לישה רשימות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' י' שבט תשס"ח

א] בדין לישה, הנה בד' הרי"ד והריטב"א בשלהי מכילתין מבו', דבדבר דלאו בר גיבול הוא, לא מיחייב רבי בנתינת המים, דכל הא דמיחייב רבי בנתינת המים הוא רק במידי דבר גיבול הוא, דנתינת המים הוי תחילת הלישה, אך במידי דלאו בר גיבול לא מיחייב, וע"כ במורסן ובקלי ליכא לישה דאורייתא גם לדעת רבי.

ול"ד לדיו וסממנין שיש בהן משום לישה הגם שאינם בני גיבול, דשאני דיו וסממנין שהיו במשכן, ומבו' מתו"ד הרי"ד והריטב"א דהיינו, דשאני שריית דיו וסממנין שהיא ליתן טעם במים, וכה"ג חשיבא השרי' עצמה כלישה, ומינה ילפי' דכ"ש בגיבול דעיסה דהוי מלאכה, ומשא"כ במורסן שאין דרכו בגיבול אלא בשרי', כצ"ל בד' הריטב"א, והמגי' לא עמד ע"ז, הרי דמשום לישה דגיבול אין לחייב שאין דרכו בכך, ומשום לישה דשרי' אין לחייב שהרי אין המורסן נותן טעם במים ואי"ז אלא תערובת בעלמא.

ומבו' עוד בד' הרי"ד, דנידון הגמ' בדי"ח. להצריך גיבול באפר, היינו דכ"ה דבלישה דעיסה ס"ל לריבר"י דאינו חייב אלא בגמר הלישה, ה"נ בלישה דשרי' אינו חייב אלא בגמר השרי' דהיינו בגיבול מעט שעי"ז נותן האפר טעם יותר, וע"ז דחי אביי דכיון דאי"ז בר גיבול, וחיובו הוא משום השרי', הרי דבזה מודה ריבר"י דחיובו הוא על עיקר השרי', אף שלא גיבל.

ומדוקדק לפי דבריהם לישנא דגמ' מאן תנא נתינת מים לדיו היינו שרייתו, ולכאו' הול"ל היינו גיבולו, אך לפי דבריהם היינו, דהכא לא אתינן משום חיוב לישה דגיבול האמור בעיסה, אלא משום חיוב לישה דשרי', ובזה הוא שדנו אם נתינת המים חשיבא כשרי', או דבעי' גם גיבול מעט לגמר השרי, וזמש"א מאן תנא דנתינת מים לדיו היינו שרייתו ואית בה לחיוב דשרי', ודו"ק.

ולפי דבריהם, ל"מ התירא דשינוי בשלהי מכילתין, אלא בלישת מורסן וקלי דלי"ב לישה דאורייתא כיון דל"ה בר גיבול, וכל לישתן אינה אלא מדרבנן, ובזה הוא דשרינן מכח השינוי, וגם החילוק בין בלילה רכה לבלילה עבה הוא בהגזירה דרבנן שגזרו אטו עיסה, דבלילה רכה ל"ד לעיסה וע"כ סגי בזה בשינוי מעט, אך בלישה גמורה דעיסה י"ל דאף בבלילה רכה הוי זה לישה מה"ת, ובלישה דדיו ודאי חייבין גם בבלילה רכה, כיון דהתם החיוב על עצם השרי', ולא תליא כלל בצורת הבלילה.

ב] אמנם הרמב"ם פליג על יסוד דבריהם, דהגם דס"ל כדבריהם דבמורסן ובקלי ליכא לישה מה"ת כלל משום שאי"ז בר גיבול, אך במה דאינהו ס"ל דבדיו ואפר וכיו"ב איכא לישה מה"ת בשרי', פליג ע"ז הרמב"ם וס"ל דאף בהו ליכא לישה מה"ת.

ובאג"ט כתב לדעתו, דהא דהי' לישה בסממנין במשכן, היא משום שתחילה מגבלין את הדיו והסממנין, וכשרוצה לכתוב מערבן עם מי עפצים וכמש"כ הרמב"ם בהל' ס"ת.

