נזיר שנטמא קרבנותיו ותגלחתו
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר דפים טז-כ - הרב ישעיה הלברשטט

**שיעור מורנו ראש הכולל הגר"י הלברשטט שליט"א מנחם אב תשפ"ג שיעור ח'**

**גדר דין קרבנות ותגלחת טומאה**

**א. בפרשת** נזיר כתיב בקרא הבאת ג' קרבנות בסיום מלאת ימי הנזירות, וכן בנזיר שנטמא, דמונה שבעה ומתגלח, וביום השמיני מביא ג' קרבנות.

**והנה** גדר קרבנות נזיר טהור ברור שהם חיוב וקיום מעיקרי הנזירות, דחלק מקיום 'תורת הנזיר' הוא הקרבנות דמביא בסוף[[1]](#footnote-2), אבל גדר קרבנות טומאה צ"ע, דהרי 'הנזירות' לכאו' אינה מחייבת זאת, ואינם קיום 'בנזירות', דאדרבה זמן הטומאה הוא זמן שהנזירות מושבתת והימים נופלים, ואי חובת הקרבן משום הטומאה עצמה (כמו דמצינו בטומאת זב ובזבה), הרי ודאי א"א לומר כן, דהרי טומאת מת אינה טעונה קרבן, וא"כ גדרו וחיובו צ"ע.

**ומצינו** לדון בגדרו ב' צדדים, או דקאתו אעוון חילול הנזירות שע"י הטומאה, או דקאתו להכשיר נזירות טהרה. ובאמת יש בזה דברים מפורשים בש"ס, דבגמ' בשבועות ל"ז. אמרינן דעוונו דנזיר טמא נפטר במלקות, וקפריך הא קרבן כתיב ביה, ומשני התם דמייתי קרבן כי היכי דתיחול עליה נזירות בטהרה, ופירשו רש"י ותוס' דר"ל דהקרבן לא לכפרה הוא בא (דהכפרה ע"י המלקות, ועי"ש בתוס' דאף בשוגג דליכא מלקות[[2]](#footnote-3)), אלא **למיחל עליה נזירות טהרה**. וכן הוא בגמ' בכריתות ח: דאינו מחוכ"פ דהקרבן אינו לכפרה אלא למיחל עליה נזירות טהרה, וכיו"ב שם כ"ו., ובפשוטו היינו דהקרבן אינו קרב ואתי על ימי הטומאה, אלא בשביל התחלת נזירות טהרה.

**ב. וקשה**, דמתבאר בגמ' י"ט. וכ"ב. דאשה נזירה שנטמאה והיפר לה בעלה, אם בעל מיגז גייז, יש לה להביא קרבנות טומאה, ואע"פ שכיון שהיפר לא תתחיל נזירות טהרה. ואי הקרבנות קאתו להכשיר נזירות טהרה, א"כ מה שייך הבאת קרבנות בכה"ג, (וכ"כ להדיא הרא"ש בפרושו שם י"ט. דהטעם שמביאה אחר דהיפר לה הוא משום דאעוון טומאה קאתו ולא לצורך הכשר נזיר טהרה, אך צ"ע מכל גמ' הנ"ל[[3]](#footnote-4)). **וכן** צ"ע ברמב"ם, דאף שפסק כחכמים דא"א להתחיל נזירות טהרה עד הקרבנות, וגדר הדין בזה מבואר בגמ' דלאתחולי נזירות טהרה וכדלעיל, ומאידך פסק (פ"ט הי"א) דהיפר לה בעלה מקריבה קרבנות טומאה, וצ"ע.

