ענייני אבר ובשר מן החי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / גיד הנשה / אבר מה_ח

חולין קב: בדין בשר ואבר מן החי

**א. בראיית הראב"ד דחלב מיקרי בשר-**

מבואר קג. דאוכל חלב מן החי חייב עליו משום אבר מה"ח ותלי בפלוגתא דלאברים עומדת.

והראשונים (רמב"ן כאן ורשב"א צח:) הביאו ד' הראב"ד שהוכיח מסוגיין דחלב (תרבא) ובשר הוי מין במינו דאף חלב בשר מיקרי.

ובפשוטו הביאור, וכן מבואר ברשב"א צח: ובאיסור משהו להראב"ד להדיא, שהראב"ד פי' כוונת הגמ' לחייב על חלב משום בשר מן החי, ומזה הוכיח דחלב אית ביה שם בשר [ועיין לשון הרא"ש פ"ד-ה שחייב על חלב משום במה"ח].

אבל הראשונים כולם כתבו שאין לפרש חיובו משום במה"ח, דהא מבואר בסוגיא דלוקה שתיים גם משום טריפה ואם חיובו משום בשר מן החי אינו לוקה שתיים לדעת ר"י דילפינן ליה מקרא דבשר בשדה.

[ועחת"ס שצידד לומר דאיסור טריפת חלב הוא איסור חדש דאית ליה קרא בפנ"ע וחלב נבילה וכו' ייעשה לכל מלאכה ואכול לא תאכלוהו, אבל ל"מ כן בסוף הסוגיא דאמרינן התורה אמרה וכו' משמע שהוא מאיסור חלב הכללי אלא שחידשה תורה דחייל על חלב, ועחת"ס שהק' על דבריו מסוגיא זבחים ע. כעי"ז].

ובביאור דעת הראב"ד עיין בפר"ח צח-ח שכתב דאף הראב"ד מפרש חיובו משום אבר מה"ח ומ"מ הוכיח דחלב מיקרי בשר, דהא כתיב לא תאכל הנפש עם הבשר, ובשעה"מ פי"ז איסו"ב תמה ע"ז דהא אבר היינו הנפש ולא הבשר.

וכן מבואר ברמב"ן בסוגיין שדחה ד' הראב"ד שאין להוכיח דחלב ובשר הוי מין במינו דהא הכא חיובו משום אבר והוסיף דבזה וודאי אי"צ שם בשר רק כל דמיקרי נפש סגי והיינו כל חלק בבהמה שאינו חוזר, ומבואר דס"ד לבאר כוונת הראב"ד כד' הפר"ח ודחה כדחיית שעה"מ.

[ומ"מ קצ"ע כוונת הרמב"ן שהרי מתחילה הביא ד' הראב"ד כשא"ר דכתיב ובשר בשדה טריפה ולא משום אבמה"ח, וכנראה כוונת הרמב"ן לדחות כפי מה שהוכיח לעיל שכוונת הגמ' לחייבו משום אבר וע"ז כתב דאי משום אבר אין מכאן ראיה דמיקרי בשר].

ובשעה"מ הביא שיש מקום לפרש ג"כ דראיית הראב"ד הוא ממה שחייב משום טריפה והא כתיב ובשר בשדה טריפה, וע"כ חלב מיקרי בשר, אבל כאמור ברשב"א צח: מבואר להדיא בכוונת הראב"ד שהוא משום טריפה, וכ"ה באיסור משהו להראב"ד, וע"ע בכ"ז בשו"ת חת"ס יו"ד-צג.

**ב. מה מיקרי אבר ומה בשר-**

ועכ"פ מבואר לנו דעת הראב"ד דכוונת הסוגיא לחייבו משום במה"ח ולא משום אבמה"ח, וטעמו משום דס"ל דחלב לא מיקרי אבר.

ולפי"ד הראב"ד מתבאר דאף דחיובו משום במה"ח מ"מ תלי לה הגמ' בפלוגתא דלאברים עומדת, ומבואר מזה דאף בבשר יש נידון דלאברים עומדת, ודלא כרש"י ותוס' קב:, דפליגי ע"ז, וכש"כ לעיל.

