ע                  א
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / המדיר - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים.**

**המדיר את אשתו מלהנות.** עי' רש"י ותוס' שנחלקו אי קאיי נמי על תשמיש. ונפק"מ עי' בהג' הב"ח על הר"ן. ועי' ברמב"ן בשם הירושלמי ובר"ן. וע"ע רע"א על המשניות ריש פ"ה דנדרים שדן האם כוונתו לאסור הנכסים או הנאת גופו, והביא ראיות מסוגין. ע"ש.

**תוד"ה המדיר וכו',** וקשה דמגופא וכו'. עי' בריטב"א ובמהרש"א. וע"ע במחנ"א נדרים סי' א'.

**בא"ד ועוד כי מוקי לה וכו'**. עי' בתורא"ש בע"ב ד"ה שהדירה וכו' שמוכח שכוונת התוס' להק' מגוונא שהדירה וארוסה ונישאת. וכן משמע משא"ר. ודן בזה בפנ"י בשם המגיני שלמה וע"ע באבנ"מ סי' עב סק"א.

**ביאור קו' הגמ' והא משועבד לה.** מצינו ב' דרכים. **תוס' והרמב"ן ושא"ר נקטו** מצד אלמוה והתחדש בסוגין שיש אלמוה גם לאשה, אך בר"ן נקט בדעת הרמב"ם שקו' הגמ' מדינא שאין קונמות כקדושת הגוף.

**באומר לה צאי מע"י במזונתיך.** ואם איתא וכו'. עי' בראשנים שהביאו ראיה מהכא דגם לר"ה יכול לומר צאיי וכו'. ועי' בריטב"א שכתב 'וכן בדין וכו', עי' בקוב"ש אות רכז דמוכח מהכא דצאיי וכו' לא הוי כמעמיד לה פרעון למזונות. וצ"ע מדברי הריטב"א.

**שי' הרמב"ם.** עי' בר"ן. ובאבנ"מ עב סק"ב ד"ה ולענ"ד נראה וכו'. וע"ע בקו' הלח"מ מ"ש מעונה שאינו יכול לאסור. ועי' במנח"א נדרים סי' א' ובאבנ"מ שם.

**השתא דאדרתן** וכו'. עי' בתוס' בתי' קמא וצ"ב דהא סו"ס ע"ד שידירה לא מחלה ואכתי בשעבודו קאי. ולכך צריך להוסיף בזה דברי הר"ן דבכה"ג לא עשו אלמוה. ועי' בתורי"ד ובשט"ק שכ' דכיון דחל תו לא פקע. ועי' באבנ"מ ריש סי' ע' שדקדק מדבריהם שאי לא מחלה בפירוש, יכולה לחזור ולתבוע.

**הגיע זמן ולא נישאו** עי' ברש"י ותוס'. ובדעת רש"י עי' ברשב"א, וכדעת הרשב"א משמע נמי בירושלמי. וע"ע בפנ"י.

**ופרנס לאו וכו'.** באומר כל הזן אינו מפסיד. בביאור קו' הגמ' מצינו באחרונים ב' דרכים, המחנ"א שלוחין סי' ט' נקט שקו' הגמ' שיש כאן שליחות, אולם במל"מ פ"ה ממלוה הי"ד ורע"א נקטו שקו' הגמ' דמה שמתחייב לפרוע מדין ערב זה מחשיב שנהנה מנכסיו.

ועי' בר"ן ובשא"ר שנקטו שאין הבעל חייב לשלם לפרנס עי' בב"ש קמא סקכ"ז בשם בעל התרומות. ובט"ז ובש"ך שם.

**האם מדירה מגופו או מנכסיו**

מתני'. המדיר את אשתו מלהנות לו וכו'. מהמשנה מבואר שהנדר חל רק על מזונות, ולא על תשמיש המטה, שהרי אילו היתה נאסרת מתשמיש, היה הדין שתצא בב' שבתות לב"ש או שבת אחת לב"ה, ובטעם מדוע לא חל הנדר על תשמיש, נחלקו רש"י ותוס', רש"י כתב שלא חל הנדר על תשמיש משום שהוא משועבד לה, [ובתוס' הק' עליו ב' קו', עי' בסמוך], ולכך מפרש ר"ת שהלשון 'להינות לו' לא משמע אלא הנאת מזונות. ונפק"מ לדינא בגוונא שידירה שהיא ארוסה ואח"כ נישאת, האם צריך להוציא אחר שבת או ב' שבתות, דלרש"י כיון שארוסה אינו משועבד לה חל הנדר, אבל לתוס' אינו בכלל הלשון דליהנות. וכ"כ הב"ח בהג' על הר"ן ובק"נ אות ד'.

וברמב"ן הביא ירושלמי 'תמן תנינא המדיר את אשתו מתשמיש המטה יוציא ויתן כתובה, [כלומר בשבת אחד או בב' שבתות], והכא אתמר הכין, תמן במדירה מגופו, ברם הכא במדירה מנכסיו', ונסתפק הרמב"ן בכוונת הירושלמי, האם כוונתו כתוס' שאין בל' ליהנות לו אלא איסור להנות מנכסיו, או דמיירי שפירש בדבריו להדיא שמדירה רק מנכסיו. ובר"ן פירש דברי הירושלמי כרש"י דכיון שאומר בלשון שאוסר אותו עליה, ולענין תשמיש הרי הוא משועבד לה, לכך מתפרש דבריו שאוסר נכסיו עליה.

הנה נדר אפשר לעשות בב' אופנים, או שאוסר הנאה מגופו, וממילא נאסרת מכל הנאה שבאה מגופו או מממונו, ועוד אופן שאוסר את נכסיו להנאתה. ונסתפק רע"א [במשניות ריש פ"ה דנדרים] איך מיירי הכא, אי איירי שהדירה מנכסיו דווקא, א"כ מה הראשנים דנו מדוע לא נאסר בתשמיש המטה הרי אינו בכלל איסור הנאה מנכסיו. ועוד דבגמ'

בע"ב מקשינן אייך מעמיד פרנס לל' יום, הרי פרנס הוא כשלוחו, דהיינו דכיון שהפרנס נותן לה מזונות בשליחותו, נחשב שההנאה באה ממנו, ואי איירי במדירה מנסיו דוקא כיון שלא חל הנדר על נכסי הפרנס, א"כ ודאי שמותרת בנכסיו, וביותר הרי הבעל עצמו יכול לקנות נכסים ולפרנסה, שהרי לא חל עליהם הנדר כלל. ומזה הוכיח רע"א דאיירי במדירה הנאה מעצמו ולכך אע"פ שהנכסים של הפרנס, מ"מ אם הוא שלוחו, חשיב שנהנת מבעלה, ועל כל סוגי ההנאות חל הנדר. אלא דא"כ הק' מדוע באמת חל ע"ז איסור נדר, הרי כיון שהבעל נותן לה מה שהוא חייב לה, הוי כפריעת חוב בעלמא שגם אם יעשה קונם על חברו, הוא חייב לפרוע, שהרי אינו מהנה את חברו כלל, אלא נותן לו את שלו. וגם הגמ' שאלה רק דכיון דמשועבד לה הכי מצי מדיר, הרי בלאו הכי קשה דכיון שהוא נותן לה מזונות שהוא חייב לה, אינו נחשב שנותן לה הנאה כלל, אלא שהיא לוקחת את הזכות שלה. והניח רע"א בצ"ע.

