מומר בפעם אחת
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין / מומר

חולין יד. דין מומר בפעם אחת

**א. שיטות הראשונים-**

מתני' יד. השוחט בשבת אע"פ שמתחייב בנפשו שחיטתו כשרה[[1]](#footnote-2), והק' הראשונים הרי נעשה מומר וכמה שיטות בזה[[2]](#footnote-3):

א. בתוס' כתבו דבפעם אחת לא נעשה מומר, והוכיחו כן מגמ' מא. שוחט בהמת חבירו אמרינן לצעוריה קמכוין ומקשי משנים אוחזין בסכין ואחד מכוין לשם ע"ז דפסול ומשני דאיירי במומר.

והק' בתוס' דאי איירי במומר א"כ אף בלא כוונת ע"ז ייפסול משום מומר[[3]](#footnote-4), וע"כ דבפעם אחת לא נעשה מומר אלא דמ"מ אין תולים דלצעוריה נתכוין.

מבואר מד' התוס' דבפעם אחת אינו נעשה מומר ושחיטתו כשרה אף מכאן ולהבא.

[וברש"ש נתקשה דמשמע התם שהפסול הוא משום מחשבת ע"ז ולפי"ז יש כאן גם פסול של מומר, והיה מקום לומר דבעי דוקא ג"פ להחזיקו כעובר עבירה כדי להחשב מומר וכ"מ בתו"ר ע"ז כו: וכן הביא בחזו"א ב-טז מד' הרשב"א.

אבל בתו"ר לקמן מא. מבואר דסגי בב"פ, ולפי"ז ה"נ ייפסל משום מומר].

כתב בחזו"א ב-יב דכ"ד התוס' הוא במומר לע"ז ושבת בתאבון אבל מומר להכעיס אפשר דחשיב מומר מיד [ובחזו"א הביא שכ"כ הש"ך ב-טז בשם יש"ש-ו וכנראה מדבריו דאף להתוס' כן (שרק בסקי"ז פסק כשא"ר דכל מומר בפעם אחת פסול) אבל לא מצאתי כן ביש"ש].

ובפרהסיא עיין בתשובת מהרי"ק-קס שהביא מהמרדכי דאף בפעם אחת נעשה מומר, אבל לשיטת התוס' דידן אין ראיה שלמסקנא נשארו בחילוק זה, כתב שהוא מחלוקת בעלי התוס' עיי"ש שהכריע להלכה שאינו נעשה מומר בזה.

ב. הרשב"א והר"ן הביאו בשם התוס' דעד סוף השחיטה לא נעשה מומר ושחיטה זו עצמה א"א לפסול משום מומר, ורק שחיטה שלאחריה תפסל משום מומר [ואי"ז כשיטת התוס' דלשיטתם גם שחיטה שאח"כ כשרה, ולשיטתם הוא יסוד מסויים דא"א ליעשות מומר בפועם אחת, רעק"א], וכן הכריע הש"ך ב-יז.

ג. בר"מ פיה"מ כתב דדוקא בשוגג שחיטתו כשרה אבל במזיד הוי מומר ופסול, מבואר דעתו דבפעם אחת נעשה מומר ואף לאותה שחיטה.

וכבר תמהו עליו האחרונים שהתוס' כבר הוכיחו מסוגיא טו. דבעי לאוקימי מתני' אף במזיד, עיין כו"פ יא-ב.

**ב. ביאור השיטות-**

בר"ן הוכיח שאינו נעשה מומר באותה שחיטה מגמ' פא: שוחט בהמה ואח"כ את השניה לע"ז הוי בדין אוא"ב, ותיפו"ל דהוי שחיטת מומר ולאו שחיטה היא, וע"כ שחיטה זו עצמה שפיר כשרה.

אלא שהביא הר"ן שיש דוחים דשאני איסור ע"ז שהוא עובר רק בסוף השחיטה משא"כ חילול שבת עובר בכל הוצאת נשמה וכל חבלה ונמצא שכבר עבר מתחילה.

והר"ן חלק ע"ז דעד לבסוף מקלקל הוא ואינו נעשה מומר אלא בסוף שחיטה שרק אז מתקן הוא.

ודבריו צ"ב שהרי נעשה עבירה למפרע, ועיין ברעק"א במערכה מש"כ עפי"ד התוס' שבת קו. שמלאכת שבת צריך שהתיקון יבוא מיד ובתחילה לא חשיב מתקן.

