3 בדינא דעקירת גופו כעקירת חפץ
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב יצחק טחן / פרק קמא

בדינא דעקירת גופו אי הוי כעקירת חפץ

1. יעוין בגמ' דנסתפקה היכא דהטעינו חבירו אוכלין ומשקין ועקר ממקומו אי עקירת גופו כעקירת חפץ. ויש לעיין בבאור ספק הגמ' דהרי הא פשיטא דלא דיינינן את הגוף כמקום שמנותק מהרשות שנמצא בה באופן דנימא דהחפץ משויך לגוף ולא לרשות אלא דיינינן את המצאות החפץ ביחס לרשות שהגוף עומד שם והגוף משמש רק כאוחז את החפץ בהאי רשות ולכן היכא שאחר עקר את החפץ מהגוף חשיב מוציא מרשות לרשות. וא''כ צ''ב באור הספק של הגמ' דהרי בעקירת הגוף משתנה היחס של החפץ כלפי הרשות שנמצא בה ואמאי לא חשיב עקירה. וחזינן דיש יחס לגוף מעשה העקירה וצ''ב.
2. ובאמת יעוין במהרש''א דהקשה מהא דחשיב מקום הנחה לגבי עוקר והמניח את החפץ בגופו. ומיישב וז''ל, ויש ליישב דודאי הגוף המונח כבר הוי הנחה בין שנותן לתוכה בין נוטל מתוכה אבל בגוף ההולך עם החפץ איכא למבעי אי הוה הנחת הגוף כשעומד הנחה או לא עד שיניח החפץ בקרקע. ומבואר בדבריו דלמרות דהחסרון ביחס של החפץ כמונח בקרקע היכא דמונח על גוף דנייד מ''מ איכא חילוק בין היכא דהגוף מונח כבר דבזה חשיב כמקום הנחה להיכא דהולך עם החפץ דבזה דנה הגמ' אי שייך להחשיבו באופן זה כמקום הנחה. ולמרות שקודם העקירה, הגוף היה נח, מ''מ כיון דבשעת העקירה גם הגוף נעקר תו לא שייך לדון את העקירה כעקירה ממקום הנחה. ונראה דזה מה שהוקשה למהרש''א בד"ה מאי טעמא, על הא דמוכיח תוס' מהא דהוי הנחה למי שלוקח מיד הבעלים דה''ה אי יעקור את גופו עם החפץ שעליו חשיב עקירה למרות דידו מצד עצמה לא נייחא כיון דכל זמן שהגוף נח חשיב מקום הנחה, א''כ אמאי לא פשטה הגמ' ממתניתין דעקירת גופו הוי עקירה. ומבואר דהוכיח מעקירת יד דדיינינן את המצב של החפץ קודם העקירה . וז''ל, יש לדקדק לפי סברתם זו אם כן תקשי להו דתפשוט ליה דעקירת גופו הוי עקירה ממתניתין כיון דהויא הנחה הרי כשעוקר גופו עם זה שבידו הרי עקרו ממקום הנחה ויש ליישב עכ''ל. ונראה דאפשר לחלק בין היכא דהחסרון מצד ידו וליכא חסרון מצד הגוף, דבזה גם היכא דעוקר את הגוף ליכא הפקעה על היחס של הגוף כמקום הנחה רק עוקר את החפץ עם מקום הנחתו, משא''כ להצד דעקירת גופו לא הוי עקירה בהא לא יהני מה דקודם העקירה הוי מקום הנחה כיון דבשעת העקירה פקע היחס של הגוף כמקום הנחה.

ונראה עוד דזהו קושית התו''י דלר''י דלא מחלק בין עקירה להנחה תפשוט ממתניתין דעקירת גופו כעקירת חפץ כי היכי דהנחת חפץ ביד בעה''ב שהוא וידו ברשות אחת הוי הנחה. ונראה דס''ל כמו המהרש''א דהנידון בעקירת גוף ביחס של הגוף כמקום הנחה ולהכי הוקשה לו דכיון דכל זמן שהגוף נח חשיב מקום הנחה, א''כ אמאי לא חשיב מחמת זה כעקירה. ובשלמא אי איכא חילוק בין עקירה להנחה איכא למימר דלמרות דליחס שלו כמונח סגי בהכי וחשיב הנחה אולם לענין למשווי כעקירה איכא חסרון בהא דלא נייח ע''ג קרקע ולא חשיב מעשה עקירה. ויעוי''ש מה דמיישב וז''ל, וצ''ל דגבי הנחה מודה כפירוש הקונטרס שיש חילוק אבל בעקירות דחשיבי טפי אפילו הוי ידו ברשות שהוא שם לא הוי עקירה כיון דנח ע''ג קרקע. ונראה דאין כונתו לחלק בין עקירה להנחה דהרי אזיל בשיטת ר''י דלא מחלק, אלא דכונתו לחלק בין היחס של החפץ כמונח בהאי רשות ליחס של היד והגוף עצמם, ולמרות דביחס לחפץ המונח בגוף דיינינן את הגוף כמקום הנחה אולם כשדנים על הגוף והיד עצמם אי חשיב דמעשה העקירה שנעשה בו הוי עקירה ממקומו בהא דנים דכיון דלא נייח לא הוי עקירה וכן לא הוי הנחה.

