1. בפרטי דיני הונאה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / אונאה ומקח טעות

ז' אייר ע"א

**סימן א**

**בפרטי דיני הונאה**

**א]בביאור הנידון בר"ח בב"ב פ"ג:- ביאור שיטות הראשונים**

**ב]ביאור שיטות הראשונים בדין חזרת המאנה ביותר משתות**

**ג]בדין הונאה שתות ביפות ונמצאו רעות**

**ד]בדין מקח טעות האם זה מתקיים למפרע והאם יש שם את סברת העדר"י**

**ה]הערה בדברי הרמ"ה בקבע במקח שיהיה בשויו**

**ו]בגדר הדין מחילה דפחות משתות**

**ז]בפרטי הזמן דחזרה**

**ח]בביאור דעת שמואל בדין שתות מעות שנינו**

**ט]ביש ויכוח האם היה שיעור הונאה וביש ויכוח האם מחל לו**

**בדין הונאה במטבעות**

**י]בצורת השומא דשתות במטבעות**

**י"א] בגדר הדין פחות משתות במטבעות**

**י"ב]בביאור סוגית הגמ' בפחתה איסר אסור**

**בביאור הנידון בר"ח בב"ב פ"ג:- ביאור שיטות הראשונים**

א]עיין גמ' בב"ב פ"ג: אמר רב חסדא מכר לו שווה חמש בשש והוקר ועמד על שמונה לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר משום דאמר ליה אי לאו דאוניתן לא מצית הדרת בך השתא הדרת בך ותנא תונא יפות ונמצאו רעות לוקח יכול לחזור בו ולא מוכר וכו' והגמ' דוחה שזה מצד רע רע יאמר הקונה דהיינו שאין כאן סיבה למקח טעות כלל עיין בראשונים שם והנה בביאור הגמ' נאמרו כמה ביאורים בראשונים ונבארם בס"ד

א. עיין רשב"ם ותוס' שנקטו שר"ח ס"ל כשמואל ששתות מעות שנינו וממילא יש כאן הונאה שתות וס"ל כר' יהודה הנשיא שמי שנתאנה ידו על העליונה רוצה אומר לו תן לי מעותי או תן לי מה שהונאתני וכה"ג שזה נשתנה להונאה ביחס למוכר בשיעור ביטול מקח הגמ' דנה שממילא הוא יוכל לבטל המקח ור"ח חידש שאינו כן מצד שיש טענה אי לאו דהונאתני לא היית יכול לחזור בך א"כ לא יתכן שמכח הונאתך אתה יכול לחזור בך וביארו הראשונים שזה סברא שלא יהיה חוטא נשכר ועל דרך זה ביאר בער"י וברא"ש והנה צ"ב מה צריך להגיע לסברא מיוחדת שאי לאו דאוניתן וכו' הרי כיון שהדין שידו על העליונה א"כ עד כמה שהוא רוצה את המכר א"כ בפשוטו זה חל למפרע אלא שיש על המאנה חיוב הונאה וא"כ מה פתאום שיוכל עכשיו לבקש ביטול מקח וביאר בער"י שבאמת כיון שהוא יכול לחזור בו חשיב שעדין לא נגמר המקח וגם כשאומר שרוצה אין זה גילוי למפרע וממילא כיון שלפני שנגמר המקח נהיה מצב של ביטול מקח ביחס למוכר א"כ צריך להיות שהוא יבטל ורק מצד סברא של אי לאו דאוניתן וכו' לכן הוא לא יכול לבקש ביטול מקח

והנה עיין ער"י שדן האם בכל אופן יכול לבקש את הונאתו וכתב שכיון שחזינן שצריך להגיע לסברא שלא יהיה חוטא נשכר ולולי זה יכל לבקש ביטול מקח דהיינו שהמקח עדין לא נגמר א"כ כל שבזמן גמר המקח אין כאן הונאה אין סיבה שיחול חיוב הונאה אמנם הרא"ש הביא בזה שני דיעות ובשטמ"ק נקט התוס' הרא"ש שהוא יכול לתבוע הונאה וצ"ב שלכאורא דברי רבינו יונה מוכרחים וצ"ל שהדין חזרת הונאה הוא לא לפי זמן חלות המכר אלא לפי זמן עשית המכר שביניהם וכיון שאז הוא נתאנה ממילא זה סיבה שישלם לו הונאתו והנה בפשוטו מבואר שהחלות קנין באמת רק חל בזמן שמתרצה למקח ותובע הונאתו ואם יקדש אשה הלוקח בזה קודם שנתרצה לא תהיה מקודשת ועיין בזה לקמן

