אהלות פרק ו
קטגוריות: ש_ס / נב אהלות / אהלות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**אדם וכלים נעשין אהלין לטמא ולא לטהר**

בתוס' בסוכה יג ע"ב מבואר שדין זה הוא מדאורייתא ואין סתירה בדבר. וביאור הדברים, שבכל אהל נתחדש ב' דברים, דמועיל לחצוץ בפני הטומאה, ודמביא את הטומאה, ובאדם וכלים נאמרה ההלכה שלגבי הבאת הטומאה הוי אהל ולגבי לחצוץ בפני הטומאה לא הוי אהל.

**טומאה תחתיו כלים שעל גביו טמאים וכו'**

כתב הר"ש דאינו חוצץ וכמאן דליתיה דמי. ולגבי טומאה על גביו כלים שתחתיו טמאים כתב אפילו שלא כנגד הטומאה כאילו נתונים באהל המת. ודייק המים טהורים שברישא טומאה תחתיו רק כלים שעל גביו טמאים, אך הטומאה שמתפשטת אינה בוקעת, ולכן כתב כמאן דליתיה דמי. ואע"פ שטומאה שנכנסת לאהל מתפשטת, מכל מקום טומאה שמתפשטת אינה בוקעת.

אך הרמב"ם והרא"ש נקטו שאף ברישא כלים שעל גביו טמאים היינו אף שלא כנגד הטומאה, דגם מה שמתפשט בוקע. ועי' רש"ש שנקט בפשיטות שלפי"ז טומאה על גביו בוקעת ומתפשטת ושוב עולה, ואף כלים שבצד הטומאה טמאים.

וביאור פלוגתתם י"ל דלפי הרמב"ם והרא"ש כל טומאה עולה למעלה כל שאין אהל לחצוץ בפני הטומאה, ולפי הר"ש רק במקום המת עצמו דרך הטומאה לעלות, אך טומאה שמתפשטת אינה מתפשטת ואינה עולה אלא כל עוד שיש אהל שמביא את הטומאה.

**ר' אליעזר מטהר**

הר"ש ורע"ב כתבו בתרוייהו, ופירש המים טהורים באדם ובכלים, וכן כתב באליהו רבא. אך המהר"ם נקט שר' אליעזר מודה בכלים, ואע"פ שבתוספ' ר' אליעזר חולק אף בכלים על כרחיך מתני' פליגא מדלא ערבינהו ותנינהו לאדם וכלים יחד. (לכאורה אין סברא לחלק בין אדם לכלים, והכל הלכה).

**נתון על ארבעה כלים**

נראה שאם כפה ב' כלים והניח נדבך על גביהן, אע"פ שהכלים עצמם מצילין מדין אהלים (לדעת הרמב"ם) מכל מקום נדבך שעל גביהן אינו מציל, שהרי הצלתן מדין אהל של כלים, ולא פקע מהם שם כלי, והרי הנדבך מונח על כלים ואינו יכול להציל.

והנה הרמב"ם והר"ש ביארו דהחיסרון במתני' הוא משום שהנדבך נסמך על גבי כלים, וכשם שכלי אינו חוצץ כך אינו מסייע לנדבך לחצוץ. אך בעלי חיים חוצצים ומסייעים לנדבך לחצוץ. אך התוס' בעירובין לא ע"א כתבו להוכיח ממתני' שאהל זרוק על גבי שוורים חוצץ, דהא במתני' מבואר שנדבך על גבי כלים אינו חוצץ אע"פ שכלי עצמו הבא במדה חוצץ, ועל כרחיך שהנדבך אינו חוצץ מדין אהל זרוק ומכל מקום נדבך על גבי שוורים חוצץ. ומבואר בתוס' שהחיסרון במתני' של נדבך על גבי כלים הוא מצד אהל זרוק. (וצ"ע לפי"ז מדוע על גבי שוורים חוצץ, הא החיסרון באהל עצמו שהוא זרוק).

**תוספתא**

**נתון על ד' כלים וכו' ואין בהן פותח טפח וכו'**

הר"ש ביאר דאיירי בכלי חרס, ואם יש פו"ט בינם לנדבך הרי הטומאה נכנסת לתוך הכלי, ונטמא הכלי, ובזה מודה ר' אליעזר שאין הנדבך מציל. והנה הר"ש גרס בתרוייהו טמאים, אך הגר"א גרס שאם טומאה על גביו כלים שתחתיו טהורין, דכיון שהטומאה למעלה והכלי עדיין טהור, הרי לדעת ר' אליעזר הנדבך מציל על הטומאה שלא תרד ותטמא את הכלי. ובדעת הר"ש כתב החזון איש (ג, יח) דכיון שאם הטומאה תרד היא תטמא את הכלי, הרי אנו דנים זאת מתחילה ככלי טמא והטומאה יורדת ומטמאת את הכלי ואין הנדבך מציל.

והר"ש לשיטתו כתב לגבי ד' כסיות טומאה על גביו כלים שתחתיו טהורים, צריך לדקדק מאי שנא הכא תחתיו מעל גביו מכולהו אחריני. ואזיל לשיטתו שאם הטומאה תרד הכלי יטמא והנדבך לא יציל כבר מעתה אינו מציל, אך לגירסת הגר"א אתיא התוספתא בפשיטות. (אמנם הגר"א בתוספתא הגיה טמאים בתרוייהו, ואפשר שרוצה להעמיד כחכמים שאין כלי מציל כלל).

הקשה הר"ש מדוע כשאין פו"ט אין הטומאה נכנסת לכלי, מאי שנא מהא דתנן בפי"ב נסר שעל גבי תנור ר' יוסי מטמא. (ויש להוסיף דאף ת"ק דמטהר שם ביאר מהר"ם דהיינו עם צ"פ, אך בלא צ"פ הטומאה נכנסת דרך הפתח, והכא הא ליכא צ"פ ולכו"ע הטומאה נכנסת). ותירץ, דאיירי הכא בנדבך רחב והכלי מציל עם דפנות אהלים. (וצ"ב איך מציל הא אין לנדבך דפנות, וגם צ"ב גדר הדבר מתי יכול להחשב דפנות אהלים).

