55 שמיטת כספים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

י"ח אלול – נאמר כולל ערב בית מדרש הגדול נוה יעקב

# ביסוד הדין דחוב דלא קרינן ביה לא יגוש

### בחילוק בין זמן פרעון לשכירות קודם גמר המלאכה

א] הגמ' במכות ג. מביאה שני לשונות במלוה את חברו לעשר שנים האם שמיטה משמטת והסברא שלא ישמט מצד שלא קרינן ביה לא יגוש דהינו שנתחדש כאן שרק חוב שעומד לנגישה יש בו דין שמיטת כספים אבל חוב שלא עומד לנגישה אין בו שמיטת כספים והנה מבואר במשנה שר' יוסי ס"ל שמלאכה הפוסקת בשביעית שביעית משמטת ושאינה פוסקת בשביעית אין שביעית משמטת וביאר הר"ש שכיון ששכירות אינה משתלמת אלא לבסוף לכן זה נחשב שלא קרינן ביה לא יגוש וצ"ב שלכאורא זה תלוי בשני הלשונות בגמ' ומבואר מכאן ששכירות שאינה משתלמת אלא לבסוף זה יותר סיבה שלא ישמט ובפשוטו הביאור שחוב קודם זמנו יש כאן מחיב ממון גמור רק שזמן התשלום הוא אחרי זה אבל שכירות שאינה משתלמת אלא לבסוף זה מחסר בעצם החיוב ועיין שו"ע סימן קכ"ו סי"ח שאפילו שמועיל מעמד שלשתן במלוה ע"פ קודם שהגיע זמן הפרעון אבל שכירות שאינה משתלמת אלא לבסוף לא מועיל והש"ך תמה שזה כמו תוך זמנו אמנם מבואר כאן שזה פחות ממלוה תוך זמנו

### בדין מלוה על מנת שלא לפרוע והלואת יו"ט וסתם הלוואה

ב] והנה כתב הרמב"ם ה"ט שאם מלוה את חברו על מנת שלא לתובעו שביעית משמטת וצ"ב הרי לא קרינן ביה לא יגוש ועיין מהר"י קורקוס שכתב בזה שני ביאורים או כי חייב לצי"ש או שכיון שמועיל תפיסה קרינן ביה לא יגוש דהינו שזה עצמו שיכול לתפוס זה מספיק כדי שיחשב שזה חוב שבר נגישה אמנם הבעה"ת סמ"ה אות ח' נקט שכה"ג שביעית לא משמטת דהינו שכל שלא יכול לתובעו בבי"ד על זה אין דין שביעית על כזה סוג חוב [וראיתי בחידו"ת מהגר"י אידלשטין שכתב לדון האם בתובעו חוב כזה לאחר שביעית עובר איסור או שכיון שמצד חו"מ לא יכול לתבוע אין בזה איסור וכן יש לדון לצד הגמ' שמלוה לעשר שנים שביעית משמטת האם תוך העשר שנים גם יש איסור נגישה]

והנה מבואר במשנה שהשוחט את הפרה ועיברה השנה כך שיוצא שזה היה ערב ר"ה ששמיטה משמטת והגמ' בשבת מביאה מחלוקת האם הלואת שבת ניתנה להיתבע ושואלת מהמשנה כאן דמבואר ששמיטה משמטת ואם לא ניתנה ליתבע מה שיך לומר ששמיטה משמטת ובביאור קושית הגמ' רש"י ביאר שרק קשה הלשון דמשמע שללא שמיטה יכול לתובעו אבל כאן הרי בן כה לא יכול לתובעו אמנם הרמב"ן והרשב"א ביארו שהגמ' שואלת שזה נחשב שלא קרינן ביה לא יגוש דהרי הוא לא יכול לתובעו בבי"ד והנה בפשוטו כאן ודאי יועיל תפיסה דרק בי"ד לא מתערבים כמבואר בגמ' שם וכן ודאי דיש חיוב ולכאורא הרי זה כהלואה על מנת שלא לתבוע ולכאורא המחלוקת רש"י והרמב"ן זה כמחלוקת הרמב"ם וסה"ת אמנם ברשב"א מבואר שאם המוכר תפס הלוקח יכול לתפוס ממנו חזרה ומשמע שזה לא חוב גמור רק יכול לכופו לשלם לו אבל באמת לא מועיל תפיסה בתור גבית החוב ויתכן שבזה כולם מודים שזה נחשב שלא קרינן ביה לא יגוש וצ"ב גדר חוב זה

והנה קי"ל דסתם הלואה שלושים יום ועיין ב"ח שהקשה למה השוחט את הפרה ונתעברה השנה הגמ' דנה ששביעית תשמט הרי סתם הלואה ל' יום וזה אחרי ר"ה והוכיח מזה שסתם הלואה שביעית משמטת אמנם באו"ז כתב שלא משמטת וכן עיין שיטה לר"ן שכתב שמקח אין את ההלכה שזה ל' יום ובפשוטו הביאור בב"ח זה לשיטתו סימן ע"ד שנקט שמועיל תפיסה דהינו שבאמת החוב הוא גמור רק יש כאן איזה הגבלה בגביה בפועל ועל דרך שביאר הגרי"ז בספרו וכה"ג אין סיבה שלא ישמט