**עו"ק** עיקר דברי הגמ' דהקרבן קאתי למיחל נזירות טהרה, וצ"ע הרי כל שמו ד'קרבן' הוא שקרב ומרצה על הדבר שקרב עליו והתחייב מחמתו, וא"כ צ"ע מה המחייב ועל מה קרב האי קרבן, דא"א דהקרבן קרב על הנזירות טהרה דהיא עדיין לא התחילה, וע"כ מתחייב וקרב על מה שהיה דהיינו ימי הטומאה, וא"כ מהו דאמרן דקאתי להכשיר נזירות טהרה. וא"כ הוא צ"ע מיניה וביה, דהרי ע"כ קאי אטומאה, ומאידך כבר נתבאר דהטומאה היא טומאת מת וא"א לומר דהיא מחייבת את הקרבן, וכן אמרן דהקרבן לא מתחייב על עצם העוון שטימא את נזרו, וא"כ על מה קרב הקרבן, וצ"ע[[4]](#footnote-5).

**ג. והנראה** בזה דהנה הגר"ח יסד[[5]](#footnote-6) דיש מושג בפ"ע של "נזירות טומאה", ואע"פ שהימים בו אינם עולים ואף הימים שכבר מנה נופלים, מ"מ ה"מ רק לגבי קיום מנין השלושים יום, אבל עצם הזמן של הטומאה אי"ז השבתת והפסקת הנזירות, אלא יש **מצב ותקופה של "נזירות טומאה",** ויש בה חיובים וקיומים כדוגמת עיקר הנזירות, דהיינו קרבן ותגלחת, ועוד הוסיף הגר"ח דאף 'מנין ימים' יש בה, דהיינו שבעה ימים שמונה לטומאת מת הם גם קיום מנין ימי "נזירות טומאה".

**ומעתה** ניחא, דלעולם **הקרבן הוא קיום בנזירות טומאה,** דעליה קאי ריצוי הקרבן, והא דאמרן למיחל נזירות טהרה, היינו **דהנזירות טהרה תחל רק אחרי שתסתיים הנזירות טומאה, והנזירות טומאה תסתיים כאשר יקיימו בה את כל דיניה** דהיינו הקרבנות. והא דקאמר הש"ס דהקרבנות למיחל נזירות טהרה, ולא קאמר לקיום דין העצמי דהנזירות טומאה, משום דבאמת **שורש החיוב הוא קיום נזירות טהרה,** והיינו דכאשר אדם מקבל ע"ע 'הריני נזיר' אין הכוונה שמקבל תרתי, 'נזירות טהרה' ו'נזירות טומאה', דודאי יש קבלת נזירות אחת, והיא להעמיד נזירות כהלכתה, היינו נזירות בטהרה, והיא היא עיקר 'השם נזיר' והקדושת נזר דחלה ביה, אלא דמפרטי ודיני קיום הנזירות העיקרי (טהרה), הוא דכאשר הנזירות תהא במצב של טומאה, יש לעשות כך וכך והקרבן קרב ומרצה על ימי "הנזירות טומאה" ובזה מקויים דין ימים אלו, וכל זה מתחייב מעיקר השם נזיר (נזירות טהרה), ולכך אף שהוא חיוב וקיום של "הנזירות טומאה", מ"מ אינו התכלית ואינו המחייב השורשי, אלא הוא דין ופרט 'מעיקר הנזירות'[[6]](#footnote-7), לכך קאמר הש"ס דהקרבן קאתי למיחל עליה את עיקר הנזירות, דכל הקיום העצמי "בנזירות טומאה" אינו אלא פרט וסדר קיומים כדי לקיים הנזירות העיקרי.

**וא"כ** נתיישבו ב' הקושיות, דהאשה אף שהיפר לה בעלה מביאה קרבנותיה, כיון דסוף סוף הוא קיום עצמי ב"נזירות טומאה", ומ"מ מצד עיקר הנזירות ענינו הוא ה'אכשורי' לנזירות טהרה לחול, וכמש"נ **דשורש החיוב ותכלית הקיום היא בעיקר הנזירות דקיבל עליו,** דאין תכלית בקיום הנזירות טומאה בפ"ע. ונתיישב נמי היטב הא דקאמר הש"ס דלמיחל נזירות טהרה קאתי.

