ד
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות דפים ד-ז - הרב יחזקאל זילבר

**ומה שנים נמצא אחד מהן קו"פ וכו'.** דהיינו שכמו שאם אחד משני עדים נמצא קו"פ העדות בטלה, כך גם אם אחד משלושה עדים נמצא קו"פ אפי' שנשארו כאן לפנינו ב' עדים כשרים אפ"ה העדות בטלה. וצריך להוסיף בזה, דלכאו' הטעם שבשנים עדותן בטלה אינו משום 'ששני' העדים נפסלו, אלא דכיון שאחד מהן קו"פ, ממילא אין כאן שני עדים כשרים ולכך העדות בטלה ולא שיש כאן פסול בעד השני, אך בתוי"ט כתב כאן שזה בכלל אומרם ז"ל הרי זה בא ללמד ונמצא למד, שהרי עדין לא שמענו ששנים עדותן בטלה. וביאר כאן הפנ"י שמסברא היה מקום לומר שאם אחד משני עדים נמצא קו"פ אין השני נפסל, אלא שאין כאן עדות משום שחסר עוד עד כשר, וא"כ יכול הוא להצטרף עם עד אחר כשר, אבל אחרי שילפינן שבשלשה עדותן בטלה, הרי שאפי' שנשארו כאן ב' עדים כשרים מ"מ עדותן בטלה, וא"כ חזר הדין שגם בשנים עדותן בטלה, ואינו חוזר ומצטרף עם עד כשר. וזה הכלל שהביא התוי"ט שזה בא ללמד ונמצא למד.

**ומה שנים נמצא אחד מהן קו"פ וכו'.** הראשנים נחלקו האם בעינן שידעו הכשרים שאחד מן העדים הוא פסול. דעת הרי"ף בתשו' שהביא הרא"ש והרמב"ן דלא אמרינן נמצא אחד מהן קו"פ הוא דוקא באופן שהעדים הכשרים ידעו בקורבתו או בפסולו של העד, אבל אם לא ידעו לא בטלה עדותן. אבל הררא"ש סי' יא נחלק עליו וס"ל דאין תלוי כלל האם הכירו או לא הכירו בקורבתו, כי לא נמצא בש"ס שתלוי האם הכירו את העדים, אלא כיון שהעידו בבי"ד נתבטל גם עדות הכשרים. ועי' לקמן.

**עוד דנו רבותינו** מה הגדר הדין שאם נמצא אחד קו"פ נפסלו כל העדות, האם הכוונה שהפסול מתפשט בכל כת העדות, ונמצא שכל העדים נחשבים קרובים או פסולים, או דגדר הפסול הוא שהתורה חידשה שהעדות מתקיימת רק ע"י כל העדות, אבל אם חלק מהעדות נפסלה שוב אין העדות הזו מועילה, דבעינן שתתקבל כל העדות כולה. ועי' בזה.

**תוד"ה אמר רבי יוסי וכו',** פ"ה משום דכתיב והצילו העדה וגו', וקשה דא"כ נילף מינייהו וכו'. עי' מהרש"א שהעיר דאם הוא מדין והצילו ליכא למילף ממונות מינייהו, שהרי כמה דברים מקילין טפי בנפשות מממונות משום דכ' והצילו. והביאור בזה צ"ל דודאי הדין שאם נמצא אחד מהם קו"פ עדותן בטלה הוא מכח ההיקש של שלשה לשנים, מה שנים וכו', אלא דר"י בא לחדש מכח קרא דוהצילו שההיקש בא רק לגבי נפשות ולא לגבי ממון, דמסתבר שחידוש התורה הוא רק בנפשות. אבל עיקר הטעם שעדותן בטלה הוא מכח גזה"כ וההיקש ולא מדין והצילו. ולכך הק' התוס' דנילף ד"מ מד"נ ממשפט אחד, ואינו נוגע כלל לדיני הצלה, אלא לדיני עדות. ופשוט. ועי' בשי' הגרש"ר אות רסג.

**לפיכך פי' ר"י וכו'.** עי' בשער"י ש"ז פ"א שתמה בדברי התוס' מה הועילו התוס' בתי' דבממון אינו בטל לגמרי דחייב לו שבועה, מ"מ לענין ממון נעשה הקיש, דכמו דבשנים אם נמצא אחד מהן קו"פ בממון עדותם בטלה לגמרי, כך בשלשה אם נמצא אחד פסול עדותם בטלה לגמרי לענין ממון. וגם קו' ראשונה של תוס' קשה, אמאי לא נילף מנפשות ממשפט אחד, דכמו דלענין נפשות עדותם בטלה כך בממון עדותם בטלה לענין ממון, ומה איכפת לן שע"א מחייבו שבועה, מ"מ נילף לענין חיוב ממון. ובחי' הגר"ח סטנסיל אות שי הק' לאידך גיסא מה חידשו התוס' שבממון אפי' שנמצא אחד מהן קו"פ השני קם לשבועה, אמאי לא נילף מנפשות שגם לענין שבועה אינו קם, ונימא דכמו שבנפשות עדותם בטלה לגמרי, כך גם בממון עדותם בטלה לגמרי גם לענין שבועה.

וכתב בשע"י שם יסוד גדול בגדר עדות. דבפשיטות אמרינן דעפ"י שנים עדים וגו' יקום דבר, היינו דהתורה האמינה לשני עדים שאומרים אמת, וכיון דלא חשדינן לשקרנים אפשר לגמור החיוב עפ"י המעשה שהעדים מספרים. אך הגרש"ש כתב שם והאריך בלשונו הזהב דאין הדברים כן, אלא דעדים שבאים להעיד מלבד בירור האמת שיש בעדותם, התורה נתנה כח לעדים שהבי"ד יכלו לכוף ולחתוך עפ"י דבריהם, והם הם שנותנים כח לבי"ד, ונמצא שאין הבי"ד פועלים מכח בירור האמת, אלא מכח העדים.

אלא דעדין חלוק הכח של העדים בד"מ מד"נ, דבד"נ כל עד בפני עצמו הרי הוא כמאן דליתא, ורק בכח צירוף שני העדים יחד יש כאן כח עדות של 'כת' עדים. משא"כ בממון כל עד יש לו כח עדות, אלא שלא מספיק העדות שלו להוציא ממון, דלהוציא ממון צריך עדות שלמה. אבל מ"מ כל אחד מן העדים פועל חצי עדות. וכמו שאמרינן דעדות מיוחדת בממון מהני להוציא ממון, ואחד שאמר ראיתי הלואה ביום א' ואחד אומר ביום ב' מצטרפין להוציא ממון, אף שליכא בירור על כל מעשה דאין אלא ע"א, אבל בנפשות בעינן לא רק שיעידו על מעשה אחד אלא שיה' צירוף של העדים בשעת הראיה. והביאור בזה דחלוקים ביסודם דין עדות ממון מעדות נפשות, דמה שהאמינה תורה בעדי ממון כתב רש"י בכתובות כא. דעפ"י שנים עדים היינו חצי עפ"י זה וחצי עפ"י זה, ונמצא כשבא כל עד בפנ"ע יש לו כח לחצי ממון, אלא דכ"ז שהוא בא לבדו, ויש לו כח רק על חצי ממון הוא מחייב שבועה, [וזה הטעם שלענין ע"א המחייבו שבועה צריך עד כשר, דכל חיוב השבועה הוא מכח מה שמחייב חצי ממון], אבל כשבא עוד ע"א עם עוד חצי כח לממון, הרי יש כאן שני חצאי ממון והבי"ד יכולים לכוף ולפסוק עפ"י שניהם לחייב ממון. ואין צירוף בין שני העדים כלל, אלא הצירוף הוא של הבי"ד שיש בידם כח של שני חצאי ממון. אבל בעדות נפשות כל אחד בפנ"ע אינו כלום, ורק בעדות שנים הם יכולים לפעול אצל הבי"ד כח לחתוך הדין עפ"י. ולכך אאין מושג של עדות מיוחדת.

ולפי"ז מתבארים דברי התוס', דבשלמא בנפשות יש הקיש, שהרי אם אחד משנים נמצא פסול הרי השני אינו כלום, שהרי ע"א בנפשות לאו כלום הוא, ולכך ילפינן שגם שלשה בטלה העדות, דכל כח העדות היתה רק באופן שהם כת, ובשנים אם אחת בטל אין כאן כת כלל, אבל בממון גם אם אחד משני עדים נמצא פסול, מ"מ אין השני נפסל כלל שהרי לא בא מכח כת אחת, אלא בא בפנ"ע, דכל הצירוף הוא רק אצל הבי"ד, ונמצא שהעד שלא נפסל נשאר בכוחו שהוא מחייב חצי ממון, שזה מועיל לחייבו שבועה, וא"כ גם בג' א"א לפסול כל העדות, דסו"ס יש לפנינו ב' עדים שכאו"א מביא עמו חצי כח לממון. וא"א ללמוד ממשפט אחד, דהתם בנפשות בשנים 'הכת' בטלה לכך גם בג' אמרינן ש'הכת' בטלה, אבל בממון אינו כת המעידה, אלא כאו"א בפנ"ע.

**בביאור פלוגתא דר"י ורבי.**

א. רבי אומר אחד ד"מ ואחד ד"נ עדותם בטלה. צריך לברר במה נחלק רבי עם ר"י, הלא ר"י ס"ל דבממון שנים לא בטלים לגמרי שהרי קם לשבועה כמוש"כ התוס', וכנתברר לעיל וכי רבי ס"ל שאינו קם לשבועה. ונראה דגם רבי מודה שבממון אם נמצא אחד מהן קו"פ האחד קם לשבועה, אלא דיליף הקישא באופ"א, דר"י ס"ל שההקש הוא על כח הכת, דמה שנים כח העדות בטלה כך ג' כח העדות בטלה, ולכך ס"ל לר"י דהקש זה לא שייך אלא בנפשות, אבל בממון גם בשנים אין כח העדות בטלה שהרי קם לשבועה ממילא א"א ללמוד לג' גם בממון. אבל רבי ס"ל דההקש הוא על החיוב בפועל, וכשם שבשנים אם נמצא אחד קו"פ עדותם בטלה ובפועל א"א להוציא ממון, כך גם בג' אם נמצא אחד מקו"פ א"א להוציא ממון עפ"י השנים הנותרים, [ואף שכח העדות שלו קיים לענין שבועה, מ"מ בפועל אינו קם להוציא ממון], ועולה לפי"ז דגם רבי מודה דאם נמצא אחד מהן קו"פ בין בשנים ובין בג' אף שאינם עולים לממון מ"מ עולים לשבועה כמו שסבר ר"י. ובדרך זה ביאר בנוב"י אבה"ע תנינא עו.

