14 פ_ב מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ועש"ק במדבר כ"ח אייר תשס"ו

א] מקואות פ"ב מ"ז, המניח קנקנים בראש הגג לנגבן ונתמלאו מים רבי אליעזר אומר אם עונת גשמים הוא אם יש בו כמעט מים בבור ישבר ואם לאו לא ישבר רבי יהושע אומר בין כך ובין כך ישבר או יכפה אבל לא יערה.

והנה נחלקו הראשונים בביאור דינא דמתניתין, דדעת הרמב"ם והרא"ש, דכיון שהניח הקנקנים לנגבן ל"ח המים כשאובין, ומה"ט שרי ר' יהושע לשבור או לכפות, ורק לערותם הוא דאסור, משום דכשמגיבהם לערותם הוו להו שאובין, וכ"ה בשו"ת הרי"ד סימן א', וטעמא דר"א דלא התיר לשבור אלא בשיש מעט מים בבור, פי' הרא"ש דס"ל דהא דמכשר במניח קנקנים אע"פ שיש בו קצת תפיסת ידי אדם, היינו דוקא ע"י תערובת מים אחרים, אבל אם יעשה כל המקוה מהם לא, והא דלא שרי ר"א לכפות פי' הרא"ש, דס"ל דאם ישים ידיו בהן לכפותן חשיב תפיסת ידי אדם לפסול.

ובשו"ת הרי"ד שם פירש הטעם דלא שרי ר"א אלא בשיש תערובת מים אחרים, ז"ל, לא הכשירו לו חכמים שיקוה כל מ' סאה באותן המים שהיו בתוך הכלים אלא צריך שיהו בבור כמעט מים שהוקוו אליו ממי הגשמים שיתראה שתחלת כשרותו והקואתו הוא במים שלא נתקבלו בכלי, עכ"ל.

אך דעת הר"ש דאף שהניח הקנקנים לנגבן, מ"מ כל שאח"כ הוא מוליך המים למקוה בכל דרך שהיא אחשובי אחשבינהו והו"ל שאובין, ומה"ט לא שרי ר' יהושע אלא לשבור או לכפות, דבכה"ג ה"ז ניתר בהמשכה, וס"ל שאובה שהמשיכוה כולה כשרה, אך לא יערה למקוה בלא המשכה, וטעמא דר' יהושע דאסר אף לשבור אא"כ עונת גשמים היא ויש מעט מים בבור, פי' הר"ש דהוא משום דס"ל דשאובה שהמשיכוה כולה פסולה, וע"כ לא שרינן לעשות מקוה ממים אלו אא"כ עונת גשמים היא ויתמלא רוב המקוה ממי גשמים, והא דבעי' שיהא מעט מים בבור הוא משום דר"א לטעמי' דס"ל דרביעית מים פוסלין בתחילה, וע"כ כל שאין מעט מים בבור חייש פן יפלו מן המים לבור רביעית קודם שבירה.

ובדעת הראב"ד בביאור דינא דמתניתין, צ"ע רב, ע' היטב בד' הראב"ד סימן א' ס"ו וסי' ג' ס"ח, ובסימן א' פירש דהא דשרי ר' יהושע לשבור או לכפות, הוא משום דבשאובה שלא בכונה מהני המשכה בכולה, ור"א פליג וס"ל דבעי' שיהא מעט מים אך ל"ב רבי', ול"ד לשאובה בכונה דבעי' רבי' והמשכה, וישב בזה דמש"א ר' יוחנן שאובה שהמשיכוה כולה כשרה אינו סותר לסתם מתני' דבעי' רבי' והמשכה, אך עיי"ש שחזר בו הראב"ד מפי' זה, וצ"ע מ"ט הדר בי', הרי בע"כ צריך לחלק כן, דאל"כ מ"ט באמת מהני המשכה בכולו, ועיי"ש שדחה הראי' מסוגיא דשבת דאיכא תרי גווני המשכה, וצ"ע דהגם דמסוגיא דשבת אין ראי' לזה, מ"מ ממתני' דילן איכא ראי' לזה להראב"ד לטעמי' דלכו"ע בעי' רבי' והמשכה, ובסימן ג' נ' מד' הראב"ד, דהא דשרי לשבור או לכפות ול"ד לעירוי, הוא משום דרק בעירוי החשיבן כשאובין, אך בשבירה וכפי' לא החשיבן, והא דבעי' שיהא בהן המשכה הוא משום דבלא זה יש לפסול משום שמיד האדם באו למקוה, עייש"ה בדבריו, וזה דלא כמש"נ להלן בדעת הרשב"א דבשבירה ל"ח כלל שבאו מיד האדם למקוה, ולפ"ז צ"ל דהא דבסייד ששכח עציץ שרי לשבור, ול"ח שבאו מיד האדם למקוה, הוא משום דהתם שהמים בבור ודאי אין שבירת העציץ חשובה כבאו מיד האדם למקוה, ול"ד לקנקנים שבראש הגג, וצ"ע רב עוד בביאור דעתו.

