ב_ טומאות אי מהני טבילה לחדא
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

אור ליום ב' ה' ניסן תשס"ו

א] נדה דע"א:, ב"ש אומרים צריכה טבילה באחרונה, ופירש"י, ז"ל, צריכה טבילה ליל פ' לתרומה מפני שטבו"י ארוך היא והסיחה דעתה מן התרומה, ואם ישראלית היא טובלת לביאת מקדש, עכ"ל.

והנה תניא לעיל דכ"ט: באשה שיצתה מליאה ובאה ריקנית וכו' דלב"ש מטבילין אותה צ"ה טבילות, ואמרי' בגמ' שם דב"ש לטעמייהו דאמרי טבו"י ארוך בעיא טבילה, והתוס' שם ד"ה בשראתה בערב הקשו, ז"ל, וא"ת כיון דראתה מבערב, אמאי מטבלינן לה לב"ש בלילותא משום טבו"י ארוך וכו', עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש שם, ז"ל, ואם היא רואה מבערב א"כ כבר נדה היא ולמה תטבול, עכ"ל, ועיי"ש בתורי"ד מש"כ בזה בשם הר"י מסימפונט דטבו"י ארוך אין טבילתה בליל פ"א, אלא ביום פ', עיי"ש הטעם בזה, וזה חידוש רב.

ובחידוד הלכות בדף ל. נקט, דה"נ שומ"י שילדה, אף אם ימי לידה עולין לה לספירת שומ"י, מ"מ אי"צ לטבול בתוך ימי לידתה, כיון דבלא"ה טמאה היא משום טומאת לידה.

אמנם בספר מי נדה להגרש"ק שם פליג ע"ז, וכתב דכל מש"כ התוס' דאם ראתה א"צ לטבול הוא רק בטבילה דטבו"י ארוך, דטבילה זו היא להתירה בתרומה, וכמו שפירש"י במתניתין, וע"כ כל שראתה וטמאה היא ואסורה בתרומה, א"צ לטבול, אך שומ"י שילדה, הגם שטמאה היא טומאת לידה, מ"מ שפיר אית לה מצות טבילה מטומאת שומ"י.

וביאור דבריו, דהרי באמת הא דטבו"י ארוך בעיא טבילה בליל פ"א, אי"ז משום דבליל פ"א נשלם זמן טומאתה, שהרי הא דצריכה טבילה אי"ז כלל משום טומאת טבו"י שעלי', אלא הוא משום שהסיחה דעתה מן התרומה וחיישי' שנטמאה, ומטומאה זו הרי יכולה היא לטבול אף קודם ששלמו פ' יום, וכאשר כ"ה באמת שיטת הר"י מסימפונט שטובלת ביום פ', ואך דתקנ"ח שתטבול הויא בזמן ששלמו ימי' וראוי' היא לאכול בתרומה, וע"כ הוא דהוי ליל פ"א זמן טבילתה, ואשר ע"כ כל שטמאה היא טומאת נדה ואסורה היא בתרומה, אי"ז כלל זמן טבילתה, ומשא"כ בשומרת יום דזמן טבילתה הוא אחר ששמרה יום א', הרי דאף אם טמאה היא טומאת יולדת, מ"מ הוי זה זמן הטבילה לטומאת שומ"י, ואמרי' בזה טבילה בזמנה מצוה.

אך באמת יש לפקפק בזה, שהרי פירש"י דאם ישראלית היא טובלת לביאת מקדש, והנה הרי אין היא מותרת בביאת מקדש עד יום פ"א אחר שתביא קרבנותי', ואפ"ה הוי זמן טבילתה בליל פ"א, וחזינן דהא דהוי זמן טבילתה בליל פ"א, אי"ז משום דזהו הזמן שמותרת היא לאכול בתרומה, אלא הוא משום ששלמו ימי' וכבר אינה טבולת יום, והעירוני דיל"פ הגדר בזה, דמשום הא דהסיחה דעתה מן התרומה והמקדש תיקנו חכמים דטומאת טבולת יום ארוך מצרכת טבילה לתרומה ולמקדש, וע"כ הוי זמן טבילתה בליל פ"א כאשר שלמו ימי הטבו"י, ועי' בזה בערול"נ ובשו"ת אג"מ חו"מ ח"ב סו"ס נ"ד.

