ביסוד החיוב בנזקי ממונו באש בור ושור
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / חבורות

בס''ד

**ביסוד חיוב נזקי ממון באש ובור ושור**

א. בכל נזקי ממון, יש ב' נידונים, האחד השייכות לאדם, השני אם חייבה התורה על הדבר המזיק, הצד השוה הנצרך לחייב בור שאין תחילת עשייתו לנזק הוא נידון אם כזה בור חייב, והצד השוה הנצרך בבור שאין מעשיו גרמו לו הוא כדי לשייך את האדם להזק של הבור, ואס''ו בראש הגג שנפל והזיק בתר דנייחי שצריך צד השוה לחייבו משום שכח אחר מעורב בו, לכא' אינו אלא חסרון בשייכות לאדם, אך הבור אחרי שנח הוא אותו בור ממש שהניחו בידים, אך אולי הצד השוה הוא שיש לאס''ו שם מזיק כבר בראש הגג, וא''כ הצד השוה הוא שיש לו שם מזיק, ולכן המניח נחשב כורה הבור, ונמצא שהחסרון הוא בשייכות לאדם, אך הצד השוה מלמד על המזיק שנקרא מזיק, וממילא אין חסרון שייכות לאדם.

ב. ומצינו ב' דרכים לשייך את המזיק לאדם, בשור חייב משום שהוא ממונו, ובאש חייב משום שיצרו, ובבור יש לדון אם אחראי על הבור כי יצרו, או שמחמת שיצרו אמרינן עשאן הכתוב וכו' ואחראי משום שהוא ממונו, דהיינו האם הכרייה בבור הוא המשייך את הבור אליו כאש משום שיצרו, או''ד דבבור לא היה חייב מכח היצירה, ורק משום שכשיצר את הבור אמרינן עשאן הכתוב חייב משום ממונו.

ג. כתוב בשו''ת הרשב''א ח''ד סי' רל''ז: שאלת הא דאמרינן התם בפ"ק דב"ק (ו ע"א) גבי ההיא דאמר רבא לאתויי בורו המתגלגל ברגלי אדם וברגלי בהמה ... אמאי לא פרכינן מה לשור שכן ממונו דתו לא מצי למימר בור יוכיח, תשובה על זה העברת עיניך דבור כממונו הוא שכן עשאו הכתוב כממונו עכ''ל, וצ''ב מהו כוונת השואל מדוע א''א לומר על זה בור יוכיח, ועל פי הנ''ל י''ל דכוונתו דאולי שור חייב משום שהוא ממונו, ובור חייב משום שמעשיו גרמו לו, וכשאין שייכות לאדם לא ע''י שמעשיו גרמו לו ולא משום ממונו א''א לחייבו, ולא שייך על זה במה הצד כמו שלא נימא במה הצד שחייב על בהמת הפקר שהרי בשור א''צ שיצור את השור, ובאש א''צ ממונו, א''כ חייב גם כשאינו ממונו וגם כשלא יצרו, ועל זה תי' הרשב''א שבבור אמרינן עשאו הכתוב וכו' וא''כ חייב מכח זה, שהוא ממונו, ונלמד מזה שיש גם בבור המתגלל עשאן הכתוב וכו', ומעשיו גרמו לו הוא רק ס''ד דלא די בממונו בכדי לחייב וצריך שיהיה שותפות לבעלים בנזק כמו דס''ד דבעינן שלח שלוחיה, וזה נלמד משור שא''צ שום שייכות של הבעלים בנזק.

ד. כתבו התוס' בדף נו ב דמעמיד הוי שור ופטור ברה''ר, ונלמד מאש שחייב אע''פ שאינו שלו, ועל פי הנ''ל כוונת התוס' דהיחס לאדם נלמד מאש, אך שם המזיק הוא שור ולא אש, ולכן גדרו הוא שור, והקובע בהלכותיהן הוא צורת המזיק, ולא הקובע כיצד השייכות לאדם.

