חזקה דאיתרעאי ודלא איתרעאי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

בדין חזקה דאיתרעאי ודלא איתרעאי

**א. דף י**: מנא הא מלתא דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקיה, אמר שמואל וכו' דלמא אדנפיק ואתא בצר ליה שיעורא, אלא לאו משום דאמרינן אוקי אחזקיה. **והנה** בפשטות הגמ' איירי שכל החשש הוא חששא בעלמא וכדאמרינן 'דלמא אדנפיק ואתא בצר ליה'[[1]](#footnote-2), והיינו דאין ריעותא לומר זאת, אלא רק אפשרות בעלמא, ואפ"ה בעינן לדין חזקה, וכ"כ **התוס'**, אלא דהוסיפו דאיירי קרא גם בגוונא שנרפא הנגע. **וכן** מתבאר בהמשך הגמ' דלר' אחא דס"ל דאין ללמוד מכאן חזקה, אין יכול הכהן לטמא ולהסגיר אלא בגוונא דקיימא דרא דגברא, אלמא דאף לפני שנולד ריעותא (נמצא החסרון) א"א לכהן להסגיר אלא משום חזקה[[2]](#footnote-3).

**ב. והנה** נראה פשוט דיש אופנים דבהם אמרינן מהיכ"ת להסתפק גם ללא חידושא דחזקה, והיינו בכל מקום דצד המיעוט שיקרה דבר זה הוא זר ורחוק, ודאי לא בעינן בכה"ג לחידושא דחזקה, כמו דמצינו **ברמב"ן** סוף הלכות נדה[[3]](#footnote-4), **ובש"ך** יו"ד סי' פ"ז ס"ק י"א גבי מי שקונה חבילת דגים טהורים אין צריך לחוש שמעורב שם דגים טמאים, ולאו משום חזקה הוא[[4]](#footnote-5), **ובחת"ס** לק' י"א[[5]](#footnote-6).[[6]](#footnote-7) **וצ"ל** דמה דבשמעתין מתבאר דבעינן לחזקה אפי' בלא ריעותא, הוא משום שנגע לפעמים מתחסר, ושייך ומתאים בו ענין החסרון, ואינו דבר מפליא כאשר הוא מתחסר[[7]](#footnote-8), ומ"מ אפי' שנגע לפעמים מתחסר ליכא **ריעותא** לפנינו לחוש שנתחסר.

**ג. והקשו** **תוס'** דבסוגיא לעיל מבואר דמהני חזקה אפי' במקום ריעותא כסכין שנמצאת פגומה, וכן מהא דתנן בריש פ' שני נזירים, שנזרקה טומאה בין שנים דטהורים מדין חזקה, ומנא הא מלתא דאמרו רבנן דאזלינן בתר חזקה בדאיכא ריעותא[[8]](#footnote-9), ותירצו דה"נ יש ריעותא גדולה וכו', וכיו"ב כתבו תוס' בנדה ותורא"ש.

