הערות אשו משום חציו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / אש

בס''ד

**הערות בסוגיית אשו משום חציו**

א. מבואר בגמ' דשור שהניח גחלת על הגדיש, לר''ל אין חייב בעל השור על שאר הגדיש, ומבואר דאף באש בלא רוח נח' ר''ל וס''ל דאינו חציו, וצ''ע מאי שנא יצירת אש שיש בו כח שורף, לכל כוחו שיש בו כח הילוך - י''ל דבכח יש בו כח הילוך, משא''כ באש אין **בו** כח הילוך, וכל כוח הילוכו ושריפתו הוא ע''י הדבר שנשרף (ואולי גם זה נכלל בכלל כח אחר מעורב בו) -.

ב. בתוס' בסנהדרין דף ע''ז א' בתי' השני נראה דאשו משום חציו לר' יוחנן הוא רק באש שהזיקה בלא רוח - וכ''כ המהרש''א שם, ובחי' ר' מאיר שמחה דף כ''ב ב' - וצ''ע מדברי הגמ' בסוגיין דחייב החנוני כשהניח נרו מבחוץ ועבר גמל טעון פשתן וכו' והרי הגמל אינו עדיף מרוח, וא''כ לס''ד דלרי''ו אין חייב באש אלא משום חציו ולא משום ממונו מדוע חייב.

ג. מבואר בחרח''ה הלכ' שכנים 'דאשו הויא חציו ממש והולכת מכחו ... והא דאצטריך למילפה מקרא, הוא משום דכח אחר מעורב בה' ונראה בדבריו וכן הוא לכא' בדברי הר''ח בסוגיין דאף לר''ל אשו הויא חציו, ולא נח' אלא משום דכח אחר מעורב בו, וא''כ באש בלא רוח הויא חציו אף לר''ל - הפוך מדברי התוס' בסנהדרין בתי' השני דאין אש חציו לרי''ו אלא באש בלא רוח - וצ''ע הרי מפורש בגמ' הנ''ל דאף בלא רוח אינו חציו לר''ל - צ''ל דלא אמר הגר''ח דמחמת הרוח אינו חציו, אלא מחמת כח אחר מעורב בו, ויש לפרש כנ''ל דכל הילוך של אש אינו מכח עצמו אלא מכח חומר הבעירה, וזהו כח אחר מעורב בו, ולפי''ז מובן מאד מדוע מקום גחלת הוא חציו לכו''ע, אך בדברי הר''ח נראה דרק מחמת הרוח אינו חציו לר''ל וצ''ע -.

ד. המניח חץ ברוח מצויה, יש לעיין כיצד הדין לדעת ר' יוחנן, ולדעת ר''ל, י''ל דאף לר' יוחנן אין הרוח חציו אלא רק האש וכמבואר בדברי הגר''ח בהלכ' שכנים, וא''כ לא יתחייב, ומאידך י''ל דלר''ל רק אש אינו חציו משום שאין באש עצמו כח הילוך, משא''כ רוח שיש בו כח הילוך והוי חציו אף לר''ל.

ה. כתבו התוס' דף נ''ו ב' ד''ה המעמיד 'ולא משתמע בשום דוכתא דלחייב ברשות הרבים שן אפילו מקרב בהמתו אצל הפירות ומעמידה עלייהו' ומשמע דאף למד''א אשו משום חציו אין מעמיד חייב משום חציו, ולכא' משום שאין בע''ח נחשב חציו, וצ''ע מדברי התוס' בדף נ''ו א' ד''ה אילימא דאם כפתו והביאו לפני ארי חייב משום חציו - הגרשש''ק חילק בין מקרב הדבר אצל האש למקרב האש אצל הדבר, וכן מבואר במהרש''א בסנהדרין דף ע''ז דהיה אפשר לומר דאע''פ שמקרב נחש פטור משום שאין הארס בעולם אפילו הכי מקרב לנחש חייב אע''פ שאין הארס בעולם -.

ו. עוד צ''ע מדברי הגמ' דחייב החנוני על נרו שהזיק ע''י הגמל, ומפורש דאף הזק שנעשה ע''י בע''ח הוא חציו - י''ל על פי דברי החזו''א - סי' ב' סוף סק''א - דמעמיד אינו חציו משום דאע''ג דבהמה הוי כרוח מצויה משום שאין לה בחירה כמבואר בחזו''א סי' ה' סק''ה אפילו הכי כיון דהבהמה צריכה להחליט לאכול, וצריכה לאכול, והוי כח כוחו, משא''כ בגמל איירי כשהגמל כבר הולך -.

