מקוואות חבורות - הרב מאיר מרילס
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות

**שיעור א'**

# ענינים כללים בדיני מקואות

כתוב בתורה (ויקרא י"א ל"ו) "אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור וכו'". ובפירש"י על אתר "אך מעין ובור מקוה מים המחוברים לקרקע אין מקבלין טומאה ועוד יש לך ללמוד יהיה טהור הטובל בהם מטומאתו". וע"ש בפי' הרא"מ על פירש"י דמעיקרא רצה שזהו אליבא דרבי יהודה ורבי יוסי דאמרי טומאת משקין מן התורה, אבל לרבי אלעזר דאמר אין טומאה למשקין כל עיקר צריך לומר דקרא ד"אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור" בטהרת הטובל בהן קמיירי, וזהו שכתוב אחר זה "ועוד יש לך ללמוד 'יהיה טהור' הטובל בהן מטומאתו". אבל הסיק שלשון "ועוד" ולא "וי"א" או "דבר אחר" משמע דתרוייהו איתהו, ולכן כתב שדברי רש"י אליבא דר' יהודה ודריש ליה להאי קרא בין בטהרת המים ובין בטהרת הטובל בהן, דשקול הוא ויבאו שניהם. וע"ש גם בפירוש הגו"א. ומבואר עכ"פ לפירש"י שלמדנו מפסוק זה ב' דברים, א' הא דמים מחוברים אינם מקבלים טומאה, ועוד שיש לו דין מקוה שיש לו כח גם לטהר דבר שהיתה כבר טמא. וברמב"ם לא מצאתי שפסוק זה מתייחס לכח לטהר אחרים מדאורייתא (רק אסמכתא לענין שאובין בפ"ד ה"ב).

ומצאנו (פסחים דף י"ז ע"ב) למקוה שיש לו כח לטהר כלים מטומאתם אפילו אם אין בה אלא רביעית. והנ"מ כלים, אבל אין מקוה מטהר אדם אא"כ יש בו מ' סאה, ודבר זה למדו (ע' חגיגה דף י"א ע"א) מגזה"כ ד"ורחץ את בשרו במים" שמשמע שצריך מים שכל גופו של אדם טובל בהם, והוא ארבעים סאה. ואין הכוונה דלא בעינן אלא שיהא כל גופו מכוסה במים בבת אחת, דזהו דין בכל מעשה טבילה, דעד כמה שאין כל הדבר הטבול בתוך המים, אין כאן מעשה טבילה כלל (ואכמ"ל בזה). רק למדו מזה שיעור דבעינן לטבילת אדם שהוא מ' סאה. ואפילו לטבילת כלים מבואר במס' נזיר דף ל"ח (הביאו שם רש"י בפי' למס' פסחים הנ"ל) שבטלו לטבילותא דרביעית, ולכן למעשה בעינן גם לכלים מ' סאה.

ויש מחלוקת במקוה העשוי כולו ממים שאובים האם פסולו מדאורייתא, או"ד אינו אלא מדרבנן ומדאורייתא כשר (ע' כגון ר"ש בפ"ב מ"ג). אמנם אפילו למקילים לומר שאין מים שאובים פסולים למקוה אלא מדרבנן, י"א (ע"ש בר"ש) דהנ"מ במים שאובים שחזרו ונשפכו בקרקע, אבל מים בכלים פסולים לכל הדעות מדאורייתא (כן מבואר שם בר"ש, אמנם ע' קה"י טהרות סי' נ"ז). ואדרבה, האומרים שהוא מדרבנן מבארים שגזרו בהם אטו מים בכלים (ע' תוס' למס' פסחים שם). ויוצא לכאורה שעיקר שם מקוה הוא בזה שהוא מים שבקרקע.

ויש מעלה יותר גדולה ממקוה והוא מעין. מעין שונה ממקוה בזה שמקור המים בעמק הקרקע, ומקוה הוא אסיפת מי גשמים וכדומה. ומבואר שיש ב' מעלות יסודיות למעין יותר ממקוה. א' שהמעין מטהר אף בזוחלין[[1]](#footnote-2), ומקוה אינו מטהר כשהוא זוחל רק באשבורן. ועוד מעלה יש למעין על מקוה הוא בזה שמטהר בכל שהוא (ונחלקו הראשונים אם היינו רק לכלים או אפילו לאדם, ונאריך בזה בעזהי"ת יותר בהמשך).

# דין מי גבאים

מעלת מקוה הראשונה היא מי גבאים. והוא קיבוץ מים של פחות ממ' סאה וכדמבואר במתני' ד'. ומבואר ב' אופנים במתני' שהוא טהור (שזהו לכאורה 'מעלת המקוה' שלה), א' בהא דככר, שלת"ק טהור אם לא הדיח. ועוד ממתני' ד' שמבואר שם שאם נפל לתוכן מת או שהלך בהן הטמא ושתה טוהר טהור.

ונחלקו המפרשים ביאור המתני'. שיטת הרמב"ם היא דמי גבאים מקבלים טומאה וכן יש להם כח לטמא אחרים. אמנם קולא יש במי גבאים בזה שאינם מקבלים טומאה ולא מטמאים אחרים אלא לדעת. ולכן בהא דמתני' ד' אמרינן דנפל מת ושתה טהור טהור, שהמת לא נפל לתוך הגבא לדעת, ולכן לא קיבלו טומאה. ומהא דככר שאם לא הדיח טהור מבואר גם שאין המים של הגבא מטמאים אחרים אם לא נגעו בהם לרצון, אע"ג שעצם המים שבגבא טמאים מזמן ששתה בהם הטמא.

ושיטת הר"ש ורוב ראשונים שהמים שבגבא בעצם אינם מקבלים טומאה בהיותם בגבא. ומשו"ה נפל בהם המת לא קיבלו טומאה. והטעם שבשתה טמא ושתה טהור טמא, היינו משום שבשעת שתית הטמא נתלשו המים לדעת וממילא נטמאו על ידו. ואע"ג ששתה מהם, מ"מ חיישינן לטיפה שנפל ממנו בשעת שתייתו ונפל לגבא. ואותה טיפה, כיון שנטמאה בשעת שתיית הטמא, הרי הוא נשאר בטומאתו אפילו לאחר שחזר למקוה, דהא מקוה שאין בה מ' סאה אין לו כח לעשות השקה לטהר הטיפת מים. ממילא כששתה לאחר מכן הטהור, חיישינן שהטיפה שנטמא הוא בתוך המים ששותה, וכיון שמים אלו נתלשו לדעת, חזרו להיות מקבלים טומאה ונטמאו. ולכן יוצא שבשעה שהטהור שותה המים הרי הוא נטמא.

ובעיקר פירוש זה שאלו כמה שאלות. חדא שאפילו אם יש בה הטיפה הטמאה, למה לא נימא שמתבטל ברוב. ולכאורה צריכים לומר שהוא חוזר וניעור, וע' מזה במס' בכורות דף כ"ב מחלוקת ר' ירמי' ואביי במים שבטלה בציר, ובשו"ת הרי"ד סי' א' אות ג' ובמשנ"א ותפא"י בועז אות א' וגלות עליות אות ג' וחזו"א מקואות א', ב' ומכשירין ד', ה'. (וע' בחי' גר"א שמבואר מדבריו שאפילו קודם שנתלשו המים יש שם טיפה ואין שם בטול ברוב לגמרי. וצ"ע כוונתו בזה. שו"ר בזה דברי הנזר הקודש בביאורים למס' מקואות אות י"ב וי"ג, ושם בשו"ת הרי"ד).

ועוד הקשו למה חיישינן בכלל לטיפה זו הא יש לנו לטהר מספק. ותי' החזו"א (מקואות שם) שלכאורה י"ל שהטיפה מתפשטת בכל הגבא. ואין זה משמעות דברי הראשונים וצ"ע.

ויל"ע מהו היסוד של טהרת המי גבאים. ולכאורה איכא למימר בזה בב' אנפי. חדא י"ל ע"פ פירוש הראשון שברש"י עה"ת הנ"ל, שיש דין שמים מחוברים אינם מקבלים טומאה. ור"ל שאין זה כלל משום דין מקוה, רק כך הדין בכל מים המחוברים בין שיהא להם דין מקוה ובין לא. וע' באמת בפי' הרא"מ לפירש"י עה"ת הנ"ל שכתב שדוגמת דין הראשון של פירש"י הוא מתני' שלנו. ועוד י"ל שהוא משום שיש לו דין מקוה, ומקוה אינה מקבלת טומאה. ואע"ג שביטלו טהרת מקוה שיש בה פחות ממ"ם סאה אפילו לכלים, מ"מ לענין טהרת המים עצמם לא בטלוהו. ובזה יהי' ניחא טפי למה הוי מ'מעלות המקוה'.

והנה לכאורה מוכרח מדברי הגמ' שבמס' פסחים דף י"ז ע"ב כפירוש השני, דאיתא התם לענין הא דמשקין בי מטבחיא דכן (פי' רבנן טיהרו משקין שבבית השחיטה בבית המקדש) שרק משקין שבקרקע, אבל משקין שבכלים לא. ועל זה אמר ר' פפא "הא דאמרת בקרקע טהורין לא שנו אלא מים אבל דם לא, ומים נמי לא אמרן אלא דהוי רביעית דחזי להטביל ביה מחטין וצינורות אבל לא הוי רביעית טמאין. הרי שהגמ' דנה לענין טהרת מים בבית המקדש, ומ"מ אי אפשר לטהר אא"כ יש בה רביעית, וכן הטעם לזה הוא משום שאפשר להטביל בי' מחטין וצינורות. ולכאורה אם הטעם של טהרת מי גבאין משום היותם מחוברים לקרקע בלבד צ"ע למה בעינן רביעית, ואיזה שייכות יש בין זה להא דאפשר להטביל בי' מחטין וצינורות. אבל אם כו הפירוש השני ניחא, דכיון דבעינן שם מקוה כדי לטהר את המים, שפיר י"ל דבעינן שיעור רביעית כדי שיהא לו דין מקוה כדי להטביל בי' מחטין וצינורות, וא"כ דברי הגמרא במס' פסחים מובנים היטב. וע' גם בהשגות הראב"ד להל' טו"א פט"ו שג"כ כתם דמי גבאים אינם טהורים אא"כ יש בהם רביעית, והוא מובן היטב לפי הנ"ל.

אלא דהנה לכאורה יש בזה כמה קושיות, חדא דמשמעות דברי רש"י בתחילת דברינו הוא שטהרתם משום חיבורם לקרקע, ודין מקוה שלהם הוא דין שני. וכן ברש"י במס' פסחים עצמו יש סתירה לזה, דאע"ג שבפירושו של הגמ' במס' פסחים דף י"ז הנ"ל מבואר שהוא תלוי בדין מקוה, לעיל בדף ט"ז ע"ב בד"ה אך מעין מבואר טעם טהרתן משום היותם מחוברים, ויוצא לכאורה סתירה למבואר בדף י"ז.

והנה בשיעורי ר' שמואל למס' מכות (עמ' ר"ו ד"ה עוי"ל) שכתב לדחות הראי' ממס' פסחים. והיינו משום דהנה הקשו המפרשים למה במתני' דמי גבאים טהור, הא בגמ' דמס' פסחים אמרינן שהוא קולא מסוימת בבית המקדש שהקילו שהוא טהור, אבל בעלמא טמא מדרבנן. וא"כ כיון שסתימת המתני' משמע שהוא בגבולין, למה סתם וכתב שהוא טהור דמשמע לגמרי אפילו מדרבנן. ולכן פירש הגר"ש שלכאורה י"ל שהג' מיירי במים שאובין. ולכן הרי הוא טמא מדרבנן, ומשום שי"א דכולו שאוב אינו פסול אלא מדרבנן. וא"כ י"ל דאפילו למי שסבר שמים שאובין אינם פסולים אלא מדרבנן, הנ"מ לדין מקוה, אבל להיות להם טהרה של חיבור הרי הוא פסול מדאורייתא. וא"כ שפיר י"ל שלעולם הטהרה של מי גבאים הוא משום היותם מחוברים ולא משום דין מקוה שלהם. והוא מיירי במים שאינם שאובין, אבל בפסחים דמיירי בשאובין צריכים לדין מקוה כדי לטהרם. ובזה יהי' לנו יישוב גם לדברי רש"י שבדף ט"ז ע"א לכאורה.

אלא שלכאורה הדברים מחודשים לומר שלדין טהרת מחוברין שאובין פסולים מדאורייתא, ואילו למקוה אינו אלא מדרבנן. וכן יעוין בחידושי הגר"א (מודפס במשניות זכר חנוך) למתני' שהאריך לבאר שיסוד טהרת מי גבאים משום היותם מחוברים. ובתוך דבריו הוסיף "וכמ"ש בפ"ק דפסחים (י"ז ב') ואפילו אין בהם מ' סאה". ולכאורה צ"ע דהתם לענין מקוה אמרו ולא לענין טהרת המים, והרי הגר"א עצמו הוא באמצע לבאר שטהרת המים משום היותם מחוברים. ויתכן שהציון איננו מן הגר"א, ומש"כ שם יז ע"ב טעות הוא וצ"ל בדף ט"ז ע"א.

ואיכא למימר בדרך דומה, והוא שלעולם כמו ששאובין פסולים למקוה מדרבנן הה"נ שמקבלים טומאה מדרבנן, והטעם שהיו צריכים לדין מקוה במס' פסחים דף י"ז ע"ב היינו משום שלא היו מקילים לטהר הטומאה מדרבנן אא"כ יש לו דין מקוה, אבל סתם מים מחוברים השאירו בדינם. ולכן מתני' דמס' מקואות דמיירי במים שאינן שאובין טהורים מדאורייתא כיון דהוו מחוברין. אמנם גם זה דחוק לכאורה דלמה יטהרו בביהמ"ק רק משום שיש לו דין מקוה. ועדיין צ"ע.

**שיעור ב'**

# עוד בטהרת מי גבאים

הבאנו בשיעור הקודם ב' צדדים בטעם טהרת מי גבאים, או משום דהוו מקוה, או"ד משום שהם מחוברים אע"ג שאין להם דין מקוה. ונראה להדגיש דהנה אם הטעם משום דהוו מקוה, צ"ע למה לשיטת הר"ש וסייעתו לא יקבלו טומאה מיד ביציאת המים מן הקרקע כשנתלשו שלא לדעת, הא זה פשוט שבזמן שאין המים בקרקע אין להם דין מקוה. והפשוט בזה, שהרי גם אם הטעם לטהרתן משום דהוו מחוברים צ"ע, למה כשנתלשו שלא לדעת לא יקבלו טומאה, הא עכשיו אינם מחוברים. והתי' דהא שהיו מחוברים הוא טעם לתת להם דין חדש, דהוו מעשיו משקין שאינם מקבלים טומאה. ולכן לא פקע דין זה עד שיתלשם לדעת שמאז נשתנו דינם להיות מקבלים טומאה. ומיני' גם לפי אלו המבארים שטעם טהרתם משום היותם מקוה, שאין צורך שיהא עליהם דין מקוה כדי שלא יתטמאו, רק הדין מקוה שלהם מהפך את תורת המים באופן שאינם מקבלים טומאה, ומאז דינם שלא לקבל טומאה עד שיתלשו לדעת. באופן שי"ל שהדין מקוה שלהם אינו טעם לטהרת המים בעצם, רק הוא טעם למה שיחשבו כמחוברים, דרק אחרי שיהי' להם תורת מקוה נחשבים כמחוברים לקרקע ואינם מקבלים טומאה. אבל לעולם עיקר טעם טהרתם משום היותם מים מחוברים. ונפק"מ לדינא לפי זה, שאפילו לפמש"כ בהשגות הראב"ד דבעינן שיעור רביעית כדי שיהא טהרה למי הגבאים, הנ"מ מעיקרא, אבל הי' בהם רביעית ושוב נתמעטו משיעור זה, עדיין ישארו בטהרתם עד שיתלשו לדעת.

# רביי' ושטיפה

במשנה ה' מתבאר שמי גבאים שנטמאו יכולים להתטהר. ויש ג' שיטות במתני' בתהליך טהרתם, שיטת ב"ש הוא דבעינן גם רביי' וגם שטיפה, וב"ה סברי רבו אע"פ שלא שטפו, ור"ש סבר שטפו אע"פ שלא רבו. וע' בתפא"י דנקט דב"ה מיקל טפי מר"ש, ומתיר או רבו או שטפו, ובזה חלק ר"ש וסבר דלא מהני אלא שטפו. והחזו"א (קמא א', ה') סבר להיפך, דלב"ה לא מהני אלא רביי', ואילו לר"ש מהני שניהם.

והנה בביאור התהליכיים של רביי' ושטיפה ע' בתוספתא המובא בר"ש שמבאר ששטפו היינו שהתמלא הבור עד למעלה מגדותיו באופן שיצא מים גם מחוץ לבור. וביסוד הטהרה של שטפו ביארו במשנ"א וחזו"א (שם) ועוד שהוא משום דתלינן שהטיפה הטמאה שהיתה בה יצאה מן הבור. ויסוד ההיתר של רבו הוא כפשוטו, דכיון שיש רוב מים שאינם מקבלים טומאה, גם המיעוט אינו מקבל טומאה, והביאו מקור לדין זה ממתני' דמס' מכשירין שאם יש רוב מים כנגד מי שופכים טהור.

(וע"פ זה רצוני להעיר דהנה ראיתי כמה מפרשים שהתקשו במש"כ הגר"א בטיפת מים שבגבא דאע"ג שאינו בטל ממש מ"מ אינו מטמא כיון שיש רוב כנגדו. והקשו בתרתי, חדא למה לא יתבטל הטיפה ממש, ועוד דעד כמה שאינו מתבטל למה אינו מטמא ומאי אהני לן זה שיש רוב מן הטהור. ומהאי מתני' דמס' מכשירין, וכן מדין רבו דמתני', לכאורה יש לנו מקור עכ"פ לדין השני).

ולכאורה אם כנים הדברים בביאור הטהרה של רביי' ושטיפה יש כאן תמיהה עצומה. דבשלמא לשיטת הרמב"ם שכל המים שבגבא קיבלו טומאה בזמן ששתה הטמא ניחא, דשפיר י"ל דהנ"מ כל זמן שאין שם רוב מים שאינם טמאים, אבל בדאיכא רביי' אינו מטמא כמתני' דמס' מכשירין הנ"ל, אבל הרי לפי הר"ש וסייעתו הטעם דשתה טמא ושתה טהור טמא הוא משום חשש טיפה שנפלה וכמש"נ לעיל. וא"כ מה יתן לך ומה יוסיף לך הא דאיכא רביי', הא רוב המימות שבתוך הגבא אינם טמאים ואינם מקבלים טומאה עד שיתלשו, וא"כ מאי אהני לן זה שיש רביי' על המי גבאים. ובטהרה דשטיפה תמוה לאידך גיסא, דבשלמא לשיטת הר"ש הטהרה דשטיפה מובן, דעד כאן לא חששו לטיפה הטמאה בפיו אלא כשהטיפה ודאי בתוך הגבא, אבל אם יש גם צד שהטיפה יצאה בשעת שטיפה, כולי האי לא חששו לומר שאולי לא יצא וכן אולי הוא בתוך המים ששותה הטהור. אבל לשיטת הרמב"ם שכל המים שבגבא טמאים ואין שום חילוק בין טיפה לחברתה, מאי אהני לן שטיפה.

ובשטיפה בדעת הרמב"ם אין לי תשובה נכונה, אבל ברביי' לדעת הר"ש, הנה הדברים מפורשים בהשגות הראב"ד לפט"ו ה"ב מהל' טו"א, שהוא פירש טומאת מי גבאים משום חשש הטיפה וכדרכו של הר"ש וכתב על זה "או משירבו אף על פי שלא ישטפו דהוו להו כמי תמצית שלא פסקו שהטמאים בטלים בהם לגמרי". וכן ע' לשון הר"ש מככת"י למשנה ו' שכתב "דמי גשמים הבאים אחרי כן מבטלין מי טיפת המים הטמאו' אע"פ שהמים הראשונים לא בטלוה". הרי שלכאורה התייחסו לזה דשאני הא דרבו מהא דמים שבגבא שא' מהם בטל אבל לא לגמרי ולכן בשתה טהור יחזור הטיפה ויטמאנו, אבל ברביי' הרי הוא בטל לגמרי ואינו חוזר ומטמא אותו. ומ"מ טעמא בעי, מאי שנא האי רביי' מהאי רביי'.

ואולי איכא למימר שהר"ש מודה במקצת לרמב"ם. ור"ל שאמנם לר"ש אין המים שבגבא מקבלים טומאה כלל, מ"מ קולא יש בהם לענין זה, שלא נתנו כח למים שבגבא שנגע בהם הטמא לבטל הטיפה ברוב עד כדי כך שלא יחזור ויהא ניעור כשישתה הטהור לאחר מכן. אבל אם יש מים שלא היו בגבא בזמן ששתה הטמא, מים אלו יש להם כל כחם לבטל הטיפה הטמאה לגמרי. ועדיין צ"ע.

# טהרת מי תמצית שלא פסקו

המעלה השני' של ששת המעלות במקוה הוא מי תמצית שלא פסקו. ונשתנה דינו בזה שאפילו שתה טמא וששתה טהור טהור. ונאמרו בטעם המעלה של מי תמצית שלא פסקו שני מהלכים עיקריים. י"א שהוא כמו רביי', דכיון שהגשמים יורדים וההרים מבצבצים, הרי שלבסוף יתרבו מים כשרים על המי גבא ויש כאן משום רביי'. וכן מבואר בר"ש מכת"י ועוד. וע"ש שמדמה למס' מכשירין פ"ב מ"ג דבמי שפיכות שירדו עליהם מי גשמים אזלינן בתר רוב. ולכאורה היינו רביי' דמשנה ה', ולכן צ"ע למה חילקן לתרתי.

ומלשון הר"ש על המתני' נראה פירוש אחר ממש"כ בכת"י. דז"ל שם "דמים טמאים שנפלו שם נטהרו וזו היא המעלה דהני דלעיל לא עלתה טבילה למים הטמאין ואילו הכא עלתה". הרי דמשמע שהטעם שמהני הוא משום שהמים של המי תמצית הופכים את הטיפה להיות טהורה ולא משום ביטול. והוא משום דין השקה ולא משם ביטול. וצ"ע לפירוש זה ממנ"פ, שאם הגשמים משלימים לשיעור מ' סאה, למה לא יתכשר לטבילה כמו בשאר מקוה שיש בה מ' סאה. ואם אינו משלימו, מאי שנא ממי גבאים שכתב הר"ש בהם בהדיא במשנה א' דלא מהני השקה כיון שאין בה מ' סאה. והגלות עליות פי' שדוקא במי תמצית הדין מתחלק, שיכול הוא להשלימו למ' סאה לענין טהרת המים, ולא לענין טבילת אדם.

# דברי הרי"ד בדינא דמי גבאים

בשו"ת הרי"ד סי' א' פי' הטעם דליכא ביטול לטיפה הטמאה שנפל לתוך הגבא ע"פ יסודו המפורסם (ע' תוס' רי"ד במס' ב"ב דף ל"א) דהא דאמרינן שבג' חתיכות ב' של היתר וא' של איסור ביטול ברוב, הנ"מ כל זמן שלא אכל את כולם, אבל אכל את כולם חייב חטאת. ומשו"ה גם כאן הרי איכא טיפה של טומאה שהתפשט בכולו, ולכן ליכא ביטול.

והנה בקו"ש (ב"ב אות קכ"ז) ועוד התקשו בדברי התוס' רי"ד, שלכאורה אם כן הדין ביבש ביבש, למה לא יהא הדין כן גם בלח בלח. והרבה למדנים ביארו דע"כ לרי"ד יש חילוק יסודי בין תערובת לח בלח לתערובת יבש ביבש, שתערובת לח בלח מהני מדין 'ביטול', ולכן אע"ג שודאי אוכל האיסור, מ"מ מותר ומשום דנהפך האיסור להיות היתר. אבל ביבש ביבש אין יסוד ההיתר מדין ביטול, רק משום דאמרינן הלך אחר הרוב, וע"פ הרוב אמרינן שאין זה החתיכה האסורה. ומיני' דעד כמה שאכל את כולן דלא מהני ההסתברות של רוב, סבר הרי"ד שחייב חטאת.

ומדבריו כאן בתשובה חזינן שאין הדין כן, ובין בלח בלח ובין ביבש ביבש אמר חידושו. אלא דצ"ע באמת, דמאי שנא מי גבאים משאר תערובת לח בלח. ומתוך דבריו שם נראה שכל זמן ששיעור האיסור נמצא בכל מה שתקח מן התערובת, אי אפשר לומר ביטול ברוב, שזהו כמו אכילת כל החתיכות. וסבר דזה שיש מאכל לח של איסור מעורב במשקין של היתר, כל זמן שאין טעם האיסור ליכא שיעור, ולכאורה כוונתו משום שלא נאסר המאכל אא"כ טועמו. ולכן אע"ג שיש בכל שיעור של משקין קצת ממאכל הלח של איסור הרי זה חשוב כאין בה שיעור. משא"כ במי גבאין, כל טיפה וטיפה יש בה כח לטמא את הכל, ולכן כל טיפה נחשב כיש בה שיעור, ומשו"ה לא מתבטל. ויוצא לכאורה דכיון שלשיטת הרי"ד באכל כל החתיכות חייב חטאת, הה"נ שהטיפה של מי גבאים אינה בטילה מדאורייתא.

וע"ש בשו"ת הרי"ד שהעיר מהא דמי שפיכות דאזלינן בתר רוב, ולכאורה מאי שנא. ותי' משום שאינם טמאין ממש ולכן לא גזרו בהם אא"כ כשעומדים בעינם.

**מילואים**

* ז"ל הראב"ד בהשגות רפט"ו מהל' טומאת אוכלין "כי לא מצאתי קבלת טומאה ונתינת טומאה תלויה ברצון אבל הרצון זה המחשבה חושבן שלא יבטלו ברוב ומה שאמרו אם לא הדיח טהור כבר פירשו בתוספתא מפני שאין המים שבגבא מקבלין טומאה עד שיתלשו וכששתה הטמא וחזרו המים שנגעו בפיו לגבא אף על פי שהן טמאין רבו הטהורים שלא נתלשו על הטמאים שחזרו שם ובטלו אלא א"כ חיישינן (נ"א חשבו) בתלוש לפיכך אם הדיח בהן את ידו או הככר שנפל הרי הם הוכשרו לטומאה כלומר נחשבו כתלוש ונטמאו משתיית הטמא וטמאו את הככר שהרי המחוברים עצמן חזרו להיות כתלושין לקבל טומאה שהרי נחשבו לתלוש ולפיכך נעורו הטמא לטמא את הככר". ונראה עומק כוונת הראב"ד שגם הוא מודה שיש מים מחוברים שבטל מהם במקצת תורת מחוברים ע"י רצון. אמנם אין זה כשיטת הרמב"ם, שהרמב"ם סבר שהם מקבלים טומאה ממש ע"י הרצון. ואילו הראב"ד אינו סובר אלא שהמים אין להם כח לבטל הטיפה בעודם מחוברים, וזהו הביאור בהא שאם הדיח טמא, דר"ל כיון שהדיח ככר או ידיו בתוך מי הגבא, אפילו בעודם בתוך הקרקע, אין להם כח לבטל הטיפה שבהם, ולכן אם נפל בהם ככר, אע"ג שלאחר מכן הרים הככר ותלישת המים היתה אז שלא מדעת, מ"מ נטמא הככר. וזהו דלא כר"ש שפי' בהדיא שבהדיח הככר הטעם שמקבלים טומאה הוא משום שהוחשבו בתלוש.
* ע' לשון הרמב"ם במשנה א' מה שלמד מן התוספתא. ונראה פשוט שכוונתו לבאר שהככר נפל לתוך הגבא שלא לדעת, ומשו"ה בעינן לי' להא שהמים שבגבא מקבלים טומאה רק כשיתלשו, שרק בכה"ג מקבלים טומאה עד כדי כך שהם מטמאים אחרים גם שלא לדעת.

**שיעור ג'**

# טהרת מקוה ומעין

במשנה ז' מבואר המעלה השלישית במקואות והוא מקוה שיש בה מ' סאה שמעלתה מעל הקודמים הוא זה שטובלים בה אדם ומטבילים בה כלים. ולמעלה ממנו המעלה הרביעית הוא מעין שמימיו מועטים ורבו עליו מים שאובין שהדין שכתוב בה במתני' הוא דשוה למקוה לטהר באשבורן ולמעין להטביל בו בכל שהוא.

וכהקדמה לפירוש מתני' זו יש להקדים דיני מקוה ומעין. והיינו דמעין (שזהו בעצם המעלה החמישית, וכוונת המתני' במים המוכין היינו שאין להם עדיין מעלת מים חיים[[2]](#footnote-3) שכשר גם לטבילת זבים וכו'). יש לו ב' מעלות על מקוה, א' מהם הוא שמטהר בכל שהוא, והשני שמטהר אפילו זוחלין.

והנה לכאורה הי' אפשר לומר דכיון שמטהר בכל שהוא, אין צורך שיהא כל גוף הנטבל בתוך המים בבת אחת, רק צריכים שכל הגוף יהא נוגע בכל שהוא של המי מעין אפילו בזה אחר זה. וכן הוא באמת שיטת רבינו משולם המובא בספר הישר לר"ת סי' מ"ז. אמנם רובם ככולם של המפרשים (ע' כגון בדק הבית ב"ז ש"ז, וגם ר"ת שם בסי' מ"ח דחה את דבריו מכל וכל) נקטו שאע"פ שמעין מטהר בכל שהוא, צריך מי המעין לכסות כל גופו של הנטבל בבת אחת, ולא הקילו במשהו אלא לענין זה שאם מצליח לכסות כל גופו על ידי שיעור מים שהוא פחות ממ' סאה ג"כ מהני (דהא מ' סאה אינו אלא שיעור של אדם גדול ולא בקטן).

והנה במקוה נאמר הדין שלטבילת אדם צריף מ' סאה. וחז"ל דרשו דבר זה (חגיגה י"א ע"א, פסחים ק"ט ע"א) מדכתיב (ויקרא ט"ו, ט"ז) "ורחץ במים את כל בשרו" את כל בשרו – מים שכל גופו עולה בהן וכמה הן אמה על אמה ברום שלש אמות ושיערו חכמים שיעור מי מקוה ארבעים סאה[[3]](#footnote-4). ויל"ע מנלן דמעין אינו צריך מ' סאה.

והנה הראשונים נחלקו בדין המעין אם צריך מ' סאה לאדם כמו מקוה[[4]](#footnote-5), והא דאמרינן דמטהר בכל שהוא אינו אלא לכלים, או"ד שגם לאדם אינו צריך מ' סאה[[5]](#footnote-6). ולכאורה התשובה לקושיא הנ"ל תלוי לפי שיטות אלו.

דהנה אם השיעור של מ' סאה לאדם לא נאמר אלא במקוה, אבל במעין גם אדם סגי לי' במשהו, ע' בפי' רבינו הלל לספרא (שמיני פ' ט') פריש משום דמעין סתמא כתיב. ולכאורה עדיין אינו מתיישב, דהא גם מקוה סתמא כתיב. ובבדק הבית לרא"ה ב"ז ש"ז ביאר "דמדכתב רחמנא מקוה מים דמשמע מים מכונסין, נקטינן מינה שיעורא, והיינו שיעלה בהם גופו וכו'". וע"ש במשמרת הבית שתמה עליו דמה"ת מזה שיעור למקוה דוקא. וע' בביאורים בס' חלקת בנימין עמ' ד' שביאר שכוונת הרא"ה לומר דכיון שמשמע מים מכונסים ע"כ שייך בה שיעור, ולכן לא נאמר אלא במקוה ולא במעין. ואני אוסיף בדבריו, דאע"ג שהרא"ה כתב דלא נתנה בו שיעור, ולא שלא שייך לגבי' שיעור כיון שכשר בזוחלין, היינו משום שבאמת שייך לגבי' שיעור, רק במעשה הטבילה ולא בחפצא של המים, ועל זה מוכיח הרא"ה שהוא דין בחפצא של המים ומשו"ה אין למידין בה דין שיעור כלל[[6]](#footnote-7).

וע' בשער המים לראב"ד סוף סי' ג' כתב לבאר בזה מטעם אחר. והוא שהרי אנחנו מוצאים פסוק בענין מים חיים שכתוב בה (ויקרא ט"ו, י"ג) "ורחץ בשרו במים חיים", ושם לא כתוב את כל בשרו, ולכן מדויק שמה שדרשו חז"ל לא שייך אלא למקוה אבל לא למעין.

ולכאורה אלו הסוברים שגם מעין צריך מ' סאה לאדם סוברים שדרשה הנ"ל אינו מיוחד למקוה, אלא גם למעין, וכ"כ התוס' במס' נזיר ל"ח ע"א ד"ב בר. ולדבריהם ע"כ החילוק שבין מעין למקוה הוא למקוה כלים, וגם כאן צ"ע, דהנה זה שאנחנו יודעים שמקוה צריך רביעית לכלים הוא מן הגמ' דמס' פסחים י"ז ע"ב "רביעית דחזי להטביל ביה מחטין וצינורות". וע"ש בפירש"י ששיעור זה גמרא גמירי לה, ולכאורה הוא בכלל שיעורין הלל"מ. ואם שיעור זה ליכא אלא במקוה, אבל מעין לא צריך רביעית, ע"כ הלכתא גמירי לה למקוה ולא למעין. והדרכ"מ סי' ר"א ס"ק ב' הביא מן המרדכי שגם מעין צריך רביעית (וע"כ לדידי' משהו לאו דוקא), וא"כ לדידי' צריכים לומר או דסבר שמעין גם לאדם אינו צריך מ' סאה (דאל"כ ליכא קיום למבואר בספרא הנ"ל שיש מעלה למעין על מקוה שזה טהרתו במשהו וזה לא). או"ד שהמעלה אינן אלא לענין הדין דרבנן, דאילו רביעית דמקוה בטלוהו, אבל לא למעין[[7]](#footnote-8).

# המעלה הרביעית

וע"פ הקדמה זו יש לבא ולבאר המעלה הרביעית שהיא מעין שריבה בה מים שאובין שיש לו דין מקוה לענין זה שאינו מטהר בזוחלין, אבל יש לה דין מעין לענין זה שאינו צריך שיעור מ' סאה. ויש להוסיף, שבמי גשמים נחלקו במס' נדרים דף מ' ועוד מקומות בש"ס אי אמרינן שבאמת יש רוב מי גשמים, או"ד שיש טבע למי מעין להתרבות ע"פ הוספת המי גשמים, ולכן אפילו כשיש רוב מי גשמים, מ"מ אמרינן שהרוב הוא מי מעין ואין לו הדין של המתני' שלנו. וע' בר"ן במס' נדרים השיטות בזה. וראוי להדגיש שהר"ן שם כתב שאפילו לפי השיטה הסוברת שגם מי המעין מתרבים כשיש תוספת מי גשמים, מ"מ שייך שיהי' הוכחה שלא התרבה ועדיין אמרינן שיש לו רוב מי גשמים ודין המתני' יש לו.

והנה לפום ריהטא משמע שיש לנו גוף מים שיש לו מקצת כח מעין ומקצת כח מקוה. אבל הר"ן במס' נדרים כתב שאין זה כוונת המתני', שאם דין מעין עליו ע"כ מטהר בין בזוחלין ובין בכל שהוא, ואם דין מקוה עליו אינו מטהר אלא באשבורן ובדאיכא מ' סאה. ולכן פי' שכוונת המתני' לומר שיש מקומות שונות במעין זה, שיש מקומות שמטהר בתורת מעין, ויש מקומות שמטהר בתורת מקוה.

(ולדבריו מקשים הלומדים דא"כ ליכא באמת מעלה רביעית, דהא יש חלק שיש בה המעלה השלשית ויש חלק שיש בה המעלה בחמישית. ובפשוטו התי' בזה הוא שזהו גופא הטעם שיש בה המעלה הרביעית, דהמעלה הרביעית הוא גוף מים שיש בה מקומות שונות).

ומעיקרא ביאר חילוק המקומות ע"פ שיטת הראב"ד בביאור המתני' שבפ"ה מ"ג דמעין שעשוי כנדל שאם ריבה בה והמשיכו הרי הוא כמו שהי', ואם הי' עומד וריבה עליו והמשיכו, יש לו ג"כ כדין מתני' שלנו ששוה למקוה לטהר באשבורן ולמעין להטביל בה בכל שהוא. והקשה הראב"ד שלכאורה זה סותר את הסוגיא שבמס' נדרים שאם יש רוב מי גשמים אסור לטבול בנהר זוחל (אא"כ מימיו פרין ורבין). וביאר שהדבר תלוי, שאם הוא במקום שהמעין הי' יוצא מתחילה, אזי יש לו דין מעין לכל דבריו, ור"ל בין לענין זה שמטהר בזוחלין, ובין לענין זה שמטהר בכל שהוא. אבל במקומות החדשות, כיון שיש רוב מים נוטפים אין לו מעלת מעין ולכן אינו מטהר אלא באשבורן ובדאיכא מ' סאה.

והנה אין לומר שהטעם בזה משום שרק זחילה שבא מכח גומת המעין מטהרת ולא זחילה אחרת[[8]](#footnote-9), דהא במעין שעומד איירינן, וא"כ אלמלא הוספת המים לא הי' זוחל כלל. רק כלל הדברים הוא שאם יש לו שם מעין הרי הוא מטהר בזוחלין ובמשהו. ולכן במקום שהי' יוצא מתחילה יש לו שם מעין אע"ג שרוב המימות שבה הם ממי גשמים וכדומה, ולכן יש בכחו לטהר כטהרת מעין. ומ"מ מבואר שאם יש רוב מי מעין, אפליו אם אינו מקום שהי' יוצא מתחילה יש לו שם מעין ג"כ ומטהר ככל טהרת המעין. וכלל הדברים, שיש ב' אופנים שיהיו על המקום שם מעין, חדא משום שהי' צריך להיות שם מים אפילו אלמלא תוספת המים, ושנית אם רוב המימות מקורם מן המים.

ולכאורה יל"ע, כיון שרוב המים הוא ממי גשמים, נהי נמי שלא ביטלו תורת המעין מן המי מעינות אבל איך אפשר לטבול כשהוא זוחל או בפחות מכשיעור במים שרובם אין להם כח לטהר בכה"ג. וי"א דאה"נ ולא מהני מימות אלו לטהר, רק שגם אינם חוצצין, ומשום שלח אינו חוצץ או שמין במינו אינו חוצץ. ואיכא גם לומר שהוא משום שהמים מתטהרים ע"י כניסתן למעין (מדין השקה וכדומה), אלא דא"כ מאי איכפת לן מיעוט או רובוי מי גשמים, הא כמו שהמעין כשר במקומות החדשות היכא דאיכא מיעוט מי גשמים, הה"נ ברוב מי גשמים כיון שנהפכו המי גשמים להיות מי מעיינות. ומה שנראה בזה לפום ריהטא הוא דלא איכפת לן כלל מהו המקור של המים בעצם, וכל הנידון הוא בשם מעין, ויתכן שם מעין בב' אנפי, או משום שרוב המים הוא מי מעיינות או"ד משום שזהו מקום שהי' יוצא המעין מתחילה.

ולאחר מכן הביא הר"ן את הדעת הרמב"ם, שלפי דעת הר"ן סבר הרמב"ם דלא מהני במקום שהי' המעין יוצא מתחילה אלא כשנפל המים לתוך גומת המעין. ולשון הר"ן בזה ששם הוא חשיבות מימיו ומבטלים כל המים הבאים עליהם. ולכאורה כוונתו בזה שע"י שנפל המים לתוך גומת המעין, נהפכים הם עצמם להיות מי מעיינות, ולכן במקום שהי' יוצא מתחילה דין מעין יש לו. אבל ריבוי מי גשמים במשך הנהר פסול אפילו במקום שהי' יוצא מתחילה כיון שלא התטהרו המים שנפלו במשך הנהר. וע"ש שבפי' דברי הגמ' יש עדיפותא לפי' זה כיון שלדעת הראב"ד הא דמבואר שנהר פסול אא"כ מימי המעין פרין ורבין, אין זה דין מוחלט כיון שמקומות מקומות יש. אבל לרמב"ם הכל פסול כפשטות לשון הגמ'.

אלא שלכאורה צ"ע לשיטתו, דכיון שהמים שנפלו לתוך גומת המעין נהפכו להיות מי מעיינות, למה אינו מטהר אלא במקום שיצא מתחילה, הא הי' צריך ליטהר גם במקומות החדשות. וכי תימא שלעולם אין עליו שם מעין אלא במקום שיצא מתחילה, הא אי אפשר לומר כן, דהא הר"ן כתב במפורש ע"פ עדות ר"א בר צדוק שבפ"ה מ"ה, שאם יש מיעוט מי גשמים, הרי הוא כשר גם במקומות החדשות. וא"כ מאי שנא מקום שיצא מתחילה ממקומות החדשות עד כמה שהמי גשמים נהפכו להיות מי מעין.

ולכאורה מה שצריכים לומר, שאין המים שנופלים לגומא נהפכים להיות מי מעין ממש. רק כלשון הר"ן שיכולים להתבטל. ור"ל, שאם נפלו לגומא, הרי הם יכולים להיות נטפלים למעין. ולכן במקום שיצא מתחילה, הרי יש להם דין מעין משום מקומן, וא"כ כיון שהמי גשמים נפלו לגומת המעין, הרי הם נטפלים למעין ויכולים ליטהר בזוחלין ובכל שהוא. אבל במקומות החדשות, אי אפשר שיהא עליו שם מעין אא"כ הרוב הוא מי מעין, וכנ"ל בדעת הראב"ד אבל אם הרוב הוא מי גשמים, אין על כלליות המים שם מי מעיינות ולכן אין עליו שם מעין. ולכן אינו מטהר אלא באשבורן ובארבעים סאה.

והר"ן הביא עוד פירוש בדעת הרמב"ם רק שכתב שצריכים להחמיר כפי' זה מספק. והביאור השני יתבאר בעזהי"ת בשיעור הבא.

**שיעור ד'**

# הפירוש השני של הר"ן בדעת הרמב"ם

בשיעור הקודם ביארנו שיטת הרמב"ם אליבא דמסקנת דברי הר"ן, אבל הר"ן הביא עוד פירוש בדעת הרמב"ם לומר דהא דקאמר הרמב"ם שמילא לתוך גומת המעין מהני, היינו אפילו למקום שלא יצא מתחילה. ואם רבו נוטפין במשך הנהר, מ"מ הרי הוא מטהר בזוחלין במקום שיצא מתחילה מיהת. וההבנה בשיטה זו יותר פשוטה מאשר הביאור הראשון, שלפי זה בעצם סבר כראב"ד הנ"ל, רק מוסיף עוד קולא לומר שאם ריבה לתוך גומת המעין אפשר להקל ברוב שאובין אפילו במקומות החדשות[[9]](#footnote-10). ואיכא לבאר הא דמהני ריבה לתוך גומת המעין אפילו למקומות החדשות בב' אנפי. א' כמש"כ לעיל לפי' הראשון, שבכה"ג המים הנוטפין המרובין מתבטלין ונטפלים למי מעין המועטים אפילו במקומות החדשות. ולכאורה החילוק ביניהם הוא שלפי' הראשון המים צריכים להתבטל לגוף המעין, ולכן אם הוא מקום חדש ויש רוב מים נוטפין אין מעין להתבטל אליו. אבל לפי' השני אינו צריך להתבטל אלא למי מעין, וזה הא איכא אע"פ שמועטים הם.

אמנם איכא למימר נמי דלפי פירוש זה סבר הרמב"ם דהא דמהני נפלו מים לגומת המעין, היינו משום דסבר ששם נזרעו המים להיות מי מעין ממש, ולכן אין חילוק בין המים שיצאו מגומת המעין למים שנשפך לתוך הגומא, וממילא כיון שבמקומות החדשות המעין מטהר כדין מעין, הה"נ מימות אלו.

# זריעה במעין

באופן שנשאלת השאלה, למה באמת יש פסול של ריבוי נוטפין או אפילו מים שאובין לתוך המעין, הא במתני' שבפ"ז מ"ג מבואר "היו בה ארבעים סאה ממלא בכתף ונותן לתוכו וכו'". והיינו שאין מקוה שיש בה ארבעים סאה נפסל אפילו ע"י ריבוי מים שאובין כיון שהמים שאובין מתטהרים במי המקוה. וא"כ מאי שנא מים נוטפין שאין מתכשרין ע"י נפילתן למעין כשר. ויעוין בריטב"א שם למס' נדרים שהביא קושיית הראב"ד שבשיעור הקודם שלכאורה יש סתירה אם מים נוטפין פוסלים טהרת המעין ברוב. וכתב הריטב"א מעיקרא ליישב ע"פ לשון הרמב"ן בהלכותיו שם שמשמע כשיטת הרמב"ם הנ"ל. ושוב הביא בשם ר' פנחס אחיו של רבינו דאה"נ ואין כוונת המתני' להקל כלל כשיש ריבוי נוטפין, רק המתני' שבפ"ה שכתוב בהם ריבה אין הכוונה אלא לתוספת שאינו הרוב. ולעולם בדאיכא רוב מים נוטפין הרי הוא פוסל הדין מעין שבו.

