ג - בד_ התוס_ בד_ה לא צריכא, ובדין חזקה דהשתא
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים תשע_ט

**בד' התוס' בד"ה לא צריכא**

**וביסוד דינא דחזקה דהשתא**

**א**

א] **כתובות ט א',** א"ר אלעזר האומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו, ואמאי ספק ספיקא הוא וכו' לא צריכא באשת כהן, והתוס'שם כתבו, ז"ל, וא"ת ונוקמה אחזקתה שהיא כשרה לכהונה ונימא דלאו תחתיו זינתה, וי"ל דאדרבה אית לן למימר דהשתא נבעלה דאוקמה אחזקת הגוף שהיתה בתולה, עכ"ל.

**והנה** הפמ"ג במש"ז יו"ד סימן ק"י סוסקט"ו דקדק ממש"כ התוס' "דאדרבה" וכו', דחזקת בתולה עדיפא מחזקת כשרות, ואזלינן בתרה, וכ"כ השטמ"ק והפנ"י.

**ובטעם** הא דחזקת בתולה עדיפא, כתב הפמ"ג שם דהוא לפמש"כ התוס' לקמן ע"ה ב' ד"ה אבל היכא דחזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, וזהו שכתבו התוס' דאוקמה "אחזקת הגוף" שהיתה בתולה, דזהו הטעם דעדיפא חזקת בתולה מחזקת כשרות, וכ"ה מבו' בד' הפנ"י.

ב] **אמנם** הנה התוס' הרא"ש כתב, ז"ל, וא"ת באשת כהן נמי אמאי לא מוקמינן לה אחזקת היתר וכו', וי"ל "דחזקה אחריתי איכא" דהואי בתולה ואית לן לאחזוקה בבתולה עד האידנא והשתא אית לן למימר דנבעלה, עכ"ל, ומשמעות דבריו דלא עדיפא חזקת בתולה מחזקת היתר, אלא הו"ל כחזקה נגד חזקה, וכ"נ בד' תוס' הרשב"א.[[1]](#footnote-2)

**וצ"ע** לדעתם דמ"ט באמת לא עדיפא חזקת בתולה מחזקת היתר, הרי דינא הוא דחזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן ע"ה ב'.[[2]](#footnote-3)

ג] **ובפשוטו** צ"ל בזה, לפמש"כ המהרש"א לקמן ע"ה ב' ע"ד התוד"ה ספק טמא דכל מש"כ התוס' דחזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, הוא רק לדעת ר' יהושע, אך לדעת ר"ג, לא עדיפא חזקת הגוף מחזקת טומאה, עיי"ש, ואשר ע"כ שפיר כתבו התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש דהכא דאיכא חזקת בתולה כנגד חזקת היתר, הו"ל כחזקה נגד חזקה, דלפ"מ דקי"ל כר"ג לא עדיפא חזקת הגוף משאר חזקות.[[3]](#footnote-4)

**וי"ל** עוד בזה, למשמעות ד' התוס' לקמן ע"ה ב' סוד"ה ספק טמא, דחזקת כשרות לכהונה חשיבא כחזקת הגוף, דפסול כהונה אי"ז דין בעלמא, אלא הוא חלות פסול בגופה, והו"ל כשינוי בגופה, וע"כ לא עדיפא חזקת בתולה מחזקת כשרות לכהונה.

ד] **ואמנם** לפ"ז הדר צ"ב בד' התוס' דמשמעות דבריהם דחזקת בתולה עדיפא מחזקת כשרות ואזלינן בתרה, דאין לפרש דהוא משום דחזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, שהרי לפ"מ דקי"ל כר"ג לא עדיפא חזקת הגוף משאר חזקות, ועוד, שהרי אף חזקת כשרות לכהונה חשיבא כחזקת הגוף.

**ב**

ה] **אך** הנה הך לישנא שכתבו התוס' ד"אדרבה" וכו' דאית לן למימר דאוקמה אחזקת הגוף שהיתה בתולה, כמדומה דהוא מיוסד על לישנא דגמ' בקידושין ע"ט א' ובנדה ב' ב', דמייתינן להא דתנן דמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו טמאות, ומפרשינן דהוא משום דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, ופרכינן עלה "אדרבה" העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר, ומשמעות הדברים דפרכינן דיש לנו לילך אחר חזקת המקוה ולהכריע כנגד חזקת הטמא, ומזה למדו התוס' דה"נ הכא יש לנו לילך אחר חזקת בתולה ולהכריע כנגד חזקת כשרות לכהונה.[[4]](#footnote-5)

**והנה** בטעם הא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא, כתב התוס' הרא"ש שם, ז"ל, דהו"ל לטהר משום חזקה דמקוה, אע"ג דאיכא נמי חזקה דטמא, מ"מ חזקת מקוה עדיף שהרי הטמא טבל לפנינו אלא שאנו אומרים שמא לא טבל טבילה הוגנת כי שמא הי' חסר המקוה, וכיון דאמרת העמד מקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא, עכ"ל, ועד"ז כתב הר"ן שם, עיי"ש, ובפשוטו המכוון בזה הוא דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, וכיון שהוכרע מכח החזקה דהמקוה שלם הי', ל"מ חזקת הטמא כלל.

**ולפ"ז** הרי דה"נ הכא דכוותה, דמש"כ התוס' דחזקת בתולה עדיפא מחזקת כשרות לכהונה, אי"ז משום דחזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, דלא קי"ל הכי, ועוד, דגם חזקת כשרות הוי כחזקת הגוף, אלא משום דחזקת בתולה הויא על שורש הספק, וכיון שהוכרע מכח החזקה דתחתיו זינתה, ל"מ החזקת כשרות כלל.[[5]](#footnote-6)

**וצ"ע** לפ"ז בד' התוס' הרא"ש שנקט הכא דהו"ל כחזקה נגד חזקה, ולא אמרינן דכיון דהחזקת בתולה הויא על שורש הספק, אזלינן בתרה, וכמו שפירש התוס' הרא"ש גופי' בריש נדה.[[6]](#footnote-7)

ו] **ונראה** די"ל בזה, דהנה ממה שאמרו בקידושין ובנדה שם, דהעמד טמא על חזקתו "ואימא לא טבל", מבו' דבכח החזקת טומאה למימר דלא טבל, ולא אמרינן דאין בכח החזקת טומאה אלא להכריע את הדין דטמא הוא, - אך מ"מ משמעות ל' הגמ' דל"מ החזקת טמא למימר דהמקוה חסר הוא, והיינו משום דחזקת דין ל"מ אלא למימר דל"ה טבילה מעליא, דזהו המעשה המפקיע את הדין.

**ולפ"ז** יש מקום לומר בדעת התוס' הרא"ש, דכל הא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא, הוא משום דחזקת המקוה מהניא למימר דלא חסר, והיא מכרעת את שורש הספק, וחזקת הטמא ל"מ כלל כלפי שורש הספק,[[7]](#footnote-8) - ומשא"כ הכא דאף החזקת כשרות מהניא למימר שלא זינתה תחתיו, דזהו המעשה האוסרה, שפיר היא עומדת כנגד החזקת בתולה, שאומרת שזינתה תחתיו, ולא עדיפא חזקת בתולה מינה.

