73. רוב חניות או רוב בשר קבוע למפרע ההבדל לקח ישראל או גוי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב מאיר קאופמן / תערובות / רוב

כ"ב אלול ע"ז

# בסוגיא דרוב וקבוע

### האם הולכים לפי רוב חניות או לפי רוב בשר

א] עיין פתחי תשובה סק"ב שהביא מהאחרונים שדנו האם דין רוב הוא לפי רוב חניות או לפי רוב בשר דהינו שזה ודאי שבבריתא מבואר שהולכים לפי רוב החניות וכן הוא לשון הרמב"ם לפי רוב מוכרים אבל יתכן שזה מצד שגם כמות הבשר הפורשת היא שוה ובשפ"ד סקכ"ט נקט שהולכים לפי רוב חניות וכן הוא בחוות דעת ק"י סק"ג וסימן ס"ג סק"ב, והנודע ביהודה והבית מאיר הניחו בצ"ע והנה עיין בית אפרים חיור"ד סימן מ' ובחזו"א ל"ז כ"ד שכתבו שזה ודאי שאם יודעים שכולם מכרו בשר בשוה וממילא רוב הבשר שנמצא בחוץ הוא כשר ממילא כיון שהחתיכה שנפלה זה אחד מהחתיכות שיצאו וכיון שרובם כשרים זה סיבה להתיר ואם מכרו את כל הבשר שבחניות ויודעים שרוב הבשר שבחוץ הוא נבילה בזה ודאי שאסור דהרי זה אחד מהחתיכות של הרוב שזה נבילה דהינו שודאי שאפשרות הפרישה מתיחסת לחתיכות שהיו בחוץ [אמנם משמע שהאחרונים הנ"ל נקטו שאין ענין שאר החתיכות שיצאו לחתיכה זו אלא דנים חתיכה זו מאיפה פירשה]

אמנם עיין יד יהודה שדן שאם אדם קנה הרבה ואדם אחר קנה קצת זה אותו סיבה של נפילה ולכן כתב שהקובע איפה יש יותר מספר קונים ועיין חזו"א שהביא ראיה לזה דמבואר בגמ' ב"מ כ"ו. שמעות שנמצאו לפני סוחרי בהמה בירושלים לעולם מעשר דהקונים רגילים להביא כסף מעשר והקשו התוס' הרי יתכן שזה נפל מהמוכר ותירצו שהולכים לפי רוב הקונים וביאור הדבר שכיון שהנפילה היא מחמת פשיעה של אחד מהאנשים שנמצאים שם א"כ אדם שיש לו יותר כסף זה לא יותר סיבה שיפול ממנו ולכן רוב הצדדים שלפנינו זה הבני אדם וא"כ ה"ה אצלינו סיבת הנפילה זה פשיעה של הלוקחים ולכן הרוב נקבע לפי הלוקחים ולא לפי רוב הבשר שיצא החוצה דהינו שהחניות זה האנשים שנמצאים ברחוב

ועיין חוו"ד סימן ס"ג סק"ב שהקשה מהדין שמוצא מציאה בעיר שרובה ישראל שתולים שזה מישראל הרי לעכו"ם יש יותר כסף דרוב העשירים זה עכו"ם וא"כ יש כאן רוב בשר של עכו"ם ועיין בינת אדם שדחה כנ"ל דוכי העכו"ם לוקח את כל כספו לשוק אלא שדנים ביחס לרוב החפצים שנמצאים בשוק אמנם גם שם משמע כנ"ל שכיון שהאדם הוא סיבת האבידה כל אדם זה סיבה אחת ועיין בינת אדם שכתב עוד שכאן אין ספק על החתיכה מה מציאותה אלא מי מהבני אדם איבד ובזה ודאי הולכים לפי האנשים שמסתובבים בחוץ

אמנם בנמצא ביד עכו"ם שיודעים שעכו"ם זה יצא אם הבשר וכל הספק איפה קנה יש לדון שכאן החתיכות שיצאו אין להם סיבה כלל לקבוע מה עכו"ם זה קנה והנה כה"ג כל הדין רוב זה רוב אפשריות ויתכן לדון כל חנות כאפשרות א"כ יש כאן רוב כשר ויתכן לדון כל חתיכה כאפשרות שהיא פירשה וא"כ יש כאן רוב טריפה ועיין חזו"א שה"ה במקרה שהיום יודעים שיצא רק חתיכה אחת יש לדון כנ"ל האם לדון לפי רוב החניות או לפי רוב הבשר ועיין חזו"א שכתב שכאן הוי ספק המבואר ברשב"א וממילא יש להחמיר

