ציונים והערות-מתנות עניים וכמי שהורמו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / הזרוע והלחיים

אלול תשפ"א דף מס' 2

### שמעתא דממון שאין לו תובעים

אין לו תובעים - מתנות עניים

מתנות שלא הורמו - בזלו"ק

הערות בגפ"ת – ק"ל:

# אין לו תובעים - מתנות עניים

**להבנת הסוגיא ראוי לראות בזריזות את הגמ' מדף קל"א. ההוא ליואה וכו' עד קל"א: ואפי' עני שבישראל מוציאין וכו'.**

**בקצרה -** עי' **תוס'** קל"א. ד"ה יש בו, **ובר"ן** על הרי"ף ד"ה ומשמע לי. ועי' **בחזו"א** יו"ד ר"ב ס"ק ט', **ובאמרי בינה** תרו"מ סי' ד'. עי' **רמב"ם** פי"ב מתרומות הט"ו, עי' **רש"י** ב"ק ס"ו. ד"ה עד, ועי' **יש"ש** סי' ח', ו**אור שמח** פ"ו ממתנ"ע ה"י.

**ת"ש בעל הבית שהיה עובר וכו'.** פרש"י ד"ה וכשיחזור, אלמא כל מידי דחייביה רחמנא למיתב לעניים - הבא ראשון יכול לתובעו, וה"ה למתנ"כ. **והנה** לק' קל"א: מבואר דדוקא במתנות דכתיב בהו לשון 'נתינה' הטוה"נ לבעלים[[1]](#footnote-1), אבל מתנות עניים כלקט שכחה ופאה וכו' דכתיב בהם 'תעזוב' אין בהם טוה"נ לבעלים, **ופרש"י** דכל הקודם ראשון זכה, ובפשוטו היינו דמחויב ליתנו למי שתובע ראשון, והקשו **התוס'** (קל"א. ד"ה יש בו) **והר"ן** (על הרי"ף ד"ה ומשמע לי) דהכא משווה הגמ' גדרי מתנ"כ וממון השבט לגדרי מתנ"ע וממון עניים, ונקט הש"ס בפשיטות דגם מתנ"ע הם בכלל דברי ר"ח דהוא משאל"ת, ואם מחויב ליתנו למי שתובע ראשון כיון דכתיב בהו עזיבה, ע"כ הוא ממון שיש לו תובעים, ולא דיבר בזה ר"ח[[2]](#footnote-2). **ומכח** זה חידשו תוס' והר"ן "דאפילו בדבר שאין בו טוה"נ לבעלים אינו מחוייב ליתן אלא למי שהוא רוצה, אלא שאם בא ולקחו אין מוציאין מידו", ולכך גם מתנ"ע הוה משאל"ת.

**ויש** לעיין בכוונתם, אם ר"ל דיש לו **כח וזכות** לדחות לעני, ואין לעני ליטול בלא רשותו [ובתעזוב נאמר רק דאי תפס מהני בע"כ, והיינו דאינו צריך **להקנאת** הבעלים, עי' לק'], או דכוונתם דלעולם אין לבעלים שום כח וזכות, דתעזוב אמר רחמנא, אלא דמאידך **אין לעני זכות** בדבר לתבוע ממנו שיוציא מתח"י ויתננה לו, אבל כאשר הם במקום הפקר רשאי ליטול לעצמו אע"פ שהבעלים מוחה, דתעזוב כתיב, **ולפי"ז** הוה משאל"ת רק מחמת זה שאינו יכול לתבוע מכל אדם האוחז בזה.

**ובחזו"א** יו"ד ר"ב ס"ק ט' הקשה על תוס' והר"ן, מדתנן בפיאה (והובא בב"מ ט:) מי שלקט את הפאה ואמר ה"ז לפלוני עני יתננה לעני הנמצא ראשון, וק' דאמאי מחויב ליתן לראשון ואינו יכול לשמור זאת לעני שברצונו ליתן לו, והניח בצ"ע. **וכתב**  המנ"ח מצוה תע"ד דעיי"ש ברש"י שכתב דלא איירי בבעלים (יעו"ש טעמו), וא"כ ל"ק דכל מש"כ תוס' הוא מזכותי הבעלים, (והיינו כדרך א' ורק לדרך ב' דעיקר דברי התוס' דלעני אין זכות לתבוע, יש להקשות מהתם, ולכאו' כן למד החזו"א). **ועי' מנח"ח** שם שהקשה קושיא גדולה מהמשנה פ"ה מ"ו, **ועי' אמרי בינה** דיני תרומות ומעשרות סי' ד' [עומקא 147], שתמה כהחזו"א, והוסיף עוד דלהדיא מבואר בכמה משניות דאינו רשאי למחות. **וכתב** עוד דביותר יקשה מנדרים דף פ"ד דמודר הנאה יכול ליטול מתנ"ע מהמדיר כיון דלא נהנה ממנו, דתעזוב כתיב, ואי תימא דרשות לו לדחות לזה ולהניח לעני אחר, הוי כנהנה ממנו, וסיים שם שדברי הר"ן צע"ג אם לא דהוא ט"ס. **והנה** לדרך ב' לק"מ דלא נחשב מהנה (ונימא דלא איירי כשהיו תח"י הבעלים)[[3]](#footnote-3).

**בדין תפס הכהן מתנ"כ -** תוס' והר"ן שם הוסיפו דבמתנ"כ שיש טוה"נ אם תפס מוציאין מידו, וכתב הר"ן דהוא מוכרח משמעתין דמתבאר דמתנ"ע אע"פ שאין בהם טוה"נ יכול ליתן למי שהוא רוצה, וא"כ מאי נפק"מ בין מתנ"כ דכתיב בהם נתינה ויש בהם טוה"נ לבין מתנ"ע דכתיב עזיבה, אלא דבמתנ"כ אי תפס מפקינן מיניה, דא"א לו לזכות בהם בלא נתינתו והקנאתו[[4]](#footnote-4).

