דבר חריף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / דבר חריף ודוחקא דסכינא

חולין קיא: הערות בדין דבר חריף

מצאנו חומרא של דבר חריף לג' עניינים, חדא שע"י דוחקא דסכינא בולע ומבליע אף בצונן.

עוד מצאנו בע"ז לט. לענין כלי שאב"י דע"י חריפות מסתלק הפגם של אב"י.

ועוד שיטת רש"י קיב. לענין נ"ט בר נ"ט דע"י חריפות בולע הרבה ואין בו היתר נ"ט בר נ"ט וזה בין בבישל דבר חריף כמבואר ברמ"א צה-ב ובין בחתך בסכין כמבואר ברש"י ובט"ז צו-ג.

ועיין ברמ"א צה-ב העתיק זה להלכה והוסיף דאף למאי דמחמרינן שיטת הריב"ן לאסור טעם שלישי ע"י נתבשלו ובכלי מקילים כמבואר שם מ"מ בדבר חריף יש לאסור, ובפתחי תשובה הביא ממקום שמואל שהשיג ע"ז.

**א. חורפיה מחליא ליה לשבח-**

מבואר ע"ז לט. ונפסק בשו"ע קיד-י שאסור ליקח מעכו"ם קורט של חילתית, ואף דסתם כלי של עכו"ם לאו ב"י הוא מ"מ חורפיה מחליא ליה לשבח [ודעת המ"ז צו-א שהוא דאורייתא והוכיח כן מתשובת הרשב"א-תצז גבי כלי מדין שהק' להך לא אסרה תורה שאב"י דלמא הצריכה תורה הגעלה משום דבר חריף מבואר דעתו שהוא דאורייתא, וכ"כ בפתחי תשובה צה-ד בשם רעק"א.

וזה דלא ככנסת יחזקאל שהביא שם בפת"ת דס"ל שאינו אלא דרבנן ותשובת פמ"א שהשואל שם ר"ל שהוא דרבנן.

ובבדה"ש כתב מקור לד' הכנס"י, שהרי בשו"ע-תנא פסק שהולכים בהגעלה אחר רוב תשמישו, וכתב הרמ"ע מפאנו-צו דכיון דכלי שאב"י הוא רק דרבנן לכך מקילים לילך אחר רוב תשמישו.

וצ"ע למה לא חששו שמא ישתמש בחריף, וכתב בשו"ת בית שלמה או"ח-נה הו"ד בדע"ת יו"ד-צו דאה"נ אסור להגעיל ולהשתמש בדבר חריף, וצ"ע, ואם נימא שאינו אלא מדרבנן אשה"ט, וע"ע מש"כ במקומו עוד תי' בזה].

ובביאור ענין חורפיה מחליא ליה לשבח כנראה יש שני שיטות:

א. פשטות ד' הפוסקים בכ"ד משמע דחריפות הצנון גורמת לסלק את הפגם של אב"י.

ב. אבל בר"ח ע"ז שם נראה שהשמנונית מועלת לבטל חריפות הצנון ולא איפכא, וער"מ פיה"מ ובד"ה להרא"ה ד-ד וכ"כ ריטב"א לט., וכ"כ במשכנות יעקב-לג.

וע"ע בשו"ע צו-א צנון או סילקא שחתכם בסכין של בשר בן יומו וכו' אסור לאוכלם בחלב, וכו' ויש אומרים דה"ה בשאינו בן יומו, וכתבו הפוסקים מקור הענין מהא דחילתית.

ובפשוטו שורש פלוגתתם אי הנך מילי ג"כ בכלל דבר חריף הם או דוקא חילתית שחריפה מאוד, וד' השו"ע יסודם הוא בספק התוס' קיב. ד"ה אגב שנסתפקו אם יש לאסור באב"י גם בצנון וכה"ג או שאינו חריף כ"כ ורק בחילתית אמרינן מחליא ליה לשבח, וע"ע בתשובת הרשב"א-תצז.

ובמשכנו"י באר שיטת המתירים באופן מחודש עפ"י שיטת הר"מ הנ"ל דבשאר מילי כגון בצל וכה"ג הרי אדרבה אם מסלק את חריפותם הרי הוא מקלקל אותם שעיקר טעמם הוא במה שהם חריפים, ורק חילתית מושבחת יותר ע"י שמתמתקת.

ב. ובעיקר הגמ' ע"ז לט. עיין בריטב"א שתמה היאך יחזור לאיסורו והרי כבר יצא מכלל איסור ע"י הפגם, ומכח זה הביא בשם הרא"ה פי' אחר דאיירי דחיישינן שיש שמנונית על הסכין בעין.

אבל דעת שא"ר דאף בסכין מקונח חששו, וצ"ע מקו' הריטב"א, ובפשוטו לק"מ שהרי דעת רו"ר דנטל"פ אינו פגום לגמרי, וכ"כ אגרו"מ יו"ד א-מג בסוף ענף ה', וכנראה אזיל הריטב"א בדעת הרא"ה, ונתבאר במקו"א עוד.

[ובדע"ת למהרש"ם כתב דקו' הריטב"א תליא בפלוגתת התוס' והר"ן סוף ע"ז דדעת הר"ן שם דכל שהוא בקדירה אכתי אינו פגום וחייל ביה דין נותר והתוס' פליגי דלא חייל ביה דין נותר, וכיון שהוא פגום כ"כ שא"י לחול בו שום דין ממילא .

ובמקו"א נתבאר אם התוס' פליגי על הר"ן בעיקר היסוד דבכלי אינו פגום לגמרי, ואכ"מ].

ולפי"ז נמצא דבפשוטו כל הדין דחורפיה מחליא ליה לשבח הוא דוקא בדבר שאב"י שאינו פגום לגמרי, אבל אם נפגם לגמרי עד שא"ר לגר פקע איסורו ותו אינו חוזר לאיסורו וכש"כ החוו"ד קג-א דכל דבר שנעשה א"ר לגר תו א"י לחזור לאיסורו, וכ"כ בפמ"ג תערובות ג-ו.

**ב. דבר חריף וסכין-**

קיב. צנון שחתכו בסכין של בשר אסור לאוכלו בכותח, וה"מ צנון דאגב חורפיה בלע אבל קישות גריר לבי פסקיה ואכיל, ליפתא שרי.

וברש"י שני פי', לפי' ראשון דאיירי בסכין שיש בו שמנונית בשר ואינו נקי [כסתם סכין] ומהני חורפיה להבליע בצנון את הבשר.

ופי' שני דאיירי אף בלא ממשות אלא שיוצא הטעם מהסכין ע"י דוחקא דסכינא ודבר חריף, ומ"מ אין לדון להתיר משום נ"ט בר נ"ט דמשום חריפות הצנון נבלע בו כל הטעם ולא חשיב טעם נוסף, וכן נפסק להלכה צו-א.

[ומבואר ברש"י דלענין נ"ט בר נ"ט וודאי חשיב צנון כדבר חריף, ומיהו לענין דין דמחליא ליה לשבח הבאנו לעיל ספק התוס' קיב. שמא חילתית דוקא הוא בכלל חריף].

ושני פירושים אלו תלויים במחלוקת הראשונים, עיין לעיל ח: השוחט בסכין של עכו"ם וכו' ובתוס' נתקשו דהא סתם כלים לאו בני יומן נינהו ולמה ייאסר בדיעבד, וכתבו דאיירי בידוע שהוא ב"י וכ"כ הרא"ש ע"ז ב-לה ור"ן ע"ז לט: [וכנראה לשיטתם צ"ל דדין נעיצה שהוא כדי להסיר שמנונית איירי דוקא בידוע שאינו מקונח וצ"ע].

