ליקוט קושיות בעניני מוכן לאדם ומוקצה מחמת איסור
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב חיים לייב אוירבך

בס"ד

קושיות בסוגיא דמוכן לאדם ומוקצה מחמ"א [חלקם מהרר"ש והרנ"ר שליט"א],

א,התו' בדף מ"ה כ' לדחות ד' הר"ר יוסף דס"ל דאפרוח חי חזי לשחק בו תינוק וע"כ אינו מוקצה דא"כ למ"ד בע"ח שמתו אסורים מ"ט נאסר עי"ש והק' הבי"מ ועוד הא ביו"ט ע"כ בהמה ל"ה מוקצה ומ"מ איכא למ"ד דבע"ח שמתו אסורים וע"כ דלא תליא בזה אם היה מוקצה או לא אלא דעכ"פ לא היה מוכן לכלבים וצ"ע ,

ב, התו' בשבת דף יט' כ' בשם ר"ת בד' רב דס"ל במוקצה לטלטל כר"ש דזה רק במוקצה לאוצר אבל במוקצה מחמת מיאוס הוא כר"י וכ' דהא דפ' רב בדף קנו' כר"י דנבילה הוא משום דהוי מוקצה מחמת איסור וחמיר ממוקצה מחמת מיאוס והק' הבית מאיר הא מפו' בגמ' ביצה כז' דפלוגתא דר"י ור"ש הוא גם ביו"ט והתם ליכא מוקצה מחמ"א גם ק' לד' ר"ת שאפשר לאסור משום מוקצה מחמ"א א"כ הדרא קו' הראשונים דמנ"ל לגמ' להוכיח דאינו מוכן לכלבים [ואולי צ"ל דהגמ' הוכיחה מייתורא דקאי גם ביו"ט כמבו' בתו' לק' אמנם רב פ' כוותיה רק משום מוקצה מחמת איסור ואה"נ לד' רב ביו"ט יהא מותר], עוד יש להעיר מ"ט לא ניח"ל לר"ת לומר דהמוקצה דמוכל"א אינו מוכן לכלבים הוא ג"כ מוקצה חמיר יותר מאוצר דהא חזי' דאיכא למ"ד דגם ר"ש מודה להך הקצאה דהרי אוסר בע"ח שמתו ואפי' ביו"ט,

ג, בד' הגמ' חולין טו' שדנה אם לר"י בעי' דחייה צ"ע מ"ט לא מוכחי' מברייתא דאסור ליטול עצים מן הסוכה שנפלה בבביצה דף ל' דקאי כר"י והנה הרמב"ן כ' בכ"ד דסוכה הוי כמו דחייה אמנם ד' תו' בשבת מד' דסוכה לא הוי דחייה עי"ש וכ"מ בתו' חולין יד' עי"ש קשה מ"ט לא מוכח משם,[ואין לומר כיון דלא הוזכר ר"י בפירוש דעיין ברשב"א שהק' דנוכיח מעצמות וקליפין ומבואר דאף דלא תנן שם ר"י רק ב"ש וב"ה כיון דקאי בשי' ר"י ]

ד, מבואר במשנה ביצה כו' לפי המבואר בגמ' שם דבכור שנפל בו מום ביו"ט הוי מוקצה לר"י וצ"ע דא"כ מה דנו בגמ' חולין אי לר"י הוי מוקצה מחמ"א גם בלא דחייה הא מפורש במשנה לענין בכור דאפילו בלא דחייה הוי מוקצה[ול"ש לומר בזה כד' הרמב"ן לק' שכ' ליישב הא דאמרי' בבכור מוקצה מחמ"א אף בא"י ומצפה ולא דחייה אף לר"ש דהוא כ' שם דמשום דא"א אלא בעבירה דאין רואין מומין ביו"ט חמיר יותר ואמרי' ביה אף דלא דחייה אבל בר' יהודה ל"ש זה דלדידיה רואין מומים ביו"ט ופשוט] וכן קשה מזה לד' הרמב"ן דבקפץ האיסור ליכא מוקצה מחמ"א וכן לד' הרמב"ן בסוגיא דטבל לק' דף לא: דס"ל שם דאינו מוקצה מחמת איסור אלא במחוסר מלאכה עי"ש[ובאמת יש ליישב קו' זו בפשיטות ואכ"מ] עוד צ"ע מה דמשמע שם דזהו רק לר"י דאית ליה מוקצה אבל למאן דל"ל מוקצה בכור שנפל בו מום שרי [בלא טעמא דאין רואין מומים] וצ"ע הרי לכאורה אינו יושב ומצפה שיפול בו מום ובשלמא להשיטות דבעי' דחייה א"ש אמנם לדעות דס"ל דל"ב דחייה צ"ע [ואולי הוי יושב ומצפה דל"ג ממיתת בע"ח בריאים וי"ל בזה],