ומכח קו' זו חידש באבנ"מ סי' עב סק"ב בד"ה ולכן נראה לענ"ד דהמדיר וכו', דהא דרשאי לפרוע חובו, היינו דוקא במדירו הנאה סתם, אבל היכא שהדירו בפירוש שלא להנות בפרעון חובו, חל הנדר ואינו רשאי להינות ממנו. ולכך שפיר איירי באוסר הנאה מגופו, וחל הנדר ולא אמרינן בזה שהאשה גובה את זכותה.

ובאופ"א פי' שם בהג"ה בשם חותנו, דשאני חיוב מזונות דבעל משאר פרעון חוב, דהן אמת שבפרעון חוב, אין לו הנאה כלל, שהרי הוי כלוקח שוה בשוה, וכשזוכה בנכסים הרי הוא לוקח את ממונו, ואפי' בגוונא שהדירו בפירוש מפרעון חובו, משא"כ חיוב מזונות של בעל לאשתו, אין חיוב שהבעל יקנה לאשה את המזונות, ושהיו המזונות שלה, אלא י"ל שאף כשהיא אוכלת מזונות אינה אוכלת אלא מבעלה, אלא שהוא חייב לזונה, ולכך נמי קיי"ל שמותר המזונות של בעלה, ונמצא שגם שהוא חייב לה מזונות אינו נחשב שאת שלה היא גובה, אלא הבעל הוא מהנה אותה מנכסיו. והוא אסר אותם עליה.

ולפי"ז יישב קו' ההפלאה שהק' דכיון דמבואר במתני' שיוציא ויתן כתובה, הרי שנותן לה כתובה, ואיך נותן לה כתובה הרי הדירה מנכסיו, ומוכח שאין הנדר חל על דבר שהוא חייב לה, ולמה הגמ' צריכה להביא ראיה ממשנה במקום אחר. וכמו שהק' התוס' על רש"י מדוע לא הביאו ראיה מהא שאין הנדר חל על תשמיש. [ובדוחק אפש"ל דמתני' מיירי שהדיר אותה מלהנות מנכסיו עד שתתגרש, אבל אחר גירושין לא]. ולהנ"ל ניחא, דכלפי כתובה הרי הוא כשאר פרעון חוב בעלמא, ואין הנדר חל עליו כלל, שהרי את זכותו הוא לוקח ולא חשיב שנהנה ממנו, ורק כלפי חיוב מזונות שנחשב שהבעל הוא שמאכילה, לכך פריך רק מקונם שאני עושה לפיך אין צריך להפר, שמשם ראיה שאין הנדר חל על דבר שהוא משועבד לו.

**רש"י ד"ה המדיר וכו'.** לא חל הנדר על תשמיש משום שהוא משועבד לה. ועי' ברש"ש שהק' מדוע לא אמרינן נדר שהותר מקצתו. ועי' בר"ן בנדרים. ועי' בהפלאה דלא הוי נדר 'שהותר' שהרי לענין תשמיש לא חל כלל. וביותר י"ל דהכא לא חל לא מחמת חסרון בנדר, אלא מחמת חסרון בבעלות. ואכמ"ל.

**המדיר את אשתו שלא תטעום וכו'.** הראשנים הק' איך יכול להדיר ולאסור את אשתו מאכילת פירות. ועי' ברש"י שכ' שנדרה היא והוא קיים, וכדברי שמואל בגמ' בסמוך עא. וצ"ב לשי' רב. ועי' בתוס' בתוס' שם ד"ה בשלמא שכ' דמיירי שתולה בתשמיש. וע"ש ביאור הגר"א. ועי' לקמן.

**תוד"ה המדיר וכו',** וקשה דמגופא דמתני' הוי מצי למיפרך וכו'. ומצינו כמה תי' בזה. הר"ן כתב דכיון דמצינו למדחי שלהנות לא משמע על תשמיש ממילא לא הביאו מזה ראיה. [ועי' רע"א במערכה אות ד' שהק' דאם אפשר לפרש מתני' רק על מזונות, א"כ מנ"ל לרש"י למסקנא שאפשר לפרשו גם על תשמיש. ועי' שהביא הכרח של רש"י לפרש כן]. ובריטב"א כתב שעדיף לגמ' להוכיח ממשנה מפורשת ולא מדיוק במתני'. ועי' עוד במהרש"א דכיון שחיוב עונה הוי דאורייתא ומזונות הוי רק דרבנן [כשי' בע"ב] א"כ אין להוכיח שלא חל הנדר לענין מזונות מהא דלא חל הנדר על תשמיש, ולכך הביאו ראיה מקונם שאני עושה לפיך שהוי חיוב דרבנן, ואפ"ה לא חל עליו נדר דאורייתא כיון שהיא משועבדת לו. ועי' בקרני ראם.

במחנה אפרים נדרים סי' א' ובאבנ"מ סי' עב סק"ב כתבו, דהנה אמרינן במתני' בנדרים האומר לאשה קונם שאיני משמשך הרי זה בבל יחל, והק' ע"ז בגמ' שם טו: 'והא משתעבד לה מדאורייתא, דכתיב שארה וגו', ותי' באומר הנאת תשמישך עלי וכו'. ובפשטות כוונת הגמ' שאין הקונם חל על איסור תשמיש משום שלאשה יש זכות תשמיש, ואין לו בעלות לאסור עליה. [וכן משמע מהר"ן שם שהוא מדין שעבוד, והק' ע"ז הרי קונמות מפקעין מידי שעבוד, ותי' אלמוה לשעבוד האשה, ולכן לא יכול לאסור]. אך במחנ"א פי' באופ"א, דהנה אמרינן התם טז וחומר בנדרים מבשבועות וכו' שהנשבע לבטל את מצוה אינו חל השבועה, אבל אומר קונם סוכה עלי או תפילין עלי חל הנדר. ומבארת הגמ' שם שהחלוק בין נדרים לשבועה, הוא ששבועה הוי איסור על הגברא, וכיון שהאדם מושבע ועומד מהר סיני לעשות את המצוה, לא אלים שבועתו לבטל שבועה של הר סיני, אבל נדר הוי איסור חפצא, פי' דכיון שחלות האיסור הוא על החפץ, והחפץ אינו מושבע מהר סיני לעשות בו את המעשה מצוה, לכך הוי חל, וכיון שהוא חל ממילא אין הגברא יכול לעשות את המצוה, שאין מאכלין לאדם איסור וכו'. וכתב המחנ"א דנמצא לפי"ז, דכ"ז הוא רק בעושה נדר על החפצא, אבל אם יעשה איסור נדר על גופו, כגון קונם פי מלומר ק"ש צריך להיות הדין שהנדר לא יחול, כמו ששבועה על עצמו אינה חלה משום שהוא מושבע ועומד, ה"נ קונם על גופו לא יחול משום שהוא מושבע מהר סיני[[1]](#footnote-2).

