חבורה מלאכת צד                                                3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק כלל גדול

חבורה מלאכת צד 3

ת"ר הצד חגבין גזין צרעין ויתושין בשבת חייב דברי רבי מאיר, וחכ"א כל שבמינו ניצוד חייב וכל שאין במינו ניצוד פטור. תניא אידך וכו'. ומצינו מחלוקת ראשונים במשנה דרש"י פי' דחגבין וגזין יש במינו ניצוד וצרעין ויתושין אין במינם ניצוד. אמנם ברמב"ם מבואר דעל כולהו פטור דפסק כחכמים וסבר דכולהו חשיבי אין במינם ניצוד. והנה רש"י מבואר דגזין הוא מין טהור אע"ג דמבואר בברכות דגזין הוא מין טמא. ביארו הראשונים דכנראה רש"י סבר דיש ב' מיני גזין. וכאן איירי במין טהור. ומנליה לרש"י, כנראה משמע ליה לרש"י דהובאו כאן שני מקרים חלק במינו ניצוד וחלק לאו במינו ניצוד וע"ז אמרו חכמים כל שבמינו ניצוד חייב שאין במינו ניצוד פטור. ומבואר ברש"י דאם גזין הם מין טמא הוא פטור עליהם דלא הוי מין ניצוד אצלו. הגם דהוי מינו ניצוד אצל הגויים. אמנם הריטב"א חידש דגם דבר שהוא נאכל אצל הגויים הגם שאצלו אין במינו ניצוד זהו חשיב במינו ניצוד. וצ"ב סברת רש"י דלכאורה סברת הריטב"א אתי שפיר. אלא אם נאמר דקים ליה לרש"י דגזין שהוא מין טמא גם הגויים לא אוכלים אותם וצ"ע מחלוקתם. ובפשוטו נחלקו האם צריך להיות אצלו ואצל אנשי מקומו ניצוד או גם דבר שרק ניצוד אצל אחרים חשיב. וצ"ע בגדר הדבר.

והנה בדעת רש"י באמת צ"ע יותר. דהנה נחלקו הראשונים בגדר אין במינו ניצוד מהו פטור זה דלכאורה בדעת רש"י עולה דאין פטור בעצם של אין במינו ניצוד, אלא הפטור הוא דהוי מלאכה שאצל"ג, ולכאורה החילוק בין יש במינו ניצוד לאין במינו ניצוד דיש במינו ניצוד הביאור הוא דסתמא הוי מלאכה שצריכה לגופה. לעומת זאת אין במינו ניצוד סתמא הוי מלאכה שאינה צריכה לגופה.

וכך לכאורה עולה מדברי רש"י במשנה דשמונה שרצין האמורין בתורה הצדן חייב . וביאר רש"י דהטעם דיש במינם ניצוד. ובשאר שקצים ורמשים מבואר במשנה דהצדן לצורך חייב ושלא לצורך פטור דאין במינו ניצוד והוי מלאשאצל"ג. ור' שמעון היא כדמוקי לה בגמ'. וכן מבואר ברש"י כאן שאין במינו ניצוד צרעין ויתושין שאינן לצורך. וכן ביאר שם התורי"ד, לעומת זאת התוס' כתבו שם דמאן דפוטר באין מינו ניצוד פוטר אפילו לצורך. וכן מבואר מסתימת הרמב"ם, וכן נפסק בטוש"ע.

והנה לפני שנדון בטעם הדבר אבל עכ"פ עולה כאן מחלוקת בגדר הדבר דלדעת רש"י אין במינו ניצוד הוא הפטור הרגיל של מלאכה שאצל"ג. ולדעת התוס' והרמב"ם הוי פטור מחודש ופטור אפילו לצורך.

ויל"ע דבשלמא לסברת התוס' אפשר לומר סברא אולי דאם זה רק צורך לגויים ולא אצלו אי"ז חשיב במינו ניצוד אמנם לדעת רש"י דזהו מלאכה הצריכה לגופה למעשה אם צריך את זה כדי למכור או לתת לאחרים מדוע לא חשיב צריכה לגופה ומדוע לא יחשב במינו ניצוד. אמנם אפשר דהכוונה דבסתמא לא יודעים שרוצה למכור אלא דנים שהשימוש הוא לשימוש אישי ולכן בסתמא אינה צריכה לגופא אמנם אם רוצה את זה כדי למכור בוודאי נחשב צריכה לגופא. אמנם לדעת הראשונים אדרבה אתי שפיר דהם לשיטתם שכיוון שיש במינו ניצוד בעולם חשיב במין טמא ג"כ במינו ניצוד.

