31 בהא דכשפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

יום א' כ"ב אלול תשע"ב

**א**

א] ברכות דמ"ט:, דא"ר שילא אמר רב טעה חוזר לראש, והא א"ר הונא אמר רב טעה אומר ברוך שנתן, א"ל לאו איתמר עלה א"ר מנשיא בר תחליפא אמר רב לא שנו אלא שלא פתח בהטוב והמטיב אבל פתח בהטוב והמטיב חוזר לראש.

ופירש"י, ז"ל, והדר לרישא, לתחילת ברהמ"ז, כדאמרינן גבי תפילה עקר את רגליו חוזר לראש, התם הוא דאיכא עקירת רגלים, אבל הכא סיום הברכה הוא עקירת רגלים, עכ"ל.

אך הראב"ד בכתוב שם נחלק ע"ז, ז"ל, כי מה שאמרו וכו' היכא דפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש, לא שיחזור כל הברכה כולה, אלא חוזר לראש הברכה שטעה בה, דדמיא הא מילתא למאי דאמרינן באידך פירקין טעה ולא הזכיר של ר"ח בעבודה ונזכר בהודאה או בשים שלום חוזר לעבודה, ואפי' סיים שים שלום ורגיל לומר תחנונים אחר תפילתו ג"ז חוזר לעבודה ואינו חוזר לראש התפלה, והטוב והמטיב ודאי לא גרע מתחנונים אחר תפילתו, וכן הלכה למעשה, עכ"ל, והראב"ד בהשגות פ"ב מברכות הי"ב כתב כטעמא בתרא.

ב] והנה במש"כ הראב"ד דלא גרע מתחנונים אחר תפילתו דאינו חוזר לראש, מבו' בד' רש"י דהטעם דפליג ע"ז הוא משום דשאני תפילה דאית בה עקירת רגלים, ומשא"כ בברהמ"ז דליכא עקירת רגלים, סיום הברכה חשיב כעקירת רגלים, וכ"ה בתוס' ר"י שיריליאון.

ויסוד פלוגתת רש"י והראב"ד בזה היא, במש"א לעיל דכ"ט: דלל"ק אם לא עקר רגליו אינו חוזר לראש אף כשאינו רגיל לומר תחנונים, ואם רגיל לומר תחנונים אף אם עקר רגליו אינו חוזר לראש, ולל"ב רק אם לא עקר רגליו וגם רגיל לומר תחנונים אינו חוזר לראש, והכי קי"ל, ויש להסתפק להך לישנא, אם עיקר הא דבכה"ג אינו חוזר לראש הוא משום שלא עקר רגליו ומכח זה חשבינן שעדיין הוא עומד בתפילה, וע"ד הא דלל"ק אף אם אינו רגיל לומר תחנונים, מ"מ אם לא עקר רגליו אינו חוזר לראש, אשר היינו דמכח דלא עקר רגליו חשבינן שעדיין הוא עומד בתפילה ואך דמ"מ אם אינו רגיל לומר תחנונים לא סגי בזה שלא עקר רגליו, וה"ה חוזר לראש, או דעיקר הא דכה"ג אינו חוזר לראש, אי"ז מכח הא דלא עקר רגליו, אלא הוא משום דכל דרגיל לומר תחנונים חשיב כעומד באמצע התפילה, וע"ד הא דלל"ק אם רגיל לומר תחנונים אף אם עקר רגליו אינו חוזר לראש, ואך דאם עקר רגליו הפסיק תפילתו, וע"כ חוזר לראש.

