כז ביאור דעת הרמב_ם בדין קבלת פרס
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**כז**

**ביאור דעת הרמב"ם בדין מקבלי פרס**

**א'**

א] **עירובין** דע"ב:, האחין שהיו אוכלין על שלחן אביהם וישנים בבתיהם צריכין עירוב לכל אחד ואחד וכו', אימתי בזמן שמוליכין עירובן במקום אחר, אבל אם הי' עירוב בא אצלן או שאין עמהן דיורין בחצר אינן צריכין לערב.

**ובגמ'** דע"ג. בעי רמב"ח מרב חסדא, אב ובנו הרב ותלמידו כרבים דמו או כיחידים דמו צריכין עירוב או אין צריכין עירוב וכו', אמר לי' תניתוה אב ובנו הרב ותלמידו בזמן שאין עמהן דיורין הרי הן כיחידים ואין צריכין לערב וכו'.

**ובתוס'** שם הקשו, דמאי קמיבע"ל בדין אב ובנו, הרי מתני' היא דהאחים אין אוסרין זע"ז בזמן שאין עמהן דיורים בחצר, עיי"ש מש"כ בזה.

ב] **והנה** כתב הרמב"ם פ"ד מעירובין ה"ה, ז"ל, האב ובנו הרב ותלמידו שהן שרויין בחצר אינן צריכין לערב מפני שהן כבית אחד, ואף על פי שפעמים אוכלין על שלחן אחד ופעמים אינן אוכלין הרי הן כבית אחד, ובה"ו, ז"ל, האחים שכל אחד מהם יש לו בית בפני עצמו ואינן סומכין על שולחן אביהן, וכן הנשים או העבדים שאינן סומכין על שולחן בעלן או רבן תמיד אבל אוכלין הם על שלחנו בשכר מלאכה שעושין לו או בטובה ימים ידועין כמי שסועד אצל חבירו שבוע או חדש, אם אין עמהן דיורין אחרים בחצר אינן צריכין לערב, ואם עירבו עם חצר אחרת עירוב אחד לכולן, ואם בא העירוב אצלן אין נותנין פת, ואם היו דיורין עמהן בחצר צריכין פת לכל אחד ואחד כשאר אנשי החצר, מפני שאינן סומכין על שולחן אחד תמיד, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

**וצ"ב** ד' הרמב"ם שכתב בה"ה דין אב ובנו, וחזר על דין זה בה"ו, ולכאו' הוי זה חדא הלכתא, ומ"ט כתבה ב' פעמים, והאמנם דינא דאב ובנו הוא דינא דברייתא בסוף סוגיין, ודינא דאחים הוא דינא דמתניתין, אך הרי הוי זה חד דינא, ומ"ט כפלה הרמב"ם.

**גם** ילה"ע בד' הרמב"ם, שכתב בה"ו דין מקבלי פרס בבנים נשים ועבדים, והשמיט דין תלמיד אצל רבו דאמרי' בסוגיין דנמי אי"ב לדין מקבלי פרס, וכ"ה גם בד' הרמב"ם בהלכה ה' דהרב ותלמידו הוו כיחידים, וצ"ע מ"ט השמיט הרמב"ם לזה בהלכה ו'.

**ובהשגות** ההשלמה בהלכה ה', ז"ל, הי' לו לומר בשמקבלי פרס מאביו ותלמיד מרב ובשאין עמהן דיורין בחצר, עכ"ל.

**והנה** משה"ק ההשלמה שהי' לו לומר בשמקבלי פרס, לכאו' י"ל, דלדעת הרמב"ם בה"ו דמקבלי פרס היינו שאוכלין על שלחנו לפרקים, הרי שזה נכלל במש"כ הרמב"ם בה"ה שפעמים אוכלין על שלחן א'.

**אך** אי"ז מתישב כ"כ, שלכאו' דין מקבלי פרס הוא רק אם אוכלין לפרקים על שלחן האב, ובל' הרמב"ם בה"ה לא נזכר שפעמים אוכלין על שלחן "האב", אלא שפעמים אוכלין על שלחן א', וזה מתפרש אף בגונא שאוכלין יחד על שלחן הבן, ולכאו' בכה"ג ליכא למיתי עלה מדינא דמקבלי פרס.

**גם** קשיא משה"ק ההשלמה, דמסתימת ד' הרמב"ם נ', דדינא דהאב ובנו וכו' הוא אף בשיש עמהם דיורים אחרים בחצר, וזה תמוה טובא, שהרי להדיא תנן במתני' דאם יש עמהם דיורים בחצר צריכין עירוב לכל א' וא', וכמש"כ הרמב"ם בהלכה ו'.