ולא נתפרש לדעת הר"ש, מ"ט לא התיר ר"א אלא לשבור ולא לכפות, הרי אף בכפי' איכא המשכה מעליא, ולכאו' הי' אפ"ל דאה"נ לא פליג ר"א ע"ז, וכמו שדן לפרש כן בחי' הגר"א בסו"ד, ז"ל, ואפשר לומר דבהא ל"פ ר"א, ומ"ש או יכפה כו' לד"ה הוא, עכ"ל.

אך הנה בפי' הר"ש להלן מ"ט הביא הא דתניא בתוספתא ר' יהושע אומר בין כך ובין כך ישבר, ר' יוסי אומר משום ר' יהושע אף יטה וכו', ופי' הר"ש, ז"ל, ישבר ולא יטה, אף יטה היינו יכפה דמתניתין ומתני' ר' יוסי היא ואליבא דר' יהושע, עכ"ל,[[1]](#footnote-2) והרי להדיא דפליגי בזה תנאי אם מותר אף לכפות,[[2]](#footnote-3) וצ"ב דמ"ט דמ"ד דאסור לכפות דמ"ש כפי' משבירה, הרי בתרוייהו איכא המשכה מעליא, ואולי גזרינן שלא יכפה שמא יכפה סמוך לשפת הגג שלא יהא המשכה, וצ"ע בזה.

ובמ"ח תנן בסייד ששכח עציץ בבור וכו' דר' יהושע אומר בין כך ובין כך ישבר, ועיי"ש בפי' הרא"ש דפירש דדוקא ישבר אבל לא יכפה דחשיב תפיסת ידי אדם יותר ממניח קנקנים לנגבן, דהתם לא חישב עליהם לקבלה מעולם דלא העלם אלא לנגבם, עכ"ל, והגר"א פליג וכתב דה"ה דיכפה ולא רצה להאריך וסמך על משנה הקודמת, ופשוט דכ"ז הוא לטעמייהו, דהא דשרי ר"י לשבור או לכפות הוא משום דלא חשיבי כלל כשאובין, אך לדעת הר"ש דהא דשרי לכפות הוא משום דהמים נופלין לבור בהמשכה, הרי דזה ל"ש בסייד ששכח עציץ בבור, דאם יכפה נמצא שהמים נופלין למקוה בלא המשכה, וז"פ.[[3]](#footnote-4)

ב] ובביאור פלוגתת הרמב"ם והרא"ש עם הר"ש, אם כל שמוליך המים לבור אחשובי אחשבינהו והוו כשאובין, נת' במק"א דפליגי ביסוד הדין דל"ה המים שאובין שלא לדעת, דדעת הרמב"ם והרא"ש דהוא משום דפסולא דשאובין הוא רק ע"י דאיכא תפיסת יד אדם בשאיבתן, וע"כ כל ששאובין שלא לדעת וליכא תפיסת יד אדם בשאיבתן ל"ה כשאובין, ואשר ע"כ ס"ל דאף כששובר או כופה המים, כיון דליכא תפיסת יד בשאיבתן לא חשיבי כשאובין, ומה לי דאחשובי אחשבינהו, ורק בשמגבי' ומערה לבור הוא דהוו שאובין, דבהגבהתו הוי כשאיבה חדשה, אך דעת הר"ש דהא דל"ה המים שאובין שלא לדעת, הוא משום דלי"ל חשיבות מים שאובין בלא שהחשיב האדם לשאיבתן, ואשר ע"כ ס"ל דכל שהוליך המים לבור והחשיב לשאיבתן, חשיבי כשאובין.

וז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש בתו"ד, "לפיכך נעשה מותר סיוע האדם במקוה באופנים מסויימים, ונפסלת באופנים מסויימים, כמו שיתבררו החלוקים במסכתא זו", עכ"ל, וזה מתבאר כמש"נ, דדעתו דיסוד פסולא דשאובין הוא משום שנאסר סיוע האדם במקוה.

ונ' דיסוד הדברים שנתבארו לדעת הרמב"ם והרא"ש דפסולא דשאובין הוא משום תפיסת יד אדם שבשאיבתן, יש ללמוד כן גם ממה שפירש הרא"ש דטעמא דר"א דלא שרי לשבור אא"כ יש מעט מים בבור, הוא משום דס"ל דהא דמכשר במניח קנקנים אע"פ שיש בו קצת תפיסת ידי אדם, היינו דוקא ע"י תערובת מים אחרים, אבל אם יעשה כל המקוה מהם לא, עכ"ד, ונ' דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דפסולא דשאובין הוא משום דאיכא בהן תפיסת יד אדם, וע"כ חשיב שנעשה המקוה ע"י האדם, ואשר ע"כ ס"ל לר"א דבמניח קנקנים דאיכא קצת תפיסת יד אדם, סגי בזה לחשוב שנעשה המקוה ע"י האדם, וע"כ לא שרי אלא בצירוף הא דאיכא תערובת מים אחרים בבור, דכיון שמעט מן המים הוו לגמרי בידי שמים, ואף שאר המקוה לי"ב אלא קצת תפיסת יד אדם, חשיב שהמקוה נעשה בידי שמים.