ועיין בית אפרים יור"ד סימן מ"ג שהביא מהירושלמי הובא בנימוק"י פרק הבית העליה ובר"ן בשו"ת סימן י' שכל שיש שני ערימות ובא אדם ולקח מאחד מהם אפילו שבאחד יש יותר מהשני חשיב רק שני צדדים ורק בשובכות שכל גוזל זה סיבה ליציאה יש כאן רוב דהינו שמה שיש כאן הרבה חתיכות בשר זה לא מהוה רוב דכל ערימה זה צד אחד אמנם מהחזו"א הנ"ל ושאר האחרונים שדנו בזה לא משמע כן ועיין תוס' רי"ד בב"ב כ"ג: שכתב שר' זירא שס"ל שרוב וקרוב הולכים אחר הרוב זה רק אם יש שני חניות ובאחד יש יותר בשר בזה קרוב עדיף אבל אם יש עשר חניות ורובם כשר בזה ודאי שרוב עדיף מקרוב דהינו שיש רוב של אפשריות ויש רוב לא מצד שזה סיבה ליותר אפשריות רק שיש הלכה ליחס הספק לרוב והדין רוב חניות הוא עדיף מרוב בשר אמנם יתכן שודאי שגם הרוב בשר יסודו מצד רוב אפשרויות דהינו שכל חתיכה זה אפשרות ולא שזה סתם הלכה ליחס החתיכה לרוב רק שכאן שכל צדדי האפשרות בתוך אפשרות אחת הרוב חניות הוא ודאי עדיף

והנה משמעות הדברים שבעלמא דנים לפי רוב מוכרים וכלשון הרמב"ם ומצד שמדובר שכמות הבשר ששניהם מוכרים שוה וצ"ע הרי בתחילת היום יתכן שבמקרה עכשיו קנו יותר בחנות של הנבילה וכן יתכן שבמקרה היום קנו שם יותר ומשמע שכל שאין לנו ידיעה מפורשת מצד כמות הבשר כמה יצא לחוץ מכריעים שרוב הקונים היו לפי רוב המוכרים וכל זה צ"ע אמנם אם נימא שהקובע רוב הבשר שבחניות וגם מה שלא יצא החוצה א"כ א"ש

והנה בהא דפשיטא לוה לאחרונים שרוב חניות זה סיבה עיין בינת אדם סימן ט"ז ובשערי יושר סימן ח' ט' שזה גם אם אין בשר בכל החניות רק שאני דן מאיזה חנות קנו חשיב רוב שיש כאן רוב צדדים וגם בזה שייך דין קבוע אמנם למה שנתבאר בשיעורים הקודמים שכל המושג קבוע זה שצד האיסור קבוע דהינו שהרי יש כאן ודאי איסור ואולי זה זה א"כ חנות בשר של נבילה שלא היה שם בשר או ספק היה שם בשר לא חשיב צד איסור קבוע אמנם אם שם היה ודאי בשר נבילה והנידון לדון רוב על ידי החניות הכשרות בזה יועיל אפילו אם יש צד שלא היה שם בשר כיון שיש כאן רוב אפשריות וצ"ע

### בדין רוב שנתברר שחלק מהאפשריות לא קראו

ב] והנה עיין רעק"א כתובות י"ד: שדן לגבי אשה שנאנסה שאם רוב העיר משיאין לכהונה שמותרת שעד כמה שיש בדיוק רוב והכהן שבא לנושאה יודע שהוא לא אנסה ממילא כלפיו אין ספק דהינו שנקט רעק"א שיסוד הדין רוב מצד מה רוב האפשריות לפנינו שיתכן שקראו ולכן נקט שכלפי מי שיודע שהוא לא אנסו אין כזה צד וממילא כלפיו אין רוב ועיין רש"ש שם שכתב שכיון שמצאנו שגם בשני שובכות יש דין רוב לפי מי שיש בו יותר יונים אפילו שיודעים שלא יצא רק אחד והשאר לא יצאו דהינו שעכשיו האפשרות היחידה שהוא יצא בכל אופן הולכים אחרי רוב ה"ה בכה"ג והנה בפשוטו משמע שלמד שזה הלכה לומר שהמיעוט כמו הרוב אפילו שאין אפשרות שזה אחד מהרוב ולפ"ז יצטרפו גם זקנים של יוצאים מהבית וכדו' אמנם רעק"א למד שגם בשובך הגדר שדנים עכשיו מה האפשרויות שהיו יכולים לקרוא ותולים שמה שקרה זה אחד מהאפשריות שיכלו לקרוא וממילא מה שידוע שזה לא אפשרות שיכול להיות שקרה לכן זה לא מצטרף