1. אלא דבעיקר קושית המהרש''א יעוין במהר''ם ובקרני ראם דמחלקים בין היחס של החפץ כמונח ברשות ליחס של מעשה העקירה שנעשית בגוף אי מהני כלפי החפץ [וכן הבין הרעק''א ג' ע''ב בד''ה דתניא, בכונת המהר''ם] וא''כ צ''ב יסוד החסרון במעשה עקירה.
2. עוד יש לעיין דאמאי ליכא למפשט מכל פרק במה בהמה יוצאה דהרי גבי בהמה הוי תמיד עקירת גוף דמטעינים עליה.
3. עוד יש לעיין בהא דמחלקת הגמ' בין ידו לגופו דגם אי עקירת גופו כהנחת חפץ דמי ידו שאני דידו לא נייח, ומצינו כמה אופנים בזה, או כרש''י דהוי מחמת עצם הדבר דידו לא נייח רק דהיכא דגופו וידו בחד רשותא חשיב כמונח מכח הגוף, או כתוס' דהוי מחמת דידו בתר גופא גרירא, או דהוי חסרון בעקירת היד כמו שמוכח ברא''ש דגם אי יניח ברה''ר לא מחייב [יעוין בקרבן נתנאל ובראש יוסף].

ולהך צד דהוי חסרון בעקירה חזינן ג''כ דבהוצאה לא סגי בעצם השינוי ביחס של שינוי הרשויות בחפץ דהרי דכשהחפץ מונח ביד הוא משתייך לרשות שהיד נמצאת, ומאי איכפת לן לפעולה הנעשית ביד. ומבואר דאיכא יחס למעשה העקירה ומאחר שעקר את ידו בעינן דיהא יחס של עקירה בגוף היד.

1. עוד יש לעיין בקושית הרעק''א על התוס' ג' ע''ב ד''ה הטעינו, דנקט דאי עקירת גופו לאו כהנחת חפץ גם אי עמד לפוש לא יהני לבטל את העקירה הראשונה אי נעשתה משחשיכה ומחייב על הך עקירה. והרעק'א תמה דמ''ש אי לוקח את החפץ מגופו דבזה חשיב עקירה ממקום הנחה לבין היכא דבאים לבטל את העקירה הראשונה. ויעוין בזכרון שמואל במכתבים סימן ו' דנקט דלענין לבטל לעקירה הראשונה בעינן מעשה הנחה והדברים צ''ב.
2. עוד יש לעיין בקושית הרע''א על הא דמבואר ברש''י בעירובין דף כ' דהוכיח מהא דנמצא ברה''י ושותה מרה''ר דלא מחייב מחמת דפיו חשיב מקום פטור ומאחר דנייח בפיו הוי נח במקום פטור. ותמה רעק''א דא''כ מאי קשיא לגמ' מידו הרי הא מוכרח דידו הוי מקום פטור מההיא דשותה משקין, ואין לומר דהא גופא תרצה הגמ' דהרי יסוד זה מוכרח קודם קושית הגמ' מגופא דמתניתין דעירובין דאיתא שם דמכניס ראשו ורובו לרה''ר ושתה ליכא איסורא, ואי נימא דהיד נידונית כפי הרשות שנמצאת בה א''כ נמצא דהחלק המועט מגופו הנמצא ברה''י נדון כרה''י ואיכא בזה הוצאה מרה''ר לרה''י.
3. עוד יש לעיין בבאור חילוק התוס' בעירובין שם בין הא דשותה ונח בפיו דחשיב מקום פטור להא דמבואר בסוגין דפשט ידו לרה''ר ושדי ליה דחשיב מוציא מרשות לרשות למרות דנח בידו דהוי מקום פטור. ומיישב תוס' וז''ל, וי"ל דלא חשיב הנחה במקום פטור אלא בדבר שהוא נוטל ממקומו אבל התם שהכלי נח מאליו לא חשיב הנחה במקום פטור. ויש שרצו להוכיח מהכא את יסוד הגר''ש דבשביל להעמיד גמר על המעשה הקודם בעינן מעשה הנחה וכן מבאר הקה''י סוף סימן י' וצ''ב.

**ויעוין עוד באבן העוזר** שמ''ט דהוכיח מהתוס' בעירובין דאדם שמושיט ידו לרה''ר ליטול משם חפץ ונטלו מרה''ר ושהה שם קצת בידו הוי כמו שנח במק''פ. ובבית מאיר ריש סימן שנ הבין בכונתו דמפרש דכונת התוס' דבפשט ידו איירי בלא שהה קצת ותמה לעיו וז''ל, וחלילה לי לחושדם בדעת זו כי מי האדם שיאמר שהמשקה שלוקח לתוך פיו ומבליע מיד כדרך כל שותה יהא חשוב יותר שיהיה במק''פ ממה שלוקח חפץ בידו והדר מכניסו. ומכח זה מפרש הבית מאיר וז''ל, שבמתניתין שעביד עקירה ביד אי אפשר שתהא חשוב הנחה במק''פ שהרי הנחה זו היא גופה העקירה משא''כ בשותה וראשו בחוץ ומסתמא שותה ברה''ר מן כלי שנוטל מידו. ומבואר בדבריו דהחסרון מחמת דחשיב כחלק מהעקירה דליכא הפרדה בין העקירה להנחה ומכח זה דוחק דבשותה מים איירי בשותה מכלי ולכן העיקרה וההנחה מחולקים. ובשיטת אבן העוזר יש שפירשו שאיכא חילוק אי מיד בשעת העקירה הרגיע ידו דבזה חשיב דאיכא בהאי עקירה גם מעשה הנחה להיכא דבשעת העקירה לא הרגיע ידו רק אח''כ סמוך להוצאה מרשות נחה ידו קצת דבזה דיינינן דכבר החפץ מונח במק''פ ואין משמעות להרגעת היד. ולפי''ז יסוד התוס' לא הוי מחמת דבעי מעשה הנחה אלא דבעינן שיהא יחס לעקירה ונחה בעצם מעשה ההוצאה. ויש שבארו לפי''ז דגם למהלך הבית מאיר דבעינן יחס בגוף המעשה לא בעי למימר דשותה מכלי אלא דבשותה כיון דתכלית השתיה היא ההכנסה לפיו הלכך דיינינן להנחה בפיו כחלק מהמעשה משא''כ בהוצאה דדיינינן רק לעקירה וצ''ב בכל זה.