**והנה** תוס' נקטו בקושיתם ב' גווני דחזקה עם ריעותא, א. סכין שנמצאת פגומה ב. שהיה ודאי טומאה בסמוך לו וספק נטמא[[9]](#footnote-10). **ויל"ע** דלכאו' הגם דשניהם הוה ריעותא להחזקה, אבל מ"מ יש חילוק ביניהם, דבסכין שנמצאת פגומה הגם דיש 'ריעותא' ע"י שעתה חזינן לפגם, מ"מ הדין להעמיד הדבר על חזקתו הראשונה אהני לנקוט דהחסרון קרה רק עתה, (והוה כדחית הריעותא), אבל בנזרקה ודאי טומאה בסמוך לו ואנו דנים על שעת הריעותא להעמידו על חזקת טהרה, וכן בזרק גט ספק קרוב לה וכו' דודאי היה כאן מעשה המסופק, ואין ההחזקה על הזמן שלא היה ריעותא, אלא דין החזקה הוא נגד הריעותא ממש לנקוט בשעת הריעותא דלא נטמא ולא נתגרשה, **וצ"ע** דלזה לא כתבו תוס' מקור, דהרי המקור לחזקה עם ריעותא כתבו תוס' מנגע שנחסר, ושם אין החזקה באה להכריע בריעותא עצמה, אלא דאחר דהכהן הסגיר נמצא הנגע חסר, ויש ללמוד משם דווקא לסכין וכדו' שבזמן השחיטה לא היה ריעותא, ואמרינן שעתה נשתנה ודחינן לריעותא, אבל עדיין מנ"ל דמהני חזקה להכריע בריעותא עצמה, וכמו דדנו תוס' דלא נתחדש אלא כשאין ריעותא כלל, ה"ה אפשר דנתחדש רק כשאין ריעותא ברורה על הזמן המסופק, ולא כשדנים על שעת הריעותא עצמה[[10]](#footnote-11).[[11]](#footnote-12) [ובחמד"ש יו"ד סי' ד', הקשה כעי"ז דנזרקה טומאה ביניהם וכן ב' שבילין הוא תרתי דסתרי, ומנ"ל דמהני חזקה בכה"ג]. **ויש** להוסיף בקושיא דבודאי כל מה שנקטו תוס' ב' הדוגמאות, (ובפרט שהשניה אינה שייכת לסוגיא דלעיל), הוא משום רבותא זו דהנידון הוא על שעת הריעותא, וא"כ צ"ע איך בתירוצם מצאו לזה מקור.

**ד. והנראה** בזה, (וכעי"ז כתב בחמד"ש שם) דחזקה בלא ריעותא וחזקה עם ריעותא, הם גדרים שונים בעיקר דין החזקה, דחזקה בלא ריעותא ענינה הוא **'אל תסתפק'** והיא הכרעה בגופא דעובדא, דאמרה תורה דאין לך לחדש בו ספק, וכמבואר **ברע"א** (כתובות י"ג:) דחזקה בלא ריעותא ענינה ד'אל תסתפק', ועל זה נאמר דע"א אינו נאמן נגד חזקה, משא"כ כשיש ריעותא א"כ הספק מוחלט לפנינו, ואין החזקה יכולה לומר אל תחדש ספק כי הספק קיים, וע"כ כל דין החזקה הוא **להמשיך ולנהוג כמו שהחזקנוהו**, ולא ליתן לספק לשנות מהנהגתינו ומאחיזתנו על הדבר, וכיון דבעצם לא נתברר הספק ע"א נאמן לברר, והאריך בדבריו בקוה"ע ס"ז ס"ק ז'. **ועוד** כתבו האחרונים [שער"י, קוה"ע שם, שיעורי רבי דוד פסחים ד'] דמה דאיתא דס"ט ברה"י טמא אפי' במקום חזקת טהרה, אי"ז אלא בחזקה עם ריעותא, אבל חזקה בלא ריעותא כיון דענינה לסלק הספק, אינה בכלל **ספק** טומאה ברה"י טמא, והכריחו כן דאל"כ כל אדם ההולך ברה"י והיה צד רחוק של טומאה יהא טמא בודאי, וע"כ כיון דהדין חזקה הוא שלא לחדש ספק - אינו בכלל שם ספק טומאה כלל, ויסוד זה מתבאר באופן דומה בבית יעקב שם דף י"ד: בתד"ה אלמנה.