ה,במה שהק' התו' והראשונים מנ"ל לגמ' בביצה להוכיח מד' ר"י דמוכל"א אינו מוכן לכלבים תיפו"ל משום מוקצה מחמת איסור כ' הרשב"א בשם רבינו יונה דהגמ' שם קאי למ"ד דליכא מוקצה מחמ"א רק בדחיי"ה אף לר"י עי"ש וצ"ע הא רב בסוגיין ס"ל דשוחט לחולה אסור משום מוקצה כמבו' בגמ' לק' וא"כ בסו' דביצה דקאי שם בד' רב ע"כ לא ס"ל כן,עוד צ"ע דלפי"ז מה דמבואר בגמ' ביצה כז' דפליגי ר"י ור"ש גם ביו"ט עי"ש הוא רק להך מ"ד דלמ"ד דלר"י אסור אף בלא דחייה י"ל דהמוקצה הוא רק משום איסור ולא משום מוכל"א וזה ל"ש ביו"ט וצ"ע,

ו,ברשב"א בשבת קמד' כ' דמש"כ הרמב"ן דבקפץ האיסור ליכא משום מוקצה מחמ"א הוא רק ביו"מ אבל באיו"מ אמרי' מוקצה מחמ"א אפי' בקפץ האיסור והוכיח כן מהא דבע"ח שמתו אסורים אע"פ שקפץ האיסור וביאר שם דטעמו של הך מ"ד הוא משום שאסור לשחוט עי"ש וצ"ע טובא הא ע"כ הך מ"ד ס"ל כן גם ביו"ט כמבו' בביצה כז' וע"כ דטעמו משום מוקצה דמוכל"א אינו מוכן לכלבים וא"כ לק"מ על הרמב"ן עוד יש להעיר דהרשב"א שם הביא בשם הרמב"ן דהיכא דעבר על השבת בשוגג הוי כקפץ האיסור עי"ש וצ"ע דהרמב"ן כ' דאפי' היכא דשחט ברשות לצורך חולה אינו כקפץ האיסור מאליו וזה מוכח להדיא בגמ' בחולין טו' דהיכא דליכא חולה מבעו"י דנו לאסור שוחט לחולה משום מוקצה מחמת איסור ומבואר דאינו כמו קפץ האיסור [אמנם באמת י"ל דהרשב"א לשיטתו דס"ל דהיכא דאיו"מ אפי' קפץ האיסור יש בו משום מוקצה וא"כ ליכא ראיה משם דהתם הרי אינו יושב ומצפה שישחט אמנם אכתי צ"ע מה שהביא כן בשם הרמב"ן וברמב"ן מבואר להדיא לא כן],

ז, בביאור הגר"א בסי' שכ"ד מבואר שם דהא דמוכן לאדם אינו מוכן לכלבים הוא רק לר"י אבל לר"ש אפי' למ"ד בע"ח שמתו אסורים ס"ל דמוכל"א מוכן לכלבים והא דאסור הוא רק משום מוקצה מחמת איסור וס"ל דל"ב דחייה [ומשו"ה הק' סתירה בד' הרא"ש דפ' דשוחט לחולה שרי ומאידך פ' דבע"ח שמתו אסורים עי"ש]וצ"ע טובא הא הך מ"ד ס"ל כן גם ביו"ט כמבואר בביצה כז' כמו"כ צ"ע בד' הרמב"ן דף קנו' שכ' לבאר הא דמוכן לאדם אינו מוכן לכלבים דהוא כיון דלאדם אינו ראוי מחמת האיסור עי"ש וצ"ע הא אמרי' כן גם ביו"ט והתם ל"ש כן , אמנם עיין בכ"ז חזו"א סי' מא' ס"ק ה' [וע"ע במכתב החזו"א הו' בחזו"א על המסכתות] וזה שייך גם לעוד קושיות דלעיל,

ח, הרמב"ן חידש בכ"ד דבקפץ האיסור ליכא מוקצה מחמ"א וכ' לפי"ז דהא דבנר שכבה וסוכה נופלת אמרי' מוקצה מחמ"א הוא משום דדחייה בידים וצע"ק לפי"ז בגמ' בחולין דדנה ללמוד מהכא לבהמה ודחי' דילמא שאני הכא דלא דחייה הא בלא"ה ע"כ המוקצה דנר הוא רק מתורת הקצאה דדחייה דבלא"ה ליכא מוקצה מחמ"א היכא דקפץ האיסור וא"כ מנ"ל ללמוד משם דהיכא דלא קפץ האיסור יהא הקצאה גם בלא דחייה,

