צב ח ט_1
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

הקדמה

דין יי"ש בפסח

**הנה** דנו האחרוניםבדין יי"ש העשוי מזיעת חטין האם דינו כחמץ גמור מן התורה או לא, וראשוני החולקים בזה הלא המה שו"ת פנ"י סי' ט'[[1]](#footnote-1), שנקט שאינו אלא חמץ מדרבנן כיון שהוא עשוי מזיעת החטין, אבל בשו"ת חכם צבי סי' כ' נקט שהוא אסור מן התורה כחמץ גמור ע"ש.

זיעת פירות

**ויסוד** פלוגתתם דהנה בגמ' פסחים כד: מייתי ממתני' שאין לוקין משום ערלה על היוצאין מתותים ורימונים, ולר' זירא הוה טעמא משום שהוא שלא כדרך הנאתו, אבל אביי דחה שהטעם משום שאינו אלא זיעה בעלמא ע"ש, ומבואר שאליבא דאביי היוצא מן הפירות לא חשיב כי אם זיעה בעלמא, וממילא יש לדון שגם זיעת חטין אינו אלא זיעה בעלמא ואין דינו כחטה, וגם שחשיב אכילה שלא כדרך אכילה כמו ביוצא מתותים ורימונים.

שיטת החכ"צ ביי"ש

**וכ'** בשו"ת חכ"צ הנ"ל דדוקא בערלה דכתיב פרי ובעינן פרי דוקא בזה היוצא חשיב זיעה ואין בו איסור, וכן נמי חשיב שלא כדרך אכילה כיון שבעינן אכילת פרי, אבל בשאר דברים ודאי גם הזיעה חשיב כגופו, והוכיח שיטתו דהנה בשו"ת הרא"ש כלל כ' אות כו' נשאל אם מותר להניח אילפת חולבת רותחת תחת קדירה של בשר מכיון שהזיעה עולה מן החלב, והשיב דודאי אסור דזיעת חלב דינו כחלב, והרא"ש הוכיח כן ממתני' פ"ב דמכשירין מרחץ טמאה זעתה טמאה וטהורה בכי יותן וכו', ושם הבריכה שבבית הבית מזיע מחמת אם טמאה זעת כל הבית שמחמת הברכה טמאה, ומבואר שזיעה הבא ממים דינו כמים עצמו ואם המים טמאים גם הזיעה טמאה, ומזה למד הרא"ש שה"ה זיעת חלב דינו כחלב ואוסרת את הבשר ע"ש, וממילא ה"ה יי"ש העשוי מזיעת חטין דינו כחטה ע"ש[[2]](#footnote-2).

**וע"ש** עוד שהוכיח כן משו"ת ריב"ש סי' רנ"ה שזיעת יין נסך אסור כיין נסך עצמו, והביא ראיה מהמשנה הנ"ל דמרחץ טמאה זיעתה טמאה, והוכיח עוד מפ"ה מ"יא שהאשה שהיו ידיה טהורות ומגיסה בקדירה טמאה, אם הזיעו ידיה טמאות, היו ידיה טמאות ומגיסה בקדירה טהורה אם הזיעו ידיה הקדירה טמאה, ר' יוסי אומר אם נטפו ע"כ, וכ' שם הריב"ש שהכא יש לאסור אפי' לר' יוסי דהא איכא נטיפה, והוכיח עוד מדין ניער וכיסה דחזינן שההבל מתפשט בכל הרוטב וחשיב כאילו כולו ברוטב, ומוכח שזיעה דינו כמשקה עצמו ע"ש.

שיטת שו"ת פנ"י

**אולם** בשו"ת פנ"י נקט שאין בו איסור חמץ מן התורה, אלא שמצד מה שהוא זיעה אין להתיר ולא מטעם החכ"צ אלא דמה דאמרינן בפסחים שהיוצא מפירות זיעה בעלמא הוא, היינו ביוצא בלי חום, אבל מה שיוצא בחום חשיב פרי עצמו ולא זיעה בעלמא, אלא שכ' להתיר משום שהוא שלא כדרך אכילה, ודעתו שם שכל משקה היוצא מפירות אין לוקין עליו מהטעם הנ"ל, ורק בנמחה גופן אסור ע"ש.

