5. מעשה הנמשך בשבת ובשאר דיני התורה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפד

#### ליל שב"ק פ' פ"ד – שיעור בית המדרש נווה יעקב

# בדין מעשה הנמשך האם חשיב מעשה ובדין הפסקת עשיה

### צדדי הספק האם המשך מעשה נחשב מעשה ברציחה ובשאר דיני התורה

א] יש לדון במי שבטעות לחץ על פעמון בשבת האם מחויב להפסיק כיון שכל רגע שממשיך ללחוץ יש כאן מעשה איסור או שכיון שזה המשך העשיה לא חשיב מעשה וכן יש לדון במי שבטעות הביא את ידיו מול מתקן יבוש ידים שדולק רק ברגע שידי האדם מולו האם חייב מיד להוציא את ידיו כיון שזה נחשב כאילו כל רגע הוא מדליק המכשיר או שכיון שזה נדלק ושהיתו רק ממשיכה את ההדלקה אין זה עשיה של מלאכה בשבת ובפשוטו נפק"מ במשאיבה חשמלית שנדלקת על ידי שעון שבת שאדם צריך להחזיקה כל הזמן בצורה שגורם שישאב האם זה נחשב שהוא שואב וכמו אם יניח המשאבה ברגע הראשון ודאי שזה שאיבה או שכיון שמה שממשיך להחזיק זה המשך אחיזה אין בזה איסור [לכל הפחות מדאוריתא]

וכן דן הגר"א גניחובסקי [בספר תאיר נרי על מכות סימן קפ"ז] במקום שיש קדירה שמונחת ובא מישהו מערב שבת ומחזיק אש מתחת ומכח אחיזתו זה מתבשל בשבת האם חשיב מעשה בישול או שהוא רק ממשיך המצב וכן יש להסתפק במקרה הפוך באדם שמחזיק בידיו קדירה מול האש מערב שבת האם זה נחשב שהוא מבשל הקדירה או שמה שממשיך להחזיק אין לזה שום משמעות וכן יש לדון לגבי בשר בחלב כה"ג [והנה יש לדון כה"ג בשני בני אדם כגון אחד מחזיק אש בידיו ואחד מחזיק קדירה שללא מעשה של כל אחד זה לא היה נעשה אמנם יתכן שכה"ג יש יותר מקום לדון שמי שמגיע שני אליו מתיחס העשיה] והנה בפשוטו זה ודאי שאם אדם מחזיק אש בשבת ובא אדם והניח על גבי זה קדירה והלך והדבר התבשל זה ודאי שמי שהניח האש הוא חייב ולא דנים שזה עשיה של מי שמחזיק האש ומצד שזה ודאי שמתיחסים לפעולה שאדם עושה כמצב קים ביחס למישהו אחר וא"כ יש מקום לדון שגם ביחס לאדם עצמו דנים שאם עושה פעולה וממשיכה דנים את הפעולה שהעמיד כמצב קים ומה שממשיך לעשות אין זה עשיה חדשה [וכן אדם שמחזיק מישהו בידו ומישהו זורק חץ לא נימא שהמחזיק הוא הרוצח כיון שרק מצד החזקתו לגובה זה קרה אלא זה נחשב שהמצב שהוא בגובה וזורק החץ הוא הרוצח]

והנה בפשוטו יש להעמיד אותו נידון לגבי רציחה וניזקין כגון אם היה אדם שמחזיק אש בידו ובא מישהו והניח תינוק ליד האש האם מי שמחזיק האש חייב דהנה זה ודאי אם היה תינוק על הקרקע והיה בא אדם אם אש קרוב לתינוק שיהרג מהחום הוא חייב אמנם כאן מצד מה שהביא האש זה לא היה מעשה רציחה כלל ורק אחרי זה הגיע התינוק ואז הוא רק עושה המשך עשיה ויתכן שאין זה בגדר מעשה וכן נפק"מ דהנה מי שתקע סכין בקרקע ואחרי זה באה רוח והפילה אדם על הסכין אין התוקע חייב אמנם יש לדון במחזיק הסכין בידו והנה זה ודאי שאם תינוק נופל מראש הגג והוא מעמיד סכין באמצע הדרך או תוקעו בקרקע חייב שזה נחשב כמעשהו אמנם כאן שהוא הרי רק ממשיך להחזיק יתכן שאין זה מעשה אלא דנים שזה כמו אם תקע הסכין בקרקע קודם שזרקו התינוק ויש לפוטרו

והנה מבואר בגמ' בסנהדרין ע"ז. דמי שכבש את חברו במים חשיב מצמצם והוא חייב דהינו שאפילו שההורג זה המים שהוא היה בתוכם והוא רק עשה שלא יוכל לצאת וממילא הוא יהרג בכל אופן התרבה לחיובא ומבואר בגמ' שלגבי מזיק יש מחלוקת אמוראים האם חייב והרמ"ה פסק שחייב והמ"מ והרא"ש כתבו שחייב רק מצד דיני דגרמי והאחרונים נקטו שלגבי שאר דיני התורה כגון סירוס או שבת כיון שאין פסוק הוא פטור והביאו מהגר"א סימן ה' שכתב לגבי סירוס שפטור וציין לגמ' הנ"ל וכונתו שרק ברציחה יש ריבוי [עיין אורחות שבת ח"ג ובנתיבות שלום שהאריך בזה] והנה בפשוטו אין הנידון הנ"ל קשור לשם כלל דשם הרי האדם היה במצב שיכל לצאת והוא מעמידו במצב שלא יכול לצאת וממילא אפילו אם המשך עשיה זה לא דבר חדש אמנם זה כמו אם היה קושרו תוך המים שלא יוכל לצאת שזה גם בכלל חידוש הגמ' ואם היה באמת מצמצמו במצב שהמים הולכים לצאת ואחרי זה מישהו סתם החור שלא יצא בזה הוא תלוי בנידון דידן שאם המשך עשיה זה לא עשיה לא חשיב מצמצם

