ציונים והערות -2 אש ב
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# אשו משום חציו - ב' (כ"ג.) דף מס' 2

**אית ליה נמי משום ממונו**

**האם פטור טמון הוא בכל גווני**

**הערות בגפ"ת כ"ג.**

**פסק ההלכה**

**גמ' כ"ג. למ"ד אשו משום חציו, טמון באש דפטר רחמנא היכי משכ"ל וכו', אלא למאן דאית ליה משום חציו אית ליה נמי משום ממונו.** בסוגיא זה יש כמה נידונים, **א**. לבאר היטב קו' הגמ', והרי גזה"כ הוא לפטור טמון באש וא"כ מאי נפק"מ אי משום חציו או משום ממונו. **ב.** מהו תירוץ הגמ' דאית ליה נמי משום ממונו, האם ר"ל דהם ב' חיובים שונים, או דלעולם בעינן שניהם יחדיו. **ג.** מבואר בריש שמעתין ג' נפק"מ בין ר"י לר"ל, כלב שנטל חררה, וגמל טעון פשתן, (דרק לר"י דהוה חציו חייב, משום חציו דבהמתו), והשורף עבד פטור משום קלב"מ. ולראשונים דלמסקנא בכל חציו בעי ממונו, יש לברר איזה נפק"מ נשאר גם למסקנא. **ד.** האם למסקנת הסוגיא לא משכח"ל פטור טמון אלא בכלו חציו. עיקרי הראשונים בסוגיין, שיטמ"ק בשם ר"י ובשם גליון, רמב"ם פי"ד מנז"מ, ובגדולי האחרונים יש"ש ביאור הגר"א תי"ח, ונחל"ד.

# אית ליה נמי משום ממונו

**דעת רוב הראשונים -** לדעת **רוב הראשונים** כוונת הגמ' היא דישנם ב' סיבות חיוב באש, אשו משום חציו ואשו משום ממונו. כ"כ רש"י (לפנינו) להדיא, והוסיף דנפק"מ היכא דהגחלת אינה שלו, דאז חייב רק לר"י משום חציו. והא דקאמר הש"ס מאי בינייהו, היינו דהיכא דגחלת שלו מאי בינייהו. וע"ד זה כתבו **התוס' והנמ"י,** דהו"מ לשנויי הנפק"מ דכלב וגמל וקלב"מ, וכן נפק"מ דטמון. ועי' **בשטמ"ק** בשם הראב"ד ורבינו יהונתן דהלכו בדרך זו, ועי"ש מה שתירצו אמאי לא משני כן הש"ס.

**לשון ראשון ברש"י דבעי חציו וממונו - בסו"ד** כתב **רש"י,** "מפי מורי שמעתי, ולשון ראשון נראה לי". ואינו מובן, דהרי בכל דבריו לא נזכר אלא לשון א'. ועי' **מהרש"ל** דחסר לפנינו הגירסא, וכך הוא הלשון "**אית ליה נמי** משום ממונו - **בעי נמי דלהוי ממונו** וכו', וכי מאחר דתרוויהו לא מיחייבי אלא בגחלת שלו, וכל הני תיובתא דלעיל ליתנייהו, דאף לר"י לא מחייב בעל כלב אלא במקום גחלת וכדפרישנא, וכן בעל גמל במסכסכת, מאי בינייהו, א"ב ד' דברים וכו'. ואח"כ גרסינן ל"א אית ליה נמי משום ממונא, והיכא דליכא לחיובא וכו' והיינו כל הכתוב לפנינו מד"ה אית ליה עד הסוף. וסיים רש"י דהעיקר כלשון הראשון (שאינו לפנינו), ובעי תרתי, ולפי"ז אזלו הנפק"מ דלעיל.[[1]](#footnote-2) וכ"כ **ביש"ש** (סי' כ"ב), וכבר **בשטמ"ק בשם גליון** כתב דברש"י יש פירוש נוסף דבעי תרתי, וכ"כ **בשטמ"ק בשם רבינו ישעיה** וז"ל די"מ דבעי ר"י תרתי, **דלא מחייב משום חציו אם לא יהא ממונו**, והשתא ליכא בינייהו **כל הני דלעיל**. ועי' **נחל"ד** דהאריך בכל זה.