ויש לדון במי שהלוה לחברו וזמן הפרעון לכשיתבע ממנו האם כיון שכל רגע יכול לתבוע ממנו קרינן ביה לא יגוש או שכיון שכל זמן שלא תבע לא הגיע זמן הפרעון חסר בחוב ולא משמט וכן יש לדון בקבע שבועים מאז שידרש האם באמת הכונה שאז זמן הפרעון או הכונה שהזמן מיד רק שמוכן שיתעכב עד בעוד שבועים וכמו על מנת שלא יתבענו וצ"ע

### בדבר שלא תובע מחמת איסור ובדין ספק

ג] והנה עיין ר"ש שהקשה למה הגמ' שואלת רק מצד שלא ניתנה להיתבע תיפו"ל שזה יו"ט והוא לא יכול לתובעו ביו"ט ועיין שו"ת מהר"ח או"ז סימן ל"ט שכתב שאם אדם נשבע שלא יתבענו שבזה כיון שמצד עצם החוב דהינו דיני חושן משפט החוב הוא חוב גמור בזה שביעית משמטת ולפ"ז ביאר שאם לא ניתנה להיתבע דהינו שרבנן עשו את זה כסוג חוב שאי אפשר לתבוע זה חלות בחו"מ לכן לא קרינן ביה לא יגוש אבל אם זה רק מצד איסור יו"ט כיון שמצד החלות חו"מ החוב הוא גמור אין בזה חיסרון ובפשוטו דעת הר"ש שגם הלואה שמחמת איסור אי אפשר לתבוע זה לא נחשב לא יגוש כיון שבפועל לא יכול לתבוע ויתכן שזה עדיף ממלוה על מנת שלא לתבוע או מסתם הלואה דשם יכול לתפוס אבל כאן יש לו גם איסור לתפוס ומצד האיסור זה לא בר נגישה כלל

והנה עיין מהר"ח או"ז שהקשה דוכי אם היה עריו"ט בשבת שלא יכול לתובעו שמיטה לא משמטת ובשו"ת אוהל משה סימן ל"א הקשה עוד שתמיד הרי בתוספת יו"ט כבר לא יכול לתבוע והרי השמיטה ודאי חלה רק ברגע שחל שמיטה ולא בתוספת יו"ט וא"כ שמיטה אף פעם לא תשמט אלא בהכרח שמה שמחמת איסור אי אפשר לגבות אבל זה לא חסרון בחוב שמיטה משמטת והנה יש שהקשו הרי בתחילת בין השמשות מספק לא יכול לגבות כי אולי שמיטה כבר שימטה וא"כ בסוף בין השמשות לא קרינן ביה לא יגוש ותמיד הוי ספק אמנם למבואר לעיל בר"ש דמה שמספק לא יכול לתבוע מצד חסרון ידיעה זה ודאי לא נחשב שלא קרינן ביה לא יגוש א"ש אמנם הקושיא משבת ומתוספת ודאי צ"ע

### האם הדין שמיטה חל בשעת הלואה

ד] והנה בפשוטו כל דין שמיטת כספים חל כשמגיע השביעית וכל שעכשיו יש בו סיבת השמטה זה משמט אמנם מצאנו בכמה מקומות שזה חלות שחל בעיקר הלואה שזה הלואה שיש בה דין ששביעית משמטת א. עיין חזו"א אבן העזר סימן נ"ו שהוכיח מהדין תנאי שמועיל על מנת שלא תשמטיני בשביעית שהחלות דין שביעית חל בעצם החוב דאל"כ מה עוזר שעשה תנאי אבל כשיבוא שביעית עכשיו למה שלא יחול השביעית ומבואר שזה חלות שחל בעצם החוב בזמן ההלואה וכיון שבזמן ההלואה עשה חוב שלא יחול בו שביעית לכן לא חל ב. עיין ב"י שהביא שו"ת הרשב"א ח"ב סימן רפ"ב שעכו"ם שהלוה לישראל ומכר שטרו לישראל שזה לא משמט כיון שבעיקר ההלואה זה הלואה שלא היה צריך להיות בה שביעית דהינו אפילו שבזמן שמגיע שביעית זה כבר חוב שישראל חייב לישראל אבל כל שבתחילת ההלואה זה סוג חוב שאין בו שביעית אין שביעית משמטת ולכאורא ה"ה עכו"ם שהלוה לישראל ונתגייר לא יחול דין שמיטת כספים ועיין ישועות ישראל חו"מ סס"ז שנקט שלפ"ז ה"ה גוי שלוה מישראל ונתגייר שכיון שבשעת ההלואה לא חל בזה דין שמיטה ממילא גם עכשיו לא חל דין שמיטה דמה ההבדל אם לא חל מצד המלוה או שלא חל מצד הלווה ג. עיין תומים ס"ז סקכ"ה ובמהרשד"ם סימן ס"א שחידשו שקטנים כיון שהם לאו בני מצות נינהו אם הלוו כסף לא חל בזה דין שביעית גם אם יגדלו אמנם אם אביהם הלוה והם ירשו את זה יחול בזה תורת שביעית דהינו שהקובע הוא זמן חלות החוב אמנם הדבר מחודש שקטן שהוא פטור מהמצות זה גם נחשב סוג חוב שלא חל בזה שביעית ובראשונים העמידו הדין פרוזבול ביתונים בחוב שהם הלוו ד. ולכאורא עיקר החילוק שמצאנו בין הלואה להקפת החנות לראשונים כי זה סוג חוב אחר לכאורא כל זה בחלות החוב אבל לאחר שהחוב חל לא מצאנו שיש בזה חילוק דהכל זה חוב ממון

