כיבוד כז רמד-רמה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

*יורה דעה*

*סי' רמד, טז - רמה, ב*

**שיעור כז'**

**הדינים הנידונים:**

* לפסוע על ראשי העם.
* בני תלמידי חכמים.
* להשיא בנו גדול קודם לקטן.
* גדולת המצוה ללמד בנו.
* אם יש דין ללמד בתו.
* אשה בדין זה ללמד את בנה.
* מה הוא מחוייב ללמדו.

**כבוד תלמיד חכם**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף טז] **בני חכמים ות"ח, בזמן שהרבים צריכים להם, מפסיעים על ראשי העם ונכנסים למקומם. ואין שבח לתלמיד חכם שיכנס באחרונה. יצא לצרכיו נכנס וחוזר למקומו**.

## לא שייך דין מפסיע על ראשי העם כשיושבים על ספסל

מקור הדין בגמרא בהוריות (יג:), בני חכמים ותלמידי חכמים בזמן שרבים צריכים להם מפסיעין על ראשי העם, יצא לצורך יכנס וישב במקומו. והנה בסמ"ע (חו"מ סי' ח ס"ק יט) ביאר שדין זה שייך דוקא בזמנם שהיו יושבים על הארץ, ולכך היה אסור לפסוע כשכולם יושבים על הארץ, משום שנראה כהולך על ראשם [ועיי"ש שכתב דה"ה בזמן הזה כשיושבין על ספסל ארוך זה בצד זה והשולחן לפניהם, לא יפסיע על הספסל לילך מאחוריהן, וכמו"כ יש ליזהר בתשעה באב שיושבים על הארץ שלא יעבור על ראשי עם].

## כשהרבים צריכים לו

ובגמרא ביבמות (קה:) הובא מעשה דרבי ישמעאל ב"ר יוסי פסע על ראשי עם, ואח"כ אבדן יצא לצורך מצוה וכשחזר פסע על ראשי עם, ונענש, וביאר הט"ז (סק"ז) דרבי ישמעאל ב"ר יוסי כיון שהיה חכם היו הרבים צריכים לתורתו, אבל אבדן לא היה לו מעלה זו. ועיי"ש בתוספות (ד"ה מי) דאף כשהרבים צריכים לו ושרי לו לפסוע, מ"מ יש לו לקצר דרכו כמה שיכול.

[סעיף יז] בני חכמים שאבותיהם ממונים פרנסים על הצבור, בזמן שיש בהם דעת לשמוע, נכנסים ויושבים לפני אביהם והופכים פניהם כנגד אביהם. ואם אין בהם דעת לשמוע, הופכים פניהם כלפי העם.

## שבני ת"ח יושבים לפניו

ועיין בט"ז שהוא כבוד לאביהם שישבו לפניו, ואף כשאינם מבינים יושבים לפניו, ויהיה באופן שיראו אותם. ויעוי' בערוך השולחן (סעיף יז) שכתב שכל זה הוא בזמנם, אבל בזה"ז אין כלל הסדר הזה.

## שמכבדים בני ת"ח

ועכ"פ חזינן כאן וכן בסעיף הקודם שיש כבוד גם לבני ת"ח, וכן מצינו בהלכות קריאת התורה (או"ח סי' קלו) בסדר הראוי לקרות לעלות לס"ת בשבת, שנותנים לת"ח הממונין על הציבור, ואחריהם לת"ח הראוים למנותם פרנסים על הציבור, ואח"כ לבני ת"ח שאבותיהם ממונים על הציבור.

[סעיף יח] היו ביחד חכם שמופלג בחכמה והוא בחור, וזקן שמופלג בזקנה והוא חכם קצת, בישיבה של דין או של תורה, הולכים אחר החכמה להושיב החכם בחור בראש ולדבר תחילה. ובמסיבה של משתה או של נישואים, הולכים אחר הזקנה להושיבו בראש. ואם החכם מופלג בחכמה והזקן אינו מופלג בזקנה, בכל מקום הולכים אחר החכמה. ואם הזקן מופלג בזקנה והחכם אינו מופלג בחכמה, בכל מקום הולכים אחר הזקנה, הואיל והוא חכם קצת. ואם אין שום אחד מהם מופלג, לא זה בחכמה ולא זה בזקנה, הזקן קודם בכל מקום.

## דין להשיא בנו גדול קודם לקטן

הש"ך (ס"ק יג) הביא מהב"ח, שפירש הכוונה במסיבה של נישואין דהיינו שיקדימו האח הגדול בשנים לנישואין, אף אם אחיו גדול ממנו בחכמה. ומבואר כן ברשב"ם (ב"ב קכ. ד"ה להלן) שבנות צלפחד נישאו לפי גילם, שהגדולה בשנים קודמת, כדכתיב לא יעשה כן במקומנו לתת הצעירה לפני הבכירה.