ולפ"ז הרי הי' בדין דאף שראתה מבערב ואינה מותרת לאכול בתרומה, מ"מ הוי זה זמן הטבילה דטבולת יום ארוך, וא"כ הרי דממש"כ התוס' דכה"ג לא אמרי' טבילה בזמנה מצוה, שפיר יש ללמוד דה"נ שומ"י שילדה א"צ לטבול בתוך ימי לידתה, וכמש"כ החידוד הלכות.

ב] ובטעמא דמילתא דכה"ג א"צ לטבול, נ' מל' החידוד הלכות שם דהוא משום דכה"ג לא אמרי' טבילה בזמנה מצוה, וכנראה היינו דעיקר המצוה דטבילה בזמנה הוא ליטהר מן הטומאה, וכל שבלא"ה היא טמאה, לא אמרי' בזה טבילה בזמנה מצוה, ול"ד למש"א לעיל שם דאף דטועה היא אמרי' בזה טבילה בזמנה מצוה, דהתם הגם דבפועל תהא טמאה מספק, מ"מ איכא צד שע"י טבילה זו נעשית טהורה, ומשא"כ בגונא שודאי טמאה היא, לא אמרי' טבילה בזמנה מצוה.

אמנם יל"פ בזה בע"א, והוא עפמש"כ בכ' הגר"ח ובשערי ישר, דטמא בב' טומאות שוות בחומרתן, ל"מ ליטהר מטומאה אחת, כיון שעדין יש עליו טומאה אחרת, עיי"ש בדבריהם.

ולפ"ז הרי דמה"ט כל שראתה וטמאה היא טומאת נדה, ל"מ לטבול מטומאת טבולת יום ארוך.

ג] ויש להוסיף, דאף אי נימא דטמא בב' טומאות מצי לטבול וליטהר מטומאה אחת, מ"מ י"ל דכ"ז הוא בב' טומאות חלוקות, אך אשה הטמאה בטומאת נדה וטומאת זבה או טומאת יולדת, דהוו חד טומאה, דטומאת נדה זבה ויולדת חדא טומאה היא, דכולן בכלל טומאת נדה נינהו, י"ל דל"מ לטבול מחד מינייהו.

ולפ"ז יתכן גם בדעת התוס', דהגם דהא דמצרכי ב"ש טבילה לטבו"י ארוך הוא משום דהסיחה דעתה מן התרומה, מ"מ י"ל דגדר טומאתה הוא דטומאת טבו"י ארוך מצרכת טבילה לתרומה, וכמש"נ לעיל לדון דמה"ט הוא דאף ישראלית טובלת לביאת מקדש בליל פ"א, אף דבלא"ה אסורה ליכנס למקדש עד יום פ"א אחר שתביא קרבנותי', ולפ"ז נמצא דטומאתה לתרומה הויא טומאת נדות, וע"כ ל"מ לטבול לטומאתה זו כ"ז שטמאה היא טומאת נדות.

ד] ובעיקר נדון זה אם נדה הטמאה גם בטומאת יולדת מציא לטבול ליטהר מחד מינייהו, נ' שנחלקו בזה הראשונים.

דהנה לעיל דל"ה: אמרי' דאף ב"ש דס"ל דדם יולדת שלא טבלה אינו מטמא יבש, דס"ל דימי טוהר חיילי אף קודם טבילה, מודו ביולדת בזוב דבעיא ספירה דמטמא לח ויבש, ובפשוטו הטעם בזה הוא משום דכ"ז שלא ספרה אינה ראוי' לטבול מטומאתה, וע"כ לא חיילא טהרת דם טוהר, וכ"ה בחי' הרשב"א שם בסוף דבריו.

והנה בפשוטו אין טעם שתעכב טומאת זיבה שאינה ראוי' לטבול ממנה חלות ימי טוהר, אמנם בפירש"י שם ד"ה דהני מילי מ' קצת דמשום טומאת הזיבה הוא דמטמא הדם לח ויבש, עיי"ש, ובע"כ דהא דלא חיילי הימי טוהר, הוא משום דל"ש לטבול לטומאת יולדת כ"ז שיש עלי' טומאת זיבה, וע"כ הוא דלא חיילא טהרת דם טוהר.

