ערב חנוכה תשפב שיעור ד 
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן תרעב עד תרעז - חנוכה

### שכח לברך שהחיינו

# שיעור הלכה

# מפי מו"ר הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א

~**בהלכות חנוכה**~

**ערב חנוכה תשפ"ב**

שיעור ד

כתב השו"ע (סימן תרעו סעיף א) המדליק בליל ראשון מברך שלוש ברכות, 'להדליק נר חנוכה' ו'שעשה ניסים' ו'שהחיינו', ואם לא בירך בליל ראשון מברך בליל שני או כשיזכור. וכתב המשנ"ב (ס"ק ב) שאם נזכר אחר ההדלקה שלא בירך שהחיינו, אינו מברך בלילה זה עוד.

והנה במשנ"ב בסמוך (ס"ק ד) הביא מהרעק"א שאם הדליק נר חנוכה ושכח לברך על ההדלקה, וקודם שגמר להדליק את כל הנרות נזכר שלא בירך, יש לו לברך את כל הברכות [וטעמו שם משום שיש לצרף בזה ג' סברות דיש אומרים שמברכים גם על הדלקה שהיא רק משום 'מהדרין' (וכמו שנתבאר לעיל בשיעורים שזה הטעם שאכסנאי שמדליקין עליו בביתו יכול לברך בעצמו, ויש דיעות שזה הטעם ששאר בני הבית מברכים על ההדלקה אף שכבר הדליק בעה"ב, משום שיש דין מהדרין להדליק נר איש וביתו), ועוד הוסיף שאפשר שיכול לברך כל זמן שהנר דולק, כיון שעדיין מקיים את המצוה, והסברא השלישית דיש אומרים שאם לא בירך על המצוות עובר לעשייתן יכול לברך גם לאחר קיום המצוה]. אך כתב שם שאם נזכר שלא בירך אחר שגמר להדליק את כל הנרות, שוב לא יברך ברכת 'להדליק נר של חנוכה', אך מברך 'שעשה ניסים' ו'שהחיינו' מדין ברכת הרואה. והקשו האחרונים דדברי המשנ"ב סותרים עצמם שכתב שיכול לברך 'שעשה ניסים' ו'שהחיינו' מדין ברכת הרואה, ולעיל (ס"ק ב) כתב שאם נזכר אחר ההדלקה שלא בירך 'שהחיינו' אינו יכול לברך בלילה זה 'שהחיינו', ואינו יכול לברך 'שהחיינו' מדין ברכת הרואה.

[ויש שרצו ליישב דמש"כ המשנ"ב (בס"ק ב) שאם נזכר אחר ההדלקה שאינו מברך בלילה זה עוד, מיירי כשעבר כבר חצי שעה מההדלקה, אך בתוך זמן זה יכול לברך 'שהחיינו'. אך אין נראה כן שהרי מקור דברי המשנ"ב הוא מהפתחי תשובה שהביא כן מהישועות יעקב, ובישועות יעקב מבואר להדיא דאינו יכול לברך שהחיינו אחר שגמר להדליק, וביאר שם דבריו שברכת 'שהחיינו' דומה לברכות הנהנין דקיי"ל שמברך עליהם 'עובר לעשייתן', ולכן אחר שגמר את עשיית המצוה לא יכול לברך שהחיינו, ומבואר דאף מיד אחר ההדלקה לא יברך ע"ש.]