באמת יל"ע, על דברי רש"י והתורי"ד. דהנה בירושלמי מבואר דהתנא דפליג על רבי מאיר זה רבי יהודה. והוא סובר דאין במינו ניצוד הוא פטור והנה יש לעיין דאם זה כדברי רש"י דהפטור הוא משום מלאכה שאצל"ג הרי רבי יהודה מחייב במלאכה שאצל"ג ולדעת הראשונים אתי שפיר, דזהו פטור חדש אמנם לדעת רש"י צ"ע גדול והביאהו"ל הביא ראיה מרש"י זה כנגד הרמב"ם דסובר דחגבים וגזין אין במינם ניצוד ובדברי הירושלמי מבואר ברייתא. דרבי יהודה מודה בחגבים. וחשיבי במינם ניצוד [וממילא יתכן דגם גזים הם במינם ניצוד.] אמנם יל"ע דהירושלמי סותר את כל שיטת רש"י דהפטור הוא משום מלאכה שאצל"ג דאם כן מדוע לרבי יהודה כלל פטור וצריך לומר שבאין במינו ניצוד אז חשיב בסתמא שאין לו צורך כלל. . והנה היה אולי מקום לומר דבר חידוש מסברא דרבי יהודה מודה במלאשאצל"ג גם אם אין לו צורך לתכלית המלאכה אבל יש לו צורך אחר אבל במקום שאין לו צורך כלל במה שהוא עושה אפשר דרבי יהודה מודה. אמנם הדבר צ"ע דרש"י במשנה ביאר דהמשנה כר"ש וכן מבואר בגמ' ולפי"ז המשנה היא גם כרבי יהודה. [ואפשר דבגמ' יש שני לישנות האם מתני' תלויה בר"ש והירושלמי הוא כהלישנא השנייה ולפי"ז באמת אין דבר זה תלוי בר"ש דגם ר"י מודה וכך סבר הירושלמי. לעומת זאת לישנא קמא סברה דכן תלוי ואין רבי יהודה מודה. וזהו צ"ע. ובאמת היה מקום לומר דר"ת שם מוחק גירסת רש"י ובאמת שם לכו"ע הוי במינו ניצוד. ורק הוא מקיים הגירסא של רש"י בסוגייתנו דכותב דהפטור הוא משום שהוא לא לצורך. אמנם אפשר דבכזה שלא לצורך רבי יהודה מודה. אמנם התורי"ד כן ביאר שם כך דאיירי באין במינו ניצוד והפטור הוא משום דהוי מלאכה שאצל"ג ולפי"ז צ"ע.]

ואפשר אולי ליישב באופן אחר ולומר דבר חידוש., דרבי יהודה מודה במלאכה שאצל"ג לשום אדם בעולם. והוי חיסרון של מלאכת מחשבת דהרי זה הפוטר של מלאכה שאצל"ג לדעת רש"י דמלאכה שאין בה צורך בעולם חסר במחשבת וזהו דבר חידוש ואולי רבי יהודה סובר דזה לשון חשיבות וממילא חסר בחשיבות של המלאכה בזה שלשום אדם אין בו צורך או סברא אחרת דבכהא"ג אמרינן דאין זה דומיא דמשכן ובזה אולי גם רש"י יודה ויל"ע בזה. דהמכוון הוא דאפילו אם לו אין צורך אבל יש צורך בעולם שתעשה כזה מלאכה אמנם אם אין צורך בכזה פעולה בעולם גם רבי יהודה פוטר. ואפשר אולי לטעון דבר חידוש דלר"ש שאזיל בתר צורך דידיה ממילא אם לו יש צורך חייב כמבואר במשנה אמנם לרבי יהודה דלא אזיל בתר צורך דידיה ממילא גם אם יש לו במקרה צורך אם בעולם אין צורך בכזה מלאכה דאין במינו ניצוד זה חסר וזה המכוון דזה רבי שמעון לשיטתו דלרבי יהודה לא יעזור לפי הצורך שלו דזה לעולם לא נקבע לפי הצורך שלו אלא לפי הצורך של העולם אמנם יתכן דיסוד הפטור הוא לרבי יהודה ג"כ. ולפי"ז צריך לידע מה ר"מ פליג. והוא סובר דליתא כלל להלכה של צורך ואפילו אין צריך כלל חייב ועולה ג' שיטות בכלל דמלאכה שאין צריכה לגופא. ואפשר לדעת הראשונים האחרים.