והנה הגמ' מביאה ראיה מהמשנה וצ"ב ראית הגמ' וביאר הרשב"ם שכוונת הגמ' שדין המשנה פשוט ובהכרח שזה בא לחדש שגם כה"ג שהרעות נתיקרו עד שיעור בטול מקח המוכר לא יכול לחזור בו והגמ' דוחה מצד ששם עד כמה שהוא אומר שלא מקפיד אין סיבה לביטול המקח כלל ולכאורא הכוונה שכה"ג חשיב שזה נגמר למפרע אמנם עיין עדר"י שביאר שראית הגמ' מעצם הדין שהלוקח יכול לחזור בו ולא המוכר ולא אומרים שכיון שלא נגמר ביחס לקונה ממילא זה גם לא נגמר ביחס למוכר והטעם מצד אי לאו דאוניתן עכ"ד וצ"ב א"כ למה הגמ' לא הביאה ראיה מעיקר הדין של ר' יהודה הנשיא דהמתאנה יכול לחזור ולא השני וצ"ל שבחזרה בשתות שזה לא טעות מצד עצם המקח אלא מחמת ההונאה שבזה בכה"ג גם ללא אי לאו דאוניתן אין זה סיבה שהמוכר יוכל לבטל המקח ורק זה סברא שאם יהיה שינוי במחיר יוכל לבטל המקח משא"כ במשנה שהסיבה שיכול לחזור בו שיש כאן טעות כלפיו בזה זה גם סברא שהמוכר יוכל לבטל המקח לולי הסברא של אי לאו וכו' ועיקר הסברא מבואר בראב"ד בהשגותיו על הרי"ף דביאר שנידון הגמ' להוכיח מהמשנה האם זה כמו דין הונאה של ר' יהודה הנשיא וא"כ זה לא ראיה או שזה מדין טעות וזה כן ראיה ע"ש אמנם הסברא צ"ב בזה

ועיין ריטב"א שכתב לבאר שזה וודאי שלגמ' לא היה צד שכיון שנשתנה לביטול מקח מצד המאנה הוא יוכל לחזור בו אלא רק שעד כמה שהמתאנה תובע הונאתו המאנה יכול לטעון שהוא מבטל המקח כיון שנשתנה המחיר ועל זה הגמ' אומרת אי לאו וכו' שלכן המתאנה יכול לתבוע הונאתו והמאנה לא יכול לבטל המקח עכ"ד ולכאורא עיקר הסברא שבאמת המקח עדין לא נגמר אמנם זה לא סיבה לחדש זכות חזרה רק שזה סברא שעכשיו שזה נגמר בצורה שאין הונאה הוא לא יכול לתבוע הונאתו ואין זה במשמעות לשון הגמ' אי לאו דהוניתן אלא משמע שכיון שהוא תובע הונאה זה יוצר סיבה לתבוע ביטול מקח ועל זה עוזר אי לאו דהוניתן

אמנם עיין רמב"ן בעל המאור ראב"ד ועוד ראשונים דפשיטא להו דעד כמה שהדין דבשתות מי שנתאנה יכול לחזור בו ולתבוע הונאה א"כ גם אם אחרי זה נשתנה המחיר זה לא סיבה שיוכל לתבוע ביטול מקח ובפשוטו מצד שעד כמה שהוא רוצה המקח זה למפרע חל ורק שחל חזרת הונאה אמנם יתכן שסבירא להו שהדין הונאה נקבע לפי זמן עשית המקח ובביאור הגמ' מצאנו כמה אפשריות וכדלקמן

ב. עיין ריטב"א בשם הרא"ה דר"ח ס"ל שתות מקח שנינו וממילא הוא מדבר ביותר משתות דהוי ביטול מקח והמקרה השני זה לאו דוקא ע"ש והגמ' דנה האם בדין יותר משתות אם מי שנתאנה רוצה לקיים המקח ללא לתבוע הונאה האם הוא יכול ובזה הגמ' אומרת הסברא אי לאו דאוניתן וכו' והגמ' מדמה למשנה שחזינן שאפילו שהלוקח יכול לחזור בו המוכר לא יכול לחזור בו עכ"ד [ובחידושי הר"ן גם ביאר על דרך זו אלא שס"ל כדעת רבינו יונה שרק מחמת שנשתנה השער זה לא עומד לחזרה ולכן המוכר לא יכול לחזור בו ע"ש] והנה בפשוטו לפ"ז אין מקור לחדש שבאמת לא חל המקח אלא מכאן ולהבא אלא שהגמ' דנה שכיון שיש ללוקח זכות לחזור בו זה מחייב שגם למוכר יהיה הזכות לבטל המקח ועל זה עוזר הסברא של אי לאו דאוניתן אבל באמת זה וודאי עד כמה שהוא מעמיד המקח וודאי שזה חל למפרע ולכן הוא גם יכול לתבוע הונאה בשתות

