שיעור מא רטז ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור מא**

**~ סימן רטז סעיף ב ~**

[סעיף ב] אם זה שיוצא ממנו הריח עץ או מין עץ מברך בורא עצי בשמים, ואם הוא עשב מברך בורא עשבי בשמים, ואם אינו לא מין עץ ולא מין עשב, כמו המוס"ק מברך בורא מיני בשמים.

# בדין ברכת הריח על מושק

מבואר בגמרא בברכות (מג, א) כל המוגמרות מברכין עליהן בורא עצי בשמים חוץ ממושק שמן חיה הוא שמברכין עליו בורא מיני בשמים. ופירש רש"י שם (ד"ה שהוא) שהוא בא מצואה של חיה. וברבינו יונה שם (לא, ב מדפי הרי"ף) הביא שי"א שהוא נעשה מזיעה של חיה והנכון יותר שהיא חיה ידועה היא שיש לה חטוטרת בצוואר ולשם מתקבצין בתחלה כעין דם ואח"כ חוזר ונעשה מושק.

והנה ברבינו יונה שם בהמשך דבריו הביא שהרמ"ה היה אוסר אותו באכילה מפני חשש דם, אך הרבינו יונה כתב דאפשר שיש להתירו כיון שהוא רק פירשא בעלמא. והוכיח דדמי לדבש שאף אם נפל לתוכו חתיכות של איסור, מותר הדבש באכילה, כיון שדרך הדבש להחזיר את הדבר הנופל לתוכו להיות כמו דבש, ואף שהוא נותן טעם לשבח שרי, כיון שעכשיו הוא יצא מתורת דם.

אכן ברא"ש שם (סימן לה) הביא דברי הרמ"ה וכתב דראייתו צריכה ראיה, והיינו דלא מצינו שיש היתר לאכול דבש שנפל לתוכו חתיכות של בעל חי.

# ההיתר של פירשא בעלמא

הט"ז (ס"ק ב) הביא ראיה לדברי הרבינו יונה שיש להתיר את המושק דהוי פירשא בעלמא, ממש"כ הרא"ש בחולין (סימן נב) שאם נמצא חלב של טריפה במעי כשירה מותר לשתותו, וביאר הרא"ש שם דהוא משום דחשיב כפירשא בעלמא, ומטעם זה כתב הט"ז שיש להתיר גם את המושק דהוי פירשא בעלמא.

אמנם המג"א כאן (ס"ק ג) הביא ראיה שיש לאסור את המושק, שהרי מצינו בסוגיא בבכורות (ו, ב) דמה שמותר לשתות חלב הוא חידוש, משום דדם נעכר ונעשה חלב, ומוכח דאי לאו קרא היינו אוסרים את החלב כיון שהוא בא מהדם שאסור באכילה, והכא נמי יש לאסור את המושק שבא מדם בעל חי האסור באכילה. והוסיף המג"א דמה שמצינו להתיר משום פירשא בעלמא היינו כשהתקלקל הדבר לגמרי, וכגון אפרוח שבקע מביצת טריפה, דמבואר בגמרא (תמורה לא, א) שהביצה מותרת משום דבשעה שמסרחת נחשבת כעפרא בעלמא, אך במושק מעולם לא פקע ממנו שם דם, דגם כשהוא מסריח ראוי למתק בו ואין להתיר משום פירשא בעלמא, וכן לגבי דבש שנפל לתוכו חתיכות איסור אין להתיר כי האיסור אינו מסריח קודם שהוא נהפך לדבש.

ובביאור הגר"א תמה ע"ד המג"א שכתב שבדבש שנפל לתוכו אין להתירו, שהרי בר"ן במסכת ע"ז (לט, ב) מפורש דכל דבר שנכנס לתוך הדבש מתקלקל בתחילה ואח"כ נהפך לדבש, וממילא יש להתירו מדין פירשא בעלמא דדמי לאפרוח של ביצת טריפה שהתירו משום דמסריח בתחילה.

אמנם לא נחלקו המג"א והגר"א דאין להתיר משום פירשא אלא בדבר שמסריח בתחילה, ונחלקו רק האם איסור הנופל לתוך הדבש מסריח בתחילה. ויתכן גם שהמחלוקת בן הרבינו יונה והרא"ש לעניין המושק הוא רק אם תלינן שהמושק מסריח בתחילה או לא, אך לכו"ע אין להתיר משום פירשא אלא רק בדבר שמסריח בתחילה.

