בכורות 8
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / הלוקח בהמה

**בדין הוכר האיסור אי חל למפרע, בבאור שרש הנידון אי טהרה עוררת טומאה, ביסוד הגמ' דלענין טומאת משא ליכא ביטול והמסתעף לפלוגתת הראשונים אי מותר לאכול בב''א, בבאור דברי הרא''ש בחילוק בין משא לאכילה, ביסוד שו''ת הרשב''א דהחילוק בין מגע למשא הוי בגדרי מין במינו דמשא חשיב מינו והוי רק לר''י דמין במינו לא בטיל, בבאור דברי הרמב''ם התמוהים דנקט לדינא דר' חסדא דנבילה בטילה בשחוטה דאי איפשר לשחוטה שתיעשה נבילה למרות דדברי הגמ' אזלא לר''י דמין במינו לא בטל, בבאור החילוק בין טומאה קלה לטומאה חמורה לענין הפקעת הטומאה מכח דאינו ראוי לגר, ובעיקר דינא דאינה ראויה לגר לענין איסור אכילה וטומאה**

**בדין הוכר האיסור דחו''נ אי חשוב כאיסור מחודש מעכשיו, או משעת הכרה חוזרים כל הדינים כפי הידיעה דהשתא כאילו לא נתבטל מעולם**

1. יעוין ברא''ש ס''ס ל''ז וז''ל, אלא אחר שריבה עליו מינו ניעור והוה ליה כאלו הוכר ואין כאן עוד ביטול וחזר להיות אסור מכאן ולהבא. ונראה מלשונו דהאיסור חוזר רק מכאן ולהבא. ויעוין בשערי יושר דדן דאיכא בזה חילוק בין הוכר האיסור ממש להיכא דהוכר מכח הריבוי, עוד דן השערי יושר דגם אי נימא דליכא חילוק אין ראיה מלשון הרא''ש כיון דגם אי חוזר האיסור למפרע הוי מכאן ולהבא כמו בנדר דמכאן להבא דנים את העקירה למפרע. וז''ל, ועוד אף אם לא נחלק בין הוכר ע"י הוספת איסור להכרה ממשית, אין ראיה מלשון הרא"ש שכתב דחוזר ונאסר מכאן ולהבא, דהרי אף אם נאמר דעכשיו כאילו לא נתבטל מעולם דין זה ג"כ מתחדש מכאן ולהבא, דהרי מעיקרא מ"מ היה מותר, וכעין שכתב הרא"ש בפרק הנודר מן המבושל לפרש דברי הירושלמי דאמר דלהכי חשבינן נדרים כדבר שיש לו מתירים דאף שחכם עוקר את הנדר אין עוקרו אלא מכאן ולהבא, דמבאר הרא"ש מחמת דמ"מ מעיקרא היה אסור אלא דעכשיו נתחדש דין זה לחשוב כאילו בטל הנדר למפרע, אבל באמת קודם ההתרה לא היה מותר עכ''ל.

**ויעוי'ש מה דמאריך בחקירה זו ומה דדן להביא ראיה מסוגין** מהא דמבואר בתו' ד''ה נבילה בטילה בשחוטה, דחשיב בא לכלל מגע אי היה מכירה למרות דכעת לא מטמא במגע ולכן לא דמיא לקולית סתומה, ואי נימא דהטומאה מתחדשת מכאן ולהבא אמאי חשיב ''בא לכלל מגע'' ואי נימא דנטמא למפרע ניחא החילוק בין זה לקולית סתומה דהתם יהיה טומאת מגע רק משעת שבירה ואילך ובשעה שנושא הקולית כשהיא סתומה עדיין ליכא טומאת מגע, אבל בתערובות גם מה שנוגע עכשיו אפשר להיות טמא משו"ה חשבינן כאילו בא לכלל מגע, אבל כתב דאין זו ראיה מכרעת די"ל דסגי לן אם יבוא לכלל מגע בזמן שלאח"כ באופן שהזמן אינו מוגבל וכל שעה ושעה אפשר להיות כן להחשב כבא לכלל מגע, ובקולית סתומה הוי מחוסר מעשה.

**בבאור הנידון אי טהרה עוררת טומאה והמסתעף לנידון אי טומאה כמאן דאיתא דמי**

1. **יעוין בגמ' דהכריחה מהא דחוזר וניעור דטומאה כמאן דאיתא דמי ומכח זה מחלקת בין מגע למשא**, ובתוס' נקט דרק להך מ''ד דטהרה עוררת טומאה איכא ראיה דטומאה כמאן דאיתא דמי דמהא דטומאה עוררת טומאה לא מוכרח דכמאן דאיתא דמי, אולם מביא מרש''י דנקט דהראיה להא דטומאה כמאן דאיתא דמי הוי מעיקר דינא דחו''נ ולכן גם ממ''ד טומאה עוררת טומאה מוכרח דכמאן דאיתא דמי.

ומבואר בזה פלוגתא יסודית בבאור הנידון בטהרה עוררת טומאה דלדעת תוס' איכא בזה חידוש ביחס של הטומאה בתערובת, ולדעת רש''י גם למ''ד טומאה עוררת טומאה איכא להך יחס דכמאן דאיתא ואפ''ה דנה הגמ' אי טהרה עוררת טומאה. ומבואר דהוי נידון בפני עצמו שלא שייך ליחס של הטומאה בתערובת.

**בבאור הנידון בטהרה עוררת טומאה לדעת תוס'**

1. **כפי איך שנתבאר לעיל בתוס' חזינן דשרש הנידון עומד ביחס של הטומאה בתערובת** דלמרות דבהא כו''ע מודו דטומאה שמתבטלת חו''נ מ''מ עדיין לא חשיב כמאן דאיתא ויש לעיין דהרי הא ודאי חזינן מהא דחו''נ דדין ביטול לא מפקיע את עצם האיסור אלא רק עומד כהפקעה חיצונית על האיסור כמו דמדמי הרא''ש בחולין ל''ויקץ כישן'' א''כ אמאי בשביל טומאת משא לא סגי בהא דביטול לא מפקיע את עצם האיסור. ובפשוטו נראה דכל כמה דבגוף התערובת ליכא שינוי ועדיין סיבת הביטול קיימת א''כ עדין דיינינן לאיסור כמי שאינו, ולכן מעצם הא דאמרינן חו''נ ליכא סיבה לטמא טומאת משא, דרק היכא דאיכא כעת רוב טומאה בתערובת דבזה הוי כהוכר האיסור בהא דיינינן כשינוי מצב בתערובת והפקעה על עצם סיבת הביטול, אולם כל היכא דמה שנוסף הוא טהרה ליכא בזה עדיין שינוי מצב בתערובת אלא רק אי לא נדון את הביטול ויחול טומאה גם על הטהרה אולם לזה ליכא סיבה כיון דעדיין הטומאה מבוטלת בתערובת.

**ואי אפ''ה אמרינן טהרה עוררת טומאה מוכח דהדין ביטול לא מפקיע את גוף הטומאה כסיבה לטומאה בתערובת אלא רק מעכב את כוחה לפעול בתערובת**, דכל כמה דהיחס שלה בתערובת הוא כמיעוט הוי סיבה דלא תוכל להשפיע דינים בתערובת באופן דהדינים שתתן בתערובת הוי מכח הצד מיעוט דידהו ולכן היכא דכל כמה שנדון אותה בתערובת לא תעמוד כמיעוט אלא תטמא גם את מה שנכנס אח''כ בהא ליכא סיבה לרוב להפקיע את כח המיעוט בתערובת, ומזה הוכיחה הגמ' דמטמא במשא דלפי''ז צריך לדון על אופן השפעת הדין במיעוט שבא לתת בתערובת ומאחר דבטומאת משא דודאי נושא גם את הטומאה לכן לענין זה דיינינן את הטומאה.

**ויעוין היטב בשערי יושר ש''ג פכ''ח דמבאר דעיקר היסוד דטומאה כמאן דאיתא הוא מחמת דשרש דין ביטול נובע מכח הניגוד בין הרוב למיעוט** ומחמת זה איכא סיבה לבטלו ולדון אותו כדין הרוב, ולא דעצם מציאותו כמיעוט בתערובת הוי סיבה לדון אותו בדין הרוב, ולכן כשנבא לדון על קיומו של המיעוט עצמו בתערובת הוי כמאן דאיתא וכל הנידון צריך לעמוד על אופן השפעתו בתערובת אי מנגד בזה את הרוב ולכן כל כמה דאי נדון אותו בתערובת יהא לו צירוף מכח המים ע''י דיטמאו ממנו תו לא חשיב דהמיעוט מנגד את הרוב. וז''ל, ולמדנו מרבי ירמיה שסובר דטומאה המתבטלת כמאן דאיתא דמי, היינו דבכל דין שאפשר להמצא בה, שאם יחול הדין לא יהיו הרוב מתנגד אליה, מתעורר הדין לחול כבתחלה, ורק כל זמן שהרוב מנגד אין הדין חל, דזהו הכלל בתורת הביטול דילפינן מקרא דאחרי רבים להטות, דכל דין שנאמר שיש בו בהמיעוט באופן שאם יהיה הדין כתורתו, הוא נגד הרוב, אז אמרה תורה שיהיה דין ההוא בטל וכמאן דליתא, אבל אם יהיו איזה ענין שאפשר שיעמוד הדין על עמדו, ולא יהיו שום נגוד מצד הרוב, חזר הדין על עמדו. ומשו"ה כששב דין המים הטמאים שבטלו בציר לחזור כמים ע"י מצא מין את מינו וניעור, שאז אם יעמוד דין טומאה על המים הבטלים לא יצויר שיהיו הרוב מתנגד, משום דתיכף שיחול דין טומאה על מיעוט המים, תיכף יתטמאו כל המים הנוספים, ויהיו רוב התערובות טמאים משום האי טעמא חזר דין טומאה על המים הבטלים, ומזה מוכרח דטומאה כמאן דאיתא דמי, היינו דמיתלא תלי וקאי, אם ימצא מקום לחול יחול, ואופן זה הוא אם יזדמן שאפשר שיהיה הדין ולא ינגד הרוב לזה, ולפי"ז מוכרח כמו כן דאם ישא כל מה שנתערב במשא אחד, שאם יטמא הנושא מחמת שנושא את הכל, הרי הוא נטמא מחמת המיעוט לחוד, באופן שאין הרוב מנגד לזה כלום, ומשו"ה מוכיח הש"ס דלרבי ירמיה מוכרח הדין דלטומאת משא לא מהני ביטול ברוב כשנושא כולם כאחד. אבל מהא דטומאה מעוררת טומאה אי אפשר להוכיח ענין זה, דהתם מצא מין את מינו יש לפרש דחשיב מין את מינו גם קודם שחזר לטומאתו רק מחמת שראוי להיות טמא, שלכל דין טומאה איכא בודאי סיבה המחייבת טומאה, ואמרינן מצא מין את מינו שלכולם יש בהם סיבת הטומאה, ומצטרפים להיות לרוב נגד המיעוט המבטל היינו רוב הקדום ומבטלים אותו ואח"כ שבה הטומאה למקומה, אבל שיהיה דין טומאה קודם שבטל מזה דין הביטול זה לא שמענו בדין טומאה מעוררת טומאת עכ''ל.

**אולם יעוין לקמן מה דהובא מהתוס' דס''ל דטומאת משא הוי רק מדרבנן** ומבואר לפי''ז דהך יחס של הטומאה כאיתא בתערובת והוי רק הגבלה בכוחה לפעול הוי רק חומרא דרבנן ולא הוי יסוד בעיקר דין ביטול.

**ובעיקר באור השיטה דטהרה עוררת טומאה יעוין בשו"ת הרשב"א** המיוחסות סימן קפב [תשובה מהמהר''ם יעוין במגיה הוצאת מ''י] דמביא מהר''ש דהא דמותר לאכול כל החתיכות יחד הוי מחמת דכל מה דמטא לבית הבליעה קמא קמא בטיל, ויעוי''ש דמוסיף וז''ל, וה"ה לבשלה יחד דמותר ואף על פי שאמרו איסור מעורר איסור אין היתר מעורר איסור, ואפילו לר' ירמיה דאמר טהרה עוררת טומאה, דוקא בטומאה דמטמאה או משום שהחמירו וכטעם שכתבנו [יעוין לעיל דמפרש דהוי גזירה דרבנן כמו שמסיק התוס']. ויש לעיין מה הוקשה לו דיהא בזה טהרה עוררת טומאה דהרי איירי במין במינו דליכא נתינת טעם ואי הוי מין באינו מינו הרי חשיב כהוכר האיסור מכח הטעם כמבואר ברא''ש חולין פ''ז סימן לז, ואולי כונתו דכל כמה דהעמדתם בב''א קיים בגוף התערובת ולא רק מכח אכילתו הלכך איכא בזה סיבה לדון את האיסור כקיים בתערובת ולכן תליא בנידון אי טהרה עוררת טומאה.

**בבאור הנידון בטהרה עוררת טומאה לדעת רש''י**

1. **כבר הבאנו לעיל מרש''י דהקושיא מטומאת משא הוי גם למ''ד טומאה עוררת טומאה ומבואר ברש''י דהנידון בטומאת משא תלוי בעיקר דינא דחו''נ**, וא''כ המקשן דס''ל דליכא טומאת משא בהכרח דפליג על דינא דחו''נ וס''ל דליכא חו''נ כמו שנקט תוס' בריש סוגין דאיכא בזה פלוגתא דאמוראי, וחזינן מזה דהנידון החו''נ לא הוי כבאור הרא''ש אי חשיב כהוכר האיסור אלא הוי נידון יסודי בעיקר גדר דין ביטול וכן מצינו באו'ש פט''ו ה''י ממאכ''א דמבאר דשרש הנידון אי אמרינן חו''נ הוי בעיקר גדר דין ביטול אי הוי על עצמות הדבר או דהוי סיבה למתלי דמתעסק עם הרוב דאי הוי הפקעה על עצם הדבר לא אמרינן חו''נ כיון דגוף האיסור יתבטל אולם אי הוי רק דין תליה א''כ בעינן את הסיבה לתליה כל רגע ורגע ולכן כל כמה דליכא רובא חו''נ ולפי'ז ניחא הא דטומאת משא תליא בנידון אי אמרינן חו''נ. וז''ל האו''ש אבל ללשון רבי החולק על ר"ת, וסובר דבכל מקום חוזר וניעור כי רבה, ועל כרחין דאיכות הדבר לא נתבטל רק שכל זמן דליכא רובא בטל הכמות, שאינו מתיחס האכילה אל היי"נ, רק על הרוב, וכן על מיעוט המים הטמאים, רק על הציר, וכן הטבילה אינו מתיחס אל הנוטפין, רק אל הזוחלין, והוי המיעוט כמאן דליתא בכמותו, הא אי הוה רובא אחרי זה חוזר וניעור בכמותו, שהאיכות לא פקע מהמיעוט הנבדל, וכמו דאמרו (בכורות כ"ג ע"א) דטומאה כמאן דאיתא דמי.