1. עוד יש לעיין בבאור סברת הרשב''א המובא בתו''י לחלק בין הנחה לעקירה ומוכיח מהא דמחלקת הגמ' בדף ה' לענין מקום דע'''ד בין עקירה להנחה. וצ''ב מאי שיאטיה לדינא דמקום ד' הרי הכא איכא חסרון בגוף מעשה ההנחה.
2. ונראה בהקדם סברת הרעק''א בבאור הך מ''ד דעקירת גופו לאו כהנחת חפץ. וז''ל, הא זה ודאי מוכח ממתני' דכשמונח ביד הוי הנחה לענין דהנוטל מידו הוי עקירה כדקתני או שנטל וכו' אלא דהאיבעיא רק דהעקירה מצד עקירת גופו דאפשר דלא חייב עלה, כיון שאינו עוקר חפץ ממקומו, ונשאר במקומו הראשון, וכן לענין הנחת גופו אפשר דלא מקרי הנחה לחייב עלה, כיון דאינו מניח החפץ למקום אחר אלא שמונח במקומו בגופו.

ויש לעיין בבאור כונתו דהחפץ נשאר במקומו הראשון דהרי הא פשיטא דכל כמה דהוא מונח על הגוף הוא משתייך לרשות שהגוף מונח בה דאל''כ לא שייך לחייב את הנוטל מגופו וא''כ מה כונתו דנשאר במקומו הראשון הרי סכ''ס השתנה רשותו. ונראה דעיקר כונתו דהיחס לגוף האדם לא הוי כאצטבא בתוך הרשות דמאחר דלאדם איכא דעת חשיב שאחיזתו היא ע''י האדם, ורק דכל כמה דהאדם נח ברשות מסוימת הדר דינא דנדון את החפץ כנמצא בהך רשות, כיון דהגוף שהוא המעמיד שלו נח באותה רשות, וממילא העוקרו חשיב כעוקרו מהך רשות. ובזה יתבאר החילוק בין בהמה לאדם דבבהמה דליכא לה דעת ליכא לה יחס כמציאות עצמית אלא רק כנושאת משאות, ויש לדון לפי''ז בהא דאיתא בדף קמ''ב ע''א דמוציא אדם וכליו באופן שהוא לא מלובש בהם דחייב על כליו [דעל האדם פטור דחי נושא את עצמו] אי ניתן להוכיח מהאי ברייתא דעקירת גופו כעקירת חפץ דאפשר דהכא מאחר דהאדם נישא ע''י חבירו הלכך ליכא בזה משמעות להא דמונח בגופו דלענין להחשיב את החפץ כמונח אצלו בעינן שיעמוד כנושא ולא כנישא [דהא דחי נושא את עצמו הוי רק לגרע במעשה הוצאה או דלא הוי דומיא דמשכן כשיטת תוס' צ''ד ע''א או כמו שמבאר התורא''ש שם דהוי כשנים שעשו דהא דחי נושא את עצמו חשיב עשיה]. ויש לעיין בתינוק דליכא לו דעת או בישן, ובישן יש לדון כיון דעומד להתעורר דיינינן את החפץ כנח אצל ''אדם'' גם בשנתו, ויש לעיין במחוסר הכרה וכן בשוטה. ונמצא לפי''ז דמקום החפץ לעולם הוא ה''אדם'' המחזיקו רק דהיחס של החפץ לרשויות נקבע כפי המצאות האדם.

1. והשתא יש לעיין בבאור ספק הגמ' דלכאורה קשה דמאי איכפת לן דנשאר באותו מקום סכ''ס נשתנה רשותו. ויש שרצו לומר דמבואר בזה יסוד בעיקר מלאכת הוצאה דהוי שינוי מקום ורק דכל היכא דהוי באותה רשות ליכא בזה משמעות ולכן בעינן שישנה גם את הרשות דבזה יש משמעות לשנוי המקום. רק דלפי''ז יצא דספק הגמ' הוי בעיקר מלאכת הוצאה אי בעינן עקירה מהמקום, אא''כ נימא דהנידון הוי בעיקר היחס של הגוף אי חשיב מקום בפני עצמו וצ''ב. ובעיקר הדבר צ''ע דהן אמנם דאיכא יחס למקום החפץ בהוצאה כמו שמצינו דאיכא דין חשיבות למקום שיהא בו דע''ד אולם כל זה ביחס לאשווי כניתוק מהרשות דבעינן דעמידתו ברשות תהא במקום דהדרך להשתמש בו דבזה חשיב כקבוע ברשות אולם לא מצינו משמעות למקום מצד עצמו.
2. ונראה דשרש ספק הגמ' הוא דכיון דכל היחס לחפץ נובע מהיחס של המצאות הגוף בהך רשות והחפץ לעולם נדון לפי אופן החזקת הגוף נמצא דמעשה העקירה וההנחה לא מתיחס לחפץ אלא רק לגוף והלכך הוי חסרון במעשה עקירה וההנחה בהחפץ,

וכונת הרעק''א דכיון דהחפץ נשאר באותו מקום נמצא דהעקירה פעלה בגוף והחפץ נשאר במקומו דהיינו גוף האדם.

