חזקה מכח רוב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

**חזקה הבאה מכח רוב**

**א. דף ט. גופא** אר"ה נשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע לך במה נטרפה וכו', הא קמ"ל דאע"ג דאיתיליד בה ריעותא וכו'. מתבאר בדברי ר"ה דטעם ההיתר אף במקום שנולד ריעותא הוא משום דב'חזקת היתר' עומדת, והיינו דין חזקה ולא דין רוב, וכן נקטו במפורש רוב הראשונים[[1]](#footnote-2), **וכן נראה** מרישא דר"ה דאמר "בהמה בחייה בחזקת איסור עומדת עד שיודע וכו', והסיפא הוה כעי"ז דנשחטה בחזקת היתר עומדת עד שיודע וכו'. והנה חזקה דמעיקרא הפשוטה ליכא למימר הכא, דהרי אפשר שנולדה כן, אלא כתבו הראשונים דהכוונת לחזקה מכח רוב, וכמש"כ רש"י דכיון דרוב בהמות אינן טריפות היא בחזקת היתר.

**ב. ובאמת** צ"ב מ"ט הוצרכנו לדין חזקה ולא סגי בדין רוב, דרוב בהמות אינן טריפות, וא"כ ע"כ האי נקב נעשה ע"י הזאב[[2]](#footnote-3). ועי' **בגר"ז** סי' כ"ה ס"ק ב' **ובתורת יקותיאל** סי' פ"א שכתבו דלא מהני רוב במקום דהריעותא לפנינו, כגון הכא דיש נקב בבני מעיים, והיינו דכל כח הרוב הוא כאשר המספק הוא הא דידעינן שבעלמא יש מיעוט טריפות דעל זה בא דינא דרובא דליתא קמן דענינו לדון את הדבר כטבעו הפשוט שהוא מהרוב, אבל כאשר יש לפנינו בחפצא הנידון דבר שמורה את צד האיסור, אין בכוח הרוב לפשוט להיתר ולדונו כהסתם[[3]](#footnote-4).

**ובשער"י** פט"ז [ד"ה והנה בס' תבואות] כתב, דכללא דרוב הוא דמועיל רק היכא דאפשר על ידו לברר את עצם הספק הגורם לספק עלינו את הדין, וכיון דרובא של הבהמה לא תכריע כלום אם דרס הארי או אם נעשה הנקב מחיים או לאחר שחיטה ובע"כ ספק זה בספיקו הוא, וכו' עכ"ל. **והיינו** דרוב בהמות אינן טריפות אין בכוחו לברר שהזאב נקב, [וליכא רוב שהנקבים שבאים לפנינו, נעשו ע"י זאב[[4]](#footnote-5)]. **אמנם** עדיין צ"ב דשם הספק ועיקר הספק הוא האם הבהמה טריפה או לא, ואמת דהרוב אינו יכול לומר דהנקב נעשה ע"י הזאב, אבל רוב בהמות אינם טריפות יכריע על עיקר הספק דאינה טריפה, וממילא אנן כבר נאמר דהנקב נעשה ע"י הזאב. **וי"ל** דיש את המספק הכללי היינו המציאות שיש בעלמא מיעוט טריפות, ואהא שפיר מכריע דין רוב, דרוב בהמות אינם טריפות, אבל בגוונא זו יש 'מספק פרטי' לבהמה זו היינו המעיים הנקובים דמספקא לן מי נקבם, ועל זה אין הרוב עונה כלום וכנ"ל, ולא סגי לן במה שהכריע הרוב על המספק הכללי, דעדיין יש כאן את המספק הפרטי של בהמה זו, ואהא אינו יכול להכריע, ונמצא דמספק זה קיים גם אחר שהכריע ביחס למספק הכללי[[5]](#footnote-6).

**ועולה** משמעתין יסוד בדיני רוב, **להגר"ז** דלא מהני במקום ריעותא, **ולהגרש"ש** דלא מהני היכא דאין רוב על ענין הריעותא גופיה. **והנה** הראשונים לא ביארו בזה מאומה, וע"כ היה פשוט להם דלא שייך הכא להכריע מפרשת רוב כאחד מב' דרכים הנ"ל. ומשו"ה כתבו דדינא דשמעתין הוא דין חזקה מכח רוב.