**והנה** הדין דכתבו תוס' דמוציאין מידו, משמע דהוא גם למ"ד טוה"נ אינה ממון[[5]](#footnote-5), וכ"כ להדיא **הר"ן**, **אמנם** **הרמב"ם** בפי"ב מתרומות הט"ו חולק על תוס', וס"ל דתפס מתנ"כ אין מוציאים מהכהן, משום שטוה"נ אינה ממון. ועי' **רש"י** ב"ק ס"ו. ד"ה עד דכתב נמי דמהני תפיסה, וכן מבואר ברש"י בשמעתין ד"ה אי דאתו לידיה, וכן בקל"א. ד"ה כמי שהורמו[[6]](#footnote-6).

**דעת הרמב"ם ורש"י במתנ"ע** - כתב **היש"ש** סי' ח' **דהרמב"ם** לטעמיה דאין מוציאין לכך כתב (בפ"א ממתנו"ע ה"ח) דבמתנות עניים דכתיב בהם תעזוב, חייב הוא לתת למי שבא ראשון. וכ"כ **האור שמח** פ"ו ממתנ"ע ה"י. **ומעתה** יקשה לד' הרמב"ם מ"ט מתנ"ע נחשב בסוגיין למשאל"ת. [ועי' בר"י קורקוס דמכח קושיא זו כתב דבהכרח הרמב"ם כתוס', ונדחק מאוד בלשון הרמב"ם]. ותירץ **ביש"ש** שמשאל"ת היינו שאם אכלן והזיקן, אין לו תובעין לשלם, דיכול לומר דשמא לא היית ראשון לזכות בהן, ועכשיו שבאת לתבוע התשלומין מידי שהרי גזלתי מן העניים, לא לך אתן, אלא לאחר, עכ"ד. ועי' **אמרי בינה** [הו"ד בדף מס' 1] שהקשה דקו' הגמ' מוזה יהיה משפט וכו' קאי על הבעין דבזה איירי קרא, וכדפרש"י שהראשון שתובע מוציאן מידו, ולפי' היש"ש צ"ע, דהרי גם אם יכול לתבוע את הבעין, מ"מ כאשר ניזוק ונאכל יאמר לו מנין שאתה היית הזוכה, [וכן יש להעיר מלשון רד"ה וכשיחזור וכו' אלמא כל מידי וכו'], ומבואר **דעיקר הנידון** הוא על ה'בעין' אי יש לו תובעים **וממילא** איכא נפק"מ למזיק. ועי' **אור שמח** שם דכתב לתרץ עפמש"כ הרמב"ם דפטור מפני שהוא ממון שאין לו תובע **ידוע**, ור"ל בזה דאעפ"י שאם בא העני ושאלן מחוייב ליתן להם הלקט ושכחה ופאה, בכ"ז הא אין לו תובע ידוע, דאינו ידוע מי יבוא ראשונה, **ואין זכות** לשום אחד מהן, עכ"ד. ואפשר דאין כוונתו כיש"ש, ויש להאריך בביאור הדבר.

# מתנות שלא הורמו בזלו"ק

**בקצרה –** עי' **רבינו יונה** ב"ב קכ"ג:, **ובריטב"א ובתוס'** שם. עי' **מנחת ברוך** צ"ו ענף ב', **שער"י** ש"ה פ"ו ד"ה אבל האמת.

**הנידון** **אם כמי שהורמו**, הובא בכמה מקומות בש"ס [קידושין נ"ח, נדרים פ"ה, מכות כ.], וענינו הוא לגבי זכותי הממון של הכהן, דהכהן יכול לזכות זכיה גמורה בתרו"מ עוד בעודם 'טבל',[[7]](#footnote-7) (אבל פשוט שלהתיר איסור טבל וכדו' לא נימא כמי שהורמו, עד שירים בפועל, כ"כ הריטב"א במכות[[8]](#footnote-8)). **והנה** בכל המקומות הנ"ל איירי בתרו"מ שטעונים הרמה, היינו דאינם נעשים לתרומה ולמעשר בלא שמסיים אותם וקורא להם שם תרומה ומעשר, ובשמעתין מתבאר דגם בזלו"ק איכא להאי נידון, וכן הוא בב"ב קכ"ג:[[9]](#footnote-9). **ויש להקשות**, דבזלו"ק אין שייך 'הרמה', וכדאיתא לק' קל"ב: דלית הלכתא כמ"ד שאסור לאכול מבהמה שלא הופרשו מתנותיה, אלא שרי לאכול מיד, דאי"צ הרמה[[10]](#footnote-10). ועי"ש **בריטב"א** שהקשה כן וז"ל "הא לא נחלקו במתנות שלא הורמו אלא כגון תרו"מ שהם מעורבים בטבל והם צריכין קריאת שם, אבל מתנות אלו הרי הם ניכרות ונבדלות בבהמה, ואין צריכות קריאת שם, ומה הרמה הן צריכות". והסיק הריטב"א דאה"נ דאין זה שייך לנידון הכללי אלא הוא לשון מושאל, והכי קאמר דקסבר דמתנות שלא הורמו מגוף הבהמה **כאילו הורמו וניתנו לכהן בידו** הוא, עכ"ד. ועי' הערה דדבריו צ"ב טובא[[11]](#footnote-11). [[12]](#footnote-12).

**ורבינו יונה** שם תירץ, דאע"פ דניכרות ומובדלות הן, אי ס"ל לאו כמו שהורמו דמיין, לא זכה בהן כהן, כיון דאין שם מתנות עליהם, דאין נתינה מתקיימת בהן עד שיורמו וינתנו לידי כהן, ומ"ד כמי שהורמו ס"ל דשם מתנות עליהם אף על פי שלא הורמו, ולכך מהני זכיית הכהן. **חזינן** בדבריו שודאי שייך בהם הרמה, אבל אין הרמה זו כדי להבדילם משאר הבהמה ולהתיר אותה, שזה שייך רק בתרו"מ המעורבות בכרי, אלא ענין ההרמה הוא כדי שיחול שם מתנות עליהם, דא"א לקיים בהם נתינה כשאינם מובדלות, וצריך לבאר הדברים[[13]](#footnote-13). ועי' **במאירי** בשמעתין ד"ה זה שאמרנו, דמתבאר בדבריו דהיא שייכת לפלוגתא הכללית, וכן מתבאר **ברמב"ן** בסוף ד"ה לא צריכא. וצ"ל כדברי רבינו יונה דללא הרמה אין בהם שם מתנה[[14]](#footnote-14).