**ד. ונראה** דעצם המושג דאמר הגר"ח שיש "נזירות טומאה" הוא מוסכם, והיינו דזמן הטומאה אינו הפסקה מעיקר הנזירות, אלא דבכלל פרשת נזירות יש דינים וקיומים לימי הנזירות טומאה, והיינו דין הקרבנות וכן התגלחת, (וכמו שיבואר)[[7]](#footnote-8), והחידוש שיש בדברי הגר"ח הוא רק בזה שאמר דהימים של נזירות טומאה יש בהם 'מנין ימים' והם 'עולים' לקיום נזירות טומאה. וכן מצינו הרבה בלשונות הראשונים שיש מושג של "נזירות טומאה"[[8]](#footnote-9) וכהנ"ל.

**ונמצא** דרך זו היא הדרך המחוורת בדעת כל הראשונים, אמנם אין כן משנתו דהרא"ש, עי' הערה[[9]](#footnote-10).

**ה. והנה** כתב השיטמ"ק בכריתות ח: בזה"ל, כי קא מייתי קרבן למיחל עליה נזירות דטהרה, היינו כמ"ד וכו' דאם לא הביא את קרבנותיו ביום השמיני אינו מתחיל למנות נזירות דטהרה עד שיביאם, אבל לריב"י דביום השביעי אחר שגילח מתחיל מיד נזירות דטהרה, לדידיה **לא אתי קרבן למיחל** עליה נזירות דטהרה, עכ"ל, וכן נקט רע"א שם, והוא מוכרח ופשוט, (ועי' בערוך לנר ובנצי"ב). והנה לפום ריהטא נצטרך לומר דריב"י ס"ל דהקרבן על העוון קאתי, ולא נראה כ"כ דבהא פליגי.

**ולהנ"ל** ניחא מאוד, דלכו"ע עיקרו של הקרבן קאתי לקיום דין "נזירות טומאה", ולכו"ע כל החובה ותכלית הקיום של דיני נזירות טומאה היא מכח עיקר פרשת הנזירות דקביל עליה, דהיינו נזירות טהרה, אלא דלחכמים לא תחול הנזירות טהרה עד שיושלם ויתקיים דיני הנזירות טומאה, ולכך נכון להגדיר דעיקרו של הקרבן הוא לאתחולי נזירות טהרה, (כי שם באמת שורש החיוב ותכלית הקיום), וריב"י ס"ל דהעדר קיום דין קרבן לא מעכב את חלות נזירות טהרה[[10]](#footnote-11), אבל מודה הוא לעיקר גדר הנ"ל, דכל חיוב האדם הוא להעמיד את עיקר הנזירות, והנזירות טומאה היא פרט מעיקר הנזירות (טהרה).

**וכן** אתי שפיר דהנה גם להני תנאי דהקרבנות מעכבים את הנזירות טהרה מלחול, מצינו חילוק דינים בין ג' קרבנות הנזיר, דלחכמים רק החטאת מעכבת ולא עולה והאשם, ולר' ישמעאל גם האשם אבל העולה לא, ובפשוטו הוא צ"ע, דנמצא דחלק מהקרבנות באים לרצות על עוון הטומאה, וחלק באים לאכשורי נזירות טהרה. ולהנ"ל ניחא, דודאי כל הקרבנות הם חובה וקיום ב"נזירות טומאה", אלא דהמחלוקת היא איזה העדר קיום ימנע את אפשרות התחלת הנזירות טהרה.