אכן שיטת החזו"א (יורה דעה סימן יב ס"ק ז) שיש להתיר בכל גווני כל שהוא בכלל 'פנים חדשות באו לכאן', והיינו דאין צריך שיסריח כדי שיהיה מותר הפירשא, אלא כל שנעשה שינוי משמעותי שלא ניכר האיסור הראשון, אין איסור באכילתו. וע"ש שביאר דהטעם שבביצת טריפה שנהפכה לאפרוח בעינן שיסריח היינו משום שהשינוי בין ביצה לאפרוח אינו כל כך גדול, דהיינו בשר היינו ביצה, אך כשיש שינוי ניכר מותר [אך הקשה שעדיין יש לאסור את המושק מדין יוצא מן האיסור שהדבר היוצא מאיסור דינו כאיסור, וביאר החזו"א שכל האיסור ביוצא מן האיסור הוא רק באופן שהדבר שמפריש את האיסור עומד לפנינו, אך אם האיסור כולו מתחלף ונהפך להיתר לא שייך איסור 'יוצא']. ומבואר שהחזו"א חלק על המג"א והגר"א ולדעתו כל שנעשה פנים חדשות מותר אפילו אם לא הסריח בתחילה.

וכעין דבריו מצאנו גם ביד יהודה (סימן פז בארוך ס"ק יט) דכתב שכל דבר איסור שמשתנה ונעשה לדבר חדש ה"ז מותר, וביאר שם דהטעם שצריך קרא להתיר אפרוח שיוצא מביצת טריפה הוא משום שהאמא הטריפה שהיא המקור של האפרוח נמצאת לפנינו.

ולמעשה כתב המשנ"ב (ס"ק ז) דהרבה פוסקים נוקטים שאפשר להקל ולשים את המושק בתוך קדירתו משום דאזלינן בתר השתא ועכשיו הוא לאו דם הוא אלא עפרא בעלמא. וסיים שם דכשיש שישים כנגדו בוודאי יש להקל [אכן לא נתבאר בדבריו אם ההיתר הוא רק משום שמסריח בתחילה או משום שכיון שהשתנה כל כך חשיב כפנים חדשות].

# שימוש במוצרים שמקורם מן החי

ויש בנידון זה כמה נפק"מ בסוגים שונים של חומרי גלם המופקים מבעלי חיים שאינם טהורים, או מבהמות טריפות, וכגון החומר הנקרא 'גליצרין' (המשמש כחומר ה'מסמיך' בתרכובות שונות) המופק משומן של בעלי חיים, וכן ויטמינים שונים המיוצרים מזיעה של בעלי חיים. ואמנם באופן שהחומר מתקלקל באמצע ונעשה מסריח לכו"ע שרי להשתמש בו, אך באופן שהחומר אינו מתקלקל במהלך תהליך הייצור תליא בפלוגתת האחרונים הנ"ל דלדעת המג"א והגר"א אסור באכילה, אך לדעת החזו"א והיד יהודה יש להקל לכה"פ לפי שיטת רבינו יונה.

# אם יש איסור להריח דבר האסור באכילה

הביאור הלכה (ד"ה המוס"ק) כתב דמדברי האחרונים שהזכיר המשנ"ב משמע שאף דבר שאסור לאוכלו מותר להריח בו, ועל אף שנחלקו האחרונים אי מותר לאוכלו, לכו"ע מותר להריחו, ולא אמרינן דאסור להריח בו מחשש דשמא יבוא לאוכלו.

אכן הביאור הלכה בהמשך דבריו כתב דנראה שרק המושק שעיקרו עומד להריח, אין איסור להריח בו ולא חיישינן שיבוא לאוכלו, אך דבר שעיקרו לאכילה, ומחמת טוב טעמו הוא מריח בו בוודאי יש לחוש שמא יבוא לאוכלו, ואסור להריח בו אם הוא אסור באכילה, וכעין מה שאמרו לנזיר שלא יקרב לכרמא דחיישינן שיבוא לאוכלו.

וכן כתב הביאור הלכה בהלכות פסח (סימן תמג סעיף א ד"ה אפילו) שאסור להריח פת חמה של עכו"ם בפסח משום שיש לחוש שמא יבוא לאוכלו [ולפי הדיעה הראשונה ברמ"א בסוף הסימן (סעיף יד) שהמריח את הפת טעון ברכה דחשיב שעומד גם לריח, בלאו הכי אסור להריח את החמץ כיון שהוא אסור בהנאה].

# הרחת מאכלים בתענית

ויש לדון אם מותר להריח מאכלים בתענית ציבור, ומצוי הדבר בתענית עשרה בטבת שמתענין ביום שישי, דלכאורה לפי דברי המשנ"ב הנ"ל יש לאסור להריח מאכלים בתענית דשמא יבוא לאוכלם.

