18. הזהב קונה את הכסף
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

י"ח אד"א ע"א

**סימן**

**בדין הכסף אינו קונה את הזהב**

**א]האם במשיכת מטלטלים אפשר לקבוע חיוב על חפץ מסוים**

**ב]בביאור הדין הכסף אינו מחייב את הזהב**

**ג]האם אפשר לקנות כסף בקנין כסף**

**ד]האם שיך לתת מטלטלין בעד מטלטלין בתור קנין כסף**

**ה]למה הזהב מחיב את הכסף אפילו שהוא נתן את זה בתור קנין**

**ו]בגדר קנין כסף לנתבאר שכסף הוא רק תשלום**

**האם במשיכת מטלטלים אפשר לקבוע חיוב על חפץ מסוים**

א]מבואר במתניתין הזהב קונה את הכסף והכסף אינו קונה את הזהב ומבואר בגמ' דמה שכתוב הזהב קונה את הכסף הכוונה מחייב את הכסף דהיינו דבמשיכת הזהב הוא מתחייב לתת את הכסף שהוא התחייב ומבואר בגמ' שזה גם לענין ארנקי חדשה וארנקי ישנה ועיין ר"ן ונימוק"י שה"ה במושך חפץ מחברו שיכול לקבוע להתחייב כור חיטים ובקצוה"ח נקט שחפץ מסוים לא יכול אמנם בריטב"א ע"ז ס"ג: מבואר שגם חפץ מסוים אפשר להתחייב וכן הוא פשטות לשון רש"י שביאר כל המטלטלים קונים זה את זה שהכוונה בדמים וכן הוא פשטות הראשונים שהקשו על רב האי גאון שזהב זה פירא דא"כ למה דינר זהב לא מחייב טלית ובפשוטו מדובר על טלית מסוימת ולכאורא למה דרבנן עקרו קנין כסף הכוונה שמשיכת חפץ אחד מחייב לתת את החפץ השני ולא מצד קנין כסף אלא בתור קביעת התשלום על המקח

**בביאור הדין הכסף אינו מחייב את הזהב**

ב]והנה עד כמה שכוונת המשנה הזהב מחייב את הכסף ה"ה הכסף אינו קונה את הזהב הכוונה אינו מחייב את הזהב וכן הוא מפורש בתוס' מ"ה: ד"ה מאי ובעוד ראשונים וביותר דעיין רא"ש ורמב"ן שהביאו את רב האי גאון שזהב הוא פירא לגבי הכל והוכיחו דלא כדבריו מהגמ' של טלית קונה דינר זהב ואין דינר זהב קונה טלית דהינו למה שדינר זהב לא יקנה טלית והנה אין כוונתם שזה יקנה דהרי רבנן ביטלו קנין כסף אלא כוונתם שזה יחייב טלית ומפורש בדבריהם שכוונת המשנה שאין דינר זהב מחייב טלית מצד שזה טיבעה אבל אם זה היה פירא זה היה מחייב

והנה צ"ב למה כמו שמשיכת הזהב יכול לחייב מה שקצצו למה נתינת הכסף לא מחייבת מה שקבעו לתת בעד זה ואולי היה מקום לדחות שבאמת אם יעשו בצורה זו זה יחול אלא שמדובר שנתן הכסף בתור קנין כסף והמשנה מבארת איך חל מקח בפשוטו שהזהב הוא הנקנה וממילא משיכתו היא בתור דבר המחייב תמורה וקובעים מה זה חייב משא"כ הכסף הוא הניתן בתור תשלום ולא בתור קנית דבר המחייב תמורה וכיון שכסף לא קונה ממילא לא חל כאן שום דבר אמנם זהו דוחק דבפשוטו אירי באותו אופן שדעתו שזה יחייב וכמו דבמשיכת מטלטלים אם יהיה דעתו שזה יחיב זה מחייב ה"ה בכסף כה"ג ובפשוטו מוכח מכאן שדבר שהוא טיבעא הוא לא יכול לחייב בתור תמורה אלא את עצמו וצ"ב טעמו של דבר