אמנם יש מקום לדון שודאי שהמשך עשיה זה נחשב עשיה רק שזה לא נחשב עשיה חדשה אלא שזה מעמיד את המצב הקודם וכגון דאם מחזיק אש מול הקדירה הכונה שכרגע המצב שהקדירה מול האש רק שללא פעולתו היא תצא מהאש והוא דואג שזה ימשיך להיות אצל האש וממילא זה כמו צמצם שהרי ודאי מדובר שהאדם שבמים מפעיל לחץ לצאת וללא פעולת האדם המצמצם הוא היה יוצא וממילא פעולתו היא מעשה גמור להשאירו במצב הקודם ודבר זה התחדש ברציחה ולא בשאר דיני התורה ולפ"ז בגונא של רציחה דהינו שמחזיק אש והביאו תינוק ליד האש ודאי שזה נחשב שהוא ממשיך את המצב של התינוק ליד האש ולכן הוא יהיה חיב ורק לגבי שבת שמצמצם פטור הוא יהיה פטור וכן מי שמחזיק סכין באויר וזורקים תינוק זה ודאי נחשב שהוא עושה פעולה להשאיר את המצב של הסכין באויר וזה בכלל מצמצם שהעשיה שלו שהמצב הקודם ימשיך וכן לפ"ז במי שמחזיק את הפעמון לחוץ וממילא האור ממשיך לדלוק זה מוגדר שהוא עושה שהמצב של החשמל שמגיע הוא ימשיך ולא יופסק מלבוא ולכן זה גם בכלל מצמצם וכן מי שמחזיק משאבה חשמלית ששואבת בזה מעשהו שהמשאבה תמשיך בפעולתה אמנם בפשוטו זה לא דומה לשם כלל דשם יסוד הסברא שהמים הורגים ופעולתו רק למנוע את יציאת האדם מהמים וממילא ההריגה בכלל לא מכוחו ולכן זה חידוש מיוחד ברוצח אבל כאן שפעולתו בעצם החזקת האש או החזקת הקדירה מעל האש אם נתיחס שזה פעולה שלו המשך המצב ממילא יש כאן עשיה גמורה

ועיין מאור השבת ח"ד הערה קנ"ו שהביא לגבי לחיצה על פעמום דדעת הגריש"א והחוט שני שחיב מיד לעזוב הפעמון כיון שכל רגע שמחזיק זה נחשב שהוא מדליק החשמל אמנם דעת הגרשז"א שהמשך האחיזה אין זה בכלל חילול שבת ואדרבא יש לדון שהעזיבה זה מעשה כיבוי ועדיף שישאיר את ידו [והנה דברי הגרשז"א לגבי פעמון הובא בשש"כ פל"ב סמ"ג וכן בתנינא סל"א הובא במאורי אש עמוד תשכ"א ולגבי משאיבה שמותר להמשיך להחזיקה מובא במנח"ש תנינא סימן ל"א בקונטרס על חליבה בד"ה אמנם] והנה כפי מה שביארנו יש לבאר שזה היתר גם לגבי רציחה ויש לדון שזה רק היתר של מצמצם וזה רק סברא לגבי שבת ועיין מאורי אש החדש עמוד קפ"ט שהגרשז"א הסתפק אם עומד ומחזיק אש ובא אדם והניח קדירה לידו האם מחזיק האש חייב ובמהדורת תש"מ הוסיף וז"ל מבואר להלן דחשיב רק מצמצם

[והנה במאורי אש עמוד קפ"ג כתב הגרשז"א לגבי מי ששם כתוב על בשרו דמבואר בגמ' שמה שרוחץ בשרו במים זה רק גרמא וקשה הרי להכניס את ידו במים כיון שבסופו שלדבר ודאי ימחק הוי מעשה גמור וביאר הנ"ל שהמחיקה לוקחת הרבה זמן ולפ"ז כתב שאם היה מכניס על דעת להוציא את ידו ואחרי זה מחליט להשאיר הפעולה שמשאיר זה רק מצמצם וכתב שממילא כל אדם שמכניס מצד עצם ההכנסה אין זה מעשה מחיקה שהרי יכול להוציא את ידו וכל הפשיעה זה מה שמשאיר את ידו במים וזה רק מצמצם ועיין תנינא סימן ל"א שביאר מה דמבואר ברמב"ם פט"ז מאיסו"ב הי"ב דמי שמכניס את חברו לשלג עד שנסתרס פטור וביאר הגר,א סימן ה' שזה מצמצם וצ"ע הרי הוא הכניס אותו ובפשוטו כה"ג שאדם מכניס את חברו ומעכבו שלא יצא זה לא מצמצם אלא זה נחשב שהוא עשה הכל וביאר הנ"ל כנ"ל שכיון שמצד עיקר הכניסה יכול לתת לו להוציא א"כ אין זה מעשה סירוס וכל העשיה זה בצירוף למה שמחזיקו במים וממילא זה מצמצם והנה לפ"ז מהא דמבואר בגמ' שמי שמחזיק חברו במים חייב והרי מצד תחילת ההחזקה יכול לשחרר ובהכרח שהחיוב על ההמשך ומבואר שלגבי רציחה גם המשך עשיה חייב אמנם הדברים תמוהים שלפ"ז יש צורה לבשל בשבת שאדם יביא אש מול התבשיל ומצד עצם ההנחה לא חיב כי הרי יכול להוציאו ומה שמשאיר זה מצמצם אלא ודאי שכה"ג דנים הכל כעשיה ארוכה וביאור הגמרות הנ"ל לגבי מחקית השם כמדומה שביארו שמצד עצם הכניסה למים כיון שהמחיקה זה בזמן רחוק אין זה מעשה מחיקה עיין רשב,א ורק אחרי זה מגיע שלב שזה עכשיו ודאי ימחק ובזה אין זה מחיקה לגבי מצמצם וכן לגבי סירוס תחילת כניסת האדם למים זה עדין רחוק משלב הסירוס ורק מתי שהקור מגיע לחדרי הזרע מתחיל מעשה הסירוס ולכן חשיב מצמצם ועיין שו"ת הגר"א גורדון ח"א סי"ב אות ט' ועיין בית אפרים סימן ס"ו וצ"ע בכל זה ועיין ספר מעשה הנמשך שהביא הידיעות על זה ויש לבדוק שם כל דבר]

ולענין לחיצה על כפתוח כמדומה שהגרשז"א התיר מעוד טעם שנקט שזה בגד שיש קפיץ שסוגר הכפתור והא רק עושה שלא יסגר ולא שמדליק עיין מאורי השבת פי"ט הערה רל"ט וקנ"ו ויש לעיין עוד בכל זה]