אלא דדין זה אינו, דמוכח ברא"ש בסי' יא דקיי"ל כרבי ועדותן בטלה לגמרי ואינו קם לשבועה. [[1]](#footnote-2)

ב. אמרינן במתני' 'ומה שנים עדותן בטלה', כתב בתוי"ט 'נראה לי שזה מכלל אמרם ז"ל הרי זה בא ללמד ונמצא למד, שהרי עדין לא שמענו בשנים שעדותן בטלה'. ודבריו מופלאים ביותר הרי ברור ששנים שהעידו לחייבו ממון אם אחד מהן קו"פ עדותן בטלה, שהרי אין לך אלא אחד. ולמה כוונתו דבא ללמד ונמצא למד, למה צריך למד. וביאר ברש"ש דכוונתו שעדותו אינה מועילה אפי' לא לענין שבועה, וכך הדין, ומה שנים עדותן בטלה לענין ממון, כך ג' אף שנשארו ב' עדים עדותן בטלה לענין ממון, ומעתא ומה ג' דאף שנשארו ב' עדים כשרים התורה ביטלה את כוחו לגמרי אינם עולים לממון, כך בב' עדים אף שנשאר אחד אינו עולה לשבועה, ונמצא שאינו מתחילת הדין, אלא בא ללמד לענין ממון, ונמצא למד לענין שבועה.

וא"כ אפשר לפרש דגם רבי סובר דעיקר ההקש קאי על החיוב בפועל, ולכך גם דרשינן מה שנים עדותם בטלה בפועל דא"א להוציא ממון, כך נמי ג' עדותן בטלה וא"א להוציא ממון, ועכשיו חזר הדין כנ"ל לענין שבועה.

ג. אך בריטב"א כתב באופ"א דאחר שהביא דברי התוס' הנ"ל בשי' רבי דקם לשבועה, כתב 'ומיהו רבי ס"ל דשפיר גמרי דנ"מ מדני נפשות, ומה התם עדות היחיד בטלה העדות לגמרי, אף בדיני ממונות בטלה העדות לגמרי ואינו קם אפי' לשבועה', ולכך חוזר ומלמד על השלושה ועל המאה. ומבואר מדבריו דלא כתוי"ט דדין זה שבממון בטלה העדות לגמרי אינו מבא ללמד ונמצא למד, אלא מתחילת הדין הוא ומעיקר הילפותא, דמה בנפשות בטלה העדות לגמרי, כך בממון בטל לגמרי אפי' לא לענין שבועה. והן הן קו' הגר"ח המובא לעיל שהק' על התוס' [שכתבו שבממון הוא קם לשבועה] מדוע לא ילפינן ומה בנפשות אינו קם כלל, כך בממון אינו קם כלל אפי' לא לשבועה. ולדברי הריטב"א צריך לברר במה נחלקו. הלא אינו דומה כלל לנפשות דהתם הוא עדות אחת וכל כוחם הוא מכח עדות, אבל בממון כאו"א הוא עד לעצמו, ואין כוחו מכח הכת, מה שייך שיה' בטל העדות לגמרי אפי' לגבי שבועה, וכי רבי נחלק על כל יסוד דברי הגרש"ש המובאים לעיל. וצ"ב.

ונראה בזה דהנה יש לדון בדין נמצא אחד מהן קו"פ האם הוי עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, וכיון שנתבטלה מקצת מן העדות שוב אין לך עדות לפניך, או שאם נמצא אחד מהן קו"פ נעשו כל העדים פסולים, ואיכא עליהו חלות פסול, [ויש בזה אריכות דברים. ועי' רע"א בתשו' פז ובקכד דדן לענין עדות אשה שכל הפסולים והקרובים כשרים להעיד, חוץ מגזלן שהוא חשש משקר]. מה הדין אם נמצא שאחד מן העדים הוא גזלן, האם בטלה כל העדות מדין נמצא אחד מהן פסול, או די"ל שאפי' שכולם פסולים מ"מ אינם פסולים מדין גזלן, אלא מכח הדין שנמצא אחד מהן קו"פ, ולכך הם צרכים להיות כשרים, כמו קרוב ושאר פסולים. והיינו שהיה צד לומר שהפסול שיש על אחד מן העדים אותו הפסול ממש מתפשט וחל גם על השני.

ומעתא י"ל דזה סובר רבי דכיון שהוא חלות פסול על העדים הנותרים ונעשו העדים פסולים בעצם, כאילו כולם קרובים או פסולים, וא"כ אף שבממון כאו"א מעיד על חצי הממון, ואינו צריך להיות חלק מן הכת, מ"מ כיון שבא בתוכ"ד ונעשה כת אחת ונמצא אחד מן הכת קו"פ נעשה אותו העד פסול, ואינו יכול להצטרף עם אחר דחלות פסול עליו, וממילא הוא נפסל גם לענין שבועה. אבל ר"י ס"ל דאינו נעשה לפסול אלא רק בטל כח עדותו, וסברא זו שייך לומר רק בנפשות שכל העדים באו מכח כת המעידה, אבל בממון שאינו בא מכח כת, נשאר כאו"א בכוחו שמעיד על חצי ממון, ואם יבא עוד עד, יכולים בי"ד להוציא ממון, וממילא גם לענין שבועה הוא קם. ובדרך זה כתב באחיעזר [[2]](#footnote-3)

**ואימותי בזמן שהתרו בו וכו'.** רש"י בגמ' מבואר שכל קו' הגמ' הרוג יציל הוא רק לר"י, אבל לרבי כיון שיתכון להעיד, אבל לר"י אי"צ כלל שיתכון להעיד, וכן מבואר בפשטות הסוגיא בסנהדרין ט. אבל התוס' סנהדרין שם ד"ה בזמן הביא בשם רשב"א שגם לר"י צריך שהעדים יתכונו להעיד, כמבואר בגמ' בע"ב דלעולם אינו נהרג עד שיהיו עדיו מתרין בו, א"כ כ"ז שלא התרו בו אינם חשובים עדים כלל, ואינם בכלל הכת ולא בעינן עד שיזומו כולם ואין דין של נמצא אחד מהו קו"פ, אלא דלרבי סגי בזה שהוא מתכון להעיד, ור"י מחמיר עליו וס"ל שלא סגי בכוונה לחוד אלא צריך שיהו עדיו מתרין בו דוקא, ולא עוד אלא שלר"י דין זה נאמר רק בד"נ, ורבי מוסיף ואומר שאפי' בד"מ הדין שאם התכוונו להעיד הרי הם כת אחת.. ולפי"ז צ"ב מה קו' הגמ' הרוג יציל. ועי'.

**תכ"ד.**

א. אמר רבא והוא שהעידו כולם בתכ"ד וכו'. יש להסתפק האם כיון שהעידו כל המאה בתכ"ד הו"ל כולם עדות אחת, והראשון והמאה הם כת עדות אחת, וממילא אם נמצא העד המאה קו"פ בטלה עדות כולם. או דהראשון מחובר בעדותו עם השני והשני עם השלישי וכן כולם, וכיון שהם שרשרת אחת, אם נמצא האחרון קו"פ הרי פוסל את שלפניו שהרי הם עדות אחת, וכיון שבטל העד שלפניו, נפסל נמי העד שלפני פניו, וכן כולם.

והנה אמרינן בכתובות לג. דע"ז אי"צ התראה, ואמר רבא תדע נתרי בהו אימת וכו', מתקיף לה אביי וניתרי בהו תוכ"ד. והק' התוס' מה יעזור שנתרה בו כדי שיחזור בו תכ"ד, הרי ההתראה היא יותר מכ"ד, שהוא שאילת שלום. ותי' התוס' דתכ"ד הוא כ"ז שעסוקים באותו דבר, והביאו ראיה מסוגין דמאה המעדים תכ"ד 'חשובין כולן תכ"ד של ראשון, ואם נמצא אחד קו"פ עדותן בטלה', הרי מפורש בתוס' דתכ"ד עביד לכל העדות שם של כת אחת והאחרון מחובר עם הראשון ממש כיון שעסוקין בקבלת עדות אחת. ובקוב"ש שם תמה בזה מנלן הא, דילמא הכא בסוגין כיון שנפסל האחרון הרי הוא פוסל את הקרוב לו, וכיון שבטל עדות הקרוב אליו, נתבטל נמי עדות של הסמוך לו וכן כולם. ולא משום שהפסול נחשב שהוא קרוב לכולם.

וכתב שם בקוב"ש דמתוס' מוכח דהפסול של נמצא אחד מהן קו"פ אינו אלא היכא שהוא פסול הגוף, כמו קרוב או רשע, אבל אם אחד מהם מתבטל מחמת דבר אחר, אין דין נמצא א"מ קו"פ, ולכך אם הפסול או הקרוב לא היו נחשבים שהם קרובים לכולם לא היינו פוסלים את העדות, דאף ששהקו"פ פוסל את הסמוך אליו, מ"מ הסמוך אליו לא פוסל את שלפניו שהרי אין בו פסול ממש, אלא שעדותו בטלה. [[3]](#footnote-4)

**נמצא אחד מהן קו"פ.**

א. אמר רבא והוא שהעידו בתכ"ד וכו'. שי' רש"י דלאחר כ"ד הרי הם כשני כתות לכל דבר, בין לענין דינא דנמצא אחד מהן קו"פ ובין לענין דינא דעד שיזומו כולם. ובתוס' הק' ע"ז דלענין קו"פ לא בעינן שיעדו בתכ"ד, אלא תלוי רק בראיה, וכדפרכינן בגמ' אלא מעתא הרוג יציל וכו'. הרי דקו"פ פוסל העדות אף שלא בא להעיד כלל. ובשי' רש"י כתב בגבו"א ליישב דתוס' עצמם בד"ה שמואל פי' בשם ר"י דלמסקנא דגמ' דבעינן 'מקיימי דבר', הפסול דקו"פ הוא דוקא באותן שמעידים בפני בי"ד אבל בראיה לחוד לא הוי חלק מהעדות, והא דפריך אלא מעתה וכו', היינו להו"א דגמ', אבל לבתר דמסקינן במקיימי דבר הכתוב מדבר היינו בבאים לבי"ד להעיד, ולכך לא שייך הרוג יציל, ולפי"ז כתב דגם אם בהו"א סברינן דהראיה היא הפוסלת, מ"מ במסקנא שצריך מקיימי דבר בעינן שיביאו ויעידו בתכ"ד, אבל לאחר כ"ד אין פסול דקו"פ. ורש"י קאי לפי המסקנא.

אלא דדבריו צ"ב, דבשלמא לתוס' שפי' מקיימי דבר היינו באותן שבאים לבי"ד, שפיר י"ל דאיכא חזרה ממה דסברו מתחילה, דמתחילה סברו דראיה לחוד פוסלת, ומסקינן דבעינן שיביאו לבי"ד. אבל לרש"י שפי' במקיימי דבר ולא בעושי דבר, דהורג ונהרג אינם פוסלים את העדות דהם עושי הדבר [וכפי' הראב"ד], אבל בקו"פ דעלמא נשאר כמו בהו"א שהוא פוסל בראיה ואינו צריך הגדה בבי"ד, דאין חזרה לענין זה בין ההו"א למסקנא.

ושי' התוס' בסוף העמוד דגם למסקנא דאפי' אם העידו בזה אחר זה ונמצא אחד מהן קו"פ בטלה העדות. ומהרש"א הק' שם מנלן להתוס' דין זה, דעד כמה שנקטו התוס' שצריך לבא לבי"ד א"כ ה"ה נמי שצריך שיבא בתוך כדי דיבור.

