מראי מקומות זימון קצד_1
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב יהושע ננקסקי

**סי' קצד**

ס"א

★"ושכחו וברך כ"א לעצמו בטל מהם הזימון".

הא דאין זימון למפרע.

עי' לבוש [הובא במשנ"ב] "דלמאי יזמנו זה את זה והרי כבר בירכו ברהמ"ז ואין לשון זימון אלא שאחד יזמן השנים וכו'".

וע"ע בלבוש "אבל העיקר הוא מחמת שיברכו יחד גם השלש ברכות ואותם כבר ברכו ויצאו וכו'".

ויל"ע שאחד כבר בירך והשנים מזמנים על מה הולך קריאת המזמן 'נברך'.

האם על ברכת הזימון, דהיינו שפונה לאחד לברך ברכת הזימון וברהמ"ז ולשני [שברך] רק ברכת הזימון.

או שפונה רק לאותו שלא זימן.

ועי' בזה בפמ"ג [א"א א].

וע"ע בטור דהא דיכולים לזמן עמו אפי' שבירך דלא גרע מעלה של ירק.

וע"ע במג"א מה שהקשה הכא [בס"ק א] ולקמן [קצז-ד].

וע"ע בפמ"ג [א"א א].

וע"ע בגר"ז [קצד-א] שהאריך בזה.

★עי' פמ"ג [א"א א] הובא בביאה"ל שמסתפק מה דינו בהתחיל לחוד, דהיינו השו"ע מיירי שבירך כ"א את כל ברכת המזון, ולכן חשוב למפרע, ומסתפק הפמ"ג מה דינו בהתחילו ברהמ"ז, וספקו דאולי בכה"ג למרות שהתחיל הברכה **יזמן באמצע הברכה.**

ויל"ע אי כוונתו שיזמנו ואח"כ יחזרו לתחילה, ויגרם כאן כעין ברכה לבטלה [דהיינו החצי ברכה הראשון] או כוונתו שיפסיק באמצע ברכת הזן ויזמנו, ואח"כ ימשיכו ממקום שפסקו.

★אבל אם שכח אחד וברך השניים יכולים לברך וכו'.

עי' ב"ח דה"ה הזיד, הובא במשנ"ב.

וע"ע בא"ר [א].

וע"ע ב"מאמר מרדכי" שדחה את ראית הב"ח, אבל **מסברא** נראה לא כב"ח דאין לאחד זכות לבטל את החובה מן השנים.

★אותו אחד שבירך שיכולים לזמן עליו ה"ה אם הוא באמצע ברכת המזון.

ויל"ע כיצד יענה אותו שאוחז באמצע בהמ"ז.

וכן בזימון עשרה כה"ג אולי רשאי לענות אפי' באמצע ברכה, דהוי כעין דבר שבקדושה.

★עי' א"ר [א] שנסתפק שנים שאכלו פת ואחד אכל ירק ושכח אחד מהאוכלי פת וברך בהמ"ז כה"ג האם השלישי שאכל לחם יכול לזמן עם השניים [דהרי יש כאן אחד שמברך בהמ"ז].

וע"ע בזה במאמר מרדכי [ג].

וע"ע בברכי יוסף [שיו"ב א].

★בדברי הרמ"א שמקורן ברשב"א שאחד **זימן** השנים לא יכולים לזמן עימו, וכל דברי הגמ' שמזמנים עליו מיירי רק שבירך דאכתי חייב בזימון, ולכן יכולים לזמן עמו.

בח"א [מח-ד] למד דס"ל דבכה"ג יש "פרח זימון" ולא רק שרוב החבורה זימנה, אלא התחדש כאן שגם יחיד שזימן יש פרח.

ובא"ר [קצג-יא] דחה שאין זה כוונת הרשב"א רק מאחר שזימן אין מקום לזמן עליו, אבל אה"נ השנים הנותרים עדיין בחיובם ולא פרח חובת זימון מעליהם.

וע"ע בא"א [א].

וע"ע בחזו"א [לא ד,ה].

עי' רעק"א שמביא "אבן העוזר" דכ"ז מיירי שאותו יחידי זימן ובירך, אבל אם זימן לחוד דאכתי חייב בבהמ"ז שפיר מצטרף ומזמנים עמו.

וע"ע במג"א [ר-ג] מה שציין "עי' לעיל סי' קצד", ובמחצה"ש שם.

וע"ע חזו"א [לא-ה].

ובדברי האבן העוזר הנ"ל יל"ע הרי בירך לבד לא מפקיע, וזימון לבד גם לא מפקיע, אז למה כשעשה את שניהם זה מפקיע.

**ס"ב**

★שלושה שאכלו ויצא אחד מהם לשוק.

ברמב"ם [פ"ה הי"ג] משמע שיצא קודם ברהמ"ז.

ועי' שטמ"ק [מה: סוד"ה "שנים שרצו להפסיק"] וז"ל "והא דאמרינן לעיל ביצא אחד מהם לשוק דקוראים לו ומזמנים עליו בדקרו ליה ועני, ההיא נמי מיירי כשבירך, דאי לא אינו רשאי לצאת בלא ברכה, אי נמי כשעבר ויצא שלא כדין".

