80 סימני עופות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

אור ליום ה' תענית אסתר מוקדם תש"ע

א] נחלקו הראשונים בסימני העופות הטמאים, וו' דעות בדבר.

דעת רש"י כפ"מ שפירשו הרמב"ן הרשב"א והר"ן, די"ט עופות הטמאים דורסין ויש להן ג' סימני טהרה בגופן, ועורב ומינו דורסין ויש לו ב' סימני טהרה בגופו אצבע וקורקבן, (ולדעת ר"א זרזיר הוי ממין עורב, הגם שא' מסימניו הוא שיש לו זפק, ויתכן כמש"כ התוס' בסו"ד דר"א ס"ל דאי"ז זפק), ופרס ועזני' - א' מהן דורס ויש לו סימן א' בגופו, וא' מהן אינו דורס ואין לו סימן טהרה בגופו.

אך הראשונים הקשו ע"ז ממש"כ רש"י בדס"ב: בח' ספיקות, ז"ל, והני קורקבנן נקלף בסכינא, ושאר ג' הסימנין מבוררים בהן, ומספקא לן אי קילוף הוא הרי יש להן ד' סימנין ויצאו מספק כל עופות טמאין, ואי לאו קילוף הוא אין כאן אלא ג' ובספק שאר עופות טמאין שיש להם ג' סימנין, עכ"ל, ואי נימא דכל עופות הטמאים דורסין, הרי דכיון דעופות הללו אינם דורסין, וגם יש להן ב' סימני טהרה בגופן, ודאי אינם בכלל העופות הטמאים, שהרי אין לנו עוף טמא ודורס, אלא פרס או עזני', והוא אין לו אף סימן טהרה א' בגופו,

גם ילה"ע ע"ז ממש"כ רש"י שם ד"ה חזיוה דדרסה ואכלה, ז"ל, ומתוך שאין אנו בקיאין בהם נראה לי דעוף הבא לפנינו יש לומר שמא ידרוס, דהא הך תרנגולתא דאגמא היו מחזיקין בטהורה ולאחר זמן ראוה שדורסת, ואין עוף נאכל לנו אלא במסורת עוף שמסרו לנו אבותינו בטהור, ושלא מסרו לנו יש לחוש וכו', עכ"ל.

והנה מ' מד' רש"י, דכל הא דאין עוף טהור נאכל אלא במסורת, הוא משום דיש לחוש שהוא דורס, והרי דכל שלא נתברר לנו שאינו דורס לא מצינו להתירו ע"פ שאר סימנים, ואי נימא דעורב דורס, ויש לו ב' סימני טהרה בגופו, הרי נמצא דאם בא לפנינו עוף שאין לו אלא סימן טהרה א' בגופו, שפיר יש להתירו, שהרי ידוע לנו שאינו עורב ולא שאר עופות הטמאים, וליכא למיחש אלא לפרס או עזני', ואינהו לא שכיחי בישוב, ובע"כ מד' רש"י דאף עורב יתכן דאינו דורס, וע"כ א"א לנו להתירו, דשמא עורב הוא.

אך באמת אי"ז מתישב, שהרי להדיא אמר אמימר, דעוף הבא לפנינו בסימן א' מותר, ופירש"י דהיינו בדלא חזינן לי' דדריס, והרי להדיא דכל שלא נמצא בו אלא סימן א' בגופו, ה"ה מותר, ולא מספקינן לי' בעורב, ובע"כ היינו משום דעורב דורס, וכמש"כ הראשונים, וכ"ה מבו' בד' רש"י שם דעורב דורס הוא, וכמו שהביאו הראשונים, ושו"ר בחזו"א סימן י"ג סק"ט שעמד ע"ז, וכתב דמודה רש"י דעוף הבא בסימן א' מותר אף בזה"ז, אך כמדומה שאי"ז במשמעות ד' רש"י.

ומש"כ רש"י דאין עוף נאכל לנו אלא במסורת, נ' דהוא משום דבזה"ז יתכן דפרס ועזני' משכח שכיחי, וכמו שהביאו הראשונים דעה זו, וע"כ לא מצינו להתיר עוף הבא לפנינו, אלא בשנמצאו לו כל ד' סימני טהרה, והיינו משום דאם נמצא לו סימן א' בגופו, יש לחוש שהוא פרס או עזני', ואם נמצאו לו ב' סימנים בגופו יש לחוש שהוא עורב, (וגם י"ל דיש לחוש שהוא משאר עופות הטמאים, דיתכן שאינם דורסין ויש להן ב' סימני טהרה בגופן, וכדלהלן), ואם נמצאו לו ג' סימנים בגופו יש לחוש שהוא משאר עופות הטמאים, וכיון דאף כשנראה לנו שאינו דורס יש לחוש שהוא דורס, לא מצינו להתירו.

