרש בדעת הרמב"ם דבכל מכירה שלא חלה הפירות הם ריבית קצוצה אף כשלא התחיל ע"י הלואה [וד' **בסמ"ע בסי' ר"ז הנ"ל** דדוקא כשהתחיל ע"י הלואה הדרי פירי מדין ריבית הם רק בביאור ד' **הרמ"א שם בשם י"א** ודו"ק].

ולסיכום בשיטת הרמב"ם, מצינו ה' מקומות במכירה שלא חלה כלל דהדרי פירי, א. בסוגיין **בדף ס"ו:** בדין אסמכתא שהתחילה ע"י הלואה דקאמר ר"נ דהדרי פירי **וברמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ד** מבואר דהדרי משום ריבית קצוצה, ב. בסוגיין **בדף ס"ז.** בעובדא דאת ונוולא שכ' **הרמב"ם בפי"א ממכירה הי"ב** דלא סמכה דעתיה ולא חלה המכירה כלל, **ובמ"מ בפ"ו ממלוה ולוה ה"ד** מבואר דלשיטת הרמב"ם בכה"ג הדרי פירי מדין ריבית קצוצה, ג. **ברמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"א** כתב דהמוכר שדה או חצר באסמכתא שלא חלה המכירה מחזיר הלוקח כל הפירות שאכל משום ריבית, [והוסיף **הרמב"ם שם** 'והוא הדין לכל מי שלא קנה קניין גמור מתחילה שהוא מחזיר את הפירות מפני שאם אכל את הפירות הרי זו ריבית של תורה]',  ד. **ברמב"ם בפכ"ט ממכירה הי"ז** כ' לגבי פחות מבן עשרים שמכר בנכסי אביו שאין מכירתו מכירה והדרי פירי, **ובספר התרומות שער מ"ז ח"א אות ב'** ג' דהדרי פירי מדין ריבית קצוצה, [ועי' **בסמ"ע חו"מ סימן רל"ה סקי"ד ובנתיבות המשפט שם סק"ד** שכ' שמבואר בדבריו דהא דהדרי פירי הוא מדין גזל ודוקא היכא דליכא מחילה בטעות עיי"ש, **ובנתיבות המשפט שם** הק' על דבריו דלדעת הפוסקים דמשכנתא וזביני דאסמכתא הדרי פירי מדין ריבית קצוצה הכ"נ הדרי פירי מדין ריבית עיי"ש], ה. **ברמב"ם פט"ז ממכירה ה"ח** פסק במי שמכר קרקע ונמצא מום במקחו דהדרי פירי **ובמגיד משנה שם** הבואר דהדרי מדין ריבית, וכן דעת **הלבוש** שהביא **בסמ"ע סימן רל"ב סקל"ג,** ובדעת הרמב"ם אף הסמ"ע מסכים כן כנתבאר לעיל].

**שיטת המ"מ והלבוש והנתיבות המשפט בטעם דהוי ריבית במכירה שנתבטלה ודלא כספר התרומות**

וכבר הובא דברי **ספר התרומות שער מ"ז ח"ב אות א'** בביאור שיטת הרמב"ם דבמכירה שלא חלה מחמת שהיא אסמכתא או מחמת שהמוכר הוא פחות מבן כ' אמרינן דהוי כמכיר בסב שאינו שלו והמקח לא יתקיים ויודע שהמעות הלואה והפירות יהיו ריבית, וצ"ע לפי דבריו אם אפשר לפרש כן באופן שנמצא מום במקח דאמרינן דנחית להכי שאם יהיה בו מום יהיו המעות הלואה והפירות ריבית, ובפשוטו הרי אין הלוקח סבור שיהיה מום במקח, ולכאו' לשיטת הספר התרומות הא דהדרי פירי כשיש מום במקח אינו מטעם ריבית אלא מטעם גזל, ולפי"ז לדעת **המ"מ והלבוש [והסמ"ע] בדעת הרמב"ם** דהא דהדרי פירי הוא מדין ריבית מוכרח דלא כספר התרומות הנ"ל, אלא אף בגוונא דלא נחית כלל להלואה אם בסוף הוי מקח טעות והמעות הלואה הוי הפירות שאכל ריבית קצוצה ויוצאה בדיינין.

**ובנתיבות המשפט סימן רל"ב סק"ד** הק' בהא דמבואר **בב"מ דף ט"ו:** במוכר שדה גזולה דיש ללוקח שבח ופירות ואמאי לא אמרינן דיחזרו הפירות מדין ריבית, ותירץ דהתם הוי מכירה גמורה לענין אי חזר ולקחה מהבעלים הראשונים וגם הגזלן אינו יכול לחזור בשום אופן מהמכירה עד שבא הנגזל עיי"ש[[26]](#footnote-26), ומפורש בדבריו בהדיא דאף באופן דלא נחית כלל אדעתא דהלואה כמו דקונה שדה גזולה, אם באמת נתבטלה המכירה לגמרי והמעות הלואה חוזרים הפירות מדין ריבית קצוצה ודלא כמבואר בד' בעה"ת הנ"ל.

ולכאורה מפורש בד' **המ"מ והלבוש [והסמ"ע בדעת הרמב"ם] והנתיבות המשפט הנ"ל** דבר מחודש מאוד, דאי"צ כלל שתהיה הקציצה 'לשם ריבית', אלא כל עסק הלואה שנעשה באופן שהמלוה מרוויח אע"פ שרווחו של המלוה אינו 'מחמת אגר נטר' אלא מחמת 'מחילה בטעות' שסבור הלוה שהפירות שלו מחמת שחלה המכירה, כיון שלפי האמת לא חלה המכירה והמעות הלואה והמלוה מרויח מעסק זה ע"י המחילה בטעות הוי ריבית קצוצה מה"ת ויוצאה בדיינין, וצ"ע בכ"ז.

**בשיטת רש"י דבזביני דאסמכתא 'מחזי כריבית קצוצה' ולרב נחמן יוצאה בדיינין**

והנה **בריטב"א ס"ו: בד"ה התם זביני** בפירוש הראשון מפרש בדברי רב נחמן דבזביני דאסמכתא 'כאילו אין כאן אלא הלואה גרידתא אית לן למיחשביה ופירי דאכיל ריבית קצוצה הם', ומשמע דהוי ריבית קצוצה מה"ת ולהכי יוצאה בדיינין, ומסיק הריטב"א שכ"ז מיסודו של **רבינו הרמב"ן ז"ל** והוא הנכון והיא שיטתו של **רש"י ז"ל,** וכן מפורש בד' **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"ד**  דבזביני דאסמכתא מנכה כל הפירות שאכל 'מפני שהוא ריבית של תורה', אכן **בפירש"י בדף ס"ו: בד"ה הכא הלואה היא**  כתב 'ומיחזי כריבית שמתחילה בהלואה בא לו וכריבית קצוצה דמי, ואין אבק ריבית בדבר הלואה אלא בדבר מכר כגון המרבה בפירות דמתניתין', ומבואר בדבריו דאף לרב נחמן לא הוי הפירות שאכל בזביני דאסמכתא ריבית קצוצה האסורה מה"ת ואיין איסורו אלא מדרבנן משום 'מיחזי כריבית', אלא דר"נ סובר דאף ריבית דרבנן כל שהוא בדרך הלואה דינו כריבית קצוצה היוצאה בדיינין.

**ובדף ס"ז.** דסברי רבה בר רב הונא ורבה ורבא דבזביני דאת ונוולא הוי רק אבק ריבית והדרי פירי מפרש **רש"י שם בד"ה הכי נמי לא קץ ליה** 'ופליג אר"נ דאמר לעיל הדרא ארעא והדרי פירי', ועיין **בפני יהושע בדס"ו: על רש"י בד"ה הכא הלואה** שכתב דרש"י סובר דאף לרב נחמן לא הוי ריבית קצוצה מה"ת דלא הוי ריבית קצוצה דאורייתא אלא כ'שקוצץ בשעת הלואה להוסיף לו דרך ריבית, ושיהיה אותו התוספת בבירור, משא"כ הכא שלא קצץ לשם ריבית ואף אם קצץ אין ההוספה ידועה דשמא לא יעשה פירות', ולכאו' היינו הסברא ד'לא קץ ליה' המבואר בדף ס"ז. אליבא דרבה בר רב הונא ורבה דמה"ט לא הוי ריבית קצוצה וכמבואר **בפירש"י שם ד"ה משכנתא מאי** 'לא קץ עמו לאכול פירות לשום ריבית אלא סתם והוא ירד ועשה ואכל', ולפי דבריו כו"ע סברי דכיון ד'לא קץ ליה' הוי רק ריבית דרבנן אלא פליגי בריבית דרבנן כשהוא בדרך הלואה אם יוצאה בדיינין או לא.

אכן לולי דבריו אפשר לומר, דמטעם אחר פשיטא לרש"י בזביני דאסמכתא דאינו אלא ריבית דרבנן, וכטענת **הפסקי הרי"ד הנ"ל והרמב"ן הנ"ל בשם אחרים** דליכא הכא כלל נתינה לשם ריבית שהרי לפי דעתו חלה המכירה והלוקח משלו הוא אוכל ואין כאן הלואה כלל, ולכן פשיטא ליה דאפילו לר"נ דהדרי פירי משום ריבית [לפירש"י ודעימיה] אינו אלא ריבית דרבנן ומחמת כן הוצרך לחדש דלר"נ אף ריבית דרבנן יוצאה בדיינין אם הוא בדרך הלואה, ומשא"כ בעובדא דאת ונוולא דחלה המכירה על תנאי שתתבטל אם יחזיר לו המעות [לפי פירש"י וכדלהלן] ודאי נחית ליתן לו הפירות לשם ריבית על צד שתתבטל המכירה ויהיו המעות הלואה, דהא מתחילה נחית לספק מכירה ספק הלואה ונותן לו הפירות אף על צד הלואה משום ריבית, ודוקא בכה"ג הוא דס"ל לרבינא בדף ס"ז. דהוי ר"ק, ואף ר"נ אפשר שיסבור כן, ורבה בר רב הונא ורבה דסברי דהוי רק אב"ר הוא מטעם אחר משום דלא קץ ליה בפירוש לשם ריבית, אלא דממילא יש מח' בין ר"נ לרבה בר רב הונא ורבה בכל ריבית דרבנן בדרך הלואה [יהיה הטעם שהוא דרבנן מה שיהיה] אם דינו כר"ק מה"ת ויוצאה בדיינין או דהוי רק אב"ר וא"י בדיינין, ודו"ק.

ובעיקר ד' רש"י בדעת רב נחמן דריבית דרבנן בדרך הלואה יוצאה בדיינין, עי' **בשיטה לא נודע למי [שיוחס לריטב"א] בדף ס"ו: בד"ה הא דאמר רב נחמן** דהא סאה בסאה בדרך הלואה הוא ובדינינו אין מחזירין כמבואר **בדף ס"ב.** [ואולי לשיטית רש"י אליבא דרב נחמן ריבית דסאה בסאה יוצאה בדיינין, ורב יוסף ואביי דאמרי דאין יוצאין סברי כהאמוראים בדף ס"ז. דאף בדרך הלואה אם הוא ריבית דרבנן א"י בדיינין, וצ"ע].

**בשיטת הראב"ד בדין זביני דאסמכתא**

**בהשגות הראב"ד על הרמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ד** השיג על הרמב"ם שכ' בדינא דהלוהו על שדהו וא"ל אם אי אתה מחזיר לי מכאן ועד י' שנים כל הפירות שאכל ריבית של תורה ומחזיר אותם, והשיגו הראב"ד 'אין הדעת מקבלת שיהא זה ריבית קצוצה', [ומפרש דהא דהדרי פירי לר"נ מדינא קאמר ולא משום ריבית עיי"ש], ולא נתפרש בדבריו למה פשיטא ליה דאינו ריבית קצוצה, ויש כמה דרכים בזה.

**[א]: בשו"ת הריב"ש סי' תס"ד בתחילת התשובה** מפרש בדעת הראב"ד 'דהתם מתחילה על דעת מכר ירד ואכל כמו שאוכל פירות שדהו', ובפשטות כוונתו דנתינת הפירות אינו עבור ריבית אלא הוא מחילה בטעות מפני שסבור שאוכל את הפירות שלו, [וכטענת **הפסקי רי"ד והרמב"ן בשם אחרים** דמה"ט א"א לומר דהוי ר"ק], וכן הבין בדברי הראב"ד **באבן האזל פ"ז משכירות ה"ה** עיי"ש

**[ב]: ובבית יוסף חו"מ סימן ר"ז אות י'** מפרש בדעת הראב"ד לפימ"ש **תלמידי הרשב"א בשם הראב"ד** [וכן הוא **ברשב"א ס"ז. בשם הראב"ד]** 'דכל בזביני לאו ריבית קצוצה הוא' ורבינא דחשיב ואפיק פירי הוא רק במשכנתא דהוי הלואה עיי"ש, וחידוש גדול יש בד' הב"י, דבפשוטו ד' הראב"ד ד'בזביני' הוי רק אבק ריבית הוא בכגון עובדא דאת ונוולא שאליבא דאמת הוי 'מכירה על תנאי' [וכמבואר בד' **הרשב"א בדף ס"ז. בשם הראב"ד** דהוי צד אחד בריבית], אבל הכא בזביני דאסמכתא דאינה מכירה על שום צד כיון דהוי אסמכתא ולא קניא לכאו' הוי הלואה גמורה ולא זביני, ומבואר בד' הב"י בדעת הראב"ד חידוש גדול מאוד, דכל 'שהוא מצידו' נחית אדעתא דזביני אפילו אם אליבא דאמת לא סמכה דעתיה על המכירה והוי הלואה, הרי הוא בכלל 'זביני' להפקיע הריבית דאורייתא.

[ג]: וי"ל עוד בכוונת הראב"ד לפמ"ש **בהשגות הראב"ד פ"ו ממלוה ולוה ה"ז** שהשיג עמ"ש הרמב"ם דבמשכנתא יש חילוק בין בית שפירותיו מצויים דהוי ר"ק ובשדה שאין הפירות ודאיים הוי אב"ר, ומשא"כ בזביני דאסמכתא הוי ר"ק אף בשדה, והראב"ד חלק וכתב 'אמת הוא שהחמירו הכרם יותר משדה, ולא להקל במשכונת שדה אלא להחמיר במכירת כרם', ולכאו' מפורש בדבריו דבזביני דאסמכתא 'בשדה' הוי רק אבק ריבית ובכרם או בית הוי ר"ק, וזהו מה שהשיג ע"ד הרמב"ם בהלכה ה' דאיירי במלוה את חבירו 'על השדה' שאין הדעת מקבלת שיהיו הפירות ר"ק.

ועל דרכו של הב"י שנתב' באות ב', וכן לפי הדרך שנת' באות ג', יש לתמוה למה לא השיג הראב"ד על מש"כ **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"ה** בדינא דמכר לו 'בית או שדה' וא"ל לכשיהיו לי מעות תחזירם לי לא קנה וכל הפירות שאכל ר"ק ויוצאה בדיינין, ושתיק ליה הראב"ד, ולפ"ד הב"י היה לו להשיגו דהוי רק אבק ריבית כיון דהוי זביני, וכן למשנ"ת באות ג' היה לו להשיגו דהרי במכירה באסמכתא 'דבשדה' דעת הראב"ד דהוי אבק ריבית, ומ"ש במכירה זו דשתיק ליה להרמב"ם דאף בשדה הוי ר"ק, אכן לדרכם של הריב"ש והאבן האזל הנ"ל אות א' ניחא, דבאסמכתא לא הורידו לאכול הפירות בתורת ריבית אלא בתורת מחילה בטעות שסבור שהוא של הלוקח, ומשא"כ בדינא דלכשיהיו לי מעות תחזירם לי נחית בהדיא גם אדעתא דהלןאה וריבית לפי הצד שיחזיר לו המעות ותתבטל המכירה.

ולפי כל הדרכים יש לתמוה למה לא השיג ע"ד **הרמב"ם שם בהלכה א'** שכתב 'וכן המוכר שדה או חצר באסמכתא הואיל ולא קנה הגוף הרי כל הפירות שאכל ריבית ומחזיר אותן', ושתיק ליה הראב"ד שם, ומ"ש אסמכתא זו דהלכה ה' שהשיג הראב"ד דאא"פ שתהא ר"ק מאסמכתא דהלכה א' דשתיק ליה להרמב"ם דהוי ר"ק, ועוד יש לתמוה ממ"ש **בהשגות הראב"ד הנ"ל בהלכה ז'** דבזביני דאסמכתא יש חילוק בין כרם דהוי ר"ק לבין שדה שאינו אלא אב"ר, ולמה שתיק ליה להרמב"ם בהלכה א' שכתב דאף בזביני דאסמכתא הוי ר"ק.

**ובשיטמ"ק בדף ס"ו: ד"ה הא דאמר רב נחמן בשם הראב"ד** כתב לבאר בהא דאמר רב נחמן דהדרי פירי משום דהלואה הא 'ולא תימא דסבר רב נחמן ריבית קצוצה יוצאה בדיינין, דכל היכא דמדעתיה יהיב ליה תו לא מפיק, אבל הכא בטעות יהב ליה משו"ה הדרי פירי', ומשמע מדבריו דלמ"ד ריבית קצוצה יוצאה בדיינין שפיר אפשר דהא דהדרי פירי הוא מדין ריבית, אלא שאין הכרח שרב נחמן יסבור שר"ק יוצאה בדיינין [דאפשר דסבר כר' יוחנן דקאמר **בדף ס"א:** דר"ק אינה יוצאה בדיינין], וזה סותר למ"ש **בהשגת הראב"ד בהלכה ה' הנ"ל** דאין הדעת מקבלת שיהיה זה ריבית קצוצה, וצע"ג, והשי"ת יראינו נפלאות מתורתו.

**בשיטת ספר המאור בדין זביני ומשכנתא דאסמכתא**

**בספר המאור** השיג על **הרי"ף בסוגיין** שכ' דכל משכנתא הוי ר"ק ולהכי הוציא רבינא הפירות, והק' דהא רבינא גופיה קאמר **בדף ס"ב:** דמשכנתא אבק ריבית הוא וא"י בדיינין, ולכן העלה דסתם משכנתא ודאי הוי אב"ר כדאמר רבינא בדס"ב: 'וכי עביד רבינא עובדא וחשיב ואפיק פירי בזביני דאסמכתא ומשכנתא דאסמכתא נמי דומיא דמתני' שהלוהו על שדהו והלכתא כוותיה בתרווייהו כיון דאסמכתא היא ומחילה בטעות לא הוי מחילה, ועי' **ברמב"ן במלחמות ה' שם** שהשיג על דבריו 'משכנתא דאסמכתא מאי ניהו דקרי ליה אביי משכנתא סתמא, דאי ממתני' דהלוהו על שדהו זביני דאסמכתא נינהו, ואי דאכל בתורת משכנתא עד ג' שנים ודאי לא הדר דמשכנתא גמורה היא, ומאי דאכיל מאן ואילך זביני גמורה נינהו ולא משכנתא', ובאמת מפשטות ד' בעל המאור נראה לכאו' כמו שצידד הרמב"ן בכוונתו, דמה שאוכל עד ג' שנים נחשב 'משכנתא דאסמכתא' שהרי על שנים הללו לא עשו את הזביני ואכילתו הוא בתורת משכנתא על ההלואה, ומה שאוכל אחר ג' שנים נחשב 'זביני דאסמכתא', אלא שתמוה כמו שהק' הרמב"ן, דעל ג' השנים הראשונות שאינו בכלל הזביני איזה 'אסמכתא' יש כאן ולמה הוי 'מחילה בטעות'.

ועוד יש לבאר בד' בעה"מ שם בהמשך דבריו: 'ואי קשיא לך הא קיי"ל דמחילה בטעות הויא מחילה בזביני כמימריה דרב נחמן בפירות דקל, יש להשיב, שאני הכא כיון דהדרא ארעא למרה והדרי זוזי למריה הויא לה כי הלואה **ואסירה'**, ולכאו' בסוף דבריו חוזר לפרש כשיטת רש"י והרמב"ם דהא דהדרי פירי הוא מדין השבת ריבית ולא משום דמחילה בטעות אינה מחילה, וכמש"כ דהויא כי הלואה 'ואסירה', וזה סותר למש"כ בתחילת דבריו דטעם חזרת הפירות 'כיון דאסמכתא היא ומחילה בטעות לא הויא מחילה', **וברמב"ן במלחמות שם** בתוך דבריו כ' בהבנת ד' בעה"מ 'וא"ת לאו משום דהוי ריבית קצוצה אלא שאין מחילה בטעות מחילה בהלואה אסורה', וכוונתו לכאו' כמ"ש **בחידושי הרמב"ן ס"ו: ד"ה הכא הלואה בשם אחרים** 'דאע"ג דבעלמא היכא דליכא איסורא כלל מחילה בטעות מחילה היא, היכא דאיכא איסורא לא, דאנן סהדי דאניס כיון דאיכא איסורא אלא דליביה אנסיה', אכן פשטות ד' בעה"מ דמסיק 'ואסירה' משמע בהדיא דמשום האיסור עצמו הוא דקאתינן עלה, ולא שהאיסור גורם אצל האדם שאין מחילתו מחילה, ומד' הבעה"מ נראה שמשלב את ד' הגמ' **בדף ס"ו:** דאמרו מתחילה לרב נחמן דהדרי פירי משום דהוי מחילה בטעות, עם ד' הגמ' **בדף ס"ז.** שמפורש דהצד דהדרי פירי במשכנתא דאסמכתא [לפי פירושו] הוא משום דהוי 'ריבית קצוצה', וסובר הבעה"מ דבכה"ג בזביני דאסמכתא ובמשכנתא דאסמכתא [ובעובדא דאת ונוולא דהוי כזביני דאסמכתא] הוא שילוב בין שני הטעמים של 'מחילה בטעות' ושל 'ריבית קצוצה', והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות.

**בדין הפירות שאכל בתוך שלוש אי הוי ר"ק ויוצאה בדיינין או אב"ר וא"י בדיינין**

**שיטת רש"י**

**בדף ס"ו:** קאמר רב נחמן על דינא דמתני' דהלוהו על שדהו וא"ל אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים הרי היא שלי, דהוי אסמכתא ולמאי דקיי"ל דאסמכתא לא קניא הדרא ארעא והדרא פירי, **ובפירש"י בד"ה והדרא פירי** כתב 'לאחר שלש אם אכלן לוקח', ועי' **מהר"ם שיף בדף ס"ז. על רש"י בד"ה לא קץ** שכתב, דלפי שיטת **רש"י בדף ס"ו: בד"ה הכא הלואה היא** דהא דהדרי פירי דלאחר שלוש הוא משום דמיחזי כריבית קצוצה, א"כ כש"כ פירי דבתוך שלוש דהדרי מהאי טעמא, וכ"כ בדעת רש"י **בתורת חיים בדף ס"ז. בד"ה הכא נמי לא קץ** עיי"ש.

אמנם **בביאור הגר"א על גליון הגמ' אות ג'** כתב בדעת רש"י דבתוך שלוש אינו אסור אלא משום רבית ואבק רבית הוא כמ"ש לעיל **ס"ב.א.** וכ"כ **בביאור הגר"א על שו"ע יו"ד סימן קס"ד ס"ד ע"ד הרמ"א שם בשם יש אומרים** דמה שאכל בתוך ג' שנים לא הוי אלא אבק ריבית דהוי כמשכנתא בלא נכייתא, וכ' ע"ז **הגר"א שם אות ו'** '**הרא"ש שם** אהא דר"נ וכן **פירש"י שם ד"ה והדרא פירי** וכו' וכשיטת **תוס' ס"ז. ד"ה פירי** דמשום מחילה בטעות הוא וכן ס"ל להרא"ש שם', ודבריו תמוהים מאוד, דבאמת לשיטת תוס' והרא"ש דהא דהדרי פירי הוא משום מחילה בטעות ומדין גזל, אבל משום ריבית לא הדרי דהוי כמשכנתא בלא נכייתא דאינו אלא אבק ריבית, נכונים הדברים דפירות שבתוך שלוש דאכלם מדעת גמורה ולא בטעות לא הדרי, אבל לשיטת רש"י דהא דהדרי פירי הוא מדינא דריבית קצוצה, ולשיטתו פליג רב נחמן ארבה בר רב הונא ורבה דסברי דמשכנתא הוי אבק ריבית וא"י בדיינים כמ"ש בהדיא **בפירש"י ס"ז. ד"ה משכנתא** וא"כ לרב נחמן מאיזה טעם יהיו הפירות שבתוך שלוש ק' אבק ריבית דא"י בדיינים, וד' הגר"א צע"ג.

**שיטת הרא"ש**

**ובפסקי הרא"ש בפירקין [סימן ל"א]** הביא ד' רב נחמן דבזביני דאסמכתא הדרא ארעא והדרא פירי וכתב 'אותן שאכל אחר שלש שנים', **ובבית יוסף חו"מ סימן ר"ז אות י'** ביאר דהרא"ש לשיטתו למש"כ **בפסקי הרא"ש סימן ל"ד** דהא דרבינא חשיב ואפיק פירי בזביני דאת ונוולא אינו מדין ריבית [דהא רבינא גופא ס"ל בדף ס"ב: דמשכנתא בלא נכייתא הוי אבק ריבית ואינה יוצאה ממלוה ללוה], אלא משום דהוי מחילה בטעות עיי"ש, ולכן הפירות שהניחו לאכול בתוך שלוש שאכילתו מדעת הלוה לא הדרי אחר שאכל, דמדין ריבית לא הדרי דהוי רק אבק ריבית כמו במשכנתא עיי"ש, וכן פירשו בדעת הרא"ש **בפלפולא חריפתא על הרא"ש אות י' ואות מ' ובביאור הגר"א על גליון הגמ' ס"ו: אות ה' ועל שו"ע יו"ד סימן קס"ד ס"ד אות ו'** עיי"ש.

ויש להעיר על דבריהם, דהא **הרא"ש שם בסימן ל"ד** הביא גם שיטת הרי"ף דמשכנתא בלא נכייתא הוי ר"ק ורבינו דחשיב ואפיק םירי הוא מדין ריבית, וכן **הרא"ש שם** בהמשך דבריו בהא דמבואר **בדף ס"ז.** דס"ל לרבא ורב אשי דמשכנתא הוי רק אבק ריבית הביא ב' שיטות, דלכאו' איירי בלא נכייתא ומוכח מהכא דמשכנתא אף בלא נכייתא הוי אב"ר, אבל הרי"ף מוקי לה בנכייתא, ובב' המקומות לא הכריע הרא"ש כלום, ולפי דבריהם הרי לפי שיטת הרי"ף אף פירי דבתוך ג' הדרי, ולמה סתם הרא"ש בסי' ל"ד דדוקא פירי דלאחר ג' הדרי, ואולי לפי שהוא מח' שלא הכריע בה הרא"ש אי הדרי מדין ריבית אמרינן דמספיקא לא הדרי דהממע"ה, ויהיה מוכח דס"ל להב"י והפפ"ח והגר"א בדעת הרא"ש כשיטת **מהר"א ששון סימן קס"ב** הובא **בש"ך יו"ד סימן קע"ז סקע"ד** דבספק אי הוי ר"ק או אב"ר אמרינן דהממע"ה, ובלא כשיטת **מהר"א ששון בשם הר"ש די מודינא** דאמרינן דהוי ספיקא דאיסורא לחומרא, ואכמ"ל בזה].

**שיטת הריטב"א**

**ובריטב"א ס"ו: ד"ה הדרא ארעא והדרי פירי** כתב דחידושו של ר"נ הוא דאפילו פירי דאכל לאחר הזמן הדרי משום דאסמכתא לא קניא 'דאילו פירי דקודם הזמן פשיטא דהא לא אמר מעכשיו ואפילו למ"ד אסמכתא קניא לא זכה אלא משעת תנאו ואילך עיי"ש, והיינו דפשיטא ליה דהדרי פירי דבתוך הזמן מדין ריבית קצוצה יוצאה בדיינין, ולכאו' הריטב"א לשיטתו אזיל למש"כ **הריטב"א בדף ס"ו: בד"ה הכא הלואה התם זביני** דהעיקר כפירש"י ודעימיה דהא דרב נחמן אפיק פירי דלאחר ג' הוא מדין ר"ק, ודחה פירוש ר"ת דהדרי מדין מחילה בטעות עיי"ש, ולהכי פשיטא ליה בדעת ר"נ דפירי דקודם ג' פשיטא דהדרי מדין ריבית, [ומיהו לפי שיטת רבא שביאר **הריטב"א בדף ס"ז. בד"ה אמר מר בריה דרב יוסף משמיה דרבא** דלשיטתו משכנתא דשדה שאין הפירות ודאין הוי רק אבק ריבית, לכאו' פשוט דלדידיה אף הפירות דבתוך ג' לא הדרי, ופשוט].

**שיטת הרמב"ם**

**וברמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ד** פסק לדין מתני' דהמלוה את חבירו על השדה וא"ל אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים הרי השדה שלי לא קנה מפני שהיא אסמכתא 'לפיכך מנכה כל הפירות שאכל מפני שהיא ריבית של תורה', **ובבית יוסף יו"ד ססי' קע"ד** כתב דלדעת הרמב"ם מחזיר אף הפירות שאכל קודם ג', ופליג על המבואר בד' **הרא"ש בפירקין סי' ל"א** דדוקא פירות דלאחר שלוש חוזרים, וכ' דהרא"ש לשיטתו דס"ל דמשכנתא בלא נכייתא הוי רק אבק ריבית כמבואר בדברי **הרא"ש בפירקין סימן ל"ד,** אבל הרמב"ם דס"ל כשיטת הרי"ף דמשכנתא בלא נכייתא הוי ריבית של תורה א"כ אף הפירות שאכל קודם ג' מחזיר עיי"ש, ועי' עוד **בבית יוסף חו"מ סימן ר"ז ס"י** אחר שבירר שיטת הרי"ף והרמב"ם דבזביני דאסמכתא ומשכנתא הוי ר"ק כתב 'נמצא כל היכא דלא קנה השדה משום דהוי אסמכתא כל פירות שאכל בין תוך שלש בין לאחר שלש **להרי"ף והרמב"ם** ריבית קצוצה הוו ויוצאין בדיינין'.

ועי' **בשו"ע חו"מ סימן ר"ז ס"י** שהביא ב' דעות אן בזביני דאסמכתא מחזיר כל פירות שאכל משום ריבית [ואף מה שאכל תוך ג'] **ויש אומרים** דפירות שאכל תוך ג' אינו מנכה דהוי אבק ריבית, ועי' **בבאר הגולה שם** שציין על השיטה הראשונה שהוא שיטת **הרמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ד** וכ"מ **בביאור הגר"א שם אות כ"ד** עיי"ש.

**ובשו"ע יו"ד סימן קס"ד ס"ד** פסק המחבר דבזביני דאסמכתא כל פירות שאכל הם א"ר, **וברמ"א שם בשם יש אומרים** 'דמה שאכל תוך ג' שנים לא הוי אלא אבק ריבית דהוי כמשכנתא בלא נכייתא', **ובמוסגר שם** ציין **ב"י לדעת הרא"ש וטור** וכו'.

ועי' **בבית מאיר סימן קע"ד סעיף א'** שכתב דאף דלפי דעת **הרמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ז** משכנתא בלא נכייתא בשדה הוי רק אבק ריבית, ולא דמי לזביני דאסמכתא כיון שהממשכן גמר והקנהו גוף זה לפירותיו ולא הוי כאסמכתא שהרי לא גמר והקנהו כלל, והכא הרי בתוך ג' הוי הלואה גמורה וא"כ לכאו' הפירות כמשכנתא הם [דהא קתני במתני' וברמב"ם שם הלוהו על שדהו'], ותי' הבית מאיר: 'מ"מ כיון דעיקרו אדעתא דמכירה הוריד המלוה לתוכה דין זבינא דאסמכתא גזר עליה ולא דין אסמכתא', והדברים צריכים ביאור, מה השייכות בין ביטול המכירה לאחר ג' לבין אכילת הפירות בתוך ג' דלכאו' הוו בתורת משכנתא ולדעת הרמב"ם הרי משכנתא בשדה שאין הפירות ודאין הוי רק אבק ריבית, ועי' **בכהונת עולם סימן קס"ד ד"ה ותמהני על מרן הב"י** שתמה כן על הב"י הנ"ל שכ' דלפי דעת הרמב"ם מחזיר אף הפירות שאכל תוך ג', והא תוך ג' הוי משכנתא בשדה ולדעת הרמב"ם הרי משכנתא בשדה הוי רק אב"ר, וכן הק' **בחדרי דעה סימן קס"ד ס"ד** עיי"ש, ועי' **באבן האזל פ"ו ממלוה ולוה ה"ד** שכתב דהרמב"ם מפרש הא דאמרינן 'הלוהו על שדהו' היינו שהלוהו על השדה בלא משכנתא, ודייק כן ממש"כ **הרמב"ם שם בפ"ו הלכה ד'** סתם 'הלוהו על שדהו', ואילו לגבי משכנתא כ' **הרמב"ם שם בהלכה ז'** 'המלוה את חבירו ומשכן לו שדהו' , וכן **הרמב"ם שם בפרק ז'** כ' בדין משכנתא 'ומשכן לו שדהו', וכיון דהכא איירי בלא משכנתא שפיר הוו הפירות שאכל גם תוך שלוש ריבית קצוצה אפילו בשדה וכמו בזביני דאסמכתא דהוי ר"ק לשיטתו אפילו בשדה.

**שיטת הראב"ד**

**בבית יוסף חו"מ סימן ר"ז ס"י** הביא ד' **תלמידי הרשב"א בשם הראב"ד** דדוקא במשכנתא הוי ריבית קצוצה, אבל בזביני דאת ונוולא הוי רק אבק ריבית 'דכל בזביני לאו ריבית קצוצה היא', וכ"כ **הרשב"א בדף ס"ז. בד"ה הא דאמר רב פפי בשם הראב"ד** וכן הוא **בשיטה מקובצת ס"ז. בד"ה וזה לשון הראב"ד** עיי"ש.

**ובבית יוסף שם** בהמשך דבריו כתב 'ולמה שכתבו **תלמידי הרשב"א בשם הראב"ד** אבק ריבית הוו ואינם יוצאים בדיינים בין פירות שאכל תוך שלוש בין פירות שאכל אחר ג' שנים', והדברים צ"ע, דכיון דההיתר מה"ת לפי שיטת הראב"ד הוא משום דהוי 'זביני' א"כ לכאו' לא שייך היתר זה אלא על הפירות דלאחר ג' שעל זמן זה היה בדעתם לעשות הזביני [אלא דלא חייל מחמת דהוי אסמכתא], אבל על תוך ג' הא הוי לכאו' הלואה גמורה וכדקתני במתני' 'הלוהו' על שדהו, וכן תמה על הב"י **בגידולי תרומה שער מ"ה ח"ב אות ח'**, ולכאו' צריך לפרש כוונת הב"י דסובר דלפי הצד שלא יפרע לו עד ג' שנים נתינת המעות מתחילה הוי 'דמי מקח', [וכמו שפירש **בכו"ח להגרעק"א** את ד' **התוס' במגילה דף כ"ז: בד"ה ר' יהודה סבר**], ויש חידוש גדול דאף דאליבא דאמת הרי לא הוי זביני כלל אפילו אם לא יפרע לו משום דהוי אסמכתא, מ"מ כיון שהם בדעתם סברו שיש 'צד אחד' של זביני חשיבי הפירות אכילה בדרך 'זביני' ועדיין צ"ע.

**שיטות הראשונים בעובדא דאת ונוולא-בגדר המכירהא. שיטת הסוברים דחלה המכירה על תנאי שלא יחזיר לו המעות**

**בדף ס"ז.** ההיא איתתא דא"ל לההוא גברא זיל זבין לי ארעא מקריביי, אזל זבן לה, א"ל אי הוו לי זוזי מהדרת לה ניהלי, א"ל את ונוולא אחי, אמר רבה ב"ר הונא כל את ונוולא אחי אמר **סמכה דעתיה** ולא גמר ומקני, כ"ה הוא הגירסא שלפנינו, וכן מבואר **בריטב"א ס"ז. ד"ה ההיא איתתא** וגורס בד' הגמ': 'סמכה דעתיה דמוכר ולא גמר ומקני אלא בהאי תנאה', וכן מבואר **ברמב"ן ס"ו: בד"ה הכא הלואה** שכ' 'ולקמן [בעובדא דאת ונוולא] ליכא טעות דהא **סמכה דעתיה** דאי אית ליה זוזי מהדרא לה ניהליה ולדעת מחל כעין משכנתא', וכן מבואר עוד **ברמב"ן ס"ז. בד"ה וה"ג במקצת נוסחי עתיקי** וכו' **ור"ח ז"ל פליג אפיסקא** וכו' דדינא דעובדא ואת ונוולא הוא דין 'צד אחד בריבית' 'ולר' יהודה דאמר צד אחד בריבית מותר הוא אוכל פירות עד שיהיו לו מעות ויחזירם לו', וכן הוא גירסת **הרשב"א ס"ז. בד"ה כל את ונוולא אחי סמכה דעתיה ולא גמר ומקנה** ומפרש דהחידוש הוא דס"ד דכיון דלא אמר לו בהדיא שהמכירה על תנאי נימא שתשובתו היתה בלא תנאי אני קונה ואם היא תרצה להחזיר אחים אתם, וזה שתק וקיבל ממנו והר"ז כאילו אמר תחזיר לי מדעתה, קמ"ל רבה דכל כי האי **סמכה דעתיה** ולא גמר ומקנה', ונראה מדבריו דלפי האמת המכירה היא בתנאי וכד' הרמב"ן והריטב"א.

והנה **בבית יוסף יו"ד סימן קע"ד אות ב' בשם תלמידי הרשב"א** כתב לפרש בד' הגמ' 'ואי לא רבה בר רב הונא הו"א דהכי א"ל אתם אחים תתרצו ביניכם אבל אני איני קונה על מנת כן, קא משמע לן **דלא סמכה דעתיה ולא מכר אלא על מנת כן'**, ונראה דגירסתם בד' הגמ' 'כל את ונוולא אחי לא גמר ומקנה', ומכל מקום לענין הפירוש הם מפרשים כד' הרמב"ן והרשב"א והריטב"א, דס"ד דהמכירה היא בלא תנאי וקמ"ל דהמכירה היא בתנאי.

וכ"מ **בטור יו"ד סימן קע"ד** דהקמ"ל הוא ד'אינו מוכר אלא בזה התנאי', וכן הוא **בשו"ע שם סעיף ג',** וכן הוא **בשו"ע חו"מ סי' קפ"ב סי"ב,** ועי' **בביאור הגר"א על גליון הגמ' בדף ס"ז. אות א'** שכתב שגירסתם היא 'סמכה דעתיה', ואמנם לפ"ד תלמידי הרשב"א אפשר דגרסי 'לא סמכה דעתיה' ומ"מ הדין ברור לשיטתם דחל בכה"ג 'מכירה על תנאי', ועי' **בפסקי הרא"ש בפירקין סימן י"ג** שגירסתו היא 'סמכה דעתיה', **ובהגהות הב"ח שם** הגהיה 'לא סמכה דעתיה', ולהנ"ל עולה דלפירוש הדברים ולדינא היינו הך.

**ב. שיטת הסוברים דלא חלה המכירה כלל**

אמנם **ברמב"ם פי"א מה' מכירה הי"ב** הביא האי עובדא דאת ונוולא וכתב 'הרי זה השליח לא קנה כלום שהרי לא סמכה דעתו של קרוב על דברי זה השליח ונמצא שלא גמר ולא הקנה', **ובלחם משנה שם** כתב דהרמב"ם גורס בד' הגמ' 'לא סמכה דעתיה' ומפרש דאמנם המוכר נתכוין לומר שרוצה שתהיה המכירה בתנאי שתחזירה לו כשיחזיר המעות, אבל כיון שלא השיבו השליח תשובה ברורה ממילא אמרינן דלא גמר ולא הקנה כלל ולא חלה המכירה כלל, וכן פירשו **בהגהות הגר"א שם ובמחנה אפרים דיני ריבית סימן י"ג** וכעי"ז פירש **בגידולי תרומה שער מ"ה ח"ב אות ח' ובחידושי הרי"מ בסוגיין ס"ז. בד"ה כל את ונוולא אחי**.

וכן הוא מבואר **בתשובת רב עמרם גאון נד' בשו"ת מבי"ט ח"א סימן כ'** 'ובזמן שדברי המוכר אינם בתנאי חזק כהוגן אע"פ שהתנו הרי דירת החצר אסורה ואכילת הפירות אסורה לו והוא חייב לחשב עימו, והביא ע"ז העובדא דאת ונוולא וגריס 'לא סמכה דעתיה'ובהמשך דבריו שם כ' דבכה"ג 'ענין הדבר שהמעות שקיבל אינם בתורת דמים לעולם' [אלא שכל דברי התשובה שם צ"ב, דבדבריו שם מפורש דגם כשהתנאי הוא כהוגן שאמר המוכר לכשיהיו לי מעות תחזירם לי ג"כ 'המעות שקיבל אינם בתורת דמים לעולם' ואף כשהתנה כהמוכר כראוי 'לא קנה כל עיקר והמוכר לא גמר ומקנה כי לא נתייאש מן הקרקע', ולפי זה אינו מובן מה נוסף בהא דאת ונוולא שלא סמך המוכר ע"ד השליח ולא גמר והקנה, יעו"ש היטיב בתשובת הגאון והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות אמן].

**ובשו"ע חו"מ סימן ר"ז סעי' ח'** העתיק לד' **הרמב"ם בה' מכירה הנ"ל,** ולפי הנ"ל סותרים ד' השו"ע למש"כ הוא עצמו **בשו"ע יו"ד סימן קע"ד ס"ג ובשו"ע חו"מ סימן קפ"ב סי"ב הנ"ל** דבכה"ג חלה המכירה על תנאי, ועי' **בסמ"ע סימן ר"ז סקי"ד** שמפרש דאף להרמב"ם וגירסתו חלה המכירה על תנאי, שהוא מפרש לדברי השליח 'את ונוולא אחי' דר"ל שאינו מסכים שתהיה המכירה על תנאי אלא כאומר אני איני מכניס ראשי בדבר זה למכור על תנאי אלא כיון שאתם קרובים תסתדרו ביניכם, וע"ז אמרינן דלא סמכה דעתו של המוכר להסכים לדברי השליח ולא גמר להקנות אלא על תנאי עיי"ש, ולפי דבריו אין סתירה בד' השו"ע.