וע"ע בהלכות הריטב"א [פ"ה כ"ב]

★עי' פמ"ג [א"א ב] דה"נ בעי שיהיו רואים זה את זה כבסימן [קצה א].

ועי' ריטב"א [מה:] "קוראין לו ומזמנין עליו כלומר במקומו **וכשרואים אלו את אלו**".

וע"ע במאירי.

★עי' בריטב"א בהלכות [פ"ה כב] שביאר את הסוגיא בפי' אחר וז"ל "שלשה שאכלו וקם אחד מהם ויצא לשוק קודם שיברך או לאחר שבירך, אם הרחיק מהם כל כך שאילו יקראוהו בקול גדול לא ישמע קולם נתבטל צירופן ושוב אין מזמנין עמו, אבל אם לא הרחיק מהם כל כך מזמנין עמו ובלבד שיחזור למקומו, בד"א להצטרף לשלשה אבל לעשרה שהן זימון גדול בהזכרת שם שמים אינו משלים מכיון שהרחיק משם כלל".

למדנו מהריטב"א שני דברים

1. שאפשר לזמן עליו רק **כשחזר למקומו.**
2. נאמר כאן שיעור בהרחקתו, שאם הרחיק עד כדי כך שלא שומע, נתבטל צירופן ולא מהני מה שיחזור [קרי ליה ועני זה לא תנאי בזימון אלא הגדרת מרחק], ולפי"ז יצא שבעשרה שנאמר בגמ' דלא מהני הכוונה לא מהני כלל גם כשיחזור, היות והרחיק נתבטל צירוף.

וצ"ב ממתי נחשב שהרחיק, ונתבטל צירוף עשרה.

**ס"ג**

★עי' א"א [ג] דלרמ"א אם המברך ברכה ראשונה אינו יודע ברכת הזימון יברכו בלא זימון ויתבטל הזימון, דזימון אינו מעכב.

וע"ע בגר"ז [ג].

וע"ע בביאה"ל [ד"ה אבל לחצאין].

וע"ע חזו"א [ל-ה].

ועי"ש בגר"ז שאם יודע לומר ברכת הזימון וברכה ראשונה דהשומעים אינם יודעים לענות "ברוך שאכלנו משלו" אז אותו המזמן יזמן ויאמר "נברך" ואח"כ יאמר ברוך שאכלנו, והם יצאו בשמיעתו, ואח"כ יברך ברכה ראשונה.

★במג"א [ג] הוכיח דברכות מעכבות זו א זו ואם לא יודע אחת מג' ברכות לא מברך כלל.

ועי' א"ר [ה] שהוכיח מהא דמבואר [בסי' קפח] שטעה ואל אמר רצה ונזכר אחר שהתחיל הטוב והמטיב חוזר לראש, מוכח כמג"א הנ"ל.

וע"ע חזו"א [כח-ח] **דמדרבנן לכו"ע מעכבות זו את זו.**

ולפ"ז שפיר חוזר ברצה לראש.

ודברי האבן העוזר שאינם מעכבות מפני שזה רק דרבנן ומשום הכי לא ביטלו ממנו ברהמ"ז כלל, ויברך עכ"פ מה שיודע.

וע"ע באבן העוזר [הובא במשנ"ב].

★עי' משנ"ב [יג] במחלוקת הנ"ל אם אכל כדי שביעה שחייב בברהמ"ז מדאו' יברך מספק.

ויש להוכיח מכאן שספקא דאוריתא לחומרא נאמר גם במקרה שאחרי שיחמיר ישאר בספק, דהרי לשיטות המעכבות זו את זו, גם כשהחמיר ובירך לא יצא יד"ח, ובכ"ז המשנ"ב הכריע לברך.

וכידוע יש דסברו דספקא דאו' לחומרא נאמר רק במקום שאחרי שתחמיר ודאי תקיים את הדאוריתא. כגון נטל לולב ספק כשר, נאמר לו לחזור וליטול לולב כשר שודאי יצא יד"ח [רק הספק אם חייב ליטול או לא], אבל במקום שגם אחרי שתחמיר ישאר הספק, כגון התכלת שבזמננו, גם אם ננקוט שזה ספק תכלת, אם כן שיהיה ספק דאו' לחומרה, ועל זה ענו שגם אחרי שתחמיר לא ודאי שתקיים את הדאו' כי לבשת דבר שספק תכלת, בזה לא נאמר ספק דאו' לחומרא.

במשנ"ב כאן חזינו לא כן.

★עי' פמ"ג [א"א א] דאפי' למג"א שברכות מעכבות זו את זו **סדר ברכות** אפשר שאין מעכבות.

ועי"ש שאפשר דהטוב והמטיב סדרם מעכב יותר, שתוקן שהטוב והמטיב דרבנן יהיה לאחר ברהמ"ז דאו'.

וע"ע בחזו"א [כח-ח].

וע"ע באר היטב [ב].

★שאין ברכה מתחלקת לשנים.

עי' חזו"א [ל-ב,ג].

וע"ע בקה"י [יא].