14. ביאור הדין מברך על העיקר ופוטר את הטפלה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

ט"ז תמוז ע"ד

**סימן י"ד**

**בדין מברך על העיקר ופוטר את הטפל**

**א. האם טפל צריך ברכה ב. בגדרי עיקר וטפל**

**א]הדוגמאות דמצאנו שחשיב טפל**

**ב]הראיות שאכילת טפל מחייב ברכה**

**ג]בגדר הדין טפל לענין ברכה אחרונה**

**ד]יבאר שחיוב הטפל כדרגת העיקר**

**ה]ראיות בנידון האם טפל צריך ברכה**

**ו]ביאור סברת התרוה"ד שהטפל ברכתו שהכל**

**ז]ביאור סברת המג"א**

**ח]בדין תערובת אוכל ומשקה לענין רוב ולענין כל שיש בו וכו'**

**ט]תערובת אוכל ומשקה והמיני דגן טפלים למים**

**י]בדין מרקחת על דובשנין שלא נאפה יחד ובדין דבר שבא ללפת ובדגן שמלפת שאר מינים**

**י"א]בכונת הגמ' שרק בפירות גינוסר הפת טפל**

**הדוגמאות דמצאנו שחשיב טפל**

א] מבואר במתניתין מ"ד. כל שהוא עיקר ועמו טפילה מברך על העיקר ופוטר את הטפילה ולא נתבאר במתניתין מהו עיקר ומהו טפל ומצאנו בזה כמה אופנים א. מבואר במתניתין שאם אוכל מליח ופת מברך על המליח ופוטר את הפת ומבואר ברמב"ם שזה טפילה שאינו בתערובת דהינו דבפשוטו מדובר שאוכל הפת לאחר המליח וכמו שביארו בראשונים שכיון שיש לו טעם לא טוב בפיו אוכל משהו אחר להוריד הטעם לא טוב ובתוס' מבואר שזה בא לחזק את חלישות לבו ועיין גמ' לעיל מ"א. שה"ה אם אוכל צנון ולאחר זה זית להוריד החריפות חשיב טפל וביאר הרא"ש שמדובר אפילו שאוכלו לאחר שאכל הצנון ועיין מ"ב שדימה לזה בשותה יין ולאחר זה אוכל פת להוריד החריפות דהינו שבכל אופנים אלו כיון שכל סיבת האכילה זה רק מחמת העיקר אפילו שאוכלו בנפרד חשיב טפל ועיין מ"ב שאם הוא גם מעונין לאכול הפת לא חשיב טפל וביאר בשער הציון שכיון שאוכלו בנפרד כל הסיבה שזה טפל בגלל שכל סיבת אכילתו בתור טפלות אבל כל שיש לו סיבה אחרת לא חשיב טפל כלל

ב. עיין רמב"ם שכתב שכל שזה ניתן לדבק או למראה חשיב טפל ובפשוטו זה גם אופן המבואר בשו"ע שעושה רקיקים דקים כדי שלא יתלכלכו ידו שזה נחשב טפל למרקחת והנה משמעות הרמב"ם שאם זה ניתן לטעם אין לו שם טפל הנ"ל אמנם משמעות הרא"ה שגם כה"ג כיון שכל המטרה רק להטעים המין העיקרי חשיב טפל וכן מבואר בלשונות הפוסקים לגבי אגוז בדבש שהאגוז עיקר כיון שהדבש ניתן לתקן האגוז והארכנו בזה בסוגיא דכל שיש בו

ג.עיין גמ' מ"א: שדברים הבאים מחמת הסעודה אינם צריכים ברכה וביאר רש"י שהכונה דברים הבאים ללפת הפת ועיין תוס' שהקשו מה צריך על זה מימרא הרי זהו הדין של כל שהוא עיקר ועמו טפילה מברך על העיקר ופוטר את הטפילה ועיין פנ"י שכתב שבמשנה מדובר שאין לו ענין באכילה של הטפל אלא לצורך העיקר אבל כאן מדובר שמעונין גם באכילה של הטפל דהינו דגים ובשר אלא שאוכל את זה בצורה ללפת הפת ונתחדש שגם כה"ג חשיב טפל עכ"ד ובדעת תוס' צ"ל שנקטו שזה גם בכלל הלשון עיקר וטפל אמנם זה ודאי מבואר בראשונים שנתחדש כאן שגם טפל שיש בו ענין מצד עצם אכילתו אבל כיון שצורת אכילתו הוא בתור טפל דהינו שבא ללפת דבר אחר חשיב טפל וכן מבואר במ"ב סק"ו והנה מסתבר שרק בה' מיני דגן אפילו שהאוכל הוא הרוב חשיב הפת עיקר אבל בשאר מינים אם הוא מיעוט א"כ אדרבא דנים שהרקיקים שמתחת הם באים להטעים הדבר שלמעלה וצ"ע

ד. מבואר בגמ' לקמן מ"א: לרוב הראשונים שפת פוטר את כל המאכלים שבסעודה ומבואר עוד במשנה בירך על הפת פטר את הפרפרת וכן קי"ל שיין פוטר כל מיני משקין ועיין תוס' בסוגין ולעיל מ"א: וכן נקט המג"א קע"ז סק"א שזה גם מדין עיקר וטפל דהינו שנתחדש שכיון שעיקר הסעודה זה הפת כל הדברים אחרים זה בגדר אכילה טפילה לעיקר האכילה שזה הפת וכן ביין ועיין סוגיא דדברים הבאים מחמת הסעודה שהארכנו בזה [והנה כאן ודאי שמדובר שיש לו ענין בעצם אכילתם ורק שזה חשיב אכילה טפילה לעיקר האכילה]

ה. עיין רא"ש הובא סימן ר"ח דפת אורז ומינים אחרים הולכים אחרי הרוב וכן הביא הרמ"א סימן ר"ב בשם התשב"ץ לגבי תערובת שכר ויין שהולכים אחרי הרוב וביאר שזה מצד עיקר וטפל דמה שזה הרוב חשיב עיקר וכן הוא בלשונות הפוסקים סימן רי"ב ובפשוטו כן הוא בלשון הגמ' ל"ו: דבש עיקר או סמידא עיקר ובפשוטו מדובר על רוב ומיעוט והגמ' דנה מה נחשב עיקר וכן הגמ' ל"ה: לגבי שמן ואניגרון שואלת שאניגרון עיקר ושם הרי בפשוטו הכונה שאניגרון רוב והגמ' דנה שהברכה כמו הרוב ומביאה את המשנה של כל שהוא עיקר ועמו טפילה וכו' אמנם בעיקר הקביעה שדבר שהוא הרוב חשיב עיקר מצאנו בזה כמה הגבלות א. שבמיני דגן זה לא כך ב. דעת המג"א שאם אי אפשר לאכול הרוב ללא המיעוט חשיב שהוא העיקר ג. אם עיקר המטרה באכילת המיעוט כגון בשמן שזה לרפואה חשיב עיקר ד. באגוז אם דבש כתבו האחרונים שגם אם דבש הוא הרוב אבל כיון שעיקר האכילה זה האגוז מתובל בדבש חשיב שהוא העיקר והנה בכל דוגמאות אלו בפשוטו יש לו ענין באכילה גם של המיעוט אלא שנתחדש שמברכים על הדבר העיקרי של האכילה ומה שהוא הרוב הוא הדבר העיקרי וכמו דברים הבאים מחמת הסעודה