ולפי"ז כתב דהא דאין הנדר חל על תשמיש, אין זה מצד הכלל שכיון שהוא משועבד לה אינו יכול להדירה כמו מזונות, אלא כוונת הגמ' 'והא משתעבד לה' דהוי נודר לבטל המצוה של עונה שהרי הוא עושה נדר על עצמו, ואע"ג שנדרים חלים לבטל את המצוה, היינו דוקא נדרים שהם על החפצא כמו סוכה או תפילין, אבל כשנודר על גופו הוי כנשבע לבטל המצוה, שהרי גופו מושבע מהר סיני, והאריך בזה בק"י נדרים יד והביא שכן פירש להדיא ביראים בשטמ"ק שם טו: והא משועבד לה 'והרי הוא מבטל המצוה משאר כסות וכו', והא דנדרים חלין על דבר מצוה וכו', הא מוקמינן לה לקמן במי שתלה האיסור בחפץ וכו', אבל בקונם שלא אשב בסוכה לא חיל נדרא כמבטל מצוה, מאחר שתלה האיסור בעצמו, וה"נ תלה בעצמו שאמר קונם שאני משמשך'. הרי שפי' שכוונת הגמ' והא משתעבד לה, הוא מחמת המצוה.

ולפי"ז מיושב קו' התוס' שאין כוונת רש"י שהנדר לא חל על תשמיש משום שהוא משועבד לה כמזונות, אלא מצד דהוי כנשבע לבטל המצוה שהרי נודר על עצמו תשמיש. וא"כ ליכא כלל ראיה דאם הוא משועבד לה לא חל הנדר, ולכך לגבי מזונות כיון שהדירה מנכסיו הוי כאיסור חפצא, וחל הנדר אף שהוא לבטל מצוה.

אלא שיש בזה ב' הערות. א. קשה שרש"י כתב שאין הנאת תשמיש נאסר עליה כיון דמשועבד לה וכו', והנאת מזונות בגמ' פריך לה וכו', משמע מרש"י דאותו קושיה שהק' בגמ' על מזונות קשה גם על תשמיש, ולדברי המחנ"א הם שני ענינים חלוקים, דבתשמיש אין הנדר חל מחמת המצוה, ובמזונות הקו' היא שלא יחול מחמת שהוא משועבד לה.

ב. דלפי דבריו צ"ל דהא דחל הנדר על המזונות, אף שהוא נדר לבטל המצוה, שהרי הוא מחויב להא שאר וכסות וכו', צ"ל דלגבי מזונות איירי שהדירה להדיא מנסכיו ולכך הוי כמו שאר נדרים שחלים לבטל המצוה, משום שהוי איסור חפצא. וכן הרגיש בזה באבנ"מ וכתב שהדירה מנכסיו להדיא. אלא דא"כ מה שייך כלל נידון בראשנים האם יש בכלל לשונו לאסור תשמיש, הרי הדירה מנכסיו, וכן קו' רע"א מה קו' הגמ' והא פרנס שליחותיה קא עביד, מה איכפת לן ששלחותיה עביד, הרי הנדר חל רק על נכסיו.

**בא"ד.** ועוד כי מוקי לה בגמ' כשהדירה והיא ארוסה וכו'. ועי' בחי' מגיני שלמה שכתב שלא ידע לפרש כונתן, דאי אשנויא קמא דאיירי בארוסה שהגיע זמן ולא נשאו, אמאי יוציא, הרי לא משועבד לה לתשמיש גם לא לאחר הגעת זמן. ואי איירי על שנויא בתרא בארוסה שנשאת, הא בלא"ה מקשי שפיר דסברא וקבלה. ועי' בפנ"י שחידש דשפיר איירי בארוסה שהגיע זמן, ואפ"ה שפיר הק' התוס' שיוציא בשבת אחד או בב' שבתות, משום דסיבת שעבוד לשאר כסות ועונה חל משעת אירוסין. ולכך משעת הגעת זמן משועבד הוא לה מדאורייתא לעונה. ועי' באבנ"מ סי' עב סק"א שנחלק על הפנ"י.

ומ"מ מדברי התורא"ש בע"ב ד"ה שהדירה שהיא ארוסה ונישאת, מבואר שקו' התוס' הוא משנויא בתרא, והטעם הוא דגם לאחר הגעת זמן אינו משועבד לה לתשמיש. וכן נראה מדברי הרמב"ן. וע"ע ברשב"א.

**ביאור קו' הגמ' והא משועבד לה**

בגמ' כיון דמשועבד לה לאו כל כמיניה וכו'. בביאור קו' הגמ' מצינו ב' דרכים בראשנים. האם הוא מצד אלמוה והתחדש בסוגין שיש אלמוה גם לאשה, או שמדינא אין קונמות כקדושת הגוף שמפקעין מידי שעבוד.

הנה נחלקו ת"ק ור"י בן נורי באשה שאומרה קונם שאני עושה לפיך, ת"ק סבר אי"צ להפר. וריב"נ סבר צריך להפר שמא יגרשנה. ואמרינן לעיל נט. אמר שמואל הל' כריב"נ. ודנו שם בגמ' בטעמו, ומסקינן דס"ל דקונמות הוי כקדושת הגוף, ומפקעין מידי שעבוד, והק' שם 'ונקדשו מהשתא', ותי' אלמוה רבנן לשעבודיה דבעל כי היכי דלא תיקדש מהשתא. ופרש"י שם דבעודה תחתיו שויוהו רבנן כלוקח גמור ולא כמלוה, ועי' בחזו"א נשים סי' עא סקכ"ד שהגדר בזה שהקנו רבנן את מעשה ידיה קודם שבאו לרשותה, ונחשב שזוכה משלו ולא שזוכה ממנה ע"ש. חזינן מהתם שמעיקר הדין נדר יכול להפקיע שעבוד, אלא שרבנן אלמוה את זכות הבעל לענין מע"י כלוקח, אבל מנ"ל שרבנן אלמו גם את זכות האשה למזונות. ומ"מ מכאן הוכיחו התוס' לעיל נט: ד"ה קונמות וכן הרמב"ן והרשב"א והר"ן שכשם שרבנן אלמוה לזכות הבעל, ה"נ אלמוה לזכות האשה במזונות.

והק' הרשב"א, קשיא לי והא לא פקע שעבודא דיעמיד פרנס, ואיהו לא משעבד לה לזונה בידיו, פי' דאין כאן הפקעת שעבוד כלל, דאף שהנדר חל על נכסיו, מ"מ יכול לתת לה מזונות ממקום אחר כמו ע"י פרנס, דהרי לא נשתעבד לזונה בידיו. ע"ש מה שתי', ולכאו' קו' צ"ב הלא אם הפרנס מקיים שעבודו הרי הוא בכלל הנדר ואסור לתת לה שהרי נחשב שנהנית מבעלה, ועוברת על הנדר, והא דרשאי לזונה ע"י פרנס, הוא רק בגוונא שאינו עושה שליחותו כלל, ובאומר כל הזן אינו מפסיד, וגם שהפרנס נותן אינו יכול לתבוע את הבעל, וחשיב שנותן לה מתנה או הלואה, אם ירצה הבעל לשלם, כמו שפי' הר"ן, [וביותר, מסתבר שאף שהאשה קיבלה מהפרנס ע"י כל הרוצה, מ"מ תוכל לתבוע חוב מזנותיה מהבעל, דסו"ס החוב קיים ולא נפקע ע"י נדרו] ולכך אף שהנדר מפקיע שעבוד הבעל אפ"ה יכול להפרנס לתת לה, וע"ז הק' בגמ' וכיון דמשועבד לה היכי מצי מדיר לה, הרי גם שהפרנס נותן אינו מחמת שעבוד הבעל כלל. ואולי זה כוונת הרשב"א בתי' השני, ע"ש.

