מקום פטור - רשימות
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

כ"ו מנ"א תשס"ח

ע"פ רשימות שנכתבו תוכ"ד הלימוד ולא נסדר כראוי

א] בד' ההג"א שיש מקו"פ בכלים, ק' מסוגיא ד"ה., ועי' חזו"י שפירש דהא דס"ל לההג"א דיש מקו"פ בכלים לאו היינו משום שהכלי חולק מקום לעצמו, דבזה מודו לד' הרשב"א דאין כלי חולק מקום לעצמו, אלא הוא משום דלא דרסי בי' רבים, וע"כ באויר ל"ה מקו"פ, וע' גם בתוצ"ח שכתב כן, וכתב ג"כ עפי"ז דכלי שבאויר ודאי ל"ה מקו"פ, עיי"ש.

אמנם צ"ע רב ע"ז, דא"כ מ"ט כלי פחות מג' ל"ה מקו"פ, הרי לכאו' לא דרסי רבים עליו גם כשהוא פחות מג', ודמי להיזמי והיגי וצואה דאף פחות מג' ל"ה רה"ר, ואמנם לפ"מ דקי"ל דהוו רה"ר, אי נימא דהטעם הוא כמש"כ המרדכי משום דפסעי עלי', ניחא דמה"ט גם כלי פחות מג' הוי רה"ר, אך לפ"ד הרשב"א שהטעם בזה הוא משום דפחות מג' אין חולק רשות לעצמו, הרי דכלל לא מצינו לפרש דהא דכלי הוי מקו"פ הוא משום דלא דרסי בי' רבים, שהרי להלכה ליכא כלל לדין זה, וכל מקום שאינו חולק רשות לעצמו הוי רה"ר אף אם בפועל לא דרסי עלי'.

והעירוני לתמוה עוד בזה, דא"כ מ"ש לומר דהגם דאי"ז רה"ר מ"מ אי"ז כרמלית דלא גזרו כרמלית בכלים, הרי לא דייני' כלל לעשות כרמלית את הכלי עצמו שהרי אינו חולק מקום לעצמו, אלא את הרשות שתחת הכלי, וא"כ מ"ט לא תהא הרשות שתחת הכלי כרמלית.

גם למש"נ להלן סק"ד בדעת רש"י, דהא דלא דרסי בי' רבים אי"ז כלל דין בפנ"ע דל"ה רה"ר משום דאינו מוכן לדריסת הרבים, אלא היינו דכל דלא דרסי בי' רבים ה"ז חולק מקום לעצמו, ולפ"ז ל"ש עיקר ד' התוצ"ח והחזו"י, שהרי ההג"א כתב כן בדעת רש"י, וכ"ה מדויק בל' רש"י וכמש"כ האהעו"ז.

עוד ק' לפ"ז, דהנה הרי"מ הוכיח דכלי ברה"ר הוי רה"ר, מסוגיא דכוורת.

ובפשוטו נ' דקשיא מינה גם לדעת הרשב"א, דהגם דס"ל דכלי ברה"ר ל"ה מקו"פ, הרי מ"מ כ"ז הוא בדהוי הכלי בתוך י', אך בכלי גבוה י' הרי כיון שאין האויר שעל גביו רה"ר, אינו בטל לרשות, דמה"ט הרי אם הוא רחב ד' הוי רה"י, וכמש"כ כן בחי' הרשב"א בד"ה., והנה אמנם הר"י מיגש כתב דהא דכלי הוי רה"י, הוא משום דכל דהוי רה"י שפיר הוא חולק מקום לעצמו, ורק להיות מקו"פ אינו חולק מקום לעצמו, (וזה מת' טפי להרי"מ לטעמי' דמקו"פ אינו מקום כלל, ודו"ק), אך לדעת רשב"א אין לומר כן, שהרי לדעתו כל עיקר קו' הגמ' מתחילה היתה דמ"ש דכלי הוי רה"י ול"ה מקו"פ, והרי דמדמי' זל"ז, וע"ז משני דהתם למעלה מי' והכא למטה מי', והרי דהא דכלי הוי רה"י, הוא רק משום דהוי למעלה מי', והיינו כמש"כ הרשב"א דאין הרשות שולטת שם, וז"ב, ולפ"ז תיקשי דמ"ט אם אינו רחב ד' ל"ה מקו"פ, ועי' שערי ציון שכבר עמד בזה

ועי' תוצאות חיים סימן ט"ז שכתב לישב בזה לפי קו' התוס' בסוגיא דכוורת, אך לכאו' נ' דכל ד' התוס' שנקטו דיש לחייב בסוגיא דכוורת משום דינא דסוגיא דצ"ט:, הוא רק משום דאין כרמלית בכלים, וכל הפקעת רה"ר הוא ע"י מה שנעשה מקום זה לרה"י, ובזה הוא דס"ל בקושייתם דנתחדש דאין דנין בהוצאה על רשות שנתחדשה בשעת ההנחה, אך להסוברים דכלי ברה"ר ל"ה רה"ר, ונמצא דל"ב כלל לעשיית המחיצה, אלא אף בלא זה ל"ה רה"ר, ל"ש כל עיקר ד' התוס', וכ"ה מוכרח בסוגיא בדצ"ט:, ועי' חזו"א שמבו' כן בתו"ד, ולפ"ז א"א לישב כן דעת ההג"א.