**ג**

ז] **והנה** בעיקר מש"כ התוס' דהא דאינה מותרת מכח החזקת כשרות, הוא משום דמוקמינן לה בחזקת הגוף שהיתה בתולה, תמהו רבים דמ"ש ממקוה שנמדד ונמצא חסר דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות, משום דאיכא תרתי לריעותא דהעמד טמא על חזקתו והרי חסר לפניך, וה"נ הכא איכא תרתי לריעותא דהעמד אשה על חזקתה שהיא כשרה לכהונה והרי בעולה לפניך, ומ"ט אינה מותרת.

**וכבר** עמדו בזה התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש וכתבו דדינא דתרתי לריעותא הוא רק במקוה דחסר ואתאי, ומשא"כ הכא דאי"ז חסר ואתאי.[[8]](#footnote-9)

**אך** בחי' הגרע"א כתב דד"ז אם דינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דחסר ואתאי, תליא בתי' התוס' בחולין י' א' ד"ה סכין,[[9]](#footnote-10) ולהסוברים דדינא דתרת"ל הוא אף היכא דלא חסר ואתאי, הדק"ל דמ"ט הכא אינה מותרת מכח דאיכא תרתי לריעותא דהיא בחזקת כשרות והרי בעולה לפניך.[[10]](#footnote-11)

ח] **והגרע"א** כתב לישב, ז"ל, י"ל דבכל מקום דמצינו ב' לריעותא כמו במקוה וכו', היינו דכל היכא דהריעותא שלפנינו מורה על החזקה, דבמקוה כשהיא עתה בפנינו חסירה מורה דאינה מטהרת לטמא, אלא דבאת לדון דכשטבל עדיין ל"ה חסר, בזה דנין לצרף הריעותא שלפנינו לחזקת טומאה כיון דענין הריעותא שלפנינו אינו מטהר לטמא וכו', משא"כ הכא דהריעותא שלפנינו אינו מורה בשום דבר לענין ההיתר, דאדרבא בלא בעילה הי' חזקת היתר והבעילה הוא נגד חזקת היתר, בזה לא מצרף הריעותא דבעילה לפניך לחזקת היתר, כיון דהריעותא שלפנינו אינו מועיל לסייע לחזקת היתר, ונכון בעזה"י אם כי סברא זו חדשה היא, עכ"ל.

**ואמנם** צ"ע בזה, דהנה ביסוד דינא דתרתי לריעותא כתבו הש"ש בש"ג פט"ז והגרע"א בכ"ד, דהוא תלוי בפלוגתא דרב ושמואל בקידושין ע"ט א', דלדעת רב דחזקה דהשתא הויא חזקה, הרי דמה"ט הוא דמהני תרתי לריעותא, דאוקי חזקה דטמא כנגד חזקה דמקוה, והוי ספק השקול, ותו אזלינן בתר חזקה דהשתא, אך לשמואל דחזקה דהשתא ל"ה חזקה, בע"כ דדינא דתרתי לריעותא הוא מיסוד אחר, ועיי"ש שפירשו כן בסוגיית הגמ' בקידושין שם.

**והנה** מש"כ הגרע"א דבסוגיין ליכא לדינא דתרתי לריעותא, משום דאין הריעותא דבעולה לפניך מסייעת לחזקת היתר, הוא מתישב היטב לדעת שמואל, שכתב הגרע"א בכ"ד בדעתו דדינא דתרתי לריעותא הוא דהריעותא דחסר לפניך מצרף ומאלם לחזקת הטמא, וזה ל"ש הכא, דאין הריעותא דבעולה לפניך מסייעת לחזקת היתר,[[11]](#footnote-12) - אך לדעת רב דקי"ל כוותי' דדינא דתרתי לריעותא הוא משום דמוקמינן חזקה לבהדי חזקה והוי ספק השקול ותו אזלינן בתר חזקה דהשתא, הרי לכאו' שפיר שייך הך דינא אף הכא, דהרי ל"ב כלל דהבעולה לפניך תסייע לחזקת היתר, אלא אחר דמוקמינן לחזקת בתולה כנגד חזקת כשרות והוי ספק השקול, יש לנו לילך אחר חזקה דהשתא דבעולה לפניך, ותיקשי דא"כ מ"ט באמת ליכא הכא לדינא דתרתי לריעותא, וכבר תמה בזה האבי עזרי בפי"ז מאיסו"ב.

**ולכאו'** בעכצ"ל בזה, דאם דינא דתרתי לריעותא הוא משום דאוקי חזקה לבהדי חזקה ואזלינן בתר חזקה דהשתא, ל"ש כלל הך דינא בגונא דהכא, דהכא לא מצינו לדון מכח דין חזקה דהשתא שלא זינתה תחתיו, וכל מש"כ הגרע"א לדון דיהא בזה לדינא דתרתי לריעותא, הוא רק אם דינא דתרתי לריעותא הוא דהריעותא דחסר לפניך מסייע לחזקת טמא, וע"ז שפיר כתב הגרע"א דהכא ליכא לה"ט.

**ד**

ט] **ויש** לפרש הטעם בזה, דהנה בתשו' מהרי"ט אהע"ז ח"ב סימן מ"ב כתב בדין אב שקידש את בתו, ומספק"ל אם היא בוגרת, דלא נימא דכיון שמצאו בה ב' שערות אמרינן שכבר היו בה ב' שערות כשהיתה בת י"ב שנה ויום א', וכיון דאין בין נערות לבגרות אלא ו' חדשים בלבד, נמצא דבשעת הקידושין הויא בוגרת, ופירש הטעם בזה, ז"ל, דלא מצינו לומר חזקה אלא על שעת המעשה דהיינו מעשה הקידושין, אבל על הזמן של י"ב אין לומר חזקה, דא"כ אף אנו נאמר כשם שעכשיו היו שערות אלו כן היו קודם י"ב ושומא בעלמא נינהו, אלא לעולם אין אומרים חזקה אלא על שעת המעשה שבאנו לכלל ספק אם תפסו בה קדושין אם לאו, ובאותה שעה אין לנו להעמידה אלא בחזקת שהביאה ב' שערות כדהשתא, אבל אין לנו להעמידה בחזקת בוגרת, עכ"ל.

**ונתחדש** בד' המהרי"ט, דאף דאם הי' לנו נידון על מעשה שעשתה כשהיתה בת י"ב ויום א' אם היתה גדולה בשעה זו, הרי ודאי דכיון שנמצאו בה סימנים היתה החזקה דהשתא מכרעת שהיתה נערה בשעה זו, מ"מ כל שבאנו לדון על אחר ו' חדשים אם היא בוגרת, לא מצינו להכריע מכח החזקה דהשתא שכבר הביאה ב' שערות כשהיתה בת י"ב ויום א' וממילא דאחר ו' חדשים נעשית בוגרת, דאין אנו דנים את החזקה דהשתא אלא על הנידון שלפנינו, וכיון דהנידון שלפנינו הוא על דינה בשעת הקידושין, ל"מ החזקה דהשתא אלא למימר שכבר היו בה הסימנים בשעת הקידושין, אך ל"מ כלל למימר שהיו בה הסימנים כשהיתה בת י"ב ויום א', ודממילא נעשית בוגרת לאחר ו' חדשים.[[12]](#footnote-13)