ולכאורא צ"ל כמו שביאר הגר"ח בהלכות מעשר שני שבדיני התורה יש דבר הקונה ויש דבר הנקנה וכסף הוא תמיד הדבר שהוא ניתן בתור תשלום ולא בתור שקונים אותו ולכן כל שעושים מקח עמו על דבר אחר תמיד בדיני התורה זה נחשב שהוא הניתן כתשלום על דבר אחר וממילא זה לא סיבה שיתחייבו בעדו מה שקבעו [וע"ש מה שחידש שלגבי מעשר שני זה לא כך] והארכנו בזה בפרק הזהב ע"ש

והנה מבואר בראשונים דפועל לא יכול לקבוע בשכרו כור חיטים וביארו האחרונים מצד שזה כמו כסף שלא מחייב את הזהב וכן הוא בריטב"א בע"ז ס"ג: ע"ש וצ"ב למה שעבודת פועל תחשב כסף דהינו הדבר המשתלם הרי אדרבא זה דבר שמתחייבים בעדו וצ"ע ועיין מה שהארכנו בזה בפרק הזהב אמנם בפשוטו הרי מבואר שפועל נקנה במעות וצ"ל שלגבי מעות הוא וודאי חשיב פירא ועיין ריטב"א מ"ה: שבעד ארנקי חדשה שייך לקצוץ בפועל אמנם הרשב"א בע"ז דימה הדין שאי אפשר להתחיב כסף שלא יוכל להתחייב לתת לו כסף ולא שויות ע"ש ולנ"ל אין זה דומה שביחס לכסף זה פירא ויכול לקבע שיחול החיוב בכסף אמנם בנתה"מ סימן ר"ג כתב שכיון שאין כאן נתינה של דבר בעין א"כ לא שייך לקצוץ בעד זה דבר וזה רק מחייב את עצמו וצ"ב נידון הרשב"א שכור חיטים זה כן יכול לחייב וכן למה לחייב לתת בכסף זה יכול לחייב ואולי זה רק בתור תנאי בעלמא כמו על תפרעיני במדבר ולא מעצם החוב ונפק"מ שהשער לפי עיקר הכסף ולא לפי המטבעות שדיברו בפועל וצ"ע וצ"ע בכל זה ועיין בכתבי הגר,ר שמולאביץ שליט"א שהאריך בזה בדברים נפלאים

**האם אפשר לקנות כסף בקנין כסף**

ג] והנה בפשוטו אם ירצו לקנות כסף בקנין כסף במקום שזה מילתא דלא שכיחא או בעכו"ם לשיטות שעוזר או בדין דאוריתא זה לא יועיל כיון שיסוד הדין קנין כסף הוא שמשלמים בעד הדבר הנקנה והרי אי אפשר לשלם בעד כסף דאדרבא הוא הדבר הניתן בתור תשלום אמנם היה מקום לומר שרק אם המקח נעשה בדבר שהוא פירא לגביו רק כה"ג בהכרח שהכסף הוא הדבר שמשלמים עמו והפירא זה מה שקונים אתו אבל אם שניהם כסף היה מקום לומר שכה"ג יש ביד האדם לקבוע מה הטיבעא ומה הפירא ואם ימשוך אחד בתור להתחייב בעדו סוג מעות אחר זה יועיל

והנה גמ' מ"ו. מביאה תנן כל המטלטלים קנים זה את זה ואמר ר"ל אפילו כיס מלא מעות בכיס מלא מעות ומוכח שמטבע נקנה בחליפין ודוחה שמדובר במעות פסולות ועיין רש"י שכתב שעל כרחך בחליפין דאם בתורת דמים מעות לא קנו וצ"ע אבל כל המשנה כוונתה שזה מחיב וא"כ נבאר שכל הדמים מחיבים אחד את השני ומוכח לכאורא שכסף לא מחיב כסף אפילו כמותו ולא שיך לקבוע שאחד כסף ואחד פירא וכן הוא במיוחס לריטב"א שכתב דטיבעא לא קני טיבעא אמנם היה מקום לדחוק דהגמ' הבינה שמדובר ששני המעות יש אחד שהוא יותר סגי כגון איסרים ופרוטות וכה"ג וודאי שאחד הוא טיבעא ואחד פירא ועיקר קושית הגמ' שבתור מחיב לא כל אחד מחייב את השני ודוחק