ו**עי' תוס'** בב"ב שם ד"ה וקסבר (בתרוץ השני), דבמתנות כיון שהם ניכרות, גם הסובר בעלמא דלאו כמי שהורמו, יכול לסבור הכא כמי שהורמו. **והנה** מקושיתם ומלשון תרוצם נראה דלא ס"ל כהריטב"א דהוא לשון מושאל בעלמא, **וע"כ** מתבאר שיש איזה מעלה וקיום כאשר מרים את הזלו"ק היינו בהבדלתם, אלא דבזלו"ק יותר נראה לומר 'כמי שהורמו' לגבי זכיית הכהן כיון שניכרות. ואולי יש לבאר זאת ע"ד רבינו יונה והנ"ל.

**ומצינו** עוד ענין הפרשה בזלו"ק (ואף אחר דאמרינן בשמעתין דכמי שהורמו דמיין), עי' **בטור** יו"ד סי' ס"א שכ' ואף על פי שאינם טובלים כו' אפ"ה מצוה להפרישם מיד, וכן פסק **בשו"ע** שם ס"ה[[15]](#footnote-15). **וגדולה** מזו דעת **תוס'** קל"א. ד"ה דגם להלכה אסור לאכול מבהמה שלא הופרשו מתנותיה (אולם בפרי חדש כתב דהיינו מדרבנן), וצריך לבאר הדבר.

**יסוד הנידון דכמי שהורמו -** בעיקר החידוש לומר 'כמי שהורמו' אע"פ שלא הורמו, עי' **רש"י** קידושין נ"ח. דהטעם בזה "הואיל ועומדת לתרום ונגמרה מלאכתו לכך". וצ"ב וכי מדין 'כל העומד' הוא. **ובאחרונים** [מנחת ברוך צ"ו ענף ב', שער"י ש"ה פ"ו, ובקוב"ש ב"ב שע"ב] מצינו שביארו באופ"א, דאע"פ שצריך קריאת שם לחלות, מ"מ הדין שתרו"מ הם לכהנים והלויים קיים כבר בעודם מעורבים. והיינו אם נימא דטבל יסודו משום דמעורב בו התרומה והמעשר, [כמבואר בהרבה ראשונים בש"ס, וכן בלשון הריטב"א ורבינו יונה הנ"ל בקו'], א"כ שייך לומר דכבר הוה ממון השבט. **והנה בקוב"ש** הנ"ל נקט דזהו גופא המחלוקת אי כמי שהורמו, יעו"ש דהביא דברי התוס' בסוכה ל"ה. ד"ה אתיא דאין יוצאין באתרוג של טבל משום שהוה כאתרוג של שותפין, דיש לכהן חלק בו, וכתב דזהו למ"ד כמי שהורמו, דרק לדידיה נחשב לממון השבט לפני שהורמו. אולם **בשער"י** שם כתב "דלענין זכות וחלק שזכתה תורה לשבט הכהנים והלוים בתרומות ומעשרות אינו תלוי בהרמה, שחלק זה הם זוכים גם קודם הרמה, ורק כהן פרטי אינו יכול לזכות לעצמו שיהיו כנכסיו רק משעת הרמה ואילך למ"ד לאו כמי שהורמו דמיין, ולמ"ד כמי שהורמו דמיין יכול הכהן לזכות בזה גם קודם הרמה", וכן דעת **המנחת ברוך** שם, הו"ד **בקה"י** ב"מ סי' י', וכן נקט **הגר"ש בשיעוריו** בב"ב שם[[16]](#footnote-16).

**פסק ההלכה** – קי"ל כמי שהורמו, עי' **רמב"ם** פ"ו מהלכות מעשרות, וכן פסק **הר"ן** בשמעתין, וכתב דלפיכך כשאתי בהמה שחוטה שלימה ליד כהן, זכה במתנות והוה ממון שיש לו תובעים, ויוצא בדינים וחיבים על הזיקו. **והיש"ש** בשמעתין האריך דברור שזהו הפסק, והו"ד **בש"ך** ס"ק ב'.[[17]](#footnote-17) ועי' **פתחי תשובה** ס"ק י"ט, **דהכנה"ג** כתב דהשו"ע השמיט דין זה, משום דס"ל דלאו כמי שהורמו דמיין, **והשער המלך** תמה עליו דבשו"ע חו"מ רע"ח ס"ה פסק דבכור נוטל בזלו"ק הרי דקי"ל כמי שהורמו, [ולכה"פ בזלו"ק דטפי י"ל דהוה כהורמו, כמבואר לעיל].

# הערות בגפ"ת [דף ק"ל:]

**דאתו לידיה בטבלייהו וכו' כמי שהורמו דמיין.** עי' **בר"ן** דהיינו אחר שחיטה, אלא דעדיין היא שלימה, דקודם שחיטה אינה בתורת החיוב כלל, וכן מתבאר בגמ' ב"ב קכ"ג:, ופשוט.

**רד"ה דאתו לידיה בטבלייהו וכו' היתה מונחת אצלו,** והיינו בפיקדון כ"כ **המאירי**, וכן מפורש ברש"י לק' ריש קל"א. והנה יעו"ש ברש"י דמפרש בב' אופנים או דהפקיד אצלו והוה כזכה מן ההפקר, או דלהדיא מסר לו כדי לזכות, וצ"ע מ"ט הכא פירש רק את לשון הראשון, ועי' בהג' **פעולת שכיר** (הנדפ' בילקוט מפרשים על הרי"ף) מה שתירץ בזה[[18]](#footnote-18).