**ועיין** שו"ת חלקת יואב חלק יו"ד סי' טו' שנקט ג"כ שיי"ש אסור כחמץ גמור, אולם אין לוקין עליו דאינו אלא איסור טעם כעיקר שאין לוקין עליו, וכ' לחלק ג"כ שכל שיוצא ע"י חום דינו כטעם כעיקר, והביא כן מדברי הרא"ש גבי מיא דשלקי שיותר יוצא הטעם ע"י בישול מע"י סחיטה, והוכיח עוד מזיעת דגים שאין בו איסור, ומ"מ בנתבשלו אסור וע"כ כהנ"ל.

שיטת המשכנות יעקב והבית מאיר

**אולם** בשו"ת משכנות יעקב סי' לד' נקט לדבר פשוט שזיעת פירות אין בו איסור, וכ' שע"כ לא אסר הריב"ש כי אם ביין נסך שאסור בהנאה ואפי' אפרה אסור אבל שאר איסורים לא, ועל עיקר ראיית הריב"ש ממתני' דמכשירין תמה שהרי שמבואר שם שדוקא הזיעו ידיה אסור, ואי נימא שההבל עצמו חשיב כמשקה למה לי הזיעו ידיה הא מיד שנגעה בהבל נטמאה כל המשקין, וע"כ כל מה שחשיב משקה זה רק אחרי שנעשה זיעה ומדין תולדת מים נגעו בה[[3]](#footnote-3), אבל לעולם הבל לא חשיב משקה לעצמו, רק אחרי שנעשה משקה למעלה חשיב משקה לענין לחבר את המים שלמטה שלמעלה ונפק"מ שהמים טמאים וכו' ע"ש בכל דבריו, וכשיטתו מבואר ג"כ בבית מאיר סי' תמ"ח ה' ע"ש.

**וכעין** זה כ' ג"כ בשו"ת מהרש"ג ח"ב סי' לא' שכל מה שאסר הריב"ש זה רק ביין נסך שאפרו אסור, אבל שאר איסורים ודאי זיעה בעלמא אין בו איסור וכמו שמבואר בגמ' פסחים גבי ערלה ע"ש.

לשיטות שזיעה מותרת צ"ע מפסק השו"ע כאן

**והנה** לכאו' יש לתמוה על הנך רבוותא שזיעת חטין לא חשיב כחמץ עצמו, שהרי הכל מודים שדין הרא"ש נפסק להלכה כאן בשו"ע, הרי שהשו"ע נקט שזיעת משקין כמשקין ואף שיש לומר שהוא רק איסור דרבנן מ"מ לא משמע כן, דמשמע שהבשר נאסר כדין בשר בחלב, אמנם בשו"ת מהרש"ג סי' נו' כ' שכל הדין זיעה הוא רק דרבנן דעיקר ראית הרא"ש אפשר לדחות דדוקא בטומאה וטהרה חשיב מים כיון שאינו ענין של טעם, משא"כ באיסורים דבעינן טעם האיסור עצמו ע"ש, והוא כעין סברת המשכנות יעקב שבטומאה וטהרה יש הלכה של תולדת מים משא"כ באיסורים, אבל זה קצת דחוק בדעת כל הנך רבוותא דנימא שנקטו כולם שאינו אלא איסור דרבנן.

גדר אחר באיסור זיעה בתבשיל

**אולם** לאור דברי המשכנות יעקב אפשר לבאר דהכא לכו"ע הוה איסור דאורייתא, דהנה הריב"ש הוכיח שיטתו מדין ניער וכיסה דחזינן שמכח ההבל הטעם מתפשט בכל הקדירה, ולענין זה לא בעינן לדין זיעת בשר כבשר, דדי לן בזה שהזיעה חשיב כמשקה דממילא הוא מעביר את הטעם בכל הקדירה, וא"כ ה"ה בהא דהכא כיון שהזיעה עולה לקדירה והקדירה מזיעה מכח המחבת ממילא חשיב ליה חיבור למה שלמטה וכיון שהוא מחובר ממילא מעביר טעם מזה לזה, וא"כ טעם החלב עובר דרך הזיעה לבשר ואוסרו, ולא שהזיעה עצמו חשיב כחלב, אמנם לשון הרא"ש משמע שהזיעה עצמו חשיב כחלב, אבל בשיטת הריב"ש אפשר שאין צריך לזה, וכן משמע בביאור הגר"א שהביא ראיות הריב"ש, שהרא"ש לא הזכיר כלל הא דפ"ה האשה שהיו ידיה וכו' דהתם חזינן שהוא חיבור למה שלמטה ולא רק שהזיעה עצמה משקה.