**נתון על ד' כסיות הנתונות על גבי ד' אבנים וכו'**

מדברי הר"ש נראה דאיירי בכסאות המקבלות טומאה והם קטנים מאוד שעם האבנים שתחתיהם ליכא גובה טפח, והנדבך היה כמין קשת שיש בו גובה טפח באמצעו ואין בו גובה טפח בקצוות שמונחות על גבי הכלים, ובלא הכלים אף באמצעו לא היה גובה טפח. והשתא, אם אין טפח בכלים עם האבנים הכלים טהורים, ולכן לדעת ר' אליעזר הנדבך חוצץ. אך אם יש בכלים גובה טפח הטומאה עוברת לכלים שבצד, וכלים טמאים אינם חוצצים לכו"ע. והא דראשי כסיות נראין בין כך ובין כך טהורין עי' חזון איש.

**נסר שראשו אחד נתון על גבי האבן וראשו אחד נתון ע"ג הספסל וכו'**

יל"ע במה פליגי ת"ק ור' יוסי, דהנה איירי הכא באופן שאם ישמוט את הספסל יעמוד הנסר באלכסון ויהיה בו טפח על טפח במקום האבן, אלא שבהמשך הנסר הוא מגיע לארץ. ויש לפרש דפליגי בכלים שעומדים גם עכשיו באלכסון זה, וסברת ר' יוסי בר"י שכלים אלו אינם זקוקים לספסל, שגם בלא הספסל במקום זה הנסר חוצץ מחמת האבן, ואף במקום שאין טפח הוי שיפועי אהלים. וסברת חכמים דכיון שמכל מקום עכשיו נסמך הנסר על האבן, הוי כזה יכול וזה יכול, ואינו חוצץ. אך מה שמונח במקום שבלא הספסל ליכא נסר לכו"ע אינו מציל. ומאידך יש לפרש דמה שמונח במקום שגם בלא הספסל איכא נסר לכו"ע חוצץ, ופליגי במקום שעל גביו, וסברת ריבר"י דכיון שיש לנסר שם אהל גם בלא הספסל שוב יכול לחצוץ כל היכא דאיתא, דחשיב כמונח על הספסל. ועי' חזון איש (ג, יח) שנסתפק בזה. ועי' קה"י סוכה סי' י"ז ד' אופנים בביאור התוספתא.

**משנה ב**

**קוברי המת שהיו עוברים באכסדרה וכו'**

פירשו הרמב"ם והר"ש שאם הדלת אינה עומדת בפ"ע אלא על ידי אדם וכלים אין זה מחיצה, וכמו ששנינו לעיל משנה א' שהנסמך על אדם וכלים אינו אהל, אלא דהתם איירי באהל למעלה וכאן איירי במחיצה שבכותל, ולפי"ז אפילו נסמך על כלי גללים ואבנים שאינם מק"ט לא הוי חציצה, דהא במשנה א' מפורש שנדבך הנסמך על כלי גללים אינו חוצץ.

ובהא דתנן בהמשך המשנה קופה שהיא מלאה תבן וחבית מלאה גרוגרות המונחים בחלון רואין כל שאילו ינטלו יכולין הגרוגרות לעמוד בפ"ע חוצצין, מקשינן במס' ב"ב כ. האי חבית הכי דמי, אי דפומא לבר היא גופא תיחוץ, דהא כלי חרס אינו מטמא מגבו, אלא דפומא לגאו. והקשה הרא"ש במשנתינו איך יתכן שכלי עצמו כאשר הוא טהור כגון שפיו לחוץ הרי הוא חוצץ, ואילו גרוגרות הנסמכים על כלים טהורים אינם חוצצים. וכתב שכל אלו הלכות הן. כלומר, דגזיה"כ הוא שנסמך על כלי אינו חוצץ אע"פ שכלי עצמו חוצץ. (עי' חזון איש ס"ג סקי"ג שכתב לבאר תירוץ הרא"ש: דהיכי דהכלי היא עם דפנות אהלים נפקא מדין כלי למחשב אהל, אבל בסומכת הדלת לא נפקא לתורת אהל, עכ"ד. וצ"ע דהניחא במפתח שסומך את הדלת מבחוץ, אך גרוגרות שבחבית הרי החבית באמת בתוך החלון ודינה כדפנות אהלים גם עכשיו, ומדוע לא נפקא לתורת אהל).

והנה התוס' בב"ב יט: כתבו ג' פירושים בטעמא דמתני' מדוע הדלת שנסמכת על המפתח אינה חוצצת. א, דכל דבר החוצץ בעינן שיוכל לעמוד בלא סמיכה, דכיון שאינו יכול לעמוד בפ"ע סתימת ארעי הוא. ב, משום דבעינן דבר החוצץ עומד על ידי דבר שאינו מקבל טומאה. ג, בפירוש משניות מצא ר"י דאפילו נסמך על מפתח שאינו מקבל טומאה אינו חוצץ משום נסמך על גבי כלים. ור' אליעזר פליג בתוספתא דטהור כיון שהמפתח אינו מק"ט, ואזיל לטעמיה במשנה א'. ולכאורה צ"ע מדוע לא נקטו התוס' בפשיטות כפירוש שלישי, שהחיסרון הוא משום נסמך על גבי כלים כמו במשנה א', וכמו שבאמת פירשו הרמב"ם הר"ש והרא"ש. ונראה פשוט שהתוס' הוקשה להם קושיית הרא"ש איך יתכן שנסמך על גבי כלים גרע מכלי עצמו שחוצץ בחלון, ולכן פירשו דהחיסרון במתני' הוא משום סתימת ארעי, והרי זה גרע מכלי עצמו שהניחו בחלון דכיון שעומד הכלי בפ"ע אין זה סתימת ארעי. (ועי' חזון איש ס"ג סקי"ג שהקשה על פירוש זה מהתוספתא דר' אליעזר מטהר לפי שלא נטמא המפתח, ואם החיסרון מצד ארעי מה איכפת לן שלא נטמא המפתח. וצ"ל דר' אליעזר פליג דאין חיסרון של ארעי, ומלבד זה קאמר דאין חיסרון של נסמך על גבי כלים לפי שלא נטמא המפתח, ואף חכמים מודים לזה וכקושיית הרא"ש, ודוחק).