י] **ולפ"ז** נראה, דע"כ גם בנידו"ד לא מצינו למימר שלא זינתה תחתיו מכח דינא דחזקה דהשתא, שהרי הנידון שלפנינו אינו אם זינתה קודם שנתארסה, דנימא דהחזקה דהשתא מכרעת שהיתה בעולה לאו תחתיו, אלא הנידון שלפנינו הוא אם זינתה אחר שנתארסה, ועל נידון זה אין החזקה דהשתא מכרעת כלל, דאף דנימא שהיתה בעולה לאו תחתיו, הרי שפיר יתכן דזינתה גם תחתיו, והגם דאי נימא מכח החזקה דהשתא שזינתה לאו תחתיו, תו אין לנו ריעותא שזינתה תחתיו, הרי ל"מ הכרעת החזקה אלא על הנידון שלפנינו, וכמש"כ המהרי"ט.[[13]](#footnote-14)

**ד**

יא] **ובעיקר** הך מילתא דאין אנו דנים חזקה אלא על הנידון שלפנינו, יש להוסיף, דהנה האבנ"ז ביו"ד סימן שמ"א כתב ליסוד מוסד, דל"מ חזקה דמעיקרא אלא כגון ההיא דמשארסתני נאנסתי, דהספק אם בשעת אירוסין היתה בעולה והוי מק"ט, בזה אמרינן דעל אז מוקמינן לה אחזקתה, "ומה שנמצאת אח"כ בעולה אינו מבטל חזקה ראשונה דלא מחזקינן ריעותא למפרע" וכו', ומשא"כ בתינוק שספק אם נולד בער"ש או בשבת, ל"מ בזה חזקת מעוברת, שהרי אין הספק אם נולד בער"ש, שאין לידתו מער"ש גורם האיסור, רק מה שלא נולד בשבת ואין השבת השמיני ללידתו, ובשבת הרי כבר נולד, "ומהיכ"ת להכריע שבשבת נולד דכך יש להיות שנולד מבעו"י כמו שנולד בלילה", ודוקא וכו' שתרצה למולו בער"ש לומר שבער"ש נולד והוא השמיני, נמצא שמסופקין על לידתו אם הי' בער"ש, אמרינן שבער"ש הי' לה חזקת מעוברת ולא נולד בער"ש, "ומה שנמצא אח"כ ילוד אינו מגרע חזקתו למפרע" וכו', אבל בנידו"ד שתרצה למולו בשבת משום חזקת מעוברת וכו', והרי בשבת כבר הי' ילוד "כך אפשר שנולד מע"ש כמו בשבת", ואין דנין לאסור המילה משום שנולד בער"ש, רק משום שלא נולד בשבת, עכ"ד, וכעי"ז כתב החזו"א ביו"ד סימן רט"ו סק"א.

**ומתבאר** בתוך דבריו דטעמא דמילתא הוא, דעיקר דינא דחזקה דמעיקרא דמהניא אף היכא דחסר לפניך, לאו היינו דמעיקר דינא דחזקה הוא לאחר השינוי, דלעולם כל שבאנו לדון על השינוי שלפנינו אימתי נעשה, ל"מ ע"ז דין חזקה כלל, דאין מדין חזקה כלל לאחר השינוי, דעיקר דין חזקה הוא דאין לנו לבדות ההשתנות, וכמש"כ המהרי"ק בסימן ע"ב, אך כל שבאנו לדון על השינוי, ל"מ החזקה כלל, והא דמהני חזקה בכה"ג דחסר לפניך, היינו משום שאנו דנים על הזמן שאין ידוע לנו אם נשתנה, ועל זמן זה אמרינן דמוקמינן לי' אחזקתי', ואף שנודע לנו שנשתנה אח"כ, אי"ז מחזיק ריעותא למפרע, ועדיין אנו דנים על הזמן המסופק שלא נשתנה בו.

ואשר ע"כ ל"מ החזקה אלא אם באנו לדון אם נולד בער"ש, דכיון דלא ידוע לנו שנולד, מוקמינן לה אחזקת מעוברת ואמרינן דלא נולד בער"ש, אך כל שבאנו לדון אם נולד בזה, דבער"ש דלא ידוע לנו שנולד, אך אם באנו לדון אם נולד בשבת, כיון דבשבת כבר נולד, והספק הוא אימתי היתה לידה זו, ל"מ ע"ז חזקת מעוברת כלל, דל"מ חזקת מעוברת למימר דנולד בשבת.

יב] **והנה** אמנם יש מקום לדון בזה, דהגם דל"מ החזקה למימר דנולד בשבת, מ"מ כיון דמהני החזקה למימר דלא נולד בער"ש, ממילא בע"כ דנולד בשבת.

**ואמנם** זה מתפרש עפי"ד המהרי"ט, דל"מ החזקה אלא על הנידון שלפנינו, וע"כ כיון דהנידון שלפנינו הוא אם נולד בשבת, ל"מ בזה כלל החזקת מעוברת, ואין דנים מכח החזקה דלא נולד בער"ש ובע"כ שנולד בשבת, דזה אינו הנידון שלפנינו.

יג] **ויש** להביא מקור ליסוד דברי האבנ"ז, דהנה לקמן ע"ה ב' אמרינן דמטהר ר' יהושע בספק בהרת קדמה או שער לבן קדם, והתוס' שם פירשו דהוא משום דמוקמינן לי' בחזקת הגוף שלא הי' בו נגע, ותמהו רבים, דמאי חזית לדון חזקת הגוף על הבהרת ולמימר דנולדה אחר השער לבן, הרי ה"נ מצינו לדון חזקת הגוף על השער לבן, ולמימר דנולד אחר הבהרת.[[14]](#footnote-15)

**ולפ"ד** האבנ"ז הוא מתישב היטב, דל"ש לדון חזקת הגוף אלא על הבהרת, שבאנו לטמאותה מכח החשש שקדמה לשער לבן, וע"כ הוא דמהני החזקת הגוף למימר דלא נולדה הבהרת תחילה, - אך כל שבאנו לדון על השער לבן, ל"מ חזקת הגוף בזה כלל, דהרי הא דאם שער לבן קדם לבהרת טהור, לאו היינו דקדימת השער לבן מטהרת, אלא היינו דכדי לטמאות בעינן שיבא השער לבן אחר הבהרת, וע"כ ל"מ בזה חזקת הגוף כלל, דל"מ החזקה למימר שבא השער לבן אחר הבהרת, ואף דמהני החזקה למימר דלא בא השער לבן תחילה, הרי אי"ז הנידון שלפנינו, וליכא בזה לדין חזקה.[[15]](#footnote-16)

יג] **אמנם** הנה בעיקר הך מילתא דל"מ החזקה בכה"ג, עמד ע"ז האבנ"ז שם מד' התוס' בסוגיין, שכתבו דאית לן למימר דהשתא נבעלה דמוקמינן לה בחזקת הגוף שהיתה בתולה, והרי דאף דאיסורה לבעלה אינו מכח מה שלא זינתה לאו תחתיו, אלא מכח שזינתה תחתיו, מהני בזה החזקת הגוף, ומכח זה אמרינן שזינתה תחתיו, וכן עמד בזה החזו"א שם בסו"ד.[[16]](#footnote-17)

**ואמנם** י"ל דאין הטעם בזה משום דדנים חזקה אף כשאי"ז על הנידון שלפנינו, אלא הוא משום דמכלל דינא דחזקה דמעיקרא הוא גם לאחר את השינוי, וע"כ גם כשבאנו לדון אימתי זינתה, שפיר מהניא החזקת הגוף למימר דזינתה תחתיו.[[17]](#footnote-18)

**ה**

יד] **והנה** למש"כ האבנ"ז דכל הא דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא, הוא רק כ"ז שלא נודע לנו שנשתנה, דמוקמינן לי' אחזקתי' ואמרינן שלא נשתנה, יש לתמוה בעיקר דינא דחזקה דהשתא, - והיינו דהניחא בחזקה דמעיקרא דשפיר מצינו למימר דכ"ז שלא ראינו שנשתנה אין אנו מסתפקים בכך, הרי דכ"ז הוא בחזקה דמעיקרא, דכ"ז שלא ראינו שנשתנה, אין אנו מסתפקים בכך, ומה שנמצא אח"כ שנשתנה אינו מבטל החזקה דלא מחזקינן ריעותא למפרע,אך בחזקה דהשתא, הרי ידענו דכל מה שהמקוה חסר עכשיו הוא מכח שאירע בו שינוי, אלא שיש לנו לדון אימתי אירע שינוי זה, וע"ז הרי ל"מ דין חזקה כלל.