**והנה** עיקר גדר דבר זה דבעי נמי ממונו, צ"ב טובא, דממנ"פ אי הדלקת האש מוגדרת חציו א"כ גם כשאינו ממונו, וע"כ **דאינו מוגדר עשייה גמורה שלו**, ורק ע"י 'אחריות' על ממונו נעשה חיציו, ודבר זה הוא תמוה, דאיך יתכן דהדין אחריות על הממון יתן לו גדר חציו. **עוד יש להתבונן הרבה,** דמתבאר בהנ"ל דלפי"ז **בטלו כל הנפק"מ** (מלבד ד' דברים), והנה הנפק"מ דגמל וכלב פשוט דבטל, כיון דאינו ממונו דבעל כלב ודבעל הגמל, אבל בהא דכתבו דבטל חיוב מיתה וחיוב טמון, מתבאר **דמחמת דלא הוה חציו אלא כשהוא ממונו אינו חציו גמור,** ורק לגבי ד' דברים חייב משום חציו. וצ"ב מ"ש ד' דברים ממיתה וטמון, ומהו הגדר דחציו דאינו גמור, ועי' הערה[[2]](#footnote-3).

**ג. דעת הרמב"ם (בעי חציו וממונו אמנם לא אזלו כל הנפק"מ)** - כתב **הרמב"ם** פי"ד הט"ו וז"ל, אש שעברה והזיקה את האדם וחבלה בו הרי המבעיר חייב בנזקיו ובשבתו וכו' כאילו הזיקו בידו, **שאע"פ שאשו ממונו הוא הרי הוא כמי שהזיק בחציו**". ומבואר כשיטה הנ"ל[[3]](#footnote-4), וכך נקט **הגר"א בדעת הרי"ף והרמב"ם**, וכמש"כ בהג' הגר"א **דחיוב חציו הוא משום ממונו**. אמנם עי' **נחל"ד** דהביא **דהיש"ש** הקשה דברמב"ם מבואר דלא אזלו הנפק"מ, דהרי כתב דבכלב שנטל חררה חייב על כל הגדיש, ובגמל על כל הבירה, ואע"פ שאינו ממונו, וכן פשטות דבריו דאיכא קלב"מ בשורף העבד, והנחל"ד גופיה דחה הראיה מכלב וגמל, ודחק דבאמת הרמב"ם אינו מחייב על כל הגדיש יעו"ש, אבל מהא דפטור כששרף העבד שמעינן דיש חיוב מיתה, והסיק דדעת הרמב"ם דאע"פ שבעי נמי לחיוב ממונו, מ"מ כמו דאיתא בגמ' דהוא נחשב חציו לגבי ד' דברים, **ה"נ יהא חיוב מיתה**[[4]](#footnote-5), ומ"מ **פטור טמון איכא** כיון דבעי נמי חיובא דאחריות דממונו, ואין 'אחריות' על טמון. ויש להאריך בביאור כל זה. והנה **הנחל"ד** נקט דלהרמב"ם למסקנא דין כלב וגמל הוא כמו לר"ל, וחציו אהני רק למיתה וד' דברים, אמנם **בחידושי ר' ליב** סי' ע"ב מפרש את דעת הרמב"ם כפשוטו, דגם למסקנא חייב בכלב וגמל מדין חציו דכלב וחציו דגמל, ואף דמסקנת הגמ' דבעי חציו וממונו יחדיו, מ"מ ענינו **שכל מקום שפשע ולא שמר על ממונו דין התורה להחשיב זאת כחציו**, ולפיכך חייב גם על חציו וגמל, אבל לרש"י **עיקר החיוב** **הוא משום ממונו** אלא דלגבי ד' דברים הוא כחציו יעו"ש.

**והנה** למהלך הראשונים דכוונת הגמ' **אית ליה נמי משום ממונו** היינו דלחציו **בעי נמי ממונו**, יש לדון (לר' יוחנן) האם ממונו לחוד הוא סיבה לחייב, ומצינו בזה פלוגתא בשטמ"ק, דבדברי **רבינו ישעיה** שם מתבאר דבעי דוקא תרתי[[5]](#footnote-6), אמנם **בשטמ"ק בשם תלמידי ר"י,** הביא ב' שיטות בזה, די"א דמודה ר"י שחייב בממונא לחוד, וי"א דלעולם בעי תרתי.

**ובפשוטו** הנפק"מ היא אם יהא חייב על אש בכלו חציו (דהיתה כותל ונפלה), דאי נימא דבעי דוקא תרתי לא יתחייב כלל. אולם עי' שם **בשטמ"ק בשם גליון** דאף לשיטה דבעי תרתי יתחייב בזה[[6]](#footnote-7), דכיון 'שהתחיל על ידי חציו, אף על פי שכלו לו חציו **הוה ליה כאלו השלים בחציו וממונו**'[[7]](#footnote-8). וצ"ע מ"ט נחשב שהתחיל ע"י חציו. ומבואר דכיון דהיה 'מזיק דחץ' עד הכותל סגי ד'שם המעשה' הוא יריית חץ. וכל דבריו צ"ב טובא דהרי בגמ' איתא להדיא דאין כבר חיוב חץ, ומהו שכתב לצרף ולהשלים את החץ שבתחילה ע"י שהוא ממונו, ויש להאריך בביאור הדבר.