ובטעמא דלא שרי ר"א לכפות, פי' הרא"ש דלא ישים ידיו בהם אף לכפותם, דאז חשיב תפיסת יד אדם לפסול, ויל"פ דהיינו ג"כ רק בצירוף הא דמעיקרא יש בהן קצת תפיסת יד אדם, וע"כ כל שמצטרף לזה ששולח ידו בהן לכפותן חשיב תפיסת יד אדם לפסול.

וזהו גם מה שפירש הרא"ש דבסייד ששכח עציץ בבור לא שרי ר' יהושע לכפות, משום דחשיב תפיסת יד אדם יותר ממניח קנקנים לנגבן דהתם לא חישב עליהם לקבלה מעולם דלא העלם אלא לנגבם, ונ' לדעתו, דה"נ הא דתנן התם דלר"א אם אין המים צפין על גביו לא ישבר, היינו אף בשעונת הגשמים היא ויש מעט מים בבור, ומשום דס"ל דבזה כיון שחישב עליהם לקבלה מתחילה, הוו המים שאובין גמורים, וכ"ה להדיא בחי' הגר"א.

אך בפי' הר"ש שם פירש דמש"א ר"א דלא ישבר, איירי בשאינה עונת הגשמים, דאם הי' עונת הגשמים כיון דאיכא מים בבור ישבר כדאמרן, עכ"ל, והיינו משום דלדעתו הרי בלא"ה הוו שאובין גמורים, דכל שמוליך המים למקוה אחשובי אחשבינהו, והא דשרי ר"א לשבור בעונת הגשמים, הוא משום דאיכא רבי' והמשכה, וא"כ ה"נ יש להתיר בסייד ששכח עציץ בבור.

ומאידך מה שפירש הר"ש דכל הא דתנן דר"א אומר דלא ישבר הוא רק בשאינה עונת הגשמים, אי"ז מתישב אלא לטעמי' דמלבד הא דבעי' שיהא מעט מים בבור, בעי' נמי שיהא עונת הגשמים, כ"ה שיהא רבי' והמשכה, אך לדעת הרא"ש דל"ב ר"א אלא שיהא מעט מים בבור, או שיהא עונת הגשמים דעי"ז יש מעט מים בבור, הרי בע"כ דבסייד ששכח עציץ בבור גרע, שהרי התם ודאי יש מעט מים בבור, דרק במ"ט תנן דבלע הבור את מימיו, ואפ"ה לא שרי ר"א לשבור.

ונ' דזה לטעמי', דיסוד פסולא דשאובין הוא משום תפיסת יד אדם, וע"כ י"ל דבשכח עציץ בבור חשיב טפי תפיסת יד אדם, אך לדעת הר"ש דפסולא דשאובין הוא משום שהוחשבו המים בשאיבתן, הרי אף בשכח עציץ בבור לא הי' לו ניחותא כלל בשאיבת המים, ולא החשיב לשאיבתן, ואדרבה התם גרע טפי ששכח העציץ ולא ידע כלל שנתמלא מים, ומשא"כ במניח קנקנים שלא שכחן ויתכן שהי' לו ניחותא שיתמלאו מים.

ג] ז"ל הרשב"א בשער המים ש"ה, אי קשיא לך הא דתנן וכו' המניח קנקנים וכו' ר' יהושע אומר בין כך ובין כך ישבר או יכפה אבל לא יערה, כלומר יכפה הקנקנים לצד א' או ישברם ומשם נמשכים למקוה, דאלמא דוקא בשכופה לצד א' ונמשכים דקסבר שאובה שהמשיכוה כולה כשרה, הא מערה פוסלין ואע"פ שלא העלן לקבל מים דהא העלן לנגבן קתני וכו', ולפי מה שכתבתי למעלה לא קשיא לי מידי, דכל שבאו למקוה בידי אדם ל"ה כמעין ופסול, עכ"ל.

והנה לכאו' מש"כ הרשב"א דכל שבאו למקוה בידי אדם ל"ה כמעין ופסול, הוא אף טעם דמה"ט לא שרינן לשבור או לכפות, אלא משום דאיכא בזה המשכה, אך בלא זה הי' אסור משום שבאו המים למקוה בידי אדם.

