47 בסוגיא דע_ז דע_ג - ובדין חוזר וניעור - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ה' כ"ג טבת תשע"ד

א] בד' תוס' והרא"ש מבו' דל"ב לדינא דקמא קמא בטיל, ואי"ז אלא לישנא בעלמא, דכיון דכל נפילה היא מועטת ה"ז בטל, ומיושב בזה קו' הגרע"א בגהש"ס, - ועי' תוס' בכורות דכ"ב: ומהר"ם בתשו' הרשב"א סימן תש"ל, ונראה דגם בדבריהם יל"פ דל"ב בזה לדינא דקמא קמא בטיל, אלא לישנא בעלמא הוא.

וניחא בזה, דלדעת הרא"ש דגם באיסורי מאתים לא אמרינן קק"ב, א"כ מ"ט הכא אמרינן קק"ב, ורחוק לומר דהוא קולא באיסור משהו דיי"נ, דכל כי האי הו"ל להרא"ש בחולין לפרושי, ובע"כ דבאמת ל"ב בזה לדינא דקק"ב.

והביאור בזה, דרק נפילה חשובה דפי חבית אוסרת, אך כל שנפל מעט מעט דכל נפילה אינה חשובה, אי"ז אוסר, ואף אם יהא כמה נפילות קטנות יחד, דיש בכולם יחד כפי חבית, לא יאסרו, וע"כ ל"ב בזה לדינא דקק"ב.

והנה בד' הראב"ד מבו' דה"נ הוא במערה היתר לתוך איסור, דאם יש בהאיסור כשיעור פי חבית, ה"ז אוסר במשהו, ובפשוטו כ"ה גם לדעת התוס' והרא"ש, ולפ"ז מש"כ הרא"ש דבהתירא לגו איסורא אסור משום קק"ב, איירי בשאין בהאיסור כשיעור פי חבית, - וכן צ"ל בד' הש"ך בר"ס קל"ד שכתב בהפס"ד להתיר בהתירא לגו איסורא ונפל בב"א פי ס' מן האיסור, וצ"ל דאיירי בשאין בהאיסור כשיעור פי חבית.

ובחזו"א סימן מ"ז וסימן מ"ח תמה ע"ד הש"ך, דלד' תוס' והרא"ש דפי חבית אוסר, היינו משום דקילוח חשוב חשיב כאיסור במקומו, וא"כ בהתירא לגו איסורא יש לאסור אפי' בכ"ש, - אך אחר שמצינו להדיא בד' הראב"ד דגם בהתירא לגו איסורא אין לאסור אלא בשיעור פי חבית, י"ל כן גם בד' תוס' והרא"ש, וא"ש ד' הש"ך.

שו"ר שמפורש הוא כן בד' התוס' בבכורות דכ"ב:, עיי"ש שפירשו לסוגיין כד' תוס' והרא"ש בסוגיין דאיירי בדאיכא ס' כנגד היי"נ, ואפ"ה בנפל מפי חבית לר' יצחק, או מפי גיגית לר"ד ה"ז אסור, ובהתירא לגו איסורא ה"ז אסור אם ל"ה ס' בב"א כנגד האיסור, ומבו' דאם הי' ס' בב"א מותר, ולא חשיב כנפילה מפי חבית, וזה להדיא כד' הש"ך.

בד' הרמב"ם נראה דדין ידיעה הוא רק לגבי תרומה, דכל שנודע לו חשיב כאילו כבר הרימה, וכ"ה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש, - וכן נראה גם בד' הרמב"ן בע"ז דע"ג. דהא דבעינן התם ידיעה הוא משום דעי"ז הו"ל כהרמה, אך בעלמא ל"ב ידיעה, וכ"נ מד' הראב"ד שכתב דכל שנפל מעט מעט קמא קמא בטיל, ולא כתב דהיינו רק בנודע, וכבר עמד ע"ז הש"ך בסימן צ"ט.