וע"ע בט"ז (יו"ד סי' רח סק"א) שמבואר בתוך דבריו שלהשיא בתו הגדולה קודם לקטנה הוא עדיף מרוב, ולכך אם אמר אחד מבנותיך מקודשת לי לדעת רבינו תם תולים שכוונתו לגדולה, אף שאין להכריע עפ"י הרוב [כמו שכתב הט"ז שם], מ"מ בזה דכתיב בקרא לא יעשה כן במקומנו וגו', א"כ אף אם קידש בסתם חשיב כמו שהוא אומר בפירוש הגדולה.

## כשהגדול מתעכב

אלא שמצאנו באגרות חזו"א (ח"א אות קסו) שכתב לאחד שאחיו הגדול התעכב ולא נישא, שנכון שלא ימתין. ובארחות רבינו (ח"א עמ' רעא) ביאר דעתו שכל החיוב להקדים הגדול הוא חיוב על האב, אבל האח הצעיר אין עליו איסור או קפידא להתעכב. אלא שהקשה על עצמו מדברי הרשב"ם הנ"ל גבי בנות צלפחד, דהתם הם נישאו בעצמן שאביהן הרי מת, ואעפ"כ מבואר ברשב"ם שלא נישאו צעירה לפני הבכירה. ובספר אגרות סופרים (סי' כט) הביא תשובה מהחת"ס שהחמיר בזה שלא להקדים קטן לגדול, וכתב שסיפר לו ר' נתן אדלר דבדידיה הוה עובדא ונכשל. ועיי"ש בארחות רבינו שהובא בשם המהרש"ם (ח"ג סי' קלו) שאם אחיו מבוגר ובמקום הדחק אין להמתין.

ודעת האגרות משה (אבהע"ז ח"ב סי' א) שכל דינו של הש"ך שלא להקדים הקטנה לפני הגדולה, זה דוקא כששניהם נשתדכו, דאז צריך להשיא את הגדולה קודם, שבזה שייך דיני קדימה אבל אם הקטן מצא כבר שידוך והגדול לא מצא, אינו מתעכב בשבילו, ועיי"ש שהאריך בזה.

## אם הגדול מוחל או שאינו רוצה לשמוע שידוכים

וכמו"כ נראה למעשה שאם אחיו הגדול מוחל שרי, וכן אם הגדול אינו רוצה לשמוע שידוכים מאיזה טעם, מותר לקטן להשתדך [והוא מצוי לפעמים כשהקטן רוצה לינשא קודם שיבוא לגיל עשרים, ואחיו הגדול ממנו עדיין אינו רוצה לשמוע שידוכים], שזה לא נחשב שהוא מקדימו, מאחר שהגדול אינו רוצה לינשא עכשיו. וכן הרגילות בכמה מקומות להשיא בנות בגיל מוקדם יותר מהבנים, ומקדימים הבת לאחיה הגדול ממנה [ועי' בארחות רבינו שם שכתב להתיר להשיא בת קטנה קודם לאחיה הגדול].

**סימן רמה**

[סעיף א] מצות עשה על האיש ללמד את בנו תורה, ואם לא למדו אביו חייב ללמד לעצמו **(ועי' להלן סי' רמ"ו סעיף ו').**

## מעלת המצוה ללמד את בניו

בקידושין (ל.) מבואר שלימוד עם בנו היא מצוה גדולה מאוד, ואיתא שם שריב"ל מיהר ליקח בנו ללמוד תורה, ומחמת המהירות נתן על ראשו סודר שאינו ראוי לו, ואמר שהמוליך בנו ללמוד תורה הוא כמו קבלת תורה מסיני. ועוד איתא שם שאמר ריב"ל כל המלמד את בן בנו תורה מעלה עליו הכתוב כאילו קבלה מהר סיני, ובירושלמי (שבת פ"א ה"ב) איתא מעשה בריב"ל שהיה לומד עם בן בנו כל ערב שבת, ופעם אחת שכח והלך למרחץ, ונזכר ויצא מהמרחץ ללמוד עם בן בנו, דהלומד עם בן בנו תורה כאילו קיבלו מהר סיני.

ועוד איתא בגמרא (בקידושין שם) שהאמוראים לא היו אוכלים קודם שהביאו בניהם לבית המדרש, וחזינן שהיא מצוה עדיפה משאר מצוות.