ולאחר מכן הביא שרבינו עצמו סבר שלעולם מי גשמים מתטהרים במעין, וכמו שמצאנו במים שאובין שמתטהרים במקוה שיש בה ארבעים סאה. והוסיף לבאר פשט בהא דפוסל מי גשמים בגמ' דמס' נדרים "מיהו ה"מ עד המקום שהיה הנהר נמשך ומתרחב מתחלה עד אותו מקום הוא (מתרחב) [מטהר] כבתחלה שלא הורע כחו בשביל תוספת [שהוסיפו עליו אבל נתרחב בשביל תוספת זה וכו' אינו מטהר אלא באשבורן שהדברים מוכיחים שאין כאן מימי הנהר כלל אלא מימי נוטפין שהוסיפו בו שאין דינם אלא לטהר באשבורן וכו'." הרי דחזינן לדעתי' של רבינו של הריטב"א דלעולם מהני זריעה למי גשמים שנפלו למעין. וכן מבואר גם בכס"מ לפ"ט ה"ו מהל' מקואות. והמשיך לבאר שהטעם שבמס' נדרים לא הכשירו ריבוי מים נוטפין היינו במקומות החדשות היכא דאיכא רוב נוטפין.

והביאור בלשונו בטעם שאינו כשר במקומות החדשות, הנה לכאורה אין לומר דר"ל שאין במקום החדש שום מי מעין שמן המקור כלל, דזו מהיכ"ת, והא קיי"ל שדברים לחין מתפשטים בכל המשקין וכדמבואר מס' תמורה דף י"ג ע"א. אלא כוונתו לומר שמוכח שרוב המימות שם הם ממי גשמים ולכן אין 'חשיבות' מי מעין כיון שהם המיעוט. אמנם עדיין צ"ע שהכל טעמא מאי, דהא המעין טיהר את כל המי גשמים, ולכן מאי שנא מקומות החדשות דלא מהני. ולכאורה משמע שהוא משום מראית העין, וכמו שהמשיך שם לומר שברוב מי מעין ליכא למיחש למראית העין. וכן לכאורה מבואר בדברי הריטב"א בחידושיו למס' שבת. וכן ביאר בשער"י בדבריו.

אמנם יש מקום לומר שגם הריטב"א בשם רבינו לא התכוין לומר שהמי גשמים נהפכים להיות מי מעין ממש, רק שהמי גשמים מקבלים הדין של המעין כל זמן שמחוברים אליהן. ומצאנו דבר כזה גם במים שאובין, דשיטת רבינו ירוחם המובא בש"ך סי' ר"א ס"ק י"ב, דאע"ג שאפשר להכשיר בור של מים שאובין ע"י חיבורם למקוה של מ' סאה, אין זה אלא כל זמן שהם מחוברים, אבל אם לאחר מכן הפסיק9 חיבורן, הרי הם חוזרים להיות מים שאובין כדמעיקרא. והביאור הוא כנ"ל, שאין בכח החיבור להפוך מים שאובין להיות מים נוטפין, רק יש בכח החיבור להפוך המים המחוברים אליו כל זמן שמחוברים. וא"כ י"ל שכוונת הריטב"א, שאין בכח מי מעין להפוך דינו של המים נוטפין כמי מעין אלא במקום המעין, שהוא או מקום שיצא מתחילה או במקום שיש רוב מי מעיינות, אבל מי מעין עצמן לא מהני.

והנה הריטב"א שם העיר שלפי שאר המפרשים דנקטו שריבוי מי גשמים פוסל הדין מעין, עדיין צ"ע מאי שנא ממים שאובין שאפשר להרבות לתוך מקוה שיש בה מ' סאה ועדיין יהא כשר. ואיהו תירץ לשיטתו שמים שאובין אפילו כשיש רוב אינם פוסלים מדאורייתא, ולכן הם אמרו והם אמרו, אבל לעולם להכשר מעין בזוחלין ובכל שהוא לא מהני זריעה כלל. וכן הוא שיטת הב"ח שזהו הטעם דמהני זריעה לשאובים ולא למים נוטפין במעין. וכן הוא בהגה"ה לתרוה"ד שבסמוך.

והנה עדיין צ"ע לאלו הסוברים שמים שאובין פוסלין ברובו מדאורייתא, אם סוברים דלא מהני כה"ג מים נוטפין במעין מאי טעמא. קושיא זו הקשה התרוה"ד בסי' רנ"ד, וכתב דיסוד טהרת מים שאובים הוא מדין זריעה, שיסודו לחבר המים שוב לקרקע. (וכמובן רק ע"י זה שנשפכים למי מקוה, אבל ע"י שפיכתן שוב לקרקע לא מהני, שהא זהו עצמו הפסול של מים שאובין). ולכן דוקא לענין פסול שאובין מהני, אבל לענין להפוך מים נוטפין למי מעין לא מהני זריעה כלל. באופן דחזינן מרבינו של הריטב"א שלא סבר כן, ויסוד א' לשניהם.

והט"ז בסי' ר"א ס"ק ג' תמה על התרוה"ד, דהא לכאורה חזינן דמהני זריעה למים נוטפין מהא דמהני אפילו רוב מים נוטפין במקום שהי' מעין יוצא מתחילה. וצ"ע למה מהני כיון שאינו רוב מי מעין. וע"כ שהוא משום דמהני זריעה גם למים נוטפין שנפלו למעין. ועוד תמה שלא הבין הסברא של התרוה"ד. ואני תמה על תמיהתו, שהרי סברת התרוה"ד מובן היטב וכמו שביארנו. ומ"מ מכח קושיות אלו נקט הריטב"א טעמים אחרים שרוב מים נוטפין פוסלים במקומות החדשות ומשום חשש מדרבנן.

ולענין הא דמהני במקום שיצא מתחילה אע"ג שיש רוב מים נוטפין נראה לומר דעיקר טהרת מעין אינו תלוי בשם מי מעיינות שיש בו, ולעולם לענין השם מים גם מים נוטפין כשר בזוחלין ובכל שהוא. רק הכל תלוי בשם מעין, ומים נוטפין אין ביכולתם לייצר שם מעין. ולכן במקום שיצא מתחילה, כיון שיש לו שם מעין משום היותם במקומם הראשון לבד, כל המימות כשרים, משא"כ במקומות החדשות, כיון שאין עליו שם מעין אלא משום המי מעיינות שבו, אם יש רוב מים נוטפין אי אפשר שיהא עליו שם מעין וממילא אי אפשר לטבול בו אלא באשבורן ובמ' סאה.

# דעת הרמב"ם במעלה הרביעית

הבאנו לעיל דעת הר"ן שאין שום מימות בעולם שיש להם מקצת דיני מקוה, ומקצת דיני מעין, רק מקומות מקומות יש, וזהו המעלה הרביעית. אמנם מדייקים מלשון הרמב"ם דסבר דמתני' מיירי במקום א' ממש, ושבאותו מקום יש לו דין לטהר באשבורן אבל במשהו, וכפשטות לשון המתני'. חדא דז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש לפ"א מ"ז "הרי למעין אלו דינים משותפים בין דיני המקוה והמעין, ידמו למעין בדבר זה ולמקוה בדבר זה". הרי דמשמע שדיניו משותפים ולא שמקומות מקומות יש[[10]](#footnote-11). ובס' חידושי רבינו חיים הלוי על הרמב"ם דקדק מלשון הרמב"ם ביד החזקה פ"ט ה"ו ג"כ שיש לו מימות האלו דין א'. וכן לכאורה מבואר מלשון הר"ש בפירושו לפ"ה מ"ג. ולכן צ"ע באמת מנין לנו בריי' חדשה כזו שיש לו מקצת דין מעין ומקצת דין מקוה.

וכתב הגר"ח שהנה בגל שנתלש מן המעין, מבואר במתני' דסופ"ה שכשיש בה מ' סאה הרי הוא מטהר בנפילתו, ולכאורה ר"ל בזחילה. ומ"מ מבואר שיש בה מ' סאה, ולמד הש"ך בסי' ר"א ס"ק כ' שהוא בדוקא, שאינו מטהר אא"כ יש בה מ' סאה. הרי שלכאורה מבואר דין הפוך ממתני' שלנו, שאצלנו מטהר בכל שהוא ובאשבורן, ולקמן מטהר בזוחלין אבל רק במ' סאה (ע' תוס' רע"א למשניות שציין למשנה זו, ולכאורה זהו כוונתו להראות הדינים המחולקת באופן אחר).

וביאר הגר"ח, שכשרות בזחילה וכשרות במשהו תלוי בב' דברים שונים. כשרות בזחילה תלוי בהיותו מי מעיינות, ר"ל מים שמקורם מעומק האדמה. ואילו הדין שמטהר בכל שהוא תלוי בהיות על כלל המים שם מעין. ולכן במתני' שלנו, כיון שיש רוב מים נוטפין, אי אפשר שיטהר בזוחלין כיון שהרוב קובע שאינו מי מעינות. אמנם כיון שהוא מחובר למעין, דינו כמעין לענין זה שמטהר בכל שהוא. משא"כ בהא דגל שנתלש שהוא להיפך, דכיון שנתלש כבר אינו חלק מגוף המעין, ולכן אין לו כח לטהר בכל שהוא. אמנם כיון שמקור המים של הגל מן המעין, דינו לטהר בזחילה.

אמנם בסוף לא ניחא לי' לגר"ח חילוק זה, כיון שמוכח דעת הרמב"ם בדינא שאין מטבילין בכיפין שגל אינו מטהר בזוחלין כל שאינו מחובר לעצם המעין. ולכן אע"ג שיש לומר כחילוק הנ"ל, רק דשאני גל דכיון שהוא מנותק מעצם המעין גם שם מי מעיינות ליכא (משא"כ במתני' שלנו ולכן יהא חילוק הנ"ל עדיין שייך), מ"מ כיון שאין ראי' מגל ליסוד זה לא ניחא לי' לחלק כן.

ולכן מסיק שיש לחלק בין דין טהרה בזוחלין לדין טהרה במשהו בזה, שבדין לטהר בזוחלין הוא חסרון בחפצא של המים. משא"כ שיעור אין חסרון בחפצא של המים בעצם, רק שיש חסרון שיעור. ולכן כתב שלענין שיעור הא יכול המעין להשלימו כיון שלמעין יש שיעורו, אבל לענין טהרה בזוחלין כיון שיש רוב נוטפין אינו חפצא המטהר בזוחלין. לראיתי להג"ר איתמר גרבוז שליט"א שהעיר שלפום ריהטא משמע מלשון הגר"ח דכשיש רוב מים נוטפין הרי המי מעין מתבטלין. וא"כ לכאורה הדבר תמוה טובא, שאם המי מעין מתבטלים הרי גם אינו יכולים להשלים שיעור המי גשמים. ולכן פי' שאינו בטל ממש, רק שלענין דינם כמי מעיינות קובעים ע"פ הרוב, אבל לענין שיעור, כיון שאחרי הכל יש שיעור בין שניהם, הרי הוא כשר.

**שיעור ה'**

# פירוש הר"ש במעין העשוי כנדל

בפירוש הר"ש לפ"ה מ"ג כתב דהא דמעין העשוי כנדל והרחיבו, אין הכוונה שהוסיפו לו עוד מים, דהא א"כ לא יטהר בזוחלין, ומתני' כתוב שהרי הוא כבתחילה. אלא הפירוש הוא שעשה בריכות לכל המקומות שהיה מוליך ונתמלאה כל אחת מים. ובזה הדין הוא ד'הרי הוא כבתחילה', וביאר הר"ש דבמקום שהיו מימיו זוחלין קודם שריבה עליהם והרחיבן שם מטהר בזוחלין, אבל גם בכה"ג בצדדין שהרחיב אין מטהר אלא באשבורן, וזהו ביאור התוספתא שבסופ"ק. ובסיפא של המתני' פי' דכיון שגם עיקר מקום המעין לא הי' זוחל, אע"פ שהרחיבו ועשה מקום ההרחבה זוחלין, מ"מ אינו מטהר בזוחלין כיון שעיקר מקום המעין הרי הוא עומד. ולכאורה אין כוונתו שרק המקומות החדשות זוחלין, דא"כ מהו החומרא בזה שהי' עומד, הא אילו הי' זוחל אינו מטהר במקומות החדשות אלא באשבורן וכנ"ל. אלא כוונתו שע"י פעולותיו עשה גם מקום שהי' עומד מעיקרא כזוחל, ומ"מ כיון שאין הזחילה מכח המעין אינו מטהר אלא באשבורן.

יוצא שלשיטת הר"ש אפילו במקום שיש רק מי מעיינות, מ"מ אינו מטהר בזוחלין אלא במקום שזוחל שם מבלי שאדם ישנה את מהלכו של המעין. והאחרונים מקשים על זה כמה קושיות. בגלות עליות הקשה שבסוף מס' ברכות מבואר שהפרסיים שינו מהלך נהר פרס, ולכאורה לפי דברי הר"ש יוצא דא"כ כבר אינו מטהר בזוחלין אפילו ביומי תשרי. וזו מילתא דתימה. וכן בס' מי שילוח העיר שבירושלמי מבואר שהקב"ה עשה שינוי שלפעמים נהר פרס זוחל לחו"ל ואר"י מקבל מהם, ולפעמים הוא ההיפך. וא"כ קשה כנ"ל דהא אין כאן זחילה במקום שהי' זוחל מעיקרו. וכן עיקר טעמו של דבר לכאורה לא מובן, דמה ענין חפירתו באדמה לטהרת המעין, הא לכאורה כשרות המעין תלוי או בגומת המעין או במימיו, אבל הקרקע שעליו הוא זוחל לכאורה לא איכפת לנו.

ובס' גלות עליות כתב שאפילו הר"ש מודה שאם סגרו מקום מהלכו הראשון, ועשו מקום חדש, שהוא מטהר בזוחלין במקום החדש. ולכאורה ר"ל ששיטת הר"ש שטהרת מעין בזוחלין הוא במקום עיקר זרימת המעין ולא במקום שזורם בתולדה. ולעולם אין ענין למקום באדמה שזורם דוקא.

ומ"מ יש לציין שלפירושו של הר"ש הדין שבסיפא של מתני' זו, והדין שבפ"א מ"ז אין להם שייכות זל"ז (ודלא כמש"כ הרמב"ם בפירושו שדין א' הם). שבמתני' שבפ"ק טעמו משום רוב המים שאובים שיש בו. אבל בפ"ה מ"ג טעמו משום שאין זחילתו זחילת מעין. עוד ראוי להזכיר ששיטת הר"ש לא מובא בשו"ע.

# ביאור השיעור מ' סאה לטבילת אדם במעין

כבר הבאנו דשיטת כמה ראשונים דהא דאמרינן שמעין מטהר בכל שהוא, היינו לכלים, אבל לאדם גם מעין צריך מ' סאה. וראיתי בשיעורים של הג"ר איתמר גרבוז שליט"א שהקשה שלכאורה הי' צריך להיות לפי זה שמעלת מעין מתחלקת לשנים, דהיינו מעין שאין בה מ' סאה שמטהרת כלים בזוחלין, ומעין שיש בה ארבעים סאה שמטהרת אפילו אדם בזוחלין, דוגמת מקוה שמתחלקת לשנים, א' מי גבאים שהוא מקוה שאין בה ארבעים סאה, וא' מקוה שיש בה ארבעים סאה.

והנה שיטת הטור שמעין אינו נפסל ממים שאובים, ובב"י ממהרי"ק כתב שהוא אפילו לשיטות הסוברים דבעינן מ' סאה לאדם. והקשה בשו"ת משכנ"י שלכאורה מאי שנא ממקוה שיש בה רביעית שיש לה כח לטהר כלים מדאורייתא, מ"מ נפסל בשאובין כל זמן שאין בה ארבעים סאה.

וכתב בזה בחי' הגר"ח על הש"ס, שיש לחלק בין הדין מ' סאה שנאמר במקוה, לדין מ' סאה שנאמר במעין. שבמקוה הדין מ' סאה נאמר בחפצא של המקוה, דכל זמן שאין בה מ' סאה חסר בחפצא שלו לענין טהרת טמאים. משא"כ במעין שהדין מ' סאה נאמר רק במעשה הטבילה (ר"ל שמלבד שצריך לכסות כל גופו כא', בעינן נמי שיהא בה שיעור של מ' סאה), אבל בחפצא של המעין אינו חסר אפילו כשאין בה מ' סאה אע"ג שאין בכחו לטהר אדם. וא"כ מובן היטב שיטת הטור, דהא דלא נפסל בשאובין במעין כל שהוא אפילו למ"ד שלאדם בעי מ' סאה, היינו משום שבחפצא של המעין לא חסר אע"ג שאין בה מ' סאה. משא"כ במקוה ולכן הרי הוא שפיר נפסל ע"י מים שאובים

ובשיעורי הגר"א גרבוז כתב שבזה ניחא נמי הא שלא חילק במתני' מעלת המעין לשתים, חדא שאין בה מ' סאה ועוד א' שיש בה מ' סאה, שלפי הנ"ל בחפצא של המעין ליכא ב' מעלות, דהא כל הענין של מ' סאה שנאמר במעין הוא במעשה הטבילה.

ובזכרון שמואל סי' פ' רצה להרויח בחידוש זה עוד קושיא. והוא שביו"ד סי' ק"כ הביא הטור שיטת הסמ"ק דסבר שלטבילת כלי סעודה הנקנין מן הנכרים צריכים מ' סאה גם במעין. ותמה עליו הטור דלמה יהא יותר חמור מטבילה מטומאה שאין צריך. ותמה הב"י, דהרי שיטת הטור עצמו דבעינן מ' סאה בטבילת אדם במעין, וא"כ למה תמה הטור, הא דרשו חז"ל בדף ע"ה ע"ב ממס' ע"ז שטבילת כלי סעודה הניקנין מן הנכרים הוא במים שהנדה טובלת בהם, וא"כ כמו שנדה צריכה מ"ס הה"נ כלי סעודה הנקחין מן הנכרים. ולפי החידוש הנ"ל י"ל דלא בעינן אלא החפצא של מים שהנדה טובלת בהם, ולכן רק במקוה צריך מ' סאה, אבל מעין אין לו שיעור, והשיעור מ' סאה לאדם הוא במעשה הטבילה וכמש"נ.

ומ"מ אחרי הכל כל זה אינו שוה לי. חדא שהרי בזכרון שמואל עצמו העיר שהרי המקור לשיעור מ' סאה למקוה ולמעין הוא ממקור א', דאמרינן שהפסוק ורחץ את כל בשרו שייך גם למקוה וגם למעין. וא"כ מה"ת לומר שבמקוה הדין שונה ממעין. ואע"פ שהגר"א גרבוז רצה לומר שעיקר הלימוד הוא במעשה טבילה, אבל במקוה זה התפרש גם לדין בחפצא של המקוה כיון שאנחנו מוצאים בו שיעור[[11]](#footnote-12), מ"מ סתימת הדברים משמע שדין א' הוא.

ובעיקר הקושיות יש לדחות טובא. דהנה הקושיא שהתחלנו בה, לכאורה הוא עדיין קשה, שהרי המעלה הרביעית הוא מעין שריבו בה מים שאובין שדומה למעין להטביל בה בכל שהוא ודומה למקוה שאינה מטהרת אלא באשבורן. ולכאורה הי' צריך ליכתב בענין אחר, והוא מעין כל שהוא שיש בה ריבוי מים שאובין, שמטהר כלים. והתשובה לזה פשוט, שהרי המעלה שיש למים אלו מעל המעלה השלישית הוא גוף דבר זה שמטהר בכל שהוא, ולא הי' אפשרי להראות דבר זה אלא לומר שלמעלה מהם מים שמטהרים בכל שהוא מה שלא מצאנו במי מקוה. ובזה גופא נחלקו אם המעלה הוא רק לטהר כלים או גם אדם, אבל אין זה מעלה נוספת. ובדעת הטור בטבילת כלי סעודה הנקנין מן העכו"ם איכא למימר דסבר דכיון שהוא לכלים אין לחלק בין מקוה למעין, ומש"כ בגמ' מ' סאה היינו משום שלמעשה זהו השיעור גם לכלים, אבל משהו לכלים של מעין לא ביטלו.

# בדעת הגר"א בטעם פסול זוחלין

מביאור הגר"א סי' ר"א ס"ק ו' נראה ביאור חדש בטעם שאין המקוה מטהר בזוחלין, והוא שאין חסרון בעצם זה שזוחלין המים, רק דכיון שהמים זוחלין, אינם מצטרפים לכשיעור, וכמו בקטפרס דקיי"ל שאינו חיבור. רק דממילא, כיון שמקוה צריך שיעור, יש לפסול בזוחלין כיון שצריך שיעור וליכא, משא"כ במעין שמטהר בכל שהוא דלית בה חסרון שיעור ולכן ממילא ליכא פסול זוחלין.

ובאמר"מ (סי' א' אות ד') הביא שהקשה הגאב"ד דסלובדקה (ע' קה"י סי' נ שמזהה אותו כהגר"מ דאנושבסקי מח"ס באר משה) שלכאורה ממתני' דילן חזינן דלא כדבריו, דלדבריו לא יתכן פסול זוחלין בזמן שמטהר בכל שהוא, דהא כל הפסול זוחלין לא שייך אלא במקום דבעינן שיעור. ובשלמא לשטת הר"ן שאין כוונת המתני' אלא למקומות שונות ניחא, דזאת היתה בעצם טענת הר"ן שלא שייך א' בלי השני, אבל לשאר המפרשים הנ"ל שפירשו שיש דין משותף למעין לכאורה חזינן דלא כוותי'. וע' באמר"מ שם שכתב דיתכן שהטעם אפילו לראשונים אלו משום שאם הוא זוחל אין הנוטפין מתחברים אליו ומשו"ה בעי שיעור ומיפסל, אבל באשבורן הרי הם מתחברים ולכן לא בעי שיעור, וע"ש בקה"י מש"כ לפלפל לפי זה.

**שיעור ו'**

# השיטות בדין ימים וים הגדול

בפ"ה מ"ד של מס' מקואות, וכן במס' פרה פ"ח מ"ח, מבואר ג' שיטות בדינם של הים וים הגדול. ושיטת ר"מ הוא שכל הימים דינם כמקוה מכח גזה"כ ד"ולמקוה המים קרא ימים". ושיטת ר' יהודה שלא בכל הימים נאמר גזה"כ זה, רק לים הגדול[[12]](#footnote-13), ואע"ג שלשון הפסוק שקרא ל'ימים' מקוה, אין זה אלא משום שלים הגדול יש מיני ימים הרבה. ור' יוסי סבר "כל הימים מטהרין בזוחלין ופסולים לזבים ולמצורעים, ולקדש בהן מי חטאת", ולכאורה ר"ל שיש להם דין משותף.

והנה בהא דמבואר לר"מ בכל הימים, ולר' יהודה בים הגדול שדין כמקוה מכח גזה"כ לכאורה מבואר דאלמלא הגזה"כ הי' צריך להיות דינו כמעין לכל דבריו. ולכאורה ביאור הדבר ע"פ המבואר בפירוש הרא"ש למס' נדרים מ' ע"א שהמקור של כל המים שבימים הוא ממעיינות. ולכן סד"א שיש לו דין מעיין כמו שאר המעיינות, וקמ"ל מכיון שיש עליהם שם מקוה משום היותם ימים אין להם דין מעין.

ולכאורה א"כ יל"ע מהו טעמו של ר' יוסי דסבר שיש להם דין מקוה לענין זה שאינם כשרים לדברים הצריכים מים חיים כמו טבילת זב, ואילו לענין זה שמטהר בזוחלין הרי הם כשרים. וברש"י בפירושו למס' שבת ק"ט ע"א וכן בר"ש בפירושו למס' פרה נקטו שהטעם משום שדרך הנחלים הולכים וזוחלין עליהם. ולכאורה משמע שהוא משום שחיבור הימים לנחלים מטהרת אותם. ולכאורה ר"ל דבשלמא לענין מים חיים בעינן מי מעיינות, וזה הרי ליכא כיון שהכתוב קראו מקוה, אבל חיבורם לנהר נותנת להם דיני מעין לענין טהרה בזוחלין. והגלות עליות תמה על זה, דהא מעין גמור שרבו בה נוטפין ג"כ אינו מטהר בזוחלין, ולמה יהא זה עדיף מיני'. ותי' דכוונתם לומר שע"י זה שהנהרות הולכין וזוחלין עליהם, וכך הי' מששת ימי בראשית, אמרינן שיש כאן רוב מי מעינות. אמנם עדיין אינו מתיישב לעוק"ד כיון שא"כ למה יהיו פסולים לזבין, הא פשוט שמים חיים אינם נפסלים מכמה טיפות של גשמים וכמו שכתבו סברא זו הר"ן במס' נדרים ועוד כמה ראשונים. וצ"ע.

והתוס' שם כתבו "נראה לריב"א דטעמא משום דכל שעה הולכים ושבים מכאן לכאן והוי כזוחלין הלכך יש להם לטהר בזוחלין כמו שאר נהרות אבל מים חיים אינם שהרי אינם נובעים הלכך מיסתבר טפי מה שהכתוב קראן מקוה היינו לפוסלן ממים חיים". ונראה לכאורה הביאור בכוונתם, דהנה יל"ע מנא הא מילתא דאמור רבנן שמעיין מטהר בזוחלין, והיכא רמיזא. ורש"י שם במס' שבת התייחס לזה, שכתב "ומה בין מקוה למעיין, המעיין כשר לטבילת זב והזאת צפור מצורע וכו' דבכולהו מים חיים כתיב וכו' ומטהר טמאים הטובלים במימיו כשהן זוחלין ומקלחים שהרי זה דרכו של מעיין כל עצמן זוחלין הן". הרי שמבואר מרש"י שכל המקור לדבר זה שמעין מטהר בזוחלין משום שזהו הטבע של מימיו. וא"כ סוברים התוס' דהה"נ בימים יש להם לטהר בזוחלין כיון שטבע מימיו להיות הולכין ושבין מכאן לכאן.

אלא שהעיר החזו"א (קמא ה', ט"ו) שאם זוחלין הם איך יוכלו ליטהר בימים אליבא דר"מ ולר' יהודה בים הגדול, הא הוו זוחלין והם פוסלים אלו כשהם זוחלין. וע"כ הטעם דכיון ששבין למקומן אין זה נחשב זוחלין, והכי קיי"ל באמת להלכה, ויתבאר בהמשך בעזהי"ת. וא"כ שוב צ"ע מהו טעמם של התוס' אליבא דר' יוסי. וע' בבית מאיר (קונ' ג' סע' נ"ז) שנקט באמת שלר"מ אי אפשר לטבול בים אא"כ עושהו אשבורן במפצי וכדומה. וע"ש בחזו"א מש"כ להראות שאין זה נכון.

ונראה ליישב בזה בב' אנפי. חדא די"ל שזהו גופא המחלוקת בין ר"מ ור"י לר' יוסי, דר"מ ור"י סברי שאין זה חשוב זוחלין, ומשו"ה סוברים שאין הימים (כל מאן כדאית לי') מטהרים בזוחלין. רק ר' יוסי סבר שזה חשוב זוחלין ולכן מטהרי להו גם בזוחלין. ויוצא שלכו"ע מותר לטבול בים או משום שחשוב אשבורן, או משום שהוא כשר בזוחלין.

אמנם לפי תי' זה יוצא להלכה דקיי"ל כר' יוסי הרי זה חשוב זוחלין, ולכן למי מקוה ממש הרי זה יפסל, וכבר הבאתי שלהלכה דבר זה חשוב אשבורן ולא זוחל. וכדי להתאים דברי התוס' עם מאי דקיי"ל להלכה, נראה לומר שבאמת אין זה נחשב זוחלין מעיקר הדין, כיון שהמים שבין למקומן, ואפילו ר' יוסי סבר כן. אבל כיון שיש להם קצת זחילה, עדיף לומר שיש להם כח לטהר בזחילה ממש כיון שאלמלא הא שהכתוב קראו מקוה הי' עליו דין מעיינות, ממה שנאמר שאין להם טהרת מעיין כלל. והטעם משום הנ"ל, דעיקר טהרת זוחלין בא מטבע המעיין להיות זוחל.

ומיני' שאולי איכא למימר שזהו ג"כ סברת הר"ש והרא"ש, שאין כוונתם לומר שבעצם יש להם טהרת מעין משום חיבורם לנהרות, רק שמשו"ה יש לומר שגם להם תורת מעיין לענין זה על אף שכתבה תורה שיש להם שם מקוה.

ויש להוסיף ולהעיר במש"כ בתוס' שם שמי הים אינם נובעין, שנראה מדבריו שחולק על הרא"ש במקור המים שבים. וא"כ לכאורה הדרה קושיא לדוכתי', דמה"ת שיהא על הים דין מעיין אלמלא זה שהכתוב קראו מקוה. אולי איכא למימר דסד"א דכיון שיש להם קצת זחילה דינם כמעיין לענין זחילה וכן לענין דיני מים חיים שבו, וקמ"ל שאינו מעיין כל מאן כדאית לי'. ובמשנ"א שם במס' פרה העיר על דברי התוס' שמשמעות הגמ' בסו"פ אלו טרפות משמע כפירוש הרא"ש.

# שיטת הרמב"ם בביאור המתני'

ולרמב"ם יוצא ביאור אחר למתני'. דהנה בפיהמ"ש למס' פרה לא מוזכר לשיטות ר"מ ור' יהודה הא דאינו מטהר בזוחלין, רק שפסולים לדברים הצריכים מים חיים. ובדעת ר' יוסי כתב לכאורה דסבר כר' יהודה דמקוה לא קאי אלא על הים הגדול, בניגוד למה שפירש הר"ש ועוד דר' יוסי אכל הימים קאי (וכפי' הר"ש כן הוא לכאורה המשמעות הפשוטה של המתני').

וביד החזקה יש קושי בפסקי הרמב"ם, שהרי בהל' מקואות פ"ט הי"ב פסק שכל הימים מטהרים בזוחלין ופסולין לזבים וכו', דמשמע שפסק כר' יוסי, וכן משמע דלא שאני לן בין הים הגדול לשאר ימים, ובהל' פרה פ"ו ה"י כתב שים הגדול כמקוה ואינו כמעין, לפיכך אין ממלאין ממנו לקידוש וכו', ומשמע דפסק כר' יהודה. וע"ש בהל' מקואות בכס"מ שכתב דסבר הרמב"ם שכל התנאים סוברים שהימים מטהרים בזוחלין, וזה לא הי' בכלל מחלוקתם. רק נחלקו באיזה ענין כשר למים חיים. ושיטות ר"מ ור' יהודה מובנים כפשוטם. ושיטת ר' יוסי שהדין מתחלק, שיש חלקים של הימים הכשרים למים חיים, ויש חלקים שאינם. דז"ל הרמב"ם בהל' פרה "והמים הנגררים משאר הימים והם הנקראים זוחלין פסולים, והזוחלין מן המעין הרי הם כמעין וכשרים".

ובכס"מ סבר שהטעם לפסול מים הנגררים הוא מדרבנן כיון דדמיא לנהרות. אמנם ראיתי בשיעורים של הג"ר איתמר גרבוז שליט"א דסבר שהוא דין דאורייתא. וביאר ע"פ סברת הגר"ח, שיש לחלק בין עיקר המים, למי מעיינות. והגר"ח חילק בין דין טהרה בזוחלין לדין טהרה בכל שהוא, אבל כאן י"ל שלדין מים חיים בעינן עיקר המעין, ולכן אין הנגררין כשרים לזה שאינם חשובים כעיקר המעין. אבל לטהרה בזוחלין סגי לן בזה דהוו מי מעיינות.

# ים הגדול מהו

והנה במתני' לא מתפרש בהדיא מהו הים הגדול, אבל בפירוש הרא"ש וכן בפיהמ"ש לרמב"ם מבואר שהוא ים האוקיינוס. וחוץ מן הנפק"מ שיש בזה לשיטת ר' יהודה (וכן לכאורה לשיטת הרמב"ם הנ"ל), יש בזה נפק"מ למבואר באו"ח סי' רכ"ח שמברכים על הים הגדול "שעשה את הים הגדול". והשו"ע פסק שם ע"פ שו"ת הרא"ש שיש לברך ברכה זו על הים התיכון, וכבר העיר הרש"ש שם במס' פרה שלכאורה מכאן מבואר שהוא ים האוקיינוס. וע"ש במג"א ובמ"ב שבאמת חלקו על הוראת השו"ע בזה. ובשיעורי הגר"א גרבוז ראיתי שרצה ליישב ע"פ תר"י המובא שם בב"י שלא רק על האוקיינוס מברכים אלא גם על כל הימים המחוברים לאוקיינוס דינם כמותם. וע"ש שרצה לדייק הכי מדברי הרא"ש בפירושו כאן. ויש לדון בהוכחה שלו.

והנה לענין מעשה, חוץ מזה שכמה אחרונים חולקים על הוראת השו"ע וסוברים שהברכה על הים התיכון הוא כשאר הימים שמברכים עליהם 'עושה מעשה בראשית', כתב הבה"ל שם שברכת עושה מעשה בראשית הוא כמו ברכת שהכל שאם בירך על כולם יצא. וא"כ ודאי ההוראה למעשה הוא לברך עושה מעשה בראשית על הים התיכון.

וראיתי בשו"ת מנח"י ח"א סי' ק"י (וכן ראיתי בס' בירור הלכה תנינא עמ' ת' בשמו של הגרשז"א (ומובא בהליכות שלמה תפילה פכ"ג הכ"ט בשם) שכתב שלכתחילה יש לברך עושה מעשה בראשית ולהמשיך ולחזור בעצמו ולומר שעשה את הים הגדול, וכדין המבואר בסי' ר"ט שאם חזר תוך כדי דיבור יצא, ומ"מ אינו עוקר דיבורו הקודם עד כמה שיצא. ונראה שזה חידוש עצום לעשות כן לכתחילה, ולא שמענו בכל הדברים שמברכים עליהם כגון האדמה או מזונות מספק וכדומה שיעשו כן[[13]](#footnote-14). וכן מסברא יש לומר שאי אפשר לתכנן מעיקרא לחזור בעצמו, דוגמת מה שמבואר שאי אפשר לעשות עבירה ע"ד לעשות תשובה לאחר מכן. ויל"ע בזה.

**שיעור ז'**

# הזוחלין כמעין והנוטפין כמקוה

בפ"ה מ"ה כתוב שהזוחלין כמעין והנוטפין כמקוה. ונחלקו המפרשים בביאור כוונת המתני'. הר"ש כתב "הזוחלין. כגון נהרות שהן זוחלין כמעיין הן לטהר בכל שהוא ובזחילה: הנוטפין. כגון מי גשמים כמקוה הן לטהר באשבורן דוקא ולהצריך ארבעים סאה." והקשה במשנ"א דמאי קמ"ל, שאם קמ"ל שסתם נהר הוא נובע, עיקר חסר מן הספר. ויש להוסיף, דלשון 'כגון' אינו משמע שזהו עיקר החידוש.

ובמס' עדיות פי' הראב"ד בזה (מובא גם בבעלי הנפש הוצאת בוקוולד) "פירוש הזוחלין כמעיין אותן המים הנמשכים חוץ מן המעיין הרי הן כגופו של מעיין לכל דבר ואפי' לקדש בהן מי חטאת והנוטפין דהיינו מי גשמים אע"פ שיש שם אגם והם מושכין והולכין הרי הן כמקוה ופסולין למי חטאת וכו'". וכוונת המשנה לדבריו לומר שיש לחלק בין מים הנמשכים חוץ מן המעין למים הנמשכין חוץ מאגם. שבתרוייהו יש עיקר מקום הכשר לטבילה כל א' לפי דינו, שהאגם של מי גשמים מטהר באשבורן, והמעין הרי מטהר בזוחלין, ולכן הי' אפשר לומר שכמו שהנמשך מן המעין דינו כמעין, הה"נ שהנמשך מן המקוה דינו כמקוה ומטהר אפילו בזוחלין כיון שעיקר המקום הוא כדינו. וקמ"ל שלא, שאמנם הנמשך מן המעיין עדיין מטהר כמעיין, מ"מ הנמשך מן המקוה אינו יכול לטהר בזוחלין, כיון שגם העיקר אינו מטהר בזוחלין.

ומ"מ נראה שאין זה כוונת הר"ש. אמנם עיקר פירושו לא קשה לי. שהרי בשיעור הקודם הבאנו מרש"י במס' שבת שהטעם שמעין מטהר בזוחלין כיון שזהו דרכו של מעין שכולו זוחל. וא"כ לכאורה אין הבדל בין מקוה למעין בעצם, רק בזה שהמעין בטבעו זוחל לכן כשר בזוחלין, ומי גשמים אינם כן, ולכן אינם כשרים אלא באשבורן. וזהו גופא מאי דקמ"ל מתני', שהזוחלין, כמעין, ור"ל מה שבטבעו זוחל יש לו טהרת מעין לענין זה שמטהר בזוחלין. לעומת מי גשמים שאינם כן ולכן אינם מטהרים אלא בדרך מקוה שהוא באשבורן.

ולרמב"ם בפיהמ"ש וראב"ד בבעלי הנפש (סי' א' אות ב' – וסותר לפירושו למס' עדיות) יש פירוש אחר לרישא דמתני'. והוא דתרוייהו במעין מיירי, וכוונת הא דהנוטפין כמעין, היינו שאם היוצאים מן המעין אינם אלא נוטפין ממנו, אין דינו של המים היוצאים כמעין. אמנם ביניהם יש כמה דעות וכמו שיתבאר. והנה ברמב"ם משמע שכל הדין נוטפין אינו אלא בנוטף טיפה אחר טיפה וליכא זרם של מים. אבל אם יש זרם של המים הרי זה בכלל הזוחלין שדינם כמעין. אבל מדברי הראב"ד בס' תשובות ופסקים (עמ' ר"ז) מבואר שאפילו אם יש זרם של מים הרי הוא בכלל נוטפין. והיינו דנחלקו מה עוקר מן המים דין מעין, שהרמב"ם סבר דבעינן שיהי' הפסק אויר ביניהם, ולראב"ד הוי הפסק כל שאין המים המחובר לקרקע לחבר המימות. ונפק"מ במפל[[14]](#footnote-15) אם יהי' לו דין מעין בהמשך המעין או לא.

ועוד נחלקו מהו הדין בנוטפין אלו. בבעלי הנפש שם פי' דהא דהנוטפין אין דינם כמעין היינו לדינים הצריכים מים חיים, אבל עדיין כשרים בזוחלין. ולכאורה הביאור בדבריו ע"ד מש"כ בחידושי רבינו חיים הלוי בתחילת דבריו, שלענין כשרות בזוחלין סגי לן בזה דהוו מי מעיינות, אבל למים חיים צריכים לקחת את המים מגוף המעין. ובשיטת הרמב"ם מבואר שאינו מטהר אפילו בזוחלין. ובטעמו של דבר נחלקו האחרונים. בחי' רבינו חיים הלוי (פ"ט ה"ט ד"ה והנראה) נקט דכיון שהוא נעקר מגוף המעין גם אינו מטהר בזוחלין. והוא לשיטתו בפ"ט ה"ו, שאמנם מעיקרא רצה לומר שהדין זוחלין תלוי בהיותו מי מעיינות בלבד, מ"מ הוכיח דשיטת הרמב"ם היא דגל שנתלש מן המעין אינו מטהר בזוחלין. וא"כ חזינן דכל שאינו מחובר למעין אין לו טהרת זוחלין. ובגליונות חזו"א שם העיר שזהו דלא ככס"מ בדין גל שנתלש, ששם בכס"מ נקט שלעולם גל מטהר בזוחלין ואין כוונת הרמב"ם בהא דאינו מטהר בכיפין משום דהוי רק זוחלין ע"ש. ולפי הכס"מ צריכים פירוש אחר, ומשום דלדידי' חזינן שהנעתק מן המעין עדיין מטהר בזוחלין כיון דהוו מי מעיינות. ומשו"ה פי' החזו"א שאין לטיפי מים היוצאים מן המעין שם מעין כלל, ומשו"ה אינם מטהרים בזוחלין. ועדיין צ"ת מהו הביאור בכוונתו בזה.

# עדותו של ר' צדוק

בעדותו של ר' צדוק שבזוחלין שרבו על הנוטפין שהיא כשרה התקשו הראשונים מאי קמ"ל, דהא לא ימלט מהיות כמה טיפי מי גשמים בכל מעין, ואם יפסל ע"י זה לא משכחת לה לטהרת מעין כלל. וכבר ראינו הר"ן במס' נדרים שמשו"ה נקט שכוונת ר' צדוק לטהר אפילו במקומות החדשות שלא היו מגיעים אליו אלמלא המי גשמים, ושמ"מ הרי הוא כשר בזוחלין ולטהר בכל שהוא כיון שהרוב הוא מי מעין.

והר"ש כאן תי' בענין אחר, ופי' דמיירי בכה"ג שאין שיעור טבילה אא"כ מצטרפין המי גשמים אליו, וקמ"ל שכשר. והחזו"א הוכיח מדבריו, שאמנם פלפל לעיל במ"ב אם צריכים מ' סאה לטבילת אדם במעין, מ"מ מסקנת דבריו שצריך, דהא כתב כאן שמצטרף לשיעור, והא ליכא שיעור במעין כיון שמטהר בכ"ש. אלא ע"כ דכוונתו לשיעור מ' סאה לטבילת אדם למעין.

ולכאורה יש לזה ראי' נוספת. שהרי הר"ש לעיל בפ"א מ"ז הוכיח מן התוספתא דאע"ג שרבנן ביטלו השיעור רביעית לכלים, לא ביטלו זה שמטהר בכל שהוא. והוא ממש"כ בתוספתא שהמקוה במ"ס, והמעין בכל שהוא. וע"כ אסמכתא בעלמא היא, דהא גם מקוה אינו צריך מ' סאה מדאורייתא כיון שברביעית סגי. ומוכח שאע"ג שמדרבנן צריך מ' סאה לכלים. מעין עדיין מטהר בכל שהוא אפילו מדרבנן. ולכאורה יש להעיר על דברי הר"ש, דלימא שלעולם אינו אסמכתא, וכוונת התוספתא לטבילת אדם, שבזה בעינן מ' סאה מדאורייתא, ומ"מ מתטהר במעין בכל שהוא. ואם סבר הר"ש לדינא שאדם צריך מ' סאה אפילו במעין ניחא.

אלא שהעיר בשער"י, דכיון שאינם אלא מי גשמים, איך באמת יצטרפו הנוטפין לשיעור מ' סאה דמעין, הא אין המי גשמים מתטהרים להיות מי מעין בעצם, דהא לא מהני זריעה לענין זה. וכן ביטול ברוב לא מהני כיון שהוא צריך לתת דינים, ורוב לא מהני אלא לבטל דינים וכשיטת העונג יו"ט. ומשו"ה הוכיח כמו שצידדנו לעיל שאפילו למ"ד שצריכים מ' סאה לטבילת אדם במעין, מ"מ אין זה שיעור בחפצא של המקוה, רק הוא דין במעשה טבילה שיהא בתוך מ' סאה. ולכן כיון שיש שיעור למעין בעצם כיון שמטהר בכל שהוא, מצטרפין המי גשמים באמת לעשות מעשה טבילה במ' סאה.

ולכאורה יש לדחות כל הנ"ל ולומר שלעולם אין כוונת הר"ש לזה שצריך המי גשמים להשלים השיעור מ' סאה, או משום שאין מעין צריך מ' סאה לאדם, או משום שצריך אבל לא תהני לזה השלמה של מי גשמים. ואין כוונת הר"ש אלא לכה"ג שלא יהא מספיק מים להטביל הנטבל כולו כא' מבלי התוספת של מי גשמים. ומשו"ה ס"ד שאינו כשר, ובזה קמ"ל דכיון שבכה"ג ודאי אינו אלא דין במעשה טבילה לא איכפת לן בזה שמצטרף אליו המי גשמים.

# זוחל לחוץ למקוה

בהמשך של המתני' מבואר הדין של נוטפין שעשאן זוחלין, ונחלקו בה ר' יוסי ור' יהודה אם מותר לסמוך בדבר המקבל טומאה. ונחלקו הראשונים גם כאן בביאור המתני'.

הר"ש פירש דמתני' מיירי במי גשמים שאינם מטהרים אלא באשבורן שהם בבור, ופרץ כותל של המקוה באופן שמים זוחלין לחוץ. וסבר מתני' דכיון שהוא זוחל לחוץ, גם מה שעדיין בתוך הבור חשוב כזוחל ופסול. ומחלוקת ר' יוסי ור' יהודה הוא בכה"ג שפקק מקום זחילת המים אי מהני בזה שפוקק בדבר המקבל טומאה או לא. וע' בפיר"ש דיתכן שלכו"ע יש פסול של הוי' ע"י דבר המקבל טומאה, רק הכא י"א שכשר כיון שלא נחשב 'הוי'' על ידי הדבר המקבל טומאה כיון שאינו אלא מעמיד.

