חצרות דף עט עב - פ עא
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב יהושע  ננקנסקי

**חצרות דף עט: - פ.**

**עט:**

★ש"מ דיורין הבאין בשבת אסורין

בהו"א של הגמ' מיירי דנתמעט בשבת, ומוכיח החזו"א [צח-ה] דמהני ביטול גם לחצרות שנאסרו בשבת, דלא כפרישה [שפא-יג] עי"ש.

★ל"צ לרע"ק דאמר תחומין דאורייתא.

וברש"י "מהו דתימא ניגזר דלמא אתי לאחלופי **וליקח** מתחום שאינו שלהן וכו'".

במנ"ח [כד-ח] ובחזו"א [קיב-ט] הוכיחו מכאן **שתחומין גם גבי כלים הוי דאוריתא** לרע"ק וה"ה לדידן בי"ב מיל.

וע"ע בריטב"א [הכא] דפירש שהגזירה דילמא **הבעלים** יצא לכלים.

וע"ע חזו"א [קיב-יב].

★בתוד"ה ואב"א דנחלקו רש"י ותוס' אמאי בעינן לנעילת הדלת וביאור מחלוקתם עיין בתוהרא"ש ובמהרש"א.

★דיני זיכוי דנאמרו במשנתנו גבי שיתופי מבואות ה"ה בחצרות [למאן דס"ל דבעינן לזיכוי] ועי' תפא"י דביאר אמאי הוזכר הזיכוי גבי שיתופי מבואות ולא הוזכר בחצרות.

★ומזכה להם ע"י בנו ובתו הגדולים

במשנה בב"מ [יב.] "מציאת בנו ובתו הקטנים הרי אלו שלו וכו'".

ולשמואל גדול וקטן גדול ממש וקטן ממש, ולר' יוחנן גדול הסמוך על שולחן אביו זהו קטן, וקטן ואינו סמוך זהו גדול.

ובסוגיין לא הוזכר דברי ריו"ח [דגדול הסמוך נידון כקטן, ולהיפך].

ושיטת הרמב"ן [בב"מ] והובא בריטב"א, דרק לענין מציאה דמשום איבה תלוי בסמוך על שולחן אביו, אבל לענין לזכות לאחרים בעירוב גדול הסמוך לאכפ"ל, ונידון כגדול.

וברמב"ם [הל' גזילה פיז-יג] פסק כריו"ח, ובעירובין [פ"א כ] מביא את משנתנו כצורתה, ע"כ כנ"ל, מ"מ.

ושיטת ר"ת, הובא בתוס', דתקנת ריו"ח אינה רק לענין מציאה, אלא תקנת חז"ל כללית שידו כיד אביו, וא"כ גם לענין עירוב א"א לזכות ע"י עירוב לאחרים, דאכתי לא יצא מרשות אביו, וכן הוא ברא"ש [ח]

.ובשו"ע [[שסו-י] מביא את המחלוקת הנ"ל.

וע"ע בתוס' דלר"ת קטן שאינו סמוך זוכה לאחרים [ובלא"ה בשפחתו ע"כ מצינו שקטן זוכה לאחרים] והטעם דלענין דרבנן קטן זוכה לאחר, או שלענין שיתופי מבואות הקילו [ר"ן].

וברמב"ם [הנ"ל] מבואר שא"א לזכות ע"י קטן שאינו סמוך, וצ"ב מ"ש מאמה עבריה.

וע"ע במשנ"ב [נח].

ובשו"ע חשש לכתחילה לשני הדברים, גם שגדול סמוך לא מהני כר"ת, וה"ה קטן שאינו סמוך [כרמב"ם].

וברמ"א בדיעבד סמך על המיקל בעירוב.

ויש לעיין לר"ת שידו כיד אביו [בגדול הסמוך] מה דינו לענין זכיה מאביו.

וע"ע במחנ"א [זכיה ומתנה ב' ד"ה והיכא דהבן] דלא מהני.

ודנו האם האב יכול להקנות לבנו ד' מינים.

וכן לענין להקנות לבנו טבעת לקידושין, והובא בשם הגרי"ש **דביום החתונה** אינו מוגדר סמוך על שולחן אביו.

★וע"י אשתו

עי' תוס' שמביא את הגמ' בנדרים דמיירי שיש לה בית באותו מבוי דאל"ה יד אשה כיד בעלה ואינו יכול לזכות ע"י, רק היות ויש לה בית ואוסרת במבוי וצריכה להשתתף מיגו דזכיא לנפשי זכיה לאחריני.

ולכאו' באין לה בית יכול לתת לה מקצת מהעירוב במתנה, וא"כ נימא מיגו דזכי וכו' [קושית המגיני שלמה כתובות מז.].

ועוד תקנה יש דיקנה לה את כל האוכל של השיתוף והיא תזכה ע"י לבני המבוי [בשם הגרש"ז].