ב] ואשר ע"כ נ' להיפך, דהנה נ' פשוט דנידון הרשב"א בדף ה. בדין כלי ברה"ר ונידון הרשב"א בדף ז. בדין כלי ברה"ר ב' נידונים הם, דבדף ה'. דן שיחלוק הכלי מקום לעצמו ויהא כעמוד גבוה ג' ברה"ר דהוי מקום לעצמו, וע"ז כתב דבטל אצל רה"ר ולא חזינן לי' כמקום לעצמו.

אך בדף ז. דן דמ"מ הרי לא דרסי בי' רבים ולי"ב לתנאי רה"ר דבעי' מקום המוכן לדריסת רבים, וכמו שפירש שם דזהו טעמא דהיזמי והיגי ל"ה רה"ר דכיון שמונעין את הרבים מלדרוס שם אין שם רה"ר באותו מקום "שאין דין רה"ר אלא במקום המוכן לדריסת רבים, עכ"ל, וע"ז כתב דאינו קבוע וה"ז בטל לרשות, ומה"ט לא חזינן לה דמקום זה אינו ראוי לדריסה דל"מ הכלי לשנות צורת המקום.

והנה אמנם בל' הרשב"א נ' דתרוייהו הוו מכח יסוד אחד, אך נ' דמ"מ מש"כ הרשב"א בד"ה. דלמעלה מי' חולק הכלי מקום לעצמו, מ"מ ל"מ זה לבטל תורת רה"ר מן הקרקע, דלגבי זה ליכא נפ"מ במה שהכלי הוא למעלה מי'.

ג] ובדעת הג"א נ', דודאי מודה דכיון דהכלי הוא ארעי אינו מבטל תורת רה"ר ממקומו, דחזינן לי' אכתי כמקום המוכן לדריסת הרבים.

ולפ"ז ניחא סוגיא דכוורת וכמש"נ במק"א דהוא משום שהקרקע הוי אכתי רה"ר.

ונ' דגם לא חשיב כאיגודו במקו"פ, כיון שאת המקו"פ עצמו הוא מניח ברה"ר, וליכא חיסרון בהנחה ברה"ר..

וע"ד סברא זו צ"ל לגבי כמה מילי, דמה"ט הוצרך הריטב"א בסוגיא דכוורת לפרש דכל דהויא הכוורת רה"י ה"ז כמונח במקומו, דאם הי' חשוב כמונח ברה"ר הי' חייב ע"ז, ול"ה פטרינן לי' משום איגודו ברה"י.

ויל"פ דמה"ט גם ס"ל לרש"י דאין לפטור בזריקת כוורת מכח הא דהכוורת היא רה"י ולא הניח כלל ברה"ר, אך ע"ז י"ל כמש"כ האחרונים דס"ל לרש"י כקו' התוס' דאין לפטור מכח מחיצה שנעשית ע"י ההנחה, אך אכתי קשיא דמ"מ אי"ז רה"ר, לפשטות ל' רש"י דכלי שברה"ר הוי מקו"פ, וע"ז י"ל כמש"נ.

ד] ובעיקר מש"נ בד' הרשב"א, הנה מת' לפ"ז בדעתו דיש ב' דינים חלוקין במקו"פ שבתוך רה"ר, חדא הוא משום שחולק מקום לעצמו, והב' הוא משום שאינו מקום המוכן לדריסת רבים.

הנה בד' רש"י בדף ז. מבו' שחולק ע"ז, וכבר עמד ע"ז בתוצ"ח, עיי"ש שמבו' בדבריו דהא דכל דלא דרסי לי' רבים ל"ה רה"ר, לאו היינו משום דבעי' ברה"ר שיהא מקום המוכן לדריסת רבים וע"כ כל דלא דרסי בי' רבים ל"ה רה"ר, אלא היינו דמשום דלא דרסי בי' רבים ה"ז חולק מקום לעצמו ואינו בטל לרשות, וכל דדרסי בי' רבים ה"ז בטל לרשות ואינו חולק מקום לעצמו.

ומקור ברור לזה הוא, הוא ממש"כ בהגמ"ר להתיר בבית הכסא משום דצואה הוי מקו"פ דהתם ל"ש למימר דפסעי עלי', ומ"מ מבו' דאם הוי ד' טפחים ה"ז אסור, כ"ה ברשב"א בעבוה"ק, וכן נקטו הפוסקים גם בד' ההגמ"ר, וצ"ע דמאי נפ"מ בין ג' טפחים לד' טפחים, וממ"נ אם מקום שאינו ראוי להילוך ל"ה כרמלית, א"כ גם בד' טפחים יהא מקו"פ, ואם אף מקום שאינו ראוי להילוך הוי כרמלית, א"כ מה לי דהוי פחות מד' טפחים, הרי הוי מכלל כל הכרמלית שיש בה ד"ט.

ולפי הנ"ל ניחא, דהגם דבכרמלית ל"ב שיהא עשוי להילוך, מ"מ כיון דלא פסעי על הצואה, חזינן לזה כמקום לעצמו, וע"כ כל דלי"ב ד' טפחים הוי זה מקו"פ, וז"ב.

ובזה נ' לבאר מש"כ הגמ"ר שם בטעמא דמ"ד דאפי' צואה, דהוא משום דמיפסע פסעי לה, וצ"ע שהרי לקמן ד"ק: מבו' דרקק מים פחות מד' טפחים כל הא דהוי רה"ר הוא רק משום דאיכא דדרסי עלי', אך לא סגי בהא דמיפסע פסעי עלי', כמבו' כן ברש"י וש"ר שם, ואמנם דעת הרמב"ם שם נ' דסגי בהא דמיפסע פסעי לי', עי' מג"א וביאור הגר"א ולדעתו אזיל ר"א לטעמי', וכמש"כ האו"ש.

