הערות דף כח ב - כט א
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / מ_מ

בס''ד

הערות לדף כ''ח ב' - כ''ט א'

א. כתבו התוס' בד''ה והתניא וא"ת ומאי פריך מולנערה לא תעשה דבר דבנפשרה ודאי מחייב ר"מ אף על פי שהנפילה היתה באונס מ"מ אחר כך היה לו לסלק עכ''ל, וצ''ב אי איירי בכה''ג מהו סברת רבי יהודה, הא כתבו התוס' בדף כ''ט א' ד''ה פליגי דאפי' הניח אחר אס''ו שלו ברה''ר חייב בעל האס''ו כשהיה לו פנאי לסלק - לכא' צ''ל דכוונת התוס' דאפשר להעמיד באפקרינהו, ואפילו הכי יש לחייב לר''מ אע''פ שכרה באונס, דאף בכרייה באונס אמרינן עשאן הכתוב וכו', וכן מבואר בתוס' ר''פ -.

ב. לכא' מבואר בקושיית התוס' הנ''ל דאף על כריית בור באונס יש לפטור לר' יהודה מדין אונס, וצ''ב הרי אינו חייב על כריית הבור, אלא חייב רק כשהיה לו פנאי לסלק, ואין כריית הבור אלא סיבה לדין עשאן הכתוב וכו', ולכא' עשאן הכתוב וכו' אינו עונש, וכמבואר בברכ''ש בסי' בסי' י''ז סק''ו וסק''ז דאין דין קלב''מ בכריית בור, משום שאינו אלא כקניית שור.

ג. כתבו התוס' בד''ה ואונס, ומפצע תחת פצע לא מרבינן אונס גמור כדפירשתי לעיל עכ''ל, ומבואר בתוס' דאילו היה זה אונס כעין אבידה לא היה קשה, וצ''ב מתוס' ד''ה והתניא דכתבו דמוכח דמתני' איירי אף בבור המזיק, ופצע תחת פצע נאמר רק באדם המזיק - ועי' קה''י סי' כ''ד, ואולי ס''ל לתוס' דאף לענין כריית בור אמרינן אדם מועד לעולם, אלא דאכתי תיקשי ממש''כ תוס' דקושיית אביי הוא על אופן שלא היה לו פנאי לסלק, ואולי י''ל דס''ל לרבה דלר''מ ילפינן מפצע תחת פצע דבכל נזיקין אין פטור אונס, והמשנה דאדם מועד לעולם, ומשמע דדוקא אדם מועד לעולם הוא כר''י ולא כר''מ -.

ד. רבה אמר לאביי 'אין מחייב היה ר"מ אפי' אזנה בידו' ודנו התוס' אם כוונת רבה שהזיקו החרסים בשעת נפילה והוי אדם המזיק, או הזיקו בתר דנייחי והוי בור, וצ''ב - קה''י סי' כ''ד - היאך נפשרה יכול להחשב אדם המזיק, הא נפל מעצמו, ואינו אלא כמניח אס''ו בראש הגג ונפלו והזיקו בהדי דאזלי דהוי אש ולא אדם ולא דמי להיתה אבן בחיקו שע''י הזזת ידו נפלה האבן, משא''כ כאן שנפלה מאליו - תוס' והרשב''א פירשו את דבריהם דיש להעמיד שע''י ההילוך נפל, וכיון שהילוכו הפיל את הכלי הו''ל אדם המזיק, ונראה דאף אם היה נופל בלאו הכי, אפילו הכי מכיון שע''י הילוכו נפל במקום אחר, הוי כראובן שזרק חץ, ושמעון הטהו למקום אחר דחייב שמעון -.

ה. לדברי התוס' הנ''ל דיש להעמיד את המשנה שנפלו החרסים מכח הילוכו, צ''ב מהו קושיית אביי על רבה מברייתא דקנקנים, הרי במתני' כרה את הבור בידים, ולכן יש לחייבו אע''פ שכרה באונס משום שבור שלו הזיק ואין פטור אונס בנזקי ממונו, משא''כ בקנקנים לא כרה את הבור, אלא הניחו בראש הגג, וכיון שנפלו ברוח שאינה מצויה, י''ל דאינו נחשב לכריית בור, וא''א ללמוד מאש שכח אחר מעורב בו חייב רק ברו''מ ולא ברוח שאינה מצויה - לכא' צ''ל דאין הבדל בין רוח מצויה ואינה מצויה אלא לענין פטור אונס, אך גם רוח שאינה מצויה נחשב כטבעו של עולם, וכך מבואר ברש''י דף כ''ט א' ד''ה ברוח, וכן מבואר ברש''י דף ג' ב' ד''ה ברוח -.

ו. מבואר בתוס' דרבה אמר דאין פטור אונס בבור, ואפי' אם חפר בור באונס ולא היה לו פנאי לסלק חייב, וצ''ב הרי חזינן דפטור כשהניח כיסוי שיכול לעמוד ברו''מ כמבואר בריש הכונס - עי' פנ''י, ואולי י''ל דרק שמירה פוטרת, אך אונס אינו פוטר, ועי בחי' הרמב''ן ובחי' הר''ן בב''מ דף פ''ב ב' דמבואר בדבריהם דיש לפטור כה''ג גם מכח הדין דהתורה מיעטה בשמירתן -.