### האם זה שייך בחסרון בנגישה ונפק"מ במאריך הזמן או בהחזיר המשכון

ה] והנה לפי הנ"ל יש לדון שחוב שכבר קרינן ביה לא יגוש ומצד עיקר החוב זה סוג חוב ששביעית היה צריך לשמטו בזה מה שעכשיו לא קרינן ביה לא יגוש זה לא סיבה ששמיטה לא תשמט דיסוד הדין ששמיטה זה רק על חוב בר נגישה הכונה שבזמן חלות החוב הוא לא בר נגישה בשביעית לא חל שביעית אבל כל שהוא כבר היה בר נגישה וכבר חל בו הדין ששביעית תשמטנו לא יפקע הדין שביעית בזה שעכשיו לא קרינן ביה לא יגוש ובחוב שמאריך החוב יתכן שזה כמו זקיפה במלוה ויש כאן הלואה חדשה אבל כאן זה אותו הלואה והנה ידוע הקושיא שלמה צריך פרוזבול ולמה שלא ירויח לו את הזמן ובפשוטו זה מועיל מדין מחילה וכמבואר בש"ך סע"ג שלא צריך קנין כמו שמחילה לא צריך קנין וממילא זה כמו כל מחילה שמועילה בע"כ [אמנם נחלקו בזה האחרונים] אמנם לנ"ל א"ש שכיון שבתחילת ההלואה זה היה סוג חוב ששביעית משמטת ממילא גם עכשיו זה משמט וכן זה לא נהפך לחוב חדש שהרי הוא לא מוכן לזה -

אמנם נראה שזה לא דומה כלל דכל מה שמצאנו בסוג חוב שאין בו דין שביעית אבל כאן זה סוג חוב שיש בו דין שביעית ורק במצב זה אין בו את צורת האיסור שיסודו הוא איסור לתבוע את מה שיכול לתבוע ובזה וודאי מסתבר שזה תלוי מה צורת ההלואה כשמגיע שביעית ולכן כל שעכשיו לא קרינן ביה לא יגוש שביעית לא צריכה לשמט ואם לא היא צריכה לשמט וכדמוכח מקושית המהר"ח או"ז ולכאורא יש להוכיח כן מכל מוסר שטרותיו לבי"ד שלא אומרים שכיון שבתחילה חל על זה דין שביעית ממילא זה משמט אלא בהכרח שכאן זה העמדה של החוב שנגישתו הוא לא בכלל האיסור וזה לא סוג חוב שלא נוהג בו שביעית לכן בזה וודאי הקובע הוא זמן השביעית ואין סברא לחלק בין שאין איסור כי זה נגוש או כי זה בין כה לא עומד לנגישה וצ"ע בזה

ולפ"ז הדרא קושיא על הר"ש ואולי לגבי לא קרינן לא יגוש מצד איסור ולא מצד עיקר החוב זה רק חסרון אם מתחילת החוב לא קרינן ביה לא יגוש ואין בזה סברא

והנה בספר ישועות ישראל סק"ה דן שאם הלוה על המשכון ונאבד המשכון שעכשיו שביעית לא תשמט כיון שבעיקר ההלואה זה הלואה שאין בה דין שביעית אמנם עיין תומים סק"ו שהביא שו"ת מהר"ם שאם הלוה על המשכון והמלוה החזיר ללוה המשכון שביעית משמטת ומבואר דלא כנ"ל וצ"ב מה זה שונה מדין הרשב"א אמנם לנ"ל מסתבר שכאן זה לא סוג חוב שמצד הבני אדם אין בו שביעית רק שבפועל הגביה שלו היא לא גביה שמחוסרת נגישה ולכן בפועל לא חל בזה דין שביעית ולכן זה תלוי בפועל איך זה בבוא השביעית וצ"ע