והנה מדברי **הרז"ה בספר המאור בסוגיין** נראה שמחשיב עובדא דאת ונוולא כ'זביני ד**אסמכתא'**, שמפרש דהא דרבינא אפיק פירי לא קאי אמשכנתא אלא א'זביני דאסמכתא', והרי רבה בר רב הונא איירי בעובדא דאת ונוולא וע"ז אמרינן דרבינא אפיק פירי דלא כרבה בר רב הונא, ולכאו' מבואר בבעה"מ שסובר דלא חייל המכירה כלל בעובדא דאת ונוולא, אלא שבדבריו מבואר דהטעם דלא חלה המכירה [לא כד' הרמב"ם הנ"ל לפי שלא סמך ע"ד השליח] אלא משום שהוא 'אסמכתא', וכוונתו לכאו' פשוט שהוא סובר שהמוכר דעתו סומכת שבאמת יוכל להחזיר הקרקע ע"י שיחזיר המעות וממילא לא סמכה דעתיה להקנות והוי אסמכתא ממש, ועי' **בריטב"א ס"ז. בד"ה ההיא איתתא** שהק' לפי שיטתו דחלה המכירה על תנאי אמאי לא הוי אסמכתא ועיי"ש מה שתי' בב' אופנים, והבעה"מ סובר דבאמת אסמכתא הוי ולא קני**,** ולכאו' לשיטתו הגירסא היא 'סמכה דעתיה' והיינו מלשון 'אסמכתא' דסמכה דעתיה לקיים התנאי וממילא לא יחול הקנין וכמו בכל אסמכתא, וזהו מה דאמרינן 'ולא גמר ומקני', [ועי' **במחנה אפרים דיני ריבית סימן י"ג** דנראה שמפרש כן בד' הגמ'].

**ג. שיטת הראב"ד בענין זה**

והנה **בשיטמ"ק ס"ז. בד"ה וז"ל הראב"ד וברשב"א ס"ז. ד"ה הא דאמר רב פפי בשם הראב"ד** כתב דהך עובדא דאת ונוולא הוי 'צד אחד בריבית', ולכאו' מוכח דהראב"ד מפרש כשיטת הסוברים דבכה"ג חלה המכירה על תנאי, דאי לא חלה המכירה כלל אמאי הוי צ"א בריבית, אכן יעויין **בהשגות הראב"ד על הבעה"מ [בס' כתוב שם] בדף ס"ז.** שכ' דהא דרבינא חשיב ואפיק פירי קאי אמשכנתא אבל אזביני לא 'אע"ג דאסמכתא הויא ודמיא למשכנתא באתרא דלא מסלקי אפ"ה איתחזי ליה דלא מפקי', דמי איכא מידי דלר' יהודה מותר דצד אחד בריבית הוא ולרבנן מוציאין מלוקח למוכר', והנה דבריו כסותרים זה לזה, דאיירי בזביני ד'אסמכתא' והיינו שלא חלה המכירה כלל, ושוב כתב ד'צד אחד בריבית הוא', ולכאו' ישוב הדברים הוא לפי המבואר **בהשגות הראב"ד על הרמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ז** דבמשכנתא בלא נכייתא אף בשדה שאין הפירות ודאיים הוי ר"ק, אבל בזביני ד'אסמכתא' יש חילוק בין מכירת כרם שפירותיו ודאיים דהוי ר"ק לבין מכירת שדה שאין הפירות ודאיים שהוא אב"ר, ולכאו' הביאור לפי שיטת **הראב"ד בדף ס"ג. ובכ"ד והרשב"א בדף ס"ג. בשם הראב"ד** דההיא דצ"א בריבית הוא דוקא כשיש 'צד מכירה', ומ"מ אין ההיתר אלא כשיש באמת צד אחד שלא יהיה ריבית וכמבואר **בשיטמ"ק בדף ס"ה: בשם הראב"ד** ומבואר שם בדבריו דאף כשהצד שלא יהיה ריבית הוא בידי שמים הוי צ"א בריבית, ולכן בזביני דאסמכתא דחשיב 'זביני' לענין ריבית אע"פ שלא חלה המכירה כמ"ש הראב"ד בהדיא אם נעשית בשדה שאין הפירות ודאיים הוי בכלל דינא ד'צד אחד בריבית', ושפיר כ' הראב"ד בהשגות על הבעה"מ דבזביני דאסמכתא דאיירי ב'שדה' כדתהן בהדיא במתני' יש את ההיתר של צ"א בריבית, ודו"ק כי נכון הוא.

**בסברת הגמ' בעובדא דאת ונוולא דהוי אבק ריבית משום דהוי 'זביני'**

**בדף ס"ז.** מבעיא לן בעובדא דאת ונוולא אי הדרא פירי או לא הדרי פירי, אי הוי ר"ק ויוצאה בדיינין או הוי אב"ר וא"י בדיינין, וקאמר רבה בר רב הונא דהוי אב"ר וא"י בדיינין, וקבעי אביי לרבה אי טעמא דרבה בר רב הונא דאין מוציאין משום דהוי 'זביני' או דהטעם דאין מוציאין משום ד'לא קץ ליה, והנפ"מ לענין משכנתא, ומסיק דהטעם משום ד'לא קץ ליה' וה"ה במשכנתא אין מוציאין, ואמרינן דרבינא עביד עובדא וחשיב ואפיק פירי דלא כרבה בר רב הונא.

והנה **בתוס' ס"ז. ד"ה פירי מאי בשם ר"ת** מפרש דנידון הגמ' אינו מצד הלכות ריבית אלא מצד דינא דמחילה בטעות בכה"ג אי הוי מחילה או לא הוי מחילה, דמצד דינא דריבית פשיטא דלא הוי ר"ק, אמנם דעת שאר כל הראשונים לפרש ד' הגמ' כפשוטו דהנידון אי הוי ריבית קצוצה או אבק ריבית.

ובגמ' מפורש שיש צד לומר דהא דהוי אבק ריבית היינו רק בעובדא דאת ונוולא ולא במשכנתא והטעם משום ד'התם הלואה הכא זביני', **ובשיטמ"ק ס"ז. בד"ה וז"ל הראב"ד וברשב"א ס"ז. בד"ה הא דאמר רב פפי בשם הראב"ד** דסברא זו ד'התם זביני' הוא סברא נכונה גם לרבינא דחשיב ואפיק פירי היינו דוקא במשכנתא שהיא הלואה ולא בזביני עיי"ש, ואמנם דעת **הרמב"ן ס"ז. בד"ה וה"ג במקצת נוסחי עתיקי ובמלחמות ה' בסוגיין והרשב"א שם** דלרבינא דאפיק פירי היינו אף בזביני כעובדא דאת ונוולא ודימו דין זה לדין מוכר בית בבתע"ח, אבל גם לשיטתם יש 'צד' בגמ' דמשום הסברא ד'זביני' הוי אבק ריבית, ועיין **ברמב"ן במלחמות שם** שמפרש שלפי צד זה מפרשינן להפלוגתא דמתני' והברייתא **בערכין דף ל"א.** בדין בית בבתי ערי חומה אי הוי ר"ק או אבק ריבית דפליגי בסברא זו אי בכה"ג נעשה אב"ר מחמת הסברא ד'זביני', ולשיטתו טעם התנא בברייתא דקאמר דבתי ערי חומה הרי זה כמין ריבית ואינו ריבית הוא מהאי טעמא דהוי 'זביני' עיי"ש.

והנה **הרשב"א בדף ס"ז. בד"ה הא דאמר רב פפי** הביא בשם הראב"ד דסבר דבזביני דאת ונוולא לכו"ע הוי אבק ריבית 'דכל בזביני ליכא ריבית קצוצה **ומתני' דנסיב אבק ריבית במכירת פירות',** וכוונתו להא דתנן בריש פירקין **בדף ס:** איזוהו תרבית המרבה בפירות וכו', ובגמ' שם אמרו דהוי ריבית דרבנן **ובפירש"י שם בד"ה לריבית דאורייתא** דדוקא בדרך הלואה הוי ריבית דאורייתא, ומפרש הרשב"א דאף בסוגיין דאמרינן דהוי ריבית דרבנן משום דהוי 'זביני' הכוונה לפי שהוא 'ריבית דרך מקח וממכר', והדברים צ"ב, דהא מה דהוי ריבית היינו משום דלא חלה המכירה והמעות הם הלואה והפירות הם ריבית וא"כ אמאי חשבינן לה 'זביני' להתיר הריבית מה"ת.

ובפשטות הביאור הוא לפימ"ש **הרמב"ן במלחמות ה' בדף ס"ז.** דכשאוכל פירות במכירה על תנאי אינו צריך כלל למחילת המוכר בשביל אכילתו, והוכיח כן ממכירת בית הכנסת על תנאי דמבואר **במגילה דף כ"ז:** דמותר ללוקח לדור בו, ולא אמרינן דאסור לו לדור בו שמא תתבטל המכירה בחזרת המעות והוי מחילה בטעות 'אלא ודאי ליכא טעות אלא מיקנא קני ליה ואפ"ה כיון דמיבטלן זביני לבסוף הו"ל כריבית קצוצה', ובפשטות ביאור הדברים, דס"ל להרמב"ן דאע"פ דהחזרת המעות עוקרת המכירה למפרע ולהכי אכילת הפירות כריבית קצוצה, מ"מ העקירה אינה אלא 'מכאן ולהבא למפרע', אבל כשאוכל הלוקח את הפירות משלו הוא אוכל, וכל מה שאכל לפני העקירה אינו מתבטל ע"י הביטול למפרע אלא משלו אכל [וכמ"ש **בחידושי רבינו חיים הלוי פ"ב מה' אישות ה"ז** לענין מיאון העוקר נישואין קמאי למפרע ומ"מ כל מה שכבר זכה הבעל בהפ"נ ובמציאתה ובמעש"י אינו חוזר ע"י המיאון, וביאר דמהני עקירת המיאון 'מכאן ולהבא למפרע' ולכן מה שכבר נעשה לפני העקירה נידון כדמעיקרא בשעה שנעשה, ורק מכאן ולהבא דיינינן כאילו לא היתה אשתו מעולם ולכן אין עליהם איסור קרובות עיי"ש], ומ"מ אחר שנעקרה המכירה מכאן ולהבא למפרע ודיינינן לה מהשתא כהלואה הוי ריבית קצוצה שהרי מעתה נמצא שהיא כהלואה שהמלוה מרויח ממנה את הפירות שהם שלו יתר על הקרן ודו"ק, ולפי"ז יש להבין הצד דאינו ר"ק משום דהוי 'זביני' שהרי באמת לקיחת הריבית בשעתה היתה בדרך 'זביני' ולא בתורת ריבית על ה'הלואה'.

אכן **הרז"ה בספר המאור שם ובתוס' ס"ז. בד"ה פירי מאי** חולקים על הרמב"ן וס"ל דאם נתבטלה בסוף המכירה בחזרת המעות אין הלוקח זכאי בפירות אלא ע"י מחילת המוכר ותלו לה בדין מחילה בטעות עיי"ש, ולפי דבריהם מבואר דבחזרת המעות 'אגלאי מילתא למפרע' שלא היה מכירה אלא המעות הם הלואה, וכן מבואר **בשיטמ"ק בדף ס"ג. בד"ה וז"ל הראב"ד צד אחד בריבית** וכו' דהא דס"ל לר' יהודה דהלוקח אוכל פירות היינו רק כשהמוכר אינו מקפיד ונותן לו מספק מקחו 'אבל לא שהלוקח יאכל מעצמו כי גזל הוא בידו', ומפורש דס"ל דעל הצד שמחזיר המעות איגלאי מילתא למפרע דהמעות הלואה והפירות הם של מוכר, ולפי"ז צ"ב טובא מה הצד לומר דלא הוי ריבית קצוצה כיון דהוי 'זביני', והרי לפי הצד שנידון משום ריבית היינו אם אם החזיר לו המעות ונתברר למפרע שאינה מכירה הרי אין כאן זביני כלל.

ולכאו' צ"ל הביאור בזה ע"פ מש"כ **בשו"ת הרא"ש כלל ל"ח אות ט'** דהעושה חלות על תנאי וביטל את התנאי מהני הביטול משום דאתי דיבור ומבטל דיבור ונתקיים המעשה בלא התנאי משום ד'תנאי מילתא אחריתי', וביארו האחרונים [עי' **קובץ שיעורים כתובות אות ק"ע** ועוד] דכשעושה תנאי אין 'המעשה' רק רק צד קיום התנאי, אלא הוא 'מעשה גמור' על כל צד, ורק שהתנאי עוקר את ה'חלות' הנעשה ע"י המעשה על הצד שלא יתקיים התנאי, וכיון שעקר את התנאי המבטל את החלות שפיר חייל החלות ע"י המעשה, ולפי"ז י"ל דלהכי בנידו"ד חשיב 'זביני' לענין היתר הריבית מה"תדכיון דנתינת המעות היתה בתורת 'מעשה מכירה' אע"פ ש'חלות המכירה' נעקר למפרע מחמת שלא נתקיים התנאי מ"מ אינו ריבית קצוצה כיון שעצם 'נתינת המעות' יש עליהם שם של 'מעשה מכירה' ודו"ק.

אכן כ"ז ניחא להשיטות דסברי דבעובדא דאת ונוולא הוי 'מכירה על תנאי', אבל להשיטות דסברי דלא חלה המכירה כלל, אי משום שהמוכר לא סמכה דעתיה ע"ד השליח ולכן לא גמר והקנה כלל, אי משום דהוי אסמכתא דלא קניא כלל, א"כ הרי לכאו' אין כאן שום 'מעשה מכירה' ונתברר שלפי האמת המעות הם מעות הלואה מתחילתם בעיקר נתינתם ואמאי יש בזה ההיתר של 'זביני' להפקיע דין ר"ק, ולכאו' עולה חידוש עצום, דאפילו מכירה שלא סמכה דעתם על המכירה ולא גמר ומקנה כלל, כיון שבסופו של דבר רצו מתחילה לעשות עסק של 'זביני' ולא של הלואה, אע"פ שלפי האמת עשו 'הלואה' ולא 'זביני' כבר אין בזה ריבית קצוצה, והוא חידוש מופלג ביותר, ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת[[27]](#footnote-27).

**שיטת הראב"ד**

**ברשב"א ס"ז. ד"ה הא דאמר רב פפי בשם הראב"ד** דהא דרבינא אפיק פירי היינו דוקא במשכנתא 'אבל בזביני כעובדא דאת ונוולא מודה הוא דאינה ריבית קצוצה, דכל בזביני ליכא ריבית קצוצה, ומתני' **בדף ס:** דנסיב אבק ריבית במכירת פירות, והביא **עוד ראיה** דהא צד א' בריבית הןוא ולר' יהודה מותר אפי' לכתחילה, ואי אפשר שיהא לר' יהודה מותר גמור ולרבנן ריבית גמור, דא"א שיהא הפרש גדול כ"כ ביניהם', ומבואר בד' הרשב"א ד'משני סיבות' אמר הראב"ד דהוי אבק ריבית, א. משום דהוי 'זביני', וזה בעצמו משוי לה אבק ריבית משום דהוי 'ריבית דרך מקח', וכדמציין ע"ז מתני' **בדף ס:** דהמרבה בפירות הוי אב"ר כיון דהוי דרך מקח, ב.משום דהוי 'צד אחד בריבית' וכיון דלחר"י מותר לגמרי בע"כ דאף לרבנן אינו אלא אבק ריבית.

אמנם **בשיטמ"ק ס"ז. ד"ה וזה לשון הראב"ד** כתב דבעובדא דזביני דאת ונוולא מודה רבינא דהוי רק אבק ריבית, 'וכן כל הנהו שמעתתא דלעיל פעמים ששניהם אסורים ומשכן לו בית ומכר לו בית כיון דע"י מכירה הן אבק ריבית הוי, דמי איכא מידי דלר' יהודה מותר לכתחילה ולרבנן מוציאין בדיינין', ומבואר בדבריו שיש טעם אחד להא דהוי אבק ריבית משום דהוי 'צד א' בריבית', אלא שאינו נחשב אבק ריבית אלא כשהוא ע"י מכירה, והראב"ד לשיטתו דס"ל דאינו צד אחד בריבית אלא כשהוא ע"י מכירה כמ"ש **הרשב"א בדף ס"ג. בשם הראב"ד.**

וכן נראה לכאו' מד' **הראב"ד בהשגות על הרמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ז** שכתב דאע"ג דבמשכנתא הוי ריבית קצוצה אפילו בשדה, בזביני דאסמכתא יש חילוק בין שדה דהוי רק אב"ר לבין כרם [ובית] דהוי ר"ק, ולכאו' ביאור דבריו, דכיון דהוי ע"י מכירה אם הוא שדה שאין פירותיו ודאיים יש את ההיתר של צ"א בריבית משא"כ בכרם [ובית] שפירותיו ודאיים הוי ריבית קצוצה, ומבואר בהדיא דהראב"ד סובר דהא דהוי 'זביני' אינו טעם בפני עצמו להפקיע הריבית דאורייתא, ורק ביחד עם מה דהוי רק 'צד אחד' בריבית מהני להפקיע הריבית דאורייתא, ולפי"ז הא דאמרינן דלא הוי ריבית דאורייתא משום דהוי 'זביני' הכוונה משום דהוי צד אחד בריבית, וזה דלא כמשמעות ד' **הרשב"א הנ"ל בשם הראב"ד** דעצם הדבר דהוי 'זביני' הוא טעם להתירו מה"ת כמו במתני' דהמרבה בפירות, וצ"ע.

**שיטת הריטב"א**

**הריטב"א בדף ס"ז. בד"ה ארעא הדרא** מפרש דעובדא דאת ונוולא איירי ב'מכר על מנת לחזור ולמכור', וציין למ"ש **הריטב"א בדף ס"ג. בד"ה רבא אמר** וכו' **והנכון לפרש** וכו', דרבא סבר דפליגי ר"י ורבנן דפליגי ר"י ורבנן במכר ע"מ להחזיר 'פירוש שלא היה התנאי שאם יביא לו מעותיו תתבטל מכירה זו למפרע דא"כ לדברי הכל הוי ריבית גמורה, אלא שיהא המכר קיים עד אותה שעה שיחזור הלוקח וימכרנה ללוה, דר' יהודה סבר הא ממ"נ כיון דאכיל לוקח פירי דידיה ניהו, ורבנן סברי דכיון דאין דרך לוקח קרקע לעשות כן ירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה, ולפיכך אמר הכתוב את לא תתן לו בנשך ולא אמר לא תלוה בנשך לרבות מכר כיוצ"ב שיהא דינו כמלוה', ועפי"ז מבאר הריטב"א בדף ס"ז. דהאבעיא הוי אליבא דרבנן 'דדילמא לא אסרי רבנן אלא בבית שפירותיו ודאין...אבל בשדה שפירותיה ספק מסתייה דהוי אבק ריבית', **והריטב"א שם בד"ה מי אמרינן** מבאר דספק הגמ' דילמא אף במשכנתא שהיא הלואה הוי אבק ריבית בשדה כיון שפירותיה ספק, **והריטב"א שם בד"ה או דילמא התם זביני** מבאר 'פירוש דבזביני הוא דשרינן היכא דלא קץ ליה דאיכא תרתי למעליותא, אבל הכא דהלואה היא, אע"ג דלא קץ ליה והוו פירותיה בספק, מ"מ כל היכא דאיתנהו ריבית גמורה נינהו והדרי', והדברים צ"ב, דאם סברי רבנן דמכר ע"מ להחזיר ירדה תורה לסוף דעתם שכוונתם להלואה והחמירה בו כהלואה, ומרבינן לה מדכתיב את כספך 'לא תתן' ולא כתיב 'לא תלוה' כמ"ש הריטב"א, ולאידך גיסא בהלואה גמורה הוי ריבית קצוצה אף בשדה, א"כ מה סברא היא זו דבדאיכא תרתי שהוא גם מכירה ע"מ להחזיר וגם שהוא שדה שפירותיו ספק לא הוי אלא אבק ריבית, וצ"ע.

**פרק ב':
שיטות הראשונים בדין הריביתבמשכנתא באתרא דמסלקי בלא נכייתא**

**[א]: שיטות הסוברים דזביני כעובדא דאת ונוולאומשכנתא באתרא דמסלקי בלא נכייתא הוי רבית קצוצה**

**הרי"ף בסוגיין דף ס"ז.** פסק כרבינא דאפיק פירי בעובדא דאת ונוולא דלא כרבה בר רב הונא, ואם התם דהוי זביני הוא כן, כש"כ במשכנתא דהוא הלואה, וכ' בהמשך דבריו דמשכנתא בלא נכייתא 'הויא ליה כהלויני על מנת שתאכל שדה זו בחינם דהיינו ריבית קצוצה', ולשיטתו העמיד הא דקאמר רב אשי בסוגיין דמשכנתא הוי אבק ריבית ואפילו אכל שיעור זוזי לא מסלקינן ליה בלא זוזי, דאיירי במשכנתא בנכייתא שהיא אבק ריבית, אבל בלא נכייתא הוי ריבית קצוצה, והסכים לדבריו **הרמב"ן שם במלחמות ה',** והוכיח כן מהא דתניא בברייתא **בערכין דף ל.** דבתי ערי חומה ריבית גמורה היא והתורה התירתה, [ודעת מתני' בערכין שם דהרי זה כמין ריבית ואינה ריבית הוא משום דהוי צ"א בריבית וס"ל כר"י דאמר צ"א בריבית מותר כמבואר שם] 'וש"מ משכנתא בלא נכייתא באתרא דמסלקא ריבית גמורה היא, שהרי בית בבתע"ח עד י"ב חודש משכונא הוא לגמרי באתרא דמסלקי שאם מביא לו מעות כל שעה שירצה מסלקו ותניא הר"ז ריבית גמורה אלא שהתורה התירה בבתע"ח ולא במקום אחר', [ועיי"ש שכתב דלרבה בר רב הונא ורבא דסבר דזביני דאת ונוולא ומשכנתא הוי אבק ריבית, יתפרש פלוגתת מתני' וברייתא בבתע"ח דפליגי בהא גופא אי משכנתא הוי ר"ק אן אבק ריבית והם פסקו כמתני' דר"ק היא], ועל הקושיא מהא דקאמר רבינא **בדף ס"ב:** דמשכנתא בלא נכייתא הוי אבק ריבית כ' הרמב"ן דהתם איירי בתרא דלא מסלקי דקיל טפי איסורא מפני שהיא כמכורה לו עיי"ש, וכ"כ **הרמב"ן בחידושיו בדף ס"ז. בד"ה עבד רבינא עובדא,** וכן דעת **הריטב"א ס"ז. בד"ה אמר רב פפי והר"ן שם בד"ה עבד רבינא עובדא** [אלא שבמימרא דמר בריה דרב יוסף פירשו **הר"ן והריטב"א שם** דאיירי בלא נכייתא והא דקאמר דהוי אב"ר משום דהוי משמיה דרבא ורבא הא ס"ל כרבה בר רב הונא דהוי אבק ריבית, ואע"ג דרב אשי דהוא בתרא קאמר דאכל שיעור זוזי לא מסלקינן ליה לדבריו דרבא דס"ל דהוי אב"ר, אבל איהו גופיה סבר כרבינא דהוי ר"ק].

ושיטת הרי"ף הובאה **בפסקי הרא"ש בפירקין סימן ל"ד,** ובישב הקו' מהא דרבינא **בדף ס"ב:** כתב **בשם הראב"ד** דהתם איירי באתרא דלא מספקי דהוי כמכר, וכ' הרא"ש שכן הוא דעת הרי"ף, **ובטור יו"ד סימן קע"ב אות א'** הביא שיטת הרי"ף דמשכנתא בכה"ג הוי ר"ק, וכן **בבית יוסף חו"מ סימן ר"ז ס"י** הביא את שיטת הרי"ף דבין בזביני דאת ונוולא אחי ובין בהלואה במשכנתא הוי ר"ק עיי"ש.

**[ב]: שיטות הסוברים דזביני כעובדא דאת ונוולאומשכנתא באתרא דמסלקי בלא נכייתא הוי אבק רבית**

**בתוס' בדף ס"ד: בד"ה התם זביני** נקטו בפשיטות דמשכנתא באתרא דלא מסלקי אפילו בלא נכייתא אינו ר"ק ולא הוי אלא אבק ריבית, ונקטו כן מהא דקאמר רבינא **בדף ס"ב.** דמשכנתא בלא נכייתא הוי אב"ר, וכן מהא דקאמרי מר בריה דרב יוסף משמיה דרבא ורב אשי **בדף ס"ז.** דמשכנתא באתרא דלא מסלקי הוי אב"ר, וכתבו התוס' 'ומסתמא ליכא מאן דפליג', ופירשו לפי שיטתם **בשם רבינו תם** דהא דקאמר רב נחמן בזביני דאסמכתא דהדרא פירי אינו מדין ריבית אלא משום דהוי מחילה בטעות, **ובדף ס"ז. בתוס' ד"ה פירי מאי** פירשו דהא דרבינא אפיק פירי קאי רק אעובדא דאת ונוולא אחי והא דאפיק הוא משום מחילה בטעות ולא משום ריבית, **ובשם רבינו תם** הוסיפו לפרש דאף השאלה ששאלו מתחילה אעובדא דאת ונוולא 'פירי מאי, ר"ק הוו ויוצאין בדיינין או"ד אב"ר הוו ואין יוצאין' אין הנידון שיצאו הפירות מדין ריבית אלא מדין מחילה בטעות שיוצאה כמו שר"ק יוצאה, והתוס' דחו דבריו בפשט האבעיא אבל הסכימו דהא דרבינא אפיק פירי היינו רק מדין מחילה בטעות, כדמוכח מד' רבינא **בדף ס"ב:** דקאמר דמשכנתא בלא נכייתא הוי אב"ר.

וכן מפורש **בתוס' הרא"ש בדף ס"ד: ד"ה המלוה בשם ר"ת** דנקט בפשיטות דמשכנתא אפילו בלא נכייתא הוי אב"ר, וכ"מ **בתוס' הרא"ש ס"ו: ד"ה התם זביני** דמשמע דליכא מאן דפליג אדרבינא **בדף ס"ב.** ואדמר בריה דרב יוסף משמיה דרבא ואדרב אשי **בדף ס"ז.** דאמרי דמשכנתא הוי אבק ריבית, וכ"כ **בתוס' הרא"ש ס"ז. ד"ה ארעא הדרי** כד' התוס' הנ"ל שם.

וכן הוא השיטה הראשונה **בפסקי הרא"ש בפירקין סימן ל"ד** דמשכנתא בלא נכייתא לכו"ע הוי אבק ריבית, והא דרבינא אפיק פירי היינו רק בעובדא דאת ונוולא ומטעם דהוי מחילה בטעות עיי"ש, **ובטור יו"ד סימן קע"ב ס"א** כתב שדעת **הרא"ש** להכריע כשיטה זו דמשכנתא בלא נכייתא הוי אב"ר, **ובב"י שם** דייק כן מל' הרא"ש בפסקיו, אך הביא ד' **תשו' הרא"ש כלל צ"א סימן ה'** שהביא רק את דעת הרי"ף.

וכן דעת **הרז"ה בספר המאור בסוגיין בדף ס"ז.** דמשכנתא בלא נכייתא לכו"ע הוי אבק ריבית כדקאמר רבינא **בדף ס"ב.** ומפרש כל הסוגיא **בדף ס"ז.** מה שנח' רבה בר רב הונא ורבינא לענין זביני ומשכנתא דהמח' הוא לענין 'זביני דאסמכתא' ו'משכנתא דאסמכתא' מדינא דמחילה בטעות לא הוי מחילה, אבל בעלמא במשכנתא לכו"ע הוי אב"ר, [ועי' מש"נ בעזהשי"ת לעיל בפרק א' הרחבת דברים בשיטת הבעה"מ].

**ובטור שם** הביא שיטה זו **בשם רש"י** דבאתרא דמסלקי אפילו בלא נכייתא אי אכל שיעור זוזי לא מסלקינן ליה בלא זוזי, וכוונתו למש"כ **בפירש"י בדף ס"ז. בד"ה באתרא דמסלקי** דהא דפליגי התם באכל שיעור זוזי אי מסלקינן ליה בלא זוזי ולכו"ע אי אכל טפי לא מפקינן מיניה משום דהוי אבק ריבית איירי בלא נכייתא, [דבנכייתא בשדה ס"ל דמותר לכתחילה כמ"ש **בפירש"י ס"ד: ד"ה קמ"ל],** וכן נקט בדעת רש"י **בב"י יו"ד סימן קס"ד ס"ד ובחו"מ סימן ר"ז ס"י,** ויש לעיין בדבריהם דהא לדעת רש"י אליבא דרבינא מפקינן בזביני דאסמכתא ובזביני דאת ונוולא מטעם דין ריבית קצוצה וכמבואר **בפירש"י ס"ו: בד"ה הכא הלואה היא וס"ז. בד"ה הכא נמי לא קץ ליה** ולכאו' ה"ה במשכנתא וכש"כ דהא הוי הלואה, וק' דא"כ מנ"ל להטור דרש"י פוסק כרבא ורבה בר רב הונא ורב אשי דסברי דהוי אב"ר ודלא כרבינא דסובר דהוי ר"ק, ועיין **בב"מ קי"ד:** דמקשינן אקרא דכתיב 'ואם איש עני הוא לא תשכב בעבוטו' 'הא עשיר שכיב מאי קאמר', **ובפירש"י שם ד"ה מאי קאמר** ביאר דהקו' היא דאסור לעשיר לשכב בעבוטו 'דהרי הוא ריבית', **ובמקור מים חיים על שו"ע יו"ד סימן קע"ד ס"א** הק' דמפורש הכא דשימוש המלוה במשכון הוי ריבית דאורייתא [דהא מקשינן אקרא איך עשיר מותר לשכב והא הוי ריבית], וזה סותר לשיטת רש"י דמשכנתא הוי ריבית דרבנן, [וכ' לחלק בין שדה שאין הפירות ודאין לבין משכון מטלטלין ששימושו ודאי, וית' אי"ה להלן שיטת רש"י בענין זה].

**ובטור יו"ד סימן קס"ד ס"ד** פסק בדין זביני דאסמכתא דהפירות דלאחר ג' הדרי מדין מחילה בטעות [ולא מדין ריבית] וכמ"ש **בב"י שם,** וכן הוא **בטור חו"מ סימן ר"ז ס"י** עיי"ש, **ובטור יו"ד סימן קע"ד ס"ג** פסק בדין זביני דאת ונוולא דלא הדרי פירי משום דהוי אבק ריבית, וזה לשיטתו שכ' בסי' קע"ב הנ"ל דהרא"ש הכריע כרש"י דמשכנתא בלא נכייתא הוי אב"ר, וה"ה בזביני דאסמכתא ודאת ונוולא.

ובדברי המחבר בשו"ע אין דברים מפורשים לענין משכנתא בלא נכייתא באתרא דמסלקי אי הוי ר"ק או אב"ר, אמנם לענין זביני דאסמכתא כ' **בשו"ע יו"ד סימן קס"ד ס"ד** דיוצאין הפירות דתוך ודאחר ג' מדין ריבית קצוצה, **ובשו"ע חו"מ סימן ר"ז ס"י** הביא ב' הדעות בדין זביני דאסמכתא אי הוי ר"ק או אב"ר [והנפ"מ לענין פירות דבתוך ג', דפירות דלאחר ג' פשיטא דהדרי ואי לא מדין ר"ק הןוא מדין מחילה בטעות, ועיי"ש בנו"כ], ועי' **בשו"ע יו"ד סימן קע"ד ס"א** שפסק המחבר במי שהתנה לכשיהיו לי מעות תחזירם לי דלא קנה וכל הפירות שאכל ר"ק, וכ' **בש"ך שם ס"א** דלדעת הסוברים דמשכנתא בלא נכייתא הוי אבק ריבית ה"ה הכא

**והרמ"א בשו"ע יו"ד סימן קע"ב ס"א** פסק דמשכנתא באתרא דמסלקי בלא נכייתא הוי אב"ר, **והרמ"א ביו"ד סימן קס"ד ס"ד בשם יש אומרים** פסק בזביני דאסמכתא דהוי רק אבק ריבית ולהכי הפירות דבתוך ג' לא הדרי עיי"ש, וע"ע **ברמ"א חו"מ סימן ר"ז ס"י.**

**[ג]: שיטות המחלקים בין זביני כעובדא דאת ונוולא לבין משכנתא**

**הרי"ף בסוגיין ס"ז. בשם איכא מאן דאמר** דהא דרבינא אפיק פירי היינו בזביני דאסמכתא אבל משכנתא הוי אבק ריבית כדקאמרי בסוגיין מר בריה דרב יוסף משמיה דרבא ורב אשי, **והרמב"ן במלחמות שם ובחידושיו בדף ס"ז. בד"ה אכל שיעור זוזי** וכו' **ור"ח ז"ל** וכו' הביא כן בשם **רבינו חננאל** 'דהלכתא כרבינא דאמר ריבית קצוצה היא בזביני דעל תנאי כ"ז שיהו לי מעות תחזירנה לי אבל משכנתא אבק ריבית הוא', והרמב"ן שם הק' ע"ז דהא בגמ' מבואר דיותר יש להקל בזביני מבמשכנתא שהיא הלואה ואם בזביני קיי"ל דהוי ר"ק כש"כ במשכנתא שהיא הלואה, ואמנם מדברי **הרי"ף** הנ"ל בשמו מבואר שחידש כן כדי דלא תיקשי הלכתא אהלכתא, דהלכתא כרבינא דאפיק פירי בזביני והלכתא כרב אשי דמשכנתא הוי אבק ריבית, ומכח זה חידש שיש גם סברא להיפך להחמיר בזביני דאסמכתא יותר מבמשכנתא, **ובמגיד משנה פ"ו ממלוה ולוה ה"ז** כ' ע"ד **הרמב"ם שם**  דס"ל כר"ח והוכיחו כן מהסתירה דרבינא **בדף ס"ב.** דמשכנתא הוי אבק ריבית אדרבינא **בדף ס"ז.** דמשכנתא הוי ר"ק ומזה למד דרבינא דאפיק פירי היינו רק בזביני דאסמכתא דהוי ר"ק ולא במשכנתא דהוי אבק ריבית, אך עיקר סברת החילוק צ"ב.

**ובבית מאיר סימן קע"ד ס"א** פירש [בדעת **הרז"ה** דס"ל דבזביני הדרי פירי ובמשכנתא לא הדרי] 'דמשכנתא לרבינא לאו ר"ק הוא דמשכנתא מכר ליומיה הוא אבל זביני כיון שהוא מתבטל לאו מכר הוא אלא הלואה', ומבואר חידוש גדול דס"ל ההיפך מסברת הגמ', דבגמ' אמרינן דבעובדא דאת ונוולא הוי 'זביני' ובמשכנתא הוי 'הלואה', ולהלכה סבירא לן ממש להיפך, דבזביני דאסמכתא ודאת ונוולא נחשב 'הלואה' כיון שנתבטל המכר והמעות הלואה, ומשא"כ משכנתא 'מכר ליומיה הוא' היינו שהוא נחשב כמוכר וחוזר המלוה ומוכרה לו בשעת הפרעון, וכד' הבי"מ מפורש **בבית יוסף חו"מ סימן ר"ז אות י' בשם תלמידי הרשב"א** שכתבו בתו"ד '**והר"ז** [בספר המאור] פירש דבזביני עבד עובדא אבל לא במשכנתא, דמשכנתא לרבינא לאו ריבית קצוצה הוא **דמשכנתא מכר ליומיה הוא** אבל זביני כיון שהוא מתבטל לאו מכר הוא אלא הלואה', ולהלן באות ד' [ד] ית' בעזהשי"ת שכן הוא דעת כמה ראשונים שזה הטעם דמשכנתא הוי אב"ר משום דהוי כזביני

[והנה מ"ש תלמידי הרשב"א והבי"מ לפרש כן בדעת הרז"ה הוא תמוה, דהא הרז"ה מפרש בהדיא דהא דהדרי פירי בזביני היינו משום דהוי מחילה בטעות, והדברים יתכנו לכאו' רק בדעת **ר"ח הנ"ל** שדעתו דזביני חמור יותר ממשכנתא מצד 'ריבית' כמ"ש **הרמב"ן הנ"ל** בשמו].

**וברמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ז** חילק בין משכנתא ב'שדה' שאין פירותיה ודאין דלא הוי אלא אבק ריבית, לבין 'זביני דאסמכתא' ב'שדה' דהוי ריבית קצוצה, וכ' בטעם החילוק 'שהמוכר באסמכתא לא גמר והקנהו והממשכן גמר והקנהו גוף זה לפירותיו', **ובמ"מ שם** ציין שהוא כשיטת **רבינו חננאל ובעל המאור ז"ל** ובאו ליישב הסתירה מדרבינא אדרבינא עיי"ש, והנה ר"ח ובעל המאור חילקו בין משכנתא דלעולם הוי אבק ריבית לבין אסמכתא דלעולם הדרא פירי, ולבעל המאור הא דהדרי פירי בטסמכתא הוא משום דהוי מחילה בטעות וכנ"ל, ולרבינו חננאל הא דהדרי פירי הוא משום דין קיבית קצוצה כמ"ש **הרמב"ן הנ"ל** בשמו אך לא מצינו חילוק בדבריו במשכנתא בין בית לשדה, ובדעת הרמב"ם מבואר דהא דבמשכנתא הקנהו דקל לפירותיו הוא סיבה להתיר רק בשדה שאין פירותיה ודאין ולא בבית שהפירות ודאין ומצויין בשעת ההלואה, ובביאור שיטתו כתבו **בחידושי מהרא"ל סימן קע"ד סק"ב ובחידושי רבינו חיים הלוי פ"ו ממלוה ולוה ה"ז ובאבן האזל שכירות פ"ז הלכה ה'** דההיתר תלוי בזה שקוצץ לו ריבית שאינה ודאית, אך באסמכתא שלא קנה בגוף הקרקע לפירות ותחילת קנינו הוא בהפירות נמצא שבשעת 'לקיחת הריבית' הרי הוא לוקח ריבית ודאית והוי ר"ק, אך במשכנתא שקנה גוף לפירות ובשעת קנינו אינו מבורר שיביא לו קנינו פירות בכה"ג הוי לקיחת ריבית שאינה ודאית כיון שהרי בשעה שאוכל הפירות והם ודאיים הרי מכוח קנינו ומשלו הוא אוכל עיי"ש בדבריהם, וית' אי"ה להלן עוד באות ד' [ד]: באריכות בשיטת הרמב"ם בטעם היתר משכנתא.

ושיטת הראב"ד הוא להיפך, דלמסקנא בזביני דאסמכתא הוי אבק ריבית, ובמשכנתא הוי ריבית קצוצה, וכמבואר **בשיטה מקובצת ס"ז. בד"ה וזה לשון הראב"ד וברשב"א ס"ז. בד"ה הא דאמר רב פפי בשם הראב"ד ובב"י חו"מ סימן ר"ז אות י"ג בשם תלמידי הרשב"א בשם הראב"ד** ונת' שיטתו בעזהשי"ת לעיל בפרק א' בכ"מ.

**[ד]: שיטות הראשונים בטעם דמשכנתא הוי אבק ריבית [לסוברים כן]
[א]: שיטת רש"י [ועוד ראשונים] בפירוש הא דהוי אבק ריבית משום ד'לא קץ'**

**בדף ס"ז.** קאמר רבה בר רב הונא דזביני דאת ונוולא הוי אבק ריבית, ומפרש רבה [או רבא] דהטעם הוא משום ד'לא קץ', **ובפירש"י בד"ה משכנתא מאי** כתב 'משכן לו שדה ולא קץ עמו לאכול פירות לשם ריבית אלא סתם והוא ירד ועשה ואכל'.

ועי' **בלחם משנה פ"ו ממלוה ולוה ה"ז בד"ה עוד כתב רש"י ז"ל** וכו' **אלא שנראה מדברי רש"י** וכו' **איברא דקשה על רבינו** וכו' שנסתפק אם כוונת רש"י לפי שלא פירש כלל שיאכל הפירות, ולפי צד זה **הרמב"ם שם** שכ' שמשכן לו 'על מנת שיאכל כל פירותיה כל ימי המשכונא' וכ' בשדה דהוי אבק ריבית חולק הוא על רש"י דלרש"י בכה"ג הוי ר"ק, או שכוונת רש"י משום דלא קץ לאכול פירות 'לשם ריבית' ולפי זה אפילו באופן שכ' הרמב"ם שקצץ ע"מ שיאכל הפירות כל ימי המשכונא כיון שלא קץ בהדיא שאכילתו 'לשם ריבית' הוי אבק ריבית ואין הרמב"ם חולק על רש"י.

וכדבריו יש לדייק מד' הטור, דהנה **בטור יו"ד רסי' קע"ב** כ' דין משכנתא 'שמשכן לו שדהו לאכול פירות' ובהמשך דבריו כ' **בשם רש"י** דמשכנתא באתרא דמסלקי בלא נכייתא הוי אב"ר, והק' **במחנה אפרים הלכות מלו"ל דיני ריבית סי"ב** דבכה"ג שמשכן לאכול הירות והיינו שפירש כן בשעת המשכונא שהוא ע"מ לאכול הפירות אף לרש"י הוי ר"ק, שהרי כל ההיתר לרש"י הוא רק בלא קץ ליה אלא סתם והוא ירד ועשה ואכל, אכן לד' הלח"מ ניחא, דכ"ז שלא קצץ שהפירות 'לשם ריבית' חשיב 'לא קץ ליה' והוי אב"ר[[28]](#footnote-28).

