נשים לעבודה
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / כללי

**נשים לעבודה**

* 1. **מנהג ישראל**.
     1. ר"ן (קידושין דף יב. בשם אחרים, עי' דף יב: [גבי אומנית]) – "ואחרים פירשו דבני בבל **היו נשותיהם מתעסקות במלאכת הבית ובמשא ובמתן** ואפשר לאנשים ללמוד ומש"ה לדידהו נושא אשה ואח"כ ילמוד תורה אבל בני א"י היו נשותיהם מעונגות ואוכלות ואינן עושות ומש"ה לדידהו ילמוד תורה ואח"כ ישא אשה".
     2. ריטב"א (קידושין דף כט:) – "ויש מפרשים דשמואל איירי בבני בבל שהיו נשיהם עמלות וטורחות אחר מזונותיהם, ורבי יוחנן לבני ארץ ישראל שהיו נשיהם מעונגות והיו בעליהם צריכין לטרוח אחר מזונותיהם".
     3. גר"א (אה"ע סי' א' ס"ק ח') – "ומיהו אם כו'. ל' הרמב"ם עד ס"ח קדושין שם ת"ר ללמוד כו' אר"י א"ש וכו' ורי"א כו' ול"פ כו' וערש"י והר"ן כתב ואחרים פרשו דבני בבל **היו נשותיהן מתעסקין במו"מ ובמלאכה** אבל בני א"י היו נשותיהם מעונגות ואוכלות ואינן עושות ועס"ד".
     4. ערה"ש (יו"ד סי' רמ"ו סעי' י"א) – "ישא אשה תחלה ויהדר שיקח בת איש אמיד וירא אלקים שיעזור לו שתהא ביכולתו לשבת איזה שנים על התורה וכך נהגו בדורות שלפנינו כי גדול שכרן של לוקחי ת"ח לבנותיהן או אם ביכולתו ליקח אשה יראת ד' **שהיא תפרנסנו** מה טוב ואם אין כל אלה ישא אשה ויטרח בפרנסה ויקבע עיתים לתורה כי הקדוש ברוך הוא אינו בא בטרוניא עם בריותיו ואחד המרבה ואחד הממעיט ובלבד שיכוין לבו לשמים".

ערה"ש (יו"ד סי' רמ"ו סעי' כ') – "ובאמת אלו הנשים התומכות ידי בעליהן וידי בניהן שילמדו תורה זכותן גדול מאד ושכרן הרבה מאד **וכ"ש אותן הנשים העוסקות בפרנסה** למען שיוכלו בעליהן לישב על התורה עליהן נאמר אשת חיל מי ימצא ועוז והדר לבושה ותשחק ליום אחרון ואשה יראת ד' היא תתהלל ואוכלת פירותיה בעוה"ז והקרן קיימת לה לעוה"ב".

* + 1. מראי מקומות – נמק"י (קידושין דף כט:), שיטה לא נודע למי (קידושין דף כט:), מהר"י בירב (קידושין דף כט:), בתורתו יהגה (ח"א עמ' ש"ד).
  1. **רצון ה'**.
     1. עי' יבמות (דף סב:) – "כל אדם שאין לו אשה שרוי בלא ... במערבא אמרי: בלא תורה ... בלא תורה דכתיב: האם אין עזרתי בי ותושיה נדחה ממני".
        1. רש"י (יבמות דף סב: ד"ה האם) – "האם אין עזרתי בי. אשתי דכתיב (בראשית ב) עזר כנגדו מיד תושיה נדחה ממני שצריך לעסוק בצרכי ביתו ותלמודו משתכח".
        2. **סתירה** בין קידושין (דף כט: רש"י ד"ה להו), ליבמות (דף סב: במערבא וכו') – קובץ קול התורה (ח"נ בסוף דף ל'), אלומת יוסף (ביבמות דף סב:).
     2. ספורנו (בראשית פרק ב' פסוק י"ח) – "לא טוב היות האדם לבדו. לא יושג 'טוב' התכלית המכוון בדמותו ובצלמו, אם יצטרך להתעסק הוא עצמו בצרכי חייו".
