3. בגדרי אכילה והנאה המחייבים ברכה וגדרי אכילה לענין ברכה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

י"ד אייר ע"ד

**סימן ג'**

**א. האם יש תנאי בחיוב ברכה הנאת החיך**

**ב. ובגדרי אכילה לענין ברכה**

**א]חיוב ברכה זה על הנאת האכילה או הנאת החיך**

**ב]באכילה לרפואה האם יש תנאי מיוחד של הנאת החיך**

**ג]ידון לחלק בין שתית מים לדברים שמזינים**

**ד]בדין חנקתיה אומצא וגם צמא**

**ה]בסברת הרא"ש דבמטעמת אין ברכה**

**ו]האם בבולע הנאת הטעימה זה גם חלק מהמחייב ברכה**

**חיוב ברכה זה על הנאת האכילה או הנאת החיך**

א]מבואר בפרקין שיש חיוב ברכה על הנאת אכילה והנה ודאי שאין חיוב סתם על המציאות שנכנס אוכל לפיו גם ללא שום הנאה וכלשון הגמ' אסור לו לאדם להנות מעולם הזה ללא ברכה וכן מאוכלים לרפואה שדנו הראשונים שרק אם זה טוב שנהנה יש חיוב ברכה ולא עצם זה שמאכל נכנס לפיו וכן מבואר בגמ' בחנקתיה אומצא שלא מברך אמנם באכילה יש שני סוגי הנאה א. שזה מזין את גופו או במים שיש צורך לקיום לגוף ב. הנאת החיך דהינו שיש לו הנאה בעלמא ולא מצד התזונה שבדבר והנה בפשוטו סיבת הברכה זה באכילה שיש בה את אחד מהנאות אלו או שזה מזין את גופו [ולא שהנאת מעיו בפועל מחיבת אלא אכילה שמביאה להנאת זו] או מצד הנאת החיך שבדבר ודבר זה שגם מצד הנאת חיכו לבד זה סיבה לברכה לכאורא מוכח מהגמ' שמברכים על מלח והרי מלח זה לא זיין ולכאורא כל הברכה זה מצד הנאת החיך שבדבר וכן הא שכתבו הראשונים שלא צריך שיעור בברכה מצד שאסור לו לאדם וכו' ולכאורא בכל שהוא זה רק הנאת טעם ולא הנאת שביעה ועיין לשון המאירי לגבי שמן שזה מזיק כתב שאין בזה הנאת טעם וגם זה לא מזין וכן הוא בחידושי הר"י מלוניל כשביאר החילוק בין קמחא דשערי לשמן

**באכילה לרפואה האם יש תנאי מיוחד של הנאת החיך**

ב]והנה הגמ' ברכות ל"ו. אומרת שהשותה שמן זית לרפואה מברך פרי העץ והגמ' אומרת ס"ד אמינא כיון דלרפואה קא מכוין לא ליבריך עליה קמ"ל כיון דאית ליה הנאה מיניה בעי ברוכי וכן הוא בגמ' ל"ח. לענין. שתיתא ומבואר בפשוטו בגמ' דמצד המטרה לרפואה זה לא סיבה לברך ורק מצד שבכל אופן יש לו הנאה מזה צריך לברך ויש להסתפק בכוונת הגמ' אית ליה הנאה האם הכוונה דוקא הנאת החיך או הכונה שיש לו הנאה או של אכילה ושתיה רגילה שזן את גופו או הנאת החיך ועיין שערי תשובה סימן ר"ז סק"ז שכתב לענין אוכל חלמון ביצה להנעים הקול אפילו שאינו נהנה בטעם אכילתו אבל כיון שהוא נהנה במזונו צריך לברך עליו דהינו שנקט שברכה זה בין אם יש לו הנאת החיך מהאכילה ובין אם יש לו הנאת מזון צריך לברך

אמנם עיין תוס' שכתבו שמכאן נלמד דאם אדם שותה משקין לרפואה אם המשקין רעים שאין לו הנאה מזה לא מברך ואם יש לו הנאה מברך ומבואר שנקטו שכונת הגמ' הנאת החיך דאל"כ תמיד יש הנאה של התזונה שבדבר דהרי דיברו בשמן ואניגרון שיש בזה תכונת הזין וכן הוא בלשון השו"ע סימן ר"ד ס"ח כל האוכלין והמשקין שאדם אוכל או שותה לרפואה אם טעמם טוב והחיך נהנה מהם מברך עליהם תחילה וסוף עכ"ל דהינו שכה"ג אם טעמם רע אפילו שזה מזין את גופו לא צריך לברך ורק אם טעמם טוב כיון שנהנה מהטעם צריך לברך [וכן הלשון בכל בו הלכות סעודה סימן כ"ד הובא בקש"ק סוף פרקין] ובפשוטו מקור הדברים מהגמ' מ"ד: דמבואר במשנה ששותה מים לצמאו מברך והגמ' אומרת שלצמאו זה לאפוקי חנקתיה אומצא וכתבו הראשונים הטעם כיון שאין אדם נהנה מטעם המים אבל שאר משקים שאדם נהנה מטעמם צריך לברך דהינו שמצד מה שיש הנאת הגוף מצד התזונה שבמים זה לא סיבה לברך ורק אם יש הנאה זה סיבה לברך ומים כיון שאם הוא לא צמא אין לו הנאה לא צריך לברך משא"כ שאר משקים