אך קשיא ע"ז, דא"כ מ"ט שרי ר' יהושע לשבור בסייד ששכח עציץ בבור, דהתם הרי ליכא המשכה כלל, דהגם דפירש הר"ש דחשיב המשכה כיון דמתוך כלים שבורים באו לבור, הרי פשוט דזה ל"ש אלא אם אתינן לחשבן כשאובין משום שאיבתן בכלים, אך לפ"מ שפירש הרשב"א דפסלינן להו משום שמיד האדם באו למקוה, ל"מ מידי מה שהם באין מתוך כלים שבורין, דמ"מ הרי הן באין למקוה מיד האדם בלא המשכה.

ובע"כ מזה, דרק בשמערה לבור חשיב שמיד האדם באו לבור, אך בששובר הקנקנים ל"ח כלל שהן באין מיד האדם, דאין אדם אלא מסיר הכלי המונען מלבא למקוה.

אך י"ל בזה כמש"נ לעיל סק"א לדעת הראב"ד, דרק בקנקנים שבגג חשיב כששוברן שהם באין מידו למקוה, אך בעציץ שבבור כיון דהמים הם בתוך הבור ורק העציץ מחלקן, ודאי ל"ח כששוברן שהן באין מידו למקוה.

אך קשיא דא"כ מ"ט לא שרינן לשבור אלא משום המשכה, אשר משו"ז פליגי ר"א ור"י, דלר"א לא שרי לשבור אא"כ יש מעט מים בבור כ"ה דיהא רבי' והמשכה, ולר"י בכל ענין מותר לשבור משום דס"ל דשאובה שהמשיכוה כולה כשרה.

אך הישוב לזה מתבאר מד' הרשב"א גופי', דהנה הרשב"א שם בשער ז' כתב, ז"ל, המניח כלים בראש הגג לנגבן וכו', פי' אם עונת גשמים הוא הרי אלו נידונים משום שאובין כל שהניח בשעות קישור העבים, וכ"ש בשעה שהמטר יורד וכו', ולפיכך לר"א אם יש בו כמעט מים כלומר שיש שם קצת מים כשרים ישבר וימשכו המים מן הקנקנים השבורין למקוה, ואם אין שם מים לא ישבר דקסבר ר"א דשאובה שהמשיכוה כולה או רובה פסולה, ומעט דקאמר ל"ד מעט אלא רוב המקוה דהיינו כ"א סאין וכו', עכ"ל, וכ"כ הר"ן בפ"ב דשבועות.

ומבו' בד' הרשב"א, דהא דבמניח קנקנים בראש הגג וכו' חשיבי המים שאובין, הוא משום שהניחן בעונת הגשמים, ומחודש בזה, דאף שהניחן כדי לנגבן, מ"מ כיון שהוא זמן ירידת גשמים, חשיב כשאיבה לדעת, אך בד' ש"ר מבו' דפליגי ע"ז, אלא אף בכה"ג ל"ח שאיבה לדעת, ובמק"א נת' בביאור הפלוגתא בזה, ומה"ט לא אסר ר"א לשברן אלא בעונת הגשמים.

ולכאו' צ"ע דא"כ מאי קשיא לי' להרשב"א בשער ה' מ"ט חשיבי שאובין כיון שלא העלן לקבל מים, הרי להדיא במתני' דהא דחשיבי שאובין הוא משום שהניחן בעונת הגשמים, וכמו שפירש הרשב"א בש"ז, ומאידך צ"ע, דלמש"כ הרשב"א בשער ה' דהגם שלא נשאבו לדעת, מ"מ כל שבאו למקוה שלא מיד אדם ה"ז פסול, א"כ מ"ט מתיר ר"א לשברן שלא בעונת הגשמים, הרי הגם דבכה"ג ל"ה שאובין, משום שנתמלאו שלא לדעת, מ"מ יש לפסול משום שה"ה באין למקוה שלא מיד אדם.

והפשוט בזה, דאדרבה ד' הרשב"א משלימים זא"ז, דהנה מבו' להדיא בל' הרשב"א בשער ה', דעיקר משה"ק מ"ט חשיבי שאובין, אי"ז כלל מהא דס"ל לר"א דלא ישבור, אלא הויא הקו' מהא דלא שרי ר' יהושע לערות.

והיינו משום דמהא דס"ל לר' יהושע דלא ישבור לק"מ, דהרי כל הא דלא שרי ר' יהושע לשבור הוא רק בעונת הגשמים דחשיב כממלא לדעת, וכמש"כ הרשב"א בשער ז', ואך דקשיא בהא דלא שרי ר' יהושע לערות, דהך דינא הוא אך שלא בימות הגשמים, וכדתנן "בין כך ובין כך" ישבור או יכפה אבל לא יערה, ופי' הרשב"א בשער ז', דהיינו בין שהניחן בשעת גשמים ובין שלא בשעת גשמים וכו', והרי דאף שלא בשעת גשמים לא שרי לערות, הגם שנתמלאו המים שלא לדעת.

