מ_מ - קדרים
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / מ_מ

בס''ד

**בסוגיית קדרים**

דנו הראשונים האם נזק מחמת אדם השוכב נחשב אף לשמואל כאדם המזיק וחייב על כלים, או דאינו אלא בור ופטור על כלים

**למד''א נתקל פושע**

א. נח' הר''ח ושאר הראשונים האם למד''א נתקל פושע אפשר לומר שאינו אדם, לגירסת הר''ח בלישנא בתרא אף אם נתקל פושע אינו אלא בור - והוכרח הר''ח לפרש כך, משום דללישנא בתרא כוונת הברייתא דכולם פטורים על ממון שהוזק, אף שהוזק בגופו, וע''כ הראשון פושע בנפילתו מהא דחייב על ממונו שהזיק, ואפילו הכי פטור כשממון הוזק בגופו, וא''א לומר דחייב משום דלא אפקרינהו דא''כ מדוע השני פטור, משא''כ לדעת החולקים על הר''ח אין כתוב בברייתא אלא דפטורים על ממונם שהזיק, אך לא כתוב שממון שהוזק בגופו פטור - ולדעת שאר הראשונים אין צד שאם נתקל פושע הוי בור, והוכיחו כן מעמד בעל הקורה דחייב על כלים, וסברת הר''ח דאינו אדם כתב הבעה''מ וז''ל מיהו אף על גב דה"ל פושע אין זה חשוב אדם אלא בור כיון דלאו מכחו קא אזיל הנזק אלא תקלה הוא שנתקל האחר בו עכ''ל, אמנם לדינא לדעת התוס' אף לדעת הר''ח למסקנא נידון כאדם אפי' אם נתקל לאו פושע, אך לדעת בעה''מ המסקנא היא כל''ב ואף הראשון אינו אדם, ולשיטתו קשה אף למסקנא מעמד בעל הקורה, וכן הקשה הרמב''ן במלח' על הבעה''מ.

ב. כתב רבינו פרץ - הובא בשטמ''ק - וז''ל ויש לומר דגבי עמידה דבעל הקורה נמי איכא מעשה בעמידה כיון שנעקר מן ההילוך ועמד ... ועוד יש לומר דלעולם גבי אדם לא פקע מיניה דין אדם המזיק ליחשב בור אלא דוקא בשניזוקים בו באותו ענין שאפילו אם היה מת האדם המזיק היו ניזוקים בה בענין זה כגון גבי קדרים שנתקל האחד בחבירו לאחר שנפל חבירו והשתא ניחא מעמד בעל הקורה אפילו לכתף דמחייב משום דהיה לו להזהיר אף על גב דלא הוי מעשה בפשיעה זו מכל מקום נחשב אדם המזיק משום עמידתו שאינו ראוי באדם מת וגם קורתו בידו כל זה אינו ראוי להיות ניזוק על ידי מת ומכל מקום היכא דיש מעשה בתחילת הפשיעה חשבינן ליה אדם המזיק לעולם אפילו היכא שהיה ראוי לבא ההיזק על ידי מת כגון הראשון עכ''ל, וכתב האבן האזל בפ''ב ה''כ ובפי''ג ה''י דלדבריו יהיה מתורץ קושיית התוס' על הר''ח דשאני עמד בעל הקורה דמוחזק מכוחו ולכן הוי אדם, ולא דמי לקדרים שהיה נשאר שם אף אילו היה מת, אלא דאי נימא דכל סברת רבינו פרץ דמוחזק מכוחו אינו אלא לבאר מדוע נחשב שמונח כאן על ידו, דכיון שמוחזק מכוחו הוי כמביאו לכאן כל רגע ורגע, א''כ כ''ש כקדרים שהביאו לכאן ממש הו''ל להחשב אדם, וכך מוכח בדברי ר''פ - שלא הובא בשטמ''ק - דר''פ הביא אח''כ את דברי הר''ח והקשה עליו מעמד בעל הקורה, ותמה אהבן האזל על דברי ר''פ דהא לפי מש''כ לא קשה מידי, ולכא' כוונת ר''פ אינו אלא דהוי כמביאו לכאן, אך כיון דהניזק בא למזיק אין הבדל אם כעת מביאו לכאן או לפני כן, אלא דאכתי אע''פ שר''פ לא התכווין לזה, אך יש לתרץ את דברי הר''ח על פי חילוקו של ר''פ, דס''ל להר''ח דכיון שאילו היה מת לא היה מוחזק הקורה לכן הוי כאדם ממש, ולא דמי לקדרים שאינו עושה מאומה בשעת הנזק, וכך לכא' מבואר בנמוק''י בדף לב א ובתוס' רי''ד בדף מח א - הובאו לשונותיהם להלן -.

ג. הרמב''ן כתב דאף לדברי הר''ח אין צד שאם נתקל פושע אינו נידון כאדם, אלא לל''ב נתקל לאו פושע, והא דחייב על ממונו שהזיק הוא משום דאיירי דלא אפקרינהו, ואפילו הכי השני פטור על ממונו שהזיק, משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב.

ד. לדעת רש''י ותוס' לל''ק תרוייהו הוי אדם, ולכא' היה אפשר לומר דתרוייהו הוי בור וכהל''ב לדעת הר''ח, אלא דתוס' הוכיחו מעמד בעל הקורה דאם הוא פושע הרי הוא אדם, ולכן ע''כ הראשון הוא אדם, וכיון שרבא לא חילק בין הראשון לשני כשגופו הזיק אלא רק כשממונו הזיק ע''כ גם השני הוא אדם, עי''ל דכיון שלל''ב ע''כ הראשון הוי אדם, יותר מסתבר שאף לל''ק הראשון הוי אדם, וההבדל בין ל''ק לל''ב הוא רק לגבי השני, מאשר לומר שההבדל הוא לגבי הראשון,

ה. יש לעיין מדוע בעל הקורה נידון כאדם, הא לא ניזוקו בגופו, אלא בקורה, ולדברי רבינו פרץ ניחא דכיון דכל רגע מחזיק את הקורה, ואילו היה מת הקורה היתה נופלת, לכן נידון כאדם, ולפי''ז אין שום קשר בין הא דקורה נידון כאדם, להא דאדם השוכב נידון כאדם, דבקורה הוי כאדם משום אחיזת האדם, ובאדם השוכב הוי אדם משום שניזוקו בגופו, אלא דדבר זה תלוי בהבנת דברי ר' פרץ וכנ''ל.

