ח - ביסוד דינא דעקירה צורך הנחה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אלו נערות

יום ו' עש"ק תולדות תשפ"ד

**א**

א] כתובות ל"א א', א"ר חסדא מודה ר"נ בן הקנה בגונב חלבו של חבירו ואכלו שהוא חייב שכבר נתחייב בגנבה קודם שיבא לידי איסור חלב, לימא פליגא דר' אבין דא"ר אבין הזורק חץ מתחילת ד' לסוף ד' וקרע שיראין בהליכתו פטור שעקירה צורך הנחה היא הכא נמי הגבהה צורך אכילה היא, הכי השתא התם א"א להנחה בלא עקירה הכא אפשר לאכילה בלא הגבהה דאי בעי גחין ואכיל, א"נ התם אי בעי לאהדורה לא מצי מהדר לה הכא מצי מהדר לה וכו'.

ולקמן בסוגיין פרכינן עלה מהא דהגונב כיס בשבת חייב שכבר נתחייב בגניבה קודם שיבא לידי איסור סקילה ולא אמרינן דהגבהה צורך הוצאה, והתוס' שם הק' דלפי' ר"ת דהגבהה קונה פחות מג"ט מאי פריך והא כיון דקנאה קודם התחלת העקירה דעקירה ל"ה עד שיגבי' ג', וכתבן לישב בשם רשב"א דמשמע לי' בכל ענין גונב כיס אפי' מונח ע"ג מקל שהוא גבוה ג"ט שבא הקנין והעקירה בב"א,[[1]](#footnote-2) והתוס' הרא"ש שם כתב לישב, ז"ל, ועוי"ל דעקירת טפח צורך עקירת ג' קרי לי', דא"א לעקירת ג"ט בלא עקירת טפח, עכ"ל.[[2]](#footnote-3)

ב] ובטעמא דהתוס' שהק' כן ולא תירצו כן דעקירת טפח הויא צורך עקירת ג"ט, כתב השטמ"ק, ז"ל, והתוס' ס"ל דכיון דאפשר להנחה בלא הגבהה דהא אי בעי גריר לי' כמש"כ התוס' וכו', ואין אנו אומרים א"א להנחה בלא הגבהה אלא משום דהאיסור מתחיל משעת הגבהה, מעתה יש לנו לומר בע"כ דדוקא העקירה שמחייבת המיתה היא שפוטרת מממון והיא דאמרינן עלה דא"א להנחה בלא הגבהה, "ועקירה צורך הנחה אמרינן אבל עקירה צורך עקירה לא אמרינן" דהבו דלא לוסיף עלה, עכ"ל, וכ"כ בחי' הגרע"א, ז"ל, ולא שייך לומר כיון דהגבהת טפח צריך להגבהת ג"ט הוי הגבהת טפח ג"כ צורך עקירה, דהא אפשר לעקירה בלא הגבהה מקודם ע"י מגרר ויוצא, וכיון שכן דהחיוב שבת יוכל להיות בלא מעשה הגבהה רק במעשה עקירה, א"כ בשעת הגבהת טפח קודם שחל עליו שם עקירה לא התחיל החיוב מיתה, עכ"ל, ועד"ז כתב הבית יעקב, - וצ"ב פלוגתת התוס' והתוס' הרא"ש בזה.

**ב**

ג] והנה התוס' הק' בהא דפריך בב"ק ע' ב' בזרוק גניבותיך לחצרי ותיקני לי גניבותיך דפטור משום קלב"מ, שהרי מכי מטי לאויר חצירו קנה ומתחייב בנפשו ל"ה עד שתנוח, ומאי פריך הרי עקירה צורך הנחה, וכתבו דאתיא כמאן דלי"ל עקירה צורך הנחה.

אך הנה הרמב"ם בפ"ג מגניבה ה"ה כתב דהא דזרוק גניבותיך לחצרי וכו' פטור הוא כשלא הקנה לו עד שתנוח בחצר הלוקח שנמצא כשהוציא מרשות לרשות איסור שבת ומכירה באין כאחת, והשעה"מ שם ה"ב תמה ע"ד הרמב"ם שהרי כתב שם ה"ב דהזורק חץ בשבת מתחילת ד' לסוף ד' וקרע שיראין בהליכתו פטור, והרי דקי"ל לדינא דעקירה צורך הנחה, וא"כ מ"ט בזרוק גניבותיך לחצרי לא מיפטר אלא כשאמר דלא תקנה עד שתנוח.

