סי צח ט
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

הקדמה

סוגיא דע"ז סו.

**בגמ'** ע"ז סו. נחלקו אביי ורבא בדברים שאיסורם במשהו במין במינו, לאביי אזלינן בתר טעמא וכל ששוין בטעמא אע"פ שאין שוין בשמא הוה מין במינו, ולרבא אזלינן בתר שמא, ושם בגמ' אמר אביי מנא אמינא לה דבתר טעמא אזלינן דתניא תבלין ב' וג' שמות והן מין אחד או מין ג' אסורין ומצטרפין ואמר חזקיה הואיל וראויין למתק בהן את הקדירה אי אמרת וכו', ורבא אמר לך הא מני חזקיה היא דתניא רק יהודה אמר משום ר' מאיר מנין לכל שבתורה שמצטרפין זה עם זה וכו' ע"כ.

מחלוקת רש"י ותוס'

**והנה** נחלקו רש"י ותוס' בפי' דברי הגמ', לפי רש"י ב' וג' שמות היינו שנים ושלשה שמות פלפלין, ואעפ"כ מצטרפין לאסור כיון ששוין בטעמא בזה שראויין למתק בהן את הקדירה, ומזה הוכיח אביי שבתר טעמא אזלינן, ורבא דחה שהברייתא כר' מאיר שכל האיסורין מצטרפין זה עם זה, ולא בעינן לאוקמי במיני מתיקה, אלא שלפ"ז צ"ל שהברייתא מיירי בשני איסורין ולא משמע כן לפירש"י דשלשה שמות היינו שלשה שמות פלפלין, וא"כ ק' מה תי' רבא במה שמוקים לה כר' מאיר, הא אפי' באיסור אחד ממש סבירא ליה לרבא שאין מצטרפין ועיין הערה[[1]](#footnote-1).

שיטת התוס' דשנים ושלשה שמות היינו שנים ושלשה איסורים, ומ"מ מצטרף הואיל וראויים למתק את הקדירה, וגם למסקנא דאמר רבא דברייתא ר' מאיר היא, ג"כ צריך לאוקמי כדחזקיה, דאם לא כן כיון שאינם שוים בטעמא אינם יכולים להצטרף לאסור את הקדירה דשני טעמים שאינם שוים אינם יכולים להצטרף לאסור את הקדירה אפי' באיסור אחד ע"ש, ולפי רש"י אליבא דר' מאיר לא בעינן להא דחזקיה אבל בשאר איסורים[[2]](#footnote-2).

מח' הרמב"ם והראב"ד באיסורים החלוקים בטעמא

**והנה** ברמב"ם פרק י"ד מאכ"א ה"ו כ' יראה לי שכל החייב בתרומה ומעשרות מצטרף לכזית בטבל מפני שהוא שם אחד וכו' ובהשגות שם כ' וז"ל בעינן טעמן שוה כדאמרינן בעלמא ג' שמות והן מין אחד וכו' ע"כ, והיינו שהראב"ד הוכיח מסוגיין ששני מינין של איסור אחד אין מצטרפין אלא א"כ טעמן שוה, ולכאו' תמוה שכל זה דוקא לענין לאסור את הקדירה שאין שני שמות מצטרפין לאסור כיון שאין טעמן מורגש בקדירה, אבל היכא שעומדין לעצמן א"א להוכיח מהתם שאינם מצטרפים[[3]](#footnote-3).

ביאור הגר"ח הלוי בראב"ד

**ועיין** חי' הגר"ח הלוי שם שבי' שהראב"ד נקט שאם שני מינין של איסור אחד מצטרפים, היה מן הדין שיצטרפו לאסור את הקדירה, שהרי הצירוף של שני הטעמים יחד הוא הטעם של האיסור, וזה פשוט שאף אם אינו מרגיש את הטעם עצמו בס' של היתר, אבל עכ"פ הטעם המצורף של שניהם שפיר מורגש בקדירה, ולכן אם שני מינין של איסור אחד שאין טעמם שוה מצטרפין יחד לאיסור, ה"ה שתוך הקדירה יצטרפו לאסור, וע"כ מוכח מזה שאין אוסרים את הקדירה שה"ה כשהם לבד אינם מצטרפים לאיסור.

