41 נטל_פ ג - רשימות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

מוצש"ק ויגש אור לה' טבת תשע"ד

א] בדעת הר"ן, עמש"כ הגרע"א בכ"ד דשרי אף בדליכא רוב היתר, והחזו"א הק' ע"ז ממש"כ הר"ן לגבי שרצים דכל ההיתר הוא משום דבטל ברוב, אך י"ל בפשוטו, דשאני שרצים שאסרתם תורה אף שהן פגומין, וע"כ אף דלדעת הר"ן כל דהאיסור בתערובת והוא פוגם התערובת, אמרינן דהאיסור עצמו אינו אסור בכה"ג, מ"מ בשרצים דאסירי אף כשהן פגומין, ודאי דלעולם האיסור עצמו באיסורו קאי, והתם אין להתיר אלא בדאיכא ביטול ברוב ובאנו לאסור משום הטעם, ובזה אמרינן דהגם דאסרה תורה שרצים אף שאינם ראויים לגר, אין לך בו אלא חידושו, ולא אסרה תורה אלא את גוף השרצים ולא את טעמם.

והנה הב"י בסימן ק"ד כתב דבשרצים מודה הר"ן דשרי אף אם השביח יותר בגודל מידתו,[[1]](#footnote-2) והי' מקום לפרש דהיינו דלעולם לא חשיב זה כשבח, כיון שהשרצים עצמם אין ראויים כלל, ואף אם אינם ניכרים כ"כ ומכח זה השביח בגודל מידתו, מ"מ לא חשיב שהשרצים השביחו, ועי' בביאור הגר"א סימן ק"ד סוסקי"א דמבו' כן בדבריו, עיי"ש, אך להנ"ל א"צ לזה, דכל מש"כ הר"ן דהשביח בגודל מידתו אסור הוא רק בגונא דהאיסור ראוי לגר, ובאנו להתיר משום דבתערובת אינו ראוי, וע"ז אמרינן דכל שהשביח בגודל מידתו ה"ה ראוי בתערובת, אך כל שהאיסור עצמו אינו ראוי לגר, ואמרינן דלא חידשה תורה לאסור טעמו, הרי נמצא דטעמו הוי טעמא דהתירא, וממילא דאינו אוסר תערובתו כלל, ול"מ מידי מה דהשביח בגודל מידתו, דמ"מ הרי הטעם אינו אסור כלל, דכל הא דמהני מה שהשביח בגודל מידתו, הוא רק בגונא דהטעם הוי טעם האסור, ובאנו להתיר משום דהאיסור פוגם בתערובת, אך כל דהטעם אינו טעם האסור, ל"מ מידי מה דהשביח בגודל מידתו.

ב] אך בעיקר דרך זו בדעת הר"ן, צע"ג ממש"כ הר"ן בב' כוסות, דכיון דהאיסור בפנ"ע הי' פוגם שרי, והניחא אי נימא דהתירא דנטל"פ הוא משום דליכא ע"ז חשיבות דטעם, י"ל דכיון דהאיסור בפנ"ע אין בידו ליתן טעם לשבח, אינו אוסר, ואף דבצירוף ההיתר הוא נטל"ש, י"ל דדמי לכל איסור והיתר ממין א' שנתערבו באינו מינו, ואין בהאיסור עצמו כדי נתינת טעם, דמוכח ממתניתין רפ"ב דערלה דאי"ז אוסר, אך אי נימא דההיתר הוא משום דאינו נהנה מהאיסור כשהוא בתערובת, הרי דל"ש כן כלל בכה"ג דהוא נהנה מן האיסור וחפץ בו.

והראוני בקה"י במכילתין שעמד בזה, וכתב עפי"ד הפמ"ג דהתם אין ההיתר משום נטל"פ, אלא דחשיב כקיוהא בעלמא, ואין ע"ז חשיבות נתינת טעם, ולפ"ז יש לקיים ד' האחרונים שהביא היד יהודה סימן ס"ט סוסקס"ג שהתירו ביין שנתערב בתבשיל אם יש במים שבתבשיל ו' כנגד היין, - אך אכתי צ"ע ממש"כ בחי' הר"ן בשאור של איסור ושל היתר, שיש בכל א' כדי להחמיץ, דאף מקצת חימוץ חשיב כמחמץ ואך דהוי נטל"פ, וכל שנתערב עמו שאור של היתר, כבר אי"ז נטל"פ, ומ"מ לר"ש שרי, הגם דודאי הוא נהנה מן השאור של האיסור, וצ"ע בזה.