**ובספר** המפתח שם הביאו מס' מער"ק שפירש ד' הרמב"ם בשאין עמהן דיורין בחצר, אך סתימת ל' הרמב"ם מורה להדיא דחשיבי כבית א' לגמרי, ודמי לכל הדינים דלעיל מינה שא"צ לערב אף בשיש עמהן דיורים בחצר, וכ"נ גם ממה שרק בהלכה ו' כתב הרמב"ם לחלק בין היכא אין עמהם דיורים אחרים בחצר להיכא שיש עמהם, ונ' דבהלכה ה' ליכא חילוק בזה.

ג] **ואשר** מבו' מזה ע' בקר"א יסוד הדברים, דדעת הרמב"ם דדינא דברייתא דהאב ובנו הרי הם כיחידים וא"צ לערב, הוי דין בפנ"ע, ואי"ז שייך כלל לדינא דאחין מקבלי פרס,

**ומקור** ד' הרמב"ם לזה, הוא מכח קו' התוס' דמאי קמיבע"ל באב ובנו, הרי מתני' היא, ומזה למד הרמב"ם דדינא דאב ובנו ודינא דמתניתין ב' דינים חלוקים הם, ואב ובנו דחשיבי כיחידים אי"ז כלל מכח דין מקבלי פרס, אלא הוי זה דין בפנ"ע דשייכי האב ובנו זל"ז, ומכח זה חשבינן להו כיחיד, אף בשאין הבן מקבל פרס מאביו.

**ויל"פ** דהיינו רק משום דפעמים אוכלין על שלחן א', וכל' הרמב"ם, וכן נקט הקר"א, אך יל"פ דאף בלא"ה שייכי האב ובנו והרב ותלמידו זל"ז וחשיבי כחדא, וצ"ע בזה.

**ואשר** ע"כ לא חילק הרמב"ם בדינא דאב ובנו בין היכא שאין עמהם דיורים בחצר להיכא שיש עמהם, דכל הא דמפלגינן דאם יש עמהם דיורים אחרים בחצר צריכין עירוב לכל א' וא', הוא רק בדינא דמתני' דמקבלי פרס, אך בדינא דהאב ובנו ה"ה כיחידים לא חילקו בזה, וחשיבי כחדא אף היכא דיש עמהם דיורים אחרים בחצר.

**והאמנם** בברייתא תניא דהאב ובנו הרב ותלמידו "בזמן שאין עמהן דיורין" הרי הם כיחידים וכו', והרי דרק אם אין עמהם דיורים הוא דה"ה כיחידים, אך י"ל דהרמב"ם לא גריס לה, וי"ל גם דמפרש דהא דתניא בזמן שאין עמהן דיורין, הוא משום דאם יש עמהם דיורין אינם כיחידים לאסור בדריסת הרגל, דהוי רגל האסורה משום שהאחרים אוסרין עליהן, וגם צריכין לערב משום האחרים, וגם פשיטא דמבוי שלהם ניתר בלחי וקורה משום האחרים.

**ואשר** זהו הא דאיבע"ל לרמב"ח באב ובנו, דהאמנם במתני' תנן דאין אוסרין זע"ז, אך נסתפק רמב"ח אם איכא דין בפנ"ע דאב ובנו שייכי זל"ז וחשבי' להו כיחיד, אף בשאין הבן מקבל פרס מאביו, וגם איכא נפ"מ נוספת בדין זה, דבדינא דמתני' הרי אם יש עמהם דיורים אחרים בחצר עירוב לכל א' וא', ודינא דאב ובנו הוא אף בשיש עמהם דיורים אחרים בחצר.

ד] **אמנם** צ"ב דמ"ט באחים מקבלי פרס, ליכא לדינא דאב ובנו דחשיבי כחדא אף היכא שיש עמהם דיורים אחרים בחצר

**וע'** קר"א שכתב בזה, דדינא דמתני' איירי בשהן אוכלין על שלחנו בתורת שכר, אך היכא שאוכלין משלו אפי' לא על שלחנו ממש, כבית א' הן לגמרי, עכ"ד.

**אך** ילה"ע בזה, דלפ"ז כל דינא דהאב ובנו והרב ותלמידו הוא בשאוכל הבן משל אביו והתלמיד משל רבו, והרמב"ם סתם בזה ולא פירש.