**הראיות שאכילת טפל מחייב ברכה**

ב] והנה בעיקר הדין המבואר במתניתין שכל שהוא עיקר ועמו טפילה מברך על העיקר ופוטר את הטפילה דנו האחרונים האם הכוונה שחז"ל לא תקנו ברכה אלא על עיקר האכילה או שזה ודאי שגם אכילה של טפל זה סיבה לברכה רק נתחדש שבנוסח הברכה לא צריך להודות על כל דבר בנפרד אלא כל שהודה על עיקר האכילה בזה נפטר מחיוב ההודאה על כל האכילה דהינו שהודאה זו חשיבה הודאה על הכל ואפילו שנוסח הברכה על העיקר זה העץ שזה לא שייך על הטפל אמנם ההודאה על עיקר האכילה נחשבת כקיים את חיוב הברכה בהכל [ועיין לשון הבעל המאור שהחידוש בדברים הבאים מחמת הסעודה שאפילו שלא כיון עליהם שטפל לא צריך ברכה אמנם המג"א ביאר שכונתו שחשיב שכיון על זה ועיין מאירי שכתב שכל דברי הבעל המאור זה רק בסעודה ולא בכל עיקר וטפל] ובפשוטו מבואר מכמה דוכתי שהטפל גם חייב בברכה אלא שזה נפטר בברכת העיקר וכדלקמן

א. עיין בגמ' מ"ד. הביאו לפנין מליח בתחילה ופת עמו מברך על המליח ופוטר את הפת והגמ' מעמידה בפרות גינוסר ובתר"י ביאר שהכונה מליח זה פירות גינוסר אמנם בתוס' וברמב"ם בפיה"מ ביארו שאכל בתחילה פירות גינוסר ואחרי זה מליח ואחרי זה פת והקשו התוס' א"כ למה צריך לברך על המליח הרי זה טפל לפירות גינוסר [ובפשוטו היה אפש"ל שמה שאוכל כי נחלש לבו זה סיבה עצמית וזה לא סיבה להחשב טפל לפירות עוד כתב לדון בשו"ת משיבת נפש סימן ה' שכיון שלא תמיד אדם נחלש לבו וצריך לאכול דבר מלוח כה"ג שזה לא מחויב מכח האכילה הראשונה לא חשיב טפל כה"ג שזה אכילה נפרדת אמנם בתוס' מבואר שגם כה"ג חשיב טפל] ותירצו וז"ל וי"ל דמיירי שלא אכל הפירות באותו מעמד א"נ בשעה שאכל הפירות גינוסר לא היה שם עדין מליח ופת שלא היה יודע שיחלש לבו מחמת המתיקות והנה בעטרת צבי ועוד אחרונים הובא במג"א ביארו שאין כוונת תוס' שחסר כאן בכוונה בהלכות ברכות אלא שיש כאן הגבלה בהלכות טפל שכל שזה לא נאכל באותו מעמד או אפילו אם נאכל באותו מעמד אמנם כיון שזה לא היה בזמן אכילת הפירות לא חשיב טפל אמנם המג"א ושאר אחרונים ביארו שכונת תוס' לומר בתירוץ הראשון שהיה שינוי מקום ובתירוץ השני שלא היה דעתו על הטפל דהינו שזה ודאי שלא חסר בשם טפל אלא שנתחדש כאן שטפל לא נפטר אלא אם דעתו על זה בשעת ברכה וכל שבכללים הרגילים גם אם הוא היה אותו ברכה זה לא נפטר גם עכשיו זה לא נפטר ועיין שו"ע סימן קע"ז ס"ה שאם שלחו לו בתוך האוכל מבית אחרים לחם אחר או דברים ללפת הפת צריך לחזור ולברך דהינו שעד כמה שגם אם זה היה לחם היה צריך לברך גם כאן צריך לברך ועיין חזו"א סימן כ"ז סק"ט דכתב דמבואר בתוס' שטפל זה לא גדר שלא חייב ברכה אלא שחייב ברכה אלא שברכתו כברכת העיקר וממילא הוא נפטר [והנה לשון החזו"א שזה רק הופך שברכתו כמו העיקר אמנם זה צ"ע דהרי כאן לא מברך על המליח העץ אפילו אם זה דג ובפשוטו עיקר הסברא שהברכה חלה גם על הטפל]

ב. עיין ב"י שהביא מהתרוה"ד שאם אוכל הטפל לפני העיקר כגון גודגדניות למתק השתיה של אחרי זה לא נפטר בברכת העיקר שעדין לא בירך ופשטות הדברים שודאי שחשיב טפל [ולכן כתב שיברך רק שהכל] רק שכל הדין שהוא נפטר בברכת העיקר וכאן שלא בירך על העיקר ממילא ודאי צריך לברך על הטפל

ג. עיין אגרות משה שכתב לדייק מלשון המשנה כל שהוא עיקר ועמו טפל מברך על העיקר ופוטר את הטפל הרי מפורש שאין הגדר שלא צריך ברכה אלא שהעיקר פוטר הטפל ועיין רשב"א מ"א: ד"ה אמר רב פפא שכתב על לשון המשנה בין בתחילתה ובין בסופה ולפ"ז מדויק מלשון המשנה שגם לענין ברכה אחרונה אין הביאור שזה לא צריך ברכה אלא שברכת העיקר פוטרת את הטפילה

ד. עיין רשב"א וריטב"א מ"א: שדנו בהתחיל לאכול פירות בתור מלפת לפת שזה פטור מברכה והמשיך לאכול בנפרד או לאחר הסעודה שזה מחיב ברכה לפניהם ואחריהם האם כיון שתחילת האכילה בפטור גם סוף האכילה בפטור והרשב"א הוכיח שאין בזה סברא והריטב"א הכריע שפטור ועייין ריטב"א דמבואר שיסוד הפטור שכיון שזה אכילה אחת כל שחל ברכה על עיקר האכילה זה מספיק ולכאורא כל זה אם טפל יש כאן חלות ברכה עליו אבל אם הגדר שלא צריך ברכה א"כ אין שום סברא שאם אחרי זה יאכל בצורה שזה צריך ברכה שזה יפטר וזה ראיה גם על ברכה ראשונה וגם על אחרונה

ה. בפשוטו הדבר מוכרח מסברא שהרי מבואר בגמ' שלרפואה זה לא סיבה לברך ובכל אופן כיון שבמציאות נהנה צריך לברך א"כ כאן גם יש אותה סברא שכיון שבפועל הוא נהנה הוא צריך לברך וכן לענין מטעמת כתבו הראשונים שאם בולע צריך לברך מצד שלמעשה הוא נהנה וא"כ כאן זה לא גרע

**בגדר הדין טפל לענין ברכה אחרונה**

ג] והנה מבואר בפוסקים שכמו שעיקר פוטר הטפל מברכה ראשונה ה"ה מברכה אחרונה ובפשוטו כמו שבברכה ראשונה הגדר שיש חיוב על הטפל רק הוא נפטר בברכת העיקר כך כאן גם אכילת טפל זה מחייב ברכה אחרונה ורק שזה נפטר בברכת העיקר דהינו שיש תקנה כללית שעל אכילת כל דבר צריך ברכה אחרונה ויש כמה מטבעות ברכה לברכה אחרונה ונוסח ההודאה כמו העיקר, והודאה זו מועיל לטפל ולכן גם פת ומליח אפילו שמליח זה בו"נ ופת זה ברכהמ"ז אבל כל שעיקר האכילה זה מליח הדין ברכה אחרונה הוא כנוסח העיקר ובזה נפטר הכל מחיוב ברכתו ובאמת במקום שלא יהיה חיוב ברכה על העיקר יהיה חיוב ברכה על הטפל או במקום שברכת העיקר לא תלך על הטפל יתחיב ברכה על הטפל

