20. בחיוב הוצאת ממון במניעת חברו מאיסור
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפג

#### י"ט תמוז פ"ג – שב"ק פנחס שיעור בית מדרש הגדול נוה יעקב

# האם אדם חייב להוציא ממון או טירחא כדי שלא יחלל שבת במקום פיקו"נ בשביל חברו ובדין הוצאת ממון לצורך מצוה שנעשית לצורך חברו

### דעות האחרונים האם יש חיוב הוצאת ממון למנוע הצלת חברו במקום פיקו"נ והראיה ממת מצוה

א] עיין מנחת שלמה ח"א ס"ז שכתב שאם יש חוטי חשמל פתוחים ויכול לשמור עד סוף שבת שלא יקרה סכנה אין לו חיוב לעשות כך אלא יכול להתקשר לחברת חשמל וכן במקרה שיש חולה וצריך לשחוט בשבילו בשבת ויכול להשיג על ידי הוצאת ממון בשר כשר דהדברי מלכיאל ח"ד סט"ו כתב שחיב להוציא ממון כדי שלא לשחוט הבהמה [וכן נקט בחוט שני שבת ח"ד] והמנח"ש כתב שאין זה מחובתו ויכול לשחוט בשבת וכן דן שם בחולה שצריך תרופה ויש לישראל תרופה זו אינו חייב לתת לו אלא יכול לעשות מלאכה כדי שלחולה יהיה את מה שהוא צריך ויסוד סברתו שכיון שזה צורת ההצלה הרגילה וזה מעשה היתר שנעשה לצורך פיקוח נפש והחיוב שחל עליו זה הצלת חברו בצורה הרגילה וכל שאפשר להציל את חברו ללא הוצאת ממון אין עליו חיוב הצלה בהוצאת ממון לכן מותר לו לחלל שבת ואין עליו חיוב לתת את שלו כדי שלא יצטרך לעשות איסור ע"ש שהאריך בהרבה דוגמאות [יש להדגיש שבהרבה דוגמאות כגון בחט חשמל אם יצטרכו לשמור לא ישמרו ויהיה סכנה וודאי יש להתיר אמנם הנידון סמוך לסוף השבת או בטיפול בחולה שגם אם יצטרכו להוציא ממון אדם יעשה את זה וכדו']

ומקורו דהנה המוצא מת מצוה יש מצוה לקוברו וגם כהן דיש עליו איסור להטמאות למת בכל אופן מותר לו להיטמאות למת מצוה ובפשוטו גם אם צריך להוציא ממון כדי לקבור המת חייב להוציא ממון וככל מ"ע שצריך להוציא עד חומש ומבואר ברמ"א שס"ח ס"ב שחיבים להוציא ממון למנוע חילול קברים על ידי עכו"ם ובכל אופן כתבו הרשב"א והריטב"א והנימוק"י יבמות פ"ט: וכן נפסק בשו"ע יור"ד סימן שע"ד ס"ב שאם כהן מוצא מת מצוה הוא יכול בעצמו להתעסק לקוברו ואין לו חיוב לשכור אדם שיקברנו וצ"ב הרי אדם צריך להוציא את כל ממונו כדי שלא יעבור איסור וכבר תמה כן בגליון מהרש"א שם וע"ש שהביא שהדברי חמודות הלכות טומאה אות ח' כתב שזה דלא כתוס' נזיר מ"ג: שכתבו דהנה הדין שמה שמותר לקרובים להטמאות זה רק לאדם שלם ולא למחוסר אבר מהמת ולפ"ז כתבו שאם אביו מת ואינו שלם ויש לו דין מת מצוה אם יכול לשכור מישהו לקבור את אביו הוא חייב דהינו שתוס' נקטו שאין היתר לכהן להיטמאות למת כל שיכול על ידי הוצאת ממון שלא יטמא ודלא כראשונים ביבמות ועיין חלקת יואב תנינא סימן ט' בתחילתו שזה תלוי בנידון האם מת מצוה זה הותרה או דחויה שהראשונים ביבמות נקטו שזה הותרה ולכן אין דין להציל ההצלה על ידי ממון אם יכול בעצמו והתוס' בנזיר נקטו שזה דחויה ולכן ודאי שכל שיכול על ידי הוצאת ממון שהמצוה לא תדחה את האיסור הוא חייב להוציא ממון אמנם פשטות הרשב"א בברכות כ. שס"ל שמת מצוה זה דחויה ולא הותרה כמבואר בקובץ הערות סי"ד ובכל אופן כתב שלא חיב להוציא ממון וצ"ב הטעם