ז. בתי' הראשון בתוס' בסנהדרין מבואר דאשו משום חציו גם כשהזיק ע''י רוח, ויש לחקור האם גם הרוח נחשב כחציו ולכן חייב, או דלמא דאע''פ שאין הרוח כחציו חייב - עי' בחרח''ה הלכ' שכנים, ובשיעורי ר' חיים הלוי ב''ב דף כ''ו א' -.

ח. כתבו התוס' בד''ה אשו משום חציו 'לא שיבעיר בעצמו האש אלא כל מקום שפשע ולא שמר **גחלתו** חציו נינהו' ומבואר בתוס' דאף כשהרוח ליבתה את הגחלת הוי חציו - והעירו דלכא' רש''י בדף כ''ג א' ד''ה ה''ג פליג - ועי' בתוס' דף נ''ט ב' דדנו התוס' אם יש חיוב באש בכה''ג, ומסקנת התוס' שם כמוש''כ כאן דחייב, ורבינו פרץ שם נח' וכתב דפטור, ויש לדון האם גם למד''א אשו משום חציו פטור, או''ד דרק למד''א אשו משום ממונו פטור משום שאין גחלת נחשבת למזיק, ואין חיוב באש כשלא יצר מזיק, אך למד''א אשו משום חציו אין צריך ליצור מזיק.

ט. לכא' מבואר בתוס' הנ''ל דאף הרוח הוי חציו, דאל''כ מדוע חייב כשהרוח ליבתה את הגחלת, וצ''ע מדוע בב''ב דף כ''ו א' לא יתחייב ברקתא על מה שהרוח מזיקה, וכן צ''ב מדוע בליבה וליבתה הרוח אין נידון כליבה לבדו אי נימא דהרוח הוי חציו - עי' חזו''א ב''ק סי' ב' סק''ח, ובגוף דברי התוס' יעויין יונת אלם סי' י''ז שפי' שחייב אע''פ שלא הדליק את האש כלל, וצ''ע כיצד שייך לחייבו מדין אדם המזיק ובמיתה בכה''ג, ויש שפירשו דכוונת התוס' דעשה רק גחלת ולא שלהבת, ויש שפירשו דכוונת התוס' דהדליק ברשותו, וכל התביעה עליו אינו אלא על מה שלא שמר -.

י. מבואר בתוס' בסנהדרין דף ע''ז א' בתי' השני דמקרב לחמה פטור אף לרי''ו, דהוי ככח כוחו, ולכא' כוונת התוס' דהילוך השמש הוא כח אחד, ושריפת השמש הוא עוד כח, וצ''ע מאי שנא מכל אש שהולכת אף בלא רוח שחייב, הא נצרך גם הילוך האש וגם הזק האש - י''ל דהילוך האש הוא ע''י שהאש שורפת ולכן הכל נחשב כח אחד, ולפי''ז מקרב לאש נחשב חציו אע''פ שמקרב לחמה אינו חציו, ואסו''מ בראש הגג לכא' נמ הוי כח כוחו, כח הרוח, וכובד האבן -.

יא. מבואר בתוס' בסנהדרין דף ע''ז א' דדין נפלה סכין מידו תלוי במח' ר''ל ורי''ו, ויש לעיין האם לר''ל אינו חציו אך לא גרע מאשו משום ממונו, או''ד דכיון שרק הפסיק לאחוז את הסכין לא יצר מזיק, ולא דמי לזרק צרור למעלה וכו' דיצר מזיק ויש לכא' לחייב אף לר''ל מדין אשו משום ממונו.

יב. יש לעיין האם הזורק חץ ע''י קשת דומה לנפלה סכין מידו ולדעת הרא''ה ולדעת התוס' בדעת ר''ל אינו כח גברא, או דלמא דהוי כח גברא מכח מתיחת החץ ולא מכח עזיבת החץ.