### ברכת הרואה למי שכבר הדליק בעצמו

ונראה לבאר דהנה נחלקו הראשונים אם מי שמדליקים עליו בתוך ביתו צריך לברך ברכת הרואה, דדעת המרדכי (הובא בשו"ע תרעז סעיף ג) דאף שמדליקים עליו בביתו צריך לברך ברכת הרואה, אך דעת הרשב"א (הביאו המשנ"ב שם ס"ק יד, ובשו"ע סימן תרעו סעיף ג) שאם מדליקים עליו בביתו יוצא ידי חובה בהדלקה זו, וא"צ לברך ברכת הרואה [וכבר נתבארה מחלוקת זו בשיעורים לעיל]. ומעתה יש לעיין במש"כ המשנ"ב שמי ששכח ולא הדליק נר חנוכה דיכול לברך מדין ברכת הרואה, דבשלמא לדעת המרדכי א"ש שאף שכבר הדליק בעצמו וקיים את מצוות ההדלקה, עדיין שייך שיברך ברכת 'שעשה ניסים' ו'שהחיינו' מדין ברכת הרואה, כמו אכסנאי שאף שכבר הדליקו עליו בביתו יכול לברך ברכות אלו, אך לדעת הרשב"א דס"ל שאכסנאי שהדליקו עליו בביתו ויצא כבר ידי חובה דאינו מברך ברכת הרואה, א"כ קשה דהכא כשכבר הדליק בעצמו הרי יצא ידי חובתו, ואיך כתב המשנ"ב שיברך שעשה ניסים ושהחיינו מדין ברכת הרואה, הרי לא תיקנו ברכת הרואה למי שכבר יצא ידי חובת הדלקה [וכבר נתבאר שהמשנ"ב (סימן תרעז ס"ק יד) חשש לדעת הרשב"א שאכסנאי לא יברך אם מדליקים עליו בביתו, אא"כ אומר שאינו רוצה לצאת בהדלקה שמדליקים עליו בביתו, ואיך כתב המשנ"ב שיכול להדליק בברכה].

ולכאורה יש ליישב דעת הרשב"א דבאמת אם כבר יצא ידי חובת ההדלקה כעיקר הדין, אינו מברך ברכת הרואה, ומש"כ המשנ"ב שאם לא בירך על ההדלקה דיש לו לברך ברכת הרואה, הוא משום דבאופן שלא בירך על ההדלקה חשיב שלא קיים את המצוה בשלימותה, וכעין שאמרו שערום לא יתרום, היינו שחלק מקיום המצוה הוא הברכה עליה, ועל כן י"ל שבאופן שלא קיים את המצוה כעיקר הדין, תיקנו שיברך ברכת הרואה, משא"כ אכסנאי שהדליקו עליו בביתו כעיקר הדין, הרי יצא ידי חובתו בשלימות, ובזה לא תיקנו שיברך על הראיה.

ולפי ביאור זה יש ליישב סתירת דברי המשנ"ב דמש"כ (בס"ק ב) שאם שכח לברך 'שהחיינו' דאינו יכול לברך אחר כך מדין ברכת הרואה, היינו משום שבירך את שאר הברכות על ההדלקה כדין ויצא ידי חובתו בשלימות, ולכן לא תיקנו בזה ברכת הרואה בלחוד, אך מש"כ המשנ"ב (בס"ק ד) שאם לא בירך על ההדלקה כלל שמברך אחר כך מדין ברכת הרואה, היינו כנ"ל דכיון שלא בירך על ההדלקה, הרי יש חסרון בקיום מצוות ההדלקה, ובזה תיקנו שיברך ברכת הרואה.

אכן נראה שיש לדחות ביאור זה מדברי המשנ"ב בסימן תרעט (ס"ק א) לגבי אשה שאחר שהדליקה נרות שבת נזכרה שלא הדליקה נרות חנוכה, שכתב שם שתמנה שליח והוא יברך 'להדליק', והיא תברך ברכת 'שעשה ניסים' ו'שהחיינו', ובשעה"צ (ס"ק ג) ביאר דלא גרע מברכת הרואה, ומוכח שתיקנו לברך ברכת הרואה אף כשבירכו על עיקר המצוה, וקיימו את המצוה כדין.

[ויש שרצו לפרש דאף שכל שלא בירך על הנר יש לו לברך ברכת הרואה, מכל מקום אם שכח רק ברכת שהחיינו אינו יכול לברך ברכה זו בלחוד, משום שיש כלל שלא מברכים ברכת שהחיינו בלחוד, אלא רק בצירוף עם ברכת המצוות. וכן מבואר במהר"ם בסוכה (מו, א) בביאור דברי התוס' שם (ד"ה הרואה), אך ע"ש במהרש"ל בסוכה שהקשה על זה מהא דהעושה סוכה מברך רק 'שהחיינו', ואף שאין עמה ברכת המצוות ע"ש].

