כלים פי_א מ_ה
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"א מ"ה**

א] **עקרב של פרומביא טמאה ולחיים טהורים,** הרמב"ם פירש דהברזל המעוגל וכו' הוא הנקרא פרומביא וכו' ועקרב שלה הוא קצה הברזל וכו' ולחיים אלו הברזלים השטוחים וכו' ובהתחבר אלו בכללם הוא הרסן,[[1]](#footnote-2) עכ"ד, ומבו' בדבריו דיש ברסן ג' פרקים, פרומביא עקרב ולחיים, אך הר"ש פירש דהוא רסן הוא פרומביא, ולדעתו פרומביא אינו א' מן הפרקים, אלא הוא השם הכולל לעקרב ולחיים המחוברין, ולפ"ז אין ברסן אלא ב' פרקים, עקרב ולחיים, עוד נחלקו הרמב"ם והר"ש, דבל' הרמב"ם מבו' דאין הרסן ראוי לתשמישו בלא הלחיים, והיינו משום דבלא הלחיים היו הפרומביא והעקרב נופלין, אך הר"ש כתב דעושין כעין לחיים מצויירין, והרי דהן עשויין לנוי, וכ"ה להדיא בפי' הר"ש מכת"י בפי' קמא, ועמד בכ"ז במי"ט, ונת' עוד בזה להלן אות ב' ואות ד'.

ב] בטעם הא דהלחיים טהורין, נחלקו הראשונים, דהרמב"ם בפ"ט מכלים ה"א כתב, דהא דהלחיים טהורין הוא משום שאין להן שם בפנ"ע, וכ"כ הר"ש בכת"י בפי' בתרא, ובפי' קמא כתב הר"ש דהוא לפי שאינו עשוי אלא לנוי, וע"כ הוי כתכשיטי בהמה וכלים דטהורין, וכתב המי"ט, דהרמב"ם שלא פירש כן, אזיל לטעמי' דס"ל דהלחיים הם מכלל הרסן ואינו ראוי לתשמישו בלא הלחיים וכמש"נ לעיל אות א', והראב"ד בהל' כלים שם כתב דהוא משום שהלחיים אינם ממשמשי אדם, ול"ד לעקרב דהוא ממשמשי ידי האדם בבהמה, וכנראה היינו, דלא חשבינן דהעקרב והלחיים יחד משמשין את האדם, אלא העקרב הוא המשמש את האדם, והלחיים משמשין להחזיק את העקרב, וע"כ הוו כמשמשי כלים דטהורין, אך במי"ט פירש ד' הראב"ד, שכונתו כמש"כ הר"ש דאינם אלא לנוי.

?צ"ע לכל הדעות מ"ט דר"א דלחיים נמי טמאין, ולא נתפרש בזה בד' הראשונים?.

ג] והנה בסיפא תנן דבשעת חיבורן הכל טמא, ובטעמא דמילתא, הנה לפ"ד הרמב"ם ופי' בתרא דהר"ש דהא דהן טהורין בפנ"ע, הוא משום שאין להן שם בפנ"ע, הרי דהא דבשעת חיבורן הכל טמא יל"פ בתרי גווני, או משום דבשעת חיבורן נקרא הכל יחד רסן, ויש לכולו שם בפנ"ע, וכן נ' בל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ז, או משום דהא דכל שאין לו שם בפנ"ע טהור, הוא משום דהוי מקצת כלי, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פי"ב מ"ב ובפ"ט מכלים ה"א, וע"כ כל שמחובר הכל יחד מקבל הכל טומאה.

אך לפי' קמא דהר"ש דהא דהן טהורין בפנ"ע הוא משום דהוו תכשיטי בהמה וכלים, וכן לד' הראב"ד דהוא משום שאינם ממשמשי אדם, נ' דהא דבשעת חיבורן הכל טמא, הוא משום דהוו כיד, וכאשר כן מצינו בפירש"י שבת דנ"ב: שכתב בדין טבעת כלים, דבעודן מחוברות לכלי מיטמו עם הכלי, דהוי יד לכלי, דכל המחובר לו הרי הוא כמוהו.

