ב_פ הנולד מטריפה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / בן פקועה

חולין עה.,פה: בדין ב"פ הנולד מטריפה

מסקינן בסוגיין דב"פ הנולד מטריפה יש בו איסור ואין שחיטת אמו מועלת לו.

ולקמן בסוגיא פה: ס"ד דכיון דס"ל לרבי כר"מ דשחיטה שא"ר שמה שחיטה בכה"ת הרי השוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי תהני שחיטת אמו להתירו.

ומקשינן ע"ז דהא ר"מ עצמו חולק על ההיתר של ב"פ בבן ט' חי א"כ לא משכח"ל כלל, ומשני דרבי לא סבר לה בהא כר"מ.

בפשטות הסוגיא לגירסא דידן מבואר דב"פ הנולד מטריפה אין בו אלא איסור אכילה אבל הועילה שחיטת האם להוציאו מידי טומאת נבילה.

אבל בפמ"ג שפ"ד יג-יב דקדק מלשון הרשב"א דל"מ שחיטה אף לענין טומאה, וצ"ע מסוגיין.

וכנראה דאזיל כפי גי' הראשונים שגרסו בכל הסוגיא דאיירי בבהמה כשרה.

ואח"כ ראיתי בחי' בכור שור עב: ועויו"ט-סז שנקטו כן בדעת הר"מ פ"ב אבה"ט ה"ו, עיי"ש באורך, ועיין בעויו"ט מש"כ לבאר טעם הדבר.

**א. דעת רעק"א שהוא כירך אמו לאיסור טריפה-**

בטעם הדבר דב"פ המנולד מטריפה נאסר, כבר נתקשה בהג' רעק"א סי' יג שהרי שחיטת טריפה שחיטה מעלייתא היא ומוציאה מידי אבמה"ח [כמבואר בפוסקים סי' כז שמותר להאכיל לעכו"ם מפרכסת טריפה] וכן אינו בכלל איסור אינו זבוח, רק יש בה איסור צדדי של טריפות ואיך יעבור איסור זה לולד?

וכתב רעק"א דמ"מ כיון שאנו דנים את העובר כירך אמו לענין השחיטה הרי הוא כטריפה כמוה והוא עובר על הולד באיסור טריפה, ולא באר הענין כה"צ.

ובקה"י חולין-כ הוסיף ביאור בזה דאפשר לדון את העובר או כאבר מאברי אמו או לדונו כחי בפנ"ע, וכל הדין שהוא נשחט אגב אמו הוא מכח דחשבינן ליה כאבר מאברי האם, וכל דחשבינן ליה הכי חשיב כאבר שלה גם לענין איסור טריפה.

וכ"מ לשון רש"י עה. שאיסורו משום אבר מאבריה, ויותר מבואר ברגמ"ה שם שאיסורו משום טריפה.

ועדיין הדברים צ"ב רב דאף דחשבינן ליה כאבר מאברי האם הוא דוקא מגזיה"כ דכל בבהמה לענין שחיטת האם אבל מה"ת יעברו אליו כל דיני ואיסורי האם?

ואולי הביאור כמו שמצאנו לענין חלבו שמותר ע"י שחיטת האם, ונתבאר במקו"א דעת כמה ראשונים דהוא משום דחשבינן ליה כאבר מאברי האם לענין השחיטה ממילא גם לכל מילי הוא כן ואין בו איסור חלב א"כ ה"נ י"ל שיש בו איסור טריפה של האם.

ולפי"ז היה מקום לצדד דאף שאר איסורין שאינם שייכים להשחיטה ג"כ יעברו להולד, ועיין לקמן טענת הגרי"ז בזה דוודאי אינו כן ולקמן הבאנו ראיית האחיעזר מגמ' תמורה יא. דלא אמרינן כן.

**ב. דעת הגרי"ז שיש בו חסרון בשחיטה-**

בחי' הגרי"ז במכתבים בסוה"ס הביא ד' בעל החזו"י דיסוד ההיתר של ב"פ הוא משום כל בבהמה וכל שהבהמה לא הותרה אין היתר גם לולד.

אבל כתב הגרי"ז שעדיין אין הענין מתיישב, והגע עצמך הרי שהיתה הבהמה שור הנסקל אטו גם בזה נימא שהולד ייאסר באיסור שור הנסקל, פשיטא דלא, ומ"ש איסור טרפות?

וע"כ ייסד בזה בשם הגר"ח דאיסור טריפה אינו איסור בעלמא שיש בבהמה כמו שור הנסקל וכה"ג, רק עי"ז נגרם חסרון בהשחיטה וממילא גם הולד שנשחט אגב אמו לא הועילה שחיטה זו להתיר באכילה.

אבל ב"פ של בהמה שהיא שור הנסקל וודאי אין הולד נאסר כיון שאין שום חסרון בשחיטה רק איסור צדדי אינו ענין לולד כלל.

וגם ש"א הלכו בדרכו דיסודו הוא משום חסרון שחיטה שיש בטריפה [ובאמת אין הכרח כ"כ לומר דרעק"א סי' יג חולק ע"ז ויתכן שגם דבריו מיוסדים על ענין זה דטריפה הוא חסרון בשחיטה שהרי בכל איסורין וודאי א"א לומר שיעברו איסורי האם לולד עיין לקמן ראיית האחיעזר בזה ומש"כ בזה].