ובעיקר דינא דב' כוסות, צ"ע, דא"כ אטו נימא דהנותן מלח בתבשיל יהא חשוב כנטל"פ, כיון דאם הי' מים לבדם הי' המלח פוגם בהן, ועד"ז הוא בהרבה מן האופנים, ועי' יד יהודה שם שעמד ע"ז, וכתב לחלק, דשאני לגבי כוסות דטעם האיסור בפנ"ע ל"ה נרגש כראוי, עיי"ש, וצ"ב עוד הטעם בזה.

ג] בד' הרשב"א בזה צ"ע, דהר"ן כתב בדעתו דעיקר התירא דנטל"פ הוא משום ביטול ברוב, וטעמו אינו אוסר משום שהוא פגום, אך בד' הרשב"א שלפנינו לא נתפרש דבעינן בזה לביטול ברוב, ואדרבה ממש"כ דמסתברא דאם ליכא רוב אסור, ובקצר כתבו דיראה לי כן, ופירש הטעם דכאילו הוא בעיני', נראה דל"ב ביטול ברוב, ורק לגבי שרצים בדף כ: כתב דבעינן לביטול ברוב.

ונ' לדון בביאור ד' הרשב"א, דלעולם עיקר התירא דנטל"פ הוא כמש"כ הר"ן, דבמצב זה דתערובת אינו נהנה ממנו, וע"כ חשיב כאינו ראוי לגר, והא דקשיא לי' להרשב"א הוא, דכיון דמדינא דטכ"ע אסרה תורה להיתר שיש בו טעם איסור, הרי דכיון דהוא ראוי לגר, הי' בדין לאסרו, ול"מ מה דאינו נהנה מן האיסור, שהרי הוא נהנה מן ההיתר שיש לו טעם איסור, וע"ז הוא שכתב הרשב"א דכל דהאיסור פוגם לי"ב לדינא דטכ"ע, כיון שאינו משביח אלא פוגם, ובזה מתפרש ל' הרשב"א דף יט. ודף כ. שהעמיד הנידון על היתר שיש לו טעם איסור, שלא אסרתו תורה כשהאיסור פוגם בו, ודו"ק. - וע"כ דן הרשב"א להתיר אף בדליכא רוב, ואך שכתב דכל דליכא רוב הוי כאילו הוא בעינו, וכיון שהוא עצמו ראוי, ל"מ מידי מה שהוא פוגם את ההיתר, וזה כמש"כ ביד יהודה ק"ג סק"ז לדעת הר"ן.

והנה אמנם בשרצים הוצרך הרשב"א לביטול ברוב, והיינו משום דבשרצים דאסרה תורה אף שאינם ראויים, הרי דאף בתערובת יש לאסור משום האיסור עצמו המעורב, וזהו הא דקשיא לי' להרשב"א שם, וע"ז כתב הרשב"א דכל דאיכא ביטול ברוב, ובאנו לאסור משום הטעם דאוסר את ההיתר, הרי דכל דהוא פוגם את ההיתר אינו אוסרו.

אך אכתי אי"ז מתישב היטב, דאחר שהצריך הרשב"א שיהא רוב היתר, א"כ הרי אין מקור לחדש דיש היתר בפנ"ע על האיסור בתערובת כשאינו נהנה ממנו, שהרי יל"פ דבכל איסורין הוי ההיתר כשרצים, דכיון דגופו בטל ברוב, ובאנו לאסור משום טעמו, הרי דכל שהטעם פוגם אינו אוסר את ההיתר. - וכנראה דאה"נ הוא כן, אך מ"מ ל"ה הדבר מוכרע להרשב"א, דשפיר הי' מקום לפרש דגם אם ליכא רוב איכא היתר על האיסור עצמו, וכנ"ל.

ד] בתורי"ד בדס"ט. כתב, ז"ל, האי אימרטוטי אמרטיט, אי קשיא ואע"ג דאכיל מני' לישתרי משום נבלה שהסריחה, שאין לומר דס"ל דחידוש היא דא"כ אמאי קא מבעי' לי' נפל לגו חלא מאי כיון דחידוש הוא אע"ג דלא משבח לי' אסור, תשובה י"ל דס"ל דלאו חידוש היא וחזי לאכילה והכא משום דחומץ צומתו ולא מסרח, א"נ י"ל נבילה סרוחה שריא מדאורייתא ואסורה מדרבנן אבל נ"ט לפגם שרי אפילו מדרבנן, והאי דאסתייע לעיל מנבילה סרוחה ה"ק כיון דנבילה סרוחה שריא מדאורייתא נטל"פ שרי אפילו מדרבנן כיון שאין ממשיתו של איסור קיים, עכ"ל.