והנה זה ודאי שגם אם אדם לא צמא ושותה מים לגבי שאר איסורי תורה חשיב אכילה גמורה ובכל אופן מבואר שלגבי ברכה לא צריך לברך דהינו שכאן יש תנאי שהברכה היא רק אם יש הנאת החיך אבל אם אין הנאת החיך לא צריך לברך ויש לעיין האם זה תמיד כך שכל המחייב ברכה זה על הנאת החיך שבאכילה, וחלוק דין אכילה של ברכה מדין אכילה של שאר דיני התורה שבכל דיני התורה מספיק מעשה אכילה וכאן יש דין הנאת החיך, או שזה ודאי שאם אדם אוכל למטרת אכילה או שתיה וודאי שזה עצמו שמשביע את גופו או מרוה את גופו זה סיבה לברך ורק כאן שהרי כוונתו לרפואה וזה עצמו לא סיבה לחייב ברכה ורק דנים כיון שבמציאות קיבל הנאה זה סיבה לברכה בזה רק הנאת החיך שזה דבר מורגש זה סיבה לברכה אבל הנאת הגוף שזה לא מורגש לבן אדם אלא שזה מצד המציאות של ההנאה זה לא סיבה לברכה [אמנם במקרה שיהיה רעב ובאכילתו מרגיש מיד שמרגיע את רעבונו יתכן שיצטרך לברך אמנם באופן הרגיל אינו כן] ויש לזה משמעות בלשון הגמ' שאומרת כיון דלרפואה לא ליברך קמ"ל כיון דאית ליה הנאה בעי ברוכי ואם זה דין הברכה הרגיל הגמ' היתה צריכה לומר קמ"ל שזה לא חיסרון ומשמע שכה"ג הדין ברכה הוא על משהו שונה מתמיד

ולכאורא נפק"מ בבלע ללא לעיסה כלל דמבואר בגמ' דבמצה יצא משא"כ במרור לא יצא כיון שבעינן טעם מרור וליכא דהינו שכה"ג בפשוטו אין הנאת טעם כלל מה הדין לגבי ברכה, וכן בפשוטו נפק"מ באדם שאין לו חוש הטעם כלל דודאי דחשיב מעשה אכילה בשאר דיני התורה אבל אם כאן יש תנאי של הנאת אכילה א"כ לא יצטרך לברך וכן נפק"מ לכאורא באדם שאוכל מאכל שטעמו לא ערב לו כלל ורק אוכל כיון שצריך לשבוע דודאי דחשיב אכילה בדיני התורה דיתכן שאין לו חיוב ברכה כיון שאין לו הנאה וכן נפק"מ בשותה מים בקיץ כדי להרוות את גופו שלא יצמא ועכשיו הוא לא צמא דמבואר בראשונים דאין בזה הנאה דאם יש תנאי של הנאה א"כ לא צריך לברך ואם אין תנאי של הנאה אלא שכשכונתו לא לשתיה א"כ כאן שכוונתו לשתיה צריך לברך

ועיין ראבי"ה סימן צ"ט שכתב וז"ל הלכך כל מידי דמזיק ונהנה ממנו קצת או שאכל ממנו לרפואה וגם נהנה החיך בעי ברכה כיון דנהנה, ואם אינו נהנה לא מברך כלום, ואם כל כוונתו רק לאכול אפי' אם אינו נהנה מברך, רק שלא יזיק לו, עכ"ל, הרי מבואר בדבריו כנ"ל שאם כונתו לרפואה לא צריך הנאה ורק בכונתו לרפואה צריך הנאת החיך וכן עיין בדבריו סימן קכ"ג שכתב דמה ששותה מים בחנקתיה אומצא לא מברך כיון שלא נהנה כי זה כמו לרפואה דהינו שגם במים אם ישתה למטרת רויה אפילו שעכשיו לא צמא צריך לברך ורק כיון שזה למטרת רפואה לכן צריך שיהיה לו הנאה וכן הוא פשטות הגמ' בשותה מים שמצאה רק אופן בחנקתיה אומצא ולא אם לא צמא ושותה כדי שאחרי זה לא יצמא

והנה הגמ' ל"ו. לגבי אוכל קמח שעורים אומרת מהו דתימא כיון דקשה לקוקאיני לא לברך קמ"ל כיון דאית ליה הנאה מינה לכן צריך לברך והנה לשון הגמ' כיון דאית ליה הנאה ולכאורא כמו שלגבי רפואה ביארו הראשונים שצריך דוקא הנאת החיך ה"ה כאן צריך דוקא הנאת החיך ולפ"ז מבואר שכל אכילה צריך הנאת החיך וזה דלא כראבי"ה הנ"ל וצ"ל שגם כאן כיון שאין דרך אנשים לאוכלו כיון שזה מזיק מה שבכל אופן צריך ברכה זה מצד ההנאה שבזה ולא מצד ההזנה שבזה ובאמת גם כאן אם זה בשבילו טעם רע שאין לו הנאת החיך לא צריך לברך כמו בשותה לרפואה אמנם הנה מבואר בראשונים שהסברא לא לברך כיון שאין דרך אנשים לאכול כי זה מזיק וכן מדויק מלשון הגמ' שחילקה בין זה למלח שדרך אנשים לאוכלו ועד כמה שהחיסרון מצד שלא כדרך לכאורא אין סברא שכה"ג רק ההנאה מחיבת ואינו מוכרח [אמנם השו"ע לא העתיק כאן שסיבת הברכה בגלל ההנאה ומשמע קצת שס"ל שזה כמו כל דין ברכה שזה מצד ההנאה שבזה וצ"ע] אם לא דנימא שמצד לשון הגמ' אפשר לבאר שהכונה הנאה של אכילה ומה שהראשונים ברפואה הצריכו הנאת חיך זה מכח הדין של שותה מים בחנקתיה אומצא ואין זה במשמעות לשונם