אמנם עיין שו"ע סימן ר"ג ס"ז ומקורו בטור וז"ל כולם יש להם דין מטבע לגבי שאר מטלטלים וכולם זה כנגד זה כגון שמכר דינר זהב בעד דינר זהב או דינר כסף בדינר כסף או דינר נחושת בדינר נחושת יש להם דין מטבע עכ"ל והכוונה שההלכה שהכסף אינו מחייב את הזהב, הרי מפורש דגם בשני כספים אי אפשר לקבוע שאחד טיבעה ואחד פירא ובפשוטו לפ"ז ה"ה שבמקום שלא עקרו קנין כסף אם יתן כסף בעד כסף זה לא יקנה וכן נקט הגרעק"א בכמה דוכתי [והחזו"א שנקט לא כך מצד שלא ס"ל מכל הכלל הנ"ל אלא ביאר כל הסוגיות בדרך אחרת ועיין שהארכנו בפרק הזהב שלכאורא דבריו אינם עולים אם דברי הראשונים ורבותינו האחרונים ביארו על דרך הנ"ל] וכן מבואר מדבר רב האי לקמן וכן הוא בהגהות מימוני משפטים תשובה ל"א בהוצאת ש"פ בהגהה שם וז"ל ואפילו אם היו המעות בעין לא שיך למימר הכא מעות קונות אלא כשקונות מטלטלין ולא מעות כיוצא בהן עכ"ל

והנה מבואר בגמ' נידון האם מטבע נקנה בחליפין ומבואר בראשונים שהטעם שהוא לא נקנה מצד שדעתיא אצורתא וצורתא עבידא דבטלה וצ"ע עד כמה שחליפין זה מטעם כסף א"כ כמו שאי אפשר לקנות מטבעות אפילו אם כסף מועיל מדאוריתא ה"ה שלא יוכלו לקנות מטבעות על ידי סודר ובאמת דבספר המקח שער י"ג כתב שזה הטעם שמטבע לא נקנה בחליפין אמנם בכל הראשונים מבואר שזה לא הטעם וצ"ל כמו שביארנו בסימן ט"ז דגם אם חליפין מטעם כסף אבל יסודו הוא החלפה של שני הדברים ולא שאחד הוא נקנה ואחד הוא קונה ולכן אין בזה החיסרון דכסף לא נקנה בכסף וע"ש שהארכנו לדון דבאמת רק בקנין סודר זה עוזר אבל בחליפי שוה בשוה באמת יש החיסרון של מטבע שלא נקנה בכסף ע"ש שזה ישבנו את שיטת ר"ת

**האם שייך לתת מטלטלין בעד מטלטלין בתור קנין כסף**

ד]והנה לפ"ז היה מקום לדון דכמו דבזהב נגד זהב אי אפשר לקבוע שאחד הוא הקונה ואחד הוא הנקנה ורק בדבר שמחמת עצמו אחד הוא פירא ואחד הוא טיבעא הוא הדין בשני פירות דהינו שני מטלטלים לא שיך לקבוע שאחד הוא פירא ואחד הוא טיבעא דהינו שלא שייך בשוה כסף לקנות בתור קנין כסף והנה מפורש במשנתינו שכל המטלטלים קונים זה את זה אמנם זה בתור מחייב ואדרבא שתמיד הדבר הנקנה הוא בתור נקנה וממילא זה מחייב מה שרוצה לקבוע והנה לראשונים שבחליפי שוה בשוה מועיל בכל דבר א"כ בכל כה"ג זה יועיל בתור חליפי שווה בשוה אמנם אם גדרי חליפי שווה בשוה ואכמ"ל ועיין משנת הגר"א קוטלר קידושין סימן ג' נקט כן בדעת הרמב"ם וכן הביא בספר תורת הקנינים בשם החמדת שלמה ב"מ כ"ט

