18. בדין הסיח הדעת בסעודה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / כיצד מברכין / שיעורים

ז' אלול ע"ד

**סימן י"ח**

**בדין היסח הדעת בסעודה**

**א]שיטות הראשונים בדין הב לן ונברך לגבי אכילה בברכה ראשונה**

**ב]ביאור סברתם ובדין חיוב ברכה פעמים ודין הפסק בין ברכה אחרונה לאכילה**

**ג]שיטות הראשונים האם הב לן ונברך הוי כמים אחרונים**

**ד]בקושית הראשונים מה ההבדל בין נמלך לגמר וסלק**

**ה]האם יש חילוק בין דעת של סילוק לדעת לפטור מראש**

**ו]האם הב לן ונברך מחיב ברכה אחרונה בנפרד**

**שיטות הראשונים בדין הב לן ונברך לגבי אכילה בברכה ראשונה**

א] מבואר בסוגין מ"ב. אמרי ליה לא סבר לה מר גמר אסור מלאכול אמר להו סלק אתמר ובסוף הסוגיא הרגיל בשמן שמן מעכבו והגמ' מסיקה ולית הלכתא ככל הני שמעתתא אלא כי הא דאמר ר' חייא בר אשי אמר רב שלש תכיפות הן תכף לנט"י ברכה דהינו שרק על ידי מים אחרונים חל איסור אכילה ובגמ' בפסחים ק"ג. מבואר דבאמר הב לן ונברך איתסר לכו למישתי עוד מבואר בגמ' שם שאמימר בירך על כל כוס וכוס כיון שהוא נמלך ע"ש והקשו הראשונים שזה סותר לסוגין שרק מים אחרונים זה חיסרון עוד דנו הראשונים האם יש איסור לאכול אם ברכה ראשונה. ונאמרו כמה שיטות בראשונים בביאור סוגין ונבאר הדברים בס"ד

א. שיטת תוס' חולין פ"ו: פסחים ק"ב: וכן שיטת הרא"ש שכל נידון סוגין האם אסור לאכול זה ללא ברכה ראשונה אבל על ידי ברכה ראשונה ודאי מותר לאכול דמה דאדם הסיח דעתו זה לא סיבה לאסור עליו לאכול אם מברך ברכה ראשונה וכן באמר הב לן ונברך אם מברך ברכה ראשונה יכול לאכול ולפ"ז כוונת הגמ' שתיכף לנטילה ברכה הכונה שכיון שיש כזה הלכה א"כ בנוטל מים אחרונים ודאי שזה הסיח הדעת מהסעודה אלא שעדין יש מקום לדון שכאן אסור לו לאכול גם על ידי ברכה ראשונה דהרי ירחיק נטילת מים אחרונים מברכת המזון ובפשוטו נחלקו בזה הראשונים דדעת הטור דאם יחזור ויטול מים אחרונים אין בזה חיסרון דאז יהיה הנטילת ידים סמוך לברכה [ומבואר בדבריו שזה גם אם רק שותה ויתכן דס"ל שגם ללא אכילה נוספת שיך לחזור וליטול מים אחרונים ולפ"ז גם יכול לדבר ולחזור וליטול אמנם בשער הציון דן דאם לא חזור ואוכל אין לזה שם מים אחרונים ולכן אסור לדבר ולחזור וליטול ורק כאן שחוזר ואוכל ולפ"ז מבואר חידוש שגם בשותה זה סיבה למים אחרונים ולכאורא כה"ג אין מלח סדומית וצ"ע אמנם בשעת הדחק התיר המ"ב לדבר ולחזור וליטול מים אחרונים ] אמנם דעת רבינו יונה בסוגין דלאחר נטילת ידים אסור לאכול גם על ידי ברכה ראשונה כיון שמפסיק בין מים אחרונים לנטילת ידים אמנם את תחילת סוגין למד רק לגבי ברכה ראשונה כמבואר בדבריו שנקט שהדין של לאחר הסעודה של תחילת סוגין זה כדין סילוק דר"פ ולא הוקשה לו שאסור לאכול קודם ברכת המזון [ובדעת הרא"ש הב"י דייק מסוגין שאם נטל מים אחרונים אסור לו לאכול גם על ידי ברכה ראשונה אמנם המג"א הביא דמפורש ברא"ש בפסחים סימן ז' י' וכן בתשובותיו כלל י"ד לגבי שכח לאכול אפיקומן דגם לאחר מים אחרונים מותר לחזור ולאכול אם ברכה ראשונה ומים אחרונים בחזרה ועין לקמן בביאור הדיוק מדבריו בסוגין ובמגן גבורים דחה שבמקום מצוה מותר לאכול ודוחה האיסור של הפסק במים אחרונים]