אבל הרמב"ם למד כרש"י דלמסקנת רבא לא בעינן מיני מתיקה, שכל שהוא איסור אחד מצטרף יחד לאסור אפי' שני מינין, וה"ה שמצטרף יחד לאסור את הקדירה, וזהו באמת הביאור בדברי רש"י שלמסקנא לא בעינן להא דחזקיה, שכל שהוא איסור אחד לא איכפת לן בחילוק טעמים כיון שהטעם המצורף הוא ניהו[[4]](#footnote-4) טעם האיסור[[5]](#footnote-5).

סוגיא דזבחים

**וע"ע** בגמ' זבחים עח. הפיגול והנותר והטמא שבללן זה בזה פטור, א"א שלא ירבה מין על חבירו ויבטלנו וכו' ש"מ איסורין מבטלין זה את זה וכו' וע"ש ברש"י ותוס' שנחלקו בפירוש דברי הגמ', אבל עכ"פ מבואר בגמ' שאיסורים מבטלין זה את זה, וכ' הב"י כאן שלכו"ע לא ניתר האיסור, רק שאין לוקה עליו כיון בטל מיניה שם האיסור ע"ש, משמע מדבריו שמדאורייתא לא בטלה האיסור וכן נקט בחי' הגר"ח הלוי הנ"ל, אבל בחוו"ד כ' בפשיטות שכל שבטל האיסור לענין מלקות בטל גם לענין איסור רק שמדרבנן אסור ע"ש.

ברמב"ם פ' תרומה וכלה"כ מצטרפין

**ברמב"ם** פט"ז מאכ"א הל' יג' פ' שאור של כלאי הכרם ושל תרומה שנפלו לעיסה מצטרפין יחד לאסור את הקדירה ע"ש, ומקור הדין בפ"ב דערלה שנחלקו שם ר"ש וחכמים ולפי חכמים מצטרפין לאסור, אמנם מבואר בירושלמי שת"ק היינו ר"מ דאית ליה שכל איסורין שבתורה מצטרפין, וא"כ ק' למה פסק הרמב"ם שמצטרפין הא למה דקי"ל כר' שמעון שכל איסורין שבתורה אין מצטרפין זה עם זה ה"ה בזה, וכ"כ ק' על הרמב"ם שפסק את הדין של הברייתא תבלין שנים ושלשה שמות מצטרפין וכו', והרי בגמ' מוקי לה רבא כר"מ, אבל לרבנן אין מצטרפין, ועיין חי' הגר"ח הלוי הלכות מעשה הקרבנות פרק י' ה"יב ע"ש.

כזית חלב וכזית דם מבטלין זה את זה

**כ'** הטור אם נפל כזית חלב וכזית דם לנ"ט כזיתי היתר וכו' וכן שלשה מינין וכו' ופטורים ע"כ, וכ' הב"י שלא היה צריך הטור להזכיר דין זה שהאיסורים מבטלין זה את זה, ולא כתבן אלא משום דמיניה ילפינן לדין הנ"ל ע"ש, והיינו שנקט שכל מה שהחלב והדם מבטלים זה את זה הוא מדין איסורים מבטלין זה את זה, ולכאו' ק' שהרי עכ"פ איסורא איכא וא"כ למה הותר הקדירה.

ובאמת ברא"ש בתשובה שהוא מקור הך דינא כ' שהוא סברא, שהרי אין טעם החלב או הדם מורגש בתערובת ולהכי בטלי בששים ע"ש, אבל בטור מבואר להדיא שהוא מדין איסורין מבטלין זה את זה וק כנ"ל.

וע"ע בדגול מרבבה שהק' שהרי הרמב"ם פסק שאין איסורים מבטלין זה את זה, וא"כ ק' כיון שהדין הנ"ל תלוי בדין איסורין מבטלין זה את זה, נמצא שלי הרמב"ם לתא להך דינא הפוסקים לא הזכירו מזה כלום.

