15 בדידיה משערינן או במאי דנפיק מיניה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / תליתאי

#15

בדידיה משערינן או במאי דנפיק מיניה

(צ"ז:) "אמר ר"נ כחל בששים וכחל מן המנין... אמר ר"י בריה דרב משרשיא וכחל עצמו אסור ואם נפל לקדרה אחרת אוסר". הסתפקה הגמ' "אי בדידיה משערינן או במאי דנפק מיניה משערינן", עונה הגמ' שודאי משערים בדידיה - שהרי אין אנו יודעים כמה נפיק מיניה. שואלת הגמ' "אלא מעתה נפל לקדרה אחרת לא יאסר" ותירצה הגמ' שהיות וחז"ל אסרו את הכחל - א"כ "שויוה רבנן כחתיכה דנבלה".

לרוב הראשונים [חוץ מהרמב"ם לפירוש המ"מ], הסתפקה הגמ' אם צריכים לשער כנגד כל הכחל או שאפשר להקל לשער רק כנגד החלב היוצא ממנו. ופשטה הגמ' שמשערים כנגד כולו, ואעפ"כ אוסר קדרה אחרת - כיון שמדרבנן הוי חפצא דאיסורא.

פשטות הסוגיא -שאף אם נניח שיצא כל החלב מהכחל [ועיין תוס' בתירוצם הראשון - שהוא ודאי ולא ספק - כדיבואר לקמן], בכל אופן אחרי שרבנן נתנו לו שם נבלה - אוסר קדרה אחרת. וכן הדין בנבלה ממש, דאף שפשיטא שמשערים בדידיה [כמבואר בכל הראשונים דכל ספק הגמ' היה רק בכחל] - בכל אופן החתיכה נשארת באיסורה, כמו שהוכיח רש"י (ד"ה "כיון דאמר ר"י") מהמשנה - דאף שטעם הגיד (למ"ד יש בגידין בנותן טעם) בטל בששים, בכל אופן צריך להוציא את הגיד - כשמכירו.

וצ"ב אמאי החתיכה נשארת באיסורה ואף אוסרת בקדרה אחרת - הרי יצא כל טעמו [דוגמא לדבר בסימן פ"ז ס"י דעור שנתייבש ואין בו לחלוחית בשר אין לו דין בשר, ועיין ש"ך סימן קט"ז סקכ"א מה שביאר לפי מה שנפסק בסימן פ"ז].

ועיין חוו"ד ק"ה סקט"ז הסובר שחתיכת איסור פולטת טעם - יותר מגודל החתיכה "דאי לא תימא הכי א"כ אם נפל איסור לקדרה בששים פחות מעט וטעמו קפילא והיה בו טעם ואח"כ נפל לקדרה אחרת לא יאסר דהא חזינן שכבר יצא כל טעמו". א"כ לא קשיא מידי, דאף שמשערים בדידיה והיינו שאוסר כנגד כולו - בודאי ולא מספק, אכתי החתיכה נשארת באיסורה ואוסרת עוד קדירות. אמנם חידוש זה של החוו"ד דחוהו האחרונים בשתי ידים, דא"כ נפל בבירא שיעור ששים [עיין אמרי ברוך על החוו"ד, ויד יהודה שם סקמ"ד ובסימן צ"ח סקט"ז].

ונראה שקושיא זו היא ראיה ליסוד שביארנו בשיעור הקודם, דשיעור ביטול - הוא מהלכות שיעורים ולא משום מציאות עירוב הטעמים. א"כ אתי שפיר, דאף שלא יצא כל טעם החתיכה - כך נאמרו הלכות שיעורים ד"בדידיה משערינן" [ולא משום ספיקא שמא יצא כל טעמו], וא"כ ודאי שהחתיכה נשארת באיסורה ואף אוסרת בקדירה אחרת.

ואף דביארנו שם שעיקר סברא זו שייכת רק במין במינו, משא"כ באינו מינו לא יהני ביטול מ"הלכות שיעורים" - כל שמורגש טעם האיסור. אולם בנידון דידן - שהוא להחמיר ולאסור אף באופן שלא יורגש הטעם במציאות, ודאי שיהני "הלכות שיעורים" - אף באינו מינו.

