= יד - צד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

קו. מתניתין - קו: ישב האחד, ביצה כג: ריש פירקא - כד. מתניתין, מג: ת"ש פורסין - מג: א"ל רב ששת, ביצה לו. ת"ש פורסין - לו: ונותנין כלי, קו: ישב האחד - קז. מדקתני החובל, קז: הצדן לצורך - אמר שמואל, יז: ב"ש אומרים אין פורסין וכו'

כ"ז כסליו פ'

דף מס' 1

**מלאכת צד**

החזו"א בסימן נ' סוסק"ג כתב דעיקר מלאכת צידה היא בהבאת הבע"ח למקום מצומצם ולשלול ממנו אל החפש לטיול במקום שירצה, ומה"ט אף אם א"צ לדבר הניצוד, חשיב כמתכוין לצידה, אלא דהוי מלאכה שא"צ לגופה, (וכ"כ החזו"א בגליונות לחי' הגר"ח בפ"י משבת), - וכ"נ בחי' הר"מ קזיס בריש מכילתין שכתב כתב דצידה ל"ה מלאכה גרועה, ול"ד להוצאה, כיון דחשיב כשינוי בגופו, דמתחילה הי' ברשות עצמו, ועתה הוא ניצוד ועומד ביד בני אדם.[[1]](#footnote-2)

אך בחי' הגר"ח בפ"י משבת כתב דהצד נחש כדי לינצל מנשיכתו חשיב כדבר שאינו מתכוין, וכ"נ בספר הבתים שערי המלאכות שער ב', ומבו' דמלאכת צידה הוא במה שמביא הבע"ח תחת שליטתו, וע"כ בצד נחש, דאין כונתו כלל להביאו תחת שליטתו, אלא למנעו מלילך, הוי כאינו מתכוין, וכ"כ האבנ"ז בסימן קפ"ט סק"ז דבצידה ליכא שינוי בגוף הבע"ח, אלא אצל האדם שנעשה ברשותו.[[2]](#footnote-3)

**ק"ו א'** -  **ר' יהודה אומר הצד צפור למגדל,** בטעם הא דהצד צפור לבית פטור, כתב בפירש"י דהוא משום דאינו ניצוד בכך דיוצא לו דרך חלונות, וכ"כ בפירש"י כתב דהא דס"ל דאם הכניסו לבית לי"ב משום צידה, הוא משום דאינו ניצוד בכך דיוצא לו דרך חלונות, וכ"כ בפירש"י בביצה כ"ד א' ד"ה חייב, וכ"כ הפסקי רי"ד במשנתינו והשיטה להר"נ לקמן בסוגיין, וכ"כ האו"ז בהל' יו"ט סימן שנ"ב, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל ובמאירי, ואך שכתבו דהוא גם גם משום דהוא נכנס לחורי הבית או בין הרעפים, וכ"כ המאירי, - אך בתוס' תלמיד ר"י הזקן כתב דהוא משום דבבית שהוא גדול וצריך לטרוח עליו הרבה כי הכניסו לבית לאו מידי עבד.

הב"ח בסימן שט"ז ס"א הק' על פירש"י, ממה שאמרו בגמ' דהא דפטרינן בצפור לבית הוא בצפור דרור לפי שאינה מקבלת מרות, ופירש"י דהוא משום דנשמטת מזוית לזוית, והרי דהא דל"ה צידה אי"ז משום דהוא יוצא דרך חלונות, אלא משום דהוא נשמט מזוית לזוית, - ועיי"ש שכתב דד"ז תליא בפלוגתא דר' יהודה ורבנן, וכ"כ הט"ז שם סק"א, ונת' בהערה ג', המאמ"ר שם סק"ב כתב כן בע"א, ונת' בהערה ד',[[3]](#footnote-4) - והפנ"י בביצה שם כתב דכל מש"כ רש"י דטעם הפטור הוא משום דיוצא דרך חלונות, הוא לס"ד דגמ', אך לפ"מ דמשני דאיירי בצפור דרור, אי"ז מכח ה"ט, דא"כ אף בשאר עופות יהא פטור, אלא משום דהוא דר בבית כבשדה.

הב"ח בסימן שט"ז ס"א והט"ז שם נקטו דלפ"מ שפירש"י דהא דהצד צפור לבית פטור הוא משום דיוצא דרך חלונות, הרי דכל שסתומין החלונות בעששית פטור, וכ"נ בד' תוס' תלמיד ר"י הזקן, ועיי"ש שהק' ע"ז, דהרי דומיא דהוי דהוי במגדל צידה בבית ל"ה צידה, ובמגדל לי"ב חלונות, - אך השפ"א כתב די"ל דאף אם חלונות הבית סתומין אינו חייב משום צידה, כמשמעות לישנא דמתניתין, משום דלאו אורחי' בהכי לצודו לבית מה"ט שיצטרך לשמור פתיחת הבית, ואין דרך צידת צפור אלא למגדל המיוחד לעופות.

התוס' תלמיד ר"י הזקן הק' על פירש"י, מהא דפריך לקמן והא בית דמקורה, אלמא דמקורה הוא כי היכי דלא מצי נפיק, ועד"ז הק' הפמ"ג במש"ז סימן שט"ז סק"א והאבנ"ז בסימן ק"צ סק"א, דאם הא דהצד צפור לבית פטור הוא משום דהוא יוצא דרך חלונות, היכי מייתינן מינה דה"נ הצד עופות לביבר מקורה פטור, הרי שאני בית מקורה דיש לו חלונות ואין הצפור ניצוד שם, ומשא"כ בביבר מקורה ואין בו חלונות, - אך בד' השיטה להר"נ לקמן שם מבו' דאף דהא דבצפור לבית פטור הוא משום דיוצא דרך חלונות, שפיר מייתינן מינה דהצד עוף לביבר מקורה פטור, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן שנ"ב, וצ"ב, ועמש"כ בזה הפנ"י בביצה שם.

**וצבי לבית וחכ"א וכו' וצבי לבית ולגינה ולחצר ולביברין חייב,** בטעם פלוגתא דר' יהודה ורבנן אם חייבין על צידת צבי לגינה ולחצר ולביברין, כתב הב"ח בסימן שט"ז ס"א כתב דלרבנן תליא אם הוא מחוסר צידה, וכל שהכניס צבי לגינה או לחצר או לביבר קטן דאינו מחוסר צידה חייב, אך לר' יהודה אף דאינו מחוסר צידה דאינו קשה לתפסו שם, מ"מ כיון דאפשר לו לברוח פטור,[[4]](#footnote-5) וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם סק"א.[[5]](#footnote-6)

אך המאמ"ר שם סק"ב כתב דטעמא דר' יהודה הוא משום דכל שאינו מקורה הוי כעין שדה ולא מיחזי כצידה, כיון דהוא עומד תחת אויר הרקיע,[[6]](#footnote-7) וכ"נ בפי' ר"ח בביצה כ"ד א' שכתב דלר' יהודה הביברין כיער הן חשובין.

\*מעיקר מש"כ הב"ח דלחכמים חייב משום צידה אף דיכול לברוח, מבו' דבצידה ל"ב מלאכה המתקיימת, ושמא הוא משום דבלא"ה אי"ז שינוי בגוף הבהמה, וכן הוכיחו ממש"כ הביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ב ד"ה או חולה להסתפק ברודף אחר בע"ח כדי לצודו עד שעשהו עיף שאינו יכול לזוז ממקומו אם הוא חייב, ונת' להלן, אף דאי"ז מלאכה המתקיימת, שהרי אחר שינוח מעייפותו בטלה צידתו ממילא.

**וכ"ת וכו' הא בביבר מקורה הא בביבר שאינו מקורה וכו',** בחי' הגרע"א הק' שהרי בהך ברייתא דאין צדין מן הביברין קתני נמי חיות, ובחי' אין חילוק בין מקורה או לא שהרי אינו יכול לפרוח, וא"כ כ"ש דבעוף לא חשיב כניצוד אף בביבר מקורה, וא"כ מהו שאמרו דהא בביבר שאינו מקורה, הרי להך ברייתא דאסרה בצידת חיות מן הביברין, יש לאסור בצידת עופות אף בביבר מקורה, כ"ה דאסרינן בחיות אף שאין בהן חילוק בין מקורה לשאינו מקורה,[[7]](#footnote-8) וכ"כ הראש יוסף בביצה כ"ד א' דבחי' שאינה יכולה לפרוח, אין מקום לחלק בין מקורה לשאינו מקורה.

אך למש"כ המאמ"ר בסימן שט"ז סק"ב דטעמא דר' יהודה דאין חייבין על צידת צבי לביבר, הוא משום דכל שאינו מקורה הוי כעין שדה ולא מיחזי כצידה, הרי נמצא דכל שהוא מקורה שפיר הוי כניצוד אף לדעת ר' יהודה, וע"כ שפיר יש להתיר לדידי' לצוד ביו"ט חיות ועופות מביבר מקורה,[[8]](#footnote-9) וי"ל עוד למש"כ האבנ"ז בסימן ק"צ סק"ב בדעת הב"ח, דאף בחי' יש לחלק בין מקורה לשאינו מקורה, דכל שאינו מקורה לפעמים הוא בורח ע"י שמסרך בכתלים, - והך מילתא דגם בחיות יש לחלק בין מקורה לשאינו מקורה, מצינו כן להדיא בד' הירושלמי בביצה פ"ג ה"א, דס"ד לחלק בדין צידת חיות בין חצר מקורה לחצר שאינו מקורה, והראש יוסף בביצה שם תמה ע"ז.

**הכא בצפור דרור עסקינן,** ההשלמה והמאורות כתבו כן לדינא דדוקא בצפור דרור ל"ה צידה אלא במגדל, אך בשאר עופות הוי צידה אף בבית מקורה, וכ"כ בפי' הר"ן, וכ"כ המאירי והריא"ז, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב חלק י', והס' הבתים שערי מלאכות האסורות ביום השבת שער ט"ו, וכ"כ השו"ע בסימן שט"ז ס"א.

אך הרמב"ם בפ"י משבת הי"ט כתב דאם הבריח את העוף עד שהכניסו למגדל ונעל בפניו ה"ז חייב, ולא חילק בין צפור דרור לשאר עופות, ועמד ע"ז הס' הבתים שם, אך המג"א בסימן תצ"ז סק"ט כתב דהרמב"ם שם רמז לזה, עיי"ש, - והב"ח בסימן שט"ז ס"א כתב בדעת הרמב"ם דהך שנויא דמחלק בין צפור דרור לשאר עופות שנויא דחיקא הוא, ולא קי"ל הכי, וכתב כן גם בדעת הרי"ף והרא"ש שלא חילקו בזה, - והפנ"י בביצה כ"ד א' כתב לישב, דלפ"מ דמסקינן דאף בחי' ל"ה ניצוד אלא בביבר קטן, דאינו מחוסר צידה כלל, ה"נ בכל עופות ל"ה ניצוד אלא במגדל, דאינו מחוסר צידה כלל, וכ"כ השמחת יו"ט שם, ועד"ז כתב המרכה"מ בהל' שבת שם.

**חי' אחי' נמי לא קשיא הא בביבר גדול הא בביבר קטן,** נחלקו הראשונים בדין צידת עוף בביברין, וכמה דעות בדבר, **א** בד' התוס' בביצה כ"ד א' ד"ה כל שאומר מבו' דגם בעופות חלוק דין ביבר קטן דחשיבי כניצודים, מדין ביבר גדול דלא חשיבי כניצודים, עיי"ש, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער ט"ו לדקדק מל' הרמב"ם בפ"י משבת ה"כ.[[9]](#footnote-10) - **ב** בס' הבתים שם כתב דיש מן הגדולים שכתב דעוף אינו ניצוד אף בביבר קטן, משום דהוא מעופף ואינו ניצוד, וכתב דזה נראה.[[10]](#footnote-11) - **ג** בד' הריא"ז ה"ב דין א' ודין ב' משמע להדיא דעוף ניצוד בביבר מקורה אף כשהוא גדול, וכ"כ בתשו' משאת בנימין סימן ח',[[11]](#footnote-12) והמג"א בסימן תצ"ז סק"ט תמה ע"ז דכיון דכל דלא מטי' לי' בחד שיחיא ל"ה כניצוד בחי', כ"ש דבעוף ל"ה ניצוד בכה"ג, ועמש"כ בזה הצל"ח בביצה כ"ד א'.?בד' הריא"ז יש לפרש בע"א, וכדבריו בביצה, דבעוף תלי בהבא מצודה וניצודנו, וצ"ע?.

**כל היכא דרהיט בתרי' ומטי לה בחד שיחיא ביבר קטן,** בפירש"י בביצה כ"ד א' פירש דהיינו דבפעם אחת שהוא שוחה עליו לתפשו, אין לו להשמט ממנו, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, וכתב דהיינו כשהוא עומד באמצע הביבר, (וישיג הצבי בכפיפה אחת לכל צד), - אך הרשב"א בביצה שם הק' ע"ז דביבר כזה קטן מבית, ופשיטא דהוי כניצוד, ועיי"ש שכתב דגרסינן כל דרהיט ומטי לי' בחד שיחיא, ופי' ר"ח דהיינו דכל שמגיעו בריצה אחת וא"צ לפוש בינתים, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט המ"ו, וכ"כ הריא"ז בפירקין דכל שרץ אחריו ומגיעו במרוצה אחת הוי כניצוד, וכ"כ המ"מ בפ"י משבת ה"כ.

**כל היכא דנפיל טולא דכתלים אהדדי ביבר קטן,** הרמב"ם בפ"י משבת ה"כ כתב דהיינו שהיו הכתלים קרובין זל"ז עד שיפול צל שניהם לאמצע "כאחד", וכ"כ הריא"ז ה"ב דין א', וכ"כ התורי"ד בפי' בתרא דבמקום שמגיע צל כותל מזרחי בבוקר שם מגיע צל כותל מערבי בערב, אך בפי' קמא כתב לפרש דהיינו דבבוקר נוטה צל כותל המזרח עד כותל המערבי, ובערב נוטה צל כותל המערבי עד כותל מזרחי,[[12]](#footnote-13) וכ"כ הריטב"א, וכ"כ בפי' ר"ח בביצה כ"ד א'.

התוס' כתבו דהי' ידוע להם שיעור הכתלים שוה והיו יודעין שיעורן, והריטב"א כתב דמסתברא דמיירי בכותל בן ד' אמות גובה כסתם כותל.

הריא"ז ה"ב דין ב' כתב דכל שהי' קצר עד שהיו צללי הכתלים מגיעין זב"ז ה"ז ביבר קטן אע"פ שהוא ארוך הרבה ואינו מגיע במרוצה אחת, ומתישב בזה מה שנתנו ב' שיעורים לביבר קטן, דבין היכא דמטי לי' בחד שיחיא, ובין היכא דמגיעין צללי הכתלים זב"ז הוי ביבר קטן, וכ"ה משמעות ד' הראשונים שהזכירו לצל "שני" הכתלים, או צל כותל מזרחי ומערבי, וכ"כ המרכה"מ בפ"י משבת ה"כ, ועיי"ש מש"כ לפרש הטעם בזה, - אך בד' האו"ז בהל' יו"ט סימן שנ"ב משמע דמה שאמרו דנפיל טולא דכתלים אהדדי קאי על כל ד' הכתלים, ואיירי בביצה שהוא קטן וקצר, עיי"ש.

**וא"נ כל היכא דליכא עוקצי עוקצי ביבר קטן,** בפי' ר"ח מבו' דכל ג' הפירושים לא פליגי זע"ז, וכ"כ הריא"ז ה"ב דין ב' דהיינו דאף בביבר קטן שרץ אחריו ומגיעו במרוצה אחת, בעינן גם שלא יהא לו זויות ועוקצין להשמט בהן, וכ"כ המרכה"מ בפ"י משבת ה"כ בדעת הרמב"ם שם, וכתב דמה שהשמיט הרמב"ם לזה, הוא משום דהוא בכלל מש"כ דיגיע לחי' בשחי' אחת, דממילא משמע דלא יכול להשתמט בעוקצי, והביאוה"ל בסימן שט"ז ס"א ד"ה שהם ניצודין כתב לדון בדעת הרמב"ם דס"ל דלא קי"ל כהך לישנא, עיי"ש.[[13]](#footnote-14)

בביצה כ"ד א' אמרינן דהיכי דמי מחוסר צידה כל שאומר הבא מצודה ונצודנו, ונחלקו הראשונים אם הוא חד שיעורא עם ג' השיעורים שנשנו הכא, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**צידה במיני בע"ח שהילוכן לאט**

**חיגר וזקן וחולה פטור וכו' הני לא עבידי לרבויי,** בפירש"י בד"ה אובצנא כתב דהא דבחולה פטור הוא משום דאינו יכול לזוז ממקומו וניצוד ועומד הוא, אך בהא דפטרינן בזקן משמע דהוא אף כשיכול לזוז ממקומו לאיטו, כדרך זקן, ומ"מ כיון שאינו יכול לברוח, הוי כניצוד ועומד, וכ"כ הריא"ז (ה"ב דין ג') דאם הי' חיגר או זקן שאינו יכול לרוץ אין חייבין על צידתו, וכ"ה מבו' בד' הערוך בע' אש א' שכתב דהא דבחולה מחמת אובצנא פטור, הוא משום דמחמת עייפות אינו יכול לרוץ, וכ"כ הערוך שם בפי' בתרא דבחולה מחמת אישתא פטור משום דלא יכיל למרהט.

ולפ"ז בפשוטו ה"נ במיני בע"ח שאין הולכין במהרה, אין בהן משום צידה, וכ"כ התורי"ד בחגיגה י"א א' דמין בע"ח שאינו יכול לזוז כ"א מעט, לא שייכא בי' צידה, דהוא ניצוד ועומד.[[14]](#footnote-15)

אך לפ"מ שפירש רש"י בחגיגה שם ובויקרא י"א ל', ובחולין קכ"ב א' דחומט הוא לימצ"א, הרי דמהא דתנן לקמן ק"ז א' דח' שרצים האמורים בתורה הצדן חייב, מבו' דאף במין בע"ח שאינו יכול לזוז כ"א מעט, שייכא בי' צידה, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ בפירש"י בויקרא י"א ל' ובחולין קכ"ב א' דהאנקה הוא היריצו"ן שהוא קיפוד, וממש"כ בפירש"י לקמן שם ד"ה ושאר שקצים ורמשים דשייכא צידה בתולעת, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"י, וממש"כ התוס' לעיל י"ב א' ד"ה שמא יהרוג דפרעוש הוא כינה הרוחשת.[[15]](#footnote-16)

וצ"ל דל"ד לבע"ח חיגר וחולה וזקן שאין בהן משום צידה, דבע"ח אלו שדרכם לילך מהר, הרי דכל שאינם יכולים לזוז כ"א מעט, לא חזינן להו כבני חורין, כיון שאינם יכולין לילך כדרכן, אלא חשיבי כניצודים, ומשא"כ במינים דכ"ה דרכם שאין יכולין לזוז כ"א מעט, דשפיר חשיבי כבני חורין, ויש בהן משום צידה.