אך הר"ן בשבועות פירש, להא דתנן בין כך ובין כך, ז"ל, כלומר אפי' אין מים בבור וכו', עכ"ל, ונ' דבא לאפוקי מד' הרשב"א, וס"ל דכל הא דאסר ר' יהושע לערות הוא רק בעונת הגשמים, משום דחשיבי המים כשאובין, אך שלא בעונת הגשמים שרי אף לערות, וז"ב.

וע"ז הוא שתירץ הרשב"א, דהא דלא שרי ר' יהושע לערות, הוא משום דכל שמערה נמצא שבאו המים למקוה בידי אדם ול"ה כמעין ופסול.

ולפ"ז הרי אדרבה יש ללמוד מזה, דכל הא דחשיב כבאו המים למקוה בידי אדם, הוא רק במערה, דמזה הוא שהק' הרשב"א, אך בשובר ל"ח כלל כבאו ע"י אדם, דאי נימא דאף בשובר חשיב כבאו ע"י אדם, א"כ מ"ט שרי ר"א לשבור אף בדליכא רבי', הרי ס"ל לר"א דשאובה שהמשיכוה כולה פסולה.

והאמנם י"ל בזה, לדעת הסוברים דבפסולא דיד אדם, מהני לכו"ע המשכה בכולו, והיינו משום דכה"ג ל"ב להתירא דהמשכה, אלא היינו משום דכל עיקר הפסול הוא רק בשבאו מיד האדם למקוה, ולא בשהומשכו ע"ג קרקע, ובמק"א נת' ללמוד כן מד' הראב"ד, אך בדעת הרשב"א אין נ' כן, דלהדיא נ' בדבריו בתשובה ח"ה סי' ס"ג דאף בפסולא דיד אדם ל"מ המשכה בכולו, עיי"ש.

וניחא לפ"ז הא דבסייד ששכח עציץ בבור שרי ר' יהושע לשבור, ולא פסלינן לה משום שבאו מיד האדם למקוה, והתם הרי ליכא המשכה וכנ"ל, ומשום דכל ששובר הקנקנים ל"ח כלל שבאו מידו למקוה, וז"ב.

ד] ז"ל ראבי"ה סי' תתקפ"ט, ואע"ג דתנן בפ"ג דמקוואות המניח קנקנים בראש הגג לנגבן ונתמלאו מים ר"א אומר אם עונת הגשמים הוא או אם יש כמעט מים בבור ישבר, פי' דאחשבינהו מפני שצריך להם, ואם לאו לא ישבר, ר' יהושע אומר בין כך ובין כך ישבר או יכפה אבל לא יערה, והלכתא כר"י, ומה לי לנגבן ומה לי אם זקפה לידוח, ותו דר"י פליג ואמר בין כך ובין כך, דמשמע דאפי' אם אין עונת גשמים, ישבר, כדי שימשכו על גבי קרקע עד שלא יפלו למקוה, או יכפה וישפך המים וימשיכם בלי שבירת כלי, אבל לא יערם בלי המשכה מפני ששאובין הם, ואנו אומרים בשעת פיזור עבים דברי הכל טהורים,[[4]](#footnote-5) י"ל ה"מ בשוכח אבל במניח אפילו ב"ה מודה,[[5]](#footnote-6) ומסלק את הטיט לא דמי למניח, ופשוט, עכ"ל.

וצ"ב מש"כ ראבי"ה והלכתא כר' יהושע, דמשמע דמכח זה קשיא לי' טפי דחזינן דאף בלא כוונת שאיבה חשיבי כשאובין, וקשיא דאדרבה מדר"א קשיא טפי, מדלא שרי ר"א אלא לשברן ולא לכפותן, ור' יהושע מיקל מדר"א, וא"כ מ"ט הדגיש הראבי"ה בקושיתו להא דקי"ל כר' יהושע.

עוד צ"ב בד' ראבי"ה, דמבו' דגריס במתני' אם עונת הגשמים היא "או" אם יש כמעט מים בבור, והרי דאם אי"ז עונת הגשמים לא שרינן לי' לשבור, וזה סותר לד' ראבי"ה בסי' תתקצ"א שמבו' בדבריו להיפך, דאדרבה כל הא דלא שרינן לי' אלא לשבור הוא רק משום דעונת הגשמים היא ונראה שנתנן שם לקבל, והבאנו דבריו להלן, וזה ע"ד ד' הרשב"א והר"ן דרק משום שעונת הגשמים היא הוא דחשיבי כשאובין, אך זה ניחא לגיר' הרשב"א והר"ן דלא גרסי או, אשר לפ"ז מתפרשים ר"א דאם עונת הגשמים היא לא שרי לי' לשבור אא"כ יש מעט מים בבור, ואם אי"ז עונת הגשמים שרי לי' לשבור אף אם אין מעט מים בבור, אך לגיר' ראבי"ה דגריס או הרי מבו' להיפך, דכל הא דשרי לו לשבור הוא רק אם עונת הגשמים היא, וזה צ"ע דאדרבה לפ"ד ראבי"ה בסי' תתקצ"א הרי בדין דאם אי"ז עונת הגשמים בדין שיהא מותר לערות.

