כל כתבי 4
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 16 כל כתבי

**בסוגיא דאמירה לעכו''ם המתוקן תשעט קיץ**

**דף קכא עמוד א דף קכב ע''א**

**שתי האופנים באיסור אמירה לעכו''ם או ע''י אמירה או במה שנעשה עבורו**

1. **מתניתין נכרי שבא לכבות אין אומרים לו כבה ואל תכבה מפני שאין שביתתו עליהן אבל קטן שבא לכבות אין שומעין לו מפני ששביתתו עליהן**. יעוין בגמ' דמחלקת בין קטן לעכו''ם דקטן עושה ע''ד אביו משא''כ עכו''ם דעביד אדעתיה דנפשיה. מבואר דבגזירה דאמירה לעכו''ם איכא שתי אופנים. האחד באופן דאיכא אמירה להדיא שיעשה את המלאכה. שנית באופן דעשה מעצמו עבור ישראל דבזה מוטל עליו למחות בו. ויעוין עוד במתניתין בדף קכ''א ע''א דאיכא בזה איסורא דמעשה שבת אסור בהנאה. ומצינו כמה חילוקים בין באופן האמירה והן ביחס של עביד אדעתיה דישראל.

**החילוקים דמצינו באופן האמירה**

1. **וביחס לאמירה מצינו ראשית כל הא דמבואר בגמ' דר' אמי התיר בדליקה לומר כל המכבה אינו מפסיד,** ויעוין בגמ' בכתובות דף ע' ע''ב דחסר בשליחותיה קא עביד כיון דליכא מינוי מפורש של שליחות ולכן במודר הנאה ליכא איסורא, ורק באיסורי שבת רבנן החמירו גם בזה ובדליקה התירו. ויעוי''ש בשטמ''ק שם וכן בראשונים בסוגין דדנו אי הוי רק בדליקה מתוך שאדם בהול על ממונו, או בכל גוונא דאיכא הפסד גדול. רק דיעוין ברעק''א בסוגין דדן בגוונא דאומר לו להדיא אם תכבה לא תפסיד דבנדרים מבואר דמחזי כשלוחו ואסור אי גם הכא אסור, ויעוין בדבריו דמוכיח מסוגין דגם זה התירו בדליקה. ומבואר דגם היכא דאומר ליחיד לא הוי שליחות ממש רק מחזי כשלוחו ובזה איכא למימר דבדליקה התירו גם את זה.

**עוד מצינו להאי דינא דדיבור ברמז** יעוין ברמ''א ס''ס ש''ז דמותר לרמוז לעשות מלאכה לאחר שבת והמקור מהא דר''י בן קרחה [דף ק''נ] דאומר אדם לחבירו בשבת הנראה שתעמוד עמי בערב. ויסוד הך דינא הוא באיסורא ד''דבר דבר'' דלא חשיב דיבור אלא אמירה כמו שמבאר תוס' שם. אלא דיעוין בט''ז סק''ב דהתיר מכח זה גם לרמוז בע''ש על שבת ופליג על הטור דנטה לאיסור, ויעוי''ש עוד דהוכיח כן גם מהא דהתירו בדליקה כל המכבה אינו מפסיד.

**ויעוין בפמ''ג במ''ז סק''ב דהקשה דבדליקה ההיתר הוי מחמת הפסד**, ונראה בכונת הט''ז דס''ל דאי הא דאסור שלא במקום הפסד הוי מחמת איסור אמירה לא היה שייך למימר דכל המכבה אינו מפסיד הוי קולא באיסור אמירה, ומוכרח דאמירה דרך רמז לא הוי בכלל איסור אמירה, ורק דהוי חשש דרבנן שמא יאמר לו לכתחילה לעשות, ובזה בדליקה התירו, וצ''ל דהך גזירה הוי רק בגוונא ד''כל המכבה אינו מפסיד'' דהתיחס לעצם פעולת המלאכה בשבת זו,

**ובעיקר מה דהביא ראיה מהא דמותר לרמוז לעשות לאחר השבת הקשה עליו הפמ''ג דהתם הוי איסורא ד''דבר דבר'' ומאי שיאטיה לאיסור אמירה לעכו''ם**. והגרמ''י רוטשילד הביא מבהגר''א סק''ח דגם הביא מזה ראיה להתיר רמז בע''ש לצורך השבת. ונראה בכונתם דס''ל דגם באיסור אמירה לעכו''ם בעי אמירה, וכל כמה דליכא בזה תורת אמירה ליכא סיבה לאיסור ומבואר בזה דהאמירה היא חלק מהאיסור ויתבאר אי''ה בהמשך. אלא דלפי''ז לכאורה גם בשבת עצמו צריך להיות מותר וכן מביא הט''ז מהב''ח, אולם יעוין בבהגר''א דמחלק בין היכא דהרמז בשבת עצמו להיכא דהיה קודם שבת, ומוכיח כן מהרמ''א בסעיף כ''ב שאסר לרמוז לעכו''ם לעשות בשבת, והוקשה לגר''א דאמאי בסעיף ב' לענין אמירה בחול לעשות בשבת לא פליג הרמ''א ומכח זה הוכיח דאיכא חילוק בין היכא דהרמז היה בשבת עצמה להיכא דהיה קודם השבת ויעוין בפמ''ג שם דדן אי הרמ''א פליג גם בע''ש וסמיך על מה שכתב בסוף הסימן או דמחלק בין ע''ש לשבת עצמה ומביא מהסמ''ג דנקט לחילוק זה רק דכתב בפמ''ג שאינו יודע לחלק ביניהם

**ובעיקר באור החילוק בין ע''ש לשבת** אין לומר דהוי באיסורא דממצא חפצך ודבר, דבאיסורא ד''דבר דבר'' ליכא חילוק אי מדבר על מעשה הנעשה בשבת או נעשה בחול, דהעיקר תליא במה דמדבר על פעולה האסורה בשבת, ואי חשיב הרהור מאי נפק''מ אי מהרהר על פעולה הנעשית בשבת לפעולה הנעשית בחול, ואי חשיב אמירה צריך להאסר בכל גוונא. ומוכרח דהוי מאיסורא דאמירה לעכו''ם וצ''ב.

**ויעוין במג''א** ס''ק ל''א וז''ל אבל כשעושה בשבת אסור דהא אפילו העכו''ם עשה מלאכה מעצמו לצורך ישראל אסור להנות ממנו כ''ש לרמוז לו דלא כהב''ח. ומבואר בדבריו דרמיזה גורמת דחשיב עשיה עבור ישראל ולפי''ז גם אין סברא לחלק בין היכא דהאמירה היתה בשבת להיכא דהיתה בחול, אולם יעוין במ''ב ס''ק י' דכתב כשמרמז לו בשבת חמיר טפי. ובשער הציון ס''ק י' מציין גם למג''א וצ''ב. ומבואר דאיכא משמעות באיסורא דאמירה לעכו''ם בין אמירה הנעשית בשבת לאמירה הנעשית בחול דבנעשה בשבת גם דיבור דרך רמז אסור וצ''ב.

**בגדר האמירה אי הוי מגוף האיסור**

1. **עוד מצינו בב''מ דף צ' דבהא דמבואר התם דאיכא לאיסור אמירה לעכו''ם גם בשאר איסורים,** ולכן אסור לומר לעכו''ם חסום פרתי ודוש בה, ויעוין בריטב''א וברא''ש ובנמוק''י דהביאו מר' סעדיה גאון דאסור לאדם שיאמר לנכרי בע"ש הילך מעות וקנה בשבת כך וכך. דהא קחזינן הכא דאע"ג דאינו דש מיד כי אם אחר החסימה היה אסור אם היה איסור סקילה. וכתב הרא''ש וכן הנמוק''י דאין ראייה מכאן דהכא אמירה היה בשעת איסור המעשה הלכך אף על גב דהמעשה הוא אחר האמירה אסור. ויש לעיין בעיקר הנידון בזה דאי אמירה לעכו''ם הוי רק היכי תימצי ליחס את המעשה לישראל כמו שמבואר ברש''י בע''ז כב ע''א ד''ה לא, ושבת קנג ע''א ד''ה מאי, דהוי כשלוחו א''כ מאי איכפת לן שעת האמירה וקושיא זו העיר הגרמ''י רוטשילד. ומבואר דאיכא לאמירה שייכות בגוף האיסור ויתבאר אי''ה לקמן.