ובאמת גם בל' התוספתא דמפרש טעמא דראב"ש "שכבר הי' לה לעלות", מ' דהא דבעינן ידיעה הוא כ"ה דכבר יהא לו להעלות, ויהא חשיב כמורם, וכ"ה בל' הר"ש תרומות פ"ה מ"ח.

והנה אמנם צ"ע ע"ז מד' הירושלמי בפ"ב דערלה דמפורש דבעינן ידיעה ובעי התם בידיעת חבירו ובידיעת ספק, גם צ"ע מד' התוספתא בתרומות פ"ח דשאור של שביעית שנפל לעיסה ונודע ואח"כ החמיץ מותר, ולפ"ז צ"ע בל' התוספתא, דמשמע דהא דבעינן ידיעה הוא כדי דיהא חשוב כמורם, אך י"ל, דאם הי' חשיב כמורם גם בלא ידיעה, הי' מותר, אף אם בלא ידיעה ל"ה חייל הביטול, וכדחזינן בירושלמי בפ"ב דערלה שדנו דאחר הרמה יהא מותר אף אם הוכר האיסור, ואף דבכה"ג שרי, מ"מ כל דלא הוכר האיסור, י"ל דשרי, אף אם עדיין לא חייל הביטול, (שהרי מדאורייתא ה"ז מותר, ולגבי דינא דרבנן דבעינן ק"א, י"ל דכל דחשיב כמורם, אי"ז מצטרף), ודו"ק.

ואמנם כמדומה דהרמב"ם ודעימי' למדו כן מסוגיין, דבמערה יי"נ לבור אמרינן קמא קמא בטיל, ואיירי כשאינו יודע הוא יי"נ, דאם הוא יודע הרי אי"ז בטל כלל דהו"ל מבטל איסור לכתחילה, ועי' פר"ת סימן צ"ט שהעיר כן בתו"ד בד' הראב"ד, ועי' גם בחזו"א שעמד בזה וכתב דצ"ל שעירה אחר והבעלים ראהו ול"ה בידו לעכב, וזה דחוק בסתימת הדברים, ומזה למדו הני קמאי דל"ב ידיעה כלל.

ובאמת בדינא דהתוספתא בשאור של שביעית שידע בו ואח"כ החמיץ דמותר, ק' עוד ע"ד הרמב"ן בסוגיין דפשיטא לי' דשאור שבטל ואח"כ החמיץ אסור, דטעמא לא בטל, ואף אם החמיץ אח"כ בצירוף שאור של היתר לדעת ר"א ה"ז חוזר וניעור, עיי"ש, ועמד ע"ז החזו"א, וכן עמד ע"ד הר"ן, שכתב דבזוז"ג ל"ש כלל לומר קק"ב, ונת' במק"א דהוא משום דהאיסור עצמו יכול לאסור, ול"ב לתערובת ההיתר, וכל כה"ג אמרינן חוזר וניעור, וזה מתאים עם ד' הר"ן בחולין דיבש ביבש שבישלו חוזר וניעור, (אך התם י"ל דהוא משום דינא דהרמב"ן דטעמא לא בטיל, ואף במינו אינו בטל כיון שכנגדו נותן טעם באינו מינו).

אמנם באמת בתוספתא כת"י הגיר' דידע בו ואח"כ החמיץ אסור, והובא באו"ש פט"ו מתרומות ה"ו, וזה ניחא כד' הרמב"ן והר"ן, - אך אכתי מ' דע"י הידיעה חל הביטול, וזהו דקמ"ל דמ"מ כל שהחמיץ אח"כ ה"ז חוזר וניעור, וצ"ע.