ג.עיין רמב"ן שביאר שבאמת ר"ח כר' יהודא הנשיא אלא שהגמ' דנה שאולי כל הדין שהלוקח יכול לתבוע הונאתו זה עד כמה שהמוכר מעמיד המקח אלא שלא רוצה לשלם ההונאה כה"ג בהכרח חל המכר והוא משלם ההונאה אבל במקום שהוא אומר עד כמה שאני צריך לשלם ההונאה אני לא רוצה המכר כה"ג הוא יוכל לבטל המקח ובזה חידש ר"ח דמצד הסברא של אי לאו וכו' אין בכוח המוכר לבטל המקח אלא שהוא חייב להעמיד המקח ולשלם ההונאה ולכאורא הכוונה שכדי שלא יהיה חוטא נשכר הוא חייב להעמיד המקח ולשלם הונאתו והגמ' מביאה ראיה מהמשנה דכאן זה כמו הונאה יותר משתות ומבואר שהמוכר לא יכול לחזור בו ובהכרח מצד אי לאו דאוניתן ועד כמה שיש כזה סברא ממילא זה סיבה דבשתות יחול המכר והוא ישלם ההונאה עוד ביאר שהרי אם היה כך הדין דלא כר"ח א"כ ביותר משתות בהכרח שהמוכר יכול לחזור בו אפילו אם הלוקח רוצה להעמיד המקח דאל"כ מה איכא בין שתות ליותר משתות וכיון דבמשנה זה כמו יותר משתות ומבואר שהמוכר לא יכול לחזור בו א"כ בשתות בהכרח שגם אם תובע הונאה הוא לא יכול לבקש ביטול המקח וכן ביאר הר"ן את שיטת הרמב"ן ע"ש והנה צ"ב שכיון שהרי בשתות לא היה צד שהמוכר יוכל לתבוע חזרה רק עד כמה שתובעים ממנו הונאה ולגבי זה אין ראיה מיותר משתות וצ"ל שהגמ' הבינה ששניהם זה מאותו סברא של אי לאו וכו' ועד כמה שיש כזה סברא ממילא בשני המקרים זה צריך להיות כך ועדיין צ"ב

ד. עיין רמב"ן שכתב לבאר עוד דבאמת ר"ח ס"ל כר"נ דקנה ומחזיר הונאה אלא דבכל אופן הגמ' דנה דאולי עד כמה שהלוקח תובע הונאה המוכר יכול לומר לו אני לא רוצה המכר ומצד סברא אי לאו דאוניתן אינו יכול לטעון כך ולפ"ז כוונת ר"ח אינו יכול לחזור והלוקח יכול לתבוע הונאתו והגמ' מוכיחה מהמשנה שהלוקח חוזר ולא המוכר ומצד הסברא של אי לאו דאוניתן ועד כמה שיש כזה סברא ממילא גם בשתות מכח זה אין ביד המוכר לבטל המקח עכ"ד וצ"ב הדמיון שכאן הנידון שלא רוצה לשלם ההונאה אבל במשנה הרי לא מפסיד כלום מקיום המקח וצ"ל כנ"ל שעד כמה שיש סברא של אי לאו דאוניתן זה מחייב את כל הדינים הנ"ל

ה.עיין בעל המאור שביאר שמדובר שבתחילה הלוקח חזר בו ואחרי שזה התיקר הוא חזר בו מחזרתו והגמ' אומרת שמצד אי לאו דאוניתן לא חל החזרה עד שיקבל הכסף וממילא יכול לחזור בו מחזרתו והגמ' מוכיחה מהמשנה דהבינה שמדובר כך דאל"כ פשיטא והגמ' דוחה שיתכן לחלק דבמשנה שהמוכר ידע שהוא מהנה לכן הלוקח אפילו שחזר בו יכול לבטל חזרתו משא"כ בהונאת שתות שהמוכר לא ידע שאונה עד כמה שהלוקח חזר בו אפילו שלא לקח המעות בטל המקח לגמרי ועיין ראב"ד שהסכים בעיקר הדין אם הבעל המאור דכל שלא קיבל הכסף הוא יכול לחזור בו אמנם כתב שזה פשיטא דמה יבטל המשיכה ור"ח לא צריך לחדש דבר כזה [ומזה וודאי משמע שס"ל שעד כמה שרוצים זה חל למפרע ודלא כעדר"י] והרמב"ן חלק על עיקר הדין וכתב שכל שהוא חזר בו נתבטל המקח אפילו אם עדין לא קיבל המעות ולא יכול להחזיר המקח

ו.עיין רי"ף שהביא מרב האי גאון דר"ח דיבר שהיה קנין כסף ללא משיכה והנידון לענין מי שפרע ועיין ראב"ד דביאר דהגמ' פשיטא ליה שכה"ג הלוקח יכול לחזור בו ללא שיקבל מי שפרע והגמ' מחדשת שבכל אופן אין המוכר יכול לחזור בו אלא אם קבלת מי שפרע ומצד אי לאו דאוניתן והגמ' מוכיחה מהמשנה שזה כמו יותר משתות שהלוקח יכול לבטל המקח והמוכר לא יכול לבטל ובהכרח מצד אי לאו דאוניתן וממילא ה"ה לענין מי שפרע והגמ' דוחה שאולי המשנה זה לא כמו יותר משתות אלא שזה כמו שתות לר' יהודה הנשיא שכה"ג גם ללא אי לאו דאוניתן זה לא סיבה שהוא יוכל לחזור בו ולכאורא הכוונה שאין חזרתו מדין טעות אלא שזה מזכות הונאתו לבטל המקח וזה וודאי לא סברא לגבי המוכר משא"כ יותר משתות או מי שפרע שזה סברא מצדו יכול לבטל בתור מקח טעות כה"ג לולי הסברא של אי לאו דאוניתן גם המוכר יכול לחזור בו