**ועולה** ג' שיטות בביאור דברי הגמ' דאית ליה נמי משום ממונו, **א'.** דב' מחייבים נפרדים איכא (רוב הראשונים). **ב'.** דחציו בעי ממונו וממונו לא בעי חציו (שטמ"ק והרמב"ם לאחרונים). **ג'.** דבעי לעולם תרתי (שטמ"ק).[[8]](#footnote-9) **ויש להתייגע לבאר סברותיהם וגדריהם דהני ג' שיטות.**

# האם פטור טמון הוא בכל גווני

**לפי** המבואר בשמעתין לרוב הראשונים, א"כ לר"י דהלכתא כותיה **ליכא פטור טמון רק בכלו חציו** (דחיובו משום ממונו דהיה בידו לגדרה ולא גדרה), כ"כ **תד"ה** מאי בינייהו, **והרא"ש** (סי' ח') **והטור** סי' תי"ח. ויש לתמוה בדבריהם דכמה וכמה משניות שנינו בדיני טמון בפרק הכונס, ולא הוזכר ולא נרמז שם דכל האי פטורא הוא בגוונא דכלו לו חציו, וכן הקשו **יש"ש ונחל"ד**, וצע"ג. **והנה** **הרמב"ם** פי"ד מנזק"מ הט"ו כתב דאש פטור בטמון ולא חילק, ועי' **מ"מ** שם שמצדד שכוונתו דבאמת פטור בכל גוונא על הטמון, ומקורו מהסוגיות בהכונס, אבל צע"ג משמעתין דמפורש לא כן[[9]](#footnote-10).

**ועי' נחל"ד** (עומקא 205), **דללשון ראשון ברש"י** **והשטמ"ק בשם רבינו ישעיה**, דמסקנת הגמ' דלר"י בעי נמי ממונא וגם חציו, א"כ עולה **דבכל טמון פטור**, דהרי בעי סיבת חיוב מכח ממונו, ובממונו איכא פטור טמון[[10]](#footnote-11), והיינו דבדברי הגמ' 'אלא' למאן דאית ליה וכו', נכלל נמי **דהדרינן מהאוקימתא דכלו לו חציו**, אלא בכל אופן איכא פטור טמון, (דכל קו' הגמ' היכי משכח"ל פטור טמון, היינו לס"ד דחייב משום חציו לחוד). אמנם **בשטמ"ק בשם גליון** מבואר לא כן, וכתב דאף לשיטה זו דבעי נמי ממונו, מ"מ קיימינן דליכא פטור טמון אלא בכלו חציו, אבל כשלא כלו חציו כיון דנחשב חציו לא שייך פטור טמון, ועי' הערה[[11]](#footnote-12). **ויש להתייגע הרבה בביאור מחלוקתם זו אם יהא פטור טמון כשלא כלו חציו**[[12]](#footnote-13).

**מהלך הגר"א -** עי' **ביאור הגר"א** סימן תי"ח סקל"ג, דכתב ג' ראיות לפטור טמון בכל גווני, **א.** כל הסוגיות מוכיחין דטמון פטור בכל אופן וכהנ"ל. **ב.** דאותו קרא שמחייב משום חציו פוטר טמון. **ג.** תמוה קו' הגמ' מאי בינייהו, והרי נפק"מ לטמון, ומש"כ התוס' דהו"מ למימר כן, הוא תמוה דהרי בזה עסקינן עתה. **ולכך צ"ל** דמסקנת הגמ' אלא למאן דאית ליה, ('אלא' לשון חזרה) היינו דבכל ענין יש לפטור טמון, **וביאר הגר"א** את קו' הגמ' באופ"א מהראשונים, וע"פ הגמ' ס"א: דשם מתבאר דהמדליק בשל חבירו לית ביה פטור טמון, וקו' הגמ' היא דלמ"ד משום חציו א"כ לעולם הוא כמדליק בשל חבירו, (ולית ביה פטור טמון), ובמסקנת הסוגיא דקאמר אלא וכו' **שהיה לו לגודרה**, ר"ל דמה שחייבה תורה על חציו הוא רק מכח מה שלא גדר אח"כ[[13]](#footnote-14), וכיון דהיה בידו לגדרה וכו' ע"כ לא חשיב כמדליק בתוך של חבירו, ולכך מיושב דאיכא פטור טמון, (ומבו' בדבריו דאם הוה משכח"ל גוונא דאין בידו לגדרה, היה חייב על הטמון, דהיה נחשב כמדליק בשל חבירו, אלא דלא משכח"ל דלעולם יכול לגדרה). ויל"ע איך דבריו מתאימים עם מש"כ בהגהות הגר"א על הש"ס בדעת הרמב"ם, דעיקר תירוץ הגמ' דחיוב חציו הוא משום ממונו[[14]](#footnote-15). ועי' **חזו"א** סימן ב' סק"ג שהאריך לתמוה ע"ד הגר"א, ועי' **אבהא"ז** פ"ב מנז"מ הי"ז, וכן בפי"ד ה"י משה"ק ע"ד הגר"א[[15]](#footnote-16).