ומצינו כמה ביאורים בדרכו של הלח"מ בשי' רש"י, [א]: עי' **בס' קרית מלך רב [מבן המחנ"א] סימן י' ד"ה שוב ראיתי** שמסקנתו כמסקנת הלחם משנה דאם לא קץ 'לשם ריבית' הוי אבק ריבית אע"פ שקצץ ע"מ שיאכל הפירות, וכ' בטעם הדבר שכל שלא קץ 'לשם ריבית' אמרינן דאכילת הפירות הוא מטעם שהמשכנתא כמכורה לו עיי"ש, [ב]: ועי' **בשו"ת מהר"ש הלוי חיו"ד סימן י"ג** שביאר שיטת הלח"מ בשיטת רש"י לפמ"ש **בבית יוסף יו"ד סימן קס"ו בשם תלמידי הרשב"א** דהא דבאומר לו הלויני ודור בחצירי אם החצר לא קיימא לאגרא הוי אב"ר היינו דוקא כשאמר לו סתם הלויני ודור בחצירי, אבל אם הוסיף לו 'בשכר מעותיך' הרי משכירה לו עכשיו והוי ר"ק עיי"ש, [וכוונתו כנראה דשדה המשכנתא הוי 'לא קיימא לאגרא' כ"ז שהיא ממושכנת ביד המלוה כמ"ש **התוס' בדף ס"ד: בד"ה ולא ישכור בשם ר"ת],** [ג]: **ובחידושי מהרא"ל ריש סי' קע"ב** פירש לפי מהלך זה, עפ"י שיטת הסוברים דכל ההיתר של 'לא קץ ליה' היינו רק בשדה שאין פירותיה ודאיים [עי' להלן משי"ת בזה בעה"י], וסובר רש"י דבכה"ג כל שלא פירש בהדיא 'לשם ריבית' אינו מתפרש כשכר על ההלואה כיון שהרי אפשר שלא יהיו פירות ולא יהיה לו שכר כלל וממילא אפילו אם יהיו הפירות אינו בגדר שכל על ההלואה כל שלא פירש כן, [ד]: ועוד יש לפרש במהלך זה לפימ"ש **בבית יוסף סימן קע"ב בד"ה ומדברי הרמ"ה** שביאר שנחלקו **הרמ"ה והרא"ש** באופן שקוצץ בהדיא ליתן תוספת בשעת ההלואה אך לא פירש בהדיא שהוא בשביל ריבית והמתנת המעות אי הוי ר"ק או אב"ר עיי"ש.

אכן **בשו"ת מהר"ש הלוי שם** במסקנת דבריו **ובס' פליטת בית יהודה סימן א' ובפלתי קונ' המשכנתא אות ג'** כתבו דמסוף דברי רש"י שכתב 'אלא סתם והוא ירד ועשה ואכל' משמע בהדיא שעיקר ההיתר הוא מחמת שלא פירש כלל את אכילת הפירות בשעת ההלואה ודלא כהלח"מ עיי"ש, וכן מבואר בד' **הפסקי רי"ד בדף ס"ז.** שהביא כל לשון **רש"י הנ"ל** וכ' על דבריו 'ואינו נראה לי מה שפירש דלא קץ הוי מפני שלא קצץ עמו לוכל פירות, אלא אפילו קצץ לו נמי לוכל פירות הוי אבק ריבית', והרי בהדיא שהבין שעיקר כוונת רש"י לחלק בין עם פירש את אכילת הפירות או לא פירשה, וכל שפירש את אכילת הפירות הוי בכלל 'קץ' [אפי' לא אמר בהדיא לשם ריבית][[29]](#footnote-29).

**והריטב"א בדף ס"ז. בד"ה מי אמרינן** הק' ע"ד רש"י 'ואינו נכון, דכיון שמשכן לו סתם והוא אוכל פירות והקרן קיים הר"ז כקוצץ בפירוש וסתמו כפירושו', ועי' **בפני יהושע ס"ז. בד"ה א"ל אביי לרבה** וכו' **מיהו אליבא דרש"י** וכו' שכתב בדעת רש"י 'דהא דאמרינן דבתע"ח ריבית גמורה היא מדאורייתא אליבא דרש"י היינו אי לאו שהתיר הכתוב בפירוש, אבל כיון שהתיר הכתוב בבתע"ח ילפינן מינה דכל היכא דלא קצץ מעיקרא ליכא ר"ק', ולפי דבריו נתחדש בדין ריבית דבעינן 'בטוי שפתיים' של הקציצה ולא סגי באומדנא דמוכח ובסתמו כפירושו כבשאר דיני התורה, וחידוש זה גילתה תורה במה שהתירה בתע"ח[[30]](#footnote-30), ועי' **ברמב"ן במלחמות בסוגיין ס"ז. ובחידושיו בד"ה וה"ג במקצת נוסחי** וכו' **ועוד גרסי'** וכו' שהק' לרבה בר רב הונא מהתנא דברייתא **בערכין ל"א.** דבתע"ח ריבית גמורה היא והתורה התירתו, ותי' 'תשובתך רבה בר רב הונא סבר תנאי היא', והיינו דאמנם התנא דברייתא חולק על ההיתר של 'לא קץ ליה' אבל הוא פוסק כתנא דמתני' דבתי ערי חומה הוא כמין ריבית ואינו ריבית, ולפ"ד הרמב"ן לכאו' לא שייך לומר כד' הפנ"י וחזרה קו' הריטב"א למקומה, מ"ש דין קציצת ריבית משאר דיני התורה דסגי בהו בסתמו כפירושו ואומדנא דמוכח.

וכעיקר שיטת רש"י בהא ד'לא קץ' היינו ש'לא פירש' כן הוא דעת עוד כמה ראשונים, עי' **בספר הישר לרבינו תם חלק החידושים סי' תקע"ה** שפי' כן [והו"ד בהערה 4 ועיי"ש מש"כ לדון בדבריו], וכ"פ **בחידושי רבינו יהונתן מלוניל ס"ז. בד"ה משכנתא מאי** 'התם מ"ט קרינן ליה אבק ריבית משום דלא קייץ ליה ואע"ג דאמר ליה הלויני ודור בחצירי לא חשבינן ליה ריבית קצוצה אלא אבק ריבית הוא, ובהמשך דבריו **בד"ה עביד רבינא עובדא** כתב בדעת רבינא 'דאי אמר ליה הלויני ודור בחצירי ריבית קצוצה היא, וכי אמר רבינא לעיל בתחילת הפרק **בדף ס"ב:** [דמשכנתא בלא נכייתא הוי אבק ריבית] התם כגון דאמר ליה הלויני על חצר זו סתם ולא אמר ליה דור בחצירי', ולכאורה מבואר בדבריו, דבאופן שלא פירש כלל את אכילת הפירות אלא נתן לו המשכנתא סתם והוא ירד ואכל בכה"ג לכו"ע הוי אבק ריבית והיינו דרבינא בדף ס"ב:, ובסוגיין איירי כשאמר לו 'דור בחצירי' אך לא פירש שהוא 'לשם ריבית' ובזה נח' רבה בר רב הונא ורבינא, ולכאו' הוא כד' **הלח"מ הנ"ל** בדעת רש"י ודו"ק.

**ובשיטמ"ק ס"ז. בד"ה וז"ל הראב"ד** כ' 'משום דלא קץ ליה דלא א"ל הלויני ואכול פירותיך בשכר מעותיך אלא משכונה סתם היא ואפשר דמנכה ליה מה שיאכל', והדברים צ"ב, דאם משמעות הורדתו לפירות אינה החלטה של נתינת תוספת אלא צריך להחליט אח"כ אם מנכה לו או לא א"כ מה הצד דהוי ריבית קצוצה, ואפשר שכוונתו שמצד הלוה כבר הוחלט הדבר ואינו יכול להחליט על נכייתא אבל מצד המלוה עוד אינו מוחלט ואפשר שיסכים לנכייתא, ומ"מ יש צד דלא הוי ריבית קצוצה ואינו ככל ריבית שביד המלוה שלא לגבותה, דהכא מתחילה היתה הקציצה מסופקת אם היא בנכייתא או שלא בנכייתא וביד המלוה לקבוע ולברר הדבר למפרע ודו"ק.

**[ב]: שיטת רש"י-לדעת הרמב"ן והרי"ד בספר המכריע**

**בדף ס"ב** קאמר רבינא דמשכנתא בלא נכייתא הוי אבק ריבית ואין מחזירין בדינינו ממלוה ללוה, **ובפירש"י ס"ב: בד"ה ובדינינו** כתב 'דאבק ריבית הוא כיון דזימנין שאין עושים פירות שהכרמים לוקין אין זו ריבית קצוצה', והק' כל המפרשים בסתירת ד' רש"י, דהא **בפירש"י בדף ס"ז. בד"ה משכנתא מאי** מפורש דההיתר במשכנתא מה"ת משום ד'לא קץ ליה' היינו משום שלא פירש שנותן הפירות לשם ריבית אלא סתם והוא ירד ועשה ואכל, ובדף ס"ב: מפורש בדבריו דההיתר הוא בכרם משום שאפשר שילקה ולא יהיו פירות.

**ובלחם משנה פ"ו ממלוה ולוה ה"ז בד"ה בד"ה עוד כתב רש"י** נקט דלרש"י תרתי בעינן להתירא גם שהוא שדה או כרם שאין הפירות ודאין וגם שלא קץ ולא פירש את אכילת הפירות, אבל אי קץ ופירש הוי ר"ק אפילו בשדה, ובבית הוי ר"ק אפי' לא קץ ופירש, וכ"כ עוד כמה גדולי האחרונים בדעת רש"י עי' **בשו"ת מהר"ש הלוי חיו"ד סי"ג ובקרית מלך רב [מבן המחנ"א] סימן י' ד"ה ועוד נראה** וכ"כ **בפליתי שיטה דמשכנתא סוף אות א'** ודייק כן מד' **רש"י בדף ס"ז. בד"ה משכנתא מאי** שכ' 'משכן לו שדה' וע"ז הוא דאמרינן דהוי אב"ר משום ד'לא קץ'-'לא פירש', משמע דבבית הוי ר"ק אפילו בלא קץ-לא פירש ובשדה כשקץ ופירש הוי ר"ק, וכ"כ בדעת רש"י **בחידושי הרי"מ ס"ז. בד"ה גם י"ל דס"ל לרבינא** עיי"ש.

וכן נראה ללמוד מד' הרמב"ן שמפרש כן בדעת רש"י, דהנה **הרמב"ן בדף ס"ד: ד"ה הלוהו ודר בחצירו** וכו' **ואיכא דמותבי אשמעתין** וכו' כ' 'ו**רש"י ז"ל** פירש במשכונת שדות דההיא אכיל בנכייתא משום דזימנין שאינן עושין פירות שהכרמים והשדות לוקין ולפיכך בלא נכייתא יש אומרים שהוא אבק ריבית ובנכייתא שריא, אבל בתים שאין מצויין ליפול נראה מדבריו דכו"ע סברי דבלא נכייתא ריבית קצוצה ובנכייתא נמי אסור', וכוונתו כפה"נ, שלשיטת רש"י הא דפליגי אמוראי **בדף ס"ז.** במשכנתא וזביני דאת ונוולא אי הוי ר"ק או אב"ר כל מחלקותם אינה אלא בשדה וזימנין שאינם עושין פירות ולהכי הוי אב"ר, אבל בבתים העושים פירות בודאי 'לכולי עלמא' הוי ר"ק, והיינו שגם לרבה בר רב הונא ורבה [או רבא] דסברי דהוי אב"ר היינו רק בשדה אבל בבית מודים דהוי ר"ק, והנה רש"י בדף ס"ז. הרי מפרש בהדיא דההיתר משום שלא פירש לשם ריבית אלא סתם והוא ירד ועשה ואכל, ובע"כ דסובר הרמב"ן בדעת רש"י דתרתי בעינן כדי להפקיע הריבית גם שיהיה שדה שאין פירותיו ודאין וגם שלא יקצוץ ויפרש בנתינת הפירות, אבל בבית שפירותיו ודאין הוי 'לכולי עלמא' ר"ק אפילו כשלא קץ ופירש, ודו"ק כי הוא מוכרח בד' הרמב"ן בדעת רש"י.

וכן נראה להוכיח מד' **רש"י בדף ס"ח. בד"ה אימת קנייה ובד"ה ולאו מילתא היא** שכ' בביאור ד' 'רבא' דאמר ד'חכירי נרשאי' הוי ריבית קצוצה 'שהרי אין טורח בה ואף אם תלקה לא יפסיד מחכירותו כלום', 'דריבית גמורה היא שאין כאן ספק כעושה ואוכל שפעמים שמוציא ואינו נוטל', ומפורש דההיתר בכל משכנתא הוא משום הספק שמא לא יהיו פירות ויפסיד ולכך בחכירי נרשאי שודאי לא יפסיד הוי ריבית גמורה וקצוצה, ולכאו' תמוה דהא **בדף ס"ז.** קאמר 'רבא' דמשכנתא הוי אבק ריבית ומפרשינן הטעם משום ד'לא קץ ליה' היינו משום שלא פירש שהוא לשם ריבית [לשי' רש"י], ובע"כ דתרתי בעינן כדי להתיר הריבית ל'רבא' גם שתהיה הריבית 'ספק' וגם ש'לא קץ ליה'-לא פירש שהוא לשם ריבית.

וכן נראה שהיא דעת הרי"ד בספר המכריע, דהנה **בספר המכריע חיו"ד סימן כ"ט** הביא פסק **רבינו ברוך** דמשכנתא בלא נכייתא הוי ר"ק משום דרבינא חשיב ואפיק פירי, והק' ע"ז מהא דרב אשי דהוא נמי בתרא סבר לפיי ב' הלשונות דלא הוי אלא אבק ריבית [ורק פליגי תרי לישני אי לרב אשי אם אכל שיעור זוזי אי מסלקינן ליה אי לא] 'אלמא אבק ריבית הוי וטעמא משום דלא קץ ליה', ובהמשך דבריו כ' הרי"ד 'ואי קשיא לרב אשי מדתניא **בערכין דף ל"א.** ריבית גמורה גבי המוכר בית בבתי ערי חומה אע"ג דלא קץ ליה מידי, תשובה, התם בית ושכירות רבית קצוצה הוי, אבל פירות שדה וכרם אינם קצוצין דדילמא אף הוצאתו לא יוציא ממנה ולא פליג רב אשי עם רבינא אלא בשדה וכרם אבל לא בבית וחצר', ומפורש בד' הרי"ד בספרו המכריע שמפרש 'לא קץ ליה' כד' **רש"י הנ"ל** לפי שלא קצץ על האכילה לשם ריבית, וע"ז הק' דהא אף בבתי ערי חומה 'לא קץ ליה' היינו שלא קצץ על האכילה לשם ריבית, וע"ז תירץ דכל מה שפליג רב אשי הוא רק בשדה וכרם שאפשר שלא יוציא ממנה אפילו הוצאתו, אבל בבית וחצר ריבית קצוצה הוי, והרי בהדיא דתרתי בעינן כדי להתיר, 'לא קץ לחה' היינו שלא פירש וקצץ בהדיא, ושיהיה בשדה וכרם שאפשר שאפילו הוצאתו לא יוציא ממנה, וזה מבואר ומפורש[[31]](#footnote-31).

ובביאור הצירוף כ' **בחידושי הרי"מ שם** דאף בשדה שאין הפירות ודאין מ"מ אם נותן לו הקנין והזכות לאכול פירות ושלא יוכל למונעו מזה הרי זכות זו עצמה שוה ממון והוי ריבית ודאית, ולכן בקץ ופירש שיהיה לו זכות לאכול פירות הוי ר"ק אפילו בשדה, ורק כשלא קץ ויכול הלוה לחזור בו כל שעה נמצא שהריבית היא רק הירות עצמם כשאוכלם וכיון שאינו מבורר בשעת קציצה שיהיו פירות לא הוי ר"ק עיי"ש, וזכה לכוין לד' הרי"מ **באבי עזרי פ"י ממלוה ולוה ה"ד** בפירוש הראשון.

**ובחידושי מהרא"ל רסי' קע"ב** כ' לבאר הצירוף לפי דרכו של **הלח"מ הנ"ל** דההיתר תלוי בזה שלא פירש שהפירות 'לשם ריבית ושכר ההמתנה', דבמקום שהפירות ודאיים הרי סתמו כפירושו שנותן לו בשביל ריבית והמתנת המעות, אבל בשדה שאין הפירות ודאין ואם לא יהיה פירות הרי לא יקבל שכר על ההמתנה ממילא אף אם יהיו פירות אינו מתפרש כשכר על ההמתנה כל שלא פירש כן.

**ובאבי עזרי שם** בפירוש השני מפרש, דאם היה ברור שיהיה פירות אף רש"י מודה דהיינו אומרים דסתמו כפירושו שהוא קציצה, ורק כיון שאינו ברור לא אמרינן מסתמא דנתינת המשכנתא הוי קציצה על הפירות אא"כ פירש וקצץ בהדיא עיי"ש.

**[ג]: שיטת רש"י-לדעת הרשב"א**

**הרשב"א בדף ס"ב. בד"ה א"ל רבינא** הביא קו' **הראב"ד** על סתירת דברי רבינא ד**בדף ס"ב.** קאמר רבינא דמשכנתא בלא נכייתא הוי אב"ר **ובדף ס"ז.** רבינא חשיב ואפיק פירי במשכנתא, וכ' הרשב"א 'ולעיקר קושייתינו אף רש"י נשמר ממנה, ופירש את זו במשכונת הכרם לפי שהכרמים פעמים לוקין ואין עושין פירות ולפיכך אין בהם ר"ק, וההיא דלקמן במשכונת בתים', ומפורש בדבריו בדעת רש"י להיפך משיטת הרמב"ן הנ"ל בדעתו, דבמשכונת שדה כולי עלמא לא פליגי דלא הוי אלא אבק ריבית והיינו דרבינא בדף ס"ב. וכל הפלוגתא בדף ס"ז. הוא רק במשכונת בתים שהפירות ודאיים, ובזה פליגי אי הוי ר"ק או דהוי רק אבק ריבית משום ד'לא קץ ליה'-לא פירש את הריבית [וכשי' רש"י].

וד' הרשב"א צע"ג, דהא **בפירש"י ס"ז. בד"ה משכנתא מאי** כ' בהדיא 'משכן לו שדה' ובהא הוא דפליגי אמוראי התם ולרבינא הוי ריבית קצוצה, [ו'שדה' הוי ככרם לדעת הרשב"א בדעת רש"י וכמפורש **ברשב"א ס"ד: בד"ה מתני' המלוה את חבירו]**, ואולי הרשב"א אינו גורס כן בד' רש"י.

ולפ"ד הרשב"א צ"ל בד' **רש"י בדף ס"ח. בד"ה אימת קנייה ובד"ה ולאו מילתא היא** דל'רבא' חכירי נרשאי לא הוי כשאר משכנתא אלא הוי ריבית קצוצה וגמורה משום שהיא ריבית ודאית, התם איירי ב'קץ ליה' היינו שפירש שנותן לו התוספת לשם ריבית, דאילו 'לא קץ' ליה-לא פירש הא סובר הרשב"א בדעת רש"י דל'רבא' הוי אבק ריבית אפילו בבית שפירותיו ודאיים ודו"ק.

**[ד]: שיטת התוס' בטעם היתר משכנתא מן התורהובשיטת תוס' הרא"ש ועוד ראשונים דההיתר משום דמשכנתא הוי כזביני**

**בתוס' ס"ו: בד"ה התם זביני** הביאו דברי רבינא **בדף ס"ב.** ודברי מר בריה דר"י משמיה דרבא ורב אשי **בדף ס"ז.** דסברי דמשכנתא בלא נכייתא [באתרא דמסלקי] הוי אבק ריבית וכ' התוס' ע"ז 'ומשמע דליכא מאן דפליג', וכן הוא **בתוס' הרא"ש שם, ובפסקי הרא"ש בפירקין סימן ל"ד** כתב 'כללא דמילתא **לפירוש רש"י ולפירוש התוספות**....ובאתרא דמסלקי בלא נכייתא הוי אבק ריבית', ולא נתפרש בהדיא בד' התוס' והרא"ש מה הטעם דפשיטא לן דלכו"ע משכנתא הוי רק אבק ריבית.

**ובתוס' ס"ד: בד"ה ולא ישכור הימנו בפחות** הביאו מח' רש"י ור"ת, דדעת **רש"י ס"ד: ד"ה קמ"ל** דבשדה אין הריבית ודאית כיון דאית בה תיוהא ולכן מותר בנכייתא, משא"כ בית לית ביה תיוהא ולכן אסור בנכייתא וע"ז תנן במתני' התם ולא ישכור ממנו בפחות, ודעת **רבינו תם שם** דאף בבית איכא תיוהא שמא יפול הבית או ישרף או לא יצטרך לו, ומבאר ר"ת דההיתר במשכנתא בנכייתא הוא דוקא במשכנתא שבלא"ה אין הלוה יכול להשכירו לאחרים כיון שהוא ממושכן אצל המלוה, והתוס' הק' על ר"ת דאטו בשביל שממושכן אצל זה יפסיד הפירות והרי יכול לפרוע חובו ע"י הפירות, וכ' התוס' 'ויש לתת טעם אחר לדבריו, דכשמלוה על הבית או על השדה שרי טפי בנכייתא דהוי כאילו השדה בידו בתורת מכר כל אותן השנים כדאמרינן לעיל **בדף ס"ב:** גבי משכנתא בלא נכייתא אינהו בתורת זביני אתו לידיה', ובהמשך ד' התוס' שם 'ומיהו **בערכין דף ל"א.** דקאמר רבית גמורה היא והתורה התירתו משמע כפי' הקונטרס דבבית לא שייך שום תיוהא ושום ספק מדחשיב ליה רבית גמורה, דבשדה בלא נכייתא לא חשיב אלא אבק ריבית, ולפירוש רבינו תם צ"ל דה"ק, רבית גמורה היא מדרבנן ולפי שהתורה התירה בהדיא לא רצו חכמים להעמיד שם דבריהם', ומפורש בהדיא בד' התוס' דלרש"י ההיתר מן התורה של משכנתא בלא נכייתא אינו אלא בשדה שאין פירותיו ודאיים, ונראה מדבריהם דגם לפירוש רבינו תם זהו ההיתר מה"ת אלא שלשיטתו היתר זה הוא גם בבית דג"כ שייכא ביה תיוהא [כן מוכח ממש"כ דמערכין מוכח כפי' הקונ' דבבית לא שייך ביה תיוהא דהא משכנתא בלא נכייתא אינה ר"ק מחמת אפשרות התיוהא, ומשמע בהדיא דלר"ת דשייך ביה תיוהא לא שייך בו דין ריבית קצוצה מחמת עצם אפשרות התיוהא וזהו טעם ההיתר של משכנתא מה"ת וההיתר אף בבית ודו"ק].

וכ"מ בהדיא **בתוס' בכורות דף ט"ז: בד"ה אין מקבלין צאן ברזל** בהא דתנן התם דאין מקבלים צ"ב מישראל מפני שהוא ריבית, ודעת **רש"י שם** דהמקבל נוטל מחצית השבח הנעשה מהצ"ב, וכ' **בתוס' שם** לפי פירוש רש"י 'מ"מ ריבית דרבנן היא דכיון שכל אחריות על המקבל הוי מלוה ונוטל חצי השבח בשכר המלוה אלא דלא הוי ריבית דאורייתא כיון דאם לא יבוא השבח לא יטול כלום **כמו בלא נכייתא שהיא ריבית דרבנן'** ובמשך דבריהם כתבו 'ונראה כמו שפירש **רבינו תם** שהיא ריבית דאורייתא, שפסק דמים על הצאן ופסק דמי השבח וקיבל עליו לתת בכל שנה ושנה בין יהא שם שבח בין לא יהיה וריבית גמורה היא דהיינו ריבית קצוצה', ומפורש בהדיא בד' התוס' דיסוד זה דהספק אם יהיה ריבית מפקיע לדין ריבית דאורייתא והמקור לזה מדינא דמשכנתא בלא נכייתא מוסכם בין על רש"י ובין על רבינו תם, ולכן לרש"י שמפרש דהריבית של הצ"ב הוא רק השבח מיניה וביה אם יהיה שבח הוי רק ריבית דרבנן דשמא לא יהיה שבח, ור"ת מפרש דהריבית הוא סך קצוב נוסף על הקרן אפי' אם לא יהיה שבח ולכן לשיטתו הוי ריבית דאורייתא, וכ"מ **בתוס' רבינו פרץ ב"מ ע: בד"ה אין מקבלים** כד' התוס' בבכורות עיי"ש.

ולפי"ז צ"ל, דמה שכ' התוס' ליישב החילוק בין לא ישכור ממנו בפחות למשכנתא בנכייתא משום דהוי כאילו השדה כמכורה אצלו כל אותם השנים, והביאו הא דאמרינן בדף ס"ב: לגבי משכנתא בלא נכייתא אינהו בתורת זביני אתא לידיה, אין זה טעם להתיר מה"ת משכנתא בלא נכייתא, דטעם ההיתר מה"ת הוא משום שאין הריבית ודאית, ולר"ת אף במשכנתא דבית ומה"ט אינה ריבית מה"ת, והסברא דכמכורה אצלו הוא סברא מסויימת רק לגבי להתיר מדרבנן בנכייתא[[32]](#footnote-32), וכן מבואר **בתוס' רבינו פרץ בדף ס"ד: בד"ה המלוה את חבירו בסה"ד** 'שאני התם כיון שהיא ממושכנת ביד המלוה דמי למכר **והוי כמוכר שדהו לפירות עד לאחר זמן בפחות משויה,** אבל הכא דלא הלוהו כלל על חצר לא דמי למכר', וכ"מ **בריטב"א ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות בשם יש מתרצים** 'דכל שהחצר ממושכנת אצל המלוה עצמו נכייתא זו כעין מכר הוא **וכאילו מכרה לו לפירות',** ומפורש בהדיא שהוא סברא מיוחדת לגבי משכנתא 'בנכייתא' דחשבינן שה'נכייתא' הם דמי מקח עבור 'מכירת השדה לפירות', וזה לא שייך כלל לגבי היתר משכנתא בלא נכייתא, דכיון דליכא הנכייתא הרי עצם נתינת השדה לפירות היא ריבית קצוצה.

אכן **בתוס' הרא"ש ב"מ ס"ד: בד"ה המלוה את חבירו** הביא את ד' רש"י שחילק בין בית לשדה לגבי משכנתא בנכייתא משום דבשדה איכא תיוהא משא"כ בבית, ואת ד' ר"ת שנחלק עליו דאף בבית איכא תיוהא שמא יפול או ישרף הבית או לא יצטרך לו, ואת ד' ר"ת דהקולא בנכייתא הוא דוקא במשכנתא שבלא"ה אין הלוה יכול להשכירו מחמת שממושכן למלוה, ואת הקו' על דבריו דלמה יפסיד הלוה הפירות, ובהמשך דבריו כ' 'ומיהו נראין דברי ר"ת ולאו מטעמיה, אלא משום שמשכנתא דומה כעין מכר כדאמרינן לעיל גבי משכנתא אינהו בתורת זביני אתו לידיה, ומיהו קשה לפר"ת מההיא דערכין גבי מוכר בית בבתע"ח דקתני בברייתא בגמ' שהיא ריבית גמורה אלא שהתורה התירתה ומוקי לה כרבנן דאסרי צד אחד בריבית **אלמא חשיב ליה ריבית גמורה אע"פ שהבית ממושכן בידו**, ולפירוש הקונ' ניחא שמחלק בין שדה לבית', ומפורש בד' תוס' הרא"ש, דלשיטת ר"ת הטעם דמשכנתא בלא נכייתא לא הוי ריבית מה"ת אין זה משום הספק שמא יהיה תיוהא ולא יהיה ריבית, דא"כ למה הוצרך להוסיף בקו' מבתע"ח דהתם הוי ריבית מה"ת 'אע"פ שהבית ממושכן בידו', והרי בפשוטו ק' לר"ת דכיון דבבית איכא תיוהא אמאי הוי ריבית מה"ת, ובע"כ דלשיטת רבינו תם ליתא לסברא זו דקציצת ספק מפקיעה את הריבית דאורייתא, וההיתר של מה"ת של משכנתא בלא נכייתא תלוי בזה 'שהבית ממושכן בידו', ונקיט התוס' הרא"ש בפשיטות דאף בבתע"ח 'הבית ממושכן בידו' וע"ז הק' דא"כ אמאי הוי ריבית גמורה מה"ת[[33]](#footnote-33).

ולכאו' הסברא הוא כמסקנת הרא"ש הנ"ל דההיא במשכנתא יותר מבלא משכנתא [לענין בנכייתא] הוא 'משום שהמשכנתא דומה כעין מכר', ומביא לדברי הגמ' **בדף ס"ב:** דאמרינן לגבי משכנתא בלא נכייתא דאף דבדיניהם מוציאין מלוה למלוה בדינינו אין מחזירין ממלוה ללוה משום 'דאינהו בתורת זביני אתא לידיה', וסובר הרא"ש שזהו סברא אמיתית גם מדאורייתא להתיר מה"ת משכנתא בלא נכייתא, דהמשכנתא נחשב כ'זביני' על עצם הקרקע שהיא כמכורה לו לגמרי עבור מעות ההלואה, ומדאורייתא אין כאן'הלואה' כלל אלא מכר הוא וכפודה המשכנתא הוא כחוזר ולוקחה ממנו, ולכן אין אכילת הפירות ריבית מדאורייתא.

וכן מבואר בהדיא **בתוס' הרא"ש בדף ע: בד"ה אין מקבלין צאן ברזל מישראל** שהביא פירש"י דאיירי שמקבל עליו אחריות הצאן ושם אותם בדמים עליו ואם יהיה שבח יקבל חצי השבח וכ' ע"ז בתוהרא"ש: 'וזו אינה אלא ריבית דרבנן ודמיא למשכנתא בלא נכייתא שהמקבל הנכסים נתחייב במעות **והנכסים כמו משכון שאין לו למקבל להוציאן אלא יהיו בעין לאחריות עד שיפרע המקבל המעות'**, והרי שלא כתב דהטעם דהוי ריבית דרבנן משום שהוא ספק שמא לא יהיה שבח [וכמ"ש **התוס' בבכורות הנ"ל]** אלא כ' דהוי ריבית דרבנן כמו במשכנתא משום דהצאן שקיבל הוא 'כמו משכון' שאין לו להוציאם עד שיפרע המעות למקבל, והרי מפורש בד' הרא"ש דההיתר של משכנתא אינו תלוי בזה שהוא קציצת ספק שמא לא יהיה ריווח אלא הוא תלוי בזה שהוא 'ממושכן תחת ידו', ואילו לא היה הצאן משכון אצלו היה השבח ריבית דאורייתא ואע"פ שאפשר שלא יהיה השבח, וזה ברור ומפורש.

אמנם בהמשך ד' **תוס' הרא"ש שם** כתב 'ופי' **רבינו תם** דמתני' **דהכא איירי בריבית דאורייתא,** שפסק דמים על הצאן וגם פסק דמי השבח **וקיבל עליו לתת בכל שנה דבר קצוב בין יהיה שם שבח בין לא יהיה** **וריבית גמורה היא דהיינו ריבית קצוצה'**, והרי מפורש דבאותו האופן של צאן ברזל אם יהיה הריבית דבר קצוב בכל שנה אפילו אם לא יהיה שבח הוי ריבית קצוצה ואסורה מן התורה, ותמוה דהא המשכון היא כ'זביני' ולא כ'הלואה' ואמאי הוי ר"ק מן התורה, ואולי כדי להחשיב המשכנתא או המשכון כ'זביני' צריך שיהיו הפירות של הקונה דזהו הוכחה שקנה מזה שהפירות והשבח שלו, ולכן לפירש"י שלא קצב לו סכום מסויים של ריבית וכל הריבית הוא השבח הנעשה מיניה וביה אמרינן דהמשכון הוי כ'זביני' שהוא כקנוי לנותן וכמו במשכנתא שאכילת הפירות ע"י המלוה מורה שקנה את המשכנתא, אבל לפירוש ר"ת שקצב לו סך מסויים של ריבית בין יהיה שבח בין לא יהיה לא אמרינן דהמשכון כקנוי לנותן שהרי אין לנו את ההוכחה הזו שמזה שהשבח שלו אמרינן שהגוף שלו שהרי באמת אין השבח שלו אלא לעולם מקבל סך קצוב אפילו לא יהיה שבח ודו"ק.

וכשיטה זו מפורש **בעיטור [ח"א אות פותקי דף ס"ד.ג.]** ע"ד המשנה דלא ידור בחצירו חינם לפי שהוא אבק ריבית וכ' ע"ז שם: 'ודוקא הלוהו אבל הלויניאפילו בחצר דחא קיימא לאגרא ריבית קצוצה היא, **ולא דמיא למשכנתא בלא נכייתא דהוי אבק ריבית דמשכנתא בזביני דמיא',** וכן מפורש **במאירי ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות** שעמד על קו' רש"י והראשונים בהא דתנן ולא ישכור ממנו בפחות ומ"ש ממשכנתא בנכייתא דשרי, ותירץ דשאני משכנתא הואיל והלוהו על הבית הוי כעין מכר ולהכי בנכייתא שרי [באתרא דמסלקי במעות כמפורש שם בדבריו] ומשא"כ כשלא הלוהו על הבית אסור לשכור ממנו בפחות עיי"ש ומסיק המאירי שם **'ואף בלא נכייתא הואיל וכעין מכר הוא אינו אלא אבק ריבית** ובנכייתא מותר', והרי בהדיא דיסוד ההיתר מה"ת במשכנתא בלא נכייתא באתרא דמסלקי הוא דהוי 'כעין מכר', וזה כמבואר בד' תוס' הרא"ש הנ"ל.

וכן הוא מפורש **בבית יוסף חו"מ סימן ר"ז אות י' בשם תלמידי הרשב"א** שכתבו בתו"ד '**והר"ז** [בספר המאור] פירש דבזביני עבד עובדא אבל לא במשכנתא, **דמשכנתא לרבינא לאו ריבית קצוצה הוא דמשכנתא מכר ליומיה הוא** אבל זביני כיון שהוא מתבטל לאו מכר הוא אלא הלואה', ומפורש בהדיא כנ"ל.

וכן מפורש לבאר כן בשיטת התוס' **בפני יהושע ס"ז. בד"ה א"ל אביי לרבה** וכו' '**אבל לשיטת התוס'** שכתבו לעיל בד"ה ולא ישכור בפחות דלא שני להו בין בית וחצר לשדה וכרם **אלא בכולהו הוי אבק ריבית מטעמא דכמכורה לו דמיא, וע"כ איירי התם באתרא דמסלקי'** ומפורש בדבריו שהבין בד' התוס' דהא דמשכנתא הוי כעין מכר הוא סברא להתיר מה"ת בלא נכייתא באתרא דמסלקי, וכן הבין בד' התוס' **בס' פתחי שערים עמ"ס ב"מ ס"ו: בד"ה באופן אחר נראה לתרץ**

וכן מפורש בנתיבות המשפט דלשיטת התוס' טעם ההיתר מה"ת במשכנתא באתרא דמסלקי הוא משום דהוי המשכנתא כעין מכר, דהנה **הרמ"א בחו"מ סימן רל"ה ס"א** פסק לגבי קטן שמכר קרקע שאין מכירתו כלום דמ"מ כ"ז שחפץ הקטן יכול הלוקח להחזיק בקרקע ואי"צ להחזיר פירות דאכל, **ובנתיבות המשפט שם סק"ד** הק' על הרמ"א 'הוא ג"כ תמוה מאוד דהאיך ס"ד לומר שהקטן שמכר לא יהיה הלוקח צריך להחזיר הפירות שאכל...**ואפילו להנך דס"ל שם וכן באסמכתא דלא הוי אלא אבק ריבית הוא מטעם דהו"ל כמשכנתא בלא נכייתא, וכבר כתבו התוס' בב"מ דף ס"ד: בד"ה ולא ישכור הטעם משום דמשכנתא בתורת זביני אתא לידיה,** משא"כ הכא בקטן דקטן אינו יכול לא להשכיר ולא להשכין', והרי מפורש בדבריו 'בדעת התוס' בדף ס"ד:' הנ"ל דההיתר במשכנתא בלא נכייתא מה"ת הוא משום דהוי כזביני, והנה בד' התוס' כבר כתבנו לעיל דמשמע בדבריהם דההיתר משום קציצת ספק [אף לרבינו תם וכמו שהוכחנו לעיל], אכן בד' תוס' הרא"ש הנ"ל מפורש כדבריו.

וכן מפורש **בחוות דעת סימן קע"ב סוף סק"ב** שהביא שם דעת הסוברים דמשכנתא בלא נכייתא באתרא דמסלקי הוי ר"ק ויוצאה בדיינים ואם השכירה המלוה לאחרים חייב ליתן השכר ללוה וכ' שם '**ולמאן דס"ל דמשכנתא כזביני הוי אבק ריבית',** ומפורש כנ"ל דיסוד ההיתר במשכנתא בלא נכייתא באתרא דמסלקי הוא משום דהמשכנתא הוי כעין מכר.

והנה המקור למהלך זה הוא בד' הגמ' **בדף ס"ב:** שהשיב רב אשי לרבינא דהא דמשכנתא בלא נכייתא בדינינו אין מחזירין ממלוה ללוה אע"פ שבדיניהם מוציאין מלוה למלוה משום ד'אינהו בתורת זביני אתא לידיה', ומשמע מד' **תוס' הרא"ש הנ"ל** שמפרש דהאי 'בתורת זביני' אינו דוקא בדיניהם אלא כן הוא האמת דמשכנתא בלא נכייתא הוי כזביני וזהו המתירו מה"ת גם בדינינו, ועי' להלן **בהערה 11** שהוכחנו שכ"מ **בשיטמ"ק ס"ז. בשם הרמ"ך** דהטעם דקאמר רבינא **בדף ס"ב: הנ"ל** ד'אינהו בתורת זביני אתא לידיה הוא טעם גם לפי האמת דמשכנתא חשיב כזביני.

והנה בד' **תלמידי הרשב"א הנ"ל** מפורש דהיתר זה דהוי המשכנתא כעין זביני הוא רק במשכנתא, אבל בעובדא דאת ונוולא ובזביני דאסמכתא שלא חלה המכירה והמעות הלואה הפירות הם ריבית קצוצה, ולפי דבריו משמע דס"ל, ד'רבינא' ו'רב אשי' הם שחידשו דבר זה דמשכנתא הוי בגדר 'זביני' ולכן לא הוי ריבית מה"ת, ואביי ורבה **בדף ס"ז.** לא ס"ל כן, ולדבריהם אין להתיר במשכנתא יותר מבעובדא דאת ונוולא, ואדרבה בעובדא דאת ונוולא יש להתיר יותר משום דהוי 'זביני' ומשא"כ משכנתא הוי 'הלואה', אלא סברי דבתרווייהו הוי אבק ריבית משום ד'לא קץ' שהוא סברא להתיר בין בעובדא דאת ונוולא ובין במשכנתא, אכן 'רבינא' דאפיק פירי דלא כרבה בר רב הונא חולק על הסברא ד'לא קץ' וסובר דבזביני דאת ונוולא הוי ר"ק, ורק ב'משכנתא' ס"ל דהוי אבק ריבית כדאמר רבינא בדף ס"ב. והטעם משום דמשכנתא הוי 'זביני', ואינו כעובדא דאת ונוולא וזביני דאסמכתא דהתם הרי באמת לא חלה המכירה כלל ואין לו שום קנין בקרקע ונתברר שהמעות הלואה והפירות ריבית קצוצה, ומשא"כ במשכנתא שבאמת קנויה לו המשכנתא והרי זה כזביני והלוקח אוכל הפירות שהם מקרקע המכורה לו, ובשעה שמסלקו הוא כחוזר ומוכרה לו.

אכן **בתוס' הרא"ש בדף ס"ו: בד"ה התם** מדמה בהדיא זביני דאסמכתא למשכנתא, וממה דרבינא סבר דבמשכנתא הוי אבק ריבית 'ומשמע דליכא מאן דפליג' מזה הוכיח דהא דקאמר רב נחמן בזביני דאסמכתא דהדרי פירי לא הוי מטעם ריבית קצוצה אלא מטעם מחילה בטעות, ותימה, דהא לפי דברי התו' הרא"ש הא דרבינא סבר דבמשכנתא הוי אבק ריבית הוא משום דמשכנתא הוי כזביני, וכדקאמר ד'אינהו בתורת זביני אתא לידיה' היינו שאכילת הפירות הוא כדין מפני שהמשכנתא מכורה לו, וכן הוא האמת אף בדינינו וכנ"ל, וא"כ האי טעמא לא שייך בזביני דאסמכתא שלא חלה המכירה והמעות הם באמת הלואה ואכילת הפירות היא ריבית, ובד' **תלמידי הרשב"א הנ"ל** מבואר בהדיא חילוק זה וצ"ע על הרא"ש דפשיטא ליה לדמות משכנתא לזביני דאסמכתא.

ובד' **הנתיבות הנ"ל** שכ' ג"כ דההיתר דמשכנתא בלא נכייתא מה"ת הוא משום דהוי כזביני נקט שאף בזביני דאסמכתא אינו ריבית מה"ת מה"ט וביאר דהוי כמשכנתא בלא נכייתא והק' לפי"ז על הרמ"א דבמכירת קטן 'שאין לו דעת להשכין' לא שייך היתר זה וא"כ התם לכו"ע הפירות ר"ק, ונראה מדבריו דבכל זביני דאסמכתא וכן בכל מכירה שאינה חלה 'דעת המוכר להשכין' השדה אצל הלוקח אם לא תחול המכירה, וכל מכירה שאינה חלה השדה באמת 'משכנתא' ממש עבור מעות המקח, וקצת סיוע לזה מד' **תוס' הרא"ש בדף ס"ד:** שנקט בפשיטות בבתי ערי חומה 'שהשדה ממושכנת אצלו' ותמהנו ע"ז [בהערה 8] מנא ליה להרא"ש דהשדה משכנתא עבור המעות אם יתברר שלא חל המקח, ואולי ס"ל להרא"ש כהנתיבות דאיכא אומדנא דמוכח בכל מכירה שאינה חלה שדעת המוכר שתהיה השדה ממושכנת ביד הלוקח עבור המעות וצ"ע.

והנה **בפסקי הרא"ש בפירקין סימן ט"ו ט"ז בשם ר"ת ור"י** שחולקים ע"ד רש"י דבשדה איכא תיוהא ובבית ליכא תיוהא אלא סוברים דאף בבית איכא תיוהא דזימנין נופל או נשרף, ומד' הרא"ש נראה שמסכים לדבריהם, **ובפסקי הרא"ש שם** הביא ד' **הרי"ף והרמב"ן** דבאומר הלויני ודור בחצירי בחצר דקיימא לאגרא הוי ריבית קצוצה, ובחצר דלא קיימא לאגרא הוי אבק ריבית משום דהוי תרבית בלא נשך עיי"ש, ולכאו' מוכרח מזה דהרא"ש אינו סובר דעצם הספק אם יהיה ריבית אינו מפקיע הריבית דאורייתא, אמנם לגבי משכנתא באתרא דמסלקי בלא נכייתא הביא **בפסקי הרא"ש בפירקין סימן ל"ד** את שיטת **הרי"ף** דהוי ריבית קצוצה ואת שיטת **רש"י ותוספות** דהוי אבק ריבית ולא הכריע, וצ"ע מ"ש מהלויני ודור בחצירי דנקיט הרא"ש בפשטות דהוי ר"ק,ולכאו' צ"ל דבמשכנתא יש היתר משום ד'לא קץ' וס"ל כשיטת **רש"י ס"ז. ד"ה משכנתא** דהיינו משום שלא קץ בפירוש לאכול הפירות בתורת ריבית אלא סתם והוא ירד ועשה ואכל, ולהכי לא דמי לאומר לו 'הלויני ודור בחצירי' דהתם 'קץ' בהדיא.

