שיעור הרב בריה שיעור 2
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / שיעורים סדר ב

בסייעתא דשמיא, כסליו תשפ"א. שיעור 2

**שיעור מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**יו"ד סי' ק', בדיני בריה**

# הגדרת "בריה"

בגמ' (חולין צ"ו א', ק' א') דגיד הנשה חשיב בריה, ומשו"ה (לרבנן) לוקין עליו אפי' בפחות מכזית, וכן כשנתערב אינו בטל ברוב, וכיוצ"ב תנן (מכות י"ג א') לענין נמלה דחשיבא בריה ולוקין עליה אף בפחות מכזית, אמנם לגבי איסור נבילה מבואר בגמ' (חולין ק"ב ב') דאפי' כשאכל נבילה שלימה לא חשיב בריה ואין לוקין עליה בפחות מכזית, וכיוצ"ב לגבי שור הנסקל (זבחים ע"ב א') אמרו דטעם דלא בטיל ברובא משום דדרכו לימנות או דבע"ח לא בטלי, ולא קאמרי דל"ב מטעם בריה, ועמדו הראשונים בטעם החילוק בכמה דרכים.

### שיטת התוס', שכשיחלק אין שמו עליו

שיטת התוס' (חולין, צ"ו א') והרא"ש (שם, פ"ז סי' ל"ג) דבריה חשיב רק בדבר שאם יחלק אין שמו עליו, ופי' כוונתם דכשאסרה תורה את האיסור בשם העצם שלו א"כ איכא איסור באכילת עצמו לחוד אף שאין בו כזית, דהא קעבר על מה שאמרה תורה לא לאכול מין זה, ומשא"כ כשלא נאסר בשם העצם שלו דלא חשיב אכילת איסור בפחות מכזית שהוא שיעור אכילה בכל מקום.

ולפיכך, באיסור גיד הנשה ועוף טמא ושרץ דהתורה כתבה את האיסור בשם העצם שאסור לאכול גיד וטמא ולא כתבה שאסור לאכול בשר של גיד וטמא א"כ כשאוכל את גוף האיסור כבר עבר אלאו אף שאין בו כזית, ומשא"כ בנבילה שאי"ז שם העצם אלא כל דבר שמתנבל קרוי נבילה ואפי' נבילה חתוכה, וכן שור הנסקל שהתורה כותבת את האיסור על הבשר גרידא דאין לוקה אלא בכזית שנחשב אכילה בכל מקום.

וברא"ש הוסיף דמה"ט ניחא נמי הא דחלב לא חשיב בריה וכן ערלה וכלאי הכרם, והיינו דלפי שאין איסורן מחמת שם העצם שלהם אין לוקה על אכילתן אלא בשיעור אכילה בכזית כבכל דוכתא.

### שיטת הר"ן, שנאסר מתחילת ברייתו

שיטת רש"י (חולין ק"ב ב') והר"ן (שם, ל"ו א') דלא חשיב בריה אא"כ אסורה מתחילת ברייתה, ושור הנסקל ונבילה כיון שאין האיסור מתחילת ברייתה לא חשיב בריה.

וברא"ש (שם) תמה ע"ז דא"כ חלב אמאי לא חשיב בריה הלא איסורן מתחילת ברייתן, ובר"ן תי' ע"ז דחלב כיון שאין כולו במקום א' ואינו כעין בריה שהיא מקובצת כאחד[[1]](#footnote-1).

### שיטת הרשב"א והשו"ע

ברשב"א (צ"ט ב') ג"כ עמד ע"ז אמאי נבילה ושור הנסקל לא חשיב בריה, ופי' כהר"ן דאין קרוי בריה אלא דבר שאיסורו מתחילת ברייתו, והוסיף להקשות מחלב דנאסר מתחילת ברייתו ואפ"ה לא חשיב בריה, ותי' דבעי' נמי שיאבד שמו כשיחלק ומשא"כ חלב דכשהוא שלם נקרא חלב וחתיכה קטנה ממנו ג"כ נקרא חלב.

וכן העתיק בשו"ע (סי' ק', סעי' א') שצריך שיחלק ואין שמו עליו (ולאפוקי חלב) ושאיסורו מתחילת ברייתו (ולאפוקי נבילה).

ולפו"ר משמע שנקטו את ב' כללי הראשונים דבעי' שיחלק ואין שמו עליו כשיטת התוס' והרא"ש וכן שיהיה איסורו מתחילת ברייתו כשיטת הר"ן, וכ"פ הפמ"ג (שפ"ד סק"ג) והגר"א (סק"ו, עיי"ש שהשו"ע נקט ככולהו לקולא), וכבר מבואר כן בט"ז (סק"א בתו"ד, שהעתיק את טעם התוס' והרא"ש) והש"ך (בארוך, שם, עיי"ש שהרשב"א מודה בזה לתוס' והרא"ש).

אכן דהוא תמוה דא"כ שהוצרך לכללא שיחלק ואין שמו עליו שוב לא צריך לכלל דאיסורו מתחילת ברייתו, דהא נבילה ושור הנסקל מתמעטים מבריה אף מצד שאין מאבדים את שמם אפי' שנחלקו, וכדכתבו התוס' והרא"ש, וכבר העיר כן בפמ"ג (ועיי"ש שצידד למצוא כמה נפ"מ בזה).

אולם ברע"א (על הפמ"ג, שם) והיד יהודה (שם, סק"א ד"ה ועל קו' הרא"ש) דקדקו דמה שכתבו הרשב"א והשו"ע דבעי' שלא יאבד שמו כשיחלק אין כוונתו לחילוק התוס' והרא"ש כלל אלא לחילוק אחר, והוא, דלתוס' והרא"ש בעי' שלא יאבד את שם האיסור שכתוב בתורה, כגיד ועוף טמא דכשיחלקו כבר לא נקראים גיד או עוף אלא חתיכה, ולפיכך ס"ל דאף נבילה לא חשיב בריה כיון ששם האיסור שכתוב בתורה הוא נבילה וזה לא נאבד אפי' לכשיתחלק.

אולם הרשב"א והשו"ע הצריכו אף שלא יאבד את שם העצם שלו כשיתחלק, ולפיכך אף דנבילה לכשתתחלק לא יאבד ממנה שם האיסור דהא אכתי מיקרי נבילה מ"מ שם העצם שלה יאבד דכבר אינה בהמה או עוף שלם אלא חתיכת בהמה ועוף, ולכך איצטריך לכלל נוסף דבעי' איסורה מתחילת ברייתה למעט נבילה.