ביאור הגר"ח הלוי בדברי הרא"ש

**ועיין** חי' הגר"ח הלוי הלכות וכו' שכ' לבאר את דברי הרא"ש, שעיקר דין ביטול בששים הוא דין ביטול האיסורים ולא רק הפקעת הטעם, ולהכי תלוי בדין איסורים מבטלין זה את זה, דאם אין איסורים מבטלין זה את זה לא חל שם ביטול על הטעם, אלא שק' שהרי אף אם איסורים מבטלין זה את זה אבל עכ"פ איסורא מיהא איכא, ונקט הגר"ח שנשאר איסור דאורייתא[[6]](#footnote-6), ותי' הגר"ח שיסוד הדין שהחלב בטל לענין מלקות ולא לענין האיסור, הוא משום שע"כ אין כח במבטל להתירו כיון שהוא עצמו איסור, רק שמ"מ שם חלב ושם דם בטל ממנו, וממילא ליכא מלקות כיון שמלקות ניתן רק על מה שמוגדר כחלב עצמו ודם עצמו, וממילא לענין טעם כעיקר שעיקרו תלוי בשם חלב עצמו כל שבטל ממנו שם חלב ממילא בטל ממנו כל דין טעם כעיקר, שדין טעם כעיקר תלוי בעיקר מציאות החלב ולא באיסור חלב, ולכן שפיר כ' הרא"ש שתלוי בדין איסורים מבטלין זה את זה, שע"י דין ביטול בטל מיניה שם טעם כעיקר שהוא דין ביטול, ויסוד הביטול מדין ביטול שם חלב ע"ש[[7]](#footnote-7), כן נראה לבאר דברי הגר"ח[[8]](#footnote-8).

שו"ע

חלב ודם שנפלו לנ"ט היתר

**שו"ע** קדירה שיש בה נ"ט זיתים היתר ונפלו בה שני זיתים אחד של דם ואחד של חלב, כל אחד מצטרף עם הנ"ט של היתר לבטל חבירו וכו' ע"כ, מקור הדין הוא בשו"ת הרא"ש, וע"ש שהוסיף ע"ז שהרי מצאנו שאיסורים מבטלים זה את זה ע"ש, ומקור הדין שאיסורים מבטלין זה את זה הביא הרא"ש מהגמ' זבחים עח. שאם בלל נותר וטמא אינו לוקה א"א שלא ירבה מין על חבירו, ועוד הביא ממסכת ערלה פרק ב' משנה ג' הערלה מעלה את הכלאים וכו' ובירושלמי פי' דלענין איסורים מבטלין זה את קאי, אלא שבאמת ברא"ש עצמו מבואר שעיקר טעמו משום שמ"מ בטלה הטעם, ואין כאן הרגשת טעם איסור, וכן הוא בש"ך כאן ס"ק לג' ולא הביא כלל ענין איסורים מבטלים זה את זה.

**וע"ע** דגול מרבבה שתמה שהרי הרמב"ם פסק שאין איסורים מבטלין זה את זה, וכן מה שהביא ראיה ממתני דערלה הרמב"ם פי' שם באופן אחר שלענין חוזר וניער מתניא, וא"כ ק' דלפי הרמב"ם היה לנו לפסוק שאין האיסורים בטילים, וכ' שם ושמא נימא דלענין טעמא שאני שהעיקר תלוי במה שבטל הטעם ע"ש, אבל עכ"פ ק' לפי הטור שתלה דין זה במה שאיסורים מבטלים זה את זה ועיין הערה[[9]](#footnote-9).

איסור אחד ושני טעמים

**אולם** בהגהות הגרעק"א הביא כאן מה שכ' התבואות שור בסי' לג' שבאיסור אחד אף שטעמם חלוקים זה מזה מ"מ אין מבטלין זה את זה ע"ש, וק' הא מ"מ לא מורגש כאן שום טעם, ועיין חזון איש סי' כה' שכ' שטעמם נעלם, שהרי אין כאן הרגשת הטעם ע"ש, וכ' שאפשר שלא אמרו אלא לענין שאין מבטלין ה את זה, אבל מ"מ אין מצטרפין לאסור היכא שיש ששים בלי האיסור ע"ש, והחילוק בזה לכאו' דמ"מ בעינן לדין איסורין מבטלין זה את זה כמו שנתבאר לעיל, ובאיסור אחד לא שייך דין מבטלין זה את זה, אלא שלפ"ז הדרה קושיית הדגול מרבבה למקומה, שלפי הרמב"ם שאיסורין אין מבטלין זה את זה ליתא לדינא דהרא"ש וצ"ע[[10]](#footnote-10).

אמנם עיקר הדבר אי מצטרפין יחד לאסור, תלוי לכאורה במחל' רש"י ותוס' בסוגיא דע"ז כמו שנתבאר לעיל, דלפי רש"י כל שהוא איסור אחד אפי' חלוקים בשמא וטעמא מצטרפין לאסור את הקדירה, משא"כ לפי תוס' לעולם בעינן טעם שוה כדי לאסור את הקדירה[[11]](#footnote-11) דאל"כ בטלה הטעם[[12]](#footnote-12).

