כלים פרק כה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**בסייעתא דשמיא**

# פרק כה משנה א'

מתני' "כל הכלים יש להם אחוריים ותוך כגון הכרים והכסתות והשקין והמרצופין דברי רבי יהודה"

## גזירת משקין לטמא כלים

**א]** **בגמ' שבת דף יד:** מבואר דגזרו על כלים שמשקין הבאים עליהם מטמאים אותם, וזה אחד מי"ח דבר שגזרו בו ביום, וכן מבואר במשנה שלהי זבים.

ומבואר בגמ' שם דגזרו על משקין הבאים מחמת שרץ שהם ראשון לטומאה שיטמאו את הכלים גזירה משום משקה דזב וזבה, והביאור הוא דאף דמדאוריתא אין כלים מקבלים טומאה אלא מאב הטומאה [וכדאיתא בגמ' בב"ק דף ב:], מ"מ רבנן גזרו אטו משקה זב וזבה שהן אב הטומאה ומטמאים הכלים, שגם שאר משקין שהם ראשון מטמאים את הכלים.

## נטמא גבו לא נטמא תוכו

ב] ומבואר לקמן משנה ו' דמשקין שנגעו באחוריו של כלי לא נטמא תוכו של כלי, אלא רק אחורי הכלי טמא, ולא תוך הכלי, והטעם מבואר בגמ' בכורות דף לח. "דעבוד רבנן היכרא כי היכי דלא לשרוף עלייהו תרומה וקדשים", ולכן עשו היכר ואשווהו רבנן ככלי חרס, מה כלי חרס נטמא גבו לא נטמא תוכו, נטמא תוכו נטמא גבו, אף טומאת משקין לטמא כלים כן[[1]](#footnote-1).

## פלוגתת הרמב"ם והראב"ד אם משקין מטמאין גבו של כלי חרס

**ג]** **הרמב"ם פ"ז מאבות הטומאות ה"ג** וכן פי"ג מכלים ה"ד כ' בגזירת משקין לטמא כלים שנאמר דין זה גם בכלי חרס שנטמא מגבו נטמא גבו ולא תוכו. **ובראב"ד שם** תמה עליו שלא יהיה יותר עדיף ממשקה זב וזבה דלא מטמאו כלי חרס מאחרויו ולא יתכן שמשקין דרבנן יטמאו יותר ממשקה זב וזבה.

**וברש"י בכורות לח.** [ד"ה כי היכי] **וכן בחגיגה כב:** כ' כדברי הראב"ד דאין משקין מטמאין כלי חרס מגבו עיי"ש**,** ומאידך מצינו בר"ש לעיל פ"ג מ"ה כשיטת הרמב"ם דאף כלי חרס מקבל טומאת משקין מגבו, ועי' עוד בר"ש וברא"ש לקמן פכ"ז מ"א, ויש לעי' מהו יסוד המחלוקת כאן, [ועי' מל"מ מה שכ' בדבריהם פ"א מכלים הי"ג].

**ד]** **ובחידושי ר' לייב מאלין** [סימן ס"ה] כ' לבאר יסוד המחלוקת, דהרמב"ם ס"ל דנאמרו ב' תקנות, האחת מה דמבואר בגמ' בשבת יד: דגזרו מי"ח דבר, והוי תקנה בדין טומאת כלים, וזה מבואר בכורות לח. דאשווהו ככלי חרס, ומשום תקנה זו אינו מקבל טומאה מגבו, אלא שתקנו עוד דמשקה מטמא את אחורי הכלי, ותקנה זו אינה מדין טומאת כלים, אלא הוא דין טומאה מחודשת שמשקה הנוגע באחוריו של כלי מטמא את אחוריו בלבד, ודין זה אינו שייך לטומאת כלים כלל, ולכן גזירה זו הוא שייך גם בכלי חרס.

אבל להראב"ד כל התקנה היא רק מפרשת "טומאת כלים" ולכן כמו שכלי חרס אינו מקבל טומאת משקה זב וזבה מגבו, אף טומאת משקין אינם מטמאים כלי מגבו, דלא שייך חפצא של קבלת טומאת כלים מגבו. [ועי' עוד אבי עזרי כלים פכ"ח מש"כ בזה].

## טומאת משקין מאחוריו מטמא

**ה] ובחידושי ר' לייב** זצ"ל הביא ראיה מהגמ' נדה דף ז: דהגמ' מייתי לשיטת ר' אליעזר דכלים שנטמאו ע"י משקין מאחוריהם, הרי הכלים מטמאים רק משקין הנוגעין באחוריהם, אבל אין הכלי מטמא אוכלים שיגעו בו, והרמב"ם פסק לדין זה בפ"ז מאבות הטומאות ה"ו עיי"ש והנה דין זה לא מצינו בשום מקום וע"כ הוא טומאה מחודשת ולא משום טומאת כלים, וממילא דטומאה זו תקנו גם בכלי חרס, [ובביאור הראב"ד מה שנחלק יש לעי' ועיי"ש מש"כ בזה בביאורים].

**ו] בספר משנת טהרות** הוסיף להוכיח זאת מהתוס' בנדה ז: כ' דבאופן שנטמא הכלי מתוכו גם לר"א מטמא אף אוכלים, ומשום שכשנטמאו מתוכו הוא מגזירת י"ח דבר, מבואר בתוס' דשכנטמא מאחוריו אינו מגזירת י"ח דבר, הרי דיש כאן ב' תקנות, א. הגזירה של י"ח דבר והוא טומאה חמורה המטמאת גם אוכלין וגם משקין, ב. גזירת אחוריים הוא גזירה מחודשת ורק לטמאות משקין, [ועי' מש"כ עוד בביאורים בהרחבה כמה נפק"מ בין שני הגזרות הללו, ועוד בכל ענין זה].

## בגירסא בפסחים יז: בטומאת כרים וכסתות "נטמא תוכו לא נטמא גבו"

**ז]** **בר"ש כאן** הביא גירסת **הגמ' פסחים יז:** "הכרים והכסתות כל שראוי להשתמש בפנים בתוכו ובאחוריהן כדקתני בתוספ' וכו' מבואר לפי גירסא זו דכל שאין היכר מצד הכלי מהו תוכו ומהו גבו, אין גבו מטמא תוכו ואין תוכו מטמא גבו, ועי' בר"ש שדחה גירסא זו מכמה קושיות.

אולם **בראב"ד** בהשגה על הרמב"ם פכ"ח ה"ב עיי"ש מש"כ שם, **ועי' בכסף משנה שם** שביאר דהראב"ד גרס בגמ' פסחים כגירסא זו דנטמא תוכו לא נטמא גבו וכו', וכן מבואר בתוס' ר"פ שם דנקט לגירסא זו.

**ולפי"ז נמצא** דלר' יהודה שאמר בכרים וכסתות "שיש להם אחוריים ותוך" הכוונה היא דנטמא תוכו לא נטמא גבו ונטמא גבו לא נטמא תוכו. ולר"מ דאין להם אחוריים ותוך הכל טמא.

**ויש לדון** מה הביאור בר' יהודה דנטמא תוכו לא נטמא גבו וכן גבו לא נטמא תוכו, ובתו' ר"פ פסחים כ' דכרים וכסתות המתהפכין מכל צד נחשב לגבו של כלי, ולכן לא נטמא תוכו, ועי' לשון הר"ש כאן "ושקים ומרצופים שראוי להופכן חשיב צד זה כזה" ויש לעי' אם כוונתו שמכל צד הוא גב וכדברי תור"פ, או דנימא דמכל צד הוא נחשב לתוכו של כלי. [ועי' וחידושי הגרי"מ זצ"ל שביאר שמכל צד נחשב לתוכו של כלי], ועי' מש"כ בזה בביאורים[[2]](#footnote-2).

## שיטת הר"ח דכל חילוק תוכן מגבן הוא דוקא בכרים וכסתות דיש להם שימוש מגבם

**ח] ומצינו שיטת הר"ח** פסחים יז: וחגיגה כב: דכל החילוק דמתני' בין אחוריים לתוך הוא דוקא בשקים ומרצופים שיש להם שימוש גם מחוץ שכן שוכבים עליהם מבחוץ, ומשמע בדברו הר"ח דכיון דיש שימוש לגבו של כלי לכן נטמא גבו לא נטמא תוכו, אבל באין להם שימוש מגבם משמע דנטמא גבו נטמא תוכו, ועי' רש"ש שדייק כן בשיטת רש"י חגיגה כ: ד"ה אחוריים, ועי' חזו"א [כ"ט ה'] מש"כ.

ובתוס' רי"ד חגיגה כב: הקשה על רש"י מהגמ' ברכות שאחורי הכוס יש לו דין אחוריים ואפילו שאין לגבו שימוש בפנ"ע.

## ספק המל"מ בדין כר שהפכו תוכו ואחוריו

**ט] כתב הר"ש תניא בתוספתא [ב"ב פ"ג] כר שהפכו נעשה אחוריו תוכו ותוכו אחוריו קופה שהפכה נעשה אחוריה תוכה ותוכה אחוריה**

**במל"מ** [פכ"ח מכלים סוף ה"א] נסתפק באופן שכבר נטמאת מאחוריו, ולא נטמא תוכו, ואח"כ הפכו, האם לאחר שהפכו הכל טמא, כיון דעכשיו הטומאה בתוכו ושוב נטמא גם גבו, או דילמא דאזלי' בתר שעת קבלת הטומאה, ועי' חזו"א כ"ט סקט"ז דכ' דוודאי לא יטהר מטומאה שכבר היתה בו, ועיי"ש מש"כ בזה**.**

ר"מ אומר כל שיש לו תוברות יש לו אחוריים ותוך וכל שאין לו תוברות אין לו אחוריים ותוך

**י]** **ברמב"ם** פיהמ"ש וברא"ש כאן מבואר דלפי ר"מ כל שאין תוברות אף נטמאו אחורים נטמא תוכם, וזה הכוונה אין להם אחוריים ותוך, וכן מבואר בתוס' פסחים יז: עיי"ש.

**מיהו ברש"ש** כאן כ' דהיה אפשר לומר להיפך דאין להם אחוריים ותוך הכוונה היא דאפילו נטמא תוכן לא נטמא גבם, ועיי"ש משכ' בזה להביא מהר"ש משנה ג' דמשמע כן עיי"ש.

השולחן והדולבקי יש להם אחוריים ותוך דברי ר"י ר"מ אומר אין להם אחוריים

**יא] שיטת הרמב"ם** פכ"ח מכלים ה"ג דמיירי בפשוטי כלי שטף שאין ראויים למדרס ובזה נחלקו ר"מ ור' יהודה ופסק הרמב"ם כר"י, אבל בראוי למדרס דמקבל טומאה מדאוריתא הכל מודים דנטמא אחוריו נטמא תוכו.

**יב] עי' במל"מ** פ"א מכלים הי"ג שהעמיד זאת [בד"ה ודע], וכ' דהראב"ד פליג על הרמב"ם וס"ל דבפשוטי כלים שטמאים מדרבנן לכו"ע אין בהם טומאת אחוריים כלל, וכל המחלוקת היא היכא דחזו לקבלת טומאה מדאוריתא כגון בראויין למדרס או בכלי מתכות דבזה נחלקו עיי"ש, [אך קשה דהרי שולחן לכאו' לא ראוי למדרס וא"כ מדוע להראב"ד שולחן מקבל טומאת משקין, ועיי"ש מש"כ].

# פרק כ"ה משנה ב'

המרדע יש לו אחוריים ותוך משבעה לחרחור מארבעה לדרבן דברי רבי יהודה ר"מ אומר אין להם לא הוזכרו ארבעה ושבעה אלא לשירים

**א] בפירוש הרמב"ם** כ' דחרחור הוא הברזל מצד אחד והדרבן הוא הברזל מצד השני, והמקל המחבר ביניהם הוא נקרא מדרע, וקאמר ששבעה טפחים מהמרדע סמוך לחרחור חשיב כתוך החרחור, וארבעה טפחים הסמוכים לדרבן הם תוך הדרבן ואם נטמא המרדע מחוץ לשבעה טפחים ולארבעה טפחים חשיב כמו אחוריו של כלי ולכן רק אותו המקום טמא אבל שאר המרדע יהיה טהור, ואילו ר"מ סבר שהכל יהיה טמא.

**מבואר ברמב"ם** ששבעה וארבעה הם תוכו של כלי ומחוץ לזה חשיב אחוריו של כלי, ויש לעי' לפי"ז דאם נטמא החרחור עצמו לכאו' ה"ה שיטמא כל המרדע מדין נטמא תוכו נטמא גבו, ואילו ברמב"ם ביד פכ"ח ה"ד מבואר להדיא דאם נטמא החרחור טמא רק עד שבעה טפחים, אבל חוץ לזה טהור, ועי' מל"מ שעמד בזה, והקשה דאפילו אם הוא נחשב יד של הכלי נמי הרי הדין שנטמא תוכו נטמאו גם הידות, וכ' המל"מ דמחוץ לשבעה טפחים אינו חשיב אחוריו של כלי מהכלי כלל ולא חשיב אחורי הכלי[[3]](#footnote-3).

**ב] בר"ש** כ' "ואם נפלו משקין טמאין על החרחור אין טמא ממנו אלא ז' טפחים ואם על הדרבן נפלו ד' טפחים".

**ובתוי"ט** כ' דלדברי הר"ש אין לו אחוריים ותוך אין הכוונה כמו במשנה א', אלא הכוונה כאן דהוי שני כלים, ונטמא זה לא נטמא זה, והיינו דמשבעה לחרחור הוי כלי אחד, ומחוץ לזה הוא כלי אחר ולכן אינו נטמא. ועי' מל"מ פכ"ח הי"א ועי' מים טהורים מש"כ בזה ועי' חזו"א סי' כ"ט סקי"ד מש"כ בזה[[4]](#footnote-4)

**ג] במשנ"א כאן ובמל"מ** פכ"ח ה"א הקשו לשיטת הרמב"ם דמבואר דהמרדע מחוץ לשבעה ולארבעה נטמא בפנ"ע, וצ"ע דהרי הוי כמו ידות הכלים דמבואר להלן משנה ו' דידות הכלים אינם מקבלים טומאת משקין ד"מנגבן והם טהורים".

ד] עוד יש לעי' דלכאו' כיון דהמרדע מחוץ לד' טפחים אינו משמש לא את החרחור ולא את הדרבן מדוע מקבל טומאה, והרי הוי פשוטי כלי עץ דאינם משמשי אדם ולא משמשי כלים, והרי בכה"ג אינו מקבל טומאה כלל. וצ"ע.

ה] **הקשה המל"מ פ"א מכלים הי"ג** מהא דמבואר בגמ' בכורות דף לח. דפשוטי כלים דמקבלים טומאה מדרבנן לא גזרו עליהם אלא גזרו רק על פשוטי כלים שהם ראויים למדרס דמקבלים טומאה מדאוריתא, ואילו הכא מבואר להדיא דגם פשוטי כלים דלא חזו למדרס מקבלים טומאה, וכן קשה מלעיל משנה א' דמבואר דפליגי לגבי שולחן ודולבקי וכן בטבלה שאין לה לזבז דמבואר דנחלקו גם על פשוטים דאינם ראויים למדרס, [ועי' מש"כ בזה בביאורים בס"ד].

# פרק כה משנה ג

מדות יין ושמן יש להם אחוריים ותוך דברי ר"מ ר' יהודה אומר אין להם אחוריים ותוך.

א] **כתב הר"ש** "משום דכל הני יש מאחוריהן חקק בית מושב, ופעמים שכופהו על צידו ומשתמש לצד אחר", וכן ביאר הכסף משנה בדעת הרמב"ם פכ"ח מ"ג, דמיירי שיש חקק מאחוריו, ועיי"ש במשנה למלך דנקט כן.

**ב]** **הר"ש כתב בלשונו** "וחשוב אחוריו ולא גרע מתוכו להיות בטל אגביה" ולכאו' מבואר בר"ש ד"אין להם אחוריים ותוך" הכוונה היא דנטמא צד אחד לא נטמא הצד השני, כיון שאינו בטל לגביו.

**ולפי"ז** הוא חלוק ממה דמבואר במשנה א 'אין להם אחוריים ותוך' ושם ביאר הרמב"ם דהכוונה דנטמא מכל צד הכל טמא, ואילו הכא מבואר דאין להם אחוריים ותוך הכוונה היא דנטמא צד אחד לא נטמא הצד השני, ועי' מים טהורים שעמד בזה.

**אכן הרש"ש** במשנה א' נקט דגם לעיל משנה א' דאמר ר"מ בכרים וכסתות "אין להם אחורים ותוך", הכוונה היא דנטמא צד אחד לא נטמא הצד השני כלל עיי"ש, ולפי דבריו א"ש דבשני המשניות הכוונה היא אחת, וכן מבואר במים טהורים עיי"ש, [ועי' חזו"א סי' כ"ט סקט"ו] ועי' הערה[[5]](#footnote-5).

**במשנה למלך** כלים פכ"ח ה"ג מבואר דנקט בדעת הר"ש דנטמא תוכו נטמא גבו, ונטמא גבו נטמא תוכו, וזה כוונת ר' יהודה אין להם אחוריים ותוך. ומה שכ' הר"ש שאינו בטל לגביו היינו דאינו נעשה אחוריים לגביו דנטמא גבו לא נטמא תוכו אלא נטמא הכל, [והובא להלן אות ה'[[6]](#footnote-6).

**ג] הרא"ש** ביאר באופ"א לגמרי וז"ל משום דתשמיש אלו הכלים בלח, ועיקר תשמישן במשקין, ונדבקים באחורי הכלי לא פליג בהו בין אחוריים ותוך עכ"ל, והנה לדברי הרא"ש הכוונה אין להם אחוריים ותוך דמכל צד נטמא הכל, ולכאו' הכוונה שהוא משמש משני הצדדים ושני הצדדים חשובים תוך, ומכל צד יהיה הדין נטמא תוכו נטמא גבו.

**ויש להעיר** להרא"ש דהא במתני' איתא גם מסננת של חרדל, והרי חרדל אינו דבר לח, ועוד יש להקשות לדברי הרא"ש מהא דמבואר בברכות דף נב. גבי כוס שמשתמש במשקין דהדין הוא דנטמא אחוריו ולא תוכו, וצ"ב דהכא התם מיירי בכוס של לח, ויש ליישב.

## הסתירה ממשנה א' למשנה ג

**ד] צ"ב** החילוק בין משנה א' דמבואר דלר' יהודה יש להם אחוריים ותוך, ואילו לר"מ אין להם אחוריים ותוך, ואילו כאן במשנה ג' גבי מדות יין ושמן מבואר איפכא דלר' יהודה אין להם אחוריים ותוך, ולר"מ יש להם אחוריים ותוך. [וצריך ליישב לפי כל שיטה ושיטה, דבמשנה א' מצינו ג' שיטות בביאור המשנה שם, א. להרמב"ם, ב. להרש"ש, ג. לגירסת הראב"ד לפי מה שכ' הר"ש בתחילת דבריו, ועי' בביאורים].

## קושיית המל"מ מאי שנא מרובע וחצי רובע

**ה]** **הקשה במל"מ** [פכ"ח ה"ג סוף ד"ה וכן מדות], וכן הקשה במשנ"א כאן, בהא דמבואר דלר"י מדות יין ושמן אין להם אחוריים ותוך, ומבואר דבחקק נטמא מאחוריו נטמא כולו, [כן דעת המל"מ שם], והקשה מאי שנא מרובע וחצי הרובע דמבואר בר"ש בפירוש הב' דמצד אחד יש רובע ומצד השני יש חקק של חצי הרובע, ומבואר דנטמא מצד אחד לא נטמא צד השני, וקשה מאי שנא ממדות יין ושמן שנטמא צד אחד נטמא גם הצד השני לר' יהודה[[7]](#footnote-7). ועי' חזו"א סי' כ"ט סקי"ב בזה.

ר' שמעון אומר יש להם, נטמאו מאחוריהם מה שבתוכן טהור וצריך להטביל

**ו] ברמב"ם** כ' וז"ל ור' שמעון כמו מכריע וכך הוא אומר, שהכלים הללו אם נטמאו אחוריהן במשקין הרי הדבר הנשאר בתוכן טהור, אבל הכלי כולו צריך טבילה כאלו נטמא כולו. וכו' והלכה כר' יהודה וכו' עכ"ל.

מבואר בדברי הרמב"ם דלר' יהודה דאמר אין להם אחוריים ותוך משני הצדדים נטמא אחוריו נטמא תוכו, וזהו דר"ש מכריע כמו ר' יהודה דאמר צריך לטבול את כל הכלי כיון דכל הכלי נטמא, אבל לענין לטמאות את מה שבתוכו אינו מטמא, ובזה הוא פוסק כר"מ דנטמא אחוריו לא נטמא תוכו[[8]](#footnote-8).

**ז] לדעת הר"ש מבואר** דר"ש מכריע דהלכה כר יהודה בהא דאין להן אחוריים ותוך ולכן נטמא אחד לא נטמא השני, ולפי"ז לא היה צריך טבילה על כל הכלי אלא על אחוריו, ומה דצריך לטבול את כל הכלי הוא משום שלענין טבילה אנו חוששים לר"מ דכל הכלי נטמא. אולם במל"מ הקשה כדלהלן.

**ח] במל"מ** פכ"ח מכלים ה"ג הקשה דהרי גם ברובע וחצי הרובע נטמא אחד לא נטמא חבירו, והתם מבואר במתני' דלכו"ע צריך לטבול את כל הכלי, הרי מבואר דהדין לטבול את כולו אינו שייך להכרעה דמתני' אם יש לו אחוריים ותוך או לאו, דלעולם יש דין לטבול את כל הכלי והוא הלכה בטומאת כלים דצריך לטבול את כל הכלי. ועי' משנת טהרות מש"כ לבאר בזה[[9]](#footnote-9).

# פרק כ"ה משנה ד'

הרובע וחצי הרובע נטמא הרובע לא נטמא חצי הרובע נטמא חצי הרובע לא נטמא הרובע

**א] הר"ש** פירש דהם ב' מדות חקוקות זו אצל זו ומפסיק ביניהם כותל, א"נ כעין כלי כסף שיש להן מאחוריהן חקק בית מושב שמצד א' רובע וכופהו על פיו וחקוק מאחוריו חצי רובע.

**ב] ובמל"מ** פכ"ח מכלים ה"ג הק', דבשלמא לפי' קמא דהר"ש דהם ב' מדות חקוקות זו אצל זו, ניחא דל"ד למדות יין ושמן דלר' יהודה אם נטמא חקק אחוריו נטמא תוכו, אך לפי' בתרא דהר"ש דהוא כלי שיש לו חקק מאחוריו, קשיא דמ"ש ממדות יין ושמן דלר' יהודה אם נטמא החקק נטמא תוכו, ואף דהתם החקק הוא טפל לתוכו, וכ"ש ברובע וחצי הרובע דכולם הם עיקר דבדין דאם נטמא החקק נטמא תוכו, ועמש"כ בזה במרכה"מ שם ובמי"ט.

# פרק כה משנה ה

נטמא הרובע הרובע ואחוריו טמאין חצי הרובע ואחוריו טהורין וכו'

**א] בר"ש** ביאר "הרובע ואחוריו טמאים", דאחוריו היינו דפנות המקיפות אותו מבחוץ, אבל דופן המפסיק בין שניהם, הצד שכלפי החצי הרובע טהור כדין חצי הרובע"[[10]](#footnote-10).

**ב] בדין דופן** האמצעי כ' הר"ש דאינו מפורש כאן אבל מפורש לעיל פרק ב' דר' יוחנן בן נורי אומר חולקים את עביו המשמש לטמא והמשמש לטהור טהור ע"כ. וברע"ב כ' נמי דהצד שכלפי חצי הרובע טהור, ובתוי"ט הקשה דהרי לעיל פ"ב כ' הרע"ב דאין הלכה כר' יוחנן בן נורי.

**ועי' משנ"א** שתי' בזה דעיקר הדין דהצד שכלפי תוך השני טהור הוא לכו"ע, וכל המחלוקת דר' יוחנן בן נורי ורבנן הוא על חצי העובי ולענין הנוגע מלמעלה במקום העובי, וא"ש דמש"כ הרע"ב הוא לכו"ע. [אמנם הר"ש כ' כאן להדיא כר' יוחנן בן נורי, אכן הר"ש לא כ' דאין הלכה כמותו].

נטמאו אחורי הרובע אחורי חצי הרובע טהורין דברי ר' מאיר וחכ"א אין חולקין את הגביין

**ג] ברמב"ם** כ' אחורי הרובע וחצי הרובע נטמא כיון שהוא שטח אחד, מבואר דכל הגב נחשב ליחידה אחת, ואינו מתחלק בין שני התוכות.

ויש להקשות מדוע בנטמא הרובע כיון דנטמא אחוריו של רובע, שוב ממילא יטמא כל הגב של הכלי שהרי כל הגב הוא יחידה אחת וכמו שאם נגע טומאה בגבו אין חולקים את הגביים. ועי משנ"א מש"כ לבאר בזה בהטעם של גזירת חז"ל, ועי' מש"כ לבאר בזה בהערה[[11]](#footnote-11).

**ד]** ***בתוספתא חקק את הרובע ועתיד לחוק חצי הרובע טהור עד שיחוק את חצי הרובע****,* ועי' גירסת הגר"א טהור עד שיחוק את שניהם ע"כ, והנה מבואר כאן שהכל אינו מקבל טומאה עד שיחוק את שניהם, ולכאו' הוא משום שלא נגמרה מלאכתו, וא"כ מבואר כאן דשני התוכות הם נחשבים לכלי אחד, ואין צד אחד מקבל טומאה עד שיגמר מלאכת שני התוכות.

***ה] עוד בתוספתא*** דמבואר דאם היה דבר חוצץ על חצי רובע לא עשה כלום ועי' מל"מ סוף פרק כ"ח דהקשה מדוע הרמב"ם לא הביא דין זה ועיי"ש שביאר את החידוש בזה, [דאף דיש דין להטביל את כל הכלי מ"מ לא יפסול בזה חציצה].

וכשהוא מטביל מטביל את כולו

**ו]** מבואר כאן דיש דין טבילה על כל הכלי, וזהו הלכה בהלכות טבילת כלים דאף שרק חלק מהכלי טמא יש דין לטבול את כל הכלי, אמנם מצינו בגמ' זבחים עט. דלענין כלי שנטמא מגבו סגי רק מבחוץ וביאר החזו"א דהתם הוא טומאה מחודשת דאין גשמו של כלי טמא ולא הוי מפרשת טומאת כלים, [ובעיקר דין טבילה בכל הכלי עי' משנ"ט מש"כ כאן בהרחבה].

# פרק כה משנה ו'

כני כלים ואוגניהם ואזניהם וידות הכלים המקבלים שנפלו עליהן משקין מנגבן והם טהורים

**א] כתב** **הרמב"ם** "הטעם כיון שהדברים הללו כאלו הן נפרדים מן הכלי, וכן הידית ואפילו היה בה בית קבול, לפי שכל מה שגזרו הוא שיטמאו כלים. לא שיטמאו ידות הכלים" עכ"ל. מבואר כוונת הרמב"ם שכל מה שגזרו טומאת משקין הוא רק על הכלי עצמו, ולא על ידות הכלי שהם אינם חלק מהכלי אלא נפרדים מהכלי[[12]](#footnote-12).

ב] **בר"ש** כ' הטעם "לא חשיבי הני להביא טומאת משקה לכלים וסגי בניגוב" עכ"ל, ויש לעי' בביאור כוונתו[[13]](#footnote-13).

וידות הכלים המקבלים

**ג]** יש לעי' מהו הלשון "וידות הכלים המקבלים", ומצינו בזה ב' דרכים

**א) בר"ש** ביאר דכל דין דאין ידות הוא דוקא לכלים שיש להם בית קיבול, אבל כלים שאינם מקבלים לא סגי בניגוב ובעי טבילה עכ"ד. מבואר דכלי פשוט שאין לו בית קיבול כשם שאין לו אחוריים ותוך, ה"ה דמקבל טומאה ע"י הידות.

ויש לעי' בטעם הדבר דכיון דידות לא חשיבי להכניס טומאה א"כ מדוע בכלי זה הידות מכניסים טומאה וצ"ע.

**ב) ברמב"ם וברא"ש** ביארו "דידות הכלים המקבלים" הכוונה לריבותא דאפילו באופן שיש ליד בית קיבול נמי אינו מקבל טומאה[[14]](#footnote-14).

אכן בפשוטו גם לשיטת הרמב"ם כן הוא הדין דאם אין בית קיבול יש ידות להכניס טומאה, וכדאיתא בהמשך המשנה ושאר כל הכלים וכו' נטמא מקצתו נטמא כולו, ויש לעי' בטעם הדבר.

**ד] במל"מ** פכ"ח ה"א דייק בלשון הרע"ב והר"ש דצריך לטבול רק את היד בלבד ולא את כל הכלי, ועי' משנה אחרונה מש"כ להקשות על דבריו.

מנגבן והם טהורים

**ה]** האם יש דין לנגב את הכלי או לאו עי' ראב"ד השגות פכ"ח ה"א מש"כ דלא ישתמש עד שינגב, ועי' כ"מ, ועי' חזו"א כ"ט סק"ה אם נגע קודם הניגוב נטמא או דהוי רק דין לכתחילה, ועי' ר"ש סוף משנה ג' דמבואר בדבריו דהידות עצמם טמאים עיי"ש, אלא דאין דין לטבול את הכלי עיי"ש.