וביאר המנח"ש שכיון שעיקר צורת חיובו זה לקבור המת וזה צורת ההצלה הרגילה אין חיוב על האדם להוציא ממון כדי שלא לעשות מעשה הצלה שזה צורת ההצלה הרגילה ובזה ישב הקושיא מאביו דשם הרי הדין שיש חיוב כיבוד אב להוציא ממון לקבור את אביו והא משועבד לזה ממילא יש כאן סיבת הצלה לא רק מחמת החיוב של מת מצוה ממילא בזה מראש נקבע שצורת ההצלה זה גם על ידי הוצאת ממון וממילא אין שום סיבה להתיר לו להציל על ידי עצמו כדי שלא לקים את חיוב ממונו לקבור את אביו אבל בסתם מת מצוה כל שצורת ההצלה הרגילה זה על ידי עצמו לא חל עליו חיוב כלל להוציא ממון ויכול להציל על ידי עצמו ומזה למד לכל פיקוח נפש שכל שצורת ההצלה הרגילה זה על ידי עצמו ממילא אין לו חיוב הוצאת ממון כדי שלא יעשה איסור עכ"ד

### ביאורי האחרונים בדינא דמת מצוה הנ"ל

ב] והנה ראיתו בנויה דנקט שזה ודאי שחיב להוציא ממון להציל מת מצוה ובכל אופן מבואר שכל שיכול להציל בעצמו אין עליו חיוב להוציא ממון כדי להציל שלא בדרך הרגילה ודימה לזה היתר דפקו"נ והנה לחלקת יואב שכל ההיתר כי מת מצוה זה הותרה א"כ פיקו"נ שקי"ל שזה דחויה שם ודאי חיב להוציא ממון אמנם גם ננקוט שמת מצוה זה דחויה עדין יש מקום לחלק בין דין עדל"ת להיתר פיקו"נ דהרי חזינן שיש מ"ד דבעדל"ת אם אפשר לקים שניהם בכל אופן זה דוחה משא"כ בפיקוח נפש זה ודאי שאם יכול לעשות בהיתר אינו חייב לעשות באיסור ומאידך בדין עדל"ת יש דין בעידנא ובפיקו"נ אין כזה הלכה [וכן מצינו באבנ"מ סי"ח שמותר לעשות איסור קל כדי שלא יעשה איסור חמור בהיתר של פיקו"נ [גם במקום שאין זה מעשה הצלה] והרי בעדל"ת ודאי לא נימא כן ועיין עונג יו"ט סימן קכ"א שדן שבעדל"ת הולד לא ממזר אבל בפיקו"נ ודאי שהולד יהיה ממזר] ויסוד החילוק דבעדל"ת יסוד ההיתר הוא שכל שמעשה העבירה נעשה בתור קיום מצוה זה סיבת היתר ולא מצד שזה יותר חשוב שהרי לאו יותר חמור ממצות עשה אלא שיש כאן חלות היתר על מעשה האיסור במקום קיום מ"ע ולכן גם אם יכול לעשות המצוה ללא העבירה יש כאן את עיקר ההיתר ולכן כל שזה לא בעידנא אין סיבה להתיר דהרי לאו זה יותר חמור וכל שאין כאן החלות היתר על המעשה אין סיבה להתיר משא"כ פיקוח נפש שם יסוד ההיתר מצד הצלת חיי האדם ולכן אם יש צורך שלא בעידנא הוא גם חייב ולכן כל שיכול לעשות שלא באיסור אין שום סיבה להתיר ועדין צ"ע [ועיין רשב"א יבמות ד. שהקשה למה יש היתר של כלאים בציצית הרי יכול להוציא חוטים מהבגד וכתב שכיון שזה רק בהפסד הבגד לא חשיב אפשר לקים שניהם ואם זה כפשוטו שהוצאת ממון זה לא בגדר אפשר לקים שניהם א"כ ודאי שאין דין מת מצות קשור לפיקו"נ אמנם עיין ח' הג"ר ראובן יבמות ס"ב שביאר הדברים שזה סברא מיוחדת בכלאים בציצית]