ד] **וחכ"א אין טמא אלא עקרב, ובשעת חיבורן הכל טמא,** בפי' הרא"ש הק' דחכמים היינו ת"ק ול"ה צריך למיתני אלא ובשעת חיבורן הכל טמא, ובחי' הגר"א כתב דאתי לאפוקי שאר כלים, וגם משום סיפא דבשעת חיבורן הכל טמא, עכ"ל.

והנה במש"כ דהוא לאפוקי שאר כלים, וכ"ה באלי' רבה, והוסיף דת"ק ס"ל דשאר כלים שייכי לעקרב וטמאים, כתב במי"ט דזה מתישב טפי למש"כ הרמב"ם דג' כלים יש ברסן, פרומביא עקרב ולחיים, ולא נתפרש ברישא דין הפרומביא, וזהו דתנן דחכ"א אין טמא אלא עקרב, ואתו לאפוקי דאף הפרומביא אינה טמאה, אך עיי"ש שהעיר לפ"ז במש"כ הרמב"ם ברפ"ט מכלים כלישנא דת"ק דעקרב טמא ולחיים טהורין, ואם חכמים פליגי וס"ל דאף הפרומביא אינה טמאה, הי' לו להעתיק ד' חכמים דאין טמא אלא עקרב.

ובמש"כ דהוא גם משום סיפא דבשעת חיבורן הכל טמא, מ' דס"ל דת"ק פליג ע"ז וס"ל דלחיים טהורין אף בשעת חיבורן, וכ"כ בחי' מהרי"ח, אך מל' הרא"ש שכתב דל"ה צריך למיתני אלא "ובשעת" חיבורן הכל טמא, (ולא כתב "בשעת" חיבורן), מ' דהך מילתא הוא אף לת"ק, וזהו שהק' דהו"ל למיתני ברישא דבשעת חיבורן הכל טמא, ולא נתפרש טעם הפלוגתא בזה, וי"ל בזה לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ז דקרן פשוטה אינה מקב"ט אף בשעת חיבורה, משום דההדיוט יכול להחזירה, ואכמ"ל.

ה] בשבת דנ"ח: מייתי להא דתניא דניטלו ענבליהן עדיין טומאתן עליהן, ומפרש אביי דאף דכשניטלו ענבליהן לא חזו כלל, מ"מ עדיין טומאתן עליהן משום שההדיוט יכול להחזירו, ורבא פליג וס"ל דהוא משום דראוי להקישו ע"ג החרס, ודעת התוס' וש"ר שם דלדעת אביי מהני הא דההדיוט יכול להחזירו, דמה"ט ה"ז מקבל טומאה, אמנם דעת רש"י שהביאו הרמב"ן והרשב"א שם, דל"מ הא דההדיוט יכול להחזירו, רק שלא תפרח ממנו טומאתו הישנה, אך אינו מקב"ט מכאן ולהבא, וקשיא, דא"כ לדעת אביי מ"ט אין הלחיים מקבלין טומאה בפנ"ע, הרי אף דבפנ"ע לא חזו, מ"מ כיון שהדיוט יכול להחזירו, דמי לזוג דמקב"ט בפנ"ע אף דלא חזי, ולדעת רש"י דל"מ הא דההדיוט יכול להחזירו רק שלא תפרח ממנו טומאתו הישנה, ניחא, די"ל דכל הא דתנן דהלחיים טהורין, היינו שאינם מקבלין טומאה, אך אה"נ אם נטמאו בשעת חיבורן, לא פרחה טומאתן כשנתפרקו, ובחזו"א סימן י"ז סק"ד כתב דצ"ל דאיירי בשצריך אומן להחזירן, והניח בצ"ע.