ויעוין בחזו''א עירובין סימן קה [מא] סק''ז דמיישב את קושית הרעק''א על תוס' בעמוד ב' דאמאי בהטעינו משחשיכה מחייב על הך עקירה למרות דעמד לפוש, על פי מה דמחדש דהיחס להמצאות בגוף אי הוי כנח בגוף או כחלק ממעשה העקירה תליא באופן העשיה, דאי הוי עשיה בחפץ א''כ דיינינן לגוף כמקום דביחס לחפץ הגוף משמש כמקום, אולם אי בעינן את עקירת הגוף כחלק מהמלאכה א''כ חשיב כחלק מהמעשה. ולכן בעקירת גוף מאחר דבעינן למידן את ההוצאה ע''י עקירת הגוף נמצא דדיינינן את ההמצאות בגוף כמעבר בעלמא ולכן לא חשיבא הנחת החפץ בגופו כעקירה על מעשהו, ורק אי עקירת גופו כעקירת חפץ ודיינינן ליה כמעשה חדש בהא דיינינן את המצאות החפץ בגוף כמקום שממנו נעשה העקירה. ויעוין בסימן ס''ב סק''ג דמוסיף דגם אי נימא כדעת הרשב''א המובא בתו''י דבהנחה לא מבעיא ליה מ''מ הכא לענין ביטול עקירה ראשונה כל שאין כאן עקירה חדשה חייב משום ראשונה. ונראה בכונתו דבשביל להעמיד לגוף יחס כמקום דאיכא בו גמר עקירה הקודמת בעינן דההנחה בגוף תהא באופן שעקירת הגוף המצב זה חשיב עקירה חדשה דכל כמה דלא חשיב עקירה חדשה לא שייך לדון את הגוף כמקום דאיכא בו גמר לעשיה הקודמת.

1. ובפשטות היה נראה בחזו''א כמו שנתבאר דיסוד הסברא דעקירת גופו לאו כעקירת חפץ הוי מחמת דהמעשה נידון כנעשה בגוף, ולכן איכא בזה השפעה על היחס של המצאות החפץ בגוף. אולם בסימן ס''ב סק''ב מבואר דיסוד החסרון מחמת דדיינינן ליה כמתעסק בהילוך והחפץ ממילא יצא. וז''ל, אבל הכא עקירת הגוף הילוך הוא ולא הוצאה, דאין זה מלאכה כתכונתה שלא עקר החפץ אלא גרם ליה שיצא. וא''כ יש לעיין מאי שיאטיה ליחס של המצאות החפץ בגוף הרי הוי נידון במעשה הוצאה מצד הגברא.

ונראה דאין כונתו דהוי כגרמא בעלמא, דבהלכות מעשים ליכא לזה מקום, וגם אי נימא כן ליכא מקום לחילוק בין עקירה להנחה, ובחזו''א בסק''ג מביא להאי חילוקא. אלא דעיקר כונתו כמו שמבואר בדבריו דהוי הלכתא בצורת המלאכה דבעינן שיהא יחס של עקירה בהחפץ, ולכן שייך דיהא בזה חילוק בין עקירה להנחה דמאחר דהוי הלכתא בצורת המלאכה שייך שיהא בזה חילוק בין חלקי המלאכה כמו שמוכיח הרשב''א מהא דבהנחה דנה הגמ' דלא בעינן מקום דע''ד. והבאור הוא דמאחר דיסוד ענין חשיבות המקום הוא מחמת דאיכא בזה יותר השתייכות לרשות ע''י דנמצא במקום שימוש בהאי רשות, א''כ ניתן לומר דרק בעקירה דבזה בעינן את הניתוק מהאי רשות בעינן דהניתוק יהא מרמת שייכות ע''י מקום דע''ד, אולם בהנחה שבאה לגמור את העקירה סגי בעצם ההמצאות ברשות השניה, וה''ה הכא ניתן לומר דהא דבעינן את היחס לחפץ בעקירה הוי בשלב של הניתוק דבשלב של ההנחה אפשר דסגי בעצם המצב שהחפץ נח.

ורק בבאור הא דלא חשיב עקירה בחפץ נראה בחזו''א דלא הוי מחמת עצם הדבר דבעינן לעקירת הגוף, אלא דע''י דבעינן לעקירת הגוף נמצא דעיקר עשיתו היא בהילוך, וסיבת הניתוק של עשיתו מהחפץ הוי מחמת היחס האחר דאיכא להאי מעשה. ונראה דלפי''ז מתבאר יותר הא דאיכא בזה השלכה על היחס של החפץ כנמצא במקום דמאחר דדיינינן את עקירת גופו כהילוך א''כ הא גופא הוי סיבה לראות את ההמצאות בגוף כמעבר בעלמא ולא כנח בגוף.

1. ובבאור חילוק התוס' בעירוביןיש לעיין דהתם לא שייך למימר דנדון את היד כמעבר דהיכא דשדי ליה לחפץ מידו ופעל בגוף החפץ ליכא בזה סיבה להפקיע את היחס של היד כרשות, דרק היכא דהעקירה היא בגופו כההיא דהטעינו חבירו בהא איכא למימר דעקירת גופו מגרע ביחס של הגוף כרשות. ויעוין בחזו''א בעירובין שם ס''ק ב' דנקט דעיקר החילוק הוא לא מחמת דבעינן מעשה הנחה לביטול העקירה, אלא יסוד החילוק בין היכא שנטל החפץ והניח בידו הפשוטה לרה''ר דהוי מקום פטור ולאחמ''כ עקר מידו לרשות השניה, להיכא דהניח בידו והושיט את היד לרשות השניה, דבהושטה כיון דכך היא דרך המלאכה דמתחילה עוקר את החפץ, ואח''כ החפץ נח, ומתחיל הושטת היד. הלכך דיינינן את ההנחה ביד כמעבר בעלמא ולא כעקירה ממקום פטור. ונראה דבתוס' בדף ג' לא שייך לדון דהוי צורת המלאכה כיון דהתם האדם הוא זה שנח ובזה ודאי כל כמה דלא נדון את האדם כמעבר בעלמא הוי עשיה חדשה ולכן בעינן להפקיע את היחס של האדם כמקום.

ויעוי''ש דמוסיף דלמרות דבשעה שעקר את החפץ לידו לכאורה ראוי לדון את עקירתו ליד כעקירה למקום פטור, דבשעת העקירה העשיה שלו הוי ביחס לחפץ דמניחו בידו, מ''מ כיון דהיד והעקירה בחד רשותא בהא דיינינן את היד כחלק מהעקירה, ורק היכא דלאחר שהגיע ידו לרשות השניה עקר את החפץ והניחו בהא דיינינן ליה ליד כמקום.