והנה הקשו הראשונים שלשון הגמ' בפסחים דבהב לן ונברך איתסר לכו למישתי וצ"ע הרי על ידי ברכה אין איסור וביארו שהכונה ללא ברכה ועיין ח' הר"ן בפסחים ובריטב"א בחולין שביארו שהכונה שכיון שבין כה יברכו לאחר הסעודה על היין לצורך ברכת הזימון ממילא זה גורם ברכה שאינה צריכה [אמנם צ"ב דהרי חוץ מהמזמן לא ישתו רביעית ולא יצטרכו ברכה אחרונה ועל ידי שלא ישתו עכשיו אלא לאחר הסעודה יצטרכו ברכה אחרונה וצ"ל שכיון שביחס לברכה ראשונה זה אינה צריכה אין סיבה להתיר לצורך ברכה אחרת] עוד הקשו הראשונים מסוגין דר' זירא לא אכל ולמה לא בירך ברכה ראשונה ואכל וביארו שזה היה דבר שיש בו לחם וצריך נטילת ידים והיה לו טורח לחזור וליטול ידיו [ועיין חזו"א שאע"ג דבעלמא בנגע בסעודתו במקומות המכוסים אסור לאכול כלום ללא נט"י כמבואר יומא ל. שמא ימשך ללחם אבל כאן שהסיח דעתו לגמרי מאכילה לא שייך גזירה זו ע"ש]

ב. אמנם שיטת רש"י והרטב"א והרא"ה בסוגין שנידון הגמ' בגמר וסילק ומים אחרונים זה גם על ידי ברכה ראשונה דהינו שאסור לו לאכול אפילו אם ברכה ראשונה כל שהוא עדין לא בירך ברכת המזון ודעת רש"י רשב"ם בפסחים וכן שיטת הרמב"ם שגם בהב לן ונברך שלשון הגמ' איתסר להו למישתי הכונה אפילו על ידי ברכה ראשונה עד שיברך ברכת המזון [אמנם הרטב"א והרא"ה בסוגין נקטו שאפילו שסוגין מדובר אפילו על ידי ברכת המזון אבל לאחר מסקנת סוגין שרק מים אחרונים א"כ גם הב לן ונברך זה רק ללא ברכה ראשונה אבל על ידי ברכה ראשונה מותר עיין לקמן מה שכתבנו בזה]

**ביאור סברתם ובדין חיוב ברכה פעמים ודין הפסק בין ברכה אחרונה לאכילה**

ב] והנה מבואר דנחלקו הראשונים האם יש מושג שעל ידי היסח הדעת חל אסור אכילה ללא ברכת המזון דדעת הרמב"ם רש"י ורשב"ם שיש כזה מושג אבל דעת הרא"ש ותוס' שאין שום סיבה שיחול איסור אכילה קודם ברכת המזון וצ"ב איסור זה מה הוא ועיין ברשב"א ורא"ה בסוגין דביארו שזה מצד שקביל עליה לברך ברכת המזון וברא"ה לגבי סילק כתב שנקבע לברכת המזון דהינו שכיון שחל עליו חיוב לברך ברכת המזון דהרי גמר סעודתו יש איסור לאכול קודם ברכת המזון ורק שהחיוב לא מספיק סתם שגמר האכילה אלא רק אם אמר שיברך או עשה פעולה של מים אחרונים או למ"ד שסילק שזה מעשה גמר והראוני בחת"ס בחולין שכתב שזה כעין נדר ועיין ב"י שכתב שזה כמו שהתחיל לברך שאסור להפסיק ולכאורא הכונה שזה זלזול בברכת המזון

והנה מבואר בגמ' דלמ"ד דשינוי מקום זה מצריך ברכה צריך לברך למפרע דהינו שצריך לברך ברכה אחרונה קודם שעוקר ממקומו והראשונים דנו ללמוד מזה שהיסח הדעת זה מחיב ברכה אחרונה קודם אכילתו ודחו תוס' שהגמ' שם זה רק עצה טובה והר"ן כתב ששם זה היסח הדעת גדול והנה שם לכאורא לא שיך לדון שזה מצד שחל עליו ברכת המזון דהרי דעתו להמשיך לאכול וגם אם יש סיבה שצריך ברכה ראשונה אבל לכאורא אין סיבה שיצטרך לברך ברכה אחרונה ובפשוטו הביאור שם שכיון שהיה שינוי מקום חשיב כשני אכילות וכל אכילה מחיבת ברכת המזון ועיין שער הציון סימן קע"ח סק"ד שביאר שזה חלוק מהיסח הדעת שלא צריך לברך קודם ברכה אחרונה דשם חשיב אכילתו כהמשך האכילה הקודמת משא"כ בשינוי מקום ולפ"ז ודאי יש מקום לומר שלראשונים שבסוגי היסח הדעת כגון מים אחרונים או הב לן ונברך צריך ברכה אחרונה זה מטעם הנ"ל ועיין רי"ף פסחים ק. שכתב דבפורס מפה ומקדש צריך לברך המוציא והקשה הבעל המאור דא"כ יצטרך לברך ברכת המזון וביאר דלא מצאנו ברכת המזון אחד לשני המוציא ולכאורא כונתו כנ"ל