ב. לפיכך פי' התוס' דדינא דרבא קאי על עד שיזומו כולם, אבל לענין קו"פ לא בעינן תוך כד"ד. והביאור דקו"פ כיון שעדותם אמת וראו יחד את המעשה כשרים עם פסולים, הרי הצטרפו בראיה, ומכיון שהצטרפו עם הקו"פ בראיה לא בעינן שיעדו כולם בתוך כ"ד, משא"כ בע"ז לענין דין שעד שיוזמו כולם מכיון שהוזמו נמצא שאין המעשה אמת, ולא ראו כלל יחד, וכל המצרף שלהם הוא רק ההגדה, ולכך בעינן הגדה בתכ"ד.

ויסוד דברי התוס' הם עפ"י הגמ' בב"ב קכח. דאם היה העד פסול בראיה ואח"כ נכשר, [כגון שהיה גיסו ונתגרש], מ"מ עדותו פסולה דבעינן תחילתו וסופו בכשרות. וילפינן לה מקרא 'והוא עד או ראה וגו', הרי ששעת הראיה שרואים את המעשה היא חלק מן העדות, וכיון שהיה קו"פ בשעת ראיה, חל כבר על עדות זו שם פסול. ואפי' שלא הצטרפו כלל בשעת ההגדה. ואף שכ' התוס' בד"ה שמואל דלמסקנא אין הראיה לחוד מצרפת אם לא היה בסוף הגדה בבי"ד, צ"ל לא שהפסול חל בשעת ראיה אלא הוא תלוי בראיה, וודאי לא חל שם פסול בפועל על עדות זו כ"ז שלא העידו בבי"ד, אלא הפסול תלוי בראיה, וכל שנתקיים התנאי ובאו לבי"ד להעיד, הרי הם פוסלים משום שראו יחד וזה צירף את העדים.

והמהרש"ל דן לפי סברת התוס' שהטעם שבנמצא אחד מהן קו"פ אי"צ שיעידו בתוך כ"ד אלא תלוי בשעת הראיה, מחמת שנצטרפו בשעת הראיה, משא"כ בע"ז שלא ראו את המעשה וכו', א"כ איך הדין שאחד מן העדים נפסל ע"י הזמה, דבכה"ג כתבו התוס' בע"ב דאם הוזם אחד הוי כנמצא אחד מהן קו"פ, האם בזה מודו התוס' שצריך שיעידו תוכ"ד, דכיון שנתברר שעד זה הוא זומם נמצא שלא ראה עד זה מעולם, ולא נצטרף עם שאר העדים בשעת ראיה, וכל הצירוף שלו הוא רק בשעת הגדה, וא"כ בעינן הגדה כאחת, ועי' בש"ך סי' לו סק"ו.

**קו' הקצה"ח**

הק' בקצה"ח סי' לו סק"ד על סברת התוס' דעדים זוממין כיון שאין אומרים אמת א"כ כל הצירוף שלהם הוא רק ההגדה. 'מי יתנני לדעת לפרש המשנה' דלקמן גבי שנים ראוים אותו מחלון זה וכו', וקאי לענין עדים זוממין כדאמרין לפיכך אם נמצאת אחת מהן זוממת הוא והן נהרגין וכו', הרי דלענין הזמה שייך צירוף בראיה, אע"ג דאליבא דאמת לא היתה ראיה מעולם. וא"כ גם בע"ז י"ל שאף שלא העידו בתכ"ד, מ"מ אם העידו שראו כאחד נצטרפו כמו לענין קו"פ. וצע"ג דברי התוס'. ובאמת מסברא יש לתמוה אמתני' וכדכתבו התוס' דכיון שלא היה המעשה כלל, מה שייך לומר שנצטרפו בראיה. וצ"ע. ובדברי הקצות משמע דבמתני' צ"ל דלא אזלינן אחר המציאות של הראיה, אלא אחר מה שנתקבל בבי"ד, וכיון שנתקבל בבי"ד שהם ראו מחלון אחד הרי התקבל נמי שהם עדות אחת וכת אחת, ואם נתקבל שראו מב' חלונות ולא ראו כאחד הרי התקבל שהם ב' כתי עדים. ועי' בקה"י סי' ז' שתמה בזה.

**שיטת הרמ"ה**

ג. ועדין יש להסתפק בשי' התוס' שהצירוף של הכת [לענין פסול שנמצא אחד מהן קו"פ] הוא בראיה, מה הדין בגוונא שלא ראו כאחת אבל העידו בתכ"ד, האם כיון שלא הצטרפו בראיה [או שבתחילה לא התכוונו להעיד] שוב אין כאן צירוף דקו"פ כלל, או דמודו התוס' דבכה"ג הם מצטרפים בהגדה דתכ"ד.

והנה הביא הטור סי' לו שי' הרמ"ה 'והרמ"ה הוסיף לומר דהא דאמרינן כשאומר שבא לראות [ולא להעיד] אינו פוסל, זהו דוקא שלא העידו בבי"ד תכ"ד, אבל אם העידו ביחד תכ"ד אפי' אומרים שלא באו אלא לראות, ואפי' לא ראו זא"ז, ונמצא אחד מהן קו"פ עדותן בטלה, דהא עיקר קרא בשעת הגדה קאי, הלכך ל"ש נצטרף עמהם קו"פ בשעת ראיה להעיד ולא העיד עמהן בשעה הגדה, ל"ש נצטרף עמהן בשעת הגדה ולא בא להעיד בשעת ראיה או שלא ראו כאחד עדותן בטלה', כללו של דבר דקו"פ פוסל או שנצטרף בשעת הראיה או שנצטרף בשעת ההגדה, ולפי דרכו י"ל שי' רש"י, דהיכא שהצטרפו בשעת הראיה אי"צ שיעידו בתכ"ד, וע"ז פריך הרוג יציל, אבל במקום שלא ראו יחד ולא הצטרפו בשעת הראיה, צריך צירוף בשעת ההגדה, וא"כ ע"ז אמר רבא שאם העידו תוכ"ד הרי נצטרפו לעדות אחת וכן ביאר שי' רש"י בש"ך שם סק"ו. ובגבור"א. [[4]](#footnote-5)

ובעיקר שי' הרמ"ה צריך לבאר, דבשלמא בגוונא שראו יחד כשרים עם פסולים, שוב ל"ל תקנתא להעיד כיון שכבר נפסלו בצירוף הפסולים, אבל בגוונא שלא ראו יחד ולא נצטרפו בשעת הראיה, אלא נצטרפו בשעת ההגדה ונתבטלה הגדתן, למה לא נימא שיחזרו הכשרים ויעידו בפנ"ע. וכפי הנראה צ"ל דאין הכוונה שההגדה זו נתבטלה, אלא דנפסלו העדים עצמם, ולא יעזור לחזור ולהעיד. ועי' בשי' הגרש"ר אות רעא.

ד. אמנם בתוס' מיאנו בתי' זה, כיון דחולקים על הרמ"ה, וס"ל דכיון שלא נצטרפו בשעת הראיה שוב אינם מצטרפין אפי' לא בהגדה דתכ"ד, והכל תלוי רק בראיה, וראיה לדבר, דאמרינן במתני' בע"ב היו שנים רואין אותו מחלון זה וכו', בזמן שמקצתן ראוין אלו את אלו הרי אלו עדות אחת וכו'. דהיינו שיש צירוף בראיה וחשובים כת אחת. וכתבו שם התוס' דהוי עדות אחת בין לענין נמצא אחד מהן קו"פ שעדות כולם פסולה, ובין לענין דבעינן עד שיזמו כולן, משום דהוי כת אחת. והנה בדין עד שיזומו כולן בעינן תוכ"ד, וכשראו בחלון אחד או שהיה מתרה באמצע ע"כ איירי בהעידו תכ"ד, כמבואר בגמ' אמר רבא והוא שהעידו בתכ"ד, דבלא"ה לא בעינן עד שיזמן כולן, וא"כ איירי מתני' בהעידו בתכ"ד, ואפ"ה אמרינן דאם אינם ראוין אלו את אלו הם ב' כיתות עדים כיון שאין צירוף בראיה, אף שיש צירוף של בזמן ההגדה בבי"ד. הרי דאם אין צירוף בשעת הראיה אף שהיה צירוף בהגדה ונמצא קו"פ עדותם קיימת. דלפי התוס' בעינן תרתי חדא שראו כאחת וגם שיבא לבי"ד. דתחילת העדות היא בראיה, והצירוף הוא בשעת תחילת העדות.

ונמצא שהרמ"ה ותוס' נחלקו בתרתי, חדא כשראו יחד ולא באו להעיד בבי"ד, דלתוס' למסקנא אינם פוסלים כשלא באו לבי"ד להעיד, ולרמ"ה הרי הם פוסלים בראיה לחוד. ועוד נחלקו מה הדין כשלא ראוי יחד ולא הצטרפו, והגידו תכ"ד, דלתוס' אינם עדות אחת, ולרמ"ה סו"ס נצטרפו בהגדה דתכ"ד.

ה. נסתפק בקצה"ח סי' לו סק"ד מה הדין בעדים שהיו כשרים בשעת ראיה ואח"כ נעשה פסול, כגון שנעשה רשע או שנהיה קרובו, וכתב שם דלדעת הרמ"ה דאפי' לא נצטרפו בשעת הראיה אלא בשעת הגדה נמי נתבטל כל העדות, א"כ ה"נ בשעת הגדה נמי פסול הוא ונתבטל כל העדות, אבל לשי' התוס' דבעינן ראיה עם הגדה, הכא דבשעת ראיה כשר היה וליכא אלא הגדה יל"ע מה דינו, האם יש פסול בכל הכת או לא, דיש לומר שאין כאן פסול בכל הכת, שהרי הגדה יחד לא עושה צירוף. [ואיפכא לא מסתפק, אם היה פסול בשעת ראיה ונעשה כשר בשעת הגדה, דהתם תחילתו בפסול הוא].

והביא ב' ראיות דגם בכה"ג ס"ל לתוס' שאיכא צירוף ונפסלה עדותם. הובא לעיל דברי התוס' בסנהדרין מא: דג' עדים שנים אומרים ידענו בחקירות ואחד אומר א"י, לר"ע הוי נמצא אחד מהן קו"פ ועדות כולן פסולה. משום שהדין דא"י פסול הוא מחמת דהוי עשאאי"ל, ולכך יש כאן אחד מן העדים פסול. והנה פסול זה ודאי אינו אלא בשעת ההגדה, דהרי כ"ז שלא אמר שאינו יודע הוא עד כשר, וכל הפסול הוא בשעת החקירה בבי"ד. ועוד דאמרינן שם לא. דבב' כתות שיש הכחשה ביניהם, אחת אומרת מנה ואחת מאתים יש בכלל מאתים מנה וכו', והק' התוס' דאם בכת אחת סברי ב"ש דאיכא הכחשה א"כ בב' כתות נמי הוי נמצא אחד מהן קו"פ, והנה עדים המכחשים זא"ז ודאי אינם נפסלים על שעת הראיה אלא עכשיו הם נפסלים, ואפ"ה הק' התוס' דלהוי כקו"פ. הרי מוכח דגם אם בשעת ראיה היו כשרים, אפ"ה הצטרפו בשעת הגדה לפסול. והדברים צ"ב הרי סברי התוס' שאם לא היה צירוף בשעת הראיה שוב אין צירוף בשעת ההגדה, ולמה כאן אמרינן שיש צירוף בשעת ההגדה לפסול.