     3. טור (הקדמה לאה"ע מהראב"ד) – "ועוד הפליא והגדיל עמו בעזר אשר עזרו. ובעטרה אשר עטרו. וכחתן פארו. וישם עליו ציץ נזרו. ועל הכל האשה אשר ממנו לוקחה. ולא כשאר הברואים אשר בראם שנים שנים. אבל בראו לבדו. ויקח אחת מצלעותיו ויבן אותה לאשה ויביאה לו למען היותה לו לעזר ולהועיל. כאשר כתב החכם רבי אברהם ב"ר דוד בספר הנפש. כי לטובת האדם ולהנאתו הגדולה אשר זה. שאילו נברא זכר ונקבה כשאר הברואים היתה האשה אצל האדם כנקבות הבהמה אצל הזכר שאינה מקבלת שלטונות הזכר ולא עומדת אצלו לשמשו. אך זה חוטף מזה וזה בועט בזה ואיש למעברו יפנו. וגם אינם מיוחדים זה לזה. לפי שבתחלה נבראו זה בפני עצמו וזה בפני עצמו. ולכן ראה הבורא יתברך צורך האדם והנאותיו. וברא אותו יחידי. ולקח אחת מצלעותיו. ובנה האשה ממנה. והביאה אל האדם להיות לו לאשה. ולהיותה לו לעזר ולמסעד. מפני שהיא נחשבת לו **כאחד מאבריו אשר לו לשמשו**. וכי יהיה מושל עליה כמושלו על אבריו. וכי תהיה משתוקקת אליו כאשר אבריו משתוקקים להנאת גופו. וזהו מה שאמר הכתוב (בראשית ב כ) ולאדם לא מצא עזר כנגדו. מציאה זו אינה אחר בדיקה וחיפוש כשאר כל המציאות. שאין נכון לדבר כן כנגד הבורא יתברך. אך היא במציאות המחשבה הקדמונית. כאשר ברא את הנבראים מן האדמה זכר ונקבה. והביט וראה בטובת האדם. ולא מצא עזר לאדם בבריאה ההיא. ואמר (בראשית ב יח) לא טוב היות האדם לבדו. כלומר אין טוב שיהיה האדם מתבודד עם האשה כמו הבהמות שהם מתבודדים ואין הנקבות מיוחדות לזכרים. אעשה לו עזר ממנו כנגדו. כלומר אבראנו בענין שיהיה לו עזר ממנו. ושתהיה מיוחדת לו. וזהו כנגדו. כלומר שתעמוד אצלו יום ולילה עכ"ל הרב".
     4. גר"א (ברכות דף סא.) – "בתחלה עלה במחשבה לבראות ב' וכו' וקשה האיך שייך לומר בהקב"ה עלה במתחשבה הלא לא אדם הוא ... עוד צריך להקדים למה כתיב באדם והיו לבשר אחד יותר משאר מינים הלא גם בשאר בהמות וחיות נעשה הולד משניהם ועוד קשה למה באדם נבראו הזכר והנקבה בגוף אחד מתחלה, ועוד צריך לתת טעם למה הוה אדם קרוב לאשתו יותר משאר קרוביו דאדם עם בן אחיו הוה ראשון בשני ועם בן אשתו הוה ראשון בראשון כאלו הוא בנו (וזה הוא כדעת הט"ז בחו"מ סי' ל"ג ס"ח ודלא כסמ"ע). וי"ל דחדא מתורצת בחברתא והיינו **מפני שרצה הקב"ה** שיהיה כרוך אחר אשתו יותר משאר קרוביו לכן בראם מתחלה בגוף אחד והטעם שברא אותם שיהיו כרוכים כל כך זה אחר זה היינו מפני שתכלית האדם בעוה"ז הוא לעסוק בתורה כדי שיזכו לעוה"ב ואם לא היו נבראים בגוף אחד היה מוכרח הבעל בעצמו לחזור אחר פרנסתו ויבטל מן התורה ואשתו לא תתעסק בשבילו כמו שאר חיות ובהמות דהנקבה אינה עוסקת בשביל הזכר לכך בראם הקב"ה בגוף אחד **שתטריח בשבילו** ויהיה לו פנאי לעסוק בתורה. ומה שחילקם אח"כ היינו דאם לא היה מחלקן לא היה מתקן כלום דבשעה שהיא הולכת לשוק או לשאר דברים היה הוא ג"כ הולך אחריה וז"ש בתחלה עלה במחשבה כו' ר"ל תחלת המחשבה הוא סוף המעשה דהיינו תכלית הדבר לכך הוצרך הקב"ה לבראם מתחלה כאחד בשביל התכלית כדי שהיא תתעסק בשבילו ויהיה לו פנאי ללמוד".
