פרק א_ 6
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק א

**תנא חדא עכו"ם שהתנדב.** ועי' **בתוס'** דנקטו דב' הברייתות הם אליבא דר' יהודה. אמנם **ברדב"ז** פ"א הי"א, כ' לתרץ עפמש"כ הרמב"ם שם דהלכתא כר"מ, ובהי"ב חילק דכשאמר על דעת ישראל נדרתי, א"כ בי"ד יכולים לעשות מהם מה שירצו, ובאמת אין נופלין לבדה"ב, והיינו ברייתא דמקבלין. אבל היכא שלא פי' ע"ד ישראל, דחיישי' שמא לבו לשמים, וא"א לשנותו לקדושה אחרת ויגנוזו. וזהו ברייתא דאין מקבלין.

**לא קשיא הא בתחילה וכו'. וברש"י** כ' דהחילוק דבתחילה שייך רפיון ידים, והתוס' הביאו פי' רש"י ד'לכתחילה' לא משום רפיון ידים, ומשמעות דבריהם דלכתחילה לא מקבלין, ובדיעבד מקבלין, ועי' **ברגמ"ה** דפי' כן, וכ"כ **הרמב"ם** פ"ח מתנו"ע ה"ח. **ובחזו"א** סי' ל' סק"ה, הק' דלעיל מבואר דדינא דלא לכם ולנו הוי דאורייתא, וא"כ איך אפשר לחלק בין לכתחילה ובדיעבד.

**שם.** הא דלא תי' סתירת הברייתות, דכאן בדבר המסויים וכו', י"ל דלהרמב"ם דבסוף היינו בדיעבד, א"כ ל"ש למיתני 'מקבלים' דמשמע לכתחילה, וא"א לאוקמי הברייתא בסוף.

**שם.** לאבימי דס"ל דאין מקבלין, ק' היאך יתרץ הברייתא דמקבלין. **שיעורי הגרמ"ד.**

**רש"י בד"ה לבסוף.** וא"ת האי בתחילה נמי אמקדש ראשון. **ובשיעורי הגרמ"ד** הק' דלשיטת רש"י דלעיל, דלרבא הקרא איירי רק בימי עזרא, וא"כ לא שייך לאוקמי בבית ראשון.

**דבר המסויים אין מקבלין.** ועי' **ביפה עיניים** דהביא הירושלמי דפליגי ר' יוחנן ור"ל, דלר"ל אפילו בסוף אין מקבלין כלל, ואפילו דבר שאינו מסויים. ולר"ל ק' איך יתרץ הברייתא דמקבלין.

**שם. ברש"י** כ' דזהו גנאי, וגם שלא יתפארו בו העכו"ם, ו**בתוס'** פי' עוד דבדבר המסויים יבואו לערער. ועי' **ברגמ"ה** דביאר דאיכא בזה משום לא לכם ולנו, ועוד דשמא יתחרט. ועי"ש שביאר דדבר המסוים היינו שאינו עומד למכירה, וצ"ב אי כוונתו דאז ל"ש חרטה, או דכוונתו דכיון שאינו נמכר ישאר בבנין, ואיכא בזה משום לא לכם ולנו. ועי' **בחי' הגרי"ז** דהחילוק בין דבר המסויים וכו', אי"ז מדיני ההקדש, אלא זהו דין שהעכו"ם לא יהיה לו שותפות בביהמ"ק ובירושלים.

וע"ע **בלח"מ** פ"א ה"ו דביאר שיטת **הרמב"ם**, דכשנותנו סתם, בי"ד מקבלין לשאר צרכים, אבל אם נותנו בפירוש לבדה"ב, א"ז דבר המסויים אין מקבלין כלל, ובדבר שאינו מסויים לכתחילה אין מקבלין, ובדיעבד מקבלין.

ע"ע **ברמב"ם** דבדבר המסויים יגנז, וע"ע דבהל' מעילה כ' דמועלין בו, וק' מסוגייא דלעיל, דהיכא דיגנז ליכא מעילה. **ובלח"מ** שם ביאר לפ"ד, דהיכא דהקדיש סתמא חל ע"ז דין קדשי בדה"ב.

ועי' **בחי' הגרי"ז** דביאר דזהו גופא התי' דרבא, דכיון דהטעם דאין מקבלין הוא משום רפיון ידים, איכא מעילה, ול"ד לחטאות המתות דלאיבוד אזלא, דזהו דין ה'מפקיע' את הקדושה.