והנה הגמ' מ"ו: אומרת שהכוונה במשנה יש דמים שהם כחליפין ועיין רש"י שביאר שהכוונה שמתחילה דיברו שיקנה שור במחיר מסוים ואחרי זה אמר לו שרוצה פרה ועשו המקח אחד בעד השני הרי מפורש שמועיל בתור כסף שור בעד חמור והנה צ"ב למה זה מילתא דלא שכיחא והיה מקום לומר שעשו המקח בצורה שונה דהינו שמשיכת הפרה מחייבת דמים וקבעו שבמקום שיחול חיוב יחול המקח וכמו לענין פועל דמבואר בגמ' שאם ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף זה יכול להועיל בתור קנין כסף ובאמת רק לכן זה מילתא דלא שכיחא אמנם עיין רמב"ן ותוס"ר מפורש שביארו את רש"י כפשוטו וכן בהמשך הגמ' במחליף פרה וטלה בעד חמור דהבעל המאור ביאר שזה מועיל בתור כסף הקשה הרמב"ן שא"כ יועיל מקצת דמים בלא עייל ונפיק אזוזי חזינן שהבין שעשו כמו כסף רגיל ולא בתור דבר הנקנה ושלא יחול חלות דמים אלא קנין על דבר אחר ובכל אופן בתור כסף זה צריך להועיל וכן עיין רש"י מ"ז. בד"ה פשיטא וז"ל נתן לו חפץ בשביל חפץ אחר בתורת דמים קנה ובגמ' למסקנא מצד שזה לא שכיח הרי מפורש ששייך לשלם שוה כסף בעד שווה כסף

ומצאנו דבר זה בעוד כמה דוכתי בראשונים א. עיין תור"פ ב"ק ע: שדן לבאר הגמ' של עקוץ תאנה מתאנתי ותקנה לך גניבותיך מצד קנין כסף ומבואר ששיך בתאינה לקנות בתור כסף ב.עיין רמב"ן קידושין כ"ח: שהביא תוספתא שקרקע ניקנית בעד קרקע וביאר שזה מדין חליפין [והא דלא ביאר בתור כסף יתכן שס"ל כמו שכתב בחידושי הגרש"ש קידושין סימן ב' שאם אין ענין בקנית אחד יותר מהשני לא שייך לדון שיש כאן כסף אלא זה נעשה כמעשה החלפה ואם זה לא עוזר בתור חליפין זה גם לא יעזור בתור כסף ע"ש] אמנם בשו"ת הרשב"א אלף רכ"ו כתב מפורש שזה מדין כסף

והנה בגמ' בתחילת קידושין מבואר שאשה ניקנת בשוה כסף אמנם היה מקום לדחות דתמיד כל דבר ביחס לאשה הוא טיבעא דאשה רק יכולה להיות נקנית ולא להינתן בעד דבר אחר אמנם כמדומה דמבואר בראשונים שגם עבד כנעני נקנה בשוה כסף ואולי ביצירת העבד כנעני גם שייך סברא זו וצ"ע וכן עיין בריטב"א קידושין ב. שנקט שקרקע נקנית בשוה כסף ובספר תורת הקנינים הוכיח דבר זה מהגמ' בעירובין מ"ט. דעירוב משום קנין וביארו התוס' שבעד הפת מקנה הרשות [ ומעיקר הגמ' יש מקום לדחות לראשונים שבחליפי שוה בשוה עוזר גם בפירות ] אמנם יש מקום לדון שגם ביחס לקרקע תמיד דברים המטלטלים הם יותר בגדר דבר שמשלמים בהם מאשר בקרקע

והנה מצאנו בכמה מקומות דבההיא הנאה גמרו ומקני ובפשוטו זה מצד קנין כסף עיין בב"ב ק"ו והנה בכל המקומות שזה התחיבות א"כ אדרבא יתכן שזה השויות שרוצה בעד ההנאה הניקנת אמנם הראשונים ביארו שזה מדין כסף אמנם יתכן שהנאה שזה דבר שלא שייך לשומרו זה עצמו שיחשב שהוא הדבר המשתלם והדבר השני הוא הדבר הנקנה וכמו שנקטו האחרונים בעבודת פועל עיין לעיל