והנה לדברי רעק"א יוצא שכל רוב כשרים או רוב עכו"ם לגבי אבידה אם נברר שאבידה זו לא נפלה מכמה אנשים הרוב משתנה וכן לגבי רוב העיר כשרים אם נברר ונשאל ויהיו אנשים שיגידו שהם לא בכלל הספק ויהיה להם נאמנות כה"ג הדין רוב ישתנה והוא חידוש ושמעתי מהגר' רפאל שמולאביץ זצ"ל לדון שיסוד הדין רוב הוא מצד שדנים לפני שפרש עד כמה שהיה קורה כזה דבר מה היה קורה דהינו שכל שידוע מי פרש יש כאן רוב בכח וכנ"ל ובזה אנו מכריעים שיקרה כמו רוב האפשריות הנה הרי זה ודאי שלא כל האפשריות יכולות לקרוא אלא רק אחד וממילא במה שמברר מה לא קרה אין זה סתירה לרוב כלל אלא הרוב אומר שמסתמא המקרה שקרה הוא כמו אחד מרוב האפשריות שיכל לקרוא ורק דבר שהוא לא בכלל האפשרות שיכול לקרוא כמו ברעק"א שביחס לאדם עצמו הרי מראש זה לא בכלל האפשרות ולא שזה רק ברור צדדי ולכן הוא לא מצטרף

והנה הרש"ש כתב שאם יש שני חניות ובאחת יש רוב חתיכות של כשרה אמנם יש שם שלשים מרובעות כשר ועשר משולשים ובחנות השניה יש עשרים משולשים נבלה שגם כה"ג אם נמצא חתיכה משולשת יחשב שיש רוב כיון שרוב החתיכות כשרות והנה צ"ע שא"כ נצרף גם אם הקופסאות שימורים שהיה בחנות וצ"ל שיש מה שיצרף הספק שזה אותו סוג והפורש מתיחס לרוב והבין ששינוי צורת הבשר זה לא מגדיר כסוג חתיכה אחר אמנם לנ"ל יתכן לדון כנ"ל את כל החתיכות כאותו נידון וממילא מראש דנים שיש כאן אפשרות שיצא חתיכה או משולש או מרובע והרוב אומר שיצא כשר או משולש או מרובע אמנם יתכן שיש דברים שמגדירים כספק לעצמו וממילא ביחס לאפשרות של יציאה של חתיכה של משולש רוב האפשריות זה שיצא נבילה כיון שזה הספק שלפנינו אמנם צ"ע איזה סוג שינוי זה מגדיר כסוג ספק אחר [דודאי לא נדון שחתיכה כזו שיש לה שש קצות זה אחרת מחמש או גודל מדויק שכזה ודאי יתכן שאדרבא הרוב כמו הגודל שלה] וצ"ע בזה

### בהבדל בין לוקח ישראל או לוקח עכו"ם

ג] מבואר בגמ' שאם יש חנות של איסור קבוע אם לקח מהקבוע זה אסור ואם נמצא בשוק זה מותר וביארו הראשונים שההבדל אם הספק נולד במקום הקביעות או לאחר שזה פירש דבאדם שקנה ולא יודע איפה קנה הספק נולד במקום הקביעות מה חנות זו משא"כ במצאו החתיכה ברחוב חשיב שהספק מתחיל עכשיו ובאדם שלקח וידע מאיפה לקח והביא למי שלא יודע חשיב נולד הספק שלא במקום הקביעות כמבואר בחזו"א סקי"ג בד"ה תשע אמנם בלקח וידע ושכח מאיפה לקח כתב החזו"א סק"ב שזה אסור וודאי שכן הוא סתימת הגמ' שרק בנמצא התירו וצ"ל מצד שחשיב שעכשיו מסתפקים על הזמן של הקביעות [וצ"ע לרשב"א לקמן סק"ד שבלא נודע התערובת חשיב שהספק נולד אחר שפירש] וצ"ב שגם בנמצא הרי יתכן שישראל לקח וכבר אצלו התחיל הספק ועיין חידושי הר"ן פסחים ט: וברא"ה כתובות ט"ו: שכתבו שמסתמא הישראל ידע מה קנה וא"כ אצלו לא התחיל הספק גם כשזה נאבד לו ולדבריהם אם יתכן מאוד שישראל קנה בשר לצורך בהמתו ולא היה איכפת לו מה לוקח כה"ג נדון שהספק נולד במקום הקביעות