אמנם כאן הדבר מחודש יותר דהניחא בברכה ראשונה שהכל זה אותו סוג חיוב וכל ההבדל בנוסח הברכה א"כ בזה מובן הגדר שדין הברכה הוא לברך על העיקר אבל בברכה אחרונה שברכת המזון ומעין ג' ובו"נ זה לכאורא שלש סוגי חיובי ברכות ובזה היה מקום לומר שקיום דין ברכה על העיקר שזה סוג חיוב אחר מהטפל חשיב כלא בירך כלל ולא שיך כאן כלל הדין של מברך על העיקר ופוטר את הטפל דהרי כל שלא מברך על העיקר צריך לברך על הטפל וכמו בברכה ראשונה ובאמת זהו יסוד ספק הכל בו המבואר בב"י שצריך לברך על הטפל ברכה אחרונה אמנם הרי קי"ל שגם ברכה אחרונה מברך על העיקר ופוטר את הטפל ובפשוטו מוכרח מזה שכל הברכה אחרונה זה גדר אחד של חיוב הודאה ויש רק נוסח אחר ולכן גם כאן כיון שבגדרי הברכה תיקנו חז"ל שהברכה על העיקר מועילה על הטפל ממילא זה גם לגבי מה נוסח הברכה [ולפ"ז יש מקום גדול לומר שאם אכל חצי זית בו"נ וחצי זית על המחיה ובירך בו"נ ואחרי זה אכל עוד חצי זית מזונות שלא יצטרך על המחיה כי כבר בירך על החצי זית מזונות ודו"ק ועיין מה שכתבנו בדין צירוף לברכה אחרונה]

אמנם מה שצ"ע דהרי במשנתינו מדובר על פת והרי בזה יש חיוב ברכת המזון דאוריתא וכן בגמ' לעיל לגבי צנון וזית הרי יש הרבה ראשונים שבשבעת המינים יש חיוב דאוריתא וא"כ הרי הבורא נפשות לגבי הדאוריתא זה כאילו לא בירך וא"כ קשה למה שלא יברך מעין ג' וברכת המזון ובשו"ת משיבת נפש סימן ה' כתב שכל שאוכל את זה בתור טפל להפיג החריפות בזה לא חשיב אכילה של שביעה וזה סברא שמדאורייתא זה כלל לא סיבה לברכה וכן דן באפיקי מגינים סק"ג ודימה דבר זה לאכילת אונס אמנם כל זה סברא בדין טפל של פת ומליח אבל בשאר דין טפל כגון של תערובת וכדו' בזה לכאורא אין סיבה שזה לא יחייב ברכה מצד עצמו אמנם באמת לא מצאנו שכה"ג שיהיה חיוב דאוריתא זה יפטר ועיין ראש יוסף בסוגין ובצל"ח מ"א: ד"ה פת הבאה בכיסנין שכתבו שבאמת כל הדין מדובר שלא אכל פת או שבעת המינים כדי שביעה אבל אם יאכל כדי שביעה שיהיה לו חיוב דאוריתא בזה ודאי שיצטרך לברך ברכת המזון או ברכה מעין ג' אמנם לכאורא לראשונים שכזית או כביצה יש חיוב דאוריתא ואין דין שביעה א"כ צ"ע למה שיפטר בבו"נ ואין לומר שכה"ג באמת זה לא יפטר דעיין ריטב"א ל"ז. ד"ה הכוסס שכתב מפורש שאם המיעוט זה ז' מינים לא מברך מעין ג' ובפשוטו הוא מוכרח דהרי הגמ' ל"ו: מביאה המשנה כל שהוא עיקר על שמן ואניגרון והרשב"א [מ"א: ד"ה אמר רב פפא] העמיד הלשון גם על ברכה אחרונה הרי מבואר שאפילו אם שתה רביעית שמן או כזית לא צריך לברך מעין ג' ויש שכתבו לדון על פי הפמ"ג ר"ח מ"ז סק"א שמדאורייתא בהודאה כל דהוא יוצא דהינו שגם בורא נפשות מועיל ורק מדרבנן יש נוסח ברכה ארוך יותר ובזה שייך הגדרים הנ"ל

אמנם עיין אבני נזר סימן ל"ח סקי"ב שנקט שכיון שלשון הגמ' תמיד על בו"נ ולא כלום דהינו שזה סוג חיוב שביחס למעין ג' או ברכת המזון לא חשיב שבירך כלל א"כ לא שייך לומר שיש כאן מחייב רק שהברכה היא כמו העיקר דבו"נ זה כאילו שלא בירך כלל ביחס לחיוב מעין ג' של הטפל וכן עיין אגרות משה ח"ד סימן מ"ב שכתב שכיון שרבנן כעין דאוריתא תקון א"כ כיון שביחס לברכת המזון דאוריתא לא שייך הדין עיקר ועמו טפילה א"כ גם ביחס לדין דרבנן מה שמברך בו"נ לא חשיב שבירך כלל ועיין אבני נזר שמכח זה חידש שבאמת טפל זה סברא שאין עליו חיוב ברכה יותר ממה שהעיקר וכל מה דמבואר שיש חיוב ברכה הכוונה כמו העיקר דהינו שכיון שזה טפל לעיקר זה סיבה שיחול על זה חיוב ברכה כמו העיקר [דהינו שטפל מצד עצמו זה לא סיבה לברכה ודלא ככל הנ"ל וכל סיבת ברכתו כיון שהוא טפל לעיקר ממילא חל עליו חיוב כמו העיקר] ולפ"ז כתב דמסברא אם אין שיעור בעיקר ובטפל יש שיעור לא צריך לברך עליו והקשה מהדין המבואר בשו"ע ר"ח ס"י דתערובת מיני דגן שאין כזית בכדי אכילת פרס מברך בו"נ [והגר"א גניחובסקי הקשה שלשיטתו גם אם העיקר והטפל אותה ברכה אבל אין שיעור בעיקר לא יברך ברכה אחרונה] וכן מבואר בשער הציון ר"ח סק"ע שאם שתה יין מלא לוגמיו ושתה רביעית משקים אפילו שהמשקים טפלים ליין אבל כיון שאין חיוב ברכה על היין חייב בו"נ על המשקין [ראיה זו הובאה באגרות משה ח"א סימן ע"ד]