וכתב בקצה"ח שם, דדאין ה"נ כל שלא ראו כאחד א"כ נתחלק עדותן בשעת ראיה, ולא נתבטל עדות הכשרים אף שנצטרפו בשעת ההגדה וכשי' התוס' דההגדה אינה מצרפת. אבל היכא שראו כאחד והעידו כאחד אלא שהיה כשר בשעת ראיה ובשעת הגדה נעשה פסול, הו"ל כנמצא אחד קו"פ כיון דנצטרפו בשעת הגדה ולא נחלקה עדותם לא בראיה ולא בהגדה, נמצא שיש כאן כת אחת של עדים של כשרים, ולכך הרי הוא פוסל את כל הכת. ובהמשך דבריו כתב דכ"ז הוא רק אם העידו בתכ"ד. ובנתיה"מ כתב כדברי הקצה"ח אלא שכתב 'אך מה שכ' בקצה"ח דבהיה כשר מתחילתו בעי' צירוף בשעת הגדה, לא נ"ל כן ונראה דאפי' לא העידו כלל נפסל לרמב"ם, ולהרא"ש כשהעידו אחר כ"ד, וכו'. וצ"ב דברי הקצה"ח. ובמה נחלק הנתיבות.

**עדות נרצח וקרובי נרצח.**

א. אלא מעתה הרוג יציל וכו'. במרדכי פ"ג סי' תרצ"ה על הגמ' אמר רבא פלוני בא על אשתי הוא ואחר מצטרפים להורגו ולא להורגה, [מדין פלגינן דיבוריה, דלא נאמן על אשתו], וכתב המרדכי מכאן דקדק רבי דקרובי הנרצח יכולין להעיד על הרוצח, ואפי' הנרצח בעצמו כ"ז שהוא חי ואינו טריפה יכול להעיד, כמו שמבואר בפלוני רבעני לאונסי שנאמן על הרוב, הרי שאפי' הנרצח בעצמו נאמן לגבי הרובע, [שהוא כמו הרוצח]. וגם סברא הוא שהרי כבר נרצח הקרוב שלהם. והק' על עצמו מהסוגיא דפריך הרוג יציל, דהיינו שהוא קרוב הרי שהנרצח אינו נאמן להעיד, וכתב שם שמצא בשם רבינו משה שביאר שהרוג יציל לאו משום קורבא הוא אלא משום שהוא טריפה שפסול לעדות. הרי שנקט שגם הרובע וגם הנרצח בעצמם לא חשובים קרובים ובע"ד כלפי הרובע והרוצח, ולכך הקרובים שלהם אם כשרים. [[5]](#footnote-6)

אבל ברש"י פירש לא מצד טריפה אלא משום שהוא קרוב אצל עצמו, וכ"פ התוס' דהוא בעל דין, וצ"ב מסברא הרי הנרצח והנרבע לא תובעים לעצמם כלום, [ובשלמא כשהוא תובע ממון או דבר אחד י"ל שהוא בעל דבר על התביעה], אבל כשמעיד על הרוצח שחייב מיתה אפי' שהסיבה שהוא חייב מיתה הוא מחמת שהרגו, מ"מ החיוב הוא לשמים ולמה הוא נחשב בע"ד ע"ז. ומכח זה חידש הגרש"ר בכמה מקומות [אות כא, ערה] דרוצח הוי כחוטא לחברו, וכמחיוב מיתה לחברו דמי, ונמצא דמלבד מה שהוא חייב מיתה מחמת העבירה לשמים כמו בחילול שבת, יש גם חיוב מיתה לחברו. ולהכי חשבינן 'מיתה לזה' ונחשב שלנרצח יש תביעה על חיוב המחתה של הרוצח. ולהכי חשיב בע"ד ע"ז.

והוסיף בזה הגרש"ר דהנה לגבי נרבע דנו התוס' מה גדר הפסול האם הוא שונא רשע, [וכגי' מהר"ם וכמבואר בהמשך דברי התוס'], ולא כתבו התוס' שהוא פסול כמו הרוג שהוא בע"ד הטעם הוא כנ"ל, היינו משום דבנרבע החיוב של הרובע הוא על העבירה לחוד, והוא חיוב לשמים על העבירה, והנרבע אינו אלא היכי תימצי להתחייב מיתה לשמים מחמת עבירת עריות, אבל אינו חייב את מיתתו לנרבע ולכך אינו נידון כבע"ד, והוא דומה למי שנתחייב עונש של חילול שבת ע"י שהכה את חברו, דודאי שחברו לא הוי בע"ד ע"ז.

וכתב הגרש"ר דגם המרדכי ס"ל שחיוב המיתה הוא לחברו כנ"ל וחברו חשיב תובע ובע"ד על החיוב מיתה, אלא דס"ל למרדכי דבע"ד שאין לו נפק"מ ותועלת בזה אינו פסול, דבע"ד פסול רק כשהדבר נוגע לו בפועל, יל"ע.

ב. ולכאו' היה מקום לדון, דאין ה"נ אינו בע"ד מחמת שהחיוב הוא כלפיו, אלא הוא בע"ד מחמת הנגיעה שלו, שהרי רוצה בנקמתו, וגם הקרובים הם נוגעים בעדות. והנה בכל נוגע נח' האחרונים מה שורש הפסול, הסמ"ע והש"ך סי' סז סק"א הביאו בשם הלבוש דכל פסול נוגע הוי בע"ד וכמו קרוב לדבר, דמחמת הנגיעה הוי בע"ד, והש"ך נח' בזה וס"ל שנוגע פסולו משום חשש משקר, ועי' בקצה"ח שהביא מהר"י מיגש שכ' להדיא שהוא כבעל דבר, וא"כ י"ל דכיון שהוא נוגע ורוצה במיתת חברו הוי בע"ד, ולכך גם קרובי הנרצח פסולים משום שהנרצח בע"ד. ובדרך זו כתב במשכנות יעקב סי' טו.

אלא דזה אינו, דאפי' אי נימא שנוגע הוי כבע"ד, כבר הוכיח בקוב"ש ב"ב קפח דכ"ז הוא רק בנגיעה של ממון, אבל בנגיעה שאינה של ממון לא הוי אלא חשש משקר, ע"ש שהאריך בזה, וכאן כיון שהוי נגיעה שאינה של ממון לא הוי בע"ד אלא רק חשש משקר, נפק"מ לגבי קרובים דקרוב של חשש משקר כשר לעדות. [וא"א לפרש כאן שהפסול הוא חשש משקר, דממ"נ הוא כשר, דאם לא הרגו הוא כשר דאינו נוגע, ואם הוא משקר בגלל שהוא הרגו, הרי התקבל שהוא הורגו, וע"כ דלא שייך לומר שיש כאן חשש משקר, אלא פסול בע"ד. ועי' בסמוך בסברא זו].

ג. כתב הרמ"א חו"מ סי' לג סעי' טז 'קרובי נרצח יכולין להעיד על הרוצח, וכן קרובי המוכה יכולין להעיד על המכה לגרשו מבית הכנסת או שאר עונש דומה לזה שאין תועלת למוכה בעדותו', [כמרדכי הנ"ל]. וכתב בביאור הגר"א שם סקל"ב 'היינו לתי' השני של תוס' מכות ו. סוד"ה נרבע ועוד אומר הר"י בכור וכו', אבל לתי' הראשון צ"ל בהרוג כמש"כ התוס' שם בד"ה אלא מעתה וכו', וכוונתו דדינו של הרמ"א תלוי בשני תי' התוס' האם נרצח הוא בע"ד. דהנה בתחילה כתבו התוס' דבהרוג איכא גם פסול בע"ד וגם שהוא שונא, ולטעם זה גם קרובי הנרצח פסולים כמו קרובי בע"ד. ואח"כ הק' בתוס' דבנרבע א"א לפרש משום שהוא שונא, שהרי מבואר שהוא כשר לעדות, [ובפשטות כוונת התוס' דנרבע אינו שונא כ"כ עד שהוא פסול לעשות]. אלא ע"כ הטעם משום שהוא רשע, וע"ז הק' איך אמרינן שהוא ואחר מצטרפין, ותי' דהתם ליכא עדים וכו', ולמד בזה הגר"א דהתוס' כיוונו דבריהם גם לענין הרוג, וחזרו בהם ממש"כ דהרוג פסול מחמת שהוא שונא, דזה אינו שהרי שונא כשר לעדות, ומצד רשע גם לא שייך, שהרי הנרצח אינו רשע, וע"כ משום שהוא בע"ד, וא"כ לפי"ז איכא גמ' ערוכה דלא כרמ"א דמבואר דהנרצח הוא בע"ד, וממילא קרובי הנרצח פסולים. וכל דברי הרמ"א אינם עולים אלא לפי' ר"י בכור שור דהכא איירי בהרוג שהוא קרוב להורג וכו'.

**בפסול שונא.**

כתבו התוס' 'א"נ מפני שהוא שונא', ובמהרש"ל ומהרש"א בסנהדרין ט: הרי שונא עצמו הוא מח' ר"י ורבנן שם כז: האם שונא פסול, וקיי"ל כרבנן ששונא כשר לעדות ורק לדון פסול. ועי' מהרש"א שם. מכח זה חי' במהרש"ל בתשו' סי' לג דכל המח' דר"י ורבנן הוא רק בשונא דמתני' כגון שלא דיבר עמו ג' ימים משום איבה, אבל בשונא גמור כהרוג ונרבע לכו"ע הוא פסול לעדות[[6]](#footnote-7), ונמצא לפי"ז שאין ראיה לדברי הגר"א שדין הרמ"א תלוי בתי' התוס', דאפשר שקו' הגמ' הרוג יציל היינו מחמת פסול שונא, ואפי' שהתוס' דחו סברא זו לגבי נרבע, מ"מ עדין לגבי הרוג אפשר לפרש שהפסול הוא מחמת שונא.

אלא שיל"ע בזה דטעמא דר"י אמרינן התם דכ' והוא לא איוב לו יעידנו, הרי דלר"י פסול שונא הוא מקרא, והיינו שהוא פסול הגוף כרשע. אבל לרבנן לא דרשינן ההוא קרא לענין שונא כלל, כדאמרינן שם ורבנן האי לא איוב מאי דרשי ביה וכו', וע"כ דאף שלרבנן איכא פסול בשונא גמור מ"מ אינו מקרא ואינו פסול הגוף, אלא מסברא הוא דאיכא חשש משקר[[7]](#footnote-8).