ושאר כל הכלים שאין להם אחוריים ותוך נטמא מקצתו נטמא כולו

**ו]** ביאור המשנה לשיטת הר"ש הוא כמש"נ לעיל [אות ג'] שנתבאר דכל שאין הכלים מקבלים יש להם דין ידות, ובאמת צ"ב בטעם הדבר, וכפש"נ לעיל אות ג',

**ולדעת הרמב"ם** יש לדון אם כוונת המשנה דה"ה בנטמאו הידות נטמא כל הכלי, וזה נמי צ"ב דהרי לא גזרו על הידות ומדוע כאן גזרו. אכן יעוי ברמב"ם [פכ"ח ה"ג'] כ' הדין דמתני' ולא הזכיר דגם נטמאו הידות נטמא כל הכלי, אלא רק שאין דין אחוריים ותוך.

**ז] אלא דיעוי' ברמב"ם** שם פכ"ח ה"ג דכ' דמתני' כאן מיירי על מדרסות, ובזה לא חלוק אחוריים מהתוך, אבל כלי פשוט דאינו מדרס יש לו אחוריים ותוך וכמו שולחן ודלפקי עיי"ש.

**משנה ז' [במסויים] לא הוגהה – ויתכן שיש בה טעות**

# פרק כה משנה ז'

כל הכלים יש להם אחוריים ותוך ויש להם בית צביעה ר' טרפון אומר לעריבה גדולה של עץ ר"ע אומר לכוסות

**א]** **בית הצביעה** – עי רמב"ם שביאר מקום יש בעובי שפת הכלי שמכניסים בו האצבע כדי שלא יכניס ידו בפי הכלי עכ"ל, ובר"ש כ' מקום שאוחז באצבעו.

**ב] ועי' מל"מ** פכ"ח מכלים ה"א דחלוק בית הצביעה מידות הכלים, דידות הכלים מנגבן והם טהורים, אבל בית הצביעה בפנ"ע נטמא, מיהו יעוי ברש"ש שציין למש"כ רפ"ג מחגיגה ושם כ' באופן מחודש שבית הצביעה דינו כידות הכלים ובאמת אינם מקבלים טומאה עיי"ש.

וביאור החילוק עי' חזו"א [כ"ט י"ז] דידות לא הוי מגוף הכלי אלא הוא דבר נוסף על הכלי אבל בית הצביעה הוא מגופו של כלי, [וכלשון הרמב"ם במשנה ו' דידוות הם דבר נפרד מהכלי ולכן לא גזרו עליהם].

**ג] עוד מבואר** דבית הצביעה אף דהוי חלק מגבו של כלי מ"מ הוא חלוק מגבו של כלי, דבגבו של כלי מבואר בסוף משנה ה' דאין חולקים את הגביים ואילו הכא מבואר דחלוקים הם, וביאר החזו"א שם הטעם משום דהכא ב' מיני אחוריים הם[[15]](#footnote-15).

[ויש להסיף בזה לשון הרמב"ם פיהמ"ש מ"ה בהדין דאין חולקים את הגביים וז"ל "הואיל הוא שטח אחד", ומעתה י"ל דבית הצביעה אינו שטח אחד אלא הוא מקום בפנ"ע ושפיר חלוק הוא מהגביים].

**ד] בר"ש** מבואר באופ"א דעיקר הדין דאם אחוריו לא נטמא בית הצביעה וכן להיפך נטמא בית הצביעה לא נטמא אחוריו זה דין ברור ולא זה החידוש במתני',

אלא ביאר הר"ש דהחידוש במתני' הוא שלא גזרו לאסור לטלטל את הכלי באופן שבית הצביעה טמא, ולא חוששים שמא כשיגע בבית הצביעה בידים טמאות, יחזור ויטמא את אחורי הכלי[[16]](#footnote-16), ועי' מל"מ רש פרק כ"ח, ועי' משנה אחרונה כאן מה שתמה בזה.

ר' טרפון אומר לעריבה גדולה של עץ ר"ע אומר לכוסות

**ה]** מצינו ב' דרכים **א) להרמב"ם** מבואר דרק בעריבה גדולה נטמא זה לא נטמא זה, אבל בשאר כלים נטמא זה נטמא זה, וכן פירש בדעת ר"ע דרק בכוסות בלבד יש בית צביעה ונטמא זה לא נטמא זה, אבל בשאר כלים נטמא הכל, ובאמת צ"ע בטעם הדבר, מה החילוק בין סוגי הכלים דכיון דהוי ב' מקומות חלוקים, מה נפק"מ איזה כלי זה, וצ"ע.

**ב)** **הר"ש** ביאר דר' טרפון אמר דבעריבה גדולה יכול לאחז בבית הצביעה ואינו חושש שמא יגע במשקין שבאחוריו ויחזרו ויטמאו את העריבה, וביאר הר"ש דכיון דהוי עריבה גדולה ויש הפרש גדול בין בית הצביעה ואחוריים אין חשש יחזור ויטמא העריבה.

ו] ולפי"ז מה דאמר ר"ע **"לכוסות",** לכאו' צ"ל דאף בכוסות אין חוששים, דזה קשה לומר דבכוסות אין חוששים שיטמא אחורי הכלי ואילו בעריבה חוששים [דהרי הוא ק"ו אם בכוסות קטנים אין חוששים, בעריבה גדולה ודאי אין חוששים], וכן יש לפרש בכוונת הר"ש שכ' "וכן בכוסות לר"ע".

**אולם עי' ברא"ש** שפירש נמי כהר"ש, מיהו כ' ד"כוסות דוקא" וזה צ"ב מדוע כוסות דוקא אין חוששים והרי לכאו' ק"ו וכמ"ש לעיל. ועי' ברע"ב שכ' "אף כוסות", ובדברי הרא"ש מבואר להדיא דלא כן, ועי' מל"מ שהקשה על הרע"ב, דהרמב"ם בפירושו פירש דוקא.

**ז]** בעיקר פירוש המשנה עי' ברע"ב שבתחילה פירש כהרמב"ם ואח"כ כהרע"ב, ובתוי"ט הקשה דארכבה אתרי ריכשי עיי"ש.

רבי מאיר לידים הטמאות והטהורות אמר ר' יוסי לא אמרו אלא לידים הטהורות בלבד

**ח]** **הרמב"ם** ביאר דברי ר"מ דכל החילוק בין בית הצביעה, לבין אחורי הכלי הוא דוקא במשקין הבאים מחמת ידים הטמאות, שהם טומאה קלה, אבל במשקין הטמאים טומאת משקין שלא מחמת ידים, אפילו נטמא בית הצביעה נטמא כל אחורי הכלי.

וכ' עוד הרמב"ם לבאר **לידים הטהורות**, "וכן אם היה גב הכלי טמא, וידו טהורה ואחז הכלי בבית צביעתו הרי ידו אינה מתטמאת", והיינו דזה הכוונה לידים הטהורות, [ויש לעי' אם מיירי באופן שכבר נטמא בית הצביעה ואפ"ה לא מטמא את הידים, או דלא נטמא בית הצביעה כלל].

**ט] במל"מ** פכ"ח מכלים ה"א הקשה לשיטת הרמב"ם דהרי שיטת הרמב"ם פ"ז מאבות הטומאות ה"ב דאין משקין הבאים מחמת ידים מטמאים את אחורי הכלי בכלל, ואיך כ' כאן דמטמא טומאת אחוריים.

[**ובצל"ח** ברכות נב. דדוקא הרמב"ם קאי על סתם ידים, דאינם מטמאין אחוריו של כלי, אבל ידים שנטמאו מראשון הרי המשקה מטמאין אחוריים, **וכ"כ במרכבת המשנה** בשם גאון אחד].

**והג"ר ליב מאלין** זצ"ל [סימן ס"ה] ביאר באופ"א דטומאת משקין מאחוריו הוי טומאה מחודשת של טומאת אחוריים, וזה נטמא גם מחמת ידים, כיון שהוא טומאה מחודשת, ומה דמבואר ברמב"ם דאין כלי נטמא מחמת ידים קאי על טומאת תוך, [ובזה יישב השגת הראב"ד פ"ז מאבות הטומאות שהקשה מהגמ' ברכות נב. דמבואר דכלי מקבל טומאת משקין מגבו מידים].

**י]** אולם **הר"ש** ביאר דברי ר"מ דבית הצביעה חלוק מאחורי הכוס הן לענין שרשאי לאחוז בידיו הטמאות בבית הצביעה ואין צריך לחוש שיבא מים טמאים לאחורי הכוס, וכן לענין שרשאי לאחוז בידים טהורות בבית הצביעה באופן שאחורי הכוס טמא ואינו צריך לחשוש שמא יטמאו ידיו מאחורי הכלי,

ולדעת ר' יוסי לא אמרו אלא לידים טהורות, והיינו דבאמת באופן שידיו טמאות צריך לחוש שמא יגע באחורי הכלי ויטמא אותו ואסור לטלטל, אבל בידים טהורות הוא שומר על עצמו לכן אין לחוש שידיו יטמא, וכדמפרש ואזיל להלן משנה ח'.

# סיכום סוגיית אחוריים ותוך – פרק כ"ה [א' ב' ג' ד']

**כלי רגיל המשמש מתוכו ולא מאחוריו**

א]. כלי שיש לו אחוריים ותוך, שנטמא תוכו במשקין נטמא גבו, נטמא גבו לא נטמא תוכו, **ודין זה לכו"ע כמבואר להדיא לקמן משנה ו', וכן מבואר בגמ' בכורות דף לח.**

**כרים וכסתות -- שאין להם תוברות ומתהפכין לשני צידיהם**

**ב].** כלים פרק כ"ה משנה א' מבואר דכרים וכסתות שאין להם תוברות והם מתהפכין ויכולים לשמש משני הצדדים **נחלקו ר"מ ור' יהודה,** לר' יהודה יש להם אחוריים ותוך, ולר"מ אין להם אחוריים ותוך.

**ובביאור כוונת ר"מ ור' יהודה במתני' מצינו ג' שיטות**

א). **שיטת הרמב"ם פיהמ"ש** דלר' יהודה יש להם אחוריים ותוך הכוונה נטמא תוכו נטמא גבו, ונטמא גבו לא נטמא תוכו, ולר"מ אין להם אחוריים ותוך היינו דגם נטמא גבו נטמא תוכו.

**ב) הר"ש במשנה א' הביא** גירסא בגמ' בפסחים יז:, וכן שיטת הראב"ד בהשגה פכ"ח מכלים ה"ב [לפי הכסף משנה שם] דלר' יהודה יש להם אחוריים ותוך, הכוונה **דנטמא תוכו לא נטמא גבו, ונטמא גבו לא נטמא תוכו,** ולר"מ אין להם אחוריים הכוונה הכל טמא, **וכן שיטת תוס' ר"פ בפסחים שם.**

**ג). לשיטת הרש"ש [מ"א]** לר' יהודה יש להם אחוריים נטמא תוכו נטמא גבו, נטמא גבו לא נטמא תוכו, **ולר"מ** אין להם אחוריים ותוך הכוונה היא **נטמא תוכו לא נטמא גבו, ונטמא גבו לא נטמא תוכו**, ואילו לר' יהודה יש להם אחוריים ותוך הכוונה היא נטמא תוכו נטמא גבו, נטמא גבו לא נטמא תוכו, ואילו הכא הוא להיפך צ"ב בטעם הדבר.

**ג] מדות יין ושמן – כלי שיש לו חקק מאחוריו**

**במשנה ג'** בר"ש ביאר דמדות יין ושמן מיירי בכלי שיש לו חקק בית מושב מאחוריו, ופעמים שהופך אותם ומשתמש בהם, וכן ביאר הכ"מ בדעת הרמב"ם פכ"ח מכלים ה"ג, וכן נקט המל"מ שם,

**וברא"ש מצינו שיטה אחרת במתני' דלא מיירי בחקק אלא הוא כלי המשמש בלח עיי"ש.**

ומבואר במתני' דלר"מ יש להם אחוריים ותוך ואילו לר' יהודה אין להם אחוריים ותוך, ומבואר דזה להיפך משיטתם במשנה א' לגבי בכרים וכסתות, **והדברים צ"ב בטעם הדבר מדוע הפכו ר"מ ור' יהודה שיטתם כאן במדות יין ושמן.** ועי' סימן ג' מש"נ בזה בס"ד

# פרק כ"ה משנה ט

כל הכלים יורדין לידי טומאתן במחשבה ואינן עולים מידי טומאתם אלא בשנוי מעשה

## באיזה אופן נאמר דצריך מחשבה

א] **כתב הר"ש** יורדין לידי טומאה במחשבה כי ההיא דתוספתא מצאן חקוקין וחישב עליהם, ועי' בחזו"א [כ"ט סקי"ח] ביאר כוונת הר"ש משום דכלי שנעשה בידי אדם למלאכה אי"צ מחשבה, ולכן פירש דמיירי בכלים שאינם גמורים ולא נעשו לצורך כלי, וזה הכוונה מצאן חקוקין[[17]](#footnote-17).

**וברא"ש** ציין לפרק כ"ו מ"ה עור שחישב עליו לשטיח, ושם במ"ט איתא חישב עליו לרצועות וסנדלין עד שיתחיל לחתוך [והר"ש כת"י נמי הביא למשנה זאת, בהדין שאין עולים אלא ע"י מעשה], ומבואר עוד היכ"ת דמשכח"ל שיורד לידי טומאה במחשבה.

**וברמב"ם** בפיהמ"ש וגם ביד החזקה פ"ח ה"ד פירש באופן שהיה טבעת בהמה שהיא טהורה וחישב עליה לעשותה טבעת אדם הרי היא מקבלת טומאה באותה המחשבה והוא אמרו יורדין לידי טומאתם במחשבה ע"כ. [והוא מבואר בגמ' שבת נב.].

**ועי' רש"י קידושין נ**ט. [ד"ה יורדין] ביאר באופ"א וז"ל כגון גולמי כלים דאמר בהכל שוחטין "כל שעתיד לשוף לשבץ ולגרר ואמר התם דאכתי חסרון מלאכה הוא וטהורים ואם חישב עליה שלא לשוף ושלא לשבץ הביאתו מחשבה זו לידי גמר מלאכה מכאן ולהבא עכ"ל, מבואר עוד היכ"ת דצריך מחשבה ומועיל מחשבה לקבלת טומאה, [ויש לעי' מלקמן פכ"ו משנה ז', ומש"נ שם].

## אם צריך דיבור או מחשבה

ב] **בתוי"ט** כאן כ' דמחשבה כאן הוא דיבור ולא מחשבה, וציין לתוס' בהמפקיד דף מ"ג. ד"ה החושב, ועי' אור גדול על המשניות הקשה על התוי"ט ממכשירין פ"ג "דאמר ר' יהודה אי אפשר שלא שמח", ואי נימא דבעינן דיבור, הרי משכח"ל "שלא דיבר",

ולכן ביאר האור גדול **דהיכא דהוא בליבו ובלב כל אדם באמת אי"צ דיבור**, ובהכי מיירי במכשירין, אבל באופן שאי"ז בליבו ובלב כל אדם באמת צריכים דיבור ולא סגי במחשבה דהוי דברים שבלב עכ"ד, ועי' חידושי ר' שמואל בבא בתרא סי' י"ז, ועי' עוד בבועז אות א' הרחיב בענין זה[[18]](#footnote-18).

## אם צריך מחשבה בבעלים או גם על ידי אחר

ג] אם צריך מחשבה בבעלים או אף אדם אחר יכול לחשוב, בר"ש לעיל פכ"ב מ"ט הביא תוספתא להדיא דצריך דוקא מחשבת הבעלים, ועי' מל"מ פכ"ד ה"ז [ד"ה ודע] דבעינן מחשבת בעלים. עיי"ש. והנה במים טהורים פכ"ו מ"ח דייק מרש"י שדין מחשבת בעלים נאמר רק במדרס, אבל בשאר כלים אף מחשבה של אדם אחר מוריד לידי טומאה, וצ"ע מהתוספתא דמפורש דלא כן.

## מחשב על דבר שאינו כלי לעשותו כלי

ד] עי' לעיל פי"ב מ"ז דינר שנפסל "והתקינו" לתלותו בצואר קטנה טמא, בתוי"ט שם הביא דברי תוס' בב"מ נב: [ד"ה התקינה] דהכא צריך תיקון ולא מהני מחשבה, ואף דיש הלכה של כל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה, מ"מ הכא כיון דמחוסר מלאכה אין טמא במחשבה אלא צריך מעשה, כדאיתא לקמן פרק כ"ו משנה ז', אולם במשנה אחרונה שם ביאר ע"פ תוס' שבת מח: דכ' דאין מועיל מחשבה על דבר שאינו כלי לעשותו כלי, אלא צריך שיהיה לו כבר שם כלי אלא שאינו מקב"ט ובזה מועיל מחשבה להורידו לידי קב"ט, אבל דבר דאין לו שם כלי לא מהני מחשבה לאשווי כלי, ולכן ביאר המשנ"א דמטבע דלא הוי כלי לא מהני ביה מחשבה לאשווי כלי .

## שיטת ר' יהודה דצריך שינוי מעשה לקלקל

ה] בר"ש הביא התוספתא דר' יהודה אומר אין שינוי מעשה אלא לקילקול, וכן איתא בגמ' שבת נב:, דלר' יהודה בעינן שינוי מעשה לקלקול, וצ"ע בטעם הדבר. ובעיקר דברי ר' יהודה מצינו ב' דרכים באחרונים, עי' מהרש"א קידושין נט., ועי' מגיני שלמה שבת נב. ויבואר להלן בעזהי"ת.

## שיטת רש"י בקידושין דיש שני דינים בשינוי מעשה להוציא מידי טומאה

ו] **עי' רש"י קידושין נט.** [בד"ה אלא בשינוי מעשה] שכ' וז"ל "ואין עולין מטומאתם אלא בשינוי מעשה היינו שיעשה מעשה לקלקלם שישברם או ינקבם", והוסיף וז"ל "וכן עד שלא יקבלו טומאה אין עולין מתורת קבלת טומאה שירדו במחשבה זו אלא בשינוי מעשה ע שיתחיל לשוף לשבץ ולגרר" עכ"ל.

במהרש"א שם כ' בכוונת רש"י דכל המחלוקת רבנן ור' יהודה אם מהני שינוי מעשה לתקן הוא קודם שיקבל טומאה, דבזה לרבנן מהני אף שינוי מעשה לתקן להפקיע אותו מתורת קבלת טומאה, ואילו לר' יהודה צריך שינוי מעשה לקלקל, אבל באופן שכבר קיבל טומאה לכו"ע צריך שינוי מעשה לקלקל עכ"ד עיי"ש. ויש לעי' בביאור הדברים. ובחזו"א סי' כ"ט סקי"ח נחלק על המהרש"א בזה ונקט דרש"י דיבר בהוה עיי"ש.

## קושיא על המהרש"א מהגמ' שבת דף נב:

ז] **בחידושי ר' שמואל** בב"ב סי' י"ז הקשה דדברי מהרש"א נסתרים **מהגמ' שבת דף נב:** עיי"ש שמבואר בגמ' דמוקי כר' יהודה דצריך שינוי מעשה לקלקל ולא לתקן, והתם פי' רש"י דמיירי באופן שכבר קיבל טומאה, ואפ"ה מבואר דצריך לאוקמי כר' יהודה וצ"ע דלפי המהרש"א הרי אפשר לאוקמי ככו"ע, והניח בצ"ע.

[ועי' בתוס' שבת נב. [ד"ה בבאין] שכ' להקשות על רש"י מדוע כ' דמיירי שכבר קיבל טומאה ולא פירש שהנידון הוא אם מקבל טומאה או לאו, ובסימן.. כ' לבאר מחלוקת רש"י ותוס' שם].

**במגיני שלמה** שבת דף נב: [הביאו בחידושי הגרש"ר] ביאר להפך מדברי המהרש"א דפלוגתת ר' יהודה ורבנן הוא להפקיע טומאה והיינו דלרבנן אפשר להפקיע טומאה גם ע"י שינוי מעשה לתקן ולר' יהודה צריך שינוי לקלקל, אבל להפקיע מתורת קבלת טומאה בזה לכו"ע סגי בשינוי מעשה לתקן, וזה מיושב היטב בסוגיא שם, אך לפי"ז נמצא דרש"י בקידושין אזיל בשיטת ר' יהודה ולא כרבנן וזה חידוש. [ועי' עוד מש"נ בארוכה בביאורים סימן.. לבאר פלוגתת ר' יהודה ורבנן, באופ"א].

## כלי שנשתנה מכלי עץ לכלי גללים

**ח] בר"ש הביא הגמ' מנחות דף סט. דמספק"ל** בפיל שבלע כפיפה מצרית, ובגמ' שם אמרי' למאי אי למיבטל מטומאה, תניא כל הכלים אינם עולים מידי טומאתם אלא בשינוי מעשה, הרי מבואר בגמ' דאף כלי שנעשה להיות כלי גללים לא בטל ממנו דין טומאתו שהיתה לו ובריטב"א בב"ב כב. תמה דהרי אין כאן כלי לקבלת טומאה ואיך נשאר עליו הטומאה. ועי' חזו"א סי' כ"ט סקי"ח מש"כ בזה.

**ובחידושי ר' שמואל** כ' לבאר ע"פ המהרש"א בקידושין דלענין להפקיע מחלות שם טומאה צריך דוקא שבירה, והכא נהי דנעשה שם כלי אחר, אבל לא נעשה מעשה שבירה, ואה"נ להפקיע מתורת קבלת טומאה באמת מועיל לענין שלא יקבל טומאה, אלא דהכא מיירי שכבר נטמאו וכמ"ש רש"י שם, [ובעיקר יסוד עי' מש"נ בארוכה בביאורים סימן.... כמה ראיות ליסוד זה, ועיי"ש עוד דיש לעי' אם הוא תלוי בפלוגתת רש"י ותוס' חולין בגדר דין שבירת כלים].

ויש לתמוה לפי דברי רש"י מדוע במסקנת הגמ' מוקי שם בבלע הוצין ועבדינהו כפיפה מצרית, ומספק"ל אי הוי עיכול ונעשה כלי גללים או לאו, והא הוי ליה להגמ' לפרש דמיירי שבלע כלי טהור והנידון אם נעשה כלי גללים לקבלת טומאה, ועי' בשפ"א ובקר"א שעמדו בזה ומש"כ וצ"ע.

## אם שינוי שם הכלי מכלי עץ לכלי גללים נחשב לשינוי מעשה

ט] עוד יש לעי' בדברי הגמ' שם מדוע לא יחשב שינוי מעשה בזה גופא שנעשה עיכול, וחל עליו שם כלי גללים, דזה גופא שינוי מעשה מכלי עץ לכלי גללים, ואולי נימא דשינוי מעשה מאליו לא הוי שינוי, ועי' משנ"א שדן בזה אם צריך שינוי מעשה ע"י הבעלים או לאו, וצ"ע.

## צריך שינוי מעשה בגוף הדבר

י] עי' בגמ' שבת נח: זוג של בהמה טמאה ושל דלת טהורה, של בהמה ועשאה לדלת אע"פ שחברו במסמרים טמא, שכל הכלים יורדין לידי טומאה במחשבה ואינם עולין אלא בשינוי מעשה.

ועיי"ש ברש"י דהזוג מקבל טומאה מכאן ולהבא, והיינו דכיון דלא היה שינוי מעשה לא יצא מתורת קבלת טומאה, ועי' רש"י שם "ואפילו מכאן להבא יקבל טומאה, שאין חיבורו מעשה, עד שישנהו מכמות שהיה" עכ"ל מבואר דצריך שינוי מעשה בגוף הדבר.

## בגדר דין שינוי מעשה

**יא] עי' משנ"א** שחקר בהדין שינוי מעשה שמוציא מידי טומאה האם הוא משום דעי"ז נחשב כלי חדש, או דעי"ז שעשה מעשה שוב לא מימלך ממחשבתו. וכ' נפק"מ אם צריך שינוי מעשה על ידי הבעלים או אף שינוי מעשה על ידי כל אדם.

## בענין שינוי מעשה במדרס

**יב] במשנ"א הביא הר"ש לעיל פ"ז מ"ב** דכתב דמדרס שחשב עליו לשנותו למטרה אחרת טהור ואפילו בלא שינוי מעשה, והטעם משום דאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו והיינו דהוא טעם מסויים בשם מדרס, אלא שכ' שם דאם כבר חל עליו טומאה צריך שינוי מעשה להפקיעו וצ"ע מדוע לא נימא דיאמר עמוד ונעשה מלאכתנו ובטל ממנו שם מדרס עיי"ש וצ"ע. [ועי' עוד מש"נ לעיל פ"כ משנה ו'], ועי' עוד שו"ת רדב"ז ח"ד סימן כג.

**בסייעתא דשמיא**

**סימן א**

# בגדר טומאת משקין לטמא כלים

**א**

כלים פרק כ"ה משנה א' כל הכלים יש להם אחוריים ותוך כגון הכרים והכסתות והשקין והמרצופין דברי רבי יהודה וכו' . וברמב"ם פיהמ"ש כאן פירש מהו אחוריים ותוך כלומר "דין אחוריים ותוך", והיינו דמשקין טמאים שנגעו באחורי הכלי מטמאין רק את גבו ולא תוכו, ואם נגעו בתוכו הדין הוא דנטמא תוכו נטמא כולו, **וכן מפורש להלן במשנה ו' עיי"ש,** ונחלקו ר"מ ור"י האם דין זה נוהג בכרים וכסתות.

**ו**הנה בעיקר הדין דמשקין מטמאים כלים, עי' **בגמ' שבת דף יד:** דטומאת משקין לטמא כלים הוא גזירה דרבנן, והוא מי"ח דבר שגזרו בו ביום, וגזרו דמשקין מטמאים כלים אטו משקה זב וזבה, [וכן מבואר במשנה סוף מסכת זבים][[19]](#footnote-19),

והטעם דגזרו רבנן באופן זה דנטמא גבו לא נטמא תוכו, ונטמא תוכו נטמא גבו, עי' בגמ' בכורות דף לח. "דעבוד רבנן היכרא כי היכי דלא לשרוף עלייהו תרומה וקדשים", ולכן עשו היכר בטומאת כלי זה [שנטמא ממשקין], ואשווהו רבנן ככלי חרס, מה כלי חרס נטמא גבו לא נטמא תוכו, נטמא תוכו נטמא גבו, אף טומאת משקין לטמא כלי שטף כן[[20]](#footnote-20).

**ב**

## בגירסת הגמ' בכורות לח. כלי חרס לא נטמא גבו לא נטמא תוכו

ועי' **לשון הגמ' בבכורות דף לח.** "הרי הוא ככלי חרס, מה כלי חרס, נטמא תוכו נטמא גבו, לא נטמא תוכו לא נטמא גבו, אף כלי שטף, נטמא תוכו נטמא גבו, לא נטמא תוכו לא נטמא גבו" ע"כ הגמ'. וצ"ב הלשון "לא נטמא תוכו לא נטמא גבו" דמשמע דמגבו לא מקבל טומאה כלל, וקשה שהרי משקה שנגע מאחוריו מטמא אחוריו וכמבואר במתני', וכן הוא להדיא להלן משנה ו'.

אכן בשטמ"ק שם גרס "נטמא תוכו נטמא גבו, 'נטמא גבו לא נטמא תוכו", וכן הוא גירסת תוס' שבת דף טז. ותו"י שבת דף טז., וכן במיוחס לר"ן שבת שם, וכן בתוס' רא"ש נדה דף ס., וכן בראב"ד בהשגה [פ"ז מאבה"ט ה"ג]. ולפי דבריהם א"ש היטב דבאמת מבואר בגמ' מקבל טומאה מגבו, [ועי' להלן בעזהי"ת שיש לבאר גם הגירסא שלפנינו].

**ג**

## בביאור הגמ' בכורות כלי חרס שנטמא גבו לא נטמא תוכו, דמשמע דנטמא גבו

אך יש להקשות בדין כלי חרס, דמשמע בגמ' בכורות דמקבל טומאה מגבו ולכן גזרו על משקין דומיא דכלי חרס, וקשה דבמתני' לעיל פ"ב מ"א מפורש להדיא דכלי חרס אינם מקבלין טומאה מגביהם, אכן מצינו שעמדו בזה הראשונים.

א) בתוס' ישנים שבת דף טז. כ' דאגב דתני נטמא תוכו נטמא גבו, תני נטמא גבו לא נטמא תוכו, אבל אה"נ דלא נטמא מגבו כלל, וכ"כ הראב"ד בהשגה שם דאגב שיטפא תני לה, והוסיף לבאר "והכיוון לא היה אלא לחלק תוכו מגבו כמו שחילק הכתוב בכלי חרס" עיי"ש.

ב) בתוס' שבת דף טז. חידשו דמיירי באופן שיש חקק בבית המושב וזהו גבו שמקבל טומאה בכלי חרס, ועל זה מבואר שנטמא גבו לא נטמא תוכו, אבל גבו מיהא נטמא, וכ"כ תוס' רא"ש שם, וצ"ע דהרי מדמי לה בגמ' לכלי שטף, ואילו כלי שטף הרי מקבל טומאה מגבו ממש, ולא רק מהחקק, ואי נימא דהשוו אותו לכלי חרס, הרי צריך להיות שמגבו ממש לא יקבל טומאה אלא רק מהחקק, ויבואר להלן בעזהי"ת.