**ובעיקר הך דינא יעוין בנמוק''י** דהוכיח משבת דף קנ''ג בההיא דמי שהחשיך עליו הדרך דבעינן להיתרא דאדם בהול על ממונו להתיר לו לומר לעכו''ם מבעוד יום שיקח את כיסו ויביאו לביתו בשבת. ומבואר דאיכא איסורא דאמירה לעכו''ם גם מבעוד יום, אולם ברא''ש שם לא מביא ראיה זו ומוכיח הבית מאיר אבע''ז סימן ה' סק''ד דס''ל דבאמת אמירה לעכו''ם נאסרת רק בזמן האיסור. ויעוי''ש עוד דמבאר לפי''ז הא דאיתא ברש''י בדף קנ''ג דקושית הגמ' דאמאי מותר לומר לעכו''ם שיקח כיסו בשבת לא הוי מצד אמירה לעכו''ם שבות כמו שפירשו בראשונים אלא הוי מחמת שליחות ומבאר הב''מ דאין כונת רש''י דגדר איסור אמירה לעכו''ם הוי מחמת דחשיב כשליח, אלא דרש''י ס''ל כדעת הרא''ש דבעינן שהאמירה תהא בזמן האיסור ולכן כל מה דשייך לאסור אמירה בע''ש הוי רק מדין שליחות וס''ל דיש דין שליחות לעכו''ם לחומרא מדרבנן לענין איסורא [רק דיעוי''ש דהוי רק לענין איסור רבית דאיכא בו ה' לאוין וכן באיסור שבת דחמירא משא''כ לענין לאו דחסימה ולכן כל מה דשייך לאסור בלאו דחסימה הוי רק מצד שבות]. וחזינן א''כ פלוגתא יסודית בדין אמירה לעכו''ם שבות [דהוי גם בשאר איסורים ולא מצד ממצא חפצך] אי בעינן שהאמירה תהא בזמן האיסור.

**בפלוגתת הראשונים אי בעינן שיהא לישראל הנאה חיובית ממעשה העכו''ם והמסתעף לגדר איסורא דאמירה לעכו''ם**

1. **מצינו בראשונים שם פלוגתא יסודית אי איסורא דחסום פרתי ודוש בה הוי רק היכא דא''ל לדוש בשדהו, או גם היכא דא''ל לדוש בשדהו של הגוי**. דברש''י מבואר דהוי גם היכא דא''ל לדוש בשדה הגוי ויעוי''ש בתוס' ובראשונים דתמהו דאיסורא דאמירה לעכו''ם הוי רק היכא דהוי לצורך ישראל. ובבאור שיטת רש''י יעוין בר''ן ובנמוק''י דעצם הדבר שעושה את המלאכה בפרת ישראל חשיב ''מלאכת ישראל'' וז''ל הר''ן, וא"ת כה"ג מי איכא משום אמירה לגוי הרי אפילו בשבת ליכא משום שבות אלא באמירה לגוי במלאכה דישראל, אבל במלאכה דגוי לא, דהכי תניא במכילתא להדיא כל מלאכה לא יעשה בהם לא תעשה אתה ולא תעשה חברך ולא יעשה הגוי מלאכתך, כלומר דאסמכוה אמירה לגוי אקרא. או לא יעשה הגוי מלאכתו כלומר באמירה דידך, ת"ל ששת ימים תעשה מלאכה וביום השביעי תשבות הא לא תעשה אתה ולא תעשה חברך, אבל יעשה גוי מלאכתו. אלמא במלאכת הגוי ליכא משום אמירה לגוי, י"ל דהתם בשל ישראל אינו עושה כלום אבל זה שאומר לו חסום פי פרתי הרי אומר לו שיעשה מלאכת חסום בפרתו.

**ומבואר בזה פלוגתא יסודית אי לאיסור אמירה לעכו''ם סגי בעצם הדבר דהוי עשיה בממונו או דבעינן שיהא לו הנאה.** ויעוין בשו''ע ש''ז סעיף כא דפסק לאסור באומר לעכו''ם הילך בשר זה ובשל צורכך ומבואר דס''ל כרש''י ויעוין בש''ך רצ''ז סק''ד דמבאר כמו שנקט הר''ן דבעינן דיהא בממון ישראל לאשויי מלאכת ישראל אולם במג''א ש''ז מבאר דאיכא הנאה גם בחסום פרתי ודש בשדך דמה דמוסיף לו ממון על מה שפרתו לא אוכלת בשדהו וכן בהילך בשר ובשל לצורכך איכא הנאה במה דנותן לו לאכול. ולכאורה גם בזה מבואר דלא סגי בעצם המצב שציוהו ועשה מחמת צוויו אלא בעינן לאשווי למלאכת ישראל ובזה פליגי אי סגי במה שנעשה בממונו או דבעינן ג''כ שיהא לו הנאה ולדעת המג''א דנו באופן ההנאה אי בעינן הנאה מגוף מעשהו או גם הנאה דממילא, ואי נימא דהוי בגדר שליחות היה מן הראוי לאסור גם היכא דאמר לו לעשות בפרתו של הגוי ובשדהו של הגוי אא''כ נימא דבכה''ג עביד אדעתיה דנפשיה וליכא לו יחס של שליח.

**בדין אמירה לעכו''ם במידי דאכילה**

1. **עוד מצינו בתוס' דנקט דלדעת רש''י צריך להיות דגם היכא דאמר לו לאכול נבילה איכא איסורא רק דהתם לא שייך אמירה לנכרי כיון שהישראל עצמו יכול ליתן נבלה בפיו** משא''כ היכא שאותו דבר שאומר לנכרי לעשות הוא אינו יכול לעשות כמו לבשל או לחסום. ויעוין בהגהות רעק''א בשו''ע רבי עקיבא איגר אורח חיים סימן שז סעיף כא וז''ל, לענ"ד י"ל דאמירה לעכו"ם דאסרו חז"ל דדמי לשליחות. דאף דאין שליחות לנכרי. ומ"מ כיון דבישראל כה"ג יש בו שליחות אסרו חז"ל. ובאכילה דאמרי' קדושי' דף מ"ג דאף למ"ד יש שליח לד"ע. מ"מ באכול חלב ובעול ערוה פטור דלא מצינו זה נהנה וזה מחייב. מש"ה לא אסרו אמירה לנכרי.ובתוס' שהוזקק להאי טעמא מבואר דלא הוי בגדר שליחות ויעוין עוד במג''א דמביא מהרקנאטי דביאר באופ''א הא דבאכילה ליכא איסורא דאמריה לעכו''ם וז''ל, וי"ל באכילת העכו"ם שהדבר מוכיח ונרא' שהעכו"ם להנאת עצמו קמכוין חשבינן כאומר לעכו"ם עשה מלאכתך עכ"ל. ומבואר ג''כ דלא הוי ממש בגדר שליחות.

**בגדר המצב הנדרש לאיסורא דעושה מלאכה עבור ישראל**

1. **בהך דינא דעושה מלאכה עבור ישראל** יעוין בתוס' דך קכב ד''ה ואם דהקשו דמ''ש נר מדליקה דבדליקה מבואר בדף קכא שא''צ למחות בנכרי לכבות את הדליקה. ומיישב דגבי נר שגוף הישראל נהנה במעשה הנכרי לא אמרינן דאדעתיה דנפשיה קא עביד כיון דהנכרי נתכוין להנאת הישראל. וחזינן בתוס' שתי יסודות. האחד. דדינא דמחאה מישך שייכא לאיסור הנאה ולכן הקשה דכל כמה דאיכא איסור הנאה מוכרח דאיכא חובת מחאה ולכן הקשה מהא דמתניתין דמבואר דליכא חובת מחאה. שנית דהך יחס דאדעתיה דישראל לא נובע מעצם דעת העכו''ם להנות את הישראל דגם בכיבוי כונתו להנות את הישראל אלא דהוי יחס בגוף המעשה דהוי ''מלאכת הישראל'', ובזה בעינן דיהא יחס בגוף המעשה כלפי הישראל, ולכן בעינן שהישראל יקח את ההנאה מהפעולה והפעולה תתממש אצלו.

**בהא דמבואר בתוס' דחובת מחאה מישך שייכא לאיסור הנאה**

1. **נראה דחזינן מזה דיסוד האיסור הנאה לא הוי גזירה מחודשת** שלא יהנה בשביל שלא יבא לעשות מלאכה על ידו, אלא גדר הקנס הוא דעצם המצב דעושה מלאכה עבורו איכא בזה יחס של ''מלאכת ישראל'' וממילא חשיב שנעשה באיסור מלאכה ולכן אסור בהנאה, והוי כדינא דמעשה שבת דעלמא, ולכן איכא בזה גם חובת מחאה דאיכא בזה כל רגע ורגע איסור מלאכה לישראל.

**רק דבעיקר חובת מחאה יעוין בתהלה לדוד** רע''ו סק''ד דבתחילת דבריו נקט כן בתוס', רק בד''ה והנה, הביא מהמג''א רע''ו ס''ק ד' וס''ק י''ד דפסק כרבינו שמחה דרק היכא דבא להדליק נר של ישראל והישראל רואהו בהא צריך למחות בו, דאל''כ הוי כעושה אדעתיה דישראל. ובתהל''ד תמה על מה דהביא המג''א את חילוק התוס', דהרי לפי''ז היישוב פשוט דהתם איירי לענין חובת מחאה, ויעוי''ש דמבאר דהמג''א משמע ליה דעיקר קושית תוס' היא דאמאי ליכא בכיבוי דליקה איסור הנאה, ולזה מיישב דלאיסור הנאה בעי שיהנה גופו.

