חבורה דף ה עמוד ב
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה ה:

הנה מבואר ברש"י דלמעוטי מקום שאינו ראוי לעבודה שמבואר בגמרא דהמיעוט הוא למעוטי עם נפגם המזבח בשעת המחשבה שאין המחשבה מועלת. וביאר רש"י דהמיעוט הוא באופן שקמץ על מנת לפגל חו"ז וחו"מ. ונתחדש דהמחשבה אינה מועלת והרי הוא יכול להקטיר לאחמ"כ.

והנה דברי רש"י צריכים ביאור דאם המזבח היה פגום בשעת הקמיצה מדוע הקמיצה עצמה כשרה. והנה מצינו שתי תירוצים בתוספות בזבחים נט האם במנחות נאמר דין מזבח שנפגם ויל"ע דאם לא נאמר דין מזבח שנפגם במנחות מדוע נחשב שאינו ראוי לעבודה.

ואם נאמר דראוי לקמיצה ולא ראוי להקטרת קומץ יש לעיין מדוע לא ייחשב דחוי.

והנה נראה באופן זה ובהקדם ביאור יסוד הפסול דנפגם המזבח. והנה מבואר בזבחים נט דמזבח שנפגם כל הקדשים שנשחטו שם פסולים שנאמר וזבחת עליו את עולתיך ואת שלמיך וכי עליו הוא זובח אלא שיהא שלם ולא יהא פגום בשעת שחיטה.

ויש לדון בגדר פסול זה דבפשוטו הוי הלכה בשחיטה דהשחיטה היא פסולה בשעה שהמזבח פגום וזהו נלמד מוזבחת עליו.

והנה ברמב"ם פסולי המוקדשין פ"ג הכ"ב. כתב מזבח שנפגם נפסלו כל הקדשים שהיו שם שחוטים שעדיין לא נזרק דמם שהרי אין שם מזבח לזרוק עליו ונאמר וכו' עיי"ש. וביאר הגר"ח דמשמע מדברי הרמב"ם דהפסול הוא משום שאין שם מזבח בשביל זריקה וביאר דהפסוק חידש דהזריקה פסולה על מזבח פגום ולא נאמר פסול חדש בשחיטה אלא דנאמר הלכה במזבח דמזבח הראוי לזריקה הוא מזבח שלם ולא פגום וממילא השחיטה היא פסולה משום דיחוי שהרי בע"ח נדחין.

והקשה הגרי"ז, דתיפו"ל מהמבואר בזבחים סב דבעינן ריבוע וקרן ויסוד וכשנפגם מעכב שנאמר המזבח. ואם כן כבר ידעינן דמזבח שנפגם הוא פסול.

וביאר הגרי"ז דהנה מבואר בתוספות בכריתות ז. דכל מקום שבידו לתקן לא הוי דיחוי חוץ ממקום שיש פסול הגוף וכגון במומר שבידו לשוב מכל מקום הוי פסול הגוף אבל אם יש חיסרון ה"ת כגון שהעביר הדם ליד שמאל אז בזה אמרינן שבידו לתקן והביאו התוספות מסוגייתנו דנפגם המזבח מבואר דהוי דיחוי בדעת רבי יוחנן שסובר דבע"ח נדחין. וביאר הגרי"ז דמצד הילפותא דבעינן מזבח רבוע ואבנים שלמות. הוי רק חיסרון ה"ת ובפסוק נתחדש הלכה דזריקה על מזבח פגום הוא פסול בזריקה והוי פסול הגוף וממילא חל הדיחוי ויוצא דבפסוק זה נתחדש דין הדיחוי.

וביאר הגרי"ז, דדין זה דפסול הגוף בזריקה נאמר רק בזבחים ולא במנחות אמנם עצם ההלכה דבעינן מזבח שלם לזריקה זה ילפינן מהמזבח וזה נוגע גם בקומץ. וממילא השיב הגרי"ז מדוע לא הוי דחוי.

והנה יש לעיין על הגרי"ז, מדוע הביא רש"י פסוק דוזבחת עליו ולא הביא את הדרשא של המזבח הרי אמרינן דוזבחת עליו לא דיבר על קומץ כלל.

ונראה באופן אחר, דרש"י באמת סובר דהוי פסול בזביחה ועד כמה דהוי פסול בשחיטה הוי פסול הגוף דהרי השחיטה עצמה לא צריכה מזבח וזה מדויק מהתוספות שם דכשדנו על דין דיחוי בסוגיין הזכירו מימרא דרבי יוחנן וזהו משום שרק ברבי יוחנן מוכח דהוי דין דיחוי דלרב זהו עצמו הפסול בעבודות שנעשים בשעה שהמזבח פגום. וזה פסול הגוף ולא בעינן לדין דיחוי. והנה נראה דפסול זה נאמר רק בזבחים ולא במנחות אמנם חוץ מזה יש דין בהקטרה ובזריקה שנעשית על גבי מזבח דבעינן מזבח שלם והנה דין זה ילפינן דרבוע קרן ויסוד מעכבין במזבח שנאמר המזבח. וכן יודעים דצריך להיות שלם מהכתוב אבנים שלמות.