ז.עיין תוס' בב"מ נ: שכתבו שר"ח באמת ס"ל כר"נ שהלוקח לא יכול לבטל המקח אמנם כאן שנשתנה השער ונהיה שיעור ביטול מקח למוכר כה"ג לולי הסברא של אי לאו דאוניתן היה יכול לבטל המקח ורק מצד אי לאו דאוניתן אין בכוחו לבטל המקח ובפשוטו לפ"ז לר"י לעיל לא יוכל לתבוע ההונאה כה"ג אמנם ברא"ש ובטור מבואר שלדידן וודאי שחשיב שהמקח נגמר לגמרי רק שיש חיוב הונאה ואין שום חידוש בדינו של ר"ח וודאי שיוכל לתבוע הונאתו והנה דברי התוס' צ"ב דלכאורא עד כמה שקנה ומחזיר הונאה בהכרח שחל המקח לגמרי ורק שיש חיוב הונאה וא"כ מה פתאום שאם משתנה השער יחול ביטול מקח לשני

ושמעתי לבאר דס"ל לתוס' שיסוד דין חזרת הונאה הוא שיש לו זכות לתבוע שזה מקח טעות אלא שיש זכות למהנה לתקן הטעות על ידי החזרת ההונאה ובאמת עד כמה שלא יעשה זה הוא יוכל לתבוע ביטול מקח ולכן עד כמה שנשתנה השער ועדין לא תיקן הטעות כיון שביסוד הדין יש כאן ביטול מקח ממילא עכשיו הוא יכול לבטל המקח ורק מצד אי לאו דאוניתן אינו יכול לבטל המקח

ויסוד הדברים מבואר ברמב"ן בב"ב בביאור השני שכתב שמה שר"ח אומר לוקח יכול לחזור בו הכוונה שעד כמה שהמוכר לא יחזיר ההונאה הוא יכול לחזור בו אפילו ששתות קנה ומחזיר הונאה ע"ש

ועיין רמב"ן על התורה שכתב שפחות משתות זה מחילה כיון שאדם לא רוצה לבטל המקח בשביל הונאה פחות משתות וצ"ב אבל למה שלא יהיה חזרת הונאה ושמעתי לבאר כנ"ל שכל הדין חזרת הונאה יסודו מצד שרוצה ביטול מקח וממילא חייב לשלם בתור תיקון הטעות ויכול גם לתבוע דבר זה אבל כאן שאדם לא רוצה ביטול המקח בגלל זה ממילא אין סיבה לחיב חזרת הונאה וצ"ע בזה

והנה לכאורא לתוס' בכל הונאת שתות אם שניהם ירצו לבטל המקח יוכלו לבטל וזה יחשב למפרע שלא חל המקח ודו"ק בזה

**ביאור שיטות הראשונים בדין חזרת המאנה ביותר משתות**

ב]והנה מבואר בגמ' בב"מ נ: דיותר משתות שניהם חוזרים בהם ועיין תוס' ועוד ראשונים שהביאו להקשות שכיון שהגמ' אומרת סברא של אי לאו דאוניתן לא הוי מצית הדרת בך א"כ למה שם המאנה יכול לחזור בו ועיין תוס' בב"מ נ: וברא"ש בב"ב שכתבו שביותר משתות שזה רחוק ממחיר המקח זה מקח טעות גמור וממילא גם המוכר יכול לחזור בו ואין זה דומה לסוגין שזה היה לחזרה של שתות ובתוס' בב"מ דימו דבר זה ליין ונמצא חומץ ששניהם יכולים לחזור בהם והנה הגמ' דנה האם בקרקעות יש ביטול מקח ולצד שאין ביטול מקח חזינן לכאורא ששינוי המחיר אין זה סיבה למקח טעות ובהכרח שזה רק מדין הונאה וצ"ב כוונת התוס' וצ"ל שהסיבה שיש כאן מקח טעות כיון ששוי הדבר הוא חמישים והוא מכר אותו בשמונים וכל זה לאחר דין התורה של הונאה שחשיב שמחירו הוא רק חמישים אבל לולי דין הונאה שאדם יכול להחשיבו כשווי שמונים א"כ אין כאן סיבה לביטול מקח דחשיב שזה שווה שמונים [ועיין סימן ג' סקי"א] ובלשון אחר שמעתי שזה וודאי שמפרשת הונאה חשיב שמחירו חמישים אמנם עדין כיון שהם החליטו לעשות כזה מקח אין כאן סיבה למקח טעות אמנם כיון שיש איסור הונאה חשיב שהם מצידם עשו מקח של שוויו וממילא יש כאן סיבה לתביעת מקח טעות וצ"ע בכל זה