**ה. והנה** יסוד זה כתב גם בשו"ת **חידושי הרי"ם** שו"ת אהע"ז סי' ט"ז, ושם הוסיף וביאר דהדין ודאי הוא מדין בירור, משא"כ כשיש ריעותא אי"ז דין בירור, וז"ל מה שאמרה תורה להעמיד על חזקה דמעיקרא אינו מצד בירור גמור שהוא כמו שהיה, רק דמספק לא נוציא הדבר ממה שמוחזק עד עתה, כדאמרינן בכמה דוכתי אשה זו בחזקת היתר כו' ומס' אתה בא כו' אל תאסרנה מספק, אך יש ג"כ כמה פעמים דמוקמינן אחזקה בתורת בירור, שמחזיקין שלא נעשה דבר חדש, וכמו בנגע חולין דף י' דמסופק אי בציר ליה שיעורא שפיר **החזקה בתורת בירור ג"כ דלמה נחזיק שינוי**, וע"ז עצמו החזקה כמו שהיה מקודם וממילא מורה החזקה שלא נשתנה הנגע, **אבל בזרק גט ספק קרוב לה כו'. ודאי לא שייך שיהיה החזקה בירור שקרוב לו יותר מקרוב לה, והא ודאי יכול להיות צד ספק זה כצד ספק זה,** רק טעם ראשון הנ"ל שייך שאשה זו בחזקת איסור אשת איש כו' ומספק אשת איש להוציאה ממה שמוחזקת עד עתה, אבל לא מצד בירור כנ"ל. **וגם** **החמד"ש** שם כשהעמיד את הדין של ודאי העמיד דהוא דין בירור, והדין של חזקה עם ריעותא היא דין הנהגה דהעמד דבר על חזקתו, וכל עצמו של הדין הוא שראוי שלא לשנות דבר וציין למש"כ בפיה"מ בנזיר. **ומש"כ** שהוא דין בירור, כוונתם דנתחדש להחזיק, (לאו משום דין בפ"ע שלא ראוי לחדש ולשנות, אלא) משום שבאמת מסתברא שלא נשתנה, דודאי בדר"כ כשאין ריעותא שנשתנה באמת לא נשתנה, משא"כ כאשר יש ריעותא והספק מוכרח לפניך נתחדש דין בפ"ע דהעמד דבר על חזקתו, אע"פ שאין בזה שום בירור והסתברות.

**ו. ואחר** שנתבאר דהם ב' דינים חלוקים, יש לבאר דברי התוס', דמה שהקשו דקרא איירי בחזקה בלא ריעותא ומנ"ל למילף חזקה עם ריעותא, אין כוונתם לפירכא בעלמא דכאשר יש ריעותא א"כ יש צד יותר גדול דלא ליזיל בתר חזקה, אלא דהקשו תוס' דמנ"ל האי חזקה דאינה בירור והכרעה בגופא דעובדא, ורק הנהגה שלא להוציא ממה שהחזקנו. ותירצו דקרא איירי גם בנגע שנמצא חסר, והיינו דבזה אין נכון לדון הכרעה ודאית בגופא דעובדא כיון דהספק מוחלט לפניך, (דאין סיבה לומר שהשתנה היום יותר מאתמול וחזינן שהשתנה), וע"כ בזה נתחדשה דין נוסף להמשיך ולנהוג כמו שהחזקנו אותו. **ומעתה** פשוט דאין הבדל בין סוגי הריעותות, דמ"מ שמעינן כבר דחזקה מהני גם כשאינה דין הכרעה בגופא דעובדא ומסלקת את הספק, ולכך מהני אף בתרתי דסתרי, ומהני בכל ריעותא. **ועולה** דמפרשת נגעים שמעינן ב' דינים, מהא דהכהן מסגיר ואינו חושש דלמא בציר שיעוריה שמעינן דין חזקה בלא ריעותא, ומהא דמטמאינן אף בנמצא חסר שמעינן חזקה במקום ריעותא.