**ג. והנה** הך דינא דחזקה הבאה מכח רוב **צ"ב**, **דבפשטות** ענינה הוא דכיון דאז היה לנו ידיעה והכרעה של הרוב, הגם דעתה הרוב אינו יכול להכריע, אבל נחזיק אחרי הרוב שהיה אז, וכמו דבכל חזקה מחזיקים אחרי זמן שהיה ודאי היתר או איסור, ה"ה הכא ע"פ הרוב נקבע היתר, ואין לשנות ולהוציא מהודאי, **אמנם** הוא צ"ב טובא כיון דאין לן ידיעה ודאית שאינה טריפה, אלא כל ידיעתינו היא ע"י הרוב שהכריע שאין לחוש לטרפות משום מה שיש בעולם מיעוט טריפות, **ומעיקרא כוחו מוגבל** לגוונא דלא יהא ריעותא אבל אם יתעורר ריעותא מהדבר עצמו שהוא טריפה על זה מעיקרא אין כח הרוב להכריע[[6]](#footnote-7), וא"כ כיון דעתה דחזינן לריעותא דנקבו המעיים הרי דהספק טרפות דיש על בהמה זו אינו יכול להיות מוכרע ע"י הרוב, ומעיקרא הוא מוגבל שלא להכריע בענין זה ואיך נחזיק עליו, וא"כ מהי חזקה מכח רוב[[7]](#footnote-8).

**ד. והנראה בזה**, דודאי חזקה מכח רוב אין הכונה דמחזיקים על פסק הרוב, אלא ענינה דהוחזק לפנינו חזקת היתר מכח הרוב. ובהקדם מש"נ במק"א דתורת חזקה אין ענינה להמשיך ולא לשנות **מדין** שהיה קודם הספק, אלא ענינה להמשיך ולא לשנות מהדין **שהוחזק** קודם הספק, **והראיה** הגדולה לזה היא דברי התוס' גבי חזקה שלא נתבררה בשעתה [והראשונים דפליגי שם לא פליגי על עצם הענין, אלא דס"ל דע"י הרוב שפיר נחשב נתבררה]. **ומעתה** שעצמה של הדין חזקה הוא שלא לשנות ממה שהוחזק, א"כ י"ל דחזקה מכח רוב היינו דע"י הרוב שהיה נוהג אתמול הוחזק לפני היתר דאינה טריפה, והיינו ש'נתפס' אצלינו דין בהמה זו להיתר. **ונמצא** דחזקה מכח רוב אין המכוון לומר דנחשב ע"י הפסק של הרוב כודאי היתר כמו דבר שידענו שהיה בו היתר ודאי, דאין ברוב ידיעה שאינה טריפה, אלא משום דכיון שהיא מותרת ע"י הרוב א"כ היא 'הוחזקה' לפנינו שהיא מותרת ואינה טריפה. **ובזה** מיושב משה"ק דהרוב אין בכוחו להכריע למצב זה, כיון דאין מחזיקים על פסק הרוב, אלא אין מוציאים ממה שהיא הוחזקה לפנינו בהיתר[[8]](#footnote-9).

**ה. אמנם** עדיין צ"ע דכיון דכל מה דהוחזק לפנינו הוא מכח הרוב, ועתה נתגלה דאין בכוח הרוב לפשוט ספק זה, א"כ אין שום תוקף למוחזקות זו דכולנו יודעים דכל מוחזקות זו היא רק מחמת פרשת רוב, וכיון שלא שייך רוב ממילא בטלה המחוזקות, והגם דאז לפני שנתגלה הנקב היה צריך לסמוך על הרוב מ"מ עתה איגלאי דענין כשרות בהמה זו לא שייך שיוכרע ע"י רוב, ואע"פ שעד שלא נודע שיש על בהמה זו 'מספק' דנקב היה לן לנהוג ע"פ הרוב, מ"מ עתה לא נוכל לדון דהוא מוחזק בהיתר כיון דכל עצמה של המוחזקות עומד על הרוב, וכבר נתבאר דליכא הכא לכח רוב.

**ויש להוסיף** לקושיא הא דכתבו תוס' י"א. לאסור הגבינות למעשה, ולא הכשירו מדין חזקה הבאה מכח הרוב, והטעם כתבו האחרונים[[9]](#footnote-10) משום דכיון שנמצא שהיא טריפה א"כ למפרע לא שייך בה הרוב, דאי חזינן עתה דהיא טריפה איגלאי דגם קודם לזה הגם דלא ידעינן דהיא טריפה מ"מ יצאה מהרוב, ולא מהני מה שהחזקנו כיון שכל החזקה היא מכח הרוב, **ומתבאר** בתוס' יסוד דכל דבטל הרוב ממילא בטלה המוחזקות, כיון דכל המוחזקות מכוח הרוב א"כ ה"ה הכא יש לן ריעותא על עיקר הרוב וממילא כל מוחזקתו מוטלת בספק.

**ו. והנראה בזה,** דכיון דמוחזק הוא בהיתר, א"כ אם באים אנו לומר דלא ינהג היתר כיון דליכא לסיבת ההיתר היינו דין רוב, הרי המוחזקות בעצמה היא מחיבת לסלק הריעותא, ולומר דאין לחוש דבמקום נקב נקב, דכל המשנה את מה שהוחזק עליו הראיה, אלא יש להשאיר במוחזקות בהיתר ובשביל זה ננקוט דאין גרעון בסיבה של המוחזקות היינו ברוב ונימא דהזאב נקב, והרוב נשאר כבראשונה[[10]](#footnote-11), [ולא דמי לספק מוחזק דאין משמעות למוחזקותו, דהכא ודאי הוחזק לפנינו היתר, ועתה מעמידים אנו צד חדש לבטל את הסיבה של המוחזקות וממילא תפקע המוחזקות, הרי דדין המוחזקות שא"א לשוברה מספק], **וא"כ לק"מ** מה שהקשינו דיש כאן נידון על עיקר המוחזקות, כיון דאדרבה דין המוחזקות שבכל ספק לא תיבטל[[11]](#footnote-12).