ג) הראב"ד בהשגה [פ"ז מאבות הטומאות ה"ג] כ' דמכאן המקור לשיטת הרמב"ם דס"ל דכ"ח מקבל טומאת משקין מגבו, [והראב"ד נחלק בזה וכפי שיבואר להלן], והיינו דכוונת הגמ' דמה כלי חרס נטמא גבו לא נטמא תוכו מיירי על טומאת משקין דרבנן.

מיהו קשה לפרש כן דהרי הגמ' דנה על גוף גזירת טומאת משקין מדוע גזרו אותה באופן של נטמא גבו לא נטמא תוכו, ואמרי' בגמ' דאשווהו ככלי חרס, ובפשוטו כוונת הגמ' דאשווהו כמו עיקר דינא דאוריתא של כלי חרס, והנה מעיקר הדין הרי אין בכלי חרס טומאה מאחוריו, ולא משמע דאשווהו כגזירת משקין דכלי חרס, שהרי על גזירת משקין גופא אנו דנים. ועי' בראב"ד עצמו דנחלק על הרמב"ם.

ד) ועי' מל"מ [פ"א מכלים הי"ג] שצידד בדעת תוס' לפי ביאור אחד דבאמת כלי חרס מקבל טומאה דאוריתא מגבו, ומה דמבואר במתני' שאין כלי חרס מקבלים טומאה מגביהן, הכוונה שאין מטמאים את תוכן, והביאו שכ"כ חידושי ראב"ן שם, אך לדעת שאר ראשונים אינו כן. וכמבואר בראשונים שבת טז. עיי"ש.

**ד**

## בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד אם משקין מטמאין גבו של כלי חרס

**הרמב"ם** פ"ז מאבות הטומאות ה"ג **כ' וז"ל** "אבל אם נגעו משקין טמאים באחורי הכלי שיש לו תוך בין בכלי חרס בין בכלי שטף וכלי מתכות נטמאו אחוריו בלבד והרי אחוריו שני ולא נטמא תוכו, בד"א לתרומה אבל לקדש כלי שנטמאו אחוריו נטמא כולו והרי כולו שני לטומאה" עכ"ל. מבואר ברמב"ם דגזירת משקין לטמא אחורי כלים נאמר גם בכלי חרס, וכן כ' בפי"ג מכלים ה"ד עיי"ש.

**ובראב"ד שם בהשגה** תמה עליו שלא יהיה יותר עדיף ממשקה זב וזבה דלא מטמאו כלי חרס מאחוריו וכ"ש שמשקין שכל טומאתן אטו משקה זב וזבה לא יטמא מגבן של כלים.

**ושיטת רש"י בבכורות דף לח.** [ד"ה כי היכי] **וכן בחגיגה כב:** כדברי הראב"ד דאין משקין מטמאין כלי חרס מגבו עיי"ש**,** ומאידך מצינו בר"ש לעיל פ"ג מ"ה בתוך דבריו שם דכ' כשיטת הרמב"ם דכלי חרס מקבל טומאת משקין מגבו עיי"ש, ויש לעי' מהו יסוד המחלוקת כאן, [ועי' מל"מ מה שכ' בדבריהם פ"א מכלים הי"ג].

והנה שיטת הרמב"ם צ"ב א' מקושיית הראשונים דלא יהיה חמור ממשקה זב וזבה שאינו מטמא כלי חרס מאחוריו ומדוע משקין מטמאין מאחוריהם, ב ועוד יש להקשות מסברא דהרי כלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו משום שגבו הוא מופקע מקבלת טומאה וכל האפשרות לקבל טומאה הוא מתוכו ד"בתוכו תלה רחמנא", וא"כ איך יקבל כאן טומאת משקין מגבו, והנה גם רש"י והראב"ד לא הקשו על הרמב"ם אלא רק מזב וזבה אבל מסברא לא הוקשה להם ויש לעי' בטעם הדבר.

**ה**

## שני תקנות בטומאת משקין לטמא כלים

**ובחידושי ר' ליב מאלין זצ"ל** [סימן ס"ה] כ' לבאר בשיטת הרמב"ם דס"ל דבטומאת משקין נאמרו ב' תקנות, האחת עיקר דין משקין מטמאין כלים, דגזירה זו הוא מי"ח דבר כמבואר בגמ' שבת דף יד: וגזרו אטו משקה זב וזבה, ובדין זה מבואר בגמ' בכורות דף לח. דרבנן עשו היכר בטומאה זו בכדי שלא יבואו לשרוף עלייהו תרומה וקדשים, ולכן אשווהו רבנן ככלי חרס דהוא חלוק בטומאתו, דמקבל טומאה רק מתוכו ולא מגבו, והנה אי משום תקנה זו גם לא היה מקבל טומאה מגבו כלל, כיון דהוא דומה לכלי חרס. אלא דרבנן גזרו עוד תקנה נוספת דגם משקין הבאים על הכלי מאחוריו של כלי, הרי הם מטמאין אותו, ודין זה אינו מדין טומאת כלים אלא הוא תקנה מחודשת וכפי שיבואר להלן בס"ד, ולכן למד הרמב"ם דתקנה זו כיון דאינה מפרשת טומאת כלים לכן מטמאת גם כלי חרס מאחוריו.

ויסוד לדבר זה דיש כאן תקנה נוספת ומחודשת הוא מהא דמבואר במשנה טהרות פ"ח מ"ז, והובא בגמ' נדה דף ז: דלשיטת ר"א משקין שמטמאין אחוריו של כלי מטמאין הכלי רק לענין שהכלי יטמא משקין שיגעו בו, אבל אין הכלי מטמא אוכלים שיגעו באחוריו, וכן פסק הרמב"ם פ"ז מאבות הטומאות ה"ה וה"ו עיי"ש, והטעם מבואר בגמ' שם דכיון שמשקין עלולין לקבל טומאה לכן החמירו חכמים לטמאות את המשקין. מבואר דהוא טומאה מחודשת שלא מצינו בשום מקום דתקון חכמים טומאה על אחורי הכלי רק לענין לטמאות משקין ולא לטמאות אוכלים.

ובתוס' נדה דף ז: [ד"ה משום] כ' דאם נטמא הכלי במשקין מתוכו הרי הוא מטמא גם אוכלים וגם משקין ומשום דדין משקין שמטמאין מתוכו הוא מי"ח דבר שגזרו בגמ' בשבת, הרי מבואר בתוס' להדיא דטומאת משקין שמטמאין מאחוריו של כלי הוא תקנה נוספת, ואינו מדין הגזירת של י"ח דבר שגזרו בשבת, והיא גזירה מחודשת לענין טומאת משקין בלבד [לדעת ר"א], אבל גזירת משקין מתוכו הוא טומאה גמורה כמו כל הטומאות.

ובאמת צ"ב גדר הגזירה בטומאת משקין מאחוריו של כלי, דאם הכלי נטמא להיות שני לטומאה וכדכ' הרמב"ם [פ"ז מאה"ט ה"ג], א"כ מדוע לא יטמא גם את האוכלים תרומה שנוגעים בו, והוא דין שלא מצינו בשום מקום דהכלי הוא שני לטומאה ומטמא רק משקין ולא אוכלים, ומהו גדר הדין בזה.

ובחזו"א סי' כ"ט סק"י כ' וז"ל ואפשר דטומאת גב אין גשמו טמא כלום רק פניו וכל שטבלו לגבו מקרי טבילה עכ"ל. מבואר בזה גדר מחודש דגדר התקנה היה דכלי שנטמא במשקין מגבו אין גשמו של כלי טמא כלל אלא רק פניו. נמצא לפי"ז דאינו שייך לטומאת כלים כיון דאין גשמו של כלי טמא, אלא הוא דין אחר לגמרי.

ולפי"ז מבואר היטב שיטת הרמב"ם הא דתקנה זו נתקנה גם על גבו של כלי חרס, ומשום דטומאה זו אינה שייכא לפרשת טומאת כלים כלל, אלא היא טומאה מחודשת על פניו של כלי לענין לטמאות משקין שיגעו בו, ומשום חומרת משקין תקון לתקנה זו, ולכן היא חלה גם על כלי חרס ואפילו מגבו[[21]](#footnote-21).

**ו**

## לפי"ז יבואר הגירסא בגמ' בבכורות לח. "לא נטמא תוכו לא נטמא גבו"

והנה בגמ' בבכורות דף לח. הגירסא היא "לא נטמא גבו לא נטמא תוכו", ואילו הראשונים גרסו נטמא גבו לא נטמא תוכו, ונתבאר לעיל והקשו לגירסא דידן דהרי באמת משקין מטמאין גם מאחוריו של כלי, ואילו בגמ' בכורות מבואר דלא נטמא גבו.

ובספר משנת טהרות כתב דלפי האמור יבואר היטב דאיכא תרי תקנות, חדא עיקר תקנת טומאת משקין דהשוו כלי שטף לכלי חרס לגמרי, ובתקנה זו באמת לא נטמא גבו כלל, וזהו מה דמבואר בגמ' בכורות לח. דלא נטמא גבו לא נטמא תוכו, כיון דמצד תקנה זו באמת לא נטמא אחוריו כלל, אלא דאיכא עוד תקנה לטמאות אחוריו של כלי, ודין זה מפור במשנה טהורת פ"ח מ"ז ובגמ' נדה ז: הטעם משום דעלולין לקבל טומאה, וזהו דין נוסף ולא מדין טומאת כלים וכמו שנתבאר בחזו"א.

אכן לעיל הובא דהראשונים גרסו "מה כלי חרס נטמא גבו לא נטמא תוכו אף כלי שטף", ולעיל הובא דיש להקשות דהרי כלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו, ותי' הראשונים בכמה אופנים, ועי' שתירצו בתוס' שבת טו: דנטמא גבו היינו ממקום החקק ובאופן זה נטמא רק גבו. ולפי"ז נמי אכתי יש להקשות דהרי בכלי שטף מבואר שאף גבו מקבל טומאה ולאו דוקא מקום החקק, וא"כ לא דמי זה לזה כלל.

אכן נראה דלפי האמור גם זה מיושב דבאמת נאמרו ב' תקנות, והתקנה הראשונה היא לאשווי ככלי חרס ומשום תקנה זו באמת כלי שטף אינו מקבל טומאה מגבו דדינו ככלי חרס, אלא דנאמר עוד תקנה נוספת דמקבל טומאה מגבו ודין זה מבואר בגמ' נדה דף ז: דמשום שמשקין עלולין לקבל טומאה החמירו עליהם דהוי טומאה מחודשת רק לטמאות משקין, ובזה לא עוסקת הגמ' בבכורות, וא"ש היטב.

ולפי"ז י"ל דכוונת הגמ' בבכורות "מה כלי חרס נטמא גבו לא נטמא תוכו" היינו להעמיד הקולא שיש בכלי חרס דגבו ותוכו שני רשויות נפרדות נינהו, ומגע טומאה מגבו אינו מועיל לטמאות תוכו, ולענין זה השוו אף מגע משקין באחוריו של כלי שטף דאינו מועיל לטמאות תוכו דשני רשויות נינהו, וזהו הקולא שיש בטומאת משקין בכדי שלא יבואו לשרוף עליהם תרומה וקדשים דהחשיב אותם לשני רשויות, אבל מה שכלי שטף מקבל טומאת משקין מגבו הוא דין נוסף ולא שייך להך דינא דהשוו אותו לכלי חרס[[22]](#footnote-22).

מיהו יש להסתפק לפמש"נ דטומאת תוכו וטומאת גבו שני דיני טומאה נינהו, וטומאת תוכו מהני גם לטומאות אוכלים וגם משקין ואילו טומאת אחוריו הוא מטמא רק משקין, מה יהיה הדין של טומאת משקין במקום החקק שמאחורי הכלי שטף, האם יש לזה חומרא דתוכו של כלי, ויהיה מועיל גם לטמאות אוכלים, או דילמא דהוא דומה לטומאת גבו, ולכאו' לפי האמור דהשוו אותו לכלי חרס נמצא דיהיה הדין שיהיה בזה חומר של טומאת משקין של תוכו.

מיהו עי' בתוס' שבת טז: דנסתפקו אם בכלי חרס מה דטמא במקום החקק הוא טומאה דאוריתא או דרבנן, ולכאו' נראה דתלוי בזה דאי נימא דהוא טומאה דאוריתא הרי הוא כטומאת תוכו, אולם אם נימא דהוא טומאה דרבנן מסתבר דלענין זה לא גזרו במשקין שיהיה כחומר תוכו, וכמבואר בגמ' בבכורות שם דהוא תלוי בטומאה דאוריתא. **ועי' להלן סוף הסימן מש"כ בזה.**

**ז**

## עוד כמה נפק"מ בין התקנה של טומאת משקין מתוכו, להתקנה של טומאת משקין מאחוריו

ועיקר חידוש זה שנתבאר שנתקנו ב' תקנות בטומאת משקין לטמאות כלים, האחד על תוכו של כלי והשני על גבו של כלי, ונתבאר דתרי תקנות הללו חלוקים הם, דטומאה של תוכו של כלי היא ככל הטומאות, ואילו טומאת גבו של כלי היא טומאה מחודשת, ונפק"מ שאינה מטמאת אלא רק משקין ולא אוכלים ובאמת מצינו עוד כמה נפק"מ [ועיקרי הדברים מספר משנת טהרות].

## בדין טבילה בכלי שנטמא במשקין מאחוריו

בגמ' זבחים דף עט. מבואר דכלי שנטמא מאחוריו מעיקר הדין אי"צ לטבול כל הכלי אלא סגי בטבילה מאחרויו בלבד, ואף דמבואר בגמ' שם דצריך שיכנס מים לתוכו הוא רק משום גזירה דילמא חייס על המי חטאת ולא יטבול כראוי, [ועוד מבואר בגמ' שם דגם במי חטאת מהני טבילה, ואפילו שיש בתוך הכלי מי חטאת, כל שיש רוב מי מקוה אינו פוסל את הטבילה, ואין חציצה פוסלת בו].

והקשה החזו"א [כ"ט סקי"ב] דהרי הכלל הוא דכלי שנטמא מקצתו במשקין צריך לטבול את כל הכלי בכדי לטהרו, וכמבואר ברמב"ם פרק כ"ח הלכה ו' לגבי נטמא רובע וחצי הרובע שנטמא במשקין דצריך לטבול כל הכלי, ואף שנטמא רק מקצתו של כלי, מ"מ הוא דין בהלכות טבילה שצריך לטבול כל הכלי, והלא התם מיירי על טומאת משקין, וקשה דבגמ' זבחים מבואר דבטומאת משקין סגי לטבול מקצתו של כלי, ולא צריך לטבול את כל הכלי [ועי' קהילות יעקב סימן יא מש"כ בזה].

וביאר החזו"א דיש חילוק בין אם טומאת משקין היא מתוכו או מאחוריו, דברובע וחצי רובע מיירי בטומאת משקין מתוכו ושם באמת הוי טומאה ככל הטומאות מדרבנן שצריך לטבול כולו, משא"כ כשהטומאה היא מאחורי הכלי, דהתם "אין גשמו של כלי טמא אלא רק פניו טמאים" עיי"ש, ולכן מועיל טבילה רק מאחוריו של כלי, הרי מבואר בזה דהוא דין טומאה מחודשת בעיקר החפצא, ונפק"מ לדיני טבילת הכלי[[23]](#footnote-23).

## בדין משקין שנטמא מידים מטמאים כלים

עוד מצינו נפק"מ לענין משקין הבאים מחמת טומאת ידים, דהנה ברמב"ם פ"ז מאה"ט ה"ב, כ' דאין משקין מטמאין כלים אלא משקין שנטמאו מחמת אב מאבות הטומאות, וז"ל אין לך ולד טומאה שמטמא כלים אלא משקין טמאים בלבד, וטומאה זו מדבריהם והוא שיהיו אותן המשקין טמאין מחמת אב מאבות הטומאות בין של תורה בין של דבריהם, ומפני מה גזרו על המשקין טמאין שיטמאו כלים גזירה משום משקה הזב שהוא אב ומטמא כלים דין תורה, שנאמר וכי ירוק הזב בטהור כמו שביארנו. עכ"ל,

ובהשגת הראב"ד שם תמה מסוגיא ערוכה בברכות דף נב. דמשקין הבאים מחמת ידים מטמאים את הכלי, וז"ל א"א ריבה דברים ונקודים שלא לצורך וסוף דבר אפי' במשקין הבאים מחמת ידים גזרו שיטמאו את הכלים משמעתא דאלו דברים.עכ"ל, ודברי הרמב"ם תמוהים מאד. ועי' מש"כ במל"מ פכ"ח מהל' כלים בזה.

וביאר הג"ר ליב מאלין זצ"ל דמה דמבואר ברמב"ם דמשקין מטמאין את הכלים הוא דוקא משקין הבאים מחמת אב הטומאה, הוא רק בטומאת תוכו של כלי, דהוא מגזירת משקין אטו זב וזבה, ולכן צריך שיהיה דומיא דמשקה זב וזבה, אבל הטומאה המחודשת שמשקין מטמא כלים מבחוץ, בזה לא צריך שיהיה בא מאב הטומאה, אלא גם טומאה משקין הבאים מחמת ידים נמי מטמאים את הכלי. וא"ש מה דמבואר בגמ' ברכות נב. דמשקה מטמא את הכלי דמיירי על אחוריו של כלי וא"ש היטב[[24]](#footnote-24).

[יש לדון להרמב"ם במשקין הבאים מחמת ידים, ונכנסו לתוכו של כלי האם יטמא מתוכו טומאה קלה לענין לטמאות משקין והיינו שיהיה טמא רק תוכו ולא גבו ודומיא דטומאת גבו, או דילמא דמתוכו לא יטמא כלל וצ"ע].

## בדין כתם הנמצא על אחוריו של כלי חרס

**ובספר** טהרת שלמה כתב ליישב לפי האמור**,** הא דמבוארברמב"ם פרק ט' מאיסורי ביאה ה"ז כ' דכתם הנמצא על גבו של כלי חרס טהור ומשום שהוא נמצא על דבר שאינו מקבל טומאה, והקשה האור שמח דהרי שיטת הרמב"ם שמשקין מטמאין מגבו של כלי חרס, ומדוע לא יחשב שנמצא הכתם על דבר המקבל טומאה.

אכן לפי האמור דהוא טומאה מחודשת וכ' החזו"א דאי"ז טומאה על גשמו של כלי יש לומר שאי"ז נחשב שנמצא הכתם על דבר המקבל טומאה כיון דגשמו של כלי חרס מאחוריו אינו מקבל טומאה אלא הוא דין טומאה מחודשת על פניו של כלי וזה לא נחשב נמצא על דבר המקבל טומאה וא"ש היטב.

**ח**

## בביאור שיטת רש"י והראב"ד שנחלקו על הרמב"ם וס"ל דאין כלי חרס מקבל טומאת משקין מגבו

והשתא יש לדון לשיטת רש"י והראב"ד שנחלקו על הרמב"ם, ונקטו דאין כלי חרס מקבל טומאת משקין מגבו במה נחלקו ומהו יסוד מחלוקתם

והנה רש"י בכורות לח. ביאר הטעם דכיון דגזירת משקין הוא אטו משקה זב וזבה, והרי משקה זב וזבה אינם מטמאים כלי חרס מאחוריו, ה"ה דמשקין לא יטמאו מאחוריו. ויש לדקדק דרש"י לא הקשה מסברא דכלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו [וכדאיתא במתני' כלים פ"ב מ"א], אלא רש"י רק הקשה שלא יהיה חמור ממשקה זב וזבה.

ולכן נראה דגם רש"י נקט דבאמת יש כאן תקנה נוספת של טומאה מאחוריו של כלי, ודין זה הוא טומאה מחודשת וכמו שנתבאר לעיל, ואינו מדיני טומאת כלים, ואינו בגשמו של כלי, ולכן מעיקר הדין היה שייך שיחול טומאת משקין באחוריו של כלי חרס, אלא דמ"מ כ' רש"י שלא יתכן שיהיה טומאת משקין יותר חמור ממשקה זב וזבה שאינו מטמא מאחוריו של כלי, וזה על דרך לא יהיה טפל חמור מן העיקר[[25]](#footnote-25).

אולם בראב"ד בהשגה על הרמב"ם פז מאה"ט ה"ג כ' וז"ל "אין השכל נותן שיעשו משקין מה שאין המת והשרץ עושין, ולא גזרו חכמים במשקין אלא משום משקה זב וזבה ואם הזב והזבה אין מטמאין כלי חרס מאחוריו אין המשקין שלהן מטמאין וכ"ש שאר משקין וכו' עכ"ל" והעירוני לדקדק בדברי הראב"ד דיש כאן ב' טענות על הרמב"ם דמתחילה כ' להקשות "אין השכל נותן שיעשו מה שאין המת והשרץ עושים כן", וזה הוא טענה מסברא, ועוד הוסיף הראב"ד שלא יהיה יותר חמור ממשקה זב וזבה כיון שעיקר התקנה הוא אטו משקה זב וזבה.

והנה במש"כ הראב"ד להקשות בתחילת דבריו מסברא דלא שייך שיהיה טומאת משקין מאחוריו של כלי חרס, כמו שלא מקבל טומאה מגבו ממת ושרץ, נראה דהרמב"ם יתרץ קושיא זו כמש"נ לעיל דהכא הוי טומאה מחודשת שגזרו על פניו של כלי, ואי"ז טומאה בגשמו של כלי, ולכן חלוק מטומאת מת ושרץ, ואתי שפיר שטומאה זו שייכת גם באחוריו של כלי חרס.

אכן י"ל דהראב"ד נחלק על הרמב"ם ונקט דטומאת משקין באחוריו של כלי היא מפרשת טומאת כלים, וחל טומאה בגשמו של כלי, ואף דנתבאר דבטומאת משקין מאחוריו מצינו כמה קולות אעפ"כ נקט הראב"ד דגדר התקנה היא דטומאה זו היא מפרשת טומאת כלים, וחל טומאה בגשמו של כלי, ולכן לא שייך שיחול טומאה זו על גבו של כלי חרס, ודמי לטומאת מת ושרץ, שלא חל על גבו של כלי.

ויתכן עוד דלעולם גם הראב"ד ס"ל דטומאה זו לא הוי מפרשת טומאת כלים, ואין גשמו של כלי טמא, אלא הוי טומאה מחודשת על פניו של כלי וכמ"ש החזו"א, ולכן יש את כל הקולות כדלעיל, ומ"מ ס"ל להראב"ד דגבו של כלי חרס מופקע מכל קבלת טומאה, ואף מטומאת פניו של כלי, [ועי' הערה[[26]](#footnote-26)].

**ט**

## בדברי הגמ' בכורות לח. שהשוו טומאת משקין בכלי שטף לטומאת כלי חרס

אלא שיש להקשות לפי האמור בשיטת הראב"ד דהרי מבואר בגמ' בכורות לח. דאשווהו רבנן לכלי שטף בטומאת משקין כטומאת כלי חרס, מה כלי חרס נטמא גבו לא נטמא תוכו, אף כלי שטף נטמא גבו לא נטמא תוכו, ולכאו' קשה דכיון דרבנן אשווהו לכלי שטף כמו כלי חרס לענין דנטמא גבו לא נטמא תוכו ה"ה שכלי שטף לא יקבל טומאת משקין מגבו.

ובשלמא לפי הרמב"ם אתי שפיר דנתבאר דיש ב' תקנות, אחת בדין טומאת כלים והיא טומאה גמורה בגשמו של כלי, ועוד נאמר תקנה של טומאה מחודשת מגבו שאינה מפרשת טומאת כלים, ולפי"ז שפיר י"ל דהגמ' בבכורות לח. מיירי בהתקנה בדין טומאת כלים דהוא טומאה בגשמו של כלי, ולענין זה באמת השוו כלי שטף לגמרי לכלי חרס, ובאמת אין הכלי שטף מקבל טומאה מגבו כלל, אלא דתקון עוד תקנה על אחוריו של כלי וזהו לא מפרשת כלים, אבל להראב"ד שנתבאר דגם אחוריו של כלי הוא מפרשת טומאת כלים, הרי לכאו צריך להיות תלוי גם באותם גדרים של טומאת כלי חרס, כיון דאשווהו רבנן לכלי שטף לענין טומאת כלים לדיני כלי חרס.

**י**

## תרי דינים בדין כלי חרס דאינו מקבל טומאה מגבו

ונראה לבאר בזה דהנה יש לחקור בהא דמבואר דכלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו, האם הוא דין אחד שגבו מפקע מקבלת טומאה, או דילמא דנאמרו תרי דינים, א' דבאמת בכלי חרס תוכו וגבו הוי שני רשויות והוי כמו שני כלים נפרדים ולכן נטמא גבו לא נטמא תוכו כיון דהוא לא נגע בכלי שבתוכו, ב. ועוד נאמר הלכה דגם הכלי של גבו לא מקבל טומאה, [ונפק"מ להדין שנטמא תוכו נטמא גבו דאם הוא כלי אחד אלא שמקבל טומאה מתוכו שפיר נטמא הכל, אולם אם נימא דהוי ב' כלים נפרדים בע"כ הגדר הוא מדין טפלות, ועי' מש"כ בזה במקו"א].

ונראה דהראב"ד למד דבהדין דאין כלי חרס מקבל טומאה מגבו נאמרו תרי הלכות, א. דכלי חרס 'תוכו' 'וגבו' הוי שני רשויות נפרדות, ולכן נטמא גבו לא נטמא תוכו ב. ועוד נאמר דאין כלי חרס מקבל טומאה מגבו, והיינו דהרשות של גבו אינה מקבלת טומאה, והשתא י"ל דמה דמבואר בגמ' בכורות דאשווהו רבנן לכלי שטף בטומאת משקין ככלי חרס, הוא רק לגבי הדין דחשיב שני רשויות, ונטמא גבו לא נטמא תוכו כיון דהוי כמו שני כלים נפרדים. אבל לא השוו דין כלי שטף לענין הדין דכלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו, ולכן כלי שטף באמת מקבל טומאה מגבו בטומאת משקין, [וזה ברור דלא השוו כלי שטף לכלי חרס לגבי כל הדינים דהרי אין כלי שטף מקבל טומאה מאוירו וכו'][[27]](#footnote-27).

ועיקר מה דנתבאר דבכלי חרס נאמר ב' דינים האחד דגבו ותוכו שני רשויות נינהו נפרדות נינהו, ועוד נאמר הלכה דאין כלי חרס מקבל טומאה מגבו, נראה להביא ראיה לזה משיטת תוס' שבת טז. שביארו הא דמבואר במשנה לעיל פ"ב מ"א דכלי חרס מקבל טומאה מאחוריו ומ"מ אינו מקבל טומאה מגבו, ולכאו' קשה דאם אינו מקבל טומאה מגבו איך מקבל טומאה מאחוריו, וביארו תוס' דמאחוריו היינו מהחקק שמתחת הכלי, וביארו התוס' לפי ביאור אחד דכשנטמא מהחקק רק אחוריו של כלי נטמא ולא תוכו, [ואף שטומאה זו דאוריתא].

הרי מבואר בזה דנאמרו תרי דינים א' דאין כלי חרס מקבל טומאה מגבו, אלא מקבל טומאה רק מהחקק, ועוד נאמר דתוכו וגבו שני רשויות נינהו, ולכן גם באופן שחל טומאה מהחקק מ"מ נטא רק גבו של כלי ולא כל הכלי, והביאור בזה משום שתוכו וגבו של כלי חרס שני רשויות נפרדות נינהו, והוי כמו שני כלים נפרדים ולכן נטמא גבו לא נטמא תוכו, ודוק.

**יא**

## בדעת הראב"ד י"ל דבטומאת משקין לטמא כלים יש רק תקנה אחת בלבד

והשתא שנתבאר דהראב"ד למד דהשוו כלי שטף לכלי חרס רק לגבי מה דהוי שני רשויות, ולא לגבי הדין דכלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו, מעתה י"ל דבאמת להראב"ד לא היה ב' גזרות אלא רק גזירה אחת, שגזרו טומאת משקין, אלא דבכלי חרס דאינו מקבל טומאה מגבו לכן לא נטמא מגבו, ואילו כלי שטף שמקבל טומאה מגבו, שפיר נתפס גם עיקר טומאת משקין מגבו, אלא דלא נטמא תוכו כיון דהשוו אותו לכלי חרס לענין דהוי שני רשויות, דנטמא גבו לא נטמא תוכו, וזהו מה דמבואר בגמ' בבכורות לח. מה כלי חרס נטמא גבו לא נטמא תוכו, וביאר הראב"ד בהשגה פ"ז מאה"ט ה"ג דכוונת הגמ' רק להכיוון דבזה דומה כלי חרס לכלי שטף, ומעתה י"ל דזה גופא כוונת הראב"ד דהשוו כלי שטף לכלי חרס לענין מה דהוי שני רשויות ושני כלים, אבל לא לענין טומאת גבו דלענין זה כלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו ואילו כלי שטף מקבל טומאה מגבו.

ומה דמבואר דהקילו כמה קולות בטומאת גבו יותר מטומאת תוכו נראה לבאר דכיון דטומאה מגבו הוי רק בחצי הכלי, דגבו בלבד טמא ולא תוכו, א"כ זה גופא הוי גריעותא בטומאת הכלי והוי טומאה קלה שהקילו בה רבנן והחמירו בה רק לענין משקין ולא לענין אוכלים, ומשום שמשקין עלולים לקבל טומאה, וכן לענין שאר קולות, משא"כ כשנטמא מתוכו הדין הוא דנטמא תוכו נטמא גבו הוי טומאה בכל הכלי ולכן החמירו כטומאה חמורה ויש לעי' בזה.