ונ' ברור בדעת הראבי"ה דמפרש למתני' להיפך מד' ש"ר, דהנה כתב ראבי"ה בתו"ד, ז"ל, או אם יש כמעט מים בבור ישבר, פי' דאחשבינהו מפני שצריך להם, עכ"ל, ומבו' בדבריו דמפרש להא דתנן דאם יש כמעט מים בבור ישבר, ואם לאו לא ישבר, דהיינו דרק אם יש כמעט מים בבור הוא דבעי לשברן, משום דאחשבינהו מפני שצריך להן, אך אם יש הרבה מים בבור א"צ לשברן, כיון דלא אחשבינהו כלל, וזה להיפך ממה שפירשו ש"ר דמכוון ד' ר"א הוא דלא שרינן לי' לשברן אלא בשיש מעט מים בבור, ובכה"ג אף מותר לו לערותן למקוה.

ונ' לפ"ז דמפרש הראבי"ה לפלוגתת ר"א ור' יהושע, דר"א ס"ל דרק אם עונת הגשמים היא או אם יש מעט מים בבור, הוא דצריך לשברן לאפוקי להו מתורת שאובין, אך אם אין עונת הגשמים או אם יש הרבה מים בבור מותר אף לערותן לבור, ור' יהושע פליג וס"ל דאף אם ל"ה עונת הגשמים ואף אם יש הרבה מים בבור לא שרינן לי' לערותן לבור, דבכל גווני חשיבי כשאובין ואין ניתרין אלא ע"י שישבור או יכפה שהן ניתרין בהמשכה, ואשר זהו דקשיא לי' להראבי"ה רק משום דקי"ל כר' יהושע, דמדר"א לא קשיא, שהרי רק משום דעונת הגשמים היא או דיש מעט מים בבור הוא דס"ל דישבור, אך בלא זה מודה ר"א דשרי לערות, אך מדר' יהושע דס"ל דבכל גווני לא יערה הוא דקשיא לי' להראבי"ה.

אך תמוה לפ"ז, היאך מפרש הראבי"ה לפלוגתא דר"א ור"י בסייד ששכח עציץ בבור ונתמלא מים, דלר"א אם היו המים צפים על גביו ישבר ואם לאו לא ישבר, ולר' יהושע בין כך ובין כך ישבר, והתם לכאו' ל"ש לפרש בד' ר"ש דאם היו המים צפים על גביו לא שרי אלא בשבירה, ואם אין צפין על גביו שרי אף בלא שבירה, דמה טעם יש לחושבן טפי כשאובין בשיש מים צפים על גביו, וצע"ג.

ה] אך אכתי צ"ב, דהרי בד' ראבי"ה נ' דקושייתו היא אף בלא דנימא דמכוון ר' יהושע הוא אף בשאין עונת גשמים, ולא איירי ר' יהושע אלא בשעונת גשמים היא, שהרי רק אח"כ הוסיף "ותו" דר"י פליג וכו' דמשמע אפי' אם אין עונת גשמים, וא"כ מאי קשיא מד' ר' יהושע טפי מד' ר"א, הרי אף ר"א לא שרי לערות בשעונת גשמים היא.

ונראה, דהנה צ"ב טעמא דר"א, דמ"ט משום הא דעונת הגשמים היא או דיש מעט מים בבור לא שרינן לי' אלא לשבור, ומה עדיפותא דשבירה מכפי'.

ומצינו הביאור בזה בד' ראבי"ה סי' תתקצ"א בתו"ד, ז"ל, ותו בפ"ב דמקוואות המניח קנקנים בתוך הגג לנגבן ונתמלאו מים אם עונת הגשמים היא תשבר, פי' לפי שנראה שנתנם לשם לקבל הגשמים והו"ל שאובין וכו', ישבר הכלים להראות שלא נתנם לשם לקבל, עכ"ל, ולהלן שם, ז"ל, ומורה לנו דינין בע"א שישבר הקנקנים להראות שלא נתנם שם לקבלה, עכ"ל.

ומבו' בד' ראבי"ה דהא דס"ל לר"א דישבר, הוא כדי להראות שלא נתנן שם לקבל, והיינו דהגם שהניח הקנקנים לנגבן, מ"מ כיון שעונת הגשמים היא נראה שנתנן שם לקבל, וע"כ לא שרינן לי' אא"כ שוברן שמראה שלא נתנן שם לקבל.

ועד"ז נ' בהא דאם יש מעט מים בבור ישבור, דהוא משום דכל שיש מעט מים בבור ה"ז נחשבין כשאובים משום שצריך להם, וע"כ לא שרינן לי' אא"כ שוברן שמראה שלא נתנן שם לקבל, ועי"ז בטל מינייהו תורת שאובין.