**רש"י שם וזכה מן ההפקר,** מש"כ רש"י מן ההפקר אין הכוונה הפקר גמור אלא הפקר לכהנים דהרי רק הם יכולים לזכות. **ומ"מ** צ"ע לשון רש"י דהרי בכ"ד כתב רש"י דהוא ממון השבט והוה גזילת הכהנים, עי' לשון רש"י קל"א. ד"ה ונתן לו, שהרי הגזל אצלו, וכן רש"י בבכורות ל"ו: ד"ה אא"כ, דהנמנע מליתן מתנ"כ הרי זה **גזילת** הכהן, ושם בד"ה הכי השתא כתב דעובר **בלאו דלא תגזול**. וכן רש"י לק' קל"ה. ד"ה עד שצבעו, כתב שכשצבעו קנאו בשינוי. **ומבואר** שראשית הגז ממון כהנים הוא וכשצובעו הוי גזילה ושינוי, דהא שינוי הוא פרשה בקניני גזילה, וכן נראה ברש"י בגיטין ל. ד"ה במכירי, וכן נקט **קה"י** סי' ל"ו דלדעת רש"י הוא ממון השבט, וא"כ צ"ע מ"ט הכא כתב מן ההפקר. **והנה** בעיקר דברי רש"י, עי' **רש"ש** שהקשה הרי נתינה כתיב בהו והטוה"נ להחליט למי ליתן שייכת לבעלים, וכתבו תוס' קל"א. ד"ה דאי תפס מוציאין מידו, וא"כ איך יזכה הלה בלא נתינתו, והניח דברי רש"י בצ"ע. **אמנם** עי' **רש"י ב"ק** ס"ו. ד"ה עד דחולק על תוס', וס"ל דאהני תפיסתו, ולק"מ. **ונראה,** דמה"ט כתב רש"י הכא מן ההפקר, היינו לאפוקי דלא תימא דאע"פ שהוא ממון הכהנים מ"מ ההקנאה לכהן להיות ממונו הפרטי צריך להיות ע"י הבעלים דוקא, אהא כתב רש"י דהכהן רשאי לזכות בזה לעשותו לממונו הפרטי כזוכה מן ההפקר.

**רד"ה כמי שהורמו, אלא לאותו בית אב**. יל"ע דאם הגביהם אחד מהבית אב מ"ט לא יזכה, ועי' **רדב"ז** (ח"א סי' מ"א) דחידש דאה"נ באמת אם החוטף הוא מאותו בית אב אין מוציאין, ודברי רש"י קאי בדווקא כשאינו מאותו בית אב. וצ"ע דא"כ פשיטא דכהן שאינו מהאי בית אב אין לו כלל זכות בזה. **ויש** לבאר באופ"א דכוונת רש"י דדוקא בשאר מתנ"כ דראויים לזכיית כהן אחד, לפיכך מהני מה שקדם וזכה, אבל חזה ושוק המתחלקות לבית אב, הרי דינם הוא שמחלקים זאת לכל הבית אב בשוה, [קידושין נ"ג.] ולכך אין זכות לאחד מהם לתפוס[[19]](#footnote-19).

**ע"ע** **רמב"ן רשב"א וריטב"**א דפירשו מטעם אחר, דחזה ושוק תחילת חיובם הוא רק אחר ההקרבה ולכך לא אמרינן בזה 'כמי שהורמו', (וכמש"נ לעיל דקודם שחיטה ודאי לא שייך זכיה בזלו"ק, כך הוא בחזה ושוק קודם ההקרבה)[[20]](#footnote-20).

**ת"ש בעל הבית שהיה עובר וכו'.** **בר"ש** פ"א דפאה מ"ד כתב דבעינן קרא לפטור פאה ממעשר ולא פטרינן מצד הפקר כיון דאינו הפקר אלא ממון העניים, וכן נראה **בתוס' ב"ק** כ"ח יעו"ש דמתבאר להדיא כדבריו ובקוב"ש סי' י"ד כתב שדבריהם אינם מובנים ולטעמיה אזיל דיעוין בקובץ שיעורים ח"ב סי י"ז דמצדד שם לומר דמתנ"ע קודם זכייתם אינו ממון עניים אלא הפקר לעניים, ולא דמי למתנ"כ דהם ממון השבט יעו"ש, [ועי' משל"מ פ"ב מתרומות ה"ט, ובקצוה"ח רמ"ג סק"ד משמעות לשונו דהוה הפקר לעניים אבל אי"ז מוכח כלל דעיקר דבריו שם לומר דליכא דעת אחרת מקנה משום דכתיב 'עזיבה' ולא 'נתינה', ועי' בנתיבות שם], ואם נימא דהוא הפקר לעניים א"כ קו' הגמ' היא מק"ו דאם במתנ"ע חייב על היזקם, כ"ש במתנ"כ, אמנם אינו מובן מ"ט באמת דיהא חייב על היזקם.

ולכשיחזור ישלם דברי רבי אליעזר. עי' חת"ס דהוא עני לגבי שהוא נצרך להלואה ולא נצרך למתנה, והנה בסוגיין דנה הגמ' לפוטרו משום מזיק ולכאו' להנ"ל יש לחייבו משום הלואה דכל הלואה לא גרע ממשתרשי [וגם להר"ן דס"ל דכשליכא מצווה ליכא דין ממון הכא דחלות חיובה חל כשהדבר בעין ומצוותו עליו,הוה כמשתרשי], וע"כ אין כוונתו לגדרי חיוב הלואה כלל, [ד'ממוני' גבך דהלואה, ענינו משום דהממון ביסודו ראוי להיות אצל ראובן גם במשך זמן ההלואה, דהרי ממון שלו הוא, אלא שהלוה לשמעון להשתמש לשעה חדא, וזהו 'ממוני' גבך, אבל הכא דין הממון של המתנ"ע מעיקרא הוא דיהא להלואה לעשיר, וא"כ אין כאן תביעת 'ממוני' גבך, דהרי אינו ראוי לעניים בשעה שהם מולווים אצלו, וחיובו רק אח"כ משום דאין זכותו בדבר לעולם אלא זכות העניים היא בדבר לעולם, דהרי זכותו היא רק לשעה], וכאן המחייב מתחיל רק אח"כ כשהדבר איינו בעין ולא דמי למשתרשי.