והראשונים דחו דעת הראב"ד ופי' הסוגיא משום אבמה"ח וכתב הרמב"ן דע"כ איירי באוכל כוליא בחלבה לכך חשיב אבר.

ובטעם הראשונים דפשיטא להו דחלב לא חשיב אבר היה מקום לפרש הטעם משום שאין בו גו"ע, ורק תורת בשר מה"ח עליו אבל שם אבר אינו אלא בבשר גו"ע.

אבל מד' הרמב"ן מבואר שאינו כן שהרי באוכל כוליה בחלבה ניחא ליה אף שאין בו גו"ע [ולא דמי לטומאה דבעי דוקא גו"ע לדין טומאת אבר], וכ"כ המ"מ פ"ה מאכ"א דכל הראשונים השוו בדין זה שאבר מן החי אי"צ גו"ע דוקא.

וע"כ ס"ל להראשונים דחלב אינו אבר בפנ"ע רק טפל להאבר שמכסה אותו, או י"ל יותר מזה שאינו חשוב אבר בפנ"ע רק כחלק מן האבר, וס"ל להנך ראשונים שאין חיוב אבמה"ח במקצת מן האבר.

אבל שיטת הר"מ פ"ה ה"ב [והובאה שיטתו גם ברשב"א] כתב דחלב עצמו נמי הוי בכלל אבר.

ולדעת הר"מ צ"ע דלעולם בכל במה"ח יעבור משום אבמה"ח ואימת משכח"ל דין במה"ח, ופי' הר"מ שם שדין במה"ח הוא בכה"ג שיש אבר של גו"ע אלא שפרש מן הבהמה מתחילה הבשר לחוד ובזה אין בו דין אבר רק בשר.

ובראב"ד בהשגות על הר"מ שם תמה היאך חייב הר"מ באוכל מקצת מן החלב מתורת אבמה"ח, והרי כה"ג אינו אלא בשר מה"ח.

וכתב המ"מ דמשמע דעת הראב"ד דמודה בכה"ג שאוכל כל החלב שחיובו משום אבר מה"ח, וכל קושייתו הוא באוכל מקצת מן החלב דבזה אינו אלא בשר.

וביאור דעתו צ"ל דשם אבר חייל או ע"י גו"ע או ע"י כללות האבר, אבל מקצת אבר שאין בו גו"ע אין בו שם אבר רק בשר בעלמא.

וכתב במ"מ עוד דכל הראשונים מודו בהא ואין חולק בזה, אלא שהר"מ הוסיף לחדש דאף במקצת מן החלב יש בו דין אבמה"ח, ומקורו ממשמעות הסוגיא קג. דמשמע דאף אם אוכל מקצת החלב חייב משום אבר, ובזה פליגי הראשונים.

[ובדעת הראב"ד כתב ליישב הסוגיא קג. כשא"ר דמיירי בכולייא בחלבה, ומ"מ הבאנו לעיל ד' הראשונים בדעת הראב"ד דס"ל דחיובו משום בשר מה"ח].

ומש"כ המ"מ אינו במשמעות ד' הראשונים כלל, ולא משמע שכל מה שהוקשה להראשונים הוא משום שאוכל רק מקצת מן החלב, רק אדרבה פשטות דבריהם דאף באוכל כל החלב לא חשיב אבמה"ח, וכש"כ לעיל, וצ"ע.

וכן מש"כ הראב"ד להשיג על הר"מ דמשמע דמודה באוכל כל החלב שיש בו משום אבמה"ח אי"ז במשמעות ד' הראב"ד שהביאו הראשונים דמשמע שלא רצה להעמיד הסוגיא בשום אופן משום אבמה"ח, וכבר עמד בזה בפמ"ג-סה דד' הראב"ד סתרי להדדי.

**ג. אם חייב שתיים משום אבר ובשר ודין בהמה לבשר עומדת-**

יל"ע באוכל אבר שיש בו כזית בשר אם מתחייב שתיים גם משום אבמה"ח וגם משום בשר.

ויסוד השאלה דמבואר קב: פלוגתא דר"י ור"ל, דלר"ל ילפינן אבר ובשר מחד קרא, ולר"י מתרי קראי, ואמרינן נפק"מ באכל אמה"ח ובשר מה"ח דלר"י לוקה שתיים ולר"ל אינו לוקה אלא אחת.