אמנם לדעת ר"א דס"ל דבין כך ובין כך ישבור או יכפה, מבו' בד' ראבי"ה דהא דישבור אי"ז משום דמראה שלא נתנן שם לקבל, אלא הא דשרי לשבור הוא כ"ה דשרי לכפות משום שיש בזה המשכה, אך לא שרי ר"א לשבור סמוך למקוה בשלא יהא בזה המשכה.

ומתבאר לפ"ז דפליגי ר"א ור' יהושע, דלר"א כיון שהעלן לנגבן, ע"כ אף בעונת הגשמים או בשיש מעט מים בבור אי"ז שאובין גמורים, וע"כ מהני מה ששוברן ומראה שלא נתכוין המים להפקיע פסולן, אך לדעת ר' יהושע אף שהעלן לנגבן חשיבי כשאובין גמורין, וע"כ ל"מ לשברן אא"כ יש בזה המשכה.

ולפ"ז מתבאר היטב הא דלא קשיא לי' להראבי"ה אלא מדר' יהושע, דמדר"א ל"ק כלל, דהרי מודה ר"א דלא חשיבי שאובין כיון שלא נתכוין לשאיבתן, ואך דהיכא שעונת הגשמים היא הצריך לשברן כיון שנראה שנתנן לשם לקבל הגשמים, וכן היכא שיש מעט מים בבור צריך לשברן, כיון דאחשבינהו משום שצריך להן, ומהא ל"ק כלל, דל"ה כשאובה שלא לדעת הבעלים, כיון דהכא הוא צריך להן וה"ז חושבן, אך מדר' יהושע שפיר קשיא לי' להראבי"ה, ומשום דבד' ר' יהושע נ' דס"ל דהיכא שעונת הגשמים היא הוו שאובין מדינא, וע"כ ס"ל דל"מ לשברן אלא משום שיש בזה המשכה, וזהו דקשיא לי' דמ"ש מזקפה לידוח דלא חשיבי כשאובין משום דלי"ל ניחותא בשאיבתן.

1. אך לדעת הרמב"ם והרא"ש נ' לפרש ד' התוספתא בע"א, דלא קאי כלל על דינא דמניח קנקנים, דבזה שרי ר' יהושע לכפות וכדתנן במתניתין, אלא קאי על דינא דמ"ח בסייד ששכח עציץ בבור וכו', דבזה תנן דר' יהושע אומר דבין כך ובין כך ישבר, ולא שרי ר' יהושע לכפות, וכמו שפירש הרא"ש הטעם בזה, וע"ז תניא בתוספתא דר' יוסי אומר משום ר' יהושע דאף בזה שרי להטות, ומתניתין אתיא כת"ק אליבא דר' יהושע, וזה נ' ברור. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ב בד' הגר"א שדן לפרש דר"א לא פליג ומתיר לכפות, וצ"ב שהרי להדיא נחלקו בזה תנאי בתוספתא אם שרי לכפות, וא"כ מ"ט נימא דר"א מתיר אף לכפות ודלא כמשמעות מתניתין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. והא דשרי התם לשבור הגם דאין המים נמשכין ע"ג קרקע, וכאשר תמה בזה הרי"ד בתשובתו שם, ז"ל, לא הי' מתיר התנא לשבר ולירד מים שאובין לבור, ולא תמצא לומר משום דנמשכין מן הגג לבור הן נכשרין, דהא קתני סיפא המסדר קנקנין בתוך הבור ונתמלאו מים וכו' ה"ז ישבר, אלמא אע"ג דליכא התם שום המשכה קא שרי, עכ"ל, הוא משום דלפי' הר"ש הא דשבירה חשיבא כהמשכה אי"ז כלל מכח הא דהמים נמשכין על הקרקע לבור, אלא היינו כמו שפירש הר"ש, ז"ל, שהמשכה היא כיון דמתוך כלים שבורין נופלין לבור, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דכל שהמים נופלים מכלים שבורים ה"ז כהמשכה, וכפי הנראה הטעם בזה, דס"ל להר"ש דיסוד דינא דהמשכה הוא משום דפסולא דשאובין הוא רק בשנפלו מן הכלים לבור, וע"כ כל שהוליכן ע"ג קרקע ה"ה כשרים, ומה"ט אם שבר הכלים ונופלים המים מתוך כלים שבורים, אין לך המשכה גדולה מזו, אך הרי"ד פליג ע"ז וס"ל דלא חשיב זה כהמשכה, ויל"פ דטעמו הוא לפמש"כ שם ביסוד דינא דהמשכה, ז"ל, וכיון דשפכן על גבי הרצפה הרי נתבטלה מהן תורת שאיבה, וכדפריש ר"י בר' מ"צ ז"ל כיון דעבד בהו מעשה ששפכן לארץ נפקו להו מתורת שאובין "דמעשה מבטל מידי מעשה", עכ"ל, וע"כ ס"ל דרק בששפכן לארץ והוו בקרקע הוא שנתבטל מהן תורת שאובין, אך בשבירת הכלים לא נתבטל מהן תורת שאובין, אך באמת בדעת הר"י בן מלכי צדק גופי' לכאו' צ"ל שדעתו כדעת הר"ש דשבירת הכלים הויא כהמשכה, שהרי איהו מפרש למתניתין כפי' הר"ש דהא דשרי ר"י לשבור או לכפות הוא משום דאיכא המשכה, ולפ"ז בע"כ לפרש דהא דבשכח עצ ץ או מסדר קנקנים בבור שרי לשבור, הוא משום דה"ז כהמשכה, והיינו משום דאף שבירת הקנקנים חשיב כמעשה לבטל מהן תורת שאובין, (אך בד' הר"ש שפירש הטעם משום דמתוך כלים שבורים נופלין לבור, נ' דהטעם דחשיב כהמשכה הוא כמש"נ, משום דאין המים נופלין מן הכלי לבור. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומבו' בד' ראבי"ה דעונת הגשמים היינו שעת קישור עבים, ושלא בעונת הגשמים היינו שלא בשעת קישור עבים, ובד' הרשב"א בשער ח' מבו' טפי מזה, דעונת הגשמים היינו שעה שיורדים הגשמים, ז"ל שם, פי' אם עונת גשמים הוא, הרי אלו נדונין משום שאובין, כל שהניח בשעות קשור העבים, וכן שכן בשעת שהמטר יורד וכדאיתא בפ"ק דשבת, עכ"ל, וצ"ב רב, דבשעה שהגשמים יורדין היאך יתכן שיעלה קנקנים לנגבן, וכ"ה מתפרש לדעת הר"ש ודעימי' דהא דבעי' שיהא עונת גשמים הוא כדי שיתמלא רוב המקוה במי גשמים, והרי דעונת גשמים היינו שעת ירידת הגשמים, וכ"ה גם לדעת הר"ש והרי"ד דהא דשרי ר"א בעונת הגשמים הוא משום דיש מעט מים בבור ממי הגשמים, והרי דאיירי בשעת ירידת הגשמים.