חלק ב'

**א. הנה** בקרא כתיב מצוות תגלחת בנזיר טהור, והיא מהשלמת קיום עיקר הנזירות, וכן אחר ימי טומאה כתיב בקרא "וגלח ראשו ביום טהרתו ביום השביעי יגלחנו". והנה הגמ' לק' דף ס"א. חוקרת בגדר תגלחת נזיר טמא, אם משום מצוה הוא או משום אעבורי שער, ונפק"מ אי שרי למעבד הכי בנשא, והמסקנא דמשום מצוה, ובעי דווקא תער. וצ"ע דלעיל שם (דף ס:) בדברי רשב"י לתלמידיו מתבאר דחלוק תגלחת טהרה מתגלחת טומאה, **דתגלחת טהרה היא להעביר,** (ופירשו התוס' והרא"ש דהיינו דהתגלחת היא להעביר לגמרי, ואי"צ עוד לשיער לגדלנו לשם מצוה, ולא דמי למצורע דהוא לגדל, היינו לגדל אח"כ שיער לקיום תגלחת שניה), אבל **נזיר טמא הוא לגדל**, והיינו דמגלח כדי דאח"כ יקיים גידול שער, (כדפרש"י שם). וצ"ע דהסוגיות סתרי אהדדי דהרי אסיקנא שם דמשום מצוה היא, והיינו דין קיום בפ"ע כמו נזיר טהור, ורשב"י קאמר דהוא לגדל שיער וחלוק מתגלחת נזיר טהור.

**וכיו"ב** הק' הגרי"ז בדברי הרמב"ם, דבמנין המצוות הקצר כתב 'שיגלח על הקרבנות כשישלים הנזירות או כשיטמא', משמע דהשווה אותה לתגלחת טהרה בגדרה וענינה, ומאידך במצוה צ"ג כתב **'מצות עשה שלו הוא שירבה פרע בקדושה',** והיינודתגלחת טומאה ענינה כדי לגדל אח"כ פרע בקדושה, וכן מבואר במ"ע קי"א דחלוק תגלחת טומאה מתגלחת טהרה.

**ב. והנראה** בזה ע"פ הנ"ל, דודאי התגלחת היא חובה וקיום "בנזירות טומאה" וזהו דקאמר דהיא מצוה בפ"ע, ובעי תער (כנזירות טהרה), אבל מ"מ **שורש חיובה ותכלית קיומה הוא עבור עיקר הנזירות** (טהרה), ולא מבעיא להנך ראשונים דכל עוד שלא נתקיים קיום דין התגלחת א"א למיחל נזירות טהרה, היינו את הגידול שיער ונזר ראשו בטהרה, אלא אף אי העדר קיום דין זה אינו מעכב, מ"מ שורש החיוב הוא בעיקר הנזירות (טהרה) כמש"נ, וזהו ביאור גדר דין תגלחת טומאה.

**והנה** לשון הרמב"ם בסה"מ הנ"ל ד**הוא מדין מצות נזירות, כי מצות עשה שלו הוא שירבה פרע בקדושה,** ומשמע דכל הענין היכ"ת לגדל. וי"ל, דמ"מ אין ערך כלל רק 'לפנות השער' בשביל גידול נזירות טהרה, אלא בעינן שיהא 'קיום דין' ומצוה בנזר הטמא, ורק כאשר מתקיים קיום דין בשיער נזרו הטמא, או אז שייך להעמיד גידול שער דנזירות טהרה, וזהו נמי לשון רשב"י 'לגדל', וצ"ע[[11]](#footnote-12).

**ג. ובזה** אתי שפיר המסקנא בסוגיא בדף י"ח. דנזיר בקבר אין בו דין תגלחת, ולכאו' אי ענינה כדי להעמיד גידול שער בטהרה (כלישנא דרשב"י וסה"מ), א"כ התם נמי, ולהנ"ל ניחא דאין ענין וערך סתם להוריד השער (כדי לגדל), אלא עיקר הענין הוא לקיים את דין הנזירות לענין השיער, ואז אפשר להעמיד את קיום גידול הנזר בטהרה, משא"כ בנזיר בקבר דאין לו אפי' תורת 'נזירות טומאה' כלל.

**ד. והנה** גדר זה דהתגלחת היא קיום ב"נזירות טומאה" הוא מדברי הגר"ח הנ"ל, אבל כבר נתבאר דנראה דבזה כו"ע מודו לו (וחידושו דהגר"ח הוא דיש מנין בנזירות טומאה, עי' לק').

