טריפה אינה חיה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אלו טריפות / טריפה

חולין מב. טריפה אינה חיה

**א. טריפה שאינה מתה או שיש לה רפואה-**

יל"ע ביסוד איסור טריפה אם יסודה הוא מכח שאינה חיה, ונפק"מ בזה היכא שיצוייר שידוע שאינה מתה מחולי זה אם שייך להחשיבה כטריפה.

וכן בכה"ג שיש לה רפואה ע"י סימנין או שאר רפואות אם אפשר להחשיבה טריפה.

ובפשוטו הוא גמ' ערוכה לקמן נד. שאין להוסיף על הטריפות שמנו חכמים, ומבואר שם בגמ' הטעם משום דגמירי דאי בדרי לה סימנין חיה, וכן בגמ' נז: מעשה באחד וכו' ופתחו גולגלתו וכו'.

משמע מזה בפשוטו דטריפה שיש אפשרות להחיותה ע"י סימנין לא חשיבא טריפה אלא דלא משכח"ל כן.

וכ"פ הר"מ שחיטה י-יב שאין להוסיף על הטריפות ואף אם נמצא חולי שיאמרו הרופאים שאין לו רפואה מ"מ אינו בכלל טריפה, ומבואר בכס"מ דאף שהרופאים אומרים שא"א לה לחיות אין משגיחין על דבריהם, ומשמע דמשום חסרון נאמנות נגע ביה דדלמא בדרי לה סימנין וחיה.

וזה חידוש גדול דאף שמצ"ע יש כאן מכת מות מ"מ כל שאפשר להחיותה ע"י סימנין לא חשיבא טריפה.

וכיסוד זה מבואר גם בלשון הרמב"ן עו. גבי נטולת צומת הגידין דטריפה אבל אם יחתוך כל הרגל תחזור להכשר, והוסיף הרמב"ן:"וטריפה היא זו דאי מבדרי לה סימנין נמי לא חיי", והיינו דא"א לרפאות את המכה עצמה רק לחתוך את הרגל בזה חשיבא כטריפה.

אבל מבואר בלשון הרמב"ן שאם יוכלו לרפאות עצם המכה ע"י סימנין שפיר יהני ולא חשיבא טריפה וכפי פשטות הגמ' נד.,נז: שהבאנו.

[ועיין לקמן משי"ת בשם האחיעזר לדחות ראיית הגמ'].

**ב. סתירת הר"מ בין מאכ"א לרציחה ומהלך האחיעזר-**

כתב הר"מ שחיטה י-יג אף אם אמרו הרופאים על טריפה שיכולה לחיות אסורה שנאמר ככל אשר יורוך.

והק' במנח"ח-לד מד' הר"מ רוצח ב-ח:"ההורג את הטריפה פטור וכל אדם בחזקת שלם עד שיוודע לך שהוא טריפה ויאמרו הרופאים שמכה זו אין לה תעלה באדם ובה ימות", וצ"ע כיון שהוא טריפה מה לי שהרופאים אומרים שיש לה רפואה?

א. במנח"ח כתב לחלק בין דין טריפה לענין רציחה לאיסור מאכ"א, וביאור החילוק כתב באחיעזר ח"א יב-ה דטריפות נמסרו מהלמ"מ ולא אכפ"ל מה שאינה חיה במציאות וממילא גם אם יש רפואה מ"מ חשיבא טריפה ואין טעם הר"מ משום שאין נאמנות לרופאים אלא דמצ"ע חשיב טריפה, משא"כ דין רציחה אין בו הלמ"מ רק הכל תלוי אם נוטה למות או לא[[1]](#footnote-2).

וזה דלא כש"כ להוכיח מגמ' נד. דמשמע דבכל טריפה אי בדרי לה סימנין חיי לא חשיבא טריפה, וכבר עמד בזה באחיעזר שם, וכתב דבאמת בכל הנך טריפות שנמסרו מהלמ"מ ל"מ מה דבדרי לה סימנין כלל, אבל רצתה הגמ' להוסיף על הטריפות משום שבמציאות אינה חיה וכדקתני במתני' כל שאין כמוה חיה ה"ז טריפה, והרי כל פלוגתות התנאים בפירקין אינו מהלמ"מ רק פליגי מכח המציאות שאינה חיה.

וע"ז משני דא"א להוסיף על הטריפות שמנו במשנה שיש לחוש דאי בדרי לה סימנין חיה ואינה בכלל טריפה.

מבואר מדבריו ששני מיני טריפה איכא, שטריפות שנמסרו מהלמ"מ לא מהני בהו סימנין, ולא מיבעי ע"י סימנין אלא אף מבואר בר"מ שאם הרופאים אומרים שתחיה לא מהני מהלמ"מ אף שיש להם נאמנות.

ויש נידון של טריפות משום שבמציאות אינה חיה ובזה מהני מה דבדרי לה סימנין, והדברים צ"ב רב אטו שני דיני טרפות איכא.

ובשרידי אש יו"ד-ד בתו"ד ג"כ ר"ל ע"ד האחיעזר ובאר הדברים דטריפה אינו ענין לחסרון חיות וגם אם הם חיות אסורות, אלא דמה שאינה חיה הוא ג"כ סימן לטריפות וילפינן לה מקרא דזאת החיה דכל שאין כמותה חיה הוי טריפה[[2]](#footnote-3), ועדיין אין הדברים מבוארים לי.

כנראה קדם לאחיעזר בכל מהלך זה בדגמ"ר יו"ד-כט, עיי"ש שהעיר ל"ל כל הלמ"מ לטריפות הרי יסוד האיסור הוא משום שאינה חיה והיה משה יכול לידע בחכמת הטבע אם היא חיה ומה ענין זה להלמ"מ?

וכתב לתרץ דבכל טריפה קי"ל דאף שיהוי יב"ח ל"מ כשי"ת לקמן מהרשב"א בתשובה ורמ"א נז-יח, אבל זה דוקא בהנך שנאסרו ע"י הלמ"מ, אבל אם לא היה בו הלמ"מ רק היה כלל דכל שאין כמוה חיה אסורה שפיר היה מועיל בו שיהוי יב"ח [ויתכן שגם שומעים לרופאים בכה"ג כש"כ בהערה משרידי אש].

ועפי"ז כתב ליישב שיטת הר"מ גבי לקותא דרכיש בר פפא, דבגמ' מג. אמרינן ח' מיני טריפות נאמרו למשה בסיני לאפוקי לקותא דרכיש, והר"מ פסק הנך ח' טריפות שנאמרו למשה ומ"מ פסק גם לקותא דרכיש [משום דסתמא דגמ' נה. כן], וכבר נתקשה בזה בכס"מ עיי"ש ובהגר"א מש"כ בזה.

וכתב בדגמ"ר דבאמת לקותא דרכיש אסורה שהרי במציאות אינה חיה והיא בכלל כללא דכל שאין כמוה חיה, רק מ"מ אמרו בדף מג. ח' טריפות נאמרו למשה בסיני לאפוקי לקותא דרכיש היינו שאינו בכלל טריפות שנאמרו למשה בסיני ובזה שפיר מהני שיהוי יב"ח ודלא כפירש"י מג. דפליג עליה, וכעין דבריו מבואר כבר בנקוה"כ שם[[3]](#footnote-4).

ודבריו נראים ע"ד האחיעזר דיסוד דין טריפה אינה מחמת שאינה חיה, ורק לקותא דרכיש אינה בכלל דין טריפה אבל יש בה איסור נוסף משום שאינה חיה.

[ועיין בחי' רש"ה שכתב שהם דברים תמוהים וכפי שיתבאר לקמן דעתו שלא כאחיעזר, ועוד העיר בסי' יד דבר"מ ושו"ע משמע דלקוא דרכיש היא ככל הטריפות והר"מ כללה בהדי חסורה לא הזכירו שום חילוק ביניהם].

