34 כור בל_
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / אונאה ומק_ט

אור ליום ועש"ק שלח ט"ו סיון תשע"א

ב"ב דפ"ו:, רב ושמואל דאמרי תרוייהו, כור בל' אני מוכר לך יכול לחזור בו אפי' בסאה האחרונה, כור בל' סאה בסלע אני מוכר לך ראשון ראשון קנה.

א] דעת רשב"ם ותוס' ובעה"מ ורא"ש, דבדינא דכור בל' נכלל ב' דינים, חדא, דאינו קונה את מקצת הכור לבדו, וזהו שדימה רשב"ם לדינא דהחליף פרה וטלה, ומזה הוא דפרכינן לקמן דק"ו: על שמואל, ועוד דאף אם כל הכור ברשותו, אשר בכה"ג הי' בדין דיועיל, כיון שכולו ברשותו ומצי קני לכולי', מ"מ אינו קונה אותו בלא מדידה, וממילא דאף אם מדד מקצתו לא קני, מ"מ כיון שאינו קונה את השאר שלא מדדו, אף אינו קונה את מקצת זה.[[1]](#footnote-2)

ומקור דבריהם לזה, נ' דהוא מהא דמשני הגמ' דאיירי הברייתא בשהיו שם שנתות, ואם כל דינא דכור בל' הוא שאינו קונה את מקצת המקח, הרי דהתם שאמר לו הין בי"ב לוג בסלע, בדין שכל שהגיע למדה לוג יקנה אותו, אף אם אינו מדוד, ובע"כ דנכלל בד' רב ושמואל דין נוסף דאינו קונה בלא מדידה, ומקור הגמ' לזה, הוא משום דמשמעות ד' רב ושמואל דאיירי אף בשכל הכור ברשותו, וכנ"ל.

ב] אך דעת ש"ר, דכל עיקר דינא דכור בל' הוא שאינו קונה את מקצת הכור, אך כל שכל הכור ברשותו, ה"ה קונה אותו אף בלא מדידה, כ"כ הרי"ף והרי"מ והראב"ד והרמ"ה והרמב"ן ורבינו יונה והרשב"א והריטב"א והר"ן.

ולדעתם תיקשי, דא"כ מ"ט הוצרך לשנויי דשנתות היו במדות, הרי אף אם לא היו שם שנתות, מ"מ כיון שאמר לו לוג בסלע, בדין שיקנה כל לוג שנכנס למדה.

ומצינו בזה ד' דרכים בד' הראשונים, דבד' הרי"מ נראה דאורחא דמילתא נקט, דאם אין שם שנתות, ודאי אינו מוכר כל קב בפנ"ע, וכ"כ רבינו יונה בסוף דבריו.

ורבינו יונה גופי' כתב בזה, ז"ל, ודוקא כשיש בה שנתות, אבל אין בה שנתות וכו', לא אמרינן כשיתן קב או יותר קנאו, [וכגון שהדבר ברור למראית העין שיש שם קב אות יותר], אלא עד שתתמלא המדה לא קנה, לפי שאין ידוע בכיון מתי יש שם קב מצומצמת וכשיש שם יותר מקב נמצא שאין כאן מדידה לקב וכו', וכליו אינו קונה לו בסימטא בלא מדידה וכו', עכ"ל.

והרמ"ה כתב בזה, דלא איירי בשפירש קב בסלע, אלא איירי בשאמר חטים בל' סלעים אני מוכר לך, ובמקום שמודדין בדקה, דבכה"ג מסתמא דעתי' אדקה, ומ"מ אם מדד במדה שאין בה שנתות, ע"כ דעתי' השתא על מדה זו שמדד בה, וכל מדה ומדה שמודד בה הויא מקח בפנ"ע, וכל שלא נתמלאת המדה לא קנה, ורק משום דאיכא שנתות הוא דהוי כל קב וקב מקח בפנ"ע.

ובד' הרמב"ן במלחמות נ' דרך אחרת בזה, ז"ל, אבל מי שגורס אותה מפרש בשמכר לו כור בל' ומקצת פירות ברשותו של לוקח ומקצתן חוץ לרשותו, וקתני קנה, ואוקימנא כשהיו שנתות במדה ואמר לו כור בל' אני מוכר לך מדינר דינר לשנה שאע"פ ששאר הפירות חוץ לרשותו קנה וכו', אבל הגירסא אינה מחוורת וכו', ועוד היאך אפשר לאוקומה לסיפא בשנתות דהא רישא קתני ראשון ראשון קנה היינו בשנתות, ועלה קתני בד"א אבל ברשות לוקח כיון שקבל עליו קנה ויש במשמע שקנה אפי' בלא מדידה של שנתות כלל, וכן הוא משום דברייתא במוכר הפירות שברשות לוקח היא שנוי' ולא במוכר יותר, עכ"ל, ונ' לכאו' מד' הרמב"ן, דכל שאין כל הפירות ברשותו, אינו קונה בלא מדידה, וצ"ע, שהרי כיון שאמר לו קב בסלע, מ"ט לא יקנה לאותם הפירות שברשותו אף בלא מדידה.