אמנם בעיקר מש"כ הראשונים בדעת רש"י, דכל עופות הטמאים דורסין, הנה בד' רש"י שלפנינו לא נמצא לזה, ואדרבה מבו' להדיא בד' רש"י דס"א: דאין ידוע איזה מן הסימנים אינו בכל העופות, אלא בפרס או בעזני', ונ' מזה בדעת רש"י, דהגם דעורב ידוע לנו שהוא דורס, ושיש לו אצבע יתירה וקורקבן נקלף, אך י"ט עופות הטמאים, אין ידוע לנו אם מלבד סימנים אלו אף אינם דורסין, או שמלבד סימנים אלו אף יש להן זפק, ואכתי קשיא, דלפ"ז הרי ידוע לנו שהסימן שאינו בכל העופות הוא או שאינו דורס או זפק, ובד' רש"י מבו' דלא ידעינן איזה מכל ד' הסימנים אינו בכל העופות.

גם אכתי תיקש במש"כ רש"י דאף אם ידוע לנו בעוף שאינו דורס ושיש לו אצבע וזפק, אכתי א"א להתירו כ"ז שאין ידוע לנו שיש לו קורקבן, ולהנ"ל הרי כל עופות הטמאים, ידוע לנו שיש להן אצבע וקורקבן, ואין לנו מעופות הטמאים שאינו דורס ויש לו אצבע וזפק, וא"כ אם הני ח' ספיקות ל"ה דורסין והי' להן אצבע וזפק, מ"ט לא שרינן להו.

גם קשיא ממש"א ר"נ דעוף הבא בב' סימנים מותר ובלבד שיכיר עורב, והנה לפמש"כ רש"י דעורב דורס, הרי בע"כ דאיירי בבא בב' סימנים שבגופו, ואין ידוע אם דורס, דאם ידוע שהוא דורס, ודאי דהוא אסור, דליכא עוף טהור הדורס, וא"כ מה מהני שמכיר עורב, הרי יש לחוש שמא אינו דורס, והוי משאר עופות הטמאים שיש להן ג' סימני טהרה, ובע"כ דשאר עופות דורסין, וכבר הוכיח הר"ן כעי"ז.

וראיתי בפליתי בקונט' פני נשר שעמד בכ"ז, וכתב לדחוק בד' רש"י, דעורב ידוע שאין לו זפק, אך אין ידוע אלו ב' מג' הסימנים יש בו, ושאר עופות הטמאים, אין ידוע אם הסימן שנוסף בהן הוא זפק, או א' מג' הסימנים האחרים, וע"כ נמצא דאין ידוע לנו מהו הסימן החדש.

וכתב לפ"ז, דמש"א אמימר דעוף הבא בסימן א' מותר, איירי בשמכיר עורב ומינו, וכההיא דרב נחמן, ואולי היינו משום דמימרא דאמימר קאי על מש"א דבב' סימנים מותר והוא שיכיר עורב, וע"ז אמר דבכה"ג יש להתיר גם בסימן א' וע"כ ליכא למיחש שמא אינו דורס ועורב הוא, או דלא איירי בכל סימן א', אלא רק בזפק, דידוע לנו שאינו בעורב, וע"כ ליכא למיחש אלא שמא הוא פרס או עזני', וע"ז אמרינן דלא שכיחי בישוב.

ומש"כ רש"י דעורבים הגדלים בבתים דורסין, אין כונתו דידוע לנו שהוא מין עורב, שהרי אינהו לא ידעי אנן מי ידעינן, אלא כונתו ליתן משל על ענין דריסה מהמין הנקרא בפי הבריות עורב, עכ"ד.

ולפי דבריו מתישב היטב מש"כ רש"י דאין עוף נאכל לנו אלא במסורת, דגם אם נמצא עוף בסימן א' בגופו בלבד, א"א להתירו, דהגם דפרס ועזני' לא שכיחי, מ"מ יש לחוש שמא עורב הוא, שהרי יתכן דעורב אינו דורס ויש לו סימן א' בגופו, ואמימר דשרי, הוא רק בשמכיר עורב ומינו, וכנ"ל.