אמנם עיין זרע אמת חיור"ד סימן קמ"ג [בד"ה ונבוא עתה] ובהפלאה בקו"א קי"ח סקי"ב ובק"ש ח"ב ס"מ ובקובץ הערות סימן י"ד ובאבני נזר אבן העזר רכ"ג סקי"ז שנקטו שבאמת זה ודאי שאם היה חייב להוציא ממון לצורך מת מצוה באמת ודאי שהיה חייב לשכור כדי שלא להטמאות למת [ובזרע אמת האריך שהיה צריך להוציא כל ממונו כדי שלא לעבור בלאו] אלא ביארו דמבואר בראשונים שהחיוב מת מצוה זה רק חיוב שהוא עצמו יטמא למת ואין לו חיוב להוציא ממון לצורך מת מצוה ובזה נתחדש בראשונים שכיון שאם יצטרך לשכור הוא לא יטפל במת ממילא יש כאן סיבה להתיר לו להטמאות למת ולא חשיב אפשר לקים שניהם וצ"ל דמה דמבואר ברמ"א שאם עכו"ם מחללים קברים יש חיוב על הציבור להוציא ממון זה מדין צדקה או חיוב נוסף שמוטל על הציבור אבל אין זה מעיקר מצות מת מצוה [והארכנו בזה בשיעור הקודם]

[והגר"א זנגר שליט"א הביא מעשה שהיה מת שהובא מטיסה בחו"ל שעתיים קודם שבת והח"ק בזריזות לקחו הנפטר לקוברו בהר המנוחות ובאמצע הדרך מכונית של הח"ק התקלקלה ולא היה זמן לשלוח רכב אחר וניסו לעצור רכבים גדולים ועצר להם יהודי והתברר שהיה כהן וגם בנו היה עמו והנידון האם מותר להם להיטמאות כדין מת מצוה או שאנשי הח"ק יכולים לנהוג ברכב והם ישארו במקום ויטרחו להיות בשבת במקום לא מוכר להם וכו' והנה הנידון האם לדמות זה לדין הנ"ל שאדם לא צריך להוציא ממון לצורך מת מצוה ויכול בעצמו לטרוח ולזרע אמת אינו חייב אמנם למנח"ש יש לדון שכאן הרי חייב לתת להם את הרכב שהרי חייב בהוצאת ממון ואין צורה אחרת וממילא החלק מה שהוא ינהג כשיש מי שינהג אין זה נחשב שהוא לא צריך להוציא ממון וצ"ע אמנם לגבי בנו שהוא לא מתעסק בהצלה כלל ודאי שאין סיבה להתיר אבל לזרע אמת יתכן שכיון שביחס לאב זה ודאי נחשב הוצאת ממון שאדם היה משלם הרבה כסף שבנו לא ישאר במקום זר לבד בשבת ממילא אין לו חוב לתת וממילא כיון שאם לא יתן המת יתבזה יהיה מותר לו ליסוע וכדביארנו בשיעור הקודם אם לא שנאמר שכל ההיתר לטמאות כי עושה מעשה מצוה אבל הבן לא עושה שום מצוה עיין שיעור הקודם וצ"ע בזה]