וכנראה הטעם בזה, דכיון שעיקר המקח הי' על כור בל', הרי דהגם שחילק כל סאה למקח בפנ"ע, כ"ז הוא רק כשנמדדה הסאה ועמדה לעצמה, אך כ"ז שלא מדד הסאה אינו קונה אותו בפנ"ע, ואכתי צ"ב.

ג] נחלקו הראשונים אם דינא דכור בל' הוא בכל הקנינים, או רק בקניית כליו, דדעת הרמ"ה הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והמאירי והר"ן דהוא אף בקנין משיכה והגבהה וחצר, וכ"נ בל' הר"י מיגש, וכ"כ רבינו יונה בדרך קמא, אך בדרך בתרא כתב רבינו יונה, וכפי הנראה כ"ה עיקר דעתו, וכ"כ הטור בשמו, דבמשיכה והגבהה וחצר קני אף מקצת הכור, וכ"כ הנמו"י ואך שבדבריו לא נתפרש אלא דמשיכה קונה, ולא נתפרש דאף חצר קונה, וכ"נ דעת הרמב"ם, דכליו של לוקח ברשות לוקח קונים אף מקצת הכור, וקרוב הדבר דה"נ משיכה והגבהה קונים אף מקצת הכור,[[2]](#footnote-3) וכן נקט הר"ן בדעת הרי"ף שכתב דלא משכח"ל לדינא דרב ושמואל ברה"ר, אך הרמב"ן והריטב"א נקטו דמודה הרי"ף דגם במשיכה והגבהה אינו קונה מקצת הכור, עי' בדבריהם.

ואמנם צריך לפרש בזה, דגם לדעת רבינו יונה ודעימי', לאו היינו דכל עיקר דינא דכור בל' דלא קנה, הוא דין מסוים בקניית כליו, דאין דעת הבעלים להקנות לו מקצת הכור, וע"ד מש"כ רבינו יונה שם דבקניית כליו אינו קונה בלא מדידה, שהרי בגמ' לקמן דק"ו: מייתינן מינה על אחים שחלקו ובא להם אח ממדינת הים, והרי דהוא דין בכל הקנינים שאין דעתם להקנות ולקנות מקצת המקח, אלא הא דבמשיכה והגבהה וחצר ה"ה קונה אף מקצת הכור, הוא משום דכל שמשך והגבי' בפני הבעלים ושתק המוכר, אמרינן שנתרצה המוכר שיקנה מקצת הכור, ואם לא הי' רוצה שיקנה מקצת הכור, הי' לו לומר לו שאינו מתרצה שיקנה, וע"כ הוא דקונה, אך באחים שחלקו דלא גלו אדעתייהו דניח"ל במקצת, יש לנו לומר שאין דעתם לקנות מקצת.

ד] נחלקו הראשונים אם דינא דכור בל' הוא אף בשנתן כבר את המעות דסאה זו, דדעת הרשב"א הריטב"א והר"ן בסוגיין והרא"ה בבדה"ב, דכל שנתן דמים ה"ה קונה ראשון ראשון, ודעת הרמב"ן והר"ן בע"ז דע"א: דאף אם נתן דמים אינו קונה ראשון ראשון, וכן נראה דעת רבינו יונה, ואך דאיהו ס"ל דכל שקנה במעות ליכא לדינא דכור בל', אך במטלטלין שבא לקנותם במדידה, הרי דהגם שכבר נתן הדמים, אינו קונה, (ואמנם יל"ד ולומר, דכיון דמכח המעות קאי במי שפרע, תו ליכא לדינא דכור בל', כיון שהוא מחויב להקנותו אך גם אם נימא כן, מ"מ נפ"מ בשנתן מעות שאינם ראויות לקנות בהן, ול"ה במי שפרע), וכ"נ גם מד' הרמ"ה לקמן ד"צ. אות ק"ו, שכתב בדין טעות בדבר שבמדה, דאם אמר לו כור בל', בטל כל המקח, וסתימת הדברים מורה דאיירי אף בשנתן דמים, דהכי הוא אורחא דמילתא, וכן נקט בדרכי משה סימן ר' בדעת הטור, ובתשו' הגרע"א דן אם יש לדקדק כן גם מד' הרמ"א בסימן ס"ז, ועי' נתיה"מ שם סקי"ב שהכריע לדינא כדעת הרשב"א ודעימי'.