**ג. ראיות שלא כאחיעזר ואיסור טריפה הוא משום שאינה חיה-**

ועכ"פ בעיקר יסודו של האחיעזר דדין טריפות מהלמ"מ אינו ענין למה שאינה חיה, מלבד שהוא דוחק קצת בגמ' נד. הנה גם מד' הרמב"ן שהבאנו מבואר דאף בח"י טריפות אי בדרי לה סימנין מהני.

ועוד הוסיף בחי' רש"ה ח"א כתבים-ו [ובתחילת ח"ב] מלשון הר"מ פ"ד מאכ"א ה"ט:"וענין הכתוב שהנוטה למות מחמת מכותיה וא"א לה לחיות מחמת מכה זו אסורה מכאן אמרו חכמים זה הכלל כל שאין כמוה חיה טריפה", הרי מבואר שיסוד איסור טריפה הוא משום שאינה חיה.

גם הוסיף שהר"מ כאן הביא הטעם שאין שומעים לרופאים משום ככל אשר יורוך ומשמע דיסודו הוא משום שאין להם נאמנות כנגד ד' חז"ל ולא משום דטריפה אסורה הגם שהיא חיה.

וע"כ מסיק בחי' רש"ה דוודאי יסוד דין טריפה הוא במה שנוטה למות ואינה חיה ושלא כד' אחיעזר.

ובעיקר גדר איסור טריפה, עדיין יש לחקור בגדר האיסור אם יסודו הוא במה שאין הבהמה חיה, או י"ל דיסודו הוא במה שיש לה מכת מות שאין לה רפואה, ויתבאר לקמן גבי מסוכנת ואכלה סם המות דעת הראב"ד דתלי במה שאין הבהמה חיה.

אבל דעת שא"ר דדוקא אי מיחסרא חשיבא טריפה.

ועדיין יל"ע אם יסודו הוא מה שהבהמה נוטה למות אלא שיש תנאי שיהיה מחמת מכותיה, או שיסודו הוא דעצם המכת מות מחשיבת כטריפה.

והנה לשון הר"מ שהבאנו לעיל שאסרה תורה את הנוטה למות מחמת מכותיה, משמע דיסוד האיסור הוא במה שהבהמה מתה אלא דבעינן תנאי שיהיה מחמת מכותיה, וקצת דוחק.

ויש לי מקום עיון בכ"ז שהרי כתב הרשב"א בתשובה דיתרת אינה עומדת למות אלא דכיון דאילו ניטל הרי אינה חיה חשיבא טריפה, ואם נימא דיסוד האיסור של טריפה הוא מה שעומדת למות מחמת מכותיה כפי פשטות לשון הר"מ היאך יתכן לאסור את היתרת הרי אינה עומדת למות?

וע"ע ברש"י לז: ד"ה מכלל שכתב דטעמא דטריפה אינו משום קירוב מיתה אלא משום דמיחסרא.

וכנראה מבואר מזה דוודאי יסוד איסור טרפות אינו במה שהבהמה עומדת למות, והעיקר הוא מה שיש בה מכת טריפות ומיתה והמכה איננה מתרפאת, וכיון דגזיה"כ דיתר כנטול דמי חשיב מכת טרפות, ועיין לקמן בשם האחרונים דל"מ רפואה בבהמה להפקיע שם טרפות אם א"י לרפאות עצם הטרפות, וכעי"ז ברמב"ן עו. גבי נטולת צומה"ג, ועצ"ע בכ"ז ועיין לקמן בכמה דברים עפי"ז.

ועכ"פ כנראה יש כאן פלוגתא בין הרשב"א להר"מ שהר"מ כתב יסוד האיסור משום דנוטה למות והרשב"א כתב דיתרת נמי חשיב טריפה אף שאינה נוטה למות כלל.

[והנה מבואר לקמן נח. דנטרפה ולבסוף עיברה למ"ד עובר ירך אמו אין בו היתר של זוז"ג, ובארו החזו"א ואבנ"ז דלמ"ד עובר ירך אמו חשיב שמעשה הטרפות חל גם בעובר, ואף שהעובר יש לו חיות בפנ"ע מ"מ מעשה המטריף הוא האוסר ולא המציאות שאינו חי.

וזה לכאו' מתבאר רק לשיטת הרשב"א דיסוד האיסור הוא משום מעשה המטריף ולא משום שנוטה למות, אבל לפי המבואר בלשון הר"מ הרי משמע דיסוד האיסור הוא במה שנוטה למות לכאו' ל"ש זה גבי עובר.

ויתכן לדון בזה לפמש"כ שם דבראשונים מבואר דאף דקי"ל עובר ירך אמו מ"מ קי"ל דעיברה ולבסוף נטרפה מותרת, וטעם הדבר מבואר ברמב"ן שם בפשוטו דפליג בהא מילתא גופא שהטרפות לא חלה בעובר כלל כיון שחיותו היא בפנ"ע הרי אף שהאם נטרפה העובר חי יב"ח לכך ל"ש בו טרפות האם, ומשמע מלשון הרמב"ן שם דהך מ"ד פליג בעיקרא דמילתא וס"ל דעיקר האיסור הוא במה שאינה חיה.

ולפי"ז י"ל דה"נ הוא שיטת הר"מ שכתב יסוד האיסור משום נוטה למות מחמת מכותיה, דאזיל לטעמיה דפסק ספ"ה מאכ"א עיברה ולבסוף נטרפה מותרת, אף דפסק בכ"ד עובר ירך אמו וע"כ הוא כחילוק הרמב"ן, וצל"ע.

מיהו יל"ע דברשב"א נח. ג"כ כתב כלשון הרמב"ן והרי לדידיה יסוד איסור טריפה אינו משום שאינה חיה שהרי דעתו שיתרת חיה ומ"מ אית ביה איסור טריפה, וע"כ איסור טריפה אינו במה שאינה חיה בפועל רק במכת טרפות תלי, וע"כ אין להוכיח מזה, וצל"ע].

**ד. ביאור הפלוגתא אי טריפה חיה-**

הנה פליגי תנאי בסוגיין אי טריפה חיה ומ"מ מבואר בתוס' סנהדרין עח. שההורג טריפה פטור לכו"ע אף למ"ד טריפה חיה משום דלכו"ע היא סופו למות לאח"ז, ובפשוטו אין חילוק ביניהם ביסוד דין טריפה ולכו"ע יסודו הוא משום שמתה לאח"ז.

[ובשו"ת רש"א-ח כתב שאין כוונת התוס' דטריפה סופה למות גם למ"ד טריפה חיה, אלא שההורג לא חשיב כל נפש שהמכת טרפות משתתפת במיתתו, ומלבד שאינו נראה בלשון התוס', עוד דחה דבריו מתוס' חולין קמ., עיי"ש דטריפה אינה בכלל מכל החי ופסולה לקרבן גם למ"ד טריפה חיה].

ועפי"ז הק' רעק"א מב. היאך מדייק הכא ממתני' ומקרא דטריפה אינה חיה מדקתני כל שאין כמוה חיה טריפה והרי לכו"ע אינה חיה לבסוף?

ובס' שחיטת חולין כתב דלמ"ד טריפה חיה יסוד האיסור אינו משום שעומדת למות דהא ילפינן מקרא דמיקריא חיה, רק הוא איסור בפנ"ע ולפי"ז פליגי בעיקר יסוד האיסור, אבל הדברים צריכים מקור ופירוש.

וכנראה דלמ"ד טריפה אינה חיה הרי היא כמתה מקצת מהשתא שיצאה ממנה חיותה אלא דלאו נבילה ממש היא דלא קרינן בה כי ימות, אבל למ"ד טריפה חיה הרי אף דמבואר בתוס' סנהדרין דסופה למות מ"מ אין בה כעת שם מתה כלל, ורק לענין גברא קטילא סגי במה שסופו למות, אבל לענין דין נבילה ומקצת מיתה אין לה שם מתה כלל.