אמנם הנה בד' סה"ת והמרדכי מוכח שדעתם דשפיר מהני טבילה מטומאת יולדת אף שיש עלי' טומאת זיבה, וזה ממש"כ בסה"ת סי' צ"ט ובמרדכי שבועות סי' תשל"ח, דלדעת אביי דימי לידה אין עולין לספירה, הרי דאף אחר ז' וי"ד ל"מ לספור נקיים כ"ז שלא טבלה כיון דביומי וטבילה תלה רחמנא.

והנה הרי מ"מ אחר שטבלה מציא לספור ז' נקיים, והרי שדעתם דשפיר מהניא טבילה לטומאת יולדת, הגם דאיכא עלי' טומאת זיבה, ושו"ר שכבר עמד ע"ז האבנ"ז יו"ד סי' רס"ד, עיי"ש.

ואמנם קשיא לפ"ז דא"כ מ"ט מודו ב"ש ביולדת בזוב דמטמא הדם לח ויבש, הרי הגם דבעיא ספירה לטומאת זיבה, מ"מ שפיר מציא ליטהר מטומאת יולדת, וא"כ דמיא לכל יולדת דמציא לטבול, וטומאת זיבה הרי כלל אינה מעכבת בחלות ימי טוהר, ואין לומר דאף טומאת זיבה מעכבת חלות ימי טוהר, דמלבד דמסברא אין מסתבר כן, גם הוא נסתר מד' סה"ת והמרדכי גופייהו, דמוכח בדבריהם דטומאת זיבה אינה מעכבת חלות ימי טוהר, וע"כ הוא דאחר שטבלה ללידתה מציא לספור ז' נקיים, ולא חשיבי כימי לידה שאינם עולין.

ונ' בדעתם, דהא דמטמאי ב"ש להדם קודם ספירה, אי"ז משום דביומי וספירה תלה רחמנא ואכתי ליכא לטהרת דם טוהר, אלא הוא כמש"כ בחי' הרמב"ן שם, ז"ל, ולב"ש נמי כיון שראי' זו מטמאתה מלספור נקיים נמצא שהיא גורמת טומאה וכדם הנדה הוא שמטמא לח ויבש וכו', עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בחי' הרשב"א בסוגיא שם בקושיתו ובתירוצו הראשון, ורק בתי' השני חידש דטעמא דב"ש הוא משום דביומי וספירה תלה רחמנא, עיי"ש.

ועכ"פ נתבאר בזה פלוגתת הראשונים אם יולדת בזוב מציא לטבול מטומאת יולדת לחודה, דבד' הרשב"א מוכח דל"מ לטבול מטומאת יולדת לחודה, ואילו בד' סה"ת והמרדכי מוכח דמציא לטבול מטומאת יולדת לחודה.

ויש להוסיף בזה, דיתכן דסה"ת והמרדכי לטעמייהו אזלי בזה, די"ל דודאי מודו כו"ע דמי שיש עלי' טומאת נדה וטומאת זבה ל"מ ליטהר מחד מינייהו, כיון דהוו חד טומאה, והא דס"ל לסה"ת והמרדכי דמהני טבילה מטומאת יולדת לחוד, אף שאכתי איכא עלי' טומאת זיבה, הוא משום הא גופא דס"ל דיולדת כ"ז שלא טבלה הוו הימים ימי לידה ואינם עולין לספירת זיבה, ואשר ע"כ נמצא דטומאת יולדת אית בה תוספת טומאה טפי מטומאת זיבה, וע"כ שפיר מציא ליטהר מטומאת יולדת, ומשא"כ הרשב"א דלא ס"ל כן, אלא אף קודם שטבלה כבר ל"ה הימים ימי לידה, ומה"ט כתב הרשב"א וש"ר דאף דמטמאי ב"ה להדם, מ"מ אין הדם מטמא את האשה, ע"כ נמצא דאין חומר בטומאת יולדת טפי מטומאת זיבה, וע"כ לא מציא ליטהר מטומאת יולדת לחוד, ודו"ק.