**ונראה** להביא ראיה גדולה לזה, דהנה בגמ' ביבמות (ה.) שו"ט איך נזיר שנצטרע מגלח והרי הוא מוזהר על לא תעשה דתער לא יעבור על ראשו, והנה להבנה הפשוטה דאין שם "נזירות טומאה", דימי הטומאה ומצב הטומאה הוא היפך הנזירות, א"כ תיקשי נמי בעיקר מצות תגלחת נזיר טמא, איך תדחה לאו דתער לא יעבור על ראשו, ונלמד מזה דעשה דוחה ל"ת וכו' כסוגיא ביבמות שם, אבל להמבואר דהוא מדיני הנזירות עצמה, א"כ לק"מ, (ואפשר דאין בזה קושיא כלל, וצ"ע).

חלק ג'

**א. הנה** נזירה טהורה דהפר לה בעלה אפי' אחרי מלאת, אינה יכולה להביא הקרבנות נזירות טהורה, והחטאת תמות, והשלמים קרבים בלא לחם, כמבואר במשנה דף כ"ד. ובסוגיא כ"א: וכ"ח: ונפסק ברמב"ם פ"ט ה"ט ובסוף פ"ד. וצ"ע מ"ש דקרבנות נזיר טמא מביאה אף אחר דהיפר לה, מקרבנות נזיר טהור דאינה מביאה. ובשלמא אי קרבנות נזיר טמא קאתו על עוון ההיטמאות, א"כ ניחא דאע"פ דעתה אינה נזירה, מ"מ מביאה על העוון, אבל להמבואר דעיקרם הוא קיום דין ב"נזירות טומאה", א"כ מ"ש קרבנות נזירות טהרה דכיון דעתה אינה נזירה לא שייך בה הבאת קרבנותיה וא"כ קרבנות טומאה נמי. (וזו כוונת הקושיא הנזכרת בסוגריים בחידושי הגר"ח).

**ב. והנראה** בזה, דקרבנות טומאה קאי על 'ימי הנזירות', וקרבנות נזיר טהור קאי על עיקר השם נזיר, וכמו שיבואר.

**הנה** נזירות טומאה אינה אלא **'ימי נזירות טומאה'** אבל עיקר **השם נזיר דחל בהאיש הוא דין להעמיד נזירות כתקנה**[[12]](#footnote-13), וא"כ הקרבן טומאה ע"כ קאתי וקרב על הני 'ימים', ולכך גם השתא דאין עליה שם נזירה, מ"מ כיון דמיגז גייז ולא נעקר למפרע, א"כ גם השתא נחשב דהיה אז לימי הטומאה, משא"כ נזיר טהור אין ההקרבה על אותם השלושים יום שמנה בטהרה, אלא **הקרבן קאי על עיקר שם הנזיר** דבאיש[[13]](#footnote-14), ולכך כאשר היפר לה בעלה ועתה אין בה שם נזיר לא שייך בה הקרבת קרבנות על השם נזיר, משא"כ בנזירות טומאה דההקרבה קאי על ימי הטומאה שהיו אז, ולכך אף עתה הקרבן קרב עליהם ומשלים את דינם.

**ויסוד** חילוק זה מפורש בדברי מרן הגרי"ז זצוק"ל בספרו (בסוף הלכות נזירות), ראה הערה[[14]](#footnote-15).

**ג. ואחר** יסוד זה מבואר נמי מה שהעירו כמה מבני החבורה שליט"א, דלדעת ריב"י ורבי דהקרבנות אינם מעכבים את חלות הנזירות טהרה, נמצא דמביא קרבנות טומאה אף שכבר התחיל נזירות טהרה. ולהמתבאר לק"מ, כי הקרבנות קאי על 'ימי הנזירות' טומאה שעברו, (ולא גרע מהיפר לה דכבר אינה נזירה).