ולפי"ז ניחא נמי קו' הירושלמי שהביא הרא"ש בסי' ד' שהק' דבמשנה מבואר דרק עד ל' יום יכול לזון ע"י פרנס, אבל יתר מכן לא, ובפרק אע"פ אמרינן להדיא המשהה את אשתו ע"י שליש וכו', ומוכח שאף יותר מל' יום. ותי' הירושלמי דהתם איירי שהאשה קבלה ע"ע, שיפרנסה אפי' יותר מל' יום, וברא"ש תי' דבעושה נדר שאני, שיש זילותא ע"ש. ולהנ"ל לא קשה כלל, דאין ה"נ היכא שהוא מקיים שעבודו ונותן לה משלו, או מנכסיו או ע"י שליח, שפיר יכול אפי' יותר מל' יום, אבל הכא אינו מקיים שעבודו כלל, והפרנס משל עצמו הוא נותן, אלא שמסתמך על הבעל שיחזיר לו המעות, בזה מהני רק עד ל' יום. [וצ"ל שהירשלמי והרא"ש נקטו שמסוגיין משמע שבכל ענין לאחר ל' יום זילא ליה מילתא, ואפי' שמקיים שעבודו].

**באומר לה צאי מע"י במזונתיך.** ואם איתא להא דרב הונא וכו'. וכתב הר"ן דמכאן מוכח דאף דלרב הונא דמזוני עיקר, ועיקר התקנה היתה לאשה, ולכך היא יכולה לומר איני נזונית ואיני עושה, אפ"ה יכול הבעל לומר לה צאי מע"י במזונתיך, דאל"כ אמאי לא הק' בגמ' דאם איתא להא דרב הונא איך יכול כלל לומר לה צאי מע"י במזונתיך. [ועי' ברשב"א דרק לר"ה אי לא ספקה חייב להספיק לה מכיסו, אבל למ"ד מע"י עיקר כיון שעיקר התקנה בשבילו, אפי' לא ספקה לא יתן לה משלו. אך בתוס' לעיל מז: ד"ה תיקנו פליגי ע"ז וס"ל דאי לא ספקה ישלים לה]. והטעם בזה כתב הריטב"א 'וכן בדין, דאע"ג דלרב הונא מזונות עיקר, יכול הוא לפורעה כנגד חובו ממעשה ידיה למה שמספיקין'. פי' דאי"ז דין מיוחד שנסתלק או נפטר מחיוב מזונות, שהרי מזוני עיקר, אלא הוי כאילו הוא פורע לה שעבודו של המזונות ממע"י. וצ"ע בזה דא"כ מה הועילה הגמ' בתי' שא"ל צאי מע"י ידיך במזונתיך, הלא הוי כאילו הוא פורע לה חובו במע"י, והוא בכלל הקונם, אלא ע"כ שע"י שמעמיד לה את מע"י במקום המזונות הוא נפטר משעבודו. וכן בפי' בקוב"ש אות רכז. וצ"ב דברי הריטב"א.

**שי' הרמב"ם**

תנינן במתני' המדיר את אשתו מלהנות לו עד ל' יום וכו', והק' ע"ז בגמ' איך חל הנדר והא משעבד לה. ותי' או בגוונא שא"ל צאי מע"י במזונתיך ובמספקת לדברים גדולים וכו', או כשהדירה בעודה ארוסה והגיע זמן וכו'. ובלאו הכי אינו יכול להדירה שהרי משועבד לה.

והנה הרמב"ם פי"ב מאישות הכ"ג הביא דינא דמתני' כצורתה המדיר את אשתו מליהנות לו וכו', עד ל' יום ממתינין לו, ולאחר ל' יום או שיתיר נדרו או שיוציא ויתן כתובה, ובאותן ל' יום יעמיד פרנס. ולא כתב שמיירי באופן שא"ל צאיי מע"י למזונתיך או בעודה ארוסה. וצ"ב חדא מסברא איך יכול להדירה הרי הוא משעבד לה למזונות, כמו שהק' בגמ', ועוד למה לא הביא תי' הגמ'. וכתב הר"ן דהטעם של הרמב"ם שקונמות הם כקדושת הגוף ומפקעין מידי שעבוד, ולכך לא איכפת לן שהוא משועבד לה, דע"י קונם הוא מפקיע שעבודו. והא דאמרינן לעיל נט: דאף שקונמות מפקעין מידי שעבוד, דאלמוה שעבודה דבעל ולא מהני קונם להפקיעו, והרמב"ם ס"ל שרק על שעבוד הבעל אמרינן אלמוה רבנן, ולא על שעבוד האשה למזונות, והטעם דאין ענין לעשות אלמוה לשעבוד האשה ושלא יחול הנדר, משום דבין כה ובין כה הוא יכול להוציאה ולתת לה כתובה, גם אם הנדר לא יחול, וא"כ מה נפסיד שהנדר חל, ולכך אין ענין לעשות אלמוה. משא"כ את שעבוד הבעל צריך להאלים, משום כשהאשה מדירה את מע"י עליו, היא מאלצת אותו או להפסיד מע"י או לגרש אותה, לכך עשו אלמוה שהנדר לא יחול. ולכך ס"ל לרמב"ם שבמתני' חל הנדר אף שיש שעבוד משום שקונמות מפקעין מידי שעבוד. והא דאמרינן בגמ' ב' אוקימתות, היינו רק למ"ד שקונמות אין מפקעין. והעמיד הר"ן שנחלקו בזה ת"ק וריב"נ. דלעיל מבואר דטעמו של ריב"נ הוא משום שקונמות מפקעין מידי שעבוד, אלא דכ"ז שהיא תחתיו אלמוה רבנן לשעבודה דבעל כ"ז שהיא תחתיו וכו', אבל לא מבואר מה טעמו של ת"ק שס"ל שאי"ז להפר, יש מהראשנים שפי' שגם ת"ק מודה שקונמות מפקעין מידי שעבוד, אלא שסובר שמע"י הוי כדבר שלא בא לעולם, ואין אדם מקדיש דבר שלא בא לעולם, ולכך לא חל ההקדש אפי' לא לזמן של אחר גירושין, ולכך אי"צ להפר. אבל הר"ן כתב שהרמב"ם נקט שת"ק ס"ל שקונמות אין מפקעין מידי שעבוד, ונדר של האשה כלל לא חל. והכא אזלינן לת"ק ולכך הק' והא משועבד לה וכו', וע"ז העמידו ב' אוקימתות. אבל להל' שקיי"ל כריב"נ שקונמות מפקעין מידי שעבוד, ולאשה לא עשו אלמוה למזונות, לכך קיי"ל כמתני' כפשוטה.

