ו (א) - ביסוד דינא דקלוטה כמי שהונחה, ובביאור הפלוגתא דר_ע ורבנן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

יום ועש"ק נשא י"א סיון תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ד., פשט העני את ידו, אמאי חייב, והא בעינן עקירה והנחה מע"ג מקום דע"ד וליכא, אמר רבה הא מני ר"ע דאמר לא בעינן מקום דע"ד, דתנן הזורק מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע, ר"ע מחייב וחכמים פוטרים, ר"ע סבר אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא, ורבנן סברי לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא.

והנה באבנ"ז סימן ר"מ כתב דפליגי קמאי ביסוד דינא דקלוטה, דבד' רש"י בעירובין דל"ג: מבו' דהו"ל כמי שהונחה בארץ, וע"כ מתקיים בזה דינא דהנחת עירוב ע"ג מקום ד', וכ"ה משמעות ד' רש"י בגיטין דע"ט., וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פרה פ"י מ"ה דכל שהעביר מי חטאת מע"ג תנור טמא, מהני דינא דקלוטה כמי שהונחה לחשוב כאילו נח בתוך התנור וה"ז נפסל לחטאת כיון שאינו במקום טהור, - אך בד' התוס' בד"ה דאמרינן, שכתבו דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה דמיא, כל שזרק דרך רה"ר למעלה מי', הו"ל כמי שהונחה במקו"פ, מבו' דס"ל דקלוטה הויא כמי שהונחה באויר.

ועיי"ש שכתב דאזלי לטעמייהו, דהנה דעת רש"י לקמן ד"ק: מבוארת דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, והתוס' שם ובד"פ. פליגי ע"ז וס"ל דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, וע"כ לדעת רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, י"ל דעיקר דינא דקלוטה הוא דהוי כאילו הוא בקרקע, וכיון דחשיב כאילו הוא בקרקע ה"ה כמונח אף שלא נח מתנועתו, אך לדעת התוס' דמתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, הרי אין לפרש דדינא דקלוטה הוא דהוי כאילו הוא בארץ, שהרי אף אם הוא בארץ מ"מ כיון שלא נח מתנועתו אינו כמונח, ובע"כ דדינא דקלוטה הוא דהוי כנח מתנועתו, ומהיכ"ת נימא דחשיב גם כמונח בקרקע.

ועיי"ש שהוסיף, דכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן ד"פ. שכתבו דלדעת ר' יהודה לא אמרינן קלוטה אלא במתגלגל בקרקע, והתם בע"כ דהא דכמי שהונחה היינו כמו שנח מתנועתו, דאין לפרש דהיינו כאילו הי' בקרקע, שהרי באמת הוא בקרקע, אלא שלא נח מתנועתו, ומכח דינא דקלוטה אמרינן דהו"ל כמי שנח מתנועתו, עכ"ד.

ב] ועיי"ש באבנ"ז שעמד ע"ז, שהרי אף לדעת רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, מ"מ כל שאינו ע"ג קרקע ממש, אף דהוי תוך ג', ה"ה צריך הנחה ע"ג משהו, והרי דאף דתוך ג' הוי כמונח ע"ג קרקע, מ"מ כל שלא נח מתנועתו ל"ה כמונח, וא"כ מה מהני הא דקלוטה הוי כמונחת בארץ, הרי מ"מ כיון שלא נח מתנועתו ל"ה כמונח, ועיי"ש מש"כ בזה, ויש להוסיף, דבד' הגרע"א במערכה מבו' דהא דבתוך ג' בעינן הנחה ע"ג משהו, הוא משום דכל דהוא מתגלגל ל"ה כלבוד, עיי"ש, וכ"נ בד' המאירי לקמן דצ"ז., עיי"ש, ולפ"ז ניחא.