פלוגתת הראשונים והראב"ד

הראשונים בסוגיא מביאים את שיטת הראב"ד, דאף שהגמ' מסיקה שבדידיה משערינן - היינו רק באיסורים שאינם חוזרים להיתרם, אולם איסורים שאפשר להכשירם [כף שבלעה איסור, בשר שיש בו דם] משערין במאי דנפק מיניה - באומד יפה. והקשו הראשונים, שהגמ' לא תלתה דין זה ש"בדידיה משערינן" - בזה שאינו חוזר להכשירו אלא בזה ש"לא ידעינן כמה נפיק מיניה", וא"כ מאי נ"מ בזה שחוזר להכשירו - הא אכתי לא ידעינן כמה נפיק מיניה.

ונראה שהראב"ד פירש שהגמ' חזרה בה מהנחה זו ש"לא ידעינן כמה נפיק מיניה", שהרי קשה ע"ז - שא"כ לא יאסור קדרה אחרת. אלא שהגמ' חידשה טעם חדש - משום ש"שויוה רבנן כחתיכה דנבלה", והוא הטעם שמשערינן בדידיה והוא הטעם שאוסרת בקדרה אחרת. ממילא בכל דבר שאינו חתיכה דנבלה והיינו שחוזר להכשירו - אין משערין בדידיה אלא במאי דנפיק מיניה, ואף שאי אפשר לשער במדויק - משערין באומד יפה.

ובאמת, שדעת הראשונים לכאורה צ"ב היאך ס"ל שגם למסקנא בעינן לטעם של "לא ידעינן כמה נפיק מיניה", הרי ודאי מסתבר שסגי בטעם של "חתיכה דנבלה" - בשביל לשער בדידיה, ומה הקשו על הראב"ד.

שיטות הראשונים בביאור הסוגיא

התוס' האריכו לבאר אמאי הכחל עצמו אסור אף שיצא כל טעמו, ואמאי שויוה רבנן כחתיכה דנבלה - לאסור קדרה אחרת.

שיטת התוס', שאחרי הבישול לא נשאר טעם חלב בכחל - ומשום כך משערים בדידיה. והא דהכחל נשאר באיסורו - ביארו התוס' בשני אופנים, א - משום אפשר לסחטו אסור, והיינו שלפני שנפלט החלב הכחל נאסר - ושוב אין לו היתר [וכן נראה שיטת הרשב"א בחידושיו]. ב - למ"ד אפשר לסחטו מותר, הוא גזירה שמא יאכלנו לפני שיפלוט את כל חלבו.

שיטת הרשב"א בתוה"ב

התוס' שואלים, דאולי הא דמשערים בדידיה הוא מספק שמא נפלט כל טעמו, והא דאוסר בקדרה אחרת הוא מספק שמא לא נפלט כל טעמו (דלא ידעינן כמה נפלט). אומרים התוס' בתירוצם הראשון "וי"ל דזה פשוט לו ואין ספק בדבר וידוע היה להם אם יוצא כולו או מקצתו". ונראה ביאור דבריהם, דפשיטא שחז"ל ידעו כמה נפיק מיניה, ואם לא מסרו לנו איזה אחוז נפלט ממנו - ע"כ שידעו שנפלט כל הטעם. בתירוצם השני אומרים התוס' שמספק לא היו מחמירים לאסור קדרה אחרת שהרי הוא ספיקא דרבנן. ולכאורה צ"ב אמאי ניחא להו לתוס' שאוסר בקדרה הראשונה - שהרי גם הוא ספיקא דרבנן, וככל "ספק ששים" במידי דרבנן שנפסק לקולא אף באינו מינו - כדאיתא בש"ך ס"צ סק"ז, ועיי"ש שהוא הדין בבשר בחלב דרבנן.