     5. מראי מקומות – אדרת אליהו (בראשית פרק ב' פסוק י"ח), תנא דבי אליהו (פרק ט' ד"ה פעם), מהר"ם חלווה (סוף שיטת הקדמונים לב"ק), פרדס יוסף (פר' יתרו אות נ"ט, ופר' שמות סוף אות כ"א), בתורתו יהגה (ח"א עמ' ש"ד).
  2. **איש ואשתו: הם גוף אחד, ונשמה אחד**.
     1. ב"י (או"ח סי' קפ"ז בדק הבית ס"ק ג'), כנה"ג (או"ח סי' קפ"ז הג' ב"י ס"ק א'), עטרת צבי (או"ח סי' קפ"ז ס"ק ג') – "על הנשים יש לדון שאין נקרא אדם אלא כשיש לו אשה (יבמות סג.) הוי ליה זכר ונקבה **גוף אחד** ושפיר מצו למימר על בריתך שחתמת בבשרנו".
        1. מג"א (סי' קפ"ז ס"ק ג') – "ובבד"ה כתב ... נדחקו כדי ליישב המנהג".
        2. א"ר (סי' קפ"ז ס"ק ו', א"ז ס"ק ו') – "בבדק הבית לב"י ... אין לו שחר, דמכל מקום גופין מחולקין הן, גם זכות כניסת לארץ משום ברית מילה לא שייך בנשים, ועוד יש לדחותה מהרבה טעמים".
     2. זוהר (פר' לך לך צא ע"ב, עי' תוך פר' האזינו האדרא זוטא קדישא רפ"ו ע"א) – "אמר ר' (יהודה) יצחק קודשא בריך הוא (מזווג זווגין ואמר) אמר בת פלוני לפלוני, א"ר יוסי מאי קא מיירי והא כתיב (קהלת א') אין כל חדש תחת השמש, אמר ר' יהודה תחת השמש כתיב שאני לעילא, אמר ר' יוסי מאי כרוזא הכא, והא אמר ר' חזקיה אמר רבי חייא בההיא שעתא ממש דנפיק בר נש לעלמא בת זוגו אזדמנת לו, אמר רבי אבא זכאין אינון צדיקייא דנשמתהון מתעטרין קמי מלכא קדישא עד לא ייתון לעלמא דהכי תנינן בההיא שעתא דאפיק קודשא בריך הוא נשמתין לעלמא כל אינון רוחין ונשמתין כלהו כלילן דכר ונוקבא דמתחברן כחדא ואתמסרן בידא דההוא ממנא שליחא דאתפקד על עדואיהון דבני נשא ולילה שמיה ובשעתא דנחתין ואתמסרן בידוי מתפרשין ולזמנין דא אקדים מן דא ואחית להו בבני נשא וכד (מחא) מטא עידן דזווגא דלהון קודשא בריך הוא דידע אינון רוחין ונשמתין מחבר לון כדבקדמיתא ומכרזא עלייהו **וכד אתחברן אתעבידו חד גופא חד נשמתא ימינא ושמאלא כדקא חזי** ובגין כך אין כל חדש תחת השמש, ואי תימא הא תנינן לית זווגא אלא לפום עובדוי וארחוי דבר נש, הכי הוא ודאי, דאי זכי ועובדוי אתכשרן זכי לההוא דיליה לאתחברא ביה כמה דנפיק".