והנה מבואר בגמ' שחומץ מברכים עליו שהכל והקשו בתר"י הרי לגבי יוה"כ הגמ' אומרת שאם אדם אוכל חומץ הוא פטור ותירץ שכיון שאם אוכל הרבה חייב מפני שנהנה ממנו בשתיה מרובה לענין ברכה נמי הוא לא יצא מתורת אוכל לפיכך מברך עליו ומבואר מלשונו לכאורא שכל שלדבר יש תורת אוכל אפילו שאין לו הנאה באכילה בכל אופן צריך לברך דהינו שרק דבר שאין בו אפשרות אכילה כמו שהוא חשיב לענין ברכה שזה לא אוכל אבל דבר שיש בו אפשרות אכילה הוא חשיב אוכל אפילו שעכשיו זה לא אכילה ובזה חלוק ברכה מיוה"כ [והנה חומץ וודאי שיש לו שם אוכל אמנם כונתו שהשם אוכל שנצרך כאן הוא שהוא ראוי לאכילה כמו שהוא] ועל דרך זה הוא במאירי שכתב שאין לדמות חומץ לפלפלים שרק פלפל שזה לא אוכל ולכן פטור ביוה"כ בזה דומה ברכה ליוה"כ משא"כ דבר שהוא אוכל רק שאין הדרך לאוכלו בזה אין לדמות הדברים והנה עיין עוללות אפרים סימן ג' דבפשוטו חומץ ודאי אין זה טעים לחיך ולכן לא חשיב אכילה לענין יוה"כ [ותרומה] והנה צ"ב עד כמה שכל שיש לו שם אוכל צריך לברך ואפילו שאין הנאה א"כ למה שותה מים וחנקתיה אומציה לא צריך לברך וכן בשתיתא או בשמן ששותה לרפואה לשון הגמ' שסיבת הברכה הואיל ואית ליה הנאה מיניה ובהכרח כנ"ל שאם ישתה לצורך צמאון גם אם לא יהנה צריך לברך ורק שם כיון שמטרתו לחנקתיה אומציה בזה צריך הנאה [אמנם יש לדחוק דאם בעלמא יש תנאי של הנאה בברכה א"כ במשנה ודאי מדובר שהוא נהנה דאל"כ גם באוכל גמור לא צריך לברך רק שעדין הרי דבר שזה לא אכילה מבואר ביוה"כ שלא צריך לברך ובזה כתב לחלק כנ"ל אמנם זה דוחק שהרי סתם חומץ זה לא נהנה ולא הדגיש שרק באופן מוזר חייב]

**ידון לחלק בין שתית מים לדברים שמזינים**

ג]והנה לפ"ז אין דין ששותה מים דוקא לרוות צמאו ורק בשותה למטרה אחרת אין בזה ברכה כיון שלא נהנה אמנם עיין בה"ל סימן ר"ד ס"ז ד"ה השותה שהביא מלשון הרמב"ם שכתב כל מי ששותה מים שלא לרוות צמאו אין צריך לברך דהינו שכל דין ברכה זה רק בלרוות צמאו ולכן דן דבשותה מים להצטרף לזימון לא צריך לברך וזה לא עוזר לזימון ולא כתב שישתה לצורך שאחרי זה לא יהיה צמא ומשמעות דבריו שרק בשותה שתיה אם הנאה יש בזה ברכה וכן הוא לשונו במ"ב שם שכתב על לשון השו"ע ששותה מים לצמאו שלא דוקא אם הוא צמא ממש אלא כל שיש לו קצת הנאה צריך לברך ומשמע שאם לא צמא אפילו שכאן שותה למטרת שתיה ולא למטרה אחרת בכל אופן לא צריך לברך ועיין אמרי נועם לגר"א שהגר"א הזהיר שאם אדם שותה לצמאו שצריך שיהיה צמא עד סוף השתיה כדי שיוכל לברך בורא נפשות ובפשוטו כה"ג ודאי שמטרתו למטרת שתיה רק שהוא לא צמא ונקט שלא לברך וכן כתב שאם שותה בבוקר תה ללא סוכר כדי שלא לצאת אליבא דריקנא לא צריך לברך והנה שם המטרה שיהיה לו שתיה בגוף בתור מטרת השתיה ובכל אופן נקט שלא מברך

אמנם לכאורא יש להוכיח מדברי המ"ב לא כך דעיין סוף סימן קצ"ז במג"א שכתב שעל אכילה גסה לא מברך וכתב שמה זה אכילה גסה שאינו נהנה מזה כלל והמ"ב ביאר בשם הגר"ז שהסיבה שלא מברך כיון שזה לא אכילה בדיני התורה כמבואר לענין פסח ולענין מאכלות אסורות הרי מבואר שאפילו שאין לו הנאה ביאר שלא צריך לברך כיון שאין זה אכילה אבל אם זה היה אכילה היה צריך לברך דהינו שכיון שכאן אוכל הרי לצורך מזונו אפילו שהוא קץ בזה יש כאן סיבה לברכה ורק מצד דין אכילה גסה זה לא סיבה לברכה [ועיין דמשק אליעזר סימן ר"ב סק"ט שנקט שקץ במזונו שזה פטור של שלא כדרך זה לא סיבה לפטרו מברכה ובמנח"ח מצוה שי"ג נקט ששלא כדרך אין חיוב ברכה ע"ש ואכמ"ל]

אמנם עיין בחידושי הרא"ה מ"ד: שהקשה על המשנה של שותה מים לצמאו למה המשנה אמרה לצמאו וצ"ב קושיתו הרי הגמ' אומרת שכונת המשנה לאפוקי חנקתיה אומצא וצ"ל שלמד שכונת הגמ' לשאול שלא צריך לומר לצמאו כיון שכל שתיה זה לצמאו וכמו שביאר הבה"ל אמנם הקשה שלמעשה המשנה אמרה דבר לא נכון דהרי גם אם ישתה שלא לצמאו יש כאן מחיב ברכה ובפשוטו כונתו מצד שזה סיבה לברכה אם שותה כדי שבגופו יהיה מים ותירץ שכיון שמים זה לא זן בזה לא מברכים אלא כששותה לצמאו שמתהנה לשבר צמאו דהינו שבמים שזה לא זן יש תנאי שזה יהיה לשבר צמאו משא"כ באוכל שזה זן בזה גם אם הוא לא רעב אבל כל שאוכל למטרת אכילה בין להנאת החיך ובין לזון את גופו צריך לברך [ובלשון הרא"ה מבואר שכשהוא צמא עצם שבירת הצמא זה המחיב ברכה ולא מצד הטעם שבדבר אמנם בלשונות הראשונים משמע שאז יש הנאה וצריך לברך על זה] ולפ"ז א"ש המ"ב שרק לגבי מים נקט שיש תנאי שיהיה לו הנאה אבל באמת לגבי אכילה כל שלא אוכל למטרה אחרת גם אם אין לו הנאה צריך לברך אמנם בדברי הראבי"ה מפורש שהדין של שתיה זה כמו אוכל לרפואה שרק מחמת ששותה למטרה אחרת לא צריך לברך