ה. וכך יש לבאר את דברי הרא''ש שאס''ו שנפל מראש הגג והזיק בתר דנייחי יש רק את ההלכותיהן של בור, ועל פי הנ''ל יבואר היטב, דהרי האס''ו מזיקים בצורת בור, וכל הנ''מ בין הניח אס''ו ברה''ר, ולהניח אס''ו בראש הגג הוא רק הבדל ביחס לאדם, וההלכותיהן תלויים בצורת המזיק וכנ''ל, וא''א לשאול כיצד יתחייב בטמון הא א''א לחייבו בלא לימוד מאש, ודיו כאש, משום שאש אינו אלא גילוי שגם בבור אין חסרון, וכיון שהוא גילוי על בור, שוב חייב מצד בור ולא מצד אש, ואינו דומה למה שהיה נלמד אש משור ובור אילו לא היה נכתב אש, דאף לדברי הרא''ש היה את ב' הפטורים, משום שאינו לא שור ולא בור, אלא דבר שלישי שנלמד מתרוויהו - וכל זה הוא אף אי נימא כדברי החזו''א ולא כדברי הגרי''ז - וכ''ה להדיא בלשון הרא''ש וז''ל דבור גמור הם אבנו וסכינו ומשאו לבתר דנייחי ... וכן בור המתגלגל וכן כותל ואילן שנפלו לרה"ר והזיקו בתר דנייחי וכן פותקין ביבותיהן וגורפין מערותיהן אף על גב דברשות קעבדי לשמואל דאמר בור ברשותו חייב וקי"ל כוותיה בור גמור הוא אלא דלא מצינו למילף מבור לחודיה משום דלא דמי לגמרי לבור בתחלת עשייתו לנזק או משום דכח אחד מעורב בהן בעשייתן או שלא גרמו לו מעשיו או שעשייתן ברשותו הוצרך להביא יוכיח משאר נזיקין שאין לחלק ביניהם ובין בור משום הני פירכות שאינם מונעות חיוב בהם **הלכך גם אלו לא יצאו מכלל בור בשביל אלו פירכות ובור גמור הוא** וכל דין בור להם קולות וחומרות שבהן ולא יהבינן להו קולות של אש ורגל עכ''ל.

ו. ועל פי זה אולי יש לבאר את המח' של רב ושמואל באס''ו דלא אפקרינהו, דבאס''ו צורת ההזק הוא של בור, אך יש לייחס לאדם את האס''ו מדין ממונו, ואי נימא דבור ואש היחס לאדם הוא מחמת היצירה, ושור הוא מחמת ממונו, י''ל דרב סבר דההלכותיהן תלויים ביחס לאדם, ולכן בבור דממונו כיון שאפשר לייחס גם מצד ממונו, אין בו את ההלכותיהן של בור ואש שהיחס רק משום היצירה - ובין אש לבור נידון לפי צורת ההזק כמוש''כ הרא''ש - ובודאי שאין שום שייכות בין הזק של בור להזק של שור, אלא דס''ל לרב דראשית דנים את היחס לאדם, אם הוא יחס של יצירה, או של ממונו, ואח''כ בתוך שור דנים לאיזה ממון הוא דומה לקרן שן או רגל, ובור דממונו אינו דומה לשום דבר, ולכן אין בו שום פטור, וכ''כ הגרי''ז דבור דממונו אינו דומה לא לקרן ולא לרגל ולא לשן, אלא שאינו בור ולכן אין בו פטור כלים, ויש ללמוד משור מועד שחייב בכל גוונא כמוש''כ התוס' - אלא שהקשו התוס' דכיון שצריך צד השוה לחייב משום שאינו הולך ומזיק מהאי טעמא יש לפוטרו במה שבור פטור - ושמואל סבר דההלכותיהן תלויים רק בצורת המזיק, ולא ביחס לאדם, ובזה נח' רב ושמואל, והיה אפשר לבאר על פי זה את דברי רש''י בדף כ''ח ב' דרב סבר דבור שחייבה עליו תורה הוא בהפקיר רשותו ובורו, משום דאילו היה כתוב בור ברשותו, א''כ כתוב שבור חייב מחמת ממונו, וא''כ מצינו חיוב ממונו גם בבור, ואפילו הכי דינו כבור, וא''כ חילוקי הדינים בממונו יהיה בין בור ושור, ולא רק בין קרן שן ורגל, ולא רק משום הכרח הפסוק, אלא דבור אינו חייב מצד היצירה אלא מצד ממונו כשור, ורק משום דלא איירי קרא בבור דממונו, החיוב בבור הוא על היצירה, ולכן בבור דממונו שחייב גם מצד ממונו דינו כשור וכנ''ל.