ולמש"נ נ', דהתם שאני, דהוי הרקק מקום לעצמו, ואתינן לחשבו כרה"ר משום דריסת הרבים, ובזה הוא דאמרינן דכל שאין מהלכין על הקרקע לי"ב תנאי רה"ר, דהילוך הרבים דמשוי רה"ר הוא רק הילוך שע"ג הקרקע דומיא דדגלי מדבר, ומשא"כ בצואה דאי"ז מקום לעצמו, ואך דאתינן לדון שיחלוק מקום לעצמו משום דלא דרסי בי' רבים, הרי דבזה ס"ל לרב אשי דכל דמיפסע פסעי לי' הוי מכלל הרה"ר ואינו חולק מקום לעצמו כבר אינו חולק מקום לעצמו, ודו"ק.

והא דברקק חשבי' לי' כמקום לעצמו ול"ה כצואה, הוא משום דהוי מקום קבוע, וודאי הוא מקום לעצמו, גם י"ל דכל שהוא גבוה ג' או עמוק ג' הוי מקום לעצמו אף בלא זה שמעכב את דריסת הרבים, אך ברש"י בדף ז. נ' לא כן, אלא כל הא דלמעלה מג' הוי מקום לעצמו הוא משום דלא דרסי בי' רבים, עיי"ש.

ועד"ז נ' גם לבאר ד' הרשב"א שהביאו התוס' בד"ד: דמהני דין שדי נופו בתר עיקרו בנוף שברה"ר לאשוויי לי' לרה"ר, ואמנם דעת ר"י שם דל"מ זה ברה"ר, ועי' חזו"א שביאר דהוא משום דלי"ב דריסת רבים ול"מ ע"ז דין שדי, אך בדעת רשב"א נ' דאזיל כדעת רש"י דהא דלא דרסי רבים היינו דמשום זה ה"ז חולק מקום לעצמו, וע"כ שפיר מהני ע"ז דינא דשדי.

ונ' עוד בדעתו, דהנה השפ"א שם דן לומר, דנוף כלל ל"ה מקו"פ, דכיון דהאויר שתחתיו הוי רה"ר גם הוא הוי רה"ר, ולא משכח"ל מקו"פ באויר, ובזה יישב ד' רש"י שם וד' רש"י בדף ה.

אך צע"ג שזה נסתר מסוגיא ערוכה בעירובין דל"ג. עיי"ש, דמבו' דהנוף הוי מקו"פ אם אין רבים מכתפין עליו.

אך מ"מ י"ל כמש"כ בס' חזו"י, דכ"ז הוא רק בשה"ז חולק מקום לעצמו, אך כל דהוי מקו"פ רק משום דלא דרסי בי' רבים, הרי דכל דהוי באויר הוי רה"ר מעליא, כיון דדרסי רבים בקרקע שתחתיו.

וזה ניחא טפי להמבו' בירושלמי דהא דעד י' הוי רה"ר הוא משום דהוי חד רשותא, ולפ"ז נ' דלעולם דריסת הרבים הוי רק בקרקע, וכמבו' בסוגיא לקמן ד"ק: דלא חשיב דריסת רבים רק במה שדורסים על הקרקע, והא דעד י' הוי רה"ר הוא משום דהוי זה חד רשותא, וע"כ אף אם יש שם נוף המעכב שם הילוך הרבים הוי זה רה"ר, דבלא"ה הרי ליכא דריסת הרבים באויר, ודו"ק.

ולפ"ז מתישב היטב ד' הרשב"א, דע"כ בנוף דאמרי' שדי נופו בתר עיקרו, הוי רה"ר, והגם דלא דרסי בי' רבים, הרי מ"מ כיון דדרסי רבים בקרקע שתחתיו הוי רה"ר, ודו"ק.

ה] ועפי"ז נ' גם בביאור סוגיית הגמ' בד"ח. ובדצ"ז. דלכאו' סתרי אהדדי, וע' קה"י לבעל המשכנו"י דבאמת הוי פלוגתת אמוראי, עיי"ש דברים מחודשים בזה, ואמנם לדעת רש"י והגמ"ר לא א"ש שהרי לכו"ע הא דהוי זה מקו"פ הוא משום שה"ז חולק מקום לעצמו.

ונ' דב' הדברים אמת, והיינו דגם יותר מג' אם דרסי בי' רבים דריסה גמורה המועלת לאשווי לי' רה"ר הוי זה רה"ר דומיא דעמוד ט' שרבים מכתפין עליו, ומאידך גם בפחות מג' אם ה"ז מעכב דריסת הרבים ה"ז חולק מקום לעצמו.

אך נפ"מ בזה במקום שאין בו דריסת הרבים גמורה, דלא סגי בזה לאשוויי לי' לרה"ר, אך מאידך גם לא חשיב כמקום דלא דרסי בי' רבים דחולק מקום לעצמו.

ומצינו דכוותה בדין חורין שנת' להלן דהגם דלי"ב תשמיש הרבים המועיל לאשוויי לי' רה"ר, מ"מ כיון דהוי זה חורי רה"ר ה"ה טפל לרה"ר אף שאין בו שימוש הרבים גמור, ועד"ז הוא מש"נ לעיל סק"ד בדין מיפסע פסעי לי', דל"מ זה רק בפחות מג', ולא ביותר מג'.