וע' בפירוש הרא"ש שג"כ הביא שיטה זו, וחילקו לשנים. נראה מן הדעה הראשונה שם שאם המים זוחלין לחוץ הרי הוא פסול אע"ג שיש מ' סאה מתחת לסדק. אבל הרא"ש כתב שלפי פירוש זה במתני' יותר מסתבר שאינו נפסל אא"כ לא ישאר מ' סאה מתחת לסדק של המקוה. ויש להסתפק לב' הפירושים מהו הכוונה. שלפי הפירוש הראשון י"ל דאע"ג שהוא נחשב זוחל אע"פ שאין הסדק אלא למעלה ממ' סאה, אין זה פוסל אלא במים העליונים העומדים לצאת, וכלשון הרא"ש "שננערו לצאת". אבל התחתונים אינם נחשבים כזוחלין, כיון שבמקומם הם עומדין אמנם י"ל נמי שגם התחתונים חשיבי כזוחלין, וזה יכול להיות מא' מב' טעמים, או משום שהמים התחתונים חשובים כא' עם העליונים, או משום שבאמת כל המים מתערבים ביחד, ולכן יתכן באמת שגם התחתונים עומדים בפועל לצאת, ולכן גם הם חשובים כזוחלין.

וכן לאידך גיסא, לדעה השני' ברא"ש שאם נשאר מ' סאה הרי הוא כשר, לכאורה הדבר ברור שכוונתו דכיון שכן הרי הוא פסול אפילו למטה ממקום הזחילה, כיון דבעינן מ' סאה והא החלק העליון הרי הוא זוחל ופסול לטבילה. והדברים יתבארו עוד בהמשך בעזהי"ת.

**שיעור ח'**

# השיטות בדין זחילת מים מחוץ למקוה

בפירוש הרא"ש מובא ג' שיטות בדין מקוה שיש סדק בא' מכותליו ומים זוחלין לחוץ מהו דינו של המקוה. שיטה הראשונה (בפסקיו מפורש שהבין שזהו שיטת הר"ש) סברה שאם יש סדק ומים זוחלין לחוץ הרי זה פסול מדין זוחלין. ומשמעות דבריו שהוא פסול לחלוטין, ואינו יכול לטבול אפילו למטה ממקום הזחילה. וטעמו של דבר או משום שהמים העליונים והתחתונים כולם חשובים כדבר א', וכיון שחלק ממנו זוחל הרי זה פסל את כולו (שו"ר שכ"כ באמר"מ סי' א' ס"ק י"ב). או"ד משום שגם המים שמתחת לסדק הרי הוא ננער לצאת וכיון שזה שננער לצאת הוא הטעם שחשוב זוחלין, י"ל שכולו זוחל (וכה"ג ראיתי בשם חזו"א תנינא סי' ח' אות ד'). ולשון הרא"ש משמע יותר כפרוש הראשון כיון שכתב שהמים העליונים חשובים כזוחלין ופסול כיון שטובל גם בהם, דאילו לחזו"א אין העליונים חשובים כזולחין יותר מן התחתונים[[15]](#footnote-16).

והרא"ש נקט שאת"ל שיש פסול זוחלין בכה"ג שיש סדק שממנו יוצא המים, אינו פסול אא"כ לא ישאר מ' סאה למטה מן הסדק. ולכאורה הי' אפשר לומר הטעם בזה משום דסבר שאינו חשוב כה"ג זוחלין כלל, רק שיש פסול אחר משום שכל העומד להיות פחות מכשיעור הרי הוא פסול כבר מהשתא. אמנם אין זה משמעות לשון הרא"ש, רק שגם לפי שיטה זו אמרינן שהחלק שלמעלה מן הסדק חשוב זוחל, מ"מ הרי הוא כשר. וסתימת לשון הרא"ש משמע ג"כ שאם הסדק הוא למעלה ממ' סאה, מותר לטבול בכל המקוה, ואפילו בחלק שהוא למעלה מן הסדק. וכ"כ בשו"ת תשב"ץ ח"א סי' י"ז בהדיא לשיטה זו שברא"ש.

וראיתי כמה מחברים[[16]](#footnote-17) שנקטו שמדברי המהרי"ק בשורש קנ"ו משמע שאפילו לרא"ש אי אפשר לטבול אלא למטה מן הסדק. ולכאורה כוונתם למש"כ שם דבעינן שישאר מ' סאה למטה מן הסדק, וכן שישאר מספיק מים תחת לסדק שיוכל לטבול בו. והבינו שהטעם דבעינן שיוכל לטבול בו משום שאינו כשר אלא למטה מן הסדק. וא"כ לכאורה יש לדחות ולומר שאין כוונת המהרי"ק אלא לומר דכדי שכל מקוה יהי' כשר צריך להיות כמות מים כזה מתחת לסדק, אבל אם כבר יש כמות מים כזה מתחת לסדק, מותר לטבול בכולו.

ומעיקרא חשבתי שביאור הדבר לפי זה, דהשיעור דכדי לכסות כל גופו הוא שיעור בעצם המקוה כמו בשיעור מ' סאה. וזהו כשיטת הרא"ה דסבר כן שאם אין שיעור כזה אי אפשר למלאות מים שאובין עליו להכשיר המים שאובין בזריעה. אמנם לאחר העיון דברי הרא"ה שונים מכאן. שלכאורה אפילו לרא"ה נראה פשוט שאם יש מקוה של ארבעים סאה שאדם גדול רגיל יכול לטבול בו שיכול למלואת במים שאובים וכשר אפילו לעוג מלך הבשן. והיינו משום שאין כוונת הרא"ה אלא להגדיר השיעור מ' סאה, שאינו שיעור מ' סאה גרידא, רק מים שיש ביכולתם לטבול בה אדם גדול. אמנם אם היא בשיעור וצורה כזאת, כבר כולם יכולים לטבול, שאינו מסתבר כלל לומר שהמים יהיו כשרים לראובן כיון שהי' יכול לטבול בו גם בלי שאובין ואילו לשמעון אינו מכשיר.

אמנם לפי הדברים האלו בדעת הרא"ש, הוא גדר בקביעת שם 'עיקר המקוה', דר"ל לא רק שיעור מ' סאה, אלא גם היכולת לטבול בה. וזה תלוי בכל טובל וטובל. והוא לפי המתבאר לשיטת הר"ש במתני' שבהמשך שהפסול זוחלין הוא פסול בטבילה, וכיון שאצלו אין זה נחשב מקוה זוחל, כיון שבשבילו אין עיקרו זוחל. הרי הוא כשר.

ועכ"פ לפי שיטתו של התשב"ץ יל"ע למה באמת מותר לטבול בחלק העליון, הא החלק העליון הרי הוא זוחל והוא פסול למקוה. ולפי שיטת הגר"א שהפסול של זוחלין אינו אלא כדי שיהא לה שיעור מ' סאה ניחא, דהא מ' סאה יש בחלק התחתון, ואחרי שכבר יש שיעור מ' סאה לא איכפת לן אם הוא זוחל. אבל לפי אלו הסוברים שהוא פסול בפני עצמו, למה מותר לטבול בחלק העליון. ולכאורה צריכים לומר שאפילו אם הוא פסול בפני עצמו, אין זה אלא טעם לפסול זוחלין במקוה, דכיון שהוא זוחל הרי זה פוסלו, אבל עד כמה שיש כבר מקוה כשרה כיון שיש מ' סאה שאינו זוחל, שוב לא איכפת לן אם יש חלק זוחל[[17]](#footnote-18), דזוחל אינו פסול במעשה הטבילה[[18]](#footnote-19).

ונראה להדגיש שאעפ"כ, אם יש מים היוצאים מן הסדק, והמים היוצאים עושים נהר מחוץ למקום המקוה, לא יהי' מותר לטבול במים החיצוניים מסברת הרא"ש, ואפילו במקרה שיש מים הזוחלין לתוך מקוה שיש בה ארבעים סאה. ולכאורה הטעם בזה משום דאע"ג שיש מקוה עם מ' סאה שיוצא ממנו אוו שנכנס אליו, מ"מ אינו נחשב א' עם המקוה, רק שמחובר אליו, ועד כמה שאינו דבר אחד, לענין זוחלין הרי הוא נידון בפני עצמו, ולכן הרי הוא פסול מדין מקוה זוחל.

ואע"פ שהרא"ש מעדיף שיטה זו משיטת הר"ש, מ"מ הדעה העיקרית שלו הוא לחלוק גם על פירוש זה במתני'. ובפירושו למתני' הי' אפשר לומר שלעולם מודה שיש לפסול מקוה שיש בה סדק אם הסדק הוא למעלה ממ' סאה ומים יוצאים ממנו, ולא חלק אלא משום דלא מסתבר שאם מפסיק זרימת המים דרך הסדק ע"י דבר שאינו מקבל טומאה שיהא פסול מדין מעמיד. אבל מדבריו בפסקים וכן בשו"ת מבואר שחולק על עיקר היסוד שמקוה כזה חשוב זוחל. והטעם משום שבפועל אין המים שבתוך הבור זזים, רק מה שכבר יצא לחוץ, ולכן החלק הפנימי עדיין חשוב אשבורן וכשר.

והרא"ש שם הוכיח שאין זה נחשב זוחל מהא דגודר בכלים, ובפי' המשניות הוכיח מזה שאפשר להעמיד כה"ג ואין בזה משום מעמיד בדבר המקבל טומאה, ובפסקים הוסיף להוכיח שאין פסול משום זוחל כיון שלא יתכן שיהא משקין יוצאים מביניהם. ולענין הקושיא הראשונה לעולם י"ל דהא דמתירין גודר בכלים היינו אליבא דר' יהודה. ובכלים איכא למימר משום דסבר דזחילה שאינה ניכרת לא שמה זחילה.

# זחילה אינה ניכרת

כתב רשב"א בשער המים (שער ב') "ונראה לי שלא אמרו אלא כשנקב המקוה רחב שהמים היוצאין ממנו נראית זחילתן דכיון שיוצאין כל כך עד שתראה זחילתן דנין אותו כזוחל ממש הא מקוה מים שנקב מעט עד שלא יכיל המים ונוטף מעט מעט והולך וחסר אין זה נקרא זוחל שהרי הקרקע חלחולי מחלחלה ומטפטפת ונבלעין המים מעט מעט במקומן ואפילו הכי כשר".

ולכאורה ראיתו מוכרחת, דהא מבואר מכמה מקומות שמים שהם אשבורן שבקרקע מתהוים מקוה (וע' בשו"ת שערי ציון ח"ג סי' כ"ו ד"ה והנה שהוכיח שאי אפשר לומר כעצי ברושים ואה"נ ואין מקוה כשר אלא בבור סיד שאי אפשר שיבלע מימיו), ואיך יתכן שכשר כיון שהמים נבלעים ממנה בקרקע מעט מעט והרי זה זוחל. אלא ע"כ כנ"ל דזחילה כה"ג לא שמה זחילה. ויל"ע מהו טעמו של דבר.

ודברי הרשב"א מובאים בשו"ע בסי' ר"א סע' נ"א. ושם בביאור הגר"א ס"ק צ"ו כתב "דברי המחבר תמוהין דהרשב"א כתב לשיטתו דס"ל כפי' ר"ש אבל לפי מ"ש בסעיף הקודם דאין נפסל אא"כ לא ישאר מ' סאה ואז אף בכה"ג פסול". והגר"א סתם ולא פירש את עצמו בתרתי: חדא מה זה קשור למחלוקת הר"ש והרא"ש. וב' אם יהי' מי שחולק על הרשב"א בשיטתו בזחילה שאינה ניכרת, מה יעשה בראיתו ממקוה בקרקע. ויעוין בחזו"א תנינא סי' ח' אות ד' מש"כ בזה.

ומצאתי לשו"ת משנת רבי אהרן סי' כ"ד אות ח' שעמד על מדוכה זו. ובתירוצו השני ביאר שלשיטת הרא"ש הרי ליכא פסול זוחלין אא"כ לא ישאר מ' סאה אחרי שיוצא המים. ולכן בשלמא לשיטת הר"ש שכל זחילה פוסלת את כל המקוה ניחא ראית הרשב"א, דהא לא יתכן שיהא זחילה כזו פוסלת כיון שצ"ל שמים המכונסים בקרקע כשרים למקוה. אבל לרא"ש הא ליכא ראי' זו, דאע"ג שהמים מחלחל באדמה, מ"מ גבול יש לה, ומסתמא ישאר בה מ' סאה לבסוף. ולכן אין ראי' דזחילה כזו לא נחשב זחילה, ואם יש מקוה של מ' סאה או קצת יותר בתוך קרקע יתכן דאה"נ ויהא פסול כיון שהוא מחלחל בקרקע והוי זוחל בענין שלא ישאר מ' סאה לבסוף, אבל מקוה רגיל בקרקע שפיר יכול להיות כשר ואינו נחשב זוחל כיון שישאר מ' סאה לבסוף.

אמנם לדברינו הנ"ל בביאור שיטת הרא"ש קשה לומר כן, שהרי אמרנו שרק מה שלמעלה מן הסדק חשוב זוחל, וא"כ בחורין למטה יהא כולו חשוב זוחל, ולא אמר הרא"ש השיעור של מ' סאה אלא לענין זה שאם יש לך שיעור כזה שאינו זוחל הרי הוא כשר. ומה שצריכים לומר לדעת הגר"א קוטלר הוא שמה שנחשב זוחלין אינו תלוי בגובה המים ליד מקום היציאה, רק באיזה מים חשוב כיוצאים. ולכן בסדק הרי הוא תלוי במים שלמעלה מן הסדק, וכן בקרקע תלוי במים שיבלע בקרקע כמה הוא. ובאמת דבר זה מיישב יותר טוב מה שנראה לכאורה המציאות שגם המים שמתחת לסדק יכול לצאת לבסוף כיון שכל המים מתערבים זה בזה, ומ"מ כיון שישאר מ' סאה לבסוף, שיעור זה לא נחשב זוחל יהי' איפה שיהי', ולכן עיקרו אינו זוחל והמקוה כשר לשיטת הרא"ש.

ויוצא לפי"ז חידוש לדינא, שאפילו למש"כ הגר"א, אם יש זחילה שאינה ניכרת למעלה משיעור מקוה, יהא כשר ממנ"פ, שאם כדעת הרשב"א הא זחילה שאינה ניכרת כשרה, ואם כדעת הרא"ש, הא אם ישאר מ' סאה במקוה יהא כשר. וע' בס' מקוה מים (להג"ר ירמי' כץ) עמ' ל"ז כמה פוסקים שהסכימו לדבר זה.

# עוד עניני זחילה

בשו"ת ריב"ש סי' רצ"ב כתב שאפילו אם מים יוצאים מן המקוה על שפתיו, אין לחוש לזחילה אם הוא עולה על מדרון וסופו לחזור למקוה. ולכאורה הביאור בזה משום דכה"ג הכל נחשב כמקוה א'. באופן שמבואר מזה שזה פשוט שאם המים סובבים אנה ואנה בתוך מקוה א', אין זה נחשב זחילה וכשר למקוה.

ונחלקו הבית שלמה והחזו"א בכה"ג שיש ב' מקואות עם חור ביניהם ואין בשיעור החור כשפופרת הנוד, האם יחשב הבור שטובל בו זוחלין כל זמן שמתמלא הבור השני כדי שיהא באותו גובה כיון שיוצא מבור לבור שאינו מחובר אליו. ואכמ"ל בזה.

**שיעור ט'**

# גל שנתלש

במתני' ו' שבפ"ה מבואר גל שנתלש ובו ארבעים סאה ונפל על האדם ועל הכלים טהורים". והנה אע"ג שלכאורה מבואר שצריכים שיעור מ' סאה לגל שנתלש, אינו מבואר בהדיא מהו המקור של הגל הזה, וכן אינו מבואר בהדיא אם נחשב זוחל או אשבורן, ונפק"מ אם הגל הזה יש בכוחו לטהר בזוחלין או לא. ונחלקו בזה הראשונים וכמו שיתבאר.

הרשב"א בתוה"א (ב"ז ש"ז) הביא השיטה הסוברת שמעין צריך מ' סאה לאדם ולא נאמר שיעור משהו אלא לכלים. וכתב "והביא רבנו תם ז"ל ראיה מדתנן בפרק ה' של מקואות גל שנתלש ובו ארבעים סאה ונפל על האדם ועל הכלים טהורין אלמא ארבעים סאה בעינן וגל סתמא קתני ואפילו של מעין מדלא קתני גל שנתלש מן הים ועוד דאי בגלו של ים וכמאן דאמר התם כל הימים כמקוה אם כן אפילו יש בו מ' סאה לא יטהרו שהרי הגל כזוחלין כדאמרינן עלה דההיא בפרק קמא דחולין ובפ"ב דחגיגה מהו דתימא ליגזור אטו חרדלית של גשמים קמשמע לן כלומר קמשמע לן דלאו כמקוה הוא אלא כמעין הוא ולא גזרינן". הרי שהוכיח מן הגמ' שבמס' חגיגה שהגל נחשב זוחלין ומ"מ מטהר. והוא עצמו הוכיח דע"כ אין הכוונה לים וכמ"ד שים אינו כמעין דא"כ לא הי' מטהר בזוחלין. וחזינן לדעתי' דלא כמש"כ הש"ך בס"ק כ', שהדין לטהר בכל שהוא הוא אפילו כשהוא מנותק מן המעין. וזהו באמת כוונת הש"ל ליישב הא דצריכים מ' סאה אפילו למד שמעין אינו צריך מ' סאה לאדם.

ובשו"ת מהרי"ק שורש קט"ו העיר שלכאורה הרי זה כמעין שהופסק ממקורו שאינו מטהר בטהרת מעין כמש"כ במ"ב. ותי' דכיון שהוא עדיין זוחל מכח המעין, עדיין חיות המעין בו ןשם מעין עליו ולכן מטהר בזוחלין. ובש"ך ס"ק יש פירוש אחר בזה ע"ש.

וע' ברא"ש אות י"ג שהוכיח דע"כ קיי"ל כר' יוסי שים מטהר בזוחלין, דהא מתני' זה מבואר כוותי', דמסתמא מיירי גם בים (ולכאורה כוונתו שסתם גל בא מן הים). ולא ידעתי למה אי אפשר לומר דמתני' כר' יהודה דסבר שכל הימים דינם כמעין, שלכאורה אין רמז במתני' דמיירי בים הגדול. ואולי י"ל דסבר הרא"ש דאילו הי' הדין כמו ר' יהודה לא היינו צריכים מ' סאה. והסברא בזה, שהרי ביארנו לעיל בשיעור ז' בשם הראשונים שיש טעם מיוחד למה יכולים לטהר בזוחלין אליבא דר יוסי אע"ג ששם מקוה עליהם. ולכאורה י"ל שהטעם בזה משום שהטעם שאמרו למה מטהר בזוחלין באמת לא מהני אלא לענין זוחלין אבל לא לענין מ' סאה. ולכן הי' פשוט לו דלא הוי כר' יהודה, דלדידי' הוי כמעין לכל דבר כיון שהפסוק שולמקוה המים קרא ימים לא קאי אלא על הים הגדול, ולכן אינו צריך מ' סאה. אלא שדבר זה קשה שהרי בר"ש שם למתני' ד' מבואר להדיא שלא' יוסי כמו שמטהר בזוחלין ההנ שמטהר בכל שהוא. ואף שי"ל שהרא"ש חולק עליו בזה, אבל עדיין קשה שלא העיר כאן כלל שיתכן שהוא כר' יהודה אליבא דר"ש. ועדיין צ"ע. ומ"מ בין לרשב"א בשם ר"ת, ובין לרא"ש ניחא למה מוזכר מטהר במ' סאה, שלכאורה שניהם תליום בשם מעין.

אמנם אחרים נקטו שאין הגל מטהר אלא באשבורן ולא בזוחלין, וכן לכאורה יוצא ממסקנת דברי הגר"ח בפ"ט ה"ו, שדקדק שהטעם שאין מטבילין בכיפין משום דהוי זוחלין, וע"כ הא דמטבילין בראשין היינו משום שחשוב אשבורן. וכן בפי' הראב"ד ותוס' שאנץ למס' עדיות לכאורה מבואר שגל נחשב אשבורן ולא כזוחלין, וכן שבאמת אינו מטהר בזוחלין. שבפ"ה מ"ב ממס' עדיות מובא הדין שבסוף מתני' דידן שהוא המחלוקת בין ב"ש לב"ה בטבילה בחרדלית. ושם בפי' הראב"ד ותוס' שאנץ השוו הדין של הגל לדין החרדלית, שב"ש סוברים שדינם שוה, וב"ה סברי "לא דמו לגל שנתלש כי הגל שנתלש משוך במקום האשבורן ובא ממקום טהרה וסופו נופל במקום אשבורן אבל זה סופו למקום אשבורן וראשו מן ההר שהוא שופך למדרון וכו'". ובתוס' שאנץ שם כתב "וב"ה סברי דלא דמי דהתם הוי כוליה הגל אשבורן שמחובר יחד אבל הכא הוי ממש מקוה בזוחלין". ונראה שביאורם שונים זה מזה, ויש לבאר את דבריהם.

והנה בעיקר דבר זה שהגל נחשב כאשבורן, לכאורה י"ל משום שעתיד לישאר בגומא שתחתיו, וכסברת הריב"ש שהבאנו בשיעור הקודם. אלא דא"כ צריכים לאוקמי'[[19]](#footnote-20) בכה"ג שישאר המים במקומו, אבל גל שנפל על האדם ועתיד לזחול חוץ ממנו, וגם אינו חוזר לים חשוב זוחלין ופסול. וסברת התוס' שאנץ נראה שאין דבר נחשב זוחל אלא בכה"ג שנחשב המים במקומות שונות, אבל כאן כל המים הם ביחד ולכן אינו פסול מדין זוחלין.

ודבר זה מתבאר מעוד מקום, ששם הביאו מן התוספתא שב"ה פוסלים את החרדלית "עד שיהא לפניו עוגל ארבעים סאה". ושם בפי' הראב"ד "וב"ה סברי לא דמו לגל שנתלש כי הגל שנתלש משוך במקום האשבורן ובא ממקום טהרה וסופו נופל במקום אשבורן אבל זה סופו למקום אשבורן וראשו מן ההר שהוא שופך למדרון ומשו"ה בעינן שיהיה ברגל הזוחלים ההם עגול מ' סאה שהוא מקום הראוי לטבילה (והוא שיש באותו מ' סאה)[[20]](#footnote-21) ורואין את העליונים כאילו הם למטה ואתיא כמאן דאמר גוד אסיק במסכת חגיגה". ודבריו הם מקושיי ההבנה, אבל מה שנראה לכאורה הביאור בכוונתו, דבשלמא הגל הרי בא ממקום שהוא מטהר אפילו בזוחלין, ואע"ג שמעכשיו אינו מטהר בזוחלין, מ"מ הרי הוא נופל למקום שיהא אשבורן והרי הוא כשר לטבילה במים שהם אשבורן. אבל חחרדלית הרי אינו בא ממקום שהוא מטהר בזוחלין, וא"כ אין לו ליטהר עד שיהא אשבורן.

ומ"מ גם לחרדלית מהני הא דאיכא עוגת מים, אע"ג שטובל גם בחרדלית, משום שכבר יש מים בסופו שהם אשבורן, וממילא גם בעליונים יש להם כח לטהר.

והנה להנך ראשונים הסוברים דגל שנתלש דינו כאשבורן ניחא הנהו דסברי שמעין אינו צריך מ' סאה, ומשום דהכא מיירי במים שדינם כמי גשמים, ולכאורה היינו משום שנעקרו מן המעיין, וא"כ ודאי צריכים מ' סאה. אבל הפוסקים דנו אם הא דבעינן מ' סאה תואם עם השיטה שסוברת דמעין צריך מ"ס אפלו לפי הצד שגל חשוב כאשבורן. וכבר הבאנו דברי הש"ך ס"ק כ' דסבר דכון שנעקר מגוף המעין כבר אין לו כח לטהר בכל שהוא אע"ג שעדיין הוא מטר בזוחלין, וע' לעיל ביאורו של הגרח"ס בחי רבינו חיים הלוי בזה. והט"ז והגר"א נקטו דהאי מ' סאה לאו דוקא נקט במתני', ואין כוונת המתני' אלא לומר שצריך להיות מספיק מים בגל כדי שיכנס בה כל גופו בבת אחת, אבל אה"נ אפילו אין בה מ"ס, אם כל גופו נכנס בו בבת אחת טהור. ור"ל שכוונת המתני' כאילו לומר "גל שיכול לכסות כל גופו וכו'".

# מחלוקת ב"ה וב"ש בטבילה בחרדלית

בסיפא של המתני' מבואר המחלוקת שבין ב"ה לב"ש בדין חרדלית, שב"ש סוברים שמטבילין בחרדלית וב"ה סוברים שאין מטבילין בחרדלית. וע"ש בר"ש שביאר מעיקרא שב"ש סברי שאין פסול זוחלין במקוה. ושוב דחה דיתכן שגם לב"ש יש פסול זוחלין, רק דשאני הכא שיש אצל החרדלית פרסת בהמה שהמים עומדין לתוכה ומחובר לחרדלית. ולכאורה ר"ל שאין מ"ס בפרסת הבהמה ומ"מ הרי הוא כשר משום שהחרדלית משלים אותו. והיינו דסבר שזוחלין אינו פסול בחפצא של מקוה ולכן יש לו כח להשלים מקוה אחרת וכמש"כ בשער"י (ש"ג פכ"ז). ושם ב"ה לא חלקים על זה רק סוברים דקטפרס אינו חיבור. ומסיק הר"ש כס"ד שלו, משום דלשו 'מודים' משמע שברישא נחלקו במה שמודו בסיפא, וכין שענינו של סיפא לומר דכה"ג אינו זוחלין, ממילא משמע שברישא נחלקו אם הוא זוחלין (ואפשר לומר שלעולם מסיק דמיירי בחרדלית מחובר לפרסת בהמה, רק שלא נחלקו בקטפרס רק בזוחלין, אבל סתימת לשונו לא משמע כן). ויש להעיר על הפי' דמיירי בפרסת בהמה ליד החרדלית, הא בתוספתא מבואר דמיירי בחרדלית שיש בה מ' סאה, ולכאורה אין צורך שיהא בחרדלית עצמה מ' סאה, רק שישלים מה שיש בפרסת הבהמה. ונראה שאין כאן קושיא, שכוונת הר"ש לומר שיש פרסת בהמה ריקנית ליד החרדלית, וכשבא החרדלית לידו הרי הוא התמלא ונעשו המים אשבורן, וממילא הרי הוא גם כשר כין שהוא מתכשר ע"י שאר מי החרדלית שמחוצה לה.

ואם ב"ש סברי שאין פסול זוחלין, יכן משום דלא סברי כדרשת הספרא שממעט מקוה מטהרת זוחלין מ'אך', או"ד דלית לי' המשמעות של 'מקוה' לומר שאינו מטהר אלא באשבורן, וממילא אין טעם לומר שפסול בזוחלין.

# הוכחת הרא"ש מהא דגודר בכלים

הרא"ש (חעיל במתני' ו' וכן בסקים ובשו"ת) הוכיח בסיפא דמתני' תרתי. חדא שאין פסול של מעמיד בדבר המקבל טומאה, דהא כאן הרי הוא גודר בכלים כדי שיהא מקוה כשר. ועוד שלכאורה לא מיירי בכה"ג שאין שום מים יוצא מבין הכלים, וא"כ לכאורה הוי זוחלין אפילו לשיטה המחמירה שאינו חשוב זוחלין אא"כ לא ישאר מ' סאה למטה מן הסדק.

ולכאורה י"ל לענין הקושיא הראשונה דמתני' ר' יהודה היא שמכשיר מעמיד כה"ג לעיל במ"ה. אלא שדבר זה דחוק כיון דקיי"ל ר' יוסי. וכן הרא"ש עצמו הרי הוכיח ממתני' זה דים מטהר בזוחלין, ומיני' דהלכה כר' יהודה. ולענין הראי' השני' יש לדחות דאה"נ ומיירי בכה"ג שאין מים יוצא. תדע שהרי הרא"ש עצמו בפירושו למתני' לא הוכיח שאין זה חשוב זוחלין, רק שאין בה פסול מעמיד, ולכאורה היינו משום שבאמת אפשר לדחות שאין המים זוחלין דרך הכלים. ויל"ע בזה.

**שיעור י'**

# חורי המערה ועוקת המערה

בר"פ ו' המתני' מחלוקת בין חוררי המקוה לעוקת המקוה, שבחורי המקוה צריכים חיבור של כשפופרת הנוד, וחורי המקוה מתחברים במשהו. ונחלקו הראשונים בביאור עוקת המקוה מהו, וממילא גם ביסוד היוצא ממתני'. הר"ש הבין שכוונת המתני' לחלק בין ב' סוגי חורין המתמלאים מים ומחוברים למקוה, א' שמחזיק מים אפילו אם גובה המים של הבור אינו מגיע אליו, וא' שמחזיק מים רק ביחד עם הבור. ודינם שונה, שבחודי המערה הרי חשוב א' עם המקוה ממש, ואין צריך שיעור של כשפופרת הנוד כדי לחברם[[21]](#footnote-22).

וע' בשער המים לראב"ד (שער ג' הי"ט) שכתב עוד חילוק לדינא ביניהם, שבחורי המערה ליכא שיעור במים שבתוך החור, אבל עוקת המערה אינה מטהרת אא"כ יש בה רביעית. ולכאורה חזינן לדעתי', דהא דמהני כשפופרת הנוד לחבר ב' מקואות, הנ"מ לתת שיעור לכל א', אבל לא מהני לתת לכל א' שיעור מקוה בעצם. ולכן אם יש שיעור רביעית כבר יש לו שם מקוה, רק שחסר שיעור, ולזה מהני חיבור דכשפופרת הנוד שיהא לו שיעור, אבל בדליכא שיעור ליכא שם מקוה בכלל ולזה לא מהני חיבור למקוה אחר. ובחורי המקוה לא צריך כיון שאינה מקוה בפני עצמה רק א' ממש עם שאר הבור.

ור' יהודה סבר שאם מעמדת את עצמו ובר"ש ורא"ש שהדבר תלוי במעמדת עצמה פירשו דצריך להיות מעמדת באופן שיש מ' סאה קודם שגובה המים מגיע לעוקה, אבל אם לא אין צריך כשפופרת הנוד. וכנראה שזהו סברא לומר דכיון שאין לו שיעור בלי החלק שבעוקה הרי זה עושהו מקופיא כמקוה א'. וצע"ק מסברא בזה, דהא יש שם מקוה כבר ברביעית, רק שחסר שיעור, ולמה יהא השלמת השיעור עושהו כמקוה א'. ולכאורה נפק"מ גם לדברי הראב"ד, שאין צורך שיהא בחלק זה מ' סאה . וצ"ע.

# שיטת הרמב"ם בעוקת המערה

הרמב"ם מפרש הא דעוקת המעה דמיירי בתחתית המקוה, ויש נידון אם הוא חשוב כמקוה בפני עצמו או שמצטרף עם העליון. ובזה יש חילוק אם מעמדת את עצמו או לא, שאם מעמדת את עצמה חשובה מחיצה בין מקומות המים ואינם מצטרפים, אבל אם אינה מעמדת את עצמה לכאורה הביאור הוא שהמפריד כמאן דליתא דמי ומצטרפים. אמנם ביד החזקה מבואר שאפילו אם אינה מעמדת את עצמה אע"ג שאינו צריך חיבור של כשפופרת הנוד, מ"מ צריך חיבור כל שהוא. ובחי' רבינו חיים הלוי הקשה ממ"נ שאם צריך חיבור למה לא צריך כשפוה"נ, ואם אין צריך למה צריך חיבור משהו. ותי' שהשקה אינו צריך שיעור של כשפופרת הנוד, אבל לייצ שיעור צריך שיעור כזה. ובגליונות חזון איש העיר דא"כ אם בא' מן המקואות יש כבר שיעור של מ"ס לא יצטרך שיעור של כשפוה"נ, והאמת דמבואר ההיפך. ובחי' ר' שמואל למס' גיטין סי' י"ז מבואר לתרץ דאעפ"כ צריך שיעור מ' סאה למעשה טבילה. והביא שהציע דבר זה לגרי"ז, וענה לו שאין צורך לחידוש ה, דהא מ"מ צריך שיעור של מ' סאה. ור"ל שלא מספיק שיהא מחובר למקוה כשרה, אלא מקוה כשרה צריך גם שיעור של מ' סאה, ולכן תמיד צריך כשפופרת הנוד אם אין במקוה הטבילה מ"ס.

**שיעור י"א**

# טבילת כלי בתוך כלי

בפ"ו מ"ב מבואר הדין שאם הטביל כלי כשהוא מונח בתוך כלי אחר הדבר תלוי, שאם יש בפה של הכלי החיצון חור ששיעורו כשפופרת הנוד, הרי היא טבילה כשרה, ואם מטביל את הכלי החיצון ג"כ הוי טבילה כשרה. אמנם אם מטביל כלי בתוך כלי אחר, ואינו מטביל הכלי החיצון, הרי זה טבילה פסולה.

ויל"ע מהו הטעם שהטבילה פסולה כשטביל כלים בתוך כלים. והנה כבר ביארנו שאפילו למ"ד שאין פסול מדאורייתא במים שאובין, מ"מ טבילה מתוך כלי פסול מדאורייתא, וכ"כ התוס' במס' פסחים דף י"ז ע"ב וכן במס' ב"ב דף ס"ו ע"א, דאדרבה, הטעם שפסלו מים שאובים מדרבנן הוא גזירה אטו טבילה במים שבתוך כלי. וע"ש בתוס' במס' ב"ב שטעם הפסול במים שבכלים משום דדומיא דמעין אמר רחמנא שהם בקרקע. וא"כ, כיון שהכלים במטביל הוא בתוך כלי, הרי זה חשוב טבילה מכלים ופסול מדאורייתא. ובתוס' רי"ד למס' חגיגה דף כ"ב ע"א, וכן בחי' הרמב"ן למס' ב"ב שם מבואר שהטעם שהטבילה פסולה כשאין שיעור כשפופרת הנוד משום שבכה"ג הוו המים שאובין. ויל"ע למה לא נקטו הפסול משום דהוי טבילה בכלים.

והנה שיטת המרדכי (שבועות אות תשמ"ה) שהטעם שאסור לטבול בכלים משום דאז הוו המים שאובין. ור"ל דלדעתו מים שאובין פסולים מדאורייתא משום שהיו בכלים, וכן המים האלו הם בכלים, ואין פסול נפרד של מים בכלים שאינו מים שאובין. אבל אם ננקוט אחרת, אולי איכא למימר דאע"ג שאין בחור שיעור של כשפופרת הנוד, מ"מ אין זה חשוב טבילה שמתוך כלים, דהא סוף כל סוף כל המים מתחברים ועיקר מקום המצאם אם בקרקע שתחת לכלים. וראיתי בשם החזו"א שנקט ההיפך, דאע"ג שהמים היו נחשבים חשובים, מ"מ כיון שהוא מחובר לשאר מי המקוה הרי זה מכשירם ואין עליהם שם שאובין, משא"כ לענין טבילה בכלים דעדיין חשוב טבילה בכלים.

והנה, שיטת הרשב"א בשער המים שער ג' שאמנם מהני להטביל כלי בתוך כלי אחר היכא דאיכא כשפופרת הנוד ביניהם, מ"מ אינו כשר אא"כ יש ארבעים סאה במקטה חוץ מן המים שבתוך הכלי. ויל"ע בטעמו של דבר. והנה למ"ד שהטעם שאין להטביל כלי בתוך כלי משום דהוו מים שאובים, פשיטא שכדברי הרשב"א כן הוא, דהא האיך יוכל להכשיר המים השאובין אא"כ יש מקוה של ארבעים סה כדי להכשירו. ואם טעם הפסול משום שחשוב טבילה בכלים ג"כ הדבר מובן, משום שע"י החיבור דשפופרת הנאד, לא אמרינן שהכל חשוב מקוה א' שחחלקו בכלי וחלקו בקרקע, דאילו הי' כן יתכן שהיינו פוסלים כיון שחלק בקרקע. רק דאמרינן דכיון שיש מקוה כשרה אפילו אלמלא המים שבכלי, וכן המים שבכלי מתאחדים למקוה כיון שיש כשפה"נ ביניהם, ממילא הרי זה חשוב כטובל במקוה שבקרקע וכשר. וע' לקמן שיעור י"ג שהארכנו בביאור הדברים.

והנה בביאור הדין שמותר להטביל כלים בתוך כלים אם צריכים להטביל גם הכלי החיצון, מבואר במס' חגיגה דף כ"ב ע"א שטעמו של דבר משום 'מיגו דסלקא טבילה לכוליה גופיה דמנא סלקא להו נמי לכלים דאית ביה'. ויש לבאר ענינו של מיגו זה. וע' תוס' רי"ד שם מש"כ בביאור הסברא בזה, ובפשוטו הביאור בכוונתו, דהנה אם מטביל כלי טמא בפני עצמו מבלי שיהיו כלים אחרים בפנים, לכאורה נשאלת השאלה, איך מהני המים שבתוך הכלי לטהר אותו, הא הוו שאובין. וכן אפילו את"ל דלא הוו שאובין וכנ"ל מן החזו"א עדיין צ"ע, דהא כל הכלי צריך להיות במים, והרי הפנים אע"פ שמתמלא מים, הא המים שבתוכו לא הוו חלק של המקוה שבתוך הקרקע, ולכן נהי נמי שאינו מטביל הכלי בתוך כלי, מ"מ הא אין כולו בתוך מים שבקרקע, שזהו היסוד הפסול של טבילה בכלים. והתשובה, שעצם דבר זה שאפשר להטביל כלי מטומאתו מחייב אותנו לומר שהמים שבתוך הכלי חשוב כתוך המקוה. ומיני' לסברת מיגו, שמיגא אומר לנו, שאפילו אם יש כלים בתוך הכלי בזמן שמטביל אותו ומטהר אותו מטואמתו, אמרינן דכמו דע"כ המים שבתו הכלי חשוב כתוך המקוה לעניו זה שנחשב הכלי כטבול וטהור, הה"נ שחשוב בתוך המקוה גם לכלים אחרים, ולכן גם הכלים האחרים חשובים כבתוך המקוה וטהורים.

וע' בפירש"י במס' חגיגה שם שכתב בד"ה מיגו דסלקא טבילה לגופו של כלי "ליטהר תוכו על ידי מים הנכנסין דרך פיו, דכטומאתו כן טהרתו סלקא נמי טבילה לכלים שבתוכו". ומשמע שנתן סברא דכטומאתו כך טהרתו. ונראה פשוט שאין כוונת רש"י לבאר עצם סברת המיגו, רק כוונתו להוכיח עיקר דבר זה דמהני טבילה לכלי אע"ג שאין בפיו כשפופרת הנוד, דאולי אה"נ שאין טבילה לכלי כזה ומטעמים הנ"ל, דהא המים שאובים או שאיננם חשובים כבתוך המקוה. ולזה הוכיח רש"י דע"כ מהני לי' טבילה, משום דכטטומאאתו כך טהרתו. וע' במשנ"א למתני' כאן שתמה על דברי רש"י, דהא יתכן שהכלי קיבל טומאה מאחוריו ומ"מ ריכים טבילה בפנים. ומשו"ה נקט סברא אחרת מרש"י והוא שהתורה סתמא כתיבא, ולא חילק בין בלי שפיו צר לכלי שפיו רחב. ולענין הערתו על פירש"י לכאורה י"ל דרש"י התכוין לומר, דכיון דחזינן שיש אופן של קבלת טומאה בכלי שפיו צר בכגון כלי חרס או באופן אחר. יש לנו לומר שהטומאה יוצאת בכה"ג נמי, ואפילו אם עכשיו לא קיבל טומאה דוקא באופן זה.

וע' בפיר"ח שם למס' חגיגה שכתב לבאר טעם המיגו "שאין כלי טמא חוצץ". ולכאורה משמע פירוש אחר, שאין ר"ל שהמים שבתוך הכלי הם עצמם בתוך המקוה, אלא הכלי שבתוך הכלי נחשב בתוך המקוה במחוץ לכלי, דכיון שגם הכלי החיצון צריך טבילה, הרי הוא ע"כ חשוב בתוך המקוה, וממילא אין הוא חוצץ מאחרים מלהיות שלא במקוה. ויש לדחות

וע"פ הנ"ל יש לדון לשיטת הרשב"א הנ"ל דסבר דלא מהני טבילה לתוך כלי אא"כ יש מ' סאה בתוך המקוה חוץ מן המים שבתוך הכלי, האם הדין כן היכא שהכלים טבולים מדין מיגו. והנה אם צריכים לשפופרת הנוד כדי להכשיר המים שבתוך הכלי מהיות מים שאובין, לכאורה פשוט דליתי' לדינו של הרשב"א, דהא אמרו שצריכים מקוה של ארבעים סאה להכשיר כלים, ומשמע מ"ס ותו לא, ואם כרשב"א, הא ע"כ צריכים מ' סאה חוץ מן המים שממלאים הכלי בשעת טבילה, דהא אלו שאובין הם וצריכים הכשר. ואפילו את"ל שהטעם שצריכים כשפופרת הנוד הוא משום דאל"כ הוי טבילה כלים, לכאורה י"ל שאם הוא במקוה מטעם מיגו, אין זה רק חיבור אליו, אלא הרי הוא א' עם המקוה ממש, ולכן אין צריכים מ' סאה חוץ ממה שיש במקוה. אמנם בחזו"א נקט שדברי הרשב"א שייכים גם לטבילה מדין מיגו.

# קושיית הטו"א

בטורי אבן שם במס' חגיגה העיר שלכאורה אפילו אם מטביל כלי טמא לתוך כלי טהור שאין בפיו כשפופרת הנוד הי' צריך להועיל ג"כ מדין מיגו, דהא המים הפנינים יטמאו את הכלי החיצון כיון שכל הפוסל את התרומה מטמא את המשקין להיות תחילה. וכיון שהמים הפניניים אינם מחוברים עם שאר המקוה כיון שהוא פחות משפופרת הנוד[[22]](#footnote-23), הרי הם מתטמאים מן הכלים הפנימיים ושוב מטמאים הכלי החיצון, וכיון שהכלי החיצון קיבל טומאה, שוב שייך מיגו לטהר את הכל, וממילא הכל מתטהר. וע"ש שאם הכלים הפנימיים טמאים מדאורייתא ניחא, דהא הדין דכל הפוסל את הטומאה וכו' אינו אלא מדרבנן, ולא מהני מיגו מטומאה מדרבנן לטהר כלים הטמאים מדאורייתא (ולכאורה כן חייבים לומר וקשה לשבוע דדרבנן תהני לדאורייתא בזה). אבל אם הכלים אינם טמאים אלא מדרבנן מא"ל, וע"ש מש"ב בזה.

והחזו"א (מכשירין ססי' א') הביא את דבריו וכתב ליישב שהמים לא נתלשו לדעת תשמיש ולכן אינם מקבלים טומאה. וע"ש שאין זה כ"כ פשוט ומש"כ בזה.

**שיעור י"ב**

# ג' בורות ובכל א' כ' סאה מים

במתני' ג' רצוני להעיר קודם ממה שמצאתי בשיעוריו של הגר"א גרבוז שליט"א. והוא דהנה לכאורה כל א' מן הבורות דמתני' הוו מי גבאים כל זמן שלא נתיברו יחד. ובפרק ראשון ראינו שיטת הרמב"ם דסבר שהטעם דשתה טמא ושתה טהור טמא משום שהמי גבאים עצמם מקבלים טומאה כיון שנגע בהם לרצון. וא"כ לכאורה בנד"ד יהיו שלשת הבורות כולם טמאים קודם שיתחברו להיות מקוה. וא"כ יוצא שבזמן שמחברם הרי הוא עושה מקוה ע"י מים טמאים. ושיטת הצל"ח (בסוגיא דר"ח סגן הכהנים סוף אות ק"ג) שאי אפשר לעשות מקוה ממים טמאים, ולכאורה קשה מכאן. ולכאורה מוכח שאין זה נכון, והביא שבשו"ת הרי"ד סי' א' מבואר שלאחר שהושלם פקע ממנו הטומאה. ועוד כתב שם שיש לדחות שאמנם יש לו טומאה מדרבנן לענין נגיעה מדעת, אין זה אלא חומרא מדרבנן ולא טומאה אמיתית ולכן אינו פוסל המקוה.

# טהרת הבורות הנ"ל

מבואר במתני' שיש חילוק בין אם הבור של מים שאובין הוא באמצע או מן הצד, שאם הוא מן הצד המקואות טהורין והטובלין טהורין, ואם הוא באמצע שניהם כמו שהיו. ורישא דמתני' חזינן שאם יש מקוה של מ' סאה, ובור של מים שאובין מושק אליו, הרי זה מכשיר את הבור מים שאובין, ולכן גם הטובל בו כשר (וע"ד הפשט צ"ל דמיירי בטבילת קטנים, דאל"כ האיך יוכלו ליכנס כולם מתחת למים שאין בה אלא מ' סאה.