דעת ר"ת, די"ט עופות הטמאים אינם דורסין, ויש להן עוד ב' סימני טהרה בגופן, ועורב ומינו יש להן ב' סימני טהרה, ונחלקו בדעתו, דהבעה"מ פירש דס"ל דעורב דורס ויש לו ב' סימני טהרה בגופו, והרמב"ן פירש דס"ל דעורב אינו דורס ויש לו סימן טהרה א' בגופו, ואך דיש ממיני העורב שהן דורסין ויש להן ב' סימני טהרה בגופן, ופרס ועזני' - א' מהן דורס ויש לו סימן טהרה חדש, וא' מהן יש לו א' מג' הסימנים.

וכן דעת התוס', ואך שנקטו התוס' עפי"ד ר"ח, דב' סימני טהרה בגופן שיש לכל העופות, הם אצבע וקורקבן, וכן נקטו דעורב אינו דורס, וגם יש לו אצבע יתירה.

דעת הר"מ ב"ר יוסף, והסכימו לזה הרמב"ן הרשב"א והר"ן, די"ט עופות הטמאים דורסין, ויש להן סימן טהרה א' בגופן, יש מהן שיש להן אצבע יתירה ויש מהן שיש להן זפק ויש מהן שיש להן קורקבן נקלף, ועורב ומינו דורסין ויש להן ב' סימני טהרה בגופו, ונקטו הרמב"ן הרשב"א והר"ן דהם אצבע וקורקבן, ופרס ועזני' - א' מהן דורס ויש לו סימן טהרה א' בגופו, וא' מהן אינו דורס ואין לו סימן טהרה בגופו.

דעת המאירי, והביא כן בשם קצת גאונים ?, ודבריו צ"ב?.

בביאור הגר"א סימן פ"ב סק"ג הביא דעת הר"מ ב"ר יוסף ודעימי' ודעת ר"ת ודעימי', וכתב ע"ז, ז"ל, ואין נ"מ בין אלו ב' השיטות אלא כמש"ל בסימן אחד אם בקי בעורב ומינו, דלתוס' כשר באיזה סימן שיהי' ולהרמב"י דוקא באינו דורס, עכ"ל.

ולא זכיתי להבין, שהרי לכאו' נפ"מ טובא בין ב' השיטות, דלדעת הרמב"י, אם אינו דורס ויש לו סימן א' בגופו מותר, ולדעת ר"ת אסור דשמא עורב הוא, וכן אם אינו דורס ויש לו ב' סימנים בגופו, דלדעת רמב"י מותר, ולדעת ר"ת אסור דשמא הוא א' מי"ט עופות הטמאים, וכן נפ"מ היכא שיש לו ב' סימנים ובקי בעורב ומינו, דלדעת רמב"י מותר, ולדעת ר"ת אסור, דשמא הוא א' מי"ט עופות הטמאים, וצע"ג.

דעת הרמב"ם, דיש מעופות הטמאים שאינם דורסין ואין להן סימן טהרה בגופן כלל, ויש מעופות הטמאים שדורסין ויש להן ג' סימני טהרה בגופן או סימן טהרה א', ועורב דורס ויש לו ב' סימנין טהרה בגופו, ופרס ועזני' אינם דורסין, ויש לכל א' מהן סימן טהרה בגופו, ואינם שוין בסימניהם,

ועי' פרי תואר מש"כ באורך בישוב דעת הרמב"ם, ויסוד דבריו דהרמב"ם למד לדבריו ממתניתין, דכל עוף הדורס טמא, ומ' דאף אם יש לו ג' סימני טהרה, ומאידך תנן דכל שיש לו אצבע יתירה וכו', ומפרש הרמב"ם בפיהמ"ש דאו או קתני, ואיירי בשידוע לנו שאינו דורס, וכדתנן ברישא דכל עוף הדורס טמא, ומזה נלמד דבלא סימני טהרה לא סגי במה שנמצא שאינו דורס, ומאידך נלמד, דכל שלא נודע לנו שאינו דורס, לא סגי במה שנמצא בו א' מסימני טהרה, וזה כפסק הרמב"ם, וכתב עוד דהרמב"ם ס"ל דלא קי"ל כברייתא דר' חייא, עיי"ש באריכות דבריו.

בפשוטו הי' נראה, דעיקר הדין הוא, דאין עוף מותר באכילה אא"כ יש לו סימן טהרה א', ונלמד עוד, דאף מן העופות שיש להן סימני טהרה, יש כ"ג מינים האסורין.