אך צ"ע בד' הטור בענין זה, דהנה **בטור יו"ד סימן קס"ו ס"א** כתב דבאומר הלויני ודור בחצירי בחצר דקיימא לאגרא הוי ר"ק ובלא קיימא לאגרא דעת **הרמב"ם** דהוי ר"ק ודעת **הרמב"ן והרא"ש** דהוי אבק ריבית עיי"ש, **ובטור סימן קע"ב ס"א** [לגבי משכנתא בנכייתא] הביא את דעת **רש"י והרא"ש** דשרי דוקא בשדה דאית ביה תיוהא ולא בבית דלית ביה תיוהא, ואת דעת **ר"ת ור"י** דשרי אף בבית משום דאית ביה תיוהא, ומדסתים הטור בסי' קס"ו בהלויני ודור בחצירי דהוי ריבית קצוצה משמע דהוא דין מוסכם לכל הדעות ואף לר"ת ולר"י דסברי דאית ביה תיוהא בבית וחצר מ"מ אכתי הוי ריבית קצוצה, **ובטור רסי' קע"ב** כתב 'משכנתא מי שלוה מעות מחבירו **ומישכן לו שדהו לאכול פירות'**, וצ"ע לפי"ז במש"כ **הטור שם** בהמשך דברעו דלשיטת **רש"י** משכנתא באתרא דלא מסלקי הוי אבק ריבית ולשיטת **ר"ח ורב אלפס** הוי ר"ק, וכ' שהסכמת **הרא"ש** כשיטת רש"י עיי"ש, וצ"ע מאי שנא משכנתא דהוי אבק ריבית לשיטת רש"י שהסכים לו הרא"ש [והטור] מהלויני ודור בחצירי דפשיטא ליה להטור דהוי ר"ק, ובדעת הטור שפירש דמשכנתא היינו 'מישכן לו שדהו לאכול פירות' לכאו' ל"ש לפרש כשי' רש"י דההיתר דמשכנתא הוא משום ש'לא קץ-לא פירש את אכילת הפירות, ולפי"ז צ"ע מ"ש משכנתא דהוי אבק ריבית לשיטת רש"י והרא"ש שנראה שהסכים להם הטור מהלויני ודור בחצירי דפשיטא ליה להטור דהוי ר"ק, [אא"כ נימא כד' **הלח"מ בפ"ו ממלוה ולוה ה"ז** דהא ד'לא קץ' לשיטת רש"י היינו אפילו אם פירש את אכילת הפירות אך לא פירש שהוא 'לשם ריבית', ולפי"ז י"ל ד'הלויני ודור בחצירי' הוי כמפרש בהדיא שהדירה בשכר ההלואה ולהכי הוי ר"ק, ומשא"כ בהלוהו ומשכן לו שדהו לאכול הפירות אע"פ שפירש את אכילת הפירות לא פירש שהוא לשם ריבית, אכן לעיל הובא שדעת **הפסקי רי"ד ורוב האחרונים** לפרש בדעת רש"י שההיתר מה"ת תלוי בזה שלא פירש כלל את אכילת הפירות ולפי"ז ל"ש לתרץ כן ודו"ק].

וכן יש לתמוה בד' הרמ"א, דהנה **בשו"ע יו"ד סימן קע"ב ס"א** כתב המלוה את חבירו **ומשכן לו בית או שדה על מנת שיאכל פירותיו כל ימי המשכונא'**, **והרמ"א שם בס"א** כתב לגבי משכנתא באתרא דמסלקי 'ואם לא מנכה לו כלום אסור **והוי אבק ריבית',** ותמוה מאי שנא מדין 'הלויני ודור בחצירי' שפסקו **המחבר והרמ"א בסי' קס"ו ס"ב** דהוי ר"ק עיי"ש.

**ובחידושי מהרא"ל צינץ על שו"ע יו"ד סימן קס"ו סוף סק"ד** ביאר בדעת הרא"ש והטור 'דלמסקנא ס"ל להרא"ש דלא משגחינן בטעמא דתיוהא כלל, רק דהוי כעין מכר גבי משכנתא ולכן שרי', ולכאו' דבריו מוכרחים עכ"פ בד' הטור והרמ"א וכנ"ל.

אך הק' **בחידושי מהרא"ל שם** ממש"כ **בתשו' הרא"ש כלל צ"א ס"ג** והובא **בטור יו"ד סימן קע"ב ס"ב** שכ' לגבי משכנתא 'אבל ריבית קצוצה לא הוי כיון שלא פסק לו ריבית על ההלואה, וגם אם יפול הבית או ישרף יפסיד', [ולכאו' היינו שני הפירושים ב'לא קץ' או מחמת שלא פירש את אכילת הפירות כשיטת רש"י או מפני שאפשר שלא יהיה ריבית כשיטת הריטב"א והפסקי רי"ד וכדלהלן], ולכאו' מפורש בד' תשו' הרא"ש שאין היתר מיוחד במשכנתא באתרא דמסלקי משום דהוי כמכורה לו, וצ"ע, והשי"ת יאיר עינינו בתורתו הקדושה ויראינו בה נפלאות אמן.

סיכום: דעת **התוס' הרא"ש בדף ס"ד: ובדף ע: והב"י חו"מ סי' ר"ז בשם תלמידי רשב"א** בדעת **הרז"ה והעיטור בערך פותקי והשיטמ"ק ס"ז. בשם הרמ"ך** [בדעת רבינא **בדף ס"ב:] והמאירי בדף ס"ד:** וכן מוכרח לכאו' מסתירת פסקי **הטור והרמ"א בסי' קס"ד וקס"ו וקע"ב** דההיתר במשכנתא בלא נכייתא באתרא דמסלקי מן התורה הוא משום שהמשכנתא נחשבת כמכורה לו, וכן דעת **הפני יהושע בדף ס"ז.** [בדעת **התוס'] והנתיבות המשפט בסי' רל"ה סק"ד** [בדעת **התוס'] והחוות דעת בסימן קע"ב סוף סק"ב והפתחי שערים בדף ס"ו:** [בדעת **התוס'] וחי' מהרא"ל על שו"ע יו"ד סי' ק"ס ססי' קל"ט וסי' קס"ו סק"ג** [בד' **הרא"ש והטור]** וכנתבאר.

ויש לעיין בזה מהמפורש **בדף ס"ז:** דמשכנתא באתרא דמסלקי נחשבת כהלואה ולא כמכירה ולכן שביעית משמטתה ובע"ח אינו נוטל בה פי שנים ואין בע"ח גובה ממנה, וית' להלן בעזהשי"ת בפרק ד' הגדר קנין המשכנתא באתרא דמסלקי.

.

**[ה]: שיטת הריטב"א והפסקי רי"ד**

**א]: הריטב"א בדף ס"ז. בד"ה מי אמרינן** אחר שדחה פירש"י מפרש בפי' ד' הגמ' דלא הוי ר"ק משום ד'לא קץ' 'משום דלא יהיב ליה דבר קצוב ואפשר דלא הוה ליה רווחא ושתהיה ההוצאה יתירה על השבח, והכ"נ גבי משכנתא דשדה וכרם אין שכרו קצוב דאפשר דלא עבדא כלל או דלא עבדא טפי מן ההוצאה', וכן הוא **בפסקי הרי"ד בדף ס"ז.** כ' ע"ד רש"י 'ואינו נ"ל מה שפירש דלא קץ הוי משום שלא קצץ עמו לוכל פירות, אלא אפילו קצץ לו נמי לוכל פירות מיקרי אבק ריבית, בעבור שאינו דומה לריבית קצוצה דדילמא לא הוו ליה פירי ואפילו הוצאתו לא יוציא ממנה'.

**ב]:** ועיקר סברא זו דמחמת הספק אם יהיה ריבית לא הוי ריבית קצוצה פירש גם **רש"י בדף ס"ב: בד"ה ובדינינו** 'כיון דזימנין שהכרמים לוקין שאין עושין פירות אבק ריבית הוא', [אלא שבפי' 'לא קץ' מפרש באופן אחר, ועי' לעיל באות ב' ובאות ג' הרחבת הדברים בשיטת רש"י], וכ"כ **התוס' בדף ס"ד: בד"ה ולא ישכור הימנו בפחות** בטעם הא דמשכנתא בלא נכייתא הוי אב"ר דהוא משום בספק שמר יהיה תיוהא, אלא שכתבו **בשם ר"ת** דאף בבית איכא צד תיוהא שמא יפול הבית או ישרף או לא יצטרך לו ולכך אף משכנתא בלא נכייתא בבית הוי רק אבק ריבית עיי"ש, וכ"כ **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה הלכה ז'** לגבי משכנתא בחא נכייתא 'שאין הממשכן את השדה דומה לממשכן את הבית, שהרי אין בשדה פירות מצויין בשעת ההלואה ואפשר וירוויח ויהיו שם פירות ואפשר שיפסיד בזריעתה ועבודתה ופיכך היא אבק ריבית' [אלא שלדעת הרמב"ם חילוק זה הוא רק במשכנתא ולא בזביני דאסמכתא, וית' בעה"י שיטתו להלן באות ו'].

**ג]:** ובד' **הרי"ד הנ"ל** שכ' 'דדילמא לא הוו ליה פירי ואפילו הוצאתו לא יוציא ממנה', יש לדייק דההיתר אינו רק מפני שיש ספק אם ירוויח הריבית אלא ההיתר הוא מפני שיש ספק שמא יפסיד המלוה את ההוצאה, וכן בד' **הריטב"א הנ"ל** משמע כן מדכ' לגבי זביני דאת ונוולא דההיתר הוא 'ואפשר דלא הוה ליה רווחא ושתהיה ההוצאה יתירה על השבח', וכן לגבי משכנתא כתב 'דאפשר דלא עבדא כלל או דלא עבדא טפי מן ההוצאה', והרי שהצריך שיהיה צד 'דלא עבדא כלל' היינו שיפסיד גם את ההוצאה, וכן בד' **הרמב"ם הנ"ל** שכ' 'ואפשר שיפסיד בזריעתה ועבודתה דייקו **בפני יהושע בדף ס"ד: בתוד"ה ולא ישכור ממנו בפחות ובאבני נזר יו"ד סי' קפ"ב סק"ח** דההיתר הוא דוקא מפני שיש צד שיהיה 'הפסד' למלוה, **ובפנ"י שם** כ' דמפשטות ד' **רש"י בדף ס"ב: הנ"ל** משמע דההיתר תלוי רק בזה שיש צד שלא יהיו פירות ולא יהיה לו ריווח ואי"צ שיהיה צד הפסד, אכן **באבני נזר שם** ציין לדברי **רש"י בדף ס"ח. בד"ה אימת קנייה** שכ' לגבי חכירי נרשאי 'נמצא נוטל ריבית קצוצה שהרי אין טורח בה ואף אם תלקה לא יפסיד מחכירותו כלום' וכן **בפירש"י שם בד"ה ולאו מילתא היא** 'שאין כאן ספק כעושה ואוכל שפעמים שמוציא ואינו נוטל', והרי דההיתר של הספק הוא במקום שטורח בה ומוציא הוצאות ואפשר שלא יקבל אפילו הוצאתו.

אמנם מד' **התוס' בדף ס"ד: בשם ר"ת** שכ' דאף במשכנתא דבית 'זימנין שלא שקיל מידי נופל או נשרף או לא יצטרך לו' מבואר דההיתר תלוי בעצם הספק שמא לא יהיה ריווח, ואפילו באופן שאין שום צד ש'יפסיד' המלוה אם יש צד 'שלא ירוויח' לא הוי ר"ק, וכן משמע מד' **התוס' בבכורות דף ט"ז: בד"ה אין מקבלין צאן ברזל ותוס' רבינו פרץ ב"מ ע: בד"ה אין מקבלים צאן ברזל** דלשיטת רש"י דהריווח שמקבל הנותן הוא מהוולדות שיהיו מיניה וביה לא הוי ריבית קצוצה דשמא לא יהיה ריווח ומ"מ הוי ריבית מדרבנן משום דהוי 'קרוב לשכר ורחוק להפסד' משמע שההיתר תלוי בספק הריווח גרידא ולא בצד ההפסד ודו"ק, ועיין **במחנה אפרים הלכות מלוה ולוה דיני ריבית סימן י"ב** שכ' בדין המבואר **בד, ס"ה:** כשא"ל כשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו דלרבנן דסברי דצ"א בריבית אסור הוי ריבית דמ"מ לא הוי ר"ק כיון שגם על צד ההלואה אין הריבית ודאית והוי קציצת ספק, וכ"כ **בבית מאיר סימן קע"ב סק"ד** עיי"ש, ומבואר בדבריהם שאין ההיתר תלוי בצד הפסד אלא כל שיש ספק אם יהיה לו ריווח לא הוי ר"ק לפי שיטה זו.

**ד]:** והנה בד' **הריטב"א והרי"ד הנ"ל** שפי' בהא דאמרינן בסוגיין 'התם טעמא מאי משום דלא קץ הכ"נ לא קץ' מבואר דהיתר זה שהקציצה מסופקת הוא בין במשכנתא ובין בזביני דאת ונוולא, וכן מבואר **בריטב"א שם בד"ה ארעא הדרא** וכו' **וא"ת** וכו' דהא דבבתי ערי חומה אמרינן **בערכין ל"א.** דלרבנן סברי צ"א בריבית אסור הוי ר"ק היינו משום דהתם איירי ב'בית'[[34]](#footnote-34), וכ"כ **הרי"ד בספרו המכריע חי"ד סימן כ"ט** ליישב שיטת רב אשי דס"ל **בדף ס"ז.** דבמשכנתא הוי אבק ריבית דלא תיקשי מבתע"ח דהוי לרבנן ריבית קצוצה משום דהתם איירי ב'בית' עיי"ש, ובפשטות מבואר דסברי דאפילו כשאין לו כלל קנין לאכילת הפירות יש את ההיתר כשהקציצה מסופקת, דהא בזביני דאת ונוולא ובבתי ערי חומה כשנתברר שמחזיר המעות ולמפרע לא הוי מכירה הרי לא היה לו קנין לאכילת הפירות, ומ"מ כיון שהקציצה בשעתה היא בספק הוי אבק ריבית, [וחולקים על שיטת הרמב"ם שית' בעזהשי"ת באות ו'].

**[ו] שיטת הרמב"ם**

**[א]:** (א): **רמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ז בשם רבותיו** דמשכנתא בשדה הוי אבק ריבית, 'שאין הממשכן את השדה דומה לממשכן חצירו שהרי אין בשדה פירות מצויין בעת ההלואה ואפשר וירויח ויהיו שם פירות ואפשר שיפסיד בזריעתה ועבודתה ולפיכך היא אבק ריבית, וכן אין המשכונא דומה למי שמכר באסמכתא, שהמוכר באסמכתא לא גמר והקנהו והממשכן גמר והקנהו גוף זה לפירותיו, וכזה יראה מן התלמוד שהמשכונא אבק ריבית ואין לך להעמידה אלא בממשכן שדהו כמו שהורו רבותי, **והרמב"ם שם בהלכה ח'** כ' 'הורו **מקצת גאונים** שכל משכונה שאין בה נכוי כלל הרי היא ר"ק ולא ירדו לעומק הדבר להפריש בין בית לחצר ולפיכך נתקשו להם דברי חכמי התלמוד'.

(ב): **ובמגיד משנה בהלכה ז'** כתב 'דע שדעת רבינו ורבותיו ז"ל דרבינא דחשיב ואפיק פירי **בדף ס"ז.** הוא דוקא בזביני דאסמכתא אבל במשכנתא אפילו באתרא דמסלקי אין בו רבית קצוצה אפילו בלא נכוי כלל, שאם היה דין משכונה כמכר תיקשי דרבינא אדרבינא דריש פירקא **בדף ס"ב.** וזה דעת **רבינו חננאל ז"ל ובעל המאור ז"ל',**  **ובלחם משנה שם בד"ה הסברא החמישית** הק' בסתירת דברי המ"מ, דבדריו כאן מבואר דהחילוק בין משכנתא לאסמכתא הוא המיישב הסתירה מדרבינא אדרבינא, והיינו דהא דרבינא אפיק פירי היינו דוקא בזבינא דאסמכתא ולא במשכנתא דבמשכנתא ס"ל בדף ס"ב. דהוי אבק ריבית וא"י ממלוה ללוה, [וכן מבואר ממה שציין שכן הוא דעת ר"ח ובעל המאור, וכן הביא **הרמב"ן במלחמות ובחידושיו בדף ס"ז. בשם ר"ח** לחלק דדוקא בזביני דאסמכתא יוצאה בדיינין ולא במשכנתא, וכ"כ בהדיא **הרז"ה בספר המאור בדף ס"ז.** מיישב כן בהדיא הסתירה מרבינא בדף ס"ז. דאיירי בזביני דאסמכתא אדרבינא בדף ס"ב: דאיירי במשכנתא], וקשה דהא **במ"מ שם** בהמשך דבריו כתב **ובהלכות [הרי"ף]** לא כתבו שם חילוק אלא כל משכונה בלא נכוי רבית קצוצה ולא חלקו בין שדה לבית ולא בין מסלקי ללא מסלקי ובכי הא קשה דרבינא אדרבינא, וזהו שכתב רבינו למטה בה"ח ולפיכך נתקשו להם דברי חכמי התלמוד', ומבואר בדבריו דהחילוק שחילק הרמב"ם במשכנתא גופא בין בית לשדה הוא שבא ליישב הסתירה מדרבינא אדרבינא, והיינו דרבינא בדף ס"ב. איירי במשכנתא דשדה שהיא אב"ר ורבינא בדף ס"ז. איירי במשכנתא דבית שהיא ר"ק [וישוב זה בדברי רבינא כתבו **הרשב"א בדף ס"ב בדעת רש"י** עיי"ש], והדברים סותרים זל"ז.

(ג): **ובלח"מ שם** כתב דהחילוק במשכנתא בין בית לשדה אינו מיישב את הסתירה מדרבינא אדרבינא, שהרי התם איירי ב'ארעא' דבפשוטו היינו שדה, ולכן הוצרך הרמב"ם לחלק בין זביני דאסמכתא דבשדה הוי ר"ק ובין משכנתא דבשדה הוי אב"ר, והחילוק במשכנתא גופא בין בית לשדה הוצרך כדי ליישב הא דמשכנתא בנכייתא שרי וק' ממתני' **בדף ס"ד:** דהמלוה את חבירו לא ישכור ממנו בפחות, וההכרח לחלק בין שדה שאין פירותיה ודאיים לבין בית שפירותיו ודאיים וכד' **רש"י בדף ס"ד: בד"ה קא משמע לן**, עיי"ש בלח"מ, ולפי"ז מש"כ הרמב"ם דלמקצת הגאונים שלא חילקו בין בית לשדה נתקשו דברי חכמי הגמרא כוונתו לגבי משכנתא בנכייתא, ואינו במשמעות ד' הרמב"ם שנראה מדבריו שמה שלא חילקו לגבי משכנתא 'בלא נכייתא' הוא שגרם להק' קושיא בד' הגמ', ואת שיטתם לגבי משכנתא בנכייתא שאסורה לעולם אף בשדה הביא הרמב"ם אח"כ ודו"ק.

(ד): וכמה אחרונים **בס' פליטת בית יהודה סי' א' ובשו"ת מהר"ש הלוי חיו"ד סי"ג בשם חכם אחד ובחידושי רבינו חיים הלוי על הרמב"ם שם** כתבו דמקורו של הרמב"ם לחלק בין בית לשדה הוא כדי ליישב הקו' מבתי ערי חומה דאמרינן **בערכין ל"א.** דלרבנן ר"ק היא והתורה התירתו ומ"ש ממשכנתא דהוי אבק ריבית ולכן חילק בין בית לשדה [וכ"כ **הריטב"א בדף ס"ז. בד"ה ארעא הדרא** וכו' **וא"ת** וכו' בדעת רבה בר רב הונא **והרי"ד בס' המכריע חיו"ד סי' כ"ט** בדעת רב אשי עיי"ש], אכן כבר תמה ע"ז **באבן האזל פ"ו ממלוה ולוה ה"ד בד"ה ובעיקר ד' הרמב"ם לחלק בין בית לשדה** דהא כדי ליישב הקו' מבתי ערי חומה סגי בחילוק בין משכנתא לזביני דאסמכתא, דהא בבתי ערי חומה אחר שנחזיר המעות ונתברר למפרע שלא חל קנינו הר"ז ממש כזביני דאסמכתא שלא הקנהו גוף לפירות, [ויש לציין מ"ש **בתוס' הרא"ש בדף ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות** דבבתי ערי חומה אם פדה בסוף הבית היה הבית ממושכן בידו כל אותם השנים, וכן הוא משמעות ד' **הרמב"ן במלחמות בדף ס"ז.** עיי"ש, ולפי"ז מיושבים ד' האחרונים [אך צ"ב דאמאי בכל זביני דאסמכתא לא אמרינן כן דהבית ממושכן בידו ומ"ש בתע"ח דלהצד שלא חלה המכירה אמרינן שהבית ממושכן בידו], ועי' **באבן האזל שם** מש"כ ליישב ומש"כ **בהשמטות שם בשם הב' המצויין ונעלה מ' נטע פריינד נ"י [זצוק"ל]**.

(ה): ולולי ד' המ"מ יל"פ ד' הרמב"ם באופן אחר, דהנה **הרי"ף בסוגיין ס"ז.** הק' בהא דקאמר רב אשי דמשכנתא הוי אבק ריבית ואי אכל טפי משיעור זוזי לא מפקינן מיניה שזה סותר מסקנת רבינא דחשיב ואפיק פירי, [ולכן העמיד הא דרב אשי דאיירי במשכנתא בנכייתא], ובפשטות זוהי הקו' שכ' הרמב"ם שנתקשה להם ד' חכמי הגמ' מאחר שלא חילקו במשכנתא בין שדה לבית, והרמב"ם מיישב דרבינא דאפיק פירי במשכנתא איירי בבית ורב אשי דאמר דהוי אבק ריבית איירי בשדה, ואת החילוק בין זביני דאסמכתא דאף בשדה הוי ר"ק לבין משכנתא דבשדה הוי אב"ר הוצרך הרמב"ם מכוח ד' רב נחמן דקאמר בזביני דאסמכתא דהדרי ארעא והדרא פירי ומפרש לה **הרמב"ם בפ"ז מהלכות מלוה ולוה ה"ד** דהיינו מדין ריבית קצוצה, ומשמע ליה להרמב"ם שהלכה פסוקה היא, ורב נחמן הרי איירי ב'שדה' דהא קאי אמתני' **בדף ס"ו.** בהלוהו על שדהו, ומזה למד הרמב"ם דבזביני דאסמכתא אף בשדה הוי אבק ריבית, [ומסתירה דרבינא אדרבינא לא איירו כלל הרי"ף והרמב"ם, ובע"כ צ"ל לשיטתן כמ"ש **בתוס' רבינו פרץ בדף ס"ז.** דתרי רבינא הם].

**[ב]:** (א): ובעיקר חילוקי הרמב"ם הנ"ל, בין משכנתא שהקנהו דקל לפירותיו ובין זביני דאסמכתא שלא הקנהו דקל לפירותיו, ובמשכנתא בין בית לשדה, מצינו שני דרכים בד' האחרונים ז"ל, **בפני יהושע בדף ס"ז. בתוד"ה פירי** וכו' **והנה טרם עמדתי** וכו' מפרש דכוונת הרמב"ם דמשכנתא 'כמכורה דמיא' שכיון שהתנה בהדיא על אכילת הפירות דיינינן שמכרה לו, וכ"כ **בבית מאיר יו"ד סי' קע"ד ס"א** דדעת הרמב"ם כשיטת **תלמידי הרשב"א בשם הרז"ה** [הובאו דבריהם **בבית יוסף חו"מ סימן ר"ז ס"י]** דהא דרבינא עביד עובדא היינו דוקא בזביני דכיון שנתבטל המכר לאו זביני הוא אלא הלואה אבל משכנתא 'מכר ליומיה הוא', וכ"כ **בחדרי דעה סימן קע"ד ס"א** דמשכנתא הוי קנין עד זמן הפדיון ואח"כ כחוזר ומוכרה לו אבל בזביני כשנתבטל הקנין הרי נתבטל למפרע והמעות הלואה הם עיי"ש, והיינו שמפרשים בדעת הרמב"ם כשיטת כמה ראשונים שהבאנו לעיל באות ד' דמשכנתא אפי' באתרא דמסלקי בלא נכייתא אינו נידון כהלואה אלא כמוכרה לו בשעת ההלואה וכחוזר ולוקחה ממנו בשעת הפדיון וזהו היתר המשכנתא מה"ת[[35]](#footnote-35).

(ב): **ובחדרי דעה שם** הק' ע"ז דא"כ אמאי כתב הרמב"ם דבבית וחצר שפירותיו מצויים תדיר הוי ריבית קצוצה, והא אינו הלואה אלא מכר ומאי איכפ"ל דהפירות מצויין וודאיים, ויש ליישב לפמ"ש **הריטב"א בדף ס"ז.** בביאור ספק הגמ' אליבא דרבה בר רב הונא אם דוקא בעובדא דאת ונוולא אמר דהוי אבק ריבית אבל במשכנתא לא משום דהתם הלואה הכא זביני, או"ד התם טעמא מאי משום דלא קץ הכ"נ לא קץ, וכ' **הריטב"א שם בד"ה ארעא הדרי** דעובדא דאת ונוולא איירי 'במכר על מנת להחזירו ע"י שחוזר ומוכרו לו בחזרת המעות, וציין למ"ש **הריטב"א בדף ס"ג. בד"ה רבא אמר** דאליבא דרבא פליגי ר"י ורבנן בכה"ג דר"י סבר דאין שום איסור על אכילת פירות ע"י הלוקח כיון שמכר גמור הוא ומשלו הוא אוכל, 'ורבנן סברי דכיון שאין דרך לוקח קרקע לעשות כן ירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה, ולפיכך אמר תורה את כספך לא תתן לו בנשך ולא אמרה לא תלוה לו בנשך לרבות מכר כיוצב"ז שיהא דינו כמלוה', **והריטב"א בדף ס"ז. בד"ה או דילמא התם זביני הכא הלואה** כתב 'פירוש דבזביני הוא דשרינן דאיכא תרתי למעליותא, אבל הכא דהלואה היא, אע"ג דלא קץ ליה והוו הפירות בספק, מ"מ כל היכא דאיתנייהו ריבית גמורה נינהו והדרי', ומבואר מדבריו שיש צד בגמ' דאפילו אי נימא דבמכירה על לחזור ולמכור לו איכא ריבית קצוצה משום שירדה תורה לסו"ד שלהלואה נתכוונו מ"מ כשאין הריבית ודאית יש להקל בכה"ג 'דאיכא תרתי למעליותא', אבל בהלואה גמורה י"ל דהוי ר"ק אפי' כשהוא קציצת ספק, ואמנם צ"ב רב גדר וצירף הדברים אבל עכ"פ הדברים מפורשים בריטב"א, וזה גם שיטת הרמב"ם לדרכם של האחרונים הנ"ל, דאע"פ שמשכנתא נחשב 'מכירה ע"מ לחזור ולמכור' מ"מ ירדה תורה לסו"ד שכוונתם להלואה והוי ר"ק בבית וחצר שפירותיהם ודאיים אבל בשדה שהפירות בספק ואיכא 'תרתי למעליותא' הוי אב"ר, ומשא"כ בזביני דאסמכתא שהוא הלואה גמורה הוי ר"ק גם כשהקציצה על פירות ספק.

(ג): ומהלך נוסף יש בד' הרמב"ם כמו שביארו כמה אחרונים **בחידושי מהרא"ל על שו"ע יו"ד סימן קע"ד סק"ב ובחידושי רבינו חיים הלוי על הרמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ז ובאבני נזר יו"ד סימן ר"ד סקכ"ה-כ"ו ובאבן האזל פ"ז משכירות ה"ה** דס"ל דאם בשעת 'לקיחת הריבית' לוקח ריבית ודאי הוי ר"ק, ולכן בזביני דאסמכתא שכשגודלים הפירות הרי הם של הלוה כשלוקחם המלוה לוקח הוא ריבית ודאית והוי ר"ק, ודוקא במשכנתא שהקנהו 'גוף לפירות' וממילא כשגודלים הפירות נוטלם המלוה מכוח קנינו, ורק שיש לדון שעצם הקנאת הגוף לפירות הוי לקיחת ריבית וע"ז כ' הרמב"ם שבשדה שאינו בודאי שקנין זה יביא לו פירות הרי זו 'לקיחת ריבית מסופקת' ולכן הוי אבק ריבית**.**

אכן מהלך זה צ"ע טובא, דאמאי לא נימא שעצם זכיית הגוף לפירות הוי ריבית ודאית שהרי קנין זה הוא חלק מקנין גוף הקרקע והוא בודאי בגדר 'ממון' גמור, ועי' מש"כ ליישב **באבן האזל פ"ז ממלוה ולוה ה"ג בד"ה אלא דצריכים אנו לבאר** מש"כ ליישב בזה.

.

**[ז]: שיטת הסוברים דהא דהוי אבק ריבית משום שהלוה יכול לסלקו כל שעה**

**[א]: בבית יוסף יו"ד סימן קע"ב** כ' שדעת כל הפוסקים דמשכנתא באתרא דלא מסלקי קיל טפי מאתרא דמסלקי, זולתי דעת אחד שכתב **העיטור [אות פותקי דף ס"ד: מדפי הספר]** **בשם אביו** באפותקי דאתרא דלא מסלקי חמור טפי 'דכיון דקיץ ליה זימנא הוי ריבית קצוצה', ועי' **בעיטור שם ובהגהות שער החדש אות נ"ג** מה שהגיה עפי"ד הבית יוסף, שהעיטור נחלק עליו וכתב דאדרבה אתרא דמסלקי חמור טפי.

וכן הוא שיטת **הריטב"א בדף ס"ז. בד"ה באתרא דמסלקי** שכתב בהא דאמרי' התם דמשכנתא באתרא דמסלקי הוי אבק ריבית 'ואפשר דלהכי נקט אתרא דמסלקי, משום דלדידיה אתרא דלא מסלקי בלא נכייתא ריבית קצוצה היא, ולא אמר לעיל דהוי אבק ריבית אלא באתרא דמסלקי דומיא דזביני בתנאי, ואפשר דהיינו דקרינן ליה לעיל ד'לא קץ' מפני שיכול לסלקו כל זמן שירצה', והיינו דעצם הדבר שהלוה יכול להפקיע הריבית ע"י שיפרע חובו מיד ויסלקו מהמשכונא הוא בגדר 'לא קץ' שאינו נחשב קציצה מחייבת ולהכי הוי אבק ריבית,.

וכן מבואר **בשיטה מקובצת ס"ז. בד"ה וז"ל הרמ"ך** שהק' אמאי נקיט מר בריה דרב יוסף דוקא 'באתרא דמסלקי' והא בלא"ה הוי אבק ריבית הוא 'למר כדעתיה ולמר כדעתיה[[36]](#footnote-36)' ותי' 'לכך נראה לומר דבמשכנתא בלא נכייתא קאמר ואפ"ה כיון דמצי מסלק ליה כל אימת דבעי [לאו] ריבית קצוצה היא אפילו במשכונת בית', ובהמשך דבריו הביא ד' **הרמב"ם** שחילק בין בית שפירותיו ודאיים לשדה שאין הפירות ודאיים עיי"ש, ונראה מדבריו דבכה"ג ההיתר משום 'קציצת ספק' דכל שאפשר ויתכן הדבר שלא יבוא לידי ריבית כיון שיסלקו הלוה נחשב 'קציצת ספק' ואינו אסור מה"ת.

**[ב]:** ובד' הריטב"א יש לעיין טובא, שמדבריו נראה שדברי מר בריה דרב יוסף משמיה דרבא ורב אשי הם על פי דברי רבה בר רב הונא ורבה ואביי ורבא דאמרי לעיל בזביני דאסמכתא ובמשכנתא דהו אבק ריבית, שכתב 'ולא אמר לעיל דהוי אבק ריבית אלא באתרא דמסלקי דומיא דזביני על תנאי', ותמוה דהא **הריטב"א שם בד"ה ארעא הדרי** הק' על הצד לומר דזביני דאת ונוולא הוי אבק ריבית מהא דאמרינן **בערכין ל"א.** דבתי ערי חומה לרבנן הוי ר"ק, ותי' 'מבעיא לן דילמא לא אמרי רבנן אלא בבית שפירותיו ודאין ודומיא דבית בבתי ערי חומה, אבל בשדה שפירותיו ספק מסתייה דהוי אבק ריבית', ותימה דלפי ד' הריטב"א בהמשך דבריו דההיתר הוא דוקא באתרא דמסלקי מפני שיכול לסלקו כל שעה א"כ אמאי אין היתר זה גם בבית [וכד' **הרמ"ך הנ"ל** שלפי סברא זו יש להתיר גם בבית], ולכאו' נראה מד' הריטב"א דהיתר זה במה שיכול לסלקו על שעה אינו מטעם 'קציצת ספק' [כדמשמע מד' **הרמ"ך הנ"ל]** אלא הוא גריעותא בעיקר הקציצה כל שביד הלוה שלא לקיימה, וכדי להתיר בעינן 'תרתי למעליותא' גם שתהיה הקציצה גרועה שביד הלוה שלא לקיימה וגם שתהיה קציצת ספק בשדה שאין פירותיו ודאיים, וע"ד מש"כ **הריטב"א שם בד"ה או דלמא התם זביני** שיש צד בגמ' להתיר דוקא בדאיכא 'תרתי למעליותא' שהוא זביני ושהוא קציצת ספק, הכ"נ לפי הצד הראשון דההיתר הוא ד'לא קץ' ההיתר הוא בצירוף תרתי למעליותא שהוא קציצה שאינה גמורה לפי שהיא תלויה ביד הלוה אם לקיימה ושהיא קציצה על ריבית מסופקת של פירות שדה, והדברים צ"ב רב, והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות.

**[ח]: שיטת הרשב"א**

**הרשב"א בדף ס"ז. בד"ה עבד רב אשי עובדא** ביאר באריכות דרבא ורב אשי דסברי דמשכנתא בלא נכייתא לא הוי ריבית קצוצה יצא להם זה ההיתר מדין בתי ערי חומה לשיטת תנא דמתני' **בערכין ל"א.** דהרי זו כמין ריבית ואינו ריבית, ואע"ג דמוקמינן לה התם כר' יהודה דאמר צ"א בריבית מותר, הם פסקו כר' יהודה מעיקר הדין דצ"א מותר כיון דסתם תנא בערכין כוותיה, אלא דמ"מ אסרוהו מדרבנן להיות אבק ריבית לחוש לדברי חכמים, ובאופן אחר ביאר דס"ל כרבא דאמר דר"י ורבנן פליגי בריבית ע"מ להחזיר, ובשלא ע"מ להחזיר אף ר' יהודה אוסר מדרבנן, ורבנן דאסרי מה"ת בשלא ע"מ להחזיר סברי דבע"מ להחזיר אסור מדרבנן, ופסקו לגמרי כר"י דצ"א בריבית אסור מדרבנן עיי"ש באורך.

וד' הרשב"א סתומים וחתומים, איזה 'צד אחד בריבית' יש במשכנתא, והרי הלואה גמורה היא כמבואר בגמ', ועוד דהא בגמ' אמרו דהטעם דלא הוי ר"ק הוא משום ד'לא קץ ליה', ויש כמה דרכים בבי' ד' הרשב"א.

[א]: **בשיעורי רבינו חיים הלוי בדף ס"ז.** מבאר דהרשב"א מפרש 'לא קץ' כפירוש הראשונים דאינה קציצת ודאי מפני שאפשר שלא יהיו פירות, וזה גופא ההיתר דצד אחד בריבית עיי"ש, ודבריו צע"ג, דהא **ברשב"א בדף ס"ג. בד"ה צד אחד ברבית מותר** הק' אמאי סאה בסאה לא הוי צ"א בריבית דמותר לר"י, ותי' בב' אופנים, א. דצ"א בריבית אינו מותר אלא כשיש ביד הלוה או המלוה שלא יהיה ריבית ולא כשהוא תלוי בידי שמים, ב. דכל ההיתר של צ"א בריבית הוא רק כשיש 'צד מכר' והביא שכ"כ **הראב"ד ורש"י** עיי"ש, וק' דבמשכנתא בלא נכייתא הצד שלא יהיה ריבית שלא יגדלו הפירות תלוי בידי שמים ולא בידם, וגם ליכא בזה צד מכר וא"כ אמאי הוי צ"א בריבית, [ויש להעיר מד' **הרשב"א בתשו' ח"ב סי' קע"ד ד"ה ולענין המס** שכתב דבכה"ג שהריבית נוא לפרוע עבור המלוה את המס אם יטיל עליו המלך הוי 'צד אחד בריבית' עיי"ש, וגם שם ק' כנ"ל שהרי הספק תלוי בידי שמים ואין בו צד מכר].

[ב]: **בתוס' ב"מ ס"ה: בד"ה לכשיהיו לי מעות** הק' אמאי משכנתא בלא נכייתא לא הוי צ"א בריבית, כמו בדין לכשיהיו לי מעות תחזירם לי דהוי צ"א בריבית, והיינו דהתוס' הק' שאם לא יפדה לעולם את המשכונא הרי זה נחשב מכר תמורת המעות, ותירצו דבדין לכשיהיו לי מעות תחזירם לי אם לא יפדה הוי מכר, אבל הכא לעולם הוא או יורשיו יכולים לפדות ולהכי ל"ה מכר, ובפשטות כוונתם דכל שלעולם אפשר לבטלו אינו נחשב מכר כלל אפילו אם באמת לעולם לא יבוטל, ועי' **בתוס' ערכין ל"א. בד"ה ור' יהודה** שמבואר בדבריהם דגם אליבא דאמת נחשב 'צד רחד בריבית' אלא שכיון שאפשר לעולם לבטלו אינו נחשב 'צד אחד' שיש בו 'צד מכר', ולפי"ז י"ל דהרשב"א סובר כד' התוס' בערכין דנחשב 'צד אחד' שמא לא יפדנו לעולם ויתברר שבשדה מכורה לו ואינו מכר, ולפי"ז צריך לדחוק דהא דאמרו בגמ' דלא הוי ר"ק משום ד'לא קץ ליה' הכוונה שאינו קצוץ שהוא הלואה וריבית שהרי אפשר שלא יפדנו ויתברר שהוא מכר מתחילה ועד סוף דהיינו צ"א בריבית.

וק' למהלך זה הא דאמרו בגמ' לצד אחד של האבעיא דדוקא בעובדא דאת ונוולא הוי אב"ר ולא במשכנתא משום ד'הכא זביני התם הלואה', ולפי מהלך זה הרי כל משכנתא הוא ספק זביני ספק הלואה ממש כעובדא דאת ונוולא, וצ"ע.

[ג]: י"ל בדעת הרשב"א שהוא מפרש כד' **השיטמ"ק ס"ז. בשם הראב"ד** בפי' 'לא קץ ליה' 'משום דלא קץ ליה דלא א"ל הלויני ואכול פירותיך בשכר מעותיך אלא משכונה סתם היא ואפשר דמנכה ליה מה שיאכל', וסובר הרשב"א דהיינו 'צד אחד בריבית', שהקציצה היתה ליתן לו הפירות וביד המלוה להחליט אם ינכה לו מה שיאכל או לא ינכה לו, ועל הצד שהמלוה יחליט שלא לנכות נתברר שהקציצה דמעיקרא היתה ריבית ואם יחליט לנכות לו נתברר שלא היהתה ריבית, והיינו 'צד אחד בריבית' שהוא תלוי ביד המלוה שלא יהיה ריבית.

[ד]: רווחא שמעתתא מאברכים חשובים מבית מדרשינו, לפרש דדעת הרשב"א בפירוש 'לא קץ' כפירוש השני שצידד בו **הריטב"א בדף ס"ז. בד"ה באתרא דמסלקי** דמשום שביד הלוה לסלקו כל שעה נחשב שהריבית אינה קצוצה, וסובר הרשב"א דהיינו 'צד אחד בריבית' שביד הלוה להחליט שלא יהיה ריבית עי"כ שיסלקו מיד.

ואמנם פירוש זה נסתר לכאו' מפשטות ד' **הרשב"א בדף ס"ב** ובכוד דוכתי דמשמע דפשיטא ליה דבאתרא דלא מסלקי קיל הריבית יותר מבאתרא דמסלקי ולפי הנ"ל הוא להיפך וכדס"ל באמת להריטב"א הנ"ל.

**פרק ג':
שיטות הראשונים בדין הריביתבמשכנתא באתרא דלא מסלקי בלא נכייתא
[א]: שיטת הסוברים שמשכנתא זו מותרת לכתחילה**

**[א]: בדף ס"ז:** אמר רבא בריה דרב יוסף משמיה דרבא האי משכנתא באתרא דמסלקי לא ניכול אלא בנכייתא, **ובפירש"י בד"ה באתרא דמסלקי** ודוקא באתרא דמסלקי אבל באתרא דלא מסלקי כל ימי הזמן הוי כמכורה אצלו ובלא נכייתא נמי אכול', והובאה שיטתו  **ברמב"ן ס"ז. בד"ה עביד רבינא עובדא ובפסקי הרא"ש בפירקין סוף סימן ל"ד** 'כללא דמילתא **לפירוש רש"י ולפירוש התוספות** משכנתא באתרא דלא מסלקינן אפי' בלא נכייתא שרי דהוי כמכר עד אותו הזמן', [וסותר למ"ש **הרא"ש שם בתחילת הסימן בשם רש"י** דבאתרא דלא מסלקי אי אכל שיעור זוזי לכו"ע לא מסלקינן ומשמע דלכתחילה אין לו לאכול, ועי' מ"ש ע"ז **בפלפולא חריפתא שם אות פ']**, וכן דעת **הרשב"א ס"ז: בד"ה ה"ג רש"י ז"ל** עיי"ש, וכן הביא שיטה זו **בטור יו"ד סימן קע"ב ס"א בשם רש"י וברמ"א שם ס"א בשם טור בשם רש"י ורא"ש.**

**[ב]:** והאחרונים הק' בסתירת דברי רש"י מהא דקאמרי רבינא ורב אשי **בדף ס"ב:** דמשכנתא בלא נכייתא בדינינו אין מוציאין מלוה למלוה משום דהוי אבק ריבית, והא דבדיניהם מוציאין מלוה למלוה מפרשינן 'משום דאינהו בתורת זביני אתא לידיה, **ובפירש"י שם בד"ה אינהו** כתב 'סברי דבתורת זביני אתא הנך פירות לידיה דלוקח דכ"ז שלא פרע לו מעותיו הכרם מכור לו עד זמן שפסקו ביניהם שיכול לפדותה', ובפשטות כוונתו דעד בזמן הזה אינו יכול לפדותה ומכאן ואילך יכול לפדותה, ומפורש לכאו' לפי"ז דבאתרא דלא מסלקי בלא נכייתא הוי אבק ריבית, [ועי' **בהגהות הרש"ש שם** שמפרש דכוונת רש"י להיפך שעד אותו הזמן יכול לפדותה ומכאן ואיך לא יוכל לפדותה ודבריו תמוהים דא"כ אמאי סברי שהכרם מכור לו 'עד זמן שפסקו ביניהם' הרי אדרבה אחר הזמן שפסקו ביניהם שכבר א"י לפדותה הוא יותר מכור לו, ועי' **בחתם סופר מהדו"ת עמ"ס ב"מ ס"ד: בד"ה וכל זה** שכ' דכוונת רש"י דבתוך הזמן יכול לסלקו רק בזוזי ולאחר הזמן יכול לפדותו בכל דבר].