יג. תוס' בסנהדרין דף ע''ז א' דימו סוף חמה לבא לאש, ולר''ל דאשו משום ממונו פטור, ולכא' אין החמה כחציו לר''ל משום שלא יצר את החמה - ולא דמי לאש שאף כשיצר את האש אין האש יכולה ללכת מכח עצמה וכנ''ל - ולכן אינו דומה לכל כוחו שיצר את הכח, ויש לעיין לפי''ז האם לר''ל מקרב לחץ, או מקרב או מטה חץ פטור.

יד. זרק חץ ורוח מצויה הטתה את החץ, לכא' לרי''ו לא גרע מרוח שהוליכה אש דחייב, ויש לעיין כיצד הדין לר''ל - לדברי הגר''ח בדעת הרמב''ם דאש הוי ממש חציו ור''ל נח' על רי''ו משום שבאש כח אחר מעורב בו, לכא' גם כאן לר''ל לא יחשב חציו אלא רק לאשו משום ממונו, אך לדברי התוס' דאף במקרב לחמה חייב לרי''ו, אע''פ שלא יצר את החמה, וא''א להחשיב את החמה לכוחו, ע''כ דס''ל לתוס' או דאף הרוח הוי חציו אע''פ שלא יצר את הרוח, או דאין אש נחשב כחץ (אולי משום שאין לו כח להתקיים מצד עצמו בלא חומר בעירה וכנ''ל) ולכן ס''ל לתוס' דיש ללמוד מדברי רי''ו דחייב על כל כח קיים שהשתמש בו, ובזה נח' ר''ל, ואי נימא דאין אש כחץ, י''ל דלא נח' משום כח אחר מעורב בו, אלא כשם שלרי''ו לא איכפת לן דכח אחר מעורב בו כמוש''כ הגר''ח, אף לר''ל לא איכפת לן בכח אחר מעורב בו, ולא נח' אלא באש שאינו חץ, אך בחץ י''ל דאף לר''ל חייב אף כשהרוח היטתה אותו -.

טו. מבואר בגמ' דמקום גחלת עדיף מחציו, ואינו נחשב צרורות אלא גופו, וצ''ע הרי אין גופו מזיק אלא האש, ומאי שנא כוחו המזיק מאש המזיק.

טז. מבואר בגמ' דבהצית בגופו של עבד חייב גם לר''ל, ומשמע דאף כשהצית ברגלו והתפשטה האש והרגו חייב, וצ''ב מאי שנא מכל אש שהולך בלא רו''מ שאינו נחשב חציו - עי' באחיעזר ח''א סי' י''ט סק''ד שנראה בדבריו שהבין שמצית והולך בגופו של עבד עד שמת עי''ש -.

יז. איתא בגמ' בשלמא למ"ד אשו משום חציו חציו דחרש הוא, וכתב רש''י בד''ה ור' יוחנן 'ור' יוחנן לטעמיה דאמר אשו משום חציו והכא חציו דחרש הן' - ועי' בתוס' שפירשו אחרת - וצ''ב הרי החרש אינו מתחייב וא''כ מדוע אין החרש נחשב כרוח מצויה כלפי בעל האש - עי' נחל''ד -.

כ. מבואר בגמ' דבנפלה גדר שלא מחמת דליקה חייב משום ממונו, וצ''ע מדוע הזורק כלי מראש הגג והיו תחתיו כרים וכסתות וקדם הוא וסלקן אינו חייב מדין אש, ומאי שנא גדר שנפלה ויכל לשמור, מסילק תריס ויכל שלא לסלק - עי' אמר''מ סי' כ''ט -