### ידון דהסברא שלא צריך להוציא ממון לצורך מת מצוה דבכל מצוה שלצורך אחר אין חיוב הוצאת ממון

ג] אמנם טעמא בעי למה באמת אין חיוב להוציא ממון הרי יש מ"ע של מת מצוה ולמה שלא יצטרך להוציא לפחות חומש מנכסיו כדין כל מצות עשה והנה בחיובים שבן אדם לחברו כגון השבת אבידה או פריקה וטעינה מבואר בגמ' ב"מ ל. שאין חיוב להפסיד ממון בשביל זה ונלמד מהפסוק אפס כי לא יהיה בך אביון דשלך קודם דהינו שכל חיוב לחברו אין בזה חיוב הוצאת ממון וגם לא מניעת רוח וכמבואר בגמ' שאם הוא מתבטל מעבודתו אין לו חיוב להשיב אבידה והיה מקום לדון שגם מת מצוה זה כך אמנם יש חילוק גדול דמת מצוה ודאי שאין זה חיוב לחברו ולא שייך בזה מחילה[[1]](#footnote-1) ומסתבר שגם אם היה שייך מציאות של מחילת המת לא היה מועיל בזה מחילה והרי מבואר בגמ' שלא דחינן איסורא מקמי ממונא דהינו שמצוה לחברו לא דוחה איסור וכאן הרי מת מצוה דוחה איסור טומאת כהנים ועיין ש"ך שע"ד ס"ג שבספק ישראל או עכו"ם יש חיוב קבורה מדין מת מצוה ואם זה היה מצוה לחברו לכאורא מספק לא צריך ובהכרח שזה לא מצוה לחברו אמנם יש מקום לדון שכיון שכל המצוה כאן זה לצורך חברו בזה לא התחדש שצריך להוציא ממון שרק במצוה שיסודה לשמים כגון לולב ושופר בזה אדם צריך להוציא חומש מנכסיו אבל במצוה שהיא לתקנת חברו אפילו שזה לא מצוה לחברו אלא מצוה לשמים יתכן שבזה אין חיוב של הוצאת ממון וכה"ג אין הגדר שיש לו פטור אונס מהמצוה אלא שאין זה באפשרותו לקים המצוה וכמו אדם משותק אין הגדר שהוא חיב לטפל במת מצוה רק שהוא לא יכול אלא כל החיוב הוטל על מי שהיכולת בידו וכיון שהוצאת ממון אין זה בכלל החיוב הרי זה כמי שאין היכולת בידו ובספר ישא מדברותיך סכ"ו האריך ביסוד זה והביא דהקה"י הורה שלא צריך להוציא ממון ללכת ללוית המת ויתכן שזה מטעם הנ"ל והנה יש דין שמת מצוה קונה מקומו אמנם בפשוטו זה עוד דין דרבנן נוסף ואולי עצם נתינת קבר זה בכלל החיוב קבורה שמוטל על כל אחד וצ"ע

### בהא דמבואר בגמ' שללא ילפותא אין חיוב הוצאת ממון ללאו של לא תעמוד

ד] והנה עיין גמ' סנהדרין ע"ג. דמביאה בריתא מנין לרואה את חברו טובע בנהר שחייב להצילו ת"ל לא תעמוד על דם רעך והגמ' שואלת שאפשר ללמוד את זה מהפסוק והשבת לו שזה מרבה גם השבת גופו והגמ' עונה אי מהתם הוא אמינא ה"מ בנפשיה אבל מטרח ומיגר אגורי אימא לא קמ"ל ומבואר מלשון הגמ' שלא היה חיב הטירחא לשכור ובפשוטו כלול בזה שגם אם ההוצאת ממון שבזה הוא לא היה חייב ועיין לשון רש"י שהמקור לרבות גם את זה מהלשון לא תעמוד דמשמע שצריך לעשות כל מה שבאפשרותו ובח' הר"ן ובתוס"ר מבואר שזה מהיתור שכיון שהפסוק לא תעמוד לא נצרך אלא לרבות את הנ"ל והנה ברא"ש מבואר שנלמד מכאן שאדם חייב גם להוציא ממון להצלת חברו אמנם ביד רמה מבואר שהכונה שחברו ישלם לו אבל ללא זה אין חיוב להוציא ממון להצלת חברו ורק חיוב טרחא לשכור פועלים [וכן משמע בשטמ"ק בב"ק קי"ז. בשם הראב"ד] ובתוס"ר ע"ד. משמע שגם מה שנקט שהוא חייב להוציא ממון מצד שחברו מתחיב לו באמת לשלם אבל ללא זה הוא באמת לא חייב וצ"ב הרי יש כאן לאו של לא תעמוד על דם רעך ולמה שלא יצטרך לתת כל ממונו שלא לעבור על לאו זה