**ובפני יהושע בדף ס"ז. בתוד"ה פירי** וכו' **וכבר פירשתי שיחתי** וכו' **ולפי"ז נראה** וכו' מפרש דכל מש"כ רש"י בסוגיין בדף ס"ז דבדלא מסלקי מותר אפי' לכתחילה בלא נכייתא היינו רק דלרבא בריה דרב יוסף שאמר דבמסלקי לא ניכול אלא בנכייתא ומשמע דבדלא מסלקי מותר לכתחילה, אבל לרבינא באמת אינו מותר לכתחילה אלא הוי אבק ריבית, וזהו התי' על הסתירה מדרבינא **בדף ס"ז.** דאיירי באתרא דמסלקי אדרבינא **בדף ס"ב:** דאיירי באתרא דלא מסלקי, וכ"כ **בחתם סופר בדף ס"ז. בד"ה עבד רבינא** עיי"ש.

**ובפני יהושע שם** הוסיף עוד לבאר דלרבינא כל ההיתר מן התורה בדלא מסלקי הוא רק בשדה וכרם שאין הפירות ודאיים אבל בבתים שהפירות ודאיים הוי ריבית קצוצה אפי' בדלא מסלקי, שהרי **בפירש"י ס"ב: בד"ה ובדינינו אין מחזירין** כ' בהדיא דההיתר דוקא בכרם לפי שפעמים שהכרמים לוקין אין זו ריבית קצוצה, ומפרש דרש"י סובר בדעת רבינא דבדמסלקי בלא נכייתא הוי ר"ק אפי' בשדה, ובדלא מסלקי הוי ר"ק בבית ובשדה הוי אבק ריבית עיי"ש באורך, ואמנם הצירוף הזה צ"ב, דאי מה דלא מסלקי מחשיב ליה כמכירה וחוזר ומוכרה לו ולכן לא הוי ריבית מה"ת למה ההיתר הוא דוקא בשדה שאין הפירות ודאיים ובבית הוי ר"ק, [ועי' לעיל פרק ב' אות ו' בשיטת הרמב"ם ענף ב' אות א' משנ"ת צירוף כעין זה לפי שיטת כמה אחרונים בשי' הרמב"ם עפ"ד **הריטב"א בדף ס"ז. בד"ה או דלמא התם זביני הכא הלואה** והכ"נ יש לבאר דרכו של הפנ"י בשיטת רש"י ודו"ק].

**[ב]: שיטת הסוברים דהוי אבק ריבית**

**ברשב"א ס"ב. בד"ה אמר ליה רבינא בשם הראב"ד** הק' סתירת ד' רבינא מדף ס"ב. דקאמר דהוי אבק ריבית לדף ס"ז. דחשיב ואפיק פירי, ותי' דבדף ס"ב: איירי באתרא דלא מסלקי דבלא נכייתא הוי אב"ר ובדף ס"ז. איירי בדמסלקי דבלא נכייתא הוי ר"ק, וכ"כ **הרא"ש בפסקיו בפירקין ריש סימן ל"ד בשם הראב"ד** בישוב הסתירה מדרבינא אדרבינא, **ובסוף הסימן** כ' כן בדעת **הרי"ף,** **ובשיטה לנ"ל שיוחס לריטב"א בדף ס"ז. בשם הראב"ד** ליישב הסתירה בד' רבינא, וכ"ה **בהשגות הראב"ד כל הבעה"מ ב'כתוב שם' בדף ס"ז. ובשיטמ"ק ס"ז. בד"ה וז"ל הראב"ד** עיי"ש.

וכן דעת **הרמב"ן במלחמות ה' בדף ס"ז. ובחידושיו ס"ז. בד"ה עבד רבינא עובדא** בישוב הסתירה מדרבינא אדרבינא ושכן דעת **כל המפרשים** ונראה מדבריו שכ' כן גם בדעת **הרי"ף** עיי"ש, **וברמב"ן שם בד"ה וה"ג במקצת נוסחי עתיקי** גורס **בדף ס"ז:** האי משכנתא 'באתרא דלא מסלקי' לא ניכול אלא בנכייתא, והוכיח כדבריו דאי בדלא מסלקי שרי לכתחילה כשיטת רש"י א"כ אמאי אמרינן דצורבא מרבנן לא ליכול אלא בקיצותא ולא אמרינן דמצי אכיל בדלא מסלקי אפי' בלא נכייתא, [**וברשב"א שם** מיישב דודאי לצורבא מרבנן אסור אפי' באתרא דלא מסלקי בנכייתא וכש"כ בלא נכייתא], והוסיף דגם לגירסא דגרסי' באתרא דמסלקי ה"ה באתרא דלא מסלקי לא ניכול אלא בנכייתא אלא דקצה להשמיעינו דבאתרא דמסלקי נמי שרי בנכייתא עיי"ש, וכ"כ **בחידושי הר"ן ס"ז. בד"ה עבד רבינא עובדא,** וכ"כ **בטור יו"ד סימן קע"ב ס"א לדעת ר"ח ורב אלפס** דבלא נכייתא באתרא דמסלקי הוי ר"ק ובדלא מסלקי הוי אבק ריבית.

**[ג]: שיטת הסוברים שהיא ריבית קצוצה**

**בבית יוסף יו"ד רסי' קע"ב** כתב בשם **העיטור [אות פותקי דף ס"ד: מדפי הספר] בשם אביו** דמשכנתא בתרא דלא מסלקי חמיר טפי מבאתרא דמסלקי 'דכיון דקיץ ליה זימנא הוי ריבית קצוצה', והב"י כ' ע"ז דדעת בטל הוא בפני שאר כל פוסקים דסברי דבדלא מסלקי קיל טפי, אמנם מצינו שכן דעת **הריטב"א בדף ס"ז. בד"ה באתרא דמסלקי** שהביא ד' רש"י דבאתרא דלא מסלקי שרי לגמרי ולהכי נקיט באתרא דמסלקי, וכ' ע"ז ואינו מחוור 'דאדרבה טפי קץ ליה באתרא דלא מסלקי', ולכן כתב דלרבותא נקטינן דבאתרא דמסלקי נמי לא ניכול אלא בנכייתא וכש"כ בדלא מסלקי, וכ"כ עוד **הריטב"א שם בד"ה אכל טפי בסה"ד** 'ונראה דלהכי נקט רבינא אתרא דמסלקי משום דלדידיה אתרא דלא מסלקי בלא נכייתא רבית קצוצה היא, ולא אמר דהוי אבק רבית אלא באתרא דמסלקי דומיא דזביני בתנאי.

ובדעת **הרי"ף** הבאנו לעיל באות ב' ד' **הרא"ש והטור** שכ' בהדיא דאף לדידיה באתרא דלא מסלקי הוי אבק ריבית, וכן נראה מד' **הרמב"ן** כמ"ש לעיל באות ב', אמנם **במגיד משנה פ"ו ממלוה ולוה ה"ז** כתב 'ובהלכות לא כתבו שום חילוק, אלא כל משכונא בלא נכוי רבית קצוצה, ולא חלקו בין בית לשדה ולא בין מסלקי ללא מסלקי ובכי הא קשה דרבינא אדרבינא', וכן **בביאור הגר"א על שו"ע יו"ד סימן קע"ב סק"א** נקט מדסתם הרי"ף דאף בלא נכייתא הוי ר"ק, [ועיי"ש מה שהוכיח עוד, ועל הסתירה מדרבינא אדרבינא כ' הגר"א דל"ג בדס"ב א"ל רבינא אלא אמורא אחר הוא דס"ל כרבה בר רב הונא וכרבה בדס"ז].

ובדעת **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"ז בלח"מ שם בד"ה הסברא החמישית בשם מהר"י בן לב [ח"ב סימן מ"ב]** שאינו מחלק בין אתרא דמסלקי לאתרא דלא מסלקי עיי"ש, וכ"כ **בביאור הגר"א שם** דלדעת הרמב"ם אתרא דמסלקי ודלא מסלקי הם שוין ולעולם בבית הוי ר"ק ובשדה הוי אבק ריבית עיי"ש.

**[ד]: בטעם שיטת המתירים משכנתא זו מה"ת או אפילו מדרבנן**

**[א]: בפירש"י ס"ז: בד"ה באתרא דמסלקי** כתב בטעם ההיתר 'אבל באתרא דלא מסלקי כל ימי הזמן הוי כמכירה אצלו', **ובשיטה מקובצת שם בד"ה האי משכנתא בשם שיטה** הק' על דבריו 'ולא ירדתי לסוף דעתו, דסו"ס כיון שהוא חוזר אותה לסוף השנים שפסקו שלא יסלקנו הרי אין כאן מכר כלל ולא אפילו ליומיה, והרי הוא מחזיר לו כל מעותיו במה שקנה שדה או פירות כל אותן שנים', ובהמשך דבריו כ' 'וי"ל ע"י הדחק דלעולם בסוף הזמן חוזר המעות כולם ומכל מקום הוי כמוכר וחוזר ולוקח, וזה דוחק'.

אמנם **ברמב"ן ס"ז. בד"ה עבד רבינא עובדא** כתב כתי' השיטה 'והילכך כיון דלא מצי מסלקי ליה הו"ל כזביני הואיל ולא מצי לסלוקה כל אימת דבעי עד מישלם זימניה, והו"ל כמוכרה לו מעכשיו וחוזר ולוקחה ממנו לאחר זמן, דהא מיקניא ליה קנין הגוף לענין בכורה ושביעית, ואי אמר מיסתליקנא צריך למיקנא מיניה כמוכר', וכוונת הרמב"ן להא דאמרינן **בדף ס"ז:** דמשכנתא באתרא דמסלקי בע"ח גובה הימנה והבכור נוטל בה פי שנים ואין שביעית משמטתה, **ובפירש"י שם בד"ה בעל חוב גובה הימנה** כתב 'דמכר הוא אצלו והיינו טעמא דכולהו', והרי מבואר דמשכנתא באתרא דלא מסלקי אינו נידון כהלואה אלא כמכר, ולהכי אין שביעית משמטתה לפי שאינה בגדר הלואה כלל, ולהכי הבכור נוטל בה פי שנים אע"ג דקיי"ל כרבנן **בב"ב דף קכ"ד:** דאין הבכור נוטל פי שנים במלוה משום שהוא ראוי לפי שהקרקע קנויה למלוה והוא בגדר 'מוחזק', [וצ"ע למה לא הזכער הרמב"ן כהוכחה גם הא דהבע"ח גובה ממנה], והוסיף הרמב"ן להוכיח מהא ד'אי אמר מיסתליקנא צריך למיקנא מיניה כמוכר', והיינו דסבר הרמב"ן דאם אין המשכנתא כמכורה למלוה אלא הוא רק משכנתא ושעבוד אלים על ההלואה א"כ ראוי שיועיל עליה מחילה על שעבוד המשכנתא לענין שיוכל הלוה לסלקו, ומדלא מהני מחילה אלא צריך קנין לגבי שיוכל לסלקו בע"כ דהמשכנתא היא כמכורה ממש למלוה וכדי להקנותה ללוה צריך מעשה קנין גמור, [וצ"ע דהא בגמ' שם פליגי בזה רב פפא ורב ששת בריה דרב אידי ולרב פפא מהני סילוק בדיבור, ור"פ גופיה הוא דאמר דאין שביעית משמטתה ואין הבכור נוטל בה פ"ש דמזה מוכח שהיא כמכורה לו כמ"ש הרמב"ן, וית' אי"ה להלן בפרק ד' ובפרק ה'].

**[ב]:** ועיין **בסמ"ע חו"מ סימן ר"ז סקי"א** במה שפסק המחבר שם במוכר או נותן שהתנה שיחזיר לו המקח לזמן פלוני או כשיתן המעות הרי המכר קיים ויחזיר כמו שהתנה, ובי' שם הסמ"ע דאפילו אמר שנותנו לו ע"מ שיחזירנו לו כשיתן לו המעות מותר ואין בזה משום ריבית ומדמה לדין מתנה ע"מ להחזיר שקנה המקבל בשעתו ואח"כ חוזר ומקנה לו, וכ' שם בתו"ד 'ואם מחזירנה לו כשיתן לו המעות הו"ל כמשכנתא באתרא דלא מסלקי דמותר להרא"ש אפילו בלא נכייתא וכמ"ש הטור והמחבר בי"ד ר"ס קע"ב', ומבואר שמפרש לדין משכנתא באתרא דלא מסלקי שהוא כמתנה ע"מ להחזיר וכמכירה ע"מ למכור, וכ"מ **במהר"מ שיף דף ס"ז: בד"ה וטעמא** דהא דשרי משכנתא באתרא דלא מסלקי בלא נכייתא דהוי כמכר על ה' שנים ולאחר שנים הללו חוזר ומוכרה לו, ולהכי לא דמי לדינא דלכשיהיו לי מעות תחזירם לי דאסור עיי"ש, וכ"כ **בחידושי הרי"מ ס"ד: בד"ה מ"ש תוס'** דאין לפרש דקנין משכנתא באתרא דל"מ הוא 'קנין לזמן' עד שעה שמסלקו דא"כ אמאי לא יהיה הקנין לזמן הזה בעצמו ריבית שהרי את קרן ההלואה מחזיר לו לגמרי 'וע"כ הפירוש שמכר לגמרי בעד המעות שלוה ולא הוי הלואה כלל, רק אחר הזמן שקבע חוזר ומוכר בעד המעות הנ"ל, והגם דקשה דא"כ יוכל לחזור בו בקנין לאחר ל' [כאן פירש כנראה דכבר מתחילה חוזר ומוכר לו לכשיתן לו המעות], וי"ל דהוי כתנאי ע"מ שיחזור וימכרנו לו אז דבתורת חיוב מהני בחליפין'.

**[ג]: ובחלקת יואב חיו"ד סימן כ"ט סימן כ"ג בד"ה אך לפי ע"ד** ביאר גדר ההיתר באתרא דלא מסלקי באופן מחודש, לפימ"ש **הר"ן בכתובות [דף מ. מדפי הרי"ף בד"ה וגרסינן עלה]** העתיק לשון **הרמב"ן בתשובה** 'אין המלוה יכול לעכב מלקבל חובו תוך זמנו, מדאמרינן **ב"מ דף ס"ז.** האי משכנתא באתרא דמסלקי ופירשו ראשונים כגון שהלוהו על שדהו לזמן קצוב, ואיכא אתרא דמסלקי תוך זמנו דסברי זמן מלוה הוא דקבע ליה ללוה, הא אם רצה לוה לפורעו תוך הזמן רשאי, ואע"ג דאתרא דלא מסלקי סברי דזמן תרווייהו קבעי ליה ואין זה תובע ולא זה פורע עד מישלם זמנו, התם הוא משום דהוי משכנתא דהוא אכיל פירי וכלוקח פירות תוך הזמן דמי, הא בבע"ח הכל מודים דפורע תוך זמנו, ועוד דסוגיין בגמ' היכא דליכא מנהגא הלכתא כאתרא דמסלקי הילך פורעו מתוך זמנו ונפטר ממנו', וביאר ביסוד הדברים, דמעצם מהותו של חוב הלואה הוא שביד הלוה לפורעו ולסלק החוב, ואם קבעו שאינו יכול לסלקו בע"כ שלא חייל חוב הלואה עבור המעות, אלא המעות עשו קנין בשדה לזמן המשכנתא וגם עשו חלות התחייבות חדשה אלאחר זמן שמתחייב לו שיעור מעות זה, וכיון דאין חוב המעות מחמת הלואה אלא מחמת התחייבות חדשה שנעשית ע"י המעות אין בזה איסור ריבית מה"ת עיי"ש.

**[ד]:** ועי' **באבני נזר יו"ד סימן קס"ב סק"ב** שביאר באופן מחודש גדר ההיתר מה"ת באתרא דלא מסלקי לפמ"ש **הר"ן על הרי"ף כתובות דף ט"ז:** לפי דעת **התוספות** דקרקע נתמעט מאיסור ריבית דהא דבבתי ערי חומה הוי ריבית גמורה להתנא דברייתא **בערכין ל"א.** משום דהוי כהלוהו מעות 'ופירי הוא דאכיל בשיעור מעותיו', ומפרש דכוונתו דהדירה בבית אינה נחשבת כריבית קרקע אלא כמטלטלין, וכ"ז בבתע"ח ובאתרא דמסלקי דכיון שיכול לסלקו נחשב שאין לו קנין בקרקע והריבית היא הדירה בעצמה שאינה נחשבת קרקע, אבל באתרא דלא מסלקי נחשב שיש לו קנין בקרקע עצמה לאכילת הפירות והוי ריבית קרקע המותרת מה"ת עיי"ש.

**[ה]:** והנה בדעת הסוברים דמשכנתא באתרא דלא מסלקי אסורה מה"ת והוי ר"ק, יל"ע מה ישיבו על ראיית **הרמב"ן הנ"ל** שהוכיח דבאתרא דלא מסלקי הוי כמכורה לו מהא דאין שביעית משמטתה ומהא דהבכור נוטל בה פי שנים [ובע"ח גובה הימנה], והנה בדעת **הריטב"א הנ"ל** דסובר דהוי ר"ק הדברים מבוארים לכאו' בפשטות לפימ"ש **הריטב"א בדף ס"ג. בד"ה רבא אמר** וכו' **והנכון לפרש** וכו' בהא דקאמר רבא דר"י ורבנן פליגי בדין ריבית ע"מ להחזיר 'ריבית הבאה במכר שמכר ע"מ להחזיר איכא בינייהו, דר"י סבר הא ממ"נ פירי דאכיל לוקח בינתיים דידיה נינהו, ורבנן סברי דכיון דאין דרך לוקח קרקע לעשות כן ירדה תורה לסוף דעתם דהלואה גמורה נעשה, ולפיכך אמר הכתוב את כספך לא תתן לו בנשך ולא אמר לא תלוה בנשך לרבות מכר כיוצ"ב דהוי כמלוה', ועי' **בריטב"א קדושין דף ו:** 'ומיהו מתנה ע"מ להחזיר הקנאה גמורה היא וממון שלו הוא וכשמחזירה לו הקנאה גמורה בעי כשאר הקנאות דעלמא......ובמכר ודאי קנה השדה אלא שיש בו משום ריבית כדמוכח בפרק איזהו נשך', והרי מבואר דאין כוונת הריטב"א במש"כ בב"מ 'דירדה התורה לסוף דעתם דכוונתם למלוה' דבדין חו"מ באמת מלוה הוי, דודאי הוי מכירה גמורה ע"מ שיחזור וימכרנו לו, אלא דכיון דתכלית המכוון בחלות זה הוא לעשות הלואה בריבית אסרתו תורה אע"פ שאינו הלואה אלא מכר ע"מ להחזיר, וכדיליף לה הריטב"א מדכ' את כספך 'לא תתן' לו ולא כתיה 'לא תלוה', ולפי"ז מבואר דאף דמשכנתא באתרא דל"מ נחשב כמוכרה וחוזר ומוכרה לו ולכן בכור נוטל בו פ"ש ואין שביעית משמטתו מ"מ הוי ר"ק לפי שיטת הריטב"א כיון שירדה תורה לסו"ד שכוונתם להלואה.

**[ו]:** אמנם עדיין אינו מיושב, דהרי הריטב"א כתב כן רק אליבא ד'רבא' דסברי דר"י ורבנן פליגי בריבית ע"מ להחזיר, אבל לאביי דסבר דפליגי בדין צ"א בריבית ליתא להאי סברא ופשיטא דמכירה ע"מ לחזור ולמכור אינה ריבית כלל [דאי הוי ריבית גמורה הרי אינו 'צד אחד' בריבית ודו"ק], ואילו בדין משכנתא באתרא דלא מסלקי נראה מד' הריטב"א דפשיטא ליה דלכו"ע משכנתא הוא חמור יותר מבאתרא דמסלקי.

ועוד, דהא **בריטב"א ס"ז. בד"ה או דילמא התם זביני** מפרש בהדיא שיש צד בגמ' לומר דמכר ע"מ להחזיר קיל יותר ממשכנתא בלא נכייתא כיון דאית ביה 'תרתי למעליותא' שהוא גם 'זביני' וגם 'לא קץ' עיי"ש, וא"כ מאי קשיא ליה להריטב"א על גירסת הספרים דמשמע דמשכנתא באתרא דא מסלקי קיל מאתרא דמסלקי והרי יש בהדיא צד בגמ' דמכירה ע"מ להחזיר קיל ממשכנתא ומשכנתא באתרא דלא מסלקי הא הוי כמכירה ע"מ להחזיר.

וכמו"כ צ"ע בד' **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"ז** שמבואר בדבריו דאינו מחלק בין מסלקי ללא מסלקי ובבית שפירותיו ודאיים אף בדלא מסלקי הוי ר"ק, וקשה דהא לגבי מכר ע"מ להחזיר מבואר בד' **הרמב"ם בפי"א מה' מכירה ה"י** במי שמכר ע"מ שיחזיר לו כשיחזיר לו המעות דהמכר קיים ויחזיר כשהתנה, וביארו **בסמ"ע סימן ר"ז סקי"א ובמחנה אפרים הלכות ריבית סימן י"ג** דכשמוכר ע"מ שיחזור וימכור לו אין באכילת הפירות משום ריבית כלל, וא"כ אמאי משכנתא באתרא דלא מסלקי אסורה מן התורה לשיטתו.

ולכאו' מוכרח מכ"ז דדעת **העיטור בשם אביו הרי"ף** [לפי דעת **המ"מ והגר"א** בשיטתו] **והרמב"ם והריטב"א** דסברי דמשכנתא באתרא דלא מסלקי הוי ר"ק פליגי על עיקר ד' **הרמב"ן הנ"ל** וסברי דלא אמרינן דמשכנתא בחא נכייתא הוי כמוכרה לו וחוזר ולוקחה ממנו, וית' אי"ה עוד בהרחבת הדברים להלן בפרק ה'.

.

**פרק ד':
בגדר קנין המשכנתא באתרא דמסלקי [ובדלא מסלקי]**

**[א]: ההוכחות דמשכנתא באתרא דמסלקי הוי הלואה גמורה**

**[א]: בדף ס"ז:** 'האי משכנתא באתרא דמסלקי אין בע"ח גובה הימנה ואין הבכור נוטל בה פ"ש ושביעית משמטתה', **ובפירש"י בד"ה אין בע"ח גובה הימנה** 'דאין להם לאביהם בגופה של קרקע כלום' וכו' עיי"ש, **ובפירש"י בד"ה ואין הבכור נוטל פי שנים** למ"ד **בב"ב דף קכ"ד:** דאין הבכור נוטל פ"ש במלוה, נא נמי הואיל ואתרא דמלסקין מלוה בעלמא הוא דאין השדה לפניו אלא לשעבוד פירות', וכו' עיי"ש, **ובפירש"י בד"ה ושביעית משמטתה** 'כשאר מלוה בשטר שנכסי לוה משועבדין להם ושביעית משמטתן', ומפורש דמשכנתא באתרא דמסלקי הוי הלואה גמורה ושביעית משמטתה כשאר הלואה, ושאין למלוה שום קנין בגופה של קרקע ולכן אין הבכור נוטל בה פי שנים ואין בע"ח גובה הימנה.

**[ב]:** בפרק ג' אות א' ואות ג' הובא שיטת כמה ראשונים דסברי דמשכנתא באתרא דמסלקי הוי ריבית קצוצה, והם **הרי"ף בדף ס"ז. והראב"ד שם והרמב"ן במלחמות ובחידושיו שם והריטב"א והר"ן שם**, והנה לשיטתם מפורש לכאו' דמשכנתא באתרא דמסלקי הוי הלואה גמורה, דאי הוי מכירת השדה איך שייך בזה איסור ריבית קצוצה.

ואף לפי דברי הסוברים דהוי אבק ריבית כמובא באות ב', דעת כמה ראשונים שהטעם הוא משום ד'לא קץ' דהיינו שלא פירש את הריבית כשיטת **רש"י והראב"ד בדף ס"ז** ועוד ראשונים וכמובא שיטתם באות ד' [א], או משום ד'לא קץ' כפירוש **הריטב"א והרי"ד בדף ס"ז.** לפי שאין הפירות ודאיים וכמובא שיטתם באות ד' [ה] וכן הוא שיטת **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"ז** ולכן מחלק דדוקא בשדה הוי אבק ריבית אבל בבית הוי ר"ק לפי דעת כמה אחרונים בפירוש דבריו וכמובא שיטתו באות ד' [ו-ב], או לשיטת כמה ראשונים דסברי דבאתרא דמסלקי הוי אבק ריבית משום ד'לא קץ' שאינו מוכרח שיהיה ריבית דאפשר שיסלקו לפני שיאכל הפירות וכמובא שיטתם באות ד' [ז], או לשיטת הרשב"א דלא הוי ריבית קצוצה משום דהוי צד אחד בריבית וקיי"ל כר' יהודה לגבי דינא דאורייתא דצ"א בריבית מותר וכמובא שיטתו באות ד' [ח], הנה גם לכל הראשונים הללו מוכרח לכאורה דמשכנתא באתרא דמסלקי נחשב הלואה גמורה ולכך שייך בה דין ריבית אם לאו משום כ"א מהטעמים הנ"ל כ"א כדאית ליה.

[ורק לשיטת כמה ראשונים דסברי דהוי אבק ריבית משום דהוי כמכר וכמובא שיטתם באות ד' [ד], וכן לשיטת כמה אחרונים בשיטת הרמב"ם דס"ל דמשכנתא הוי כמכר ולכן בשדה הוי אבק ריבית ומשא"כ בזביני דאסמכתא וכמובא שיטתם באות ד' [ו-א] מוכרח להיפך וית' אי"ה להלן באות ב'].

.

**[ב]: ההוכחות דמשכנתא באתרא דמסלקי הוי מכר גמור ולא הלואה**

**[א]:** לעיל בפרק ג' אות ד' [ד] הובא שיטת **התוס' הרא"ש בדף ס"ד: ובדף ע: והב"י חו"מ סי' ר"ז בשם תלמידי רשב"א** בדעת **הרז"ה והעיטור בערך פותקי והשיטמ"ק ס"ז. בשם הרמ"ך** [בדעת רבינא **בדף ס"ב:] והמאירי בדף ס"ד:** וכן מוכרח לכאו' מסתירת פסקי **הטור והרמ"א בסי' קס"ד וקס"ו וקע"ב** דההיתר במשכנתא בלא נכייתא באתרא דמסלקי מן התורה הוא משום שהמשכנתא נחשבת כמכורה לו, וכן דעת **הפני יהושע בדף ס"ז.** [בדעת **התוס'] והנתיבות המשפט בסי' רל"ה סק"ד** [בדעת **התוס'] והחוות דעת בסימן קע"ב סוף סק"ב והפתחי שערים בדף ס"ו:** [בדעת **התוס'] וחי' מהרא"ל על שו"ע יו"ד סי' ק"ס ססי' קל"ט וסי' קס"ו סק"ג** [בד' **הרא"ש והטור]** דסברי דמשכנתא בלא נכייתא הוי אבק ריבית משום דהוי כ'זביני', ונת' שיטתם דסברי דהא דקאמר רב אשי **בדף ס"ב:** דהא דבדיניהם מוציאין מלוה למלוה משום ד'אינהו בתורת זביני אתא לידיה' הוא טעם גם לדידן דלהכי משכנתא לא הוי ר"ק משום דהוי כמכר ולא כהלואה.

**[ב]: בדף ס"ו.** אמרינן על דינא דמתני' בהלוהו על שדהו ואמר לו אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים הרי היא שלי הרי היא שלו, ואמרינן עלה דלרב הונא לאחר מתן מעות קנה כנגד מעותיו ולרב נחמן קנה הכל, והק' הראשונים איך קונה לאחר מתן מעות והא מלוה אינה קונה, **ובחידושי הרשב"א ס"ו. בד"ה ורב נחמן אמר** תי' **בשם הראב"ד** דשאני משכונא דשכונה גביה וכמכירה ליומיה היא וכשבעל הקרקע חוזר ופודה הרי הוא כחוזר ולוקח באותן דמים ולפיכך קנה כנגד מעותיו לרב הונא ולרב נחמן קנה הכל', וכן הוא **בשיטמ"ק שם בשם הראב"ד ובשיטה לנ"ל** [שיוחס לריטב"א] **שם בד"ה אבל לאחר מתן מעות בשם הראב"ד ובתוס' הרא"ש ס"ו: סד"ה ומניומי בשם הראב"ד** ומסיק 'הילכך התחילה הקניה משעת נתינת המעות כשנתרצה אח"כ למוחכרה לו אם לא יתן לו מעותיו', ובפשטות הכוונה, דמשכנתא [באתרא דמסלקי כדאיירי במתני' שיכול לפרוע לו בתוך י' שנים ולסלקו מהקרקע] הרי היא כמכירה מתחילה בעבור מעותיו בתנאי שיחזור וימכרנו לו בשעה שיסלקו, וכמ"ש בהדיא **הראשונים הנ"ל בשם הראב"ד** שבשעת הפדיון 'הרי הוא כחוזר ולוקח באותן דמים' ולכך כשא"ל שרוצה להחליט לו השדה אין זו מכירה חדשה אלא ויתור על התנאי שצריך לחזור ולמוכרו לו וממילא נשאר קנוי ללוקח מכוח קנינו הראשון, ומבואר לפי"ז דמשכנתא אפי' באתרא דמסלקי אינה הלואה אלא מכירה וחוזר ולוקחו ממנו.

ואמנם תי' זה הובא בסגנון אחר **בחידושי תלמיד הרשב"א בדף ס"ה: בד"ה כיצד יעשו** 'לא אמרו שמלוה אינה קונה אלא בדבר שאינו מוחזק בידו ואינו ממושכן אצלו במעותיו, אבל שדה שממושכן אצלו במעותיו ואין מסלקין אותו ממנו עד שיפרע לו את מעותיו הרי מעותיו כאילו קיימין ואין מעותיו כמלוה אחרת', וכ"ה **במאירי ס"ו. בד"ה זה שביארנו** 'הואיל והקרקע תחת ידו והוא ג"כ על הקרקע הלוהו הרי הוא כאילו המעות בעין', ולכאו' הוא תי' אחר מתי' **הראשונים הנ"ל בשם הראב"ד** שהם כתבו שהמשכנתא היא כמכירה שמוכרה לו וחוזר ולוקחה ממנו בשעת הפדיון, ולדבריהם הקנין אינו נעשה עכשיו כשרוצה להחליטה לו אלא כבר נעשה הקנין כשמשכנה אצלו ועכשיו הוא רק מוותר על הזכות לפדותה ולחזור ולקנותה, וכל' **תוס' הרא"ש הנ"ל בשם הראב"ד** 'הילכך התחילה הקניה משעת נתינת המעות' אכן בד' תלמיד הרשב"א והמאירי מבואר דהקנין הוא עכשיו לאחר מתן מעות כשרוצה למוכרה לו, אלא דמכוח שיש משכונה על המעות אי"ז נחשב כ'מלוה' אלא כ'מעות בעין' דמהני לקנין, והדברים צ"ב.

ואמנם **בחידושי הריטב"א בדף ס"ו. בד"ה לאחר מתן מעות** תי' על הקו' הנ"ל דאיירי כשנותן לו אח"כ פרוטה לקנין או שהחזיק בשדה לשם קנין, ולדבריו מוכח דסובר דאין משכנתא זו נחשבת כמכורה וחוזר ומוכרה לו אלא הוי הלואה גרידא על המשכנתא ולכן כדי לזכות בה צריך לעשות קנין אחר גמור.

והנה בד' **הרשב"א ותוס' הרא"ש הנ"ל בשם הראב"ד** מבואר דאף יותר מכנגד מעותיו יכול לקנות מכוח תי' זה דמשכנתא הוי כמכורה וחוזר ומוכרה לו, וכן הוא מסברא דכיון דחייל משכנתא מתחילה על כל השדה בעבור המעות ונחשב שקנה מיד בקנין כסף את כל השדה אלא שצריך לחזור ולמוכרה לו יכול אח"כ להחליט הקנין על כל השדה מכוח מה שקנה מעיקרא, [והא דלרב הונא קונה רק כנגד מעותיו הוא מטעם אסמכתא עי' בסוגיא ובראשונים שם], אמנם בד' **הראב"ד בשיטמ"ק** מבואר דמהני תי' זה רק לרב הונא לקנות כנגד מעותיו וכדמסיק 'ומשום הכי קנה כנגד מעותיו', וביותר מבואר כן **בשיטה לנ"ל** שיוחס לריטב"א שאחר שכ' תי' הנ"ל בשם הראב"ד כתב מיניה וביה **בד"ה ורב נחמן אמר** 'שהרי הקרקע תחת ידו הוא ומעותיו קיימין הם שאין מסלקין אותו בלא מעותיו וכשימחול להלואתו כמו שנותן לו עכשיו מעות דמי', ומבואר דלרב נחמן דסבר דקנה הכל ל"ש לומר כמ"ש בשם הראב"ד דהוי כקנאו מתחילה כשקנאו למשכנתא אלא בעינן למימר שעושה קנין עכשיו והמשכנתא רק מועלת שלא יהיה כשאר מלוה שאינו קונה אלא יהיה נידון ככסף בעין, וכעין ד' **תלמיד הרשב"א והמאירי הנ"ל** וצ"ב בכל זה.

**[ג]: הרי"ף בדף ס"ד:** כתב בדין הלוהו ודר בחצירו דהוי אבק ריבית וא"י בדיינין, דאם לא אכל שיעור זוזי לא מסלקינן ליה בלא זוזי דקיי"ל כרב אשי דאמר **בדף ס"ז.** דכל סלוקי בלא זוזי אפוקי מיניה הוא עיי"ש, **והרז"ה בספר המאור שם בשם רבינו אפרים** שנחלק על הרי"ף וסבר דדוקא במשכנתא אמרינן כל סלוקי בלא זוזי אפוקי מיניה הוא, אבל בסתם אבק ריבית לא אמרינן הכי, ונתן הטעם דכיון דבמשכנתא אינו יכול לסלקו מהמשכנתא בלא נתינת הדמים להכי אם יסלקו בלא הדמים אמרינן דאפוקי מיניה הוא ומשא"כ בשאר אבק ריבית, **והרז"ה שם** הוסיף בביאור הדברים 'דמשכנתא כיון דשכונה גביה שייכא בתורת זביני ולא מסלקינן ליה לעולם בלא זוזי אפי' בלא נכייתא דכל סלוקי בלא זוזי אפוקי מיניה הוא במשכנתא' עיי"ש, ולכאו' בד' רבינו אפרים עצמו יל"פ דכוונתו דאע"פ שאפשר לעשות סלוקי בלא זוזי ואינו נחשב הוצאה מהמלוה במה שמעכבים לפרוע חובו אבל במה שמוציאין ממנו המשכנתא בלא זוזי נחשב אפוקי מיניה של המשכנתא, ומשא"כ כשנותן לו זוזי של הקרן ומסלקו מקנין המשכנתא לאו אפוקי הוא, אבל בד' הרז"ה שהוסיף ד'שייכא בתורת זביני' מבואר דהא דנחשב אפוקי מיניה הוא משום שקנינו בשדה הוא בתורת זביני תמורת מעות ההלואה הראשונים, והנה ד' רבינו אפרים הובאו ג"כ **ברמב"ן ס"ד: בד"ה תו כתב רבינו הגדול וברשב"א שם בד"ה וכתב הרב אלפסי** והם הביאו בשם רבינו אפרים דל"א כל סלוקי בלא זוזי אפוקי הוא 'אלא גבי משכנתא דשכונה גביה', ובדבריהם אין הכרח לפרש כהרז"ה ודו"ק בכ"ז.

**[ד]: בדף ס"ז:** פשיטא באתרא דמסלקי ואמר לא מיסתלקנא הא קאמר לא מסתלקנא, **ובפירש"י שם בד"ה ואמר לא מסתלקנא** כתב דאיירי בשעת מתן מעות, **והרשב"א שם בד"ה הא דאמרינן באתרא דמסלקי ואמר לא מיסתלקנא** כתב שכן הוא דעת **הרמב"ם בפ"ז ממלוה ולוה ה"ג, וברשב"א שם בשם הראב"ד** מפרש דאיירי אחר שהתחיל הקנין קודם שנגמר עיי"ש, ומבוארת שיטתם דאחר שכבר חייל קנין המשכנתא באופן דמסלקי לא שייך לעשותו לקנין דאתרא דלא מסלקי בלא מעשה קנין, [**והרא"ש בפסקיו בפירקין סימן ל"ד** כתב דאיירי לאחר ששיעבד לו השדה קודם מתן מעות עיי"ש בדבריו], וצע"ג בזה בד' הראב"ד, דהא **הראשונים הנ"ל בדף ס"ו. בשם הראב"ד** כתבו דאפילו לעשות חלות קנין גמור בשדה אפשר לעשות לא מעשה קנין כיון דמשכנתא קנויה אצלו כזביני וכחוזר ומוכר בדמי הפרעון וכמו שהבאנו באות ב', וא"כ אמאי גם לא יוכל להפוך לאתרא דלא מסלקי בלא קנין וצע"ג].

אמנם **הרמב"ן בדף ס"ז: בד"ה הא דאמרינן באתרא דמסלקי ואמר לא מסתליקנא** חולק על רש"י וכתב וכתב דאיירי לאחר מתן מעות 'דכיון דארעא ברשות מלוה הוא ואיהו קאי בגווה לוה בדיבורא בעלמא מצי מחיל ליה זכותיה' והנה מתחילת דבריו דארעא ברשות מלוה ואיהו קאי בגווה נראה דאתי עלה מצד 'מעשה קנין' מכוח מה שנמצא בקרקע, וכן מבואר **ברשב"א שם** שנחלק על רש"י והראב"ד וכתב דאיירי אחר שכבר זכה במשכנתא וירד לתוכה 'דאי אמר לא מסתלקנא והודה לו בעל השדה ולפיכך לא מסתלק דעכשיו מחזיק בקרקע בתנאי זה', ומפורש בדבריו שמחזיק בה עכשיו בקנין חדש, ויותר מפורש כן בד' **הריטב"א בדף ס"ז: בד"ה פשיטא באתרא דמסלקי** שנחלק על רש"י וכתב דאיירי לאחר מתן מעות שכבר ירד לתוכה ומ"מ מהני מה דאמר לא מסתלקנא 'כיון שהוא בתוך הקרקע ומחזיק בה כל שעה ושעה והוה ליה כאילו אמר לך חזק וקני וקרקע נקנה בחזקה', וכ"מ **בנימוקי יוסף שם בד"ה פשיטא האי משכנתא באתרא דמסלקי** עיי"ש, אכן מסוף ד' **הרמב"ן הנ"ל** שכתב **'בדיבורא בעלמא מצי מחיל ליה זכותיה'** משמע דאי עלה בתורת 'מחילה', ומזה משמע כד' **הראשונים בדף ס"ו. בשם הראב"ד** [הנ"ל אות ב'] דאף משכנתא באתרא דמסלקי הוי כעין זביני וסגי ב'מחילת הלוה' כדי שיזכה בה המלוה לגמרי להיותה כאתרא דלא מסלקי שלשיטת **הרמב"ן בדף ס"ז. בד"ה עבד רבינא עובדא** גדרה הוא ש'מוכרה לו עכשיו וחוזר ולוקחה ממנו לאחר זמן', וצ"ע בזה.

**[ג]: ההוכחות דמשכנתא באתרא דמסלקי הוי קנין גוף לפירות לזמן**

**[א]: ברמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ה"ז** כתב 'שהממשכן גמר והקנהו גוף זה לפירותיו', ובפשטות הכוונה קנין גוף לפירות 'לזמן' כמו בעלמא דאמרינן קנין גוף לפירות, [אכן יעויין לעיל בפרק ב' אות ד' [ו-ב] שהבאנו כמה גדולי האחרונים שפירשו בכוונת הרמב"ם שקנה לעולם דמשכנתא כעין זביני, ופירשנו בהע' 10 דלשיטתם כוונת הרמב"ם שקנה גוף לפירות לעולם].

**[ב]: הרמב"ן בדף ס"ז: בד"ה הא דאמרינן באתרא דמסלקי ואמר לא מסתליקנא** ביאר באופן השני בהא דמצי אמר לא מסליקנא אפי' אחר מתן מעות 'דודאי כל שמשכן שדה לחבירו בנכייתא או בקיצותא נעשה כאומר לו תיקני לך שדי לפירותיה עד זמן פלוני, ומנהגא דנהוג דאי מייתי לו בגו זימנא איסתלק ואפילו אתני בהדיה בהדיא בדיבורא בעלמא מצי לבטוליה דהא קא מחיל ליה ומבטל לתנאיה', ומפורש בדבריו דהוי המשכנתא באתרא דמסלקי 'קנין פירות לזמן', [והנה הרמב"ן כתב דאיירי בנכייתא או בקיצותא ובפשוטו באו דבריו רק לבאר את עצם אפשרות המשכנתא הזו מצד ריבית [וכדמוקים לה הרי"ף דאיירי בנכייתא], אמנם קצת יש לדייק מזה שכתב כן דוקא בתי' זה שדוקא בנכייתא או בקיצותא הוא בגדר קנין גוף לפירות וצ"ע].