ג] עוד צ"ע בזה, דהנה אף לדעת התוס' דמתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, מ"מ הרי גם אם אחזתו הרוח והוא נח מתנועתו, ל"ה כמונח אלא כשהוא בתוך ג', אך כל שהוא למעלה מג' ל"ה כמונח, וכמבו' כן בד' התוס' לקמן ד"ק.,[[1]](#footnote-2) - וא"כ מה מהני הא דנימא דלר"ע קלוטה הוי כמי שנח מתנועתו, הרי אף אם נח מתנועתו באויר ל"ה כמונח.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ד] ובעיקר מש"כ האבנ"ז ללמוד מד' רש"י דעיקר דינא דקלוטה הוא דהו"ל כאילו הוא בקרקע, ומה"ט הוא דחשיב כמונח, משום דכל דהוי ע"ג קרקע הוי כמונח אף שלא נח מתנועתו, ורבנן דפליגי הוא משום דס"ל דלא חשיב כאילו הוא בארץ, הנה צ"ע בזה, שהרי ד' רש"י בעירובין דלמטה מי' הוי כמונח ע"ג קרקע משום דקלוטה כמי שהונחה דמיא, קיימי לדידן, דלא נזכר בפירש"י דאתיא כר"ע דאית לי' דקלוטה כמי שהונחה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א שם דהוא אף לרבנן, (עיי"ש שהביאו מדינא דדבילה שמינה, דהוא אף לרבנן, ונת' להלן סק"ה), ולפ"ז הרי מבו' להיפך, דבהא מילתא מודו כו"ע דקלוטה באויר הויא כאילו הוא בארץ, וכל הא דפליגי רבנן עלי' דר"ע הוא משום דלא נח החפץ מתנועתו, וע"כ בההיא דעירובין מודו רבנן דהו"ל כמונח ע"ג קרקע.

ה] ועיקר הך מילתא דמודו רבנן להא דקלוטה הויא כאילו היא בקרקע, כ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בעירובין שם, שכתב ע"ד רש"י, ז"ל, אלא שק"ל קצת הטעם שכתב בלמטה מי' משום דקלוטה כמי שהונחה, דהא כל זמן שיש מקום מסויים למעלה משלשה לכו"ע לאו רה"ר הוא ואפי' למ"ד בעלמא קלוטה כמי שהונחה, דא"כ כרמלית ומקו"פ היכי משכחת להו, ולא אמרו קלוטה אלא באויר "וא"נ בשנח במקום שאינו מסויים כזורק בכותל כגון דבלה שמינה וכדאמרי' הזורק בכותל למטה מעשרה טפחים כזורק בארץ ואוקימנא בדבילה שמינה" וכו', הא במקום מסוים לא, עכ"ל, וכעי"ז כתבו הריטב"א והר"ן שם.

והנה מבו' בדבריהם, דהא דמחייבינן בזורק וטח בכותל, הוא רק משום דהו"ל כמונח ע"ג קרקע, ויש להסתפק אם הוא משום דעיקר הרשות הויא בהקרקע, וע"כ לעולם בעינן שיהא כמונח ע"ג קרקע, או דהוא משום דעיקר תורת הנחה היא בקרקע, וע"כ הוא דבעינן שיהא כמונח ע"ג הקרקע, ובע"כ לפ"ז דאף רבנן מודו דקלוטה הויא כאילו היא בקרקע, ולא פליגי אלא משום דלא נח החפץ, וע"כ בדבילה שמינה שנחה באויר, חשבינן לה כמונחת ע"ג קרקע.

ו] ואמנם צ"ע, דאם אכן מודו רבנן להא דקלוטה הויא כאילו היא ע"ג קרקע, וכל הא דפליגי הוא משום דלא נח החפץ מתנועתו, א"כ מ"ט אף אם אחזתו הרוח באויר ל"ה כמונח, הרי חשבינן לי' כאילו הוא ע"ג קרקע, - וגם צ"ע, דלרש"י לטעמי' דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, א"כ אם מודו רבנן דקלוטה הוי כאילו הוא בארץ, א"כ מה לי דלא נח מתנועתו, אך בזה י"ל דרק כשנח ע"ג קרקע ממש, הוא דהוי כמונח אף שלא נח מתנועתו, וכאשר הוא מבו' מהא דבתוך ג' ל"ה כמונח אלא כשאחזתו הרוח, ועמש"נ לעיל סק"ב.