וכתב ההפלאה שלפי"ז ניחא קו' שהובא לעיל למה לא הביאו ראיה מהא דיוציא ונותן כתובה, מוכח שאינו יכול להפקיע שעבוד. וכתב דלפי דברי הר"ן שכתב שהסברא שלא עשו אלמוה לאשה למזונות, היינו מפני שבין כך הוא יכול להוציאה וליתן כתובה, ולא יעזור לה אם יחול הנדר אם לאו, כ"ז שייך רק לענין שעבוד מזונות, אבל לענין כתובה צריך לעשות אלמוה לאשה, כיון שיש תמיד חשש שהוא יאסור הנאת כתובה, ולא יצטרך לתת לה, ולכך לגבי כתובה עשו אלמוה לאשה ולא חל הנדר

ובאבנ"מ סי' עב סק"ב ד"ה ולענ"ד נראה בשי' הרמב"ם, כתב כדרכו של הר"ן, אלא שהביא טעם אחר מדוע לא עשו אלמוה לאשה. וכתב שהרמב"ם פי"ב מנדרים ה"י שהביא הדין של ריב"נ שאשה שאמרה יקדשו ידי לעושיהן וכו', אינו נאסר במע"י מפני שידיה משעבדות לו, שאע"פ שאמרו השחרור והחמץ וההקדש מפקעין מידי שעבוד, חכמים עשו חיזוק לשיעבוד הבעל שאינה יכולה להפקיע, מפני שהוא מדבריהם, מבואר דרק במקום שהוא מדבריהם עשו חיזוק, אבל בדבר שהשעבוד מה"ת, לא עשו חיזוק יתר משל תורה, ולכך במתני' שהבעל בא להפקיע מזונות האשה, וס"ל לרמב"ם שהוא מה"ת (בפי"ב ה"ב) לא עשו אלמוה לשעבוד האשה, משו"ה הקונם מפקיע מידי השעבוד. וסוגין קאי למ"ד מזונות דרבנן. [ולפי"ז לא צריך לחפש מ"ד שס"ל שקונמות לא מפקעין מידי שעבוד].

**קו' הלח"מ**

אלא דבין לדרכו של הר"ן ובין לדרכו של האבנ"מ הק' קושית הלח"מ, איך פסק הרמב"ם בפי"ד מאישות ה"ו דאם אמר לה תשמישי אסור עליך, או שנשבע שלא ישמש מטתו לא נדר כלום, מפני שהוא משועבד לה, ורק אם אמר הנאת תשמישך אסורה וכו'. וכן בפי"ב מנדרים. וק' מדוע לא חל הנדר על תשמיש הרי קונמות מפקין מידי שעבוד, ומ"ש ממדירה ממזונות שיכול להפקיע שעבודו ע"י קונם. ובין לדרכו של הר"ן שלא עשו אלמוה לאשה במזונות, קשה מדוע בעונה עשו אלמוה, ובין לדרכו של האבנ"מ הרי שעבוד תשמיש הוא מה"ת ולא עשו בזה חיזוק. ויש בזה כמה דרכים.

**א.** במחנ"א נדרים א' ובאבנ"מ שם בד"ה ועוד נראה לענ"ד, דהרמב"ם ס"ל דהא דאין יכול להדירה מעונה, אינו מחמת השעבוד, שהרי שעבוד יכול להפקיע ע"י קונם, אלא מטעם מצות עונה, ונדר בכה"ג שנדר על גופו אינו חל לבטל המצוה, וכמו שנתבאר לעיל, שנדר שנדר על גופו הוי כשבועה, שלא חלה לבטל מצוה, וביאור הסוגיא בנדרים טו: והא משתעבד לה, הכוונה מחמת שהוא נודר לבטל מצוה, באופן שגם בנדרים אינו חל. הובא לעיל.

אלא שיש להעיר בזה שברמב"ם פי"ב נדרים ה"ט הביא הדין שאשה שאסרה תשמישה על הבעל, אינו צריך להפר, הא למה זה דומה לאוסר פירות חברו על בעל הפירות, והוסיף הרמב"ם 'וכן' הוא שאמר לה הנאת תשמישי אסורה עליך, לא אמר כלום מפני שהוא משעבד לה בשאר כסות ועונה. הרי שנקט הרמב"ם שדינם שווה, וכמו שהאשה אינה יכולה לאסור עליו דדומה לאוסר פירות חברו על חברו, וגם הבעל אינו יכול לאסור אותה מאותו הטעם, הרי שהא שאינו יכול להדירה הוא מחמת השעבוד, ולא מחמת המצוה. וא"כ שוב קשה קו' הלח"מ מ"ש ממזונות.

**ב.** ובאבי עזרי פ"י מאישות הי"ב כתב שיש חילוק בין שעבוד עונה לשעבוד מזונות. שעבוד מזונות הוא בגדר זכויות ושעבוד בעלמא, אבל שעבוד עונה הוי קנין, מחיוב אישות של הבעל לאשתו ואשה לבעלה, הוא קנין זה על זה, ולפי"ז כתב שקונם יכול רק להפקיע שעבוד וזכויות, אבל קנינים אינו מפקיע, ולכך לגבי עונה אלא מהני קונם. [ובגמ' שהק' איך יכול להפקיע גם מזונות, וביאר שם שת"ק ס"ל שלא רק עונה זה קנין אלא גם מע"י זה קנין, ולכך הק' איך יכול לאסור, אבל לריב"נ רק עונה זה קנין, ע"ש].

ולכאו' יש ראיה נפלאה לזה, שהרמב"ם פי"ב מנדרים ה"ט שהביא דינא שאין האשה יכולה לאסור עליו תשמיש כתב 'הא למה זה דומה לאוסר פירות חברו על חברו', הרי שאינה יכולה לאסור עליו משום דהוי דבר שאינו שלה, ואח"כ בה"י שהביא דינא דריב"נ שאינה יכולה להקדיש מע"י כתב 'מפני שידיה משועבדין לו וכו', וע"ז הק' הרמב"ם 'שאע"פ שאמרו השחרור והחמץ וההקדש מפקעין מידי שעבוד, חכמים עשו חיזוק לשיעבוד הבעל שאינה יכולה להפקיע, מפני שהוא מדבריהם'. ולא כתב דהוי אוסר פירות חברו על חברו, והוי דבר שאינה שלה, הרי ששני דינים הם. [וזה מוכח, דאם גבי עונה זה היה רק שעבוד כמו מע"י, מדוע באמת אין חל עליו הנדר, הרי אין כאן אלמוה, וכמו שפי' בה"י שרק בדברים דרבנן עשו חיזוק. ודו"ק].

אלא דכ"ז ניחא רק באשה, שהאשה שייך לומר שהיא קנויה לו לעונה, אבל הבעל כלפי אשתו הוא רק משועבד לה לתשמיש ואינו קנוי לה, והטעם לחלק בזה, דעיקר קנין אישות שיש לבעל באשתו, הוא קנין לחיוב האישות שהוא העונה, [ולגבי מע"י הוא רק זכויות], אבל מה שהוא חייב לה עונה הוא רק שעבוד ולא שהוא קנוי לה, וכן מדויק ברמב"ם שם פי"ב שהביא דינא דבעל 'וכן הוא וכו' מפני שהוא משועבד לה לשאר וכו', ולא כתב דהוי כאוסר פירות חברו על חברו, אלא הוי רק שעבוד, והוסיף שם 'שהוא משועבד לה לשאר כסות ועונה', הרי שהכל מחמת שעבוד. וא"כ שוב חוזר קו' הלח"מ למה הבעל לא יכול לאסור אותה מתשמיש, הרי הוא רק משעבד לה, והוי כמו מזונות שהוא יכול להפקיע ע"י קונם.