### בדברי רעק"א החזו"א לגבי הסיוע דניקף

ב] והנה מבואר בגמ' שיש איסור של ניקף ולוקה על זה במקום שהוא מסייע למעשה ההקפה והקשה רעק"א תשובה צ"ו דבפשוטו הוא מעמיד את עצמו קודם ההקפה אבל בזמן ההקפה לא עושה כלום ולמה שיחשב שהוא מסיע וכתב החזו"א [חו"מ ליקוטים כ"ג בהערות למכות כ:] שאדם שמעמיד את עצמו בצורה לא טיבעית דהינו שמטה את ראשו שמצד המצב הפשוט ראשו לא עומד גם אם ממשיך אותו מצב זה נחשב שיש כאן עשיה כל הזמן וכתב לדמות לאדם שמחזיק דבר כל המשך זמן האחיזה חשיב מעשה והנה מבואר בפשוטו בדברי החזו"א שרק מה שמעמיד את ראשו בצורה שונה מהמצב הרגיל חשיב מעשה אבל מה שמעמיד עצמו בצורה טבעית זה לא נחשב מעשה והא מדויק בגמ' שאומרת שרק אם עושה פעולת סיוע הוא חיב ולא שעצם זה שמחזיק את עצמו הוא חייב והוא חידוש שהרי ללא שאדם מחזיק את עצמו הוא נופל על הרצפה כמו שרואים באדם ישן

אמנם יתכן שודאי שבשאר דיני התורה גם מה שמעמיד עצמו זה נחשב עשיה רק שכאן הרי העושה זה המקיף ולכן דעת הש"ך דלגבי כל מקום שכל האיסור הוא המעשה אין איסור מה שאדם מסיע והתחדש שכיון שהניקף יש איסור בעצם מה שהוא ניקף לכן כל שהניקף יש לו שותפות בזה זה נחשב שהוא פעל את מה שהוא ניקף ובזה מבואר בגמ' שזה רק על ידי פעולה לא טיבעית ולא כשהוא מעמיד עצמו בצורה טיבעית ולפ"ז יתכן שודאי שגם רעק"א מודה ליסוד החזו"א שזה נחשב עשיה אלא שנקט שכמו דמבואר בגמ' שמה שמעמיד את גופו בצורה טיבעית שזה מעשה בדיני התורה שמי שעומד בפתח ודאי זה נחשב שיש כאן עשיה של עמידה בפתח בכל אופן כאן זה לא מספיק ממילא גם אם מעמיד עצמו בצורה שונה אבל מעשה הסיוע זה העמדה במצב ולא המצב עכשיו וצ"ע

### בדין כח גברא בנט"י

ג] עוד ציין הגרד"ל [הודפס בסוף ילקוט מפרשים על סנהדרין] לחזו"א או"ח סימן כ"ג סק"ו דמבואר במשנה שמי שמטה חבית ויוצא ממנה מים זה לא מועיל לנט"י אמנם אם החבית מונחת על בירכיו בצורה מוטת זה מועיל והנה הרשב"א בתורת הבית הובא במ"ב קנ"ט סקנ"ט כתב שצריך לנענע הברכים ובזה חשיב המים היוצאים מכוחו אמנם החזו"א דיק מהר"ש שמדובר שלא מנענע את ברכיו וכתב דכן הוא בפשוטו דאם מנענע את ברכיו מה החידוש שם במשנה הרי זה נטילה רגילה וביאר מצד שכיון שהוא מחזיק החבית בצורה מוטה זה נחשב יציאת המים כמעשה שלו שכיון שללא החזקתו של החבית המים לא היו נשפכו ורק כי החבית מוחזקת על ברכיו בצורה מוטה יוצא המים לכן חשיב עכ"ד ולכאורא כל מי שנוטל ידיו מעמיד הכלי בהטיה והמים נוזלים ללא שימשיך להטות וזה נחשב כח גברא אמנם עיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן קל"ה שבאמת דן שאם אדם לא מטה את ידו שישפך המים זה כמו שהכלי על הכותל ולא חשיב כח גברא וכתב שיתכן שכיון שתחילת המעשה בהטיה רבנן החשיבו הכל ככח גברא ומבואר בדבריו שנקט שמה שמחזיק הכלי בצורה מוטה וממילא המים נשפכים זה לא נחשב מעשה ורק אולי הקילו בנט"י ואולי בנט"י שיש תנאי של כח גברא צריך פעולה יותר מצד הבן אדם ולא מספיק המשך מצב וצ"ע

### בהא דבעה"ב המניח ביד העני לא חשיב שנים שעשו

ד] והנה עיין ליקוטי אג"ט סימן ר' [אבני נזר אבן העזר קי"ט סקע"ב ואילך] שכתב להוכיח שהמשך של מעשה נחשב עשיה מכל קבלת הדם שהכהן רק מחזיק הכלי ומקבל הדם וזה נחשב עבודה שאפשר לפגל בזה ומבואר שזה לא כמו שמונח על הקרקע שזה פסול אלא שמה שהוא מחזיק בידו זה נחשב שיש כאן עשיה של קבלה ביחס לדם ולא דנים את זה כהמשך מצב והביא שם לדון דהנה מבואר במשנה שאם בעל הבית הוציא את ידו והניח בתוך ידו של העני הוא חייב וקשה למה לא הוי שנים שעשו הרי ללא האחיזה של העני את ידו הדבר לא היה מתקבל שם ומבואר שדנים את יד העני כקרקע בעלמא ולא כעשיה מצדו וע"ש מה שחידש ובפשוטו הביאור שכה"ג דנים שהעשיה של היד להעמידה כדבר המקבל זה נחשב שנעשה קודם הנתינה וממילא הנתינה הוא למצב שהיד מונחת והנה עיין תוס' שבת ג. שכתבו בדין מושיט שצריך לתת דוקא ביד האדם הירושלמי קורה לזה שנים שעשו והתוס' כתבו שודאי שזה עשיה של אחד רק דיש תנאי שאחר יקבל אמנם בח' המהרי"ט ביאר דכאן ששם המלאכה זה ביחד אם המקבל בזה זה נחשב שיש כאן באמת עשיה של האדם שמעמיד את ידו לקבל החפץ [ויש לדון האם במקרה שהבאינו בסק"א שאחד מחזיק האש ואחד הקדירה שאולי זה כמו כאן שמי שמגיע שני אליו מתיחס העשיה ויש לחלק]

והנה בכל זורק חץ יש לדון שהאדם שעומד ומקבל החץ הרי צריך את עשיתו שעומד ולא דנים שזה כמו ממציא עצמו אחרי זריקת החץ ומשמע שזה לא עשיה חדשה ויתכן שהסברא כנ"ל שזה נחשב כמצב קודם לפגיעה וצ"ע בזה

והנה מבואר בתוספתא פי"ב ה"י הובא ברמב"ם פי"א הי"ד ובמג"א ש"מ סק"ז שאם גדול אוחז ביד קטן וכותב הגדול חייב ובפשוטו משמע שאת אחיזת הקולמוס הקטן עושה וודאי צריך לעשיתו כדי לכתוב ובכל אופן הגדול חייב ומבואר שם שאם קטן אוחז בגדול הגדול פטור ומבואר שמה שצריך את עשיתו להחזיק הקולמוס זה לא סיבה שיחשב שהוא כותב והביאור כנ"ל שדנים את האדם האוחז במצב קים והשני משתמש אם זה ועיין אמרי בינה שבת סו"ס ל"ג שזה כמו כלי ביד האדם ומבואר כנ"ל

