7 ע_מ שאין לך עלי אונאה, ובדין מתנה עמשכ_ב - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

מוצש"ק בחוקותי אור לי"ח אייר תשע"א

א] ז"ל תוס' הרשב"א כתובות דנ"ו., וה"נ איכא למימר בההיא דמכות דהמלוה חבירו ע"מ שלא תשמיטנו שביעית לא עשה ולא כלום מפני שהתנה עמש"כ בתורה, דהיינו לחצאין, לענין הוצאה ליהוי כמו מלוה דלהוצאה ניתנה, ולענין שביעית ליהוי פיקדון דאינו משמט, עכ"ל.

ולמדנו מדבריו ביאור ענין התנאי דע"מ שלא תשמטני שביעית, אשר צ"ע דמה תליא זה בדידי' דלא תשמט שביעית את ההלואה, והיאך יועיל תנאו לזה, ומד' הר"ש למדנו דהיינו, דמכח התנאי אין זכייתו בהלואה זכי' גמורה, דהגם דלענין הוצאה הוי כמו מלוה, אך לענין שביעית הוי זה עדין ביד המלוה, והוי כפיקדון, וע"כ הי' מהני תנאו, אלמלי הא דהו"ל מתנה עמש"כ בתורה ותנאו בטל.

וכן מבו' בדבריו לעיל מינה, דגם בע"מ שאין לך עלי שכו"ע הוא כן, דלגבי חיוב שכו"ע אינה אשתו, ולזה הוא דמהני התנאי, וע"כ הוא דלא חייל תנאו, דאין קידושין לחצאין, ול"ש שתהא מקודשת לענין שאר מילי ולענין חיוב שכו"ע לא תהא מקודשת.

וצ"ב, דא"כ דכל הא דל"מ מתנה עמש"כ בתורה, הוא רק משום דאין קידושין לחצאין, א"כ מ"ש דינא דמעמש"כ בתורה בדו"ד אין לי בנכסייך וכו', הרי התם שלא הי' זה דרך תנאי, אאל"פ דמהני התנאי שלא תהא אשתו לענין ירושה, אלא הוי זה סילוק גרידא מן הירושה, ול"ש בזה הא דאין קידושין לחצאין, אך לד' האבנ"מ דהא דבעינן התם לטעמא דמעש"כ בתורה הוא בגונא דעביד דרך תנאי, ניחא, וצריך בדיקה בזה, שו"ר בתוס' הרא"ש שהק' מהתם, וכנראה זהו כונתו להקשות, עיי"ש.

ב] ז"ל תוס' הרשב"א שם, ואי קשיא הואיל וכן דכל היכא דל"ד לתנאי בני גד ובני ראובן אינו יכול לבטל [למה לי] שהתנה עמש"כ בתורה, תיפו"ל דנזירות ליתא ע"י שליחות ול"ד לתנאי ב"ג וב"ר ול"מ בי' תנאי לבטל המעשה, כדאיתא לקמן בהדיא בהמדיר,[[1]](#footnote-2) וכי תימא איצטריך לטעמא דמתנה עמשכ"ב דאי לאו אלא טעמא דשליחות, הו"א דהנזירות מקוים ול"מ בו תנאי לבטלו, אבל מ"מ מותר ליטמא למתים ולשתות יין, לא היא דהא קאמר התם דמודה בה ר"ש, ושמעינן לי' לר"ש בפ"ק דנזיר דאמר עד שיזיר מכולם, ואומר רבי דע"כ מצינו תנאי דמהני לבטל נזירות, דמצינו בכמה מקומות בנזיר הריני נזיר אם פלוני נזיר וכוו', והואיל וכן אית לן למימר דשייך נזירות ע"י שליחות וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ש, דלא כמש"כ בחי' מרן הגרי"ז לישב קו' הגרע"א, דכל קו' התוס' היתה היאך הי' מועיל תנאו לאשוויי לנזירות בלא איסור טומאה למתים ושתיית יין, עיי"ש, שהרי מפורש בד' הר"ש, דה"נ קשיא בשאר דוכתי דמהני תנאי בנזירות לבטל הנזירות, וביותר, שהרי מבו' בדבריו דאדרבה לא קשיא לי' אלא היאך הי' מועיל התנאי לבטל את הנזירות, וע"ז דן לתרץ דשמא אה"נ ל"ה מועיל התנאי לבטל את הנזירות, אלא הי' מועיל לאשוויי נזירות בלא איסור טומאה למתים ושתיית יין, וז"ב.