ד] ובשם הגר"ח כתבו לישב, ונד' במגנזי הגר"ח סימן מ' ובשיעורי ר"ח הלוי בב"ק שם, דהא דפטרינן בזרק חץ מתחילת ד' וקרע שיראין בהליכתו, הוא משום דגם העברת הד' אמות הויא בכלל המלאכה,[[3]](#footnote-4) וע"כ הוא פטור על קריעת השיראין, כיון דהעברת החץ היא מכלל המלאכה שחייב עלי' מיתה, ומשא"כ בההיא דזרוק גניבותיך לחצרי דהוא הכנסה מרה"ר לרה"י, הרי דהמחייב הוא בעקירה וההנחה וההכנסה, אך שאר ההילוך ברה"ר וברה"י אינו מכלל העבירה, ונמצא דבשעה שנכנסת הגניבה לאויר מחיצות, אינו זמן העבירה כלל, שהרי לענין שבת רה"י עולה עד לרקיע, ונמצא דההכנסה מרה"ר לרה"י נעשית בשעה שבאה הגניבה לאויר החצר, וקנין הגניבה הוא רק בשעה שבאה הגניבה לאויר מחיצות,[[4]](#footnote-5) וע"כ לא מיפטר מן הממון.

ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דפריך דגם בגונב חלבו של חבירו ואכלו נימא הגבהה צורך אכילה, אף דהתם אין ההגבהה כלל מכלל העבירה, וכתב דזהו גופא הא דמשני דהתם א"א להנחה בלא עקירה והכא אפשר לאכילה בלא הגבהה, והיינו דבהעברה בשבת א"א בלא העקירה דהעקירה הויא ג"כ מן העבירה, ומשא"כ באכילת חלב דאין ההגבהה מכלל האיסור.

**ג**

ה] אך הנה לכאו' ד' הגר"ח תליין בפלוגתת הראשונים בסוגיין, דהנה בהא דפרכינן בסוגיין בגונב כיס בשבת דנימא דהגבהה צורך הוצאה, כתבו התוס', ז"ל, ללישנא דאי אפשר להנחה בלא עקירה פריך דה"נ א"א להנחה בלא הגבהה, אע"ג דאפשר בגרירה כך לי עקירה זו כמו עקירה אחרת דמ"מ האיסור מתחיל משעת הגבהה דאם הי' אחר עושה עקירה ל"ה מתחייב בהנחה, נמצא עקירה גורמת החיוב ועד שעת הנחה מושך החיוב, עכ"ל.

והנה במש"כ התוס' דהא דעקירה צורך הנחה הוא משום דהאיסור מתחיל משעת הגבהה ומשום דלחיובא דהוצאה בשבת בעינן עקירה, לאו היינו דכל דינא דעקירה צורך הנחה הוא בכה"ג דהאיסור מתחיל בשעת הגבהה, שהרי התוס' לעיל מינה כתבו דגם במנסך י"ל דהגבהה צורך ניסוך, אף דאין האיסור מתחיל בשעת ההגבהה, ובע"כ דעיקר דינא דעקירה צורך הנחה הוא אף כשא"א להמעשה המחייב מיתה בלא המעשה הקודם לו, אף כשאינו מכלל האיסור, ולא חילקו התוס' אלא דכל שהמעשה הראשון אינו מכלל המחייב לא אמרינן דעקירה צורך הנחה כשאפשר בע"א וכל שהוא מכלל המחייב אמרינן עקירה צורך הנחה אף כשאפרש בע"א.

ובביאור הדברים משמע מד' התוס', דלעולם יסוד דינא דעקירה צורך הנחה לל"ק דגמ' בב' האופנים הוא משום דא"א להנחה בלא עקירה, והיינו דכיון דא"א לעקירה בלא הנחה ע"כ חשבינן כמו שבאו ב' החיובים יחד והם מצורפין זל"ז, ואך דאיכא בזה תרי גווני, דהיכא דהוא משום דבמציאות א"א לעשות את המעשה המחייב בלא מעשה זה, הרי דכל דאפשר בע"א לי"ב לדינא דעקירה צורך הנחה, אך בהוצאת שבת הא דעקירה צורך הנחה הוא משום דמן הדין א"א לחייבו על ההנחה בלא העקירה וע"כ הוא דאמרינן דעקירה צורך הנחה, ובזה ל"מ הא דאפשר לעשות את העקירה ע"י גרירה, דמ"מ כיון דא"א לחייבו בלא מעשה "עקירה", הרי דאותה עקירה שעשה הויא צורך הנחה.