**והעירו דכ''נ ברש''י** ד''ה ואי, וז''ל, טומאה המתבטלת ברוב לא בטלה לגמרי אלא כמאן דאיתיה דמי דאי משכחת טומאה אחריתי מצטרפת בהדה נהי דהאי אפר במגע לא מטמא ''דכיון דרובו טהור אמרינן באפר מקלה נגע שהוא הרוב'' אבל במשא מיהא ליטמא דהא מ"מ הטומאה נשא והסיט. וכן בעמוד ב' וז''ל, דאמרי' בדם הלידה נגע שהוא הרוב.

**אלא דיש לעיין לפי''ז מה הנידון אי טהרה עוררת טומאה כיון דהוי תערובת לח בלח ובודאי איכא מגע בין המים הטמאים לשאר המים א''כ אמאי ליכא בזה טומאה** והבאנו בדף מספר 6 את שו''ת הרי''ד סימן א' דגם נקט דהוי דין תליה ברוב ומכח זה נקט דבלח בלח לא שייך דין ביטול ברוב אלא רק בטול בס' **במין באינו מינו דאיכא ביטול טעם ובמין במינו במאה.**

**עוד יש לעיין אמאי לא מהני השקה ברוב ציר ומיעוט מים הרי ההשקה מתיחסת לכל התערובת ביחד וא''כ אמאי לא יהני ההשקה ביחס למים.**

**ונראה דאין כונת האו''ש לדין תליה אלא דהרוב מעמיד את היחס להתעסקות שלו** ומאחר דמתעסק בדבר שרובו טהור הלכך דינינן את התעסקותו כהתעסקות בטהור ונמצא דגם אי אמרינן חו''נ הוי דין ביטול רק מאחר דלא הוי דין ביטול על גוף הדבר הלכך אמרינן חו''נ, והא דמטמא טומאת משא נראה דבטומאת משא לא בעינן להגדיר את התעסקותו בחפץ דלא הוי כמגע דבעינן להגדיר את מגעו בחפץ אלא עצם המצב דנישא עליו טומאה הוי סיבה לטומאה הלכך ליכא בזה דין ביטול. **ולפי''ז יוצא דהחילוק בין משא למגע דמגע הוי התעסקות שצריך להגדיר אותה משא''כ משא דהוי מצב, ולפי''ז ניחא היטב הא דבהשקה איכא דין ביטול מאחר דגם בהשקה בעינן להגדיר את ההשקה שנעשתה אי נעשתה במים או בציר ולפי''ז יש לעיין אי איכא חילוק בין טומאת משא לאהל דאפשר דגם באהל בעינן להגדיר את המצאותו באהל אי הוי עם המת ויעוין בתוס' ד''ה הניחא, דנקט דהוי גם באהל ויעוי''ש מה דהקשה לפי''ז ואי נימא דאיכא חילוק בין משא לאהל יתישב קושית תוס'.**

**ולפי''ז ניחא הנידון אי טהרה עוררת טומאה דמאחר דהדין ביטול מתיחס להגדרת התעסקותו** א''כ בהא איכא מקום לדון דכיון דליכא סיבה לביטול על גוף היחס של הטומאה בתערובת אלא רק ביחס להגדרת ההתעסקות בחפץ אי איכא בו יחס לטומאה א''כ בהא יש מקום לדון דדנים קודם את היחס של המיעוט בהתעסקות שלו ורק אי גם בהתעסקות שלו היתה הטומאה עומדת כמיעוט בהא איכא דין ביטול ולכן טהרה עוררת טומאה, או דכיון דלפי מצב הטומאה כעת בתערובת היא עומדת כמיעוט הלכך הוי סיבה לדין ביטול על היחס של המיעוט בחפץ.

**בדברי הרמב''ן בע''ז בבאור הסברא דטהרה לא עוררת טומאה**

1. **יעוין ברמב''ן בע''ז ע''ג ע''א ד''ה ויש כאן שאלה, דמבאר על פי סברת הגמ' דטהרה לא עוררת טומאה הא דבמדומע שנפל לתערובת אחרת מדמע לפי חשבון ולא מצרפים את החולין שנאסרו מחמתו לענין שיצרכו לבטל גם אותם אלא אדרבה הם מצטרפים לחולין הנוספים לבטל את התרומה המדומעת**, ומצד שני ביי''נ דאוסר במין במינו במשהו מצרפים את היין המותר לענין דהיכא דנוספו מים של היתר דהוי אנו מינו [דיי''נ נתבטל בנותן טעם] לא אמרינן סלק את היין המותר כמי שאינו ודנים את הביטול רק ביחס ליין האסור אלא בעינן שהביטול של המים יעמוד ביחס לכל היין, ובזה נקט הרמב''ן שם להך טעמא דטומאה עוררת טומאה וטהרה לא עוררת טומאה. וז''ל, ויש כאן שאלה מזו ששנינו במסכת תמורה (י"ב א') אין המדומע חוזר ומדמע אלא לפי חשבון ואין המחומץ חוזר ומחמץ אלא לפי חשבון ואין המים שאובין פוסלין את המקוה אלא לפי חשבון. ולי נראה שזו אינה קושיא שאם אמרו מין עורר את מינו האוסרו במשהו שלא ליבטל בשאינו מינו, יאמרו מין עורר את מינו לאסור מה שבא אח"כ, כדאמרינן בפרק הלוקח בהמה (בכורות כ"ג א') טמאה עוררת טומאה טהרה עוררת טומאה, בתמיה. וביאור הענין שהתרומה או כלאי הכרם שנפלו לתוך החולין כיון שהם עצמן ראוין לבטל את האיסור אם היה בהם כשיעור, אף בסוף כשנפל מן המדומע והמחומץ למקום אחר או שריבה על אלו היתר ממקום אחר אין היתר ראשון מצטרף עם האיסור שלא לבטל, ולא עוד אלא שמצטרף עם היתר שבסוף לבטל את האיסור בשניהם, סוף דינא כתחלת דינא, אבל לגבי יין נסך כיון דמין במינו במשהו ואינו ראוי להצטרף עם המים שבסוף להתיר אין רואין כמי שאינו כאן, שאין אדם יכול לעשות מה שישנו כמי שאינו עכ''ל.

**והשתא אי נימא דשרש סברת הגמ' הוי ביחס לחלות ביטול לדון את הטומאה כמאן דאיתא לענין שתטמא את החולין הטהורים שנכנסו לתערובת** צ''ב מאי שיאטיה להתם דהוי נידון בצירוף ההיתר לאיסור לענין שיצטרכו גם לבטלו. ומבואר ברמב''ן דשרש החילוק בין טומאה עוררת טומאה לטהרה עוררת טומאה הוי בצירוף ביניהם בתערובת דבטהרה כיון שדינה מנגד את המיעוט הלכך ליכא סיבה לדונה כאחד עם המיעוט האסור משא''כ בטומאה דליכא ניגוד בינה למיעוט בזה מתאחדת עם המיעוט, ומזה הוכיח הרמב''ן גם לענין הא דבמדומע כיון שהחולין אי היה בהם כשיעור היו מבטלים את התרומה נמצא דהם מנגדים את התרומה, והלכך גם באופן שנאסרים מחמתם כיון דליכא בהו שיעור ביטול מ''מ לא מתאחדים עם הטומאה להצריך ביטול גם כנגדם משא''כ ביי''נ דאוסר במשהו במין במינו דבזה אין להיתר כח ביטול א''כ בהא ליכא ניגוד בינו לאיסור והלכך דיינינן ליה כמצורף איתו בתערובת ולכן בעינן שיהא כח במים לבטל גם את היין המותר. ולכאורה מוכח מזה דהראיה דטומאה כמאן דאיתא הוי מעיקר דינא דחו''נ ולא כמו שנקט תוס' דהראיה מהא דטהרה עוררת טומאה.

**ביסוד שו''ת הרשב''א דדינא דמטמא במשא הוי רק לר''י דמין במינו לא בטל**

1. **יעוין בשו''ת הרשב''א רעב** דהשואל שם נטה לאסור את אכילת כל החתיכות אפילו בזאח''ז לכה''פ מדרבנן ואחד ההוכחות שלו מהא מדטמא במשא דאי מטמא במשא א''כ ראוי גם לאסור אכילה דכולהו כיון דבסופו של דבר נמצאים בבית בליעתו כל החתיכות. וברשב''א דחה דבריו וז''ל, גם מה שהבאת מדרב חסדא דאמר בפרק הקומץ רבה (דף ל"ג) נבלה בטלה בשחוטה שאי אפשר לשחוטה שתעשה נבלה. ושחוטה אינה בטלה בנבלה שאפשר לנבלה שתעשה שחוטה. ובפרק שלישי דבכורות (דף כ"ג) אמרינן עלה אמר רבי יוסי ב"ר חנינא טהור מלטמא במגע אבל מטמא במשא. ואם גבי טומאת משא לא בטלה כל שכן לענין אכילה ע"כ לשונך. וכל שאתה מוסיף בזה אתה מוסיף פלא בעיני. שאם כן אפילו דבר תורה לא אזלינן בתר רובא, אלא ההיא אליבא דרבי יהודה איתמר דאית ליה מין במינו לא בטיל אבל לרבנן הא אמרו עולין הוא דלא מבטלי אהדדי הא מין במינו בטל. **ויעוין בסימן רפד דמוסיף לבאר את דבריו** וז''ל, אלא אני כך אמרתי דלרבי יהודה אפילו נבלה בתוך שחוטה דבטלה לענין מגע לענין אכילה אסורה ''דלענין אכילה הוה ליה מין במינו דכולן מין בשר'' הן והילכך לר' יהודה דאסר מין במינו בכל שהו אסור מה שאין כן לרבנן דלרבנן כיון דחתיכה אחת של נבלה נפלה לתוך שתים של שחוטה מותר אפילו באכילה דבטלה לה ברוב זו היא שאמרתי.

**ויש לעיין בבאור כונתו וכפה''נ מבואר בדבריו דהחילוק בין מגע למשא הוי מחמת דלענין מגע הוי מין באינו מינו ולענין משא הוי מין במינו** [דהך סברא דנקט דלענין אכילה הוי מין במינו הוי גם כלפי משא דהרי זהו תורף קושית השואל דמדמה אכילה למשא] ולכן מה דדייק השואל דכמו דלענין משא ליכא ביטול ה''ה לענין אכילה הוי רק לר''י דמין במינו לא בטיל ויש לעיין בבאור כונתו. ונראה דלפי דבריו יסוד החילוק בין מגע למשא הוי מחמת דבמגע הדין ביטול לא צריך לעמוד על גוף החתיכה אלא סגי דיעמוד ביחס למעשה מגעו לדונו כנעשה ברוב, משא''כ במשא וכן באכילה בעינן לדון את הביטול בגוף החתיכה. ולפי''ז נראה דהחילוק בין נבילה לשחוטה לאשוויי כמין באינו מינו הוי רק ביחס לדין ביטול ביחס למעשה הנגיעה דבזה היחס הוא לדין שהחתיכה נותנת במגעו ובזה איכא חילוק בין נבילה לשחוטה, משא''כ היכא דהדין ביטול על החתיכה בהא צריך לדון על גוף החתיכה ומכיון דבגוף החתיכה ליכא חילוק בינייהו דתרוויהו הוי בשר וכל החילוק הוא בדין בהא איכא לנידון אי מין במינו לא בטל.

**בדין ביטול לח בלח בטומאת משא**

1. **ידוע הקושיא על הרמב''ם** דמצד אחד בפ''א הט''ז מאבות הטומאות פסק דבחררת דם ליכא טומאת משא ומאידך גיסא באפר פרה ובנבילה פסק דמטמא במשא ובכס"מ הביא בשם הר"י קורקוס וז"ל, דחררת דם שאני שבטל ביטול (גמור) כי נתערבה החררה בדם וגנונים ונמחית בהם והוי הכל כמו הדם ואין כאן עוד דבר שיטמא, אבל כאן (היינו בנבילה שבטלה בשחוטה) אין לומר כן דבאפי נפשה קאי אלא שאינה ניכרת עכ"ל.ויעוין במרכבת המשנה דכיון דבגמ' מסקינן בקשיא ולא בתיובתא אלמא יש חילוק בזה.

**ומבואר דביטול דלח בלח שאני אלא דהעיר המל''מ** פ''א ממשכב ומושב הי''ד מסוגין דפריך מהך דחררת דם ומדמה הש"ס ענין זה לנבילה בשחוטה, וכן מאפר פרה דפסק הר"מ כסוגית הש"ס דמטמא במשא, ותלה במחלוקת הראשונים אם קמח בקמח חשיב כיבש ביבש או לא. עוד קשה מה דמביא הקה''י סימן כב מהמרכה''מ דתמה דהרי עיקר סוגין איירי בציר שנתערב במים דהוי לח בלח ומבואר בגמ' דחו''נ וכן פסק הרמב''ם והרי מהך דינא דחו''נ למדה הגמ' דמטמאה במשא ומבואר דגם בלח בלח איכא טומאת משא.

**ובעיקר באור החילוק בין ביטול דלח בלח לביטול דיבש ביבש בפשטות נראה במהרי''ק דביטול בלח בלח שונה ביסודו מביטול דיבש ביבש דבלח בלח הוי ביטול על עצמות הדבר. ובגדר הדבר יעוין בקובץ הערות** סימן ס סעיף ה דמוכיח מתוס' בסוגין דגם ס''ל כן מהא דהקשו דמ''ש טומאת משא דלא מהני בה ביטול ולענין אכילה מותר לאכול בב"א, ותירצו דבבית הבליעה הוא בזאח"ז, וקשה דתירוץ זה לא שייך אלא ביבש ולא בלח דכל משהו מעורב, ומוכח דבלח בטל גם לענין משא, ומקשה לפי''ז מיסוד התוס' ביבמות פ''ב דפלוגתת ר' יהודה ורבנן אי מין במינו בטל הוי דוקא בלח בלח דהאיסור מתפשט בכל ההיתר וא''כ מוכח דלח בלח הוי סיבה שלא יהא דין ביטול.