ויש כאן הערה גדולה מאד דאם כל החשש בשונא הוא משום חשש משקר א"כ ממ"נ הוא כשר. שהרי אילו לא הרגו הוא לא שונא והוא כשר, ואם דנינן ליה שהוא שונא ע"כ שהוא הרגו ואין כאן שקר. [ובשלמא גבי פלוני רבעני לרצוני דרב יוסף ס"ל שאינו נאמן, ליכא להק' דממ"נ הוא כשר, שהרי אילו לא רבעו הוא כשר, ואם אתה מקבל שהוא רבע א"כ התקבל עדותו, דהתם בעינן להרוג הרובע עפ"י, ואפי' שהוא נאמן ממ"נ מ"מ א"א להרוג הרובע, כיון שא"א להרוג עפ"י רשע דהוא פסול הגוף, אבל הכא בעינן לדון האם ההרוג הוא עד כשר או עד פסול], וע"ז יש ממ"נ, וצ"ל דסברת ממ"נ אינה יכולה להכשיר עדות, דיסוד כל העדות שאני מאמין לדברי העדים, ואם על העדים עצמם א"א לסמוך אלא בצירוף ממ"נ חסר בכח העדות, ועי' בשי' הגרש"ר לעיל אות צג שעמד בזה.

**ויש כאן הערה.**

יש להתבונן הרי מיירי דאיכא עוד עדים כשרים שמעדים שהרגו, וא"כ אף שאם הוא עצמו לבדו היה מעיד יש עליו חשש משקר, מ"מ כיון שיש עדים אחרים שאין כאן שקר, שוב נמצא שאינו משקר וחוזר להיות עדותו אמת. ובשלמא בכל קו"פ א"א להכשירו מכח מה שיש עוד עדים, דסו"ס הוא פסול מחמת עצמו, אבל כאן אינו פסול מחמת עצמו אלא שיש חשש שהוא משקר, למה לא אמרינן שיש ראיה משאר העדים שאינו משקר, ובדבר זה דן בגבו"א לעיל ה:, והביא ראיה דאפ"ה נחשב פסול ומבטל העדות. דהרי כתבו התוס' בסנהדרין מא: דאם אחד משלשה עדים אומר א"י בחקירות לר"ע כל העדות בטלה, והטעם שאם אומר א"י בחקירות עדות בטלה, הוא משום דהוי עדות שאאי"ל, ועדות שאאי"ל פסולה משום דחיישינן שהוא משקר כיון שא"א להזימו, וא"כ נמצא מבואר דאף שיש כאן ב' עדים שמעידים שאינו משקר, מ"מ הוא עצמו פסול. וכתבו רבותינו בזה דצ"ל דכל עד שמתקבל בבי"ד צריך שעל עדותו מחמת עצמו לא נחשוש לשקר. ואם מחמת עדותו אין לנו בירור שהוא אומר אמת אינו עד כל, ולא מהני שיש ראיה מן הצד שהוא דובר אמת, אלא צריך שמחמת עדותו יהי' דובר אמת, דכל הנאמנות של עדים מתחיל רק כשאין לנו חשש שקר, אבל אם יש חשש שקר לא מתחיל כאן תורת עדות כלל, ועי'.

**קו' עצומה**

הק' התוס' איך אמרינן דנרבע לרצונו רשע הוא הא אמרינן בסנהדרין דהוא ואחר מצטרפין להורגו וכו'. ודברי התוס' צע"ג דהתם הא דנאמן וכשר לאיצטרופי הוא משום דפלגינן דיבוריה, דלאו איהו הנרבע. אבל הכא אפי' שלא הוא הנרבע מ"מ ודאי שיש אדם שנרבע בעולם, ומה איכפת לן שהוא עצמו נאמן, סו"ס קו' הגמ' היא מהנרבע דעלמא שהוא יציל. וליכא לפרש דפלגינן ואמרינן שרבע קטן או עכו"ם שלא יכולים להצילו, שהרי בעינן לקיים קרא דמות יומתו שניהם, וקרא איירי ששניהם בר חיובא, וע"ז מקשינן דנרבע יציל. וצע"ג.

**תוד"ה נרבע וכו'** וי"ל דמנרבע לרצונו פריך וכו' מפני שהוא קרוב לעצמו. המהר"ם כתב שצריך לגרוס מפני שהוא רשע ופסול לעדות, וכ"ה להדיא בתוס' ביבמות. אבל בתוס' שאנץ כתב מפני שהוא קרוב, אלא שצריך הסבר בזה למה נרבע לאונסו אינו קרוב ואינו בע"ד, כמו שכתבו התוס' שהרי נרבע לאונסו כשר להעיד על הרובע. והיינו מפני שהחיוב מיתה של הרובע אינו עדות ע"ע של הנרבע, והנרבע לא בע"ד על החיוב מיתה של הרובע. ואילו נרבע לרצונו הוא קרוב, למה הוא נחשב בע"ד על המיתה של הרובע.

**ועוד אומר ה"ר יוסף וכו'** שנרבע שהוא קרוב לרובע יציל וכו', ועי' בתוס' ביבמות שהוסיפו בזה דאין לומר דאה"נ דאם הנהרג הוא קרוב להורג א"א להעיד עליו, שהרי מפורש בקרא חיוב מיתה במכה אביו. ודנו התוס' שם לגבי נרבע האם אפשר לומר דאה"נ שאם הנרבע קרוב לרובע א"א להעיד עליו, ע"ש.

והק' מהר"ם לפירוש זה אמאי נקט דוקא נרבע ולא שאר עריות, דאם הערוה קרובה לבועל בטלה העדות, וכתב בערל"נ דבכל העריות כיון שהנבעלת היא אשה ופסולה לעדות, לא הוי כנמצא אחד מהן קו"פ, דדוקא בעד שהוא ראוי לעדות, אלא שפסול מחמת קורבא או פסול הגוף הוי נמצא אחד מהן קו"פ. ולכך הק' דוקא מרובע שהוא ראוי לעדות. ולפי"ז גם אם אחד מן העדים נמצא קטן אינו בכלל נמצא אחד מהן קו"פ. וכ"כ ברש"ש ובתומים סי' לו סקי"א.

**יקום דבר.** רש"י - ותוס'.

במקיימי דבר הכתוב מדבר. פרש"י 'אבל לא בעושי הדבר', משמע מדברי רש"י דהוי מיעוט בשם 'עד', דעושי הדבר אינם בכלל עדים של התורה, וממילא אינם יכולים לפסול כל הכת, דרק 'עדים' פסולים כמו רשע או קרוב יכול לפסול, ולא עושי הדבר שאינם כלל עדים. [ולפי ביאור זה צ"ל שהנהרג והנרבע הרי אינו עושי הדבר, אלא הטעם שאינם פוסלים את העדות הוא כמו תי' הגמ' כשהורגו או רבעו מאחוריו]. וכעי"ז איתא בראב"ד לקמן הא דעבדינן פלגינן גבי פלוני רבעני לרצוני, ולא אמרינן דהוי עדות שבטלה מקצתה, היינו משום כיון שהוא עושי הדבר אינו בכלל 'עד פסול'. וכן נקט רע"א בתשו' ריא. והק' ע"ז דהא איתא בסנהדרין גבי מסית דאמר לשנים וכו', הן עדיו ומבאין אותו לבי"ד וכו', הרי להדיא דהניסת אינו חשיב בע"ד ושם עד עליו, וא"כ איך משכח"ל ניסת ע"י קרובים דכ' כי יסיתך אחיך וגו', הא תמיד הניסת יפסול את העדים מדין קו"פ.

מ"מ עולה לפרש"י דכמו דבתחילה סברינן דע"י הראיה מצטרפין העדים, ומקשינן הרוג יציל, ולא בעינן הגדה כלל, כך נשאר למסקנא אלא דמשנינן במקיימי דבר ולא בעושי הדבר.

אך תוס' פי' באופ"א וביארו דהגמ' חזרה בה ממה דסברו עד עתה דלא בעינן הגדה בבי"ד כלל, אלא במקיימי דבר היינו בבאים לבי"ד להעיד, וכמבואר בתוד"ה שמואל ולפי"ז גם הנהרג וגם הנרבע אינם פוסלים משום שאינם באים לבי"ד להעיד. וצריך להוסיף בזה דלפי התוס' יוצא שאם יבא הרוצח לבי"ד הוא יפסול את כל העדות, א"כ שוב קשה דלעולם לא יהורג אדם, משום שיבא הרוצח עצמו לבי"ד, ועמד בקו' זו התומים סי' לו סק"ה. וכתב דצ"ל דמקימי דבר היינו בעדים שרגילין לבא לבי"ד להעיד, והרוצח אין דרכו לבא לבי"ד. והדברים מפורשים כאן בתורא"ש 'דבעינן שיהיו רגילין לקיים הדבר ושילכו לקיים דבר'.

**היכי אמרינן להו.** מצינו כמה פי' בראשנים את מי שואלים ומתי שואלים.

א. בביאור קו' הגמ' ביארו התוס' דקאי על ד"מ, שהרי בד"נ מבואר במתני' 'אימתי בזמן שהתרו בהן', הרי מפורש שהצירוף לדעת רבי הוא בהתראה, דכיון שהתרו גלו דעתם שבאו להעיד, וע"כ שהגמ' איירי בד"מ דאין התראה. ועי' בריטב"א שהק' לדברי רש"י במתני' הניחא לדיני נפשות, אבל ד"מ שלא צריך התראה איך נדע האם כוונתם להעיד. ועוד הק' מה הק' בגמ' היכי אמרינן להו וכו' הרי יש לנו סימן האם מתחילה באו להעיד או לראות, דאם התרו בו באו להעיד, ואם לא ע"כ שלא כיון להעיד. ועוד הק' למה בכלל צריך לשאול האם הם התרו, הרי קיי"ל כרבנן שאי"צ שהעדים דווקא יתרו בו. וכתב לבאר דברי רש"י שהתנא כתב 'בזמן שהתרו', דהיינו שאם התרו יש לנו ראיה שכוונתם מתחילה היתה להעיד, ולא כתוב שצריך להתרות. ותנא דיבר בד"נ לר"י שאמר דין נמצא אד מהן קו"פ רק בד"נ. וע"ז ביאר התנא שבאופן שהם התרו יש לנו ראיה שבאו להעיד. וע"ז הק' בגמ' מה יהיה באופן שהם לא התרו אלא אחר, או בד"מ שלא צריך כלל התראה וע"ז תי' בגמ' וכו'.

למחזי אתיתון או לאסהודי אתיתון, פרש"י דשואלים את הקו"פ אם בא להעיד או לראות. ולא מבואר ברש"י האם שואלים אותם אחרי העדות, ואחרי שהעידו נתברר שאחד מהן הוא קו"פ, ושואלים אותו האם מתחילה כשראה התכוון להעיד או רק לראות. או שכבר לפני שהעידו לפנינו שואלים אותם. ובריטב"א ביאר בדעת רש"י דס"ל דאם הם אמרו שבאו להעיד בשעת ראיה, הרי נעשו עדים ואיכא דין קו"פ, דמחמת אותה כוונה לבד נעשו עדים, ואע"פ שלא באו לבי"ד להעיד כלל. והביא שכ"כ הרשב"ם בב"ב קיג: ד"ה ג' שנכנסו לענין עד נעשה דיין.