ולפ"ז הרי מהא דלרבי איכא לישה בכה"ג, מבו' לדעת הרמב"ם דפליג ע"ד הרי"ד והריטב"א בעיקר פלוגתת רבי ורבנן, דהרי"ד והריטב"א ס"ל דהא דמחייב רבי הוא משום דהוי זה תחילת הלישה, וע"כ נקטו דמודה רבי במידי דלאו בר גיבול דאין חייבין על נתינת המים, אך הרמב"ם ס"ל דהא דמחייב רבי הוא משום דס"ל דנתינה למים היינו לישתו, וע"כ מחייב רבי על נתינת המים אף במידי דלאו בר גיבול דלריבר"י לי"ב לישה כלל, ודו"ק.

] בביאוה"ל כתב דכל הא דשרינן מעט מעט בקמח קלי, הוא משום דה"ז ראוי לאכילה ע"י היבוש וחשיב כדבר שנתבשל, וע"כ לי"ב משום לישה מה"ת.

אך החזו"א הביא מד' הרמב"ן בחי' דהטעם הוא משום דדרך לעשותה מרובה, וע"כ הוי זה שינוי כשעושה מעט מעט.

ונפ"מ בזה, דלפ"ז לא שרי אלא בדברים שדרך לעשותן הרבה, וזה דלא כמו שנקט המ"ב בכ"ד להתיר בכל מילי כשעושה מעט מעט, ואזיל לטעמי'.

וצ"ע שד' הביאוה"ל סותרים ד' עצמו, דלפמש"כ הכא נמצא דאין להתיר במורסן מעט מעט, משום שלא נתבשל ויש בו משום לישה מה"ת, והביאוה"ל כתב כן, דמה"ט בקמח שאינו קלי אין להתיר ללושו לתרגנולים מעט מעט, ובסימן שכ"ד הביא ב' טעמים אחרים מד' הרמב"ן בטעם דלא שרינן במורסן מעט מעט, ואולי ס"ל דמורסן דמי לקמח קלי, וצ"ע בזה.

בד' הרי"ד והריטב"א מבו' דבר גיבול היינו דבר שדרך לגבלו, ולאו בר גיבול היינו דבר שאין דרך לגבלו, ולא תלי כלל אם שייך בו גיבול או לא, וזהו שתמה הריטב"א ע"ד רש"י דבאפר שייך גיבול לצורך טיט ומ"ט חשיב כלאו בר גיבול, והרי"ד כתב שאין דרך לגבל לזה.

ולפ"ז יש ללמוד דמלאכת לישה היא רק בדבר שדרכו בכך, וע"כ כל שאין דרכו בגיבול אין חייבין על גיבולו.

ונ' לפ"ז, דגיבול לאו היינו כלל עשיית עיסה, אלא היינו עירבוב וכמש"כ המאירי בדי"ח., וזהו שכתב הרי"ד דגם דיו וכו' בעי' גיבול מועט לצורך נתינת טעמו, עיי"ש.

אך הריטב"א כתב דהא דס"ד דאפר בעי גיבול הוא משום דלפעמים מגבלין אותו לצורך טיט, וצ"ב לפ"ז דמ"ט דיו בעי גיבול, וצ"ע.

ונ' לפ"ז, דמה"ט לדעת רבי נמי אין חייבין על נתינת מים בדבר שאינו בר גיבול, משום דרק בדבר שדרך ללוש אותו, הוא דחייבין גם על נתינת המים, אך בדבר שאין דרך ללושו, אין חייבין על לישתו, וע"כ גם אין חייבין על נתינת המים, הגם שדרך ליתן מים.

בדין בלילה רכה, ע' בל' המ"ב וחזו"א דאי"ז אלא איסור דרבנן, וכ"נ בתרוה"ד.

והנה לדעת הרמב"ם נ' פשוט דה"ז איסור דאורייתא, וכמש"נ בדברינו לעיל.