] בעיקר מש"כ הרא"ש דלעולם אמרינן חוזר וניעור, והא דבתרומה לא אמרינן חוזר וניעור הוא משום דההרמה מתרת, - וה"נ הוא בדינא דשאור של תרומה שנפל והרים ואח"כ החמיצה העיסה דמותרת, משום דההרמה הוי מתיר, ולפ"ז ל"ג בשאור של שביעית דאם נודע בו ואח"כ החמיץ מותר, כגיר' הפר"ח והגר"א, אלא גרסינן כגיר' כת"י שהביא האו"ש, דה"ז אסור, כאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן והר"ן דפשיטא להו דשאור שנתבטל ואח"כ החמיץ אוסר, שהרי פירשו למתניתין דשאור של תרומה ושל חולין, אף בשאינם ניכרים בתערובת, ומבו' דאם של תרומה בפנ"ע יש בו כדי להחמיץ, ה"ז אסור.

ונראה להוכיח כגיר' זו, מד' הירושלמי בפ"ב דערלה, דמייתי להא דשאור של תרומה שנפל לתוך העיסה והגביהו ואח"כ נתחמצה העיסה ה"ז מותרת, ואמרינן עלה ודכוותה תאנה של תרומה שנפלה לתוך מאה הוגבהה אחת מהן ואח"כ הוכרה התרומה תהא מותרת, ומשני תמן לא הוכר האיסור ברם הכא הוכר האיסור, ע"כ, והנה אי נימא דבשאר איסורין אם נודע לו ואח"כ החמיץ מותר, ובתרומה דבעיא הרמה לא סגי במה שנודע לו אלא בעינן הרמה, הרי נמצא דאין ללמוד מזה כלל דההרמה מתרת, אלא הוא להיפך, דכל שהרים ואין דין ההרמה מעכב, הדר דינא דכל שבטל אינו חוזר וניעור, וא"כ מאי ס"ד דאף אם הוכר האיסור יהא מותר, ובע"כ דבכל איסרין כה"ג ה"ז אסור, ובתרומה נתחדש דכל שהרים סאה אחת, דנים שהרים את התרומה, וע"כ אי"ז אוסר, ונתחדש בזה, דאף דאח"כ החמיץ וחזינן דנשתייר השאור של תרומה בתערובת, מ"מ ה"ז מותר, וזהו דפריך דא"כ גם כשהוכרה התרומה תהא מותרת, וז"ב.

] הב"י בסימן צ"ט כתב דמד' הרמב"ם בתרומה דאינו חוזר וניעור, אין ראי' לשאר איסורין, וצ"ע דהרי דין שאר איסורין מוכח מד' הרמב"ם ביי"נ דלא אמרינן חוזר וניעור אף אם הגיע לנתינת טעם, ומשמעות ד' הרמב"ם דאף אם נעשה האיסור רוב אינו חוזר וניעור.

] הפר"ח בסקכ"א בתו"ד תמה ע"ד הרמ"א דרוב בנין ומנין ס"ל דאם נודע התערובת אינו חוזר וניעור, ומנה בכללם לד' הרא"ש, ולכאו' ל"ד הוא, דהרא"ש הרי ס"ל דבכל גווני חוזר וניעור, וכמו שהביא הפר"ח בהמש"ד, אלא מכוון הפר"ח דבד' הרא"ש מבו' הך מילתא דכל שנודע התערובת חייל הביטול, אך צ"ב מאי ק"ל מזה ע"ד הרמ"א.

ומש"כ הפר"ח דמודה הראב"ד היכא דאיכא רוב דחוזר וניעור, והוכיח כן מתרומה דאף אם הרים אי"ז מותר אלא עד שתרבה התרומה, עי' יד"י שכתב לדחות דשאני תרומה דאית בה דין הרמה, עיי"ש בדבריו, ולפ""ז גם אין ראי' מד' הראב"ד בפי"ג מתרומות שהביא הפר"ח בקו"א, - ומה שהוכיח ממי פירות, עי' תוס' בכ"ד שכתבו דבמי פירות החמירו.

