חצר ט - מהלכת
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ועש"ק וישלח י"ב כסליו תשע"א

א] ב"מ ד"ט: אמר רבא אי אמר ליה קני בהמה וקני כלים מי קני כלים, חצר מהלכת היא וחצר מהלכת לא קנה. וכי תימא כשעמדה, והא כל שאילו מהלך לא קנה עומד ויושב לא קנה, והלכתא בכפותה, אמרו לי' וכו' אלא מעתה היה מהלך בספינה וקפצו דגים ונפלו לתוך הספינה ה"נ דחצר מהלכת היא ולא קני, א"ל ספינה מינח נייחא ומיא הוא דקא ממטו לה, א"ל וכו' אלא מעתה היתה מהלכת ברשות הרבים וזרק לה גט לתוך חיקה או לתוך קלתה ה"נ דלא מגרשה, א"ל קלתה מינח נייחא ואיהי דקא מסגיא מתותה.

וכתבו התוס' בד"ה ספינה מינח נייחא, ז"ל, אע"ג דבפ"ק דקדושין אמרינן דת"ח רכוב כמהלך דמי, הכא חצר משום יד אתרבאי והוה שפיר דומיא דיד דמינח נייח וממטו לה עם גופי', עכ"ל, וכ"כ התוס' בשבת ד"ה:.

ובחי' הרמב"ן גיטין דכ"א. תמה ע"ז, ז"ל, ולאו מילתא היא, דאע"ג דגופה ניח ידה לא ניחא וכמהלכת דמיא, משא"כ בספינה וקלתה דניחי לגמרי, והיינו כמש"כ המאירי שם, שפעמים שגופה נייח וידה מהלכת, ואפי' הניח לה ע"ג גופה או ע"ג רגלה ומהלכת מגורשת, עכ"ל.

ובדעת התוס' צ"ל, דהא דידה לא חשיבא כמהלכת, הגם שפעמים שהיא שגופה נייח וידה מהלכת, הוא משום דהילוך היד בפנ"ע כלל לא חשיב כהילוך, כיון שגופה עומד במקום א', וכמו שמצינו לענין שבת במעביר דרך עליו, דחשיב כהנחה, לדעת רש"י והרמב"ם, ואכמ"ל.

והנה הרמב"ן שם כתב, ז"ל, אלא כיון שאין ידה מתרחקת ממנה כשאינה מהלכת דמיא, אבל חצר מהלכת כיון שאפשר לה להתרחק ולא תהא משתמרת לדעתה לא קניא לי', עכ"ל, וכעי"ז מבו' בפירש"י ב"מ ד"ט: ועד"ז כתב בריטב"א בגיטין וב"מ שם.

וצע"ג דא"כ מאי פרכינן עלה מהי' מהלך בספינה וכו' ומזרק גט לתוך קלתה, הרי בהני גווני אין הספינה והקלתה מהלכת ממנה, וא"כ הרי דמי לידה דלא חשיבא כמהלכת משום שאינה מהלכת ממנה, ומצאתי שכבר עמד ע"ז בחי' הרשב"א ב"ק די"ב., ז"ל, ותדע לך מדאמרינן וכו' משמע דאי הוה קלתה מסגיא אע"ג דאגידה בי' ומשמרת לדעתה, קרינן לה חצר המהלכת ולא קנה, עכ"ל.

ובדעת רש"י ודעימי' צ"ל, דכל שהספינה והקלתה מהלכת, הרי דהגם דבפועל היא מהלכת עמה, מ"מ הילוך הספינה והקלתה עצמם הוו סתירה למשתמרת, ואך שבפועל הולך הבעלים עמהם, וזה ל"מ מידי, וה"ז דומה לעבד דהוי חצר המהלכת, דאף אם כפתו את הבעלים לעבד, דבכל הילוך של העבד הולך אף האדון עמו, די"ל דאכתי חשיב חצר מהלכת מן הבעלים.