ולכאורא יש לבאר כנ"ל שכל שזה חיוב לתועלת חברו בזה אין חיוב הוצאת ממון דהינו שכל החיוב הוא לפעול בגופו אבל לא להוציא ממון ולכן כמו שאם לא יכול להציל אין הגדר שעבר איסור רק באונס אלא שאין עליו חיוב כלל כך כל שלא יכול לעשות רק על ידי הוצאת ממון אין זה בכלל החיוב ולא נחשב שעומד על חברו ואין להקשות שא"כ מה צריך הפסוק אפס כי לא יהיה בך אביון דשם התחדש שגם מה שמפסיד ממון הפסד צדדי כגון שמפסיד אבדתו או שאר מניעת רווח שכאן המצוה עצמה לא עולה ממון רק מפסיד ממקום אחר אבל להוציא ממון לקיום המצוה בזה יתכן שזה סברא בעיקר החיוב שלא נתחיב להוציא ממון וכנ"ל ויתכן שבאמת זה נלמד משם ובאמת אין הסברא שם בגלל שזה מצוה לחברו אלא כל שזה חיוב לתועלת חברו גם אם זה מצוה לשמים הוא בכלל המיעוט [ויתכן שהפסד ממון זה כמו נתינת ממון אבל מניעת רוח זה רק הלכה מצד אפס כי לא יהיה בך אביון עיין לקמן]

אמנם יש מקום לדחות שבאמת האיסור שלא לא תעמוד על דם רעך זה חיוב לחברו וכהשבת אבידה וכן נקט במנח"ח מצוה רל"ז שמי שמאבד עצמו לדעת אין חיוב להצילו והנה בהגהות על המנח"ח מביאים דבשו"ת מהר"ם מרוטנבורג מצוה ל"ט נקט שגם אם צועק שלא יצילוהו יש חיוב להצילו ובפשוטו ודאי שלא מועיל מחילה על זה אמנם יתכן שבאמת מסברא הינו אומרים שהלאו של לא תעמוד זה חיוב לחברו ולכן אין חיוב הוצאת ממון ובריבוי שצריך להוציא ממון התחדש שזה חיוב לשמים ולכן באמת צריך להוציא ממון ולכן גם אין הוא בר מחילה

ועיין אמרי בינה או"ח הלכות שבת סימן א' שהתקשה למה שלא יצטרכו להוציא ממון על לא תעמוד וכתב לחדש שכל מצוה שהיא לא חיוב קבוע אלא בגלל דבר שקרא אין זה בכלל הריבוי של כל מאודך וצ"ב כונתו הרי למסור נפש על ע"ז זה מקרה שקרה אמנם יתכן שהכונה שרק חיוב שקשור לגברא המחויב בזה יש דין כל מאודך ולא דבר שזה חיוב על הגברא אלא שזה מוטל על כל כלל ישראל ובמקרה הוא זה שעכשיו יכול לקים החיוב ולכאורא זה גם סברא כלפי מת מצוה וצ"ע בזה

[ויש להאריך בזה בדברי הרמ"א יור"ד סימן קנ"ז של"ד שלמד מהגמ' בסנהדרין שאין חיוב הוצאת ממון על חיוב תוכחה ויש לבאר לנ"ל ואכמ"ל בגדר תוכחה]

### בדין הוצאת ממון למצות כיבוד אב ואם

ה] והנה מבואר בגמ' קידושין ל"ב. דנחלקו אמוראים האם כיבוד אב משל אב או משל בן ועיין חזו"א אבן העזר סימן קמ"ח לדף ל"ב שביאר שיסוד הנידון מה כלול בחיוב של כיבוד אב האם זה גם נתינת ממון או שזה רק כיבוד שזה טירחא למען אביו והנה לא שייך לשאול שהרי צריך להוציא חומש מנכסיו כדי לקים מ"ע שכאן אין זה מכלל החיוב כלל וכל שהצורך של אביו זה דבר שיש בו נתינת ממון אין זה בכלל החיוב כלל וכמו מתי שלא יכול לכבד אין הביאור שזה פטור של אונס אלא שכל החיוב מוטל עד כמה שיש לו אפשרות וכנ"ל לגבי לא תעמוד והנה עיין תוס' בב"מ ל"ג. ובקידושין ל"ב שכתבו שאם אביו מבקש ממנו שיבשל לו ועל ידי זה יש לו אבידה שתאבד בזה גם למ"ד משל בן הוא לא חייב להפסיד האבידה דהינו שגם למ"ד משל בן הכונה שבכלל המצוה זה נתינת ממון אבל כאן שאין בעיקר הכיבוד נתינת ממון אלא זה רק הוצאת ממון לצורך שיוכל לקים המצוה בזה אין חיוב אמנם צ"ב דאדרבא כאן הרי המצוה עצמה זה מעשה כיבוד ולא נתינת ממון רק שכדי לקים את המצוה הוא צריך להפסיד ממון ומה זה שונה מכל מ"ע שצריך להוציא ממון כדי שיוכל לקימה