ומיישב וז''ל, דס"ל לר' יהודא דדין ביטול דיבש ליכא בלח, וביטול דלח ליכא ביבש, ולא הרי זה כהרי זה. דביבש המיעוט מתבטל בתוך הרוב, ולמשא לא מהני ביטול, ובלח המיעוט מתבטל לגבי הרוב, כמו בבצק שבסידקי העריבה [פסחים מ"ה ע"א], שהבצק מתבטל לגבי העריבה ופקע ממנו שם חמץ, דכל המחובר לאיזה דבר מתבטל אצלו ונעשה כמותו ובביטול זה יש לחלק בין מינו לשאינו מינו, דבאינו מינו, כגון חלב במים, החלב מתבטל אצל המים ונעשה מים, אבל במים אכתי הן מים גם לאחר התערובות, ומשו"ה לא פקע איסורא מהן. אבל ביבש לא שייך לומר דע"י החיבור נתבטל המיעוט אצל הרוב, דכל חד לחודיה קאי ואין שם חיבור כלל, אלא שהמיעוט מתבטל בתוך הרוב, והותר ע"י התערובת, ואין טעם לחלק בזה בין מינו לשאינו מינו. ודין ביטול של יבש ליכא בלח, משום שהאיסור מתפשט בכל ההיתר, והביטול בלח הוא משום דין חיבור, שמתבטל לגבי הדבר שנתחבר אליו ונעשה כמוהו, ומהני גם לענין משא, ובזה יש לחלק בין מינו לשאינו מינו עכ''ל.

**ומבואר דהוי שתי גדרים בדין ביטול,** דבלח בלח הדין ביטול נובע מביטול המיעוט לעצם הדבר שמחובר אליו ורק לפי''ז קשה טובא קושית מרכבת המשנה מתערובת ציר במים**.**

**ויעוי''ש בקה''י דמחדש דכל יסוד המהרי''ק דהוי ביטול על עצמות הדבר הוי רק במין באינו מינו שעצם מהות הדבר נשתנתה** כההיא דחררת דם בגינונים ומים דאין מהותו ניכר כלל משא''כ במין במינו דכל דבר ניכר לעצמו דבזה הביטול הוא רק כלפי הדינים. והלכך בלוקח ציר למרות דהציר כלפי המים הוי כמין באינו מינו מ''מ כל זה ביחס לביטול על השם מים ובזה מהני התוספת מים להפקיע להך ביטול כיון דלענין החשיבות שלהם כמים הוי כטומאה עוררת טומאה ושוב לגבי הביטול על הדין טומאה בהא אמרינן דאי טומאה כמאן דאיתא דמי שוב מטמאים את המים הטהורים ויעוין בסימן כ''ב דמוסיף דכיון דלא בעי שיעור למשקין לענין טומאה א''כ דמי למשא כיון דממ''נ נגעו אלו באלו ויעוי''ש דמישב בזה את רוב הסתירות על דינא דמהרי''ק.

**ובעיקר באור דבר הר''י קורקוס יעוין בחזו''א** בליקוטים לבכורות דף כ''ג **דמצדד דלא הוי כללא בתערובת לח בלח אלא במסוים להך תערובת דגנוני וז''ל, ומדאסקו בקושיא ולא בתיובתא ע''כ דיש מקום לחלק דאע''ג דטומאה כמאן דאיתא מ''מ חררת דם גריעא טפי ובטלה לגמרי וזה דעת הר''מ ולמש''כ תוס' דטומאת משא אינו אלא מדרבנן קל לחלק.**

**ובעיקר החילוק בין לח בלח ליבש ביבש יעוין בשערי יושר ש''ג פכ''ח דסלל בזה דרך מחודשת ומיישב בזה את כל הקושיות על הך דינא ויסוד דבריו על פי דרכו דדין ביטול יסודו מחמת הניגוד דאיכא בין הרוב למיעוט** כמו דמביא בכמה מקומות את לשון הרשב''א בתורת הבית בית ד' שער ב' וז''ל, דכלפי שהאיסור מכניסו בספק מתעורר הוא לבטלו. ולפי''ז מבאר השערי יושר דעיקר יסוד החילוק בין משא למגע הוא דבמשא ליכא ניגוד בין הרוב למיעוט דהמיעוט לא בא לתת דין על הרוב ורק במגע דבא לאסור את המגע בכל התערובת מחמת הצד מיעוט בהא איכא ניגוד בין הרוב למיעוט.[ולא דעצם הא דטומאה כמאן דאיתא הוי סיבה לטומאת משא אלא דבכמאן דאיתא מתבאר דשרש דין ביטול נובע מהניגוד בין הטומאה לטהרה ולא דדנים את המיעוט מצד עצמו כמאן דליתא] וא''כ בהא שאני תערובת יבש יבש מלח בלח דבתערובות לח בלח הכל נחשב כגוף אחד וכל דין שיש בחלק מן הגוף הזה חשבינן שדין זה הוא בהגוף כולו וא''כ אם נאמר שבהתערב טומאת הלח ברוב הטהור שיטמא במשא או במגע יהיה נחשב דין זה על כל הגוף בכלל, אין כאן דבר נפרד לומר שדין זה הוא בדבר הנפרד לחוד, אלא יהיה הענין שהתערובות בכללות יש בה דין טומאה מחמת חלק קטן שנמצא בתוכה, ועל ענין זה אמרה תורה אחרי רבים להטות שלא יוגרם שום דין על הרוב מחמת המיעוט, ובכה"ג המיעוט מתנגד להרוב יותר מבתערובות יבש ביבש, דשם הרוב אינו נאסר רק מחמת ספק ובלח הוא כעצם האיסור עכ''ד.

**ובהא דמדמה הש''ם לההיא דגינונים לתערובת דיבש** יעוי''ש וז''ל, ובהא דמדמה הש"ס הך דחררת דם לנבילה בשחוטה, דסובר המקשה דתערובות של מיחוי בשר הנפל בתוך דם וגנונים אינו כלח בלח של משקה מים או מי רגלים שיהיה תורת חיבור ע"ז, דהרי מצינו דברים לחים שאינם מחברים, וכמו דתנן במסכת טבול יום פרק ג' משנה ד' דלכו"ע מי פירות שנילושה בהם העיסה אינם מחברים שתחשב העיסה כולה לגוף אחד, ואם נגע בהם טבול יום אינו פוסל אלא מקום מגעו יעו"ש. ומה דפסק הרמב"ם דאינו מטמא לא במגע ולא במשא הוא משום דכיון דלא אסיק הש"ס בתיובתא על רבי חייא ולכן בקשיא לא נדחה דברי רבי חייא מהלכה, וכן הוא שיטת הרמב"ם בכמה מקומות, והטעם בזה או משום דרבי חייא סובר דגם זה הוא כלח בלח או מטעם אחר ומציין למה שפירש בפ''ז ויובא אי''ה לקמן.

**ולפי דרך השערי יושר** ניחא היטב הא דלא מהני השקה למיעוט מים בתוך הרוב ציר ולא אמרינן דהוי כמשא דהתם הוי תערובת לח בלח ומעיקרא הנידון עומד היחס לתערובת בכללותה ולכן הדין ביטול בגוף התערובת ולא שייך שיהא בזה חילוקים באופן נתינת הדין מכח המיעוט מאחר דעצם הדין אי הוי מי פירות או מים הוי בגוף התערובת כאחד והביטול הוי על עצם דינם כמים, משא''כ ביבש ביבש דכל דין עומד בפני עצמו ורק הניגוד נעשה מכח הנפק''מ שהצד מיעוט בא ליתן בתערובת ולכן בהא איכא חילוק בין מגע למשא.

**ובבאור התוס ביבמות דרק בלח בלח פליגי ר''י ורבנן** נראה דליכא מזה ראיה דגדר דין ביטול דלח בלח שאני מיבש ביבש, אלא דמאחר דתערובת דלח בלח הוי תערובת אחת דאיכא בה לאיסור והיתר ולא הוי כיבש ביבש דכל אחד עומד בפני עצמו רק נותנים דינים חלוקים בתערובת, הלכך כל מה דמצריך ר''י שהשינוי בין הרוב למיעוט יעמוד בעצמותם ולא מכח השינוי הדיני ביניהם הוי רק היכא דהתערובת קיימת בעצם מציאותם, ובזה בשביל לדון את הניגוד בין הרוב למיעוט בעינן דהניגוד יהא מכח החילוק המציאותי ביניהם וכל כמה דמבחינת המין הוי אותו מין, לא איכפת לן מה דאיכא בנייהו ניגוד בדין, משא''כ ביבש ביבש שכל חד עומד בפני עצמו בהא סגי בניגוד דאיכא ביניהם ביחס לדין.

**היוצא מהדברים דאיכא ג' אופנים בבאור המעלה של תערובת לח בלח** או דהוי בעיקר דין ביטול ונאמרו בזה שתי אופנים. או כמו שפירש הקובה''ע דהוי דין ביטול מכח חיבורו לרוב דמקבל את שמו של הרוב, או כמו דנקט הקה''י דהוי רק באינו מינו שנשתנה עצם צורתו. ובשערי יושר מבאר דהוי חילוק ביחס של הניגוד בין הרוב למיעוט דבלח בלח שהדין חל כל כל הגוף כולו בהא כל דין שנטיל על התערובת איכא בזה ניגוד בין הרוב למיעוט כיון דהדין חל בכל חלקי התערובת.

**מהלך מחודש בבאור שיטת הרמב''ם בהא דבתערובת לח בלח ליכא טומאת משא**

1. **יעוין בשערי יושר ש''ג ספ''ז וכן בשעורי הגרי''ד דמבארים על פי שיטת הרמב''ם בפ"א מאה"ט הי"ב דפסק כר''ע בחולין** קכ''ד ע''ב דאיכא חילוק בין עור שיש עליו ב' חצאי זיתים דהעור מבטלו ואין מטמא לא במגע ולא במשא, [שכל שאינו מטמא מן הנבילה במגע אינו מטמא במשא], לשני חצאי זיתים שתחבן בקיסם דהנושא אותן טמא שהרי נשא כזית למרות שהנוגע טהור שאין חיבורי אדם חיבור. ובכס''מ תמה דאי הבאור בר''ע מחמת כללא דכל שלא בא לכלל מגע מאי איכפת לן מה הסיבה דליכא טומאת מגע סכ''ס בתרוויהו ליכא טומאת מגע, **ויעוין בגרי''ד וז''ל**, ומוכח בדעת הרמב"ם דדוקא בב' חצאי זיתים שע"ג העור דהא דאין מטמאין במגע משום דבטילי לעור כה"ג חשיב לא בא לכלל מגע, אבל בב' חצאי זיתים שתחובין בקיסם הרי הא דלא באו לכלל מגע הוא משום חסרון במציאות דאין יכול לנגוע בכולו כה"ג לא חשיב לא בא לכלל מגע, ולפ"ז י"ל בדברי הר"י קורקוס דהא דחילק בין לח בלח ליבש ביבש, הוא לאו משום דבלח בלח לא אמרינן טומאה כמאן דאיתיה, דודאי גם בלח בלח כשדנין לגבי כולו חשיב טומאה כמאן דאיתיה, ולכן באפר חטאת מטמא במשא, וכן בציר במים אמרינן טומאה כמאן דאיתיה, אבל בנבילה הרי איכא כלל כל שלא בא בכלל מגע לא בא בכלל משא, ולגבי מגע הרי הנבילה בטילה ברוב וא"כ בלח בלח חשיב לגבי מגע דבטל וליכא ביה דין מגע ודומיא דעור המבטלו וכה"ג חשיב לא בא בכלל מגע, אבל ביבש ביבש גם במגע הוי רק חסרון דכל מגע מטהרים דאמרינן דלא נגע בו, א"כ ל"ה רק חסרון דלא שייך מגע, כה"ג לא אמרינן כל שלא בא לכלל מגע, אבל לח בלח הרי לגבי מגע בטל וכה"ג אין מטמא במשא, ולפ"ז מיושב כל הקושיות על דברי הרי"ק, דבאפר חטאת ליכא דין דכל שלא בא לכלל מגע אין מטמא ולכן במשא מטמא במשא, וכן ציר במים בטל גם בלח בלח כיון דמיעוטא כמאן דאיתיה. ומיושב הא דתמהו בסוגין מחררת דם דכל דברי הרמב"ם הוא רק לר"ע דס"ל דכל שלא בא לכלל מגע לא בא לכלל משא, אבל הגמ' י"ל דקאי לר' ישמעאל דלא ס"ל הך כללא ולכן הקשו אמאי אין מטמא במשא, אבל הרמב"ם דפסק כר"ע מיושב היטב הא דלא מטמא במשא.

**ומבואר דהגרי''ד הבין בחילוק בין ביטול דלח בלח ליבש ביבש כמו שבארנו לעיל דבלח בלח הוי ביחס לגוף החתיכה משא''כ ביבש ביבש דהוי ביחס למגעו** ולכן רק בלח בלח חשיב לא בא כלל מגע מצד הדין.

**אולם יעוין בשערי יושר דמבאר דהחילוק הוא לא בדין ביטול אלא באופן הפקעת המציאות של האפשרות למגע דבלח בלח לעולם לא יגיע כלל מגע ולכן דמיא לעור דאיכא בזה ביטול על עצם מציאותו כמטמא במגע** וז''ל, דבתערובות לח בלח כהך דחררת דם דלא שייך בזה הכרה דלא יתפרדו לעולם, ומה שמתבטלת הנבילה בדם וגנונים היוצא עמה הוא ביטול עולמי, ולא אפשר ליגע רק ע"י תערובות רוב הדם, ומגע זו אינה חשובה מגע מחמת הרוב היוצא עמה, דאל"ה לא היו בה דין ביטול ברוב כמו דלא בטיל לענין משא, דכמו במשא הוא נושא כאחד כמו כן בלח כל שנוגע במשהו הרי נגע בכל השיעור, ונמצא דלא בא לכלל מגע לעולם והרי זה כמי שלא בא לכלל מגע מחמת שהעור מבטלן ומשו"ה אינה מטמאה גם במשא.

