גידו_ק במלאכות שבת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ה' כ"ד שבט תשס"ח

א] כתב בתרוה"ד סימן נ"ו, ז"ל, מי שאינו יכול ללעוס יפה בשיניו ויש לפניו בשר שאינו רך וכו' שרי לי' לחתוך הבשר בשבת דק דק בסכין ולאוכלו אח"כ או לא, תשובה, יראה דשרי כה"ג ואין לאסור מפני שהוא טוחן וכו', די"ל גבי אוכלין ל"ש טחינה אלא מידי דאורחי' לטחון כגון טחינת חיטין או שעורין וכה"ג אבל שאר מילי לא, וכ"כ התוס' וכו', אמנם בהגה"ה שם כתב וכו', וכתב עוד שם במרדכי וכו' מ' אי לאו ה"ט הוי שייך טחינה בלחם ואע"ג דאוכל הוא, ובאו"ז כתב נמי דיש טחינה בפירות ואין לפררם, מ"מ נראה ואיכא למימר דבבשר מבושל או צלי דבנ"ד כו"ע מודו דשרי, ול"ד לעצים ופירות ולחם דאינהו כולהו גידולם מן הארץ ויש במינן טחינה כגון תבואה וקטנית דעיקר טחינה שייך בהו, אבל בשר דאין גידולו מן הארץ י"ל דבאוכל כזה לכו"ע ל"ש בהו טחינה, וה"נ מצינו לגבי מלאכת מעמר דקאמר אביי בפ' כלל גדול אין מעמר אלא בגידו"ק, אע"ג דרבא פליג עלי' התם, י"ל דלענין טחינת אוכלין דבלא"ה ל"ש בהו טחינה כולי האי מודו דיש לחלק משום גידו"ק, דכיון דכתבו התוס' בהדיא דבאוכלין ל"ש טחינה וכ"כ אשירי וכו', אין לסתור דבריהם מדברי שאר הגאונים אא"כ מצינו שנחלקו עליהם בהדיא, אבל כל כמה שנוכל לחלק לומר דבהך מילתא מודו אלו לאלו אמרי' הכי וכו', עכ"ל.

ובשו"ע סימן שכ"א ס"ט הביא לדינא דתרוה"ד דמותר לחתוך בשר מבושל או צלי דק דק בסכין, ובביאור הגר"א שם כתב, ז"ל, דאין טחינה אלא בגידו"ק כמ"ש בעימור שם ע"ג ב' וה"ה לכל מלאכת הקרקע כמש"ש ע"ה א', עכ"ל,[[1]](#footnote-2) ומבו' בדבריו דנקט לעיקר לטעם זה דהתרוה"ד דאין טחינה אלא בגידו"ק, והנה אמנם התרוה"ד לא סגי לי' בזה, משום דאביי פליג על רבא וס"ל דיש מעמר שלא בגידו"ק, אך נ' דכ"ז הוא משום דס"ל דקי"ל כרבא, וכמש"כ כן באו"ז, אך למה שפסקו הרמב"ם והטושו"ע כאביי דאין מעמר אלא בגידו"ק, הרי דה"נ אין טחינה אלא בגידו"ק.

ובשו"ע שם ס"י כתב, אסור לגרור הגבינה בשבת במורג חרוץ בעל פיפיות, ועי"ש במחה"ש שכתב דמה שאסר המחבר לגרור, בע"כ דהוא משום עובדין דחול, דאין לאסור בזה משום טוחן, שהרי המחבר פסק דבהמה לא מיקרי גידו"ק ולי"ב משום טוחן.

אך ל' המג"א שם סק"ב לא מ' כן, שהביא מש"כ הריב"ש דהוי כשחיקת תבלין במכתשת דאסור, והנה הרי הא דשחיקת תבלין במכתשת אסור, הוא משום איסור טוחן, ומ' דאף הכא האיסור הוא משום איסור טוחן, וכמש"כ כן הריב"ש בטעמא קמא, דאם הי' מכוון המג"א לאסור משום עובדין דחול וכטעמא בתרא דהריב"ש, הי' לו להביא להא דאין שוחקין ביו"ט פלפלין ברחיים שלהם, דהך דינא הוא משום עובדין דחול, ועי' גם בפמ"ג שם שדקדק מהמשך ד' המג"א דטעם האיסור הוא משום טוחן.

