38 קדוה_ג בפסולין
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

אמר שמואל: המקדיש את הטריפה - צריכה מום קבוע לפדות עליו. ש"מ: פודין את הקדשים להאכילן לכלבים! אלא אימא: עושה קדושה (למיתה, כסבור מותר להקדיש בעלי מומין לגבי מזבח, גבי תמורה - קדיש גבי קדשים - לא קדיש) למות. ור' אושעיא אומר: אינה אלא כמקדיש עצים ואבנים בלבד. תנן: כל הקדשים שנעשו טרפה - אין פודין אותן, לפי שאין פודין הקדשים להאכילן לכלבים. טעמא - שנעשו, הא היו מעיקרא - פודין אותן! דלמא האי תנא סבר: כל היכא דלא חזי לגופה - לא נחתא לה קדושת הגוף. תא שמע, רבי אלעזר אומר: הכלאים, ויוצא דופן, וטריפה, וטומטום ואנדרוגינוס - לא קדושין ולא מקדישין. ואמר שמואל: לא קדושין - בתמורה, ולא מקדישין - לעשות תמורה. ותניא, אמר רבי מאיר: וכי מאחר שאין קדושין, מהיכן מקדישין? אלא אי אתה מוצא אלא במקדיש בהמה ואח"כ נטרפה. הא היתה טרפה מעיקרא - לא נחתא ליה קדושת הגוף, אמר לך שמואל: דלמא הך תנא נמי סבר; כל היכא דלא חזיא לגופה - לא נחתא לה קדושת הגוף.

רש"י מסכת תמורה דף יז עמוד ב

הכי גרסינן - מיתיבי ר' אליעזר כו' הך גרסי' ברישא והדר הך כל הקדשים שנעשו טרפה.

אמר לך שמואל - קסבר ר' אליעזר כל היכא דלא חזיא כו' ואנא דאמרי כרבנן.

דלמא - הא מני דקתני הא הוו מעיקרא פודין ר"א היא.

תוספות מסכת זבחים דף קיד עמוד א

וקסבר ולדות קדשים בהוייתן הן קדושים - וא"ת למה לי קרא למעוטי הלא חולין גמורים נינהו ודינם כשאר חולין לישחט בחוץ דאפילו פדיון לא בעו דאין קדושה חלה עליהן כלל כדמוכח בתמורה בפרק כיצד מערימין (דף כד:) דתנן אם זכר עולה ואם נקבה זבחי שלמים ופריך בגמ' ל"ל למימר אם נקבה זבחי שלמים נקבה מי קדשה בבכורה ומשני סיפא אתאן לבהמה דהקדש וקתני סיפא ילדה טומטום או אנדרוגינוס רשב"ג אומר אין קדושה חלה עליהן ומפרש בגמ' משום דסבר בהוייתן הן קדושים ואין קדושה חלה בדבר שאין ראוי ליקרב א"כ הכא נמי לא חיילא אאתנן ומחיר וכלאים ויוצא דופן וי"ל דהא דאמר רשב"ג אין קדושה חלה עליהן היינו קדושת הגוף (לפדות) וליאסר בגיזה ועבודה אבל קדושת דמים איכא ליפדות שלא במום ולכך בעי האי קרא דלא ממעטי מפתח אהל מועד בקדשי בדק הבית ולמאן דאמר במעי אמן הן קדושים אפילו קדושת הגוף נחתא עלייהו דתפסתינהו קדושה דאימיה וא"ת למאן דאמר בהוייתן נמי נימא מיגו דנחתא להן קדושת דמים נחתא להן קדושת הגוף כדאמר בתמורה בפרק אלו קדשים (דף יט: ושם) גבי מפריש נקבה לאשם ודוחק לומר רשב"ג סבר לה כרבי שמעון דלית ליה מיגו דאמר תמכר שלא במום ועוד דאי כרבי שמעון אפילו סבר במעי אמן קדושים לא חיילא עליה קדושת הגוף כדמפרש התם רבי שמעון לטעמיה דאמר כל מידי דלא חזי לגופיה לא נחתא ליה קדושת הגוף וגם אין לפרש דשאני מפריש נקבה דחזי לשאר קרבנות ושייך מגו טפי דהא אפילו בטרפה אשכחן דאמרינן מגו בסוף יש בקרבנות (שם דף יז.) ונראה לפרש דהכא מיירי כגון דלאחר שנעשו אתנן ומחיר הקדישן או בעודן במעי אמן או אחר שנולדו דכיון שהקדישן בפירוש חיילא עלייהו קדושה וא"ת ולוקמה נמי הכא כמ"ד במעי אמן הן קדושים וכגון שהקדיש בהמה מעוברת ושייר העובר כר' יוחנן דאמר בפ' כיצד מערימין (תמורה כה.) אם שייר משוייר ועשה העובר אתנן ומחיר ואחר כך הקדישן ואע"ג דרבי יוחנן איתותב התם הא לבסוף מסיק כתנאי ועוד מצי לאוקומה בבהמה של חולין מעוברת ועשה העובר אתנן ומחיר ואחר כך הקדישה וי"ל דניחא ליה לאוקומה בפשיטות כמאן דאמר בהוייתן הן קדושים והקדישן ואח"כ נתעברה ואם תאמר בההיא דכיצד מערימין (ג"ז שם) דדייק ארשב"ג דסבר בהוייתן הן קדושין מרישא נמי הוה מצי למידק הכי דאם נקבה זבחי שלמים דאוקימנא בבהמה דהקדש ואי במעי אמן הן קדושות לא היה יכול להפקיע קדושת הולד ויש לומר דנטר עד סיפא ומפרש לה וה"ה לרישא ואם תאמר בסוף בהמה המקשה (חולין עז.) דתנן המבכרת שהפילה שיליא ישליכנה לכלבים ובמוקדשין תקבר ומפרש בגמ' (שם:) משום דרובא בר מיקדש היא על כרחך מדקאמר תקבר קסבר במעי אמן הן קדושין דאי בהוייתן אמאי תקבר הא לא חיילא קדושה אלא בחזי להקרבה כדפריש ואם כן כולה בר מיקדש היא ואמאי נקט רובא דאפי' אכלאים ונדמה תפשה קדושת אימיה אי במעי אמן הן קדושים כדאשכחן בתמורה בסוף יש בקרבנות (דף יז.) דאמרינן גבי כלאים טומטום ואנדרוגינוס דאי אתה מוצא אלא בולדות קדשים ולכל הפחות אתיא כמאן דאמר במעי אמן הן קדושים ויש לומר דנקט רובא ולא כולה משום דאיכא דמות יונה או קלוט לר' שמעון דכיון דלא מישתרי באכילה לא מיסתבר דתפשינהו קדושת אמן אף על גב דבמעי אמן הן קדושין.