**למד''א נתקל לאו פושע**

א. ברש''י ותוס' מבואר, דלמסקנא אף אם נתקל לאו פושע, הוי אדם מחמת שהיה לו לעמוד ולא עמד, ולכן אע''פ שהשני אינו פושע ולכן פטור על ממונו שהזיק, אפילו הכי כשניזוקו בגופו דינו כאדם המזיק, ונראה בדבריהם דהא דחייב משום שהיה לו לעמוד ולא עמד, אינו סיבה רק להוציאו מכלל אונס, אלא דמחמת שהיה לו לעמוד נחשב אדם ולא בור, וא''כ היה לו לעמוד נצרך לב' ענינים גם להחשיבו אדם, וגם להוציאו מכלל אונס.

ב. הרא''ש כתב דלמד''א נתקל לאו פושע דינו כבור, ומה שמבואר בגמ' דהשני נידון כאדם אע''פ שמוכח שאינו פושע מדפטור על ממונו שהזיק, אינו אלא לדעת ר''מ דנתקל פושע, ולדידיה אמרינן דאף השני הוי פושע קצת, ולכן נידון כאדם, אך למד''א נתקל לאו פושע דהוי אונס גמור אינו אלא בור, ולכן פסק דאינו אלא בור דהא קי''ל נתקל לאו פושע, ולכא' כוונתו דלמד''א נתקל לאו פושע הוי כאונס כעין גניבה, משא''כ למד''א נתקל פושע, אע''פ שהשני אינו פושע, אך אינו אלא כאונס כעין אבידה שאדם חייב עליו ולכן נידון כאדם - ובדברי הרשב''א בסוף דבריו מפורש דאף אם נתקל לאו פושע הוי אדם מכח היה לו לעמוד, אך כתב דהשני שאנוס יותר אינו אדם, וא''כ מבואר בדבריו דלא סגי בהיה לו לעמוד לחוד להחשיבו אדם, וא''כ אע''פ שבדין נחלק על הרא''ש, אך מודה הרשב''א לסברת הרא''ש דלא די בסברת היה לו לעמוד להחשיבו אדם - ובדברי רש''י ותוס' הנ''ל אין מפורש שלא כדברי הרא''ש, אך מסתימת דבריהם שכתבו שהשני אנוס בנפילתו ונידון כאדם, ולא כתבו לחלק בין מד''א נתקל פושע למד''א נתקל לאו פושע נראה דאף למד''א נתקל לאו פושע נידון כאדם -.

ג. הרא''ש נקט בדברי הרי''ף, דאף למד''א נתקל לאו פושע הראשון נידון כאדם המזיק, והשני נידון כבור, ופירש ראשון דמנפשיה נפל אף על פי שהיה אנוס בשעת נפילה אינו טרוד כ"כ והיה לו לעמוד או להזהיר ופושע הוא בזה וחשיב גופו כאדם המזיק ... אבל שני שנכשל בראשון נפילתו מרובה וטרוד בעמידתו ומסתייה אי עבדינן גופו בור משום דהוה לו לעמוד עכ''ל - ולעיל כתב הרא''ש דדוחק לחלק בין הראשון לשני, אלא דלעיל ס''ל להרא''ש דע''י היה לו לעמוד בלחוד אינו אדם, אלא רק מחמת הנפילה נחשב אדם, ועל זה כתב דדוחק לחלק בין אונס כעין גניבה לאונס גמור, אך בדברי הרי''ף נקט הרא''ש דהוי אדם מחמת שהיה לו לעמוד, ובזה אין דחוק החילוק בין הראשון לשני, ואע''פ ששניהם פושעים ולכן אף השני חייב מדין בור, לא די בפשיעה להחשיבו אדם, אלא רק כשיכול לקום בקל נחשב אדם -.

ד. הרשב''א נקט דלמד''א נתקל לאו פושע אינו אלא בור, וכתב דלכן השני אינו נידון כאדם אלא רק לבור אפי' למד''א נתקל פושע, ולא ס''ל כחילוק הרא''ש הנ''ל, ובסוף דבריו כתב הרשב''א דיש להעמיד את כל הסוגיא כמד''א נתקל לאו פושע, ואפילו הכי הראשון נידון כאדם, והשני רק כבור משום שהשני אנוס יותר, ויש לדון אם כוונתו דאנוס יותר בנפילתו, או כוונתו כדברי הרא''ש בדעת הרי''ף דאנוס יותר מלעמוד ולהזהיר.

ה. רש''י ותוס' כתבו דללישנא בתרא דשניהם פטורים כשממונם הזיק, ע''כ אף הראשון אינו פושע וכמד''א נתקל לאו פושע, ואפילו הכי יש חילוק בין הראשון לשני, משום שהשני אנוס יותר, והיה אפשר לבאר כנ''ל דהראשון הוי כאונס כעין אבידה, והשני הוי כאונס כעין גניבה, אך בתוס' מפורש דלמד''א נתקל לאו פושע הוי כאונס כעין אבידה, ולכן להך מד''א גם אדם המזיק פטור, ולכן כתבו דהוא דוחק, דכיון שאף הראשון הוא כאונס כעין גניבה, ע''כ נידון כאדם רק משום שהיה לו לעמוד, ולא מחמת הנפילה, וא''כ מדוע לא נימא הכי על השני - ולא ניחא להו לחלק בין אונס כעין גניבה ששומר שכר חייב עליו, לאונס גמור שאף ש''ש פטור, דכיון שאדם המזיק פטור אף באונס כעין גניבה א''א לומר שנחשב מחמת הנפילה לאדם המזיק - והתוס' כתבו דאע''פ שהוא דוחק אין לחוש כיון דלא קאי הכא למסקנא.

ולדעת הר''ח שבל''ק חלוק הראשון מהשני אין קשה, משום שלדעת הר''ח הראשון פושע והשני אינו פושע, והראשון חייב אף על ממונו שהזיק, ורק לגירסא השניה לל''ב תרוויהו אינם פושעים כדמוכח מהא דאף הראשון פטור כשממונו הזיק - ואח''כ כתבו התוס' די''ל דאע''פ שנתקל פושע פטור על ממונו כמד''א מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס פטור - אך בתוס' מבואר דהר''ח העמיד את הל''ק אף כרבנן דנתקל לאו פושע ואפילו הכי יש חילוק בין הראשון לשני וא''כ גם לדברי ר''ח יש את הדוחק הנ''ל, וצ''ב מדוע הוצרכו התוס' להעמיד את הל''ק כרבנן, ורק לגירסא השניה שאף הראשון פטור על ממונו שהזיק ע''כ צ''ל כן, אך לדברי הר''ח לכא' אין הכרח לכך, וא''כ היה אפשר להעמיד כר''מ ולא יהיה את הדוחק הנ''ל, וצ''ל דע''כ קאי אף לרבנן, דאל''כ יש ב' חילוקים בין הראשון לשני, דהראשון הוא אדם, וגם חייב על ממונו שהזיק, והשני הוא בור וגם פטור על ממונו שהזיק, ולכן צ''ל דקאי אף כרבנן ואף הראשון פטור על ממונו שהזיק, ולפי''ז צ''ל דאליבא דהר''ח הל''ק הוא כרבנן, והל''ב הוא כר''מ, דהרי לל''ב ההבדל בין הראשון לשני הוא דהראשון חייב על ממונו שהזיק והשני פטור, וע''כ משום דהראשון פושע בנפילתו, ובבעה''מ מבואר דב' הלישנות הם כר''מ, ולדבריו לל''ק יש ב' הבדלים בין הראשון לשני, ואף הרשב''א שגרס כגירסת רש''י ותוס' ס''ל כן דיש ב' הבדלים בין הראשון לשני - אלא שדעת הר''ח בדף כט דלמד''א נתקל לאו פושע הוי אונס כעין אבידה, וכ''כ הנמוק''י שם, וא''כ ניחא החילוק בין הראשון שאינו אלא כאונס כעין אבידה, לשני די''ל דהוי כאונס כעין גניבה -.