ב' איסורים שטעמן שוה

**ושני** איסורים שטעמם שוה, כ' הגרעק"א בשם התבואות שור סי' לג' שאין מבטלין זה את זה ע"ש, וכן מבואר באיסו"ה כלל כד ע"ש, ולכאו' תמוה שהרי זה נגד הגמ' בע"ז, דמבואר שם שגם היכא שראויים למתק את הקדירה, דוקא לאביי דאזיל בשר שמא מצטרפי לאסור, אבל לרבא דאזיל בתר שמא כיון שאין שוין בשמא לא מצטרפי,[[13]](#footnote-13) אבל היכא ששוים רק בטעמא למה מצטרפין לאסור הא אין כאן טעם משום איסור ויחד אין כאן צירוף ועיין הערה[[14]](#footnote-14).

אם מצטרפין לאסור כשיש ששים בקדירה

**נתבאר** שאיסור אחד בשני חתיכות שאין טעמן שוה אין מבטלין זה את זה, ויש לעיין מה הדין אם יש ששים אם ה"ה שמצטרפין יחד לאסור את הקדירה, ועיין חוו"ד שדעתו שמצטרפין לאסור, וטעמו שהרי קי"ל דלא סמכינן אקפילא, א"כ מוכח שגם בלי טעם אסרינן עד ששים, וממילא ה"ה איסור אחד עם שני טעמים אף שאין טעם מ"מ מצטרפין יחד לאסור את הקדירה ע"ש[[15]](#footnote-15).

ולפ"ז שהוא דין ביטול ע"כ צריך לדון כאן מדין איסורין מבטלין זה את זה, וממילא הדרה קושיית הדגול מרבבה למקומה, שלפי הרמב"ם שאין איסורין מבטלין זה את זה ליתא להך דינא, ובאמת בלאו הכי עיקר דבר החוו"ד קשה טובא שהרי קי"ל דלא סמכינן אקפילא אבל טעימת ישראל סמכינן שפיר וא"כ ע"כ מוכח שאין צריך דין ביטול אלא מציאות ביטול הטעם.

שני חתיכות שבלעו איסור אחד

**עוד** כ' החוו"ד ששני חתיכות היתר שאין טעמן שוה שבלעו איסור אחד שטעמו שוה אין מבטלין זה את זה, דאף שאין הטעם נרגש שהרי החתיכות טעמן שונה, מ"מ עיקר האיסור הוא שם אחד ואין מבטל זה את זה, וכמו שנתבאר דלא סמכינן אקפילא וא"כ אפי' במקום שאין טעם ג"כ אסור.

שיטת המ"א בהלכות פסח

**וע"ש** בהגהות הגרעק"א שציין לדברי המקור חיים בשם המ"א בהלכות פסח, דשם מבואר ששני חתיכות שבלעו חמץ, מצטרפין זה עם לבטל אחד את השני, והיינו משום שבאמת ליכא טעם ולא איכפת לן במה ששניהם איסור חמץ ע"ש, ולכאו' מבואר ג"כ דלא כהאיסור והיתר הנ"ל, שגם איסור אחד משני טעמים מבטלין זה את זה.

ביאור דברי הש"ך ס"ק לד'

**ש"ך** ס"ק לד' היכא שנפלו שני הזיתים של חלב ודם בזה אחר זה, לכאו' לא שייך דין הרא"ש למה דקי"ל חנ"ן בשאר איסורים, ובסוף דבריו כ' א"נ נפק"מ אם נפל כזית דם לתוך ס' זיתים של היתר וכו' ע"ש, ומבואר בדבריו שאף שהדם שנפל בראשונה כבר בטלה בתערובת, אכתי יש מקום לומר שאינו מצטרף להתיר החלב שנפל באחרונה אף שלא אמרינן בזה חוזר וניער כיון שהוא איסור אחר, אבל מ"מ לצרפו לבטל את החלב שנפל בראשונה צריך דוקא לדין איסורין מבטלין זה את זה, וצ"ב שהרי כיון שנפלה והותרה למה שלא יצטרף לבטל איסור אחר וצ"ע.

![](data:image/png;base64...)