ט, עוד יש להקשות טובא על ד' הרמב"ן הנ"ל דבקפץ האיסור ליכא מוקצה מחמת איסור דעי"ש שהק' מפירות שנשרו ודגים שניצודו שאית בהו מוקצה וכ' דשאני התם דאין להם הכנה כלל והיינו דהתם הוי כמוקצה דמחובר דכ' רש"י דהוי כגרו"צ כמו שהביא הרמב"ן לק' ואין זה מדין מוקצה מחמת איסור אלא שאין להם הכנה כלל [ועי"ש ברמב"ן שהוכיח כד' רש"י דמוקצה דמחובר אין זה משום מוקצה מחמ"א דהרי בגמ' פסחים נו' איירי ביושב ומצפה ומ"מ הוי מוקצה עי"ש]וע"כ ל"ש בזה דינא דקפץ האיסור ובפשוטו דלפי"ז ה"ה בגמ' פסחים נו' הוי מוקצה כיון דהתם איירי בפירות שנשרו אמנם צ"ע דהניחא לפי' רש"י דבין הכיפין איירי במחוברין עי"ש א"ש אמנם הרמב"ן במלחמות שם פי' הא דבין הכיפין דאיירי שכבר נשרו אלא דהן מוקצה מחמ"א כיון דאין עולין באילן ולכאורה בכה"ג ל"ש הסברא דמוקצה דמחובר דהוו כגרו"צ דהרי כבר נשרו וא"כ היכא דנפלו מו האילן מ"ט לא הוי כקפץ האיסור,שו"ר ברשב"א ביצה דף ב: מש"כ בזה וצ"ע,

י, עוד צ"ע סתירת ד' רש"י דהתם בפסחים פירש מוקצה מחמת איסור תלישה ולא פי' דהוי מוקצה דמחובר משום גרו"צ [ואולי היכא דעומדים ליפול מאליהם ל"ח כגרו"צ ולפי"ז בפירות הנושרים ל"ש טעמא דרש"י אמנם ד' תו' והראשונים להדיא אינו כן דפירות הנושרים הוו מוקצה דמחובר או דשאני הכא דהוא יושב ומצפה כמש"כ הרמב"ן],

יא,בדעת הרשב"א צ"ע טובא דסתר דבריו בג' מקומות בביאור ד' המ"ד דחלוק היה ר"ש אף בבע"ח בריאם שמתו דבחולין דף יד' כ' טעמו משום דס"ל דמוכל"א מוכן לכלבים ובביצה דף כז' כ' טעמו משום דאף דא"י ומצפה מ"מ אינו אסור רק בדחייה עי"ש [והנה זה לכאורה אינו סתירה די"ל דאם אינו מוכן לכלבים ל"ב דחייה ורק במוקצה מחמ"א בעי' דחייה וכמבואר להדיא מתו"ד הרשב"א בחולין י"ד עי"ש אמנם אכתי צ"ע בזה מד' בתוה"ב בית א' סוף שער ד' דנ' שם דמ"ד דבע"ח שמתו אסורים ס"ל דלא בעי' דחייה ומשמע דאף דס"ל מוכל"א אינו מוכן לכלבים [כדמוכח מהא דס"ל כן גם לגבי יו"ט]מ"מ בעי' דחייה וצ"ע] ובביצה דף ל' וכן בחולין דף טו' כ' טעמו משום דיושב ומצפה דמיתה שכיחא,

יב, בתו' שבת דף מה' מבואר דהא דבע"ח אסורין בחיים הוי משום גרו"צ דמקצי להו לגמרי ואפילו מכלבים ולכאורה הוא סברא בפ"ע דבע"ח הוי מחוסר הכנה וכמו מוקצה דמחובר שחשיב מחוסר הכנה ואינו כלל בגדר מוקצה מחמת איסור וכמבואר ברמב"ן במלחמות ביצה דף יא' בדפי הרי"ף שפירות הנושרים אין להם הכנה כלל וצ"ע לפי"ז מה דנו בסוגיא חולין מ"ט חשיב מוקצה לר"י ולכאורה הא הוי מוקצה משום גרו"צ ונהי דלר"ש י"ל דאחר שנשחטו ל"א מיגו דאיתקצאי וכמש"כ תו' בחולין יד' ליישב מ"ט לא מודה ר"ש הכא דהוי יושב ומצפה וע"כ ל"א מיגו דאיתקצאי אבל לכאור ה כ"ז א"ש לד' ר"ש אבל אכתי צ"ע לר"י מ"ט לא אסרו משום כן ומ"ט לא נימא מיגו דאיתקצאי משום כן הא לר"י אפילו ביושב ומצפה אמרי' מיגו, כמו"כ צ"ע בסתירת ד' תו' דבדף קנו' נקטו דהיכא דראוי לכלבים אינו מוקצה לר"ש כלל דלא מקצה דעתיה מכלבים אפילו מחיים עי"ש וסותר לד' דף מה: עוד יל"ע במה דמבואר שם דמ"מ אסורין בטלטול מחיים עי"ש וצ"ע טעמא מאי אסירי בטלטול כיון דלא מקצה מכלבים עוד צ"ע במה דמבואר שם בתו' בשם רבי דרצה לתרץ דמשום הך מוקצה דאסור מחיים לטלטול יהא אסור אפילו מתו משום מיגו דאיתקצאי עי"ש וצ"ע גם לפי"ד מהסוגיא דחולין הנ"ל דא"כ מה דנו משום מה יאסר לר' יהודה הא לכאורה יש לאסור משום המוקצה לטלטל מחיים כיון דלר"י אמרי' מיגו דאיתקצאי ,