ו. הרא''ש גם כתב ככל הנ''ל דלל''ב הוא דוחק לחלק בין הראשון לשני מכיון שתרוייהו אנוסים, ואפילו הכי כתב הרא''ש דיש לחלק בין השני שנפל שנידון כאדם אע''פ שנחשב אנוס ולכן פטור על ממונו שהזיק, לבין מאן דסבירא ליה נתקל לאו פושע שנידון כבור, משום שלמד''א נתקל לאו פושע הרי הוא כאונס כעין גניבה כמוש''כ התוס', ולכן אין סברא לחלק בינו לבין השני שאנוס יותר, משא''כ למד''א נתקל פושע י''ל שהשני נידון רק כאונס כעין אבידה, ולכן יש לדונו כאדם.

ז. ובדברי הרשב''א מבואר דאף למסקנא י''ל כן, ולא ס''ל כתוס' והרא''ש דדוחק לחלק כן, ואולי משום דס''ל לרשב''א דנתקל לאו פושע אינו אלא כאונס כעין אבידה, ולכן מובן החילוק בין הראשון שאינו אלא כאונס כעין אבידה, לשני שהוא אונס כעין גניבה, אך לכא' א''א לומר כן בדברי הרשב''א, דהרשב''א כתב בדף כח ב דאף למד''א נתקל פושע אינו אלא כאונס כעין אבידה, וא''כ ע''כ למד''א דנתקל לאו פושע נידון כאונס כעין גניבה, ואולי סברת הרשב''א הוא דאונס כעין גניבה אע''פ שאדם המזיק פטור בו, אפילו הכי נידון כמעשה האדם, ולכן יש לאדם שייכות לזה שגופו נעשה בור, משא''כ אונס גמור אינו נידון כמעשה האדם כלל.

ח. לדברי הבעה''מ אין שום צד בגמ' שהשני יחשב אדם, ורק על הראשון שי''ל בו נתקל פשוע היה צד שיהיה אדם, ומבואר בדבריו דא''א להחשיבו אדם מכח סברת היה לו לעמוד, אלא רק מכח נתקל פושע.

**האם מכח סברת היה לו לעמוד, או להזהיר נחשב אדם, או דלא הוי אדם בלא פשיעה בנפילתו**

א. בדברי הרא''ש מבואר דבסברת היה לו לעמוד לחוד אינו נחשב אדם המזיק, ולכן למד''א נתקל לאו פושע אינו אלא בור, וכן פסק הרמב''ם, ויש לדון בדברי רש''י ותוס' דקצת נראה בדבריהם דאף אם נתקל לאו פושע הוי אדם, האם הוי אדם מחמת סברת היה לו לעמוד בלחוד, או דנצרך גם פשיעה בנפילתו, ולכא' לדעת התוס' דנתקל לאו פושע הוי כאונס כעין גניבה, אין שום פשיעה בנפילתו.

ב. אולם בדברי הרשב''א בסוף דבריו כתב די''ל דאף למד''א נתקל לאו פושע הוי פושע מכח היה לו לעמוד, ואפילו הכי כתב דהשני שאנוס יותר אינו אלא בור אע''פ שהיה לו לעמוד, ומבואר בדבריו דבסברת היה לו לעמוד לחוד אינו אדם, ורק משום שאינו אונס גמור בנפילתו הוי אדם, ולכא' כוונתו דהראשון הוא כאונס כעין גניבה שש''ש חייב בו והשני הוי כאונס גמור שאף ש''ש פטור בו.

ג. בדברי הרא''ש בדעת הרי''ף נראה דע''י היה לו לעמוד נחשב אדם, ממש''כ הרא''ש לחלק דהראשון יותר פושע במה שלא עמד מהשני, והרי אף השני חייב מדין בור, וא''כ מה החילוק בין הראשון לשני, וע''כ דע''י מה שהיה לעמוד ולא עמד נחשב אדם, ובזה חילק הרא''ש בין הראשון לשני, וכתב דאע''פ שהשני פושע ולכן חייב מדין בור, אפילו הכי לא די בפשיעה זו להחשיבו אדם, וברא''ש מבואר דאף ע''י היה לו להזהיר ולא הזהיר נחשב אדם, וא''כ כתוב בדברי הרא''ש דאף ע''י מה שהיה לו להזהיר ולא הזהיר נחשב אדם, וא''צ שהמצאותו במקום זה יהיה מחמת פשיעתו, אלא די במה שהנזק נעשה בפשיעתו בכדי להחשיבו אדם.

ד. ולפי זה כשבני אדם הניחהו בע''כ ברה''ר, ויכול לעמוד, לדברי הרשב''א והרא''ש אינו אלא בור, ויש לדון אם גם רש''י ותוס' מודו לדברי הרשב''א, ואע''ג דתוס' מיאנו בחילוק זה, וכתבו דדוחק לחלק בין אונס כעין גניבה לאונס גמור, אכתי י''ל דס''ל לתוס' כדברי הרא''ש דאף השני אינו אונס גמור אלא כאונס כעין אבידה, ולכן הוי אדם, אך באונס גמור אולי לכו''ע אינו אדם מכח סברת היה לו לעמוד - אך נראה קצת ברש''י ותוס' כנ''ל דאף למד''א נתקל לאו פושע הוי אדם -.

ה. ויש לדון בהעלוהו לראש הגג בע''כ, ויכול לרדת, ונפל ברוח מצויה, האם גם בזה חייב גלות ומיתה כשהרג אדם, או שכל מה שכתבו התוס' בכתובות דף לג ב דחייב גלות אינו אלא בעלה לראש הגג, אך בשוא''ת לחוד אין גופו יכול להחשב אדם, ורק כשיש בהתחלה עשייה מצידו הוי אדם, ולכא' לדברי תלוי בהנ''ל, אם מחמת היה לו לעמוד ולא עמד לחוד יכול להחשב אדם, אך יש לחלק בין נפל מראש הגג שנופל מחמת כובד גופו, ולכן הוי אדם בכל גוונא, ורק בניזוקו באדם נצרך שייכות לגברא בהפלתו ולא די בהיה לו לעמוד.