ועוד תירצו, דאין החיסרון מצד נסמך על כלים אלא מצד נסמך על דבר המקבל טומאה. כלומר, דכאשר פי הכלי לצד הטומאה מבואר בגמ' שאין הכלי חוצץ משום שהוא טמא, וכן כל הני דמתני' איירי בנסמך על כלי שנטמא בפועל, דהיינו לגבי דלת ומפתח איירי באופן שהמפתח לצד האכסדרא שהמפתח נטמא מהמת, ולכן הדלת שנסמכת על המפתח אינה חוצצת. ולגבי חבית וגרוגרות איירי באופן שפי החבית לצד הטומאה שהיא נטמאת בפועל, ולכן הגרוגרות שנסמכים על גבה אינם חוצצים. וכן בקנקנים איירי באופן שפיהם לצד הטומאה שהם נטמאים מהמת. (אך צ"ע לפי מה שנקטו התוס' שם דאיירי באופן שהגרוגרות מכסות את פי הכלי, מדוע הכלי נטמא בפועל, הרי הגרוגרות מונעות מהטומאה מלהכנס לכלי, ואם כן מדוע אינם יכולים להסמך על הכלי. וכן קשה בקנקנים שפיהם כלפי הבית ויש עליהם טיח, אמנם הטיח אינו עומד בפני עצמו מכל מקום הוא נסמך על כלים טהורים, שהרי עד כמה שהם חוצצים אין הטומאה נכנסת לקנקנים. ואפשר דכיון שאילו הגרוגרות והטיח לא יחצצו הטומאה תכנס ותטמא את הכלי והקנקנים, שוב אינם חוצצים והכלי נטמא. וכעין זה כתבנו במשנה א' לדעת הר"ש בביאור התוספתא, וצ"ע).

ובתירוצם השלישי נקטו כדעת הרמב"ם והר"ש שהחיסרון במשנתינו הוא מצד נסמך על כלים, ואע"ג שאינם מק"ט כלל, וכמו במשנה א', ולפי"ז על כרחיך צריך לתרץ כהרא"ש שגזיה"כ הוא. ומה שהכריח את הראשונים כאן ואת התוס' בתירוצם השלישי לומר דאיירי אף בכלי שאינו מק"ט כלל, ולומר דגזיה"כ הוא, ולא נקטו כתירוץ שני בתוס' דהכא איירי בכלי שנטמא בפועל, י"ל משום דנקטו לדמות משנה זו למשנה הקודמת. אך י"ל עוד דבתוספתא מוכח כן, דהא קתני ר' יהודה אומר משום ר' אליעזר אע"פ שנפתחה הדלת הבית טהור לפי שלא נטמא המפתח. ובפשטות איירי בדלת הנסמך על מפתח, ומפתח בתוך הבית, ור' אליעזר לטעמיה דנסמך על כלים טהורים חוצץ. והשתא לתירוץ שני בתוס' הא בכה"ג אף ת"ק מודה דחוצץ, כיון שהכלי לא נטמא. ולכן נקטו דחכמים פוסלים אף באופן שלא נטמא המפתח, ופליגי לשיטתייהו במשנה א'.

ובדעת התוס' בתירוץ שני יישב המשנה אחרונה, דהתוספתא איירי באופן שהאדם והמפתח יחד מחזיקים את הדלת שלא תפתח, ופליגי מהו עיקר הסמיכה, לת"ק עיקר הסמיכה היא ע"י האדם ולכן אינו חוצץ, ולר' אליעזר עיקר הסמיכה היא ע"י המפתח, וכיון שלא נטמא המפתח חוצץ, ואין זה שייך לפלוגתתם במשנה א'. (וצ"ל דאיירי בזה אינו יכול וזה אינו יכול, דאם זה יכול וזה יכול פשוט דסגי במפתח לחוד לחצוץ). ובמה שנקט המשנה אחרונה בפשיטות שאף לתירוץ שני בתוס' יש הבדל בין אדם לכלים, דנסמך על גבי אדם לא מהני אע"ג שלא נטמא, עי' להלן ביאור הדבר.

וצריך ביאור מדוע באמת כלי שפיו לצד חוץ חוצץ, הא אדם וכלים אין נעשים אהלים לטהר. ובפשטות י"ל דכלי שבחלון חוצץ מדין דפנות אהלים, וככלי בארובה, ורק באופן שהכלי נטמא כגון שפיו לצד הבית אינו חוצץ. אך אם כן צ"ע מה החיסרון של נסמך על גבי כלים, הא הכלי שסומך את הדבר החוצץ אינו כלי אלא אהל (מדין דפנות אהלים). ואף שכתב הרא"ש דגזיה"כ הוא שהנסמך על כלי גרע מהכלי עצמו, מכל מקום ההלכה נאמרה שנסמך על כלים אינו חוצץ, והכא דינו כאהל. וצ"ל שאע"פ שכלי מציל מדין אהל בדפנות אהלים, מכל מקום במציאות הוא כלי, אלא שלגבי הצלת אהל הוא נעשה כחלק מהאהל ומציל מדין אהל, אך לגבי הפסול של נסמך על גבי כלים הקובע הוא מציאותו, ולגבי זה לא נאמר דין דפנות אהלים לחושבו כאהל. (אך צ"ע דלכאורה הפסול של נסמך על גבי כלים הוא להחשיב את הנסמך ככלי עצמו, והא דפנות אהלים מועיל לחיסרון של כלי, ומדוע אינו מועיל לחיסרון של נסמך על כלי. וצ"ל דהוי פסול חדש, ואין זה משום שהוא נחשב ככלי, וזה כונת הרא"ש בתירוצו).