ועיין אשר לשלמה מועד סימן י"ד שכתב לדייק מהתרוה"ד דבאמת טפל אין לו סיבה לברכה ורק מצד שאסור לו לאדם להנות מהעולם הזה בלא ברכה לכן גם הטפל מחיב ברכה וע"ש שכתב לדון שבאמת דבר זה מחייב רק שהכל ולא יותר מזה והנה לפ"ז היה מקום לומר יותר שבאמת ברכה אחרונה אין הסברא של אסור וכו' א"כ זה לא מחיב כלל וכל הראיות זה לברכה ראשונה אמנם הבאינו דהאבני נזר הוכיח מהדין של האבודרהם שבתערובת דגן ואין כזית בכדי אכילת פרס אפילו שברכה ראשונה מזונות, אחרונה בו"נ חזינן שיש חיוב מחמת הטפל וכן הבאינו מהמ"ב וכתב הנ"ל לבאר שבאמת הסברא של אסור וכו' זה סברא גם על ברכה אחרונה [וכן הוא בב"י סימן תע"ה ובט"ז סימן רי"ב וברשב"א ל"ה.] אבל זה רק סיבה לבו"נ ולא יותר ולפ"ז גם א"ש מה דבאין כזית בכדי אכילת פרס בדגן מברך בו"נ שכל שהעיקר לא חייב אין חיוב על הטפל אלא מכח אסור וכו' וזה רק סיבה לבו"נ

אמנם עצם הדבר לומר שבאמת הטפל אין בו סיבת חיוב ברכה ורק מצד שהוא טפל לעיקר הניחא במקום כמו פת ומליח שאין לו ענין בעצם האכילה או אפילו בדבר שמלפת שכל אכילתו רק בתור להועיל לאכילה השניה אמנם בתערובת של רוב ומיעוט כה"ג הרי ודאי שלמיעוט יש כאן אכילה גמורה ואין שום סיבה שזה לא יחייב ברכה וא"כ עדין קשה למה בתערובת מעין ג' אם בו"נ והרוב בו"נ מברך בו"נ וכמו שהוכחנו לעיל מהריטב"א והרשב"א

**יבאר שחיוב הטפל כדרגת העיקר**

ד]והנה עיין ט"ז ר"ב סק"א שהקשה למה ברוב שכר מברך שהכל הרי לגבי חלה מבואר שכל שיש טעם דגן זה חייב בחלה ותירץ שכאן ששניהם חיבים ממילא הולכים אחרי הרוב והקשה הפמ"ג א"כ לגבי ברכה אחרונה שמעין ג' חייב ובו"נ זה רק דרבנן למה שלא יברך על יין אפילו שזה מיעוט וכתב שלולי דברי הט"ז מבואר כאן שכל שהרוב שכר זה הקובע לענין ברכה ולכאורא כונתו שיש כאן סברא לגבי ברכה שאין כאן חשיבות אכילה אלא כמו הרוב ולכן אם הרוב לא ז' מינים אין כאן דרגת חיוב של ז' מינים והנה כה"ג ודאי שלא שיך לומר שהמיעוט זה לא סיבה לברכה כלל דודאי יש כאן אכילה גמורה אם סיבה לברכה אמנם כונתו שאין זה סיבה לברכה יותר מאשר העיקר ולפ"ז יש לבאר שגם בטפל של פת ומליח או של לדבק וכדו' שהכונה שכיון שזה טפל לאכילה של העיקר אין בזה סיבת חיוב יותר מדרגת האכילה של העיקר דהינו שודאי שזה מחיב ברכה וכמו בברכה ראשונה אלא שאין כאן סיבה לחיוב ברכה יותר מדרגת העיקר ולפ"ז ודאי שאם יהיה חסרון שיעור בעיקר יצטרכו לברך על הטפל דהרי יש בו באמת חיוב כמו דרגת העיקר

אמנם בדין יין פוטר כל משקין או שפת פוטר את כל הדברים הבאים מחמת הסעודה בזה ודאי לא מסתבר לומר שזה לא מחיב ברכה מצד עצמו אמנם יש לבאר שבדין מברך על העיקר ופוטר את הטפל מבואר יסוד אחד שהברכה על העיקר מועילה על הטפל אמנם כל זה אם דרגת החיוב של הטפל הוא לא יותר מהעיקר וזה או במיעוט בתערובת או בטפל כמו פת ומליח אמנם בטפל של סעודה או שאר משקין ליין שם באמת אין שום סיבה שלא יהיה חיוב גמור וזה רק מועיל מצד שהברכה של העיקר זה יותר מעולה שזה פוטר גם את הטפל וכמו שהקשו האחרונים הנ"ל

והנה מבואר במשנה שחומץ זה שהכל ור' יהודה אומר כל שהוא מין קללה אין מברכים עליו והקשה הרא"ש לרבנן הרי זה לא ראוי לאכילה ותירץ שזה אם אניגרון או אם מים שזה ראוי לאכילה ושמעתי להקשות א"כ מה ר' יהודה אומר שזה מין קללה וזה סיבה לא לברך הרי שיברך מצד המים ויתכן שכה"ג גם המים זה כמין קללה אמנם לנ"ל א"ש שבתערובת חשיבות הטפל כמו העיקר [ובזה גם מיושב פשטות המאירי ל"ו: שבשמן ואניגרון אם זה לא לרפואה כיון ששמן עיקר לא מברך כלל דכיון שעיקר האכילה זה אכילה המזיקה ממילא חשיב שכל האכילה זה מזיקה ועיין מה שכתבנו בענין דשמן ואניגרון וצ"ע בזה]

העולה מהנ"ל דבפשוטו גדר הדין טפל שזה ודאי שזה סיבה לחייב ברכה מצד עצמו בין ברכה ראשונה ובין ברכה אחרונה רק שנתחדש בדיני ברכות שהברכה על העיקר מועילה על הטפל וצ"ל שגם בו"נ חשיב ברכה לגבי מעין ג' או ברכת המזון ובאמת במקום שיהיה חיוב דאוריתא של מעין ג' או ברכת המזון לא יועיל הברכה של הטפל אמנם האבני נזר והאגרות משה יצאו לחדש שבאמת טפל אין בו סיבה לחיוב ברכה מצד עצמו ורק שבתור טפל זה הסיבה שיחול עליו חיוב ובאשר לשלמה דן שיש לו חיוב עצמי אמנם זה רק סיבה לחיוב של בו"נ ולא יותר ובפשוטו צ"ע לומר שמיעוט זה לא מחייב ברכה גמור אמנם כתבנו לדון שהטפל אין בו סיבה לחיוב יותר מאשר העיקר אמנם זה רק סיבה לטפל של פת ומליח או של תערובת אמנם ביין שפוטר שאר משקין זה לא שייך וכן בדין שפת פוטר שאר משקין אמנם יתכן ששם באמת יש לזה חיוב גמור רק שבזה הברכה על העיקר מועיל על הטפל ובאמת אם יהיה שם ברכה על העיקר בו"נ זה לא יפטור הטפל אלא שלא משכחת ליה ודו"ק [ויתכן לחדש שתמיד חשיב טפל שחשיבות האכילה לא יותר מהעיקר]

והנה באוכל פחות מכשיעור בו"נ וכשיעור מעין ג' או על המחיה שכל המחיב מצד הטפל בזה לביאור הראשון יברך כברכתו ולסברת האבני נזר לא יברך כלל ולאשר לשלמה יברך בו"נ [וכעין סברא זו מבואר במשיבת נפש סימן ה' סק"ו] ולמה שכתבנו יברך בו"נ אמנם יתכן שלסברת הב"י שחלק על התרוה"ד וס"ל שכל שסיבת החיוב רק מצדו אז ברכתו כמו המין שלו עצמו א"כ ה"ה כאן כל שזה סיבה לחיב ברכה יברך כברכתו וצ"ע ובאגרות משה דן שבמקום שאם יברך בו"נ העיקר יצטרף לעצם החיוב כאן זה סברא שיחול החיוב כמו העיקר ולפ"ז אם זה משקין ואוכל שלא מצטרף או פחות מכזית בו"נ ובריה של מעין ג' יברך מעין ג' וצ"ע בכל זה