יג, בתו"י לעיל מבואר דגם אם לא ס"ל לר"מ כלל מוקצה מחמת איסור מ"מ מודה בבהמה שנשחטה בשבת דאסור כיון דא"י ומצפה כלל שישחט והו"ל כמוקצה דמחובר עי"ש וצ"ע א"כ מה דנו לאסור לר"י רק משום מוקצה מחמ"א תיפו"ל משום הך מוקצה [וגם אי נימא דיסוד מוקצה דמחובר הוא ג"כ מהפרשה דמוקצה מחמ"א מ"מ הא כמו דמודה אפי' ר"ש בזה וע"כ דהו"ל כדחייה מדלא תלשינהו כדכ' רש"י שם א"כ כיון דכ' התו"י דה"נ אמרי' מדלא שחטינהו עי"ש א"כ ה"נ נימא דהוי כדחייה ובגמ' מבואר דל"ח דחייה],

יד,ברשב"א בחולין יד' מבואר בטעם המ"ד דבע"ח שמתו אסירי משום דמוכל"א מוכן לכלבים ולכאורה הך סברא דמוכן לכלבים הוא משום דההכנה לגבי אדם הויא ממילא הכנה לכלבים כיון דהם ג"כ חשיבי אוכן ושם אוכל חד הוא לאדם ובהמה וכ"מ ברשב"א בביצה דף כא: עי"ש בשם הרמב"ן דתלה זאת בהפלוגתא דר"ע ור"ט אי אוכל כלבים הוי כאוכל נפש ולכאורה לפי"ז הך פלוגתא ל"ש לדיני מוקצה וגם לר"י אי הוה ס"ל דהוא מוכן לכלבים לא היה אוסר משום מוקצה וכן מבואר בביצה דף ו' עי"ש וצ"ע מריש ביצה דמבואר שם דבמתני' דמחתכין נבילה לפני הכלבים סתם לן תנא כר"ש דל"ל מוקצה וצ"ע הא ל"ש כלל למוקצה ועי"ש ברא"ה שהק' באמת על ד' הגמ' שם מנ"ל מדר"ש דל"ל מוקצה הא י"ל הטעם דס"ל דהוי מוכן לכלבים ועי"ש מש"כ בזה דמל' ר"ש מבואר דס"ל דאינו מוכן לכלבים עי"ש[וגם בד' הרא"ה צ"ע דבדבריו בבדק הבית כ' להדיא טעמא דר"ש משום דמוכל"א הוי מוכן לכלבים עי"ש] אמנם לד' הרשב"א דבאמת ס"ל כן צ"ע כנ"ל [אמנם י"ל דע"כ מוכח כן דנהי דהוי מוכן לכלבים מ"מ לענין שבת הרי יש כאן ג"כ משום מוקצה מחמ"א וע"כ דס"ל לר"ש דליכא מוקצה וזהו הוכחת הגמ' [ומתיישבא ג"כ קו' הרא"ה הנ"ל] אמנם לכאורה אכתי לא א"ש דהרי הרשב"א הביא בכ"ד את ד' הרמב"ן דל"ש כלל מוקצה מחמ"א היכא דקפץ האיסור א"כ ע"כ אינו מטעם זה וצ"ע],