**יב**

## בדין טומאה במקום החקק אי חשיב טומאת תוך, ובדין אחוריים ותוך

יש להסתפק לפמש"נ דטומאת תוכו וטומאת גבו שני דיני טומאה נינהו, וטומאת תוכו מהני גם לטומאות אוכלים וגם משקין ואילו טומאת אחוריו הוא מטמא רק משקין, מה יהיה הדין של טומאת משקין במקום החקק שמאחורי הכלי שטף, האם יש לזה חומרא דתוכו של כלי, ויהיה מועיל גם לטמאות אוכלים, או דילמא דהוא דומה לטומאת גבו, ולכאו' לפי האמור דהשוו אותו לכלי חרס נמצא דיהיה הדין שיהיה בזה חומר של טומאת משקין של תוכו.

מיהו עי' בתוס' שבת טז: דנסתפקו אם בכלי חרס מה דטמא במקום החקק הוא טומאה דאוריתא או דרבנן, ולכאו' נראה דתלוי בזה דאי נימא דהוא טומאה דאוריתא הרי הוא כטומאת תוכו, אולם אם נימא דהוא טומאה דרבנן מסתבר דלענין זה לא גזרו במשקין שיהיה כחומר תוכו, וכמבואר בגמ' בבכורות שם דהוא תלוי בטומאה דאוריתא.

ולהלן משנה ג' איתא מדות יין ושמן וכו' יש להם אחוריים ותוך, ומצינו בר"ש שביאר דמיירי באופן שיש חקק לכלי ומבואר דנחלקו תנאי אם יש להם אחוריים ותוך, ולר"מ יש להם אחוריים ותוך מבואר דהחקק נחשב אחוריו של כלי, אבל לר' יהודה דס"ל שם "אין להם אחוריים ותוך", לכאו' מבואר דגם החקק נחשב לתוכו של כלי, וכן להדיא בר"ש שהוא נחשב תוכו של כלי עיי"ש.

ויש לעי' לשיטת ר"מ דס"ל יש להם אחוריים ותוך, הרי מבואר דאם נגע טומאה מהחקק של הכלי, לא נטמא תוכו של כלי, דחקק הכלי דינו כגב הכלי, ונטמא "גבו" לא נטמא תוכו, וצ"ע לשיטת תוס' וכן שיטת הר"ש לעיל פ"ב דכלי חרס נטמא מהחקק הרי מבואר דבכלי חרס החקק נחשב לתוכו של כלי, מדוע כאן יחשב אחוריים.[[28]](#footnote-28)

ואולי י"ל בזה דבאמת יש שני ענינים נפרדים, א. מה דנתבאר דטומאת משקין מתוכו הוא גזירה של טומאה חמורה, ואשווהו ככלי חרס דמקבל טומאה רק מתוכו, ועוד גזרו טומאה על אחורים והוי גזירה מחודשת וכמש"נ לעיל, אכן נראה דכל זה אינו שייך כלל לדין אחוריים ותוך המבואר כאן במתני' , דכ' הרמב"ם והר"ש דהכוונה לנטמא תוכו נטמא גבו ונטמא גבו לא נטמא תוכו, ונראה דבאמת הוא דין נוסף ואינו שייך לזה כלל. אלא דיסוד הדין האמור כאן בדין אחוריים ותוך הוא הלכה נוספת דכל כלי שמחולק לשנים, והיינו דהוא מוגדר לשני חלקי כלי, אם נטמא במשקין מקום העיקר נטמא גם מקום הטפל, אבל אם נטמא המקום הטפל לא נטמא מקום העיקר, וזהו הדין של נטמא תוכו נטמא גבו, ונטמא גבו לא נטמא תוכו.

והשתא נראה דנהי דבאמת החקק יש לו דין תוך בכלי חרס אבל מ"מ כיון דהוא חלק נפרד בכלי, הדין הוא לגבי משקין שאם נטמא מהמקום זה לא נטמא כל הכלי, והטעם משום דחלק זה הוא מקום הטפל בכלי, ויש קולא בגזירת משקין דאם נטמא הטפל לא נטמא העיקר, ודין זה הוא גם באופן שהטומאה היא טומאה חמורה של טומאת תוך, מ"מ נטמא גבו לא נטמא תוכו, ונטמא תוכו לא נטמא גבו.

ובאמת מצינו כן לגבי רובע וחצי רובע דנטמא הרובע לא נטמא חצי הרובע, ומשום דיאן תוך אחד חלוק מתוך השני, ומאידך לענין טבילה מבואר דצריך לטבול את כל הכלי וכמבואר בסוף משנה ה', ובחזו"א הקשה מהגמ' זבחים עט. דמבואר דאין דין לטבול את כל הכלי בטומאת משקין, וביאר החזו"א דהתם מיירי על טומאת אחוריים, ובזה לא נאמר דין טבילה על כלי הכלי וביאר משום דאין גשמו של כלי טמא והיינו דהוא טומאה קלה, אבל מתוכו דהוי דין טומאה גמורה באמת נאמר דין טבילה על כולו, ולכן צריך לטבול כל הכלי, הרי מבואר דגם בטומאת תוכ דהוי טומאה חמורה מ"מ בלא דין טפלות נטמא צד אחד לא נטמא צד השני ולכן גם בחקק נהי דנטמא צד אחד אבל לא נטמא צד השני[[29]](#footnote-29).

אכן אם כנים הדברים יתכן לחדש עוד דה"ה בהדין של טומאה קלה שהיא טומאת אחורי הכלי, נמי נאמר דין של אחוריים ותוך, והיינו דאם אחוריו של כלי יתחלק לעיקר וטפל ונטמא הטפל בטמאת משקין של אחוריים רק הטפל יהיה טמא, ואם העיקר יטמא הכל יהיה טמא בדין טומאה קלה של אחוריים.

ואולי יש להוכיח זה ממשנה ב' לגבי מרדע דמבואר דין אחוריים ותוך אפילו שאין בית קיבול כלל, ואפ"ה מבואר דין אחוריים ותוך, וע"כ שם הגדר הוא דיש טפל ועיקר, והעיקר נחשב תוך והטפל נחשב אחוריים, ונטמא העיקר נטמא הטפל, נטמא טפל לא נטמא העיקר, וכן יש לומר דזה הגדר בשולחן ודולפקי וכן בטבלה דאין לה לזבז דמבואר דנחלקו אם יש להם אחוריים ותוך או לאו, והנה התם הרי אין תוך, וע"כ הנידון הוא בעיקר וטפל וכמש"נ, אלא דיש לעי' אם במרדע ושולחן ודולפקי מיירי על הטומאה החמורה של טומאת תוך של משקין או דמיירי על טומאה קלה של אחוריים. ולכאו' היה נראה לבאר דהכל הוא בתוך דין הטומאה המחודשת של גבו של כלי, וכדיבואר להלן בס"ד.

ונראה די"ל דהתם מיירי על דין טומאה קלה של גב הכלי ולא על טומאה חמורה, דהנה בגמ' בכורות דף לח. איתא דלעינן טומאת משקין בעינן שיהיה טומאת מדאוריתא, ופריך מפשוטי כלי עץ דמבואר דטמאים ואין להם חלוקה של אחוריים ותוך, ופריך בגמ' והרי לית להו טומאה כיון דאינם מקבלים טומאה דאוריתא, ומשני "דחזי למדרסות", ומבואר בזה דאם לא יהיו ראויים למדרסות באמת אין להם טומאת משקין כלל.

**יג**

## בקושיית המל"מ דבגמ' בכורות מבואר דצריך שיהיה חזו למדרסות ובמתני' כאן משמע דלא כן

ויש להקשות דהרי במתני' כאן מבואר כמה פעמים להדיא דיש טומאת משקין גם בפשוטי כלים שאינם ראויים למדרסות, דהרי שולחן לא חזי למדרס וא"כ איך שייך בו טומאת משקין, וכן יקשה טבלה שאין לה לזבז, וכן יקשה ממרדע, וכן יש להקשות ממשנה ו' עיי"ש, ובמל"מ עמד בזה.

ולולי דמסתפינא הו"א דיש ליישב הקושיא ע"פ האמור דהגמ' בבכורות מיירי משום דיני טומאת כלים והיינו דין טומאת תוך של משקין, שהוא טומאה החמורה, ודין זה נאמר דוקא בכלים שיש בהם טומאה דאוריתא, ולכן הוא דוקא בפשוטים הראויים למדרסות, אבל המשנה כאן בטבלה ושולחן מיירי משום התקנה הנוספת של גבו של כלי שהוא דין נוסף, [וזה מבואר בגמ' נדה ז: דיש טומאה לאחוריים ומשום שמשקין עלולין לקבל טומאה וכבר נתבאר דטומאה זו היא יותר קלה וכמה נפק"מ יש בזה], אך קשה דהא במתני' מבואר דנחלקו בשולחן אם יש לו אחוריים ותוך או לאו, הרי מבואר בזה דהוא שייך לטומאת תוך,

אכן לפי המבואר לעיל א"ש היטב דהדין אחוריים ותוך המבואר כאן הוא בתוך הטומאה קלה דמתני', והיינו דהוא דין עיקר וטפל, והיינו דנטמא העיקר בטומאה קלה נטמא גם הטפל בטומאה קלה, ואם נטמא הטפל לא נטמא העיקר.

נמצא לפי"ז חידוש גדול, דשולחן שקיבל טומאת משקין מהמקום שמשתמשים בו לא יטמא אלא רק משקין ולא אוכלים והוי טומאה קלה. וכן לאידך גיסא נתבאר לעיל לגבי טומאת החקק דאפילו אי נימא דאינו מטמא את כל הכלי אבל מ"מ בעצמו הוא יהיה טמא טומאה חמורה של תוך וכמש"נ.

**סימן ב**

# בענין טומאת משקין בכרים וכסתות שיש להם אחוריים ותוך

מתני' פרק כ"ה משנה א' כל הכלים יש להם אחוריים ותוך כגון הכרים והכסתות והשקין והמרצופין דברי רבי יהודה ר"מ אומר כל שיש לו תוברות יש לו אחוריים ותוך וכל שאין לו תוברות אין לו אחוריים ותוך.

**א**

## בביאור הגירסא בגמ' פסחים יז: נטמא תוכו לא נטמא גבו, נטמא גבו לא נטמא תוכו

בר"ש הביא הגמ' בפסחים דף יז: דכרים וכסתות נטמא תוכו לא נטמא גבו, ונטמא גבו לא נטמא תוכו, והנה הר"ש דחה גירסא זו, וכן לפנינו ליתא להאי גירסא, אלא הגירסא היא נטמא תוכו נטמא גבו, נטמא גבו לא נטמא תוכו.

וברמב"ם כלים [פרק כ"ח ה"ב] כ' וז"ל "אחד כלי השק כגון השקין והמרצופין, או כלי העור כגון הכרים והכסתות, ואחד כלי עץ אפילו קופות ומשפלות אם נטמאו אחוריהן במשקין לא נטמא תוכן" עכ"ל, ובהשגת הראב"ד שם כ' לא נטמא תוכן. א"א **ואף לא אחוריהן** וכו'.

ובביאור כוונת הראב"ד עי' בכ"מ שכ' בפי' קמא דהראב"ד גרס להאי גירסא דמבואר כאן בפסחים דנטמא תוכו לא נטמא גבו ונטמא גבו לא נטמא תוכו, וכוונתו להקשות דברמב"ם מבואר דרק אם נטמאו מאחוריהם לא נטמא גבו ומשמע דאם נטמא תוכו נטמא גבו, והאמת אינו כן דגם נטמא תוכו לא נטמא אחוריו. ועי' עוד מש"כ הכ"מ לבאר באופ"א עיי"ש.

והנה לפי"ז נמצא דהא דאמרי' במתני' דרבי יהודה אומר כגון הכרים והכסתות יש להם אחוריים ותוך הכוונה היא שמכל צד וצד שנוגע בהם יש בהם הדין דנטמא תוכו לא נטמא גבו נטמא גבו לא נטמא תוכו, ורק אותו הצד שנגע בו טמא, ולפי"ז צ"ל דר"מ דנחלק ומחמיר נקט דהכל טמא, והיינו נטמא כולו, אא"כ יש לו תוברות דבזה הדין הוא דנטמא תוכו נטמא גבו נטמא גבו לא נטמא תוכו.

ב

## בתוס' רבנו פרץ ביאר שנחשב משני הצדדים גבו של כלי

ויש לעי' מה הביאור בדין זה המבואר בגירסא בגמ' פסחים יז: דמכל צד שהוא נוגע לא נטמא הצד השני, ולכאו' הביאור בזה הוא דמכל צד נחשב גבו של כלי, וכ"כ בתוס' רבינו פרץ פסחים יז: וז"ל לכך נראה לר"י דגרסי' נטמא תוכו לא נטמא גבו נטמא גבו לא נטמא תוכו, והיינו הטעם לפי "שהכל הוי גב" לפי שרגילות לצד פנימי עכ"ל. אך הא גופא טעמא בעי מדוע מכל צד יחשב גבו של כלי, והרי אדרבה מכל צד הוא משתמש, וא"כ לכאו' היה צריך להיות שכל צד יחשב תוכו של כלי.

וצ"ל דמעלת תוכו של כלי הוא חשיבות שעיקר השימוש הוא במקום התוך, ולכן ס"ל לר' יהודה דהוא דוקא אם משתמש בתוך זה באופן קבוע בכה"ג יש לו מעלת התוך שנטמא תוכו נטמא גבו, אבל כל שהכרים וכסתות מתחלפים מצד הפנימי לצד החיצון ואינו משתמש בצד מסויים באופן קבוע, א"כ לית ליה מעלת התוך של הכלי, ולכן אנו דנים מכל צד שנחשב גבו של כלי.

ועי' בר"ש כאן שכ' לבאר מאי שנא כרים וכסתות מכלי שטף דמבואר בגמ' בכורות לח. שנטמא תכו נטמא גבו, וכ' לבאר וז"ל "שאני כלי שטף שהתוך ראוי להשתמש בו ולא גבו ותוכו חשיב טפי מגבו אבל כרים וכסתות ושקים ומרצופים שראוי להופכן חשיב צד זה כזה" עכ"ל. ולכאו' ביאור כוונתו דהמעלה של תוך על פני גב הוא בזה שהוא עיקר התשמיש, ולכן חשיב תוכו של כלי, אבל כל שחשיב צד זה כצד זה כיון לית ליה מעלת תוכו של כלי ולכן בכה"ג יהיה הדין דמכל צד יחשב כגבו שנטמא רק אותו הצד.

**לפי"ז ביאור המחלוקת דר' יהודה ור' מאיר לשיטת הראב"ד ותוס' ר"פ**

וא"כ נמצא לפי"ז דיסוד המחלוקת דר"מ ור"י הוא בגדר תוכו של כלי, דר' יהודה למד דהגדר הוא דבשביל שיאמר דין נטמא תוכו נטמא גבו, צריך שיהיה התוך חשוב, והיינו דעל ידי שהוא עיקר תשמיש הכלי עי"ז נחשב תוכו של כלי, אבל אם שני הצדדים תשמישם שוה אין לשום צד מעלת תוך הכלי, וממילא כיון דאין לו את מעלת התוך של כלי שוב לא נאמר בו דין נטמא תוכו נטמא גבו אלא רק הצד שנגע בו נטמא, וכמו הדין של נטמא גבו לא נטמא תוכו,

אבל ר"מ למד דכל צד שתשמישו שוה עם הצד השני הרי הוא נחשב כתוכו של כלי, ואדרבה בכדי שיהיה גבו של כלי צריך שיהיה היכר שהוא הצד הפחות בתשמיש שהוא גב הכלי, וזה רק באופן שיש תוך עיקר א"כ הצד השני יחשב לגבו של כלי שהוא הטפל, אבל באופן שיש הצדדים תשמישם שוה בכה"ג חשיב שני תוכות, שפיר אמרי' מכל צד נטמא תוכו נטמא כולו, ולכן רק באופן שיש תוברות, באופן זה שיש היכר על צד אחד שהוא תוך יותר מהצד השני בזה אמרי' דהצד השני נעשה לגבו של כלי, ובו נאמר הדין נטמא גבו לא נטמא תוכו.

**ג**

## ביאור נוסף בביאור פלוגתת ר"מ ור' יהודה

ונראה דאפשר לבאר באופ"א ביסוד הפלוגתא בזה דהנה יש לחקור בהדין המבואר לקמן משנה ו' דנטמא תוכו נטמא גבו, אבל נטמא גבו לא נטמא תוכו, [ויסוד הדין הוא דאשווהו רבנן ככלי חרס וכמבואר בגמ' בבכורות דף לח.]. האם הגדר הוא דקבלת טומאת משקין הוא רק מתוכו ולא מגבו, וכל שנטמא הכלי מתוכו ממילא נטמא כולו כיון שהוא כלי אחד, אלא דמגבו אינו מקבל טומאה. או דנימא באופ"א דטומאת משקין הוי דומיא דכלי חרס, וכמו שבכלי חרס תוכו וגבו הוי שני רשויות נפרדות, ואם נטמא תוכו מעיקר הדין צריך להיות הדין שחלות הטומאה יחול רק בתוכו ולא על גבו, אלא שיש דין נוסף של טפלות, והיינו דגבו נטפל לתוכו של כלי, ולכן נטמא תוכו נטמא גבו.

והשתא י"ל דלעולם גם ר' יהודה סובר דכרים וכסתות המתהפכים נחשבים לשני תוכות, דכיון שפעמים משתמש בצד זה ופעמים משתמש בצד השני לכן שני הצדדים נחשבים לתוכו של כלי והוי כלי שיש בו שני תוכות, אלא דיסוד הפלוגתא היא האם הדין של נטמא תוכו נטמא גבו הוא דין שקבלת טומאה איכא רק מצד תוכו של כלי, או דהגדר כמו הצד השני שהוא דין טפלות, ומעתה ר' יהודה למד דהוא דין טפלות ומעתה כיון ששני הצדדים נחשבים לתוך א"כ אין צד אחד נטפל לחבירו, אבל לפי ר"מ אי"ז מדין טפלות אלא הוא דין שקבלת טומאה איכא רק דרך תוכו אבל כל שנטמא מקצת הכלי שוב נטמא כולו. וא"ש היטב דכשיש שני תוכות הדין הוא דנטמא תוכו נטמא גם התוך השני.

**ד**

## כמה נפק"מ בדין כרים וכסתות המתהפכים [אם חשיבי תוכו של כלי, או גבו של כלי]

נמצא לפי האמור ב' דרכים בדעת ר' יהודה שס"ל דנטמא צד אחד לא נטמא הצד השני, דלפי המבואר בתור"פ הגדר הוא דשני הצדדים נחשבים לגבו של כלי, ומאידך לפי ביאור השני שנתבאר הגדר הוא דשני הצדדים נחשבים לתוך ולכן אין צד אחד בטל לצד השני ולא אמרי' כאן נטמא תוכו נטמא גבו.

**וי"ל כמה נפק"מ בין שני הביאורים הללו**

**א]** שמעתי מידידי הג"ר שמשון וייס שליט"א די"ל כמה נפק"מ א' לענין הדין המבואר בנדה דף ז: דמשקין מטמאין הכלי מגבו רק לענין לטמא משקין אחרים, וכ' תוס' שם דמשקין שנגעו בתוכו מטמאים הכלי לגמרי ואף לענין לטמאות אוכלים וזהו מגזירת י"ח דבר, ונתבאר שם דהוי שני גזרות, יש גזירה על תוכו של כלי ויש גזירה על גבו של כלי. ומעתה יש בזה נפק"מ גדולה לדינא בגדר טומאת כרים וכסתות לשיטת ר' יהודה, דאי נימא כהתוס' ר"פ ששני הצדדים נחשבים לגבו של כלי א"כ מכל צד שיקבל טומאה יהיה רק לטמאות משקין ולא לטמאות אוכלים, אולם אי נימא כמו שנקט הגרי"מ שמשני הצדדים נחשב לתוכו של כלי, אלא דתוכו לא נטפל לתוכו, א"כ משני הצדדים נטמא אף לגבי אוכלים.

ב] כמו"כ י"ל נפק"מ לגבי טבילה בכלי שכ' החזו"א להביא דברי הגמ' דמועיל טבילה רק מצד החוץ של כלי, ואי"צ להטביל כל הכלי וביאר החזו"א דהוא דין דוקא באופן שנטמא מגבו של כלי שהוא טומאה קלה ובזה סגי להטביל רק חוצה של כלי, אבל כל שנטמא מתוכו צריך להטביל כל הכלי וא"כ זה יהיה נפק"מ כאם אם צריך לטבול את כל הכרים וכסתות.

ג] ונראה עוד נפק"מ לענין טומאת משקין הבאים מחמת ידים, וזהו נפק"מ רק לשיטת הרמב"ם פ"ז מאבות הטומאות ה"ב כ' דגזירת משקין לטמא כלים הוא דוקא משקין שנטמא מדבר הבא מאב הטומאה, אבל כל שנטמא מחמת ידים אינו מטמא כלים, והקשה הראב"ד מהגמ' בברכות נב. דמבואר שם דכלי נטמא ממשקה הבא מחמת ידים, וביאר בזה הג"ר ליב מאלין זצ"ל, דטומאת משקין הבאה מאחוריו של כלי הוא טומאה מחודשת והחמירו בה גם על משקה הבא מחמת ידים.

ומעתה יש לומר נפק"מ האם כרים וכסתות מקבל טומאה ממשקה הבא מחמת ידים דאם יחשב תוכו לא יקבל טומאה אלא מדבר הבא מאב הטומאה, אבל אם יחשב גבו של כלי יקבל טומאה גם ממשקה הבא מחמת ידים, מיהו לשיטת הראב"ד גופיה אי"ז נפק"מ שהרי שיטת הראב"ד דכל כלי מקבל טומאה ממשקה הבא מחמת ידים ואין חילוק בין תוכו לגבו של כלי.

**ה**

## שיטת הר"ש והרמב"ם בפלוגתת ר"מ ור' יהודה

והנה כל מה שנתבאר הוא שיטת הראב"ד, אבל הר"ש דחה ביאור זה וביאר דהגירסא בפסחים יז: היא נטמא תוכו נטמא גבו, נטמא גבו לא נטמא תוכו, וכן מבואר ברמב"ם בפהמ"ש במתני' דלר' יהודה אחוריים ותוך היינו נטמא תוכו נטמא גבו, אבל נטמא גבו לא נטמא תוכו, והנה אף דהוי כלי המתהפך וא"כ יש לעי' מהו התוך ומהו הפנים, אכן צ"ל דאנו דנים לפי מצב הכלי בזמן קבלת הטומאה, והצד שבפנים הוא נחשב לתוכו של כלי, והצד של החוץ הוא נחשב לגבו של כלי.

וביאור שיטת ר"מ ברמב"ם כתב דלפי ר"מ הדין הוא דבכל גווני נטמא כולו, והיינו בין נטמא תוכו ובין נטמא גבו נטמא כולו, וכן מסתבר דכן הוא שיטת הר"ש, אולם לא נתפרש להדיא בר"ש כאן.

**ו**

## ביאור הרש"ש לדעת ר"מ בכרים וכסתות דמיקל טפי מר' יהודה

**וברש"ש** כ' לבאר בשיטת הר"ש דר"מ ס"ל דנטמא תוכו **לא** נטמא גבו, נטמא גבו **לא** נטמא תוכו, ומקור דבריו הוא מהר"ש במשנה ג' לגבי מדות יין ושמן, וכן דימה זה לרובע וחצי הרובע דמבואר דנטמא רובע לא נטמא חצי הרובע, נמצא לפי"ז דלפי הרש"ש שיטת ר"מ הוא כמו שנתבאר לעיל בדעת הראב"ד ותור"פ בשיטת ר' יהודה.

והנה בביאור שיטת ר"מ לדברי הרש"ש י"ל כפי ב' הדרכים שנתבארו לעיל, בשיטת הראב"ד והיינו או דהגדר הוא דמשני הצדדים חשיב כגב הכלי וכמו שכ' התוס' ר"פ, או דהגדר הוא דמשני הצדדים חשיב תוכו של כלי ובכה"ג לא אמרי' נטמא תוכו נטמא גבו כיון דבכה"ג הגב לא נטפל לתוך וכמש"נ, **אולם יעוי' היטב בלשון הרש"ש** שכ' דגם אחורי הכלי חשיב תוך, וכמו רובע וחצי הרובע, וממילא מבואר בדבריו דהגדר הוא דהוי שני תוכות, ונטמא תוך האחד לא נטמא התוך השני.

**ז**

## לסיכום ג' דרכים בפלוגתת ר"מ ור' יהודה במתני'

**א) לשיטת הרמב"ם** לר' יהודה "יש לו אחוריים ותוך" הביאור נטמא תוכו נטמא גבו נטמא גבו לא נטמא תוכו, ובדעת ר"מ להרמב"ם נטמא מכל צד נטמא כולו. וכן הוא בפשוטו לשיטת הר"ש[[30]](#footnote-30).

**ב) לשיטת הר"ש [להרש"ש]** לר' יהודה יש לו אחוריים ותוך הכוונה היא נטמא תוכו נטמא גבו, נטמא גבו לא נטמא תוכו [וכמו להרמב"ם], ולדעת ר"מ נטמא תוכו **לא** נטמא גבו, ונטמא גבו **לא** נטמא תוכו, וביאר הרש"ש דהוי כשני תוכות, ומדמה זה לרובע וחצי רובע דהוי שני תוכות שאין אחד נטמא מהתוך שלצידו.

**ג) לשיטת הראב"ד בהשגה על הרמב"ם** [פכ"ח מכלים ה"ב להכ"מ שם], וכן לגירסת הר"ש בגמ' פסחים יז:, הוא דלר' יהודה נטמא תוכו לא נטמא גבו, ונטמא גבו לא נטמא תוכו, ואילו לשיטת ר"מ לא נתפרש אבל לכאו' בהכרח צ"ל דהכוונה היא נטמא תוכו הכל ונטמא גבו נטמא הכל וזהו הכוונה אין אחוריים ותוך, [דא"א לפרש נטמא תוכו נטמא גבו ונטמא גבו לא נטמא תוכו דזה לא יכול להתפרש בלשון לא נטמא תוכו לא נטמא גבו].

**ח**

## ביאור לשון המשנה כל הכלים יש להם אחוריים ותוך כגון הכרים והכסתות

והנה לשון המשנה כל הכלים יש להם אחוריים ותוך כגון הכרים והכסתות, מבואר דלשיטת ר' יהודה דין כרים וכסתות הוא כמו כל הכלים שיש להם אחוריים ותוך, אלא שר"מ נחלק וס"ל דכיון דכרים וכסתות אין להם תוברות ואין ניכר בהם מה הוא תוך ומה חוץ לכן אינו דומה לכל הכלים, אבל לשיטת ר' יהודה הרי הוא נכלל בכל הכלים, ועי' ברא"ש כאן.

ויש לתמוה דבשלמא לפי שיטת הרמב"ם וכן להר"ש לגירסא דידן א"ש דבאמת לר' יהודה נטמא תוכו נטמא גבו, נטמא גבו לא נטמא תוכו, והרי הוא כמו כל הכלים, אבל לפי שיטת הראב"ד בהשגה פכ"ח ה"ב ולפי תוס' ר"פ, דכוונת ר' יהודה דנטמא תוכו **לא** נטמא גבו, ונטמא גבו **לא** נטמא תוכו, צ"ע טובא דהרי אינו דומה לכל הכלים וחלוק טובא, ואיך מדמי במתני' לכל הכלים שיש להם אחוריים ותוך, כגון כרים וכסתות, והרי הם חלוקים טובא מכל הכלים, דבכל הכלים נטמא תוכם נטמא גבם, ואילו כאן לא נטמא גבם[[31]](#footnote-31).

אכן נראה דאי נימא דהגדר הוא דמשני הצדדים לעולם הוא נחשב "גבו של כלי", וכמ"ש תוס' ר"פ, א"ש היטב דהוא דומה לכל הכלים שיש בהם דין אחוריים ותוך, דהנה הדין של נטמא תוכו נטמא גבו הרי הוא דין בכל הטומאות ואינו שייך כלל לטומאת משקין, וע"כ החידוש בדין אחוריים ותוך הוא דנטמא גבו לא נטמא תוכו, ומעתה א"ש לפמש"נ בדברי תור"פ דמשני הצדדים הוא נחשב לגב ולכן לא נטמא תוכו דלעולם הוא נחשב לגב דזהו גוף הדין של אחוריים ותוך, אלא שכאן משני הצדדים חשיב גב וא"ש היטב[[32]](#footnote-32).

אולם הרש"ש הרי ביאר שמשני הצדדים הוא נחשב לתוך, ומדמה זה לרובע וחצי רובע, דנטמא זה לא נטמא זה, ונראה דכיון דהרש"ש מיירי לדעת ר"מ אתי שפיר מה שביאר שנחשב לשני תוכות דבאמת ר"מ סבר דהוא חלוק מכל הכלים, וחלוק טובא דבכל הכלים נטמא תוכו נטמא גבו ואילו הכא נטמא תוכו לא נטמא גבו, ומשום דהוי כשני תוכות חלוקים.

היוצא מכל הנ"ל, דבתוס' ר"פ כ' דשני הצדדים נחשבים כגבו של כלי, ואילו ברש"ש כ' דהגדר הוא דמשני הצדדים חשיב תוכו של כלי, וי"ל דהוא לשיטתם דתוס' ר"פ מיירי בדעת ר' יהודה ולכן בכדי ליישב לשון המשנה "כל הכלים יש להם אחוריים ותוך" ביאר דחשיב גבו של כלי, אבל הרש"ש דמיירי לדעת ר"מ שפיר ביאר דהוא נחשב תוכו של כלי משני הצדדים.