**ומה** שהקשינו מדברי התוס' גבי גבינות, כבר רמז הרשב"א שם לחלק, דהתם הוא ודאי טריפה והכא ספק, **וביאור הדבר** דבהמה דעתה היא **ודאי** טריפה א"כ היא **מופקעת מכל פרשת רוב**, דכל ענין ותורת רוב הוא לנקוט בסתם ובפשטות לפי מה שמצוי ברוב טבע העולם, אבל בהמה זו שעתה היא טריפה, היא ודאי לא שייכת לפשטות וטבע העולם, **וא"כ אינה בתורת רוב כלל**. **והיינו** דיש ג' סוגים יש את הרוב שאינם טריפות, ויש את המיעוט היינו הטריפות, ויש דלא מתאים בהם ענין הרוב, והיינו כגון אלו דהיום הם טריפות וכלפי היום הקודם [שנחלבו] הגם שאיני יודע בדואי שהם טריפות אבל מ"מ הם אינם שייכים לתורת וענין רוב כלל, דענין רוב הוא לדון כל דבר - שהוא כפי טבע העולם הבריא והפשוט והם יצאו מכל 'פשטות' וסתמא דהרי לפנינו דהם טריפות, וכיון דהיא ודאי מופקעת מהרוב, א"כ מה יהני מה דהיא מוחזקת בהיתר של רוב הרי ודאי אינה מהרוב, **ולכך** נקטו תוס' לאסור הגבינות דלא שייך התם חזקה מכח רוב כיון דבטל הרוב בטל החזקה שמכוחו, **משא"כ בשמעתין** דאינו אלא **ספק**, לא אמרינן דהוא סוג שמופקע ממנו ענין רוב, אלא ודאי שייך בו ענין רוב דגם הוא בכלל כל דבר דבפשטות הוא כפי טבעו הרגיל, והוא בריא ולא טריפה[[12]](#footnote-13), אלא דהריעותא גורמת דא"א לרוב להכריע מחמתה, ולפיכך המוחזקות בהיתר אדרבה תאמר דאין לחדש ולהוציא ממה שהוחזק, ויש להשאיר את המוחזקות בהיתר, ואין לספק את סיבת המוחזקות דהיינו הרוב, [ואת עיקר הישוב על תוס' דגבינות משמעתין, דחלוק ספק מודאי כ"כ בקה"י סי' ו', וכ"כ הבינת אדם רו"ח י"ד דגם לתוס' ודאי איכא חזקה הבאה מכח רוב כמבואר בשמעתין אלא דתוס' ס"ל דהתם חזינן להדיא שהיא אינה מהרוב, וע"כ כמש"נ].

**ז. ובדעת** הרשב"א והראשונים דהכשירו הגבינות [ואפי' תוך י"ב חודש], ולכאו' כיון דיצא מהרוב אין משמעות לחזקה מכח הרוב, וי"ל דס"ל לרשב"א דאע"פ שהיום הוא ודאי טריפה, מ"מ כלפי האתמול אינו מופקע מענין ותורת רוב [אלא הוא ככל הבהמות דראוי לדון דהם בכלל הרוב, ואינו כסוג שלישי שלא שייך בו תורת רוב], אלא הוה כריעותא בעלמא דנתבאר לעיל גבי ריעותא, דהוא בתורת וענין רוב, ורק דאין בכח הרוב להכריע דאינו טריפה, מחמת הריעותא דעתה היא טריפה, ולכך ס"ל לרשב"א להכשיר הגבינות דע"י חזקה נוכל לדחות הריעותא, ונימא דעתה נטרף.

**ח. הרע"א** [דף מ"ג:] **והשער"י** שם לומדים גם בתוס' דאין כוונתם לומר משום דבטל הרוב בטל החזקה, אלא משום דהאי חזקה לא מהני נגד חזקה דהשתא, **ומתבאר** לדבריהם דגם דעת התוס' היא כרשב"א דלא בטל הרוב לגמרי, דאינו אלא כריעותא ולא שמופקע ממנו היתר דרוב. [ועי"ש שביארו דהטעם דלתוס' לא מהני החזקה מכח רוב, הוא משום דב' חזקות איכא יש חזקה דכל ענינה הוא דכן הוא בסתם ואל תסתפק לשנותה, ויש חזקה דהיא בירור גמור על עיקר הענין, וחזקה מכח רוב כיון דאינה מכח ידיעה ודאית אלא מכח ניהוג רוב אינה מועילה אלא ש'הוחזק היתר' ואל תוציא מספק, [ואתי שפיר לשון הגמ' אין חוששים וכו'], ולפיכך כשיש חזקה דהשתא דיש מציאות של טריפה לפנינו, אין בכוחה לומר שלא נשתנה שהרי ע"כ נשתנה עתה, ורק חזקה שמיוסדת על מציאות ברורה, יש בכוחה להועיל נגד חזקה דהשתא, משא"כ בשמעתין דהספק לא נחשב חזקה דהשתא, יעו"ש, ועי' עוד לק' מה שכתבנו בסימן 'בענין יצאה מחזקתה שעה אחת'.