### בדין המשך מעשה צידה באותו אדם ובאדם אחר

ה] והנה לפ"ז מי שתפס ציפור בערב שבת או בשבת באיסור מחויב לשחררו מצד דמה שממשיך להחזיקו הוי מעשה ופשטות המשנה בשבת שאם ישב על הפתח יכול להמשיך לשבת אפילו המציאות מה שהוא יושב שם זה המעשה צידה אמנם יש לדחוק שמה שיושב זה לא פעולה אמנם מבואר בגמ' שבת ק"ז: שגם אם נכנס ציפור מתחת לכנפיו מותר להמשיך להחזיק הציפור ובתוספתא מבואר שגם בהתעטף בטליתו ועל ידי זה צד ציפור שיכול להשאר באותו מצב ובפשוטו שם ודאי עומד בתנוחה מסוימת שגורמת שהציפור לא יעוף ועוד דמבואר בגמ' שאדם אחר יכול להחליפו והרי כאן הוא עושה מעשה לבוא ולגרום שהבעל חי יהיה במצב ניצוד ועיין אבני נזר סימן קצ"ג [ליקוטי אג"ט סל"ז] שכתב שצידה כל האיסור זה התפיסה של הבעל חי אבל המשך מצב של צידה אין זה בכלל מלאכת צידה והוכיח דבר זה מהא דלב"ש דיש שביתת כלים לא מצאנו שאסור להשאיר בעל חי תוך הכלוב [אפילו שבקדירה על האש יש איסור] וצ"ב הרי יש כאן תפיסה של הבעל חי אם הכלי כל הזמן אלא בהכרח כנ"ל שכאן אין איסור אלא העמדת הבעל חי ממצב חופשי לניצוד ולא המשך מצב של צידה ולכן גם התופס ציפור אין המשך החזקתו בכלל צידה

והנה בפשוטו מי שמחזיק מכשיר חשמלי בידו והוא פועל את פעולתו בפשוטו חשיב מעשה גמור כיון שללא שהוא מחזיקו זה לא היה פועל כאן והדבר נפק"מ למשאבה חשמלית שהאשה צריכה להחזיק את זה על גופה שזה ישאב דגם אם זה נדלק אם שעון לאחר שזה על גופה חשיב כל השאיבה מתיחס אליה כיון שרק מכח ההחזקה על גופה מסוימת זה יוצר ואקום וזה שואב והגרשז"א לשיטתו במנח"ש תנינא ל"א התיר המשך ההחזקה והנה בשש"כ פל"ב סמ"ג כתב לגבי מי שלחץ על כפתור של מנורה שמותר להמשיך להחזיק שיכול גם להחליף אם מישהו אחר ולמד מהדין של צידה כאן אמנם לנ"ל אינו דומה דכאן שאין איסור של המשך צידה לכן מותר אבל במקום שיש עשיה של מלאכה וכל ההיתר מצד שזה המשך עשיה יש לדון שאדם אחר זה נחשב עשיה אחרת

### הצדדים האם הפסק המשך מעשה חשיב מעשה

ו] והנה במי שלחץ על כפתור של מנורה ואם ישחרר הכפתור זה יכבה בפשוטו יש גם נידון של איסור כיבוי ולמנח"ש שמה שממשיך להחזיק אין בזה איסור ממילא ודאי אסור לו להרפות את ידו וכן הוא בשש"כ פל"ב סמ"ג רק יש לדון שזה רק דרבנן ובמקום כבוד הבריות מותר לעזוב ואם זה בסוף שבת יחכה שיגמר השבת ולסוברים שעצם מה שממשיך להחזיק זה נחשב מעשה ממילא ודאי צריך לעזוב שבזה עושה איסור רק רגע אחד ואם ממשיך להחזיק עושה איסור כל רגע וכן הורו הגריש"א והחוט שני וכן הכיבוי הוא דרבנן מצד משאצל"ג ופס"ר דלא ניחא ליה אמנם במקום שנחלץ כפתור שגרם שיכבה מנורה ועל ידי שישחררו ידלק אור בזה בפשוטו לכו"ע זה אסור

אמנם לכאורא מסברא יש מקום לדון דאם נימא שמה שממשיך להחזיק זה מעשה דהינו שלא מתיחסים שזה מצב קיים א"כ כאן אין כאן עשיה של כיבוי אלא שהוא מפסיק להחזיק ואין כאן עשיה מצידו ולכאורא אין סיבה שיהיה אסור ולפ"ז מי שפתח את דלת המקרר ונדלק נורה יש לדון שמותר לו לעזוב את הדלת וממילא היא נסגרת שזה לא נחשב מעשה אלא שמפסיק להחזיק וכן נפק"מ במי שבטעות הדליק מצית גז שמותר לו לעזוב ונפק"מ שמותר לאשה להדליק בזה הנרות בער"ש אפילו שלאחר ההדלקה עוזבת המצית [אמנם יש לחוש שמשאירה לדלוק רגע לאחר שגמרה ולגריש"א זה אסור ולמנח"ש אין איסור דאוריתא ויתכן יש בזה איסור דרבנן] וכן יש לדון במי שמחזיק אבן באויר בידו ופותח את ידו והאבן נופלת ויש לדון האם זה נחשב מעשה ובפשוטו לנ"ל אין כאן עשיה אלא הפסקת מעשה

### בדין היתה אבן מונחת בידו ופתח ונפלה לגבי שחיטה שבת נזיקין ומיתה

ז] והנה עיין רשב"א חולין ל"א. ובתוה"ב סוף שער א' שדן לגבי שחיטה אם היה סכין מונח בידו ונפל מידו ושחט האם חשיב מעשה והביא מבעלי התוס' שלא חשיב שחיטה והרשב"א דן לדמות לגמ' בב"ק כ"ו היתה אבן מונחת לו בחיקו ועמד ונפלה דמבואר בגמ' שלגבי נזיקין חייב והרא"ה שם חלק שזה רק סברא לגבי נזקין שהוא גרם ובתורת הבית כתב להחמיר בזה וכן נפסק בשו"ע יור"ד ס"ג והנה היד יהודה סק"ג שם האריך שזה רק חסרון כונה [וכן הוא משמעות הרא"ש שם וזה מקור שאם אדם משחרר את ידו וללא כונה נופלמשהו זה לא יחשב מעשה] אמנם עיין תבואות שור ס"ג סק"ב ביאר שהכוונה שהוא החזיק הסכין ובחזקה שיחרר הסכין וזה נפל על הבהמה ושחטה וכה"ג דן הרשב"א שזה נחשב מעשה והרא"ה הכריע שזה לא מעשה וביאר הנ"ל מצד שהוא מפסיק להחזיק ואין כאן עשיה והנה צ"ב דבפשוטו בגמ' בב"ק מדובר שנעמד וא"כ גופו הזיז האבן וגרם ליפול ולא רק שהחזיק האבן ונפל ועיין אבני נזר אבן העזר קי"ט סקפ"ו ובחלקת יואב יור"ד ס"ב שביאר שאדם ללא שמחזיק את עצמו ממילא הוא יפול אחריו והאבן תיפול דהינו שכל מצב החזקת האבן זה מכוח עמידתו וממילא כל שנעמד וזה נופל זה נחשב שהוא מפסיק להחזיק

