סי צה ה ו סי צז א ב
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

**סי' צה' סעיף ה' ו'**

**הקדמה**

**גמ'** חולין קיב. בעא ר' דימי מר' נחמן מהו לאנוחי כדא דמלחא גבי כדא דכמכא וכו' ומסקינן דאסור משום שכמכא במלח לא בטלה, אבל גבי חלא שרי משום שכמכא בטלה בחלא ע"ש, ובר"ן שם הק' מ"ש מהא דאמרינן בע"ז יב. ישראל וגוי שהניחו שתי קדירות זו אצל זו ולא חשו לה חכמים, ומבואר שם שלא חשו שמא נתזה צינורא מקדירה של הגוי לקדירה של ישראל, ותי' הר"ן דהתם באקראי בעלמא, אבל הכא מיבעי ליה אי שרי לקבוע מלח גבי כמכא ע"ש, ולפ"ז שרי לאנוחי מלח גבי כימכא באקראי ונחלקו בזה הפוסקים.

והנה בתוס' שם כתבו שאין להוכיח מכאן לאסור להניח כד של חלב גבי כד של בשר, דכיון דאיסורא הוא מיזהר זהירי, משא"כ גבי מלח שאין כאן איסור עכשיו ואינו אלא חשש שמא ישתמש בו לבשר ואינו נזהר שלא יפול מזה לזה ע"ש, ולכאו' לפ"ז אפשר ליישב קושיית הר"ן באופן אחר דהתם כיון שאיסורא הוא ליכא למיחש, וא"כ אין לנו מקור להתיר באקראי, אלא שהר"ן עצמו שתי' כנ"ל הביא ג"כ את הדין של תוס' ומטעמו, ואעפ"כ הק' מהגמ' בע"ז, וצ"ל דמצינורא לא שייך ליזהר כיון שבשעת הבישול ניתז הצינורא מאליה, וא"כ ק' למה באמת לא חשו לה חכמים, ולכן חי' הר"ן דהתם באקראי ולהכי לא חיישינן אבל לזמן מרובה חיישינן שמא פעם אחת יתערבו הקדירות.

וברש"י בע"ז שם כתב שלא חיישינן לצינורא משום שבטלה בקדירה ע"ש, וא"כ לא ק' כלל מהכא דבאמת הכא נמי מבואר שלאנוחי אצל חלא שרי משום שאם ישפך בו בטלה, וא"כ לפי רש"י ג"כ אין לנו מקור לחלק בין אקראי לקבוע, והיכא שאסור אפשר שאסור אפי' באקראי בעלמא.

**שו"ע**

**סעיף ה'**

**האם האיסור דוקא בכותח**

**שו"ע** אין מניחין כלי שיש בו כותח אצל כלי שיש בו מלח אבל מותר להניחו אצל כלי שיש בו חומץ ע"כ, ומקורו מגמ' חולין קיב. ומבואר שם שהחילוק בין מלח לחומץ, שבחומץ ליתא לאיסורא בעינא [שגם אם יפול שם כותח בטל הוא בחומץ], מלח איתא לאיסורא בעינא.

והשו"ע נקט כותח וכן הוא בגמ', ובסעיף ו' כתב השו"ע חלב משמע שהכא מיירי כותח דוקא[[1]](#footnote-1), ועיין דרכי משה בשם הארוך שהאיסור דוקא בכותח, דכיון שהוא עב כשנופל על המלח הוא ניכר ולא בטל, אבל חלב שהוא נוזל שגם אם יפול על המלח לא יהא ניכר שרי כמו כימכא גבי חלא, אולם ביד יהודה כ' שבסמ"ג מבואר שגם בחלב אסור וכן הוא בלבוש, והוא נפק"מ גדולה לדינא וע"ע לקמן בסעיף ו' ועיין הערה[[2]](#footnote-2).

ובאמת בט"ז ובש"ך נראה להדיא שפירשו שהעיקר תלוי במלח שהוא עב ולהכי אין הכותח בטל בו, וכתבו עוד שבחלא כיון שהוא לח מה שנופל בו בטל בששים ע"ש, ויש לדון שלפי הדרכי משה שהכותח הוא עב, אפשר שאינו מתערב בחומץ ואינו אלא תערובת יבש בלח ולא בטל בששים, ועיין לקמן סעיף ו' מה שנתבאר בזה.

באיזה מלח מיירי

**ובהא** שנקטה הגמ' מלח ע"ש ברש"י שמלח מולחים בו בשר להכי יש לחשוש שיבא למלוח בשר אחרי שנפל בו כותח, והיינו משום שמלח רגילים למלוח בו בשר, אבל שאר דברים שאין רגילות להשתמש בו לבשר אין לאסור, וע"ע שם ברבינו גרשום שפירש דמיירי במלח שמולחים בו בשר ע"ש, משמע שהאיסור רק במלח המיוחד למלוח בו בשר, אבל שאר מלח אף שיש שמשתמשים בו לבשר מ"מ כיון שאינו מיוחד לבשר לית לן בה, אבל בפוסקים לא חילקו בזה ונקטו שכל דבר שיש לחשוש שיבא לאכול עם בשר אסור להניחו ליד חלב.

**לערב חלב במלח לכתחילה**

**לכאו'** יש לדייק שכ"ש שאסור לערב חלב במלח שמא יבא למלוח בו בשר, ויש לדון אם גם נאסר בדיעבד כמו בעיסה שלשה עם חלב, ועיין לקמן סי' צ"ז ושם יבואר שנחלקו הפוסקים אם הדין של פת נאמר גם בשאר מאכלים, ואי נימא שאסור בכל המאכלים א"כ לכאו' במלח שעירב בו חלב נאסר אפי' בדיעבד וכן נקט בצמח צדק סי' פ' הובא בנחלת צבי לקמן סי' צז. ועיין הערה[[3]](#footnote-3).