ויל"ע אם לדעת ר"י מתחייב שתיים גם באוכל אבר שיש בו כזית אף בלא לאכול כזית אבר וכזית בשר.

קב: שיטת רש"י שאוכל ציפור טהורה אף אם לאו לאברים עומדת ואין בו חיוב אבר מה"ח מ"מ אם אכל כזית בשר יש לו חיוב משום במה"ח, והטעם כנראה משום דבזה לכו"ע לבשר עומדת.

[וזה לשיטת רש"י דאיסור במה"ח הוא מתורת 'בשר', אבל להר"מ דאיסורו מתורת טריפה ממש הרי בלא"ה לא חייל ביה טרפות אלא עד שנוטלו מן הבהמה, וע"כ יסבור כתוס' ולא מטעמייהו].

ובתוס' הק' לרש"י מגמ' קג. גבי אכל חלב מן החי מטריפה לוקה משום אבר חלב וטריפה, והגמ' לא מונה בשר מן החי, ולכך מסקו תוס' דאפי' למ"ד לאברים עומדת מ"מ לאו לבשר עומדת להיפך משיטת רש"י.

[ושיטת הראב"ד קג. כפי פשטות ד' הראב"ד כמו שהביא ברשב"א צח:, דכוונת הגמ' לאיסור במה"ח, ומ"מ תלי לה בגמ' בפלוגתא דלאברים עומדת, מבואר שיטה שלישית בזה דגם בשר מה"ח תלוי בפלוגתא דלאברים עומדת].

[ויש כאן הערה, עיין משנת ר"א-ו שתמה טובא על שיטת התוס', היאך אפשר לומר שמתחלק הדין בין בשר לאבר, דאמרינן דלמ"ד לאברים עומדת חייב משום אבר אבל לענין בשר לאו לאברים עומדת והרי הכל איירי באותו אבר ודין לאברים עומדת הוא ענין מציאותי אם מעמיד אותו האדם לחתיכה או לא, וכמבואר קב:.

ובפשוטו צ"ל דס"ל לתוס' דאין דין אבר מה"ח אלא ע"י הגו"ע, וא"כ כלפי אבמה"ח להוציאו בתורת אבר אמרינן דלאברים עומדת אבל להוציאו בתורת בשר בלא גו"ע לא.

ומ"מ צ"ע דלשיטת התוס' גם אם מוציאו בתורת אבר מ"מ יש בו ג"כ חיוב מתורת בשר אם אוכל כזית בשר, וא"כ הרי כיון דלאברים עומדת ה"נ עומד לבשר, וצ"ע ענין זה.

ובצל"ח קב: באר בזה דלעולם אף לבשר עומדת אלא דמ"מ לא חייל ביה איסור במה"ח מחיים שיסוד איסורו הוא רק כשפירש הבשר כדדרשינן 'ובשר בשדה'.

ובשיטת רש"י דלבשר עומדת תמה רעק"א שם דא"כ היאך חל איסור טריפה והרי כבר נאסר מתורת במה"ח, ועתוס' יבמות לג:].

והנה מקו' התוס' מבואר דעתם בפשיטות שאם אוכל אבר שיש בו כזית בשר חייב שתיים משום אבר ומשום בשר, אבל בדעת רש"י י"ל דס"ל דאבר אין בו חיוב בשר מן החי.

וכ"כ בחק"ל יו"ד-כט, והוסיף דכ"מ פשטות הגמ' קב: "אכל אבמה"ח ובשר מה"ח לר"י חייב שתיים" ומשמע דאיירי בשתי זיתים נפרדים ולא בכזית אחד.

והוסיף דרש"י לשיטתו קב. דפי' ד' רב דאבמה"ח בעי כזית דס"ד דאי"צ איסורא דאבמה"ח יותר מבמה"ח אלא לחייבו בכ"ש, ואי איתא דבכזית אחד לוקה שתיים הרי איצטריך איסורא דאבמה"ח ללקות שתיים, ומשמע דלעולם אינו לוקה שתים, אבל לפי' התוס' צו: בגמ' ליכא ראיה זו ואזלי רש"י ותוס' לטעמייהו [ומה"ט נמי לא יכלו התוס' לפרש כרש"י קב.].