ו. הרמב''ן במלח' - בדף יג א ברי''ף - כתב דנתקל פושע והזיק בשעת נפילה אינו אדם המזיק, אלא הקרקע הוא הדוחפו עי''ש, ולדבריו לכא' א''א לומר דע''י נתקל פושע הפיל את גופו, ואפילו הכי למסקנא נידון כאדם וחייב על כלים, אלא דהרי כתוב ברמב''ן שיש לחייב את הראשון על ממון השני שהזיק, אף אם גופו של הראשון אינו אלא בור, וע''כ דחייב על מה שגרם בנפילתו שהממון של השני יהיה בור, ומבואר דחשוב מעשה האדם, דאילו לא היה זה כי אם אש לא היה חייב על ממון השני מדין איש בור ולא אש בור, וצ''ע, וכן יש לעיין מהמבואר דהנופל מראש הגג ברו''מ חייב ד' דברים אע''פ שהרוח הפילתו, וא''כ מדוע כשהקרקע הפילתו לא יחשב אדם משום שכובד גופו מפילו - עי' מש''כ האור גדול בסי' א' ד''ה אמנם אף ליישב את דברי הרמב''ן, ועי במה שנתבאר באריכות בענין ביאור דברי הרמב''ן בענין נתקל פושע -.

ז. התוס' ר''פ - הובא בשטמ''ק - הקשה על הל''ב דהשני אינו אלא בור, ממתני' דעמד בעל הקורה, דאע''פ שלא עביד מעשה אלא רק היה לו ללכת, דינו כאדם ולא כבור, עי''ש שתי' בתרי אנפי, ור' פרץ הקשה כן רק על הל''ב, וע''כ משום דלל''ק יש מקום לפרש שהשני הוא אדם רק מכח היה לו לעמוד, ולא מכח הנפילה.

**האם נחשב כאדם אף כשאינו פושע גמור**

דהיינו דכיון דאין גופו נחשב לאדם כשלא פשע במה שנפל או במה שהיה לו לעמוד, יש לדון איזה דרגת פשיעה נצרכת, האם רק פשיעה גמורה, או אף אונס כעין אבידה, או דדי אפילו באונס כעין גניבה ורק באונס גמור שאף ש''ש פטור עליו לא מהני

ואין הנידון כאן לענין לחייבו בתשלומין, אלא לענין להחשיבו אדם, ויתכן שאף אם נחשב אדם אינו חייב באונס כאדם עי' להלן.

א. בדברי הרא''ש מבואר דלמד''א נתקל לאו פושע, אינו אלא בור, אך למד''א נתקל פושע, אע''פ שהשני אינו פושע הוי אדם, ומבואר בדבריו דא''צ פשיעה גמורה בכדי להחשיבו אדם, ודי באונס כעין אבידה, אך באונס כעין גניבה אינו אלא בור.

ב. בדברי הרשב''א - בסוף דבריו - מבואר דאף למד''א נתקל לאו פושע י''ל דהוי אדם, אך באונס גמור אינו אדם, ומבואר בדבריו דבכדי להחשיבו לאדם די אף באונס כעין גניבה, ורק באונס גמור אינו אדם.

ג. אי נימא דאף ע''י שהיה לו לעמוד הוי אדם, נמי יש לדון כנ''ל, אם התביעה לעמוד אינו אלא כעין אונס אם נידון כאדם או כבור, ואי נימא דדי באונס כעין אבידה בכדי להחשיבו אדם, י''ל דבלא שהיה לו לעמוד אין נחשב אדם מחמת היה לו להזהיר, אלא שמחמת היה לו לעמוד א''א לחייבו בתשלומין משום שהוא אונס כעין אבידה, אך אפשר מכח זה להחשיבו אדם, אך לחייבו א''א בלא סברת היה לו להזהיר.

**להך גיסא דהוי אדם וחייב על הכלים, האם הוי אדם אף לשאר החילוקים שיש בין אדם המזיק לממון המזיק**

האם הוי אדם המזיק, והוי כמזיקו בידים, או דאינו אלא כהזק בור, וחייב על כלים דומיא דאס''ו לרב דחייב על כלים, ובאדם מודה שמואל לרב.

א. הנמוק''י בדף לב א הקשה מדוע בעמד בעל הקורה חייב על כלים לדעת שמואל, ותי' וז''ל דלא אמרינן הכי אלא היכא דנפיל ושדי דדומיא דבור (היא) דלא שליט בגופיה אבל היכא דקאי אנפשיה לאו תולדה דבור היא אלא כמאן דאזקיה בידים דמי עכ''ל, ואפילו הכי בקדרים אי נתקל פושע חייב על כלים, ולא הוקשה לנמוק''י, וע''כ משום שהוזק בגופו, ורק בקדרים שהוזק בקורה הוקשה לנמוק''י, ולכא' מוכח מדבריו דבקדרים אע''פ שאינו נחשב כהזק בידים, אפילו הכי כיון שניזוק בגופו דינו כאדם לענין כלים - אלא שהנמוק''י ס''ל דאף הראשון אינו אלא בור, אך לכא' משום דנתקל לאו פושע, ולגירסת הר''ח ע''כ בל''ק הראשון הוי אדם, ולגירסת רש''י ותוס' בל''ב הראשון ע''כ הוי אדם, ולא הוקשה שם לנמוק''י מדוע לשמואל חייב על כלים, ועי' קה''י נזיר סי' ה' -.

ב. כשאדם נתקל בו ומת, לכא' פשוט שאינו נחשב רוצח ואינו חייב מיתה וגלות, ואינו אדם אלא רק לענין נזקין, ולכא' משום מש''כ החזו''א בסי' א' סק''א ובסי' ד' סק''ד דצריך ללמוד מבור דחייב אף כשלא הזיק אלא ניזוקו בו, ולכן אע''פ שמבור נלמד שא''צ הולך ומזיק, ודינו כאדם, אך לענין רציחה א''א ללמוד מבור - ובחי' ר' שלמה פשיטא ליה כן דאינו חייב מיתה, אולם במנחת שלמה על מסכת ב''ק פשיטה ליה דחייב מיתה, ודן אם חייב גם בחלל שבת ע''י שנתקלו בו -.