ובריטב"א תמה ע"ז 'ומה סברא היא זו לומר כי לפי שמתכון בשעת ראיה להיות עד, יהא קרוי עד, עד שלא להיות דיין ולפסול את הכשרים בכוונתו'.

והדברים צ"ב מנלן לפרש כן בדעת רש"י ששואלים אותם עוד לפני ההגדה האם באו לראות או להעיד, ויוצא לנו חידוש בדעת רש"י שיש צירוף בראיה לבד אפי' בלי הגדה. אולי כוונת רש"י ששואלים אותם לאחר שהם העידו בבי"ד ונמצא אחד מהן קו"פ, ולעולם הראיה לחוד לא פוסלת, אלא צריך גם הגדה בבי"ד. מהיכן הוציא הריטב"א ברש"י שהראיה לחוד מצרפת.

וצ"ל שהריטב"א הוציא דין זה מתחילת הסוגיא, שהק' לר"י הרוג יציל וכו', הרי מבואר שיש צירוף בראיה לבדה ואי"צ הגדה כלל, ובתי' הגמ' במקיימי דבר ולא בעושי הדבר, פרש"י שהגמ' לא חזרה בה שהצירוף הוא בראיה לבדה, וא"כ גם לרבי הצירוף נעשה בראיה לבדה, דאין בזה חילוק בין ר"י לרבי.

ב. הריטב"א והר"ן פי' באופ"א לכן הנכון הוא שאין השאלה הזאת אלא על שעה שבאו לבי"ד להעיד, שאם באו להעיד הכשרים עם הפסולים נפסלו הכשרים, ואם יאמרו שלא באו אלא לראות מה יעשו שני אחים שראו באחד שהרג את הנפש וכי נאמר להם שימנעו עצמם מלבא לבי"ד, מי יוכל למנוע את העם הראוים מעשה שלא יבא בתוך הצווחה הבאה לבי"ד וכו' הלא על הרוב אין שם אלא קרובי וכו'. מבואר שלא מדברים כלל על שעת המעשה אלא על השעה שבאו לבי"ד, זה עושה את הצירוף. אלא שעדין יל"ע סו"ס מה סברא היא זו לפי שבאו יחד להעיד הם יפסלו, וכי בשביל כוונה לחוד שרצו להעיד נצטרפו ופסלו את כולם. כו שהריטב"א הק' על רש"י וכי מה סברא היא זו שבשביל שראו יחד וכו'. ומוכח מכאן שהריטב"א מיירי אחרי שהם כבר העידו ונתקבלה עדותם בבי"ד, ואם כשבאו מתחילה כבר כוונתם היתה לעדות וגם העידו.

ג. אבל דעת התוס' והרמב"ן והמאירי דשואלים אותם על שעת הראיה, וכל שבאו עדים מרובין, קודם שיעידו שואלין את כולן, למה באתם, ונאמנים כולם, הללו באו לראות והללו באו להעיד. וכ"ז שלא העידו אם נמצא אחד קו"פ משתקין אותו, ואינו עד פסול כלל לא לפסול אחרים, והוא כשר להיות דיין. [דכ"ז שאין הגדה בבי"ד אינו בכלל כת העדות ואינו פוסל]. ורק אם אחר שהעידו נמצא אחד מהן קו"פ עדותן בטלה.

**היכי אמרינן להו. נחלקו הראשנים את מי שואלים.**

א. דעת רש"י ששואלים את הקו"פ. משמע בדברי רש"י ששואלים רק את הקו"פ והדבר תלוי בדעתם אם באו להעיד או לראות. ונמצא שאפי' אם הכשרים רצו להעיד לבד בלי הפסולים, מ"מ זה לא תלוי בהם כלל, ונפסלו ע"י שנצטרפו להם קו"פ, שהרי לא מוזכר ברש"י ששואלים כלל את הכשרים, ברמב"ן הביא כך בשם י"מ, וכתב ע"ז ולא דייק, 'כל שבאו עדים מרובין, קודם שיעידו שואלין אותן, כל שאמרו להעיד נאמנים, וכל שאמרו לראות נאמנים, ולכולהו קאמרינן', והיינו ששואלים את כולם מי בא להעיד ומי בא לראות, ומפרידים את שני הקבוצות, וכל שנמצא אחד מהן קו"פ תלוי אם הוא לפני העדות אומרים לו לא להעיד, בשביל לא להצטרף ולפסול את כולם. ולאחר שהעידו אם הוא מהקבוצה שבאה להעיד הרי הוא פוסל את כל הכת.

ובתוס' הק' דא"כ לא יהרג אדם לעולם, דהקרובים יביאו וכו'. וברמב"ן הק' בנוסח אחר הרי מכיון שהוא פסול לעדות איך הוא נאמן לומר שבא להעיד ולפסול את כל העדות[[8]](#footnote-9). וצ"ל דהתוס' סברי דלאו שם עדות עליו דאינו אלא בירור דבריו, וכן צ"ל לפרש"י דהפסולים נאמנים דאינו בתורת עדות. ולכך הק' התוס' דלעולם לא יהרג אדם וכו'.

ב. ופי' רבינו חיים כהן דאמרינן לעדים כשרים וכו', מדוקדק בתוס' שעיקר השאלה לכשרים האם התכוונו להעיד יחד עם הפסולים או לא, ולפי"ז צריך לפרש 'למחזי אתיתון' אין הכוונה האם באו לראות או להעיד, אלא עיקר השאלה לכשרים האם באו להעיד בלא הפסולים, או 'לאסהודי אתיתון' היינו להעיד עם הפסולים. והק' ע"ז התוס' דהוי חוזר ומגיד, פי' דחוזר ומגיד אינו רק במקום שחוזר והופך וסותר עדותו, אלא אפי' אם מבטל את ההגדה מטעם כל שהו הוי חוזר ומגיד, והביאור בזה דבכל עדות שנתקבלה בבי"ד, הרי התקבל שהיא עדות כשרה בכל דקדוקיה ופרטיה, וכשהוא פוסל העדות הרי הוא חוזר מהקבלת עדות ויש בזה ראיות ואכמ"ל. ותי' התוס' דהכא ניכרים הדברים וכו'. דהוכיח סופן על תחילתן. ומעתה יש להסתפק האם תוס' חזרו בהם עכשיו וס"ל כרש"י דשאלינן לפסולים, והפסולים נאמנים כיון שנכרים הדברים, או דתוס' נשאר כפי' ר"ח שהכל תלוי רק בכשרים.

ובעיקר שי' רבינו חיים יל"ע אי כוונתו דתלוי רק בכשרים או גם בכשרים. דהיינו דאם הכשרים התכוונו להעיד ביחד עם הפסולים אפי' אם הפסולין לא היה דעתם להעיד אלא לראות בטלה העדות. או שצריך שגם הפסולים יתכוונו להעיד. ואי הוי תלוי גם בפסולים א"כ איך ידעינן אי באו להעיד. ועוד יל"ע דאי כוונת רבינו חיים דהכל תלוי רק בכשרים א"כ מה כוונת המשנה אימתי בזמן שהתרו וכו', הלא ההתראה של הכשרים אינה ראיה כלל שבאו להעיד עם הפסולים, אלא ההתראה שלהם היתה בכדי לחייבו. וצ"ע. וצ"ל דודאי רבינו חיים סבר דתלוי גם בכשרים וגם בפסולים, ורק מחמת שרצו להעיד הכשרים עם הפסולים יחד נצטרפו לכת אחת, וסבר רבינו חיים שהפסולים נאמנים כמו שכ' לעיל בשי' רש"י, אלא דהיה קשה דלעולם לא יהרג אדם וכו'. ולכך פי' דשאלנן תחילה לפסולים אי למחזו אתיתו וכו', ואי אמרי למחזו שוב אינם עדים כלל ולא פוסלים את הכשרים, רק אם הם אמרו לאסהודי אתיתון, בכה"ג שואלים את הכשרים, ואם גם הכשרים רצו להעיד אתם הרי הם כת אחת, אבל אם הכשרים לא רצו להעיד אתם אינם כת אחת כלל, אפי' שהפסולים רצו להעיד אתם.

ג. הראשנים הביאו דעת הרי"ף בתשו' דתלוי האם ידע שחברו קו"פ או שהיה שוגג, ואם אומר שלא ידע בקרבתו או בפסולו נאמן, כמו שנאמן לומר למחזי אתיתו. והיינו דכמו שבנפשות אם לא התרו בו כשר, כך בממון אם לא ידע כשר. וכתב הרמב"ן דמדבריו למדנו ששואלים את הכשרים האם היה דעתם בתחילה לראות בשביל להעיד או לראות סתם עם הפסולים, ולכן תלוי דוקא האם ידעו שהעדים הם פסולים. וברא"ש תמה בזה מאי איכפ"ל דלא הכיר הכשר בקרבתו, סו"ס כיון שהעיד הפסול ונתבטלה עדותו נתבטל גם עדות הכשר. ועי' ברמב"ן 'היינו טעמא משום שנטפלו לפסולים, הילכך אם היו שוגגין או המלוה טעה, ולא הצטרפו לדעת, הכשרין בהכשרן, ונחלקה מהן עדותן'.

**קו"פ בעדות גו"ק.**

תוד"ה שמואל וכו'. וקשה האיך מצינו ידינו ורגלנו כשנותנין גט שיש במעמד קרובים וכו' דדומה לעדות נפשות. ודקדק רע"א בתשו' סי' צד דהתוס' נקטו בקו' גיטין דוקא ולא קדושין, ואילו הרא"ש בסי' יא הק' האיך תמצא קדושין וגטין. וכתב רע"א דהנה תוס' כתבו שני טעמים מדוע גיטין הוי כעדות נפשות. חדא דשרינן א"א לעלמא אף שיש בה מיתת בי"ד. ועוד 'דהטעם דפרישית לעיל גבי נפשות שייך נמי בגט', וכוונתם לתוס' לעיל ד"ה אמר רבי יוסי דשנים בעדות נפשות אי איכא קו"פ עדותם בטלה לגמרי, שאין העד מועיל לכלום, משא"כ בממון שקם לשבועה. וזה כוונת התוס' ששיך בגט היקש של שלושה לשנים, מה שנים אם נמצא אחד מהן קו"פ העד הנשאר אינו מועיל לכלום, כך גם בשלושה העדות נפסלה לגמרי.

והביא רע"א בשם הרא"ם שהביא מתש' הרשב"א דהא דאיתא ביבמות קכב: יש מח' האם בעדות נשים שמת בעלה צריך דו"ח. ואמרינן שם דאיכא מ"ד דבעינן דו"ח כיון 'דשרינן א"א לעלמא כנפשות דמו'. וכתב הרשב"א דכ"ז הוא רק בעדות גטין שבא להתיר אש"א, אבל בעדות קדושין אף שע"י עדות זו מביאין את כל הבא עליה בחיוב מיתה בחנק, והוי עדות שנוגעת לדיני נפשות. 'השתא מיהו לאו דנפשות מסהדי'. והביאור דבגטין עצם העדות הוי מעשה שמתיר חיוב מיתה, שהרי אומר לה שיכולה להנשא לאחר, והיתר זה הוא מתיר של נפשות. משא"כ בקדושין עצם הקדושין הוא אוסר אותה, והחיוב מיתה הוא רק תולדה מהעדות. וכתב רע"א דהתוס' שהביאו ב' טעמים מדוע הוי עדות גיטין כנפשות, הטעם הראשון שכתבו דהוי מתיר א"א שיש בה נפשות" אינו אלא בגטין ולא בקדושין ולכך העמידו קו' רק על גיטין. אבל הרא"ש הק' סתמא ולא פי' הטעמים ולכך הק' גם מקדושין.