והנה הב"י סימן ז' הביא מהארחות חיים בשם גאון דבעשה צרכיו דנתחיב אשר יצר ולא בירך ועשה עוד הפעם צרכיו שיברך שני אשר יצר כמו תפילת תשלומין ועיין ביאור הגר"א שם שציין את ראיות התוס' דבהיסח הדעת באכילה אם חוזר ואוכל לא צריך שני ברכה אחרונה וה"ה כאן ועיין ט"ז שם שכתב לישב שבאכילה אם ממשיך לאכול חשיב שזה המשך האכילה הראשונה אבל כאן תמיד זה נחשב כשני מחיבים [ועיין שערי תשובה דהביא מהשאילת יעב"ץ שדן שאם צריך לנקביו עוד הפעם הוי כלאחר שיעור עיכול] ומבואר את עיקר הסברא הנ"ל שעד כמה שזה לא אותו אכילה זה סיבה לחיב שני ברכת המזון ולא שיצא בברכת המזון אחד והנה כאן מבואר חידוש שאפילו לאחר שכבר יש לו שני חיובי אשר יצר לא יוצא בברכה אחת ויתכן שלגבי ברכת המזון אם לא בירך ואכל וכן בשינוי מקום ודאי לא יברך אלא ברכת המזון אחד רק שלכתחילה ראוי לברך ברכה נפרדת על כל אכילה

אמנם לכאורא כל זה נכון אם הסיח דעת ורוצה לאכול דבר שהברכה אחרונה שלו היא כמו האכילה הקודמת אבל לכאורא באמר הב לן ונברך ורוצה לאכול דבר שזה נחשב לאחר הסעודה שצריך ברכה אחרונה נפרדת א"כ לא שיך לדון מצד חיסרון זה דהרי באמת יברך ברכה אחרונה נפרד על כל אכילה ורק באוכל אותו דבר שזה אותו ברכה אחרונה שיך חיסרון זה והרי ודאי שסוגין מדובר גם ברוצה לאכול יין לראשונים שזה לא נפטר בברכה אחרונה או לשתות מים או אכילת בשר ושאר דברים ובהכרח שאין זה חסרון סוגין ואם נימא שזה לא מחיב ברכה אחרונה אלא שזה נחשב כחלק מהסעודה א"כ לא שייך כל סברא הנ"ל דיש לו חיוב אחד ועושה ברכת המזון אחד

ולכאורא יש לבאר עוד שהחיסרון מצד הפסק בין האכילה לברכה דהינו שכיון שהיה כאן גמר האכילה ומה שאוכל אחרי זה הוא לא המשך האכילה ממילא אכילה זו חשיבה הפסק בין האכילה הראשונה לברכת המזון דהינו שכל שנגמר האכילה המחיבת ברכה אחרונה אסור לאכול אכילה אחרת שזה הפסק ביניהם וכן הוא בלשון הרא"ש שבא לבאר שאין חיוב לברך ברכה אחרונה ביאר מצד שאין מושג של הפסק בין האכילה לברכה אחרונה ומבואר שהבין שזה הכונה בראשונים הנ"ל וסברא זו שיכת גם בשינוי מקום שכיון שזה מחלק לשני אכילות ממילא לא יכול לאכול קודם שיברך על האכילה הראשונה