**ונ'** לדון לפרש בזה בע"א, דדינא דהאב ובנו הרב ותלמידו הוא רק בשאין אלא בן א' ותלמיד א', דבכה"ג אמרינן דחשיב הבן כחד עם אביו וחשיב התלמיד כחד עם רבו ואין אוסרין זע"ז, אך במתני' דאיירי שיש כמה אחים, הרי בזה ל"מ מה דחשיב כל א' מן האחים כחד עם אביהם, דאכתי כל שהאחים חלוקין הם זמ"ז אוסרים הם זע"ז, ובזה בעי' לדינא דמקבלי פרס, דמה שהם אוכלין על שלחן אביהם לפרקים ה"ז מצרפן יחד.

**אמנם** הנה תניא בתוספתא פ"ה ה"י, אב ובניו נשיו וכלותיו ועבדיו ושפחותיו, בזמן שאין עמהן דיורין בחצר אין צריכין לערב, מבוי שלהן בין כך ובין כך (צריך) [ניתר ב]לחי וקורה, ע"כ, ואם נפרשה כברייתא דילן לפי' הרמב"ם דאיירי בשאין מקבלי פרס, יש ללמוד מינה דאף היכא דאיכא כמה בנים ג"כ א"צ לערב, ודלא כמש"נ, אך יל"פ דהך ברייתא איירי במקבלי פרס, אך צ"ב דאם הך ברייתא איירי במקבלי פרס, א"כ מנלי' להגמ' דברייתא דילן לא איירי במקבלי פרס, גם עיי"ש במרא דמתניתא שדן לומר דהך ברייתא לאו מתרצתא היא, מדלא מייתי' לה בגמ' דילן.

ה] **ומעתה** נ' לישב מה שהשמיט הרמב"ם דינא דקבלת פרס בתלמידים אצל רבם.

**ונ'** בדעת הרמב"ם דהנה בסוגיין בעי תלמיד אצל רבו מאי, ואמרינן ת"ש דרב בי רבי חייא אמר אין אנו צריכין לערב שהרי אנו סומכין על שולחנו של רבי חייא ורבי חייא בי רבי אמר אין אנו צריכין לערב שהרי אנו סומכין על שולחנו של רבי, ופירש"י דרב הי' מקבל פרס מבי ר' חייא, וזהו דמייתי' מהתם דאף בתלמיד אצל רבו כל שהוא מקבל פרס א"צ לערב.

**אך** בדעת הרמב"ם נ' דמפרש פשיטותא דגמ' להיפך, דמהא דאמר רב דאין אנו צריכין לערב משום שאנו סומכין על שלחנו של ר' חייא, ור' חייא אמר דאין אנו צריכין לערב משום שאנו סמוכין על שלחנו של רבי, ש"מ דרק משום שהן סמוכין על שלחנם הוא דא"צ לערב, אך אם לא היו סמוכין על שלחנם לגמרי, אלא היו מקבלין פרס מהם היו צריכין לערב.[[2]](#footnote-3)

**ונ'** שהוא מוכרח כן, שהרי הרמב"ם פירש דינא דמקבלי פרס, באחים שאינן סומכין על שולחן אביהן, והרי דמקבלי פרס חשיבי שאין סומכין על שלחן האב, וא"כ מש"א רב ור' חייא שאינם צריכין לערב משום "שסמוכין על שלחן רבם", אין לפרש דהיינו משום דינא דמקבלי פרס, שהרי מקבלי פרס חשיבי דאין סמוכין על שלחן הרב, ובע"כ דאדרבה דינא דמקבלי פרס כלל ל"ש בתלמידים אצל רבם, והא דאמרו רב ור' חייא דאינם צריכין לערב, הוא משום שהיו סמוכין לגמרי על שלחן רבם.

**ונ'** עוד להוכיח כן, דהנה צ"ב לפירש"י מה מייתי הגמ' מההיא דרב ודר' חייא צ"ב, דמנ"ל דאיירי שלא היו אוכלין ממש על שלחנו אלא היו מקבלי פרס, ונ' בפשוטו דהגמ' קדייק לה מלישנא דסמוכין על שלחנו, דמינה מ' דאינם אוכלים ממש על שלחנו, אלא הם סמוכין על שלחנו, והיינו שהם מקבלי פרס.

**אך** לדעת הרמב"ם דאף מקבלי פרס היינו שאוכלין על שלחנו, והחילוק שבין אוכלין על שלחן א' לבין מקבלי פרס הוא דמקבלי פרס אינם אוכלין על שלחן א' תמיד אלא לפרקים, הרי הדר קשיא דמנ"ל להגמ' דאיירי שלא היו אוכלין ממש על שלחנו אלא היו מקבלי פרס, הרי גם מקבלי פרס אוכלין ממש על שלחנו, וא"כ מ"ט לישנא דסמוכין על שלחנו מתפרש שהם מקבלי פרס.