והנה כתב הרמב"ם ששותה שמן מברך שהכל ועיין בחידושי הרשב"ץ ובמכתם שהקשו משותה מים דמבואר בגמ' דבחנקתיה אומצא לא צריך לברך מצד שלא נהנה הרי מפורש שללא הנאה לא צריך לברך ולכאורא מבואר מדבריהם שנקטו שאין סברא מיוחדת שכיון שכאן מטרתו לרפואה רק כה"ג צריך הנאה וכן מבואר שזה לא חסרון מיוחד במים דא"כ אין ללמוד משמן ששם זה הרי מזין ובהכרח שנקטו דמבואר בגמ' שיש תנאי בברכה שרק אם יש הנאת החיך צריך לברך [והרי הוא גם כתב בדף מ"ד: שחנקתיה אומצא בשאר משקים מברך מצד הנאת גרונו] ולכל הפחות מבואר שאין חילוק בין מים לשאר דברים [אלא שצ"ב דבחידושי הרשב"ץ ל"ו: כתב שבלע מצה צריך לברך וצ"ל דודאי שיש כאן קצת הנאה בגרונו רק שלמרור זה לא מספיק שצריך מרירות גדולה בלעיסה ולברכה זה מספיק וצ"ע] וכן עיין חינוך מצוה ת"ל שכתב וז"ל לברך על כל דבר שיש בו טעם כלל לחיך ואחריו כמו כן עכ"ל ולכאורא יש להוכיח שגם דעת המ"ב כן ולא שרק במים כתב כן דעיין מ"ב סימן ר"ד סקמ"ח שאם אדם חולה שיש בו סכנה וצריך לאכול דבר איסור שצריך לברך שאם זה דבר שנפשו קצה בזה חשיב שאין לו הנאה ולא צריך לברך והנה בפשוטו מדובר שאוכל לצורך אכילה ובכל אופן כל שאין לו הנאה לא צריך לברך [אם לא שנדחוק שאוכל דבר שזה לא לשבעו אלא רק בתור חומר רפואי] והנה הוא למד דבר זה מהמג"א שכתב שבכפואהו לאכול שצריך לברך שאם נפשו קצה לא צריך לברך ושם הרי אין לו כונת אכילה ובזה וודאי צריך הנאת החיך אמנם באופן דהמ"ב יש לדון שכיון שיש לו את תועלת האכילה גם ללא הנאה צריך לברך וצ"ל שס"ל שכיון שכופים אותו שיאכל בתור אכילה חשיב שגם הוא יש לו כונת אכילה ונפק"מ במי שאוכל מחמת שאמו מכריחה אותו לאכול לצורך תזונה ואין לו הנאה מהאוכל שלא יצטרך לברך אמנם אם נימא שמספיק הסעיד יצטרך לברך] וצ"ע בזה

והנה עיין מנחת שלמה סימן י"ח סק"ה שהקשה בכל כוס של ברכה אם אדם לא אוהב יין איך מברך בורא פרי הגפן והנה זה ודאי חשיב ששותה מדעתו כמו בחולה ולא ככפיה אמנם לכאורא יש להקשות שכאן זה לא לכונת סעיד ובזה הרי צריך הנאה אמנם נראה שבכונתו למעשה שתיה חשיב כונה לסעיד שזהו יסוד הדין שתיה שהתורה חיבה לשתות כוס פירושו לסעוד את גופו בזה אמנם אם נימא שצריך הנאת חיך הרי אין פה הנאת חיך ועיין בה"ל סימן תע"ה לגבי חרין מרוסק למרור שגם אם בעלמא לא צריך לברך כאן שאוכלו למצוה צריך לברך דהינו שיש סברא שאם כל מטרתו לעשות בזה מעשה אכילה עדיף וע"ש שזה מצד אחשביה למצוה אמנם לכאורא כל זה אם לברכה לא צריך דוקא הנאת החיך אבל אם צריך הנאת החיך צ"ב למה שמצוה יחשב כמו הנאת החיך

**בדין חנקתיה אומצא וגם צמא**

ד]ולכאורא יש לדון בזה נפק"מ רבתא דהנה מבואר בראשונים דבחנקתיה אומצא ושותה שאר משקין שיש בהם הנאה צריך לברך ויש לעיין בשותה מים בחנקתיה אומצא אבל הוא צמא האם צריך לברך וכתב הבה"ל שצריך לברך ולכן כתב שבשותה מים להשלים לזימון אם הוא היה גם צמא צריך לברך וטעמו שכיון שלצמאו מברך מצד ההנאה שבזה א"כ חזינן שחשיב הנאה וא"כ גם אם מטרתו לדבר אחר צריך לברך אמנם לכאורא כל זה אם נימא שבאמת גם בשותה לצורך צמאו צריך להגיע להנאה וכנ"ל מהרא"ה והרמב"ם או דנימא דתמיד צריך להגיע להנאה אבל אם נימא דבזה לא צריך להגיע להנאה א"כ אין להוכיח שהנאה של שתיה חשיב הנאת חיך דיתכן שזה סוג הנאה שמצד ההנאה זה לא סיבה לברך כלל דמים אין להם טעם אלא כל ההנאה זה מה שמרוה אותו ויתכן שזה לא דרגא של סיבה של ברכה ללא כונה מיוחדת וכן הוא פשטות לשונות הראשונים שכתבו שכל ששותה בחנקתיה אומצא לא צריך לברך כי מים אין הנאה ולא חילקו בין אם הוא צמא או לא אלא בין מה המטרה שלו [אמנם מסברא עד כמה שמה שמרוה את צמאו זה סיבה לברכה א"כ מסתבר שגם אם זה לא כוונתו אבל כיון שמרגיש את זה זה כמו הנאת חיך שצריך לברך ועיין מאירי ל"ה: שהביא י"מ כן שבמים שאין הנאתם מרובה כל ששותה לרפואה אפילו שהוא צמא לא צריך לברך אמנם זה מטעם אחר ואין זה במשמעות לשונות הראשונים]