והנה בפשוטו הדבר צ"ע שהרי מבואר בגמ' חולין ט"ז שמי שפתח סכר מים וזה הלך ושחט בכח ראשון חשיב שחיטה וא"כ למה כאן זה אחרת ועיין קונטרס גרם המעלות סימן י' סוף ספר יבין דעת שדיק באמת ברמב"ם שביאר הדין בידקא דמיא ששפך מים על הסכין והלך ושחט ובאמת לא מדובר שרק הוריד סכר מים ועיין תבואות שור מה שדחק שם אמנם בפשוטו הביאור כמו שביאר בחלקת יואב סימן ב' ובאבני נזר אבן העזר קפ"ז סקי"ב דבסכר מים הרי הוא עושה פעולה להוריד הסכר וממילא המים הולכים מכח פעולתו משא"כ כאן הוא רק מפסיק להחזיק הסכין וממילא זה נופל וכה"ג יש סברא שאין שום עשיה מצידו וכנ"ל

והנה בפשוטו בעיקר הדבר שכה"ג זה לא נחשב מעשה ורק לגבי נזיקין חייב יש לבאר שזה נחשב מעשה ללא כח הינו שזה ודאי שהתוצאה מתיחס אליו אבל זה עשיה ללא כוחו ועיין רא"ה ב"ק שכתב שאם אדם מעמיד את עצמו ברוח מצויה והפילה אותו שגם לר"ל זה נחשב מעשה רק זה ללא כוחו ולגבי מיתה הוא פטור אבל לגבי אדם המזיק הוא חייב וכן הוכיח החזו"א מהא דמבואר ברשב"א שמעמיד בהמה על גבי קמת חברו כתב הרשב"א שזה אדם המזיק ולגבי מיתה מבואר שפטור

אמנם צ"ב הרי בגמ' בב"ק כ"ו מבואר שלגבי גלות פטור מצד מיעוט ומבואר שמצד עיקר המעשה חשיב מעשה ויתכן שבמקום שיסוד הדבר המאוס זה התוצאה והנידון איך ליחס לאדם התוצאה ודאי שגם כה"ג חשיב מעשה ורק במקום שצריך מעשה חיובי כמו שחיטה בזה לא חשיב מעשה ולכן לגבי גלות או מיתה דשם הנידון מצד שהאדם אחראי על מיתת השני גם כה"ג חשיב מעשה ועיין תוס' כתובות ל"ג: שכתבו שאם אדם העמיד עצמו בראש הגג ונפל ברוח מצויה חייב גלות והחזו"א בגליונות על הגר"ח ובספרו תמה שאין כאן כוחו אמנם בפשוטו מבואר בתוס' שכאן שהאיסרו הוא התוצאה באמת לא צריך כוחו והנה לגבי שבת יש לדון האם הגדר שהחסרון מה שמתיחס אליו כזה תוצאה או שהאיסור זה העשיה ומסתבר יותר דבשבת שיסוד הדין זה למען ינוח דשם יסוד האיסור זה העשיה של הבן אדם רק שעשיה נחשב דבר שיוצא יצירה וממילא יש לדון שכה"ג זה כמו שחיטה ולגבי שבת זה לא מועיל וכן לגבי עשית מצות יש לדון שכה"ג זה לא יחשב מעשה וכנ"ל סק"א מהחזו"א

אמנם צ"ע דהרי בגמ' בב"ק אומרת שלגבי שבת פטור מצד שמלאכת מחשבת אסרה תורה ומשמע שבאמת יש כאן מעשה מלאכה אמנם עיין מאירי שם שביאר שלגבי שבת המלאכה היתה שיצא אם זה לרה"ר וא"כ בזה לא מדובר שבאמת הנידון שמה שזה נפל זה יהיה מעשה מלאכה והגמ' רק מדמה לגבי עיקר הנידון שבכל אופנים אלו המעשה נעשה ללא מחשבתו כלל אבל יש כאן עוד נידון שצריך עשיה וכל דבר לפי ענינו

ועיין אבני נזר [הובא ליקוטי אג"ט סימן ר סקי"ב] שהקשה דבגמ' שבת ג: מבואר שאם אדם הוציא את ידו אם חפץ שאם יתן לחפץ ליפול חשיב הנחה ומבואר שזה מעשה הנחה וע"ש שכתב דשם שהוא הוציא את זה החוצה ממילא מתיחסים שכל שמפסיק ההוצאה ממילא זה נופל מכח הוצאתו [אמנם עיקר ראיתו שם מהר"ן] ועיין חלקת יואב יור"ד ס"ב שבאמת לפ"ז אם יוציא ידו אם סכין ויעמידה מעל הבהמה ויעזוב הסכין זה יחשב מעשה רק מדובר שהבהמה הגיעה אחרי זה ולכן מצד הוצאת ידו זה לא סיבה ובאמת לפ"ז יש לישב את הגמ' בב"ק כ"ו לגבי שבת דשם מדובר שהוציא את האבן החוצה ואחרי זה שיחרר את ידו ונפל שכה"ג ודאי מתיחס אליו הפעולה