וכמה מקורות לזה:

א. בתוס' זבחים סט: ד"ה ואי דלמ"ד טריפה אינה חיה אם חתך ממנה אבר הרי הוא מטמא בנבילה, ובאר בזכ"י ב-יד דע"י שהיא טריפה כבר חשיב מיתה בכולה אלא שחיותה מפקעת ממנה שם נבילה כל שעתא, וממילא כל שנחתך האבר חייל בו טומאת נבילה, וקצת חידוש הוא שיש ענין חיותו מטהרתו גם לענין איסור אכילת נבילה ולא רק לענין טומאה.

ומ"מ מבואר בתוס' דכ"ז דוקא למ"ד טריפה אינה חיה אבל למ"ד חיה הרי אף שסופה למות לא חשיבא כנבילה כלל.

ב. ע"ע ברעק"א יומא סג: גבי שעיר המשתלח דלמ"ד טריפה אינה חיה לא קרינן ביה יעמד חי משא"כ למ"ד טריפה חיה, וכ"כ אבהא"ז סוף הל' עבודת יוהכ"פ [דלא כהזרע אברהם ה-י].

ג. ע"ע בגמ' עה. שנסתפקה הגמ' למ"ד דלא אמרינן חיותו מטהרתו ודגים מקבלים טומאה אף שמקרטעים, היאך הדין בדגים שנטרפו[[4]](#footnote-5), ותלי לה בנידון אם טריפה חיה, דלמ"ד טריפה אינה חיה יכול לקבל טו"א מחיים משא"כ למ"ד טריפה חיה, ונסתפקה הגמ' גבי דגים אם לדמותו לטרפות דבהמות, וע"ע ראבי"ה אלף קלח דלמ"ד טריפה אינה חיה ה"ה מקבלת טו"א משא"כ למ"ד טריפה חיה ומקורו מסוגיא זו[[5]](#footnote-6).

וכ"ז משמע כש"כ רש"ה דיסוד איסור טריפה הוא מה שנוטה למות ולא משום המכה כש"כ לעיל עפי"ד הרשב"א של יתרת, וצל"ע בכ"ז [ויל"ד ליישב].

ובעיקר הסוגיא ריש א"ט, עיין בחק"ל יו"ד-כו דכמה אמוראי ס"ל טריפה חיה [עיין נדה כג:] ולא סתרו דבריהם ממשנה זו, וכתב לבאר דהנך אמוראי ס"ל דמה דקתני במתני' כל שאין כמוה חיה טריפה לא קאי על הבהמה כ"א על המכה, ומלשון חיתה המכה, וכל שאין המכה מתרפאת הוי טריפה, ולית להו הסוגיא דריש א"ט, וכ"כ חלק"י יו"ד-ז.

וזה כש"כ כאן לבאר דלהך מ"ד דטריפה חיה יסוד האיסור הוא משום שהמכה אינה חיה ולא משום שהבהמה עומדת למות.

ויש לעיין עפי"ז במש"כ באחרונים דטריפה אינו איסור בעלמא אלא חסרון בשחיטתה, אם הוא גם למ"ד טריפה חיה, ובאתוו"ד-טז כתב אף למ"ד טריפה חיה שייך כן כיון שסופה למות.

אלא שזה תלוי בביאורי האחרונים בענין טריפה, דלפמש"כ במשנת ר"א-ד שהוא משום שניטלה חיותה והויא מקצת נבילה צ"ע לומר כן למ"ד טריפה חיה, ומסתבר באמת לומר כד' האתוו"ד שהרי מהרבה ראיות הוכיחו כן ולא מסתבר שהכל רק למ"ד טריפה אינה חיה.

עוד יש לציין בענין זה דהנה כתבו הראשונים נח. דלהלכה אף למ"ד עובר ירך אמו מ"מ עיברה ולבסוף נטרפה שרי משום שאיסור טריפה הוא בחסרון חיות ואין חיות העובר נפגמת מטרפות האם.

וכתב בשבו"י א-נד בשם שו"ת בית יעקב-ה דכ"ז שייך למ"ד טריפה אינה חיה אבל למ"ד טריפה חיה ואינו אלא איסור בעלמא הרי וודאי עיברה ולבסוף נטרפה אסור הולד וא"א להתירה, ועיי"ש בשבו"י מש"כ ע"ז, וכדעת הבית יעקב כ"נ לב אריה נח. ובס' דור רביעי שם חלק ע"ז שאין לחלק בזה, עיי"ש הטעם.

אח"כ ראיתי שכבר עמד בזה בפמ"ג מ"ז עט-ה וכתב דאפשר אפי' למ"ד טריפה חיה הולד מותר.

**ה. טריפה שחיתה יב"ח-**

בתשובת הרשב"א א-צח שאלוהו על יתרת שחיתה יב"ח אם נבוא להתירה שהרי נתברר שאינה טריפה.

וכתב הרשב"א שא"א להתירה כלל שהרי דברי חז"ל עומדים בפנינו שאינה יכולה לחיות יב"ח, וכ"פ ברמ"א נז-יח[[6]](#footnote-7).

ובש"ך סקמ"ח כתב טעמו דאה"נ אף שהבהמה חיה אמרינן דע"כ היה ע"י נס ולא יצאה מכלל טריפה שהרי מצ"ע היא עומדת למות, וכ"ה במאירי מב. דאף אם חיתה בהמה זו מ"מ אין להתירה שהוא ע"ד נס וסיבה נסתרת [כנראה למד כן הש"ך ממש"כ הרשב"א גבי איוב להוכיח שטריפה אינה חיה כ"א ע"י נס].

וכבר העיר עליו בשו"ת חכ"צ-עז (ד"ה הרי) דלשון הרשב"א בתשובה משמע דלאו מה"ט אתא עלה רק משום שאין מאמינים לאותם אנשים שאמרו שראו אותה חיה כנגד דברי חז"ל וע"כ שקר או טעות בימינם.

וזה דעת הרשב"א, אבל ביש"ש ג-פ כתב מהלך אחר בזה דנראה לו עיקר דמה שאמרו חז"ל שאינה חיה על הרוב דברו אלא דמ"מ כך ניתנה הלמ"מ דכל שרוב בהמות מתות ממנה חשיב מכת מות והוי טריפה אף אם היא מהמיעוט ושהתה יב"ח ולא מתה [וכבר העלה שם הרשב"א צד זה ודחאו][[7]](#footnote-8), וכדבריו מבואר בתו"ר נדה ב:, וכתב בכו"פ מ-ג דבאופן כזה ה"נ שיולדת.

ועי' בדע"ת פתיחה לטריפות-יח דאין כוונת היש"ש לרוב ומיעוט רק אחד לאלף יארע כן, אבל פשטות לשון התו"ר נדה ל"מ כן.

וצ"ע לפי שיטתו היאך אפשר להשהות ספק טריפה להתירה ביב"ח והרי יתכן שהיא מהמיעוט, ומבואר בזה שמכח רוב בהמות מתות ע"י טריפה אפשר ללמוד מזה שבהמה זו לא היתה טריפה והוא חידוש שיכולים לדון ע"י הרוב בשלילה אף שאין הרוב מורה ישירות על בהמה זו שאינה טריפה, עיין חי' רש"ה, אמנם לפמש"כ בדע"ת הרי הכא עדיף על רוב ורק אחד לאלף כן.

וכבר העירו האחרונים ע"ד היש"ש מכ"ד, בכו"פ-ל ובכור שור שם הק' מסוגיא נח. דלמ"ד טריפה אינה חיה לא משכח"ל פלוגתא דביצה או וולד טריפה אלא בעיברה ולבסוף נטרפה ולמה לא מוקי לה בכה"ג שנתברר שחיתה אחר יב"ח אף שהיא טריפה.