תוספות מסכת נדה דף מא עמוד א

וא"ת דבשילהי תמורה (דף לג:) תנן אלו הן הנקברים קדשים שהפילו וחולין שנשחטו בעזרה ור"ש אומר חולין שנשחטו בעזרה ישרפו משמע דלא פליג אקדשים שהפילו וכיון דבהוייתן הן קדושים אמאי יקברו והלא אין קדושה חלה עלייהו כדתנן פרק כיצד מערימין (שם דף כד:) רשב"ג אומר ילדה טומטום ואנדרוגינוס אין קדושה חלה עלייהו וקאמר דקסבר דבהויתן הן קדושים ואפילו קדושת דמים אין חלה עלייהו דאי חלה הא אמר בפרק אלו קדשים (שם דף יט:) מגו דנחתא קדושת דמים נחתא נמי קדושת הגוף ואם כן קדשים שהפילו דאסורים בהנאה לרבי שמעון אמאי ויש לומר דפליג גם ארישא אלא דלא נחת לפלוגי אלא בחולין שנשחטו בעזרה תדע דהא חשיב התם נמי בשר בחלב בקבורה ולרבי שמעון שרי בהנאה בפ"ק דבכורות (דף י.) א"נ י"ל דנפל קדושה חלה עלויה טפי מטומטום ואנדרוגינוס משום דאי הוה בר קיימא היה ראוי לקרבן וא"ת כיון דסבר בהויתן הן קדושים היאך קדושה חלה על יוצא דופן וכלאים דמ"ש מטומטום ואנדרוגינוס וי"ל דמיירי כגון שהקדישן בפה קודם שנולדו דאע"ג דאין קדושת אמן חלה עליהם קדושת פה חלה עליהם מיהו מתני' דכיצד מערימין (תמורה דף כד:) משמע דאפילו בקדושת פה אין קדושה חלה עליהם ועוד דבשילהי פ"ב דתמורה (דף יז.) קאמר אי אתה מוצא אלא בולדות קדשים ואליבא דרבי יהודה ואמאי לא משכחת בהקדישו בפה ושמא י"ל דדווקא טומטום ואנדרוגינוס אין קדושה חלה עליהם.

תוספות מסכת זבחים דף פד עמוד ב

אבל קשה כלאים ויוצא דופן היכי משכחת לה דקדושים הוולדות דכיון דלא חזו להקרבה וגם קסבר בהווייתן קדושים לא חל על וולדות קדושה כלל כדתנן פרק כיצד מערימין (תמורה דף כד:) רשב"ג אומר ילדה טומטום ואנדרוגינוס אין קדושה [חלה] עליהן וקסבר בהוייתן [הן] קדושים ולא חלה אפילו קדושת דמים וי"ל דמקדישן בבטן קדושת הפה וקשה על ר"ש דסבר בהוייתן ממתני' דסוף תמורה (דף לג:) אלו הנקברין קדשים שהפילו ובלאו הכי קשה מבשר בחלב דתני בהדייהו דמשמע דלא פליג עלייהו ר"ש אלא על חולין שנשחטו בעזרה ואילו קדשים שהפילו אין קדושה חלה עליהן כיון דסבר בהוייתן קדושים כמו טומטום ואדרוגינוס וגם בשר בחלב אמר ר"ש דמותר בהנאה בפ"ק דבכורות (דף י.) א"כ אמאי הוו בקבורה וצ"ל דפליג עלייהו ר"ש ולא ליהוו בקבורה א"נ בקדשים שהפילו מודה דבקבורה דקדושין משום דאי הוו בר קיימא הוו חזו להקרבה להכי לא דמו לטומטום ואנדרוגינוס והכי צריך לפרש שילהי בהמה המקשה (חולין דף עז.) גבי הפילה שליא במוקדשים תקבר ומפרש טעמא משום דרובא בר הקדש הוא וקשיא לר"ת אי סבר וולדות קדשים ממעי אמן קדושין אפילו כולן קדושין ואי סבר בהוייתן קדושין אין חלה קדושה על שום דבר דלא חזי להקרבה כדאמר רשב"ג גבי טומטום ואנדרוגינוס אלא י"ל דנפלים עדיפי כיון דאי הוו בר קיימא הוו חזו להקרבה וחל עלייהו קדושה והיינו [דאמר] התם רובא בר מקדש לאפוקי טומטום ואנדרוגינוס,