ועיין בראשונים הנ"ל דהביאו מהריב"ם לישב שבאמת כל מה שהגמ' אומרת שניהם חוזרים הכוונה שעד כמה שהמתאנה תובע הונאתו המאנה יכול לחזור בו אבל באמת אם הוא לא תובע הונאתו אין המאנה יכול לחזור בו ומצד אי לאו דאוניתן וכו' והנה לשון התוס' בב"מ והרא"ש כאן שעד כמה שהוא תובע הונאתו ממילא המוכר יכול לחזור בו וגם אם אחרי זה הלוקח יגיד שרוצה המקח ומוותר על ההונאה זה לא יעזור והטעם שכיון שגילה דעתו שהוא מקפיד על שינוי המחיר ממילא זה נהיה כמקח טעות שהדין ששניהם חוזרים ורק שמצד אי לאו וכו' זה תלוי בו לקבוע שיש כאן הקפדה ולא אומרים שזה עצמו שיכול לקבוע שיש כאן הקפדה זה סיבה שהשני יכול לחזור בו

אמנם עיין לשון הרא"ש בב"מ וכן בעוד ראשונים שגם אחרי שתובע ההונאה המוכר יכול לומר לו או שתקיים המקח כמו שהוא או שאני מבטל המקח ומשמע שאם הלוקח ירצה לקיים המקח ללא חזרת ההונאה הוא יוכל לקימו והיה מקום לומר שבאמת גם כשהוא מקפיד ורוצה לקיים המקח אבל זה לא סיבה שהמוכר יוכל לבטל המקח ורק שיש לו טענה שעד כמה שיחול מקח אם חזרת הונאה א"כ כזה מקח שהוא רחוק כל כך ממה שאני עשיתי אני לא רוצה אמנם ביאור זה צ"ע דהרי כלפיו זה הונאה פחות משתות שזה לא סיבה לביטול מקח ועוד שמה זה שונה משתות שלא יכול לבטל המקח ויש מקום לבאר על פי סברת הגר"ח דבאמת כאן גם טעות כל שהוא זה סיבה לבטל המקח מצד שזה כמו דבר שבמידה ובמנין שחוזר ורק שבשתות הגדר שחל המכר לגמרי ורק שחל חזרת הונאה ויתכן שביותר משתות זה לא כך אלא שחשיב שמלכתחילה חל המכר רק על שויות הדבר וממילא יכול לבטל כדין דבר שבמידה ובמנין וכל זה דוחק ואין זה במשמעות הרא"ש בב"ב כלל וכן לא הוזכר סברא זו בשאר הראשונים ורק ברמב"ן בתור הו"א שמזה ר"ח בא לאפוקי ע"ש

והנה הרא"ש בב"ב כתב לסייע לסברת ריב"ם דלא כתירוץ הראשון דאל"כ יוצא שיד המאנה על העליונה ביותר משתות שגם הוא יכול לחזור בו מאשר בשתות שהוא לא יכול לחזור בו וצ"ב כוונתו הרי גם לריב"ם זה כך שלכן ביותר משתות עד כמה שהוא תובע הונאתו יכול לחזור בו כיון שממילא זה נהיה מקח טעות א"כ הם ס"ל שזה כך גם ללא שתובע הונאתו ואם נימא שהסיבה שיכול לבטל המקח רק מצד שלא רוצה לשלם ההונאה א"כ א"ש כוונת הרא"ש אמנם זה לא יתכן כמפורש בלשונו שעד כמה שהמתאנה תובע ההונאה דהיינו שמקפיד ממילא זה מקח טעות וצ"ל כוונתו שאם המוכר יכול לבטל המקח מצד עצמו כה"ג יוצא שזכות המאנה ביותר משתות הוא יותר מאשר שתות אבל אם זה רק מצד שהמתאנה מראה שהוא מקפיד וזה מה שעושה הביטול מקח כה"ג אדרבא זה מזכות המתאנה ולא מזכות המאנה ועדין צ"ב

ועיין רא"ש דהביא מרבינו יונה שהקשה מה שייך לומר ששניהם חוזרים אם המתאנה תובע הונאתו הרי לא התחדש זכות חזרת הונאה ביותר משתות א"כ מה שייך לומר דין שלא קיים ובפשוטו צ"ל שדעת הריב"ם שיש כן דין חזרת הונאה אלא שעד כמה שמראה שמקפיד על שינוי המחיר ורוצה חזרת הונאה ממילא זה סיבה שכבר יחשב כמקח טעות שגם הצד השני יכול לבטל המקח אבל אם יסכים להחזיר ההונאה באמת חשיב שחל המכר אם דין חזרת הונאה [ועיין סימן ב' סק"ז מה שכתבנו בזה] עוד הקשה רבינו יונה למה כשהוא תובע הונאה המאנה יכול לחזור בו הרי אדרבא הוא הראה שהוא רוצה המקח דהינו שחזינן שהבין ברור דלריב"ם שברגע שהוא תובע הונאה המאנה יכול לבטל גם אם המתאנה יאמר שמעדיף לקיים המקח ללא הונאה ולכן הקשה שאיפה בתביעת ההונאה גילה שמקפיד ולא רוצה המכר שלכן המאנה יכול לחזור בו וצ"ל כמו שכתב שם שעד כמה שהוא מראה שמקפיד אפילו שהוא אמר שרוצה ההונאה אבל בסתמא עד כמה שלא יקבל ההונאה ממילא יבטל המקח