ברשב"א הוכיח מגמ' מג. שהוכיחה מדחיה איוב ע"כ לאו טרפות הוא ודלמא היה ממיעוטא דחיי.

[עוד העיר בשרידי אש ממהרש"א מב: דאף למ"ד טריפה חיה בד"כ מתה רק יתכן שע"י מזלה תחיה, א"כ למ"ד אינה חיה ע"כ הביאור דלעולם אינה חיה].

והדרן לדידן, ומכל הנידון של הפוסקים אם להתיר את הטריפה בשהיית יב"ח מבואר דעתם בפשיטות דיסוד איסור טריפה הוא דוקא מטעם שאינה חיה אבל אם חיתה הרי נתברר לנו שאין בה טעם לאיסור, וזה מבואר שלא כד' האחיעזר, וכן הוכיח בחי' רש"ה שם והיא ראיה ניצחת.

מיהו זה אינו ראיה אלא באופן שחיתה מצ"ע אבל אכתי אין להוכיח דאף רפואה שע"י סם מועלת לזה, ורק מד' הרמב"ן ופשטות הסוגיא נד. שהבאנו לעיל משמע דאף ע"י סם מהני.

**ו. מהלך החזו"א-**

ובעיקר הענין שפתחנו בו, הנה בחזו"א יו"ד ה-ג דרך בזה בדרך אחרת, עיי"ש דבאמת יסוד הטריפה היא במה שאינה חיה ואם יש לה רפואה אין בה משום טריפה.

אלא שנתקשה דהא וודאי יש רפואה לכל הטריפות שהרי ברא ד' רפואות גם להחיות מתים כדאמר ב"ב עד:, וכן אמרו ב"מ קז: גבי סמתרא שיכול לרפאות גם הרוגי מלכות [אי לאו זיקא]?

וכתב דסו"ס כיון שלא נתגלו כל הרפואות בכל דור ודור ובכל מקום הרי נמסר לחכמים לקבוע הטריפות כפי שהיה בזמנם שהוא זמן שני אלפים תורה וממילא לעולם אלו טריפות שאסרה תורה אף אם אח"ז ימצא להם רפואה.

ואף אם אח"כ ישתנו הטבעים [ולא משום שינוי סמי המרפא] והשתא אין הטריפות ממיתים כלל מ"מ כבר נקבע שאלו הן הטריפות.

ומ"מ בזמנינו אין מעידין על הטריפה להשיא את אשתו שהרי מנתחין הרופאים ומצליחים להחיותו, וכן לענין רציחה שהוא תלוי בכל דור ודור אם עשוי למות ממנו או לא ולא נמסר הדבר לחכמים לקבוע רק לרופאים.

ועפי"ז כתב [וכן דקדק בשרידי אש מלשון הר"מ] דבאמת נראה מד' הר"מ שקיים אמיתת חכמת הרופאים שלא ימות מחמת הטרפות, אלא דמ"מ אין שומעים לרופאים משום ככל אשר יורוך וכוונת הר"מ דכך נמסר לחז"ל הכח לקבוע מהם הטריפות כפי מה שהיה בזמנם.

ועפי"ז א"ש ד' הגמ' נד. דבזמן חז"ל אי בדרי לה סימנין וחיה אינה נחשבת מכלל הטריפות, ודבריו מחודשים מאוד.

וכנראה כבר קדם לו בחי' בכור שור נח. עיי"ש שכתב טעמו של הר"מ שאין לשמוע לרופאים משום דאפשר נשתנו הטבעים מזמן חז"ל לימינו, וצ"ב דא"כ היאך נעשה טריפה הרי השתא מיהת חיה וכנראה נתכוין ליסוד החזו"א שהכל נקבע כפי זמן חז"ל.

[וע"ע בתבו"ש-ל הביא לשון הרשב"א בתוה"ב וכ"ה ברי"ו דאע"ג דחזינן בבני אדם דאפי' נפחתה כטפח חיים אין לך אלא מה שמנו חכמים בכשרות וטריפות, ואין כוונתו ברורה כ"כ].

אלא שיש להעיר על מהלך החזו"א דלפי"ז אכתי צ"ע למה נתקשה הרשב"א כ"כ במה שחיתה הטריפה יב"ח ולמה לא ניח"ל בתירוצו של הר"מ דאף אם הרופאים אומרים שתחיה ומאמינים להם מ"מ י"ל שנשתנו הטבעים, ומשמע דלא ס"ל ככל מהלך זה בד' הר"מ.

ועוד קו' גדולה הק' בבכור שור לפי מהלך זה, דכיון דמבואר בר"מ דאף אם טריפה חיה מ"מ י"ל שנשתנו הטבעים א"כ היאך סמכינן על בדיקת יב"ח בספק טריפה, ועיי"ש דכל שהרופאים מצאו רפואה שוב ל"מ בדיקת יב"ח דשמא נשתנו הטבעים, ועיין בשרידי אש שהעיר דל"מ כן בר"מ ובכל הטריפות מהני בדיקה.

**ז. מהלך האחרונים לחלק בין סוגי הרפואות-**

בכמה אחרונים עמדו בקו' החזו"א היאך יתכן לומר דטריפה אינה חיה אף ע"י סימנין והרי יש רפואות גם לטריפה כמו שהוכיח כן מב"מ קז: דאף נקו"ה יש לה רפואה ע"י סמתרא.

וביד דוד הל' אישות קונטרס פצו"ד וצפנ"פ מאכ"א ד-ט,שחיטה ה-א, מסקו מכח זה דאף שאפשר לרפאות את הבהמה מ"מ אינו מועיל להציל מן הטרפות, ודוקא אם אפשר לרפאות את עצם המכה מהני.

וביאור הדברים דיסוד דין טרפות אינה במה שהיא עומדת למות רק במה שקיבלה מכת מות וכל שא"א לרפאות את המכה עצמה חשיב מכת מות ואסורה.

ומ"ש בגמ' נד. דאי בדרי לה סימנין חיי וכש"כ לעיל להוכיח גם מד' הרמב"ן עו., כתבו דשאני סימנין שיכולים לרפאות את הגוף בכוחות עצמו שמרפא את המכה עצמה שפיר מהני ולא חשיבא טריפה, אבל כל הנך רפואות שיש בימינו אינם מרפאות עצם המכה.

ויסוד לדברים מד' הרמב"ן עו. גבי חתוכת צומה"ג שאח"כ חותך רגליה חוזרת להכשרה דהשתא מיהת לאו טריפה היא, והוסיף שם הרמב"ן דמ"מ אף שאפשר לרפאותו מ"מ הוא בכלל טריפה שהרי א"א לרפאות את המכה רק אפשר לסלק את כל הרגל, ואינו בכלל בדרי לה סימנין וחיה.

[וצ"ל לפי"ז במה שהוכיחו בגמ' נז: מאחד שפתחו גולגלגתו וכו' התם איירי שנתרפאת עצם המכה ע"י רפואה זו, ודוחק].

ולפי מהלך זה צ"ל דמה דמהני שהיית יב"ח בספק טריפה הוא דוקא בשאין עושין לה רפואה דע"י רפואה וודאי יכולה לחיות אבל ל"מ להוצאה מכלל טריפה.

אלא שלפי מהלך זה עדיין יקשו עלינו ד' הר"מ שאף אם הרופאים אומרים שתחיה לא מהני ומשמע כוונתו דאף בלא רפואה אומרים כן, וצ"ל טעמו משום חסרון נאמנות ולא משום דאף אם חיה הויא טריפה.