### אם צריך בריית נשמה

והנה מפלוגתא זו נפקא פלוגתא נוספת אי בעי' בריית נשמה, וכבר דקדק כן בחו"ד (סק"ד), דהרשב"א (שם) ור"ן (שם) הצריכו ג"כ שתהא בריית נשמה, ודקדקו כן מהגמ' (מכות י"ז א') דלרבנן אף דלוקה על נמלה שאין בה כזית מטעם בריה מ"מ אין לוקין על חיטה אף שהיא שלימה כיון שאינה בריית נשמה[[2]](#footnote-2).

אולם התוס' (שם) והרא"ש (שם) כתבו דהא דחיטה לא חשיבא בריה א"צ לטעמא דבריית נשמה דבלא"ה לא חשיבא בריה משום שאפי' תחלק שמה עליה, ובע"כ דרבנן לדברי ר"ש (במתני' שם) קאמרי דאפי' אם נימא כשיטתו דחיטה חשיבא בריה מ"מ אי"ז בריית נשמה, והכריחו התוס' והרא"ש עוד דבע"כ דרבנן לא בעו בריית נשמה כדמוכח מהא דגיד הנשה ואבר מן החי דחשיבי בריה אף שאין בהם נשמה, ובע"כ דרבנן רק לדברי ר"ש קאמרי ולדידהו אי"ז בריה מטעם אחר דאפי' יחלק אין שמו עליו.

והיינו, דהתוס' והרא"ש דס"ל דבעי' שכשתחלק יאבד שם האיסור ממנה, א"כ בטבל דלא כתיב בתורה לא תאכל חיטה אלא לא תאכל טבל שפיר לא יאבד שם האיסור ממנה אפי' כשתחתך דאף חתיכת חיטה מיקריא טבל, וא"כ לא צריך לחדש שלרבנן צריך בריית נשמה ואדרבה יש להוכיח מגיד ואמ"ה דאף בלא בריית נשמה חשיבא ברייה ובע"כ דרבנן לדברי ר"ש קאמרי וליה לא ס"ל.

אולם לדעת הרשב"א דבעי' שכשתתחלק ישאר עליה שם העצם, א"כ חיטה נמי לכשתתחלק יאבד ממנה שם העצם דתו לא מיקריא חיטה אלא חתיכת חיטה, וכ"ש לשיטת הר"ן שלא הצריך שישאר עליה לכשתחלק אפי' את שם העצם דחיטה נחשבת בריה, ובע"כ לומר דלא חשיבא בריה רק מטעם דאי"ז בריית נשמה, ולפי"ז צ"ל דמה שגיד ואבמ"ה נחשבים ברית נשמה היינו משום דאתו מכח בריית נשמה אף שאין הנשמה תלויה בהם.

### גדר נאסר מתחילת ברייתו

בעיקר מה שהצריכו רש"י והר"ן שהדבר נאסר מתחילת ברייתו, הבין הפלתי (סק"ד) דהוא כפשוטו דכל שהיה שעה א' בתחילת ברייתו שעדיין לא חל עליו האיסור שוב אינו בריה, והוליד מזה חידוש לדינא, דתולעים קטנים המתהוים בעפושי פירות שקורין מילבין אין חשובים בריה, דהא כל זמן שלא פירשו מהפרי הם מותרים ואינם קרוים שרץ על הארץ אפילו יעמדו ימים רבים, א"כ אין כאן איסור מתחילת ברייתן, וכשירחש זהו מקרה הבאה לאחר יצירה[[3]](#footnote-3).

אולם בחו"ד (סק"ה) פליג ע"ז, והוכיח מהא דאכל נמלה דחשיבא בריה אף שאין נאסרת קודם שפירשה, וכן נבילה דלא חשיבא אסורה מתחילת ברייתה אף שכבר מחיים נאסרה מטעם אינו זבוח, ובטריפה מן הבטן נמי לא חשיב בריה אף שנאסרה מתחילת ברייתה, ובע"כ דאין העיקר תלוי אם נאסרה מתחילת ברייתה אלא בעי' שיהיה איסורה מחמת עצמה ולא מחמת דבר אחר.

ולפיכך באיסור נבילה וטריפה אף אם יארע שנאסרו כבר מתחילת ברייתן מ"מ אי"ז איסור מחמת עצמן שהרי הם מצ"ע היו בכלל כל בקר וצאן שמותרים באכילה אלא שאירע בהן מקרה שהפסידן ונאסרו, וזה חשיב איסור מחמת דבר אחר, ומשא"כ בנמלה ותולעים וכדו' אף שאין חל האיסור מיד בתחילת ברייתן מ"מ איסורן הוא מחמת עצמן שהם שרצים ולא מחמת דבר אחר.

ולפי"ד ניחא הא דטבל חשיב בריה (אי לאו דבעי' בריית נשמה) אף שאין נאסרין אלא משעת מירוח וראיית פני הבית, וכבר העיר כן בפלתי (שם), ולחו"ד ניחא דאף שלא נאסר מתחילת ברייתו מ"מ איסורו הוא מחמת עצמו ולא מחמת דבר אחר, דכל שלא נתקן הכרי התורה אסרתו, ואי"ז מחמת מקרה בעלמא שאירע עם התבואה.

אלא שלפי"ז תיקשי באיסור נבילה שכבר נאסרה מחיים באיסור אינו זבוח, וכקו' החו"ד הנ"ל, דהתם נמי איסור אינו זבוח חשיב איסור מחמת עצמו ולא מחמת דבר אחר, דהתורה אסרה את הבהמה עד שתישחט, ושפיר תיחשב בריה, ומה תי' החו"ד, וכבר תמהו כן ברע"א (בהג"ה, על החו"ד) ויד יהודה (סק"א, ד"ה והנה לא מבעיא), והכריחו כן מאיסור אבר מן החי דחשיב איסורו מחמת עצמו אף שכל איסורו רק מחמת שלא נשחט, וה"נ באיסור דאינו זבוח דחשיב איסורו מחמת עצמו כל זמן שלא נשחט[[4]](#footnote-4).