רק יעוי''ש דמחדש דהיכא דהוציא ידו המלאה לרה''ר גם אי לא יושיט את החפץ כדרך המלאכה אלא יזרוק אח''כ את החפץ לרה''ר לא דיינינן ליה כזרק ממקום פטור, כיון דבכה''ג דהפירות מונחים בידו מלאכת ההוצאה בחפץ היא דרך עקירת היד [כמו שנתבאר דהפירות לעולם מונחים על האדם ועיקר העשיה היא בגוף] וממילא לא דיינינן ליה כלל כהפסק מקום גם בזמן שמעביר את היד לרשות השניה [למרות דכל כמה דלא זרק והשאיר בידו דיינינן ליה כהוציא למקום פטור]. וז''ל, מיהו זה דווקא בפשט ידו לפנים, ועקר חפץ ושהה, וזרקו לרה''ר, אבל הוציא ידו לא חשיב ידו כמקום פטור למחשב הפסק ''שידו מרה''י קא מפיק'' וחשיבא זאת מלאכה מעלייתא אף שאין ההוצאה ביד אלא בחפץ מיהו הוצאת חפץ באופן זה חשיב דרך מלאכה.

1. רק בעיקר הסברא דעקירת גופו לא מהני יעוין בסימן ק''ה [מא] ססק''ז דדן דע''י דבעינן ליחס של העקירה בגופו, איכא בזה השלכה על עיקר היחס של הגוף דלא נוכל לדונו כחלק מרה''י אלא כמקום המנותק מרה''ר, דכל כמה דבאים לדון על הגוף כנעקר, שוב לא שייך לדונו כמתבטל לרשות וממילא הוי כעקירה ממקום פטור. וז''ל, ואפשר דה''נ לענין עקירת גופו לא חשבינן גופו כרה''י אלא הגוף אינו מתבטל לרשות אע''ג דלענין עקירת חפץ חשבינן ליה כרה''י והלכך לענין לבטל עקירה ראשונה נמי לא חשיב יותר מידו הפשוטה ולישנא דברייתא הכי משמע דקתני לפי שאינו דומה לידו. ומשמע דבא לאפוקי דלא נימא שאינו מתבטל לרשות כיד עכ''ל. ובבאור דיוק החזו''א מ''הלא דמיא לידו'' נראה על פי שיטתו בסקי''ב דעיקר הך טעמא דידו בתר גופיה גריר הוא לענין למשווי כמקום פטור ע''י ניתוק היד מהרשות, ומלשון הברייתא נראה דזהו שרש הנידון בעקירת גופו אי הוי סיבה לדונו כמקום פטור כמו בידו, וזה מה שבאה הגמ' לומר דלמרות דבעקירת גוף דיינינן ליה לגוף כמשויך לרשות כיון דמונח ברשות שהוא שם, מ''מ בידו דיינינן ליה כמקום פטור מחמת דבתר גופיה גריר. ונמצא דלמאן דס''ל עקירת גופו לאו כעקירת חפץ גם גופו לא מתבטל לרשות.
2. והשתא יש לעיין בבאור הצד דעקירת גופו כעקירת חפץ אי פליג בעיקר היחס להגוף דהוי כאצטבא וחשיב כשתי חפצים זה ע''ג זה, או דבהא מודה דחשיב שמונח אצל האדם רק דכיון דהאדם הוא האוחז את החפץ ברשות הלכך סגי בעקירת הגוף למשווי כעקירה בחפץ ע''י דעקר את הדבר שאוחז את החפץ ברשות.

ויעוין בחזו''א סימן קד [מא] סק''ד דנראה מדבריו דבאמת העקירה היא בגוף ורק מהני למשווי כעקירה בחפץ, דיעוי''ש מה דמיישב את קושית הרעק''א בעירובין בהא דלא נקטה הגמ' בסוגין להך טעמא דידו הוי מקום פטור. וז''ל, דדוקא אי מחייבינן על עקירת גופו ''אף שהחפץ במקומו'', ס''ד דגם ידו הפשוטה חשיבא כנמצאת ברשות זאת לענין שאם הוציאה אח''כ מקרי מלאכת הוצאה, אבל אם לקח חפץ מיד הפשוטה והוציאו ודאי לא חשיב עקירה מהיד כעקירה מרשות, דשפיר ידע דלענין זה היד חולקת רשות לעצמה. ונראה באור כונתו דגם מ''ד דעקירת גופו כעקירת חפץ מודה דהחפץ מונח לעולם אצל האדם רק דהחיוב בא על עקירת גופו וסגי במה דעוקר את המעמיד של החפץ, וחדית לן החזו''א דגם היחס של היד כמקום פטור הוי רק רק היכא דלקח חפץ מהיד דהיד לא משמשת כחלק מהעקירה דבהא חשיבא כמקום בפני עצמו כיון דנמצאת ברה''ר ומנותקת ממנו שזהו עיקר המצב שגורם לתורת מקום פטור. אולם היכא דהיד משמשת לגוף העקירה דהעקירה נעשית ביד בהא לא שייך לדונה כמקום אלא כחפץ שמוליך אותו ולכן דיינינן לה כפי המקום שבו היא נמצאת ולמסקנת הגמ' דידו בתר גופיה גריר יעוין בחזו''א סקי''ב דנקט דהא דבתר גופיה גריר הוי סיבה למשווי כמקום פטור ולא מהני מה דהעקירה נעשית ביד דעצם השייכות לגוף הוי סיבה למשוי כמקום פטור ולנתק את השייכות של החפץ לרשות.