אמנם יתכן שכל מה שנחשב שהספק התחיל רק אם באמת היה לו נפק"מ בספק כי רוצה הבהמה לאכילה אבל אם אין לו בזה שום נפק"מ זה עצמו סיבה שלא נחשב שהתחיל הספק ויסוד לסברא זו דהרי מבואר ברשב"א שבנמצא ביד עכו"ם חשיב נמצא אפילו שבאמת יתכן שהוא לא שם לב כלל מאיפה קנה דמה זה איכפת לו אלא בפשוטו הביאור שכיון שאין לו שום נפק"מ לא חשיב שהתחיל הספק ולכן כתב בחידושי רעק"א חולין צ"ה. וכן הוא בגליון מהרש"א ק"י סק"ב שאם יש כאן נידון של אבר מהחי שזה נוהג גם בעכו"ם כה"ג חשיב שהספק נולד אצלו וגם לישראל שלקח ממנו זה אסור וכן מבואר בקצוה"ח סימן רצ"ב סק"ב שבגנב שגנב ויש ספק ממי גנב אפילו אם הוא עכו"ם חשיב שנולד הספק במקום הקביעות כיון שאיסור גזל זה נוגע גם כלפיו ועיין נתה"מ שחלק שכיון שבין כה הוא גוזל ואין לעכו"ם חיוב השבה ממילא חשיב שאין לו שום נפק"מ בספק

והנה מדבריהם מבואר שאפילו שזה לא מענין אותו אבל כיון שיש לו כזה איסור וזה סיבה שהוא יסתפק חשיב שהספק נולד אצלו אמנם עיין חזו"א סקי"ג ד"ה היה שכתב לדון לגבי מומר שלקח ולא שם לב מאיפה לקח כי זה לא איכפת לו האם חשיב שהספק נולד אצלו כיון שהיה צריך להסתפק או שכיון שלמעשה זה לא משנה לו לא חשיב שנולד אצלו ספק ובסקי"ג [בד"ה היה] נטה לומר שחשיב שהספק נולד אצלו אמנם בסקכ"ה לגבי פירות ערלה שקונים מחנונים שאינם שומרי תורה ומצוות נקט שכיון שלהם זה לא איכפת מה מביאים חשיב שהספק נולד רק עכשיו שישראל שומר תו"מ קונה וחשיב שנולד הספק שלא במקום הקביעות וע"ש שצירף עוד ספק שאולי הקונה ידע אם יש שם ערלה ועוד כמה ספיקות

והנה הש"ש כתב שתינוק הנמצא חשיב לקח דהינו שהספק התחיל אצל האשה אבל אם היא לא לפנינו כגון שמתה חשיב שהספק מתחיל אצל התינוק שהוא פריש וכמו בכל נמצא אפילו שזה נפל מישראל וצ"ע דכאן מהיכי תיתי ששמה לב האם בועל כשר דמה זה איכפת לה ואין זה מוכרח שהיא יודעת וי"ל אמנם יש מקום לומר שכל שהחתיכה לא הגיעה מהישראל שנסתפק אלא שמצאו ברחוב כלפינו חשיב שעכשיו התחיל הספק משא"כ בישראל שלקח כיון שהחתיכה מגיעה ממנו חשיב שיש לנו סיפור על עבר החתיכה ומה שהוא מסתפק חשיב ספקינו וכיון שכלפיו חשיב שהספק נולד במקום הקביעות ממילא זה גם כלפינו