עוד כתב הרש"ש, שכלי שפיו לצד חוץ חוצץ אף בלא דין דפנות אהלים, משום שכל פסול כלי נאמר באהל ולא במחיצה. והביא סייעתא לזה מהראב"ד בהשגות פי"ג ה"ד שכלים טהורים אף שאינם נעשים אהלים ולא מעמיד לאהל, מכל מקום בחור או בחלון שבין בית לבית או בין בית לעליה כל דבר שאינו מק"ט חוצץ שלא תעבור הטומאה לצד שני, עכ"ד. ודברי הרש"ש צ"ע דאם כונת הראב"ד שכלי יכול להיות מחיצה מדוע הכלי חוצץ בין בית לעליה, ועל כרחיך כונת הראב"ד מדין דפנות אהלים.

ונפק"מ בין הביאורים לגבי אדם שסומך מחיצה באופן שלא נטמא בפועל, כגון מצד שני, שלפי הביאור הראשון דמהני מדין דפנות אהלים אדם אינו נעשה דפנ"א, ואפילו לתירוץ שני בתוס' שנסמך על דבר שאינו מק"ט חוצץ היינו דוקא בכלים מדין דפנ"א אך נסמך על אדם אינו חוצץ אף שאינו מק"ט (וכמש"כ לעיל בשם המשנה אחרונה). משא"כ לביאור השני דכלים נעשים מחיצה לכאורה הוא הדין אדם. וכן יש לדייק ברמב"ם פי"ח ה"ג, שכתב: נושאי המת שעברו בו תחת האכסדרה והגיף אחד מהן את הדלת וסמכו במפתח כדי שלא יטמא הבית, וכן אם היה אדם מבפנים או מבחוץ סומך הדלת וכו'. ומדוייק בדבריו שלגבי אדם נקט בפנים או בחוץ ולגבי מפתח לא נקט כן, והיינו משום שאם נסמך על המפתח כשהוא בפנים כיון שמציל עם דפנות אהלים שפיר מהני, משא"כ באדם. (הרמב"ם בפיה"מ נקט שהכל אופן אחד, שהאדם הגיף את הדלת וסמכו האדם במפתח, דהיינו בידית הדלת, ואיירי על האדם ולא על המפתח. ובמשנה אחרונה נקט שאף כונת הרמב"ם בחיבורו כן. ולפי"ז ליתא לדברינו לעיל. אך מדבריו לא משמע כלל כן. והחזון איש כן שהרמב"ם בחיבורו חזר בו ופירש כשאר הראשונים דאיירי על המפתח לפי שבתוספתא מוכח כן).

ובגמ' בב"ב שם אמר שמואל, רקיק אינו ממעט בחלון, לפי שאינו מבטלו שם. ומקשינן עליה ממתני' קופה מלאה תבן וחבית מלאה גרוגרות המונחים בחלון רואין כל שאילו ינטלו ויכולין לעמוד בפ"ע חוצצין, והא סתם תבן וגרוגרות אינו מבטלו בחלון, ומכל מקום כשיכולים לעמוד בפ"ע חוצצין. ומשני דאיירי במאוסים ומבטלו שם. ומקשינן האי חבית הכי דמי, דאי דפומא לבר היא גופה תיחוץ, שהרי כלי חרס אינו מטמא מגבו, אלא דפומא לגאו, ואבע"א בחבית של מתכת. והקשה ר"ת מדוע החבית של מתכת לא תעביר טומאה לבית מדין חרב כחלל, ותירץ, דאיירי באופן שהגרוגרות בולטות מעל הכלי וחופות אותו, ולכן הכלי נשאר טהור. ועוד תירצו, דאיירי בחבית שאינה יוצאה חוץ לכותל, עיי"ש. ופשוט שר"ת אזיל לשיטתו שחרב מטמא באהל, אך לרוב הראשונים שאינו מטמא באהל לק"מ, עי' מש"כ בזה לעיל ריש פ"א.

ובתוס' הקשו בהא דפריך אי דפומא לבר היא גופה תיחוץ, והא לא ביטלו. ותירצו, דאיירי בחבית שנתקלקלה וביטלה לחלון. אך הקשו מכמה סוגיות שכלי חוצץ בחלון אפילו בלא ביטול. ולכן כתבו שאם הכלי סותם את החלון לגמרי אין צריך ביטול, וכן כתב הר"ש במשנתינו. וביארו האחרונים (עי' חי' ר' שמואל קוב"ש וכתבי הגר"ח) טעם החילוק, שבכדי שהטומאה תעבור מאהל לאהל דרך חלון בעינן שני דברים, חדא שיהיה למקום ההוא שם חלון, ונאמרו בזה כמה שיעורים, ועוד בעינן שמצד המציאות יהיה לטומאה מקום לעבור ואפילו כל שהוא. והשתא, בלא ביטול אכתי נשאר שם חלון למקום, ואע"פ שמיעטו מטפח כיון שלא ביטלו אין זה מבטל ממנו שם חלון, אך מכל מקום צריך שישאר כל שהוא פתוח, אך כאשר סותם הכל הרי אין לטומאה מקום לעבור, ואע"פ שנשאר שם חלון אין הטומאה עוברת.