**וממילא** ניחא דאפי' נימא שלענין חמץ בפסח לא חשיב איסור כיון שהוא זיעה בעלמא, אכתי הכא יש לאסור מדין טעם כעיקר דחשיב כאילו מתבשל ביחד עם מים, שהזיעה שהוא המים מחבר את כל מה שלמטה ולמעלה ונאסר, ומה שבחמץ בפסח אינו נאסר משום טעם כעיקר שהרי קולט טעם חטין, היינו משום שבאמת אין בו טעם חטה כלל רק טעם כוהול שאינו טעם חטה, ולהכי בזה יש לאסור רק מדרבנן, וכן מבואר בשו"ת טוב טעם ודעת להגר"ש קלוגר זצ"ל מהדורא תליתאי סי' קע"ו ע"ש[[4]](#footnote-4).

![](data:image/png;base64...)

שו"ע

בדברי החוו"ד שזיעה חשיב כעירוי

**שו"ע** מחבתשל חלב שנתנו בכירה תחת קדירה של בשר הזיעה עולה ונבלע בקדירה ואוסרתה ע"כ, הנה לקמן מבואר דמיירי בזיעה רותחת וקדירה צוננת, ודינו כצונן לתוך חם דתתאה גבר ונאסר כולו, אולם עיין חוו"ד שהק' דלכאו' הזיעה אינו אלא כעירוי דקי"ל שאוסר רק כדי קליפה, (והיינו כמו שנתבאר לעיל שדין עירוי מבשל כדי קליפה אינו מדין תתאה גבר, אלא אפי' כשהעירוי תתאה ג"כ אינו מבשל רק כדי קליפה), וא"כ למה התבשיל אסור הא הקדירה הוא ניהו הכדי קליפה, ותי' שכיון שהזיעה מתפשט בכל הצדדים גרע טפי ונבלע בכולו ע"ש, והיינו דנקט החוו"ד שהזיעה אינו אלא כרוטב שנשפך על הקדירה מלמטה דאין לו כח תתאה גבר, והיכא שאינו מסובב את כל הקדירה באמת לא נאסר כי אם מקום הנגיעה בלבד בכדי קליפה.

**אולם** לכאו' דבריו תמוהים, שהרי הזיעה עולה מהמחבת ואינו כרוטב שיש לו גבול למקומו, דזיעה עולה בלי גבול, וכל מקום שהוא חם עולה ונבלע ושוב עולה עוד, ואפי' אם לא נתחמם בתוכו ג"כ יש לאסור כיון שתתאה גבר ואמרינן שנתחמם לענין שנבלע בתוכו וצ"ע.

**אמנם** ביד יהודה נקט שאם לא נתחמם העליון עד שתהא יד סולדת בו אינה אוסרת העילאה, והוא לשיטתו שגם בהעמיד קדירה צוננת ע"ג קדירה רותחת כל שלא נתחמם הקדירה העילאה לא נבלע בו, אבל דעת רוב הפוסקים דלעולם אמרינן תתאה גבר ונבלע בעילאה מכח התתאה אף שלא נתחמם העילאה.

האם גם המחבת נאסר

**הנה** בשו"ע מבואר שהקדירה נאסרה, ויש לדון האם גם המחבת נאסרה, ועיין פמ"ג לקמן משב"ז כט' שנקט שרק אם ראינו שנטף מהקדירה למחבת נאסר המחבת, אבל לא נטף לא נאסר המחבת ע"ש, והנה בביאור הגר"א הביא כאן את המקורות של הריב"ש ביין נסך, והוכיח גם מניער וכיסה, וכן נמי מפ"ה דמכשירין, דבאמת התם חזינן שהכל מתחבר למעלה ולמטה, וא"כ יש לדון שגם כאן הכל חשיב חיבור ונאסר הכל, וכן נראה בדגול מרבבה כאן וציין לרמ"א לקמן ק"ח ס"א, ושם מבואר שגם המחבת נאסר, ועיין לקמן סי' צ"ג בדין כיסוי קדירה[[5]](#footnote-5).

זיעת אוכלין

**בפ"ת** ס"ק ו' הביא שברמב"ם מבואר שדוקא זיעת משקין כמוהו, אבל זיעת אוכלים אינו כמוהו ע"ש, והנה נראה פשוט שכל זה שייך רק אי בעינן שיהא הזיעה עצמה כמשקה, דאז הסברא נותנת שרק זיעת משקין הוא כמו משקין כיון שטבע המשקה להתאדות וליעשות זיעה והוא המשקה עצמה, אבל באוכלים לא שייך לדון שהאוכל עצמו מתאדה, אבל אי נימא כמו הצד השני שנתבאר לעיל שעיקר האיסור בזיעה משום שההבל חשיב כמים ומעביר טעם מזה לזה, א"כ אי לחלק בין אוכל למשקה.