והנה בעיקר הדבר האם יש מושג של הפסק לגבי ברכה אחרונה בינה לאכילה דברא"ש מבואר שאין כזה חיסרון לכאורא מצאנו בזה דברים מפורשים בראשונים דהנה נחלקו הראשונים האם מברכים על כל הארבע כוסות ברכת בורא פרי הגפן או רק על הראשון והשלישי ועיין טור סימן תע"ד דהביא ראשונים שמברך על כל כוס וכוס ברכה ראשונה וה"ה מברך על כל כוס וכוס ברכה אחרונה שכמו שההלל זה הפסק לגבי ברכה ראשונה כך זה הפסק לגבי ברכה אחרונה ובדעת הרי"ף מבואר שסתם הפסק אפילו שזה הפסק לברכה ראשונה זה עדין לא חשיב הפסק לגבי ברכה אחרונה ולכן על כוס ראשון לא צריך לברך וכן בהב לן ונברך מותר לאכול אם ברכה ראשונה אמנם ברכת המזון זה הפסק יותר גדול שזה גם הפסק לגבי ברכה אחרונה [ועיקר הסברא מוכרח מהא דאין חיסרון שהעל הגפן מפסיק בינו לאכילה מברכת המזון] ועיין מאירי י"ב. שביאר שלכן מברך הברכה אחרונה על שני הכוסות הראשונים קודם ברכת המזון כיון שברכת המזון זה הפסק בין השתיה והברכה של על הגפן וזה מחיב ברכה של הגפן ה"ה זה סיבה שצריך לברך על הגפן קודם ברכת המזון ובאמת הרמב"ן חלק על הרי"ף וביאר כנ"ל שאין חיסרון של הפסק ועיין תורי"ח מ"א: שהביא להוכיח שלא מברכים על יין תוך המזון ברכה אחרונה שא"כ מה הגמ' צריכה להגיע להיסח הדעת מצד ברכת המזון תיפו"ל מצד ברכה אחרונה ומבואר שפשיטא ליה שגם בשותה לאחר המזון ודאי הברכה אחרונה שמברך זה קודם המזון וזה כדעת הרי"ף ובהכרח מטעם הנ"ל [אמנם היה אפשר לבאר שהרי"ף ס"ל שבדיעבד יין נפטר בברכת המזון גם בסתמא כדעת רב עמרם גאון הובא בטור סימן רצ"ט ולא עוזר לכוין לא לפטור ולכן אם לא יברך קודם ברכת המזון ממילא לא יברך לאחר ברכת המזון וזה רק בדיעבד והארכנו בזה בדין תמרים ודיסא דקודם המזון ע"ש ומצאתי בשבילי דוד בפתיחה כלל שני פ"ד אות כ' שביאר כן]

והנה לכאורא לדידן שלא ס"ל כרי"ף ומברך ברכה אחת על הכל השתיות בשתה קודם הסעודה שזה לא נפטר בברכת המזון או בשתה מים קודם הסעודה שחיב ברכה אחרונה גם לאחר ברכת המזון צריך לברך קודם ברכת המזון מצד שזה דאוריתא והוי מקודש וכן יתכן שזה יותר תדיר אמנם עיין מהר"ם חלאוה ק"ט שנקט שיברך קודם ברכת המזון וכן מבואר בחזו"א כ"ז א' ומשמע שללא סיבה ודאי יש כאן הפסק וששיך הפסק גם בברכה אחרונה וצ"ע

והנה הגמ' בפסחים ק"ג. מוכיחה מהדין של הב לן ונברך איתסר לכו למישתי שצריך לברך לאחר המזון על כוס של ברכת המזון וכן הגמ' בחולין מוכיחה מזה לגבי כיסוי הדם שיחשב הפסק לגבי השחיטה שעושה אחרי זה ועיין רא"ש ותוס' שהקשו שעד כמה שמדובר על ברכה אחרונה א"כ מה הראיה שזה מחייב ברכה ראשונה אולי רק אסור לאכול קודם שיברך אבל לאחר הברכה כיון שלא הסיח דעתו משתיה לא צריך לברך ועיין חידושי הר"ן ובמהר"ם חלאוה בפסחים שביארו שזה היה פשוט לגמ' שאם חל איסור אכילה שזה סיבה לחיב ברכה ראשונה ע"ש ובתוס' בפסחים כתבו לישב שהגמ' סברא שאם זה לא היסח הדעת משתיה כיון שמכח זה שותה לאחר הסעודה א"כ זה גם לא סיבה שיתחיב לברך ברכה אחרונה ולכאורא דבר זה תלוי בטעם שאסור לאכול לפני ברכת המזון שאם זה מצד שקיבל על עצמו לברך ברכת המזון א"כ זה סברא גם אם אין כאן הסיח הדעת לגבי לאחר ברכת המזון אבל אם זה מצד שיש כאן הפסק בין האכילה לברכת המזון א"כ עד כמה שאין היסח הדעת משתיה זה כהמשך הסעודה ואין זה הפסק וא"ש סברת התוס' [והנה הרא"ש הרי שאל הקושיא הנ"ל אפילו שדן בתוס' מצד הפסק וצ"ל שכונתו שאם הגמ' דיברה על ברכה אחרונה יש לבאר שזה מצד קביל עליה ואין ראיה לדין הפסק וצ"ע]