**ט. והעולה**, דיסוד דין חזקה מכח רוב אין הכונה דעתה יש הכרעה של רוב וממנו אנו ממשיכים היתר, אלא שמחמת דין רוב הוחזק לנו היתר וכמש"נ, וריעותא דשמעתין אינה מפקיעתו מלהיות בתורת רוב, והרשב"א והתוס' פליגי אי ודאי טריפה מפקיעתו אותו לגמרי מתורת רוב, [ולרע"א והשער"י הרשב"א והתוס' פליגי אי מהני החזקה הזו נגד חזקה דהשתא].

**י. בגמ'** אמרינן 'נשחטה' בחזקת היתר עומדת, ופשטות הדברים לכאו' כמש"כ רש"י בביצה דהחזקת היתר היא רק כשנשחטה, אבל נולד הספק מחיים אסורה, וכ"כ הרשב"א לק' נ"ה, וכן נקטו תוס' ביבמות דדוקא בנולד הספק אחר שחיטה. **והנה** יעוין היטב בדברי התוס' שם ולהרבה מהפוסקים [מהר"ם מלובלין ש"ך חו"ד ש"ש] תוס' חזרו ממה שנקטו בתחילה מכח חזקה דרבה והסיקו דאפשר להחזיק היתר גם בעידן איסורא, ומחזקינן שתהא מותרת בשחיטה, ולעולם החזקה היא כבר מחיים דמוחזקת בהיתר מחמת שרוב בהמות אינם טריפות, **ולפי"ז** 'נשחטה' בחזקת היתר עומדת, אין ר"ל דהחזקה רק אחר שחיטה, אלא כשברור שנעשה מעשה שחיטה, ולאפוקי מהרישא דר"ה דהיה ספק על השחיטה, **אבל** הדרכי משה נקט דתוס' לא חזרו בהם, ומש"כ תוס' בתרוצו דבספק דרוסה מחמירים רק משום דשכיח צד איסורא אין ר"ל דבכל גוונא דנולד הספק מחיים והוא ספק השקול יהני, אלא בדברים הדומים לדרוסה בלבד, וביאור הדברים עי' שער"י דפירש דכל נידון התוס' הוא במסוים על ספק דרוסה דיש כנגדו חזקת הגוף (דהרי היא לא נולדה דרוסה), ואהא דנו אי שייך להחזיק החזקה בעידן איסורא, וכתבו דבדברי רבה מבואר דאפשר להחזיק, והסיקו דמה דמחמירים בספק דרוסה הוא משום דשכיח איסורא, וכתב שם דכן פשטות דברי התוס' דכיון דנקטו דמשמעות דברי ר"ה דהוחזקה דוקא אחר שחיטה, א"כ במסקנתם דכתבו דהטעם שמחמירים בספק דרוסה הוא משום דשכיח איסורא, לא נשתנה דבר זה. ועפי"ז פסק הרמ"א דשאר ספק טרפויות דאין בהם חזקת הגוף (כיון דאפשר דנולדו הכי), ואין שייך בהם אלא חזקת היתר וזה אינו אלא בשנולד הספק משנשחטה.

**י"א. אמנם** צ"ב דברי התוס' [לדעת הרמ"א] מ"ט באמת לא ינהג בזה חזקה דרבה, דנימא דכבר מחיים היא מוחזקת מכח רוב בהמות אינם טריפות, ודבר זה יש לה כבר מחיים,[[13]](#footnote-14). [וביותר צ"ב דתוס' עסקו בקושיא מ"ט **בספק דרוסה** לא נימא חזקה דרבה, א"כ מ"ט לא ביארו דלכאו' ינהג חזקה דרבה גם בדינא דר"ה, ומדלא פירשו כלום בזה אלמא היה זה פשוט להם **דחזקת היתר דר"ה** לא שייך לדון מחיים ,וצ"ע מ"ט].