מיהו נראה שמעצם הדין א"א לדייק שאסור לערב בו לכתחילה דאפשר שדוקא לאנוחי בהדי כימכא אסור אבל לערב להדיא שרי, והטעם דכיון שבכוונה עירב בו יודע הוא שנתערב בו חלב ולא יבא למלוח בה בשר, משא"כ אם נתערב בו ממילא דלאו אדעתיה[[4]](#footnote-4).

**רמ"א**

**הג"ה** ודוקא אם הכלים מגולים ע"כ, והנה ברמב"ם כתב הטעם משום שמלח מישאב שאיב, ולפ"ז כתב הפמ"ג משב"ז ס"ק טז' שאפי' מכוסים לא מהני דשאיב דרך הדופן, ועיין יד יהודה שחלק על הפמ"ג דודאי מלח אינו שואב כי אם דרך פיו ע"ש.

**סעיף ו'**

**כד של חלב אצל כד של בשר**

**שו"ע** מותר ליתן בתוך תיבה כד של בשר אצל של חלב ע"כ, ומקורו בתוס' והרא"ש חולין שם, וטעם ההיתר משום שבזה מיזהר זהירי שלא יפול מזה לזה כיון שהוא איסורא משא"כ במלח שהוא היתרא, אולם ביאור הגר"א הביא מקור לדין זה מגמ' ע"ז יב. דשרי לשפותי קדירה של ישראל להדי של גוי ע"ש, אלא שצ"ע שהשו"ע לקמן קי"ח נראה שפסק בדין הנ"ל שרק בדיעבד שרי אבל לכתחילה אסור לשפות קדירה של ישראל להדי קדירה של גוי, וכן מבואר שם בהג"ה על השו"ע, ובט"ז כ' שהאיסור לכתחילה דלמא אתי לאחלופי, אבל בש"ך שם כ' שטעם האיסור לכתחילה משום ניצוצות, וא"כ המקור להתיר להניח כד של חלב אצל של בשר לכתחילה אינו אלא מסברא בעלמא, ומה ששם אסור לכתחילה והכא שרי אף שתרוייהו איסורא, צ"ל דהתם דרך הניצוצות להתיז תוך כדי הבישול וא"א ליזהר ולכן אסור לכתחילה, משא"כ בסתם הנחת כד של חלב אצל כד של בשר.

ועוד שברש"י שם מבואר שהצינורא בטלה בקדירה, ואילו הכא ע"כ לא בטלה דאם היה בטל אין כאן שום חי' וגם הרמ"א לא היה מחמיר שהרי אצל חלא שרי לאנוחי לכתחילה, וא"כ צ"ע מה שהביא הגר"א מסוגיא דע"ז ועיין לקמן ועיין הערה[[5]](#footnote-5).

**רמ"א**

**יש מחמירין**

ויש מחמירין לכתחילה וטוב ליזהר וכו' ע"כ, הנה למה שנתבאר לעיל מהדרכי משה דשרי לאנוחי מלח להדי חלב, משום שהחלב לח ובטל במלח, א"כ הכא נמי יש לנו להתיר בחלב לכתחילה, וגם שהשו"ע היה לו להתיר מטעם זה ולא בעינן לטעמא דמיזהר זהירי כי אם בכותח וכד' דלא בטלה, ועיין פרי חדש שכ' דבאמת כל מה שהחמירו היש מחמירין הוא דוקא בחלב עב, אלא שמשמע שם שבדבר לח שהונח ליד רוטב של בשר יש להתיר לכתחילה, אבל להדי בשר עצמו לא, והיינו משום שליד בשר שהוא דבר גוש לא בטל אפי' דבר לח, וא"כ אפשר לפרש שהך חלב שנקט הרמ"א הוא חלב ממש ולא חלב עב, ואסור להניחו להדי כד של בשר כיון שהבשר הוא דבר גוש ולא בטל בו החלב, ואפשר שמהאי טעמא אסר השו"ע לקמן קי"ח לשפותי קדירה לכתחילה והיינו משום שקדירה של בשר לא בטלה בו הצינורא, אלא שכבר נתבאר שברש"י שם מבואר שבטלה גם להדי קדירה, ואי נימא הכי שגם כי האי גונא בטל ק' למה אסור לכתחילה, ונראה דלפי רש"י כל שהוא לח בטל אפי' בדבר גוש ומה שאסר הרמ"א כאן לכתחילה, וכן לקמן סי' קיח' אינו אלא משום שהוא כמבטל איסור לכתחילה, וזה שייך דוקא באיסור ולא בהיתר כחלא ומלח ועיין הערה[[6]](#footnote-6).

אקראי או קבוע

כבר נתבאר שהגר"א הביא שמקור דברי השו"ע שמותא להניח כד של בשר אצל כד של חלב הוא מהגמ' ע"ז יב. הנ"ל, ועל דבר הרמ"א שכ' יש מחמירין כ' הגר"א דהתם בע"ז באקראי בעלמא ע"ש, ולכאורה לפי השו"ע שלמד משם ההיתר לאנוחי כד של בשר להדי כד של חלב, משמע שהשו"ע לא חילק בין אקראי לקבוע ולכן הוכיח משם שהיכא שהוא איסור מזהר זהירי, וא"כ אפשר ללמוד להיפך שבמלח אסור אפי' באקראי בעלמא, משא"כ לפי הרמ"א שחילק דהתם בע"ז ההיתר משום שהוא אקראי בעלמא, א"כ ה"ה בכדא דמלחא שרי באקראי וצ"ע[[7]](#footnote-7), ועיין פר"ח שנקט להל' שאסור אפי' באקראי אלא שכתב שם משום לא פלוג, אבל בפרי תואר כ' שהאיסור דוקא בקבוע.