ולפי"ד יש מקום ליישב סתירת ד' הר"מ מהל' רציחה דמשמע דטריפה יש לה תעלה והרוצח נהרג עד שיאמרו הרופאים שאין לו תעלה, וי"ל חידוש בזה דבאמת אם יאמרו שהוא עתיד לחיות מצ"ע וודאי אין נאמנים וכמו בטריפות דבהמה דקי"ל מהלמ"מ שאינו חי, וכל ד' הר"מ הוא שיכולים לומר שיש לו רפואה מחודשת ואי"ז מועיל להציל מאיסור טריפה אבל מ"מ לענין רציחה לא חשיב טריפה כיון שהיה לו רפואה.

ובחי' רש"ה דחה דבריהם מד' הרשב"א ויש"ש דמשמע שאם היתה חיה לא היה בה איסור טריפה, ומה"ט דנו להתיר בהמה שחיתה יותר מיב"ח, אבל באמת אינו דחיה כלל למהלך זה דהתם לא מיירי ע"י רפואה רק באופן שמצ"ע חיתה יב"ח ובזה מודו דלאו טריפה היא ולכך הוצרך הרשב"א לומר ששקר העיד השואל.

**ח. מהלך רש"ה-**

בחי' רש"ה נקט עיקר בשיטת הר"מ דלעולם וודאי יסוד הטריפה משום שאינה חיה, ואם היתה חיה מעצמה אח"כ או אפי' ע"י רפואה לא היה בו דין טריפות כלל.

וד' הר"מ שאין שומעים לרופאים הוא משום חסרון נאמנות, וזה כוונת הר"מ מה שהביא קרא דככל אשר יורוך, וכ"נ בדע"ת בפתיחה-יט, ובזה א"ש בדיקת יב"ח גם בזה"ז.

ובדע"ת הביא ד' הריב"ש-תמז ז"ל:"שאין לנו לדחון בדיני תורתינו ע"פ חכמי הטבע והרפואה שאם נאמין לדבריהם אין תורה מן השמים ח"ו וכו' ואם תדין בדיני טריפות עפ"י חכמי הרופאים שכר הרבה תיטול מן הקצבים וכו' ואחרים שהם מלעיגים בנו עליהם יוצק זבה רותח לתוך פיהם וכו' כי לא מפי הטבע ורפואה אנו חיים ואנחנו על חז"ל נסמוך אפי' יאמרו על ימין שהוא שמאל וכו' ולא נאמין לחכמי הרופאים שלא דברו רק מסברתם וע"פ איזו נסיון מבלי שישגיחו על כמה ספיקות שיפלו בנסיון ההוא".

ומשה"ק אחיעזר מטריפות דרציחה למה הורגים את הרוצח הרי הנהרג היה טריפה וא"י לחיות, כתב בחי' רש"ה דס"ל להר"מ כשיטת הראשונים שאין למדים טריפות דאדם מטריפות דבהמה, ומה"ט לענין רציחה אף שאירע בו טרפות מ"מ הרוצח נהרג עד שיאמרו הרופאים שאין לו תעלה.

ועפי"ז כתב ליישב משה"ק עוד במנח"ח דמשמעות לשון הר"מ דבסתמא נמי הורגין אותו עד שיאמרו הרופאים שאין לו רפואה, וצ"ע דהא אדרבה כיון דבבהמה הוי טריפה וקי"ל טריפה אינה חיה א"כ לכה"פ יש להסתפק אם ימות ואיך קטלינן ליה עד שיאמרו הרופאים שאין לה רפואה?

וכתב עפ"י הנ"ל דאין למדים טרפות דאדם מבהמה ואין כאן אפי' ריעותא וספק[[8]](#footnote-9).

**ט. החילוק בין טריפה למסוכנת-**

קי"ל דמסוכנת שריא אף שאינה חיה כדמשמע לז. דס"ד למילף לה מקרא דאינה חיה אסירא, וכן במתני' נח: אכלה סם המות אין בה משום טריפה אף שאינה חיה.

וצ"ב יסוד החילוק בין טריפה למסוכנת, והרי נתבאר דיסוד איסור טריפה הוא משום שאינה חיה א"כ ה"נ במסוכנת או אכלה סם המות נימא כן?

א. בפשוטו מבואר בלשון הגמ' לז. יסוד החילוק דטריפה מיחסרא לכך אסורה, וכן מבואר באשכול טריפות-טו שהטריפות הוא חסרון ומום משא"כ מסוכנת חולשה או זקנה שאין חסרון באברים רק נתקלקל, והוכיח כן מסם המות, וכ"כ בפר"ת ובפמ"ג מ"ז ס-א[[9]](#footnote-10).

וכן נראה להדיא בד' הרמב"ן עו. דאף שאחר שנחכתו רגליה וודאי אינה חיה מכח הטריפות שנפל בה בצומה"ג מ"מ אינו אלא כמסוכנת כיון דהשתא לא מיחסרא.

ועפי"ז בארו האחרונים ד' רש"י מב. ד"ה נפלה ז"ל:"אע"פ שאין בה שבר נראה חוששין שנתרסקו אבריה ואין טעם בטריפות שהלמ"מ הן", ובאר בביה"ל ב-לא דהוקשה לרש"י דהא נפלה אסורה גם אם לא מיחסרא ואיך תחשב טריפה, וע"ז יישב דהלמ"מ הוא להחשיב את הנפילה עצמה כחסרון ושם נפולה הוא שם טריפות שחל בבהמה[[10]](#footnote-11).

ובחי' רש"ה-יא כבר האיר שבתוס' לז. מבואר להדיא כד' ביה"ל ז"ל:"ונפלה נמי חשובה כמחסרא".

ב. בראב"ד בתו"כ בפשוטו יש לו דרך אחרת, דאיתא שם בתו"כ יכול אפי' אכלה הרדופני שסופה למות תהא טריפה ת"ל נבילה וטריפה וכו' מה נבילה שאינה בת חיים יצא זו שהיא בת חיים וכן שאר מיני מסוכנת.

ופי' הראב"ד [הו"ד באו"ש שחיטה ח-יז] בת חיים-דאי בדרי סמא חיי, משמע דלא ככל מש"כ ואף אם אין בה חסרון כיון שהיא עומדת למות חשיבא טריפה אלא דשאני אכלה סם המות דאי בדרי לה סימנין חיי [וכנראה מפרש כן בכוונת הגמ' דטריפה מיחסרא לכך אין לה שום אפשרות לרפואה ובוודאי תמות, וצ"ע].

וכדבריו מבואר בפרישה-ס הטעם משום שאפשר שלא תמות, וכ"כ ב"ח יו"ד-נא גבי חילתית קודם ג"י דמהני בדיקה שאין וודאי שתמות משא"כ בשאר טריפות ל"מ, וע"ע בב"ח ופרישה כט-ה כן.

וכן מבואר בכוזרי מאמר-ג אות מט כהראב"ד משום שמסוכנת לא וודאי תמות.

מבואר דעת כל הנך ראשונים דיסוד דין טריפה הוא משום שעומדת למות ואף במסוכנת אי לא חיה היתה בכלל טריפה אלא דעבדי ליה סמא.

מיהו באשכול כתב אף שוודאי תמות מחמת חולשה כיון שאין חסרון בגופה אינה נאסרת, משמע שלא כפי' הראב"ד [ובנחל אשכול הביא על ד' האשכול את פי' הראב"ד וכבר תמה עליו בשרידי אש יו"ד-ד דבד' האשכול מבואר שאי"ז כוונת חילוקו], וכ"כ בפי' זי"ר על התו"כ ועיין הג' מהרי"ד, ומלבי"ם וח"ח שנקטו כן.

ובשרידי אש כתב דוודאי מודו הראב"ד והכוזרי ליסוד החילוק של האשכול רק אתא למימר טעמא דקרא דהיכא דלא מיחסרא פעמים שאפשר שתחיה.