והנה למש"כ הר"ש בפי' קמא דהא דלחיים טהורין הוא משום שאינו עשוי אלא לנוי ותכשיטי בהמה וכלים טהורין, וכן למש"כ הראב"ד דהא דלחיים טהורין הוא משום שאינם ממשמשי אדם, ונת' לעיל אות ד' דהא דבשעת חיבורן הכל טמא, הוא מדין יד, נ' דל"ק כלל, דע"כ כשאין הלחיים מחוברין אינם מקבלין טומאה, ול"מ מידי הא דההדיוט יכול להחזירן, דכל הא דפרקי כלים שההדיוט יכול להחזירן מקבלין טומאה, הוא רק בדהוו מעיקר הכלי, אך כל שאינם מעיקר הכלי, וגם בעודם מחוברין אינם אלא יד בעלמא, ודאי דכ"ז שאינם מחוברין אינם מקבלין טומאה הגם שההדיוט יכול להחזירן, וכ"ה להדיא בבעה"מ שבת דנ"ח:, אך קשיא למש"כ הר"ש בפי' בתרא והרמב"ם דהא דלחיים טהורין הוא משום שאין להם שם בפנ"ע, וע"ז קשיא, דאף בשאין להן שם בפנ"ע ואינם כלי בפנ"ע, מ"מ כיון שההדיוט יכול להחזירן מ"ט אינם מקבלין טומאה.

ו] ומצינו ישוב לזה בד' הגר"ח בפ"י מכלים, עיי"ש שכתב בתו"ד, ז"ל, דבזוג וענבל וכו' הא טמאין גם בנטלו ענבליהן, ומדמקב"ט בפנ"ע הרי בע"כ דחשוב כלי בפנ"ע, או דיש לו שם בפנ"ע, או משום דיש לו בית קיבול וכו',[[2]](#footnote-3) אלא דפרכת הגמ' הויא נטלו ענבליהן למאי חזו, ר"ל וא"כ אף דהוו כלי אבל אכתי אינן כלי מעשה, כיון דאינן ראויין לתשמישן, וע"ז משני הגמ' הואיל והדיוט יכול להחזירן ע"כ מקב"ט וטמאין, וכמש"נ דלענין דין תשמיש וכלי מעשה גם ב' כלים נפרדים שראויין לתשמיש ביחד טמאין ומקב"ט, עכ"ל.

והנה ד' הגר"ח מיוסדים על מש"כ לעיל מינה, דבהך דינא דבעי' שיהא ראוי לתשמיש גם ב' כלים נפרדים אם בין שניהם ה"ה ראויים לתשמיש ה"ה מקב"ט, והוכיח כן מהא דמהני הא דההדיוט יכול להחזירו, דזה ל"מ רק לענין שלא יהא חשוב נשבר ולענין שיהיו חשובין ראויין לתשמיש, אבל אכתי הרי הוו כב' כלים נפרדים שיחדיו הן ראויין לתשמיש ותניא דטמא, הרי להדיא דלא בעינן שיהא ראוי לתשמיש בפני עצמו, אלא כל שראוי לתשמיש עם שאר כלים שפיר חשוב כלי מעשה ומקב"ט, אך לגבי הדין כלי בעי' שיהא כל א' בפנ"ע חשוב כלי, ובלא"ה לא מקב"ט, דאין ב' חצאי כלים מצטרפין, וביאר שם, דזהו דינא דכל דיש לו שם בפנ"ע טמא, דכיון שיש לו שם בפנ"ע, הוי בפנ"ע כלי שלם, וע"כ הוא מקב"ט, ומשא"כ אם אין לו שם בפנ"ע, אז אין לו דין כלי כלל ואינו בר קב"ט, ואינו מועיל לו מה דחזי לתשמישי' בהדי אחריני, דמאחר שהוא בפנ"ע אינו כלי, אינו בר קב"ט, וכתב עוד, דאף בשיש לו שם בפנ"ע לא סגי בהכי, דהרי בקבלת טומאה בעינן דוקא כלי מעשה ובלא"ה לא מקב"ט, ואך דלזה מהני הא דההדיוט יכול להחזירו, דהוא ראוי לתשמישו בהדי החלק השני, עכ"ד.