ובסתימת ד' הרמב"ם ביי"נ נראה להדיא דגם ברוב איסור אינו חוזר וניעור, וכ"ה מבו' בד' התוס' שעמדו בדינא דמי פירות דמ"ט אם איכא רוב מי פירות ה"ז חוזר וניעור, וכ"ה מבו' גם ממה שעמדו מההיא דרבו נוטפין על הזוחלין, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן שהביא בסו"ד לדינא דלוקח ציר מע"ה דחוזר וניעור, וגם התוס' בכ"ד עמדו על סתירת הסוגיות, והרי דס"ל דלסוגיא דע"ז יש להתיר אף בשרבה האיסור, וכ"ה מבו' בעוד דוכתי בד' הראשונים.

ושוב מצאתי הדברים מפורשים בתשו' הראב"ד סימן קי"ז, ז"ל, היה מי שאמר שאפילו נמחה שם החמץ קודם זמן איסורו כיון שהגיע זמן איסורו במשהו חזר וניעור, ולמד אותו ממה שאמר במס' בכורות וכו' אבל לקדירה לא מצא מין את מינו וניעור וכו', ועשה המורה הזה זמן פסח תערובת מין במינו ומעורר את המשהו לאסור, אעפ"י שאין דומות זו לזו לפי שיש כאן תוספת שמצטרף עמו והוא מעורר אותו, אבל בלא תוספת לא מצינו לו שמעורר, ועוד שאין למדין איסורין מטהרות, ובפירוש מצאנו באיסור שבטל שאינו ניעור עוד אפילו בתוספת מינו, שהרי שנינו במס' ערלה פ"ב הערלה מעלה את הכלאים והכלאים את הערלה והערלה את הערלה וכו', הרי שהאיסור משבטל שוב אין מינו מצטרף עמו לאסור, ולא עוד אלא שנעשה היתר לבטל איסור הבא אחר מכאן, ואיך נאמר בכאן שהמיעוט שבטל הזמן מעוררו לאסר והלא אפילו תוספת אין מעוררו, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דדינא דרב דימי דמצא מין את מינו וניעור, הוא רק בטומאה ולא באיסור, ואף דהתם הרי איירי שנעשו המים רוב, והרי דבאיסורין לא אמרינן חוזר וניעור אף בשנעשה רוב.

] הפר"ח בסו"ד כתב, דאפשר דמש"כ הרא"ש דחוזר וניעור הוא רק בנתינת טעם, וכדעת הרמב"ן, - אך אחר שזכינו לד' הרא"ש בערלה פ"ב מבו' להדיא דגם ערלה דאוסרת במאתים ה"ז חוזר וניעור, וזהו שהק' דמ"ט הערלה מעלה את הערלה, עיי"ש, - ובאמת יש ללמוד כן גם ממשה"ק הרא"ש בע"ז מהא דהוסיף מאתים אסור, ומבו' דלפי תירוצו ניחא, והרי דס"ל דבכל ענין חוזר האיסור וניעור.

] משה"ק הפר"ח ע"ד הראב"ד דכל שהוא נו"ט הו"ל כהוכר האיסור, נת' במק"א דמוכח מזה דאין מכוון הראב"ד דנו"ט חשיב כהוכר האיסור ואין כאן תערובת, ואכמ"ל, - ומשה"ק דמ"ש מרוב דמודה הראב"ד דאמרינן חוזר וניעור, הנה למש"נ לעיל אין הדבר ברור בד' הראב"ד דברוב אמרינן חוזר וניעור.

] משה"ק הפר"ח ע"ד הרמב"ן מסאה תרומה וכו' דאינו חוזר וניעור, צ"ע, דהא דהתם אינו חוזר וניעור הוא משום דהרים, או משום דהו"ל כמורם, וכמבו' כן בד' הרמב"ן והרא"ש, - והרי בירושלמי חזינן שדנו שתועיל ההרמה להתיר אף אם הוכר האיסור, וכמש"נ לעיל.

