קבוע כמע_מ דמי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / רוב וקבוע

סי' קי גדר דין קבוע כמע"מ דמי

**א. למה בי' חנויות אין דין קבוע-**

הק' האחרונים [קו"ש כתובות-מ שער"י ד-ב] היאך מהני רוב בט' חנויות והרי האיסור קבוע במקומו והוא נחשב כמע"מ א"כ איך נתיר חתיכה זו משום הלך אחה"ר והרי החנות האסורה קבועה וחשיבא כמע"מ?

וכמה אופנים נשנו בזה:

א. בקו"ש כתובות-מ הביא בשם הגר"ח דקבוע לא חשיב כמע"מ, אלא דגזיה"כ הוא דל"מ רוב בחתיכה הקבועה, וממילא לא אכפ"ל שהחנות קבועה דסו"ס החתיכה שפירשה ועליה אנו דנים אינה בכלל קבוע ודנים עליה רוב ולא אכפ"ל שבכלל הספק יש קבוע.

ולפי"ז לעולם דין קבוע אינו תלוי באיסור רק בחתיכה שעליה דנים, ואם היא אינה בקביעות הותרה.

ב. אבל בשער"י ד-א,ב וחי' רשש"ק כתובות-טו האריך שם דוודאי יסוד דין קבוע הוא להחשיב את המיעוט כמע"מ ממש, ואינו גזיה"כ שלא לילך אחר קבוע, וכיון שבתערובת יש חנות אחת של איסור הוי כמע"מ ואין כאן רוב.

וסמך דבריו מרש"י סנהדרין עט: שהיה ס"ד שנכריע דוקא כהקבוע, וע"כ הוא באופן דהרוב הוא נייד ורק אחד קבוע [וע"ע ברשב"א ב"ק מד:], ולד' הקו"ש צ"ע היאך ס"ד דרש"י שיוכל הקבוע להכריע את שאר החתיכות שהן ניידי ויש לילך בהם אחר הרוב.

גם עיקר הס"ד להחשיב את המיעוט כרוב מתבאר טפי לד' השער"י דדין קבוע הוא חשיבות המספר ולא כהקו"ש שכל דינו הוא חשיבות שלילית למנוע את הרוב, וכנראה צ"ל דגם הקו"ש מודה דס"ד שיהיה לו חשיבות חיובית להכריע ואחר דקמ"ל רש"י שאינו אלא כמע"מ הרי גדר ההלכה שלא לילך אחה"ר במידי דקבוע, וכ"ז דוחק [שו"ר בפמ"ג שפ"ד קי-טו נתקשה בד' רש"י אלו].

ועפי"ז נתקשה רשש"ק טובא בהך דחנויות, וכתב שיש כאן ענין אחר משום כל דפריש מרובא פריש היינו שיש כאן רוב על עצם מעשה הפרישה, דכיון שמעשה המספק אותנו על כשרות הבשר הוא פרישתו מהחנויות דנים על מעשה הפרישה מהיכן הוא, וכלפי מעשה הפרישה ל"ש מושג של קבוע דסו"ס יש רוב שמעשה הפרישה מן הכשר הוא וכל מעשה ל"ש מושג של קבוע, ורק כשהנידון הוא על החנות עצמה מהי אם כשרה או טריפה שייך לדון קבוע כמע"מ.

ג. ביד יהודה קי-יא (ד"ה דהנה) נראה דרך ממוצעת בזה, דלעולם יסוד דין קבוע דהוי כמע"מ וד' רשש"ק, ומ"מ כ"ז כלפי החתיכה הקבועה עצמה, אבל לגבי מה שפרש לא דנים את שאר התערובת כמע"מ, ואף שהוא כתרתי דסתרי.

ונביא כמה נפק"מ מדרכים אלו:

**ב. נפק"מ באופן שחלק מהתערובת חה"ל-**

ונפק"מ גדולה מזה, באופן שנתערבו בתערובת שתי חתיכות ואחת חה"ל ואינה בטלה אם אפשר לבטל החתיכה האחרת.

ובשער"י ג-יב,ד-א רצה לחדש עפי"ד שאינה בטלה, דכיון שאחת היא חה"ל ואינה בטלה ויש לה דין קבוע הו"ל כמע"מ ותו אין כאן רוב לבטל את האיסור השני אף שאינו חה"ל[[1]](#footnote-2).

ובאר בזה ד' הטור המוקשים בסי' קי, שלא התיר בתערובת החתיכות אף אלו שא"ר להתכבד כיון שיש בהם גם חתיכות הרה"ל, ואכ"מ.

