3. בדין ידו לא ניח וביאור תוס בעירובין
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב מאיר קאופמן

ט"ו אייר ע"ג

**סימן ג'**

**בביאור דין ידו המונחת ברשות אחרת**

**בגדר הדין דידו ברשות אחרת אינה מפסיקה באמצע מלאכה**

א]הגמ' אומרת ידו של אדם אינה לא כרה"י ולא כרה"ר ורש"י ביאר שהכוונה שזה לא נגרר אחרי הרשות של הגוף אמנם הראשונים תמהו על זה דאיך יתכן שיד אדם שנמצאת ברה"י ותהיה רה"ר הרי אפילו למעלה מעשרה ברה"ר זה לא רה"ר כיון שזה לא מקום הילוך רבים ולכן גרסו הפוך מרש"י וביארו שכוונת הגמ' שהיד של בן אדם לא נחשבת כמו המקום שהיא נמצאת בו כי אם היא היתה נחשבת כמו המקום שהיא נמצאת בו א"כ כשבעל הבית הניח ביד העני והעני הכניס היד היה צריך להיות חייב וכן כשהעני הכניס ידו לרה"י היה צריך להתחייב והנה מבואר שמצב זה שהעני נעמד אם החפץ בידו חשיב הנחה לחייב וזה לא נחשב כמו שזה עדיין לא הונח כי הוא מחכה שבעל הבית יקח את זה והסברא בזה שכל שזה שני בני אדם דנים כל אחד כמשהו חדש וזה כמו עמד לפוש וכן הגמ' שאומרת שעקירת גופו חייב אומרת שזה לא דומה לידו וגירסת הרבה ראשונים כי בתר גופו גרירא ומבואר שללא זה היה חייב דהינו שיש כאן הנחה שזה סיבה לחייב

והנה מבואר בגמ' לקמן ה: דאם אדם באמצע הילוך ד"א עמד זה מחלק המלאכה ומה שאחרי זה ממשיך ללכת זה לא סיבה לחייב ולצרף את הארבע אמות והנה לפ"ז צ"ע למה אם העני אחרי זה מניח ביד בעל הבית חייב הרי היה כאן הנחה לפני זה והיה מקום לדון שאם אדם הוציא ומצידו גמר את הענין ומחכה שהשני יקח כה"ג חשיב הנחה לחייב אבל אם חושב שהוא ימשיך המעשה חשיב באמת שלא היה כאן שום הנחה [וכמו שביאר החזו"א ק"ה סק"א] ולפ"ז גם אם בידו חייב אבל כל שדעתו להניח ביד בעל הבית אינו מתחייב עד שיניח

אמנם הרי הגמ' שואלת והא איתעבידא מלאכה מבינייהו ומביאה דרשא ששנים שעשו פטורים ומבואר שאם שנים שעשו חיבים כה"ג היה חייב וצ"ע הרי לכאורא במצב זה גם אם הוא היה עושה דבר זה לבד לא היה חייב כי עשה הנחה באמצע וכן עיין רש"י במשנה שביאר שטעם האיסור מצד שזה עוקר וזה מניח דהינו שיש כאן מלאכה של שנים וכן הרי להניח ביד אדם שאחרי זה יעקור אין איסור דלא התחיל במלאכה וא"כ למה אסור לבעל הבית להניח בידו של עני ובהכרח שחשיב שאין כאן הנחה באמצע ויש כאן מלאכה על ידי שנים וצ"ע א"כ מה ראיית הגמ' שידו של אדם אינה כרה"י וכן מה הגמ' אומרת שזה לא דמיא לידו מצד שבתר גופו גריר הרי תיפו"ל שאין כאן הנחה