אך ד' הריטב"א לא נתישבו בזה, שהרי הוא כתב להדיא דהגריעותא במהלכת הוא במהלכת שלא מדעת הבעלים, וע"כ כתב דל"ד לשליח דשליח מהלך לדעת הבעלים בעודו שליח, ונ' דכונתו, דבשליח כיון דמהניא דעת השליח לפעול כדעת הבעלים, הרי דלא חשיב כשמהלך שהוא מהלך מן הבעלים, שהרי בכל מקום שהולך הולך עמו השליח דהבעלים, ומשא"כ בעבד דל"ה שליח דהבעלים, ורק גופו הוא דהוי כחצר, אך דעתו אינה מועלת לבעלים, ע"כ חשיב כמהלך מן הבעלים, ולפ"ז הניחא בספינה י"ל דחשיב דההילוך הוא שלא מדעת הבעלים, אך בקלתה שכל הילוכה הוא מכח הבעלים, צע"ג מ"ט חשיב כמהלכת, ועי' בחי' הריטב"א בב"מ שכתב דהא דפריך מקלתה אחר דכבר משני מספינה, הוא משום דבקלתה גרע משום דמהלכת מדעת האשה דניידא, וצע"ג דאדרבה ההילוך מדעת האשה לכאו' ל"ה חיסרון כלל בהיד דחצר.

ונ' להוסיף בדעת רש"י, דהרי מש"כ רש"י דהגריעותא במהלכת הוא משום דבעינן משתמר, נ' דאי"ז מדינא דחצר המשתמרת, שהרי במתנה ל"ב חצר המשתמרת ואפ"ה חצר מהלכת ל"מ אף במתנה, וביותר תיקשי שהרי רבא גופי' נ' דס"ל דאף חצר שאינה משתמרת קונה, וכדאמר שפיר עביד דלא קבלה מיני', ואין לומר דרבא ס"ל כשנויא דר"פ, דלפירש"י בסוגיא שם נ' דלרבא אין לומר כשנויא דר"פ, דלדעתו הא דמהני במתנו"כ הוא רק משום דאפקורי אפקיר, ואי"ז כדעת אחרת מקנה, ואמנם במרדכי כתב דכיון שמקנה את החצר, חשיב שפיר כדעת אחרת מקנה, (וצ"ב מכוון הדברים), והובא בקצוה"ח סימן קצ"ח, אך בל' רש"י שם נ' להדיא דמש"א דדא"מ שאני היינו דהקנאת המתנות עצמה הויא דעת אחרת מקנה, וא"כ מ"ט ל"מ חצר המהלכת, ובע"כ מזה דחצר המהלכת הוי גריעותא טפי, שהחצר אינה בת שימור, ומה"ט נמי אמרינן דכל שאילו מהלך לא קנה עומד ויושב לא קנה, אמנם באמת בל' הרמב"ן נ' דהא דכל שאילו מהלך וכו', אי"ז כד' הרא"ש דכיון שכשמהלך אינו דומיא דיד, ע"כ גם כשאינו מהלך בפועל לא חשיב דומיא דיד, אלא היינו דכיון שבידו לילך, ע"כ אכתי חשיב כמקום שאינו משתמר, ועיי"ש שחילק בין ישן לכפות, דישן אינו מחוסר מעשה וכפות מחוסר מעשה, ואשר ע"כ י"ל דכל שהחצר מהלכת, והויא מין חצר דלי"ב שימור, ל"מ שבפועל האשה מהלכת עמה, ואכתי צ"ע.

ב] והנה בד' הרא"ש בפ' הזורק נ' להדיא דכפות דבעינן סגי שהוא כפות ברגליו, ורק כשדן שיהא משתמר עי"ז כתב דהוא כפות בידיו ורגליו וכו', וכ"ה להדיא ברבינו ירוחם נתיב י' ח"ג, ובטור אהע"ז סימן קל"ט, וכ"ה בחי' תלמיד הרשב"א ב"ק די"ב. ובב"י סימן ר"ב בשם הגמי"י ד"ק, אך בד' הרשב"א ב"ק שם מבו' להדיא דבעינן כפות בידיו ורגליו, וכ"ה במאירי שם.