**ג.** הנה הט"ז רלד סקס"ג מדייק מדוע השו"ע שפסק את ריב"נ שאשה שאוסרת מזונות צריך שיפר לה שמא יגרשנה. ואילו לענין דין תשמיש בסעי' ח' לא כתב שצריך להפר לה שמא יגרשנה. והביא שכבר עמד בזה הפרישה. ועוד דייק מדוע בסעי' עג כתב השו"ע שאם נדרה שלא לרחוץ פניו וכו' אי"צ להפר לה שהרי משועבדת לה, ומדוע לא כתב שצריך להפר שמא יגרשנה. וכתב ע"ז הט"ז דהא דהקדש מפקיע מידי שעבוד, יסודו הוא משום שהנכסים של הלוה הם, ולכך חל בהם ההקדש, וכיון שחל תו פקע השעבוד, וממילא כ"ז הוא רק בדבר דלא קנוי לו למלוה אלא שיש לו בהם רק זכות גוביינא, כגון חוב שיש למלוה על הלוה, ויש ללוה נכסים, הרי הנכסים עומדים לגוביינא, אבל אינו חייב לפרוע לו דווקא בהם, וכיון שמצי מסלק ליה בזוזי נחשב שאין לו בהם אלא שעבוד וזכות גובינא, ובזה אמרינן דכיון דסו"ס הנכסים של הלוה חל ההקדש ותו פקע השעבוד. אבל בדבר שלא מצי מסלק לו בזוזי בזה אינו יכול לסלק לו בשום אופן, ולכאו' הטעם הוא דכיון דלא מצי מסלק ליה הרי כח שעבודו גדול ונחשב כברשותו לענין שאין הלוה להקדישו, וממילא אינו יכול להפקיע שעבודו. ולפי"ז כתב דדוקא מע"י של אשה, כיון שהאשה יכולה לסלקו בזוזי ממקום אחר, שוב חל הקונם שלה ופקע השעבוד, ולכך צריך אלמוה רבנן, וצריך להפר שמא יגרשנה. אבל במה שגופה משועבד לבעלה לתשמיש או למעשים של חיבה, שבהם אינה יכולה להעמיד לו שפחות, נמצא ששעבודו גדול שהרי אינה יכולה לסלקו ע"י אחר, וממילא שוב אינה יכולה להחיל את הקונם או ההקדש, דהוי כדבר שאינה שלה. וכתב רע"א שם דכ"ה במהרי"ט ח"א סי' ה. וכן הביא הקצה"ח קיז סק"ו[[2]](#footnote-3). הביא דברי הט"ז והמהרי"ט.

ולפי"ז צ"ל דהחילוק בין מזונות לעונה על זה הדרך, דכשבא הבעל לאסור את אשתו מזונות, כיון שאין לאשה בנכסים אלא זכות גוביינא, שהנכסים עומדים לפרעון שעבודו, נמצא שהנכסים ברשות הבעל הם, ולכך חל עליהם קונם או הקדש, וממילא אמרינן שקונם מפקיע את זכויות האשה מנכסיו, אבל בעונה שגופו משועבד לה לפעולה של עונה, ולא שייך לסלקו ממקום אחר, ע"ז אינו יכול לעשות קונם שהרי שעבודו גדול, ונחשב כאוסר פירות חברו על חברו ולא חל.

ולפי"ז ניחא קו' התוס' על רש"י. שהק' דמגופא דמתני' הוי מצי למיפרך וכו'. ולהנ"ל ניחא דבתשמיש אין הנדר חל מחמת שהוא עושה קונם על דבר שאינו שלו, שהרי אינה יכול לסלקו ממקום אחר, ומצא שהוא חייב לה פעולת עונה ואת זה הוא לא יכול להפקיע, אבל על מזונות שהקונם הוא רק על שעבוד נכסים בזה ס"ד שיועיל, ולכך הביא רק את מע"י דאשה, שהוא דומיא דמזונות.

**ע:**

**השתא דאדרתן לא מצינא דאיגלגלא בהדך וכו'.** וצ"ב מדוע על הדברים הקטנים חל הנדר. ועי' בשטמ"ק בשם תלמידי רבינו יונה דבגמ' איכא חידוש שעל דברים קטנים ליכא אלמוה רבמן לשעבודיה. ועי' בתורי"ד כאן שכ' 'דכיון שחל תו לא פקע'. והביאו בשטמ"ק.

ומצינו בתוס' ובראשנים ב' דרכים. תוס' כתב דאף שבזמן שחל הנדר היה כאן מחילה, מ"מ 'אדעתא דהכי לא מחלה שידירנה', אין כוונת התוס' שכיון שלבסוף נדר, מעיקרא לא חל שהרי לא מחלה אם ידירנה, שהרי כתבו התוס' להדיא 'ומ"מ חל הנדר דבשעת הנדר אכתי לא היה משעבד לה', אלא כוונת התוס' דאדעתא דהכי לא מחלה על הזמן שלאחר הנדר, ופשוט.

עוד מדוקדק בתוס' דהא דמהני חזרתה מהמחילה הוא רק מחמת שמעיקרא אדעתא דהכי לא מחלה, אבל בלאו הכי אי מחלה אינה יכולה לחזור בה ממחילתה. וכן משמע בגמ' שתי' באוקימתא בתרייתא שהדירה בעודה ארוסה ונישאת, והק' בגמ' נישאת הא סברה וקבלה, ופרש"י שיודעת שנאסר עליו לזונה ונישאת לו, משמע שאינה יכולה לחזור בה ממחילתה, ואפשר לדחות שאין כוונת הגמ' שלא תוכל לתבוע מזונות, משום שאינה יכולה לחזור בה ממחליתה, אלא כוונת הגמ' דהוי תנאי בנשואין.

וזה מבואר נמי דלפי' הפירוש השני של תוס' דהכא לאו מטעם מחילה הוא וכו', משמע שאם כל בני משפחתה רגילין בכך, והיא מגלגלה ואוכלת עמו, שוב אינה יכולה לחזור ולומר השתא אני רוצה כדיני, דכיון דמחלה שוב אינה חוזרת ותובעת. ועי' באבנ"מ ריש סי' ע' שדקדק מדברי התורי"ד המובא לעיל שאי לא מחלה בפירוש, אף שגילגלה עמו יכולה לחזור ולתבוע.

ובעיקר דברי התוס' צ"ב, מאחר שהיא לא מחלה ע"ד שהוא מדירה, נמצא שע"ז נשאר השעבוד ולא היה כאן מחילה, ולא דמי לארוסה שהדירה קודם החיוב, וא"כ שוב קשה איך חל הנדר. וכעי"ז הק' בר"ן 'ואע"ג דלא דמו לגמרי [לארוסה], דהכא מכי אדרא משעבד לה, ונדריה ושעבודא באין כאחת. והיינו טעמא משום דכיון דמדינא מפקע, אלא דרבנן אלמוה לשעבודיה, בכה"ג לא אלמוה ואוקמיה אדינא' פי' משום שמקודם שנדר לא היה שעבוד מצד מחילתה. וכן כתב בריטב"א.