וברמב"ם [הנ"ל] מביא את המשנה בסמתמא ולא מוסיף דמיירי שיש לה בית, ועי"ש בכס"מ דהרמב"ם חולק וס"ל דהגמ' בנדרים תלויה במחלוקת ולדינא לא צריך שיש לה בית.

ומאידך ברא"ש [ח] וכן בסוף התוס', דכל דברי הגמ' בנדרים רק כר"י בן בבא דאוסרת, ואז יש לה מיגו וכו', משא"כ לדידן דאינה צריכה לתת חלק בעירוב אין לה מיגו וא"א לזכות ע"י.

וע"ע בשו"ע וברמ"א ובשעה"צ [נה].

★ולא ע"י עבדו ושפחתו הכנעניים

באמרי משה [כד ב] תמה מהכא על הקצוה"ח [קפט ד"ה ומאי, רמא-ג] דס"ל דע"ע ידו כיד רבו דבהכא מבואר שע"ע אין ידו כיד רבו.

★ואומר ה"ז לכל בני עירי

בפשוטו האמירה מדיני זיכוי דאומר למי מזכה.

וע"ע באו"ש דהאמירה היא מדיני העירוב והשיתוף ואפילו אם כבר זיכה להם ע"י אחר בכ"ז צ"ל הרי זה לכל בני עירי.

★צריך להגביה מן הקרקע טפח

לרש"י ותוס' מיירי בזוכה ולזכות צריך להגביה טפח.

וכל הגבהה דעלמא בעי ג' טפחים "הכא בעירובין דרבנן סגי בטפח" רשב"א וכע"ז בתוס'.

וע"ע במאירי "ויש מי שכתב דאע"ג דהגבהה בעלמא סגי **בכל שהו** הכא בעי טפח משום היכר.

וע"ע בתוס' [קידושין כו] דכל הגבהה היא טפח.

ולרמב"ם ולגאונים [הובא ברשב"א] הכא לא מיירי בזכיה אלא הלכה בהל' מקום הנחת העירוב שנצרך להניחה **במקום מוגבה טפח שיהיה ניכר.**

לתוס' ולרשב"א יל"ע אי מדרבנן נאמר חידוש בקנינים **דנקנה** ע"י הגבהת טפח או דלענין עירוב לא בעינן קנין גמור אלא ביחוד עבורו סגי והתחדש דלייחד אפשר ע"י הגבהה טפח [כמו שיש מד"א לקמן דבכלל לא בעי קנין].

לענין ברירה בדאוריתא לא אמרינן ברירה אלא בדרבנן, ויל"ע האם אפשר **להקנות עירוב ע"י ברירה**, ותלוי בהנ"ל, דאי בעינן לעירוב לקנין גמור בפת א"כ מה מהני שעירוב מדרבנן אבל הקנין נצרך בדיני ממונות, ובדיני ממונות לא אמרינן ברירה.

אבל אי לא בעינן לקנין גמור אלא ביחוד שפיר מהני ברירה בדרבנן.

ובאחרונים דנו בזה, עי' בנצי"ב עמק שאלה [קלב-יז], ובקה"י [י-יב].

וכן דנו איך מותר לאכול את פת עירוב, עי' בחזו"א [פז-ב] לכאו' אם זה קנין גמור יש מקום לשאלתו, אבל אם זה יחוד בעלמא שפיר אכלינן.

★עי' ט"ז [שסו-ו] משמע דלהגבהה לא סגי במה שמוגבה מחמתו אלא בעינן **למעשה הגבהה.**

**פ.**

★רב אמר אין צריך לזכות

עי' בתוס' דגמר ומקני [כעין דברים הנקנים באמירה].

וע"ע ברשב"א דהכא "לאו קנין גמור אלא דסגי לענין עירוב דרבנן".

וע"ע בריטב"א דההנאה שמקבל במה שהותר במבוי חשיבא ככסף [ויל"ע איך זה מתחיל].

★ומשום שלא מדעתה

לרש"י מיירי בתחומים, וקשה א"כ איך ר"ש התיר דהרי אין מערבין אדם אלא מדעתו.

ובתוס' הרא"ש תירץ דאיכא למימר דמיירי שכבר גלתה דעתה שהיתה רוצה לערב לאותו צד.

ובגאו"י תירץ ד**אנן סהדי** דביתה ניחא ליה.

וע"ע חזו"א [צט-ג].

★אשתו של אדם מערבת שלא מדעתו

עי' רשב"א וריטב"א דאפי' מוחה מהני, וכן הוא ברא"ש [ט] רק בעינן דעת אשתו.

וביאור הדברים עי' בלבוש משום דאשתו כגופו, וא"כ רק אשתו ולא כל בני ביתו.

וע"ע בחזו"א [צט-ח].

ושיטת הר"ח דרק בלי רשות מהני, אבל מוחה לא מהני, וכן הוא ברמב"ם.

★אחד מבני מבוי שרגיל.

לרא"ש רגיל היינו להשתתף.

וברש"י ותוס' רגיל הכוונה להשתמש ולכן אוסר עליהם.