והנה יש לעיין בדעת הראשונים האחרים מהי סברתם ומדוע הם פוטרים,. ועיין בקרית ספר שכתב שאינו דומיא דמשכן שהיו צדין לצורך. ואפשר דזה אשר דיברנו לעיל דזה לא נעשה לשום צורך בעולם. ולפי"ז כמו שדיברנו דאם לגויים יש בזה צורך אז כבר לא שייך פטור כזה ומובן. אמנם עיין אבנ"ז או"ח סי' קפ"ט סעיף ז' שביאר דבמלאכת צידה לא נעשה שינוי בדבר הניצוד אלא ענין המלאכה שנכנס הבע"ח לרשותו. לכך כשאין תועלת בכניסתו לא חשיב צידה. אלא רק כמונעו לצאת להזיק. ויל"ע בכוונתו הרי האדם עצמו יש לו כן צורך בזה ויש לו כן תועלת אלא דבעולם אין לזה תועלת ואטו נימא שכוונתו היא שבטלה דעתו ואיך יתכן דבר כזה דלפעמים לאדם עצמו יש תועלת בזה ומה שייך בזה בטלה דעתו.. ואפשר לבאר באופן אחר קצת דהנה אם ביארנו דגדר מלאכת צידה הוא ההשתלטות על הדבר הנה חלק מהחשיבות הוא שהוא משתלט על דברים שלאחרים יש בהם ענין והוא משתלט ויש כאן השתלטות על החיה וגם על ההשתלטות עליה מפני אחרים אמנם אם אף אחד לא מענין ג'וקים אם כן אין חשיבות בהשתלטות שלו ואינו משתלט עליה מאחרים דאין להם כלל ענין בדבר זה וחסר בחשיבות של מעשה ההשתלטות ויל"ע בסברא זו עיין ברמ"א סי' של"ט סעיף ד' דמדויק מדבריו לגבי אדם דחשיב אין במינו ניצוד. דהרי מבואר שם שהאיסור להכניס אדם לכלא בשבת הוא רק משום שאין עושין דין בשבת אבל לא משום צידה. והמ"ב התיר שם לענין לתפוש אדם שרוצה לברוח כדי לעגן את אשתו דאין זה משום עונש. והנה בספר קובץ על הרמב"ם כתב דיש צידה באדם ואסר. והנה יש לעיין דכיוון דדרך הבני אדם לשים הפושעים בבית הסוהר מדוע לא יחשב שדרך לצידו ואפשר שדנים רוב בני אדם ואין דרכם להיות ניצודים.

והנה יתכן עוד סברא באדם מדוע לא שייך בו צידה ואפילו לפי רש"י דאין כזה כלל של אין במינו ניצוד. יתכן שיודה דהנה יסוד הצידה חקרנו האם יסודו הוא שלילת החירות. או ההשתלטות על הדבר. והנה אם זה שלילת החירות ממילא יתכן שזה קיים באדם ואז יסוד ההתר יהיה רק דאין במינו ניצוד אמנם אם יסוד הצידה היא ההשתלטות על הדבר. אם כן יתכן דלא שייך להשתלט על אדם כיוון דהוא נוהג לדעתו. ויש לעיין דבכלל הכנסה לבית סוהר אינה מעשה השתלטות אלא רק שלילת חירות ורק לתפוס עבדים בשבת במקומות שנוהג שם עבדים אפשר דיש לדון בזה ושמא יש לדון האם בעצם שייך השתלטות על אדם כמו ששייך בחיות ויל"ע בזה אבל יתכן דבבית סובר ממ"נ אינו נחשב כהשתלטות אלא רק כעונש של מניעת חירות.