**שיטות הראשונים האם הב לן ונברך הוי כמים אחרונים**

ג] והנה מבואר בסוגין שרק נטילת ידים הוי היסח הדעת אבל סילק וגמר לא הוי היסח הדעת ועיין רבינו יונה שהקשה דהרי הגמ' בפסחים מבואר שהב לן ונברך אסור לשתות ומצאנו בזה כמה ישובים בראשונים

א. הנה הרשב"א וכן הרמב"ם וכן הרא"ש נקטו שהדין של הב לן ונברך זה כמו מים אחרונים [ועיין רשב"א שכתב שזה אפילו יותר כיון שאמר מפורש שעומד לברך אמנם יתכן שזה לשיטתו שהנידון לגבי ברכה אחרונה]

ב. ועיין רא"ה ורטב"א בסוגין שביארו לשיטתם שסוגין הנידון שאסור לאכול ללא ברכת המזון א"כ יתכן שהגמ' לא דיברה כלל לגבי ברכה ראשונה שבזה לכו"ע אם גמר בדעתו לאכול צריך ברכה ראשונה והגמ' בפסחים שמבואר שבהב לן ונברך אסור לאכול הכוונה ללא ברכה ראשונה אבל אם ברכה ראשונה מותר והנה שיטת הרמב"ם שבהב לן ונברך אסור אפילו אם ברכה ראשונה דלמד שלשון הגמ' איתסר לכו למשתי זה לגמרי אמנם הוסיף שכל שהסיח דעת מהסעודה אסור ללא ברכה ראשונה והקשה הכס"מ שזה נגד סוגין וע"ש שביאר שסוגין זה הכל לגבי אורח ע"ש [דהינו שנקט שסוגין זה גם לגבי ברכה ראשונה וגם לגבי ברכה אחרונה] אמנם עיין לח"מ שביאר שהרמב"ם למד שסוגין מדובר רק לגבי שחייב קודם ברכה אחרונה ולא דיברה לגבי לאכול אם ברכה ראשונה שבזה אדרבא כל שסילק דעתו הוי כנמלך שצריך לברך אמנם כל זה שייך לראשונים שיש נידון לאסור לאכול אפילו אם ברכה ראשונה אבל לראשונים שכל הנידון רק לגבי ברכה ראשונה א"כ בהכרח כוונת סוגין שמותר לאכול ללא ברכה ראשונה

ג. ועיין תר"י שכתב לישב שהב לן ונברך באמת זה כמו גמר וסילק אלא שיש חילוק בין אכילה לשתיה דכל מה שהגמ' אומרת שהב לן ונברך זה סילוק זה רק ביחס לשתיה ולא ביחס לאכילה וסוגין מדובר ביחס לאכילה משא"כ הגמ' בפסחים מדובר ביחס לשתיה ובביאור החילוק כתב הב"י שבאכילה דרך אדם להגרר לאכילה גם כשהחליט לא לאכול משא"כ בשתיה כשהחליט לא לשתות אין דרכו להגרר ולחזור ולשתות ועיין פמ"ג שזה לאו דוקא באכילת פת אמנם עיין תהלה לדוד קע"ט שזה דוקא בסוג אכילה של קבע אפילו אם זה לא לחם אבל לא אם אוכל פרי או שאר מאכל בדרך ארעי כמבואר בר"ן לגבי שמש שמברך על כל פרוסה שדימה דבר זה לשתיה

[והנה בדברי רבינו יונה מבואר שהדין של מים אחרונים זה אוסר לאכול גם אם ברכה ראשונה משא"כ שאר נידוני סוגין והב"י דן שזה גם דעת הרא"ש אמנם יש מקום לומר דהנה קשה על רבינו יונה שהגמ' אומרת שרק מים אחרונים הרי יש גם דין של הב לן ונברך והניחא אם זה אותו דין אבל באמת זה דרגא פחות א"כ קשה למה לא אמרו דרגא של הב לן ונברך ובפשוטו הישוב דתר"י לשיטתו דהב לן ונברך זה לא סילוק מאכילה כלל א"כ הגמ' לא יכלה להגיד את זה אבל לרא"ש שזה סילוק מהכל א"כ בהכרח שזה אותו דין של מים אחרונים. וכמדומה שהערה זו כתב בביאור מרדכי למהר"ם בענט]