ה] והנה אי נימא דא"א ליטהר מטומאה אחת כ"ז דאיכא עלי' טומאה אחרת, קשיא דא"כ היאך נדות שהן טמאות מת טובלות לטומאת נדות.

ובפשוטו צ"ל בזה, דאף אם א"א ליטהר מטומאה אחת כ"ז דאיכא עלי' טומאה אחרת, היינו רק בשאין טומאה זו חמורה, אך בשטומאה זו חמורה שפיר מצי ליטהר ממנה, וכאשר כן כתבו בכ' הגר"ח ובשע"י, ואשר ע"כ כיון דטומאת נדה חמורה מטומאת מת, שכן מטמאה משכב ומוסט ובהיסט, וגם אסורה היא לבעלה, שפיר מהני טבילתה לטהרה מטומאת נדה.

אמנם הנה בפירש"י מגילה ד"ח. ד"ה לכשיפסוק מזובו, ז"ל, א"צ לטבול קודם ספיקה אלא משיפסוק ימנה וכו' אלא מונה והולך מיד ועולה לו לספירת זוב "ולכשיתרפא מצרעתו" יטבול מיד טבילה ראשונה של מצורע והיא עולה לו לטבילת נגעו וזובו וכו', עכ"ל, ומ' מדבריו דקודם שנתרפא מצרעתו ל"מ לטבול לזיבתו, ואף דטומאת זיבה חמורה מטומאת מצורע, שכן מטמא משכב מושב וכלי חרס בהיסט, וכמו שאמרו בפסחים דס"ז:, ועיי"ש בטו"א וברש"ש ואכ"מ, ומ' מזה דדעת רש"י דא"א ליטהר מטומאה אחת כ"ז דאיכא עלי' טומאה אחרת, ואף אם טומאה זו חמורה, אך בפירש"י לעיל דל"ז. ד"ה ולא מנגעה, ז"ל, כיון שטהרה מזובה סופרת מיד ותביא קרבן לזיבתה ואז תטהר מלטמא בועלה ואפי' מנוגעת וא"צ להמתין עד שתטהר אף מנגעה, עכ"ל, והרי להדיא דמציא לטבול וליטהר מטומאת זיבתה אף דאכתי מנוגעת היא, וכבר ציין הגרע"א ע"ד רש"י אלו לד' הטו"א במגילה ע"ד רש"י שם.

ואי נימא הכי בדעת רש"י, הרי דהדר תיקשי דהיאך נדות שהן טמאות מת ושאר טומאות טובלות ונטהרות מנדתן.

ו] וצ"ל בזה עפ"מ שמצינו בד' הראב"ד בדין פולטת שכבת זרע, דאינה סותרת אלא לטהרות ולא לבעלה, ולמדנו מזה דטומאת נדה לטהרות וטומאת נדה לבעלה לא תליין זב"ז, ושפיר שייך שתטהר מטומאת נדה לבעלה, ואכתי יהא עלי' טומאת נדה לטהרות.

ויש להוסיף בזה, מה שדן בחי' הרמב"ן שבת די"ג:, די"ל דטבילת נדה לטהרות וטבילת נדה לבעלה ילפי' להו מתרי קראי, ולפ"ז ניחא טפי הא דשייך שתיטהר לבעלה ולא תיטהר לטהרות.

ויל"פ עפי"ז גם הגיר' לעיל דס"ז. דכי איתמר הני לטהרות אבל לבעלה טהורה, ואיירי התם אף במילי שאין בהן חשש חציצה, דבזה יל"פ דלטהרות חששו טפי, אלא מדינא אינם חציצה כלל, והחמירו לטהרות לחשבן כחציצה, ולא החמירו לבעלה, ויתכן דכ"ז הוא רק משום דשייך שתיטהר לבעלה בלא שתיטהר לטהרות, וע' עוד בתוס' חגיגה די"א. ד"ה לא נצרכה ובתוס' הרא"ש שם, ובחי' הרמב"ן והרשב"א חולין דל"א. ואכמ"ל.