**ואשר** ע"כ נ' כמש"נ, דלדעת הרמב"ם מתפרשת הגמ' להיפך, דמדקאמרי רב ור' חייא דכל הא דאינם צריכין לערב הוא משום שסמוכין על שלחן רבם, ש"מ שאם לא היו סמוכין על שלחנו אלא היו מקבלי פרס היו צריכין לערב.

**ומש"כ** הרמב"ם בה"ה דין הרב ותלמידו, הנה לפמש"נ הוי זה דין אחר, ואי"ז שייך כלל לדינא דמקבלי פרס, ואה"נ בתלמידים אצל רבם ליכא כלל לדינא דמקבלי פרס, וכמש"נ.

**ואמנם** צ"ב בזה, דמ"ט בדינא דהלכה ה' עדיף תלמיד אצל רבו מאשה ועבד, דבהו לא מצינו להך דינא דהם כאחד עם הבעל ועם האדון, ואילו בדינא דמקבלי פרס עדיפי אשה ועבד מתלמיד אצל רבו, ויל"פ בזה לפמש"נ בסימן כ"ו סק"ג מד' הראשונים דלהא דמהני קבלת פרס בבנים ונשים ועבדים לא סגי במה שהם שייכים לאב ולבעל ולאדון, אלא הוא רק משום שיש שייכות בין האחים עצמן ובין הנשים עצמן ובין העבדים עצמן, ולפ"ז י"ל דהאמנם הרב ותלמידו שייכי זל"ז טפי מבעל ואשתו ועבד ורבו, אך התלמידים עצמן לא שייכי זל"ז, וע"כ ל"מ בהו קבלת פרס, וצ"ע עוד בזה.

**ב'**

ו] **בדין** מקבלי פרס לדעת הרמב"ם, פירש המ"מ שם, ז"ל, ופירש רבינו מקבלי פרס שאין אוכלין בהתמדה אצל אביהם אלא לפעמים, כמו שיסעוד אדם נכרי אצל חבירו שבוע או חדש, אלא שאלו הם מרבים לסעוד בזמנים חלוקים על שולחן אביהם יותר מהנכרי שאינו אלא באקראי בעלמא,[[3]](#footnote-4) ויש להם בתים בחצר שאוכלין שם שאר ימות השנה, ולזה בזמן שיש שם דיורין אחרים האוסרים נחשבים כחלוקים, ובזמן שאין שם דיורין נחשבים כאחדים, עכ"ל.

**וד'** הרמב"ם צ"ב, דמה לי שאין אוכלין תמיד על שלחן א', הרי מ"מ כל שבשבת זו אוכלין על שלחן א' ואין חלוקין זמ"ז בדין שיהא סגי בעירוב א' לכולם, דבמקום אכילתן הרי אין חלוקין זמ"ז, ובבתיהם הרי ליכא מקום פיתא אלא מקום לינה לחוד, והרי אין אוסר אלא מקום פיתא.

**ובפשוטו** צ"ל בזה, דכיון דבשאר ימים אוכלין בבתיהם, חשיב אף ביתם כמקום דירתם, וע"כ הגם שבשבת זו אין אוכלין בו, מ"מ ה"ז אוסר, ול"ד למניח ביתו בשבת שאינו אוסר, ומתרי טעמי, חדא דהא דמניח ביתו אינו אוסר הוא רק בשהלך לשבות בחצר אחרת, וכאשר כ"כ התוס' לעיל ד"ע:, וכ"נ בל' הרמב"ם, ועמש"נ בזה בסימן מ"ח סק"י, ומשא"כ הכא שהם אוכלין באותה חצר, ועוד שהרי לא עקרו לגמרי מביתם, שעדין הם ישנים בו, וע"כ ל"ח כלל כמניח את ביתו.

**וכעי"ז** מבו' בהמשך ד' המ"מ שם, ז"ל, נתינת טעם אמר למה האחים אוסרין בזמן שיש שם דיורין אפילו בימים שסועדים אצל אביהן, וכתב שכל שאינן אוכלים בקבע עדיין דירתן קיימת בבתיהן שבחצר, לפי שאין זה עקירת דירה, שהאדם הסועד אצל חבירו חדש או ימים אין דירתו עקורה ממקומה, עכ"ל.

**אך** לפ"ז נתחדש, דאף היכא שהניח את ביתו לחודש ימים, נמי בעי' לדינא דמניח את ביתו, ולא אמרי' דכה"ג חשיב שבחודש זה כלל אין דירתו בבית זה, וע"כ היכא שהלך לבית אחר בחצר זו או שעדין ישן בביתו לא חשיב עקירה מביתו.