**ויעוין עוד בארחות שבת** [בירורי הלכה ] סימן י''א סק''ה דמבאר דס''ל למג''א דהיכא ליכא יחס בגוף הפעולה דנעשית מדעתו אלא רק מחמת ההנאה דאית ליה מכח הפעולה בהא סגי במה דנאסר בנהאה לשלול את היחס בינו לפעולה משא''כ היכא דעושה בנר של ישראל ורואהו דאיכא יחס לגוף המלאכה בהא לא יהני מה דאסור להנות. ולפי''ז גם לדעת המג''א היכא דלא צוהו להדיא רק דנעשה עבורו שייך שיהא בזה תורת מלאכה לישראל ולכן איכא איסור הנאה. ולפי''ז תוס' הוכיח מאיסור הנאה את היסוד דאיכא יחס של מלאכה מחמת עצם המציאות שאיכא יחס במעשהו לישראל, רק דהיכא דאיכא איסור הנאה סגי בזה להפקיע את היחס [באופן שליכא יחס לגוף המעשה עצמו כמו שנתבאר]. אולם במתניתין דליכא איסור הנאה דהוי הנאה דממילא הדר דינא דיהא חייב למחות בו.

**ובגוף האי דינא דרבינו שמחה יעוין בארחות שבת שם דמאריך להוכיח דבעינן שיהא לישראל הנאה גמורה מהאי פעולה** ולא סגי בעצם הדבר שלא מיחה בו ולכן מבפיחת אגרת ליכא להאי איסורא וכן היכא דלא נצטננו התבשילים לגמרי ובא לחממם, ויעוי''ש דמהיא מהפוסקים ביחס להוספת נר.

**אי בשאר איסורים איכא להאי דינא דעושה עבור ישראל**

1. **יש לעיין אי איכא להך דינא גם בשאר איסורים או דבשאר איסורים בעינן דוקא להאי יחס דאמירה לעכו''ם.** ויעוין בריטב''א ב''מ דף צ דמביא את הוכחת ר' סעדיה גאון מהא מאיסור אמירה בדישה דהוי קודם זמן האיסור, להא דאיכא איסור אמירה מע''ש על שבת. ומסיים הריטב''א וז'''ל, וכן בדין דהא אפילו בלא אמירה כלל כל שעושה הגוי מעצמו לצורך ישראל אסור בין בשבת בין ביום טוב כדאיתא בכמה דוכתי. וכפה''נ כונתו דכיון דחזינן דעושה מעצמו אסור א''כ גם באמירה לא בעינן את האמירה מגוף האיסור אלא רק היכי תימצי להעמיד את המלאכה כ''מלאכת ישראל'' שעיקר עשיתה עבורו, ולכן לא איכפת לן זמן האמירה. רק דיש לעיין אי כונתו רק ביחס לראיה של הרס''ג לאמירה בשבת דבזה ל''צ ראיה כיון דבשבת איכא איסורא גם בעושה מעצמו, או דכונתו על עיקר הנידון באיסור אמירה קודם זמן האיסור גם בשאר איסורים.

**ביסוד התוס' דרק ע''י דאיכא הנאה ממשית לישראל חשיב אדעתיה דישראל**

1. **יעוין ברא''ש** סימן י''ב דמחדש מכח זה בהאי דינא דנכרי שליקט עשבים בשבת מאכיל אחריו ישראל, דהיכא דהנכרי בעצמו מלקט ומאכיל בהמת ישראל אין ישראל זקוק לומר אל תלקט דנכרי אדעתא דנפשיה קעביד כדאמרינן גבי נכרי שבא לכבות. ויעוין במשנה ברורה שכה ס''ק ע''א וז''ל, כיון שאינו עושה זה בצווי ישראל אלא מעצמו ואמרינן דלאו להנאת ישראל מכוין אלא אדעתא דנפשיה עושה כדי להרויח ולכן א"צ למחות בו, וכדלקמן בסימן של"ד סכ"ה לענין דליקה שא"צ למחות בא"י כשבא מעצמו לכבות, משא"כ בסי"א שהישראל בעצמו מאכיל אסור כיון שנהנה בידים וה"ה כשהא"י מאכיל בצוויו ג"כ אסור אף שליקט מעצמו מתחלה.

ומבואר בדבריו דכיון דניתן לפרש את מעשהו כעושה עבור קבלת שכר א''כ בשביל להפקיע את המעשה מעשיה לעצמו כעשיה דישראל בעינן שיהא יחס לישראל בגוף מעשה המלאכה. ונמצא א''כ דהנושא של אדעתיה דנפשיה או אדעתיה דישראל קיים בגוף המעשה. והיה מקום לומר דלא יהני בזה צווי אלא בעינן את ההתקבלות בפועל של הישראל, אולם במ''ב כתב דגם בליקט בצוויו חשיב דאיכא יחס לישראל בגוף המלאכה. ויעוין בשער הציון דכתב כן מסברא דנפשיה אולם כבר הבאנו לעיל את הריטב''א בב''מ צ' דמבואר בדבריו דע''י אמירה חשיב עשיה דישראל.

אולם הא מיהא נראה דהיכא דלא מצווה להדיא רק מגלה שרוצה בזה בזה לא יהני למשווי כמלאכה דישראל ולכן בדיבור דרך רמז ליכא איסורא, ולא אמרינן דחשיב עשיה אדעתיה דישראל, רק דהבאנו לעיל מהמג''א דמבאר דהא בשבת אסור הוי מחמת דלא גרע מעושה עבור ישראל ויש לעיין מ''ש אמירה ממש דאסורה גם בע''ש לאמירה דרך רמז ויבואר אי''ה בהמשך.

**באיסור אמירה לישראל והמסתעף ליסוד הרשב''א ותוס' במי שקיבל שבת דמצי לומר לאחר לעשות מלאכה עבורו**

1. **עוד מצינו בדרכי משה סימן רס''ג ס''ק י''ח דמביא את תשובת מהר''ם מרוטנברג** דכתב דחסידים ואנשי מעשה שבאשכנז שהיו מתענים גם ביום י''א בתשרי משום ספיקא דיומא אסור לאחרים לבשל עבורם, ומדמה למתניתין קכ''ב דאסור לנכרי לבשל עבור ישראל. ומבואר במהר''ם דאיכא איסור אמירה לישראל, ומקשה הדרכ''מ על הא דחדית הרשב''א שישראל שקיבל עליו שבת קודם שחשיכה מותר לומר לישראל חברו לעשות לו מלאכה הואיל וכלפיו הוי מלאכת היתר דאמאי לא נאסר מדינא דהמהר''ם וז''ל, וצ"ע מאי שנא ממי שקיבל עליו ב' ימים יום כפור שאחרים אסורין לעשות לו מלאכה כמו שיתבאר לקמן סוף סימן תרכ"ד. ואפשר לחלק דשאני התם דראוי לעשות ב' ימים יום כפור משום ספיקא דיומא מה שאין כן בתוספת שבת. ובפשטות כונתו להקשות שיאסר מדין אמירה לישראל. ובבאור תירוצו יעוין בארחות שבת ח''ג [בבירורי הלכה] סימן י''ט סק''ה דמבאר דנהי דהתירו לחבירו שלא לחוש לספיקא דיומא ואצלו הוי מלאכת היתר, מ''מ להך צד שהמתענה חושש לו המלאכה עצמה היא ''מלאכת יוהכ''פ'' משא''כ במקבל שבת דרק כלפיו איכא איסור שבת נמצא דגם לגביו מלאכת חבירו הוי ''מלאכת חול'' ולכן ליכא בזה לאיסור אמירה.