והנה בעיקר הנידון ראיתי לדון באם אדם הלוה לחברו בזמן הזה ששביעית דרבנן ואחרי זה נבנה בית המקדש האם עכשיו שביעית תשמט או שכיון שבעיקר ההלואה לא היה דין שביעית ממילא שביעית אינה משמטת והנה בהלוה בזמן הבית ונחרב הבית ודאי שביעית לא משמטת שהרי לא הגיע שביעית ויש לדון שודאי שכאן בעיקר החוב יש חלות דין הפקעת שביעית רק עכשיו שביעית לא מגיעה וראיתי שהעירו שהנה דעת הרמב"ם שאם שביעית דאוריתא לא עוזר פרוזבול א"כ הרי מהרה יבנה בית המקדש ויהיה שביעית דאוריתא ואז לא יעזור פרוזבול ואם נימא שכיון שבזמן הלואה לא נהג פרוזבול גם לא ינהוג אחרי זה א"ש אמנם בפשוטו אדם לא דואג מזמן ביאת בית המקדש שאז לא יחסר כסף

ובכתבי הגרמ"מ לובין ראיתי לדון לדעת התרוה"ד שלא נוהג שמיטת כספים בחו"ל ורק במקומות הקרובים לא"י האם הקובע שעת הלואה או בזמן שמגיע שביעית דהינו שאם המלוה הלוה במקום רחוק אבל בזמן שביעית הוא מגיע לא"י ולכאורא מסתבר שאם זה חלות שחל בשעת הלואה מסתבר שכאן לא חל אם לא דנימא שבכל הלואת ישראל חל הדין שאם בשביעית הוא יהיה בא"י זה ישמטו צ"ע

### בדין ספק האם יכול ליגוש ובמלוה שכפר בה האם יש חסרון שלא קרינן לא יגוש ובקושיא שבבין השמשות לא קרינן ביה לא יגוש

ו]והנה משמע בר"ש שלפי תירוץ הגמ' שהתברר למפרע שזה לא יו"ט א"ש דהינו שאפילו שנקט שאיסור צדדי זה סיבה שיחשב שלא קרינן ביה לא יגוש אבל עד כמה שהתברר שזה לא יו"ט זה עדיף וצ"ע הרי בפועל לא יכל לתבוע ומבואר שגם לדבריו רק חלות איסור זה נחשב לא בר נגישה דכך הוא בדיני התורה ושייך לדון שבדיני התורה חוב זה הוא לא עומד לנגישה אבל מה שבפועל לא יכל לגבות מספק זה לא חיסרון וצ"ע והנה היה מקום לומר שסברתו מצד שיש כאן אומדנא שלא יתבע כיון שיש איסור וכן הוא בח' חת"ס אמנם א"כ לכאורא גם אם התברר למפרע אבל מצד האומדנא זה ודאי נשאר שלא התכונן לתובעו ובר"ש מבואר שתירוץ הגמ' עוזר על זה אם לא דנימא שביחס לאומדנא דעתו שאם זה יום חול חל חיוב ורק אם זה איסור לא חל חיוב ולא מסתבר

והנה הראשונים הביאו מהירושלמי שמלוה ונעשה כפרנית שביעית לא משמטת ועיין ח' הגרש"ר סנהדרין שהאריך שיש שביארו שהכוונה מצד שזה נעשה גזל ושביעית לא משמטת גזילה ויש שביארו מצד שלא קרינן ביה לא יגוש שהרי ברגע שכפר ואין לו עידים לא יכול ליגוש וצ"ע הרי מצד זכותי הממון יכול ליגוש ומה שזה לא ידוע זה בדיוק כמו מצב שמספק לא יכול לגבות והרי הבאינו מהר"ש שחסרון ידיעה זה לא חיסרון ויתכן שכיון שעכשיו שלא ידוע יש כאן דין המוציא מחברו עליו הראיה וכך הוא ההכרעה בדיני הממון והרי זה נחשב לכם כה"ג זה נחשב שהחוב הוא לא קרינן ביה לא יגוש דהינו שבספק מצד חסרון צדדי בזה הוא לא חסרון אבל ספק של דין ודברים שחל דין המוציא מחברו עליו הראיה בזה ודאי לא קרינן ביה לא יגוש

והנה הבאינו לעיל הנידון האם אדם יכול בע"כ של הלוה להאריך את זמן הפרעון וא"כ יש עיצה ששביעית לא תשמט והנה יש בזה מחלוקת אחרונים האם אפשר לעשות כזה דבר וראיתי בשם הגר"א גניחובסקי שדן שכיון שמספק הוא לא צריך לשלם קודם הזמן שהאריכו לו ויש כאן הכרעה של המוציא מחברו עליו הראיה ממילא בזה ודאי שלא קרינן ביה לא יגוש וזה כסברא הנ"ל