ועיין עדר"י וכן הסכימו עמו הרא"ש הר"ן והריטב"א דכיון שיש כאן הונאת שתות ומסתמא הוא יחזור בו ממילא מכח זה המאנה יכול לחזור בו ובאמת אם יגלה דעתו שרוצה המקח עכשיו כבר לא יכול לחזור בו ולכן לאחר שיראה לתגר המוכר לא יכול לחזור בו מצד שכל דין חזרתו רק מצד שכיון שזה עומד שהלוקח יחזור בו ממילא זה עצמו יוצר מצב שהמקח לא נגמר אבל עד כמה שהוא רוצה אין בכח המוכר כבר לחזור וכל זה מצד אי לאו דאוניתן ולפ"ז בסוגין שזה התייקר ולא עומד שהלוקח יחזור בו אין ביד המוכר לחזור בו כבר ורק הלוקח יכול לחזור בו והגמ' מוכיחה מהמשנה דרק הלוקח חוזר בו כי רעות ויפות זה לא דבר שחזקה שהוא יחזור בו דיש אנשים שזה לא איכפת להם והגמ' דוחה דכאן עד כמה שהוא לא מקפיד חשיב שלמפרע אין כאן סיבה כלל לטעות ואין זה דומה ליותר משתות שוודאי שאדם מקפיד

**בדין הונאה שתות ביפות ונמצאו רעות**

ג]והנה עיין נתה"מ סימן רל"ב לגבי יפות ונמצאו רעות שרק הלוקח יכול לחזור בו דאם היה גם הונאה שתות לדעת הרמב"ן שנקט שכאן זה כמו הונאה יותר משתות א"כ הרי כל מה שהמוכר לא יכול לחזור בו מצד אי לאו דאוניתן אבל עד כמה שהלוקח תובע את ההונאה הוא יכול לבטל המקח וכמו ביותר משתות שעד כמה שהוא תובע ההונאה הוא יכול לבטל המקח אמנם לדעת רבינו יונה שחזינן שכאן זה לא עומד לחזרה דהרי ביותר משתות המוכר יכול לחזור בו וכאן הוא לא יכול א"כ כאן גם עד כמה שהוא מקפיד הוא יכול עדין לתבוע ההונאה ע"ש ודבריו צ"ע א. דהגמ' דוחה הרי שכאן יש סברא שיכול לומר שהוא לא מקפיד על הרעות וממילא למפרע אין כאן הקפדה ורק שיש כאן הקפדה מצד המחיר ככל שתות ב. שלכאורא יש כאן שני ענינים נפרדים א. הקפדה מצד המין ומצד זה הוא אומר שמוותר ולא רוצה ביטול מקח ובזה הדין שעד כמה שלא מקפיד אין בכח המוכר לבטל אבל עדין מקפיד על ההונאה שבדמים שזה לא קשור למה שזה מין אחר ובזה הרי בשתות יכול לתבוע ההונאה וצ"ל שס"ל שכיון שאי לאו וכו' זה מצד שלא יהיה חוטא נשכר א"כ חז"ל לא אמרו סברא זו במקום שגם יצטרך לשלם הונאה ולא מסתבר וצ"ע בזה ועיין אולם המשפט שהעיר בזה

והנה הרמב"ן בסוגין באמת כתב שיפות ונמצאו רעות אם הוא יתבע הונאתו המוכר יוכל לבטל המקח ומזה הוציא הנתה"מ את דינו אמנם בפשוטו יש לבאר שכוונת הרמב"ן להונאה פחות משתות שדן שכאן מצד הדין טעות הוא יוכל לתבוע את זה וכמו שדן הטור סימן רל"ב ובזה כתב שמצד הטעות שבזה אין לו זכות לתבוע אלא למוכר יש זכות לבטל המקח

והנה עיין תוס' בב"מ שהביאו את הריב"ם וכתבו שכאן בגמ' שר"ח אומר אי לאו דאוניתן זה רק סברא שהמוכר לא יכול לבטל המקח אבל באמת הלוקח גם לא יכול לתבוע ההונאה וכוונתם דהרי זה סברת ריב"ם דבמקום שהסיבה שלא יכול לחזור מצד אי לאו דאוניתן אבל אין בכוחו לתבוע הונאה אבל בשטמ"ק בב"ב בשם הרא"ש כתב שבמקרה של רב חיסדא הוא יכול לתבוע ההונאה וביאר הטעם דרק כשתובע הונאה יותר משתות ממילא זה סיבה לביטול מקח משא"כ פה שתובע הונאה שתות מצד תביעה זו אין כאן סיבה לביטול מקח ולכאורא בדעת תוס' בב"מ מוכח כהבנת הנתה"מ דכל שהסיבה שהוא לא חוזר מצד אי לאו וכו' אין כח לתבוע ההונאה אמנם אין זה דומה כלל דכאן הרי תביעת ההונאה מצד הטעות בשווי המקח ולגבי זה המוכר יכול לטעון דאם תובע את זה הרי זה סיבה לביטול המקח משא"כ כאן שזה שני דברים