ובשו"ת הרא"ש כלל ל"א אות ב' דקדק ממתני' עד יותר מזה. והוא שהבור של שאובין אינו כשר אך ורק בזמן שהוא מושק לשאר המים, אלא גם לאחר שחזר לאיתנו הרי הוא נשאר בהכשרו. והוא שהרי במתני' מבואר שלא רק הטובלין טהורים אלא גם המקואות טהורים. ולכאורה אין הכוונה רק למקואות שהיו בהם מים שאינם שאובים מעיקרא ולומר שלא נפסלו, דהא זהו כוונת סיפא דמתני' שהמקואות כמו שהיו. רק לכל לשלשת הבורות שהוכשרו ע"י ההשקה. וידוע שרבינו ירוחם הסתפק בזה (הובאו דבריו בש"ך סי' ר"א ס"ק קי"ב). ומקשים העולם (ע' כגון שו"ת נובי"ת מה"ת סי' קמ"א, ומובא בפת"ש ס"ק ל"ז) ממתני' דכאן שלכאורה מבואר ממנו שהוכשר לגמרי. ובשו"ת ריב"ש סי' רצ"ה בפירושו השני מבואר דהא שהמקואות כשרים היינו כשכרים לטבילת שלשת הטובלים, ופירוש זה קשה להולמו וכנ"ל, דהא זה כבר כתוב במתני' שהטובלים כשרים. ואולי למד דאה"נ אין כאן ב' חידושים, ואגב סיא נקט גם ברישא שהמקואות כשרים.

אמנם יש לזה תירוצים אחרים. דיעוין בשו"ת משנת ר' אהרן סי' כ"ז אות ב' שכתב שגם רבינו ירוחם לא התכוין לומר שחוזר לפסולו בכל אופנים, וגם לדידי' היכא שיש רוב מים כשרים נגד המים שאובים שהוכשרו הרי הוא כשר. ולכן גם הבור של כ' סאה כשר להקוות עליו לאחר מכן כיון שכשיצא הטובל הראשון ע"כ יצא לכה"פ טיפת מים. ולכן מעכשיו יש פחות מכ' סאה, וממילא כשיוסיף מי גשמים שוב יכשר ע"י רוב מי גשמים[[23]](#footnote-24). ובטעם לחלק בין רוב מים שאובין למיעוט, ביאר שאפילו לרבינו ירוחם, אחרי שהושק למקוה כשרה והוכשר לטבילה, אע"ג שלא נהפכו המים להיות דינם כמי גשמים ממש, מ"מ מאז אינו פוסל המקוה מדין ג' לוגין שנפלו למקוה ולכן אם יש רוב מי גשמים הרי הוא מבטל דין השאובין מדין ביטול ברוב של כה"ת כולה, ולכן יש מקוה כשר. ונראה לכאורה לפי ביאור זה, שאם יהיו ד' בורותשל כ' כ' סאה, שהראשון מי גשמים, השני מים שאובין, והשלישי ורביעי מי גשמים, יצא הדין שאם טבלו ג' בתוך בורות א', ב', וג', וחתחברו יחד להיות הטובלים טהורים כדברישא דמתני', ולאחר מכן טבלו ג' בבורות ב', ג', וד', שהוא כסיפא דמתני', שלרבינו ירוחם המקוה השאוב לא יטהר הטמא. וע"ש עוד טעמים לחלק בין רוב למיעוט.

עוד מבארים (ע' שו"ת כת"ס סי' צ"ט)[[24]](#footnote-25) דיתכן שגם רבינו ירוחם לא קאמר אלא בחיבור דרך חור שיש בו שפופרת הנוד, אבל אם מתחברים מלמעלה, גם רבינו ירוחם מודה שבחיבור כזה יש טהרה גמורה להיות המים שאובים טורים לגמרי. ודבר זה יתבר יותר בהמשך בעזהי"ת.

# אם יש בחיבור הבורות הנ"ל משום זוחלין

הנה בפ"ה מ"ה ראינו שי"א שאם מים יוצא מן הבור אמרינן שלא רק מה שיוצא נחשב זוחל, אלא גם המים שעדיין בתוך הבור נחשב זוחל כיון שננער לצאת, ושלשיטת הרא"ש היינו רק אם לא ישאר מ' סאה לבסוף, ולר"ש הוי אפילו אם ישאר מ' סאה לבסוף. וא"כ יל"ע אם הכא בשעת טבילת האנשים נחשב המים המחברים כזוחלין כיון שיצאו חוץ לבור או לא, ואם נשב זוחל צ"ע למה מהני החיבוא כיון שמקוה אינו מטהר בזוחלין.

והי' נראה לכאורה לחלק בין ב' אופנים, א' בכה"ג שהמים יוצאים מכל בור ובור ומתחברים יחד, אבל לאחר מכן אינם חוזרים לתוך הבור, וכגון שגובה הקרקע שביניהם הוא נמוך מקרקע של שפת הבור. וא' בכה"ג שהמים חוזרים לתוך הבור שממנו הם באים. ובמהרי"ק שורש קנ"ו פירש דהמתני' מיירי במקוה הבא מן המעין (וכמובן דבר זה דחוק כיון שהפשטות של לשון מקוה הוא למקוה ולא למעין).

והריב"ש (סי' רצ"ב) הבין דמיירי בכה"ג שהמים יוצאים ואינם ממשיכים דרכם בחוץ, שג' הבורות עם הקרקע שביניהם הם בתוך בור גדול ומחזיק כל המים. וכתב שבכה"ג שהמים חוזרים לבור כיון שמן המקוה הם באין ואליו הם שבים הרי זה נחשב אשבורן ולא זוחלין. ולכאורה יש להעיר שהרי אחרי שנכנס הטובל, אע"ג שהמים עולים לגובה חדשה, מ"מ אין זה אלא אשבורן ממש ולמה צריך לזה הסברים. ובס' קובץ הערות ומראי מקומות ראיתי שדקדק משו"ת בית שלמה (ח"ב) [מהדו' החדשה ח"ג) סי' נ"א דנפק"מ עד שינוחו המים. ויוצא דכה"ג חשוב זוחל אלמלא החידוש של הריב"ש אע"ג שאין המים הולכים אנה ואנה אלא בתוך בור המקוה. ובדעת המהרי"ק י"ל הבין דמיירי בכה"ג שהמים שיוצאים למעלה נופלים מחוץ למקוה לאחר מכן.

ובעיקר הענין חשבתי אולי לחדש שאפילו את"ל שחשוב זוחלין אינו פוסל אלא בנד"ד שאין מ' סאה מי גשמים אא"כ אתה מצרף המים שמחוץ לבור, אבל אם יש מ' סאה חוץ מן המים שמ9חוץ לבור, י"ל שלשיטת הרא"ש שאין פסול זוחלין כשישאר מ' סאה בבור לאחר הזחילה, דלמא מים זוחלים כשרים למעשה ההשקה ואין כאן פסול.

# אם יש בחיבור הבורות הנ"ל משום הוייתו ע"י דבר המקב"ט

ויש לקושיא זו בדעת הריב"ש עוד תירוץ. והוא דהנה הקשה המשנ"א דלמ"ד שיש פסול של הויתו ע"י דבר המקב"ט[[25]](#footnote-26), למה יכשיר המקואות כאן, הא הטובלים הוו ע"כ דבר המקב"ט, ואין המקואות כשרים אלא על ידם. ורצה לוהכיח מכאן כשיטת הרמב"ם שאין פסול הוייתו ע"י דבר המקבל טומאה אלא במעין ולא במקוה. וכמובן, לפמש"כ בשו"ת מהרי"ק הנ"ל עדיין תיקשי. ובחזו"א (תנינא סי' ח' אות ג') כתב "דכיון דהאדם אינו עושה עכשו כלום, אלא שממעט אויר הבור במציאותו ולא במעשיו, מודה הר"ש [שפוסל אף בשאר הכשרים הנעשין ע"י אדם בשעת טבילה] שאינו פוסל אף בשעת טבילה".

והחזו"א (תנינא סי' ד' אות ב') כתב שאמנם עיקר הוי' הנ"ל לגובה המים לא חשוב הוי' ע"י דבר המקבן טומאה, וכן המים שעולים למעלה ומחבר הבורות לא חשוב זוחלין, מ"מ אלמלא האדם הי' המים חוזר לאיתנו וכה"ג הי' חשוב זוחלין אלמלא הכלל של הריב"ש. ולכן אע"ג שעכשיו אינו זוחל מ"מ אלמלא האדם הי' חשוב זוחל ולכן שפיר וי הוי' ע"י דבר המקב"ט כמו בפ"ה מ"ה, ולכן שפיר הי' צריך לחידושו של היב"ש לומר שאפילו אלמלא האדם לא הי' חשוב זוחל, וממילא גם הוי' ע"י דבר המקב"ט לא הוי.

# הא שבבור שאובין באמצע אין המקואות שבצדדין נפסלין

בסיפא של המתני' מבואר שאם הבור שאוב באמצע, אע"ג שאין הור שאוב מתטהר כיון שאין הבורות אחרות מצטרפים ביחד להיות מקוה קודם חיבורם לבור מים שאובין, מ"מ הבור שאוב ג"כ אינו פוסל המקואות האחרות ואפשר להקוות עליהם. וע' בר"ש שכתב שהוא משום שיש המשכה וגם רוב. וביאר הט"ז סי' ר"א שכוונתו דאת"ל שהמשכה צריך ג' טפחים וליכא ג' טפחים י"ל דמיירי ברביי' חוץ למקוה ששאינו פוסל משום ג' לוגין שנפלו לבור. ועזהי"ת ענינים אלו יתבארו יותר בהמשך.

**שיעור י"ג**

# פסול ג"ל מים שאובין דרך נפילה

במתני' ד' מבואר שאמנם ג"ל מים שאובים שנפלו למקוה קודם שהי' בה מ' סאה, מ"מ אם נפלו בתוך ספוג או דלי אינו פוסל כיון "שלא אמרו אלא ג' לוגין שנפלו". ונחלקו הראשונים בביאור המשנה.

הר"ש למד דמיירי במים הבלוע בתוך דפני הכלי, ואע"ג שחלק משלושת הלוגין לא הי' בלוע, אבל ההבלוע אינו פוסל משום שאובין. ולז היתה כוונת המתני' שלא אמרו אלא ג' לוגין שנפלו, שהמים הבלוע לא חשוב 'נפלו'. ולכאורה ביאור הדבר, שרק מים מתערב במוך המים שבבור חשובים כנפלו לתוך המקוה, אבל הבלוע לא. וראיתי בס' זהב טהור שהקשה שלכאורה פשיטא דכיון שאינו מתערב עם המים שאינו פוסל. ולכן יצא לחדש שאפילו אם המים יצא ממקום בליעתו לבסוף ויתערב עם המים, מ"מ אין זה דרך נפילה ואפ"ה אינו פוסל. ואמנם אפשר לשמוע שכן הוא, מ"מ לכאורה יש לפקפק בקושייתו. דנראה שיש שפיר לומר שהחידוש הוא שאינו פוסל אע"ג שהוא בתוך המקוה, ולא איכפת לן אם יצא ממקום בליעתו או לא. וקמ"ל שלא, דכיון שאינו מתערב אינו פוסל.

והרמב"ם בפיהמ"ש ביאר דמיירי בכה"ג שיש מים בתוך הכלי ולא רק בלוע, והכלי נפל עם המים שבתוכו לתוך המקוה, וקמ"ל מתני' דכה"ג ג"כ לא חשוב דרך נפילה ואינו פוסל משום ג' לוגין שנפלו. ונראה טעם הדבר משום שרק מים שנופל ישר לתוך מים חשוב נפלו למקוה, אבל מה שהי' בתוך כלי בזמן שנכנס למקוה אינו חשוב נפלו לתוך המקוה, וכן מה שיצא מן הכלי לתוך המקוה לאחר מכן ג"כ לא חשוב 'נפלו' (כן נראה לכאורה ומשום שמסתבר באופן הרגיל המים מתערב לאחר מכן, ומ"מ המתני' סתם וכתב שוא כשר). ונראין הדברים שהר"ש שפי' דמיירי בבלוע לא סבירא לי' כרמב"ם בזה, ולעולם כה"ג חשוב נפלו. ויתכן שיסוד המחלוקת שביניהם הוא דר"ש סבר דכיון שנפל מים שאינם בלועים לתוך המקוה, וכן לבסוף התערב עם מי המקוה, הרי זה חשוב נפלו. והרמב"ם סבר שאין זה נפלו וכמש"נ.

# השידה והתיבה שבים

במשנה ה' מבואר מחלוקת ת"ק ור' יהודה בדין שידה ותיבה שבים, דת"ק סבר שאם יש בה כשפופרת הנוד הרי הוא טהור, ור' יהודה חלק וסבר דצריך ד' טפחים או רובו (כשיוצא רוב פחות מד' טפחים). והר"ש והרא"ש כתבו שר' יהודה מחלק בין עוקה למתני' דידן שרק בכלים קאמר ר' יהודה דבעינן שיעור כזה. וצ"ע שהרי לפום ריהטא זהו הדין המבואר לעיל במ"ב, ולכן צ"ע למה לא נחלקו אלא כאן, והר"ש והרא"ש לא הזכירו מזה. ובמשנ"א הי' לו עד כמה קושיות במחלוקתם, אבל למעשה נראה מדבריו דאה"נ ופלוגתתם שייך גם התם, וכ"כ החזו"א (קמא סי' ה' אות י"ד). אמנם הביא שם צד אחר שיש לחלק ביניהם, דבמ"ב מיירי בכולו שקוע בתוך המים, והכא כשרק חצי' במים. והשאיר את זה בצ"ע, ולכאורה טעמו משום דצ"ע איזה טעם יש לחלק בין זה לזה. וע' בגלות עליות בפירוש הארוך לרפ"ה שכתב בזה סברא "לכן נתבטלה הכלי במים לגמרי". וצ"ע כוונתו בזה.

# השידה והתיבה שבים

ויל"ע מהו הטעם דמהני חיבור של שפופרת הנוד לטבול בתוך כלי. ולשון הרשב"א בשער המים שער ג' "שכל הנקוב כשפוה"נ הרי המים שבמקוה מחוברין למים שבכלי והרי הוא טובל במים שחוץ לכלי וכמו ששנינו בשישי של מקואות השידה והתיבה שבים אין מטבילין בהם אא"כ היו נקובים כשפופרת הנוד וכו'". והדבר מתבאר יותר מתוכן דברי הרשב"א שם, שהרי כתב

**שיעור י"ד**

# טבילה בגיסטרא

כתוב במשנה ו' "גיסטרא שבמקוה והטביל בה את הכלים טהרו מטומאתן, אבל טמאים על גב כלי חרס". ופירש הרא"ש דמיירי בכה"ג שיש חלקים של הגיסטרא שהם למעלה מן המים, אבל יש גם חלקים למטה, והמים שבגיסטרא מתחברים למי המקוה דרך החלקים שבם למטה מובה המים. ולכן ביאור דיני המשנה, שהכלים שבתוך הגיסטררא טהורים כיון שיש חיבור בין המים שבגיסטרא למים שבמקוה, ולכן הרי הם כטבולים בתוך המקוה, אבל הרי ההם ממילא מתטמאים מאויר הגיסטרא שלמעלה מן המים, כיון ששם אינו מתטהר ממי המקוה כיון שהוא חוץ למקוה. וכה"ג פירש גם הרמב"ם, אלא שבפי' המשניות כתב שקיבל טומה מנגיעה בחרסים, וכבר תמהו האחרונים שאין צורך בנגיע כיון שמטמא מאוירו, וכן הוטא ביד החזקה שמקבל טומאה מאוירו.

אחרת היא פירושו של הר"ש למתני'

# הערה בדין אויר כלי חרס

כתוב במשנה ו' "גיסטרא

# גדר הדין של כשפופרת הנוד

במשנה ז' דשיעור חיבור מקואות כשפופרת הנוד לשיעור המבואר במס' גיטין דף ט"ז ע"א דטופח ע"י להטפיח הוי חיבור. ושיטת ר"ת הוא שהשיעור של כשפוופרת הנוד נאמר לענין שיעור החור שבכותל, ולא לענין שיעור מים המתחבר, ושיעור המים שצריכים אינו אלא טופח ע"מ להטפיח.

**שיעור ט"ו**

# ביאור סוגית הגמ' אם ידים טהורות לחצאין

במס' גיטין דף ט"ו ע"ב בעי אילפא אם ידים טהורות לחצאין או לא. ומסקנת הגמ' דאיבעיא לי' אם נטל חצי יד, ולאחר מכן נטל לחצי השני האם מהני. והגמ' נקשה על זה מדר' ינאי דסבר שאין הידים טהורות לחצאין. ומתרצת הגמ' "לא צריכה דיכא משקה טופח".

והנה בהא דקאמר בגמ' "לא צריכה דאיכא משקה טופח", לכאורה הי' אפשר לבאר בב' אנפי. איכא למימר דאע"ג שיש משקה טופח וקס"ד דהוי חיבור, מ"מ איבעיא לי' אם הידים טהורות, ומשום שי"ל דכיון שלא עשה את מעשה הנטילה לידים אלא בב' כוחות, כח א' לכל חצי יד, אין זה חשוב הנטילה במטבקת את הידים. ועוד יש לפרש דעד כמה דמשקה טופח הוי חיבור, פשיטא לי' לגמ' שהידים טהורות, רק דזה גופא נספקא לי' לאילפא אם משקה טופח הוי חיבור.

ומ"מ הגמ' דוחה ביאור זה בדעת אילפא, משום דהא מבואר במתני' שבסו"פ שמיני של מס' טהרות דמשקה טופח לא הוי חיבור. "לא צריכה דאיכא משקה טופח להטפיח". והגמ' מקשה כל זה "הא נמי תנינא 'טופח להטפיח חיבור'". ונראה פשוט שקושיית הגמ' היא דמאי קא מיבעי לי' לעולא, הא דבר זה מפורש דטופח להטפיח חיבור. וא"כ לכאורה איפשיכא ספיקן דלעיל בביאור הפשיטות של הגמ' דטופח חיבור. שאם אפילו אחרי שסברנו דטופח חיבור ג"כ מיבעי לן משום דוי לחצאין, א"כ מהו הקושיא מזה דקיי"ל דטוח להטפיח חיבור, הא שפיר י"ל דאע"ג שהוא פשוט דטופח להטפיח חיבור מ"מ מיבעי לן אםהידים טהורות לחצאין וכנ"ל. וע"כ מוכח שאם טופח חיבור או טופח להטפיח חיבור פשיטא לן דלחצאין טהורות.

והנה הגמ' דוחה הקושיא דהא נמי תנינא ד'דלמא לענין מקואות ור' יהודה היא'. ולכאורה כוונת הגמ' לומר שאין ראי' שיש חיבור במשקה טופח ע"מ לטפיח לענין נט"י, וממילא קיימת האיבעיא דאילפא. וכן הגמ' לא פושטת האיבעיא, ולכן היא נשארת ספק, ולכאורה היא מהאי טעמא גופא, דיתכן דהוי חיבור ומתני' מיירי גם בנט"י, או"ד רק במקואות ור יהודה היא, ולעולם לענין נט"י אינו חיבור.

ומשו"ה קשין לי דברי רש"י שביאר דחית הגמ' בד"ה לענין מקואות ד'לענין מקוואות קאמר ור' יהודה היא משום גוד אחית ומיהו לענין נטילה מבעיין אי הויא נטילה כתיקונה לחצאין או לא ואין ראיית חיבור מקוואות ראיה לכאן דאנן לאו משום חיבור מבעי לן'. ומשמע דר"ל שאפילו אם הוא חיבור לענין נט"י, עדיין י"ל דהוי נטילה לחצאיין דלא מהני. וצ"ע שהרי מקושיית הגמ' מבואר שאם הוא חיבור ממילא מהני ואין בזה חידוש, דאל"כ אין ביאור לקושיית הגמ' דהא נמי תנינא' וכמו שביארנו. וכן אם הוא באמת חיבור לענין נט"י, רק דעדיין מיבעי לן אם נט"י בב' כוחות מטהר, א"כ מה איכפת לן אם הוי מקואות ואליבא דר' יהודה או לא, הא אמרינן שאעפ"כ הרי זה חיבור גם לענין נט"י. וצע"ג. ואולי חסר בדברי רש"י וצ"ל "ואנן לאו משום חיבור 'מקואות' מבעי לן". ור"ל דלא לענין חיבור מקואות רק לענין חיבור לנט"י. וצ"ע[[26]](#footnote-27).

# ביאור הדחי' משיטת ר' יהודה

ויש בסוגיית הגמ' עוד תמי'. דהנה כוונת הגמ' לומר שאין ראי' ממתני' שכתב בה דטופח ע"מ להטפיח חיבור שלענין נט"י כן הוא, דיתכן שכוונת המתני' לשיטת ר' יהודה דכה"ג הי חיבור. וצ"ע דהאיך מרומז בשיטת ר' יהודה דטופח ע"מ להטפיח חיבור, הא לא דיבר כלל בענין טופח ע"מ להטפיח.

קושיא זו הקשה בחי' רבינו חיים הלוי בהל' טומאת אוכלין פ"ז ה"ה מהל' טומאת אוכלין וכתב ב' תירוצים. חדא דר"ל שבמים שהם אשבורן אין צורך בהלכות חיבור, משום שכל המים ממילא חשובים כחפצא א'. ולכן לא שייך 'חיבור' אלא בכגון ניצוק וקטפרס. וא"כ כיון דניצוק וקטפרס אינם חיבור, צ"ע לענין מה נאמר הדין דמשקה טופח ע"י להטפיח הוי חיבור. וע"כ הוי בא' מן השתים, או בנט"י שבהם ע"כ קטפרס חיבור, או לענין מקואות ואליבא דר' יהודה דסבר יש חיבור ע"י גוד אחית. וזהו השו"ת של הגמ', דס"ד דע"כ טופח ע"מ להטפיח הוי חיבור דוקא לענין נט"י, וקא דחי הגמ' דדלמא הוא חיבור לענין מקואות ואליבא דר' יהודה דסבר ששייך 'חיבור' במקואות בקטפרס ע"י זה דאמרנן גוד אחית, ולעולם יש לחלק בין חיבור דמקואות לחיבור דנט"י ולכן אין ראי' מן א' לשני.

ועוד כתב ליישב ע"פ מה שיש להקדים בקושיית הראשונים שלכאורה יש סתירה בשיעור חיבור להשליים שיעור מקואות, דבמס' גיטין מבואר שהוא שיעור טופח ע"מ להטפיח, וכאן במס' מקואות מבואר שהשיעור הוא כשפופרת הנוד. ותי' הגר"ח שיש כאן ב' שיעורים שונים לב' ענינים. הדין של שפופרת הנוד הוא כדי לחבר ב' מקואות כדי שיהיו חשובים א', משא"כ חיבור מקואות דשם השיעור הוא טופח ע"מ להטפיח, שאין צורך שיתאחד עם המקוה להיות א', רק שיתחבר אליו כדי שיחול עליו שם מקוה[[27]](#footnote-28).

וע"פ זה ביאר כוונת הגמ' אצלינו, דלשיטת ר' יהודה, דרק לדידי' יש כבר עירוב מקואות מדין גוד אחית, ולכן לא חסר אלא חיבור, ולכן איכא למימר דטופח ע"מ להטפיח חיבור[[28]](#footnote-29).

והנה לכאורה מבואר מדברי הר"ש בסופ"ח ממס' טהרות וכן מדברי התוס' דלית להו כפירוש דברי הגר"ח. שהרי לדבריו יוצא שבאמת אין מי שחולק על השיעור דטופח ע"מ להטפיח, רק המחלוקת היא אם יש מקום שיש לישעור זה נפק"מ. ובדבריהם מבואר אחרת, ושלעולם נחלוק רבנן ור' יהודה בשיעור חיבור, דלר' יהודה שיעורו טופח ע"מ להטפיח, ולרבנן שיעורו כקליפת השום.

ולכן נראה לומר בישוב קושיית הגר"ח בביאור השו"ת של הגמ', שזה הי' פשוט לגמ' ששיעור המים שע"ג גופו של אדם סתמא דמילתא אינו יותר מטופח ע"מ להטפיח. ולכן כיון שר' יהודה סבר שכשרגליו של ראשון עדיין בתוך המים גם השני טהור, ע"כ השיעור מים שעל גופו אינו יותר מטופח להטפיח. וא"כ חזינן לדעתי' דטופח להטפיח הוי חיבור. ובזה מתיישב עוד נקודה, שלכאורה צ"ע אפילו את"ל דטופח להטפיח אינו חיבור אלא לענין מקואות, למה לא אמרו דנפק"מ בנט"י לכה"ג שיש יותר משיעור טופח ע"מ להטפיח על ידיו. ואם כוונת הגמ' ב'לענין מקואות ור' יהודה היא' דהוי חבור ומ"מ מיבעי לן אם נט"י כשר לחצאין ניחא, אבל אם הוא ספק אם הוי חיבור לענין נט"י או לא, למה לא אמרו 'ואם יש בה כדי קליפת השום ודאי הוי טהור דהא לכו"ע חיבור הוא' וכדומה. וע"פ הנ"ל הדבר מבואר היטב, דהא סתמא דמילתא אין על ידיו יותר מטופח ע"מ להטפיח, ולכן אין ענין לפרש האיבעיא במילתא דלא שכיחא.

**שיעור ט"ז**

# מיעוט משיעור כשפופרת הנוד

בסיפא של משנה ז' מבואר דכל שיעמוד כשפופרת הנוד ממעטה, וכתב הר"ש דהיינו בין עפר בין צרורות בין יבחושין אם עומדים בנקב ממעטים שיעורו. ולא כתוב בהדיא שצריכים לדיני ביטול במיעוט החור וכמו שכתוב בדיני אהל בעלמא, ולכן משמע שכל דבר שממלא את החור ממעטו. ואם כן לכאורה צ"ע מהו הטעם דכאן לא בעינן לדיני ביטול.

ולפום ריהטא הטעם בזה משום שבעלמא בעינן לי' לחשיבות של החפצא, ולכן אם אינו מבטלו חסר בחשיבות של החפצא שלו. אבל כאן אינו ענין של ביטול חשיבות החור, רק הוא משום חיבור מים, ואם יש משהו בחור חסר בחיבור של המים. אלא שהרי לשיטת ר"ת אין השיעור של חיבור המים אלא טופח ע"מ להטפיח, והשיעור שפופרת נוד אינו אלא לחור, וא"כ לדידי' לכאורה צ"ע, דהא שיעור חיבור של מים יש אפילו עם המיעוט בשיעור החור, ואין המיעוט אלא בשיעור החור. וצ"ע למה לא צריך ביטול.

וע"כ חזינן מזה חידוש בגדר הדין של כשפופרת הנוד, שאפילו לר"ת, אין הענין ביטול חשיבות הכותל שבן הבורות בעצם, שהררי עיקר הענין הוא חיבור בין מקומות המים. רק ב' הדינים הם שצריכים חיבור במים בפועל, ולזה אמרינן שצריכים שיעור כשפופרת הנוד. ויש עוד דין שצריכים שיעור של כשפופרת הנוד שדוא דין שצריך להיות בכח מקום שמים יוכל לנתחבר עם יגיע לזה גובה המים, אבל אין צריך שיהא שיעור חיבור כזה בפועל.

ויל"ע בשיטת ר"י בנד"ד. ולכאורה הדבר תלוי, שאם לדידי' השיעור כשפופרת הנוד הוא שיעור בחיבור המים, מובן היטב הא דלא בעינן ביטול לדבר הממעט שיעור החור, דהא אינו דין בשיעור החור בכלל. אבל אם הוא כמש"כ הגרי"ז בשיטתו, ע"כ צריכים לבאר ע"פ מש"כ לעיל בדעת ר"ת. וראיתי בשיעורים של הגר"א גרבוז שליט"א, דר"ל דלגרי"ז ניחא טפי, דאל"כ מאי קמ"ל מתני' הא ליכא שיעור כשפופרת הנוד בחיבור של המים. ואע"ג שיש חידוש בזה שגם דבר שברייתו מן המים ממעט השיעור, דהא רשב"ג חולק על זה, מ"מ משמעות המתני' הוא שיש חידוש בעצם דבר זה שכל דבר ממעט.

# דבר שברייתו מן המים

שיטת רשב"ג שדבר שברייתו מן המים אינו ממעט משיעור כשפופרת הנוד. וע' במס' זבחים דף כ"ב ע"א שהוכיחו משיטתו שמותר גם לטבול בדבר שברייתו מן המים[[29]](#footnote-30). ות"ק הרי חולק על שיטת רשב"ג. ובתוס' יו"ט דקדק מדברי הר"ש במס' ידים (פ"ב מ"ב) שת"ק חלק על רשב"ג בכל הדין של דבר שברייתו מן המים, דסבר שאי אפשר לטבול בדבר שברייתו מן המים כלל. אמנם העיר שמדברי הרמב"ם ביד החזקה מבואר אחרת, שהרי פסק כת"ק, וכמש"כ גם כאן בפיהמ"ש. ומ"מ הביא הגמ' שבמס' זבחים הנ"ל שטובלים בדבר שברייתו מן המים. אלא שתמה בטעמו של דבר, דכיון שטובלין בו, איך יתכן שהוא ממעט משיעור כשפופרת הנוד.

ובמשנ"א חלק על עיקר סברת התוי"ט, וסבר שאפילו דבר שטובלים בו שפיר יכול למעט משיעור של כשפוופרת הנוד, שאם יש אפילו מים שנעשה קרח הפוקק את החור מ"מ הרי וא ממעט בשיעור החור. וביאור דבריו, שהחור המחבר לא צריך להיות אך ורק מלא בדבר שטובלים בו, אלא צריך להיות באופן שהמימות יכולים לעבור מבור לבור.

ובמג"א סי' קס"ב ס"ק י"ז כתב שהרי הרמ"א בהלכות נטילת ידים כתב דאע"ג שנוטלים לידים בדבר שברייתו מן המים, מ"מ אין עושים כן אא"כ הוא מרוסק. ולכן כתב המג"א שזהו הטעם לחלק בין טבילה למיעוט, שבודאי טובלים בדברים שברייתו מן המין מים עם הווא מרוסק, וכן בכה"ג אינו ממעט מכשפוה"נ. ומה שמבואר במתני' שממעט מכשפוה"נ היינו כשאינו מרוסק.

ולשני התירוצים צריכים להבין במה נחלקו ת"ק ורשב"ג, שהרי רשב"ג סבר שבאמת אינו ממעט. ולפי תירוצו של המשנ"א נראה לומר שיש מחלוקת יסודית בביאור החיבור של כשפופרת הנוד, דרבנן סברי שמהות החיבור של כשפוה"נ מחייב שמימי ב' הבורות יכולים ליכנס לתוך הבור שלידו, ורשב"ג (וכן למג"א כן הוא סברת כו"ע) סבר שכל הענין הוא השקה, וכיון שמוברים א' אל השני סגי בזה.

ובדעת המג"א, הנה יש בדבריו חידוש, שלכאורה הו"א דהא דאינו יכול לטבול בדבר שברייתו מן המים אא"כ הוא מרוסק, הוא משום שאינו חשוב מעשה טבילה אם אין כל גופו שקוע בו. אבל בעצם אין חסרון בחפצא של הדבר שברייתו מן המים. וע"כ חזינן לשיטת המג"א שהוא חסרון בחפצא של המים בזה שאין דבר יכול להיות שקוע בתוכו, ולכן הוא ממעט בשיעור של כשפופרת הנאד שהרי אין טובלין בו. אבל נראה פשוט שדעת רשב"ג (וכן לחולקים על המג"א הרי וא לכו"ע) דזה שאי אפשר לטבול בו אינו טעם לומר שגם אי אפשר לעשות בו השקה.

# סיפא של משנה ח'

בסיפא של משנה ח' מבואר שאם יש מקוה שיש בה מ' סאה, וממלאים בתוכו מים שאובים, הרי המים השאובים מתטהרים ונעשים מים הכשרים למקוה. וכן יכול למלאות לתוך המקוה שיש בה מ' סאה מי גשמים עד שמתמלא ועובר על צדיו לתוך בור אחר כדי להכשיר גם את הבור התחתון, אע"ג שלא עשה כן אלא ע"י הוספת מים שאובים. ומכאן הוכיחו הראשונים שאפשר לממלאות מקוה שיש בה מ' סאה עם כל המים שאובים שבעולם ועדיין יהי' כשר. ויש כאן חידוש נוסף, שהרי כששופך המים לתוך המקוה והמים עוברים על גדותיו לתוך הבור השני, הרי לשיטת הר"ש הוי כל המקוה זוחל וכמו שביארנו לעיל. וא"כ איך מתטהרים המים השאובים ע"י המקוה הא הרי הוא פסול מדין זוחלין. ולכאורה חזינן דאע"ג שזוחלין פסולים לטבילה עדיין יש בהם כח לעשות זריעה ולטהר מים שאובים. אמנם לא חזינן הכי אלא לשיטת הר"ש, אבל לצד השני של הרא"ש (בפסקים ובשו"ת, אע"ג שאין זה שיטתו בפירוש המשניות) שאינו נחשב זוחל כלל אין לנו הוכחה לזה.

**שיעור י"ז**

# טהרת ב' מקואות דרך סילון

כתוב ברישא של משנה ח' "מטהרים את המקואות העליון מן התחתון והרחוק מן הקרוב כיצד מביא סלון של חרס או של אבר ומניח ידו תחתיו עד שהוא מתמלא מים ומושכו ומשיקו אפילו כשערה דיו". והר"ש שו"ת בפירוש דברי המתני' אם מיירי בהשלמת שיעור המקואות או"ד בהכשר מים שאובין. ומסקנת דבריו שכוונת המתני' להכשיר מים שאובים. דהוה קשיא לי' למה סגי בשיעור חיבור של כשערה, הא בעינן שיעור כשפופרת הנוד או כקליפת השום. ולכן נקט דמיירי בשאובין דרבנן, ולכן הקילו בחיבור של כשערה.

והנה יש כמה קושיות באחרונים בפירושו של הר"ש. דיעוין בתוס' יו"ט שהעיר שאם מירי בשאובים נשנאבו בכלי המקבל טומאה מ"מ דאורייתא היא ואיך אפשר להקל משום דשאובין דרבנן. ולכן פי' דמיירי בכלי גללים. ועוד העירו האחרונים דהא בכלל לא פשוט מהו מסקנת הר"ש בדין כולו שאוב אם הוא דאורייתא או דרבנן, ונחלקו בזה הראשונים. ולכאורה היינו צריכים לומר שמוכח שכולו שאוב מדרבנן כיון דאל"כ אין לנו פירש למשנה זה. אמנם גם זה אפשר לדחות דמיירי בשאובין שהם מדרבנן, דהא אפילו למ"ד כולו שאוב מדאורייתא, מ"מ מיעוט שאוב אינו פסול אלא מדרבנן.

ובחי' ר' ראובן למס' מקואות סי' ז' הקשה עוד שהרי בביאור הגר"א סי' ר"א ס"ק צ"ז כתב שהר"ש במ"ז לא פירש שהשיעור של כשפופרת הנוד הוא כדי להכשיר מים שאובין הוא לשיטתו כאן במ"ח דבאמת לא בעינן שיעור כשפופרת הנוד למים שאובין. ולכאורה צ"ע, דהא י"א שהר"ש סבר כולו שאוב דאורייתא, לדידי' ביארנו דע"כ הא דכ' כאן דשאובין דרבנן אין הכוונה אלא למיעוט שאוב, וא"כ למה לא יפרש גם מ"ז לענין שאובין ובכולו שאוב.

ומשו"ה חידש שם בחי' ר' ראבון שלעולם יש כאן פסול דאורייתא מבלי שיתחבר למקוה אחר, אבל מהני לזה חיבור של כשערה. ואע"ג שהר"ש הרי הקשה דלא יתכן שהפסול הוא משום שהמקוה חסר ומשום שצריכים לזה שיעור של כשפופרת הנוד, ולכן ע"כ צ"ל דמיירי בשאוין דרבנן, היינו משום שיש לחלק בין פסול שיסודו בהוית המקוה, לבין פסול בחפצא של המים עכשיו. דדבר שיסוד הפסול שלו משום הוית המקוה, לזה שפיר מהני חיבור של כשערה להכשיר אפילו פסול דאורייתא. ולכן בהוי' ע"י דבר המקבל טומאה, וכן כולו שאוב שניהם יסוד פסולם משום הוית המקוה. אבל גדר הפסול של מקצת שאוב אינו אלא בזה שיש במקוה מים הפסולים, ולזה היינו צריכים שיעור של כשפופרת הנוד אלמלא זה שאין פסולו אלא מדרבנן, וכן הפסול של חסרון שיעור לא סגי בחיבור של כשערה.

ונלעוק"ד שדבריו קשי ביותר, שהרי הר"ש כתוב די"ל שהטעם שהקילו גם לענין קטפרס הוא ג"כ משום דלא מיירי אלא בשאובין דרבנן. ואילו הי' עוד פסול של הוי' ע"י דבר המקב"ט או כולו שאוב עדיין צ"ע למה הקילו בזה לענין קטפרס.

ויותר נראה לומר שהר"ש כאן לא התכוין דוקא למקצת שאוב, רק סתם וכתב דמיירי בשאובין דרבנן, וכל מאן כדאית לי', דהיינו דלמ"ד שכולו שאוב דרבנן יכוללהיות אפילו כולו שאוב, ולמ"ד כולו שאוב דאורייתא, הכוונה כאן למקצת שאוב. ולכן גם במשנה ז' ניחא, שהטעם שהר"ש לא פירש דמיירי בשאובין אע"ג די"ל שמשכחת לה בכולו שאוב וכמ"ד כולו שאוב דאורייתא, מ"מ איכא למ"ד דכולו שאוב דרבנן, ומשו"ה נקט הר"ש הפירוש הפשוט יותר והוא דמיירי בפסול חסרון שיעור, ואה"נ ולמ"ד כולו שאוב דאורייתא יכול להיות דמיירי בכולו שאוב כיון שגם הוא צריך כשפופרת הנוד ולא כשערה בלבד.

# בהא דבעינן להניח ידו תחתיו

בדעת הר"ש דלא בעינן אלא חיבור של כשערה, פי' בתוס' אנשי שם דהא דבעינן שיניח ידו תחתיו כדי שהצינור יתמלא במים, היינו משום שאם לא יעשה כן ישש חשש שיהי' הפסק בחיבור המים שצריך, ולכן החמירו שיתמלא מים כדי להיות בטוח שההפסק לא יפסק.

אבל בפירוש הרא"ש מבואר שאמנם צריכים חיבור של כשערה, מ"מ בעינן ג"כ שיתמלא קודם ע"י שיניח ידו תחתיו כדי שיהי' חיבור לרגע א' של כשפופרת הנוד. וצ"ע למה בעינן ב' הדברים, וכן צ"ע שאם צריכים כשפופרת הנוד, הא הרא"ש בשו"ת הוא זה שהוכיח ממתני' ג' שאחרי שהי' השקה לרגע א' שוב אין המקוה חוזר לפיסולו, ולכן צ"ע למה צריכים שישאר חיבור של כשערה גם לאחר מכן.

ובמשנ"א יש ב' פירושים. חדא שהרי הרא"ש לא ביאר לנו איזה פסול אנחנו באים להכשיר במתני'. וי"ל שבאים להכשיר מקוה חסר, ולזה מהני אפילו כשערה, ובתנאי שהי' חיבור של כשפופרת הנוד בהתחלה. והוא חידוש גדול. ובסוף כתב שלעולם מיירי בפסול שאובין, והרא"ש בפירוש המשניות לא סבר כמש"כ בשו"ת, ואע"ג שהי' כבר מחובר בשיעור של כשפופרת הנוד הרי הוא עדיין בפסולו לאחר החיבור. אלא שלזה מהני זה שנשאר עדיין מחובר בשיעור כשערה. והוא ג"כ דחוק. וצ"ע.

# השקה ע"י דבר המקבל טומאה

הראשונים דנו בזה למה הכשירו את המקוה במשנתו ע"י סילון של מתכת ואין בזה משום הוי' ע"י דבר המקבל טומאה. והרא"ש (אות י"ב) הוכיח ממתניתין דע"כ אפשר להכשיר בהשקה כה"ג. והרשב"א (בשו"ת ובשער המים) כתב דמיירי בכה"ג שהסילון עשוי לשמש את הקרקע, ולכן אינו מקבל טומאה.

והנה לכאורה נראה לחלק בין ב' נידונים שונים. א' הוא אם אפשר להכשיר בהשקה אם ההשקה נעשתה בעזרת דבר המקבל טומאה, ומשום שכשעושה כן הרי זה עצמו הוי ע"י דבר המקבל טומאה. וב' אם מימות שכבר נפסלו משום הוי' ע"י דבר המקבל טומאה יכולים להתכשר ע"י השקה. ולכן מזה שפי' הרשב"א דמתני' מיירי בסילון שאינו מקבל טומאה לא חזינן אלא שאי אפשר לעשות את ההשקה בעזרת דבר המקבל טומאה, משום שזה פוסל משום הוי ע"י דבר המקבל טומאה, אבל עדיין י"ל שאפילו הרשב"א מודה שהשקה (שלא ע"י דבר המקבל טומאה) יכול להכשיר מים שנפסלו מכבר משום הוי ע"י דבר המקבל טומאה. וע' באמר"מ שכתב דלפי זה מיושב הא שאפשר להטביל כלי בתוך כלי בתחילת הפרק אע"ג שלרשב"א כאן מבואר שאי אפשר לעשות השקה בדבר המקבל טומאה. דלהכשיר מה שהפסל אפשר, רק שאי אפשר שההשקה יכשה ע"י דבר המקבל טומאה.

והחזו"א לא נחית לכל זה, ומכח הקושיא מטבילת כלי בתוך כלי כתב דע"כ גם הרשב"א מודה אם שיעור החיבור הוא כשפופרת הנוד, וע"ש מה שהתקשה בדברי השו"ע לפי זה.

# מחיצה שנסדק לשתי או לערב

במשנה ט' מבואר מחלוקת תנאים בדין מחיצה שבין ב' מקואות שנסדק לשתי או לערב מה דינו. ויש בה סברות הפוכות, דת"ק סבר שאם לשתי מצטרף (פי' אפילו אם אין שיעור כשפוהנ"ד) ולערב אינו מצטרף ור' יהודה סבר ההיפך, שבערב מצטרף ולא לשתי.

והנה נראה לכאורה שיש מחלוקת בין הר"ש לרמב"ם מהו שתי ומהו עירב, שהרמב"ם פי' דשתי היינו מלמעלה למטה, וערב היינו מצד לצד, והר"ש (לפנינו, ובכת"י החדש פי' כרמב"ם) ביאר דשתי היינו מצד לצד, וערב היינו מלמעלה למטה. אמנם העיר החזו"א (תנינא סי' ט' ס"ק ה') שלכאורה מתוכן הסוגיא שבמס' עירובין דף ט"ז ע"ב יוצא ברור דשתי הוא מחיצה מלמעלה למטה, וערב הוא מחיצה מצד לצד. ומשו"ה פי' החזו"א דע"כ גם הר"ש מודה דשתי היינו מלמעלה למטה, אבל כאן ר"ל ש'נסדק השתי' ר"ל שיש סדק בתוך מחיצת שתי, וממילא הסדק הוא מצד לצד.

(ונראה להדגיש דאע"ג שנחלקו הפוסקים באיזה סדק הקילו אם מצד לצד או מלמעלה למטה, מ"מ יש נפק"מ בכל הסוגיא כשנסדק גם מצד לצד וגם מלמעלה למטה. ופשוט).

ובביאור לשון 'מצטרף', נחלקו הב"י בדעת הרמב"ם ורבינו ירוחם. שהב"י פי' בדעת הרמב"ם דנסדק היינו לכל רחבו או ארכו של המחיצה. ומצטרף ור"ל שאם יש כזה סדק, המקואות מצטרפות אפילו מבלעדי נקב בשיעור של כשפופרת הנוד. אבל רבינו ירוחם פי' דמצטרף ר"ל שאם יש סדק הכל מצטרף לשיעור כשפוהנ"ד. ולכאורה איכא למימר לשיטתו שאין צורך בסדק בכל הכותל.

ובעיקר סברת רבינו ירוחם יל"ע, שלכאורה ממנ"פ, אם בסדק בעינן שיעור כשפופה"נ, למה לא בעינן לארכו ולרחבו, ואם לא בעינן כשפופה"נ, למה בעינן צירוף. ולכאורה הי' נראה שבכל כשפופרת הנוד בעינן ב' דברים, חור המבטל השם מחיצה, וגם שיעור מים המתחבר. ולכן סבר רבינו ירוחם דאמנם סדק מבטל את חשיבות הדבר המפריד ביניהם אפילו בלי נקב כשיעור, מ"מ בעינן שיתחברו המים בכשיעור, ובזה לעולם לא אמרו שצריך ארכו ורחבו כב' אצבעות. וא"כ יוצא שיש שיעור דבעינן לחיבור המים, ודלא כמש"כ הגרי"ז. אמנם יש לומר שלעולם הוי גדר א', רק דקים להו לחז"ל דאמנם נקב כשפופרת הנוד צריך חשיבות של ארבו ורחבו כב' אצבעות, מ"מ כשיש חשיבות של סדק לא בעינן כולי האי.

