אורח חיים - שמעתא דשינוי מקום - הערות וציונים
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**שמעתא דשינוי מקום – ציונים והערות[[1]](#footnote-1)**

**סברת רב חיסדא אליבא דרש"י ורשב"ם**

רש"י נראה שהעמיד את כל הנושא בדעת רב חיסדא האם מוגדרת האכילה השניה כאכילה חדשה. וטענת ר"ח שמה שהדבר טעון ברכה לאחריהן, הוא סיבה להגדיר כאכילה אחת.

והנה הראשונים רובם ככולם שייכו את הדין כאן לדין המשנה בברכות אשר ברכת המזון צריכה להיות דווקא במקום האכילה. אמנם רש"י מיאן בזה[[2]](#footnote-2), ונראה שס"ל שעיקר העניין הוא "טעונים ברכה אחריהן", וכתב בזה משפט סתום: "ברכה חשובה בפני עצמן". והיותר נראה בכוונתו ז"ל, שבאותם דברים הצריכים ברכה חשובה, כל אכילה טעונה ברכה בפני עצמה, וממילא אין שום סיבה שלא יברך כעת ברכה אחרונה, אלא בהכרח כוונתו להמשיך את הסעודה, וממילא תהיה אכילה אחת אשר סגי לה בברכה אחת.

אמנם הרשב"ם, אף שהלך בדרך הרש"י (שהשאלה היא יש כאן שתי אכילות או אכילה אחת), כן שייך את העניין לדין הברכה במקומה. והביאור לכאורה שרק על ידי שייחשב אכילה אחת, תוכל הברכה להחשב במקומה.

והנה מבואר בגמ' שדינו של רב חיסדא נאמר לא רק על הליכה למקום אחר אלא אף על חזרה לאותו מקום. ולפי רש"י הרי זה מובן, דאותו הכרח להחשיב את הכל לאכילה אחת, שייך גם כאן. אמנם לרשב"ם טעון ביאור, סו"ס יחזור ויברך במקום, ומה מכריח להחשיב את האכילה לאכילה אחת. ונראה בהכרח מדברי הרשב"ם שמדין הברכה מקומה, מתחייב לברך עוד קודם שעוזב את המקום, ולא סגי במה שיחזור לאותו מקום ויברך בו. ורק החשבת המשך האכילה כאותה אכילה, תחשיב לבסוף שהיתה הברכה גם במקום האכילה הראשונה, וכמו בשני מקומות.

ובאמת הר"ן (על הרי"ף) בסוגיין כתב כדברים האלו ממש (שמדין ברכת המזון במקומה, אסור לכתחילה לצאת אפילו ע"מ לחזור ולברך במקום). אמנם ראייתו של הר"ן לכך היא מהא דהכריחה הגמ' שהברייתא של בני חבורה מדברת בטעונים ברכה במקומם, אשר פירש הר"ן שהראיה היא מהא דטעונים ברכה למפרע. ואילו לרשב"ם – עצם סברת רב חיסדא – אשר מבואר בגמ' ששייכת גם באותו מקום – מוכיחה שישנה מניעה לעזוב את המקום לפני הברכה. ונהי שמבואר במשנה בברכות שגם אחר שעזב את המקום ישנו עניין שיחזור ויברך במקום, צריך לומר ששתי רמות הם, וודאי שעדיף שלא יצא כלל, וכדדייק הר"ן מדברי המשנה עצמה שם. [אמנם רש"י ייתכן שס"ל שאין שתי רמות, ועל כן לא רצה לשייך את הדין כאן לדין הברכה במקום אשר מבואר במשנה שמועיל גם אם יצא וחזר, אלא לדין אחר, שצריך דווקא אכילה אחת. **ודוק היטב.**]

**סברת הרא"ש**

הרא"ש כתב שבדברים הטעונים ברכה למקומם, מחמת הכרחו לחזור ולברך אם לא ימשיך לאכול במקום השני, הרי זה "כאילו הוא עדיין במקומו", ולכאורה היא סברא אחרת מסברת רש"י ורשב"ם[[3]](#footnote-3).

**סברת רב ששת**

לא התפרש באיזו נקודה פליג רב ששת על רב חיסדא. ובלשון הר"ח (בסוף עמוד ק"א ב') מבואר שמסכים ד"לקיבעא קמא הדר" ואפ"ה פליג לגבי הברכה. ויש לומר שבאמת סברת רב ששת בשינוי מקום אינה מצד אכילה חדשה אלא מצד היסח הדעת, ולזה לא יועיל מה שדעתו להחשיב כאכילה חדשה, משום שסו"ס היסח הדעת יש כאן. ואולי זה יהיה הביאור בדברי הרשב"ם, שמתחילה (ק:) פירש שהוא מצד היסח הדעת ובהמשך, בדעת רב חיסדא, פירש שהוא מצד שתי אכילות.

