ציונים והערות -14 רבי יהודה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

שמעתא דמין במינו לרבי יהודה אדר ב', דף מספר 14

**תמצית השיטות**

**דרך א' מין במינו לא בטיל מדין טעם**

**דרך ב' מינים שוים אינם בטלים**

**דרך נוספת בחילוק בין לח ליבש**

**דברי הרשב"א דף צ"ח:**

**פסק ההלכה**

דעת רבי יהודה מבוארת בשמעתין דף ק. וכן לעיל צ"ח: ובעוד הרבה דוכתי, דמין במינו לא בטל כלל. **ומקורו** מבואר במנחות דף כ"ב. מדכתיב ולקח מדם הפר ומדם השעיר, הדבר ידוע שדמו של פר מרובה מדמו של שעיר, מכאן למין במינו שאינו בטל.[[1]](#footnote-2)

**הנידונים בסוגיא,** **א.** יש לברר אי ר"י איירי גם בדבר יבש או רק בדבר לח כדם, וכן יש לברר דאי נימא דאיירי רק בלח, אי דבריו הם מדין וגדר "טעם" או דין אחר, וכן יש לברר את **עיקר סברתו וטעמו דמב"מ לא בטיל,** ומהי שורש פלוגתתו עם רבנן. **ב.** **פסק ההלכה,** ונחלקו בזה אמוראים וראשונים איך קי"ל. **ג.** מהו הגדרת מינו בתר טעמא או בתר שמא, והיא סוגיא בע"ז ס"ו. **ד.** כאשר יש מינו ואינו מינו אמרינן "סלק", והוא בגמ' ק:, והיינו דהאינו מינו מבטל האיסור, ולא אמרינן דאדרבה המינו מחזקו. **ובתוה"ב** חידש דאפשר ללמוד מזה 'סלק' גם לרבנן באופן ההפוך דנסלק את ה'אינו מינו' ולא ליבעי ס' מדאורייתא, והש"ך ומהרש"ל פליגי עליו. **ואפשר** דהוא תלוי בהבנת יסוד דברי רבי יהודה, [וחלק זה יתבאר בדף מס' 15].

יש ללמוד את דברי רש"י ותוס' ביבמות פ"א: ודף פ"ב., וכן יש ללמוד בעיון רב את דברי הרשב"א בחולין דף צ"ח: בענינו דרבי יהודה, וכן את **יסודו הגדול של הר"ן בנדרים** נ"ב. (וראוי ללמוד את כל דבריו, דאע"פ שהאריך, הדברים קלים להבנה וראוי ללומדו בזריזות מתחילה ועד סוף).

# תמצית השיטות

**שיטת רוב ראשונים -** **דעת תוס'** יבמות פ"א:, ובדף פ"ב. ד"ה רבי יהודה, וכן **דעת התורא"ש** שם, דרק בדבר לח דהוא נבלל קאמר רבי יהודה דאינו בטיל, כדדריש מקרא דדם הפר ודם השעיר, אבל בתערובת יבש ביבש בטיל, והכריחו כן מהא דתרומה דינה דעולה בק' וגם במין במינו איירי, ורבי יהודה מודה לדין זה[[2]](#footnote-3), וע"כ לא דיבר ביבש[[3]](#footnote-4), וכ"כ **הרשב"א** בחולין צ"ח: ד"ה אמר אביי, והביא שם דכ"כ **הראב"ד**, וכן דעת **הריטב"א** צ"ח:.

**שיטת רש"י -** עי' בדבריו ביבמות (פ"א: ד"ה רבי יהודה), דמבואר דגם בדבר יבש ס"ל לרבי יהודה דמין במינו לא בטיל, וכ"כ **תוס** שם ד"ה רבי יהודה בדעת רש"י, ועי' **תוס' במנחות** כ"ב: דר"ת בתחילה סבר דדוקא בלח ושוב חזר בו וס"ל כרש"י דאין חילוק בין לח ליבש.

**להלכה -** בגמ' בע"ז פסקו רב ושמואל כרבי יהודה, ור"י ור"ל פסקו כרבנן. **ורש"י** בחולין דף ק"ט. פסק כרבי יהודה, **ותוס'** דף צ"ז. האריכו לחלוק עליו ופסקו כרבנן, וכן **דעת רוב הראשונים** והכי קי"ל בסי' צ"ח.

**הגדרת מין במינו -** בגמ' בע"ז ס"ו. פליגי אביי ורבא אי אזלינן בתר שמא או בתר טעמא. **ומתבאר** מזה פלוגתא בדברי רבי יהודה מה נחשב למין במינו, והלכה כרבא דבתר שמא. [ועי"ש פרש"י דאביי ורבא שם ס"ל כרבי יהודה, ועי' תוס' הנ"ל דלא קי"ל כרבי יהודה, ולכך צ"ל דאביי ורבא דפליגי להלכה, איירי ביי"נ וחמץ בפסח, דבזה **מודו** כו"ע לר"י דאינו בטל במין במינו, **ונשמע** מזה גם לרבי יהודה בהגדרת מין במינו, דמאי שנא, וכ"כ להדיא הש"ך בסימן צ"ח ס"ק ח'].

# דרך א' - מין במינו לא בטיל מדין טעם

**שיטת רוב הראשונים**, דדוקא בלח שנבלל דומיא דדם הפר ודם השעיר קאמר רבי יהודה, אבל דבר יבש שפיר בטל, וצריך להגדיר החילוק בין לח ליבש והא סוף סוף מין במינו הוא, ואפשר דהוא תלוי ביסוד הבנת דברי רבי יהודה, וב' דרכים בזה וכדלקמיה.