ולא באר לנו הגרי"ז כה"צ מהו חסרון השחיטה שיש בטריפה, והרי הבאנו לעיל קו' רעק"א דוודאי הותרה הבהמה מכל האיסורים שהיו עליה קודם השחיטה, ואין בה משום אבמה"ח [כש"כ הפוסקים סי' כז] או נבילה שהרי אינה מטמאת בנבילה.

וכנראה כמה דרכים בזה:

א. באחרונים הוסיפו די"ל שיש בו משום אינו זבוח, עקה"י ב"ק-לד, חולין יא-ב, אמר"מ ד-לב, ונאו"י-י, וקדם להם באבנ"ז יו"ד סד-ח,כב-ו.

ופליגי על עיקר הנחת רעק"א שהבאנו דפשיטא ליה שאין בו איסור אינו זבוח, ובמהרש"א שבועות כד. מבואר כד' רעק"א שאין בו איסור אינו זבוח.

אבל כדבריהם שיש בטריפה איסור אינו זבוח זכורני שמשמע כן קצת בתו"ר יבמות ל:, ולא עיינתי כעת.

ודבריהם צ"ע לשיטת ריצב"א דלית ליה איסור שאינו זבוח היאך יפרש כל הראיות שיש בטריפה חסרון בשחיטה, וצ"ע[[1]](#footnote-2).

ובמקו"א הבאנו ד' משנת ר"א חולין-ד שנקט בדעת הר"מ דאף איסור נבילה ממש יש בטריפה, ורק טומאת נבילה לית ביה, ואכ"מ משום דבלא"ה דעת רוה"פ סי' כז מבואר לא כן ואף בשחיטת טריפה יצאה מידי איסור נבילה.

ב. יותר נראה מד' הגרי"ז שנתכוין לומר דגוף איסור טריפה יסודו הוא משום חסרון שחיטה, והיינו שהגדרת איסור זה הוא איסור בשחיטה וחסרון בשחיטה מכח הטרפות.

אבל צ"ע דלפי"ז לא היה איסור טריפה אלא אחר שחיטה ומבואר לקמן קג. שיש איסור טריפה כבר מחיי הבהמה[[2]](#footnote-3).

[ומה שראיתי בס' שמעתתא דב"פ מביא בשם הגרי"ז שהוא משום איסור בשר שנאסר לאדם הראשון ונשאר איסור זה בטריפה גם אחר מת"ת כמובן שאין להעלות על הדעת שאמר הגרי"ז כן].

ג. במשנת ר"א-ד ר"ל דיסוד איסור טריפה הוא מה שיצאה מקצת חיותה בלא שחיטה, ובאותו מקצת חיות שיצאה חשיבא נבילה, והרי היא כמקצת נבילה וזהו ענין טריפה שהיא נבילה במקצת [וכמבואר בלשון הראשונים עי' רמב"ן לז.].

ולפי"ז א"ש הכל שיש בה איסור גם מחיים וגם לאח"מ ויסודו משום שיצאה כבר חלק מחיותה בלא שחיטה.

ומ"מ נראה דא"א לומר כד' משנת ר"א ממש, שהרי לפי"ז הדין נותן שאין החסרון בשחיטה אלא בטריפה שחסר בה חיות אבל בטריפה שחיה ל"ש זה, וכגון בולד טריפה שנתעברה ואח"כ נטרפה דחייל בו איסור טרפות ממש [ולא משום יוצא מן האיסור], או כגון יתרת שכתב הרשב"א בתשובה שיכולה להרבות כחול ימים אלא דהלמ"מ דחשיבא כאילו נחסרה לא יהיה בה החסרון בשחיטה שיש בטריפה.

וזה צ"ע לומר כן חדא דמשמע דב"פ הנולד מטריפה איירי גם בטריפה כה"ג[[3]](#footnote-4), ועוד דלפי"ז נמצא שני דינים באיסור טריפה גם איסור בפנ"ע וגם חסרון בחיות[[4]](#footnote-5).

וע"כ הביאור דעצם הטרפות הוא מגדיר את הבהמה כאילו יצא ממנה החיות לענין זה, וזהו גוף איסור טריפה, ועוד נתבאר בגדרי איסור טריפה.

וכנראה זה כוונת הגרי"ז שם שכתב שם לחדש שאין החסרון בשחיטה בגוף מעשה השחיטה, והיינו כביור משנת ר"א הנ"ל דחצי ממנה כמתה דמי ואין כאן שחיטה שלימה, וע"ז מסיק שם הגרי"ז שאינו נראה רק הוא חסרון בההיתר שחיטה, והיינו שגוף איסור טריפה דינו הוא שלא יהיה ניתר בשחיטה אבל אין כאן חסרון בגוף שחיטה ואף שיצא ממנה מקצת חיותה אינו חסרון בעצם השחיטה, ודו"ק.