ולדעת הרמב"ן קשיא טובא, מהא דערבון כנגדו הוא קונה, ולא אמרינן דאינו קונה מקצתו עד שיקנה כולו, וכתב רבינו יונה דאין לומר דאיירי התם בשאמר לו סאה בסלע, דבכה"ג ל"ה פליג ר' יוחנן דכנגד כולו הוא קונה.

ואין לומר דדעת הרמב"ן כדעת רבינו יונה דכל דינא דכור בל' הוא רק בקניית כליו, שהרי מפורש בד' הרמב"ן במלחמות דדינא דכור בל' הוא גם בקניית הגבהה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בע"ז שם דדינא דכור בל' הוא גם בקניית משיכה, ועד"ז קשיא גם בדעת הרמ"א.[[3]](#footnote-4)

ובעכצ"ל בדעת הרמב"ן, דהגם דבכל הקנינים אמרינן דבכור בל' אינו קונה עד שיקנה כל הכור, מ"מ קנין מעות שאני, וה"ה קונה כנגד מעותיו, אך לא נתפרש לן טעם החילוק בזה.

שוב שמעתי מהראי"ט לישב בזה, דהגם דס"ל להרמב"ן דדינא דכור בל' הוא אף בשנתן הדמים, כ"ז הוא בשנתן כל הדמים, אך כל שנתן מקצת הדמים, ה"ה קונה כנגד מעותיו, והיינו משום דע"י שנתן מקצת הדמים, ה"ז מחלק את המקח, ובזה ניחא גם סתירת ד' הר"ן, שכתב בסוגיין דדינא דכור בל' הוא רק בשלא נתן הדמים, ובע"ז נקט דהוא אף בשנתן הדמים, ולהנ"ל ניחא, וכן מ' קצת בל' הר"ן בסוגיין, עיי"ש.

ה] נחלקו הראשונים אם אחר שמדד כל הכור ה"ה קונה כל סאה וסאה למפרע, או שאינו קונה אלא אחר מדידת כולו, דדעת הרא"ש שהביא הטור והריטב"א דה"ה קונה כל סאה וסאה למפרע, וכ"כ רבינו יונה בדרך קמא, ודעת רבינו יונה בדרך בתרא שה"ה קונה רק אחר מדידת כולו, ודעת הרשב"א שהדין חלוק, דבקונה בכליו אינו קונה אלא מכאן ולהבא, ובקונה במשיכה ה"ה קונה למפרע.

והנה הרשב"א הביא כן בשם רבינו יונה, ולפנינו לא נמצא כן בדבריו, אלא בדרך קמא כתב דבין בכליו ובין במשיכה ה"ה קונה למפרע, ובדרך בתרא כתב דבכליו קונה מכאן ולהבא, ובמשיכה ליכא כלל לדינא דכור בל', אלא הוא קונה ראשון ראשון.

ועכ"פ נראה, דגם למש"כ הרשב"א הוי זה מיסוד א' עם ד' רבינו יונה, והיינו שהרי מש"כ רבינו יונה דבמשיכה ליכא לדינא דכור בל', מבו' בדבריו דהוא משום דכל שמשך והגבי' בפניו אדעתא למיקנא קעביד, וכיון דשתיק מוכר ודאי קני, והיינו דהוי זה גלוי דעת דהמוכר שהוא מתרצה שיקנה למה שמשך, ודעת רבינו יונה דמכח זה אמרינן דה"ה קונה מיד, אך הרשב"א ס"ל, דהגם דאיכא גלוי דעת שכונתו שיקנה מיד, אך לית לן גלוי דעת שאין דעתו לתלות קני' זו בתנאי שיקנה את השאר, וע"כ גם בזה אינו קונה אלא אם יגמור למשוך את כל הכור, ועי"ז יקנה למפרע.

ו] בד' הריטב"א בסוגיין ולקמן דק"ז. וב"מ דמ"ז. מבו' דדינא דכור בל' הוא אף בב' מינים, וע"כ הוא דבהחליף פרה וטלה בחמור ומשך את הפרה לא קנה, וכ"נ גם בל' הרשב"ם והרבינו יונה בסוגיין.