ויוצא ב' חידושים לדינא לדברי רבינו ירוחם. חדא שהרי הבאנו (לעיל שיעור י"ג) שיטת הראבי"ה שבחיבור של כשפופרת הנוד, לא בעינן חור א' שיש בה כשפוה"נ, וגם צירוף החורים לשיעור כזה מהני. ולכאורה אם כדבריו הרי תמיד מצטרף ולא בעינן דוקא סדק לשתי א לערב. ועוד שלכאורה הי' אפשר לומר דלשיעור כשפופרת הנוד, אינו צריך דוקא חור שקוטרו ב' אצבעות חוזרות למקומן, רק בעינן מקום שהוא כשפופרת הנוד. וגם בזה חזינן מרבינו ירוחם שאינו כן, אלא בעינן דוקא חור שיש לו ב' אצבעות ברוחב וב' אצבעות בגובה, ואם לאו אינו חיבור, דהא אם אין הסדק לשתי או לערב (כל מאן כדאית לי') לרבינו ירוחם אינו מצטרף.

ובטעם המעליותא דנסדק מלמעלה למטה, פי' הט"ז סי' ר"א ס"ק ס"ד משום דכיון שהוא מלמעלה למטה אין למים קיום, דהא הכל הי' יוצא דרך הסדק עד שלא ישאר שום משקין כלל. והעיר תלמידי הרב שמואל דויטש שליט"א שאם זהו הטעם, לכאורה כל נקב בתחתית המקוה יחבר, ולמה בעינן סדק מתחילתו עד סופו.

ובטעם המעליותא שמצד לצד, כתב הט"ז שם משום שהמעליותא דחור ששיעור כשפוהנ"ד, היינו שע"י חשוב חיבור אפילו שלא כנגד החור. ולכן בכה"ג שנסדק לכל רחבו, לא בעינן מעלה זו ולכן מתחבר מ"מ. ודבריו צריכים עיון, שהרי נהי שלכל הרוחב הרי הוא מתחבר בפועל, אבל לא לכל הגובה, ומאי שנא זה מזה. וצ"ע. ובתוס' יו"ט הביא בשם מוהר"ר ליווא הטעם דכיון שנסדק כל רחבו הוי החלק בעליון כמאן דליתא דמי. ולכאורה צ"ע דהא בסיפא של המתני' לכאורה מבואר שסדק מלמעלה אינו צריך אלא רוחב כשפוהנ"ד על רום קליפת השום, וא"כ בנסדק מצד לצד ג"כ תיסגי בהכי[[30]](#footnote-31).

ולכאורה לפי כל הפירושים צריכים סדק מצד לצד ממש או מלמעלה למטה ממש (או לכה"ג תוך ג'). והחזו"א (שם) כתב דסגי ברובו ככולו. ולכאורה לדבריו צריכים לומר שאמנם הטעם בחשיבות הסדק לשתי או לערב הוא מטעם הנ"ל, מ"מ הוא סימן לחשיבות הסדק, וכל שיש לו דין הסדק ההוא הרי הוא מצטרף, ולכן רוב ג"כ מהני. וזה אולי יתרץ לן גם הא דלא סגי בנקב בתחתית המקוה בלבד וכמו שהערנו למעלה, ומשום שעיקר דינו משום חשיבות הסדק, ולא רק משום שאינו מחזיק מים.

ויל"ע לפי פירושו של רבינו ירוחם מהו הטעם לחלק בין סדק לארכו לסדק לרחבו. ומה שנראה לומר שגם רבינו ירוחם צריך החשיבות של סדק כמו שביארנו לעיל מן הט"ז והתוס' יו"ט, כל מאן כדאית לי'. ולכן לדידי' צריכים סדק ע"פ כולה כמו שביארנו לעיל מן הב"י. רק דסבר שבמקום שיש סדק כזה לא אמרינן שהמקואות מתערבים ממילא, רק שבזה אפשר להקל בחור של שפופרת הנוד שמצטרף כל המקומות שבסדק וכמו שנתבאר.

**שיעור י"ח**

# האביק שבמרחץ

במשנה י' מתבאר ג' שיטות בין התנאים בדין מים במרחץ שיש בה אביק. וע' בר"ש שהביא ב' פירושים באביק מהו, א' שהוא כמו ביב שהמים נמשכין לתוכו, והשני היא דהוי אמה שמים חמין וקרים נמשכין לתוכו. והמשך פירוש הר"ש הוא כנראה לפי הפירוש הראשון. ושיטת ר' מאיר במתני' שהדבר תלוי, שאם האביק נמצא באמצע המרחץ פוסל, אבל מן הצד אינו פוסל. ובטעם הפסול באמצע כתב הר"ש לפי שהכל המים גרורין על גביו. והר"ש הביא דוגמא לפסול מזה מתוספתא בר"פ ג', שבגיסטרא שהיא משוקעת בקרקע הבור של גת וירדו גשמים ונתמלאת הרי אלו פסולין מפני שהם גרורין על גבי כלים.

הרי שלכאורה מתבאר פסול חדש, דעד כה לא ראינו אלא מים שהם בתוך כלי או שנשארו בכלי כדי שיפסל משום דין מים שאובין. אבל הכא מתבאר דאע"ג שאין המים בתוך הכלי כלל, מ"מ כיון שהם גרורין ע"ג כלים הרי זה פסול. והי' אולי אפשר לומר שהוא פסול חדש של גרורין, אבל בר"ש מדויק שטעם הפסול משום שאובין. והוא ממש"כ בטעם שכשר כשהוא מן הצד "דאין המים גרורין על גביו ואין כאן שאוב אלא מה שבתוכו". ומשמע שהטעם שאינו שאוב הוא משום שאינם גרורין, הא אילו היו גרורין הי' פסול משום שאוב[[31]](#footnote-32).

ועפ"י דבריו יש לבאר שלשת השיטות שבמשנה. שיטת ר' מאיר מפורש בר"ש שהחילוק שבין אביק באמצע לאביק בצד, שכשהוא באמצע המים נחשבים גרורין על גביו וכשמן הצד לא נחשב גרורין על גביו. ור"ל שכדי שיחשב גרורין לא מספיק שיהא הכלי רק מעמיד את המים אלא צריך להיות עיקר המעמיד את המים, ולכן כשהוא מן הצד אע"פ שהוא מעמיד לא נחשב גרורין ואינו פוסל.

ובשיטת חכמים פירש הר"ש דכיון שרביעית יש לו שיעור מקוה מן התורה הרי הוא כארבעים סאה. וע"ש שהביא ראי' למוסג זה גם מזבחים כ"ב ע"א (וע' פיר"ח למס' פסחים י"ז ע"ב שם, ומשמע שיש מקרים שהקילו להטביל ברביעית אפילו לאחר שביטלוהו, וע' חזו"א קמא סימן ח' ס"ק ג' ודלא כמש"כ שם בתנינא סי' ו' ס"ק י"ב). ולכאורה כוונתו שבעצם הי' צריך להיות םסול כמו כל מים שאובין כל זמן שאין שיעור מקוה שלם של מ' סאה קודם שיגיע לאביק (שאם יש מ' סאה אינו נפל ממים שאובין דהא ממלא בכתף ונותן לתוכו כדלעיל במ"ח). אבל כיון שהפסול גרורין הוא פסול קל, שאינם מים שאובין גרורין, הקילו להחשיב אפילו לרביעית כמקוה שלם לענין זה שלא יהי' נפסל משום המים הגרורין שעל גביו. ומ"מ מדבריו למדנו שאין מים הגרורין ע"ג כלים חשובים כשאובין גמורין, אלא שהחמירו להחשיבם כשאובין.

(וראיתי בשיעורי הגר"א גרבוז שליט"א להסתפק שאולי מים גרורין אינם פוסלים אלא בזמן שהם גרורין, ולא נעשו חפצא של מים שאובין. ונפק"מ שאם נפלו המים לאחר מכן למקום אינם גרורין ע"ג כלים יהיו כשרים).

ולשיטת ראב"צ משמע שם בר"ש דסבר דכל שמעמיד את המים בין על גביו ובין מן הצד הרי זה חשוב כגרורין על גביו ופסול. ולכאורה צ"ע לשיטתו הא דלעיל בסופ"ה שגודר בכלים, ולמה לא יחשב גרורין ופסולין. ויתכן שאין פסול גרורין אלא דרך קבלתו. ור"ל שאמנם אין המים שלמעלה מן הכלי מתקבל בה כדי שיהיו שאובין גמורין, מ"מ אין המים נפסלין משום שגרורין על גביו אא"כ יכולים להיות מקבלין בתוכו, וכל הטעם שאינו מתקבל בתוכו משום ריבוי המים. ודבר זה נפק"מ גם אם המים גרורין ע"ג כלי מתכות, שהדברי חיים (יורה דעה סי' מ"ה) רצה להחמיר בזה ע"פ שיטת הר"ש כאן, אבל החזו"א (ליקוטים סי' ז' ס"ק ד') חלק עליו, דרק בכלי קיבול אמרו, והוא לכאורה כדברינו הנ"ל.

ובהאי ענינא של גרורין ראיתי עוד חידוש בביאור הגר"א לתוספתא רפ"ג. דהנה הר"ש הביא ראי' לענין גרורין מדברי התוספתא שם, ואיתא התם "גיסטרא שהיא בקרקע וכו' וירדו גשמים ונתמלאו הרי אלו פסולים מפני שהם גרורין על גבי כלי, ור"א מכשיר שאין המים שאובין פוסלין המקוה עד שיפלו לתוכו". וע"ש בפי' הגר"א ב' מהלכים בהא דהוי כה"ג גרורין, וא' משם הוי שהגיסטר הוא בקרקע אע"ג שאינו בענין שמונע המים לצאת. וחזינן שאין הענין של גרורין זה לבד שהוא מעמיד את המים, רק שהוא מונח למעלה ממנו, שגם זה נחשב כשאובין.

וכל הנ"ל הוא לשיטת הר"ש. אבל מן הרמב"ם בהל' מקואות (פ"ו הי"א) לא הביא ענין גרורין ולא של אביק כלל. רק הדין שמים שאובין שבאמצע פוסלים המקוה. ומשמע שהרמב"ם למד דמיירי שיש מים בתוך האביק והם מה שפוסלים את המקוה. ויל"ע לשיטתו מהו היבאור בשיטת חכמים וראב"צ. אמנם בהא דגודר בכלים לפי חכמים וראב" לכאורה י"ל דמיירי בכה"ג שאין הכלים מונחים דרך קבלה.

ועוד יל"ע לשיטתו מה יעשה עם ראית הר"ש מתוספתא רפ"ג שיש פסול נוסף של גרורין ע"כ כלים. ואולי י"ל דאה"נ והתוספתא פליג. וא"כ איכא למימר נמי שזהו שיטת ראב"צ שפוסל אפילו מן הצד. ויל"ע בזה.

# המטהרת שבמרחץ

במשנה י"א מתבאר דדינו של מטהרת שבמרחץ...

**שיעור י"ט**

# מהו הטעם שמטמאינן מספק

מבואר בר"פ שני שאם יש ספק בא' שירד לטבול ויש ספק בטבילתו משום שלא ידעינן אם הי' מ' סאה או שיש ספק אם טבל בכלל הרי הוא בטומאתו. ובטעמו של דבר כתבו הר"ש והרמב"ם שהוא משום שיש לטובל חזקת טומאה. והאחרונים דנו למה לא אמרו משום דספיקא דאורייתא לחומרא.

**שיעור כ' וכ"א**

# אם מים שאובין פסולין מדאורייתא

במשנה ג' מבואר שחז"ל טיהרו מקוה שנפסל משום ספק מים שאובין כיון שהוא מדרבנן. ומבואר שיש עכ"פ מים שאובין שאינם פוסלים אלא מדרבנן, והר"ש כאן ועוד כמה וכמה ראשונים דנו אם אפילו מקוה שכולו מים שאובין פסול מדאורייתא או רק מדרבנן.

הר"ש כאן התחיל להביא כמה מקורות שאין הפסול שאובין אפילו כולו אלא מדרבנן. דבמס' ב"ב (ס"ו ע"ב) וב"ק (ס"ז ע"א) מבואר כדבר פשוט שאין מים שאובים פוסלים מדאורייתא. ולכאורה משמעות הדברים שאפילו כולו שאוב, דלא דחו שם בגמ' לומר לעולם מדאורייתא ובכולו שאוב. וכן התוספתא הכשיר מקוה שהי' מעיקרא ריקן ואח"כ נתמלא במקום שיש ספק אם הוא מלא מים שאובין, ולכאורה זהו משום שאפילו כולו שאוב אינו אלא מדרבנן. וכן במס' פסחים אמרו שמשקי בי מטבחיא דכן, ומשמע שאין טומאתן אלא מדרבנן, והמשקים שם לכאורה הוו שאובין[[32]](#footnote-33). ואע"ג שדרשו בתו"כ פ' שמיני לפסול מים שאובין, איכא למימר שהוא אסמכתא בעלמא, וכן הוא בכמה מקומות בתו"כ. ובטעם הדבר שגזרו על מים שאובין אם אין שוב מים שאובין מדאורייתא, פי' משום שטבילה בתוך כלי פסול מדאורייתא, וגזרו על גם על מים שהי' בתוך כלי אטו טבילה בכלי עצמו.

אמנם אחרי הכל כתב הר"ש דלא יתכן כלל שיהא כולו שאוב רק מדרבנן דהא יש לפסול נמי משום דהוייתן ע"י דבר המקבל טומאה. ונראה לבאר את דבריו, דהנה לכאורה ב' פסולים שונים יש, א' הוי' ע"י דבר המקבל טומאה, וב' פסול שאובין, ומשכחת לה א' בלי השני, הוי דלא הוי שאובין כגון הא דפ"ה מ"ה שהעמידו המים ע"י דבר המקבל טומאה, ושאובין שאין בה משום הוי' כגון שמילאו בכלי גללים, וכמו שהביא הר"ש עצמו בסמוך דיתכן דכה"ג הוי מדרבנן. וכוונתו הר"ש לומר דסתמא דמילתא מים שאובין הוו נמי ע"י כלי המקבלים טומאה, וא"כ בסתם מים שאובין יש לפסול מדאורייתא משום דהוי הוי ע"י דבר המקבל טומאה. ולכן יתקשו כמה מן הראיות שהביא מעיקרא דשאובין אינו אלא מדרבנן, דהא יש להתחשב נמי בהא דהוייתן ע"י דבר המקבל טומאה וכמו שממשיך הר"ש לתרץ לפי מאי דמסיק דע"כ שאובין דאורייתא. ולכן נראה שאע"ג שכגון הרא"ש סתם וכתב ששיטת הר"ש דשאובין דאורייתא, אין זה מחייב אותנו לומר שגם שאובין בכלי גלליין דאורייתא. די"ל שאין כוונתו אלא לומר שסתם שאובין דאורייתא כיון שבדר"כ ממלא בכלי המקבל טומאה.

ובדחית הראיות מב"ק וב"ב, כתב דלעולם כולו שאוב דאורייתא, וסבר הגמ' שסתמא קתני צינור שחקקו ולבסוף קבעו פוסל שמשמע בכל גווני ואפילו בג"ל לבסוף. ובהא דמשקי בי מטביא כתב דסתמא דמילתא הי' המשכה, ולכן ליכא פסול מדאורייתא. ולענין הראי' מן התוספתא כתב דאדרבה, משמעות התוספתא שאין הפסול משום דספק בדרבנן להקל, רק משום שחזקת המקוה שהתמלא במים הכשרים.

ומבואר בדבריו שאמנם מים שאובין פסולין מדאורייתא, מ"מ אם יש רוב מי גשמים הרי הוא כשר, ולשון הר"ש בזה "דמדאורייתא ברובא בטיל".

וראיתי באחרונים (ע' כגון שו"ת זכרי יצחק ח"א סי' נ"ו) שהקשו על זה דמהני רוב, דהא לכאורה מיעוט פסול לא מהני להשלים שיעור, וא"כ איך מהני לזה דין ביטול ברוב. ותירצו דיסוד הפסול בשאוב הוא בעשיית המקוה, שצריך ליעשות ע"י שמים. וא"כ כיון שרובו נעשית ע"י שמים סגי מדין רובו ככולו. ולשון הר"ש לא משמע כדבריו. ובאמת לא הבנתי הקושיא כ"כ, שבעצם יש כאן מים הראוים למקוה, רק שיש להם תוספת פסול כיון שנשאבו. ודין ביטול ברוב הרי הוא מבטל פסולם כמי שאינו, וממילא יש שיעור מ' סאה של מים כשרים.

ומ"מ נשאר לנו לבאר שיטות הראשונים (ע' רמב"ם וכן ראשונים בשם ר"י) הסוברים דכולו שאוב אינו אלא מדרבנן, למה לא פסלו משום דהוי הוי' ע"י דבר המקבל טומאה. וע' בשו"ת הרא"ש (כלל ל"א אות ז') שכתב לתרץ שאין פסול הוי' ע"י דבר המקבל טומאה אלא במעיין ולא במקוה, ודקדק כן מדברי הרמב"ם.

ובטעם לחלק בין מקוה למעין בזה ע' בחידושי רבינו חיים הלוי פ"ט ה"ט ד"ה ואכן שביאר שיש לחלק בין מעיין למקוה, שלמעיין כדי שיטהר צריך להיות לו שם מעין, ולכן אם יש לו הוי' בדבר המקבל טומאה הרי יש לחלות שם מעין הוי' ע"י זה וזה פוסלו. משא"כ במקוהף לא בעינן חלות שם מקוה, רק שמימות שיש בהם מ' סאה וכל שארי התנאים הנצרכים הרי הם מטהרים.

ובחזו"א הביא צד שגם דין הוי' ע"י דבר המקבל טומאה אינו אלא דין דרבנן (ובאמת צ"ע דכמו שהר"ש דחה התו"כ לומר שהוא אסמכתא בעלמא, למה לא צדד לומר כן גם בדין הוי' ע"י דבכר המקבל טומאה. ונראה שרק במקום שיש גמרות מפורשות שהוא מדרבנן יש לדחות, אבל סתמא דמילתא לא. ועדיין צע"ק). ובקה"י (טהרות סי' נ"ז הביא את דבריו וכתב שיש עוד לומר שלעולם דין דאורייתא הוא, אמנם הנ"מ כשההוי' הוא ישר למים של המקוה, אבל כיון שהגיע מן הכלי לאויר ולאחר מכן למקוה, אין לפסול משום הוי' ע"י דבר המקבל טומאה.

# שיטת ר"ת

הרא"ש באות א' ועוד הביאו שיטת ר"ת ...

ויש לדון לשיטת ר"ת מה חשוב מתחילה

**שיעור כ"ב**

# מקוה שיש בו ג' גומות של מים שאובין

במשנה ה' מבואר מחלוקת בין ת"ק לר"ש במקרה שיש ג' גומות שבכל א' יש לוג של מים שאובין האם הוא פוסל אם המקוה אם הגיע לבור השלישית קודם שנתמלא עם מ' סאה. ת"ק סבר דכה"ג פסול, ור"ש סבר שהוא כמקוה סמוך למקוה שכשר. ולשון הר"ש בשיטת ר' שמעון "המים שבגומות כעומדין בפני עצמן חשיבי ולא כמעורבין". ונראה הביאור בזזה שהרי זה לכאורה פשוט שהמים מתערבין לאחר מכן, שכן הוא טבע הדברים. רק כוונתו דכיון שמעיקרא הם בפני עצמן, זה שמתערב לאחר מכן לא חשוב כ'נפילה' במקוה ולכן אע"ג שמתערבים לא פסלי (ונראה שכן הדין אפילו אם יש הרבה מים בגומות באופן שודאי יתערבו ג' לוגין לאחר מכן ג"כ כשרים). וראיתי מי שהקשה דמאי שנא מהא דפ"ו מ"ג בבג' גומות שצריכים רביי' והמשכה, וקשה לומר שהוא דלא כר' שמעון. ולכאורה נראה שאין צריכים רביי' והמשכה אלא למה שלבסוף נהי' דרך נפילה, משא"כ בנד"ד שכולו אינו חשוב דרך נפילה (אפילו החלק שהתערב לאחר מכן וכמש"נ).

והביאור בשיטת ת"ק לכאורה שאין זה חשוב כמקוה סמוך למקוה, רק כבתוך המקוה, ולכן פוסל בג"ל. ויש על זה כמה קושיות באחרונים. החזו"א (תנינא סי' ד' אות ז') הקשה שהרי שם בפ"ו מ"ג מבואר שכשטבלו והשאוב מן הצד המקואות חוזרות לכמות שהיו, ור"ל שכשר להקוות עליהם ויהיו כשרים. וצ"ע דהא בשעת טבילה הי' הבור השאוב למטה מגובה המים, ולכאורה זה הוי כמתני' דידן שכשיש פחות ממ'סאה עד שהגיע לגומא השלישית כולו נפסל, וא"כ למה המקואות כמות שהיו. ותי' "וצ"ל דמה שהן מתערבין ע"י הטבילה לפי שעה אינו עושה אותן למקוה חד וחשיב המים שלמעלה מן הכותל כאינן מן המקוה"[[33]](#footnote-34).

עוד מקשים האחרונים (ע' שו"ת חת"ס סי' רט"ז , מובא בפת"ש ס"ק ט"ז) מן המשנה שבסו"פ שלישי "מים שאובין מכלי אחד משנים ומשלשה מצטרפין מארבעה אין מצטרפין במה דברים אמורים בזמן שהתחיל השני עד שלא פסק הראשון וכו'". הרי דמבואר דאא"כ נכנסו ג' לוגי מים ברצף אינן פוסלים. וא"כ למה יפסל כיון שלא נכנס המים שבג' הבורות בבת א'. והחת"ס תי' שהרי שיטת הראב"ד שלא נאמרו הדברים אלא בג' כלים, אבל בכלי א' אינו צריך רצף, וכ"כ גם בביאור הגר"א. וא"כ ה"נ כיון ששלשתם בבור א', הרי זה ככלי א' ולכן לא איכפת לן אם הוא ברצף או לא (באופן שלדבריו דין זה של הראב"ד לכאורה משנה מפורשת היא – הערת הגרא"ג).

# אם יש ראי' ממתני' דשאובין דאורייתא

הרא"ש (אות א') כתב להוכיח ממתני' שמים שאובין פסולים מדאורייתא, דה לשון המתני' "אם ***ידוע*** שנפל לתוכו ארבעים סאין מים כשרים עד שלא הגיעו לגומא השלישית כשר" שמשמע דדוקא בידוע שכן הוא יש להכשיר, אבל אם הוא ספק אין להכשיר. ואע"ג שבמתני' ג' מבואר שספק מים שאובין הוא להקל, ע"כ דהכא שאני משום שהוא מדאורייתא. ולכאורה דברי הרא"ש צריכים עיון טובא, דהא אפילו לשיטת המחמירים אין ג' לוגין שנפלו למקוה פוסלים מדאורייתא, והכא מדין ג"ל שנפלו למקוה אתינן עלה, וא"כ אפילו למ"ד שאובין דאורייתא תיקשי. ותי' בלחו"ש סי' ר"א ס"ק ט"ז שכוונת הרא"ש להוכיח שג"ל מתחילה דאורייתא. ויש בזה תוספת חידוש בדין מתחילה, שגם הא דג' גומות חשוב מתחילה, אע"ג שכמעט כל המ"ס מי גשמים היו בבור קודם שהגיע לגומא השלישית. וכנראה הביאור בזה שאין הזמן שהג"ל נכנסים למקוה קובעים מהו 'בתחילה', אלא הזמן שהגיעו למקומם, וכיון שהגומות היו מלאיים מים שאובין כבר קודם שהתמלא הבור במי גשמים הרי זה חשוב מתחילה. וחידוש הוא. ונראה להוסיף, דהנה סתימת לשון הרא"ש, וכן לשון כמה ראשונים דחזינן מכאן שרובו או כולו שאוב דאורייתא, ולכאורה צ"ע שאין לנו ראי' מכאן אלא לזה שג"ל מתחילה הוי מדאורייתא. ובאמת יתכן דהל"ל מסיני דג"ל מתחילה דאורייתא, אבל אם הג"ל הראשונים לא היו שאובין אפילו רובו שאוב כשר מדאורייתא. ומ"מ כנראה הם סוברים דמאחר וחזינן שיש שאובין הפוסלים מדאורייתא, הסברא הוא שהוא חפצא של פסול ולכן פשוט שהרי הוא פוסל ברובו.

ומ"מ ע"פ זה יש ישוב נפלא להערת החת"ס הנ"ל. שהרי בשטמ"ק למס' תמורה דף י"ב מבואר טעם המתני' בסופ"ק ג' הוא משום שהקילו בשאובין דרבנן שאינו פוסל שלא יפסל במקום שיש הספק בין השפיכות. וא"כ הרי ג' לוגין בתחילה פסולים מדאורייתא לר"ת, וא"כ ממילא אין להקל משום זה שלא היו רצופין. ופשוט שכל הערת החת"ס לא יתכן אלא לחולקים על ר"ת, או"ד אם יש מי שסובר דבעינן רצופין אפילו לפסולא דאורייתא.

ועכ"פ יל"ע מאי קסברי החולקים על ר"ת. ובמעדני יו"ט על אתר (וכן חזר וכתב בתוי"ט) שיש לדחות הדיוק, ולעולם אין דיוק מלשון המתני' שאין אנו מקילין מספק. וע' בחי' הגר"א דלא ניחא בדחי' זו. ולדידי' עדיין תיקשי.

ויש מקום לומר (וכן ראיתי בשיעורי הגרא"ג) שאפילו לשיטה הסוברת שבין בתחילה ובין לבסוף שיעור לפסול את המקוה במים שאובין הוא בג"ל, מ"מ יש חילוק ביניהם. והוא שפסול מתחילה הוא דין בעשיית המקוה, ולבסוף היינו דין נפילת מים שאובין שפוסלת. וא"כ איכא למימר דבתחילה שהוא דין בעשיית המקוה הוא דין יותר חמור, ולא הקילו בספיקה.

באופן שלענין הערת החת"ס הא מדויק במתני' שיש בזה איסור חמור שלא הקילו בספיקה, וא"כ איכא למימר שלא הקילו לומר שאם אינו בצירוף אינו פוסל, משום שהוא קולא דוקא שפסול קל שהקילו בספיקה ועל דרך הנ"ל מן השטמ"ק בתמורה.

# הערה בלשונו של פירוש הרא"ש

לשון הרא"ש בפירוש המשנה "מפני שהוא כמקוה סמוך למקוה. מקוה שאוב שעומד בצד מקוה כשר שכשר בהשקה ה"נ כעומדין בפני עצמן חשיבי ולא במעורבין ולא קרינן בהו שלשה לוגין שנפלו". ולכאורה כוונת הרא"ש דכיון שאין הבורות נפסלין מדין מקוה הסמוך למקוה, הרי הם גם מתכשרות מדין השקה, וכן לכאורה מ"מ הדין פשוט. ומ"מ חזינן מדבריו שהענין של השקה אינו שחשוב הכל מקוה א', דהא אילו הי' הדין כן לא הי' נחשב כמקוה סמוך למקוה והי' נפסל. ומ"מ יש כאן השקה. וחזינן שאין השקה עושהו מקוה א', רק שמתחברים ב' מקואות, ועל זה נאמר שהמים מתכשרים, ולשיטת הרא"ש בתשובה היינו שמתכשרים עד כדי כך שאינו חוזר לפסולו אחרי שמתנתק ממנו, אבל מ"מ לא משום שנעשו מקוה א'.

**שיעור כ"ג**

# מסנק את הטיט – פירוש המשנה

במשנה ז' מבואר מחלוקת

# אי בעינן שאיבה בכלי

במשנה

**שיעור כ"ד**

# מסנק את הטיט – פירוש המשנה

במשנה ז' מבואר מחלוקת

**שיעור כ"ה**

# שיטת הרמב"ם והרא"ש בפ"ב מ"ז

לרמב"ם והרא"ש יש פירוש אחר לגמרי למתני'. הם מפרשים שהטעם דמהני שבירת הקנקנים אינו משום שע"י שבירתם נחשב הדבר כהמשכה, אלא שהרי עיקר הא שפסלו שאובין משום דבעינן הויית המקוה ע"י שמים. ודרשו בתו"כ שדינו של מקוה להיות דומה למעין – שהוא עשוי בידי שמים, ודומה לבור – שהוא עשוי בידי אדם. ולכן בכה"ג שהעלה קנקנים לגג כדי לנגבן (ולכן לרמב"ם העלה לנגבן הוא בדוקא, ודלא כמו שצריכים לדחוק לפי' הר"ש וסייעתו) אין זה נחשב כ"כ בידי אדם כיון שהעלן שלא על דעת קבלת מים, וכן שבר החבית לאחר מכן, ולכן כיון שיכול להיות גם דומה לבור שהוא עשוי בידי אדם הרי הוא כשר.

וזה הביאור בשיטת ר' יהושע. ובביאור שיטת ר' אליעזר, מבואר בפירוש הרא"ש שהוא משום שהחמיר שלא לסמוך לגמרי על עשיי' כזו בידי שמים, ולכן אין להקל אא"כ יש קצת מים בבור. וכן לענין הא דיכפה, סבר שהוא קצת יותר בידי אדם, ועד כאן לא הקילו בדומה לבור. ולכאורה אין כאן ב' מחלוקות, רק שר' יהושע מיקל בדבר שהוא דומה למעין ודומה למקוה, ור"א מחמיר, ולכן לא הקיל אא"כ הוא ביחד עם קצת מים שהם בידי שמים גמורים, וכן שאין בו תוספת של ידי אדם.

והנה בתוס' יו"ט על אתר תמה על הרמב"ם שפסק שמים שאובים אינם כשרים ע"י המשכה אלא ברובה, דהא פסק בהדיא במ"ח שהלכה כר' יהושע. ולכאורה דבריו תמוהים ביותר וכמו שתמה רע"א על אתר, דהא לפי פרושו של הרמב"ם למתני' אין כל רמז במשנתינו לדין המשכה, ולכן אין ראי' מזה דקיי"ל כר' יהושע. ובאמת בזה ניחא טפי, שהרי לפי' הר"ש סייעתו צ"ע למה במס' תמורה דף י"ףב לא מוזכר שיש שיטה המתירה המשכה בכולה. ורמב"ם ניחא, דהא אין שיטה כזו.

אמנם יעוין שם ברע"ב, שאמנם פירש מעיקרא דהא דהעלה הקנקנים לנגבן היינו דמשו"ה לא הוו שאובין. וזהו לכאורה כשיטת הרמב"ם. אמנם במחלוקת ר"א ור"י פי' על דרכו של הר"ש שנחלקו בדין שאבין שהמשיכוה אי כשרין בכולן. ולכאורה דבריו צריכים עיון וכמו שתמה שם רע"א, דהא לפמש"כ ברישא אין כאן שאובין כיון שהעלן לנגבן, וא"כ מהו ענין של המשכה לכאן.

וראיתי בשיעורי הגרא"ג בשם חכ"א שרצה לחדש, שיש ב' ענינים בפסול שאובין, א' הוא פסול בעשיית המקוה, וא' הוא דין שג"ל פוסלים את המקוה. ואיכא למימר שהראשון הוא דין מדאורייתא, והשני הוא רק מדרבנן. וא"כ איכא למימר, שאפילו כשהעלן לנגבן, אין זה מוציאו מידי שם שאובין הפוסלים מדין ג"ל שנפלו למקוה. רק שנחשבו מים כשרים לענין זה שחשוב נעשה בידי שמים. וא"כ שפיר איכא למימר דבעינן לדין המשכה כלפי הפסול של ג"ל שנפלו למקוה. והעיר שלפי זה ג"כ מיושב הא דלא הביאו שיטה דמהני המשכה בכולו למקוה, ומשום שבשאובין גמורים לא נחשב נעשה בידי שמים כלל, ולכן לא תהני אלא מיעוט, ומשום שע"י רוב מים שאינם שאובין חשוב נעשה בידי שמים מדין רוב ככולו, אבל להכשיר כולו ליכא למ"ד.

# המשכה דשבירת הקנקנים

ויל"ע לשיטת הרמב"ם ודעימי' למה אין לומר שהמקוה כשרה משום המשכה. ולכאורה שפיר י"ל דהא לר' יהושע יהי' כולו ע"י המשכה, וסברי דזה ליכא למ"ד ששאובין שהמשיכוה כולה כשר.

אמנם איכא למימר תו, שלכאורה דבר מחודש הוא דשבירת קנקן חשוב המשכה. דהנה בעיקר היסוד של טהרת המשכה, ע' במרדכי למס' שבועות אות תשמ"ה מס' היראים שהביא דאיכא מ"ד דמהני המשכה אע"ג שהמשיכוה ע"ג רצפת שיש, והיראיים דחה שאין זה נכון, דבעינן דוקא שהמשיבוה ע"ג קרקע הראוי ליבלע. וביאר טעמו של דבר, "וטעמא כיון שראויות להבלע נתבטלו אגב קרקע וכשזוחלות לגומא נעשות כאלו באות מתמצית לחלוחית הקרקע כי נתבטלו מהם שם שאובין וכו'". ולכאורה חזינן שענינו של המשכה

**שיעור כ"ו**

# מחלוקת ר"א ור"י במקוה שיש בה מים וטיט

במשנה י' מבואר מחלוקת ר' אליעזר ור' יהושע במקוה של מ' סאה שמקצתו מים ומקצתו טיט במה אפשר לטבול, דר"א סבר שטובלים במים ואין טובלים בטיט, ופירשו הראשונים דר"ל דלכו"ע המקוה כשרה לענין כלים שמטבילים בחלק העליון שהוא המים, ולא נחלקו אלא אלא בכה"ג שהדבר הנטבל נמצא גם בחלק הטיט, דר"א סבר שהטבילה פסולה, ור' יהושע סבר שהטבילה כשרה. והנ"מ כשהמים הוא ע"ג הטיט, אבל אם הוא בב' בורות א' ליד השני, אע"ג ששניהם מחוברים מלמעלה והטיט משלים את שיעור המים מן הצד, מ"מ גם ר' יהודע מודה שאין טובלים אלא בחלק המים ולא בחלק הטיט.

וקודם שנבאר פלוגתתם לפי השיטות בראשונים, יש להביא דברי המשנה שברפ"ז, ששם מבואר שטיט הנרוק הוא א' מן המשקין שמעלין את המקוה ואין פוסלים אותו. ובסוף הפרק שם מבואר שיש גם טיט העבה, שבה נאמר הדין שאפשר לטבול בה רק משום דאמרינן שהמים מקדמין (ומושג זה יתבאר בסמוך). וע' גם בפ"ט מ"ב שיש סוגי טיט שהם חציצה לטבילה במקוה.

והנה הר"ש והרא"ש והתוס' במס' סוכה דף י"ט ע"ב למדו דמתני' מיירי בטיט הנרוק, שבזה מבואר במתני' דרפ"ז שהוא משלים את המקוה, אמנם אין זה אלא משלים השיעור, אבל לר"א אי אפשר לטבול בחלק הטיט הנרוק, וכן לר' יהושע אי אפשר לטבול בה. וכיון שכן נתקשו בזה שבמתני' יש מחלוקת תנאים באיזה טיט אמרו דיני משנתינו, ואילו במס' זבחים דף כ"ב ע"א מפורש שהשיעור הוא שהפרה שוחה שותה בה, ותי' שכולה חד שיעורא הוא, ומשום שנחלקו במשנתינו מהו השיעור של פרה שוחה ושותה בה. וכתב על זה הערול"נ במס' סוכה שתי' זה דחוק, ולכאורה כוונתו שהרי מ"מ לא העירו מזה כלל במס' זבחים, וכן במשנתינו לא הביאו את הכלל העיקרית אפילו ברמז קל.

ומ"מ לא מתבאר בדבריהם מהו יסוד המחלוקת שבין ר' יהושע לר' אליעזר. ויעוין בפי' הרע"ב שכתב שנחלקו בדין מים מקדמין, דר' יהושע סבר דאמרינן שהמים מקדמין, ור"א לא סבירא לי' כלל זו. והיסוד דמים מקדמין מתבאר בסוף פ"ז, ששם מבואר שמטבילין את מטה אע"ג שרגלי המטה נכנסים לתוך טיט עבה משום שהמים מקדמין. ור"ל, שהי' אפשר לומר שהטיט יהי' חציצה בין המטה למים, אמנם כיון שקדמו המים לחציצה לא אמרינן הכי.

והאחרונים התקשו טובא בדברי הרע"ב (ע' כגון חזו"א קמא ט', ט'), ועיקר קושייתם שהרי אם הוא משום שהמים מקדמים, למה לא קאמר מתני אלא בטיט הנרוק, הא מפורש במתני' דלקמן שגם בטיט עבה אמרינן היסוד שהמים מקדמין. והי' אולי אפשר לדחות דאה"נ דלענין הא שאפשר לטבול במקום שיש מים וטיט א' על גבי השני הי' סגי לן בטיט עבה, אבל במתני' מבואר גם שהמים מצטרפין לשיעור מ' סאה, ולזה צריכים מ' סאה דוקא.

ובס' קובץ הערות ומראי מקומות ראיתי שרצו לדחות תי' זה כיון שברמב"ם פ"ח ה"י מבואר שצריכים טיט הנרוק כדי לטבול במקום הטיט. אמנם היא גופא צ"ע, דאם לא נימא כביאורו של הרע"ב, כיון שאמרינן שהמים מקדמין, מהו באמת טעמו של ר' אליעזר שאין מטבילין בטיט, לימא שהמים מקדמין. בזה איכא למימר כמש"כ החזו"א (תנינא ט', ט') שכיון שהמים מתערב בטיט, לא שייך המוסג של מים מקדמין. ולכאורה א"כ הדבר צ"ע, שאם כמו שדייק מלשון הרמב"ם דבעינן טיט הנרוק גם כדי לעשות הטבילה לשיטת ר' יהושע דקיי"ל כוותי', מה יהי' טעמו של דבר, שהרי גם אם הוא טיט עבה אפשר לטבול במים וטיט מדין מים מקדמים, וכל הנידון הוא אם אפשר לטבול בטיט הנרוק או לא, אבל לשיטת הרמב"ם לא שייך דיוק כזה. ואולי יש לומר שיש טיט שהוא מספיק נוזלי דלא שייך מים מקדמין, ומ"מ גם טבילה בתוכו לא שייך כיון שהוא יותר נודלי משיעורי משנתינו. ונראה שדבר זה דחוק, ויותר נראה דמש"כ הרמב"ם דמטבילין במים ובטיט באיזה טיט אמרו וכו', ר"ל דבאיזה טיט שייך שיהי' מ"ס בכלל ומשום שהטיט מצטרף.

ומ"מ החזו"א ועוד הוסיפו להקשות על שיטה זו, ולכן כתבו טעם אחר בביאור שיטת ר' יהושע, והוא דר' יהשע סבר שאמנם אין לטיט הנרוק דין מים ממש עד כדי כך שאפשר לטבול בה, ומשו"ה גם הוא מודה שאין טובלין בה אם הוא מן הצד. אבל סבר ר' יהושע שבזמן שהוא למטה מן המים, נהפך הטיט הנרוק להיות ברי' חדשה שהואכמו מים ממש שאפשר לטבול בה. ואיכא למימר בזה בב' אנפי. או דכיון שהמים והטיט הם ביחד בגומא אחת, דנים על המים והטיט כחפצא אחת, ולכן אמרינן שכולו מים. או"ד כיון שהוא כ"כ ספוג במים שהוא צף על גביו אין זה סתם טיט הנרוק ודינו כמים. ונפק"מ לכאורה בין הביאורים לענין כמות המים שצריכים לעומת הטיט הנרוק, ובחזו"א (תנינא ו', ה') מבואר דבעינן רוב מים, וזנהו לכאורה לפי הביאור הראשון אבל לא לפי הבביאור השני.

ועכ"פ כל זה הוא לשיטת הר"ש וסייעתו. אלא דהנה במס' סוכה דף י"ט ע"א בסוגיא דפסל היוצא מן הסוכה נידון כסוכה ביארו בביאור האחרון דמיירי בסכ"פ פחות מג' טפחים בסוכה קטנה. ושואלת הגמ' דלא יהא אלא אויר וגם הוא לא פוסל בסוכה קטנה, וא"כ פשיטא דכשר. ומתרצת הגמ' 'זה מצטרף וישנים תחתיו, וזה מצטרף ואין ישנם תחתיו'. והרבה ראשונים פירשו שבאויר נאמר הדין שאמנם הסוכה כשרה מ"מ אי אפשר לישן במקום האויר, ותוס' שם צידדו לומר ההיפך, שרק במקום אויר ישנים אבל לא במקום סכ"פ.

ומ"מ על זה שואלת הגמ' "ומי איכא מידי דאיצטרופי מצטרף והוא עצמו אינו כשר". ומתרצת הגמ' "אמר רבי יצחק בר אלישב אין טיט הנרוק יוכיח שמצטרף לארבעים סאה והטובל בה לא עלתה לו טבילה". והר"ש וסייעתו ביארו שכוונת הגמ' בסוף דבריהם להא שבטיט הנרוק אע"ג שהוא משלים המקוה, מ"מ אי אפשר לטבול בה אפילו בשעה שהוא משלים למ' סאה. וא"כ הה"נ בסוכה דאע"ג שהאויר (או סכ"פ) הרי הוא משלים לסוכה אע"ג שאין ישינים תחתיו.

אמנם כבר הביא שם הר"ש שרש"י פירש שההוכחה מטיט הנרוק הוא מן המשנה שבר"פ ז' שבאלו משלימים אע"ג שאינם כשרים בפני עצמן. ותמהו עליו שהרי בסוגיין רוצים להוכיח עוד יותר מזה, דאפילו בזמן שהוא מכשיר את הסוכה מ"מ אין ישנים תחתיו, ואיפה יש לנו ראי' לזה.

ויעוין בערול"נ שתי' שלשיטת רש"י אין הראי' מטיט הנרוק שדבר יכול להשלים אפילו בזמן שהוא פסול לקיום המצוה, רק הראי' היא מזה שיש דבר שהוא פסול בפני עצמו ומ"מ מתכשר לגמרי אפילו לקיום המצוה כשהוא חלק של דבר הכשר. והר"ש וסייעתו נמנעו מלפרש כן משום דסברי דהא טיט הנרוק אינו כשר לגמרי אפילו בזמן שהוא חלק של דבר הכשר. אמנם רש"י סבר שיש ב' מיני טיט, טיט הנרוק שהוא כשר לגמרי אפילו לטבול בה בזמן שהוא משלים את המקוה, וטיט אחר שהוא משלים את המקוה אבל אינו כשר לטבילה. ואדרבה, לפי זה מיושב להפליא קושיית הראשונים בסתירת הסוגיות בין הכא לדמס' זבחים, שלרש"י רק הסוגיא דמס' זבחים ומתני' דמס' מקואות ר"פ ז' מיירי בטיט הנרוק, שבה הדין שאמנם אין טובלים בה בפני עצמה, מ"מ משלים את המקוה וכן טובלים בה בזמן שהוא משלים. אבל הטיט דהכא (ובמתני' לא קרינן לי' טיט הנרוק) אינו אלא משלים אבל אי אפשר לטבול בה כ"א לר' יהודע ובזמן שהמים למעלה.

ויש סמך לפי' זה בדברי תוס' ר"פ למס' סוכה שם, וכן בשטמ"ק במס' זבחים שם דף כ"ב בשם תוספות חיצונית תי' סתירת בסוגיות לומר שיש ב' מיני טיט וכנ"ל.

והנה יל"ע בעיקר סברא זו דאיצטרופי מצטרף והוא עצמו פסול מה טיבו. והנה לפי ביאורו של הערול"נ אליבא דרש"י הוא מובן בפשוטו, שיש חומרים שאמנם אינם כשרים כשלעצמם אבל אחרי שהתחברו לדבר אחר הרי הם מקבלים דינו לגמרי. אבל שיטת הר"ש וסייעתו יש לנו ברי' משונה, והוא דבר שיש ביכולתו להכשיר דבר אחר לדינו ואעפ"כ באותה שעה שהוא מכשירו אי אפשר לקיים בה עצמו את דינו. ור"ל שיש טיט שאע"פ שהוא משלים לשיעור ארבעים סאה של מקוה מ"מ אי אפשר לטבול בה, וכן אויר פחות מג' שהוא מצטרף ומשלים את הסוכה, דהא אם לא כן הסוכה פסולה, ומ"מ אי אפשר לשבת שם לקיים מצותו. ואיך אפשר להבין דבר זה, דהא לכאורה אם הוא מקוה למה לא יוכל לטבול בה, ואם אינו מקוה למה הוא משלים. וכן כה"ג באויר בסוכה. ולשיטה זו זאת היתה בעצם קויית הגמ', רק שהגמ' אינו מבאר מציאות זה, רק מוכיח ממקום אחר שכן הוא.