**ז. אמנם** באמת צ"ע טובא, דאחר דתירצו תוס' דקרא איירי גם בגוונא דנחסר הנגע, ונתחדש בזה דין חזקה של הנהגה, מנין לן שכשאין ריעותא יש דין הכרעה בגופא דעובדא, (ונפק"מ לע"א וס"ט), אולי גם שם אינו אלא דין הנהגה, ומהיכ"ת לן לומר דנאמרו ב' חידושים, דין הכרעה ודין הנהגה אולי כולו הנהגה. **ובפרט** לפי מש"כ החמד"ש והחידושי הרי"ם דבלא ריעותא הוא דין בירור ועם ריעותא הוא דין הנהגה, מנין לן לחדש הדין בירור אולי לא נחשב בירור, וכל הדין הוא הנהגה גרידא. **עוד** צ"ע דהו"ל לגמ' למימר מנא הא מלתא דאמר רבנן זיל בתר חזקה עם ריעותא ומנא הא מלתא דאמרו רבנן זיל בתר חזקה בלא ריעותא. **וביותר** קשה דהרי בגמ' איירי על החשש דילמא בצר ליה שיעורא היינו בלא ריעותא, וא"כ המקור להדין המחודש של חזקה לא נזכר בגמ', והוא תימה, ובפרט דעיקר מה שאמרו מנא הא מילתא וכו' כתבו הראשונים דקאי אסוגיות דלעיל והתם איירי בחזקה דאיתרעאי.

**ח. והנראה** בזה דחזקה בלא ריעותא וחזקה עם ריעותא יסוד דין חזקה אחד הוא, ואע"פ שודאי חלוקים הם, דחזקה בלא ריעותא היא דין שלא להסתפק כלל, וחזקה עם ריעותא דע"כ יש לספק לפנינו הוא דין הנהגה שהספק לא ישנה מהנהגתי, מ"מ שניהם דין אחד שלא לחדש ולא לשנות ממה שהוחזק, ולפיכך במקום דאין ריעותא דאין ספק מוחלט, א"כ מכח החזקה אמרינן שלא יכנס כלל לבית הספק ואל תחדש בו ספק, ולכך הוא דין הכרעה בגופא דעובדא דאין בו ספק, ואין ע"א נאמן בו ואינו בכלל 'ספק' טומאה, אבל במקום דאיכא ריעותא שא"א לומר שלא לחדש ספק, כי ע"כ הוא כבר בתוך בית הספק, לפיכך לא שייך להחזיקו דאין בו ספק, ודין החזקה הוא רק שלא לחדש שינוי בהנהגה שהחזקנו על הדבר.

**והיינו** דבמקום שאין ריעותא, החזקה הוא להחזיקו שהוא לא בא לבית הספק, וממילא הוה הכרעה בגופא דעובדא דבאמת לא בציר שיעוריה[[12]](#footnote-13), אבל כאשר חסר לפניך לא שייך שהחזקה תכריע את מציאות הדבר דאין ספק, כיון דספק לפנינו, אלא שייך רק להמשיך ולהחזיק בהנהגה.

**ולפי"ז** לעולם הדין שלמדו מנגעים הוא דין אחד "אוקי מילתא אחזקיה" ורק דכל מקום פועל הדבר לפי ענינו אם שייך להחזיקו בלא ספק כלל הרי תמשיך לדון שאין בו ספק, ואם ע"כ הוא נשתנה דיש בו ספק, א"כ לכה"פ אל תשנה ממה שהחזקנו אותו שהוא מותר, ובשניהם אין ענין בירור והסתברות[[13]](#footnote-14) אלא גזה"כ דהעמד דבר על חזקתו.

**ט. ומעתה** מה שהקשו תוס' מנ"ל דאזלינן בתר חזקה במקום ריעותא, היינו דאע"פ שהוא אותו יסוד דין, מ"מ יש לומר דחזקה לא מהני בספק, דאולי כל ענינה הוא לסלק הספק, דרק כאשר בהחזקה יסתלק הספק מהני, אבל לא נתחדש בתורה כלל הנהגה בספק של חזקה, ואהא תרצו דקרא איירי גם כשיש חסרון, אבל אי"ז דין חדש, אלא גילוי מלתא דהדין להחזיק כל דבר על חזקתו הוא גם כשע"כ יש ספק, דמ"מ המשך להחזיקו בעינך כמו שהיה מוחזק לפניך בראשונה, וממילא אין הבדלים בין סוגי הריעותות, וכן מהני גם בתרתי דסתרי וכנ"ל.