והנה עיין דעת תורה למהרש"ם סימן ר"ד שהביא לדון בתרופה מרה שעירבו אותה אם דבר ממתק האם צריך לברך ושורש הנידון שכיון שזה טפל לתרופה ועל התרופה לא מברכים גם כאן לא צריך לברך והנה בפשוטו אם הטפל זה סיבה לברכה גם כאן זה סיבה לברכה אמנם אם נימא שטפל זה לא סיבה לברכה יותר מהעיקר א"כ כאן כמו שהטפל שהעיקר הוא ראוי לברכה גם הטפל חשיב אכילה שזה לא סיבה לברכה אמנם יתכן שכל מה שטפל זה אכילה כמו העיקר זה רק שזה יורד לדרגת אכילה פחותה אבל אם העיקר זה לא אכילה כלל ודאי שאכילת הטפל זה בגדר אכילה שמחיב ברכה וא"כ כאן שהחומר הנ"ל אינו אכילה כלל דלא חשיב אוכל ממילא מברכים על הטפל אמנם בדין שחומץ זה מין קללה ולא מברכים על המים חזינן דלא כסברא הנ"ל אם לא דנימא ששם זה סברא שהכל מין קללה וכנ"ל עוד יש לדון שכה"ג זה הופך את חומר התרופה עצמו לראוי לאכילה וממילא גם הוא נחשב אכילה וצ"ע האם זה שיך בדבר שאין לו שם אוכל כלל וזה עצים ואבנים ממש רק שזה טעים מחמת מה שמעורב בהם [ועיין בירורי הלכות לגר"א זנגר אות צ"ו שהאריך בזה והביא את דעות המחברים בזה]

**ראיות בנידון האם טפל צריך ברכה**

ה]בעיקר הנידון האם טפל יש עליו חיוב ברכה שמעתי להקשות דהגרעק"א ל"ו: כתב שבקמח לדבק אם יברך מזונות זה ברכה לבטלה וצ"ע כיון שהטפל יש לו חיוב ברכה א"כ כל שמברך עליו בנפרד אפילו אם לכתחילה ברכתו שהכל אבל בדיעבד למה שלא יצאו במזונות [וכמו שמבואר בט"ז ובהפלאה ל"ו: דתערובת שמן אם דין הברכה יהיה רק על השמן יברך העץ] ויש שרצו לחדש שכל שהוא נאכל בצורה של טפל שהדין לברך על העיקר חשיב ברכה לבטלה ומסברא הדבר צ"ע והנה לנ"ל שבתערובת ברכתו כמו העיקר א"ש אמנם לא מסתבר שזה מעכב ובפרט לב"י שמברך לכתחילה כברכתו אמנם לכאורא כונת רעק"א שכל שהקמח משמש רק לדבק וחשיב טפל ממילא זה גם לא סיבה שיחול עליו ברכת מזונות שאין לזה חשיבות מזון וזה נשאר שהכל ואם יעשה אם פירורי לחם כה"ג ודאי שבדיעבד יצא בהמוציא או מזונות אם לא שנחדש שכל שהוא משמש לדבק פקע ממנו שם מזון

עוד ראיתי לדון דרעק"א סימן קע"ד כתב בשם התו"ש שאם בירך על מים קודם הסעודה וחשב לשתות מים תוך הסעודה ונשפך הכוס קודם הסעודה ורצה לשתות מים חשיב שלא כיון לברך וצריך לחזור ולברך [והמחצית השקל והגר"ז חלקו עליו] וצ"ע הרי תוך הסעודה זה נפטר מדין טפל ולכאורא למה שלא יוכל לכוין על זה קודם הסעודה והרי מדובר שכל מה ששתה כדי לפטור מים אלו ומשמע שכיון שהוא שותה המים בתור טפל כיון שטפל לא צריך ברכה לא שייך לברך על זה קודם אמנם מסתבר שעיקר סברתו שכיון שהוא ישתה בצורה שיהיה על זה את ברכת העיקר זה יחשב שאין על זה את הברכה שבירך קודם וצ"ע בזה

**ביאור סברת התרוה"ד שהטפל ברכתו שהכל**

ו] והנה עיין תרוה"ד שכתב שבאוכל הטפל לפני העיקר מברך שהכל והב"י תמה על זה שכל שזה מחיב הברכה כדרגתו וכמבואר ברא"ש לענין פחות מכזית שבעת המינים שזה לא מחיב בו"נ שדינו לחיב רק מעין ג' אמנם הדרכי משה כתב שכאן שזה טפל זה הנאה פחותה וזה לא מחייב יותר מאשר שהכל ובפשוטו הביאור כמבואר בבה"ל שזה כמו לרפואה דס"ל לרא"ה שזה שהכל ובו"נ דהינו שאכילה של טפל זה לא אכילה חשובה והברכה רק שהכל ועיין אשר לשלמה שביאר שיש כאן רק חיוב מצד אסור וכו' וזה רק סיבה לשהכל ולא יותר [והיה מקום לומר לפי דרכו רק שעיקר הברכה נפטר ברכה על העיקר שמברך אחרי זה ורק מצד אסור צריך ברכת שהכל אלא שלפ"ז בלא היה דעתו בברכת העיקר יברך על הטפל ברכתו הראויה והמג"א סק"ב נקט לא כך] ולפ"ז אין זה ענין לדין עיקר וטפל דגם אם היה הדין שטפל אינו נפטר בברכת העיקר אבל ברכתו היה שהכל ולפ"ז ה"ה אם לא כיון על הטפל ומברך עליו בנפרד מברך רק שהכל מטעם הנ"ל וכן הוא במג"א סק"ב ושמעתי להקשות דהגרעק"א ביאר שכונת המשנה מליח זה דג וא"כ במשנה באופן זה אין כאן חידוש שמברך על העיקר ופוטר הטפילה כיון שברכת הטפל הוא שהכל והמליח זה גם שהכל [אמנם בפשוטו מבואר בראשונים שהמליח זה זית שברכתו העץ אלא דעיין במשיבת נפש ס"ה שהקשה שסתימת המשנה שמברך על המליח את ברכתו ולתרוה"ד מברך עליו רק שהכל ובהכרח שכל סברת התרוה"ד כי מדובר בדג מליח כמו שהעמיד הטור אמנם אם כאחרונים שכונת התוס' שכה"ג זה לא טפל א"כ אין כאן קושיא כלל]

אמנם יתכן לבאר שזה ודאי יסוד הדין הוא מצד שזה טפל ויש הלכה שמברך על העיקר ופוטר את הטפל דהיינו שאין לו דין ברכה פרטית אלא שהוא נפטר בעיקר וזה עצמו שזה דין ברכתו זה סיבה שגם אם מברך עליו לבד ברכתו רק שהכל ולפ"ז א"ש שרק לאחר דין עיקר וטפל יש את סברת התרוה"ד שיברך רק שהכל