אך לדעת ש"ר לכאו' צל"פ כן דאי"ז אסור אלא מדרבנן וע"כ הוא דשרי בשינוי מעט.

אך תימה משריית דיו וסממנין דמבו' דחייב חטאת, הגם שאי"ז אלא בלילה רכה.

ולד' תורי"ד וריטב"א ניחא, דבשריית סממנין החיוב הוא על השרי' עצמה וכל קולא דבלילה רכה הוא רק בגיבול, גם לדעתם לא מצינו דקייל דין בלילה רכה רק בדבר האסור מדרבנן, אך לדעת ש"ר תיקשי.

ובע"כ צ"ל לדעתם דלעולם בלילה רכה אסורה מה"ת, ואך דבזה הקילו דסגי בשינוי מועט.

אך לפ"ז ק' טפי להבין הא דסגי בשינוי בנתינת המים אף שלא שינה אח"כ בגיבול, דהניחא אם אי"ז אלא איסור דרבנן י"ל דכה"ג אית לי' הכירא, אך אם הוי זה איסור דאורייתא, לכאו' ודאי הי' לנו להצריך שינוי בגיבול, הגע עצמך, הרי שנתן המים מבעו"י, הרי אם גיבל בשבת חייב, ואם נתן המים מבעו"י בשינוי, האם נימא דשרי לו לגבל, ולכאו' ודאי דלא שרי אלא בשנתן למים בשינוי בשבת דכה"ג הוי זה היכר, וצ"ע בזה.

פסקי רי"ד די"ט. דלעולם אף באיסור דרבנן אסרי ב"ש, ורק היכא שכבר התחיל מער"ש, הוא דלא אסרי ב"ש אם הגמר אינו אלא דרבנן, וזה ע"ד מה שחילקו האחרונים באיסורא דמשקין שזבו, והיינו דהיכא דשרי מדאורייתא משום שאי"ז מלאכה, אי"ז טעם להתיר, ורק היכא דשרי משום דה"ז כעשוי, ומדאורייתא לא חשיב שנפעל כלום, בזה לא אסרי ב"ש, ודו"ק.

ויל"ע לפ"ז דמ"ט מוקמי' למתני' כרבי ולא כריבר"י, הרי מודה ריבר"י דאסור מדרבנן.

אך נ' דכל האיסור מדרבנן הוי בעצם מעשה נתינת המים, אך כל שנתן מים מער"ש, אין איסור בפעולת השרי' בשבת, ודו"ק.

או דנימא, דכ"ה דהיכא שכבר חשיב שנגמרה המלאכה מדאורייתא, לא אסרו ב"ש, ה"נ היכא דמדאורייתא חשיב שעדין לא נעשתה מלאכה לא אסרי ב"ש, ודו"ק.

ע' אג"ט בשיטת הראב"ד שדעתו כהמאירי, ומודה במורסן דאין חייבין עליו, וצ"ע שהרי להדיא כתב המאירי בדי"ח. דגם במורסן אם גיבל חייב, אך י"ל שדעת הראב"ד כדעת הרי"ד והריטב"א, ועצם הדקדוק בד' הראב"ד כמדומה שאינו מוכרח כלל.

מ"ב הל' פסח סימן ת"ס במהדו"ק נקט דבעי' נתינת מים לשמה גם לדעת ריבר"י, וציין לשבת די"ח. ואולי כונתו להא דחזינן התם דגם לריבר"י חייבין בדבר דלאו בר גיבול, והרי דכל הא דפטר הוא דין מסוים לענין שבת, דאין חייבין אלא על גמר מלאכה.

ובמהדו"ב כתב המ"ב דרק לדעת הי"א בסימן שכ"ד הוא דבעי לשמה, והרי שפירש דפליגי רבי וריבר"י גם בעלמא מהו דחשיב לישה, וצ"ע בזה.

בד' המרדכי יל"פ שדעתו דאין חייבין לריבר"י אלא על נתינת המים וגיבול, וע"כ אם נתן המים מער"ש א"צ לעשות שינוי בגיבול כלל, ומה"ט נמי מהני שינוי בנתינת המים, משום דכל החיוב הוא רק בצירוף נתינת המים, ומיושב מה שתמהו ע"ז האחרונים, ויל"פ כן לד' המג"א.