ובאופ"א יל"ע, דהנה יש לחקור בגדר חיוב מזונות בעל לאשתו, הרי ודאי שאין אשתו יכולה לתבוע את כל מזונות חייה כבר ביום הראשון, ויש לדון האם הוא בגלל שחיוב המזונות מתחדש בכל יום, או שהוא חיוב שחל בזמן הנשואין לעולם, אלא שזמן הפרעון הוא כל יום. ויש להביא ראיה מקו' הגמ' לעיל איך חל הנדר הרי הוא משועבד לה, בשלמא אם החיוב הוא בשעת נשואין ניחא, דכיון שבשעת הנדר הוא משועבד לה על המזונות של כל חייה, זה סיבה שלא יחול הנדר, אבל אי נימא שכל יום זה חיוב חדש, אמאי לא חל הנדר כלפי החיוב מזונות של מחר, מוכח שהוא חיוב שחל בנשואין. ומאידך יש להביא ראיה, מהא דכתבו התוס' לעיל מז: והראשנים שאשה שאמרה איני ניזונית ואיני עושה, יכולה לחזור בה אח"כ ולתבוע מזונות, והטעם בזה כתב הריטב"א דכל יום הוי חיוב חדש בפנ"ע, ולכך אף שמחלה על שעבודה של אתמול, יכולה עדין לתבוע שעבוד של מחר. [אף שלכאו' הגדר הוא שהיא כמוחלת לו המזונות, ואפ"ה יכולה לחזור בה, וזה דלא כמו שכ' לעיל, אך אפשר לדחות שאינו משום מחילה אלא הגדר הוא דהוי א"א בתקנת חכמים]. ומ"מ לשון הריטב"א שהוא חיוב המתחדש בכל יום. אלא דא"כ קשה מה הקשו בגמ' וכיון דמשעבד לה וכו'. וביאר בזה הגרש"ר דיש שני חיובים, אחד בשעת נשואין על כל הזמן לעולם, ועוד בכל רגע שהאישות קיימת זה סיבה לחייב מזונות, וזה כוונת הריטב"א שאף שהיא מחלה את חיוב המזונות של שעת נשואין, מ"מ החיוב שיש מחמת שהאישות קיימת, בזה היא יכולה לחזור ולתבוע.

ולכאו' בשלמא אם החיוב הוא מתחדש כל יום, אפשר להבין דברי התוס', שאף שלא מחלה אלא מחמת שהוא מגלגל עמה, מ"מ כיון שבזמן שנדר אין לו חיוב מזונות, לכן חל הנדר לגמרי, וכמוש"כ הר"ן והריטב"א דבכה"ג לא עשו אלמוה. אבל אם החיוב במזונות הוא לעולם, נמצא שגם בזמן שהיא מחלה היה בעלה משעבד על הזמן של אחרי הנדר, וא"כ איך חל הנדר. וצ"ל גם בזה דברי הר"ן שבכה"ג לא עשו רבנן אלמוה.

**ובעיקר דברי** הגמ' הק' רע"א ד"ה במספקת מדוע צריך לומר דאיירי בא"ל צאי מע"י במזונותיך ובמספקת לדברים וכו', הא י"ל דאיירי במדירה סתם ולגבי דברים גדולים לא חל הנדר כיון שהוא משעבד לה, ולגבי דברים קטנים חל הנדר כמוש"כ התוס' שמחלה לו ע"ז. וע"ש ובהפלאה.

**הגיע זמן ולא נשאו.** פרש"י דכיון דמדאורייתא לא משעבד לה אלא מדרבנן חל הנדר. היינו דנדר לא יכול להפקיע שעבוד דאורייתא, אבל שעבוד דרבנן הוא מפקיע. ובתוס' תמהו עליו שהרי אפי' לאחר נשואין הוא דרבנן, ואפ"ה אמרינן אלמוה דרבנן, א"כ גם בהגעת זמן יש אלמוה. ועוד הק' בקונם שאיני עושה לפיך לא חל הנדר, ואמאי הרי מע"י הוא דרבנן.

ועי' ברשב"א שביאר דעת רש"י דס"ל דחיוב מזונות לנשואה הוא מה"ת ולכך לא חל הנדר. וכן הוא בירושלמי בתחילת הפרק שהק' איך יכול להדירה, וכי אדם נודר שלא לפרוע חובו, והיינו קו' הגמ' לעיל כיון דמשועבד לה היכי וכו', ותי' דאתיא כמ"ד מזונות אשה דרבנן, ומשמע כרש"י שרק אם חיוב מזונות דרבנן חל הקונם. וכתב בשיעורי הגרש"ר דלפי מה שביארו המחנ"א והאבנ"מ יש לפרש כוונת הירושלמי באופ"א, דאין כוונת הירושלמי להק' איך מהני הנדר הרי הוא משועבד לה, כמו שהק' בסוגיין, אלא כוונת הירושלמי להק' דכיון שמחיוב לפרוע חובו הוי נודר לבטל המצוה, והא דמהני נדר לבטל המצוה, הוא רק בכה"ג שהוא נודר על הסוכה או על התפילין והוא אוסר אותם איסור חפצא, אבל אם הוא נודר על גופו שלא יקרא ק"ש או שלא יפרע חוב, הוי כשבועה לבטל המצוה, שהרי גופו משעבד למצוה מהר סיני ולא חל. וע"ז תי' הירושלמי דאתיא כמ"ד מזונות אשה דרבנן ומן התורה ליכא מצוה, ואינו נודר לבטל מצוה, [ועל הק' דסוגיין דכיון דמשעבד לה היכי מצי מדיר לה, י"ל שסובר הירושלמי שקונם מפקיע מידי שעבוד, ורק לענין שעבוד הבעל עשו רבנן אלמוה כדלעיל נט: ולא בשביל האשה וכסברת הר"ן, אבל הבבלי סבר שגם אלמו את זכויות האשה]. ומ"מ ליכא ראיה מהירושלמי שכל מקום שיש שעבוד דרבנן מהני קונם להפקיע, דאפשר שמצד דיני הממונות אינו יכול לעשות קונם ולהפקיע השעבוד וכמו שנקטו התוס'.

ולגבי הק' השניה כתב הרשב"א דרש"י מחלק בין חיוב מזונות של הגעת זמן לחיוב ושעבוד מע"י, ושאני בעל שעשהו רבנן כלוקח לכל דבריו, ולכך לא חל הנדר, אבל מזונות בהגעת זמן לא הויי אלא שעבוד. וע"ע באבנ"מ עב סק"ב ד"ה ושי' רש"י לחלק.

ולפיכך פי' התוס' או שנדר לפני שהגיע זמן ולכך חל הנדר, והחיוב להעמיד פרנס הוא כשהגיע זמן, או שנדר לאחר הגעת זמן, ומ"מ חל הנדר כיון שלא אלמוה רבנן כ"ז שלא נישאת. ועי' באו"ש פ"י מאישות הי"ט שביאר באופ"א, וכתב דאף דכל חיוב מזונות של בעל לאשתו, הוא חיוב ושעבוד אחד שחל בשעת הנשואין לעולם, מ"מ בהגעת זמן לא הוי אלא חיוב בכל יום, שהרי יכול לכונסה ולומר לה צאי מע"י במזונותיך, א"כ אין המזונות בתורת חיוב כמו נשואין, אלא רק כקנס בעבוד שמעכב את הנשואין, וחיובו מתחדש בכל יום. ולפי"ז כתב פשוט דכיון שנדר חל הקונם, דעל מחר ליכא כלל שעבוד שהרי הוא חיוב שמתחדש מחר. ואפשר שרש"י ותוס' לא ביארו כן משום דסברי שגם חיוב מזונות של הגעת זמן הוא חיוב מזונות כנשואה. ועי' בחי' רבי ראובן סי' א'.