**י. ולפי"ז** מיושב מה שהקשינו דאחר דקרא איירי גם בגוונא דריעותא, מנ"ל דנאמר גם דין הכרעה בגופא דעובדא, אולי יש רק את ההנהגה שלא ליתן לספק להוציא ממה שהחזקנו, דלא קשה כלל, דהדין הכרעה דאל תסתפק הוא מוכרח מעצם הדברים, דכיון דנאמר להחזיק הדבר על חזקתו הראשונה, הרי יש להחזיק כל דבר על חזקתו ומי שלא בא לבית הספק - אל תכניסנו אלא העמידו על חזקתו הראשונה שלא היה בו ספק. **ואתי** שפיר מ"ט בגמ' לא קאמר מנא הא מלתא ב' פעמים, דדין אחד הוא, אלא דכתבו תוס' דבעינן לזה גילוי מלתא מהקרא אבל הגמ' לא טרחה לומר מנא הא מלתא כיון דאינו דין חדש. **וכן** מיושב מה שהקשינו איך הדין המחודש לא נזכר מקורו בגמ', דאי"ז דין חדש ומקורו אינו אלא גילוי מלתא.

**ונמצא,** דבדברי הגמ' מנא הא מלתא דאמרו רבנן אוקי מילתא אחזקתיה נכללו שני המקרים, כיון דעצמו של הדין הוא **אוקמיה אחזקיה**, ורק דכל אחד מעמידים אותו על חזקתו, מי שמוחזק שאין בו ספק לא נכניסו לספק, ומי שע"כ בספק אבל מ"מ מוחזק בהיתר נמשיך להחזיקו בהיתר, אלא דהגמ' בפועל דיברה על החשש שיש גם בלא ריעותא אבל אינו שייך לעצם הדין וכמש"נ.

**י"א. וטעם** וגדר בכל זה, מבואר בפיה"מ פ"ט מנזיר, שכתב שהענין יגיע עד ללא תכלית אם נלך אחרי האפשרויות, אבל העיקר שאם הוחזק מצב מסויים נשאירנו בחזקתו עד שיהא דבר ברור מסלקו מאותה החזקה, עכ"ד, והביאוהו גדולי האחרונים [תוי"ט ש"ש חמד"ש], דזהו גדר דין חזקה. **ולהנ"ל** מתבאר דהוא בין בחזקה בלא ריעותא ובין חזקה עם ריעותא, דבכל אחד אמרינן דלא יחדש לפי ענינו והעמידנו על חזקתו, אי בלא ספק אל תחדש בו ספק, ואי ע"כ הוא בספק אל תחדש בו שינוי בהחזקת דינו וגדרו.

**י"ב. וראיה** גדולה לכל דברינו יש להוכיח מהשיטמ"ק (ד"ה וא"ת תינח) דכתב לתרץ את קושית התוס' דכיון דהתחדש חזקה אין לחלק בין עם ריעותא ללא ריעותא, ואין צורך שהתורה תגיד לנו את כל פרטי החזקה[[14]](#footnote-15). ותמוה הרי החילוק הוא ברור דכשליכא ריעותא יש להחזיק דאין כאן ספק כלל, ומהיכי תיתי לבוא וללמוד לחזקה עם ריעותא.

**ונראה** דמתבאר בזה כהנ"ל דיסוד דין חזקה הוא שלא לחדש ולא לשנות, א"כ כל מקום לפי ענינו, אי אתה בא ליצר ספיקות - דין החזקה שאל תביאנו לבית הספק כלל, ואם הוא ודאי בבית הספק א"כ הדין חזקה הוא שלא תשנה את ההנהגה שלך בהדבר, וס"ל לשיטמ"ק דאין מקום לחלק ולומר דלא יהני ההחזקה אלא כאשר הוא מסלק את הספק, דעד כמה שנאמר להחזיק כל דבר ולא לשנות א"כ יהני בכל מקום לפי ענינו, ותוס' והשיטמ"ק לא פליגי בעצם הענין אלא דלתוס' בעינן לזה גילוי מקרא, ולשימט"ק הוא מסברא.