ג. יש לדון לענין חיוב ד' דברים, ומקום הספק הוא אם ד' דברים אינו הלכותיהן של אדם, וא''כ י''ל דכמו שחייב בכלים אע''פ שנלמד מבור, משום שבור אינו אלא גילוי מילתא בעלמא דא''צ הולך ומזיק, א''כ ממילו חייב גם בד' דברים, או''ד דד' דברים אינו דומה כלל לחיוב על הזק ממון, ועי' בחרח''ה הלכ' טוען ונטען דחילק בין נזקין לחבלות ביסוד חיובן, ובנפל מראש הגג ברוח מצויה מבואר דחייב בד' דברים, ואולי יש לחלק בין נפל מראש הגג דכובד גופו גורם, ובכה''ג א''צ ללמוד מצד השוה לחייבו, וחייב מדין אדם, משום שאין נ''מ הא הוא עושה או גופו עושה, וא''צ ללמוד מאש דחייב בכה''ג, ורק בסוגיין דאין הוא מזיק ואין גופו מזיק אלא ניזוקין בו נצרך ילפותא מבור לחייבו, ולכן י''ל דאף פטור מד' דברים, ויש להוכיח מדברי התוס' בכתובות דף לג ב דפטור מד' דברים, מדהוכיחו התוס' דנופל מראש הגג חייב גלות, מהא דחייב ד' דברים, ומבואר בתוס' שא''א לחלק בין ד' דברים לגלות, ואילו היה חייב כאן ד' דברים, אע''פ שאינו חייב גלות, אולי גם נופל מראש הגג חייב ד' דברים ולא גלות - עי' חזו''א סי' א' סק''א וסי' ד' סק''ד, ועי' בסי' ב' סק''ב סוף ד''ה ונראה דאפי' -.

ד. ברמב''ן במלח' מבואר דאם נתקל פושע חייב הראשון על מה שממון הב' הזיק את השלישי, ונחשב בור שכרה הראשון, והיה נראה בדברי הרמב''ן דנחשב אדם אף לענין כריית בור, ולא אמרינן דהתמעט מאיש בור ולא בור בור, אולם בדברי הרמב''ן נראה דאף אם גוף הראשון נידון רק לבור דינא הכי, וע''כ אין נחשב חופר בור מחמת שנתקלו בגופו, אלא מחמת שבנפילתו גרם לכריית בור, וס''ל דכורה בור בגרמא חייב, וכן מבואר בשלטי הגיבורים דכתב בדעת הרמב''ם דהראשון חייב אף על המון של השלישי והרביעי ואפי' אלף, אע''פ שהשלישי נתקל בשני, שלכל היותר הוי בור של הראשון ולא אדם, ואפילו הכי נקט דחשוב כריית בור וע''כ משום שנחשב ככורה בור בגרמא ע''י נפילתו, ושאר הראשונים שהעמידו את דברי רבא כמד''א נתקל פושע, ואפילו הכי מבואר דאין הראשון חייב על מה שהממון של השני הזיק, ע''כ ס''ל דאין חיוב על כריית בור בגרמא, וגם מוכח בדבריהם דאע''פ שנחשב לאדם לענין חיוב כלים, אין נחשב לאדם לעני כריית בור, ונחשב לבור שכרה בור, ולא לאדם שכרה בור - עי' חזו''א סי' ד' סק''ה -.

ה. יש לדון - עי' חזו''א סי' ד' סק''ו - אם דינו כאדם לענין אונס, ויש לדון כשנפל באונס כעין אבידה, ויש לדון לענין כשהיה יכול לסלקו בדרגת אונס כעין אבידה, ובחרח''ה הלכ' שכירות כתב דדינו כאדם לענין אונס, אלא דפטור מדין שניהם ברשות עי''ש.

ו. יש לדון - חזו''א סי' ד' סק''ד - אם נתקל בו ונישוף באבן דבבור פטור בכה''ג לדעת התוס' (ועי' באריכות בכל ענין זה במש''כ בסוגיית קדרים, ובענין עמד בעל הקורה).

ז. החזו''א הוכיח דאין חייב משום אדם לחוד, מדברי המשנה 'ולא זה וזה שדרכן לילך ולהזיק כהרי הבור שאין דרכו לילך ולהזיק' ואילו היה אדם חייב גם כשניזוקין בו, אפשר ללמוד ממבעה למד''א שהוא אדם דחייב אע''פ שאינו הולך ומזיק, וע''כ דהחיוב מדין אדם אינו אלא מכח צד השוה של אדם ובור, ויש שרצו ליישב על פי דברי הרשב''א בדף ב' ב' שכתב וז''ל מסתברא לי דלא אמרו כן אלא בנזקי בור מפני שהוא חדוש וליכא בכלהו נזיקין דכותיה לפי שאין דרכו לילך ולהזיק ועוד שאינו שלו ואפ"ה עשאו הכתוב כאילו הוא שלו ועוד שהניזק בא לרשותו של מזיק דהיינו חלל הבור עכ''ל, וצ''ב מה ההבדל בין אינו הולך ומזיק, למש''כ שהניזק בא רשותו של מזיק, הא בבור ברה''ר איירי כמבואר ברשב''א דהוא חידוש בבור שחייב אע''פ שאינו שלו, וע''כ כוונת הרשב''א דבור אינו יכול לזוז ממקומו, וגם הניזק בא וניזוק בבור, ואין הבור מזיק - ואפי' בהבל, השור שנופל לתוך הבור הוי כמשתמש בהבל להזיק את עצמו - וא''כ דברי המשנה 'שאין דרכו לילך ולהזיק' הכוונה שאינו הולך ממקום למקום, וא''כ י''ל דלכן א''א ללומדו מאדם אף מאדם השוכב, מכיון שאדם השוכב יכול ללכת ממקום למקום - ויש שפירשו שהקולא שאין בו רוח חיים הוא שאין הכח המוליך את המזיק בתוך המזיק, ולכן חסר בשם מזיק, וא''כ לפי''ז המשך המשנה מתפרשת שבבור אין כלל כח מוליך וכנ''ל, ולכן חסר בשם מזיק, ויש שפירשו שלכן כותל ואילן שהזיקו בהדי דאזלי אינו אלא בור, משום שאינם יכולים ללכת מחוץ למקום הנפילה, וחסר בהם את תכונת הולך ומזיק - ואי נימא הכי לכא' יהיה חייב כאן באונס ובד' דברים, וצ''ע לענין איש בור, ולענין נתקל בו ונישוף בקרקע, וכן צ''ע לענין רוצח.

וכן הוא בקו''ב אות מ''א דאבן היכולה ללכת ברו''מ, ובא אדם והטיח צלוחיתו בה חייב אע''פ שבור פטור על כלים מדין אש עי''ש.

אלא שלכא' מפורש בדברי הגמ' כדברי החזו''א בביאור מתני' דבור אין דרכו לילך ולהזיק, דהרי אף בבור המתגלגל אמרה הגמ' מה לשור שכן דרכו לילך ולהזיק, ובור המתגלגל הרי מתגלגל ממקום למקום, וא''כ הרי הוא הולך ומזיק, והו''ל לגמ' למימר דאין בור רוח חיים, וע''כ דהחסרון שאינו הולך ומזיק הוא משום שהניזק בא למזיק.