**עי' בריטב"א** דהקדש לעניים הוא ממש ממון עניים כשותפין והמזיק בהם חייב. **ולכאו'** היה מקום להעיר א"כ מה מקשה הגמ' ממתנ"ע. ולק"מ דהגמ' איירי דוקא על לקט שכחה ופאה וכדו', וכל דברי הריטב"א הם על צדקה, יעו"ש היטב, וצריך לבאר החילוק.

**רש"י ד"ה ולכשיחזור ישלם, הבא ראשון יכול לתובעו.** עי' **תפארת יעקב** דדקדק מזה שקו' הגמ' היא רק לל"ב ולא לל"ק, וטעם הדבר כי לל"ק דילפינן לה מקרא דוזה אי"ז הלכה אלא במתנ"כ, אבל במתנ"ע ליכא קרא[[21]](#footnote-21), אמנם עי' תוס' דחולק בזה.

**הא עשיר משלם, אמר רב חסדא מדת חסידות שאנו כאן**. עי' **רשב"א וריטב"א** דביארו פשט הגמ', דרבנן לאו משלם קאמרי, אלא דמכלל דבריהם אנו אומרים הא עשיר אינו פטור אלא משלם ומשום מדת חסידות.

**הא משעת הרמה ואילך מיהא משלם.** יל"ע לפימש"כ תוס' דלל"ב איכא חיוב לציד"ש, א"כ אפשר דהקושיא היא רק לל"ק, דהרי הכא לא כתיב דבי"ד מוציאים ממנו, וא"כ י"ל דמשעת הרמה חייב לצאת יד"ש.

**תד"ה דאתו לידיה,** **הברייתא משמיענו דמזיק מתנות כהונה או שאכלן פטור**. עי' **לב אריה** דהקשה דכיון דאיירי כשעדיין לא הרימו וגם לא אתו ליד כהן, א"כ י"ל דמה"ט הוא פטור, אבל לא שמעינן למזיק מתנ"כ, ותירץ דאם מזיק מתנ"כ חייב היה לן לחייב כיון דס"ל כמי שהורמו, יעו"ש.

**בא"ד.** הקשה **המנחת ברוך** סי' צ"ז דלדבריהם נמצא קרא נוסף שמזיק מתנ"כ פטור, היינו קרא דולא יחללו את אשר ירימו, ואמאי צריך לקרא, ותיפו"ל מסברא דמשאל"ת, וכן מקרא דוזה. ויש לישב דאיצטריך לדיוקא, [אמנם קשה איפכא מ"ט בעי לקרא דוזה].

**בא"ד.** **דעת התוס'** דאתו לידיה בטבלייהו חייב לשלם. והקשה **המנחת ברוך** דאולי היה מפריש התרומה של פירות אלו ממק"א[[22]](#footnote-22), יעו"ש מה שתירץ. ובאמת **דעת הרא"ש** (הובאה בגליון) דרק אחר הרמה בפועל חייב כיון דזכה בטבלייהו, דגז"ה דאין לך בהן אלא משעת הרמה ואילך, ואחר הרמה דהוברר חלקו אהני מה דזכה לפני זה, וצ"ב טובא. ועי' מנחת ברוך שם.

1. **טוה"נ ממון או לא, בקצרה** **– א.** בגמ' קידושין נ"ח. דנה הגמ' אי טוה"נ ממון ויכול לקדש בזה אשה, והגונב פירות טבל של חבירו משלם לו דמי **כל** הפירות, או דאינה ממון ואינו יכול לקדש בזה אשה, ואין הגנב משלם אלא דמי החולין. וביאור מחלוקתם אם הוה ממון או לא (אע"פ שודאי משלמים בשוק על דבר זה), **הדרך הפשוטה** היא כמש"כ השער"י ה' ו', דלמ"ד טוה"נ ממון היינו שהוא נשאר בעלים לגבי ההחלטה לאיזה כהן תהא המתנה, ולכך יש לו זכות בגוף המתנות על ענין זה, ולמ"ד טוה"נ אינה ממון אין לבעלים כלום בהם, והוי רק כגזבר בנכסי הקדש וכאפוטרופוס בנכסי יתומים, והממון שנותנים לו בעד טובת הנאה אינו זכות בגוף המתנות, וא"כ אין כאן דבר הנגזל ואין דבר לקדש בו, עכ"ד. ועי' בחידושי הגר"ש ב"מ ט"ו דהשער"י נקט דלכו"ע הוא 'מקנה', והשאלה אם יש לו בעלות או רק גזברות, ועי"ש שהביא דמהר"ם מרוטנבורג (הו"ד מרדכי ב"מ סי' רמ"א) ס"ל דלמ"ד טוה"נ א"מ לא חשיב הישראל כדעת אחרת מקנה, ומתבאר **דפירש באו"א**, דלמ"ד אינה ממון אין לו כח הקנאה כלל ואפילו כיד אפוטרופוס לא הוי, וכל זכותו היא רק שיכול לעכב מליטול בלא דעתו. [ועי"ש בחידושי הגר"ש, דהרמ"א (סי' ל"ז סעיף ט') כתב דלמ"ד טוה"נ א"מ קרוב של גבאי צדקה כשר לעדות, אע"פ שהגבאי מחלק הממון למי שירצה, אלמא שייך מ"ד דטוה"נ ממון בגבאי צדקה, אע"פ שודאי אין לו זכות בגוף הממון, ומתבאר בדבריו **דרך נוספת** בביאור הנידון, דלכל הצדדים אינו אלא גזבר, והנידון אם הך זכות דאית ליה שיכול לתת לכל מי שהוא רוצה, חשיבא ממונא או דהך זכות גרידא לא הוי ממונא, ועי"ש דתמה עליו מ"ט האפשרות ליתן לכל מי שיחפוץ חשיבא ממונא, והרי אין לו במעות עצמם כלום].