תוספות מסכת תמורה דף כד עמוד ב

קסבר רשב"ג ולדות קדשים בהוייתן הן קדושין - לפיכך אין קדושה חלה על טומטו' ואנדרוגינו' שהרי קודם שתחול קדושת האם עליהם היו כבר בעלי מומין לפיכך אין קדושת האם חלה עלייהו וגם בקדושת פה לא קדשי כיון שהן בעלי מומין ואין דעתו על בעלי מומין דאי קסבר ממעי אמן הן קדושין אם כן נחתא קדושת האם עלייהו משעה שנמצאו ועדיין לא היו בעלי מומין שהרי בבהמת הקדש מוקמי' לה דאי ממעי אמן הן קדושין לא חיילא קדושת הפה עלייהו והוי בקדושת האם ומטוניה דאם וא"ת מנלן דטעמא דרשב"ג משום דקסבר בהוייתן הן קדושין דלמא טעמא דרשב"ג משום דאין דעת המקדיש כי אם לזכר ודאי ולנקבה ודאית כדאיתא ריש פרק מי שמת (ב"ב דף קמ:) וי"ל דמוכח שפיר דקסבר בהווייתן הן קדושין דאי טעמא משום דאין דעת המקדיש כ"א ילודאי מ"מ תקדוש בקדושת האם וקאמר דאין קדושה חלה עלייהו כלל וא"ת לרב חסדא דאמר בבכורות פ' על אלו מומין (דף מא:) דטומטום ואנדרוגינוס לא במקדש ולא במדינה רבי ישמעאל אומר אין לך מום גדול מזה וחכ"א אינו בכור ונגזז ונעבד וקאמר בגמרא עלה אמר רב חסדא מחלוקת באנדרוגינוס אבל בטומטום ד"ה ספיקא וקדושה מספיקא וישחטנו ולאחר שחיטה תבדק אם זכר הוא או נקבה ואמאי קאמר רשב"ג דאין קדושה חלה עליהם וי"ל דלרב חסדא הכי נמי קדושה חלה על טומטום והא דקאמר אין קדושה היינו קדושת הפה דאין דעתו כ"א לזכר ודאי או לנקבה ודאית כדאיתא פרק מי שמת (ב"ב דף קמ:) והא דקאמר הש"ס דאי ממעי אמן הן קדושין הא תפסתינהו קדושת אימיה לא אתיא כרב חסדא וא"ת הכא אמר דלמ"ד בהווייתן הן קדושין אין קדושה חלה על טומטום ואנדרוגינוס והרי הן כבעלי מומין דאין קדושת הגוף חלה עלייהו ובריש יוצא דופן (נדה דף מ:) מצריך קרא עלייהו דאם עלו ירדו אלמא קדישי אפילו למ"ד בהווייתן הן קדושים ולמה לי קרא מאחר דדיינינן להו כבעלי מומין דאין קדושת הגוף חלה עלייהו וה"נ קשה מפ' בתרא דזבחים (דף קיב.) הרובע והנרבע והמוקצה והנעבד והאתנן והמחיר והכלאים והטריפה והיוצא דופן שהקריבן בחוץ פטור שנאמר לפני משכן ה' כל שאינו ראוי לבא לפני משכן ה' אין חייבין עליו ופריך בגמ' (שם דף קיד.) עלה תיפוק ליה מואל פתח אהל מועד עד דמסיק בוולדות קדשים וקסבר ולדות קדשים בהוייתן הן קדושין אלמא משמע דשפיר הן [ראוין] לבא לפני פתח אוה"מ ואי לאו דממעטינן להו מלפני משכן ה' לא ממעט להו מפתח אהל מועד וע"ק לפי מה דפר"י בפ' מרובה (ב"ק דף עז:) גבי הא דאמר או עז להוציא את הנדמה וקשה לר"י לשם ל"ל קרא למעוטי נדמה תיפוק ליה דבעלת מום הוא מדאישתני הוה ליה מומא כדאיתא ריש בכורות (דף ו:) ותירץ ר"י דאיצטריך קרא למעוטי נדמה דולדות קדשים דמהו דתימא דליקדשו אגב אימיה קמ"ל או עז דלא וקשה מ"מ כיון דממעטינן מאו עז למעוטי נדמה דולדות קדשים דחשבינן ליה כבעלת מום וכ"ש כלאים דגריעי טפי כדאיתא פרק מרובה (ב"ק דף עח.) דדייק השתא כלאים איתרבו נדמה מיבעי אלמא גריעי כלאים מנדמה וכיון דממעטינן אפילו נדמה דולדות קדשים מאו עז כדפר"י כ"ש כלאים דגריעי וא"כ קרא דזבחים דלפני משכן ה' דמצריך התם למעוטי כלאים למה לי הא לאו ראוין הן לפתח אהל מועד וי"ל דלעולם פשיטא לן דהני דתניא בפרק בתרא דזבחים (דף קיד.) לא קדישי כלל ואפ"ה איצטריך לפני משכן ה' למעוטינהו דאין חייבין עליהן בחוץ דלאו מפתח אהל מועד לבד לא מצי למעוטינהו שהרי הן ראוין לבא לפני פתח אהל מועד עם אמן בעודן בבטן אמן והיא בהמת קדשים אע"ג דהולדות לא קדישי כלל וה"נ ניחא ההיא דיוצא דופן דאיצטריך קרא למעוטינהו דאם עלו ירדו אע"ג דאין עליהן שום קדושה אלא שהן ראוין לבא בעזרה עם אמן כשהאם קדושה אע"ג דהן עצמן לא קדישי כלל.