ובפשוטו מבואר מכאן דיש אופנים דאפילו שזה הנחה לחייב על זה אבל עדיין זה לא הנחה לחלק את המעשה לשנים שהוא לא יכול להצטרף אם ההמשך [וכן הוא בחזו"א בכמה דוכתי ובפרט ס"ב סק"ז] ועיין חזו"א ס"ב סק"ד שהוכיח מהראשונים דלמ"ד שמתגלגל חשיב כהנחה וכן מעביר תוך ג' ה"ה אם העביר את כל הד"א בכזו צורה דהינו שאפילו שחשיב שיש כאן מעשה הנחה אבל זה לא מחלק את המעשה [אמנם בדוגמאות שמצאנו זה דין הנחה כגון קלוטה או מהלך כעומד או מגרר או תוך ג' והאדם מצד עצמו לא במצב של הנחה אבל כאן שסיבת ההנחה מצד מציאות הנחה בזה הוא חידוש גדול ששיך מצב שזה סיבה לחייב וזה לא מחלק ואדרבא מקושית הראשונים בקלוטה שכיון שזה מחייב בהכרח שזה מחלק חזינן לא כך וצ"ע אמנם יתכן שיש כאן סברא שלא בטלה עקירה הראשונה שלכן זה גם לא יחייב ורק כאן שהאדם הראשון גמר לכן זה מחייבו אמנם בראית הגמ' שידו של אדם אינו כרה"י כתב הרמב"ן שזה מנתן העני לידו של בעל הבית ולא מספיק מה שהכניס את ידו ומשמע שגם כה"ג שממשיך אפשר לחייב על החלק הראשון אמנם יתכן שמשמע שאם לא נתן אלא בעל הבית לקח פטור וצ"ע שם] [ועיין לקמן שהבאינו כן מהריטב"א לענין מק"פ]

אמנם עיין בלשון רעק"א בע"א על התוס' שניהם פטורים שביאר שחשיב שהחפץ לא נח כלל ולכן חשיב איתעבידא מלאכה מביניהו דהינו שבאמת עד כמה שיד של אדם פשוטה לרשות אחרת חשיבה כרשות שנמצאת א"כ זה היה נחשב שזה מונח אבל כיון שיד של אדם שפשוטה לרשות אחרת היא לא רה"י ולא רה"ר דהינו שאין לחפץ קביעות ברשות מסוימת זה עצמו סיבה להגדיר שהחפץ לא מונח והנה זה ודאי דדבר שמונח ממש לא שייך לומר כך אבל כאן שזה עדין באמצע פעולתו כה"ג כל שאין לו קביעות שמתיחסת לרשות מסוימת חשיב שהוא לא מונח ולפ"ז א"ש שיש כאן שנים שעשו וכן א"ש האיסור של בעל הבית להניח בידו של עני ועיין תוס"ר ה. ד"ה אלא שכתב דבעוקר מידו האחת ומניח ברשות השני פטור כיון שחשיב שהחפץ לא מונח ע"ש וכן עיין בדבריו ד: ד"ה בתר וכן הוא בלשון הריטב"א י"א. ע"ש והנה עיין תוס' שכתבו שגם לגירסא ידו לא נייח הכונה כי בתר גופו גריר ולכאורא לפ"ז מפורש שסיבת הפטור כי זה לא נח ברשות זו דהינו שיש כאן חיסרון הנחה וצ"ע

**בביאור סברת רעק"א שאגד יד לא מבטל קלוטה**

ב]והנה עיין תוס' צ"ב. שכתבו שלר"ע שקלוטה כמי שהונחה הסיבה שבהוציא העני ידו אם חפץ בתוכו לא חייב כי אגד יד שמיה אגד והקשה רעק"א אבל למה בלוקח מידו של בעל הבית חייב הרי כשעקר מידו של בעל הבית יש כאן קלוטה כמי שהונחה ברשות ואחרי זה לא חייב על מה שמוציא כי יש כאן אגד יד לבחוץ ותירץ שלא אומרים קלוטה רק לחומרא ולא לקולא ע"ש ומבואר בדבריו שהדין אגד יד לא מבטל את המציאות של קלוטה אמנם החזו"א ק"ה סקי"ב [וס"ב סק"ז] חלק וביאר שהדין אגד יד מבטל הדין קלוטה וע"ש שהאריך ולכאורא כונתו שהדין קלוטה רק מחשיב שהיה מעשה הנחה והרי כאן לא חסר במעשה הנחה דהרי אם ידו רה"י היה חייב אלא בהכרח שכיון שידו אגודה זה סיבה שלא יתחייב במצב זה וכן מבואר שמה שאחרי זה מניח זה סיבה לחייב וא"כ למה אם קלוטה כמי שהונחה זה אחרת וע"ש שכתב שדעת רעק"א שאגד יד זה כמו אגד כלי דהינו שיש כאן הנחה גמורה ברשות שזה נמצא ורק שזה אגוד לרשות השניה ולכן רק אם באמת אין מעשה הנחה שייך לדון שיתחיב על מה שמניח אחרי זה ולא למ"ד קלוטה כמי שהונחה וע"ש מה שהקשה על זה