ולא מיבעיא לדעת התוס', דאף שאר מינים שאין להן סימן טהרה כלל אסורין, דודאי מסתברא מילתא שהוא כן, דכל עופות שאין להן סימני טהרה אסורין, וע"כ אי"ז תלוי במינים, ורק בשיש להן סימן טהרה, הוא דה"ז תלוי במינים, דהמינים שנתפרשו בתורה אסורין אף שיש להן סימני טהרה.

אלא אף לדעת רש"י, דליכא מינים אחרים שאין להן סימן טהרה כלל, מ"מ י"ל דביסוד הדין כל שאין לו סימני טהרה ה"ה אסור, ואילו הי' נמצא מין אחר שאין לו סימני טהרה כלל, הי' אסור, ואך דלקושטא דמילתא ליכא בעולם מין שאין לו סימני טהרה אלא נשר.

אך בד' הרמב"ן מבו' לא כן, ז"ל, הא דתני ר' חייא עוף הבא בסימן אחד טהור. פי' שבא ללמדנו שלא אסרה תורה אלא אותן כ"ד עופות אבל כל שאר עופות שבעולם מותרין, לפיכך עוף שאינו מהן אפילו אין בו אלא סימן אחד של טהרה מכל ד' סימנין הנזכרים במשנתינו טהור הוא, ובדין הוא דאפי' בלא סימן כלל נמי אלא אין לך שיש לו ד' סימני טומאה שאינו מהם דאפילו דורס לחודיה ליכא אלא מהם, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן, דליכא כלל דין דאין עוף ניתר אלא בשיש לו סימן טהרה, אלא רק כ"ד מינים אסורין, ושאר מינים מותרין, אף אילו ל"ה להן סימן טהרה כלל, ואך דבאמת ליכא מין עוף, שאין לו סימני טהרה כלל.

ונפ"מ בכ"ז, לדעת התוס' בנדה ד"נ: בתי' קמא דבעוף ליכא לדינא דיוצא מן הטהור ויוצא מן הטמא, ויש להסתפק לפ"ז בעוף טהור שילד עוף שיש לו ד' סימני טומאה ואינו כדמות נשר ושאר עופות הטמאים שיש להן ד' סימני טומאה אם הוא אסור, ולדעת הרמב"ן נ' דהוא מותר, ולדעת התוס' נ' דהוא אסור, אך ממה שפירשו התוס' טעם האיסור בתרנגולא דאגמא אין להוכיח, שהרי תרנגולא דאגמא הוי מכלל מינים הטמאים שיש להן ד' סימני טומאה, ולדעת התוס' איכא עופות אחרים מלבד נשר שיש להן ד' סימני טומאה, ולדעת רש"י יש להסתפק, וכנ"ל, ודו"ק.

ויש מקום לדון כן גם להיפך, בדין עוף טמא שילד כמין עוף טהור שיש לו ד' סימני טהרה, לדעת התוס' בנדה דאין לאסרו משום יוצא מן הטמא, אם הוא אסור, כיון שהוא המין הטמא ולא נפ"מ בסימנים, או דכל המינים הטמאים הם רק משום שיש להן סימן טומאה א', אך כל שאין לו סימן טומאה כלל, א"א לו להיות טמא.

אך בעיקר הדבר יש מקום לדון וכבר נת' כן מכבר, דכל מש"כ התוס' דלא שרינן משום יוצא מן הטהור, הוא רק התם שכל הזכרים הי' להם סימני טומאה, וע"כ ל"ש לומר שכיון שנולדו מן הטהור, ודאי דהוו מין טהור, שהרי אדרבה כ"ה מין זה שהזכרים טמאים והנקבות טהורים, ואך שבאנו לדון להתיר משום דאיכא דין בפנ"ע דהיוצא מן הטהור טהור, וע"ז כתבו התוס' דל"ש דין זה בעוף, אף במין שכולם טהורין, ונולד עוף א' שיש לו ד' סימני טומאה, י"ל דודאי הוא מותר, דהוא ממין הטהור, וליכא נפ"מ במה דבפועל לי"ב סימני טהרה.

אך הנה לפ"ז, הרי דגם בכל קלוט יש להתיר מכח טעם זה, וכמש"כ כן בשו"ת מהרי"ט, ולפ"ז אין לנו מקור דאיכא דין נוסף דיוצא מן הטהור טהור, ומעיקרא מה הקשו התוס'.