והדבר פשוט דבזה הוא שנחלקו רש"י והראב"ד, דרש"י ס"ל דעיקר הא דבכה"ג דרגיל לומר תחנונים אינו חוזר לראש, הוא משום דלא עקר רגליו ועדיין הוא עומד בתפילתו, וע"כ בברהמ"ז דליכא עקירת רגלים, ל"מ הא דרגיל לומר תחנונים, דומיא דהא דלמ"ד דכשלא עקר רגליו אף אם אינו רגיל לומר תחנונים אינו חוזר לראש, דודאי ל"ש הך דינא בברהמ"ז דלי"ב עקירת רגלים, אך הראב"ד ס"ל דעיקר הא דכה"ג אינו חוזר לראש הוא משום דרגיל לומר תחנונים, וע"כ מה"ט גם בברהמ"ז שרגיל לומר תחנונים אחר ברכתו, אינו חוזר לראש, דהגם דבתפילה אם עקר רגליו חוזר לראש, היינו משום דכשעקר רגליו הפסיק תפילתו, ומשא"כ בברהמ"ז דלי"ב עקירת רגלים, וז"ב.

ג] אמנם הנה בד' הראב"ד מבו' דמטעם נוסף ס"ל דאינו חוזר לראש ברהמ"ז, דדמי לטעה ולא הזכיר של ר"ח בעבודה ונזכר בהודאה או בשים שלום,[[1]](#footnote-2) והנה ע"ז הרי ל"מ טעמא דרש"י דבברהמ"ז ליכא עקירת רגלים, שהרי בתפילה פשוט דכל שלא סיים י"ח ברכות אינו חוזר לראש, אף אם עקר רגליו, וא"כ כ"ש דבברהמ"ז כה"ג שלא סיים הברכה דלא יחזור לראש, אף דלי"ב עקירת רגלים.

וטעמא דרש"י והרמב"ם ודעימייהו דכל שפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש, ול"ד למי שנזכר בהודאה או בשים שלום, מבו' בד' ראבי"ה סימן קל"א והרשב"א בשם התוס' והרא"ה דהוא משום דהטוב והמטיב אינה אלא מדבריהם, ע"כ חשיב כאילו גמר כל הברכה, וכ"כ בכס"מ פ"ב מברכות הי"ב.

ד] ובעיקר משה"ק הראב"ד דמ"ש מרגיל לומר תחנונים אחר תפילתו דאינו חוזר לראש, מצינו עוד דרכים בד' הראשונים, דבחי' הרא"ה כתב, ז"ל, וליכא לדמויי כלל לההיא דלעיל ברגיל לומר תחנונים אחר תפילתו וכו', דל"ד כלל, דרגיל לומר תחנונים תחנונים כתפילה אריכתא דמיין, אבל כאן קבעו להפסיק ביניהם באמן ועשו לנחמה סוף ברכותיו ופתחו בה בברוך, עשאוה כברכה בפנ"ע לגמרי, עכ"ל,[[2]](#footnote-3) והראבי"ה סימן קל"א כתב, ז"ל, ולא מדמינן לה לרגיל לומר תחנונים אחר תפלתו, שהרי בעל כרחינו עוקרים אותה בבית האבל, וגם פועלים עוקרים אותה, עכ"ל, וצ"ב.

ה] והרא"ש בסימן כ"ג כתב טעם אחר בהא דחוזר לראש, ז"ל, ולא מסתבר לי, דשאני התם דג' ברכות אחרונות חשובות כברכה אחת, שהרי אם טעה וכו' חוזר לתחילת רצה, דהנך ג' חשובות כאחת לענין דילוג, וכן בהמ"ז נמי חשובות כולן כברכה אחת וצריך לחזור לראש, עכ"ל.

ולדעת הרא"ש נמצא, דהא דכשפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש, אי"ז משום דחשיב כעקר רגליו, וכמש"כ רש"י וראבי"ה ור"י שיריליאון ורא"ה ועוד מקמאי, אלא אף דלא חשיב כעקר רגליו, וא"צ לחזור אלא לתחילת הברכה, מ"מ כיון שכל ברכות ברהמ"ז חשובות כברכה אחת, ה"ה צריך לחזור לראש.

**ב**

ו] והנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב ע"ד התוס' שפירשו דהא דחוזר לראש ברהמ"ז הוא משום דגמר כל ברכות התורה, ז"ל, ואינו מחוור בעיני כלל, שאם אתה אומר כן, אפי' כי לא פתח בהטוב והמטיב נמי יחזור לראש שהרי גמר כל ברכות התורה, עכ"ל.