וע"ע **באור שמח** מתנו"ע דכ' דבדבר שאינו מסויים מקבלין בדיעבד, ובדבר המסויים באמת דאפשר לפדותו ככל שאר ההקדשות, רק דאיכא חשש דהעכו"ם יאמר דמכרו לעצמן, ומ"מ מן התורה מקבלין, וא"כ ליכא הפקעה למעילה.

וע"ע בחי' **ר' אריה לייב** ח"ב סי' ט"ז אות ב', ליישב לפ"ד הירושלמי שהובאו לעיל, דערכין ודמים שאני, כיון דעצם ההקדש אינו לבדה"ב, ורק דנופל ממילא ללשכה, ולכן עכו"ם יכולים לנדור דמים. וזהו שיטת הרמב"ם. וא"כ משכח"ל קדשי בדה"ב של עכו"ם, ע"י שנדרו.

וע"ע **בחזו"א** סי' ל' סק"ה, דכ' דרק לר"י דאין ההקדש חל, להכי א"צ להיות מעילה, אבל להרמב"ם דס"ל כר"מ, ובאמת חל ההקדש ורק דאין משתמשין, ולהכי איכא מעילה. [והק' ע"ז דא"כ למה הגמ' לעיל מתרצת משום רפיון ידים, דנתרץ דחל ההקדש, ולהכי איכא מעילה].

**כגון אמה כליא עורב. וברמב"ם** פ"ח מתנו"ע ה"ח, כ' כגון קורה או אבן, ועי' ברגמ"ה בקו' הגמ' מאסף, דמבואר ג"כ דעצים הוי דבר המסויים.

וע"ע **ברדב"ז** שם דפי' דרב יוסף בא לומר דאפילו אבן או קורה שקבעה בכליא עורב, דאינו תשמיש המקדש ממש, מ"מ הוי דבר המסויים. [ובמש"כ דכליא עורב לא היה מעצם הבנין, עי' ברמב"ם פ"ד בית הבחירה ה"ד, דזה השלים לשיעור ק' אמה של ההיכל, ומבואר דזה היה מעצם הבנין, שיעורי הגרמ"ד].

**מתיב רב יוסף ואגרת וכו'.** **לרש"י** הקו' דהרי זה היה בתחילת הבנין, ואיך קבלו ממנו. **וברגמ"ה** כ' דהקו' דהא הוי דבר המסויים.

**שם. ובחזו"א** ערכין סי' ל' סק"ה הק' לאבימי דערכו נגנז, איך קבלו מאסף וכורש, ובשלמא מכורש היה ע"פ הדיבור וכמ"ש התוס'. **והגרי"ז** הק' עוד לשיטת התוס' דלעיל, דלר"מ הא אין מקבלין מעכו"ם לבדה"ב כלל. ותי' דהעכו"ם רק נתנו מתנה, והיו חולין ביד ישראל, והגזברים הקדישום, דשרי בכה"ג. וקו' הגמ' דמ"מ איכא רפיון ידים, ומשני דבדינא דמלכותא ליכא רפיון ידים.

**שם**. עי' בהגהות **רש"ש טויבש** דהק' דגם אי נימא ד'מקבלין', אכתי ק' הכא טפי, דהא הכא שלח לו פתשגן והפציר בו, ואפילו של התנדב מעצמו, אלא דצ"ל דעשה זאת משום שנתפרש להם ד'הוא יבנה ביתי', ולכן תבעו ממנו. וא"כ ק' מאי פריך מאסף, כיון דהיה גזירה דהוא יבנה עירי.

**שאני מלכותא דלא הדרא. לרש"י** התי' דהיכא דאיכא דינא דמלכותא לא חיישי' לרפיון ידיים. ועי' **בלח"מ** פ"א ה"ו, דלהרמב"ם ולרגמ"ה התי' דקבלו ממנו מפני אימת המלכות. [וק' דלפ"ז מאי שייכא מימרא דשמואל דאי עקר טורי וכו']. ועוד כ' דע"י שהמלכות תסייע בבנין, לא יבואו לערער עוד מפני כבודו, כדי שלא יאמרו שהדר ביה, ולכן קבלו כדי לסלק את הערעור. ועי' ברגמ"ה דכ' טעם שיבוא להתחרט, ולפ"ז תי' הגמ' א"ש.