ומ"מ כתב ביד יהודה (סי' ס"ט ס"ק ס"ג, ד"ה ובזה יש תקוה, עמ' פה) דאכתי יש למצוא תקוה להנצל מאיסור המילבין, דהא מבואר ברשב"א (תה"ב ב"ג ש"ו, צ' ב', הו"ד בב"י סי' קט"ו ג') לענין חמאה שנעשית מחלב שמעורב בו חלב טמאה דמותר לאכול החמאה (דהחמאה נוצרת רק מהחלב הטהור) אף שיש בה מקומות שמעורב בה חלב הטמאה, דכיון שא"א להפרידו בע"כ חשיב תערובת ובטל ברוב, וה"נ יש להתיר בענין המילבין שא"א להפרידה מהקמח בלא ליטול מעט מהקמח ג"כ ובע"כ חשיבי כמעורבין יחד, וא"כ אף שלאחר שפירשו נעשו המילבין בריה מ"מ הם נתערבו קודם שנאסרו, ואיסור שנולד בתערובת בטל אף בבריה[[5]](#footnote-5).

# אבר מן החי

### שיטת הראשונים דאמ"ה חשיב בריה

הראשונים הוכיחו שאיסור אמ"ה חשיב בריה, וכדא"ר (חולין ק"ב ב') אכל צפור טהורה בחייה בכל שהוא במיתתה בכזית וטמאה בין בחייה בין במיתתה בכל שהוא, ומשמע מדמחייב אציפור בחייה בכל שהוא וא"צ כזית ש"מ דהוא מטעם בריה, (ובתוס' פי' לשיטתם דהוא משום שכשתחתך הציפור יאבד שם האיסור ממנה, והרשב"א פי' משום שיאבד ממנה שם העצם שלה, וכנ"ל).

אכן דנתקשו האחרונים בזה, דהלא קימ"ל (בגמ' שם) דאין לוקין על איסור אמ"ה אלא בכזית, ופי' דברי רב דבחייה בכל שהוא היינו דסגי לאכול משהו מהבשר והשאר מצטרף בגידין ועצמות, עיי"ש, ומדאיצטריך כזית למלקות ש"מ דאי"ז בריה, ובגר"א (סק"ב) הכריח מזה דדעת הנך ראשונים דבאיסור אמ"ה א"צ כזית ולוקה אף אכ"ש, והגמ' שהצריכה צירוף גידין ועצמות דיחויא בעלמא היא.

והנה, בראשונים פליגי בדין אמ"ה, דדעת התוס' (צ"ו א') דחייב רק על אבר שלם ואז חייב אפי' שאין בו כזית בשר אלא בצירוף עצמות וגידין, וכתבו עוד (להלן ק"ג ב') דזה שמצטרפין הגידין ועצמות הוא דוקא כשהן מחוברין עם הבשר ביחד, אך אם הפריד את הבשר מהעצמות אינם מצטרפין לכזית, ומשמעות דבריהם שם דבכה"ג אין חייב ע"ז יותר משום אבר מן החי אלא משום בשר מהחי ולפיכך אינו לוקה אא"כ אכל כזית בשר דוקא בלא גידין ועצמות.

וכתב בפלתי (שם, סק"ג) דלפי שיטתם ניחא הא דאבר מן החי חשיב בריה, דהא לא חשיב אבר מהחי אא"כ הוא אבר שלם, ואף שלמעשה אין מלקות עד שיהיה בו כזית מ"מ מדסגי כשהוא שלם במשהו ש"מ דחשיב בריה, ומה שאין בו מלקות הוא מגזיה"כ שצריך כזית דוקא, אך אף בפחות מכזית למרות שאין מלקות מ"מ חשיב בריה ודמי לאיסור חצי שיעור, והסכים עימו בפמ"ג (מש"ז, ססק"א).

### בשיטת הרמב"ם מבואר דאמ"ה ל"ח בריה

אמנם שיטת הרמב"ם (מאכ"א, פ"ה ה"ג) דאפי' אכל אבר שלם אינו חייב אא"כ יש בו כזית, ופי' דבאבר כברייתו בשר וגידים ועצמות כזית לוקה אע"פ שאין בו בשר אלא כ"ש, אבל אם הפריד האבר אחר שתלשו מן החי והפריד הבשר מן הגידים ומן העצמות אינו לוקה עד שיאכל כזית מן הבשר לבדו ואין העצמות והגידים מצטרפין בו לכזית מאחר ששנה ברייתו, ומבואר בדבריו דאפי' כשאינו שלם והפריד את הבשר מהגידין והעצמות ג"כ חשיב איסור אבר מן החי אלא שבכה"ג צריך לאכול דוקא כזית בשר.

ועיי"ש (ה"ד) שהוסיף דאם חלקו לאבר זה ואכלו מעט מעט, אם יש במה שאכל כזית בשר חייב ואם לאו פטור, והיינו דאף בכה"ג שחותך את האבר לחצאין ובכל חלק מחוברין עימו גידין והעצמות אינו לוקה משום אבר מהחי אא"כ יש בו כזית בשר דוקא דהעצמות והגידין לא מצטרפין בכה"ג.

ומשמע דעתו, דאיסור אבר מן החי הוא דוקא בבשר ולא בגידין ועצמות, אלא שכשהגידין והעצמות מחוברין עם הבשר מתחילת ברייתן הם משלימים אותו לשיעור[[6]](#footnote-6), וכן ביאר הגר"ח (שם) את דברי הרמב"ם דמשו"ה כשחתך את האבר לב' אין מצטרפים הגידין ועצמות לשיעור כזית אף שהם מחוברים עם הבשר מתחילת ברייתן, לפי שהעצמות והגידין שבחצי א' אינם מחוברים עם החצי האחר ואינם חלק ממנו ולפיכך אין כאן שיעור שלם של כזית, ובעי' שיאכל כזית מהבשר דוקא.

ולפי"ד אין הכרח דאיסור אבר מן החי חשיב בריה, דהא לדבריו לעולם בעי' כזית דוקא רק כשהעצמות והגידין מחוברים עימו הם נחשבים חלק ממנו ושפיר איכא כזית אך כשהפרידן אין מצטרפין ושוב ליכא כזית, וא"כ כשנתערב אמ"ה בתערובת י"ל דבטלה ואינה בריה כלל.