ועל כן נראה לבאר דלעולם אם שכח לברך 'שעשה ניסים ו'שהחיינו' יכול לברך אחר כך מדין ברכת הרואה וכמו שנתבאר, אך מש"כ המשנ"ב שאחר שהדליק אינו יכול לברך 'שהחיינו', הוא משום שברכת שהחיינו לא נתקנה על עצם ההדלקה או על הראיה, אלא היא נתקנה על ברכת 'שעשה ניסים', דהיינו שכשרואה את הנרות הרי זה כמו שהוא רואה את מקום הנס עצמו ועל ההכרה הזאת בנס תיקנו שיברך שהחיינו [וכמו שמבואר במדרש (במדבר רבה טו, ח) שאמר הקב"ה לאהרן הכהן 'שלך גדול משלהם' כי המנורה היא לדורות, והיינו שאף אחר החורבן יש את אור המנורה בהדלקת נר חנוכה]. וכן משמע במאירי (שבת כג, א ד"ה מי, הביאו בשעה"צ שם ס"ק ג) שכתב מי שאין לו להדליק ואינו במקום שאפשר לו לראות את הנרות, יש אומרים שמברך לעצמו 'שעשה ניסים' ו'שהחיינו' אף בלא הדלקה, משום דברכת שהחיינו נתקנה על עצם היום טוב, ולכתחילה הסמיכו את זה להדלקה, ומבואר בדבריו שמברך שהחיינו רק בצירוף עם ברכת שעשה ניסים, וכמו שנתבאר שמברך שהחיינו על ברכת 'שעשה ניסים'.

### מי שיש לו פתח ומדליק על שולחנו אם יוצא בדיעבד

איתא בשבת (כא, ב) תנו רבנן נר חנוכה מצוה להניחה על פתח ביתו מבחוץ, אם היה דר בעלייה מניחה בחלון הסמוכה לרשות הרבים, ובשעת הסכנה מניחה על שולחנו ודיו.

ויש לדון במי שמניח על שולחנו שלא בשעת הסכנה אם יוצא ידי חובתו בדיעבד, משום שקיים עיקר התקנה שהיא הדלקת הנר, ורק לכתחילה תיקנו שידליק בפתח או בחלון כדי שיהיה פרסום לנס, או שעיקר התקנה הייתה להדליק נר שיראה לבני רשות הרבים שבכך יהיה פרסום הנס, ובלא זה אינו מקיים את התקנה כלל [ויש בזה נפק"מ בכל מקום שיש ספק או מחלוקת מהו מקום ההדלקה אם יש לחוש שבדיעבד לא יוצא ידי חובתו].

ונראה שנחלקו בזה הראשונים, דהנה כתב הבעל המאור (שבת ט, א מדפי הרי"ף) דאף לרבא דאמר דצריך שידליק נר נוסף, אפשר דס"ל כמ"ד שמותר להשתמש לאור הנר, ומה שצריך להדליק נר נוסף, הוא כדי שלא יאמרו הרואים שהוא הדליק את הנר לצורכו. אמנם ברשב"א הוכיח דדעת רבא שאסור להשתמש לאור הנר, שהרי אמר רבא (שבת כג, ב) שנר ביתו ונר חנוכה נר ביתו עדיף משום שלום ביתו, ועל כרחך לרבא אסור להשתמש לאורה, דאי לאו הכי ידליק בערב שבת את הנר על שולחנו, וייצא בזה ידי חובתו [וכעין זה כתב בביאור הגר"א על השו"ע (סימן תרעג סעיף א) שהביא השו"ע שם מחלוקת אם מותר להשתמש לאור הנרות תשמיש של מצוה, והגר"א (ס"ק ה) הביא ראיה לדעת האוסרים מהא דאמרו דנר חנוכה ונר ביתו נר ביתו עדיף, והקשה הגר"א דמדוע שלא יניח על שולחנו וידליק, ובזה ישתמש לצורך אכילת סעודת שבת, והוכיח מזה שאסור להשתמש שימוש של מצוה לאור הנר. ומוכח בדבריו כעין דברי הרשב"א הנ"ל שאם מדליק על שולחנו יצא ידי חובתו].