עוד מבו' מדבריו, דהא דמהני התנאי בלא דינא דמתנה עמשכ"ב, אי"ז כד' הגרש"ש, שהרי מבו' בדבריו דאף דליתא בשליחות ול"מ לבטל את המעשה, מ"מ י"ל דיועיל התנאי להתירו ליטמא למתים ולשתות יין, ובזה ל"ש טעמא דהגרש"ש.

אך עיקר דבריו צ"ב, דאם אכן גם תנאי שאינו כתנאי ב"ג וב"ר, מועיל להתירו בטומאה למתים ובשתיית יין, א"כ מ"ט פשיט"ל לעיל מינה, דההיא דע"מ שאין לך עלי שכו"ע, איירי בדכפלי' לתנאי', הרי י"ל דלא איירי בדכפלי' לתנאי', ול"ה דומיא דתנאי ב"ג וב"ר, ומ"מ בלא דינא דמתנה עמש"כ בתורה תנאו בטל, הי' מהני תנאו לאשוויי קידושין בלא חיוב שכו"ע, וגם אי נימא דדינא דתנאי כפול, אי"ז מכח דומיא דב"ג וב"ר, אלא משום דמכלל לאו אי אתה שומע הן, וע"כ אין בטל המעשה בלא דכפלי' לתנאי', אך הכא שלא באנו לבטל הקידושין, אלא לאשוויי קידושין בלא שכו"ע, מ"ט ניבעי לכפילות התנאי.

וצ"ל, דהא דהי' מועיל התנאי להפקיע חיוב שכו"ע, הוא רק מכח דין תנאי, וכמש"כ הגרי"ז בספרו, ואך דאי"ז מיוסד ע"ז שקיום המעשה תלוי בתנאי, אלא אף בכה"ג שאין קיום המעשה תלוי בתנאי, שהרי אין בכח תנאי זה לבטל את המעשה, מ"מ בכח התנאי לקבוע שלא יחול חיוב שכו"ע, והיינו דכיון דתנאי מילתא אחריתא, הרי דכ"ה שנתחדש דבכח התנאי לבטל את המעשה, גם יש בידו לקבוע את דיני המעשה, ובזה הוא דאמרינן דהא דל"מ תנאי במילתא דליתא בשליחות, הוא רק לבטל את המעשה, משום דהמעשה אלים ול"מ תנאי לבטלו, וכמש"כ הר"ש בתי' בתרא, אך לקבוע את דין המעשה שלא יהא אסור לשתות יין ולטמא למתים, שפיר הי' מועיל התנאי.

וכיון דכל הא דהי' מועיל התנאי להפקיע חיוב שכו"ע, הוא רק משום כח התנאי, ע"כ ל"מ אא"כ כפל תנאו, וה"נ בנזיר לא ס"ד דיועיל תנאו להתירו לשתות יין וליטמא למתים, אלא בשכפל תנאו, והגם דבלא"ה ל"מ תנאו לבטל את הנזירות משום דליתא בשליחות, מ"מ כ"ה שיהא ע"ז תורת תנאי, בעינן שיקפיד שיהא קיום המעשה רק אם יתקיים התנאי, דרק עי"ז הוא דיש ע"ז תורת תנאי, והגם דדבריו אלו לא חיילי, שהרי גם אם לא יתקיים התנאי יתקיים המעשה, משום דליתא בשליחות, מ"מ כבר איכא ע"ז תורת תנאי, וה"ז מועיל להגביל המעשה, ואכתי צ"ע בזה.

עוד צ"ב, במש"כ לדחות לזה ממש"א התם דמודה בה ר"ש, ושמעינן לר"ש בפ"ק דנזיר דאמר עד שיזיר מכולם, וצ"ב כוונת הדברים, ול"ע היטב כעת.

ג] הראשונים נחלקו אם בפלוגתא דרב ושמואל אמרינן דהלכתא כרב באיסורי, עי' בדבריהם, ובל' התוס' דלא פליגי אם מותר לעשות, יש להסתפק אם כונתם דלא איתשיל לענין הך מילתא, וע"כ אמרינן בזה הלכתא כשמואל בדיני, או דכונתם דבאמת גם לדעת שמואל אסור לעשות כן, וכן מ' קצת בל' התוס' סוד"ה ע"מ שאין.