ז] **ונ'** דיל"פ עוד בזה, דהנה ז"ל הרמב"ם שם ה"א, אנשי חצר שהיו כולם אוכלין על שולחן אחד תמיד אף על פי שכל אחד ואחד יש לו בית בפני עצמו אין צריכין עירוב מפני שהן כאנשי בית אחד, וכשם שאין אשתו של אדם ובניו ובני ביתו ועבדיו אוסרין עליו ואינו צריך לערב עמהן כך אלו כולן כאנשי בית אחד הן מפני שהן כולן סומכין על שולחן אחד, עכ"ל.

**ועיי"ש** בכס"מ שכתב, ז"ל, נראה שאפילו הם חלוקים בעיסתן קאמר דאינם אוסרים זע"ז, כיון שאוכלין על שלחן אחד, וטעמא משום דקי"ל כרב דאמר מקום פיתא גרים, וכיון דמקום פיתא דכולהו הוי במקום אחד חשיבי כאנשי בית א', ונראה דעל שלחן א' דנקט רבינו לאו דוקא דאפילו אוכלין על ב' שלחנות נמי מאחר דמקום פיתא דכולהו הוי בבית א' חשיבי כאנשי בית א', עכ"ל, וכ"כ בב"י סי' ש"ע.

**ובשו"ע** סי' ש"ע ס"ד, אנשי חצר שהיו כולם אוכלים על שלחן אחד, אע"פ שכל א' יש לו בית בפני עצמו, אינם צריכים עירוב, מפני שהם כאנשי בית א' וכו', וכתב ע"ז הרמ"א, וכן אם הרבה בעלי בתים אוכלים בחדר אחד, כל אחד על שלחנו, אע"פ שכל א' ישן בחדר בפני עצמו, עירוב א' לכולם, הואיל ואין מחיצה מפסקת בין מקום אכילתן הוי כחמשה ששבתו בטרקלין וכו', עכ"ל, ובמ"ב סקל"ט שם פירש ד' הרמ"א שהוסיף דלאו דוקא על שולחן א', דה"ה על שולחנות מיוחדות הואיל שהם בבית א'.

**אמנם** הנה ז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש במתניתין, האחין שאוכלין על שלחן אביהם וכו', וממה שאתה צריך לדעת שזאת האכילה שאוכלין ביחד אין הכונה שערבו האוכל שלהם או שקנאוהו בשותפות, לפי שכ"ז שהדבר כך הרי הם כאדם א' ואין צריכין אלא ערוב א', אלא הם שכירים אצל האב או השותפין שכירים אצל א' מהם, שהתנה עמהם שיאכילם ויעשו לו דבר פלוני, ולפיכך אם היו ישנים בבתיהם צריכין ערוב לכל אחד ואחד כמו שביאר, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שהחילוק בין מקבלי פרס לבין סמוכין על שלחן א', אי"ז כמו שפירש בהלכות דמקבלי פרס אין אוכלין על שלחן א' תמיד אלא אוכלין לפרקים, וסמוכין על שלחן א' היינו שאוכלין תמיד על שלחן א', אלא היינו שסמוכין על שלחן א' היינו שעירבו האוכל שלהן או שקנאוהו בשותפות, ומקבלי פרס הוא שאוכלין אצל אביהם בשכירות.

**והנה** מבו' להדיא בד' הרמב"ם, דכל דינא דסמוכין על שלחן א' הוא רק כשהאוכל של כולן מעורב או שקנאוהו יחד, אך אם כל א' אוכל לבדו אין הם מצורפין זל"ז, וזה דלא כמש"כ הכס"מ דאף אם הן חלוקין בעיסתן נמי אינם אוסרין זע"ז.

**ולפ"ז** נ', דה"נ מש"כ הרמב"ם בהלכות סמוכין על שלחן א', דדוקא הוא, דל"מ מה שאוכלין יחד לצרפן זל"ז, רק אם אוכלין על שלחן א' ממש, אך אם אוכלין על ב' שלחנות בבית א' אוסרין זע"ז.

**אמנם** הדבר תמוה טובא, וזה נכלל בד' הכס"מ ובד' הרמ"א, שהרי תנן דה' חבורות ששבתו בטרקלין א' עירוב א' לכולן, והרי דאף שאוכלת כל חבורה לבדה וחלוקין בעיסתן ואוכלת כל חבורה על שלחן אחר, מ"מ כל שאין ביניהם מחיצות המגיעות לתקרה אין אוסרין זע"ז, וא"כ ה"נ בדין דאנשי חצר שאוכלין כולן בבית א', לא יאסרו זע"ז הגם שחלוקין בעיסתן ושאוכלין על ב' שלחנות.