ז. כתב הרמב''ן במלח' בפרק המניח וז''ל וי"ל שטעמו של רב דהואיל ולא חייבה עליו תורה אלא להבלו והבלא לית בה מששא לא ממונו הוא כדאמרי' גבי אש ואפי' כשתמצא לומר התם ממונו הוא משום דגחלת עיקר ואית בה מששא אבל הבלא ודאי לאו ממונא הוא הרי שלא מצינו שחייבה התורה על נזקי ממונו אלא בשור הלכך כל ממונו דמזיק משורו גמרינן ליה ולפי זה הטעם הא דאמרי' אי בחבטה מיית חבטה דידך הוא איכא למימר הכי קאמר וחייב משום שורו ולא מדין בור אלא שור הוא וחייב אפי' על נזקי כלים וס"ל כר' ישמעאל אליבא דרבה עכ''ל, ויש לבאר את כל דבריו על פי הנ''ל, דכיון דלא מצינו חיוב על בור דממונו, א''כ י''ל דבבור חייב רק משום היצירה אך ממונו אינו סיבה לחייבו, ולכן בבור ברשותו שחייב לרב על חבט אינו מדין בור, דהרי לרב אין נחשב שיצר את החבט, וא''כ א''א לחייבו מצד היצירה, ובור אינו חייב מדין ממונו, ורק בשור מצינו חיוב של ממונו, וילפינן מבור דממונו חייב גם כשאינו הולך ומזיק, אך כיון שהמחייב הוא ממונו דינו כשור, ורק כשהמחייב הוא היצירה דינו כבור, וכשיש את שנייהם אזלינן לחומרא לחייבו גם מצד ממונו.

ח. ועל פי זה אולי יבואר מדוע מודה שמואל שאדם שניזוקו בו הוי אדם - כמבואר בסוגיית קדרים דאי נתקל פושע הוי אדם - וצ''ב מאי שנא מאס''ו דלא הוי שור משום דאלינן בתר צורת ההזק, א''כ אף באדם ניזל אחר צורת ההזק ויפטר על כלים, ועל פי הנ''ל אולי י''ל דבאדם כיון שמתייחס אליו לא משום ממונו ולא משום היצירה שלו אלא גופו נידון כמוהו, בזה ודאי ההלכותיהן הוא כדין אדם, ורק כשאינו אדם בזה נח' אם ההלכותיהן הוא לפי צורת ההזק, או לפי היחס לאדם, אך כשא''צ לייחס לאדם אלא הוא האדם עצמו, ודאי שאין את ההלכותיהן שיש בממון המזיק, ובזה מודה שמואל לרב דאזלינן בתר המחייב של האדם, ובודאי שצריך צד השוה מבור לחייבו, אך אחרי הצד השוה אינו חייב כי יצר את הבור או כי הוא שלו, אלא כי זה האדם עצמו, ואע''פ שהוא לא הזיק, וגם גופו לא הזיק, ילפינן מבור דאף כשניזוקו בו חייב, וכיון שגם על זה חייבה התורה, כשהוא יצירה שלו חייב מדין בור, ושהבור הוחא גופו חייב משום אדם - ולרמב''ן גם חייב על הבור שנוצר מחמת כן, ולא אמרינן איש בור ולא בור בור, דלגבי נזקין נידון כאדם, אע''פ שפשוט שלגבי כל התורה ולרציחה אינו אדם -.

ט. ולפי''ז י''ל דאדם שניזוקו בו נידון כאדם אע''פ שלא יצר את הבור, אלא נתקל לאו פושע והיה לו לעמוד גם מחייבו - לפי צד א' בגמ', ולאידך גיסא י''ל שאינו מחייבו לא משום שאין יצרית בור אלא שאינו אדם בכה''ג - משום שרק כשצריך לייחס לאדם את המזיק יש צד שאחראי רק כשיצרו, ולא די בממונו, אך כשזה האדם עצמו כל זה אינו נצרך.

י. וא''ת מדוע מעמיד לתוס' אינו כאש לדעת רב, הרי השייכות לאדם הוא מכח יצירת המזיק ולא מכח ממונו, ואולי י''ל דרק כשהוא ממונו אמרינן דיש שייכות מכח ממונו, ואין הפטורים שיש כשהשייכות רק מכח היצירה, אך כשהוא יצירה שלו יהיו את הפטורים שיש בממונו, דהיצירה הוא דרך להחשיבו כממונו, ובזה אף לרב דנים לפי צורת ההזק, ורק לאידך גיסא לפטור על כלים פטור רק כשאינו ממונו, והפטור כלים הוא מחמת שאינו ממונו אלא רק יצירה שלו.