## החיוב ללמד בנו קטן מדאורייתא או מדרבנן

החיוב והנה מצוה זו ללמד בנו תורה היא מדאורייתא, ואפילו בבנו קטן כתב הרמב"ם (הל' ת"ת פ"א ה"א) שאביו חייב ללמדו תורה שנאמר ולמדתם אותם את בניכם לדבר בם, ומשמע שאף בבנו קטן הוא מדאורייתא, וכן מבואר בב"ח (אות א) שהוא דאורייתא. אולם בספר ארבעה טורי אבן (על הרמב"ם שם) כתב דמשמעות הגמרא (סוכה מב.) שכל החיוב ללמד בנו קטן תורה הוא ממצוות חינוך, ואי"ז אלא מדרבנן, וכתב שם שאפשר שהפסוק שהביא הרמב"ם אסמכתא הוא.

ובערוך השולחן (דין ה) מבאר אע"פ שכל מצוות חינוך אינה אלא מדרבנן, אבל מדאורייתא קטן אוכל נבילות ואין מצווים להפרישו, ואם כן מה שייך חיוב לימוד תורה לבנו הקטן שיהיה מדאורייתא. ותירץ דאין זה דומה לשאר מצוות, דבשאר מצוות אם לא יקיימם בקטנותו מ"מ יקיימם אחר שיגדיל, אבל בתורה אם לא ידע את התורה עד שיגדיל אז כשיגדיל יהיה כפרא אדם ויצא לתרבות רעה, דבאין תורה אין מצות.

## ללמד בתו תורה

והנה לעניין אם יש חיוב ללמד את הבת תורה, בגמרא (קידושין שם) איתא שדרשו חכמים ולמדתם אותם את בניכם, בניכם ולא בנותיכם. והנה בשו"ע או"ח (סי' מז סעי' יד) פסק דנשים מברכות ברכת התורה, ועיי"ש בבית יוסף שהביא כן מהאגור שביאר טעמו שאף שהמלמד בתו תורה כאילו מלמדה תיפלות (סוטה כ.), זה דוקא בתורה שבעל פה ולא בתורה שבכתב, וכן מבואר ברמב"ם (הל' ת"ת פ"א הי"ג), אלא דמ"מ אף שמותר לאדם ללמד את בתו תורה שבכתב, מכל מקום אינו מחוייב בזה, שהרי דרשו בניכם ולא בנותיכם. אכן עי' בביאור הגר"א (או"ח שם) שכתב שאי אפשר לבאר דנשים מברכות ברכת התורה מחמת שלומדים תורה שבכתב, דהא קרא צווח ולמדתם את בניכם ולא בנותיכם, והיאך תאמר וצונו, ונתן לנו. ולכך ביאר שהנשים מברכות ברכת התורה ככל מצוה שהזמן גרמא שנשים פטורות ורשאין לברך.

## החיוב ללמד בתו הלכות

ועכ"פ לכו"ע אין חיוב ללמד בתו תורה, אכן כל זה מדין מצוות ת"ת שאינו מחוייב ללמד בתו, אבל מ"מ מדין חינוך צריך ללמד את בנותיו הלכות ושאר דברים שצריכים שיעשו בדרך התורה. ובספר חסידים (סימן שיג) כתב ז"ל, דחייב אדם ללמוד לבנותיו המצות כגון פסקי הלכות, ומה שאמרו שהמלמד לאשה תורה כאלו מלמדה תיפלות זהו עומק תלמוד וטעמי המצות וסודי התורה אותן אין מלמדין לאשה ולקטן, אבל הלכות מצות ילמד לה שאם לא תדע הלכות שבת איך תשמור שבת וכן כל מצות כדי לעשות להזהר במצות. שהרי בימי חזקיה מלך יהודה אנשים ונשים גדולים וקטנים ידעו אפי' טהרות וקדשים, וזהו הקהל את העם האנשים והנשים והטף (דברים לא, יב), וזהו אתם נצבים היום כולכם לפני ה' וגו' טפכם נשיכם וגרך אשר בקרב מחניך (שם כט, י-יא), כדי שידעו עבדים ושפחות פסקי המצות מה לעשות ומה שלא לעשות.

## אשה פטורה מללמד בנה ומ"מ תתפלל על לימודם

ובחינוך (מצוה תיט) כתב שמלבד זאת שהאב פטור מללמד את בתו, כמו כן אשה פטורה מללמד לבנה, דכל שאינו בחיוב ללמוד אינו בחיוב ללמד. מיהו כתב שראוי לכל אשה להשתדל שלא יהיו בניה עמי הארץ, אף על פי שאינה מצווה מדין התורה, ושכר טוב יש לה בעמלה. ורבינו יונה (אגרת התשובה דרש השלישי אות נט) כתב שאשה צריכה להתפלל על בניה שיהיו ת"ח ויראי שמים, ואח"כ גם לאחר שתמות עדיין כאילו היא בחייה והיא עושה מצוות.