אמנם הדבר קשה דהרי הבאינו דרעק"א עצמו כתב שמכח הדין אגד יד זה חשיב לא מונח ובהכרח כי אין לזה מקום מוגדר א"כ זה גם סיבה למ"ד קלוטה כמי שהונחה ולכאורא צ"ל שס"ל לרעק"א שרק עד כמה שכל סיבת ההנחה כי זה מונח ביד לכן כיון שהיד אגודה לרשות אחרת זה מבטל ההנחה וכנ"ל אבל למ"ד קלוטה כמי שהונחה שיש כאן הנחה מצד עצמו לגבי זה אין היד סיבה לבטל ההנחה של הרשות וזה רק מצד שיש כאן דין אגד יד [ולפ"ז מבואר שביד של עני יש שני סיבות לפטור א. מצד אגד יד ב. כי זה לא מונח אמנם שניהם מאותו יסוד דין שהיד גרורה אחרי הגוף]

**בדברי הריטב"א דבידו למעלה מעשרה פטור אם הניח**

ג]והנה עיין ריטב"א בעירובין כ. שכתב שכל הדין של הגמ' שאם הוציא ידו החוצה והניחה ואחרי זה יניח על הקרקע הוא חייב חטאת זה רק למטה מעשרה אבל למעלה מעשרה שזה מק"פ הוא פטור וצ"ב כוונתו הרי ממ"נ אם כה"ג חשיב הנחה א"כ גם למטה מעשרה שזה לא מקום פטור הרי היה הנחה בידו וא"כ מה שמניח אחרי זה, זה לא סיבה לחייב ואם זה לא חשיב הנחה א"כ למה במקום פטור זה אחרת הרי מפורש בגמ' שהעוקר ברה"י ועבר במקום פטור ואחרי זה הניח ברה"ר חייב ובפשוטו מבואר מכאן שיש כאן סוג הנחה שלא מחלקת המעשה אמנם עד כמה שזה במקום פטור זה סיבה לפטור וכמבואר בגמ' ה: שדנה מסברא שכל שעבר במקום פטור פטור וגם למסקנא כל זה כשהחפץ לא הונח כלל אבל אם היה הנחה שבכחה לחיב אפילו אם שלא במקום פטור היא לא סיבה לפטור כאן זה סיבה לפטור ובפשוטו הביאור שזה שינוי מצורת העשיה [וחזינן כאן גם כצד א' שיש כזה מושג שזה מעשה הנחה שאין בכוחו לחלק]

והנה לכאורא אם הדין שידו של אדם לא חשיב הנחה כלל שכיון שהיד ברשות אחת והיא אגודה לרשות אחרת חשיב שאין כאן רשות מוגדרת ולכן חשיב שזה לא מונח א"כ לכאורא זה גם סברא למעלה מעשרה שמצד היד זה מונח במק"פ ומאידך זה נגרר אחרי רה"י ממילא זה סיבה שזה לא יחשב מונח ולכאורא מבואר מהריטב"א שנקט שיסוד הדין ידו שזה הנחה שלא מחלקת אבל יש כאן מציאות של הנחה ולכן כשזה במקום פטור זה סיבה לפטור וכנ"ל [אם לא שנחדש שדבר שמצד עצמו הוא מונח ורק מחמת סיבה צדדית לא חשיב שזה מונח זה מספיק לחלק במקום פטור אמנם זה לא מסתבר דמהיכי תיתי לריטב"א כך]

**בביאור דברי התוס' בעירובין כ.**

ד]והנה מבואר במשנה שלא יעמוד אדם ברה"ר וישתה ברה"י וכן הפוך אלא א"כ הכניס ראשו ורובו ומבואר בגמ' שמעיקר הדין מותר ורק זה אסור מצד גזירה דרבנן שמא יכניס המים בכלי לרה"י והקשה רש"י למה זה לא אסור מעיקר הדין שהרי הוא עוקר מרה"ר וזה נח ברה"י ותירץ רש"י שזה נח בפיו דהינו שפיו הרי עומד ברשות שעקר ומצד זה אי אפשר לחייב אמנם צ"ע למה שלא יתחייב על מה שזה יורד למעיו ועיין ריטב"א בעירובין שישב שזה מתגלגל מאליו ולא חשיב מעשה שלו [והוא חידוש שפעולה זו לא מתיחס אליו ויתכן שזה רק בהוצאה שזה מלאכה גרועה עיין סימן א'] ובבית מאיר דן שזה כוונת רש"י אמנם עיין תוס' שכתבו שס"ל לרש"י שפיו הוי מקום פטור וממילא מה שעוקר אחרי זה משם למעיו זה ממקום פטור ואין איסור וע"ש שביארו למה אין כאן האיסור להחליף ברשיות דרבנן וכתבו שלפ"ז מותר לאדם שהוציא פיו לרה"ר לרוק שם כיון שהרוק נח במקום פטור והקשו מהגמ' דמבואר שמוציא ידו והניחה ואחרי זה זרק חייב חזינן שזה לא חשיב שנח במקום פטור [ובריטב"א בשבת י"א כתב לחלק בין פיו שחשיב נח לידו שלא חשיב נח ע"ש] ותירצו שיש הבדל אם הניח במקום פטור או שזה מאליו שם