ומבו' בדבריו כמה מילי, חדא, דס"ל כדעת הרא"ה, דכל דאסרתו תורה בפגמו אף נטל"פ אסור, וטעמא דמאן דשרי בעכברא כשהוא נטל"פ, הוא משום דס"ל דהעכבר עצמו אינו פגום, וזהו דקשיא לי' דכיון דכשנפל לתוך חומץ ה"ה פגום, א"כ אף אם הוא קיים בעינו יש להתירו.

ומחודש עוד בדבריו, דנטל"פ חשיב כנבילה שאינה ראוי' לגר לגמרי, וע"כ אף אם האיסור בעין ה"ה מותר, וזהו דקשיא לי' דא"כ מה לי דאמרטוטי אמרטט.

ומש"כ בתי' קמא דהחומץ צומתו, צ"ע, דא"כ אף אם לא אמרטוטי אמרטט יש לאסור, משום דהוי נטל"ש, ומאי משני דאמרטוטי אמרטיט, דממ"נ, אם החומץ צומתו, בדין לאסור אף אם לא אמרטט, ואם אין החומץ צומתו בדין להתיר אף אם אמרטט.

וז"ל הריא"ז שם, נרקב העכבר ונתמרטט במשקין הרי אלו אסורין אפי' ביותר מס' שמא יבא כעדשה מן השרץ לתוך המשקין והשרץ שיעור בכעדשה, ונראה בעיני שלא אמרו כן אלא בחומץ ובשכר שהוא צומתו ואינו מסריח, אבל בשאר משקין שהוא מסריח בהן, אפי' יבא מן השרץ לתוך פיו אין בו איסור תורה אלא מדברי סופרים, ואין לגזור בדברי סופרים שמא יבא לתוך פיו ומסננן והן מותרין, עכ"ל.

ה] בחי' הריטב"א דס"ז: כתב, ז"ל, ואינה נאכלת מפני זה, פירש"י ז"ל וכו', נראה מדבריו לכאורה דלא חשיב נטל"פ אלא כשיש שם פגם קצת ניכר לחיך, אבל זה אינו וגיעולי גוים דקדרה דלאו בת יומא תוכיח דאין פגם כלל נרגש בה ואפ"ה שרי, וכן אמרו לגבי קורט של חלתית ושמן ודבש של גוים אי משום גיעולי גוים נטל"פ הוא, אלא ודאי כל שידענו שאין נאות לו ואילו היה מרובה היה פוגמו לחיך נידון בנטל"פ ואע"פ שאינו נרגש, ואפשר שגם לזה נתכוון רש"י ז"ל וכו', עכ"ל.

ובס' בדה"ש סימן ק"ג ס"ב ד"ה אלא אפילו, כתב דהפוסקים לא הביאו לזה, ונראה דקי"ל כפשט ד' רש"י דכל שאינו פוגם עכשיו אף פגם קטן, ה"ז אסור.

והנה אמנם בעיקר ד' הריטב"א נראה בביאורו, דהנה בחי' הריטב"א לעיל דל"ט. כתב דאין לאסור בקדירה שאינה בת יומא אף בחלתית דחורפי' מחליא לי' לשבח, ז"ל, דאם איתא דהכא משום איסור בלוע שאינו בן יומו הוא, "הרי כשנפגם בעודו בלוע יצא מכלל איסור", וכי הדרא ומחליא לי' אגב חורפא דחלתיתא מאי הוי, ה"ז כמבשם נבלה סרוחה או מבשם את העפר דשוב אינו חוזר וניעור, עכ"ל, וכ"כ הרא"ה שם, ומבו' בדבריהם דנבילה שאינה ראוי' לגר שהשביחה, אינה אסורה, וזה כד' החוו"ד בסימן ק"ג, ועי' פמ"ג שם שפ"ד סק"ב במש"כ דיבש בעץ שנימוח חוזר ואוסר, דלכאו' מבו' לא כן, אך י"ל, דכל דבריהם הוא רק כשבישם אותה, דהשבח הוא ע"י דבר מבחוץ, וע"כ אכתי קיימא בהתירא דנבילה שא"ר לגר, אך בדבר היבש כעץ שנימוח דה"ה נעשה בעצמו דבר הראוי, י"ל דה"ה חוזר לאיסורו.