ועיין אבן העוזר שכתב שכל זה לגבי יין שזה צריך ברכה מצד עצמו אבל לגבי שתית מים שזה נפטר מצד שזה טפל לסעודה בזה ודאי כיון שאין כאן היסח הדעת ביחס לסעודה לכן לא צריך לברך על השתיה והיה מקום לבאר מצד שעד כמה שהברכה כבר חלה לא שיך היסח הדעת חלקי וכל שהברכה עדין קימת היא קימת על כל מה שחשב בתחילה אמנם בפשוטו כונתו לחלק דדבר שדין הברכה שלו בתור טפל וכל הכוונה שצריך מראש זה בתור אכילה של טפל א"כ כיון שלא הסיח דעתו מהסעודה ממילא כלול בזה כל מה שטפל לסעודה משא"כ יין שזה צריך ברכה לעצמו בזה שיך לדון שיש כאן הסיח הדעת ולכאורא יש להביא מקור לעיקר החילוק דהראשונים מ"ב. הביאו שיטה שצריך לברך על מים וכן על כל כוס וכוס כי זה נמלך ועיין תרי"ח וכן מבואר בעוד ראשונים ובפוסקים שכל מה שזה נמלך אם צריך לברך אבל אם זה טפל לא חשיב נמלך וצ"ע עד כמה שאין דעתו לשתות למה זה לא נמלך אלא בהכרח כנ"ל שדעת האדם לאכול אם כל מה שנצרך לאכילה ולכן מים אפילו אם זה לא ברור שישתה זה נפטר ורק אם זה צריך ברכה לעצמה בזה יש לדון שאין לו דעת אלא על כוס אחד

אמנם עיין אבן העוזר שסתימת הפוסקים לא כך וכן מפורש בט"ז ובב"י [לפי איך שביארו המאמר מרדכי] שכתבו שאם המשיך אכילתו ולכן נהיה צמא ודאי שלא צריך לברך ואם הנידון לגבי יין לכאורא ודאי יצטרך לברך שכיון שדינו ברכה מצד עצמו וצ"ל בדעתם שאפילו שזה נפטר בתור טפל ודעתו עדין על האכילה אבל ביחס לשתיה שזה דבר לעצמו שייך היסח הדעת ומבואר כאן דלא כסברא הראשונה אלא ששיך להסיח דעת גם מחלק מהאכילה כגון בירך על פירות יכול להסיח דעתו מחלק מהפירות שלא לאוכלם

והנה בפשוטו כל סברת התר"י לחלק בין שתיה לאכילה זה רק עד כמה שנידון סוגין לגבי ברכה ראשונה אבל לראשונים שנידון סוגין שאסור לאכול אפילו אם ברכה ראשונה א"כ ודאי שכל שלא הסיח דעתו מאכילה אין סיבה לאיסור שתיה ועיין בית מאיר ומאמר מרדכי שביארו כונת הרא"ש שכתב שלרש"י ורשב"ם הב לן ונברך זה כנט"י [דהב"י דייק מזה שבנט"י הרא"ש מודה שצריך לברך קודם ברכת המזון] שכונתו להוכיח שלשיטתם ודאי שזה גם לגבי אכילה וצ"ע על הב"י שדן בזה בדעת הרמב"ם

**בקושית הראשונים מה ההבדל בין נמלך לגמר וסלק**

ד] ועיין ר"ן בחולין שכתב לענין נמלך שצריך לחזור ולברך על השחיטה כדאמרינן שנמלך מברך על כל כוס וכוס וכתב שזה לא דומה ליושב בתוך סעודתו דאע"פ שגמר בלבו שלא לאכול בכל אופן אינו חוזר ומברך כמבואר בגמ' שגמר מותר לאכול ואפילו סלק דהתם דיש קבע לאכילה ופעמים אדם נמשך מאכילה לאכילה קטנה משא"כ שתיה אין קבע ולכן הוא נמלך מכוס לכוס ע"כ ועיין ב"י שנקט שדעתו כרבינו יונה דהב לן ונברך זה רק משתיה ולא מאכילה דהינו שלר"ן הוקשה מה ההבדל בן הב לן ונברך דמבואר בגמ' שזה היסח הדעת ולענין אכילה מבואר בגמ' שזה לא היסח הדעת ולכן חידש ששתיה זה אחרת אמנם עיין אבן העוזר שכתב שזה דוחק דהרי לא הזכיר כלל הגמ' של הב לן ונברך אלא רק הדין דנמלך לגבי שתיה וביותר דמקור דברי הר"ן זה ברשב"א ושם מפורש דבהב לן ונברך הסיח דעתו משתיה ואכילה ולכן הקשה שם ממעשה דשמעון בן שטח ועיין אבן העוזר שכתב ששתיה שהיא חלק מהסעודה בזה גם אם הסיח דעתו זה כמו אכילה שלא חשיב היסח הדעת ולכן בהב לן ונברך שהנידון בסעודה בזה בהכרח זה לא רק משתיה אלא זה מהכל ורק בשתיה לעצמה בזה יש היסח הדעת יותר מאכילה ובפשוטו דבריו תמוהים שהעמיד הדין נמלך בשתיה שזה לא בסעודה דהרי המעשה בגמ' בפסחים מדובר תוך הסעודה