**סימן ג**

# בענין אחוריים ותוך

**[פרק כ"ה משנה א- ג- לא הוגה כלל]**

כלים פרק כה משנה א "כל הכלים יש להם אחוריים ותוך כגון הכרים והכסתות והשקין והמרצופין דברי רבי יהודה ר"מ אומר כל שיש לו תוברות יש לו אחוריים ותוך וכל שאין לו תוברות אין לו אחוריים ותוך ע"כ".

מבואר במתני' שנחלקו ר' מאיר ור' יהודה בדין כרים וכסתות שאין להם תוברתו והיינו שהם מתהפכין ואין היכר הצד שבפנים לצד שבחוץ, דלר' יהודה בכה"ג יש להם דין אחוריים ותוך, ואילו לר"מ אין להם דין אחוריים ותוך.

ומצינו במתני' כמה ביאורים, ברמב"ם ביאר דלר' יהודה דיש להם אחוריים ותוך היינו "נטמא תוכו נטמא גבו, אבל נטמא גבו לא נטמא תוכו", והיינו דדנים לפי המצב איך שנראה כעת הכרים והכסתות, ובזה הדין דתוך שלהם יש לו דין תוך וגב יש לו דין גב, ונטמא תוכו נטמא גבו, אבל נטמא גבו לא נטמא תוכו, ואילו לשיטת ר"מ אין להם אחוריים ותוך וביאר הרמב"ם דמכל צד שיגע נטמא כולו, וכן בפשוטו שיטת הר"ש. וביאור שיטת ר"מ לכאו' דכיון שהוא מתהפך א"כ מכל צד הוא נידון כתוך. ואכתי יש לעי' מהו יסוד מחלוקתם

והנה להלן במשנה ג' "מדות יין ושמן וזומא ליסטרא ומסננת של חרדל ומשמרת של יין יש להן אחוריים ותוך דברי ר' מאיר רבי יהודה אומר אין להם"

**בביאור דעת ר' יהודה לחלק בין מדות יין ושמן לבין כרים וכסתות ורובע וחצי רובע [להרמב"ם]**

**וצ"ע דלכאו' החליפו שיטתם,** דלשיטת ר' יהודה גבי מדות יין ושמן אין אחוריים ותוך ולכאו' הכוונה דנטמא תוכו נטמא הכל, וכ"כ הרמב"ם, ואילו לשיטת ר"מ יש לו אחוריים ותוך, והנה בביאור ההיכ"ת במשנה ביאר הר"ש דמיירי שיש חקק מתחת כלי כמו שעושים לכלי כסף וכן ביאר הכ"מ בדברי הרמב"ם וכן נקו המל"מ בדברי הרמב"ם.

וקשה דלר' יהודה מאי שנא כרים וכסתות ממדות יין ושמן, אכן י"ל בפשיטות דכרים וכסתות דנים לפי המצב שהכלי כעת ומאחר ולפנינו יש כאן רק תוך אחד והצד השני הוא גב לכן הדין הוא דנטמא תוכו נטמא גבו ונטמא גבו לא נטמא תוכו, אבל במדות ויין ושמן יש כאן שני תוכות לפנינו, ולכן מכל צד שנכנס הטומאה נטמא הכל ומשום הדין של נטמא תוכו נטמא גבו.

אך אכתי קשה כפי שהקשה המל"מ והמשנ"א, מאי שנא ממשנה ד' דמבואר דרובע וחצי הרובע נטמא חד לא נטמא שני, והלא דברים ק"ו אם הוא ברובע וחצי רובע שיש כאן שני תוכות גמורים לא אמרי' נטמא תוכו נטמא גבו הכא ודאי דלא נימא הכי דנטמא מאחוריו נטמא תוכו.

ואשר צ"ל דיש חילוק דרובע וחצי הרובע הוא נחשב לשני כלים נפרדים ולכן נטמא אחד לא נטמא השני כיון דהוי שני כלים משא"כ כאן בחקק מאחוריו חשיב כלי אחד עם שני תוכות ולכן מכל צד שנטמא מטמא תוכו. ועי' מל"מ שם שאזיל בדרך זו.

**בביאור דעת ר"מ לדעת הרמב"ם לבאר מתני' כרים וכסתות מדות יין ושמן ורובע וחצי רובע**

והשתא יש לעי' לדעת ר"מ דהנה שיטת ר"מ במתני' מ"א דנטמא הכל לשיטת הרמב"ם והיינו דבכרים וכסתות אין מעלה לצד אחד יותר מצד השני ומכל צד גם אחוריו נטמא תוכו נטמא גבו, ואילו הכא מבואר דיש חקק ויש כאן אחוריים ותוך ולכאו' הרי דברים ק"ו אם בכלי המתהפך שכעת יש כאן רק צד אחד המשמש אנו דנים הצד השני כעיקר כ"ש באופן שיש חקק המשמש גם עכשיו שיחשב כתוך

אכן י"ל לדעת ר"מ דבכלי המתהפך מכיון שפעמים משמש הצד השני תוך גמור והצד שמאחוריו הוא תך א"כ נמצא דשני הצדדים שוים וכל צד הוא תוך גמור ולכן מכל צד נחשב כתוך גמור, אלא שפעמים משמש כך ופעמים משמש כך, משא"כ בחקק לעולם יש את הצד העיקר והצד של החקק הוא הטפל ולכן יש לו אחוריים ותוך.

אלא דיש לעי' מרובע וחצי רובע מאי שנא מכלי המתהפך דאנו אומרים דיש כאן שני עיקרים ולכן אנו אומרים דמכל צד הוא נחשב תוך גמור, ומכל צד נטמא תוכו נטמא גבו וא"כ ה"ה דנימא הכי גבי רובע וחצי רובע,

אכן י"ל גם בזה דרובע וחצי רובע הם שני כלים נפרדים דכיון דבקביעות יש כאן שני צדדים הרי מצד החפצא של הכלי יש כאן שני כלים משא"כ בכלי המתהפך לעולם הוא נחשב לשני כלים. משא"כ כלי המתהפך הוי כלי אחד המשמש לכאן ולכאן, ולא מבעיא ברובע וחצי רובע באופן שהם שני כלים זה בצד זה אלא ה"ה להפירוש השני בר"ש שהוא חקק נמי י"ל דכיון דלעולם ש כאן שני תוכות לעולם יחשב כשני כלים, אלא שאם אחד הוא עיקר והשני טפל הרי הוא נטפל לחבירו אבל כל שהוא באותו דרגה יחשב כשני כלים שאינם טפלים זה לזה, אבל כלי המתהפך לעולם יחשב ככלי אחד אם שני תוכות. ודוק.

**בשיטת הר"ש**

הנה שיטת הר"ש במתני' ריש פירקין בכרים וכסתות לר' יהודה יש כאן אחוריים ותוך דהצד שבפנים הוא עיקר והצד השני הוא הטפל ונטמא תוכו נטמא גבו נטמא גבו לא נטמא תוכו, ומאידך במדות יין ושמן ביאר בדעת ר' יהודה דאמר אין אחוריים ותוך וז"ל "טעמא דר' יהודה משום דכל הני יש מאחוריהם חקק בית מושב כעין שעושים לכלי כסף ופעמים שכופהו על פיו ומשתמש לצד אחר וחשוב אחוריו ולא גרע מתוכו להיות בטל אגביה" עכ"ל, והיינו דמבואר דהוא חשוב תוך ואינו בטל לגביו ואינו טמא אלא רק הצד שנוגע בו ולא הצד השני ולא אמרי' כאן נטמא תוכו נטמא גבו, יש לעי' בטעם הדבר מאי שנא מכרים וכסתות.

אכן זה מבואר היטב דכרים וכסתות לפי שעת השימוש הצד השני אינו ראוי לשימוש ולכן לית ליה שם תוך אלא שם גביו ולכן נטמא תוכו נטמא גבו, ונטמא גבו לא נטמא תוכו, אבל במדות יין ושמן שיש חקק א"כ כל צד הוא נחשב תוך ובכה"ג לא אמרי' נטמא תוכו נטמא גבו, [מיהו יש חומרא בגוף הטומאה דהוא שם של טומאת תוך וכפי שיבואר להלן].

ולפי"ז מבואר היטב נמי הדין של רובע וחצי רובע דגם שם אמרי' נטמא תוכו לא נטמא גבו מהאי טעמא דיש כאן שני תוכות ושניהם חשובים ואינם בטלים זה לזה ולכן לא אמרי' נטמא תוכו נטמא גבו.

**בהכרעת ר"ש בדין טבילה**

[אלא דמה שיש לעי' הוא בדין טבילה שמבואר דר"ש מכריע וצריך לטבול את כולו ומשמע דמעיקר הדין אינו צריך לטבול את כולו ורק משום הדין של נטמא כולו צריך לטבול והקשה המל"מ דהרי גם ברובע וחצי רובע דלא נטמא כולו נמי יש דין לטבול את כולו, והתם כו"ע מודו בזה וע"כ דנאמר דין בטבילה לטבול את כל הכלי ואפילו אם רק חציו טמא.

אכן כאן ביארו ע"פ הגמ' זבחים, דהנה לשיטת ר' יהודה כל צד הוא תוכו של כלי, אבל לר"מ הרי מצד החקק הוא נחשב אחוריו של כלי וכלי שנטמא מאחוריו אין דין לטבול את כולו, ומעתה ביחס לדין טומאה הלכה כר"מ דלא נטמא תוכו אבל ביחס לדין טבילה הלכה כר' יהודה דחשיב תוכו וצריך טבילה, ויש לעי' למאי נפק"מ דהלכה כר"מ ולכאו' נפק"מ לזה דאם נטמא מתוכו יהיה גם טמא וכפש"נ].

עוד יש לדון בכל הד' נפק"מ שנתבארו לעיל האם יהיה גם כאן ולכאו' מסתבר שיהיה גם כן את כל הנפק"מ וזהו חידוש לדינא דלכאו' מבואר דהלכה כר"ש וא"כ ההכרע דחשיב טומאת תוך ויהיה בזה כל החומרות, וזהו ביחס לקושיית הראב"ד על הרמב"ם דפסק כר' יהודה.

מיהו יש לעי' לדעת הר"ש לשיטת ר"מ דמבואר דבמשנה א' אמר ר"מ אין לו אחוריים ותוך ונתבאר בפשוטו דהכוונה היא דנטמא תוכו נטמא גבו, ואילו הכא הלשון אין לו אחוריים ותוך היינו שיש לו שני תוכות ובאמת לפי הרש"ש מיושב.

אולם אכתי יש לעי' אי נימא דלא כהרש"ש דלכאו' מדוע בכרים וכסתות ס" לר"מ דנטמא הכל ואילו הכא ס"ל לר"מ דיש לו עיקר ואחוריים, אכן י"ל בזה כפש"נ לעיל דבכרים וכסתות כל צד הוא תוך כיון דהוי כלי המתהפך ושניהם עיקרים אבל בחקק יש צד עיקר וצד טפל ולכן יש אחוריים ותוך, אבל ר' יהודה דמה שיכול להתהפך אין אנו דנים אותו כיון שאנו דנים אותו לפי מה שהוא לפנינו וכאן יש רק צד אחד של תוך משא"כ בחקק יש לפנינו שני צדדים ולכן אנו רואים זאת כשני תוכות, אבל לר"מ דנים לפי החפצא של הכלי בעצמו ולא לפי השימוש של עכשיו ולכן מצד החפצא שני הצדדים שוים, משא"כ בחקק יש צד עיקר וצד טפל מצד מהותו ושימושו, משא"כ ברובע יש שני צדדים בחפצא שהם שוים, ולכן לא נטמא חבירו. ואכתי צ"ב....

והנה יש לדון לפי שיטת הרש"ש דביאר בדעת ר"מ במתני' א' דכרים וכסתות לא נטמא גבו, ואילו הכא מבואר במתני' לגבי חקק דר"מ סבר דנטמא תוכו נטמא גבו, ויש לעי' מדוע ר"מ לא סבר כר' יהודה, והרי זהו שיטתו דס"ל דנחשב לשתי תוכות. ולא בטל אגב חבירו,

וצ"ל דהתם הוא משמש כתוך והצד השני הוא גב, וזהו תוך גמור, ושני צדדים תוך גמור לא בטל הצד השני, אבל בחקק אי"ז תוך גמור כיון שהצד השני הוא גם תוך וא"כ כל צד הוא גם גב של הצד השני.

ונראה בדרך נוספת בענין זה והוא ע"פ מה שנתבאר כבר דיש לחקור בגדר הדין של נטמא תוכו נטמא גבו האם הגדר דהוי כלי אחד אלא שמקבל טומאה רק מצד אחד שהוא תוכו ואין קבלת טומאה מגבו, או דילמא דלעולם יש טומאת תוכו והצד של הגב הוא רשות אחרת ואינו בדין שיקבל טומאה מתוכו אלא דיש עוד הלכה של טפלות ונטמא תוכו נטמא גבו, ומעתה י"ל דר"מ למד במתני' בכרים וכסתות שכל צד כיון שפעמים הוא משמש גב א"כ לית ליה מעלת תוך כיון שפעמים שהוא משמש כגב, ולכן לא שייך בו דין נטמא תוכו נטמא גבו, אלא רק טומאת גב, וכן מבואר בתוס' ר"פ ששני הצדדים נחשבים כגב, אבל ברובע וחצי רובע שני הצדדים הם תוך דלעולם הוא משמש כתוך, ולכן כאן נאמר הדין נטמא תוכו מקבל טומאה מתוכו לכל הכלי, אבל ר' יהודה למד דהגדר הוא דנטמא תוכו נטמא גבו הוא דין טפלות ולכן כשיש שני תוכות אינו טפל, אבל בכרים וכסתות הגב טפל. וברובע וחצי רובע צ"ל דהגדר הוא שהוי שני כלים נפרדים, והיינו גם לר"מ הגדר הוא דהוי כלי אחד ונטמא תוכו נטמא הכל מ"מ ברובע וחצי רובע צריך לומר שהוא שני כלים נפרדים ואינו שייכי זה לזה כלל.

**שיטת הר"ש לפי הגירסא בפסחים והראב"ד ור"פ**

דלר' יהודה נטמא תוכו לא נטמא גבו והיינו דלר' יהודה כרים וכסתות הם שני תוכות ואינם מקבלים טומאה זה מזה, אולם במדות יין ושמן מבואר בדבריהם דנטמא תוכו נטמא גבו כיון דלפי שיטה זו אין לו אחוריים ותוך הכוונה בזה דנטמא תוכו נטמא כולו, וא"כ יש לעי' מה החילוק, אכן י"ל דבכרים וכסתות הוא סתירה זה לזה בחפצא ולכן חשיב ב' תוכות חלוקים, משא"כ בחקק חשיב הכלי כלי אחד אלא שיש בו שני תוכת, ואילו רובע וחצי רובע הוי שני כלים לגמרי

ולר"מ בכרים וכסתות הכל טמא ומשום שהוי כלי אחד, אבל בחקק יש עיקר וטפל, וברובע וחצי רובע אין עיקר וטפל.

אפשר לפרש ביאור המחלוקת דאחוריים ותוך דיסוד הפלוגתא היא לפי המל"מ דר' יהודה למד דהוא תלוי בתוך גרידא, אבל ר"מ למד דהוא דין טפל ועיקר.

**בגדר דין טפלות של אחוריים ותוך**

בדין טפלות אפשר להוכיח מהא דמבואר דגבו הוא חציצה בפני הטומאה ואי נימא מה דמסופק ר"י דאפילו מה שיכול לקבל טומאת מדרס הוא אינו חוצץ בפני הטומאה א"כ לעולם לא יחוץ בפני הטומאה, כיון דיכול לקבל טומאה דרך התוך של הכלי, וע"כ דהוא דין טפלות, ויותר יש להביא ראיה מהא דמבואר בתפארת שמואל דנקט דכלי שנטמא תוכו נטמא גבו הרי הוא חוצץ בםני הטומאה, ואפילו אחש שנטמא צד הגב שלו, וע"כ דהגדר וא דין טפלות ולא הוי טומאה בעצם.

עוד י"ל לפי מה שחקר הקובץ הערות אם כלי נטמא מדין מגע מקצתו מגע כולו, או משום התפשטות הטומאה, ולכאו' אי נימא דהוא דין של מגע מקצתו מגע כולו הרי אינו מקבל טומאה מגבו ומדעו גבו טמא, וע"כ הוא מדין טפלות.

וכן אולי יש להוכיח מהא דמבואר דנטמא רובע וחצי רובע גבו נטמא, משא"כ נגע בגבו כל האחוריים טמאות, ואולי יש ליישב.

עוד יש לדון להביא ראיה מהא דמבואר לגיב כתמים שאין דיני כתמים בגבו של כלי ולכאו' מבואר בזה הגדר הוא דהוא דין טפלות ואינו טומאה בעצם

אבל בדברי ר"מ לשיטת הרמב"ם נטמא כולו מדין טפלות מבואר דאפילו שלא שייך טפלות נמי נטמא הכל לכאו' מבואר דהוא לא טפלות אכן אין ראיה משום דיש דין שכל תוכת נטמאים והוא דין ש ל כלי אחד אבל יש עוד דין של גבו וגבו הוא דין תוך,

קושית הגרר"ש מדברי הר"ש ריש פ"ב אי נימא דהוא דין של טומאת כולו מדראוריתא ע"כ אין כוונת הר"ש כמו דמבואר ברש"ש, אלא הוא דין של תוכות ודוק.

**סימן ד'**

# בענין משקין לטמא ידות

**א**

## בענין אם הידות עצמם טמאים מהמשקין

**משנה ו' כני כלים ואוגניהם וידות המקבלים שנפלו עליהם משקין מנגבן והם טהורים,** מבואר בזה דאין ידות מקבלים טומאת משקין, ויש לעי' בטעם הדבר מדוע ידות אינם מקבלים טומאת משקין, ואינם מכניסים טומאת משקין לכלי. וברמב"ם כ' הואיל ודברים אלו כאילו הם בפני עצמם ולא מן הכלי עיי"ש, "לפי שכל מה שגזרו הוא שיטמאו כלים. לא שיטמאו ידות הכלים" ע"כ, ובר"ש כ' בנוסח אחר "לא חשיבי הני להביא טומאת משקה לכלי", ויש לעי' אם יש נפק"מ בין פירוש הרמב"ם לפירוש הר"ש.

והנה יעוי' בר"ש לעיל [משנה ג'] דמבואר בסוף דבריו דהידות עצמם נטמאו, אלא דאינם מכניסים טומאה לכלי ולכן לא גזרו טבילה עליהם, וז"ל "נפלו על גבי האזן מנגבה והיא טהורה אלא שנהגו הכהנים שלא יהו מקיימים את הגפיים טמאים מפני התקלה. פי' גפיים אזני הכלי כדפרישית לעיל בפ"ח ובפרק י"ז. מפני התקלה. דאזן טמא אף על גב דכלי טהור ולא בעי טבילה עכ"ל.

מבואר בר"ש דאוזן הכלי באמת טמא אלא דאין דין לטבול את הכלי מחמת האוזן הטמאה. וכן יש משמעות בראב"ד בהשגות דכ' הראב"ד פכ"ח ה"א "מיהו לא ישתמש בו עד שינגב שמא יגע במשקה", ועי' חזו"א דנסתפק אם הוא דין לכתחילה לא להשתמש או דגם נטמא הכלי.

והיה נראה לדקדק בלשון הרמב"ם דפליג בזה, ונקט דלא גזרו טומאה על ידות הכלים ולא נטמאו כלל, ואף הידות עצמם טהורים, ואילו בלשון הר"ש שפיר מתיישב עם מש"כ לעיל מ"ג דאף דהיד עצמה טמא אבל לא חשיבי להכניס טומאה לכלי.

והנה בעיקר הנידון האם ידות טמאים כבר מצינו דנחלקו בזה הראשונים ריש עוקצין ושם בר"ש מבואר לכאו' דהידות עצמם אינם טמאים אלא רק מכניסים ומוציאים טומאה, ואילו הרמב"ם שם נקט דהידות עצמם נמי טמאים, ויש להקשות דהכא הכא מבואר בר"ש דהיד עצמה נמי טמאה, ולכאו' הוא דלא כדבריו ריש עוקצין, דנקט דאין כלל טומאה כל ידות.

והנה החזון יחזקאל ריש עוקצין נקט דלעולם ידות הכלים טמאים, והיינו דכל הפלוגתא שם היא רק בידות האוכלים, אבל ידות הכלים לכו"ע טמאים, ולפי"ז מיושב, אולם כבר כ' במקו"א להוכיח מדברי הר"ש פרק י"א מ" דמבואר בדבריו דנקט דגם ידות הכלים אינם טמאים, ואולם הרא"ש נקט דידות הכלים טמאים, אבל הר"ש שם נקט דידות הכלים טהורים, ומעתה קשה במש"כ כאן הר"ש שטמאים.

אכן נראה לבאר עפמש"נ בחזו"א דהכא מצינו טומאה מחודשת של טומאת אחורי הכלי, וכבר נתבאר מהחזו"א דבכה"ג אין גשמו של כלי טמא, אלא הוא דין מחודש, ומעתה היה אפש"ל דס"ל דטומאה זו חלה גם על ידות הכלים, והיינו דגזירה זו אינה מפרשת טומאת כלים, ומעתה בזה לא נתמעט ידות הכלים, דלא בעינן לזה תורת כלי, ולכן אף ידות נמי מקבלים טומאה, וכשם שאחורי כלי חרס אינו מקבל טומאה בשום דוכתא ואילו בטומאת משקין לשיטת הרמב"ם מקבל טומאה ה"ה הכא אף ידות הכלים שאינם מקבלים טומאה בשום מקום כאן ס"ל להר"ש דמקבלים טומאה.

אלא דביאר הר"ש שלא חשיבי להכניס טומאה לתוך הכלי והיינו דהחידוש שמצינו בידות שמועיל להכניס טומאה לכלי עצמו זה לא שייך בטומאת משקין.

ובענין ידות עי' מש"כ עוד לקמן פרק כ"ט ובריש עוקצין

**ב**

## בדברי המשנה שבפשוטי כלים נטמא הכלי אף על ידי הידות

ובהמשך המשנה איתא "ושאר כל הכלים שאינם מקבלים שאין להם אחוריים ותוך שנפלו משקין על מקצתו כולו טמא" ע"כ. ובפשוטו משמע דגם נפלו מים על הידות טמא כל הכלי, ובר"ש כתב כן להדיא דבכלים שאינם מקבלים טומאת משקין טמא גם מהידות, וכן פירש כוונת המשנה "ידות הכלים המקבלים", דכל מה דמבואר דמנגבן והן טהורים, מיירי דוקא על ידות המקבלים.

וצ"ע בטעם הדבר דכיון דלא גזור טומאה על הידות כיון דאינם מגופו של כלי וכמ"ש הרמב"ם, וכן להר"ש דלא חשיבי להביא טומאת משקין להכלי, צ"ב מדוע בכלי שאין לו אחוריים ותוך שפיר נטמא טומאת משקין וצ"ע בטעם הדבר.

והנה בהקדם לזה יש לדון עוד, בעיקר מה דנתבאר דאין ידות מביאים טומאה לכלי, דהנה בעיקר דין ידות מבואר בגמ' חולין קיח. דנתרבה גם לכלי חרס טומאת ידות, והקשו הראשונים מדוע כלי חרס לא מקבל טומאה מגבו והא לא גרע מידות שמכניסים טומאה לתוך הכלי, וא"כ גם בגב נימא דיכניס טומאה לכלי מדין ידות, ועי' תוס' נדה כו. דכ' דלא נתרבה יד להכניס טומאה אלא רק להוציא טומאה. מיהו יש ראשונים שכ' דבאמת לעולם יד בכלי חרס גם מכניס טומאה, וגבו של כלי גרע דאינו חשוב ידות, עי' רמב"ן ורשב"א חולין קיח. מש"כ בזה עיי"ש.

והשתא הנה בגמ' בכורות לח. מבואר דהשוו דין טומאת משקין לכלי חרס, ומעתה לפי הרמב"ן דידות מכניסים טומאה לכלי חרס א"כ מדוע לא נימא דבטומאת משקין נמי יכניסו טומאה לכלי כמו כלי חרס, והיינו דאף דכלי חרס אינו מקבל טומאה מגבו מ"מ מקבל טומאה מהידות דהוא שייכים לתוך, וא"כ הכא נמי מדוע לא מקבל טומאה מהידות, וע"כ צ"ל לפי שיטתם דרבנן עשו הגבלה בעיקר הטומאת משקין שצריכים שיבואו על עיקר כלי, ולא על הנספחים לכלי שהם אינם מעיקר הכלי. והוא דין בעיקר תקנת טומאת משקין.

אכן לפי הראשונים דס"ל דאין כלי חרס מקבל טומאת מהידות, א"ש היטב דהכא לא נתחדש הגבלה בפנ"ע דאין טומאת משקין מהידות, אלא זה נכלל בעיקר מה שהשוו אותו לכלי חרס דאינו מקבל טומאה מיד שלו, כשם שכלי חרס אינו מכניס טומאה מהיידות, אף טומאת משקין אין מכניס טומאה מהידות, אלא דהכא נתחדש עוד דין נוסף דהנה עיקר הדין דאין ידות מכניסים טומאה לפנים הוא משום דאין כלי חרס מקבל טומאה מגבו, אבל טומאת משקין הרי נתחדש שמקבל טומאה מגבו וא"כ נימא שכאן יקבל טומאה גם מדין ידות, וזהו שכ' הר"ש דלא חשיבי טומאת משקין להכניס לכלי.

אך קשה א"כ מדוע באופן דאין בית קיבול לכלי מקבל טומאה,

ונראה לבאר בזה דהנה לפמש"נ דהוא דין

אולם יש לעי' אם העיקר ידות נטמאת או לאו, והנה בלשון המשנה מנגבן והם טהורים, לכאו' מבואר דאין כאן טומאה כלל, אולם יעוי' בר"ש לעיל סוף מ"ג דמבואר שם בדבריו דהידות הכלים בעצמם מקבלים טומאה, אלא שאינו צריך לטבול את הכלי, [ויש לעי' אם מטמא אחרים או לאו עיי"ש].

ובאמת יעוי' לשון הרמב"ם שכ' לא גזרו טומאה על הידות משמע דלא חל טומאה על הידות כלל, דלא גזרו כלל, אבל לשיטת הר"ש מבואר לא חשיבי להביא טומאה, ולכאו' מבואר בדבריו דבעיקר הידות באמת חל הטומאה, אלא דלא חשיבי להביא טומאה לתוכו של כלי וזהו הר"ש לשיטתו לעיל מ"ג.

ולולי דמסתפינא הו"א דיש כאן מחלוקת בין הר"ש להרמב"ם בעיקר יסוד הדין בזה, דלשיטת הרמב"ם בכלי חרס מכניס טומאה, [וכן נקט המי נפתוח בשיטת הרמב"ם], וא"כ מעיקר הדין היה צריך להיות הדין כמו בכלי חרס, דיד מכניס טומאה לכל הכלי, אלא ע"כ הגדר הוא דגזירת משקין היתה רק על עיקר הכלי, וכל שאינו עיקר הכלי לא גזרו עליו טומאת משקין. [ובאמת צ"ב בטעם הדבר מדוע הוא כך, ועכ"פ כיון דהוא רק אטו משקה זב וזבה לא החמירו כ"כ אלא רק על עיקר דין כלים ולא על הידות].

אבל להר"ש י"ל דבאמת ס"ל דלהכניס טומאה לפנים בלא"ה אינו מכניס שהרי ס"ל דגם כלי חרס אינו מכניס טומאה לפנים ואפילו על ידי הידות, אלא ע"כ דהנידון במתני' הוא על הגב, והיינו דמהידות יגיע טומאה לגב הכלי, וזהו שכ' דלא חשיבי להביא טומאה לגב הכלי.

ונראה לבאר בזה דהנה בעיקר גדר דין טומאת אחוריים שגזרו דנתבאר דהוא טומאה חדשה, י"ל דגזרו טומאה זו רק על אחוריים ולא גזרו טומאה זו על תוך הכלי, ומעתה נמצא דכאן הידות צריכים להכניס הטומאה לאחוריים ולא לפנים וזה לא שייך, והיינו דכיון דבתוך הכלי לא שייך טומאה זו א"כ לא שייך כאן ידות, ויותר יש לבאר דאין הוא משמש את האחוריים, ולכן לא שייך שיחול באופן ישיר לאחוריים.

ומעתה נראה לבאר לפי"ז דלהר"ש הגדר הוא דכל שאין לו תוך א"כ נמצא דבכה"ג הידות משמשים את האחוריים ובזה שפיר שייך דין ידות, דכל מה דלא שייך דין ידות הוא רק באופן שיש אחוריים ותוך דבאופן זה היד עיקר משמשת לתוך וא"כ לא חשיבא להכניס טומאה רק לאחוריים בלבד, אבל כל שאין אחוריים ותוך אין חסרון והיד משמשת את האחוריים, [ועוד דאפשר דבכה"ג כל צד נחשב לאחוריים ומכנסת טומאה לכל הכלי].

והנה לשיטת הר"ש סוף משנה ג' לכאו' מבואר דעל היד עצמה גזרו טומאה עיי"ש, וע"כ דכוונת הר"ש רק דאין היד חשובה להכניס טומאה לעיקר הכלי.