ז. מבואר בתוס' הנ''ל דרבה מחייב גם כשהיה אנוס על חפירת הבור, וגם כשהיה אנוס בשמירת הבור, דהיינו דגם כשחפר באונס אמרינן עשאן הכתוב וכו', וגם כשאנוס מלשמור חייב, ואביי לא הקשה מלנערה לא תעשה דבר רק על אופן שלא היה לו פנאי לשמור, ולא הקשה על אופן שהיה יכול לסלק את הבור, וכ''כ הרשב''א, ומבואר בתוס' וברשב''א דאין מקור מולנערה לא תעשה דבר שאין עשאן הכתוב וכו' על כריית בור באונס, ובדברי אביי בדף כ''ט א' מבואר דלכו''ע פטור במפקיר נזקיו אחר נפילת אונס וכדנראה בברייתא דבנפלו ברוח שאינה מצויה פטור אף כשהיה לו פנאי לסלק, ומבואר שנח' אביי בתרתי על רבה, וצ''ב אם אין מקור מולנערה לא תעשה דבר על כריית בור באונס מדוע פטור אף כשהיה לו פנאי לסלק - י''ל דאביי ס''ל דיש ללמוד מקרא דאף כריית אונס פטור, ורק סבר שאין הכרח לכך ולכן לא הקשה על רבה, א''נ י''ל דס''ל דמסברא אין עשאן הכתוב וכו' רק כשפשע בכרייה, וכעין מש''כ התוס' דרק כשבאיסור כרהו אמרינן דעשאן הכתוב וכו', וכעין זה מבואר בברכ''ש סי' י' סק''ג -.

ח. לדברי התוס' והרשב''א הנ''ל דקושיית אביי מולנערה לא תעשה דבר הוא רק על מה שחייב לר''מ גם כשלא היה לו פנאי לסלק, ולא על אופן שהיה לו פנאי לסלק אע''פ שכרה את הבור באונס, צ''ב מקושיית אביי מהברייתא דקנקנים דאינו אלא קושיא על הא דחייב על כרייה באונס, דהרי מבואר בברייתא דפטור אף כשהיה לו פנאי לסלק, וא''כ אין ראיה שפטור כשאנוס מלשמור על בורו, וצ''ב דלא נראה בגמ' דאביי הקשה ב' קושיות שונות - וצ''ל דכיון שמוכח שיש פטור אונס על כריית בור, מוכח שיש פטור אונס גם בנזקין ולא רק בקטלא, וא''כ אף כשאנוס מלשמור יהיה פטור אונס -.

ט. מהברייתא מוכח שיש פטור אונס גם ברוח שאינה מצויה, דהיינו אונס כעין אבידה - כמוש''כ התוס' בדף כ''ז ב' ד''ה ושמואל - וצ''ב א''כ למה לי קרא בריש הכונס דהתורה מיעטה בשמירתן, הא מבואר כאן דיש לפטור מדין אונס גם בכריית בור ברוח שאינה מצויה, וא''כ מבואר שיש פטור אונס גם בנזקין אף באונס של רוח שאינה מצויה - אולי המקור של הברייתא הוא מהך קרא דהתורה מיעטה בשמירתן, אך רוח שאינה מצויה שאינו אלא כאונס כעין אבידה אינו בגדר אונס שנלמד מולנערה לא תעשה דבר -.

י. לדברי התוס' הנ''ל יש לדון לדעת רבה במה ר''י נח' על ר''מ, האם נח' בדין כרייה באונס וס''ל דאין עשאן הכתוב על כרייה באונס, אך ר''י מודה לר''מ דהאנוס מלשמור חייב, או''ד דמודה לר''מ דיש עשאן הכתוב וכו' גם באונס, אלא דס''ל דכיון שלא היה לו פנאי לסלק והוא אנוס מלשמור על הבור פטור - נ''מ כשיש לו פנאי לסלק, ונ''מ כשיש לו בור ואנוס מלשמור -.

ט. כתבו התוס' בד''ה פליגי, דאפי' אחר שהניח את אס''ו שלו ברה''ר יש לחייב את בעל האבן, ונראה קצת בתוס' דכשהיה שהות לבעל האס''ו לסלקו פטור המניח, ולכא' הטעם משום שיש יותר סיבת חיוב על בעל האבן מאשר המניח את האבן, וצ''ב הרי כשהניח את האבן נעשה האבן לשלו לענין נזקין מדין עשאן הכתוב וכו' וא''כ גם הוא בעל האבן - ונראה בתוס' דאין הכוונה בעשאן הכתוב וכו' דנעשה בעל האבן, אלא שהאחריות הוא על יוצר הבור כמו שחייב בעל הבו , וכעין החיוב של היוצר אש, אלא דא''כ צ''ב מדוע לא כתוב גם על אש עשאן הכתוב וכו' -.