ויש להוסיף, דמה"ט הוא שכתב הריטב"א בב"מ שם, ז"ל, ומיהו דוקא בשלא נתן מעות אבל משך ופרע דמים ראשון ראשון קנה וכו', והא דשמעתין במי שלא פרע דמים שעדיין לא משך הלה את החמור, עכ"ל, והנה אם הי' דין כור בל' התם משום החמור, הרי דשפיר הי' חשוב כנתן מעות, שהרי נתן לו את הפרה, ורק משום דאיכא התם לדינא דכור בל' משום הפרה והטלה, הוא דחשיב דלא נתן דמים, שעדיין לא משך הלה את החמור.

ולפ"ז קרוב הדבר לומר, דהרשב"א והר"ן דס"ל התם דהמחליף פרה וטלה בכור חטים, ומשך את הפרה קנה בחטים כנגד הפרה, ולא ס"ל דחשיב ככור בל', הוא משום דס"ל דבב' מינים ליכא כלל לדינא דכור בל', וע"כ שפיר הוא קונה את הפרה לבדה, והאמנם דהי' שייך בזה דינא דכור בל' משום החטים, אך כיון שנתן את הפרה, הו"ל כנתן מעות שה"ה קונה את מקצת המקח, וז"ב, וכ"נ להדיא בל' הרשב"א שם, דהא דקני כנגד הפרה, הוא משום דהו"ל כנתן מעות, עיי"ש, ושו"ר באבנ"ז חו"מ סימן נ' שמבואר בדבריו כן.

ועי' מחנ"א משיכה סימן א' דהביא לפרש דטעמא דהר"ן הוא משום דחשיב כנתן דמים, והמחנ"א דחה לזה, שעדין לא נתן את החטים, ועי' קה"י בזה, ולמש"נ ניחא, דל"ב כלל שיתן את החטים, כיון דכל דינא דכור בל' הכא, הוא רק כלפי קניית החטים, ולא כלפי קניית הפרה והטלה.

ויש לסייע לזה, ממש"כ הר"ן בקידושין דנ"א: לדמות דינא דאחים שחלקו ובא להם א' ממדינת הים דבטלה מחלוקת, לדינא דכור בל', וכ"ה גם בחי' הרמב"ן ובמאירי קידושין דס"א., והיינו דיסוד הדין בתרוייהו א' הוא, דאין רצונם בחצי מן המקח, וע"כ בכור בל', אין דעתו להקנות לו עד שימשוך כל המקח, ואילו באחים שחלקו ודכוותה שהיו סבורים שקנו כל הקרקע, והי' דעתם לקנות, מ"מ כל שבטל מקצת מן הקנין ואין חבירו משלים לו, הו"ל כמק"ט.

והנה הרי בדינא דמקח שבטל מקצתו, כתבו הראשונים ב"ב דס"ט: דהוא רק במין א' ולא בב' מינים, וע"כ בארעא ודיקלי קיים מקח הקרקע אף שלא היו בו דקלים, ולפ"ז הרי דה"נ דינא דכור בל', הוא רק במין א' ולא בב' מינים.

והנה אמנם כתב הר"ן גיטין דכ"ב. דבמוכר עציץ וזרעים, ומשך את העציץ, לא קנה אף את העציץ, דומיא דכור בל', וכ"ש התם שאין דמי העציץ ידועים, עכ"ד, אך נ' דהתם ודאי הוו העציץ והזרעים הוו כמקח א', אך בב' מינים בעלמא, ליכא לדינא דכור בל'.

ועי' בל' הריטב"א ב"ב דק"ה: דנראה להדיא בדבריו, דדינא דכור בל' ודינא דדבר שבמידה ומקח שבטל מקצתו, לא שייכי להדדי כלל, וזה מתאים עם מש"נ בדעתו, דדינא דכור בל' הוא אף בב' מינים, ואילו דינא דדבר שבמידה ומקח שבטל מקצתו הוא רק במין א'.

ז] בנתיה"מ סימן קפ"ב סק"ח עמד, בדינא דדבר שבמידה דאם אפשר להשלים ל"מ הדר בי', דמ"ט לי"ב לדינא דכור בל' דמצי הדר בי', אף אם המוכר רוצה להשלים את הכור, וכן הק' במחנ"א משיכה א' ע"ד הרשב"א דבדבר שבמדה אין המקח בטל כלל, דמ"ש מכור בל'.

ובאמת מצינו בד' הרמ"ה ב"ב ד"צ. אות קמ"ו שכתב, ז"ל, והועא דשויא לכל מדה ומדה זביני באנפי נפשייהו כגון דא"ל סאה בסלע, אבל אי שוויא כולי' בחד זביני כגון דלא א"ל אלא כור בל' אני מוכר לך, כל היכא דלא קני לי' לכולי' בב"א בחליפין או ברשות מוכר וכו', אלא בזאח"ז וכו', אע"ג דלא אשתכח חסר ולא יתר נמי הא קי"ל יכול לחזור בו ואפי' בסאה אחרונה, וכ"ש היכא דאשתכח חסר, עכ"ל.