אבל ברשב"א ח: כתב דאף דבכל כלים אמרינן סתם כלים לאו ב"י נינהו, סכין שאני, דכיון שחותכין בו תמיד ואין מקנחין אותו הרי השמנונית נדבקת בו ולא שייך בו היתר של נטל"פ, וכ"פ להלכה בש"ך צו-ג, וע"ע בש"ך י-ו מש"כ בדעת השו"ע שפסק כהרשב"א.

ובדעת התוס' נשנו כמה דעות באחרונים, עיין תבו"ש י-יא האריך דדעת הב"ח ופרישה סי' י' ופר"ח צד-כה דלדעת התוס' סתם סכין מקונח הוא משמנונית שעליו.

ועפי"ז כבר עמדו בב"ח ופר"ח דלדעת התוס' והרא"ש ושא"ר דסתם סכין מקונח הוא צל"פ כפי' השני של רש"י דסוגיין הוא מכח טעם הבלוע, משא"כ להרשב"א י"ל כפי' הראשון של רש"י.

מיהו עיין לקמן בד' התוס' ח: בקו' על ריב"ם דמשמע דעתם בסוגיא קיב. שאיסור סכין הוא מכח השמנונית, וכן משמע בתוס' קיא: שצידדו גם כפי' זה וכבר עמד ע"ז בתבו"ש שם, ועיי"ש מה שהביא מהדרישה לתרץ בזה.

בד"מ וט"ז נקטו דעת התוס' דאף השמנונית של הסכין נפגמת באב"י אבל מודו בעיקרא דמילתא שיש בו שמנונית.

ועיין תבו"ש מש"כ לדחות שיטה זו מתוס' ע"ז סט. שנקטו ג"כ שבעין של פני הסכין אינו נפגם, וכן הביא מתוס' קיב. ד"ה אגב דמשמע כן, וכן הביא מהטור סי' קכב שאם יש קצת בעין בקדירה אינו נפגם אף באב"י והובא להלכה בשו"ע שם.

ועיין בתבו"ש מה דמסיק בדעת התוס' והרא"ש דוודאי חשו לשמנונית שעל הסכין בכל דוכתא ושאני בית השחיטה דמין במינו הוא ומדאורייתא ברובא בטל לא חששו לזה, עיי"ש.

[ובימינו שדרך להדיח גם את הסכין בקביעות עיין בדה"ש צו-י שיש מתירים ואין לחוש לשמנונית אחר מעל"ע שהוא פגום].

ובכל ענייני סכין נתבאר במקו"א עוד.

**ג. נ"ט בר נ"ט בחריף ודוחקא היאך פועל כל חלק-**

והנה לענין נ"ט בר נ"ט מבואר ברמ"א צה-ב דבישול דבר חריף אין בו היתר של נ"ט בר נ"ט, מבואר דמצ"ע דבר חריף בולע טפי ואין בו היתר נ"ט בר נ"ט ואינו ענין לדוחקא דסכינא.

[לענין להחמיר שני החומרות יחד חריף שהוא נ"ט בר נ"ט וגם אב"י אם מצרפינן שני השיטות לחומרא, הנה בשו"ע צו-א סתם להקל וכתב שי"א להחמיר בחותך צנון בסכין בשר מקונח אף דתרוייהו לחומרא.

ובשו"ע צו-ג תבלין שנידוכו במדוכה של בשר ב"י אין לאוכלן בחלב, ובט"ז סק"י תמה דאף באב"י החמיר השו"ע קג-ו בחריף ותבלין.

וכתבו הפוסקים שם שלא החמיר השו"ע אלא באיסור אבל בהיתר שיש צירוף של נ"ט בר נ"ט וגם אב"י מקילינן ביה.

ובהג' רעק"א הוסיף דאף שבסעיף א' החמיר השו"ע בזה היינו דוקא בצנון שהוא וודאי חריף להפליט אף בנ"ט בר נ"ט כמבואר בגמ', אבל בשאר דברים החריפים אינו ברור שמפליטים לענין נ"ט בר נ"ט, לכך היקל השו"ע.

אמנם הרמ"א צו-ג החמיר בזה אף באב"י, אבל כתב בבי"מ צו-ג שלא החמיר אלא לכתחילה אבל בדיעבד מודה לצירופים אלו להתיר, מיהו בדע"ת צו-א דחה דבריו מרמ"א הנ"ל צה-ב דמבואר להחמיר בחריף גם באב"י ונ"ט בר נ"ט, ועי' בבדה"ש צו-נח מש"כ ליישב ד' הבי"מ בדוחק.

ולפי"ז יש להקל בנידון זה לבני ספרד ולא לבני אשכנז, אמנם בכה"ח כתב שהשו"ע ג"כ מודה להחמיר אלא דכיון שעיקר הדין דאין לחוש באב"י והוא מקונח כש"כ השו"ע צו-א בסתמא ורק הביא י"א להחמיר ה"נ סמך ע"ז וצריך להחמיר כהי"א, ורק במקום שעה"ד או הפמ"ר יש להקל כסתם ואי"צ לחוש לי"א].

וכנראה יש כאן שני דרכים בדעת רש"י:

א. בפמ"ג מ"ז צו-ג ולב אריה כאן נקטו דמשמעות לשון רש"י דלענין להפליט את הבלוע מהסכין אינו ענין לדבר חריף והוא נעשה ע"י דוחקא דסכינא ומשמע דאף בלא דבר חריף נמי, ולענין לבלוע הרבה לסלק היתר דנ"ט בר נ"ט הוא מכח דבר חריף ואינו ענין לדוחקא דסכינא.

והביא סייעתא לדבריו ונביא הדברים בהרחבה, הנה בשו"ע פט-ד מבואר שאין לחתוך גבינה בסכין בשרית או אפי' לחתוך פת שאוכל עם חלב בסכין בשרית, וברמ"א הביא דע"י נעיצה בקרקע שרי.

מקור הדבר עיין בב"י שם הביא מהארחות חיים בשם תשובת הרשב"א שאסור לחתוך את הגבינה בסכין בשר ואפי' הפת שאוכל עם הגבינה משום שדבוק בסכין שמנונית [ולכך אין בו היתר נ"ט בר נ"ט].

ועוד הביא בשם רבינו שמשון להתיר לחתוך הפת בסכין **נקיה** משום נ"ט בר נ"ט ורק הגבינה עצמה אסור גם בסכין נקיה אלא ע"י נעיצה [ובאינה נקיה בכל אופן אסור].

ובמש"כ הרמ"א להתיר ע"י נעיצה כתב שם הט"ז סק"ו דדבריו לא קיימי אלא בחותך גבינה ממש דבזה בעי נעיצה [ומ"מ סגי בהכי], אבל חותך פת שרי גם בלא נעיצה ע"י קינוח משום נ"ט בר נ"ט כש"כ הא"ח[[1]](#footnote-2).

ובט"ז תמה דאף בלא טעם זה יש להתיר שהרי דוחקא דסכינא אינו אוסר אלא בדבר חריף.