ויותר נראה דדין מומר אינו תלוי בעבירה אלא בהרשעה והזדה וזה נעשה רק בשעה שא"י לחזור בו, אבל מה שעשה עד אז אף דלענין עבירה מיקריא עבירה מ"מ אינו בכלל מומר שהרי אכתי לא הרשיע שיכול לחזור בו, ושו"ר כעי"ז בנאו"י א-ה אלא דאתא עלה מטעם אחר דכיון דבעינן פרהסיא לא חשיב פרהסיא כל שעדיין יכול לחזור בו.

[עוד דחה הר"ן בשם י"א דמומר נמי שחיטתו מועלת לענין אוא"ב משום דמוציאה מידי טומאת נבילה, וע"ע במאירי דסגי במעשה שחיטה לחוד, ונתבאר במקומו בדין אוא"ב.

ובמש"כ דמומר ששחט אין בו טומאת נבילה, נתבאר במקו"א ויו"ד בסוף הענין].

ועכ"פ מבואר דעת הר"ן שאינו נעשה מומר באותה עבירה גופא רק בסוף העבירה, ומשמע שהוא כלל בכל עבירות [ורק הוקשה להר"ן דהכא לענין שבת עבר כבר מתחילה קודם גמר השחיטה], וממילא אין שחיטה זו עצמה פסולה.

אבל דעת התוס' והר"מ שנעשה שפיר מומר מיד בסוף העבירה, לדעת הר"מ לענין שבת ולהתוס' אפי' לענין ע"ז.

ובשיטתם יש שני אופנים:

א. קצה"ח נב-א בשם מהרש"ך פי' דס"ל דחילול שבת הוא מתחילה כדעת הי"מ ולא חשיב מקלקל רק עובר למפרע מאז, אבל לעולם מודו ליסודו של הר"ן שאינו נפסל אלא בסוף עבירה ולענין אותה עבירה אין בו פסול.

ובקצה"ח הביא שכן מבואר בלשון הר"מ בפיה"מ עיי"ש שהק' ע"ע למה ייעשה מומר בשבת הרי אינו מחלל שבת עד סוף העבירה, ותי' ז"ל:"דע שמשיתחיל לעשות חבורה בצואר הבהמה הוא מחלל שבת קודם שישחוט שום דבר מן הושט, ואם תרצה לבאר יותר תאמר בשעה שישחוט קצת הסימנין קודם שיגמור השחיטה הוא מחלל שבת ובשעה שיגמור השחיטה פסול".

מיהו בהג' רעק"א על השו"ע ב-ה כתב להוכיח שגם הר"מ מודה ליסוד הר"ן דבתחילה חשיב מקלקל ומ"מ ס"ל דהוי מומר משום דמקלקל נמי אסור מדרבנן ומזה הוכיח דעת הר"מ שגם באיסור דרבנן של שבת נעשה מומר כדעת הב"ה שם, ודעת הר"ן מבואר דפליג ואם הוא מקלקל אינו נעשה מומר כדעת הפר"ח בקו"א שם.

ב. אבל בקצה"ח הביא דעת מהרי"ט שרצה לפרש באופ"א דלעולם אף התוס' מודו שאינו נעשה מומר עד אחר העבירה אבל מ"מ ס"ל דכיון נעשה מומר בתוכ"ד לשחיטה זו הרי גם שחיטה זו עצמה פסולה היא ולא אמרינן שנפסל רק אחר השחיטה רק עם סוף השחיטה.

ועיי"ש שדן מזה גבי עדים שעברו בעדותן על החרם אם נפסלו גם לענין אותה עדות, ואכ"מ.

ואני לא ידעתי שהרי התוס' כתבו כן להדיא גם לענין ע"ז ובזה פשוט להר"ן שלא עבר עד סוף השחיטה א"כ ע"כ דעתם דמ"מ בכה"ג נפסלה שחיטתו, וכד' מהרי"ט ולא התבוננתי בזה כעת.

**ג. מומר לד"א הוי מומר לכה"ת-**

בתוס' הק' מדעת ר"מ דמומר לד"א הוי מומר לכה"ת, ועיין מהרי"ק-קס דאף לר"מ לא אמרו בכורות ל: אלא שהוא חשוד לכה"ת אבל לא הזכירו דהוי מומר לכה"ת, וא"כ מאי קושיא להתוס' לוקי בישראל עע"ג.