תוספות מסכת חולין דף עז עמוד ב

רובא בר מיקדש הוא - משום דאיכא נדמה דלא קדיש קאמר רובא ולא כולה וא"ת והא בולד קדשים הכל קדוש כדמוכח בתמורה בסוף פרק (כל הקרבנות) (דף יז.) דקאמר אבל כלאים טומטום ואנדרוגינוס אי אתה מוצא אלא בולדות קדשים אלמא כלאים הנולד מבהמה קדושה קדיש וכ"ש נדמה כדמוכח במרובה (ב"ק עח.) דקאמר השתא כלאים מרבה ליה נדמה מבעיא וי"ל דסוגיא דהתם כמאן דאמר ולדות קדשים במעי אמן הן קדושים והכא למאן דאמר בהויתן הן קדושים והא דנפל קדוש הכא היינו משום דילפינן מבכור דקדוש בבכורה כדדרשינן בכריתות מדכתיב שגר אי נמי אפילו למאן דאמר במעי אמן הן קדושים נקט הכא רובא משום דאיכא דמות דיונה דלא קדיש [וע' היטב תוספות זבחים פד: בד"ה ומוציא ועוד שם קיד. סד"ה וקסבר].

שפת אמת מסכת תמורה דף יז עמוד א

בגמ' אמר שמואל לא קדושין בתמורה ולא מקדישין לעשות תמורה נראה דאזיל לטעמי' דס"ל בסמוך המקדיש טרפה צריכה מום קבוע כו' אבל קדושה חלה על הטריפה להכי פי' אין קדושין בתמורה אבל לדידן דקי"ל כר' אושעיא דאין קדושה חל על הטריפה א"ש כפשוטו וצ"ע לשמואל מ"ט דאין מקדישין בתמורה דלא שייך למיגמר מבהמה טמאה דהא בהמה טמאה אין קדושה חלה עלי' ובטרפה קדושה חלה עלי':

פירוש המשנה לרמב"ם מסכת תמורה פרק ב משנה ג

וענין דברי ר' אליעזר לא קדשין שמי שהמיר באחת מאלו אין אותה התמורה מתקדשת. וכן אם היתה הבהמה העיקרית אחת מאלו והמיר בה בהמה תמימה לא נתקדשה התמורה, לפי שאין בבהמה העיקרית קדושה כדי שתקדש גם תמורתה וזה הוא ענין אמרו ולא מקדישין. ואפשר שתהא הבהמה העיקרית באופן זה כגון שהקדיש בהמה ואחר כך נטרפה, או הקדיש ולד ויצא דרך דופן, או שהיה ולד קדשים, הרי אפשר שיהא בו כלאים וטומטום ואנדרגינס ויהיה אמרו ולא מקדישין ואפילו לדעת ר' יהודה שאומר ולד עושה תמורה, אם היה הולד הזה כלאים או טומטום או אנדריגנס אינו עושה תמורה, לפי שחמשת אלו לדעת ר' אלעזר הם כמו בהמה טמאה שאין מינה ראוי לקרבן ולפיכך אין קדושה חלה עליהן ואינן דומין לבעלת מום, לפי שבעלי מומין יש מהן שהיה ראוי לקרבן ויש במינו קרבן. והלכה כר' יוסי. וכר' אלעזר. ואין חולק עליהם בענין זה.

פירוש המשנה לרמב"ם מסכת תמורה פרק ה

ואמרו ילדה טומטום ואנדרגינס מוסב על בהמת קדשים. וטעם המחלוקת שרבן שמעון בן גמליאל אומר ולד קדשים בשעת לידתו מתקדש ולפיכך אם היה טומטום ואנדרגינס שאינו ראוי להקרבה אין קדושה חלה עליו. וחכמים אומרים ולד קדשים בקדושתא דאימיה קאי ולפיכך יהיה ולדה קדוש באיזה אופן שיהיה. והלכה כחכמים.

ומבו' בל' הרמב"ם ע"ד ד' הגרי"ז בטעם הא דלמ"ד במעי אמן הן קדושין קדושים אף פסולין, ודו"ק

חידושי הרשב"א מסכת נדה דף מא עמוד א

מאמו אמו נפקא. פרש"י ז"ל דלא קדוש וכיון דחולין היא למה לי למעוטיה מהכא פשיטא שחולין שעלו ירדו, ואע"ג דאמר שמואל המקדיש את הטרפה צריכה מום קבוע לפדות עליו כדאיתא בפ"ב דתמורה (י"ז א') ואע"ג דטרפה אסורה באכילה משמע דנחתא לה קדושת הגוף כ"ש הני דשרו באכילה, י"ל דילמא התם על ידי תמורה דומיא דבעל מום קבוע דבההיא שמעתא, אי נמי י"ל דאע"ג דנחתא לה קדושת הגוף ידעינן שפיר מהאי קרא דתרד כיון שבא הפסול בעוד שהיתה חולין.