**והנה** אמנם שאני אנשי חצר שיש לכל א' בית לבדו, ומשא"כ בה' חבורות ששבתו בטרקלין שאין לכל חבורה כלל בית לבד, אך צ"ב מאי נפ"מ בזה, הרי לכאו' א"א לאסור כלל משום הבית שיש להן שישנים בו, שהרי מקום פיתא גורם, ואין לנו לאסור אלא משום הבית שאוכלין בו, ובבית זה הרי אינם חלוקין זמ"ז.

ח] **ואשר** נ' בזה בדעת הרמב"ם, דס"ל דהגם דמקום פיתא גורם ומי שיש לו ה' בתים בה' חצירות אינו אוסר אלא בחצר שאוכל בה, מ"מ מי שיש לו ב' בתים בחצר ואוכל בא' מהם, ה"ה אוסר אף בביתו שישן בו, דכיון שהוא דר בחצר זו, דמקום פיתא שלו שם, הוי אף הבית שישן בו מכלל דירתו.

**ונפ"מ** בזה, דהנה בפשוטו מי שאוכל בבית א' וישן בבית אחר שבאותו חצר, מותר להוציא מבית לינה שלו לחצר, לדעת התוס' ודעימייהו דדירה בלא בעלים מותר לטלטל בתוכה, דמקום דירתו הוא בבית פיתא שלו, והבית שישן בו אינו כלל מקום דירה, אמנם יל"ד בזה, דשמא מצינו לחשוב בית לינה שלו כחצר של דירתו, עמש"נ בזה בסימן מ"ג, ולפ"ז יל"ד דאף יהא דינו כבית שאסור להוציא ממנו לחצר, עמש"נ בסימן נ' מד' הרשב"א, אך למש"נ בדעת הרמב"ם נ' שיהא אסור להכניס ולהוציא אף לבית זה, דכיון שמקום פיתא שלו הוא בחצר זו, הוי אף בית לינה שלו מכלל דירתו, וה"ה אוסר אף בבית זה.

**ויל"פ** דזהו טעמא דהרמב"ם דדינא דהמניח את ביתו הוא רק בשהלך לשבות בחצר אחרת, דבשהלך לשבות בחצר זו אי"ז כלל עקירה מביתו, אלא חשיב אף ביתו בכלל מקום דירתו דהשתא, אך יל"ע בזה, די"ל דכיון שהניח את ביתו ואין משתמש שם כלום, ל"ש לחשוב ביתו בכלל מקום דירתו דהשתא, וצ"ע בזה.

**ולפ"ז** נ' דע"כ הי' מן הדין דאנשי חצר שיש לכל א' בית לעצמו ואוכלין כולן על שלחן א' יהיו אוסרים זע"ז, דהגם שאין חלוקין זמ"ז במקום אכילתן, מ"מ הרי יש לכל א' בית לעצמו, והרי הוא אוסר אף בבית זה.

**וזהו** שחידש הרמב"ם בה"א דאנשי חצר שהיו כולן אוכלין על שלחן א' אין אוסרין זע"ז, דהגם שיש לכל א' בית בפנ"ע, מ"מ מה שהן אוכלין על שלחן א' ה"ז מצרפן, והוי זה כעירוב, וע"כ חשיבי כולם כאנשי בית א'.

**וזה** מדוקדק בל' הרמב"ם, שפירש טעם הדין דהוו "כאנשי" בית אחד הן מפני שהן כולן סומכין על שולחן אחד, וצ"ב דלכאו' הוו ממש אנשי בית א', שהרי במקום אכילתן ששם הם אוסרין אין חלוקין זמ"ז, ונ' מזה כמש"נ, דלעולם יש לכל א' בית לעצמו, ואך דמה שהן סומכין על שלחן א' חושבן כאנשי בית א'.

**ונ'** להוכיח כן בדעת הרמב"ם, דהנה כתב הרמב"ם שם ה"ב, ז"ל, ואם הי' העירוב בא אצלן אינן צריכין לערב כמו הבית שמניחין בו העירוב שאינו צריך ליתן את הפת שכל אלו הבתים כבית אחד הן חשובין, עכ"ל, וסתימת הדברים נ' דאם בא העירוב לבית כל א' מהם א"צ ליתן חלק בעירוב.

**וצ"ע** בזה, דלכאו' הי' בדין דרק אם בא העירוב לבית שאוכלין בו הוא דא"צ כולן ליתן חלק בעירוב, דכולהו דיירי בי', אך היכא שבא העירוב לבית לינה של א' מהם, בדין שיהיו שאר בני החצר צריכין ליתן חלק בעירוב, דלא שייכי כלל לבית זה.