**י"ג. והעולה** מן הדברים דישנם ג' דרגות, יש דברים שהם מהיכי תיתי להמציא ספיקות והיינו בצד רחוק מאוד, ולזה לא בעי ילפותא מנגע ואי"ז מתורת חזקה, אלא הוא דבר מושכל ופשוט, (וענינו שייך לבריאות הנפש), **ויש** גוונא דליכא ריעותא אבל כאשר קורה הדבר אי"ז דבר מופקע ומשולל הגיון כחסרון הנגע וכדו' וחזקה זו היא דין הכרעה בודאי, ובה לא נאמן ע"א ואין בו דין ס"ט[[15]](#footnote-16), **ויש** עוד דין חזקה עם ריעותא ודעת תוס'[[16]](#footnote-17) דאין חילוק בין ריעותא דהשתא שמספקת על זמן העבר, לבין חזקה שבאה על שעת הריעותא, והוא דין להמשיך ולהנהיג כמו שמוחזק אצלינו[[17]](#footnote-18).

1. **בפשוטו** היינו דבצר מן השיעור, ועי' מאירי שכתב **שמא יכהה** או יפחת מן השיעור, וכן נראה בתוס' נדה ב:. [↑](#footnote-ref-2)
2. **וכן** מצינו בגיטין כ"ח. גבי חזקת חי וכן לק' בסוגיא י"א. גבי טריפה דחיתה יותר מי"ב חודש דאעפ"כ בעינן לדין רוב או חזקה ולא אמרינן דכיון דנודע לן בבירור שלא נולדה טריפה לא נחוש לשינוי, אמנם מהא דחיישינן דלמא לאו אביו הוא ליכא ראיה ליסוד זה דעיקר החידוש בשמעתין הוא דאפי' שראה שהוא שלם יש לו לחשוש לחסרון וכן בחי ובטריפה משא"כ התם. [ברשב"א במשמרת בריש הספק כתב דמקוה דנמדד, מהני להמשיך ולטבול בו משום דין חזקה, וז"ל ואילו טבל במקוה שנמדד ונמצא חסר תנינן כל טהרות שנעשו על גביו למפרע בין ברשות היחיד בין ברשות הרבים טמאות משום דאמרינן העמד טמא על חזקתו ואפילו הכי מן הסתם אין חוששין לו ואין מודדין אותו וטעמא משום דמעמידין אותו על חזקתו דחזקה דאורייתא היא]. [↑](#footnote-ref-3)
3. **וז"ל,** לא יכניס אדם ראשו בספיקות החמורות אשר אין להן קץ וסוף, כגון עצמה עיניה ביותר, קרצה שפתותיה ביותר, ומשאר הספיקות, כי מי יוכל להבחין בין עצמה ביותר ובין לא עצמה ביותר" ואע"פ דשם אין חזקה כלל ואדרבה הטובלת היא בחזקת טומאה. [↑](#footnote-ref-4)
4. **בשו"ע** שם איתא 'אין להחמיר לפשפש ולבדוק אם יש ביניהם דגים טמאים', וכתב הש"ך וז"ל, דאחזוקי איסורא לא מחזקינן, ואפילו היכא דאיכא לברורי, ול"ד למ"ש לעיל ריש סי' א' בהג"ה דאע"ג דרוב מוחזקין הן בשחיטה אין לסמוך לכתחילה על החזקה במקום דיכולים לבררו, **דהכא אין אנו מתירין הדגים מכח חזקה**, אלא אדרבה אמרי' מהיכי תיתי יהא כאן איסור, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. **וז"ל** (בד"ה והנה בכל הסוגיא), לחוש למקרה שיזדמן קשה הענין מאוד, בודאי אין לדבר סוף ויהי' לחם שנתעלם מן העין אסור שמא נפל עליו חלב או דבר האוסרו. ודלמדין ממכה אביו ואמו צ"ע גדול איך ס"ד לחוש למקרה שמא בא עלי' א' ואנסה ואין לדבר סוף, ויש לדחוק דאין אפוטרופוס לעריות הוה כבטבע. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכן** מוכח בשמעתין דלא חיישינן לחסרון בזמן מועט מאוד, מדמהני דרא דגברי, ולכאו' עד שיאמרו זה לזה אפשר שנחסר (ועי' רש"ש כתובות ע"ה: וצ"ע דבריו), וכן בהא דמהני ביוצא דרך אחוריו, ולכאו' עדיין נחוש דבאמצע שעת סגירת הדלת נחסר השיעור ואז אינו רואה, אמנם הא יש לומר דקיום ההסגר הוא בעצם מעשה הסגירה ולא דוקא בגמר ההסגר שהבית עומד סגור, ולא אכפ"ל אי נחסר השיעור באמצע הסגירה, (וכמו אדם שסוגרים עליו את הדלת דעצם מעשה הסגירה מבטא שהוא דחוי). [↑](#footnote-ref-7)
7. **ברמב"ן** פירש לשמעתין דאע"פ שאח"כ מצאו שלם כמו שהיה בשעה שראה את הנגע אפ"ה בעינן לדין חזקה שמת התחסר ושוב הושלם, וצ"ע דלכאו' צד זה הוא מופקע, ואם היה כך היה דבר תמוה ומוזר, ויש ליישב. [↑](#footnote-ref-8)
8. **ובתורא"ש** הוסיף שנים שהלכו בב' שבילין וודאי היה טומאה בשביל אחד, מוקמינן שניהם בחזקת טהרה, ובשיטמ"ק הוסיף הא דאיתא בגמ' ט. דאע"ג דאיתיליד ביה ריעותא כגון שנמצא נקב בבני מעיים. [↑](#footnote-ref-9)
9. **עי' חידושי** רע"א [בקובץ מפרשים], שהקשה שאי נדונם יחד הוי תרתי דסתרי ואי כ"א בפ"ע א"כ מהי הריעותא וצ"ע דבריו דודאי יש כאן ריעותא לא גרע מגט ספק קרוב לה, ועוד דעצם הדבר דודאי החזקה אינה נכונה הוא ריעותא בהחזקה. [↑](#footnote-ref-10)
10. **חילוק** זה כתב להדיא הפמ"ג בסימן ק"ה (משב"ז ג), דווקא כי התם דנהי שעתה איתרע מ"מ קודם לכן אין ריעותא, ואמרינן בשעה שיצא מהבית היה כב' גריסין, משא"כ כשאנו דנין על שעת הריעותא וודאי אמרינן כיון דאתרע מן התורה לא אוקמיה אחזקה בספק השקול, (ומסקנתו שם צ"ע מדברי התוס' יעו"ש), ועי' היטב בדבריו בספרו שושנת העמקים כלל י"ב (עומקא 105). [↑](#footnote-ref-11)
11. **יש לבאר** עוד החילוק בין ב' הריעותות ע"פ הא דכתב רש"י נדה דף ב. דאשה שבדקה ביום א' וביום ב' עסקה בטהרות וביום ג' ראתה דם דחיישינן על יום ב' ואמרינן דאוקמיה אחזקת טהרה, ובפשוטו היינו חזק"ט שהיה לה ביום א' אבל רש"י פירש חזק"ט שהיה לה בשעה שהיתה עסוקה בטהרות, ולכאו' הרי על זמן זה אין חזקה דהוא גופיה הזמן המסופק, וחזינן דחזקה קרי למה דאנו החזקנו אותה אע"פ שאפשר שלפי האמת אינו כן, [וע"ד מש"כ תוס' דבעינן חזקה שנתבררה בשעתה], ועוד מתבאר דדין החזקה הוא להעמיד על החזקה שבשעת