והנה נח' בקדושין סה: המקדש בע"א האם חיישינן לקדושיו או לא. ופסק בשו"ע אבה"ע סי' מב שאין חוששין לקדשיו. אך הרמ"א הביא די"א דחיישינן. ולפי"ז עולה דאם באו ב' עדים בקדושין ואחד קו"פ, עדות האחד אינה בטלה לגמרי למ"ד המקדש בע"א חיישינן לקדושיו, והוי ממש דומה לממון שקם לשבועה. ואין כלל דין נמצא אחד מהן קו"פ בקדושין. דאין בקדושין שני הטעמים של תוס'. חדא דאינו דומה לנפשות כרשב"א הנ"ל. וגם הטעם השני דאחד בטל לגמרי, אינו, שהרי הוא דומה לממון שקם לשבועה, וגם אחד חוששין לקדושיו. וזה כוונת הרמ"א שם בשם מהר"מ פדוואה דהמקדש בפני שני עדים, ונמצא אחד מהן קרוב, חוששין לקדושיו, והיינו כנ"ל דלא שייך כאן הטעמים של התוס'.

ובעיקר דברי רע"א עי' בשע"י ש"ז פ"ג שהביא מהר"ן בגיטין [לה: בדפי הרי"ף] דאמרינן במתני' שם דאם אחד נתן גט לאשתו, ויש עדים שנתיחד עמה בדרך, יש חשש שמא בא עליה לשם קדושין וצריכה גט שני. וכתב התוספתא אם היה רק עד אחד אינה צריכה גט שני. אחד שחרית ואחד בן הערבים זה היה מעשה ואמרו שאין מצטרפיןוכתב הר"ן דאע"ג דלגבי ממון בהלואה אחר הלואה מצטרפין, דאם אחד העיד על הלואה ביום א ואחד על הלואה ביום ב' נאמנים, מ"מ עידי קדושין כיון ששיך בהם נפשות לא מועיל עידי צירוף. הרי דגם עדות קדושין דנינן להו כעידי נפשות, ודלא כדברי הרשב"א בתשו'. [[9]](#footnote-10).

וכתב הגרש"ש זצ"ל דבאמת ליכא מח' בין הר"ן להרשב"א וצדקו דברי הרשב"א שאין כאן עדות על נפשות, וכן מבואר ברמב"ם פי"ז מסנהדרין דאם העיד ע"א על חלב ובא אחד ואכלו לוקה, והיינו שאפי' שע"א לא מחייב מלקות מ"מ הוחזק על זה שזה חלב. וכו' וכן לענין ע"א שמעיד על ב"ג. וכן ע"א שמעיד על קדושין הוי עדות על איסורים, ואח"כ הוא נוגע גם לענין נפשות. וע"כ שגם הר"ן ס"ל כהרשב"א. אלא שיש שני אופנים של עדות גו"ק. עדות לקיומי שיראו ויעשו את החלות הגו"ק, ועוד בעינן עדות לברורי שמעדים שכך וכך היה מעשה. והרשב"א והר"ן לא נחלקו אלא כל אחד דיבר בענין אחד, דבעדות לקיומי זה הוי עדות כנפשות, דעדים על חלות הקדושין הוי עדות שנוגע לנפשות, שהרי מכח חלות העדות חל על האשה דין א"א, שהבא עליה בחיוב מיתה ונהרגת מכח חלות הקדושין. שהרי א"א לומר שיחולו הקדושין רק לאיסור ולא לחיוב מיתה, דאין קדושין לחצאין, ונמצא שעצם חלות הקדושין הוי נוגע לנפשות ממש. וע"ז כתב הר"ן דגם עדות קדושין הוי כעדות נפשות. משא"כ בעדות לבירורי שע"ז קאי דברי הרשב"א האם צריך דו"ח, בזה איכא חילוק בין עדות גיטין דהוי ממש עדות שמתיר איסור א"א שיש בה נפשות. משא"כ קדושין שאינו עדות על נפשות ממש אלא הוי תולדה. ולפי"ז תוס' בסוגיין איירי בעדות לקיומי דהק' האיך מצינו וכו' במעמד קרובים וכו', ובזה אין הבדל בין גיטין לקדושין. וא"כ צ"ל דהא דלא כתבו התוס' קדושין, לאו דוקא הוא. וצ"ע.

**וקשה האיך מצינו ידינו וכו'.** תוס' העמידו קו' רק לר"י שהצירוף הוא בראיה ואין צריך כוונה להעיד, או אליבא דרבי אם יתכוונו הקרובים להעיד. וע"ז תי' דבעינן יקום דבר ובעי' שיביאו לבי"ד להעיד בפועל. ועי' בריטב"א בד"ה למחזי וכו' [דפי' שם שי' רש"י שאם נתכוונו להעיד הצירוף הוא בראיה לחודיה ולא בעינן שיביאו לבי"ד כלל, וכמו שכ' הרשב"ם בדעת רש"י] והק' לדעת רש"י דא"כ צריכים לסיים וליחד עדים בשעת קדושין, דאל"כ אם יש שם קרובים ויתכוונו להעיד, הוי מקדש בעדים פסולים. ואנן קיי"ל שאי"צ לייחד עדים בקדושין.

והנה בריטב"א קדושין מג. כתב 'מיהו כל היכא שיש באותו המעמד כשרים ופסולים או קרובים צריך לייחד עידי קדושין, דאי לא כיון דאיכא עד פסול ביניהם עדותם בטלה, ואע"ג דאמרי' למחזי אתינא [ובכה"ג אינו פוסל כדאמרינן בסוגיין], כי אמרינן התם למיחזי אתיתון או לאסהודי אתיתון, ואי אמרי למחזי אתינן תתקים העדות בשאר, היינו בדיני ממונות ובדיני נפשות שאין העדות מתקיימת עד שבאין לבי"ד ושעת הראיה לא חשיבא עדות, אבל הכא בקדושין אין העדות באה לאמת הדבר בלבד, אלא אפי' ידעי' דהכא קושטא דמילתא שקדשה, אינה מקודשת בלא עדות ואין לקדושין קיום בלא עדות וגזה"כ היא, וכיון דכן שעת מעשה היא שעת העדותן וכיון דאיכא צירוף פסולי עדות עמהן עדותן בטלה'. הרי מבואר בריטב"א דאפי' שצריך לבא ולהעיד בבי"ד ויאמרו לאסהודי אתינא, כ"ז הוא רק בעדות לברורי בממון או נפשות או גו"ק לענין בירורי, אבל בעדות לחלות קדושין שעפ"י הראיה חל הקדושין, נמצא ששעת העדות הוא שעת הראיה דעפ"י ראיתם חל הקדושין, וכיון דאיכא צירוף של קרובים עם כשרים עדותן בטלה, כמו בכל עדות שהעידו יחד קו"פ עם כשרים. אבל מתוס' חזינן שגם בעידי קדושין בלא שיביאו לבי"ד להעיד אינם פוסלים ואינם חשובים עדים. וצ"ב במאי פליגי.

והנה דנו רבותינו האחרונים בהך גזה"כ דבעינן בקדושין עדים לקיומי, ובלא עדים לא חל הקדושין כלל, האם הוא גזה"כ שבלא ראית עדים לא חל הקדושין. או שיש תנאי שבעינן שיהיו מעשה הקדושין באופן שראוין להתברר בבי"ד. ועי' בקצה"ח רמא סק"א ובאבנ"מ שהאריך בזה וכתב דכיון דיסוד דין עדים בקדושין ילפינן ממון [דבר דבר ממון דבעינן שנים], הרי שעיקר הדין דעדים לקיומי הוא משום שצריך שיכול המעשה להתברר לבי"ד, [ובממון נמי הוי יוכל להתברר, ובאמת הוא יכול להתברר ע"י הודאת בע"ד]. אך בשע"י ש"ז פ"ד נקט שהוא גזה"כ שהעדים הם פועלים את חלות הקדושין. והביא ראיה מהריטב"א הנ"ל שכ' ששעת הראיה היא שעת העדות, הרי שהעדים הם פועלים את חלות הקדושין ולכך צריך לייחד עדים, דבלא"ה הוי כאילו העידו בבי"ד כשרים עם קרובים. אך מדברי התוס' נראה ששעת הראיה לא הוי כשעת העדות, אלא שבעינן שיהו הקדושין יכולין להתברר בבי"ד, וכיון שיכולים לבא הכשרים בלא הקרובים, הרי הוי קדושין שיכולין להתברר גם באופן שלא ייחד לו עדים.

**לכן נראה לר"י וכו'** אלא דוקא אותן שמעדין בפני בי"ד וכו'. עי' מהרש"א שהעיר דבתוס' לעיל ד"ה אמר רבא תמה על רש"י שם שפי' דדברי רבא דבעינן שיעדו תכ"ד קאי גם לענין קו"פ. ובתוס' הק' הא דין קו"פ אינו תלוי אלא בראיה לחוד, והביאו ראיה מהא דפריך הרוג יציל, והא הכא תוס' מסיק דתלוי אם בא להעיד בפני בי"ד, וא"כ י"ל ששהגדה הזו צריכה להיות בתכ"ד דוקא כמו שפרש"י. וצ"ל דאף שצריך הגדה בבי"ד אין הכוונה שההגדה היא מצרפת את העדים, אלא הצירוף להיות כת אחת של עדים הוא בראיה, ולכך צריך כוונה בשעת הראיה עצמה, אלא דדין פסול של קו"פ נאמר רק בכה"ג שהם עדים שמעדים בפני בי"ד. ולכך פשוט שאי"צ הגדה תכ"ד. וכן יש לדון האם העדות בטלה למפרע משעת ראיה, דאם כוונת התוס' ששעת ההגדה היא הצירוף של הכת, ממילא אינה נפסלת למפרע, אבל אם כוונת התוס' שהראיה מצרפת אלא שילפינן מקרא שבעינן שיבא לבי"ד להעיד, א"כ י"ל שהעדות בטלה למפרע. ועי'.