ומאידך חומרא דר' זירא דאפי' רואות טיפת דם כחרדל יושבות עליו ז' נקיים הוי רק לבעלה ולא לטהרות, וכמו שהוכיח באג"מ יו"ד ח"ג סו"ס נ"ט מד' הרמב"ם ומד' הרשב"א בשבת די"ג., עיי"ש, ויתכן דג"ז הוא רק משום דשייך שתיטהר לבעלה ולא לטהרות, וה"נ שייך שתיטהר לטהרות ולא לבעלה

ויש לציין עוד למש"כ בהשגות הרז"ה לבעה"נ שער הספירה די"א דכל דין בדיקה בז' נקיים הוי רק לטהרות ולא לבעלה, דכל לבעלה ל"ב בדיקה, והנה הרי הא דזבה בעיא בדיקה בז' נקיים הוי זה דין דאורייתא, וכאשר כן מוכח מסוגיא לעיל דס"ט. דכל שלא בדקה אף מדאורייתא ל"מ ליטהר וע"כ לי"ב לטבילה בזמנה מצוה, ועיי"ש בתוס' הרא"ש דכל דמדאורייתא מציא ליטהר, צריכה לטבול משום טבילה בזמנה מצוה, ואפ"ה אי"ז אלא לטהרות ולא לבעלה, ונ' מזה דגם מדאורייתא חלוק דין הטהרה לטהרות מדין הטהרה לבעלה, וזה דבר רחוק, שהרי לא מצינו תרי קראי בספירת זבה, ודין הספירה לטהרות ולבעלה חד הוא.

ואשר ע"כ נ' דצל"פ בזה, דהאמנם למ"ד דבעי' ספורין לפנינו, הוי זה דין דאורייתא דבעי' בדיקה דעי"ז הוא דהויא ספירת הז' נקיים, וודאי הוי דין זה אף לבעלה, והא דס"ל לדעה זו דלבעלה ל"ב בדיקה, היינו רק בדין הבדיקה לדעת ר' אליעזר, דאי"ז משום ספורין לפנינו, דלזה הוה בעי' ספירה כל ז', אלא הוא משום דעדין מעיינה פתוח וחיישי' שמא ראתה, וע"כ בעי' להחזיקה בטהרה, וזה אינו אלא דין דרבנן, ולא החמירו בזה אלא לטהרות ולא לבעלה.

וצריך להוסיף, דבל' הרז"ה שם מ' דגם לדעת ר' חנינא דבעי' תחילתן וסופן, נמי אי"ז אלא לטהרות ולא לבעלה, והיינו משום דאף הא דס"ל לרב חנינא דבעי' תחילתן וסופן אי"ז אלא מדרבנן, וכמו שדן בתוס' הרא"ש לעיל דס"ט., וכ"ה מוכח למה שדן הרז"ה שם דקי"ל כר' חנינא, ואם דינא דר' חנינא הוי מדאורייתא, הרי מוכח מסוגיא לעיל ד"ל. דלא קי"ל כר' חנינא, וכמו שהוכיחו הראשונים.

והנה אמנם הסוברים דלבעלה ל"ב בדיקה בז' נקיים, דקדקו כן מל' הגמ' לעיל די"ב. דכל לבעלה ל"ב בדיקה, וא"כ נידוק מינה דגם לדעת ר"ע דבעי' בדיקה כל ז' נקיים, ג"כ ל"ב בדיקה לבעלה, אך מלבד די"ל דלישנא דגמ' הוא לפ"מ דקי"ל כר"א, גם י"ל דכל מש"א דכל לבעלה ל"ב בדיקה, היינו דלבעלה לעולם לא חיישי' שראתה, וע"כ א"צ בדיקה משום חשש ראי', וכ"ז ל"ש אלא על דין הבדיקה בז' נקיים לר"א, דהוא משום דחיישי' שראתה ובעי' להחזיקה בטהרה, וע"ז הוא דאמרי' דכל לבעלה ל"ב בדיקה, אך בדין הבדיקה לר"ע, דהוא מכלל מעשה הספירה, לא קאי ע"ז כלל מש"א דלבעלה ל"ב בדיקה, ודו"ק.