1. **ועיקר היסוד דהמעמיד של החפץ הוא האדם וגדר מקום ההנחה של החפץ הוא לפי מקום הנחת הגוף** יעוין בראש יוסף דף ה' ע''א ד''ה כ' בירושלמי, דמוכיח מהירושלמי דהיכא דהניח על גופו חשיב מקום ד' מכח הקרקע שהגוף נמצא עליה כמו במעביר ד"א ברה"ר אפילו למעלה מעשרה ועמד ולא הניח רק על כתיפו חייב וז''ל, והיינו הוא גופו דעמידת רגליו על הארץ הוי כהנחת חפץ על גבי מקום ד'. ומבואר דהאדם לא נידון כמדף וזיז ברה''ר דא''כ הגדרת מקום דע''ד תהא לפי המקום שבו עומד החפץ בפועל ומוכח דהחפץ משתייך לאדם האוחזו ולכן נידון כפי מקומו של האדם.

**עוד מצינו בריטב''א עירובין ל''ג ע''א** ד''ה והא, דמביא מהר''מ בן שניאור [וכן ברשב''א בדף ה' ע''א בשם י''מ] וז''ל, דכי היכי דאמר ר' אלעזר שהמעביר משוי על כתפו למעלה מעשרה חייב שכן משא בני קהת ה"ה למוציא מרשות היחיד לרשות הרבים שאע"פ שהוציאו למעלה מעשרה טפחים חייב ואפילו עומד לפוש, דלא שייך מקום פטור בדבר שהוא מונח בגופו של אדם או בידיו שרגליו בארץ כי מה שמונח בידו או בגופו למעלה הרי הוא כמונח למטה בין רגליו וכשעומד לפוש הוה ליה כאלו מניחו בקרקע, ולא עשו למעלה מעשרה ברשות הרבים שיהא מקום פטור אלא במה שאינו ביד אדם כגון עמוד וכיוצא בו שאינו רחב ד'. ומבואר להדיא דהחפץ משתייך לאדם האוחזו ולכן נידון כפי מקומו של האדם.

**אולם יעוי''ש ברשב''א** בדף ה' וז''ל, ואינו נראה בעיני מכמה טעמים, חדא דהמוציא למעלה או המעביר למעלה מעשרה דחייב על כרחין דוקא באדם אחד שעמד לפוש דעקירת גופו והנחת גופו כעקירת חפץ והנחת חפץ דמי ומשום דגמרינן לה ממשא בני קהת, אבל אם הניחה במקום אחד דוקא כשהניחה למטה משלשה או שטחה בכותל למטה מעשרה בדבילה שמינה וכיוצא בה כדאמרינן לקמן (ז' ב'), אבל אם העבירה למעלה מעשרה והניחה למעלה מעשרה פטור. ובפשטות נראה בדבריו דהא דילפינן ממשא בני קהת לדון את הנחת החפץ כפי הנחת הגוף הוי רק במקום שעוקר את גופו אולם במקום דעוקר את החפץ ומניחו על גופו בהא דיינינן ליה כמונח על הגוף. ובבאור הדבר נראה דס''ל לרשב''א דבשביל לדון את את היחס לחפץ כפי האדם האוחזו הוי רק היכא דפועל את העקירה וההנחה בגוף האדם דבזה דיינינן לחפץ בתר הגוף, אולם היכא דפעל בחפץ עצמו לא דיינינן לאדם האוחז את החפץ כחד עם החפץ אלא רק כמקום ההנחה שלו, ומכיון דמונח למעלה מי' לא איכפת לן במה דהגוף עצמו מונח למטה מי', [ויעוין לקמן דהוכחנו כן מדברי הר''ח].

**אלא דבעיקר באור דברי הרשב''א** יעוין בשו''ע הרב סימן שמ''ז סעיף ו' וז''ל, ואם הוא עומד ברה"י וחבירו ברשות הרבים והניח החפץ ביד חבירו והיא גבוהה למעלה מעשרה שהוא מקום פטור שניהם פטורים, שאף שלגבי חבירו עצמו אין יד שלו נחשבת לו מקום פטור לפי שנגררת אחר גופו העומד על קרקע רשות הרבים כמו שנתבאר, מכל מקום לגבי אדם אחר גם גופו הוא מקום פטור למעלה מעשרה. [וכונתו לרשב''א דיעוי''ש בהמשך הסעיף דמביא את שיטת הראשונים שגם לגבי אחר חשיב למטה מי']. ומבואר דגם בגוונא דהעקירה וההנחה היתה בחפץ מ''מ לגבי עצמו דיינינן ליה כמונח למטה מי'. ויעוין בקונטרס אחרון ס''ק א' דמציין להא דאיתא בדף ה' ע''ב דעמד לפוש חשיב הנחה כמו מבואר ברש''י שם דעמידת גופו כעמידת חפץ. ומבואר דביחס לאדם העומד דיינינן לעולם את היחס להנחת החפץ דרך הגוף, ורק כלפי אחר דיינינן את הגוף עצמו כמקום ברשות.

**ובעיקר הך דינא אי במעביר דיינינן להנחה דלמעלה מי' כהנחה בקרקע מצינו בזה סתירה בתוס'** דבתוס' בדף ו' ע''א ד''ה התם נקט דמעביר למעלה מי' בעינן מבואר דאי מנח למעלה מי' פטור, וכן בתסו' עירובין ל''ג ע''א ד''ה והא אי בעי וז''ל, דהא דמחייב בהזורק מעביר למעלה מעשרה היינו דוקא בדלא נח למעלה מעשרה. ובדף ק''ב ע''א ד''ה והוציאו נקט בחילוק השני דמעביר למעלה מי' כלמטה וחשיב מונח ברה''ר, וגם בחילוק הראשון נקט דהיכא דלא קביע בטל לרה''ר גם למעלה מי', ויעוין בשו''ע הרב בקונטרס אחרון סק''א דנקט דלפי''ז גם ידו וכתיפו לא קביעי וחשיב מונח ברה''ר.