**ג**

ז] והנה הגרע"א במערכה כתב לדון בטעמא דרבנן דפליגי על דינא דקלוטה, וכתב דלדעת רש"י דמתגלגל בקרקע חייב, בע"כ דהא דפטרינן בקלוטה, אי"ז משום דבעינן שינוח החפץ מתנועתו, שהרי במתגלגל ע"ג קרקע ג"כ לא נח ושקט החפץ, ובע"כ דהוא משום דבעינן שיהא החפץ ע"ג איזה מקום ולא באויר, וע"כ אף באחזתו הרוח ה"ה פטור, - ומבו' בדבריו דלדעת הסוברים דמתגלגל בקרקע פטור, הרי דמה"ט הוא דפליגי רבנן על דינא דקלוטה, דבעינן שינוח החפץ מתנועתו.

ועיי"ש שכתב עוד, דלמ"ד לקמן דצ"ז. דתוך ג' דברי הכל חייב, והרי דאף שלא נח החפץ מתנועתו ה"ה חייב, בע"כ דהא דפטרי רבנן בקלוטה, הוא משום דבעינן מקומו של החפץ, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

ח] והנה בד' הגרע"א שם מבו', דלהצד דטעמא דרבנן הוא משום דבעינן מקום לחפץ, ילפינן לה מקרא דאל יצא איש ממקומו, ור"ע דפליג וס"ל דכמי שהונחה דמיא, הוא משום דס"ל דל"ב כלל מקום לחפץ דממקומו על האדם קאי, ועיי"ש מש"כ בזה.

אמנם צ"ע בזה מסוגיא דגיטין דע"ט. דס"ד דהא דתנן דכיון שהגיע הגט לאויר הגג מגורשת, הוא כרבי דאית לי' קלוטה כמי שהונחה, ואם עיקר הפלוגתא בקלוטה, הוא אם בעינן מקום לחפץ, ור"ע ס"ל דאל יצא איש ממקומו קאי על האדם, וע"כ ל"ב מקום לחפץ, הרי הו"ל פלוגתא מסוימת בדיני מלאכת הוצאה, ומה ענין זה לגיטין.

ט] עוד יש להעיר בזה, דהנה הרי אף להסוברים דמתגלגל ע"ג קרקע ל"ח כמונח, מ"מ כל שאינו בתוך ג' לקרקע ל"ה כמונח אף אם אחזתו הרוח, וכנ"ל סק"ב, וא"כ נמצא לדעתם דלדעת רבנן יש לפטור בקלוטה מתרי טעמי, חדא, משום דלא נח החפץ מתנועתו, וע"כ הוא פטור אף במתגלגל ע"ג קרקע, ועוד, משום שהוא באויר ואין לו מקום, וע"כ הוא פטור אף באחזתו הרוח, והגרע"א בתו"ד רמז לזה, דכיון דהא דפטרי רבנן בקלוטה הוא משום דבעינן מקום לחפץ, ע"כ פטור אף אם אחזתו הרוח, עיי"ש, ונת' לעיל סק"ב בהערה.

ואמנם יש להעיר, דלפ"ז נמצא דפליגי ר"ע ורבנן בתרתי, חדא, אם לדין הנחה בעינן שינוח החפץ מתנועתו, ועוד, אם בעינן שיהא מונח ע"ג מקום.

**ד**

י] ונראה די"ל בזה, דהנה בד' האבנ"ז מבו' שפירש, דדינא דר"ע דקלוטה כמי שהונחה, היינו דנאמרה הלכתא בקלוטה דה"ה כמי שהונחה, ובזה הוא שכתב לדון אם נאמרה ההלכה דהו"ל כאילו הוא ע"ג קרקע, או שנאמרה ההלכה דהו"ל כנח מתנועתו, - ועי' גם בחזו"א סימן ס"ג מגליונות אביו, שכתב דהצד דיסוד דינא דקלוטה הוא דהוי כמונח בקרקע, הוא מטעם גוד אחית וחבוט רמי, ובקה"י סימן ו' כתב דרואין החפץ כאילו נמשך ונתארך עד הארץ ומונח שם, והיינו דהלכתא היא דקלוטה הויא כמי שהונחה.