ולפי''ז המניח אש ברה''ר, ובא שור לאש וניזוק בו השור וכליו, היה צריך להיפטר על כלים, משום שהניזק בא למזיק, אך י''ל דכיון דצורת ההזק הוא צורת הזק של אש דינו כאש, אע''פ שחייב בכה''ג רק מכח צד השוה של אש ובור, וכמוש''כ הרא''ש בדף ו' א', ואפי' באש שאינה יכולה ללכת כלל י''ל דחייב על כלים - ולא דמי להבל דאין החיוב מחמת ההבל לחוד, אלא נחשב שהבור מזיק ע''י ההבל שבו ואכה''ל, ולכן צורת ההזק הוא הזק של בור -.

**אדם רץ ברה''ר, ומניח אדם את רגלו, או חפץ, ועי''ז נפל, האם נידון המניח את כף רגלו או חפץ כאדם או כבור.**

א. כשמניח חפץ ועי''ז נפל, לכא' מפורש בסוגיין דאינו אלא בור, דהא אף בקדרים מניח את ממונו במקום שיבא השני מיד אחריו ויתקל ויפול, ואף אם נתקל פושע אין הראשון חייב על ממונו אלא מדין בור - ויש לדחות דלא איירי בהניח את ממונו בידיו, אלא בכוחו, ולכן אין נחשב אלא ככח כוחו, ועי' במה שהתבאר באריכות בענין עמד בעל הקורה -.

ב. הראשונים הקשו על הר''ח ממתני' דעמד בעל הקורה, ומבואר בדבריהם דנחשב שם אדם רק משום שמונח עליו, ולכן הקשו דאף כאן יחשב גופו כאדם למד''א נתקל פושע, אך אילו היה חייב שם גם כשהניחו ברה''ר היה קשה גם לשיטתם מדוע אין ממונו נחשב אדם, אך המניח קורה ברה''ר ועי''ש ניזוק הכד פטור משום שדינו רק כבור דפטור על כלים, ולכא' הקורה נידונת כאדם משום שמוחזק ע''י האדם והוי כאדם האוחז מקל דנידון כידא אריכתא דידיה - וכמו האוחז מקל והכה בו דאינו נידון ככוחו אלא כגופו, ואם זרק ע''י מקל אינו נחשב לכח כוחו - ורק משום שמוחזק על ידו - וכמוש''כ ר' פרץ דכיון שאם ימות יפול הקורה הוי כמעשה דידיה - הוי כגופו, אך השוכב ברה''ר, ועליו קורה, אין זה אלא כקורה המונחת ברה''ר, ולפי''ז ודאי שגם בעמד בעל הקורה לא יתחייב גלות כשמת על ידו, דכיון שאין נחשב שמשתמש בהילוך חבירו להורגו אינו נחשב רוצח, ורק בנזקין חייב מכח צד השוה של אדם ובור, ולפי''ז הרוכב על חמור, ועצר את החמור וניזוקו עי''ז בחמור, אינו נידון כאדם, ולא דמי לעמד בעל הקורה, משום שהקורה מוחזקת ע''י האדם, משא''כ ברוכב ע''ג החמור.

(וז''ל הפנ''י בסוגיין דהוזקו כלים בכלים אפילו הראשון פטור ולא דמי לאם עמד בעל הקורה שחייב בדמי החבית אף על גב דהוי ממון בממון דשאני התם שהקורה עודנו עליו וכגופו דמי **והרי זה דומה לאדם ששיבר במקל שבידו** כלי של חבירו דמחייב ועוד דאפילו חמור שהזיק במשאו חשבינן כגופו ומשלם מכל שכן באדם גופא אבל כאן גבי קדרין דאיירי שהקדירות הנשברים הזיקו לאחר שמוטלים על הארץ וא"כ אין לחושבם כגופו אלא כממונו או כבורו עכ''ל - וצ''ב דשובר במקל שבידו לא גרע מזורק אבן דכוחו כגופו, ואפי' אם אין המקל כגופו יש לחייבו, משא''כ כאן רק אם נחשב כגופו חייב -.)

ג. כשהניח את כף רגלו לכא' בזה איירי בסוגיין, וכיון שבמניח את ממונו אינו אדם, ע''כ אין נידון המניח כמשתמש בהילוך האדם להפילו, וא''כ אף ברגלו א''א לחייבו מהאי טעמא, וע''כ דינו כאדם רק משום צד השוה של אדם ובור, ולשיטת הר''ח בל''ב אינו אדם אף אם נתקל פושע.

ד. הטעם שאין דנים את המניח את ממונו או גופו כמשתמש עם הילוך חבירו להזיקו, צ''ל דלא הוי אלא כעין בידקא דמיא, דהמים השניים אינן נידונים ככוחו, אלא רק כגרמא, מכיון שאין פעולה ישירה במים, אלא ע''י סילוק הבידקא כאן, המים שם יוצאים, וה''ה כאן ההילוך דמי ממש לכח שני, ולכן אינו אלא גרמא, ועי' בקונ' דינא דגרמי להרמב''ן דדן דכל כרוה בור יחשב כגרמי, וכתב שאינו גרמי עי''ש.

ה. רבינו פרץ בתי' השני כתב דבעמד בעל הקורה הוי אדם משום שכל רגע הרי הוא מחזיק את הקורה, דהרי אם ימות יפול הקורה, ולכן יש כאן עשייה דידיה כל רגע ורגע, ויש לפרש דבריו בב' אופנים, י''ל דכיון דהוי כעושה כל רגע, א''כ אף ברגע האחרון שהכד סמוך לקורה הוי כמביאו לכאן, וא''כ נידון ככח ראשון, והוי כבידקא דמי בכח ראשון, ויש לפרש דלא דמי לכח ראשון דהמים נשענים על הבידקא, ולכן נחשב עשייה בידים ולא רק בגרמא, אלא כוונת ר' פרץ דכיון דעושה מעשה עי''ז נטפל לגופו, וכיון שעושה מעשה הוי כהביא את גופו לכאן, ולפי דרך זו הוי רק כדין נזק שניזוקו בגופו, ואינו חייב אלא מכח הצד השוה של אדם ובור, אך לפי הצד הראשון הוי אדם ממש ויתחייב שם גם ברציחה, ולפי זה א''צ לומר דהקורה חשיב כגופו משום שטפל אליו והוי כידא אריכתא, אך תוס' ושאר הראשונים שהקשו על הר''ח מעמד בעל הקורה ע''כ לא ס''ל כן, אלא דרבינו פרץ עצמו הביא אח''כ את דבר הר''ח והקשה עליו מעמד בעל הקורה, וא''כ מוכח דכוונת ר''פ כהצד הראשון.