**ועי' תלמיד הרשב"א** בשם רבינו יונה, דמתבאר כשורש דברי הגר"א דעיקר תירוץ הגמ' להעמיד במקום דהיה יכול לשמור, דאז פטור על טמון בכל ענין וז"ל "**ולא צריך לאוקמה פטור טמון בשנפל גדר**, אלא מיירי **כגון דבעל דליקה עומד שם בשעת הנזק ובידו לתקן, והוא מוזהר ומצווה כל שעה לגדור ולתקן, הלכך בכל כי האי גוונא חיוביה משום ממונו דשורו ולא טפח באפיה, ובענין זה פטר הכתוב את הטמון**". ועיי"ש עוד דאף בכה"ג מ"מ איכא חיוב ד' דברים וחיוב רציחה, ויל"ע הרבה בגדר חיובו.

# הערות בגפ"ת כ"ג.

**כ"ג. אמר רבא וכו' טמון באש דפטר רחמנא היכי משכח"ל.** **בראשונים ובשטמ"ק** (בשם הרא"ש, הרשב"א ותוס' שאנ"ץ) נתקשו בביאור קו' הגמ', והרי טמון הוא גזה"כ לפוטרו אף שמן הדין היה ראוי לחייבו, וא"כ מאי נפק"מ אי אשו משום ממונו או משום חציו. **ומצינו בזה כמה דרכים.** **א. רש"י** פירש 'הא כתיב פצע תחת פצע ומרבינן שוגג ואנוס'. ופירשו **השטמ"ק** **והתור"פ**, דר"ל שיסוד דין טמון הוא משום 'שאין אדם מכיר בו וחשבינן ליה כשוגג ואונס', דלא הוה ליה לאסוקי אדעתיה. ותמהו דהרי טמון ע"כ גזה"כ הוא ולא פטור אונס, דאל"כ שאר אבות נזקין כגון קרן ושן ורגל נמי יהו פטורין, דהא אונס הוא, (ורק אדם חייב באונס מפצע תחת פצע). ועי' **בראב"ד בשטמ"ק** דפי' דקו' הגמ' משום דאדם המזיק חייב אפי' בישן, **וישן דמי לטמון**, ובפשוטו כוונתו שטמון הוא פטור אונס דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה, ויקשה כהנ"ל. **ואולי** י"ל דאין כוונת רש"י והראב"ד דהוא בגדרי אונס, אלא יש כאן חסרון בפשיעה, והיינו דמצד כללי אונס הרגילים אין סיבה לפוטרו, ורק גזה"כ הוא במסויים **במזיק דאש** לפוטרו משום הצד אונס דפתיך ביה (ובעזה"י בהמשך הזמן נעסוק בסוגיא בדף ס"א: דמתבאר דהוא משום דהדליק בתוך רשותו, ולפיכך אינו אחראי ואינו נתבע על הטמונים)[[16]](#footnote-17), ואהא מקשה דאי חיובו מצד אדם המזיק שהוא חייב באונס, **לא שייך** בו פטור זה.[[17]](#footnote-18) **ב. רש"י** פירש עוד 'דחץ **לעולם בטמון הוא נכנס** ומזיק' וצ"ב, עי' הערה[[18]](#footnote-19),[[19]](#footnote-20). **ג. תוס' ותור"פ** פירשו דכוונת הגמ' דלא מצינו שום חילוקי דינים באדם המזיק, והיינו דבחיוב ממונו דהוא **'חיוב אחריות** על ממונו המזיק' בזה שייך דינים מתי ולגבי מה הוא אחראי, משא"כ כשהאדם עצמו הזיק לא מצינו בזה פטורים ועליו לשלם[[20]](#footnote-21). ובשטמ"ק שם נראה דאפשר להעמיס דרך זו בכוונת רש"י נמי.

**אמר רבא קשיא ליה לאביי טמון וכו'.** בפשטות היא קושיא מוסכמת לכולהו אמוראי. אמנם עי' **במ"מ** פי"ד מנזק"מ הט"ו דכתב דבכמה סוגיות בפרק הכונס מבואר דהגם דקי"ל משום חציו, מ"מ שייך פטור טמון, ופירש דהסוגיות שם חולקות על הא דאמרינן דאי חציו ע"כ לא שייך פטור טמון, עכ"ד. וצריך לבאר מהו שורש המחלוקת והנידון בזה אי שייך פטור טמון למ"ד חציו או לא, (ואפשר דהוא נידון בגדרי חציו ולא בגדי טמון) ועי' הערה **בי' הגרא"ז**[[21]](#footnote-22).