**ג. מהלך הפמ"ג וחזו"א שהולד אסור משום אבמה"ח-**

לפי כל דרכים אלו יהיה איסור של ולד הנולד מב"פ משום איסור טרפות.

אבל בפמ"ג מ"ז יד-ב וחזו"א ג-ג נקטו דאיסור הולד הוא משום אבמה"ח ולא משום טריפה ואסור לתתו לב"נ.

אלא דצ"ע א"כ אף טומאה יהיה בו והרי מבואר עה: שיוצא מידי טומאה?

וביאור הדברים נראה עפ"י המבואר עב. גבי אבר היוצא דעת ר"מ שיש בו טומאה וס"ל דפרשת שחיטת טריפה שיש שחיטה להוציא מידי טומאה לחוד היא פרשה מחודשת ולא נתחדשה כלפי אבר היוצא.

וממילא י"ל כעי"ז דה"נ כלפי איסור אבמה"ח של העובר מודו כו"ע לר"מ שאין השחיטה מועלת להוציאו מידי אבמה"ח ואין פרשת שחיטת טריפה שמוציאה מידי איסור מועלת לזה.

אלא דמ"מ לענין טומאה מהני השחיטה כיון שהעובר הוא חלק ממנה במציאות חלה בו השחיטה שנעשתה באם ויצא מידי טומאה [ובזה אף ר"מ עב. דפליג באבר מודה כיון דגופה היא].

וזכורני במשנת ר"א חולין-ד אופ"א בזה, עפמש"כ שם דכל טריפה יש בה מקצת נבילה ומקצת חיות, ואותו מקצת שלא הועילה בו השחיטה הרי היא כמתה בלא שחיטה, והולד שנולד הרי חצי ממנו הוא שחוט וחצי אינו שחוט, ואותו חצי שאינו שחוט הוא אבמה"ח.

אבל בפשוטו הם דברים מחודשים ולעולם אין איסורו של טריפה משום קצת אבמה"ח או נבילה אינו כן רק הוא שם איסור חדש ואין טעם לאוסרו משום אבמה"ח לב"נ, ולא נראים ד' משנת ר"א בזה.

**ד. בד' הראשונים בכ"ז-**

והנה לשון רש"י עה. שאיסורו משום אבר מאבריה, ויותר מבואר ברגמ"ה שם שאיסורו משום טריפה.

וכן הביא בחזו"א מרש"י ביצה ו. מבואר כד' רעק"א שאיסורו משום דהוי כירך אמו וחל בו איסור טריפה, ודלא כהחזו"א ופמ"ג שאיסורו משום אבמה"ח.

בס' שחיטת חולין הוכיח מרשב"א בתשובה ג-שסג שאיסור הולד הוא משום אבמה"ח ולא משום טריפה דמבואר שם ברשב"א דאף למ"ד עה. לדברי המתיר אוסר ושחיטת האם טריפה אינה מתרת את הולד [ול"מ ביה אפי' שחיטת עצמו] מ"מ חלבו מותר.

וצ"ע שהרי איסור הולד משום טריפה ולמה לא יהיה חלב טריפה, ומזה הוכיח בשחיטת חולין עה. דס"ל להרשב"א כהחזו"א דאיסורו משום אבמה"ח.

אבל יתכן לומר עפי"ד רעק"א דכל איסור הולד משום טריפה הוא אם רוצים להשתמש בשחיטת האם אבל מ"מ יש מקום שלא להשתמש בשחיטת האם רק לדונו כלפי עצמו ואבמה"ח הוא [דבמה שנשחטה האם לא הוחמר דינו יותר מקודם שחיטה] וכל חלב אבמה"ח הוא ורחמנא שריא, וכעין שכתבנו בסוגיא סט. גבי חלב של אבר היוצא דאף שנאסר משום טריפה ה"מ כלפי שחיטת האם ולא כלפי עצמו לכך חלבו מותר [וכנראה דאף למ"ד דלא אמרינן ד"ס בב"פ הנולד מטריפה שפיר י"ל כן][[5]](#footnote-6).

והנה בש"ך יד-יא כתב דבנידון דר' משרשיא בב"פ הבא על בהמה מעלייתא שהולד אין לו תקנה הרי החלב אסור משום טריפה, דכיון שסימן אחד כשחוט הוי כחלב טריפה וכחלב פסוה"ג [שהרי סימן זה אינו מצטרף לשחיטה דהוי כשהיה], וכל ספק הגמ' בחלב אבר היוצא הוא משום שאיסורו הוא משום אבמה"ח.

וזה דלא כש"כ שהרי לפי"ד אין לאסור החלב בכה"ג שאין לו איסור טריפה אלא בצירוף אבמה"ח של הולד שא"א לדון אותו בחי בפנ"ע, וממילא אין לאסור את החלב שהרי חלב אין בו אבמה"ח.

ולפי"ד הש"ך מבואר שאם איסורו משום טריפה נאסר וה"נ בנידו"ד אם איסור העובר משום טריפה ייאסר החלב משא"כ אם איסורו משום אבמה"ח שרי, ויתבאר לפי"ז מד' הרשב"א שאיסורו משום אבמה"ח.