ואמנם לפ"ז מסתבר דאף במיני בע"ח שדרכן לילך מהר, מ"מ כל שהם קטנים ועדיין אין בידם לילך כ"כ, שייכא בהו צידה, - אך הרשב"א בביצה י' ב' כתב דגוזלות מדדין או פורחין פריחה מועטת דמטי להו בחד שיחיא אין בהן משום צידה, והביאו המ"ב בסימן תצ"ז סקכ"ט, וכ"כ הרמב"ם בפ"י משבת הכ"ד דאף הצד צבי קטן פטור, ופירש המאירי בסוגיין דהוא קודם שיכול לרוץ מהר, וצ"ע.[[16]](#footnote-17)

**הני עבידי לרבויי הני לא עבידי לרבויי,** בפירש"י כתב דהיינו דסומא וישן עבידי לישמט כשמרגישין יד אדם, וע"כ שייכא בהו צידה, ומשא"כ בחיגר זקן וחולה דאינם עשויין לישמט, - אך בפי' ר"ח כתב דהיינו דכדי לצוד סומא וישן צריך לארוב להן כדרך שהצייד אורב לצודו, וע"כ שייכא בהו צידה, ומשא"כ בחיגר זקן וחולה דא"צ לארוב להן,[[17]](#footnote-18) וכ"כ השיטה להר"נ.

**צידה בבע"ח חולה**

**הא בחולה מחמת אישתא הא בחולה מחמת אובצנא,** בפירש"י כתב דהיינו דחולה מחמת אובצנא פטור, דכיון דאינו יכול לזוז ממקומו ניצוד ועומד הוא, וכ"כ בפי' ר"ח דבחולה מחמת אובצנא פטור, וכ"כ המאורות והרי"ד והריא"ז, וכ"כ הערוך בע' אש א' בפי' קמא, - ובטעם הא דבחולה מחמת אישתא חייב, כתב הערוך שם דהוא משום דיכול לרוץ, וכ"כ הרי"ד דהוא משום דמתחזק ובורח, ועד"ז כתב הריא"ז, וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן שט"ז סק"ב.[[18]](#footnote-19)

אך הערוך שם כתב בפי' בתרא, דבחולה מחמת אישתא פטור, דהוא חולה ממש ולא יכיל למרהט, ובחולה מחמת אובצנא שנטרח הרבה ונצטנן חייב, כיון דרהיט, - וכ"כ המ"מ בפ"י משבת הכ"א בשם ר"ח, דבחולה מחמת אובצנא שהיו עייפים מחמת כלב או דבר אחר חייב,[[19]](#footnote-20) וכתב כן גם בדעת הרמב"ם,א[[20]](#footnote-21) וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער ט"ו, וכ"כ האחרונים בדעת הרמב"ם ובדעת הטוש"ע שסתמו בזה, ונת' להלן.

הרמב"ם בפ"י משבת הכ"ד כתב דהצד צבי חולה פטור, ולא חילק בין חולה מחמת אישתא לחולה מחמת אובצנא, ובס' הבתים שם תמה ע"ז, וכתב דאפשר דדעתו דחולה מחמת אובצנא אינו נקרא חולה אלא יגע, ועד"ז כתבו המער"ק שם הכ"א והמרכה"מ שם הכ"ב דמה שסתם הרמב"ם בזה הוא משום דסתם חולה הוא מחמת אישתא, וכ"כ הנהר שלום בסימן שט"ז סק"ג והגר"א שם ס"ב בדעת הרא"ש והטור שסתמו בזה. - אך המאירי בסוגיין כתב דהצד צבי חולה פטור, ואין הפרש בין חולה מחמת עייפות לחולה מצד שאר סיבות, ומבו' דלא קי"ל כהך שינויא דמפלגינן בין חולה מחמת אישתא לחולה מחמת אובצנא, וצ"ע.

בד' הערוך בפי' בתרא מבו', דהא דס"ל דבחולה מחמת אובצנא חייב, הוא משום דיכול לרוץ, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ב ד"ה או חולה כתב דכל שהוא עייף כ"כ שאינו יכול לזוז ממקומו מחמת עייפות לכו"ע הוא פטור,[[21]](#footnote-22) ויש להוסיף דכ"ה להדיא בד' הב"ח שם ס"ד דרש"י והרמב"ם לא פליגי כלל לדינא, אך כתב דמד' הב"י משמע דלדעת הר"ח ודעימי' אף בכה"ג חייב, ועיי"ש שתמה ע"ז דמ"ש מחיגר וזקן דפטור, וכתב דאין לומר דהוא משום דהעייפות ממילא נסתלק לבסוף וע"כ ל"ד לחיגר וזקן ולא חשיב כניצוד ועומד, דהצד חגבים בשעת הטל יוכיח דפטוד, אף דממילא יסתלק מעליהן העורון.

הביאוה"ל שם נסתפק לדעת רש"י דחולה מחמת עייפות חשיב כניצוד ועומד, אם הרודף אחר חי' ועוף כדי לצודו עד שעשהו עייף שאינו יכול לזוז במקומו, או שהכהו באיזה דבר עד שנעשה חיגר, אם חייב בזה משום צידה אף שלא תפסו בידו, או דאין דרך צידה בכך, דדרך צידה ליטלה אחר שצדה,[[22]](#footnote-23) או להכניסה למקום משומר.[[23]](#footnote-24)

**דבר שאין במינו ניצוד**

**וכל שאין במינו ניצוד פטור,** בפירש"י לקמן ק"ז א' ד"ה שלא לצורך פירש דהא דפטרינן כשאין במינו ניצוד הוא משום דהוי מלאכה שא"צ לגופה, ואינו פטור אלא כשצדן שלא לצורך, כדתנן התם, וכ"כ התורי"ד שם, וכתב דר"מ וחכמים דפליגי הכא בצידת דבר שאין במינו ניצוד, הוא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש במלאכה שא"צ לגופה, - ועיי"ש שהוסיף לפרש דהא דכשיש במינו ניצוד חייב אף כשצדן שלא לצורך, ול"ה כמלאכה שא"צ לגופה, הוא משום דדרך העולם לצודן, וע"כ אף דהוא א"צ להן מלאכה היא חשובה וחייב, ולא מיקרי מלאכה שא"צ לגופה אלא כשאינו חשוב אף לעלמא,[[24]](#footnote-25) ויתבאר בעזה"י במקומו.

אך התוס' וש"ר לקמן שם כתבו דהא דפטרינן בצידת דבר שאין במינו ניצוד הוא אף כשצדן לצורך, אף דהו"ל מלאכה הצריכה לגופה, דאין במינים אלו איסור צידה,[[25]](#footnote-26) - ובטעמא דמילתא כתב הקרית ספר בפ"י משבת דהוא משום דכל שהי' ניצוד במשכן הי' דבר שבמינו צידה, - והאבנ"ז בסימן קפ"ט סק"ז כתב דהוא משום דשאני מלאכת צידה דליכא שינוי בגוף הבע"ח, רק אצל האדם שנעשה ברשותו, וע"כ אינו חייב אלא בדבר שבמינו ניצוד דחשיב שהוא ברשותו שיש לו דבר מה, אבל דבר שאינו ניצוד משום דאין בהן תועלת כלל, אין לו כלום אף אחר שניצוד, ולא חשיב שיש ברשותו דבר מה,[[26]](#footnote-27) וי"ל דגם לד' הקרית ספר בעינן לטעם זה, ורק מכח זה הוא דמהני הא דל"ה ניצוד במשכן אלא דבר שיש במינו צידה.[[27]](#footnote-28)

מהא דתניא דכל שאין במינו ניצוד פטור, וכל פטורי דשבת פטור אבל אסור, מבו' דה"ז אסור מדרבנן, וכ"ה במד' שכל טוב בשלח, וכ"כ התוס' והריטב"א לקמן ק"ז ב', והסמ"ג לאוין ס"ה, והמ"מ בפ"י משבת הכ"ד, והטוש"ע בסימן שט"ז ס"ג, - ובפשוטו טעם האיסור בזה הוא גזירה אטו דבר שבמינו ניצוד, וכ"כ הערוה"ש בסימן שט"ז ס"ל, אך השיטה להר"נ לקמן ק"ז ב' כתב דהוא מגזירה שמא יבא להרגו, וכתב לפ"ז דבמינים שאין חייבין על הריגתן וגם אין במינם ניצוד, מותר לצודם לכתחילה.

**אלו מינים חשיבי כדבר שבמינו ניצוד**

הביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ז ד"ה נחשים כתב בתו"ד דלא חשיב כדבר שיש במינו ניצוד אלא דבר שדרך לצודו לצורך גופו, אך דבר שאין דרך לצודו אלא כדי שלא יזיק, מיקרי דבר שאין במינו ניצוד, והוכיח כן מהא דפרעוש הוי דבר שאין במינו ניצוד, אף שדרך לצודו כדי שלא יזיק, וכ"כ האבנ"ז בסימן קפ"ט סק"ו.

בפירש"י כתב דחגבין וגזין חשיבי כדבר שבמינו ניצוד, כיון דהן מינים הנאכלין, דאף גזין הוא מין חגב טהור,[[28]](#footnote-29) ובפי' הר"י מלוניל כתב דגזין הוא מין חגב טמא, ואפ"ה חשיב כדבר שבמינו ניצוד, וכ"כ הריא"ז והשיטה להר"נ, והריטב"א הוסיף לפרש דהוא משום דנאכלים הם לגוים, ובפי' ר"ח משמע דגזין הוו דבר שאין במינו ניצוד, וחגבין יש מהן שבמינו ניצוד.

אך הרמב"ם בפ"י משבת הכ"ד כתב דחגבין וגזין הוו דבר שאין במינו ניצוד, וכ"כ בפי' רבינו פרחי' ובפי' ריבב"ן והמאירי, והאבנ"ז סימן קפ"ט סק"כ כתב דהיינו משום דאף דראוים לאכילה, מ"מ אין אדם טורח לצודן, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה.

בביצה ל"ו ב' אמרינן בהא דתניא בכוורת דבורים ובלבד שלא יעשנה מצודה, דמהו דתימא במינו ניצוד אסור שאין במינו ניצוד מותר קמ"ל, והמאירי שם כתב דהיינו דקמ"ל דאף דאין במינו ניצוד, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וכ"כ המהרש"א ומהר"ם שיף שם, והדרישה בסימן שט"ז סק"ב והב"ח שם ס"ג והמג"א שם סק"ט, - אך הרא"ה שם כתב דהיינו דקמ"ל דחשיב דיש במינו ניצוד,[[29]](#footnote-30) וכ"כ הא"ר בסימן שט"ז סקי"א בדעת הב"י שם ס"ד שכתב דדבורים הוי דבר שיש במינו ניצוד, וכ"כ בדעתו הצל"ח והבינה לעתים בביצה שם והנשמת אדם בכלל ל' סק"ד והשעה"צ בסימן שט"ז סקט"ו.

ובטעמא דהרא"ה והב"י דדבורים הוי דבר שבמינו ניצוד, כתב הנשמ"א בכלל ל' סק"ה דהוא משום דדרך לצודם לצורך הדבש, - ובטעם הסוברים דחשיב כדבר שאין במינו ניצוד, אף שדרך לצודם לצורך הדבש, מצינו כמה דרכים, דהחמד משה בסימן שט"ז כתב דהוא משום דלא חשיב כדבר שבמינו ניצוד אלא דבר שדרך לפרוס מצודה לצודו ברוב המין, ומשא"כ בדבר שהדרך לצודו באקראי בעלמא אף לאיזה צורך, והנשמ"א שם בסו"ד כתב דהוא משום דלעולם מניחין חור בכוורת כדי שיצאו ויבואו הדבורים, וא"כ לעולם אינם ניצודים, שהרי כ"ז שיש חור בכוורת לא נקרא ניצוד, ועמש"כ האבנ"ז בסימן קפ"ט סקכ"א, וצ"ב.[[30]](#footnote-31)

בפירש"י לקמן ק"ז א' ד"ה ושאר שקצים ורמשים וד"ה שלא לצורך כתב דנחשים הוו דבר שאין במינו ניצוד,[[31]](#footnote-32) וכ"כ הנשמ"א בכלל ל' סק"ה בדעת הרמב"ם, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ז סוד"ה נחשים די"ל כן בדעת הרמב"ם, ועמש"כ הפמ"ג באש"א שם סקי"ב, - אך בד' הרי"ף והרא"ש בפירקין שהביאו להא דתנן דהצד נחש לרפואה חייב, וכ"כ הטוש"ע בסימן שט"ז ס"ז, מבו' דס"ל דנחש מיקרי דבר שיש במינו ניצוד, וכ"כ הפוסקים בסימן שט"ז, וכמש"כ השעה"צ שם סקל"ז.

ובטעם הסוברים דנחש חשיב כדבר שיש במינו ניצוד, אף דלא סגי במה שצדין אותו כדי שלא יזיק לחשבו כדבר שיש במינו ניצוד, וכמש"נ לעיל, כתבו הנשמ"א והביאוה"ל שם דהוא משום דפעמים צדין אותו לרפואה, וכתבו דבזה הוא שנחלקו אם סגי בהכי לחשבו כיש במינו ניצוד.

**צידה באדם**

בד' הרמ"א בסימן של"ט ס"ד מבו' דאין בתפיסת אדם במשמר משום איסור צידה, עיי"ש, - אך בס' קובץ כתב דתינוק שנפל למים ופרש מצודה להעלותו הוי תולדת צידה, וכ"ה משמעות ד' התוס' במנחות ס"ד א' ד"ה להעלות דיש צידה בתינוק, וכ"כ הברכ"י בסימן ש"א אות ו' סוד"ה אכן ראיתי ובסימן שכ"ח אות ט', והאבנ"ז בסימן קפ"ט סקכ"ב כתב דהיינו רק בתינוק דשייך בו צידה להשיבו אל אביו, אך בגדול לא שייכא צידה כלל, - ועמש"כ בזה בס' חמדת ישראל ח"א מלאכת צידה ד"ה ועתה וח"ב סימן כ"א סק"ד, ובאבי עזרי פ"א מיו"ט ה"י סוד"ה והנה, ובשש"כ פכ"ז הערה קי"ב בשם הגרש"ז זצ"ל, ומש"כ בס' תורת המלאכות ח"ה עמ' קפ"ט בשם הגר"נ קרליץ זצ"ל.

א' טבת פ'

דף מס' 2

**צידת חגבים**

**ק"ו ב'** -  **הצד חגבים בשעת הטל פטור,** בפירש"י כתב דהוא משום דבשעת הטל עיניהן מתעורות והרי הן ניצודין ועומדין, וכ"כ בפי' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד והמאירי, - אך בפי' ר"ח כתב דהוא משום דבשעת הטל אין אין יכולות לפרוח שאין בהן כח וא"צ צידה אלא ניטלת ביד.

הרש"ש הק' על פירש"י, דמה מהני הא דעיניהם מתעורות, הרי אף הצד צבי סומא חייב, ולא חשיב כניצוד ועומד, והביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ב ד"ה הצד הוכיח מזה דהא דתניא לעיל דהצד צבי סומא חייב, הוא רק בצבי, אך יש מינים דכשהם סומין לא עבידי לרבויי, ועמד בזה ע"ד הא"ר שם סק"ג שכתב דה"ה בשאר מינים הניצודין, ודקדק כן מד' הרמב"ם והסמ"ג שכתבו סתמא דישן או סומא חייב, ועד"ז כתב השפ"א דשאני צבי שהוא בעל כח, ואפי' הוא סומא ביכלתו להישמט כשירגיש, ומשא"כ בחגבין דכשנתעורו אין יכולין לפרוח והן ניצודין.

\*בפי' הר"י מלוניל כתב דהצד חגבין חייב אף בשעה שעיניהם מתעורות והן ניצודות ועומדות, וכנראה ס"ל דהך ברייתא דהצד חגבין וכו' חייב, ולא מפליג בין שעת השרב לשעת הטל, פליגא וס"ל דאף בשעת הטל חייב, - ואמנם מבו' בדבריו דאי"ז משום דס"ל דלא חשיבי כניצודין ועומדין, דומיא דצבי סומא, אלא הוא משום דאף דהוו ניצודין ועומדין חייב, וצ"ב.[[32]](#footnote-33)

**אם היו מקלחות ובאות פטור,** בפירש"י כתב דהיינו שהן מקלחות הרבה ביחד שהן מזומנות ליקח, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי, אך הר"ח פירש דהיינו דהם באות כמו נופלות למקום אחד ואין בהן כח לילך לכאן ולכאן, - והאבנ"ז בסימן קצ"א סק"ד הביא מבנו שעמד בזה, שהרי כל אחת בפנ"ע אינה מזומנת ליקח, ומה מהני הא דמזומן ליקח חלק מכל החגבים, ועיי"ש מש"כ בזה.

בפי' הר"י מלוניל כתב דקי"ל כרבנן דאף אם הן מקלחות ובאות חייב, וכ"נ בד' הרי"ד והריא"ז, וכ"כ הראבי"ה בסימן רל"ה, - אך בפי' ר"ח מבו' דקי"ל כאלעזר בן מהבאי, דאם היו מקלחות ובאות פטור.

\***ונעל אחד בפניו חייב,** בס' קובץ בפ"י משבת הכ"ב בסו"ד כתב דאי"ז אלא תולדה, כיון שלא עשה הוא את הצידה כלל אלא שנעשה ממילא, והיינו דהאב דצידה היא בעשיית מעשה צידה בגופו, והכא נכנס הצבי לבית מאליו, ולא נעשה מעשה צידה בגופו, - אך היראים בסימן ער"ד כתב דתולדת צידה הוא צבי שנכנס בבית וישב בפתח ומילאהו, אע"פ שלא צדו במצודה אלא בישיבתו חייב, דדמי לצידה, והאבנ"ז בסימן קצ"ה סק"ד דקדק מדבריו דמשנתינו דנעל את הדלת הוי אב דצידה, ורק בגונא שצד ע"י שישב בפתח הוי תולדה, ועיי"ש שכתב דהוא משום דנעילת הדלת בטל אל הצבי וחשיב כמו שעשה מעשה בגופו קצת, וכן הי' במשכן, ומשא"כ כשישב על הפתח ומלאהו דאין האדם טפל לצבי, וצ"ב.

**צידת ארי**

**הצד ארי בשבת אינו חייב עד שיכניסנו לגורזקי שלו,** בפירש"י כתב דהא דאינו חייב כשתופסו, הוא משום דאי"ז צידתו דכשכועס משחית והולך, וכ"כ הריא"ז דאם תפסו בידו אי"ז צידה שהרי אינו יכול לכובשו.