ג. בחלק"י-ז כתב לחלק בין מסוכנת לטריפה באופן אחר, דמסוכנת אינו שוה בכל בהמות משא"כ טריפה, וזהו דקתני כל שאין כמוה חיה היינו דכלל בהמות ממין זה אינן חיות בזה, וכן באכלה סם המות מותרת כיון שבהמה חזקה אינה מתה ממנו אלא אם אכלה הרבה [וג"ז יל"פ בכוונת הגמ' דמיחסרא דמה"ט הוא שוה בכל בהמות ואינו משתנה בין בהמה לבהמה כפי מזגה וחזקה].

וצ"ל דאף דיסוד איסור טריפה הוא משום שאינה חיה מ"מ היינו דוקא היכא דמיחסרא, וכן מורה לשון הר"מ שהבאנו לעיל שהנוטה למות מחמת מכותיה אסורה.

וביאור הדבר כש"כ לעיל דלאו דוקא מחמת שעומדת למות חשיבא טריפה רק עצם המכת מות גורם האיסור טריפה.

וביתר ביאור יש להוסיף עפמשנ"ת במקו"א בשם החזו"א והאבנ"ז דיסוד איסור טריפה אינו במה שהיא במצב שאינה חיה אלא מה שהוכתה מכת מות הוא האוסר.

וע"ע ברמב"ן עו. גבי נחתכו רגליה במקום צומת הגידין טריפה, וכתב הרמב"ן שהדין נותן שאם חתך כל רגלה עד לארכובה שחזרה להכשרה, "וא"ת שמא כבר התחילה מכתה להמית בה חולי הוא זה ומסוכנת כשרה", והיינו דכל שנסתלקה המכת מות הרי השתא אינה אלא בתורת מסוכנת בעלמא שאינה חיה ואין בה איסור [ושא"ר פליגי התם][[11]](#footnote-12).

ועיין לעיל מש"כ עוד בד' הר"מ והרשב"א ביסוד איסור טריפה.

**י. מ"ט הוצרכה הלמ"מ למיני הטריפות-**

אלא דכיון שנתבאר דיסוד דין טריפות הוא במה שאינה חיה מחמת מכותיה תיקשי א"כ ל"ל הלמ"מ של ח"י טריפות הרי יש לנו לידע כן מחמת המציאות שאינה חיה?

ותינח לפי"ד האחיעזר ניחא דהנך טריפות נאסרות גם אם הצליחו הרופאים להחיותן ואינו תלוי במה שאינה חיה.

אבל לפי אר מהלכים תיקשי ל"ל הלמ"מ והא חזינן דפליגי תנאי בכמה טריפות אף שלא נשנתה בזה הלמ"מ רק מכח המציאות שאינה חיה לחוד סגי להחשיבו כטריפה, א"כ ל"ל הלמ"מ.

ובפשוטו צ"ל שאינו אלא גילוי בעלמא דהנך לא יוכלו לחיות לעולם בשום אופן, ונפק"מ שנאסר גם אם יאמרו הרופאים שהיא חיה שאין להם נאמנות כש"כ בחי' רש"ה.

ולעולם ה"נ אם נמצא טרפות חדשה שאין כמוה חיה הרי ג"ז בכלל איסור טריפה אלא דלעולם חיישינן דלמא בדרי לה סימנין וחיה.

ועיקר קו' הדגמ"ר לא הבנתי דוודאי איצטריך הלמ"מ דאטו משה רבינו קניגי היה וכו' כדאמרינן גבי סימני בהמה דמכאן לתורה מן השמים, ושו"ר בס' דור רביעי מב. שתמה בזה על הדגמ"ר.

[ועצ"ב מ"ט לא נשנו הנך טריפות דפליגי בהו תנאי מסברת עצמם בכלל הלמ"מ אם אינו אלא גילוי מילתא לחוד, ושו"ר בדור רביעי דעתו שבאמת הכל הוא מהלמ"מ וכבר דברנו בזה לעיל בהערה].

**יא. ביסוד המרחשת שאינה חיה אסורה מצ"ע-**

לעיל הבאנו ד' האחיעזר ודגמ"ר דמלבד י"ח טריפות גם כל אינה חיה היא בכלל טריפה והוא סימן על טריפות דמכת מות עושה אותה טריפה.

ובפשוטו גם בזה יש הכלל דדוקא היכא דמיחסרא חשיבא טריפה אבל אם אינה חיה מסיבה צדדית הרי הוא כמסוכנת ואכלה סם המות ושריא.

אבל במרחשת א-כט יצא לדון כעין יסוד הדגמ"ר ואחיעזר, דמלבד ח"י טריפות יש ג"כ איסור שאינה חיה, ואיסור זה קיים גם באופן דלא מיחסרא.

ועפי"ז יצא בחידוש גדול דאף דקי"ל סופו לינקב כנקוב דמי וכמה טריפות יסודם בדין סופו לינקב [עתוס' מב: גבי חסרון גולגולת, ורש"י נג: גבי דרוסה ובכ"ד[[12]](#footnote-13)] וכתב דוודאי אינו ממש טריפה שהרי אכתי לאו מיחסרא היא רק כל איסורה הוא מקרא דחיה תאכל ושאינה חיה לא תאכל[[13]](#footnote-14).

ונפק"מ מזה לשני עניינים, חדא כש"כ דגמ"ר דכל כה"ג מהני ביה שיהוי יב"ח [ואולי אפי' אפשר לשמוע לרופאים].

ובמרחשת כתב עוד נפק"מ גדולה דחלב בהמה זו מותרת ואינו כחלב טריפה שהרי כתב המ"מ שאין איסור יוצא אלא באיסור מלקות והכא הוא איסור עשה דשאינה חיה ולאו מתורת טריפה היא וכיון שאינו אלא איסור עשה ואין בו מלקות החלב מותר, ומה"ט מתיר חלב של עומדת לינקב.

ובחי' רש"ה העיר ע"ז לפי המבואר לעיל דיסוד איסור טריפה הוא משום שאינה חיה א"כ למה לא יהיה בו איסור טריפה ע"י שאינו חי, אבל לאו קו' היא שהרי ד' המרחשת איירי באופן דלא מיחסרא רק עומד לינקב ומשו"ה לאו טריפה היא, עיי"ש עוד בחי' רש"ה באורך.

אבל בעיקר חידוש זה תמה בשרידי אש מ"ש ממסוכנת ואכלה סם המות, וכל הגמ' לז. מבואר שאם יש לאסור מסוכנת אין טעם לאיסור טריפה ומ"ט לא תאסר משום אינה חיה, ועיי"ש האריך בפשט הגמ' לז. בזה.

עוד הוכיח שרידי אש מרמב"ן עח. מבואר שלא כדבריהם ואין לאסור משום אינה חיה ודימה למסוכנת.

עוד הוכיח מגמ' נד. וכי להוסיף על הטריפות יש הרי לא בא להוסיף רק לאסור משום אינה חיה [וכנראה לפי"ד המרחשת הרי קו' הגמ' דתיפו"ל משום איסור אינה חיה וע"ז משני דאי בדרי לה סימנין אבל לענין טריפות י"ל דל"מ בידור סימנין, אבל כתב בשרידי אש דל"מ כן לשון הגמ'].

וע"ע ברוקח-שצח נימק הלשון עם הטולטלת טריפה, ובפר"ח תמה מנ"ל להוסיף על הטריפות ותיקשי מסוגיא נד.?

וכתב בתבו"ש לג-א,ג דבדבר הידוע לכל שאינה חיה הוי טריפה אף בלא הלמ"מ, ורק בדבר שאינו ידוע לכל וברור נצרכה הלמ"מ ובזה אמרינן שאין להוסיף על הטריפות.

אבל כתב בשרידי אש דפשוט שאין מזה מקור למרחשת וכל ד' התבו"ש הוא רק בצירוף של לקותא אבל מה שאינה חיה לחוד ל"מ ואין מזה מקור כלל לד' המרחשת [ואף בזה מבואר בפר"ח ופר"ת דעתם שאין להוסיף על הטריפות].