ועיין ברכת שמואל סימן ג' שכתב דהנה הבאינו לעיל דמבואר בגמ' בב"מ ל. שאדם לא צריך להשיב אבידה במקום הפסד מצד שכתוב אפס כי לא יהיה בך אביון דהינו שכל מצוה לחברו שלו קודם וביאר הנ"ל שכיבוד אב ואם זה מצוה דממונא דהינו שזה מצוה לחברו וממילא בזה הדין ששלו קודם ולכן רק ההוצאת ממון שזה גוף המצוה הוא ודאי חיב כמו צדקה אמנם הוצאת ממון שזה לא גוף המצוה בזה הדרינן לכלל ששלו קודם [וע"ש שביאר שזה כונת התוס' כתובות מ. שהקשו למה שכיבוד אב ואם ידחה הרי אי אמרה לא בעינא אין המצוה שהכונה שזה מצוה לחברו וכתב שתירצו שזה לא מצוה לחברו ע"ש]

והנה הדבר תמוה דהרי מבואר בגמ' שלכו"ע חייב בכיבוד אב אפילו שיש לו מניעת רוח כגון שבטל מאבידתו והרי זה ודאי שבמצוה בן אדם לחברו אם היה פועל הוא לא חייב להשיב אבידה כי מצד המניעת רווח ועד דהגמ' דנה שעשה של כיבוד ידחה ל"ת והרי אם זה היה מצוה דממונא זה לא דוחה ל"ת וכמבואר ברמב"ן בב"מ ל. ובפשוטו מבואר שכיבוד אב ואם זה לא חיוב לחברו וגם לשטמ"ק שכתב שבאמת זה מצוה לחברו לכאורא אין כונתו שזה כמו השבת אבידה אלא שכיון שזה מצוה לכבד אדם זה כמו מצות ממון לגבי גדרי דחיה אבל לכאורא זה ודאי מצוה לשמים מהא דצריך מניעת רווח וכן הוא הסברא שהרי אין סיבת הכיבוד בגלל צורך האב אלא שרצון התורה שאדם יכבד את הוריו כי כך ראוי שיהיה מצידו

ולכאורא בהכרח הביאור כנ"ל שכיון שזה סוג מצוה שיסודה דאגה למישהו אחר ממילא אפילו שזה מצד האדם המצוה ולא שהמצוה מתחילה מצד צורך המתכבד בכל אופן זה סברא שזה סוג מצוה שזה לא סיבה להוציא ממון וכמו מת מצוה וכנ"ל ויתכן שגם כיבוד כהן אם יהיה בזה הוצאת ממון זה סיבה שלא יתחיבו ועיין בח' הפלאה הנ"ל קי"ח סקי"ב לגבי מת מצוה שמבואר בראשונים שלא צריך להוציא ממון כדי לקוברו שכתב לדמות לכיבוד אב משל אב והנה לכאורא זה לא דומה דשם הכונה שהחיוב הוא כיבוד ולא נתינת ממון אמנם יתכן כונתו כנ"ל שגם במקום שהנידון נתינת כבוד רק שיפסיד ממון בכל אופן הוא לא חייב ובהכרח הסברא כנ"ל

והנה לפ"ז מבואר שבמצוה שיסודה לצורך חברו אין דין הוצאת ממון אבל מניעת רווח מבואר שכן צריך ואם נימא שזה סברא כללית א"כ גם במת מצוה אם יהיה לו מניעת רוח הוא כן יצטרך להוציא ממון ואולי חלק זה לא שייך לדמות דבר לדבר וצ"ע