ולפ"ז ניחא בפשיטות הא דנדות טובלות מטומאת נדות ונטהרות לבעליהן, הגם דאיכא עליהן טומאה אחרת, די"ל דבאמת ל"מ הטבילה לטהרן מטומאת נדות לטהרות, ואין נטהרות אלא מטומאת נדות לבעל, וע"כ הגם דא"א ליטהר מטומאה אחת כ"ז דאיכא עלי' טומאה אחרת והגם דטומאה זו חמורה היא, כ"ז הוא משום דל"ש ליטהר רק מחומר טומאה זו, אלא בעי' ליטהר מעיקר טומאה זו, וכיון דאיכא עלי' טומאה אחרת, ל"מ ליטהר מטומאה זו, אך בטומאת נדה דמציא ליטהר רק מטומאתה לבעלה, אשר ע"ז לי"ב כלל טומאה אחרת, שפיר מהניא טבילתה לטהרה, וז"פ.

ז] והנה אמנם הרא"ש לעיל בפ' בנות כותים חלק ע"ד הראב"ד, ז"ל, דבריו תמוהים היאך תסתור לחצאין, שעלו לה ימי ספירתה לבעלה וטהורה לשמש ואסורה לטהרות ולקודש ולמקדש, עכ"ל, ולכאו' נ' שדעתו דא"א לחלק שתיטהר הנדה לבעלה ותהא טמאה לטהרות, ולפ"ז הרי שלדעתו א"א לומר כמש"נ.

אמנם הנה הרא"ש שם הוסיף ע"ז, ז"ל, ועל בעיא דקושי מהו שתסתור בזיבה דבר המטמא סותר או דלמא דבר הגורם סותר פירש"י וקרי אע"פ שאינו גורם זיבה גורם מיהא טומאת יום אחד הלכך סותר יום אחד, וכן נמי תני אבוה דרבי אבין מה גרם לו זובו ז' לפיכך סותר ז'. מה גרם לו קריו יום אחד לפיכך סותר יום אחד, עכ"ל.

ונ' להדיא מד' הרא"ש, דכל עיקר מה שתמה ע"ד הראב"ד הוא רק משום דהא דפולטת סותרת יומה הוי זה דין סתירה, וכיון דחייל חלות סתירה ל"ש לחלק דלא תחול הסתירה לבעלה, אך אם הא דסותרת יומה הוא משום דאין יום זה נקי ואינו עולה לה לספירה שפיר הי' מקום לחלק בין הספירה לבעלה להספירה לטהרות, ולזה הוא שהוצרך הרא"ש להביא לפירש"י דקרי גורם טומאת יום א' וע"כ הוא סותר יום א', ואי"ז בפירש"י שלפנינו, ואכ"מ, ולהא דתני אבוה דרבי אבין דמה גרם לו קריו יום א' לפיכך סותר יום א'.

ולפ"ז הרי דגם לדעת הרא"ש י"ל כמש"נ, דאף אי נימא דל"מ נדה ליטהר מטומאתה לטהרות כ"ז שהיא טמאה טומאה אחרת, מ"מ שפיר מציא ליטהר מטומאתה לבעלה, דכלפי בעלה לי"ב טומאה אחרת, וכמש"נ.

אמנם בד' הרמב"ן לעיל דמ"ב. במה שדן לחלוק ע"ד הראב"ד מכח משמעות קרא, נ' דס"ל דל"ש שתיטהר נדה לבעלה ותהא טמאה לטהרות, אמנם ממה שדן הרמב"ן בשבת די"ג: שמא בעי' תרי קראי לטבילת נדה, לטבילתה לטהרות ולטבילתה לבעלה, נ' דלא תליין זב"ז, דאל"כ ודאי אין מקום להצריך תרי קראי, אך יתכן דבאמת מה"ט לא ניח"ל להרמב"ן שם בזה, וצ"ע בזה.

ח] ובעיקר דעת הראב"ד דפולטת אינה סותרת אלא לטהרות ולא לבעלה, הנה לא נתפרש לפ"ז דינה אם ראתה דם אחר ששלמו ימי ספירתה לבעלה, אם נעשית נדה כיון שכבר שלמו ימי ספירתה לבעלה, או דכיון דאכתי לא שלמו ימי ספירתה לטהרות, הוי עדין ימי זיבה, ואין נעשית לבעלה אלא שומרת יום.