**הדרך הראשונה ד**דינא דרבי יהודה הוא מדין טעם, **ד'טעם' שנתערב במינו מתחזק ומורגש ואינו בטל**, כן כתב **הברוך טעם** [שער התערובות דין א' פ"ב] בדעת תוס' בע"ז ס"ו. דצידדו להתיר נטל"פ באיסורי משהו, [היינו מין במינו לרבי יהודה, וכן י"נ וחמץ בפסח לכו"ע], ומדשייך ביה נטל"פ אלמא משהו מדין טעם הוא, וכמו שביארו שם "**דמשהו מין במינו אין הטעם בטל כלל אפילו באלף כיון שהטעם שוה**". וכתב **הברוך טעם** דכן מתבאר בתוס' יבמות פ"ב. דכתבו "וסברא הוא דדבר המתערב מתפשט טעם האיסור בכל ההיתר ולא בטל, אבל דבר יבש האיסור מונח במקומו אלא שאין ניכר היכן הוא", עכ"ד. וכיו"ב נראה **בתורא"ש** שם, יעו"ש. **ומתבאר** דיסוד הדין דמין במינו לא בטיל הוא משום ה'טעם' דבמין במינו לעולם לא נאבד הטעם, **ולפי"ז פשוט החילוק בין יבש ללח**[[4]](#footnote-5).

**ועי' ש"ך** יו"ד סי' ק"ט סק"ג וס"ק י' שכתב דקמח בקמח חשיב לח בלח, ונחשב טעם במין במינו מדרבנן, ובאינו מינו הוה טכ"ע דאורייתא, וכמש"כ **תוס' זבחים** דע"ג. ומנחות דכ"ב:, ודלא כדמשמע בתוס' יבמות דפ"ב. דקמח בקמח ל"ה לח בלח. ועי' **פלתי** ס"ק א' [וכיו"ב בחו"ד שם ס"ק ה'] דתמה מה שייך דברי התוס' דקמח בקמח חשיב לח בלח גבי מין במינו דר"י, לדינא דטע"כ, דלענין דינא דרבי יהודה אינו משום 'טעם', ולכך גם קמח הוה ככל לח, אבל **אי"ז נותן טעם** ולא שייך ביה טכ"ע. **ובדעת הש"ך** נראה לכאו' דפירש ד' התוס' דאף דינא דר"י דמב"מ לא בטיל הוי מכח הנתינת טעם וכהנ"ל, וע"כ שפיר דימה נידון התוס' בקמח אי חשיב לח בלח לענין דינא דר"י לדין טכ"ע. **ונמצא** דגדולי האחרונים פליגי בזה אי דינא דר"י מדין טעם הוא, או לא.

**אמנם** מהלך זה צע"ג, דהרי לכאו' בע"כ דדין מב"מ דלא בטיל לא הוי משום דחשיב נו"ט, דהרי יליף לה ר"י מדם השעיר, והתם לא תלי כלל בטעם, וכמבו' לעיל דף פ"ז וזבחים ע"ח דלענין דם לזריקה אזלי' בתר חזותא. **וכן** מצינו בהרבה ראשונים[[5]](#footnote-6) דכל ענין טעם הוא אוסר וקובע רק במידי דאכילה, דחיך אוכל יטעם, ואין חשיבות האוכל אלא בטעמו, ועי' הערה[[6]](#footnote-7). **ובעיקר** יש לתמוה על שיטה זו מדברי רבא (ע"ז ס"ז.) דאזיל בתר שמא ואפי' שהטעם חלוק נחשב מין במינו[[7]](#footnote-8), וע"כ אין ענינו דרבי יהודה משום דהטעם במין במינו שווה וקיים תמיד, [וכן הש"ך גופיה בסימן צ"ח ס"ב האריך דדברי רבא דתלוי בשמא ולא בטעמא קאי על דינא דר' יהודה], עי' לק'[[8]](#footnote-9).

# דרך ב' - מינים שוים אינם בטלים.

**הדרך המחוורת דאינו ענין לטעם, אלא הוא דין בפ"ע דכיון שהוא 'אותו מין' לא יבטל**.

**א. הר"ן** נדרים דף נ"ב. ביאר את יסוד שיטת רבי יהודה דמין במינו לא בטיל, "לפי **שכל דבר שהוא דומה לחבירו אינו מחלישו ומבטלו אלא מעמידו ומחזקו** וכו', לפי שהחילוק שבין המינין סיבת הביטול **והשווי נותן שלא יהו בטלין**". **והיינו** דיסוד דין ביטול הוא בדברים המתנגדים, אבל מב"מ אין הרוב מבטל למיעוט[[9]](#footnote-10) כיון דשוים הם, ומתבאר עוד בר"ן שם דגם רבנן מודו דמין במינו לא בטיל, ורק דס"ל דמה שהם חלוקים בדין נחשב מין בשאינו מינו[[10]](#footnote-11). **ומתבאר** מהא דדינא דרבי יהודה אינו ענין לטעם, אלא דין בפ"ע דכיון שהוא 'אותו מין' אינו בטל.