והני מהכא נפקן מהתם נפקן מן הבהמה להוציא את הרובע ואת הנרבע וכו' ותו כלאים מהכא נפקא מהתם נפקא שור או כשב או עז וכו' אלא אצטריך תרי קראי חד לבהמה דחולין וחד לבהמה דקדשים. תמיהא לי מאי קא מקשה והני מהכא נפקן מהתם נפקן ומאי קאמר אלא איצטריך תרי קראי דאטו זאת תורת העולה מי קא מפרש להוציא רובע ונרבע ויוצא דופן וכל הנך דממעט בבריתא דתקשי לן תרי קראי למה לי והלא קרא סתמא הוא למעט הפסולין שאין פסולן בקדש שאם עלו ירדו ומעתה זיל גמור כל חד וחד מקרא דידיה איזהו שאין פסולו בקדש וירד ואיזה פסולו בקדש ולא ירד, וי"ל דה"ק אי בבהמה דחולין ואקדשה כלומר שקדם פסולו להקדשו למה לי זאת תורת למעוטי כלל לישתוק קרא מיניה ולא ליכתוב זאת ואנא ידענא שפיר דאם עלו ירדו דחולין נינהו ולא נחתא להו קדושת הגוף והילכך אם עלו ירדו, אלא ודאי לא איצטריך קרא למעוטי בהמה דחולין, אלא כי איצטריך קרא למעוטי הנך דקדשים שנפסלו לבתר דנחתא להו קדושת הגוף קודם פסולן, ואי נמי בבת אחת בולדות קדשים למ"ד בהוייתן קדושים דהוה להו איסור בת אחת.

ריטב"א נדה מא. פרשנים לתלמוד בבלי מסכת נדה דף מא עמוד א

מאמו אמו נפקא. פירש רש"י ז"ל מאמו נפקא דלא קדיש, וכיון דחולין הוא פשיטא דאם עלה ירד, ואיכא דקשיא ליה ואמאי לא נחתא ליה קדושה כלל והא אמר שמואל המקדיש את הטריפה צריכה מום קבוע לפדות עליו ואינה יוצאה לגזז ולעבד וכדאיתא בפ"ב דתמורה (י"ז א') וכיון דכן בההיא דאסורה באכילה כל שכן בזו דשריא באכילה, ויש אומרים דההיא לא נחתא לה קדושת הגוף אלא ע"י תמורה דומיא דבעל מום קבוע דאתמר בההיא שמעתא, והנכון יותר דהכא כיון שפסולו מתחלתו לא היתה לו שעת הכושר מעולם, דכנפל חשיב ליה רחמנא וכחתיכת בשר בעלמא ולהכי לא קדיש אלא כאבנים ועצים [ולהכי אמרינן דלא צריך מום] כלל, מה שאין כן בטריפה, (ולהכי אמרינן דלא צריך), ומיהו אף בטריפה אמעיט להורידו אם עלה מכיון שלא היה פסולו בקדש כדאמעיטו אידך מזאת, כנ"ל.

חי' הגרז"ס י"ז א', נקט דמודה שמואל דל"ח תמורה על טריפה, והק' דא"כ הוי סברות הפוכות, (וכ' דדוחק לומר דאה"נ לשמואל חייל קדוה"ג על בע"מ), ועיי"ש מה שישב ע"ד ד' הגר"ח, (ולק' דכ"ז כתב דמה"ט במפריש בע"מ לא אמרי' מיגו דנחתא הגם דראוי בעולת העוף, משום דל"ש כלל שיחול קדוה"ג לענין איסור גיזה ועבודה לחוד), וכתב עוד די"ל דנפ"ל דעל בע"מ ל"ח קדוה"ג מדממעט קרא רע מעיקרו, וע' לק' ד"כ. ר"ש אומר וכו'.

ולעי' ד"ט. קשיא לי' מה בעי' קרא למעוטי דרע מעיקרו אינו עושה תמורה, תיפו"ל דהוי קדו"ד ול"ד למעשר דהוי קדוה"ג, וכ"ה דממעטי' קדשי בדה"ב, וכתב דאולי אתיא כרבנן דר"ש שם דממעטי קדשי בדה"ב משום דלא איקרי קרבן, ונאמר דקדו"ד למזבח איקרי קרבן, וכתב דלפ"מ שצידד דמהך קרא גופא נלמד דהוי קדו"ד ניחא בפשוטו.

שם, כתב ע"ד רש"י בפי' מש"א האי תנא סבר, דלפי הגי' שלפנינו אפ"ל לכאו' ע"פ המבו' לקמן די"ט ע"ב וד"כ ע"א פלוגתא דר"ש ורבנן, עיי"ש.

והני דאמרן לאו רע מעיקרו נינהו דהא אוקימנא במקדיש בהמה ואח"כ נטרפה במקדיש ולד כו' וטומטום ואנדרוגינוס קדשי אגב אמן קודם יצירתן, עכ"ל, והשטמ"ק בהשמטות כתב על ד' רש"י, ז"ל, ולהכי פירש כן, דאי הוי רע מעיקרו לא הוי צריך למימר דאין מתפיסין, עכ"ל.

וד' רש"י צ"ב, שהרי הא דרע מעיקרו אינו עושה תמורה, בפשוטו הוא משום דאינו אלא קדושת דמים, וא"כ הרי ע"ז גופא דן ר"מ בברייתא דכי מאחר שאינם קדושין היאך מקדישין, והיינו דכיון דהוו רק קדו"ד היאך מקדישין, וע"ז משני במקדיש בהמה ואח"כ נטרפה וכו', דבכל הנך גווני אית בהו קדוה"ג, וא"כ מה קשיא לי' לרש"י תו דהוי רע מעיקרו.

ואמנם אשר מבו' מד' רש"י, וכמו שכבר עמדו בזה, דהא דרע מעיקרו אינו עושה תמורה, אי"ז רק משום דהוי קדושתו קדושת דמים, אלא אף אם הויא קדושתו קדושת הגוף נמי אינו עושה תמורה, דדינא הוא דרע מעיקרו אינו עושה תמורה, וע"כ הגם שפירש ר"מ בברייתא דבהנך גווני הויא קדושתן קדושת הגוף, מ"מ הוצרך רש"י לפרש עוד דגם ל"ח רע מעיקרו, וז"ב.