        1. תרגום – "אָמַר רַבִּי [יהודה] יִצְחָק, הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא [מזוג זווגים ואומר] אוֹמֵר בַּת פְּלוֹנִי לִפְלוֹנִי. אָמַר רַבִּי יוֹסֵי, מַה זֶּה אוֹמֵר, וַהֲרֵי כָּתוּב (קהלת א) אֵין כָּל חָדָשׁ תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ? אָמַר רַבִּי יְהוּדָה, תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ כָּתוּב, שׁוֹנֶה לְמַעְלָה. אָמַר רַבִּי יוֹסֵי, מַה כָּאן הַכְּרוּז, וַהֲרֵי אָמַר רַבִּי חִזְקִיָּה אָמַר רַבִּי חִיָּיא, בְּאוֹתָהּ שָׁעָה מַמָּשׁ שֶׁיּוֹצֵא אָדָם לָעוֹלָם, בַּת זוּגוֹ מְזֻמֶּנֶת לוֹ? אָמַר רַבִּי אַבָּא, אַשְׁרֵי הַצַּדִּיקִים שֶׁנִּשְׁמוֹתֵיהֶם מִתְעַטְּרוֹת לִפְנֵי הַמֶּלֶךְ הַקָּדוֹשׁ טֶרֶם יָבֹאוּ לָעוֹלָם. שֶׁכָּךְ שָׁנִינוּ, בַּשָּׁעָה הַהִיא שֶׁהַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא מוֹצִיא נְשָׁמוֹת לָעוֹלָם, כָּל אוֹתָן הָרוּחוֹת וְהַנְּשָׁמוֹת, כֻּלָּן כְּלוּלוֹת זָכָר וּנְקֵבָה שֶׁמְּחֻבָּרוֹת יַחַד. וְנִמְסָרוֹת בִּידֵי אוֹתוֹ הַמְמֻנֶּה הַשָּׁלִיחַ שֶׁנִּתְמַנָּה עַל הֶרְיוֹנוֹת בְּנֵי הָאָדָם, וּשְׁמוֹ לַיְלָה. וּבְשָׁעָה שֶׁיּוֹרְדוֹת וְנִמְסָרוֹת בְּיָדָיו, נִפְרָדוֹת, וְלִפְעָמִים זֶה מַקְדִּים לִפְנֵי זֶה, וּמוֹרִיד אוֹתָם בִּבְנֵי הָאָדָם. וּכְשֶׁמַּגִּיעַ [מכה] זְמַן זִוּוּגָם, הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא שֶׁמַּכִּיר אוֹתָן הָרוּחוֹת וְהַנְּשָׁמוֹת מְחַבֵּר אוֹתָן כְּבָרִאשׁוֹנָה וּמַכְרִיז עֲלֵיהֶם. **וּכְשֶׁמִּתְחַבְּרִים, נַעֲשִׂים גּוּף אֶחָד וּנְשָׁמָה אַחַת, יָמִין וּשְׂמֹאל כָּרָאוּי**, וּמִשּׁוּם כָּךְ אֵין כָּל חָדָשׁ תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ. וְאִם תֹּאמַר, הֲרֵי שָׁנִינוּ שֶׁאֵין זִוּוּג אֶלָּא לְפִי מַעֲשֵׂי וְדַרְכֵי הָאָדָם - כָּךְ זֶה וַדַּאי! שֶׁאִם זוֹכֶה וּמַעֲשָׂיו כְּשֵׁרִים, הוּא זוֹכֶה לְהִתְחַבֵּר עִם אוֹתוֹ שֶׁלּוֹ כְּמוֹ שֶׁיָּצָא".
     3. יעב"ץ (ריש ס' מגדול עוז, בסידור ח"ב עמ' תשע"ז אות ט"ו) – "עוד יש לומר שנקרא זכר על שם שבאין להזכירו שבועתו שמשביעין אותו בשעת לידתו, וזהו גם כן שבוע הבן, מלשון שבועה, ומזכירין אותו בפעם ראשון שבאה מצוה לידו, שהוא השבת, גם זה טוב ויפה, אלא שיש לעיין קצת א"כ מדוע לא נעשה גם כן שבוע הבת, הלא גם היא מוזהרת על שמירת התורה ... ובסייעתא דשמיא יש ליישב הענין בטוב טעם ודעת, כי ידוע שכל הנשמות זכר ונקבה הן באין, ע' ספר הזוהר לך לך (ד' צ"א ב') כי כל אחד הוא פלג בלבד והזכר הוא עיקר היצירה, והנקבה נכללת בו, לכן כשיוצא לאויר העולם משביעין אותו לבדו ובזה מושבעת גם כן בת זוגו בבת אחת, אבל לא נשבעת בפני עצמה, ובכן הכל מתוקן ונכון".