י. הרבה אחרונים נקטו בדעת רש''י דף מ''ח א' דאין חיוב בבור דממונו בלא מעשה כרייה, ושור שחפר בור בחצירו סמוך לחצירו אינו חייב, וצ''ע מסוגיין דמבואר דאע''פ דמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס פטור, כשמתכווין לזכות בחרסיה חייב, ומבואר דאע''פ שכרייה באונס אינו נחשב כרייה בכדי לחייבו אחר שהפקיר, אפילו הכי חייב כשלא הפקירו, וכן צ''ע מהוכחת התוס' ממגביה את הגלל בתוך ג''ט דחייב אע''פ שלא כרה את הבור, דמבואר דאי לא זכה בהם פטור, ולא חשבינן למגביה תוך ג''ט ככורה בור.

יא. הברכ''ש בסוף סי' י' הביא שהנוב''י כתב דאמרינן אדם מועד לעולם גם על כריית בור, וצ''ב מסוגיין דמבואר דבנפלו מראש הגג ברוח שאינה מצויה פטור אף כשהיה לו אח''כ פנאי לסלקן, ומבואר דאף ברוח שאינה מצויה שאדם חייב, כורה בור פטור - הגר''ח בהלכ' שכירות כתב שאין דין אדם מועד לעולם בכריית בור ויצירת אש, והוכיח כן מדף ס', וצ''ב מדוע לא הוכיח כן מסוגיין, ואין לומר דהכא לא כרה את הבור אלא רק הניחו בראש הגג, דהרי אביי הוכיח מכאן שאף בכרייה בידים אין חייב בכריית אונס, אלא דלדברי הרשב''א בדף כ''ח ב' אין מדובר במתני' בכרייה בידים עי''ש, ולדברי הרשב''א אין ראיה מסוגיין דכורה בור בידים באונס פטור, ואדרבא מדברי הרשב''א מוכח דכורה בור באונס כעין אבידה חייב, מהא דמבואר ברשב''א בדף כ''ח ב' בד''ה אלא אפילו, דנתקל פושע אינו פושע ממש - ולכא' כוונתו דהוי כאונס כעין אבידה ולא אונס כעין גניבה, דהרי לא מצינו דרגא אמצעית בין פושע לאונס כעין אבידה - ואפילו הכי מבואר בדף כ''ט א' דע''י דהוי נתקל פושע חייב בכריית הבור אף כשהפקירו אח''כ -.

יב. הרשב''א בדף כ''ח ב' בד''ה אלא אפילו דנתקל פושע אינו פשיעה, ואפילו הכי מבואר בדף כ''ט א' דאי נתקל פושע חייב כשכרה בור ע''י שנתקל, ומבואר ברשב''א שם כדברי התוס' בדף כ''ט א' שחייב אף כשלא היה לו פנאי לסלק אפילו לאביי, וצ''ב הרי התורה מיעטה בשמירתן, וא''צ לשמור מרוח שאינה מצויה - ואולי י''ל שרק כששמר פטור, ולא כשאנוס מלשמור וצ''ע -.

יג. מבואר בסוגיין דהמניח אס''ו בראש הגג ונפלו ברוח שאינה מצויה פטור אף כשאח''כ יכול לשמור, וצ''ב מאי שנא ממדליק אש במקום גדור, ונפלה הגדר שלא מחמת דליקה דחייב אם היה יכול אח''כ לשמור כמבואר בדף כ''ג א' - עי' באריכות בדברי האמר''מ סי' כ''ט -.

יד. יש לעיין כיצד הדין במניח אס''ו בראש הגג ויש מחיצה המונעת מהאס''ו ליפול, ונפלה המחיצה ברוח שאינה מצויה, וכעת האס''ו יכולים ליפול ברו''מ האם חייב לשמור, ויש לדון באופן שהפקירן, ולדעת רש''י הנ''ל יש לדון גם באופן שלא הפקירן - וברש''י בדף מ''ח א' ד''ה ונטנפו כליו, נראה שחייב, דאע''פ שע''י הו''ל לסלוקי וכו' אינו נחשב ככורה בור, אך אם ע''י פשיעתו נעשה בור חייב -.

טו. כעין זה יש לדון על פי המבואר בתוס' בדף נ''ט ב' ד''ה לבתה, דכשיש כבר רוח שאינה מצויה דינו כרו''מ, כיצד הדין בהניח אס''ו בראש הגג, ואינם יכולים ליפול ברו''מ, והגיע רוח שאינה מצויה, ונודע לו מכך, האם דינו כרוח מצויה, או דאזלינן בתר שעת ההנחה, וכיון שבשעת ההנחה לא היה רוח שאינה מצויה הוי כלא הניח ופטור.

טו. השטמ''ק הביא מהריב''א דאפי' לר''י דמפקיר נזקיו אחר נפילת פשיעה פטור, אם הפקירן אחר שהיה לו פנאי לסלק חייב, וצ''ב הרי ר''י ס''ל כמד''א דבור ברה''ר פטור, ואין מקור לדין עשאן הכתוב וכו', וא''כ כיצד יתכן שכורה בור ממש ברה''ר פטור, ובבור שלו דהו''ל למלוייה וכו' ואח''כ הפקיר חייב.