ומבו' בד' הריטב"א, דס"ל כדעת הרא"ה דבקדירה שאינה בת יומא הבלע אינו ראוי כלל, וע"כ אינו אוסר, וכ"נ גם בל' הריטב"א בסוגיין בהמש"ד שכתב, ז"ל, והוי יודע דנטל"פ שהוא מותר שוה הוא בכל האיסורין ואפילו באיסורי משהו, דהא בגיעולי גוים שם כל האיסורין יש בו, "וכן בדין דכיון שפגמו עושה אותו כאילו נתבטל ונסתלק איסורו ממנו והוי כעפרא" מה לי איסור משהו ומה לי שאר איסורין, עכ"ל.

אך לפ"ז אין מתישב מה שהביא הריטב"א מקדירה שאינה בת יומא דאף אם אין הפגם ניכר ה"ה מותר, ולהנ"ל הרי שאני קדירה שאינה בת יומא דהבלע עצמו אינו ראוי כלל, וע"כ אינו אוסר, ומה לי דבתערובת אינו ניכר הפגם, ומשא"כ בחומץ שנפל לתוך גריסין וכיו"ב, דכל ההיתר הוא משום דבתערובת זו ה"ה פוגם, שפיר י"ל דבעינן שיפגום קצת, וצ"ע בזה.

שו"ר בחי' הריטב"א לקמן דע"ג., ז"ל, והא דקתני יין במים בנו"ט, נראה דהיינו בס' כשאר איסורין וכו', ולא חשיב נטל"פ כיון שהוא במינו נאות במים ואין הפגם אלא מפני רבויו, עכ"ל, ולכאו' נ' דהריטב"א לטעמי' אזיל, דאין לנו לדון אם בפועל ה"ז פוגם, אלא אם הוא נאות לו או אינו נאות לו, אך לדעת החולקים שם ע"ד הריטב"א, וס"ל דחשיב כנטל"פ, אף דהוא נאות לו, י"ל דה"נ להיפך, אף אם אינו נאות לו, מ"מ כל שאינו פוגם בפועל לא חשיב כנטל"פ, ודו"ק.

ו] בד' הרשב"א בתוה"ב הארוך והקצר מבו' ב' טעמים בהא דבבלוע שרי אף אם אין ההיתר רוב, חדא, דבבלוע כל האיסור הוא משום טעמו, ועוד דהא דמשערינן בכולו חומרא הוא וכו', ובשו"ע כתב לטעמא קמא, אך הש"ך כתב לטעמא בתרא, וכ"כ הפליתי שם סק"ז והפמ"ג במש"ז סק"ג והגרע"א בתשו' סימן כ"ז.

והנה טעמא בתרא צ"ב, דכיון דהחמירו לשער בכולו, א"כ מה לי דאם טעמו ואין בו טעם מותר, הרי התם הוא משום דמזה חזינן דאינו רוב, וכ"ז דוקא כשטעמוהו ואין בו טעם, אך מה יועיל דהוא נטל"פ.

ונראה דצל"פ בזה, דהנה בביאור טעמא קמא מבו' בד' החוו"ד, דלעולם גם בבלוע יש ממשות דציר, ואך דכנגד זה ודאי איכא רוב, ואך שבאנו לאסור משום מידת הטעם, דבזה החמירו לשער בכולו, ובזה הוא דאמרינן דכל שהוא פגום לי"ב לדין טעם, ובזה ניחא מה שאסר הרשב"א בכ"ד נטל"פ בחמץ אף בבליעת כלים, ויש שעמדו דאי"ז מתישב לטעמא קמא דהרשב"א, ולהנ"ל ניחא דבחמץ יש לאסור משום הממשות הבלועה.

ולפ"ז י"ל דבדרך בתרא ס"ל להרשב"א דלא סגי בזה, והיינו משום דבפשוטו נראה דאם נפלט ציר מאיסור ועמד בפנ"ע ואח"כ נתערב בתבשיל של היתר שיש בו ס' כנגד הציר, ה"ז מותר, ולא אמרינן דהציר יש בו טעם יותר ממידתו, דלעולם לא החמירו חכמים ביותר מס', וא"כ ה"נ בבלוע בקדירה, אם אין ממשות הקדירה ככולו, ל"ה לנו לאסור מכח מה שמידת הטעם מרובה, שהרי אם הי' יוצא הבלע תחילה ועומד בפנ"ע, ואח"כ הי' מתערב בתבשיל שיש בו ס' כנגד ממשות הבלע הי' מותר, וע"ז כתב הרשב"א, דלעולם החמירו חכמים לדון כאילו כל הקדירה מלאה מן הפליטות, ואך דכל מה שהחמירו חכמים לדון כך, הוא משום דיש לחוש דמידת הטעם דהבלע הוא כנגד כולו, וע"כ הגם דלעולם סגי בס' כנגד הממשות ואין אנו דנים כנגד מידת הטעם, מ"מ מכח זה החמירו חכמים לדון דכל הקדירה מלאה מן הפליטות, אך כל שהוא נטל"פ ואין לאסור משום הטעם, אין להחמיר דכל הקדירה מלאה מן הפליטות, - וזהו שהביא הרשב"א מהא דכשטעמוהו ולא נתן טעם מותר, ואף דל"מ טעימת קפילא בפחות מס', והיינו משום דבכה"ג דלא נתן טעם, לא החמירו לדון דכל הקדירה מלאה מן הפליטות, וה"נ בנטל"פ דכוותה.