**שם.** עי' בהגהות **רש"ש טויבש** דהק' דסו"ס הא הוי דבר המסוים דאפילו בסוף אין מקבלין משום גנאי, ומה מהני ע"ז דינא דמלכותא, וכ' דלהלח"מ דלעיל דעי"ז נתחזק הבנין א"ש, דלכן קבלו דבר המסויים.

**רש"י בד"ה דלא הדרא בה.** הואיל ותחילתו לטובה נתכוין. וק' דבגמ' משמע דעיקר הטעם דנלכותא לא הדרא, מצד עצם תוקף המלכות, ולא משום דהכא היה מחשבה לטובה. **שיעורי הגרמ"ד.**

**תוס' בד"ה הא**. וניחא בזה הא דקאמר וכו'. דלרש"י ק' הל' מלכותא דלא הדרא, דהרי החשש אינו שיחזרו בהן, אלא רק רפיון ידים, **יקר הערך. ובקרבן אשם** כ' דלרש"י יקשה, דלא שייך כלל רפיון במלך, דהא אם רוצה יכול לבטל את עצם הבנין.

**תוס' בד"ה כגון.** וישליכו שם דבר טמא. ואע"ג דגגין לא נתקדשו, מ"מ חיישי' שיפול כזית מת ויתכסה, וטומאה רצוצה בוקעת ועולה. ועוד אפשר דעיקר הטעם הוא משום בזיון ולא טומאה. **שיעורי הגרמ"ד.** אמנם י"ל בפשוטו דהעורבין יעמדו על גג ההיכל, ומשם ישליכו דבר טמא על רצפת העזרה, וכ"מ בל' התוס' ש'העופות יפרחו על על המקדש'.

**תוס' בד"ה מיתיבי.** גם כתיב מה חשחן. וק' דהא קרבנות מקבלים לכו"ע. שיעורי הגרמ"ד.

**בא"ד.** ולא היה שלו ממש. ולפ"ז הא דמלכותא לא הדרא, היינו כל אנשי המלכות. **יקר הערך**.

עי' **ברמב"ם** דכ' דאין מקבלין גם בשביל חומת ירושלים ואמת המים שבה. **ובחי' הגרי"ז** ביאר דאי"ז מדיני הקדש, אלא כדי שלא יהיה לעכו"ם שותפות בזה.

**שהפריש תרומה מכריו. וברש"י** של תבואת עצמו. ואם לקח טבל מישראל, ל"מ הפרשתו, ורק אם ישראל הפריש מהני, וכדכ' בתוס' הרי"ד קידושין מא ע"ב, **יקר הערך.**

**רש"י בד"ה טעונה.** ובזמן הזה עסקינן. וביאר **בשיעורי הגרמ"ד** דכוונת רש"י, דבזמן הבית דשייך פדייה, יפדה התרומה מהקדש, ובזה"ז דליכא פדייה בהמה תעקר וכו'.

ועי"ש עוד דהק' מדברי הרמב"ם בפ"ח ערכין ה"י דכ' דפודין בזה"ז לכתחילה בפרוטה, ובראב"ד שם ה"ח מבואר דאם רוצה לפדות יפדה, וא"כ למה תגנז כיון דיכול לפדות.

ועי' ב**טור** ס"ס רנ"ט, דגרס לגבי הקדש עכו"ם דלקמן, שמא בלבו לע"ז. ולפ"ז תגנז רק על הצד דהוי תרומה, ולאכלו א"א דשמא הוי ע"ז. ומ"מ ל"ש כלל פדיון דהרי אין צד דהוי הקדש.

**שם. בחזו"א** כ' להרמב"ם דאין מקבלין מהן כלל לבדה"ב, איירי גם בזמן הבית.

**תוס' בד"ה אם אמר.** משמע דעכו"ם איתיה בתרומה דנפשיה. ובהמשך נקטו דזה פלוגתא דתנאי. וע"ע **בשיט"מ** אות ג', דפלוגתייהו היא מדאורייתא. **וברמב"ם** בפיה"מ תרומות פ"ג מ"ט, ביאר דכיון שיש להם קצת שכר, מעשיהם במצוות קיימים.