טו, בתו' חולין דף יד' מבואר דקשיא להו במתני' דמחתכין את הדלועין לד' ר"ת דאיירי שנתלשו היום מ"ט לא נימא דהוא מוקצה גם אליבא דר"ש משום מוקצה דמחובר וכ' דאיירי דהיה מוכן לבהמה וע"כ לא הוי מוקצה ולכאורה לפי"ז לא תליא דינא דמחתכין את הדלועין בהפלוגתא דר"י ור"ש דהרי הוא מוכן לבהמה ומוכן לבהמה הוי מוכן לאדם וכ"ש הכא דבא להאכיל לבהמה והיה מוכן לזה מתחילה אמנם עיין תו' רא"ש לק' דף קנו' דכ' שם דגם לפי תי' זה דמוכן לבהמה תליא בפלוגתא דר"י ור"ש וצ"ע טעמא מאי עוד יש להעיר בד' התו' שם דמבואר שם בהמשך דבריהם דדימו בהמה למוקצה דמחובר דהוי ג"כ כגרו"צ דגם בבהמה יש הסברא דמדלא שחטינהו עי"ש דמשו"כ העמידו בבהמה דאיירי ביושב ומצפה וקשה דנ' שם דכל קושייתם מבהמה הוא רק לתי' השני שם דהוא א"י ומצפה אבל בל"ז לא ק"ל מבהמה וצ"ע הא לכאורה ק' כן לכו"ע מ"ש בהמה ממוקצה דמחובר וצ"ע [ואם משום דה"נ הבהמה מוכנת לכלבים א"כ קשה דאפילו אי הוי מוקצה מחמת איסור יועיל משום דמוכן לכלבים מוכן לאדם ועיין תו' לק' טו' שדנו בזה ודחו דאינו מוכן כלל לכלבים בכה"ג וא"כ ה"נ הכא נימא כן],

טז,הרשב"א במשמרת הבית הק' על ד' הרא"ה שכ' שם בטעם השיטות דשוחט בשבת לחולה הוא מוקצה גם לר"ש דא"י ומצפה שתישחט והו"ל ככוס קערה ועששית ול"ד לבע"ח שמתו והק' הרשב"א הרי מיתת בע"ח הבריאים וודאי פחות מצוי מכביית כוס קערה ועששית ואיך יתכן להחשיבו כיו"מ וצ"ע דבביצה דף ל' ביאר בפשיטות דטעמא דמ"ד מודה ר"ש בבע"ח שמתו הוא משום דיו"מ למיתה ואיך יתכן דעדיף מכביית כוס קערה ועששית עוד יש להעיר על ד' הרשב"א שהעמיד קושייתו על ד' הרא"ה והא בלא"ה צ"ע כן על הנך שיטות דס"ל שהובאו שם ברשב"א [והרשב"א דן בדבריהם טובא] דשוחט בשבת לחולה שרי אף דבע"ח שמתו מותרים וע"כ דזה חשיב כא"י ומצפה ומיתה הוי יו"מ וצ"ע קו' הרשב"א הרי מצוי פחות מכוס קערה ועששית [ולכאורה י"ל דס"ל בטעם הנך שיטות דס"ל דטעמא דר"ש דמתיר בע"ח שמתו אינו משום יו"מ למיתה אלא משום דמוכל"א מוכן לכלבים כמש"כ הרשב"א בחולין יד' משא"כ בשחיטה דל"ש הך טעמא כיון דדנים משום מוקצה מחמ"א דהרי הנידון להאכילו לאדם ולא לכלבים אמנם ז"א דסו"ס גם בבע"ח שמתו יש לדון מוקצה מחמ"א ג"כ וע"כ דהתם יושב ומצפה גם מוכח שם להדיא דכן ס"ל להרשב"א בדעתם דהרי כ' לדחות דבריהם דכיון דהוי מוכן לכלבים למיתה הוי מוכן לאדם גם לשחיטה עי"ש וע"כ דמה דהוי מוכן לכלבים אינו משום המוכנות לאדם דממ"נ כיון דהמוכנות לאדם מצ"ע לא הועילה לו מה יועיל לו אם מוכן לכלבים מוכן לאדם וע"כ טעמו דמשום דהוא יושב ומצפה למיתה הוי מוכן לכלבים ומבואר דס"ל דזהו טעמם וצ"ע כנ"ל] ,

