יורה דעה קכא - ציונים ומראי מקומות להלכות הגעלת כלים
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / איסור והיתר - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

"ויאמר אלעזר הכהן אל אנשי הצבא הבאים למלחמה, זאת חוקת התורה אשר צוה ה' את משה: אך את הזהב ואת הכסף את הנחשת את הברזל את הבדיל ואת העפרת: כל דבר אשר יבוא באש תעבירו באש וטהר אך במי נדה יתחטא, וכל אשר לא יבא באש תעבירו במים:" במדבר ל"א, כ"א-כ"ד

**פתיחה לדין הכשרת כלים – פרשת "גיעולי מדין"**

**א' – פרשת הכשרת כלים בתורה**

הנה חובת הכשרת הכלים התפרשה בתורה (במדבר ל"א כ"א-כ"ד), ופתיחת הפרשה היא "זאת חוקת התורה", וקצ"ע, דלכאורה יש כאן השמעה מציאותית גרידא של כבולעו כך פולטו, ואינו שייך לדיני התורה, וודאי אינו 'חוק'. ועי' במה שהתבאר לקמן לגבי גדר מצוות הכשרת כלים. [ועיין ח"ח על התורה מש"כ בזה על דרך הדרוש, ועי' ספורנו שפירש ש"זאת חוקת התורה" קאי על פרשת טהרה מטומאת מת שנכתבה קודם לכן, אמנם ברש"י אין משמע כן.]

והנה לגבי טבילת טמאים או כלים טמאים, יש בזה מצווה, ומברכים עליה, אף שלכאורה היא רק היכי"ת להטהר (וכמו שביאר הרמב"ם היטב בסה"מ עשה ק"ט) ואם כן לכאורה אף בהגעלת כלים היה צריך להיות כן. אמנם הרמב"ם לא מנה את הגעלת כלים למצווה, וגם לא מצינו שמברכים עליה, ועיין או"ה (שהובא בהערות טור שירת דבורה אות א') שהתקשה אמאי מברכים על טבילת כלים ולא על הגעלת כלים, ולכאורה תירוצו מחלק רק בין הגעלה לטבילת כלים חדשים ולא בין הגעלה לטבילת כלים טמאים, וצ"ע. והנה הרס"ג מנה את הגעלה למצוות עשה בפני עצמה (דלא כהרמב"ם) וצ"ע האם לשיטתו גם מברכים עליה.

**ב' – מדוע חייבים להגעיל את הכלים**

עי' בגמ' פסחים מ"ד:, אשר למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא [אשר כוותיה קיי"ל להרבה ראשונים, ואף לדידן, עי' בפמ"ג בפתיחה לסימן צ"ח שמכלל ספק לא נפקא], בהכרח מצוות הכשרת כלים היא בגדר חידוש, ולא ילפינן ממנה לומר שבעלמא טעם כעיקר. ולא ביארה הגמ' סו"ס מהו גדר חידוש זה. דכיון שבליעות של איסור לא אוסרות, מה מקום יש להצריך הגעלת כלים. ועי' רא"ה בבדק הבית שהתקשה בזה, וביאר בשם הרמב"ן שהיא 'מעלה' מיוחדת בכלים. ובגדר מעלה זו יש לדון האם נאמרה דווקא בכלי גויים או רק בכלי ישראל. והסתפק בזה שם הרא"ה בשם הרמב"ן. ועוד יש לדון האם מעלה זו אוסרת בדיעבד או שרק הצרכה לכתחילה. ועי' ברא"ה שם שפשיטא ליה שאוסרת בדיעבד. וכן פשוט לכו"פ סימן צ"ח סק"ב. אבל עי' פמ"ג בפתיחה שם שלמד בדעת הרמב"ם שדמאורייתא היא רק מצווה לכתחילה, ואינה אוסרת בדיעבד (והעירו הלומדים שבלשון הרמב"ם לא משמע כן כלל).