וביד יהודה (ססק"א, ד"ה אבל הרמב"ם ס"ל) הכריח עוד, דודאי לשיטת הרמב"ם אין דין בריה כלל באבר מן החי, דהא כל המקור של הראשונים לחדש דאמ"ה חשיב בריה הוא מכח מימרא דרב (וכנ"ל) דאכל ציפור טהורה בחייה בכל שהוא, ומשמע שהוא מצד איסור אבר מן החי ובע"כ דנחשבת בריה.

אולם ברמב"ם גופיה (בפ"ד ה"ג) פי' דאוכל עוף טהור חי כ"ש לוקה משום אוכל נבלה ואע"פ שאין בו כזית הואיל ואכלו כולו עיי"ש, אלמא דבחייה לוקה משום נבילה, ובנבילה פשיטא לן דאין דין בריה (ולפיכך לאחר מיתה אין חייב אלא בכזית), ועוד, דמבואר בדבריו דגידין ועצמות מצטרפין לכזית איסור נבילה אף לאחר מיתה והתם לכו"ע אינה בריה, ובע"כ דמה שמצטרף אי"ז מכח דין בריה אלא זה רק דין צירוף גרידא שמשלים לשיעור כזית איסור נבילה.

ולפי"ז צ"ל בכוונת הרמב"ם, דבחי לוקה משום נבילה אף בכ"ש ולא במת, דס"ל דכל שהוא חי יש בו חשיבות ללקות עליו אף בפחות מכזית ונחשב בריה, ורק במת דאיבד חשיבותו אין לוקה בפחות מכזית אלא דמצטרף לזה אף עצמות וגידין שנחשבים חלק מהבשר כל זמן שלא הפרידום, וכנ"ל.

והא דדבר חי חשיב נבילה, עי' בחי' הגר"ח (שם) שהעמיד בציפור נקובת הושט דאף שהיא חיה חשיבא כנבילה, ולוקה עליה משום נבילה אפי' בכ"ש, ובחזו"א (בגליונות שם) תמה ע"ד, עיי"ש.

וביד יהודה (שם) פי' בפשיטות, דמיירי שהכניסה לפיו כשהיא חיה ושוב מתה ואח"כ בולעה, וכוונת דבריו, לפי מה שנתבאר בכמה דוכתי דדין השיעורים נקבע לפי מה שמכניס לתוך פיו אולם החיוב בפועל נקבע כפי שעת הבליעה, ומשו"ה הכא כיון שכשהכניס לפיו היא חיה וחשיבא בריה א"צ כזית, אולם מ"מ חייב עליה משום נבילה כיון שבשעת בליעה היא כבר מתה, ודו"ק.

# ביצת טריפה

בגמ' בביצה (ג' ב') מבואר דביצת טריפה שנתערבה בשאר ביצים, דלר"ל דכל שדרכו לימנות שנינו אינה בטלה אפי' באלף כיון שלפעמים היא נמכרת במנין, אך לרי"ו דרק את שדרכו לימנות שנינו לא בטל א"כ ביצה שאינה מיוחדת לימכר במנין בטלה בס', ולדינא נח' הראשונים איך קימ"ל אם כל שדרכו לימנות או את שדרכו לימנות, ובשו"ע (סי' ק"י) פוסק כשיטות דאת שדרכו לימנות שנינו.

ולפי"ז תמה הש"ך (סי' פ"ו סק"י) ע"ד השו"ע (שם סעי' ג') שפסק דביצת טריפה שנתערבה אינה בטלה אפי' באלף, דאמאי אינה בטלה הלא אי"ז נחשב דבר שבמנין, ופי' הש"ך דס"ל לשו"ע דביצת טריפה חשיבא בריה, וכשיטת התוס' והרא"ש דלא בעו בריית נשמה, וכ"כ להלן (שם סקט"ז).

וכ"ה הרשב"א (חולין צ"ח א', הו"ד בב"י סי' ק"י) דעת הראב"ד דביצת נבילה וטריפה חשיב ברייה, ועיי"ש ברשב"א שהמב"ן תמה עליו דבעי' בריית נשמה, ובב"י הוכיח דאף הרשב"א נקט כהרמב"ן לענין דינא.

והנה כבר נתבאר לעיל דדעת השו"ע לדינא דבעי' בריית נשמה, ולפי"ד הדרא קו' הש"ך לדוכתא, אמאי פסק השו"ע דביצת טריפה לא בטלה הלא אי"ז דבר שבמנין (דהא קימ"ל את שדרכו לימנות שנינו) ולא חשיב בריה (דאי"ז בריית נשמה).

ובעיקר שיטת הראב"ד דביצה חשיבא בריה ולא בטלה, עיי"ש שהוכיח כן מהגמ' (חולין שם) דביצה בס' ואין ביצה מן המנין, ומוקי לה דוקא בביצת אפרוח שיש בה טעם אך לא בביצת נבילה דמיא בעלמא היא ואין אוסרת שאר הביצים, ופריך עלה מברייתא דמשמע דאפי' ביצת נבילה נמי אוסרת, עיי"ש, ולכאו' למה לא משני דמיירי לענין ביטול הביצה עצמה שנתערבה בביצים אחרות דאוסרת עד ס', ובע"כ דביצה נחשבת בריה וכשנתערבה באחרות אין בטלה בס'.

אלא שתמה ע"ז הראב"ד מהגמ' בביצה (הנ"ל) דקתני דביצת טריפה בטלה (אי לאו דחשיב דבר שבמנין או שיש לה מתירין), וכתב דאי מטעם בריה אף דלא בטל בס' מ"מ בטל באלף ובר' אך מטעם דבר שבמנין לא בטל אפי' באלף, עיי"ש, וכוונתו לשיטת הר"ש שהובאה בטור (סי' ק') דבריה בטלה בתתק"ס, עיי"ש.

אכן דלפי"ז לדידן דנקטינן דבריה אפי' באלף לא בטלה יהיה מוכח מהגמ' דביצה אינה נחשבת בריה ולפיכך בטלה, אלא דא"כ דברי הש"ך תמוהין מאוד דאיך כתב דלדעת התוס' והרא"ש דל"ב בריית נשמה הביצה נחשבת בריה הלא לשיטתם דבריה לא בטלה אפי' באלף בע"כ מוכח מהגמ' בביצה דביצה בטלה דאי"ז בריה, וצ"ע, וכבר העיר מזה רע"א (על הש"ך שם סק"י)[[7]](#footnote-7).