וכשיטת רש"י כ"נ באחרונים בשיטת הר"מ, עיין בחק"ל שכתב כן בשיטת הר"מ פ"ה בכמה דקדוקים:

א. בה"ה שכתב התולש חלב חי ואכלו לוקה שתיים משום אבר וחלב, חלב מטריפה לוקה שלוש, והק' ראש יוסף (קג. ד"ה ודע דיש) ומנח"ח-תנב בתולש חלב מבהמה חיה ג"כ יתחייב משום טריפה דלשיטת הר"מ כל בשר מן החי הוא מתורת טריפה.

[ואין לומר משום אאחע"א דא"כ אף אבמה"ח לא יחול וכש"כ אחרונים בשיטת הר"מ ויו"ד לקמן].

ב. בה"ב לא כתב שחייב אלא משום אבמה"ח, וכ"כ חק"ל יו"ד-כט.

ג. עוד דקדק כן מד' הר"מ ה"ג כזית מן האבר חייב משום אבמה"ח ולא הזכיר בשר מה"ח.

וכתב בחק"ל יו"ד-כט וש"א דמבואר בזה דאין חיובו אלא מתורת אבר ולא מתורת בשר.

וכיסוד זה כתב חת"ס קב: ובטעם הדבר כתב דאי תלשו בתורת אבר הוי אבר ולא בשר וכן להיפך.

[ובתפא"י קב: שכתב שאינו דומה לבשר בשדה כיון שלא נתלש ונטרף ממקומו.

וברי"פ על הרס"ג כתב ל"ת-סב דאבר הוי בכלל יצא לידון בדבר החדש א"א יכול להחזירו לכללו לחייבו משום בשר מן החי].

אבל זה ניחא בשיטת רש"י דלדבריו י"ל דילפינן ליה מקרא דבשר בשדה י"ל דתלי באיסור במה"ח, אבל דעת הר"מ פ"ד ה"י דעיקר איסור במה"ח הוא ממש מדין טריפה ולא מילפותא מקרא דבשר בשדה, ואין שם האיסור תלוי בשם בשר, ולמה לא יתחייב תרתי כמו שיכול להתחייב משום אבר וטריפה יחד?

וכתב משנת ר"א-ו דכלול בדין אבמה"ח חסרון החיות של האבר וא"א לחייבו עוד משום חסרון חיות של האבר, ולכך א"א לחייבו מכח טריפה על אבר זה, אבל מכח טריפה של כלל הבהמה שהוא חסרון חיות בכללות הבהמה שפיר יש לחייבו, ולכך יכול להתחייב על האבר גם משום אבר וגם משום טריפה.

ודבריו צע"ג דהא אכל צפור שלימה אין שום חסרון חיות בהאבר ומ"מ מתחייב משום אבמה"ח, וע"כ כל דחייל ביה שם אבר זהו חיובו ולא אכפ"ל כלל אם יש בו חיות, ועצ"ע שיטת הר"מ.

[אח"כ ראיתי כחידושו של משנת ר"א בזכ"י ב-יד שעיקר איסור אבמה"ח בישראל הוא משום חסרון החיות, והק' ע"ז מסוגיא קב:, וראיתי בנאו"י-יג שכבר הק' לבעל זכ"י מעצם מ"ד דבהמה לאברים עומדת וחייל בה איסור אבמה"ח מחיים והרי אכתי לא מת האבר.

ועיי"ש בזכ"י מש"כ לחדש בזה שהר"מ באמת לא פסק הסוגיא קב: ורק בפ"ד מאכ"א פסק שהאוכל צפור בחייה חייב משום נבילה וכש"כ במקו"א ביאור שיטתו באורך, ועיי"ש בזכ"י באורך דנייד הר"מ מסוגיא קב: מכח סוגיא לג., עיי"ש, והבאנו דבריו במקו"א באורך, ולפי"ז לא תיקשי שיטת הר"מ ממשה"ק ע"ד משנת ר"א ושפיר יש לתרץ כדבריו].