וביאור מחלוקתם נראה שנחלקו הבעל המאור והרשב"א בנידון הנ"ל, דדעת הרשב"א שבדיעבד יכול להדליק על שולחנו אפילו כשיכול להדליק בפתח ביתו או בחלון, ולכן הקשה שגם אם יש לו רק נר אחד בערב שבת, שיכול להדליקו על שולחנו ויקיים בזה גם את התקנת חכמים של הדלקת הנרות, אכן בדעת הבעל המאור נראה דס"ל שכל דין ההדלקה הוא שיהיה פרסום לבני רשות הרבים, ועל כן חייב להדליק בחוץ, ואף כשאין לו נר אחר אינו יכול להדליק על שולחנו.

### דעת הריטב"א בעניין הדלקה במקום סכנה

ומדברי הריטב"א (שבת כא, ב) נראה דג"כ ס"ל כדברי הרשב"א שבדיעבד יכול להדליק אף אם אין פרסום לבני רשות הרבים, שהקשה הריטב"א מה החידוש בדברי הגמרא שבשעת הסכנה מניחה על שולחנו, הרי כל מצוות עשה נדחית מפני פיקוח נפש, והוכיח מזה שא"צ שיהיה סכנה גמורה, אלא אפילו בסכנת צער או איבה מדליקה על שולחנו ע"ש. ולכאורה לא מובן מה הקושיא של הריטב"א הרי אף שמשום פיקו"נ פשיטא שלא ידליק, אך עדיין יש חידוש בגמרא שיכול להדליק על שולחנו ולברך. ומוכח מהריטב"א דזה פשוט שבדיעבד יכול גם להדליק על שולחנו, והיינו דהחיוב שיהיה פרסום הנס הוא רק דין לכתחילה, ולכן היה קשה לו מה החידוש שבמקום פיקוח נפש מדליק על שולחנו הרי כך הוא דין ההדלקה בדיעבד.

וגם מדברי השו"ע נראה דס"ל שהחיוב שיראו בני רשות הרבים את ההדלקה אינו עיקר תקנת ההדלקה, שהרי כתב השו"ע (סימן תרעב סעיף ב) שאם עבר הזמן ולא הדליק מדליק והולך כל הלילה, ופשטות הלשון משמע שיכול להדליק כל הלילה עם ברכה (וכ"כ המשנ"ב שם ס"ק יא). ומקור שיטה זו היא מהרשב"א (שבת כא, ב) שכתב שאם לא הדליק עד שכלתה רגל מן השוק מדליק אחר כך, משום דתנן (מגילה כ, ב) כל מה שמצוותו בלילה כשר כל הלילה. ומוכח שיכול להדליק בלילה אף שאין שם פרסומי ניסא כלל. [אמנם בשבולי הלקט (סימן קפו) משמע דנקט שמה שיכול לברך אף אחר שכלתה רגל מן השוק, הוא משום שגם אחר זמן זה יש קצת פרסומי ניסא]. ועכ"פ מוכח מדברי השו"ע שאף אם אין היכר לבני רשות הרבים הוא יכול להדליק בברכה, דעיקר התקנה היא ההדלקה עצמה, ולכתחילה תיקנו שיהיה פרסום לבני רה"ר.