והנה בשאג"א החדשות מבו' שפירש בזה, דלאו היינו דאף שהתנה שלא יהא עליו אונאה, ה"ה עובר על איסור לא תונו במקח, דודאי דאחר שהתנה שלא יהא עליו אונאה, אין במקח איסור לא תונו, אלא היינו שהוא עובר על האיסור בעצם ההתנאה, עיי"ש בדבריו, וצ"ב, ועי' ברכ"ש מה שפירש בזה.

ובעיקר הדברים העירוני, דהיאך מהני התנאי שלא יעבור בבל תונו, הרי לכאו' בזה ל"ש טעמי הגרש"ש והגרי"ז, ושמא כיון דלא חייל במקח דין שיהא בשויו, ע"כ ליכא בזה לאיסור אונאה, וצ"ע עוד בזה.

גם צ"ע, בדין אונאה יותר משתות דהויא ביטול מקח, מה מהני ע"ז התנאי, דמה טעם יש לומר דכיון דאם יהא דין ביטול מקח ויתבטל התנאי יתבטל המקח, ע"כ לא חייל דין ביטול מקח, ועי' תפא"י פאה ספ"ו שעמד בכעי"ז, ושמא גם בזה י"ל, דכל כמה דלא חייל דין במקח שיהא בשויו, ממילא ל"ה זה ביטול מקח, וזה עפמש"נ במק"א ביסוד דין ביטול מקח ביותר משתות, וצ"ע בכ"ז.

ספה"י סימן ת"ר, ובהא דאונאה כך נר' לי. ההוא דאמ' רב נחמן משמיה דחסא בבבא מציעא אונאה אין להן ביטול מקח יש להן לא בביטול מקח של מטלטלין אלא עד פלגא. וגבי הקדשות כדין מטלטלין. ולרב חסדא בהקדשות אפי' במשהו. ובעל כרחך לרב חסדא דאמר בהקדשות אפי' במשהו מתני' דקתני אלו דברים שאין להן אונאה מילי מילי קתני האי כי דיניה והאי כי דיניה, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דביטול מקח דהקדשות הוא בכל יותר משתות, ואפ"ה תלי דין זה בדין ביטול מקח דקרקעות.

ושמא כונתו, דבקרקעות אדם קונה אותם ביותר מדמיהן, וע"כ עד פלגא אין כלל טעם לביטול מקח, ודמי ממש לדינא דר' יהודה דס"ת ומרגלית, ורק ביותר מפלגא, הוא דשייך בזה ביטול מקח, ותליא אם בכל הני שנתמעטו יש להן ביטול מקח.

ולפי דבריו מיושב משה"ק הראשונים על פי' זה, דא"כ מ"ט לא מוקמינן להפלוגתתא אם צריך לעשות לו דמים ד"ת, באונאה יותר משתות עד פלגא, ולפ"ד ר"ת בספה"י ניחא.

אך בד' התוס' שכתבו דמש"א דעד כדי דמיהן קאי על כל המשנה, הרי מבו' דגם בהקדשות הוי השיעור בפלגא.

ד] הרמב"ן וש"ר כתבו, דרב ענן דקאמר דע"מ שאין בו אונאה ל"מ תנאו, לא אתיא כהצד דשמואל דאמר אפי' כר"מ, ומשום דלאו ודאי קעקר, דלפ"ז מהני תנאו אף בשאמר ע"מ שאין בו אונאה.

אך בד' התוס' מבו' להדיא לא כן, שהרי התוס' כתבו דשביעית חשיב כלאו ודאי קעקר, וע"כ הוא דפריך מינה לאונאה, והנה הרי ע"ז משני התם דע"מ שלא תשמטני שביעית גרע, ודמי לע"מ שאין בו אונאה, והרי דגם להצד דהיכא דלאו ודאי קא עקר מהני תנאו, מ"מ אם התנה ע"מ שלא תשמטני שביעית וע"מ שאין בו אונאה, ל"מ תנאו, וכ"נ גם בד' התוס' סוד"ה במה, שנקטו לעיקר דכל דלאו ודאי קא עקר מודה ר"מ, ובע"כ דה"ז מתישב עם דינא דרב ענן, שהרי ודאי קי"ל כדינא דרב ענן, וצ"ב הפלוגתא בזה.

ולכאו' נ' בדעת התוס', דס"ל דהא דלאו ודאי קעקר הוא הגבלה בדינא דמתנה בדבר שבממון, דאף לדעת ר"מ דל"מ תנאו בדבר שבממון, כ"זה וא היכא דודאי קא עקר, אך היכא דלאו ודאי קא עקר מהני תנאו בדבר שבממון, אך בדבר שאינו של ממון ודאי ל"מ תנאו אף אם ודאי קא עקר.