ובמקורו של הר"מ כתב במשנת ר"א ו-ד, ועמד בעיקרו בד"ז בשעה"מ פי"ז איסו"ב וחק"ל יו"ד-כט מגמ' קג. גבי חלב מן החי מן הטריפה פליגי אם חייב שתיים או שלוש, ומסקינן אבע"א פליגי דבהמה בחייה לאו לאברים עומדת ופליגי אם חייל איסור אבר על חלב וטריפה.

וצ"ע למ"ד דמחייב שלוש ל"ל דהוי טריפה תיפו"ל דחייל ביה איסור במה"ח על החלב כמו שחל איסור אבר על טריפה.

וכן למ"ד דמחייב שתיים דלא חייל אבמה"ח, אבל מ"מ טריפה שפיר חייל כמבואר בסוגיא א"כ ה"נ במה"ח שפיר יחול?

וכתב דלתוס' יל"ד ראיה השנית דס"ל דטריפה אינו ממש במה"ח דלא כהר"מ ואין בו הגזיה"כ המיוחדת דחייל אחלב, והר"מ לשיטתו שפיר הוכיח כן.

אבל מ"מ תמה על שיטת התוס' ממ"ד דמחייב שלוש, דכשם דס"ל דאמבה"ח חייל אטריפה ופירש"י משום דחמיר דחייל גם לב"נ ה"נ בשר מן החי כן?

וכתב די"ל דלא שייך החומר דחייל בב"נ גבי במה"ח שהרי הוא איסור אחר שהרי בישראל הוא מתורת טריפה וע"כ בעכו"ם הוא דין אחר, וכש"כ הראשונים, וכעי"ז בשעה"מ שם.

אבל תמה במשנת ר"א דלפי"ז הדר תיקשי דאם דין במה"ח הוא מתורת טריפה ה"נ יהיה בו גזיה"כ דחייל אחלב ושוב הדרא קושיא ממ"ד דמחייב שתיים ל"ל טריפה, עיי"ש שהאריך בזה.

**ד. התורה אמרה יבוא איסור נבילה ויחול על חלב-**

קג. מבואר בסוגיין הטעם דאיסור נבילה וטריפה חייל על חלב, וממילא ה"נ חייל אאבר, ואידך אחלב הוא דחייל ולא אאבר.

ובטעם דחייל נבילה וטריפה על חלב בפשוטו הוא גזיה"כ מקרא דחלב נבילה וכו' ואכול לא תאכלוהו, אבל בר"מ ז-ב מבואר הטעם משום כולל ומוסיף, ועתוס' זבחים ע. באמת הק' תיפו"ל משום מוסיף וכולל.

[ועיי"ש במ"מ דאף מ"ד דל"ל כולל מודה הכא דהוא מפורש בתורה].

וצ"ע לפי"ד הר"מ דאי מטעם כולל ומוסיף הוא איך יחול טריפה אאבר והרי כל הבהמה אסורה מתורת אבמה"ח למ"ד לאברים עומדת ואין כאן כולל?

ואולי איסור אחד שחל על הכל חשיב כולל ול"מ מה שהשאר אסור מטעם שם אבר אחר דכל איסור בפנ"ע אין בכוחו למנוע את האיסור של טריפה, ועיין משנת ר"א ו-ה משכ"ב.

**ה. בד' הר"מ בתלש אבר-**

בר"מ פ"ה ה"ה כתב תלש אבר מן החי ונטרפה בנטילתו חייב משום אבר ומשום טריפה, ומשמע דדוקא נטרפה בנטילתו אבל אם היתה טריפה לא חייל אבמה"ח על טריפה, וכ"ה בסוגיא קג., עיי"ש.

אלא שכבר הק' התוס' בסוגיא שם דהא אבמה"ח הוי מוסיף לב"נ, וכתבו דסוגיא דהתם ס"ל דלא אמרינן מוסיף, ותיקשי מזה לשיטת הר"מ, וכה"ק פר"ח-סב.