ו] ועפמש"נ בד' הרשב"א דיש ב' אופנים חלוקים במקו"פ, נ' לבאר גם בדין חורין, שכתבו הרמב"ם והרשב"א והריטב"א דלמטה מג' ודאי הוי רה"ר, וצ"ע דהא לא דרסי לי' רבים והיאך הוי זה רה"ר, והרי הרשב"א הק' כן ע"ד אביי דלמעלה מג' היאך הוי רה"ר, ומ"ט למטה מג' לרבא הוי רה"ר, ולפ"מ שהעמידה חזו"א סימן צ"ו סקי"ג י"ל, אך אי"ז במשמעות ד' הראשונים, וגם הפוסקים לא נקטו כן, גם בד' הרמב"ם הי' אפ"ל דהוא משום דקי"ל כרב אשי דאפי' צואה הויא רה"ר, ויל"פ שדעתו כהרשב"א דהוא משום דכל תוך ג' לא איכפ"ל דלא דרסי בה רבים, אך בד' הרשב"א והריטב"א מפורש שכתבו כן לדעת רבא גופי', אשר איהו ס"ל דהיזמי והיגי ברה"ר ל"ה רה"ר.

ונ' דהטעם בזה הוא משום דהא דס"ל לרבא דחורי רה"ר לאו כרה"ר דמו, היינו משום דדמו לעמוד ג' דל"ה רה"ר, דל"ד לרבים מכתפין עליו, וכמש"כ הרשב"א, אך בתוך ג' דהוי כארעא סמיכתא מודה רבא דמהני דין חורין לחשבו כרה"ר אף דלא דרסי בי' רבים, דרק כד הוי מקום לעצמו הוא דל"מ ע"ז דין חורין, ול"ד לחורי רה"י, והיינו משום דברה"ר כל דבר חולק מקום לעצמו, (ואמנם בפי' קדמון כתב דהטעם בזה הוא משום שאין בני רה"ר משתמשין בחורין, ולפ"ז ל"ש דברינו).

ושוב אח"ז מצאתי בנמו"י שפירש הטעם דליכא דין חורים ברה"ר, ז"ל, ?, עכ"ל, וזה כמש"נ.

ומקור נאמן לזה דבתוך ג' מודה רבא דאיכא לדין חורין, הוא במה דקשיא דהיאך הוו החורין בתוך ג' רה"ר הרי הוי זה רה"ר מקורה דל"ה רה"ר, ובע"כ דבתוך ג' מודה רבא דיש בזה דין חורין.

ואמנם בצידי רה"ר ובקרן זוית נ' דשפיר תלי בפלוגתת אביי ורבא, הגם דהוי תוך ג', משום דהתם הוי מקום לעצמו גם בתוך ג', וע"כ ל"מ בזה דין חורין רק לדעת אביי, ועיקר הא דקרן זוית הוי מקום לעצמו, מבו' כן בביאוה"ל בהל' סוכה עיי"ש שכתב דמה"ט אי"ז מצטרף לז' על ז', דחזינן לי' כמקום לעצמו, ומדמה לה לדין קרן זוית בשבת, וצ"ב מה מייתי משבת, הרי בשבת ל"מ משום דליכא שם דריסת רבים, ובע"כ כוונתו דאם ל"ה מקום לעצמו ל"ה בעי' שיהא בו דריסת רבים, וכדקי"ל כרב אשי בדין צואה, וכמו שפירש הרשב"א בעבוה"ק.

ז] ונשוב לסוגיא דכוורת, במה שהוכיח הרי"מ דכלי ברה"ר הוי רה"ר, ונת' לעיל בדעת החולקים, דאף דכלי ברה"ר ל"ה רה"ר, מ"מ כיון דאין הכלי מבטל דריסת הרבים, וכמש"נ לעיל בדעת ההג"א, הרי ממילא דהקרקע שתחתיו הוי רה"ר וע"כ הוא חייב.

ועד"ז צ"ל במה שהי' במשא בני קהת העברת ארון ומזבחות, וצ"ע שהרי הוו ככוורת, ובע"כ דכיון דהוו באויר והקרקע שתחתיהן הוי רה"ר סגי בזה לחייב.

והנה אמנם לכאו' פליגי בזה הראשונים לקמן דצ"ט: דדעת רש"י והרמב"ן דבהוסיף על הכותל, הגם דמתבטל ממקום הדבילה דין רה"ר מ"מ הוא חייב, וזה להדיא כמש"נ.

אך התוס' והרשב"א שם פליגי ע"ז וס"ל דכה"ג הוא פטור, כיון שבטל תורת רה"ר ממקומו.

ולדעת הג"א נ' דאאל"פ כדעת התוס' שם, שהרי לדעתו גם אם לא מבטל לי' הוי זה מקו"פ, אך באמת אי"ז מוכרע, ובהקדם דלכאו' לדעתו בלא"ה א"א לפרש כתוס, שהרי מוכח מסוגיא דכוורת שאין לפטור על זריקת מקו"פ, אך למש"נ להלן בדעת רשב"א יש לחלק בזה בין דבר קבוע שמבטל תורת רה"ר ממקומו, מדבר שאינו קבוע, ולפ"ז שפיר מצי הג"א לפרש כד' התוס'.