והנה לפ"ז בלקח מאדם שאין לו נאמנות מאיפה הוא לקח ממילא כלפינו חשיב שהספק נולד עכשיו וממילא זה כמו נמצא ולפ"ז גם באבר מן החי או גזל אם זה עכו"ם שאין לו נאמנות לא חשיב שהספק נולד שם ועיין ק"ש חולין אות מ"ד וכן משמע בשפ"ד סקי"ח שאפילו אם נחשב שנולד הספק אצל עכו"ם אבל כל שאין לו נאמנות לספר על הספק לא מתיחסים ללידת הספק שאצלו ולכן ביאר בפמ"ג בשם הפר"ח שקטן חריף שיש לו נאמנות חשיב שנולד הספק במקום התערובת וכן האריך בשערי יושר ש"ד פ"ג ולפ"ז יתכן שכל שהוא נאמן לומר על הקניה ממילא זה מעמיד הספק על זמן הפרישה אפילו אם לא היה לו נפק"מ ודלא כהבנת האחרונים שזה תלוי במה שיש לו נפק"מ והנה הש"ש נקט שבנאנסה חשיב שהספק נולד אצלה ועיין בית אפרים אבן העזר סימן ה' שתמה הרי אין לה שום נפק"מ כלפי דין הבן אמנם לנ"ל כל שהתינוק נמצא בידה שזה ברור שנלד ממנה חשיב שהספק התחיל אצלה וצ"ע אמנם בשערי יושר ש"ד פ"ג נקט שודאי צריך את שני הדברים גם שיהיה נפק"מ אצל מי שנולד אצלו הספק וגם שיהיה לו נאמנות לספק מה הוא עשה ע"ש

והנה דנו האחרונים בשולח עכו"ם לקנות מהחנות האם חשיב שהספק נולד במקום הקביעות או לא [והנה הבינת אדם סוף אות כ"ג דן בנכבשינהו דננידו למה אין איסור של אין מבטלין איסור לכתחילה ודן שזה גרמא דהפרישה של השור זה לבד ולדבריו כאן יש לדון לאסור אמנם בפשוטו כיון שכאן זה הכרעה שזו החתיכה המותרת אין בזה איסור של אין מבטלין ויתכן שכל נידונו שם שזה קבוע שאינו ניכר ונקט שזה רק בנוי על ביטול ברוב וצ"ע] והנה ראיתי מביאים דהדברי חיים יור"ד ח"ב סנ"ג נקט שחשיב שהספק נולד במקום הקביעות כיון ששלחו לשם אמנם בשו"ת טטו"ד למהרש"ק [מהדו"ג ח"ב סי"ד בד"ה והנה] פשיטא ליה שחשיב נולד ביד עכו"ם ודימה לניכבשינהו דננידי שאפילו שחשיב שלא נולד הספק עד שהגיע לידינו וכן משמע בחזו"א סקט"ו שנקט שחשיב נולד הספק אצל חנוני אפילו שודאי הדרך שהכל מגיע לפי הזמנה והנה אם נימא שזה רק מצד שמעביר הנאמנות א"כ עכו"ם שאין לו נאמנות גם בכה"ג ודאי שחשיב שהספק נולד עכשיו אמנם אם נימא שעיקר הסברא מתי נולד הספק א"כ יתכן שכיון שקונה לצורך ישראל ולישראל יש נפק"מ חשיב שהספק נולד במקום הקביעות אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכל שזה לא הגיע ליד הישראל לא חשיב שנולד הספק ואולי בקונה מכספו של הישראל שזה כבר עומד לשימוש הישראל מיד חשיב שהספק נולד שם אמנם אם הקניה לעצמו ומוכר לישראל רק שעשה בשליחות הישראל בזה ודאי לא מסתבר כך והגרי"ש אלישיב [עיין קובץ תשובות ח"ג] החמיר לגבי השער מהודו לא לסמוך על רוב כיון שחשיב שלקח ממקום הקביעות כי העכו"ם קונה בשליחות הישראל והרבה ת"ח אחזו שחשיב רוב [אלא שאז לא ידעו שהרוב לא מהמתחם]