והגר"ר שמולאביץ הוכיח מהגמ' דדנה דחליפין ומקפיד עליהם זה לא יועיל וביאר רש"י שזה כדמים ומבואר מפורש ששיך לדון חפץ בחפץ כדמים אמנם יש מקום לבאר הגמ' כמו שביארנו בסוגיא דחליפין שעיקר הסברא שכה"ג אין דעתו להחלפת החפץ אלא להחלפת השויות וזה לא מועיל לקנין חליפין אבל לא שזה עצמו קנין כסף אמנם מרש"י מוכח שזה כך שכתב שזה כדמים וכבר הבאינו דעתו שוודאי שזה כסף

**למה הזהב מחיב את הכסף אפילו שהוא נתן את זה בתור קנין**

ה] והנה בעיקר הא דמבואר במשנה שהזהב מחייב את הכסף והגמ' דנה מה טיבעה ומה פירא וצ"ע עד כמה שאדם זה נתן הזהב בתור כסף על הכסף א"כ אפילו שזה לא חל דבדין התורה זה הפוך אבל לא היה בדעתו כלל להקנות לשני את הדבר הנ"ל בתור דבר הנקנה שיחייב תמורה ועד כמה שמה שעשה לא חל מה פתאום שזה יחול בתור נקנה שזה מחייב וצ"ל שדעת בני אדם שיחול בצורה שצריך לחול בדיני התורה ועיין בגמ' בע"ז דבנותן לה טלה על מנת שתיבעל לו קונה את זה מיד וביארו הראשונים שכיון שהטלה הוא הדבר הנקנה ממילא זוכה בזה ואין זה דומה למעות שלא זוכה עד שנותן המקח אפילו ששם מצד האומדנא וודאי שהעיקר זה הביאה ובעד זה נותן לה החפץ ועיין שם במאירי ובחתם סופר וע"ש מה שכתבנו

**בגדר קנין כסף לנתבאר שכסף הוא רק תשלום**

ו]והנה האחרונים הוכיחו שבקנין כסף מועיל רק אם נתן כסף שעד כמה שלא יחול המקח יצטרכו להחזירו אבל ממון שגם אם לא יחול המקח לא יצטרך להחזיר זה לא עוזר לקנין כסף והוכיחו דבר זה מהגמ' בב"ק ע: דמבואר נתינת כסף במצב של קלבדר"מ על המקבל זה לא סיבה לקנין והנה בפשוטו הביאור שהצורה שקנין כסף עובד שאדם נותן כסף ומחייב את תמורתו ואפשר לקבוע שהתמורה של הכסף הוא הדבר הנקנה אמנם לכאורא למה דנתבאר באריכות שכסף הוא רק ניתן בתור תשלום ולא שייך לתתו בתור דבר הנקנה שיחיב דבר מסוים א"כ צ"ע למה כאן זה מחייב דבר מסוים שקונים אותו והיה מקום לומר שיסוד דין קנין כסף הוא שהתשלום על המקח מחייב להעמיד המקח וזה עושה הקנין ובמקום שיש קלבדר"מ א"כ לא חל חיוב להעמיד המקח וממילא גם לא חל המקח אמנם יתכן עוד דהכונה שהתשלום מחייב תמורה ובדין קנין כסף נתחדש שהדבר שקבעו שבו יתקים דין התמורה הוא נקנה מפרשת קנין כסף ובאמת ללא פרשת קנין כסף מה שקובע שדבר זה יהיה התמורה זה לא סיבה שיחול חיוב זה ודו"ק ועיין מה שכתבנו בזה בסימן י"ד