אך יש להעיר ע"ז ממש"כ התוס' בע"ב בד"ה זרק, דסבר רב יוסף דדוקא אקלוטה דר"ע דליכא הנחה כלל איכא למיפרך דדילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא, ובתוס' הרא"ש שם פירש דהיינו, דכיון דלר"ע ל"ב הנחה כלל, אין נראה לומר גבי עקירה כן, וכ"כ הרשב"א, - ואם הא דקלוטה כמי שהונחה, היינו דדינא הוא דחשבינן לי' כאילו הוא בארץ, וע"כ הו"ל כמונח, או היינו דדינא הוא דחשבינן לי' כנח מתנועתו, א"כ מ"ט לא נימא כן גם לגבי עקירה, הרי מכח ההלכתא דקלוטה הו"ל כמונח ממש, וי"ל.

עוד יש להעיר ע"ז, ממש"כ בחי' הרשב"א בע"ב, ז"ל, דקלוטה גריעא טובא מהנחה ע"ג משהו, ותדע לך דבקלוטה קי"ל דלאו כמי שהונחה דמיא ואפ"ה קי"ל דברה"י בהנחה כ"ד סגי, עכ"ל, ואם הא דקלוטה כמי שהונחה הוא מהלכתא, הרי דאף דלדידן דלית לן להך הלכתא, גריעא קלוטה מהנחה ע"ג משהו, מ"מ למאן דאית לי' להך הלכתא, מנ"ל להרשב"א דגריעא מהנחה ע"ג משהו, - וגם עיקר מש"כ הרשב"א שם די"ל דאף דברה"ר לא סגי בהנחה דקלוטה, מ"מ ברה"י סגי בזה, אינו מתפרש לדרך זו.

יא] ואשר ע"כ נראה דעיקר דינא דקלוטה כמי שהונחה, לאו היינו דהלכתא היא דמכח הקלוטה הו"ל כאילו הוא ע"ג קרקע או דהו"ל כמו שנח מתנועתו, אלא היינו להיפך, דאף דל"ה מונח כלל, מ"מ כיון שהוא קלוט ברשות, סגי בכך לחשוב שמקומו הוא ברשות, - ובזה הוא דפליגי ר"ע ורבנן, דרבנן ס"ל דליחשב שמקומו הוא ברשות, בעינן שיהא "מונח" ברשות, ור"ע ס"ל דאף אם אינו מונח ברשות, מ"מ כיון שהוא נמצא ברשות והוא קלוט בה, חשיב דמקומו הוא ברשות,[[3]](#footnote-4) - ולפ"ז אין מקום כלל לדון אם דינא דקלוטה הוא דהו"ל כנח מתנועתו, או דהוא דהו"ל כאילו הוא בארץ, דבאמת עיקר דינא דקלוטה אינו לא דחשיב כנח מתנועתו, ולא דהו"ל כאילו הוא בארץ, אלא היינו דסגי במה שהחפץ הוא ברשות לחשוב שמקומו הוא ברשות.

וזהו מש"כ התוס' ודעימייהו דבדינא דר"ע מסתברא מילתא דל"מ אלא לגבי הנחה ולא לגבי עקירה, והיינו דכיון דהא דמחייב ר"ע בקלוטה, אי"ז משום דדינא הוא דחשיבא כמונחת, אלא הוא משום דאף דאינה כמונחת סגי במה שנקלט ברשות לחשוב שמקומו הוא ברשות, הרי דמסתברא מילתא דלא סגי בזה אלא לענין הנחה, אך לענין עקירה בעינן שיהא מונח ברשות, ולא סגי במה שהוא קלוט ברשות.

יב] ולפ"ז נמצא, דאף דלדעת רבנן יש לפטור בקלוטה, גם משום שלא נח החפץ מתנועתו, וגם משום שאין לחפץ מקום, ור"ע פליג וס"ל דהוי כמי שהונחה אף שלא נח מתנועתו ואף שאין לו מקום, מ"מ אי"ז ב' פלוגתות, אלא הו"ל חדא פלוגתא, דרבנן ס"ל דליחשב דמקומו הוא ברשות, בעינן שיהא מונח וקבוע ברשות, וליחשב שהוא מונח וקבוע ברשות בעינן שינוח מתנועתו, ובעינן שיהא ע"ג מקום, אך ר"ע ס"ל דליחשב דמקומו הוא ברשות, סגי במה שהוא נמצא וקלוט ברשות, ול"ב שיהא מונח וקבוע שם, וע"כ ל"ב שינוח מתנועתו, ול"ב נמי שיהא ע"ג מקום, - וניחא נמי משה"ק לעיל סק"ג, דמ"ט דר"ע, הרי אף דקלוטה הוי כנח מתנועתו, מ"מ לא עדיף מאחזתו הרוח באויר דל"מ, ולהנ"ל ניחא, דטעמא דר"ע אי"ז משום דהו"ל כנח מתנועתו, אלא משום דל"ב שינוח מתנועתו, וסגי במה שהוא נמצא ברשות לחשוב שמקומו הוא ברשות, ומה"ט נמי ל"ה שיהא ע"ג מקום, וכנ"ל.