   **ב.** נפק"מ אם המזיק מתנ"כ יצטרך לשלם לישראל, עי' תורא"ש ב"מ ו: ד"ה והא הכא, וכ"כ הפר"ח סי' ס"א ס"ק כ"ה, דלמ"ד טוה"נ ממון אם אכלן ישראל אחר צריך לשלם לבעלים את מה ששוה הטוה"נ, אמנם בתוס' ב"מ ריש ו: לכאו' מפורש דהמזיק והאוכלם אי"צ לשלם יעו"ש, וצע"ג, ועי' קה"י חולין סי' מ'. (ויעו"ש בפר"ח דסיים שהבעלים יתנו את דמי הטוה"נ שקיבלו מהמזיק - לכהן, והוא פלא עצום מ"ט צריך ליתן את הטוה"נ לכהן, ושו"ר דהפלתי ס"א ד' הקשה כן, וכתב דאגב שיטפיה כ"כ).

   **ג.** פשטות דעת הראשונים דשווי טוה"נ ממון היינו דמי הטוה"נ בלבד, אולם דעת הריטב"א קידושין נ"ח דלמ"ד טוה"נ ממון משלם לו את דמי כל הפירות, והראשונים שם פליגי עליה. ויש לידע דהיא שיטה מחודשת, דהרי הוכחנו [דף מס' 1] מכמה ראיות דהוה ממון השבט גם קודם הנתינה.

   **ד.** לדינא – קי"ל דטוה"נ אינה ממון, כמפורש ברמב"ם פ"ה מאישות ה"ו, וכן הוא בטור יו"ד של"א.

   **ה.** פשוט דכל ענין טוה"נ בין אי הוה ממון או לא אינו שייך לשמעתין דאל"ת, דהרי איתא בגמ' דדברי ר"ח דמשאל"ת הוא גם במתנ"ע דאין בהם טוה"נ. ועי הערה הבאה. [↑](#footnote-ref-1)
2. **לכאו'** נראה בתוס' ובר"ן דמתנ"כ הוה משאל"ת משום דנתינה כתיבה בהו, ויש לבעלים זכות טוה"נ ליתן למי שירצה, ולכך הקשו דבמתנ"ע הוה ממון שיש לו תובעים, וכבר הקשינו בדף מס' 1 דע"כ לא זהו הנידון דמשאל"ת, דהרי המקשן בכל הסוגיא דס"ל דחשיב יש לו תובעים ודאי מודה דטוה"נ לבעלים, דהא כתיב בהו נתינה. **וי"ל** דהמקשן ס"ל דהוי ממון שיש לו תובעין לענין לתבוע את הבעלים ליתן, והיינו שמחוייב הוא ליזקק לתביעה וליתן לאיזה כהן, אולם רשאי הבעלים ליתנם לכהן אחר, אבל אם כובש המתנה אצלו ואינו נותן לכהן אחר, שפיר יוציאו ממנו בתביעתם. ובזה הנידון בסוגיא אי אמרינן הכי או דאפילו לתבוע אינו יכול, אמנם גבי מתנ"ע הקשו תוס' דאם מתעזוב ילפינן דמחויב ליתנו למי שתובע, **ע"כ** שמעינן דמתנ"ע הוה ממון שיש לו תובעים. והינו דבמתנ"כ דהוא הנותן שייך לדון אם יש להם זכות לתובעו שיוציא המתנה מתח"י או דאין להם זכות לתובעו לזה, אבל במתנ"ע דתעזוב כתיב, והם תובעים ולוקחים בע"כ, ודאי הוא ממון שיש לו תובעים. [↑](#footnote-ref-2)
3. **ולכאו'** קושיתו מב"מ ט: וקושיתו מנדרים סתרי להדדי וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. **ולכאו'** מוכח מהר"ן כדרך א' דמכח זכות הבעלים הוא מעכב, דלפי דרך ב' אין הכרח לחדש דמוציאין מידו, דאפשר דהנפק"מ היא אי רשאי העני ליטול בלא רשות הבעלים, וע"כ סבר הר"ן דבשמעתין דאמרינן דהוא משאל"ת היינו דיש לבעלים כח וזכות לעכב. אמנם עי' היטב בתוס' דלא העמידו הדברים כהר"ן, ויש לעיין בכוונתם. [↑](#footnote-ref-4)
5. **וכ"כ** הגרא"ו בקובץ ביאורים [אות ס'] על תוס' כאן, ומתבאר לפי"ז דגם למ"ד טוה"נ אינה ממון אי"ז אפוטרופסות בעלמא, אלא זכות בדבר, עי"ש דגדר הדבר הוא קני ע"מ להקנות אמנם אפשר דהוא גזברות וכח ההקנאה הוא רק לגזבר וכמו שמצינו בהקדש. [↑](#footnote-ref-5)