אך אכתי יש מקום לומר דלרבי חייבין גם על גיבול לחודי', דכ"ה שחייבין על נתינת המים ה"נ חייבין על הגיבול, וכאשר כן נ' בד' הראשונים בשלהי מכילתין, דלרבי חייבין על הגיבול טפי מאשר לדעת ריבר"י, וכמש"נ בזה לעיל.

הב"י והדרכ"מ עירבו שיטת סה"ת ודעימי' דקי"ל כרבי דנתינת מים לחודה אסורה, אם שיטת התוס' ודעימייהו דקי"ל כריבר"י, ואך דחייבין גם על מידי דלאו בר גיבול, וכ"ה להדיא בד' הגר"ז, וצ"ע מה ענין ב' שיטות אלו זל"ז, וצע"ג.

דעת הרמב"ם לגבי חלה, דגם בלילה רכה חייבת בחלה, אך המאירי לא פירש כן בדעתו, וצ"ע, גם דעתו דנתינת המים מחייבת בחלה, וזהו דחשיב גלגול, ולפ"ז הרי חזינן דשם עיסה הוא אף בבלילה רכה ואף בנתינת המים, וא"כ ה"ה לגבי מלאכת לש הי' לנו לחייב מנתינת המים ואף בבלילה רכה, וזהו דס"ל לרבי דחייבין משעת נתינת המים, ומה"ט גם ס"ל להרמב"ם דכל הא דקמפלגי' בין בלילה רכה לבלילה עבה הוא רק בשתיתא דכל איסורו הוא משום שנראה כלישה, ובזה הוא דאמרי' דבבלילה רכה אינו נראה כ"כ כלישה, ומהני בזה שינוי בנתינת המים, והא דס"ל לריבר"י דאין חייבין עד גיבול, הוא משום דלדידי' מלאכת לישה הוא רק באיחוד החלקים, ולא סגי שיש ע"ז שם עיסה, וכאשר כ"ה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש באהלות.

שעה"צ סקע"א נקט דחול הגס אינו בר גיבול וחייבין לריבר"י בנתינת המים, ולמד כן מד' הרמב"ם, ודבריו צ"ע דהרמב"ם הרי ס"ל דגם קמח קלי ומורסן ל"ה בני גיבול, וה"נ חול הגס, והרמב"ם דימה שתיתא לחול, אך לדעת התוס' דקמח קלי ומורסן חשיבי בני גיבול, י"ל דה"נ חול הגס הוי בר גיבול.

ועד"ז ראיתי להעיר במש"כ הביאוה"ל ד"ה יכול לערבו ללמוד מד' התוס' דחרדל הוי בר גיבול, ונקט עפי"ז כן גם בדעת הרמב"ם, ולהנ"ל צ"ע, שהרי י"ל דלהתוס' לטעמייהו דמורסן הוי בר גיבול, ה"נ חרדל הוי בר גיבול, אך להרמב"ם דמורסן וקמח קלי ל"ה בני גיבול, י"ל דה"נ חרדל ל"ה בר גיבול.

במש"כ החזו"א דבבלילה רכה אין חוששין לדעת הפוסקי כרבי, ילה"ע מד' הרמ"א בסט"ז שהעמידוהו הפוסקים בבלילה רכה וחשש הרמ"א בזה לדעת הפוסקים כרבי, וכן מבו' בתרוה"ד, אך ראיתי לדחות דיל"פ שאין טעמו דחשש לדעת הפוסקים כרבי, אלא חשש לדעת הפוסקים דגם לריבר"י חייבין על נתינת המים במידי דלאו בר גיבול.

ובמ"ב סימן שכ"ד בשם החיי אדם מבו' להדיא דגם במורסן שהוא בר גיבול חוששין לדעת הפוסקים כרבי אף בדעביד בלילה רכה, עיי"ש.