וזה ניחא למש"נ בדברינו בדין לא ידע ומחיל בדעת התוס', דטעמא דבדבר שבממון תנאו קיים, הוא משום שלא נתנה תורה דין זה אלא ברצונו של זה, ור"מ פליג ע"ז דאף ברצונו של זה ל"מ לעקור דין התורה, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז הוא אם ודאי קא עקר, אך אם לאו ודאי קא עקר יש בידו לעקור דין התורה ברצונו של זה, ואכתי צ"ב.

ה] ולדעת הרמב"ן ודעימי' תיקשי, דא"כ מ"ט ל"מ להתנות ע"מ שלא תיזקק ליבם, הרי לאו ודאי קעקר.

ולכאו' י"ל דבאמת התוס' והרמב"ן לטעמייהו אזלי, דהתוס' דס"ל דשביעית חשיב דלאו ודאי קא עקר, הרי בע"כ דבמתנה עמש"כ בתורה בדבר שאינו של ממון ל"מ תנאו אף אם לאו ודאי קא עקר, דאל"כ מ"ט ל"מ להתנות שלא תיזקק ליבם, אך הרמב"ן לטעמי' דס"ל דשביעית חשיב כודאי קא עקר, ה"נ בשלא תיזקק ליבם חשיב כודאי קא עקר.

ואמנם וזה תליא בביאור ד' הרמב"ן דשביעית חשיב כודאי קא עקר, דאי נימא דהוא משום דדין השביעית כבר קיים עכשיו, ואך שיתכן דבפועל לא יהא נפ"מ בזה, לכאו' ל"ש ה"ט בע"מ שלא תיזקק ליבם, אך אי נימא דהוא משום דכל דבר התלוי בעתידות חשיב כודאי קא עקר, הרי דה"נ ע"מ שלא תיזקק ליבם חשיב כודאי קא עקר.

ולכאו' הי' מקום לדון עוד בזה, דהא דל"מ תנאו בשהתנה ע"מ שלא תזקקי ליבם, היינו משום דל"ש כלל שתהא אשת איש ולא יהא בה דין יבום, ול"ש שיועיל תנאו ע"ז, דאין בכחו למעבד קידושין כאלו, וכ"ה שאם יאמר ה"ה מקודשת ע"מ שיהא בידי לגרשך בדיבור בעלמא בלא גט, דלכאו' ודאי אי"ז בידו, דל"ש קידושין כאלו, ול"ב בזה לדינא דמתנה עמש"כ בתורה, וע"כ ל"מ תנאי זה אף אם לאו ודאי קא עקר.

אך בד' הירושלמי שהביאו הראשונים מבו' דדבר שאינו של ממון הוא ע"מ שלא תיזקקי ליבם, והרי דכל הא דל"מ תנאו בכה"ג הוא מדינא דמתנה עמש"כ בתורה, וצ"ע.

?בד' הש"ך סימן רכ"ז סקט"ו מבו', דלמ"ד דע"מ שאין לך עלי אונאה אין לו עליו אונאה, י"ל דמק"ט יש לו, ורק במפרש פשיטא דאין לו מק"ט, ויתכן שכונתו רק משום דבתנאי דע"מ שאין לך אונאה, אין מתפרש בהכרח שכונתו למחול גם על ביטול מקח.

1. נ' כונתו, דבלא תי' ר"י הי' מקום לישב, דהא דבעינן התם לטעמא דמתנה עמש"כ בתורה, הוא משום דאיירי בשכפל את תנאו והתנה להדיא שאם יהא אסור לשתות יין ולטמא למתים לא יהא נזיר, ובכה"ג ל"מ הא דליתא בשליחות, דמ"מ כיון שלא נתקיים התנאי הי' בדין שלא יהא נזיר, שהרי להדיא התנה שאם יהא אסור לשתות יין ולטמאות למתים לא יהא נזיר, וע"כ בעינן לה"ט דמתנה עמש"כ בתורה, אך לפ"מ שתירץ ר"י דכל הא דבמתנה עמש"כ בתורה אין המעשה בטל, הוא משום דאי"ז דומיא דתנאי ב"ג וב"ר, א"כ קשיא דהתם ל"ב לה"ט, דבלא"ה אי"ז דומיא דתנאי דב"ג וב"ר, כיון דליתא בשליחות. [↑](#footnote-ref-2)