והנה עיין ראשונים סוף פ' כיצד מברכים שהביאו מרב עמרם גאון דדין הגמ' דבחנקתיה אומצא לא מברך זה רק ברכה ראשונה אבל ברכה אחרונה מברך כיון שהוא נהנה דהינו שכיון שהוא שותה לא למטרת שתיה לא צריך לברך שזה כמו אונס אבל לגבי ברכה אחרונה כיון שהוא נהנה זה סיבה לברך ועיין תר"י שהקשה הרי מבואר בגמ' שלגבי שמן אפילו ששותה לרפואה אבל כיון שנהנה צריך לברך א"כ ה"ה כאן אלא בהכרח שכאן הסיבה כיון שאין לו הנאה ובפשוטו צ"ל שס"ל שמשמעות המשנה שמדובר גם במקרה שהוא צמא ובכל אופן לא צריך לברך ולנ"ל א"ש דמים לא חשיב הנאה ורק מצד שזה מרוה צמאו ובזה כל שלא כיון למטרה זו לא צריך לברך וכמו ברפואה ואין זה דומה לשמן שיש בזה הנאה ובאמת בדברי התר"י מבואר כמ"ב וז"ב וכן הוא במאירי הנ"ל שחלק על הראשונים שכתבו כן

**בסברת הרא"ש דבמטעמת אין ברכה**

ה]והנה מבואר בגמ' ברכות י"ד. דמטעמת אינה טעונה ברכה והשרוי בתענית טועם ואין בכל כלום והגמ' שואלת עד כמה ואומרת רב אמי ורב אסי טעמי עד רביעיתא ובביאור הסוגיא מצאנו כמה שיטות בראשונים הרא"ה והרי"ד ביארו שהכונה על ידי בליעה וכל שזה פחות מכשיעור אכילה וזה לא נעשה בכונת אכילה קיל ומותר בתענית ולגבי ברכה, אמנם שיטת רוב הראשונים בשם רבינו חננאל שמדובר שלא בולע בין בתענית בין לענין ברכה ובטעם הדבר שרביעית אסור ברשב"א כתב מצד שמא יבלע ויש ראשונים שכתבו שאי אפשר שלא יבלע וברא"ש כתב שבתענית אסור מצד שיותר מרביעית זה הנאה חשובה ולכן זה אסור אמנם לגבי ברכה כתב שכיון שאין חיוב ברכה אלא על הנאת מעיו לכן ודאי שגם יותר מרביעית מותר ועיין ב"י שהביא מהאוהל מועד שכתב שרביעית אסור גם לענין ברכה הואיל והחיך טועם והנה עיין גמ' בחולין ק"ג: שנחלקו ר"י ור"ל האם בין החניכים מצטרף שר"י ס"ל שהחיוב על הנאת גרונו וממילא זה מצטרף ור"ל ס"ל שצריך הנאת מעיו ועיין שו"ת פנים מאירות ח"ב סימן כ"ז שנקט שלר"י גם אם הכל הגיע לחיך אפילו אם לא בלע חייב [וכן נקט בכת"ס יור"ד סימן נ"ז ובפמ"ג סימן צ"ח סק"ב] ומה דמבואר ברא"ש שמטעמת מותר מצד שבברכה אין זה כשאר איסורי תורה שזה תלוי בהנאת גרונו אלא זה תלוי בהנאת מעיו וע"ש שביאר שזה מצד דומיא דושבעת [אמנם בכתב סופר כתב שתם טעימה זה לא מגיע לבית הבליה דזה מקום שאי אפשר להחזיר אלא על ידי הדחק] והאריך בזה באבני נזר מלאכת טוחן סקס"ב אות ב' וע"ש דביאר דמה דחייב הרמב"ם על שמן אפילו שאין הנאת מצד דיש שם הנאת מעיו וכן הוא פשטות לשון הרא"ש שכתב שלמה טעימה מותרת מצד שהנאת מעיו בעינן [ובזה א"ש מה שהתיר יותר מרבעית הרי לגבי צום אפילו שאכילה ושתיה קביל עליה בכל אופן הוי יותר מרבעית הנאה חשובה שזה כמו אכילה וא"כ אולי גם כאן אמנם אם נימא שיש כאן דין מיוחד שצריך הנאת מעיו א"כ זה לא דומה דשם זה כמו מעשה אכילה שיש הנאת גרונו אבל לא כמו הנאת מעיו] ועיין פמ"ג א"א ר"י סק"א שנקט לגבי ברכה אחרונה שזה ודאי בהנאת מעיו כי כתוב ושבעת ולכן בין החניכים לא מצטרף