וראיתי בספר מגילת ספר שהביא בשם הגרש"א והגרד"ל שליט"א שאמרו דנעשית נדה, כיון דשלמו ימי ספירתה לבעלה, ואף שלטהרות לא שלמו ימי ספירתה משום דפלטה ש"ז, והיינו משום דלדעת הראב"ד סתירת פולטת אי"ז סתירה על עיקר הספירה, דאם הי' זה סותר את עיקר הספירה אף ל"ה עולה לה ספירה לבעלה, ואשר ע"כ לגבי מנין ימי נדה וזיבה אזלי' בתר עיקר הספירה

אמנם נ' דיש להוכיח דאינה נעשית נדה, וזה ממש"א לעיל דל"ז: דמה ימי נדתה אין ראויין לזיבה ואין ספירת ז' עולה בהן, ופירש"י דאין ספירת ז' לזבה עולה מהן, דהא מכי הויא זבה לא חיילא ימי נדה לעולם עד שתשב ז' נקיים וכל דם שרואה אינה אלא סותרת אבל נדה לא הויא, הלכך לא משכחת ימי ספירה בימי נדה ולא ימי נדה בימי ספירה, עכ"ל, וכן פירשו ש"ר שם.

והנה אי נימא דפולטת שאינה סותרת אלא לטהרות, כל שראתה אחר ששלמו ימי ספירתה לבעלה נעשית נדה, ואכתי צריכה היא לספור ז' נקיים לטהרות, הרי נמצא דשפיר משכח"ל דימי נדה יעלו לספירת ז' נקיים, ובע"כ מוכח מזה דכיון דאכתי לא שלמו ימי ספירתה לטהרות, אינה נעשית נדה בראייתה, וע"כ לא משכח"ל דימי נדה יעלו לספירת ז' נקיים.

ט] ויש לדון עוד להוכיח כן, דהנה דעת ב"ה במתניתין להלן דיום י"א ל"ב שימור משום שאין יום שאחריו מצטרף עמו לזיבה.

והנה בפירש"י לקמן דע"ב: בפלוגתא דר"י ור"ל מאי הלכה מתבאר דהא דיום י"א ל"ב שימור הוי זה מהלל"מ, אך בתוס' שם מבו' דלא קאי ע"ז ההלכה, אלא הוי זה סברא בעלמא, וגם לדעת רש"י דהוי זה מהלל"מ הרי כ"ז הוא לדעת ראב"ע, אך לדעת ר"ע הוי זה מסברא בעלמא, וכמש"כ בתוס' הרא"ש שם, אך בחי' חת"ס שם נקט דלכו"ע הוי זה מהלל"מ, עיי"ש.

וצ"ב דמ"ש זבה קטנה דסברא היא דל"ב שימור אחר י"א יום, מזבה גדולה דבעיא ספירת ז' נקיים אף שכבר שלמו י"א יום, ושו"ר שעמד בזה באג"מ יו"ד ח"ג סי' נ"ט ענף ג', עיי"ש.

ואמנם הנה לקמן דע"ב: פליגי ר' יוחנן ור"ל בדין עשירי, דדעת ר' יוחנן דעשירי בעי שימור ודעת ר"ל דעשירי ל"ב שימור, וטעמא דר"ל הוא משם דעשירי אין לו צירוף לזיבה שאין מצטרף עמו אלא י"א דהו"ל תרי.

והנה לדעת ר"ל מתבאר, דהא די"א ל"ב שימור, הוא משום דכל דין שימור בזבה קטנה הוא רק בשיכולה לבא לידי זיבה גמורה, וע"כ הוא דס"ל דאף עשירי ל"ב שימור.

ול"ז הרי דלדידי' ניחא בפשיטות הא דשאני זבה קטנה דל"ב שימור אחר י"א יום, מזבה גדולה דבעיא ספירת ז' אף אחר י"א יום, שהרי כל עיקר הדין די"א ל"ב שימור הוא משום דדין השימור בזבה קטנה הוא רק בשיכולה לבא לידי זיבה גמורה, וע"כ ל"ש כלל דין זה בזבה גדולה.

אך לדעת ר' יוחנן דעשירי בעי שימור, אשר לדידי' מתבאר דהא די"א ל"ב שימור אי"ז משום דאין יכולה לבא לידי זיבה גמורה, אלא הוא משום דכל דין שימור הוא בימי זיבה ולא בימי נדה, הרי דלפ"ז הדר צ"ב דמ"ש מזבה גדולה, דספירת ז' נקיים דילה הוי אף אחר ימי זיבה.