**ולכאו'** יש לתמוה כן אף אי נימא שלא כד' האבנ"ז ושפיר מהני חזקה דמעיקרא אף כשאנו דנים על השינוי, דכ"ז הוא בחזקה דמעיקרא, דמכלל דין החזקה הוא לאחר השינוי, דכיון דהשינוי הוא התחדשות, יש לנו לאחרו, אך בחזקה דהשתא מ"ט נימא דמהניא החזקה להקדים השינוי, דלכאו' אין בזה טעם כלל.

טו] **עוד** צ"ע בזה, דהנה בפירש"י בקידושין ע"ט א' פירש בטעמא דרב דקידשה אבי' בדרך וכו' אזלינן בתר השתא ואמרינן דהיא בוגרת לפנינו, ולא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא שהיתה נערה, דהוא משום דהיום היא עשוי' להשתנות, והפנ"י שם ע"ב עמד בזה, דא"כ מ"ט אזלינן בזה בתר השתא דהיא בוגרת, הרי כ"ה דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא משום דהיא עומדת להשתנות, ה"נ בדין דלא ניזיל בתר חזקה דהשתא.[[18]](#footnote-19)

**ו**

טז] **ונראה** לישב, דהנה בב"ב קנ"ג ב' מייתינן לפלוגתא דר' נתן ור' יעקב אם אזלינן בתר השתא, ואמרינן ואמרינן עלה, א"ר אלעזר ולטומאה כמחלוקת, דתנן בקעה בימות החמה וכו' ורה"ר לטומאה בימות הגשמים רשות היחיד לכאן ולכאן.

**ובפי'** רשב"ם שם כתב, ז"ל, כמחלוקת וכו', ה"נ איפליגו גבי טומאה, שאם בא אדם לב"ד ונשאל על שנכנס לבקעה ואין יודע מתי נכנס אי בימות החמה וטהור אי בימות הגשמים וטמא, חזינן אם עתה כשנשאל ימות החמה הן טהור הוא דאזלינן בתר השתא לר' נתן, ואם ימות הגשמים הוא טמא דבתר השתא אזלינן, ולרבי יעקב דאזיל בתר חזקה העמד טהור על חזקתו וטהור עד שיבאו עדים ויעידו שבימות הגשמים נכנס, עכ"ל.

**והחזו"א** באהע"ז סימן פ' סק"ג עמד בזה, דהרי חזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, ומ"ט לא אזלינן בזה בתר חזקה דמעיקרא שהי' ימות החמה, וכתב לישב, ז"ל, י"ל דלא שייך חזקה בזה, דלא נאמר אלא להחזיק לנו את הידוע לן על אופן שהנחנוהו, אבל הכא אין הספק בזמן אם הוא ימות החמה או ימות הגשמים, ול"ש להחזיק שנכנס בימות החמה, עכ"ל.

**והטעם** בזה פשוט, דהאמנם אם הי' ידוע לנו אימתי נכנס ול"ה ידוע אם עדיין הוא ימות החמה או כבר התחילו ימות הגשמים, שפיר הי' שייך בזה דין חזקה דמעיקרא למימר שעדיין הוא ימות החמה, - אך כיון דידוע לנו אימתי התחילו ימות הגשמים, והספק שלפנינו הוא אימתי נכנס אם בימות החמה או בימות הגשמים, ל"ש בזה דין חזקה כלל, דמ"ט נימא מכח דין חזקה דמעיקרא שהיתה הכניסה מוקדמת בזמן שעדיין הוא ימות החמה.[[19]](#footnote-20)

יז] **והחזו"א** שם כתב ע"ז, ז"ל, מיהו גם חזקה דהשתא קשה להבין, דאינו כמו חזקה דהשתא בהא דר' נתן, דהתם מחזקינן לו שהי' בריא בזמן המסופק לן כי היכי דהוא השתא בריא, אבל הכא לא מחזקינן הזמן המסופק לימות הגשמים, אלא מחזקינן כניסה המסופקת לזמן המאוחר, "ומ"מ ע"כ מוכח בסוגיין דחשיב חזקה דהשתא כה"ג", עכ"ל, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, דמ"ש בזה חזקה דהשתא מחזקה דמעיקרא, ומ"ט דנים חזקה דהשתא בכה"ג.[[20]](#footnote-21)

**ונתפרשו** הדברים בדבריו שם סוסקי"ז, ז"ל, "דאין חזקה זו ממעטת השינויים", אלא דין הוא דניזיל בתרה היכי דליכא הוכחה, שהרי אין יותר חידוש אם נכנס בימות החמה מבימות הגשמים, עכ"ל.

**ולמדנו** מזה דחלוק הוא ביסוד דינו דין חזקה דהשתא מדין חזקה דמעיקרא, דדין חזקה דמעיקרא הוא שהיא ממעטת השינוי, וכמש"כ המהרי"ק דאין לנו לבדות ההשתנות, אך דין חזקה דהשתא אינו למעט השינוי, אלא יסוד דינו הוא דאנו דנים כדהשתא, והיינו דכל שנסתפק לנו היאך הי' המעשה, יש לנו לדונו כפי שאנו רואים אותו לפנינו, ואין לנו להסתפק שהי' בענין אחר.[[21]](#footnote-22)

**ואשר** ע"כ הוא דבכה"ג שנסתפק לנו אם נכנס בימות החמה או בימות הגשמים, אף דל"ש בזה דין חזקה דמעיקרא כיון דידוע לנו זמן השינוי, ואין ידוע לנו מתי נכנס, מ"מ דין חזקה דהשתא שפיר שייך בזה, דכיון דעכשיו ימות הגשמים, ע"כ יש לנו לדונו שנכנס בימות הגשמים, ואין לנו להסתפק שמא נכנס בזמן אחר.[[22]](#footnote-23)

יח] **ויש** לסייע עוד לזה, דהנה בב"ב שם אמר רבא לא שנו אלא שלא עברו עליו ימות הגשמים, אבל עברו עליו ימות הגשמים רה"י לכאן ולכאן, ופירשו כמה מקמאי דהיינו דכל שנסתפק אם נכנס בימות החמה או בימות הגשמים, אף שכבר עברו ימות הגשמים ובא לישאל בימות החמה, לא דיינינן כדהשתא דהוא ימות החמה, אלא דיינינן כימות הגשמים.