אמנם עיין ב"י סימן ר"י שכתב על טענת האוהל מועד שיותר מרביעית אסור כי יש הנאת חיך דברכה תלוי באכילה כמו תמיד שזה בהנאת מעיו וצ"ב מה שכתב כמו תמיד הרי תמיד זה הנאת גרונו כמבואר בגמ' ולכאורא מוכרח בדעתו שלמד שאין כוונת הרא"ש לומר שזה שונה משאר דיני התורה אלא כוונת הרא"ש שרק אם יש מעשה אכילה שזה נבלע ונכנס לתוך גרונו הוא חייב ולא אם רק טעם בפיו דס"ל שבין החניכים מצטרף רק בתור צירוף אבל ודאי שצריך לבלוע את עיקר הכזית וכמו דמבואר בחידושי הגר"ח פ"ד ממאכ"א ה"ג ובברכת ראש י"ד. ע"ש, ולכאורא כן מוכח גם מהריב"ש שדן האם טעימת מאכלות יש בזה איסור כמו חצי שיעור וכתב דמהא דלא צריך ברכה חזינן שאין זה חלק ממעשה האכילה ואם נימא שכאן יש דין מיוחד שצריך הנאת מעיו א"כ אין סיבה לברכה אלא בהכרח שנצרך כאן דין אכילה כמו כל התורה כולה

והנה כל מה שביארנו לעיל דבכונת רפואה אין הברכה אלא מצד ההנאה שבזה דמצד האכילה כיון שלא נתכוין לזה אין זה סיבה לברכה לכאורא כל זה שיך אם ההנאת גרונו לבד מחייב ברכה ללא ההנאת מעיו אבל אם נימא שרק ביחד אם הנאת מעיו זה מחייב ברכה א"כ בהכרח שמועיל מה שבפועל נהנה וא"כ אין סיבה שיהיה תנאי מיוחד שכה"ג יהיה לו הנאת גרונו ובפשוטו לפ"ז בהכרח שמועיל מה שבפועל נהנה ודלא ככל הנ"ל שבמקום שאין כוונתו אלא לרפואה צריך דוקא הנאת גרונו אלא או שכונת הגמ' הנאת מעיו או שהכונה שתמיד יש תנאי גם של הנאת גרונו אמנם יתכן לדון שמה שבמכוין לרפואה צריך שירגיש הנאת חיך זה רק סברא להגדיר את זה כמעשה אכילה ולא שעל זה הברכה דהינו שכה"ג יש לזה חשיבות של אכילה לגבי ברכה וממילא מברך כי יש בזה הנאת גרונו והנאת מעיו ולא שכה"ג כך הברכה מצד הנאת גרונו שבזה וצ"ע

**האם בבולע הנאת הטעימה זה גם חלק מהמחייב ברכה**

ו]והנה בפשוטו למבואר ברא"ש דהברכה זה על אכילה ולכן מטעמת מותר א"כ לכאורא כל הברכה זה על הנאת החיך שבבליעה ודנו האחרונים שא"כ בסח לפני הבליעה הוי הפסק וצריך לברך אמנם הבה"ל סימן קס"ז הביא לדון סברא שזה לא הפסק כיון שהתחיל כבר המעשה אכילה אמנם לפ"ז אם בסוף לא יבלע צטרך לברך אמנם עיין מור וקציעה סימן ר"י שכתב לדון שגם אם בסוף לא יבלע אבל כל שזה היה הנאה בתור חלק מהבליעה של אחרי זה גם אם בסוף לא יבלע חשיב דבר המחייב ברכה דהינו שעיקר הסברא שהמחיב ברכה זה רק אם יש מעשה אכילה אבל כל שיש מעשה אכילה גם ההנאה שבפיו הוי הנאה המחיבת ברכה אלא שעדין יתכן שזה רק אם בולע ולכאורא יש להוכיח כן דהנה עיין בה"ג שהגמ' של אניגרון מדובר בחושש בשיניו והנה כה"ג הצורך שלו זה רק הנאת פיו בפשוטו ולא הבליעה כלל וזה רק מצד הבדיעבד ולכאורא אם כל המחיב ברכה זה רק מצד הבליעה שזה דבר שממילא לכאורא כה"ג לא מסתבר דמה שהכניס לפיו לצורך רפואה זה סיבה שיחשב בברכה עיקר אמנם אם נימא שכל שמטרתו לבלוע גם ההנאה זה חלק מהמחיב ברכה א"כ כיון שבהנאת פיו זה עיקר כונתו זה סיבה שיחשב עיקר וצ"ע בזה

**ב**

**בגדרי אכילה שנצרך לברכה ובדין מזיק**

**א]בגדרי אכילה שצריך לברכה פרטית ולברכת שהכל**

**ב]בדין כוסס את השעורה**

**ג]בדין אכילה המזיקה בברכה ושאר דיני התורה**

**בגדרי אכילה שצריך לברכה פרטית ולברכת שהכל**

א]הגמ' שואלת על ר' יוחנן שאמר שעל שמן מברכים הרי אזוקי מזיק ומצאנו לגבי תרומה דמי ששותה שמן לא משלם חומש ועיין רש"י שכתב וז"ל ואין זו אכילה שטעונה ברכה דגבי ברכה אכילה כתיב עכ"ל דהינו דמבואר ברש"י שלענין ברכה צריך אכילה כמו לענין ברכה אחרונה דחז"ל כעין דאוריתא תקון וכיון ששותה שמן זה לא אכילה לכן לא צריך לברך והראיה שזה לא אכילה מהא דלגבי תרומה פטורים וכן עיין חידושי הרשב"ץ ל"ו: שכתב שהאוכל אכילה גסה לא צריך לברך כדאשכחן ביוה"כ שפטור אמנם כתב שבלע אוכל יצא כמו שבלע מצה יצא דהינו שצריך גדרי אכילה וכל שזה לא אכילה לגבי יוה"כ זה לא אכילה לגבי חיוב ברכה והנה עיין תוס' בפסחים כ"ו. דנקטו שבתרומה צריך אכילה כדרך ושלא כדרך אכילה לא חייבים ולפ"ז מהא דהגמ' מדמה מוכח שגם לענין ברכה צריך דוקא אכילה כדרך ואכילה שלא כדרך לא צריך לברך והנה עיין צל"ח ל"ח. דדייק מהרמב"ם שבאמת בתרומה חייבים גם על שלא כדרך [ועיין בדרך אמונה שהוכיח דלא כדבריו] וכן הוכיח בשאגת אריה לענין יוה"כ ולפ"ז אין ראיה שלענין ברכה צריך אכילה כדרך שהגמ' רק מדמה שצריך אכילה אבל לא שצריך אכילה כדרך ובאמת רק דבר שזה לא אכילה כלל לא צריך לברך