וכתב דמשמע לתוס' דאיירי אף בשאין אחרים עומדים ע"ג ודלמא לא שחט כדין, ועיין בכור שור ורא"י.

אבל מה שנקט מהרי"ק בפשיטות דלר"מ אינו חשיב מומר לכה"ת רק חשוד בעלמא, עיין ד: בהא דאמרינן וקסבר מומר לד"א אינו מומר לכה"ת, וכתב רש"י ד"ה לא:"ושחיט שפיר", משמע באמת כדעת מהרי"ק שהנידון אם ישחוט כדין או ינבל [מיהו יתכן דדעת רש"י שם משמע דאף במומר לשבת וע"ז וכה"ג אינו פסול רק חשוד לנבל כדעת הרי"ד וריא"ז].

אבל ברמב"ן חולין ד: מבואר דאיכא למ"ד מומר לד"א הוי ממש מומר לכה"ת אף לענין שחיטה, ודקדק כן מלשון הגמ' ד: וקסבר מומר לד"א וכו' [וכנראה שלא פי' כרש"י].

וע"ע חזו"א דמאי י-י מש"כ דכל מה דפסול לר"מ לענין שחיטה הוא רק במומר להכעיס וסברו התוס' דשוחט בשבת איירי גם בלא אכלו בו ביום, וס"ל לתוס' דלא חשיב תאבון שאין יצרו תוקפו לזה, אבל במומר לתאבון שחיטתו כשרה דאף דהוי כמומר לכה"ת וחשיב מומר גם לזביחה מ"מ כיון דלתאבון הוא הרי מומר לתאבון כשר[[4]](#footnote-5).

ועפי"ז יישב קו' רעק"א היאך גנב חייב דו"ה הרי שחיטתו פסולה משום מומר, דכיון דלתאבון הוא לא מיפסל.

ובמקו"א הבאנו דמלשון התבו"ש ב-כב משמע דאף לר"מ כן.

**ד. מומר בפעם אחת וכמה פעמים בשיטת התוס' והר"מ-**

במל"מ פ"ג שגגות הק' סתירת ד' התוס' מדבריהם שבועות יז. מבואר דבפעם אחת הוי מומר לענין קרבן?

א. הבאנו במקו"א תי' לתלות זה בפלוגתא דר"ש ורבנן לעיל ה. אם פסול מומר לקרבן תלי בשם מומר או משום דלאו שב מידיעתו הוא, ואכ"מ.

ב. עוד תי' במל"מ שם דלענין שבת בעי ג"פ אבל במומר לאותו דבר סגי בפ"א, וכתב שהוא מתיישב על הלב.

אלא דצ"ב דכיון דהוי מומר לשבת עצמה בפ"א ממילא יהיה מומר לכה"ת?

ואולי כוונתו דשבת חמירא ליה לאינשי ואכתי לא חשיב מומר אפי' לשבת עצמה ע"י פעם אחת.

אבל יותר נראה כוונתו שהחומרא המיוחדת של מומר לשבת הוי מומר לכה"ת אינו אלא בכמה פעמים ודוקא כדחזינן דפקר כ"כ אמרינן דע"כ פקר בכל דבר.

וביאור הדברים כש"כ ביה"ל א-יח דדין מומר לשבת הוי מומר לכה"ת אינו דין תורה דע"י דהוי מומר לשבת נתנה לו תורה גם דין מומר לכה"ת, אלא שירדו חז"ל לסוף דעתו שהוא מומר גם לכה"ת, וזה דוקא בכמה פעמים.

וכן נראה מוכרח שהרי בתוס' יד. מבואר דה"נ לר"מ דמומר לעבירה אחת הוי מומר לכה"ת ג"כ אינו נעשה בפעם אחת וע"כ אינו ענין מסויים גבי שבת אלא דחומרא זו דמומר לכה"ת לא חלה בפעם אחת, ועצ"ב.

ג. עוד יש לדון בסברת התוס' לחלק בין קרבנות לשחיטה, דגבי קרבנות נקטו בשבועות יז. דבפעם אחת חייל שם מומר, אבל דין שחיטה אינו תלוי בשם מומר אלא במה דלאו בר זביחה הוא או דהוי כעכו"ם זה בעי כמה פעמים.