אך כבר נת' דמד' רשב"א מוכח לא כן, שהרי לדעתו בסוגיין הוי הכוורת מקו"פ גם בשאינה רחבה ד' ואפ"ה הוא חייב, וכן מוכח לדעתו מארון ומזבחות שפירש הרשב"א דהחיוב בזה הוא משום מעביר ברה"ר.

וכ"נ גם מד' הרשב"א והר"ן בעירובין דל"ג: שהק' ע"ד רש"י דאם אמרי' קלוטה גם במפסיק מידי א"כ היכי משכח"ל מקו"פ, והרי דאף דמקום זה ל"ה רה"ר, מ"מ אם חשיב כמונח בקרקע שתחתיו ה"ה חייב.

ובע"כ צריך לחלק דבהוסיף על הכותל שאני, וצ"ב.

ח] ואמנם צ"ב, דמה מהני הא דהקרקע שתחת הוי רה"י, הרי הוי זה כאיגודו במקו"פ.

ואולי נימא, דלא פטרינן בבאין כאחד, רק כשבטל עיקר ההנחה ברשות, ולא בדהוי איגודו למקו"פ דאי"ז אלא פטורא בעלמא, וכ"נ קצת מד' הרמב"ן והריטב"א בדצ"ט: כשנחלקו על תוס' שם בדבילה.

ט] והעיקר בזה נ', עפי"מ שהקשו רשב"א ור"ן בעירובין דל"ג: ע"ד רש"י דמקו"פ היכי משכח"ל, ונת' לעיל שכונונפ"תם דהגם דהוי זה מקו"פ, מ"מ כיון דחשיב כמונח בקרקע שתחתיו ה"ה חייב, וגם שם צ"ב דהוי איגודו במקו"פ, אך י"ל דרשב"א לטעמי' דבעי' אוכל כל הרשות, וצ"ע.

אמנם באמת מל' רשב"א שם נ' ללמוד דאי נימא קלוטה לא חשיב זה כלל כמקו"פ, ונ' מזה דעיקר דינא דלבינה שברה"ר דהויא מקו"פ, היינו דהמונח על גבי' לא חשיב כמונח ברה"ר, אך כל דחשיב כמונח ברה"ר, אינו אגוד כלל במקו"פ, ול"ד לכוורת שאיגודה למעלה מי' דלמעלה מי' אינו מכלל הרשות מצ"ע, וכל שאגוד למעלה מי' ה"ה אגוד במקו"פ, אך במקו"פ שבתוך י', כל עיקר תורת מקו"פ שעליו הוא רק שהמונח בו לא חשיב כמונח ברשות, ודו"ק.

ונ' דהרשב"א לטעמי', דלפ"מ דקי"ל כרב אשי לא מתבטל רה"ר מכח מה דליכא דריסת הרבים, דלאביי ורבא וחייא בר רב דמכח דליכא דריסת הרבים בטל דין רה"ר, לא יועיל בזה כלל דין קלוטה, ודו"ק.

ולפ"ז ניחא דע"כ שפיר יש לחייב על זריקת הכוורת גופה ולא חשיבא כאגודה במקו"פ, שהרי היא עצמה ודאי הויא מונחת ברה"ר, ודו"ק היטב.

ולפ"ז מת' היטב דל"ד לדין דבילה שפטר הרשב"א בדצ"ט:, דהתם שביטלה שם ודאי בטל דין רה"ר ממקומה, וע"כ אין לחייב על זריקתה, וכל ד' הרשב"א בעירובין הם רק בדבר שלא ביטלו שם לעולם, וז"פ

ויל"ד עפי"ז בדין זריקת כלי עם אוכלין בתוכו, אם הוא חייב לדעת ההג"א, ועי' שפ"א בפ' המצניע שנקט דהוא פטור, משום שהאוכלין נחו במקו"פ, אך סתמא דמתני' דאת המת במטה חייב, ומ' דאיירי אף במיטה גבוהה ג', ובע"כ דכל דהוי הזריקה על הכלי ומה שבתוכו יחד ה"ה חייב, דהכלי ומה שבתוכו יחד נחו ברה"ר, ואמנם לכאו' הי' לנו לפטור משום איגודו במקו"פ, ולמש"נ ניחא.

עוד מרשימות ממקו"א, והרבה מהדברים כבר נתבארו לעיל

א] צ"ע מהא דחורין בתוך ג' הוו רה"ר, גם לדעת רבא, כמבו' ברשב"א בדף ז:, הגם דאין הרבים דורסין בהן, ושמא הוא משום תשמיש הרבים, ואין נ' כן בל' הרשב"א שם.

והי' מקום לחלק, דחורין שאני, דמשום הקרקע אפשר לילך ולדרוס על גביהן, ורק משום הכותל שמעליהן א"א לדרוס בקרקע זה, וע"כ הוי זה רה"ר, אך כ"ז הוא לפי ל' רש"י דמשום הא דלא דרסי רבים ה"ז חולק מקום לעצמו, ועי'.

בדין מקו"פ שמעל אויר רה"ר, הנה בד' התוס' וש"ר בדף ה. מבו' דטרסקל שבאויר רה"ר הי' בדין שיהא מקו"פ ואך שאין כרמלית בכלים, ועד"ז מבו' בד' התוס' בד"ד: דאויר הנוף הגבוה ג"ט הוי מקו"פ, הגם דהאויר שתחתיו הוי רה"ר גמור.