# ביצה שיש בה אפרוח

### ביצת אפרוח או שיש בה דם, אי חשיב בריית נשמה

בגמ' (חולין צ"ז ב') דביצה בס' ואין ביצה מן המנין, ומוקי לה בביצת אפרוח שנו"ט בשאר ביצים וצריך ס"א לבטלה, ופי' הרמב"ם (מאכ"א, פט"ו הי"ט) דעשו כן משום הרחקה להוסיף בשיעורה כדי שידעו שהיא בריה בפנ"ע, ודקדק הרשב"א (חולין שם) בדבריו דס"ל דביצה שיש בה אפרוח חשיב בריה ואם נתערבה בשאר ביצים לא בטלה.

ובב"י (סי' ק"י) נסתפק בדבריהם אם דוקא כשיש בה אפרוח נחשבת בריה או אפי' כשיש בה דם, וסיים (בבד"ה שם) דנראה יותר להקל דדוקא באפרוח חשיבא בריה, וכ"פ בשו"ע (סי' ק' סעי' א'), ופי' הש"ך (שם סק"ב) דכן מוכרח דביצה שיש בה דם אין בה חיותא וא"א להחשיבה בריה ורק כשיש בה אפרוח נאסרת דיש בה חיותא[[8]](#footnote-8).

וע"ע בש"ך (שם, ולעיל סי' פ"ו סק"י וסקט"ז, וכן הוא בארוך לעיל שם) שהוסיף לצדד עוד שלא כדעת הב"י, דאפי' בביצה שיש בה אפרוח ג"כ לא הוי בריית נשמה ולדידן אי"ז נחשב בריה, ומש"כ הרמב"ם דחשיב בריה הוא משום דאזיל בשיטת התוס' והרא"ש דא"צ בריית נשמה, עיי"ש, אלא שלפי"ז י"ל דאף ביצה שיש בה דם ג"כ נחשבת בריה לשיטת התוס' והרא"ש שלא הצריכו בריית נשמה[[9]](#footnote-9).

וכדבריו מוכח ברשב"א (בתשו', ח"א סי' מ"ו, בסו"ד) שכתב דביצת אפרוח לא חשיבא בריה דדמיא לחיטה, והיינו דאין בה בריית נשמה[[10]](#footnote-10).

### אם האפרוח נחשב בריה או הביצה

ובעיקר דין בריה בביצת אפרוח, בב"י (סי' ק"י וסי' פ"ו) משמע דהבריה מצד האפרוח שבו, ובש"ך (סי' פ"ו סקט"ז) חולק דאין ראיה ואפשר שהרמב"ם ס"ל שהביצה גופה נחשבת בריה ואתי כשיטת התוס' והרא"ש והראב"ד הנ"ל דא"צ ברית נשמה.

ולפי שיטתו תמה הש"ך (בסי' ק סק"ב) על השו"ע דביצת אפרוח נחשבת בריה אף דאי"ז מתחילת ברייתו, והיינו דהביצה הייתה מותרת מתחילתה ורק אח"כ נאסרה, אך אם היינו מפרשים דנחשב בריה מצד האפרוח שפיר הוא נאסר מתחילת ברייתו, וכבר העיר כן הפלתי (אות ד' בתו"ד) דאפרוח חשיב מתחילת ברייתו.

### איך שייך ביטול בביצת אפרוח הלא זה ניכר

בכו"פ (שם סק"ד) תמה מה שייך לדון בביצת אפרוח שהיא בריה ולא בטלה, דבלא"ה כיון שהיא ניכרת שיש בה אפרוח לא חשיבא מעורבת ולא שייך בה ביטול, והעמיד דמיירי שכבר יצא ממנה האפרוח כשהוא גמור ולא נפתחו עיניו ויצא ונתערב בין האפרוחים השחוטים, דלא בטל משום דהוא בריה.

ובחו"ד (סק"ג) תמה ע"ד, וכתב דמיירי כשהיה ניכר האפרוח בביצה מעיקרא והדר חזר ונימוח ושוב אינו ניכר, עיי"ש, אכן העירו דדבריו ניחא רק לשיטת הש"ך דהביצה היא בריה ולפיכך אפי' כשנימוח האפרוח חשיבא הביצה בריה, אך לב"י שהאפרוח הוא בריה א"א לפרש כן דמיד שנימוח כבר אינו בריה ובטל, ובאמרי ברוך (על החו"ד, שם) תמה מכח זה על החו"ד דא"א לפרש בשו"ע כדבריו דא"כ תיקשי על השו"ע מהב"י גופיה.

ובבדי השולחן תמה עוד ע"ד החו"ד, דאפי' לשיטת הש"ך לא חשיב בריה אלא מכח הביצה והאפרוח שבתוכה דחשיבי דבר א' שלם, וכשנימוח האפרוח איך יחשב בריה הלא כבר אי"ז דבר שלם כלל.

ובערוה"ש (סעי' ז') כתב דאפשר דלעולם בעיון היטב יש להכיר מבחוץ אך כשנתערבה בהרבה מאות ביצים יש טורח רב לבדוק כולם בעיון היטב מבחוץ, ואי הוה אמרינן דהיא בטלה א"צ לטרוח בזה אבל עכשיו שאינה בטלה מוכרח הוא או שיאסרו כל הביצים או לבדוק כולם עד שימצאוה, עיי"ש.

וזה שלא כדעת החזו"א (סי' י"ד סק"ז ד"ה ושיעור, וסי' כ"ד ססק"ח) שכתב דלא חשיב תערובת אא"כ נימוח שאין העין מכירתו כלל, אבל אם העין מכירתו כשיפגשנו אע״ג שאין כח באדם לחפש אחריו חשיב כאיסור ניכר ואינו בטל[[11]](#footnote-11), ולדבריו צ"ב בכל דין בריה איך משכח"ל דלא בטל מטעם בריה, הלא כיון דהיא שלימה ודאי שאם יחפש אחריה ויטרח ימצא אותה וא"כ אינה בטלה אפי' מה"ת, וצ"ע.