והנה פשוט דכל קו' הרשב"א היא לדרכם של רש"י ודעימי' דהא דחוזר לראש הוא משום דחשיב כסיים ברכתו, וע"ז הוא שהק' דא"כ גם קודם שפתח בהטוב והמטיב הי' לנו לחשבו כסיים ברכתו, אך לדעת הרא"ש דהא דחוזר לראש הוא משום דכל ברהמ"ז חשובות כברכה אחת, ניחא, דע"כ כ"ז הוא רק בשפתח בהטוב והמטיב דכבר ל"מ לברך ברכת ברוך שנתן, דכבר אי"ז במקומו, והוא צריך לחזור לתחילת הברכה, וכיון דכל ברהמ"ז חשיבא כברכה אחת ה"ה חוזר לראש ברהמ"ז, ומשא"כ כשלא פתח בהטוב והמטיב, דאומר ברוך שנתן, אין טעם להצריכו לחזור לראש, וז"פ, וכ"ה מבו' בד' הגר"ז קפ"ח סוס"ט.

אך לדעת רש"י ודעימי' דהא דכשפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש הוא משום דהו"ל כסיים ברכתו, קשיא קו' הרשב"א דמ"ט קודם שפתח בהטוב והמטיב אומר ברוך שנתן, הרי כבר סיים תפילתו,[[3]](#footnote-4) ומצינו במיוחס לריטב"א שכתב לישב, ז"ל, י"ל דמ"מ בעינן שיסיח דעתו לברכה אחרת ויתחיל בה, כעין מאי דאמרינן לעיל דבעינן עקר את רגליו, ולגבי ברהמ"ז התחלה בברכה אחרת חשיבא כעקירה, עכ"ל, וכ"ה באו"ז סימן ר', ז"ל, הכא סיום הברכה הוא עקירת הרגלים הלכך חוזר לתחילת ברהמ"ז וכו', והתם במסקנא מסיק כאן שהסיח דעתו וכאן שלא הסיח דעתו, והיינו דפתח בהטוב והמטיב קרי היסח הדעת, עכ"ל.[[4]](#footnote-5)

ז] והנה במג"א סימן קפ"ח ס"ח כתב, ז"ל, לראש ברהמ"ז, דכולהו ג' ברכות חשובות כא' (הרא"ש), ולכן בכ"מ שטעו בהם חוזר לראש וכו', עכ"ל, ובפמ"ג שם כתב ע"ז, ז"ל, צריך להתבונן בדברי קדשו ז"ל. כי המעיין וכו' יראה שרש"י ורא"ש חלוקין, דרש"י וכו' והיינו דבתפלה דאיכא תרתי לא עקר עדיין ותחנונים קמי' חוזר לעבודה, משא"כ כאן דלית עקירת רגלים, הלכך תחנונים לחוד לא מעלה כו' וחוזר לראש ברהמ"ז, ואמנם כולהו ג' ברכות לאו כחדא הם. ולפ"ז אם טעה בא' מהן וסיים אותה ברכה י"ל דחוזר לראש אותה ברכה וכו', והרא"ש הוא דחדית לן זה דכולהו כחדא הוויין וכו', גם י"ל דהכא גרע מתחנונים, דאומר אמן אחר ברכת עצמו בבונה ירושלים, הוה סילוק יותר וא"כ אין ראיה לומר דאם טעה בזן או בארץ דחוזר "לראש" לרש"י ור"מ, עכ"ל, וגם בביאוה"ל שם האריך לפקפק בדינא דהמג"א, דהוא רק לדעת הרא"ש, ולא קי"ל הכי, עיי"ש.

ז] והנה כתב בחיי אדם כלל מ"ז סי"ח, ז"ל, אם כבר התחיל ברכה רביעית צריך לחזור לראש ברהמ"ז, ונראה לי דלא מקרי התחלה עד שיאמר ברוך אתה ה' אלקינו מלך העולם הקל, אבל אם לא אמר רק "בא"ה אמ"ה", אע"ג שכוונתו היתה על "הטוב והמטיב", יסיים "אשר נתן" כו', (וראי' לזה מסימן רס"ח סעיף ג' במ"א שם וכו'), עכ"ל, ועיי"ש בנשמ"א מה שהאריך בזה דתלי בדינא דסימן רס"ח ס"ג בהי' סבור שהוא חול ונזכר אחר שאמר תיבת אתה, עיי"ש.