**ה. עוד בקו' הגרי"ז מולד של שור הנסקל וסוגיא פה:-**

ועיקר ד' הגרי"ז דפשיטא ליה שאין לאסור ב"פ הנולד משור הנסקל ורק בנולד מטריפה שיש בו חסרון בשחיטת האם נאסר הולד, לכאו' לאו מילתא דפשיטא הוא.

עי' בשו"ת רעק"א תניינא-י וראש יוסף סט. מש"כ ע"ד רש"י סט. ומבואר מדבריהם דפשיטא להו גבי שחוטי חוץ שאם שוחט את הבהמה נאסר העובר כמו בשחיטת טריפה, וזה דלא כש"כ הגרי"ז הגע עצמך וכו'.

ועי' בס' שחיטת חולין מש"כ לדון דדוקא גבי שחוטי חוץ אמרו כן משום שאיסורו הוא בשחיטה אבל גבי שור הנסקל פשיטא דלא אמרינן הכי, ומלבד שאין החילוק מבואר בסברא, נראה עוד דוודאי עיקר טענת הגרי"ז משור הנסקל אינה טענה ברורה כלל.

עי' בסוגיא פה: דאמרינן לא לכל אמר ר"מ שחיטה שא"ר שמה שחיטה מודה שאין מתירתה באכילה, ומקשי פשיטא ומשני דקמ"ל דאף שוחט טריפה ומצא בה ב"ט חי אסור וזה קמ"ל בהא דלא לכל וכו'.

וכוונת הגמ' שם בפשוטו דס"ד דלר"מ שחיטה שא"ר שמה שחיטה לגמרי וא"כ תועיל להתיר את הולד ואף שהאם אינה ניתרת אבל מ"מ הולד שפיר ניתר שהרי יש כאן שחיטה גמורה, וקמ"ל דמודה ר"מ לענין זה ששחיטה שא"ר ל"ש שחיטה.

וכל פלוגתת ר"מ ור"ש הוא כלפי דינים אחרים כמו אוא"ב וכיסוי הדם ודו"ה שתלויים בשם שחיטה איזה שחיטה הצריכה תורה אבל לא פליגי כלל בגוף ההיתר שחיטה, וכדאמרינן התם נמי דמודה ר"ש דמהני לטהר מידי נבילה.

ומבואר דדין זה דשוחט את הטריפה תלוי במימרא דלא לכל אמר ר"מ שמה שחיטה, וכיון דמודה ר"מ שאינה מתרת באכילה לכך הולד אסור.

והיינו דקמ"ל דאף ר"מ מודה דע"י פרשת שחיטה שא"ר אינה מתרת בהיתר אכילה ולכך הולד נאסר.

והנה דין שחיטה שא"ר ל"ש שחיטה הוא בכל איסורין ולא בשוחט את הטריפה לחוד, ואף באיסור הנאה ממעשה שבת דנו בגמ' ב"ק עא. משום שחיטה שא"ר, וכן בשור הנסקל וכה"ג.

ולפי"ז מתבאר דחסרון שחיטה שא"ר דמודה בה ר"מ שאינה מתרת באכילה הוא הגורם את חסרון ההיתר לולד, וממילא וודאי גם בשור הנסקל וכה"ג יהיה חסרון זה, וצדקו ד' רעק"א בתשובה.

ומבואר לנו גם ביאור הדברים במשה"ק הגרי"ז הגע עצמך וכו' והיאך יעבור איסור צדדי להולד ומה שייכות בינו לאיסורי האם, והיה מקום לדחות טענתו עפי"ד רעק"א סי' יג דאם משתמשים בשחיטת האם הרי הולד חשיב כאבר מאברי האם לכל מילי וחייל בו איסור האם, ועפי"ז היה מקום לדון דה"נ בכל איסורים כן [ואזיל רעק"א לשיטתו בתשובה דאף בשחוטי חוץ אמרינן כן].

אבל לפי הנ"ל מבואר בגמ' יישוב מרווח לטענת הגרי"ז, דלעולם וודאי מבואר בגמ' דצדקו דבריו שדוקא חסרון בשחיטה יכול לעבור לולד, אלא דה"נ בכל שחיטה שא"ר יש חסרון בשחיטה להיתר אכילה ומה"ט גם הולד יש בו חסרון בשחיטה.

וכ"ז מבואר בפשוטו בחי' הר"ן סנהדרין קיב. עיי"ש בגמ' דבהמה חציה של עיה"נ אסורה באכילה דבהמה לאו כמאן דפליגא דמי דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, ואח"כ מספק"ל מהו דתטהרה שחיטתה מידי נבילה.

וכתב הר"ן שאותו סימן שהוא של עיה"נ א"א להתיר את הבהמה באכילה שהרי הוא אסור בהנאה והויא שחיטה שא"ר ואין מתרת באכילה ולכך כל הבהמה לא הותרה [עיי"ש תמה על פירש"י בזה].

וכן ראיתי בזכ"י ב-מא לענין שור הנסקל לשיטת ר"ת שלא נאסר מחיים דמ"מ חלבו אסור כיון דלית ליה תקנתא בשחיטה שהשחיטה אינה מתרת אותו באכילה, עיי"ש.