] הפר"ח הוכיח ממש"א בירושלמי דדבר שהוא בטל ד"ת מעורר את מינו לאסור, דדינא דחוזר וניעור הוא מדאורייתא, אך כמה מקמאי ביבמות דפ"ב: כתבו דאי"ז אלא מדרבנן, - ושמא יל"פ ד' הירושלמי, דה"ק דבר שהוא בטל ד"ת, מעורר את מינו לאסור, והיינו דאף דבר שבטל מה"ת, חוזר וניעור, וצ"ע אם יל"פ כן.

] בד' הגר"א סקט"ו מבו' שפירש בד' התוס', דלא אמרינן חוזר וניעור רק בשיעור נתינת טעם, אך בדברים האוסרים ביותר מכדי נתינת טעם לא אמרינן חוזר וניעור, - ומ' מדבריו שלמד לזה מהא דביי"נ לר' דימי אמרינן קמא קמא בטיל, וזה כדרך הגרע"א בגהש"ס דמן הדין הי' לאסור בכה"ג, משום דבכל הנפילות יחד יש שיעור חשוב, והא דאי"ז אוסר, הוא משום דאינו חוזר וניעור.

וכ"ה מבו' גם בהמש"ד שהביא ד' המרדכי שהעמיד לסוגיין בנודע, והא דבכלאים דהוסיף מאתים אסור, הוא בלא נודע, וכתב דאין לומר כתוס', דהתם הוא במאתים, - ולהדיא שנקט בדעת התוס' דבהני דאוסרין ביותר מכדי נתינת טעם לא אמרינן חוזר וניעור.

] האחרונים דנו אם בגונא שנוסף האיסור עד מחצה אמרינן חוזר וניעור, או דדוקא כשהוסיף עד רוב אמרינן חוזר וניעור, וצע"ג מסוגיית הגמ' בבכורות דכ"ג: דמבו' להדיא דגם כשהוסיף עד מחצה אמרינן חוזר וניעור, ורק בטומאת ע"ה דרבנן נסתפקו אם גזרו במע"מ, ומצוה לישב.

] בד' הרשב"א בסוגיין מבו', דאף לדעת רב דימי דאף כשנפל בלא הפסק אמרינן קמא קמא בטל, ולא חשיב כנפל בב"א, מ"מ לדינא דחנ"נ חשיב זה כנפל בב"א, וזהו שכתב לישב דהא דלי"ב משום חנ"נ הוא משום דהו"ל כנפל בב"א, עיי"ש, וזה חידוש.

] בד' הראב"ד דבהתירא לגו איסורא קמא קמא בטיל, הנה מפורש בחי' הראב"ד דהוא אף כשנפל רוב היתר, דכל שאין בו שיעור ביטול, אמרינן קמא קמא בטיל, וכ"ה מבו' ממש"כ הר"ן ע"ז דכל שיש בנפילה אחת כדי לבטל כל האיסור סגי בזה, ול"ב שיהא בו לבטל גם את ההיתר, והוכיח כן מהא דאין המדומע מדמע אלא לפי חשבון, והתם הרי איירי שיש רוב בההיתר, ואך שאין בו שיעור ביטול, ומבו' בד' הר"ן דלדעת הראב"ד אמרינן גם בכה"ג קמא קמא בטיל, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן ע"ז להוכיח דלא אמרינן קק"ב בשאר איסורין, מהא דחזינן דכשהוסיף על ההיתר בשוגג דאין לאסור משום שביטל איסור לכתחילה ה"ז מותר, ומ' דלדעת הראב"ד יש לאסור בזה.

אך מאידך ממש"כ הרמב"ן לפי דרכו, ז"ל, אלא חומר הוא ביי"נ "שאף בהיתר מרובה שנפל לאיסור מועט אוסר כיון שאין בו שיעור ששים" לבטל אותו בשעה ראשונה, עכ"ל, מ' דלדעת הראב"ד לא אסרינן אלא בהיתר מועט שנפל לאיסור מרובה, ורק לפי טעמא דהרמב"ן יש לאסור אף בהיתר מרובה שנפל לאיסור מועט, וצ"ע בזה.