**והנה** בפשטות מדכתב הר"ן שם "מעמידו ומחזקו" א"כ אי"ז שייך אלא בלח, ומאידך ממה שכתב הר"ן "שהחילוק שבין המינין סיבת הביטול והשווי נותן שלא יהו בטלין", משמע דעיקר דבריו **דכל שהוא אותו מין ושוה לו אינו בטל**. ועי' **נוב"י** [תנינא ס"ס נ"ג] דהכריח דדעת הר"ן **דגם ביבש ביבש אינו בטל,** דעי"ש בכל דברי הר"ן דהעמיד דההלכה דדבר שישל"מ היא רק במין במינו, דאף לרבנן דס"ל דמין במינו בטיל, היינו משום דהחילוק דיש ביניהם בדינם הוא סיבה מספקת לשם "תערובת", ולכך כשהאיסור עתיד להיות מותר דאינו חלוק כ"כ בדינו, וגם שוה במינו הרי"ז לא בטיל, והנה דישל"מ הוא גם ביבש כדאיתא (ביצה ג:) גבי ביצה שנולדה ביו"ט, והיינו דעיקר דבריו הם דכל דהוא שוה אינו בטל, אך מאידך יש לטרוח לבאר מש"כ 'מעמידו ומחזקו'[[11]](#footnote-12), **וכן** דעת **רש"י ביבמות** דאיירי אף ביבש, וכן ר"ת חזר בו (תוס' מנחות כ"ב:)[[12]](#footnote-13), [[13]](#footnote-14). אמנם ציינו האחרונים[[14]](#footnote-15) דבחידושי הר"ן בגיטין כתב דר"י איירי רק בלח ולא ביבש, ודלא כנוב"י הנ"ל, וצ"ל דביבש מודה דהטעם הוא משום עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, ורק בלח ס"ל דהוא ביטול גמור טפי מיבש, ולא נחשב 'תאכלנו באיסור' ולכך הוצרך לטעם הנ"ל, ולפי"ז אתי שפיר טפי "מעמידו ומחזקו", ומ"מ יש להאריך ולהתייגע הרבה בביאור וגדר יסוד הר"ן.

**ב. עי'** **רשב"א** חולין צ"ח: (ד"ה ואי קשיא לך) דהקשה לד' רש"י דפסק כרבי יהודה דמין במינו לא בטיל, איך פסק דטכ"ע לאו דאורייתא[[15]](#footnote-16), ותירץ דהא דאמר ר"י דמין במינו לא בטיל, ע"כ **לא תליא בטעמו** ולא ממשו, ול"ש ביה כלל, **דמב"מ גזה"כ היא** וכדגמרי' מדם הפר ודם השעיר, **ותדע דהא לאו משום טעמו הוא, דהא במשהו מיתסר** ואע"ג דלי"ב בכדי נתינת טעם כלל ובכי הא ליכא מאן דאסר בעלמא, ע"כ. **ומבו'** בד' הרשב"א דדינא דמב"מ לא בטיל ל"ה כלל מכח דין 'טעם', דהטעם תמיד קיים, אלא הוי דין בפנ"ע **דאין הממשות בטילה במב"מ**. **ואמנם** בקושיתו שם לכאו' נראה שפי' שדין מב"מ הוי משום נתינת טעם, אבל בפשטות בהא גופא חזר בו, דאין ענין דרבי יהודה שייך לטעם[[16]](#footnote-17), [[17]](#footnote-18), [[18]](#footnote-19). **אמנם** ילה"ק דהנה הרשב"א לעיל שם כתב דדינא דר"י הוא דוקא בלח, ומעתה צ"ב מ"ש לח מיבש.

**ולפי** סברת הר"ן אפשר, דלמד הרשב"א **דהנ"מ כאשר הם נבללים דרק אז הוא מתאחד עמו ומחזקו**, אבל יבש דכ"א עומד בפ"ע ליכא לסברא זו[[19]](#footnote-20).

**ומעתה נראה ד**גם תוס' ביבמות הנ"ל אפשר ללמוד כן דאין כוונתן לאוסר מ'דין טעם' אלא דכתבו דדרגת 'הבלול' צריך באופן שמתאחד עמו לגמרי שנבלע בו כטעם, דרק אז נחשב שווה שנתאחד עמו ואינו מתבטל. **וכן** נראה בלשונם דכתבו 'אבל דבר יבש האיסור מונח במקומו אלא שאין ניכר היכן הוא'.

**ובזה** אתי שפיר דעת רבא דבתר שמא אזלי' וחשיב מב"מ כששמם שוה הגם שהטעם חלוק, הרי דלדידי' דין מב"מ דלא בטיל הוי אף כשאין הטעם קיים, וכמש"נ. **ונראה** דאף לדעת אביי דבתר טעמא אזלי', אי"ז משום שהטעם שוה וקיים תמיד בתערובת מינו, אלא דכי היכי דלרבא אזלי' בתר שמא לקבוע המינים, ה"נ לד' אביי נקבע המינים לפי הטעם, וכיון דחשיב מין א' אי"ז בטל, ולא משום דהטעם קיים.

# דרך נוספת בחילוק בין לח ליבש

**עד** עתה נתבאר ב' מהלכים בביאור מה שחילקו הראשונים בין לח ליבש, **דלמהלך א'** דיסוד דינו דרבי יהודה משום טעם הוא מוכרח ופשוט, וכן **למהלך ב'** נתבאר דהדין דמין שוה לא בטיל, הוא רק בלח דמתאחד להיות עמו דבר אחד ממש.

**ודרך** נוספת מצינו בשם **הגרי"ז,** [עי' חידושי הגרי"ז במנחות כ"ב:] דלעולם יסוד הדין הוא ע"ד הר"ן, ומ"מ יש חילוק בין לח ליבש, דבדבר לח זו הלכה של **'ביטול ברוב'**, ובמין במינו ס"ל לר"י דליכא ביטול, משא"כ בדבר יבש יש להתיר מדין **הלך אחר הרוב,** ובדין זה דהלך אחר הרוב ליכא נפקותא בין מין במינו למין בשא"מ, והיינו כדעת הרשב"א ודעימיה דיב"י אין לאכול הכל יחד, עכ"ד. **והנה** כבר נתבאר דאין כוונת הרשב"א לדין כל דפריש וכו', וכמפורש בגמ' דקרי ליה "ביטול ברוב" ויש בו כללי ביטול כבריה וחתה"ל וכדו', אלא כוונת הרשב"א דאי"ז ביטול כלח שהכל מוגדר לדבר המותר, אלא ביטול על צד האיסור שאינו מספק לאסור, אמנם מ"מ **כיון שהנידון הוא על כל חתיכה בפ"ע אם היא האסורה**, ובזה אמרינן דצד המיעוט 'בטל', היינו דאינו מספק לאסור ועל כל חתיכה אני אומר שלא זוהי האסורה, **לזה לא יהני מה שהוא 'שוה' לו** ומינו, דרק **בביטול גמור דקאתינן ליתן הגדרה אחרת לכל התערובת**, בזה שייך **דהדברים השוים אינם בטלים**.