וכ"כ בעויו"ט-סא לבאר ד' הר"ן סנהדרין עפ"י הסוגיא פה: דשחיטה שא"ר אינה מועלת להתיר את הולד ה"נ בחציה של עיה"נ[[6]](#footnote-7).

ובאחיעזר יו"ד-ז נקט דדוקא לענין טריפה אין בו היתר אכילה אבל לענין שאר איסורין לא ועפי"ז נתקשה בד' הר"ן טובא.

והוכיח כדבריו מדאמרו תמורה יא. דב"פ של חטאת אין בו איסור וע"כ לא אמרו אלא בטריפה, והנה זה וודאי ראיה להנחת הגרי"ז דא"א לאיסור בעלמא של האם לעבור לולד, וכש"כ דוודאי בפרט זה צדקו ד' הגרי"ז ולא יתכן שרעק"א יחלוק בזה.

אבל לפמש"כ החסרון משום שחיטה שא"ר לאו קו' היא שהרי התם שחיטה ראויה היא לדיניה ומה שיש בה איסור קדשים בעלמא וודאי אינו עובר להולד.

אלא דעיקר ד' הר"ן צ"ע איזה חסרון בשחיטה יש כאן, ותינח לענין איסור טרפות חי' הגרי"ז דיסוד איסור טרפות הוא חסרון בשחיטה דמחשיב אותה כיצא חלק מחיותה, אבל לענין שור הנסקל ושחוטי חוץ וכה"ג איזה חסרון בשחיטתה איכא?

וכנראה צ"ל כש"כ אחרונים שהבאנו לעיל שיש בשחיטת טריפה משום אינו זבוח או איסור נבילה, וצ"ע, והוא חידוש גדול.

אבל לד' הגרי"ז ואחיעזר הרי כל הסוגיא פה: הוא ענין מסויים בדין שחיטת טריפה שאינה מתרת את הולד, וכנראה האחיעזר והגרי"ז מפרשים כל השקו"ט בגמ' פה: לענין טריפה דבזה אין השחיטה מתרת באכילה, אלא דס"ד בגמ' דאף בזה לר"מ דשחיטה שא"ר שמה שחיטה הרי גם שחיטת טריפה מתרת באכילה ואין חסרון בשחיטתה ודוקא לר"ש ל"מ בטריפה, וקמ"ל דמודה ר"מ בזה [ומ"מ גם ר"ש יודה בשאר איסורין שהולד מותר], ואינו מובן היאך תלי החסרון בשחיטה טריפה בדין שחיטה שא"ר שהוא הלכה כללית בכל איסורין, וצ"ע.

שו"ר באבנ"ז יו"ד-כב בהערה עמד ע"ד הר"ן סנהדרין הנ"ל, ועיי"ש מש"כ שרש"י חולק בזה וס"ל ששחיטה שא"ר מתרת לאכילה ורק בסוגיא פה: שאני שאיסור הולד אינו משום שחיטה שא"ר אלא כש"כ רש"י בכ"ד משום דירך אמו הוא והיא מקבלת האיסור טריפה מאמה, משמע דלמד מד' רש"י דאינו מטעם חסרון בשחיטה רק כש"כ בהג' רעק"א שהבאנו דכיון שדנים אותה כירך אמה נאסרה כמוה, ואינו מוכרח לגמרי.

**ו. ביאור ד' הרשב"א בתוה"ב בענין זה-**

ובאמת בעיקר קו' האחרונים מ"ט אין הולד ניתר בשחיטת האם טריפה הרי איסור צדדי הוא ואיך ייאסר הולד מחמתו כבר הק' ברשב"א בתוה"ב (ס.) ז"ל:"וא"ת השוחט את הטריפה ומצא בה ב"ט חי למה אינו ניתר בשחיטת האם דהא שחיטת טריפה שחיטה ראויה היא אלא דד"א גרם לה ליפסל והאם שנטרפה אסורה באכילה אבל העובר שאינו טריפה מפני מה אינו ניתר בשחיטת האם?

ואם נפשך לומר שלא יועילו סימני האם לעובר יותר ממה שלא יועילו לעצמה הרי שנינו החותך מעובר שבמעיה וכו', י"ל דכל שסימני האם מועילין לעצמה לכולה או למקצתה מועילין לעובר שבמעיה אבל למה שלא יועילו סימני עצמה כלל אין מועילין לעובר שבמעיה".

משמע מזה דפשיטא ליה דטריפה אין בו חסרון בשחיטה רק ד"א גרם לה, וכש"כ הגרי"ז סמקנת דבריו שאין בו חסרון בגוף השחיטה ודלא כמשנת ר"א שהבאנו לעיל.

ובשער"י ב-כב למד מד' הרשב"א אלו שבאמת טריפה אין בה חסרון בשחיטתה רק איסור חדש, אבל צ"ב בסברא לפי"ז היאך נאסר הולד.

ועיין בשער"י מש"כ לחדש בזה דדוקא כלפי הבהמה עצמה אין חסרון בשחיטה משא"כ כלפי הולד שפיר איכא חסרון בשחיטה, והטעם כתב דהבהמה עצמה אי"צ שחיטה מעלייתא שהרי היא טריפה אבל הולד צריך שחיטה מעלייתא ובשחיטה שא"ר לא סגי לו, עיי"ש מש"כ להעמיס כן בלשון הרשב"א, וכ"ז צ"ב רב.