והא דכשהכניסו לגורזקי שלו חייב, כתב הט"ז בסימן שט"ז סק"ג דהוא משום דשם הוא עומד ואינו כועס להשחית מקום סגירתו, - אך בד' הב"י שם מבו' דהוא משום דגורזקי הוא מקום צידתו שדרכו להיות שם, וכ"כ הגר"ז שם ס"ה, דאף דגם בגורזקי אינו יכול ליטלו משם שלא יברח, מ"מ כיון דזהו מקום צידתו חייב.[[33]](#footnote-34)

**צידת דגים מן הביברין**

**ביצה כ"ג ב'** -  **אין צדין דגים מן הביברין,** הרמב"ם בפ"ב מיו"ט ה"ז כתב דהא דאין צדין דגים מן הביברין, הוא בביברים גדולים דהוי מחוסר צידה, דומיא דחי' ועוף דאין צדים אותן מביברין גדולים.[[34]](#footnote-35)

אך הראב"ד שם כתב דמהא דתנן הכא דאין צדין דגים מן הביברים וכו' אבל צדין חי' ועוף מן הביברין, מבו' דאף ביברין קטנים שצדין מהן חי' ועוף, אין צדין מהן דגים,[[35]](#footnote-36) וכ"כ הריא"ז בפירקין ובשבת פי"ג ה"ב דין ב', וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט המ"ו.[[36]](#footnote-37)

ובטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בד"ה אבל צדין כתב דהוא משום דחי' ועוף בביברין הוו ניצודין ועומדין, ומשא"כ בדגים דנשמטים לחורים וסדקים ול"ה כניצודים,[[37]](#footnote-38) וכ"כ בפי' הר"י מלוניל. - **ב** הראב"ד שם כתב דהוא משום שהן מכוסין מן העין, והב"י בסימן תצ"ז ס"ה פירש דהיינו דמתוך שהם מכוסים מן העין הם נשמטים לכאן ולכאן והלכך לא חשיבי כנצודים.[[38]](#footnote-39) - **ג** הט"ז בסימן תצ"ז סק"א פירש לד' הראב"ד דכיון דהם מכוסין מן העין, הו"ל מוקצה. - **ד** הארחות חיים בהל' יו"ט סימן ל' כתב דצידת דגים אסורה ביו"ט משום תלישה מן המחובר והויא בכלל קוצר, והיש"ש בסימן ב' הביא מירושלמי בפ' כלל גדול ה"ב דיש בצידת דגים מן עוקר דבר מגידולו, וכתב דמה"ט הוא דאין צדין אותן מן הביברין אף שאינם מחוסרין צידה, כיון דאין האיסור בזה משום צידה אלא משום קצירה, וכ"כ הפנ"י, ועמש"כ ע"ז המג"א בסימן תצ"ז סק"ו.[[39]](#footnote-40)

לקמן כ"ה א' אמר רבה ב"ר הונא אמר רב דהסוכר אמת המים מערב יו"ט ולמחר השכים ומצא בה דגים מותרין, והמ"מ בפ"ב מיו"ט ה"ז כתב להוכיח מזה כדעת הרמב"ם דמותר לצוד דגים מביברים קטנים, דמה בין סוכר אמת המים לביבר קטן, - ובישוב הך דינא לדעת הראב"ד ודעימי', עמש"כ הב"י בסימן תצ"ז ס"ה, והט"ז שם סק"א, והיש"ש בפירקין סימן י"א,[[40]](#footnote-41) - ובד' הריא"ז בפירקין ה"ב דין ו' מבו' דמפרש להך דינא דסוכר אמת המים בע"א, ולפ"ז ניחא, עיי"ש.

\*המ"ב בסימן תצ"ז סקי"ד ובשעה"צ סקכ"ו הביא פלוגתת האחרונים אם התירו בסוכר אמת המים אף כשהיא ארוכה הרבה, וכתב עוד דאף באופן המותר יש מחמירין שלא לצודן במצודה כדרך שעושין בחול, אלא ביד, וכתב דיש לחוש לסברא זו לכתחילה, - ועיי"ש שכתב דאם הכניס דגים לתיבה מלאה נקבים והעמידה במים נמי שייכי כל הני דיני, ויש מי שאומר דדוקא בביבר ובאמת המים שעכ"פ הדגים הם בקרקע מקום חיותם, משא"כ כשהם מונחים בכלי לא שייך בהו כלל צידה ואפילו צריך להביא מצודה שרי.

**נתינת מזונות לפני דגים וחי' ועוף**

**ואין נותנין לפניהן מזונות, אבל צדין חי' ועוף וכו' ונותנין לפניהן מזונות,** בטעם הא דאסור ליתן מזונות לפני הדגים, ומותר ליתן מזונות לפני חי' ועוף, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דדגים אין מזונותיהן עליך דאפשר להן בלא מזונות שהם אוכלים שרשי העשבים שבקרקע וגדול אוכל את הקטן, ומשא"כ בחי' ועוף דבימי החורף צריכין מזונות, ואף בימי הקיץ במקום דריסת בנ"א שאין עשבים עולין בו.[[41]](#footnote-42)

ובטעם הא דאסרינן מכח הא דאין מזונותיהן עליך, מבו' בד' המהר"ם דהוא כמו שאמרו לעיל כ"א ב' דמרבה אני את הכלבים שמזונותיהן עליך ומוציא את הנכרים שאין מזונותיהן עליך, וע"כ ה"נ נאסר לעשות מלאכה לצורך דגים דאין מזונותיהן עליך,[[42]](#footnote-43) וכ"ה מבו' בד' המגיני שלמה,[[43]](#footnote-44) - אך הפנ"י כתב דעיקר האיסור בזה הוא מכח מה שאמרו בשבת קנ"ה ב' דאסור ליתן מזונות לפני בע"ח שאין מזונותיהן עליך, ואך שהוסיף רש"י דאף דביו"ט הותר לעשות מלאכה לצורך אוכ"נ, ואף נפש בהמה במשמע, מ"מ בבע"ח שאין מזונותיהן עליך לא הותר, והדר דינא דיש בזה משום איסור נתינת מזונות לפני בע"ח שאין מזונותיהן עליך.

**ב** בפירש"י בשבת ק"ו ב' כתב דכיון דהן מוקצה לא מצי למטרח קמייהו, ומשא"כ בחי' ועוף דאינם מוקצין, והרמב"ן וש"ר שם הביאו כן מירושלמי דאין עושין תקנה לדבר שאינו מן המוכן, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ב מיו"ט הי"ז.

ובטעם האיסור בזה, נחלקו הראשונים, דבד' הרמב"ן וש"ר בשבת שם מבו' דהוא משום דע"י שאינם מן המוכן חשיבי כאין מזונותיהן עליך, אך הרמב"ם בהל' יו"ט שם כתב דהוא מגזירה שמא יבא ליקח מהן, וכ"כ המאירי בסוגיין, והשו"ע בסימן תצ"ז ס"ב.

והתוס' בשבת שם הק' ע"ז מהא דתנן שם קנ"ה ב' דנותנין מים לפני אווזים ותרנגולים ולפני יוני הרדסייאות אע"ג דמוקצין הן בשבת, והרמב"ן שם הוסיף להקשות, מהא דתנן שם קנ"ו ב' מחתכין את הדלועין לפני הבהמה ואת הנבלה לפני הכלבים, וממה שאמרו שם קכ"ו ב' דמטלטלין את הלוף מפני שהוא מאכל לעורבים, וכתב לישב דשאני כלבים ועורבים שהן מוכנין לצרכן ומזומנין ונותן דעתו עליהן מאתמול, ולא נאסר אלא בדגים שבביברים לפי שאינן מזומנין לאדם ואינן ניצודין לו,[[44]](#footnote-45) וכ"כ ש"ר שם.

ולמש"כ הרמב"ם דהאיסור בזה הוא שמא יבא ליקח מהן, כתב המאירי דהיינו רק בבע"ח המותרין באכילה וביו"ט שאפשר לשחטן, אך בבע"ח האסורין באכילה, או בשבת שאסור לשחוט, ליכא למיחש להכי, וניחא כל הכי דוכתי שהתירו ליתן מזונות, וכ"כ המ"מ בהל' יו"ט שם דלא נאסר בבהמה ובעופות טמאין.[[45]](#footnote-46)

**ג** התוס' כתבו דהא דאין נותנין מזונות לפני דגים הוא מגזירה שמא יצוד מהן,[[46]](#footnote-47) וע"כ הוא דמותר ליתן מזונות לפני חי' ועוף שבביברין, כיון שצידתן מותרת, ומה"ט הוא דבגונא דאין צדין חי' ועוף שבביברין, אף אין נותנין לפניהן מזונות, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט המ"ט, ועד"ז כתב בחי' תלמיד הרמב"ן.

**ד** התוס' בשבת שם כתבו דהא דאין נותנין מזונות לפני דגים, הוא משום דצידתן אסורה מדאורייתא, וע"כ חשיב דאין מזונותיהן עליך, ומשא"כ בחי' ועוף דהוו כניצוד ועומד, חשיב דמזונותיהן עליך, ועיי"ש שכתבו דאף בגונא דאסור לצודן מדרבנן, מ"מ כיון דמדאורייתא הוו כניצוד ועומד, חשיב דמזונותיהן עליך.

\*המג"א בסימן תצ"ז סוסק"ב כתב דלכו"ע לא נאסר אלא ליתן לפניהן ממש, אבל ברחוק מהם קצת מותר ליתן, ובגל' הגרע"א שם תמה, דאמנם לדעת הרמב"ם דהאיסור הוא שמא יטלנו לאכילה, י"ל דבריחוק קצת דהוי היכר שרי, וכן למש"כ התוס' בסוגיין דהוא מגזירה שמא יבא לצוד, אך להני קמאי דהאיסור הוא משום דאין מזונותיהן עליך, יש לאסור אף בריחוק קצת, - והדגמ"ר שם כתב לפרש לד' המג"א דאיירי באותן שמזונותיהן עליך, דלא נאסר ליתן לפניהן אלא מגזירה שמא יקח, וע"כ שרי ליתן בריחוק קצת.

**צידת בע"ח שאינו מחוסר צידה**

**ושאינו מחוסר צידה מותר,** בתשו' משאת בנימין סו"ס ח' מבו' דבשבת אסור מדרבנן לצוד אף בע"ח שאינו מחוסר צידה, והא דשרינן הכא לצוד בע"ח שאינו מחוסר צידה, הוא משום דהתירו לזה ביו"ט לצורך אכילה משום שמחת יו"ט, וכ"כ הגר"ז בסימן תצ"ז סי"א,[[47]](#footnote-48) - ובסימן שט"ז סוס"א הביא פלוגתא בזה אם דבר שאינו מחוסר צידה לי"ב איסור צידה אף בשבת, ולא נאסר בשבת אלא משום איסור טלטול, או דה"ז אסור מדרבנן משום צידה.

והפמ"ג במש"ז סימן שט"ז סקי"א כתב בדעת הרמ"א דאסור לצוד בשבת אף מחצר קטן שאינו מחוסר צידה, וכ"ה מבו' בד' הט"ז שם, וכ"כ המחה"ש שם סקכ"ו בביאור ד' המג"א שם בדעת ההגמי"י, וכ"נ בד' הביאוה"ל שם סי"ב ד"ה וי"א דלא התיר לצוד בחצר קטן, אלא בחי' ועוף שברשותו, עיי"ש, וגם בזה הביא דיש אוסרין, וכ"נ גם בד' המ"ב שם סקנ"ה, ועמש"כ התהל"ד שם סקט"ז וסקי"ז,[[48]](#footnote-49) ועיי"ש בסקי"ז שצידד דלא נאסר בכה"ג אלא לצוד בידים, דאילו להכניסו למקום קטן ממקום שהוא עתה, מאי קעביד, שהרי גם במקום הראשון מטי לי' בחד שיחיא, אך לכאו' בד' הט"ז שם בסו"ד מבו' לאסור בזה, וצ"ע.

**היכי דמי מחוסר צידה וכו' כל שאומר הבא מצודה ונצודנו,** בפירש"י לעיל בסוגיין בד"ה השתא דאתית להכי, כתב ב' דרכים אם רשב"ג פליג על ת"ק וס"ל דאף בביבר קטן ל"ה כניצוד כל שאומר הבא מצודה ונצודנו, או דלאו לאיפלוגי אתיא אלא לפרושי, דכל שאומר הבא מצודה ונצודנו זהו ביבר גדול ואידך ביבר קטן, ועמש"כ בזה המהרש"א, והתוס' וש"ר נקטו דלא פליגי.

והראשונים עמדו לפ"מ שנקטו דת"ק ורשב"ג לא פליגי במה שאמרו הכא דתליא אם אומר הבא מצודה ונצודנו, ולעיל אמרו שיעורי אחריני לביבר קטן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו שיעורא דביבר גדול דלעיל ואידך ביבר קטן, ורב אשי שערינהו לעיל בחדא שיעורא, ורב יוסף בהאי שיעורא, והתוס' וש"ר פירשו לדבריו דהיינו דאידי ואידי חד שיעורא הוא, והביאוה"ל בסימן שט"ז ס"א (ד"ה שהם) כתב דכן דעת רבים מקמאי. - **ב** התוס' בסוגיין ובשבת ק"ו ב' כתבו דלעיל מיירי בבהמה וחי', והכא מיירי בעופות, וכ"כ הריא"ז, והרשב"א כתב דלפ"ז שאני דין חי' מדין עופות, דבחי' כל שאינו מגיעו בריצה אחת אסור אע"פ שא"צ למצודה, ובעופות לא נאסר אלא כשצריך למצודה, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט המ"ז. - **ג** הרשב"א כתב בדעת הרי"ף דשמואל פליג על רב אשי וס"ל דלא תלי אם מטי לי' בחד שיחיא, אלא אם אומר הבא מצודה ונצודנו, וקי"ל כשמואל,[[49]](#footnote-50) וכ"כ ההג"א בסימן א' בשם האו"ז,[[50]](#footnote-51) וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שם בשם יש מי שהשוה. - **ד** הרמב"ם בפ"י משבת ה"כ הביא לשיעורא דמטי בחד שיחיא ונפלי טולא דכתלי אהדדי, ובפ"ב מיו"ט ה"ז הביא לשיעורא דאומרים הבא מצודה ונצודנו,[[51]](#footnote-52) והמרכה"מ בהל' שבת שם הי"ט כתב בדעתו דכל שאין אומרים הבא מצודה אין חייבין על צידתו אף דהוא ביבר גדול דלא מטי לי' בחד שיחיא, וביו"ט דאין איסור צידה אלא משום מוקצה,[[52]](#footnote-53) סגי בזה דכבר ל"ה מוקצה, ועד"ז כתב העמק ברכה בהל' יו"ט אות י"א, עיי"ש.

**צידת אווזין ותרנגולין**

**והא אווזין ותרנגולין וכו' ותניא הצד אווזין ותרנגולין וכו' פטור,** התוס' הק' דמאי פריך, הרי הא דהצד אווזין ותרנגולין וכו' פטור הוא פטור אבל אסור, ככל פטורי דשבת, ושפיר תנן הכא דכל המחוסר צידה אסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו לישב לפי דבריהם, דהא דתנן דאין נותנין לפניהם מזונות הוא מגזירה שמא יצוד, ובע"כ דהוי צידה מה"ת, דאל"כ הו"ל גזירה לגזירה, ועד"ז כתבו התוס' בשבת ק"ו ב' לפי דרכם שם, ועיי"ש שהוסיפו, דרשב"ג קאי ארישא דקתני דאין צדין ואין נותנין לפניהם מזונות, וע"ז הוא דקאמר דכל המחוסר צידה אין נותנין לפניהן מזונות, ובע"כ דהו"ל צידה מה"ת. - **ב** התוס' כתבו עוד, דכיון דתנן בשבת ק"ו ב' דכל שהוא מחוסר צידה הצד לתוכו פטור, ממילא דהצד ממנו חייב, וכ"כ הרא"ש בסימן א', וכ"כ הרמב"ן בשבת שם.[[53]](#footnote-54) - **ג** הרמב"ן שם כתב עוד, דכיון דבשבת פטור ומשום דניצודין ועומדין הן, הרי דהא דאסור לצודן לכתחילה, הוא משום דלמאן צייד להו, אך ביו"ט דהוא צריך להן לאוכ"נ מותר לצודן, וכ"כ ההגמי"י בפ"י משבת הכ"ד דאף דבשבת אסור לצודן מדרבנן, מ"מ ביו"ט מותר לצודן לכתחילה כדי לשחטן ולאכלן,[[54]](#footnote-55) וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין ה"א דין ג'.[[55]](#footnote-56) - **ד** הרא"ש כתב בשם בעה"ע דהא דהצד אווזין וכו' פטור הוא פטור ומותר, וכ"כ הרשב"א,[[56]](#footnote-57) וכ"כ המאירי דיש מתירין לצודן לכתחילה אף בשבת, וכ"כ הראבי"ה בסימן רל"ה דאווזין ותרנגולין מותר לצודן, וכ"כ ההגמי"י שם די"ל כן. - **ה** המאירי כתב דכל הא דאסור לצודן, הוא רק כשצדן ע"י מצודה, אך כל שצדן שלא במצודה לי"ב איסורא.

השו"ע בסימן שט"ז סי"ב כתב דחי' ועוף שברשותו מותר לצודן, והרמ"א שם כתב דאסור לצודן ואם צדן פטור, והביאוה"ל שם ד"ה וי"א האריך דדעת רוב קמאי לאסור שם, ורק הרא"ש והרשב"א בביצה התירו בזה.[[57]](#footnote-58)

ובסימן תצ"ז ס"ו כתב השו"ע דאווזין ותרנגולין וכו' מותר לצודן, והרמ"א לא השיג ע"ז, והיינו משום דכל הא דס"ל דאסור לצודן, הוא בשבת, אך ביו"ט מותר לצודן, וזה כדעת הרמב"ן וההגמי"י.[[58]](#footnote-59)

**הללו באין לכלובן בערב,** האבנ"ז בסו"ס קצ"א כתב דלאו היינו דכיון דהן באין לכלובן בערב, אין חייבין על קירוב צידתן, שהרי בבישול חזינן דחייבין על קירוב בישול, וה"נ יש לחייב על קירוב צידה, אלא היינו דכיון דבאין לכלובן בערב חשיבי מהשתא כניצודין שכבר הן ברשותו, וע"כ לי"ב משום צידה, ועיי"ש שנסתפק דשמא הוא רק בגונא שכבר היו בכלובן, וכיון דסופן לחזור לא פקע צידתן, ומשא"כ בבע"ח שעדיין לא ניצודו לגמרי, דל"מ הא דהן עתידין לבא לחשבן כניצודין.[[59]](#footnote-60)

**הללו באין לכלובן לערב ומזונותיהן עליך והללו באין לכלובן בערב ואין מזונותיהן עליך,** בטעם הא דתלי אם מזונותיהן עליך, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דכיון דמזונותיהן עליך כבהמה הן וחשיבי מזומן, והביאוה"ל בסימן שט"ז סי"ב ד"ה חי' ועוף כתב בתו"ד לפרש לדבריו דהיינו דמין שמזונותיו על האדם, הו"ל בעלי תרבות וכבהמה דמי, ולא שייך בו צידה, וצ"ב. - **ב** התורי"ד כתב דהיינו דאווזין וכו' הוו כניצודין ועומדין בין בלילה כשבאו לכלובם, וכן ביום כשאתה נותן להן מזונות אתה יכול לתפסן בלא טורח, והלכך הוו כניצודין, ומשא"כ ביוני שובך וכו' דאע"ג דבאין לכלובן בערב, אין מזונותיהן עליך שפורחין וניזונין מעלמא ואינן כתפוסין בידך,[[60]](#footnote-61) ואף דבאין לכלובן בלילה ואתה יכול לתפסן, לא יהא אלא כמוצא קן בשדה דאע"פ שהלך בלילה ותפסן חייב, כיון שביום אינם כניצודין. - **ג** בחי' המאירי כתב דהיינו דאווזין וכו' כיון דאין יוצאין מהבית לשום מזונות, הו"ל ניצוד ועומד, ומשא"כ ביוני שובך וכו' דאע"פ שבאין לכלובן בערב אין מזונותיהן עליך אלא ששטין ופורחין ול"ה מזומנין. - **ד** האבנ"ז בסו"ס ק"צ כתב דהיינו, דאווזין וכו' דמזונותיהן עליך, כיון דאין להן מזונות במקום אחר, על כרחן יבואו לערב לכלובן, ומשא"כ ביוני שובך וכו' דיש להן מזונות במקום אחר, ואין כ"כ ברור שיבואו לכלובן.