מיהו בחזו"א יו"ד ב-יב נקט דבפעם אחת מקבלים ממנו קרבן ולא חשיב מומר, ודלא כמהלך זה.

ואח"כ ראיתי גם בתשובת מהרי"ק-קס שכתב לא כן, עיי"ש דוודאי מש"כ התוס' דאינו נעשה מומר בפעם אחת אינו סברא מסויימת לענין שחיטה אלא שכ"ה גם לענין שאינו נעשה חשוד לשאר מילי.

והוכיח כן ממש"כ לעיל בשמו דקו' התוס' אליבא דר"מ דמומר לד"א הוי מומר לכה"ת, הוא משום דהוי חשוד לכה"ת אבל לא מומר ממש, אלא דמשמע לתוס' דמתני' איירי גם באין ישראל עע"ג, וע"ז תי' התוס' דבפעם אחת אינו נעשה חשוד, הרי מוכח שלא רק לענין שחיטה אמרו כן.

והנה הביא המל"מ שם מד' הר"מ פ"ג מעשה"ק ה"ד דמומר לע"ז אין מקבלין הימנו קרבן, ומשומד לעבירה ומפורסם אין מקבלין ממנו, ודקדק המל"מ דמשמע מומר לע"ז אי"צ ג"פ ורק בשאר עבירות בעי ג"פ, והוא סברא הפכית מסברת התוס', ותמה ע"ז בסברא.

ויל"פ סברת הר"מ כיון דע"ז חמיר לכך סגי בפ"א [או בנו"א דבפ"א י"ל מקרה אבל בע"ז א"א לומר כן].

וסברת התוס' שנקטו להיפך י"ל לפמש"כ לעיל דחומרא זו דמומר לד"א הוי מומר לכה"ת א"י לחול בפעם אחת.

אבל לפי המבואר י"ל עוד דדוקא לענין שחיטה הצריכו התוס' כמה פעמים אף בע"ז עצמה, וה"נ יודה הר"מ בזה דלענין שחיטה אינו נפסל בע"ז ושבת פעם אחת, ואין כאן פלוגתא כלל.

ובאמת כן מבואר בר"מ שחיטה ד-טו ישראל פסול לעדות באחת העבירות שוחט וכו' והעיר במל"מ פ"ג שגגות דדבריו סתרי למש"כ לענין קרבנות דמומר לע"ז ושבת סגי בפעם אחת, והכא לענין שחיטה משמע בר"מ דאף בע"ז ושבת אינו נפסל בפעם אחת?

וכתב במשנת יעב"ץ יו"ד-א דע"כ צריך לחלק כנ"ל דדין מומר לענין שחיטה דבעינן שיהיה כעכו"ם בזה וודאי בעי כמה פעמים.

אלא שכ"ז נסתר מד' הר"מ בפיה"מ דמבואר להדיא דבע"ז פעם אחת שחיטתו פסולה, וע"כ לא ס"ל ככל חילוק הנ"ל, וס"ל דאף לענין שחיטה דתלי בשם עכו"ם סגי בפעם אחת להחשב כעכו"ם, ומש"כ בהל' שחיטה שאינו נפסל בפעם אחת ע"כ צריך לדחוק דאיירי בשאר עבירות ולא בע"ז ושבת.

ולפי"ז מתבאר לנו דעת הר"מ דע"ז ודשבת חמירי דבפעם אחת נעשה מומר, משא"כ בשאר עבירות צריך שיהיה מוחזק בכמה פעמים.

ועיין משנת יעב"ץ שם הביא כן מלשון הר"מ הל' תשובה ג-ט מומר לעבירה אחת זה שהחזיק עצמו לעשות אותה והורגל ומפורסם בה, אבל בפ"ב ע"ז ה"ה כתב ישראל שעבד ע"ז ה"ה כעכו"ם, משמע שאי"צ שיורגל בזה.

וכן מבואר בלשון הר"מ פ"ל שבת הט"ו לענין שבת, המחלל שבת בפרהסיא ה"ה כעובד ע"ז ועכו"ם לכל דבריו.