**ויעוין עוד ברשב''א דף קנ''א ע''א מה דמבאר את החילוק בין עכו''ם לישראל**. וז''ל, ודוקא לישראל חברו מותר ואף על פי שהוא אינו יכול לעשות אבל לגוי אסור לומר לו שמור לי פירותי שהוא חוץ לתחומי, דכל דבר שאינו עושה אינו אומר לגוי ועושה (מו"ק י"ב א'), ומסתברא באומר לו לגוי לך ושמור לי פירותי שבמקום פלוני, אבל אם הגוי כבר באותו תחום כל שכן שהוא מותר לומר לגוי, דלא אמרו כל שאינו עושה אינו אומר לגוי להחמיר עליו יותר מישראל חבירו. ומבואר בדבריו דבאמר לעכו''ם להוציא בתוך תחום דידיה הוצרך למימר דלא אמרו כל שאינו עושה וכו' להחמיר עליו יותר מישראל ולולי זה איכא איסורא גם בכה''ג למרות דליכא בזה מעשה מלאכה. ונראה דבאמירה לעכו''ם כיון דעכו''ם לא שייך לאיסור שבת א''כ כל היחס של מעשהו כמלאכת איסור הוא מכח השייכות לישראל וא''כ העיקר תליא במה דאסור לישראל, וזה מה שהביא הרשב''א להאי כללא דכל דבר שאינו עושה אינו אומר לגוי ועושה דאיסור אמירה לעכו''ם תליא באיסורו של הישראל, ולכן גם בגוונא דהולך בתוך התחום שייך לדון בזה איסור אמירה, כיון דאי נדון את מעשהו ביחס לישראל איכא בזה איסורא לישראל דלישראל אסור להיות בתחום זה. ורק דנקט הרשב''א דהא ודאי איכא סברא דרבנו מעיקרא הגבילו להך איסורא דהוי רק היכא דכל הגרעון בעכו''ם הוי מחמת העדר ציוויו מחמת היותו עכו''ם, ובזה מהני מה דהישראל אסור, אולם כל כמה דהחסרון הוא בגוף המלאכה בהא לא יהני היחס לישראל כמו שבישראל לא מהני היחס אליו לשוויי מלאכה אצל הישראל.

**בהא דליכא סיבה לאיסור מכח שליחות בדינא דהרשב''א**

1. **ובעיקר הא דמבואר ברשב''א דליכא איסור אמירה למי שלא קיבל שבת עדיין.** בשלמא אי איסור אמירה הוי מצב בעשיה לאשווי כ''מלאכת ישראל'' א''כ כל כמה דחסר בגוף מעשה המלאכה לא יהני ביחס לישראל לאשוויי למלאכה, אולם אי נימא דגדר איסור אמירה הוי בגדר שליחות, א''כ מאי איכפת לן דהשליח לא מצווה בזה סכ''ס כל כמה דניחס את העשיה למשלח איכא בזה איסורא כלפי המשלח, ויעוין בשו''ע הרב בקו''א רס''ג הערה ח' דתמה בזה דבשלמא בשמירת פירות, דהתם אין חבירו עושה שום מלאכה כלל שהולך בתוך תחומו, ואף שהולך ע"י אמירתו של זה הרי זה כאלו זה הוליך אותו שם או נשאו אותו שם בתוך תחומו של חבירו, שלא היה עושה איסור בהולכה זו או במשא זו אלא משום עצמו שלו אסור להלך שם, אבל עכשיו שהוא עצמו אינו מהלך שם רק שחבירו מהלך שם ע"י אמירתו לא נעשה שום מלאכה בשליחותו, אבל כאן מה שחבירו מבעיר בשליחותו הרי זה כאילו אוחז ידו של חבירו ומבעיר בה שנעשית כידו אריכתא.

**ויעוי''ש מה דמחלק בין איסור שליחות לאיסור אמירה** וז''ל, והענין הוא דהנה ב' מיני אסורים יש בעושה מלאכה ע"י אחר, א' משום שהאחר עושה בשבילו וזה אסור בנכרי אפילו בלא אמירה אליו שצריך למחות בידו כדאיתא בדף קכ"א אדעתא דישראל מי שרי, והטעם משום דכשעושה בשביל ישראל נעשה שלוחו ושלוחו כמותו דיש שליחות לנכרי לחומרא כמ"ש הגהות מיימוניות פ"ו, ואפשר דכולי עלמא מודו בזה לענין שבת וכיוצא בה. אבל כשעושה בשביל עצמו אין בה משום שלוחו כמותו, אלא שהאמירה אסורה בשבת עצמה משום ממצוא חפצך, וזהו איסור ב', דהיינו כל שאסור לו לעשות בעצמו אסור לדבר מעניינו.ולמדו מזה התוס' לענין קבלת שבת, דהא פשיטא להו דהמקבל שבת מבעוד יום על עצמו, אף שמסתמא קבל עליו כל חומרות וסייגים השייכים לשבת כמו שנתבאר בסי' רס"א, מכל מקום לא קבל מסתמא אלא איסורים התלויים בגופו אבל לא התלויים חוץ לגופו, כגון אחר העושה בשבילו שלא יצטרך למחות, וכו' שאיסור זה נולד בשעת עשיית מלאכה שעושה בשבילו שנעשית ידו כידו, ואיסור הבא מאליו הוא והוא אינו עושה שום מעשה בזה, וזה ודאי לא קבל עליו, אבל אותו דבר שעושה בעצמו מה לי שעושה באחד משאר איבריו ומה לי שעושה בפיו, דעקימת שפתיו גופא יש בה איסור שמתעסק בדבר האסור כמו רגליו המהלכין להחשיך על התחום לדבר האסור לו. ועל זה הביאו ראיה משמירת פירות דכיון שלחבירו מותר אין באמירתו כלום, ר"ל שאין מתעסק כלל בדבר האסור אלא בדבר המותר עכ''ל.

**ומבואר בדבריו דמחלק בין איסורא דדמצא חפצך דהוי איסור בגוף האמירה לדין שליחות דהוי איסורא דממילא מכח היחס שלו למשלח** ומבואר בדבריו דגם בעושה מעצמו הוי בגדר שליחות. ובגדר איסורא דדבר דבר באמירה לעכו''ם למרות דמעשה העכו''ם לא הוי מלאכה יעוי''ש בקו''א וז''ל, וכן לנכרי, אפילו אמר לו לעשותו אחר השבת, דכיון דלעשות בשבת אסור א"כ כשאומר לו לעשות למחר הרי מתעסק בדבר האסור לו היום, דהיינו עשיית הנכרי בשבילו שהיא עצמה אסורה משום דיש שליחות לחומרא, או מאיזה טעם שיהיה, ולכן אסור לדבר ממנה אף על פי שהיא למחר. ומבואר בדבריו דלאחר דאיכא איסורא אמירה לעכו''ם דבזה נתחדש דאיכא איסורא בעשית העכו''ם מכח הישראל הלכך איכא בזה לדינא ד''דבר דבר'', ובזה יתיישב קושית הפמ''ג סימן ש''ז א''א ס''ק כ''ט בהא דפסק הרמ''א דמותר לומר נכרי לעשותת מלאכה בעצמו ומקשה הפמ''ג דאמאי ליכא בזה איסורא דדבר דבר, ולפי''ז ניחא היטב דכל כמה דליכא בזה איכא איסור אמירה לעכו''ם לא שייך בזה לאיסורא דדבר דבר. והגרמ''י רוטשילד הביא מהקובץ תשובות למרן הגרי''ש ח''ה סימן מ''ט דמאריך ביסוד זה.

**בגדר תרי דיני דאיסור אמירה**

1. ועיקר היסוד דאיכא תרי דיני באיסור אמירה כבר הוכיחו כן האחרונים מהא דאיכא איסור אמירה למוצ''ש ובהא ודאי איסורו מכח דינא דדבר דבר [יעוין בקה''י סימן נה ובקוב''ש ביצה אות מט, רק דיעוין ברש''י ע''ז טו דנקט לעיקר איסורא דאמירה לעכו''ם לקרא ד''דבר דבר'' וצ''ב] אולם הא דנקט השו''ע הרב דדין שליחות הוי גם היכא דנעשה ממילא בלי שום צווי מהבעלים צ''ב גדר הדבר דכי איכא בזה דין זכין.

**ובאמת יעוין בקה''י סימן י''ד דמוכיח דאיכא פלוגתא בין הרמב'ם והראב''ד בגדר איסור אמירה,** אי הוי מחמת דהוי כשלוחו או דהוי כדרשת המכילתא דלא יעשה הגוי מלאכתך [ויעוין בשער הציון בסימן רמ''ג סק''ז דהביא מהסמ''ג דדן אי הוי דאוריתא ויעוי''ש שער הציון דמסיק דהוי רק אסמכתא], דהנה יעוין ברמב''ם פרק ו' הי''ב דס''ל דבשוכר פועל לזמן מרובה דמצי לעשות בחול את הפעולה ליכא בזה איסור אמירה לעכו''ם מכח האמירה דע''ש, כיון דמצד האמירה לא מחויב לעשות בשבת. ובראב''ד תמה עליו דאמאי ליכא בזה איסור אמירה לעכו''ם כיון דהוא משלם לו בכל יום על עבודתו ונמצא דמשתרשי ליה בהאי מלאכה. ומבאר הקה''י דהרמב''ם ס''ל דהוי גדר שליחות ולכן כל היכא דמצד האמירה לא מצוהו לעשותו בשבת לא חשיב שלוחו, אולם הראב''ד ס''ל דהוי מחמת דחשיב ''מלאכת ישראל'' א''כ רק בקבלן דלא מקבל על גוף העובדה חשיב דעושב בשלו אולם בשכיר שמקבל על העובדה חשיב כעשיה לישראל.