ויותר נראה כוונת הרשב"א דוודאי יש בטריפה חסרון בשחיטה גם כלפי עצמה וכמו שהוכיחו האחרונים מכ"ד ואכ"מ, וקשה מאוד לומר שהרשב"א חולק ע"ז, אלא דכוונתו דאיסור ד"א גרם לה היינו כד' הגרי"ז שאין בו חסרון בגוף השחיטה רק חסרון בההיתר שחיטה, או יתכן כוונתו כהחזו"י דמ"מ עיקר ההיתר מכל בבהמה וכל שלא הותרה גם הולד לא הותר.

וע"ז תי' הרשב"א דמ"מ א"א שתתיר השחיטה לולד יותר ממנה וכח ההיתר שחיטה שלה בעובר מוגבל לכח ההיתר שלה באם.

**ז. ביאור החסרון שיש בשחיטת טריפה-**

בעיקר דרכו של הגרי"ז בביאור הסוגיא דטריפה יש בה חסרון בשחיטתה, עיי"ש שנסתפק אם הוא חסרון בגוף השחיטה, והיינו שאין השחיטה מוציאה את חיות הבהמה לגמרי [וכמו שהבאנו לעיל ממשנת ר"א שיצאה חלק מחיותה בלא שחיטה ולפי"ז הוא חסרון בגוף השחיטה], וממילא גם כלפי הולד לא הועילה השחיטה כלל שאין כאן שחיטה מעלייתא.

או די"ל דבאמת אין חסרון בגוף השחיטה רק דין טריפה עניינו שלא חל בבהמה היתר השחיטה לחוד, ואי דשוב תיקשי היאך יעבור האיסור לולד שאין בו הטרפות כיון שאין חסרון בהשחיטה עצמה, בזה י"ל כד' החזו"י דיסוד ההיתר של ב"פ הוא משום כל בבהמה וכל שלא הותרה האם בהיתר שחיטה א"י להתיר את הולד.

ועוד נראה שם מד' הגרי"ז באופ"א דאף אי נימא דיסוד ההיתר של ב"פ משום הוי כאילו נשחט מ"מ הוא מוגבל לכוח ההיתר שחיטה של האם, עיי"ש דקדק כן מלשון הראשונים דאתו עלה משום שהעובר ירך אמו הוא.

והנה בעיקר הסוגיא פה: נתקשו הראשונים למה לי לאוקמי בבן ט' חי ולדחוק דלא אתי כר"מ נוקי בבן ח' או בן ט' מת ואף לר"מ יש בו היתר של ב"פ וע"ז קמ"ל דאף דשחיטה שא"ר שמה שחיטה מ"מ הולד לא הותר?

וברשב"א תי' ז"ל:"דההיא מיפשט פשיטא לן דליכא מ"ד דשחיטה שא"ר כזו מהניא דכיון דשחיטה זו לא מהניא לגופה של בהמה להתירה באכילה דטריפה היא ושליל דבגופה נמי לאו בר שחיטה הוא דאי ב"ט מת ל"ש ביה שחיטה ואי ב"ח חי אין במינו שחיטה היאך אפשר לומר דתהני להו שחיטה, זו אינה צריכה ופשיטא.

אבל בב"ט חי ודאי איצטריך לאשמועינן דכיון דשייכא ביה שחיטה הו"א דשחיטה זו כמאן דשחיט ליה לבן דמי ואע"פ דשחיטה שא"ר לגבי האם כיון דשמה שחיטה לר"מ תהני להאכיל הבן על ידה קמ"ל".

יסוד ד' הרשב"א כנראה עפי"מ שבארו אחרונים דחלוק ההיתר של ב"ט דהוי כאילו נשחט משא"כ בב"ח א"א להחשיבו כאילו נשחט ואינו אלא היתר בעלמא מכל בבהמה.

ויל"ד בד' הרשב"א אם כוונתו דב"ט חי הוי כאילו נשחט בסימני עצמו דמי שהרי אם הוא כאבר מאברי אמו וניתר בסימני אמו לכאו' כיון שכלפי הבהמה הויא שחיטה שא"ר מה יועיל שהוא אינו טריפה, הו"ל כבהמה שכולה אסורה ואבר אחד ממנה אין בו איסור ובפשוטו יש בו חסרון של שחיטה שא"ר [ויל"ע בזה, ועי' בלשון הר"ן סנהדרין קיב. משמע קצת דתלי בסימנין עצמם], ועוד נתבאר במקו"א באורך ומה שצ"ע בזה מסוגיא עד. בפלוגתא דר"ח ורבה דהתם משמע דב"ח חי ג"כ כאילו נשחט דמי, ואכ"מ[[7]](#footnote-8).

מדבריו נראה כעיקר ד' החזו"י דס"ד דאמר ר"מ שחיטה שא"ר שמה שחיטה ויש בה היתר אכילה, מ"מ בבן ח' שאין לו היתר אלא משום כל בבהמה ולא משום כאילו נשחט אין לו היתר, וזה כד' החזו"י שדחה הגרי"ז, וצ"ע בסברא כקו' הגרי"ז היאך יעבור האיסור צדדי להולד, ויל"ע.