**ופרנס לאו שליחותיא קא עביד וכו',** באומר כל הזן אינו מפסיד. בביאור קו' הגמ' מצינו באחרונים ב' דרכים, המחנ"א נקט שקו' הגמ' שהבעל עובר על נדרו ע"י שליחות, וחשיב כאילו הבעל מהנה אותה, אולם במל"מ פ"ה ממלוה הי"ד ורע"א נקטו שקו' הגמ' דמה שמתחייב לפרוע מדין ערב זה מחשיב שנהנה מנכסיו.

במחנ"א שלוחין ט' הק' מה קו' הגמ' והא פרנס לאו שליחותיה, הרי קיי"ל דאין שליח לדבר עבירה, וממילא מעשה ההזנה של הפרנס אינו מתייחס למשלח, ותי' דמהכא איכא ראיה דכל היכא דהשליח לאו בר חיובא יש שליח לדבר עבירה. פי' וכיון שהשליח הכא לא אסר הנאתו עליה, לא נחשב בר חיובא. ודומה לכהן שאמר לישראל צא קדש לי גרושה בב"מ י , ובמגיה באבנ"מ סי' ע' אות ד' ד"ה ועיין תמה ע"ז וכתב שזה נחשב בר חיובא, כיון ששיך באותו האיסור, שהרי אם היה נודר היה אסור, ולא דמי לישראל שמקדש גרושה וכו'. ומ"מ ע"ש שהביא בשם הט"ז בסי' קס סקי"א שכ' שאף שאין שליח לדבר עבירה ואינו נענש עליו, מ"מ איסורא איכא.

ומ"מ לדברי המחנ"א עיקר תי' הגמ' דאין לן דין שליחות. וכ"נ בשטמ"ק שהביא בשם הריב"ש ד"ה מי קאמר יזון, שעיקר הסיבה לאסור אינו מחמת חיוב הממון, אלא מחמת השליחות, ואפשר שגם באומר כל הזן חייב לשלם לו, ודלא כדברי הר"ן.

אמנם בהג' רע"א על המחנ"א כתב 'ולענ"ד הקלושה, מה ענין זה לדין אם מקרי שליח, הא במעמיד פרנס יצטרך לשלם לו, ובזה עצמו מהני הבעל לאשתו, והיא נהנית ממנו, במה שמתחייב לשלם עבורה, ואף בממעמיד פרנס נכרי, שאין שליחות לנכרי, נמי אסור, דכל שמתחייב לשלם על מה שמפרנס אותה, היא נהנית ממנו, וכניזונית מדידיה הוא, וברור'. וכן נקט המגיה באבנ"מ שם אות ד', והביא לזה ראיה מתוס' בסוגיין שכתבו בד"ה ופרנס שכתבו דלא דמי להא דמסקינן בע"ז אומר אדם לחנוני וכו', דהתם לא קאמר דליתב ליה איסור וכו', משמע שאם יאמר לו לתת לו איסור, היה חושש משום יינם, והא התם איירי בחנוני ופועלים נכרים, ואין שליחות לנכרי ואמאי אסור, ע"כ שלאו מטעם שליחות הוא אלא מדין ערב הוא שנותן ממון מכח ציווי, והוי כאילו הוא עצמו נותן לה או לפועלים שלו.

ונמצא דלדברי רע"א הכל תלוי אם הוא חייב לשלם, דאם הוא חייב לשלם לפרנס, נחשב כאילו הבעל עצמו נותן לאשה, אלא שהפרנס הוא העומד באמצע ועושה מעשה חליפין בכסף, שהרי הפרנס לא נותן לה אלא מחמת שהוא מקבל עבורו כסף אחר, ולכך נחשב שעובר על נדרו, אבל אם לא מתחייב לשלם לו עבור זה [אף שבלא שיאמר כל הזן וכו' לא היה נותן הפרנס], מ"מ נחשב שמעשה הפרנס לדעתו הוא עושה, ואין מעשה הנתינה מתייחסת למשלח. וכן מדוקדק בר"ן שכ' בתי' הגמ' באומר כל הזן אינו מפסיד, דאינו חייב לשלם לו, וכן כתב הריטב"א. הרי שכל הק' והתי' של הגמ' אינו מדיני שליחות אלא האם יש כאן צויי מפורש והוא חייב לשלם לו או לא.

ובאמת שהוא מח' הפסקים, דעת הפרישה והש"ך יו"ד רכא סק"נ שחייב לשלם לו, אך בט"ז שם ובב"ש קמא סקכ"ז כתב שתלוי בת' התוס' גיטין סו. ד"ה כל. דהנה אמרינן בסוגיין 'הכא מי קאמר יזון, כל הזן וכו', הרי דאם אומר יזון אסור דהוי כשלוחו, וכן מהני כל השומע לגבי כתיבת גט. ואילו לגבי תרומה אמרינן בנדרים לו: שהמודר הנאה מחברו ואמר כל הרוצה לתרום, יכול אותו שמודר הנאה ממנו לתרום, ואי"ז שנהנה ממנו. ותי' התוס' שם בתי' השני שיש הבדל בין כל הרצה לכל השומע ע"ש. אך בתי' הראשון כתבו דבאמת חשיב שליחות בכה"ג, אלא דלענין שיחשב כמהנה ליה, לא הוי כיון שלא ציוה לו בעצמו. ולכאו' לפי"ז קשה מאד דאמרינן הכא דאם אמר יזון לא מהני ואסור לפרנס לתת מזונות. ועמד בק' זו הב"ש שם, ועי' באבנ"מ סי' ע' סק"י.

1. אלא יש כאן קשי בסברא, דלא דמי לשבועה, דשבועה שלא אשב בסוכה הוי שבועה על האדם, והאדם הוא מושבע ולכך אין השבועה חלה, אבל בנדר אף שנדר על עצמו ועל גופו, שלא לקראות ק"ש, הקונם חל על גופו ממש, גופו לא הוי מושבע, רק האדם שבו הוא מושבע, וגופו לא הוי אלא כחפצא שלו. ועי' בזה בחי' הגרש"ש נדרים י. [↑](#footnote-ref-2)
2. אלא שהמהרי"ט כתב שכ"ז הוא רק אם אוסר הנאה מנכסיו, בזה אמרינן דכיון דמצי מסלק ליה חל ההקדש והקונם, אבל אם הוא יאמר הנאת גופי עליך ואוסר על כל אפשרות של גוביינא, נמצא ששוב אינו יכול לסלקו בזוזי, בכה"ג לא חל הנדר, הרי שנקט שבעינן שבפועל יוכל לסלקו ממקום אחר. [ובדעת הט"ז י"ל שהוא סימן עד כמה הדברים ברשותו לענין זה]. ומ"מ בסוגין הרי הוא אוסר עליה איסור הנאה ממנו, וממילא אסורה להינות מנכסיו, ונמצא ששוב אין לו מהיכן לגבות, ואמאי חל הנדר, וצ"ע. ובקצות תמה ע"ז דבמשנה בנדרים מבואר ששותפין שנדרו הנאה זה מזה, לרבנן אסורים להיכנס לחצר, וביאר הר"ן הגדר של שותפין הוא שלכל אחד יש חצי, ושעבוד בחצי השני, וקונמות מפקיען מידי שעבוד. ולפי"ז כתב הר"ן שכל משכיר יכול לאסור בקונם על השוכר את הבית. והק' בקצה"ח הרי שם אינו יכול לסלקו בזוזי. [↑](#footnote-ref-3)