**בדין טומאת אהל אי הוי כמשא**

1. **יעוין ברא"ש חולין** פרק ז סוף סימן לז וז''ל, אבל במשא שהוא נושא כולו כאחד מטמא. מידי דהוה אמלא תרווד רקב דאמר בפרק העור והרוטב (דף קכה א) ''דמטמא במשא ובאהל'' ואינו מטמא במגע משום אין נוגע וחוזר ונוגע. ומבואר דאהל דמי למשא וכן מבואר בתוס' ד''ה הניחא [ויעוין עוד בתוס' נדה כז ע''ב ד''ה משום]. ויעוין בשערי יושר ש''ג פכ''ח דהקשה מהא דאיתא במסכת נדה דף ע"א ע"א בהרוג שיצא ממנו רביעית דם דרבי יהודה מטמא משום שהטיפה של מיתה מעורבת בו, וחכמים מטהרים משום דבטלה ברוב, ורבי יהודה לטעמיה דמין במינו לא בטל, וכן הוא במשנה דאהלות פרק ג' משנה ה' יעו"ש. ובטומאת אהל הרי הוא מטמא בבת אחת דהוי כטומאת משא, ומכריח מזה את היסוד דשאני לח בלח. ויעוין לעיל מה דנתבאר בשיטת רש''י דדין ביטול הוי ביחס להגדרת התעסקות האדם ובמשא הוי מצב בעלמא ולא בעינן להגדיר את התעסוקתו ולפי''ז יש לדון אי בטומאת אהל בעינן לדון את המצאותו באהל ביחד עם המת.

**בדין אי אמרינן כמאן דאיתא לענין עשית מצוה**

1. **יעוין ברעק''א תנינא קלב דדן בהא דאמרינן בפסחים (דף פ"ח ע"ב) בחמשה נתערבו עורות פסחיהם ונמצא יבלת באחד מהם דניתי כל חד פסח ונתני,** ומקשה הרעק''א דכיון דבה' פסחים אלו ד' שלמים ואחד פסח ולא מנכר אותו דפסח, בטל באינך מה"ת והוי כולן שלמים, ולא מקיים אכילת פסח וע"כ דמ"מ כיון דאכל לפסח יוצא בזה, רק דמקשה לפי''ז אמאי הוצרכה הגמ' בפסחים למילף דליכא דין דחיה על שבירת עצם שיש בו מוח בשביל לקיים את האכילה של המוח דגם אי נימא דביסוד הדבר איכא דחיה מ''מ אפשר לקיים שתיהם ע''י שיבטל העצמות שיש בהם מוח וע''י כך מותר לשוברם, ומ''מ יקיים מ''ע דפסח למרות דנתבטלו ברוב חולין. ומבואר ברעק''א דדן דלמרות דלגבי חיוב המצוה נקטינן דליכא סיבה לחייבו כיון דליכא למעשה מצוה, מ''מ שייך לדון דקיום מצוה איכא ויש לעיין בבאור שרש הנידון בזה.

**ונראה דשייך לדון בזה בשתי אופנים**. **האחד**. אי איכא תורת קיום מצוה באופן דלגוף המעשה ליכא יחס כמעשה מצוה דהרי ביחס למעשה איכא דין ביטול, ורק דבאים לדון דמכח התוצאה של המצאות אכילת פסח במעיו דאיכא תורת קיום מצוה באכילתו.

**שנית.** דהוי נידון בסברת טומאה כמאן דאיתא, דהנה בטומאה כמאן דאיתא נתבאר לעיל ג' אופנים בזה לשיטת רש''י דתליא בחו''נ מבואר דהוי יסוד בדין ביטול דהוי ביחס להגדרת התעסקותו, ולשיטת תוס' דתליא בטהרה עוררת טומאה מבאר השערי יושר דדין ביטול נובע מהניגוד בין הרוב למיעוט והלכך בעינן דהניגוד יעמוד בדין שהמיעוט בא להטיל בתערובת וזה רק היכא דהמיעוט בא להטיל דין ביחס לכל התערובת כמו במגע דבא לאסור את כל החתיכה במגע, משא''כ במשא דסיבת הדין מחמת הטומאה הנשאת עליו וליכא בזה הגבלה בכל החתיכה, וברא''ש בחולין פ''ז סימן ל''ז דנקט דביטול הוי נהפך להיתר א''כ בהא דמטמא במשא מבאר דבשביל לדון את היחס לאיסור ולהפקיע את היתרו לא בעי דוקא להיכר האיסור בתערובת אלא סגי בהא דבמעשהו איכא יחס במסוים למיעוט.

**והשתא נראה דביחס לנידון הרעק''א** אי נימא כמו שנתבאר ברש''י דהוי ביחס להגדרת התעסקותו א''כ לכאורה גם לאחר אכילתו שודאי איכא חתיכת פסח במעיו מ''מ כיון דבעינן להגדיר מכח זה את התעסקותו במצוה יש לדון אי מה דבגופו איכא למצוה הוי סיבה מצד עצמה להגדיר את התעסוקתו כמצוה ויש לדמות לזה את יסוד השערי יושר בהא דבמצוות לאו להנות נתנו היכא דאיכא הנאת גוף ליכא להאי פטורא ומבאר דהנאת הגוף הוי סיבה מצד עצמה להגדיר את התעסקותו בהנאה ולא בעי למעשהו והחסרון דמללה''נ הוי רק ביחס לעשיתו, אולם אי נימא כדרך השערי יושר דבעי לניגוד א''כפשיטא דכל מניעת הביטול הוי ביחס לחיובו במצוה דבזה באים ליתן דין ביחס לחתיכה ביחס לקיום מצוה דלא באים להטיל דין בחתיכה ליכא ביטול, וגם לדעת הרא''ש כיון דאיכא יחס בתוצאת אכילתו לכל מה שאכל כאחת א''כ איכא בזה יחס מסוים להך כזית דפסח. ורק אי נימא כמו שנקט תוס' דכל הך דינא דמטמא במשא הוי חומרא דרבנן ומדאוריתא האיסור לא חוזר וניעור א''כ בהא איכא למימר דלענין קיום מצוה ליכא להאי חומרא והדר דינא דדיינינן ליה כביטול גמור.

**ויעוין במשמר הלוי סימן כ' דמביא ממרן הגר''ח בספרו נחל איתן** דדן בדברי רש''י בסנהדרין דף פ' דמבאר הא דס''ל לרבנן בשור שנגמר דינו שנתערב בשאר שוורים דמצוה לסוקלם כיון דליכא הפסד לבעלים דממ''נ כולהו אסירי בהנאה כיון דבע''ח לא בטילי מדרבנן ואסירי כולהו בהנאה. ומבואר דלמרות דמדאוריתא איכא ביטול איכא מצוה רק דמביא שם מהגריש''א דדן אי הוי מחמת המצוה דרבנן כיון דמדרבנן ליכא ביטול או מחמת מצות ובערת הרע [וכן יעוין ביד דוד שם דנקט דהוי מחמת ובערת הרע]. **אולם מצאתי בגליוני הש''ס שם דנקט גדולה מזו דלדעת רבנן לענין מצות עשה ליכא כלל ביטול**. וז''ל, והטעם לדעת האומר דביטול לא מהני רק בזא"ז אבל בב"א מה"ת לא אמרי' ביטול, וע"כ לגבי חיוב קיום עשה דאי נימא ביטול ויהי' שאו"ת מכח הביטול א"כ השוא"ת הרי הוא בב"א, ולכן ל"ש ביטול עשה, וי"ל דבזה פליגי ר' יהודה ורבנן כאן דלרבנן בב"א מה"ת לא אמרי' ביטול ולכן לא אהני הביטול ליפטר מהסקילה דהפטור הא יהי' בב"א וכנ"ל ור' יהודה ס"ל דגם בב"א אמרי' ביטול ואי דבע"ח מדרבנן לא בטלי לענין הדרבנן שפיר י"ל דלא החמירו כאן להטריח הב"ד לסקול כולם וע"כ ס"ל דכונסין לכיפה.

**באורים וחידושים בתוס' ד''ה נבילה בטלה בשחוטה**

* 1. **ותימה אי דנגע בכל הזיתים אמאי טהור דאפי' נגע בכולו משמע דטהור דומיא דמשא ומיהו היכא דלא נגע כולו בבת אחת אלא נגע בזה וחזר ונגע בזה אפשר דטהור כיון דבכל פעם שנוגע אין יודע שיהא נוגע בטומאה**. יעוין בחזו''א בליקוטים לבכורות דף כ''ג ד''ה וקצת תימה [בסוגרים] דמבאר דכעת תוס' מוקים ליה בתערובת יבש ביבש ובזה קשה להו על עיקר דין ביטול ביבש ביבש שלא ראוי להתיר בב''א. ויש לעיין בבאור ספיקם דלכאורה אי נימא דהסיבה דביבש ביבש פשיטא לתוס' דבב''א אסור הוי מחמת דביבש ביבש הוי דין תליה א''כ גם בזאח''ז צריך להיות אסור דלא גרע משתי שבילין דאי אותו אדם אדם הלך בזאח''ז טמא בודאי [יעוין תוס' כתובות כ''ז ע''א] וא''כ גם הכא צירך להיות טמא [וכן נקט בפשיטות בשו''ת הרי''ד סימן א' מובא בקצרה בתורי''ד ב''ב לא ע''ב]. ויעוין ברש''ש דהקשה כן על תוס'.

**אולם יעוין בחזו''א** ד''ה והנה וז''ל, אלא נגע בזאח''ז נסתפקו דאפשר דאף בנגע בכולן טהור דבכל פעם לא חשיב נגיעה עכ''ל. ונראה דכונתו דגם אי נימא ביבש ביבש לא הוי ביטול על גוף חשיבות החתיכה אלא הוי רק ביחס למעשה הגברא מ''מ לא הוי דין תליה כמו חזקה אלא הוי סיבה לדון את התעסקותו ברוב ולכן כיון דבכל נגיעה איכא רובא הלכך לא דנים את כל הנגיעות ביחד ואמרינן דובדאי איכא בחד מהנהו יחס למיעוט, ובאמת נראה דלפי''ז ניתן לומר דהצד של תוס' לאסור הוי רק מדרבנן ויעוין בתו' בחולין דף ק' ע''א ד''ה בריה, דדן לאסור באוכל בזאח''ז וכתב שם להדיא דהצד לאסור הוי מדרבנן.

* 1. **ועוד יש לפרש כשנימוח הכל יחד נבילה ושחוטה.** יש לעיין אמאי ניחא לתוס' בנימוח וגם כשמקשה תוס' דאמאי איכא ביטול בנגיעה בב''א לא הקשה כמו לעיל דלא שייך בזה דין ביטול אלא רק דמ''ש ממשא ובזה כתב דיש לחלק וצ''ב. וכבר ביאר החזו''א דלעיל ביבש ביבש הוקשה לתוס' על עיקר דין ביטול דלא שייך ביטול בתערובת יבש ביבש להתיר בב''א את הנגיעה כמו שבארנו לעיל דהדין ביטול ביבש הוי ביחס להתעסקות של הגברא בחתיכה, אולם הכא דאוקמי בנימוח דהוי תערובת לח בלח לא הוקשה לו על עיקר דין ביטול אלא רק על החילוק בין מגע למשא דאמאי ליכא בזה את החסרון דמשא. ויש לעיין ראשית כל. באור החילוק בין לח בלח ליבש ביבש. שנית. בבאור הא דמשא שאני וכן הא דדן תוס' לחלק בין משא למגע בב''א.
  2. **בבאור הא דנימוח שאני.** בשיטת תוס' לא ניתן לומר כיסוד המהר''י קורקוס בשיטת הרמב''ם לעיל בהא דס''ל דליכא טומאת משא בלח בלח, דהרי תוס' דן בסוגין בנתערב שחוטה בנבילה דמטמא במשא ואפ''ה דן תוס' דאיכא יחס להא דהוי לח בלח לענין מגע [ויעוין בשערי יושר ש''ג פכ''ח לפי דרכו בגדר תערובת לח דענינה דהמעוט נותן דין בכל התערובת בכללותה דמבאר דחיבורא דמרודד הוי רק לענין שיעור כזית אולם לא הוי סיבה לדון את חלות הדין כאחד על כל התערובת]. ויעוין בחזו''א ד''ה והנה וז''ל, דבשלמא לח בלח נפסד חשיבותו וכשם שפחות מכזית טהור ה''נ כזית המעורב ומבוטל ברוב הפסיד שיעורו אבל יבש ביבש לא מסתבר שנפסד חשיבותו מפי שאין אנו מכירין אותו עכ''ל. ומבואר בחזו''א דבתערובת לח בלח כיון דהוי בעצם הדבר הוי סיבה לגרע בחשיבות שיעורו ולכן לא מטמא דבעינן שיעור כזית לטומאה וכן הא דמותר לאוכלם כאחד הוי מחמת דליכא בה חשיבות שיעור כזית. ובבאור הא דמשא שאני נראה דכיון דבמשא איכא יחס לכל התערובת בכללותה ובכל התערובת איכא שיעור כזית הלכך בהא לא שייך לדון דמכח התערובת יפקע חשיבות השיעור כזית לטומאה רק דהוקשה לתוס' דא''כ גם במגע היכא דנגע בב''א נדון את מגעו ביחס לתערובת בכללותה. ועל זה כתב דיש לחלק.
  3. **בבאור היש לחלק דאיתא בתו'.** יעוין בחזו''א ד''ה וקצת, דמבאר על פי סברת המהר''י קורקוס המובא בכס''מ פ''א מאבות הטומאה הי''ז וז''ל, שהטעם שכיון שהטומאה על ידי נגיעת בשרו בטומאה וכל זית הוא בפני עצמו חשיבא כל נגיעה באפי נפשה כי כל נגיעה ונגיעה מחולקת היא לבדה ובכל זית יש נגיעה בפני עצמה כי הבשר הנוגע בזית זה אינו הנוגע בזית זה וחשיב כנוגע וחוזר ונוגע אבל נושאו ביחד אין מקום לחלק הזיתים ולעשותו כנושא כל זית בפני עצמו וקל להבין עכ''ל. ובפשטות כונתו דבמשא כיון דסיבת הטומאה הוא מכח המשא דנישא עליו ולא מכח מגעו בחתיכה הלכך לא דיינינן לכל זית כמשא בפני עצמו דמשא כולל את כל החתיכה שנמצאת עליו משא''כ במגע גם כשנוגע בב''א הוי מגעות נפרדים וליכא מה שיאחד את החתיכה לאחד.