**הני עבידי לרבויי והני לא עבידי לרבויי וכו' לכלובן קאמרינן דעבידי לרבויי,**[[61]](#footnote-62)בפירש"י כתב דהיינו דיוני שובך עשויין לישמט ולברוח מפני בנ"א, ואווזין וכו' אין עשויין לישמט ולברוח מפני בנ"א, ומסקינן דהיינו כשהן באין לכלובן, דיוני שובך גם כשהם באין לכלובן הן פורחין וצריך לעלות אחריהן וגם שם נשמטין ממנו ויורדין,[[62]](#footnote-63) ועד"ז כתבו הפסקי רי"ד והמאירי.

אך בפי' ר"ח גריס דהני בעי דבויי מינייהו והני לא בעי דבויי, ופירש דהיינו דאווזין ותרנגולין בני תרבות הן ואינם בורחין מבנ"א, אלא כשרואין כי באין לצודן מניחין לצודן, וזה מתפרש כמש"כ הר"ח בשבת ק"ו ב' דבעי רבויי היינו דצריך לארוב להן כדרך שהצייד ממתין לצודו, ובאווזין וכו' א"צ לארוב להן לצודן, כיון דאינם בורחין מבנ"א אלא הן מניחין לצודן, וע"כ הוו כניצודין ועומדין, ועד"ז כתב התורי"ד.

הרא"ש בסו"ס א' כתב דהא דמותר לצוד אווזין וכו' הוא משום דבאין לכלובן ומזונותיהן עליך, וכ"נ בחי' המאירי דקי"ל כהך שנויא, אך המאירי בביהב"ח הביא רק לשנויא דרב מרי דהני עבידי לרבויי והני לא עבידי לרבויי, וכ"כ הר"ן, והשבה"ל בסימן רמ"ח הביא לב' הטעמים, והשעה"צ בסימן שט"ז סקפ"ב עמד בפלוגתת הרא"ש והר"ן, ובדבריו במ"ב שם סקנ"ג נקט לעיקר כדעת הר"ן, אך בסימן תצ"ז סקכ"ח הביא לב' הטעמים, ובשעה"צ שם סקמ"ח הביא מהאחרונים דצריך להחמיר כב' הפירושים.[[63]](#footnote-64)

בתשו' משאת בנימין סימן ח' כתב דכל הא דאין באווזין ותרנגולין משום צידה, הוא כשהן גדילין בבית ובאין לכולבן לערב דלא עבידי לרבויי, אבל אווזין ותרנגולין שקנה מן השוק ועדיין לא הורגלו בבית וכשבורחין מן הבית הן מורדין ואינן נוחין לתפוס אותן וגם אינם באין לכלובן לערב, הצדן חייב חטאת, והביאו המג"א בסימן תצ"ז סק"ז.

והחמד משה שם סוסק"ב הק' ע"ז, דהרי מ"מ באין הן לכלובן בערב, ואם לא יבואו לכלוב זה יבואו לכלוב אחר, והביאוה"ל בסימן שט"ז סי"ב ד"ה חי' ועוף כתב דאה"נ דבגונא דקנה עוף מחדש אצל אחד בעירו במקום קרוב לי"ב צידה דאורייתא, דאף דלא הורגלה לבא לביתה החדש, עכ"פ הורגלה לבוא לכלבה הישן אם יניחוה וכנצודה ועומדת דמיא, ודברי המשאת בנימין והמג"א קיימי כשקנה אותה במקום רחוק דלא תכיר את מקומה הראשון לבא בעצמה, ובכה"ג ל"ה כניצודה, ועיי"ש בדבריו לעיל מינה במש"כ עוד בהך דינא.[[64]](#footnote-65)

\*היראים בסימן ער"ד כתב דהא דתנן דחי' ועוף שברשותו הצדן פטור, והוא פטור אבל אסור, הוא בגונא דהן עבידי לרבויי כשרוצה לתפסן, והביאו ההגמי"י בפ"י משבת הכ"ד, - והנשמת אדם בכלל ל' סק"ב פירש לדבריו דהיינו משום משום דבבע"ח שהן בני תרבות שאינם נשמטים כלל מיד האדם כסוס ופרה, ל"ש צידה כלל,[[65]](#footnote-66) וע"כ כל הא דאסרינן בחי' ועוף שברשותו אף בסוס ופרה, הוא כשמרדו מעט ועבידי לרבויי, ועיי"ש שכתב דהא דאין חייבין על צידתן, הוא משום דהן באין לביתן בערב, ולכאו' מכוון דבריו הוא דאיירי כשבשעה שהן באין בערב לא עבידי לרבויי, ואפ"ה כיון דביום הן עבידי לרבויי, אסור לצודן, (ומה"ט הוא דאווזין ותרנגולין אסור לצודן, משום דביום הם עבידי לרבויי, וכמו שאמרו הכא), וכ"כ המ"ב בסימן שט"ז סקנ"ו ובשעה"צ סקפ"ה,[[66]](#footnote-67) ועיי"ש בתהל"ד סקט"ז.

אך הנה הגר"א בסימן שט"ז סי"ב כתב דהא דתנן דחי' ועוף שברשותו הצדן פטור אבל אסור, ול"ה כאווזין ותרנגולין דמותר לצודן, הוא משום דחי' ועוף שברשותו עבידי לרבויי, ויש לפרש כן גם בד' היראים, דמש"כ דעבידי לרבויי, הוא משום דאי לא עבידי לרבויי הוו כאווזין ותרנגולין דמותר לצודן,[[67]](#footnote-68) - והביאוה"ל שם ד"ה לצוד תמה ע"ד הגר"א, דאם חי' ועוף שברשותו איירי שהם עבידי לרבויי, מ"ט הצדן פטור, ומ"ש מיוני שובך וכו' דהצדן חייב, ומפרשינן הכא דהוא משום דעבידי לרבויי.[[68]](#footnote-69)

ב' טבת פ'

דף מס' 3

**מ"ג ב' - אי ר' יהודה כי לא מתכוין מאי הוי הא דבר שאינו מתכוין אסור,** הרמב"ן וש"ר הק' דלר"ש נמי תיקשי דמודה ר"ש בפס"ר,[[69]](#footnote-70) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דלר"ש י"ל דה"ק דיפרוש בענין שיהיו יכולין לברוח ואם ברחו ברחו ואם נצודו נצודו, והיינו דבזמן פרישת המחצלת יש בידם לברוח, וע"כ אי"ז פס"ר שיהיו נצודים. - **ב** הר"ן כתב דלר"ש כיון דיתכן שישאר שם ריוח, אף אם היא נפרשת לגמרי וסותמת הכוורת שרי, משום דאי"ז פס"ר, ועד"ז כתב הרשב"א בביצה ל"ו א', וכ"נ בד' הר"א בן הרמב"ם בתשו' ברכת אברהם סימן י"ט. - **ג** התוס' בביצה ל"ו ב' כתבו נמי דמיירי שיש חור קטן בכוורת אך אינו נראה, וע"כ ל"ה פס"ר, אך לר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור בעי חור גדול שיהא נראה לדבורים לצאת מן הכוורת, ועד"ז כתב התור"פ שם דמיירי כגון שהחלונות קצרים ויכולים לצאת בהן ע"י הדחק, ולר' יהודה אסור, דכיון דאין יכולין לצאת בלא דוחק הוו כמו ניצודות, אע"ג דאינו מתכוין לצוד, ועד"ז כתב בחי' המאירי שם, וכ"כ בשיטה להר"נ בסוגיין בשם הרא"ה, ועד"ז כתבו הריטב"א בסוגיין והמרדכי בסימן שי"ז.[[70]](#footnote-71) - **ד** בתשו' ר"ד הבבלי שבתשו' ברכת אברהם סימן י"ט הוכיח מזה דלא בכל גוונא אסרינן בפס"ר, אלא כשהוי זה בכלל כוונתו, עיי"ש. - **ה** בד' הטור בסימן שט"ז נראה דס"ל דאף אם אינם יכולים כלל לצאת והוי פס"ר, מ"מ לר"ש שרי, ונת' להלן.

**סגירת תיבה שיש בה זבובים**

השיטה להר"נ כתב בשם ר"י דאסור לסגור בשבת תיבה שיש בה זבובים, דהו"ל פס"ר ואף לר"ש אסור,[[71]](#footnote-72) וכ"כ הריטב"א לקמן ק"ו ב', ועיי"ש שכתב דאף דהוי דבר שאין במינו ניצוד וגם הוי משאצל"ג, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וכ"כ המרדכי בסימן שי"ח, וכ"כ השבה"ל בסימן קכ"ה והארחות חיים בסימן קנ"ב והכל בו בסימן ל"א והטור בסימן שט"ז בשם הסה"ת.[[72]](#footnote-73)

אך הטור שם כתב להתיר בזה משום דאין הזבובים ניצודים בתיבה שאם בא לפתוח התיבה וליטלם יברחו, והחזו"א בסימן נ"ב סקט"ו כתב דהיינו דלא מיקרי צידה אלא בשהכניסם תחת ידו ויכול לשלוט בהן, אבל הכא בזמן שהתיבה נעולה אינן תחת ידו, ואם יפתח יברחו ואינן נתונים תחת ידו,[[73]](#footnote-74) ומשמעות דבריו שם דגם לדעת הסה"ת אין בזה משום צידה אלא מדרבנן.[[74]](#footnote-75)

הטור שם כתב דל"ד להא דאסור לפרוס מחצלת ע"ג כוורת דבורים משום צידה, דהכוורת קטנה היא והדבורים ניצודים בה,[[75]](#footnote-76) והב"י שם הק' דא"כ אף אנו נחלק בין תיבה קטנה לגדולה, וא"כ נתת דבריך לשיעורים, דגם בכוורת איכא רברבי ואיכא זוטרי,[[76]](#footnote-77) - והט"ז שם סק"ג כתב לישב, דכל כוורת דבורים היא קטנה לענין זה שכשיפתח לא יברחו כל הדבורים, וא"א שלא יתפוס אחד מהן, ומשא"כ בתיבה שיש בה זבובים דאפשר שיברחו כל הזבובים כשיפתח, וכל תיבה היא גדולה לענין זה, והאבנ"ז בסימן קצ"א סק"ג עמד בזה דמה מהני הא דלא יברחו כל הדבורים, הרי מ"מ כל דבורה בפנ"ע אין ברור שתיצוד, ועיי"ש מש"כ בזה, ועיי"ש בסק"ד שהביא להוכיח כד' הט"ז מהא דפטרינן בחגבים מקלחות, אף דכל חגב בפנ"ע אינה מזומנת ליקח, - והמג"א שם סק"ח כתב ג"כ דלדעת הטור שרי אף בתיבה קטנה, והמחה"ש שם כתב דהיינו משום דאף בתיבה קטנה אם יפתח התיבה יברחו, ומשא"כ בכוורת דאף כשיפתח הכוורת לא יברחו הדבורים שאין דרכן בכך,[[77]](#footnote-78)

הב"י שם כתב דיש לחלק בע"א, דשאני דבורים דכוורת היא מקום שהם ניצודין, והוי כמכניס ארי' לגרזקי שלו, ומשא"כ בזבובים דל"ה תיבה מקום צידתם, אפשר דלא חשיבי ניצודים עד שיתפסם בידו, והחמד משה שם סק"א כתב דגם מכוון הטור הוא לכך, - והיינו דלעולם בזבובים לא חשיב כצידה, כיון דאינם תחת ידו, דאם יבא לפתוח התיבה יברחו, ומשא"כ בכוורת דאף דכשיפתחנה יברחו, מ"מ גם כשהם בכוורת חשיב דהם תחת ידו, כיון דהוא מקום צידתן, ופירש הב"י דזהו טעם הא דהצד ארי בגורזקי שלו חייב, וכמש"כ הגר"ז שם ס"ה, ונת' לקמן ק"ו ב'.

\*הב"י שם כתב די"ל עוד, דכל הא דאסר ר"ש לפרוס מחצלת על הכוורת בפס"ר, הוא בדבורים שבמינן ניצוד, אבל בזבובים דאין במינם ניצוד כל שאין מתכוין שרי אע"ג דפס"ר הוא, - והדרישה שם סק"ב והב"ח שם ס"ג תמהו ע"ז, דלהדיא אמרו בביצה ל"ו ב' דדבורים הוא דבר שאין במינו ניצוד, וכן הק' המהרש"א והמהר"ם שיף בביצה שם,[[78]](#footnote-79) ועמש"כ החמד משה שם סק"א לישב.

הטור שם כתב להתיר עוד, משום דאף בכוורת תני ובלבד שלא יתכוין לצוד אלמא כי לא מתכוין שרי, והב"י שם תמה ע"ז דהרי הו"ל פס"ר ואף לר"ש אסור, כמבו' בסוגיית הגמ' בביצה ל"ו א',[[79]](#footnote-80) - אך כבר כתבו החמד משה שם סק"א והמאמ"ר שם סק"ז דהטור ל"ג הכי בגמ' שם, וכמבו' בד' ש"ר דל"ג לה, וזהו שהביא מהא דלא אסרינן כשלא נתכוין לצוד, דרק לר' יהודה מפרשינן לה דבלבד שלא יעשנו מצודה, אך לר"ש שרי אף כשעושה מצודה, כיון שאין מתכוין לצוד.

ובטעם הא דלא אסרינן בזה משום פס"ר, כתב הב"ח שם דהוא משום דהוי פס"ר דלא ניח"ל, - והחמד משה שם דהוא משום דפס"ר בדרבנן שרי, - ובחי' הגרש"ש בכתובות סימן ו' (ד') כתב דבצידה הוי עיקר האיסור במעשה הצידה, ולא במה שהבע"ח נשמר כיון דאי"ז שינוי בגופו, וכל שאינו מתכוין לכך אי"ז מעשה צידה, ואף אם הוי פס"ר שרי,[[80]](#footnote-81) ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרשב"א בשבת ק"ז א', ואכמ"ל.

**ק"ו ב'** -  **ישב הראשון על הפתח ומילאהו ובא השני וכו' אע"פ שעמד הראשון והלך לו,** התוי"ט כתב דאיירי כשהלך לו השני לפנים אל תוך הבית, דאם יצא לחוץ הרי בע"כ דבשעת יציאת הראשון אין השני ממלא את כל המקום, ובשעה זו אין הצבי ניצוד, וכשחוזר השני וממלא את הפתח הוא צד את הצבי, ומ"ט הוא פטור,[[81]](#footnote-82) - אך המג"א בסימן שט"ז סקי"א תמה ע"ז, דאטו מי שיש לו תרנגולת בתוך ביתו ונפתח הדלת יהא אסור לסתמו, ובע"כ דכיון דהוא ניצוד כבר שרי, וה"נ הכא שרי אף כשיצא השני לחוץ, דאי"ז אלא כשומר לצבי שהי' לו מאתמול.[[82]](#footnote-83)

והאלי' רבה שם סקט"ז הביא מתוספתא דתניא דהצד צבי בחצר שיש לה ב' פתחים וכו' חזר הראשון ופתח ונעל הראשון חייב על צידה שני', ועוד תניא שם, צדו הראשון והניחו וצדו השני שניהם חייבין, ולהדיא דאף דכבר הי' הצבי ניצוד, מ"מ כל שפתח וחזר ונעל או שהניחו הראשון וחזר השני וצדו חייב, וכמש"כ התוי"ט,[[83]](#footnote-84) ועיי"ש שכתב דמשה"ק המג"א דא"כ מי שיש לו תרנגולת וכו', אה"נ דבמינים שיש בהן משום צידה אסור לחזור ולנעול,[[84]](#footnote-85) וכן הוכיח הפמ"ג באש"א שם מד' התוס' במשנתינו, ועיי"ש בסוסק"י שדקדק מד' רש"י כד' המג"א, והמ"ב שם סקכ"ה כתב לדינא כד' התוי"ט, ובשעה"צ שם סקכ"ט כתב דכן הסכימו האחרונים, - ועמש"כ הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ז הערה קכ"ח קכ"ט.

**הא למה זה דומה לנועל את ביתו לשומרו ונמצא צבי שמור בתוכו,** התוס' כתבו דקמ"ל דהכא קמ"ל טפי מהתם, דאף דמיחזי דבא להוסיף שמירה לצבי, מ"מ שרי, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דבנועל ביתו לשמרו ליכא חשש איסור שאינו נראה כמתכוין לצוד כלל אלא כמתכוין לשמור כלי ביתו, וזהו דקמ"ל דאף הכא שרי, הגם דמיחזי דבא להוסיף שמירה.

והרמב"ן כתב לפרש להא דמייתי מנועל את ביתו לשמרו בכמה אנפי, חדא, דהוא מהא דכשהי' צבי שמור בתוך הבית והדלת מגופה, דמותר לנעול את הבית במנעול, כדי שלא יבא אדם ויפתח הבית, אף שהוא מוסיף לו שמירה,[[85]](#footnote-86) וה"נ הכא מותר השני לישב, אף דהוא מוסיף שמירה על שמירתו, שאם עמד הראשון והלך לו נמצא שמור מכחו, - ועוד, דהוא מהא דכשהי' צבי קשור בביתו ושמור ונעל ביתו לשמרו אע"פ שניתק הצבי הקשר אח"כ ונמצא משתמר בנעילתו, הואיל ובשעה שנעל הי' שמור וניצוד, פטור הנועל,[[86]](#footnote-87) וה"נ הכא דכוותה, דאף דכשעמד הראשון והלך נמצא שהוא משתמר מכח ישיבת השני, אפ"ה לי"ב משום צידה, - ועוד כתב ע"פ התוספתא והירושלמי דאיירי כשנתכוין לנעול ביתו לשמרו ולא נודע לו כלל שהי' שם צבי, דהו"ל כמתעסק וגם הוי אנוס, ובזה קתני דמותר אף שמתכוין אח"כ שלא לפתוח עד הערב או משמר שלא יפתחנה אחר,[[87]](#footnote-88) וה"נ הכא שרי כיון דבשעה שישב ל"ה חשיב כצידה, אף דאח"כ כשעמד השני והלך לו הוא משתמר ע"י השני.

הרשב"א הביא מירושלמי דהי' צבי רץ כדרכו ונתכוין לנעול בעדו ונעל בעדו ובעד הצבי מותר, ראה תינוק מבעבע בנהר ונתכוין להעלות נחיל של דגים עמו מותר, וכתב ללמוד מזה, דמותר לנעול ביתו לשמרו, אף שיודע שיש בתוכו צבי ומתכוין אף לשמור את הצבי, ובלבד שלא יתכוין לשמירת הצבי לבדו, והר"ן תמה ע"ז דאם מתכוין לנעול בעדו ובעד הצבי ודאי דאסור, דכי מפני שהוא צריך לנעול את ביתו נתיר לו לעשות מלאכה דאורייתא בשבת, ואף אם אינו מתכוין לנעול בעד הצבי, מ"מ כיון דהוי פס"ר שיהא ניצוד, ה"ז אסור, ועיי"ש שכתב לפרש לד' הירושלמי בע"א,[[88]](#footnote-89) - והאחרונים האריכו בביאור ד' הרשב"א, ויתבאר בעזה"י במקומו, בדינא דדבר שאינו מתכוין.