אולם להרמב"ם הגדר הוא באופ"א והוא דלא גזור כלל טומאה על הידות, ונתבאר לעיל ע"פ המי נפתוח דנקט בשיטת הרמב"ם דהיד מכניסה טומאה לכלי חרס, וא"כ מעיקר הדין היה צריך להכניס טומאת משקין לתוך, וזהו כוונת הרמב"ם דעיקר גזירת טומאת משקין לא גזרו אלא על עיקר הכלי ולא על הידות. [וי"ל גם לפי שיטת המל"מ דס"ל ד

אכן לפי הרמב"ם יקשה מדוע בסיפא של המשנה דשאר כל הכלים שאין להם אחוריים ותוך נטמא מקצתו נטמא כולו ומשמע דה"ה בנטמא הידות נמי נטמא הכלי וצ"ע בטעם הדבר.

ושמעתי לבאר בזה דהנה מקור דברי הרמב"ם לפי המבואר בעין משפט הוא בפרק כ"ח מכלים ה"ג [וכן מסתבר דלא מצינו בשום מקום שהביא הרמב"ם דין זה דמתני' דאין חולק בו], והנה שם כ' הרמב"ם וז"ל "אבל פשוטי כלי שטף הראויים למדרס כגון המטה והעור שישנים עליו והכסא וכיוצא בהן אין להם אחוריים ותוך אלא בין שנגעו משקין בהן מתוכן או מאחוריהן נטמא הכלי כולו וסיים שם הרמב"ם ו"אם נפלו משקין על מקצן נטמאו כולן" מבואר ברמב"ם דמוקי למתני' באופן שהכלי חזי למדרסות ומקור דברי הרמב"ם הוא הגמ' בבכורות דהתם מבואר דפשוטי כלי שטף טמאים רק באופן דחזי למדרסות דהם ראויים לקבל טומאה מדאוריתא בהם גזור רבנן אבל פשוטי כלים שאינם ראויים לקבל טומאה מדאוריתא לא נטמאו[[33]](#footnote-33).

והשתא דאתיי' להכי יש לבאר דהנה בעיקר דברי הגמ' בבכורות דמבואר בגמ' דכלי שטף דאין לו אחוריים ותוך כל שהוא ראוי למדרס מקבל טומאה יש לעי' האם הגדר הוא דמשני הצדדים הוא נחשב לתוך ומשום שהוא פשוט הוא ראוי משני צדדים שלו, וביותר י"ל במדרס שהשימוש הוא בכובד שלו וא"כ הרי אין לו בכלל תורת אחוריים ותוך כיון דעיקר שימושו הוא מה שנשען עליו בכובד שלו. ולכן מכל צד חשיב תוך והכל טמא, או דנימא דהגדר הוא דבפשוטים לא הוקשו לכלי חרס כלל, והיינו דבהם לא נאמר גדרי כלי חרס. ולכן טמא כולו דרק בכלי חרס יש חילוק בין אחוריים לתוך.

ומעתה אי נימא כהצד השני דהגדר הוא דלא הוקש לכלי חרס כלל, א"כ י"ל בזה דלעולם הרמב"ם ס"ל דאין ידות להכניס לכלי חרס כלל אלא רק להוציא, וכמו שנקט בדבריו המל"מ פרק י"ז בדברי הרמב"ם], אלא דהכא איכא דין אחוריים, ועל זה כ' הרמב"ם דלא גזור טומאת אחוריים על כלי חרס, אלא דהכא

**סימן ה**

# בפלוגתת ר' יהודה ורבנן בשינוי מעשה לקלקל או לתקן

**א**

## אם נחלקו קודם שירד לקבלת טומאה או דנחלקו אחר שירד לקבלת טומאה

כלים פרק כ"ה מ"ט כל הכלים יורדים ליד טומאה במחשבה ואינם עולים אלא בשינוי מעשה, ומבואר דלהוציא מידי טומאה מהני ע"י שינוי מעשה, ובתוספתא כאן [הובא בר"ש], מבואר שיטת ר' יהודה דס"ל דבעינן שינוי מעשה לקלקל, אבל שינוי מעשה לתקן לא מועיל.

וכן מבואר בגמ' שבת דף נב. שיטת ר' יהודה דבעינן שינוי מעשה דוקא לקלקל, אבל שינוי מעשה לתקן לא חשיב שינוי מעשה, אולם רבנן דפליגי על ר' יהודה ס"ל דאף מועיל שינוי מעשה לתקן בכדי להעלותו מטומאתו. ויש לעי' בטעם הדבר, ומה יסוד המחלוקת ביניהם, ועוד מצינו שנחלקו האחרונים באיזה אופן נחלקו ר' יהודה ורבנן, ויבואר להלן בעזהי"ת.

**ב**

## שיטת המהרש"א בדעת רש"י בקידושין בפלוגתת ר' יהודה ורבנן

ברש"י בקידושין דף נט. [בד"ה אלא בשינוי מעשה] כ' וז"ל "ואין עולין מטומאתם אלא בשינוי מעשה היינו שיעשה מעשה לקלקלם שישברם או ינקבם", והוסיף רש"י וז"ל "וכן עד שלא יקבלו טומאה אין עולין מתורת קבלת טומאה שירדו במחשבה זו אלא בשינוי מעשה עד שיתחיל לשוף לשבץ ולגרר" עכ"ל. מבואר ברש"י דיש חילוק בשינוי מעשה בין אופן שכבר נטמא הכלי לבין אופן שעדין לא נטמא הכלי, דבאופן שכבר נטמא הכלי צריך שינוי מעשה לקלקל לשבור או לנקב, אבל כל שעדין לא חל הטומאה סגי בלהתחיל לשבץ ולכרכר דבזה כבר נעשה גולמי ואינו מקבל טומאה.

וכתב המהרש"א לבאר בשיטת רש"י דכל המחלוקת דר' יהודה ורבנן אם צריך שינוי מעשה לתקן או לקלקל הוא רק קודם שקיבל טומאה, ולענין להפקיע את הכלי מתורת כלי לענין קבלת טומאה, דלרבנן מועיל שינוי מעשה לתקן, ואילו לר' יהודה בעינן דוקא שינוי מעשה לקלקל, אבל באופן שכבר חל טומאה על הכלי, לכו"ע צריך שינוי מעשה לקלקל עכ"ד. ויש לעי' בביאור הדברים. ובחזו"א סי' כ"ט סקי"ח נחלק על המהרש"א בזה ונקט דרש"י דיבר בהוה עיי"ש.

ויש להביא ראיה לדברי המהרש"א והוא ע"פ מה שכבר נתבאר לעיל בהא דבעינן לרבנן שבירה לקלקל, ומשום דלעולם לבטל הטומאה לא מהני מה דבטל שם הכלי, אלא בעינן מעשה שבירה והיינו דלמבטל טומאה צריך או מעשה שבירה או מעשה טבילה, אבל לא מהני מה דבטל ממנו תורת כלי באופן שהתיל לגרר להפקיע טומאה שכבר חלה בו, והראיה לזה מהא דמבואר בגמ' מנחות סט. לגבי פיל בלע כפיפה מצרית דמבואר בגמ' שם דהבליעה עושה עיכול ונעשה ככלי גללים, ואפ"ה מבואר דאם כבר חל טומאה קודם שבלע הפיל לא פקע טומאתו ממנו ואפילו שחל עליו שם כלי גללים, והטעם משום דלא היה מעשה שבירה, ועי' לעיל סימן.. נתבאר כמה ראיות ליסוד זה שצריך מעשה שבירה לטהר. וא"ש אף כאן דרבנן מודו דהיכא דחל טומאה בעינן שבירה לטהרו[[34]](#footnote-34).

## קושיא על המהרש"א מהסוגיא בשבת נב:

והנה בסוגיא בשבת לכאו' יש תמיהא גדולה על דברי המהרש"א וכבר הקשה כן בחידושי רבי שמואל זצ"ל על בב"ב סי' י"ז, דאיתא שם בגמ' שבת נב. על טבעת בהמה דמבואר במתני' ד"מזין עליה וטובלן במקומן" [היינו בעודן על הבהמה].

ובגמ' שבת דף נב: פריך דהרי טבעת בהמה אינה מקבלת טומאה, ואיך קבלה טומאה, ומשני א"ר יצחק בבאים מנוי אדם לנוי בהמה, ופרש"י וז"ל "כגון שנעשה שיר זה לתכשיט אדם ובעודו לאדם נטמא ולאחר טומאתו נתנו לבהמה וצריך להטבילו מטומאתו הראשונה שלא יגע בטהרות" עכ"ל. [ובתוס' שם כבר הקשו על רש"י מדוע פירש דמיירי שכבר נטמאו ולא פירש דנפק"מ לענין שמקבלת הטבעת טומאה אחר שהעבירו לבהמה, ויבואר להלן בעזהי"ת].

ופריך בגמ' שם "והא איכא חציצה" בטבילה, ומשני "בשריתכן" והיינו דמתחילה היתה הטבעת קבועה בשיר בחוזק ולא היה כניסת מים לטבעת, ולכן מקשה שהרי יש חציצה, ומשני שהכה בפטיש והרחיב נקב הטבעת ויש כניסת מים, ופריך בגמ' והא כיון דריתכן עבד בהו מעשה ופרחה לה טומאה מינייהו, דתנן כל הכלים יורדין לידי טומאתן במחשבה, ואין עולין מטומאתן אלא בשינוי מעשה, ומשני סבר לה כרבי יהודה, דאמר מעשה לתקן לאו מעשה הוא ע"כ הגמ'.

והנה רש"י פירש הגמ' שם דמיירי שכבר חל טומאה בעודו על האדם, ויש לתמוה לשיטת המהרש"א דהרי בכה"ג שכבר נטמא הכל מודים דצריך שינוי מעשה לקלקל בכדי להפקיע טומאה, ומדוע צריך לאוקמי כר' יהודה, והרי אפשר לאוקמי ככו"ע וצריך שנוי מעשה לקלקל, ובאמת זהו תימה גדולה.

**ג**

## ביאור המגיני שלמה ברש"י שבת נב:, ובפלוגתת ר' יהודה ורבנן

והנה במגיני שלמה ביאר בדברי רש"י באופ"א, דהנה תוס' הקשו לרש"י מדוע פירש דמיירי שהטבעת נטמאה בעודו אצל האדם, והא אפשר לפרש דנטמאה בעודה אצל הבהמה אלא דכיון שכבר חל עליה תורת קבלת טומאה אצל האדם שוב לא פקע מיניה במה שהעבירה לבהמה עד שיעשה מעשה.

וביאר המגיני שלמה דס"ל לרש"י דגם לר' יהודה דצריך שינוי מעשה לקלקל הני מילי לענין להפקיע טומאה שכבר נטמא הכלי, אבל להוציא הכלי מתורת קבלת טומאה, גם לר' יהודה מועיל שינוי מעשה לתקן, והיינו דפלוגתת ר' יהודה ורבנן אם צריך לקלקל או לתקן הוא באופן שכבר נטמא אבל באופן שעדין לא נטמא גם לר' יהודה מועיל שינוי מעשה לתקן.

ומעתה א"ש דמוכרח רש"י לפרש דמיירי בנטמאו אצל האדם, כיון דאם לא נטמא בעודו על האדם, לא היה מועיל תירוץ הגמ' דאתיא כר' יהודה דבעינן שינוי מעשה לקלקל, כיון דגם ר' יהודה מודה דכל שלא נטמא, ונעשה שינוי מעשה אפילו לתקן פקע ממנו תורת קבלת טומאה, ומעתה כיון שריתכן פקע ממנו תורת קבלת טומאה, ולא שייך טבילה בטבעת.

ולפי"ז ביאר המגיני שלמה דמש"כ רש"י בקידושין דף נט. דבאופן שנטמא צריך שינוי מעשה לקלקל הוא לשיטת ר' יהודה גרידא, דאם בא להפקיע טומאה צריך שבירה, אבל אם בא לבטל מתורת קבלת טומאה מועיל לשבץ ולגרר, אבל לרבנן לעולם סגי בשינוי מעשה לתקן וגם בכדי להפקיע מטומאה שחלה עכ"ד.

והנה דברי המגיני שלמה מחודשים חדא דנמצא דרש"י בקידושין פירש בסתמא אליבא דר' יהודה, יחיד ורבים הלכה כרבים, ומדוע פירש בסתמא הסוגיא בקידושין כר' יהודה, דהרי לכאו' אין הלכה כר' יהודה.

**ועוד יש להקשות** דהרי לשיטת רבנן נמצא דגם באופן שכבר נטמא מועיל שינוי מעשה לתקן להפקיע הטומאה, וקשה דהרי הכלל הוא דלענין להפקיע טומאה צריכים שבירה, וכדמוכח בגמ' מנחות סט. וכדכ' רש"י שם דלמיבטל מטומאה לא סגי במה שבטל ממנו תורת כלי, אלא בעינן מעשה שבירה, וא"כ לכאו' אף כאן שינוי מעשה לתקן איך יועיל להפקיע טומאה והרי לא היה כאן מעשה שבירה.

**עוד הביא המגיני שלמה** ראיה לדבריו מלהלן פכ"ו משנה ט' [והובא בגליון רעק"א להלן משנה ט'] דאיתא שם "עור שהוא טמא מדרס וחשב עליו לרצועות ולסנדלין כיון שנתן בו את האזמל טהור דברי ר' יהודה" וכו', מבואר דלר' יהודה מועיל מה שנתן את האיזמל לצורך עשיית רצועות למנעלים לטהר את המדרס, וקשה דהרי הוא שינוי מעשה לתקן שהרי הוא עושה רצועות לתקן את המנעלים, והוא שינוי מעשה לתקן ומדוע טהור.

**וביאר המגיני שלמה** דמתני' שם מיירי קודם שנטמא במדרס, ומהני להוציאו שלא יקבל טומאת מדרס, ובזה גם ר' יהודה מודה דמהני שינוי מעשה לתקן וכפש"נ לעיל, ועיי"ש שעמד על זה דהלשון במתני' שם "טמא מדרס" משמע דכבר היה טמא מדרס, אכן כתב דמ"מ צ"ל דטמא מדרס היינו ראוי לקבל טומאה מדרס עכ"ד.

מיהו לדברי המהרש"א אכתי צ"ב איך יפרש המשנה דהרי לשיטת המהרש"א לר' יהודה לעולם צריך שינוי מעשה לקלקל, וא"כ מדוע מועיל נתן את האיזמל לתיקון של רצועות לסנדלים לטהר, והרי הוא שינוי מעשה לתקן, [אולם יעוי' ברש"ש בשבת דף נב. דביאר שם דכעת הוא קלקול ואף שאח"כ יהיה תיקון, אכן זהו חידוש דהא לכאו' הוא מעשה אריכתא של תיקון].

אמנם באמת גם לדברי המגיני שלמה מה שביאר מתני' שם דמיירי לענין קודם קבלת טומאה צ"ב טובא, חדא דאכתי יקשה לשיטת תוס' שנחלקו על רש"י בשבת דף נב. ונקטו דהתם מיירי קודם שנטמא וגם בזה צריך שינוי מעשה לקלקל, איך יפרשו כאן המשנה, ועוד יש להקשות דיש להוכיח מכמה ראיות דמתני' שם מיירי אחר שכבר נטמא ואפ"ה מבואר דמועיל שינוי מעשה לתקן עיי"ש, [ועי' להלן משנה ט' במראה מקומות שהובא כל הקושיות בזה].

**העולה מהנ"ל**

**העולה** מהנ"ל ב' דרכים, דרכו של המהרש"א דהפלוגתא היא רק קודם שנטמא אבל אחר שנטמא לכו"ע בעינן שינוי מעשה לקלקל, ואילו שיטת המגיני שלמה דהפלוגתא היא רק אחר שנטמא, אבל קודם דנטמא לכו"ע מהני שינוי מעשה לקלקל. ונתבאר דגם להמהרש"א יש קושיות, וגם להמגיני שלמה יש קושיות.

**להמהרש"א יש להקשות** מהגמ' בשבת, דמבואר ברש"י דפירש שם שמיירי בנטמאו ועל זה מבואר דלרבנן מהני שינוי מעשה לתקן, [וכן יש להקשות להמהרש"א קושיית התוס' שם, דבחנם דחק רש"י לפרש כן], וכן קשה להמהרש"א מלקמן משנה ט' דמבואר דלר' יהודה מועיל שינוי מעשה לתקן[[35]](#footnote-35).

**ולהמגיני שלמה יש להקשות** א'. דלפי דבריו נמצא דרש"י בקידושין נט. סתם כשיטת ר' יהודה ולא כרבנן והוא דלא כהלכתא, וזה קשה. ב'. עוד יש להקשות לפי דבריו דנמצא דלרבנן לא בעינן מעשה שבירה לטהר כלי, אלא אף שינוי מעשה לתקן נמי מועיל לטהר כלי, וזה קשה דהרי מצינו כמה ראיות דבכדי להפקיע טומאה צריך מעשה שבירה וכדאיתא בגמ' מנחות סט. לגבי פיל שבלע כפיפה מצרית, ועי' עוד סימן... כמה ראיות בענין זה, וא"כ קשה איך מועיל שינוי מעשה לתקן להפקיע טומאה דבשלמא שינוי מעשה לקלקל הרי הוא נחשב למעשה שבירה, אבל שינוי מעשה לתקן הרי אי"ז שבירה[[36]](#footnote-36). ג. ועוד יש להקשות מלהלן משנה ט' דמבואר דמועיל שינוי מעשה לתקן, ואף שכ' המגיני שלמה דמיירי קודם שחל עליו טומאה לענין שלא יחול עליו טומאה, אבל יש כמה ראיות דמיירי שם אחר שכבר נטמא [הובא לעיל עיי"ש], ועוד שהרי לשיטת תוס' שבת נב. בהכרח מיירי אחר שנטמא.

**ד**

## ביאור חדש לבאר פלוגתת ר' יהודה ורבנן ליישב הקושיות הנ"ל

**ואשר נראה** בס"ד להציע בזה דרך נוספת ליישב הקושיות הנ"ל, דלעולם הכל מודים דכל שכבר חל טומאה בעינן מעשה שבירה ולכן בעינן שינוי מעשה לקלקל וכדכ' המהרש"א, [וכפי שמוכח מכמה דוכתי דלהפקיע טומאה בעינן שבירה], ומה דנחלקו ר' יהודה ורבנן אם בעינן שינוי מעשה לתקן או לקלקל הוא בגוונא מסויימת, והוא באופן שמשנה הכלי משם אחד לשם אחר, וכמו בטבעת אדם שמשנה אותה לטבעת בהמה, דבזה כל שהוא עושה מעשה תיקון בטבעת בהמה הוא עושה קלקול בטבעת אדם, ונמצא דהמעשה תיקון בכלי דלהבא הוא שבירה בהכלי הקודם.

**ומעתה י"ל** דרבנן סברי דכה"ג חשיב מעשה שבירה ולכן בטל הטומאה שהיתה בו, ואילו לר' יהודה סוף סוף הכלי נעשה יותר משובח, והרי זה נחשב למעשה תיקון ולא מעשה שבירה, דסוף סוף הכלי נעשה יותר משובח ואין לזה שם מעשה שבירה, ומעתה נראה דמש"כ רש"י בקידושין דהתם לא מהני לשבץ ולכרכר להפקיע טומאה אלא צריך מעשה נקיבה ושבירה קאי לכו"ע, כיון דהתם אינו משנה את הכלי לשם אחר, אלא הוא משבח את אותו הכלי עצמו, נמצא דאין כאן שבירה על הכלי הקודם כלל, ולכו"ע לא בטל מטומאה שהיתה בו, נמצא דדברי רש"י דצריך שבירה אתיא לכו"ע, ומ"מ בטבעת אדם שמשנה אותה לטבעת בהמה וכן בכל מקום שמשנה את הכלי משם אחד לשם אחר נחלקו רבנן ור' יהודה אם צריך קלקול או דגם תיקון בכלי החדש הוא שבירה בכלי הקודם.

ואם כנים הדברים י"ל עוד ליישב הקושיא ממשנה ט' דמבואר שם דמועיל שינוי מעשה לתקן וקשה שהרי לר' יהודה בעינן שינוי מעשה לקלקל, ועי' בחידושי הגרי"מ דביאר דבמדרס הכל מודים דמועיל שינוי מעשה לתקן ויש לעי' בטעם הדבר[[37]](#footnote-37).

**אכן לפי האמור** י"ל דהנה הרי כל שהוא משנה משם כלי אחד לשם אחר, הרי הוא מקלקל בכלי הקודם והוא מתקן בכלי החדש, ונתבאר דבזה גופא נחלקו דלרבנן אנו דנים את השבירה בהכלי הקודם, וכיון ששבר את הכלי הקודם הרי הוא נחשב למעשה שבירה, ואילו לר' יהודה אנו דנים לפי כלליות הכלי וסוף סוף הוא תיקון כיון שהוא מחדש כאן כלי מתוקן ולכן לא חשיב מעשה שבירה, והשתא נראה דכל סברת ר' יהודה דהוא משנה מכלי לכלי ולכן הוא נחשב לשם אחד, וחשיב תיקון אבל כל שהוא משנה את מהות הדבר לגמרי נחשב שבירה גם לר' יהודה, ולכן מדרס ששינה אותו למטרה אחרת חשיב שינוי גמור ושבירה בהמדרס, ואף שהוא עושה כאן כלי חדש, מ"מ הוי שבירה בהמדרס.

**וביאור הדברים** י"ל דהתורת מדרס שלו שייך לשם הכלי שבו, אלא למה שהוא עומד למדרס, ולכן גם מועיל עמוד ונעשה מלאכתנו להפקיע ממנו תורת מדרס ואף בלא מעשה [כדאיתא בתוספתא], והטעם משום שכל שאינו עומד למדרס כבר אינו מדרס, ולכן נראה דאף דנתבאר דבאופן דכבר חל טומאה צריך שבירה י"ל דכל שהוא משנה אותו למטרה אחרת, הרי הוא שובר את המדרס הקודם שהיה בו, ואף שהוא מתקן כלי למדרס חדש, א"א להחשיבו לתיקון במדרס גופיה, כיון דכל שביטל את האפשרות לדרוס עליו חשיב שבירה על המדרס, ואם יתקן מדרס חדש הוא פנים חדשות ודבר חדש, ולכן נחשב קלקול במדרס הקודם, משא"כ בכלי הכל שם כלי הוא, ונמצא דסוף סוף הוא נחשב תיקון בכלי, ודוק, [מגיסי הרב אליעזר פרוכטר].

**ה**

## סיכום העולה מהביאור הנ"ל דיש ג' חלוקות [באופן שכבר נטמא הכלי]

**א].** באופן שהוא מתקן באותו הכלי עצמו ואינו משנה אותו לשם אחר לכו"ע לא מפקיע טומאה, דלכו"ע בעינן מעשה שבירה לטהר טומאה. וזהו רש"י בקידושין נט. דאתיא ככו"ע.

**ב].** נחלקו ר' יהודה ורבנן באופן ששינה משם כלי אחד, לשם כלי אחר, דנמצא שובר בכלי הקודם ומתקן בכלי חדש, דלרבנן חשיב מעשה שבירה מחמת השבירה בכלי הקודם, ולר' יהודה נחשב לתיקון בכלי החדש, משום שבכללות הכלי חשיב תיקון.

**ג].** באופן שמשנה מדרס למטרה אחרת, בזה גם לר' יהודה נחשב ששבר את המדרס הקודם, ומהטעם שנתבאר דהוא שם כלי חדש.

**ובאופן שהכלי עדין לא נטמא**, והנידון להפקיעו מקבלת טומאה, יש להסתפק אם ר' יהודה מודה דסגי בשינוי מעשה לתקן, או דכאן גם ר' יהודה חולק וסובר דבעינן שינוי מעשה לקלקל[[38]](#footnote-38).

**ו**

## בפלוגתת רש"י ותוס' שבת נב:, דרש"י פירש דמיירי בנטמא בעודו אצל האדם

והשתא נראה לבאר בעיקר מה דכ' רש"י בשבת נב. דמיירי דהטבעת נטמאה בעודה על האדם, משום דכיון דטבעת בהמה יש לה שם אחר של טבעת בהמה, א"כ אפילו בלא שינוי מעשה בגוף הדבר, עצם המציאות שהוא נתן הטבעת על הבהמה חל עליה שם חדש של טבעת בהמה, ובטל ממנה תורת כלי שהרי תכשיט בהמה לא הוי כלי[[39]](#footnote-39), ולכן בכה"ג אינה מקבלת טומאה מכאן ולהבא לכו"ע בין לר' יהודה ובין לרבנן, כיון דבטל ממנה תורת כלי ע"י שנעשית טבעת בהמה.

אכן כשנטמאו בעוד הטבעת היתה על האדם, אף שהעבירה אח"כ לבהמה וחל עליה שם טבעת בהמה ובטל ממנה תורת כלי, מ"מ לא פקע הטומאה אא"כ יעשה שינוי מעשה, וכדמבואר להדיא בגמ' מנחות סט. דפיל שבלע כפיפה מצרית, ונעשה בו עיכול וחשיב כלי גללים, מ"מ אינו מועיל לבטל טומאתו כיון דכל הכלים אינם עולים אלא בשינוי מעשה, ופרש"י שם דנטמאו קודם דלא מהני לבטל טומאתו שנטמאו קודם שבלע הפיל בעודו כלי עץ עיי"ש. וביארו האחרונים דלהפקיע טומאה צריך מעשה שבירה, והשתא מיושב היטב קושיית התוס' לרש"י מדוע דחק רש"י להעמיד הסוגיא בנטמאו, ולהאמור א"ש דאם לא נטמאו, כל שנעשה לטבעת בהמה לכו"ע לא היה חל טומאה מכאן ולהבא דלאו כלי הוא, ומ"מ כל דכבר נטמא לא נחשב למעשה שבירה מה שהעבירו לטבעת בהמה[[40]](#footnote-40).

**ז**

## בישוב קושיית תוס' על רש"י מזוג של דלת, ובביאור נקודת המחלוקת בין רש"י לתוס'

ולפי האמור נראה לבאר יסוד פלוגתת רש"י ותוס' בטבעת דהנה תוס' שבת דף נב. [ד"ה בבאין] הקשו לרש"י מדוע פירש דמיירי שכבר נטמאו, ולא פירש דאינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, ועוד הקשו לרש"י מזוג שבדלת דרש"י שם כ' להדיא דלא יצא מתורת קבלת טומאה, ואף יכול לקבל טומאה אחר שקבעו עודו על הדלת.

וראשית יש ליישב שיטת רש"י מזוג של דלת, די"ל דרש"י ס"ל דזוג שקבעו בדלת לא הוי שם חדש בזוג כיון דמעיקרא זוג והשתא זוג, ולעולם הוא משמש אותו מעשה של השמעת הקול של זוג, אלא שבקבעו על הדלת אינו מקב"ט משום דבטל לקרקע [וכמ"ש רש"י שם], ולכן בזוג גם רש"י מודה דכיון דלא נעשה שינוי מעשה בגוף הזוג הרי הוא מקבל טומאה, כיון דאין כאן שם חדש ולאו פנים חדשות, משא"כ תכשיט בהמה הרי הוי שם חדש של טבעת בהמה, ולכן גם בלא שינוי מעשה אינו מקבל טומאה.

והשתא נראה דתוס' למדו דגם טבעת אדם ששינה אותה לטבעת בהמה, אינו חשוב שם חדש בהכלי ולאו פנים חדשות באו לכאן, כיון דמעיקרא טבעת והשתא טבעת, ואף שטבעת בהמה אינה מקבלת טומאה, ולכן אף דכבר חל עליה שם טבעת אדם, לא פקע מיניה תורת כלי עד שיעשה שינוי מעשה[[41]](#footnote-41).

ומעתה י"ל דגם תוס' מודו דפיל שבלע כפיפה מצרית ונעשה עיכול, חל עליו שם חדש של כלי גללים, ולא יקבל טומאה מכאן ולהבא כיון דהשתא יש לו שם חדש של כלי גללים ואינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, וכוונת הגמ' שם כמו רש"י דלא פקע טומאתו שכבר חלה עליו מעיקרא, אלא דכאן בטבעת ס"ל לתוס' דלא הוי שם חדש.

**ח**

## עוד בפלוגתת רש"י ותוס' בדין טבעת אדם ששינה אותה לטבעת בהמה

ונמצא לפי האמור דרש"י ותוס' פליגי פלוגתא מסויימת בדין טבעת אדם ששינה אותה לטבעת בהמה האם חשיב שנשתנה שם העצם ופנים חדשות באו לכאן או דילמא דהוא אותו שם.

ואולי יש לתלות פלוגתתם, בב' תירוצי התוי"ט לעיל פי"ב כ' בזה ב' טעמים, דהוקשה לו מדוע טבעת במה לא הוי תכשיט המקבל טומאה כמו תכשיט אדם המקבל טומאה דנתברבה מקרא, וכ' בזה ב' סברות, א' דכל הריבוי נאמר רק על טבעת אדם אבל אין מקור לטבעת בהמה דתפסת מרובה לא תפסת עיי"ש, ועוד כתב דהחסרון הוא משום "דאין תכשיט לכלי", והיינו דמבואר בזה דאין מציאות ושם של תכשיט לכלי, והוי סבתרא במציאות השם תכשיט, דשם עצם של תכשיט יש רק לאדם, אבל לכלים ובהמות אין מציאות של תכשיט.