ולמסקנת הגמ' מבואר דאף דב"ט חי הוי כאילו נשחט מ"מ יש בו חסרון כשהאם טריפה, ודלא כד' החזו"י רק כד' הגרי"ז דאף בכה"ג יש בו חסרון זה.

[ואולי לדרכו של הגרי"ז היה פשוט לגמ' גם בס"ד דטריפה יש בה חסרון בהיתר שחיטה, אלא דמ"מ דנה דלר"מ שיש בו שם שחיטה יהני להולד משא"כ לר"ש, ובזה נקט הרשב"א דבן ח' אף בס"ד לא מהני שיש להאם שם שחיטה והולד אינו ניתר כיון שהאם לא ניתרה אבל בן ט' חי שהוא כאילו נשחט הרי אם אך שחיטה שא"ר שמה שחיטה יותר הולד.

משא"כ לר"ש שחיטה שא"ר ל"ש שחיטה ואין לו שם שחיטה ממילא לא יותר הולד כלל ע"י שחיטת האם, אבל צ"ע שהרי גם ר"ש מודה לענין הפקעה מידי טומאה].

**ח. שיטת התוס' והר"ן בביאור הסוגיא פה:-**

בעיקר קו' הראשונים מ"ט לא העמידה הגמ' פה: גם לר"מ בבן ח' חי או ב"ט מת דאף לדידיה יש היתר ב"פ בכה"ג וקמ"ל שהולד נאסר, הבאנו לעיל תי' הרשב"א בזה.

אבל בתוס' וחי' הר"ן כתבו דאף דקי"ל כר"י דוולד טריפה מותר משום דעובר לאו ירך אמו הוא, מ"מ בבן ט' מת או בן ח' חשיב כירך אמו וחייל בו דין טריפה כאבר מאברי האם ובזה פשיטא דלא תהני ליה שחיטת אמו שהרי הוא עצמו ג"כ חשיב כטריפה, וכל נידון הגמ' הוא בבן ט' חי דלא חשיב טריפה אגב אמו.

[דע דמש"כ התוס' דבן ח' חשיב כטריפה אגב אמו אינו כמ"ש לעיל נח. דלמ"ד עובר ירך אמו חייל טרפות אף בולד טריפה, דהתם הכוונה כש"כ אחרונים דחשיב כאילו הוא עצמו נטרף ע"י דהוי ירך אמו ולכך אף אחר שנולד דהשתא לאו ירך אמו הוא מ"מ הוי טריפה, אבל הכא כוונת התוס' דבבן ח' כל שהוא עדיין במעי אמו חשיב כטריפה אגבה אבל אחר שייעשה ב"ט או ייולד יפקע ממנו האיסור כמובן].

ברמב"ן דחה דבריהם דאה"נ לקושטא דמילתא דבריהם נכונים, אבל וודאי לפי הס"ד דשחיטת טריפה מועלת להתיר את העובר ה"נ תתירנו גם אם הוא בן ח' או בן ט' מת.

אלא דמ"מ כתב דלרבותא נקט בן ט' חי דלא מיבעיא בן ח' שיש בו כבר איסור נבילה מצ"ע והשחיטה נצרכת כדי להתיר את איסורו בזה וודאי לא תועיל שחיטת אמו טריפה להתירו, אלא אפי' בבן ט' חי שאין בו שום איסור רק שהוא טעון שחיטה והשחיטה אינה באה להתיר איסור רק לתת לו תורת שחוט שלא יחול בו איסור נבילה חדש אפי' בזה ל"מ שחיטת אמו טריפה, שאין שחיטת טריפה מתרת טריפה אחרת באכילה, ולכך נקט בן ט' חי.

אלא שלא באר כה"צ דהא שחיטת אם כשרה מתרת גם בבן ט' מת, ומה הצירוף של טריפה א"י להתיר את הטריפה?

ואולי בולד שיש בו כבר איסור א"א לבוא אלא משום כל בבהמה ולא משום כאילו נשחט, וכיון שכן הרי אם האם טריפה א"א להתיר.

כנראה מבואר כאן ברמב"ן דחייל איסור נבילה בעודו חי במעי אמו, ויל"ע.

במקו"א נתבאר לדון מ"ט לא העמידה הגמ' פה: באופן שבשעת שחיטה היה חי ויצא מת אחר שחיטה, ואכ"מ.

1. ועי' שער"י ב-כב בסופו שנתקשה בזה וכתב לפרש באופן מחודש, ולא נתבררה לי כוונתו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' מהרש"א שבועות כד. נקט שאין איסור טריפה חל מחיים משום אאחע"א של אינו זבוח, אבל דבריו צ"ע ג"כ מסוגיא קג. הנ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר מביאים ראיה נפלאה דאה"נ בכה"ג אין חסרון בשחיטה, דהנה בתוס' ב"ק מז. הק' דרבא פסק עובר ירך אמו א"כ היאך פסק השוחט את הטריפה ומצא בה ב"ט חי הולד מותר משום ד' סימנין והא תיפו"ל דולד טריפה אסור למ"ד עובר ירך אמו.