**צידת נחש כדי שלא ישכנו**

**הצד נחש בשבת אם מתעסק בו שלא ישכנו פטור,** לקמן בע"ב אמרינן דאתיא כמ"ד דמלאכה שא"צ לגופה פטור עלי', והבה"ג בהל' שבת פכ"ד הק' דשמואל אדשמואל דהכא ס"ל דמלאכה שא"צ לגופה פטור, ולעיל מ"ב א' אמרינן דבמלאכה שא"צ לגופה ס"ל כר' יהודה,[[89]](#footnote-90) - ובתשו' ספה"י לר"ת סימן ס"ח אות ב' כתב לישב דהא דאמר הכא דפטור ומותר, היינו לדעת ר"ש דמלאכה שא"צ לגופה פטור עלי', ולדידי' לא ס"ל, וכ"כ התוס' לעיל ג' א' ד"ה הצד ובזבחים צ"ב א' ד"ה במלאכה שאצל"ג, והרשב"א לעיל מ"ב א'.

אך בד' התוס' בסנהדרין פ"ד ב' סוד"ה מאן שמעת לי' מבו' דס"ל דשמואל גופי' ס"ל דהכא פטור ומותר, אף דס"ל דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי', עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"י משבת הכ"ה שהביא להך דינא, אף דס"ל דקי"ל לחייב במלאכה שא"צ לגופה.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** היראים בסימן ער"ד כתב, דס"ל לשמואל דאף דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי', מ"מ כל צידה שאינה אלא להבריח את ההיזק ממנו לא מקריא צידה, וע"כ הצד כדי שלא ישכנו פטור, ועד"ז כתב בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער ב' דמלאכה שא"צ לגופה הוא עושה המלאכה בעצמה ובכוונה, ומשא"כ הכא דאין כונתו למלאכה דכל כוונתו היא לינצל מן המזיקין, והביאו המ"מ בפ"י משבת הי"ז,[[90]](#footnote-91) - ולכאו' מכוון הדברים הוא דעיקר מלאכת צידה הוא במה שמביא את הבע"ח לרשותו, הרי דכל שאין דעתו כלל להביאו לרשותו, אלא לסלקו מעליו, לי"ב לעיקר המלאכה.[[91]](#footnote-92)

**ב** בחי' הגר"ח בפ"י משבת כתב דהא דפטור הוא מדינא דדבר שאינו מתכוין, ואף דהוי פס"ר, מ"מ כיון דלא ניח"ל שרי,[[92]](#footnote-93) - ובגליונות חזו"א שם הק', דאם צידת נחש כדי שלא יזיק צידה היא, מ"ט הוי דבר שאינו מתכוין, הרי נתכוין לצידה זו,[[93]](#footnote-94) אך בפשוטו מכוון הגר"ח דמלאכת צידה הוא במה שמביאו תחת ידו, וע"כ אף שנתכוין לצוד הנחש כדי שלא יזיק, מ"מ כיון שאין מתכוין להביאו תחת ידו, הוי כדבר שאין מתכוין.

**ג** הגר"ז בסימן שט"ז סי"ז כתב דהוא משום דאינו צדן כדרכו אלא מתעסק בהן שלא יוכלו להזיק שכופה עליהן כלי וכו', ומשמעות דבריו דהו"ל צידה שלא כדרך דאינה אסורה מדאורייתא, וכן פירשו החמד משה שם סק"ו והנהר שלום בד' המ"מ, והחמד משה שם תמה ע"ז דמ"ט אי"ז צידה כדרך.[[94]](#footnote-95)

**ד** הנשמ"א בכלל ל' סק"ה כתב בדעת הרמב"ם, דנחש הוי דבר שאין במינו ניצוד ואף אם צד אותו לצרכו אינו אסור אלא מדרבנן, וכל שצד כדי שלא ישכנו לא גזרו רבנן, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ז ד"ה נחשים בסו"ד.

**אם לרפואה חייב,** הרמב"ם בהלכותיו השמיט לדין זה, והנשמ"א בכלל ל' סק"ה כתב בדעתו דס"ל דנחש הוי דבר שאין במינו ניצוד, וכמש"כ בפירש"י לקמן במתניתין ד"ה ושאר שקצים ורמשים, ואינו חייב על צידתו, והך מתניתין דאם לרפואה חייב, היא כמ"ד דחייבין אף על צידת בע"ח שאין במינו ניצוד, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ז ד"ה נחשים בסו"ד, - ועיי"ש לעיל מינה שכתב לישב עוד, דהרמב"ם לטעמי' דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי', וע"כ לא הביא להך מתניתין, משום דאף אם לא צד לרפואה אלא לצורך אחר חייב.

**ח' שרצים האמורין בתורה הצדן והחובל בהן חייב,** התוס' כתבו דהא דלא תני דהצדן לצורך חייב, אף דאתיא כמ"ד דמלאכה שא"צ לגופה פטור, הוא משום דסתמייהו ניצודין לצורך עורן, - והר"ן כתב דכיון דאין דרכן להזיק, כל צידתן לצורך היא, ומשא"כ בשאר שקצים ורמשים שדרכן להזיק, דפעמים שאדם צדן שלא לצורך והיינו כדי שלא יזיקו.[[95]](#footnote-96)

אך בפירש"י מבו' דכיון דהם דבר שבמינו ניצוד אף אם צדן שלא לצורך חייב, והתורי"ד כתב דהיינו משום דדרך העולם לצודן, וע"כ אף דהוא א"צ להן מלאכה היא חשובה וחייב, ולא מיקרי מלאכה שא"צ לגופה אלא כשאינו חשוב אף לעלמא, ואכמ"ל.

**ושאר שקצים ורמשים הצדן לצורך חייב שלא לצורך פטור,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין במינו ניצוד והוי מלאכה שא"צ לגופה, וכ"כ התורי"ד, ונת' לעיל ק"ו ב', - אך התוס' וש"ר כתבו דאם הו"ל דבר שאין במינו ניצוד, אף אם צדו לצורך פטור, אלא הוו דבר שבמינו ניצוד, ומ"מ אם צדן שלא לצורך פטור דהוי מלאכה שא"צ לגופה.

**צידה במינין שאין חייבין על הריגתן**

**ק"ז ב' - והרי פרעוש דפרה ורבה ותניא הצד פרעוש וכו',** מבו' דבמינים דאינם פרים ורבים דאין חייבין על הריגתם משום נטילת נשמה, אף אין חייבין על צידתן, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א לעיל י"ב א' דמין שאינו פרה ורבה מותר לצודו ולהרגו, וכ"כ השיטה להר"נ בסוגיין דכיון דבהריגתו פטור א"א שיתחייב על צידתו, ולכאו' הוא משום דאיסור צידה הוא רק בבע"ח, וכל דאין חיותן חשובה לחייב על הריגתן, אף אין חייב על צידתן,[[96]](#footnote-97) וכ"כ הקר"א דצידתן לא עדיפא מהריגתן.

והאבנ"ז בסימן שפ"ט סק"ז כתב דמהא דאין חייבין על צידת בע"ח שאין חייבין על הריגתן, נלמד דמלאכת צידה היא משום חיותן, וכתב דהוא דלא כמש"כ באג"ט בורר סקי"א אות ב' דבמלאכת צידה אין החיוב משום חיותן, אלא דלאחר מיתה א"צ צידה, וכתב שם די"ל דהצד דגים מתים בתוך הנהר חייב.[[97]](#footnote-98)

\*הראבי"ה בסימן קצ"ד כתב בתו"ד בדין הריגת מזיקין דההורג בע"ח ועי"ז הוא ניצוד חייב משום צידה, ונתחדש בדבריו תרתי, חדא, דחיוב צידה הוא אף כשאחר הצידה הם מתים, וכ"נ גם בד' האו"ש בפי"א משבת ה"א, עיי"ש, ועוד, דאף דצידתם הם ע"י מה שממיתם ג"כ הוי בכלל צידה, וצ"ל דאף דאין חיוב צידה אלא בבע"ח, ל"ב שיהיו ניצודים בעודם בע"ח, אלא כל שנוטל בע"ח וצדו, אף ע"י שממיתו, חייב משום צידה, וצ"ע, - אך העירו דבד' הרשב"א לקמן קכ"א ב' ד"ה ומיהו קי"ל נראה להדיא דאין בהריגת הבע"ח משום צידה, עיי"ש.[[98]](#footnote-99)

**ר"א מחייב ור' יהושע פוטר וכו' דבר שאין במינו ניצוד,** השיטה לר"נ כתב דהא דאסר ר' יהושע אף דאין במינו ניצוד, הוא שמא יבא להרגו, וכתב לפ"ז דבדבר שמותר להרגו ואין במינו ניצוד מותר לצודו לכתחילה,[[99]](#footnote-100) ומשמעות דבריו דאף דס"ל דכל שאינו פרה ורבה מותר להרגו לכתחילה, (ואי"ז היתר מסוים במאכולת), מ"מ אם יש במינו ניצוד אסור לצודו, ועמש"נ בזה בהערה ?), וצ"ע.

**צידה ע"י פריסת מצודה**

**י"ז ב' - אין פורסין מצודות חי' ועופות ודגים וכו',** התוס' כתבו דבשבת נמי אם פירס מצודה אינו חייב חטאת שאינו יודע אם יצוד, ובביאור דבריהם מצינו כמה דרכים, **א** הפמ"ג באש"א סימן שט"ז סק"ט והתהל"ד שם סק"ד דקדקו ממש"כ דפטורו הוא משום דאינו יודע אם יצוד, דכל דהוא ודאי שיצוד חייב, אף דאינו צד מיד, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת מלאכת צד, ועיי"ש שתמה ע"ז, דאף אם יודע שנכנס, כיון דנכנס בעצמו בלא מעשה שלו, אין לחייבו.[[100]](#footnote-101)

**ב** בל' התוס' הרא"ש והרשב"א משמע להדיא דהא דאינו חייב חטאת הוא משום דאינו צד בידים, ואף אם הי' ודאי שיצוד,[[101]](#footnote-102) וכן צידד הבית אפרים בסימן כ' ד"ה וראיתי בפ"מ גם בדעת התוס', וכ"נ גם בד' הפנ"י לקמן ע"ה א' ובביצה כ"ב א'.

**ג** החזו"א בסימן ל"ח סוסק"א צידד לפרש בד' התוס', דלעולם אף אם ניצוד לאחר זמן חייב, דומיא דאפי' ובישול דחייב אף דאין חיובו אלא כשמגיע לשיעור מאב"ד וזה נעשה מאליו, וזורה דחייב אע"ג דהרוח עושה עיקר הזרי', ומש"כ התוס' שאינו יודע אם יצוד, היינו דכיון דאם לא יצוד לבסוף אינו חייב, אין מקום כ"כ לגזור, דאף אם יפרוס בשבת יזכור ויוציאנה קודם שצדה, ועד"ז כתב גם בסימן ל"ו סק"א בתחילת דבריו, אך עיי"ש במוסגר שכתב דהמג"א בסימן שט"ז סק"ט לא פירש כן לד' התוס', וכ"ה גם בד' הר"ן.

\*האבנ"ז בסימן שפ"ט סק"ו הק' במש"כ התוס' דהכא אין יודע אם יצוד, ממש"כ התוס' גופייהו בד"ה אלא בכדי שיצודו דמיירי בפורש בחורשין דמצויין שם חיותא, ועיי"ש במש"כ בזה, - ולכאו' בפשוטו י"ל, דאף דמצויין שם חיותא וקרוב הדבר שיצוד, מ"מ כיון דאי"ז ודאי שיצוד אי"ז בכלל מעשה דילי', וכ"ה מבו' בד' הבית אפרים באו"ח סימן כ' ד"ה וראיתי בפ"מ.

התוס' כתבו דהא דגזרו שלא לפרוש מצודה, הוא משום דפעמים אתי לידי חיוב חטאת כגון שבשעת פריסתו ילכוד,[[102]](#footnote-103) והחזו"א בסימן ל"ו סק"א במוסגר נסתפק אם מכוון דבריהם דכל שהוא מיד חייב חטאת, אף דהחי' נכנסת מעצמה, ועיי"ש שנתחבט מהו דחשיב מיד, או דבעינן שתהא הצידה מכחו שהפריש המצודה על הניצוד.

והמג"א בסימן רנ"ב סק"כ כתב דהנותן חטין בריחים של מים אינו חייב חטאת, כיון דהטחינה נעשית ממילא, ובהג"ה שם כתב דממש"כ התוס' הכא משמע דחייב חטאת אף במידי דאתי ממילא, והמחה"ש שם פירש דהיינו דאף כשהחי' נכנסת מיד, הרי איהו לא עביד מידי דהחי' נכנסת מאלי', ובע"כ דגם כה"ג אסור מה"ת,[[103]](#footnote-104) ומבו' לפ"ז מד' המג"א דמכוון התוס' דכל שהוא מיד חייב חטאת אף אם החי' נכנסת מעצמה.[[104]](#footnote-105)

**צידה ע"י שליחת כלבים**

הרמב"ם בפ"י משבת הכ"ב כתב דהמשלח כלבים כדי שיצודו צבאים וכו' וברח הצבי מפני הכלב והי' הוא רודף אחר הצבי או שעמד בפניו והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו ה"ז תולדת הצד וחייב, ובטעם הא דחייב בכה"ג אף דהצידה היא ע"י הכלב, מצינו כמה דרכים, **א** האהעו"ז בסימן שכ"ח כתב דהוא משום דמלאכת מחשבת אסרה תורה, דומיא דזורה ורוח מסייעתו, וכתב עפי"ז דטחינה בריחים של מים אסורה מה"ת, ודלא כמש"כ המג"א בסימן רנ"ב סק"כ. - **ב** בהגה' חת"ס לסימן רנ"ב כתב דכיון דהצבי רץ מפני הכלב שרודפו, האדם העומד לפניו וגדר דרכו הוא הצד בידים, דדמי לצבי בבית ואדם יושב על הפתח דחייב משום צד. - **ג** המ"ב בסימן שט"ז סק"י כתב דהוא משום דכן דרך הציידין, ובשעה"צ שם סקי"ג כתב דמה"ט הוא חייב אף דאי"ז אלא כגרמא בעלמא,[[105]](#footnote-106) וכ"כ האמרי בינה שבת סימן כ"ז ד"ה ומ"ש ראי', ועיי"ש שכתב דלפ"ז אין ללמוד מזה לחייב בטחינה בריחים של מים דאין עיקר דרך המלאכה בכך.

המג"א בסימן שט"ז סק"ד דקדק מד' הרמב"ם דאם לא עשה מעשה בצידתו, אלא ששלח הכלבים, אינו חייב, וכתב שם דמש"כ הרמ"א שם דהמשסה כלב אחר חי' בשבת הוי צידה, הוא מדרבנן,[[106]](#footnote-107) - ולמש"כ החת"ס דהא דחייב כשרדף אחריו, הוא משום דחשיב שהאדם צד בידים, הרי דמה"ט כל שלא עשה מעשה בצידתו אינו חייב, אך למש"כ האהעו"ז והשעה"צ דחיובו הוא מדינא דזורה ורוח מסייעתו, צ"ב דמ"ט אם לא עשה מעשה בצידתו אינו חייב.[[107]](#footnote-108)

1. ואמנם מבו' בדבריו דהוא רק כשניצוד ביד בנ"א, וכ"ה מבו' גם בד' החזו"א בסימן נ"ב סקט"ו בדין סגירת תיבה שיש בה זבובים, עיי"ש, וכתב שם דבצידת נחש שלא יישכנו, חשיב שפיר כמכניסו תחת ידו, כיון דזהו צרכו שיהא ניצוד. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובחי' הגרש"ש כתובות סימן ו' (ה') כתב דבמלאכת צידה, אין המלאכה מה שהצבי נשמר, דהרי לא עשה שום שינוי בהצבי, אלא המעשה שעושה שיהי' ניצוד זהו מלאכת צידה, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. והפמ"ג במש"ז שם הק' ע"ז ממש"כ בפירש"י בביצה כ"ד א', דחכמים אומרים צפור למגדל היא צידתו "כאשר אמרת", ומשמע דהא דלחכמים ל"ה צידה בצפור לבית, הוא חד דינא עם הא דלר' יהודה ל"ה צידה, וזה קשיא טפי למש"כ הב"ח דלדעת ר' יהודה אם היו החלונות סתומין חייב, ולדעת חכמים פטור, וא"כ אי"ז חד דינא, - ויש להוסיף, דבד' השיטה להר"נ לקמן בסוגיין והאו"ז בסימן שנ"ב מבו' להדיא דאף לרבנן הא דהצד צפור לבית פטור הוא משום דיוצא דרך חלונות, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. והמאמ"ר שם סק"ב תמה ע"ז, דאם יכול הצבי לברוח, א"כ הו"ל מחוסר צידה וקשה לתפסו, שהרי יכול לברוח ולהשמט ממנו, ועוד, דאיירי בחצר וביבר נעול, דא"א לצבי לברוח, ואפ"ה פטר ר' יהודה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועפי"ז נקטו דר' יהודה ורבנן פליגי גם להיפך, בגונא דהוא מחוסר צידה וא"א לו לברוח, דלרבנן דתורת צידה תליא במה שאינו מחוסר צידה, הרי דכל שהוא מחוסר צידה פטור, אך לר' יהודה דתורת צידה תליא במה שאינו יכול לברוח, הרי דאף דהוא מחוסר צידה מ"מ כיון דא"א לו לברוח חייב, - וכתבו לפ"ז דמש"כ בפירש"י במתניתין דטעם הא דפטרינן בצפור לבית, הוא משום דיוצא לו דרך חלונות, הוא רק לדעת ר' יהודה, אך לדעת רבנן אף אם א"א שיצא דרך חלונות כגון שסתמן בעששית פטור, דכיון דמחוסר צידה הוא שקשה לתפסו שם בבית. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכתב לפ"ז דלר' יהודה כל שהוא מקורה הוי צידה אף אם א"א לתפסו, וזהו שפירש"י דהא דפטר ר' יהודה בצפור לבית הוא משום דיוצא דרך חלונות, דמה"ט ל"ה כלל ניצוד ועומד והוי כאילו עומד חוץ לבית תחת אויר הרקיע, ומשא"כ לרבנן דתליא במה שקשה לתפסו, הרי דהצד צפור לבית פטור אף כשהחלונות סתומות, כל שנשמט מזוית לזוית וקשה לתפסו. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שכתב דכל הא דיש להתיר בביבר מקורה, הוא רק לאידך ברייתא דס"ל כרבנן דחי' ניצוד בביבר, וה"ה בעוף בביבר מקורה, אך אי"ז מתישב בלישנא דגמ'. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונמצא לפ"ז, דלפ"מ דמשני דהא בביבר מקורה והא בביבר שאינו מקורה, מתישבות ב' הברייתות אף לדעת ר' יהודה, משום דבביבר מקורה מודה דחשיבי החיות והעופות כניצודין. [↑](#footnote-ref-9)
9. וצ"ב היאך זה מתישב עם מש"כ לעיל מינה בדעת הרמב"ם דכל עוף אינו ניצוד אלא במגדל ולא בבית, ולכאו' כ"ש דאינו ניצוד בביבר מקורה. [↑](#footnote-ref-10)
10. וצ"ע היאך זה מתישב עם הא דתנן דאין צדין דגים מן הביברין וכו' אבל צדין חי' ועוף מן הביברין וכו', והרי דאף עוף חשיב כניצוד עכ"פ בביבר קטן מקורה. [↑](#footnote-ref-11)
11. והפמ"ג באש"א סימן שט"ז סק"ב דקדק כן מל' הר"ן בביצה כ"ד א', עיי"ש, - וצ"ע דהר"ן לעיל מינה כתב בד' רשב"ג דלא כל הביברין שוין, דהיינו דאיכא ביבר גדול דלא חשיבי בי' חי' "ועוף" ניצודין, ולהדיא דאף עוף לא חשיב כניצוד בביבר גדול. [↑](#footnote-ref-12)
12. ומבו' מתוך דבריו דמש"כ לפרש כן, הוא משום דלפי' בתרא שהוא פי' הרמב"ם והריא"ז, אין מתישב כ"כ לישנא דנפלא טולא דכתלים "אהדדי", שהרי בשעה ביום שכותל זה מיצל, אין הכותל השני מיצל, ועמש"כ בזה הפי' קדמון בהל' שבת שם. [↑](#footnote-ref-13)
13. וציין שם לד' המאירי, וכנראה מכוון דבריו דהמאירי לעיל במתניתין לא הביא רק להא דמטי' לי' בחד שיחיא ודנפול טולא דכתלים אהדדי, ולא הביא להא דעוקצי, ויש להוסיף דגם בפי' רבינו פרחי' לא הביא להך לישנא. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכ"כ התהל"ד בסימן שט"ז סקי"ד סקי"א דאפשר דלבנה דמי לחיגר או זקן דהוי אינו מחוסר צידה, עיי"ש, ונקט דה"ז אסור מדרבנן, ועד"ז הגרש"ז זצ"ל בשש"כ פכ"ז הערה קמ"ה ובתיקונים ומילואים שם דליכא צידה בנמלה וכיו"ב דבנקל אפשר לקחתם, עיי"ש, ונקט דאף מדרבנן שרי, - אך צ"ע שלא הביאו לד' כל הני קמאי שהבאנו להלן דמבו' דיש בכה"ג משום צידה. [↑](#footnote-ref-15)
15. וכ"ה מבו' גם בפי' הרס"ג בויקרא שם שפירש דחומט הוא זיקית, שהילוכה הוא איטי. [↑](#footnote-ref-16)
16. ויש שפירשו בזה בע"א, דגם מינים ההולכין לאט, יש להן תכונות אחרות שהטביע בהן הקב"ה שעל ידיהם בכחם להינצל מרודפיהן, כגון להתחבא וכיו"ב, וע"כ הוא דחשבינן להו כבני חורין, ויש בהן משום צידה, ומשא"כ בבע"ח חיגר וזקן וחולה שאין בידם להינצל מרודפיהן, ל"ה כבני חורין, ואין בהן משום צידה, ולפ"ז אי"ז נסתר ממש"כ הרשב"א דליכא צידה בגוזלות מדדין או מפריחין, וממש"כ הרמב"ם דליכא צידה בצבי קטן. [↑](#footnote-ref-17)
17. ונחלקו בזה רש"י והר"ח גם במה שאמרו בביצה כ"ד א' דהא דהצד אווזין וכו' פטור והצד יוני שובך וכו' חייב, הוא משום דהני עבידי לרבויי והני לא עבידי לרבויי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך הנשמ"א בכלל ל' סק"ג כתב דמהא דלא קאמר כאן ביכול לזוז וכאן באינו יכול לזוז, משמע דבחולה מחמת אישתא חייב אף אם אינו יכול לזוז, ופירש דהוא משום דלפעמים מתחזק כבריא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. והביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ב ד"ה או חולה עמד ע"ז דהוא דלא כמש"כ בפי' הר"ח שלפנינו דבחולה מחמת אובצנא פטור. [↑](#footnote-ref-20)
20. ולמד לזה ממש"כ הרמב"ם שם הכ"ב כתב דהמשלח כלבים כדי שיצודו צבאים וארנבים וכיו"ב, וברח הצבי מפני הכלב והי' הוא רודף אחר הצבי או שעמד בפניו והבהילו עד שהגיע הכלב ותפשו, ה"ז תולדת הצד וחייב, - והמער"ק שם פירש דהיינו, דממש"כ הרמב"ם דכשהגיע הכלב ותפשו חייב, אף דכבר הוי כחולה מחמת אובצנא, מבו' דהצד בע"ח החולה מחמת אובצנא חייב, והמרכה"מ שם הכ"ב תמה ע"ז דאין במשמעות ל' הרמב"ם שם דאיירי כשנעשה חולה מחמת עייפות, ועד"ז הק' הפמ"ג במש"ז סימן שט"ז סק"ב, ועיי"ש באש"א סק"ד במש"כ לישב.