**ג' – גדר חובת** טבילת **כלים, והנפ"מ בזה ל**הגעלת **כלים**

מצאנו שנחלקו הראשונים בגדר חיוב טבילת כלים שנקנו מהגוי. הרבה ראשונים שייכו זאת לבליעות האיסור הבלועות בכלי. אשר מחילות כעין טומאה על הכלי ומצריכות אותו טבילה. והמקור הגדול להגיד שזהו הגדר, הוא לכאורה מה שצירפה התורה יחדיו את מצווות טבילת כלים עם מצוות הגעלת כלים, והיינו שיש שייכות ביניהם. ומה שישנה חובת טבילה אף בכלים שלא השתמש בהם הגוי באיסור כלל, היינו משום לא פלוג, או משום שהיה עתיד להשתמש בהם. וביאר בלבושי עז, שזהו שורש סברת הראשונים שטבילה קודם ההגעלה הרי היא בבחינת טובל ושרץ בידו, משום שסברי שגם הטבילה מעניין זה של בליעות מאכלי האיסור היא.

ואכן תוס' והרא"ש כשבאים לחלוק ולומר שאין כאן טובל ושרץ בידו, טענתם היא שהרי גם כלים חדשים טעונים טבילה, ובהכרח שאין שייכות בין טבילה להגעלה.

ויש להבחין שלדעת הראשונים ייתכן שאין כאן חידוש רק בגדר טבילת הכלים, אלא גם בגדר הגעלת הכלים, דאם חזינא שהצריכה התורה טבילה מחמת אותם בליעות אסורות. הרי שאין ההגעלה רק היכי תמצי פשוטה שבשעת הבישול לא ייאסרו המאכלים מחמת בליעות הכלים, אלא יש כאן עניין בעצם של הוצאת הטומאה הבלועה בכלים. ואף בדברי הרא"ש החולק וסובר שאין שייכות בין ההגעלה לטבילה, ועל כן סובר שאפשר לטבול לפני ההגעלה, הרי מבואר בדבריו שדימה זאת להא דנידה יכולה להטהר מטומאת מת, אף שעדיין טמאה נידה. הרי שגם הוא מסכים לדון את ההגעלה כטהרה מטומאה, אלא שס"ל שאין קשר בין טהרת הטבילה לבין טהרת ההגעלה.

ויש להוסיף שעכ"פ למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא אשר הובא לעיל שלשיטתו באמת חובת ההגעלה חידוש היא וייתכן שרק מצווה בעלמא ואינה מעכבת בדיעבד, הרי יש כאן מקור נאמן לומר שאין ההגעלה היכי"ת גרידא להמנע מאיסורים.

[וכמובן שלפי גדרים אלו מתחזק הצורך להגדיר אמאי הגעלת כלים אינה מוגדרת מצווה ואין מברכים עליה.]

**ציונים ומראי מקומות להלכות הגעלת כלים – סימן קכ"א**

**סעיף א' – חובת הדחה לכלי צונן**

שנינו בברייתא: כל שתשמישם בצונן, מדיחן ומטבילן. וביארו הראשונים (עי' ר"ן על הרי"ף שם בשם הראב"ד) שהתחדש כאן שגם לדברים שתשמישם בצונן, בעינן הדחה. והוכיחו מהא דבעינן הדחה קודם הטבילה שלא סגי בשטיפה גרידא, אלא בעינן דווקא שפשוף היטב. (ועוד הוכיחו זה מדמיון הגמ' בזבחים את שטיפה ומריקה של כלי קודש, להכשר כלים.) ועי' רש"י ורמב"ן עה"ת שנחלקו, דלרש"י לא הוזכר עניין זה בתורה ואילו לרמב"ן דזהו הפשט ב"וכל אשר לא יבוא באש תעבירו במים". והיה יכול להיות שיש בזה נפ"מ לגבי דין הכשר קודם טבילה. דאם אינו מוזכר בתורה, ייתכן שהוא מוגדר רק נקיון גרידא ולא מוגדר טובל ושרץ בידו. אך אם הזכירתו התורה כחלק מהכשרי הכלי, הרי דינו שווה להגעלה. (אמנם לדינא אין כ"כ נפ"מ, דמשום חציצה ודאי צריך לנקות קודם הטבילה דהא הוי מיעוט המקפיד. והנפ"מ היא לדין תורה דמיעוט המקפיד אינו חוצץ.) ובאמת בראב"ד ור"ן מבואר שגם לגבי הדחה בצונן יש לעניין זה של טובל ושרץ בידו. **ועי'** ש"ך לעיל ריש סימן צ"א שנקט שמועיל קינוח לכלים שהשתמשו בהם בצונן, ולכאורה צ"ע מדינא דידן, ועי' חוו"ד שם (סק"ד) שחילק בין שימוש חד פעמי לשימוש קבוע.