וכ"ה מבו' גם בד' התוס' וש"ר בדצ"ט: בדין דבילה שמינה, דמבו' דהיא חולקת מקום לעצמה ובטל מקומה מלהיות רה"ר, ויל"ע לפירש"י שם דבטל מקומה מד' אמות, דמשמעות ד' הראשונים דלדעתו אי"ז שייך להא דבטל מתורת רה"ר, אלא הוי זה ביטול לענין ד' אמות, וצ"ב.

ובאמת כמדומה שהוא סוגיא ערוכה בעירובין דל"ג., דנוף האילן דלמעלה מג' הוי כרמלית, ועיי"ש בפירש"י ובתוס' שמבו' כן, ולפלא על האחרונים שעמדו בזה.

ובאמת צ"ע ד' האחרונים, דאף אי נימא דל"ש כרמלית מעל אויר רה"ר, אך הרי הא מיהא בדין שלא יהא המקום שתחתיו רה"ר דהוי כרה"ר מקורה, וע' רשב"א דצ"ו: דמקום אורגי היריעות הוי רה"ר מקורה, ורש"י שם פירש דהוי מקו"פ משום שאין בו ד', וא"כ ה"נ המקום שתחת הנוף יהא דינו כרה"ר מקורה.

ונ' דמה"ט אין מקום לומר דהקרקע שתחת מקו"פ הויא רה"ר, שהרי היא עצמה לא עדיפא מרה"ר מקורה, והנה אמנם בחזו"א דן לומר דכל דינא דרה"ר מקורה הוא רק בקירוי קבוע, ושאני עגלות דהואיל דהוו רה"י ע"כ חשבי' להו כדבר קבוע לעשות מקומו מקורה, אך כבר העירו שבד' המג"א סימן רס"ו מבו' לא כן, וגם אי נימא כן הרי מ"מ בדבר החולק מקום לעצמו להיות מקו"פ, לכאו' בדין שהקרקע שתחתיו לא עדיפא מרה"ר מקורה, וצ"ע בזה.

אך יש מקום לומר דלא חשיב מקורה בקירוי משהו, אלא רק בקירוי רחב ד' טפחים, דהוי כמקום לעצמו, וצ"ע בזה.

שוב נתבוננתי, שהרי חזינן דחורי רה"ר לחד מ"ד הוו כרה"ר, ותוך ג' לכו"ע הוו כרה"ר, ולא אמרי' דהוו כרה"ר מקורה, ובע"כ דכיון דלית בהו ד' לא חייל בהו שם רה"ר מקורה, וגם אם יש בהן ד', י"ל דכיון שהן טפלין לעיקר הרה"ר לא חייל בהו תורת מקורה, וצריך בדיקה בזה.

ויתכן דכל דין רה"ר מקורה הוא רק במקום שתורת רה"ר שעליו הוא משום הילוך הרבים, אך במקום שבלא"ה אין מהלכין בו ול"ה כדגלי מדבר, ואפ"ה הוי בכלל הרה"ר, מה לי דהוי מקורה, וצ"ע.

ולפ"ז יל"ע בד' הרמב"ן בד"ק: שמשמעות דבריו בתי' קמא דכל כה"ג שיש אויר תחתיו אינו נעשה מקו"פ, וכן מבו' שם בריטב"א.

אמנם נ', שכל ד' הרמב"ן שם הם בכרמלית, דבזה שפיר י"ל דכיון שהאויר שתחתיו הוא כרמלית, ע"כ אין הזיז חולק מקום לעצמו ליעשות מקו"פ, ושאני זיז שברה"ר דכיון דלא דרסי בי' רבים אין המקום שע"ג הזיז רה"ר, וגם כרמלית אינו משום שאין בו ד', אך בכרמלית דל"ב דריסת רבים, הרי דהגם שאם הוא מגיע עד הקרקע הוי מקו"פ משום שהוא מקום לעצמו, ול"ב להא דלא דרסי בי' רבים, אלא בלא"ה הוא מקום לעצמו כיון שהוא גבוה ג', ועכ"פ היכא שהוא קבוע שם ודאי הוא מקום לעצמו, מ"מ היכא שהאויר שתחתיו כרמלית הוא הוי גם על גביו כרמלית, ואי"ז חולק מקום לעצמו, וז"פ.

אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ן בדף ה' שהוכיח דכלי חולק מקום לעצמו, מהא דאם הוא למעלה מי' הוי רה"י, עיי"ש, והרי דאף בכלי שבאויר שייך לדון שיהא מקו"פ מכח הא שהוא חולק מקום לעצמו.

בטעם הדין דאין כרמלית בכלים, נחלקו הראשונים, דבד' התוס' בדי"א: שדנו דאף בכלי מחובר נימא דאין כרמלית בכלים, והוצרכו לפרש דבטל מתורת כלי, מבו' דדינא הוא דאין כלי חולק מקום לעצמו, וע"כ כל שתורת כלי עליו הוי רה"ר אף בשהוא קבוע במקום זה.

אך בל' הרשב"א בד"ז: מבו' דהוא משום דאינו עשוי להתעכב שם אלא לשעה, וע"כ אינו חולק מקום לעצמו, עיי"ש.