6. **הפר"ח** סי' ס"א כתב דדברי רש"י קאי למ"ד טוה"נ אינה ממון, ולא משמע כדבריו. ובאמת תוס' ב"מ ריש ו: כתבו להדיא דגם למ"ד טוה"נ ממון אהני התפיסה, אלא דצריך לשלם לו את שווי הטוה"נ. **ונמצא** דיש בזה ג' שיטות, **א.** שיטת הר"ן ותוס' בשמעתין דאפי' אם טוה"נ אינה ממון, מוציאין, (והיינו דגם למ"ד א"מ, רק הבעלים יש לו הכח להיות 'מקנה' לבעלות הפרטית של הכהן, וכמש"כ בהערה א' מהשער"י). **ב.** שיטת הרמב"ם דלמ"ד טוה"נ ממון מוציאים, (והביאור שהישראל הוא המקנה לעשותו לממונו הפרטי של הכהן הזוכה, ואין הכהן יכול לזכות לבדו, אבל למ"ד אינו ממון אין הוא נחשב 'המקנה', אלא יש לו 'זכות לעכב', וכאשר תפס וזכה הכהן בראוי לו, זכה, דבא לגבות ולקיים את הדין של החפצא שינתן לכהן, (וכמש"כ בהערה א' בשם מהר"ם מרוטנבורג). **ג.** שיטת תוס' ב"מ, דגם למ"ד טוה"נ ממון אהני זכייתו, (ולכאו' מוכרח מזה דגם למ"ד טוה"נ ממון לא נתחדש דרק הישראל הוא 'המקנה', וכיון דהחפץ עומד וראוי לכהן - אהני תפיסתו, ורק דניתן לו זכות להחליט ולעכב, וזכות זו שווה ממון, ולמ"ד טוה"נ אינה ממון היינו דאין דין ממון לטוה"נ זו, וכמש"נ לעיל הערה א' מהרמ"א). [↑](#footnote-ref-6)
7. **ובמכות** כ. מבואר דאהני גם לגבי קליטת מחיצות, דאין פודין מע"ש בירושלים, והמעלה טבלים לירושלים כמי שהורמו דמיין וכאילו המע"ש בא לירושלים. [↑](#footnote-ref-7)
8. **וז"ל** על הא דאמרינן שאהני לקליטת מחיצות "פי' כמי שהורמו דמיין בזו ודכוותה דהוי לחומרא, דאילו לקולא לא אמרינן כמי שהורמו דמיא, דא"כ אין אדם מתחייב לעולם משום טבל, וזה פשוט". [↑](#footnote-ref-8)
9. **ועי"ש** ברשב"ם וברבינו יונה, דהמקור להא דכמי שהורמו הוא מקרא דשמעתין ד'וזה יהיה משפט', דאוקמינן ליה באתו לידיה בטבלייהו, אלמא כמי שהורמו. ויש להעיר דבשאר מקומות לא הוזכר מקור ורק הכא, [ועי' לק' בדברי רבינו יונה, ואפשר דכמי שהורמו דזלו"ק הוא דין בפ"ע]. ועי' היטב ברמב"ן בשמעתין דצידד דזהו נמי המקור לשאר מקומות דאמרינן בהו כמי שהורמו. [↑](#footnote-ref-9)
10. **וז"ל** הרמב"ם (פ"ט מביכורים הי"ד), בהמה שלא הורמו מתנותיה מותר לאכול ממנה, שאינה דומה לטבל **שהרי מתנות כהונה מובדלין.** והנה למ"ד שם בגמ' דאסור לאכול מבהמה שלא הורמו הזלו"ק ממנה, וכתבו התוס' דיליף נתינה נתינה מתרומה והוה טבל, ולדידיה לק"מ, דודאי בעינן להרמה כתרומה, ואין בהם שם 'מתנות' כשהם מחוברים. [↑](#footnote-ref-10)
11. **וצ"ע** דא"כ אין שום חידוש בכמי שהורמו, ולמה בעינן לילפותא מקרא דוזה יהיה משפט. ועי' רש"י דנראה דאיירי הכא דתפס הכהן, ואולי זהו החידוש דמהני תפיסתו, ועי' לעיל דנחלקו הראשונים בזה, ויש לברר דעת הריטב"א בזה, וצ"ע. ואולי יש להעמיס בריטב"א ע"ד רבינו יונה דלק' וצ"ע, ועי"ש בריטב"א מש"כ עוד ליישב, ואינו מובן כלל**.** [↑](#footnote-ref-11)
12. **בתורי"ד** שם כתב "וקסבר מתנות שלא הורמו כמו שהורמו דמיין רבי' שמואל זצוק"ל גריס ליה, ובספרים מדויקים ראיתי ואינו כתוב שם, וגם רבי' יצחק זצוק"ל לא ניחא ליה דמה הרמה צריך במתנות כל היכי דקיימי מסומנים ועומדין הן ולא דמי לתרומה ומעשרות דלא מיקבעי אלא בהפרשה וקריאת שם, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
13. **ונראה** כוונתו, דכיון דאין בהם קריאת שם והפרשה, לא נקבע בהם שם מתנה אלא במעשה הנתינה, דבזה גופא שנותנן הוא עושה אותם למתנה, וזהו מש"כ "דאין נתינה מתקיימת בהן **עד שיורמו וינתנו לידי כהן**". ועי' ברש"י בשמעתין דכתב "הבהמה **שלימה** היתה מונחת אצלו", ומבואר דענין הרמה היינו הפרשת המתנות, ולא כהנ"ל דהוא הנתינה לידי הכהן, ויל"פ דכאשר הם מחוברים עם כל הבהמה והם כחלק מכל הבשר, אין חל בהם שם מתנה, ורק כשהם עומדים בפ"ע אז אינם יכולים להקראות בשם 'בהמה', אלא רק בשמם זרוע לחיים וקיבה, וחל בהם שהם מתנה.