אבל עכ"פ בשו"ע קי-ה בשם הרשב"א מבואר שהחתיכות שאינן ר"ל מותרות, ובשער"י ד-א כתב עפ"י דרכו דאף הרשב"א מודה אלא דשאני דין קבוע לענין חה"ל ס"ל שלא נתנו רבנן דין קבוע אלא כלפי החתיכה עצמה ואינו משנה את יחס התערובת כלפי שאר החתיכות.

ובפשוטו מבואר דעתו או כהקו"ש דקבוע אינו נחשב כמע"מ או כש"כ ביד יהודה קי-יא דאף אם דין קבוע הוי כמע"מ היינו רק כלפי הנידון עצמו ואינו משנה את היחס של התערובת לענין חתיכה אחרת, ומה"ט מתירים בי' חנויות אף שהחנות האסורה קבועה.

**ג. נפק"מ בשאר דינים אם אזלינן בתר קבוע-**

ונפק"מ גדולה משתי דרכים אלו, עיין בפמ"ג שפ"ד קי-יד שנסתפק אם אזלינן בתר חזקה[[2]](#footnote-3) או ס"ס או קרוב[[3]](#footnote-4) בקבוע, מבואר דעתו דעיקר דין קבוע הוא דין תורה שלא לילך אחה"ר ולא משום דהוי כמע"מ.

אבל בשער"י נקט לעיקר דדין קבוע שעשאתו תורה כמע"מ ממש, ועפי"ז כתב בפי"ב להכריע כל ספיקות הפמ"ג ובוודאי מהני חזקה וס"ס וקרוב במקום קבוע ודוקא רוב ל"מ משום שאין כאן רוב, וכן מבואר בש"ש ד-ב דמהני חזקה בקבוע, וכן מסיק ביד יהודה קי-יג [וכשיטתו שנקט ע"ד רשש"ק].

**ד. מחצה רוב ומחצה קבוע-**

בש"ש ד-ד הביא נידון האחרונים בפירשה מקצת מבשר הבהמה ומקצתה קבוע, ומסיק שם שהכריע קצתו את קצתו והרוב מכריע גם את המחצה שהוא קבוע.

וביבין דעת יו"ד קי-ז וקו"ש כתובות-מא דנו ע"ז די"ל דגזיה"כ הוא דבקבוע ל"מ רוב וממילא א"א להכריע ע"י רוב, וכנראה הש"ש פשיטא ליה כדעת רשש"ק דבקבוע אין מציאות של רוב אבל להכריע קצתו ע"י קצתו שפיר יהני, וכבר עמד בכ"ז רשש"ק כתובות (ד"ה אמנם)[[4]](#footnote-5),[[5]](#footnote-6).

**ה. דין קבוע ברובא דל"ק-**

באחרונים דנו לענין רובא דל"ק אם מועיל בקבוע, עיין ש"ש ד-א דל"ש בו דין קבוע וכ"כ רעק"א בתשובה ח"ב קג-יא.

ובשער"י ב-יב דן עפי"ד דבקבוע אין מציאות של רוב וזה לא שייך גבי רובא דל"ק שאין הספק מהיכן הוא מגיע אלא מה הוא, ולכך יהני שפיר שאין גזיה"כ שלא לסמוך על רוב בקבוע רק כל דינו הוא להחשיב את המיעוט כמע"מ, וכעי"ז ברעק"א שם ועיי"ש עוד טעם נוסף.

ועיין בשטמ"ק כתובות טו. בשם שיטה ישנה שהק' היאך אזלינן בתר רוב מצויין אצל שחיטה והרי הוא קבוע, ותי' דהתם הוא סברא דמסתברא שלא שחט מי שאינו בקי, ועיין ברשש"ק כתובות-טז דמשמע בשטמ"ק דאף ברובא דל"ק יש דין קבוע [אלא שתי' אלא דרוב מצויין מטעם חזקה הוא],

אבל בשער"י ד-יב כתב שהוא גופא כוונת תי' דל"ש קבוע ברובא דל"ק, ובקו' נקט דרוב מצויין אצל שחיטה הוי כרובא דא"ק, עיי"ש.

ובחי' רשש"ק הנ"ל הביא ששמע בשם החת"ס דכל הדין דרוב ע"ה מעשרין ודמאי אינו אלא מדרבנן והקילו בו, היינו דוקא באוכל בשוק אבל במתארח בבית ע"ה הו"ל קבוע ול"ש לילך אחר הרוב.