ו] אמנם הנה הרא"ה שם כתב, ז"ל, קשיא לן ומאי קושיא דהא לל"ק אפשר לה להוצאה בלא הגבהה דאי בעי גריר ומפיק וכו', ועיקר תירוץ קו' זו שאין עיקר הכוונה אם אפשר לזה בלא זה או א"א, אלא שכבר התחיל להתחייב בנפשו כשמתחייב בתשלומין, כגון עקירה והנחה, דוודאי משעת עקירה התחיל להתחייב בנפשו, משום דבחיוב שבת כיון דבעינן עקירה והנחה אחר שעשה אותה מלאכה אין אומרין שחיובו על ההנחה, שזה אינו, שאין חיובו על ההנחה יותר מן העקירה אלא בין שניהם, וכיון שהוא חייב על העקירה כהנחה משעת עקירה הוא פשוט שהוא מתחייב בנפשו מאותה שעה, הא למה זה דומה לקוצר דבעינן שיעור ואין ספק כי כל ממון שמתחייב משעה שמתחיל לקצור עד שנגמר שיעורו הוא נידון כמתחייב בנפשו ופטור מן התשלומין אע"פ שאין חיובו עד שעת גמר השיעור, ולפיכך בזו אף על פי שאפשר לזה בלא זה שאפשר להוצאה בלא הגבהה, מכל מקום עכשיו שהוא בהגבהה התחלת חיובו משעת הגבהה הוא, ואין לחוש אם אפשר בדרך אחרת, שמ"מ כל ממון שאדם מתחייב עליו משעה שהתחיל להתחייב בנפשו פטור, אבל באכילת חלב על האמת אין התחלת חיובו כלל עד שעת בליעה, אבל למעלה עלה בדעת לומר שהגבהה צורך אכילה היא הרי שעת הגבהה חשובה שעת התחלת החיוב אע"פ שאינו כן בדין, וחזרו לומר שזה אינו, שאין ההגבהה צורך אכילה, כיון שאפשר בלא כן דאי בעי גחין ואכיל, ועדיין יש ללמוד ממנו בהגבהה הוא שאפשר בלא כן, אבל אלו גחין ואכיל פטור, אף על פי שאין אמתת התחלת החיוב אלא משעת בליעה, כיון דהא וודאי לא סגיא לה לאכילה בלא הכנסה לפיו זו וודאי חשוב הוא לנו התחלת חיובו, ובזו הוא שהוצרכו לטעם זה לידון שיהא חשוב התחלת החיוב משעה זו, אע"פ שאין כן עיקר הדין על האמת, אבל בזו כל שכן הוא שהיא כפשטא וכן הוא מעיקר הדין שהתחלת חיובו חשוב משעת הוצאה, ושוב אין לחוש אם אפשר בדרך אחר אם לאו, שעיקר הכונה בזו ובזו שכבר התחלת חיובו משעה שמתחייב בממון, והא דאמרינן לעיל בענין עקירה והנחה התם א"א להנחה בלא עקירה לאו דווקא, אלא כלפי אכילת חלב אמרוה שאפשר לאכילה בלא הגבהה וכו', עכ"ל.

והנה גם בד' הרא"ה מבו' כד' התוס' דאיכא תרי גווני בהא דעקירה צורך הנחה, ואך דבדבריו מבו' דבהעברה ובהוצאה בשבת ל"ב כלל להא דא"א להנחה בלא עקירה, והא דאמרינן בזה עקירה צורך הנחה, הוא משום דתחילת חיובו הוא משעת העקירה,[[5]](#footnote-6) וזה דלא כמשמעות ד' התוס' דגם בהעברה ובהוצאה בשבת בעינן להא דא"א להנחה בלא עקירה, ואך דהא דא"א להנחה בלא עקירה הוא משום דמן הדין אינו מתחייב בהנחה בלא עקירה, אך בגונב חלבו של חבירו ואכלו דליכא כלל לה"ט שהרי ההגבהה אינה מכלל המחייב, הרי דמ"מ אם א"א לזה בלא זה הוה חשבינן לההגבהה כתחילת החיוב, אף דלפי האמת לא התחיל חיובו כלל, ומה"ט הוא דבשעת ההכנסה לפיו אינו מתחייב ממון, כיון דא"א לאכילה בלא ההכנסה לפיו וע"כ חשבינן לה כתחילת החיוב.