והעירוני דהדבר ברור דאזיל הרא"ש לטעמי', והיינו שהרי התוס' והרא"ש ס"ל דהא דיד ל"ה מהלכת הוא משום דאיהו נייחא, והק' הרמב"ן שהרי פעמים שהגוף נח והיד מהלכת, ובדעת התוס' והרא"ש צ"ל, דכיון שהגוף במקום א', לא חשיבא היד כלל כמהלכת בכה"ג, וא"כ לפ"ז הרי דכל שהעבד כפות ברגליו ואינו יכול להלך, הרי דהגם שידיו אינם כפותות ויכול להזיזם, לא חשיבי הידים כחצר מהלכת, דהילוך זה שמוליך את הידים והגוף במקום א', לא חשיב כהילוך, אך הרשב"א והמאירי ס"ל כד' הרמב"ן דגם הילוך זה חשיב כהילוך גמור, וכאשר כ"כ המאירי בגיטין, וע"כ אינו קונה מה שביד עבדו, אא"כ ידיו כפותות, דאף הידים ל"ה חצר מהלכת, וז"ב.

אך שו"ר בב"ח סימן קל"ט שפירש טעם דעה זו דבעינן שיהיו ידיו כפותות שהוא כדי שלא יהא בידו להלך על ידיו, עיי"ש, ועיקר מה שפירש הב"ח שם כן בדעת הריצב"א, צ"ע, דבפשוטו טעמא דהריצב"א הוא כדי שיהא זה משתמר, ואם אין ידיו כפותין יכול לזרוק החפץ בידיו, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרא"ש שם, אך אי"ז כלל משום חצר מהלכת, עיי"ש.

ג] הראשונים הקשו דמ"ט ל"מ חצר מהלכת מדין שליחות, ובתוס' הרא"ש כתב דכיון דאפקי' קרא בל' יד, גזה"כ הוא דבעינן דומיא דידה, וצ"ע דא"כ מ"ט חצר שאינו עומד בצדה בתורת יד, הרי גזה"כ הוא דבעינן דומיא דידה, ונ' לבאר, דהא דבאינו עומד בצדה ל"מ היינו דכה"ג אי"ז מציאות דיד, וע"כ בחצר מטעם שליחות, דבלא"ה אי"ז יד, ל"ש להצריך עומד בצדה, ומשא"כ במהלכת, הרי הא דחצר דמשום יד ל"מ במהלכת, לאו היינו דבכה"ג אי"ז כלל מציאות דיד, אלא דינא הוא, דהגם דה"ז יד, מ"מ יד המהלכת אינה קונה, וע"כ בזה אמרינן דגם בחצר מטעם שליחות, איכא להתנאים שנאמרו ביד, וכ"ה דיד המהלכת אינה קונה, ה"נ חצר מטעם שליחות המהלכת אינה קונה.

שו"ר בשטמ"ק בדי"ב. שמבו' טעם אחר בזה, דחצר המהלכת ל"ה כלל דומיא דיד, ומשא"כ בחצר שאינה משתמרת, דאין השינוי בגוף החצר, עיי"ש.

ובחי' הרשב"א בב"מ ובב"ק די"ב. תמה בזה והניח בצ"ע, ובחי' הריטב"א כתב דגם ל"ה דומיא דשליח, דשליח מהלך בשעת שליחותו לדעת המשלח, ועמש"נ לעיל בביאורו.

] יל"ע בדין מכונית אם חשיבא כחצר מהלכת, והנה בדין עגלה הנמשכת ע"י בע"ח נ' פשוט דלא חשיבא כחצר מהלכת, אך במכונית יל"ד בזה, ולכאו' נ' דלמש"כ התוס' דידה לא חשיבא כמהלכת משום דאיהי מינח נייחא, ה"נ במכונית איהי מינח נייחא והמנוע ממטי לה, וי"ל דש"ר לא פליגי בהך מילתא ע"ד התוס'.

אך יל"ד, דרק ביד חשבינן דאיהי מינח נייחא, משום שהילוך האשה אינו נצרך לידה, אך משא"כ במכונית, כל חלק המעכב את הילוכה, י"ל דחשיב מכלל הדבר המהלך, והרי מבו' בד' הרמב"ן בגיטין דגוף האשה חשיב כמהלך, ולא אמרינן דרק הרגלים חשיבי כמהלכים, וצ"ע בזה.