במ"א מבואר שגם זיעת אוכלין חשיב זיעה

**והאחרונים** הביאו שבמ"א סי' תנ"א סעיף טו' מפורש שאפי' זיעת אוכלין חשיב כאוכל, דשם בשו"ע כיסוי של ברזל שמשימים אותו על החררה כשנאפית על הכירה צריך ליבון ע"כ, ובמ"א שם כ' לפי שנוגעת ברוב הפעמים בחררה, ועוד שמזיעה מהבל החררה ע"ש, הרי שגם זיעת החררה חשיב זיעה, אמנם בפ"מ שם כ' שמשמע מדברי המ"א שזיעת אוכלים כאוכלים, אולם עיין ביאור הגר"א שכ' על השו"ע שצריך ליבון משום דהוה תשמישו ע"י האור ועיין מ"א ע"ש, משמע שציין לדברי המ"א שכ' עוד טעם משום זיעה, אבל הגר"א לא כתב כן, וע"ע במשנ"ב שם שלא כ' רק הטעם הראשון של המ"א ועיין הערה[[6]](#footnote-6).

ולהלכה נקטו הפוסקים להחמיר גם בזיעה של אוכלין, אלא שכ' באגרות משה יו"ד סי' מ' שמסתמא לא חיישינן לזיעה של אוכלין אלא א"כ ראינו שהזיע ע"ש.

רמ"א

בישל מים במחבת

**הג"ה** אם היה חלב במחבת ע"כ, משמע שאם יש רק מים אינו אוסר, וכן כ' הפמ"ג שדינו כנ"ט בר נ"ט שאינו אוסר מה שלמעלה ואף שהרמ"א אסר לקמן עירוי מכלי בשר לחלב משום דניצוק חיבור, הכא הוה נ"ט בר נ"ט ע"ש, אולם למה שנתבאר לעיל שהזיעה חשיב חיבור א"כ הוה ליה ממש כדין ניצוק חיבור שאוסר את הלמעלה מלמטה וצ"ע.

ששים נגד החלב שבמחבת

**שם** ובעינן ששים בתבשיל שבקדירה נגד החלב שבמחבת ע"כ, והיינו שאז דינו כטיפה שנפלה כנגד הרוטב שאם יש ששים בקדירה התבשיל מותר והקדירה אסורה ועיין הגהות רעק"א.

**ועיין** פמ"ג ס"ק כט' שהק' דמבואר ברמ"א דסגי בששים כנגד החלב שבמחבת, ולמה אין צריך ס' גם נגד הבלוע במחבת והניח בצ"ע, ובהגהות רעק"א תמה עליו ויסוד קושייתו, שע"כ הזיעה מגיע מהחלב שבמחבת וגם אי נימא שהחלב בולע מהמחבת עצמו, אבל עכ"פ כל שלא נתרבה החלב אין צריך כי אם לשער כנגדו ולא כנגד כל המחבת, שהרי איסור שבלע איסור פשיטא שאין צריך לשער כי אם כנגד האיסור עצמו ולא יותר ע"ש, ועיין חוו"ד שכ' כהנ"ל שאין צריך לשער כי אם כנגד החלב, אלא שכ' טעם אחר, שאין הזיעה עולה מהמחבת אלא מהחלב ע"ש, ונראה דעת הפמ"ג שבזיעה עולה הבל גם מהמחבת עצמה ולכן הק' דנצטרך ס' גם כנגד המחבת, ולכאו' הכי מוכח שהרי לקמן גבי כיסוי מבואר שיוצא טעם מהכיסוי ע"י ההבל שעולה אליו מהקדירה וצ"ע.

בעינן יד סולדת בזיעה

**שם** וגם מיירי שהקדירה קרובה כל כך שהיד סולדת בקדירה במקום הנגיעה בקדירה ע"כ, והיכא שאין היד סולדת בזיעה אבל הקדירה רותחת כ' רעק"א בשם הב"י שהקדירה אסורה ע"ש, מיהו כ' היד אברהם שאין הכוונה לאסור גם התבשיל, שהרי אינו אלא חם לתוך צונן שבולע רק כדי קליפה, רק הקדירה אסורה והתבשיל מותר כדין חם לתוך צונן ע"ש, ועיין בדי השלחן שכ' שלפי רעק"א כל התבשיל אסור ודבריו תמוהים[[7]](#footnote-7).