אמנם **הרמב"ם** פ"ד תרומות הט"ו כ' דזה תרומה רק מדבריהם שגזרו משום בעלי כיסין. ודווקא בא"י גזרו, אבל בחו"ל לא גזרו ומודיעין אותו שאינה תרומה כלל. [ובגדר החילוק כ' בשיעורי הגרמ"ד, ליישב לפ"ד הטור דלעיל דהחשש הוא דלבו לע"ז, וא"כ הספק הוא או ע"ז או תרומה, ובחו"ל דליכא ספק אם הוי תרומה, והוי ע"ז, ונשאירנו אצלו].

**חיישי' שמא בלבו לשמים. ובעולת שלמה** כ' דאע"ג דעכו"ם אינו נאמן ואפילו במסיח לפי תומו, מ"מ הכא דאיירי בזה"ז וכמ"ש רש"י, וא"כ לאיבוד אזלא, וליכא מעילה, ונשאר רק איסור הנאה מדרבנן, ובזה נאמן כשמסיח לפי תומו, וכמ"ש הש"ך יו"ד ס"ח סקמ"ב. ולפ"ז לאסור אינו נאמן אפי' במסיח לפי תומו, ומאי דאסור היינו מספק, דלעולם אינו נאמן בזה ואפילו כשאמר בהדיא.

**והא קמ"ל דאע"ג וכו'. במעשה חושב** הק' דנימא דקמ"ל דאפילו שכתוב שם על הקורה, דמוכחא מילתא דהפרישו לשמים, מ"מ נאמן לומר דלדעת ישראל הפרישה. ותי' דאי עכו"ם נשאל על נדרו, פשיטא דנאמן במיגו דהיה נשאל על הקדשו.

**דשם שלא במקומו לאו קדוש. ה"ז יגוד ויגנוז. וברש"י בל"ק** כ' דמקום השם עצמו קדוש, ובדברי רש"י משמע דכל החתיכה שכנגד השם קדושה, וכן נקט התוס'.

עי' **בחי' הגרי"ז** דהוכיח מדברי הרמב"ם דדין קדושת השם הוא רק לענין מחיקתו, ומלבד זה אית ביה קדושת כתבי הקדש, ואפילו כשלא נכתב במקומו, שאין כאן דיני ספר, מ"מ מצד עצם השם יש בו דין כתבי הקדש. וזהו הס"ד דגם בגליונות חלה קדושה, וקמ"ל דמ"מ שאר הגליון אינו מתקדש כדין כתבי הקדש. והיינו דחלוק דין כתה"ק דס"ת דמקדש את הגליון, מדין כתה"ק דשמות הקדושים. [ויש להעיר דברש"י משמע דאיירי דהעכו"ם כתב את השם, וא"כ אמאי יש לזה דין כתבי הקדש].

**שם. בל"ב** פי' **רש"י** דגם מקום השם אינו קדוש, ודווקא שכתוב על הקלף מקרא שלם, יש בו קדושה. וניחא דנקט בברייתא ידות הכלים דזהו החסרון הכא, אמנם דאינו מובן מנ"ל לרש"י דבעינן גם שיהיה מקרא שלם. וע"ע שיטת **הבה"ג** שהובא בסמ"ג ל"ת ג', דכ' דאינו קדוש כיון דאינו כתוב על הקלף, ולא הזכיר דבעינן מקרא שלם.

**ובחי' הגרי"ז** ביאר דלרש"י דין כתבי הקדש שחל מצד השם, הוא רק בקלף ומקרא שלם, דאז יש לו דין 'שניתן להכתב', ובכה"ג חל גם קדושה על שאר הגליון.

עי' **בגמ' שבת** סא: דמוכיחים מברייתא דיגוד ויגנוז דאיכא קדושה בשם, ולל"ב ק' דהא באמת ליכא קדושה. וצ"ל דבאמת איכא קדושה על השם עצמו, ורק דליכא קדושה על הגליון, והנ"מ דסגי 'לקלוף את מקום השם, וא"צ לגוד את כל החתיכה.

אמנם עי' **בחי' הגרי"ז** דנקט דלל"ב הא דיגוד, היינו משום איסור מחיקה. וע"ע **בשלטי הגבורים** שבועות לה ע"ב, דכ' דלל"ב ליכא כלל קדושה על השם, ומותר לגרום למחיקתו. **ובמעשה קורח** פ"ו יסוה"ת ה"ו כ' דמהתורה מותר למחוק, והא דבעי למיגד היינו רק מדרבנן. וכ"כ **בחק נתן** דזה חומרא בעלמא.