אמנם בד' הרמב"ם פ"א מתמורה הי"ג, מפורש דכל הא דבע"מ מעיקרו אינו עושה תמורה, הוא משום דקדושתו קדושת דמים היא, וכ"ה בפיהמ"ש להרמב"ם בכורות פ"ב מ"ב.

וצריך להוסיף בזה, דגם לדעת רש"י דדינא הוא דרע מעיקרו אינו עושה תמורה, אף אם הוי קדוה"ג, מ"מ ודאי איכא נמי דינא דקדו"ד אינה עושה תמורה, וכמפורש כן לק' ד"כ. דאין עושה תמורה אלא הרועה להסתאב, ופירש"י אלא ההוא דקדוש קדושת הגוף, וכן מבו' גם בהא דאמר ר"מ וכי מאחר שאינם קדושין היאך מקדישין, אך זה יש לדחות, דהנך פסולין כל שאינם קדושין ודאי אין עושין תמורה דהוו כעץ בעלמא, וכמו שפירש"י לעי' די"א. ד"ה ואין מקדישין, ונמצא לפ"ז דהא דבע"מ מעיקרו אינו עושה תמורה איכא בזה ב' טעמים, חדא דקדושתו קדושת דמים היא, ועוד דדינא הוא דרע מעיקרו אינו עושה תמורה, וצ"ב דמהיכן ילפי' להנך תרי דיני, הרי איכא חדא ילפותא דרע מעיקרו אינו עושה תמורה, ובלא הך קרא הי' הדין דאף בע"מ מעיקרו עושה תמורה, הגם שקדושתו קדושת דמים והגם דהוא רע מעיקרו, ואחר שלמדנו מקרא דרע מעיקרו אינו עושה תמורה, הרי יש לנו לפרש דזהו משום דקדושתו קדו"ד ויש לנו לפרש דזהו משום דהוי רע מעיקרו, אך מהיכ"ת ללמוד ב' דינים, ונ' דצ"ל דמסברא כל דלית לן קרא ע"ז ודאי יש לנו לומר דקדו"ד אינה עושה תמורה ודרע מעיקרו אינו עושה תמורה, ואך דכיון דכתיב בקרא דרע בטוב עושה תמורה, הוה ילפי מזה דאף רע מעיקרו עושה תמורה, ומזה הי' נלמד דאף קדו"ד עושה תמורה, אך אחר שנתמעט דקרא דרע בטוב היינו רק בשאינו רע מעיקרו, הרי הדר יש לנו לומר דקדו"ד אינה עושה תמורה ודרע מעיקרו אינו עושה תמורה.

ולכאו הי' נ' נפ"מ לדינא בזה, בדין בכור ומעשר שהיו בעלי מומין מעיקרן, דחייל עלייהו קדושת הגוף, ויש להסתפק אם הם עושין תמורה, דלדעת הרמב"ם ודאי הם עושין תמורה כיון שקדושתן קדוה"ג, אך לדעת רש"י דאיכא דין בפנ"ע דרע מעיקרו אינו עושה תמורה, הרי לכאו' הגם דחיילא עלייהו קדוה"ג מ"מ רע מעיקרו הם ואין עושין תמורה.

שו"ר בליקוטי הלכות בסוף פ"ק, שכתב ז"ל, ואף דשם אם הי' החולין מום קבוע אינו עושה תמורה נ' כונתו שקדם מומו להקדשו והי' עליו המום בעודו חולין, הכא שאני, דשאני התם כיון דקדם מום קבוע להקדשו אין חל קדושה על החולין, משא"כ הכא גבי מעשר דחל קדושה עליו אף שנולד בע"מ יכול לעשות תמורה ג"כ, וגם מגופי' דקרא דכתיב לא יבקר בין טוב לרע וגו' והיינו אפי' במום קבוע, וע"ז מסיים אם המר ימירנו וגו', עכ"ל.

ומצאתי להמהרי"ט אלגאזי בס' קהלת יעקב אות רס"ה דקי"ב:, שכתב ז"ל, ואע"ג דקי"ל דהמקדיש בע"מ קבוע אינו עושה תמורה וכמש"כ הרמב"ם בפ"א מהל' תמורה הי"ג, וא"כ ה"ה אם הפריש מעשר בע"מ מעיקרו אינו עושה תמורה, וכו', עכ"ל, והרי שנקט לדבר פשוט דאף מעשר בע"מ מעיקרו אינו עושה תמורה, ואמנם מש"כ כן על ד' הרמב"ם צ"ב רב, שהרי הרמב"ם פירש להדיא דטעמא דבע"מ מעיקרו אינו עושה תמורה הוא משום דקדושתו קדושת דמים היא, ולפ"ז הרי ודאי דמעשר בע"מ מעיקרו דחיילא עליו קדושת הגוף עושה תמורה, אך לד' רש"י דהוי זה דין בפנ"ע דרע מעיקרו אינו עושה תמורה, שפיר י"ל כן דבכור ומעשר בע"מ מעיקרן אין עושין תמורה.

אמנם באמת משנה ערוכה היא בבכורות די"ד. דבכור ומעשר בע"מ מעיקרן עושין תמורה, דתנן התם כל הקדשים שקדם מום קבוע להקדשן ונפדו וכו' ואין עושין תמורה וכו' חוץ מן הבכור ומן המעשר, והרי להדיא דבכור ומעשר עושין תמורה אף אם קדם מום קבוע להקדשן, וד' מהריט"א שנקט דאין עושין תמורה צע"ג.