**[ד]: ההוכחות דבמשכנתא באתרא דמסלקי אין לו אפילו קנין גוף לפירות**

**[א]: בדף ס"ז:** אמרינן דמשכנתא באתרא דמסלקי אין בע"כ גובה ממנה **ובפירש"י שם בד"ה אין בע"ח גובה ממנה** 'דאין לאביהם בגופה של קרקע כלום ומטלטלי בעלמא נינהו דלא משתעבדי לבע"ח', וודאי מוכרח מזה דאפי' קנין גוף לפירות אין למלוה, דאי יש למלוה גוף לפירות לכאו' הוי כקרקע שדין הבע"ח לגבות ממנה, וכ"מ שם דאין הכור נוטל בה פי שנים, **ובפירש"י בד"ה ואיו הבכור נוטל פי שנים** דהוי כמלוה שאין הבכור נוטל בה פ"ש 'דאין השדה לפניו אלא לשעבוד פירות', ומזה מוכרח ג"כ דאין לו קנין גוף לפירות, דקנין גוף לפירות ודאי נחשב מוחזק לענין נטילת בכור פי שנים.

**[ב]: הרמב"ן בקונטרס אחרון לכתובות נ"ט:** כתב בתוך דבריו 'ושמעינן מינה להאי פירוש דשכירות ושאלה וה"ה למשכנתא באתרא דלא מסלקי גופיה קני ליה למילתיה, ויכול הוא למכור זכותו, וקונין ממנו בכסף בשטר ובחזקה דהא קרינן ביה ביתו שלו לענין הקדש', והוכיח בהמשך דבריו מהא דאמרינן בסוגיין דמשכנתא באתרא דלא מסלקי בע"ח גובה ממנה ובכור נוטל בה פ"ש 'דאלמא מוחזקת היא למלוה', ומבואר בדבריו דדוקא באתרא דמסלקי יש לו בו קנין הגוף שיכול למוכרו ולהקדישו אבל משכנתא באתרא דמסלקי אין לו בה קנין הגוף ואינו יכול למוכרו ולהקדישו.

**[ג]: בדף ס"ז:** אמרינן דהאי משכנתא באתרא דמסלקי כי מסלקינן ליה אפילו מתמרי דעל בודיא, 'ואי אגבהינהו בסיסני קננהו', ומ"ד כליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח 'אע"ג דלא אגבנהו בסיסני קננהו', ומפורש שצריך המלוה לעשות 'קנין' כדי לקנות הפירות, ואם כבר זכה בקנין 'דקל לפירותיו' הרי כבר זכה בפירות מכוח קנינו בדקל ומה צורך לעשות קנין בפירות, ועי' **בריטב"א שם בד"ה ואי אגבהנהו בסיסני קננהו** שכתב מתחילה דלכאו' איירי אף באתרא דלא מסלקי דבמישלם זימיניה מסלקו אפי' מתמרי דעל בודיא, אך מסיק דשאני אתרא דמסלקי שע"ד כן יורד וכמו שהתנה כן בפירוש, 'אבל באתרא דלא מסלקי משכנתא דשכונה גביה היא לגמרי וכמכר היא אצלו כדפירש"י לעיל **לענין דלהוי כלוקח לפירות** דקיי"ל **בב"מ ק"ט.** דשמין את המחובר ללוקח וצ"ע', [וכ"כ חילוק זה בין אתרא דמסלקי לדלא מסלקי **בשיטה לא נודע למי** שיוחס לריטב"א **בדף ס"ז: בד"ה ואי אגבהינהו בסיסני בשם הראב"ד]** ומפורש בדבריו דבאתרא דלא מסלקי יש לו בה קנין גוף לפירות ולכן שמין לו את המחובר, ובאתרא דמסלקי אין לו בה קנין גוף לפירות ויש לו רק 'אפשרות לזכות בפירות' ולכן בכל פרי שעדיין לא זכה בו מסלקו ממנו כפי תנאו**.**

ואמנם יעויין **ברשב"א ס"ז: בד"ה הא דאמר מר זוטרא משמיה דרב פפי** שכתב דבע"כ איירי במשכנתא שהיא אבק ריבית [או בלא נכייתא לפי שי' הרשב"א דקיי"ל שהיא אבק ריבית, או בנכייתא לשיטת האמוראים דסברי דהוי אבק ריבית עיי"ש], דאי בנכייתא [להמתירים] מישרא שרי דהוה ליה כמכר ואוזלי אוזיל גביה ואפילו פירי דמחברי ליה שיימינן ליה כדשיימינן ליה באתרא דלא מסלקי כי מישלם זימניה ומיסתלק', ובפשטות נראה מדבריו שמשוה לענין הקנין משכנתא באתרא דמסלקי לדלא מסלקי, והא דבמסלקי מסלקין אותו מהפירות שלא קנה אותם הוא משום דינא דאבק ריבית אינה יוצאה מלוה למלוה, אבל כל שאין בזה איסור אבק ריבית שמין לו אף הפירות המחוברין, ובפשוטו מבואר בדבריו דאף באתרא דמסלקי יש לו קנין גוף לפירות וזוכה ממילא בפירות, אך צ"ע דא"כ אמאי היכא דהוי אבק ריבית מסלקין אותו מהפירות, והרי כבר זכה בפירות הללו מכוח קנינו בגוף לפירות, וצ"ע והשי"ת יראינו נפלאות מתורתו.

**[ה]: העולה מסוגיות הגמ' כתובות נ"ט ונדרים פ"ו וב"מ ע"ג:
 ומד' הראשונים שם**

**[א]: בכתובות נ"ט.** לענין אשה שהקדישה מעש"י לאחר שתתגרש דפסק שמואל כריב"נ דמהני ההקדש, ומקשינן דהא שמואל פסק כר' יוחנן הסנדלר דסבר דאין אדם מקדיש דשבל"ע, ומשנינן דאיירי כשהקדישה את עצם הידים, ומקשינן דהא השתא אינה יכולה להקדישם כיון דמשעבדא לבעל, ודמיא לאומר שדה זו לכשאקחנה תקדוש דלא קדשה, ומשנינן דהתם גופה ופירות בידא דלוקח הכא גופא בידה הוא, ומדמינן לה לאומר שדה זו שמשכנתי לך לכשאפדנה תקדוש דקדשה, ומקשינן דהתם בידו לפדותה והכא אין בידה לגרש עצמה, ומשנינן דדמיא לאומר שדה זו שמשכנתי לך לעשר שנים לכשאפדנה ממך אחר י' שנים תקדוש דקדשה, ועיי"ש כל הסוגיא, וכן הוא **בנדרים פ"ה: פ"ו.**

ולכאו' מפורש בסוגיא זו בהדיא דמשכנתא אפילו באתרא דלא מסלקי חשיב 'גופא דמלוה' דומיא דידי האשה ד'גופא דידה הוא', ולהכי מוכחינן ממה שיכול המלוה להקדיש השדה הממושכנת לכשתפדה דה"ה דהאשה יכולה להקדיש השדה לכשתתגרש, וזה מפורש בהדיא לכאו'.

[ב]: והראשונים **התוס' בכתובות נ"ט: בד"ה שדה זו ובתוס' הרשב"א שם בד"ה שדה זו שמשכנתי לך ובתוס' הרא"ש שם בד"ה לכשאפדנה והתוס' בב"מ ע"ג: ד"ה השתא ובתוס' הרא"ש שם בד"ה השתא והתוס' בערכין כ"א. בד"ה הכי קאמר ובנדרים מ"ו. בד"ה אם יש לו תפיסת יד והרמב"ן בכתובות נ"ט: מקונטרס אחרון בד"ה הא דאמרינן והרשב"א בנדרים מ"ו: בד"ה ואיכא למידק אשמעתין והר"ן בנדרים דף פ"ו: ד"ה מתקיף לה רב פפא** הקשו אהא דמבואר בסוגיין דיכול להקדיש השדה הממושכנת דוקא כשתיפדה, מהא דמבואר **בערכין כ"א.** דאם מקדיש המשכיר שדה השכורה השוכר קאי במעילה אם ידור בה עיי"ש, ומבואר מד' כולם דקנין משכנתא דומה לקנין שכירות, ואם השכירות יכול המשכיר להקדיש ולאסור הקרקע על השוכר אף במשכנתא יכול הממשכן-הלוה להקדיש ולאסור על המלוה, [בענין קנין שכירות עיין **בעבודה זרה דף ט"ו.** דמסיק ד'שכירות לא קניא' ובהמת גוי השכורה לישאל אינה בכלל 'בהמתך' של ישראל ואינו מצווה על שביתתה, ואם גוי שכר בית מישראל ומכניס לשם ע"ז עובר הישראל המשכיר באיסור לא תביא תועבה אל 'ביתך', וכהן ששכר פרה מישראל אינו מאכילה כרשיני תרומה דחשיב בהמת ישראל, וישראל ששכר בהמה מכהן מאכילה כרשיני תרומה דחשיב בהמת כהן, ולפ"ד הראשונים הנ"ל דיש למלוה במשכנתא גדר קנין 'שכירות' יש ללמוד דכל דינים הללו הם גם במשכנתא].

[ג]: מסקנת הגמ' **בכתובות נ"ט: ונדרים פ"ו:** דהאשה יכולה [מעיקר דינא דאורייתא] לאסור ידיה בקונם על הבעל ועי"כ פקע שעבודו, דקונמות קדוה"ג נינהו ומפקיע מידי שעבוד עיי"ש, **והרמב"ן בכתובות נ"ט: בד"ה ולענין קונמות** כתב דה"ה במשכנתא 'ודאי בעל הבית אוסרו בין על מלוה בין על אחרים דגופא דידיה הוא ומפקיע מידי שעבודו והכ"נ מוכח בפ' אלמנה לכה"ג **ביבמות ס"ו:** דכל דמצי מסלק ליה בזוזי דידיה הוא למפקע מידי שעבוד, ואפילו באתרא דלא מסלקי י"ל דאסר, דהא בידו לסלקו מן הגוף ובידו לסלקו לגמרי לאחר עשר', ומבואר דפשיטא ליה להרמב"ן דמשכנתא באתרא פשיטא דכח המלוה אינו אלא 'שעבוד' והקדישו של המלוה מועיל להפקיע מהשעבוד, ובאתרא דלא מסלקי מסתפק הרמב"ן דאפשר דג"כ נחשב שעבוד לענין דפקע ע"י קונם הלוה [**בעל הבית**] כיון דבידו לסלקו מ'גוף הבית' וגם בידו לסלקו 'לגמרי' לאחר עשר, ומבואר ברמב"ן דיש למלוה שני גדרי קנין בבית באתרא דלא מסלקי, קנין אחד 'בגוף הבית' שמקנין זה יכול לסלקו 'מיד' אפילו בתוך הזמן וקנין נוסף לאכילת פירות שמזה אינו יכול לסלקו אלא אחר י' שנים, וצ"ב מהו קנין זה שיש לו 'בגוף הבית' שמזה יכול לסלקו מיד, והרי הרמב"ן כתב בהדיא ש'בעל הבית' הוא הלוה ואיזה קנין נוסף יש למלוה בגוף הבית שמזה יכול לסלקו מיד, ואין לומר דסובר הרמב"ן דבכל משכנתא יש למלוה גם שעבוד 'אפותקי' שיכול לגבות מקרקע זו תחילה [וכמו שהוא דעת כמה ראשונים כמו שיבואר אי"ה להלן] דהא בהדיא כ' **הרמב"ן בגיטין מ"א: בד"ה העושה שדהו אפותקי** שסתם משכנתא אינה אפותקי.

וכ"כ **בחידושי הרא"ה כתובות נ"ט: בד"ה ושמעינן מינה** 'שיכול אדם להפקיע משכונא שמשכן לחבירו בקונם', וכ"כ **בחידושי רבינו קרשקש בכתובות שם בד"ה ושמעינן** דשמעינן מסוגיין דאם משכן לו קרקע ואסרו עליו בקונם מפקיע משכנותו ממנו, ומפשטות דבריהם נראה דפשיטא להו דהוא הדין באתרא דלא מסלקי, ומבואר מד' הראשונים דאף משכנתא באתרא דלא מסלקי מוגדר קנינו של המלוה שאינו אלא שעבוד' דמצי פקע ע"י קונם של המלוה, וברמב"ן מבואר שמסתפק בזה.

[ד]: **ברמב"ן בכתובות שם** כתב דבין במשכונא ובין בשכירות לא מהני ההקדש [בקדושת דמים] או המכירה של הלוה להפקיע את כוחו של המלוה והשוכר, ורק דמהני מכירתו מיד על גוף הקרקע שהיא שלו ונשארים עליה כל זכויות המלוה והשוכר, והא דמבואר בערכין דהמשכיר יכול להקדיש ביתו לאוסרו על השוכר איירי דוקא במשכיר לו בית סתם אבל במשכיר לו בית זה אינו יכול לאוסרו עליו, אמנם **התוס' בכתובות שם ובב"מ שם ובערכין שם ובנדרים שם והתוס' הרשב"א והרא"ש בכתובות שם והתוס' הרא"ש בב"מ שם** סברי דהוא הדין ב'בית זה' יכול המקדיש לאסור הבית על השוכר, ורק חלק הבית שהוא כשיעור הדמים שנתן השוכר אינו יכול להקדיש, והוא הדין במשכנתא, חלק המשכנתא שהוא בשיעור ההלואה אין הלוה יכול להקדישו אלא לכשתיפדה, אבל חלק המשכנתא שהוא יותר משיעור ההלואה יכול הלוה להקדישו מעכשיו [ולפי פשטות הדברים מהני ההקדש להפקיע כוחו של המלוה שאינו יכול לדור בו כמו בשכירות, ולכאורה הוא הדין במכירה מהני מכירת המשכנתא על השיעור שהוא יותר משיעור החוב להפקיע כוחו של המלוה, ועיין היטיב **בתוס' כתובות שם ובתוס' הרשב"א שם ובמהרש"א ע"ד התוס' בב"מ שם ובמהר"מ שיף שם**], ואמנם במשכנתא באתרא דלא מסלקי לגבי הזמן לפני שהגיע זמן הסילוק מפורש בהדיא **בגמ' בב"מ שם** דלא מהני מכירתו של הלוה להפקיע כוח המלוה, ועי' **במהר"מ שיף שם** משום דכ"ז דלא מסלקי הרי היא כמכורה לגמרי למלוה ואין הלוה יכול להקדישה כלל, ותמוה שהרי בגמ' **בכתובות שם ובנדרים שם ובתוס' והראשונים** דימו בהדיא אף אתרא דלא מסלקי דנחשב 'גופא דלוה' ויש למלוה רק קנין פירות ושכירות, ולמה לענין להפקיע כוח המלוה ע"י הקדש דמים ומכירה אין אתרא דלא מסלקי נחשב כשכירות, ודו"ק היטב בכל זה ותן לחכם ויחכם עוד בעזהשי"ת.

**פרק ה': בענין משכנתא בנכייתא**

**שיטות הראשונים בענין היתר משכנתא בנכייתא מן התורהובטעם וגדר ההיתר**

דעת רוב הראשונים **הרי"ף והרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן** בסוגיין **בב"מ ס"ז.** דמשכנתא בלא נכייתא באתרא דמסלקי הוי ריבית קצוצה ואסורה מה"ת ויוצאה בדיינין, אמנם משכנתא בנכייתא לשיטתם הוי רק אבק ריבית [ובהכי איירי המימרות של מר בריה דרב יוסף ורב אשי **בדף ס"ז.** דקאמרי דמשכנתא באתרא דמסלקי הוי אב"ר], ועוד יותר מקיל רבינא דקאכיל לכתחילה בנכייתא כמבואר **בדף ס"ז:,** ואף לדעת **רש"י** דס"ל דמשכנתא בלא נכייתא באתרא דמסלקי הוי רק אבק ריבית כמ"ש בשמו **בפסקי הרא"ש בסוגיין ובטור יו"ד סימן קע"ב** מ"מ בדעת 'רבינא' בסוגיין דחשיב ואפיק פירי נקטו הראשונים דאפיק פירי מטעם דהוי ריבית קצוצה [ולא מטעם מחילה בטעות לרש"י לשיטתו דס"ל דמחילה בטעות לא הוי מחילה] ומ"מ רבינא גופיה קאכיל בנכייתא ומבואר גם לשיטתו ד'נכייתא' מהני להתיר מן התורה, וכן לפי שיטת **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה הלכה ז'** דמשכנתא דבית שפירותיו מצויים בשעת ההלואה הוי ריבית קצוצה ומ"מ 'בנכייתא' הוי אבק ריבית, ויש לבאר מהו יסוד המתיר 'בנכייתא' מן התורה.

**מח' הראשונים בדין הלואה ולקיחת הריבית היא בדרך מקח ושכירות אי הוי ר"ק או אב"ר**

ומצינו שנחלקו הראשונים במתני' **בדף ס"ד:** בדין לא ישכור ממנו בפחות, אם אמר לו הלויני ע"מ שאשכיר לך בפחות, אי הוי ר"ק או אבק ריבית, דדעת **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"א** שאם 'שכר ממנו בפחות וקצב הדבר שפוחת לו מן השכר עד שיחזיר לו הלואתו' הוי ריבית קצוצה ויוצאה בדיינים, וכ"מ **בשו"ת הרשב"א ח"ה סימן קס"ד** שאם אמר 'כ"ז שמעותיך אצלי חצירי שהשכרת במנה תהא שכורה לך בחצי מנה הרי זו ריבית קצוצה, אבל אם אמר לו סתם כ"ז שמעותיך אצלי חצירי שכורה לך בדינר אין זו ר"ק ואע"פ שהיא ראויה להשכירה במנה לפי שאין כאן קציצה וגם אין אונאה לשכירות קרקע', וכ"מ **בריטב"א ס"ד: ד"ה ולא ישכור ממנו בפחות בשם יש מתרצים** 'אבל כשאינה ממושכנת אצלו לא דמי למוכר והוי כריבית קצוצה' [בשוכר ממנו בפחות עיי"ש], וכן כתב **בספר התרומות שער מ"ו ח"ג אות י"ט** 'גם נראה מדברי **הרי"ף ז"ל** שאם אמר לו בשעת מתן מעות הלויני ודור בחצירי.....או שאמר לו הלויני ושכור ממני בפחות ולא עשו דבריהם בתורת משכונה בשני ענינין אלו הרי זו ריבית קצוצה', וכן פסק **בטור יו"ד סימן קס"א ס"ה ובשו"ע שם ס"ה.**

אמנם **בתוס' רי"ד ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות** כתב דיש חילוק בין הדינים דהיכא דהלוהו ע"מ שידור בחצירו חינם הוי ר"ק אבל אם התנה ע"מ שישכיר ממנו בפחות הוי ריבית דרבנן 'דמדאורייתא רשאי להלוות לו ע"מ שימכור לו מקחו ביוקר או שישכור ממנו בפחות או שישכיר לו חצירו ביוקר או שישכור ממנו בפחות', וכנראה שהרי"ד סובר דגדר ההיתר מה"ת של ריבית ב'זביני' תלוי בזה ש'לקיחת הריבית' היא לא ככסף נפרד עבור ריבית אלא הוא בכלל התשלומין על המקח שמחמת כן אינו מוגדר כ'ריבית', ואפילו בהלואה גמורה אם אופן לקיחת הריבית היה בהוזלה או הוקרה במקח או בשכירות הוי כריבית דרך מקח דשרי מה"ת, [וכ"מ **בשו"ת מבי"ט ח"ג סי' קכ"ג** אלא שהוא חילק שם בין מקח לשכירות ואכ"מ].

וכן כתבו **התוס' בבכורות ט"ז: בד"ה אין מקבלין מאן ברזל בא"ד** 'ולפ"ה נמי נהי דלא ידור בחצירו חינם הוי ריבית דאורייתא כמו בתי ערי חומה דהוי ריבית דאורייתא, מיהא מה שמשכיר בפחות מיהא מסתברא דלא הוי דאורייתא', ומפורש בדבריהם דבאופן שהדירה בחינם היא דאורייתא השכירות בפחות הוא מדרבנן.

וכן נראה מד' **הרמב"ן בדף ס"ד: בד"ה ואיכא דמותבי אשמעתין** וכו' **והראב"ד ז"ל** וכו' עיי"ש היטיב.

והנה לפי דעת התוס' בבכורות והרי"ד [והרמב"ן] מובן בפשטות ההיתר דמשכנתא בנכייתא מן התורה, דכיון דלקיחת הריבית הוא בדרך של הוזלה במחיר הבית או השדה ולא כריבית שהוא ממון שניתן בעצמו במתנה לא הוי ריבית דאורייתא, אך לרוב הראשונים הנ"ל הסוברים שכשמלוה לו ע"מ שישכיר לו בפחות הוי ריבית דאורייתא תמוה דאם משכנתא בלא נכייתא הוי ר"ק אמאי משכנתא בנכייתא מותרת מה"ת, **ובדרו"ח להגרעק"א בדף ס"ד:** הביא שכן הקשה **בשו"ת מהר"י בן לב ח"ב סימן מ"ב** על שיטת הרמב"ם מ"ש משכנתא בנכייתא דבית דהוי אבק ריבית מדינא דהלוהו ע"מ שישכיר לו בפחות דהוי ר"ק.

**כמה דרכים בדברי האחרונים בבי' החילוק בין הלויני ע"מ שאשכיר לך בפחות דהוי ר"ק לבין משכנתא בנכייתא דהוי א"ר**

**א]: והגרעק"א שם** תירץ, דבמשכנתא דהנכייתא הוי מגוף ההלואה א"כ אמרינן דמה שמוזיל לו הוא עבור הקדמת מעות השכירות דשרי כדין מרבין על השכר וכדתנן **בדף ס"ד.** וההוזלה אינה עבור שאר ההלואה אלא עבור הקדמת מעות השכירות, משא"כ כשאומר שמלוה לו ע"מ שישכיר לו בפחות ומפרש שההוזלה אינה עבור הקדמת מעות השכירות אלא עבור ההלואה הוי ר"ק עיי"ש.

**ב]: ובמקור מים חיים על שו"ע יו"ד סימן קע"ב ס"א בד"ה אמנם בזה יש חילוק** כתב דבע"כ אותו החילוק שכתב הרמב"ם בין משכנתא דבית לזביני דאסמכתא משום דהממשכן הקנהו גוף לפירות משא"כ באסמכתא, חילוק זה מבאר ג"כ החילוק בין דינא דלא ישכור ממנו בפחות לבין משכנתא בנכייתא עיי"ש, והדברים תמוהים דהא שכירות ג"כ הוי כקנין גוף לפירות לשיטת הרמב"ם כמפורש **ברמב"ם פכ"ג מה' מכירה ה"א,** וגם עצם הדברים אינם מובנים מה המעליותא בזה שהקנהו גוף לפירות כדי להתיר הנכייתא יותר מהיכא שלא הקנהו גוף לפירות.

**ג]: ובחדרי דעה סימן קס"ו ס"ב** כ' בדרך הראשון דצ"ל ד'משכנתא שאני', וכדבריו מבואר בהדיא **בספר התרומות הנ"ל בשם הרי"ף** דאם אמר לו הלוני ושכור ממני בפחות ולא עשו דבריהם בתורת משכונא הוי ריבית קצוצה, וכ"מ **בריטב"א הנ"ל בשם יש מתרצים** שכתב 'דכל שהחצר ממושכנת אצל המלוה בנכייתא זו כעין מכר הוא וכאילו מכרה לו לפירות אבל כשאינה ממושכנת אצלו לא דמי למוכר והוי כריבית קצוצה', ואמנם הדברים צ"ב רב, דהרי לפי שיטת הרי"ף והריטב"א עצם ה'משכנתא' אינה כמכר ובלא נכייתא הוי ריבית קצוצה, ואם ההוזלה במחיר הדבר הוי ריבית קצוצה כשאינו משכנתא מה מהני המשכנתא להתירו מה"ת, והריטב"א שכתב דכשהחצר ממושכנת ההיתר משום דהוא 'כעין מכר וכאילו מכרה לו לפירות' דבריו צ"ב דהא אף בשכירות יש לו קנין מסויים בדבר השכור ומ"מ כשנותן לו קנין זה בהוזלה עבור ההלואה הוי ר"ק ומה המעליותא בזה שהוא כמוכר לו השדה לפירות להפקיע מזה דין ר"ק כשהוא בהוזלה, [ואין לומר שכוונתו לחלק בין אם הנכייתא הוא מגוף החוב או שהוא תשלום השכירות בדמים אחרים שהרי זה הוא החילוק שהביא אח"כ הריטב"א בשם הרמב"ן והסכים לו, ובע"כ שכאן כוונתו לחילוק אחר, וצ"ע].

**ד]: ובחדרי דעה שם** בדרך השני **ובחידושי מהרא"ל על שו"ע יו"ד יו"ד סימן קע"ג ס"ב** כ' לבאר דהחילוק הוא דבדין שכירות בפחות דהוי ר"ק כ' **הרמב"ם הנ"ל** 'שקצב הדבר שפוחת לן מן השכר עד שיחזיר לו הלואתו'ומבואר שצריך לפרש בדבריו שמוזיל לו והוי ההוזלה בשביל ההלואה, וכן מפורש **בתשו' הרשב"א הנ"ל** דרק אם אמר שאת הבית שמשכיר ביותר משכיר עכשיו בפחות בשביל ההלואה הוא דהוי ר"ק אבל אם לא פירש הוי אבק ריבית, ולפי"ז ביארו דההיתר במשכנתא בנכייתא מה"ת הוא משום שאינו מפרש בהדיא שיש כאן הוזלה בשביל ההלואה, והנה **בתשו' הרשב"א הנ"ל** כ' ב' טעמים למה כשאינו מפרש שמוזיל בשביל ההלואה הוי אבק ריבית 'לפי שאין כאן קציצה, וגם אין אונאה לשכירות קרקע כמו שאין אונאה למכירת קרקע', **ובחידושי מהרא"ל שם** כתב דלפי הטעם השני משום דאין אונאה לשכירות קרקע א"כ במטלטלין שיש להם אונאה צריך להיות הדין דמשכון בנכייתא הוי ר"ק, והביא ד' **תשו' הרשב"א** המובא **בבית יוסף ססי' קע"ב** שכ' בהדיא דאף במשכון מטלטלין איכא ההיתר דנכייתא עיי"ש, ובע"כ דעיקר הטעם הוא מש"כ הרשב"א דכשאינו מפרש שההוזלה עבור המתנת המעות אינו נחשב קציצה עיי"ש, והדברים צ"ב, דאם עצם ההוזלה נחשבת ריבית למה כשאינו מפרש בהדיא ההוזלה אינו נחשב קציצה, והרי כשנותן לו בחינם הוי קציצה במשכנתא ולמה בהוזלה לא הוי קציצה, וכנראה שהביאור דבנתינה בחינם אפילו כשאינו מפרש בהדיא שהוא בשכר הלואה הדברים מתפרשים כן מעצמם, אבל בהוזלה אפשר שסתם מוזיל לו ואין לזה שייכות להלואה ולהכי אינו נחשב קציצה כשאינו מפרש בהדיא שההוזלה בשביל ההלואה.

**דיון בחילוקי הראשונים בין משכנתא לשכירות בפחותאם שייכים חלוקים הללו גם להתיר משכנתא בנכייתא מה"ת באופן דבלא נכייתא הוי ר"ק**

ויש להעיר דמסתימת דברי **הרשב"א והריטב"א הנ"ל** שכתבו בהדיא דבהלויני ע"מ שתשכיר לי בפחות הוי ריבית קצוצה, ולאידך גיסא כתבו דבמשכנתא בנכייתא הוי אבק ריבית, ולא טרחו לבאר החילוק שיש ביניהם, משמע מזה שאותם החילוקים שכתבו **הרשב"א והריטב"א בדף ס"ד:** לגבי הא דמשכנתא בנכייתא שרי לכתחילה [לרבינא] ולא הוי כדינא דלא ישכור ממנו בפחות, חילוקים הללו הם גם מבארים בדינא דאורייתא הא דהלויני ע"מ שתשכיר לי בפחות הוי ר"ק ומשכנתא בנכייתא הוי אבק ריבית.

**א]:** והנה **הרשב"א בדף ס"ד: בד"ה מתני' המלוה את חבירו והריטב"א שם בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות** הביאו ד' **רש"י** שמחלק בין שדה וכרם דאית בהו תיוהא ובהא שרי משכנתא בנכייתא לבין בית דלית ביה תיוהא ובהא הוא דתנן ולא ישכור ממנו בפחות, והנה בד' **הרשב"א שם** מבואר דשורש חילוקו של רש"י הוא לענין 'בלא נכייתא' דבשדה דאית בה תיוהא הוי אבק ריבית ובנכייתא שרי לגמרי, ומשא"כ בבית דבלא נכייתא הוי ר"ק כיון דלית ביה תיוהא בנכייתא הוי אבק ריבית, והנה לפי זה דבבית דבלא נכייתא הוי ר"ק ומ"מ בנכייתא לא הוי אלא אבק ריבית הרי הקושיא במקומה עומדת מ"ש מדינא דלא ישכור ממנו בפחות דאם הלוהו ע"מ כן הוי ר"ק, [ואמנם בלא"ה מסקנת הרשב"א שלא כפירש"י וכמבואר **ברשב"א שם** מחמת קושיית **רבינו תם** דאף בבית איכא תיוהא שמא יפול או ישרף].

והנה **הריטב"א בדף ס"ז. בד"ה מי אמרינן אמר מר בריה דרב יוסף** כתב בשם **רש"י והרמב"ם** דמשכונא דבית אף דבלא נכייתא הוי ר"ק בנכייתא הוי אבק ריבית, והנה לפי"ז קשה טובא כנ"ל, דאם שכירות בפחות בבית הוי ר"ק אמאי משכנתא בנכייתא הוי רק אבק ריבית, אמנם מסקנת **הריטב"א שם** שלא כדבריהם 'האי נכייתא אי מהניא מהניא לגמרי [להתיר אפילו מדרבנן] ואי לא הא מאי דאכיל ריבית קצוצה בהלואה היא, ונראה שמשכנתא דבית אפילו בנכייתא ריבית קצוצה' ולפי"ז להריטב"א לשיטתו לכאו' אין חילוק בין משכנתא בנכייתא לדינא דלא ישכור ממנו בפחות דבתרווייהו בבית הוי ר"ק.

**ב]: ובריטב"א ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות בשם יש מתרצים** 'דכל שהחצר ממושכנת אצל המלוה עצמו בנכייתא זו כעין מכר הוא וכאילו מכרה לו לפירות אבל כשאינה ממושכנת אצלו לא דמי למוכר והוי כריבית קצוצה', ומפורש בד' הריטב"א בחילוק זה שהוא חילוק גם לגבי הדאורייתא, דכל שהוא ממושכן אצלו הוי השכירות בפחות כמכר לפירות ושרי אבל כשאינו ממושכן אצלו הוי השכירות בפחות ר"ק, וכן מבואר **בספר התרומות שער מ"ו ח"ג אות י"ט** 'גם נראה מדברי **הרי"ף ז"ל** שאם אמר לו בשעת מתן מעות הלויני ודור בחצירי.....או שאמר לו הלויני ושכור ממני בפחות ולא עשו דבריהם בתורת משכונה בשני ענינין אלו הרי זו ריבית קצוצה', ומפורש בהדיא דמה שעשו הדבר 'בתורת משכונה' מהני להפקיע הריבית דאורייתא כשהא בנכייתא, ושיטה זו צ"ב רב, דהא לפי שיטת **הרי"ף והריטב"א** עצם מציאות ה'משכנתא' אינה סיבה להפקיע את הריבית מה"ת, ולהכי פסקו **הרי"ף בדף ס"ז. והריטב"א שם בד"ה אמר רב פפי** כריבנא דסבר דמשכנתא בלא נכייתא הוי ר"ק, [ולשיטת **הריטב"א שם בד"ה אמר מר בריה דרב יוסף** אף רבא דסבר דמשכנתא הוי אבק ריבית היינו רק בשדה שאין הפירות ודאיים אבל בבית שפירותיו ודאיים לכו"ע הוי ר"ק עיי"ש], וא"כ אמאי כשהוא 'בנכייתא' מהני מציאות המשכנתא להפקיע את הריבית מה"ת, דאם עצם מציאות ה'משכנתא' אינו מפקיע את הריבית מה"ת כדמוכח ממה דבלא נכייתא הוי ר"ק, ועצם מציאות ה'נכייתא' אינו מפקיע את הריבית מה"ת כדמוכח מהלויני ע"מ שתשכיר לי בפחות דהוי ר"ק, למה בצירוף שניהם ביחד 'משכנתא' 'בנכייתא' מהני להפקיע הריבית מה"ת, וצע"ג.

**ג]:** מסקנת **הרשב"א והריטב"א בדף ס"ד:** לחלק בין משכנתא בנכייתא דשריא לבין דינא דלא ישכור ממנו בפחות כד' **הרמב"ן שם,** דבמשכנתא שהנכוי הוא מגוף החוב ואפשר שכל חובו כלה בנכוי זה שרי, **ובריטב"א שם** הוסיף 'דכיון דכן חשיבא כעין מכירה לפירות', ומשא"כ כשהחוב קיים והוא שוכר ממנו בפחות הוי ריבית גמורה עיי"ש, ולכאו' זה טעם גם לגבי ההיתר מדאורייתא, דבאופן שנכוי אכילת הפירות הוא מההלואה עצמה הוי כנתינת מעות בשביל לקבל פירות דהוי 'דרך מקח' ואינו ריבית מה"ת [וכמבואר בד' **התוס' והרמב"ן והרשב"א והריטב"א בב"מ מ"ו.** דכל שנותן מין אחד ע"מ לקבל מין אחר תמורתו הוי בדרך מקח והריבית בו מדרבנן עיי"ש], ומשא"כ כשתשלום השכירות בפחות אינו באופן של נכוי מדמי ההלואה אלא בתשלום אחר ממילא הוי השכירות בפחות ריבית קצוצה.

**ד]: וברמב"ן בדף ס"ד: בד"ה ואיכא דמותבי אשמעתין**  כתב 'דמשכנתא כיון דמפיק דמי עלה כזביני דמיא, שהרי מעותיו על אותה משכונא הם, ובין עושה פירות ובין אינה עושה פירות מנכה לו, דמי למה ששדי עושה מכור לך דמותר אבל בהלוהו ודר בחצירו הקרן שלו קיים בחובו והוא משכיר לו חצירו בפחות מכיסו ואין מעותיו כלים כאן', והרי שכתב שההיתר במשכנתא בנכייתא מורכב גם ממה שבמשכנתא ניתנו המעות על המשכנתא והנכוי הוא מגוף מעות ההלואה, וגם ממה שהנכוי הוא בין עושה השדה פירות ובין אינה עושה פירות, וכ"כ **ברשב"א שם** ב' חילוקים הללו, והנה כלפי החילוק הראשון בין אי המעות ניתנו עבור הפירות או שתשלום הפירות הוא ממקום אחר ולא בנכוי מהחוב כבר נתבאר דהוא חילוק המועיל גם לגבי הדאורייתא, אכן החילוק השני שכתב הרמב"ן דבמשכנתא בנכייתא הנכוי הוא בין עושה פירות ובין אי אינה עושה פירות לכאו' הוא רק חילוק לגבי להתיר מדרבנן, דאף כשניתנו המעות עבור הפירות והוי כריבית דרך מקח הרי אסור מדרבנן וע"ז הוסיף הרמב"ן דכיון דנותן המעות על הפירות ואם לא יהיו הפירות יפסיד הקרן דמי למה ששדי עושה דשרי אף מדרבנן.

אמנם בד' **התוס' בדף ע: בד"ה אין מקבלים צאן ברזל** שכתבו בתוך דבריהם 'דקתני לעיל לא ישכור ממנו בפחות מפני שהוא ריבית והיינו ריבית דרבנן לפירוש ר"ת שעושה נכייתא דשדה כנכייתא דבית' ומשמע בהדיא מדבריהם דדוקא 'בנכייתא' דהיינו 'בשכירות בפחות' הוא דהוי ריבית דרבנן לרבינו תם שעושה נכייתא דשדה כנכייתא דבית [שבשניהם יש תיוהא וספק], אבל בדינא דלא ידור בחצירו חינם הוי ריבית דאורייתא, וכן הוא מוכרח בד' **תוס' הרא"ש בדף ע:** שכתב שם כד' התוס' דלשי' ר"ת דנכייתא דבית כנכייתא דשדה הוי מדרבנן, ולשיטתו מוכרח דקאי רק על האופן דלא ישכור ממנו בפחות, דעל דינא דלא ידור בחצירו חינם הוי דאורייתא לשיטתו אפילו כשהוא ספק דרק כשהןוא 'משכנתא' או 'משכון' יש היתר מדאורייתא וכמבואר בד' **התוס' הרא"ש בדף ס"ד: בד"ה במלוה את חבירו ובדף ע: בד"ה אין מקבלין צאן ברזל,** ובע"כ דמש"כ דלשי' ר"ת הוי נכייתא דבית כנכייתא דשדה ושניהם מדרבנן היינו דוקא בנכייתא בדינא דלא ישכור ממנו בפחות אבל בלא נכייתא בדינא דלא ידור בחצירו חינם הוי מדאורייתא, ולפי זה מפורש דכשיש 'נכייתא על דבר שיש בו תיוהא' הרי זו סברא להתיר מן התורה, והיינו שכשיש הוזלה מחמת הסיכון אף מה"ת אפשר להחשיבו כמחיר ראוי ולא כריבית.

**בענין הלימוד משדה אחוזה לגבי היתר הריבית מדאורייתא**

**בדף ס"ז:** אמרינן דמאן דאכיל בנכייתא יליף משדה אחוזה, ומאן דלא אכיל סבר דהתם זביני הוא ואקמיה רחמנא אפדיון אבל הכא הלואה היא.

**וברשב"א ס"ח. בד"ה הא דאמרינן ומאן דאסר לך** הקשה, דמאי אמרינן דמאן דאסר לא יליף משדה אחוזה, והרי אף למאן דאסר הוי רק אבק ריבית ולא ר"ק וא"כ בעינן למילף משדה אחוזה לענין הדאורייתא, ותי' הרשב"א 'ונ"ל דמשום דלרבינא בלא נכייתא ר"ק איצטריך למיגמר מהתם דבנכייתא כ"ד לישתרי, וכיון דשריא רחמנא בהדיא מישרא שרינן לה לגמרי, דכיון דמנכי ליה מחוביה לא מיחזי כריבית אלא כמוזיל גביה, ובודאי כל מאי דשרי רחמנא בהדיא ואמר דלחעבדו הכי ש"מ מילתא דהתירא גמורה הוא וליכא למיחש בה למידי, ולפיכך הני נמי דלא אכלי איצטריכו למיהב בה טעמא ולמימר דשא"ה דהקדש הוא ורחמנא אוקמיה אפדיון ובפדיון כ"ד סגי', וצ"ב בד' הרשב"א מה תירץ על קושייתו, ואולי כוונתו לתרץ דמאי דאמרי' 'ומאן דאסר' הכוונה להאמוראים דסברי דמשכנתא בלא נכייתא הוי רק אב"ר ומ"מ אף לדידהו אסור מדרבנן גם בנכייתא, ולכן הוצרכו לבאר דאין זה התירה התורה בהדיא דאל"כ לא היו חכמים יכולים לאסור, ולפי זה נמצא לפי דעת הרשב"א, דמאן דאסר מה"ת בלא נכייתא בע"כ הוא מוכרח ללמוד משדה אחוזה ההיתר לענין דאורייתא וממילא בהכרח דשרי אף מדרבנן כיון שהתירה התורה בהדיא, והאוסרים משכנתא בנכייתא מדרבנן בהכרח דסברי דאף בלא נכייתא אינו ריבית מה"ת, ולכן הם יכולים ללמוד דאין כלל ילפותא משדה אחוזה להתיר ודו"ק.

ועכ"פ מפורש בהדיא בד' הרשב"א דלרבינא דאסר בלא נכייתא מה"ת הילפותא משדה אחוזה הוא לענין ההיתר מה"ת, וצ"ב מה ילפי' מהתם והרי התם אין שום הלואה אלא פדיון מהקדש בזול.

**ובפירש"י ס"ח. בד"ה הכא נמי לא שנא** כ' 'דהא חזינן דהיכא דיורד לספק ונותן מעות סלע לשנה ספק יהיו בה פירות ספק לא יהיו הוו זביני מעיקרא ומיפרק בהכי', ומשמע מדבריו דלא בעינן למימר דבשדה אחוזה הוי הלואה וההוזלה הוי כריבית ומ"מ שרי רחמנא, אלא מהתם ילפינן דכשנכנס לספק ומוזיל הפירות יש ע"ז 'שם מכירה' והיינו שאפשר לקבוע שזה באמת המחיר האמיתי מחמת הספק ולהכי אף לגבי ריבית אין ההוזלה נחשבת לריבית, וכ"מ **ברמב"ן ס"ז. ד"ה עבד רבינא עובדא** שכ' 'וגמר לה נמי משדה אחוזה לומר דדרך מקח בהכי', ולפי"ז דחיית הגמ' למאן דאסר דהתם הקדש הוא ואקמיה רחמנא אפדיון היינו דאין ללמוד מדיני 'פדיון' למכירת הדיוט דהוא נחשב מחיר נכון בהוזלה דאפשר דדיני פדיון חלוקים הם.

אמנם פירוש זה יתכן רק לשיטת הסוברים דהמלוה את חבירו ע"מ שישכור ממנו בפחות הוי אבק ריבית, ולפי"ז י"ל דזה גופא נלמד משדה אחוזה דהוזלת מחיר הדבר אינו נחשב נתינת תוספת אלא דרך מקח בהכי ומה"ט נמי שרי משכנתא בנכייתא, [והרמב"ן לשיטתו דנראה דס"ל בדף ס"ד: דהמלוה ע"מ שישכיר לו בפחות הוי אב"ר עמ"ש לעיל], אבל לדעת **הרמב"ם והרשב"א והריטב"א וספר התרומות בשם הרי"ף והטור והשו"ע** דסברי דהמלוה ע"מ שישכיר בפחות הוי ר"ק ודאי אין לומר דהילפותא משדה אחוזה הוא על זה שהוזלה במחיר אינו נחשב נתינת תוספת, ובע"כ דחשבינן לשדה אחוזה ממש כמשכנתא בנכייתא וילפי' מהתם דשרי.