אמנם עיין חידושי רעק"א שכתב לדון שהגמ' רק מתכונת להוכיח שזה מזיק וזה סברא מיוחדת שאכילה של דבר של מזיק אין על זה דין ברכה דהינו שזה ודאי שכאן לא צריך אכילה כגדרי אכילה של התורה רק שזה סברא שדבר שמזיק לא צריך ברכה

והנה עיין חידושי רעק"א שהקשה דהרי מבואר בתוס' פסחים כ"ו. דבתרומה לא חייבים על אכילה שלא כדרך וא"כ מה הגמ' מדמה תרומה לברכה ללמוד שזה לא אכילה הרי אולי זה אכילה רק שזה אכילה שלא כדרך שכה"ג בתרומה פטורים אבל לענין ברכה ודאי חייבים והראיה ממי פירות דהגמ' אומרת שזה פטור שלא כדרך והרי ודאי שלענין ברכה צריכים לברך על זה וקושית רעק"א צ"ע כמו שהקשה באבי עזרי ששם זה שלא כדרך ביחס לחפצא של התפוז אבל ביחס למצב של עכשיו וודאי שזה כדרך ולכן רק בתרומה שהחלות תרומה הוא מכח התפוז שייך לדון שזה שלא כדרך אבל לענין ברכה שזה לא קשור לפרי אלא המצב עכשיו הוא עצמו סיבה לברכה וודאי חשיב כדרך ולפ"ז באמת יתכן שכיון דהגמ' מדמה תרומה לברכה בהכרח שאכילה שלא כדרך לא חייבים בברכה

העולה מהנ"ל דהגמ' מדמה גדרי חיוב תרומה לברכה ובפשוטו מבואר שאותו גדרי אכילה שצריך לתרומה צריך לברכה אמנם כל זה לרש"י שכונת הגמ' לשאול שאזוקי מזיק הכוונה שלא יברכו כלל אמנם לדעת הרמב"ם והבה"ג שמברכים שהכל א"כ מבואר בגמ' רק שדבר שבתרומה פטור לא מברכים על זה העץ אבל אין מקור שאין בזה דין ברכה כלל

**בדין כוסס את השעורה**

ב]אמנם הנה מבואר בגמ' ביומא שהכוסס את השעורה פטור מחומש ולפ"ז גם לענין אכילה לא צריך לברך לרש"י, ולרמב"ם ברכתו שהכל ובאמת עיין בב"י סימן ר"ח שהביא דעת האבודרהם שהכוסס את השעורה לא מברך ועיין אבן העוזר סימן ר"ח שכן הוא מוכח מסוגין דהגמ' מדמה הרי תרומה לברכה והרי שמן לא מברכים כלל לרש"י אמנם הב"י שם הביא שיטות שמברכים שהכל וכן הוא דעת הרמ"א וזה א"ש לדעות שבשמן מברכים שהכל אבל הב"י עצמו ס"ל שמברכים אדמה וזה ודאי צ"ע מסוגין וכנ"ל עוד צ"ע דהנה שיטת הראב"ד שגם כוסס את החטה פטור מתרומה וכתב שצ"ל שברכה זה אחרת מתרומה והקשה הצל"ח הרי הגמ' מדמה תרומה לברכה ולדברי הראב"ד כמו שלגבי כוסס חיטים מפטורים מחומש וצריך לברך אדמה א"כ אולי ה"ה שמן ועיין עוללות אפרים סימן ג' שכתב לישב דהנה מבואר בגמ' בהמשך דקמח כיון שזה אשתני זה סיבה להוריד את ברכתו לשהכל ורק מצד שזה במילתא קאי מברכים אדמה וכתב שלפ"ז יש לבאר את כוונת הגמ' ששואלת ששמן אזוקי מזיק וממילא זה לא חשיב אשתני למעליותא וכיון שזה השתנה ברכתו שהכל אבל בחיטה או שעורה שלא השתנה באמת ברכתו אדמה אמנם כל זה ניחא אם קושית הגמ' שלא יברכו העץ אלא שהכל אמנם להלכה שנפסק שלא מברכים כלל צ"ע כנ"ל

ולכאורא יש לומר בזה [ועל דרך זה ביאר בעמק ברכה] שהנה בדין שלא כדרך מצאנו שני סוגי שלא כדרך יש מצד החפצא שהחפץ הזה מצד מציאותו אין הדרך להשתמש בו לכזה דבר אבל יתכן שמצד הגברא זה חשיב כדרך אמנם יש שלא כדרך שזה מצד הגברא דהינו שביחס לאדם אין זה דרך אכילתו וכמו שכתבנו לעיל שמי פירות זה רק שלא כדרך ביחס לחפצא ולא ביחס לצורת אכילה מצד הבן אדם וחלב חי על גבי מכתו מצד הגברא אדרבא בזמן שיש לו מכה זה הדרך ורק מצד החפצא חשיב שלא כדרך והנה מסתבר לומר שלגבי ברכה ויוה"כ רק שלא כדרך מצד הגברא זה סיבה שלא לברך אבל לא אם זה שלא כדרך מצד החפצא ולפ"ז אפש"ל שכוסס חיטים זה רק חסרון מצד החפצא שזה לא עומד לכך אבל לא מצד הגברא ולכן בזה חלוק ברכה מתרומה משא"כ שמן זה חיסרון מצד הגברא כמו שהגמ' אומרת שאזוקי מזיק וגם אם נימא שהכונה שזה מזיק לחפץ אבל זה מצד שלבן אדם אין מזה שום הנאה ורק בזה הגמ' מדמה תרומה לברכה אלא שעדין צ"ע מה הגמ' מוכיחה מהדין תשלומי תרומה הרי אולי זה רק שלא כדרך מצד החפצא ולא מצד הגברא וצ"ל שהגמ' ידעה שודאי שזה דרגא של מזיק רק הגמ' דנה האם זה סיבה לשלא כדרך ועד כמה שזה שלא כדרך זה מצד הגברא ולא רק מצד החפצא