והנה בקו"ש (פסחים קפ"ד, ב"ב תקצ"ג) נקט שיש חילוק בין החפצא למעשה המצוה. ולכן אמנם טיט הנרוק כשר לחפצא למקוה ולכן מצטרף להשלים שיעור מ' סאה, מ"מ אי אפשר לעשות בה את המעשה טבילה. וכ"כ גם באויר פחות מג' בסוכה באופן שאין ישנים תחתיו, שאמנם הוא כשר לחפצא של הסוכה מ"מ אי אפשר לעשות בה המעשה מצוה.

ודבר זה חידוש גדול, דלא מיבעי שבמקוה הוא חידוש לומר שלא חשוב מעשה טבילה, דהא סוף כל סוף הרי הוא שקוע בטיט הנרוק כמו במים, אלא בסוכה מהו הטעם שלא יחשב כיושב בסוכה עד כמה שהחלק של אויר הוא חלק של החפצא של הסוכה.

עוד מבואר לפי זה, שהשיעור ז' על ז' דסוכה, וכן מ' סאה דמקוה אינם אלא בחפצא, אבל במעשה מצוה לא צריך, דהא אי אפשר לעשות המעשה טבילה בטיט הנרוק ולא ישיבת הסוכה באויר, ומ"מ הרי הם משלימים השיעור. וזו צריך עיון טובא למש"כ לעיל (שיעור ה') שעיקר הדין מ' סאה נאמר למעשה טבילה, רק שבמקוה התפרש להיות גם דין בחפצא.

וראיתי בזכרון שמואל (סי' פ') שהעיר מזה, וכתב שלעולם הרי זה חשוב כעושה המעשה טבילה בכל המקוה כולל גם בחלק של הטיט הנרוק, מ"מ את המעשה טבילה בפועל אי אפשר לעשות בה. ובזה כ"ש דקשה עלן הא דאויר בסוכה קטנה, דלמה לא יחשב מעשה ישיבת הסוכה.

ונראה בביאור הדברים דהנה הריטב"א שם במס' סוכה הביא השיטה הסוברת דהא דאמרינן שכשר ואין ישניים תחתיו היינו סכ"פ, והקשה עליו "ואינו נכון חדא דבכולה סוגיין משמע שאויר חמור מסכך פסול בין בסוכה גדולה בין בכל מקום והשתא פרכינן נמי לא יהא אלא אויר דאלמא אויר חמור והיאך אתה עושה לו עכשיו יותר קל מסכך פסול". ומבואר עכ"פ לדבריו שהוא חומרא באויר שאפילו בזמן שהוא מכשיר עדיין אי אפשר לקיים בה המצוה.

ונראה בביאור הדבר (ויתכן שהוא בכלל דברי הזכר"ש הנ"ל), שלכאורה יש ב' חלקים לחפצא של מצוה, א) עיקר החפצא, ב) החלק בה הוא עושה בפועל את מעשה המצוה. והדין הוא שאמנם צריכים כל החפצא של מצוה להיות קיים כדי לקיים את המצוה, ואפשר לצרף אליו גם חומרים שאי אפשר לעשות כל החפצא של מצוה ממנו, מ"מ אי אפשר לעשות את מעשה המצוה בפועל אלא בדבר שהוא עיקר הדבר שממנו עושים החפצא, ולא בדבר שאינו החפצא של מצוה אלא משום שהוא נטפל לדבר אחר.

ולכן בכגון מקוה, אע"ג שטיט הנרוק נעשה חלק של המקוה וכן משלים לשיעורו, מ"מ עיקר מקוה אינו ממנו, דהא מקוה של טיט הנרוק לבד פסול. ולכן לענין עיקרו של החפצא, שבה הוא עושה את מעשה המצוה, נאמר הדין דלא סגי לדבר שאינו כשר אלא בתורת טפל, ובעינן מים ממש. והה"נ באויר, דהא אויר כשלעצמו ודאי אינו סוכה, ומ"מ בשיעור של פחות מג' טפחים אוצטרופי מצטרף והסוכה כשרה. ומ"מ עדיין אינו כשר לקיים את המצוה בפועל, ולכן אי ישנים תחתיו.

ומ"מ יש דברים שאינו כשרים בפני עצמם ומ"מ אינם סתירה לעיקר החפצא כולי האי, ולכן בזמן שהם משלימים את החפצא של מצוה הרי הם עצמם ג"כ כשרים. וזהו סכ"פ לרוב הראשונים, שאינו כשר לעצמו, אבל מ"מ לא חמיר כולי האי, דהא עד ד' טפחים כשרה. ולכן בזמן שמצטרף לסוכה הרי הוא עצמו ג"כ כשר. וכן הה"נ בטיט הנרוק לפמש"כ לעיל בשיטת רש"י ושטמ"ק בשם תוס' חיצוניות ותוס' ר"פ.

ונראה שבזה מתבאר לן נמי דברי הראשונים בהא דאויר פות מג' בסוכה, שהרי כל הראשונים תמהו שאם אין ישנים באויר, איך אפשר בכלל לשבת בסוכה, הא תמיד יש חורים בסכך. וכתב הרא"ש דצריך להיות בכל אורך הסוכה, והריטב"א שם רוב ראשו. ולכאורה הדברים צריכים עיון, דמאי שנא האי אויר מהאי אויר, הא בתרוייהו בעינן לי' ללבוד, ובלי הלכתא של לבוד הרי הוא פסול. וע"פ הנ"ל הביאור הוא כך, דעד כאן לא אמרינן שאין אויר כשר לעיקר מצותו אלא באויר חשוב, אבל כשאינו חשוב, הרי הוא כס"פ שמצטרף וישינים תחתיו. והרי מצאנו נמי להיפך, שאפילו למ"ד (דלא קיי"ל כוותי') שסכ"פ אינו פוסל אלא בד' אמות, מ"מ מבאר לדבריו שב' טפחים אין ישנים תחתיו, שבזה הרי הוא כאויר, ועל דרך שנתבאר.

**שיעור כ"ז**

**ב' מקואות שאין בא' מהם מ"ס ונפלו לוג חצי מים שאובין לכל א' ולאחר מכן התערבו**

בר"פ ג' מבואר הדין בב' בורות שבכל א' פחות ממ' סאה מי גשמים, ונפלו לוג ומחצה מים שאובין לכל א' מהם ושוב נתערבו, דאמרינן שאין זה פוסל את המקואות. והטעם המוזכר במתני' משום "שלא נקרא עליהן שם פסול". ולכאורה הכוונה בזה משום שהרי לא גזרו אלא בג' לוגין שנפלו, וכאן לא נפל לכל א' אלא פחות מזה. אמנם עדיין אינו מפורש במתני' הטעם שאינו פוסל ולמה לא יפסל.

והחזו"א (תנינא סי' ד' את ו') כתב שהוא משום שנחשב המשכה. וקשה לי בזה דהא א"כ לכאורה העיקר חסר מן הספר, דהא באמת הי' צריך פסול, רק דמהני לה המשכה, ואפילו לג' לוגין מים שאובין מהני המשכה. והרש"ש כתב הטעם בזה משום שלא היתה הנפילה בבת אחת כמו בהא דמתני' ד'. ולפי"ז ביאור לשון המתני' הוא דכיון שלא נקרא עליו שם פסול בשעת נפילה ושוב אינו פוסל.

ובא"ר כתב עוד טעם שלא יפסל, והוא משום שע"י זה שנתערבו המים של ב' הבורות, יש מ' סאה מי גשמים ביחד, והרי ג' לוגין מים שאובין אינם פוסלים מקוה של מ' סאה. ויש מכאן חידוש נוסף, דלא מיבעי שאין ג' לוגין פוסלים מקוה של מ' סאה שהיתה קיים קודם הנפילה, אלא גם אם נעשה מ"ס בשעת נפילה ג"כ אינו פוסל.

וראיתי בשיעורים של הגר"א גרבוז שליט"א שהעיר שאמנם כ"כ הא"ר שהוא טעם שאינו פוסל, מ"מ דקדוק דבריו אינו שזהו כוונת המתני' בטעם שלא נפסל, רק דאדרבה, אין צורך בטעם המוזכר במתני' כיון שמ"מ לא נפסל, ולעולם כוונת המתני' לא' מן הטעמים הנ"ל.

**בביאור המחלוקת שבין ר' יוסי ור' יהושע במקוה שנפסל ושוב נתחלק**

עוד מבואר במתני' שנחלקו ר' יוסי ור' יהושע במקוה שנפסל משום שנפלו בו ג' לוגין קודם שהיו בה מ' סאה האם אפשר להכשיר אותו ע"י שיחלק המקואות ומאז ידוע שכבר אין בא' מהם ג' לוגין מים שאובין, דר' יהושע סבר שהוא כשר, ור' יוסי פוסל.

ושיטת ר' יהושע הוא דכה"ג כשר. וחזינן לכה"פ לדעתי' שגדר הא דג' לוגין פוסלים את המקוה, אינו אלא משום היות הג' לוגין בתוך המים, אבל אין הג' לוגין משפיעים על המים והופכים אותם להיות עצמם כמים שאובין. אמנם יל"ע הו דעת ר' יוסי בזה.

והנה בביאור שיטת ר' יוסי, נחלקו הרמב"ן והר"ן במס' חולין (מובא בר"ן בסו"ם כל הבשר). ולשיטת הרמב"ן טעמו של ר' יוסי משום דאמרינן חענ"ן בתערובת לח בלח. וא"כ לכאורה חזינן לדעתי' שבעצם אין מחלוקת ר' יוסי ור' יהושע במהות הפסול של ג' לוגין שנלו למקוה שהוא משום הג' לוגין במעורבין במקוה, רק דר' יוסי סבר שיש דין בכה"ת כולה שאחרי שכבר נפסל תערובת איסור והיתר, גם ההיתר נהפך להיות חפצא דאיסורא.

אמנם הר"ן שם חלק עליו, שאין פסלות המקוה אליבא דר' יוסי משום כלל דחתיכה עצמה נעשית נבילה, רק הוא דין במקואות שג' לוגין יש להם כח לפסול המים שנפלו לתוכו. ולכאורה מבואר לשיטתו שהמחלוקת שבין ר' יוסי לר' יהושע הוא במהות הפסול של ג' לוגין שנפלו למקוה, דלר' יהושע הוא כמש"נ לעיל, שכל זמן שיש הג' לוגין מעורב בו הרי הוא פסול. אבל ר' יוסי סבר שגדר הדין הוא שנפילת ג' לוגין הרי הוא פוסל את המים שנכנסו אליו, ולכן שוב לא מהני לחלק את המים והרי הוא נשאר בפסולו.

ויש בכל זה נפק"מ גם להבנת סיפא דמתני'. דהנה שיטת חכמים שאם נפסל מקוה משום שנפל לתוכו ג' לוגין מים שאובין קודם שהי' בו מ' סאה אינו כשר עד שיצא ממנו מלואו ועוד. ור"ל שצריכים להוציא מן הבור את כמותהמים שהי' שם מקודם ועוד משהו יותר ממנו, ומאז מותר להקוות עליו ולהשלים שיעור מ' סאה. ובפשוטו היסוד של שיעור זה הוא משום שהמים שקדמו נפסלו, ולכן צריכים להוציאם עד שלא ישאר פחות מג"ל מן המים הקודמים. אמנם יעוין בלשון הרמב"ם בפיהמ"ש ... וכן ע' בראב"ד ....

מבואר במתני' שאפילו לר' יוסי דסבר שכל המים נפסלו, מ"מ המים שנכנסו לאחר מכן לא נפסלו, ולכן אפשר להכשירו ע"י שיכנס למקוה מים חדשים ויצא ממנו מלואו ועוד.

**שיעור ל'**

# בהא דאין הצינור עושה שאובין

בר"פ ד' מבואר שאפשר לעשות מים שאובין בין כלי גדול ובין בכלי קטן, ואפילו בכלי שאינו מקבל טומאה. והראשונים הקשו שהרי מתני' מיירי בכה"ג שהניחו כלי תחת הצינור, ותיפו"ל שנעשו שאובין ע"י הצינור. והר"ש ורש"י במסש שבת ועוד ראשונים פירשו דמתני' מיירי בכה"ג שקבעו ולבסוף חקקו. וכוונתם לגמ' שבמס' ב"ב דף ס"ו ע"א דשם מבואר שאפילו לחכמים דדף של נחתומים הסוברים שאפילו אם חיברו הדף לקרקע הרי הוא מקבל טומאה, מ"מ לענין שאובין דרבנן הקילו לומר שלא נחשב כלי אם קבעו ולבסוף חקקו. ור"ל דכיון שהי' מחובר בשעה שחקקו מקילין בדרבנן לומר שאין זה כלי אלא בור בקרקע.

ונראה בהמשך הפרק שלפום ריהטא צינור לא נחשב כלי כלל כיון שאינו כלי המחזיק מים. ואיכע למימר שאמנם צינור שין לו בית קיבו לקבל מים לא נחשב כלי, מ"מ אם יש לו בית קיבול נחשב כלי. ואיכא למימר שמשו"ה כתבו שקבעו ולבסיף חקקו, משום צינור שיש בו בית קיבול למים שהוא דבר השכיח. וכן לכאורה משמע מדברי הרמב"ם בפיהמ"ש שהרי כתב תי' הנ"ל ועוד שיתכן דמיירי בצינור שאין לו בית קיבול. וכ"כ בשפ"א למס' שבת וע" מש"כ בזה.

# סוגי הכלים

בהא דמבואר במתני' שאפילו כלי שאינו קבל טומאה עושה שאובין ע' לשון הר"ש ורש"י במס' שבת שכתבו שהחידוש הוא דאע"ג שלא חשיבי כלים לענין קבלת טומאה מ"מ עושים מים שאובין. וראיתי בשיעורים של הגר"א גרבוז שליט"א שדקדק מדבריהם דחזינן יסוד הא שאין כלים אלו מקבלים טומאה, שהוא משום חסרון בשם כלי שלהם. ויש לדחות, שאין כוונת הראשונים אלא לומר דהו"א דבעינן כלי שיש ביכולת לו לקבל טומאה וקמ"ל שלא, ולעולם אין הטעם שבהם משום חסרון בשם כלי שלהם. ונראה תו דמה שנתחדש שבמים שאובין לא בעינן כלי המקבל טומאה, אין זה אומר דמ"מ בעינן שם כלי רק שלא בעינן החשיבות שהוא מקבל טומאה, רק אומר דבעינן דבר שעשוי לקבל מים, ואי בעינן שם כלי זהו הכוונה, ור"ל שבעינן שם כלי לענין זה שעשוי לקבל מים.

ולענין כלי גדול וקטן, ע' בב"י דנקט בדעת התוס' במס' שבת דף ט"ז ע"ב שכלי שאינו ראוי לקבל כדי סיכת קטן אינו עושה שאובין (ויש מאחרונים שדחו הבנה זו בדעת התוס'). והכוונה ע"פ הנ"ל דכיון שכל הדין כלי שצריכים לענין שאובין הוא לענין זה שמקבל מים, קבלה זו כמאן דליתא דמיא.

ולענין הא דמהני כלי קטן לעשות שאובין, הקשו האחרונים משיטת רש"י והראב"ד לעיל בפ"ג דסברי דהא דאין שאובין אלא מג' כלים ולא ד', הכוונה לג' שפיכות של מים שאובין שבכל א' יש לוג. וא"כ היכי משכחת לה לדין זה שמים שאובין מכלי קטן פוסל. ואיכא למימר דנפק"מ למקוה שכולו שאוב, שבזה לא הקילו דד' כלים לא, וכדמבואר בשטמ"ק במס' תמורה שהטעם לקולא זו משום שאין מים שאובין פוסלים אלא מדרבנן. אמנם לפמש"כ כמה ראשונים דצינור דמתני' מיירי בכה"ג שקבעו ולבסוף חקקו, הא מבואר במס' ב"ב שאין זה אלא במים שאובין הפוסלים מדרבנן, ולמ"ד שמים שאובין פוסלים מדאורייתא, ע"כ מתניתין מיירי רק בג' לוגין שלכו"ע טמאים רק מדרבנן.

ומ"מ יש ליישב הערה זו בכמה אנפי. חדא שכבר העירו התלמידים דנפק"מ בכה"ג שהתכוונו לרבות, שמבואר שם במתני' דלא בעינן ג' כלים. ואע"ג דמתני' מיירי גם בכה"ג ששכח איכא למימר דנק"מ לכלים קטנים הוא רק בנתכוין.

והנה בר"ש מכת"י מבואר ...

# גדר הדין דהוי ע"י דבר המקב"ט

בסיפא של המתני' מבואר שאם זקפה לידוח אין בה משום משום מים שאובין. והקשה בפי' הרא"ש, דנהי נמי שאין לפסול המקוה משום מים שאובין (והטעם בזה יתבאר בשיעור הבא) מ"מ תיפו"ל משום שהויתו ע"י דבר המקבל טומאה. ופי' דמירי דבלא הטבלא היו המים נמשכים למקוה. ומבואר דכה"ג לא נחשב הוי' ע"י דבר המקבל טומאה. והדברים מובנם היטב, דהא אין זה הוי כיון שאפילו אלמלא הכלי הוה מתהוה.

וכבר הבאנו שבשו"ת הרא"ש נקט בדעת הרמב"ם שאין פסול הוייתו ע"י דבר המקבל טומאה במקוה, רק במעין. וא"כ לדידי' ליכא הוכחה לחידושו של הרא"ש במעיין. ואיכא למימר לשיטתו שגם זה הוי הוי' כיון שסוף סוף המים הגיע דרכו למקוה.

**שיעור ל"א**

# ליזבז מהו

במשנה ב' מבואר שיש חילוק בין טבלא שיש לה לחזבז לטבלא שאין לה ליזבז. ופי' הר"ש דאית לי' ליזהז ר"ל מד' רוחותי'. וטענמו לכאורה פשוט דהא אם אינו מוקף מכל הצדדי ממש אינו מחשיק מים ואינו כלי קיבול.

אמנם הרי הב"י הביא מן הרוקח

**שיעור ל"ב**

# דעת הראב"ד בצינור כפוף

הבאנו בשיעור קודם שיטת הראב"ד בדין צינור כפוף, ועכדיו נסכם את מה שיוצא מדברי המפרשים בשיטתו. והנה בהרמב"ם בפ"ח ה"ז מהל' מקואות הביא הדין המוזכר במס' מקואות פ"ו מ"ח "מטהרין את המקואות העליון מן התחתון והרחוק מן הקרוב כיצד מביאין סילון של חרס או של אבר וכיוצא בהן שאין הסילונות פוסלין את המקוה". וכתב על זה הראב"ד "א"א בתוספת' ואם היה הסילון כפוף כל שהוא פוסל וכו'". ויתכן שהראב"ד לא הבין בדעת הרמב"ם שכוונתו לחלוק על דין זה, ואין כוונתו הראב"ד אלא להעיר שאין הסילון כשר בכל האופנים, והרמב"ם כתם ולא פי' כיון שסילון כפוף הרי הוא כמו שאר הכלים שפסולים ואין כוונת הרמב" אלא לסילון פשוט.

ובכס"מ על לאתר תמה על הראב"ד, דהא מבואר במתני' שלנו בפ"ד מ"ג "סלון שהוא צר מכאן ומכאן ורחב מן האמצע אינו פוסל מפני שלא נעשה לקבלה". הרי דאע"ג שיש לו היכולת להחזיק מים, מ"מ אינו פוסל משום שאובין כיון שלא נעשה לקבלה, וא"כ מאי שנא מהא דסילון כפוף. ומבואר שהבין הכס"מ בדעת הרמב"ם דסילון כפוף פוסל אע"ג שלא נעשה לקבלה כלל.

(והי' נראה לומר שאפילו להבנת הכס"מ בדעת הראב"ד, אין כוונתו לומר שכל בית קיבול פוסל אע"ג שלא נעשה לשום קבלה, רק דסילון בעצם נעשה לקבלה, אבל סילון פשוטא אינו יכול להחזיק מים, ומשו"ה אינו פוסל. אבל צינור שנכפף, כיון שיכול החזיק מים, והרי הוא חלק של צינור שעשוי לקבל, הרי הוא פוסל. ובזה תמה הכס"מ שהרי ממתני' שלנו מבואר שאפילו צינור שיש לו בית קיבול אינו פוסל משום שאובין כיון שלא נעשה לקבלה. אמנם בחי' רבינו חיים הלוי שבסמוך מבואר דסבר שבכל כלי הוי הדין כן. ויל"ע בזה).

ובחי' רבינו חיים הלוי בהל' מקואות (פ"ו ה"ד) ביאר דאע"ג שהראב"ד פוסל כלי המחזיק מים אע"פ שלא נעשה לקבלה, הנ"מ לחיבור מקואות, שבזה מיירי הרמב"ם שם, דכיון שאינו יכול לטבול בו הרי הוא פסול גם לענין חיבור, משא"כ לענין עשיית מים שאובין שפיר בעינ עשוי לקבל גם אליבא דראב"ד.

והנה הראב"ד עצמו בשער המים סי' ג' אות י"א כתב "והסילון אף על פי שהוא צר מכאן ומכאן ורחב באמצע אף על פי שיש לו בית קבול במקום רחבו אינו פוסל, לפי שאין נותנין סלונות במקום שיהא צריך לקבל שום דבר אלא העברת המים לבד. ואותו הרוחב שבאמצע לא נעשה כדי לקבל אלא שלא בכוונה נעשה או לנוי בעלמא. אבל אם נכפף הסילון מעט, ההוא ודאי פוסל שלכך נכפף כדי לקבל, והכי איתא בתוספת מקואות (פ"ה ה"ד)". הרי שמפורש בראב"ד שטעם הפסול שסילון הכפוף משום שנעשה לקבלה, וחילק בהדיא בין סילון הכפוף לסילון שרחב באמצע משום שא' נעשה לקבלה ולא השני, ולכאורה זהו דלא כהבנת הכס"מ והגר"ח הנ"ל.

והנה משמעות דברי הראב"ד דכל שכפפו אמרינן שעשאו לקבל. ולכאורה דבר זה צריך פירוש, דמה"ת שזה נעשה לקבל וזה לא. וכן צ"ע מנ"ל שבכפפו נעשה לקבלה.

והנה הראב"ד שם שבהשגות על הראב"ד כתב "קשיא לי שהרי אמרו במשנה הכלים הטהורים שבכלי חרס הסילונות אף על פי שהם כפופים ואף על פי שמקבלים ואולי אף על פי שהן טהורין לעצמן מ"מ כיון שבני קבלה הם ומקבלין פסולין למקוה מידי דהוה אכלי גללים וכיוצא בהן מפני שיש עליהן תורת כלי קיבול". ונראה פשוט הביאור בשו"ת של הראב"ד דמעיקרא קשיא לי' הא דמשמע בתוספתא דכיון שכפפו אמרינן שנעשה לקבלה (וכמו שפי' בהדיא בשער המים הנ"ל שזהו הטעם שפוסל בשאובין) ממתני דמס' כלים שלכאורה מבואר מיני' שלא חשוב נעשה לקבלה. ואע"ג שמשנה מפורשת היא דכלי שאפילו כלי המקבל טומאה עושה שאובין, מ"מ ס"ד לראב"ד דמ"מ לענין הא שנחשב כלי קיבול דינם שוין. ומתרץ הראב"ד שאינו כן, וגם לענין זה שחשוב כלי קיבול אין דינם שוה, וכדמצאנו לענין עצם השם כלי שדינם שוה.

ומ"מ טעמא בעי. למה חשוב סילון הכפוף כלי קיבול ומה"ת לומר שכיון שכפפו חשוב נעשה לקבלה. וראיתי בהגהות לנפש תדרשנו שם הגידו"ט, וכן ראיתי כה"ג בקה"י סי' נ"ד, שאמנם הצינור הכפוף אינו עומד לשאיבה באופן קבוע, אבל באופן עראית הרי הוא עומד לקבלה וזה עצמו מספיק. ויל"ע היכן מרומז שהוא כן, ואין לומר שכל כלי המקבל הוא כן, דא"כ גם ברחב באמצע נמי נימא הכי. ובחי' ר' ארי' לייב פי' בדעתו שגם עשוי לקבלה לשעה מהני, ואלו הכפופים עומדים לקבלה לשעה כדי להדריך את המים בכיון אחר. ודבריו מתאימים עם לשון הראב"ד.

והרמב"ם בפיהמ"ש כתב שברחב באמצע מהני כדי שהמים יצאו בצד הקשר יותר בכח. והראב"ד בשער המים לא כתב כן. ולדברי החי' רא"ל לכאורה הוא בדוקא, דלראב"ד כיון שעשוי לקבל לפי שעה, אע"ג שאינו אלא כדי שיצא יותר בכח, מ"מ לא גרע מכפוף להדריך המים שחשוב שאובין. ולכן פי' שאינו אלא במקרה או משום נוי.

# דברי הרמב"ם בהמשכה בכולו

הרמב"ם במשנה ד' ביאר שיסוד ההכשר דמתני' דמי גשמים ומים שאובין שנתערבו בחצר הוא מדינא דרביי' והמשכה, וכתב דברים חריפים נגד ת"ח א' שהורה להתיר אפילו אם כל המים היו בהמשכה. והוא לשיטתו במה שפירש במתני' דלעיל בפ"ב מ"ז, דאילו לפירוש הר"ש שם יוצא שהוא מחלוקת תנאים בין ר' אליעזר לר' יהושע, והלכה כר' יהושע.

אמנם לכאורה דברי הרמב"ם תמוהים, שהרי במס' תמורה דף י"ב ע"ב כתב ר' יוחמן במפורש דכולו בהמשכה כשר, ולכן אפילו אם נימא דסבר שאין הלכה כדבריו, למה לא הביא דבריו המפורשים לומר שאין הלכה כמותו. ובשער המים לראב"ד סי' א' אות ו' הביא מי שפירש שאפילו ר' יוחנן לא התכוין לומר ששאובין שהמשיכוה כולה טהור לענין זה שאפשר לטבול בה, רק שאינה פוסלת את המקוה לא בתחילה ולא בסוף. ועדיין אינו מיושב כל הצורך, דנהי נמי שהרמב"ם יפרש כן, אבל מ"מ למה הי' פירוש זה כ"כ פשוט עד שנעשה ההוא טועה מבלי להעיר שאין לסמוך על פירוש זה בר' יוחנן או משום שאין זה הפירוש או משום שאין הלכה כמותו. וצע"ק.

ובעיקר האי ענינא אי מהני המשכה בכולו או לא, ראיתי בחי' הגרי"ז למס' תמורה שם דר"ל שהדבר תלוי ביסוד ההכשר של המשכה[[34]](#footnote-35). שאם הטעם דמהני משום שאין זה חשוב דרך נפילה, א"כ אין צורך בקרקע הראוי ליבלע, וכן הרי הרמב"ם לא הביא תנאי זה. וא"כ איכא למימר שאין זה אלא לענין הפסול דדרך נפילה, אבל להכשיר המים להיות כשרים ממש לא מהני. ואיכא למימר שמטעם זה הי' כ"כ פשוט לרמב"ם דליכא למ"ד שהמשכה בכולו כשר, דהא מצד מהות ההכשר של המשכה באמת לא שייך. אמנם המרדכי הביא מן הראבי"ה דלא מהני המשכה אלא בקרקע הראוי ליבלע, וביאר הטעם דמהני משום דכיון שנבלע בקרקע הרי הוא כבא מן הקרקע ושוב לא הוו מים שאובין. ולפי זה נראה דשפיר י"ל דמהני בכולו, אע"ג שאפילו לדידי' איכ למ"ד בגמ' דלא מהני אלא ברובו, איכא למימר שגזרה מדרבנן היא, אבל מ"מ שייך לומר לדידי' שכולו כשר. ויל"ע לפי זה אם יש טעם לומר דמהני המזכה בכולו אם אינו בקרקע הראוי ליבלע.

# פירוש הר"ש למתני'

הר"ש פי' דתנא דמתני' סבר דלא מהני המשכה אפילו במיעוטו. וגם דבריו קשים מן הגמ' שבמס' תמורה, שהרי הקשו שם בגמ' "מכלל דרבנן סברי ברביי' והמשכה לא אלא הא דכי אתא רבין אמר ר' יוחנן וכו'". וצ"ע דלמה אי אפשר לומר דרבנן סברי כתנא דמתני'.

ומ"מ מבואר לשיטתו שאפילו מי שלא סבר היתירא דהמשכה מודה דמהני מי גשמים ומים שאובין שנתערבו בחצר. וע' בשטמ"ק למס' תמורה שם אות ל' בהשמטות שהקשה מאי שנא נתערבו בחצר לתערבו במקוה. והנראה לומר בשיטתו דהא דמהני היינו משום שלא נאמר הפסול של ג' לוגין מים שאובין אא"כ שנפלו למקוה, ור"ל למקום שהמים קוו וקיימי. וכאן כיון שנפלו למים כשעדיין היו בחצר קודם שנפלו למקוה לא פסלי. ונראה לפי זה שאם נפלו לתוך מקוה א', ושוב העבירו המים שבמקוה לבור אחר, שעדיין יהיו בפסולם, דהא בשעת נפילת המים שאובין היו המי גשמים במקום אשבורן בבור, ומתני' התיר רק כשהמים עדיין ניידי.

# בנפלו בחצר למה לא אמרינן שנפסל כולו

והנה לכאורה הא דמהני כשנתערבו מים שאובים עם מי גשמים בחצר, ולא אמרינן שנפסלו כל המים על דרך שאמרו ברפ"ג כשנפלו מים שאובים לתוך פחות ממ' סאה של מי גשמים, מובן היטב לפי דברינו הנ"ל בפי' דעת הר"ש, שהרי כה"ג לא נחשב 'נפלו' ולכן אינו פוסל.

אמנם יעוין ברמב"ם פ"ד ה"ח "וכן גג שהיה בראשו כ' סאה ומשהו מי גשמים ומילא בכתיפו ונתן לתוכו פחות מכ' שנמצא הכל פסול ופתח הצינור ונמשכו הכל למקום אחד ה"ז מקוה כשר שהשאובים שהמשיכוה כולה כשירה הואיל והיה שם רוב מן הכשר" הרי שהרמב"ם כתב שכששפך מים שאובים לתוך מים שבגג הכל נפסל (וכן לכאורה הדין אפילו לפי מה שביארנו לעיל בדעת הר"ש במים שבחצר, ומשום שהמים שבחצר ניידי והמים שבגג קוו וקיימי). ומ"מ כתב דמהני המשכה להכשירו, אע"ג ששיטת הרמב"ם דהמשכה לא מהני לכולו. ולכאורה התשובה לדבר זה מונח בעצם דברי הרמב"ם, שהרי הרמב"ם כתב "הואיל והיה שם רוב מן הכשר". וצ"ע שהרי בהלכה זו עצמה כתב שהכל נפסל. והתי' הוא כמו שביארנו בר"פ שלישי, דהא דנפסלו כל המים ע"י זה שנפלו בה מים שאובין, אין הכוונה שכולו נעשה מים שאובין ממש, אלא שיש על המים שם פסול של מים שאובין שנפלו לתוכו, אבל לעולם דינו כתערובת של מים כשרים שיש בה מים שאובין. ולכן כיון שעיקרו תערובת של מי גשמים ומים שאובין, מהני לגבי' המשכה לכולו.

# למה מהני המשכה ברובו

עוד מקשים האחרונים דמהו הביאור בעצם דבר זה דמהני המשכה אבל לא בכולו, דהרי כיון שלא מהני המשכה בכולו רואים שעדיין יש חסרון במים אפילו אחרי במשכה, וא"כ למה מהני רוב הא עדיין חסר בשיעור מ' סאה של מים הכשרים. ואם סגי ברוב תמיד למה צריכים המשכה כלל.

ובתורת זרעים למס' תרומות כתב דלעולם לא בעינן אלא רוב, אבל יש דין נוסף שג"ל מים שאובין פוסלים, ולזה מהני המשכה שלא חשוב דרך נפילה. ??????

# עוד כמה הערות במתני'

הר"ש פי' דתנ

**שיעור ל"ג**

# ?????????????.

הבאנו בשיעור קודם שיטת הראב"ד

**שיעור ל"ד**

# ??????????

הבאנו בשיעור קודם שיטת הראב"ד

**שיעור ל"ה**

# בענין שלג

במתני' דר"פ שביעי דמס' מקואות מבואר כמה מיני דברים ודינם לענין להעלות (פי' להוסיף הכשר) או לפסול את המוקה מדין מים שאובין. וקודם מביא המשנה רשימה של דברים שאין פוסלים וגם מעלין את המקוה, והם השלג והברד והכפור והגליד והמלח והטיט הנרוק. ולאחר מכן מביא המתני' ר' עקיבא בשם ר' ישמעאל לדון לומר דשלג אינו מעלה את המקוה, אבל העידו אנשי מידבא משמו של ר' ישמעאל שאמר להם צאו והביאו שלג ועשו מקוה בתחלה. ולבסוף קאמר מתני' "כיצד מעלין ולא פוסלין מקוה שיש בו ארבעים סאה חסר אחת נפל מהם סאה לתוכו והעלהו נמצאו מעלין ולא פוסלין".

ויש כמה שאלות מרכזיות בהבנת דברי משנתינו:

א) מהו באמת הטעם באלו שאינם פוסלים את המקוה משום שאובין אחרי שהם כשרים למקוה כמים.

ב) ה'כיצד' דמתני' משמע שאי אפשר לעשות מקוה שלם משלג, ואילו מעשה דאנשי מידבא ממע שאפשר לעשות כל המקוה ממנו.

ג) אם באמת אי אפשר לעשות כולו משלג, מאי שנע כולו ממקצתו.

ד) כשהכשירו שלג למקוה, האם ר"ל בזמן שהוא עדיית שלג, או"ד לאחר שנמס.

ויש בנידון זה כמה דרכים בראשונים ובגדולי האחרונים וכמו שיתבאר.

# דעת הראב"ד בנידון

וז"ל הראב"ד בשער המים (סי' ב' אות ג') "אבל לא נתברר אם נחשב אותו סאה של שלג כמות שהוא או לכשיפשר נחשוב המים היוצאים ממנו, כי המים היוצאים ממנו דבר ידוע הוא שאינן מגיעין למדתו וכו'". ונראה ביאור דבריו, שזה פשוט דמיירי בשלג קודם שנמס, רק שי"ל דכיון שסופו להיות נמס ולהיות פחות משיעורו של עכשיו, אנחנו דנים עכשיו על שם סופו ואין להתחשב בשיעור של עכשיו רק לאחר זמן. או"ד שאין לך אלא שיעור של עכשיו כיון שהוא בנידון בטבילה של עכשיו. אבל זה פשוט דמיירי בשלג קודם שנמס.

ולאחר מכן (אות ד') דן הראב"ד בטעם דבר זה שאין השלג נעשה שאובין אע"ג ששאבו ונתנו לבור. ותי' "משום דהוא דבר שאין עושין ממנו מקוה לכתחלה אלא איצטרופי בלחוד הוא דמצטרפי לרובא דכשרים". הרי שהטעם שאין נפסל משום שאובין כיון שכל הטעם שאסרו מים שאובין במקצת הוא אטו כולו, וכאן מ"מ כולו פסול ולכן אין טעם לגזור (אע"ג שלדעת הראב"ד אפילו כולו שאוב אינו אלא מדרבנן, מ"מ זאת היתה עיקר הגזרה, ומיעוטו כמו גזירה לגזירה).

והקשה על זה הראב"ד "אם תאמר לאנשי מידבא משום ר' ישמעאל הרי עושין מן השלג מקוה לכתחלה ואפילו הכי כי נותנו בידים כשר. התם לכשיתפשר קאמר, וכשנתפשר מלתא אחרינא הוא וממילא קא הוי מקוה". ונראה הביאור בדבריו, שמצד מהותו של המים, הרי הוא יכול להיות שאוב גם כשעדיין שלג, ולכן כל הטעם שאינו נפסל משום שאוב הוא משום דלא גזרינן, אבל לאחר שהופשר והוי מילא אחריתי, אין זה אך ורק קולא בדיני שאובין, אלא שבכה"ג במהוו אינו שאוב ולכן הרי הוא כשר (ולכאורה ביאור הדברים הוא דהוי כשבירת כלי דפ"ב מ"ז שדינו כהמשכה).

והנה לכאורה יוצא שיטת הראב"ד ששלג כל זמן שלא נפשר אינו כשר למקוה אלא הו במיעוטו, אבל מחצה על מחצה אינו כשר. והנ"מ קודם שנפשר, אבל לאחר שנפשר כשר בכולו (וע' במרדכי שבסמוך דלאחר שהופשר פשיטא דכשר, ויתבאר יותר בסמוך). אלא דא"כ קשה, מהו כל השו"ת במה שדן ר' ישמעאל עם מעשה דאנשי מידבא, דלכאורה לפי הנ"ל ב' ענינים שונים הם. דאנשי מידבא עשו מקוה של מים פשוטים כיון שהרי עכשיו מים הם, ואילו ר' ישמעאל דן בשלג קודם שנפשר. ועל דרך הפשט כוונת המתני' אליבא דראב"ד דר' ישמעאל לא רצה אף פעם לומר שיפסל משום שאובין כל זמן שהוא שלג, שזה הי' פשוט אצלו דעד כמה שהוא עדיין שלג אין עושין ממנו מקוה כולו אפילו על הצד ששלג כשר למקוה, ומטעמו של הראב"ד. רק עיקר דבר זה הי' דן ר' ישמעאל לומר שאין המים כשרים כיון שהיו שלג מעיקרא, והעידו אנשי מידבא שסוף סוף הכשיר ר' ישמעאל שלג, ולכן בין כשהוא שלג ובין לאחר שיופשר הרי הוא כשר. וכן מבואר להדיא בשינויי מהדו' אות 24 דר' ישמעאל רצה לפסול אפילו לאחר שיופשר (וכמו שביארנו שכן מוכרח) וביאר הטעם משום דאוכל חשיב לי'. ולכאורה ר"ל שיש תנאי בדין מים הכשרים למקוה שיהיו מים בשעת נפילתן למקוה, והנהו כיון שעדיין לא נפשרו, דין אוכל הי' להם בשעת נפילה, ומשו"ה הרי הם פסולים.

והנה בשינויי מהדו' אות 25 כתב הראב"ד "אם תאמר לרבנן כיון דקא חשבי להו משקה לענין השלמה אמאי אין פוסלין ונראה לי משום דהוו דבר שאין עושים ממנו מקוה לכתחלה דאינהו מעלין את המקוה קאמרי דמעוטא מצטרף לרובא אבל לא כל המקוה ולא אפילו מחצה ממנו אין טובלין בו" ועד כאן הוא כמש"כ בנוסח הראשון הנ"ל, אלא שהוסיף "ואפילו לכשיתפשר ויהיה מים הואיל ובשעת נפילה לא היה ראוי לטבילה הילכך אין פוסלין משום שאובין". ונחלקו האחרונים בביאור דבריו.

בשו"ת משנת ר' אהרון (סי' כ"ט ס"ק ל"א) ובאג"מ (יו"ד סי' ק"כ ענף ב') המובאים בהגהות לנפש תדרשנו ביארו דכוונת 'ואפילו וכו'" הוא דאע"ג שלאחר שיתפשרו המים הוי דבר שעושים ממנו כל המקוה, וא"כ איכא למיגזר משום שאובין אפילו מעיקרא, מ"מ כיון שבשעת נפילה לא הי' ראוי כולו למקוה אין לפסול. ור"ל שהיא תשובה חדשה לקושיית הראב"ד מאנשי מידבא, דאע"ג שעכשיו ראוי לטבילה מ"מ כיון דמעיקרא לא היתה ראוי לטבילה שוב לא מיפסל לאחר מכן.

אמנם יש לבאר דברי הראב"ד גם באופן אחר, דמש"כ "ואפילו לכשיתפשר וכו'" הוא תוספת נתינת טעם להא שאי אפשר לעשות ממנו מקוה כולו ושלכן אין לגזור משום שאובין, דלא במיבעי שאי אפשר לעשות ממנו מקוה בשעה שנותן את השלג כיון שבהיותו שלג אי אפשר לעשות מקוה כולו משלג, אלא אפילו לאחר שיתפשר ג"כ אי אפשר לעשות ממנו מקוה כולו, כיון שלא היתה ראוי לטבילה בשעה שנפל למקוה, הלכך ליכא למיגזר בה משום שאובין. ור"ל שמים שעשו אותה כולה משלג, גם אלמלא פסול שאובין הרי הוא פסול כיון שלא היתה ראוי לטבילה בשעת נפילה, והוא על דרך מש"כ באות 24 הנ"ל.

ולכאורה הדבר צריך פירוש, דהא אנשי מידבא עשו מקוה מתחילה, ואיך עשו כן כיון שהי' אוכל בשעת נפילה.

וע' בתשובות ופסקים של הראב"ד (עמ' ע"ו מובא בליקוטי הראב"ד שם לסופ"ז עמ' ר"ל) שלכאורה

**שיעור ל"ו**

# בענין נתן סאה ונטל סאה

במשנה ב' מובא החומרים שהדין בהם שפוסלים ולא מעלין והם דברים שדינם כמים ולכן נפסלים משום שאוב, וממילא לא רק שאינן מעלין אלא גם פוסלים המקוה. ומבואר במתני' דאינן מעלין ר"ל בכה"ג שלא נפל לתוכו ג' לוגין, שבכה"ג ליתי' לגזירה דג"ל שנפלו, ומ"מ כיון שמקוה חסר הוא אין המקוה מתכשר ע"י תוספת של מים שאובין אע"ג שאע"ג יש בה מ' סאה וכן לא נפסל ע"י ג' לוגין.

ובסיפא דמתני' מבואר מימות שפעמים מעלין ופעמים אינן מעלין, והם משקין שאין עליהם תורת מים כגון מי פירות, ואפילו א' משאר ז' משקין חוץ ממים. והדין בהם דפעמים מעלין ופעמים אינן מעלין, שאם הי' מקוה חסר והשלים השיעור של מ' סאה על ידו עדיין אינו כשר (ומ"מ גם לא פסולהו אע"ג ששפכו לתוכו ג' לוגין כיון שאינו מים). אמנם אם הי' מקוה שלם ושפך סאה מא' מאלו לתוכו ושוב נטל סאהה מן התערובת, הרי הוא עדיין בכשרותו.

וכתב הר"ש שדין זה שנתן סאה ונטל סאה שייך לא רק במי פירות אלא גם במים שאובין, ועוד יותר מזה שבמי פירות מבואר במס' יבמות דף פ"ב ע"ב שאינו מותר אלא עד רוב, אבל אם אין רוב מים לא מהני, ואילו במיים שאובין הדין הוא שאפילו אם רובו מים שאובין כשר. והטעם הוא כפשוטו ע"פ המבואר בדברי הר"ש לעיל פ"ו מ"ח שמקוה שלם אפילו יש בה רוב שאובין אינו נפסל משום מים שאובים אפילו הם רוב. וכ"כ גם לעל ברפ"ג (והוסיף שם "כדמוכח במכילתין (דברייתא) בדוכתי טובא מתניתין וברייתא").

והנה במס' יבמות דף פ"ב ע"א מובא מחלוקת ר' יוחנן ור"ל בדינא ד'שאני אומר' דר' יוחנן סבר דאמרינן כן באיסורים מדרבנן אפילו במקום דליכא רוב, ור"ל סבר דרק כשיש רוב אמרינן הכי. ומקשה הגמ' מדינא דנתן באה ונטל סאה דקאמר בה ר' יוחנן דאינו כשר אלא עד רובה – הרי דבדליכא רוב לא אמרינן הכי. ותי' בגמ' או דאה"נ והכוונה עד מחצה, או"ד דשאני התם שאפשר לומר שאני אומר.

**שיעור ל"ז**

# שינוי מראה

במשנה ג' אנחנו מוצאים עוד פסול במקוה והוא אם נתשנה מראהו. ובתו"כ (שמיני ד', ט', ומובא בשער המים לראב"ד סי' ב' אות י') הביאו מקור לדר זה "מקוה מים ולא מקוה כל משקין פרט לשנפל לתוכן מי כבשים ומי צבעים ושינו מראיו". ולפום ריהטא חזינן שיש כאן פסול מדאורייתא. וכן באמת נקט בקרי"ס למבי"ט רפ"ז, וכן מבואר בשטמ"ק למס' זבחים דף ע"ח ע"ב בהשמטות. ומ"מ משמעות התו"כ שיסוד הפסול משום שמקוה אינה כשרה אא"כ עשוי' ממים ולא משאר משקין. וא"כ יל"ע למה יפסל מדאורייתא ע"י שינוי מראה בלבד כיון שעיקרו מים ולמה יתמעט ממקרא זה.

ומ"מ מדויק בבעלי נפש לראב"ד שאינו אלא איסור דרבנן. חדא ממש"כ בש"מ בסי' ב' #26, "הלכך שאר משקין בשנוי מראה הוא דפסלי משום דמתחזי כמקוה של שאר משקין". וכן ב#32 "ועל מקרא זה סמכו לדברים הפוסלים אותו בשינוי מראה". הרי שלשון מתחזי ולשון סמכו משמע שאינו אלא גזירה מדרבנן. וע"כ הדרשה של התו"כ אינו אלא אסמכתא בעלמא. ומשמעות הלשון הנ"ל מן הראב"ד משמע שטעם הגזרה משום שנראה שעשאו ממקוה אחר ולא ממים.