**י"ב. והנראה בזה,** דכיון דכל החזקה היא מכח הלכתא דרוב, וענין רוב הוא חידוש והלכה והוראה כיצד לנהוג בבא ספק לידך להלכה ולמעשה, א"כ מחיים לא נוהג ענין הרוב, דאין ממנו נפק"מ, ולכך לא שייך דתהא מוחזקת בחיים לפנינו בהיתר ע"י הרוב, דאי משום עצם המציאות דרוב בהמות אינם טריפות אינה מחזיקה בהיתר דהרי איכא מיעוט נמי, ורק אחר שחיטה דשייך הלכתא דרוב אזי שייך חזקה זו שע"י הרוב, [ומשא"כ דרוסה שייך בה חזקה דרבה משום דיש להתירה מחזקת הגוף]. **משא"כ** התם ביבמות שייך חזקה דרבה לפי שהחזקה מחמת המציאות הקיימת לפנינו, דהיא צרת ערוה, לפיכך היא מתחזקת לפנינו שהיא מותרת לשוק במותו, אבל הכא כמו שיש רוב יש גם מיעוט וכל ענין הרוב הוא כאשר בא השאלה לידי מעשה, וכמש"נ, וכן דנו תוס' דיהא חזקה דרבה בדרוסה וכדו' דשייך בהם חזקת הגוף ולהנ"ל אי"צ לומר דכוונתם לדון ממש הלכתא דחזקת הגוף, אלא דומיא דחזקה דרבה דיבמות היינו דהמציאות שלפנינו עתה דאינה טריפה א"כ היא מוחזקת בהיתר בשחיטה ע"פ מציאות זו שלפנינו.[[14]](#footnote-15)

**ולפי"ז** מתבאר דהא דאמרן דחזקת היתר דר"ה היא רק אחרי שחיטה, אין זה דין ותנאי בעלמא דיהא החזקה דבר הנוהג בפועל, אלא כל מהות החזקה אינו שייך מחיים משום דהיא באה מכח רוב וכמש"נ[[15]](#footnote-16).

**ובדעת** הפוסקים דס"ל דשייך בזה חזקה דרבה, ס"ל דסוף סוף כיון דיסוד ההיתר קיים וידעינן עתה דיהא בה היתר של רוב סגי בדבר זה לחזקה דרבה דהיא מוחזקת לפנינו דיהא בה היתר ע"י רוב.

**י"ג. דרך נוספת** יל"פ בדין חזקה מכח רוב דאינו אלא דין חזקה, דהנה בקידושין פ". איתא סוקלין ושורפין על **החזקות** וכו' איש ואשה, תינוק ותינוקת, שהגדילו בתוך הבית נסקלין זה על זה ונשרפין זה על זה. מעשה באשה שבאת לירושלים ותינוק מורכב לה על כתיפה, והגדילתו ובא עליה, והביאום לבית דין וסקלום, לא מפני שבנה ודאי, אלא מפני שכרוך אחריה, וכ"כ הרמב"ם פ"א מאיסורי ביאה ה"כ, ומתבאר דגם אופן זה הוא בכלל ענין חזקה[[16]](#footnote-17), והיינו כמש"נ דדין חזקה אין ענינו שלא לשנות מהדין של אתמול, אלא שלא לשנות ממה שהוחזק לן[[17]](#footnote-18), וא"כ אפשר דסתם בהמות אינם טריפות יכול להועיל גם מפרשת חזקה דמוחזק לן שאינם טריפות ולא מכח רוב אלא מכח המציאות של סתם בהמות.

**י"ד. וראיה לדבר** מדברי הדרכי משה בסימן פ"א, דהנה בשו"ת הרשב"א ח"א רי"ח גבי שוחט שהתגלה שאינו יודע הלכות שחיטה, וספק לן אם ידע ושכח או שלא ידע מעולם, ופסק הרשב"א להטריף למפרע כל מה ששחט, וכן נפסק ברמ"א סי' א' והקשה הדרכי משה וז"ל וצ"ע דבגבינות ס"ל לרשב"א דהואיל ורוב בהמות כשרות הם מיקרי חזקה ואמרינן העמד בהמה אחזקתה והשתא הוא דנטרפה, ומאי שנא דגבי שוחט כתב הרשב"א דלא אמרינן הואיל ורוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן דמיקרי חזקה. **ואפשר לחלק בין רוב בהמות כשרות שהרוב הוא לכל בהמה שבעולם ולכן מיקרי שפיר רובא, אבל התם דוקא רוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן אבל רוב בני אדם אינן מומחין ולכן לא מיקרי חזקה מחמת רוב זה**, ודבריו צ"ע דהגם דאין רוב העולם מומחין אבל רוב המצויין אצל שחיטה מומחים ויש לזה תורת רוב לכל דבר וא"כ יהא נמי חזקה מכח הרוב. **ולכאו'** מוכח מדבריו 'דחזקת היתר' דשמעתין ודגבינות אינו מחמת שראוי להכשירו מהלכתא דרוב, אלא משום מציאות הרוב שמעמיד פשטות וכך נעשה למוחזק הדבר לפנינו ומדין חזקה הוא, ובזה שייך לחלק דדוקא רוב דשייך בכל הבהמות ולא ברוב מצויין אצל שחיטה.