**והנה** הגרי"ז אמר זאת בדעת כל הראשונים דחילקו בין לח ליבש, **אמנם** צ"ע דהתינח לדעת הרשב"א, אתי שפיר, ולטעמיה אזיל, אמנם התורא"ש נמי כ"כ, ואע"פ שס"ל דהוא ביטול גמור שנהפך האיסור להיות היתר. **וע"כ** צ"ל כמש"נ לעיל דההתאחדות היא רק בדבר לח.

**ומ"מ בדעת רש"י והר"ן** מתבאר דגם יב"י הוא דין "ביטול", והיינו כמש"נ ברא"ש סי' ל"ז, דכל התערובת נידונית בדין אחד מה דינה והרוב מגדיר את דינה ע"פ רובה, ולכך ראו רש"י והר"ן להשוותו ללח[[20]](#footnote-21), דיסוד הגז"ה דמין במינו לא בטיל הוא כמש"נ ד'השווי נותן שלא יהו בטלים', ולכך בכל מין במינו ואפי' ביבש הרי שוים הם דא"א לבטל את ההיתר שבה ולהגדיר את כולה כאסורה, כיון דההיתר והאיסור שוים הם.

# דברי הרשב"א דף צ"ח:

**ברשב"א** (צ"ח: ד"ה אמר אביי) מתבאר דדינא דרבי יהודה בבלול, ובלול היינו דוקא רוטב ברוטב ולאפוקי בליעה של איסור בתוך גוש דאי"ז נחשב בלול והוה כיבש, וצ"ב. **עוד** מבואר ברשב"א דאע"פ שטעם כעיקר, מ"מ מין במינו לא בטיל לא אמרינן אלא בשנימוח גופו של איסור שייחשב "ממשו", ויש לעיין הרבה בביאור שיטתו.

**לא פליג רבי יהודה עלייהו דרבנן אלא בבלול וכו' אבל ביבש שזה עומד בפ"ע וזה עומד בפ"ע אף לר"י בטל ברוב.** והוכיח כן מדין תרומה בק"א דע"כ ביבש הוא[[21]](#footnote-22), וכן מגמ' ערוכה בגיטין גבי נפלו ונתפצעו דלרבי יהודה מדאורייתא חד בתרי בטל, וכתב כן גם בשם **הראב"ד** וכ"כ **הרשב"א בשו"ת** ח"א תל"ח, דשאלו לו דבגמ' בגיטין מבואר דלרבי יהודה יש ביטול למין במינו, ותירץ הא דידיה הא דרביה, וכמדומה לי שכן דעת רבותינו הצרפתים ז"ל, ושוב כתב לו לחלק בין לח ליבש, והביא דכן דעת הראב"ד ור"ת עכ"ד.

**וא"כ זרוע בשלה נמי בהדי איל דיבש ביבש הוא חד בתרי בטיל אף לרבי יהודה, דאע"פ שנתבשלו זה עם זה יבש ביבש קרינן ליה וברובא בטיל.** דבריו צ"ע, דאין לך בלול יותר מפליטה שנבלעה בתוך הבשר. **ומבואר** דבלול הוא רק רוטב ברוטב ולא פליטה בתוך גוש בשר. **ויש להאריך הרבה בביאור סברא זו,** דהרי לכאו' אין לך דבר שנעשה חד יותר מבליעה, ונמצאו דבריו של הרשב"א הפוכים מהראשונים הנ"ל דאמרו דעיקר דינו של רבי יהודה הוא בדוקא בדבר המוגדר 'טעם', והנה אע"פ שכן מוכח מדבריו לקמיה [עי' בהמשך הדברים], מ"מ דבריו כאן דכתב דבטל חד בתרי משמע דאיירי ביבש ממש והיינו דבכל גוונא התירה התורה וגם בגוונא דנתערב חלק קטן מהזרוע עם האיל ואינו ניכר וכ"כ הראב"ן הו"ד בהערה לקמיה, ונקט דא"א לומר דהחידוש הוא מה דהבליעה אינה בטילה דבזה באמת לא נאמר לדינא דר"י וע"כ ביב"י איירי וכמש"נ.

**וכדאקשינן לקמן גבי גיד שנתבשל עם הגידין וחתיכה נבלה שנתבשלה עם החתיכות וליבטיל ברובא. צ**"ע ראייתו, דהתם הרי הטעם בטל בס' כדתנן והרוטב בנו"ט, וקו' הגמ' היא משום עצם החתיכות דיבטלו זה בזה. **ובאמת** כ"כ הרשב"א בסו"ד, וצ"ע מה סבר עתה. **ועי'** ביאור הגר"א ק"ט ס"ק ג' [עומקא] דהחידוש של הגמ' הוא לדון את החתיכה בדין יבש, דס"ד דכיון דהוא לח ע"י הרוטב הוא יהא נידון בנידון אחד עם כל הרוטב קמ"ל, וא"כ ה"נ מוכיח הרשב"א דראוי לחלק ולדון בכל אחד את דינו והאיל יבש דסוף סוף יבש הוא, ועדיין צ"ע, אמנם בקטע הקודם נתבאר דהרשב"א פירש את החידוש כשנתפרד חלק קטן מהזרוע ונתערב באיל וא"כ הוא דמי ממש ליב"י וכמש"נ.