[והנה ראיתי להוכיח שחייבים ברכה גם על דבר שלא כדרך דהרי הגמ' דנה שמברכים על קמח והרי מבואר בפוסקים סימן שכ"ה דקמח זה מוקצה והרי בשר חי אינו מוקצה מצד שראוי לאומצא להרבה ראשונים כמבואר במ"ב ובכל אופן חשיב שלא כדרך אכילה וא"כ כ"ש קמח ובהכרח שגם דבר שזה שלא כדרך מחיב ברכה ובאמת הריטב"א הוכיח מסוגין שזה לא מוקצה אבל לא קי"ל כך אמנם מעיקר הגמ' יתכן שזה לא מוכח דיתכן שמדובר בקמח קליות אבל להלכה כולם נקטו שגם קמח גמור יש עליו ברכה שהכל ודוחק שרש"י יחלוק על זה ואם נימא שרק דבר שהוא לא אכילה כלל פטור וכנ"ל א"ש דיתכן דקמח החיסרון מצד החפצא ולא מצד הגברא אמנם בפשוטו שם זה חיסרון מצד הגברא

והנה כל הקושיא לשיטת רש"י שכוונת הגמ' לשאול שלא צריך לברך כלל אמנם שיטת הרמב"ם והבה"ג שצריך לברך שהכל וכל קושית הגמ' שזה סיבה לא לברך העץ ולפ"ז יתכן שבאמת אכילה שלא כדרך זה סיבה לברך ורק זה סיבה שלא לברך את ברכתו הראויה ורק לגבי זה הגמ' מדמה לתרומה אבל שהכל צריך לברך על זה אמנם כל זה אם ננקוט שקמח חיטים זה לא מוקצה או שהגמ' מדברת בקמח קליות ובאמת בסימן שכ"ה מבואר שהצד שזה מקוצה זה כתוס' שסוגין זה בקמח קליות אבל לראשונים שהגמ' דיברה בכל קמח ובפשוטו זה מוקצה צ"ע]

ויש שדנו לישב עוד שלגבי ברכה יש לחייב או מצד ההנאה של החיך וזה גם אם לא חשיב אכילה או מצד המעשה אכילה שזה מועיל לגוף ולכן רק שמן שהגמ' ידעה שזה לא הנאה בזה דימתה לתרומה שזה לא חשיב אכילה משא"כ בכוסס את החיטים שיש בזה הנאה לכן צריך לברך את ברכתו הראויה

העולה מהנ"ל דחזינן דהגמ' דימתה דמהא דלגבי תרומה פטורים ה"ה לענין ברכה ודעת הרמב"ם שהגמ' רק מדמה לגבי שלא יהיה העץ ובזה אפש"ל שכל שפטור מתרומה זה שהכל ואפש"ל שזה רק סברא כאן כי יש שינוי בחפץ אבל אל"כ זה לא סיבה לא לברך את ברכתו הראויה אמנם דעת רש"י ורוב הראשונים שכל שבתרומה פטור לא צריך לברך ויתכן שזה מקור לכל שלא כדרך ויתכן שזה רק מקור לדבר שזה לא אכילה כלל אמנם מצאנו כמה מקומות שבתרומה פטור וכאן אפשר לברך וצ"ל או שכל דמיון הגמ' במקום שזה לא אכילה מצד הגברא ולא מצד החפצא או שכל הגמ' במקום שאין הנאה ולא במקום שיש הנאה וצ"ע בכל זה

**בדין אכילה המזיקה בברכה ושאר דיני התורה**

ג]בעיקר פטור מזיק עיין מהר"ם שיק סימן ק"ס שדן במי שהרופא אסר עליו לאכול מצה האם חשיב מזיק שלא יוצא חובת מצה וכתב שכיון שזה לא סכנה מידית לא חשיב מזיק ומבואר שנקט שיש כאן הלכה שאפילו שיש הנאה גמורה אבל אכילה שזה מעשה מזיק אפילו שזה רק אצלו לא חשיב מעשה אכילה ועיין שדי חמד ח"ה מערכת ברכות סקל"ג [עמוד 290] שדן בשותה יין בליל הסדר דמבואר בשו"ע שזה גם אם זה מזיקו שלא יברך הגפן ודן שאולי כיון שזה רק מזיק לו לא חשיב מזיק וכתב שזה לא מסתבר וכתב לדון שאולי כל הפטור בשמן דגם אין הנאה אבל כאן שיש לו הנאה צריך לברך ע"ש והנה הב"ח והט"ז נקטו שאניגרון מדובר שרוב אניגרון ולא ברוב שמן וביארו הגר"ז והפמ"ג דאל"כ זה מזיק והנה אם נימא שהסברא כי אין הנאת גרונו א"כ ודאי שלא שיך לדון דין רוב ובהכרח שלמדו שהפטור כי זה מזיק בפועל וממילא גם אם נהנה זה לא סיבה לברך והנה הגמ' שואלת אזוקי מזיק ועיין ב"י שמשמע שלא צריך לברך כלל וודאי שמה שהבין שהכונה לפטור לגמרי מצד שזה סברא שדבר שמזיק זה לא אכילה וצ"ע בכל זה