**ונראה דגם בלח בלח ממש דסגי בנגיעת חלק מהלח כיון דמחובר באשבורן לשאר חלקי הלח כמבואר בספ''ח דטהרות**, ובשערי יושר ש''ג פכ''ח הוכיח דהגדר בחיבור דאשבורן לא הוי דחשיב עי''ז כנוגע וחוזר ונוגע בכל התערובת אלא דסגי בנגיעת חלק מהתערובת. וז''ל, נלענ"ד שהכונה באשבורן דהוי חיבור שבכה"ג סגי אם נגע בקצה הגוף המחובר, היינו שאי"צ נגיעה אחרת, ולא דחשבינן כאילו נגע בכל משהו שבו, אלא דסגי לענין הבאת טומאה וטהרה בהשקה אם רק היתה נגיעה בקצה הגוף המחובר עכ''ל. **ולכאורה בכה''ג הוי כמשא כיון דלא בעי נגיעה ממשית בכל חלק וחלק.** ונראה דמ''מ כיון דבעינן לדון ראשית כל את המגע במקצת הלכך תו דיינינן ליה דליכא חשיבות כזית מכח התערובת כלפי הך נגיעה ולא חשיב דאיכא נגיעה במקצת בדבר דיש בו חשיבות כזית. ובשערי יושר הוכיח מזה את יסודו בחילוק בין משא למגע דהוי מחמת דבמשא אין ניגוד בין הרוב למיעוט משא''כ במגע דהמיעוט משפיע על כל התערובת כיון דבא לאסור את הנגיעה בכל החפץ וה''ה בלח המעוט בא לתת דין בכל התערובת בכללותה.

* 1. **וא"ת מאי שנא דלענין טומאת משא לא מהני ביטול ברוב משום דסוף סוף הרי נושא כזית נבילה ולענין איסור מהני וכו'** **אף על גב דמה נפשך הרי אכל כזית נבילה בכדי אכילת פרס.** נראה בכונת תוס' דכיון דבאכילה כל כמה דאוכל בכדי אכילת פרס איכא צירופא לכזית א''כ אמאי לא הוי כמשא דבשלמא במגע כל מגע נידון בפני עצמו וליכא חשיבות שיעור בכל נגיעה אולם באכילה כל כמה דאיכא צירוף איכא יחס לכל הכזית כאחד ותו ליכא דין ביטול, עוד מקשה תוס' מביטול מים ומלח לגבי עיסה לענין דין שביתה דגם בזה קשה דכיון דהאיסור שביתה הוי ביחס להוצאת החפץ ממקום שביתתו א''כ הוי כמשא כיון דע''י ההוצאה איכא יחס במסוים למיעוט.
  2. **וי"ל דלענין אכילה כל משהו ומשהו כשנכנס בבית הבליעה קמא קמא בטל ברוב היתר ודמי למגע כשנגע וחזר ונגע דטהור**. בפשטות כונת תוס' דכל בליעה נדונית בפני עצמה ולכן חשיב כמשא. וז''ל החזו''א, דאכילה דמי למגע ולא למשא שיש כאן בליעות הרבה של כל משהו ועל כל משהו י''ל שזהו היתר עכ''ל. ונראה דלמרות דאיירי בנימוח דהוי לח בלח ואיכא ודאי איסור בכל תערובת שאוכל כבר הבאנו לעיל מהחזו''א דכל כמה דאיכא ליכא שיעור כזית בב''א באכילתו מאבד הכזית הנמצא בתערובת את חשיבות שיעורו וצ''ע על הקוב''ש אות ד' דתמה על תוס' מתערובת לח בלח ומוכיח דבלח בלח בטל מציאות האיסור וצ''ב דהרי נימוח חשיב לח בלח.

**אלא דיש לעיין לפי''ז מה יענה תוס' על הקושיא מביטול דמים ומלח בעיסה** הרי התם הנידון ביחס לכל העיסה ויעוין בחת''ס יו''ד פ''ג דנתקשה בזה. וז''ל, עוד איך אפשר שהתוס' בבכורות הזכירו בקושייתם מש"ס דביצה הרי שנתערב לו וא"כ איך בתירוצם שכחו שכוח מעיקרא ותי' לחלק בין איסור לטומאה ומה יתרצו אתחומים דהוה דומיא דטומאה, ויעוי''ש מה דדחק בכונת תוס' דעיקר תירוצו בנוי על מה דנקט בסו''ד דהוי דרבנן ובתחומין לא החמירו יעוי''ש היטב.

**ונראה דיש לדייק בלשון תוס' דנקט לטעמא דקמא קמא בטיל** ונראה דכונתו דלמרות דאיכא צירוף מכח האכילה מ'''מ לענין הך צירופא מהני הא דקמא קמא בטיל להפקיע הך צירופא כיון דכל מיעוט שנכנס דיינינן ליה כמי שאינו וא''כ ניתן לומר דגם בתערובת דמים ומלח בעיסה למרות דהאיסור הוא בהוצאה של העיסה ממקום שביתתה מ''מ בשביל לאסור את העיסה מכח המיעוט צריך ליתן דין בעיסה דהדין שביתה יחול כפי המיעוט א''כ איכא למימר דגם בזה דיינינן לכל מיעוט שנכנס כמי שאינו ותו לא יהני הצירוף שנעשה מכח ההוצאה של העיסה ורק במשא דכל סיבת הדין טומאה מתחילה במשא בהא אמרינן דמעיקרא ליכא סיבה לביטול.

**אלא דהעירו דאולי עיקר כונת תוס' להא דהביאו מנתערב לו קב חטים דהגמ' שם הקשתה וכי יאכל הלה וחדי** ומבואר שם בגמ' דלרבנן דמין במינו בטיל ראוי שיהא בזה ביטול וא''כ חזינן דאיכא ביטול לגבי אכילה ויש לעיין. והא דדנה הגמ' דלבטיל מים ומלח לגבי עיסה בהא לא הוקשה לתוס' דהתם חשיב כלח בלח כמו שביאר בשערי יושר ש''ג פכ''ח דעיקר המעלה דלח בלח דהנידון כלפי כל התערובת כאחת.

ויעוי''ש עוד מה דנקט לפי דרכו דלא הוי כללא בכל תערובת לח בלח אלא רק היכא דע''י התערובת חשוב דהדין חל כאחד על כל התערובת ולכן בנימוח למרות דהוי תערובת לח בלח מ''מ לא חשיב כחד ביחס לדין שבא לחול עליו וז''ל, לפי מה שכתבנו דעיקר ההבדל בין לח ליבש הוא דבלח ממש אין הדין חל על המיעוט לחוד, שאין לו מקום בפני עצמו שהוא מובלע בהרוב ובכל משהו שהוא מן המיעוט יש בו כפלים מן הרוב, וביבש הוא נפרד בפני עצמו אלא אינו ניכר, לפי"ז אינו תלוי לגמרי בדין של חיבור או לא, דהנה אם יהיו מרודד ומחובר בקיסם, דלענין טומאה חשוב כמחובר ולנידון דידן הוי כדבר יבש כיון דכל פירור הוא בפני עצמו אלא שאינו ניכר ויכול הדין לחול על הפירור לחוד, ומשו"ה כשנושא את כל המרודד, פירורי הנבילה מטמאים במשא שהם חשובים כמחוברים והם מטמאים מצד עצמם, ולא נוגע דין זה כלל לפירורי השחוטה המחוברים בקיסם זה, וע"כ פועלים אף בשעה שהם מבוטלים מחמת תערובותם, ובזה יתפרשו דברינו גם על פי מה שכתב התוס' שם בבכורות ד"ה נבילה בטלה בשחוטה לפרש דמיירי כשנימוח הכל יחד והוי כמו מרודד יעו"ש. דכל זה הוא לענין חיבור, אבל לעניננו הוי כדבר יבש.

* 1. **ואף על גב דמסתבר דטומאת משא גופיה ליתא אלא מדרבנן דהא נתבטל ברוב מ"מ נהי דגזור רבנן לענין משא לא גזור לענין איסור דלא דמי מטעמא דפרישית**. יעוין היטב בחזו''א דנראה מדבריו דכל מה דנקט תוס' דהוי מדרבנן הוי בתערובת לח בלח כמו שביאר החזו''א דהוי סיבה לגרע בחשיבות הכזית ולכן הוי סיבה דמדאוריתא גם במשא ליכא חשיבות להך חתיכה ורק דמדרבנן אהני הא דע''י המשא איכא יחס במסוים להך כזית דע''י כך לא יפקע חשיבותה.

**ובעיקר הא דנקט תוס' דהוי מדרבנן יעוין בשערי יושר ש''כ פכ''ח** וז''ל, ולפי דבריהם מוכרחים אנו לומר דגם מה דאמר רבי ירמיה במים המעורב בציר דלקדירה הוא חוזר וניעור, הוא ג"כ מדרבנן, דאל"כ מנא ליה לאביי להקשות ולהשוות זה לזה עד דמסיק הש"ס בקשיא על רבי חייא דאמר בחררת דם דלא מטמא במשא, וזה קשה מאד לפרש הסוגיא כן, לדמות גזירה דרבנן זו לזו.

**בבאור שיטת הרא''ש בדין היתר אכילה בב''א**

1. **יעוין ברא''ש דנקט דגם ביבש ביבש מותר לאוכלם בב''א והוי לשיטתו דגם ביטול יבש ביבש הוי בגוף החתיכה למשווי כהיתר דנהפך האיסור להיתר**, ורק דהוקשה לו דמ''ש ממשא ופליג על סברת התוס' דדיינינן לכל בליעה בפני עצמה **ובהא דבלח בלח לא הוקשה לרא''ש** דאיך אוכלו הרי ודאי איכא איסור ובהא לא שייך להאי היתרא מכח היתר אכילה בזאח''ז כיון דליכא גוונא דזאח''ז בלח בלח. יעוין בחזו''א דמבאר דבהא מודה הרא''ש דלח בלח שאני רק דמחדש יותר מתוס' דלא הוי רק הפקעה על חשיבות האיסור אלא הוי גרעון בעיקר האכילה.

**ובישוב החילוק בין משא לאכילה בב''א** יעוי''ש וז''ל, ויש לומר משום דלא דמי טומאה לאיסור, דבטומאה יש שני מיני טומאות מגע ומשא ולאותה טומאה שראוי שיטמא כגון משא שהרי הוא נושא את כולו לענין זה לא נתבטל אף על פי שלענין טומאת מגע נתבטל וחוזר עוד וניעור. אבל לענין איסור אם נשאר בו שום צד איסור לא היה מותר באכילה. אלא ודאי אמרה תורה אחרי רבים להטות ונעשה המיעוט כרוב ולא נשאר בו שום איסור ומותר לאוכלם כאחד ולבשלם בקדירה.

**ומבואר בדבריו דלמרות דמצד הדין ראוי שיאסר היכא דאכל בב''א מ''מ כיון שיש סיבה שיחול היתר בחתיכה לגוונא דאכילה בזאח''ז הלכך חל היתר גמור**. ויעוין בחזו''א וז''ל, דלענין איסור אכילה כל שאפשר לו לאוכלה להאי חתיכה בהיתר בכל אופן שהוא כבר פקע איסורה ולא אמרה תורה שתותר לאכילה באופן אחד ותאסר באופן אחד. ונראה בבאור דבריו דמאחר דס''ל לרא''ש דביטול ברוב נהפך האיסור להיתר נמצא דהדין ביטול עומד על גוף החתיכה להעמידה כמותרת א''כ לא שייך בזה פלגינן לדון ביחס לאכילה בב''א כחתיכה אסורה וביחס לאכילה בזאח''ז כמותרת אלא כל כמה דאיכא סיבה להיתר חל כבר היתר בחתיכה דהסיבה לאיסור לא הוי שלילה על הדין ביטול אלא דליכא סיבה מעיקרא לדין ביטול ביחס לנידון של אכילה בב''א וא''כ ליכא מה שימנע את הדין ביטול ביחס לאכילה בזאח''ז והלכך כל כמה שחל כבר היתר בחתיכה מכח הדין ביטול תו לא דיינינן את האופן של בב''א כהגבלה בהיתרא דביטול.

**רק בבאור הא דלא אמרינן כן גם בטומאה דלאחר שחל היתר על טומאת מגע תו יעמוד החפצא כטהור גם כלפי משא**. יעוי''ש מה דמישב וז''ל, דבטומאה יש שני מיני טומאות מגע ומשא ולאותה טומאה שראוי שיטמא כגון משא שהרי הוא נושא את כולו לענין זה לא נתבטל אף על פי שלענין טומאת מגע נתבטל. ובבאור דבריו יעוין בחזו''א וז''ל, אבל בטומאה שפיר מחלקים בין מגע למשא ונראה דר''ל כיון דאין איסור להתטמא אלא דאם נטמא הוא אסור לתרומה וקדשים וכשאנו דנים אם נטמא שפיר מטמאינן ליה במשא דהוי טומאה ודאית עכ''ל. ומבואר בחזו''א דכונת הרא''ש לחלק בין טומאה לאיסור דרק באיסור שייך האי טעמא דלאחר שהותר לאופן אחד הותר לכל האופנים כיון דסיבת הדין קיימת בחפץ משא''כ בטומאה ליכא איסור להתטמאות נמצא דהנידון מתחיל בטומאת הגברא וכלפי זה חל ההיתר ולכן לא שייך לדון מהיתר דמגע להיתרא דמשא.

**רק דיש לעיין** דא''כ אמאי ס''ל לרא''ש דבמגע בב''א מותר, דהרי באכילה בב''א הוצרך להאי סברא דמחמת היתרא דזא''ז הותר גם בב''א והרי לפי מה דנקט החזו''א בטומאה לא שייך למימר כן, וצ''ל דלענין מגע מודה הרא''ש דחשיב מגעים חלוקים ולעולם נידון כזאח''ז ורק באכילה ס''ל דכיון דסכ''ס איכא צירוף לאכילה בהא חשיב כמשא, ורק דהוקשה לו דאמאי לא נעביד להך היתרא גם בטומאה ויהא מותר מכח זה טומאת משא, ולזה מיישב דבטומאה ההיתר לא קיים בגוף החתיכה כיון דהנידון ביחס לנטמא ולכן כל דבר נידון בפני עצמו. ולפי''ז אין כונת הרא''ש לחלק בין מגע למשא אלא בין איסור לטומאה.

**ובאמת בשטמ''ק זבחים ע''ג ע''ב נראה דמחלק בין טומאה לאיסור**. וז''ל, דכיון דנתבטל הוי כהיתר גמור וההיא דנבילה טומאה שאני עכ''ל. ואפשר דכונתו לבאור החזו''א אולם איכא למימר דכונתו דהוי חומרא בטומאה כמו שמצינו בתוס' ב''ק ק' דנקט דלשיטת ר''ת לא אמרינן חו''נ הנידון בסוגין אי אמרינן חו''נ הוי רק בטומאה וחזינן דאיכא סיבה לדון יותר את החו''נ בטומאה וא''כ ה''ה אפשר דהך יחס דכמאן דאיתא איכא יותר סיבה לדון את זה בטומאה.