**בדין מקח טעות האם זה מתקיים למפרע והאם יש שם את סברת העדר"י**

ד]והנה עיין סימן רל"ב דכתב הטור דאם אדם מכר חפץ אם מום שזה הונאה פחות משתות ורוצה לקיים המקח רק שתובע ההונאה המוכר יכול לומר לו שאינו רוצה לקיים המקח ולשלם ההונאה וכתב הגר"א שזה כסברת ריב"ם וצ"ב שיש כאן שני תביעות נפרדות וצ"ל שהכונה שהרי זה הונאה פחות משתות וכל תביעתו מצד המום שבזה ועד כמה שמקפיד ממילא הוא יכול לבטל ועיין סמ"ע דלרבינו יונה הלוקח יכול לבטל כל זמן שהמוכר לא קיים המקח דהיינו שנקט שסתם מום זה כמו יותר משתות ולא כמו רעות ונמצאו יפות וכן משמע מרבינו יונה שרק ביפות ורעות ביאר שיש בני אדם שלא מקפידים על זה

אמנם עיין מחנה אפרים הונאה סימן י"ב שכתב שמלשון הטור משמע שהמוכר לא יכול לחזור בו ורק אם תובע את הונאתו יכול לחזור בו וביאר שעד כמה שאומר שלא מקפיד זה למפרע וצ"ע מה זה שונה מרבינו יונה וכתב שדוקא כאן שהשתנה המחיר א"כ גם מה שהסכים זה רק שעכשיו יש לו סיבה להסכים אבל במקום שלא היה שינוי ואומר שלא מקפיד זה אחרת וצ"ע שהרי הגמ' דימתה למשנה שרבינו יונה ביאר שלא השתנה המחיר וגם מזה הגמ' מביאה ראיה וביאר מפורש שהחילוק כי שם זה לא עומד בטוח שיחזור אבל לולי זה גם כה"ג הלוקח יכול לחזור בו אמנם יתכן שדוקא כאן כי אמר יפות א"כ יש כאן וודאי שינוי מהמכר שעשו ואין זה דומה למקח טעות של מום שזה לא מצד שאמר מפורש ויש כאן וודאי מקח אחר ממה שעשו ולכן עד כמה שמגלה שלא מקפיד וודאי שזה למפרע ולא יעזור שהמוכר חזר בו

אמנם ע"ש שהקשה מכל מקדש את האשה על מנת שאין בה מומים וכנסה סתם דהגמ' אומרת שחזקה שנתפייס במומים ומבואר שם שזה חל למפרע ומזה הכריח סברתו ששם זה לא מצד שינוי שקרה וכתב שלפ"ז אם נתרצה כי הרבו עליו מוהר ומתן זה לא יחול למפרע עכ"ד אמנם כבר הבאינו מדבריו דמפורש דתמיד גם השני יכול לחזור כל שזה דבר שעומד שהוא יקפיד והנה יש מקום לדון שגם ברבינו יונה עד כמה שהוא מסכים זה חל למפרע אלא שכל זמן שלא גילה דעתו גם בזכות המוכר לחזור בו אמנם ע"ש צד אחד שגם אם שניהם מסכימים זה חל רק מצד שעכשיו זה בחצרו ויש כאן מעשה קנין חדש וגם לצד השני לא משמע שיש כאן גדר אחר לגמרי ועוד שדבריו ברור מללו שמה שלא יכול לתבוע הונאה כי זה לא חל למפרע וצ"ע

והנה עיין סימן רכ"ז בהא דהרמ"א כתב שלאחר שהמתאנה נתרצה אין המאנה יכול לחזור בו וכתב הסמ"ע להקשות מה זה שונה מעייל ונפיק אזוזי שכיון שנתבטל המקח גם הלוקח יכול לחזור בו וכתב שעד כמה שהוא מגלה שרוצה מתברר למפרע שהוא רצה ועיין נתה"מ שהקשה שכיון ששיטת העדר"י שגם המוכר יכול לחזור בו בהכרח שזה לא למפרע ורק שיש סברא שאי לאו דאוניתן וברגע שגילה דעתו מצד סברא זו המוכר לא יכול לחזור בו אבל באמת זה לא למפרע ולפ"ז אם יקדש אשה בחפץ זה לפני שגילה דעתו שרוצה באמת לא יחולו הקידושין אמנם ע"ש שהכריע כהסמ"ע מכח דברי הש"ך לקמן אמנם עיין בש"ך שכתב שצריך להתישב בדבר וביאר האמרי ברוך שיתכן הטעם מצד שיטת העדר"י שחזינן שזה לא חל למפרע עכ"ד