    והמחה"ש בסימן שט"ז סק"ד כתב לפרש לד' הרמב"ם, דכל הא דבחולה מחמת אובצנא חייב, היינו כשגרם הוא להעייפות שרדף אחריו עד שהגיע הכלב, וכ"נ בד' התו"ש שם סק"ג. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיי"ש שכתב דכן משמע מד' האלי' רבה שם סק"ד ומד' המחה"ש שם סק"ד ומד' הנשמת אדם בכלל ל' סק"ג, וכ"כ המרכה"מ בפי"א משבת הכ"ב, עיי"ש, - אך עיי"ש בנשמת אדם דאף שכתב כן בדעת הרמב"ם, מ"מ נסתפק בזה בדעת הר"ח, די"ל דאף אם אינו יכול לזוז מחמת עייפות חייב, וגם המחה"ש שם פירש לד' הרמב"ם בע"א, דכל הא דבחולה מחמת אובצנא חייב, הוא כשהוא גרם העייפות. [↑](#footnote-ref-22)
22. משמעות דבריו דאף נטלה אחר שנתעייפה חייב, ולא אמרינן דכיון דאינו חייב על מה שנתעייפה, דאי"ז דרך צידה, גם אם נטלה אח"כ פטור, דכבר הוי ניצוד ועומד, והיינו משום דחזינן לה כצידה אריכתא, - ועד"ז מצינו בד' המחה"ש שם סק"ד דבגונא דגרם הוא להעייפות ואח"כ צד ע"י הכלבים חייב, אף דאם לא גרם הוא להעייפות פטור, (וכ"נ גם בד' התו"ש שם סק"ג). [↑](#footnote-ref-23)
23. והביאו בזה למש"כ בפירש"י בסנהדרין ק"א א' ד"ה ולוחשין דמותר ללחוש על נחשים ועקרבים בשבת ואין בזה משום צידה, וי"ל דהוא משום דאי"ז דרך צידה וכמש"כ הביאוה"ל, - אך המ"ב גופי' בסימן שכ"ח ס"ק קמ"ג פירש דהא דאין בזה משום צידה אע"ג דע"י הלקח אינו יכול לזוז ממקומו עד שנוכל לתפסו, הוא משום דאי"ז צידה טבעית, והקה"י בב"ק סימן מ"ה סק"ב כתב דהוא משום דלא עדיף ממלאכה כלאח"י דמותרת מדאורייתא, משום דאי"ז דרך המלאכה, ובכה"ג דהוא בדרך סגולה לא אסרו חכמים.

    עוד העירו בזה ממש"כ הראבי"ה בסימן קצ"ד דיש בהריגת מזיקין משום צידה, והרי דאף דאין נוטלם אחר שצדם יש בזה משום צידה. [↑](#footnote-ref-24)
24. אך התוס' לקמן שם ד"ה הצדן לצורך כתבו דאף בח' שרצים אינו חייב אלא כשצדן לצורך, ואך דסתמייהו ניצודים לצורך, וכ"כ ש"ר שם, וכ"כ הריא"ז שם דכל שצדן שלא לצורך פטור, דכל מלאכה שא"צ לגופה פטור עלי', וכתב דכ"ה דעת ר"ה גאון. [↑](#footnote-ref-25)
25. והצ"פ במהדו"ת פ"ו מיסוה"ת ה"ו כתב דטעם הפלוגתא אם חייבין על צידה בדבר שאין במינו ניצוד, הוא אם מלאכת צידה הוא במעשה הצידה עצמו, או בתיקון הדבר הניצוד, עיי"ש, ולפי דבריו י"ל דמה"ט הוא דשאני צידה דאין חייבין בדבר שאין במינו ניצוד, מנטילת נשמה דחייבין אף במינים שאין דרך להרגן, ומשום דבנטילת נשמה י"ל דהמלאכה היא במעשה הנטילת נשמה עצמו, וע"כ אין לחלק בין מינים שדרכן בכך למינים שאין דרכן בכך. [↑](#footnote-ref-26)
26. ועיי"ש בסק"ו שכתב דאין לומר דהוא משום דכל דאין דרך לצודן הו"ל כמלאכה כלאח"י ופטור, דא"כ הדין נותן דמינים שדרך לצודן כדי שלא יזיקו יהא חייב, דומיא דהא דההורג פרעוש חייב למ"ד דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי', אף דאין דרך להרגו לצורך גופו. [↑](#footnote-ref-27)
27. שהרי חייבין אף על צידת מינים שלא היו במשכן, ובע"כ דהא דאין חייבין על צידת דבר שאין במינו ניצוד, הוא משום דצידת דבר שיש במינו ניצוד חשיבא טפי, וכיון דל"ה במשכן אלא צידת דבר שבמינו ניצוד, אין ללמוד משם לחייב אף בדבר שאין במינו ניצוד, - אך י"ל דהוא משום דבדבר שבמינו ניצוד הוי זה תיקון טפי, וע"כ מהא דהי' במשכן צידה בדבר שבמינו ניצוד, אין ללמוד לחייב אף בדבר שאין במינו ניצוד, והא דבנטילת נשמה חייבין בכל המינים, אף דבמשכן ל"ה נטילת נשמה אלא בדברים שדרכן בכך לצורך גופן, י"ל דהוא משום דשאני מלאכת נטילת נשמה ממלאכת צידה, וכמש"נ בהערה כ"ג. [↑](#footnote-ref-28)
28. והב"ח בסימן שט"ז תמה ע"ז מסוגיית הגמ' בבכורות ז' ב' דמבו' דגזין הוא מין טמא שעושה דבש, וכן הק' הפר"ח בסימן פ"א סקכ"ח, ועמש"כ בזה המל"מ בפ"א ממאכ"א הכ"א, והקר"א לקמן ק"ז ב', - והאמת יורה דרכו דט"ס נפלה בפירש"י שלפנינו וצ"ל מין חגב טמא, וכמש"כ כן החפץ ה' בסוגיין והנשמ"א בכלל ל' סק"ד, וכאשר כ"ה בכת"י פירש"י. [↑](#footnote-ref-29)
29. ונתחדש לפ"ז, דאם היו הדבורים דבר שאין במינו ניצוד, הי' מותר לעשותה מצודה, כיון שאינו מתכוין לצידה, אף שאמרו שם דאתיא כר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-30)
30. והא"ר בסימן שט"ז סקי"א כתב דלדעת רש"י דחגבין וגזין הוו דבר שבמינו ניצוד, ה"ה דבורים הוו דבר שבמינו ניצוד, - וצ"ב, דהרי הא דחגבין וגזין הוו דבר שבמינו ניצוד, מבו' בפירש"י דהוא משום שצדין אותן לאכלן, ודבורים הרי אין צדין אותן לאכלן, ואם משום דצדין אותן לצורך הדבש, א"כ הדין נותן דלכו"ע יהיו חשובין כדבר שבמינו ניצוד. [↑](#footnote-ref-31)
31. וזה לפי הנוסחא שבפירש"י שלפנינו, אך בפירש"י שעל הרי"ף ליתא, וגם בכת"י פירש"י ליתא, והעירו דמוכח כן, דהרי נחש יש לו עור, וא"כ מ"ט תנן התם דהחובל בהן פטור, ובע"כ דלא איירי בנחש, אלא איירי בשקצים ורמשים קטנים, כמו שפירש"י בחולין מ"ו ב', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-32)
32. ושמא יש לפרש בזה, לפמש"כ הביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ב ד"ה או חולה להוכיח מהכא, דכיון דעכשיו הן ניצודין ועומדין, אף דממילא יסתלק מהן העיורון, לי"ב משום צידה, עיי"ש, וי"ל דזהו טעמא דהך תנא דאף בשעת הטל חייב, דאף דעכשיו הן ניצודין ועומדין, מ"מ כיון דממילא יסתלק מהן העיורון, חייבין על צידתן. [↑](#footnote-ref-33)
33. ובזה ראיתי לפרש מש"כ הרמב"ם בפ"י משבת הי"ט לדמות הא דהצד ארי פטור עד שיכניסו לגורזקי שלו, להא דכל שמחוסר צידה פטור, ואם הכניס צפור לבית וכו' אי"ז צידה גמורה משום דאם יבא לקחתו צריך לרדוף אחריו ולצוד אותו משם, וצ"ב מה ענין זל"ז, ועמד ע"ז הפמ"ג באש"א סימן שט"ז סק"ו, - ולהנ"ל י"ל דמכוון הרמב"ם דמה"ט הוא דהצד ארי בבית קטן פטור, אף שאינו יכול לברוח משם, משום דליחשב צידה לא סגי במה שאינו בן חורין, אלא בעינן שיהא תחת ידו, וע"כ הוא דכל שמחוסר צידה פטור, דלא חשיב דהוא תחת ידו, אף שכבר אינו בן חורין, וע"כ אף בארי שמכניסו לבית קטן, כיון שאין בידו ליטלו משם שלא יברח, לא חשיב כצידה, ורק כשמכניסו לגורזקי שלו חייב דזהו מקום צידתו. [↑](#footnote-ref-34)
34. והמ"מ שם כתב דכ"ה דעת רש"י בס' האורה סימן ס"ט, והוא מש"כ בס' האורה שם דאין צדין דגים מן הביברין דמחוסרין צידה, וכל שאומר הבא מצודה ונצודנו אין צדין ביו"ט, - ואמנם לכאו' כ"ז הוא כלפי מה שנקט המ"מ שם דהצד לאסור בצידת דגים מביבר קטן, היינו דאע"פ שאינם מחוסרין צידה מ"מ אסור לצודן, אך למש"כ בפירש"י דהא דאין צדין דגים מן הביברין הוא משום דהם נשמטים לחורים וסדקים ול"ה כניצודים, הר דמכח זה הו"ל מחוסרין צידה, ושפיר הוא מתישב עם דבריו בס' האורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
35. ובדעת הרמב"ם כתב המ"מ שם, דאף דת"ק מחלק בין דגים לחי' ועוף, אנן קי"ל כרשב"ג דכל שאינו מחוסר צידה מותר בין בחי' ועוף ובין בדגים, והאחרונים עמדו בזה דהוא דלא כמשמעות הגמ' דרשב"ג לא פליג על ת"ק, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-36)
36. ובד' הריא"ז שם מפורש דיש בזה איסור צידה דאורייתא, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א שם, וזה דלא כמש"כ הט"ז דהאיסור בזה הוא משום מוקצה, ודלא כמש"כ היש"ש דהוא משום עוקר דבר מגידולו. [↑](#footnote-ref-37)
37. ומש"כ רש"י דקס"ד הכי, כתב הצל"ח דגם לפי האמת הוא כן, אלא דקס"ד דתלי רק במה שמוקפין גדר, ומסקינן דאף במוקף גדר ל"ה כניצוד אלא בביבר גדול. [↑](#footnote-ref-38)
38. והמג"א בסימן תצ"ז סק"א כתב דלפ"ז אם המים צלולין שרואין הדגים מותר, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם, והגר"ז בקו"א שם סק"א, והמ"ב שם סק"ב ובשעה"צ סק"ו. [↑](#footnote-ref-39)
39. ומש"כ שם בשם היש"ש דבדגים אינו חייב משום צידה דל"ה דומיא דמשכן, תמהו הא"ר שם סק"ב והפמ"ג שם דלא נמצא כן בד' היש"ש, ועמש"כ האבנ"ז בסימן קפ"ט ס"ק ב' ג' בד' היש"ש, - ואמנם כבר הביאו למש"כ התוס' בשבת ע"ה א' סוד"ה הצד חלזון דבירושלמי משמע דצד חלזון לא מיחייב משום צידה, אך האחרונים נחלקו בטעמא דמילתא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-40)
40. ודבריהם הם לטעמייהו בטעם איסור צידת הדגים מביבר קטן, דהב"י פירש דהוא משום דל"ה כניצודים ויש בזה לאיסור צידה, והיש"ש פירש דהוא משום עוקר דבר מגידולו, והט"ז פירש דהוא משום איסור מוקצה. [↑](#footnote-ref-41)
41. ומשמע דבימות החמה במקום שעולין בו עשבים, אסור ליתן לפניהם מזונות, משום דבכה"ג אין מזונותן עליך, וכ"כ בחי' המאירי, - ושמא יש לפרש כן להא דתניא בביברין של חי' וכו' דאין נותנין לפניהן מזונות, דאיירי במקום שעולין בו עשבים, ויתישב בזה קו' התוס' ע"ד רש"י מהתם. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועיי"ש שהק' דהרי לא נאסר בהני דאין מזונותן עליך אלא כשעושה איזה מלאכה בתיקון מאכלן כגון אפי' ובישול, דלא הותרה מלאכת אוכ"נ לצורך מי שאין מזונותן עליך, וכבר עמד בכעי"ז בחי' תלמיד הרמב"ן, וכתב דצ"ל דהא דתני הכא דאין נותנין לפניהם מזונות, היינו דאסור לעשות מלאכה כדי לתקן להן מזונות וליתן לפניהן, או דמה שזורק המזונות לתוך הביברין דהוי כרמלית, הוי מלאכה, - אך בחי' המאירי מבו' דהאיסור בזה הוא במשונות שיש בהן טורח ושהוא מחזר אחר הדגים, דזה לא הותר לצורך בע"ח, אלא למ"ד דנפש בהמה במשמע. [↑](#footnote-ref-43)
43. ועיי"ש שכתב לפ"ז דלמ"ד לעיל כ"א ב' דלכם ולא לכלבים, אין נותנין מזונות אף לפני שאר בע"ח, וזהו טעמא דהך ברייתא דביברין של חי' וכו' ואין נותנין לפניהן מזונות, ויישב בזה למשה"ק התוס' בזה ע"ד רש"י, וכ"כ בחי' המאירי. [↑](#footnote-ref-44)
44. ועיי"ש שהק' דלדעת רב יוסף שם קנ"ה ב' דמותר להניח מזונות לפני יוני שובך ויוני עלי', מ"ט אין נותנין מזונות לפניהן דדגים, וכתב דלדי' צ"ל דהוא משום דשכיחי להו מזונות בביברין, וזהו גם טעמא דברייתא דאין נותנין מזונות לפני חי' ועוף שבביברין, ועיי"ש שכתב דטעמא דמתניתין דנותנין לפניהן מזונות אף דמצויין להן מזונות, הוא משום דכל שהם ברשותינו מותר אפי' לפטם, (דומיא דתרנגולת העומדת באשפה, דמותר ליתן לה במזונות, אע"פ שמנקרת ואוכלת). [↑](#footnote-ref-45)
45. ונפ"מ בזה, דלדעת הרמב"ם אסור ליתן ביו"ט מזונות לפני בע"ח שהן מוקצין, אף דאינם מחוסרין צידה, אך לדעת ש"ר שרי, והביאוה"ל בסימן תצ"ז האריך לצדד להתיר בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-46)
46. וכתבו דכ"ז הוא ביו"ט דאוכ"נ מותר, וע"כ גזרינן דכשיתן להן מזונות שמא יצוד מהן, אך בשבת דחמיר דאוכ"נ אסור לא שייך למיגזר, וע"כ מותר ליתן מזונות אף לפני בע"ח שאסור לצודן. [↑](#footnote-ref-47)
47. ויש להעיר, דלכאו' זה מתישב רק להני קמאי שחילקו בדין אווזין ותרנגולין בין שבת ליו"ט, ונת' להלן, אך להני קמאי שלא חילקו ביניהן, לכאו' גם אין לחלק ביניהן בדינא דצידה ממקום שאינו מחוסר צידה, ויש להעיר עוד, דגם להני קמאי שחילקו ביניהן בדין אווזין ותרנגולין, לא דימו ד"ז לדינא דאין מחוסר צידה, ומשמע דבזה לא פסיקא להו דלא הותר רק ביו"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
48. ומש"כ בסוסקי"ז ללמוד מד' השו"ע להתיר בזה, הנה למש"כ המ"ב שם סקנ"ו אין מקור לכך מד' השו"ע. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך הגר"א בסימן תצ"ז ס"ז כתב בדעת הרי"ף, דמה שהשמיט לשיעורא דרב אשי והביא לשיעורא דשמואל, הוא משום דס"ל כפירש"י דאידי ואידי חד שיעורא, ודשמואל כללא הוא לכל. [↑](#footnote-ref-50)
50. אך בד' האו"ז שלפנינו בסימן שנ"ב אין הדבר ברור, ולפו"ר מבו' בדבריו דס"ל כפירש"י דאידי ואידי חד שיעורא הוא, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שט"ז ס"א ד"ה שהם בדעתו. [↑](#footnote-ref-51)
51. והלח"מ בהל' יו"ט שם כתב בדעתו דס"ל דאידי ואידי חד שיעורא הוא, וע"כ כתב בהל' שבת לשיעורא דרב אשי ובהל' יו"ט לשיעורא דשמואל לומר לך דאידי ואידי חד שיעורא הוא, - והמרכה"מ בפ"י משבת הי"ט כתב דהוא דוחק גדול, ועיי"ש שהוסיף דבל' הרמב"ם בהל' שבת מבו' דכל דמטי בחד שיחיא וכו' ה"ז מקום קטן, אך בהל' יו"ט כתב דאף בביברין גדולים אם אינו מחוסר צידה צדין אותו ביו"ט, והרי דתרי שיעורי נינהו. [↑](#footnote-ref-52)
52. כאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובהל' יו"ט שם, וכמש"כ הפנ"י בריש פירקין בדעתו, דלא נאסרה כלל מלאכת צידה ביו"ט, ואין האיסור בזה אלא משום מוקצה, וכן האריך הגר"ז בקו"א סימן תצ"ז סק"א, עיי"ש, - אך הערוה"ש בסימן תצ"ז ס"ב כתב לפרש לד' הרמב"ם בע"א, דאף דמדרבנן אסורה מלאכת צידה ביו"ט, כ"ז הוא בצידה גמורה, אך בבע"ח הנמצא בביבר גדול וכיו"ב, הרי דאף דאכתי לא חשיב כניצוד, מ"מ הצד משם פטור, ובסימן שט"ז ס"ה פירש לזה למש"כ הרמב"ם בפ"י משבת הי"ט דהא דהצד למקום שהוא מחוסר צידה פטור, הוא משום דאי"ז צידה "גמורה", ומשמע דהוי צידה אלא שלא נגמרה הצידה, וע"כ אם צד משם ל"ה צידה גמורה, וע"כ ביו"ט לא נאסר בכה"ג אלא משום מוקצה, עיי"ש, ועי' גם בד' החמד משה בסימן תצ"ז סק"א שפירש בד' הרמב"ם דקאי על גווני דכבר הוי כניצוד ועומד ולי"ב משום צידה, ואפ"ה ה"ז אסור משום מוקצה. [↑](#footnote-ref-53)
53. ומבו' בדבריהם דפשיטא להו, דמקום דהצד לתוכו פטור משום דלא חשיב כניצוד הצד מתוכו חייב, - אך הפנ"י לעיל בסוגיין כתב דיש מקום לומר דלאו כללא הוא, אלא דלעולם לא מחייב משום צידה דאורייתא אלא דומיא דצידה גמורה דהוי במשכן, שהיו צדין מתוך מקום המופנה לגמרי ולא מביברין, והיו מכניסין אותו למקום המשומר לגמרי דלא ליהוי מחוסר צידה כלל, ופירש בזה טעם הא דלא רמינן מתניתין דהכא ודשבת אהדדי, עיי"ש, וכן נקט השלחן עצי שיטים במלאכת צידה סוסק"ח וסקט"ז, ועד"ז כתב הערוה"ש בסימן שט"ז ס"ה, ועיי"ש ובסימן תצ"ז ס"ב שכתב כן בדעת הרמב"ם, ונת' בהערה ?. [↑](#footnote-ref-54)
54. ואך דבד' ההגמי"י לא נתפרש כמש"כ הרמב"ן דאף בשבת לא נאסר לצודן אלא משום דלמאי בעי להו, וי"ל דס"ל דלעולם בשבת יש בזה לאיסור צידה מדרבנן, והתירו לאיסור זה משום שמחת יו"ט, וכן פירש הגר"א בסימן שט"ז סי"ב, וכ"כ בחי' המאירי די"ל כן, וכ"כ המאירי בשבת ק"ז א' דכיון דאין האיסור אלא מדרבנן, התירו לזה ביו"ט משום אוכל נפש, וכ"כ היש"ש בפירקין בסו"ס ג', - אך בתשו' מהרש"ל סימן י' כתב דלענין צידה אין לחלק בין שבת ליו"ט, וכ"כ הקרבן נתנאל בסו"ס א' ותמה ע"ד היש"ש שחילק ביניהם, דהרי צידה דמיא לקצירה דאף לצורך אוכ"נ אסור, וא"כ אין לחלק בין שבת ליו"ט, וכ"כ הפנ"י בסוגיין, ועיי"ש שהוסיף, דהרי ודאי דאסור לקצור ביו"ט ע"י שינוי לצורך אוכל נפש, וא"כ מהיכא פסיקא להגמ' להתיר צידת אווזין ותרנגולין ביו"ט לצורך אוכל נפש. [↑](#footnote-ref-55)
55. וכ"ה מבו' בד' האהל מועד שכתב בשער השבת דרך ו' נתיב א' דחי' ועוף שברשותו כגון אווזין ותרנגולין פטור אבל אסור, ובשער יו"ט דרך ד' נתיב ו' כתב דאווזין ותרנגולילן מותר לצוד, - וכ"נ גם בד' הרוקח שכתב בסימן ע"ח דחי' ועוף שברשותו אסור לצודן, ובסימן רצ"ז כתב דצדין אווזין ותרנגולין מתוך ביתו, אך י"ל בדעתו דס"ל דחלוק דין חי' ועוף מדבריים שברשותו, מדין אווזין ותרנגולין, וכמש"כ כן המאירי בשבת ק"ז א' בשם י"א והגר"א בסימן שט"ז סי"ב, וכבר נסתפק בזה הביאוה"ל בסימן שט"ז סי"ב ד"ה י"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-56)
56. ועיי"ש שכתב דאף דאמר שמואל דכל פטורי דשבת פטור אבל אסור בר מהני תלת, היינו רק בפטורין השנויין במשנה, וכ"כ התוס' בשבת ג' א' ד"ה בר מהני תלת, וכ"כ הקרבן נתנאל ע"ד הרא"ש שם.