ולענין פריסת מצודה להצלת תינוק הטובע. עיין באבנ"ז סי' קפט סעיף ב' דחשיב תולדת צד ועיי"ש שהביא ממנחות סד. מהתוס' שם דמבואר דיש פטור פיקו"נ על תינוק ודן שנאמר הואיל ונתיר את צידת הדגים ומבואר דמעשה הצידה של התינוק הוא אסור אלא דיש לו התר של פיקו"נ אבל מכל מקום הוי מעשה צידה. והנה שם יש לדון דהוא רוצה להשתלט עליו שהרי אין לו דעת להשיבו אל אביו אמנם בגדול אפשר שלא שייך כלל מעשה צידה.

אלעזר בן מהבאי אומר אם היו מקלחות ובאות פטור. והגמ' דנה אם הרישא קאי או הסיפא קאי. והנה יש לעיין אם קאי הרישא מה סברתו. דגם בשעת הטל פטור רק אם מקלחות ובאות הרי כיוון דהם עיוורות ולא יכולות לזוז או אפילו אם הם יכולות לזוז אבל הם כמו חיגר ממילא מדוע בעינן מקלחות ועומדות ומה סברא היא זו. ואפשר דיש לדון דספק הגמ' הוא דאפשר דסברת ר"א דכיוון שצריך למוצאם דהם קטנים זה גם נקרא צידה דהם לא מזומנים ובעינן למצוא אותם ואפשר דזה גם רדיפה. וזה הגמ' הכריעה דכזה דבר אינו בכלל צידה אלא זהו סברא בשעת השרב אם היו מקלחות ובאות פטור ויל"ע האם פליגי חכמים על ר"א בן מהבאי. ובפשוטו לא פליגי. ויל"ע מהי סברתו. ורש"י ביאר שהם מזומנות ליקח. והנה יוצא כאן דבר חידוש. דהגם שלא כולם מזומנות אלא בוודאי יש כאלה שהוא יתפוש אבל כל אחד בפנ"ע אינה ניצודה ועומדת מכל מקום המעשה הוא לא מעשה חשוב כיוון שהמין הוא ניצוד ועומד ואין זה עשייה חשובה. דהמין ניצוד במהותו. אמנם בר"ח מבואר אחרת דמקלחות ואז אינם יכולות לילך ולפי"ז כולם ניצודות. ויל"ע בזה.

והנה יש לעיין לגבי צידה דרבנן. דהנה מבואר ברש"י דבאופן של שעת הטל ומקלחות ובאות שרי. והנה יש לעיין האם רש"י ביאר את ספק הגמ' באופן אחר דהאם אלעזר בן מהבאי חיפש לומר התר וזה הספק דהאם אמר דאע"ג דבשעת הטל פטור אבל אסור מכל מקום אם מקלחות ובאות מותר דכיוון דאינם יכולים לזוז כלל ממקומם הרי הם ניצודים ועומדים או דאין זה המכוון אלא המכוון דבשעת הטל מותר. והפטור הכוונה פטור ומותר והספק של אלעזר בן מהבאי באיזה אופן נאמר ההתר וכך משמע יותר מלשון רש"י דלא הקילוח עושה התר אלא הפטור במשנה הוא התר ורק אלעזר בן מהבאי הסתפק באיזה אופן נאמר התר זה. והנה מבואר היתר באופן שהם ניצודים ועומדים כך הוא דעת רש"י.