ולדבריו יתבאר לן הא דמבואר במתני' ג' שאם הדיחו בה סלי זיתים וענבים ושינו את מראיו שאינו פוסל. ופיר"ש בטעמו של דבר משום שלא חשיב שינוי מראה, אבל לא ביאר לן למה לא חשיב כן. וברא"ש הוסיף שצריכים דבר שיש בו ממש. וע' בראב"ד (שם אות ז') "מפני שאין בהם מגוף הדבר המשנה מראיו". ולכאורהיש לבאר את דבריו ע"פ הנ"ל, שהרי החשש הוא משום שיעשה מקוה משאר משקין, ולכן רק בדאיכא משקין אלו בתוך המקוה והם הם המשנים את מראיו גזרו לפסול, אבל כל שינוי מראה שהוא לא גזרו (ויל"ע אם זהו כוונת הר"ש והרא"ש הנ"ל. וצ"ע).

# מי צבע

במתני' מובא שיטת ר' יוסי דמי הצבא פוסלים את המקוה בג' לוגין, ואינן פוסלים אותו בשינוי מראה. אמנם יין אינו פוסל בשינוי מראה. ובטעם הדבר שאין מי צבע פוסל בשינוי מראה מבואר בראשונים שהוא מעותו טעם שסלי זיתים וענבים אין פסולים אותו.

והנה במס' מכות דף ג' ע"ב מבואר דעת ר' יהודה אמר רב דג' לוגין מים שנפל לתוכן קורטוב של יין לא פסל מקוה משום דינוי מראה. ומקשה הגמ' מדברי ר' יוסי דהכא דסבר דמי צבע פוסלים את המקוה. ותי' הגמ' שהדבר תלוי במה שקוראים אותו, שמים שנפל לתוכן יין מיקרי חמרא מזיגא, ואילו מי צבע מקרי מי צבע, וכן ששם מים עליו הרי הוא פוסל משום שאוב.

והנה ראיתי לכמה מגדולי האחרונים (ע' שעורי ר' שמואל למס' מכות שם שהביא שכן הקשה החזו"א) שהקשו על קושיית הגמ', דמאי קא קשיא לי' לגמ' אדרב יהודה אמר רב, הא המתני' עצמו מחלוקת בין יין למי צבע, וע"כ צריכים לזה ישוב. ולפום ריהטא הקושיא אינה מובנת, שהרי החילוק במתני' אינו אלא בין מי צבע ליין לענין פסול שינוי מראה, שבזה שפיר אמרינן דמי צבע שאינו משנה מראיו מחמת עצמו אינו פוסל את המקוה בשינוי מראה, ויין פוסל. אבל דברי רב יהודה אמר רב אינם אלא לענין פסול מים שאובין, שחיש רב דאע"ג שיש כאן חפצא דל ג' לוגין מים והיו צריכים לפסול את המקוה מדין הגזירה של ג"ל מים שאובין שנפלו למקוה, מ"מ אינו פוסל כיון שאין מראהו כמראה היין. לכאורה הטעם בזה שהרי אינו אלא גזירה, וכיון דלא מיחזי כמים שאובין רק כמילתא אחריתי כמו יין, לא גזרו. ובזה אמרינן שבמי צבע אין הדין כן כיון שמראיו כמראה מים. וא"כ איזה מקום לקושיא.

והנה בהמשך הגמ' שם הביאו שבברייתא שלא כדברי רב דסבר שאם יש ג"ל מים שנפל לתוכן קורטוב של יין הרי הוא פוסל את המקוה, וקשיא ארב. ומתרצת הגמ' שהדברים תלויים במשנה ה' כאן. והוא דשם מבואר לת"ק (לפי הגירסא הראשונה) שאם יש פחות מג"ל מים שאובים שהשלימוהו לג"ל ע"י יין או חלב, ושוב נפלו למקוה לא פסלו את המקוה. ושיטת ר"י בן נורי הוא שהכל הולך אחר המראה, ור"ל שבנפל לתוכן חלב מחמיר שפוסל כיון שמראיו כמראה המים.

**שיעור ל"ח**

# גוד אחית וקטפרס

במשנה ו' ממובא מחלוקת ת"ק ור' יהודה בב' אנשים שטבלו במקוה שהי' בו מ' סאה מצומצמות, דת"ק סבר שרק הראשון טהור ולא השני כיון שלא הי' במקוה מעיקרא רק מ' סאה מצומצמות, ומיד שיצא הראשון כבר התחסר. ור' יהודה סבר דכיון שרגליו של ראשון עדיין בתחך המקוה הרי הוא טהור, ובמס' חגיגה דף י"ט ע"א מבואר שטעמו של ר' יהודה משום דאמריננן גוד אחית. ושם מבואר שאמנם גוד אחית אית לי' אבל גוד אסיק לית לי', רק ר' מאיר סבר גם גוד אחית וגם גוד אסיק. והר"ש הביא מן התוספתא שיטת רבנן דסברי דלא אמרינן לא גוד אחית ולא גוד אסיק.

ובביאור הענין נראה להקדים שיש ג' נושאים שונים ששייכים א' לשני: א) גוד אחית וגוד אסיק, ב) קטפרס, ג) זוחלין. והנה זוחלין הוא דבר שפסול למקוה וכשר למעין, ויסוד ענינו שהמים עוברים ממקום למקום. וקטפרס מבואר במס' טהרות (ומובא במס' גיטין דף ט"ז ע"א) שאינו חיבור, ושם מבואר שגם קטפרס וגם ניצוק אינו חיבור, ובתוס' מבואר שהם מאותו סוג חסרון, רק דניצוק גרוע מקטפרס. והענין שגם בקטפרס וגם בניצוק המים הם במדרון, אבל קטפרס יש לו מעלה על ניצוק בזה שהוא מ"מ מונח ע"ג קרקע.

והנה לכאורה החסרון בקטפרס אינו משום היותו במדרון בעצם, רק דכיון שהוא במדרון, טבע המים לא להשאר במקומו, ולכן אינו חיבור. ולכאורה דבר זה מתבאר החילוק הנ"ל, דלכאורה מאי שנא קטפרס מניצוק אם היסוד של שניהם משום היותם במדרון, ואמנם יש לקטפרס מעלה צדדית שהוא מחובר לקרקע, אבל מה"ת שלחסרון זה תהני מעלה זה. אמנם לביאורנו הדבר מבואר היטב, דכיון שיסוד המחסרון משום שדרכו לירד למטה ולא נחשב קבוע במקומו, איכא למימר דנחשב במקומו יותר כשהוא קבוע ע"ג קרקע מיהת.

ומיני' שלכאורה יש לשאול, למה אין כל זוחלין פסולין משום היותם קטפרס. ומפורסמים דברי הגר"א בסי' ר"א ס"ק ו' שדחה השיטה שסוברת שגם מעין צריך מ' סאה, משום שכל הטעם דמקוה כשרה בזוחלין הוא משום דלא בעי שיעור דהא זוחלין הוו קטפרס וקטפרס אינו חיבור.

ונראה לחדד קושיא זו יותר. דנראה פשוט כמו שביארנו לעיל שבעצם ב' םסולים שונים יש, א' מהם פסול זוחלין שיסודו שמום שהמים עוברים ממקום למקום, והשני פסול קטפרס משום היותם במדרון. וברמת משכחת לה לזוחלין שאינם קטפרס, וכגון לשיטות הראשונים הסוברים בביאור המתני' שבפ"ה מ"ה ...

**שיעור מ' ומ"א**

# מים מרודדין

ידוע שיטת הרא"ה שאפילו אם יש במקוה מ' סאה מ"מ אי אפשר למלאות בה מים שאובין אא"כ הוא בענין שאפשר לאדם בינוני לטהול בה. וכבר ביארנו בשיעור ח' שהביאור בשיטתו הוא שמגזה"כ ד"ורחץ את בשרו במים" לא למדו אך ורק שיעור של מ' סאה, אלא שצריך גוף מים שבפועל גופו של אדם בינוני[[35]](#footnote-36) טובל בהם, ולכן צריכים גם מ' סאה, שבשיעור זה אמרו שכל גופו של אדם טובל בו, וגם גובה וצרוה שבפועל יכול לטבול בו.

ובפת"ש ס"ק ט"ו הביא משו"ת חת"ס ס"ק ט"ו לחוש לכתחילה כשיטת הרא"ה. ומשמעות הדברים שמ"מ עיקר הדין אינו כרא"ה. וראיתי בס' שערי מקואות בשם מקוה טהרה ס"ק ד' לדקדק מלשון השו"ע שדעתו כרא"ה. והוא ממש"כ "ואם הוא רחב יותר ואינו גבוה כל כך כשר אם יכולה להתכסות כל גופה בהן בבת אחת". ולכאורה צ"ע דהא כבר כתב באותו סעיף שצריך לטבול כל גוםה בבת אחת. וע"כ שכוונת השו"ע להוסיף שהוא דין במים אפילו שלא בשעת טבילה גוף האדם וכגון בהוספת מים שאובין וכדומה. וכה"ג ראיתי גם בס' טהרת מים. ובס"ק ר"פ שם רצה לבאר ג"כ שיטת הרשב"ץ המובא בשו"ע סע' ס"ו דאי אפשר להעלות גובה המים ע"י כלים משום דהוי הוייתו ע"י דבר המקבל טומאה, שרק משום שהוא דין בחפצא של המים יש לפסול.

ושם בסוף הס' הביא מר' אשר לעמיל כהן שדחה ראיות אלו. דמהא דסע' א' שפיר יש לדחות שאין כוונתו אלא שצריכים גובה מסוים כדי שתוכל לטבול, ולא כתב כן פעם שני אלא משום שכתב שיכו להיות רחב יותר ולכן חזר והדגיש שצריך להיות אפשרי לטבול. וכן דחה מהא שאי אפשר ע"י כלים ע"ש טעמו, אבל לענוק"ד נרה עוד יותר ושמשם מדויק ההיפך. דהנה לענין זה שנחשב הוי' ע"י דבר המקבל טומאה, שפיר י"ל דאע"ג שאינו דין בחפצא של המקוה, מ"מ החשיבוהו כהוי' כיון שסוף כל סוף יש לו את גובה המים הנצרך לטבילה. ועוד יותר, דהרי לפי דברינו הנ"ל בפי' דברי הרא"ה, נראה פשוט שאינו צריך גובה של זרת למעלה מטיבורה, דכיון שאפשר מעיקר הדין לטבול כדג וכמש"כ שם הרמ"א, וכן הוא בסי' קצ"ח סע' ל"ז (אע"ג שלכתחילה אין עושין כן). וכן ראיתי בס' פתחי מקואות פ"א הערה נ"א בשם שו"ת דברי מלכיאל (ח"ד סי' ע"ז) שאם הוא בשיעור כזה גם הרא"ה מודה, ולכאורה הדברים פשוטים כמש"נ. וא"כ למה כתב הרמ"א שלכתחילה צריך זרת למעלה מטיבורו ולא כתב השיעור דמים מרודדין שהוא פחות מזה, ונפק"מ למים שאובין וכדומה. ולכן משמע שבאמת לית לי' שיטת הרא"ה. וכן בב"י לא הביא אותו. וע"ש גם משו"ת עמק שאלה סי' מ"ח שכתב שיש עוד שיטות הסוברות כרא"ה בזה. וכן בס' שערי מקואות הודה שבדיעבד לא חיישינן לרא"ה.

ומ"מ כמו שהקדמנו יש להחמיר בזה לכתחילה[[36]](#footnote-37). וא"כ לכאורה צריך להחמיר באוצר הזריעה שיהיו המי גשמים בגובה ובצורה שאפשר לטבול כה קודם שמוסיפים לו מים שאובין. ואמרו לי שבדרך כלל כן הוא. ועוד נראה שאפילו במקוה כלים יש להקפיד שיהיו שיעורו לא רק במ' סאה אלא גם בצורה שאדם בינוני יכול טבול בו. והטעם שהרי בכלים הנקנין מן העכו"ם נאמר דבעינן שיעור שנדה טובל בו. וא"כ כמו שנאמר שצריכים לזה מ' סאה, צריך לזה גם מים שיכול גופו של אדם בינוני לטבול בו (עכ"פ כדג וכנ"ל). והוא מתרי טעמי, חדא משום שלא למדו שיעור מ' סאה, רק שיעור שנדה טובלת בו, ולכן מה"ת שיהי' רק לענין מ' סאה ולא לענין זה שאדם בינוני יכול לטבול בו. ועוד שלכאורה לשיטת הרא"ה אין דין של מ'סאה בפני עצמו, רק דין שיהא כל גופו של אדם טובל בו, וא"כ מה"ת ללמוד ממנו חצי לימוד. ושמעתי שאין מקפידין בה, ולכאורה הוא משום שדברי הרא"ה אינם אלא לכתחילה.

ולענין מי מעיין אם ג"כ צריכים להחמיר שלא לטהר מים שאובין ע"י מים מרודדין, הנה לרא"ה עצמו ודאי אין הדין כן, דהא לדידי' לא נאמר שיעור מ' סאה במעיין כלל ואפילו לאדם. ואפילו לשיטות הצריכים מ' סאה במעיין, הא כבר ביארנו כמה פעמים שהוא דין במעשה טבילה ולא בחפצא של המעין, וא"כ לכאורה ג"כ אין טעם להחמיר כשיטת הרא"ה. ולהחמיר 1) כשיטת הרא"ה, 2) כשיטות המצריכות מ' סאה במעיין, 3) וכשיטות הססוברות שהדין כן בחפצא של המקוה (ויל"ע אם יש מי שסובר שצריך מ' סאה במעין והוא דין בחפצא של המעיין) היא חומרא גדולה.

ובעיקר שיטת הרא"ה, נתקשה לי טובא ממתני' דפ"ו מ"ג שבג' בורות שבכל א' מהם כ' סאה הטובלים טהורים. וצ"ע, דאע"ג שהטובלים (דע"כ קטנים הם) טבלו כל גופם במקוה בבת אחת, מ"מ הא ליכא שיעור באף א' מהם שאדם בינוני יכול לטבול בו, וא"כ לרא"ה הי' צריך להיות נהכל פסול. ולכאורה צריכים לומר לרא"ה דמיירי במי מעין ולא במי מקוה וכמו שיש מפרשים כן (ע' ש"ך ס"ק ל'). ואם כנים הדברים הא פשוט שאין להחמיר כשיטת הרא"ה במעין. ועדיין צ"ע.

# נהרות

בסע' ב' מובא דין הנהרות האם מטהרים כדין מעיין או כדין מקוה. והטעם לזה משום דנהרות אמנם יסודם מי מעין, מ"מ הרי הוא מתרבה ע"י מי גשמים. וכידוע נחלקו בראשונים (וכפשוטו מחלוקת אמוראים היא בנדרים דף ל"ט ע"ב) אם אומרים דאע"ג שהמים מתרבים בימות הגשמים מ"מ אמרינן דעד כמה שמתרבה מן הגשמים הרי הוא מתרבה גם מן המעיין, ולכן תמיד יש רוב מי מעינות, או"ד דעד כמה דחיישינן שיש רוב מי גשמים צריכים לחשוש שנפסל מדין מעיין ולכן אינו מטהר אלא באשבורן ובמ' סאה. והמחבר בסע' ב' סתם כדעת הפוסלים, וכן הרמ"א כתב שנכון להורות להחמיר כן, אבל הוסיף שנהגו כדעת המקילין ברוב המקומות שאין מקוה, ושאין למחות בידם.

והנה קושיית העולם בכל האי דינא דנהרות היא מה איכפת לן אם יש ריבוי נוטפין על הזוחלין, דלמה לא יתטהרו המי גשמים כמו שמתטהרים מים שאובין. והט"ז בס"ק ג' הביא דעת התרוה"ד בסי' רנ"ד שכל התכסיס של זריעה אינו אלא לחבר מה שהי' מנותק, ולכן מהני למים שאובין שיסודם זה שמנותקים מן הקרקע, אבל למי גשמים לא מהני.

והט"ז ס"ק ג' חלק עליו, וכתב שלעולם מהני זריעה גם למי גשמים כדי שיתכשרו כמעין, ומסקנתו שכל הטעם שהחמירו בנהר הוא משום גזירה אטו טבילה במקום הפשרת שלגים שהוא פסול כיון שקטפרס אינו חיבור.

ובנקוה"כ לט"ז ס"ק י"ט משמע דלית לי' לש"ך דברי הט"ז, וריבוי נוטפין פוסלים המעין בעצם. וע' בס"ק מ"ב שנראה שם שהש"ך למד כפשטות דברי המשנה בפ"א מ"ז, ומים נוטפין שרבו על הזוחלין יש להם תורת מעיין לטהר בכל שהוא[[37]](#footnote-38), אבל לא בזוחלין (וע"ש שהמחבר והרמ"א לא הזכירו ההכשר לכלים בפחות ממ' סאה במעין שרבו בו נוטפין כיון שאין לנו טהרה לכלים בזה"ז, ולכלים הנקנין מן העכו"ם הא מ"מ בעינן מ' סאה). ולכאורה הביאור הוא כמש"כ הגר"ח שלענין טהרה בזוחלין בעינן דין מי מעיינות, וכיון שיש רוב מי גשמים בטל מיני' דין מי מעיינות (וכן אין הנוטפין מתטהרים וכמש"כ התרוה"ד הנ"ל), אבל יש עליו הדם מעין דמעיקרא, ולכן מטהר בכל שהוא. ודבר זה מתאים עם דברי הש"ך בס"ק כ' בגל שנתלש ששם הדין להיפך וכמש"כ הגר"ח שם. וע' גם תוס' רע"א למשניות שם בפ"א מ"ז, והדברים אריכין. .... ע' חלקת בנימין עוד מזה ...

ועוד יש לדון בהא דנהרות במקומות שהיו מי מעיינות של הנהרות זוחלין מתחילה, ובמקומות החדשות. ויש לדון בהם בתרתי, חדא למ"ד שבריבוי נוטפין אין לו דין מעין, האם המקומות שהיו זוחלין מתחילה כשרים כמעין אע"ג שיש בהם ריבוי נוטפין, או"ד דינם כשאר מקומות בנהר לפי שיטה זו ופסולים. ועוד יש לדון בכל מעין אפילו לא הכניסו בה אלא מיעוט מים נוטפין, האם יש לו כח לטהר בזוחלין במקומות שלא הי' זוחל מתחילה.

והנה הר"ן במס' נדרים הוכיח בין לראב"ד ובין לרמב"ם דע"כ כשיש רוב מי מעיין, הרי הוא כשר בתורת מעיין אפילו המקומות החדשות שלא יצא המעיין מתחילה, שזהו עדותו של רבי [אלעזר בר] צדוק בפ"ה מ"ה שזוחלין שרבו על הנוטפין שהוא כשר, דע"כ היינו במקומות החדשות דאל"כ פשיטא שלא יפסל מעין משום כמה טיפי גשמים. אמנם הב"י הביא ממהרי"ק (שורש קט"ו) שאין הדין כן, ובמקומות החדשות אין המעיין מטהר בתורת מעין כלל. ומקורו מדברי התוספתא (פ"ה דמס' מקואות) "שמעיין שמימיו מועטין וריבה עליהם והרחיבו מטהר באשבורן ואינו מטהר בזוחלין אלא עד מקום שיכול להלוך מתחילתו", וכתב המהרי"ק דע"כ לא מיירי בריבוי נוטפין, דא"כ לא בעינן מקום שיכול להלך מתחילתו. והר"ן עצמו התייחס לראי' זו, וכתב לחדש מכחו שיש לחלק בריבוי נוטפין גופא בין מקומות החדשות למקומות הישנות. וכנראה המהרי"ק לא ניחא לי' בזה, ומשום דעד כמה שיש חסרון במים משום רוב נוטפין, איך אפשר לחלק מסברא בין זה לזה. וע' מה שביארנו בזה לעיל בשיעור ג' וד' מה שביארנו בדעת הר"ן בזה. ומ"מ לענין שאלת הר"ן בעדותו של של ר' [אלעזר בר] צדוק, יעוין בר"ש וברא"ש שם שפירשו החידוש בענין אחר, הר"ש פי' דקמ"ל דאע"ג דבעינן לי' לנוטפין לטבילתו מ"מ כשר, והרא"ש הביא פירוש זו והוסיף דקמ"ל דוקא רבו זוחלין, אבל מיעוט זוחלין לא מהני. והב"י הוכיח מדבריהם דלא סבירא להו כמהרי"ק, דאם כדבריו למה לא פירשו המתני' כמהרי"ק. והש"ך הוכיח לאידך גיסא, דמדבריהם ראי' למהרי"ק, דאל"כ למה לא תירצו כדתי' הר"ן. אמנם לכאורה ראי' גמורה דלא סבירא להו כר"ן ליכא, דאיכא למימר דלא ניחא להו פירושו ש"ל הר"ן כיון שלא פירש המתני' בהדיא שטהור במקומות החדשות (שו"ר שכ"כ בחזו"א תנינא סי' א' ס"ק ד'). ומ"מ מכח מה שהוכיח הש"ך הסיק שיש להחמיר כשיט מהרי"ק ואין מעין מטהר בזוחלין אלא במקום שהי' זוחל מתחילה ולא במקומות שזוחלין ע"י הוספת נוטפין. והוסיף שכן הדין אפילו לר"ת דסבר דקי"ל דמעין מכיפי' מבריך, מ"מ רק במקום שהי' זוחל מתחילה. אמנם ע' בזחו"א שהאריך להוכיח שכמה ראשונים סוברים כר"ן, וכן המהרי"ק עצמו לא ראה הר"ן ואילו הי' רואה הי' חוזר בו, ולכן הסיק שהמיקל כדבריהם לא הפסיד. אמנם לענין רוב נוטפין במקום שהי' יוצא מתחילה נטה להחמיר כיון שלרמב"ןן העינן ריבוי בגומת המעיין.

# ימים

בסע' ה' פסק השו"ע שכל הימים יש להם דין מעין לטהר בזוחלין. והוא ע"פ המבואר במס' מקואות פ"ה מ"ד וכשיטת ר' יוסי שם דכל הימים מטהרים בזוחלין. ואינו מפורש בדבריהם אם מטהרים גם בכל שהוא, וכן לשון השו"ע שהוא כמעין לטהר בזחילה שמשמע ולא לדברים אחרים. וכן הוא באמת לשונו של ר' יוסי הנ"ל. וכן הוא שיטת הב"ח שלא נאמר שהוא כמעין אלא לענין זה שהוא מטהר בכל שהוא. והביאור בזה יתכן משום שאינו מי מעיינות ממש רק שמטהר בזוחלין וכמש"כ התוס' במס' שבת דף ק"ט ע"א (והארכנו בדבריהם לעיל בשיעור ו').

אבל ברמב"ם בפירושו למס' פרה כתב במפורש דסבר שמטהר ג"כ בכל שהוא (אלא דיתכן שיש לו שיטה אחרת בכל הענין וכמו שהאריכו הכס"מ ועוד כמה אחרונים). ולענין לשון המתני', וכן לשון השו"ע יש לדחות הדיוק שאין הכוונה אלא לענין זה שאין לו דין מים חיים וכדמפורש בדבברי ר' יוסי שם. והשו"ע לא הביא כן כיון שלא נוגע לדידן לצערינו הרב שאין אנו נוהגים טהרות בזה"ז. וכן הא שלא הביא הדין לטהר בכל ששהוא הוא משום דבימים קאי שיש להם כפלי כפליים ממ' סאה, ואי משום גל הא קאמר השו"ע שיש בה מ' סאה. ולש"ך ניחא היטב ששם באמת צריך מ' סאה כיון שהתנתק מן הים. ולט"ז (וכן נקט בבביאור הגר"א ס"ק ו') דהוא לאו דוקא רק שלמעשה לאדם בדר"כ צריך מ' סאה כדי שיהא כל גופו עולה בו ג"כ אפשר ליישב. וכן מ"מ מבואר מהש"ך ט"ז וגר"א שימים מטהרים בכל שהוא.

והנה לעיל בסע' ב' מבואר שבנהרות אי אפשר לטבול משום חשש ריבוי גשמים, וכן קיי"ל להחמיר עכ"פ בדאפשר. ובימים לא מצאנו קפידא כזה. וכן לא מבואר להדיא איך אנחנו קובעים מה ים ומהו מעין כדי שנדע שזה כשר אע"ג שזוחל וזה פסול משום חשש ריבוי נוטפין. ואיכא למימר בזה בב' אנפי. חדא דהנה החזו"א כתב שתנועת המים בתוך הים לא חשוב זוחלין, דהא לא מצאנו מי שסבר שאי אפשר לטבןך בים גדול אע"ג שבין לר"מ ובין לר' יהודה דינו כמקוה. וע"כ היינו משום דתנועת המים בכה"ג חשוב אשבורן. וא"כ אין חשש בזה שיש ריבוי מים בתוך הים עצמו, כיון שאעפ"כ הרי הוא מטהר כיון שחשוב כאשבורן. ואי משום מים הנזחלין מעיקר הגוף מים ממקום למקום שודאי חשוב זוחלין, איכא למימר דאה"נ וזהו נהרות שאמרו בהם לחשוש לריבוי נוטפין.

עוד י"ל ע"פ דברי התוס' במס' שבת דף ק"ט ע"א, שהטעם שהים מטהר בזוחלין אינו משום היותו מי מעיינות, רק משום שטבע המים להיות תנועתו אנה ואנה. ואע"ג שהחזו"א הנ"ל הקשה על זה שם דהא זה נחשב אשבורן, ביארנו לעיל שיעור ו' שי"ל שמ"מ חיותן רב ולכן אמרו שדינו לטהר בכל ענין של זחילה אפילו זחילה גמורה. וא"כ שוב אין טעם לחשוש לריבוי נוטפין, דהא גם נוטפין מטהרים בזוחלין מטעם זה.

והנה נק"מ בין הפירושים הוא אם מותר לטבול במים הנזחלין מן הים לחוץ על דרך הנהרות. אבל נראה שבתוך כל גוף מים מששת ימי בראשית שאין המים שבה עוברים ממקום למקום, רק עוברים ושבים בתוך הים עצמו הלוך חזור, יוצא שאפשר לטבול בתוכו, או מטעם שחשוב כאשבורן, או משום שמטהר בזוחלין. ורקדבר שניכר לפי ראות העינים שעובר המים ממקום למקום הוי נהר וחיישינן בה לריבוי נוטפין.

ולכן להטביל בתוך כגון ים כנרת ודאי שאפשר. תדע, שהרי התורה כתבה בהדיא דכנרת הוא ים (במדבר ל"ד, י"א) ואיך נבא מעצמינו לומר שאין כוונת ר' יוסי לים כנרת הא סתם וכתב שכל הימים מטהרים בזוחלין ופשוט דים כנרת בכלל. וראיתי בס' פתחי מקואות פ"ב הערה ו' בשם זקני טבריה שהיו נוהגים להטביל כלים בתוך ים כנרת, ונשים בשעת הדחק (ואינו מבואר שם היטב אם ר"ל שלא התירו שלא בשעת הדחק משום צניעות או חש חציצה וכדומה, או"ד גם לענין עצם הכשרות למקוה). וכתב שטעמם (גם בזה איני יודע אם הם אמרו שזהו טעמם או כך מפרש המחבר עצמו) משום שבאמת אי חשש של איבוי נוטפין, ועוד שהרי התורה קראה ים וכמש"נ.

# דינים העולים במי מעיין

בסע' ח' מובא הדין דרפ"ה שאם מעין מקלח לתוך כלי, פסול לטבול בו בין במים שבתוך הכלי בין לאחר שיצאו ממנו, אבל אם העבירו ע"ג שפה הרי הוא כשר חוצה לו. וקודם כל יש להדגיש המבואר בראשונים בר"פ ה' דמס' מקואות שמעיקר הדין הי' צריך להיות מותר לטבול ולהטביל בין במים שיצא מן הכלי ובין בכלי עצמה, דהא מטבילין כלי בתוך כלי כדמבואר לקמן בסע' ט. וכתבו וע' בר"ש וברא"ש טעם לגזירה כאן. ומ"מ לאחר שגזרו נראה פשוט שגדר הגזירה הוא דלא מהני חיבור למים שבתוך הכלי ונעשו שאובין. ומשו"ה קשים לי דברי הש"ך בס"ק כ"ו שכתב "דמה שבתוך הכלי פשיטא פסול", דאיזה פשיטותא יש הא הראשונים מצטערים לבאר ענין זה, והש"ך והט"ז לא הביאו מדבריהם כלל. ועיקר דבר זה צ"ע למה סתמו מכל דברי הראשונים בזה כן, רק לקמן בס"ק ל"ז הביא הש"ך כן בדין טבילה ע"ג אחורי כלים או ספסל שגזרו אטו תוך הכלי ולא נכנס לטעם למה יש פסול בתוך הכלי עצמו. וצ"ת.

וע"פ זה יש לבאר דברי סע' ח'. והנה הביאור בתחילה הביא הדין שכל המים הנכנסים לכלי נעשו מים שאובין, ולכן גם לאחר שיצאו הרי הם פסולים.

וכשהמים ע"ג שפה, אמרינן שהמים שלא נכנס לכלי הרי הוא בהכשרו, וממילא יכול להכשיר שאר המים להיות דינו כתחילה. ולכאורה צ"ע דמאי שנא המים שע"ג שפה מהמים שמחוץ לכלי, הא אידי ואידי מי מעין נינהו ומעיקר הדין יש בכוחם להכשיר המים שבתוך הכלי. וא"כ מאי שנא המים שמחוץ לכלי שלא גזרו בו למים שע"ג שפה שלא גזרו בו. ועל דרך הפשט הגזירה היתה לומר שנפסק החיבור שבין המים קודם שנכנס לכלי למים שבתוך הכלי, אבל לא גזרו על החיבור של המים שע"ג הכלי כיון שאינו עומד ליכנס לתוך בכלי.

והנה לקמן בסע' י"ב מובא הדין שאם העבירו מים ע"ג כלים או ספסל הרי הוא כמקוה, שהוא דעת ר' יוסי שם במשנה ב'. וצ"ע מאי שנא הכא בהעבירו ע"ג שפה שהוא כמעיין. ובט"ז ס"ק כ"ג וש"ך ס"ק ל"ה כתבו לחלק שבסע' ח' (פי' - משנה א') מיירי בכה"ג שעובר גם על צדדיו, ולכן אמרינן שהכל מתטהר[[38]](#footnote-39), ולא נאמר הדין בסע' י"ב אלא כשל מי המעיין עוברים על הכלי בלבד, ולכן נחית חד דרגא ודינו כמקוה.

ויש בדברי ר' יוסי ב' נקודות שצריכים לבאר, חדא למה פסלו המים שע"ג הספסל הא כיון דליכא תוך אין כאן מים שאובין כלל. ועוד דיהי' הטעם איך שיהי' בזה, מ"מ למה יהא המשך המעין דינו כמקוה.

ולענין הנקודה הראשונה כתבו הר"ש והרא"ש שהוא משום גזירה, ע"ג הכלי אטו תוך הכלי. אבל שיטת הראב"ד (שער הטבילה סי' א' אות ד') שהוא משום גזירת מרחצאות, שיששו דלמא יבא לטבול בתוך כלי, ולכן גזררו לפסול כל טבילה שע"ג כלי המקבל טומאה. ונרחיב בשיטתו יותר בהמשך בעזהי"ת.

וטעם הדבר שבהעבירו ע"ג כלי א ספסל דינו כמקוה אליבא דר' יוסי, כתב הט"ז בס"ק כ"ג שהוא משום שנפסק מן המים במקצת ע"י הכלי כיון שאין טובלין על גביו. וכה"ג מבואר באליהו רבה בפירושו למתני'. וברא"ש אות ט' נראה פירוש אחר, והוא שגזרו מים שהעבירו ע"ג אחורי כלים אטו תוך הכלי. ובעצם הי' לנו לגזור שיהיו המים שאובין כמו שהי' צריך להיות הדין אילו הי' תוך כלי, אבל לא החמירו כולי האי, רק נתננו לא דין מקוה כיון שסוף כל סוף אינו אלא אחורי כלי. ומשמע שאעין זה מטעם הפסק רק משום גזירה אטו תוך כלי[[39]](#footnote-40).

ובסע' י' מובא הדין של סוף משנה א' שבהעבירו ע"ג בריכה יש לו דין מעיין ואם הפסיק ראש הקילוח חזר להיות לו דין מקוה עד שיחזור וימשיך קילוח המים לתוכו.

והנה בין בסע' ח' ובין בסע' י' לכאורה חזינן דמהני מיעוט מי מעיין להכשיר מים מרובים להיות לו דין מעין, ולכאורה תיקשי מכאן לדין נהרות דהחמירו בה המחבר והרמ"א (עכ"פ בדאפשר) שאין טובלים בהם כשיש חשש רובוי מי גשמים.

והט"ז בס"ק ג', וי"ט כתב שבאמת מעיקר הדין מי גשמים מתטהרים במי מעין כמו מים שאובים בתוך מקוה, ולא גזרו אלא בנהרות שיש מקום לגזור אטו הפשרת שלגים, ולכן לק"מ מהני דהא מעיקר הדין מי גשמים מתטהרים במעין ליעשות מי מעינות. ומשו"ה בס"ק כ"ב נתקשה בדברי הרמ"א שכתב שבמקוה מים שאובין שהמשיכו עליו מי מעיין אינו כשר אלא באשבורן, דמאי שנא מסע' ח' וסע' י'. וכתב ליישב שמיירי במעין העומד אלא שהוא עצמו העיר שמ"מ אינו דומה לנהרות שהוא מטעמא אחרינא לדעתו. ונשאר בצ"ע.

והש"ך בנקוה"כ לא ניחא בכל דברי הט"ז, ומשמע דנקט על דרך התרוה"ד שהנוטפים אינם מתכשרים במעין מעיקר הדין. ושם ציין הנקוה"כ לדבריו בש"ך, ולכאורה כוונתו למש"כ בס"ק ל"ג, דשם מחלק בין מי מעיין שנפסלו משום שאובין, לרובוי גשמים. ור"ל שמעין אפילו לאחר שנעשה שאובין, עדיין דין מי מעיין להם. ולכן אחרי שמורידים את הפסול של מים שאובין, חזר דינו להיות כמעין כבתחילה. ולכן בסע' ח' וסע' י' דמיירי במי מעיין שנכנסו לכלי, אמרינן שמיעוט מי מעיין מטהרים המים מפסול שאוב שלהם, ולכן חזר דינם להיות מעין, משא"כ בסע' ב' וסע' י"א דמיירי במי גשמים, כיון שהם הרוב אינם מתכשרים להיות כמעין רק כמקוה[[40]](#footnote-41).

וע' בט"ז ס"ק כ' שהביא דינא דמעין העומד של משנה ג' (וצ"ע למה לא הביאו השו"ע), והיינו שאם לא הי' זוחל מעיקרא ועשאו זוחל, אין לו דין מעין לטהר בזוחלין אע"פ שמטהר בכל שהוא וכדמבואר במתני'. והא דמעין מטהר את הבריכה חייב להיות ג"כ בכה"ג שלא הי עומד מתחילה. וכנראה חזר והמשיכו שכשר בזוחלין (אבל לא למים חיים וכמש"כ הט"ז בס"ק כ"א) היינו שחזר וחיבור המים למקורו שהי' עדיין זוחל מעיקרא גם קודם החיבור.

ובביאור האי דינא דהפסיק המעין, כפשוטו היינו שהפסיק החיבור שבין המים היוצאין מן מגומת המעין למים שהם ע"ג בריכה. וכן למד הש"ך (ס"ק ל') אלא שהביא ממהרי"ק (שורש קט"ו וקנ"ו) שלמד שאפילו אם המים התנתקו מן המים שיצאים מן הגומא, מ"מ כיון שעדיין זוחלין מכח יציאתן מגומת המעין עדיין כל דין מעיין עליהם. ומ"מ בגל שנתלש גם הש"ך מודה כיון שחיותו רב ונתלש מעצמו מן הים גופי' (וצ"ע מהו ביאור כוונתו בזה).

# שיטת הראב"ד בטבילה ע"ג כלים

לעיל הבאנו דשיטת הראב"ד שהביאור בשיטת ר' יוסי בפ"ה מ"ב שאין טובלים לא ע"ג כלים ולא ע"ג ספסל הוא שגזרו לפסול הטבילה משום גזירת מרחצאות. ויש לבאר שיטתו לעומקה וכן לברר אם קיי"ל להחמיר כשיטתו ובאיזה ענין.

והנה במס' נדה דף ס"ו ע"ב אמר רבא 'אשה לא תעמוד על גבי כלי חרס ותטבול'. וסבר רב כהנא למימר שהטעם משום גזירת מרחצאות, ולמסקנא אמרו שהטעם דבעית, ולכן אסרו אפילו ע"ג סילתא [פירש"י בקעת עבה] וכתב הראב"ד בשער הטבילה שער א' אות ד' דמ"מ מפ"ה מ"ב לשיטת ר' יוסי מבואר שאין טובלין לא ע"ג ספסל ולא ע"ג כלים, והטעם משום גזירת מרחצאות וכדס"ד בגמ', ולא אמרו משום דבעית אלא בכלים שאינם מקבלים טומאה. ויש בשיטתו כמה קושיות. חדא דהרי הר"ש והרא"ש הקשו שם מהמבואר בפ"ו מ"ב ומ"ה שאפשר לטבול כלי בכתוך כלי, ולכאורה צ"ע לשיטת הראב"ד מאי שנא התם שלא גזרו משום גזירת מרחצאות. והחזו"א (תנינא סי' ב' ס"ק ח') העיר מזה וכתב ליישב "כיון דעסיק השתא בחיבור הכלי למקוה ויודע שאין טובלין בכלים [וכה,ג מבואר גם בשו"ת בית שלמה ח"ב סי' מ"ד], ודוקא באחורי כלים גזרו [ע"ש במשנת טהרות מה שהעיר בפרט זה]". וע' במשנת טהרות (עמ' פ"ט) שכתב ליישב ג"כ ע"פ סברת שו"ת רע"א סי' מ' דכיון שאינו קבוע במים אין לפסול (וכן בהגהות לנפש תרדשנו שער המים סי' ב' ס"ק ל' האיר מזה, והוסיף דמ"מ רע"א לא הוכיח יסוד זה מכח קושיא זו).

עוד צ"ע שאם טעם הפסול משום גזירת מרחצאות, הא גזירת מרחצאות הוא גזירה שמא יטבול בתוך כלי, ובה לא איכפת לן אם הכלי מקבל טומאה או לא. וא"כ מאי שנא כלי המקבל טומאה שגזרו עליו מכלי שאינו מקבל טומאה שלא גזרו עליו. ומצאתי בס' משנת טהרות עמ' פ"ט שעמד בזה וכתב דצ"ל דכיון שהוא מקבל טומאה הוא דבר ברור דהוא כלי ולכן גזרו בו (וע"ש מה שהקשה על זה), ועדיין צ"ע.

ובעיקר דברי הראב"ד מבואר כמה דברים. חדא שאפילו אם אינו מקבל טומאה אלא מדרבנן מ"מ גזרו בה לפסול הטבילה, שהרי כתב "דבכלי עץ אפילו בפשוטים אית ביה גזירת מרחצאות, מאי טעמא, משום דחזו למדרסות ומקבלי טומאה נמי מדרבנן". הרי שמפורש בדבריו שגם במקבלי טומאה מדרבנן גזרו. ולא זו בלבד אלא אפילו אינם מקבלים טומאה בפועל אלא ראוים לקבל טומאה ג"כ פסול, וכמו שפי' הט"ז בסי' קצ"ח ס"ק ל"א).

עוד מבואר לכאורה שלא זו בלבד דהמונח ע"ג כלים טבילתו פסול, אלא גם מה שכנגד כלים הוי פסול שהרי הראב"ד שם הוכיח שאין לומר שהטעם אין טובלין ע"ג כלים וספסל לר' יוסי הוא ג"כ משום ביעתותא, 'דהא הכא משום דבעית ליכא דאיהו גופיה לא טביל, כלי בעלמא הוא דקא מטבל וכי קאי אספסל לא בעית ולא מידי אלמא משום גזרת מרחצאות הוא דקאמר וכו'". ויל"ע מהו כוונתו בזה. שזה פשוט שאין כוונתו לאדם העומד ע"ג ספסל ומטביל כלי. דהא כה"ג אפילו משום גזירת מרחצאות ליכא כיון שגוף הכלי אינו ע"ג ספסל. וכן אין לומר שכוונתו לכה"ג שהניח הכלי ע"ג הספסל, דהא קודם שהניחו ע"ג ספסל הא היתה במים שלמעלה ממנו, וכבר נטהר, ושוב לא יפקע טהרתו ע"י זה שהניחו ע"ג ספסל. וע"כ כוונתו לכה"ג שהטבילו בתוך המים שמקום שהוא כנגד מקום הספסל. וכן ע' במשנת טהרות עמ' פ"ח שג"כ הוכיח כה"ג. וכן הביא בלנפש תדרשנו שם בשער הטבילה מבדי השלחן (מילואים לסי' קצ"ח).

ושם בלנפש תדרשנו וכן במשנת טהרות שם תמהו על זה, דא"כ יהא צריך כל א' ליזהר שלא יהא כלי לא רק תחתיו אלא גם תחת כל חלק מגופו בזמן טבילתו, ולא מצאנו שהפוסקים יזהירו על כך. ומשום טענה זו באמת כתב שם בלנפש תדרשנו דאה"נ וליתי' להנ"ל ואין דברי הראב"ד אמורים במים שמעל הכלי. אלא דאי אפשר לומר כן וכמו שהוכחנו. ובטבילת הגוף לא הבנתי כ"כ הקושי בזה, דאיכא למימר ואה"נ וצריכים ליזהר בזה, וכן באמת הנהוג שאין כלים בתחתית הבור טבילה. אבל במשנת טהרות הוסיף להעיר שהרי גם במקוה כלים יצטרך ליזהר בזה, והוא דבר השכיח טובא שיהיו כלים בתחתית הבור לטבילת כלים, ולא שמענו שנזהרים בזה.

ומשו"ה כתב במשנת טהרות שם ליישב, דכל מה שאמר הראב"ד שיש פסול לטבול ע"ג כלים, היינו בכה"ג שהכלים הוו מעמיד. ומשכחת לה בב' דרכים, או בכה"ג שהוא מעמיד את המים, או"ד שהוא מעמיד את הטובל. ולכן אם הספסל עובר רק ע"ג הכלי או ספסל, הרי הם מעמידים את המים, ומשום פסול כל הטובל במים שכנגדו. וכן אם מעמיד את הטובל פסול, ולכן אם גוף הטובל עומד על הכלי וטובל הוי טבילתו פסול.

# דברי הפוסקים במנהג להניח נסרים בתוך המקוה

והנה דברי הראב"ד התקבלו להלכה ומובאים בשו"ע סי' קצ"ח סע' ל"א. ומשום כך תמה בלבוש (סע' ל"א) על המנהג בזמנו לעשות נסרים במקום שהאשה טובלת עלי', שלכאורה לראב"ד הטבילה פסולה אפילו בדיעבד משום טבילה ע"ג כלים. וכמה יישובים נאמרו בפוסקים ביישוב הדבר:

1. הלבוש שם כתב ליישב המנהג לומר שגם הראב"ד לא קאמר אלא כשכל המים עוברים על הכלי, אבל כשהמים הוא גם מסביב לכלי, לל"ב. וע"ש שהסיק שמ"מ יש לתקן שלא יהיו שליבות ואין בזה משום פקפוק על הראשונים. וע' מזה גם בסוף דברי הש"ך ס"ק מ"ה משו"ת מהר"ם לובלין באופן שונה קצת.
2. הט"ז ס"ק ל"א הביא משו"ת מהר"ם פאדווה סי' ל"א, וכן בעקבתו גם הב"ח, והש"ך ס"ק מ"ה, שנקטו דשליבות אלו אינם מיוחדים למדרס, אלא אדרבה אינם אלא לעמוד עליהם בשעת טבילה, ולכן אינם מקבלים טומאה. וע' בדומה לזה משו"ת שארית יוסף סי' ס' שטעם המנהג שום שאינם מקבלים טומאה.

והט"ז שם תמה על תירוץ זה כיון שהרי הראב"ד אסר אפילו אינו עדיין מיוחד למדרס כיון שראוי ליחדו למדרס. וקושייתו מבוססת על פירושו של הט"ז עצמו בדברי הראב"ד, והוא דהראב"ד אסר אע"ג שאינו מקבל טומאה בפועל כיון שבכאלו בעלמא מקבלים טומאה, ויבא לטעות, וא"כ הה"נ בשליבות אלו אע"ג שעכשיו אינם מקבלים טומאה. ולכאורה לולא דבריו יש לדחות, שאין כוונת הראב"ד לפסול כל צורה הראוי להיות מקבל טומאה אילו יחדו, רק כוונתו לאסור כל דבר אפילו עדיין אינו מקבל טומאה כיון שעל ידי היחוד מיהת יקבל טומאה. וא"כ בזה י"ל דעד כאן לא אמרינן הכי אלא בדבר שעדיין אין לו ייחוד כלל, אבל דבר שכבר נתייחד לשליבות המקוה לא גזרו עליו כלל.