יז,הנה נחלקו הגרע"א והמהר"ם בביאור ד' תו' חולין יד' ועי"ש שנחלקו פלוגתא יסודית אם ע"י הסברא דיושב ומצפה חשיב כמוכן לדבר שמצפה לו וזהו ד' מהר"ם שם או דיושב ומצפה לא הוי כמוכן אלא דמהני לר"ש דלא נימא מיגו דאיתקצאי עי"ש שזהו ד' הגרע"א והנה במשמרת הבית הנ"ל דכ' דכיון דיו"מ למיתה ולהאכילו לכלבים הו"ל מוכן לכלבים ונאמר בזה הדין דמוכן לכלבים מוכן לאדם מבואר דע"י הסברא דיושב ומצפה למיתה שהיא דבר רחוק כבר חשיב כמוכן לזה ומבואר גם דכבר השתא חשיב מוכן לכלבים דהרי מהני להחשיבו מוכן לאדם בשעה שהיה מוקצה לאדם והיינו בשעה שעדיין לא נשחטה וכבר בשעה זו הוי מוכן לכלבים [עוד מבואר דמהני הך סברא דיושב ומצפה למיתה אף דלבסוף לא היה מיתה אלא שחיטה ובאמת זהו לשיטתו דהוי מוכן כבר השתא דבזה ל"ש לחלק מה יקרה לבסוף אמנם עיין תו"י לעיל דף מד'] וצ"ע דאם הוי מוכן לכלבים מ"ט ר"י פליג בהא [ועיין רעק"א שנקט כן בד' מהר"ם דאם הוי מוכן לכלבים מהני נמי לר"י] ומבואר דהך דינא דיו"מ הוי כמוכן הוא תלוי בפלוגתא דר"י ור"ש ולכאורה לפי"ז היה נ' דזהו כל הפלוגתא דר"י ור"ש לגבי מיגו דאיתקצאי דהרי פליגי בגוונא דיושב ומצפה ולד' ר"ש דהוי מוכן ל"ש מיגו דאיתקצאי דמעולם לא איתקצאי וצ"ע דא"כ מ"ט ס"ל לרשב"א דבעי' דחייה אפילו בא"י ומצפה הא בכה"ג ל"ש כל טעם הפלוגתא דר"ש ,[ואי נימא דהא דבעי' דחייה הוא רק במוקצה מחמ"א ניחא די"ל דבל"ז אינו מוקצה כלל אפילו באותה שעה וכסברת הגמ' בד' ר"י כמו שביאר הרשב"א שם אמנם לכאורה בדבריו בתוה"ב שנ' שם דמאן דס"ל דבעי' דחייה הוא רק למ"ד בע"ח שמתו מותרים משמע לא כן וצ"ע וי"ל],

יח,צ"ע בסתירת ד' הרשב"א דבתוה"ב בית א' שער ד' נ' דנקט בפשיטות להלכה דבע"ח שמתו מותרים עי"ש ובעבודת הקודש בית מועד שער חמישי אות לב' פסק דבע"ח שמתו אסורים עי"ש,

יט,עיין ברשב"א שמבואר מדבריו להדיא דהך סברא בגמ' דהיכא דלא דחייה בידים לא הוי מוקצה גם אליבא דר"י הוא מהני דאפילו באותה שעה הוי מוכן ואינו מוקצה דהרי כ' להקשות בחולין בהא דאמרי' מוכל"א אינו מוכן לכלבים מ"ט חשיב מוכן לאדם הרי הוא מוקצה מחמת איסור וכ' שם בשם רבינו יונה ליישב דס"ל לגמ' שם כמ"ד דבעי' דחייה גם לר"י וכ' שם דבזה א"ש דקרי' לזה מוכן לאדם והנה דין מוכן לאדם דמהני שם אי הוה מוכן לכלבים הוא מחמת מוכנותו של הבהמה קודם שמתה דאח"כ היא רק לכלבים ומ"מ חשיב מוכן לאדם השתא ומבואר ברשב"א ורמב"ן דלר"ש וודאי ל"ח הקצאה רק בדחייה וא"כ צ"ע מ"ט אסור לטלטל בע"ח בחייהם וכן צ"ע לד' הרשב"א בחולין יד' דלר"ש מוכל"א מוכן לכלבים א"כ מ"ט אסור לטלטל בע"ח,

כ, הגרע"א הקשה לד' התו' דמבואר מדבריהם בחולין יד' וביותר מעירובין דף מ' דגם לס"ד דגמ' הכא דליכא מוקצה מחמת איסור בלא דחייה בידים מ"מ כ"ז רק ביושב ומצפה אבל באינו יושב ומצפה אסור גם בלא דחייה ואפילו לר"ש והביאו לזה ראיה מהא דסוכה שנפלה [ולכאורה מה שהביאו משם ולא מנר קערה ועששית הוא משום דעיקר הוכחם דא"י ומצפה אסור גם בלא דחייה ולכאורה יותר מוכח כן[דבסוכה ד' הרמב"ן דהוי דחייה ] מבכור דמפורש במשנה בביצה דלר"ש אסור מטעם דמי יימר ולכאורה לא הוכיחו כן די"ל דהתם גרע כיון דהוא רק ע"י עבירה] והק' הגרע"א דלפי"ד נמצא דידעי' לכו"ע דאיכא מוקצה מחמ"א באינו יושב ומצפה וכל הנידון היה אי איכא גם ביושב ומצפה וא"כ קשה מאי מייתי' ממוקצה מחמת מיאוס הא לכאורה הוא כאינו יושב ומצפה ובכה"ג לכו"ע אמרי' מוקצה ומבואר דלולא ד' תו' י"ל דס"ל לגמ' השתא דבלא דחייה גם היכא דאינו יושב ומצפה לא אמרי' מוקצה מחמת איסור וממילא ל"ק קושייתו אבל לד' תו' קשה קושייתו וצ"ע [ולכאורה מבואר בד' תו' דסברת דחייה הוא רק סברא במיגו דאתקצאי ולא בגוף ההקצאה וע"כ ס"ל די"ל דהיכא דא"י ומצפה לא בעי' דחייה גם לס"ד וכן הוא ד' תו' גם להלכה דבאינו יושב ומצפה אסור גם בלא דחייה ולענין יושב ומצפה ד' תו' דנהי דלר"י אסור גם בלא דחייה מ"מ לדידן לא פסקי' כוותיה רק בדחייה עיין תו' דף קנז' ובתו' דף מה": ד"ה אין לנו] והנה הגרע"א למד בד' הר"ן בביצה כח' דמוקצה מחמת מיאוס הוא ג"כ משום מיגו דאיתקצאי עי"ש וע"כ פליגי בזה ר"י ור"ש וע"כ מבואר דחשיב כמו יושב ומצפה וכמו שביאר האפיקי ים דכיון דבידו לחזור בו הוי כיושב ומצפה עי"ש ולכאורה לד' הר"ן ל"ק קושייתו [וכנראה דלא ניחא ליה להגרע"א לפרש ד' התו' כהר"ן דבכ"ד מבו' בתו' [עיין תו' ריש דף מה' ולק' קנו']דיש ב' פלוגתות בר"י ור"ש ולא דחדא פלוגתא היא]