והנה עיין בית מאיר שתמה על זה למה שזה יהיה מק"פ ורצה להעמיד שכל דברי תוס' למעלה מעשרה אמנם הקשה שהרי דין המשנה זה גם כשפיו ברה"י ואז הרי אין הבדל אם זה למעלה מעשרה או למטה מעשרה [וכן הוא בקרבן נתנאל] אמנם בפשוטו הביאור שכיון שמקום זה בתר גופו גריר ומצד שני הוא ברה"ר ממילא הוא מקבל שם של מק"פ וכן ביאר החזו"א ק"ה סקי"ב

והנה צ"ב מה תירצו שזה מק"פ הרי ממ"נ אם יש כאן הנחה א"כ זה מחלק המעשה ואין כאן איסור ואם אין כאן הנחה א"כ מה איכפת לי שזה מק"פ ויש מקום לומר שכונתם כריטב"א לעיל שעד כמה שמקום זה נחשב מק"פ ממילא זה מחלק משא"כ אם זה לא מק"פ אין כאן הנחה שמחלקת אמנם לכאורא אם ס"ל שזה סוג הנחה שמחלקת במקום פטור וכנ"ל שזה שינוי בצורת המעשה מה זה משנה איך זה הגיע למקום זה אם ממילא או לא ובפשוטו כל סברת התוס' לגבי להגדיר שיש כאן חלוקה במעשה שכה"ג שלא עשה מעשה הנחה מיוחד במק"פ זה לא סיבה לחלק המעשה ולפ"ז הדרא קושיא מה זה משנה אם זה מק"פ או לא

ולכאורא כוונתם כנ"ל מרעק"א דהרי יש כאן דבר שצריך להחשב הנחה ורק כיון שזה מקום שמשתייך לשני רשיות לכן חשיב שזה לא מונח אמנם עד כמה שנגדיר שזה נחשב מקום פטור ממילא אין סיבה שזה לא יחשב מונח וכמו אם היד היתה רה"י שזה היה נחשב מונח ולזה חידשו שיש מצב שזה לא מחלק [ולפ"ז מבואר שס"ל שמקום פטור זה לא סיבה לפטור וצ"ע] והנה הם עצמם שם פליגי על רש"י ונקטו מכח הגמ' שהיד זה לא מקום פטור ולכאורא לפ"ז באמת הגדר שחשיב שזה לא נח כלל וכנ"ל מרעק"א

והנה עיין בית מאיר שהקשה על התוס' שזה מק"פ א"כ למה בבעל הבית שלוקח מידו של העני חייב הרי היה כאן הנחה במקום פטור ומה זה שונה מאדם שמניח בפיו וחוזר ושותה והביא מהאבן העוזר שבמשנה מדובר שמיד מכניס ולא מפסיק אבל אם נח רגע באמת אין איסור ותמה הבית מאיר מאן מפיס שבפיו זה לא מיד וכאן זה מיד והבית מאיר הביא מהר' מרדכי לישב שבמשנה הוא הניח אם היד שעקר משא"כ במים הוא לקח אם כלי והניח בפיו וכונתו כנ"ל שמה שזה מק"פ הוא רק סיבה עד כמה שהמעשה הוא לא המשך וכאן שזה ממש אותו המשך לכן אין כאן סיבה לפטור ובחזו"א ק"ה סק"ב כתב שרק במים שזה לא משיכת הגוף אלא זריקת המים לתוך גופו זה חשיב כמעשה חדש וביחס לעשיה זו אין זה המשך העשיה הקודמת אבל במשנה שמושך את ידו זה המשך המעשה הקודם וכה"ג זה לא סיבה לפטור