ואשר זהו שכתב הגר"ח, דכל הא דבזוג מהני הא דהדיוט יכול להחזירו, הוא משום שיש לו שם בפנ"ע או משום שיש לו בית קיבול, וע"כ חשיב כלי בפנ"ע, ולחשבו ככלי מעשה מהני הא דההדיוט יכול להחזירו, אך כל שאין לו שם בפנ"ע ול"ה כלי כלל, ל"מ מידי הא דההדיוט יכול להחזירו, ולפ"ז ניחא הא דלחיים אין מקבלין טומאה, דהגם דההדיוט יכול להחזירו, מ"מ כיון שאין להם שם בפנ"ע, ולא חשיבי כלי בפנ"ע, ל"מ מידי הא דההדיוט יכול להחזירו.[[3]](#footnote-4)

ז] והנה במש"כ הגר"ח, דאף היכא שיש לו שם בפנ"ע, מ"מ כל שאינו ראוי לשימוש בפנ"ע לא חשיב ככלי מעשה ואינו מקב"ט, ואך דלזה מהני הא דההדיוט יכול להחזירו, דמכח זה חשיב ככלי מעשה, קשיא, דהאמנם כ"ה דעת אביי בשבת שם, אך הרי רבא פליג עלי', וס"ל דלא סגי בהא דההדיוט יכול להחזירו, אלא בעי' להא דיכול להקישו ע"ג החרס, וא"כ לדעתו מ"ט העקרב טמא בפנ"ע, הרי הגם דיש לו שם בפנ"ע, מ"מ כיון דלא חזי לתשמיש בפנ"ע, וכאשר כן נ' להדיא בל' הרמב"ם, וכמש"נ לעיל אות א', ל"ה כלי מעשה, ולא מצינו דהעקרב ראוי לתשמיש אחר בעודו מפורק, וקשיא כן בכל פרקי כלים, דאם יש להן שם בפנ"ע מקב"ט, ופירש הגר"ח דהא דחשיבי ככלי מעשה, הוא משום דההדיוט יכול להחזירו, וצ"ע דלדעת רבא דל"מ הא דההדיוט יכול להחזירו לחשבו לכלי מעשה, מאי איכא למימר, ואמנם בחי' הריטב"א בשבת שם נקט דגם רבא ס"ל דכל שההדיוט יכול להחזירו מקב"ט, ואך דס"ל דבזוג וענבל אין ההדיוט יכול להחזירו, ולפ"ז ניחא, אך הגר"ח שם כתב דדוחק לומר כן, וכבר עמד ע"ז בגליונות חזו"א שם.

אמנם מד' הגר"ח שם ד"ה והנה בסוגיא, יש ללמוד, דלעולם מודה רבא לאביי דכל שההדיוט יכול להחזירו חשיב ככלי מעשה אף כשהוא בפנ"ע, ואך דכ"ז הוא היכא דאף כשיתחברו זל"ז ל"ה חיבור גמור זל"ז, אלא חשיב דתשמישן יחד כשהן מפורדין, וע"כ שפיר חשיב כל א' בפנ"ע ראוי לתשמיש, כיון שהוא ראוי להשתמש בו יחד עם חבירו, אך כל שכשיתחברו זל"ז הוו חיבור גמור זל"ז, לא חשיב כל א' בפנ"ע ראוי לתשמיש, שהרי אינו ראוי לתשמיש כשהוא מפורד, וזהו דפריך רבא התם מהא דתניא דהזוג והענבל חיבור, דמזה שמעינן דהוו חיבור גמור זל"ז, וע"כ כל שנתפרק לא חשיבי כראויין לתשמיש, כיון שאין ראוי לתשמיש בעודן מפורדין, אלא ע"י שיתחברו זל"ז, עייש"ה בדבריו, ולפ"ז ניחא דע"כ עקרב ושאר פרקי כלים שיש להן שם בפנ"ע מקב"ט בפנ"ע, דמודה רבא דכל שההדיוט יכול להחזירו חשיב ככלי מעשה, ורק בזוג וענבל הוא דס"ל דל"מ הא דההדיוט יכול להחזירו, משום דכשנתחברו הוו חיבור גמור זל"ז, וע"כ כל א' בפנ"ע ראוי לתשמיש, כיון שאין ראויין לתשמיש אלא כשיתחברו זל"ז.