ויש להעיר בזה, דהנה מבו' בד' הרמ"ה שם, דכל הא דבדבר שבמדה אין המקח בטל, הוא רק בדבר שאין להלוקח קפידא ע"ז, אך בדבר דאית לי' קפידא ע"ז, המקח בטל, ונתחדש לפ"ז, דאף שעשה לכל מדה ומדה זביני בפנ"ע, מ"מ כל שלא נתן לו כל המדות ואית לי' קפידא ע"ז, הוי זה מק"ט.

אך מסתימת ד' ש"ר אין מ' כן, ומ' להדיא דאף אם עשה הכל מדה אחת, אין המקח בטל, עכ"פ במקום שאפשר להשלים.

ויש להוסיף דהוא מוכרח כן, שהרי בההיא דאין מוסיפין על המדות יותר משתות, דס"ד דהוא כדי שלא יהא ביטול מקח, ופריך עלה מדרבא דבדבר שבמדה אפי' פחות מכדי אונאה חוזר, והנה בד' כמה מקמאי מתבאר, דהחשש הוא שמא ימכור לו המוכר במדה הקטנה, והלוקח יהא סבור שהיא המדה הגדולה, ונת' בזה במק"א, וכה"ג הרי הוי זה ככור בל', שהרי סתמא דמילתא כשמודדין במדה, הוי הסכם המקח על מדה זו, (ולדעת הרמ"ה בסוגיין ודאי דהוא כן, שהרי כתב דאף במכירה סתמא, כל שמודדין במדה, חשיב כפירשו המקח בשיעור מדה זו), ואפ"ה אין המקח בטל, ולי"ב לדינא דכור בל', אמנם הרמ"ה לטעמי' אזיל שפירש שם דהא דמייתינן מדרבא, הוא בשיטעה המוכר וימדוד במדה הגדולה אדעתא דקטנה, (אך בתחילת דבריו אין מ' כן, וצ"ע).

ח] ובנתיה"מ שם כתב לישב, דכל דינא דכור בל' הוא רק היכא דאיכא גלוי דעת ממה שאמר כור בל', עיי"ש, אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי בד' כל הראשונים שפירשו דהא דבמתניתין דמשך ולא מדד ליכא לדינא דכור בל', הוא משום שמשך את הכל, וכן פירשו גם בההיא דפסק עד שלא מדד, הרי מבו' דדינא דכור בל', הוא גם בלא דאיכא גלוי דעת, ורק בד' הרא"ש מצינו שחילק כן, וגם בפשוטו מוכח בסוגיא לקמן דק"ו: דדינא דכור בל' הוא בכל גוונא דהוי מקח א', אף בלא דאיכא גלוי דעת, וכמו שעמד ע"ז המחנ"א משיכה א', וגם בד' הראשונים שכתבו דבהחליף פרה וטלה בחמור איכא לדינא דכור בל', וגם דנו דמ"ט בנותן ערבון דקנה כנגד ערבונו ליכא לדינא דכור בל', מוכח דל"ב גלוי דעת.

ובנתיה"מ שם כתב עוד, דהעיקר כהרשב"א והריטב"א דכל שנתן דמים קנה מקצת אף בכור בל', ומ' דכונתו לישב בזה גם ההיא דדבר שבמדה דאין המקח בטל, וכן מבו' גם בד' הגרע"א ב"ב דק"ז. ובשו"ת בית מאיר סימן ט"ו ובאבנ"ז חו"מ סימן נ', אך ג"ז דוחק הוא להעמיד כל דינא דדבר שבמדה שאין המקח בטל, בשנתן דמים, ואי"ז במשמעות סתימת ד' הראשונים, וגם אי"ז מתישב לדעת הרמב"ן והר"ן בע"ז דדינא דכור בל' הוא אף בשנתן דמים.