השלמה לגליון הקודם

בדין ציר דגים

**בש"ך** ס"ק ל' כ' בשם הת"ח שתבלין שנפל לדבדר ששוה בטעמו בטל בששים, והנה באיסו"ה הביא ראיה לזה, שהרי מבואר בגמ' חולין צט: שציר דגים טמאים שנפל לציר דגים טהורים אוסר במאתים, והרי ציר הוא מלח והוא דבר העומד לטעם, ולמה בטל במאתים, וע"כ מוכח שמכיון שהוא מין במינו לא משערינן כאילו נפל לדבר תפל ע"ש, אלא שלכאו' הדברים תמוהים שהרי אדרבה א"כ למה צריך מאתים, שהרי גם מה שצריך מאתים הוא משום המלח שהוא עומד לטעם, ואי במין במינו משערינן כשאר מאכלים למה צריך כאן מאתים.

ובאמת כבר נתבאר שבגר"א הביא שהר"ש והריב"א דייקו באמת להיפך, דלמה צריך מאתים הא החריפות אינו אלא מחמת המלח, ואילו האיסור הוא מצד השומן, ומוכח מזה שאפי' מלח שבלע איסור דיינינן ליה כמלח האסור, אלא שא"כ ק' להיפך למה לא משערינן ליה באלף, ולכאו' מוכח שסברי הר"ש והר"י שמכיון שהמלח מעורב בשומן דגים אין לו כח לאסור יותר ממאתים אבל לעולם עיקרו כדין דברים העומדים לטעם, וא"כ יהא מוכח להיפך שמלח שנפל למינו אוסר כמלח, אלא שלשיטתם אין להוכיח מזה שהרי השומן של הציר דג טהור אינו מינו של המלח ושפיר אוסר בו המלח כדבר חריף.

אבל האיסור והיתר למד שהשומן עצמו חזק ואוסר עד מאתים והוא כמו שאר המאכלים שנותנים טעם עד ששים, ומצד דבר חריף אינו אוסר כיון שנתערב במין במינו, שיש בו שתי בחינות בחינת מאכל חריף, ובחינת דברים העומדים לטעם והכל מכח השומן עצמו ולא כמלח שבלע איסור וצ"ע.

1. האחרונים האריכו לבאר שיטת רש"י מה מהני הא דר' מאיר, אבל עכ"פ לכל הפירושים איסור אחד עם שני טעמים אינו מצטרף דלא כמו שנכתוב לקמן [↑](#footnote-ref-1)
2. **מח' הש"ך והרמ"א בדין שמא וטעמא**

   **והנה** מסוגיא זו לכאו' ק' על הש"ך שכבר נתבאר לעיל שנחלקו הרמ"א והש"ך בדין מין בשאינו מינו בטעם, שהרמ"א נקט שגם בזה אזלינן בתר שמא כרבא, אבל הש"ך פליג דלענין לאסור את הקדירה לכו"ע אזלינן בתר טעמא שהרי עיקר האיסור משום שטעם כעיקר ולכן אינו שייך כלל למח' אביי ורבא, ולכאו' לפ"ז מה מוכיח אביי מברייתא שתבלין ב' וג' שמות אוסרת את הקדירה, הא לענין לאסור את הקדירה פשיטא שמצטרפין הואיל וראויין למתק את הקדירה וא"כ הטעם מורגש בקדירה ולמה לא יאסור כן הק' הפלתי, ועיין חוו"ד שתי' בצורה מחודשת ע"ש ועיין לקמן. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובעיקר דברי הראב"ד צריך להוסיף שפירשו את דברי הגמ' כתוס' שגם לרבא שדחה הא מני ר' מאיר היא דחשיב כאיסור אחד, אעפ"כ בעינן דוקא מיני מתיקה, והיינו משום שאפי' איסור אחד אין מצטרף אם אינם שוים בטעמא, ואף דרבא אזיל בתר שמא ולא בתר טעמא, אבל עכ"פ לענין להצטרף מהני גם שוין בטעמא כל שהוא איסור אחד, אלא שהיכא שהוא אותו מין ממש לאביי בטעמא ולרבא בשמא מהני להצטרף אפי' בשני איסורים (עכ"פ לענין לאסור את הקדירה), משא"כ בדברי שאינו שוה במין אם הוא איסור אחד מצטרף זה עם זה אם אך הם שוים בטעמא. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולפ"ז צ"ל שעיקר קושיית הגמ' גם לפי רש"י הוא משני איסורים ולא מאיסור אחד [↑](#footnote-ref-4)
5. **יישוב שיטת הש"ך להנ"ל**