**יב. גוססת בידי אדם-**

נתבאר לעיל יסוד החילוק בין טריפה למסוכנת מבואר לז. משום דטריפה מחסרא.

בגמ' סנהדרין עח. פלוגתא דתנאי בהורג גוסס בידי אדם דעת רבנן דהוי כהורג טריפה ופטור וריב"ב חולק.

ועפי"ז הביא בשרידי אש יו"ד-ד מד' הגאון מוייצען בקובץ תל תלפיות ומספר דור רביעי להגאב"ד דקלוזנבורג נא. (עא:,עב.) דלרבנן מתבאר דגוסס בידי אדם נידון כטריפה, וממילא אינו תלוי במחסרא, וכל הגמ' לז. הוא דוקא לריב"ב, אבל לרבנן הרי כל שהוכתה בידי אדם חשיבא כטריפה אף שלא נחסרה מידי, ודקדקו כן בלשונות הר"מ.

ועפי"ז מסקו שיש לאסור הימום בהמות לפני השחיטה ולא חשיב כמסוכנת דיהני בה פרכוס, שהרי נעשה בידי אדם ואסורה כטריפה [ומה דקתני נח: אכלה סם המות לא חשיב בידי אדם].

אבל בשרידי אש דחה דבריהם מכמה טעמים, חדא דלא יתכן דגמ' לז. שתלתה הטעם במיחסרא אזלא כריב"ב דלא כהלכתא.

ועוד דגבי ח"י טריפות לא אכפ"ל שנעשה בידי שמים ומה"ת יהיה דין טריפה נוסף שהוא בכל מכה בידי אדם אטו שני דיני טריפה איכא?

ומ"ש בסנהדרין דגוסס בידי אדם ההורגו פטור אינו משום דחשיב כטריפה אלא דלא חשיב כל הנפש שהרי כבר אחר נטל מקצת נפשו, ויסוד החילוק בין גוסס ביד"א לגוסס ביד"ש הוא שאין כל ההריגה מתייחסת אליו שהרי אחר ג"כ הוציא נפשו משא"כ בגוסס ביד"ש שנעשה רק על ידו, ומה שהיה לו רק זמן מועט לחיות אינו מידי שהרי הוא כזקן, והביא כן מהרמ"ה על סנהדרין ועיי"ש בנספח שהאריך.

1. ולפי"ז לכאו' פשוט דבטריפה שיכולה לחיות כגון יתרת לשיטת הרשב"א שיובא לקמן הרי וודאי יהיה בו חיוב רציחה, וכ"נ במנח"ח-לד וחי' הגרי"ז מנחות ו., עיי"ש.

   אבל בחי' רעק"א מב. כתב להוכיח מד' התוס' מנחות לז. דלית להו יסודו של הרשב"א דיתרת חיה דאל"כ משכח"ל פדיון ביתיר אף שהוא טריפה, והוסיף בזה"ל:"זולת שנאמר דהלמ"מ דיתיר דינו ממש כמו נטול לכל דיני טריפות וגם לענין פדיון כן וגם הורג טריפה מכח יותרת פטור להרשב"א", והוא חידוש מופלא דאף לענין רציחה יתכן לפטור את ההורג טריפה אף באופן דטריפה חיה, וצע"ג דהא פטורא דרוצח טריפה הוא מסברא דגברא קטילא הוא ומ"ש פטור זה לענין יתרת. [↑](#footnote-ref-2)
2. אלא שנתקשה בשרידי אש דלפי"ז בכל הטריפות שלא נשנו בהלמ"מ רק למדו התנאים זה מכח המציאות שאינה חיה וככללא דמתני' דכל שאין כמוה וכו', הרי בהנך טריפות שפיר יש להאמין לרופא, והוא דוחק בלשון הר"מ דמשמע דבכל טריפות שומעין לרופא ומה"ט מסיק דע"כ א"א לפרש כאחיעזר רק הטעם שאין שומעין לרופאין ע"כ הוא מחסרון נאמנות, ועיין עוד לקמן בהערה. [↑](#footnote-ref-3)
3. מיהו בעיקר הטריפות שהוסיפו התנאים שנקט בדגמ"ר שלמדו זה מנסיונם שאינה חיה ולא מהלמ"מ, צ"ע שהרי מבואר נד. שאין להוסיף על הטריפות והיינו שא"א ללמוד מן הנסיון בזה?

   וכמו"כ צ"ע במה דילפינן מכללא דמתני' כל שאין כמוה חיה לאתויי בסג"ר ושב שמעתתא, וצ"ע היאך למדו זה מכללא דמתני' והרי כיון שלא מבואר להדיא במתני' שאין להם רפואה הרי יתכן שיש להם רפואה ואינו בכללא דמתני' דאין כמוה חיה וצ"ב.

   וכבר עמד בקו' אלו בספר דור רביעי מב., עיי"ש משכ"ב ודעתו דוודאי למדו כל הטריפות מהלמ"מ, ועיי"ש מש"כ בדף נד. ליישב הקו' מבסג"ר וש"ש.

   עוד העיר שם בעיקר יסוד הדגמ"ר דאיכא טריפות שלא נתנו מהלמ"מ ואינו אלא משום שאינה חיה ומהני בהו שיהוי יב"ח ומה"ט לקותא דרכיש אינה בכלל מתני', א"כ מאי קו' בגמ' מב: על השמטת כמה טריפות ממתני' דלמא אינו אלא כלקותא דרכיש שאינה חיה אבל אינה טריפה מהלמ"מ ומהני בהו שיהוי יב"ח, ויל"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. כ"ה לפירש"י ומאירי, אבל הר"מ פ"ב אבה"ט ה"ו פי' כן גם להלכה דע"י טרפות יכול לקבל טו"א, עיין מנח"ח-קס ותו"ח בסוגיא וש"א, וכ"נ דעת ראבי"ה שיו"ד לקמן. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואזיל כשיטת הר"מ דאף להלכה קי"ל כן, ועיי"ש שנתקשה ע"ז מסוגיא קכא: שחט בה סימן אחד אינו מקבל טו"א והרי היא טריפה כפסוה"ג, ותי' דברייתא התם אזלא כמ"ד טריפה חיה.

   ולפי"ז הדין נותן להלכה דקי"ל טריפה אינה חיה ה"נ מיטמאה טו"א, וצ"ע מד' הר"מ פ"ג טו"א ה"ד שפסק הגמ' קכא: דבסימן אחד אינה נטמאת טו"א [ובאמת הר"מ לשיטתו א"י לתרץ הראבי"ה שהרי לדעתו פסוה"ג היא נבילה מחיים ולא טריפה ואינו תלוי בפלוגתא דטריפה אינה חיה, ודעת ראבי"ה באמת מחודשת לומר דפסוה"ג ג"כ תלי בדין טריפה אינה חיה והרי נעשה בה מעשה נבילה וכנראה הוא תלוי בשני אופנים שכתב ביה"ל בגדר נקו"ה ופסוה"ג ואכ"מ]?

   וכנראה הכיוון בזה מבואר בהג' מל"ה, דהנה רש"י פי' הספק גבי דגים שהנידון אם חל טרפות בדגים כיון שאין בהם איסור טריפה ודין שחיטה ה"נ לא חל בהם דין מיתה של טריפות.

   וזה חידוש דבפשוטו מה דטריפה אינה חיה הוא ענין מציאות ולא חלות דין.

   אבל לשון הר"מ פ"ב טו"א ה"ו משמע דפשיטא שיש פרשת טריפה בדגים אלא דמ"מ מספק"ל דלמא לטו"א בעי מיתה ממש.