ט] אמנם באמת נראה, דלדעת הרשב"א קו' זו היא קו' הגמ', שהרי הרשב"א כתב דהך דינא דהמקח קיים, הוא נלמד מדינא דשמואל דמקמצין, וכתב ע"ז, ז"ל, וא"ת אחין שאני ואפי' לשמואל דאמר לקוחות הוו לאו לקוחות ממש קאמר אלא כלקוחות וכן הדין בשותפין דעלמא אבל בלוקח ומוכר בעלמא לא, לא היא דהא אקשי ליה רב פפא לאביי ולשמואל דאמר מקמצין אלמא קם דינא, והא רב ושמואל דאמרי תרוויהו כור בל' אני מוכר לך יכול לחזור בו אפי' בסאה אחרונה, אלמא מוכר ולוקח דעלמא ולקוחות דאמר שמואל גבי אחין חד דינא אית להו, ואי באחין קם דינא ה"ה נמי בלקוחות דעלמא, ואביי נמי לא אשכח פירוקא אלא משום דהתם עבוד רבנן מלתא דניח"ל לתרוייהו כדי שיוכל כל אחד מהם לימלך אם יחזור בו אם יקיים, הא בעלמא דלא שייך ביה ה"ט קם דינא, והתם נמי חזרתן לא מן הדין אלא דעבוד רבנן מלתא דניחא ליה למוכר וללוקח, עכ"ל.

והרי להדיא לפ"ד הרשב"א, דעל הך דינא דהמקח קיים במקצת, מקשינן בגמ' דמ"ש מכור בל', ומשני ע"ז דהתם עבוד רבנן מילתא דניח"ל וכו', ואילו בשאר גווני דהמקח קיים במקצת ל"ש ה"ט כלל, וכמפורש בד' הרשב"א, דבכל דבר שבמדה ל"ש דינא האי טעמא דניח"ל למוכר וללוקח.

אך לא נתפרש בד' הרשב"א, דמ"ט באמת ל"ש ה"ט דניח"ל למוכר וללוקח וכו', בקנה דבר שבמדה ונתן לו מדה חסרה, שו"ר מש"כ בזה בחי' הגרע"א הנדמ"ח לקמן דק"ז., וצ"ב.

י] ומצאנו הטעם בזה בד' הריטב"א לקמן דק"ה:, ז"ל, והא דרב ושמואל דאמרי כור בל' יכול לחזור בו אפילו בסאה אחרונה לא שייכא כלל בההיא דאמר רבא כל דבר שבמדה ושבמשקל אפילו פחות מכדי אונאה חוזר, ולא ילפינן חדא מחברתה, דההיא דרבא דבר מסוים מכר וכל מה שמכרו לו משך לגמרי אלא שנמצא בו טעות שלא היה כן המדה או המשקל שאמרו לו, ואידך דרב ושמואל היא בהיפך שהרי אין במכר שום טעות אלא שלא גמר משיכתו וקנינו, וזה ברור, עכ"ל, והביאור בזה, דדינא דכור בל' דיכול לחזור בו, הוא משום שידוע להם שעדין לא גמר למשוך את כל המקח, וע"כ דעתם שלא יקנה עד שיגמור למשוך, אך משא"כ בדבר שבמדה, שגמר למשוך הכל, הרי הי' דעתם שיקנה את מה שמשך, והגם שנמצא טעות שהי' חסר מן המדה, מ"מ כיון שהי' דעתם לקנות, ה"ה קונה, וז"פ.

?שוב הראוני באולם המשפט סימן ר' שכתב כעי"ז, וצ"ע שם?.

יא] והנה אמנם בגמ' דק"ו פריך בדין אחים שחלקו ובא להם אח ממדינת הים דמקמצין ביניהם, דמ"ש מדינא דכור בל', והרי דדינא דכור בל' שייך אף בשהי' דעתם שכבר נגמר כל המקח ונמצא שלא נגמר, ועמש"נ לישב בזה להלן סקי"ג, אך לפ"ד הרשב"א נ' דזהו גופא הא דמשני דהתם עבוד רבנן מילתא וכו', והיינו דהתם שידוע להם שעדין לא גמר למשוך, דעתם שלא יגמר המקח ושיהא ביד כל א' לחזור בו, ומשא"כ הכא שכבר נגמר המקח.

ויש להוסיף, דיש מקום לפרש, דאין מכוון הגמ' דשייך דינא דכור בל' במקח שבטל מקצתו, אלא מכוון הגמ' דמההיא דכור בל' חזינן דמקפידים הם על כל המקח, ומה"ט אין דעתם שיגמר הקנין קודם שימשוך כל הכור, וממילא דה"נ אף בשהי' סבור שמשך הכל והי' דעתם לקנות, מ"מ אם נמצא שבטל מקצת המקח, הוי זה כטעות המבטלת את המקח, אם אין הלה משלים לו.