ואמנם ראיתי שכתבו לדחות בזה, דהרי תנן התם נמי והשוחטן בחוץ פטור, וודאי שע"ז לא קאי הא דתנן חוץ מן הבכור ומן המעשר, שהרי בהן ודאי פטור השוחטן בחוץ שהרי הן נאכלין במומן, וא"כ כי היכי דלא קאי האי חוץ על בבא דהשוחטן בחוץ ה"נ י"ל דלא קאי על בבא דאין עושין תמורה, אך נ' שאין בזה כדי דיחוי, דודאי כללא מתני' קאי על כל הדינים, והיינו שעיקר מכוון מתני' הוא דבכל הקדשים חלוק דינם היכא שקדם מום קבוע להקדשן מהיכא שקדם הקדשן למומן, חוץ מבכור ומעשר שאינם דינם חלוק היכא שקדם מומן להקדשן מהיכא שקדם הקדשן למומן, ואשר ע"כ הא דבבכור ומעשר השוחטן בחוץ פטור, אי"ז סתירה לכללא דמתני', שהרי בבכור ומעשר אף אם קדם הקדשן למומן נמי פטור השוחטן בחוץ, ואין בהן חילוק בין קדם מומן להקדשן לקדם הקדשן למומן, אך משא"כ אי נימא דאף בכור ומעשר שקדם מומן להקדשן אין עושין תמורה, א"כ הרי נמצא דלענין תמורה חלוק דינם בין קדם מומן להקדשן לקדם הקדשן למומן, וזה נסתר מכללא דמתני' דבבכור ומעשר אין דינם חלוק היכא שקדם הקדשן למומן, וזה נ' ברור.

וראיתי ללמוד כן עוד, דבכור ומעשר בע"מ מעיקרם עושין תמורה, ממקרא ערוך בשלהי בחוקותי, דכתיב לא יבקר בין טוב לרע ולא ימירנו ואם המר ימירנו וגו', והנה הא דכתיב לא יבקר בין טוב לרע מתפרש דחלה קדושת מעשר אף על בע"מ, וע"ז הוא דכתיב ולא ימירנו ואם המר ימירנו וגו', והרי להדיא דאף מעשר בע"מ מעיקרו עושה תמורה, וז"ב.

ואמנם לדעת רש"י צ"ב הטעם בזה, דכיון דדינא דרע מעיקרו אינו עושה תמורה אף אם קדושתו קדושת הגוף, א"כ מ"ט בכור ומעשר בעלי מומין מעיקרן עושין תמורה, הרי הוו רע מעיקרו.

ונ' פשוט שהטעם בזה הוא, דכל עיקר מה דבעל מום חשיב "רע", הוא משום שמומו הוא סתירה לקדושתו, אך משא"כ בכור ומעשר דחיילא עלייהו קדוה"ג אף אם הוו בעלי מומין, והיינו משום דמום אינו סתירה לקדושת בכור ומעשר, א"כ ל"ח המום "רע" כלל, וע"כ לי"ב לדינא דרע מעיקרו אינו עושה תמורה, וביותר נראה למש"כ מהרי"ט אלגאזי בפ"ה דבכורות אות מ"ב, דהא דחיילא קדושה על בכור בעל מומין הוא משום דעיקר קדושתו אינו בלבד בשביל הקרבה כי אם עיקר קדושתו נמי הוא בשביל שהוא בכלל מתנות כהונה דזיכה רחמנא לכהנים, וע"כ הגם דלא חזי להקרבה חיילא עלי' קדושה, ובהמשך דבריו כתב דגם במעשר כן הוא דאין עיקר הקדשו להקרבה, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז נמצא דהמום אינו כלל רע לגבי קדושת בכור ומעשר, כיון דאין קדושתן כלל מכח ההקרבה, ואשר ע"כ שפיר ניחא דבכור ומעשר בעלי מומין מעיקרן עושין תמורה.

ונ' נפ"מ לדינא בזה, לדעת רש"י לקמן דכ"ז. ד"ה ובעלת מום, דרע ברע אינו עושה תמורה, ויש להסתפק לדעתו בהמיר בע"מ דחולין בבכור ומעשר בעלי מומין אם הוי זה תמורה, ולפמש"נ נ' דכה"ג הוי זה תמורה, דבכור ומעשר בעלי מומין כלל לא חשיבי "רע", כיון דהמום אינו כלל סתירה לקדושתן.

ואמנם ילה"ע בזה, דהרי בתו"כ בחוקותי ילפי' מקרא דבע"מ חשיב רע, מדכתיב לא תזבח וגו' כל דבר רע, ובכלל האי קרא הרי נכללו גם בכור ומעשר בעלי מומין, אך נ' די"ל דהגם דנכללו בהך קרא היינו משום דלגבי הקרבה ודאי הוי המום דבר רע, אך בקרא דתמורה דכא דכתיב רע היינו כלפי קדושתן, הרי שבכל הקדשים שהקדשן הוא להקרבה הוי המום דבר רע, כיון דכתיב בקרא דמום הוי דבר רע להקרבה, אך משא"כ בכור ומעשר שאין קדושתן להקרבה, ע"כ ל"ה המום דבר רע כלפי קדושתן.