ובביאוה"ל סימן קפ"ח ס"ו כתב ע"ז, ז"ל, הנה משארי אחרונים משמע דמשהתחיל ברכה זו שוב אין תקנה וחוזר לראש דלא כח"א, ונ"ל דס"ל דהא דאמרינן בש"ס דכשפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש הוא משום שעי"ז ניכר שכבר הסיח דעתו מברכה שלישית, וכן משמע באמת בירושלמי פרק שלשה שאכלו ה"ד ע"ש בפנ"מ, וכן מבואר באו"ז בהדיא בהלכות סעודה סי' ר' ע"ש, ולפ"ז מאי מהני שיגמור אשר נתן מנוחה, הרי עכ"פ כשאמר בא"ה חשב אדעת ברכה רביעית, וממילא כבר הסיח דעתו מברכה שלישית, וע"כ דינא דח"א צע"ג, עכ"ל.

ולכאו' נ' פשוט דהחיי אדם לטעמי' אזיל, דהנה בדבריו שם סי"ד מבו' דנקט לדינא כמש"כ המג"א, דאם לא הזכיר ברית ותורה חוזר לראש ברהמ"ז, וזה כדעת הרא"ש דהא דכשפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש, הוא משום דכל ברהמ"ז חשובות כברכה אחת.

והנה הרי מש"כ האו"ז דהא דכשפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש הוא משום דהסיח דעתו מברכה שלישית, כ"ז הוא לטעמי' דהא דחוזר לראש הוא משום דהו"ל כסיים הברכה וכעקר רגליו, אשר קשיא דא"כ מ"ט קודם שפתח בהטוב והמטיב לא חשבינן לי' כסיים הברכה, וע"ז כתב האו"ז והמיוחס לריטב"א דהוא משום דרק כשפתח בהטוב והמטיב והסיח דעתו חשבינן לי' כסיים ברכתו.

אך לדעת הרא"ש דהא דכשפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש הוא משום דכל ברהמ"ז חשובות כברכה אחת, הרי אין הטעם משום דכשפתח בהטוב והמטיב הסיח דעתו מברכה שלישית, דאם הי' מסיח דעתו והי' חשוב כסיים הברכה, ל"ה בעינן להא דכל ברהמ"ז חשובות כברכה אחת, אלא הטעם הוא דכל שפתח בהטוב והמטיב וכבר ל"מ לומר ברכת ברוך שנתן, אלא צריך לחזור לתחילת הברכה, יש לו לחזור לתחילת ברהמ"ז משום דכל ברהמ"ז חשובות כברכה אחת, וכמש"נ כן לעיל סק"ו.

ולפ"ז הרי דהחיי אדם לטעמי' דנקט לדינא כדעת הרא"ש, דכל הא דכשפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש, הוא משום דכבר ל"מ לומר ברכת ברוך שנתן, הרי דמה"ט פשוט דאם לא אמר אלא בא"ה אמ"ה, דבידו לסיים אשר נתן, ושפיר דמי.

וכל מש"כ הביאוה"ל לחלוק ע"ד החיי אדם ומשום דכל שאמר בא"ה כבר הסיח דעתו, הוא מתישב רק לפ"מ שנקט לדינא לעיקר שלא כדעת הרא"ש, אלא הא דכשפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש הוא משום דחשיב כסיים ברכתו, וע"כ כל שהתחיל בברכתו והסיח דעתו מברכה שלישית, חשיב כסיים ברכתו, וחוזר לראש.