**כגון שנפלה דליקה**. עי' **תלמיד ר"ת** דהל' מגומגם, דמשמע דנפלה הדליקה מעצמה וא"כ אי"ז חציו, וכתב דהמכוון הוא דנפלה הדליקה ע"י שלא שימר אשו כראוי, וע"כ הוי חציו, ובפי' ר"ח גריס כגון שהצית דליקה, עכ"ל, ועי' גם **בנימו"י** שפירש דאיירי בשהדליק אש, וכ"נ בל' רש"י ד"ה שכלו[[22]](#footnote-23), ועי' מש"נ לעיל בדף מס'1 על תד"ה אשו.

**וניחא ליה כגון שנפלה דליקה לאותו חצר ונפלה גדר שלא מחמת דליקה כו'.** יל"ע **איך הדין בחציו ממש היכא דכלו לו חציו,** (וכגון שהיה תריס והסירו) ויכולים הבעלים לשמור על החץ שלא יזיק, האם חייבים הבעלים **מדין אשו משום ממונו**. והנה לרש"י בריש שמעתין דאשו משום ממונו היינו בבעלותו, א"כ תלוי האם החץ בבעלותו או לא. אבל לתוס' דסגי במה שיצר הנזק, א"כ לכאו' יש לו להתחייב בכל אופן כיון דהסיר התריס. והנה עי' **תוס' בסנהדרין** ע"ז. ד"ה בנזקין דכתבו דהא דאיתא בגמ' שם דזרק חץ ותריס בידו וקדם וסילקו פטור, הוא גם על ממון, הרי להדיא דפוטרים בהנ"ל. ועי' **קה"י** ב"ק ב' ג' דתמה מ"ש מדברי הגמ' הכא דהיה לו לגדור ולא גדר, כ"ש שהיה לו שלא לסלק התריס, יעו"ש. **ולכאו'** עיקר החילוק הוא, דאש היא יצירת מזיק בעצם, משא"כ חץ כל המזיק הוא התנופה, וכיון דהיא מוגבלת אין כאן יצירת מזיק, וצ"ע[[23]](#footnote-24).

**דהתם כלו חציו.** עי' **גידולי שמואל** (כ"ב.) דישנם עוד אופנים דכלו חציו וכגון במדליק גדיש ועבד סמוך לו, ואח"כ כפתוהו, דכיון דהיה יכול לברוח נחשב כלו חציו, וכן מדליק גדיש ועכו״ם כפות לו ובנתיים נתגייר.

**אי הכי לענין גלוי נמי כלו לו חציו,** - עי' **ברכ"ש** סימן י"ז סק"ה **בשם הגר"ח** דבתחילה סבר הש"ס דגם בכלו לו חציו חייב משום חציו, ועיי"ש מש"כ לבאר דעתו. ותמוה היכן יש משמעות דאיכא אמוראי דס"ל לחייב אף בכלו חציו. ועי' גם ברש"י סוד"ה ומאחר, דמשמע להדיא דלהס"ד היה פטור בכלו לו חציו.

**שהיה לו לגדרה ולא גדרה וכו' שורו הוא ולא טפח באפיה.** עי' **בתרומת הכרי** סימן שצ"ב דנקט דאם יצאה האש מרשותו **באונס** אינו חייב לשומרה אע"פ שעתה יכול לכבותה, ואינו דומה לשורו שיצא מביתו באונס, דשם מיד שנתוודע לבעליו ולא טפחו באפו חייבין בנזקיו, דאשו כל חיובו משום שפשע ביצירתה, עכ"ד. ולדבריו איירי הכא דגם אחר שנפל הכותל עדיין היא ברשותו, ובפשיעה היא יוצאת לגדיש חבירו, אמנם דבריו מחודשים, ובפשטות **אף בכלו לו חציו לא נתבטל ההבערה הראשונה** כלפי אחריות על היצירה שהדליק, ונחשב דהוא הבעיר ורק מעשה יריית חץ לא הוי. ובעיקר חיובו לגודרה עתה, האריכו האחרונים עי' **כתבי הגר"ח,** **אמר"מ** סימן כ"ט סק"ה, ו**קה"י** סימן ב' סק"ד.

**מאי בינייהו, איכא בינייהו לחייבו בארבעה דברים כו'.** ועי' רד"ה לחייבו, **אבל בבושת לא**, דאמרינן בשילהי פירקין אינו חייב על הבושת **עד שיהא מתכוין** וכו'. אולם **ר"ח** חולק, וכן **הרמב"ם** פרק י"ד מנזק"מ ט"ו. וכתב **הלח"מ** דהיינו כשנתכוין להזיק, כמש"כ הרמב"ם (פ"א מחובל). ועי' **אבי עזרי** פי"ד נזק"מ הט"ו דכיון שהדליק בכוונה נכלל בזה כוונה לכל התוצאות, וע"פ מש"כ הנמ"י בשמעתין דהכל נכלל במעשה הראשון, יעו"ש.