**וא"ת דמ"מ רוטבו של זרוע שנפלט בקדרה לא נתבטל עם רוטב של איל וכו'**. והיינו דהא דקאמר 'מין במינו דלא בטיל', קאי על הרוטב גופיה שבו נבללים פליטות זרוע הקדוש עם פליטות האיל בלילה גמורה. [והוסיף הרשב"א דצ"ל שאין בקדרה מים הרבה, והיינו, דבשלמא אי עסיקנא בפליטה ישירה מהזרוע שנבלעת בבשר האיל לא אכפ"ל מכמות המים, אבל כיון דכוונת הגמ' על הרוטב ע"כ צ"ל דאין בו הרבה מים, וצ"ע].

**אכתי קשיא לי דלכאורה הוה משמע דלא מיקרי מין במינו לאסור במשהו לר"י אלא בשממשו של איסור מעורב ונבלל בהיתר כעין דם הפר ודם השעיר דמינה יליף לה ר' יהודה, אבל בפליטת אסור הנבלע בחתיכת היתר לא.** היינו דאע"פ שטעם כעיקר, מ"מ אין דינא דמין במינו לא בטיל אלא עם ממשות, וצריך ביאור טובא. **והיה** אפשר דכוונתו כיון דבמין במינו אין להרגשת הטעם, ואי משום ה'ציר' הרי ציר לא נאסר בתערובת ולא בעי לדין ביטול כלל, וא"כ ע"כ דדינא דרבי יהודה הוא רק כאשר נימוח גופו של איסור, **אבל** משמעות לשונו **'דלא מיקרי מין במינו** לאסור במשהו' נראה דודאי הציר שנבלע טעון ביטול (עי' הערה ט"ו), אלא דלא נחשב ל'מין במינו' שיהא בו דין דלא בטיל, ויש להאריך הרבה בביאור הדבר. וכדעה זו כתב נמי **בשו"ת ראב"ן** בשם רבינו אפרים ראה לשונו בהערה[[22]](#footnote-23), [[23]](#footnote-24).

**וכדמשמע לעיל דאמר שמואל לא שנו אלא שנתבשל אבל נצלה קולף וכו'.** הרשב"א הוכיח משם את דבריו, ולבסוף דחה הראיה, אולם מ"מ נראה במסקנת דבריו (ולענין קושית שמועתינו וכו') דנשאר עם יסוד זה למסקנא דבעי ממשו ואיירי ברוטב עבה אבל בטעם לחוד לא יהא לדינו דרבי יהודה.

**רוטב מין בשר וכו'.** הינו דאי נפרש כבתחילה דאיירי בפליטה של הזרוע תוך גוף בשר האיל ניחא, דהוא מין במינו דשניהם בשר הוא, ואחר דאסיקנא דאיירי ברוטב או רוטב עבה צריך לדון מ"ט רוטב נחשב מין במינו כי רוטב הוא שם אחר מבשר, יעו"ש.

# פסק ההלכה

**רש"י** ק"ט. פסק כרבי יהודה, ועי' בכל אריכות **דברי התוס'** דף צ"ז. להוכיח דלא כרש"י, והסיקו דלא קי"ל כרבי יהודה, ולא כרבי, ולא כרב ושמואל אלא כר"ל ורבי יוחנן יעו"ש[[24]](#footnote-25). **וכ"כ** **הר"ן** על הרי"ף צ"ט. ד"ה ומדאמרינן. ועי' **בב"י** סי' צ"ח דהביא דברי **הרא"ש** בע"ז דהרי"ף בתחילה פסק כרבי יהודה ושוב חזר בו וציווה לתקן ולשנות דהלכה כרבנן, וכן פסק **הרמב"ם** פט"ו ה"ו, וכן פסק **הרשב"א בתוה"ב** (ט"ז.), **ובריב"ש** כתב דכן הסכימו כל האחרונים. **ועי' בטור** דפסק דבטל, אמנם הביא את דעת רש"י דס"ל דמין במינו אינו בטל. ובשו"ע פסק בסתם כדברי הראשונים, ולית דחש לדעת רש"י.