אמנם **ברשב"א ס"ז: בד"ה אמר איזיל ואייתי זוזי** בהא דאמרינן בגמ' דאי אמר איזיל ואטרח ואייתי זוזי דלמר זוטרא משמיה דרבא הוי סילוק ולא אכיל, וכ' הרשב"א 'וכן אי אפשר להעמידה באתרא דמסלקי ובנכייתא, דכיון דשרינן כי אמר איזיל וטרח ואייתי זזי אמאי מיסתלק עד דמייתי ופרעיה ליה, דאפי' במסלקי ובנכייתא שריא לרבינא ןואיהו נמי אכיל דאיהו משדה אחוזה גמיר כדאיתא התם והתם הא מצי למיפרק כל אימת דבעי', ומפורש ברשב"א בהדיא דהילפותא משדה אחוזה הוא משום דהתם הוי כמשכנתא באתרא דמסלקי וילפינן מהתם דמה"ת אף בכה"ג שרי בנכייתא, וכבר כ' **בחתם סופר בסוגיין ס"ז: בד"ה מידי דהוה אשדה אחוזה** דמבואר בד' הרשב"א דשגה אחוזה הוי ממש כמשכנתא בלא נכייתא.

**ובשיטה לא נודע למי** [שיוחס לריטב"א] **ס"ז: בד"ה גמר משדה אחוזה** הק' כן דהיכי מדמי לה והא התם מכירה ממש שנותן לו הפירות בד' זוזי לשנה ואין כאן הלואה כלל, ותי' בשם ה"ר שלמיה 'דקס"ד דיובל הוא דמפקעה ליה ועד יובל לא הוי לגמרי גוף הקרקע שלו, ומשום דנותן נ' סלעים דהוו הלואה אכיל פירי דהקדש בנכייתא, וכי אתי יובל מפקיע לגמרי והוי שלו, והכא הדיוט שקיל ריבית, דאע"ג דהדיוט שרי למישקל ריבית מהדיוט, הדיוט מהקדש לא, ואפ"ה שרי הכ"נ לא שנא, ואידך דלא אכל אמר לך דלא דמי, דהתם לאו הלואה היא אלא פדיון, ורחמנא אוקמה בהאי ענין לפדיון ואמר בהכי ליפרוק, אבל הכא הלואה הוא', והנה לפי פירושו עולה דשדה אחוזה הוי כמשכנתא באתרא דלא מסלקי שהרי ההקדש אינו יכול יכול לסלקו אחר שנתן ההדיוט להקדש את הדמים בהלואה, וא"כ תירוצו ניחא לשיטת הסוברים דבאתרא דלא מסלקי הוי ריבית קצוצה כשהוא בלא נכייתא וילפינן מינה דבנכייתא שרי מה"ת, אבל לשיטת רוב הראשונים דסברי דבדלא מסלקי בלא"ה הוי רק אבק ריבית אין לפרש כן, ובהדיא מפורש בד' **הרשב"א הנ"ל** דרבינא דאמר דבאתרא דמסלקי ריבית קצוצה היא יליף מהתם דשרי מה"ת בנכייתא משום דבשדה אחוזה יכול לסלקו כל שעה.

**ובחתם סופר שם** ביאר, דהמקדיש שדה אחוזה אינו נותן השדה עצמה להקדש, והוא נחשב כמקדיש חוב של נ' סלעים והשדה ניתן להקדש כמשכנתא עבור החוב והנכייתא של החוב נעשית ע"י אכילת הפירות, ונהי דמגזבר לא מצי למילף דהא אין ריבית להקדש, מ"מ מצינן למילף דהא הדין הוא שאם גאלה אחר מההקדש וחוזר המקדיש וגואל אותה מהלוקח דינו עם הלוקח כדינו עם ההקדש כדתנן **בערכין כ"ה. וברמב"ם פ"ד מהלכות ערכין ה"כ,** ולהכי יש ללמוד מהתם שפיר דשרי משכנתא בנכייתא אפי' כשכהיא בלא נכייתא הוי ר"ק עיי"ש.

וחידוש גדול יהיה לפי דבריו, דהכא הרי ליכא 'מעשה הלואה' ואין כאן אלא 'התחייבות' להקדש כשהקדיש השדה והמשכנתא היא כמשכנתא בנכייתא על חובו, ואף בכה"ג שנעשה כך להדיוט יש בו משום ריבית דאורייתא אם לא ההיתר המסויים של 'נכייתא' הנלמד מהתם, וצ"ע.

ועוד חידוש נמצא לפי דבריו, דאעפ"י שתחילת החוב היה כלפי הקדש דליתא בזה דין ריבית מה"ת, אם אח"כ הפודה זכה בהחוב מיד ההקדש חזרו בו דיני ריבית מה"ת [אם לא ההילר המיוחד של נכייתא הנלמד משם] וצ"ע.

בעזהשי"ת

**מראי מקומות בענין עיסקא**

**בגדר ה'פלגא מלוה' שיש בעיסקא**

**[א]: בדין ה'פלגא מלוה' לענין איסור ריבית**

**בתוס' ב"מ ע: בד"ה אין מקבלין צאן ברזל** כתבו לפי פירוש רש"י, דהא דאין מקבלין צאן ברזל איירי כשכל האחריות על המקבל ושם עליו בדמים וכ"ז שאין נותן לו מעותיו חולקים הריווח שיהיה מהצאן, וכ' התוס' 'ואע"ג דמשנה יתירא היא דהא תנא ליה לעיל דאין מושיבין חנוני למחצית שכר וכ"ש הכא דמקבל עליו כל אחריות נקט לה משום סיפא.....ולפירושו לא הוי ריבית זו אלא מדרבנן שהוא קרוב לשכר ורחוק מהפסד', ומפורש בהדיא בד' התוס' דאף בהא דאין מושיבין חנוני למחצית שכר הריבית מדרבנן, דאם התם הוי ריבית דאורייתא איך כתבו התוס' דמתני' דאין מקבלין צאן ברזל דהוי ריבית דרבנן לפירש"י הוא כש"כ ממתני' דאין מושיבין חנוני למחצית שכר, ובע"כ מפורש בהדיא בד' התוס' דהוא ריבית דרבנן.

וכן מפורש **בפסקי הרא"ש בפירקין סימן ל"ט** שפירש דהא דיהבינן ליה כפועל בטל אינו כפי מלאכתו שהיה רגיל בה אלא כפועל בטל לגמרי 'ואע"ג דלעיל גבי משיב אבידה פרישנא כפירש"י [דנותן לו שכרו כמלאכתו הראשונה] הכל לפי הענין התם בדין דיהיב ליה שכרו משלם אבל הכא באבק ריבית הקילו חכמים ובדבר מועט שהוא נותן לו לא מיחזי כריבית', וכן הוא **ברמב"ם פ"ו מהלכות שלוחין ושותפין ה"ב** שכתב דבעיסקא שנוטל מחצה מהשכר ומחצה מההפסד 'נמצא בעל הממון נוטל מחצה שכר חצי מעותיו שהן פקדון ואינו עושה כלום אלא זה המתעסק טורח לו בחצי של פקדון מפני מעותיו שהלוהו ונמצא באין לידי אבק ריבית', והובאו ד' הרמב"ם **בשיטה לא נודע למי** שיוחס לריטב"א **בדף ס"ח סד"ה בני רב עייליש,** וכן מפורש **בריטב"א בדף ס"ח. בד"ה אין מושיבין חנוני למחצית שכר** 'ונמצא שטורח לו להתעסק במחצה שהוא פקדון בשביל אגר נטר לי דמחצה שהיא מלוה והוי אבק ריבית'.

וכן הוא **ברז"ה בספר המאור בדף ס"ח: בד"ה ועובדא דבני רב עייליש** עיי"ש שדן בזה דינא דאבק ריבית ואי אמרינן בזה סלוקי בלא זוזי אפוקי הוא, וכן הוא בהדיא **ברמב"ן במלחמות ה' שם** בדינא דבני רב עייליש 'שאילו היה אדם אחר היה נוטל פלגא באגר ובהפסד כמו שקיבל עליו דהכי כתיב בשטרא, ואע"ג דמעיקרא רביתא הוא, כיון דפלגא דממונא מלוה על כרחיה מחייב באחריותיה[[37]](#footnote-37) אידך פלגא פקדון הוא וע"כ חייב ליתן לו מה שרווח, מאי איכא דטרח ליה טירחיה הוי ריבית לשקול כפועל בטל, וקרוב אני לומר כיון שטרח שוב אינו נןטל שהרי קיבל בעל העסק הריבית הריבית שעשה זה שליחותו ונתעסק בשלו ואבק ריבית אינה יוצאה בדיינין', וכן הוא בהדיא **ברמב"ן ס"ח: בד"ה בני רב עייליש** דדיינינן ליה בדין אבק ריבית לענין דאינה יוצאה בדיינים [ןהאריך שם בכמה שיטות אי אמרינן בכה"ג סלוקי בלא זוזי אפוקי הוא ואי אמרינן דמחשבינן משטרא לשטרא עיי"ש], וכן הוא **ברשב"א ס"ח: בד"ה בני רב עייליש בשם הראב"ד**  בעובדא דבני רב עייליש דיהב פלגא באגר ובהפסד ובלא שכ"ט ואמרינן דרב עייליש גברא רבה ולא ספי איסורא לאינשי וכ' הראב"ד 'ואילו איניש אחרינא הוה מאי דשקל שקל דהו"א דכך התנו, ואע"ג דאבק ריבית הוא מ"מ מאי דשקל שקל דאבק ריבית הוא'., וכן הוא **במאירי ס"ח: בד"ה מי ש'יבל עליו עסק ובנימוקי יוסף ל"ט: מדפי הרי"ף בד"ה כתב הרמב"ם ז"ל** עיי"ש.

וכן מפורש **ברשב"א ס"ח: בד"ה מדאמרינן רב עייליש גברא רבה** דהא דקפידינן רק על מה דספי איסורא לאחריני ולא על מה דעבד איהו [הלוה] עצמו איסורא 'שמעינן מינה שאין איסור אבק ריבית אצל הלוה אלא אצל המלוה, לפי שאיסור הלוה חידוש הוא ודי במה שחידשה התורה ואסרה תורה עליו', ומפורש בהדיא דנטילת מחצה שכר ומחצה הפסד בלא נטיל שכ"ט אינו אחא אבק ריבית, וכן הוא **בשו"ת הרשב"א ח"א סימן תתקל"ח** עיי"ש, וכן הוא **בריטב"א ס"ח: ד"ה אלו לקמיה דרבא** עיי"ש, וכן הוא **בשיטה לא נודע למי** שיוחס לריטב"א **ס"ח: בד"ה ואיסורא לאינשי בשם אית דמוכחי** [אלא שהוא הק' על סברא זו דלא גרע מריבית דברים האסורה על הלוה עיי"ש], וכן הוא **במאירי ס"ח: בד"ה ממה שאמרו בשם חכמי התוספות** [והוא דחה ההוכחה עיי"ש], וכן הוא **בנימוקי יוסף ל"ט: מדפי הרי"ף בד"ה איסורא לאינשי לא ספי בשם הרשב"א.**

וכן הוא **בפסקי הרא"ש בפירקין סימן מ"ב** דעש לדקדק מד' הגמ' 'דאבק ריבית כי האי אין איסור ללוה מדלא יהיב מדידיה טפי לא קרינן ביה לא תשיך ואפי' איסורא דרבנן ליכא אלא דוקא גבי מלוה איכא איסורא', ומבואר בדבריו שחולק על הראשונים הנ"ל שכתבו כן כללא בכל אב"ר שהוא איסור רק על הלוה והוא כתב שכך הוא רק 'באבק ריבית כי האי' ועכ"פ מפורש בדבריו שהוא אב"ר,

וכן הוא מפורש לכאו' בגמ' **בדף ס"ט.** במאן דיהיב לאריסיה בהמה מחצה לשכר ולהפסד ויהיב ליה רישא באגריה, ומפרשינן דהטעם דיהיב ליה רישיה דאי לא יהיב ליה 'מיחזי כריבית', ומשמע דכן הוא בכל עיסקא שמחצה לשכר ולהפסד דכל האיסור לטרוח בפלגא מלוה הוא רק משום 'מיחזי כריבית', וכן הוא **בפירש"י ס"ט. בד"ה מכאן ואילך** דבאופן שיש למקבל בהמות שנם לגמרי שלו שטורח עבורם ויש עוד בהמה אחרת שהיא מחצה מלוה ומחצה פקדון אי"צ להעלות לו שכ"ט ד'כי טרח משום דידיה קא טרח ולא מיחזי כריביתא'.

ויש לעיין ולתמוה למה לא הוי ריבית קצוצה, ולמה לא נימא דכיון דהוי פלגא מלוה וההסכם הוא שהמתעסק טורח אף בפלגא פקדון עבור העיסקא א"כ היינו ממש ריבית קצוצה.

ובפשטות מתבאר הדבר עפ"י שיטת כמה מהראשונים הסוברים דהך 'פלגא מלוה' שבעיסקא אינו מלוה גמור ולכמה דיני התורה חשבינן ליה כממונו של הנותן ולא של המתעסק, וכמבואר **ברי"ף ב"מ דף ק"ד:** דכשמת המתעסק נוטלו הנותן מיתמי דעדיה בלא שבועה ואין לכתובה ובע"ח כח בממון זה כיון שהנותן את שלו הוא נוטל עיי"ש, וכמבואר **בפירש"י קידושין מ"ז. ד"ה להוצאה ניתנה** דהנותן יכול לקדש את האשה בממון העיסקא ואינו כשאר מקדש במלוה שאינה מקודשת עיי"ש, וכמבואר **ברמב"ן ב"ב סוף דף ע"ז: ובתוס' ב"ק ע. ובנימוק"י ב"ק ק"ד: בשם הרא"ה** דהפלגא מלוה יכול הנותן להקנותו לאחרים בקנין אגב ולא הוי כשאר מלוה על פה שאינו יכול להקנותה באגב עיי"ש, [וביותר הדבר מוכרח לפי שיטת הרמב"ן לפי המבואר **ברמב"ן במלחמות ה' ב"ק ר"פ שור שנגח דו"ה** דהא דאינו יכול להקנות המלוה לאחרים הוא משום דהוי 'דבר שלא בא לעולם' עיי"ש, ולפי"ז מפורש דהפלגא מלוה נחשב 'דבר שבא לעולם' שיש לנותן זכיה ב'ממון בעין' שצריך המתעסק להעמיד כל שעה ולא שרי למישתי ביה שיכרא], וכמבואר **בשו"ת מהר"ח אור זרוע סוף סימן ל"ט** דאין שביעית משמטת הפלגא מלוה עיי"ש.

אמנם מהלך זה מלבד שלא ניתן לאומרו בשיטת **מהר"מ מרוטנבורג בתשובתו בתשובות מיימוניות לספר משפטים סימן י"ב, ובתשובת מהר"מ מרוטנבורג מהדורת לבוב סימן ת"צ** דהוי הפלגא מלוה מלוה גמורה לכל עניניו ושביעית משמטתו ואין המלוה יכול לקדש בו את האשה עיי"ש, וכן בד' שאר הראשונים יש כמה סתירות בנידון זה אי חשבינן לפלגא מלוה כממונו של הנותן או של המתעסק, הנה מד' **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן והשיטה לא נודע למי בדף ע.** שנתקשו בדין מעות של יתומים שכל האחריות על המקבל ונותן להם חלק מהריווח דהוי אבק ריבית והקשו למה לא הוי ר"ק, משמע דבדין העיסקא הבינו הדבר בפשטות למה לא הוי ר"ק, ואם הטעם דכל עיסקא לא הוי ר"ק משום שהפלגא מלוה אע"פ שיש לו בו אחריןות והוא מוציאו להתעסק מ"מ אינו נחשב מלוה גמורה א"כ מה הוקשה להם יותר במעות של יתומים, וביותר הדבר קשה בד' **הריטב"א בדף ע.** שביאר בדין מעות של יתומים דאם יתן להם מקצת מהשכר הוי ר"ק כיון שכל האחריות עליו עיי"ש, וא"כ תמוה טובא אמאי הפלגא מלוה אינו ר"ק, וכן תמוה בד' **הרמב"ן בדף ע.** שכתב בתי' הראשון דהא דלא הוי ר"ק במעות של יתומים הוא משום שריבית שהוא 'מיניה וביה' של מעות ההלואה אינו ר"ק עיי"ש, וא"כ בפלגא מלוה שבעיסקא שהריבית אינו מיניה וביה אלא במה שהוא טורח עבורו אמאי אינו ר"ק, וכן בתי' השני שכתב הרמב"ן דבמעות של יתומים לא הוי ר"ק כיון שהוא פקדון שהאחריות עליו כשו"ש להיות כשואל, ומסיק דמ"מ רק הריבית 'מיניה וביה' לא הוי ר"ק אבל אי יהיב ליה מעלמא הוי ר"ק עיי"ש, וא"כ בפלגא מלוה שבעיסקא שהריבית אנו מיניה וביה אלא מאי דיהיב ליה מעלמא שטורח עבורו אמאי לא הוי ר"ק, וכן תמוה בד' **הרשב"א בדף ע.** שכתב דהא דלא הוי ר"ק הוא משום 'דלאו הלוןאה היא אלא עיסקא דהא מיניה וביה יהיב ליה' ועיי"ש, וא"כ בפלגא מלוה שבעיסקא דלאו מיניה וביה הוא דיהיב ליה אלא הריבית מה שטורח עבורו אמאי לא הוי ר"ק.

וכן נסתר מהלך זה מד' **שו"ת הרא"ש כלל פ"ט סימן ג' ד"ה יפה כיוונתם** [והובאו דבריו **בשער דעה סי' קע"ג סק"ד]** שכתב במי שנתן מעות בעיסקא על מנת שיוזיל לו המתעסק במקח הוי הריבית קצוצה ויוצאה בדיינין דהא אוזיל גביה כדי שילוהו מעות עיי"ש, ומפורש בהדיא דהפלגא מלוה נחשב מלוה גמורה לכבי איסור ריבית, וא"כ תמוה טובא אמאי טירחת המתעסק שהוא שכר מפעולה השוה כסף ואפשר לקדש בו את האשה אינו נחשב נתינת ריבית קצוצה.

ולכאו' יש לבאר בד' הרא"ש כפ"י מה שמשמע **בתוס' הרא"ש דף ע: בד"ה אין מקבלין צאן ברזל** דבצאן ברזל שהוא משכון עבור חובו של המקבל השבח צריך להיות מעיקר הדין של הנותן ומה שנוטל המתעסק חלקו בשבח הוא בתורת שכר טירחא עיי"ש, ומפורש דאע"פ שקנאו המתעסק והוא באחריותו מ"מ דין ה'משכון' שיש בו לנותן גורם שיהיה השבח לנותן, ולפי"ז היה מקום לומר לפ"ד **מהר"מ מרוטנבורג בתשובות מיימוניות לספר משפטים סימן י"ב** דבכל עיסקא מה שאין המתעסק יכול להוציאו למישתי ביה שיכרא הוא משום שהוא נחשב כמשכון עבור הנותן [אלא שאין לו כל דיני משכון כיון שהוא משכון שביד הלוה ואינו תפוס אצל המלוה עיי"ש], ולפי"ז י"ל דלדעת הרא"ש בכל עיסקא השכר טירחא של המתעסק הוא בריווח שהוא מקבל שהרי הוא ראוי להיות של הנותן וממילא הטירחא מה"ת אינו ריבית שהרי מקבל שכר טירחתו מהשבח ורק שרבנן אסרוהו משום שמיחזי כריבית[[38]](#footnote-38), ומשא"כ בגוונא דשו"ת הרא"ש הנ"ל כשנותן לו עיסקא על מנת להוזיל לו מקח יש כאן נתינת ריבית גמורה והוי ר"ק.

אכן אי אפשר לומר כן לפי המפורש **בשו"ת הרא"ש כלל פ"ח סי' ב'** שכתב שע"י קבלת האחריות 'פקע ממנו שם הפקדון ועושה מלוה כי כל מה שיקבל ממנו מהריווח ריבית הוא' ומשמע שם בהדיא מדבריו דדינא דאורייתא הוא עיי"ש היטיב.

ועיין **בחוות דעת סימן קס"ז סק"ב** שכתב דהא דלא הוי הטירחא ר"ק הוא משום הסברא דגביל לתורא גביל לתורי, דכיון שטורח עבור עצמו בחלק הפקדון אינו נחשב נתינת ממון נה שטורח בחלק המתעסק, וכ"כ **בשער דעה סימן קס"ז סק"א ובכריתי ריש סי' קס"ז,** אך הק' ע"ז בכריתי דהא הסברא דגביל לתורא אמרינן רק כשטורח בבהמה נפרדת שלו אבל לא כשטורח בבהמת שותפות וכמבואר **בדף ס"ט. ובתוס' שם ד"ה דאמרי,** ועי' **בהגהות אמרי ברוך על החוו"ד שם** שכתב דלגבי ריבית דאורייתא מהני הך סברא דגביל לתורא אף כשהטירחא בבהמת שותפות עיי"ש, ועוד הק' ע"ז **בחוות דעת שם** דהא בעיסקא שהיא חלוקה לימים לא שייך הסברא דגביל לתורא ובפשטות אף התם לא הוי ריבית קצוצה.

**ובביאורי סוגיות ב"מ סוף סימן מ"ח** ביאר דלא הוי ר"ק כיון שתכלית כוונתו של המתעסק אינו להלואה אלא לקבל שכר טרחו ברווחים ואע"פ שהנותן אינו מסכים אא"כ יקבל עליו אחריות ונעשה מלוה כיון שתחילת כוונתן אינו להלואה אלא לעסק לא הוי ריבית דאורייתא עיי"ש, אכן הדברים ג"כ נסתרים לכאורה מד' הראשונים הנ"ל בדינא דמעות של יתומים ודו"ק, והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק ויראינו בה נפלאות אמן.

**מראי מקומות בענין שכירות מעות**

**[א]: שיטות הראשונים בסברת רב חמא להתיר שכירות מעות**

**שיטת רש"י [והרמב"ם]**

**בפירש"י בדף ס"ט: בד"ה מוגר זוזי בפשיטי** 'בלשון שכירות ולא בלשון הלואה', **ובפירש"י שם בד"ה הדרא בעינא** מפורש דאיירי באופן שאחריות אונסין או שבירה מחמת מלאכה היא על המקבל ואעפ"כ שרי רב חמא [דלא כד' **התוס' שם בד"ה אוגר זוזי בפשיטי],** ולפי"ז כל החילוק בין הלואה בעלמא האסורה בריבית לבין שכירות מעות שהתירו רב חמא הוא רק ב'לשון', דבלשון 'הלואה' אסור ובלשון 'שכירות' שרי, וכן מבואר בד' **שו"ת הריב"ש סימן ש"ה** שהבין בד' רש"י וכ' שם 'וזה היה טעותו של רב חמא דהוה מוגר זוזי בפשיטי כל יומא והיה אומר בלשון שכירות ולא בלשון הלואה כמו ש**פרש"י ז"ל** ובודאי שהיתה ריבית של תורה כיון שהיתה הלואה גמורה אלא שהיה משנה הלשון', [ועיי"ש שהוכיח דלמסקנא הוי ריבית דאורייתא מהא דאמרי' דנתמוטטו נכסיו דאינו אלא בריבית דאורייתא][[39]](#footnote-39), ואמנם **בתוס' רבינו פרץ בד"ה...**מפורש דלדעת רש"י היכי דלא הדרי זוזי בעינייהו 'מיחזי כריבית' ומפורש דאיסורו רק מדרבנן דלא כהריב"ש בדעת רש"י,

וכן משמע מדברי **הרמב"ם בפ"ה ממלוה ולוה הט"ז** שסתם וכתב 'אסור להשכיר דינרין שאי"ז דומה למשכיר את הכלי שהכלי חוזר בעצמו וזה מוציא אלו ומביא דינרין אחרות **ונמצא זה אבק ריבית'**, ומדלאפירש כד' התוס' דאיירי כשהאחריות אונסין היא על הנותן משמע דסבר כד' רש"י דההיתר תלוי במה שאמרו 'בלשון שכירות ולא בלשון הלואה'**,** ובד' הרמב"ם מפורש עוד יותר דאף למאי דנדחו דברי רב חמא היינו רק לגבי דהוי 'אבק ריבית' אבל לגבי עיקר האיסור דאורייתא צדקו דברי רב חמא דמה"ת אין איסור להשכיר דינרין אעפ"י שהם להוצאה ודלא כד' **הריב"ש הנ"ל][[40]](#footnote-40)**, וכ"מ לפ"ד **תוס' רבינו פרץ הנ"ל** בדעת רש"י.

ובביאור שיטת רש"י [והרמב"ם] יל"פ בג' דרכים.

[א]: יל"פ כפשוטו דסברי אליבא דרב חמא [ולד' **רבינו פרץ הנ"ל** בדעת רש"י אף למסקנא הוא כן מדאורייתא] שה'לשון' הוא הקובע, ומצינו כיוצ"ב לגבי גדרי 'הלואה' ו'מקח' בשיטת **הראב"ד** הובאו דבריו **בספר התרומות שער מ"ו ח"ה דין ז'** שכ' דאסור ללוות סאה חיטים בסאה דוחן אפילו ביש לו ואפילו כשהם שווים עכשיו במחירם עיי"ש ראייתו], ועיי"ש הטעם דגרע מהלואת סאה בסאה ביש לו דשרי, והביא דבריו **בטור ססי' קס"ב וברמ"א שם ס"ה, ובט"ז שם סק"ט** כ' דלא דמי למה שנפסק **בסי' קס"ג ס"ב** בבא לפסוק בחוב חיטין על יין דשרי ביש לו 'דהתם מכירה ודרך מכירה כן הוא לקנות כדי להרויח בו, משא"כ בהלואה שאסור להרויח בפרעון הלואתו',ועי' **בש"ך סימן קע"ג סקט"ז** על האי דינא שכ' **המחבר בשו"ע שם** דבב' מינים הוי 'מקח' דשרי אפילו פסיקה 'בהוזלה' ב'יש לו' דהיינו דוקא מסתמא 'אבל אם אמר בפירוש הלוה לי שהיא דרך הלואהאפילו פירות בפירות שהם ב' מינין אסור, והיינו דאמרינן לעיל **ס"ס קס"ב ברמ"א** דאסור ללוות סאה חיטין בסאה דוחן אפילו יש לו דוחן', **ובבית מאיר סימן קס"ב** כ' דמבואר בד' הט"ז בביאור ד' הראב"ד דאפילו בב' מינים אם אמר בלשון הלואה הוי הלואה ולא מקח וממכר, והק' ע"ז מד' **רש"י ותוס' והרא"ש והנ"י בדף מ"ו.** שמשמע מדבריהם דהקובע אי הוי מו"מ תלוי בחילוק המינים ולא בחילוק הלשונות, ובסוף דבריו הביא ד' **הש"ך הנ"ל** שכ' דאף בב' מינים אם אמר בלשון הלואה נחשב כהלואה ואין בזה ההיתר של יש לו בהוזלה, ועי' **באבני נזר יו"ד סי' קע"ה סקי"ג** שכ' דבדברי הראב"ד מבואר דהגדר של הלואה ומקח אינו תלוי בחילוק המינין אלא בלשון שאמר, ולכן אפילו בשני מינים אם אמר לשון הלואה חשיב הלואה ואין בזה ההיתירים של פסיקה, וכן להיפך אפילו במין אחד אם יאמר לשון מכירה הרי זה דרך מו"מ ויש בזה ההתירים שיש בפסיקה[[41]](#footnote-41).

ולפי זה י"ל גם בדעת רש"י והרמב"ם דאף לגבי גדרי 'הלואה' ו'שכירות' הלשון גרידא הוא הקובע, וכשאמר 'בלשון שכירות' אף דהוי הלואה בכל גדריה לענין שהיא יוצאת בהוצאה ויש בה אחריות כיון שמ"מ 'הלשון' שאמר הוא 'שכירות' הרי הוא נחשב כשכירות לענין היתר הריבית [לרב חמא ולפ"ד הרמב"ם ורבינו פרץ הנ"ל בדעת רש"י אף לדידן מן התורה].

ואולי יש להמתיק הדברים ולבארם, לפי המבואר **בתוס' ב"ק צ"ז. בד"ה המלוה את חבירו על המטבע** בדעת **רש"י שם** דחיוב תשלומי הלואה בסתמא אינו לפי 'השויות' שהיה לדבר שהלוהו בשעת ההלואה אלא לפי 'החפצא' ואם הלוהו מטבע ונפסל נותן לו אף מטבע שנפסל, וכן הוא בהלואת חיטים והןוזלו נותן לו חיטים שהוזלו מצד עיקר דין תשלומי הלואה, וכתבו שם שהוא חלוק מגזלן שמשלפ 'לפי השויות' שהיה בשעת הגזילה עיי"ש, ולפי"ז י"ל בדעת **הראב"ד הנ"ל** שסובר דבמקח וממכר אינו כן אלא חיוב התשלומין במקח הוא לפי שויות המקח בשעת המקח, וממילא הכל תלוי 'בלשון' כדי לקבוע אם עושה חלות של הלואה המחייבתו להחזיר לפי החפצא שהלוהו ובזה איכא איסור ריבית מה"ת, לבין אם יןשה חלות של מקח המחייבו לשלם לפי השויות שהלוהו ובזה אין איסור ריבית מה"ת.

ועד"ז יש לבאר גם בדעת **רש"י והרמב"ם הנ"ל** בסוגיין, דב'לשון שכירות' חיוב התשלומין שלו הוא כפי 'השויות' שיש למה שהשכיר לו, וכמו בשכירות דעלמא שחייב באחריות גניבה ואבידה דודאי חיוב האחריות שלו הוא 'כפי השויות' שיש למה שהשכיר לו ולא 'כפי החפצא', הכא נמי כשנתן מעות להוצאה 'בלשון שכירות' חיובו הוא 'כפי השויות' שיש למה שנתן לו ולא כפי החפצא, ובזה גופא הוא נעשה כ'שכירות' לגבי זה שאין בו איסור ריבית מה"ת [ולרב חמא אף לכתחילה] ודו"ק.

[ב]: **בחידושי הרי"מ קידושין מ"ז. על רש"י בד"ה להוצאה** וכו' **אך באמת לדידן נראה** וכו'כתב מתחילה לפרש בדעת רש"י בסוגיין דכשאמר 'בלשון שכירות' לא הקנה לו גוף המעות לגמרי שיהיו שלו ולא קנה המקבל במעות אלא 'זכות לרווחים', ואין לו זכות במעות הללו למישתי בהו שיכרא שהרי גוף המעות אינם שלו ולא קנאם אלא כלפי הרווחים שיעשה בהם כשיתעסק בהם, וכשמוציא המעות ומקבל תמורתם הקרן שכנגד גוף המעות נשאר של הנותן ולא זכה המקבל אלא ברווחים, ובזה הוא חלוק מכשאמר 'בלשון הלואה' דאז קנה המקבל גם גוף הקרן להיותו שלו.

וכפירוש זה בסוגיין כתב **בקצות החושן סימן ר"ט סק"ד** שדן בד' **שו"ת מהר"מ אלשיך סימן ז'** שדן במי שהקנה לחבירו 'מעות לרווחים' אי הוי כמי שהקנה לו 'דקל לפירותיו' שחל קנינו לגבי הפירות, ומהר"מ אלשיך העלה דכיון דאין הרווחים מגוף המעות לא הוי כדקל לפיערות ולא חייל הקנין, והקצוה"ח חולק עליו וכתב דאף בכה"ג שאין הפירות מגוף הדבר מהני קנין דקל לפירות עיי"ש הוכחותיו, ובמשך דבריו כתב 'ובעיקר הדין דמעות לפירות נראה ראיה דמהני מהא דאיתא בפרק איזהו נשך רב חמא מוגר זוזי בפשיטי, ומשמע דמהני מעות לפירות', ומפורש בדבריו שמפרש כן בפשיטות דכשאומר 'בלשון שכירות' גדר הדבר הוא שאינו מקנה לו כלל גוף המעות וכל קנינו הוא רק 'מעות לרווחים'.

וכן פירש **בחוות דעת סימן קע"ז סק"ט** בדעת **הרמ"א שם ס"ו** דכשאמר לו בלשון שכירות נשאר גוף החפץ של הנותן לקדש בו את האשה ולקנות בו עבדים וקרקעות ורק שהמקבל קיבל עליו האחריות כמו בצאן ברזל עיי"ש, והיינו דקנינו של המקבל במה שקיבל אינו אלא קנין 'מעות לרווחים' אבל כנגד הקרן נשאר של הנותן.

וכפירוש זה בסוגיין דבשכירות מעות נשאר גוף הקרן של הנותן מוכרח גם מד' כמה ראשונים, דהנה **התוס' בדף ס"ט: בד"ה אוגר זוזי** כתבו שההיתר הוא דוקא כשאחריות אונסין על הנותן, **ובריטב"א שם בד"ה זוזי בשם התוס'** ביאר הדברים דהיינו שאם יאבדו נכסי השוכר יהיה המקבל פטור מהחוב עיי"ש, וכ"מ **בתוס' רבינו פרץ שם בד"ה** עיי"ש [וית' שיטתם בהמשך הדברים בעזהי"ת], אמנם מד' **שו"ת מהר"מ מרוטנבורג בתשו' מיימוניות לספר משפטים סימן מ"ה** מבואר שפירש דאחריות אונסין הוי לגמרי על הנותן [יעו"ש שהק' מהא דאמרי' **בדף ס"ד:** בחביתא דחמרא דאי מקבל עליו הלוקח זולא שרי ותי' דשאני התם דדרך מקח וממכר הוא, והתם קבלת זולא ע"י הלוקח הוא קבלת זולא לגמרי על החביתא, ואם היה מפרש כד' רבינו פרץ והריטב"א בשם התוס' דקבלת האחריות בנידו"ד ע"י הנותן אינו אלא אם יאבדו נכסי המקבל אין התחלה לקושייתו, ובע"כ שהוא מפרש דקבלת האונסין ע"י הנותן הוא לגמרי ולכך דימה אותו לקבלת זולא ע"י הלוקח ודו"ק], וכן משמע בהדיא מד' **תרומת הדשן סימן ש"ב** שהאריך לדון בדין קבלת אחריות לגמרי ע"י הנותן להתירו אף לדידן ומכל אריכות דבריו נראה ברור דלא איירי דוקא בקבלת אחריות אם יאבדו נכסי הנותן אלא באחריות גמורה עיי"ש, ולכאורה מוכרח דאינהו מפרשי כפירוש הנ"ל דבלשון שכירות מעות לא קנה המקבל כלל את גוף קרן המעות, ואף כשמוציאן ומקבל תמורתם נשאר הקרן של הנותן ולא זכה המקבל אלא בקרן לרווחים, וממילא שייך שפיר אופן שהאחריות על גוף הקרן יהיה לעולם על הנותן, דאי איירי כמו בהלואה דעלמא שקנה המקבל לגמרי גוף הקרן להיותו שלו לא שייך כלל ציור שיהיה האחריות על הנותן אחר שהוציא המעות וקנאם להיותו שלו לגמרי [אלא בציור שכתבו הריטב"א בשם התוס' ורבינו פרץ שפטרו מ אחריות אם יאבדו נכסיו].

והנה אם נפרש כן בד' רש"י אמנם מיושב היטיב דבכה"ג הוא נחשב 'שכירות' ולא 'הלואה' לענין ריבית כיון שהרי בנידו"ד הקרן עצמו נשאר קנוי למקבל כשכירות ואינו כשאר הלואה שקונה המקבל את הקרן, אך לפי"ז נצטרך לבאר דהמבואר בד' **רש"י ס"ט: בד"ה הדרא בעינא ובד"ה זוזי הדרא בעינייהו** דאחריות אונסין היא על המקבל אין אחריות זו משום דקנה המעות כבהלואה דעלמא אלא הוא אחריות כדין מתנה שוכר להיות כשואל, ולכאו' בד' רש"י מפורש היך הדברים שהרי כ' בהדיא 'זוזי לא הדרי בעינייהו **שהרי מוציאם ולפיכך אחריותם עליו'** ומשמע בהדיא דהאחריות היא 'מעצמה' שהרי 'מוציאם', ועיין **בחידושי הרי"מ שם** שהק' על מהלך זה מד' **רש"י בד"ה הדרא בעינא** שמבואר בדבריו דבזוזי אחריות אהדון מחמת מלאכה הוא על המקבל, והק' דאי גוף המעות של הנותן והמקבל קונה בהם 'זכות לרווחים' הרי הוא כשואל בעלמא הפטור על מתה מחמת מלאכה משום דלאו לאוקמה בכילתא שאילתה, ומחמת כן דחה פירוש זה בד' רש"י עיי"ש.

[ג]: **בדברות משה סימן ס"ו עהף ד' בד"ה והנה אפשר** ביאר בדעת הרמב"ם [ורש"י], דסברי דריבית שאסרה תורה היינו דוקא באופן של 'תוספת בעלמא על ההלואה', אבל אם התוספת הוא בדרך של 'שכירות מעות' אין איסורו מן התורה אלא מדרבנן, [ודלא כד' **שו"ת הרשב"א במיוחסות להרמב"ן סי' רכ"ג** שכ' דכל חיוב ריבית דעלמא הוא בדרך 'שכירות' של המעות בהמתנתם עיי"ש], וע"ז סבר רב חמא [והוא הדין לדידן מה"ת לפי שיטת הרמב"ם ורבינו פרץ בדעת רש"י] דכשהזכיר 'לשון שכירות' משמעות הדבר שמשלם לו על 'שכירות המעות' ולא כהוספה בעלמא על ההלואה ובכה"ג לא אסרה תורה].

**שיטת התוס' [תוס' רבינו פרץ, ריטב"א בשם תוס', ריב"ש בשם תוס']**

**בתוס' ס"ט: בד"ה אוגר זוזי בפשיטי** כתבו דרב חמא מקבל עליו היה אחריות אונסין להכי ס"ד דשרי, **ובבית מאיר ריש סימן קע"ו** תמה על דבריהם, דמאחר והמעות ניתנו להוצאה והם של המקבל לגמרי כבהלואה בעלמא מה שייך לומר שאחריות אונסין יהיה על הנותן, והרי משעה שקנה המעות בהלואה נתחייב תמורתם ונעשה עליו חוב ממון ומה שייך לומר שהאחריות על הנותן.

**ובריטב"א ס"ט: בסוד"ה זוזי לא הדרי בעינייהו בשם התוס'** 'שהיה רב חמא מקבל עליו שאם יאבדו נכסי השוכרין שיהיו פטורין מהחוב', ולכאו' הכוונה שבאמת נעשה חוב הלואה גמור אלא שהנותן ויתר למלקבל הלוה שאם יאבדו נכסיו הרי הוא פטור מהחוב, **והריטב"א שם** כ' ע"ז 'ולא נהירא', וכן מבואר בהדיא **בתוס' רבינו פרץ בסוגיין** 'הוה מקבל עליו אחריות נכסי הלוה דאם אבדו אותן נכסים פוטר אותו מן החוב'.

והדברים תמוהים מאוד, איזה היתר הוא זה, ומה לנו במה שפטר המלוה את הלוה אם יאבדו נכסיו וכי משום כך מותר ליקח ריבית, ולכאו' הביאור בזה הוא, דכל איסור ריבית הוא רק כשנחשב שהקרן 'במלואו' חוזר מהלוה למלוה ע"י שנתחייב לו ובנוסף קוצץ לו ריבית, אבל כל שחיוב הקרן נפגם ע"י מחילת המלוה אם יאבדו נכסי הלוה אינו נחשב שנתן לו 'ריבית ותוספת' שהרי לא קיבל המלוה את הקרן במלואו בחיובו של הלוה תמורתו, ולפי"ז הדמיון לשכירות הוא, דסבר רב חמא דהחילוק מהלואה שאסרה תורה ליקח הקרן במלואו ותוספת לבין שכירות שמותר, דבשכירות כיון שאין עליו אחריות גניבה ואבידה אינו נחשב חזרת הקרן במלוו ולכן התוספת מותרת ומשא"כ בהלואה שהתחייב לו מיד תמורת המעות בחיוב גמור והקרן חוזר לו במלואו ע"י החיוב אסורה ריבית ותוספת, ועיין **בנימוקי יוסף גיטין דף ל. בשם הרא"ה** שהנותן מנה לחבירו בק"כ שילך להרוויח בהם ואם אבדו אבדו כולם למלוה **כיון דאין קרן קיים אין בו משום ריבית'** ומשמע כסברא הנ"ל ודו"ק.

ועיין **בשו"ת הריב"ש סימן ש"ה בשם התוספות** 'שהיה פוטר רב חמא את הלוה מן האונסין כלומר שכ"ז שהמעות ביד הלוה שלא הוציאם עדיין אם נאנסו שיהיה פטור מלשלם כמו אם היה שוכר, ואם הוציאם ונאנסו כל נכסי הלוה פטור ואין עליו שעבוד כלל אם חזר והעשיר', וכן הוא **בשו"ת הריב"ש סימן ש"ח בשם התוספות** עיי"ש, והנה סוף דבריו הוא כד' **רבינו פרץ והריטב"א בשם התוס'** דאין ללוה אחריות על החוב אם נאבדו נכסיו, אך הריב"ש הוסיף דבעינן שגם לפני שמוציא המעות שלא יהיה חייב באונסין של המעות עצמם, ואינו מובן דאי הוי הלואה גמורה הרי קנה מיד את המעות בלקיחתו אותם ומה שייך לפוטרו מאונסין של אבידת המעות עצמם, ולכאו' מוכרח בכוונתו שכל זמן שלא הוציא המעות עצמם לא קנה אותם ודינו בהם כשוכר בעלמא, אכן הדברים תמוהים מאוד, א. לשם מה צריך תוספת זו, ולמה לא נימא דקנה המעות מיד ופטרו המלוה מהחוב אם יאבדו נכסי הלוה, וכמו דאמרינן על הזמן שכבר הוציאם דזהו המתיר מה שפוטרו מהחוב אם יאבדו נכסיו למה לא נימא הכי אף לפני שמוציאם שקנאם מיד כהלואה בעלמא אלא שפוטרו מאחריות אם יפסיד נכסיו, ב. וביותר תמוה, שהרי את תחילת הדברים שכ"ז שלא הוציאם לא היה עליו אחריות אונסין כתב שם מיניה וביה **הריב"ש שם בשם הרא"ה**, אלא דלדבריו משעה שהוציאם היה עליו אחריות אונסין כשאר הלואה ורק עד שהוציאם היה עליו אחריות רק כדין שוכר 'ועל אותה שעה נוטל שכרו', והנה התוס' שמיאנו בפירוש זה הוא לכאו' משום דסברי דסתם הדברים דרב חמא מוגר זוזי 'בפשיטי ליומא' היינו שהיה נוטל השכר אף על הזמן שלאחר הוצאת המעות, ולכן הוכרחו התוס' לבאר שאף אחר הוצאת המעות האחריות על המלוה, וא"כ לאיזה ענין צריך להוסיף שלפני הוצאת המעות לא קנאם כמו לפי שיטת הרא"ה והדברים צע"ג, ג. וביותר צ"ע בד' **הריב"ש שם בסימן ש"ח** שנשאל שם בדין מלוה מעות לחבירו כ' דינרים בכ"ד דינרים 'על אחריות ספינה ההולכת מעבר לים', וכתב שהוא דומה לנידו"ד בשכירות מעות, והיינו שכיון שעל אופן מסויים פטור הלוה מתשלומי הקרן שרי לרב חמא ואף לדידן אינו אלא אבק ריבית וכמ"ש **הריב"ש שם,** ותמוה שהרי בנידון הריב"ש לא הזכיר כלל לשון שכירות אלא נתן לו המעות בהלואה גמורה והיינו דהוי כשאר הלואה שקנה מיד המעות בלקיחתם, ומ"מ כיון שאחריותו על המעות תלויה בספינה אין בזה משום ריבית, וא"כ לשם מה בנידון דרב חמא הוצרך הריב"ש להוסיף לפי דעת התוס' שלא קנה המעות מיד כשאר לוה, ולמה לא נימא שקנה המעות מיד אלא שפטרו מאחריות אם יאבדו נכסיו וכיון שאין לללוה אחריות גמורה על ההלןואה אין בזה איסור ריבית מה"ת, וצע"ג, והשי"ת יאיר עינינו במאור התוה"ק והטהורה ויראינ בה נפלאות אמן.