והנה יש שהקשו שכל שהגיע שקיעת החמה מספק הוא כבר לא יכול לגבות ממנו וא"כ עכשיו לא קרינן ביה לא יגוש ועל הצד שבאמת זה עוד לא לילה שמיטה לא תשמט והנה למבואר בר"ש שדבר שמחמת ספק זה לא סיבה לא לשמט א"ש אמנם אם נימא שספק שיש על זה דין המוציא מחברו עליו הראיה זה עדיף א"כ כאן עכשיו מספק לא יכול לגבות אמנם יתכן שמה שלא יכול לגבות מחמת צד שחל דין שביעית זה לא נחשב שלא קרינן ביה לא יגוש ולא מסתבר שעד כמה שזה לא שביעית זה סתם סיבה חיצונית

### בדין חוב פדיון הבן

ז] עיין דרך אמונה פי"א מביכורים שהביא מספר קול אליהו לדון שאדם שחייב חיוב של פדיון הבן האם שביעית משמטת [הובא בגליון רעק"א בהלכות פדיון הבן] והקשה עליו שהרי לא קרינן ביה לא יגוש אמנם לכאורא לדעת הרמב"ם שחוב שהתנה שלא יכול לתבוע בכל אופן משמט מצד שיש חיוב בידי שמים ומועיל תפיסה א"כ גם כאן זה כך ועיין אמרי בינה פדה"ב ס"א שמועיל תפיסה עוד הקשה איך יתקים המצוה אמנם בפשוטו אם זה חוב ממון והמצוה לשלם החוב א"כ כל שפקע החוב פקע המצוה וכדחזינן שיש בזה דין המוציא מחברו עליו הראיה אמנם יש שהעירו שלכאורא סיבת החיוב קימת כל הזמן וא"כ הוא יחזור ויתחיב אמנם זה אינו דהגדר שחל חיוב והמצוה לשלם את החיוב וכל שזה יפקע הוא לא צריך לשלם

### בדין הקפת החנות

ח] מבואר במשנתינו שהקפת החנות לא משמט והנה מדברי תוס' בכתובות והראשונים שם נ"ה מבואר שזה הלכה שרק חוב של הלואה משמט אבל חוב שהגיע בצורה אחרת זה לא משמט ולכן נקטו שכתובה לא משמט כי זה לא הלואה דהינו שנתחדש שגם התחיבות זה לא דומה להלואה ואין בזה שביעית אמנם הב"י ביאר בדעת הרמב"ם שזה סברא שזה נחשב שעדין לא קרינן ביה לא יגוש ובשו"ת חזו"א האריך שרק בהלואה שניתנה כטובה לשני יש דין שביעית אבל כל שזה נוצר מחמת מקח וכדו' אין זה בכלל הלואה והנה מבואר במשנה שאם זקף במלוה זה משמט ובביאור הדין זקיפה עיין חזו"א שהאריך שזה עכשיו כבר חוב ככל החובות שהוא מתעכב מצד שמשאיר לו השימוש בזה אמנם אם זה הלכה שחלות חוב של הקפת החנות זה אחרת צ"ב למה כאן זה אחרת

ועיין שו"ת הרשב"א תקפ"ט וח"ב ס"ב שהביא כמה מקומות שזקיפה זה כמו שמלוה לו החוב דהינו שהחוב הקודם מתחלף בחוב אחר ועיין ק"ש בב"מ ע"ב שביאר שזה כמו שהלוה לו את החוב ולכן עכשיו זה נחשב הלואה ועיקר הדבר שכה"ג הגדר שזה חוב אחר ע"ש ברשב"א שהוכיח מהדין זקיפה במלוה לגבי ריבית שעכו"ם שהלוה והתגייר או שלוה שאם היה זקיפה אפשר לגבות וכן עיין ש"ך ס"ו סקס"ז שכתב שאם מכר החוב וזקפו במלוה על שמו שלא יכול כבר למחול ולמד מהדין זקיפה במלוה בסוגין ועיין בב"ק ק"ט לגבי גזל הגר שלא מועיל מחילה אבל לאחר זקיפה במלוה מועיל מחילה חזינן שזה נהפך לחוב אחר ועיין השגות הראב"ד תחילת הניזקין שדן שנזיקין שנזקפו גובין מבינונית והנה היה מקום לומר זה התחיבות חדשה אמנם הרי כאן התחיבות גם לא נשמות ובהכרח שזה הלואה של החוב ולכן חשיב הלואה והנה לכאורא צריך שיהיה לו דעת לעשות כך והניחא אם כותב שטר אחר וכדו' אבל בכל הדוגמאות המבוארות כאן שהקיף פעמים או המבואר ברמ"א שסיכם החובות ומקורו מהמרדכי או שאמר לו שיגבה בזמן פלוני צ"ע מהיכי תיתי לומר שכונתו להחליף את זה לחוב אחר וצ"ע בזה ויש לדון האם כשיגיד שלא מתכוין לשנות החוב זה יעזור ונפק"מ במקומות שזה הקפה החנות ורוצה ששמיטה לא תשמט ולא משמע שזה עוזר וצ"ע והנה בעיקר הדבר דמבואר שיש הבדל בין סוג החוב קצת משמע כנ"ל שכל הדין שמיטה חל בעיקר ההלואה ולכן שיך לדון איזה סוג הלואה זה דאם עיקר המציאות של החוב חל בו דין שביעית יש כאן חידוש גדול דהצורה שחל החוב זה ממשיך כל הזמן להיחשב שיש חוב של הלואה ויש חוב של הקפת החנות