    **ונראה** דגם למאן דס"ל כמי שהורמו, אין הכוונה דחולק על כל הנ"ל, (וס"ל כמו שהבין רבינו יונה בשאלתו), אלא דלעולם מודה דיש חפצא של 'הרמה' וכנ"ל, אלא דס"ל דאעפ"כ מהני זכיית הכהן, דכמי שהורמו דמי, וכמו בתרו"מ דלכו"ע יש 'הרמה', ו'כמי שהורמו' היינו דלגבי זכיה אהני קודם הרמה ונחשב כמי שהורמו, ה"ה הכא. אמנם צ"ע דהתם איכא אח"כ חלות קדושה, אבל הכא אי"ז אלא מתנה ואי כבר נחשב לממון הכהן א"כ מה נוסף אח"כ בהרמה. ובאמת מלשון רבינו יונה "ומ"ד כמי שהורמו ס"ל **דשם מתנות עליהם** אע"פ שלא הורמו", נראה דלהאי מ"ד ליכא ענין בהרמה, אך א"כ צ"ע מהו **כמי** **שהורמו**, ובפרט צ"ע הרמב"ן והמאירי בשמעתין דהשוו נידון זה לנידון הכללי, ולכאו' צ"ל דודאי צורת המתנה הראויה היא אחר הרמה (ובאופן הזה מקיימים המ"ע), אלא דאהני תפיסתו וזכייתו כבר לפני שהורמו מפני שעומד הוא להיות שלו. [↑](#footnote-ref-13)
14. **והנה** הטורי אבן מגילה כ"ח. הקשה למ"ד (קל"ב:) דאסור לאכול קודם שהורמו, וכתבו תוס' דילפינן מתרומה, וקשה דגם בתרומה גופה אי"צ להוציא בפועל וסגי שקרא שם בצפונה וכדו' אזי שרי לאכול השאר, וא"כ הגם דנקיש לתרומה הא כיון דמבורר ומסוים מקומו (של הזלו"ק) שרי לאכול השאר, וכיו"ב הקשה קוב"ש ב"ב שם אות שע"א, ודרך אמונה ביכורים ט' י"ד, ולכאו' יש ליישב ע"פ הסברא העולה מדברי רבינו יונה דשייך לומר דאין לזלו"ק שם 'מתנה' אלא אחר הרמה. [↑](#footnote-ref-14)
15. **דין** זה מחודש דמנ"ל מצות הפרשה זו, ועי' בגמ' לעיל ל"ז: דיחזקאל לא אכל מבהמה שלא הורמו מתנותיה. ובביאור הגר"א על השו"ע שם ציין לגמ' זו, וא"כ נשמע מן הדא דשם המתנות לא חל בהם אלא כשאינם כחלק מהבהמה. ועי"ש ברש"י ותוס'. ועי' רמב"ן ספר המצות שורש יב דהטעם שאין מברכין על הפרשת זרוע ולחיים כיון שלא נצטוינו בהרמה אלא בנתינה בלבד. [↑](#footnote-ref-15)
16. **יש** לתמוה דלהלן אקשינן מברייתא דבעה"ב שאכל פירותיו טבלין, דמבואר דמזיק מתנ"כ חייב, ומ"מ קודם הרמה פטור, דאין לך בהן אלא משעת הרמה. ואי נימא דהוי ממון השבט אף קודם הרמה, צ"ע איך אמרינן דקודם הרמה פטור, דלכאו' עד כמה דברייתא זו סוברת דהמזיק מתנ"כ חייב א"כ קודם הרמה נמי, ואיך אפשר לדרוש דאין לך בהן קודם הרמה, וצריך להאריך בגדר הדברים. [ועי' מנחת ברוך שם ד"ה עוד קשה לי מה דתניא וכו']. [↑](#footnote-ref-16)
17. **אמנם** המאירי פסק דבאתו לידיה בטבלייהו אינו חייב על היזקם, דהלכה כמ"ד לאו כמי שהורמו, וצ"ע מהמאירי בב"ב וקידושין. [↑](#footnote-ref-17)
18. **והנה** עי' פר"ח סי' ס"א דתלה לב' הפירושים בדין טוה"נ ממון, דפירוש א' כמ"ד טוה"נ אינה ממון, ופרוש ב' כמ"ד טוה"נ ממון, וס"ל לרש"י דלהאי מ"ד לא מהני תפיסה. ודבריו צ"ע דברש"י ב"ק ס"ו נקט בפשיטות דמהני תפיסה, וכן צ"ע לדבריו קו' הנ"ל מ"ט הכא לא פירש רש"י ב' דרכים. **ואפשר** לומר באו"א, דב' הפירושים ברש"י לק' הם ב' צדדים אי מהני תפיסת הכהן נגד זכות הישראל, (בין אם טוה"נ ממון בין אי טוה"נ אינה ממון, עי' תוס' ב"מ ו: ותוס' לק' קל"א.) ומעתה אפשר לומר, דבזה חלוק זלו"ק מתרו"מ, דלגבי זלו"ק היה מוסכם לרש"י דאי תפס אין מוציאין, (ואולי כיון דהיא מתנה בעצם ללא קריאת שם). ולפי"ז יתישב נמי רש"י ב"ק ס"ו. דאיירי שם בראשית הגז, אבל צ"ע מהיכ"ת לחלק בזה, ועי' מהרי"ץ חיות שם. [↑](#footnote-ref-18)
19. ומהא דבעי קרא אלמא היה מקום לדון אי מהני תפיסת כהן בדברים המתחלקים לאנשי משמר עי' קידושין נ"ג. דלהחוטף היום קוראים בן חמצן, ויש לדון דדוקא הכא דעדיין לא הורמו ס"ד דיהני וכן מתסברא דהרי האי קרא אינו עוסק בדיני חלוקת קדשים, ונימא דלעולם אהני תפיסתו, וקרא דהכא קמ"ל כמי דכמי שהורמו ליכא בהם דענין כמי שהורמו הוא משום דעומד לך ואע"פ שעדין אין דינו להינתן אבל חזה ושוק דאדרבה עומד לחלוקה א"כ א"א לסיים בזה זכיה פרטית. [↑](#footnote-ref-19)
20. **טעם** נוסף מ"ט בחזה ושוק לא אמרינן כמי שהורמו עי' פאת השולחן ס' ג' סקל"ט דהאריך דמתנות לא חשיב משולחן גבוה (וכמש"כ תורא"ש ד"ה אלא, ועי' חידושי הגר"ח הלכות ערכין וחרמין), ולכך אמרי' ביה כמי שהורמו, משא"כ חזה ושוק, ועי' פר"ח סי' ס"א ס"ק א' ומה שהביא שם משו"ת מהרשב"א (ח"א י"ח), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
21. **ועי"ש** שנתקשה בזה טובא דהרי לעיל הסתפקה הגמ' מהו טעמו דר"ח, והכא ר"ח עונה על קושיא זו אלמא **כוונתו** היתה כלשון השניה, יעו"ש מה שנדחק בזה. אמנם עי' מאירי בריש שמעתין דכתב המזיק מתנ"כ וכו' פטור מלשלם משתי סיבות", משמע קצת דבמתנ"כ ליכא פלוגתא ושתי הסיבות נכונות, וא"כ י"ל דר"ח ס"ל את ב' הטעמים, ועי' היטב בלשון רד"ה משפט. [↑](#footnote-ref-21)
22. בתוס' סוכה ל"ה. כתבו דאתרוג של טבל הוה כשל שותפין ועי"ש בר"ן על הרי"ף [י"ז. מדפי הרי"ף], דהרמב"ן הקשה על התוס' דאולי יתרום הלכות ובהשגות הרמב"ן על הראב"ד יישב דעתם בזה"ל "דזכותו של כהן בגויה דהאי הוא ולאפרושי מיניה וביה קאי". [↑](#footnote-ref-22)