[אכן עיין בפמ"ג (א"א ס"ק ו) שפירש דמה שפסק השו"ע שיכול להדליק כל הלילה אינו משום שהכריע כהרשב"א דבדיעבד לא מעכב אם אין פרסומי ניסא, אלא שהוא ספק ספיקא דשמא הלכה כהרשב"א, ושמא הלכה כפי הצד בגמרא דמה שאמרו שמדליק עד שתכלה רגל מן השוק הוא רק לשיעורא. וגם במשנ"ב משמע שהתיר לברך כל הלילה רק בגלל שנהגו להדליק בפנים, וכבר נתבאר בזה בשיעורים לעיל].

אמנם ברמב"ם (פרק ד מהלכות חנוכה הלכה ה) מבואר שאם עבר הזמן שכלתה רגל מן השוק לא ידליק, וכן כתבו התוס' בשבת (כא, ב ד"ה דאי) שאחר שכלתה רגל מן השוק ידליק מספק, ומשמע שם שאינו מברך על הדלקה זו. ומוכח שהרמב"ם והתוס' ס"ל כדעת הבעל המאור הנ"ל שעיקר תקנת ההדלקה היא שיהיה היכר לבני רשות הרבים, ועל כן אם כלתה רגל מן השוק ואין היכר לבני רשות הרבים, לא יברך על ההדלקה.

### חיוב נשים בהלל חנוכה

איתא בשו"ע (סימן תרפג סעיף א) כל שמונת ימי החנוכה גומרים את ההלל בברכה. ולא נתבאר להדיא אם אף נשים חייבות בהלל בחנוכה. ולכאורה היה נראה שחייבות, משום שאף הם היו באותו הנס [דמטעם זה חייבות בהדלקה כמבואר במשנ"ב סימן תרעה ס"ק י], וכעין מה שכתבו התוס' בסוכה (לח, א ד"ה מי) שחייבות בהלל של לילי פסחים משום שאף הם היו באותו הנס. אכן ברמב"ם בהלכות חנוכה (פרק ג הלכה יד) משמע שנשים פטורות מהלל כדין קטן ועבד. וצ"ע מדוע לא מתחייבות משום שהיו באותו הנס, ויתכן שדין ההלל בחנוכה הוא מדין ה'יום טוב' של חנוכה, ולא משום ההודאה על הנס, ולכן נשים פטורות מלומר הלל. אך גם זה צ"ע דמבואר בגמרא בערכין (י, ב) שחיוב הלל דחנוכה הוא משום הנס, וצ"ע.

### גדר חיוב נשים בהדלקת נר חנוכה

כתב השו"ע (סימן תרעה סעיף ג) אשה מדלקת נר חנוכה שאף היא חייבת בה. וביאר המשנ"ב (ס"ק י) שהוא משום שאף הן היו באותו הנס. ויש לחקור אם זה חיוב מיוחד לנשים משום שאף הם היו באותו הנס, או שמשום שאף הם היו באותו הנס אין להם את הפטור שיש לנשים בכל מצות עשה שהזמן גרמא, והרי הם בכלל החיוב כמו האנשים.

### חיוב קטנים בהדלקת נר חנוכה

ויש נפק"מ בזה לעניין חיוב ההדלקה של קטנים שאם הטעם שאף הם היו באותו הנס הוא סברא לחיוב בפני עצמה, הרי הקטנים גם היו באותו הנס, ויש לחייבם בהדלקה כגדול [וכעי"ז מצינו בריטב"א במגילה (יט, ב) שביאר דעת רבי יהודה דס"ל שקטנים כשרים לקרות את המגילה משום שהם היו באותו הנס ע"ש], אך אי נימא שהוא רק סברא שלא יהיה את הפטור של מצות עשה שהזמן גרמא, א"כ קטנים שאין עליהם חיובים כלל, אין לחייבם בהדלקה אף אם הם היו באותו הנס.

ובאמת בעניין חיוב קטנים בהדלקה כתב השו"ע (סימן תרעז סעיף ב) שקטן שהגיע לחינוך צריך להדליק, והמג"א (שם ס"ק ח) ביאר דמש"כ השו"ע שקטן מדליק מיירי כשיש לו בית, אך הנוהגים כהרמ"א שמדין מהדרין כל בני הבית מדליקין, מכל מקום קטן אינו צריך להדליק. ובאחרונים תמהו על דברי המג"א שהרי מפורש ברמ"א (סימן תרעה סעיף ג) שלדידן שכל בני הבית מדליקין גם קטן ידליק.