1. עוד כתב שם מהר"ם פדואה שאפילו אם השליבות היו כלים מקודם מ"מ בזמן שהניחם במקוה מתחת למים נעשו כבנין בטל מהם תורת כלי. ועל זה תמה הט"ז שם דהא קיי"ל דחקקו ולבסוף קבעו פוסל המקוה.
2. הט"ז עצמו נקט שהמנהג באמת הוי דלא כראב"ד, אבל באמת אין הלכה כראב"ד, רק כר"ש והרא"ש שפירשו הא דר' יוסי בענין אחר, וע"ש שביאר לפי פירושם אין הא דשליבות בכלל דברי ר' יוסי בטבילה ע"ג אחורי כלים.

# הערת הפוסקים מדברי השו"ע בסי' ר"א סע' ז'

והנה בסי' ר"א סע ז' כתוב "הלוקח כלי גדול, כגון חבית גדולה או עריבה גדולה, ונקבו נקב המטהרו וקבעו בארץ ועשהו מקוה, ה"ז כשר. וכתב שם הרמ"א "וי"א דבעינן נקב כשפופרת הנוד וכן יש להחמיר". והעיר זם בהגהות רע"א שלפום ריהטא דברי הרמ"א שכשר ע"י שפופרת הנוד שייכים בכלי חרס, שנקב המטהרו שיעורו בכמוציא זית, והכוונה שלכן אין צורך בשיעור דשפוה"נ שהוא יותר גדול מזה אבל בכלי עץ ששיעור טהרתו כמוציא רימון שהוא יותר גדול משפוה"נ, הדין הוא להיפך, ואין צורך בנק המטהרו, ובכשפוה"נ סגי, וכן הוא במפורש בב"י. ומשו"ה הקשה רע"א דלכאורה בעינן נקב המטהרו משום גזירת מרחצאות, דאע"ג שבכה"ג לא נחשב טבילה בכלי הפסול מדאורייתא, מ"מ משום דינו של הראב"ד המובא בשו"ע סי' קצ"ח סע' ל"א בעינן מ"מ נקב המטהרו. ורע"א נשאר בזה בצע"ג.

ובבית מאיר על אתר (קונ' ג') בא ליישב קושיא זו, וכתב דעד כאן לא פסל הראב"ד אלא כשעמד על הכלי כמות שהוא וטבל, אבל אם עשה מעשה בכלי והוסיף לה נקב בשיעור כשפוה"נ, אע"ג שעדיין אינו מטהרו, מ"מ כבר לא גזרו עליו גזירת מרחצאות. והוא לכאורה חידוש גדול, ואין ממנו זכר בדברי הראב"ד.

# צירוף נקבים לשיעור כשפופרת הנוד

בסע' נ"ב מובא עיקר הדין שאפשר לחבר מקואות ע"י חור ששיעורו כשפוה"נ. ושם פסק כשיטת הראבי"ה שאפשר אפילו לצרף נקבים עד שיגיעו לשיעור כשפוה"נ. והראבי"ה הוכיח כשיטתו מדברי המתני' פ"ו מ"ה "אם הי' שק או קופה מטבילין בהם במה שהם מפני שהמים מעורבין", ופי' הראבי"ה שהטעם שאפשר להטביל בהם משום שאפשר לצרף הנקבים לשיעור כשפוה"נ. ואע"ג דנקב בשיעור כשפוה"נ מהני לחבר ב' מקואות דרך כותל, הנ"מ כשיש בבור א' שיעור של מ' סאה, שבזה מהני החיבור לתת שיעור גם לבור השני שאין בה שיעור מ"ס, אבל לחבר ב' בורות שאין באף א' מהם מ' סאה לא מהני. ומדברי השו"ע סע' נ"ב מבואר דהא דאמרינן שאי אפשר לחבר ב' מקואות שאין בא' מהם שיעור מ' סאה, הנ"מ ע"י נקב שאין בה שיעור כשפוה"נ אלא ע"י נקבים, אבל אם יש חור עם שיעור שלם של כשפוה"נ אפילו אם אין אפילו בבור א' כשיור מ' סאה מ"מ משלימים א' את השני (וע' בשו"ת דבר אברהם ח"א סי' ל"א אות ז' שהעיר שהוא לפי הגירסא בראבי"ה המובא בב"י ע"ש). וראיתי במשנת טהרות שהעיר שמדברי הראבי"ה הנדפמ"ח מבואר שאין זה נכון, אלא אפילו בנקב שיש לו שיעור שלם של כשפוה"נ אי אפשר לחבר ב' מקואות שאין באף א' מהם שיעור מ"ס.

והנה בפת"ש הביא משו"ת חכ"צ ס' מ' שכתב לחלוק על הוראת השו"ע, ומשום דעת רש"י במס' חגיגה, וכן פירוש הר"ש שם שאין הטעם בהא דשק משום צירוף הנקבים, רק משום דכיון שאינם מחזיקים מים, אינם מפרידים בין תוכו של הכלי לחוץ לכלי כלל. ולעולם בנקב בכותל בעינן שפוה"נ במקום א'. וכתב החזו"א (תנינא סי' ט' ס"ק ג') שהראבי"ה יחידאה שהוראה זו, וכן נקטו הפוסקים לחשוש שאין לסמוך על צירוף נקבים לשיעור כשפוה"נ ע' שו"ת מנח"ש ח"ב סי' ע"ו ס"ק ו' וקובץ תשובות ח"ד סי' פ"ה (ע' חלק"ב ס"ק תשס"ו).

אמנם יעוין שם בחכ"צ שכתב דלא מהני שק וכדומה אלא משום שהם מחומר שאינו מחזיק מים, אבל ריבוי נקבים לא מהני. ושם בביאורים לס' חלק"ב ד"ה יש שם שכתב האריך להוכיח שאין זה שיטת הראשונים, אלא כל שאינו מחזיק מים מאיזה טעם שיהי' הרי זה כשר. וכן הביא בהערות לחכ"צ מס' דברי שאול כה"ג.

# הרשתות החדשות שמתקינים במקוה כלים היום

ע"פ המתבאר לעיל יש לדון ברשתות שמתקינים היום בתוך הבור לטבילת כלים מה דינם. דהנה דבר המצוי הוא באלו שמטבילין כליהם בתוך בור המיוחד לטבילת כלים שהכלי יפול מידו מאיזה טעם. וקודם שהתקינו הרשת הזה, בכה"ג הי' הכלי נופל עד תחתית הבור באופן שהכלי הי' נאבד או עכ"פ קשה לתפוס אותו. ומשו"ה התחילו להתקין רשת בתוך הבור טבילה, באופן שמטבילין בגובה המים שמעל הרשת, וממילא אפילו אם יכול הכלי מידו לא יאבד רק יפול ע"ג הרשת ויהי' ניצול (אא"כ הכלי הוא כ"כ קטן שנופל גם בחורין שברשת.

וקודם כל יש לדון אם המקוה כשרה כה"ג או"ד אמרינן דכיון שאין בחור א' כשפוה"נ, אין המימות מצטרפין. והנה לכאורה אילו לא היתה הרשת קבוע בתוך המקוה היינו אומרים שהוא כשר, לא מיבעי לשיטת הראבי"ה שמצרפין נקבין לשיעור כשפוה"נ, אלא אפילו לר"ש ועוד הסוברים דבעינן שאינו מחזיק מים כלל, הא גם רשת כזה אינו מחזיק מים כלל.

אמנם אעפ"כ יתכן שחשוב מחלק את המקוה, שבזה הא קאמר רבא במס' חגיגה דף כ"ב ע"א שאפילו בסל וגרגותני לא אמרינן דהוי חיבור. והטעם לחלק ביניהם משום דקבוע במקומו (כן מבואר לכאורה בחזו"א שם). ועוד י"ל דאע"ג שהמים מתערבים מ"מ כיון שיש לו תורת מחיצה בין המקומות לא מהני, וכן משמע בתוס' רי"ד למס' חגיגה שם. ולכן נהי דמהני לשיטת הראבי"ה, דהא לדידי' אין חילוק כזה, וכל החילוק הוא בין איכא מ' סאה במקום א' לאין מ"ס במקו"א, אבל לר"ש וסייעתו לכאורה לא מהני. ומשו"ה כתב בשו"ת שבט הלוי ח"ח סי' ר"ה שלכתחילה אין להשתמש ברשת שאין בה שפוה"נ במקו"א וכדעת הר"ש וסייעתו, ומ"מ לענין דיעבד כתב דכיון דסו"ס השו"ע סתם כדעת הראבי"ה יש להקל ולומר שהטבילה היתה כשרה.

וכל זה לענין צירוף הנקבים לשיעור כשפוה"נ, אבל העיר הג"ר יששכר דוב שרייבר (חתן הגר"מ שטרנבוך שליט"א) בס' הזכרון יחי ראובן (לע"נ הג"ר ראובן פיין ז"ל) עמ' רכ"ג שיש עוד טעם לפסול הטבילה בזה. והוא משום שהרשת כשעשוי ממתכת הרי הוא כלי המקבל טומאה, ואין טובלין ע"ג כלים המקבלים טומאה וכנ"ל מהראב"ד. וע"ש עמ' רכ"ו מהגרי"ש אלישיב, והגר"ש ווזנר[[41]](#footnote-42), והגר"מ הלברשטם, והגר"מ ברנדסדרפר, כולם פה א' לפסול הטבילה בכזה.

וראיתי בס' מגי"ס (ח"א ענינים סי' כ"ז) שצירף כמה טעמים להקל גם בזה:

1. דברי הט"ז בסי' ל"א ס"ק ל"א דלא קיי"ל כראב"ד.
2. דברי הבית מאיר שאם נקבו בשיעור כשפוה"נ גם הראב"ד מודה (וכמובן אין לצרף שיטה זו אא"כ באמת נקבו נקב נוסף בשיעור כשפוה"נ).
3. דברי רע"א בשו"ת סי' מ' שאם אינו קבוע ע"ג קרקע לל"ב (אמנם יש לפקפק בזה דיתכן דהכא גרע מהא דרע"א וחשוב קבוע. ומ"מ הי' א' שהורה לתלות הרשת ע"י חוטין שזהו ממש כהא דרע"א. וכן בשו"ת שבט הלוי הנ"ל הביא עצה זו).
4. דיתכן שרק במונח ע"ג כלים פסל הראב"ד (ולעיל כתבנו שלכאורה אי אפשר לומר כן בדעת הראב"ד. אמנם אם כדברי המשנת טהרות הנ"ל ניחא. תדע, דאל"כ הא גם הכלים שיפסלו יפסול המקוה, וזו לא שמענו).
5. שאינו מקבל טומאה כיון שעשוי לשמש עם הקרקע. וע"ש פלפול אם באמת אין כלי כזה מקבל טומאה.

**שיעור מ"ב**

# זוחלין דרך סדק שבבור

כבר הארכנו לעיל בשיעור ז' בביאור השיטות בור שנסדק ויוצא ממנו האם באיזה ענין נחשב המים שבבור זוחלין. וכאן מקום להסיק היכי קיי"ל בנידון זה, ולהביא כמה השלכות מעשיות מזה.

המחבר בשו"ע (סע' נ') פסק כמ"ד שאם המים זוחלין חוץ למקוה אמרינן שגם המים שבפנים נחשבו זוחלין, אבל רק כפירושו של הרא"ש בזה, והוא שאינו פסול אלא בכה"ג שאין מ' סאה למטה מן הסדק. והרמ"א הביא שיטת הר"ש שאפילו אם יש מ"ס למטה מן הסדק ג"כ חשוב זוחלין ופסול. והסיק "וכן יש לחוש לדבריהם לכתחילה". ומשמע שאמנם יש לחשוש לשיטת הר"ש והרשב"א, מ"מ הנ"מ לכתחילה, אבל נראה שאם טבלה ולנתה ושוב התברר שהי' זוחל כה"ג יש לטהר. בפרט אחרי שבביאור הגר"א כתב בס"ק צ"א שראיות הרא"ש אין להשיב.

ולעיל בפת"ש ס"ק ג' הביא משו"ת מעי"צ סי' ל"ט שמשמעות דברי הב"ח כאן שיש לפסול אפילו בדיעבד. ולכאורה הוא מש"כ שם "ולענין מעשה נקטינן כיש פוסלין", שמשמע שכן הוא עיקר הדין. ויש לדחות, בפרט אחרי שהב"ח כתב שכ"כ הרמ"א, והרמ"א הרי לא כתב להחמיר אלא לכתחילה.

ומפורסמים דברי הדברי חיים בהלכות מקואות שכתב בסע' ה' "אפילו היה זוחל לתוך בור או מערה ועומד בתוכו ואינו יוצא חוץ מהמערה והבור נקרא זוחל כשעת זחילתו לתוכו". ולכאורה משמע דר"ל דכמו דאמרינן שכשמים יוצאים מן הבור גם המים שבתוך הבור נחשבו זוחלין, הה"נ כשנכנסים לתוך הבור, דמאי שנא. ולכאורה יש לדחות טובא, שהרי עיקר דבר זה שהפמים חשוב זוחל צ"ע, דהא עדיין אינו עובר מקום למקום. ובראשונים מבואר הטעם משום שגם אלו שבתוך הבור 'ננערו לצאת' ולכן גם הם חשובים כבר זוחלין. ולכאורה אם כניים הדברים, לא שייך סברא זו אלא שמים היוצאים מן הבור דרך סדק, אבל כשנכנסים לתוך הבור אין טעם לומר שהבור עצמו ג"כ זוחל. וע' בדברי חיים במהדו' החדשה (ברינר) קונטרס בדברי הד"ח האלה. ולמעשה אע"ג שיש חוששין לדבריו לכתחילה, רוב האחרונים לא חששו לדבריו, ולכן יש להקל, בפרט כשעיר הדבר שביוצאים חשוב זוחל אינו אלא ענין של טוב לחוש לכתחילה.

והאחרונים דנו דהנה היום רוקנים את בור הטבילה ע"י משאבה. ולכן יש לדון מה יהא הדין במי שמטביל בתוך הבור טבילה בזמן שהמשאבה פועל ושואב מים מן המקוה. ובארחות רבינו (ח"ד עמ' נ"ט) כתב ששמע מהחזו"א דכה"ג לא נחשב זוחלין, דהוי כשואב בדלי. ונראה הביאור בכוונתו, שכששואב בדלי, אין שום טעם לומר ששאר המים חשוב ננער לצאת, ולכן לא חשוב השאר כזוחלין. ולכאורה יש לדחות, דבשלמא בדלי אין שום קשר בין מעשה א' לחברתה, אבל אם הניחו המשאבה בתוך הבור והיא ממילא מתרוקנת שפיר חשוב כל המים כננער לצאת וכזוחלין. ועוד יותר מזה, שלכאורה במשאבה אפילו אם יהא בתוך מעין ג"כ יהא פסול, דהא במשאבה אינו אך ורק זוחלין, אלא באויר, ומעין הרי ג"כ פסול באויר. וא"כ לפי הסברא דבננער לצאת נידון על שם סופו, בכה"ג יהא כולו חשוב כבאויר ופסול. ומ"מ נראה שאינו דומה, שאין הטעם בננער לצאת חשוב זוחלין משום שנידון על שם סופו, רק משום דאמרינן דננער לצאת חשוב כזחילה, אמנם לא אמרינן שמשו"ה יהא נידון כאויר. וע' בתשוה"נ (ח"ה סי' רס"ח) שג"כ הסיק שיש להחמיר בזה.

א

אביק שבמרחץ

סוגיית הגמרא 47, 49

אויר כלי חרס

כשהוא מלא מים 37

ארבעים סאה *ע' מ' סאה*

ב

ברייתו מן המים *ע' דבר שברייתו מן המים*

ג

ג' לוגין

אינם פוסלים אלא כש'נפלו' - פ"ו מ"ד 36

גדר הפסול 62

שנפלו לב' חצאי מקוה ושוב נתערבו 62

שפסל מקוה ושוב חילקו המקוה לשתים 62

גוד אחית וגוד אסיק

סוגייית הגמרא 77

גזירת מרחצאות

שיטת הראב"ד 83

גיסטרא בתוך מקוה

טבילה בתוכו 37

גל שנתלש

גדרו ודיניו 26

ד

דבר שברייתו מן המים

דינו 41

ה

הויתו ע"י דבר המקבל טומאה

אם אפשר להכשירו ע"י חיבור של כשערה 43

גדר הדין 65

הגבהת גובה המקוה ע"י הטובל 34

הכשרו ע"י השקה 44

השקה על ידו 44

המשכה

בכולו במים שנפסלו כיון שנפל לתוכן מים שאובין 69

דברי הרמב"ם בהמשכה בכולו 68

היתירא דנתערבו בחצר 68

יסוד הכשרו 56, 68

ע"י שבירת קנקנים 56

השקה

אם גדרו שנעשה מקוה א' או שיש חיבור בין ב' מקואות 53

אם מטהר אפילו לאחר שיופסקו 33

ז

זוחלין

אם מי מקוה הזוחלין מטהרים בזריעה 42

בגל שנתלש 26

בחרדלית - מחלוקת ב"ש וב"ה 27, 28

במים שיוצאים מן הבור וחוזרים אליו 34

בתוך המקוה עצמה 25

החילוק שבינו לקטפרס 77

זחילה שאינה ניכרת 24

חוץ למקוה - דין המים שבפנים 21, 23, 88

טעם שמעין כשר בזוחלין 17

כשיוצאים מים מן הבור בשעת טבילה 34

כשעולה מן המוקה ושוב חוזר אליו 25

לתוך המקוה 88

ע"י משאבה מה דינו 88

פסול למקוה - שיטת הגר"א 15

זריעה

במי מקוה הזוחלין 42

במעין 11

ח

חורי המערה

דיניו 29

חיבור מקואות

חורי המערה ועוקת המערה 29

כשנסדק המחיצה שביניהם 44

כשפופרת הנוד *ע' כשפופרת הנוד*

חרדלית

ביאור מחלוקת ב"ש וב"ה 27, 28

ט

טבילה בתוך כלי שאינו מחזיק מים

אי בעינן עשוי מחומר שאינו מחזיק מים 86

טבילה ע"ג כלים

שיטת הראב"ד 83

טבילת בתוך כלי

כשיש כשפופרת הנוד 30

טבלא עם ליזבז

כמה דפנות צריך 66

טיט הנרוק

מהו 58

מחלוקת ר"א ור"י 58

משלים ואין טובלים בו - ביאור הענין 59

י

ידים טהורות לחצאין

ביאור סוגיית הגמ' שבמס' גיטין 38

ים הגדול

ברכה עליו 19

מהו 18

ימים

אם צריכים מ' סאה אליבא דר' יוסי 26

ביאור השיטות 17

הדין למעשה 80

מקור מימיהם 17

מקור מימיו 18

כ

כלי *ע' גם צינור*, *ע' גם טבלא עם ליזבז*

המחובר לקרקע 64

שאינו מקבל טומאה 64

כשפופרת הנוד

אם הוא שיעור בחיבור המים או בביטול המחיצה 45

באורך וברוחב או שיעור מקום 45

בטבילת כלי בתוך כלי 30

גדר הדין 37

טעם דמהני כשפוה"נ לטבול בתוך כלי 36

מיעוט משיעורו 41

צירוף 45, 85

מ

מ' סאה

בגל שנתלש 26

במים מרודדין *ע' מים מרודדין*

במעין - ביאור השיעור 14, 21, 60

מנלן לחלק בין מקוה למעין 7

מקור הדין 7

מחיצה שנסדק לשתי או לערב

ביאור הסוגיא 44

מי גבאים

ביאור דברי הראב"ד בדינו 6

ביאור דברי התוספתא לשיטת הרמב"ם 6

ביטול הטיפה 2

ביטול הטיפה - שיטת הרי"ד 5

הערה לפירוש הרמב"ם בדינם 33

יסוד טהרתם 2, 4

סוגיית הגמ' 1

רביי' ושטיפה 4

מי תמצית

טעם טהרתם 5

מים בכלי

חיבורו למקוה 30, 36

מים המוכין

טעם פסולתן למים חיים (בהערה) 7

מים טמאים

כשרותם למקוה 33

מים מרודדין

ביאור שיטת הרא"ה 23

במעיין 79

כמה הערות לענין מעשה 78

מים על גבי ספסל

טעמו של ר' יוסי 82

מים שאובין *ע' שאובין*

מעין

טעם שכשר בזוחלין 17

מים שיצאו ממנו ואינם מחוברים אליו 20

שנפסל משום שאובין, האם חוזר לדינו הקודם 83

מעין העשוי כנדל

פירוש הר"ש 14

מעין שיש בה רוב מי גשמים

דעת הר"ן אליבא דראב"ד 8

דעת הר"ן אליבא דרמב"ם 9, 11

דעת הרמב"ם והגר"ח 13

מעשה טבילה

אי בעינן בבת אחת 7

מקוה

העשוי ע"י מים טמאים 33

העשוי קצת בידי אדם - שיטת הרמב"ם 56

מקוה כלים

הערה במידתו 78

משאבה

אם עושה זוחלין 88

נ

נהרות

הדין למעשה 79

לטהר בזוחלין במקום שלא הי' זוחל מתחילה 80

עם ריבוי נוטפין במקום שהי' זוחל מתחילה 80

נתן סאה ונטל סאה

סוגיית הגמרא 74

ע

עוקת המערה

דיניו 29

ענינים כלליים

הקדמה 1

צ

צינור

אם נחשב כלי 64

כפוף - שיטת הראב"ד 67

ק

קטפרס

אי הוי חיבור במקואות 77

ביאור חסרון חיבור שלו 77

החילוק שבינו לזוחלין 77

ר

רביעית

אם יש מקרים שהקילו בה אפילו לאחר שביטלוהו 47

החילוק שבין מקוה למעין 8

מנלן שזהו השיעור מקוה להטביל בה כלים 8

רשת שבתוך מקוה כלים

דינו 86

ש

שאובין *ע' גם ג' לוגין*

אם היו מעיקרא מי מעין, מה דינם לכשיתכשרו 83

אפילו בזמן שאין פוסלים מ"מ אין מעלין 74

בתחילה - מהו 51, 52

בתחילה - שיטת רבינו תם 51

ג' בורות ובכל א' לוג מים שאובין 52

ג' לוגין ברצף 52

ג' לוגין ברצף - הטעם 53

האם פוסלים מדאורייתא 50

מים הגרורין ע"ג כלי 47, 49

שינוי מראה

סוגיית הגמ' 75

שיעור מקוה

לכסות כל גופו - אי הוי שיעור בחפצא של המקוה 7, 23

מ' סאה *ע' מ' סאה*

רביעית *ע' רביעית*

שלג

סוגיית הגמרא 72

שלשה לוגין *ע' ג' לוגין*

שלשה לוגין מים שאובין *ע' ג' לוגין מים שאובין*

שפופרת הנוד ע' כשפופרת הנוד

שתי וערב

מהו 44

1. וגם באשבורן – ע' תוס' במס' בכורות נ"ה ע"ב ד"ה שמא וחידושי הרמב"ן למס' שבת דף ס"ה ע"ב [↑](#footnote-ref-2)
2. ובטעמו של דבר שאין לו מעלת מים חיים ע' בר"ש למס' פרה שכתב משום שי"ל שם לווי, ובמשנ"א כתב שאין זה משמע במס' מקואות, ולכן כתב הטעם משום שהפירוש של מים חיים היינו מתוקים, והוסיף שכן הוא גם משמעות פי' הרא"ש שם. וכן משמע כאן בפי' המאירי. וע' חזו"א נגעים סי' י"א ס"ק י"ג, וכדבריו משמע מכס"מ ב"ט הי"ב מהל' מקואות. וע' גם מש"כ לקמן הערה 11. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע' בבדק הבית ב"ז ש"ז שמבואר ממנו לכאורה שאין זה שיעור מ' סאה בעצם, רק בעינן שיעור שאדם בינוני טובל בהם (אפילו לקטן). ונפק"מ שאם יש מים מרודדים שאי אפשר לאדם בינוני לטבול בהם, אי אפשר להקוות עליו מים שאובים כיון שאין בה שיעור. [↑](#footnote-ref-4)
4. ע' בר"ש לקמן פ"ה שהוכיח שכן הדין מהא דלמעלה השלישית כתוב טובלין ומטבילין, דהיינו אדם טובל ומטבילין כלים וכמו שפירש הר"ש על אתר. ואילו במעלה הרביעית לא כתוב אלא מטבילין. [↑](#footnote-ref-5)
5. ע' ברשב"א ריש שער המים שכתב לדייק כן משום שמשמעות המתני' הוא דהמעלה הרביעית למעלה מן הקודם לו בכל מה שכתוב בה לענין זה שאינו צריך אלא כל שהוא. וע"ש שדחה הוכחת הר"ש ומשום דלהטביל שייך ג"כ באדם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ע' עוד מזה לקמן הערה 10. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובאמת לשון הספרא הוא דמקוה טהרתו בכל שהוא, ואילו מקוה במ' סאה. ואם אין הכוונה לטבילת אדם כיון שגם מעין צריך מ"ס לטבילת אדם, ע"כ השיעור מ' סאה מתייחס להדין דרבנן של טבילת כלים. אמנם אם יש חילוק ביניהם לענין דאורייתא, י"ל שעיקר כוונת החילוק הוא בין משהו לרביעית, אבל אמרו מ"ס כיון שזהו השיעור לדינא אע"ג שאינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-8)
8. וע' חזו"א תנינא סי' א' אות ד' שפי' הא דמהני רוב מי מעין במקומות החדשים הוא משום שחשוב רוב כח זחילתו מכח המעין. ולכארה קשה כנ"ל. וע' גם בביאורים לס' חלקת בנימין עמ' י"ז שהעיר מזה שגם מחצה מהני. [↑](#footnote-ref-9)
9. והעיר לי הרב שמואל דייטש שליט"א שאם כנים הדברים לכאורה צ"ע, דהא המקור שהרמב"ם מיקל בנתינת מים בגומת המעיין הוא או מדבריו בפיהמ"ש לפ"ג מ"ה, או מדבריו ביד החזקה פ"ט הי"א, ושם הרי מיירי במקומות שיצא מתחילה. וא"כ צריכים לומר שדיוקים האלו לאו דוקא, ובמקומות שיצאו מתחילה מהני אפילו במשך הנהר. אלא דא"כ כבר אין לנו ראי' שיש מעליותא לגומת המעין. ואם דיוקים האלו דוקא, למה המתני' לא אמר עוד יותר מזה, ושאפילו ריבה לתוך גומת המעין מהני. וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה הר"ן לכאורה לא למד כן בדעת הרמב"ם, שהרי לכאורה כוונתו לבאר לשיטתו שבריבה לתוך גומת המעין יש לו דין מעין לשניהם במקום שיצא מתחילה, ואם במשך הנהר, יש לו דין מקוה לכל דבר, דהא הר"ן כתב קודם דמסברא אי אפשר הא בלא הא. וצ"ע בלשונות הרמב"ם הנ"ל.

    ומ"מ אם כגר"ח לכאורה י"ל ג"כ כהנהו ב' פירושים של הר"ן, דהיינו או דמהני כששפך לתוך גומת המעיין שהמקום שיצא מתחילה יהי' לו דין מעין לגמרי, או"ד אפילו למקום שלא יצא מתחילה, ובמשך הנהר מהני אפילו שפך למעיין עד כמה שהוא מקום שיצא מתחילה. והגר"ח לא קאמר אלא שבכה"ג שאין לו דין מעין לגמרי, כל פירוש לפי הכלליים שלו, שמ"מ יש לו דין מעין להטביל בה בכל שהוא אע"ג שהוא פסול בזוחלין. והא דמהני כששפך לתוך גומת המעין או במשך הנהר שיהא לו דין מעין לגמרי יהי' ההסבר ג"כ כמש"כ לעיל בדעת הר"ן. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה השיעור למקוה מצאנו ברש"י במס' פסחים י"ז ע"ב שהוא מהלל"מ. והסתפקנו מהו באמת הטעם לומר ששיעור מ' סאה לא נאמר במעין, שהרי אין רמז בפסוק דמיירי במקוה ולא במעין. ולפי הדברים האלו יהי' תי' חדש, והוא דכיון שהלל"מ שיש שיעור רביעית במקוה ולא במעין, וא"כ מצאנו שיש לה שיעורים, ולכן שפיר יש ללמוד השיעור של מ' סאה נמי. אבל במעין שלא נאמר בה שיעור לעולם לא מסתבר דקאי הפסוק לגבי'.

    ואיכא למימר נמי על דרך שיטת הגר"א אבל באופן אחר. והוא דלא שייך שיעור בחפצא של המים כיון שהוא זוחל, ובזוחל אינו מצטרף. אמנם הנ"מ לענין שיעור של החפצא של המים, אבל לענין שיעור הטובל בה איכא למימר שצריכים מ' סאה, ולכן הוא מתחלק בין מקוה למעין. ע' מעין סברא זו לעיל בשיעור ג' בדעת הרא"ה. [↑](#footnote-ref-12)
12. ויוצא לשיטת ר' יהודה הים כשר לדברים הצריכים מים חיים. והקשה בכס"מ (פ"ט הי"ב) שלכאורה הים דומיא דים הגדול שהמים מלוחים, וא"כ לכאורה אינם אלא כמים מלוחים שפסולים לדברים הצריכים מים חיים. ותי' דאפשר שמים המלוחים מתחילת ברייתן כמו מי הים שאני וכשרים למים חיים. ולשיטת ר' מאיר דס"ד שכשר למיים חיים אלמלא גזה"כ איכא למידחי שזהו גופא קמ"ל שמים המוכין פסולים למים חיים. ע' מזה לעיל הערה 2. ובמשנ"א סופ"ק משמע שנפק"מ בימים היכא דהוו מים מתוקים, וכס"ד שדחה הכס"מ שם. [↑](#footnote-ref-13)
13. אלא שלכאורה יש לדחות, דהתם שאני כיון שיש עצה של ברכת שהכל, משא"כ כאן יש לפקפק בהוראת הבה"ל ד'עושה מעשה בראשית' הוא כמו שהכל. ולכן בשהכל שכבר יצא אי אפשר לחזור תוך כדי דיבור כיון שכבר יצא, אבל כאן עד כמה שלא יצא איכא למימר דמהני. זאת ועוד שהרי לכאורה התוספת יחשב הפסק עד כמה שאין אנו צריכים אותו, אבל בראי' ליכא הפסק כיון שמברל לאחר שראה. אמנם נראה שאין זה כ"כ פשוט שחשוב הפסק, שלכאורה בכגון ספק בפה"א ספק במ"מ, שיש צדדים בשני הברכות שלא יצא בהם בדיעבד, לכאורה יהא עדיף לנקוט עצה זו (ולא להוסיף גם שהכל), ולא נחשב הפסק כיון שההוא צורך הברכה לכתחילה. ובספק מעין ג' וספק בורא נפשות, אי אפשר לסמוך על הנ"ל כיון שבמעין ג' יש עוד שם בסוף הברכה ויתכן דיהי' לבטלה. וע"ש בבירור הלכה שהביא מחכ"א שהעיר מזה שהשו"ע לא נתן עצה זו. וכל הענין עדיין צ"ת. [↑](#footnote-ref-14)
14. waterfall [↑](#footnote-ref-15)
15. ובס' קובץ הערות ומראי מקומות ראיתי שהבין כוונת הרא"ש בזה שאינו פסול אא"כ באמת טובל גם בחלק העליון, ושאם העמיק וטבל למטה מן הסדק כשר. ונראה שאין זה כוונתו, רק שהרי זה חשוב כאילו טובל בכל המים שבבור, וחלק ממנו הרי זוחל. וכיון שסתימת לשון הרא"ש הוא שפסול ולא תלוי איפה הוא טובל, משמע שבכל מקום שהוא טובל הרי זה פסול. [↑](#footnote-ref-16)
16. ע' חזו"א תנינא סי' ח' אות ד' [↑](#footnote-ref-17)
17. ומלשון הרא"ש נראה הסברא בזה משום שאע"ג שהוא מקוה א', מ"מ כיון שיש מ' סאה למטה שאינו זוחל, המקום הזה נחשב עיקרו של מקוה. ועד כמה שעיקרו אינו זוחל, אנחנו קובעים דינו דהוי מקוה שאינו זוחל, שחלק טפל של המקוה הזוחל אינו נותן דין למקוה כולו כמקוה זוחל. [↑](#footnote-ref-18)
18. וע"פ הדברים האלו יל"ע מהו נקודת המחלוקת בין הר"ש לרא"ש. והרא"ש כתב הטעם שאינו פסול אם יש מ' סאה למטה מן הסדק משום שעיקר המקוה אינו זוחל. וכוונתו לומר שהי' אפשר לומר שהרי כולו מקוה א' היא ולכן חשוב הוא כזוחל, וכמו שביארנו לעיל מן האמר"מ. ובזה סבר הרא"ש דאעפ"כ כיון שעיקרו אינו זחל לא איכפת לן. באופן שלכאורה לכו"ע אין זוחלין פסול בכשרות של המעשה הטבילה, רק בחפצא של המקוה, רק שלשיטת הר"ש כל המקוה א', וממילא כל זחילה הרי הוא פסול בחפצא של המקוה, אבל לרא"ש אין זחילה פוסלת אלא בעיקר המקוה, ולא משכחת לה זחילה במקוה שאינה פוסלת, וממילא גם מותר לטבול בה. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכן מטעם זה אין ראי' מן הרשב"א בשם ר"ת ורא"ש הנ"ל דלית לה סברת הריב"ש, דהא י"ל דסברי דסתמא דמילתא מיירי בכה"ג שהמים הולך לאיבוד לאחר מכן וכדומה. [↑](#footnote-ref-20)
20. לכאורה מילים אלו מיותרים. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובחזו"א (קמא רסי' ז') הסתפק אם גם בחורי המערה צריך שיהא מ' סאה בבור חוץ מן המים שבחור. ולפי ההסבר הנ"ל אין טעם לזה, וכן באמת הסיק החזו"א שם. [↑](#footnote-ref-22)
22. והטורי אבן שם לא הקשה אלא משום שטבע הדברים שהמים נכנס מעט מעט ומתטמא קודם שמתמלא. ולכאורה טעמו משום דסבר שאם יש חיבור למשקין אע"פ שהוא פחות משפופרת הנוד, מ"מ אינם מים טמאים ולא שאובין, וליכא איסור אלא משום דהוי טבילה בכלים. [↑](#footnote-ref-23)
23. ויוצא למעשה שהבור שאוב כשאר הבורות, דהא גם הם צריכים להקוות עליהם משום חסרון שיעור. ואע"ג שיש חילוק ביניהם לדינא וכגון בציור שהבאנו בסמוך, מ"מ שפיר שייך לשון הכרשו כיון שהוכשר מדין נפילת ג' לוגין ומ"מ צריך רביי'. וע"ש בשו"ת ריב"ש שג"כ כתב צדד שהבור שאוב כשר להקוות עליו, ו"א כאיכא למימר שכוונתו ג"כ כנ"ל. אמנם אינו מוכח, דיתכן שאין כוונתו אלא לומר שהוכשר לגמרי, אבל כתב להקוות עליו כיון שגם הכשרים צריכים להקוות עליהם, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-24)
24. ע' עוד לקמן הערה 32. [↑](#footnote-ref-25)
25. ומדבריו משמע שלר' יהודה ניחא. ולכאורה כאן יהא פסול לכו"ע למפש"כ הר"ש ועוד שם שאם מעביר ממקום למקום גם ר' יהודה ממודה. [↑](#footnote-ref-26)
26. שו"ר שכעין זה הקשה הפנ"י בסוגיין, אבל הוא הקשה על הגמ' דמאי קדחי דלמאלענין מקואות ור' יהודה היא, הא א"כ הול"ל דאיפשיטא בעיין ואמרינן דטהרת ידיים לחצאין הוי פלוגתא דר' יהודה ורבנן. ואי משום הא לכאורה י"ל שהרי הגמ' דוחה ד'דלמא' הוי שיטת ר' יהודה לענין מקואות. ור"ל שי"ל שיש חילוק בין מקואות לנט"י, אבל י"ל שהוא חיבור לענין נט"י נמי, ולכן לא איפשיט בעיין. וע"ש בפנ"י מש"כ בביאור השו"ת של הגמ'. [↑](#footnote-ref-27)
27. ובגליונות חזו"א העיר על דברי הגר"ח שיוצא שאם יש כבר שיעור מקוה במקום א' ורוצים לחבר עוד מקוה חסר אליו, אין צורך שיעור כשפופרת הנוד, דהא איכא כבר מקוה ואינו רוצה אלא להכשיר מים אחרים ע"י חיבור, שזה נותנו דין המקוה שמחובר אליו. והקשה על זה ממתני' דעוקה ששם מבואר שאם מעמדת את עצמה צריך שיעור כשפופרת הנוד. וכוונתו לומר דנהי נמי דמבואר גם בתוך עיקר דברי הגר"ח דכה"ג בעינן עירוב מקואות, אבל השאלה היא למה כיון שכל המחובר למקוה דינו כמקוה. ויש בזה ב' תשובות (ע' חידושי ר' שמואל למס' גיטין י"ז, והבאנו את דבריו לעיל בסוף שיעור י'), והוא דהא בעינן מ' סאה במקוה אינו כדי לייצר מקוה כשר, רק הוא דין נוסף בכל מקוה כשרה שיהא לו מ' סאה (כן נראה כוונת הגרי"ז שהביא שם). ועוד יש לומר שמ' סאה הוא שיעור במעשה טבילה, ולכן לא מהני זה שהוא מתחבר למקוה כשרה ודינו כמקוה כשרה כיון שסוף כל סוף אינו טובך בתוך מ' סאה.

    ולא ידעתי כוונתו, שהרי הגר"ח עצמו הוכיח כחילוק שלו מדין עוקת המערה בזמן שאינה מעמדת את עצמו. והמבואר מדבריו דלא סגי לן בזה שיש חיבור בזמן שיש הפסק מחיצה. [↑](#footnote-ref-28)
28. וצריך לי עיון בדבריו, שלכאורה שפיר משכחת לה לדין טופח ע"מ להטפיח חיבור בעיקר המראה בזמן שאינה מעמדת את עצמה, וכמו שהגר"ח עצמו מיד לפני זה הוכיח מדין זה החילוק שבין עירוב מקואות לחיבור. וא"כ לה הי' הגמ' צריך להביא כר' יהודה, הא נפק"מ לעוקת המערה. וא"כ אפילו אלמלא שיטת ר' יהודה אין הכרח דמיירי בנט"י, דהא איכא למימר דנפק"מ לעוקת המערה.

    ונראה הביאור בכוונת הגר"ח, שהרי לשון הרמב"ם בפ"ח ה"ד מהל' מקואות היא דלא בעינן אלא חיבור כל שהוא (והגר"ח לא הביא מלשון הרמב"ם וכנראה משום דהוה משמע לי' עצם לשון המתני' דבעינן חיבו כל שהוא, והחזו"א באמת צידד לומר שאין צריך חיבור כלל עד שמצא ללשון הרמב"ם הנ"ל). וא"כ אין כוונת הגר"ח שבעוקת המערה בעינן חיבור בשיעור טופח ע"מ להטפיח, דהא כ"ש קאמר, ואין לומר לאו דוקא דהא איכא חיבור דמשקה טופח לבד שאינו חיבור. רק כוונת הגר"ח לומר דמצאנו ב' דינים, א' חיבור וא' עירוב, וחזינן כן מדינא דעוקת המערה. אבל לעולם יש משקים שאינם צריכים חיבור דטופח ע"מ להטפיח, וסגי לן בכל שהוא, וזהו עוקת המערה. אבל השיעור של טופח ע"מ להטפיח לא נאמר אלא לר' יהודה אם מיירי במקואות. [↑](#footnote-ref-29)
29. וע"ש בקר"א שהתקשה במקור לדבר זה. [↑](#footnote-ref-30)
30. ונראה להדגיש שאפילו לפי מש"כ הגרי"ז לבאר שיטת ר"י, דבעינן נקב ממלא מים משום שרק בכה"ג מתחשבין בנקב, וא"כ לכאורה י"ל גם בזה שבעינן כל הסדק מלא מים משום דאל"כ אין מתחשבין בסדק. מ"מ יצטרך רום כקליפת השום מיהת, ודבר זה לא מוזכר כלל. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. ותלמידי הרה"ג ר' שמואל דייטש שליט"א העיר שיש לדחות שכוונת הר"ש לומר ב' דברים, חדא דלא הוי גרורין, והוא פסול חדש, ועוד שאין כאן פסול שאובין כיון שאינו בתוך כלי. ומ"מ נראה לי משמעות דבריו כמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-32)
32. וע' ברא"ש באות א' הטעם דמשמע דמיירי במים שאובין, חדא משום 'שחלקו בין כלים לקרקע' (והביאור בכוונתו בזה ע"ש במעדני יו"ט). ועוד דסתם משקי בי מטבחיא היינו שאובין. [↑](#footnote-ref-33)
33. ויש להעיר על תי' זה ממש"כ בשו"ת כת"ס יו"ד סי' צ"ט ליישב שיטת רבינו ירוחם (ע' מזה לעיל שיעור י"ב). דשיטת רבינו ירוחם הוא שאחרי שמבטלים החיבור של כשפופרת הנוד בין מקוה כשר למים שאובין, המים שאובין שאובין חוזרי לדינם. ומקשים העולם מן הממתני' שבפ"ו מ"ג שג' גומות. ותי' הכת"ס לחלק בין חיבור דכשפופרת הנוד לחיבור דלמעלה של פ"ו מ"ג. ולכאורה ר"ל שא' הוי ע"י חיבור בלבד וא' הוי דנהי' מקוה א'. וא"כ לכאורה ליתי' לתירוצח של החזו"א, דא"כ המתני' בפ"ו מ"ג הוי מקוה א', וא"כ צ"ע למה לא נפסל משום שאוב ממתנה שלנו. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
34. ע' מזה עוד לעיל שיעור כ"ה [↑](#footnote-ref-35)
35. ובס' טהרת מים (מובא שם בשערי מקואות) ובס' מקוה מים (מובא שם בפתחי מקואות) כתב דלרא"ה סגי שיכול גם תינוק לטבול שם. ולכאורה זה אינו, דהא השיעור בנוי ע"פ אדם בינוני וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-36)
36. וכ"כ גם בחלקת בנימין ס"ק תתצ"ו. [↑](#footnote-ref-37)
37. נראה שאין משם ראי' דנקט כדבר פשוט דלא כר"ן במס' נדרים. רק שלר"ן הרי הוא מטהר כלים במעין כזה אפילו בזוחלין כיון שהוא מקום שיצא מתחילה. אבל לא רצה להקל כשיטת הר"ן כיון שיש חולקים ולומדים המשנה כפשוטו, ולכן פסק שלענין לטהר בכל שהוא הרי הוא כשר ממנ"פ, אם כר"ן הרי הוא מקום שיצא מתחילה ומטהר בכל ענין, ואם כראשונים אחרים הא לעולם מטהר בכל שהוא רק לא בזוחלין. אבל אינו מטהר בזוחלין כשיטת ראשונים אחרים. אמנם עדיין יש להעיר מזה שהש"ך החמיר כשיטת הר"ן בדעת הרמב"ם שאם יש ריבוי נוטפין אינו מטהר לא בזוחלין ולא בכל שהוא אא"כ מתרבה בגומת המעיין. ויתכן שהוא שיטה יחידאה ולא קיי"ל כן אפילו לחומרא. וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-38)
38. אע"ג שהט"ז כתב שהמים שע"ג השפה הם המטהרים, וכן הרי המשנה כותב שהמים שע"ג שפת הכלי מטהר ואינו מדגיש המים שבצדדין, הטעם פשוט משום שאלמלא המים שע"ג הכלי לא מהני המים שבצדדין כיון שאינן מתחברים אליו. רק כשיש גם למעלה מהני המים שבצדדין שיהיו לו כל דין מעין.וזהו הטעם שהש"ך מדגיש אצל שפת הכלי, משום דבעינן ע"ג וכן בצדדין. [↑](#footnote-ref-39)
39. ונראה לפי זה דמש"כ הט"ז ס"ק י"ד דדוקא כלי מדעת שם, היינו שיהי' לו חומר של מים שאובין, אבל אפילו מלי דעת לא גרע מספסל, ולכן אחרי שעבר על הכלי אפילו הניו שלא לדעת דינו כמקוה. [↑](#footnote-ref-40)
40. שו"ר דברי החזו"א תנינא סי' ב' ס"ק י"ב שהבין שכל דברי הש"ך אינם אלא משום שמעיקר הדין אינם שאובין וכמש"כ לעיל בריש סע' ח'. אמנם סתימת דברי הש"ך לא נראה כן, אלא מעיקר הדין הוא, והדברים מסתברים כמש"נ. [↑](#footnote-ref-41)
41. אמנם ציין שכ"כ בש' שבה"ל סי' קצ"ח סע' ל"א אות ד', ולא מצאתי שם אלא ההיפך. ומ"מ מש"כ בשו"ת שבט הלוי הנ"ל אינו סותר להנ"ל, דהא מפורש שם דמיירי ברשת של ניילון, והרי זה אינו מקבל טומאה מעיקר הדין. [↑](#footnote-ref-42)