ובתוס' דק"ב. נ' להדיא דהטעם הוא משום דאי"ז קבוע, וזהו שכתבו דל"ד לבוכיאר ביריעה דהתם מקום קביעות הוה טפי

ועפי"ז נ' לפרש סוגיית הגמ' בד"ח. דהחילוק בין עמוד פחות מג' לעמוד ג', הוא דבעמוד פחות מג' דרסי עלי' ועמוד ג' לא דרסי עלי', וצ"ע דבגמ' דצ"ז. מבו' דטעם החילוק הוא משום דפחות מג' הוי לבוד, ועי' קהלת יעקב דהוי פלוגתת אמוראי, ופירש דבזה פליגי גם בדצ"ז.

אך נ' לדון בזה, דהרי לדעת אביי ורבא וחייא בר רב גם בתוך ג' אם לא דרסי בי' רבים הוי כרמלית, אך איכא דין כרמלית נוסף היכא דה"ז חולק מקום, ואך דגם בזה אם דרסי בי' רבים הוי רה"ר דומיא דעמוד ט' שרבים מכתפין עליו.

ונפ"מ רבתא בזה, בדין דבר שאינו קבוע שנת' בדעת הג"א דכל הא דהוי כרמלית הוא משום שחולק מקום לעצמו, וע"כ למטה מג' ודאי ל"ה כרמלית.

גם נפ"מ בזה בדין מקום שבכרמלית, דאם הוא גבוה ג' ה"ה חולק מקום לעצמו ואם אינו רחב ד' הוי מקו"פ, אך אם אינו גבוה ג' הוי כרמלית אף דלא דרסי בי' רבים, ואמנם כ"ז לדעת רשב"א, אך לדעת רש"י והגמ"ר אין הדין כן, אלא אף בתוך ג' ל"ה כרמלית, וכמש"כ כן הגמ"ר בדין צואה שבכרמלית.

ונ' עוד, דמקום פחות מג' שאינו חולק מקום לעצמו, וכל הא דהוי כרמלית הוא מכח הא דלא דרסי בי' רבים, י"ל דאף אם דרסי באופן דלא ניחא תשמישתי' הוי רה"ר, ואילו במקום למעלה מג' דכל הא דהוי רה"ר הוא רק מכח הדריסה המחודשת, הרי דכל דלא ניחא תשמישתי', והוי תשמיש ע"י הדחק, ל"ה רה"ר.

ועד"ז נ' בדין חורים, דמה"ט הוא דחלוק דין חורים למטה מג' מדין חורים למעלה מג', וצ"ע דאף חורים למטה מג' הרי בפועל לא דרסי בהו, אך הביאור דהתם אין חולקין מקום לעצמן, וע"כ כיון שמשתמשין בהן והן טפלין לרשות, שפיר דמי, ורק בחורין למעלה מי', לא סגי בתשמיש החורים לחשבן כרה"ר בפנ"ע

ועפי"ז נ' לבאר ד' רשב"א בתוס' ד"ד: דמהני דין שדי נופו בתר עיקרו גם בדין נוף למעלה מג' ברה"ר, וצ"ב שהרי לא משתמשין שם, ומה מהני בזה דין שדי, ולאביי הרי ודאי דגם תוך ג' בעי' שישתמשו שם.

וע"פ הנ"ל י"ל, דהתם כיון דאמרי' שדי אי"ז חולק מקום לעצמו, ואך אתינן עלה משום שאין משתמשין, וכיון שמשתמשין תחתיו ה"ז תופס עד י', ול"ד לסוגיית הגמ' בעירובין דהתם לא אמרי' שדי, עי' חזו"א, וע"כ התם שפיר הוי זה כרמלית, וז"פ.

אבהא"ז שבת י"ד י"ט, פירש דהא דבזורק כרמלית לא פטרינן, הוא משום דהקרקע הויא רה"ר, וע"כ מיקרי כמונחת ברה"ר,

א] ובפשוטו נ' לפרש בזה, דהנה בהא דלמעלה מי' ברה"ר הוי מקו"פ, פירש"י לעיל ד"ז. ד"ה חייב, ז"ל, למעלה מי' הוא דלא שלטי ביה רבים הוי אוירא בעלמא מקו"פ, עכ"ל.

ונ' בביאורו ע"פ סוגית הגמ' לקמן ד"ק: דמבו' דלא חשיב רה"ר אלא בשדורסין על הקרקע, אך כל שהולכין ואין דורסין על הקרקע לא חשיב כרה"ר, וע"כ רקק מים לא חשיב כרה"ר אלא משום שדורסין על קרקעו.

אמנם בדעת הרמב"ם מ' לא כן וכמש"כ המג"א והגר"א בדעתו דאף אם אין דורסין כלל על קרקעו אלא עוברין מעליו הוי רה"ר, אך פמ"ג דחק דעוברין בו מעט, ועי' או"ש פי"ד משבת הכ"ד דרב אשי לטעמי' בדין צואה, ואכמ"ל.

ולפ"ז הרי ודאי דעיקר הרה"ר הוי רק הקרקע שזהו מקום דריסת הרבים, ומש"כ רש"י דכל י' שלטי בה רבים, היינו דכל י' כיון דהוי חדא רשותא וכמש"א בעירובין ד"ד: ובסוכה ד"ה. ע"כ הוי שליטת רבים בכל מקום זה, ומשא"כ למעלה מי' דהוי מקום לעצמו הרי דבמקום זה לא שלטי' בי' רבים

ועי' ירושלמי דבפשוטו מבו' שם דהא דאין רה"ר למעלה מי' הוא משום דכתיב ונועדתי וכו', וזה להדיא כן דהוא משום דלמעלה מי' הוי רשות אחרת.