והנה בסוגיא בביצה לו: מצינו התייחסות לגבי הדין של דבר שאין במינו ניצוד. ששם מבואר מדברי הגמ' דסד"א דכיוון דדבורים הם דבר שאין במינו ניצוד יהא מותר קמ"ל. ובפשוטו הקמ"ל הוא דמכל מקום נאסר דפטור הוא פטור אבל אסור וסד"א כנראה דדבר שאין במינו ניצוד הוא מופקע מצידה. וחזינן עד כמה אלים הסברא בזה. של אין במינו ניצוד. חוץ מדעת הב"י דסובר דקמ"ל דדבורים במינם ניצוד אבל באמת בדבר שאין במינו ניצוד ליתא לאיסור.[והנה באמת זהו קושיא על דעת רש"י דאם אין במינו ניצוד היינו מלאכה שאצל"ג מדוע סד"א דיהיה מותר ומאי שנא משאר מלאכות שאצל"ג.[ וברש"י שם לו: ד"ה מהו מדויק דלא כהב"י דכתב שם אבל האי דאין במינו ניצוד שרי קמ"ל. ולא כתב והאי דאין במינו ניצוד וכו'. ]ואפשר דהסד"א היה דאין במינו ניצוד הוא התר לגמרי וקמ"ל דלא וזהו דוחק אמנם לפי המבואר דרש"י גם מודה בדעת ר"י דחסר בשם של המלאכה וכל הנידון הוא בר"ש אפשר דהסד"א היה לרבי יהודה דהרי שם סוגיית הגמ' איירי לרבי יהודה ורק לדעתו סד"א דיהיה מותר ובכו"א קמ"ל דאסור ויל"ע בזה. ] אמנם עכ"פ מבואר דקמ"ל דאסור וחזינן דאע"פ דליתא צידה מ"מ מדרבנן יש צידה בזה ושם הגדר הוא דלמעשה עשה צידה אלא חסר בחשיבות בזה רבנן אסרו וזה חלוק מדבר שהוא ניצוד ועומד דשם לדעת רש"י יהא מותר לגמרי כיוון דהוא כבר ניצור וליתא כאן רק למעשה נטילה ולא מעשה צידה כלל.

אמנם באופן של ביבר גדול שהוא מחוסר צידה שמבואר שהוא פטור ופסק השו"ע סי' שט"ז סעיף א' שם מבואר שהוא פטור אבל אסור. ויסוד הדיוק הוא ממה שנאמר במשנתינו פטור וכל פטורי דשבת פטור אבל אסור והביאהו"ל אומר דהכלל בשבת שכל מקום שכתוב פטור הוא פטור אבל אסור דזה הכלל אלא דיש יוצא מן הכלל וזהו מקום שמוכח בהדיא אמנם במקום שלא מוכח בהדיא הפשטות הוא שפטור הוא פטור ואסור., וגדר הדבר מבואר בביאוה"ל שם ד"ה שהם. דהוא משום שהוא ניצוד קצת וצידה קצת רבנן אסרו. והביאוה"ל שם נסתפק מה הדין אם הכניס עוף לבית והדלת פתוחה או החלון פתוח או ביבר שאינו מקורה דאפשר שאין זה נחשב אפילו צידה במקצת כיוון דהוא יכול לברוח. דווקא אם הכניס לביבר גדול דהוא ניצוד אלא דצריך עוד רדיפה והשתדלות. אמנם במקצת הוא ניצוד אלא דעדיין הוא מחוסר עוד צידה מה שאין כן באופן שהוא יכול לברוח אינו נחשב כלל כניצוד. ובתחילה רצה להביא ראיה מלשון הרמב"ם דמבואר שם דהמכניס צבי לטרקלין דהיינו ביבר גדול ונעל בפניו פטור. ודייק הביאוה"ל דדווקא משום שנעל בפניו פטור דהיינו פטור אבל אסור אבל אם לא נעל בפניו לא נאסר כלל. ודחה דשמא הרמב"ם יכל לאשמיענו איסור גם במקרה זה אלא החידוש ברמב"ם הוא עצם ההלכה דהגם דנעל בפניו הוא פטור ולא חייב. והנה באמת היה עוד מקום לדחות את דברי הביאוה"ל דהנה משמע בביאוה"ל דאינו מחלק בין טרקלין לביבר קטן ועד כמה דבביבר קטן יהיה אסור גם אם לא נעל אם כן גם בביבר גדול ולא נעל יהיה אסור דגם ביכול לברוח מכל מקום כיוון שיש לו מניעה בבריחה עדיין דבר זה נחשב כצידה במקצת. ולכאורה היה מקום לדון דדוקא בבית נחשב כניצוד קצת משום שבבית יש לו תפיסת יד בו ויכול לנועלו אז ממילא נחשב כצידה במקצת אמנם בטרקלין דבשני הדברים חסר דגם יכול לברוח וגם בתוך הביבר אין לו תפיסת יד בו והוא מחוסר צידה מנלן דחשיב כלל ניצוד במקצת.