חלק ד'

**א. הגר"ח** קחדית דהנזירות טומאה יש בה קיום 'מנין ימים', והימים 'עולים' לתורת נזירות טומאה, וראייתו ממש"כ הרמב"ם (פ"י הי"ג) דנזיר שנטמא והוא גם מצורע לא ימנה את שבעת הימים בזמן צרעתו, ופירש שם הרמב"ם "למה סופר שבעה, שאין שבעת ימי הטומאה עולין בשבעת ימי ספירה שבין תגלחת ותגלחת של מצורע". ובפשוטו אינו מובן, דהרי השבעה ימים אינם אלא דין טומאת שבעה ככל טמא מת, ומדוע צריכים 'לעלות' דנימא דאינן עולין בימי צרעתו, ומזה הוכיח הגר"ח דיש בנזיר טמא מנין ימים, (שבעה ימים), ולכך אינן עולים בימי צרעתו, דימי נזירות אינן עולין בימי צרעתו[[15]](#footnote-16), עכ"ד.

**והנה** דבר זה מחודש, דמנין לן לחדש 'מנין ימים' דלא כתיב בקרא, דהרי הא דכתיב בנזיר טמא 'שבעה', הוא משום דכל טמא מת מונה שבעה ומזה. **עוד** צ"ע, האם מקרה הוא דמנין הימים של האי נזירות הוא שבעה, וגם ימי הטומאה הוא שבעה, אבל באמת היה יכול להיות דמנין נזירות טומאה יהא שלושים, או דלמא במכוון הוא דדוקא שבעה כדין כל טמא מת, וצ"ע.

**ב. ונראה,** דחלוק מנין הימים דנזירות טהרה דהוא קיום מעיקר הנזירות, ממנין ימי הטומאה וכמו שיבואר.

**דהנה** כבר נתבאר דודאי אין כוונת הגר"ח לומר דנזירות טהרה ונזירות טומאה שווים, וכאילו יש ב' פרשיות בעיקר תורת נזיר, אלא **עיקרו ושמו דהנזיר הוא לקיים נזיר כהלכתו,** היינו להעמיד שלושים יום דנזירות טהרה, ולהקריב קרבנות דנזירות טהרה, אלא דקאמר הגר"ח דכאשר קרה והנזירות נטמאה, הני ימים אינם עוברים סתם ללא שום קיום בענין הנזירות, דכיון **דהאיש 'נזיר הוא' ע"כ הם נמנים ועולים,** וזהו תורת 'נזירות טומאה', דימי הנזירות יש בהם קיום, והם עולים לסדר ודיני נזירות טומאה[[16]](#footnote-17).

**ומעתה** מבואר הא דמנין הימים הוא שבעה כמנין שמונה כל טמא מת, דאותם שבעה **שמוכרחים** שלא יהיה בהם קיום מנין נזירות טהרה, בהם נתחדש שלא יעברו סתם אלא ימנו ויעלו ל'נזירות טומאה', ולא היה אפשר דיהא יותר ימים, כי אין קיום אמיתי ותכליתי בימי טומאה, אלא דהדין הוא דגם ימי הטומאה לא יעברו סתם, אלא ימנו ויעלו (בתורת נזירות טומאה), וא"כ מנין שבעה אינו במקרה כלל אלא בדווקא הוא וכמש"נ.

**אמנם** צ"ע ברמב"ם הנ"ל דכתב (בהי"ב) דאת השבעה ימים של טמא מת והזאת שלישי ושביעי שפיר הוא כבר קיים בימי צרעתו, ורק את 'המנין שבעה' דנזירות טומאה הוא לא יכול לקיים בימי צרעתו, וחזינן, דשייך ימי מנין נזירות טומאה יותר מעצם ימי הטומאה, וצ"ע, דהרי אין לן מנין ימים מלבד ימי הטומאה. ולכאו' צ"ל, דכבר נקבע דמנין ימי 'נזירות טומאה' הוא שבעה, כדין שבעה דכל טמא, ואף דהכא אירע דהצליח להקדים ולקיים את השבעה דטמא מת וההזאות בלא שיהא קיום ומנין נזירות טומאה, ועדיין צ"ע.