**וצ"ב** רב דהרי בחזקה דמעיקרא לעולם אין אנו דנים כפי מה שהי' בתחילת ברייתו, אלא כפי מה שהי' קודם זמן הספק, וא"כ ה"נ בחזקה דהשתא פשיטא דאין לנו לדון כדהשתא שהם ימות החמה, אלא כפי מה שהי' אחר זמן הספק שהם ימות הגשמים, ומה הוצרך רבא להשמיענו דאף שבא לישאל בימות החמה דיינינן כימות הגשמים.

**ונראה** מזה כמש"נ, דיסוד דינא דחזקה דהשתא הוא לדון כפי שאנו רואים לפנינו, וע"כ שפיר הי' מקום לדון, דכיון שעכשיו כשבא לישאל הם ימות החמה, יש לנו לדון כדהשתא, וזהו דקמ"ל דמ"מ כיון דידעינן שלא נכנס בימות החמה אלו, ואין הספק אלא אם נכנס בימות החמה של שנה שעברה או בימות הגשמים, יש לנו לדונו כימות הגשמים.

**ז**

יט] **ולפ"ז** ניחא הא דאזלינן בתר חזקה דהשתא, אף דידוע לנו שהי' שינוי והספק הוא אימתי נשתנה, ול"ד לחזקה דמעיקרא די"ל דל"מ בכה"ג, ואף אם מהניא בכה"ג הוא רק משום דמדין חזקה הוא לאחר השינוי, דהאמנם אם הי' דין החזקה למעט ההשתנות, הרי דכיון שידוע לנו שנשתנה ל"ש עיקר החזקה כלל, אך כיון דדין החזקה הוא לדון כדהשתא, ע"כ שפיר מהניא החזקה אף דידוע לנו שנשתנה, שהרי אף אם ידוע לנו זמן השינוי, מהני דין חזקה דהשתא לדון שנכנס בימות הגשמים.

כ] **ובזה** ניחא הא דמהני חזקה דהשתא אף ביומא דמשלם שית דהיא עשוי' להשתנות, ול"ד לחזקה דמעיקרא דל"מ בכה"ג, - דדוקא חזקה דמעיקרא דיסוד דינה הוא שלא לבדות ההשתנות, הרי דכל שהיא עשוי' להשתנות, ליכא לעיקר החזקה, אך חזקה דהשתא דיסוד דינה הוא לדון כדהשתא, שפיר מהניא אף בכה"ג, דהרי בלא"ה ידוע לנו שהי' שינוי, ואפ"ה מהני החזקה, וא"כ מאי נפ"מ במה דהיא עשוי' להשתנות.[[23]](#footnote-24)

**ח**

כא] **ולפ"ז** נראה, דע"כ בגונא דהכא ל"ש לדון כלל מדין חזקה דהשתא, דאמנם אם הי' דינא דחזקה דהשתא למעט השינוי, הי' מקום לדון דנימא דבשעה שנתקדשה היתה בעולה, וממילא לית לן ריעותא שזינתה תחתיו, - אך למש"נ דיסוד דינא דחזקה דהשתא הוא לדון כדהשתא, הרי דאף דאם הי' הנידון שלפנינו על שעת האירוסין אם היתה בעולה, הי' לנו לדונה כדהשתא דבעולה היא, אך כיון דהנידון הוא אם זינתה תחתיו, הרי דל"ש בזה כלל דינא דחזקה דהשתא.

**ובאמת** דאדרבה אם הי' לנו לדון בזה לדינא דחזקה דהשתא, הי' לנו לומר דכיון שידענו שזינתה ומספק"ל אימתי זינתה, יש לנו לילך בתר השתא ולומר דבשעת הזנות היתה מקודשת לו, דומיא דהלך בבקעה, דכל שבא לישאל בימות הגשמים, אמרינן דהלך בימות הגשמים,[[24]](#footnote-25) - והא דלא אזלינן בזה בתר השתא, י"ל דהוא משום דלא אזלינן בתר השתא אלא בכגון ההיא דבקעה, דבין אם נכנס בימות החמה ובין אם נכנס בימות הגשמים, הוי מין כניסה אחד, ואך דמספק"ל בדין כניסה זו, ובזה הוא דאמרינן דאנו דנים כניסה זו כפי השתא, אך הכא דהספק הוא אם זינתה זנות דפנוי' או זנות דאשת איש, לא אזלינן בזה בתר השתא.[[25]](#footnote-26)

**ט**

כב] **והנה** החזו"א באהע"ז סימן פ' סקי"ג כתב לפרש בטעם הא דהכא לא אזלינן בתר השתא, ז"ל, ה"ט כיון דהשתא הוי בעולה האסורה, ולא שייך להחזיק שביאה זו היתה מכבר, דא"כ הויא בעולה המותרת, ול"ה ביאה זו קמן, עכ"ל.

**וצ"ב** דמה לי דהשתא הוי בעולה האסורה ואי נימא דהיתה הביאה מכבר הויא בעולה המותרת, הרי כיון דיש לנו לומר מכח דינא דחזקה דהשתא שהיתה בעולה בשעת האירוסין, ממילא יש לנו לדון שהיתה בעולה המותרת.

כג] **ונראה** דדברי החזו"א הם לטעמי', דיסוד דינא דחזקה דהשתא אינו למעט ההשתנות, אלא הוא לדון את שעת הספק כפי שאנו רואים לפנינו, וע"כ הוא דל"מ דין חזקה דהשתא למימר דכיון דעכשיו בעולה היא, ה"נ בשעת הקידושין היתה בעולה, שהרי אם היתה בעולה בשעת הקידושין הו"ל בעולה דהיתר, ואין אנו רואים ביאה זו לפנינו.[[26]](#footnote-27)

1. וכ"ה מבו' גם ממשמעות ד' הרי"ף, דהא דאסרינן לאשת כהן, הוא מכח דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, והרי דלא עדיפא חזקת בתולה מחזקת כשרות לכהונה, והו"ל ספיקא. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל בזה למש"כ התוס' הרא"ש לקמן ע"ה ב' דהא דבספיקא דמומין אזיל ר' יהושע בתר חזקת הגוף אף דאיכא תרתי לריעותא, הוא משום דחזקת פנוי' כמאן דליתא דמיא לגבי חזקת הגוף כיון דעומדת לינשא, ולפ"ז י"ל דגם עיקר מה שאמרו התם דחזקת הגוף עדיפא, הוא רק מחזקת פנוי' דעומדת לינשא, וסמך לזה יש להביא ממש"כ התוס' הרא"ש לקמן שם דהא דבספק בהרת קדמה עדיפא חזקת הגוף מחזקת טמא, הוא משום דבנגע זה לא איתרע חזקתו, והרי דאלמלי ה"ט ל"ה עדיפא החזקת הגוף, וע"כ הכא לא עדיפא חזקת הגוף מחזקת כשרות. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואמנם הנה הפמ"ג שם לא הביא לעיקר דין הסוגיא דלקמן דלר' יהושע חזקת הגוף עדיפא משאר החזקות, וכנראה דהוא משום דזהו רק לדעת ר' יהושע ולא קי"ל כוותי', אלא הביא למש"כ התוס' לקמן שם בשם רשב"א, דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה כלל לגבי חזקת הגוף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך המהרש"א והמהר"ם בנדה שם פירשו דהא דפריך דאדרבה העמד מקוה על חזקתו, היינו דהוי חזקה כנגד חזקה והו"ל ספיקא, עיי"ש, וכ"ה בתו"י קידושין ע"ט א', ולפי דבריהם אין לפרש דמהתם למדו התוס' דחזקת בתולה עדיפא מחזקת כשרות לכהונה, - ואך דלפי דבריהם הרי אין מקור כלל מד' התוס' הכא דחזקת בתולה עדיפא, דכ"ה דהתם מתפרש מה שאמרו ד"אדרבה" העמד מקוה על חזקתו, דהוי חזקה כנגד חזקה, ה"נ הכא מתפרשים כן ד' התוס'. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם הנה המהרי"ט בחו"מ סו"ס כ' פירש דהא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא, הוא משום דחזקת המקוה היא חזקת הגוף, עיי"ש, ולפ"ז הרי דאי נימא דחזקת כשרות לכהונה חשיבא כחזקת הגוף, הדין נותן דלא עדיפא חזקת בתולה מחזקת כשרות.