**ה. דין שחיטת מומר ועכו"ם לגבי טומאת נבילה-**

הבאנו לעיל ד' הר"ן בשם י"א דשחיטת מומר מוציאה מידי טומאת נבילה, וביאור הדבר יש מקום לשני אופנים:

א. בקובץ שמועות חולין פי' דמומר נמי מיקרי בר זביחה כלפי טומאת נבילה שהרי הטומאה חלה בגופו, ואף שאינו נזהר באיסוריה אכתי בכלל בר זביחה חשיב, ורק לענין איסור נבילה אינו בכלל בר זביחה כיון שאינו נוהג באיסור זה אין לו שייכות לשחיטה.

ובס' שחיטת חולין רצה לדקדק מהלך זה מלשון הראב"ד פ"ב טו"מ דהר"מ שם כתב דשחיטת עכו"ם אין בה טומאה מדאורייתא, והראב"ד השיג בזה"ל:"כי הם כבהמות ואין מטמאין ואין מיטמאין עם הדומה לחמור הם הן גויים כמר מדלי ואת כולם ישא רוח והחושב אותם לכלום אסף רוח בחפניו".

וכוונת הראב"ד שהעכו"ם אינם נטמאים באר שם דנתכוין לד' קו"ש לחלק בין מומר לעכו"ם, דשאני מומר דחשיב בר זביחה ע"י שחלה בו טומאת נבילה אבל עכו"ם אין בהם טומאת נבילה לא חשיב בר זביחה אף לענין טומאה.

ב. אבל בדעת הר"מ מבואר דאף שחיטת עכו"ם אין בה טומאת נבילה אף דלא חשיב בר זביחה כלל, ועיי"ש בכס"מ דאף בשחיטת קוף אין טומאת נבילה מדאורייתא.

וע"כ ס"ל טעם אחר לחלק בין איסור נבילה לטוומאה, ובארו אחרונים דדין טומאת נבילה תלי בדין 'כי ימות' וע"י שחיטה לא חשיב מיתה כלל, ואי"צ בזה להמתיר של שחיטה רק כל שמת בצורת שחיטה אין בו טומאת נבילה.

ועכו"ם [או אפי' קוף לדעת הכס"מ] כל החסרון שלהם הוא שאין להם הכח להתיר היתר שחיטה אבל מ"מ אין בו טומאה.

[ומ"מ במש"כ בכס"מ דאפי' קוף כן, הנה בפשוטו היה נראה בדעת הר"מ דדוקא גבי עכו"ם נקט כן ואזיל לשיטתו דשחיטת עכו"ם לא הוי כנשחטה מאליה רק מדין מיוחד של ואכלת מזבחו אבל יש לו שם מעשה שחיטה, משא"כ בקוף אף טומאה יהיה בו דלא חשיב שחיטה כלל].

ג. מיהו כ"ז שיטת הר"מ דאף שחיטת עכו"ם מוציאה מידי טומאת נבילה, אבל דעת שא"ר מבואר דדוקא שחיטת מומר מוציא מידי טומאת נבילה משא"כ בעכו"ם, ובפשוטו לפי"ז ע"כ א"א לפרש בדבריהם כחילוק הנ"ל דלהוציא מידי טומאה אי"צ כח מתיר של שחיטה דא"כ עכו"ם נמי, ולשיטתם ע"כ צל"פ כביאור הראשון דשאני מומר דחשיב בתורת שחיטה.

אבל באמת בלשון הראב"ד שהבאנו לעיל בהשגתו על הר"מ נראה יותר דאף הוא מודה לעיקר חילוקו של הר"מ ולא כש"כ בס' שחיטת חולין דאתא למימר דעכו"ם אינו בתורת טומאה ואין מיטמאין, דא"כ מה הוכיח מהא דאין מטמאין אחרים.

וגם כל לשונו שם הוא להראות דעכו"ם אינו חשוב לכלום ולא פלוגתא מקומית משום בר זביחה לענין טומאה.

ומשמע דס"ל להראב"ד דבאמת יסוד סברת הראשונים גבי מומר הוא כשיטת הר"מ דמומר ישנו בכלל מעשה שחיטה ורק אין לו כח היתר של שחיטה.

אלא דבעכו"ם פליגי על הר"מ וס"ל שאין לו שם מעשה שחיטה כלל, דדוקא הר"מ לשיטתו עכו"ם לא נתמעט אלא מקרא דואכלת מזבחו חשיב שישנו בכלל שחיטה ורק חסר לו בההיתר של שחיטה, אבל לשא"ר דלאו בר זביחה הוא הרי אינו בכלל מעשה שחיטה כלל.