ח] אמנם הנה הגר"ז בסימן קפ"ח ס"ט כתב, ז"ל, אבל אם נזכר אחר שהתחיל הטוב והמטיב, אפי' לא אמר אלא תיבת ברוך בלבד אין לו תקנה בהזכרה כאן שהיא שלא במקומה, וצריך לחזור לראש ברהמ"ז, שג' ברכות של ברכת המזון חשובות כברכה אחת, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דאף דאזיל לדינא כדעת הרא"ש דהא דכשפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש, הוא משום דכבר ל"מ להזכיר כאן, ועליו לחזור לתחילת הברכה, וכיון דכל ברהמ"ז חשובות כברכה אחת חוזר לתחילת ברהמ"ז, מ"מ ס"ל דגם כשהתחיל תיבת ברוך בלבד, כבר אין לו תקנה בהזכרה כאן, וצריך לחזור לראש, ושלא כד' החיי אדם, וצ"ב הטעם בזה, והרי בסימן רס"ח כתב הגר"ז לדינא דאם טעה והי' סבור שהוא חול והתחיל תיבת אתה, לא יגמור אותה הברכה אלא יאמר מיד קדשת את יום השביעי, וא"כ לכאו' ה"נ הכא דכוותה וכמש"כ החיי אדם.

ונראה בביאור פלוגתת החיי אדם והגר"ז, דהנה בעיקר הא דכשפתח בהטוב והמטיב ל"מ להזכיר שבת ויו"ט במקום שנזכר, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דאין ההזכרה סמוכה לברכת בונה ירושלים שהרי הפסיק ביניהם, וע"ד הא דלדעת הראבי"ה דבכל הזכרות מצי להזכיר אחר סיום הברכה כ"ז שלא התחיל בברכה שלאחרי', דלכאו' פשוט דהא דכשהתחיל בברכה שלאחרי' ל"מ להזכיר, הוא משום דכבר אין ההזכרה סמוכה לברכתה, ולפ"ז ודאי צדקו ד' החיי אדם, דאף שהתחיל ואמר בא"ה אמ"ה, בידו לסיים אשר נתן וכו', ונמצא דהויא ההזכרה סמוכה לברכת בונה ירושלים וליכא הפסק ביניהם.

אך בדעת הגר"ז נראה, דהא דל"מ להזכיר שבת ויו"ט במקום שנזכר, אי"ז משום דאיכא הפסק, אלא הוא משום דכל שפתח בברכה אחרת והסיח דעתו מברכת בונה ירושלים, כבר אי"ז מקום הראוי להזכרת שבת ויו"ט, וע"כ כל שפתח ואמר ברוך אדעתא דהטוב והמטיב, וכבר הסיח דעתו מברכת בונה ירושלים, כבר אי"ז המקום הראוי להזכרת שבת ויו"ט, וע"כ ל"מ מידי מה שיסיים אשר נתן וכו'.

ט] והנה במ"ב שם סקי"ז כתב, ז"ל, אומר ברוך אתה וכו', ואם אינו יודע נוסח ברכה זו חוזר לראש וכו' [ט"ז וש"א], עכ"ל, ועיי"ש בביאוה"ל שדן דבכה"ג יאמר רצה או יעלה ויבא במקום שנזכר, עיי"ש.

וקשיא לי טובא במש"כ המ"ב דכה"ג הוא חוזר לראש, דלכאו' הדבר ברור דכל מש"כ הט"ז ודעימי' דכה"ג חוזר לראש, הוא משום דאזלי כדעת הרא"ש דכל ברהמ"ז חשובות כברכה אחת, וע"כ כל שאינו יודע נוסח ברכת ברוך שנתן וצריך לחזור, יש לו לחזור לראש.

אך למה שנטה המ"ב להכריע לדינא כדעת ש"ר דהא דכשפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש, הוא משום דחשיב כעקר רגליו, אשר לפ"ז כיון דחזינן דכשנזכר קודם שפתח בהטוב והמטיב אומר ברוך שנתן ולא חשיב כעקר רגליו, והיינו משום דלא הסיח דעתו, וכמו שכתבו האו"ז והמיוחס לריטב"א, וכמש"כ הביאוה"ל, הרי הדין נותן, דה"נ אם שכח רצה או יעלה ויבא ואינו יודע נוסח ברכת ברוך שנתן דהוא צריך לחזור, דמ"מ כיון דלא חשיב כעקר רגליו א"צ לחזור לראש, אלא יש לו לחזור לתחילת ברכת רחם, דדמי ממש למש"כ הביאוה"ל דאם לא הזכיר מלכות בית דוד וסיים הברכה אינו חוזר לראש אלא חוזר לרחם, וצע"ג.