**אולם יעוי''ש בקה''י דהוכיח מהא דגם עושה מעצמו עבור ישראל איכא איסורא למרות דלא מצווהו דאיכא איסורא מכח ממה דהוי מלאכת ישראל** רק דהרמב''ם ס''ל דהוי רק היכא דעושה בביתו של ישראל. ויעוין עוד בקה''י שם דהוכיח מהא דדנה הגמ' בב''מ דף צ' לאיסורא דאמירה לעכו''ם דהוי גדר שליחות דאיסורא דלא יעשה הוי דין מיוחד בשבת ומאי שיאטיה לשאר איסורים ויעוי''ש דדחק דגם לראב''ד איכא תרי דיני. רק דס''ל דגם בבית העכו''ם איכא לאיסורא דלא יעשה ולכן גם בשכירות לזמן ארוך איכא איסורא. ולפי דרך הקה''י יוצא דאיכא תרי דיני באמירה לעכו''ם גם איסורא דלא יעשה וגם דין שליחות, ורק דהרמב''ם והראב''ד פליגי אי איסורא דלא יעשה הוי רק בבית הישראל וצ''ב. ולפי מה דנקט בשו'ע הרב דגם בעושה מעצמו איכא דין שליחות ניחא היטב דלא הוי תרי דיני. ובבאור פלוגתת הרמב''ם והראב''ד ניתן לומר דפליגי אי היכא דתלוי בדעת השליח אי לעשותו בשבת הוי סיבה להפקיע את היחס שלו כשליח דישראל לענין האיסור.

**ובעיקר הוכחת הקה''י מהא דעושה מלאכה עבוד ישראל אסור יעוין באבנ''ז** או''ח סימן מא דגם הוכיח מכח זה דאיכא תרי דיני דין שליחות ודין איסור מכח המלאכה. ובגדר הך איסורא דעושה לדע ישראל יעוי''ש וז''ל, אלא דבעושה לדעת ישראל מדינא אסור מדרבנן. שהרי איסור מחמר אפילו בבהמת גוי דאסור משום שהבהמה עשה על דעתו. וכן אסרה תורה בקטן עושה על דעת אביו. היינו שהקטן עושה מחמת שיודע שנח לאביו [כמו שפרש"י] אף שאינו מצוהו ולית בי' משום להזהיר גדולים על הקטנים. מכל מקום אסרה תורה מדכתיב ובנך. והוא טעם אחד עם איסור בהמה משום שעושים על דעתו כדאיתא בפרק קמא דקידושין [כב ע"ב] עבד קטן כבהמה דמי. על כן בגוי עושה על דעתו, הגם שלא דמי לבהמה וקטן שאין להם דעת עצמם כלל. מכל מקום הי' אסור מדרבנן. ולא משום שליחות שהרי אין ישראל שולחו ומצוהו כלל. רק שהנכרי עושה על דעתו אסור.

**בקושית האחרונים אמאי בעי כלל לאיסור אמירה לעכו''ם ואמאי לא נאסר מדין שליחות**

1. **אלא דבעיקר הך גדר דשליחות באמירה לעכו''ם יש לעיין דידוע קושית האחרונים** להנך ראשונים בב''מ ע''א דס''ל דיש שליחות לעכו''ם לחומרא מדרבנן דאמאי בעי לחידושא דאיסורא דאמירה לעכו''ם וביותר קשה לפי מה שהוכיח הנתיבות שמח ד' דהיכא דאיכא שליחות לד''ע מהני גם עכו''ם [ויעוין בחידושי הגר''ש ב''מ סימן י''ד דמביא כמה ראיות ליסוד זה דבשליחות מעשה ליכא למיעוטא דעכו''ם וחשו''ק] דלפי''ז קשה טובא אמאי אמירה לעכו''ם לא נאסר מדאוריתא.

**וידוע תרוץ החת''ס** [בשו''ת או''ח סימן פ''ד, ובחלק ו' סימן כ''ד ובחידושים לשבת קנ ע''א ד''ה לא] וכן בבית מאיר אבהע''ז ה' סק''ד וכן בישועות יעקב אבהע''ז ה' סק''ה, דאיסורא דמלאכת שבת הוא בביטול המנוחה ומאחר דהמשלח שובת לא שייך לחייבו במעשה השליח אלא דעדיין קשה מספק הגמ' בב''מ בלאו דחסימה ושאר איסורים. ועיקר יסודם נסתר מקושית הירושלמי ר''פ במה מדליקין וכן הנמוק''י ב''ק דאמאי מדליק נר מע''ש לא מחייב.

**ובנתיבות שם מתרץ** וז''ל, ולכך נראה דדוקא עבירה שנעשית בישראל שהוא מצווה עליו, המשלח חייב כשהשליח אינו בר חיובא, כגון כהן שאמר לישראל קדש לי אשה גרושה שע"י השליחות נתקדשה הגרושה לכהן, וכן באקפי לי גדול שנעשה ישראל מוקף על ידו, אבל באומר לגוי בשל לי בשבת שהגוי מותר לבשל בשבת ולא נעשתה עבירה כלל ומה שאכל הישראל כשנתבשל אין בו איסור מדאורייתא כלל. ויעוין בברכ''ש שבת י''ח אות ג' דמבאר בכונתו דכיון דאיסורא דשבת נובע מכח הסתירה לשבת א''כ בעכו''ם דלא מצווה בשבת הוי חסרון בגוף מעשהו דהוי כעושה בחול וא''כ לא שייך בזה שליחות דגם אי ניחס את המעשה למשלח הוי כעשיה דחול. אולם גם בזה לא יתישב הגמ' בב''מ ויעוין במשנת הגרח''ש סימן כ''ז דדחק דהגמ' בב''מ אזיל כהך לישנא דגם בשליח לאו בר חיובא איכא לחסרון דאשלד''ע. **ולכאורה מוכח מזה מזה את יסוד הגרש''ש** [מובא בשיעורי הגר''ש קידושין אות שנג] וכן נקט הקובץ שמועות ב''מ אות ח', דשליחות מעשה איכא רק בעבירה דהחיוב הוא על התוצאה משא''כ היכא דבעינן את מעשה הגברא בגוף האיסור דבזה לא שייך שליחות והבאור בזה הוא דשליחות מהני רק לענין מה דבעי מעשה לענין תביעת האחריות על התוצאה ובזה מהני עשית השליח כמעשה דידיה אולם כל היכא דבעינן את היחס לגברא בגוף האיסור בהא לא שייך למימר דשליחות הוי כגופו ממש.

**רק דיש לעיין אי איסור דחסימה הוי איסור בתוצאה** ויעוין בשיעורי הגר''ש דתמה מההיא דב''מ, אולם יעוי''ש בדף צ' ע''ב בספיקא דר' יונתן בחסמה מחוץ למקום הדישה ואח''כ מכניסה חסומה למקום הדישה אי איכא בזה איסורא או דבעינן את מעשה החסימה,ולהך צד דליכא איסורא מבואר דהא הוי צער בע''ח גרידא אלא איכא חפצא בעצם מעשה החסימה, ויש לדון בפשיטות של הגמ' דאיכא בזה איסורא אי הוי מחמת קיום החסימה כל רגע ורגע או מכח עצם המצב שמכניסה חסומה. ויעוין בלשון הרמב''ם שכירות פי''ג ה''ב וז''ל, אחד החוסם אותה בשעת מלאכה ואחד החוסם אותה מקודם ועשה בה מלאכה והיא חסומה. ומשמע דבעינן למעשה החסימה.

**ובעיקר יסוד הנתיבות העיר הגר''ר איזנברג** מדינא דנר ששבת ברכות נ''ב ע''ב יעוין רש''י ד''ה משום דלא שבת, דאיכא חילוק אי הודלק לחולה או דעכו''ם הדליקו דבעכו''ם לא חשיב נר ששבת ומבואר דאיכא יחס למעשה העכו''ם כעשית מלאכה.

**ויעוין בבית מאיר אבהע''ז סימן ה' סק''ד דתמה מזה על יסודו דעיקר איסור שבת הוי בביטול המלאכה** וליכא פגם בעצם המלאכה דא''כ אמאי אין מבדילין על נר שדלק ע''י גוי מפני שלא שבת ממלאכת עבירה. ש''מ דחשיב עבירה ויעוי''ש דעדיין יש לדחוק דעבירה גמורה לא מקרי שיהא שייך בזה שליחות לד''ע ע''י מעשה העכו''ם רק רמז עבירה יש בדבר, רק דמקשה מהא דעכו''ם ששבת חייב מיתה וצ''ב.