ובהג' רעק"א על הט"ז העיר דלאו קו' הוא שהרי קי"ל דלחתוך צונן בסכין של איסור בעי נעיצה ולא סגי בקינוח והוסיף דסתימת הפוסקים דכל שלא נעצו נשאר בו שמנונית ולא סגי בקינוח, ומזה הצדיק דעת הש"ך דלא סגי בקינוח אף לחתוך פת [וביישוב דעת הט"ז עי' יד יהודה].

וכנראה הוא ג"כ דעת הא"ח, אלא שלפי"ז יש כאן תימה ע"ד הא"ח דהא בפשוטו הטעם דבעי נעיצה היה נראה כש"כ רעק"א שם בשם הפוסקים דלעולם נשאר בו שמנונית אף אחר קינוח, ולפי"ז תמה רעק"א דא"כ אף ההיתר של הא"ח לא מהני דכיון שנשארה בו שמנונית בעין הרי אין כאן נ"ט בר נ"ט כלל.

ודעת הא"ח צ"ל דלעולם צדקו ד' הט"ז דאין שמנונית על הסכין דלא כהבנת רעק"א, אלא דמ"מ בעי נעיצה משום הבליעה שבסכין ולכך לא סגי בקינוח, וס"ל דע"י דוחקא דסכינא שפיר יוצא הבליעה **ואף בלא דבר חריף** **או קשה** **מאוד**[[2]](#footnote-3), ודלא כקו' הט"ז עליו, ורק יש בו היתר נ"ט בר נ"ט, וכן הביא בפמ"ג עוד מד' הב"ח.

[ועיקר הדבר דנעיצה מוציאה גם את הבלוע קצת עתוס' ח: בשם ר"ת דאי"צ נעיצה אלא בבלע מרותח אבל בבלע מצונן אי"צ נעיצה כלל, וע"ע בפמ"ג סי' י' בכ"ז ובמקו"א מש"כ שכנראה דעת הרשב"א בתוה"ב ג"כ דנעיצה מועלת להפליט את הבלוע קצת, ודלא כהרא"ה].

ומזה למד הפמ"ג שהבאנו לעיל דעכ"פ מבואר לנו דעת הא"ח דע"י דוחקא יוצא הבלוע גם בלא דבר חריף ורק להבליע א"א אלא ע"י חריף.

ב. אבל בפמ"ג דקדק מלשון הט"ז שהרכיב העניינים להדדי דמשום חורפיה דצנון ואגב חורפא פלט, ועי' לקמן.

**ד. דין קישות בסכין נקי, ודין בליעה ופליטה בדוחקא לחוד-**

ונפק"מ מכ"ז בדוחקא בלא חריף לחוד, הנה הראשונים הק' על רש"י בתרתי:

א. הרשב"א תמה ע"ד רש"י דא"כ בקישות למה בעי גרירה והרי אין בו חריפות ולא יצא הטעם מן הסכין?

וקו' זו תיקשי גם בדעת השו"ע צו-א שהביא דין חותך דבר חריף גם בסכין מקונח, ומ"מ בסעיף ה' הביא דין חותך קישות דבעי גרידה.

ב. הרמב"ן הק' בנו"א מ"ט בקישות אין היתר נ"ט בר נ"ט כיון שאינו חריף?

ודעת רש"י והשו"ע י"ל ג' אופנים:

א. ביד יהודה צו-ג שכתב דאף תי' השני של רש"י מודה דקישות אינו אלא משום שמנונית שעל הסכין, ורק לענין צנון נקט שהוא גם בלא שמנונית, עיי"ש.

וכ"נ הגר"א סקט"ו בדעת השו"ע סעיף ה' שלא הצריך גרידה בקישות אלא בסכין מלוכלך.

ב. בפמ"ג שפ"ד צו-כא הביא דעת סה"ת דקישות נמי חריף קצת, ולפי"ז מתיישב גם קו' הרשב"א וגם קו' הרמב"ן.

אבל הוא קצת דוחק לפרש כן ברש"י שכתב דקישות מתוקה היא, וצ"ע.

ועי' ביד יהודה צו-ד שהעיר ע"ז מד' האו"ה לח-יב,יד דאין כח בחריף קצת להפליט מן הסכין ורק מוציא את השמנונית שעליו.

גם העיר ע"ז בלב אריה דבד' השו"ע שהצריך גרידא גם בחותך לפת שאינה חריפה א"א לפרש כן.

ג. ובד' הרמב"ן מבואר דאף שנקט דקישות אינה בכלל דבר חריף מ"מ לא הוקשה לו כהרשב"א היאך פלט מהסכין רק מכח נ"ט בר נ"ט, מבואר דפשיטא ליה כש"כ לעיל דבאמת דוחקא לחוד סגי להפליט אף בלא דבר חריף [אבל הרשב"א פשיטא ליה דל"מ דוחקא לחוד כדי להפליט].

וא"כ י"ל דהכי הוא שיטת רש"י ואי"צ לסברא דקישות חריף קצת, וכ"נ בלב אריה ובפמ"ג מ"ז צו-ג.

אלא דתיקשי באמת קו' הרמב"ן להתיר משום נ"ט בר נ"ט, וי"ל עפמש"כ ביד יהודה ונתבאר בסוגיא דנ"ט בר נ"ט דדוקא ע"י שהוא נבלע בדבר אחר נקלש הטעם, ובקישות שאינה דבר חריף לא נבלע בה הטעם רק הוא מונח עליה ואין כאן היתר של נ"ט בר נ"ט [ולפי"ז מה דבעי גרירה ולא הדחה צ"ל כסברת רבינו יונה].

אמנם ראיתי במעדני אשר שכתב שא"א לפרש כן בדעת השו"ע שבאו"ח תמז-ז כתב דבוסר שדכין אותו קודם פסח במדוכה של חמץ מותר לאוכלו בפסח, ובאר המג"א סקל"ג דבוסר לא מיקרי חריף [דלא כהט"ז שם] ודוחקא אינו מפליט בלא חריף שהרי התם א"א בהדחה כש"כ המג"א סקל"ד שם, וכ"נ להלכה הגר"ז סקנ"ז ומ"ב סקפ"ב שם, וע"כ בדעת השו"ע צ"ל ככד' הגר"א ויד יהודה דאיירי בסכין מלוכלך.

**ד. בד' הרא"ש-**

ביד יהודה צד-לד דקדק מלשון הרא"ש כמהלך הפמ"ג הראשון ברש"י דקישות חריף קצת, דהנה ברא"ש כתב נפק"מ בין שני פי' רש"י, דלפי' הראשון של רש"י שיש שומן ע"ג הסכין א"כ לפת אף שהיא מתוקה נמי בעיא הדחה אלא דכיון דאי"צ קליפה או גרירה נקט הלשון שרי.

והטעם דאי"צ גרירה כקישות בפשוטו צ"ל דשאני קישות דמתוך שהיא לחה גרירתה זו היא הדחתה ובהדחה לחוד לא סגי, או י"ל דקישות שאני דעכ"פ חריף מעט.

ומ"מ מבואר מלשון הרא"ש שהוא דוקא לפי פי' הראשון של רש"י אבל לפי' השני של רש"י דאיירי בסכין נקי הרי ליפתא אי"צ אפי' הדחה, ולכאו' הוא משום דדוחקא דסכינא לחוד אינו מוציא את הטעם כ"א בצירוף דבר חריף ודלא כהפמ"ג בחד תירוצא, ולפי"ז צ"ל דקישות נמי חריף קצת כשי"ת לקמן, וכ"נ להלכה בשו"ע תמז-ז ובהגר"א שם.