והנה כל דבריהם מצד העדר"י אמנם לכאורא עד כמה שהביאור בסוגין כהרשב"ם דהינו שלא יכול לתבוע האונאה כשהוא מקים המקח לאחר שהשתנה המחיר וכן הכריע הטור והרא"ש א"כ גם לריב"ם זה לא חל למפרע אלא שס"ל שמצד אי לאו דאוניתן לא יכול לחזור בו המוכר גם קודם שהלוקח אומר שהוא מתרצה וצ"ע

והנה לכאורא יש מקום עיון בזה לריב"ם שביאר שעד כמה שהוא תובע הונאתו ממילא המוכר יכול לבטל המקח וביארנו לעיל אפילו אם המוכר רוצה לקיים ומשמע שמה שללא זה לא יכול לבטל המקח מצד שכל שהמוכר לא גילה שמקפיד אין כאן סיבה לביטול המקח ולכאורא זה סיבה למפרע אמנם זה אינו דזה וודאי שיש כאן הקפדה מצידו שזה סיבה שיכול לחזור ולכן המקח לא נגמר אלא שכל שלא אמר שרוצה לתבוע את הקפדתו ובזכותו לוותר על ההקפדה אין בכל המוכר לבטל המקח מצד אי לאו וכו' משא"כ אם תובע את הונאתו דהינו שתובע את טעותו ממילא בטל המקח

ולכאורא גם לרמב"ן שחולק זה מצד שכיון שזה שתות שהדין שיכול להעמיד המקח ולתבוע הונאה בזה ס"ל שגם אם השתנה השער נשאר זכותו אותו דבר אמנם מזה שהגמ' הוצרכה לסברא של אי לאו דאוניתן דהינו שלא יהיה חוטא נשכר משמע שזה לא חל למפרע אמנם יתכן שיסוד הנידון של הגמ' שכיון שהוא יכול לבטל המקח זה סברא שגם המוכר יוכל לבטל ומצד סברת אי לאו וכו' אין לו זכות לבטל וממילא עד כמה שהוא לא מבטל זה חל למפרע ובאמת רבינו יונה הכריח את דינו מהשינוי במחיר ולא מעצם הנידון שהמוכר יוכל לבטל ועיין ראב"ד שכתב שפשיטא שאם המתאנה חזר בו ועדין לא קיבל הכסף יכול לחזור ולקיים המקח דהמשיכה לא נתבטלה וודאי מסתבר שזה רק טענה אם זה חל למפרע וצ"ע

ועיין עניני שומרים דהבאינו דבפשוטו מבואר בדעת הרמב"ם שכל מקח טעות עד כמה שהוא לא מעמיד את המקח בחזרה למוכר בפשיעתו המקח קיים וודאי זה רק שייך אם עד כמה שלא מבטל זה חל למפרע אבל עד כמה שזה וודאי לא חל למפרע לא מסתבר כך וצ"ע בפרט זה בעומק הסוגיות

**הערה בדברי הרמ"ה בקבע במקח שיהיה בשויו**

ה]עיין ברמ"ה שכתב שאפילו שלא קיי"ל כר' יהודה הנשיא אבל נפק"מ בדינו של רב חיסדא אם אדם עשה מכר וקבע שזה יהיה בשויותו שכה"ג זה כמו רעות ונמצאו יפות שהלוקח יכול לבטל המקח אבל אם רוצה לקיים המקח אין המוכר יכול לחזור בו וכתב שכה"ג באמת לא יוכל לתבוע ההונאה דעד כמה שתובע ההונאה יש כאן ביטול מקח וצ"ע שהרי הסיבה כאן לתביעת ההונאה אחד מצד שהקפיד על כזה סוג מקח ומצד זה הוא לא מקפיד אמנם עדין יש כאן הקפדה מצד דיני התורה של הונאת שתות ומה הקשר בין אחד לשני וצ"ל שכיון שכאן עד כמה שמקפיד זה סיבה לבטל המקח וכל הסיבה שהמקח קיים כי לא מקפיד ממילא אין לו סיבה לתבוע ההונאה ולכאורא זה דלא כגר"ח שזה חיוב חדש ואינו מוכרח דיתכן שכל החיוב החדש חל מכח הקפדתו וכאן הרי אין הקפדה

ועיין מחנה אפרים שכתב כדינו של הרמ"ה במקרה שעשה תנאי מפורש שאם יהיה כאן הונאה אז יכול לבטל המקח אם ירצה וצ"ע שכאן עשה תנאי צדדי ולא שיש כאן הקפדה בתור ביטול מקח וצ"ל כבכה"ג שאדם עושה תנאי חל כאן גם סיבה לביטול מקח מצד טעות שהרי גילה שמקפיד על זה כמו ביטול מקח ורק כה"ג דיבר המחנה אפרים וצ"ע

**בגדר הדין מחילה דפחות משתות**

ו]מבואר בגמ' דפחות משתות מחילה וביארו הראשונים שזה לאלתר ועיין רא"ש שנסתפק האם"<צתלך