   **ולפ"ז** לכאו' אפשר ליישב ג"כ את שיטת הש"ך, דאף אי נימא שלענין לאסור את הקדירה הכל תלוי בטעם ובהרגשת הטעם, אכתי כל שהם שני מינין ואינם מצטרפים כשהם לעצמם, גם לענין להטעים את הקדירה אינם יכולים להצטרף, שהרי הטעם הבא ממין זה אינו מצטרף עם הטעם הבא ממין זה כיון שהם שני מינין ונמצא שאין כאן הרגשת טעם איסור שהטעם המחודש היוצא מביניהם אינו אלא דבר חדש ולא חשיב אכילת טעמו כאכילת גופו של איסור כיון שהוא טעם חדש, ואף שראויין להמתיק את הקדירה אין זה אלא לענין שיחשב מין במינו כיון שיש דמיון בטעמים חשיב מין אחד, וכל שהוא מין אחד ע"כ מצטרפים יחד ליחשב כדבר אחד וממילא הטעם היוצא מביניהם הוא ניהו טעם האיסור, אבל לפי רבא דלא אזלינן בתר טעמא א"כ אין כאן צירוף בין שני המינין, ואין זה כי אם צירוף הטעמים, וע"כ צ"ל שהטעם המחודש הוא ניהו טעם האיסור, וכבר נתבאר שכי האי גונא לא מצטרפי.

   ואה"נ היכא ששוין בשמא וחלוקין בטעמא מצטרפין שפיר לאסור את הקדירה בטעם המחודש היוצא מביניהם, כיון שיש כאן צירוף של המינין וחשיב מין אחד של איסור ושפיר מצטרפין יחד ע"י הטעם המחודש היוצא מביניהם.

   ביאור הרמב"ן בסוגיא דע"ז

   הנה ברמב"ן שם הביא פירש"י ואח"כ הביא פירש ר"ח, והנה לפי רש"י כ' הרמב"ן שלא הק' מהא דחזקיה, אלא מכח הברייתא עצמה, שע"כ א"א לפרש את הברייתא דמצטרפי כי אם מטעם צירוף הטעם, אבל לרבא אין שום טעם לצרף, וע"ז תי' רבא דלר' מאיר לא בעינן להא דחזקיה דאפשר לומר דמצטרפי כמו שכל האיסורים מצטרפין, אבל לפי ר"ח עיקר קושיית אבי הוא מדברי חזקיה עצמו, דאילו רבא יכול לאוקמי בדברים השווין בשמא, אבל חזינן בחזקיה שלא מוקי לה כי אם בדברים השווין בטעמא חזינן שע"י טעמא מצטרפין.