ז] והרשב"א כתב, ז"ל, דאי בעי גחין ואכיל וכו' עיקרא דמילתא לומר דהגבהה זו אינה צורך אכילה כלל דאלו אכיל לי' בלא הגבהה וכגון שתחב את החלב בכוש וגחין ונתחב החלב בבית בליעתו ה"נ דחייב כרת דאין חיוב אכילה תלוי' בהגבהה כלל, משא"כ בזורק חץ דא"א לחיוב מעביר מרשות לרשות בלא עקירה והנחה או דרך העברה או דרך זריקה אי נמי דרך גרירה דבין כך ובין כך עקירה והנחה יש הא בלא עקירה והנחה אינו חייב, והלכך מעידן הגבהה התחילה לה הוצאה, אבל אכילה אם הי' אפשר לו לאכלו בלא הגבהה כלל חייב שאין החיוב אלא באכילה לבדה והלכך לא הותחל האיסור עד שעת אכילתו, נמצא שחיוב ממון בא לו קודם שהוא מתחייב בנפשו, עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א דפליג ע"ד התוס' והרא"ה וס"ל דלא אמרינן עקירה צורך הנחה אלא היכא דמצד הדין א"א לזה בלא זה, אך בגונב חלבו של חבירו ואכלו אף אם במציאות א"א לאכילה בלא הגבהה, מ"מ כיון דאם הוה משכח"ל אכילה בלא הגבהה הי' חייב, לי"ב לדינא דעקירה צורך הנחה, ומה שאמרו דאי בעי גחין ואכיל, היינו דכיון דגם אם הוה משכח"ל שיאכל בלא הגבהה הי' חייב, לי"ב לדינא דעקירה צורך הנחה.[[6]](#footnote-7)

ח] והנה מש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם הוא כמש"כ הרשב"א דלא אמרינן כלל עקירה צורך הנחה אלא בגונא דמן הדין א"א לזה בלא זה, דבעינן להעקירה לחיובו, אך בגונא דמן הדין אפשר לזה בלא זה אף אם בפועל א"א לזה בלא זה לי"ב לדינא דעקירה צורך הנחה, וע"כ הוא די"ל דבהכנסה מרה"ר לרה"י, אף דא"א בלא ההעברה, מ"מ כיון דמן הדין א"צ להעברה זו, לי"ב לדינא דעקירה צורך הנחה, - אך לדעת התוס' והרא"ה הרי דינא דעקירה צורך הנחה הוא אף היכא דאי"ז מכלל המחייב, אם בפועל א"א לזה בלא זה, ולפ"ז הרי ודאי דבזרוק גניבותיך לחצרי שייך דינא דעקירה צורך הנחה.

**ד**

ט] אך בעיקר ד' הגר"ח צע"ג, שהרי כל עיקר הך מילתא דלא אמרינן עקירה צורך הנחה אלא משום דהעקירה היא מכלל העבירה המחייבת, לכאו' הוא רק לל"ק דגמ' דמפלגינן דהתם א"א להנחה בלא עקירה הכא אפשר לאכילה בלא הגבהה, וכמו שפירש הרשב"א, אך לל"ב דגמ' דמפלגינן דהתם אי בעי לאהדורה לא מצי מהדר לה הכא מצי מהדר לה, הרי מבו' דגם בגונב חלבו של חבירו ואכלו הוה אמרינן דעקירה צורך הנחה אם ל"ה מצי לאהדורה.

והנה בדעת הרמב"ם מבו' דקי"ל כלישנא בתרא דדינא דעקירה צורך הנחה הוא היכא דלא מצי לאהדורה, וכמש"כ המ"מ בפ"ג מגניבה ה"ב בדעתו, ומה"ט כתב דגונב כיס בשבת חייב, ולא הביא לשנויא דגמ', משום דכל הא דפרכינן דנימא בזה הגבהה צורך הוצאה הוא רק לל"ק דגמ', וכמש"כ התוס' ודעימייהו, ולפ"ז הרי דלדעתו הדין נותן דאף דבהכנסה מרה"ר לרה"י אין כל ההעברה מכלל המחייב, מ"מ כיון דלא מצי לאהדורה יש בזה לדינא דעקירה צורך הנחה, וצע"ג בד' הגר"ח.

י] ושמא פירש הגר"ח דל"ק לא פליגא על ל"ב דלא אמרינן עקירה צורך הנחה כשאי"ז מכלל העבירה המחייבת, אלא דקמ"ל דגם היכא דהוי זה מכלל העבירה המחייבת לא אמרינן דעקירה צורך הנחה אלא היכא דא"א לאהדורה, וצ"ב בגדר הצירוף בזה דבעינן שיהא זה מכלל העבירה המחייבת ובעינן דלא יהא אפשר לאהדורה, וי"ל, אך מודה ל"ב דבגונב חלבו של חבירו ואכלו ל"ה אמרינן דהגבהה צורך אכילה אף אם ל"ה אפשר לאהדורה, כיון דההגבהה אינה מכלל העבירה המחייבת,[[7]](#footnote-8) וע"כ שפיר כתב הגר"ח דבזרוק גניבותיך לחצירי ליכא לדינא דעקירה צורך הנחה משום דההעברה אינה בכלל העבירה המחייבת, וצ"ע.

