לא פירש
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אלו טריפות / תולעים

חולין סז. היתר תולעת בלא פירשה

**א. אכילת התולעת בפנ"ע-**

קי"ל פד-א גבי שרץ המים דכל שלא פירשו מן הכלי מותרים אף אם יצאו מן המים, וכן בשרץ העוף שנמצא בפירות כל שלא פירש מותר.

וכתב הפר"ח פד-ו דאף שלא פירשה מן הכלי אין היתר לאכול את התולעת בפנ"ע רק שאם אח"כ חזרה למים אין בה איסור לשתות המים עמה.

ודקדק כן בלשון הר"מ, ובאמת הכי משמע לשונות הר"מ בכ"ד, עי' בר"מ פ"ב מאכ"א הי"ז:"מותר לשתותן עם המים", ובהי"ד גבי שרץ פירות:"לאכול הפרי והתולעת שבתוכו", ובהי"ט:"פירש לדופני החבית וחזר ונפל לתוך המים" [כן דקדק בפר"ח].

ולפי"ז ספק הגמ' אם פירש לאויר מיקרי פירש כ"ז נפק"מ רק לענין אם יחזור לפרי אבל בפנ"ע וודאי אסור.

אמנם כתב החזו"א דכל הראשונים [רא"ש רשב"א ור"ן] פי' ספק הגמ' בפירש לאויר וקלט את התולעת באויר חזינן דפליגי על הר"מ וס"ל שהותרה התולעת גם באכילתה בפנ"ע.

בפמ"ג מ"ז פד-ד נתקשה בד' הפר"ח כיון שאם פירש חל בו איסור היאך יחזור להיתר אחר שחזר למים?

וכנראה יש בזה שני דרכים:

א. הפמ"ג שם וחזו"א יד-ב כתבו דבאמת גם אחר שפירש בכלי לא חל בו איסור עדיין, ורק אם אוכלו חשיב פירש בפיו ונאסר באותה שעה, משא"כ אם שותה אותה עם המים לא חשיב פירש בפיו דהיינו רביתיה.

ב. אבל ל"פ באופ"א דמעיקרא לא הותר לאוכלו בפנ"ע, דיסוד ההיתר של לא פירש משום דחשיב חלק מן המים ואינו חשוב בפנ"ע, ואסור לו לאוכלו בפנ"ע רק בצירוף עם המים, וכל שפירש חוץ לכלי הרי אף שחזר כבר אינו חשוב חלק מן המים משא"כ אם פירש בתוך הכלי היינו רביתיה וחשיב עדיין חלק מן המים אלא דלאוכלו בפנ"ע מעולם לא הותר.

אמנם בבינ"א-לד חלק על עיקר דינו של הפר"ח וכתב שגם לאוכלו בפנ"ע יש בו היתר אלא שיש בו איסור אחר משום בל תשקצו [עי' ש"ך פד-ג וט"ז שם] וכל היכא דליכא משום בל תשקצו שרי, וכ"כ ביד יהודה ובפר"ת סק"ג, וכ"נ בפמ"ג בלשון הרשב"א [אמנם הסכים עם הפר"ח בדעת הר"מ].

לפי"ד הפר"ח בשיטת הר"מ וודאי גם בפירשה מתה יש לאסור לאוכלו בפנ"ע ורק אם חזר לאוכל מספק"ל בגמ'.

**ב. העביר את המים מכלי לכלי-**

ברא"ש מסיק שאסור לשאוב בכלי מן הבור, שהרי יש לחוש שתפרוש התולעת בדופני הכלי, ואף דבעלמא קי"ל שאם פירש לדופני הכלי או הבור היינו רביתיה ושרי בשואב מבור לכלי לא אמרינן כן.

בב"י פי' טעמו משום דבור וכלי שני דברים הם, ואם המים בבור לא הותר כ"א הפורש לדופני הבור ולא לדופני הכלי ולכך אם אח"כ העבירם לכלי ופירשו לדפנות אסורים [אמנם כל שהם עדיין עם המשקה היינו רביתיה], משא"כ אם העביר מכלי לכלי שרי אף שפירשו בדופני הכלי.

והנה ברמ"א פד-א כתב שאם שואב בכלי נאסר, ובפשוטו קאי על כל ד' השו"ע בין במים שבבור ובין במים שבכלי, אבל כתב הש"ך סק"ד עפי"ד הב"י דלא קאי אלא על בור ולא על מים שבכלים, ובפר"ח תמה על סתימת הרמ"א בזה.

ובכו"פ פד-א תמה על הב"י דוודאי אין חילוק בין בור לכלי שהרי עיקר ההיתר משום דהיינו רביתיה ומ"ל בור ומ"ל כלי.

רק עיקר חילוקו של הרא"ש הוא בין שאיבה לעירוי, שאם שואב בכלי מהבור או מכלי הרי נדבקים השרצים על דפנות הכלי מבחוץ ופירשו ואסורים, משא"כ במעביר מכלי לכלי ע"י עירוי הרי לא פירשו כלל, וה"ה אם שואב מכלי לכלי ג"כ יהיה איסור וא"ש סתימת הרמ"א.