הרשב"א בתוה"ב (ב"ד ש"א ט"ז: ובקצר שם) ביאר שהיא גופא מסקנת הגמ', דלא קשיא אמאי אוסר בקדרה אחרת אף ששיערנו כנגד כולו - משום שהוא ספק כמה יצא בקדרה הראשונה. ואף שהגמ' השתמשה בלשון "חתיכה דנבלה" כמו שהעיר הט"ז בסימן צ' סק"ג, צ"ל שהוא לאו דוקא. ובר מן דין לא שייך לפרש את הגמ' כפשוטה, שהרי שיטת הרשב"א דליכא חנ"נ בשאר איסורים, ולרוב הראשונים שאין החלב אוסר את הכחל אלא שהכחל נאסר משום בליעת בשר בחלב משאר הבשר שבקדרה [וכן היא שיטת הרשב"א] - א"כ הוי כשאר איסורים, כמפורש בדברי רעק"א בסימן צ' על הט"ז סק"ד "לשיטת המחבר דלא אסרו בליעת בשר הכחל מחלבו וא"כ אם בישל עם בשר אחר אף דליכא ששים ובלע חלבו מבשר אחר ונאסר החלב משום בב"ח, מ"מ מה שבולע אח"כ בשר הכחל מחלבו אין האיסור משום שהוא בשר ובולע מחלבו אלא הוא כמו ירק שבולע מחתיכות בב"ח ובזה ל"א חנ"נ..." [וכן הוא בפמ"ג ס"צ סק"ב].

אלא דלפ"ז צ"ב אמאי מחמיר הרשב"א באופן שבקדרה הראשונה לא היה ששים - שאין הכחל מן המנין בקדרה השניה "שהכחל עצמו נעשה נבלה" (לשונו בתוה"ב י"ז., נפסק ברמ"א ס"צ ס"א) , והרי כל איסורו בקדרה השניה הוא משום שלא ידעינן - ואמאי אין בשר הכחל מצטרף להיתר. וצ"ל שהוא מטעם אפשר לסחטו אסור, ויהא מכאן ראיה - ששיטת הרשב"א דאפשר לסחטו אסור הוא סברא שאינו מצטרף להיתר - אף במקום שלא אמרינן חנ"נ [נאריך בזה בעז"ה בשיעורים על חנ"נ]. אמנם מדברי רעק"א הנ"ל - נראה שלא ס"ל הכי, וצ"ב היאך יפרנס את דברי הרשב"א.

שיטת רש"י

רש"י בדף ק"ט: ס"ל שהמבשל כחל לבדו - נאסר הכחל מדרבנן משום שהחלב הפורש נבלע חזרה ואוסר את הכחל [משא"כ כשלא פירש עדיין אין לו כלל שם חלב], ולישנא קמא דרב שהתירה את הכחל בדיעבד - היינו רק בצלי שאין החלב פורש. וע"כ שואלים תוס' והראשונים (שם) על רש"י - אמאי הגמ' אסרה את הכחל רק "היכא דלא קרעיה ובשליה בהדי בשר" [כגירסת רוב הראשונים], וכן מדויק ברש"י בסוגיין - שמדובר כשבישלו עם בשר.

תוס' בדף ק"ט: מיישבים, שגם רש"י מודה באופן שיש ששים כנגד הכחל במים - ובסוגיין הרי מדובר שהכחל בטל [אף שבתוס' שם לא מוכח שהוא תירוץ, עיין ספר התרומה (סימן נ"ו) שמפורש כן]. אמנם באיסור והיתר (י"ח, ד' והובא בתורת חטאת ל', ב') מפורש שיש אוסרין אף ביותר בששים, והוא על דרך רש"י שהחלב אוסר את הבשר של הכחל עצמו [אלא שלא מתאים לשיטת רש"י הסובר שרק כשפירש ונבלע חזרה - אוסר, ואם יש ששים לכאורה כבר התבטל במים שבקדרה]. וכן נראה בדברי הריטב"א בסוגיין (ד"ה "אלא מעתה") בדעת רש"י - "ופריק כיון דאר"י וכחל עצמו אסור שויה רבנן וכו' כי מתחלה קודם שנצטמק ונסחט נאסר הכחל בטעם שקיבל מן החלב...".

לפי שיטה זו צ"ב אמאי כחל מותר בצלי בלא קריעה - שהרי החלב אוסרו אף בלי לפרוש. וצ"ל ששיטה זו סוברת שאף בחלב אמרינן "כבולעו כך פולטו" (עיין תוס' בסוגיא בדף ק"ט - ק"י) , וממילא יוצא כל החלב בצלי ואינו נבלע חזרה.