ואם תשאל, הרי רשב"ם אמר את סברת היסח הדעת בדעת רב ושמואל. ומה המקור לומר שסוברים הם כרב ששת, אולי סוברים כרב חיסדא. וכאן נכנסים לשאלת התוס' (ק"א:, ד"ה "אלא") על רש"י, דאם יין הוא דבר הטעון ברכה במקומו, נמצא שרב חיסדא פליג על רב ושמואל שדברו על יין ואפ"ה אמרו שיש שינוי מקום. ובתירוץ קושיא זו תירצו חלק מהאחרונים (אבן העוזר, חזו"א) שרב ושמואל מיירו במקרה שהמברך לא טעם רביעית, וממילא לא התחייב ברכה אחרונה, ואין לו את מעלת דברים הטעונים ברכה במקומם. אמנם לכאורה מסתימת דברי רש"י ורשב"ם לא נראה כן, ויותר נראה בדעתם שאכן רב חיסדא פליג על רב ושמואל. ודעת רב ושמואל היא כדעת רב ששת, הוזקק רשב"ם לסברת היסח הדעת, אשר לסברא זו לא מועיל עניין הלקבעא קמא הדר. אמנם רב חיסדא עצמו, אשר סובר שבדברים הטעונים ברכה במקומם אין שינוי מקום, בהכרח אינו סובר את סברת היסח הדעת אלא רק את סברת שתי סעודות, ולסברא זו מועיל מה שטעונים ברכה במקומם, דאז לקיבעא קמא הדר. (אמנם יש לציין שבדברי התוס' מצאנו לכאורה את שתי הסברות הנ"ל, אשר בד"ה "כשהן יוצאין" (ק"א:) הזכירו "היסח הדעת", ואילו בד"ה "תניא כוותיה" (ק"ב.) כתבו את הלשון "שעמידתו ממקומו זהו גמר אכילתו". ויש ליישב.)

**"עקירות"**

לרש"י ורשב"ם מבואר בדברי הגמ' שגם בהניחו זקן וחולה, אין העקירה ללא ברכה למפרע מותרת לכתחילה, ומשום שטעונים ברכה במקומם. ולא התפרש אמאי, הלא הניחו זקן וחולה. והראשונים פירשו מצד חשש שיכחה, וסתימות רש"י ורשב"ם אינה במשמע כך. ועכ"פ מבואר שאף שאם לא יברכו ברכה אחרונה, לא יצטרכו אח"כ ברכה ראשונה, אין זה נחשב ברכה שאינה צריכה לברך כעת ברכה אחרונה ולברך אח"כ שוב ברכה ראשונה. והביאוה"ל (ס"ב, ד"ה "בלא ברכה") הביא שכן משמע ברמ"א, ותמה עליו מאוד, דלכאורה הוא ברכה שאינה צריכה, וצ"ע תמיהתו דלכאורה מפורש כן בדברי רש"י ורשב"ם.

**ברכה למפרע**

שני הסברים נאמרו בראשונים בברייתא המצריכה ברכה למפרע כאשר לא מניחים זקן או חולה. לפירוש אחד היינו רק קודם שיצאו, אבל אם יצאו כבר ולא בירכו, כשחוזרים לא יברכו אחרונה אלא רק ברכה ראשונה. ולפירוש השני, אם לא בירכו ביציאתם, יברכו ברכה אחרונה כשחוזרים.

ברש"י, רשב"ם, ר"ן ותוס', מבואר כפירוש הראשון. והסיבה שקודם שיוצאים צריכים לברך, פירש הר"ן שהוא מדין טעונים ברכה במקומם וכמו שהובא לעיל. ורש"י ורשב"ם נראה שמיאנו בזה, שהרי לא ביארו כך את ההכרח שהברייתא מיירי בטעונים ברכה במקומם. ומשמע שס"ל שגם בדברים שאין טעונים ברכה במקומם יצטרך ברכה למפרע קודם שיוצא. אך לא ביארו אמאי. ואולי בפשטות, משום שממילא יצטרכו לברך אח"כ ברכה ראשונה, הרי ודאי שמתאים לסיים כעת את האכילה ולברך, ולא לדחות את הברכה לאח"כ.