כא. הנמוק''י הקשה למד''א אשו משום חציו היאך רשאי להדליק נר בע''ש, ומבואר בדברי הנמוק''י דאינו חייב על הדלקת האש, אלא על מה שאח''כ האש דולקת, דכוחו כגופו פירשו שחייב על מה שכוחו עושה, וכוחו הוי כידא אריכתא דידיה, וכן לכא' מבואר בתוך דברי הרא''ש בפ''ב סי' ב' - כן פירשו הקה''י סי' כ' ובחי' ר' שמואל סי' י' את דברי הנמוק''י, וכן נראה בדברי הגרש''ש סי' י''ח ובאבי עזרי פי''ד הט''ו, ובדבריהם מבואר דהנמוק''י חזר בו בתי' והחיוב על כוחו הוא על מעשה הזריקה, אך בדברי הקצוה''ח סי' ש''צ, והתרוה''כ בסי' שצ''ב, ובחי' ר' מאיר שמחה דף כ''ב ב', ובאחיעזר ח''א סי' י''ט, ובברכ''ש סי' י''ז מבואר דלא חזר בו הנמוק''י אלא כוונת הנמוק''י בתירוצו דאזלינן בתר מעיקרא, וכתב האחיעזר דכשלבסוף החץ שבר אמרינן בתר מעיקרא לכו''ע ואפי בחץ - וצ''ב א''כ מדוע הזורק חץ ותריס בידו וקדם הוא עצמו וסלקו פטור, הא כוחו הוי כידא אריכתא דידיה - עי' קה''י שם, ואולי י''ל דכיון דאזלינן בתר מעיקרא, א''כ ע''י סילוק התריס נשבר, ועל סילוק התריס אינו חייב משום שאינו אלא גרמא -.

כב. הנמוק''י הוכיח דחייב על מעשה ההדלקה, דאם לא כן א''א לחייבו דהרי אנוס הוא, וצ''ע לשמאי דיש שליח לדבר עבירה לכא' חייב על משעה השליח, ולא על מעשה המינוי, וא''כ בשליח הגדר כקושיית הנמוק''י, ואעפ''כ אין פטור מדין אונס.

כג. הנמוק''י הקשה רק לדעת ר' יוחנן, וצ''ב הא גם לר''ל כשהצית בגופו של עבד הוי חציו, ומאי שנא נר מגופו של עבד, וממקום גחלת - ועי' חזו''א סי' י''א סק''ז בגדר מקום גחלת -.

כד. הנמוק''י כתב בתי' דנכסיו משתעבדים משעת זריקת החץ, ואי נימא דאין כוונת המוק''י בתי' מדין בתר מעיקרא, צ''ב היאך ישתעבדו הנכסים לפני שנעשה הנזק - עי' חי' הגרשש''ק ב''ק סי' כ''ט, ובקובץ שיעורים ח''ב סי' י''א

כה. דעת רש''י - והגר''א סי' שפ''א סק''ה כתב דכן הוא מסקנת דברי התוס' שם - דהמרבה בחבילה ובלאו איהו הוי מזיק פטור, ובשלמא למד''א אשו משום ממונו יש לפטור את השני אע''פ שהאש שלו הזיקה משום שלא יצר מזיק, אך למד''א אשו משום חציו מדוע אין השני חייב - עי' חי' ר' שמואל סי' י', ואולי יש ליישב דכיון דבלאו איהו הוי מזיק, אין זכות לניזק למונעו מלהדליק אש, וכל שאין זכות לניזק אין למזיק חובת תשלומין, ולפי''ז רק בנזקין פטור ולא ברציחה -.

כו. מבואר בתוס' דבנפלה סכין מידו לר''ל אינו כח גברא, וכתבו האחרונים - עי' תבואות שור סי' ג' סק''ב - דלא דמי לבידקא דמיא משום שבסכין בידו כל רגע צריך לחדש את אחיזתו, וכשמפסיק להחזיק הסכין נופלת מאליה, וצ''ב א''כ היה צריך להיות פטור לר''ל כשהזיק בכה''ג ובדף כ''ו ב' איתא אמר רבה היתה אבן מונחת לו בחיקו ולא הכיר בה ועמד ונפלה לענין נזקין חייב, ועי' בדק הבית בית א' שער א' דחילק בין שחיטה לנזקין, וצ''ב בביאור החילוק.

כז. כתבו התוס' בד''ה חציו דחרש הן, 'ואומר ר"י דלמ"ד אשו משום חציו הוא לא מחייב אלא באש שיכול להזיק ברוח מצויה הרבה וקרוב לודאי היזק כעין חציו', וצ''ע א''כ מדוע הגמ' בדף כ''ג א' הוצרכה להעמיד בנפלה גדר וכו' בכדי לחייב בטמון, ולא העמידה ברוח שאינה מצויה הרבה - נחל''ד -.

כח. יש לעיין לדברי ר' יוחנן מדוע בבדיקא דמיא, אין חייב על המים הראשונים בכח שני מדין אשו משום חציו - חזו'א סי' ב' סק''ט -.