והקשה המהרש"א לשיטת התוס' גופייהו דאיירי בגרוגרות שמכסות את פי החבית מדוע הגרוגרות צריכות ביטול, תיפו"ל שאין לטומאה מקום לעבור. ותירץ, שאוכלין בכל גוונא אין חוצצין, ורק כלים כשסותמים הכל חוצצין, וכן הוא להדיא בתוס' שבת מד ע"ב, אך לא ביארו טעם הדבר, ובפרט לפי מה שביארו האחרונים שאם אין מקום לטומאה לעבור בפועל אינה עוברת צ"ע מאי שנא כלים מאוכלין, וצ"ע. והוסיף מהרש"א שכל זה קשה לפי מה שנקטו התוס' דאיירי בגרוגרות שמכסות פי החבית, אך בר"ש במשנתינו מבואר שאינם מכסות פי החבית, ולפי"ז לא קשה כלל, שהרי מקום החבית עצמה נחשב כפתוח לפי שהוא מקבל טומאה, ואין הגרוגרות מכסות כל החלון.

וצ"ע לפי סברת האחרונים שכלי שסותם לגמרי את הפתח חוצץ אע"פ שיש שם חלון לפי שאין מקום לטומאה לעבור בפועל, דאם כן דלת הנסמכת על גבי מפתח מדוע אין הדלת חוצצת, הא אין לטומאה מקום לעבור, שהדלת סותמת את כל הפתח. וצ"ל דסברא זו מהני רק לחיסרון של ביטול, אך לחיסרון של נסמך על כלים לא מהני, דחשבינן שאין כאן מחיצה כלל, וצ"ע.

בשו"ע יו"ד סי' שע"א כתב שאם סתם הנקב מותר לכהן להכנס לבית האחר, והוא שסתם כל הנקב, אבל אם לא סתם כולו אלא מיעטו מטפח בעינן ביטול עולמית. וכתב הרמ"א וכל דבר המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה, ולא מקרי סתימה בחלון אא"כ יכול לעמוד בלא סמיכה. והיינו שפסק כתירוץ ראשון בתוס' דכל שנסמך על דבר אחר חשיב ארעי, ואפילו אינו כלי. וכתב הט"ז דמכל מקום אם מושיב בחלון עצים ואבנים עד שהחלון עצמו מחזיק אותם ואינם צריכים סמיכה מבחוץ הרי זה נחשב ליכול לעמוד בפני עצמו, ואין זה ארעי.

והנה במתני' תנן והגיף אחד מהם את הדלת וסמכו במפתח וכו', ופירש הרמב"ם בפיה"מ שאחז אחד מנושאי המטה את דלת הבית במפתח שבה לסמכה שלא תפתח וכו', ומשמע שאם המפתח לחוד מחזיק את הדלת שפיר חוצץ, ורק משום שהאדם מחזיק את המפתח לא הוי חציצה. אך הר"ש פירש אם יכולה דלת לעמוד בפ"ע בלא סמיכת מפתח הו"ל מפתח כמאן דליתיה, ומבואר שאם נסמך על המפתח לחוד נמי אינו חוצץ, לפי שמפתח נחשב לכלי. ויתכן שגם הרמב"ם מסכים עם הר"ש שמפתח נחשב לכלי, ומפתח דמתני' היינו הידית של הדלת. (נראה שלפי הר"ש וסמכו במפתח היינו או סמכו, כלומר, או הגיף אחד מהן את הדלת או סמכו במפתח. אך לפי הרמב"ם חדא קתני, שהגיף את הדלת והמשיך לאחוז במפתח). ועי' חזון איש ס"ג סקי"ג שבתוספתא מוכח כפירוש הר"ש, שהרי קתני דר' אליעזר מטהר לפי שלא נטמא המפתח, אלמא מיירי ממפתח שמקבל טומאה. וכתב שהרמב"ם בחיבורו חזר בו ומפרש כהר"ש.

והקשה הט"ז שם מדוע המפתח נחשב לכלי, הא בפי"א מכלים שנינו כל כלי מתכות שיש לו שם בפני עצמו טמא, חוץ מן הדלת והנגר והמנעול וכו', ופירש הרמב"ם שם דלפי שתשמישן עם הקרקע אינן מק"ט. ואם כן מפתח משמש עם הקרקע ומדוע הנסמך עליו אינו חוצץ.

ותירץ הט"ז, שלפי תירוץ ראשון בתוס' לק"מ, דהא אע"פ שאינו מק"ט מכל מקום הוי סתימת ארעי, והנסמך על כל דבר חשיב ארעי אע"פ שאינו כלי כלל. ולפי תירוץ שני בתוס' שדוקא הנסמך על דבר המק"ט לא הוי חציצה צ"ל דאיירי במפתח שלא נעשה לשמש את הקרקע. ולפי תירוץ ג' בתוס' כל שנסמך על כלי אע"פ שאינו מק"ט לא הוי חציצה, והמפתח נחשב כלי אע"פ שאינו מק"ט.

ועפי"ז כתב הט"ז דמהכא נשמע שאין דלת או חלון חוצצין כל שאינם יכולים לעמוד בלא צירי ברזל, אע"פ שהצירים נעשו לצורך הקרקע ואינם מק"ט, וכן סורגים בחלון שממעטים בטפח אינם מונעים את הטומאה מלעבור, כיון שהם עשויים ממתכת, ואע"פ שאינם מק"ט משום שנעשו לשמש את הקרקע מכל מקום אינם חוצצים. ולדבריו אי אפשר לכהן להיות בבנין שיש בו מת אע"פ שיסגור את הדלתות, שהרי כל דלת נסמכת על צירי ברזל.

אך הש"ך בנקה"כ נחלק עליו דכל שנסמך על צירי ברזל או מפתח שהוא מגוף הדלת שפיר חוצץ, דלפי תירוץ ראשון בתוס' וכפי שפסק הרמ"א לא חשיב סמיכת ארעי, שהרי הוא קבוע שם. ולפי תירוץ שני בתוס' כיון שנעשו לשמש לקרקע אינם מק"ט. ולפי תירוץ שלישי בתוס' כיון שדבר המחובר לקרקע ולדלת אין עליו שם כלי. (ונראה שאפילו אם חקקו ולבסוף קבעו לא חשיב כלי, כיון שנעשה מתחילה לכך, וצ"ע).