ובאופ"א קצת נראה בט"ז פד-ה דחיישינן שמא באותה שעה שתחב לבור פירשו ע"ג הכלי או אפי' בתוכו קודם שנכנס המשקה שם, וכה"ג חשיב פירש.

אמנם בבינ"א-לד מסיק להתיר שלא כדעת הכו"פ, וטעמו כתב משום דאף בשעת השאיבה נדבק על דפנות הכלי מבחוץ לא חשיב פירש שהרי יש משקה דבוק לכלי ואף אם אח"כ מתייבש מ"מ חשיב רביתיה שאכתי השרצים מתקרבים כל שעה למים שבתוך הכלי, ורק שצריך שהיו מתחילה תוך הכלי ופירשו לחוץ נאסרים דלאו היינו רביתיה שטבעם להתקרב למים כל שעתא.

אמנם הביא מהשלט"ג שכתב להדיא כדעת הכו"פ שלדעת הרא"ש אסור לשאוב מכלי ע"י כלי, ושלא כדעת הב"י, אבל מ"מ מסיק להתיר.

אבל בערוה"ש פד-כו העיר דלפי"ז נמצא שאסור לשאוב בכף מכלי, ואין המנהג כן, וכתב ליישב דבזה מודה הכו"פ דכיון שתוחב הכף במהירות אין פנאי לשרץ לפרוש עליה וגם העין רואה אם פירש, יודה הט"ז להתיר בזה משא"כ בשואב מבור שיש בו שהות ואין העין שולטת [ולפי"ז לשאוב מכלי לכלי נמי שרי דלא כש"כ השלט"ג והכו"פ].

**ג. פירש בתבשיל-**

כתב בב"י בשם רי"ו שתולעים בחומץ מותרים ואם פירשו לתבשיל לא חשיב פירש ושרי.

ועי' בפר"ח פד-ט [הו"ד בכו"פ סק"ו] שאם פירש במאכל ממקום למקום שרי אבל אם אוכל בקדירה צריך ליזהר שלא יפרוש חוץ לאוכל ואסור.

ובבינ"א-לד תמה ע"ז דכיון שבמאכל עצמו שרי א"כ גם בפירש לדופני הכלי שרי?

ובאר כוונת הפר"ח דלטעמיה אזיל דאסור לאכול את השרץ לבדו וה"נ כוונת הפר"ח שלא לאוכלו לבדו אבל אם יחזור לתבשיל שרי, ועפי"ז כתב דלפי"ד דאף מותר השרץ בפנ"ע אי לאו משום בל תשקצו שרי גם בזה [וכ"נ בכוונת הפר"ח גם בפמ"ג מ"ז פד-ד וחזו"א יד-ב].

ובמהר"ם שיק יו"ד-קה העיד על החת"ס שהיה מסיר את קליפת המלפפון חמוץ, מטעם שכשנוטל את המאכל הרי חשיב התולעת כפירש מן החומץ.

וכעי"ז עי' בחזו"א יד-ג (ד"ה כתב הפמ"ג) שאם נח התולעת על דג שבמים והוציא את הדג מיקרי פירש.

ובמחז"ב לחיד"א פד-ח כתב שמנהג רבנן קדישי בירושלים לסנן את החומץ, עיי"ש ובכה"ח פד-כו.

[עוד יש לדון בד' הב"י דמחומץ לתבשיל לא חשיב פירש, דהנה בשפ"ד פד-ח שאם מערב מים שיש בהם תולעים בקמח ואופה פת חשיב פירש, וכנראה טעמו משום שמתבטל לקמח ונעשה עיסה אחת ואין כאן כבר מים בפנ"ע, ולכאו' יש לדון כן גם לענין חומץ בתבשיל, וצ"ע בביאור החילוק].

**ד. שרץ המים שפירש-**

סז. לא לישפי איניש שכרא בצבייתא באורתא דלמא פריש וכו' וקעבר משום שרץ השורץ על הארץ.

מבואר לגי' דידן שעל שרץ המים שפירש לארץ עובר משום שרץ השורץ על הארץ [ומ"ש אכל פוטיתא לוקה ד' משום לאוין של שרץ ועוד שנים משום לאו המיוחד של שרץ המים לכאו' אם פירש לארץ לוקה עוד משום שרץ הארץ והגמ' איירי בלא פירש בימים ונחלים שאסורים].

אבל בר"מ מאכ"א ב-כ כתב המסנן את היין וכו' לוקה משום שרץ המים או משום שרץ העוף, ולא הזכיר שרץ הארץ כלל, וגי' הרי"ף בסוגיא ואת נבלתם תשקצון לרבות יבחושין שסיננן, ולא כגי' דידן שהוא משום שרץ הארץ, ועי' ערוה"ש.