**ה**

יא] והנה נתבאר בדברינו פלוגתת התוס' והרא"ה בדינא דעקירה צורך הנחה, דלדעת התוס' הוא משום דא"א לזה בלא זה, ולדעת הרא"ה הוא משום דתחילת החיוב הוא משעת העקירה.[[8]](#footnote-9)

ובד' התוס' הרא"ש משמע דס"ל כד' הרא"ה, ז"ל, ולא מצי לשנויי כדמשני לעיל דגבי גונב כיס אפשר להוצאה בלא הגבהה דאפשר לגוררה אבל בזורק חץ א"א להנחה בלא עקירה, דלא דמי "דהשתא מיהא כיון שהגביהה התחיל איסור החיוב משעת הגבהה", אבל לעיל גבי חלב אפי' כשהגבי' החלב בידו לא התחיל איסור חיוב מיתה עד שיתחיל לאוכלו, ומ"מ צריך לתרץ דאי בעי גחין ואכיל דאם לא כן ממה נפשך הוי הגבהה צורך אכילה הואיל וא"א בע"א, עכ"ל, ומשמעות דבריו הוא כד' הרא"ה, דהא דבזורק חץ אמרינן דעקירה צורך הנחה, הוא משום דהתחיל החיוב משעת העקירה, וע"כ הוא דלא איכפת לן בהא דאפשר בע"א, וזה דלא כמש"כ התוס' דלעולם הא דבזורק חץ אמרינן דעקירה צורך הנחה הוא משום דא"א להנחה בלא עקירה, ואך דכיון דמן הדין א"א להנחה בלא עקירה, ע"כ לא איכפת לן דאפשר לעשות את העקירה בע"א, דמ"מ אותה עקירה שעשה הויא צורך הנחה.

יב] ונראה דבזה הוא שנחלקו התוס' והתוס' הרא"ש אם יש לפטור בתשלומין בעקירת טפח משום דא"א לעקירת ג"ט בלא עקירת טפח, וכבר כתב כן בחי' ר' ראובן ב"ק סימן י"ב, דהתוס' לטעמייהו דדינא דעקירה צורך הנחה אינו משום דהעקירה היא מכלל המחייב והעקירה מצ"ע פוטרת מתשלומין, אלא הוא משום דא"א להנחה בלא עקירה, - הרי דהגם דכל שנתחייב ממון בשעת עקירה פטור מתשלומין אף דאפשר לעשות את העקירה בע"א, משום דמ"מ כיון דא"א בלא עקירה הרי דאותה העקירה שעשה הויא צורך הנחה, מ"מ אי"ז טעם אלא דהעקירת ג"ט עצמה הויא צורך הנחה, אך עקירת טפח אינה צורך הנחה, שהרי אפשר לההנחה בלא עקירת טפח זו ע"י גרירה, ואף דעל העקירה עצמה ל"מ הא דאפשר ע"י גרירה, היינו משום דדינא הוא דאינו מתחייב בלא עקירה וע"כ אותה עקירה שעשה הויא צורך הנחה, אך בעקירת טפח שאינה נצרכת לחיובו, אלא שבאנו לדון דמ"מ כיון דא"א בלא היא הויא צורך הנחה, הרי דכיון דאפשר להנחה בלא עקירה זו, אינה צורך הנחה כלל.

אך להתוס' הרא"ש לטעמי' דדינא דעקירה צורך הנחה הוא משום דהתחיל החיוב משעת העקירה, והעקירה מצ"ע פוטרת מתשלומין, הרי כיון דכשעשה את העקירה ע"י הגבהת ג"ט, הוי חיובו על עקירה זו, שפיר יש לפטרו אף בהגבהת טפח, כיון דא"א לעקירה זו שחייבתו בלא הגבהת טפח, ומה לי הא דהי' אפשר לעשות עקירה ע"י גרירה בלא הגבהת טפח, הרי מ"מ עכשיו דחיובו הוא על עקירה זו, א"א לעקירה זו בלא הגבהת טפח, ומשא"כ לדעת התוס' דדינא דעקירה צורך הנחה אי"ז משום דהתחיל החיוב משעת עקירה והעקירה מצ"ע פוטרת מתשלומין, אלא הוא משום דא"א להנחה בלא עקירה, הרי דאף דא"א להנחה בלא עקירה, מ"מ אפשר לה בלא עקירת טפח ע"י גרירה, וע"כ לי"ב לדינא דעקירה צורך הנחה.[[9]](#footnote-10)