**ובעיקר באור החילוק בין איסור אכילה לטומאה יעוין בשערי יושר ש''ג פכ''ח מה דמבאר על פי דרכו בבאור ההבדל בין לח ליבש לענין טומאת משא,** וז''ל, נלענ"ד לישב מה דהוקשה להתוס' שם בסוגיא דבכורות איך מותר לאכול הכל ביחד, באיסור שבטל ברוב היתר, וכן הקשה הרא"ש בפרק גיד הנשה הובא דבריו לעיל פרק ז', דלפי מה שכתבנו י"ל דבאיסור הבטל ברוב אף כשהוא יבש ביבש, אם אנו דנים לאסור לאכול הכל ביחד אנו דנים להורות על התערובת כולה אם מותר להשתמש בהם באופן זה, דכשאנו דנים למעשה בפועל, בע"כ עלינו לדון על התערובות בכלל, דהרי אין אנו מכירים את האיסור לדון עליה איך להשתמש בו בפועל, וכשאנו דנים על התערובות כולה אמרה תורה שיהיה הדין כפי רוב שבתערובות והאיסור כמאן דליתא, והרי הותר לנו לאכול גם בבת אחת וכשאכל בהיתר שוב לא יהיו אח"כ איסור מחמת האיסור בכל מקום שהוא, אבל בטומאה שאין אנו דנים לענין איזה היתר ואיסור בפועל אלא שאנו דנים מה יהיו הדין לאחר המעשה שאם ישא כולם כאחד, בכה"ג אין אנו דנים כלל על כל התערובות אלא על האיסור בפני עצמו בכל מקום שהוא אם יפעול בדינו לטמא את הנושאו בטומאת משא, בכה"ג מסיק הש"ס כיון שדין זה אינו נוגע כלל לכל התערובות ואין הרוב מנגד לזה אמרינן טומאה כמאן דאיתא דמי.

**אלא דבעיקר הבאור ברא''ש יש לעיין בלשונו דנראה דהוי חילוק בין מגע למשא**. עוד יש לעיין דאמאי לא הקשה ממשא גופיה מהא דמותר בזאח''ז דלפי''ז ה''ה דיהא מותר בב''א. ואמאי הוצרך להקשות ממגע למשא.

**ויעוין בשערי יושר ש''ג פ''ז דמבאר על פי יסודו דיסוד דין ביטול נובע מהניגוד בין המיעוט לרוב** ולפי''ז מבאר דיסוד סברת הרא''ש דע''י היתרא דזאח''ז איכא סיבה להתיר לגמרי נובע מחמת דע''י דלא שייך היתר או איסור חלקי הלכך כל כמה דנדון את האיסור דבב''א איכא בזה ניגוד לרוב כיון דנצטרך לאסור גם בזאח''ז ולכן גובר בזה הרוב על המיעוט והוי סיבה לטהר לגמרי, והא דמחלק הרא''ש בין מגע למשא הוי לענין היחס של המיעוט טומאה כמנגד לרוב דמאחר דחלוק טומאת מגע ממשא א''כ כיון דאיכא קיום לרוב בטומאת מגע דבהא הוא מותר לגמרי גם בב''א [כיון דכל מגע נידון בפני עצמו], הא דלענין טומאת משא איכא יחס למיעוט לענין איסורא דב''א ליכא בזה ניגוד לרוב. ובזה באמת אוסר הרא''ש גם בזאח''ז כיון דלא ניתן לחלק בין בזאח''ז לבב''א.

**והיסוד בזה הוא דביסוד הדבר ראוי לדון את צד המיעוט בכל התערובת,** רק מחמת דמנגד לרוב איכא סיבה לבטלו ולכן כל כמה דאיכא קיום לרוב בהך נידון דטומאה וטהרה [דמגע ומשא לא הוי כשתי נידונים נפרדים], הלכך ליכא בזה ניגוד לרוב בהך נידון דטומאה וטהרה ואיכא אפשרות לקיים את צד המיעוט בלי שיחשב כניגוד לרוב. ולפי''ז הא דלא הקשה הרא''ש ממשא הוי מחמת דליכא ראיה דמותר במשא בזאח''ז ואדרבה מכח דאסור בב''א איכא סיבה לאסור גם בזאח''ז ורק דהקשה ממגע ולזה מישב דהוי שתי טומאות. וז''ל, ואף דשני דינים הם ויש מקום לומר דעל כל דין ודין עלינו לקיים דין של אחרי רבים להטות, אבל באמת ההתנגדות של הרוב עם המיעוט אינו על שני טומאות אלא מטומאה לטהרה, וכיון שנתקיים דין של אחרי רבים להטות לענין מגע, אז הדרינן להכלל שאין להוסיף דין בהרוב יותר מהכח שאמרה תורה, ונשאר טומאת משא אם ישא ביחד, וממילא איכא דין טומאה גם אם ישא בזה אחר זה.

**ויעוי''ש היטב מה דמבאר לפי''ז הא דלא הוקשה לרא''ש מתערובת לח בלח** דבתערובת לח בלח לעולם חשיב דאיכא ניגוד בין המיעוט לרוב כיון דהדין חל בכל התערובת בכללותה.

**מהלך מחודש בבאור דברי הרא''ש**

1. **אלא דעיקר באור השערי יושר צ''ע דלדבריו במשא יהא אסור גם בזאח''ז לדעת הרא''ש, אולם עדיין קשה הא דהעמיד הרא''ש את החילוק בין מגע למשא.** ונראה בהקדם דמגע ומשא לא הוי רק שתי אופני העברת טומאה דא''כ כל כמה דבחפץ הטמא איכא סיבה לדונו כטהור מה שייך דיהא בזה חילוקים ביחס שלו כטהור אלא דמגע ומשא הוי שתי סוגי טומאות דהחפצא דטומאה לא הוי דבר שעומד בפני עצמו שעובר ע''י מגע ומשא או אהל אלא עיקר החפצא דטומאה הוי החיבור בין האדם לטומאה דאיכא בזה הויה של טומאה וכל אופן של חיבור הוי טומאה בפני עצמה, ולפי''ז נמצא דגם אי לגבי מגע החפץ טהור ליכא בזה הפקעה על עצם מציאותו כטמא אלא רק ביחס לטומאת מגע.

**ויסוד הדברים דאופני הטומאה הוי שתי חפצות של טומאה ולא רק צורות בהעברת הטומאה מבואר בגר''ח הלכות טומאת מת פי''ט הל''א בד''ה והנה תנן, לענין טומאת אהל ומגע** יעוי''ש דמחדש דבדין טומאה רצוצה הבוקעת לתוך צמיד פתיל איכא לה דין טומאת מגע ואין בה טומאת אהל. וז''ל, דבטומאה רצוצה שבוקעת לתוך צמיד פתיל, מדין אהל של טומאה רצוצה הצמיד פתיל מציל, ורק הדין מגע של טומאה רצוצה הוא שבוקע לתוך הצמיד פתיל עכ''ל. ומבואר דלמרות דדין טומאה רצוצה בוקעת הוי בגוף הטומאה מ''מ שייך שהיא תבקע לענין מגע ולא לענין אהל ובחזו''א בגליונות תמה וז''ל, אינו מובן וכי ב' טומאות יש כאן נוגע ומאהיל. ומבואר בגר''ח דדן אותם כשתי חפצות של טומאה. וא''כ ניתן לומר דזהו יסוד הרא''ש דטומאת מגע ומשא הוי שתי טומאות.

**ובבאור הא דלא הוקשה לרא''ש ממשא**, נראה דהא דבטומאת משא ליכא היתרא לגוונא דבב''א ליכא בזה סתירה בדין טומאה כיון דהחפצא דטומאה לא עומדת בגוף החפץ אלא ביחס לגברא א''כ החילוק בין בב''א לזאח''ז הוי בעיקר החפצא דטומאה וליכא בזה היתרא על גוף הטומאה, רק ממגע היה קשה לרא''ש דכיון דבמגע מותר גם בגוונא דנגע בב''א בכולהו מחמת דכל מגע נידון בפני עצמו נמצא דסכ''ס איכא היתר על הטומאה כיון דההיתר חל גם בזמן דאיכא ודאי טומאה מכח הבב''א רק ליכא מניעה להיתר כיון דכל מגע נידון בפני עצמו, וא''כ אמאי לא נימא דכבר חל היתר על טומאה ויפקע לגמרי הטומאה ולזה מיישב הרא''ש דטומאת מגע ומשא הוי שתי טומאות ולמרות דטומאת מגע פקע לגמרי מ''מ עדיין איכא מקום לטומאת משא.

**בבאור דעת הרשב'''א בדין אכילה בב''א**

1. **יעוין ברשב''א בתורת הבית** שער א' בית ד' [בקצר עמוד י''ב] וז"ל, אבל ביבש שיכול לאכול כל חתיכה בפני עצמה וכשאוכל זו אני אומר לא זו היא האסורה, וכן בכל אחת ואחת, וכשאוכל האחרונה שבכולן אני אומר דמה שכבר נאכל היה האיסור וזו של היתר היא ולפיכך אוכל כל אחת בפני עצמה ואינו חושש, דכיון שיש שם כדי שיעור ביטול דאורייתא דמדאורייתא חד בתרי בטיל, ואפשר לומר בכל אחת שמא עכשיו אינו אוכל את האיסור, הקלו בו אף מדבריהם שלא להצריכו ששים כשאר האיסורים, ודוקא לאכול כל אחת בפני עצמה, אבל לבשלן יחד אסור, שהרי חזר האיסור להתערב עם ההיתר והרי הוא כשאר האיסורים הנבללים וכו', אבל לערוב את הכל ולאכול אסור. עכ''ל. וכן הביא השו''ע יו''ד ק''ט סעיף א' **וכתב שם בבהגר''א וז''ל, דטעם הביטול דעל כ"א שאוכל אומר זה הוא ההיתר** משא"כ בבת אחת ועתוס' דזבחים ע"ד ד"ה פירש. א"נ משום כו' וכמ"ש בפ"א דפסחים (יו"ד א') ובפ"ב דכתובות בשני שבילין בזא"ז ד"ה טהור בב"א כו' עכ''ל**. ובפשטות מבואר בדבריו דהבין ברשב''א דדין ביטול הוי דין תליה דהלך אחר הרוב,** ולכן אסור לאכול בב''א. ויש לעיין דא''כ קשה מביטול דלח בלח דהתם לא שייך תליה ומוכח דלח בלח שאני, ויעוין במרחשת ח''א סימן ל''ז סעיף ז' סק''א דמבאר דהחילוק הוא דלח בלח הוי דין ביטול וביבש ביבש הוי דין תליה דהלך אחר הרוב.

**אולם יעוין בפמ''ג בפתיחתו להלכות תערובות** חלק ג' פרק ה' דמבאר באור מחודש בהיתרא דלח בלח, וז"ל, ולפי"ז דברים הנבללים לח בלח הוי כאוכל הכל ביחד וכו' דהכי קאמר דודאי בס' התירו בלח אף שאוכל ביחד כיון שנאבד טעמו כל כך מעוצם מיעוטו שיש ס' לא גזרו אבל ברובא גזרו, וז"ש במינו כיון שראוי ליתן טעם באינו מינו. עכ"ל. ומבואר בפמ''ג דהך דינא דהרשב''א דאסור לאכול בב''א הוי מחמת דמדרבנן לא מהני ביטול ברוב כל היכא שאוכל בודאי את האיסור, רק היכא דאיכא ס' לא גזרו משום דכיון דשיעור האיסור קטן כל כך לא גזרו.

**אלא דבעיקר דעת הרשב''א יש לעיין בדברי הגר''א דמדמי ליה לשתי שבילין** דהרי בשתי שבילין בב''א אסור מדרבנן, ומאידך גיסא היכא דהלך אחד בשתי השבילים אפילו בזאח''ז חייב מדאוריתא והכא גם להרשב''א ליכא איסור לאכול את כולם בזאח''ז וצ''ב.

**עוד יש לעיין בשו''ת הרשב''א** ח''א תכה וז''ל, אבל חזר ובשלן יחד ''נעור האסור ונאסרו''. ובמסכת תרומות (פ"ה משנה ט') שנינו סאה תרומה שנפלה לסאה חולין טחנן ופחתו. כשם שפחתו חולין כך פחתה תרומה ומותר. דאלמא טעמא דפחתה תרומה מותר הא לא פחתה תרומה אסור. ''ולא אמרינן כיון שהותרו הותרו אלא בתר בסוף אזלינן''. ומבואר בדבריו דהא דבבשלן איסור הוי מחמת חו''נ. וצ''ב דאי אסור לאוכלם בב''א מחמת דהוי רק דין תליה אמאי הוצרך לחו''נ ובפשטות ניתן לומר דכיון דמוכרח דלח בלח שאני א''כ כל כמה שבשלו איכא בה לדין ביטול דלח בלח ובהא בעינן לחו''נ בשביל לדון דאיכא בזה איסורא.

**אולם יעוין בחוות דעת** סק''ה וז''ל, אבל לאכול התערובות אחד אחד אפילו במין באינו מינו מותר מדאורייתא, דאכל חד אמרינן דהוא מהרוב, כמו שכתב הש"ך בס"ק ז' ע"ש במין במינו, הכי נמי במין באינו מינו, רק מדרבנן אסור ''משום דשמא יבשלם או יאכלם ביחד'' וירגיש הטעם. ומבואר בדבריו דסיבת האיסור באכילה ביחד הוי מחמת תערובת הטעם דאיכא באכילה ונמצא דלעולם סיבת האיסור מחמת החו''נ דאיכא מכח הטעם. **ולפי''ז יוצא דשרש פלוגתת הרא''ש והרשב''א הוי בדין חו''נ אי בעי דוקא היכר בגוף התערובת או דסגי בהא דאיכא היכר באכילה**, דהרא''ש ס''ל דכיון דבגוף התערובת ליכא רוב איסור תו לא איכפת לן דבאכילתו איכא טעם כיון דכל כמה דאיכא סיבה להתיר את החתיכה לא שייך לאסור את אכילתה בב''א דאין היתר לחצאין. אולם הרשב''א ס''ל דסגי בהא דאיכא היכר באכילתו להפקיע להיתרא דביטול.