**מיהו** ביד יהודה צדד שאם אין הזיעה רותחת אינו אוסר כלל ע"ש, ונראה שאם דין הזיעה כמו החלב עצמו, אין סברא לחלק ופשיטא שאוסרת עכ"פ כדי קליפה כדין חם לתוך צונן, אבל אם כל כח הזיעה שהוא מעביר את הטעם כבישול, מים בזה אפשר שכל שפסק כח הזיעה שוב אינו מעביר טעם ואינו אלא מים בעלמא[[8]](#footnote-8).

האם בזיעה צוננת צריך הדחה

**והנה** ברמ"א כ' שלכן נהגו לתלות בשר וכו', ולכאו' צ"ע דנהי נמי שאין הזיעת רותחת ואינו אוסר את הבשר, אבל עכ"פ הדחה צריך שהרי הזיעה כמו החלב עצמו, אמנם בדרכי תשובה הביא מהפמ"ג בהנהגת הנשאל שצריך הדחה, אבל ברמ"א לא מוזכר כלום, ועוד שהרי הרמ"א לעיל סי צ"א פסק שאסור לגרום להצריך הדחה, והפמ"ג עמד ע"ז וכ' דשאני הכא דהוה דבר שדרכו להדיח ע"ש, וצ"ע דא"כ דוקא בשר חי מותר לתלות ולא בשר שכבר נתבשל כיון שאין דרכו להדיח, אולם להנ"ל אפשר שכיון שפסק כחו אפי' הדחה אין צריך וצ"ע.

שיטת הב"ח בזיעה

**עיין** בהגהות רעק"א שציין לשו"ת הב"ח סי' כד' שנקט שכל שיש מקום להבל להתפשט ויש ספק אם היה הזיעה יד סולדת יש להתיר, אבל היכא שאין מקום לזיעה לצאת אלא דרך ההיתר בזה יש לאסור מדינא ע"ש, ועיין בשו"ת מהרש"ם ח"ד סי' קי"ט שדייק מלשון הב"ח שדוקא כנגד האיסור מבלע הזיעה ולא מן הצדדים ע"ש, ולכאו' מוכח מזה שהב"ח נקט שעיקר כח זיעה שהוא מבליע את טעם האיסור בהיתר, דאילו אי נימא שהוא משום שחשיב כמו המאכל עצמו א"כ מה נפק"מ כנגד האיסור או שלא כנגד, וע"כ הב"ח נקט כהנ"ל שהוא רק כח להבליע ולא שזה האיסור עצמו.

תנורי זמנינו

**הנה** לאור האמור לעיל שיש לחשוש לזיעה גם באוכלים, כ' הפוסקים שאין להשתמש לכתחילה בתנור אחד לבישול בשר וחלב, כיון שהזיעה עולה ונבלע בדופני התנור, והנה בשו"ת טוב טעם ודעת הנ"ל כ' שאין לחוש לאפות בזה אחר זה, שהרי ע"כ מה שנבלע אינו נבלע כי אם בזיעה, והחשש באפייה שניה שיפליט מהזיעה מכח הזיעה של עכשיו, וזיעה שנפלט מכח זיעה אינו כלום ע"ש.

**אולם** כבר דחו דבריו, שהרי להדיא מבואר ברמ"א לקמן קח' א' שאם הזיע אפה תחת מחבת אחת והזיע המחבת משניהם אסור אפ' בזה אחר זה, הרי להדיא שאפי' שבלע בזיעה חיישינן לזיעה שנפלט אח"כ בזיעה.

זיעה מן הצדדים

**אלא** שזה יש לדון האם חיישינן רק למה שנפלט מעל התבשיל או גם לצדדים, והנה לפי מה שנתבאר לעיל בפמ"ג כל מה שנאסר התחתון מהעליון זה רק אם חזינן שנטף הזיעה מעליון לתחתון, אבל אם לא נטף אין בו איסור, וא"כ ע"כ כל מה שהוא מן הצדדין אין בו איסור, אלא אפי' נימא כצד שנתבאר לעיל שהזיעה מחברת את מה שלמעלה למה שלמטה, וא"כ לכאורה יש כאן חיבור גם לצדדים, אכתי יש לדון למה שנתבאר בשו"ת הב"ח שעיקר החיבור רק בזיעה שעולה למעלה מהתבשיל, אבל מה שמתפשט לצדדים לא חשיב זיעה לחבר, וכבר נתבאר שע"כ סברת הב"ל לענין חיבור מכח הרוטב, דאילו מצד שהוא עצמו חשיב משקה אין סברא לחלק, וא"כ ע"כ לפי הב"ח לא נאסר התבשיל שלמטה כי אם מה שכנגד האיסור ולא מן הצדדים.