### המקורות שמי שעוזב חפץ זה נחשב עשיה ומה שיש לדון לחלק בין המקרים

ח] אמנם בעיקר הדבר שנקט התבואות שור שמי שמחזיק אבן ומשחררה זה לא נחשב עשיה לגבי שחיטה ושבת הנה מבואר בגמ' בסנהדרין ע"ז: דמי שזרק אבן והלכה למעלה וחזרה והרגה זה לא חשיב מעשה ורק אם זה הלך לצדדים שזה מכוחו חשיב מעשה ועיין רמ"ה שם שכתב שזה ודאי שאם יחזיק אבן ויעזוב אותה וזה יפול זה יחשב מעשה והוכיח מבידקא דמיא שמה שגורם שהמים יגיעו מכח עצמם חשיב מעשה ומבואר בדבריו שלא ס"ל שכה"ג זה לא מעשה כי הוא רק מפסיק להחזיק וכן כתב החזו"א ב"ק ס"ב סקט"ו שודאי שכה"ג חייב ודימה לבידקא דמיא והנה היה מקום לדון שהרמ"ה רק דן ביחס לסברא שמה שהאבן הורגת מכח הכובד שלה זה לא מתיחס אליו ולזה הוכיח שכל שהוא הביא האבן למצב זה הכובד הפועל מתיחס אליו אמנם יש כאן עוד נידון שהוא רק הפסיק להחזיק ויתכן שביחס לזה ודאי ידע החילוק רק שלגבי מיתה זה לא סיבה וכנ"ל ורק לגבי שחיטה או שבת זה חסרון וכל זה דוחק ועיין עוד בגמ' זבחים ס. דדם שנשפך מהכלי לרצפה זה נחשב כמו ממילא ועיין חזו"א זבחים כ'[ב] סק"י שנקט שזה מעשה גמור וביאר שזה חסרון של מתעסק דהינו שנקט שודאי שזה נחשב מעשה

והנה מה שהבאינו מהרמ"ה [חוץ ממה שיש לדחוק כנ"ל] יתכן שהוא ס"ל כרשב"א שזה מעשה גמור אבל לדעת הרא"ה שזה לא שחיטה יתכן שבאמת כה"ג ודאי שלא יחשב שחיטה וכן יתכן שבשבת יהיה פטור וכנ"ל אמנם בעיקר הדבר בפשוטו מבואר שאפילו שודאי מעשה המתמשך נחשב עשיה וא"כ היה מקום לדון שמה שמפסיק לעשות זה לא מעשה בכל אופן מבואר ברמ"ה והחזו"א שזה נחשב מעשה דהינו שכיון שבפועל הוא במצב שהוא פועל ועל ידי זה האבן לא נופלת ועל ידי שהוא עוזב האבן נופלת ממילא נפילת האבן מתיחס אליו והנה לפ"ז גם בפעמון הנ"ל בזה שמוציא את ידו זה נחשב שהוא מכבה הפעמון

אמנם יש לדון לחלק בין המקרים [וכמדומה שראיתי כן במאור השבת פי"ד הערה קנ"ו בשם הגר"ש מילר] דהנה במקרה שיש כוס אם שמן ונר דולק ויש שם נקב והניח את ידו לסתום הנקב ומשחרר את ידו ועל ידי זה השמן נופל ונכבה הנר יש לדון שכאן כל המציאות שזה דולק מכח החזקתו בזה ודאי שמה שהוא עוזב זה רק הפסק הפעולה וממילא אין סיבה לדלוק ורק באבן שנהיה כאן משהו חדש שזה שובר משהו בנפילתו בזה היצירה שמתחדשת מתיחס אליו אבל עד כמה שכל הנידון זה הפסקת היצירה הנעשית זה ודאי לא נחשב שהוא פועל ולפ"ז בדלת של מקרר שעל ידי שזה נסגר זה עושה פעולה של כיבוי על ידי שזה לוחץ על כפתור לכבות זה אסור אבל בלחיצה על פעמון או במצית גז שמפסיק את הוצאת הגז בזה באמת לא חשיב מעשה כיבוי וצ"ע

### רשימות וחלק זה כתיבה ראשונית

]עייןשבת מ"ז: שאם מחזיק כלי א מים ונופל לזנ ניצוץ זה אסור ובתוס' משמע קצת שזה איסור גמור חזינן שזה לא המשך מצב אלא זה עשיה מה שמחזיק את זה ראיה זו הובאה בזמרת האץ קונטרס כוחו סימן ח'

רש"י ב"ק נ"ו לגבי כופף קמותו של חברו בפני הדליקה שזה מחיב אפילו שזה המשך מעשה ומדין אדם המזיק

בכל הדקה שצריך רוב היצוא מהפתילה בפשוטו גם אם יניח האש זה מספיק ואין מכאן ראיה על המשך מצב

עיין משיב דבר ח"א סימן מ' שכתב שבגמ' ולקח זהחסרון כי סתם מניח בידו אבל מה שמחזיק כיון שעושה כל הזמן פעולה זה מעשה לקיחה ונראה שזה לא קשור שסתם הכונה שלא מספיק החזיקה

מבואר בגמ' בשבת שאם הנחה עוה מצוה לא עוזר מה שמחזיק הנר בידו וצ"ע הרי זה מונח בידו ומשמע שזה המשך החזקה אמנם יתכן דשם ביד אדם זה לא מספיק אלא צריך הנחה קבועה וגם ביד אחר זה לא יועיל

והנה בפשוטו עד כמה שנדון שפעולה מתמשכת זה נחשב מעשה שלו גם לגבי שבת יש לדון במקום שנשען על הקיר ונלחץ כפתור והמציאות מה שהוא ממשיך לעמוד שם זה ממשיך ללחוץ הכפתור או כגון שנכנס לתא טלפון שהעמידה על הקרקע היא גורמת הדלקה ויש מקומות שיש עין אלקטרונית שעצם זה שהוא נמצא שם זה גורם הדלקה האם גם כה"ג זה נחשב שהוא עושה משהו או דיש מקום לומר שכאן רק כובד גופו פועל או הימצאות גופו וכה"ג זה לא נחשב מעשה כלל