**ג. הנה** ילה"ק להגר"ח, דאיך יהא הדין בנזירה שנטמאת והיפר לה בעלה באמצע השבעה ימים, האם תביא את הקרבנות טומאה, דהרמב"ם (פ"ט הי"א) לא חילק, ונראה דתביא. ולכאו' צ"ע, הרי עדיין לא היה לה 'מנין נזירות', דהרי לא הספיקה למנות שבעה, וקי"ל להלכה דא"א להביא קרבנות לחצי מנין נזירות (נדרים פ"ג.).

**וי"ל**, דכל מה דמצינו דאין קרבנות לחצי נזירות, היינו בחצי מנין נזירות טהרה, דהתם יש קיום דין בהעמדת מנין 'שלושים יום' ולא בחצי, אבל נזירות טומאה אין קיום דין בהעמדת "שבעה ימי נזירות", אלא דכיון דהוא נזיר יש לו למנות גם לאותם הימים של ימי הטומאה שיעלו לקיום נזירות, וא"כ אי פסקה הנזירות באמצע שפיר יבא הקרבן על אותם ימי הנזירות, ואין כאן חסרון דחצי נזירות, כי אין קיום דין בהעמדת השבעה כמו השלושים, וכמש"נ.

1. **והם** סיום הנזירות (דאז פוקע קדה"ג, עי' גמ' י"ד:). והא דהם פועלים לסיום הנזירות, בפשוטו ענינו דכשקיים את כל מה שנתבע ונצרך לקיים בנזירות, פוקעת הנזירות, (כמו דמצינו בעלמא דכשנעשית מצוותו', שריא). [↑](#footnote-ref-2)
2. **ועי'** ברש"י בכריתות דהכפרה כבר היתה ע"י הניוול של השיער. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ואין** ליישב ע"פ מש"כ השיטמ"ק בכריתות בשם הרא"ש דתליא בפלוגתא דתנאי (והו"ד לקמיה), דהרי הכא לר' ישמעאל עסקינן דס"ל דאינו מתחיל נזירות טהרה עד הקרבנות. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ובנ"א** ילה"ק, מהו גדר האי גזירת הכתוב דלא חיילא נזירות עד דמייתא קרבן (לשון רש"י שבועות ח.), דמה ענין הקרבן להחלת נזירות טהרה. [↑](#footnote-ref-5)
5. **מובא** בכתבי הגר"ח, וחי' הגרי"ז י"ד:, וחי' ר' ליב ח"ב סס"ג. [↑](#footnote-ref-6)
6. **עי'** לקמיה דהנזירות טומאה אינה אלא ימי נזירות טומאה, אבל השם נזיר אין ענינו אלא לקיים ולהעמיד נזירות טהרה כדינה. [↑](#footnote-ref-7)
7. **וכן** מבואר בפשיטות בחידושי מרן רי"ז הלוי בסוף הלכות נזירות, הו"ד לקמיה. [↑](#footnote-ref-8)
8. **לגבי** תגלחת או קרבנות, עי' רש"י לק' נ"ו. ד"ה אוכל בקדשים, תוס' ס. ד"ה, ספק טמא, תוס' זבחים ע"ו. ד"ה למחרת, תוס' ורגמ"ה מנחות ק"ה. ד"ה ולמחרת, תוס' נדה ע: ד"ה למחרת, וכן הוא במאירי במכילתין בכמה וכמה דוכתי. [↑](#footnote-ref-9)
9. **הנה** ברא"ש דף י"ט. מפורש דהא דמביאה אחר דהיפר לה בעלה למ"ד מיגז גייז הוא רק אי נימא דהקרבן קאתי על העוון טומאה. ובאמת הרא"ש לטעמיה כתב בדף כ"ב. דאפשר דלמסקנא אינה מביאה, דיש למידרש מקראי דכל שאינה מתחלת נזירות טהרה אינה מביאה ק"ט יעו"ש. אבל הרמב"ם פסק דמביאה, וכן פשטות ש"ר, וע"כ כמש"נ בפנים, (אמנם, עי' רש"י לק' כ"ב. וצ"ע). [↑](#footnote-ref-10)