**ולפ"ז** יש למצוא היתר שכל שמכסה הדבר הנאפה מלמעלה אפי' אם אינו מכסהו ממשו אלא רחוק ממנו למעלה, כל שיש הפסק בין התבשיל לתנור אין לאסור לאפות בו כיון לענין לאסור מה שלמטה אינו אלא חשש זיעה שלמעלה ולא של הצדדים, אלא שאכתי יש לחוש שמא נשפך למטה וא"כ צריך גם הפסק למה שלמטה ועיין הערה[[9]](#footnote-9).

הכשרת התנור

**והנה** לענין הכשרת התנור ידוע שצריך ליבון חמור כיון שמה שנבלע בו נבלע ע"י האור, אלא שבזה יש לדון בחלקים שנבלע שם זיעת האוכלים, האם גם בזה צריך ליבון חמור, ועיין לעיל הערה 6 שהבאנו מהמאמר מרדכי או"ח תנ"א שמה שנבלע בזיעה אין צריך כי אם ליבון קל ועיין מה שנתבאר לעיל הערה 8.

איסור לכתחילה בשתי קדירות נוגעות

**שם** וכן אם המחבת מכוסה הכל שרי מידי דהוה אשתי קדירות נוגעות זו בזו וכו', מיהו לכתחילה יש ליזהר בכל זה ע"כ, בפשוטו משמע כוונת הרמ"א שלכתחילה יש לאסור שתי קדירות נוגעות זו בזו, ולפ"ז אסור להניח קדירה חולבת ע"ג חצובה בשרית אף שאין שם רוטב מאנם כבר נתבאר שיש טעמים אחרים להתיר, מיהו באגר"מ יו"ד סי' מ' כ' שכוונת הרמ"א שלכתחילה יש ליזהר בזיעה ולא בשתי קדירות ע"ש.

![](data:image/png;base64...)

סעיף ט'

שו"ע

עירוי שנפסק הקילוח

**נר** של חלב עשוי כנר של שעוה שנטף ממנו טיפה על כלי אין צריך כי אם גרירה, אבל חלב מהותך חם שנפל ממנו טיפה על כלי צריך הגעלה ע"כ, עיין ט"ז ויסוד דבריו, דודאי שיטת השו"ע שעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל כלל ואפי' לא כדי קליפה, ולהכי כ' השו"ע דמהני גרירה שאינו אלא להוריד את הממשות בעין, אבל חלב מהותך חשיב חם ע"י האור, ולכן בזה אף שפסק הקילוח צריך עכ"פ כדי קליפה, ובכלי א"א לקלפו ולכן צריך הגעלה.

**ובדרך** זה נראה ג"כ בביאור הגר"א והוכיח דין זה מגמ' פסחים נטף מרוטבו על החרס שאוסר כדי קליפה, והרי פסק הקילוח ולא אוסרת כדי קליפה, וע"כ כיון שנתחמם ע"י האור עצמו אינו מצטנן כי אם ע"י התתאה ע"ש, וכן הבאנו לעיל מדברי האחרונים שביארו כך את שיטת הרשב"ם שנקט שעירוי דינו ככלי שני, וכן הוא שיטת השו"ע למה שנתבאר לעיל שלעולם עירוי דינו ככלי שני, אלא שבלא נפסק הקילוח הרי הוא מחובר לכלי ראשון ולהכי מבשל כדי קליפה וכמו שנתבאר.

ביאר אחר בדברי השו"ע

**אולם** בהגהות רעק"א מבואר שלא למד כן בדעת השו"ע, אלא גרירה עומד במקום קליפה והיינו משום שהשו"ע פסק שעירוי אפי' נפסק הקילוח מבשל כדי קליפה ולכן צריך גרירה, אלא שהק' שהרי גם בעירוי שלא נפסק הקילוח מבואר לעיל ס"ז שאינו אוסר כי אם כדי קליפה, וא"כ ק' למה כ' כאן לאסור הכל ולהצריך הגעלה והניח בצ"ע, וע"ע בפמ"ג שהק' כן על הש"ך.