# בריה באיסור דרבנן

בפמ"ג (מש"ז, סק"א) חוקר האם באיסור דרבנן יש ג"כ דין דבריה לא בטלה או רק איסור שיש בו מלקות, והביא את דעת האו"ה (ככ"ה דין א') שנקט דאף באיסור דרבנן יש בריה, אך הביא (ממש"כ בראש יוסף) לדייק מהרמ"א דדין בריה הוא רק באיסור דאורייתא ולא בדרבנן, דלהלן סי' ק"א סעי' א' הביא השו"ע דין דחתיכה הראויה להתכבד דלא בטלה, והגיה ע"ז הרמ"א דאפי' באיסור דרבנן לא בטיל, ומשמע דבסי' ק' שכתב השו"ע דבריה לא בטיל ולא סיים ע"ז הרמ"א דאפי' באיסור דרבנן דס"ל דבריה לא בטלה רק באיסור תורה ומחמת שיש בה מלקות.

והנה, בדין ביצת אפרוח, דעת התרומות (סי' ל"א) דהביצה אסורה מה"ת כדין נבילה, אולם ברשב"א (תוה"ב, ב"ב ש"ד, נ"ו א') תמה ע"ד דא"כ למה הוצרכו בגמ' להסמיך דין זה אקרא ותיפו"ל דאית ביה איסור נבילה, ובע"כ דאי"ז נבילה כיון שאין בה חיות ואין איסורה אלא מדרבנן, עיי"ש, ודייק ביד יהודה (סק"א, ד"ה מיהו בסה"ת) מדבריו שלא העמיד דאיצטריך קרא לאסור ביצת אפרוח דחשיב שרץ כדי שלא יחשב בריה ובע"כ דאיסור דרבנן לא הוי בריה.

והוסיף, שכן מוכח בתוס' (שבועות, כ"ד א') דבבהמה שלא נשחטה יש בה איסור עשה דאינו זבוח, ואפ"ה כשמתה לא חשיב בריה דאי"ז איסור מתחילת ברייתה[[12]](#footnote-12), אלמא דאיסור עשה לא חשיב בריה, וכ"ש באיסור דרבנן דלא חשיב בריה.

וטעם הדבר, דדין בריה שלא בטלה הוא מכח החשיבות שלה, וכדמוכח בגמ' (חולין ק' א') שעושים צריכותא בין דין בריה לחתיכה הראויה להתכבד, ומשמע דענין הבריה היא ג"כ משום חשיבות כמו חתיכה הראויה להתכבד, וכ"מ ברש"י (שבועות כ"א סע"ב) לענין מפרש בשבועה (שלא יאכל פחות מכזית דחייב משום דמפרש כבריה), דבריה טעמא מאי משום דחשיבא מפרש נמי איהו אחשבה דאסריה עליה, עיי"ש.

ולפי"ז ניחא דרק איסור דאורייתא חשיב בריה משום דאית ביה חשיבות מצד מה שהתורה אסרתו, ולא דמי לאיסור דרבנן שאינו איסור בעצם ואין בו חשיבות כ"כ דאינו חשיב בריה[[13]](#footnote-13).

ומשא"כ לענין חתיכה הראויה להתכבד, דהחשיבות שלה אינו מכח מה שהתורה אסרתה אלא מצד עצמה, ולפיכך אין בו חילוק בין איסור תורה לאיסור דרבנן ולעולם לא בטיל.

# נמצאו ג' תולעים בירק

בשו"ע (סעי' ד') הביא דאם נמצאו בירקות מבושלים ג' תולעים נאסרו הירקות באכילה, והיינו שהוחזקו שיש בהם איסור, ולא בטלים דהוי בריה.

מיהו, הביא הפמ"ג (מש"ז, סק"ו) מהט"ז (סי' נ"ז סס"ק כ"ג) והמג"א (סי' תס"ז סקי"ב) דהיינו דוקא בירקות שהתליעו מגופן וכיון שנמצא בהן ג' תולעים חיישי' שיש שם עוד תולעים ונאסרו, אך במידי דאתי מעלמא אין לחוש שכשם שנפלו בו ג' איסורים דה"נ נפלו בו עוד.

ונראה בכוונת דבריהם, דאין זה כללא דבאיסור דאתי מעלמא לא הוי חזקה שיש שם עוד איסורים, אלא הכלל שרק אם יש סיבה א' לתלות בה את כל האיסורים שמצאנו דנאסרו שאר התולעים, אך לא כשאין שייכות בין איסור א' שנפל בו לשאר האיסורים, דהשתא אין לחוש שכשם שאירע מקרה שנפלו בו הנך איסורים דה"נ קרה שנפלו עוד איסורים.

ועי' בח"י (סי' תס"ז סקכ"ה) שתמה על הט"ז והמג"א שהתירו בדבר דאתי מעלמא מדין שכונת קברות (נזיר ס"ד ב') דאם נמצאו ג' קברים חוששים שיש עוד קברים, אף שהוא אתי מעלמא, וכמו"כ יש לתמוה מדין ס"ת (יו"ד סי' רע"ט סעי' ג') דאם נמצאו בו ג' טעויות אסור לקרות בו עד שיגיהנו, ולכאו' הוא כמו אתי מעלמא ואפ"ה חוששים שיש בו עוד איסורים.

אמנם לפי הביאור הנ"ל שכל שיש סיבה א' לתלות את ג' המקרים שפיר חוששים שיש עוד מקרה אף שהוא אתי מעלמא, וא"כ בשכונת קברות שיש סיבה א' לתלות את כל הקברים שהוא מחמת שמקום זה הוא בית קברות שהכל קוברין בו ולפיכך יש לחוש לעוד קברים, וכן לגבי ס"ת תולים את כל הג' טעויות בסיבה א' שהס"ת לא נכתב ע"י מומחה או שלא הוגה כראוי דשפיר יש לחוש שיש בו עוד טעויות מכח סיבה זו[[14]](#footnote-14).

ולפיכך נראה דכשמוצאים ג' נמלים בסוכר וכדו' שהם דברים מתוקים שמושכים אליהם את הנמלים דאף שהנמלות אתו מעלמא אך יש סיבה א' לתלות בהן את כל הנמלים ותולים שמתיקות הסוכר משכה את הנמלים לכאן, וא"כ יש לחוש שכשם שהגיעו הנך נמלות ה"נ הגיעו עוד נמלות והכל אסור.