   אך החזו"א תנינא סי' ח' סקי"א כתב בדעת הרמב"ם דעונת הגשמים היינו אף שעת פיזור עבים, והוכיח כן בדעתו, שהרי לדעת הרמב"ם קי"ל דאף בשוכח גזרו אטו מניח, וא"כ מ"ט במניח קנקנים לנגבן לא חשיבי כשאובין דומיא דשוכח, והש"ל סקצ"ד כתב דאי"ז בכלל שוכח כיון שהניחן לנגבן, אך החזו"א לא ניח"ל בזה, וע"כ כתב דעונת גשמים אינו קישור עבים דגם פיזור עבים הוא בעונת הגשמים, ושם סקי"ד הביא החזו"א ד' הר"ן בשבועות שפירש דעונת הגשמים היינו קישור עבים, אמנם עיי"ש דהעתיק הר"ן ל' הרשב"א, ונ' דמפרש דעונת הגשמים היינו שעת ירידת הגשמים. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומבו' בד' ראבי"ה דבר חדש, דמפרש דמש"א בגמ' בשבת דבשעת פיזור עבים ד"ה טהורים, היינו רק בשוכח, אבל במניח אף בשעת פיזור עבים טמאים, ואשר זהו שכתב הראבי"ה דמה"ט המניח קנקנים בראש הגג אף שלא בעונת הגשמים הוו המים שאובין.

   ונ' הטעם בזה, דהגם דהניחן בשעת פיזור עבים, ולא הניחן ע"מ לקבל, וכמש"כ הרשב"א בשער ה', מ"מ כיון שנתקשרו העבים והוא זכור בהכלים, סתמא דמילתא ניח"ל בשאיבת המים, וע"כ אית להו חשיבות שאובין, וזה מתפרש להראבי"ה לטעמי' דהא דלא חשיבי שאובין אלא בכונה, הוא משום דבלא זה לי"ל חשיבות שאובין, ורק ע"י שדעת האדם ורצונו בשאיבתן הוא דאית להו חשיבות שאובין, וכמש"נ בדעתו במק"א.

   וכפי הנראה בזה נתכוין הראבי"ה גם לישב משה"ק מ"ש ממניח טבלה להדיח, דהתם אין לו צורך כלל בקבלת המים בטבלא, ומשא"כ במניח קנקנים בראש הגג, דהגם שלא הניחן כדי לקבל מים, מ"מ ניח"ל בזה, וע"כ הוא דחשיבי שאובין. [↑](#footnote-ref-6)