    אך צ"ע שהרי גם במתניתין דשבת ק"ז א' תנן דחי' ועוף שברשותו הצדן פטור, ונלמד מזה דאסור לצודן, ושמא בזה י"ל כמש"כ ההגמי"י שם דהוא אטו הא דתני דהחובל בהן חייב, - וי"ל כמש"כ המאירי בשבת ק"ז א' די"א דשאני חי' ועוף שברשותו מאווזין ותרנגולין, דחי' ועוף המדבריים שגדלו ברשותו אסור לצודן, אבל אווזין ותרנגולים ושאר הביתיים מותר לצודן, וכ"כ הגר"א בסימן שט"ז סי"ב, - אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער א' פ"ט המ"ח משמע דדינא דאווזין ותרנגולין הוא חד דינא עם חי' ועוף שברשותו, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. ויש להוסיף, דגם בד' הרשב"א והרא"ש לא מצינו שהתירו אלא באווזין ותרנגולין, ולא בחי' ועוף המדבריים שגדלו ברשותו, וי"ל דבזה מודו דאסור, וכמש"נ בהערה ? דלמש"כ הרשב"א והק"נ דהא דהך פטור הוא פטור ומותר, הוא משום דשמואל לא קאי אלא בפטורין השנויין במשנה, משמע דהא דתנן במתניתין דחי' ועוף שברשותו הצדן פטור, הוא פטור אבל אסור. [↑](#footnote-ref-58)
58. והי' מקום לפרש עוד, דס"ל כדעת הסוברים דחלוק דין חי' ועוף שברשותו דאסור לצודן, מדין אווזין ותרנגולין דמותר לצודן, - אך אי"ז מתישב בד' הרמ"א, דבדבריו בדרכ"מ בסימן שט"ז מבו' דאף אווזין ותרנגולין אסור לצודן, וכמש"כ הביאוה"ל שם סי"ב ד"ה וי"א בדעתו. [↑](#footnote-ref-59)
59. ועיי"ש שכתב דאם לא נחלק כן, הרי דהפורס מצודה באופן שברור שהחי' תבא, חשיבא מעכשיו כניצודת, ואף אם נזכר קודם שבאה החי' חייב, וכ"כ גם בסימן שפ"ט סק"ח, וצ"ב, דכל הא דכשבאין לכלובן בערב חשבינן להו כניצודין, הוא משום דהוא מצב הקיים בבע"ח שהוא בא לכלובו בערב, אך בפריסת מצודה דהבע"ח עצמו אינו ניצוד כלל, אלא דיש מצודה העומדת לצודו, לכאו' אין מקום לחשבו כניצוד. [↑](#footnote-ref-60)
60. ועד"ז כתב המ"ב בסימן תצ"ז סקכ"ח דשאני יונים שבבית דניזונים בבית "ובאין תדיר לאכול" וכניצודים דמי, ומשא"כ ביוני שובך וכו' דניזונים מעלמא. [↑](#footnote-ref-61)
61. הגר"ז בסימן תצ"ז סט"ז כתב דכיון דאף בכלובן עבידי לרבויי, ע"כ אף אם צד אותן בכלובן חייב. [↑](#footnote-ref-62)
62. וצ"ב מ"ט הוצרך לפרש גם להא דהן פורחין עד קינן וצריך לעלות אחריהן, ולא סגי בהא דגם בכלובן הן נשמטין ממנו ויורדין, והפסקי רי"ד והמאירי לא כתבו אלא להא דגם בכלובן הן נשמטין ממנו, וכ"כ המ"ב בסימן תצ"ז סקכ"ח, אך הגר"ז שם סט"ז כתב גם להא דהן עשויין לישמט ולברוח מפני בנ"א ובורחין עד קינן וצריך לעלות אחריהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. וכתב דלפ"ז אפי' אווזין ותרנגולין דמזונותן עליו אם מרדו ואין נוח לתפסן אסור, ונתחדש בדבריו דלשנויא דרבה ב"ר הונא דתלי בהא דבאין לכלובן ומזונותיהן עליך, שרי אף אם עבידי לרבויי, וצ"ל דאינם עבידי לרבויי לגמרי, דבכה"ג לכאו' ודאי דלא חשיבי כניצודים וחייבין על צידתן, (ומסתבר גם דאיירי רק בגונא דכלובן הוא ביבר קטן, דכשהן בכלובן הוו כניצודין). [↑](#footnote-ref-64)
64. ועיי"ש שכתב עוד, דאם קנה עוף מחדש ועדיין לא הורגלה לצאת ולבוא להבית ואם תצא מן הבית לא תדע לחזור לעצמה, ורק בתוך הבית הורגלה לבוא לכלובה לערב, הרי דבתוך הבית דינה כדין חי' ועוף שברשותו ואין בה צידה דאורייתא, ואם יצאה חוץ לבית דינה כמו שאר עופות חדשים שלא הורגלו לבא לביתן ויש בה צידה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-65)
65. והך מילתא דבבהמות לא שייכא צידה כלל, כתב כן השה"ג על המרדכי בפירקין בשם ראב"ן, והביאו הדרכי משה בסימן שט"ז סק"ב והמג"א שם סקכ"ו, וכ"כ המ"ב שם סקנ"ט, אך בד' הגר"א שם משמע דהא דאין בפרה וסוס משום צידה, הוא משום דדמי לאווזין ותרנגולין דס"ל דמותר לצודן, ולפ"ז הדין נותן דלדעת האוסרים לצוד אווזין ותרנגולין, ה"נ אסור לצוד פרה וסוס, (וכ"ה משמעות ד' המשאת בנימין בסימן ח' דמדמה דין שור לדין אווזין ותרנגולין, עיי"ש), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך הדברים צ"ע, שהרי השו"ע שם כתב דחי' ועוף שברשותו מותר לצודן והוא שלא ימרודו, אבל אם הם מורדים אסור לתפסן אפי' בחצר, והנה במש"כ השו"ע דחי' ועוף שברשותו מותר לצודן, כתב המ"ב סקנ"ג דהוא משום דיחזרו לביתם בערב ונוח לתפסן, והיינו דכל דחוזרין לכלובן בערב ולא עבידי לרבויי בשעה זו, לי"ב איסור צידה, אף דכשאינם חוזרין לכלובם הם עבידי לרבויי, כמו שאמרו בסוגיין, ובע"כ דהא דכשהן מורדין אסור לתפסן, הוא משום דעבידי לרבויי אף בשעה שהן חוזרין לכלובן, ועוד, שהרי הרמ"א שכתב דאסור לצוד חי' ועוף שברשותו, הרי היינו רק כשביום הם עבידי לרבויי, וכמבו' בד' המ"ב שם סקנ"ט, והשו"ע שהתיר בזה בע"כ דהוא גם בכה"ג, ובע"כ דהא דאסר כשהן מורדין היינו משום דאף בשעה שהן חוזרין לכלובן הן עבידי לרבויי, וא"כ מ"ט לי"ב איסור צידה מה"ת, ומ"ש מיוני שובך וכו' דיש בהן איסור צידה מה"ת אף דהן חוזרין לכלובן בערב, משום דעבידי לרבויי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-67)
67. אך בד' ההגמי"י שם לא משמע כן, שהרי לעיל מינה חילק בין שבת ליו"ט, דבשבת אסור לצוד חי' ועוף שברשותו, וביו"ט מותר לצודן כדי לשוחטן ולאוכלן, ובע"כ דמש"כ להעמידה בדעבידי לרבויי, אי"ז משום דאם לא עבידי לרבויי הוו כאווזין ותרנגולין דמותר לצודן, שהרי דעתו דלא הותר אלא ביו"ט ולא בשבת. [↑](#footnote-ref-68)
68. ושמא י"ל בזה, דכל הא דבדלא עבידי לרבויי חייב על צידתן, הוא רק ביונים דאינם באים לכלובן אלא בערב, אך חי' ועוף שהן גדלים ברשותו, אף דעבידי לרבויי חשבינן להו כניצודין. [↑](#footnote-ref-69)
69. ולפנינו בביצה ל"ו א' פרכינן הכי בגמ', אך כבר כתב המהרש"א שם בע"ב דבד' התוס' מבו' דל"ג לה, וכתב דהוא גליון מפי' הר"מ מאיברא, וכ"ה מבו' בד' התור"פ והרשב"א והמאירי שם. [↑](#footnote-ref-70)
70. וצ"ב דממ"נ אם כה"ג דיש חור קטן ויכולים לצאת ע"י הדחק, חשיב כצידה, הרי הוי זה פס"ר לצידה זו, ומ"ט לר"ש שרי, ואם כה"ג לא חשיב כצידה, מ"ט לר' יהודה אסור, - ומשמעות ד' הראשונים דהיינו דבכה"ג דאין יכולין לצאת אלא ע"י הדחק, הרי דאף דאם יצאו לא חשבינן לה כצידה, מ"מ אם לא יצאו חשבינן לה כצידה, וע"כ ל"ה זה כפס"ר, כיון דאפשר דיצאו ואי"ז צידה, ותליא בפלוגתא דר' יהודה ור"ש, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-71)
71. אך למש"כ הרא"ה בביצה ל"ו ב' דמה שאמרו שם דמהו דתימא במינו ניצוד אסור שאין במינו ניצוד מותר, היינו דקמ"ל דדבורים הוו דבר שבמינו ניצוד, הרי מבו' דלא נאסרה צידה בדבר שאין במינו ניצוד, אלא כשהוא מתכוין לכך, והיינו או משום דלא נאסר דבר שאינו מתכוין בפס"ר בדרבנן, או משום דהאיסור שאסרו חכמים בדבר שאין במינו ניצוד, אף דאין צידתו חשובה צידה, הוא משום דכל שמתכוין לצידתו ה"ה מחשיב לכך, אך כל שאינו מתכוין לא אסרו, ולפ"ז אין לאסור בסגירת תיבה שיש בה זבובים דאין במינם ניצוד, ואמנם יש מקום לומר דכל מה שהתירו בדבר שאין במינו ניצוד, הוא רק משום דאי"ז פס"ר, (וכמש"כ הראשונים), אך כל דהוי פס"ר חשיב כמתכוין וה"ז אסור אף בדבר שאין במינו ניצוד. [↑](#footnote-ref-72)
72. והריטב"א שם כתב דלדעת הערוך דפס"ר דלא ניח"ל שרי, מותר לסגור את התיבה, כיון דלא ניח"ל בצידת הזבובים, וכ"כ הארחות חיים שם. [↑](#footnote-ref-73)
73. והנה אמנם החזו"א בסימן נ' סוסק"ג כתב דעיקר מלאכת צידה היא בהבאת הבע"ח למקום מצומצם ולשלול ממנו אל החפש לטיול במקום שירצה, אך צ"ל דמ"מ לא חשיב כצידה אלא כשניצוד ביד בנ"א. [↑](#footnote-ref-74)
74. אך צ"ע דא"כ נמצא דאף בתיבה קטנה הוי תרי דרבנן, דעיקר הא דחשיב כצידה בכה"ג אינו אלא מדרבנן, וגם זבובים הוו דבר שאין במינו ניצוד, וא"כ יש להתיר בזה בפס"ר דלא ניח"ל, וכמש"כ הפוסקים שם להתיר בתיבה גדולה, משום דפס"ר דלא ניח"ל שרי בתרי דרבנן, (וכ"כ החזו"א גופי' שם), ועיקר הך דינא יתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-75)
75. ונחלקו האחרונים בביאורו, דהט"ז שם סק"ג כתב דהיינו דכיון דקטנה היא ע"כ אף כשיפתחנה לא יברחו כל הדבורים, וכ"כ הגר"א שם ס"ג, ועד"ז כתב החזו"א בסימן נ"ב סקט"ו ד"ה ואפשר דבקטנה אפשר לו לתפוס את הזבוב, דכיון שהפתח קטן א"א לזבוב להישמט, - אך המחה"ש שם סק"ז פירש דהיינו דכיון דקטנה היא ע"כ כשהם בתוך הכוורת חשיבי כניצודים, דאם הי' עומד בתוך הכוורת היו ניצודים, וכ"כ החזו"א שם בתחילת דבריו בד"ה טור, - והחמד משה שם סק"א כתב דמכוון הטור דכל כוורת היא כקטנה אצל דבורים, כיון דהוא מקום צידתן, והוי כמכניס ארי לגורזקי שלו. [↑](#footnote-ref-76)
76. החזו"א בסימן נ"ב סקט"ו כתב לפרש לד' הטור, דשאני בדבורים בכוורת דרצון הבעלים שיהיו בכוורת ויעשו דובשנן, והלכך כניסתן לכוורת זהו צידה שלהן, וכבר כתב כן החמד משה בסימן שט"ז סוסק"א, ומש"כ הטור דהוא משום דהכוורת קטנה, היינו משום דבעינן שתהא הכוורת קטנה שאם הי' אדם בתוכה הי' מגיעם, דאל"כ לאו שם צידה עליהם, אך החמד משה שם כתב דאה"נ דכל כוורת הויא כקטנה, - ולפ"ז נמצא דבתיבה שיש בה זבובים שרי לסגרה אף כשהיא קטנה, משום דאין צורך בהן בתיבה, וגם אין יד האדם שולט בהן עי"ז, דאם יפתח התיבה יברחו, ועיי"ש בד"ה ואפשר במש"כ לפרש בע"א. [↑](#footnote-ref-77)
77. ולדרך זו ודאי דעיקר הצידה הוא מכח הא דעכשיו הם ניצודים בכוורת, וכמש"כ המחה"ש שם דהוא בכוורת קטנה שאם הי' שם היו ניצודין, דאל"כ ודאי אין לאסור מכח הא דכשיפתח הכוורת לא יברחו הדבורים, דהרי ליכא איסור צידה בנתינת דבורים בכוורת פתוחה אף שאין בורחין משם, ול"מ הא דכשיפתח הכוורת לא יברחו הדבורים, דמכח זה יש חשיבות צידה על צידתם בתוך הכוורת. [↑](#footnote-ref-78)
78. והאלי' רבה שם סקי"א כתב בדעת הב"י דמפרש דמכוון הגמ' שם דהקמ"ל הוא דדבורים הוו דבר שבמינו ניצוד, וכמש"כ בחי' הרא"ה בביצה שם, וכ"כ בדעתו השעה"צ שם סקט"ו, והצל"ח והבינה לעתים בביצה שם, והנשמת אדם בכלל ל' סק"ד, - אך כבר תמהו ע"ז, דלפ"ז הרי נתפרש בגמ' דלא נאסר לפרוס מחצלת אלא בדבר שבמינו ניצוד, ולפי גירסת הב"י בגמ' שם, מבו' דהיינו אף בדהוי פס"ר, ומהו שדן הב"י בזה, ועוד דבל' הב"י מבו' דלא התיר מכח הא דאין במינו ניצוד, אלא לדעת ר"ש דדבר שאינו מתכוין שרי, דאף דמודה ר"ש בפס"ר, מ"מ בדבר שאין במינו ניצוד שרי, אך לר' יהודה דדבר שאינו מתכוין אסור, ה"ז אסור אף בדבר שאין במינו ניצוד, וא"כ בע"כ דמכוון הגמ' דאף דדבורים אין במינם ניצוד מ"מ אסור. [↑](#footnote-ref-79)
79. והט"ז שם סק"ג כתב דלא התיר הטור מכח זה, אלא כשספק אם יש זבובים בתיבה, דהוי ספק פס"ר ולא חשיב כפס"ר, והאחרונים נחלקו בזה אם ספק פס"ר דלשעבר חשיב כפס"ר, ויתבאר בעזה"י במקומו, - והחזו"א בסימן נ"ב סקט"ו כתב דמכוון הטור דאפי' את"ל שיש אפשרות שיתפוס את הזבוב בשעת פתיחה, אכתי אין כאן צידה ודאית, ול"ה פס"ר, ולכאו' ג"ז הוא כספק פס"ר דלשעבר. [↑](#footnote-ref-80)
80. ובסו"ד שם כתב לפרש עוד, דבסגירת התיבה שאינו עושה מעשה בגוף הבע"ח לצודו, הוי רק כגרמא, אלא דבשבת הו"ל מלאכה, דומיא דזורה ורוח מסייעתו דמלאכת מחשבת אסרה תורה, וכ"ז הוא כשנתכוין לכך, אך כל שאינו מתכוין לכך לי"ב לאיסורא דמלאכת מחשבת, וכ"כ החלקת יואב בח"א סימן י"א בדעת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-81)
81. והגר"ז בסימן שט"ז ס"ט כתב דמשכח"ל גם כשיצא השני לחוץ, והוא בגונא דבאותו מקום הפנוי שבין ישיבת השני למזוזה אין בו כדי בריחת הצבי. [↑](#footnote-ref-82)
82. והנהר שלום שם סק"ד כתב דמודה המג"א דאם מתכוין לצידה אסור אף בכה"ג, משום דמיחלפא בצידה גמורה, והביאו הביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-83)
83. והחמד משה שם הוכיח כן ממשמעות מתניתין דאין השני פטור אלא כשישב בצידו קודם שעמד הראשון, ועמש"כ בזה הנהר שלום שם סק"ד. [↑](#footnote-ref-84)
84. וכתב שם דבתרגולת שרי דאין בה משום צידה, וכמש"כ בסימן תצ"ז, וצ"ל דאף לדעת הסוברים דה"ז אסור מדרבנן, מ"מ בכה"ג שכבר הי' ניצוד והוא פותח ונועל הדלת לא גזרו, וכמש"כ הפמ"ג באש"א שם ריש סקי"א, והביאו הביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-85)
85. והרשב"א הוסיף דקמ"ל דלא אמרינן ה"ז כצדו, שאילולי שנעל הוא במנעול שמא היו דלתות נפתחות וצבי נמלט. [↑](#footnote-ref-86)
86. ובל' הרמב"ן משמע דאתי לאשמועינן דבכה"ג אינו חייב משום צידה, אך הרשב"א כתב דאתי לאשמועינן דא"צ לפתוח ביתו כדי שיצא הצבי, משום דבשעה שנעל הי' זה בהיתר. [↑](#footnote-ref-87)
87. והרשב"א נסתפק בדין זה אם בכה"ג הוא פטור אבל אסור, כיון דע"י מעשיו הוא ניצוד ול"ה ניצוד מתחילה, וע"כ צריך לפתוח הדלת לבטל הצידה, או דהוא פטור ומותר וא"צ לפתוח, כיון שלא נתכוין לצידה ונמצא ניצוד בתוכו בלא מתכוין ואינו מוסיף עכשיו בצידתו למה יפתח ומאי דהוה הוה, דכיון דלא עביד איסורא דאורייתא בצידתו בתחילתו הרי הוא מותר בסופו, - והביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ו ד"ה ישב אחד כתב ללמוד מד' הרמב"ן והרשב"א, דכל הא דא"צ לפתוח, הוא משום דלא עשה איסור בנעילתו, אך כל שישב על הפתח בשגגת שבת או שגגת מלאכה ואח"כ נודע לו, אסור לישב, אף דמאי דהוה הוה ולא יתקן האיסור עי"ז.