]והנה אפילו שכסף לא יכול להינתן בתור דבר הנקנה אמנם בתור קנין כסף זה יכול להינתן ולכאורא מסתבר שכמו שאפשר על ידי קנין סודר להתחייב ממון או על ידי קנין שטר א"כ ה"ה על ידי קנין כסף ובפרט אם נימא כנ"ל שכל הצורה של קנין כסף שזה מחייבאת המקח ומכח זה חל המקח ולפ"ז צ"ע למה הכסף לא מחייב את הזהב בתור קנין כסף ובפשוטו צ"ל שרבנן הרי עקרו קנין כסף וממילא כמו שזה לא מועיל לקנות את עצם הדבר ה"ה זה לא מועיל לעשות קנין להחיל חיוב אמנם צ"ע דלכאורא לגבי החיוב שחל מכח המעשה קנין לא שייך לומר נשרפו חיטיך בעליה והרי יש דעות בראשונים דבבית לא גזרו מצד שלא שיך נשרפו חיטיך אלא בעליה ובפרט אם מתחייב כור חיטים שצריך להביא לו מהשוק והיה מקום לומר שבאמת אם יעשה מפורש זה יעזור אלא דבפשוטו הוא נותן הכסף בתור קנין על הדבר הנקנה ולא בתור שיחול חיוב אמנם לפ"ז אם יתן בתור פסיקה על הפירות דשם באמת רוצה התחיבות לתת לו פירות יחול חיוב והראשונים בב"מ ע"ד: נקטו שלא חל חיוב ונתקשו למה יש מי שפרע והיה מקום לדון דבאמת כסף לא יכול לקנות אלא דבר קיים אבל ליצור חיוב חדש אין בכוחו לעשות ועיין בריש פרק הזהב שהארכנו להוכיח כן מכמה משמעויות

אמנם כל זה אינו נכון ומצאתי בס"ד מפורש שאפשר מדין קנין כסף להתחייב לתת לו משהו מסוים אלא שכיון שחז"ל עקרו קנין כסף עקרו גם את זה דהנה מבואר במשנה שאם אדם שכר חמור סתם אם מת החמור חייב להעמיד לו חמור והקשו הראשונים איך זה חל ועיין רשב"א שהביא מהראב"ד שאם זה על בית זה חל בתור קנין כסף ואם זה על חמור זה חל לענין מי שפרע הרי מפורש ששיך שיחול חיוב על ידי קנין כסף אלא שבמטלטלים זה לא חל כי רבנן עקרו הקנין ובריטב"א שם כתב שגם חמור יכול להתחייב בתור כסף אמנם זה לשיטתו דס"ל ששכירות נקנה בכסף ורבנן לא עקרו דלא שיך נשרפו וכו' ולכן ה"ה התחיבות של שכירות נקנה בכסף אמנם הרשב"א לשיטתו שנקט ששכירות גם לא נקנה בכסף דרבנן עקרו מזה קנין כסף ה"ה התחיבות להעמיד שכירות לא נקנה בכסף

אמנם עיין חידושי הר"ן שם שכתב ששכירות נקנה בכסף כי רבנן לא עקרו ולכן אם יש לו חמור חל חיוב ומבואר שזה לא סיבה שיחול חיוב גם אין לו חמור אפילו שלענין קנין סודר נקט שגם אם אין לו חמור הוא חייב להעמיד לו חמור אחר וכן הוא מפורש בנימוק"י ומשמע מזה שלא שייך להחיל חיוב אם קנין כסף

אמנם עיין ר"ן בכתובות ק"ב. שכתב מפורש שאפשר על ידי סודר או מעות להתחייב כל מה שרוצה ומבואר שלענין התחיבות של ממון שזה לא משהו מסוים רבנן לא עקרו הקנין וכן מבואר שאפשר להחיל כזה דבר ועיין ריטב"א בכמה דוכתי שכתב דבהאי הנאה חל התחיבות וביאר דבריו שזה בתור קנין כסף חזינן מפורש שקנין כסף זה סיבה להחיל חיוב ולגבי חוב סתם שזה לא משהו מסוים שהוא עצמו לא נקנה בכסף רבנן לא עקרו הקנין כסף וכן הבאינו לעיל בשמו על שכירות וצ"ע בכל זה