### חלק זה לא נאמר

### ביאור דברי הרמ"א שאין חיוב הוצאת ממון במקום תוכחה

ד] והנה עיין רמ"א יורד סימן קנ"ז ושל"ד שכתב שאין חיוב תוכחה במקום שיהיה לו מזה הפסד ממון ומקורו מהמהרי"ו סימן קנ"ז וצ"ב מה זה שונה מכל מ"ע שצריך להוציא עד חומש מנכסיו והנה מבואר בגמ' שעד כמה שיעור תוכחה יש מ"ד עד הכאה ויש מ"ד עד נזיפה ובפשוטו לא מצאנו שזה שיעור פטור בשאר מצות ומשמע שיש סברא במצות תוכחה שיש בזה גבול מסוים ויתכן שלכן זה גם סברא שלא צריך להוציא ממון בשביל זה

אמנם ע"ש שכתב להוכיח כדבריו מהא דמבואר בגמ' שצריך פסוק לרבות שאדם צריך להוציא ממון להצלת חברו ומבואר שללא פסוק אין חיוב וא"כ לגבי תוכחה שאין פסוק ממילא לא צריך להוציא ממון והנה ע"ש שהביא ראיה גם מהא דצריך פסוק בכל מאדך בכל ממונך ועיין ביאור הגר"א שלמד שזה ריבוי מיוחד על ע"ז אבל שאר מצות לא צריך להוציא כל ממונו אמנם אנו קי"ל כר"ן ושאר ראשונים שכל מצוה צריך להוציא כל ממונו ולפ"ז צ"ב מה מיוחד במצות תוכחה שבזה לא צריך להוציא ממון ולמה מצוה זו יותר דומה לדין לא תעמוד על דם רעך ולכאורא לנ"ל יש מקום לבאר שגם מצות תוכחה יסודה כדי למנוע את חברו מעבירה ולכן גם אם זה לא מצוה לחברו אלא זה מצוה לשמים שהרי ודאי מדובר שהוא לא רוצה שיוכיחו ולא שייך בזה מחילה אבל כיון שיסוד המצוה זה תועלת חברו לכן זה דומה ללא תעמוד על דם רעך שזה לא סיבה להוציא ממון אמנם הדבר מחודש שמצות הוכחה זה לתועלת חברו דהרי מבואר ברמ"א סימן תרי"ח שגם במקום שלא ישמע יש חיוב תוכחה ומשמע שזה מצד מחאה על כבוד שמים אמנם עיין בה"ל דיש ראשונים שחולקים וכן מבואר בשערי תשובה ועיין בה"ל שמי שיצא מכלל עמיתך אין חיוב תוכחה ומשמע קצת שזה מצוה לחברו

אמנם יתכן לומר עוד שגם אם החיוב הוא לשמים אבל יתכן שהתחדש שכל מצוה שסיבת המצוה זה האחריות על דבר שמישהו אחר עושה בזה יש סברא שאין הוא צריך להוציא ממון דרק מצוה שסיבתה בגלל חובת האדם בעצמו אבל דבר שסיבת החובה בתור אחריות על מעשה חברו בזה לא צריך להוציא ממון ולכן גם אם תוכחה ודאי שזה לא מצד העזרה לחבר אלא מצד כבוד שמים אבל גם בזה יש סברא שלא צריכים להוציא ממון

### האם יש חיוב הוצאת ממון בשביל אפרושי מאיסורא

ה] והנה יש חיוב אפרושי מאיסורא שאם רואים אדם שעובר עבירה חייבים להפרישו וכמבואר בגמ' ברכות שהרואה את חברו לבוש כלאים חייב לפשוט מעליו אפילו בשוק וכן מבואר בגמ' בשבועות שגם ת"ח חייב להעיד בבי"ד למנוע איסור ובפשוטו זה חיוב דאוריתא כמבואר בשאג"א סנ"ח ועוד הרבה אחרונים וכן הוא בשער הציון שמ"ז סק"ח ובטעם החיוב עיין פרי יצחק סימן כ"ו בד"ה גם שזה מצד מצות תוכחה ובמחנה ישראל פכ"ד בהגהה האריך שזה מדין הערבות שעם ישראל התחיבו בפרשת ניצבים שכל אחד אחראי שגם חברו ישמור תורה ומצות [ויתכן נפק"מ ביצא מכלל עמיתך שמצד חיוב תוכחה מבואר בבה"ל תרי"ח שאין חיוב אבל מצד החיוב ערבות משמע בגמ' שבת נ"ג שזה גם ביצא מכלל עמיתך] ויש לדון האם יש גם חיוב להוציא ממון על זה או שזה כמו תוכחה שאין בזה חיוב הוצאת ממון והדבר נפק"מ ברואה נזיר רוצה לשתות כוס יין ועל ידי תשלום ממון הוא לא ישתה הכוס וכדו' והנה אם החובת אפרושי מאיסורא זה מצד הוכח תוכיח א"כ אין סברא לחלק ועד כמה דמבואר ברמ"א שלא צריך להוציא ממון גם כאן לא צריך להוציא ממון אמנם אם זה חיוב נפרד שהתחיבו בפרשת ניצבים שכל אחד ערב על חברו ולכן אחד יכול להוציא את חברו במצות א"כ יש לדון האם לדמות לחיוב תוכחה או שיש לחלק ביניהם