והנה בשו"ע מבואר שלאחר השפשוף צריך הדחה עוד קודם הטבילה. והעירו הלומדים (הר"מ מרקוביץ' שליט"א) שלדבר זה אין מקור. ואדרבא, כל ראיית הראשונים שצריך שפשוף היא מהא דאם רק שטיפה בעינן, הרי הטבילה היא גם במקום שטיפה. הרי שאין טעם להצריך שטיפה מלבד הטבילה. וצ"ע.

**סעיף ב' – טבילה קודם הגעלה**

**עי'**  מה שהתבאר לעיל בסברת הצרכת הגעלה קודם טבילה, ועי' כאן בט"ז שכתב שהוא משום ש'מחזי' כטובל ושרץ בידו, ומשמע לכאורה שודאי אינו מעיקר הדין. אך בלשונות הראשונים לכאורה אין משמע כן.

**והנה הרא"ש,** בבואו לחלוק על הראשונים שחדשו שהגעלה לפני טבילה לעיכובא, כתב שלא כן הוא, אלא אף כלי שהשתמשו בו חמין, אם רוצה להשתמש בו צונן, יטבילנו וישתמש בו צונן. ולכשירצה להשתמש בו חמין, יגעילנו. ומשמע שכל זה הוא רק הרא"ש לשיטתו, אבל לשיטת הראשונים הנ"ל באמת יצטרכו להגעיל מראש, דאחרת לא תועיל הטבילה. אמנם הלבוש כתב לדין זה של הרא"ש אף שקיי"ל לחומרא כהראשונים שההגעלה צריכה להיות בדווקא קודם הטבילה. והדברים צ"ע לכאורה. ועי' בש"ך שהביא את הלבוש וביאר שכל מה שתלה הרא"ש דין זה במחלוקתו על הראשונים הוא דווקא כאשר כבר מתחילה היתה דעת הישראל, להשתמש בהמשך בחמין. אבל במקרה שאין דעתו להשתמש בהמשך בחמין, לכ"ע לא צריך להטביל קודם. ואם אח"כ ירצה להשתמש בחמין, שוב לא יצטרך טבילה. **וסברת** הדברים לכאורה, שעד כמה שאין כוונה להשתמש בכלי בחמין, ממילא אין שום משמעות לבליעות הבלועות בכלי כיון שלעולם לא עתידות לבוא לאכילה, וכמאן דליתנהו, וממילא לא מוגדר טובל ושרץ בידו. **אמנם** לכאורה פשטות דברי הרא"ש משמע שגם הוא עצמו דבר במקרה שמראש לא תכנן להשתמש בצונן, ואולי יש חילוק בין מחשבה סתמית, לבין תכנון שלא להשתמש בדווקא, וצ"ע.  **ועי'** בתפל"מ שחלק על הלבוש והש"ך מחמת דברי הרא"ש הנ"ל.

**רמ"א: איסור להשתמש במים**

חידש הרמ"א שאף כשמגעיל כלים שאינם בני יומן, אסור לשתות את מי ההגעלה. ובפשטות מקביל דין זה לדין המבואר בסימן צ"ו סעיף ה', שאם הדיח יחדיו קערה חלבית וקערה בשרית, ואחת מהן לא בת יומה, אסור לשתות את המים, ומבואר שם שהוא משום שלקיחת המים לשתייה מוגדרת כלתחילה, וחל על זה הדין של איסור נטל"פ לכתחילה. ויש לעיין בדברי הגר"א ששם ביאר את הדברים, וכאן כתב שהוא חומרא בעלמא, וצ"ע מאי שנא.