**רק דיעוין בקונטרס אחרון שם דדן על פי חילוק התוס' בערובין דף כ'** והרא''ש פ''י מעירובין סימן ו' לענין היכא דהוא במקום אחד ופיו או ידו במקום אחר דלא חשיבה הנחה במקום פטור אלא א"כ הונח שם ממקום אחר דה''ה לענין הנחה למעלה מי' היכא דלא הניחו ממקום אחר אלא דנח ע''י הנחת גופו חשיב כלמטה מי'. וז''ל, וע"כ צ"ל שדעת התוס' לחלק בין הנחה ממש שהונח כאן ממקום אחר ובין הנחה שע"י עמידת גופו כי גופו עומד בארץ וכן בעקירה. **ומבואר בדבריו פשט מחודש בחילוק התוס' בעירובין** דלא הוי חילוק בצורת אופן המלאכה דלא חשיב בהכי הנחה להפסיק את המלאכה כמו שנביא לקמן מהאחרונים אלא דהוי חילוק בעיקר היחס להנחה אי הוי הנחה ביד או הנחה בקרקע. ובאור החילוק בין הנחה ממק''א להנחה ע''י עמידת גופו נראה כהך סברא שהבאנו לעיל דהיכא דפועל את ההנחה דרך הגוף בהא דיינינן את מקום ההנחה דרך עמידת הגוף .

**ויעוי''ש עוד דנקט דהא דנקטו הרא''ש והתוס' בעירובין דאיכא חילוק בין היכא דהוא ופיו במקום אחד להיכא דפיו במקום אחר דרק בכה''ג הוי מק''פ. אין כונתם דהיכא דהוא וגופו בחד מקום גם למעלה מי' לא הוי מק''פ**. אלא דגם אי הוי למטה מעשרה היכא דידו במקום אחר הוי מק''פ. ומוסיף שם דגם אי נימא דכונתם גם למעלה מי' היינו מקמי דנחתו לחילוק זה דאז מוכח מכמה דוכתי דכשהם במקום אחד לא הוה מקום פטור אפילו למעלה מי' כמו שנתבאר [יעוי''ש לעיל מה דמביא כמה ראיות לזה] אבל לבתר דנחתו לחילוק זה מעתה י"ל דכשהם במקום אחד נמי הוה מקום פטור למעלה מי' לדבר שהונח שם ממקום אחר עכ''ד.