וכדרך זו נראה מד' הרמב"ן והמאירי בקידושין דס"א. והר"ן שם דנ"א: שנקטו, דלדעת רב דבאחים שחלקו ובא להם אחר ממדינת הים, בטלה מחלוקת, הוי זה דומיא דדינא דכור בל', ונראה שלמדו כן מד' הגמ', דפריך מדינא דכור בל' על שמואל, והרי דלדעת רב באמת דמי לדינא דכור בל', וצ"ע שהרי חלוקים הם טובא, דבכור בל' יכול הלוקח לחזור בו אף אם מתרצה המוכר להשלים, ובמקח שבטל מקצתו ל"מ הלוקח לחזור בו, אא"כ אין מתרצה המוכר להשלים, ובע"כ דלא מדמו אלא דאין הלוקח רוצה בקיום מקצת המקח, ומכח זה הוא דבכור בל' עדין לא נגמר המקח, ובמקח שבטל מקצתו שהי' דעתם לקנות, מ"מ כל שא"א להמוכר להשלים הו"ל כמק"ט.

והנה הרי כמדומה שהרמב"ן והר"ן למדו לדמות זל"ז מסוגיית הגמ', ולמש"נ מתבאר לפ"ז שפירשו כן להא דפריך אשמואל מכור בל', דהיינו דכיון דבכור בל' חזינן שאינם רוצים בקיום המקח, ממילא בדין דכל שבטל מקצת המקח, יתבטל כולו.

יב] אמנם הנה בחי' הריטב"א קידושין דס"א. כתב, ז"ל, אע"ג דבממשכן שדה לחבירו אינו יכול לפדות חציו וכו', התם הוא דמדינא דעתיה דמלוה אכולי' שדה, והוי כההיא דאמרינן כור בל' אני מוכר לך יכול לחזור בו אפילו בסאה אחרונה דדעתיה דאינש אכולי' זבינא, עכ"ל, וצ"ע דלמש"כ הריטב"א לקמן ל"ש דינא דכור בל' אלא בשלא גמר משיכתו וקנינו.

אך נ' פשוט, דמכוון הריטב"א, דכיון דמההיא דכור בל' חזינן דדעתי' דאינש אכולי' זבינא, וע"כ אין דעתו לקנות עד שימשוך הכל, ה"נ בממשכן שדה על הלואה, הוי דעת המלוה שתהא כל השדה ממושכנת על כל מקצת מן החוב, ול"ד לדבר שבמדה שדעתם שנגמר המקח לגמרי, ואין דעתם להגביל כלל את קיום המקח.

יג] בחי' הריטב"א קידושין דמ"ז: כתב, ז"ל, דאמר ר"פ האי מאן דזבין שטרא לחברי' צריך למיכתב ליה קני לך האי שטרא וכל שיעבודיה דאית בי', דאי לא כתב לי' אלא קני לך האי שטרא לא אקני לי' אלא ניירא לחודי' לצור על פי צלוחיתו וכו', לאו למימרא דלנייר נתכוונו שניהם וכו', אלא ודאי ה"ק דאע"ג דהאי לוקח על דעת השעבוד ג"כ ירד, זה לא הקנה לו אלא הנייר ואין במשמע לשונו יותר, וכל כמה דלא זכה בשעבוד יכול לחזור בו לגמרי כההיא דכור בל', וחייב המוכר להחזיר לו מעותיו וכו', עכ"ל.

וצ"ע שהרי דעת הריטב"א דליכא לדינא דכור בל' היכא שנתן הלוקח דמים, ובדבריו ב"מ דמ"ז. נ' דהוא אף היכא שנתן את כל הדמים, וכ"ה מבו' בדבריו בע"ז דע"א., והכא הרי נתן הלוקח דמים, ומ"ט יש בזה לדינא דכור בל'.

וצ"ל דכל הא דכשנתן דמים ליכא לדינא בכור בל', הוא משום דכה"ג דעתם לקנות מקצת, וכ"ז הוא כשידוע למוכר וללוקח דאין הקנין אלא על מקצת, אך הכא דסבור הלוקח שהוא קונה את הכל, ואין דעתו לקנות מקצת, לא קנה אף אותו מקצת.

אך צ"ע, דאדרבה, כיון דהכא דעת הלוקח לקנות, מ"ט איכא בזה לדינא דכור בל', ומ"ש ממש"כ הריטב"א לקמן דק"ה: דהיכא שנתכוין לקנות ולא נתן לו כל המדה, לי"ב לדינא דכור בל', ובאמת בחי' הריטב"א לעיל דע"ו: כתב דכה"ג המקח בטל משום מק"ט, ושמא דבריו בקידושין לא אתיין עם דבריו במכילתין.