סימן ע"ד ס"ב מבואר שלא יכול לפרוע קודם זמנו ואחר זמנו יכול וצ"ע שיעשה מחילה בע"כ וצ"ב הגדרים בזה

ראיתי להסתפק אם חל חוב בריבית האם שביעית משמט תדהינו האם חשיב חוב של הלואה אמנם לכאורא לא קרינן ביה לא יגוש וכאן מסתבר שזה לא איסור חיצוני ובפשוטו על זה ודאי שאין פרוזבול ולפ"ז אם ישלם לאחר שביעית לא יהיה בזה מצות השבת ריבית אם נימא שחל על זה שביעית

# בדין שמיטת כספים

### בגדר המצוה והלאו דשמיטת כספים

א] מבואר בתורה שמוט כל בעל משה ידו ויש לאו לא יגש והרמב"ם מנה שיש כאן מצות עשה ולאו דהינו מצוה לשמוט החוב ולאו לא לתבוע את החוב והנה רוב הראשונים סוברים שהכל הולך על סוף השמיטה שאז חל המצוה ויש הלאו לגבות והנה בפשוטו בסוף השביעית פוקע החוב כמבואר במרדכי בגיטין שזה אפקעתא דמלכא וכן מבואר בשו"ת הרשב"א שאם אחד נשבע שיפרע החוב והגיע סוף שמיטה לא צריך לשלם דאין כאן חוב והנה צ"ב עד כמה שהחוב פקע מה קיום מצוה יש כאן הרי אין לו מה לגבות ובפשוטו אם הוא גובה הוא גנב כמבואר במנח"ח וצ"ל שזה כמו לקט שיכחה ופאה שקיום המצוה בזה שנוהג כדין התורה שאין חוב ולא תובע את זה ואם תובע את זה בזה נחשב שהוא מבטל את דין התורה והנה מבואר בגמ' שצריך לומר משמט אני ועיין מרדכי שזה כמו בכור שיש מצוה להקדישו כך כאן אפילו שאין חוב אבל יש מצוה שהוא יגיד שמבטל החוב אמנם כתב שכל זה אם הלוה בא לשלם אבל אם הוא לא בא לשלם אין עליו מצוה לומר משמט ובפשוטו באמת אין כאן דין על הלוה לבוא ולשלם את חובו כיון שפקע החוב

והנה מבואר במשנה שאם הלוה בא ומשלם המלוה צריך לומר לו משמט אני ואם אומר לו אף על פי כן יקבל ממנו והמשנה מביאה פסוק וזה דבר השמיטה ורש"י ביאר שהפסוק בא לומר שצריך לומר משמט אני דהינו שללא פסוק עד כמה שהוא בא לשלם לו אין איסור לקחת אמנם בר"ש וברא"ש בשביעית וכן בתוס"ר בגיטין מבואר שזה פשוט שצריך לומר משמט רק ללא פסוק גם אם היה אומר לו אעפ"כ היה אסור לקחת והפסוק בא לומר שמותר לקחת ולשון הגמ' שהוא אומר לו במתנה אני נותן לך והנה צ"ב למה מסברא אסור לקחת הרי עד כמה שיודע שזה משמט ואין כאן חוב ובכל אופן נותן לו א"כ זה מתנה ולמה שזה יהיה אסור אמנם מצאנו בריבית שאסור לשלם והנה הרבה אחרונים נקטו שלא חל חוב כלל ובכל אופן אסור לשלם שזה עצמו שנותן בתור מה שסיכם אפילו שזה לא חל זה בכלל האיסור ולכן גם כאן זה עצמו שנותן לו בתור תשלום על מה שנתן לו אפילו שלא חייב זה בכלל האיסור ולכן צריך פסוק להתיר את זה ובדעת רש"י שצריך פסוק שצריך לומר משמט אני יתכן מצד שנקט שכל הדין שביעית שהוא מצידו לא יגבה החוב אבל כל שהלוה רוצה לתת מדעתו אין זה בכלל המצוה והאיסור [ויש לדון האם זה גם במקום שהלוה לא יודע ששמיטה משמטת אבל הוא בא לתת מדעתו] ויתכן שמהפסוק נלמד שאין זה הדין אלא שגם מדעתו אסור לקחת אלא שא"כ צ"ב מה המקור שאחרי פעם אחת יכול לקחת ואולי באמת כיון שנותן בתור מתנה אין זה דומה לריבית ובחת"ס כתב שרש"י גם מודה לדרשת שאר הראשונים