   והק' הרמב"ן מאי ראיה מייתי מהא דחזקיה, דלמא לעולם עיקר הצירוף הוא משום דשווין בשמא, ומ"מ בעינן להא דחזקיה דאל"כ אין כאן צירוף לאסור את הקדירה שהרי זה למתק וזה לחזק ואין כאן צירוף טעמים, ותי' הרמב"ן דמ"מ הצטרפו יחד לתבל את הקדירה ע"ש, נראה להדיא שהרמב"ן נסתפק בסברת הגר"ח אבל לא הסכים לדון כן בכל מקום כי אם בתיבול [↑](#footnote-ref-5)
6. וכן משמע בב"י שכ' שלא היה לו לטור לכתוב דין זה שאיסורין מבטלין זה את זה, כיון שאין נפק"מ לאיסורא רק למלקות, ואי נימא שאין זה אלא איסורא דרבנן, א"כ הא שפיר איכא נפק"מ בין איסור דרבנן לדאורייתא גם לדידן, מוכח שנקט הב"י שלעולם נשאר בו איסור דאורייתא. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולכאו' נראה לומר שזה תלוי בעיקר דין טעם כעיקר, דהנה אי נימא כמו שכ' הראב"ד שהביא הרשב"א שיסוד דין טעם כעיקר משום שעיקר האוכל תלוי בטעמו וממילא כל שאוכל טעמו חשיב כאוכל גוף האיסור, וא"כ פשיטא שתלוי בעיקר שם האוכל, דאם הוא חלב אז דין טעם כעיקר הוא טעם של חלב, אבל אי נימא שעיקר דין טעם כעיקר הוא מדין יוצא מן האיסור, ובלי דין טעם כעיקר היה זה בטל ברוב, והתורה חדשה שלא בטלה ברוב, א"כ העיקר תלוי בשם האיסור ולא מהני לבטל של חלב לבד, דמ"מ יש כאן יוצא מן האיסור, וכיון שאין איסורים מבטלין זה את זה לענין להתירו שוב ממילא גם היוצא מן האיסור לא יבטל לגמרי שיחול עליו היתר, אלא שהרא"ש לשיטתו שנקט שבטעם כעיקר אמרינן שנהפך האיסור להיתר משום שכל עיקר האיסור הוא מכח הטעם עצמו וכמו שנתבאר, ולכן ודאי שהעיקר תלוי בשם אוכל וכל שבטל ממנו של חלב בטל ממנו גם עיקר דין טעם כעיקר. [↑](#footnote-ref-7)
8. אלא שלפ"ז לכאו' יקשה מה שכ' הגר"ח פרק י"ד הל' ו' שבשני מינין של איסור אחד שפיר מצטרף לאסור את הקדירה מדין טעם כעיקר, משום שהטעם המצורף הוא ניהו טעם האיסור, ולכאו' כל זה אי נימא שדין טעם כעיקר הוא הטעם הבא מן האיסור, וממילא כיון שהכל איסור אחד מצטרפים שניהם לשם אחד של איסור, אבל אי נימא שטעם כעיקר הוא דין בחפצא של החלב והדם, א"כ שני מינין אף שהוא איסור אחד היאך יצטרפו יחד הא אין כאן לא טעם חלב ולא טעם דם. [↑](#footnote-ref-8)
9. ועיין מה שנתבאר לעיל בהקדמה מחי' הגר"ח הלוי ע"ש, ולפ"ז אפשר לומר שלפי הרמב"ם לא צריך דין איסורים מבטלין זה את זה, דדי לן במה שאין איסורים מצטרפים זה עם זה, דממילא אין הטעמים מצטרפים ליחשב הטעם המצורף טעם האיסור, וכל שאין כאן צירוף בטלה כל טעם בששים כמותו, משא"כ הרא"ש למד שדין ששים הוא דין מבטל, ולכן בעינן דוקא לדין איסורים מבטלין זה את זה [↑](#footnote-ref-9)
10. אולם למה שהבאנו לעיל מהגר"ח אפשר לומר דבאיסור אחד שני הטעמים נהיה יחד טעם אחד של איסור, וא"כ גם אי נימא דלא בעינן לדין איסורים מבטלין זה את זה, והביטול משום שלא מורגש הטעם, הכא לא שייך בזה ביטול כיון שמורגש היטב הטעם של האיסור, שהרי הטעם המצורף ודאי נרגש בתערובת והוא ניהו טעם האיסור עצמו. [↑](#footnote-ref-10)
11. והוא באמת מתלא תלי בסברת הגר"ח שנתבאר לעיל, שבאיסור אחד אף שהם שני טעמים, מ"מ שפיר מצטרפים יחד שני הטעמים לאסור את הקדירה כיון שהטעם המצורף הוא ניהו טעם האיסור, אלא שכל זה לרש"י אבל לפי התוס' אינו כן אלא כל שטעמם חלוק אינם יכולים להצטרף אפי' לענין לאסור את הקדירה. [↑](#footnote-ref-11)
12. והנה בפר"ח סי' צח ס"ק ו' כ' שדין מחמץ ומתבל אינו הל' של נתינת טעם, אלא שהוא דין שפעולתו ניכרת באוכל, והוא דין שלא בטלה בתערובת דמאחר שפועל בתערובת ופעולתו ניכרת שוב לא בטלה בתערובת ע"ש, וכבר נתבאר מזה לעיל בדברי האיסור והיתר, וכן נתבאר שבדין מתבל שייך לדון משום זוז"ג, הרי שאין זה דין טעם כעיקר, ולפ"ז אפשר לומר שהאיסור והיתר למד שאין שום ראיה מסוגיא דע"ז לדין הנ"ל, דהתם בדין מתבל שפיר כ' התוס' שכל שאין טעמן שוה אין כאן צירוף פעולה שזה בא למתק וזה בא לחזק, ולא שייך לומר שיש כאן צירוף טעם שהטעם החדש הוא ניהו האיסור, שהרי בעינן לדון על צירוף פעולה ולא שייך זה בדברים סותרים, ולכן שפיר כתבו התוס' שאפי' לר' מאיר צריך לצירוף של מה שבאין למתק את הקדירה כמו שנתבאר דלענין תיבול פשיטא שצריך דוקא צירוף.