**משנה ג**

**כותל המשמש את הבית ידון מחצה למחצה**

כתב החזון איש ס"ו סק"ה שאין זה מדין שיפועי אהלים (דחצי הפנימי שייך לבית), דאם כן אפילו משהו בולט לחצי הפנימי טמא, אלא הוא דין שדינן על הטומאה והטהרה שנמצאים בכותל, ולכן אם רובו לפנים שדינן לבית ואם רובו לחוץ שדינן לחוץ. אך הגר"ח נקט בדעת הרמב"ם דחצי הכותל שייך לבית לגמרי, אלא שאם רוב הטומאה מחציו ולחוץ שדינן את הטומאה לחוץ, וכאילו אינה בבית כלל, עיי"ש.

ויש לחקור האם שדינן נחשב כאילו הטומאה או הכלים בבית ממש, ואינם עומדים במקומן כלל, או שמא הוי רק לחומרא, שהם נחשבים גם כעומדים בבית, אך ודאי הם עומדים במקומן. ונפק"מ באופן שטומאה שרובה לחוץ עומדת מעל כלי שרובו לפנים, דאם הם נחשבים גם כעומדין במקומן הרי הכלי נטמא, ואם שדינן לגמרי לבית לא נטמא. ובחזון איש סק"ג פשיטא ליה ששדינן לגמרי לבית, ולכאורה מסברא נראה להיפך, וכן נקט המשנה אחרונה בפשיטות, שהטומאה נחשבת גם כעומדת במקומה, והקשה מחמת כן על לשון הרע"ב, עיי"ש.

**כיצד כותל שהוא לאויר**

הראשונים פירשו דאתא לאפוקי מהמשנה להלן כותל שבין ב' בתים, והכא איירי בכותל שצידו אחד אויר. אך הרמב"ם פירש שהכותל לאויר ואין הקורה נמשכת על גבו. וביאר הכסף משנה שאם היה הגג נמשך על הכותל מודים חכמים לר' יהודה שכל הכותל לבית. ועי' להלן בתוספתא מה שהקשה החזון איש בזה.

ובחזון איש סק"ד ביאר דברי הרמב"ם שאם הקורה נמשכת על גבי הכותל העומד מלמעלן טהור, דאין הטומאה מעברת את הקורות, ותנא דמתני' ס"ל כר' יוסי בתוספתא. ועוד פירש שנקט התנא כן לרבותא, שאפילו שאין הקורה נמשכת בכל אופן העומד מלמעלן טהור.

**והעומד מלמעלן ר' מאיר מטמא וחכמים מטהרין**

הגר"א והמשנה אחרונה דימו פלוגתתן להא דתנן בפ"י מ"ג ארובה שאין בה פו"ט ומקצת טומאה בבית ומקצתה כנגד ארובה וכו'. והיינו דגם הכא מקצת הטומאה שדינן לבית ומקצתה רצוצה.

אך החזון איש סק"ה ביאר דלגבי טומאה בכותל כל הטומאה נידונית בדין אחד, ואם רובו לצד אחד אזלינן בתר רובו, ובמחצה למחצה יש סיבה להחשיב את כולו לבית ויש סיבה להחשיב את כולו כרצוצה, ובזה נחלקו ר"מ וחכמים, שלפי ר' מאיר כיון שיש סיבה לכאן ולכאן הבית טמא בתורת ודאי והעומד מלמעלן טמא בתורת ודאי. ואילו לפי חכמים כל שיש סיבה להחשיבו לבית שוב אין הטומאה רצוצה, שהרי יש לה מקום להתפשט. ונפק"מ ביניהם מה הדין לר' מאיר בעומד מלמעלן בחצי הפנימי, שלפי המשנה אחרונה הרי הוא טהור, דרק החצי שבחוץ נחשב כרצוצה, וכן נקט להדיא התפארת ישראל, ואילו לפי החזון איש הסיבה לומר רצוצה קיימת בכל הטומאה, ואף בחציה שבפנים.

**תוספתא**

**וכמה יהא הסדק הזה רבי אומר מלא אגרופו של בן בטיח**

הגר"א גרס וכמה יהא הסדק הזה טפח, ר' יהודה אומר מלא אגרופו של בן בטיח. ולפי"ז פליגי לשיטתם בפ"ג באהל העשוי מאליו האם שיעורו בטפח או במלא אגרוף. ורחב היינו חלון שהטומאה יכולה לעבור דרכו, ולכן דינו ממש כבית. אך לגירסת הר"ש משמע שלא סגי בטפח כדי שיחשב ממש כבית, אלא לכו"ע בעינן מלא אגרוף. דהר"ש נקט שהרחב דינו כבית לגמרי משום שרגילים להשתמש בו תשמישי הבית, אך מצד שיש בו טפח אף שהטומאה נכנסת לרחב אין זה ממש כבית, וכל עובי הכותל נידון כמחצה למחצה. ועי' חזון איש סק"ג.

**רחב מלמטה וצר מלמעלה הצר נידון מחצה למחצה**

הקשה החזון איש סק"ג מדוע לא נאמר שהטומאה יורדת מהצר לרחב ומתפשטת בכל הבית. ובאמת הגר"א הגיה שבין רחב מלמטה ובין רחב מלמעלה הבית טמא. ועי' חזון איש שם.

**ר' יוסי אומר וכו' שאין הטומאה מעברת את הקורות**

החזון איש שם הקשה מדוע הוצרך ר' יוסי לכך, הא ס"ל טומאה טמונה אינה בוקעת. (יש מקום לומר דכותל עצמו נחשב כמת בכסותו ולא כטמונה, ולכן היא עולה, ורק מחמת הקורות חשיב כטמונה).