**סימן צז'**

הקדמה

**בגמ'** פסחים אין לשין את העיסה בחלב ואם לש כל הפת כולה אסורה ע"כ, והיינו משום שיש חשש שמא יבא לאכול אותו הפת בבשר שהרי הדרך לאכול פת עם בשר וגם עם חלב ולכן אסרו חכמים את הפת, ויש להסתפק אם הוא גדר של קנס משום שעבר על האיסור ללוש בחלב, א"ד שאינו איסור משום תקלה דכיון שזה מין פת שאפשר לבוא על ידו לידי תקלה אסרוהו חכמים באכילה שלא יבא לידי תקלה, ויש בזה כמה וכמה נפק"מ לדינא עיין לקמן, בפמ"ג ס"ק א' נראה שנקט שהוא גדר של קנס, ואילו בד"ת למהרש"ם נקט שאסורהו משום תקלה, וכן מבואר בערוך השלחן ס"א.

שו"ע

סעיף א'

**שו"ע** אין לשין עיסה בחלב שמא יבוא לאכלה עם בשר ע"כ, והוא לשון הגמ' ומשמע מזה שיש איסור על הלישה מדלא נקט עיסה שלשה בחלב אסור לאכלה במלח, וק' שהרי אין זה עיקר הענין אלא העיקר שכל שאין ניכר שיש בו חלב אסרוה חכמים באכילה, משמע מזה שעיקר האיסור לאכלה במלח הוא משום קנס שעבר על האיסור שלש העיסה בחלב וצ"ע[[8]](#footnote-8).

שאר מאכלים

**בט"ז** ס"ק א' מבואר שלא רק לחם אלא ה"ה כל דבר שיש לחשוש שיאכל עם המין השני אסור מחמת הגזירה הנ"ל, וכן מבואר בשו"ת צ"צ סי' פ' הביאו פ"ת ס"ק א' ונחלת צבי, שאסור לערב חלב לתוך יין ואם עירבו אסור אפי' דיעבד, וכן מבואר במ"א או"ח סי' תמ"ז ס"ק מ"ה עיין לקמן[[9]](#footnote-9), אולם בפר"ח על הט"ז ומנח"י וחוו"ד ערוך השלחן ועוד, נקטו שהאיסור דוקא בפת שהוא דבר שרגיל לאכלו עם הכל לכן חששו חכמים שיבא לאכלו באיסור, אבל שאר דברים אין בו איסור[[10]](#footnote-10), אולם פשטיד"א וכד' מבואר ברמ"א לקמן שאסור, וע"כ היינו משום שדינו כמו פת שהדרך לאכלו עם כל דבר.

לערב לכתחילה

כ' בשו"ת צ"צ סי' פ' שאסור לערב חלב בעיסה לכתחילה אפי' בפחות מששים דהוה כמבטל איסור לכתחילה, וכן נקטו המנח"י (כלל ס' ס"ק א') פמ"ג משב"ז ס"ק א' יד יהודה וגליון מהרש"א, אולם בשו"ת מהרי"ט ח"ב סי' יח' נחלת צבי ועוד, נקטו שלא שייך כאן כלל מבטל איסור לכתחילה, שהרי כל האיסור הוא רק שמא יבא לאכלו עם בשר, ובפחות מששים אין שום איסור וא"כ לא הוה מבטל איסור לכתחילה, ולכאו' נחלקו ביסוד דין איסור לישה עיסה בחלב אם הוא איסור בעצם הלחם ועיין הערה[[11]](#footnote-11).

לערב חלב ביין כדי לתקנו

**והיכא** שמערב חלב ביין כדי לתקנו, כתב הצ"צ הנ"ל שאסור דחשיב מבטל איסור לכתחילה (ועוד טעמים), אולם בפמ"ג הביא שכנה"ג חלק עליו דלא חשיב מבטל איסור לכתחילה כיון שכוונתו לתקן היין, דאין איסור לבטל איסור לכתחילה כשכוונתו לתקן ההיתר כמבואר בסי' פד' (דחשיב מבטל איסור דיעבד ולא לכתחילה עיין פמ"ג), ועיין הגהות הגרעק"א שציין לדברי המ"א הלכות פסח סי' תמז' ס"ק מה' שהסכים להתיר ע"ש, אלא שדברי המ"א צ"ע שפתח בכד וסיים בחבית עיין הערה[[12]](#footnote-12).

אופני ההיתר

**ואם** היה דבר מועט כדי אכילה בבת אחת או ששינה צורת הפת שתהא ניכרת שלא יאכל בה בשר מותר ע"כ, יסוד ההיתר ממה דאמרינן בגמ' ואי עבדיה כעין תורא שרי, ונאמרו בזה שני פירושים, לפי הרי"ף הכוונה שעשה לה צורה של תורא שיהא לו היכר, ולפי הרש"י הכוונה שעשה לחם מועט כעין תורא, והטור פסק כשניהם.

דבר מועט

**בשו"ע** כתב שדבר מועט היינו כדי אכילה בבת אחת וכן הוא לשון רש"י, ובתו"ח כתב שכל ליומא חשיב דבר מועט וכן כתב הג"ה כאן דלכן נהגו ללוש לחם בשומן לכבוד שבת דחשיב כדבר מועט, אולם בב"ח כתב שדוקא חלות שאופים לשבת חשיב דבר מועט ומותר לאפותם עם הבשר, משום שבשבת עצמו לא יבא לאכלו עם חלב דאין לך עני בישראל שאינו אוכל בשבת בשר ע"ש, ולפ"ז בשאר ימים לא חשיב דבר מועט מה שעושה ליומו, ופליג אתו"ח עיין בזה בפמ"ג שפ"ד א' ע"ש.

נגע בשר במקצת מהלחם

כ' יד יהודה סי' צ"א ס"ג שהיכא שנגע בשר במקצת מהלחם חשיב כדבר מועט ולא נאסר הלחם ע"ש, והוא חידוש גדול דלכאורה מאחר שהלחם עצמו אינו נאכל בבת אחת, אכתי יש לנו לחוש שאותו מקצת לחם יאכל בחלב וצ"ע.