**סעיף ד' – מחבת**

**התבאר** במחבר חילוק בהכשרת המחבת. דבהכשרתה מחמץ, סגי בהגעלה. ואילו בהכשרתה מאיסורים, צריך דווקא ליבון. והתפרש הדבר בתרתי. הפירוש הפשוט והרווח הוא שיש חילוק בין היתרא בלע לאיסורא בלע, ודנים את החמץ כהיתרא בלע (ויבואר בס"ד בהרחבה בסימן תנ"ב). **ועי'** בגר"א שאף שחד מחמירים לדון חמץ כאיסורא בלע ועל כן דברים שתשמישם באור, מצריכים ליבון גם לפסח. מחבת שאני, כיון שבלא"ה יש הסוברים שלא מוגדר שתשמישה על ידי האור, ומצרפים את דעתם עם הסוברים שחמץ מוגדר היתרא בלע. **אמנם** הרמ"ע מפאנו בבארו דין זה חידש הבנה מחודשת מאוד בכל החילוק בין דברים שתשמישם בצליה לדברים שתשמישם בבישול. דאין החילוק דהבליעות הנבלעות ללא מים נבלעות בצורה חזקה יותר, אלא החילוק הוא דבבישול, בדרך כלל המים עצמם אינם אסורים, וממילא בליעות האיסור נכנסים רק באמצעות היתר, והרי זה מקליש את הבליעה. משא"כ בצליה, שהאיסור עצמו נכנס ללא אמצעי. ובזה ביאר את החילוק, דמחבת של גויים טיגנו בה בחלב אסור, ונבלע הוא עצמו במחבת. אך מחבת של חמץ, טגנו בה בשמנים שאינם של חמץ והחמץ נבלע רק באמצעות השמן, ועל כן סגי בהגעלה. ועולה מדברי הרמ"ע חומרא עצומה, שגם בכלים שמבשלים בהם ממש, אם יהיה מקרה שמשקי הבישול עצמם הם היו של איסור, לא תועיל הגעלה ויצטרכו ליבון בדווקא.

ד, חובת הדחה בדברים ששימושם בצונן

הנה התפרשה בברייתא בע"ז (ע"ה:) חובת הדחה בצונן לכלים שתשמישם בצונן. והנה לדעת רש"י על התורה חובה זו מסברא. אמנם לדעת הרמב"ן שם זו כוונת הכתוב: "וכל אשר לא יבא באש תעבירו במים". ועי' ש"ך ריש סימן צ"א שמבואר בדבריו שאף קינוח מועיל לכלים שתשמישם בצונן, ואולי שם איירי לגבי דיעבד וכאן מיירי לכתחילה, ואם כן לכאורה ודאי אינו חיוב דאורייתא. ואולי הכל לפי העניין דיש שאריות צונן שמועיל בהם קינוח, ויש שצריכים הדחה. ועי' חוו"ד שם סימן צ"א סק"ד באריכות על דברי הרמ"א והש"ך שהביא מהדין כאן וחילק בין דבר שהשתמשו בו באיסור באקראי לבין דבר שהשתמשו בו באיסור בקביעות.

ובשו"ע מבואר שהדחה זו צריכה להיות על ידי שפשוף היטב. והמקור הוא מהר"ן והראב"ד שדקדקו מהברייתא שההדחה בצונן היא דבר נפרד מהטבילה. ועי' בר"ן שהביא גם מקור מהמשנה בזבחים שדמתה מירוק ושטיפה של כלים של קדשים לכלים של איסור, ומירוק היינו שפשוף.

והנה לשון הטור והשו"ע שצריך "הדחה שטיפה וטבילה", ומשמע שצריך שטיפה לבד מהטבילה. והעירו הלומדים[[1]](#footnote-1) שדבר זה קשה מסברא, ועוד, שאין לו מקור. ועוד, שלכאורה מהר"ן משמע להיפך, שהוכיח שצריך שפשוף מלשון הברייתא "מדיחן ומטבילן", שמשמע שהטבילה אינה מספיקה לשטיפה, ובהכרח שהוא משום שצריך שפשוף. ואי נימא שיש מעלה בשטיפה אף ללא שפשוף, שאין בטבילה, אם כן אין מקור לחידוש הר"ן. וצ"ע.

[והנה חובת הדחה זו התפרשה בברייתא: מדיחן ומטבילן, אמנם במשנה הלשון היא, מטבילן, ונחלקו רש"י והר"ן בביאורה. ויש דחוקים לשני הפירושים, לכאן ולכאן. וראה בספר "סדר יעקב" על ע"ז שהאריך באפשרויות ביאור המשנה.]