ורק באופן שנמצאו ג' נמלים באורז וכדו' שאין בהם מתיקות (ואף לא נשפך עליהם דבר מתוק) ואין סיבה שיבואו אליהם נמלים דהשתא מה שנפל בו הנמלה הוא מקרה בעלמא ואין לחוש שכשם שקרה בו המקרה של הנמלות האלו דה"נ נפלו שם שאר נמלות.

# מסקנת הדברים:

1. נח' הראשונים בגדר בריה, אי בעי' שכשתחלק אין שמה עליה, או בעי' שיהיה איסורה מגופה, וברשב"א העתיק את ב' הדינים, וכ"פ בשו"ע, וי"א שכוונתם להקל כב' השיטות, אולם האחרונים הכריחו דלשיטתם א"צ שיאבד את שם האיסור שכתוב בתורה אלא סגי שיאבד את שם העצם שלו וכבר חשיב בריה, ונפ"מ באיסור נבילה שכשמתחלקת מאבדת את שם העצם שלה ולא את שם האיסור.
2. נח' הראשונים אם בעי' בריית נשמה, ופי' החו"ד דזה תלוי במח' הנ"ל, דמבואר בגמ' דטבל לא חשיב בריה, וחיטה הוא דבר שכשמחלקין אותה מאבדת את שם העצם שלה אך לא את שם האיסור שכתוב בתורה, וא"כ לשיטות דסגי שמאבד את שם העצם כבר חשיב בריה בע"כ דחיטה לא חשיבא בריה מטעם ברית נשמה, אך לשיטות דבעי' שיאבד את שם האיסור א"כ חיטה לא חשיב בריה אף אם לא בעי' בריית נשמה דוקא.
3. בגדר נאסר מתחילת ברייתו, שיטת הכו"פ דצריך שהאיסור יחול עליה מיד משעה שנוצרה, ובחו"ד נקט שצריך שיהיה איסורה מחמת עצמה ולא מחמת דבר אחר, ועל שיטת הכו"פ קשה מטריפה מבטן ואיסור אינו זבוח אמאי לא חשיב בריה, וכן איסור טבל אמאי חשיב בריה (אי לאו דבעי' ברית נשמה), ובחו"ד נקט שלדבריו לא קשה מאינו זבוח דחשיב איסור מחמת דבר אחר, אך באחרונים הוכיחו מאבר מן החי דחשיב בריה אף שניתר בשחיטה ובע"כ דחשיב איסורו מחמת עצמו וה"נ איסור אינו זבוח, וביד יהודה פי' דאיסור אינו זבוח דאינו אלא עשה לא חשיב בריה.
4. ביד יהודה חידש דכשנולד האיסור בתערובת הוא בטל אפי' כשהוא בריה כיון שבכה"ג אין בו חשיבות האיסור, ולפי"ז רצה להתיר את המילבין שאף דהוו בריה מ"מ כבר נתערבו קודם שפירשו ועדיין לא נאסרו, ואין לומר דכיון שהם ניכרים חשיבי בעין ולא מעורבים דהא א"א להפרידם בלא ליטול מעט מהקמח עימהם.
5. באיסור אבר מן החי, הראשונים נקטו דחשיב בריה, ואף שצריך כזית מ"מ יש בו דין בריה ולפיכך א"צ לאכול דוקא כזית בשר אלא אפי' גידין ועצמות מצטרפין ומשא"כ כשאינו בריה צריך לאכול כזית בשר דוקא ולוקה משום בשר מן החי ולא משום אבר מהחי, אולם ברמב"ם מבואר דלא חשיב בריה ואין לוקה עד שיהא בו כזית אלא דכשהגידין והעצמות מחוברין עימו בתולדה חשיב הכל כבשר שיש בו כזית.
6. איסור נבילה לא חשיב בריה לכו"ע, מיהו בדברי הרמב"ם מבואר דבנבילה מחיים חשיב בריה, ומשכח"ל או בנקובת הושט דאף שיש בה חיות לוקין עליה משום נבילה, או דמיירי שמכניסה לפיו מחיים ומתה שם ואח"כ בולעה, דלענין דין השיעורים אזלי' בתר שעת הכניסה לפיו ובאותה שעה הייתה בריה וא"צ כזית, וכשבולעה היא מתה וקעבר משום איסור נבילה.
7. ביצת טריפה, לראב"ד א"צ בריית נשמה ונחשב בריה, ופי' לפי"ד את הגמ' בביצה שמבואר דביצה בטלה דהיינו בתתק"ס, אולם דעת הרמב"ן והרשב"א דביצה לא נחשבת בריה כיון שאי"ז ברית נשמה, וכן מוכח לדידן דס"ל דבריה ל"ב אפי' באלף ואפ"ה מבואר בגמ' דביצה בטלה, ובשו"ע פסק דביצת טריפה לא בטלה אפי' באלף, וצ"ע הטעם, דהא קימ"ל דדוקא את שדרכו לימנות לא בטל, ובש"ך פי' דהוא מטעם בריה, וברע"א תמה ע"ד דלדידן זה נסתר מהגמ' בביצה וכנ"ל.
8. ביצת אפרוח או ביצה שיש בה דם, לשיטות דלא בעי' בריית נשמה ודאי דחשיבי בריה, אך לדידן דבעי' בריית נשמה, בב"י מבואר דביצת אפרוח נחשבת בריית נשמה אך ביש בה דם אינה נחשבת בריית נשמה, והש"ך מצדד דאף כשיש בה אפרוח לא נחשבת בריית נשמה, וכן מבואר ברשב"א בתשו'.
9. בעיקר דין בריה בביצת אפרוח, בב"י מבואר דהוא מצד האפרוח ובש"ך מצדד דזה בריה מצד הביצה עצמה, ובחו"ד כתב דלפי הש"ך ניחא קו' הפלתי איך שייך תערובת בביצת טריפה הלא היא ניכרת, דמיירי שהאפרוח נימוח בתוכה ואפ"ה נשארה בריה מצד הביצה עצמה, ולפי הב"י כתב בערוה"ש דמיירי שיש טורח גדול לבדוק כל ביצה אם יש בה אפרוח וא"צ לטרוח בזה אלא נחשב הכל כתערובת, אולם דעת החזו"א דלא חשיב תערובת בכה"ג שאם יטרח ויחפש ימצא את האיסור.
10. ביד יהודה הוכיח דאף שחתיכה הראויה להתכבד לא בטלה אפי' באיסור דרבנן מ"מ בריה שאינה בטלה הוא רק באיסורי תורה ולא באיסור דרבנן (ואפי' באיסור עשה גרידא נמי לא חשיב בריה), וטעם הדבר דחתיכה הראויה להתכבד דלא בטל הוא מחמת חשיבותה מצ"ע וזה שייך בין באיסור תורה ובין באיסור דרבנן, ומשא"כ לענין בריה שחשיבותה מחמת שאסרתה התורה דזה שייך רק באיסור תורה ולא בדרבנן.
11. ג' תולעים שנמצאו בירקות נאסרו כולם דחיישי' שיש שם עוד תולעים, אך באיסור דאתי מעלמא אין לחוש שכשם שהנך נפלו ה"נ נפלו עוד אחרים, אמנם במקום שיש סיבה א' שגורמת את ג' הנפילות יש לחוש אף באיסור דאתי מעלמא דכשם שהסיבה גרמה שהנך ג' יפלו בה ה"נ גרמה שיפלו בה אחרים.