    וע"ע חי' הגר"ח מעשה הקרבנות פ"י הי"ב שכ' שחלוק דין טעם כעיקר מדין מתבל, דדין נותן טעם, דדין טעם כעיקר הוא הלכ' מסוימת של חלות שם טעם כעיקר, משא"כ מחמץ ומתבל עיקר דינם שאינם בטלים, ול"ז כ' הגר"ח שבמתבל ומחמץ אפשר לצרף אפי' שני איסורים שונים משום שאין צריך לחדש שם האיסור אלא כל שיש בו כדי לתבל לא בטלה וממילא אפי' שני איסורים מצטרפים, משא"כ לענין טעם כעיקר בזה לחש את שם האיסור ולכן שני איסורים אין מצטרפין לחדש שם טעם כעיקר ע"ש, ואפשר לבאר קצת באופן אחר, דדין טעם כעיקר הוא מצד הרגשת הטעם שהוא כמו המאכל עצמו, אבל מתבל הוא מצד עצם אכילת התיבול שלא בטלה בתערבות מחמת חשיבותו, וממילא כל מה שכ' התוס' שאין שני איסורים מצטרפין אלא א"כ ראויים למתק, היינו דוקא במתבל משום שאין בו דין טעם, ועיקר דינו אלא שהוא עצמו לא בטל, ובזה צריך דוקא צירוף של שני דברים שטעמן שוה שיחשב שהוא עצמו מורגש, אבל אם מרגישו מכח חבירו אין לו חשיבות שלא יבטל, משא"כ דין טעם כעיקר הוא דין מצד השם טעם עצמו, ואף כשנשתנה הטעם ונצטרף עם אחר מ"מ כל טעם שמורגש מכח האיסור חל עליו שם טעם כעיקר, וכיון ששניהם אותו שם איסור חשיב שם טעם כעיקר של איסור, אבל במתבל ליכא שם דין טעם כעיקר כמו שנתבאר שאין בו אכילה לעצמו ולא חשיבה אכילתו, וע"כ אינו אלא שהוא עצמו לא בטל ונאכל יחד במאכל כמו שביאר הגר"ח ובזה שני טעמים ודאי אין מצטרפין כן נראה ליישב שיטת האיסור והיתר. [↑](#footnote-ref-12)
13. והן אמנם שהיכא שהם שוים בשמא ובטעמא שאסורים מחמת שני איסורים מצטרפי גם לרבא כיון ששוין בשמא, וכמו שמפורש שם בגמ' שלרבא שני איסורים מצטרפים אם שוין בשמא שהרי עיקר הקו' לרבא הוא משום צירוף שני איסורים שהגמ' נקטה בפשיטות שהדין תבלין שנים ושלשה שמות היינו אפי' בשני איסורים (גם לרש"י ששמות הכוונה לסוגי פלפלין) , שהרי בתי' הגמ' דקאי כר' מאיר ניחא הכל, והיינו שבאיסור אחד פשיטא לגמ' שהכל מצטרף, וגן בקושיא היה פשוט לגמ' שאם שוין בשמא שפיר מצטרפין לרבא כמו לאביי דאזיל בתר טעמא ואפי' לאסור את הקדירה, וע"כ כהנ"ל שצירוף מין אחד עדיף טפי. [↑](#footnote-ref-13)
14. אלא שבאמת הפוסקים הק' כן על הש"ך מה הוכיחה הגמ' משם הא לענין לאסור את הקדירה ודאי אזלינן בתר טעמא, ונתבאר לעיל שכן הוא הדין שאם אין מצטרפין לשיעור ה"ה שאין מצטרפין לאסור את הקדירה כמו שנתבאר בדברי הגר"ח, וא"כ יש לנו ללמוד שה"ה בהא דהתבואות שור מן הדין שלא יצטרפו לאסור, אבל לפי מה שתי' החוו"ד סי צ"ח ג' דהתם דוקא לא מצטרפי משום דאיכא תלתא איסורי ובטלי ברוב ע"ש, א"כ אפשר לומר שבאמת שתי איסורים ששוין בטעמא מצטרפין לאסור את הקדירה גם לרבא. [↑](#footnote-ref-14)
15. ונראה מזה שנקט שהדין ששים הוא הלכה של ביטול האיסור ולא דין ביטול הטעם וממילא שני האיסורים יחד שפיר מצטרפים יחד לאסור את הקדירה, ומה שמבואר בתוס' שאיסור אחד שאין טעמם שוה אינו מצטרף לאסור את הקדירה, הוא משום שתוס' לשיטתם שלעולם מהני טעימת קפילא שהכל תלוי בהרגשת הטעם, ולהכי כל שליכא טעם שרי. [↑](#footnote-ref-15)