1. **שמעתי** ממו"ר הגרא"י שליט"א בשם זקינו מרן הגרי"ז זצוק"ל, דצ"ב בעיקר הילפותא מה הראיה מהא דהדבר ידוע וכו' דדם השעיר לא בטל, דלמא באמת דם השעיר בטל, אמנם זהו גופא דין התורה לעשות הזאות מדם הפר, ו'דם השעיר בביטולו', וביאר דלכן הוסיף רש"י במנחות **[וכן בחולין צ"ח:]** כמה תיבות וז"ל הדבר ידוע כו' אפילו הכי **קרי ליה** אכתי נמי דם שעיר כו', וכוונתו דאה"נ מעצם הא דצריך להזות מדם הפר ודם השעיר מעורבין ליכא ראיה דלא בטיל דאפשר דזהו דין התורה, וכל ראיית הגמ' היא מהא דקרי ליה אכתי דם השעיר, ומינה מוכיח דבעינן שהזריקה תהא 'מדם השעיר' שנקרא דם השעיר ולא בביטולו אלמא מן במינו לא בטיל, והוסיף דכן מבואר להדיא בתו"י ביומא דף נ"ח ב' דכל ראיית הגמ' היתה מהא דקרי ליה דם השעיר, ועי' חידושי מרן רי"ז הלוי הלכו' טומאת צרעת שרמז כן בקצרה. [↑](#footnote-ref-2)
2. **תוס'** יבמות הוכיח כן מרבי יהודה גופיה דאיירי גבי ליטרא קציעות שהוא מין במינו. [↑](#footnote-ref-3)
3. **הקשה** האמרי בינה דיני בשר וחלב סימן ט', [עומקא 198] לשיטות אלו דיב"י בטל ברוב גם לר"י, צ"ע דכיון דלדידיה לח אינו בטל מהתורה, א"כ יש לגזור על יבש שמא יבשל, כמו דגזר רבא צ"ז. בלח דליבעי ס' אטו שאינו מינו, ובראשונים כתבו דגם יבש ביבש מין בשאינו מינו בעי ס' שמא יבשל, יעו"ש תירוצו. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ועי'** גם בל' הריטב"א שם דצ"ח: ד"ה והא דאמרין, וז"ל דינא דר"י אי"ז אלא כשהוא לח בלח דומיא דדם, או ע"י בישול דיהיב טעמא דומיא דדם הפר ודם השעיר, ע"כ, ומשמע קצת דדינא דמב"מ לר"י הוי מכח הנתינת טעם. [↑](#footnote-ref-5)
5. **תוס'** בכורות כ"ב. ד"ה הנך (עומקא), והראב"ד ז' משמיטה ה"ג, וכן בר"ש פ"ג מטבו"י, ועי' קה"י חולין סי' כ"ט. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וי"ל** התם דין מין במינו דלא בטיל הוא משום החזותא דחשיב שמראהו קיים, ומדמי' לה דה"נ באיסורים דתליא בטעמא חשיב דהטעם קיים, דדינא דדם דתליא בחזותא ודינא דאיסורים דהוי בטעמא דמיין זל"ז. [↑](#footnote-ref-7)
7. **עוד** יש להוכיח דאינו מענין טעם, דהרי משכח"ל גוונא דאין הטעם קיים בתערובת וחשיב מב"מ, והוא מש"כ הר"ן שם בשם הרמב"ן דמלח ומים בעיסה חשיב מב"מ עם הקמח, כיון דעיסה לא מתעבדא אלא בהו כמין במינו דמי. והנה הרי סו"ס השתא חלוקין הטעמים ואין הטעם קיים, ומ"מ אי"ב לדינא דמב"מ לא בטיל. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ולפום** ריהטא היה נראה דאביי ורבא פליגי אי יסוד דינא דמין במינו הוא משום הטעם, וא"א לומר כן, דהרי הלכה כרבא ונמצא דכל דברי הראשונים והפוסקים דלא כהלכתא. [↑](#footnote-ref-9)
9. **עי'** חידושי רבינו חיים הלוי הלכות מאכלות אסורות פ"ט ה"ט (עמ'33) וז"ל דהא דמין במינו לא בטל הוי הפקעה בעיקר דין ביטול, דליתא במין במינו, והרי הוא **כמו שהוא בעיניה**, וכ"כ בפ"ו מחמץ ומצה ה"ה, דהך דמין במינו לא בטל יסוד הדין הוא דלא חל על עצם החפצא עיקר דין ביטול כלל, וע"כ ממילא **דהדבר חשוב איתיה בעיניה** כמו שהוא בכל דיניו כיון דפקע מעיקרו דין ביטול, וע"כ ממילא דמהניא זאת גם לענין שיהא חשוב לחם, דאותו המקצת דגן שתוכו חשוב גם לחם, כיון דלא מתבטל כלל ובדיניה קאי, עכ"ל. לכאו' כוונתו לומר דגדר הדבר שהוא לא בר ביטול היינו דאינו נחשב תערובת אלא נחשב בעיניה, דבכל מקום חזינן ליה והוא קיים כאילו הוא בפ"ע ולא בתערובת, דאין נוגד לו ואין מפריע לו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וזהו** גם יסוד הדין דלרבנן עולין אין מבטלין זא"ז, ומשום דלשניהם יש דין אחד דין הקרבה ע"ג המזבח, והוה מין במינו לכל דבר, כ"כ בשו"ת תורת חסד או"ח י"ט וכ"כ בספר קובץ ענינים (להגאון ר"ד רפפורט זצוק"ל), והיינו דאי"ז סתם הלכה ב"עולין", אלא הלכה בכל מקום שהדינים שווים וכמו שהמשיך הר"ן אח"כ דהיתר בהיתר אפי' מין