בדין מצקת

**כ'** הט"ז מצקת שהכניסו לתוך כלי ראשון והוציאו דינו ככלי ראשון והוכיח מכמה ראיות, והנה תחילה כ' הט"ז כיון שהיה לו שם כלי ראשון בעודו בתוכו האיך נעשה כלי שני כשהוציאו מתוכו ע"ש, משמע שנקט שכל שחל עליו שם כלי ראשון לא פקע, וזה כסברא שנתבאר לעיל בשם החזו"א שעירוי שלא נפסק הקילוח אף אח"כ כשנפסק הקילוח לא נהפך לכלי שני, מיהו בהמשך דברי הט"ז מבואר שיש לו דין כלי ראשון ממש ועיין לקמן.

הוכחת הט"ז מהאגודה

**עוד** הוכיח מדברי האגודה שאם הוציאו זבוב בכף צריך ששים בכף כנגד הזבוב, ואי נימא שהכף כלי שני אינו מבליע ומפליט כלל, וע"כ מוכח שהכף דינו ככלי ראשון ע"ש, ובחוו"ד תמה עליו דודאי כל זמן שלא הגיע לתתאה הרי הוא מפליט ומבליע, אבל לענין בישול כיון שאינו בתוך דפנות החמות אינו מבשל ע"ש, ונראה שהחוו"ד לשיטתו שנקט בדעת המחבר כהש"ך שעירוי שפסק הקילוח מפליט ומבליע, אבל הט"ז לשיטתו שנפסק הקילוח אינו מבליע אפי' כדי קליפה, והטעם כמו שנתבאר לעיל שכיון שפסק כח הדפנות החמות דינו ככלי שני ואינו מבליע כלום, ולכן שפיר הוכיח הט"ז שאם אין דינו ככלי ראשון אינו מבליע כלום.

בנתרוקן הכלי אי חשיב כלי ראשון

**עוד** תמה החוו"ד שהרי הט"ז כ' שאם רוקן הכלי לגמרי ודאי דינו ככלי שני, וא"כ מוכח שכלי גרע מדבר גוש, ואילו דבר גוש מוכח שאינו מבשל כיון שאין לו דפנות החמות, א"כ איך אפשר שכלי שנתבשל במים דינו ככלי ראשון ע"ש, והנה עיקר דבר זה באמת ק' מסברא על הט"ז, אבל עכ"פ בדעת הט"ז מוכח דסבירא ליה שכלי שומר חומו כל שנשאר בו דבר חם, ובזה שומר חומר חומו ככלי יותר מדבר גוש, אבל כל שרוקנוהו מיד מצטנן לגמרי יותר מדבר גוש.

יסוד המחלוקת

**והנה** למסקנת הדברים מוכח שהחוו"ד מודה לעיקר סברת הט"ז שיסוד דין כלי ראשון הוא מכח מה שנתחמם ע"י האור, וכמו שנתבאר לעיל דלהכי עירוי שנפסק הקילוח דינו ככלי שני כיון שאין לו כח דפנות החמות של כלי ראשון, אלא שבזה פליג שהט"ז נקט שגם מה שנתחמם בקדירת מים ג"כ מחמם את דופני הכלי עד שהוא עצמו מחמם ככלי ראשון, אבל חוו"ד נקט בפשיטות שכי האי גונא לא חשיב דופני הכלי כנתחמם מכח האור ליחשב ככלי ראשון.

![](data:image/png;base64...)