**ואולי אפשר לומר דבשביתת שבת איכא שתי דינים.** האחד. מכח מחמת ההכרה במעשה בראשית ובזה עכו''ם לא שייך כמו שמטו משמיה דהגריי''ש כהנמן [יעוין בקונטרס דברי הרב] דחיובו של עכו''ם הוא לא לעבוד אלוהים אחרים וליכא לו חיוב להאמין בה', ושמירת שבת ענינה האמונה בה', ומבאר לפי''ז הא דמבואר ברש''י ביבמות מ''ח דבגר תושב שקיבל ג' מצוות מחויב בשמירת שבת וליכא לו חיוב מיתה [ובאמת דכן נראה בפשטות בגמ' כריתות ט' דמבואר דאיכא לו חיוב עצמי לשמור שבת רק דפליגי התם אי הוי כאיסור חוה''מ או כאיסור יו''ט ובדעת תוס' דפליג על רש''י שם יעוין בערוך לנר שם שמבאר דס''ל דהוי מדרבנן] ומבאר הגריי''ש דבגר תושב גדר הקבלה דז' מצוות דמחויב בהם בתורת ישראל וממילא גם חיובו בע''ז הוא להאמין בה' וממילא מחויב בשמירת שבת דכל מי שלא שומר שבת כעובד ע''ז.

אולם נראה דאיכא דין נוסף בשמירת שבת מחמת עצם שביתת העולם ובזה גם עכו''ם שייך רק דלא מוזהר בזה וכלפי נר ששבת תליא בביטול של השביתה בבריאה.

**אי שייך למימר דמדרבנן דנו בזה דין שליחות**

1. **והשתא יש לעיין על הך צד דאמירה לעכו''ם הוי מדין שליחות דמאחר דשליחות דאוריתא ליכא בזה א''כ מה שייך למימר דרבנן דנו בזה שליחות** הרי איכא חסרון בעיקר פרשת שליחות ויעוין במשנת הגרח''ש סימן כ''ז דנקט דרבנן גזרו איסור שבת בחפצא דמלאכה מצד עצמה היכא שנעשית בעד הישראל וממילא שייכא שליחות על איסור זה גם במעשה העכו''ם והא דבעי לשליחות מאחר דגם לאחר שרבנן גזרו למשווי לעשית הגוי חפצא דאיסורא עדיין אין זה מספיק בשביל איסורא דישראל ולכן בעי לדין שליחות וצ''ב גדר הך צירופא, וכן דבריו יתכנו רק לטעמא דהנתיבות דהוי חסרון בחפצא דעבירה ולא בגוף השליחות אולם שאר הטעמים דהוי חסרון בגוף השליחות עדיין צ''ב. ובאמת יעוין בבית מאיר אבהע''ז ה' סק''ד דהוכיח מרש''י דף קנ''ג דאיכא שליחות לחומרא באיסור שבת. ומבואר בדבריו דרש''י דנקט לטעמא דשליחות לא הוי גדר באיסור אמריה לעכו''ם אלא הוי דין שליחות מדרבנן.

**ובעיקר דבריו דרבנן בגזירתם העמידו את עיקר היחס למעשה העכו''ם כחפצא דחילול שבת יש לעיין מלשון הרמב''ן** בדף קנ''א ע''א וז''ל, וכן אינו רשאי באמירה דערב שבת כדאמרי' בפ"ק [י"ט א'] גבי שליחות איגרות, ואפי' במת וכלה נמי אסור דהא מתחלל השבת למחר ''וכל שהשבת מתחלל בשבילו אסור'' עכ''ל. ובפשטות נראה מלשונו דעשית העכו''ם מצד עצמה הוי מעשה דחילול שבת והאמירה מהני להחשב דמתחלל על ידו.

**בבאור גדר איסורא דאמירה לעכו''ם בשאר איסורים גם אי הוי מאסמכתא דלא יעשה**

1. **ובעיקר טענת הקה''י דלא שייך לאיסורא ד''לא יעשה'' בשאר איסורים יעוין בר''ן ב''מ דף צ' דמביא את דרשת המכילתא גם ביחס לאמירה לעכו''ם בשאר איסורים**. ונראה דאפשר לומר דגדר הך איסורא דמלאכת ישראל לא הוי כמו שנקט האבנ''ז דמדמי ליה לשביתת בהמתו אלא היסוד בזה הוא דרבנן גזרו למידן את עצם המצב של היחס בין מעשה העבירה לישראל או ע''י אמירתו או בעצם הדבר שנעשה עבורו כחפצא דאיסורא כלפיו והתביעה עליו מחמת דחשיב בזה כעושה איסור ורבנן הרחיבו את המושג מעשה איסור דלא בעי דוקא את התיחסותו בגוף המעשה.

**ולפי''ז ניחא היטב הא דהבאנו לעיל מהראשונים דדנו אי בעינן שהאמירה תהא בזמן החיוב, דלפי מה שנתבאר יוצא דהאמירה היא חלק מהמחייב דבזה נוצר השייכות שלו לאיסור.** ואפשר דבעינן שהאמירה תיעשה בזמן האיסור ורק אז משתייך לאיסור, ונראה דגם לאחר דנקטו הראשונים דנאסר באמירה בע''ש, הסיבה היא מחמת דכיון דאמירה הוי כעשיה מצדו ע''י דמסבב את המעשה באמירתו, נמצא דגם בשבת איכא להאי יחס דאמירה, ונתבע מכח האי יחס דאיכא בשבת, רק דלא בעינן שמעשה האמירה יעשה בשבת, אולם הא מיהא בעינן לחפצא דאמירה, ובזה יתבאר הא דמדמי הט''ז והגר''א את אמירה בשבת למוצ''ש לאמירה בע''ש דבתרוייהו בעי אמירה דגם איסורא דדבר דבר מצריך אמריה דבזה חשיב כעשיה מסוימת של יציאה משבת.

**ולפי''ז נראה דאפשר לבאר דבאמירה דרך רמז כיון דליכא בזה חפצא דאמירה נמצא דליכא בזה עשיה מצדו ולא דיינינן ליה כעושה את המעשה**, ורק דמאחר דגם בזה איכא יחס מסוים למעשה במה דנעשה לקיום רצונו, הלכך בשבת מיהא אסירא, רק דבזה בעינן דהרמז יעשה בזמן האיסור כיון דהשיכות שלו נעשית רק מכח הך דיבורא וליכא מצב של אמירה שקיים גם אח''כ. ולפי''ז מבואר היטב הא דהבאנו לעיל כמה ראיות דעיקר הנושא באמירה לעכו''ם הוא היחס בין המעשה למי שנעשה מחמתו או עבורו דבזה קיים כל סיבת האיסור.

**ונראה דגם לטעמא דהרמב''ם** פ''ו ה''א שאסרו אמירה לעכו''ם משום שחששו שמא יבא לעשות בעצמו, אין נראה דכל הנידונים והחילוקים עומדים ביחס לגזירה אי ראוי לגזור בכה''ג אלא מכח האי חששא רבנן העמידו מצב זה של אמירה לעכו''ם כמעשה איסור לישראל**.**

**הוכחה מאיסורא דאמירה לעבד וגר תושב דאיכא משמעות בדאוריתא לאמירה**

1. **ונראה להוכיח דאיכא משמעות להאי יחס של אמירה גם בדאוריתא כמו שהעיר הגרמ''י רוטשילד מסוגית הגמ' יבמות** מ''ח ע''ב דמבואר שם לקרא דינפש בן אמתך והגר דהגמ' דורשת מזה איסורא לגר תושב, ובתו' מבאר דהוי איסורא לישראל שיעשה מלאכה עבורו, וכן נפסק בשו''ע ש''ד א', רק דברמב''ם ספ''כ מבואר דהוי רק בשכירו ולקיטו כפי איך שהבין הרשב''א בדבריו, וברא''ש ביבמות נקט דבעינן שיתגדל בבית הישראל כמו שכירו, ומבואר דבעינן יחס בגופם לישראל. אולם בשו''ת הרשב''א ח''א נ''ט דקט דהאי איסורא הוי גם ביחס לישראל אחר דלא הוי תחת רשותו כלל, וכן בעבד איכא איסור אמירה גם לישראל אחר שיעשה לו מלאכה, וכן נפסק בשו''ע ש''ד א', [ויעוין עוד ברשב''א וברמב''ן ובריטב''א יבמות מ''ח ע''ב] ומבואר דאיכא בזה יחס של מעשה איסור כלפי מי שצוהו. והא דהוי רק בגר תושב ולא בעכו''ם למרות דגר תושב מצד עצמו לא מחויב בשבת ואיכא לו איסורא לשבות כמו שנקט התוס' ביבמות שם, אולי אפשר לומר דבעכו''ם הוי כבהמה ומעשיו לא הוי סתירה לשבת אלא רק מכח היחס לישראל וזה נאסר רק מדרבנן משא''כ גר תושב דהוי כגירות במקצת [יעוין בחידושי הגרי''ז בסוף הספר במכתבים] א''כ אפשר דבזה הפקעתו רק מחמת חסרון הצווי ולפי מה שהובא לעייל מהגריי''ש כהנמן בבאור רש''י ביבמות דשאני חיובא דע''ז בגר תושב מעכו''ם אפשר דגם שאר הראשונים מודים בזה רק דהא דנקט רש''י דהוי סיבה שיהא חייב בשמירת שבת ס''ל דלא הוי סיבה אולם הא מיהא מודו דאיכא משמעות מכח זה לחילול שבת דידיה.