# פסק ההלכה

**הלכה כר"י דאשו משום חציו.** ומשו"ה נפסק להלכה דההורג ע"י אש חייב מיתה, כ"ה **בטור** סי' תי"ח, **ובב"י** שם שהוא פשוט. וכן הפשטות ברמב"ם, (עי' פי"ד ה"י, וכמו שנקטו הנחל"ד, הגר"ח והגרי"ז בדעתו, דפטור על הגדיש משום קלב"מ).

**וכן** לענין חיוב ד' דברים, קי"ל **בשו"ע** תי"ח י"ז דחייב[[24]](#footnote-25). **ובדין** כלב שנטל חררה **עי' טוש"ע** סי' שצ"ב דהוה חציו דכלב, וכן בגמל טעון פשתן, **כמש"כ בשו"ע** תי"ח סי"ב, וכל זה משום דקי"ל אשו משום חציו[[25]](#footnote-26).(והיינו דגם למסקנא נשאר הנפק"מ).

בתוס' ברא"ש ובטור איתא דפטור טמון הוא רק בכלו חציו, והכי פסק השו"ע תי"ח. אמנם היש"ש והגר"א מצדדים דאין חילוק ובכל ענין פטור על הטמון, ולמעשה צ"ע. ועי' חזו"א סימן ב' סק"ה "באש דחציו נראה דהמבעיר צריך לשלם, **ואינו יכול לומר קים לי כדעת הרמב"ם דבמקום חציו נמי פטור טמון, כיון דדעת רוב ראשונים שזכינו להבין שיטתם בגמרא דבמקום חציו חייב טמון, ודעת הרמב"ם לא הגענו להבין בגמרא, הננו נחשבים לתלמידי שאר ראשונים ואנו צריכים להורות כמותם**".

**בעזה"י במהלך שבוע הבא (פרשת תולדות) עוברים לסוגיות דאש בפרק הכונס, ומתחילים דף נ"ט: במשנה השולח את הבערה ביד חרש וכו' שמעתא דחציו דחרש וכן כולה סוגיא דליבה ולבתה הרוח.**