**ונ'** דמזה מוכח כמש"נ, דדינא דאנשי חצר שהיו אוכלין של שלחן א', לאו היינו דחשבינן שביתם הוא רק הבית שאוכלין בו יחד, וע"כ אין אוסרין זע"ז, אלא היינו שהגם שכל א' דר בבית בפנ"ע, מ"מ מה שהן אוכלין על שלחן א' מצרפן כעירוב, וע"כ חשיבי כל הבתים כבית א', ואשר ע"כ כל שבא העירוב לבית א' מהם א"צ כולם ליתן חלק בעירב, דדמי לה' שגבו את עירובם והניחוהו בבית א', ושוב עירבו עם אחרים ובא העירוב לבית א' מהן, דא"צ כולן ליתן חלק בעירוב.

**ולפ"ז** נ' דמה"ט ל"מ אלא אם מעורבין בעיסתן ואוכלין על שלחן א' ממש, דכיון שהן חלוקין זמ"ז בבתיהם, ואך שאכילתן יחד מצרפתן, הרי שאי"ז מצרפן אלא בשאוכלין מאוכל א' ועל שלחן א', ול"ד לדינא דה' ששבתו בטרקלין, דהתם אין חלוקין זמ"ז כלל בבתיהם, וע"כ אין אוסרין כלל זע"ז, ול"ב לדין צירוף.

ט] **ולפ"ז** מבו' היטב דינא דמקבלי פרס, דע"כ כל שאין אוכלין תמיד על שלחן א' אי"ז מצרפן יחד, דהגם שביום זה אוכלין יחד ל"מ מידי, שהרי אף כשאוכלין יחד, מ"מ הן אוסרין אף בבתיהם, ואך דכל שאוכלין תמיד על שלחן א' ה"ז מצרפן ומערבן יחד, ובזה נתחדש דל"מ לצרפן רק אם אוכלין שאוכלין תמיד יחד, אך כל שאין אוכלין יחד תמיד אלא לפרקים אי"ז מצרפן יחד.

**ועד"ז** נ' גם לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש, שפירש דהא דמקבלי פרס לא חשיבי כסמוכין על שלחן א', הוא משום שסמוכין על שלחן א' היינו שעירבו האוכל שלהן או שקנאוהו בשותפות, ומקבלי פרס הוא שאוכלין אצל אביהם בשכירות, ומ' דאיירי אף בשאוכלין תמיד על שלחן אביהם בשכירות, וצ"ב דכיון דאוכלין תמיד על שלחן א', א"כ מ"ט הם חלוקין זמ"ז כלל, הרי במקום פיתא שלהן שהן אוסרין בו אין חלוקין זמ"ז, ובבתיהם אין אוסרין כלל, ובזה ק' לומר כמש"נ לעיל סק"ו דאוסרין אף בבתיהם משום דלא חשיב עקירת דירה, שהרי איירי אף בשאוכלין תמיד על שלחן אביהם בשכירות, וי"ל.

**ולמש"נ** ניחא, דכיון שיש לכל א' בית לעצמו, ע"כ אף שאוכלין יחד ה"ה אוסרין זע"ז בבתיהם, ודינא דסמוכין על שלחן א' הוי דין צירוף, ובזה נתחדש דל"מ אכילתן על שלחן א' לצרפן רק בשעירבו האוכל שלהם או שקנאוהו בשותפות, ולא בשאוכלין על שלחן האב בשכירות, ואך איכא בזה לדינא דמקבלי פרס, דמהני לצרפן כל שאין עמהם דיורים אחרים בחצר.

**ויש** להוסיף, דהנה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, ולפיכך "אם היו ישנים בבתיהם" צריכין ערוב לכל אחד ואחד, עכ"ל, והרי דאם ישנים בבית האב א"צ עירוב לכל א' וא', וצ"ב הטעם בזה, דמה לי היכן ישנים, הרי אין מקום לינה גורם, ועמש"נ בזה בסימן כ"ו סקי"ב בדעת רש"י.

**ולפמש"נ** הוא מבו' היטב, דכל שישנים כולם בבית האב, ל"ב בזה לדין צירוף, אלא כלל אין אוסרין זע"ז, כיון שכל דירתם היא בבית האב, והתם אין חלוקין זמ"ז, ודמי לה' חבורות ששבתו בטרקלין דעירוב א' לכולם, וע"כ רק היכא שישנים כל א' בביתו, שחלוקין זמ"ז בבתיהם, ע"כ מעיקרא דדינא הם אוסרין זע"ז, ואך דכל שאין עמהם דיורים אחרים בחצר אין אוסרין זע"ז משום שהם מקבלי פרס מאביהם, והגם דכל שאוכלין על שלחן א' ה"ז מצרפן, מ"מ כל שאוכלין על שלחן האב בשכירות אי"ז מצרפן, וכמש"נ.