ובמחצה"ש תירץ דכוונת הרמ"א שם שגם קטן ידליק, היינו לפי שיטת היש מי שאומר שהביא השו"ע שם, שקטן שהגיע לחינוך יכול להוציא את הגדול בהדלקה, ולשיטה זו יש לו גם חיוב להדליק נר בפני עצמו כדין ה'מהדרין', אך המג"א כתב דבריו לדעת הפוסקים שקטן אינו מוציא גדול, ולשיטה זו אין חיוב לקטן להדליק משום 'מהדרין'. ולכאורה דברי המחצית השקל צ"ע שהרי לכו"ע אם יש לקטן בית משלו, יש לו חיוב מדין חינוך להדליק, וק נחלקו אם יכול להוציא גדול בהדלקה, אך מדוע זה תלוי אם יש חיוב חינוך על הידור מצוה.

ולפי החקירה הנ"ל יש לבאר דברי המחצית השקל דמאן דסבר שקטן יכול להוציא את הגדול, על כרחך שחיובם להדליק הוא ממש כמו החיוב של הגדולים, משום שאף הם היו באותו הנס [אלא שהם חייבים בכך רק מדין חינוך], ואם גדר חיובם הוא ממש כגדולים, מסתבר שהם חייבים בכל חלקי המצוה, ולכן צריכים להדליק מדין 'מהדרין', אך מאן דסבר שקטן אינו יכול להוציא גדול היינו משום דס"ל שקטן לא התחייב בחיוב הדלקה אלא רק מדין חינוך בעלמא להרגילם במצוות, וא"כ י"ל דחיוב זה הוא רק לעיקר חיוב ההדלקה, אך אין לחייבו להדליק משום 'מהדרין'.

### הערה על המנהג שגם הקטנים מדליקין נרות

והנה מנהג העולם שהקטנים שהגיעו לחינוך מדליקין את הנרות בפני עצמם. והביאו (בספר פניני חנוכה עמוד לא) בשם הגריש"א שהעיר דלכאורה עדיף טפי שלא ידליקו בפני עצמם, שהרי אם הם מדליקים בעצמם הם יוצאים רק בהדלקה של קטן, אך אם לא ידליקו הרי הם יוצאים בהדלקה שנעשית ע"י גדול. [ולפי השיטות שקטן יכול להוציא גדול אולי י"ל שחיוב ההדלקה של הקטן מדין חינוך הוא חיוב גמור, והוא אינו צריך לצאת ביותר מזה, אך לפי מה דקיי"ל שקטן אינו יכול להוציא גדול, וכבר נתבאר לעיל שלשיטה זו נראה שאין חיוב הדלקה גמור משום חינוך, אלא הוא רק חיוב חינוך בעלמא כדי להרגיל הקטנים במצוות, קשה טפי מדוע קטן מדליק לעצמו הרי אין על הקטן חיוב גמור, ולכאורה עדיף שיצא בהדלקה של גדול] וצ"ע.

אכן באמת יש לדון דאף כשבעל הבית מדליק, אין הכוונה שהאחרים יוצאים ידי חובה בהדלקת הבעל הבית, אלא שאחר שבעה"ב הדליק אין לשאר בני הבית חיוב להדליק, וא"כ יש לומר דבלא"ה לא יקיימו הקטנים את חיוב ההדלקה, אלא רק יפטרו מהחיוב בהדלקת הבעה"ב, ולכן יכולים להדליק בפני עצמם.