עוד הקשה החזון איש מדוע הוצרך ר' יוסי לכך, תיפו"ל ששדינן את הכלים שבכותל בחציו הפנימי לבית. ותירץ, דנפק"מ לכלים בעומק הכותל מתחת הבית, דאינם שייכים לבית. ועוד תירץ, דנפק"מ בכלי שרובו בחוץ ומיעוטו בפנים תחת הטומאה. ולפי מש"כ לעיל במשנה בשם המשנה אחרונה דלא אמרינן שדינן לקולא לא קשה מידי, שהרי ודאי הכלים נחשבים גם במקומן, ובלא הקורה שחוצצת הרי הם טמאים מחמת הטומאה.

עוד הקשה החזון איש מדוע הטומאה יורדת לתוך הכותל, הרי היא עומדת באויר ואינה רצוצה. והוכיח מכאן שלא רק טומאה שבאהל יורדת עד התהום מדין ארצו של בית כמוהו, אלא כל טומאה שבקרקע יורדת עד התהום. אך הגר"ח נקט שנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד האם טומאה באויר נקראת טומאה רצוצה. ולדעת הראב"ד צריך ליישב את התוספתא כגירסת הגר"א, שר' מאיר ור' שמעון איירי בטומאה שבכותל, והם חולקים על ר' יוסי שהעומד מלמעלן טהור. ות"ק איירי לטמאות את הבית ולא את הכותל, ולפי"ז ניחא דלא מצינו תנא שאם הטומאה על גבי הכותל כל אשר בכותל טמא.

עוד הקשה החזון איש סק"ד, לפי הכסף משנה שאם הקורה ממשיכה על גבי הכותל כו"ע מודים לר' יהודה שכל הכותל לבית, הא הכא איירי בכה"ג שהקורה ממשיכה, שהרי ר' יוסי מטהר את העומד למעלה משום שאין הטומאה עוברת את הקורות, ומכל מקום חכמים מטמאין את העומד מלמעלה, ומוכח שאף בכה"ג פליגי על ר' יהודה וסברי שרק חצי הכותל לבית. ותירץ, דאיירי בקורה שממשיכה רק על ג' רבעים מהכותל, ובכה"ג אמרינן על כל עובי הכותל מחצה למחצה, ומכל מקום הקורה שברבע החיצון שבכותל מונעת מהטומאה מלרדת, עיי"ש שנראה שזה הוא כונתו.

ולכאורה י"ל דהתוספתא איירי שאין הקורה ממשיכה על גבי הכותל, ומכל מקום אמרינן שאין הטומאה מעברת את הקורות, שהרי בתוספתא איתא "אף על פי שאין הקורה לאותה הרוח".

**מעזיבה שהיא לאויר העולם וטומאה בתוכה וכו' מחצה על מחצה הבית טמא והעומד מלמעלה ר"מ מטמא ור"ש מטהר**

כתב הר"ש דחכמים דמתני' היינו ר' שמעון דכותל ומעזיבה דינם שוה,

**משנה ה**

**דעת הרע"ב בביאור המשנה**

הרע"ב נקט שמדובר בטומאה שבין הקורות ומכוסה בטיח בעובי כקליפת השום. ולפי רבנן שנידון מחצה למחצה שדינן הטומאה לבית, והבית טמא ועליה טהורה. אלא מתני' ר' יהודה דכל המעזיבה שדינן לעליה, ובין הקורות לא שדינן כלל לא לבית ולא לעליה.

והשתא אם יש במקומו טע"ט דינו כקבר סתום שמטמא כל סביביו, ולכן הבית והעליה שניהם טמאים. ואם אין במקומו טע"ט הוי טומאה רצוצה ולא קבר סתום, כמבואר בפ"ז מ"א, ובוקעת ועולה בוקעת ויורדת (כן נקט התויו"ט בדעתו אף שלא כתב כן להדיא), אך אינה מתפשטת בבית ובעליה. ואע"פ שלגבי אדם וכלים נקטו הראשונים שאם טומאה על גביו הרי הטומאה יורדת ומתפשטת, שאני התם שאין הטומאה רצוצה, אלא יורדת תחת האדם וכלים כיון שאינן חוצצין ושוב היא מתפשטת תחתיהן, משא"כ הכא שהטומאה רצוצה, אין דין התפשטות ברצוצה.

ובחזון איש ס"ו סק"ו הקשה מהא דתנן ספ"ג לגבי ביב שהוא קמור תחת הבית, שאם אין בביב טע"ט הבית טמא, ומבואר שטומאה רצוצה שנכנסת לבית מתפשטת שם. והנה לפי מש"כ הרמב"ם שם שהביב נחשב כארצו של בית לק"מ, שהרי ארצו של בית כמוהו, ואין זה מדין טומאה רצוצה.

ובסיפא תנן שאם נראית לבית, דהיינו שאין כיסוי תחתיה, אפילו כשאין במקומו טע"ט הבית טמא והעליה טהורה. ולכאורה אכתי הוי טומאה רצוצה כיון שאין שם טפח. ואולי י"ל דבכה"ג שדינן הטומאה לבית לכו"ע. וביותר י"ל דהוי כשיפועי אהלים, שכל מקום הנכנס לעובי התקרה אע"פ שאין שם טפח הרי הוא כחלק מהתקרה, וכאילו הוא מגולה לבית, ועי' משנה אחרונה.

**דעת מהר"ם**

המהר"ם בתחילה נקט כהרע"ב, ובסוף חזר בו דטומאה רצוצה שנכנסת לבית מתפשטת שם, ואף באין שם טע"ט הבית והעליה טמאים. אלא שאם יש שם טפח כיון דהוי קבר סתום אפילו הכתלים של הבית והעליה טמאים, דכולו נחשב כקבר גדול.