**[סעיף ב]** היה הוא צריך ללמוד ויש לו בן ללמד, ואין ידו משגת להספיק לשניהם, אם שניהם שוים הוא קודם לבנו, ואם בנו נבון ומשכיל מה שילמד יותר ממנו, בנו קודמו, ואף על פי כן לא יבטל הוא.

## ב' מצוות הם, ללמד בנו, וללמד עצמו

דין זה הוא לשון הרמב"ם (ת"ת פ"א ה"ד), והכס"מ עמד על זה למה כתב הרמב"ם שאף באופן שבנו קודם לא יתבטל האב, והא ודאי לא יתבטל מאחר שהוא לומד עם בנו, וכתב הכס"מ דנראה דב' מצוות הן, ואע"פ שלדעת הרמב"ם בספר המצוות (עשה יא) הכל מצוה אחת אבל בפרטות יש כאן שני עניינים, ולכן צריך גם ללמד לעצמו. אבל דעת הרס"ג (מצוה יד-טו) וסמ"ק (מצוה קה-קו) מנו אותם כב' מצוות הא' ללמד את בנו, והשני ללמד את עצמו.

## מה מחוייב ללמד את בנו

ומה החיוב ללמדו, הנה מבואר בגמרא (בקידושין שם) למדו מקרא אין מלמדו משנה, ואמר רבא מקרא זו תורה, ופירש רש"י תורה ולא נביאים וכתובים. אכן הב"ח (אות ה) והגר"א (ס"ק יד) האריכו לחלוק דתורה היינו כל תורה שבכתב, וכמו שמשמע בשו"ע להלן (סעי' ו), וכן דייקו מהא דאמרו (בקידושין שם) שלעולם ישליש אדם שליש במקרא שליש במשנה שליש בתלמוד, וכתב השו"ע להלן (סי' רמו ס"ד) ששליש במקרא היינו תורה שבכתב.

ומבואר בשו"ע (להלן ס"ו) שדוקא כשאי אפשר ילמדו לכל הפחות במקרא, אבל אם אפשר ליה, מצוה לאגמוריה משנה וגמרא, הלכות ואגדות, ועי' בשו"ע הרב (הל' ת"ת דין ד) שצריך ללמדו כל התורה, אבל אי"צ ללמדו פלפול, וגם כתב שאם שכח הבן מה שלמדו אינו מחוייב יותר. ואח"כ כתב בשו"ע הרב (שם דין ו) שבזמן הזה שכל הספרים נדפסו אי"צ שהאב ילמדו כל התורה כולה, אלא סגי בזה שמלמדו להבין היטב בתלמוד ברוב המקומות גם בהלכות וסוגיות העמוקות עם רוב הפוסקים ראשונים ואחרונים, ויעמידנו על עיון ההלכה למעשה, שבזה יכול הבן ללמוד בעצמו בכל הספרים כאילו למדו המלמד.

והנה יש להבין דין זה שמחוייב ללמדו כל התורה כולה כשאפשר לו, ובטור איתא כן בשם הרמ"ה, ולכאורה הוא קשה מהסוגיא, דהא בגמרא (קידושין שם) אמרו עד היכן חייב אדם ללמד את בנו תורה, ואמר רב יהודה אמר שמואל כגון זבולון בן דן שלימדו אבי אביו מקרא ומשנה ותלמוד הלכות ואגדות. והקשו בגמרא מברייתא דאם למדו מקרא אין מלמדו משנה, ומשני רבא דבאמת אי"צ ללמדו אלא מקרא. ואם כדברי הרמ"ה שכל מה שמלמדו רק מקרא הוא בלא אפשר, אבל באפשר הוא מחוייב ללמדו כל התורה, א"כ מה הקשו מזבולון בן דן, והרי יש לומר דהתם היה לאביו היכולת ללמדו ולכך לימדו את כל התורה, והברייתא שאמרו שאינו חייב ללמדו אלא מקרא, היינו בלא אפשר.

ובחזו"א (אבן העזר סי' קמח לפי דפי המסכת דף ל') כתב דצ"ל שבאמת מצוות לימוד בנו הוא רק תורה שבכתב וכהנ"ל, אלא דמ"מ יש לחייב את האב ללמד את בנו כל התורה, משום שהאב חייב בחינוך בנו לשמור דרכי ה', שהעיקר בזה הוא לימוד התורה, וכמו שמצינו שהאב חייב ללמד את בנו אומנות, כל שכן שיהיה חייב ללמדו תורה.