### אשה יכולה לחייב את עצמה בהדלקה

כתב המשנ"ב (סימן תרעה ס"ק ט) בשם תשובות עולת שמואל דאף לדידן שמדליקים כל אחד בפני עצמו, מכל מקום אשה אינה צריכה להדליק כי היא טפלה לבעלה, ואם רוצות להדליק מברכות, דהוי כשאר מצוות עשה שהזמן גרמא דיכולות לברך [ואף שלגבי קטנים נתבאר כבר בשיעורים שיש אומרים שבני הבית יכולים לכוין שלא לצאת ידי חובה בהדלקת בעל הבית (וכמש"כ המשנ"ב לקמן סימן תרעז ס"ק טו), הכא שאני דאשתו כגופו ואינה יכולה להפקיע עצמה מהדלקת הבעה"ב].

ובעיקר מה שנתבאר במשנ"ב שאם רוצות יכולות להדליק בברכה, דיכולות להמשיך חיוב על עצמן, כדין מצוות עשה שהזמן גרמא, צ"ע מדוע לא אמרו כן גם באכסנאי שהדליקו עליו בביתו, דאף שיצא ידי חובה בהדלקה שבביתו שיוכל להמשיך על עצמו חיוב הדלקה, כמו נשים שממשיכות חיוב על עצמן.

ונראה דיש להוכיח מכאן שמה שסמכו להקל שהאשה יכולה להמשיך חיוב על עצמה אינו ברור כל כך, ועל כן רק לאשה סמכו להקל בזה. וכן מצינו בביאור הלכה (סימן קצ סעיף ד ד"ה יטעום) שביאר מש"כ הרמ"א בסימן תקפט (סעיף ו) שהמוציא נשים בתקיעות לא יברך בשבילם, משום שלכתחילה לא יסמוך על דין זה שנשים יכולות לברך, וע"ש בלשון הביאור הלכה וז"ל 'דלא נזכר שום רמז מצוה בש"ס על הנשים, ויותר טוב היה שהם בעצמן ג"כ לא יברכו, אלא שלא נוכל למחות בידן ע"ז, ועכ"פ אנו בודאי לא נברך בשבילן', ומבואר שהחמיר לגבי איש שלא יברך להוציא את האשה, וי"ל שמזה הטעם אכסנאי אינו יכול להמשיך על עצמו חיוב.

עוד מצינו כעין זה בהלכות פסח (סימן תעה בשעה"צ ס"ק לט) דמבואר שם שמי שאכל מצה בעודו שוטה לא יצא ידי חובתו ואם נשתפה צריך לחזור ולאכול, ובשעה"צ כתב שמי שהיה עוסק במצוה ואכל מצה יצא ידי חובתו, דהוא נחשב בר חיובא אלא שלא חייבתו תורה באותו זמן כיון שהוא עוסק במצווה אחרת. אך הוסיף שם שאין ברור אם יוכל לברך 'אקב"ו על אכילת מצה', כיון שהוא אינו מצווה על זה. ולכאורה צ"ע מדוע שאינו יברך הרי גם אם הוא אינו מצווה הוא יכול למשוך על עצמו חיוב, כמו נשים שפטורות ממצוות עשה שהז"ג שיכולות למשוך חיוב על עצמן, ומוכח שלגבי איש לא הקילו לסמוך על זה.

**הדינים העולים:**

1. **מי ששכח לברך על ההדלקה כשנזכר מברך 'שעשה ניסים' ו'שהחיינו' מדין ברכת הרואה, אפילו אם כבר בירך 'להדליק', אך אם שכח רק ברכת 'שהחיינו' אינו מברך בלילה זה עוד.**
2. **נחלקו הראשונים אם חיוב ההדלקה הוא רק כדי שיהיה פרסום לבני רה"ר או שנתקן להדליק, ולכתחילה אמרו שידליק במקום שיש היכר לבני רה"ר.**
3. **נשים חייבות בנר חנוכה משום שהיו באותו הנס, וצ"ע מדוע פטורות מהלל.**
4. **י"א שקטן אינו מדליק בנפרד, אך המנהג שלדידן שכל אחד מבני הבית מדליק ואפילו קטן.**
5. **אשה יכולה למשוך על עצמה חיוב ולברך אף אם מדליקין עליה, אך האנשים לא הקילו בזה.**