והנה לעניין טעימה בתענית ציבור מצינו מחלוקת השו"ע והרמ"א (סימן תקסז סעיף א) דלדעת השו"ע מותר לטעום ולפלוט, ולדעת הרמ"א אסור לטעום ולפלוט בתענית ציבור [אמנם בתשעה באב ויום הכיפורים לכו"ע אסור לטעום ולפלוט, וע"ש בביאור הגר"א (וכעין זה במשנ"ב ס"ק ה) דביאר דלדעת השו"ע ד' צומות אינם אסורים באכילה מדינא אלא תלוי אם 'רצו' הציבור להתענות, ולכן לא החמירו לעניין טעימה, אך לדעת הרמ"א גם ד' הצומות אסורים מצד עצמם דקיבלו עליהם כחובה ולכן גם טעימה אסורה. ובזה תליא חילוק המנהגים דלדעת השו"ע דתלוי ב'רצו' נוהגים להכריז על קבלת התענית, וכך נהגו הספרדים, אך לדעת הרמ"א א"צ להכריז דאינו תלוי ברצונם, וכן מנהג האשכנזים]. ובמשנ"ב (שם ס"ק ו) כתב שלצורך סעודת מצוה שמבשלים ביום לצורך הלילה יש לסמוך להקל כפי השיטות שמותר לטעום ולפלוט.

ומזה יש שדנו דה"ה שיש להקל שמותר לטעום ולפלוט מהמאכלים של שבת משום דחשיב כסעודת מצוה. ולפי זה יתכן שיש להקל גם להריח את התבשיל לצורך סעודת מצוה.

אך בעיקר ההיתר לטעום ולפלוט לצורך סעודת שבת יל"ע אם כל המאכלים של השבת נחשבים לעניין זה כסעודת מצוה, דמדברי המשנ"ב (סימן שכה ס"ק ס) מבואר דיש מאכלי שבת שנחשבים כ'דבר מצוה גמור' כגון להביא המשקה לקידוש, או להביא את התבשיל החם שהוכן לסעודת שבת, ובהמשך דבריו מבואר דיש דברים הנחשבים כצורך מצוה קצת כמו שכר ויוצא בזה, אך פירות וכיו"ב לא חשיב כצורך מצוה כלל ע"ש, ועכ"פ מבואר שם שרק המאכלים העיקריים בשבת נחשבים כצורך מצוה גמור.

ויש להביא ראיה דאין היתר לטעום מכל המאכלים בערב שבת דהנה כתב הלבוש (סימן תרפו סעיף ב) הטעם שאם חל פורים בשבת קבעו את תענית אסתר ביום ה' ולא קבעוהו ביום ו', וביאר שעשו כן כדי שיוכל לטעום מהתבשיל שמכינים לשבת, ולכאורה מוכח מזה שאין היתר לטעום מהמאכלים שמכין לצורך שבת. אמנם יתכן דאף שלצורך מצוה מותר לטעום, אך חז"ל חששו שיבוא לטעום גם מהמאכלים שאינם עיקריים כל כך כמו נתבאר. ועוד יש לדחות שכוונתו שיש לחוש שמא יטעם מהמאכלים ויבלע מהם.

סיכום הדברים:

1. מבואר בגמרא שעל שמושק מברך בורא מיני בשמים. ופירש"י שהוא נעשה מצואה של חיה, וברבינו יונה הביא די"א שנעשה מזיעה של חיה וי"א שנעשה מדם של חיה.
2. דעת הרמ"ה שהמושק אסור באכילה, והרבינו יונה התיר והביא ראיה מדבש שנפל איסור לתוכו שמתהפך להיתר וה"נ נהפך הדם להיתר, אולם הרא"ש כתב שגם בדבש שנפל לתוכו איסור לא ברור ההיתר.
3. ולמעשה המג"א נקט שאין היתר לאכול את המושק דלא התירו פירשא [היינו דבר שנוצר מאיסור] אא"כ הוא מסריח בתחילה, ובביאור הגר"א הוכיח דבדבש יש להתיר כיון שהוא מסריח בתחילה.
4. אכן דעת החזו"א וכן משמע ביד יהודה שכל דבר איסור שהשתנה לגמרי אמרינן שפנים חדשות באו לכאן, ולכן במושק וכן בדבש שנפל לתוכו איסור, כיון שנשתנה האיסור לגמרי פקע האיסור שבו.
5. ויש בזה נפק"מ לחומרים המופקים מבעלי חיים כמו גליצרין, דלדעת המג"א והגר"א אין להתיר אא"כ הוא מסריח גמרי בתהליך הכשרתו, אך לחזו"א והיד יהודה יש להקל כל שהוא דבר חדש.
6. אף לפי השיטות שמושק אסור באכילה, מותר להריח בו דכיון שעיקרו לריח אין לחוש שיבוא לאוכלו. אכן בדברים העומדים לאכילה חידש הביאור הלכה שאסור להריח דחיישינן שמא יבוא לאוכלו. ולכן אסור להריח פת חמה בפסח.
7. יש לדון אם מותר להריח מאכלים בתענית ציבור דלכאורה יש לחוש שמא יבוא לאוכלו. ואם מריח מאכלים של סעודת מצוה אולי יש להקל.
8. ולעניין טעימת מאכלי שבת בתענית עשרה בטבת שביום ו' יש שהקילו דהוי כסעודת מצוה, אך נראה שיש להקל רק במאכלים העיקריים שהם נחשבים כסעודת מצוה, אך בשאר המאכלים וקינוחים אין להקל וכן משמע מדברי הלבוש בהלכות מגילה.