בשאינו מינו אינו בטל. והנה דישל"מ הוא 'מדרבנן' משום דהוא עומד על צרוף של דמיון במין ודמיון בדין, ומדאורייתא לא נראה צרוף זה אלא או בתר הדין או בתר המין, אבל גוונא דהיתר והיתר ואפי' דבר דהוא היתר עתה ולא רק דיהא לו היתר אח"כ, אפשר דמדאורייתא הוא וכן צידד בתורת חסד הנ"ל, וצ"ע, ועי' בתשובות הר"ן סי' נ"ז ונ"ט, דחמץ שנפל למצה בער"פ אי בטל, דכיון דשניהם היתר הרי הם מין במינם גם במציאות וגם בדין ולא שייך בהם ביטול, אמנם אי"ז מסקנת הר"ן יעו"ש, ועי' שו"ת רע"א סימן ל"ח דהאריך בזה הרבה וגם הביא מהפמ"ג בענין היתר בהיתר לדעת הר"ן. [↑](#footnote-ref-11)
11. **ויל"פ** דכיון דהנידון שם הוא על תערובת לח בלח, דהתם הנידון הוא על הגדרת המציאות, לכך כתב "מעמידו ומחזקו", לומר דאע"פ שהוא מתערב ממש במציאות עם דין אחר אפ"ה אינה בטל דאדרבה מחזקו, אבל כאשר מדובר על יבש דהגופים חלוקים והתערובת היא רק בניהוג האדם בדין התערובת, אין שייך לזה, ואי"צ לזה, ויש להאריך בדבר. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וזהו** פשטות הגמ' בביצה ל"ח: דהביאה לדינא דרבי יהודה גבי חיטים ושעורים (ותוס' נדחק לאוקמי בטחונים) וכן במנחות תנן לה גבי מנחות שנתערבו, (ותוס' נדחקו בזה שמתוך שומנן נו"ט זב"ז א"נ באפיתם). [↑](#footnote-ref-13)
13. **ומתבאר** מכל זה דאף יב"י הוא 'תערובת' ונידון אחד על כולם יחד ומגדרת היא ע"פ רובה, ועי' לק' מש"נ בדברי הגרי"ז. [↑](#footnote-ref-14)
14. **עי'** תורת חסד או"ח י"ט ה', ושלמי נדרים על הר"ן שם, ועי' באר יצחק יו"ד ד"ה הנני להשיב, וד"ה ולפ"ז יש, ועי' מרחשת ח"א כ"ב, וזכר יצחק ח"ב מ"ו. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ומתבאר** ברשב"א, דדינא דטעם כעיקר אין הכוונה דחלקי הנבילה הם ה'אוסר' ורק דנתחדש דטעמא לא בטיל, דא"כ לק"מ, דודאי לרבי יהודה לא בטיל משום מין במינו ואע"פ שבעלמא בטיל מדאורייתא, אלא דהנידון דטעם כעיקר או לא היינו האם בכלל יש 'אוסר' בטעם, ולכך לרש"י דאין כלל 'אוסר' בטעם לא שייך דרבי יהודה יאסור בטעם. [ובדעת רש"י י"ל לטעמיה ביבמות דגם ביבש קאמר ר"י, וא"כ יש לקיים את דין הדאורייתא דר"י באופן שאינו טעם אלא ביבש, ובנוב"י תנינא יו"ד ל"ה, תירץ דלרש"י דוקא בטעמו וממשו קאמר ר"י כגון דם הפר, ובטעמו וממשו לכו"ע טכ"ע דאורייתא]. [↑](#footnote-ref-16)
16. **הנה מבואר ברשב"א דגם למ"ד טכ"ע לא"ד אסר ר"י בגוונא דטעם נבלע במינו, וצ"ע אי טעם אינו אסור מדאורייתא מה יהני גז"ה דאינו בטל, והרי אינו אסור, והיינו דהא כתבו הרשב"א והראשונים דצירן לא נאסר אלא כשהוא בעין, וא"כ לרש"י דטכ"ע לא"ד צ"ע מ"ט אסור, ובאמת לכו"ע ילה"ק למהלך זה דבמין במינו ליכא ביה ל"אוסר" דפרשת טעם, וגם ליכא לאיסור משום צירן א"כ נמצא דאין כאן איסור שצריך ביטול, ואיך קאמר רבי יהודה דמין במינו לא בטיל. ובאמת כתב הט"ז ק"ב ס"ק י' דלרבנן טעם איסור שנבלע מין במינו לא בעי אפי' חד בתרי, יעו"ש גבי דשיל"מ דשפיר מותר כיון דלא בעינן לביטול, וא"כ מה שייך לרבי יהודה דלא בטיל.** **ועי' רע"א (דף צ"ז: סוף או ו') דנתקשה בזה וז"ל "אולם מדברי הרשב"א בסוגיא הנ"ל בסופו שהעלה דלר"י דמב"מ לא בטיל אמרינן כיון דנתן טעם בחתיכה כו' היינו אף למ"ד טע"כ לד"א, משמע דבעי' עכ"פ ביטול ברוב, ומש"ה לא בטל, ויסוד זה צ"ע בהרבה מקומות", וכוונתו דרע"א דע"כ כוונת הרשב"א בתירוצו דלר"י האוסר הוא ה'ציר' ולא הטעם, ומאידך הרשב"א גופיה כתב בכמה מקומות דלא נאסר ציר אלא כשהוא בעין, והניח רע"א בצ"ע. עוד צ"ע היכן רמוז בתירוצו של הרשב"א במש"כ גז"ה דנאסר משום צירן ולכאו' העיקר חסר מן הספק, וי"ל לרבי יהודה דליכא ביטול, נחשב ל'בעין' כמש"כ הגר"ח הו"ד בהערה לעיל, וא"כ יש לאסור משום צירן, ונמצא דרבנן ורבי יהודה פליגי מן הקצה אל הקצה דלרבנן לא בעי ביטול כלל, ולרבי יהודה נחשב בעין ונאסר משום צירן וביטול לא אהני.**

