חבורה  6 מלאכה שאינה צריכה לגופא בדעת התוס
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / פרק האורג

**חבורה מלאכה שאינה צריכה לגופא בדעת התוס' ורש"י. וכן בחיוב מקלקל. קה: ובביאור דעת רש"י והתוס' צג: צד.**

הגמ' הקשתה סתירה מהמשנה לברייתא קורע על מתו. שכאן כתוב פטור וכאן כתוב חייב וכן קורע בחמתו.

הגמ' תי' דמתו על מתו לא קשיא כאן במת שהוא חייב לקרוע עליו ובזה זה נחשב מתקן ובמת שלא מוטל עליו לקרוע עליו הוא נחשב מקלקל. ולגבי קורע בחמתו תי' הגמ' דהא ר"י הא ר"ש, דלר"י חייב אע"ג שהוי מלאכה שאינה צריכא לגופא, ולר"ש פטור משום דהוי מלאכה שאינה צריכה לגופא. והקשתה הגמ' הרי זה מקלקל ובמקלקל ר"ש מודה. ותי' הגמ' דקעביד נחת רוח ליצרו וממילא זה מתקן ומכל מקום זה נחשב מלאכה שאינה צריכא לגופא. והנה בעצם ביאור דברי הקשתה הגמ' וכהאי גוונא מי שרי. ותי' הגמ' למירמא אימתי האנשי ביתא. ובי' רש"י דשאלת הגמ' היתה דהוא לא נחשב מתן שמלמד את יצרו לבוא עליו. והנה הרמב"ם פסק דהקורע בחמתו חייב משום שהוא מרגיע את יצרו ולא כתב את הציור דהוי למירמא אימתא האנשי ביתי. והרמב"ם כנראה למד דהשאלה לא היתה דאם לא שרי הוא לא מתקן אלא מדוע הגמ' דיברה על ציור שיש בו איסור מצד אחד ובמשנה מבואר שפטור לר"ש וקשה דהרי זה אסור מצד השחתה וכעס. ותי' הגמ' דאיירי באופן שאין בו איסור אמנם הרמב"ם דיבר על החידוש שיש בדבר חיוב שבת וזה אפילו באופן דלא הוה למירמי אימתי. והנה יש לעיין במה חלקו רש"י והרמב"ם והשקפה ראשונה היתה שהם חלקו בדבר זה עצמו באופן שהוא מתקן בדבר אחד ומקלקל בדבר אחר. דהרי הוא מתקן אצל כעס עכשיו ומקלקל בזה שהוא מרגיל את הכעס העתידי אבל צ"ע דלכאורה בזה נחלקו ר"ש ור"י להלן. ויתכן דהמחלוקת היא בנושא אחר דיש כאן תיקון לרגע אבל קלקול בענין. וזה נחשב מקלקל כי דנים את התמונה המלאה ולא רק את הפרט. ולדעת הרמב"ם תיקון לזמן הוי תיקון הגם שהוא קלקול לטוח הרחוק אבל לגבי העשיה העכשוית יש בה תיקון.

**וכל המקלקלין פטורין.** עיין לעיל לא: רש"י ד"ה לעולם ובסנהדרין פד: ד"ה מקלקל דכתב רש"י דטעם הפטור משום מלאכת מחשבת וכנ"ל מובא לעיל בתוס' עה. ד"ה מתעסק. ועיין מקור הדין בחגיגה סוף י. עיי"ש. ועיין כאן בפי' ריבב"ן דנקט דטעם הפטור הוא משום דלא חייב התורה אלא דומיא דמשכן דהתם לתקן הואי. ויתכן דהוא מפרש דהסוגיא בחגיגה דיברה דווקא על מלאכה שאצל"ג ולא על מקלקל.

עיין מכות כא: המבשל גיד בחלב ביו"ט וכו' ואכלו לוקה חמש. והקשה הערוך לנר אמאי הוא חייב הרי הוא מקלקל. כיוון דנאסר באכילה והנאה משום איסור בשר בחלב. ותי' דראוי לנכרי. ובשו"ת חמדת שלמה אבעה"ז סי' י"ז ס"ט כתב דכל מה שהוא רוצה בדבר אע"ג שהוא אסור חשיב מתקן. וכמו שמבואר ביבמות לג: שזר שהקטיר בשבת חייב אע"ג שהקטרתו פסולה. ובירושלמי פ"ב ה"ה נחלקו בזה אם חיובו משום מבשל או מבעיר ועיין באו"ש הלכות שביתת העשור דנקט דהבבלי פליג על הירושלמי וסובר דחיובו משום מבעיר ולא משום מבשל משום דהוי מקלקל. אמנם המנחת חינוך מ' רחצ סי"ג. וכן האפיקי ים ח"ב סי' ד' ה"ד . נקטו דלא חשיב מקלקל אלא דרך השחתה וקלקול. ועיין בתורי"ד להלן קכא: דכתב דלא חשיב מקלקל אלא דרך השחתה וקלקול.