שינוי צורה

**עוד** היתר מבואר בעשיית שינוי צורה שע"י זוכר ולא יבא לאכלו במין השני, וכמו כן מבואר שהיכא שהגבינה ניכר חשיב כשינוי, אלא שיש לדון בשינוי צורה אם צריך שיהא צורה שניכר שהוא של אותו המין, או שכל שינוי מהני, ועיין ב"י שהביא לשון הרשב"א בתוה"ב וז"ל ואם שינה צורת הפת ועשה כעין כעכין קטנים כעין השור מותרת שהרואה יודע שלא שינו צורתו אלא להיכר בעלמא וישאל ויאמרו לו עכ"ל, מבואר שזה רק צורה שמעורר תמהון לשאול, ולא סתם שינוי בעלמא, אך אין צריך שבצורה יהא סימן לבשר או חלב.

שינוי צורה למכור בשוק

**כתב** פ"ת בשם שו"ת מהרי"ט דלא מהני שינוי כי אם לבני ביתו, אבל לא מהני למכור בשוק ע"ש, אלא שלכאורה למה שנתבאר ברשב"א הנ"ל שהוא שינוי שמעורר לשאול לכאורה אין חילוק בין בני ביתו לאחרים בשוק, וע"כ המהרי"ט דיבר על שינוי בעלמא שניכר רק לבני ביתו וצ"ע.

חלות של שבת

**ע"ע** בב"ח שם שכתב שאם נשאר מהחלות של שבת לאחר השבת לא חשיב דבר מועט, ומ"מ אפשר להתיר מטעם שצורתן משונה משאר לחם ולא יבא לאכלם בחלב ע"ש וכן נקט הרמ"א כאן, ולפ"ז גם החלות שלנו אפשר להתיר מהאי טעמא כיון שידועים בצורתן שהם חלות של שבת, אלא שמ"מ כיון שהדרך לאכלם ג"כ בשבת עם חלב כגון בסעודה שלישית, א"כ אין צורה זו מיוחדת לבשר דוקא וא"כ לכאו' א"א להחשיבו כשינו בצורה.

בפ"ת אות ח' הביא משו"ת בית אפרים יו"ד סי' לז' מעשה שהיה בנשים שאפו לחמם לשבת, ואחת מהשכנות נתנה לחם ממולא בבצלים וחמאה והעלה שם כמה טעמים להתיר, והפ"ת תמה עליו למה היה צריך לכל ההיתרים הא כבר נתבאר ברמ"א שלחם של שבת חשיב דבר מועט ע"ש, וטובא יש להשיב על דבריו, דלכאורה כל ההיתר של דבר מועט בלחם של שבת הוא כשנאפה עם בשר כיון שכל הסעודות שבת הם של בשר, אבל התם שהיה מעשה שנאפה עם חמאה, א"כ ע"כ לא יאכלוהו בשבת שהרי בשבת צריך לאכול בשר, וממילא כבר לא חשיב לחם מועט אלא לחם מרובה וצ"ע טובא בזה, דאם הסברא נכונה א"א להתיר לחם של שבת כי אם עם בשר ולא עם חמאה.

רישום אותיות חלב

יש לעיין אי מהני לרשות עליו חלב או בשר וכד', ועיין גליון מהרש"א שכתב שלא מהני אפי' לרשום בו חלב שמא לא ישגיח בסימן ע"ש, ועיין דרכי תשובה בשם חמודי דניאל שנסתפק בזה אי מהני ע"ש, ופשוט שאינו דומה כלל להיכא שהגבינה ניכרת מבחוץ דהתם הוא חלק מהלחם, אבל סתם רישום עליו אפשר דלא מהני שאפשר שיפול הסימון וכד' ולא מצאנו שהתירו כי האי גונא, אך יש פוסקים שהתירו בזה.

ביאור דברי הט"ז ס"ק א'

**בט"ז** ס"ק א' כתב לחדש שמדוכה שהיה רגיל להשתמש בו לבשמים פרווה, וקרה מקרה שהמדוכה נעשית בשרי, מעתה אסור לאכול מאותו מדוכה אפי' לאכילת פרווה כדין לחם שלשו בחלב ע"ש, ויש להסתפק אם כוונתו שהמדוכה אסורה, או שכוונתו לאסור את הבשמים שדכו בו ועיין הערה**[[13]](#footnote-13)**, ואי נימא שהאיסור הוא על המאכל, א"כ כל מאכל שהדרך לאכלו בבשר ובחלב אסור לעשותו מתחילה בחלב או בבשר (אלא א"כ עושה כמות מועטת), אבל אי נימא שהט"ז התכוון לאסור את הבשמים א"כ מבואר מדבריו היתר שכשעושה בכלי המיוחד לאותו המין שרי ולא חיישינן שיבא לאכלו במין שכנגד, ועיין פרי חדש שדן בכוונת הט"ז אלא שחלק על הט"ז שאין לנו לאסור כי אם מה שמצאנו להדיא בגמ', וכן נקט החוו"ד שדוקא פת אסור ולא שאר דברים ונתבאר מזה לעיל.

האם מהני תיקון

**בפלתי** כתב בשם זקנו שאם עבר ואפה, יש לו תקנה לחלקו להרבה בני אדם דהוה דבר מועט ע"ש, אולם בחוו"ד ופמ"ג חלקו עליו דלא מהני תקנה אח"כ דכבר נאסר כולו, וה"ה לעשות צורה אחר שכבר אפה דלא מהני[[14]](#footnote-14), ויש להסתפק אי מהני לתקן אחר האפיה כשהיה בדעתו לעשות בתחילה, ולכאורה תלוי בנידון אי הוה קנס או שהוא איסור משום שמא יבא לידי מכשול, ועיין גליון מהרש"א הנ"ל נראה שנקט דמהני לעשות שינוי אח"כ ולא אמרינן שכבר נאסר כנבילה ע"ש, ואפשר שכוונתו שהיה דעתו לכך מתחילה ועיין הערה**[[15]](#footnote-15)**.