**ונראה דלמרות דהך יחס הוי סיבה בדאוריתא רק לגבי איסור שבת,** מ''מ חזינן דיש אופן של יחס למעשה מכח הצווי ורק בדאוריתא ליכא בזה יחס של מלאכה אלא רק לענין דאיכא בזה ביטול שביתה, אולם רבנן נתנו בזה תורת ''מלאכה דישראל'' ולכן הוי גם בשאר איסורים.

**בספק הרעק''א היכא דרק אצל העכו''ם הוי עבירה אי איכא בזה איסור אמירה לעכו''ם**

1. יעוין ברעק''א בביצה ל''ז דנסתפק בגוונא דלישראל ליכא בזה איסור תחומין אולם הנכרי הולך חוץ לתחום אי איכא בזה איסור אמירה, כיון דלגבי הנכרי הוי מלאכה או דכל שישראל בעצמו מותר לעשות דבר זה ליכא בזה איסור אמירה. ונראה דבאיסורא דדבר דבר אי נימא דבאמריה לעכו''ם כל סיבת האיסור שייכא רק לאחר שרבנן אסרו למעשה העכו''ם א''כ ליכא מקום לדון על איסורא דדבר דבר בפני עצמו, ובדין שליחות דאמירה ברעק''א דהקשה מזה נהנה וזה מתחייב נראה דהבין דהוי בגדרי שליחות דעלמא, וא''כ יצא דהוי ספק בדין שליחות מעשה אי נדון כפי מעשיו או כפי מעשה השליח ויש לעיין. ולפי מה שנתבאר דהוי צירוף למעשה מכח אמירתו א''כ יש מקום לדון בגדר הך צירופא אי נתבע על עשית העכו''ם או דחשיב עשיה דידיה.

**בדין אמירה לנכרי שיאמר לנכרי אחר**

1. **שאלה זו מתחלקת לשתים האחד באופן שאמר לו בשבת. שנית באופן שאמר לו בע''ש**. ובאופן שאמר לו בשבת איכא לדון גם מצד ממצא חפצך דבזה בעצם האמירה איכא איסורא, רק דיעוין בחוות יאיר שו''ת נג דנקט דבאמירה לעשות מלאכה ליכא בגוף האמירה לאיסורא דממצא חפצך ולכן ליכא בגוף האמירה איסור כיון דאמר לו שיאמר לעכו''ם, והא דמבואר בגמ' בדף ק''נ דאסור לומר לומר לנכרי לשכור לו פועלים [יעוי''ש דמביא מעבודת הגרשוני דהוכיח מזה לאסור אמירה לאמירה ומבאר עבוה''ג דהוי מחמת דנראה הנכרי השני כשלוחו של ישראל] הוי מחמת דאמירה לשכור פועלים הוי אמירה דמשא ומתן, ואית ביה איסורא דממצא חפצך ונמצא דאמר לו לעשות איסור משא''כ באמירה לעשות מלאכה דליכא בזה משא ומתן. אולם יעוין בשו''ת חת''ס ח''א ס' דנקט דגם בכה''ג דא''ל שיאמר לעכו''ם לעשות מלאכה איכא בזה איסורא דמצא חפצך ודבר דבר.ויעוין בחו''מ קפ''ה דמאריך בזה על פי יסוד הרמב''ן על התורה בגדר איסורא דשבות.

רק יעוי''ש דנקט דבאמירה מע''ש דבעי לדין שליחות ליכא איסורא כיון דהו''ל כמילי דלא ממסרן לשליח. רק דעדיין יש לעיין אי שייך בזה לאיסורא דמלאכת ישראל ואפשר דבזה כיון דבעינן יחס למלאכה א''כ בעינן שיהא יחס ישר באמריתו לגוף המלאכה. אולם יעוין באמרי בינה דיני שבת יב דדן דלכה''פ יהני בתורת רמז ולפי''ז יאסר רק בשבת עצמה. אולם יעוין בבאור הלכה ש''ז סעיף ב' דמוכיח מהרשב''א דאיכא בזה איסורא גם בע''ש. ולדינא יעוין במ''ב ש''ז ס''ק כ''ד דהביא מספר החיים לגר''ש קלוגר שבמקום הפסד גדול יש לסמוך על המקילים ויעוין בספר החיים דמבאר דהוי מחמת דחשיב שבות דשבות. ויעוין בארחות שבת פכ''ג הערה קמב דמביאים מהגר''ש קלוגר בספרו שו''ת טוב טעם ודעת דחזר בו ואסר מחמת דכל השלוחים נחשבים כשלוחו של ראשון.

ובעיקר מה דדנו בזה לאיסורא ד''ממצא חפצך'' אי נימא דבאמירה לעכו''ם ה''ממצא חפצך'' נובע מכח איסורא דאמירה לעכו''ם ולולי זה ליכא איסורא במעשה העכו''ם א''כ לא שייך לדון על ממצא חפצך בפני עצמו.

**בדין אמירה לאמירה כשהשני לא יודע שעושה מלאכה עבור הישראל**

1. **יעוין בפמ''ג במ''ז רעו סק''ה וז''ל, כאן י"ל כולי עלמא מודים דאין נראה כשלוחו של ישראל**. ויעוין בשו"ת חתם סופר חלק ה חו''מ סימן קפה דנקט דכל הנידון הוא באופן שהגוי האחרון אינו יודע שעושה ע"ד ישראל דאם עושה בשבת ע"ד ישראל אסור ליהנות ממנו אפילו בלא אמירה. ויש לדון דאי נימא דהצד לאסור אמירה לאמירה הוא מחמת דחשיב בהכי מלאכת ישראל כיון דסכ''ס נעשה מחמתו א''כ מאי איכפת לן דעתו של העכו''ם. וגם אי הוי בגדרי שליחות יש לעיין בזה דאי נימא דאיכא בזה שליחות מאי איכפת לן דעתו של השליח אא''כ נימא דליכא בזה שליחות כיון דהוי מילי ורק דנראה כשלוחו, ובזה בעינן שיעשה על דעת הישראל.

**ביסוד תרומת הדשן סו דליכא איסור אמירה לעכו''ם במעשה דפס''ר**

1. **יעוין ברמ''א רנ''ג ה' דמביא את יסוד התרוה''ד דמותר לומר לנכרי להדליק התנור לצורך חולה** למרות דאיכא שם קדירה דמתבשלת על ידו שלא לצורך החולה, ובתרומת הדשן מבאר דבשבות דרבנן איכא חילוק בין מתכוין לאין מתכוין ופס''ר. ויעוין בבהגר''א סימן רנ''ג סעיף ה' ד''ה ומבערת, דמבאר דהוי מחמת דפס''ר גם אסור מדרבנן והוי שבות דשבות רק דמקשה דפס''ר דניח''ל אסור מדאוריתא.

**ויעוין בשו''ע הרב סימן רנ''ג סעיף י' דהוי סברא באיסורא דאמירה לעכו''ם** וז''ל, ואף שכל דבר שאסור לעשותו בשבת אסור לומר לנכרי לעשותו מכל מקום כאן שהאיסור נעשה מאליו בלא מתכוין והישראל אינו אומר לו כלל לעשותו אלא שולחו לעשות דבר המותר אם כן אף שמאליו נעשה האיסור הרי לא נעשה בשליחות הישראל שהישראל לא צוהו על ככה והנכרי אינו מוזהר כלל על השבת אלא שאסור לנו לשלחו לעשות איסור עכ''ל. **ויעוין בישועות יעקב** רנ''ג ס''ק י''ד דגם נקט דהוי סברא רק באמירה לעכו''ם כיון דאין זה בכלל הצווי. ומבואר דהוי גרעון בשליחות. ויש לעיין באיסורא ד''מלאכת ישראל'' אי תליא באופן האמירה.

**ויעוין עוד בשערי חיים** גיטין סימן כ''ד דמחדש דפס''ר לא חשיב מעשה גמור אלא רק תביעת אחריות על מעשיו והלכך בזה לא שייך להתבע על מעשה העכו''ם כיון דלאו מעשה דידיה חשיב ומה דכתוצאה מן המעשה נעשתה מלאכה אינו ענין לישראל המוזהר ומחיוב על השבת דהתורה הטילה עליו אחריות על תוצאת המעשה אבל לא לעכו''ם שאינו באזהרת שבת. והא דליכא בזה לאיסורא דדבר דבר הוי מחמת דאיכא בהאי אמירה צורך מצוה ולהיתר האמירה לא איכפת לן דאיכא ג''כ צורך שאין עליו היתר.