   אך עיקר ד' המהרי"ט אינם מתישבים למש"כ הש"ש בש"ב פ"ב דבע"כ דחזקת מקוה לא חשיבא כחזקת הגוף, דאם חשיבא כחזקת הגוף ל"ה מהני בזה תרתי לריעותא, למש"כ התוס' לקמן ע"ה ב' בספיקא דמומין דל"מ תרתי לריעותא, משום דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה כלל במקום חזקת הגוף, ואף למש"כ התוס' הרא"ש לקמן שם דהיינו רק משום דהיא עומדת לינשא, הרי גם בחזקת טמא יש לנו לומר כן שהוא עומד ליטהר, ובע"כ דשאני בזה חזקת מומין שהיא חזקת הגוף, מחזקת מקוה שאינה חזקת הגוף, (אך שמא יש לדחות, דשאני אשה שמצד טבעה היא עומדת לינשא, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-6)
6. ובפשוטו צ"ל בזה למש"נ במק"א ללמוד מד' הראשונים, דאף דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דחסר ואתאי, מ"מ מה שנתחדש בדינא דתרתי לריעותא דכל דחסר לפניך לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, הוא אף היכא דלא חסר ואתאי, והוא מוכח כן גם מסוגיית הגמ' לקמן ע"ה ב', ומסוגיית הגמ' בגיטין ל"א ב', ואכמ"ל, ולפ"ז ניחא דע"כ אף דהכא ליכא לדינא דתרתי לריעותא משום דלא חסר ואתאי, מ"מ כיון דבעולה לפניך, לא עדיפא חזקת בתולה מחזקת כשרות.

   וי"ל עוד בזה, למש"כ בחי' הגרנ"ט סימן כ"ד דהכא אין בכח החזקת בתולה למימר שזינתה תחתיו, כיון דאין איסורה מכח מה שנעשית בעולה, אלא מכח הזנות, ול"מ אלא לעמוד כנגד החזקת כשרות, וע"כ בכה"ג הו"ל כחזקה נגד חזקה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועד"ז הוא גם במה שאמרו שם בהי' בודק את החבית להפריש עלי' תרומה והולך ואח"כ נמצאת חומץ דחזקת היין עדיפא מחזקת הטבל, והיינו משום דחזקת היין מהניא למימר דלא החמיץ, והיא מכרעת את שורש הספק, וחזקת הטבל ל"מ אלא למימר דלא נתקן, אך ל"מ למימר דהיין החמיץ. [↑](#footnote-ref-8)
8. והך מילתא דדינא דתרתי לריעותא הוא רק במקום דאיכא למימר דחסר ואתאי, הוא מבו' כן גם בד' תוס' הרא"ש והריטב"א בעירובין ל"ו א', עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך במק"א נת' לדון דבהא כו"ע מודו דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דחסר ואתאי, ופלוגתת תי' התוס' הוא במה שנתחדש בדינא דתרת"ל דהיכא דחסר לפניך לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, אם הוא אף היכא דל"ה חסר ואתאי, ונת' להוכיח כן מכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
10. והפנ"י כתב לישב לפמש"כ התוס' לקמן ע"ה ב' דבספיקא דמומין, לא אמרינן דהעמד אשה בחזקת פנוי' והרי מום לפניך משום דחזקת פנוי' לא חשיבא כלל חזקה לגבי חזקת הגוף, וה"נ הכא דכוותה, חזקת כשרות לא חשיבא חזקה כלל לגבי חזקת בתולה שהיא חזקת הגוף, ובקו"א חזר בו דאין לפרש כן, עיי"ש.

    ויש להוסיף, חדא, דאי"ז מתישב למשמעות ד' התוס' לקמן ע"ה ב' דחזקת כשרות לכהונה חשיבא כחזקת הגוף, ועוד, דאי"ז מתישב למש"כ התוס' הרא"ש לקמן שם דהא דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה במקום חזקת הגוף הוא משום דעומדת לינשא, ועוד, דאי"ז מתישב לדעת התוס' בקידושין ע"ט א' ד"ה קידשה דמבו' בדבריהם דס"ל דדינא דתרת"ל הוא אף בחזקת פנוי' כנגד חזקת הגוף, עיי"ש, והוא מבו' כן בד' תוס' הרשב"א לקמן ע"ה ב' דלפמש"כ דחזקת פנוי' לא חשיבא וכו', ניחא קו' התוס' בקידושין שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם זה מתישב רק להגרע"א לטעמי' דלדעת שמואל דינא דתרתי לריעותא הוא דהריעותא דחסר לפניך מסייעת לחזקת טמא, אך למש"כ הש"ש שם דלדעת שמואל דינא דתרתי לריעותא הוא דחזקה שלימה עדיפא מחזקה קטיעא דחסר לפניך, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועי' היטב בתשו' מהרי"ל דיסקין סימן מ"ב ס"ק ח' - י"ב במש"כ באורך בהך מילתא אם סמכינן על חזקה דהשתא אף למידי דלאו עיקר דינא הוא, אלא למעבד מיני' הוכחה למילי אחריני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-13)
13. אך יש מקום לדון בזה, דהנה בחי' הגרנ"ט סימן כ"ד עמד בעיקר מש"כ התוס' דמוקמינן לה בחזקת בתולה, שהרי הכא אין איסורה מכח שנעשית בעולה, אלא מכח הזנות, והיאך מהני החזקת בתולה למימר שלא זינתה, עיי"ש, - ואי נימא בדעת התוס' דהא דמהני בזה חזקת בתולה, הוא משום דעיקר הריעותא שזינתה היא מכח שנמצאת בעולה, וע"כ שפיר מהני בזה חזקת בתולה, הרי דה"נ י"ל להיפך, דיועיל בזה חזקה דהשתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. והקוב"ש באות רס"ב כתב לישב, דהא דדנים חזקה על הבהרת הוא משום דהא דטיהרה תורה כשקדם השער הוא משום דאי"ז נגע, וכלישנא דקרא דמספחת היא, וע"כ מכח החזקת הגוף שלא הי' בו נגע, אמרינן דקדם השער לבן, וכ"ה משמעות ל' התוס' לקמן שם שכתבו דהעמידנו בחזקת שלא הי' בו "נגע", ולא כתבו דהעמידנו בחזקת שלא הי' בו "בהרת".