   ובס' המכריע-סה כתב דצ"ל דאיירי בנטרפה ולבסוף עיברה דכה"ג אין לאסור למ"ד זוז"ג מותר, .

   ושיטת התוס' דנדו מתי' של ס' המכריע מבואר בתוס' תמורה לא. הביאו הקו' על רבא משום דקי"ל טריפה אינה חיה, והיינו דמה"ט לא ניח"ל באוקימתא זו וע"כ איירי בעיברה ולבסוף נטרפה ומ"מ התיר רבא.

   ואכתי צ"ע למה לא העמידו התוס' בגוונא דטריפה שפיר יולדת וכגון ולד טריפה דלכו"ע הגם דאסורה משום טריפה מ"מ היא יולדת כש"כ הרשב"א א-שסג?

   ויל"פ דפשיטא להו לתוס' דאי איירי בכה"ג הרי אין כלל חסרון בשחיטה וכה"ג אין לאסור ולד טריפה כלל אף בלא סברת ד"ס אכשר רחמנא וניתר בשחיטת האם, וזה ענין נפלא.

   [ובעיקר ד' ספר המכריע שכתב דאיירי בנטרפה ולבסוף עיברה ראיתי מעירים דכיון שיסד לנו הגר"ח דשחיטת טריפה הוא חסרון בשחיטה א"כ כשנשחטה האם טריפה הרי יש כאן חסרון בשחיטתה והויא כנטרפה באותה שעה ולמה לא יחול טרפות בולד משום ירך אמו הוא, וי"ל לפמש"כ החזו"א שאם נטרפה האם פעם נוספת אחר שעיברה לא חשיב כנטרפה ולבסוף עיברה שטרפות השניה אינה מוסיפה בה כלום]. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונתבאר במקומו לדון בזה לפמש"כ אחרונים שיש שני עניינים בטריפה גם מעשה ההטרפות וגם מציאות הטרפות כל שעתא, ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-5)
5. עוד יל"ע בד' הרשב"א דמ"מ יש לאוסרו משום ספק הגמ' סט. גבי אבר היוצא דכל דל"ל תקנתא בשחיטה אין בו היתר חלב, וה"נ למ"ד לדברי המתיר אוסר ס"ל שאין לו היתר אף בשחיטת עצמו?

   וביותר תימה שהרי באבר היוצא עצמו דעת הרשב"א עה: כהתוס' שם שאם היינו אומרים ד' סימנין היה מועיל להתיר אבר היוצא ונמצא שכל איסורו הוא משום דל"א ד' סימנין, א"כ ה"נ למ"ד לדברי המתיר אוסר דל"ל ד' סימנין הרי יש לאסור את החלב?

   וכנראה צריך לחלק בדוחק, דלעולם למ"ד דל"ל ד' סימנין אין משמעות לסימניו ולא חשיב אית ליה תקנתא בשחיטה כלל, אלא דהכא הרי אין בעובר חלות דין דלא תהני ביה שחיטת האם רק הדין חל בבהמה אבל העובר מיקרי אית ליה תקנתא בשחיטה, שהרי יכולה להועיל לו שחיטת האם אלא דכיון שהיא טריפה אין כאן שחיטה מעלייתא, אבל באבר היוצא דין הוא בו דל"מ ביה שחיטת האם, וכ"ז דוחק.

   וצריך להוסיף בד' הרשב"א דהיכא דל"א ד"ס גבי אבר היוצא לא דמי לשמוטת הסימנין שחלבה מותר לשיטת הרשב"א שם, דהתם אית בה סימנין אלא שאינו מצליח לשחוט אבל כל דלא אמרינן ד' סימנין הרי אין לו סימני עצמו כלל ולית ליה תקנתא בשחיטה מיקרי. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכן ראיתי בשער"י ב-כב מדיליה שאיסורו של הולד הוא מכח שחיטה שא"ר של האם.

   אלא שיצא לחדש שם חידוש גדול דוודאי האם עצמה אין בה איסור משום חסרון שחיטה רק משום איסור טרפות בעלמא, וכתב לבאר באופן מחודש דהאם שהיא טריפה אינה צריכה שחיטה מעלייתא ורק הולד שאינו טריפה צריך שחיטה מעלייתא ושחיטה שא"ר א"י להתירו, ולא הבנתי כוונתו.

   אבל בחי הר"ן שהבאנו מבואר דאף כלפי האם עצמה יש חסרון בהיתר אכילה ושלא כד' רשש"ק, ועיי"ש ברשש"ק שרצה להוכיח כדבריו מד' הרשב"א ויו"ד לקמן.

   וע"ע קה"י-כ שהביא מגמ' נזיר כט: שאין בחולין בעזרה אלא איסור אחד, ולא עיינתי כעת. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואולי אף דחשיב כאילו נשחט אבל רק בתורת אבר מאברי אמו ואילו הכא בעינן שיהיה נחשב כאילו נשחט בסימניו, ודוחק. [↑](#footnote-ref-8)