שיטת הרא"ה

גם בדברי הרא"ה בבדק הבית (ט"ז:) נראה כשיטה הנ"ל, שהחלב אוסר את הכחל אף שעדיין לא פירש. ובזה דוחה את דברי הרשב"א - שביאר דכחל עצמו מן המנין משום שהוא עצמו בשר, וטוען הרא"ה "אדרבה משום דהוא עצמו הוא נעשה עם חלב שבו חתיכת נבלה ואפשר לסחטו אסור" [עיין במשמרת הבית מה שהשיג עליו], ועיין ב"י ס"צ ד"ה "וכתב עוד יראה לי" שביאר דכונת הרא"ה שנאסר משום מראית עין (כטעם הר"ן). ונראה ביאורו - דאף שאם נתבשל לבדו אינו נאסר והיינו דאין לו שם חלב כלל [דלא כשיטת רש"י], אולם כשנתבשל עם בשר אחר - שכלפי הבשר האחר יש לו שם חלב, נחשב חלב אף כלפי בשר הכחל עצמו ואף שלא פירש - משום מראית העין, דבאותו קדרה לא נחלק - שלענין חלק מהבשר נחשב חלב וכלפי בשר אחר אינו נחשב חלב.

אמנם מודה הרא"ה, דאף שנתנו לכחל שם חנ"נ דבשר וחלב - בכל אופן כחל מן המנין, כמו שביאר שם שאינו חלב מן הדין וחזינן שחז"ל הקלו בכחל קולות נוספות, כמפורש ברמב"ם פ"ט הי"ג שמשערין אותו כמו שהוא אחר הבישול וביאר המ"מ שכן פירש הרמב"ם את פשיטות הגמ' - בדידיה משערינן ולא במאי דנפיק מיניה ע"י הבישול, ומקשה הב"י היאך תתפרש קושית הגמ' "אלא מעתה נפל לקדרה אחרת לא יאסור". ונראה לפרש בפשיטות דקושית הגמ' היא, דאם חזינן שהקלו לצרף את הכחל למנין - אף שמדרבנן הוי כבשר בחלב, א"כ נימא שהקלו נמי שלא יאסור בקדרה אחרת - שהרי כל איסורו בקדרה הראשונה הוא חנ"נ דרבנן משום מראית עין.

עוד נ"מ בפלוגתת הרשב"א והרא"ה

ביארנו, דשיטת הרשב"א בטעמא דאיסור כחל - משום שלא ידעינן כמה חלב נפיק מיניה, ולרא"ה - משום שהחלב שבו אוסרו מדרבנן.

והנה בין הרשב"א ובין הרא"ה מודו דאם נפל הכחל לקדרה של חלב - בעינן ששים ואין הכחל מן המנין, אולם נחלקו בטעם הדבר והם לשיטתם בפלוגתא הנ"ל. הרשב"א שם (ט"ז:) ביאר דהוא משום "שאין החלב שבו נודע עד שנשאר שהוא מצטרף בכמות כל הכחל לבטל בשר הכחל".

ואילו הרא"ה (שם) מבאר "דהכא ודאי תורת בשר בחלב עליו מן הדין דכחל מדין תורה תורת בשר עליו להיאסר בחלב אחר", והיינו שכל הקולא בכחל היה - שאין בקדרה זו שם בשר בחלב כלל מן הדין ולכן הקלו לצרף את הכחל למנין, משא"כ כשנפל לחלב שיש כאן תורת בשר בחלב מן התורה - אין מקום לקולא זו.

סיכום

מצינו ד' שיטות בטעם איסור כחל עצמו.

תוס' ס"ל שבבישול יוצא כל החלב מהכחל, והא דהכחל נשאר באיסורו - ביארו בשני אופנים.

א - אפשר לסחטו אסור.

ב - למ"ד אפשר לסחטו מותר - הוא גזירה שמא יאכלנו קודם שיצא כולו.

ג - הרשב"א - דלא ידעינן כמה חלב נפיק מיניה.

ד - הר"ן והרא"ה - איסורו משום מראית עין.