וצ"ל לדעת הפמ"ג שהוא מהיתר של נ"ט בר נ"ט, אבל צ"ע שאין נראה לומר במידי דבעי הדחה שיש בו היתר של נ"ט בר נ"ט שהרי אינו בלוע כלל.

**ה. דוחקא להבליע-**

וכ"ז לענין להפליט מן הסכין, ולענין להבליע מהסכין באוכל ע"י דוחקא לחוד בלא חריף, עיין בראשונים שהק' מ"ט גריר לביה פסקיה ולמה לא סגי בהדחה כמו בגמ' ח: לענין סכין, וכתב הרמב"ן דע"י סכין בלע טפי אף בקישות ושאני התם בדף ח: דליכא דוחקא כולי האי.

מבואר דעתו דאית לן סברת דוחקא להבליע אף בקישות שאינו חריף, ולשיטתו אזיל דאף יכול להפליט וכ"ש שיכול להבליע בבשר שהוא רך.

[ושא"ר תי' כש"כ הר"ן (ב:) בשם רבינו יונה דאה"נ סגי בהדחה אלא דקישות שהיא לחה ונדבק בה היטיב אינו יוצא אלא ע"י גרירה וגרירתה זו היא הדחתה, ולא דמי לליפתא דסגי לה בהדחה לחוד].

ונידון זה הוא פלוגתא מבוארת בתוס' ח: ד"ה אגב, דשיטת הריב"ם דדוחקא לחוד יכול להבליע כפי פשטות הגמ' שם דשוחט בסכין של איסור נאסר הבשר ובעי קליפה ולא סגי בהדחה, ומכח זה הצריך לקלוף ממקום שחתכו את החלב דע"י דוחקא בלע.

אבל בתוס' נקטו דדוקא בצירוף חום של בית השחיטה שהוא חם קצת יכול להבליע.

ולהלכה קי"ל מעיקר הדין כהתוס' שאינו מבליע בצונן כד"ק, ועיין בדה"ש צד-ק הביא מהחכמ"א שמעיקר הדין החותך בשר צונן בסכין חולבת סגי בהדחה אבל נכון לקלוף, כדי לחוש לדעת הסוברים דבעי קליפה אף בצונן, וכ"ה באו"ה לו-ח.

ומ"מ למדנו דלכו"ע וודאי בצירוף חם קצת יכול להבליע.

ועיין בשו"ע צד-ז אם חתך בשר רותח בסכין חולבת נאסר כולו [דע"י דוחקא נבלע בכולו ול"א ת"ג], וברמ"א כתב דכ"ז בבשר רותח בכלי ראשון אבל בכלי שני אי"צ אלא קליפה[[3]](#footnote-4).

מבואר דע"י דוחקא וחום מעט מצליח להבליע כד"ק, ולא סגי בהדחה כדין שמנונית בעלמא, ועיין בט"ז הוסיף להחמיר לאסור כולו דבצירוף דוחקא ודבר גוש מבליע גם בכ"ש.

ומקור הדברים מסוגיא ח: הנ"ל דבצירוף חום של ביה"ש מהני דוחקא להצריך קליפה, וחום של ביה"ש אינו עדיף מכ"ש (כש"כ הרשב"א בתוה"ב).

וע"ע בהג' רעק"א הביא מהת"ח דה"מ בסכין שיש בה שמנונית אבל בסכין נקיה אי"צ קליפה, ובפשטות דעתו משום דאף דדוחקא וחום של כ"ש יכול להבליע במאכל מ"מ א"י להפליט מהסכין ורק אם יש שמנונית נאסר[[4]](#footnote-5).

אבל עיין בדה"ש בביאורים שם שהביא לשון התו"ח דנראה מדבריו שלא ככל ד' הרמ"א כאן, ונקט דדוחקא עם כלי שני אינו מועיל כלל להבליע והקליפה אינה אלא כדי להסיר את הבעין, עיי"ש.

אלא דתיקשי ל"ל קליפה אם לא נבלע מאום, ועיין בלשון התו"ח שצריך 'קליפה מעט', ועיין בדה"ש, ומ"מ מד' רעק"א נראה שגם הרמ"א מודה להתו"ח כש"כ.

וע"ע ביד יהודה צד-לט שנקט להלכה דכל שהבשר חם קצת [אף שאין היס"ב וגרע מכ"ש] וחתכו בסכין חולבת צריך קליפה מדינא, והוא תוספת חידוש דאי"צ אפי' יס"ב, עיין ביד יהודה מה שהביא ממהרי"ל שלא נקט כן ודוקא ביס"ב נאסר, אבל בד"מ כתב להצריך קליפה אף באין היס"ב.

ועיין בדה"ש ציונים צד-רא הביא מהדרכ"ת שיש חולקים בזה להלכה ומקילים שלא להצריך קליפה אם אין היס"ב.

[אמנם כל הנידון אם דוחקא לחוד מועיל להבליע ה"מ באוכל אבל בסכין שהוא דבר קשה א"י להבליע.

ויותר מזה נראה דאף בדבר שחם קצת דמבואר ברמ"א דוודאי מועיל להבליע במאכל מ"מ בכלי א"י להבליע.

וזה מבואר ברמ"א צד-ז שאם חתך בשר של כלי שני בסכין חולבת הסכין צריך נעיצה, הרי מבואר לכאו' שאינו נבלע בו ע"י חום זה רק שמנונית על פניו לכך סגי בנעיצה לפי דעת הרא"ה דנעיצה ל"מ להסיר את הבלוע.

ודוקא במאכל שהוא רך נבלע ע"י דוחקא וחום מעט משא"כ בסכין שהוא דבר קשה אינו נבלע אלא בצירוף חריף, וכחילוק זה מבואר ברש"י ח:, ועיין בדה"ש בזה, ועי' במקו"א מש"כ לענין מדוכה אם החמירו גם בלא חריף].

**ו. עוד בסוגיא ח: לענין סכין-**

לעיל ח: פליגי אמוראי בשוחט בסכין של ע"ז אם הבשר צריך הדחה או קליפה, ומסקינן התם דאף אי נימא ביה"ש צונן הוא מ"מ י"ל שצריך קליפה דע"י דוחקא דסכינא נבלע בבשר משמנונית הסכין אף בצונן.

ובתוס' שם הביאו ד' הריב"ם שלמד מזה דאחר שמנקרים את החלב צריך לקלוף בכל המקומות שנגע הסכין משום שבולע מן החלב אגב דוחקא דסכינא.

ובתוס' דחו דל"מ דוחקא אלא בצירוף חם קצת כמו בית השחיטה, והוכיחו כן מסוגיין שאין הסכין מבליע בקישות וסגי בגרירה ודוקא בחריף מבליע ובעי קליפה.

וכתב בראש יוסף בדעת הריב"ם דמפרש הגמ' קיב. כדעת רש"י דאיירי בסכין נקיה משמנונית, וא"כ י"ל דדוחקא דסכינא לא מהני אלא להבליע בבשר אבל להפליט מן הסכין לא מהני אלא בצירוף דבר חריף, ודוקא קישות דחריף קצת לכה"פ.

וזה ניחא לפי' הט"ז בדעת רש"י שאינו מפליט אלא ע"י חריף, ודלא כפי' הראש יוסף דאי"צ חריף אלא כדי להבליע אבל פולט ע"י דוחקא לחוד.