    [אמנם מש"כ למהלך זה דמב"מ אין האוסר ומניעת הביטול מחמת הטעם, באמת מצינו כמה מקומות דגם במב"מ נתחדש איסור מפרשת טעם (ולא משום הטמאים לרבות צירן), כגון בסוגיא צ"ח: ובתד"ה חטאת, יעו"ש, אך ליכא בזה לדינא 'דטעמא לא בטיל', ולכך לרבנן בעו ביטול, (ודלא כהט"ז הנ"ל), ולרבי יהודה לא בטיל כלל משום יסוד הר"ן, וצ"ב]. [↑](#footnote-ref-17)
17. **וכן** נ' ללמוד גם מד' רשב"ם שהביא האו"ז בע"ז סי' רנ"ט דאף דפליטת ביצה הוי מיא בעלמא ואין בזה טעם כלל מ"מ במב"מ דלא בטיל ה"ז אוסר כיון דבזה אין האיסור כלל משום נתינת טעם, ומבו' דדעתו כד' הרשב"א שדין מב"מ לא בטיל ל"ה כלל מכח נתינת טעם [↑](#footnote-ref-18)
18. **ובאמת** הרשב"א לטעמיה ס"ל בתשובה דאיסורי משהו אסורים אפי' בנטל"פ, כיון דלאו משום טעם הם, וגם בדינו דרבי יהודה כתב הרשב"א במשמרת ד' ד' ל"ו. ד"ה אמר הכותב, דנטל"פ אסור (איירי שם בדברי רב פסחים כ"ט: דס"ל כרבי יהודה). [↑](#footnote-ref-19)
19. **מרנא** רבי דוד פוברסקי [בשיעוריו ביבמות שם] ביאר בדברי הראשונים שחילקו בין לח ליבש, ע"פ יסוד הגרש"ש דכח הרוב הוא משום דאין ראוי דהמיעוט יתן את דינו על הרוב, וא"כ הנ"מ ביבש, אבל בלח דהוא בלול בכל מקום אין המיעוט משפיע את דינו על הרוב, אלא אסור לאכול בכל מקום משום עצמו של איסור **שנמצא בכל מקום**. **ועי"ש** עוד דפירש כן גם בדברי התוס' ביבמות והתורא"ש, רק דס"ל דאי לא יהא מתפשט כטעם עדיין הוא נחשב כיבש ביבש, דכל חלק קמח הוא בפ"ע, וא"כ נמצא דהמיעוט מעכב את דין הרוב, משא"כ בלח דבכל חלק של היתר עצמו בלוע חלק של איסור. ועי"ש עוד דמבאר כן בדברי הר"ן דההתאחדות היא סיבה שלא יהא ביטול, ולכך מין בשאינו מינו דהנידון הוא על הגדרת כל המציאות הוא נוגד ובטל, אבל במין במינו אין הלח נוגד, דאינו סותר לדין ההיתר, אלא מה דאסור הוא משום שבכל מקום נמצא האיסור כבעין. [↑](#footnote-ref-20)
20. **יל"ע** דהר"ן הרי ס"ל כהרשב"א דאין לאכול כל התערובת יחד וא"כ להגרי"ז צ"ע, וע"כ מתבאר בזה דגם להסוברים כהרשב"א אפשר דהוא דין ביטול הדומה להרא"ש דהוא נעמד כדין אחד על כל התערובת ורק דכל הנידון דאית בה הוא אכילת חלק מהתערובת, אבל נקבע בעצם התערובת דאין תביעת איסור על כל אכילה ואכילה מממנה, וצד זה כבר מוכח מכמה מקומות חדא דהרשב"א והר"ן הם הסוברים דאינו חו"נ כראב"ד, וכן הא דבעי הראב"ד דיהו כולם בקערה אחת, וכן הרשב"א בשו"ת דמתבאר שם דסגי ברוב בנין. [↑](#footnote-ref-21)
21. **הרשב"א** הוכיח כן דאל"כ לא יהא לר"י את הדין של תרומה בק"א, והוסיף דהדין ק"א הוא במין במינו, דהרי באינו מינו שיעורו בנו"ט, והיינו כדעת תוס' צ"ט. ועי' בתורת הבית י"ז: דרק כשנתבשלה דינה בנו"ט, אבל יבשה בק"א ובפשטות איירי גם באינה מינה אמנם אי"ז מוכרח שם, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. **שו"ת** ראב"ן (בסוף הספר) **לא מצינו בכ"מ שנחלק ר"י במ"ב דלא בטיל אלא במקום שרוצה לבטל האיסור ממש**, דומיא דם השעיר בדם הפר, וכן גבי נבילה בשחוטה, במס' מנחות [כ"ג.] וגם גבי אפר פרה באפר מקלה בבכורות [כ"ג.], וכן לענין כיסוי ודם זבחים שנתערב בדם בהמה [חולין פ"ז], **הכל משמע היכא דיש לבטל הממש עצמו**, **אבל היכא דליכא ממש אלא טעם לא אשכחן לר' יהודה דלימא לא בטיל, הואיל ואין האיסור בעין**. והקשוני חבירי מהזרוע בשילה, דהתם אין כי אם נתינת טעם ואפי"ה קאמר לא נצרכה אלא לר' יהודה דאמר מב"מ לא בטיל והכא בטיל, ואמינא להו אנא שמא התם כגון אפי' אם נפל בו קצת מן בשר הזרוע ונתערב באיל אפי"ה בטיל, ואי נמי לדבריהם שהן אומרים נותן טעם היינו ממש נתינת טעם כעיקר, א"כ משמע ליה דהכא נתינת טעם גמור הוא ואינו משהו הילכך לר' יהודה לא בטיל, אבל אם היה משהו ה"נ דבטיל, הילכך מהא ליכא למישמע מינה. ומקדירות בפסח [פסחים ל'] אין להקשות דחיישינן דילמא אתי למיעבד נמי במינן ואפי' אין האיסור בעין, התם משום חומרא דחמץ בפסח הוא ולא בדילי מיניה, ועוד דאין מבטלין איסור לכתחילה, שהרי נו"ט לפגם בכ"מ מותר וגבי חמץ אסור, ה"נ ל"ש, ומיהו מחוורתא כדשנינן. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ועי'** בר"ן על הרי"ף (עמ' ק"ב:) ד"ה ודאמר רבא דגם הוא נחת לחלק באופן מסוים בין טעמו לממשו בדינא דרבי יהודה יעו"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. **ועולה** מזה גם נפק"מ למעשה, בדין חמץ בפסח במינו בכ"ש, דלתוס' לא אסר אלא בנו"ט, וגם אי נימא דאוסר בכ"ש אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-25)