והנה מבואר בט"ז לגבי שמן ואניגרון שאם בירך על האניגרון ולא כיון על השמן שצריך לברך עליו צריך לברך עליו בנפרד העץ ולכאורא זה סותר לדברי הרמ"א הנ"ל אמנם מקובל לחלק דרק כאן שזה פת ומליח שזה אכילה של טפל זה סיבה שירד ברכה אבל שם הרי זה אכילה רגילה רק שזה סברא שמברך על העיקר ופוטר את הטפל וממילא כאן שצריך לברך על המיעוט מברך את ברכתו הראויה אמנם כל זה לביאור הראשון אמנם לביאור השני שיסוד החיסרון כי חיוב ברכתו לצאת בתור טפל לעיקר א"כ לכאורא גם כאן זה שיך ובאמת שפשטות הגמ' שלא העמידה בכזה אופן חזינן שכה"ג ברכתו שהכל וא"ש לדין הרמ"א [וכן ביאר באשר לשלמה ויתכן עוד שבתערובת שתמיד זה נאכל יחד אם העיקר בכרתו כמו העיקר ודלא כט"ז הנ"ל]

ועיין גר"ז בקו"א קע"ד סק"ח שכתב לגבי אוכלים קודם הסעודה שנפטרים בברכת המזון מצד שנחשבים טפלים לסעודה שיתכן שאם אוכלים קודם הסעודה אין כאן את סברת הרמ"א ויברך את ברכתו הראויה ולכאורא כל זה אם כל סברת התרוה"ד כי זה אכילת טפל א"כ כאן שיש ענין אכילה עצמית לדבר אין זה כל כך טפל אבל אם יסוד הסברא כי אין לו דין ברכה אלא אם העיקר א"כ אין סברא לחלק

אמנם יתכן לומר שזה צירוף של שני הסברות דהינו שיסוד הסברא כי זה אכילת טפל אמנם אם זה היה מחיב ברכה גמור ממילא זה ודאי היה סיבה לחיוב כדינו אבל כיון שמצב זה לא מחיב רק להפטר כטפל ממילא זה רק מחיב שהכל ולפ"ז א"ש הט"ז והגר"ז הנ"ל

והנה הגמ' לעיל שואלת שהפת יפטור היין ואומרת שזה חשוב שקובע ברכה לעצמו ועיין צל"ח ובישועות יעקב שהקשו לפי התרוה"ד שטפל ברכתו שהכל א"כ כאן אפילו שיש סברא שקובע ברכה לעצמו שאין כאן ההלכה שהוא נפטר בעיקר אבל שיהיה ברכתו שהכל דהרי הוא נאכל בתור טפל והנה בפשוטו לשני הביאורים הנ"ל זה לא קשה דאם הסברא שזה אכילה של טפילות א"כ מסתבר שכאן שמעונין בשתית היין ולא שאוכל רק לצורך הפת לא שיך סברא זו וכנ"ל וכן אם נימא שכל סברת התרוה"ד כיון שדדינו להיפטר בברכת העיקר א"כ כאן זה לא שייך דלאחר הסברא שקובע ברכה לעצמו אין דינו להיפטר בברכת העיקר וממילא לא שיך כלל את סברת התרוה"ד

**ביאור סברת המג"א**

ז] ועיין מג"א שחלק על הרמ"א וכתב שאם ברכת העיקר זה שהכל באמת מברך על הטפל שהכל קודם האכילה אבל אם ברכתו ברכה שלא פוטרת את הטפל מברך על הטפל את ברכתו הראויה והנה הפמ"ג ביאר שהכונה שכה"ג צריך לאכול קודם את העיקר אמנם המחצית השקל והגר"ז והמ"ב ביארו שכה"ג מברך על הטפל את ברכתו העיקרית ולכאורא הביאור שאם שייך לברך על הטפל ובזה לפטור העיקר כה"ג מקיים את הדין המקורי שמברך על העיקר ופוטר הטפל וזה על ידי שמברך על הטפל את ברכת העיקר אבל אם זה לא שייך הפמ"ג למד שממילא לא יכול לברך עליו את ברכתו דדינו להיפטר בעיקר והאחרונים למדו שכה"ג יברך את ברכתו אמנם לפ"ז אם לא כיון בעיקר ומברך רק על הטפל תמיד יברך את ברכתו ובגר"ז ובמחצית השקל וכן במ"ב סק"ד מבואר שגם כה"ג יברך שהכל וכאן הרי זה לא פוטר העיקר ולכאורא משמע מזה שכיון שהוא טפל לעיקר אם ברכת העיקר שיכת עליו זה סברא לקבוע שבאכילה זו זו היא ברכתו אבל אם לא שיך לברך עליו את ברכת העיקר ממילא נשאר כברכתו והפמ"ג נקט שזה בגדר אין לו תקנה וצ"ע

**בדין תערובת אוכל ומשקה לענין רוב ולענין כל שיש בו וכו'**

ח]עיין מג"א סימן קס"ח סק"ל ששורה אורז ביין אם עיקר כונתו לאכילת הפת מברך מזונות ואם כוונתו לשתיה מברך כמו השתיה ואם כונתו לשניהם מברך כמו שניהם ועיין תהלה לדוד סוף סימן קס"ח ובשבילי דוד בכללי ברכות אות ג' שהקשו למה שלא נלך אחרי הרוב וחידשו שבתערובת של לח ויבש לא הולכים אחרי הרוב אלא צריך לברך שני ברכות [וכן מבואר בגר"ז ר"ב סי"ג סכ"ג] ובפשוטו זה גם סברא ביחס לדין של מיני דגן שכיון שזה לא חשיב תערובת אלא זה כאכילה של שני דברים וכמו שהחיי אדם הובא בבה"ל תחילת סימן רי"ב נקט שתערובת של חתיכות ניכרות אין דין רוב שה"ה בחמשה מיני דגן יברכו שני ברכות ולא יחשב שהמיני דגן זה עיקר וכן המ"ב הביא הדברים לגבי טובל פת הבאה בכיסנין בקפה שהרי כונתו לשניהם שצריך לברך שני ברכות דהינו שזה לא נחשב תערובת וממילא אין כאן הדין של חמשה מיני דגן [והנה בשער הציון הקשה דבשורה פתו מבואר בראשונים שחשיב הפת עיקר והוסיף לציין לדין של כל שיש בו ולכאורא יש מקום לומר שכל דברי הראשונים במקום ששורה פתו ביין לצורך האכילה אבל אם זה לצורך שניהם שלא שיך לומר שזה עיקר אמנם המ"ב כתב שזה דוחק ועד הקשה שהמג"א עצמו כתב בסימן רי"ב שהפת עיקר ובפשוטו צריך לדחוק שהמג"א לא דיבר על שורה פתו סתמא אלא שמפזר חתיכות לחם במרק או ביין והנידון על המים שבהם לא טבול המרק וכדלקמן סימן ר"ה ר"ח וכדלקמן ]

ועיין מג"א ר"ה סק"ו שכתב לענין מרק שנתבשל בו לביבות שכיון שהמים לצורך הלביבות לכן ברכת המים מזונות ומברך על הלביבות ופוטר את המים וכתב השבילי דוד דמשמע שאם ברכת המים היה שהכל זה לא היה נפטר בברכת הלביבות ואין כאן דין כל שיש בו מטעם הנ"ל כיון שזה תערובת יבש ולח וחשיב כשני דברים וצריך לברך על כל אחד