ויש מקום לדון, דבאמת ב' דינים איכא בזה, דהרי ר"ש אסר בקלוט ומ"מ אם ראשו ורובו דומה לאמו שרי, וי"ל דכל שראשו ורובו דומה לאמו, הוי טעם התירו משום שהוא מין טהור, ומה לי שאין לו סימני טהרה, אך כל שאין ראשו ורובו דומה לאמו, אמרינן שבאמת הוא מין אחר, וכאשר מצינו עד"ז בד' הרא"ש בנדה דלרבנן בהמה במעי בהמה הויא בהמה ואדם במעי בהמה הוי אדם, וע"כ ס"ל לר"ש דאסור, ורבנן ס"ל דאיכא דין נוסף דיוצא מן הטהור טהור, והתוס' שהקשו מ"ט תרנגולא דאגמא אסור, לא קשיא להו משום הדין הא' דהוי מין טהור, שהרי אדרבה במין זה כל הזכרים טמאים, אלא הקשו משום הדין הב' דהיוצא מן הטהור טהור, וז"פ.

שו"ר בחזו"א סימן י"ג סקי"א שדן לומר כן, דכל מש"כ התוס' דלא אזלינן בתר אימי', הוא רק בתרנגולתא דאגמא שכל הזכרים ל"ה להן סימני טהרה, אך בשאר עופות, אף אם יהא ולד א' שלא יהא לו סימני טהרה, יהא מותר, דהוי זה ולד מקולקל, אך נ' שאין טעמו כמש"נ, אלא טעמו דבכה"ג לא חשבינן כלית לי' סימנים, אלא נתקלקלו הסימנים, ומשא"כ בתרנוגלא דאגמא דכ"ה דרך כל הזכרים שאין להן סימנים.

ועיי"ש עוד בתחילת דבריו, שכתב לחלק בין הנולד מא' מן המינים הטמאים ואין לו סימני טומאה, לבין הנולד מעוף שיש לו ד' סימני טומאה ואין לו ד' סימנים, שהנולד מא' מן המינים הטמאים אסור אף אם אין לו סימני טומאה, דאין איסורו תלוי בסימנים אלא במין, אך הנולד מעוף שיש לו ד' סימני טומאה, אינו אסור אא"כ יש לו ד' סימני טומאה, אך אם אין לו אותם ד' סימנים ה"ה מותר, לדעת התוס' בנדה ד"נ: דליכא דין יוצא בעוף, כיון שהביצה אסרוחי מסרחא, עכ"ד.

אך צ"ע ע"ז, דא"כ דכ"ד מינים איסורם הוא משום המין אף כשיש להן כל סימני טהרה, היאך ילפי' מנשר לאסור כל מינים שיש להם ד' סימני טומאה, הרי נשר איסורו מחמת המין, אף באופן שיהי' לו סימני טהרה, ומהיכ"ת איכא דין נוסף דכל שיש לו ד' סימני טומאה אסור.

וביותר קשיא, דא"כ מאי משני הגמ' דהא דלא אסרינן כל עוף שיש לו ג' סימנים, הוא משום דא"כ שאר עופות דכתב רחמנא למה לי, וכ"ה כל מהלך הסוגיא, הרי לעולם י"ל דכל עוף שאין לו ד' סימני טהרה אסור, והא דכתב רחמנא למינים האסורים, הוא ללמד דהני מיני אסורין משום המין, ואף בשיש להן ד' סימני טהרה, ושמא י"ל דמשמעות קרא שבא לעיקר איסור עופות אלו, ולא רק לנפ"מ זו.

ועיקר ד' החזו"א הם לטעמי', שנקט בכ"ד, דאף הנולד בדמות אחרת, הוי מינא דאימי', וע"כ פשיט"ל דאדם במעי בהמה דינו כבהמה, ובהמה במעי אדם דינה כאדם, ואשר ע"כ פשיט"ל הכא דבמינים האסורים ל"מ שהולד יש לו דמות אחרת, דודאי הוא מין האסור, ול"ד לטמאה שילדה כמין טהורה דבעי' קרא למיסרי', דשאני התם דהאיסור תלוי בסימנים, וכיון שהולד יש לו סימני טהרה הי' מקום להתירו, וזהו שכתב החזו"א דבמינים שלא נתפרשו בתורה לאיסור וכל איסורן הוא משום דיש להן ד' סימני טומאה, יש לדון להתיר את הולד שיש לו סימן טהרה, וז"ב.