ו. אך בדברי הנמוק''י והתוס' רי''ד לכא' מבואר כאידך גיסא וז''ל התוס' רי''ד בדף מח א דהיכא אמרי' דהוי קדרין בור כשנפלו בארץ שאינן עומדין על רגליהן אבל אם האדם עומד על רגליו ובא חבירו ונתקל בו אף על פי שמאליו נתקל לא יקרא בור אלא כאלו הזיקו בידים דמי ... מדתנן התם הי' בעל קורה ראשון ובעל חבית אחרון ונשברה חבית בקורה פטור ואם עמד בעל קורה חיי' אלמא כל היכי דעמד בעל קורה ובא בעל חבית ונתקל בו חייב בנזקי חבית ולא חשבי' לבעל קורה בור שנפטר בו את הכלים כמה שחשבנו את הקדרין וטעמא דמילתא הוא מפני שעומד על רגליו וכל נזק שעושה אפי' ע"י תקלה שנכשלים בו כמזיק בגופו דמי ולא חשבי' לי' בור ליפטר בו את הכלים אלא כשהוא נפל לארץ (והם) ה"נ בזה השור כל זמן שעומד על רגליו ונתקל בו בעל הבית כמזיק בגופו דמי וחייב אפי' על נזקי כלים אבל ודאי היכא דנפל השור לארץ הויא בור דומיא דקדרין.

וכן הוא לכא' בנמוק''י בדף לב א וז''ל והא דלא דיינינן ליה כבור כיון דניח גופיה לשמואל דאמר כל תקלה כי האי בור היא ונפטר מן החבית דלא מצינו בור שחייב בו על הכלים משום דלא אמרינן הכי אלא היכא דנפיל ושדי דדומיא דבור דלא שליט בגופיה אבל היכא דקאי אנפשיה לאו תולדה דבור היא אלא כמאן דאזקיה בידים דמי.

**בגירסת הר''ח**

א. שיטת התוס' דלגירסת הר''ח יש ג' לישנות, וללישנא ג' תרוייהו הוי אדם - ואין הבדל למסקנת הגמ' בין ב' הגרסאות - והוצרכה הגמ' לומר לישנא שלישית משום דאליבא דרב קשה על ב' הלישנות, משום שלרב לעולם גופו של אדם חייב על כלים, וכיון שרבא אמר את דבריו גם אליבא דרב ע''כ ס''ל דתרוייהו הוי אדם אף לשמואל, דהרי אמר רבא את דבריו גם אליבא דשמואל.

ב. שיטת בעה''מ דלגירסת ר''ח אין אלא ב' לישנות, משום דרבא ס''ל כשמואל, ואליבא דרב נמי אין הגוף נחשב אדם משום סברת התוס', אלא כיון דהוי כממון דלא אפקרינהו תרוייהו חייבים על כלים - ונקט הבעה''מ דכמו שממונו הוי שור גופו הוי אדם, ולכא' אף אם היה גופו נחשב שור היה מתיישב, אלא דהבעה''מ סבר דהוי אדם ולכן כתב כן - ולכן העמידה הגמ' את הברייתא דהוזקו כלים בכלים, וא''כ אף רב סבר כל''ב דהחילוק בין הראשון לשני הוא כשממונם הזיק, דהראשון פושע והשני אינו פושע, ולא נח' אלא אם גוף הראשון והשני הוי אדם או בור, דלרב כמו שאס''ו לא אפקרינהו הוי שור, כך גופו הוי אדם.

ג. י''ל דהבעה''מ לא פירש כתוס' משום דס''ל דא''א להחשיב את השני כאדם לדעת שמואל, דכיון שאינו פושע בנפילתו, א''א להחשיבו אדם מכח מה שהיה לו לעמוד לחוד, ולכן ע''כ תי' הגמ' אינה אלא לדעת רב, ולא לדעת שמואל, אך התוס' שנקטו לפי גירסתם דהשני יכול להיות אדם אע''פ שאינו פושע, יכלו לומר שאף לגירסת הר''ח השני נחשב אדם למסקנא.

ד. בדברי התוס' מבואר דלגירסת הר''ח ל''ק הוא אף כרבנן, ולכא' הוצרכו לומר כן מכיון שלא הוזכרו בדברי רבא ב' הבדלים בין הראשון לשני, ואי נתקל פושע מלבד החילוק בין הראשון לשני אם גופו הוי אדם או בור, יש גם חילוק בין הראשון לשני לענין ממונם שהזיק, דהראשון חייב על ממונו שהזיק, והשני פטור, ואזלו התוס' לשיטתם שכתבו לפי גירסתם דלל''ק גם השני הוא אדם, ולא ניחא להו למימר שהשני הוא רק בור כדברי הרשב''א משום שלפי''ז יהיה ב' חילוקים בין הראשון לשני, אך הבעה''מ כתב דהל''ק הוא כר''מ, והוזקק לומר כן משום דהל''ב הוא כר''מ, ולדברי התוס' יש קצת דוחק בזה שהל''ק הוא גם כרבנן, ובל''ב הוא רק כר''מ.

**בדברי הרי''ף**

א. הרי''ף פסק דנתקל לאו פושע, ואפילו הכי הביא הרי''ף את דברי רבא וז''ל אמר רבא ראשון חייב בנזקי שני בין דאיתזק בגופו בין דאיתזק בממונו ושני חייב בנזקי שלישי בדאיתזק בגופו אבל לאו בדאיתזק בממונו מ"ט דא"ל האי בירא לאו אנא כריתיה עכ''ל, וצ''ב מדוע הראשון חייב על ממונו, הא כיון דנתקל לאו פושע הו''ל מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס, ואי איירי בדלא אפקרינהו מדוע השני פטור על ממונו.

ב. הרמב''ן במלח' ביאר דכוונת הרי''ף דלא אפקרינהו, ואפילו הכי השני פטור, משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב, וכ''כ הראב''ד בפי''ג על דברי הרמב''ם שם.

ג. הרא''ש ביאר דכוונת הרי''ף במה שכתב 'דאיתזק בממונו' אינו ממונו דמזיק, אלא ממונו דניזק, ולעולם אף הראשון פטור על מה שממונו הזיק משום דהו''ל מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס, ואף על הראשון אמרה הגמ' דאמר ליה האי בירא לאו אנא כריתיה, ולכן הברייתא פטרה גם את הראשון על מה שממונו הזיק, והחילוק בין הראשון לשני לענין כלים שניזוקו בגופו הוא, דהראשון נחשב כאדם המזיק וחייב על כלים משא''כ השני, ואע''פ ששניהם אנוסים, יש לחלק בין הראשון לשני עי' מש''כ הרא''ש לחלק ביניהם.