ואולי יש להוכיח מזה, כמו שיש שר"ל, דאין מכוון הריטב"א לקמן דק"ה: דכל שהי' דעתם לקנות את הכל, לי"ב לדינא דכור בל', אלא היינו רק היכא שידע הלוקח שהוא קונה את מקח זה, ואך שהי' סבור שיש בו יותר, אך כל שנתכוין הלוקח לקנות הרבה ונמצא שלא קנה את מקצתו, אית בי' לדינא דכור בל', ולפ"ז ניחא, דע"כ גם במוכר שט"ח ונמצא שלא קנה את השעבוד, איכא לדינא דכור בל'.

ולפ"ז ניחא גם הא דפרכינן לקמן דק"ו אההיא דמקמצין מדינא דכור בל', אשר צ"ע דלד' הריטב"א הרי התם ל"ש כלל דינא דכור בל', ועמש"נ בזה לעיל סקי"א, ולפי הנ"ל ניחא, דהתם כיון שנתכוין לקנות כל השדה, ולא קנה אלא מקצתו, שייך שפיר דינא דכור בל'.

אמנם לכאו' אי"ז מתישב, שהרי הרשב"א כתב דבשדה שנמצאת מקצתה גזולה, קיים המקח על שאר השדה, ובד' הריטב"א מבו' דתלי זה בפלוגתת הראשונים בדין דבר שבמידה, והרי דגם בכה"ג ליכא לדינא דכור בל', ובע"כ דהוא משום שהי' דעתם לעשות את המקח, והגם שנמצא דלא חייל כל המקח, לי"ב לדינא דכור בל', וצ"ע בזה.

1. ולפ"ז, הא דפריך הגמ' מברייתא דאם היתה מדה של א' מהם ראשון ראשון קנה, הוא דמהתם שמעינן דלא כהנך ב' דינים, גם דמקצת המקח נקנה בפנ"ע, וגם דה"ה קונה בלא מדידה, שהרי לפ"מ דס"ד דלא היו שנתות במדה, אכתי ליכא מדידה כלל, אך לגיר' שהביא רשב"ם דפרכינן מסיפא, ליכא למפרך אלא אהך דינא דהוא קונה בלא מדידה, שהרי התם כל המקח ברשותו, והעירוני דלפ"ז מה הוצרכו התוס' לפרש דמ"ט לא פריך מסיפא, הרי הגמ' פריך מרישא על ב' הדינים, ומסיפא ל"ה מצי למפרך אלא על הדין השני.

   ושמא י"ל בזה, לפי המבו' בד' הרא"ש בסוגיין, דהך דינא דלא קנה בלא מדידה, הוא מיוסד ע"ז שאין דעת המוכר להקנות לו אלא את כל הכור בב"א, עיי"ש, ולפ"ז נמצא דאי"ז ב' דינים נפרדים, אלא הוי הכל חד דינא, דדעת המוכר להקנות את כור בב"א, וממילא פשיטא להו דאינו קונה בלא מדידה, ולפ"ז י"ל דע"כ שפיר הו"מ למפרך מסיפא, דכיון דמסיפא חזינן דל"ב מדידה, בע"כ דמצי לקנות כל מעט בפנ"ע, דאם ל"ה מצי לקנות אלא את הכל ביחד, ודאי הוה בעינן מדידה, ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובד' הט"ז והגר"א בסימן ר' נ' שפירשו בדעת הרמב"ם, דדינא דכור בל' הוא במקום דבעינן מדידה, ובזה הוא דאמרינן דכל שאמר כור בל', לא מהניא המדידה אלא בשמדד את כל הכור, והגר"א בתו"ד כתב דחשיב כלא נתמלאה המדה, עיי"ש, ולפ"ז מבו' בד' הרמב"ם דס"ל דבכליו של לוקח בסימטא בעינן מדידה, והגר"א שם למד כן ממש"כ הרמב"ם שם בה"י דגם במדה של לוקח בעינן שנתות, והרמב"ם שם הרי איירי בסתמא, וא"כ מ"ט בעינן שנתות, ובע"כ דגם בכליו של לוקח בעינן מדידה, אך לכאו' יש מקום לפרש ד' הרמב"ם עפי"ד הרמ"ה, דאף כשמכר לו בסתמא, מ"מ כל שבאו למדוד במדה, ודאי דהוי כל המדה מקח א'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחי' הגרע"א ב"ב דק"ז. הק' כן, מדינא די' שדות וכו' דקנה כנגד מעותיו, ומדינא דעייל ונפיק אזוזי דקנה כנגד דמיו, ועיי"ש שכתב דכיון שמשך המעות במקצת הו"ל כמו משכו בפניו שכתב הנמו"י דקנה דגלי דעתי' דניח"ל, עכ"ד, וזה כמו שתירץ רבינו יונה, אך בד' הרמב"ן ובד' הרמ"א אי"ז מתישב, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-4)