ומעתה היה נראה לבאר בזה דבזה פליגי רש"י ותוס', דתוס' ס"ל דהא דטבעת בהמה טהורה משום שאין לה שם תכשיט כלל, ולכן לא הוי כלי ונמצא דאין לה שם חדש של תכשיט בהמה כיון דאין מציאות של תכשיט בהמה, ולכן צריכים מעשה כמו בזוג של דלת, אולם רש"י למד דיש שם של תכשיט אדם אלא דלא נתרבה לקבלת טומאה ומשום דתפסת מרובה לא תפסת, מיהו יש לעי' בזה דהרי התוי"ט הביא ביאור זה מרש"י עצמו דהוא כתב הלשון שאין תכשיט לכלי. מיהו עי' לעיל פרק י"ב שכבר נתבאר דלכאו' יש סתירה בדברי רש"י ונתבאר שם דכוונת רש"י דאין "דין" תכשיט לכלי, אבל לא הכוונה שאין מציאות של תכשיט לכלי, מיהו בשיטת תוס' שפיר י"ל כן דבאמת אין מציאות של תכשיט לכלי ולכן לא חשיב שינוי השם[[42]](#footnote-42).

**ט**

## בביאור שיטת ר' יהודה דצריך שינוי מעשה לקלקל [האם זהו דין שבירה המטהרת]

והנה בעיקר סברת ר' יהודה דס"ל דבעינן שינוי מעשה לקלקל לעולם יש לעי' מהו שייך לשינוי מעשה, והרי הוא דין שבירה, והוי ליה לר' יהודה למימר דאין עולים מידי טומאה אלא בשבירה ומדוע הוא נחשב לשנוי מעשה ע"י קלקול.

אכן נראה הביאור בזה דהכא לא בעינן שיהיה לפי הכללים של מעשה שבירה, דהנה במעשה שבירה יש הלכה שיהיה נקב כמוציא זית או מוציא רימון כל כלי לפי מה שהוא, אולם הכא אין דיני מעשה שבירה של שבירת כלים, אלא גם לר' יהודה מועיל שבירה פורתא, ומשום שעיקר יסוד הטהרה הוא משום שמשנה אותו לכלי אחר בזה שובר הכלי הראשון, וכמו שנתבאר לרבנן, אלא דלר' יהודה גם בזה צריך שינוי מעשה של קלקול, ואפילו שינוי של קלקול פורתא נמי מועיל להחשיבו לשבירה על הכלי הקודם, שהרי משנה אותו לכלי אחר, אלא דמ"מ אם לא יהיה קלקול לית ליה שם שבירה. ואני הודאה להשי"ת שזיכני להבין הדברים היטב.

**בסייעתא דשמיא**

**סימן ו'**

# בדברי רש"י בקידושין נט. בדין שינוי מעשה להוציא מטומאה

**א**

**כלים פרק כ"ה משנה ט'** ברש"י קידושין דף נט. [בד"ה אלא בשינוי מעשה] כ' וז"ל "ואין עולין מטומאתם אלא בשינוי מעשה היינו שיעשה מעשה לקלקלם שישברם או ינקבם", והוסיף וז"ל "וכן עד שלא יקבלו טומאה אין עולין מתורת קבלת טומאה שירדו במחשבה זו אלא בשינוי מעשה עד שיתחיל לשוף לשבץ ולגרר" עכ"ל.

ויעוי' במהרש"א שם דמבואר דאיכא תרי דינים בשינוי מעשה, יש שינוי מעשה בכלי טהור לענין להפקיעו מתורת קבלת טומאה, שע"י השינוי מעשה שוב בטל ממנו תורת כלי לקבלת טומאה, ובזה סגי בשינוי מעשה פורתא והיינו אפילו במה שמתחיל לשוף ולשבץ ולגרר דבזה כבר הוא מבטלו מתורת כלי דנעשה לגלמי ואינו מקבל טומאה. ועוד דין איכא אחר שכבר קיבל טומאה דבזה בעינן שינוי מעשה של קלקול ושבירה, [אולם החזו"א כלים סי' כ"ט סקי"ח פליג על המהרש"א בכוונת רש"י עיי"ש].

ויש לעי' בעיקר טעם הדבר דלכאו' כיון דע"י מה דהתחיל לשבץ ולגרר הרי נעשה לגלמי כלים, הרי גלמי כלים לא מקבלים טומאה כיון דחסר להם בתורת כלי, וכשם שאינם מקבלים טומאה, וכדחזינן דאם שיבץ וגירר קודם שנטמאו הרי אינם מקבלים טומאה כיון דבטל מינייהו תורת כלי, א"כ מה"ט נמי נימא דאפילו שכבר חל הטומאה, אבל כיון דעשה שינוי מעשה ונעשה לגלמי כלים, הרי בטל ממנו תורת כלי, ושוב אין להטומאה על מה לחול, ומדוע לא יפקע הטומאה.

**ב**

## ביטול תורת כלי אינו מפקיע הטומאה

ואשר נראה בזה דמבואר ברש"י חידוש דכל מה שנאמר דין כלי הוא דוקא לקבלת טומאה, אבל להפקיע טומאה אין מועיל מה דבטל ממנו תורת כלי אלא בעינן שבירה או טבילה, והשתא א"ש היטב דכל שעדין לא חל טומאה כיון דהתחיל לגרר ולשבץ כבר בטל ממנו תורת קבלת טומאה כיון דהשתא בטל ממנו תורת כלי לקבלת טומאה, אבל אם כבר חל עליו הטומאה אין מועיל לטהר את הכלי, אלא ע"י מעשה שבירה, וכיון דלשוף ולשבץ הוי מעשה תיקון ולא הוי מעשה שבירה, לכן לא פרחה ממנו הטומאה.

## ראיה ליסוד הנ"ל מהגמ' מנחות סט.

ונראה להביא לזה כמה ראיות , א. מהגמ' במנחות דף ס"ט לגבי פיל שבלע כפיפה מצרית דמספק"ל לגמ' אם חשבי עיכול ונעשה כלי גללים, או דלא הוי עיכול והוי כלי עץ, ופריך בגמ' אילימא למבטל טומאתה הרי כל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה, ואינם עולים אלא בשינוי מעשה, ומשני דמיירי בבלעה הוצין ועבדינהו כפיפה מצרית.

מבואר בגמ' שם דאם בלע כלי עץ ונעשה עיכול ונהפך לכלי גללים לא בטל טומאתו דמעיקרא, וצ"ע דהרי כבר השתא אין כאן כלי המקבל טומאה דהוי כלי גללים, ועי' רש"י שם דכ' ופרש"י דמיירי שנטמאו ואין עולין מטומאתם אלא בשינוי מעשה כגון נשברו טהרו עכ"ד עיי"ש. הרי מבואר היסוד הנ"ל דכל שכבר חל' טומאה א"א להפקיע הטומאה אא"כ נעשה מעשה שבירה [וכמ"ש רש"י שם נשברו טהור] ואילו התם לא נעשה שבירה אלא נהפך לדין כלי גללים ולכן נשאר בטומאתו[[43]](#footnote-43).

אכן לפי האמור נראה דאם פיל בלע כפיפה מצרית טהורה, ונעשה בה עיכול, שוב לא יקבל טומאה מכאן ולהבא, שהרי מכאן ולהבא הוי כלי גללים, וכל מה דמבואר שם דלא בטל מטומאה מיירי באופן שכבר קיבל טומאה וכפי שכ' רש"י שם שכבר נטמאו, ולכן אף שכבר חל עליו שם כלי גללים מ"מ לא בטל מטומאתו כיון דלא נעשה כאן מעשה שבירה וכנ"ל.

ושמעתי להקשות דא"כ מדוע הגמ' במנחות שם הוצרכה להעמיד בבלעה הוצין ועבדינהו כפיפה מצרית מדוע הגמ' לא אומרת דבלע כפיפה מצרית טהורה והספק אם נעשה לכלי גללים או לאו והדברים צ"ב טובא, ועי' קרן אורה שעמד בזה ועי' שפ"א שם, והנה מבואר שם בקר"א דבאמת גם באופן שלא נטמא םא נעשה כלי גללים לא בטל מיניה תורת קבלת טומאה עיי"ש וצ"ע בטעם הדבר.

[ובאמת בריטב"א בב"ב כ"ב. עמד בזה מדוע לא פרחה הטומאה והרי יש כאן כלי גללים שאינם מקבלים טומאה, אכן להאמור י"ל כפש"נ דכיון דמיירי דכבר נטמאו וכמ"ש רש"י שם לכן צריך מעשה שבירה לטהרו].

## ראיה מדברי התוספתא גבי כסא שעשאו דכון

ב. עוד ראיה יש להביא ליסוד הנ"ל מהתוספתא שהביא הר"ש פ"ז מ"ב ר"ש וז"ל "כסא שעשאו דכון אף על פי שמשמש בו טהור. היה טמא ועשאו דכון טמא עד שיקבענו במסמר" עכ"ל, ובר"ש כת"י הקשה בהא דמבואר בתוספתא דכסא שעשאו דכן טהור, דהרי כל הכלים אינם עולים מידי טומאה אלא בשינוי מעשה, ותי' הר"ש דשאני "מדרס" דאומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ובטל ממנו שם מדרס גם בלא שינוי מעשה. אך קשה א"כ מדוע לא נימא דגם באופן שנטמא שיטהר משום שבטל ממנו שם מדרס, אכן לפי האמור א"ש היטב דלהפקיע טומאה אפשר או בטבילה או בשבירה אבל במה שבטל ממנו שם מדרס לא פקע טומאתו.

## ראיה ממגירה שקבעה בדלת

ג. עוד ראיה יש להביא נראה מהא דמבואר במאסף כנסת ישראל ממרן הגר"א וסרמן זצ"ל לגבי מה דמבואר לעיל פרק י"ד מגרה "מגירה שעשה שיניה בתוך החור טמאה עשאה מלמטן למעלן טהורה", **ובר"ש וברא"ש** הביאו התוספתא דכל החילוק דמתני' בין למעלה למטה, הוא דוקא בהיתה טמאה דבזה הדין דאם עשאה שיניה לצד חור הדלת נשארה בטומאתה, ואם הפכה ששיניה לצד תוך הדלת טהורה, אבל אם היתה טהורה וקבעה בדלת בכל גווני בין למעלה ובין למטה שוב אינה מקבלת טומאה, וכן פסק הרמב"ם פ"י הי"ז.

**ובמשנה אחרונה** הקשה דצ"ב טובא דמה טעם יש לחלק בזה, והיינו דמאותו טעם דבקבעה בדלת אין המגרה מקבלת טומאה משום דנתבטל לדלת ולא הוי כלי. מהאי טעמא נמי נימא שאם קבעה בדלת שיפקע הטומאה, כיון דנתבטל המגרה מתורת כלי וא"כ לא שייך בו טומאה.

**ובקובץ** **כנסת ישראל תרצ"ד ממרן הגר"א וסרמן זצ"ל** [סימן קמ"ט] דלענין להפקיע טומאה שכבר חלה לא יועיל מה שנתבטל ממנו שם כלי, אלא צריך מעשה שבירה דוקא, ומשום דטומאה פורחת או ע"י טבילה או ע"י מעשה שבירה, אבל כל שנשאר בצורתו ובתשמישו אף אם בטל ממנו שם כלי לא יטהר מטומאתו, ומעתה בנידו"ד י"ל דאם קבע המגרה בעודו טהורה אינה מקבלת טומאה, דמאחר וקבעו בדלת בטל לדלת ופקע מהמגרה שם כלי, אכן כ"ז מועיל שלא יקבל טומאה מכאן ולהבא, אבל לענין להפקיע טומאה אין מועיל מה שקבע בדלת דנהי דבטל שם כלי, אבל לא היה מעשה שבירה, כיון שממשיך לשמש וגם נשאר בצורתו[[44]](#footnote-44).

## ראיה מדברי התוס' שבת דף נט. גבי הדיוט יכול להחזירו

עוד ראיה מדברי התוס' שבת נט. דמבואר שם בזוג וענבל שנפרק וההדיוט יכול להחזירו, דלאביי טמא, ואילו לרבא טהור אא"כ יש בו שימוש של ראוי להקישו ע"ג חרס, וכ' תוס' [ד"ה אלא] דהכל מודים דהדויט יכול להחזירו מהני שלא יפקע בו הטומאה שכבר היתה בו, וכל הפלוגתא היא לגבי לקבל טומאה מכאן ולהבא, דלאביי מהני מה דיכול להחזירו דאף מקבל טומאה, ואילו לרבא אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא [אא"כ יש בו שימוש להקישו בקורנס].

ולכאו' צ"ב כוונת התוס' דממ"נ אם לא מקבל טומאה בהכרח שבטל ממנו תורת כלי, ואם בטל ממנו תורת כלי מדוע לא פרחה ממנו הטומאה שהיתה בו.

אכן להנתבאר א"ש היטב דכיון דלענין להפקיע טומאה צריך מעשה שבירה, א"כ י"ל דכל שההדיוט יכול להחזירו לא חשיב חפצא של מעשה שבירה, שהרי יכול להחזירו וחסר בו תורת שבירה, ולכן לא פקעה טומאתו שכבר חלה עליו, אבל לענין לקבל טומאה מכאן ולהבא אינו מקבל טומאה, כיון דסוף סוף אין כאן כלי שהרי הוא מפורק, נמצא דמשכח"ל דאף שכעת אין כאן כלי מ"מ לא פקע ממנו דין טומאה כיון דלא נעשה כאן מעשה שבירה כל כמה דההדיוט יכול להחזירו[[45]](#footnote-45).

נמצא מכל הנ"ל דלענין להפקיע טומאה לא מהני מה דבטל ממנו תורת כלי באיזה אופן מסויים אלא דצריך שיחול בו תורת מעשה שבירה או מעשה טבילה ורק באופן זה פורח ממנו הטומאה[[46]](#footnote-46).

## בפלוגתת רש"י ותוס' בענין מעשה שבירה

מיהו לכאו' הוא תלוי בפלוגתת רש"י ותוס', דהנה מצינו פלוגתת רש"י ותוס' בדין כלי שנשבר ונשאר ממנו שברים הראויים לקבלת טומאה האם נטהר הכלי, דשיטת רש"י חולין קכג: דאפילו שנשאר שברים הראויים לקבלת טומאה מ"מ פרחה הטומאה מהכלי וכגון בבגד שחתכו ונשאר בו שלש על שלש בכל צד דכ' רש"י דאף שהבגד ראוי לקבלת טומאה, מ"מ נטהר מטומאתו, אולם בתוס' חולין עג. ונה. מבואר דכל שהשברים ראויים לקבלת טומאה לא פקע ממנו הטומאה.

ובקובץ שיעורים פסחים קנ"ה ביאר יסוד הפלוגתא ביסוד דין שבירה המטהרת, דרש"י למד דהוא דין דמעשה שבירה הוי מעשה המטהר ולכן אפילו שהכלי נשאר בו שיעור הראוי לקבל טומאה מ"מ כיון שנעשה בו שבירה לא פרחה טומאתו, ואילו התוס' למדו דיסוד הטהרה בשבירה אינו משום מעשה המטהר, אלא משום התוצאה שאין כאן כלי ולכן פקע הטומאה אבל כל שהשברים ראויים לקבלת טומאה שם כלי עליהם לא בטל מהם שם כלי ולכן לא נטהרו.

והנה כל מה שנתבאר דמה שבטל ממנו תורת כלי אינו מפקיע הטומאה אלא רק מעשה שבירה בלבד א"ש היטב לשיטת רש"י, והיינו דכיון דשיטת רש"י דבשבירה המטהר הוא מעשה שבירה, שפיר י"ל דהכא נתחדש עוד דרק מעשה שבירה הוא המטהר, אבל מה שבטל ממנו שם כלי לא מטהר את הכלי[[47]](#footnote-47), אולם לתוס' דנקטו דהא דתנן נשברו טהרו, אין זה דין מעשה שבירה, ולא הוי מעשה המטהר, אלא כל הדין שבירה המטהרת הוא משום התוצאה שאין כאן כלי, א"כ לפי תוס' בנידו"ד כיון דבטל ממנו תורת כלי לכאו' צריך שיפקע ממנו הטומאה. ובאמת כ"כ בקובץ שיעורים דכל דברי רש"י בקידושין הוא רק לשיטתו בדין שבירת כלים, ומשמע דלפי תוס' באמת לא בעינן שבירה אלא סגי במה שהתחיל לשפשף ולשבץ וכבר פקע ממנו טומאה.

אך קשה דמצינו ליסוד זה גם בשיטת תוס' שבת דף נט. דהרי יש ראיה מדברי הגמ' במנחות סט. לחידוש זה וא"כ לכאו' יש ראיה לזה וכן ממגרה בתוספתא, וקשה איך התוס' יפרשו שם.

ונראה לבאר דבאמת גם לשיטת תוס' דבאמת אין טהרה אלא ע"י מעשה שבירה, ומה דבטל ממנו שם כלי אינו מפקיע טומאה אלא רק מדין מעשה שבירה וכמו לשיטת רש"י, אלא מה דנחלקו התוס' על רש"י הוא בשיעור מעשה השבירה, דהנה גם לרש"י ודאי אם ינקב נקט קטן לא יחשב למעשה שבירה, אלא צריך להשיעורים המבוארים בגמ' שבת צה. עיי"ש, דבלא"ה לא חשיב מעשה שבירה.

והשתא נראה דיסוד המחלוקת בין רש"י לתוס' הוא בשיעור השבירה, דלרש"י השבירה הוא אפילו בלא שבטל ממנו שם כלי, אבל לשיטת תוס' הוא דוקא באופן שע"י השבירה בטל ממנו תורת כלי, והיינו דהוי שיעור במעשה השבירה, ומעתה א"ש היטב דגם לתוס אם בטל ממנו תורת כלי בלא מעשה שבירה לא יבטל הטומאה ממנו ודוק היטב בזה.

1. **א)** ועי' **לשון הגמ' בבכורות דף לח.** "הרי הוא ככלי חרס, מה כלי חרס, נטמא תוכו נטמא גבו, לא נטמא תוכו לא נטמא גבו, אף כלי שטף, נטמא תוכו נטמא גבו, לא נטמא תוכו לא נטמא גבו" ע"כ הגמ'. וצ"ב הלשון "לא נטמא תוכו לא נטמא גבו" דמשמע דמגבו לא מקבל טומאה כלל, וקשה שהרי משקה שנגע מאחוריו מטמא אחוריו וכמבואר במתני', וכן הוא להדיא להלן משנה ו'.

   אולם בשטמ"ק גרס שם "נטמא תוכו נטמא גבו, 'נטמא גבו לא נטמא תוכו", וכן הוא גירסת תוס' שבת דף טז. ותו"י שבת דף טז., וכן במיוחס לר"ן שבת שם, וכן בתוס' רא"ש נדה דף ס., וכן בראב"ד בהשגה [פ"ז מאבה"ט ה"ג]. ולפי דבריהם א"ש היטב דבאמת מבואר בגמ' מקבל טומאה מגבו.

   אך לפי"ז יש להקשות בדין כלי חרס, דמשמע דגם כלי חרס מקבל טומאה מגבו, וזה צ"ב ממתני' לעיל פ"ב מ"א דמפורש שם דכלי חרס אינם מקבלים טומאה מגביהם.

   ועי' מל"מ פ"א מכלים הי"ג שצידד בדעת תוס' לפי ביאור אחד דבאמת כלי חרס מקבל טומאה מגבו אלא שאינו מטמא תוכו, וכן הביאו שיטת הראב"ן שם, אך לדעת שאר ראשונים אינו כן.

   ובביאור דברי הגמ' דכלי חרס מקבל טומאה מגבו א) הראב"ד פ"ז מאבות הטומאות ה"ג כ' דמכאן המקור לשיטת הרמב"ם דכ"ח מקבל טומאת משקין מגבו, ב) בתוס' ישנים שבת טז. כ' דאגב דתני נטמא תוכו נטמא גבו, תני נטמא גבו לא נטמא תוכו, אבל אה"נ דלא נטמא מגבו כלל, וכ"כ הראב"ד בהשגה שם דאגב שייטפא תני לה והוסיף לבאר "והכיוון לא היה אלא לחלק תוכו מגבו כמו שחילק הכתוב בכלי חרס" עיי"ש, ג) ועי' עוד תוס' שבת טז. שחידשו דמיירי באופן שיש חקק בבית המושב וזהו גבו שמקבל טומאה בכלי חרס, וכ"כ תוס' רא"ש שם, וצ"ע דהרי מדמי לה לכלי שטף והתם הוא מקבל טומאה מגבו ממש וצ"ע, ועי' מש"כ בביאורים. [↑](#footnote-ref-1)
2. ונפק"מ אם נחשב תוכו של כלי או גבי של כלי, א) לענין אם מטמא אוכלים דאם חשיב גב הרי הוא מטמא רק משקין לדעת ר"א, ואם הוא נחשב תוכו של כלי הרי הוא מטמא גן אוכלים, ועי' בביאורים עוד נפק"מ. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש לעי' דהרי הרמב"ם כאן כ' דנחשב לאחורי הכלי, וי"ל דכוונתו דכשם שאחורי הכלי נטמא רק אותו המקום של אחורי הכלי בלבד, ולא חוצה לו ולא ידות, ה"ה כאן נטמא רק אותו המקום שמחוץ לארבע ולשבעה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. ולולי דבריו היה נראה דכוונת הר"ש הוא דהחרחור בעצמו הוא התוך, ואילו המרדע הוא האחוריים של הכלי, ולפי"ז יהיה הדין דאם נטמא החרחור נטמא גם המרדע עד ז' מדין נטמא תוכו נטמא גבו, אבל אם נטמא המרדע לא נטמא החרחור כיון דנטמא אחוריו לא נטמא גבו.

   ונמצא לפי"ז דנפק"מ בין שיטת הר"ש להרמב"ם דלהר"ש יוצא דאם נגע משקין במרדע בתוך ז' לחרחור יהיה טמא רק המרדע ולא החרחור, וכדין נטמא אחוריו לא נטמא תוכו, אבל לשיטת הרמב"ם והרא"ש הרי כל הז' טפחים הוא תוכו של כלי ולכן יהיה טמא.

   אמנם ברא"ש מבואר דלא כן דכ' משבעה סמוך לחרחור הוא התוך וכ' דנטמא החרחור נטמא המרדע עד ז' ולא נטמא חוצה לו, ובדברי הרא"ש לכאו' מבואר כהתוי"ט, ועיי"ש מש"כ הרא"ש שם דחלוק מאחוריים ותוך דמשנה א', דלעיל מ"א מבואר דנטמא תוכו נטמא אחוריו, ואילו כאן נטמא תוכו לא נטמא אחוריו עיי"ש, ויש לעי' במה חשיב יש לו אחוריים ותוך ובמה הוא דומה ללעיל. [↑](#footnote-ref-4)
5. וגם להרש"ש אכתי יש לעי' ממשנה ב' גבי מרדע דמבואר במתני' דלר"מ דאין להם אחוריים ותוך, ועי' בתוספתא הובא בר"ש דלר"מ כולו טמא עיי"ש.

   אולם מדברי הר"ש לעל משנה א' לכאו' משמע דלא כהרש"ש, דכ' הר"ש שם להביא מהגמ' פסחים יז: דיש להם אחוריים ותוך הכוונה היא דנטמא תוכו לא נטמא גבו, ולפי"ז בהכרח דמה דאמר ר"מ אין להם אחוריים ותוך הכוונה היא דהכל טמא דא"א לומר דנטמא תוכו לא נטמא גבו דזה שיטת ר' יהודה, והנה אף דהר"ש עצמו דחה גירסא זו אבל לא משמע דביאור דברי ר"מ השתנה ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-5)
6. עוד ראיתי להוכיח דכוונת הר"ש הוא דנטמא זה נטמא זה הוא מהא דמבואר בר"ש ריש פרק ב' דכלי חרס שנטמא ממקום החקק טמא, אלא שיש לדון אם מיירי שם במגע החקק או באויר החקק, ועכ"פ מבואר דבכלי חרס טמא מקום החקק כדין תוך, וא"כ מדוע לא יהיה טמא גם כאן בטומאת משקין מדין תוך כיון דאשוהו ככלי חרס וצ"ע, [ועי' בביאורים]. [↑](#footnote-ref-6)
7. והנה באמת דלכאו' לק"מ דלשיטת הרמב"ם רובע וחצי רובע מיירי בשני חקיקות זה לצד זה, ולא בזה מאחוריו של זה, ובכה"ג אין בטל אחד לחבירו דהוי כמו שני כלים נפרדים, ולהר"ש דפירש בפירוש השני דמיירי בחקיקה מאחוריו י"ל דאזיל לשיטתו דר' יהודה סובר דאין להם אחוריים ותוך הכוונה היא נטמא צד אחד לא נטמא הצד השני, ואדרבה מיושב היטב דר' יהודה מתיישב היטב עם רובע וחצי רובע, וכן לשיטת ר"מ דאמר יש להם אחוריים ותוך הוא דוקא במדות יין ושמן שיש צד אחד עיקר והצד השני טפל דהצד הטפל נחשב אחוריו של צד העיקר, ולכן נטמא גבו לא נטמא תוכו אבל ברובע וחצי רובע שני הצדדים עיקר ונטמא אחד לא נטמא חבירו. [↑](#footnote-ref-7)
8. וצ"ע מהו גדר הכרעה זו, דאם הוא טמא מדוע לא יטמא, והרי בזה אין דעה כזאת, והיינו דלר' יהודה הכל טמא ומטמא, ולר' מאיר אינו טמא כלל, אבל לומר שטמא ואינו מטמא צ"ב מהו גדר הכרעה זו. [↑](#footnote-ref-8)
9. **ובמשנת טהרות** ביאר לפי מה דמבואר בגמ' זבחים עט. דכלי שנטמא מאחוריו אין צריך לטבול את כולו ואפילו שיש חציצה מתוכו מועיל טבילה, והקשה החזו"א מאי שנא מרובע וחצי רובע דמבואר להלן משנה ה' דאם נאמר רובע צריך לטבול את כל הכלי, ואילו הכא מבואר דמועיל לטבול רק אחוריו.