**ויעוין בשערי יושר ש''ג פ''ט באור מחודש בדעת הרשב''א** דיסוד איסורא הוי מגזירת מין במינו בלח אטו אינו מינו דכיון דכל כמה שבשלו ואיכא תערובת לח בלח צריך לאסור למים במינו הלכך בעינן לאוסרו גם קודם הבישול דאי נימא דהדין ביטול יחול בעיקר החתיכה לא שייך דיהא מותר ואח''כ תאסר פליטתו כמו שטען הרא''ש בסימן ל''ז [דבמין במינו ליכא היכרא בגוף התערובת אלא רק הפליטה כיון דעומדת בפני עצמה ונרגשת בתערובת שייך לדון שתאסור ובהא איכא להאי סברא דלא מצינו דבר המותר שתאסור פליטתו] ולכן נקט הרשב''א דרבנן הפקיעו את הדין ביטול מהחתיכה ודנו את זה רק כתליה, אולם מאחר דהוי רק איסור דרבנן הלכך האי איסורא דרבנן הוי רק בגונא דאוכלם בב''א דבזה סגי למשווי לחתיכה כמסופקת שלא למשווי כחוכא ואיטלולא הא דאסור לאחר הבישול, ולכן מדמי הגר''א לאיסורא דב''א דשתי שבילין דגם התם הוי מחמת דלא יחשב כחוכא ואיטלולא. ולפי דרך הגרש''ש עדיין קשה לשון הרשב''א דהאיסור בבשלו במין במינו הוי מחמת חו''נ כיון דלפי דרך הגרש''ש רבנן דנו את הביטול רק כתליה וממילא אסור היכא דודאי אוכל לאיסור.

**באור מחודש של הגרש''ש בפלוגתת הרשב''א והרא''ש אי מותר לאכול כאחד ובאור חדש בחילוק הרא''ש בין משא לאכילה**

1. **יעוין בחידושי הגרש''ש** ב''מ סימן ח' דמבאר באופן מחודש על פי מוכיח מסוגיא דתקפו כהן דאיכא שייכות בין דינא דהלך אחר הרוב לדין ביטול מהא דנקטו הראשונים דהא דליכא דין ביטול בקפץ אחד מן מהמנויים מאחר דבעי עשירי ודאי למרות דדינא דעשירי ודאי הוי ביחס לדין ההכרעה דהלך אחר הרוב דלא הוי כודאי. וז''ל, ובזה נ"ל לפרש פלוגתת הראשונים בבטול ברוב אי שרי ליה לאכול בבת אחת דהרשב"א ס"ל דאסור ולהרא"ש מותר עיין יו"ד סימן ק"ט, **דנראה מדברי הב"י דנחלקו בעיקר דין בטול מן התורה** [ויעוין עוד בקרן אורה נזיר ל''ה ע''ב ד''ה ונראה דהא שייכא, דנקט דחייב מדאוריתא]. **ונ"ל דס"ל להרשב"א אף דשייך בטול ברוב שיהפך האיסור להיות היתר אבל לא מהני היתר זה רק אם גם בשעת אכילה עדיין איכא התירא דכל דפריש על כל אחת בפ"ע אז הותרו כולן משום בטול ברוב,** ומשו"ה כשאוכל בזאח"ז אף דמטעם כל דפריש ממ"נ עשה איסור והיה ראוי ללקות כמו בהכה את זה וחזר והכה את זה מ"מ כיון דעל כל אכילה בפ"ע שייך התירא דזיל בתר רובא מהני האי התירא בבטול ברוב וממילא לא אכל שום איסור משום דנהפך להיות היתר אבל כשאוכל בב"א ס"ל להרשב"א כיון דעל אכילה כזאת לא מהני התירא דזיל בתר רובא כמובן ולכן לא מהני התירא דבטול ברוב. והרא"ש ס"ל דאף דלא הותר מחמת בטול ברוב רק כפי ערך התירא דבתר רוב, מ"מ כיון דעל כל חתיכה ומשהו בפ"ע היה ראוי להיות דין לילך בתר רוב אם היה נוגע לאיזה דבר כ"כ מהני התירא דבטול ברוב, ולהרשב"א צ"ל דאכילה בב"א הוה כמשא ולא כמגע דהנאת בית הבליעה אחת היא ול"ד למגע לענין טומאה דשם כל נגיעה בפ"ע היא כנ"ל.

**ובבאור חילוק הרא''ש בין משא לאכילה יעוי''ש וז''ל,** וביאור דבריו נ"ל דכשנושא הכל ביחד י"ל דחוזר וניעור דכמו דאמרינן שאם נתרבה עוד איסור שחוזר וניעור משום דהוה כהוכר האיסור שהיתר של בטול לא מהני רק כ"ז דאיתא האי התירא של בטול שהאיסור הוא מרובה מן ההיתר אבל אם נתחדש בו מקרה דליכא כאן עוד רוב מן ההיתר נתחדש האיסור מכאן ולהבא כמש"כ הרא"ש, ומשו"ה בנושא בב"א דמשא אחת היא הוה כהוכר האסור לענין דין טומאת משא, אבל לענין אכילה לא שייך לומר דכשאוכל בב"א נתחדש בהאי תערובות איסור חדש שהוכר האיסור לענין אכילה בב"א דאין זה איסור בפ"ע, דאין אסור אחר בתורה על אכילה בב"א מבזה אח"ז, דרק לא תאכל איסור אמרה תורה, וע"כ א"א לומר דהוכר האסור, וכיון דעל כל חתיכה בפ"ע איכא התירא ממילא מותר גם באוכל בב"א.

**רק בעיקר הבאור ברשב''א אי הוי מדאוריתא יעוי''ש דהקשה דא''כ איך מהני בטול לח בלח** בס' כיון דיש בילה איכא תערובות בכל משהו מן האסור, ואף דבס' אינו נרגש הטעם מ"מ גוף האסור איכא, ורוצה להוכיח מזה דגם להרשב"א ז"ל הוא רק מדרבנן ובהא מהני מה דלא נרגש הטעם. ונראה לפי מה שנתבאר דשאני ביטול דלח בלח דהוי ביחס לחתיכה בשונה מיבש ביבש דהוי ביחס להתעסקות הגברא א''כ אפשר דכל מה דבעינן לצירופא דהלך אחר הרוב רק היכא דהדין ביטול עומד ביחס להתעסקות הגברא אולם כל היכא דהוי ביחס לחתיכה בהא סגי בעצם המצב דהוי מיעוט.

**בבאור שיטת הרמב''ם פ''א הלכה י"ז דנקט לדינא דר' חסדא דנבילה בטילה בשחוטה דאי איפשר לשחוטה שתיעשה נבילה למרות דדברי הגמ' אזלא לר''י דמין במינו לא בטל ובעינן להחשיב את השחוטה כאינו מינו עם הנבילה והמסתעף ליסוד דינא דטומאת משא**

1. **יעוין בכס''מ דמביא מהרי''ק דביאר דכיון דטומאה כמאן דאיתא דמי דנמצא דדין ביטול דטומאה לא הוי ביטול גמור כשאר איסורים ולכן בהאי ביטול מודו רבנן דבעינן מין באינו מינו** ויעוי''ש דמציין לתוס' וכפה''נ כונתו להא דמבואר בתוס' דהוי חומרא דרבנן וכפה''נ כונתו דהאי אלימותא דטומאה הוי מדרבנן וס''ל לרמב''ם דהוי חומרא רק בטומאה. וז''ל, אבל כיון דאסיקנא דדוקא במגע לא מטמא אבל במשא מטמא דטומאה כמאן דאיתא דמי א"כ אין ביטול זה כשאר ביטול דחשיב הדבר הבטל כמאן דליתיה, ''משמע דסברי דלענין טומאה אין לומר ביטול ברוב כמו בשאר איסורין'' וכמ"ש שם התוספות למאי דמפרש לה בנימוחו, מעתה אפשר דאפי' רבנן מודו דדוקא היכא דאפשר להיות כמוהו הוא דבטל ביטול זה, אבל כשא"א להיות כמוהו לא בטיל עכ"ל.

**אולם יעוין בשערי ישר ש''ג פ''ח דמבאר את הרמב''ם על פי יסודו ''דטומאה הוי מציאות''** ולפי''ז מחדש דכונת הגמ' בטומאה כמאן דאיתא דלא פקעה טומאה ע"י ביטול ברוב, ולפי''ז הדין ביטול דטומאה לא יכול לבא ביחס להנהגה על גוף הטומאה דדין הנהגה הוי רק ביחס לדיני ואזהרת התורה וכל מה דשייך להעמיד ביטול בטומאה הוי רק היכא שיהיה ברוב המבטל ג"כ מציאות של טומאה שלהנהגה אין גורמת דין, ובזה היה שייך דין ביטול על דיני הטומאה, ורק דדבר זה לא יצויר דבהרוב של שחוטה ליכא מציאות של טומאה רק שלילה ודבר שלילה אין מבטל, דרק אם אנו דנים על החפצים כגון בתערובות חתיכות שהרוב חתיכות משונים בדינם מן המיעוט חתיכות הרוב מבטל את המיעוט, אבל כשאנו דנים על הטומאה עצמה אין כאן רוב כלל, דמה ענין של החתיכות הטהורות להטומאה.

**ולפי''ז מבאר השערי יושר את החילוק בין מגע למשא** דבמגע הדין ביטול הוא על דין הולכת הטומאה ע''י מגע דבזה שייך דין ביטול מכח החתיכות דביחס לנידון על גוף כח הולכת טומאה בזה מהני הך רובא דטהור כיון דבדבר טהור ליכא הולכת טומאה, ובזה הוי כמו ביטול איסור בהיתר דהך נידון דהולכת טומאה הוי ביחס לדיני החפץ משא''כ במשא אין המתטמא מקבל הטומאה ע"י אמצעות גוף החתיכה אלא דחשבה תורה כנושא את הטומאה עצמה ובזה בעינן לדון את הביטול על גוף הטומאה וא''כ בהא כבר לא שייך ביטול, ולפי''ז החילוק בין מגע למשא לא הוי מחמת דמשא הוי בב''א אלא החילוק בין אופני ההעברת הטומאה בין מגע למשא.

**ויעוי'ש מה דמבאר לפי''ז דיסוד זה באופן הביטול בטומאה דבעינן דיהא ביחס להפקעה על ההעברת הטומאה מבואר בר' חסדא** דנקט לטעמא דאי אפשר לשחוטה שתיעשה נבילה ואפשר לנבילה שתיעשה שחוטה. וז''ל, ולפי"ז י"ל דברי הרמב"ם ממה שהובא בכמה מקומות דברי רב חסדא בלשון זה דנבילה בטלה בשחוטה לפי שאי אפשר לשחוטה שתחזור נבילה, ונבילה אפשר שתעשה שחוטה, ומוכח דלאו דוקא אליבא דרבי יהודא אמר כן אלא גם אליבא דרבנן וכמו שכתב הר"י קורקס שהביא הכסף משנה, וסובר הרמב"ם ז"ל דרב חסדא הורה לנו דרך הביטול דמהני לענין טומאה, והוא כיון שהטומאה עצמה אינה מתבטלת, וענין הביטול הוא על הדינים התלוים בדבר המוביל את הטומאה, ומורה לנו רב חסדא דהרוב והמיעוט בזה הוא דכיון דשחוטה משונה דינה מנבילה, מלבד ההבדל שאין בה טומאה עכשיו אלא דחסר לה כל כח האמצעי להוביל את הטומאה, דכח זה לטמא טומאת נבילה הוא רק בנבילה, ואיכא בזה רוב המבטל, ואפשרות הביטול מן המיעוט יש כאן דכיון דאיכא אופנים שנבילה מתטהרת ע"י השתנות דינה של עצמות החתיכה שהרי כשתסרח בטלה מטומאתה, כמו כן אפשר להשתנות ע"י ביטול ברוב [כונתו דבשביל לדון דין הנהגת ביטול בנבילה בעינן דיהא אפשרות של ביטול הטומאה מהנבילה ובזה שייך לדון דין הנהגת ביטול מכח הרוב], ואף דכשתסרח הרי בטלה ממנה גם טומאת משא, מ"מ פשוט להש"ס דאין זה רק אם נשתנה גוף הדבר במציאות שנתחדש בו מקרה שאינו מכיל בתוכו את הטומאה, אבל ע"י ביטול ברוב שהחפץ לא נשתנה גוף הדבר במציאות בשום דבר לא נשתנה דינו לענין הכיל בתוכו את הטומאה. כן נראה לענ"ד בביאור דברי הרמב"ם ז"ל ומתורץ גם קושית הראב"ד ז"ל, ומדויק מאד לשון הרמב"ם ז"ל במה דסיים דבריו ואמר ונבילה אפשר שתטהר כשתסרח לפיכך תבטל [דלכאורה קשה דמאי שיאטיה לדבר המתבטל דהעיקר תליא בדבר המבטל אי חשיב כאינו מינו] ולפי''ז ניחא היטב דכונתו בזה דאין חסרון גם מצד הבטל וכנ"ל.

**בבאור דברי הרמב''ם בטומאה דאפר פרה**

1. **יעוין ברש"י דפירש דהאפר עצמו מטמא, אולם הרמב"ם פירש בהלכות פרה (פט"ו הל"ד) דרק בנתנו במים וקידש בהם איכא דין טומאה**, ובזה איכא את החלוק בין מגע למשא. ובגרי''ז תמה דממ"נ אי חשוב קידוש והוי ''מי חטאת'' אין כאן ביטול ברוב כלל, ואמאי אין מטמאין במגע ובמשא ואי לא חשוב קידוש, א"כ אין כאן כלל טומאה, מאחר דס"ל להרמב"ם בהלכה הקודמת דאפר אינו מטמא ודוקא ''מי חטאת מטמאין'', ואי הוציא את האפר מתוך המי חטאת לאחר הקידוש דמטמא כבר מאחר דכל סיבת טומאתו מדין מי חטאת א''כ בעינן שיעור הזאה וכיון דהאפר בלא מים אינו ראוי להזאה א"כ שוב אינו מטמא ונשאר בצ"ע.

**ויעוין בשערי יושר ש''ג פכ''ח דנקט דבאמת הוי טומאת ''אפר'' ולא טומאת ''מי חטאת'' רק דהאפר מטמא רק לאחר הקידוש**, אולם כל כמה דהוי טומאת אפר ליכא שיעור הזיה. ומביא לזה ראיה מהתוספתא וז''ל, וכן מצאתי להדיא בתוספתא פרק י' מהלכות פרה דתניא בהדיא מי חטאת ואפר חטאת המקודשים בין טמאים ובין טהורים מטמאים את הטהור לתרומה במגע ובמשא, ע"כ, הרי להדיא דאפר פרה מטמא רק לאחר קידוש, היינו דאם לאחר קידוש נטל האפר מן המים הרי הוא אב הטומאה המטמא במגע ומשא. ומדברי הרמב"ם בהקדמתו לסדר טהרות משמע דכל טומאת מי חטאת הוא מחמת שיש במים מן אפר פרה עכ''ל.