והנה בקמיצה עצמה אין פסול בפגימת המזבח דדין זה נאמר דווקא בשחיטה אמנם כלפי מחשבה נאמר דאין המחשבה מועלת אלא אם כן מחשב על אכילה כהלכתה וכאן מחשב על אכילה שאינה כיוון שמחשב פיגול בשעת פגימת המזבח והנה אפילו אם מחשב על אכילת אדם אפשר דגם אכילת אדם יש דין שלא שייך לעשות אכילה בשעת פגימת המזבח כמבואר להלן נט: ואפשר דכיוון דהאכילה צריכה לבוא אחרי הקטרה וההקטרה עצמה אינה ראויה אף המחשבה על האכילה שאחריה לא חלה כיוון דמחשב על דבר שהוא פסול. והנה לפי"ז מה שרש"י נקט פיגול זה בדווקא כי למשל כלפי מחשבת שלא לשמה לא יהיה חיסרון בקמץ שלא לשמה בשעת פגימת המזבח כיוון שלא נאמרה הלכה להדיא כלפי קמיצה דצריכה להיות בשעת שלמות המזבח.

והנה נראה דרש"י בכוונה דיבר בקומץ דבזבח כיוון דהשחיטה ושאר עבודות פסולות בשעת פגימת המזבח הרי הקרבן פסול ובין כה אין המחשבה חלה בקרבן לחייב כרת. וא"ת יש נפק"מ בקבלה דאם המחשבה היתה חלה אפילו שלא היה כרת היה נפסל ועכשיו יחזור הכשר ויקבלנו. לכאורה בין כה וכה אין נפק"מ דהרי חל דיחוי לפסול את הקרבן דהרי לכו"ע שחוטין נדחין וממילא אין נפק"מ דכרת לא שייך משום שכבר חל פסול וגם בפסול אין נפק"מ. וממילא הנפק"מ היא רק בקומץ דלא נפסל משום שבקמיצה לא נאמר דין פגימה והנה כשנדון מדוע ליכא דין דיחוי הרי הוא לא בע"ח. דבר זה נבאר על פי התוספות בכריתות דף ז. דביאר דבידו לתקן לא הוי דיחוי וממילא כלפי ההקטרה ליכא פסול דיחוי כי בידו לתקן מה שאין כן בזבח דכיוון שנאמר הלכה בעבודות דבעינן מזבח שלם אפילו בעבודות שאינן טעונות מזבח אם כן אין זה רק חיסרון הכשר אלא הוי פסול הגוף בעבודה וממילא חייל דיחוי.

והנה כשנקשה מדוע רש"י הביא את הפסוק של וזבחת עליו דאמרנו דבפסוק זה נאמר דין זהזביחה פסולה והרי דין זה אינו נוהג בקומץ.

הנה מבואר ברשב"א בחולין יח. דמבואר שם בגמרא דיש ב' מיני פגימות פגימת אבנים ופגימת סיד ושיעורם חלוק דבאבן זה בכל שהו ובסיד זהו בטפח. וביאר הרשב"א דזה נלמד מאבנים שלמות וזה נלמד מוזבחת עליו. והנה עיין שם ברש"י יז: בסוף העמוד דהביא דהמקור לפגימת המזבח הוא מוזבחת עליו. ואע"פ דביארנו דרש"י למד מפסוק זה פסול זביחה כנראה שני ענינים נאמרו בפסוק דפגימת המזבח היא פוסלת גם בשחיטה אמנם מבואר גם דפגימת המזבח הוא עליו בעוד שהוא שלם ולא רק באבנים שלמות. ומטעם זה רש"י בכל מקום מביא כתוב זה כמקור לפגימת המזבח דיסוד פגימת המזבח הוא אחד שאין כאן מזבח אלא דבפסוק זה נתחדש דהוי פסול גם בשחיטה.

וממילא רש"י הביא פסוק כמקור לדין של פגימת המזבח וכדביארנו.

והנה בדעת הרמב"ם, נראה ברמב"ם מדויק דלא כהגר"ח דהרי הרמב"ם כתב כל הקדשים שנשחטו שם פסולים והנה זהו כולל גם חטאות הפנימיות והנה חטאות הפנימיות אין דמם נזרק על המזבח כלל ואם הכוונה היה לשפיכת השיירים הרי הרמב"ם פוסק דלא כרבי נחמיה דשפיכת שיירים הפנימיים אינם מעכבים.