והנה בטעמא דהראב"ד הי' מקום לפרש דהוא מדינא דחנ"נ, אך אי"ז כד' הר"ן שכתב דסגי שיהא בהיתר כדי לבטל את האיסור עצמו, וכ"ה גם משמעות ל' הראב"ד שלפנינו דאינו אסור אלא אם אין "באחת" מן הנפילות לבטל את האיסור, עיי"ש.

ונראה דיש להוכיח כן, שהרי בד' הראב"ד בשלהי סוגיין בדינא דב' כוסות, מבו' דדינא דחנ"נ הוא אף במבשא"מ, וא"כ אם דינא דהתירא לגו איסורא הי' משום חנ"נ, מ"ט במבשא"מ שרי, ובע"כ מזה דאין האיסור בזה משום חנ"נ, והיינו דהך מ"ד לא ס"ל כלל לדינא דחנ"נ, ומאן דאית לי' לדינא דחנ"נ מפרש למשנתינו דיין במים בנו"ט, בנפל איסורא לגו התירא, או בשנפל ההיתר לתוך האיסור בב"א כשיעור ביטול, אלא דין אחר הוא, וצ"ב.

ובמק"א נת' בזה, עפ"מ שמצינו בד' הראב"ד שהוצרך לחדש דכל שהאיסור לא נימוח והוא ראוי לאסור במקום אחר לא אמרינן קמא קמא בטיל, ודימה ד"ז להא דבתרומה לא אמרינן קק"ב, משום דצריך להרימה, וצ"ע עיקר הנידון בזה, הרי עדיין לא נתבטל האיסור הראשון כיון שהוא ניכר, ומה מקום יש בזה לדינא דקמא קמא בטיל, ובע"כ דעיקר דינא דקמא קמא בטיל הוא דיש לנו לדון כל חלק בפנ"ע, ויש עליו דין ביטול, וע"כ הי' מקום לומר דאף אם עדיין הוא ניכר, מ"מ כיון שכבר ל"ה חשוב בתערובת זו, נימא קמא קמא בטיל, ואכתי צ"ע רב.

ועפי"ז יש מקום לפרש דעת הסוברים דביבש ביבש שבישלו אמרינן חוזר וניעור, דאי"ז מדינא דחוזר וניעור דעלמא, אלא גם אם בעלמא לא אמרינן חוזר וניעור, כ"ז הוא כשהוסיף על האיסור, דבזה י"ל דדנים כל איסור בפנ"ע, אך כשהאיסור עצמו שנתבטל נעשה נו"ט, אמרינן חוזר וניעור, - ועד"ז י"ל גם בדעת הסוברים דחמץ שנתבטל קודם הפסח חוזר וניעור בפסח, אך התם יל"פ בע"א, דהוא משום דגדר דינא דחמץ בפסח אוסר בכ"ש אי"ז הפקעת הביטול, אלא היינו שהחמירו חכמים דאף דהוא בטל ה"ז אסור, משום חומרא דחמץ, ונת' במק"א.

אך בתשו' הראב"ד סימן קי"ז כתב להיפך, דאף למ"ד דמצא מין את מינו וניעור, היינו רק כשהוסיף עליו, אך כשלא הוסיף עליו אינו מעוררו.