ויש שביארו דמ"מ איכא איסור מחיקה מהלאו דלא תעשון כן לד' אלוקיכם, וזה חל מצד עצם האותיות. [שיעורים לזכר א"מ ח"ב עמ' קע"ט. וכ"מ בדברי האו"ש פ"ו יסוה"ת ה"ו].

**שם.** עי' **בחזו"א** סי' ל' סק"ו, דביאר דדין קדושת כתבי קודש, דזה בזיון שהמשמש של כתבי הקדש, ישמש דבר אחר, ודווקא מקומו **מתייחס לשימוש קודש.**

**שם.** עי' **ברמב"ם** פ"ו מיסודי התורה ה"ו, דמבואר דעיקר החידוש הוא דשם אית ביה קדושה, ואפילו שלא במקומו, ולכך אסור למחקו.

**דתנן היה כתוב על ידות** וכו'. וק' מאי מייתי טפי מברייתא דלעיל, דהא בתרוייהו קתני רק דיגוד ויגנוז. **שיעורי הגרמ"ד.** ואפ"ל דברייתא דלעיל קתני היכא דבא להשתמש במותר, דיגוד כדי שלא ימחק השם, ולעולם מקום השם עצמו לית ביה קדושה. והכא קתני טפי דעצם מקום השם יש בו קדושה, ואעפ"כ ישתמש במותר.

**רש"י בד"ה לשמים.** ובזמן הזה אין לו תקנה. ועי' לעיל שיטת הרמב"ם דגם קורה הוי בכלל דבר המסויים, ולפ"ז גם בזמן הבית אין להן תקנה.

**רש"י בד"ה טעמא דשם.** שהרי כתב עליה שמו של הקב"ה. עי' בסוגיית הגמ' גיטין מה ע"ב, דפליגי תנאי אי כתיבת עכו"ם מהני לס"ת, דאיכא מ"ד דכותבו לשם עכו"ם, ולמ"ד דקורין בו כ' שם רש"י דאם כתבו לשם ישראל זה כשר, וה"נ הוי כמו שכותבו לשם ישראל, ולהכי איכא בזה קדושה, וכמבואר בהמשך הסוגייא.

ואכתי ילה"ק דקדושת השם היא כשנכתב לשמו, ועכו"ם הרי אדעתיה דנפשיה קא עביד, וא"כ אי"ז לשמה.

**תוס' בד"ה יגוד.** וגררו מקום השם. ודקדקו מהא דלא כתיב דסגי לקלוף, **חק נתן**. אמנם עי' **ברמ"א** יו"ד ער"ה ס"א, דאסור לקלוף מקום השם.

**שם.** עי' **בחזו"א** דה"ה מקום היקף הגויל של אותיות השם, דזהו מכלל שימוש השם.

**בא"ד. שם.** וק' מסוגיא דשבת קטז. דהיכא דאזל הכתב אזלא הקדושה. **והרע"א** בגליון לשו"ע או"ח ל"ב, כ' דהתם לענין הצלה מדליקה בעינן קדושה חמורה, אבל לענין לכתוב עליו תיבה של חול, אכתי קדושתו עליו. וכעי"ז ביאר **הגרי"ז** דלענין הצלה מדליקה תלוי בקדושה, אבל הכא לענין גניזה תלוי בדין כתבי הקדש, וזה אפילו היכא דגררו השם.

וע"ע בתשו' **חוות יאיר** ט"ז, דר"ל בדברי התוס', דמקומו אסור משום דשמות הקדושים אסורים בהנאה [וכ"כ היעב"ץ ח"א סי' ק"מ]. וסוגיא דשבת איירי לענין גניזה, אבל עצם האיסוה"נ קיים, ולכן אסור לכתוב במקומו.

**בא"ד. שם. בחי' הגרי"ז** נקט דדין קדושת השם, הוא מצד דחל ע"ז דין כתבי הקדש, והק' מדברי התוס' דכ' דאסור לכתוב במקומו, ומשמע דאפילו לכתוב כתבי הקדש אסור, וע"כ דזה דין שאסור להוריד מקדושה חמורה לקדושה קלה, ומוכח דקדושת השם הוא דין אחר מדין כתבי הקדש.

**מותר לשנותה. וברש"י ללותה ולשלם אח"כ. ובשפ"א** הק' דא"כ הול"ל 'להוציאה'. ועוד דאיך מותר להלוות בשל עניים, דדלמא לא יהיה לו מה לפרוע.