נתערב בו בשוגג

בפמ"ג שפ"ד ס"ק א' נסתפק היכא שנתערב בשוגג אי קנסו שוגג אטו מזיד, וכתב שמסתימת הפוסקים מבואר שאפי' בשוגג אסור ע"ש, ומ"מ נראה מדבריו דאם נתערב בשוגג מהני תיקון ועיין הערה[[16]](#footnote-16).

נבלע בו כדי נטילה

**בשו"ת** מהרי"ט סי' יח' מבואר שלחם שנבלע בו טעם בשר בכדי נטילה, נאסר כל הלחם, והביאו בפמ"ג משב"ז ס"ק א' בסוף דבריו, אולם בבית אפרים י"ד סי' לז' תמה עליו שיחתוך בכדי נטילה והשאר יותר ע"ש, ומבואר בדברי המהרי"ט שלא מהני לתקן את הלחם אפי' אם רק חלק ממנה נאסר, משום שכיון שיש חשש מכשול על הלחם הזה כבר חל בו איסור ולא מהני לתקן, ויש לעיין אם לפי המהרי"ט ה"ה אם נגע בלחם בשר באופן שמהני הדחה אי אמרינן שכבר נאסר הלחם ולא מהני הדחה ועיין הערה[[17]](#footnote-17).

# האם מהני טעימה

**כ'** הפלתי ופמ"ג משב"ז ס"ק א' דאף אםטעמו ואין בו טעם בשר לא יצא מידי איסור, אלא שכ' פמ"ג שכל זה דוקא היכא שעירבו במזיד, אבל אם נתערב בשוגג מהני טעימה, ואף שבנתערב אפי' בשוגג אסור, היינו משום שקנסוהו משום שעירב, אבל נתערב מאליו וגם אין בו טעם לא שייך כאן קנס משום מבטל איסור לכתחילה ולכן אם טעמו ואין בו טעם שרי ע"ש בפמ"ג.

אלא שצ"ע טובא למה חשיב טעימת היתר, הא אם ימצא בו טעם איסור אסור לאכלו אפי' במלח, ואולי כיון שטועמו לידע אם יש בו טעם בשר ולא יאכלנו עם הבשר לא הוה בכלל הגזירה כיון שזה גופא מה שבא לברר וצ"ע.

נתערבה באחרות

אם נתערבה פת זה באחרים, דעת הערוך השלחן יד יהודה ועוד דלא חשיב איסורו מחמת עצמו ליחשב חתיכה הראויה להתכבד ובטל חד בתרי, אבל יש פוסקים שנקטו דחשיב חתיכה הראויה להתכבד ולא בטל חד בתרי[[18]](#footnote-18).

רמ"א

איסור אפיית לחם עם פשטידא בתנור

**כתב** הרמ"א ואין לאסור שום פת עם פלאדין או פשטידא דחיישינן שמא יזוב מן השומן על הפת, ואם זב תחתיו דינו כמו נילוש עמו ע"כ, וכתב הש"ך ס"ק ב' שאם לא ראינו שזב יש להתיר יש להתיר בדיעבד מטעם ס"ס, ספק זב ספק לא זב ואת"ל זב שמא לא תחת הקדירה זב, אבל אם ראינו שזב אסור כדין פת שלשו בחלב, אלא שהביא מהגהות או"ה הארוך בשם הא"ז שכתב לדון משום ס"ס מטעם אחר, ספק זב ספק לא זב, ואת"ל זב שמא לא יאכלנו בחלב, וכתב הש"ך שאפשר שלא חשיב ספק הך דשמא לא יאכלנו בחלב, כיון שרגילות הוא לאכול הפת עם כל המאכלים ע"ש.

וכתב גליון מהרש"א דמה שלא יאכלנו בחלב לא חשיב ספיקא כלל, שהרי כבר אסרו ללוש בחלב, ומה לי שלא יאכלנו בחלב הא כבר עבד איסורא ע"ש, והוא לכאורה טענה אלימתא וצ"ב בדברי הא"ז והש"ך שחשבוהו לספק ועיין הערה.[[19]](#footnote-19)

נ"ט בר נ"ט

**בש"ך** שם מבואר שאם השומן מפעפע בכולו נאסר הפת, ולכן אם ראינו שזב השומן אסור לאכול הפת אפי' במלח ע"ש, אולם באבן העוזר ובמטה יהונתן נקטו שאין הפת נאסרת כיון שהוא נ"ט בר נ"ט דהתירא וקי"ל שבדיעבד שרי, וע"ע פמ"ג משב"ז ס"ק ב' שעם חלב ודאי אסור דהוה כלכתחילה כיון שיכול לאכלו עם בשר, אבל עכ"פ לא נאסר כולו דא"כ הוה ליה כדיעבד ובדיעבד שרינן בנ"ט בר נ"ט ע"ש.

ועיין חוו"ד שביאר דסבירא ליה להש"ך שבאמצע הבישול לא חשיב נ"ט בר נ"ט, אולם באבן העוזר הוכיח דגם כי האי גונא חשיב נ"ט בר נ"ט, שהרי הרשב"א רצה להתיר ביצה שנתבשל בבשר לאכלה עם חלב כיון דהוה נ"ט בר נ"ט מהבשר לקליפה ומהקליפה לביצה, ובדעת החוו"ד צ"ל דנקט שהרשב"א נקט בהו"א שאין הקליפה מנוקבת כלל ולא נכנס שום טעם לביצה כלל, אבל לעולם תוך כדי הבישול לא חשיב נ"ט בר נ"ט.