1. לא הודפס בספר עצמו אלא בשו"ת בית אפרים סי' מ"ח. [↑](#footnote-ref-1)
2. אלא שבאמת יש להעיר על דבריו שהרי כמו שלא חשיב פרי לענין ערלה, ה"ה בבשר בחלב דבעינן חלב דוקא, אין לנו להחישב הזיעה הבא מן החלב כחלב, ועיין [↑](#footnote-ref-2)
3. וצ"ל שזהו שיעור בכמות הזיעה הנצרך ליחשב זיעה שמחבר, דבאמת אם יש כמות הבל מיד יזיעו ידיה ואין בזה שיעור זמן שצריך להחזיקם עד שיזיעו ידיה, ולכן תליה התנא בתנאי שיזיעו ידיה, שאם לא הזיעו ידיה ע"כ אין חשיבות להבל ליחשב חיבור, כן נראה ליישב דעת רבותינו שנקטו שההבל עצמו חשיב משקה. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה במשנ"ב סי' קנ"ח ס"ק כו' כ' שהטובל לקח ביי"ש אין צריך נטילת ידים, דאינו אלא זיעה היותא מהחטין ודינו כמי פירות ע"ש, אולם במעשה רב מובא שהגר"א אמר להגר"ר המבורג זצ"ל, דאף שדנו הפוסקים אם דינו של יי"ש כמי פירות או לא, מ"מ לכו"ע היכא שיצא ע"י מים דינו כמים אפי' אם היה רק מעט מים, ועיין חזו"א וכו', ואי נימא שהזיעה היוצא דינו כפרי עצמו, איך להפכו למים מחמת שיצא ע"י מים, וע"כ זיעה הוא רוטב בפני עצמו, ואם יצא מכח המים חשיב כתולדה דמים שכולו חשיב מים וחשיב משקה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולכאו' תלוי בנידון שנתבאר בהקדמה, שאם האיסור משום שזיעת של חלב כחלב, א"כ החלב נמצא רק למעלה במקום שנעשה זיעה, משא"כ אי נימא שעיקר דין הרוטב שהוא כאילו מתבשל בתוך המים, א"כ אין לחלק בין למעלה ללמטה. [↑](#footnote-ref-5)
6. והנה שם בסעיף יד' בדין הגעלה לכיסוי קדירה, ציין הגר"א למתני' דמכשירין דחזינן שזיעה כמשקה, ואילו הכא כ' הגר"א רק שתשמישו ע"י האור ולא כ' כדלעיל, ומבואר שהכא אינו משום זיעה, והטעםנראה דבאמת בדעת המ"א צ"ע שהרי בא לפרש טעם השו"ע שצריך ליבון והיינו משום שחשיב תשמישו ע"י האור, ואי נימא שהבליעה של הכיסוי חררה הוא משום הזיעה לכאו' אינו אלא בליעה של משקה ולמה צריך ליבון, אלא שזה תלוי לכאו' בנידון הנ"ל, דאי נימא שזיעת האוכלים דינו כאוכלין עצמן, א"כ הכא הזיעה כאוכל וכיון שנבלע באור דינו כנבלע באור, אבל אי נימא שהמשקה אינו אלא כמים ומעבירים את הטעם כמים, א"כ נראה דהכא לא חשיב כי אם בליעה של מים ולא בליעה שע"י האור ומשום זה אין צריך ליבון.

   ונמצא שלפי המ"א דין זיעת אוכלים כאוכלים עצמן, אבל לפי הגר"א אינו אלא משקה ולכן הכא לא שייך טעמא דזיעה, ועיין מאמר מרדכי שכ' ככל הנ"ל שהדין פשוט שמה שנבלע ע"י זיעה לא חשיב תשמישו ע"י אור ואין צריך כי אם הגעלה ע"ש, ועיין לקמן נפק"מ גדולה לדינא. [↑](#footnote-ref-6)
7. אלא שבאמת כבר תמהנו לעיל בדין חם לתוך צונן, שאם דיינין לעליון עדיין ככלי ראשון, א"כ הכי נמי הכא אי נימא שעדיין שם כלי ראשון עליו מן הדין שתיאסר גם התבשיל שבקדירה שהרי הקדירה בולעת מכל דפנותיו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולפ"ז יש לעיין בזיעה שאינו חם מצד עצמו, רק שמכיון שהוא בתוך התנור הרי הוא מחזיר חומו, דאפשר שכיון שהחום של הזיעה פסק כחו שום אין התיחסות למה שהוא חם מכח דבר אחר וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
9. הנה שמעתי מאחד מגדולי פוסקי זמנינו שליט"א שא"א להכשיר תנורים שלנו לפסח אפי' בחום הנקרא פרוליטי, ונימוקו עמו שהרי ישנם כמה חלקים כגון של גומי וכד' שצריך להכשיר בליבון חמור וא"א להכשירם ולכן אין להכשיר תנור לפסח, אולם למה שנתבאר אין לחוש לכך, שהרי כל החלקים האלה אינם אלא צדדים, ובצדדים אין לחשוב שנאסר התבשיל מכח הזיעה שעולה וחוזר לתבשיל, לא מיבעיא לפמ"ג שרק אם נטף פשיטא שאין לחשוש, אלא אפי' אי נימא שהאיסור משום שחשיב חיבור ומעביר מזה לזה כל זה רק למעלה אבל מן הצדדים אין לחשוב לכך.

   ובר מן דין כבר נתבאר מה שכ' המאמר מרדכי שמה שנבלע בזיעה לא חשיב בלוע ע"י האור, ושרי בהגעלה וה"ה בליבון קל, וכן נראה מנהג העולם להכשיר תנור הנקרא פרוליטי לפסח. [↑](#footnote-ref-9)