   ועפי"ז כתב בהג' מל"ה שהר"מ פי' דהא פשיטא דבבהמה טריפה לא חשיבא כמתה לטמא טו"א, רק במפרכסת מצאנו שיש בה טו"א, ומדמי בהמה מפרכסת לדגים טריפה, וספק הגמ' דלמא דוקא בבהמה מפרכסת מקבלת טומאה שיש בה חלות שחיטה ומכח פרשת שחיטה הוא ולא משום שעומדת למות אבל בדגים טריפה אף שהם עומדים למות מ"מ בעי מיתה ממש ולא דמי לבהמה שיש בה פרשת שחיטה אבל בבהמה טריפה פשוט היה לגמ' שאינה מטמאת, וכמובן שהדברים עדיין צ"ב אבל הכיוון נראה היטיב בלשון הר"מ. [↑](#footnote-ref-6)
6. עוד כתב הרשב"א לתרץ דקו' השואל שם היתה לענין טריפות דיתרת, וכתב הרשב"א די"ל דבזה וודאי חיה יותר מיב"ח דבאמת יתרת נמי חיה אלא דגזיה"כ הוא דיתרת כנטול דמי ואם יינטל לא יוכל לחיות לכך מהשתא נאסר, אבל באמת יכול לחיות יב"ח.

   וע"ע ברעק"א רי"פ אלו טריפות שהוכיח מתוס' מנחות לז. שלא כד' הרשב"א ואף בטריפות דיתרת אינה חיה דאל"כ משכח"ל ביתרת שיתחייב לפדותו אף שהוא טריפה כיון שהוא חי.

   וכתב הש"ך שם דלפי דעת הרשב"א לכאו' ל"מ בדיקת יב"ח בספק טריפות דיתרת שהרי יתרת חיה היא, ועי' ברמ"א פא-ב שאסר את הגבינות של יתרת או שאר טריפות שנעשו מן הבטן שהרי ידוע שהיא טריפה מן הבטן, וכתב הש"ך דמשמע שגם הגבינות שנחלבו קודם יב"ח לשחיטה אסורות, ודלא כהגש"ד ומהרש"ל שהובא בש"ך שם שהתירו מה שנחלב קודם יב"ח דע"כ לא היתה טריפה באותה שעה שהרי טריפה אינה חיה.

   וטעם ד' הרמ"א כתב הש"ך שם דאף דטריפה אינה חיה יב"ח מ"מ בוודאי טריפה ל"מ בדיקת יב"ח, כש"כ הרשב"א בתשובה, אבל בספק טריפה שפיר יש להתיר החלב של קודם יב"ח.

   ולכאו' כ"ז בשאר טריפות אבל בטרפות דיתרת הרי בלא"ה יש לאסור די"ל דטריפה זו חיה יב"ח כש"כ הרשב"א, וכ"כ גליון מהרש"א שם, ונפק"מ מזה לספק יתרת שאין להתיר את הגבינות ע"י בדיקת יב"ח.

   ועי' בש"ך נז-מח כתב דמשמע בסי פא [עי' פמ"ג ביאור כוונתו] דאף בספק טריפה דיתרת נמי מהני בדיקה, וכתב דע"כ צ"ל דלא אמר הרשב"א אלא בוודאי יתרת וחיתה וכדי לקיים ד' חז"ל אבל בספק יתרת מודה דמהני בדיקה להתיר את הגבינות, וצ"ב כוונתו מה טעם לחלק בזה.

   ולכאו' לפי תי' זה של הרשב"א מבואר דענין הטריפה אינו מכח שאינה חיה רק גזיה"כ הוא, אבל י"ל דבאמת יסוד הטריפה אינו במה שאינה חיה בפועל דא"כ מסוכנת נמי תאסר, רק עיקרו במה שיש בה מכה שאינה חיה מחמתה וכיון דקי"ל יתרת כנטול דמי חשיב שיש בו מכה זו ואסורה. [↑](#footnote-ref-7)
7. עי' גן המלך-קמא דמצינו השגחה גם בעופו וחיות כדאיתא במדרש אותן שלא נזדקקו לאינן מינן ניצולו [עיי"ש דאותו שהוא חי מותר מדינא אלא נשירא להתירם וזה תימה לכאו']. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובכל האי עניינא יש לציין ד' ה יעב"ץ באגרת בקורת כתב שאם כבר יש רפואה מצוייה לטריפות שמנו חז"ל תו אינם בכלל טריפה ודוקא אם הוא רפואה שאינה ברורנה ומצוייה כ"כ הוי טריפה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיי"ש בפמ"ג דאכלה חילתית אסורה משום שסופו לינקב כנקוב דמי וג"כ חשיב טריפה, ובכו"פ שם כתב הטעם משום דמיד מתחיל בה איזה חסרון. [↑](#footnote-ref-10)
10. מיהו בעיקר הפשט בד' רש"י עיין רשב"א בתוה"ב (מח:) שהק' למה ל"מ בדיקה בנפולה מיד כמו שאחר מעל"ע מכשרינן לה בבדיקה, וכתב שזהו שהוקשה לרש"י וע"ז תי' שאין טעם בטריפות רק הלמ"מ הוא, והרשב"א דחה דאין הריסוק ניכר בה מיד רק אחר שנתחזקה ועמדה מעל"ע, וע"ע בלב אריה מב. מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ועיין במקו"א מש"כ אם מד' הרמב"ן משמע דלא כד' החזו"א ואבנ"ז שמעשה המטריף אוסר לעולם. [↑](#footnote-ref-12)
12. ברש"י כתב דטעם טרפות של דרוסה הוא משום עומד לינקב ע"י דשדי ביה זיהרא, ובתוס' הק' דא"כ בכלל נקובה היא ואי"צ לטרפות מיוחדת של דרוסה שהרי כמה טריפות יש משום שעומד לינקב.

    ודעת רש"י צ"ל דכל דהשתא ליכא ריעותא באבר שהרי זיהרא סופו להגיע לבנמ"ע ועדיין לא הגיע, ואף אם הגיע יתכן דלאו בכלל ריעותא הוא רק דבר חיצוני המנקבו, ולכך הגם שסופו לינקב לא חשיב כנקוב, ורק ריעותא המנקבת חשיבא כריעותא דנקב.

    ובס' שחיטת חולין מב. כתב דאזלי רש"י ותוס' עוד לטעמייהו גבי סירכות, דרש"י פי' משום שאין סירכא בלא נקב, ותוס' פי' דע"י סירכא סופו לינקב, ולרש"י לשיטתו א"י לפרש כהתוס' משום דאכתי ליכא ריעותא, אבל אין הדברים מוכרחים ובפשוטו התם חשיב שיש כבר ריעותא בריאה שהרי סיבת הטרפות קיימת. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובעיקר דין סופו לינקב נחלקו האחרונים אם סופה למות מהשתא, עיין בפמ"ג שפ"ד ל-ה,נז-מב, דסופו למות יב"ח מהשתא שעומד לנקוב אף שעדיין לא ניקב, וכ"נ רעק"א נד., אבל בחת"ס מב. חלק ע"ז ויכולה עדיין לחיות יב"ח עד שינקב וכנראה לפי"ד עיקר החפצא של הטרפות הוא הנקב.

    ולד' החת"ס צ"ע היאך מיקרי נוטה למות והרי אכתי יכולה לחיות, ואולי עצם מה דסופו לינקב ולמות סגי.

    ולפמש"כ לעיל שהעיקר תלוי אם יש בה מכת מות ולא במה שהבהמה עומדת למות אשה"ט דה"נ ע"י סופו לינקב מיקר מכת מות.

    ומשה"ק המרחשת דהא אכתי לא מיחסרא, לכאו' לק"מ דאי"צ דוקא חסרון העיקר שתהיה נוטה למות מחמת מכה ויש בה המכה מהשתא, ועיין צפנ"פ מאכ"א ד-ט. [↑](#footnote-ref-14)