הספק, ולפי"ז בגוונא דספק קרוב לה לכאו' שם כבר אין אנו מחזיקים אותה בשום דבר דהרי ראינו עתה לפנינו שספק קרוב לה, וכן בנשחטה וספק אי שחט רוב ובאמת בדקדוק כתב רש"י ט. דבכל דבר אתה אומר העמד דבר על חזקתו הראשונה, (וכיו"ב עי' רש"י יבמות ל:), ולכאו' הוא סותר לרש"י בנדה וצ"ל דבדוקא הוא דכאשר הספק מוכרח לפיננו ואנו באים לפשוט את שעת הריעותא ע"כ כל הדין חזקה הוא העמד דבר על חזקתו הראשונה, וצ"ע הנפק"מ דבין ב' החזקות, ועכ"פ החילוק ברור דאי לא היה גילוי בתורה לדבר זה היינו אומרים דחזקה היינו רק כאשר קיימת חזקה בשעת הספק וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ואפשר** שיהא מן האחרונים שקראו לדין זה 'בירור' וכוונתם לזה דבתוצאה הדבר 'ברור', כיון דאין ספק הוכרע הגופא דעובדא. [↑](#footnote-ref-13)
13. **דחזקה** אינה דין להסתמך על הסתברות, וכיון דגם בלא ריעותא ע"כ איירינן בגוונא דיש מקום לחשוש, לא סגי בסבירות שלא השתנה, ובעינן לחידוש דין להחזיק הדבר בחזקתו. [↑](#footnote-ref-14)
14. **ויש** לתמוה דבכל הראשונים לא מצינו שהקשו את קו' תוס' ומ"ט לא הוקשה להם קושיא פשוטה זו, וע"כ ס"ל כשיטמ"ק דאין כאן קושיא כלל. [↑](#footnote-ref-15)
15. **ובסוגיא** לעיל נתבאר דיש גם נפק"מ בדין חזקה דאל תסתפק לגבי חזקה במקום חזקה, ומה"ט הכשירו הראשונים סכין שנאבדה. [↑](#footnote-ref-16)
16. **והנה** היה מקום לחלק ולומר דכאשר כל הריעותא היא מה דחזינן , א"כ יש לדונה כחזקה דאל תסתפק, דלא ראינו ריעותא על הזמן הקודם, וכן נראה **במהרי"ט** הו"ד באבני מילואים כ"ז י"ח, יעו"ש דחידש לומר דנגעים הוה חזקה דלא איתרע ואף בגוונא דחזינן דחסר לפנינו מ"מ לא נחשב איתרע, והבאור כהנ"ל, **ובאבנ"מ** שם תמה עליו מאוד מדברי **התוס'** דהעמידו דנגע הוה חזקה עם ריעותא, ובכוונה תחילה עירבו בדבריהם ב' גווני דריעותא, וסיימו בתרוצם דחסר לפניך הוא ריעותא גדולה, והיינו דאין חילוק בין ב' הריעותות, והביאור דכל דהספק קיים ומוחלט לפניך כבר אין נכון לומר בו 'אל תסתפק'. [↑](#footnote-ref-17)
17. **אין** הכוונה למנהג בעלמא, אלא להמשיך להחזיקו באותו אופן שהחזקנו את הגדרת דינו, וכגון דבר שהוא ספק חמץ לא נימא דיהא שרי לאוכלו בפסח כי החזקנו בו היתר כולא שתא, דההחזקה היא לעולם על הדבר והגדרתו ולא על הבפועל, ודווקא בדבר שאנו אוחזים עליו כל הזמן שאינו חמץ, ועתה נסתפק לן שהחמיץ הוה שרי, אבל הנ"ל מעיקרא היה מוחזק לן 'ספק חמץ', ואע"פ שכולא שתא התרנו אותו בפועל. [↑](#footnote-ref-18)