ובעיקר ענין זה, עי' משנת יעקב פ"א ממאכ"א, שהביא בשם הגר"ח שהוכיח דהולד הוי לעולם מינא דאימי', מתוספתא דכלאים פ"ה, סוס שילדה מין חמור מותר עם אמו, ואם הי' אביו חמור אסור עם אמו, חמור שילדה מין סוס מותר עם אמו, אם היה אביו סוס אסור עם אמו, רחל שילדה מין עז מותר עם אמו, אם הי' אביו עז אסור עם אמו, עז שילדה מין רחל מותר עם אמו אם היה אביו רחל אסור עם אמו, ע"כ, והרי להדיא דאף דנולד הולד בצורת מין אחר, חשבינן לי' כמינא דאימי', ואין בזה משום כלאים, ורק אם נולד כדמות מין אביו אסור, ובפשוטו אתיא כמ"ד דחוששין לזרע האב, (ואולי י"ל דגם למ"ד דאין חוששין לזרע האב, מ"מ כל שנולד כדמות מין אביו, חשיב כמין אביו, דכל הא דחשיב כמינא דאימי' אף בשהוא בדמות מין אחר, הוא משום דאי"ז אלא קלקול בצורתו, אך כל שאביו כן, אי"ז קלקול בצורתו, וצ"ע בזה).

ועי' עוד בקה"י בכורות סימן ו', שהוכיח מגמ' דאף שנשתנה הולד לצורה אחרת, חשבינן לי' כמינא דאימי', עיי"ש.

ועי' במשנת יעקב שם שכתב, דאכתי יש מקום לד' היד אליהו, די"ל דהגם דמין הולד הוא כמינא דאימי', מ"מ בבהמה טהורה וטמאה דהוא תלוי בסימנים, י"ל דודאי ה"ז נקבע לפי סימני הולד, ורק לענין היתר ואיסור אכילה אזלינן בתר אימי', עכ"ד, אך זה מחודש, שהרי בתורה נתפרש ענין הסימנים לגבי היתר אכילה, ואם לגבי זה אזלינן בתר אימי', מהיכ"ת דלגבי שאר דינים לא ניזיל בתר אימי'.

ועי' עוד באמרי בינה טריפות סימן י"א, מש"כ לענין עוף טמא הנולד מן הטהור, וע"פ יסוד ד' התוס' בנדה דמ"ט:, ועפי"ד הרמב"ם, עיי"ש בדבריו באורך, ועפי"ד הגר"ח יל"ד בכמה מילי מדבריו, ועי' בד' כמה מן האחרונים שדנו בדין עוף טמא הנולד מן הטהור וטהור הנולד מן הטמא, והובא בדרכ"ת, ול"ע כעת

והנה במהרי"ט אלגאזי פ"ק דבכורות נקט דלדעת ר"ש דקלוט הנולד מן הפרה אסור, ה"נ הוא בשפן ארנבת וחזיר, ושוב הביא מד' התוס' שם דכ"ד. דחזיר הנולד מן הפרה מותר אף לר"ש, ונקט שם דלדעתם ה"ה בשפן וארנבת, ולול"ד הי' נ' דכ"ד התוס' הם רק בחזיר שהוא מפריס פרסה, שלא נאסר אלא קלוט הנולד מן הפרה, ולא מעלה גרה הנולד מן הפרה, אך קלוט במעי פרה אסור אף בשהוא בדמות שפן או ארנבת, וכ"נ מד' כמה מן האחרונים שם דכ"ד.

הב"י בסימן פ"ב עמד על מש"א דהי' בקי בהן ובשמותיהן עוף הבא בסימן א' מותר, שהרי אף אם לא בדק אם יש לו סימנים כלל, ה"ה מותר, וכמש"כ הרמב"ם.

והנה באמת בפירש"י מבו' דמפרשה דהי' בקי בפרס ועזני', ולפ"ז ניחא, אך בד' התוס' מבו' דמפרשי לה בע"א, ועי' מהר"ם שיף, ולפ"ז תיקשי, אך באמת ניחא, דהתוס' לטעמייהו דהרבה מינים שיש שאין להן סימנים כלל, וז"פ.

אך ק' כן ע"ד הרשב"א והר"ן שהוכיחו מכח מש"א דהי' בקי בהן ובשמותיהן, דצריך להיות בקי בכולן וזה כפי' הר"מ ב"ר יוסף, וקשיא דאם אכן הוא בקי בכולן, מ"ט בעינן שיהא סימן א'.

אך עיי"ש בב"י שמבו' לישב בזה, דמכוון הגמ' דאף דיש סימן א' לא סגי בזה להתיר אא"כ הוא בקי בהן ובשמותיהן, ועי' בס' הארוך לש"ך בזה.