10. **עיין** לק' חלק ג' שיתבאר איך יתכן להקריב קרבן טומאה אחר דהתחיל נזירות טהרה. [↑](#footnote-ref-11)
11. **והנה** בהא שנחלקו הראשונים והאחרונים אם תגלחת נזירות טומאה מעכבת, ובפשוטו היה נראה דהוא תלוי בחקירה הנ"ל, דאי משום מצוה לא יעכב, דלא עדיף מתגלחת עיקר הנזירות דקי"ל דאינו מעכב, אבל אי ענינו להכשיר גידול נזיר טהור, י"ל דיעכב. אבל צ"ע דברמב"ם נראה דאינו מעכב, ומאידך כתב דענינה לגדל שער, ולהנ"ל ניחא, דלקושטא אחר דהסיקה הגמ' דהגילוח הוא למצוה, א"כ אין כאן ב' צדדים, אלא 'מצוה', וזה דמתקיים המצוה הוא המאפשר לגדל בטהרה, וא"כ הענין אי מעכב או לא אינו שייך להנ"ל, אלא הוא נידון בפ"ע האם העדר קיום האי דינא בנזירות טומאה מעכב את קיום גידול שער דנזירות טהרה, או לא. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וטעם** החילוק הוא, משום דבהא דאמרן דיש שם ד'נזירות טומאה', אין הכוונה דיש בעיקר הנזירות ב' חיובים שווים, 'נזירות טומאה' ו'נזירות טהרה', אלא ודאי הקבלה ועיקר הקיום הוא רק בשם נזיר כדינו והלכתו, וכל תורת נזירות טומאה היינו דכאשר הנזירות נקלעת לימים של טומאה, אין היא מושבתת, אלא גם בהם יש חובות וקיום דינים וכמש"נ, אבל אי"ז נתפס בעיקר שם האיש, דאין שם מסוים ל'נזיר טמא', ומצד עיקר שמו נתבע להעמיד נזירות כתקנה ואי"ז אלא ימי טומאה וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-13)
13. **לחידודא** יש להביא, הא דכתיב בהבאת הקרבנות דנזיר טהור 'יביא אותו' ופרש"י יביא את עצמו, ויקריב, (והיינו את ה'שם נזיר' דבו וכאילו גופו נושא את השם נזיר). [↑](#footnote-ref-14)
14. **וז"ל,** קרבנות טומאה אנו דנין לפוטרם רק מכח הדין דמיעקר עקר וכמבואר בסוגיא דאם בעל מיגז גייז באמת מביאה לכל הקרבנות טומאה, ומשום **דחיוב קרבנות טומאה הוא על הנזירות טומאה דמעיקרא** וכו', משא"כ בקרבנות טהרה הרי לא צריכנן כלל לפוטרן מטעמא דמיעקר עקר, דהרי גם אם בעל מיגז גייז ג"כ ליתא לקרבנות טהרה, וכדתנן דהחטאת תמות, ואף דבאמת הרי קי"ל דמיגז גייז, ומשום **דקרבנות טהרה הרי הן מכלל הנזירות דהשתא**. (מרן זצוק"ל קעסיק שם לחלק בין סוגי הקרבנות דקאתי לפרש גם אי 'מיעקר עקר', יעו"ש שהאריך, ומ"מ יש לשמוע מדבריו את חילוק הנ"ל). [↑](#footnote-ref-15)
15. **דצרעת** הוא זמן דהוא מופקע מלקיים אפי' "נזירות טומאה". [↑](#footnote-ref-16)
16. **ומה** דתובע כל זאת הוא עיקר התורת נזיר דביה, דהיינו נזיר כהלכתו, כמש"נ בפנים. [↑](#footnote-ref-17)