ז] בבדה"ש סימן ק"ג ס"ב ד"ה אם השביח, כתב להתיר בהשביח ולבסוף פגם אם נפגם לגמרי עד שאינו ראוי לגר, ואף לדעת הסוברים דנבילה שאינה ראוי' לגר אסורה מדרבנן, שאני הכא דל"ש בזה אחשבי', עכ"ד, - אך לכאו' אי"ז טעם להתיר, שהרי הא דהשביח ולבסוף פגם אסור, כתב בחי' הר"ן דהוא מדינא דחנ"נ, וע"כ אינו ניתר עד שיעשה ההיתר אינו ראוי לגר, ומבו' דל"מ הא דהאיסור עצמו יחזור ויעשה אינו ראוי לגר לגמרי, אלא בעינן שההיתר יהא אינו ראוי לגר, וא"כ שפיר י"ל דאף אם נעשה אינו ראוי לגר ה"ה אסור, כמו שאסרו חכמים בכל האיסורים שנפסדו ונעשו אינם ראויים לגר.

אך באמת בד' הר"ן נראה להדיא דאם נפסל לגמרי שרי באכילה אף מדרבנן, וי"ל דהוא משום דס"ל דלא אסרו חכמים נבילה שאינה ראוי' לגר, וי"ל עוד דאף אם בנבילה גמורה שנפסדה אסרו חכמים, מ"מ בהיתר שנאסר מכח תערובת האיסור לא החמירו חכמים לאסור, וצ"ע.

ואמנם נפ"מ במש"נ, דודאי אין להתיר כשנפגם אח"כ האיסור עצמו ונעשה אינו ראוי לגר לגמרי, ורק אם כל ההיתר נפגם ונעשה אינו ראוי לגר ה"ז מותר, וכ"נ להדיא בד' הר"ן שם, וכ"ה גם בד' ההשלמה, עיי"ש, וזה דלא כמו שנקט בבדה"ש שם סקכ"ד דגם בכה"ג שרי, וכל מש"כ בביאורים שם דבכה"ג ל"ש אחשבי', הוא רק בכה"ג דהאיסור עצמו נפגם לגמרי, וההיתר לא נפגם לגמרי, דבכה"ג לא אחשבי' להאיסור, וכמדומה דהוא שגגת הוראה.

] מש"כ הגרע"א בגל' הש"ך סימן ק"ג סקכ"ב דאיסור הפוגם בחיסרון מלח, מותר להרבות עליו ואח"כ להוסיף מלח, ולא חשיב כמבטל איסור לכתחילה, לכאו' הוא רק לטעמי' בביאור ד' הרשב"א, אך אם נפרש בד' הרשב"א דהא דנטל"פ שרי, הוא משום דהטעם עצמו חשיב כנבילה שא"ר לגר גמור, וכמש"כ היד יהודה, א"כ הרי נמצא דכל שהרבה עליו ואח"כ הוסיף מלח, חשיב כמבטל איסור, שהרי ע"י שהוסיף מלח נעשה הטעם לחפצא דאיסורא, וה"ה ניתר מכח מה שהוסיף עליו, וצ"ע בזה.

1. והנה אמנם בחי' הר"ן נראה להדיא שנחלק ע"ד הרשב"א גם בשרצים, דלא סגי במה שרבה האיסור על ההיתר, - אך י"ל דלא נחלק בזה אלא משום דאיכא כזית בכדא"פ, ולטעמי' התם דכל דאיכא כזית בכדא"פ ודאי יש לאסור, ויל"פ דאי"ז משום דהשביח בגודל מידתו, אלא משום דכזית בכדא"פ הוי טעמו וממשו, והוי כאיסור בעיני', ול"מ הא דהטעם פוגם, וע"כ גם בשרצים יש לאסור, אך בדבריו בפי' הרי"ף חזר בו, ולא כתב לאסור בדאיכא כזית בכדא"פ, וע"כ שפיר התיר בשרצים כל דאיכא רוב היתר. [↑](#footnote-ref-2)