והנה לדעת רש"י נ' דמ"מ כיון שכל תוך י' חשיב כמקום ההשתמשות, ע"כ הוי אוירו אויר רה"ר, ואילו למעלה מי' דהוי מקום לעצמו אי"ז מקום ההשתמשות.

אך בדעת ש"ר יל"פ, דלעולם מקום ההשתמשות הוא הקרקע, ואך דעד י' דהוי חד מקום עם הקרקע חשיב כל המונח כמונח בקרקע, ולמעלה מי' לא חשבינן לי' כמונח בקרקע, וזה כל' מתני' ד"ק. דלמטה מי' כזורק בארץ ולמעלה מי' כזורק באויר, אך עי' ל' רש"י דצ"ו: ול' הרמב"ם בפיהמ"ש ול' הרשב"א בעבוה"ק, שנראה שפירשו למתני' דדינא קתני דלמטה מי' דמי לזורק בארץ, דה"נ עד י' הוי בכלל הרה"ר, ואילו למעלה מי' ל"ד לזורק בארץ.

ועי' ל' עבוה"ק שבשער א' לא פירש בכלל מקו"פ דהוא רה"ר למעלה מי', ורק בשער ב' הזכירו דלמעלה מי' ה"ז אויר מקו"פ, אך הרמב"ם הזכירו בכלל מיני המקו"פ, והיינו משום דאויר למעלה מי' ל"ד לשאר מקו"פ, שאינו מקום לעצמו ליחשב מקו"פ, אלא אינו מתייחס לקרקע וע"כ הוא דהוי מקו"פ.

ויש להוסיף, מש"כ רש"י וש"ר בעירובין דל"ג: דלמעלה מי' לא אמרי' קלוטה כלפי דיני עירוב במקום שביתתו, והרי דהא דלמעלה מי' לא אמרי' קלוטה אי"ז שייך כלל להא דאין רה"ר למעלה מי', אלא הוא משום דהוי רשות אחרת ומיפסקא רשותא, עי' כן בל' הרמב"ן ד"ד:, ויל"פ דגם כל הא דאין רה"ר למעלה מי' הוא מכח ה"ט.

ועפי"ז יל"פ ד' הרשב"א, דל"ש לפטור משום לבוד דעי"ז יהא איגודו במקו"פ, ועי' גם בל' הריטב"א בזה, וצ"ע מה לי דמדין לבוד חזינן כאילו גבה הקרקע, הרי מ"מ לא ישתנה עי"ז מקום הרשות.

אך להנ"ל דכל דינא דאין רה"ר למעלה מי' הוא דמה דלמעלה מי' אינו מתייחס לרשות דמיפסק רשותא, שפיר יש להבין דכל שאינו גבוה י' מן הרשות ודייני' לי' כמונח על הרשות, לא חשיב כלל כאגוד במקו"פ, ודו"ק.

בענין הנ"ל העתק ממקום אחר – הרמב"ם מנה למעלה מי' בכלל מקו"פ, והרשב"א בעבוה"ק לא מנאו בכלל עיקר מקו"פ.

ונ' דעת הרמב"ם כהרי"מ דמקו"פ אינו מקום כלל, ואשר ע"כ למעלה מי' הוי ככל מקו"פ.

אך בדעת הרשב"א נ', דמקו"פ הוא חולק מקום לעצמו והוי מקו"פ, אך למעלה מי' אי"ז מקום לעצמו, אלא הואיל ואין רה"ר שולטת בו דינו כמקו"פ, אך אי"ז דומיא דשאר מקו"פ.

ויש להביא מקור לזה מדינא דכרמלית בכלים דלמעלה מי' יש כרמלית בכלים למש"כ הרשב"א בדף ה., ומאידך לא מצינו דבמקו"פ יהא דין כרמלית על כלים וצריך בדיקה בזה, ולהנ"ל מבו' הטעם בזה, ודו"ק.

ועיקר הדבר מתישב בד' הרשב"א שם, דלמעלה מי' כיון שאינו מקום ורשות כלל, ע"כ אי"ז מבטל להכלי.

ושו"ר עוד בזה בשיעורי הגרימ"פ זצ"ל לפ"ק דשבת שנד' בקובץ ישורון, עיי"ש.

ועד"ז שמעתי לבאר בד' הרשב"א בד"ה., די"ל דל"מ דינא דמשא בני קהת רק על מקום שאינו חולק מקום לעצמו, וע"כ הוצרך להא דאין אדם חולק מקום לעצמו, דאם הי' חולק מקום לעצמו ל"ה שייך בזה דינא דמשא בני קהת, אך בפשוטו נ' דמה שהוצרך הרשב"א להא דאינו חולק מקום לעצמו, הוא משום דאם הי' חולק מקום לעצמו הי' רה"י, כמבו' כן בקו' הראב"ד שהביא הרשב"א להלן.

ומה"ט גם דינא דאוכל כל הרשות, הוא רק באיגודו למקו"פ, שאי"ז מקום לעצמו, ועמש"נ במק"א עפי"ז עוד כמה מילי.

וזהו לישנא דלמעלה מי' כזורק באויר, ולא אמרו כזורק במקו"פ.

גם יל"ד בדין מעביר דרך עליו אם ה"ה מעביר דרך רה"י שעל ידו, עי' חזו"א שדן בזה, ויש לתלות לזה במש"נ.