] משה"ק הגר"ח על דינא דב' כוסות דמ"ט לא יצטרף היין של ההיתר לביטול הטעם, - י"ל בכמה גווני, חדא, דהנה ז"ל הגרע"א בס' כו"ח סי' ע' אות ל', ז"ל, מ"ש חתני נ"י להסתפק בתבלין איסור מעורב ברוב תבלין היתר ונתבשלו עם תבשיל שיש ששים נגד התבלין האיסור, ובענין דלא נתבטל בתבלין מקודם כגון דלא נודע אם אוסרים התבלין כצ"ל, הנה לדעת הפר"ח והמנ"י וכו', אלא אף להש"ך סי' צ"ח ס"ק ל' דבנפל בדבר ששוה בטעמו בטל בששים, א"כ התבלין מותרים כיון דיש במים ששים ממילא פליטת תבלין האיסור בתוך התבלין היתר שלפי ערך הוא בפחות מששים, וטעם תבלין איסור שבתבלין היתר בטל בששים, מ"מ נלע"ד דאסור התבלין כצ"ל, "כיון דל"ש לומר סלק שאינו מינו, דאם תסלק הרוטב יאסרו התבלין דהא הוי לח בלח בלא ששים, ורק ע"י הרוטב הוא ששים בתבלין", וכיון דא"א לומר סלק, התבלין כצ"ל אסור, עכ"ל.

והנה ד' הגרע"א מחודשים טובא, דהגם דאם לא הי' רוטב ל"ה ששים בתבלין ההיתר כנגד תבלין האיסור, מ"מ עתה שיש רוטב הרי בפועל לא בא לתבלין ההיתר מן התבלין האסור אלא מעט שיש בתבלין ההיתר ששים כנגדו, וא"כ בדין שיהא התבלין מותר אף אם אמרי' סלק, וצ"ב בזה.

אמנם לפי האמור מצינו מקור גדול לד' הגרע"א מד' השו"ע, דמשמע דהיכא דאין בחרצנים וזגים גופייהו ששים כנגד היין האסור, אף החרצנים והזגים אסורין, הגם דיש בהן ששים כנגד מה שנבלע בהן מן היין, ובע"כ הטעם בזה כמש"כ הגרע"א, דכיון דכל הא דאתינן למישרי בכה"ג הוא משום דאמרי' סלק, ע"כ היכא דאין בחרצנים וזגים גופייהו ששים כנגד היין האוסר ל"ש לומר סלק, כיון שאם תסלק היין יאסרו החרצנים והזגים, שאין בהן ששים כנגד היין האסור, וז"ב.[[1]](#footnote-2)

ואם כנים הדברים, הרי ממילא דא"צ לפרש דטעם מה שהצריכו סה"ת ודעימי' שיהא בחרצנים והזגים גופייהו ששים כנגד היין האסור, הוא משום דהא דאף במב"מ בעי' ששים כנגד האיסור, אלא טעם אחר יש בזה, דכיון דאתינן להתיר מדין סלק, ל"ש להתיר מכח זה היכא דאין בחרצנים וזגים גופייהו ששים כנגד היין האסור, דבכה"ג ל"ש לומר סלק, כיון שאם תסלק היין יאסרו החרצנים והזגים שאין בהן ששים כנגד היין האסור.

1. שו"ר ביד יהודה סימן ס"ו סוסק"ה שהוכיח מד' הש"ך בסימן צ"ח, דס"ל דנתערב במינו ובשאינו מינו, לא אמרינן סלק והאינו מינו אסור, ומ"מ המינו מותר אם יש בו רוב, וקשיא דמה בעינן שיהא בו רוב, הרי גם כשאין בו רוב, מ"מ לא נבלע בו מן האיסור אלא שיעור מועט, וכתב היד"י דלק"מ, דכיון דכל ההיתר הוא משום סלק, הרי דבכה"ג ל"ש לומר סלק, ואדרבה האינו מינו מחזקו שלא להתבטל, עייש"ה בדבריו, ודו"ק, ועי' עוד במנחת שלמה תנינא סימן ס"ב, שמתחילה כתב להתיר בכה"ג, ושוב חזר בו מכח ד' הש"ך בסימן צ"ח, ועיי"ש מה שביאר בטעמא דמילתא, - י"ט אדר תש"ע. [↑](#footnote-ref-2)