**אבל קטן שבא לכבות אין שומעין לו מפני ששביתתו עליהן. שמעת מינה קטן אוכל נבלות בית דין מצווין עליו להפרישו אמר רבי יוחנן בקטן העושה לדעת אביו.**

1. **יעוין ברשב''א דמבאר דחשיב כספיה,** ומוסיף הרשב''א דגם לפי מה דנקט דבאיסור דרבנן ליכא איסור ספיה מ''מ היכא דהוי לצורך אביו איכא איסורא. ויעוין ברשב''א ס''פ חרש דהוי מחמת דלמא אתי למסרך. ובפשטות מבואר ברשב"א דל"ש אתי למיסרך כשעושה לצרכי עצמו. ויעוין באחיעזר ח''ג פ''א סק''ד דדן אי איכא מזה ראיה נגד יסוד תרומת הדשן בפסקים סימן ס''ב דעיקר איסור ספיה נובע מכח החשש דדלמא אתי למסרך, או דס"ל לרשב"א דבאיסור תורה חיישינן שלא ירגיל א"ע אף מחשש רחוק, ובדרבנן דוקא בעושה לצרכינו אתי למיסרך, אבל בעושה לצרכיו לא חיישינן להכי.

**אלא דבעיקר איסורא דקטן העושה לצורך הגדול יעוין ברעק''א קמא טו דנקט דבעושה לצורך הגדול אסור מדינא ולא מחמת דאתי למיסרך**, וז''ל, אנחנו לא באנו למדה זו לאסור מטעם אתי למסרך, דדוקא בההיא דזמן ביוה"כ [עירובין מ' ע''ב ] דמדינא הוי מותר ליתן לקטן לשתות, דמה שעושה הקטן השתיה הוא צורך עצמו, אלא דמ"מ כיון דאנן עושים בשבילנו להטעימו לכוס בשביל לברך עליה שהחיינו אסור דדלמא אתי למסרך. ''אבל אם מעשה התינוק על דעת הגדול מדינא אסור'' עכ''ל. וברשב''א מבואר דגם הכא איכא להאי גזירה, ובגוף דברי הרעק''א יעוין במשנת אליהו סוכה כוד מוכיח מזה דאיכא איסור אמירה לקטן**.**

**ובעיקר האי דינא דמתניתין יש לעיין בלשון המשנה מפני ששביתתו עליהם** **ויעוין ברשב''א בדף קנ''ג** ע''ב ד''ה כשהיא, וז''ל, וכל שבגופו איכא איסורא דאורייתא אי אמרינן לקטן למיעבד איכא נמי איסורא דאורייתא דכתיב לא תאכלום קרי ביה לא תאכילום, ואמרינן ביבמות פרק חרש לא יאמר אדם לתינוק הבא לי חותם הבא לי מפתח אבל מניחו תולש מניחו זורק, ולעיל נמי תני' קטן שבא לכבות אין שומעין לו, ואוקימנא בגמרא בקטן העושה על דעת אביו, כלומר ועובר בזה משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך. ויש לעיין דכיון דהרשב''א הביא בתחילה לאיסור ספיה א''כ אמאי בעי למימר דאיכא בזה איסור שביתה.

**ויעוין בגר"ח הוצאת מישור בסוגין דמובא שם בשם הגרי"ז** דמבאר דפשטא דלישנא דאומרים לו אל תכבה משמע שגם אחרים מחויבים בזה וא"כ מה יהני מה שביחס לאב הוי ספיה, ולכן הוצרך הרשב"א לילפותא דשביתת בנו דהיסוד בזה הוא דהוי חילול שבת באב ולא רק דין לאפרושי מאיסורא דידיה, ולפי"ז ניחא הא דמצווין להפרישו דבעלמא מעשה קטן לא הוי מעשה משא"כ הכא דע"י מעשה איכא חילול שבת דאב, ויעוין באחיעזר ח"ג פ"א אות כ"ט דמביא מהגר"ח מוולז'ין דמכח האי דינא איכא לזה חומרא של חילול שבת ולכן בעי להאי קרא דלא סגי בגזה"כ דלא תאכילום.

**אלא דבדברי הראשונים בסוגין וביבמות קי''ד דהוכיחו ממתניתין דקטן העושה ע''ד אביו חשיב ספיה לכאורה מבואר דבהא ליכא לדינא דשביתת בנו** דא"כ מה הוכיחו דחשיב ספיה. ואפשר דס"ל לראשונים דמאחר דהא מבואר בסוגין שבשביתת בנו בעי יחס בין האב למעשה בנו דאל"כ אמאי ליכא חיוב לאפרושי ממלאכתו כמו בשביתת עבדו דגם בעושה לעצמו איכא איסורא, ובבאור הדבר יעוין בקרן אורה יבמות קי''ד בד"ה רש"י, דמבאר דמה שעושה כדרכו דרך שחוק זהו מנוחתו והוי כבהמה דמה דהוי דרך מנוחתה ליכא חיוב, וא"כ בעי דיהא יחס בין האב לבן דחשיב עשיה דידיה, וא"כ אפשר דדימו את גדר היחס הנצרך לספיה לגדר היחס הנצרך לשביתה. רק דמלשונם נראה דחיובו רק מדין ספיה וצ"ב.

**ובעיקר ישוב הרשב"א** יעוי"ש באחיעזר דרוצה לדקדק דהא דחשיב ספיה הוי רק באומר לבנו משא"כ היכא דעושה מעצמו ע''ד אביו בהא הוי רק מצד דין שביתת בנו.

**ויעוין עוד בשו''ת חת''ס או''ח פ''ג בסופו מה דמישב את הסתירה ברשב''א** דבקטן ליכא דין שביתה כמו בבהמה, דבשביתת בהמתו כתוב למען ינוח שורך וחמורך ולא מוזכר בנו, ורק בלאו דמחמר דנלמד דלא תעשה מלאכה אתה ובנך וכו' בהא ילפינן לאיסורא לקטן וא''כ הוי כמחמר דעושה מלאכה עם צירוף הבהמה שמחמר אחריה והוא בלאו, ובזה מוזהר נמי על בנו שהרי כתיב לא תעשה מלאכה אתה ובנך, רק דחמור הבן מבהמה, שהבהמה דוקא מחמר אבל בן שיש לו דעת ומבין קריצות אביו ורמיזותיו כל שעשה לדעת אביו עובר מדאורייתא על לאו הזה, ובהא ליכא לא תאכילום מאחר דלא סייע לו בעבירה.

**ובאמרי בינה דיני שבת סימן ז' תירץ דבקטן אין לו מחשבה, ובשבת מלאכת מחשבת אסרה תורה, ואין שם מלאכה רק היכא שמכוון למלאכה**, לכן אי לאו דגלי קרא בשבת להזהיר גדולים על הקטנים לא היינו יכולים למילף מדם ושרצים דשם איתעביד איסורא אף אם אוכל הקטן בלא כוונה, וכן בטומאה אף בהעדר שום כונה מ"מ נטמא גופו לכך הזהירה התורה הגדולים על הקטנים, משא"כ בשבת. ובעושה ע"ד אביו דאז דעת ומחשבת אביו מצרפינן למעשה הוי כאלו עושין מעשה מלאכת מחשבת. ויעוין באחיעזר ח''ג פ''א ס''ק כ''ג דדחה דבריו וז''ל, דאע"פ שאין לו מחשבה וכונה, מ"מ הא יש לו מחשבה במילי דעלמא, שרצונו לכבות את הנר או להוציא הוצאה לרה"ר, והא דמלאכת מחשבת אסרה תורה היינו אם טעה במעשה שהתכוון לחתוך מחובר זה וחתך מחובר אחר, או שלא הכיר בה כמבואר בב"ק כ"ו שנפל אבן מחיקו ולא הכיר בה.

**ויעוי''ש באמרי בינה דמוכיח יסוד זה מהא דמבואר מד' רבנו ירוחם שהובא בב"י סי' של"ד [יעוין בשעה''צ שלד ס''ק נ''ד] דלאו דוקא בעושה ע"ד אביו רק שדברו בהוה אבל גם בעושה ע"ד אחר הוי ג"כ בכלל אזהרה דלא תעשה כל מלאכה,** ומבואר דמצרפים לכונת האחר בהדי עשית הקטן. ויעוין באחיעזר שם ס''ק כ''ה דדחה דבריו וז''ל, אולם באמת אינו נכון, דברבנו ירוחם וכן בב"י לא הוזכר כלל הא דל"ת כל מלאכה, ולא איירי הר"י אלא מדין ספיה דס"ל דבעושה ע"ד הגדול הוי כאומר לו לעשות ומיקרי ספיה בידים, ובזה בודאי אין נפ"מ בין אביו לאחר, אבל אינו עובר משום ל"ת כל מלאכה אתה ובנך אלא אביו אבל לא אחר כמו שנראה מד' הראשונים. ובעיקר האי דינא דרבינו ירוחם יש שבארו דהוי איסור אמירה לקטן.