וכ"ה להדיא בביאור הגר"א שם, ז"ל, אסור, כמו פלפלים ברחים שלהם כנ"ל, וכמ"ש בשבת האי מאן דפריס סילקא, ואף להרשב"א שכתב דלאלתר מותר וכו' היינו דוקא ביד או בכלי שאינו מיוחד לכך, אבל מורג חרוץ שמיוחד לכך הוי כמו נפה וכברה דאסור אפי' לאלתר, וכמ"ש בפלפלין בשבת קמ"א א' דוקא בקתא דסכינא מותר בשבת, ועי' בריב"ש סימן קפ"ד, עכ"ל, ומפורש בד' הגר"א, דמלבד מה דיש לאסור בזה כמו פלפלין ברחיים שלהם, דזה הוא משום עובדין דחול, גם יש לאסור בזה משום איסור טוחן.

גם בס' תו"ש שם הוכיח שטעם האיסור בזה הוא משום טוחן ולא משום עובדין דחול, ממה שפסק הרמ"א בסימן תק"ד ס"ג להתיר לגרור גבינה ביו"ט במורג חרוץ, ואם יש בזה משום עובדין דחול, יש לאסור בזה גם ביו"ט, ובע"כ מד' הרמ"א דגרירת גבינה במורג חרוץ לי"ב משום עובדין דחול וכמו שדן כן הריב"ש, והא דה"ז אסור בשבת הוא משום איסור טוחן, וע"כ ביו"ט שרי.

ואמנם הדברים צ"ב, שהרי לפ"מ שפסק השו"ע בס"ט דאין טחינה אלא בגידו"ק, מה מקום יש לאסור בגרירת הגבינה משום טוחן, והאמנם בד' המג"א י"ל, דכל הא דשרינן לחתוך בשר דק דק משום שאי"ז גידו"ק, הוא רק בצירוף מש"כ התוס' דאין טחינה באוכלין, וכמש"כ כן התרוה"ד, ולפ"ז י"ל דבטחינה בכלי המיוחד יש טחינה אף באוכלין, דכל הא דאין טחינה באוכלין, הוא משום דלא חזינן להטחינה כמעשה מלאכה, כיון שה"ז ראוי לאכול אף בלא הטחינה, אך כל שטוחן בכלי המיוחד לכך, י"ל דיש טחינה אף באוכלין, וע"כ יש לאסור לגרור גבינה במורג חרוץ בעל פיפיות משום איסור טוחן, דלא סמכינן להתיר טחינה שלא בגידו"ק אלא באוכלין, אך אכתי צ"ב בד' הגר"א, שבדבריו בס"ט מבו' שנקט לעיקר דאין טחינה אלא בגידו"ק, וא"כ מ"ט בגרירת גבינה במורג חרוץ יש לאסור גם משום איסור טוחן, הרי אי"ז גידו"ק.

ועי' באג"ט טוחן סקי"ח אות ח' שעמד בזה, ועיי"ש מה שישב בזה בתרי אנפי, ודבריו מחודשים.

אמנם הישוב לזה נלמד מד' הגרע"א בשו"ת סימן כ', ז"ל, אמנם נ"ל דאף בדבר שאינו גידו"ק אף דאינו חייב משום טוחן מ"מ איסור דרבנן הוא דמיחזי כטוחן, וכמו במעמר דפסקינן דאסור לקבץ מלח ממשרפות וכו', וראי' לזה ממש"כ הרמ"א ודוקא מלח הגס אבל מלח הדק ונתבשל ונעשה פתיתין מותר לחתכו דאין טחינה אחר טחינה, הרי דהתיר רק מטעם אין טחינה אחר טחינה וכו', והא מלח ל"ה גידו"ק כדאמרי' בהדיא גבי מעמר וכו', אלא ע"כ דמ"מ מדרבנן אסור משום טוחן אף דל"ה גידו"ק, ומה דמותר לחתוך בשר מבושל דק דק, היינו בצירוף הסברא דאין טחינה באוכל וכנ"ל, עכ"ל.