ד, באלו סוגי כלים מועילה הגעלה

הנה התורה פירטה ד' סוגי כלים וכולם כלי מתכות. אך חז"ל נקטו בפשטות שבכל מיני כלים מועילה הגעלה, חוץ מכלי חרס. וצ"ע המקור. ואולי המקור הוא ממה שהצריכה התורה שבירה לגבי בליעת קדשים, רק בכלי חרס וכמו שאמרו ז"ל: "התורה העידה על כלי חרס שאינו יוצא מידי דופיו לעולם". ועי' רש"י פסחים ל: ד"ה דמידייתי שנראה שהצריך מקור להגעלת כלי עץ, אך לא ברור מה מקורו, עי' רש"ש שם.

ה, האם ההגעלה צריכה להיות קודם הטבילה

הנה לשון הברייתא הוא "מגעילן ומטבילן", ועי' תוס' שם שכתבו שהסדר לאו דווקא. ומבואר בדבריהם שהיה צד שחובת הטבילה בכלי נכרים היא מחמת בלע האיסור שהיה בהם, ואז היה שייך להבין שצריך בדווקא קודם להגעיל, דאחרת הוי כטובל ושרץ בידו. אך כיון שהאמת שחובת הטבילה אינה שייכת כלל לבלע האיסור, ואף כלי שלא השתמש בו הגוי, טעון טבילה, ממילא אין שום סברא לשייך את הטבילה להגעלה.

אמנם הרשב"א בתוה"ב (ב"ד ש"ד ל"ב:) הביא את הירושלמי שחובת טבילת כלים היא מחמת שיצאו מטומאת גוי ונכנסו לקדושת ישראל ולמד מזה הרשב"א שא"כ בהכרח ההגעלה צריכה להיות לפני הטבילה "דכל שלא הוכשרו מאיסור שבהן היאך נכנסין בקדושתן של ישראל". מבואר שם שדעת הרשב"א עצמו שדבר זה הוא לעיכובא, והדברים צריכים ביאור.

הביא שהראב"ד סבר שלכתחילה אמנם צריך להגעיל קודם, ולמד כן מלשון התורה, אך כתב שאין זה מעכב, כיון שלא התפרש הוי לעיכובא. [והנה בראב"ד עצמו לא מוזכר שהוא משום טובל ושרץ בידו. והיה אפשר לומר סברא אחרת, אשר לכתחילה, צריך שהכלי בשעת טבילתו יהיה מוכן לגמרי לשימוש. וכל עוד לא היתה הגעלה, הרי עדיין אינו מוכן לגמרי לשימוש.]

ועי' בט"ז סק"א שכתב שהסוברים שצריך קודם הגעלה הוא משום שסבירא להו ש"נראה" כטובל ושרץ בידו, ומשמע שלא היה לרבינו הט"ז ז"ל צד שהוי מעיקר הדין. ולכאורה אין כן משמעות הראשונים.

חידשו הראשונים, רמב"ן, רשב"א, ריטב"א, שחובה לעשות את ההגעלה קודם הטבילה, ובלא"ה לא תועיל הטבילה, משום דהוי כטובל ושרץ בידו. ותוס'

והנה, הרא"ש חולק על דעה זו מאחר שאין שייכות בין חובת הטבילה לחובת ההגעלה, וכתב הרא"ש בתוך דבריו, דגם כלים שהשתמש בהם הגוי בחמין, אם כוונת הישראל להשתמש בהם רק בצונן, אינו צריך להגעילם, ובהכרח מטבילם קודם הגעלה, ואם אח"כ ירצה להשתמש בחמין, יגעילם שוב. ובפשטות כל זה כתב הרא"ש דווקא בתוך המשך לדעתו, אשר כיון שאין ההגעלה דין בעצם, ממילא יכול להטביל בלי הגעלה ולהשתמש בצונן. ונראה בדעת הרא"ש שלסוברים שיש בטבילה-קודם-הגעלה חסרון של טובל ושרץ בידו, אף במקרה הנ"ל יהיה חסרון זה. אך הלבוש כתב הלכה זו אף לדעות שהגעלה קודם טבילה היא לעיכובא

1. הר"מ מרקוביץ' שליט"א. [↑](#footnote-ref-1)