ובאופן אחר יש לומר שנקטו הא"ז והש"ך דהכא חשיב נ"ט בר נ"ט דאיסורא כיון שהחלב הוא איסור כלפי הלחם, אלא שצ"ע שבדרי התוס' שהביאו הפוסקי מוכח לא כן ועיין הערה[[20]](#footnote-20).

עוד בדינו של הרמ"א

בעיקר מה שכתב הרמ"א שאין לאפות פת עם הפשטידא משום חשש שמא יזוב, לכאורה מקור האיסור הוא מה שמבואר לעיל שאין להניח כדא דמלחא להדי כדא דכמכא וא"כ אין כאן שום חידוש, וכבר נתבאר שהשו"ע פסק שלכתחילה אסור לשפות קדירה של היתר להדי קדירה של איסור דחיישינן לניצוצות, אלא שלפי הש"ך שהחשש הוא באופן של נתינת טעם אפשר שעיקר החי' דהכא חיישינן אי' לנ"ט בר נ"ט וצ"ע.

הנחת קדירה על מקום בליעה בתנור

**כ'** הט"ז ס"ק ג' שאם אפו פלאדין של בשר בקרקעית התנור בלא כלי, ואח"כ שמו שם קדירה של בשר שרי דאין הבליעה יוצא מקדירה לקדירה בלא רוטב ע"ש, והכא א"א להתיר משום נ"ט בר נ"ט כיון שהוא בשר בחלב, אלא שהיה מקום להתיר משום שהבליעה עוברת דרך הקדירה, אלא שלפי החוו"ד דלעיל כיון שהכל תוך כדי הבישול לא חשיב נ"ט בר נ"ט.

ובס"ק ד' כ' דלא דמי להיכא שטחו התנור באליה דאסור לאפות עליו את הפת דהתם השמנונית עצמו בעין ע"ש, ובנקוה"כ שם השיג עליו דאין צריך לזה דהכא לכתחילה אסור לאפות, ועוד דהכא אוכל עצמו הוא ע"ש, וכוונתו שאוכל עצמו לא דמי לקדירה ובולע אפי' מבליעה של קדירה בלי רוטב, אלא שק' דאכתי יש להתיר מטעם נ"ט בר נ"ט, ואין לומר משום שהכל באותו בישול שהרי הכא בשני בישולים מיירי, ולכאורה מוכח דסבירא ליה להש"ך דחשיב נ"ט בר נ"ט דאיסורא, לעיין דין חטאת אי הוה איסורא או התירה וכן תרומה אבל בדעת הט"ז אפשר לומר דהכא טעם ההיתר משום נ"ט בר נ"ט, אבל לעיל ע"כ הוצרך להתיר משום שאין הבליעה יוצא מקדירה לקדירה בלי רוטב כיון שהוא נ"ט בר נ"ט דאיסורא.

**הגליון הבא בעז"ה בסימן צח'**

**יש להוסיף כאן מה שכ' הפמ"ג מפעפע בכל הכלי**

1. אלא שלהיפך אפשר לדייק שנראה שהשו"ע התיר שם רק משום שהוא בשר וחלב שהוא איסורא, אבל בלאו הכי יש לנו לאסור אפי' חלב אף שהוא נוזל, אלא שאפשר התם גרע משום שנופל על חתיכת בשר ועיין לקמן בפנים. [↑](#footnote-ref-1)
2. לכאורה עיקר הנידון תלוי בפירוש דברי הגמ' מדוע כמכא לא בטלה במלח, דלפי מה שפי' הר"ן שהכמכא עב ולכן אינו בטל במלח, א"כ חלב שהוא נוזל בטל שפיר אפי' במלח, אבל ברש"י משמע שהמלח עב ולכן לא בטל, וא"כ אפי' חלב במלח ג"כ לא בטל, ועיין בדברי חמודות פרק כל הבשר אות קעב' שכ' שם להדיא שתלוי בהנ"ל, וחלק על הלבוש דודאי דוקא כמכא אסור שהוא עב ע"ש.

   והנה ממה שכתבו התוס' להתיר להניח חלב ליד בשר משום שמיזהר זהירי לכאורה אפשר להוכיח דבלי שמיזהר זהירי היה אסור אף שהחלב נוזל ובטל בבשר, וע"כ מאחר שהבשר עב אין החלב בטל בתוכו, וכעין זה אפשר ג"כ לדייק בשו"ע, אלא שברש"י בע"ז הנ"ל דצינורא בטל בקדירה משמע שאפי' בבשר עב כסתם קדירה בטלה הצינורא שהרי רש"י לא חילק בזה, והיינו משום שצינורא הוא תמיד נוזל ולכן לעולם בטלה בקדירה, אבל בר"ן שנקט שהצינורא לא בטלה לכאו' נקט כהצד השני שלעולם בעינן שהמבטל יהא נוזל כמו חלא. [↑](#footnote-ref-2)
3. ע"ש שדייק בדברי הגמ' דע"כ איירי שיש בו ששים דאל"כ גם בחלא לא בטלה, ומבואר שאעפ"כ לכתחילה אסור לערב בחומץ כותח, והיינו משום דחשיב מבטל איסור לכתחילה כיון שאסרו חכמים ללוש עיסה בחלב, ובנחלת צבי דחה דבריו ע"ש, ולפ"ז ההיתר בחלא זה רק בלח בלח שבטל בששים, אבל אם יפול לח בדבר יבש או לתוך צונן שלא בשעת הבישול בדבר שמפעבע בו אבל אינו נבלע בכולו לא יהא היתר של חלא, ולכאו' מדברי הדרכי משה הנ"ל יש להוכיח שכל דבר לח אף שנופל על דבר עב שאינו מתפשט בשוה כמו במלח, אעפ"כ בטלה בו ולא חיישינן שיפול לתוכה ועיין מה שנתבאר בזה לקמן ס"ו. [↑](#footnote-ref-3)
4. עיין לקמן סי' צז' מה שהבאנו מהנחלת צבי ע"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. והיינו שהגר"א נקט דמה שמותר שם הוא משום דכיון שהקדירה של הגוי הוא איסורא מיזהר זהירי ביה וה"ה הכא, אלא שברש"י שם ד"ה רבה בר עולא, כתב שלא חיישינן לצינורא משום דבטלה ע"ש, ולפ"ז דוקא בדבר לח ששייך ביה ביטול, אבל דבר יבש שלא שייך ביה ביטול אסור לאנוחי.