**ט"ו. וכן מדויק** מרש"י בשמעתין דכתב **דסתם** בהמות אינם טריפות ולא כתב **רוב** בהמות, **ויעוין** ברש"י י"ב. שכתב והיכא דאיתרמי דאיפרשה ריאה ולא בדק מתאכלא דסמכינן אהא ואדרב הונא דאמר נשחטה בחזקת היתר עומדת. **הנה** רש"י כתב דלא מעכב בדיקת הריאה כיון 'דסמכינן אהא' היינו על פרשת רוב, והוסיף וכן אדרב הונא, ומבני החבורה שליט"א העירו דהרי ר"ה הוא גם מפרשת רוב ומה הוסיף בזה רש"י[[18]](#footnote-19). **ולהמתבאר** בדרך זו דבר"ה נתחדש דסתם בהמות אינם טריפות הוא מהני מדין חזקה דמוחזקת לן בפשטות שאינה טריפה, כמו תינוק מורכב על כתיפה וכמו הוחזקה נדה בשכנותיה, אתי שפיר דר"ה הוא דין נוסף להכשיר מדין סתם בהמות מוחזקות כשרות.

**ולדרך זו** לק"מ מה שהקשינו בריש דברינו דכיון שלא שייך לדון פרשת רוב בריעותא, לא יהא נמי לחזקה דכל כוחה מפרשת רוב, דהכא איכא חזקה מחמת המציאות של סתם בהמות, ולכך מכשרינן, וכו"ע אפשר דס"ל הכי, אלא דהרשב"א ס"ל להכשיר גם בנמצא עתה ודאי טריפה, [אמנם דוקא כשנטרף בשעת השחיטה] ולתוס' כאשר ודאי טריפה כבר אין לדון חזקה זו, דכל כח חזקה זו הוא שכן מוחזק וכן הפשטות אבל אי נראה להדיא עתה שנשתנה, לא יהני, דאין כוחה כחזקה דמעיקרא אלא כל כוחה הוא עד שנתגלה שינוי.

**אמנם** כל זה אינו, דהרי בגמ' בכולא שמעתא בדף י"א עמוד ועמוד ב', יליף לפרשת רוב מדין טריפה, ולא מתקבל על הדעת דכולהו אמוראי התם פליגי אר"ה, וע"כ ליתא להאי ביאור כלל[[19]](#footnote-20), וצריך לבאר את דברי הדרכי משה באו"א, ועי' בפמ"ג על דברי הש"ך שם.

**ט"ז. דרך מחודשת** איכא בדברי רבינו פרץ גבי גבינות [הובא בהג' שערי דורא פ"ד ו' עומקא 123], וז"ל כמו שאתה אומר על חזקה המבוררת השתא היא דנהפך החזקה, כך יש לנו לומר ג"כ על הרוב דהשתא הוא דנעשית בהמה זו מן המיעוט, אבל עד השתא היתה מן הרוב שאינם טריפות דרובא וחזקה רובא עדיף, עכ"ל. **והיינו** דנכלל בפרשת רוב דתהני גם בגוונא שהשתא השתנה דרובא עדיף מחזקה, וכמו דבכח חזקה לומר דרק עתה הוא דנשתנה כן הוא בענין הרוב, וא"כ לדבריו זהו ביאור דינא דר"ה, וק"ו הוא דהרי הכא לא ודאי נשתנה. ואפשר דזו כוונת הר"ן בחידושיו והרא"ה בשיטמ"ק דף י דכתבו דדינא דר"ה הוא דין רוב ולא דין חזקה[[20]](#footnote-21) וצ"ע הרי ר"ה קאמר חזקה וי"ל קרי ליה חזקה משום דחידש כאן ר"ה דבכל רוב יש לדון גם כענין חזקה דעתה הוא דנשתנה. **אבל** בפשטות אי"ז בענין הרוב דיסוד ענינו לדון הדבר כפשטותו וכטבע הרגיל, וכאשר הוא נשתנה ע"כ אינו מהרוב וכמש"נ, וכן תוס' י"א ודאי חולק על יסוד זה.

**י"ז. העולה מכל האמור** דיש **כמה דרכים** בדינא דנשחטה בחזקת היתר עומדת, **א.** מוחזקת בהיתר מחמת דין רוב. **ב.** מוחזק מחמת המציאות של סתם בהמות אינם טריפות. **ג.** פרשת רוב יש בה גם כח לומר דנחזיק דעתה נשתנה, **ויש לידע** דהדרך הפשוטה בראשונים ובפוסקים היא הדרך הראשונה שהוחזק לפנינו היתר מכח פרשת רוב.

תוספת - יש להעיר בנאבד הסכין דלכאו' יש טעם להתיר משום שהיא הכרעה קדומה, וא"כ צ"ע דעת הרמב"ן והיינו דאחר העור אי היה שואל אם להמשיך ולחתוך הסימנים היינו מורים דיכול משום חזקת הסכין דעתה היא לא נגד חזקת האיסור וא"כ כבר הוכרע, וי"ל כתב הפמ"ג דגם הסימנים יכולים לקלקל וא"כ בשעת השחיטה, עצמה בעינן לחזקה וליכא למימר חזקה [אמנם בשיטמ"ק כתב דרק העור פוגם].