1. ברא"ש (שם) הק' אף על ערלה אמאי לא חשיב בריה, וע"ז לא תי' הר"ן מידי, ואפשר דהר"ן ממעט לה מצד שאי"ז בריית נשמה וכשיטתו דכשאי"ז ברית נשמה לא חשיב בריה, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכן הביא הרשב"א (צ"ז ב') מהרמב"ן (שם) דביצה לא חשיבא בריה לפי שאינה בריית נשמה ושלא כדברי הראב"ד שביצה היא בריה (וכדלהלן) שלא הצריך בריית נשמה כלל. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיי"ש שלא מצינו בקדמונים מי שחושב לתולעים כאלה בריה, זולת הרא"ש בתשובה (כלל כ' סי' ג') והוא אזיל לשיטתו דס"ל לא בעינן איסור מתחילת ברייתו, ויפה עושה שאוסרן כבריה, אבל לדידן דקיימ"ל כרשב"א אין כאן מקום איסור, ומ"מ סיים דח"ו להקל עם כל זה בשום צד ואל תטוש תורת אמך, רק עכ"פ יש התנצלות כי בעו"ה א"א למיקם ביה ומי האיש אשר יאמר חף אני מפשע הזה בארצות האלה, וכתבתי זאת כתריס לפני הפורענות, אבל ח"ו לסמוך על זה להקל כל דהו מכפי האמור בש"ע ופוסקים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. וביד יהודה הכריח מזה דלא חשיב בריה אף דאיסורו מחמת עצמו אא"כ איכא מלקות ולא באיסור עשה גרידא, וכדלהלן בדין בריה באיסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-4)
5. עיי"ש בתחי"ד מהאו"ה (כ"ז דין ג') דבכל איסור חשוב שנולד בתערובת שבטל, והוא נקט לדינא להחמיר בכל איסור חשוב זולתי בבריה שהוא מצד חשיבות האיסור וכשנולד בתערובת אין בו חשיבות איסור ובטל, ובפרט שבאותה שעה הוא היתר גמור ובכלל לא שייך בו חשיבות איסור כלל. [↑](#footnote-ref-5)
6. וכעין שמצינו לגבי איסור בב"ח, דלוקין על החלב אף שמעורב עימו מי חלב שאין לוקין עליהם, לפי שכשהם בתוך החלב הם נחשבים חלק ממנו והם בכלל איסור בב"ח ג"כ, ורק כשהפרידו את מי החלב מהחלב והם נחשבים לעצמם כבר אינם בכלל איסור בב"ח. [↑](#footnote-ref-6)
7. והוסיף להקשות עוד דלפי הכלל של תוס' דבעי' שכשיתחלק יאבד את שם האיסור שכתוב בתורה (וכנ"ל בהגדרת בריה) א"כ בלא"ה ביצה לא חשיבא בריה שאין מפורש שם העצם בפסוק. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולכאו' היה מקום לדון בזה דביצה שיש בה דם תיחשב בריית נשמה דהא מתחיל כאן הריקום, ועי'. [↑](#footnote-ref-8)
9. אלא דאנן קימ"ל דבעי' דוקא בריית נשמה ולפיכך א"א לאסור לכה"פ כשיש בה רק דם גרידא, ואולי זו כוונת הבדק הבית שם שסיים, דלענין הלכה כיון שאיסור זה מדבריהם נקטינן כדברי הרמב"ם שמיקל, ולא נתפרש איזה שיטות החמירו בזה, ולהנ"ל י"ל דכוונתו לשיטת התוס' והרא"ש דלא בעו בריית נשמה דא"כ יש לאסור אף ביש בה דם בלא אפרוח, אלא דבמילתא דרבנן יש להקל, ועי'. [↑](#footnote-ref-9)
10. אך צ"ב ממש"כ (בחי', וכנ"ל) שמשמע שהסכים לרמב"ם דביצת אפרוח כן חשיבא בריה (וכתב דלא ניחא ליה לפרש כדבריו לענין פליטה להצריך ס"א כיון שאין פליטת בריה אוסרת טפי מס', עיי"ש) אלמא דבאפרוח לכה"פ כן חשיב ביצת נשמה, וצ"ע, וביד יהודה (סק"א, ד"ה מיהו) פי' דס"ל לרשב"א דהאפרוח חשיב בריה מטעם דאית ביה חיות אך לא הביצה עצמה דאין בה חיות. [↑](#footnote-ref-10)
11. והגריש"א נטה להקל בזה. [↑](#footnote-ref-11)
12. וכבר הקשו כן החו"ד ועו"א, ונתבאר לעיל, אולם הרע"א והיד יהודה דחו את תי' החו"ד (וכנ"ל שם), והכריח מזה ביד יהודה דס"ל דאיסור עשה לא חשיב בריה, וכ"ש איסור דרבנן. [↑](#footnote-ref-12)
13. וכחזי' בחו"מ סי' רל"ד לענין מאכיל חבירו איסור דאם הוא איסור תורה חשיב מק"ט ובאיסור דרבנן לא חשיב מק"ט וצריך לשלם לו כיון דאי"ז איסור בעצם. [↑](#footnote-ref-13)
14. וכן ביאר בערוך השולחן (שם סט"ו). [↑](#footnote-ref-14)