   אלא שבאמת בר"ן פרק כל הבשר הק' מסוגיא דע"ז, ותי' דהתם אקראי בעלמא משא"כ בגמ' חולין איירי לקבוע כותח ליד מלח, ושוב הביא מה שכתבו התוס' שבבשר בחלב שרי לאנוחי דמיזהר זהירי, ולכאורה ק' למה לא תי' אהא דע"ז ג"כ מהטעם הנ"ל דמיזהר זהירי וכמו שמבואר בביאור הגר"א וא"כ אין מקור להתיר להניח באקראי, וצ"ל כמו שנתבאר דהתם בקדירה שמתבשלת לא שייך ליזהר מצינורא כיון שהוא דבר שבא מאליו, ולכן ע"כ מה שהתירו שם הוא מטעם דהוה אקראי בעלמא, אבל כד של חלב להדי כד של בשר אפשר להתיר מטעם דמיזהר זהירי. [↑](#footnote-ref-5)
6. הנה ברש"י גבי חלא כתב בטל ברובא ולא הזכיר ביטול בששים, ושני ענינים כתב רש"י שם, ואין הכותח ניכר בו, וגם אינו נותן בו טעם, ונראה שבאמת מדין יבש ביבש אתינן עלה ולא משום ביטול בששים, דכיון שהכותח הוא דבר גוש אינו מתערב בחלא ואינו נותן בו טעם, ומטעם שהוא בעין ליכא דאינו ניכר בחלא כיון שהוא ולהכי בטלה בו, משא"כ כותח במלח שניכר להדיא ולכן אינו מתבטל בו, אבל חלב שפיר בטל אפי' בדבר גוש כמו מלח דודאי אינו מתערב בשוה בכל המלח שהרי המלח עב הוא כמו שכתבו הפוסקים, רק שמכיון שאינו ניכר מקומו הרי זה בטל חד בתרי כמו שכתבו הרשב"א גבי כדי נטילה שאם אין ידוע מקומו בטל כדין יבש ביבש חד בתרי, וה"ה צינורא של ע"ז בטל חד בתרי כמו שכתב שם רש"י דבטל ברובא.