    ואמנם לכאו' משמעות ל' הרמב"ן דכל מקום האיסור בזה, הוא כשהוא מקיים את המשך הצידה, והיינו כשהוא משמר בישיבתו, דהמשך הצידה הוא על ידו, או אף בנועל הפתח אסור לו לגרום שלא יפתח, אך אין מוטל עליו לילך ולפתוח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועיי"ש שכתב דכל שפורס מצודה משום פיקו"נ מותר אף כשמתכוין למלאכת הרשות, דהתירו חכמים בכה"ג כדי שלא ימנע בשום ענין מפיקו"נ, והאמרי בינה בהל' שבת סימן י"ז כתב דהיינו רק בכה"ג דגם בלא מחשבתו יהיו הדגים ניצודים, וכל הא דאסור להתכוין לצידת הדגים הוא מדרבנן, והתירו בזה חכמים משום פיקו"נ, אך כל שבידו שלא לצוד הדגים הוי זה איסור גמור, ועמש"כ השעה"צ בסימן שכ"ח סקי"ז, ועיי"ש שכתב בדעת הרי"ף והרמב"ם והרא"ש דס"ל דאף בכה"ג אסור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-89)
89. והבה"ג שם כתב לישב, דאף דשמואל כר' יהודה ס"ל, מ"מ בנחש שרי משום היזק רבים, וכ"כ בפי' ר"ח לעיל צ"ד ב', וכ"ה מבו' גם בדבריו לעיל מ"ב א', והיראים בסימן ער"ד תמה ע"ז, דכיון דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי', היאך שרינן לזה משום היזק רבים, וכן הק' הרמב"ן לעיל מ"ב א', וכתב דשמא ס"ל דהיזק רבים חשיב כסכנת נפשות, אך הק' דא"כ מנ"ל דר' יהודה לא התיר בזה, וכ"כ הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-90)
90. והביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ז ד"ה נחשים כתב לדעת הרמב"ם די"ל דמה שאמרו בגמ' בע"ב דאתיא הך מתניתין כר"ש, אי"ז מהא דתנן דכדי שלא ישכנו פטור, דזהו הוא לכו"ע, אלא הוא מהא דתנן דאם לרפואה חייב, ומשמע דרק לרפואה חייב, אך לצורך אחר פטור, והוא כר"ש דמלאכה שא"צ לגופה פטור עלי'. [↑](#footnote-ref-91)
91. והמ"מ שם לעיל מינה כתב דהוא משום דהוי כמתעסק, וי"ל דמכוון הדברים הוא, דאף דאין דעתו להביאו לרשותו אלא לסלקו מעליו, מ"מ הרי בפועל הוא ניצוד ובא לרשותו, ואך דע"ז אינו אלא כמתעסק, והביאוה"ל בסימן שי"ט ס"ג (ד"ה לאכול מיד) כתב לדמות לזה, דהיכא דמסיר את המין העליון כדי להגיע למין התחתון, ל"ה מלאכה, כיון דאינו חושב אודותיו כלל אלא רוצה להסירו כדי להגיע למין שלמטה ממנו. [↑](#footnote-ref-92)
92. וכתב שם דהא דתלינן לה לקמן בע"ב בדין מלאכה שא"צ לגופה, הוא רק לרב לטעמי' דדבר שאינו מתכוין אסור, ולדידי' אין מקום להתיר בזה אלא משום מלאכה שא"צ לגופה, וכתב עוד, דאף דבשבת מודה ר' יהודה דליכא חיובא בדבר שאינו מתכוין, מ"מ כל דהוי פס"ר חייב ואף דהוי פס"ר דלא ניח"ל, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-93)
93. וכתב דבעכצ"ל דצידת נחש כדי שלא ישכנו לאו צידה היא כלל, וכ"כ גם בסימן נ' סק"ג, - וצ"ל דאף דס"ל דעיקר מלאכת צידה הוא במה ששולל ממנו את החופש וכו', וכמש"כ בסימן נ' סוסק"ג, ומה"ט ס"ל בצידת נחש שלא ישכנו דחשיב כמתכוין לצידה, מ"מ כיון דצידה אינה שינוי בגוף הבע"ח, לי"ב חשיבות מלאכה כשהוא רק כדי שלא ישכנו. [↑](#footnote-ref-94)
94. וגם הנהר שלום שם נחלק ע"ז, דבל' הרמב"ם שם משמע דמותר אף לצודן כדרכן, ומש"כ הרמב"ם שם כיצד הוא עושה וכו', היינו שלא יניחם בתוך כלי דה"ז נראה כצידה גמורה ושצריך לגופן לרפואה ויבואו לחשדו, וצריך שתהא מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו דאינו עושה אלא לינצל מנשיכתן, והביאו השעה"צ שם סקל"ט, - והחמד משה שם כתב דמש"כ הרמב"ם כיצד הוא עושה וכו', הוא משום דאסור להרגן. [↑](#footnote-ref-95)
95. והמג"א בסימן שט"ז סקי"ד הביא לד' הר"ן, ובגל' הגרע"א שם הק', דא"כ היאך כתב השו"ע שם דלהרמב"ם חייב אף שלא לצורך, הרי שלא לצורך הוא כדי שלא יזיקו, ובכה"ג אף לדעת הרמב"ם פטור, וכמו שפטר הרמב"ם בצד נחש כדי שלא יזיקנו, והביאוה"ל שם ד"ה ולהרמב"ם חייב כתב לישב דכל הא דס"ל להרמב"ם דפטור, הוא כשמתכוין בעת הצידה כדי לינצל מנשיכתו, דבכה"ג הוי בכלל מתעסק, אך אם צדן סתמא או אפי' שלא לצורך, הואיל ומ"מ נתכוין לצוד, לא נתבטל שם צידה בשביל דסתמייהו ניצודין בשביל שלא יזיקו, ועיי"ש שדקדק כן בל' הרמב"ם.

    והביאוה"ל שם ד"ה או סתם עמד עוד בזה, דכיון דצידתן היא כדי שלא יזיקו, מ"ט ה"ז אסור מדרבנן, ול"ד לצידת נחש שלא ישכנו שלא אסרו חכמים, וכתב דצ"ל דלא התירו לאיסורא דמלאכה שא"צ לגופה אלא בנחשים ועקרבים דנשיכתן קשה מאד, ומשא"כ בשאר המזיקין. [↑](#footnote-ref-96)
96. אך ממש"כ השיטה להר"נ דדבר שאינו פו"ר מותר לצודו רק משום דאין במינו ניצוד, אך אם הי' במינו ניצוד הי' אסור לצודו, אף דמותר להרגו, נראה דס"ל דלפ"מ דמסקינן דפלוגתא דר"א ור' יהושע היא בדין דבר שבמינו ניצוד, לא תלי דין צידה בדין הריגה, ואף בע"ח דמותר להרגן, יש בהן משום צידה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך יש שכתבו דהא דפטרינן בצידת מינים שאין פרים ורבים, היינו משום דכ"ה דאין חייבין על הריגתן משום דבעינן דומיא דאילים, ה"נ אין חייבין על צידתן משום דבעינן דומיא דאילים, ולפ"ז יש מקום לומר דמינים הפרים ורבים דחייבין על צידתן, שפיר יש לחייב בהן אף לאחר מיתה, אם אך שייכא בהו צידה, (אך בפשוטו ודאי דאין צידה אלא בבע"ח בחייהן). [↑](#footnote-ref-98)
98. וזהו שעמד הרשב"א שם דמ"ט אם אפשר לצודן צדן ואינו הורגן, אף דצידה נמי הויא אב מלאכה, ואם יש בהריגה משום צידה, שפיר הצריכוהו לצוד ולא להרוג, כיון דבהריגה איכא גם משום צידה וגם משום נטילת נשמה. [↑](#footnote-ref-99)
99. ולכאו' גם אי נימא דאיסורא דצידת דבר שאין במינו ניצוד, היא גזירה אטו דבר שבמינו ניצוד, י"ל דבמינים אלו שאין חייבין על הריגתן, הרי גם אם יהא במינם ניצוד אין חייבין על צידתן, וע"כ אין לאסור כשאין במינם ניצוד דהו"ל כגזירה לגזירה, אך י"ל דיש לאסור צידת מינים אלו, אטו מינים דחייבין על הריגתן ויש במינם ניצוד, - אך למש"נ לעיל בהערה ? בדעתו דלמסקנת הגמ' לא תלי דין צידה בדין הריגה, ניחא. [↑](#footnote-ref-100)
100. וי"ל בזה, דאם הי' זה ודאי שיצוד, הוי חזינן למעשה פריסת המצודה כמעשה צידה, ואף דהצידה נעשית אח"כ ממילא, הו"ל כזורה ורוח מסייעתו דחייב. [↑](#footnote-ref-101)
101. ומבו' בדבריהם דמ"מ ה"ז אסור מדרבנן, וכ"כ המג"א בסימן שט"ז סק"ט והפוסקים שם, וצ"ב דכיון דאי"ז מעשה בידים אלא גרמא, מ"ש מכל גרמא דשריא, ושמא כיון דדרך צידה היא בכך אסרו בזה חכמים, - אך בד' הבית אפרים באו"ח סימן כ' ד"ה ועכ"פ לכאורה וד"ה ולפ"ז היכא נראה שפירש דטעם האיסור בזה הוא כמש"כ התוס' בתירוצם דפעמים שניצוד מיד, וכתב לדון לפ"ז להתיר בגונא דאין מצוי שיצוד מיד, אך הוכיח מד' המג"א לאסור בזה, וכתב דהוא משום דגזרינן שמא יפרוס במקום שהחיות מצויות, וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א סימן שט"ז סק"ט, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-102)
102. ובתוס' הגרע"א עמד בזה, דאף דהאדם הפורס המצודה אינו חייב חטאת, מ"מ כיון דטעמא דב"ש דאסרו הוא משום שביתת כלים, הרי דכלפי הכלי הו"ל צידה גמורה, וכתב דהתוס' לטעמייהו אזלי דס"ל לקמן י"ח א' ד"ה ולימא דלרבה אין טעמא דב"ש משום שביתת כלים, אלא גזירה שמא יבא לעשות בשבת, ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ הרשב"א הכא דלרב יוסף דטעמא דב"ש משום שביתת כלים, א"צ לכך, דכל שמצודתו פרוסה ולוכדת בשבת אסור משום שביתת כלים, - ועמש"כ הר"ן בישוב קו' התוס' בע"א. [↑](#footnote-ref-103)
103. אך בד' הבית אפרים באו"ח סימן כ' ד"ה איברא מבו' שפירש דמכוון המג"א הוא למשמעות ד' התוס' דאם הי' יודע בודאי שיצוד הי' חייב אף שאינו ניצוד אלא לאחר זמן, ועיי"ש במש"כ ע"ז. [↑](#footnote-ref-104)
104. והנתיב חיים שם תמה ע"ד המג"א דגבי מצודה כיון דבשעת פריסתו נכנס הוי כאילו צד אותו בידים, ומשמע דמודה דמכוון התוס' דחייב אף כשלא הפריש המצודה על הניצוד, ואך דמ"מ כיון דהוא נכנס מיד חשיב כמעשה דילי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-105)
105. ובסו"ד הביא לדינא דזורה ורוח מסייעתו, ושמא מכוון דבריו דגם דינא דזורה ורוח מסייעתו הוא משום דכ"ה דרך המלאכה, וכ"כ האחרונים בדעת המג"א דטחינה בריחים של מים אינה אסורה מה"ת, ול"ה כזורה ורוח מסייעתו דחייב, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-106)
106. וכתב כן גם בד' הכל בו בסימן ל"א שהביא הדרכי משה שם, והוא מקור ד' הרמ"א שם, - אך הא"ר שם סק"ו עמד בזה, דבד' הכל בו שם מפורש דהוא חייב משום צידה, ואך דדבריו הם בגונא דרדף כדי שיגיע הכלב לתפסה, ולא נתפרש כלל בדבריו דאף המשסה את הכלב אחר הצבי ולא רדף אחריו הוי צידה, וכתב דיש לפרש כן גם בד' הרמ"א דאיירי בכה"ג. [↑](#footnote-ref-107)
107. וי"ל דהוא משום דחיובא דזורה ורוח מסייעתו, הוא רק כשהוא "זורה" והרוח מסייעתו, אך כל דנעשית המלאכה רק ע"י הרוח אינו חייב, ובמק"א נת' ללמוד כן מד' הראשונים בכ"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו, - וי"ל עוד למש"כ בתשו' זרע אמת ח"א סימן מ"ד דחיובא דזורה ורוח מסייעתו הוא רק כשעושה מעשה בשעת עשיית המלאכה, ולא כשנעשית המלאכה לאחר זמן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-108)