1. ואמנם דטעם זה ל"מ אלא כשנזכר באמצע ברכת הטוב והמטיב, אך כל שנזכר אחר סיום ברכת הטוב והמטיב כשהוא אומר הרחמן, ל"ש טעם זה, ואך דלדעת הראב"ד גם בכה"ג אינו חוזר לראש, דהו"ל כרגיל לומר תחנונים לאחר תפילתו, וכ"ה מבו' בד' המאירי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולפ"ד הרא"ה מתישב שפיר דינא דהכא גם לל"ק לעיל דכ"ט: דכל שרגיל לומר תחנונים אף אם עקר רגליו אינו חוזר לראש, דהכא גרע משום שקבעו להפסיק ביניהם באמן וכו', אך לדעת רש"י לא אתי דינא דהכא אלא כל"ב דלעיל, אך לל"ק דכל שרגיל לומר תחנונים אף אם עקר רגליו אינו חוזר לראש, הרי דאף דנימא דהכא חשיב כעקר רגליו, מ"מ הו"ל כרגיל ומר תחנונים דאינו חוזר לראש, וכבר מבו' כן בד' הפמ"ג קפ"ח אש"א ח', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועמש"נ ב? דאם הא דכשנזכר קודם שפתח בהטוב והמטיב אומר ברוך שנתן, אי"ז מדין השלמה, אלא היינו דמתקיים עיקר דין ההזכרה כשמזכיר סמוך לברכה, ניחא הא דלא חשבינן ל' כעקירת רגליו, שהרי זהו עיקר דין ההזכרה דכל שלא הזכיר באמצע הברכה יש לו להזכיר סמוך לברכה, וממילא דחשיב דעדיין הוא עומד בברכה זו, ועי' בלח"מ פ"ב מברכות הי"ג שכמדומה שנתכוין לכך, ומד' הראשונים שעמדו בזה נראה דהא דאומר ברוך שנתן הוי זה מדין השלמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובמה שהביא האו"ז כן מד' הירושלמי, והוכיח מד' הירושלמי דכל שפתח בהטוב והמטיב חוזר לראש, עיי"ש, הנה לדעת הראב"ד ודעימי' נראה לפרש בע"א, דהנה בירושלמי שם אמרינן דחנן וכו' הוו יתבין אכלין בשבתא מן דאכלין וברכין קם אזל לי', חזר לגבן אשכחנון ברכין, אמר ולא כבר בירכנו, אמרין ליה מברכין וחוזרין ומברכין דאשכחן מדכרא דשבתא, לא אמר כן וכו' שכח ולא הזכיר של שבת אומר אשר נתן מנוחה לעמו ישראל, כן בשהסיע דעתו וכן בשלא הסיע דעתו, ע"כ, ונראה דלדעת הראב"ד עיקר קו' הירושלמי היא, דממש"א דשכח ולא הזכיר שבת אומר אשר נתן וכו', ש"מ דאף שסיים ברכות של תורה לא חשיב כעקירת רגלים וכמו שהוכיח הרשב"א וא"כ מ"ט חזרו הם לתחילת ברהמ"ז, וע"ז משני הירושלמי, דהם שחזרו לתחילת ברהמ"ז הוא משום שנזכרו אחר שסיימו ברהמ"ז והסיעו דעתם, וכה"ג הו"ל כעקר רגליו דחוזר לראש, ושוב מצאתי במג"א סימן תכ"ב סק"ב שכמדומה שפירש כן בד' הירושלמי, עיי"ש, ועי' גם בס' כתר המלך פ"ב מברכות שכתב לפרש כעי"ז. [↑](#footnote-ref-5)