**ו**

יג] ובעיקר הקו' ע"ד הרמב"ם דמ"ט בזרוק גניבותיך לחצרי וכו' ליכא לדינא דעקירה צורך הנחה, נראה די"ל, דהנה ז"ל הרמב"ם בפ"ג מגניבה בד"א בשנתחייב בתשלומין עם עון מיתת בי"ד כאחת או שנתחייב תשלומין ומלקות בב"א, אבל אם נתחייב בתשלומין ואח"כ נתחייב במיתת בי"ד או במלקות או שנתחייב מלקות או מיתת בי"ד ואח"כ נתחייב בתשלומין ה"ז לוקה ומשלם ומת ומשלם, כיצד, זרק חץ בשבת מתחלת ד' לסוף ד' וקרע בגד חבירו בהליכתו, או שהדליק גדיש חבירו בשבת, או שגנב כיס בשבת והי' מגררו וכו' ה"ז פטור מן התשלומין שאיסור שבת ואיסור גניבה והיזק באין כאחת, עכ"ל.

ויש להעיר בד' הרמב"ם שלא פירש דטעם הא דבזורק חץ וכו' חשבינן לה דאיסור שבת והיזק באין כאחת הוא מדינא דעקירה צורך הנחה, ומשמעות דבריו דהוא מילתא דפשיטא דבכה"ג איסור שבת והיזק באין כאחד, והרמב"ם נקט לד"ז כהאופן הראשון דב' החיובים באים כאחד, וזה צ"ב

יד] ונראה בדעת הרמב"ם, למש"כ המ"מ בדעתו דקי"ל כלישנא בתרא דדינא דעקירה צורך הנחה הוא היכא דא"א לאהדורה, וס"ל בזה כמש"כ ההפלאה בסוגיין בביאורו, ז"ל, דטעמא משום דאין החיוב מיתה והתשלומין אלא על הזריקה מידו דהא אח"כ אנוס הוא דלא מצי למיהדר אלא בשעת הזריקה הוא המעשה שנתחייב עלי' מיתה וכן התשלומין ביחד, עכ"ל, והיינו דלהך לישנא הא דהזורק חץ מתחילת ד' לסוף ד' וקרע שיראין בהליכתו פטור, הוא משום דחיוב המיתה וחיוב התשלומין הוו על מעשה הזריקה, וחשיב דבאו ב' החיובים כאחד.[[10]](#footnote-11)

ולפ"ז נמצא דלהך לישנא אי"ז דין מחודש דעקירה צורך הנחה, אלא היינו דבכה"ג דחיוב שבת וחיוב הממון הוא על מעשה הזריקה, נמצא דבאו יחד איסור שבת וחיוב הממון, וזהו שלא פירש הרמב"ם דהא דפטור בכה"ג הוא מדינא דעקירה צורך הנחה, שהרי הא דפטור הוא משום דבאמת נתחייב במיתה ובממון בב"א.

טו] ולפ"ז הרי דהדבר פשוט כמש"כ ההפלאה בסוגיין דבזרוק גניבותיך לחצירי ליכא למימר כלל דעקירה צורך הנחה, דכיון דיסוד דינא דעקירה צורך הנחה היכא דלא אפשר לאהדורה הוא משום דחשבינן דנתחייב מיתה וממון בשעת הזריקה, הרי דכ"ז הוא בזורק חץ שאין בידו להחזיר ואין בידו למנוע את קריעת השיראין, וע"כ חשיב דבשעת הזריקה נתחייב מיתה וממון, ומשא"כ בזרוק גניבותיך לחצרי, דאף דחיוב שבת בא עליו בשעת הזריקה, מ"מ חיוב הממון לא בא עליו עד שתיכנס הגניבה לחצרו, שהרי בידו לחזור בו מן המכירה, וגם בלא"ה י"ל דא"א לחשוב דחיוב הממון חייל בשעת הזריקה, שהרי אין חיובו כלל על מעשה הזריקה, אלא חיובו הוא על חלות המכירה, והזריקה אינה אלא ההיכ"ת לחלות המכירה, ונמצא דלא באו חיוב המיתה הממון בב"א, וע"כ לא מיפטר מן הממון, ועד"ז כתב האבהא"ז בפ"ג מגניבה ה"ב בסו"ד.