ויש להוסיף בזה, דהא דלרבנן בעינן שיהא החפץ ע"ג מקום, אי"ז מגזיה"כ דממקומו, דא"כ נמצא דפליגי ר"ע ורבנן אם קרא דממקומו קאי על האדם או קאי על החפץ, וזה צ"ע מסוגיא דגיטין, וכנ"ל סק"ח, אלא הינו דקביעות במקום, הוא רק כשהוא מונח ע"ג מקום, ולא כשהוא באויר, והרי אף דינא דמקום ד' מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דזהו קביעות דהנחה, וכל שהוא באויר, ודאי דאינו קבוע כלל, וע"כ ל"ב לזה אלא לרבנן לטעמייהו, דליחשב דמקומו של החפץ הוא ברשות, בעינן שיהא מונח וקבוע שם, וע"כ הוא דבעינן שיהא ע"ג מקום, אך לר"ע לטעמי' דסגי במה שהוא קלוט ברשות, ל"ב כלל שיהא ע"ג מקום.

יג] ונמצא עוד לפ"ז, דאף דבדעת רבנן פליגי תנאי ואמוראי, אם בתוך ג' בעינן הנחה ע"ג משהו, וגם פליגי רבוותא אם במתגלגל ע"ג קרקע חייב, מ"מ לא פליגי בביאור יסוד הפלוגתא דר"ע ורבנן, דלכו"ע יסוד הפלוגתא בזה הוא, דלר"ע סגי במה שהחפץ קלוט ברשות, ולרבנן בעינן שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, ואך דפליגי לדעת רבנן ע"י מה חשיב החפץ כמונח וקבוע ברשות, וז"ב.

ובזה מתפרש גם מש"א בסוגיין דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמיא ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', ונת' בזה באורך בסימן ו (ב), ועיי"ש מש"נ עוד לפ"ז.

**ה**

יד] ואמנם צ"ע לפ"ז במש"כ רש"י ודעימי' דקלוטה כמי שהונחה בארץ דמיא, אשר מזה נראה דעיקר ההלכתא דקלוטה הוא דהוי כמי שהונחה בארץ ומכח זה הוא דחשיבא כמונחת.

אך נראה, דהנה נת' לעיל סק"ה מד' הרשב"א ודעימי', דכל הא דזרק וטח ע"ג כותל חייב, הוא משום דהו"ל כמונחת ע"ג קרקע, ונת' שם דהיינו משום דלעולם א"א לחייב אלא כשהוא נח ע"ג קרקע, והוא או משום דעיקר הרשות הויא בהקרקע, או משום דעיקר תורת הנחה הוא בקרקע, - ולפ"ז נראה דגם מש"כ קמאי דקלוטה לר"ע כמי שהונחה בקרקע, לאו היינו דזהו עיקר ההלכתא דקלוטה, אלא היינו דאחר דס"ל לר"ע דסגי במה שהחפץ קלוט ברשות לחשוב דמקומו הוא ברשות, הרי דמכח זה הו"ל כמונח ע"ג קרקע, ואלמלי כן ל"ה חייב, דלעולם א"א לחייב אלא כשהוא נח ע"ג קרקע, וכנ"ל, - דכ"ה דלדעת רבנן אם טח ע"ג כותל דהו"ל כמונח, חשיב כמונח ע"ג קרקע, ה"נ לדעת ר"ע דכל קלוטה כמי שהונחה, הו"ל כמונחת בארץ.