     4. אור החיים (ויקרא פרק כ' פסוק ט' ד"ה ואם) – "ואם תאמר גם על זה דן אנכי למה יהיה המשפט הזה, לזה גמר אומר אביו ואמו קלל, פירוש כי כשמקלל אביו מקלל גם אמו עמו וכן להפך, והטעם לצד שהאב והאם **הם גוף אחד** כמאמרם ז"ל (ברכות כד א) אשתו כגופו, וכפי זה בין הנעשה לאחד מהם או הנעשה מאחד מהם לבניהם יחשב לשניהם יחד".
     5. מראי מקומות – מעם לועז (שמואל ב' פרק א' פסוק כ"ו), בית האוצר (אות ר"ז ד"ה והנה).
  3. **מי אחראי על עולם הזה ומי העולם הבא**.
     1. מנחות (דף כט:) – "מאי דכתיב: (ישעיהו כ"ו) בטחו ביי' עדי עד כי ביה יי' צור עולמים ... מאי שנא דכתיב ביה ולא כתיב יה. כדדרש ר' יהודה בר ר' אילעאי: אלו שני עולמות שברא הקדוש ברוך הוא, אחד בה"י ואחד ביו"ד, ואיני יודע אם העולם הבא ביו"ד והעולם הזה בה"י, אם העולם הזה ביו"ד והעולם הבא בה"י, כשהוא אומר: (בראשית ב') אלה תולדות השמים והארץ בהבראם, אל תקרי בהבראם אלא בה"י בראם, [הוי אומר: העולם הזה בה"י, והעולם הבא ביו"ד]".
     2. רש"י (בראשית פרק ב' פסוק ד') – "תולדות השמים והארץ בהבראם ביום עשות ה'. למדך שכלם נבראו ביום ראשון. דבר אחר בהבראם, בה' בראם שנאמר (ישעיה כו ד) ביה ה' צור עולמים בשני אותיות הללו של השם יצר שני עולמים, ולמדך כאן שהעולם הזה נברא בה"א (רמז כמו שה"א פתוחה למטה, כך העולם פתוח לשבים בתשובה. ועולם הבא נברא ביו"ד לומר שצדיקים שבאותו זמן מועטים כמו י' שהיא קטנה באותיות). רמז שירדו הרשעים למטה לראות שחת כה"א זאת שסתומה מכל צדדים ופתוחה למטה לרדת דרך שם".
     3. ב"מ (דף נט.) – "ואמר רב: כל ההולך בעצת אשתו נופל בגיהנם, שנאמר רק לא היה כאחאב וגו'. אמר ליה רב פפא לאביי: והא אמרי אינשי: איתתך גוצא גחין ותלחוש לה. לא קשיא, הא במילי דעלמא, והא במילי דביתא. לישנא אחרינא: הא במילי דשמיא, והא במילי דעלמא".
        1. עיני שמואל (ב"מ דף נט.).
     4. חגיגה (דף ט: תד"ה בר) – "בר הי הי להלל. יש מפרשים שגר היה והיינו בן אברהם ושרה שנתוסף ה"א בשמן וכן בג בג דכולה הגמרא עולה ה'".
  4. **סברא**.
     1. פאה (פרק א' משנה א') – "אלו דברים שאין להם שיעור הפאה והבכורים והראיון וגמילות חסדים ותלמוד תורה אלו דברים שאדם אוכל פירותיהן בעולם הזה והקרן קיימת לו לעולם הבא כיבוד אב ואם וגמילות חסדים והבאת שלום בין אדם לחבירו **ותלמוד תורה כנגד כולם**".
     2. יו"ד (סי' רמ"ו סעי' י"ח) – "ת"ת שקול כנגד כל המצות".
     3. מראי מקומות – גר"א (בפאה שם), ח"ח (עשה י"ב), ארך אפים (סוף ח"ב אות י').
  5. **כתובה: האם חייב אדם להשכיר עצמו מצד חייב הכתובה**.