אמנם בפשוטו כוונת הראשונים הנ"ל [ויתכן שזה כוונת האבן העוזר] דאם ההיסח הדעת הוא מכלל הסעודה דהינו שאומר הב לן ונברך כה"ג כיון שלא חל כאן היסח הדעת על הסעודה א"כ לא חל כאן היסח הדעת על השתיה בנפרד משא"כ בגמ' שנמלך על כל כוס וכוס דשם ההיסח הדעת הוא מהשתיה עצמה בזה חידשו שגם שתיה שתוך הסעודה ההיסח הדעת ממנה הוא יותר גדול וודאי מסתבר שזה רק ביין שהדעה על זה הוא בתור ברכה לעצמה דאל"כ אין היסח דעת כלל כמבואר בגמ' לגבי סלק וגמר

והנה הרא"ש כתב שאין סברא לחלק בין אכילה לשתיה ועיין אבן העוזר שתמה הרי מבואר בגמ' שנמלך מברך על כל כוס ומאידך מבואר בסוגין שאפילו סלק זה לא היסח הדעת והר"ן כתב שזה ודאי דרגא של נמלך ועיין בית מאיר שכתב שהרא"ש למד שסלק וגמר זה פחות מנמלך וכן הוא בגר"ז וכן נטה הבה"ל קע"ט ס"א אמנם זה דוחק דחלקו במציאות אם הר"ן והבית מאיר כתב לדון עוד שרק לגבי הב לן ונברך ס"ל שאין סברא לחלק אבל סתם לגבי היסח הדעת בזה ס"ל שיש סברא לחלק והאבן העוזר כתב כשיטתו שרק לגבי תוך הסעודה בזה ס"ל לרא"ש שאין סברא לחלק אבל שלא בסעודה בזה מודה שיש סברא לחלק אמנם בפשוטו זה תמוה כנ"ל דהרי הגמ' מדברת בנמלך בתוך הסעודה אמנם לנ"ל א"ש דכל מה שהרא"ש כתב שאין סברא לחלק כונתו בתור סילוק מהסעודה אבל עד כמה שזה סילוק מהשתיה לבד בזה יתכן שמודה לסברת הר"ן והרשב"א

**האם יש חילוק בין דעת של סילוק לדעת לפטור מראש**

ה] והנה כתב השו"ע סימן קע"ד ס"ה דכל מה ששותה בתוך הסעודה די לו בברכה אחת אלא א"כ כשבירך לא היה דעתו אלא על כוס אחד וכתב הט"ז שה"ה באכילה ועיין באבן העוזר שתמה עליו דהרי באכילה הגמ' אומרת שסילק וגמר לא הוי היסח הדעת ועיין מאמר מרדכי שכתב לחלק בין הנידון לסילוק מהברכה לבין הנידון מראש על מה חל הברכה דכל הסברא של הגמ' שבסעודה גם היסח הדעת לא גמור זה לא הסיח הדעת זה רק שעד כמה שכבר בירך על זה אין כאן סילוק אבל מראש כל שלא כיון מפורש זה לא עוזר ובפשוטו זה הסברא של היש מפרשים המובאים בתוס' שמי מתארח ומביאים לו מין אחד של פירות צריך לברך על המין השני ועיין ט"ז ובחכמת שלמה שביאר בכונתו שכאן שהנידון מראש על מה חל הברכה בזה לא עוזר מה שהוא אורח דלמעשה לא היה לזה כונתו וכל סברת הגמ' רק שאין היסח הדעת עד כמה שכבר חל הברכה על הכל ולפ"ז א"ש גם הקושיא מנמלך דהרי שם מדובר בגמ' שמראש אין דעתו אלא על כוס אחד