1. **אלא דבעיקר היחס במעביר כנמצא בקרקע, לדעת ר' שניאור גם למי שלוקח מהאדם ולדעת הרשב''א רק לאדם לבדו שהולך עם החפץ, יש לעיין מהא דבבהמה שגובהה למעלה מי' חזינן שחשיב עקירה דהבהמה אי מונח עליה חפץ ונאסר מדין שביתת בהמתו**. ומבואר לכה''פ כהרשב''א דחשיב כמונח לענין האדם עצמו שמונח עליו החפץ, ורק בבאור הדבר יש לעיין דאי נימא דבעינן דיחשב כמונח בקרקע צ''ב דבשלמא באדם שדנים את העקירה דרך גופו שייך למימר דדנים את אופן הנחת רגליו כהנחה לחפץ, אולם בבהמה לכאורה הוי כעמוד הנושא את החפץ ולכן הגמ' לא הוכיחה מבהמה דעקירת גוף כעקירת חפץ, דבהא פשיטא דהוי עקירה בחפץ עצמו. אא''כ נימא דגם בבהמה כיון דהיא ''בעל חי'' לא דיינינן לה כ''עמוד'' רק ''כנושאת את החפץ'', רק בבהמה יותר פשיטא דדנים את גופה כמעמיד החפץ כיון דזהו צורת השימוש בה, אלא דעדיין קשה על שיטת תוס' דדן מה דמונח למעלה מי' כמונח במק''פ, ואלי ניתן לומר דכיון דשרש החסרון בלמעלה מי' הוי מחמת דלא הוי מקום שימוש ברה''ר א''כ בבהמה דכך צורת שימושה הדר דינא דחשיב רה''ר גם למעלה מי' ומצינו בפנ''י בדף ה' דנקט סברא זו בעיקר הבאור בהא דמוציא ומעביר למעלה מי' חיב דיעוי''ש דמבאר דכיון דכך צורת השימוש לא חשיב מק''פ.
2. והשתא נראה לבאר את יסוד סברת הגמ' דידו לא נייחא לפי מה דמבואר ברא''ש דהוי חסרון בעקירה, דמאחר דהאופן שבו דנים את העקירה בחפץ הוי מכח עקירת היד א''כ בעינן שמעשה העקירה יעשה בגוף היד, ומאחר דיד האדם מחוברת לגופו ליכא יחס לתנועת היד ממקום למקום כיון דליכא לה יחס עצמי של מקום אלא רק מכח הגוף שמחוברת אליו, וא''כ נמצא דבהוזזת היד הוא לא פעל עקירה והנחה. ויעוין בראש יוסף ד''ה והוי יודע, דנקט דגם היכא דעקר בידו את החפץ והכניס את ידו חזרה לרשות שהגוף שם לא חשיב הנחה למרות דגופו וידו במקום אחד [יעוי''ש מה דמקשה לפי''ז על הרמב''ם דנקט דחשיב הנחה למרות דהוכיח ממנו דס''ל כהרא''ש]. ומבואר דיסוד החסרון לא הוי מחמת היחס של החפץ לרשות שהגוף שם אלא דהוי חסרון בעצם פעולת העקירה וההנחה דמאחר דהיד מצד עצמה ליכא לה תנוחה נמצא דהפעולה ביד לא הוי פעולת הנחה דכל היחס של החפץ כמונח מכח הגוף האוחז אותה.
3. ונראה דבזה מיושב קושית החזו''א סימן ס''ב סק''א דא''כ גם בהוציא ידו ואח''כ הוציא גופו יפטור כיון דבשעה שהוציא את החפץ ולאחמ''כ שיצא בגופו גמר את ההנחה בלי עקירה. ונראה דאי החסרון בעקירה הוי מחמת היחס של החפץ לרשות שהגוף שם א''כ כל כמה דלא עקר בפועל את גופו ליכא בזה עקירה ולא יהני מה שאח''כ יוציא את גופו, אולם אי נימא כמו שנתבאר דהחסרון בגוף מעשה העקירה דהיד כיון דתלויה בגוף וליכא לה יחס עצמי של מקום, א''כ כל כמה שבא לעקור גם את גופו רק דמתחיל קודם להזיז את ידו ואח''כ את גופו נמצא דמעשה עקירת היד הוי תחילת עקירת הגוף וא''כ תו חשיב מעשה עקירה.
4. אלא דבעיקר הבאור בהא דמהני עקירת גופו נראה להוכיח מהר''ח דלא סגי ביחס דאיכא לחפץ כלפי הרשות שנמצא בה מכח הגוף שמעמידו בהאי רשות אלא בשביל לדונו כמצויא את החפץ מרשות לרשות בעינן שיהא יחס בעיקרתו לחפץ עצמו ובעיקרת גופו כעקירת חפץ נתחדש דכל היכא דהעקירה נעשית בו כדי לעקור את החפץ שעליו דיינינן גם לגוף כחפץ הנישא ע''י האדם, ולפי''ז מתפרש לשון הגמ' בפשיטות ''דעקירת גופו כעקירת חפץ'' דהיינו שדנים את עקירת הגוף כעקירת חפץ. דהנה יעוין בלשון הר''ח בבאור דינא דעקירת גופו כעקירת חפץ. וז''ל, ואם נתנדנד כאילו עקר והוציא חייב שנמצא כולו מעשה בידו הוא עקר מבפנים והוא הוציא והניח וכ"ש אם הוא משא כבד. ויש לעיין מה מוסיף דכ''ש אם הוא משא כבד, דמאי שיאטיה להא דע''י כך איכא בזה יותר יחס לעקירת החפץ. ויש שרצו להוכיח מזה את באור החזו''א דהחסרון בעקירת גופו מחמת דחשיב מעשה הילוך ולכן כל כמה דהוי משא כבד דנים את מעשהו גם כמעשה הוצאה. אולם יעוין היטב בר''ח דעיקר מה דבא לבאר את החילוק בין גופו מידו, דבידו לא דנים את עקירת היד כעקירת חפץ כיון דבתר גופו גריר, וס''ל לר''ח דלמעשה עקירה בעי ניתוק מוחלט מהרשות וכל כמה דמחובר לרשות שנמצא בה הגוף חסר במעשה עקירה מהך רשות, ובזה שאני גוף דעומד במקומו ואית ביה מעשה עקירה מושלם ע''י תנועת הגוף. ובזה נקט הר''ח דכ''ש אם הוא משא כבד וא''כ מוכרח דהמשא כבד משפיע על אופן המעשה דחשיב יותר עשיה בגופו של חפץ. והבאור בזה נראה דעקירת הגוף גורמת להחשיב את התנועה בגוף כנשיאת חפץ, וע''י כך דנים את חפץ המונח כחפץ ע''ג חפץ וחשיב עשיה גם בחפץ שלמעלה ממנו, ובזה מהני הא דהוי משא כבד דבזה ודאי נדון את הגוף כדבר הנישא עם המשא שעליו.
5. ולפי''ז יתבאר היטב הר''ח המובא בתוס' דף ה' בבאור ספק הגמ' בזרק חפץ ונעקר הוא ממקומו, וחזר וקיבלו, אי שני כחות באדם אחד כאדם אחד דמי, וחייב, או דילמא כשני בני אדם דמי, ופטור. וז''ל הר''ח, כשני בני אדם דמי וחייב דאמר לעיל עמד במקומו וקבל חייב וה"נ כי קבלה הוא עצמו ולא חטפה מהילוכו ליחייב דהא איתעביד מחשבתו, או דילמא כאדם אחד דמי ופטור דהוי כמו שנותן מימינו לשמאלו דאע"פ שהעבירה ד' אמות פטור.

ודבריו צ''ב דכיון דמאי איכפת לן דכאדם אחד דמי דכמו דכלפי הלוקח מידו חשיב כמונח א''כ גם לגבי המעביר עצמו. ונראה לפי מה שנתבאר דכיון דבעינן לאשווי כמוציא את החפץ מרושת לרשות בעינן להעמיד את העקירה ביחס לחפץ, הלכך כל היכא דנותן מימינו לשמאלו כיון דלא הזיז את גופו חשיב כנמצא עדיין באותו מקום ולא השתנה מקומו ולא חשיב ''מעביר ד''א''. ורק דדנה הגמ' בגוונא דזרק את החפץ ועקר את גופו ללא החפץ, והעמיד את גופו במקום אחר, דבזה לא שייך לדון את הגוף כחפץ דבשעה שעקר את הגוף לא היה עליו את החפץ, א''כ נמצא דשמקבל את החפץ הגוף עומד כ''מקום'' ביחס למעשהו בחפץ, וממילא ליכא בזה העברת ד''א דהחפץ חזר למקום שהיה מקודם. ורק דיש מקום לדון איך היחס לגוף היכא דשינה את מקומו דכיון דהמיקום של הגוף הוי חלק מהגדרת מקום הגוף הלכך כל היכא דהגוף שינה את מקומו הוי כגוף אחר וחשיב שנוי מקום, או דעצם הדבר דאותו גוף היה גם במקום הקודם חשיב כאותו מקום.