והאמנם כ"ז קשיא רק לדעת הרמב"ם דס"ל דאחר י"א ימי זיבה הוו ימי נדה, אף אם נעשית זבה גדולה ועדין לא ספרה ז' נקיים, אך לדעת ש"ר דכ"ז שלא ספרה ז' נקיים לא הדרה לנידותה, א"ש בפשוטו, דבאמת אף ספירת ז' נקיים הויא רק בימי זיבה, והא דצריכה לספור ז' נקיים אף אחר י"א יום, הוא משום דכ"ז שלא נטהרה מזובה אכתי הוו ימים אלו ימי זיבה, וז"פ.

והנה אי נימא דפולטת לדעת הראב"ד דאינה סותרת לבעלה, אף ל"מ סתירה זו לגבי מנין ימי נדה וזיבה, וע"כ אחר ששלמו ימי ספירתה לבעלה הוו ימי נדה, א"כ הרי תיקשי דמ"ט בעיא כלל ספירת ז' נקיים לטהרות, הרי כ"ה דזבה קטנה ל"ב שימור בימי נדה, ה"נ בדין דזבה גדולה לא תיבעי ספירת ז' נקיים בימי נדה, ובע"כ דכ"ז שלא שלמו ימי ספירתה לטהרות לא חיילי ימי נדה, ואכתי הוו ימי זיבה, וע"כ הוא דבעיא ספירת ז' נקיים.

אמנם ראי' זו תליא בפלוגתת רב ששת ורב אשי לעיל דנ"ד., דדעת רב ששת שם מתבאר, דאף דעשירי בעי שימור, היינו רק ביום י"א, אך כל שראתה ביום י"א ולא עלה לה לשימור, א"צ שימור ביום י"ב, אך דעת רב אשי שם דכיון דעשירי בעי שימור, וכבר חייל עלי' דין שימור, תו אם לא עלה לה יום י"א לשימור בעיא שימור ביום י"ב, עיי"ש.

ולפ"ז הרי דה"נ בנידו"ד, הרי דאף אי נימא דפולטת דאינה סותרת לבעלה, חיילי ימי נדה אחר ששלמו ימי ספירתה לבעלה, מ"מ לדעת רב אשי ניחא שפיר הא דבעיא ספירה לטהרות ואף דהוו ימי נדה, דכיון דכבר חייל עלי' מעיקרא דין ספירת ז' נקיים בימי זיבה, תו בעיא ספירה אף בימי נדה, אך לדעת רב ששת דס"ל דאף דחייל דין שימור בימי זיבה, מ"מ כל שלא שמרה בימי זיבה א"צ שימור בימי נדה, הרי דה"נ בדין דאף דחייל דין ספירת ז' נקיים בימי זיבה, מ"מ כל שלא ספרה בימי זיבה א"צ לספור בימי נדה, וא"כ אי נימא דבפולטת חיילי ימי נדה אחר ששלמו ימי ספירתה לבעלה, תיקשי דא"כ מ"ט צריכה היא לספור ז' נקיים לטהרות, הרי ל"ב ספירה בימי נדה, ובע"כ דכ"ז שלא שלמו ימי ספירתה לטהרות לא חיילי ימי נדה.

אמנם יש לפקפק בראי' זו, שהרי לדעת הרמב"ם דס"ל דאף שלא ספרה ז' נקיים חיילי ימי נדה, הרי בע"כ דהא דזבה גדולה צריכה לספור ז' נקיים אף בימי נדה, ול"ד לזבה קטנה דא"צ שימור בימי נדה, הוא משום דחלוק הוא גדר דין ספירת ז' נקיים, מגדר דין שימור, וכמש"נ בזה במק"א, וא"כ גם בדעת ש"ר י"ל כן, ודע"כ אף אם אכן בפולטת חיילי ימי נדה אחר ששלמו ימי ספירתה לבעלה, מ"מ צריכה היא לספור ז' נקיים לטהרות, דספירת ז' נקיים הויא אף בימי נדה, וצ"ע בכ"ז.