1. **רשב"**א ור"ן דף י"א. ורש"י כאן ובביצה ותוס' מ"ג: ויבמות ל: ועוד ראשונים, אמנם בשיטמ"ק י: בשם הרא"ה לכאו' נראה דהוא דין רוב, ועי לק' מש"כ בביאור דבריו. [↑](#footnote-ref-2)
2. **לכאו'** היה מקום ליישב 'דהנקובות' הם קבוצה בפ"ע ואינם בכלל רוב בהמות, וכמו שיש בפוסקים [בינת אדם רו"ח כ"ה] דבהמה שיש בה מים במוח וספק אי המוח מקיף את כל המים, לא שייך להכשירה משום רוב, דהם יצאו מהרוב, דמתוך אלה שיש להם מים ליכא רוב דאינם טריפות. וזה אינו, דדוקא התם דגם על הצד דהמוח מקיף את כל המים ואינה טריפה, אמרינן דכיון דנשתנה מזדה היא סוג אחר ואינה מהרוב, אבל הכא אי נעשה ע"י הזאב ודאי אינו מחשיבו קבוצה בפ"ע, וא"כ הרוב יכריע שהיא מהרוב. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ומכאן** יתקע יתד לכל דוכתי, דלא אמרינן רוב באיתרע. אמנם דוקא כאשר בדבר לפנינו גופיה יש סיבה שיהיה מהמיעוט מעבר לסיבה הכללית דאולי יש מיעוט, בזה לא מהני רוב, אבל בריעותא דאינה בדבר עצמו שפיר אהני רוב, ובזה מבואר הא דאמרינן רוב בעילות אחר הבעל אפי' דיש ריעותא צדדית על האשה כגון דיצא עליה קול דהיא מזנה [עי' יבמות ס"ט:], מ"מ על ילד זה ועל ביאה זו לא שמענו ריעותא. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ואע"פ** שכתב הרמב"ן י"ב. דדרך הזאב לנקוב, מ"מ אין רוב נקבים ע"י הזאב. [↑](#footnote-ref-5)
5. **באמת** דבריהם קרובים זה לזה, דלתרוויהו הרוב אינו יכול להכריע על עיקר הספק בלא לדון את הריעותא, אמנם חלוקים בזה דלהגר"ז עצם הריעותא מונעת את ההכרעה, ולשער"י רק משום דאין בענין הריעותא רוב (דאין רוב דהזאב נקב), ונפק"מ בריעותא שרואים בה סימנים שיתכן שמורים על טרפות, דלהגר"ז לא מהני הכרעת רוב כיון דאיכא ריעותא, אבל לשער"י שפיר יאמר הרוב דחולי זה אינו טריפה, דהרי זהו שפיר מענינו של רוב זה. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכן** להגרש"ש הרוב מעיקרא מוגבל להכריע רק במה שיש רוב, ואינו מכריע לן ידיעה ודאית שאינה טריפה, ובעיקר דין רוב יש הגבלה שאם יתעורר שאלה שאינו יכול להכריע בה, לא יהא היתר מחמתו, ופשוט. [↑](#footnote-ref-7)
7. **עוד** יש להעיר בזה דרוב אינו ידיעה ודאית שנוכל להחזיק עליו, ולא נוכל ללמוד חזקה זו מנגעים דהתם היא מציאות ודאית גמורה, ואולי רק עליה יש להחזיק, [עי' חזו"א פ"א ס"ק ו יעו"ש], וגם אם נימא דכאשר אנו מכריעים דבר ע"פ רוב אנו נוהגים אותו כודאי גמור, אבל רוב זה לא בא לנידון לפנינו, [לראשונים דאיירי גם בנולד הספק מחיים] ואין כאן הכרעה מעשית ע"פ רוב זה. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ומיושב** נמי מה שהערנו לעיל דמנין לגמ' בפשיטות דיהא תורת חזקה מכח רוב, די"ל דכיון דכל תורת חזקה היא לא לשנות ממה שמוחזק, וחזקה דמעיקרא בגוונא דהיה ודאי טמא אינו אלא היכי תימצא לאשויי ליה ל'מוחזק' כטמא, ולכך נקט הש"ס דאין נפק"מ איך נעשה המוחזקות לפנינו, דסוף סוף כן הוא מוחזק לפנינו דתפיסתינו עליו דהוא מותר. [↑](#footnote-ref-9)
9. **עי'** תבו"ש "דלא אתיא אלא מרובא והרי אתרע רובא", וכן נראה בבינת אדם, וכן נקט קה"י סי' ו. [↑](#footnote-ref-10)