והנה בפשוטו הכתיבת פרוזבול הוא לפני סוף שנת השביעית כמבואר בר"ש וברמב"ם ובשו"ת הרשב"א ועוד ראשונים אמנם יש שגרסו שהפרוזבול נכתב בערב שביעית וצ"ב הרי שביעית משמטת בסופה ועיין רא"ש בגיטין פ"ד סימן כ' שכתב שבתחילת שביעית החוב עדין לא פוקע רק יש לאו של לא יגוש ואם הלוה מצד עצמו רוצה לשלם מותר לקחת ממנו ורק בסוף השביעית פוקע החוב ואז יש המצוה של שמוט כל בעל משה ידו ולכן זמן כתיבת הפרוזבול הוא קודם השביעית כדי שיוכל לתבוע את החוב והנה בפשוטו היה מקום שבלאו של לא יגוש כתוב שכבר פקע הזכות תביעה של החוב וממילא גם אם יכתוב פרוזבול זה לא יעזור אמנם עיין מהר"י קורקוס שנקט שיועיל אם יכתוב פרוזבול והוכיח כן מהתוספתא רק שבי"ד לא כותבים שזה כעין נגישה והנה הב"ח כתב לחדש שחוב שלוה בשביעית בזה מותר לגבות לרא"ש עד סוף השביעית ובפשוטו הביאור שהלאו של לא יגוש חל בתחילת שביעית אבל לא שכל רגע בשביעית זה סיבה ללאו אמנם התומים כתב שמהיכי תיתי לומר כך ובאמת מהא דברא"ש משמע שלא כותבים פרוזבול רק בער"ש ולא בשביעית משמע שגם חוב של שביעית יש על זה את האיסור של לא יגוש ולכן זה סיבה שלא לכתוב על זה פרוזבול

והנה בפשוטו בכתבו פרוזבול בתחילת השביעית צ"ב איך יכול לגבות חובו כל השביעית הרי יש עכשיו לאו של לא יגוש ובפשוטו החוב החדש שחל מכח בי"ד הפקר לא חל אלא לאחר שביעית וגם אם היה חל חוב עכשיו בפשוטו שביעית היתה משמטת אותו דהינו שגם על זה היה האיסור של לא יגוש אמנם לתנאים שרק חוב משמט יתכן שזה לא הלואה וכבר תמה כן ממהרי"י קורקוס סוף הלכות שמיטה והנה עיין שערי חיים סימן נ"ב וכן דן בשיעורי הגרש"ר במכות אות קפ"א דכל הלאו של לא יגוש הוא על חוב שבסוף השמיטה עומד להיות עליו המצוה של שמיטת כספים ולפ"ז יתכן שכיון שכתבו עליו פרוזבול וממילא חוב זה הוא כמסור לבי"ד שלא יחול עליו שמיטה אין עליו איסור נגישה אמנם כל זה אם נימא ששמיטה זה רק דרבנן והגדר של פרוזבול שהחוב עצמו אפשר לגבותו אבל ההיתר של פרוזבול שחל חוב חדש א"כ כאן שגובה החוב הישן אין סיבה שיהי מותר ובעיקר הדבר ע"ש שהביא מהדברי משפט בחוב של יורשים שיש מיעוט שזה לא נשמט שזה לא מיעוט מהדין של לא יגוש דהינו שהלאו שלא לא יגוש אין זה מצד שזה עומד להיפקע אלא זה איסור בעצם

והנה עיין קצוה"ח סימן ס"ז סק"א שהקשה דבגמ' מבואר שיכול לעשות תנאי על מנת שלא תשמטיני שביעית וזה מועיל מצד דבר שבממון וכל זה מועיל ביחס לחלות שמיטה אבל איך זה עוזר ביחס ללאו של לא יגוש שזה דבר של איסור ובשערי חיים סימן נ"ב ביאר לנ"ל שכל האיסור על חוב שעומד להיפקע אבל כאן שעשה תנאי ואין בו דין שמיטה ממילא גם אין בו את האיסור קודם אמנם אם נימא שזה לאו בפני עצמו שהרי חזינן שזה בזמן אחר צ"ע כנ"ל ועיין שיעורי הגרש"ר שכתב שאם נימא שבאמת נפקע הזכות תביעה ולכן יש איסור נגישה א"כ גם על זה יכול לעשות תנאי אמנם הבאינו שמועיל לכתבו פרוזבול בשביעית עצמה בדיעבד ומשמע שלא חל כאן הפקעת הזכות גביה עוד כתב שודאי שזה לא סתם לאו לשמים אלא זה איסור לחברו וממילא גם על זה מועיל תנאי ע"ש שהאריך בגדרי תנאי שבממון