אמנם עיין גר"ז סי"ג שביאר דמה דבתערובת מיני דגן זה לא סיבה שהברכה תהיה מזונות מצד שיש כלל שמים לא נהיה מזונות דהינו שנקט שאפילו שיש כאן סברא בכזו תערובת לא ללכת אחרי הרוב אבל עדין צריך להיות פה את ההלכה של כל שיש בו ולכן הוצרך לטעם אחר וצ"ע עד כמה שזה שני אכילות מה שיך כאן כל שיש בו וכדחזינן בחיי אדם מפורש שלגבי תערובת שניכר נקט שגם במיני מזונות אין כאן דין תערובת ולכאורא מבואר שנקט שהסברא של תערובת אוכל ומשקה זה רק סיבה שלא יהיה כאן את החשיבות מצד הרוב אבל ודאי שזה נחשב כדבר אחד רק כמו אם יהיו שניהם שוים יברכו שני ברכות כאן זה כמו ששניהם שוים וממילא לגבי מיני דגן שזה עדיף מרוב ממילא ודאי שזה גם סברא כלפי אוכל ומשקה

ועיין סכ"ג שכתב לגבי אגוז בשכר וכונתו לרפואה ולשתיה שכתב שבפשוטו צריך שני ברכות כיון שזה אוכל ומשקה אמנם כתב שכיון שאי אפשר לאכול האגוז רק אם השכר א"כ למג"א באניגרון ושמן שגם אם השמן הרוב בכל אופן מברך כאניגרון א"כ ה"ה כאן ובפשוטו הדמיון צ"ע ששם זה אכילה אחת והנידון מה העיקר אבל כאן שלא הולכים אחרי הרוב כיון שזה שני אכילות א"כ לא שיך את סברת המג"א ומבואר כנ"ל שכל הסברא רק שלא הולכים אחרי הרוב אבל ודאי שזה אכילה אחת ולכן עד כמה שיהיה את סברת המג"א שלכן השכר עיקר זה גם סברא באוכל ומשקה אמנם בפשוטו סברתו במיני דגן שזה שתיה קשה דכל שזה טפל אין חיסרון שזה שתיה ובהכרח שסברת המג"א לא רק ביחס לרוב אלא שזה לא חשיב תערובת וכמו שביאר בשבילי דוד וכן הרי המג"א בסימן ר"ח דן בדבר שזה אדמה רק שיש חשיבות של מיני דגן ע"ש ובהכרח דלא כגר"ז

והנה יש לדון עוד בסברת הגר"ז דלכאורא סברתו מצד שכל שאין מעלת רוב ממילא צריך לברך שני ברכות אמנם עיין ריטב"א בהלכות פ"ד הי"א דבמקום שיש שמן אם דבר שנותן ריח שמברכים כמו הדבר שנותן הריח וכתב שאם יש כמה מינים הולכים אחרי הרוב ואם זה שוה כתב שהולכים לפי מה שחשוב בברכתו וצ"ב למה שלא יברך שני ברכות ויתכן דנקט מסברא שכל שזה שקול מה שברכתו חשובה חשיב שהוא יותר חשוב אמנם צ"ב מהיכי תיתי לומר כך ועוד שהביא דיעות שיברך בורא מיני בשמים והרי עד כמה שאין חשיבות למה שלא יברך שני ברכות אמנם בפשוטו מבואר מדבריו שיסוד הדין של תערובת שזה דבר אחד ויש כאן ברכה אחת וצריך לדון איזה ברכה לקבוע על זה והנה לשון הגמ' בשמן ואניגרון שהרי מברך על העיקר וצ"ל שהכונה שבזה כתוב היסוד שבאכילה אחת יש ברכה אחת ולא שני ברכות וגם עיקר וטפל זה כאכילה אחת וצ"ע [ועיין א"ר סימן ר"ח סק"י דבתערובת אורז ודבר אחר אם מחצה על מחצה מברך מזונות דהינו שכיון שזה מין דגן חשוב כעיקר וצ"ב ובדרישה כתב שכיון שאי אפשר לצמצם צריך להוסיף ממין אחד והיה מקום לדון שכיון שלא ניכר מה יותר ממילא שניהם חשובים וזה כמו חצי חצי וכן היה מקום לדון בשניהם חשובים אפילו שאי אפשר לצמצם יברכו שני ברכות ומצאתי בתשב"ץ סימן פ"ו לגבי תערובת שכר ויין שמחצה על מחצה זה אסור מצד יין נסך ומברכים שהכל מצד שזה ברכה שמתאימה לשניהם וצ"ע]

**תערובת אוכל ומשקה והמיני דגן טפלים למים**

ט] והנה מבואר במג"א שאם הרוב זה המים ויש רק קצת לביבות בזה המים ודאי לא בטלים ללביבות ואדרבא הלביבות בטלות למים ורק אם זה מיני דגן א"כ זה לא בטל למים וצריך לברך שני ברכות אמנם כתב לברך קודם על המים דהינו דנסתפק אולי המזונות פוטר את המים [ומבואר שהתיר איסור קדימה וכן ברכה שאינה צריכה במקום ספק] וכן העתיק המ"ב סימן ר"ה סקי"א ור"ח סקכ"ג וצ"ב מה זה שונה מסימן קס"ח לענין תערובת פת במרק שאם כונתו לשניהם מברך שני ברכות ולא אמרינן שכיון שיש כאן מיני דגן חשיב שזה העיקר

ולכאורא יש לדון דמקום שהעיקר זה המים והמאכל שבפנים הוא טפל ומצד שכל מציאותו כאן ללפת את המים ולכן חשיב טפל לגבי העיקר א"כ זה מגדיר אותו כמאכל אחד וממילא כיון שהוא מיני דגן לכן זה סברא שהוא יחשב עיקר ואין זה דומה למקום שמעונין באכילתו מצד עצמו דממילא זה סברא שזה נשאר שיש כאן שני אכילות ולא שיך כאן כל שיש בו אמנם יש מקום לדון שכיון שמצד עצם האכילה זה שני דברים וכל מה שזה נחשב כאכילה אחת רק מחמת שהכל שיש בו טפל לעיקר א"כ כיון שכל מה שזה מאכל אחד מצד טפילותו זה לא סברא שזה יחשב עיקר ואין זה דומה לתערובת קמח לתת טעם ששם זה מאכל אחד גם ללא המטרה ולכן דנים שהוא העיקר אבל כאן שכל מה שזה מאכל אחד מחמת שהוא משמש את העיקר לא שיך להחישבו כעיקר [ולכאורא יותר מסתבר כצד זה] ויש מקום לומר שזה ספקו של המג"א במקום שיש קצת לביבות שהם טפלים לאכילת המים שבזה יש סברא שהכל יהיה מזונות יותר מאשר כשהם לעצמם והמים לעצמם ולכן רק כאן חשש שהמזונות פוטר את השהכל