1. לפי ל' התוס' שלפנינו מבו' דאף שלא הגבי' הוא עצמו כלל, מ"מ כיון שעכשיו הוא מוגבה ג"ט מכחו חשיב כהגבהה, אך הנה בתוס' הרשב"א שהוא מקור ד' התוס' כתב, ז"ל, דבכל ענין מיירי גונב כיס ואפי' הוא מונח ע"ג מקל שהוא גבוה "ב' טפחים" שבא עקירה והקנין בב"א, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש, ז"ל, דמשמע לי' דבכל ענין איירי כגון שהי' הכיס מונח על דבר שהוא גבוה ב' טפחים וכיון שהגביהו טפח והוציאו מכנגד אותו דבר שהי' מונח עליו באה הקני' והעקירה כאחת, עכ"ל, וקרוב הדבר דנפלה ט"ס בד' התוס' וצ"ל ע"ג מקל שהוא גבוה ב' טפחים, ולפ"ז אדרבה מבו' דבעינן מעשה הגבהה טפח, וע"כ אם הי' מונח במקום גבוה ג"ט טפחים ונטלו משם והוציאו לחוץ לא חשיב כהגבהה עד שיגביהנו עוד טפח, ובדברינו בדין הגבהה נתבאר לתמוה בזה דמ"ש מהגבהה מכחו דמהניא כל שאין סופו ליפול לארץ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. יש להעיר דאף דא"א לעקירת ג"ט בלא עקירת טפח, הרי ל"ב שיעקור הוא עצמו ומהני גם שיעקור אחר, וא"כ מ"ט הוי צורך, ומ"ש ממש"כ התוס' בסוגיין דלא חשיבא הגבהה כצורך אכילה משום דאפשר לאכילה ע"י שיתחבנה לו חבירו, וי"ל דהתוס' הרא"ש פליג ע"ז, ולפ"ז מתפרש בע"א טעם הא דלא תירצו התוס' כהתוס' הרא"ש, - אך באמת עד"ז קשיא גם בהא דהגבהה צורך ניסוך, אף דאפשר בהגבהת אחר, - ובע"כ דכל מש"כ התוס' דאפשר ע"י אחר הוא רק באכילה, דההגבהה אינה אלא היכ"ת בעלמא, אך בניסוך דאין תורת מעשה ניסוך ע"ז אלא כשהוא מוגבה, הרי דמה שהוא מוגבה הוי מכלל ההכשר למעשה הניסוך, ולא איכפת לן דאפשר ע"י אחר, ­­דגם כשמגבי' אחר חזינן דנעשה ההכשר לניסוך ע"י אחר, ועד"ז ובע"א כתב בחי' הגרש"ש סימן נ', עיי"ש, - ולפ"ז ה"נ הוא בעקירת טפח שהיא צורך עקירת ג"ט, לא איכפת לן הא דאפשר ע"י אחר. [↑](#footnote-ref-3)
3. בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ד ד"ה גם יש מבו' דלא כן, ובהעברת ד' אמות אין ההעברה מכלל המלאכה, אלא עיקר המלאכה היא בעקירה והנחה, עיי"ש, וכן הוכיח האבהא"ז בפ"ג מגניבה ה"ב מסוגיית הגמ' בשבת ו' א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. האבהא"ז בפ"ג מגניבה ה"ב כתב בשם הגר"ח דבהכנסה מרה"ר לרה"י הוי המלאכה רק בעקירה ברה"ר ובהנחה ברה"י, וההכנסה אינה מכלל המלאכה, אך בד' הגר"ח שלפנינו מבו' דודאי דההכנסה הויא מכלל המלאכה, ורק שאר ההילוך הוא דאינו מכלל המלאכה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה הרא"ה כתב לדמותו לקוצר דבעינן שיעור ואין ספק כי כל ממון שמתחייב משעה שמתחיל לקצור עד שנגמר שיעורו הוא נידון כמתחייב בנפשו ופטור מן התשלומין אע"פ שאין חיובו עד שעת גמר השיעור, - ונראה דאין מכוון הרא"ה דגם בקוצר כל הא דפטור מן התשלומין הוא מכח דינא דעקירה צורך הנחה, אלא היינו דבקוצר דכל כ"ש שקוצר הוא קצירה גמורה, אלא דמחסר שיעור, ודאי דכל שהשלים את השיעור הוא נידון כמתחייב בנפשו משעה שהתחיל לקצור, ומשא"כ בזורק חץ דהעקירה לחודה לאו מידי היא, הרי דכל הא דמשעת העקירה חשיב כמתחייב בנפשו הוא מדינא דעקירה צורך הנחה, - והוא מוכרח כן, שהרי הרא"ה כתב דבקצירה הוא פשוט כן, והרי דאף לל"ב דלא אמרינן עקירה צורך הנחה רק היכא דלא מצי לאהדורה, מ"מ קוצר פטור מן התשלומין משעה שמתחיל לקצור, והיינו משום דהתם ודאי דמתחילת הקצירה חשיב כמתחייב בנפשו, אף דלא נשלם חיובו רק בהשלמת השיעור, ומשא"כ בעקירה דהיא בפנ"ע לאו מידי היא, אלא דאחר שהשלים המלאכה הויא אף העקירה בכלל המחייב, - ויש להוכיח כן עוד דאל"כ נמצא דכל הא דפטרינן בזר שאכל תרומה הוא רק מכח דינא דעקירה צורך הנחה, דאל"כ הי' לנו לחייבו על תחילת אכילתו, דחיוב הממון הוא בשו"פ וחיוב המיתה אינו אלא בכזית. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולא נתפרש להדיא בד' הרשב"א אם ס"ל ביסוד דינא דעקירה צורך הנחה כד' התוס' דהוא משום דא"א לזה בלא זה, ואך דס"ל דהיינו רק אם בדין א"א לזה בלא זה, ול"מ כלל הא דבמציאות בפועל א"א לזה בלא זה, - או דס"ל כד' הרא"ה דיסוד דינא דעקירה צורך הנחה הוא דהחיוב מתחיל משעת עקירה, וע"כ היינו רק בעקירה שהיא מכלל המחייב, ומשא"כ בהגבהה דאינה כלל מכלל המחייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. וסמך לדבר הוא ממה שאמרו בגמ' דנפ"מ בין ב' הלשונות הוא במעביר סכין ברה"ר וקרע שיראין בהליכתו והוי ל"ב לחומרא דלא אמרינן בזה קלב"מ, ולא אמרינן דאיכא גם גונא דל"ק דחומרא והוא בגונא דלא מצי לאהדורה אך אפשר לזה בלא זה, דלל"ק לי"ב לדינא דעקירה צורך הנחה ולל"ב איכא בזה לדינא דעקירה צורך הנחה, ומשמע קצת מזה דל"ב לא פליג על ל"ק דלא אמרינן עקירה צורך הנחה אלא היכא דא"א לזה בלא זה, אלא דמוסיף דהיינו רק אם לא מצי לאהדורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועמש"נ בסימן י"א סק"ט דבפלוגתא זו תליא פלוגתת רבוותא אם דינא דעקירה צורך הנחה הוא רק בפוטר, או הוא גם בנפטר, והיינו בגונא שנתחייב מיתה על העקירה וממון על ההנחה דמכח דינא דעקירה צורך הנחה מיפטר מן הממון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואמנם גם לדעת התוס' הי' מקום לומר, דמ"מ כיון דמכח הא דא"א לעקירה בלא הנחה אמרינן דהתחיל חיובו משעת עקירה, תו נימא דכיון דעקירה זו שעשה א"א לה בלא עקירת טפח נימא דהתחיל חיובו משעת עקירת טפח, - וע"ז הוא שכתב השטמ"ק דעקירה צורך עקירה לא אמרינן, שהרי העקירה מצ"ע אינה פוטרת מתשלומין, וכל הא דאינו מתחייב ממון בשעת עקירה הוא משום דא"א להנחה בלא עקירה, וזה אינו טעם אלא על העקירה עצמה, ולא על הגבהת טפח שהיא צורך העקירה. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך צ"ע דמ"ט תלי במה דאין בידו להחזירה, הרי גם אם יש בידו להחזירה, הרי אין חיובו על מה שלא החזיר אלא על מעשה הזריקה עצמו, ונמצא דב' החיובים הוו כאחד, - וצ"ל דהוא משום דכל שבידו להחזיר, הרי דאף דחיובו הוא על מעשה הזריקה, מ"מ חשיב דאכתי לא נשלם המחייב, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ התוס' בשבת ד' א' דכל שהי' בידו לרדות את הפת מן התנור ונאנס ולא רדה חשיב כאונס, ול"ד להיכא דמעיקרא נתן את הפת בתנור בענין שאין בידו לרדות דל"ה אנוס כלל, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' שם ק"ב א' דהי' מקום לחלק בדין סופו שגגה בין זורק למעביר, וגם בדינא דידיעה לח"ש מפלגינן התם בין זורק שאין בידו להחזיר למעביר, וע"כ כל הא דחשבינן דחלו ב' החיובים כאחד, הוא רק היכא דלא מצי לאהדורה. [↑](#footnote-ref-11)