**עיין או"ש הלכות יו"ט פ"ג ה"ט דדן מה הדין בדבר שאין בו לא השחתה ולא קלקול.** ולא תיקון. ודן דפטור עיי"ש. אמנם האמרי בינה דיני שבת סוס"י לב נקט דמדברי רוב הראשונים מבואר דהוא חייב. ולא חשיב מקלקל. ועיין קהילות יעקב סי' מו אות א' דהוכיח מהמרכבת המשנה דהוא פטור. וכן הביא בשם החזו"א שהוכיח כן מהסוגיא לעיל עה: עיי"ש אמנם מדברי רע"א בכמה דוכתי מבואר דחייב.

**בענין מקלקל במלאכת שבת.** הנה למדנו במלאכת שבת שאם עושה קלקול פטור ומקור לזה הבאנו לעיל דהוא משום דלא חשיב מלאכת מחשבת. ולכאורה כן פשטות דברי הגמ' בחגיגה י. וכן נראה בכריתות יט. [ובפי' ריב"ן נקט דהפטור הוא משום דלא הוי דומיא דמשכן.] ומ"מ כל זה אינו אלא לענין חיובא. אבל איסור יש אפילו באופן של מקלקל. וכפשוטו אינו אסור אלא מדרבנן. וכשם שגזרו על שאר הדברים שנתמעטו מדין מלאכת מחשבת. עיין בזה בשו"ת רע"א סי' ח'. אמנם מצינו דבר חידוש ברש"י בב"ק לה. שכתב שהעושה מלאכה המקולקלת בשבת פטור מן התשלומין מדינא דתנא דבי חזקיה. שחייבי מיתות שוגגין פטורין. ובשו"ת בי יצחק סי' ט הביא מהגרע"א שבי' דסבירא ליה שמקלקל במלאכות שבת אסור מדאוריתא אע"ג שאין חייבין עליו ולכן שייך תנא דבי חזקיה ועיי"ש בתוס' שלהדיא חולקין על רש"י בזה. והנה צריך להדגיש שדין מקלקל. אינו תלוי רק ברצונו אלא תלוי בדבר עצמו האם הוא תוקן או נתקלקל. רק דכוונתו משנה דתלוי בדבר שאותו נתכוון לעשות האם הוא נתקלקל או נתקן. ובאמת נראה בעז"ה בהמשך איך דנים מקלקל באופן שהוא מתקן בדבר אחד ומקלקל בדבר אחר.

וכתב רש"י דהוה מצי לתרץ גם על הקושיא של קורע על מתו הא רבי יהודה הא ר"ש. דגם חשיב מלאכה שאינה צריכא לגופא . והנה יש לעיין בקורע בחמתו מדוע חשיב באמת מלאכה שאינה צריכא לגופא הרי הוא רוצה בקריעה להרגיע את חמתו.

ובגדר הדין של מלאכה שאינה צריכה לגופא מצינו ב' דרכים. א. דרכו של רש"י שהרחבנו בחבורה הקודמת דהוא פוטר משום שבאופן שאין לו צורך אין זה מלאכת מחשבת וכדביארנו דלא הוי מלאכה חשובה וכלשונו של רש"י חגיגה י:. או דאין זה מחשבת כיוון שאין לו צורך במלאכה. ורש"י הרחיב גדר זה דכל מלאכה שהיא מלאכת סילוק וברצונו לא באה לו לא איקרי מלאכת מחשבת. וכמו שהרחבנו בחבורה הקודמת. דהמגדיר של צורך הוא צורך בפועל כגון חופר גומא ואינו צריך לעפרה שהוא נחשב שאין לו צורך בבור. או אפילו באופן שיש לו צורך כמו במוציא את המת. אם זה לא צורך שהוא ברצונו באה לו לא נחשב צורך. והגדרנו דהיינו באופן שאין לו הנאה בזה עכשיו דאז זה נחשב שעכשיו זה נעשה ברצונו. [ובאמת יש לדון מהו הנפק"מ דמהסוגיא בדף לא: לגבי מכבה נראה דלא דנים אם מתחילה זה היה לרצונו אלא בשעת הפעולה דנים אם המצב לרצונו כלפי הפעולה שאותה הוא עושה כגון במכבה שאנו דנים כלפי הפעולה של הכיבוי באופן שהוא חס על הפתילה שאין ברצונו שידלק דאדבה הוא רוצה שיישאר הגם שיתכן שהוא עצמו היה זה שהדליק קודם את האש.]