אבל הדברים עצ"ב רב שהרי לרו"ר עכו"ם ומומר נתמעטו הכל מחד קרא דוזבחת ואיך נחלק ביניהם לומר דעכו"ם אינו בכלל מעשה כלל אבל מומר חשיב מעשה שחיטה ורק אין לו כח להתיר, וצ"ב רב.

1. ובגמ' מוקי לה בשוגג דבמזיד אסור לאוכלו משום מעשה שבת, ועי' בנאו"י-א האריך לדון דבמזיד שחיטתו פסולה ונעשה מומר אף בפעם אחת ואף אותה שחיטה עצמה פסולה מטעם שחיטת מומר, אף לפי"ד הראשונים שאותה שחיטה א"י להפסל מ"מ הכא שיש בו חיוב מיתה שאני, וזה עפ"י לשון הגמ' מא. כיון שקיבל עליו התראה אין לך מומר כגדול מזה ומפרש לה בדוקא דהוי ממש מומר לכל ענין משעת התראה, ובאר בזה לשון המשנה אמאי נקט אע"פ דשמתחייב בנפשו שיש בזה איזה רבותא דמשכח"ל דע"י שמתחייב בנפשו שחיטתו פסולה והבוא כן מהמגן אבות להגר"מ בנעט.

   אמנם דן ע"ז דההתראה א"י להיות חמורה מחילול שבת עצמו דבעי פרהסיא, עיי"ש, ומ"מ לענין ע"ז [לשיטות דאף בצינעא חשיב מומר לע"ז דלא כהמרדכי ועי' דרישה יו"ד-ד] שפיר ייחשב כמומר והביא כן מד' רעק"א בהג' לשו"ע-ד בדעת הב"י דע"י התראה לחוד נעשה מומר לע"ז ואף אם בסוף לא עבד [ועי' בנאו"י מש"כ ע"ז], וכן הביא מהחת"ס, ועי' בסוה"ס מה שהעיר ע"ז מסוגיא לקמן פא. וצ"ע.

   ועוד דן מטעם אחר להחשיבו מומר עפי"ד הרא"ש במו"ק ג-נט דקבלת התראה הוי כמומר להכעיס, עיי"ש באורך. [↑](#footnote-ref-2)
2. עי' בתוס' ע"ז כו: (ד"ה איזהו) דבר פלא, דישראל העובד ע"ז אין שחיטתו פסולה שאינו מתכוין לשם ע"ז ורק בכומר של עכו"ם שאדוק בע"ז אמרינן שחיטתו לע"ז, והוכיחו כן מגמ' חולין לט., משמע פשט דבריהם דישראל דומיא דעכו"ם דאף בכמה פעמים שעבר ע"ז אינו שוחט בסתם לשם ע"ז, וכבר תמה עליהם בהג' מקומ"ח יו"ד-קנח דתיפו"ל דשחיטתו פסולה מטעם מומר וכשה"ק כל הראשונים כאן והעמידו בפ"א וכה"ג שאינו נעשה מומר א"כ מעיקרא לא תיקשי להו מ"ש מעכו"ם, וקשה להעמיס בד' התוס' שם שזה גופא כוונתם. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכבר עמד במהרש"ל דמבואר דפשיטא להו דעכו"ם וישראל ששחטו בב"א פסול וכש"כ בשו"ע ב-י, ודלא כש"כ הש"ך שיש חולקים בזה ולדבריהם לא תיקשי קו' התוס' כלל, ועיי"ש בהגר"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ל דלא דמי לדין מומר לשבת וכה"ג דאף אם הוא לתאבון פסול לשחיטה כיון דהוי מומר לכה"ת, ולא אמרינן דהוי כמומר לשחיטה לתאבון דכשר, וטעם הדבר כש"כ במקו"א בשם התבו"ש ב-יד דכיון דפקר כ"כ לחלל שבת הרי הוא כעכו"ם שנזהר בשחיטה ודנים אותו כמי שלא אכפ"ל משחיטה, וזה לא שייך במומר לד"א לר"מ.

   ועיקר דברי החזו"א סותרים קצת למש"כ לעיל מדבריו יו"ד ב-יב דמתני' איירי לתאבון. [↑](#footnote-ref-5)