**ובעזה"י אחרי חנוכה מתחילים סוגיות של "בור".**

1. **ועפי"ז** פירש המהרש"א בדף כ"ב. דלכך כתב רש"י 'קס"ד' דאיירי בגחלת שאינה שלו, אבל למסקנא אף לר"י בעי דיהא שלו, וכבר כ"כ בשטמ"ק, והיינו דמש"כ קס"ד זהו תחילת הלשון הראשון (שסופו אינו לפנינו), דס"ד דחציו לא בעי ממונו, ומסיק דאין חיוב חציו ללא ממונו. (ועי' רש"י ס"ב. ד"ה מאי הוה, דמבואר נמי דנקט לעיקר כלשון הראשון). [↑](#footnote-ref-2)
2. **וז"ל** היש"ש ב"ק סי' כ"ב **שהחיובא עצמו הוא משום ממונו, ולא משום חציו,** והיכא דליכא ממונו, כגון אש של כלב ואש של גמל, פטור, ולא מחייב משום חציו, ועל זה שואל שפיר מאי בינייהו, ותירץ רק ד' דברים איכא בינייהו, פי' אף **שעיקר חיובא משום ממונו הוא**, מ"מ סבר **דלענין זה לבד הוי כחציו** לחייבו בד' דברים, והוי כאילו הזיקו בידים, עכ"ל. מתבאר בדבריו דבאמת אינו חציו, אלא הוא הלכה מסוימת לגבי ד' דברים. אמנם עי' לעיל לשון רבינו ישעיה דלא מחייב משום חציו אם לא יהא ממונו, נראה יותר דבאמת הוה חציו רק דבעי דיהא נמי ממונו, וכן נראה לשון הגר"א, ויש להתייגע הרבה בכ"ז. [↑](#footnote-ref-3)
3. **כ"כ** הגרא"ז פ"ב נז"מ י"ז וכ"כ הקה"י סי' כ'. [↑](#footnote-ref-4)
4. **וכן** נקט הגר"ח הלכות שכנים והגרי"ז הלכות רוצח, דלדעת הרמב"ם איכא חיוב מיתה על חציו ופטור משום קלב"מ. אמנם בפנים מאירות כתב דכיון דחיובו עומד על 'ממונו' א"כ לא שייך לחייבו מיתה, והו"ד בשיעורי רבי דוד אות ק"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. **ואתי** שפיר לפי"ז מה דבריש הסוגיא היה פשוט דלר"י א"א לחייב משום ממונו, כיון דלית ביה ממשא, ולש"ר הש"ס קהדר ביה ולא חש לסברא הנ"ל, ולשיטה זו ניחא דגם עתה אין סיבת חיוב משום ממונו לחודא. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וא"כ** הנפק"מ בכל גוונא דהוא ממונו ולא הדליקה, אלא פשע ולא שמר לחוד. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ועי'** אבן האזל פ"ב נזק"מ הי"ז, דהרמב"ם לא חילק בחיוב ד' דברים ומשמע דאף כשלו חציו חייב, יעו"ש שהאריך. [↑](#footnote-ref-8)
8. **שיטה** מחודשת ביותר מצינו בדברי היש"ש סי' כ"ב, דכאשר איכא ממונו אין מחייבים אותו משום חציו, ורק כשאי"ז ממונו חייב משום חציו. והדברים תמוהים מאוד וכמו שהקשה עליו בתוקף הנחל"ד, ובאמת כבר בשטימ"ק בשם גליון הביא מהלך כזה, והדברים מופלאים, עי' שיעורי רבי דוד אות ק"ג. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וצידד** המ"מ דהרמב"ם ס"ל דהסוגיות בהכונס פליגי על סוגיא זו, ופסק כוותיהו. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וזהו** דקאמר השטמ"ק בשם ר"י, "השתא ליכא בינייהו כל הני", והיינו כולל נמי טמון שהוזכר שם לעיל. [↑](#footnote-ref-11)
11. **מה** שנקטו דלרמב"ם פטור בטמון בכל גווני, הנה השו"ע גופיה העתיק לשונות הרמב"ם, ואפ"ה חילק ופסק דפטור טמון הוא **דוקא בכלו חציו**. ולכאו' מבואר דלמד ברמב"ם דלא בעי נמי ממונו, וכדעת תוס' והרא"ש והטור. אבל להשטמ"ק הנ"ל ניחא דבריו גם אם סובר הרמב"ם דבעי נמי ממונו. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ובפרט** צ"ע דעת הרמב"ם דכאשר הוא גם ממונו הוה חציו אפי' לגבי חיוב מיתה, וא"כ איך יתכן דיהא בו פטור טמון. [↑](#footnote-ref-13)
13. **וכנראה** זהו גם מכוון הגר"א בהגהתו בסוגיין ד'חציו משום ממונו', היינו דתחילת חיובו היא משום חיוב שמירה ואחריות על האש. [↑](#footnote-ref-14)
14. **וכן** יל"ע מ"ט שינה את פשט קו' ותירוץ הגמ' לענין 'מדליק בשל חבירו', ודלא כראשונים. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועיין **באבן האזל** פ"ב נזק"מ הי"ז שכתב לבאר דברי הגר"א וז"ל, "וקוטב דבריו הוא, דלמסקנת הגמרא הא דאשו משום חציו הוא **לאו חציו ממש, דליהוי מסברא חייב כמו אדם המזיק, אלא דעיקרא דמילתא אשו משום ממונו, היינו דיסוד החיוב הוא משום שעשה מזיק**, וחייבתו התורה כמו שהזיק בחציו, ולכן **אפשר בזה לפטור טמון, כיון דעכ״פ הגזה״כ נמשך מדין חיוב אש וכו', דאש לא הוי חציו ממש אלא דהוא ממונו וחייבה התורה כאילו הזיקה בחציו** כו'". [↑](#footnote-ref-16)