שוב הראוני בד' הגר"ז או"ח סימן קס"ח סט"ז, ז"ל, אבל אם יושבים בעגלה יש להסתפק אם דינם כרוכבים על גבי בהמה שהעגלה ג"כ מהלכת משא"כ בספינה שהיא אינה חשובה מהלכת אלא המים הולכים תחתי' והיא נחה לעולם על אותם המים, עכ"ל, ומבו' שנקט דעגלה חשיבא כמהלכת, וכן נקט הרש"ש סוכה ד"ז:, עיי"ש, וזה צ"ב דמ"ש עגלה מספינה, ובד' הגר"ז נ' דהוא משום דהספינה נחה לעולם על אותם המים, וזה צ"ע שהרי הספינה הולכת אף כנגד הילוך המים, והי' מקום לדון עוד, דהגם דהליכת העגלה הוא מכח הבע"ח המוליכה, מ"מ כיון שהליכתה היא ע"י אופני העגלה, חשיבא כמהלכת, וצ"ע בזה.

ה] בחי' הרמב"ן גיטין דכ"א. הביא מש"כ התוס' שפירשו דהא דחצר מהלכת לא קנה, אף דיד גופה מהלכת היא, הוא משום דידה מינח נייח וגופה הוא דממטי לה, וכתב ע"ז, ז"ל, ולאו מילתא היא וכו', ואפי' הניח לה ע"ג גופה או ע"ג רגלה ומהלכת מגורשת, עכ"ל.

אמנם באמת בד' הראב"ד בב"מ ד"ט: מבו' דאם הניח לה ע"ג ראשה או ע"ג ירכותי' אינה מגורשת, משום דהו"ל חצר המהלכת, ז"ל, קשיא לי דהא קי"ל וכו', וא"כ וכו' אטו משום קלתה מגורשת, והא לא מגרשא אלא משום לתא דידה שהקלתה מונחת על ראשה, וה"נ אמרינן בגיטין שאפי' בחצירו של בעל מתגרשת בקלתה אם היתה מונחת בין ירכותי', ואע"ג וכו' אלא משום לתא דידה הוא דמגרשא, וה"נ משום לתא דידה הוא דמגרשא ואיהי הא קא מהלכת, ונייח דקלתה לא מעלה ולא מוריד וכו', ונראה לי וכו' וקלתה בין ירכותי' נמי משום דמקום (עצמה אם) קלתה קנוי' לה וכליו של לוקח הם, ולעולם משום כליו הוא דמגרשא וכו', עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הראב"ד, דאין אשה מתגרשת בשזרק לה הגט על ראשה או על ירכותי', משום דהו"ל חצר המהלכת, ולכאו' צ"ל לדעתו, דהא דידה מהניא ולא חשיבא כחצר המהלכת, הוא משום דידה מינח נייחא וכמש"כ התוס', אך העירוני דיל"ד בזה בע"א, דרק בראשה וירכותי' שאין דרך לתפוס בהן, ל"מ אלא משום תורת חצר, וע"כ כל דהו"ל חצר המהלכת אינה קונה, ומשא"כ ביד שהוא מקום שתופסין בו, ל"ב בזה לדיני חצר, וצ"ע.

ועיקר הך מילתא דזרק על גופה אינה מגורשת משום חצר המהלכת, יל"ד להוכיח כן גם למשמעות ד' תוס' כתובות ד"ל., ותוס' הרשב"א שם ד"ל:, דהא דזרק לתוך קלתה התלוי' בה מגורשת, הוא משום דחשיבא כידה, וכ"ה להדיא בסדר הגט לר"י הזקן, עיי"ש, ולפ"ז קשיא טובא דמאי פריך דבזרק לה לתוך קלתה לא תהא מגורשת משום חצר מהלכת, הרי הכא היא מגורשת משום דחשיבא כידה, ובע"כ דהגם דהויא הקלתה כידה, מ"מ אם היא מהלכת ל"מ, דאף בגופה איכא לההלכתא דמהלכת, ורק משום דקלתה מינח נייחא הוא דה"ה מגורשת, וצ"ע בזה.