אמנם **ברמב"ם** פ"ח מתנו"ע ה"ד, מבואר ד'לשנותה' היינו להחליפה בסלע אחר, ו'לעצמו' היינו שהוא יחזיר אותה המטבע, ו'לאחר' היינו שמחזיר אחרת במקומה.

**לא שנו אלא דאמר עלי. וברש"י** ביאר דהיכא דאי"ל אחריות הוי כדידיה. וצ"ע דהא סו"ס הוי מטבע של צדקה. ואפשר דהגדר בזה דשרי כיון דאינו מוציאו לרשות אחרת, [וגם לאחר מותר מה"ט, דזה נחשב ברשות שלו, שמותר להשתמש בה].

**והגרי"ז** ביאר דהיכא דאמר עלי דהוי חיוב על הגברא, מותר להשתמש כיון דא"צ דווקא את המטבע המסויימת, אבל באמר 'זו' מחוייב להביא דווקא הך מטבע, להכי אסור לשנותה.

**אמר זו משתמש בה וכו'. ובשפ"א** הק' לשיטת הרמב"ם דלשנותה היינו להחליפה, דא"כ למה מתחייב אחריות, הרי נתן מיד אחרת במקומה. ותי' דכיון דהסלע הזה הוא של עניים, והוא לקחו לעצמו, הוא מתחייב בחיוב תשלומין לעניים, ולהכי לא נפטר עד שיבוא לידי עניים. וצ"ע לדינא. וכעי"ז כ' **בחי' הגרי"ז**.

**אלא לא שנא. ומותר.** וק"ק דהא בתחילה קאמר סברא דאדרבה עדיפא היכא דאמר זו, וא"כ אמאי קאמר השתא דלא שנא, ובתרוייהו מותר. וצ"ל דעיקר סברת ההיתר היא 'דהוי כדידיה', וזה שייך בתרוייהו, או דאי"ל אחריות, או דע"י ההשתמשות יהיה לו אחריות. רק דרבא אמר דאם יש מקום לחלק הוא איפכא, דב'זו' ע"י הלקיחה יתחייב באחריות, אולם עיקר הסברא כנ"ל.

**רש"י בד"ה לא שנו.** אלא דאמר סלע זו עלי. וק' דבגמ' לקמן כ ע"ב, אמרי' דבאומר 'זו עלי', היינו עלי להביאו קאמר, ואינו מקבל בכה"ג חיוב אחריות. **ובהפלאה שבערכין** כ' דבעצם דברי רב נחמן מוכח הכא, דהרי ר"נ איירי באמר 'סלע זו לצדקה'.

**בא"ד. לענין גניבה ואבידה. ובהפלאה שבערכין** כ' דדברי רש"י בדקדוק, דכיון דאמר 'זה עלי', כל האחריות שלו היא רק אם המטבע בעולם, אלא שנגנב או שנאבד, אבל אם מת ואינו בעולם, לא התחייב ע"ז כלל. ודווקא כשאמר 'עלי' ולא אמר זו, מתחייב באונסין.

**רש"י בד"ה כי היכי דליחייב.** הוי כשולח יד בפקדון. והק' **הגרי"ז** דתיפו"ל דאיכא גביה חיוב לתת סלע מצד נדרו, וא"כ הוי הלואה פשוטה. שיעורי הגרמ"ד.

**צדקה הרי היא בבל תאחר. וברש"י והרמב"ם** מבואר דזה מטעם דיש לזה דין 'נדר'. מנם בגמ' בר"ה ילפי' לה מריבוי מיוחד. וצ"ל דהריבוי מלמד דזה נכלל בהל' נדרים.

**רש"י בד"ה בבל תאחר.** בפיך זה צדקה. ובגמ' בר"ה מפיק לה למוצא שפתיך תשמור, ודלא כמ"ש רש"י דילפי' על בל תאחר.

**מותר לשנותה בין לעצמו ובין לאחר.** וברש"י לעיל קאמר דטעמא דלעצמו שרי, משום דלעצמו אסיק אדעתיה, ויל"ע למסקנא דגם לאחר שרי, אי היינו משום דגם עליו אסיק דעתיה. או דבאמת צדקה אינה כהקדש, ומותר להשתמש בה. שיעורי הגרמ"ד.