וכפירוש השני הנ"ל, שאם לא בירכו ברכה אחרונה קודם שיצאו, יברכוה לאחר שחזרו – כן פירשו התוס' לפירוש אחד, וכן הרמב"ן במלחמות, וכן הרמב"ם. אמנם לא שוו בטעמייהו. דלתוס' – וכן בפשטות להרמב"ם – הוא דין בעצם, שכיון שהסיח דעתו מהאכילה, התחייב לברך אחריה ברכה אחרונה, קודם שמממשיך לאכול וגדר העניין לכאורה שכיון שהופסקה האכילה הראשונה, הרי דינו לברך עליה, ואין לו רשות להתחיל אכילה חדשה לפני הברכה האחרונה, והרי זה שייך גם בדברים שאינם טעונים ברכה במקומם. ואילו לרמב"ן הוא דין בדברים הטעונים אחריהם ברכה במקומם בדווקא, ונובע מהא דלכתחילה היה אסור לצאת מהמקום ללא ברכה למפרע. והוא משום חשש שמא ישתהה במקום השני ולא יחזור לברך במקומו. אבל בדברים שאינם טעונים ברכה במקומם דווקא, יוכל לברך במקום השני, ולכן אינו צריך לברך דווקא לפני שיוצא. ומה שאם לא בירך, צריך לברך כשחוזר הוא משום שכיון שהיה מוטל עליו לברך קודם היציאה מחמת החשש הנ"ל, מעתה הרי זה דין בעצם שאינו יכול להמשיך לאכול לפני שיברך.

**"ממקום למקום" בקידוש ובברכות**

התקשו הראשונים מדוע לגבי קידוש במקום סעודה מבואר בגמ' שאף מ"מקום למקום" נחשב שינוי, ולגבי שינוי מקום של ברכות מבואר בגמ' ש"ממקום למקום" לא נחשב שינוי. ותוס' השוו את ההלכות ונקטו שבשני הנושאים – מעבר מחדר לחדר הוא שינוי, ואילו מעבר מפינה לפינה באותו החדר אינו שינוי. גירסת הרי"ף בשני הנושאים היא "מפינה לפינה" ועולה שלגבי קידוש במקום סעודה אף שינוי מפינה לפינה נחשב שינוי, אבל לגבי שינוי ברכות אינו נחשב שינוי. וסבר הר"ן כסברת התוס', שלא אמור להיות חילוק בין הלכות שינוי מקום להלכות קידוש במקום סעודה, וביאר שהחילוק נעוץ במה שסעודה רגילים לקבוע בפינה מסויימת, ועל כן המעבר לפינה השניה נחשב שינוי, משא"כ בשתיית יין שלא קובעים לפינה מסויימת. (וייתכן שהסבר זה שייך רק אם הגירסא היא מפינה לפינה, אבל לגבי חדר מחדר אין את ההבדל הנ"ל, משום שגם יין אדם שותה בחדר מסויים.) והנה תוס' הביאו מהירושלמי שלגבי קידוש במקום סעודה, אם היתה דעתו מראש לעבור מחדר לחדר הרי זה מועיל. ולכאורה לפי השוואת התוס' בין הנושאים, יצא שגם לגבי ברכות – אם היתה דעתו בשעת הברכה לעבור מחדר לחדר, לא ייחשב שינוי מקום. (והסברא לכאורה, על דרך הר"ן, שמראש לא קבע את אכילתו דווקא לחדר הזה, אלא לכלל הבית, ועל כן אין המעבר מחדר לחדר נחשב שינוי.

**תניא כוותיה דר' יוחנן**

התקשו הראשונים היאך אחר שאיתותב ר' יוחנן הביאו ברייתא כוותיה. ורש"י רשב"ם והתוס' גרסו "תניא כוותיה דרב חיסדא". אמנם הראשונים גרסו תניא כוותיה דר' יוחנן ונחלקו בביאור העניין. הבעל המאור כתב שזו ברייתא שמצאו אמוראים מאוחרים לאחר שכבר איתותב ר' יוחנן. ואילו הרמב"ן והראב"ד ביארו שכאן התחדשה האפשרות לחלק לגבי שינוי מקום בין אכילה במקום החדש לבין אם חוזר ואוכל במקום הראשון. אשר רב חיסדא ורב ששת ס"ל שאין חילוק וגם אם חוזר למקומו הראשון צריך לברך ברכה ראשונה. וכוונת הגמ' להוכיח מהברייתא שעכ"פ כאשר חוזר למקומו הראשון צדקו דברי ר' יוחנן שאין צריך לחזור ולברך, ולפי ברייתא זו רק כאשר אוכל במקום אחר, אזי נזקק לברך ברכה ראשונה. והעירו הלומדים[[4]](#footnote-4) שהסברא לחלק בין אכילה במקום אחר לאותו מקום היא לכאורה רק אם הנושא הוא שתי סעודות. אבל אם הנושא הוא מה שעצם ההליכה גורמת היסח הדעת, מה מקום יש לחלק בין אם חזר למקומו הראשון או לא. ודפח"ח.

1. נכתב בדרך הלימוד הראשוני, קודם ראיית הפוסקים. [↑](#footnote-ref-1)
2. כך היה נראה לכאורה, אבל לא מצאנו במפרשים שהעמידו כך את שיטת רש"י. [↑](#footnote-ref-2)
3. וצ"ע במפרשים ופוסקים האם הבינו שיש כאן שתי הבנות חלוקות. [↑](#footnote-ref-3)
4. הרי"מ קמפה שליט"א. [↑](#footnote-ref-4)