### בדין שנתברר הספק רק לאחר שקנה

ד] עיין רשב"א בתוה"ב ל. שנקט לגבי חתיכה הראויה להתכבד שקנו מהחנות כשעדין לא ידעו שיש שם טריפה ורק אחרי זה נתברר שיש שם טריפה שכה"ג חשיב שהספק נולד שלא במקום הקביעות דהינו שזה ודאי שאם כבר היה ידוע שיש כאן חנות אחת שמוכרת נבילה רק הוא לא ידע בזה ודאי חשיב שהספק נולד במקום הקביעות כמבואר במשמרת הבית אמנם כאן כיון שבעולם לא היה ידוע שיש כאן איסור ואדרבא היה מצב של רוב בהמות הם לא טרפות כה"ג חשיב שעדין לא נולד הספק ורק עכשיו נולד הספק והרשב"א נקט שכל זה שייך לדעות שגם בתערובת אין הגזירה שמא יקח מהקבוע אלא אם הוא עשה שינדו אבל בנדו מאילהם מותר אבל לשיטות שתמיד יש הגזירה שמא יקח א"כ גם אם עדין לא היה הספק אבל יש כאן עדין את סיבת הגזירה אמנם הב"י הביא את שו"ת הרא"ש שנקט שכל שעדין לא היה הספק לא שייך הגזירה וע"ש שביאר או שאדם לא מדמה מה שלקח קודם שהיה ידוע שיש כאן איסור לבין אחר שנודע שיש כאן איסור ויתכן שהכונה שכה"ג אדם יודע שעד עכשיו זה לא נחשב קבוע משא"כ לאחר שנודע זה קבוע וכתב עוד ששורש התקנה שאם יהיה מותר בכה"ג כל שאדם ידע ההלכה הוא יקח בידים אבל כאן שבזמן הפרישה עדין לא ידוע איסור ורק כה"ג התירו לא יבוא ללמוד מזה למקרה שכבר ידוע מהאיסור

והנה עיין בד"ה כ"ט: שכתב שבמקרה שעכשיו התברר באיזה חנות יש טריפה ובאיזה חנות אין טריפה ורק שמקודם לא ידענו ועכשיו הקונה שכח מאיפה קנה כה"ג ודאי חשיב שהספק נולד למפרע וחשיב שלקח מהקבוע דהינו שכיון שהספק שלו זה מאיזה חנות קנה וספק זה הוא כבר בשעת הקניה אפילו שאז לא היה נפק"מ חשיב שהספק נולד במקום הקביעות ועיין פר"ח סקי"ג ובחוו"ד סק"ג שכתבו שבמקרה שיודע באיזה חנות קנה רק שלא ידוע באיזה חנות נמצאת הטריפה בזה הרא"ה מודה דכאן הרי הספק האם חנות זו מכרה טריפה ובזה מודה הרא"ה שדנים שהספק נולד רק עכשיו ובפשוטו גם אם כה"ג זה היה קבוע דאוריתא אבל לא שייך כאן את סברת הרא"ה וכן הוא בחזו"א סקי"ט אמנם בלשון הפר"ח משמע שעיקר החילוק שזה קבוע דרבנן בזה הקיל הרא"ה [אמנם עיין בינת אדם סימן ה' שאם לא חל ביטול בשני מקומות וכן לא חל ביטול רק טם דיעה א"כ החתיכה שפרשה לבד אין לה סיבת היתר רק מצד כל דפריש] והנה הש"ך כתב שמהטור משמע דלא כרא"ה וצ"ע דהרי הטור מדבר באופן שלא נודע איזה חנות יש טריפה ועיין חוו"ד שכתב שאם גם שכח איפה קנה כיון שגם אם היה ידוע איפה הטריפה יש לו ספק איפה קנה חשיב שהספק נולד בקביעות וצ"ע הסברא [אמנם בשערי יושר פ"ה בד"ה והר"ן כתב שבכה"ג שיודע איפה קנה כיון שהספק מה חנות זו חשיב קבוע וזה לשיטתו אמנם מכל האחרונים כאן מבואר דלא כדבריו]

והנה הש"ך הביא מהר"ן שכתב מפורש שגם כה"ג שנודע שיש חנות אם טריפה ויודעים באיזה אבל כיון שלא היה ידוע בזמן הקניה מותר אמנם בלשונו משמע שהסברא שכל החלות קבוע רק חל בזמן ידיעת הספק דהינו שדנים שעדין זה לא היה כמחצה על מחצה ולפ"ז אין מקום לטענת הרא"ה שהספק הרי מאיזה חנות כבר היה בתחילה דהחניות עדין לא נחשבות קבוע אמנם ברשב"א במשמרת מדמה לדין נמצא ביד עכו"ם ששם יסוד ההיתר דהספק רק נולד עכשיו ועיין שערי יושר שם שעמד בזה

והנה הש"ך נקט שהרשב"א מודה לדין הרא"ה אמנם הפר"ח ועוד אחרונים כתבו שכיון שמדמה לדין נמצא מבואר שכל שעדין לא הסתפקנו לא חשיב ספק ולענין הלכה בפר"ח וכן הבינת אדם סקי"א והיד יהודה נקטו להקל בזה אמנם השפ"ד סקי"ד כתב שאין לגעור במי שמיקל בזה במקום הפסד מרובה וצ"ע לדינא שזה ספק דאוריתא