**דעת הרמב"ם והרא"ש**

הרמב"ם והרא"ש ביארו דמתני' אתיא אף כרבנן, דאע"ג שטומאה במעזיבה שדינן מחצה למחצה, היכא שהטומאה בין הקורות ליכא דין שדינן כלל, וכמו כותל של סלע. (לדעת הרע"ב נמי צ"ל שבין הקורות עדיף ממעזיבה, שהרי לר' יהודה כל המעזיבה לעליה ומכל מקום בין הקורות חשיב רצוצה. ומה שלא פירש כהרמב"ם והרא"ש צ"ל שהרע"ב נקט שלפי חכמים שחצי המעזיבה לבית כל שכן שבין הקורות לבית, ורק לפי ר' יהודה שכל המעזיבה לעליה שייך לומר שבין הקורות אין דין שדינן כלל).

ולגבי ביאור המשנה נקטו כהרע"ב, שאם יש במקומו טע"ט נידון כקבר סתום שמטמא כל סביביו, ולכן אף הבית ועליה טמאים, ואם אין במקומו טע"ט נידון כטומאה רצוצה שיורדת לבית ואינה מתפשטת שם. (הרא"ש הבין בכונת הר"ש שהטומאה הרצוצה עולה לעליה ואינה יורדת לבית, משום שאם תרד לבית היא תתפשט בבית, ושוב אין הבדל בין יש טפח לאין טפח. והקשה שלא מצינו כה"ג).

וברמב"ם בחיבורו כתב שאם אין טפח רואין את הטומאה כאילו היא רצוצה בארץ ומטמאה כנגדה בלבד, ונסתפק הגר"ח האם כונתו שהטומאה יורדת לבית ואינה מתפשטת או שמא אינה יורדת לבית כלל. והוכיח מטומאה במעזיבה מחציה ולמעלה הבית טהור וכנגדה למעלה טמא, ומבואר שהטומאה היא רצוצה ומכל מקום הבית טהור, ולא אמרינן שטומאה רצוצה יורדת לאהל. אלא מוכח מכאן שגג הבית מציל על הטומאה שלא תכנס אע"פ שהטומאה היא רצוצה, ורק העליה טמאה לפי שאין אהל שימנע מהטומאה מלהכנס. ומוכח לפי"ז שטומאה רצוצה אינה נכנסת לאהלים. ולפי"ז כתב שיתכן שהעליה טמאה כולה, שלאחר שנכנסת לעליה שוב היא מתפשטת שם, משא"כ לפי הצד הראשון שהטומאה יורדת לבית ואינה מתפשטת מוכח שטומאה רצוצה יכולה לבקוע לאהל, ועוד מוכח שכאשר טומאה רצוצה נכנסת לאהל אינה מתפשטת שם, שאם היא מתפשטת אף בבית מה ההבדל אם יש טפח או לא, ועל כרחיך שההבדל הוא אם כל הבית טמא. אך לפי מה שנקט הגר"ח שהטומאה עולה ואינה יורדת יתכן שלאחר שעולה הרי היא מתפשטת.

ובחזון איש יישב קושיא זו, דמעזיבה שהיא לאויר והטומאה מחציה ולמעלה אין העליה טמאה מדין טומאה רצוצה, דאם כן אף הבית היה לו להיות טמא, אלא העליה טמאה מדין שדינן למעלה. ולא דמי לכותל דלא אמרינן שדינן לחוץ.

**דעת הר"ש**

הר"ש כתב דתחתיה כקליפת השום היינו שהקורות כנוסות לתוך הבית כקליפת השום יותר מן הטומאה, דנמצאת כל הטומאה כנוסה בין הקורות ואינה בולטת לתוך הבית שאין הטומאה נראית בבית. ומלשון זה משמע שאין כיסוי על הטומאה, אלא שאינה בולטת לבית, ודלא ככל הראשונים דלעיל.

והא דתנן אם יש שם פותח טפח הכל טמא פירש הר"ש שאף העליה טמאה משום שאתרוייהו שדינן לה, ומשמע שאין זה מדין קבר סתום אלא מדין שדינן, דאע"פ שלפי ר' יהודה כל המעזיבה לעליה, מכל מקום כשיש טפח שדינן לתרוייהו. ולפי מש"כ לעיל שלדעת הר"ש אין כיסוי על הטומאה ודאי לא שייך לפרש מדין קבר סתום, שהרי מקום הטומאה פתוח לבית, ולכן הוצרך לפרש מדין שדינן.

והא דיש פותח טפח פירש הר"ש בתרתי, או דאיירי שבמקום הטומאה יש טע"ט. ולפי"ז הבית טמא בפשיטות, לפי שהכל אהל אחד. והא דעליה טמאה צ"ל מדין שדינן. אך צ"ע לפי"ז מדוע כשאין טפח לא אמרינן שדינן והוי טומאה רצוצה, הא כל היכא דאמרינן שדינן לא הוי רצוצה, ולגבי שדינן אין מקום לחלק בין טפח לפחות מטפח.

עוד פירש הר"ש דאיירי באין במקומה חלל טע"ט, אך יש לה פו"ט לצאת לבית.

**דעת הכסף משנה**

הכסף משנה ביאר בדעת הרמב"ם שמדובר בטומאה ששקועה בתוך הקורה, והא דתנן אין שם פו"ט רואין את הטומאה כאילו היא אוטם היינו שאין ברוחב הקורה טפח, ולכן אין הטומאה מתפשטת בבית אלא עולה ויורדת. ותמה החזון איש מסיפא דמתני' דאם הטומאה נראית בבית הכל טמא, והא כשאין טפח ברוחב הקורה אין לטומאה דרך להתפשט בבית.

**מדוע באין בה פו"ט לא אמרינן שדינן**

א, הר"ש ורע"ב ומהר"ם תירצו דמתני' כר' יהודה דכל המעזיבה לעליה, ומכל מקום בין הקורות