    אך הנה זה נסתר ממש"כ התוס' הרא"ש בנדה י"ט א' דבספיקא דבהרת קדמה אמרינן דהרי בהרת לפניך, עיי"ש, ולפ"ד הקוב"ש ליכא למימר כלל דבהרת לפניך, שהרי אם השער לבן קדם אי"ז נגע כלל, ונמצא דליכא נגע לפניך.

    והעירו דלפ"ז תיקשי בעיקר מש"כ התוס' לקמן שם דר' יהושע דמטהר בספק בהרת קדמה, הוא אף בנזקק לטומאה דקאי בחזקת טומאה, דמ"ט לא מטמאינן לי' מדינא דתרתי לריעותא, דהעמידנו בחזקת טומאה והרי בהרת לפניך, ובפשוטו צ"ל למש"כ התוס' לקמן שם בספיקא דמומין דליכא לדינא דתרת"ל משום דחזקת פנוי' לא חשיבא כלל חזקה במקום חזקת הגוף, וה"נ י"ל בספיקא דבהרת קדמה, דחזקת טומאה לא חשיבא במקום חזקת הגוף, אך אי"ז מתישב למש"כ התוס' הרא"ש דכל הא דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה הוא משום דעומדת לינשא, וכבר הק' כן המהרי"ט לקמן שם, עיי"ש.

    וי"ל בזה, דכל משה"ק הראשונים בספיקא דמומין דיהא בזה לדין תרתי לריעותא, אף שכתבו התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בסוגיין דדינא דתרתי לריעותא הוא רק במידי דחסר ואתאי, הוא במין מומין דחסר ואתאי, וכמש"כ כן בתשו' בנין עולם יו"ד סימן א' סקכ"ד, ומשא"כ בנגע דאי"ז חסר ואתאי, ליכא לדין תרתי לריעותא, וכמש"כ כן התוס' בנדה ב' ב' ד"ה התם בדין בית המנוגע, - ויש מקום לדון עוד בזה, דכ"ה דחזקת פנוי' ל"מ למיהוי ריעותא כנגד חזקת הגוף, משום דעומדת לינשא, ה"נ חזקת טומאה דנגע אחר, ל"מ למיהוי ריעותא כנגד חזקת הגוף, כיון דאין החזקה מורה כלל על הנגע עצמו, וכאשר כ"ה מבו' בתו"ד תוס' הרא"ש שם דהחזקת טומאה דנגע גריעא משום דבנגע זה לא איתרע חזקתו. [↑](#footnote-ref-15)
15. אך העירו בזה, דהנה לכאו' עיקר הקו' דמאי חזית לדון חזקה על הבהרת ולא לדון חזקה על השער לבן, היא רק לדעת הסוברים דאם נולדו הבהרת והשער לבן יחד טמא, דלדעת הסוברים דכשנולדו יחד טהור, הרי דאף אם נדון חזקה גם על הבהרת וגם על השער לבן, יש לנו לומר שנולדו שניהם ברגע האחרון, וה"ז טהור, וכמש"כ כן האמרי בינה אהע"ז סימן ל' ד"ה ובזה מיושב, - ולפ"ז תיקשי, דכיון דאם נולדו שניהם בב"א טמא, א"כ אף אי נימא דל"מ לדון חזקה כלל על השער לבן, דל"מ החזקה למימר שנולד כשכבר היתה הבהרת, מ"מ מ"ט מטהרינן לי', הרי אף דאמרינן מכח החזקה דנולדה הבהרת ברגע האחרון, הרי אכתי יש לנו להסתפק שמא גם השער לבן נולד בשעה זו, והי' לנו לטמאותו מספק, ולדעת התוס' לקמן שם דאיירי כשנזקק לטומאה, והוי בחזקת טומאה, הי' לנו לטמאותו מכח זה, - ועד"ז תיקשי גם במש"כ הנאות יעקב בסימן כ' בשם הגר"ח זצ"ל בטעם הא דאין דנים חזקה על השער לבן, עיי"ש, - אך לפ"ד הקוב"ש דהא דדנים חזקה הכא, הוא משום דכל שקדם השער לבן אי"ז נגע, וזהו דמהני החזקת הגוף שלא הי' בו נגע, ניחא, דע"כ שפיר מהני החזקה למימר שקדם השער לבן לבהרת ואי"ז נגע. [↑](#footnote-ref-16)
16. וכ"ה מבו' גם בד' הסמ"ק בסימן קנ"ז דבספק אם הוציא ראשו חוץ לפרוזדור בער"ש, אזלינן בתר חזקה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. ובזה מתפרש מש"נ לעיל סק"י דבגונא דהכא ל"מ להתירה מכח החזקה דהשתא, כיון דאינה על הנידון שלפנינו, ולכאו' יש מקום לדון בזה, דהרי מכח מציאת הפ"פ הוי כאילו ראינו שנבעלה, ומצינו להעמיד את הספק שלפנינו על ביאה זו שעשאתה בעולה אימתי היתה, וע"ז שפיר תועיל החזקה דהשתא למימר שביאה זו שעשאתה בעולה היתה לאו תחתיו.

    אמנם לפמש"נ נראה דל"ש לדון ע"ז חזקה כלל, דלא מיבעיא למש"כ האבנ"ז דכל שבאנו לדון על מעשה השינוי ליכא לדין חזקה כלל, וה"נ הכא ל"מ החזקה למימר על הביאה שהיתה לאו תחתיו, - אלא אף לפי המבו' בפשוטו בד' התוס' דמכלל דין חזקה הוא לאחר השינוי, וע"כ שפיר דנים חזקה אף כשבאנו לדון על מעשה השינוי, הרי פשוט דכ"ז הוא בחזקה דמעיקרא, אבל חזקה דהשתא לא שייכא בזה כלל, דודאי דאין מכלל דינא דחזקה דהשתא להקדים השינוי, וכמש"נ כן לקמן סקי"ד, וכל עיקר דינא דחזקה דהשתא הוא לדונה בשעת הספק כמו מה שנמצא לפנינו, וע"כ בנידו"ד אם נבא לדון על הביאה הידועה לנו אם היתה תחתיו או לאו תחתיו, ל"מ ע"ז חזקה דהשתא כלל.