ויש להוסיף, דהך מילתא דגם מלאכות שאינם אלא בגידו"ק, מ"מ מדרבנן אסירי אף בדבר שאינו גידו"ק, מצינו כן לגבי מלאכת דישה, וזה במש"כ הראשונים בשבת דצ"ה., דחולב אין איסורו אלא מדרבנן, דמדאורייתא אין דישה אלא בגידו"ק, עיי"ש, והרי דמדרבנן יש דישה אף שלא בגידו"ק, וע"כ הוא דחליבה אסורה מדרבנן משום מפרק, גם לדעת ר"ת דחובל חייב משום ממחק, כתבו האחרונים דמודה דמדרבנן ה"ז אסור גם משום מפרק שהוא תולדה דדש, וזהו מש"א בשבת דקמ"ד: דחולב אדם לתוך הקדירה אבל לתוך הקערה, והיינו דאיירי בגוונא דלי"ב משום ממחק, וכל האיסור הוא משום תולדה דדש, וע"כ הוא דשרי לחלוב לתוך הקדירה, דמשקה הבא לאוכל כאוכל דמי, ואכמ"ל, וכ"ה להדיא באו"ז סימן נ"ח, ז"ל, ואע"פ שפירשנו אליבא דהלכתא דאין דישה אלא בגידו"ק, ה"מ מדאורייתא וכו' אבל מדבנן יש דישה אפי' שלא בגידו"ק, כההיא דפ' חבית דאמר רחב"א אמר רב סוחט אדם דג לצירו וכו', משמע אבל לסחוט דג לדמו אסור וכו', דגזרי' שאינם גידו"ק אטו גידו"ק וכו', עכ"ל, וע' אג"ט דש סקכ"ד אות ד' בהגה"ה שהאריך בזה.

ולפ"ז מתבארים היטב ד' הגר"א, דהגם דאין טחינה אלא בגידו"ק דומיא דעימור ודישה, מ"מ הרי מדרבנן אסרו טחינה אף שלא בגידו"ק, וכל הא דמותר לחתוך בשר בסכין, הוא משום דבאוכלין דל"ש בהו טחינה כ"כ לא אסרו חכמים, וכמו שמצינו דעת התוס' ודעימייהו דאין טחינה באוכלין כלל, ואף לדעת החולקים דיש טחינה באוכלין, מ"מ אם אינם גידו"ק דמדאורייתא לי"ב טחינה כלל, מודו כו"ע דלא גזרו בהו רבנן, וכ"ז הוא בשחותכן בסכין, אך לגרור הגבינה במורג חרוץ שהוא כלי המיוחד לטחינה, יש בזה טחינה אף באוכלין, וכמש"נ לעיל הטעם בזה, ואשר ע"כ אין להתיר בזה מכח הא דאין טחינה אלא בגידו"ק, שהרי מדרבנן אסרו אף בדברים שאינם גידו"ק, וז"ב.

ונ' מקור לזה, דהנה הרמ"א שם ס"ט כתב, ז"ל, אבל אסור לחתוך דק דק בשר חי לפני העופות הואיל ואינן יכולין לאכלו בלא חיתוך קמשוי לה אוכל, והמג"א שם סק"י הביא מתרוה"ד שכתב ב' טעמים לאסור בזה, חדא דבכה"ג דלא חזי לאכילה בלא חיתוך יש טחינה אף באוכלין, ועוד יש לאסור בזה משום איסור שיווי אוכל לבהמה.

אמנם הנה הט"ז בסימן שכ"ד סק"ד תמה על פסק הרמ"א, שהרי קי"ל בסימן שכ"ד דאשוויי אוכל שרי, עיי"ש, ודבריו צ"ב, שהרי התרוה"ד אסר גם משום איסור טחינה, דבמידי דלא חזי בלא חיתוך יש טחינה אף באוכלין, וא"כ שפיר ניחא מה שפסק הרמ"א לאסור בזה, והאמנם דל' הרמ"א ק"ק שפירש טעם האיסור משום דקמשוי לה אוכל, אך עיקר דינו של הרמ"א מתישב היטב, ובביאור הגר"א בסימן שכ"א פירש בזה, ז"ל, ל' תרה"ד דיש לנו ליגע בי' משום איסור שווי' אוכלא וכו', אבל לפסק שו"ע שפסק בסימן שכ"ד כר"י צ"ע, ועט"ז, ואע"פ שכתב בתחילה שם עוד טעמא משום דאין ראוי לכוס, לבסוף לא סמך על טעם זה כתב ותו דיש וכו', עכ"ל.

וילה"ע דמ"ט הוצרך הגר"א להא דהתרוה"ד לא סמך על טעמא קמא, הרי בלא"ה כל טעמא קמא הוא רק לפ"ד התרוה"ד גופי' שלא התיר אלא משום דאין טחינה באוכלין, ובזה הוא שדן דבכה"ג יש טחינה אף באוכלין, אך לפ"ד הגר"א גופי' שם דטעם הא דשרי לחתוך בשר חי הוא משום דאין טחינה אלא בגידו"ק, א"כ ודאי דאין לאסור אף בדבר שאינו ראוי בלא החיתוך.