כא, הגרע"א הק' בביצה דף ו' למה הוצרכה הגמ' להוכיח דמוכל"א אינו מוכן לכלבים מנבילה ולפי תו' הוא רק דיוק מהייתור עי"ש ומ"ט לא הוכיחו בפשיטות מהא דפליגי ב"ש וב"ה בקליפין ועצמות ומבואר בגמ' לעיל דפליגי במוקצה והא דלחשיב מוקצה הוא משום דאף דעתה ראוי לכלבים מ"מ בשעת ביה"ש היה עליו בשר והיה חשוב אוכל אדם ואי נימא דמוכל"א מוכן לכלבים מ"ט הוי מוקצה ,[ולכאורה יש לדון דהתם דהוי ראוי ממש עכשיו לאדם עדיף ושאני הכא דאינו ראוי השתא גם לאדם מחמת האיסור ומ"מ אינו מוכן לכלבים]

כב, תו' בדף טו' כ' דבדלעת כיון דהוא עומד לאדם אין כאן הכנת כלבים והק' הגרע"א מד' התו' בביצה דף ג' דמבואר שם דבפירות הנושרים ליכא מוקצה דמחובר משום דהוי מוכן לעורבים ועי"ש שכ' לדון דד'תו' כאן קאי לר"י וכמ"ד בפסחים שם דלא מהני מוכן לעורבים [וכוונת הגרע"א דהא דפליגי שם בגמ' אי מוכן לעורבים מוכן לאדם אינו סותר הסו' דביצה דמסקי' דמהני דהתם כיון דהיא טריפה חשיבא מוכנת לכלבים לכו"ע אבל הכא פליגי דלחד מ"ד ל"ח כלל מוכן לכלבים בכה"ג וזהו חידוש בפי' הסו' שם]ותו' שם קאי לר"ש וצ"ע דלפי"ז נמצא דלמ"ד שם דהוי מוכן לעורבים גם לר"י לא הוי מוקצה וצ"ע משבת קכ"ח דמקשי' בגמ' לרב דבשר תפל מותר לטלטלו דהרי רב פסק כר"י ומאי קושיא דילמא ס"ל כעולא דגם לר"י מהני מה דמוכן לכלבים עוד כ' שם הגרע"א לחלק דבעורבים הוי מוכן כיון דבאים מאליהם עי"ש אבל בבהמה וכלבים ל"מ לכו"ע כוונת הגרע"א היא ג"כ דהכא כל אמוראי דהתם יודו דאינו מוכן לר"י אבל לר"ש וודאי מועיל מה שראוי לבהמה דהא דבשר תפל מהני לר"ש כיון דראוי לכלבים גם מפורש בתו' לעיל דף יד' דהא דליכא בדלועין מוקצה דמחובר הוא משום דמוכן לבהמה ומבואר דאף הכנה לבהמה מהני עכ"פ לר"ש ולפי"ז א"ש דין בשר תפל לכו"ע וע"ע מה שהק ' הגרע"א בגיליון הש"ס עוד קושיא על ד' תו' שם,