10. ועי' לק' בסימן בדעת רבינו יונה דנתבאר שם דענין חזקה זו הוא לסלק את צד הספק ולבטלו, וע"פ רע"א כתובות י"ג:. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ונמצא** דבסופו של דבר ע"י החזקה קיים לן הנהגת הרוב, ומ"מ אפשר דלא יהא בזה אלימות דרוב [לתרתי לריעותא ודין רובא עדיף], כיון דסוף סוף ע"י חזקה הוא מתקיים. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ואחד** מבני החבורה שליט"א הקשה דסוף סוף הוא ספק אם הוא בכלל הרוב, דהיינו על הצד שהוא טריפה אינו בכלל הרוב, ואינה קושיא דבכל רוב יש לן צד דהוא טריפה ומהמיעוט אפ"ה אדרבה כל תורת וענין רוב הוא לדון כל דבר כפי הטבע הרגיל, עד שיוודע לך שיצא, וא"כ ריעותא דספק , נמי יש בו תורת וענין רוב, ולא דמי לנמצא ודאי טריפה וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ובשיעור** הקודם נתבאר דלרמב"ן שם לא שייך חזקה דרבה בשחיטה, דדוקא ביבמה דודאי להיתר עומדת וכן לרשב"א שם יש לדון דליכא בשחיטה חזקה דרבה, אבל תוס' בדבריהם גבי ספק דרוסה נקטו דשייך חזקה דרבה גבי שחיטה א"כ גבי דינא דרב הונא נמי. [↑](#footnote-ref-14)
14. עי' חידושי רע"א מ"ג: דלא שייך חזקה"ג דאינה טריפה דאפשר דנולדה עם טרפויות אחרות. [↑](#footnote-ref-15)
15. וראיה גדולה איכא בזה, דהנה כתב רש"י בשו"ת סימן ס"א, [ועי' בתשו' ר"י ב"ר יהודה שם סימן ס"ב] הובא בקוש"ק בסוגיין, דהריאה בעיא בדיקה ומה"ט אינה בחזקת היתר עומדת ואי נאבדה אסורה. וצ"ע דא"כ אין נוהג היתר בפועל בכל הבהמה מחמת החשש הריאה טריפה, וע"כ אין תנאי דיהא נוהג היתר בפועל אלא בעינן זמן ששייך ענין אכילה ואז בא הרוב להלכה ולמעשה והיינו דאי יבדקו את הריאה ותימצא כשירה הרי אהני הרוב שקבע שאין בה שאר טרפויות. [ויש לידע דברש"י י"ב. הסיק להתיר גם בנאבדה הריאה]. [↑](#footnote-ref-16)
16. **באור זרוע** ח"א תש"ס מתבאר דהוא נלמד מחזקה דנגעים וכ"כ הבית שמואל סי' י"ט ס"ק א' ולקמיה הבאנו מהחת"ס דהוא נלמד ממק"א ועכ"פ מתורת חזקה הוא. [↑](#footnote-ref-17)
17. **בירושלמי** פ"ד דקדושין ה"י כתב שילפינן לחזקה זו זו ממכה אביו דאי"ז ברי שהוא אביו אלא חזקה, ושם בחת"ס על הירושלמי הביא דהב"ש הקשה דחזקה ילפינן מבית המנוגע, ודרשה דמכה אביו היא לרוב דרוב בעילות הלך אחר הבעל, ותירץ החת"ס דהיא דין חזקה בפ"ע דיש חזקה שנעשתה מחמת שמעיקרא היה כך, ויש חזקה מחמת המנהג שרק הוחזק כן, ושמעינן לה נמי ממכה אביו, דלכאו' הגם דרוב בעילות אחר הבעל אבל מי אומר שהוא בא עליה אולי לא בעלה אפי' פעם אחת, וזה שמעינן דיש חזקה דכיון דגרים יחד כדרך איש ואשה הרי בעלה, וגם שמעינן דין רוב דהרי אפשר דהילד הזה הוא מהמיעוט שמזנות על זה אמרינן רוב בעילות הלך אחר הבעל. [↑](#footnote-ref-18)
18. **ואע"פ** דר"ה חידש דיש חזקה מכח הרוב מ"מ הרי מכח רוב הוא, ועוד דלגוונא דרש"י שם לא בעינן לחזקה מכח רוב וסגי ברוב. [↑](#footnote-ref-19)
19. **אמנם** לכאו' קושיא זו ילה"ק על גוף דברי הד"מ, יהיה הביאור בדבריו אשר יהיה, דכיון דהוא רוב יותר מעולה מרוב מצויין אצל שחיטה, א"כ איך אפשר ללמוד משם כל רוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ועי'** היטב בדברי הרשב"א, דמלשון הר"ש נראה דהוא מדין רוב יחד עם **ענין** חזקה, והיינו כמש"נ מר"פ, אולם בשם רבינו יונה נראה דהוא דין חזקה אלא דבאה מכח הרוב, ועי"ע היטב לשון הרא"ש דנראה דהוא מדין רוב אמנם בשו"ת הרא"ש מפורש דהוא דין חזקה מכח רוב לחוד וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-21)