והנה עיין תוס' שכתבו שאם מפילים אותו על תינוק והורגו יש כאן איסור רציחה רק שזה נחשב שב ואל תעשה ועיין ח' הגר"ח שהקשה שהרי אין האדם שזורקים אותו על התינוק פועל כלום ועיין גליונות החזו"א שכתב דמבואר בתוס' שכיון שהפועל זה כובד גופו וללא כובד גופו זה לא היה עושה כלום זה גם נחשב עשיתו ולכן אדם שמעמיד עצמו במקום רוח והרוח מפילתו זה נחשב שגופו הזיק דהינו שכל שהדבר נעשה מכח מציאות האדם חשיב מעשה האדם והנה החזו"א נקט שזה רק לגבי איסור אבל לא לגבי לחייב מיתה והביא כן מהרא"ה בב"ק נ"ו לגבי אם הפילה אותו רוח מצויה שכתב שזה אדם המזיק גם לר"ל וכן הוכיח ממעמיד שהרשב,א כתב שחשיב אדם המזיק ובכל אופן לגבי מיתה פטור ולפ"ז יתכן שלגבי שבת שם אין איסור כלל כל שזה לא עשיה גמורה וכנ"ל דשם אין האיסור התוצאה שמתיחס אליו אלא עיקר העישה אמנם עיין תוס' כתובות ל"ג דמבואר שנקטו שלגבי גלות אם העמיד עצמו במקום רוח והוא נפל חשיב מעשהו והוא חייב גלות והחזו"א תמה על זה שכיון שזה נעשה ללא עשיה מצידו אין סיבה שהוא יתחיב גלות רק שהוא אחראי על המ שגופו פועל ע"ש אמנם יתכן שגם אם לגבי מיתה וגלות חיבים אבל לגבי שבת ודאי צריך פעולה ממש ולא כובד גופו או עצם מה שגופו נמצא שם והנה יתכן שגם לגר"ח שנקט שאין בזה איסור הכונה שאם אדם אחר דוחף זה מתיחס לאדם הדוחף אבל כל שאין כאן עשיה של מישהו אחר בזה ודאי שכובד האם שפועל זה מתיחס אליו וכן ביאר הגרש"ש יבמות סימן ל"ז

והדבר נפק"מ לנסיעה במעלית שבת דשם האדם נכנס ובזמן העליה כובד האדם עושה הגברת זרם אבל אין שום עשיה מצד האדם דלנ"ל זה לא חשיב מעשה לגבי שבת ואינו מוכרח והאגרות משה נקט שזה נחשב מעשה והגריש"א היקל בזה והאגר"מ החמיר בזה והמנח"ש הסתפק לצד שהמשך מעשה אסור אמנם אם העכו"ם לוחץ על הכפתור כיון שמתיחס אליו הפעולה זה יותר קל

והנה מבואר בגמ' שנזיר שנמצא באוהל הטומאה חשיב מעשה וכן מצאנו שמי שלבוש כלאים זה נחשב מעשה וצ"ע הרי הוא לא עשה כלום ויש שנקטו שזה עצמו שזה מונח על גופו או שגופו נמצא שם זה נחשב מציאות של עשיה וכנ"ל עיין רעק"א שבועות י"ז ובקרן אורה נזיר י"ז אמנם יתכן דשם ודאי דיש הלאו שהרי מוטל על האדם לדאוג שגופו לא יהיה במקום הטומאה ורק הנידון איפה המעשה בזה יתכן שגם כזה דבר יכול להגדיר להחשב מעשה אבל כאן שכל השם איסור מה שיש עשיה יתכן שודאי שכזה דבר לא נחשב עשיה וצ"ע בכל זה

והנה בפשוטו מעשה בדיני התורה זה פעולה שאדם פועל ויש לדון האם פעולה שנעשית אם כובד גופו ואנו פועל כלל האם חשיב מעשה וכגון שנשען על הקיר ונלחץ כפתור או כגון ששוכב על הקרקע ובזה לוחץ על כפתור שנדלק האם חשיב מעשה והנה מצאנו כמה מקומות דמשמע שגם דבר שנעשה מחמת כובד האדם נחשב מעשה

א. עיין גמ' ב"ק כ"ז. דמבואר שאם עלה לראש הגג והרוח הפילה אותו חייב בד' דברים ומבואר שחשיב אדם המזיק והחזו"א נקט שזה לא מחיב מיתה אמנם בתוס כתובות ל"ג מבואר שזה גם סיבה לחיוב גלות ובתוס' שאנץ משמע שגם מיצה רק שזה לא מזיד

ב. עיין תוס' בכמה דוכתי שכתבו שאם עכו"ם אומרים לאדם או שנזרוק אותך על תינוק או שנהרוג אותך שזה שב ואל תעשה ומשמע שיש כאן איסור ותמה בחידושי הגר"ח הרי הוא לא עושה כלום אלא הוא כגרזן ביד החוצב ועיין גלונות חזו"א שכיון שמיתת התינוק היא על ידי כובד האדם חשיב מעשהו וודאי מחובתו לדאוג שלא יפול על התינוק ועיין ח' הגרש"ש יבמות סימן כ"ז שכתב גם כחזו"א רק שחידש שכל שאדם אחר משתמש אם כובד האדם בזה המעשה לא מתיחס אליו ויתכן שרק לכן הקשה הגר"ח אבל על עצם היסוד הוא מודה

ג. עיין גמ' בב"ק ובתור"פ שם שאם אדם נפל לאורך רה"ר ומישהו נתקל בו זה נחשב אדם המזיק אפילו שרק מציאות גופו הוא הגורם ובזה מבואר חידוש יותר גדול שכל דבר שקורה מחמת מציאות האדם נחשב מעשהו אמנם בנימוק"י מבואר שרק אם הוא עומד אם קורה שבזה כיון שמכח עמידתו הוא עומד זה נחשב פעולה אבל באמת אם שוכב על הקרקע אין זה בגדר מעשה

ד. עיין כלאים דמבואר דר"מ ס"ל דיושב בקרון לוקה ומבואר בלשון הרמב"ם וכן ברשב"א ובר"ן בב"מ שזה כיון שמחמת הכובד הבהמה הולכת ועיין תורת זרעים שתמה איפה יש כאן מעשה ובפשוטו מבואר שגם דבר שקורה מחמת כובד האדם זה נחשב מעשה

ה. ומצאנו עוד לגבי מי ששוהוה במקום טומאה או שהלבישו אותו כלאים חשיב מעשה ומשמע שכל שמציאות גופו נמצא במקום טומאה זה נחשב עשיה שלו אמנם אין דבר זה מוסכם

והנה בפשוטו כובד האדם ודאי נחשב מעשה אמנם החזו"א בגליונות נקט שזה רק לגבי מזיק אבל לא לגבי חיוב מיתה וביאר שזה רק מעשה ללא כח אמנם בתוס' כתבות ל"ג מבואר שהוא גם גולה ובתוס' שאנץ משמע שאין מיתה כיון שהוא שוגג אבל זה מעשה גמור והנה לתוס' מסתבר שגם בשבת זה כך אמנם גם אם נימא שזה רק לגבי מזיק אבל יתכן שיש בזה איסור אמנם יתכן שחלוק הדברים דבנזיקין ומיצה שיסוד האיסור זה התוצאה רק שצריך יחס לאדם בזה גם מעשה ללא כח חשיב מעשה אבל בשבת אדרבא עיקר האסיור זה עשית האדם ורק מה נחשב עשיה דבר שיש ממנו תוצאה בזה יתכן שצריך ודאי עשיה גמורה וכמו שביאר הגר"ח לגבי שחיטה שצריך כוחו ויש להוסיף שלגבי מקרה הדבר אצל האש מבואר שבשבת פטור אבל שבאש חיב והביאור שכלפי תומצאה זה מעשהו אבל לא כלפי העשיה עצמה וכמו מי שנותן ידיו במים נשפכים שזה לא מועיל לנט"י ודו"ק בזה