     1. תוס' (כתובות דף סג. ד"ה באומר) – "באומר איני זן ואיני מפרנס. מכאן מוכיח רבינו אליהו שחייב אדם להשכיר עצמו ללמד תינוקת או לעשות מלאכה אחרת כדי לזון את אשתו דאם לא כן מה ענין זה אצל מורד ממלאכה ומיהו בקונטרס פירש משום דזן ומפרנס הוא כנגד מלאכה של אשה ועוד הביא ראיה מדכתבינן בכתובה ואנא אפלח כו' ומיהו גם זה יש לדחות כמו שמפרש ר"ת דאפלח היינו עבודת הקרקע פירוש אחרוש ואנכש ואעדור את השדה ואביא מזונות לבית אבל להשכיר עצמו אינו חייב".
     2. רש"י (גיטין דף יב. ד"ה למריה) – "למריה למאי מתבעי. הלכך אינו מוסיף משלו אלא יחזור על הפתחים כי מי יכופנו לזונו ולהפסיד שלו אבל אשה כך התנה עמה בכתובתה ואת תהא יתבא בביתי ומיתזנא מנכסי".
     3. רמ"א (אה"ע סי' ע' סעי' ג') – "וי"א עוד דחייב להשכיר עצמו כפועל ולזון אשתו (טור בשם ר' אליה ומוהר"ם בשם רבי' שבצרפת)".
     4. ט"ז (אה"ע סי' ע' ס"ק ד') – "דחייב להשכיר עצמו כפועל. זה דעת רבינו אליה ומספר כתובה נלמד שכתוב בה ואנא אפלח ואיזון ור"ת חולק דאפלח היינו עבודה שדרך לעשות כגון לעבוד ולחרוש וכתב בתשובות מיימוני סוף אישות סעיף ל"ח כתב מהר"ם **דכל רבותינו** שבצרפת נוהגין לפסוק כרבינו אליה".
     5. גר"א (אה"ע סי' ע' ס"ק ט') – "וי"א עוד כו'. עתו"ס ס"ג א' ד"ה האומר כו' אבל דעת **רוב הפוסקים** כר"ת".
     6. אג"מ (יו"ד ח"ב סי' קנ"ח ד"ה ולכן) – "שאף לדעת ר' אליהו בתוס' כתובות דף ס"ג שמחוייב להשכיר עצמו למלאכה כדי לזון את אשתו והביאו הרמ"א סימן ע' סעיף ג' ובט"ז סק"ד איתא שכן נוהגין וגם בח"מ וב"ש משמע שסוברין כן להלכה, מ"מ ליקח צדקה אולי אינו מחוייב".
     7. מראי מקומות – אוצר הפוסקים (אה"ע סי' ע'), אה"ע (סי' קנ"ד סעי' ג'), פת"ת (סי' קנ"ד ס"ק ו'\*).
        1. הגר' יוסף ענגיל זצ"ל (שו"ת סוף ס' חזון נחום ח"ב אות כ"א ד"ה ואולם [עמ' ט"ו], ישורון ח"ז עמ' קע"ב, תפארת יוסף פר' משפטים עמ' ר"ט) – "ודעת רבינו אלי' המובא בתוס' כתובות ס"ג א' ד"ה באומר דחייב אדם להשכיר עצמו אפי' למלאכה לפרנס את אשתו **אין מבואר אם אפי' בבן תורה ויצטרך לבטל מלימודו** הדין כן וע' ש"ע אהע"ז סי' ע'".
  6. מראי מקומות – ***ביצחק יקרא (סוף חלק ו', משפחה אות ט"ו).***
     1. חוט שני (יחוד ס"ק ח' ד"ה וכאן) – "מוטל על כל אחד לפקח היטב ולא יאבד ביתו בעבור הפרנסה. ואף במקום שהגברים שומרי תו"מ ...".

חוט שני (יחוד סוף ס"ק ח', אה"ע סי' כ"א שעה"צ ס"ק ד') – "נשאל רבינו שליט"א [זצ"ל] על אודות הנשים ההולכות לעבוד במקומות שאינם שומרי תו"מ ואינם צנועים, מה ניתן לומר להם, והשיב: 'ולמה אינן הולכות לעבוד אצל הערבים? משום שמפחדות. א"כ מה ההבדל כאן?!' והוסיף 'על הנשים להזהר בעבודתם בכל עניני הצניעות, בין בלבוש בין בהתנהגות, וכן שלא להקל ראש. וכמו כן לדעת שאין לחפש עבודה או לעבוד במקומות אשר הס סכנה לאשה".