ובשם הגאון בעל צפנת פענח ראיתי, דבתמורת בכור ומעשר ליכא לדינא דרע ברע אינו עושה תמורה מטעם אחר, והוא במה שפירש"י לעי' די"ג:, ז"ל, תמורת גופו חלה אע"פ שאינו ראוי כגון בע"מ, מ"ט כמעשר דחל על בעל מום וכו', וצ"ב רב מה הוצרך רש"י לה"ט, הרי בכל הקדשים חיילא תמורה על בעלי מומין, וע' בחי' הגרז"ס שם בזה, ובכ' הגרי"ז כתב בזה, דהגם דבכל הקדשים חלה קדושה על בע"מ, הוא משום דאף בע"מ אי"ב קדושה וצריך פדיון, אך משא"כ במעשר שנאכל לבעלים במומו, מהיכ"ת שקדושה זו מציא חיילא בתמורה, וע"ז פירש"י דכיון דקדושת מעשר גופה חיילא על בע"מ ונאכל במומו, אף קדושת תמורה דמעשר חלה על בע"מ, ואמר לבאר ד' רש"י דנפ"מ בזה דמה"ט אף בהמיר בהמה בעלת מום במעשר בע"מ נמי חיילא התמורה, ול"ח זה רע ברע, דכל הא דרע ברע אינו עושה תמורה הוא משום דבעלמא לא חיילא קדושה על בע"מ, וע"כ הגם שנתחדש בתמורה דחיילא קדושה על בע"מ היינו רק בשהמיר בבהמה תמימה, אך משא"כ במעשר דבדין הוא שתחול התמורה על בע"מ דומיא דמעשר גופי' חל על בע"מ, ע"כ חלה התמורה אף בהמיר בע"מ בבע"מ, עכ"ד.

אמנם שוב נתבוננתי שד' רש"י שם מתפרשים כפשוטם, שהרי בברייתא שם אמרי' דלמה יצאה מעשר לומר לך תמורת שמו וכו' ותמורת גופו' וכו', והיינו דנתפרש דין תמורה בפרשת מעשר ללמדנו דל"ד תמורת גופו לתמורת שמו, ובלא קרא הו"א דתמורת גופו דינה כתמורת שמו, ואשר ע"כ בעי' שיתפרש בהך קרא דתמורת גופו חיילא על בע"מ קבוע, דאילו לא נתפרש כן בהך קרא הרי אכתי הו"א דדינה כתמורת שמו דל"ח על בע"מ קבוע, ולזה הוצרך רש"י לפרש דזה נתפרש בהך קרא דכתיב הוא ותמורתו יהי' קודש, ומדמדמי תמורתו לו ילפי' דתמורת גופו חלה על בע"מ קבוע כי מעשר, ובאמת כפי הנראה רש"י גריס כן בברייתא גופה, וכאשר כ"ה הגיר' בשטמ"ק אות א' תמורת שמו אינה חלה אלא על דבר הראוי ותמורת גופו חלה אפי' על דבר שאינו ראוי "כמעשר", וזה נ' ברור בעזה"י בביאור ד' רש"י.

] ושוב הראוני עוד, בשעה"מ הל' קר"פ פ"ד ה"ה, שנקט שם דבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי' וכו' לית בה אלא קדו"ד, וכמוכחי' מינה דיש דחוי בדמים, ואפ"ה היא עושה תמורה, ופי' זה דזהו דקמ"ל ר' יוחנן דעושה תמורה, דלא תימא דהו"ל כמקדיש בעלת מום דקי"ל דאינה עושה תמורה כיון דלא חייל עלי' אלא קדו"ד, להכי אשמועינן ר' יוחנן דאפ"ה עושה תמורה, וכתב השעה"מ דה"ט דל"ד לדין מקדיש בעלת מום דגופי' לא חזי לקדוה"ג כלל ואין בו אלא קדו"ד, משא"כ בהמה של ב' שותפין דבהמה גופה חזיא לקדוה"ג ובידו הי' ללוקחה ולקדשה אח"כ אלא דאיהו הוא דדחי לה בידים משו"ה עושה תמורה, ועיי"ש שתמה ע"ד הרשב"א בקידושין ד"ז. דהוכיח דבהמה שחצי' עולה וחצי' שלמים אית בה קדוה"ג מדעושה תמורה, ותמה ע"ז השעה"מ שהרי אף בהמה של ב' שותפין דלית בה אלא קדו"ד בעלמא נמי עושה תמורה, ובפשוטו צ"ל בדעת הרשב"א, דהגם דבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי' לית בה אלא קדו"ד, מ"מ אחר זלקחה וחזר והקדישה כבר אית בה קדוה"ג, וע"כ הוא שעושה תמורה, עכ"ד.

והנה פשטות דבריו נ' דס"ל דאה"נ לי"ב אלא קדו"ד, ואפ"ה כיון דהבהמה חזיא לקדוה"ג ה"ה עושה תמורה, דהא דבהמה הקדושה קדו"ד אינה עושה תמורה, הוא רק בדלא חזיא אלא לקדו"ד.

ואמנם צ"ע ע"ז ממש"א בגמ' ד"כ. דאין עושה תמורה אלא הרועה להסתאב, וצ"ל דהמכוון הוא דבעי' שתהא ראוי' להתקדש לרעי', אך אה"נ כל שראוי' להתקדש לרעי' ה"ה עושה תמורה אף בקדו"ד, אך עכ"פ צ"ל, דבעינן שתהא ראוי' להתקדש בקדושת קרבן זה קדוה"ג, שהרי מבו' שם דלר"ש נקבה לפסחו אין עושה תמורה, משום דלא חייל עלי' קדוה"ג, הגם שהיא ראוי' לקרבנות אחרים, וצ"ע עוד בזה.