עיין יראים מצוה רע"ח שכתב לחדש ששביעית לא משמטת החוב אלא שיש מצוה על המלוה לשמט ולהפקיע את החוב וכתב שהלוה יכול לתבוע אותו לבי"ד שישמט את חובו והנה צ"ב למה צריך לקרוא לו לבי"ד עד כמה שהוא לא צריך לשלם לו ומשמע מדבריו שכל זמן שלא אמר משמט אני יש ללוה חיוב לשלם והוא גנב ולכן תובע אותו שישמט לו החוב והנה לכאורא מה שתובע אותו בבי"ד זה מדין כפיה על המצוה אמנם צ"ב מה שייך תביעה שמשע שזה דיני ממונות ועיין חידושי הגרש"ר שודאי שזה חיוב לחברו דהינו שיש ללוה זכות תביעה שימחול לו על החוב וע,ש שהוכיח דבר זה מהא דהגמ' אומרת שאדם נאמן לומר פרוזבול היה לי ואבד מצד שלא שביק היתרא ואכיל איסורא וצ"ע עד כמה שזה רק דין איסור א"כ למה הוא לא נאמן כמו כל איסורים אמנם בהכרח שזה מצוה לחברו ולכן הלוה יכול לטעון שיש לך חיוב לשמט אמנם עדין צ"ב הרי מדין מוחזק הוא יהי פטור ואולי נפק"מ לשבועה וע"ש מה שכתב עוד

והנה הקשו האחרונים דבגמ' מבואר שיתומים אין צריכים פרוזבול כיון שבי"ד זה אביהם של יתומים ומבואר שללא זה פוקע חובם והנה יש להקשות עד כמה שלאו בני מיעבד מצוה נינהו א"כ למה שלא יוכלו לגבות את חובם ובפשוטו הביאור שכיון ששמיטה זה אפקעתא דמלכא ממילא גם אצלם פוקע החוב אמנם לשיטת היראים שאין שום הפקעה ורק שיש דין עליהם למחול החוב א"כ קטנים שלאו בני מיעבד מצוה נינהו מה הם צריכים פרוזבול ובפשוטו צ"ל שנפק"מ אם הם יגדלו אחרי זה דיתכן שכל שזה חוב שעבר עליו שביעית חל דין מצוה לשמט ואפילו שבקטנותם אין עליהם חיוב אבל זה יחול עליהם בגדלותם וצ"ע והנה יש שדנו שגם ליראים ודאי שחל כאן הפקעה מהזכות גביה וחלק זה יש גם ביתומים אמנם בפשוטו אינו נכון שהרי כתב שהלוה תובע המלוה לבי"ד שישמט ועד כמה שאין לו זכות גביה מה צריך לתבוע אותו שישמט ואולי כדי שלא יתפוס דבפשוטו כל שהחוב קיים הוא יכול לתפוס וכמו במתנה שלא יכול לתבוע שכתבו האחרונים שאפשר לתפוס ולכן שמיטה משמטת וצ"ע בזה

נצטוינו בתורה במצות עשה של שמיטת כספים דהינו שבהגיע סוף שנת השמיטה יש לנו לשמט החוב עוד נצטוינו בלאו שלא יגוש דהיינו שאסור לו לתבוע את חובו ומבואר בלשון הרמב"ם שבעצם זה שתובע החוב אפילו אם חברו לא שילם לו עובר על הלאו והנה מבואר בחינוך שלא לוקים על לאו זה מצד שהוי לאו שאין בו מעשה ובפשוטו הכונה שכיון שהאיסור הוא בעצם התביעה שזה רק בדיבור בעלמא חשיב לאו שאין בו מעשה אמנם צ"ב שלכאורא אם חברו משלם לו מכח נגישה זו לכאורא ודאי שיש איסור בעיקר לקיחת החוב וכן אם תופס מחברו את חובו לכאורא יש בזה מעשה אמנם בפשוטו זה החינוך לשיטתו שכל שמשכחת ליה הלאו ללא מעשה לא לוקים על זה אמנם הרמב"ם חולק על זה ואדרבא דעתו שכל ששיך לעבור עליו על ידי מעשה הוא לוקה על זה גם בלי מעשה וצ"ב למה שלא ילקה על זה ובדרך אמונה הביא מהספרי דבי רב שזה מצד שהוא לאו הניתן לתשלומין וצ"ב דמהיכי תיתי שיצטרך לשלם לו ובפשוטו מצד שנקט שבאמת כל שהגיע שנת השביעית פקע החוב ולכן כל ששילם לו זה גזל והא צריך לשלם לו את זה חזרה אמנם לכאורא אם נתן לו מדעתו דהינו שהוא מסכים לשלם לו החוב בזה אין לו חיוב להחזיר לו חזרה ואפילו שעשה איסור שתבע ממנו וגבה הכסף אבל אין סיבה שיצטרך להחזיר לו