6 בדין מקה_כ באמצע הנזירות
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

מוצש"ק שמות אור לכ' טבת תשע"ה

**א**

א] נזיר דט"ו., הריני נזיר לכשיהא לי בן ונזיר ק' יום, נולד לו בן עד ע' לא הפסיד כלום וכו', ובגמ' שם, אמר רב יום ע' עולה לכאן ולכאן.

והתוס' שם פירשו, ז"ל, פי' נולד לו בן ביום ע', מקצת היום שקודם הלידה עולה למנין הק' והרי עשה ע' יום מן הק', ומקצת היום שאחר הלידה עולה לתחילת הנזירות ולא ימנה נזירות בנו אלא עד כ"ט יום, הרי ביום צ"ט דשלו ל' לבנו, ונ"מ השתא שיום ע' עולה לכאן ולכאן שיוכל לגלח ביום הק' שהוא יום ל"א לבנו, מתוך שאותו תגלחת עולה לנזירות בנו מן הדין שהוא יום ל"א לבנו, עולה נמי אותו תגלחת גם לנזירות דנפשי' שהוא ק' יום, אע"פ שאם לא נולד לו הבן ל"ה יכול לגלח על נזירותו אלא ביום ק"א, השתא כשנולד הבן יכול לגלח ביום ק' כדפרישית, עכ"ל.

והקר"א שם עמד ע"ד התוס', ז"ל, התינח אי ס"ל לרב כרב מתנא דמקה"כ, אבל לבר פדא הא צריך להשלים ק' שלמים ולא הותר לגלח אלא ביום ק"א, וא"כ ליתא להא דרב, וי"ל דלרב ע"כ סבירא ליה כרב מתנא, דלבר פדא לא ס"ל מקה"כ כלל, עכ"ל.

ב] ונראה דיש לדון בזה, דהנה בעיקר דינא דרב דיום ע' עולה למנין נזירותו, לכאו' תיקשי לדעת הרמב"ם ודעימי' דבנזירות מפורשת לא אמרינן מקה"כ, א"כ מ"ט עולה מקצת יום ע' למנין נזירותו.

והפשוט בזה, דהא דבנזירות מפורשת לא אמרינן מקה"כ, לאו היינו דליכא בזה לעיקר דינא דמקה"כ, שהרי חזינן דבתחילת המנין אמרינן מקה"כ אף בנזירות מפורשת, ובע"כ דהא דבסוף המנין לא אמרינן מקה"כ הוא משום ?

ומה"ט נראה פשוט, דגם בגונא דאמר שלמים,

- ועד"ז הוא באומר שלמים, דאף דלא אמרינן בזה מקה"כ, מ"מ בתחילתו אמרינן בזה מקה"כ, - והרי דלאו דינא הוא דלא אמרינן בהני גווני מקה"כ, אלא היינו דמכח דין הנזירות הוא מחויב למנות את כל היום, ול"מ ליפטר במה שמנה את מקצתו, ועי' בחי' הגרי"ז בהל' נזירות שמבו' כן בדבריו בביאור דינא דנזירות מפורשת, אך כל שמקצת היום השני אינו עולה למנינו, שפיר סגי במקצת היום שמנה לקיום מנין הנזירות.

ומצאתי בתור"פ בסוגיין שכתב כסברא זו בהא דיום ע' עולה לנזירותו, אף דמדרבנן אינו מגלח עד יום ק"א, והרי שהצריכוהו חכמים למנות כל היום ולא סגי במקצתו, וכתב דהוא רק כשאפשר עדיין למנות את כולו, עיי"ש, וזה מתפרש כמש"נ.

ועי' עוד בתור"פ לעיל ד"ו. שפירש דזהו הטעם לדעת בר פדא דלא אמרינן מקה"כ, ומ"מ בתחילת הנזירות אמרינן מקה"כ, והיינו משום דבסוף הנזירות ה"ה מחויב למנות כל היום, ואין לומר מקה"כ ולפטרו מזה, ומשא"כ בתחילת הנזירות, עיי"ש, וזה ג"כ מתפרש כנ"ל.

ובאמת דבד' הקר"א גופי' מבו' דלדעת הרמב"ם ניח"ל דינא דרב גם לדעת בר פדא, ורק לדעת התוס' הוא דקשיא לי', דכיון דעיקר דינא דרב הוא דיכול לגלח ביום ק', הרי דזה אינו מתישב לדעת בר פדא, וע"ז כתב די"ל דבלא"ה עיקר דינא דרב לא אתיא כבר פדא, אך חזינן דלא פסיקא לי' כלל הך מילתא, וזה כמש"נ.

ויש להוסיף, דבגמ' לקמן די"ט: מיבע"ל לדעת ר"א אם ביום השני הוא סותר או אינו סותר אלא ביום השלישי, ולכאו' לדעת בר פדא ודאי דאינו סותר אלא ביום השלישי, דביום השני הרי אין הסתירה אלא על היום הראשון, דהיום השני בלא"ה אינו עולה כיון דלא מנה אלא למקצתו, ולא נפל כלל היום השני, אלא עדיין לא מנאו, - אך לפמש"נ אי"ז כן, דגם לדעת בר פדא, מן הדין עולה לו היום השני, ואם נטמא בטומאה שאין הנזיר מגלח עלי', ה"ה עולה לו, וכל הא דבטל מנין היום השני, הוא משום דין סתירה, וע"כ שפיר מתקיים בזה דינא דהימים הראשונים יפלו.