ובפשטות י"ל עפי"ד רמ"ע מפאנו הנ"ל דס"ל להר"מ דלא חשיב מוסיף ע"י ב"נ שהוא איסור אחר, וכשנ"ת במקו"א בשיטת הר"ן, ועיין בקרי"ס מש"כ ע"ד הר"מ דבאמת דעתו דחשיב מוסיף לב"נ ומ"מ בטריפה לא יחול משום דטריפה חמירא דחשיב איסורה לחול על חלב, לכך בעי דוקא באין כאחד, עיי"ש.

וברעק"א תניינא-קלו הביא תי' שעה"מ, דעיקר קו' התוס' קג. י"ל עפי"ד התוס' קג. שם שהק' למה לא פטרה הגמ' באבמה"ח על טריפה מדדרשינן כל שבשרו אסור אין בו משום אבמה"ח, ובתוס' תי' דאין דרשא זו פוטרת אלא במין איסור אבל בטריפה שנאסר מכח מקרה לא נפטר ע"י דרשא זו.

ובשעה"מ תי' די"ל דהא גופא חידושא דקרא דאף דבעלמא איסור מוסיף חל על איסור אחר, מ"מ אבמה"ח לא חייל על שאר איסורין במוסיף, וא"ש בזה שתי קושיות התוס' דבאמת הוי מוסיף ומ"מ לא יכול לחול עי"ז והא גופא הוא מכח הדרשא דכל שבשרו מותר.

והא דבב"א חייל משום דלא גלי לן קרא אלא במוסיף אבל איסור בב"א טפי מסתבר שיחול ובזה לא גלי לן קרא ושפיר אמרה הגמ' דאי חייל בב"א שרי.

והוסיף רעק"א דלכאו' אינו מספיק דמ"מ אי עיקר הדרשא הוא מתורת אאחע"א הא אבמה"ח דחייל אף על חצי שיעור?

ותי' רעק"א דעיקר הטעם שחל איסור על חצי שיעור הוא ג"כ משום דהוי כמו מוסיף וחמור על קל, ולכך נתמעט ג"ז מהאי קרא.

וע"ע ברעק"א דלפי"ז אכתי לא הועיל השעה"מ ליישב קו' התוס' דהא הם הק' לר"ל ולדידיה ח"ש מותר מה"ת וא"כ ע"כ אין הדרשא ממעטת מתורת אאחע"א רק מעיוט בפנ"ע, וא"ש בזה קו' מהרש"א שם למה לא הק' התוס' אלא לר"ל דאי לר"י י"ל כש"כ שעה"מ.

עוה"ק אחרונים עמש"כ הר"מ דממש"כ ונטרפה בנטילתה משמע שאין אבמה"ח חייל אטריפה, וא"כ תולש חלב מן החי היאך חייבו הר"מ משום אבמה"ח על חלב, וגם בחלב מן הטריפה חייב הר"מ שלוש, ואיך חייל אבמה"ח על חלב וטריפה?

ולפמש"כ הקרי"ס לעיל דלעולם אבמה"ח חשיב מוסיף לב"נ לכך חייל אחלב ומ"מ אטריפה לא מהני טעם מוסיף שאיסורה חמור טפי לכך הצריך הר"מ בב"א, וא"ש ד' הר"מ, עיי"ש בקרי"ס.

ובלח"מ יישב עפמשה"ק התוס' בסוגיא שם היאך יבאר רבא מימרא דר"י וכתבו דס"ל מיגו דחייל, והר"מ יתרץ דס"ל דהכל חייל אחלב משום התר מכללו, ומיגו דחייל חייל גם טריפה על חלב.

**ו. בד' רש"י קג. בטעם דאבר חייל אטריפה-**

קג. ברה"ע אמרינן דאיכא מ"ד דאיסור אבר חייל על טריפה, וכתב רש"י משום דאבמה"ח חמיר דנוהג גם בב"נ, אבל בסוה"ע לענין כזה כתב משום דסבר איסור חע"א, עיין משנת ר"א-ו משכ"ב.

ובפשטות הביאור דבסוה"ע איירי לענין אבמה"ח דחייל אחלב ולא סגי לומר דאבר חמיר משום דנוהג בב"נ שהרי כנגד זה חלב חמור דאית ביה כרת, וסברא זו מבוארת בד' התוס' בסוה"ע דאין אבר חל על חלב מטעם חמיר שהרי חלב אית ביה כרת.