   וביאר החזו"א החילוק דברובע וחצי רובע מיירי בנטמא מתוכו, ובכה"ג חל דין טומאה גמורה, וצריך לטבול כל הכלי, משא"כ כשנטמא ממשקין מחוץ לכלי הוי טומאה מחודשת ורק לענין לטמאות משקין וכמבואר בגמ' נדה ז: וביאר החזו"א סי' כ"ט סקי"ב דבכה"ג "אין גשמו של כלי טמא אלא רק פניו טמאים",

   והשתא א"ש היטב דר"ש מכריע דלענין טבילה הוא נידון כחומר של טומאת תוך דאפילו טמא מקצתו צריך לטבול כולו, אבל לענין עיקר הטומאה אין נטמא אלא כל הכלי. [↑](#footnote-ref-9)
10. הטעם בזה יתכן דכיון דגבו של כלי הוא תוכו של רובע, שם תוכו של רובע עליו, ופקע ממנו שם גבו של החצי רובע, ולכן אינו נטמא, ועי' משנה אחרונה שביאר דהם שני כלים נפרדים ולא שייך כאן דין אחוריים ותוך כלל. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואפשר לבאר בזה דהדין של נטמא תוכו נטמא גבו הוא דין טפלות, ונמצא דאי"ז טומאה בעצם, ולכן אין כאן התפשטות הטומאה לכל הגב. וכבר מצינו כמה ראיות לדין זה דנטמא תוכו נטמא גבו הוא דין של טפלות, וא"כ מוכח מכאן דאין טומאה בחפצא של הגב ולכן אין התפשטות, אולם שמעתי עוד לבאר לפמש"נ דיש ב' דיני טומאה יש טומאה של תוכו ואינו טומאת גב, ויש עוד תקנת טומאה על גב, והנה יש לעי' אם תוכו של כלי וגבו של כלי הוא דין של כלי אחד, או דהוא נידון כשני כלים, ואי נימא דהוא נידון כשני כלים א"כ י"ל דהצד של הגב אינו מחולק בין הרובע לחצי הרובע כיון דהוא נידון כמו כלי בפנ"ע, ולכן כולו טמא, אבל אם הוא נטמא מדין תוכו של כלי הרי הוא נידון כמו גדרי תוכו של כלי, וכיון דמתוך הכלי הוא מחולק לשני כלים לרובע וחצי הרובע, ה"ה בגבו הוא נחלק לרובע וחצי רובע. [↑](#footnote-ref-11)
12. אך קשה דהרי מבואר דאם נטמא תוכו של כלי, כולו טמא, והיינו גם הידות, ולכאו' קשה דהרי לא הוי חלק מהכלי עצמו, ומדוע מקבל טומאה, אכן יש לבאר זאת ע"פ מה שנתבאר, דדין טומאת תוכו של כלי הוא טומאה חמורה ובדין זה נטמא גם חלקי הכלי שטפלים לכלי, אבל טומאת גב הכלי הוא דין טומאה מחודשת והוא גזירה נפרדת, ובדין טומאה זו לא גזרו אלא רק על גב הכלי שהוא מעיקר הכלי, ולא על ידות הכלי שהם נפרדים מהכלי. [↑](#footnote-ref-12)
13. ויש לדון דהנה נחלקו הראשונים בדין ידות לכלי חרס, האם מכניס טומאה או דרק מוציא טומאה ולא מכניס טומאה [עי' תוס' נדה כו. ועי' רמב"ן חולין קיח.], ומעתה יש לדון לפי הצד שהוא מכניס טומאה א"כ מדוע לא נימא דגם טומאת משקין יכניס טומאה כיון דאשווהו ככלי חרס, וא"כ נימא דע"י הידות יכניס טומאה חמורה של טומאת תוך כמו כלי חרס, אולם אי נימא כהראשונים דבכלי חרס אין ידות להכניס טומאה א"כ בע"כ הכא לא שייך כלל להכניס טומאה מדין טומאת תוך, אלא רק מדין טומאת אחוריים שהיא טומאה מחודשת, ובזה י"ל דזה כוונת הר"ש דלא חשיבי להכניס כיון דהוי טומאה קלה. [↑](#footnote-ref-13)
14. וביאר הרא"ש הטעם משום שאינו עשוי לקבלה, ולכאו' כוונתו דאם היה עשוי לקבלה היה מקבל טומאה, וצ"ע דהרי הוא יד, וצ"ל דאם היה עשוי לקבלה באמת היה חשיב כלי בפנ"ע, ועי' עוד משנ"ט מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-14)
15. והנה יש לדון אם בית הצביעה הוא טמא בחומרת תוך או דהוי טומאה קלה כדין טומאת אחוריים, ונראה פשוט דהוא דין טומאת אחוריים, שהרי בכ"ח בכה"ג יחשב גבו של כלי ואינו מקב"ט ופשוט. [↑](#footnote-ref-15)
16. ויש לעי' מה איכפת לן שיטמא גם אחורי הכלי, ועי' בר"ש להלן [ד"ה לעריבה] דכ' דהחשש הוא שמא יחזרו המשקים ויטמאו את העריבה, וי"ל דכוונתו דבפנים העריבה יש תרומה או חולין הנעשים בטהרה שאסור לטמאותם., וקמ"ל דלא חוששים שמחמת בית הצביעה יטמא את מה שבתוך העריבה. [↑](#footnote-ref-16)
17. ויש לבאר הדברים, דהנה באמת יש לעי' היכא משכח"ל בכלים דיורדים לידי טומאה במחשבה, והרי ממ"נ באופן שעשה אדם כלי למלאכה, אי"צ מחשבה וכמו שכ' החזו"א דהא הוי מעשה, ואם נימא דאין לה שם כלי, הרי בזה לא יועיל מחשבה וכמבואר להלן פכ"ו מ"ז "כל מקום שיש חסרון מלאכה אין מחשבה מטמאתן אלא העוצבה" ע"כ. ועל כן ביארו הראשונים כמה אופנים שבאמת צריך מחשבה ומועיל מחשבה, ונתבאר בר"ש אופן שמצאו חקוק [כגון שנחקק מאליו או ע"י מי דאינו בעלים], ולכן בזה צריך מחשבה, או ברא"ש בעור שחישב עליו לשטיח, שאינו עומד מצד עצמו לשטיח, או ברמב"ם טבעת שהוא משנה מטרתה מבהמה לאדם בלא לעשות שינוי מעשה, וברש"י בקידושין כ' היכ"ת של גולמי כלים. [↑](#footnote-ref-17)
18. וכ' לדמות זה למחשבה דקדשים, ועי' רש"י זבחים מא: ומנחות ג. דכל מחשבה דקדשים מוציא בפה הוא, ומאידך שיטת הרמב"ם דמחשבה דקדשים הוא במחשבה ולא בדיבור, ועי' תוס' ריש זבחים ציין להמפקיד בענין זה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
19. והיינו דאף דמשקין הם ראשון לטומאה, ואין ראשון מטמא כלים, וכדאיתא בגמ' בב"ק דף ב: דאין אדם וכלים מקבלים טומאה אלא מאב הטומאה, מ"מ גזרו רבנן דמשקה יטמאו כלים, אטו משקה זה וזבה שמשקה זה הוא אב הטומאה ומטמא כלים, שהרי מעיינות הזב הם אב הטומאה, [וכדאיתא לעיל כלים פ"א מ"ג]. [↑](#footnote-ref-19)
20. והנה זה ודאי דלא אשווהו לגמרי להיות ככל דיני כלי חרס כגון לענין דאין לו טהרה מקוה, ושמטמא מאוירו וכו', אלא רק לענין הדין המבואר בכלי חרס דאינו מקבל טומאה מגבו, אבל נטמא תוכו נטמא גבו לענין זה אשווהו רבנן ככלי חרס. [↑](#footnote-ref-20)
21. ואולי לפי"ז יש לבאר נמי מה דלכאו' יש להקשות לשיטת הראשונים דס"ל דטומאה דרבנן אינה חוצצת בפני הטומאה, ומעתה קשה מדוע שייך צמיד פתיל בכלי חרס, והרי לעולם כלי חרס מקבל טומאת משקין מגבו, אולם אי נימא כהחזו"א באמת לא חל טומאה מגבו של כלי כלל, ואין גשמו של כלי טמא, ולכן גם אינו מציל בצמיד פתיל. מיהו גם בלא דברי החזו"א י"ל ע"פ מה שכ' הגרש"ר בב"ב דף כ., דיסוד הדין הוא דדבר המקבל טומאה אינו חוצץ הוא משום דעייליה ביה טומאה ונכנסת לפנים, אבל בכלי חרס דאין הטומאה נכנסת לפנים, כיון דנטמא גבו לא נטמא תוכו הרי הוא חוצץ בפני הטומאה. [↑](#footnote-ref-21)
22. ואף שבגמ' בכורות הובא המשנה בכלים פכ"ה מ"ו דכלי שנטמא אחוריו במשקין, "אחוריו טמאים" תוכו אוגנו אזניו וידיו טהורים ע"כ, ומשמע דאתא לחדש גם הדין דגבו טמא, י"ל פשוט דעיקר כוונת הגמ' הוא להעמיד הקולא שיש בטומאת משקין דעשו היכר שלא ישרפו עליהם תרומה וקדשים, והיינו שנטמא אחוריו "לא נטמא תוכו", אבל אין כוונת הגמ' להעמיד את חומרת טומאת גבו של כלי שטף שהוא דין נוסף וכמו שנתבאר. [↑](#footnote-ref-22)
23. ויתכן דלפי"ז יש לבאר עוד בענין זה דהנה בכתבי הגרי"ז כ' להקשות על הגמ בזבחים שם דמבואר דהחשש הוא דחייס עליה ולא מטביל ליה כראוי כיון דיש בתוכו מי חטאת, ולכן הצריכו שיהיה טבילה גם מתוכו של כלי, ובגליון הש"ס שם ציין לטורי אבן חגיגה כ:, דהקשה דהא בלא"ה כבר נפסלו המי חטאת כיון דלענין מי חטאת כלי חרס שמקבל טומאה מאחוריו גם תוכו נטמא, וא"כ מדוע חייס על המי חטאת. והגרי"ז הקשה עוד דאפילו נימא דכלי חרס מקבל טומאה רק מגבו אבל חשיב שהמי חטאת נמצאים במקום טמא דהרי מבואר דאפילו משקין על גבי אוכלים טמאים חשיבי על מקום טמא ונפסלו המים, ומעתה כבר נפסלו המים ואינו חייס עליהם עיי"ש, ונראה דלפי האמור דהוי טומאה מחודשת דאין כאן חפצא של טומאה בגשמו של כלי, אלא רק על פניו של כלי, ורק לענין לטמאות משקין ולא לטמאה אוכלים, אי"ז נחשב שהמים על מקום טמא. ואין זה חסרון במי חטאת. [↑](#footnote-ref-23)
24. ויש להסתפק לפי הנ"ל באופן שיבואו משקין הבאים מחמת ידים בתוכו של כלי, האם לא יטמאו כלל, או דלפחות יטמאו כמו אחוריים, והיינו שיטמאו מתוכו ולא מחוצה לו, ולענין משקין ולא לאוכלים ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-24)
25. וצריך לבאר דאף שטומאת משקין מאחוריו של כלי הוי גזירה חדשה, מ"מ ודאי הוא בנוי על עיקר גזירת טומאת משקין אטו זב וזבה, דאחר שגזרו על טומאת משקין אטו זב וזבה, תקנו עוד תקנה "במשקין" גם על אחוריו של כלי, [וזהו טומאה מחודשת וכמו כל הקולות שנתבארו לעיל], אבל בוודאי הוא רק אחר שיש גזירת טומאת משקין אטו זה וזבה, שוב תקון עוד גזירה מחודשת גם על אחוריו, ובאמת כן מבואר להדיא בגמ' נדה דף ז: דגזרו משקין אטו זה וזבה ומשקין דעלוליין לקבל טומאה גזור גם מאחוריו של כלי, והשתא א"ש היטב דכ' רש"י והראב"ד דלא יתכן שיהיה עדיף ממשקה זה וזבה, אולם הרמב,ם למד דכיון דהוא טומאה מחודשת ולא מפרשת טומאת כלים, הוא שייך גם בכלי חרס, אף שביסודו הוא בנוי על טומאת משקה זב וזבה, מ"מ כיון דגדר הגזירה הוא טומאה חדשה שפיר שייך גם בכלי חרס. [↑](#footnote-ref-25)
26. אך באמת צ"ב דאי נימא דלהראב"ד הוי טומאה גמורה וגשמו של כלי טמא, א"כ מדוע לא יטמא גם אוכלים, ומהו חילוק זה דמטמא רק משקין ואינו מטמא אוכלים, וכן צ"ב שאר הקולות דמבואר לענין טבילה ולענין כתמים, ואי הוי טומאה גמורה צ"ב מהם חילוקים אלו, ואולי י"ל דכיון דהוי טומאה שחלה רק מגבו של כלי, ולא מתוכו של כלי, א"כ מהאי טעמא גופא הוי גריעותא וקולא בגוף הטואמאה, דהכלי מחולק גבו מתוכו, והוי חילוק מחודש, ולכן ס"ל להראב"ד דבטומאה קלה זו הקילו חכמים דהוי טומאה רק לגבי משקין ולא לגבי אוכלים. מיהו הוי טומאה בגשמו של כלי ולכן אין כלי חרס מקבל טומאה מגבו. [↑](#footnote-ref-26)
27. [↑](#footnote-ref-27)
28. אולם יעוי' בר"ש שם שמשמע בדבריו שהטומאה מהחקק הוא דין דרבנן ולא דין דאוריתא, ומעתה אי נימא דהוא טומאה דרבנן י"ל דמבואר בגמ' בכורות לח. דגזרו טומאה משקין רק על מה שטמא בכלי חרס מדאוריתא, מיהו גם זה לא ברירא דהרי מבואר במתני' פכ"ה מ"א דטבלה שאין לה לזבז נחלקו תנאי אם יש בה דין אחוריים ותוך, ואף שאין לה בית קיבול ובכלי חרס אינה מקבלת טומאה, ואפ"ה יש בה גזירת משקין וצ"ע, אולם ביותר יש להקשות דבר"ש משמע דרק מאויר אחוריו אינו טמא מדאוריתא, אבל אם נגע בחקק מאחוריו מקבל טומאה מדאוריתא, [מיהו יתכן דהוא תלוי בגרסאות, אם גורסים שם, "דהא אין מטמא" מאויר אחוריו, אפשר שהוא ראיה שכל טומאת חקק הוא דרבנן, אבל אם לא גורסים "דהא אין מטמא" לכאו' מבואר דרק לא הוי תוך גמור להיות מטמא מאוירו אבל באמת מקבל טומאת מגע מהחקק מדאוריתא עיי"ש. ועי' בהמשך הר"ש שם שכ' והא דתניא בתו"כ מרובה מידת לטמא מליטמא, שמטמא אחרים מאחרויו ואינו מיטמא אחוריו ביאר דמיירי על גב הכלי אבל מהחקק באמת מקבל טומאה, לכאו' אי נימא דאינו מקבל מהחקק טומאה מדאוריתא, מדוע לא ביאר התו"כ דמיירי על הדין דאוריתא, ולכן משמע מהר"ש דבאמת מטמא גם מדאוריתא במגע החקק. ומעתה יקשה מדוע הכא לא יקבל טומאה מהחקק כדין תוכו של כלי, [ודוחק לומר דלענין טומאת משקין צריכים שיהיה דרגא של תוך של מטמא מאויר, דהרי בגמ' בבכורות משמע דהכל תלוי אם טמא מדאוירתא או לאו, וכיון דהכא הוא טמא מדאוריתא מדוע לא יקבל טומאת משקין]. [↑](#footnote-ref-28)
29. אלא שיש לעי' בכלי חרס גופיה בנטמא מהצד של החקק, האם נטמא כל הכלי או רק החקק, והנה אי נימא דנטמא כל הכלי, א"כ יקשה מדוע הכא במשקין לא נטמא כל הכלי, והרי אשווהו ככלי חרס, ואטו נימא דשייך לומר שיהיה גרוע מכלי חרס גופיה, אכן אי נימא דבאמת גם בכלי חרס לא נטמא כל הכלי אלא רק מקום החקק, א"כ א"ש היטב ולק"מ כלל וכלל. אלא דמ"מ נתבאר כאן הגדר דאפילו שלא נטמא כל הכלי אלא רק מקום החקק מ"מ הוא בחומר של טומאת תוך ומ"מ לא נטמא תוכו של כלי ומשום דיש כאן שני תוכות ועיקר וטפל ונטמא העיקר לא נטמא הטפל. [↑](#footnote-ref-29)
30. והביאור בדעת ר' יהודה מבואר היטב דהוא כמו כל כלי שיש לו אחוריים ותוך, אולם לשיטת ר"מ הביאור הוא דמכל צד הוא נחשב לתוכו של כלי ולכן מכל צד נטמא כולו, דהגדר הוא דקבלת הטומאה היא מתוך הכלי ומתפשטת לגבו ולא מדין טפלות אלא מדין דהוי כלי אחד וה"ה הכא כיון דמכל צד הוא נחשב לתוכו של כלי. [↑](#footnote-ref-30)
31. ואין לומר דדברי הגמ' בפסחים יז: אזלא כר"מ, ורישא דמתני' כאן ר' יהודה, דהא להדיא שם בגמ' דאזיל כר' יהודה, דאמר ר' יהודה שם במה דברים אמורים וכו', הרי להדיא דאזיל גם אליבא דר' יהודה. [↑](#footnote-ref-31)
32. מיהו אי"ז מוכרח דבדוחק אפשר לפרש דאפילו אי נימא דהגדר הוא דהוי שני תוכות ואינם בטלים זה לזה, אבל מ"מ חשיב אחורים ותוך בזה גופא דהתוך והגב נחשב לשני כלים נפרדים ונטמא זה לא נטמא זה אלא מדין טפלות והכא דאין טפלות נטמא זה לא נטמא זה. אבל אם היה כמו כל הכלים הרי אם נטמא בשרץ הכל טמא ואין חילוקים בין אחוריים לתוך וא"כ א"ש דלענין זה יחשב אחוריים ותוך. [↑](#footnote-ref-32)
33. ואף דמבואר דגם שולחן ודולבקי מקבל טומאה מ"מ שם ביאר הרמב"ם הגדר בזה דיש להם אחוריים ותוך אבל במדרסות אין להם אחוריים ותוך אלא הכל טמא. ומשמע דבזה חמור דין מדרסות משאר הכלים, ובמקו"א כ' לבאר הגדר בזה דבשאר הכלים מיירי על דין טומאה קלה ובהם יש אחוריים ותוך והיינו בהטומאה קלה עצמה, אבל כאן ברמב"ם מבואר ביאור אחר ואכתי יש לעי' בזה ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-33)
34. והנה בעיקר מה דנתבאר דהא דבעינן שינוי מעשה לקלקל הוא מדין שבירה המטהרת, יש לעי' מהו שייך לשינוי מעשה, והרי הוא דין שבירה, והוי ליה לר' יהודה למימר דאין עולים מידי טומאה אלא בשבירה ומדוע הוא נחשב לשנוי מעשה ע"י קלקול.

    אכן נראה הביאור בזה דהכא לא בעינן שיהיה לפי הכללים של מעשה שבירה, דהנה במעשה שבירה יש הלכה שיהיה נקב כמוציא זית או מוציא רימון כל כלי לפי מה שהוא, אולם הכא אין דיני מעשה שבירה של שבירת כלים, אלא גם לר' יהודה מועיל שבירה פורתא, ומשום שעיקר יסוד הטהרה הוא משום שמשנה אותו לכלי אחר בזה שובר הכלי הראשון, וכמו שנתבאר לרבנן, אלא דלר' יהודה גם בזה צריך שינוי מעשה של קלקול, ואפילו שינוי של קלקול פורתא נמי מועיל להחשיבו לשבירה על הכלי הקודם, שהרי משנה אותו לכלי אחר, אלא דמ"מ אם לא יהיה קלקול לית ליה שם שבירה. ואני הודאה להשי"ת שזיכני להבין הדברים היטב. [↑](#footnote-ref-34)
35. ועוד יש להקשות מה הטעם של ר' יהודה דצריך שינוי מעשה לקלקל כשהוא משנה אותו לכלי אחר, דבשלמא מה שנטמא לכו"ע צריכים לקלקל זה מבואר משום דבעינן מעשה שבירה לטהר, אבל קודם שנטמא מאי טעמא דר' יהודה דבעינן לקלקל. [↑](#footnote-ref-35)
36. דבגמ' מנחות סט. גבי פיל שבלע כפיפה מצרית, מבואר ברש"י שם דאם נטמא קודם לכן אף שנעשה עיכול ונעשה כלי גללים, מ"מ לא פקע טומאתו שכבר חלה עליו, וצ"ב דהרי אין כאן כלי המקבל טומאה ומדוע לא פקע טומאה, וביארו בזה דלהפקיע טומאה צריך מעשה שבירה או מעשה טבילה, ולא מהני מה שבטל ממנו תורת כלי מצד אחר להפקיע טומאה זו, [ועי' משנת ר' אהרן סי' ל' וחידושי הגרש"ר סימן י"ז, ועי' מש"נ בביאורים סימן ... עוד ראיות ליסוד זה]. ומעתה קשה מדוע שינוי מעשה לתקן לרבנן יועיל להפקיע טומאה שכבר חלה, והרי בעינן מעשה שבירה, ושינוי לתקן לא הוי מעשה שבירה [↑](#footnote-ref-36)
37. וביאר הגרי"מ פינשטין זצ"ל דשאני התם שהוא טומאת מדרס, ולשנות ממדרס לכלי לכו"ע מהני שינוי מעשה קל לתקן, וצ"ע בטעם הדבר, דהנה באופן שעדין לא נטמא המדרס, מבואר לעיל בר"ש לעיל פ"ז מ"ב דלא בעינן שינוי מעשה כלל, אלא סגי במה שהוא מייחד אותו למטרה אחרת דכבר אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, ומעתה ביאר דגם באופן שכבר חל עליו שם טומאה סגי בשינוי קל, וצ"ע בטעם הדבר דממ"נ אם בעינן מעשה, ע"כ הביאור הוא דבעינן מעשה שבירה בכדי להפקיע הטומאה ומהיכא תיתי יועיל כאן שינוי מעשה לתקן. [↑](#footnote-ref-37)
38. ויסוד הנידון הוא בסברת ר' יהודה דלא הוי שינוי מעשה אלא ע"י קלקול, האם הוא הלכה בהפקעת חלות טומאה דלא שם שבירה עליו אלא ע"י מעשה קלקול, אבל להפקיע שם כלי לענין להוציא מתורת קבלת טומאה לא צריך מעשה קלקול, או דנימא דגם להפקיע תורת כלי מקבלת טומאה גם צריך שבירה של קלקול, אא"כ חל עליו שם חדש כמו בכלי גללים או טבעת אדם ובהמה דבזה לכו"ע פקע שם כלי וכמש"נ. ועי' לשון רש"י שבת נב: בדברי ר' יהודה שינוי מעשה לתקן לאו מעשה הוא – "לבטלו מתורת כלי" עכ"ל, ומשמע דהוא דין בביטול מתורת כלי דבעינן מעשה קלקול. [↑](#footnote-ref-38)
39. וכמו שביאר הגר"ח דתכשיט לא הוי כלי מעשה, וכל מה שנתרבה דתכשיט הוי כלי מעשה, הוא רק גבי טבעת אדם ולא בטבעת בהמה, ועי' עוד תוי"ט ריש פי"ב ב' ביאורים במה דטבעת בהמה לא הוי כלי.

    **עוד יש לדון** האם פקע ממנה שם כלי **רק בזמן שהניחה על הבהמה** דבזה חל עליה שם טבעת בהמה, **או דאפילו ביחוד לבהמה**, ועדין לא הניחו על גבי הבהמה, נמי מועיל להפקיע ממנו תורת תכשיט של אדם, ושוב לא יקבל טומאה מכאן ולהבא, ועי' רש"י נב: [ד"ה בבאין] שכ' "נתנו לבהמה", ומשמע דבעינן שיהיה מעשה של נתנו לבהמה, אלא דלא בעינן מעשה שינוי בגוף הדבר, וצ"ע בזה [↑](#footnote-ref-39)
40. ויש לבאר הטעם דלא נחשב לשינוי מעשה מה שנתנו על גבי הבהמה, אף דלכאו' בנתינה זו פקע ממנו תורת כלי, ומדוע לא יחשב שינוי מעשה, אכן יש לבאר זאת דקודם שעשה שינוי מעשה אף ששינה את שמו לשם אחר לא חשיב שבירה על הכלי הקודם, כיון שיכול להחזירו לכלי הקודם, אבל כל שעשה שינוי מעשה ואינו יכול להחזיר את הכלי הראשון, נחשב שסתר את הכלי הראשון ושברו וזהו מעשה שבירה על השם הראשון, עי' תוס' שבת דף נט. לגבי זוג וענבל דמבואר שם שאם פירק אותו, וההדיוט יכול לחברו, לדעת רבא אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, אבל טומאה שחלה בו מעיקרא לא פקעה, וביאור הדברים נתבאר משום דלא הוי שם מעשה שבירה כיון דההדיוט יכול לחהיזרו לקדמותו אבל השתא לא מקבל טומאה כיון דאין כאן כלי, אבל מ"מ לא פקע טומאתו כיון דלא נעשה כאן מעשה שבירה. [↑](#footnote-ref-40)
41. ומצינו ליסוד זה בדברי הרדב"ז ח"ד סימן כ"ג והובא במל"מ פכ"ג מכלים ה"י, דכ' שם על השאלה מדוע סדין שעשאו וילון פקע טומאתו אפילו בלא מעשה, ואילו טבעת אדם ששינה אותו לטבעת בהמה לא נשתנה שם העצם, וז"ל "דבר זה מבואר דסדין מעיקרא סדין והשתא וילון נשתנה שם העצם ופנים חדשות באו לכאן, אבל התם מעיקרא טבעת והשתא נמי טבעת מקריא ולא נשתנה אלא שם [לוי] עכ"ל. [↑](#footnote-ref-41)
42. הנה מצינו ברש"י בדף סג. סתר משנתו בזה וכ' איתא אהא דקתני במתני' בירית טהורה "אמר ר' יהודה בירית זו אצעדה וכו' ה"ק בירית תחת אצעדה עומדת", ופרש"י וז"ל תחת אצעדה שבזרוע עומדת בשוק להחזיק בתי שוקיה שלא יפלו ויראו שוקיה הלכך טהורה דלאו לנוי היא "וכלי תשמיש נמי לא הוי אלא כלי המשמש כלי" דומיא דטבעות הכלים, דאמרינן בפרקין דלעיל דטהורין עכ"ל.

    מבואר ברש"י חידוש דכל כלי שמיועד לשמש כלי אחר אינו מקבל טומאה, ומבואר עוד ברש"י דזה גופא דינא דמתני' "דטבעת הכלים טהורה" כיון דהטבעת באה לשמש כלי אחר הרי היא טהורה, והנה דין זה הוא לא דוקא בתכשיטים אלא כל דין בכל שהוא משמש כלי אחר דטהור.

    וקשה דהא רש"י בשבת [דף נב:] מבואר טעם אחר דהא דטבעת כלים טהורה הוא משום "דאין תכשיט לכלי", וכפש"נ לעיל, ולא משום דמשמשי כלים אחרים.

    ונראה לבאר בזה, דהנה יש לחקור מה נתחדש בדין תכשיטי אדם דמקב"ט, האם הוי הלכה בפנ"ע דכמו דכלים העשויים לתשמיש מקבלי טומאה אף תכשיטים העשויים לנוי מקבלים טומאה אף דלא הוי כלי, או דנתחדש בהך דרשא דגם תכשיט ג"כ חשיב כלי שימוש להאדם, דמשתמש האדם להתנאות בו וחשיב עי"ז לכלי.

    ובחידושי הגר"ח [פ"י מכלים] כתב דהגדר בגזה"כ דתכשיטין מקבלים טומאה הוא דנתחדש דאף תכשיטין הוי כלי מעשה, והיינו כהצד הב' דגם מה שמשמש את האדם להתנאות בו מחשיבו לכלי מעשה, [ועי' לעיל סימן ט' מה שנתבאר בזה מהחזו"א בדעת הרמב"ם דטומאת תכשיטים הוא פרשת טומאה בפנ"ע].

    והשתא נראה דמה דכ' רש"י בשבת נב: דאין תכשיט לכלי כוונתו דלא נאמר "דין תכשיט לכלי" וזה משום דכל מה דנתחדש דתכשיט מקבל טומאה הוא דהוי כלי המשמש האדם להתנאות בו, אבל תכשיט כלי שמשמש את הכלי לנאותו לא יחשיבו לכלי מעשה, כיון דכל משמשי כלים טהורים, וזהו מה דכ' רש"י בדף סג: דהטעם שטהור הוא משום דמשמשי כלים טהורים.

    נמצא דבאמת לשיטת רש"י הוי שם אחר של תכשיט בהמה, וחשיב שינוי במהותו לשם אחר, אבל תוס' למדו דלא הוי שינוי במהות הדבר כיון דנקטו דהחסרון בכלי דאין לו שם אחר. [↑](#footnote-ref-42)
43. והנה לפי המבואר ברש"י דבדין כל הכלים אינם עולים אלא בשינוי מעשה הכוונה למעשה שבירה צ"ע דהרי דין זה של שבירה מבואר כמה פעמים במשניות עי' פ""ב מ"א ופט"ו מ"ט ופ"ל, וא"כ מדוע כאן שהנידון הוא לשנות מכלי לכלי נשנה בלשון של שינוי מעשה הרי צריך להיות כתוב מעשה שבירה. ויש ליישב וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
44. **אולם** אם חיברו במסמר מבואר בתוספתא דנטהר, והטעם בזה י"ל או דחשיב שינוי מעשה בגופו וצורתו של הכלי וא"כ הוי כמעשה שבירה דהוא מטהר, או דנימא משום דנעשה מחובר לקרקע ממש ודין קרקע עליו, אבל בקבעו בלא חיבור אינו נעשה קרקע ממש, אלא רק בטל לקרקע. אלא דקשה דהרי חברו במסמרים לדלת לא מועיל לבטל ממנו שם כלי וצ"ע בטעם החילוק ועי' מש"כ לעיל פי"ד שם. [↑](#footnote-ref-44)
45. ועוד מצינו ליסוד הנ"ל דבעינן מעשה שבירה להפקעת הטומאה, ומה שבטל ממנו שם כלי לא פקע ממנו לגמרי טומאה, מהתוס' סוכה דף טז. דמבואר התם דמטה מטמאת חבילה ומטהרת חבילה, וכ' תוס' לדעת רבי אליעזר דס"ל דבזמן שפירק את המטה בטל טומאתה, ומ"מ אם יחזיר ויחבר את המטה תחזור הטומאה למקומה, וצ"ב בטעם הדבר, אך יתכן דהטומאה שהיתה בה תחזור למקומה.

    ואשר מבואר בזה דלענין לטהר מטומאה צריך מעשה שבירה וכיון דמטה של פרקים הדיוט יוכל להחזירה, אין לזה שם שבירה, ולכן לא פרחה הטומאה, אלא דמ"מ בזמן שפירק את הכלי מבואר דאינו טמא, אבל כל שיחזיר את הכלי לקדמותו מיד חזרה טומאה למקומה, ואין להקשות דהרי כבר נשבר, די"ל כיון שלא היה כאן מעשה שבירה לא נטהר, ומיהו בזמן שהיה מפורק לא היה עליו שם כלי ולכן באותו זמן לא היה בו טומאה, מיהו יש לעי' מאי שנא מפיל שבלע כפיפה מצרית דמבואר דאף דנעשה לכלי גללים נשאר בהם הטומאה דמעיקרא, וצ"ל דמטה של פרקים גרע דאין כאן מטה כלל ואכתי צ"ב ועי' מש"נ פי"ח ויש לעי' בזה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
46. אין להקשות מהא דמצינו דפנים חדשות באו לכאן נמי מפקיע טומאה, וכדחזינן גבי סנדל, דבאמת אף שם נתבאר לדון דהוא מדין שבירה על הכלי הקודם, ועוד דאפשר דפנים חדשות הוא דין חדש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
47. ואף שגם בדעת רש"י יש כאן חידוש נוסף, דהיה מקום לומר דאף רש"י מודה דמה שבטל ממנו תורת כלי מפקיע ממנו הטומאה, דאין לטומאה על מה לחול, אלא דרש"י חידש עוד דאף מעשה שבירה בלא ביטול תורת כלי נמי מטהר כמו מעשה טבילה, אכן להאמור נתחדש דלרש"י כל הדין טהרה הוא רק באופן של מעשה שבירה ולא באופן של בטל ממנו תורת כלי. [↑](#footnote-ref-47)