**בישוב קושית רעק"א**

ה]והנה עיין רעק"א שהקשה על תוס' שכתבו שזה מק"פ הרי הגמ' אומרת טעם אחרי כי זה לא נייח וזה כשיטתו לעיל שכונת הגמ' שלכן זה מוגדר כלא מונח [ויתכן שהגמ' שואלת מבעל הבית שהוציא ידו שבזה כתבו התוס' שזה לא סיבה להחשב מק"פ אמנם לנ"ל אין זה נכון דגם שם זה מק"פ רק שאין כאן הפסק באמצע המעשה] והוסיף שגם אם זה כוונת הגמ' שכיון שזה לא נייח לכן זה מק"פ א"כ מה הגמ' אומרת שזה לא דמיא לידו דהינו שהגמ' דנה שאולי טעם המשנה בגלל שעקירת ידו זה כעקירת גופו שזה לא עקירה ולא בגלל שזה מק"פ א"כ יקשה מהמשנה בעירובין למה מותר אם רובו בפנים הרי זה נח במעיו והרי לצד זה אין כאן הנחה במק"פ ושמעתי לדון שאולי פיו יותר נגרר אחרי גופו ושם גם אם בידו זה דבר לעצמו בפיו זה לא כך והחזו"א ק"ה ד' תירץ שכל מה שהגמ' דנה שבידו סיבת הפטור כי עקירת גופו זה לא סיבה לחייב זה מצד שעקירת ידו זה כעקירת גופו ועד כמה שדנים שיש כאן עקירה על היד והחפץ היד ודאי מונחות ברשות משא"כ במים שזה נגרר בתוך הגוף לגבי זה ודאי הוא נחשב מק"פ

**בדברי הראש יוסף בגמ' שדנה לאסור כי ידו ככרמלית**

ו]והנה הגמ' דנה האם רבנן עשו שידו יהיה כרמלית דהינו שמבואר שמעיקר הדין מותר להחזיר את ידו ורק מצד תקנה מיוחדת שזה כרמלית זה סיבה לאסור ועיין ראש יוסף ד"ה עוד רגע שהקשה הרי למעשה זה לא נח וא"כ מה יוסיף שזה כרמלית הרי זה לא נח ואם אסור להוציא מרשות גם אם זה לא נח שם א"כ גם ללא שזה כרמלית צריך להיות אסור כי מוציא מהרשות השניה והנה אם היד מק"פ א"ש הגמ' אבל אם זה לא מק"פ א"כ הרי זה באויר רה"י אמנם בפשוטו כל מה שזה לא נח הוא כנ"ל שכיון שהיד היא רשות לא מוגדרת לכן זה חשיב לא נח אבל עד כמה שרבנן הגדירו שליד יש שם של כרמלית דהינו שלא התחשבו בזה שזה נגרר אחרי מקום אחר ממילא אין סיבה שזה לא יחשב מונח וממילא אסור להכניס משם לרה"י או לרה"ר

**כמה הערות בהא דידו ברשות אחרת זה כמקום פטור או כלא נח**

ז]והנה מבואר בגמ' ח: דבעומד ברה"י ועוקר חפץ ברה"ר ומטלטלו ד"א חייב והגמ' מדמה את זה לדין עוקר חפץ ומעבירו למעלה מעשרה טפחים ותמהו הראשונים מה הדמיון ועיין חזו"א ס"ב סק"ה שכתב שלכאורא כיון שיש כאן אגד יד וגדר הדין שמקום זה הוא כמקום פטור א"כ א"ש הדמיון ואדרבא קשה למה באמת חייב הרי צריך שגם העברה יהיה ברה"ר ואין זה דומה בלמעלה מעשרה טפחים שתחתיו זה רה"ר ולכאורא היה מקום לומר דהנה גם אם זה מק"פ אבל האויר שמעליו הוא רה"ר ולפ"ז יש מקום לומר שבזמן שהיד זזה חשיב שהחפץ מונח ברה"ר ולא במק"פ דהרי בטל הנחתו והא ברה"ר וצ"ע בזה [ועיין סוגיא דמשא בני קהת]

עוד שמעתי להעיר דתוס' ח: ביארו מהר"ח שהגמ' דנה שבהחפץ מגיע נגדו זה נחשב מונח וצ"ע עד כמה דנימא דבידו ברשות אחת והחפץ ברה"ר זה כלא מונח א"כ אין סיבה שזה יפסיק המעשה ומשמע שזה נחשב מונח ואין סברא דמה שלחפץ אין מקום מוגדר חשיב שזה לא נח אמנם יתכן שכלפי הנחה גמורה זה לא שיך והגמ' דנה שכשהחפץ מגיע נגדו זה הנחה גמורה וצ"ע