טו] ולפ"ז לא תיקשי למש"כ קמאי דגם לרבנן קלוטה כמי שהונחה בארץ, ולכאו' בע"כ דהא דס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה, הוא משום דלא נח מתנועתו, וא"כ מ"ט אם אחזתו הרוח באויר ל"ה כמונח, - ולמש"נ ניחא, דהא דכמי שהונחה בארץ אינו מועיל כלל ליחשב הנחה, והא דס"ל לר"ע דקלוטה כמי שהונחה, אי"ז מכח הא דהו"ל כמונחת בארץ, אלא הוא משום דל"ב הנחה כלל וסגי במה שהוא קלוט ברשות לחשוב דמקומו הוא ברשות, ואחר דחשיב דמקומו הוא ברשות, הוא דחשבינן לי' דמקומו הוא ע"ג קרקע, אך לדעת רבנן דלא חשיב דמקומו הוא ברשות אלא ע"י שהוא מונח וקבוע שם, ע"כ כל שהוא באויר ואינו קבוע שם, ל"ה כמונח.

?בפלוגתת קמאי בלמעלה מי', לפו"ר נראה דרש"י לטעמי' דלעולם אין הנחה אלא בקרקע, דזהו דחשיב מקום, וגם דבדין דבילה חשיב כמשתייך לקרקע, וע"כ ל"ש כלל ברשות שאין לה קרקע.

1. ואין לומר דלעולם כל שאחזתו הרוח אף למעלה מג' הוי כמונח, והא דאינו מתחייב, הוא משום דינא דמקום ד', - שהרי משמעות הדברים דל"מ אחזתו הרוח למעלה מג', אף ברה"י, והרי פליגי קמאי אם ברה"י בעינן מקום ד', - ועוד, שהרי דעת הריב"א שהביאו התוס' לקמן ד"ז. דכל שרואה פני הקרקע מתקיים בזה דין מקום ד', אך אין נימא דהיינו רק כשהוא דבוק לכותל העומד ע"ג הקרקע, אין להביא משם, ואכמ"ל, - ועוד, דאם כל הא דל"מ הוא משום דינא דמקום ד', הי' בדין שתהא הנחה זו מפסקת, לפשטות הדברים דאף הנחה ע"ג מקום שאין בו ד' מהניא להפסיק המלאכה, וכמדומה דודאי ודאי דדינא הוא דאף אין הנחה זו מפסקת. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך הנה באמת בל' הגרע"א במערכה ד"ה והנה י"ל, מ' דכל הא דל"מ אחזתו הרוח באויר למעלה מג', הוא רק לדעת רש"י דמתגלגל ע"ג קרקע חייב, ודלפ"ז הא דבאויר אינו חייב, הוא משום דאין לחפץ מקום, וע"כ אף אם אחזתו הרוח באויר ה"ה פטור, אך לדעת התוס' דמתגלגל ע"ג קרקע פטור, דלפ"ז הא דבאויר אינו חייב הוא משום דלא נח מתנועתו, הרי דכל שאחזתו הרוח באויר ה"ה חייב, וצ"ע אם אכן מכוון הגרע"א לכך. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"ה מבו' ממה שדימו הראשונים בכ"ד דינא דקלוטה לדינא דהנחה ע"ג מקום שאין בו ד', דהרשב"א לקמן בסוגיין כתב דאם ברה"י מהני קלוטה, דין הוא דברה"ר תועיל הנחה ע"ג מקום כ"ד, והיינו משום דהנחה ע"ג מקום כ"ד הוי הנחה גרועה דאי"ז קביעות גמורה ברשות, ובקלוטה ליכא קביעות כלל ברשות, - וזהו גם המבו' בד' התוס' בסוגיין דמש"א דדילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא, מצינו לזה גם לגבי דינא דקלוטה, די"ל דאף אם בהנחה אמרינן קלוטה, מ"מ בעקירה לא אמרינן קלוטה, וכמש"נ ללמוד מדבריהם בסימן ו' (א) סקי"ב, וגם לגבי דינא דמקום ד', דאף אם בהנחה ל"ב מקום ד', מ"מ בעקירה בעינן מקום ד', וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דב' דינים אלו בני חדא ביקתא נינהו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)