כג, בסתמא דגמ' פסחים נו' דפירות הנופלים מן האילן הוו מוקצה לר"י לכאורה מבואר דלר"י ל"ב דחייה עיין במלחמות חולין שכ' בד' הרי"ף דפ' כאביי דבעי' דחייה לר"י ועיין במלחמות שם שדייק מהסו' דפסחים דמוכחי' לר"י דמוכל"א אינו מוכן לכלבים ול"א דהוא מוקצה מחמת איסור וע"כ כהרי"ף דבעי' דחייה ואביי וצ"ע הא מיניה וביה מוכח שם דאמרי' מוקצה מחמ"א גם בלא דחייה לפי מה שפי' הרמב"ן דאיירי בבין הכיפין דכבר נשרו אלא דיש בזה איסור דאין עולין באילן ואולי סובר הרמב"ן בד' הרי"ף כד' רש"י שם דאיירי במחוברים [ובמחובר אין לו הכנה כלל ואי"צ דחייה כמש"כ הרמב"ן בביצה כא' עי"ש במלחמות ] ולא כמש"כ שם הרמב"ן עצמו במלחמות וצ"ע,[ואפשר גם בזה איכא מדלא לקטינהו וצ"ע]

כד, צ"ע למ"ש הרמב"ן במלחמות על דף כד' דבבכור שא"א אלא בעבירה לא בעי' דחייה עי"ש א"כ צ"ע מה שכ' הרמב"ן לגבי טבל דלד' הרי"ף ניחא דהרי בעי' דחייה וצ"ע הא אפי' לר"ש אסור דהוי כבכור דא"א אלא בעבירה ,

כה' צ"ע לד' תו' מה קשיא להו על רש"י דטבל ובית שנפחת הא ד' תו' שבת קנו' דלהלכה מחלקי' בין דחייה ללא דחייה עי"ש וא"כ י"ל דכ"ד רש"י באיסור דרבנן דל"א מיגו הוא רק בלא דחייה ואולי בית שנפחת הוי דחייה ולכאורה תלוי בסוכה דד' תו' בפשוטו דל"ח דחייה עיין תו' שבת מד' ,

כו, צ"ע בד' תו' שם בביצה לא: דהעמידו המשנה דבית שנפחת אליבא דר"ש והרי דעתם דא"י ומצפה אסור אפילו לר"ש כמבואר בתו' חולין יד' וא"כ לכאורה בית שנפחת דהוא בעבירה הוי כא"י ומצפה [ואולי הוי כשחיטה דשייך יו"מ ע"י חש"ו וה"נ הכא וצ"ע טובא בזה ולפי"ז בטבל לכאורה ל"ש זה כיון דל"מ כלל הפרשה ע"י חש"ו ודוחק להעמיד במופלא אי מהני הפרשתו]שו"ר בריטב"א עירובין לד' שכ' דצריך להעמיד ברעועה ומסתימת תו' לא נ' כן וצ"ע,,

כז, עוד צ"ע בד' התו' דהיכא דמסתלק מן העולם ל"א מיגו דאיתקצאי באיסור דרבנן וצ"ע מהא דפסחים נו' דלד' תו' הוא מוקצה מחמת איסור אין עולין באילן דרבנן ואחר שנפל אין האיסור בעולם כלל כמו שחיטה שכ' תו דחשיב אינו בעולם ומ"מ מבואר דלר"י אמרי' מוקצה מחמת איסור ,

במה שדנה הגמ' בדף טו' דאפשר דלר"י ליכא מוקצה מחמ"א רק בדחייה בידיים צ"ע טובא מהא דבכור שנפל בו מום ביו"ט דהוי מוקצה לר"י אף שלא דחיייה בידיים כמבואר במשנה בביצה כה' עי"ש בגמ' דפי' המשנה שם הוא דהיכא דנפל ביה מום עכשיו ל"מ לר' יהודה [ואין לומר כמש"כ הרמב"ן במלחמות ביצה כד' דכיון שאין לו אפשרות הכנה דהכנתו היא רק בעבירה אסור אף בלא דחייה עי"ש דזהו רק בנפל בו מום מבעו"י ולר"ש דאין רואין מומין ביו"ט אבל בנפל בו מום ביו"ט ולר"י דרואין מומים ביו"ט אין כאן עבירה כלל] וצ"ל דהתם גרע דאין זה רק איסור אלא בעצם קדושתו אסור לשחטו וחשיב שאינו ראוי לשחיטה והא דהתקשה הרמב"ן בדף כד' מדין מוקצה מחמת איסור דבכור דאמרי' אף בלא דחייה והוצרך להסברא דהיכא דא"א אלא בעבירה אמרי' מוקצה מחמת איסור אף בלא דחייה זהו רק היכא דנפל מום מבעו"י אף דאכתי לא ראה חכם חשיב כבר מוכן לשחיטה והוא רק מוקצה מחמת איסור דאין רואין מומין ביו"ט אבל בנפל מום ביו"ט ל"ש למוקצה מחמ"א ופשוט,