1. וכן מבואר לכאו' **באור זרוע פסקי ב"ק פרק ט' סימן ת' בשם רבינו יואל הלוי** שהק' על הרי"ף שכ' שם שאם הוקירו המטבעות נותן לו המטבעות שהוקרו משום שאומר לו המלוה אם היו אצלי היו מוקירות, והק' ע"ז מהא דאמרינן בסוגיין דאי בתר בסוף אזלינן הרי נשך והרי תרבית 'וכי היכי דאמרינן התם דאי שבח לענין מעות שהוקרו המעות אע"ג דלא שבח לענין נסכא דלא מצי למישקל מיניה המעות שלוה הימנו, ה"ה כשהוסיפו על המטבע דלא מצי למישקל מיניה המטבע שהוסיפו ואי בתר נסכא אזלת הרי נשך והרי תרבית', ולכאו' משמע מדבריו דס"ל דלא נפשטה הבעיא ובכה"ג הוי בספיקא דאורייתא, אכן בבמשך דבריו שם כ': 'אבל אם היו מעות החדשים שוים במשקל הישנים והוקירו הישנים שנותנים יותר פירות בישנים ממה שהיו נותנים בשעת הלואה מן הפירות, זהו אסור מדרבנן, כדמשמע התם לענין פירות', ומפורש בדבריו דבהוקירו הישנים איסורו רק מדרבנן, ואולי הוא מחלק בין אם היוקר במטבעות 'לגבי מטבעות אחרות' דאז אסור מדאורייתא מספק שמא בתר בסוף אזלינן ובזה איירי מתחילה, לבין אם היוקר הוא 'לגבי פירות' שנותנים יותר פירות במטבעות שזה אסור מדרבנן, וצ"ע, וגם צ"ע כוונתו במש"כ 'כדמשמע התם לגבי פירות'. [↑](#footnote-ref-1)
2. אמנם **במגיד משנה שם בהלכה י"א** שם כ' 'ונראה פי' על המטבע, שכל המלוה הן פירות שקצץ להם דמים הן מעות על סמך מטבע היוצא הוא לוה, ר"ל לחשיבות הצורה הוא מתכוין', ומבואר בדבריו דהוא טעם מיוחד לגבי 'מטבע שנפסל' דאמרינן דסתם דעתו של האדם הוא על צורת המטבע ומסתמא הוא לוה על סמך זה, ולפי"ז לכאו' ל"ש האי טעמא לגבי 'זולא', ובודאי דבלוה חיטים והוזלו אין לומר דחייב לו השויות שהיה בשעת ההלואה, וכן בחוב שאינו מכח הלואה מה שנתחייב מדעתו אלא מה שמתחייב בע"כ בחיוב התורה ל"ש האי טעמא, אמנם ק"ק לפי"ז ל' המ"מ שכ' דכללא הוא 'בכל מי שחייב מעות לחבירו' ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)
3. ומשמע מדבריו דאף במחילה לאחר ההשבה לא מהני אלא בקנין גמור, וצע"ג קנין זה מה ענינו, והא בעלמא מחילה אי"צ קנין ואין לקנין בה טעם כמ"ש **הרמב"ם בפ"ה ממכירה הי"א.** [↑](#footnote-ref-3)
4. ובפשוטו זהו גם כוונת **תוס' הרא"ש שם בד"ה לאו בגזל** שכתב 'פשיטא ליה דריבית מתרוייהו לא ילפי' דמדעתיה קיהב ליה אלא אגב אחרינא נקט ריבית', שאין כוונתו דאליבא דאמת אין גדר איסור דומה לגזל, דהא בהדיא מסקי' בגמ' הצה"ש 'שכן גזלו' וילפי' גזל מריבית ואונאה, אלא הכוונה דאא"פ דפשיטא דליכא למילף ריבית מתרווייהו דהא איכא 'פירכא' דריבית הוי מדעתיה, אבל אחר שכתבה תורה איסור ריבית נקטינן שיש גזל אף מדעתיה ואף ריבית איסורו 'שכן גוזלו, וז"פ ואי"צ לפנים. [↑](#footnote-ref-4)
5. [ובד' התשב"ץ מפורש דדעת ר"נ והעיטור דמהני מכירה בדבר שאינו ברשותו היכא שהוא ברשות אחר ולא הוי כדשלבל"ע, ועי' **בב"י חו"מ סי' רי"א ס"ה** שכ' דדעת ר"נ והעיטור דבכל דבר שאינו ברשותו מועלת המכירה ורק בדשלבל"ע לא מהני, והרמב"ם הוא שיטה אחרת עיי"ש, אכן בד' הרשב"ש מבואר דהוא ממש כשי' הרמב"ם, ודינא דדבר שאינו ברשותו הוא במוכר דבר מסויים וד' ר"נ והעיטור איירי במוכר סתם פירות דאז הוי כברשותו כיון שיכול לקנותם בשוק, ועי' **בשו"ת הגרעק"א מהדו"ק סי' קל"ד** שהבין ד' העיטור באופן אחר לגמרי ותמה שם על הב"י עיי"ש, ובד' הרשב"ש מפורש שלא כדבריו]. [↑](#footnote-ref-5)
6. וכן מבואר לכאו' **בתוס' בסוגיין ס"ב: בד"ה אע"פ שאין לזה יש לזה** שכ': דאע"ג דלא משך חיטים אי"ז ריבית כיון שאם בא לחזור הוה קאי במי שפרע ולכך חשיבי כנתייקרו ברשות לוקח', ומשמע דהפסיקה עושה קנין על החיטים וממילא חשבינן שנתייקרו ברשות לוקח, אלא שגם דבריהם כאן צ"ע, דאפי' נימא דמהני המכירה ולא חשיב דשלבל"ע כיון דהם ברשותו כד' הכס"מ והראשונים שהובאו בפנים, מ"מ חלות הזכיה בחיטים בודאי לא נעשית עד שקונה אותם ואיך נחשיבם כנתייקרו ברשות לוקח, וצ"ע.  [↑](#footnote-ref-6)
7. וברשב"א שם יש חידוש גדול שכתב 'ואע"פ שקבל ממנו פחות מדמי השער שבשוק אין בכך כלום, שלא נאמרו דברים אלו אלא בישראל ומשום ריבית', ולכאו' חולק על מש"כ **בפירש"י ס"ב: בד"ה יש לזה '**אע"פ שאין לזה המוכר יש לזה לאיש אחר ויכול לקנותו עכשיו בדמים שקיבל', ומבואר בדבריו דעצם הדבר שנחשב 'יש לו' מכוח הא דאע"פ שאין לזה יש לזה הוא משו 'שיכול לקנותו בדמים שקיבל', והיינו דבלא שנותן למוכר דמים שיכול לקנותו על ידם אינו נחשב מזומן אצלו מכוח עצם הדבר שמצוי לקנות בשוק, וברשב"א מפורש דאע"פ שאינו נותן לו את כל הדמים כבר אפשר להחשיבו כ'יש לו' לענין חלות הפסיקה מחמת עצם יציאת השער, ומה שצריך שיתן לו דוקא כל הדמים הוא משום דין איסור ריבית, ועי' משי"ת בזה להלן בעה"י. [↑](#footnote-ref-7)
8. אלא שבזה סותרין דבריו למש"כ **הרשב"א בב"מ מ"ז: ובב"ב ס"ט: הנ"ל** דביצא השער חייל קנין מטעם דהוי כדבר שבא לעולם משום דע"י יציאת השער הוי כברשותו, והסתירה משולשת, א. דבחידושיו מבואר דדוקא חלות 'קנין' על החיטים מהני להציל מאיסור ריבית ולכן בעינן שיהיה כדבר שבא לעולם וברשותו, ואילו בתשובה זו מבואר דאף התחייבות גרידי שחלה אפי' בדבר שלא בא לעולם מועלת להתיר הריבית, ב. דבתשו' מבואר דאע"פ שיצא השער הוי כדשלבל"ע ולכן הוכיח מהכא דמהני התחייבות בדשלבל"ע, ובחידושיו סובר דהוי כדבר שבא לעולם וברשותו ולהכי חייל ע"ז קנין, ג. דלפי דבריו בחידושיו כשאמרה המשנה 'אע"פ שאין לזה יש לזה' באה לבאר למה חל הקנין וכמבואר בדבריו כמש"נ בפנים, ואילו לפי דבריו בתשו' הנ"ל דנתחייב מטעם התחייבות בדשלבל"ע המשנה באה לבאר טעם היתר אחר שאינו מטעם הקנין או חלות החיוב, דבנוסף לחלות ההתחייבות שחלה אף בדשלבל"ע ובלא יצא השער בעינן שיהיה נחשב כ'יש לו' מכוח הא דאע"פ שאין לזה יש לזה, ודו"ק [↑](#footnote-ref-8)
9. יש לתמוה בד' הב"י ביו"ד שכ' דטעם היתר הפסיקה משום דהוי כאילו קנה החיטים ללוקח 'וברשותו נתייקרו' דלכאו' כוונתו משום שחלה הפסיקה בדיני חו"מ, שזה סותר לדבריו **בכס"מ פכ"ב ממכירה ובב"י חו"מ סי' רי"א הנ"ל** שכ' שאין ללמוד מהיתר הפסיקה שחלה הפסיקה בדיני חו"מ. [↑](#footnote-ref-9)
10. אמנם **בש"ך שם** כ': שיכול הלוקח לומר' אם היה מעותי בידי הייי יכול לקנות בשוק בשער של עכשיו, והוי כאילו המוכר קנה אותם ללוקח וזכה בהם הלוקח וברשותו נתייקרו', ומפורש בתחילת דבריו דה'לוקח' הוא האומר מאי אהנית לי כפשטות הגמ', ומסיק דמכוח זה הוי כאילו 'קנה המוכר החיטים' והדברים סתומים וחתומים וצע"ג.

    ועי' **בשערי דעה שם** שהבין בד' הב"י והש"ך כמ"ש בפנים הנראה מדברי הרשב"א, והק' ע"ז כמו שהקשינו מד' הגמ' מסאה בסאה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
11. ובפרט אם נדייק כן בד' הנמוק"י על מתני' בדע"ב: שמפרש דהאי 'אע"פ שאין לזה יש לזה קאי 'על הלוקח' שיכול לקנותו במקום אחר, וקשה שזה סותר למש"כ **הנימוק"י בדף ס"ב: [ל"א: מדפי הרי"ף בד"ה אע"פ שאין לזה]** שכ' כד' רש"י והראשונים דקאי על המוכר שיכול לקנותו עכשיו בדמים 'שקיבל', ובע"כ שיש מח' בזה בגמ' והנימוק"י מפרש בכ"מ לפי שיטה אחרת. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועיין **בשער דעה שם** שכ' דעוד מיגרע גרע יותר מהלואת סאה בסאה דאיירי ביה הרא"ש, דחוב מעות על חוב פירות גרע מחוב פירות על חוב אותם פירות עצמם, דמעות על פירות הוי כמלוה לו סאה חיטין בסאה דוחן דאסור אפי' ביש לו ויצא השער וכמבואר **ברמ"א ססי' קס"ב** והיינו דב'דרך הלואה' שני מינים גרע מאותו המין עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
13. עיין **ברמ"א סימן קע"ג ס"ו** שכ' בהך דינא דהיו חמריו ופועליו תובעין אותו בשוק, שכ' עמש"כ **במחבר בשו"ע שם** 'והוא שיש לו כל דמי הדינר', וכ' ע"ז הרמ"א: 'ולי נראה מדברי **האשר"י והתוספות** דאי"צ שיהו כל דמי הדינר בידו אלא אפילו מעט מהם כמו בהלואת סב"ס לעיל בסי' קס"ב', **ובט"ז שם סק"ט בשם הלבוש והב"ח והדרישה** שתמהו על הרמ"א, דהא בהדיא פסק **בשו"ע סימן קע"ה ס"ד ד'** לגבי היתר הפסיקה ביש לו [אפי' ללא הוזלה] שהוא דוקא 'עד כדי השיעור שיש לו' [ולא השיג הרמ"א שם כלום], ועי' **בדרכי משה הארוך סי' קע"ג סק"י** שכ' שיש מקצת מנוסחאות **הטור** שכתוב בהם **בשם הרא"ש** שצריך שיהיו לו כל מעות הדינר 'ובקצת ספרי רבינו שאי"צ שיהיו לו כל מעות הדינר, והוא הנכון לדעתי, כי הרא"ש והוספות מדמין להלואת סאה בסאה, ושם אין צריך שיהא לו כל הסאה', ותמוה כנ"ל דהא **הטור בסימן קע"ה** לגבי פסיקה ביש לו כתב 'יכול לפסוק עד כדי החיטין שיש לו'.

    ויעוי' **בחוות דעת סי' קע"ג סק"ט** שכ' בדעת הרמ"א שהוא מפרש ששני סוגיות חלוקות הם בב' ענינים, והוכיח כן דבסוגיין בדס"ג: פרכינן ארב נחמן פשיטא [ומפרש החוו"ד דהקו' פשיטא הוא אף על דינא דיש לו דמותר להוזיל גביה, ועי' **מהר"ם שיף ס"ג:** שמפרש דהקו' קאי רק אהא דקאמר דבליתנייהו אסור], ואילו בדמ"ו. לא פרכינן אדר"א פשיטא, ועוד דייק דרב אשי קאי אברייתא דהרי שהיו חמריו ופועליו תובעין אותו בשוק, וממאי דנקטי' הכא משמע דההיתר הוא רק לזמן מועט, ועיי"ש שמפרש דהתם איירי בלא קבע לו זמן ובכה"ג ההיתר הוא דומיא דסאה בסאה דאם יש לו סאה לוה עליה כמה כורין, ומשא"כ בסוגיין בדף ס"ג: איירי בקבע לו זמן ובכה"ג אין ההיתר אלא כפי מה שיש לו עיי"ש, ולפי דבריו לא שמענו מהסוגיא שם לגבי טעם ההיתר בדינא דרב נחמן, ולכאו' בדעת הרמ"א דבריו מוכרחים, וזהו מש"כ בדרכי משה שמדמיון הרא"ש והטור לסב"ס משמע דאיכא הכא אותם ההיתירים שיש בסב"ס דהיינו דאף כשיש לו קצת שרי, דהכא לא אייתינן עלה מצד דין 'פסיקה ביש לו' דלא שרי אלא כשיש לו כל הפירות שפוסק עליהם אלא מדין 'הלואת סאה בסאה ביש לו'.

    ועי' עוד **בהגהות אורח מישור על הדרכי משה [סי' קע"ג סק"א]** שכ' לפרש לפי דרכו בד' הרמ"א דהסוגיא בדף מ"ו לא שייכא לפסיקה בדרך מקח וממכר מדהביאו להך דהלויני עד שיבוא בני, דאי איירי בפסיקה בדרך מקח אין צריך לזה דפסיקה בדרך מו"מ שרי ביש לו, ובע"כ דהכא לא הוי מקח וממכר ממש כמו בפסיקה ביש לו 'דהתם אם יש למוכר בביתו נקנה ללוקח מיד וברשותו אייקר, אבל הכא במה יקנה השולחני והא אין מטבע נעשה חליפין', ולכן כתב דהכא באמת הלואה היא אבל כיון ששני מינים הם הוי 'דרך מקח וממכר' להתיר אפי' סאה בסאתיים אבל לא הוי כמו"מ ממש', ודבריו צ"ב רב כמבואר למעיין, ועי' עוד **בחידושי רבינו מאיר שמחה** מה שהק' על החוו"ד ומה שביאר לפי דרכו בחלוקת הסוגיות.

    אך בפנים הובאו דברי **הרמב"ן והשיטמ"ק בשם תלמיד הר"פ** שמקשרים בהדיא מימרא דרב נחמן למימרא דרב אשי דהיינו הך, וכן משמעות ד' **התוס' הרא"ש** כמובא בפנים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
14. וכעין סתירה זו ילה"ק בד' **רש"י בדף מ"ד: בד"ה דינרי הוו ליה** שכ' בההיתר של סאה בסאה ביש לו 'שאלו שבידו נקנין למלוה וברשותו הוקרו', וזה סותר למש"כ **בפירש"י מ"ו. בד"ה רב אשי** דאף סאה בסאתיים שרי בהלואה ביש לו.

    ומיהו בלא"ה ד' רש"י בדף מ"ו סותרים לדברי **רש"י בדף מ"ד: ובדף ע"ג. ובדף ע"ה.** שכ' בהדיא דההיתר דסאה בסאה ביש לו הוא משום דסאה בסאה דרבנן ובכה"ג לא גזול, ואילו בדף מ"ו. כ' בפירוש דברי רב אשי דשרי אף סאה בסאתיים ביש לו וצע"ג. [↑](#footnote-ref-14)
15. **ובמאירי שם** כתב 'ויש מפרשים דוקא שהם באחריות הלוקח, וכן בכל מה שהותר מטעם יש לו', והיינו דהי"מ האלו פליגי על כל הראשונים דסברי דפסיקה ב'יש לו' חייב המוכר באחריותו אלא סברי דההיתר הוא דוקא כשהוא באחריות הלוקח, ועכ"פ גם לדברי היש מפרשים דינא דקרי הוא מטעם פסיקה ביש לו. [↑](#footnote-ref-15)
16. ועי' **באבן האזל פ"ח ממלוה ולוה ה"ה בד"ה והנה המעיין בד' הרמב"ן** שכ' דחילוק זה שכתב הרמב"ם מסכים הוא לו, ומש"כ שם הרמב"ן באותו הפירוש וכ"ז איננו שוה לי הוא על חילוק אחר, ודבריו הם ברורים למעיין היטיב בד' הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-16)
17. ברמב"ן שם הביא ד' רש"י בדף ס"ד: הנ"ל וכתב שנראה מדבריו דבשדה בלא נכייתא יש אומרים דהוא אבק ריבית ונכייתא מותר, ובבית נראה מדבריו דבלא נכייתא לכו"ע הוי ריבית קצוצה ובנכייתא הוי אבק ריבית 'וכן כתב בפירושיו בשנים ושלשה מקומות', ונראה כוונתו במש"כ 'בשנים ושלשה', דלגבי 'בלא נכייתא' כתב **בפירש"י בדף ס"ב: הנ"ל** דבכרם כיון דזימנין דהכרמים לוקין אי"ז ריבית קצוצה, ולגבי 'בנכייתא' כתב **בדף ס"ד: הנ"ל ובדף ס"ז: בד"ה באתרא דמסלקי** דבשדה וכרם שהפירות בספק מותר בנכייתא, והנה הם 'שנים' מקומות לגבי שדה 'בנכייתא' ומקום אחד לגבי שדה 'בלא נכייתא', וזהו כוונת הרמב"ן 'בשנים ושלושה מקומות'. [↑](#footnote-ref-17)
18. ועל הרא"ש לא קשה מד' הגמ' **בדף ס"ז.** שמבואר דהצד דלא מפקינן מיניה במשכנתא הוא משום 'דלא קץ ליה' ואילו הרא"ש כתב טעם אחר משום דמשכנתא דומה כעין מכר, דהרא"ש לשיטתו **בתוס' הרא"ש דף ס"ז. בד"ה ארעא הדרא** שמבואר שמפרש נידון הגמ' במשכנתא אי הדרי פירי אין הנידון מדין ריבית אלא מדין גזל אי הוי מחילה בטעות עיי"ש, ומבואר דמדין ריבית פשיטא דלא הוי ריבית קצוצה ואינה יוצאה בדיינים, וזה כדבריו בדף ס"ד: משום דמשכנתא הוי כמו מכר ודו"ק. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועי' **בבית יוסף סימן קע"ו ובט"ז שם סק"ח** שנחלקו אפילו לדעת הסוברים דריבית בשעת הרווחת זמן הוי ריבית קצוצה אם ריבית בשעת הרווחת זמן של חוב שכירות הוי ר"ק, דדעת **הט"ז שם** דהוי ר"ק, ומדברי **הבית יוסף שם** משמע דנקיט דכיון דתחילת החוב הוא דרך שכירות הוי אבק ריבית, **ובחוות דעת סימן קס"ו סק"ד** ביאר דהרווחת הזמן הוי כהלואה מחודשת וחשיב ריבית דרך הלואה עיי"ש, ולפי"ז אפילו לשיטת הסוברים דריבית בשעת הרווחת הזמן הוי ר"ק לא ניחא תירוצו של הגידו"ת אלא לפי דעת הט"ז ולא לפי דעת הב"י. [↑](#footnote-ref-19)
20. ותירוץ זה ג"כ צ"ע מד' **הב"י בסי' קע"ו הנ"ל** שצידד לומר דריבית עבור הרווחת זמן של שכירות הוי אבק ריבית כיון שהחוב הוא מחמת שכירות, והא בכה"ג הריבית אינו חלק מתשלומי השכירות שכבר נקבעו מתחילה ומ"מ לא הוי אלא אבק ריבית. [↑](#footnote-ref-20)
21. ועי' **בנימוקי יוסף בסוגיין** שהביא דברי הרמב"ן הנ"ל, ועי' **בחוות דעת סימן ק"ס סקי"ז** שכתב דמוכח דמפרש לדינא דסוגיין במעכשיו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-21)
22. ומש"כ **הרשב"א שם** בסוף דבריו: 'אבל אם אינה שוה יותר ורוצה למכרה באותן דמים מותר למכור לו כדרך שהוא מוכרה לאחר, ואם קנו מידו בתחלה ומכרה לאחר בדמים אלו קנה קמא, אבל **הרמב"ן ז"ל** כתב דאפילו מוכרה לאחרים בדמים הללו אסור למוןכרה לזה, דכיון דהתנה ע"י הלואה מיחזי כריבית', אין כוונת הרשב"א לעיין על דברי הרמב"ן דאי קנו מידו מעכשיו אין כאן הלואה וממילא אין כאן ריבית, אלא דכוונתו דכיון שאף לאחר רוצה למוכרה באתם דמים א"כ הרי אין כאן שום 'הוזלה' וליכא ריבית, וע"ז הביא שהרמב"ן אסר אף בכה"ג ומסיק בצ"ע, אבל על עיקר הדברים דאף כשקנו מידו מעכשיו היה שייך לאסור משום ריבית אין הרשב"א חולק כלל והוא מסכים בזה להרמב"ן ודו"ק. [↑](#footnote-ref-22)
23. והנה מה שציין החוו"ד לד' **הרמ"א בחו"מ סי' של"ב ס"ד** לכאו' מבואר שם להיפך שכ' שם 'בעה"ב ששכר פועלים ואמר להם ליתן חפץ בשכרו יכול ליתן לו אח"כ דמיו הואיל ולא משך', ומפורש דאף בתורת תנאי השכירות לא חלה ההתחייבות ליתן חפץ מסויים בשכרו ולא חלה ההתחייבות אלא על חיוב ממון בעלמא, וד' החוו"ד צע"ג. [↑](#footnote-ref-23)
24. עי' **בנחל יצחק סי' קי"א ס"א ענף ב'** שציין ע"ז את ד' **הרמב"ן בקידושין דף נ"ט. בד"ה לרב מספקא ליה אי תנאה הוי או חזרה הוי '**פירש **רש"י** אם לא אחזור בי בתוך ל' יהו קידושין מעכשיו, ואינו מחוור בעיני שלא מצינו מקדש מעכשיו שזה יוכל לחזור בו', **וברשב"א שם בד"ה לרב מספקא ליה** תמה על הרמב"ן למה אינו יכול לעשות תנאי שאם לא יחזור בו יהיו הקידושין מעכשיו, ובי' בנח"י ששיטת הרמב"ן כהראשונים הנ"ל דכל שהתנאי הוא ביטול החלות לא חייל החלות כלל עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-24)
25. אלא שיש לברר לפי"ז החילוק שיש בין ד' הרמב"ם בהל' מלוה שלא חל הקנין כלל ובין דבריו בהלכות מכירה בהלכה י"א שחל הקנין על תנאי וכנ"ל באות א', שביאר בזה המחנ"א הנ"ל שבהל' מלוה איירי כשלא חיזק דבריו בדרך תנאי עם הלוקח ובהלכות מכירה איירי כשחיזק דבריו בדרך תנאי, וא"כ הרי לא משמע כד' הנתיבות דבהלכה י"א בה' מכירה הוא בדרך גלוי דעתא שלא בדרך תנאי, וצ"ל דבדך תנאי גופא יש שני אופנים, ותן לחכם ויחכם עוד. [↑](#footnote-ref-25)
26. וכד' הנתיבות כ' באריכות **בשו"ת מהר"מ אלשיך סימן נ"ג** שהק' עמש"כ **הרמב"ם בפ"ו ממלוה ולוה ה"א** 'והוא הדין לכל מי שלא קנה קניין גמור מתחילה שהוא מחזיר את הפירות נפני שאם אכל את הפירות הר"ז ריבית של תורה', דמ"ש ממ"ש **הרמב"ם בפ"ט מגזילה ה"ח** במוכר שדה גזולה שאין לנגזל פירות ואינו גובה מהגזלן אלא קרן, ותי' כד' הנתיבות דבמוכר שדה גזולה יש קיום למכירה לגבי אי חזר ולקחה מהבעלים הראשונים, ולא דמי לזביני דאסמכתא דאין למכירה שום קיום, ודקדק כן בד' הרמב"ם שכ' דה"ה למי שלא קנה קניין גמור 'מתחילה' עיי"ש באורך.  [↑](#footnote-ref-26)
27. והנה נחלקו הראשונים בדין הלואה גמורה והריבית היא מה שמוכר או משכיר הלוה למלוה בפחות או המלוה ללוה ביותר, ודעת **הרמב"ם בפ"ו מהלכות מלוה ולוה ה"א** דהוי ריבית קצוצה, וכן דעת **הרשב"א בתשו' סימן תקל"ו** [הובא **בב"י יו"ד ססי' קס"ד** וכ"מ בהדיא **בתוס' דף ע: בד"ה** **אין מקבלין צאן ברזל בא"ד** וכ"כ **בספר התרומות שער מ"ו ח"ג** וכן פסקו **בטור יו"ד סימן קס"א אות ה' ובשו"ע שם ס"ה**.

    אמנם **בתוס' רי"ד בדף ס"ד: בד"ה ולא ישכור ממנו בפחות** כתב דאם הלוה לו ע"מ שישכיר לו הלוה בפחות הוי אבק ריבית, וכן מפורש בדברי **הרמב"ן בדף ס"ד: בד"ה והלויני ודור בחצירי** וכו' **והראב"ד ז"ל** וכו' שדן שם לגבי משכנתא שנשארה אצלו אחר זמן ההלואה שאסור לאכול פירותיה 'אפילו בנכייתא' וכ' **בשם הרי"ף בתשובה** שהוא אבק ריבית כהא דתנן לא ידור בחצירו חינם ולא ישכור ממנו בפחות, והק' ע"ז 'וא"ת **בלא שכירות** למה אינו ריבית קצוצה', ותירץ דכיון שקדמה המלוה למשכונא ולאו אדעתא דהכי אוזפיה אינו ריבית קצוצה, ומסיק הרמב"ן: 'ואלו אמר הלויני ודור בחצירי **חינם** בין בתורת משכונא בין בשכירות ריבית קצוצה היא', ומבואר דכל קושייתו שיהיה ריבית קצוצה היינו כשהוא 'בלא שכירות' היינו כשהוא בחינם, וע"ז תירץ כיון שלא קצץ בשעת הלואה, ואילו רמר הלויני **ודור בחצירי חינם** הוי ריבית קצוצה, ומבואר בהדיא דאי הוי בשכר אינו ריבית קצוצה אע"פ שקצץ בשעת ההלואה ודו"ק.

    וביאור שיטת **התוס' רי"ד והרמב"ן** דסברי דההיתר מן התורה של 'ריבית דרך מקח' תלוי ב'לקיחת הריבית', שאם אין נתינת ריבית של ריבית בהדיא וכל הריבית הוא שנוי מחיר המקח לטובת המלוה אין זה נחשב לקיחת ריבית האסורה מן התורה, וזה גופא ההיתר של 'ריבית דרך מקח' שלא אסרה תורה רק כשלוקח ממנו ממון נוסף בהדיא ולא כשמוזיל לו את המקח עבור ההמתנה שאין זה נחשב נתינת ממון בהדיא אלא הוא בכלל תשלומי המקח, וכן ביאר **בשו"ת מבי"ט [חלק א' סימן קט"ו]** הובא **בש"ך יו"ד סימן קע"ג סק"ו**, [אלא ש**המבי"ט שם** כתב חידוש גדול דאף לדעת הסוברים דהמלוה ע"מ שישכור ממנו בפחות הוי ריבית קצוצה אם הלוהו ע"מ שימכור ההמלוה ללוה ביוקר או הלוה למלוה בזול לכו"ע הוי רבק ריבית, ואכמ"ל בזה].

    ולכאו' לפי שיטת **התוס' רי"ד והרמב"ן** קשה להבין אמאי בעובדא דאת ונוולא יש את ההיתר של 'זביני' דהיינו 'ריבית בדרך מקח', דאף אם נחשוב את עצם העסק שעשו כעסק של 'זביני' מ"מ הרי הריבית נלקחה בסוף כתשלום ריבית על ההלואה ואין הריבית כחלק מתשלומי מקח, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-27)
28. אכן לפי דרכו של הרשב"א בדעת רש"י [יובא אי"ה להלן], דבשדה הוי לעולם אבק ריבית אפילו קץ ופירש, ורק בבית שפירותיו ודאים יש חילוק בין קץ ופירש ללא קץ ופירש, לפי זה אין ראיה מד' הטור לדרכו של הלח"מ, די"ל דמ"ש הטור בשם רש"י דבפירש הוי אב"ר היינו בשדה ודו"ק. [↑](#footnote-ref-28)
29. **ובספר הישר לרבינו תם חלק החידושים סימן תקע"ה** שכ' 'משכנתא בלא נכייתא מאי, לא הדרי פירי הואיל ולא קצץ שיאכל פירותיו בתורת ריבית או"ד הדרי אע"פ שלא קצץ, ופסיק רבינא דלא הדרי וכדאמר רבינא בריש פירקין דמשכנתא בלא נכייתא אין מחזירין ממלוה ללוה, והיכא דלא קץ דהוי כמלוה את חבירו סלע ולא קצץ ולבסוף נותן לו חמש דאינה יוצאה בדיינין', והנה בתחילת דבריו כ' רק הא דלא קצץ שיאכל פירותיו 'לשם ריבית' ומשמע כהלח"מ, ובסוף דבריו דימה 'לא קץ' לריבית נאוחרת שאין בה קציצה כלל ומשמע כשאר האחרונים שהובאו בפנים דהריעותא משום שלא פירש וקצץ כלל על אכילת הפירות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
30. מהלך זה לא יתכן אלא לפי שיטת הרשב"א וכמה אחרונים דהא ד'לא קץ' 'לא פירש' הוא היתר לפי שיטת רש"י אפילו בבית שפירותיו ודאים, אך לפי שיטת הרמב"ן וכמה אחרונים בדעת רש"י דהיתר זה של 'לא קץ'-'לא פירש' הוא דוקא בשדה שאין פירותיו ודאים לא שייך לפרש כהפנ"י, ופשוט. [↑](#footnote-ref-30)
31. ואמנם **בפסקי הרי"ד בדף ס"ז.** הביא **פירש"י הנ"ל** ד'לא קץ ליה' היינו שלא פירש הריבית, וחולק על דבריו דאפילו קצץ לא הוי אלא אבק ריבית משום דלא הוי ר"ק דאפשר שאפילו הוצאתו לא יוציא ממנה עיי"ש, ונראה מדבריו שמפרש 'לא קץ ליה' היינו שאין הריבית ודאית וכשי' הריטב"א וכדלהלן, אבל בד' הרי"ד בספר המכריע מפורש ד'לא קץ ליה' היינו שלא קצץ ופירש הריבית כפירש"י, וע"ז מוסיף לחלק דהיינו דוקא בשדה וכרם ולא בבית, דו"ק ותשכח. [↑](#footnote-ref-31)
32. **ובמהרש"א ע"ד התוס' שם** כתב 'בלא נכייתא אינהו בתורת זביני וכו' עכ"ל [התוס'] ולדידן נמי לא אסרינן ליה אלא משום אבק ריבית דהוי קרוב לשכר ורחוק להפסד, ולהכי בנכייתא אפילו לדידן שרי', וצ"ע כוונתו איזה טעם הוא להתיר מן התורה במה דהוי 'קרוב לשכר ואחוק להפסד'. [↑](#footnote-ref-32)
33. וצ"ע מהיכן פשיטא ליה להרא"ש דבבתע"ח הבית ממושכן בידו, והרי לכאו' על הצד שיתבטל המקח למפרע ע"י חזרת המעות אין לו שום קנין בבית ומהי"ת שיש לו בו דין משכנתא, וצ"ל ע"ד מ"ש **באבן האזל בהשמטות ומילואים לפ"ו מהלכות מלוה ולוה ה"ד בשם הב' הנעלה ומצויין מ' נטע פריינד (נ"י) [זצוק"ל]** דאם באופן של משכנתא אין איסור ריבית א"כ מנא לן דריבית גמורה היא והתורה התירה איסור ריבית דילמא נתנה לו התורה קנין משכנתא כדי שלא יהיה איסור ריבית, ובע"כ דאף במשכנתא יש איסור ריבית [הוא כתב כן כדי ליישב דברי הגר"ח בדעת הרמב"ם, ועד"ז י"ל בדעת תוס' הרא"ש]. [↑](#footnote-ref-33)
34. ויש לעיין בד' הריטב"א הללו ממ"ש **הריטב"א בדף ס"ד: בד"ה ד"ה ולא ישכור ממנו בפחות** קשיא להו לרבנן ז"ל מ"ש ממשכנתא דנכייתא דשריא, תי' **רש"י ז"ל** שלא התירו משכנתא בנכייתא אלא בשדה וכרם שצריכים הוצאות ופעמים שאין בו שבח, אבל בבית לא שכיח שיפול או ישרף, **ורבינו תם** כתב דבית ושדה כי הדדי נינהו', והריטב"א שם לא הכריע כלום, ולכאו' לפ"מ שכתב בדף ס"ז. הרי מוכרח החילוק בין שדה לבית לשיטת רבה בר רב הונא כדי דלא תיקשי מבתי ערי חומה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
35. ולפי"ז צ"ל במש"כ הרמב"ם 'שהממשכן הקנהו גוף זה לפירותיו' שאין כוונתו שהקנה לו גוף לפירות 'לזמן' אלא קנה גוף לפירות בקנין עולמי תמורת המעות שקיבל ואח"כ בשעת הפדיון הרי חוזר ומוכרה לו תמורת דמי הפרעון, [ועי' **משנה למלך פ"ד ממלוה ולוה הי"ד בד"ה עוד כתב מוהרימ"ט** שמבואר מדבריו ששייך קנין פירות לעולם ודן שם דבכה"ג לכו"ע אמרינן קנין ]ירות כקנין הגוף עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-35)
36. נראה כוונתו, דלעיל הביא **הרמ"ך שם** להסוגיא **בדף ס"ב:** דקאמרי רבינא ורב אשי דמשכנתא בחא נכייתא הוי אבק ריבית, וזהו מש"כ הרמ"ך שיש שני טעמים למה משכנתא בלא נכייתא הוי אבק ריבית, דלרבה ואביי **בדף ס"ז.** הטעם 'משום דלא קץ, ולרבינא **בדף ס"ב:** הטעם משום ד'בתורת זביני אתא לידיה' היינו דמשכנתא נחשב כ'זביני' שמוכרה לו בשעת הלואה וחוזר ולוקחה ממנו כשעת פרעון, וכשיטת הראשונים והאחרונים שהובאו באות ד' שפירשו כן, וזהו קו' הרמ"ך דא"כ אמאי נקיט מר בריה דרב יוסף 'באתרא דמסלקי' דהא בין למר כדעתיה דהטעם משום דלא קץ ובין למר כדעתיה דהטעם משום דמשכנתא הוי זביני שייך להתיר מה"ט אף באתרא דלא מסלקי. [↑](#footnote-ref-36)
37. בדברי הרמב"ן הללו שכ' **'כיון דפלגא דממונא מלוה על כרחיה מיחייב באחרותיה'** מפורש דהא דהוי 'פלגא מלוה' היא 'הסיבה' שחייב באחריותה, וזה לכאו' שלא כד' **רש"י בדף ס"ח. בד"ה אין מושיבין** שכתב 'הילכך ההיא פלגא **כיון דמיחייב באונסין מלוה היא אצלו שהרי שומא אתלו במעות'** ומפורש בדבריו ד'חיוב האחריות' הוא 'הסיבה' להא דהוי 'פלגא מלוה'. [↑](#footnote-ref-37)
38. וזה שלא כד' **רש"י בדף ס"ח. בד"ה אין מושיבין** 'סתם המקבל פרגמטיא למחצית שכר מקבל עליו אחריות חצי הקרן באונסין וזולא, הילכך ההיא פלגא מלוה היא אצלו שהרי שומא היא אצלו במעות כשער השוק ודינו ליטול חצי שכר', ומפורש בד' רש"י דקבלת האחריות על הפלגא מלוה הוא באונסין וזולא, ומחמת כן הוי מלוה אצלו שהרי שומא אצלו במעות, ומחמת כן דינו ליטול במחצית שכר. [↑](#footnote-ref-38)
39. אמנם עיין **בחתם סופר בדף ס"ט: בד"ה ר"ח מוגר זוזא** שמפרש דאף רש"י סובר כהתוס' דהתירא דרב חמא תלוי במה שהנותן קיבל עליו האונסין, ומש"כ **רש"י בד"ה הדרא בעינא** דאחריות האונסין היתה על המקבל כוונתו דוקא אונסין מחמת מלאכה, ושני דוגמאות הם אונסין מחמת מלאכה ושבירה מחמת מלאכה עיי"ש, וצ"ב מה הפירוש 'אונסין' מחמת מלאכה, וודאי פשטות ד' רש"י הם דתרתי קתני 'אונסין' דהיינו מתה כדרכה וכיוצ"ב ו'שבירה מחמת מלאכה' ודלא כהחת"ס.  [↑](#footnote-ref-39)
40. ואמנם **בשו"ת הריב"ש שם** כתב דמדכ' הרמב"ם דהוי רק אבק ריבית בע"כ דהוא מפקש כשי' **הרא"ה** דאיירי כשהאחריות לפני שמוציאם הוא על הנותן עיי"ש, וצ"ע סתימת ד' הרמב"ם, ואולי הריב"ש מפרש בשיטת התוס' דאי"צ 'לפרש' שהאחריות על הנותן אלא עצם האיזכור של 'שכירות' הרי הוא כמפרש כן כיון דבסתם שכירות של תורה האחריות על הנותן, וכ"מ **בפירוש רבינו יהונתן ס"ט: בד"ה רב חמא** שכ' 'ר"ח הוה מוגר **כלומר בלשון שכירות....ולא בלשון הלואה, והיה סבור הואיל ואין מקבלין עליהם אחריות אם נאנסו כמן בהלואה אשתכח דלא הלואה היא כלל',** ומפורש בדבריו דזה שאמר 'לשון שכירות' ולא 'לשון הלואה' הוא הגורם שאינו חייב באונסין כהלואה אלא פטור מאונסין כשכירות, ואי נימא כן באמת אין ראיה מד' הרמב"ם שאינו מפרש כשי' התוס' ודעימייהו ודו"ק. [↑](#footnote-ref-40)
41. ועי' עוד **ברשב"א ובר"ן ובנימוקי יוסף ובשיטה מקובצת בדף מ"ו. בשם הראב"ד** בביאור הא דמבואר שם דשרי להחליף מטבעות בהוזלה משום דהוי כאומר הלויני עד שיבוא בני או עד שאמצא מפתי, ודעת רוב הראשונים שם דההיתר תלוי דוקא במה דהוי 'שני מינים' [שני מיני מטבעות-פשטות ד' **התוס' והרא"ש שם,** או מטבעות בפרוטטות שהם מעות שאינן טבועות-**רמב"ן ורשב"א וריטב"א ור"ן שם],** ועי' בראשונים שם שמשמע מדבריהם דלדעת הראב"ד ההיתר הוא אפילו במין מטבע אחד טבוע כיון שהוא 'דרך מקח וממכר', ועי' **בתורי זהב [מהגה"ק מהרוינסייטפל זיע"א] סימן קע"ג סק"ט** דמוכח בדעת הראב"ד והראשונים שהביאו דבריו דהלשון הוא הקובע, ואפילו במין אחד אם אמר 'לשון מקח' נחשב מקח וממכר ושרי פסיקה בהוזלה עיי"ש, ולפי זה הראב"ד לשיטתו אזיל, דב'לשון הלואה' אפילו שני מינים הוי הלואה ולא מקח וכמו שהביא בשמו **בספר התרומות הנ"ל** המובא בפנים, וב'לשון מקח' אפילו מין אחד נחשב מקח לענין ההיתר דפסיקה בהוזלה ביש לו ודו"ק. [↑](#footnote-ref-41)