1. דהביא הרא"ש תשו' הרי"ף על שניים שהיו חותמין על השטר ואחד מהן קרוב, אבל עדין הם זוכרים את העדות, ובאו להעיד באופן שלא ידע העד הכשר שהעד השני פסול, ולכך הכשר יכול לחייבו שבועה, וזה בתנאי שלא ידע בקרבתו. וכתב ע"ז הרא"ש דלא מסתבר דכיון שהעיד הפסול בבי"ד נתבטל העדות לגמרי. ועי' בשו"ע לו סעי' ב'. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומעתא י"ל דכו"ע סברי דנמצא אחד מהן קו"פ הוי חלות פסול על העדים, וגם ר"י מודה שנעשה על העדים פסול, אלא דס"ל לר"י דרק במקום שהם זקוקים לצירוף אחד עם השני, שייך לפסול אותם אם נמצא אחד מהן קו"פ, אבל בממון כיון שאי"צ לצירוף לא שייך חלות פסול בכה"ג, ולכך הוא קם לשבועה דהעד נשאר בכוחו ואינו פסול. אבל רבי סבר דאף שממון אי"צ צירוף מ"מ במקום שבאו יחד ונצטרפו נעשו כת אחת, ונפסל העד הנותר מכח פסול הראשון, ולכך אינו קם לשבועה [↑](#footnote-ref-3)
3. ובדין זה מצאנו מח' ראשנים מפורשת. א. אמרינן בסנהדרין מא: דעדים שאמר אחד מהן איני יודע בחקירות עדותן בטלה, היו שלשה עדים ושנים אמרים ידענו ושלישי אומר איני יודע, עדותן קיימת, ואמרינן שם בלישנא בתרא כמאן דלא כר"ע, ופרש"י שם דר"ע היינו ר"ש במתני' דס"ל דגם בג' עדים איכא דין עד שיזמן כולן, וכיון שאומר אחד איני יודע הוי עדות שא"א יכול להזימה ועדות כולם בטלה. ובתוס' תמהו ע"ז למה לא אמרו ר"ש ע"ש. ולפיכך פי' דלא כר"ע דסוגיין דאומר דנמצא אחד מהן קו"פ עדותן בטלה, ולכך כשאומר אחד אני יודע הוי כנמצא אחד מהן קו"פ ועדותן בטלה. הרי להדיא דגם בא"י בחקירות דלא הוי פסול הגוף ממש, אמרינן לר"ע דהוי נמצא קו"פ.

   עוד אמרינן שם לא. דשנים אומרים לוה מנה ושנים אומרים מאתים יש בכלל מאתים מנה ועדתן קיימת לענין מנה. אחד אומר מנה ואחד אומר מאתים, נחלקו ב"ש וב"ה בדבר זה. דלב"ש הוי כעדים המכחשים זא"ז ואין כאן עדות אפי' לא כלפי המנה. והק' התוס' דא"כ אפי' בשנים אומרים מנה ושנים אומרים מאתים הוי כעדים המכחשים זא"ז הוי כנמצא אחד מהן קו"פ דעדותן בטלה. ע"ש שתי' בכמה אופנים. ולכאו' בעדים המכחשים זא"ז לא הוי פסולים כלל, שהרי קיי"ל דזו באה בפנ"ע ומעידה וכו', ואפ"ה הק' התוס' דלהוי פסול מצד קו"פ, ע"כ מוכח דלא כר"א ולא בעינן פסול הגוף ממש אלא כל פסול בעדים הוי כקו"פ ובטל כל העדות.

   והנה ברמב"ם פ"ב מעדות ה"ג כתב היו העדים מרובים, שנים קבלו עדותם והשלשי אומר א"י תתקים העדות בשנים ויהרג. והק' בלח"מ שם הרי להדיא אמרינן שם בסנהדרין כמאן דלא כר"ע, והרמ' פסק כר"ע. ותי' שם שהרמ' מפרש לה כפרש"י כמאן דלא כר"ע ור"ש דבענין עד שיזמו כולן, והתם איירי כשהעידו כולן תכ"ד, ולכך לא הוי כר"ע ור"ש, והרמ' איירי כשהעיד השלישי לאחר כ"ד ולא בענין שיזמו כולן ע"ש. אך עדין צ"ב דאף שהשלישי אינו בכלל העדות כלפי הדין דעד שיזמו כולן, מ"מ כיון שאמר אנ"י הרי עדותו בטלה, וא"כ עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, דהרי אחד מהן אמר א"י, מכאן הביא ראיה ר"א דרק פסול הגוף פוסל בדין נמצא אחד מהן קו"פ, אבל כשאחד מן העדים אמר א"י אינו פסול אלא שלא מקבלין דבריו.

   עוד כתב הרמ' שם דאם הכחיש השלישי את השנים אפי' בבדיקות עדותן בטלה, והגר"ח תמה בזה הרי אין דבריו של אחד במקום ב' כלל, ואיך פסל את העדים הכשרים, ואי הוי כרשע והוי כנמצא קו"פ א"כ גם באומר א"י נמי. ועי' רע"א בתשו' פז. ומ"מ מבואר כר"א דאם הוא מכחיש הרי הוא רשע הוי פסול הגוף וממילא הוא פוסל כל העדות, אבל באומר א"י לא הוי פסול הגוף כלל.

   ועי' בשי' הגרש"ר אות רסו שכ' דודאי במקום דאין חסרון בהגדת העד כלל, רק שאין מקבלין דבריו מחמת שנצטרף עם הפסול, בזה כו"ע מודו דלא הוי מחמת זה כקו"פ, לפסול את שלפניו, ולכן כתבו התוס' שהקו"פ הוא קרוב לכולם דעסוקין באותו ענין. אבל באומר א"י בחקירות אף דאינו פסול הגוף, מ"מ הוא פסול בהגדת העדים, דהוי הגדה שאינה ראויה, ובזה נח' התוס' והרמ. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצריך לפרש לשיטת הרמ"ה לכאו' קשה, הרי דינא דמתני' בסמוך לענין נמצא אחד מהן קו"פ בפשטות מיירי גם באופן שראו יחד ונתכוונו להעיד, ואפ"ה אמר רבא בגמ' דמיירי בהעידו תוכ"ד. וצ"ל שהרמ"ה מפרש דינא דרבא לא לענין קו"פ אלא לענין עד שיזומו כולן, וכשי' התוס'. [↑](#footnote-ref-5)
5. הובא לעיל בשם המרדכי וכ"כ התוס' ביבמות כה: דהא דפרכינן הרוג יציל היינו דמיפסל מטעם שנעשה טריפה. וטריפה פסול להעיד. ומקור הדין דטריפה פסול הוא מהגמ' בסנהדרין עח. דעידי טריפה שהוזמו אינם נהרגין, כיון שאינם בזוממי זוממין, ולכך הוי עדות שאאי"ל, והיינו שאם יביאו ויזמום, ואח"כ יביאו כת אחרת ויזמו אותם אינם נהרגין, שהרי זממו להרוג עדים שהם גברא קטילא. ומטעם זה הרוג יציל ויפסול את כל העדים מדין קו"פ. ולכאו' עדות שאאי"ל אינה פסול בגוף העדים, כמו פסול רשע או קרוב, אלא הוא פסול בהגדה, ואפ"ה מבואר שהרוג יציל ויפסול את כל העדות, הרי ראיה דלא בעינן פסול הגוף. ועי' בב"י סי' לג ובש"ך סקט"ז שדנו בגדר פסול טריפה אי הוי פסול הגוף. ועי' בשי' הגרש"ר אות רעח.

   והק' באו"ש פ"כ מעדות ה"ז דלכאו' בשלמא בההיא דסנהדרין ששני העדים הם טריפה, שפיר י"ל דכיון שא"א להרוג את המזמין, שהרי גברא קטלא הם, ממילא הוי עדותם עדות שאאי"ל, אבל היכא שרק אחד מן העדים הוא טריפה, אבל השני אינו טריפה, שפיר יתקיים בהו דין הזמה מחמת השני, שהרי ע"כ צריכים להזים את כולן, ושפיר הוי עדות שאתה יכול להזימה, וה"נ הרי מיירי דאיכא עוד עדים אלא שאחד מן העדים הוא טריפה, דהיינו ההורג, וא"כ אם יבאו עדים ויזמו את כל העדים, שפיר יהרגו שהרי רצו להרוג את כל העדים אף אילו שאינם טריפה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכן נראה מדברי התוס' בסנהדרין שם, שכתבו ''ואין לפרש נרבע משום שונא כמו שיש לפרש בהרוג יציל משום שונא, שהרי פלוני רבעני כשר וכו', הרי שגם אחרי שהביאו ראיה שנרבע לא הוי פסול מחמת שונא, נקטו ששיך פסול של שונא כלפי הרוג. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולפי"ז מבואר דהדין דקו"פ אינו רק בפסול הגוף כמו שכ' ר"א הובא לעיל, אלא גם אם הפסול הוא משום חשש משקר נמי הוי קו"פ. [↑](#footnote-ref-8)
8. ברמב"ן הוסיף וא"ת דמסתמא נמי פסול הוא העדות עד שיאמרו למחזי אתיתו, ובהכי נאמנים מתוך שיכולים לשתוק ולא יעידו או שיכנסו בבי"ד, והלא אפשר שלא היו שם כלל', כוונתו דאולי בסתמא העדות בטלה, דכיון שבא להעיד נקטינן שגם בתחילה בא להעיד, ורק כשאומר למחזי אתינן לא בטלה העדות ומתוך שיכולין לשתוק ולא לבא לבי"ד נאמנים נמי לומר למחזי אתיתו, וכתב ע"ז הרמב"ן דזה אינו דגם בסתמא שאתה פוסל את העדות מי אמר שהוא בכלל ראה, דרק אם ידוע שהיו שם עדים פסולים, אמרינן שבסתמא הוא התכון להעיד ופסול, אבל מי אמר לנו כלל שהוא היה שם, ואיך נאמנין לומר שבאו לראות ולהעיד.

   והוסיף שם ושמא נאמר שהעדים הכשרים אומרים שהיו שם העדים הפסולים, אלא שלא ידוע האם הם באו לראות או להעיד, ולכך בסתמא מכיון שהעידו אמרינן שכבר מתחילה באו להעיד. ודחה הרמב"ן דאי"ז משמעות הדברים אלא מכיון שהדבר ספק בטלה העדות. וכוונתו דאין ה"נ הפסולים לא נאמנים, ואין כאן נאמנות של עדות, אלא מכיון שהם עושים לנו ספק, אין הדבר יוצא מידי ספק, וכל העדות בטלה מספק. [↑](#footnote-ref-9)
9. והאריך שם להק' על רע"א מתוך דברי הר"ן, דרע"א נקט שיש כאן בתוס' ב' טעמים. והנה בר"ן מבואר שאין עידי צירוף בקדושין משום דהוי כעדות נפשות, אבל אם קדושין לא הוי נחשב כעדות נפשות היה מהני בזה עידי צירוף, וא"כ אם רע"א נקט בתוס' כסברת הרשב"א שעידי קדושין זה לא נפשות, א"כ גם לא שייך היקש שלושה לשנים, משום ששנים לא הוי עדותו בטלה, שהרי הוא מצטרף עם אחר. וכמו שבממון העידו ב' על קרקע, ואחד בטל וכי השני גם בטל [משום שאין שבועה], ודאי שאמרינן שהשני כשר לענין צירוף, ולאו דוקא שבועה. וא"כ אין היקש של שלושה לשנים בקדושין. [↑](#footnote-ref-10)