ובחת"ס ח: כתב דלפי' השני של רש"י י"ל דאף דוחקא לחוד מפליט מן הסכין ומבליע בבשר אלא שיש בו היתר נ"ט בר נ"ט, ורק ע"י שהוא חריף אין בו היתר נ"ט בר נ"ט, אבל הריב"ם ח: איירי במאכל של איסור שאין בו היתר נ"ט בר נ"ט, וע"ע בראש יוסף ח: ובסוגיין מש"כ עוד בזה.

ודעת התוס' לפי שיטתם מתבאר דל"מ דוחקא להפליט אלא בצירוף חום או חריפות, ולפי"ז א"א להם לפרש הסוגיא קיב. משום פליטה של הסכין שהרי בקישות נמי פלט אף שאינו חריף כלל, וע"כ יפרשו כאידך פי' שיש שמנונית על הסכין, מיהו יל"ד דס"ל לתוס' דקישות נמי חריף קצת וכשי"ת לעיל וכן צידד בראש יוסף ח:.

[מיהו צ"ע לפמש"כ לעיל מתוס' ח: דלית להו טעם זה שיש שמנונית על הסכין וס"ל דסתם סכין מקונח הוא, וצ"ל דאיירי בידוע שאינו מקונח ודוחק, ועיין פר"ח צד-כה].

ואף לשיטת התוס' וודאי מצטרף כאן בצנון ענין דוחקא דסכינא וכש"כ בתו"ר להקשות היאך נאסר צנון בכולו והרי בעלמא אף אם מונח דבר חריף על אוכל סגי בהדחה, וכתב דדוקא ע"י דוחקא דסכינא נאסר כולו.

**ז. דבר חריף לענין נ"ט בר נ"ט-**

בעיקר המבואר ברש"י בפי' השני שבחריף אין היתר של נ"ט בר נ"ט, כתבו התוס' קיא: יסוד הדברים משום דע"י חריף בלע טפי וחשיב כחד טעמא, והיינו שהוא בולע את כל הבלע שיוצא מן הכלי ואינו נחשב טעם נוסף.

וכתבו התוס' דזה מקורו של הריב"ן לאסור בנצלו ונתבשלו דוודאי אינו בולע פחות מדבר חריף.

והתוס' דחו דינו של הריב"ן עפ"י פי' הראשון של רש"י דאיירי שיש שמנונית על הסכין ואין כאן נידון של נ"ט בר נ"ט כלל.

ולפי"ז אין שום שייכות בין חומרא דדבר חריף לענין נטל"פ שהוא משום מחליא ליה לשבח לחומרא דנ"ט בר נ"ט.

ובפר"ח צו-ב תמה על השו"ע צו-א שהביא שיטת רש"י בפי' השני לאסור בחריף אף בבלוע בסכין ואין בו היתר של נ"ט בר נ"ט ומ"מ לא החמיר חומרת הריב"ן, וכן הרמ"א לא החמיר כן אלא לכתחילה, והרי מבואר בתוס' דאם חריף אוסר כ"ש נצלו ונתבשלו?

א. בפמ"ג שפ"ד צו-ב ובהגר"א צו-ב כתבו דס"ל להשו"ע ורמ"א דלא כסברת התוס' אלא ע"י חריף יוצא גוף הטעם טפי מנצלו ונתבשלו, עיי"ש.

וע"ע ברמ"א צה-ב שדבר חריף שנתבשל בקדירה של בשר אסור לאוכלו בחלב, ובפתחי תשובה הביא מס' מקום שמואל להק' דהא חורפא הוי כנצלו והרי גם הריב"ן מתיר בנתבשלו שהוא עובר ע"י מים וא"כ ה"נ לענין חורפא יש להתיר, אבל בפשוטו לק"מ שהרי הרמ"א עצמו החמיר חומרא דריב"ן גם בנתבשלו לכתחילה ולא חילק ביניהם [ורק תיקשי למה בדיעבד שרי אבל זהו ממש קו' הראשונה שהק' האחרונים וכתבו דדבר חריף אלים טפי], וע"ע בחזו"א או"ח קטז-יג.

ב. וביד יהודה צו-ג כתב בזה אופן אחר, דיסוד חומרא דדבר חריף הוא כשם שמצאנו לענין נטל"פ דמחליא ליה לשבח ע"י שהוא חריף ה"נ שומר על טעמו שלא יוקלש בבליעתו [ועיי"ש דכ"ז ניחא רק להשיטות דעיקר קלישות של נ"ט בר נ"ט הוא ע"י שנבלע בדבר אחר ולא משעת יציאתו מתחילה, ולכך שפיר אמרינן דדבר חריף אינו מקלישו].

ויסוד לדבר ממש"כ בפמ"ג מ"ז צה-א בשם בית ישראל דאם נבלע דבר חריף בכלי אין בו היתר של נ"ט בר נ"ט וכמו שאמרו בגמ' שא"ה דנפיש מרריה טפי לכך אין טעמו קלוש ה"נ דבר חריף הוא בכלל זה ואין בו היתר נ"ט בר נ"ט, והביא שכ"כ הפרישה בשם ר' אנשיל.

ועיי"ש בהג' רעק"א שכתב דמד' הר"ן ל"נ כן שהר"ן הק' לפי תי' הגמ' שא"ה דנפיש מרריה א"כ למה אמר רב זה ומאי קמ"ל, והא נפק"מ בכל דבר חריף וע"כ דאף דבר חריף יש בו היתר נ"ט בר נ"ט.

וכתב בפמ"ג שזה דלא כהרמ"א קכב-ג שכתב שם שאם בשלו דבר חריף ונעשה אב"י הותר דכלפי זה לא אמרינן מחליא ליה לשבח וה"ה לענין נ"ט בר נ"ט לא יהיה בו חומרא דדבר חריף [מיהו דעת הרשב"א תשובה-תצז שדן היאך אסרה תורה כלי מדין והרי סתמא לא היו בני יומן, והאריך בקו' זו, וכתב בשם התוס' דשמא אסרה תורה משום שבשל בו העכו"ם דבר חריף, מבואר דאינו נפגם אחר מעל"ע ודלא כהרמ"א.

והרשב"א עצמו דחה ד' התוס' בזה וכתב דלא אמרו מחליא ליה לשבח אלא בבליעה מועטת של איסור שאח"כ מבשל בה הרבה חריף ובזה כוחו להשביחו אבל שהדבר החריף שנבלע בכלי ממנו מועט יוכל לתקן את הבלוע זה לא אמרינן, ואינו מובן כ"כ קו' דאכתי יש לחוש שמא בישל דבר חריף שהוא עצמו איסור, וצ"ע].

ודעת הבית ישראל מבואר דענין דבר חריף גורם שהוא עצמו יהיה חזק יותר ולא יוקלש ולכך אין בו היתר נ"ט בר נ"ט, וכ"נ בש"ך קכב-ב, ועיי"ש בנקוה"כ מה שהגיה בנו בזה.

ועפי"ז מתבאר דה"נ זהו חומרא דדבר חריף לענין נ"ט בר נ"ט דע"י חריפותו הוא שומר על הבליעה שלא תוקלש במה שהיא בלועה, וכמו שהוא מחליא לשבח ה"נ הוא יכול לגרום שלא תוקלש.