**בדין מרקחת על דובשנין שלא נאפה יחד ובדין דבר שבא ללפת ובדגן שמלפת שאר מינים**

י] והנה מבואר בשו"ע רי"ב שרקיקין שמניחים מתחת למרקחת הם טפלים למרקחת וכתב המג"א שהיום שעושים אותם טעימים הם לא טפילים והמחצית השקל כתב לברך שני ברכות והגר"ז קס"ח ס"ט נקט שהמרקחת טפילה לרקיקין כיון שזה מיני דגן ובמ"ב סקמ"ה כתב שאם זה בשעת האפיה חשיב כדבר אחד והמיני דגן עיקר אבל אם זה לאחר האפיה מברך שני ברכות ובפשוטו מבואר שלאחר האפיה לא חשיב תערובת וצ"ב מה זה שונה מדבר שבא ללפת אמנם הביאור פשוט דכאן מדובר באופן שאין אחד בא להטעים את השני אלא שמטרת הרקיקין שלא יתלכלך רק שעושים את זה טעים ולכן זה לא נטפל ולכן חשיב כשני אכילות משא"כ אם יש ענין בתרכובת שני הטעמים בזה מה שבא ללפת את השני הוא נחשב טפל אמנם מסתבר שזה רק במקום שהרוב זה מהעיקר דעד כמה שהרוב זה הטפל ומעונין באכילת הטפל א"כ אפילו שהוא גם מועיל להטעים את הדבר השני אין שום סיבה שהוא יחשב טפל ורק מתי שהרוב זה הדבר שמלפתים אותו או שזה חצי חצי וכיון שצורת האכילה שהמתלפת הוא משמש השני לכן הברכה כדבר שמלפתים אותו

והנה יש לעיין במיני דגן כה"ג האם זה יחשב עיקר אפילו אם הוא מיעוט ובפשוטו כיון שכשאחד מלפת השני חשיב כדבר אחד שיש כאן עיקר וטפל ממילא כל שאחד זה חמשה מיני דגן חשיב עיקר והנה במקרה שהמיני דגן הוא המתלפת מסתבר שגם אם הוא מיעוט כיון שיש לו חשיבות בעצם יותר מהרוב א"כ ודאי שהוא חשיב עיקר כמו אם היו שוים אמנם במקרה שכל הענין של אכילת המיני דגן אם הדבר השני ללפת את האינו מיני דגן וכגון אכילת מציה ודג מלוח בזה יש מקום לדון שכיון שזה מלפת את השני הוא נחשב אכילה אחת ממילא הוא נחשב עיקר כמו בכל מזונות שניתן לטעם אמנם יש מקום לדון מסברא שעד כמה שהמזונות עיקר א"כ האכילה של הדבר השני הוא אכילה נפרדת ואין כאן אכילה אחת שכל מה ששיך לדון את זה כאכילה אחת רק בתור שהמזונות טפל ודבר זה תלוי בספק הנ"ל לגבי אוכל ומשקה וצ"ע ועיין במ"ב רי"ב שכתב שבמלפת כיסנים כתב שהברכה ככיסנים דמסתבר שזה העיקר אצלו ומשמע קצת שלא דן מצד כל שיש בו עוד יש מקום לדון לפי הרא"ה שאין את ההלכה של כל שיש בו רק בתערובת א"כ כאן זה לא שיך דלא חשיב תערובת אמנם יתכן שאכילה יחד זה כמו תערובת וצ"ע

**בכונת הגמ' שרק בפירות גינוסר הפת טפל**

י"א] מבואר במשנה שמליח פוטר את הפת והגמ' שואלת ומי איכא מידי דמליח עיקר ופת טפל והגמ' עונה באוכלי פירות גינוסר ובביאור סוגין מצאנו שני ביאורים תר"י ביארו שהכונה מליח זה פרות גינוסר וכיון שזה מאוד מתוק לכן שמים בזה מלח וממילא צריך לאכול אחרי זה פת אמנם תוס' והרמב"ם בפיה"מ ביארו שהכונה שאוכלים פירות גינוסר ולאחר זה אוכלים מליח וביחד עמו צריך פת והנה צ"ב קושית הגמ' למה באוכל מליח להנאתו לא שיך שהפת יהיה טפל ועיין בצל"ח דהגמ' באמת הבינה מסברא שפת שזה דבר חשוב הוא לא נהיה טפל וכמו בגמ' לעיל שיין הואיל והא קובע ברכה לעצמו [אמנם בפשוטו כל הגמ' שם רק בטפל של תוך הסעודה ולא בשורה פתו ביין ועיין מגן גבורים סימן קס"ח על המג"א סק"ל] והגמ' עונה שרק בפירות גינוסר שזה מאוד חשוב זה נהיה טפל ובפשוטו זה רק שיך לתר"י אבל לתוס' שהמליח הוא לא חשוב מה זה עוזר ועיין צל"ח שחידש שכיון שהמליח הוא מחמת הפירות והפת מחמת המליח חשיב כמו שזה טפל לפירות ועל דרך רש"י אמנם הפרישה נקט שלדעת תוס' בהכרח שתמיד הפת נהיה טפל וצ"ב לפ"ז עד כמה שהגמ' נקטה בקושיא שפת לא נהיה טפל למה זה השתנה במסקנא

והנה הטור באמת כתב שאם אוכל מליח ופת שלא יזיקנו בגרונו מברך רק על המליח ותמהו האחרונים דבגמ' מבואר שזה רק בפירות גינוסר ועיין ט"ז שכתב שהגמ' מדברת שהוא מעונין באכילת הפת ועיין נהר שלום ומאמר מרדכי שהקשו דמה הגמ' שואלת שתגיד שלא מעונין בפת אלא מצד המליח ובפשוטו בהכרח כמו שביאר המשיבת נפש סימן ה' שכונת הגמ' שסתם אדם שאוכל מליח זה מחמת שהוא רעב וא"כ ודאי יש לו ענין באכילת הלחם לשבוע וא"כ זה נחשב עיקר והגמ' עונה שלא אוכל לרעבון אלא מסיבה אחרת אבל באמת כל שאוכל המליח לא לרעבונו ואין לו ענין בשביעה מהלחם חשיב טפל וא"ש הטור

אמנם עיין מ"ב סק"ג שכתב שאוכל דבר מתוק ואוכל דג מלוח להפיג החריפות וכתב בשער הציון שכתב באופן זה מצד שהרבה אחרונים כתבו שצריך דוקא דומיא דפירות גינוסר והנה כאן אין את המעלה שזה פרי חשוב ומבואר שנקט שיש ענין שסיבת אכילת המליח לא סתם כי רוצה מליח אלא שזה מוכרח לו מצד שיש לו מתיקות בפה ולא מצאתי למי מהאחרונים שביאר כך וכן לא מובן מה הסברא בזה ועיין מ"ב דבשותה יין שרף ואכל פת להפיג החריפות לא מברך על הלחם וצ"ב הרי כאן לא מוכרח לשתות היין וזה כמו מליח ללא מתיקות ובכל אופן מבואר שזה טפל וצ"ע

ובעיקר נידון סוגין עיין פר"ח דנקט לעיקר כפשטות הגמ' וכביאור רבינו יונה שרק בדבר חשוב לחם נהיה טפל ובזה ביאר הדין לגבי שמן ופת שגם אם עיקר כונתו לצורך השמן הפת לא נהיה טפל אלא אדרבא השמן טפל לפת ולכאורא זהו חידוש שאפילו אם לחם לא נהיה טפל אבל למה שהשמן יהיה טפל וצ"ל שעד כמה שיש כאן אכילה חשובה של לחם והשמן מטעימו ממילא אפילו שיש לו גם מטרה של אכילה פרטית הוא נהיה טפל

**בדין טפל לטפל**

]