    ?אך יש לפקפק בזה, דאכתי כיון דכל הריעותא שלפנינו היא על הביאה שעשאתה בעולה, הרי דסגי דנימא מכח החזקה דהשתא דלא נעשית בעולה תחתיו, ועל טפי מהכי אין לנו ריעותא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. אמנם הנה בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן קי"א ד"ה ונלע"ד כתב דהא דלא אזלינן התם בתר חזקה דמעיקרא, אי"ז משום דחזקה העשוי' להשתנות ל"ה חזקה, אלא הוא משום דיום זה שהי' עומדת ליבגר בו אנו חושבים ליום זה בפנ"ע, ול"מ החזקה דמעיקרא שהי' לה בימים הקודמים, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דכלפי החזקה דהשתא דהיא בוגרת לפנינו ל"ש ה"ט כלל. [↑](#footnote-ref-19)
19. ופשוט דמאידך גם ל"ש לדון דין חזקה דמעיקרא על מעשה הכניסה, ולמימר מכח זה שנכנס בזמן המאחור שכבר הוא ימות הגשמים, דאי"ז שינוי בגוף, ול"ש למימר דהעמידנו על חזקתו שלא הי' כנוס בבקעה, ועד"ז כתב החזו"א שם ריש סקי"ג דל"ש לדון דין חזקה דהשתא על מעשה הכניסה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
20. והקוב"ש בב"ב אות תקנ"ט עמד ג"כ בזה דמ"ש בזה דין חזקה דהשתא, ועיי"ש שהביא לפלוגתת הראשונים בעירב מבעו"י ונאכל עירובו בין השמשות אם שייך להעמיד את העירוב על חזקתו, כיון דאין הספק אימתי נאכל העירוב, אלא הספק הוא בדין ביה"ש, - אך לכאו' גם לדעת הסוברים דשייך בזה חזקת עירוב, הוא משום דקודם שנאכל העירוב הי' לו הכשר עירוב, ובאנו לדון אם בטל הכשר העירוב ע"י שנאכל, ומדין חזקה אמרינן דלא בטל הכשר העירוב, אך בנידו"ד ליכא לה"ט, והדין נותן דל"ש בזה חזקה כלל, ומה"ט לא אזלינן בזה בתר חזקה דמעיקרא, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
21. ויש ללמוד ליסוד הדברים גם מפי' הר"י מיגש והראב"ד בב"ב שם למה שאמרו דלטומאה כמחלוקת, עייש"ה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
22. ולפ"ז בפשוטו כ"ה גם בשאר גווני דאזלינן בתר חזקה דהשתא, וכגון בספק אם בשעת המתנה הי' בריא או הי' שכ"מ, דכל שעכשיו בריא הוא, יש לנו לדון שהיתה המתנה כשהי' בריא, ואין לנו להסתפק דשמא הי' חולה בשעת נתינת המתנה, וה"נ הוא בשאר גווני דחזקה דהשתא דכוותה, אך יש להעיר בזה מהא דס"ל לרבה בב"ב שם דשכ"מ שנתן מתנה, ולא נודע לנו אם מת מתוך חליו או הבריא ומת, מוקמינן לי' בחזקה דהשתא, (ולמש"נ להלן סקכ"ג בהערה בדעת החזו"א ניחא), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובזה מתישב גם מה שעמדו בעיקר דינא דחזקה דהשתא, דלכאו' לגבי הזמן המסופק הו"ל כחזקה שלא נתבררה בשעתה דאינה חזקה, ולמש"נ נראה דעיקר דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה, אינו אמור אלא בחזקה דמעיקרא, דעיקר דינה הוא להחזיק את הזמן המסופק בחזקתו דמעיקרא ושלא לבדות ההשתנות, וכל שלא הוחזק לנו הדבר בחזקה זו קודם זמן הספק, אין הזמן המסופק עומד בחזקה זו, אך בחזקה דהשתא דעיקר דינה הוא לדון כדהשתא, ל"ש הך דינא כלל.

    ויש לפרש לפ"ז גם להמבו' בד' רבינו יונה בב"ב שם, דאף דאין הולכין בממון אחר הרוב, מ"מ חזקה דהשתא י"ל דמהניא להוציא ממון, אף דלכאו' רוב עדיף מחזקה דהשתא, שהרי רובא וחזקה רובא עדיף, וחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-24)
24. והעירו דמצינו עד"ז בשטמ"ק בסוגיין, ז"ל, וכתוב בקונטריסין שרש"י ז"ל בא לתרץ שאין להקשות מכח פתוי קטנה אונס, היא דעכשיו היא גדולה ופיתוי' פיתוי, ע"כ, פי' דומיא דההיא דפרק עשרה יוחסין דאמרינן ה"ה בוגרת לפנינו עיי"ש, הילכך אין כאן ספק כשהיא קטנה נבעלה וכו', עכ"ל, והרי דמכח חזקה דהשתא אמרינן דנבעלה עכשיו כשהיא גדולה ופיתוי' פיתוי, וזה כמש"נ ע"פ סוגיית הגמ' בב"ב, - אך צ"ע בד' השטמ"ק, דא"כ מ"ט אם נתקדשה יתירה על בת ג' שרינן לה משום ספק ספיקא, ולא אמרינן דאין כאן ספק שנבעלה לאו תחתיו משום דאזלינן בתר השתא. [↑](#footnote-ref-25)
25. אך צ"ע בזה ממש"כ החזו"א אהע"ז סימן פ' סקי"ג דבספק אם נשבר הגף קודם שחיטה או אחר שחיטה, אזלינן בתר השתא ואמרינן דבשעת שבירה היתה שחוטה, אף דגם התם הוי הספק אם הויא זה שבירה דטרפות או חתיכת בשר בעלמא, ולמש"נ ל"ה לנו לילך בזה בתר השתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואמנם צ"ע דמ"ט הוצרך החזו"א לכך, הרי כיון דדינא דחזקה דהשתא הוא לדון כדהשתא, הרי אדרבה אם הי' שייך הכא דין חזקה דהשתא, הי' לנו לדון מכח זה שזינתה תחתיו, וכמש"נ לעיל סקכ"א.

    ועד"ז צ"ע במש"כ החזו"א שם בדין נשבר הגף ספק מחיים ספק לאחר שחיטה, דל"ש בזה חזקה דהשתא כלל, דשבירה לאחר שחיטה לאו שבירה היא כלל דחתיכת בשר בעלמא היא, ואין שייך לומר הרי שבור קמן להחזיק שהי' שבור מחיים ונטרפה דשבירה זו ליתא קמן, וכתב דנראה דאדרבה יש כאן חזקה דהשתא להקל דכ"ה דהשתא היא שחוטה ה"נ בשעת שבירה היתה שחוטה וכדאמר בנכנס בבקעה ובא לשאול בימות הגשמים, עכ"ד, - וצ"ב דכיון שנקט דאדרבה מדין חזקה דהשתא יש לנו לדון דבשעת שבירה היתה שחוטה, א"כ מה כתב לדון מעיקרא דמדין חזקה דהשתא נימא דהתה שבורה קודם שחיטה, ולא דחה לזה אלא משום דשבירה לאחר שחיטה לאו שבירה היא, והיאך נימא דמחד גיסא דינא דחזקה דהשתא הוא לומר שהיתה שבורה קודם שחיטה, ומאידך דינא דחזקה דהשתא הוא לומר דבשעת שבירה היתה שחוטה, דלכאו' הוא ב' הפכים.

    ושמא י"ל בזה, דמצינו לדון מכח דין חזקה דהשתא בתרי גווני, חדא, דכיון דמספק"ל על זמן השחיטה אם היתה שלימה או שבורה, יש לנו לדון כדהשתא דשבורה היא, והב', דכיון דמספק"ל על זמן השבירה אם היתה חי' או שחוטה יש לנו לדון כדהשתא דשחוטה היא, וע"ז כתב החזו"א דאין לנו לדון על שעת השחיטה דשבורה היא, כיון דשבירה זו ליתא קמן, ואדרבה יש לנו לדון על שעת השבירה כדהשתא דשבורה היא, - ועד"ז הוא גם בגונא דסוגיין, דאף דלא מצינו לדון מדין חזקה דהשתא על הביאה שהיתה לאו תחתיו, דאדרבה אם הי' בזה דין חזקה דהשתא הי' לנו כדהשתא דבשעת הביאה היתה תחתיו, מ"מ הי' מקום לדון על זמן הקידושין שהוא כדהשתא דבעולה היא, וע"ז כתב החזו"א דל"ש בזה דין חזקה דהשתא כיון דביאה זו ליתא קמן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)