ומיהו צ"ע ממש"כ לעיל דלענין דבר חריף נסתפק בשו"ע אם הוא דוקא בחילתית ואילו לענין נ"ט בר נ"ט פשיטא ליה לאסור, ועיי"ש ביד יהודה עמד בזה וכתב דלהשביח את הפגום דוקא בחילתית אבל גם בשאר דברים סגי שלא יוקלש הבלע, עיי"ש.

ג. ובאו"ש פ"ט מאכ"א דרך בזה באופן מחודש, עיי"ש שיסד דעיקר הקולא של נ"ט בר נ"ט יסודו הוא משום דהוי כנטל"פ, ועיקר דבריו דהנה כתבו הפוסקים דלא שייך נ"ט בר נ"ט אלא בבלוע בכלי ולא באוכל.

ובאר האו"ש טעמא דמילתא דיסוד ההיתר של נ"ט בר נ"ט משמע בראשונים שהוא משום שהטעם נקלש.

אבל באו"ש כתב שעיקרו משום שע"י שהוא בכלי הוא נפגם קצת, וכשהוא יוצא אח"כ להחלב הרי סגי מה שהוא פגום אפי' במקצת להיות בכלל דין סרוח מעיקרא ולכך לא חייל בו איסור.

ולפי"ז דין דבר חריף לענין נטל"פ ולענין נ"ט בר נ"ט שוה [אבל לא נראה כן בראשונים שדנו לענין נטל"פ אי חילתית דוקא ולענין נ"ט בר נ"ט מתבאר בסוגיא לשיטת רש"י דאף צנון הוא בכלל דבר חריף, וכ"פ בשו"ע צו-א בדעה הראשונה דאף דלענין אב"י צריך דוקא חילתית מ"מ סכין של בשר אפי' מקונח אם הוא בן יומו אסור ואין בו היתר של נ"ט בר נ"ט].

ולפי"ז אשה"ט ד' הרמ"א והשו"ע מקו' הפר"ח דעיקר החומרא של דבר חריף אינו משום שהוא בולע הרבה אלא משום דמחליא ליה לשבח ולא דמי כלל לחומר דריב"ן בנצלו ונתבשלו.

ומקור לד' האו"ש יש להביא מלשון הד"מ צה-א:"דבדבר חריף אינו מועיל נ"ט בר נ"ט כמו שאינו מועיל בו נטל"פ", והוא ממש כד' האו"ש, וצ"ע.

**ח. דבר חריף שהיה ע"י כלי ואח"כ באוכלין-**

כתב בפמ"ג שפ"ד צו-ב:"וראוי שתדע חורפא אפי' באלף טעמים לא מהני ע"ד משל צנון בסכין בשר ונתנו במים ומשם לאוכל אחר ואח"כ לחלב אוסר, ועיין ר' נתן שפירא במש"ש נז-ג לכאו' לא יראה כן, וכבר כתבנו כל באוכלין אלף לא מהני".

והיינו דכיון שאין דין נ"ט בר נ"ט באוכלין הרי מתחילה כשיצא טעם הבשר מן הסכין ע"י דבר חריף הרי מתחילה לא היה בו היתר במה שנבלע בסכין ומה שאח"כ הוא בכמה אוכלין לא מהני.

ובהג' רעק"א השיג ע"ז דענין דבר חריף הוא שע"י יוצא כל הטעם שבלוע בסכין ולא חשיב הצנון שנתינת טעם נוספת רק הוא כמו הסכין עצמו, ואין בזה קולא מה שעבר גם לצנון אבל מ"מ אינו חמור יותר ממה שהיה הסכין עצמו שכבר נקלש הטעם בסכין ואח"כ אם יעבור לעוד אוכל הוי נ"ט בר נ"ט.

ודעת הפמ"ג כתב יד יהודה צו-כב לפמש"כ דדעתו דדבר חריף מחליא ליה לשבח ומונע ממנו להיות קלוש, א"כ נסתלק ממנו הקלישות של הכלי כבר, ומה שהיה אח"כ בכמה אוכלין אינו עושה נ"ט בר נ"ט, ורק אם הוא אח"כ נבלע בכלים הרי נקלש גם הדבר חריף עצמו וכש"כ ברמ"א-קכב הנ"ל.

**ט. פלוגתת המג"א ואבן העוזר-**

במג"א תנא-לא כתב שדבר חריף שחתכוהו בסכין של בשר הרי נבלע בו טעם הבשר, ואם אח"כ דכוהו במדוכה נמצאת המדוכה בלועה מבשר, ואם אח"כ דכו במדוכה דבר אחר אסור לאוכלו בחלב, ונפסק להלכה בחכמ"א מט-י ומ"ב תנא-צ.

ובאבן העוזר צו-ג וחוו"ד צו-ו חלקו ע"ז משני טעמים:

א. אבהעו"ז כתב דאף שנבלע בזנגביל ע"י סכין ודבר חריף והוא כטעם ראשון מ"מ אח"כ שעובר למדוכה הוי נ"ט בר נ"ט, דאף דדבר חריף הוא ומפליט כל הטעם מ"מ אינו מבליע יותר מכל מאכל והוי נ"ט בר נ"ט במדוכה [ובגליון רעק"א תמז-ח הצדיק דבריו ועי' בפמ"ג שפ"ד צו-ב ויד יהודה סט-עט,צו-כח ובכ"ד כן, ובכה"ח תנא-קפה החמיר רק לכתחילה].

ובנשמ"א-כד העיר היאך יתכן להתיר לכתחילה והרי תיפו"ל לכה"פ משום אין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה?

ואין לומר שלא התיר אלא בדיעבד דלשונו ל"מ כן, וגם שהרי כתב כה"ח להחמיר כד' המג"א לכה"פ לכתחילה מבואר דלד' אבהעו"ז מותר אפי' לכתחילה, וצ"ב.

ובבדה"ש ביאורים צו-ג תי' עפי"ד הפמ"ג שנתבאר במקו"א דבג' נו"ט ושני כלים מותר נ"ט בר נ"ט אפי' לכתחילה.

והכא צ"ל עוד דאף שאין כאן ג' נו"ט רק שני נו"ט ועדיין הוא היתר, שהרי ע"י החריף לא חשיב נ"ט בר נ"ט ויש לנו רק טעם הראשון של סכין בשר ואח"כ טעם שיוצא מהמדוכה והוא טעם שני בהיתר מ"מ כיון שהוא דרך שני כלים שרי גם בלא ג' נו"ט [מיהו לשון הפמ"ג ל"מ כן עמש"כ בדין נ"ט בר נ"ט לכתחילה].

וביאור דעת המג"א כתב במחה"ש שם דס"ל דכשם שדבר חריף מפליט את כל הטעם ה"נ הוא מבליע את כל הטעם בדבר אחר [וקצת מקור לזה עיין ברא"ש פסחים-ט ובטור גבי ריחים של דבר חריף דל"מ ביה הגעלה שבולע יותר].

עוי"ל בטעמו של המג"א לפמש"כ לעיל דענין דבר חריף שמונע אותו מלהקלש א"כ כל היכא שהולך עמו הדבר חריף אינו מניח להבשר להקלש.

באבן העוזר הוכיח דעתו מד' הש"ך קכב-ב שאם בישל בשר בכלי ואח"כ בישל בכלי ד"ח, ואחר מעל"ע מבישול הבשר בישל בו חלב מותר אף שלא עבר מעל"ע משעת בישול החריף מ"מ הטעם שיצא לחוץ ולא נפגם הרי הוא כנ"ט בר נ"ט וכדקי"ל בעלמא שאם בישל בשר ואח"כ תבשיל מונין מעל"ע מבישול הבשר.