והנה הנפק"מ לפי רש"י הוא בטעם הדבר מדוע קורע בחמתו לא נחשב צריכא לגופא. דלכאורה הטעם הוא דברצונו לא באה לו. דלא היה רוצה ליצטרך להטיל אימה על אנשי ביתו וכן לא היה רוצה להיות במצב של חימה. והנה אם זה קריעה של חימה אז שייך לומר את הגדר הפשוט דהוי רק מעשה סילוק לסלק את החימה אמנם אם זה להטיל אימה על אנשי ביתו הרי אין זה רק מלאכת סילוק. אמנם אם ההגדרה היא ברצונו לא באה לו וגם עכשיו אין לו בזה הנאה ממילא שייך לומר שברצונו לא באה לו שיצטרך להטיל אימה על אנשי ביתו וגם אין לו הנאה מעצם ההטלה של האימה על אנשי ביתו.

והנה לגבי קורע על מתו דרש"י סבר דהוי מלאכה שאינה צריכא לגופא הגם דלכאורה יש לו צורך כדי לקיים את החיוב קריעה והרי משו"ה הוא נקרא מתקן. מכל מקום מבואר דכדי שייחשב צריכא לגופא סובר רש"י דבעינן צורך בעצם הקריעה בבגד וכאן הצורך הוא לצורך מצווה וצורך שהוא לצורך דבר אחר ולא צורך בגוף הבגד זה נחשב אינה צריכא לגופא. ולמדנו כלל חדש בדעת רש"י דבעינן שיהא צורך בגוף הבגד ולא צורך לדבר אחר.

אמנם אולי היה שייך לפרש דאין לו צורך במלאכה של קורע אלא בפעולה של קורע שהיא תטיל אימה וזה גם נחשב שאין לו צורך בזה.

והתוס' פליגי וסוברים דגם צורך לצורך מצווה נחשב צורך בדבר עצמו ויל"ע בשורש מחלוקתם.

והנה התוס' סוברים להלן צד. ד"ה רבי שמעון. דילפינן ממשכן. ובעינן כעין הצורך שהיה במשכן. ומשמע שזה המגדיר היחיד. דאפילו חופר גומא ואין צריך לעפרה כתבו התוס' דפטור משום דלא הוי דומיא דמשכן. והתוס' לשיטתם תמהו מדוע בכיס של זב נחשב שאינו צריך לגופא ועיין שם מה שתי' דההוצאה היא לא בשביל הכיס אלא דהאדם יוצא וממילא הכיס יוצא עמו. וצ"ע בזה.

והנה יתכן דרש"י ותוס' נחלקו לשיטתם. דרש"י סובר דצורך מצווה לא נחשב צורך משום מלאכת מחשבת בעינן שיהא לו צורך בדבר עצמו אמנם אם הסברא היא דומיא דמשכן אז במשכן היה גם צורך לצורך דבר אחר. ובאמת בגדרים של דומיא דמשכן צריך ביאור בזה קצת מה הגדרים.

לדעת התוס' קורע בחמתו אינו דומיא דמשכן ששם הקריעה נעשית לצורך הדבר עצמו גם כן ותוס' כתבו כלל דבכל המקלקלים בעינן לגופו ולגופה. וזה רק לשיטתו.

בדעת ר"ח דהגדרי מלאכה הצריכה לגופא שיש לו בה הנאה. יש לעיין ממוציא את המת לקוברו שיש לו ריח מבואר בר"ח צה: דחייב הגם שאין לו הנאה ואפשר דלתקן את הבית שיחזור לריחו הטוב נחשב דבר של הנאה. ויל"ע בזה ורש"י שלא חילק בזה לכאורה הוא חולק.

בענין חידושו של התרומה"ד בענין מלאכה שאינה צריכא לגופא. במג"א סי' שי"ד סק"ה. ובביאור הגר"א שם. דבגוונא שאינו צריך לא לה ולא לעפרה. הוא חייב ועיין במויחוסים לריטב"א קו. דכל שאתה מוסיף תיקון בדבר אחר הוי יותר מלאכה שאצל"ג. דהמלאכה נגררת אחריו. והנה בדעת רבי יהודה מה היא סברתו. עיין במראי מקומות שדיברנו בזה. וכו' אמנם ברש"י לא: ד"ה ורבי יהודה מבואר דהוא מודה למלאכת מחשבת. ופטור וחייב כי הוא צריך לדבר אחר. ולדעת התרומה"ד זה עצמו הפטור מה שהוא צריך לדבר אחר.