16. **ובאמת** צ"ע מה דסברו הראשונים דכוונת רש"י לאונס כפשוטו, דאי הוא עומד בכללי אונס א"כ מ"ט בעי קרא 'לטמון', תיפו"ל דזהו גוונא דנכללת בדין אונס, וכי קרא קגלי דהוא אונס וצ"ע, וע"כ מוכרח כמש"נ. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ונפק"מ** גדולה בין הראשונים דכתבו דגז"ה הוא, לבין מש"כ רש"י דהוא מדררא דאונס, בכל גוונא דיודע המזיק שטמון שם דבר זה, ולכאו' לא חילקה תורה ופטרה אף דהמבעיר בעצמו הטמין. ועו"ק מלק' נ"ו. דנפטר גם אם ההטמנה היתה אחרי ההבערה, אלמא אף כשהפשיעה היתה מושלמת פטרה תורה כשהזיק דבר טמון. **אמנם** באמת כל מהלך זה דטמון שייך לענין אונס, צ"ע', דבסוגיא דף ס"א: מבואר דמדליק בתוך שלו פטור אף בבירה דדרך להניח בה כלים, וכיון דהדרך להניח בה כלים הוה פשיעה גמורה. ובעזה"י נעסוק בזה בהמשך הזמן בלימוד הסוגיות דאש בפרק הכונס. [↑](#footnote-ref-18)
18. **קשה** מה בא להוכיח מזה, וכי תר רש"י אחר ראיות דאדם המזיק חייב על טמון. והנה עי' רמ"ה סנהדרין ע"ז: דחץ אינו כוחו ממש, (ועי' שיטמ"ק. דמבעה דתנן היינו אדם ממש, ושוב תנן הבער דהוא חציו, ואינו אדם המזיק ממש], ומעתה היה ס"ד דדוקא אדם המזיק בידו ממש חייב בטמון, אבל חץ וכן אש לא יתחיייב, להא קמייתי ראיה דחץ לעולם וכו', וכל זה צ"ע טובא. [↑](#footnote-ref-19)
19. **הנה** רש"י כתב 'לעולם' הוא טמון, וצ"ב דהרי כשחץ נכנס לגוף אדם או לגוף חיה וכדו' אי"ז טמון, וכמו דהשורף גדיש חייב ואף על החיטים הטמונות שם, והיינו דע"כ הכל נחשב גדיש אחד ולא נחשב טמון, ה"ה גוף האדם או גוף החיה. וצריך לחלק דהא דחייב על הגדיש זהו משום שכולו עשוי מאותו דבר, אבל באדם דיש בו אברים פנימיים ואברים חיצונים, וכן כיסוי של עור, לפיכך שייך ביה הגדרת טמון (ועי' ס"ב. דגדיש שעורים דחיפן חיטים הוה טמון). עוד יש ללמוד מרש"י דכאשר המזיק יודע דיש שם דבר טמון הוא גם בכלל פטור טמון וצ"ע מהסוגיא דף ס"א: ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ביאור החילוק** לכאו', דממון הוא **חיוב אחריות על הדבר**, ובו שייך פטורים, משא"כ אדם המזיק אינו גדר חיוב 'אחריות' על גופו, אלא הוא **מחייב בפ"ע, דאדם שהזיק** ישלם. והנה צ"ב מה שהוסיפו פצע תחת פצע דחייב אף באונס, ולכאו' סגי בהא דלא מצינו בו חילוקים כהלכותיהן דשור וכו'. וי"ל להמתבאר ניחא דמהא דאדם המזיק חייב אפי' באונס, מוכח דאי"ז ענין אחריות על גופו, דאי גדרו היה אחריות לכאו' לא היה חייב על אונס. [↑](#footnote-ref-21)
21. **וביאר** באבן האזל פי"ד ה"י, דיסוד הנידון הוא אי אשו הוה **ממש** חציו או לא, דבריש הסוגיא נקט הש"ס דלר' יוחנן **מסברא** מפרשינן הכי לפרשת אש ולכך הוה חציו גמור ואף לחיוב מיתה וכו', ולכך לא שייך ביה טמון, אמנם רבא (דמשום דבריו בדף ס"א: פסק הרמב"ם דאין לחלק בין כלו חציו ללא כלו), קאמר קרא מסייע לר"י, היינו **דיש כאן חידוש מסויים בפרשת אש** לדונו כמעשיו לחייבו ממון, ואף דבכללים הרגילים אי"ז נחשב כוחו, מ"מ חייב, ולפי"ז לא יהא כן במיתה, וכן מה"ט לק"מ מטמון, (ובדווקא הקשה רבא הכא בשם אביי), והכי פסק הרמב"ם יעו"ש שהאריך. וע"ע ברכת שמואל סי' י"ז ס"ק ה'. [↑](#footnote-ref-22)
22. **והא** דאיתא לעיל תצא מעצמה' היינו דהוא הדליק בשלו והיציאה מרשותו היתה מעצמה, כמו שפרש"י שם והשיטמ"ק שם. [↑](#footnote-ref-23)
23. עי' קובץ שעורים ציוני דברים לבבא קמא דכתב בזה"ל זרק חץ ותריס בידו וקדם וסילקו דלענין רציחה פטור דכלו לו חציו מ"מ לענין נזקין חייב, דלמ"ד אשו משום חציו אית לי' נמי משום ממונו וכמו בנפל גדר שלא מחמת דליקה, ועוד כתב שם דלפי מה שכתבו תוס' דאין חילוק בין מקרב אש אצל הדבר למקרב הדבר אצל האש, אם זרק כלי אל האש והיה גדר בין הכלי והאש ונפל הגדר דכלו ליה חציו אם יתחייב עכ"פ משום ממונו, וראי' מזרק כלי ע"ג כרים וכסתות וקדם וסילקן דפטור, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-24)
24. **וצ"ע** אם גם בכלו חציו. [↑](#footnote-ref-25)
25. **בתוס'** כ"ב: ד"ה כתבו דלמ"ד חציו לא נחשב רוח מצויה אלא בקרוב לודאי כחץ, (וכן מורה לשונם נ"ו:, וכן בשיטמ"ק כ"ג.), ולא מצאתי בפוסקים מי שכתב נפק"מ זו. [↑](#footnote-ref-26)