אמנם באמת בר"ן וברשב"א שהקשו כן חזינן שלא ס"ל חילוק זה וכן בכל הפוסקים שנקטו שיש הסברא של אורח גם לגבי פרות שמביאים אחרי זה חזינן שהנידון של סילוק והנידון של מראש זה אותו נידון וכן עיין רמב"ם שכתב שכל שנמלך חשיב סילוק אפילו שהגמ' אומרת שרק מים אחרונים והב לן וכו' אלא שחילק בין ברכה ראשונה לברכה אחרונה ומקורו מהגמ' של נמלך על כל כוס וכוס חזינן שדימה הדברים ובהכרח צ"ל בדעת הרא"ש כישובים הנ"ל

**האם הב לן ונברך מחיב ברכה אחרונה בנפרד**

ו] והנה מבואר בגמ' מ"א: דדברים הבאים לאחר הסעודה טעונים ברכה לפניהם ולאחריהם ודנו האחרונים לגבי הב לן ונברך או באופן שהסיח דעתו מאכילה לגמרי ואחרי זה חוזר לאכול שצריך ברכה ראשונה האם צריך ברכה אחרונה והמג"א סימן ר"ח סקכ"ד פשיטא ליה שצריך גם ברכה אחרונה והביא שהשל"ה נקט שלא צריך ברכה אחרונה [והמ"ב סימן ר"ח סקע"ג פסק כשל"ה [ואולי זה רק בשתיה עיין שבלי דוד שם] אמנם בסימן קע"ד שער הציון ל"ב נקט כמג"א ובבה"ל קע"ז ד"ה למשוך לא הכריע בזה ועיין חזו"א כ"ז ז' הכרעתו לדינא] וביאר הא"ר סימן קע"ז וכן במאמר מרדכי והנהר שלום והחזו"א סימן כ"ז סק"ז דכיון שלא עוקרים לאכילה אחרת עד כמה שחוזר לאכול זה חוזר לסעודה הקודמת ועיקר דיוקם מלשון השו"ע סימן קע"ט שאם אמר הב לן ונברך אסור לשתות ללא ברכה ראשונה דמשמע דברכה אחרונה לא צריך אמנם מסברא לכאורא מסתבר דבהב לן ונברך לרבינו יונה שזה רק היסח הדעת משתיה אבל לא מעיקר הסעודה א"כ כה"ג ודאי שלא יצטרך ברכה אחרונה דהרי חשיב שלא נגמר הסעודה ורק בהב לן ונברך שזה היסח הדעת מכל דבר בזה כתב המג"א שצריך לברך ועל זה הרי דיבר השל"ה דהיה שתיה לבד ואמר הב לן ונברך ע"ש וכן מפורש בגר"ז דבסימן קע"ט ס"ד שפסק כמג"א ובכל אופן כתב בס"ב דבאופן דרבינו יונה לא צריך ברכה אחרונה ע"ש ובזה מיושב הדיוק בשו"ע ששם דיבר על שתיה גם לרבינו יונה שזר רק היסח הדעת משתיה

אמנם המעיין ברבינו יונה לעיל מ"א: ע"ש שכתב לגבי יין דבאמר הב לן ונברך שחשיב דברים הבאים לאחר הסעודה בכל אופן לא מברך ברכת המזון דברכת המזון פוטר יין כמבואר בגמ' שדנה שיצטרכו ברכת המזון והנה מבואר ברבינו יונה כמג"א [ותימא על האחרונים שלא עמדו בזה, וכן מפורש ברבינו יונה בסוגין בקושיתו מה ר"פ חידש בדין דברים הבאים לאחר הסעודה יותר מדין סילק ע"ש] שאם זה לא יין אז הב לן ונברך זה מחיב גם ברכה אחרונה אמנם מבואר בדבריו שאפילו הב לן ונברך שלשיטתו זה רק היסח הדעת מיין זה גם סיבה שיחשב דברים הבאים לאחר הסעודה ודלא כגר"ז הנ"ל אמנם יש מקום לומר למה דנתבאר בסוגיא דדברים וכו' דדעת רבינו יונה שכל הדין של שלא מחמת הסעודה שזה נפטר בברכת המזון זה מצד שזה טפל לגבי ברכה אחרונה אפילו שזה לא טפל לגבי ברכה ראשונה ובזה יתכן שכאן שזה שתיה נפרדת זה לא טפל אבל לרא"ש וסיעתו שזה מצד שזה כחלק מהסעודה ולא מדין טפל א"כ כאן יתכן שכיון שזה עדין תוך הסעודה זה ודאי נפטר [ואולי זה גם סברא בעיקר הדין הב לן ונברך האם זה יוצר דין דברים הבאים לאחר הסעודה דנחלקו המג"א והשל"ה]