ואילו לד' המג"א הול"ל שהבשר שיצא לדבר חריף דינו כטעם ראשון ואין בו קולא אח"כ של נ"ט בר נ"ט [אמנם בחכמ"א מט-י פסק כהמג"א ומ"מ בכלל מח-טז פסק כהש"ך, ועי' בנשמ"א שם מש"כ ליישב ד' המג"א עם הש"ך, ומש"כ ע"ז ביד יהודה סט-עט לדחות].

ועיין במחה"ש שכתב דבזה פליג בנו של הש"ך בנקוה"כ-קכב ע"ד הש"ך הנ"ל, עיי"ש דדייק מד' האו"ה דדוקא בבישל החריף בקדירת בשר שאינו בן יומו התיר, ותמה על הש"ך שהתיר גם בבן יומו בשעת בישול החריף [ועיין באבן העוזר שדחה דיוק זה מד' האו"ה].

וסברת הנקוה"כ כתב מחה"ש דאזיל ע"ד של המג"א וממילא הטעם שנפלט מן הבשר לדבר חריף נבלע בקדירה לגמרי והוי טעם ראשון ואוסר את החלב.

ועיין בס' דבר חריף בביאורים-א שתמה על המחה"ש דא"כ תיקשי למה הסכים בנו של הנקוה"כ להתיר בבשר שאינו בן יומו, והרי הבשר שיצא להדבר חריף חשיב כמו בן יומו דחורפיה מחליא ליה לשבח?

ובע"כ וודאי כו"ע מודו לסברת אבהעו"ז שאינו מבליע כל הטעם וזהו יסוד ההיתר, אלא דס"ל להנקוה"כ שהטעם בשר שנבלע בכלי אינו נפגם אחר מעל"ע מבישול הבשר כיון שנתערב בו דבר חריף והושבח, אבל בבשר שאינו בן יומו שכבר נפגם בקדירה אין בכוחו של הדבר חריף להשביחו וכש"כ בתשובת הרשב"א-תצז שהבאנו לעיל דלא שייך מחליא ליה לשבח בבלע שבכלי שהוא מועט ביותר וא"י לתקן את הבשר הבלוע בכלי ופגום, וכן מבואר בלשונו של נקוה"כ שם שזהו כוונתו.

ומ"מ בדגמ"ר תניינא על הש"ך שם השיג ע"ד מטעם המג"א הנ"ל, ולפי"ד צ"ע ד' האו"ה דלכאו' גם באב"י ייאסר, ויל"ע בזה.

[בעיקר דינו של הש"ך היאך הדין לענין סכין בכה"ג אם דמי לבישול נתבאר במקו"א].

ב. בחוו"ד כתב טעם אחר לחלוק על דין זה [והסכים גם לטעמו של אבהעו"ז], דקי"ל אין הבלוע יוצא מחל"ח לא רוטב, א"כ מה שנבלע בשר בזנגויל אינו יוצא אל המדוכה בלא רוטב.

ואף דקי"ל שחותך בסכין של איסור וודאי מבליע את הבלע במאכל גם בלא רוטב, כנראה הכא שאני שא"י להבליע מהמאכל לכלי, אבל מהסכין עצמו שפיר יוצא למאכל.

[אלא שכתב דבבלע שמן לא שייך ד"ז והוא יוצא מחתיכה לכלי גם בל"ר, וע"ע בחוו"ד צז-ה בביאורים ובסי' קה-יג,טו, שכתב דאף בבלע שמן אינו יוצא בלא רוטב[[5]](#footnote-6), וצ"ע דא"כ ה"נ ע"י דוחקא ומה"ת דוחקא עדיף מצליה לענין זה, עיין תשובת בית שלמה יו"ד-קסח שעמד בסתירת ד' החוו"ד, וע"ע דרכ"ת קה-קמג מה שנדחק ליישב.

ועי' בס' ערוגת הבושם קה-ז שנקט איפכא דאף אם נימא דבבלע שמן ע"י צליה יוצא אף בלא רוטב מ"מ ע"י דוחקא אינו יוצא בל"ר.

וביד יהודה צו-ט ג"כ נקט גם בצליה של דבר שמן דלא כהחוו"ד ואינו יוצא בל"ר, וע"ע בחכמ"א נז-סו,סז, נ-ב דמשמע שאינו יוצא לכלי.

שו"ר כנראה מבואר להדיא בט"ז קה-טז ז"ל:"ולפי"ז פשוט שכלי אין נאסר ממאכל שבלוע בו איסור שאינו מפעפע", משמע דבדבר שמן שפיר נאסר הכלי, וכבר עמד בזה במהרש"ם ה-ו והביא עוד מהט"ז צב-כט,צז-ג משמע כן, ומסיק לדינא שאין להקל בזה.

וכ"מ ג"כ באו"ה לו-ו דחתיכה הבלועה מחלב אוסרת קערה שעולה בה, וכן הוכיח ביד יהודה צב-נו,קה-לו, וע"ע בתשובת מיימוני מאכ"א-ה גבי פשטידא שכפו עליה מחבת שכתב ז"ל:"רק שלא יגע ממש שאז יש לחוש שבלע הכלי מה שבלעה הפשטידא דכח האור מוציא השמנונית דרך העיסה"].

ונפק"מ משני הטעמים בסכין של איסור שחתך דבר חריף ואח"כ דך אותו במדוכה, דלדעת החוו"ד יש להתיר גם בכה"ג אבל לדעת אבהעו"ז לא הותר אלא גבי בב"ח משום נ"ט בר נ"ט דהיתרא.

ודעת המג"א נראה דוודאי מודה דאין הבלוע יוצא מחתיכה לכלי בל"ר שאין סברא לומר שא"י מחל"ח ובכלי יוצא, רק ס"ל דבחריף מיהת ע"י דוחקא יוצא אף בלא רוטב [וכ"מ בפוסקים שיובאו לקמן, וע"ע בפמ"ג שיו"ד לקמן].

ונפק"מ מכ"ז בסכין שחתך בו דבר חריף שבלוע מחלב אם נאסר הסכין [והכא א"א לבוא מטעם ההיתר של אבהעו"ז שהרי אין נ"ט בר נ"ט באוכלין שלא דרך כלי], ולד' החוו"ד יש להתיר גם בכה"ג.

וכבר נחלקו בזה האחרונים אם לאסור, עיין בדרכ"ת צו-ה האריך בזה, והביא מפמ"ג מ"ז תמז-יא שנסתפק בזה אם י"ל דבלוע יוצא ע"י דוחקא וחריף, ועיי"ש מה שהוכיח.

וע"ע בפמ"ג א"א תמז-לב שנקט בפשיטות להתיר, וע"ע בא"א תנא-לא,לה מש"כ לבאר ד' המג"א גבי מדוכה ליישב טעמו באופ"א גם אם נימא שאין דוחקא מוציא בלא רוטב דכל שהוא נידוך דק דק הרי הבלוע כבר בחוץ מחמת הדיכה ויוצא גם בל"ר.

וביד יהודה צו-ט ג"כ נקט להתיר בכה"ג כדעת החוו"ד ושלא כד' הפמ"ג, ועיי"ש שהוסיף להקל גם בדבר שמן דלא כהחוו"ד שהבאנו שהחמיר בשמן.