והביא ראיה מהתוספתא המכניס צבי לחצר שיש לו שני פתחים פטור ודייק דבפשוטו המכוון פטור אבל אסור ככל פטורי שבת. הגם שהוא יכול לברוח. אמנם הקשה מדבורים המובא בביצה לו והובא להלן בסעיף ד' דאם הניח חור גדול לדבורים לצאת אז מותר לכסות את הכוורת הנה חזינן דבמקום שהם יכולים לברוח לית ליה כלל שם צידה. דחה הביאוה"ל דיש לחלק בין מקום שעשה מעשה בידיים שהכניס את החיה שאז גם אם היא יכולה לברוח אין זה מעשה צידה, לבין אם החיה היתה שם ,אלא שהוא שם את הכיסוי אבל לא הוא הכניס את הדבורים. לבין היכן שהוא הכניס את החיה ולשון הביאוה"ל דזה אסור דכעין צידה הוא. ויל"ע בכוונתו. האם הכוונה דזה דמי לצידה הגם שהדבר לא ניצוד אבל זה נאסר מדרבנן משום שכך הוא פעולת צידה. ולפי"ז נאסרו שני ענינים נאסרה ענין המלאכה הגם שלא נגמר המלאכה וזהו האיסור של קצת צידה וחוץ מזה נאסרה פעולת המלאכה וממילא כל העושה פעולת צידה נאסר. אמנם יתכן בעוד אופן לפי מה שביארנו בחבורה הקודמת דמלאכת צידה מורכבת משני דברים מרדיפה שענינה הוא ההבאה לרשות והתפישה. וכל ענין ההבאה לידי תפישה הוא חלק ממלאכת צידה ויש בזה נפק"מ למשל באופן שהזיק תוך כדי עשיית המלאכה מאיזה שלב יש את הקלב"מ האם דווקא בתפישה או דכבר מהרדיפה נחשב שהתחילה המלאכה. ובשלב זה כבר יש לו את הפטור של קלב"מ. ואם נאמר כן אז דברי הביאהו"ל מובנים יותר. דהמכוון הוא דמדרבנן חייב גם על הרדיפה הגם שהוא לא עשה את התפישה. וכמו שביארנו דהרדיפה ענינה ההבאה לרשות ואם עשה ענין זה גם נאסר. והנה הביאוה"ל סיים. דהאליה רבה בשם מהרי"ט צהלון התיר בכל גוונא בדבורים גם באופן שהכניסם בידיים. וחילק הביאוה"ל דאפשר שצבי שיש במינו ניצוד שאני. והנה דבורים רוב הפוסקים סוברים על פי הסוגיא בביצה לו. דמסקנת הסוגיא היא דחשיבי אין במינו ניצוד. ומכל מקום ביארה הגמ' דהוא אסור. וביאר דזהו החילוק דבצבי כיוון שיש במינו ניצוד הוא חמור. והנה יש לעיין בביאור סברת הביאוה"ל האם המכוון דכיוון דאיכא תרתי דהוא גם אין במינו ניצוד וגם המעשה צידה לא אלימא וזהו תרי דרבנן. או דאפשר דיש כאן סברא ואפשר באופן זה דהנה אע"פ שהדבר עצמו הוא לא ניצוד אבל עשה בו מעשה צידה ובזה יש כאן צידה אבל היכן שחסר גם במעשה וגם בדבר הניצוד וליכא כאן צידה בשום צד משא"כ בצבי דהגם שחסר במעשה צידה אבל בדבר הניצוד לא חסר. ואפשר ביתר עומד דהנה ביארנו דיסוד הצידה הוא השליטה ובדבר שאין במינו ניצוד חסר בעצם השליטה וממילא היכן דהשליטה היא לא שליטה דהוא יכול לברוח וגם השליטה עצמה היא שליטה גרועה דהרי זה דבר שאין דרכו לישלט ואין חשיבות בשליטה בו לא הוי כעין צידה כלל והוא פטור.

כלפי ספק הביאוה"ל באופן שרדף והתעייף האם זה צידה גם אם לא הכניסו לרשותו הסתפק הביאוה"ל האם חייב דיש כאן צידה או פטור דאין זה דרך הציידים. ומבואר מדבריו דבשם צידה לא חסר והנה היה מקום לדון דזה מובן אם יסודו הוא שלילת החירות אמנם אם הדבר הוא שליטה אז אין לי בזה שליטה או בדיוק להפך דאם זה שלילת החירות למעשה הוא יכול לברוח עוד מעט אמנם אם זה שליטה אז כיוון שבידי לתופסו זה נקרא שהוא בידי. ויל"ע בזה.