?עמש"נ עפי"ז להלן פי"ג מ"ג אות ד'?.

1. ושמעתי לפרש, דמש"כ הרמב"ם דבהתחבר אלו בכללם הוא הרסן, טעמא קאמר, דמה"ט הוא דבשעת חיבורן הכל טמא, כיון דבשעת חיבורן יש לכולם יחד שם בפנ"ע, אך אלמלי כן לא היו הלחיים טמאין אף בשעת חיבורן, וכאשר כן נ' בד' הרמב"ם לקמן מ"ז, ונת' שם אות ?. [↑](#footnote-ref-2)
2. מש"כ הגר"ח די"ל דחשיב ככלי קיבול, וע"כ ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע, צ"ע, שהרי אין הזוג עשוי כלל לקבלה, דהגם שהעינבל בתוכו, מ"מ אין הזוג מקבלו, ובכלי קיבול שאין עשוי לקבלה בעי' שיהא לו שם בפנ"ע, וכדמוכח ממש"כ הרמב"ם לקמן פי"ד מ"ג ובפ"ט מכלים ה"ו, דהא דכסויי כלי מתכות טהורין הוא משום שאין להן שם בפנ"ע, וכן מוכח גם מהא דתנן לקמן מ"ח דלחיים אינם טמאין אלא בשיש בהן בית קיבול מים, והרי דבעי' שיהא הבית קיבול עשוי לקבלת מים, ולמש"כ הגר"ח שם דהא דבכלי קיבול ל"ב שיהא לו שם בפנ"ע הוא משום דלא גרע כלי מתכות משאר כלים דכל שיש לו בית קיבול הוי כלי, עכ"ד, לכאו' ל"ש ד"ז, אלא בשהוא עשוי לקבלה, דבשאר כלים כה"ג הוי כלי.

   ונ' לישב, שהרי אמרו בשבת דנ"ט. לחד מ"ד דהזוג ראוי לגמע בו מים לתינוק, ומכח זה הוא מקב"ט, ונ' דאף לאידך מ"ד דפליג וס"ל דלא סגי בזה, היינו רק לגבי תורת כלי מעשה, דאומרים בט"מ עמוד ונעשה מלאכתנו, ולא סגי בתשמיש זה לחשבו ככלי מעשה, אך לכו"ע סגי בזה לחשבו ככלי קיבול העשוי לקבלה, ול"ב שיהא לו שם בפנ"ע, ועי' להלן מ"ט אות ? שנתבאר להוכיח לזה מהא דהנזם שנפרק מקב"ט משום כלי קיבול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ?והחזו"א שעמד ע"ז והוצרך לפרש דלחיים צריך אומן להחזירן אזיל לטעמי' שכתב בגליונות לחי' הגר"ח שם דזוג ועינבל נקראו זוג ואין לכל א' שם בפנ"ע, ואפ"ה ס"ל לאביי דכל שההדיוט יכול להחזירו ה"ז מקב"ט, וא"כ ה"נ בלחיים, אם הי' הדיוט יכול להחזירו, הי' מקב"ט, אף שאין לו שם בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-4)