**בבאור דינא דר' פפא דטומאה חמורה עד לגר וטומאה קלה עד לכלב**

1. **בבאור החילוק בין קלה לחמורה מצינו פלוגתא יסודית בראשונים** דברש''י מבואר דהחילוק הוא ביחס לנבילה, או כמו שמבואר ברש''י בסוגין דהחילוק בין טומאת מגע לטומאת משא, או כמו שמבואר ברש''י בחולין עא דהחילוק הוא בין כח הנבילה לטמאות אדם לכח הנבילה לטמאות כלים. אולם יעוין בתו', וביתר באור בראשונים בחולין דף עא עמוד א' דמביאים מהר''ח דטומאה קלה מתיחס לאוכלין אי מצי לקבל טומאה מהנבילה. וז''ל, טומאה חמורה היינו נבילה דמשנפסלה מלאכול אדם אינה מטמאה כלל וטומאה קלה היינו אוכלין שנפסלו דשוב אינן מקבלין טומאה אבל אינן נפסלין עד לכלב וכדתניא בפסחים (מ"ה ב') הפת שעפשה ונפסלה מלאכול ועדיין הכלב יכול לאוכלה מטמאה טומאת אוכלין בכביצה.

**ובבאור שיטת רש''י תמהו הראשונים דמאחר דהילפותא היא מהא מקרא דלא תאכלו כל נבילה לגר** וכו' דבעינן ראויה לגר כדי שיה בה טומאת נבילה, א''כ הילפותא על עיקר טומאת נבילה ומה שייך שיהא בזה חילוקים. ובאמת ברש''י בחולין דהחילוק ביחס לכח הנבילה לטמאות אוכלין יעוי''ש היטב בלשונו וז''ל, דלא גריעא ממגע נבלה שהוא ראשון לטומאה ומטמא אוכלין. ומבואר דלמרות דלא הוי נבילה בחפצא מ''מ גופה נטמא מדין מגע נבילה והיא עצמה טמאה מדין ראשון לטומאה, וא''כ ניחא היטב מיעוטא דנבילה שאינה ראויה לגר דהמיעוט היא מהחפצא דנבילה. ויעוין בגרי''ז דמבאר כן גם ברש''י בסוגין וז''ל, וקרי ליה שם מגע מאחר שאינה אלא טומאת מגע ולא אב הטומאה.

**והא דחשיב אוכלין לקבלת טומאה בלי הכשר** יעוין ברש''י בדף י' ד''ה אינה צריכה הכשר, דנקט דאיכא לדינא דסופו לטמא טומאה חמורה לא בעי הכשר גם היכא בנבילה עצמה פחות מכזית דכעת ליכא בה אפשרות לטמא טומאה חמורה דמ''מ כיון דכשהיה בה שיעור כזית בהיותה מחוברת לנבילה, היה בה טומאת נבילה הלכך הוי סיבה להחשיבו כאוכל לענין קבלת טומאה וה''ה הכא למרות שכעת פקע ממנה תורת נבילה מ''מ כיון דקודם שנפסלה איכא בה טומאת נבילה הלכך הוי סיבה לאשווי כאוכל מאחר דטומאת נבילה תליא בשם אוכל. ויעוי''ש בשטמ''ק אות כ''ז מה דהקשה עליו דבדינא דסופו לטמא בעינן שיוכל בפועל לטמאות. ואולי מחמת זה לא פרשו הראשונים את טומאת אוכלין בנבילה עצמה אלא ביחס לאוכלים המקבלים טומאה מהנבילה.

**אולם בפשוטו נראה ברש''י דהוי חילוק בין מגע למשא** ונראה דלפי מה דבארנו לעיל דמגע ומשא לא הוי רק שתי אופני העברת טומאה אלא דהוי שתי סוגי טומאות דהחפצא דטומאה לא הוי דבר שעומד בפני עצמו שעובר ע''י מגע ומשא או אהל אלא עיקר החפצא דטומאה הוי החיבור בין האדם לטומאה וכל אופן של חיבור הוי הוית טומאה בפני עצמה. א''כ ניתן לומר דמיעוטא דנבילה הוי רק ביחס לחפצא דטומאת משא דבזה בעינן את היחס לגוף הנבילה משא''כ במגע דבזה החפצא דטומאה היא המגע ובזה כיון דאיכא עשיה חיובית מצד האדם א''כ כל כמה דראוי עדיין לכלב איכא עדיין יחס להך טומאה.

**דף כ''ג ע''ב**

**בבאור שיטת ר' יוחנן דאחת זו אחת זו עד לכלב**

1. **יעוין בתוס' דמבאר דסברת ר' יוחנן הוי מחמת דאכילת כלבים שמיה אכילה, ויעוין בגרי''ז מה דתמה על תוס'** דלמה לן טעמא לר"י אדרבה לבר פדא בעי טעמא דהא בלאו קרא אף דאינו ראוי לגר ג"כ, כמו בכל טומאות, וא"כ לר"י דנסיב לקרא לטומאה סרוחה מעיקרא, שפיר מטמא עד לכלב כדין כל הטומאות, ורק בבטל מאכילת כלב אין עליה כלל שם אוכל עכ''ל. **ונראה מדברי הגרי''ז דהא דטומאת נבילה תליא בשם אוכל ילפינן מהא דבעי ראויה לגר,** וכל כמה דלא דרשינן להאי דרשא תו הוי ככל הטומאות, ולכן מקשה על הא דהוצרך תוס' לבאר לטעמא דר' יוחנן. ויעוין בזהב הקודש דהעיר על דבריו דהרי בכל הטומאות אי נפסל מאכילת כלב לא פקע טומאתם כיון דשאר המטמאים לא תלוים כלל בשם אוכל וא''כ מוכח דהא דטומאת נבילה תליא בשם אוכל לא תליא בפלוגתת ר' יוחנן ור''ל ולכן הוזקק תוס' לבאר הא דאיכא עליה תורת אוכל לר' יוחנן.

**ובבאור הדבר הא דטומאת נבילה תליא בשם אוכל** נראה אולי לבאר דעיקר החפצא דטומאת נבילה לא הוי שם טומאה כמו ''שרץ'' אלא הוי כטומאת מת דהוי מחמת ''ביטול מציאותו כחי'' ולכן בעינן שיעמוד בתכונתו בשביל שנדון בו את מציאותו כנבילה כ''מיתה''.

**ונראה דבזה יתיישב קושית הגרי''ז על הא דאמרינן דהסריחה מעיקרא ל"צ קרא דעפרא בעלמא,** ומקשה הגרי''ז וז''ל, וצ"ע מאחר דבטומאת שרץ וכו' כמבואר בתוס' (ד"ה ואידך) אף בסרוח מעיקרא הדין דכן מטמא, ומ"ש נבילה דלא, וצ"ע עכ''ל. ולפי מה שנתבאר דטומאת נבילה שאני ביסודה מטומאת שרץ ל''ק מידי.

**בבאור התוס' ד''ה ואידך דמחלק בשיטת ר' יוחנן בין איסור אכילה דמותר גם בלא הסריחה מעיקרא לטומאת נבילה דטהור רק בהסריחה מעיקרא**

1. **יעוין בתוס' דמכריח דלדעת ר' יוחנן איכא חילוק בין איסור אכילה דלא בעי למיעוטי היכא דהסריח מעיקרא משא''כ בטומאה דלולי מיעוטא לא הוי גרע משרץ דלא בעי שם אוכל**, ויעוין בנוב''י מהדו''ק יו''ד סימן כו וז''ל, אומר אני שצריכין אנו לעמוד על כוונת דברי התוס' שם בבכורות כי כפי המובן מהם בהשקפה ראשונה אין הבנה לדבריהם דמה בכך דלענין איסור סובר ר' יוחנן דסרוחה מעיקרא לא בעי קרא מ"מ היאך יוכל ר' יוחנן למילף מהך קרא להתיר נטל"פ כיון דסבר ר' יוחנן דלענין טומאה צריך לימוד לטהר גם סרוחה מעיקרא א"כ הך קרא דאינה ראויה לגר לסרוחה מעיקרא איצטריך ואף דלענין איסור לא איצטריך מ"מ איצטריך לענין טומאה ומנ"ל דסרוחה אחר שנתנבלה שתהי' מותרת באינה ראויה לגר. ועוד איך אפשר למפסק להך קרא לתרתי פיסקי דחד נבילה הוזכרה כאן נימא דלענין טומאה מיירי בסרוחה מעיקרא ולענין איסור איירי בנסרחה אחר שנתנבלה והרי בחד נבילה מיירי קרא. ויעוין בחזו''א כא סק''ב מה דדחק בזה.

**ונראה דחזינן מזה דאינה ראויה לגר דאיסור אכילה לא הוי הפקעה על עצם השם אוכל, אלא הוי גרעון בעיקר האיסור אכילה, דאכילה בדבר שלא ראוי למאכל הוי גרעון בעיקר תורת אכילה,** ולכן הוי חסרון גם בנסרחה אח''כ, והא דחסרון זה משפיע על היחס שלה כנבילה לטומאה נראה דהוי מחמת דחסרון זה לא שייך לאכילה שלא כדרך, דבזה הוי חסרון במעשה האכילה, אולם הכא חסר בנתונים בחפץ לענין שיעמד בו חפצא של אכילה, ובאבי עזרי פ"א ה"ב מחמץ ומצה מבאר את זה על פי הר"ן בע"ז ל''ב ע''ב בדפי הרי''ף דמבאר את יסוד דינא דאינה ראויה לגר בזה"ל, דמה מצינו בנבילה שלא אסרה תורה אלא כשהיא ראויה לגר מפני שהאוכלה נהנה מן האיסור אע"פ שהיא נפגמה קצת, אבל כל שאינה ראויה לגר כיון שאינו נהנה מן האיסור התירה תורה עכ"ל. ומבואר דחפצא שלא מסוגל לתת הנאה באכילה מותר באכילה, דמאחר דזה ייעודו של האוכל הוי חסרון בתורת אוכל. ולפי''ז מבואר הא דמהני הך חסרון לענין טומאה. ורק דלענין טומאה מאחר דהוי דין בחפצא לכך בהא שייך למימר דכל כמה דנחתא ליה טומאה תו לא פקע הטומאה רק היכא דהוי כעפרא בעלמא. [יעוין ברש''י דנקט דתליא בחלות הטומאה ויעוין ברמב''ם וראב''ד פ''ב מטומאת אוכלין הי''ד דפליגי לענין שם אוכל לענין קבלת טומאה אי תליא בחלות טומאה או בזמן שנהיה לשם אוכל, ויעוין ברש''י פסחים מ''ה ע''ב דנקט דתליא בשם אוכל, וצ''ב דהכא פירש דתליא בחלות טומאה, ואפשר דבטומאה דהשם אוכל הוי רק תנאי בטומאה בהא תליא בחלות טומאה משא''כ בשם אוכל לקבלת טומאה דהנושא הוא בגוף עמידתו כאוכל].

**הא נמי איתחזי מעיקרא אגב אימיה**

1. **יעוין בגרי''ז דתמה דהא בבטן אמו לא נחתא עליה טומאת נבילה דהרי שחיטת אמו מתירתה כמבואר במשנה דחולין,** וא"כ לא נחתא עליה טומאת נבילה כי אם בשעת יציאתה דאז היא סרוחה, וצ"ע. ואולי אפשר לומר דהא דחשיב כחלק מהאם לא הוי הפקעה על עצם מציאותו כולד מת דאיכא בו סיבה לטומאה, רק דהוי סיבה דכל זמן היותו במעי עמו נטפל לאם ונידון בדיני האם ויש לעיין. ויעוין בחזו''א סימן כא סק''ב דגם מקשה מהא דמבואר בחולין דף ע''ד ע''א דמשנה דעובר מת ניתר בשחיטת אמו וא''כ עדיין לא חייל עליו שם נבילה ומיישב וז''ל, וע''כ צ''ל דמ''מ כשלא נשחטה אמו חשיב כנבילה מעיקרא.

**ויעוין עוד בראשית ביכורים** דמוסיף דע"כ צ"ל דחל כבר שם טומאה קודם דהיינו כשהוא כבר במעיה דאל"כ מתי יחול שם טומאה, דהרי אם מת במעי אמו והוה כמונח בקופסא דאין לעובר שום חיות מהבהמה, ולבסוף מתה הבהמה, למה אז יחול על העובר טומאת נבלה, הא הוא לא מת אז וגם מיתת אמו אין לה שום שייכות אליו, ולמה יחול עליו טומאה, אע"כ דכבר חל במיתתו הוא ורק כשתשחט אמו ניתר הוא בשחיטתו וטומאתו תלויה ועומדת, ובמציאות אינו מטמא מתחילה מידי דהוה טומאה בלועה, אבל חלות שם טומאה איכא.

**בבאור הא דאם נתוסף מים עד מחצה ג"כ חוזר וניעור**

1. **יעוין בשערי יושר** שער ג פרק כח וז''ל, על פי זה נתיישב לי מה דאמרינן שם בסוגיא בבכורות דאם נתוסף מים עד מחצה ג"כ חוזר וניעור, אם לא מחמת דהוי תרי דרבנן, טומאת משקים דרבנן, וטומאת עם הארץ דרבנן יעו"ש דף כ"ג ע"ב, ובמשנה דתרומות פרק ה' איתא דרק בניתוסף תרומה לרובא, דהכא שאני, דלענין שלא יהיו על המשקה שם ציר לחוד גם במחצה על מחצה חוזר וניעור, וכיון דטומאה כמאן דאיתא דמי, ממילא יש כאן דין טומאה, דבמחצה על מחצה הלא ליכא רוב ומיעוט שינגדו זה לזה, ומצא הדין מקום לחול.

**בבאור הא דאיכא דין חו''נ במיעוט מים טמאים**

1. **יעוין בחזו''א** כא סק''ג סד''ה ולאביי וז''ל, ויש לעיין במש''כ דלאביי אף ברובו מים מתחילה וסלקא להו השקה השתא שנפל לתוכו מים כ''ש נטמא למה לא נימא סלק את מים טהורים כמי שאינו וציר מבטל המים הטמאים ולא שביק למים הטמאים לטמא הטהורים ואפשר דקודם שנתערבו המים הטמאים בציר כבר איכא נגיעה, ועוד דעד שתאמר שיבטלו המים הטמאים בציר אמרו שיטמאו הטמאים את הטהורים כיון דבאין שניהם כאחת משא''כ בנתבטלו הטמאים כבר ואח''כ הוסיף מים עכ''ל.