בעיקר הנידון האם המשך עשיה חשיב מעשה הנה מבואר בגמ' ולקח שצרך שהוא יקח ולא שיניחו בידו אמנם נראה שזה לא קשור דשם צריך את השינוי ולא את האחיזה ולכן בד' מינים מספיק מה שמחזיק רק האחרונים דנו שאולי גם כאן צריך מעשה לקיחה אמנם בפשוטו מבואר שמועיל מה שלא כיון בתחילה ומכוין בסוף ודוחק לומר שהלקיחה שבתחילה עוזרת והארכיו בזה אחרונים וכל זה מחודש

ונחלקו בזה הגריש"א והגרשז"א דהגריש"א והחוט שני [הובא במאור השבת ח"ד פי"ד הערה קנ"ו] נקטו שהוי מעשה [הם דיברו על פעמון הנ"ל] והגרשז"א [שש"כ פל"ב סמ"ג ובמנח"ש תנינא סימן ל"א בד"ה אמנם] נקט דלא הוי מעשה [לגבי פעמון ולגבי משאבה] ונקט שזה בכלל הדין של מצמצם דהתרבה רק ברציחה ולא בשאר דיני התורה דהיינו דמי שכובש את חברו במים עד שמת מבואר בגמ' שצריך ילפותא מיוחדת שזה נחשב מעשה לגבי רציחה ומבואר בגר"א אבן העזר סימן ה' שלגבי סירוס שאין פסוק אין איסור ולמד הנ"ל דיסוד הפטור של מצמצם שהוא ממשיך מצב קים ולא עושה עשיה חדשה אמנם בפשוטו החסרון שם מצד שהמים הורגים אותו ועיכובו רק גורם שימות מחמת דבר אחר ואדרבא מהא דממשיך להחזיק זה לא סיבת פטור חזינן שאדם שפועל אפילו שזה המשך פעולה בכל אופן זה נחשב עשיה

אמנם עדין יש לדון שגם אם לגבי רציחה וכדו' מבואר בגמ' שהמשך עשיה נחשב עשיה אבל יתכן לחלק דברציחה וכדו' שיסוד האיסור זה התוצאה הנעשית רק אחריות האדם על עשית הדבר רק אם הוא עשה בזה ודאי שגם כה"ג חשיב עשיה אבל בשבת וכדו' שכל סיבת האיסור זה כשיש עשיה מצד האדם בזה יתכן שהמשך עשיה זה לא מעשה ויסוד הסברא מבואר בחזו"א בב"ק י"ד סקי"ב שגם אם אשו משום חיציו לגבי רוצח אבל לגבי שבת יתכן שמותר וכן הוכיח מגמ' שם שמקרב הדבר אצל האש אין חיוב לגבי שבת אפילו שלגבי רציחה תוס' נקטו שחיב והחילוק כנ"ל אמנם יתכן גם הפוך דבשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה ומצאנו חיוב של זורה ורוח מסיעתו שאין במקומות אחרים אבל בשאר דיני תורה זה לא יחשב מעשה דהינו שבכל מקום שיש מצוה שהצריכה התורה מעשה באמת זה לא נחשב עשיה ורק לגבי שבת זה סברא מיוחדת שגדרי עשיה זה אחרת

[לא ברור לי מה סברת הגרשז"א דיש להעמיד הסברא שכל שאדם התחיל פעולה וממשיכה מסתכלים כאילו הצורה שהעמיד את גופו זו מציאות וזה לא פעולה חדשה ולכן תמיד כל מה שאפשר לחיבו מצד הפעולה הראשונה וכל שאם היה מניח אבן בתחילה היה חייב גם עכשיו חייב ולפ"ז במחזיק אש כגד התבשיל בערב שבת דנים כאילו הניח האש ופטור ומאידך במניח בשבת וודאי יהיה חייב דכל יסוד הפטור דדנים כאילו הניח האש והרי גם מניח האש כנגד קדירה יהיה פטור והנה אין מזה שום קושיא ממצמצם דשם הכובש את חברו במים הרי גם אם היה מניח עליו קרש שלא יכול לצאת או קשרו במים חייב כמבואר בגמ' וא"כ יתכן שלכן הוא חייב ובאמת אם אדם יחזיק אש בידו ויניחו מול החום אדם כפות שימות מזה יתכן שהמחזיק יהיה פטור והנה אם כהבנה זו פשוט שאסור להחליף את ידו או שחברו יחליפו או שיניח אבן במקום ידו על הפעמון שכל יסוד ההיתר שכאילו המצב קים אבל כל שמעמיד עכשיו צורה אחרת שזה ידלק ודאי שזה עשיה חדשה אמנם יש לדון שהמצב שהעמיד את גופו וזה מצב מתמשך שזה סברא שעשיה של המשך מצב חסר בשם מעשה דהינו שודאי שזה לא מונח בתחילה אבל המשך העשיה הוא לא סיבה לחיב וזה קשה מצמצם שחיב ובזה יש לחלק בין שם לשבת והנה לפ"ז יש לדון שמי שמחזיק בשבת אש מול התבשיל גם אם זה יבשל הוא פטור שמצד רגע ההנחה זה לא יבשל ומצד ההמשך זה עשיה שלא מחיבת אמנם בשבת שגם אם היה מניח האש והולך היה חייב כאן ממ"נ החלק שחסר בעשיה בהמשך זה נמצא בתחילה ולפ"ז יתכן שיכול גם להחליף הלחיצה או אבן או אם אדם אחר והנפק"מ במי שמחזיק סכין ויש תינוק נופל מהגג והנה אם התינוק נופל והוא תוקע הסכין בקרקע והתינוק נהרג בפשוטו הוא פטור [לראשונים שאין אשו משום חציו ברציחה או שמקרב הדבר אצל האש אין חיוב] ויש לדון במעמיד סכין בידו ואחרי זה נזרק תינוק האם כיון שמחזיק זה נחשב שהוא הורג ולכאורא לטעם הראשון הוא פטור אמנם לגדר השני ברציחה יהיה חייב וצ"ע בכל זה ופשטות הגמ' בב"ק כ"ו: לגבי סכין שחייב, ראיה זו הוא בחו"ב אמנם ע"ש דבפשוטו אם תינוק נופל מהגג גם אם תוקע הסין בקרקע הוא חייב ולפ"ז אין ראיה מהגמ' שם