אבל להלכה במ"ב תנא-קב נראה שנקט לדינא לאסור אף בלא רוטב, עיי"ש [וכן פסק ד' המג"א גבי מדוכה מיהו מהתם ליכא ראיה כש"כ הפמ"ג].

**י. חריף בצונן בלא דוחקא-**

כתב בש"ך סוס"י צא דצלי צונן לעולם אי"צ אלא הדחה ואף אם אית ביה פיילי או שהוא מתובל.

אבל ביד יהודה צא-ל, צו-ב הביא מהרשב"א בתוה"ב הקצר ריש שער ד', דדבר חריף כתבלין בבשר מבליע קליפה אף בצונן ורק אין בכוחו להפליט אבל מ"מ להבליע שפיר מבליע מן האיסור לצונן, ואף אם הוא חי.

וכתב ביד יהודה דכ"מ ברש"י קיב. גבי קישות דבסכין שיש עליו ממשות וחותך דבר חריף סגי להבליע אף בלא דוחקא דסכינא ורק בבלוע הוצרך רש"י לומר דבעי דוחקא דסכינא דא"י להפליט בלא דוחקא.

**יא. מאכל איסור המעורב בתבלין חריף-**

עי' שו"ע צו-ג אסור לדוך תבלין לאוכלו בחלב במדוכה שדכו בה בשר ב"י, ופי' בבי"מ שם ופמ"ג מ"ז צז-א דבבשר לחוד אין המדוכה בולעת ואיירי בשיש עמו תבלין.

ומבואר דכל שיש מאכל איסור שאינו חריף ומעורב בו דבר חריף הרי ע"י דוחקא בולע גם מהאיסור.

ועי' בפמ"ג מ"ז צז-א שהביא מהפר"ח צו-כ שאם חתך פרי חריף שיש בו תולעת לא נאסר הסכין כיון שאין האיסור חריף, אמנם כתב שגם הוא יודה בבשר עם תבלין, וגם הב"ח חולק על הפר"ח[[6]](#footnote-7).

אמנם גם הפר"ח שם מודה שהפרי נאסר ע"י התולעת בכדי קליפה [עיי"ש אם צריך להחמיר בכדי נטילה בכה"ג], ומשמע מדבריו שגם לשיטות שהבאנו לעיל שאין הסכין מבליע ע"י דוחקא בלא חריף מ"מ הכא חשיב חריף לענין זה.

**יב. מבשל דבר חריף בכלי בשר אם יש בו היתר נ"ט בר נ"ט-**

כתב ברמ"א צה-ב דמבשל דבר חריף בכלי בשר א"י אח"כ לבשלו עם חלב ואין בו היתר נ"ט בר נ"ט דבולע את כל הטעם בשלימות, וכמבואר ברש"י קיב. דבדבר חריף אין היתר של נ"ט בר נ"ט [ומבואר דאף בטעם שלישי אין היתר בחריף].

וכתב ביד יהודה צה-יד דע"כ איירי בבישל בחומץ חריף אבל בבישל במים וודאי לא יהיה דין זה משני טעמים:

א. ע"י הבישול פגה חריפותו, ובבדה"ש שם שהעיר ע"ז דדוקא אחר זמן רב של בישול פג חריפותו.

ב. ועוד כתב דכיון שהחריף מקבל את הטעם ע"י המים ממילא א"י למשוך את כל הטעם רק מה שיצא למים.

אבל בהג' אמ"ב מבואר שפי' ד' הרמ"א אף בבישל במים, וכן הכריח בבדה"ש דלשיטת המג"א דדבר חריף גם מבליע הטעם לגמרי א"כ אי איירי בבישל דחומץ חריף א"כ אי"צ שהאוכל יהיה חריף וסגי במה שהחומץ חריף וע"כ איירי במבשל במים ולכך לא נאסר אלא אם המאכל עצמו חריף.

ובבדה"ש העיר ע"ז דחיישינן שמא נגע ישירות בקערה כש"כ הראשונים לענין הדחת הקערות, ואכ"מ [שהרי בפשוטו זהו טעם הריב"ן לשיטות שאסר אף בבישול ובטעם ג' דעת הרבה ראשונים להתיר אף לריב"ן וע"כ משום דחייש שמא נגע בקדירה, ונתבאר במקו"א].

ועוד כתב לדון די"ל דדבר חריף יכול למשוך אף דרך המים, עיי"ש.

1. ובעיקר טעם זה כבר תמהו בפמ"ג והג' רעק"א שם דהא אין עושין נ"ט בר נ"ט לכתחילה, ובאמת הש"ך שם חלק על הרמ"א וס"ל דאף בחותך פת בעי נעיצה ולא סגי בקינוח ואין בו היתר של נ"ט בר נ"ט.

   ובמה דמבואר עוד מד' הט"ז דאף בחותך גבינה שרי ע"י נעיצה וע"ז קיימי ד' הרמ"א, הנה הש"ך שם פי' עפ"י לשון התורת חטאת דד' הרמ"א לא קיימי אלא בחותך פת ואף בזה בעי נעיצה אבל בחותך גבינה ל"מ אפי' ע"י נעיצה, עיי"ש טעמו ובפמ"ג, ופליג בתרתי על הט"ז.

   והרמ"א בסו"ד כתב דנהגו כל ישראל לעשות שני סכינים אחד לחלב ואחד לבשר, ולד' הש"ך מתבאר דקאי על סכין לחתוך בה לחם וגם בזה נהגו שלא לחתוך כלל אפי' ע"י נעיצה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וזו שיטה מחודשת מאוד ונתבאר עוד במקומו ענין זה בדעת שא"ר. [↑](#footnote-ref-3)
3. והוסיף הרמ"א דאף באב"י צריך לקלוף מעט משום השמנונית שלא נפגמה, ועיין ביד יהודה מש"כ לבאר הטעם דסגי בקליפה מעט בכה"ג ולא אמרינן שמבליע משום דמצרפינן שיטת התוס' ח: דלא חיישינן בסתם סכין לשמנונית ובכל סכין יש להתיר משום אב"י. [↑](#footnote-ref-4)
4. אלא דלפמש"כ לעיל מהיד יהודה הרי מבואר דעת הרמ"א בסו"ד שאם כל החשש מפני השמנונית אי"צ קליפה אלא מעט משום שיש לצרף שיטת התוס' דאין חוששין לשמנונית. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובחוו"ד הוכיח מד' הרמ"א צז-א שאין לאפות פת עם פשטידא ממולאת בחמאה שיש לחוש שמא יזוב מן השומן לפת, אבל אם לא זב מותר, ולמה לא נאסור משום שהשומן מפעפע דרך העיסה לכלי ואוסר את הפת, אבל במהרש"ם דחה דמה שעובר דרך הכלי הוי נ"ט בר נ"ט, והחוו"ד שלא קיבל זה לטעמיה אזיל דס"ל דכל דרך בישול לא חשיב נ"ט בר נ"ט, וכש"כ במקו"א.

   עוד הוכיח החוו"ד ממשעים שבכל יום שיש בשר וחלב אצל הכירה ותחת כל קדירה לח ממאכל הנשפך הרי נאסר הכירה ממאכל שתחת קדירה זו ואוסר את הקדירה השנית וע"כ שאין כלי בולע ממאכל אפי' שמן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. ומה שבתו"ח-נא הוא משום שהתולעת פגומה, פמ"ג. [↑](#footnote-ref-7)