ד. מבואר בתוס' דמסקנת הגמ' לב' הגרסאות דתרוייהו הוי אדם, אלא דדנו הראשונים אם רק לרב הוצרכה הגמ' לומר כן, אך לרב אפשר לומר כמו הלישנא בתרא, או דלמא דאחרי תי' הגמ' בדעת רב, אין סיבה לא לומר כן אף בדעת שמואל, ובדברי הרי''ף צ''ל - כ''כ הלח''מ בפי''ג, והגר''א בסי' תי''ג סק''ד - דלא אמרה הגמ' כן אלא רק לדעת רב, ולכן פסק הרי''ף כלישנא בתרא, ולא כמסקנת הגמ' בדעת רב, והרא''ש פירש את דברי הרי''ף לפי גירסת רש''י ותוס', ולכן הדין בל''ב דהראשון הוא אדם והשני הוא בור אך הרמב''ן במלח' פי' את דברי הרי''ף כגירסת הר''ח, ולכן הדין בל''ב דתרוויהו הוי בור, והחילוק בין הראשון לשני הוא כשממונם הזיק וכנ''ל.

ה. הרא''ש הוכרח לפרש בדברי הרי''ף 'דאיתזק בממונו' הכוונה ממון הניזק, משום שהוקשה לו היאך חייב הראשון על ממונו הרי ס''ל להרי''ף דנתקל לאו פושע, וכיון שהראשון חייב על ממון השני ע''כ דינו כבור, וא''כ ע''כ נקט הרי''ף שלא כגירסת הר''ח, דהרי לגירסת הר''ח לל''ב אין הראשון אדם, ולמסקנא תרוייהו הוי אדם, וברי''ף מבואר דיש חילוק בין הראשון לשני כשניזק הממון, וע''כ ס''ל להרי''ף כגירסת רש''י ותוס', ופסק הרי''ף כהל''ב, אך הרמב''ן שפירש ברי''ף כפשטות דבריו 'דאיתזק בממונו' הכוונה בממון המזיק, ולא חילק הרי''ף בין הראשון לשני אלא לענין זה, ולא לענין ממון הניזק, ע''כ דבזה אין הבדל בין הראשון לשני, ומוכח ברי''ף דגרס כהר''ח ופסק כל''ב דתרוייהו דינם כבור ולא כאדם.

ו. הקשה הלח''מ על דעת הרא''ש בדברי הרי''ף, דכיון דקי''ל כל''ב, ולא כהמסקנא, לא היה להרי''ף להביא את דברי הגמ' דלאו אנא כריתיה שנאמר בל''ק לגירסת הרא''ש, ולדברי הרמב''ן ניחא כיון דס''ל להרי''ף כגירסת הר''ח שנאמר לשון זה בל''ב, ולכא' כוונת הרא''ש דהרי''ף העתיק את סברת הגמ' בל''ק בכדי לבאר מדוע לל''ב תרוייהו פטורים על ממונם שהזיק.

**בדברי הרמב''ן במלח'**

א. כתב הרמב''ן דהשני אין חייב על ממונו שהזיק אף בדלא אקפריה, משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב, ויש לעיין האם רק לדעת שמואל הדין כן, או אף לדעת רב דחשוב שור הדין כן, וקושיית הגמ' מהברייתא הוא רק על הראשון, ולא על השני, ובברכ''ש סי' א' כתב דאף לרב אינו חייב, ולכא' מכיון דאף לרב מצרך צד השוה מבור כמוש''כ התוס' בדף ג ב, א''כ אם בור אינו חייב כה''ג, אף לרב לא יתחייב.

ב. ברמב''ן מבואר דהראשון חייב אע''פ שנתקל לאו פושע, משום דאיירי בדלא אפקריה ולכן חייב, וכ''כ הראב''ד בדעת הרמב''ם בפי''ג, אולם בטור כתב שהראשון חייב אע''פ שהפקירו, אע''פ שפסק הטור דנתקל לאו פושע, וצ''ע הרי פסק הטור דמפקיר נזקיו אחר נפילת אונס פטור, ואולי יש ליישב על פי מש''כ התוס' שאנ''ץ - בשטמ''ק בדף ו א - על פותקין ביבותיהן וז''ל ולא דמי למפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס דפטורי כיון דהכא נתן את הנזקין בידים אבל נשברה כדו ברשות הרבים והפקיר החרסים והזיקו פטור עכ''ל, ומבואר בדבריו דחלוק נותן תקלה בידים ברה''ר, למניח אס''ו בראש הגג ונפלו ברוח שאינה מצויה, ומפקיר נזקיו אינו אלא באס''ו בראש הגג, ובדף כח ב פי' הרשב''א דלא הוי כרייה בידים אלא כאס''ו בראש הגג עי''ש, וכל זה דווקא בנפשרה, אך בנתקל ס''ל להטור דהוי כרייה בידים - כשיטת בעה''מ בדף כח, ולא כשיטת הרמב''ן שם - ולכן הראשון חייב, והשני פטור כסברת הרמב''ן דהשני לא כרה לא ברצון ולא באונס.

**בדברי הרשב''א**

א. מבואר ברשב''א דלל''ק יש חילוק בין הראשון לשני בתרתי, הראשון נחשב אדם, וחייב על ממונו, והשני שאינו פושע אינו אלא בור, ופטור על ממונו, ורש''י ותוס' מיאנו לפרש כן משום דלא נראה בדברי רבא שיש ב' חילוקים בין הראשון לשני.

ב. הרשב''א שנקט שאם נתקל לאו פושע אינו אלא בור, אזיל לשיטתו שפירש בלישנא בתרא ברבא דנתקל פושע, ורק לכן נידון כאדם, ואפילו הכי פטור על ממונו שהזיק, משום דס''ל מפקיר נזקיו אחר נפילת פשיעה פטור - ואח''כ כתב דאולי יש לפרש דנתקל לאו פושע אך כתב שהוא דוחק, ולכן לא הוצרך לפרש מדוע הראשון הוא אדם אע''פ שנתקל לאו פשוע -.

ג. הרשב''א כתב במסקנת דברי רבא אליבא דרב שחייב כשהוזק ממון בגוף הראשון או השני מדין שור, ואזיל לשיטתו דהשני אינו אלא בור, ולכן הוצרך לומר דלרב הוי שור, ולא אמר דהוי אדם.

ד. ומבואר בדברי הרשב''א דאין צד שלמד''א נתקל לאו פושע יחשב האדם לאדם, אלא אינו אלא בור, ורק בסוף דבריו כתב די''ל דיחשב אדם אף למד''א נתקל לאו פושע, אלא שגם שם מפורש בדבריו שאינו אדם מכח היה לו לעמוד אלא מכח נפילתו, ולכן השני דאנוס טפי אינו אלא בור.