   אלא שק' דא"כ למה באמת אסור לכתחילה שם בע"ז, וכן נמי הכא לפי הגה"ה שהביא הרמ"א הא לגבי חלא שרי לכתחילה, ונראה דהכא ליכא היתר לבטל לכתחילה כיון שהוא איסור, וכיון שמניח באופן שיש חשש שיפלו זה לתוך זה הוה ליה כלכתחילה, משא"כ בחלא שהוא היתר. [↑](#footnote-ref-6)
7. הר"ר א"י שפירא שליט"א. [↑](#footnote-ref-7)
8. אלא שיש לידע שהאיסור גם אחרי שכבר אפאו כן מבואר להדיא בחוו"ד. [↑](#footnote-ref-8)
9. ומבואר שם יותר שאפי' כשיש לחשוש שיבא לשאר איסורים כמו חמף בפסח ג"כ יש לנו לאסור והוא חי' גדול. [↑](#footnote-ref-9)
10. וממה שמבואר בגמ' שאסור לאנוחי כדא דמלחא להדי כדא דכמכא אין להוכיח דכ"ש שלכתחילה אסור לערב כמו שנתבאר לעיל בפנים. [↑](#footnote-ref-10)
11. לכאורה עיקר הנידון תלוי במה שחקרנו לעיל אי הוה גדר של קנס, או שאסרוהו חכמים שמא יבא לידי מכשול, דאי נימא שהוא קנס א"כ עיקר האיסור הוא שלא לערב חלב בפת כיון שזה דבר שיכול לבוא על ידו לידי מכשול, ואם מערב בצורה של ביטול הרי זה ככל מבטל איסור לכתחילה, משא"כ אי נימא שאינו אלא איסור מחמת התקלה, א"כ כל האיסור בפת אינו אלא אחרי שכבר שייך בו תקלה, אבל כל שמלכתחילה עשאו באופן שלא שייך בו תקלה לא אסורוה חכמים, אלא שעדיין יש לעיין דאף אי נימא שהאיסור בפת אינו מחמת קנס, אבל עכ"פ זה מבואר שיש איסור ללוש חלב בעיסה והוא איסור בפני עצמו, וא"כ כשמערב לכתחילה יש לקנסו ככל שאר מבטל איסור לכתחילה שקנסוהו חכמים להחשיבו כאילו לא בטל האיסור, והכא נמי יש לנו לדון כאילו לא בטל החלב וממילא הפת אסור באכילה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
12. הנה במ"א שם כתב וז"ל ולפי מה שכתבתי לעיל אין איסור בדבר כיון שאין כוונתו לשתותו בפסח או לשתותו עם בשר, א"כ לא הוה ליה מבטל איסור, דאין כוונתו אלא לתקן היין, וכ"כ ביו"ד סימן פד' גבי דבשר שנפלו לתוך הנמלים עכ"ל, ומבואר שבתחילה כתב שלא חשיב מבטל איסור כיון שאין כוונתו לאכלו עם המין האיסור, משמע שאין איסור לבטל ע"מ לאכלו לבד, ואח"כ כתב כיון שאין כוונתו אלא לתקן היין והראה לדברי השו"ע בסי' פד' דמבואר שם שאפי' בדבר שהוא איסור בעצם מותר לבטל אם דעתו לתקן האוכל דחשיב כדיעבד, ולכאו' לפי דבריו בתחילה לא צריך לזה דהכא אין כאן מבטל איסור כלל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. דהיינו שיש לדון שיש לחוש למדוכה עצמה שיבא לידי מכשול להשתמש בו לפרווה כבראשונה ואינו כן שכבר נעשית בשרי, (אלא שלפ"ז ק' מה שכתב הט"ז שאפי' בדיעבד אסור, דמה בדיעבד שייך במדוכה, וצ"ל שהאיסור עובר לבשמים וצ"ע), א"ד שהכוונה שהבשמים שדכו בו אסורים, דבעצם כל בשמים אסור לעשותם בחלב או בבשר כמו בפת כיון שהדרך לאוכלם בין עם חלב בין עם בשר, אבל שכשדכם במדוכה המיוחדת לבשר שרי כיון שמה שעושה במדוכה בשרי לא יבא לאכלו בחלב, אבל הכא שהמדוכה היתה מיוחדת לפרווה אין כאן היכר ויבא לאכלו בבשר כבראשונה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ונראה שבין אי נימא שהוא איסור משום קנס, בין אם הוא איסור משום מכשול, אכתי כל שחל בו איסור שוב לא שייך להתירו על תיקון שהרי בין כך ובין כך ודאי אסרו חכמים להך לחם ושוב לא מהני לתקנו אח"כ, אבל בדעת זקינו של הפלתי לכאו' נראה שנקט שאין זה קנס כלל, אלא שאסרו חכמים כשיש חשש תקלה, אבל כל שכבר אין חשש תקלה שוב אין כאן איסור על הלחם. [↑](#footnote-ref-14)
15. הנה כבר נתבאר לעיל שדעת הגר"ש איגר שלערב לכתחילה פחות מששים חשיב מבטל איסור לכתחילה, ונתבאר לעיל שע"כ סבר שעיקר מה שאסור חכמים הוא לערב חלב בלחם ומחמת זה קנסו חכמים כיון שעבר על איסור חכמים, וא"כ אפשר לומר שכל שהיה דעתו כן מתחילה לא קנסוהו חכמים, אבל אי נימא שחכמים אסרו לחם שיכול לבוא לידי תקלה א"כ מה מהני מה שדעתו כך מתחילה, הא עכ"פ היה זמן שהיה בו חחש תקלה ונעשית נבילה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-15)
16. והנה אי נימא שחכמים אסור משום חשש תקלה אין מקום להסתפק דודאי גם בשוגג אסרוהו חכמים, אלא שאפשר שאם האיסור משום חשש שתקלה לא מהני גם אם מתקן אח"כ, משא"כ אי נימא שהאיסור משום קנס א"כ הכא לכאו' לא שייך קנס, וגם אם קנסו שוגג אטו מזיד מ"מ אפשר שכל שאפשר לתקנו מלכתחילה לא קנסוהו כיון שחשיב עכשיו כזמן הלישה ובידו לתקן שלא יבא לידי תקלה. [↑](#footnote-ref-16)
17. הנה לעיל סי' צה' יש ליזהר שלא יגע בשר בלחם שאם נגע בו אסור לאכלו בחלב ע"ש, ולכאו' ק' שאפי' במלח אסור לאכלו, ונאמרו בזה כמה תירוצים ועיין יד יהודה שתי' דכיון שנגע במקום אחד בלחם חשיב כדבר מועט ע"ש, ולמה שנתבאר בפמ"ג לא קשה כלל דאפשר דאם עשה במזיד לא מהני הדחה, אבל התם שהיה בשוגג מהני תקנה ואפשר גם שכיון שיכול לתקנו לא קנסו כלל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. ונראה שתלוי בנידון הנ"ל, דאם הוא גדר של קנס א"כ חכמים קנסו את החלם עצמו, ואף שסיבת הקנס הוא מחמת החשש תקלה אבל עכשיו קנסו רבנן שהלחם עצמו אסור, משא"כ אי נימא שהכל משום חשש תקלה, א"כ עיקר האיסור הוא החלב שבתוך הלחם שהוא הגורם לתקלה וחכמים אסרוהו באכילה אבל עכ"פ האיסור הוא על הגורם לתקלה שהוא החלב שבתוך הלחם ולא חשיב איסורו מחמת עצמו כן נראה. [↑](#footnote-ref-18)
19. ולכאו' צ"ל שנקטו הא"ז והש"ך שאיסור הלחם הוא משום התקלה ואין זה קנס אלא העיקר תלוי בחשש תקלה עצמה, ולכן תמיד החשש תקלה הוא רק ספק אחד שמא יאכל עם חלב שמא לא יאכל, ועל זה אסרו חכמים משום הספק תקלה, אבל כל שיש עוד ספק שאין כאן תקלה הוה ליה ס"ס של תקלה ובס"ס של תקלה לא אסורוהו חכמים, אבל אי נימא שיש דין קנס על כל מי שלש בחלב ועבר על איסור דרבנן, א"כ כל שבאמת זב החלב ללחם הוה ליה כנבילה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-19)
20. הנה לפי הצד שהאיסור בלחם הוא משום חשש תקלה ולא משום קנס, נראה פשוט שא"א להחשיבו נ"ט בר נ"ט דאיסורא כיון שכל האיסור הוא רק אחרי שנכנס בלחם ויכול לבוא לידי תקלה, אבל אי נימא שעיקר האיסור תלוי במה שאסרו לערב בו חלב וקנסו למי שעבר על האיסור, א"כ אפשר לומר שחלב או בשר כלפי לערב בלחם חשיב כדבר האסור והוה כנ"ט בר נ"ט דאיסורא כיון שהוא עצמו גוף האיסור לערב חלב בפת, אלא שבש"ך א"א לומר כן שהרי נתבאר לעיל דחשיב ליה ספיקא שמא לא יאכל הלחם עם חלב וע"כ האיסור משום התקלה עצמה וכמו שנתבאר לעיל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)