ועיי"ש בחי' רשש"ק שהביא לסתור זה ממשנה, אמנם מד' השטמ"ק נראה כדבריו, ועיי"ש עוד מש"כ ליישב גם בדרכו של השטמ"ק.

ובמקו"א יתבאר עוד כל הנידון המסתעף ממחלוקת זו אם דין קבוע תלוי במצב החתיכה שעליה דנים או בדבר המספק, ועוד נידונים בזה.

???ע"ע בזבחים עג: והרי שם אין נידון על הבהמות רק על החתיכה שפרשה מה היא ואין כאן פרישה לשאול מהיכן היא, יל"פ שבזה הוא משום חסרון קבוע, ועי' בשער"י שעמד בזה.

אם קנה ואח"כ מסתפק מהיכן קנה בחנויות לכאו' אין כאן פריש ולכך אסר הרשב"א.

???כתב בחי' רשש"ק ב"מ-ז דמ"מ יועיל הרוב במקום קבוע שלא לילך אחר חזקה, וצ"ע וכנראה ל"מ קבוע אלא שלא יתבטל צד המיעוט אבל אכתי יש כאן חפצא של רוב לבטל החזקה.

1. ודבריו מבוססים ע"ד הראשונים חולין צה. שנראה דקבוע מועיל לסלק גם דין ביטול ברוב שנעשה כמע"מ, אלא דבעלמא בכל ביטול ל"ש קבוע או משום שאינו ניכר או משום שמתבטל, אבל כל שאינו מתבטל שוב הדר דינא דהו"ל קבוע ונעשה כמע"מ. [↑](#footnote-ref-2)
2. והוכיח משו"ע קי-ד ט' חנויות מוכרות שחוטה ואחת נבילה דחשיב קבוע ואם אח"כ נתערב בחתיכות נוספות חשיב ס"ס ושרי, ולא אמרינן שהספק הוכרע ע"י חזקה דל"מ חזקה בקבוע, אמנם בש"ש ד-ב כתב משום דחזקה ל"מ להכריע בס"ס, וע"ע מש"כ בסי' קיא בדין חזקה בתערובת, וע"ע בשער"י ד-יב וברשש"ק כתובות האריך ליישב הראיה.

   עוד הביא בפמ"ג מדין ס"ט ברה"ר דט' צפרדעים ושרץ ביניהם טהור ברה"ר משום חזקה, הרי דמהני חזקה בקבוע, אבל דחה דס"ט בסרה"ר לאו מתורת חזקה, ועי' ברשש"ק ובשער"י ד-יב העיר ע"ז דהא שיטת התוס' בכ"ד דס"ט ברה"ר הוא מצד חזקה, ועוד תמה על עיקר ראיה זו דהא הכא הנידון על האדם מצד חזקה שלו ולא על השרץ עצמו, א"כ ל"ש כאן קבוע כלל, ועיי"ש עוד.

   ורשש"ק הביא מתוס' כתובות כט. גבי כותית שכתבו להדיא דאף דל"מ קבוע מ"מ מהני חזקת אבהתא. [↑](#footnote-ref-3)
3. והביא שבכו"פ קי-ז מסיק דל"מ קרוב בקבוע, והוכיח מהא דצא וקדש לי אשה שנאסר בכל הנשים ולא מתירים אותו בנשים הרחוקות, ועי' בשער"י ד-יב האריך בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אולי גם לד' הקו"ש שבקבוע ל"מ רוב מ"מ י"ל דה"מ כלפי הרוב בעצמו אבל כלפי פסק של הכריע קצתו את קצתו שפיר מהני שהוא תלוי בפסק ולא בעצם הרוב.

   וקצת מקור לזה דבש"ש נקט דאמרינן הכריע קצתו את קצתו נראה מזה דדין קבוע אינו משום דבקבוע ל"מ רוב אלא שאין רוב, ומאידך בש"ש ד-יח נראה דאזלינן בתר חפץ הנידון אם הוא קבוע, וכבר העיר בזה המגיה לש"ש, ולפי הנ"ל א"ש. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומ"מ בשער"י ד-ב כתב להצדיק דינו של הפר"ח דלית ליה הכלל דהכריע קצתו את קצתו, והוכיח מנזיר יב. דהדרא לניחותא אזורה ולא אמרינן שהזמן שלא היתה קבועה יכריע את הזמן שהיא קבועה. [↑](#footnote-ref-6)