ומזה סייעתא למש"נ בדעת הגר"א, דהגם דמה"ת אין טחינה אלא בגידו"ק, מ"מ מדרבנן יש טחינה אף שלא בגידו"ק, והא דמותר לחתוך בשר דק דק הוא משום דאין טחינה באוכלין, עכ"פ בדבר שאינו גידו"ק שאין בו טחינה מה"ת, וע"כ אי נימא דבדבר שאינו ראוי בלא החיתוך יש טחינה אף באוכלין, הי' לנו לאסור בזה מדרבנן אף בדברים שאינם גידו"ק, וע"כ הוצרך הגר"א להא דהתרוה"ד לא סמך על טעמא קמא, וז"פ.

וילה"ע עוד בענין זה במש"כ החזו"א סימן נ"ז, ז"ל, אבל בתה"ד מבו' וכו' ומש"כ דנוגע לאיסור אשוויי אוכלא היינו לר"ה, וא"כ למאי דקיי"ל בסימן שכ"ד כר"י אין כאן איסור אשוויי אוכלא, ומיהו זה קשיא רק אהא דכתב רמ"א לאסור משום אשוויי אוכלא, דלפ"ז גם באוכלן לאלתר יש לאסור, אבל אם מכין שיאכלו אחר שעה יש לאסור משום טוחן כיון דאינן ראויין לאכילה בלא טחינה, ומשום טעם שאינם גידו"ק לא סמך תה"ד להתיר, ובמ"ב סקל"ג כתב דהרמ"א מיירי במניח לאח"ז, ובסקל"ד כתב ע"ד רמ"א דיש מקילין בזה, והם דברים הסותרין דבמניח לאח"ז לא מצינו מי שמתיר, ולמש"כ לעיל וכו' ולשון אשוויי אוכלא שכתב רמ"א היינו דבזה איכא עלי' שם טוחן, ול"ק קו' הט"ז והגר"א, עכ"ל.

ודבריו צ"ע, שהרי להדיא כתב הגר"א להשיג ע"ד הרמ"א, דאין לאסור משום טעמא קמא דהתרוה"ד דבדבר שאינו ראוי לכוס יש טחינה באוכלין, משום דהתרוה"ד לא סמך על טעם זה, ולפ"ז שפיר צדקו ד' המ"ב שכתב דיש מקילין בזה, אף במניח לאח"ז, ומה שפירש המ"ב ד' הרמ"א במניח לאח"ז, הוא כפי ד' המג"א שהביא שם דטעמא דהרמ"א הוא משום איסור טוחן, (ולא משום איסור אשוויי אוכלא, דבזה קי"ל בסימן שכ"ד להתיר), וע"כ אין לאסור אלא במניח לאח"ז, וע"ז הוא שנחלק הגר"א (ופירש כן בד' הט"ז) וס"ל דאין לאסור בזה משום טוחן, וכנ"ל.

1. והנה יש שכתבו עפי"ד הגר"א, דגם מלאכת בורר אינה אלא בגידו"ק, והנה אמנם מבו' בכ"ד דיש ברירה אף שלא בגידו"ק, אך י"ל דאי"ז אלא מדרבנן, וכמש"נ להלן דמדרבנן אסרו בכל מלאכות אלו אף שלא בגידו"ק.

   אמנם נ' דאין לומר כן, שהרי התרוה"ד גופי' שהתיר בטחינה משום שאינה אלא בגידו"ק, כתב בפשיטות לגבי ברירת דגים דיש לחוש בזה לברירה דאורייתא, אך יש לדחות דהתרוה"ד לטעמי' שנקט לעיקר דקי"ל כרבא דיש עימור שלא בגידו"ק, והדברים מפורשים כן בד' הרמב"ם פ"ח משבת הי"ד דהמשמר מים במשמרת שלהן חייב, וכ"נ בד' הראשונים בשבת דקל"ט: עיי"ש, ולא מצינו בשום מקום שהזכירו הפוסקים להקל בברירה בדברים שאינם גידו"ק, והנה אמנם בשו"ת הגרע"א סימן כ' נקט בפשיטות דאין זורה אלא בגידו"ק, אך בע"כ דבורר שאני, ועי' אג"ט שהאריך בזה, ומתו"ד מבו' ב' טעמים בזה, חדא דשאני מלאכת בורר שהיתה במשכן בברירת חיטין מן הצרורות והצרורות אינם גידו"ק, ועוד דתערובת החיטים והצרורות היא אחר שנקצרו, וע"כ ל"ח זה כמלאכת הקרקע, ואכמ"ל עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)