**והנה** בד' הרמב"ם בהלכות לא נתפרש להדיא דאיירי בשישנים כל א' בביתו, ולמש"נ הוא תלוי בביאור ד' הרמב"ם, דאם נפרש ד' הרמב"ם דהא דל"ח שעקרו מביתם הוא משום שכל שהלך לשבות בחצר זו אי"ז עקירה מביתו, א"כ אף אם ישנים כולם בבית אביהם נמי אוסרין בבתיהם, אך אם נפרש ד' הרמב"ם דהא דל"ח שעקרו מביתם הוא משום שעדין הן ישנים בביתם, או כמש"נ דהוא משום דכל שמקום פיתא שלהם הוא בחצר זו חשיב אף בית לינה שלהן כחלק מדירתם, הרי לפ"ז כ"ז הוא בשישנים בבתיהם, אך אם ישנים בבית האב אין אוסרין זע"ז.

**אך** י"ל דגם אם הא דל"ח שעקרו מביתם הוא משום שהלכו לשבות בחצר זו ואי"ז עקירה מביתם, מ"מ אם ישנים כולם בבית האב א"צ עירוב לכל א' וא', והיינו משום דהגם שכל שאין אוכלין על שלחן א' תמיד אי"ז מצרפן, מ"מ י"ל דאם עתה אוכלין על שלחן א' וישנים בבית א' ה"ז מצרפן, וע"כ רק אם ישנים בבתיהם אוסרין זע"ז, אך בפשוטו אין מקור לזה, דלא מצינו כלל דלינתם בבית א' תועיל לצרפן.

1. ונ' להדיא מד' הרמב"ם, דאם יש עמהם דיורין אחרים בחצר צריכין עירוב לכאו"א אף בשהעירוב בא אצלן, דמלבד שסתם דהיכא דיש דיורים עמהן בחצר צריכין פת לכל א' ולא חילק דאם עירוב בא אצלן שאני, גם מוכח כן ממש"כ דהיכא שאין דיורים עמהם בחצר ובאו לערב עם חצר אחרת ובא העירוב אצלן אין נותנין פת, והרי דרק היכא שאין עמהם דיורים בחצר הוא דאמרי' דאם העירוב בא אצלן א"צ לערב, וכ"נ מד' הרמב"ם לעיל בה"ב, דרק היכא שחשובין כבית א' הוא דאמרי' דאם העירוב בא אצלן א"צ כולן ליתן פת, וזה דלא כמו שפירשו ש"ר דאף היכא שיש עמהם דיורים אחרים בחצר, מ"מ אם העירוב בא אצלן א"צ ליתן פת, וכאשר כן מורה ל' מתניתין, וצ"ב בד' הרמב"ם היאך פירש ללישנא דמתניתין. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להעיר, דהיכי מוכח מינה דמקבלי פרס צריכין לערב, דילמא היו עמהם דיורים אחרים בחצר, וע"כ כל הא דא"צ לערב הוא רק משום שהן סמוכין על שלחן רבם לגמרי, אך נ' דלישנא דאין אנו צריכין לערב מורה דאיירי בשאין עמהן דיורים אחרים דא"צ כלל לערב, דאם יש עמהם דיורים אחרים, הרי צריכין הן לערב, ואך סגי בעירוב א' לכולם. [↑](#footnote-ref-3)
3. וד' המ"מ צ"ב, דמ' מדבריו דהטעם דהאחים שהם מקבלי פרס אין אוסרין זע"ז, ואחרים שאוכלין לפרקים על שלחן א' אוסרין זע"ז, הוא משום שהאחים מרבים לסעוד על שלחן אביהם יותר מאחרים שאינו אלא לפרקים בעלמא, וכ"ה בהמשך ד' המ"מ שם, ז"ל, וכבר כתבתי טעם למה בזמן שאין עמהם דיורין הם כאחדים לפי שהם מרבים בזמנים חלוקים לסעוד עם אביהם, עכ"ל, וצ"ב דבגמ' נ' דהא דל"מ מקבלי פרס רק באחים, הוא משום שהם טפלים לאביהם, וזה שנחלקו תנאי בדין נשים ובדין עבדים, וזהו דמיבע"ל בדין תלמיד אצל רבו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)