והנה בעיקר חיוב לאפרושי מאיסורא יש לדון האם זה מהדאגה לחבר או שזה חיוב לצורך כבוד שמים שישראל לא יעשו עבירות ואם נימא שזה מהדאגה לחברו יש מקום לדון שזה דומה ללאו של לא תעמוד על דם רעך שללא פסוק מיוחד אין חיוב אמנם יתכן שגם אם זה חיוב לשמים מצד האחריות להקב"ה שכל בניו ישמרו תורה ומצוות אבל כיון שזה חובה של מצוה מצד מישהו אחר בזה אין חיוב להוציא ממון

ועיין מהרי"ל דיסקין קו"א ס"ה אות קמ"ה שכתב שאם אדם אונס את חברו בממון מותר לתת לו כגון שאומר לו שאם לא יביא לו אבר מן החי יקח ממנו ממון אין בזה לפני עור ודימה לרמ"א שכתב שאין חיוב להוציא ממון כדי להציל את חברו שלא יעבור איסור עכ"ד דהינו שנקט דהרמ"א לא דיבר רק על מצות הוכחה שלא ברור שתועיל אלא מדובר גם על כפיה על חברו לאפרושי מאיסורא ומבואר שדימה ד"ז גם ללפני עור ויסודו כנ"ל שכיון שיסוד הענין הוא האחריות על חברי ובזה אין דין להוציא ממון ובפשוטו נפק"מ במי קנה חפץ והתברר שהוא אסור ויש כאן מק"ט אבל אם יחזיר לבעליו הוא יעשה את זה איסור דבחזו"א דמאי משמע שאם הוא יצא מהחנות יש בזה לפני עור ולנ"ל יתכן שזה מותר אמנם יתכן שכאן כיון שאם לא יתבע מק"ט ממילא זה שלו זה גרע

והראוני בח"ח במחנה ישראל פכ"ד בהגהה שיש חיוב גמור להוציא ממון להציל את חברו מאיסור וחידש שגם במקום שחברו מצד פיקו"נ אוכל נבילות יש חיוב גמור על ישראל לתת להם ממון כדי שלא יעשו איסור ע"ש וראיתי מצינים לרמב"ן בב"מ ל. שכתב שאם היה חיוב השבת אבידה גם בכהן שיטמא למת בשביל זה היה חיוב לישראל להפקיר האבידה כדי שהכהן לא יעבור איסור וצ"ב החילוק בין זה למצות תוכחה והנה אם נימא שתוכחה זה לצורך חברו ואפרושי מאיסורא זה כדי שלא יהיה עבירות בעולם א"כ החילוק ברור אמנם אם זה לשמים צ"ב החילוק

והנה בעיקר החיוב של אפרושי מאיסורא עיין מנח"ח רל"ט אות ד' שחידש שיש בזה חיוב של לא תעמוד על דם רעך ומצד שגדול המחטיאו יותר ממהורגו וכן הוא במהרשד"ם יור"ד סימן ר"ד ועיין משנת פיקו"נ סימן ס' שהביא מהח"ח בספר חחומת הדת אות ג' בהגהה שכתב שודאי שלהציל את חברו מעשית עבירה שחייב כרת יש בזה לא תעמוד על דם רעך והנה המהרשד"ם דיבר מציל את חברו מרדת שחת דמשמע שנקט שההפסד של חיי עולם זה כמו חיי עולם הזה אמנם במנח"ח משמע כל איסור ועיין מהרשד"ם שכתב שכמו שאדם צריך להוציא ממון להציל את חברו מטביעה בנהר ה"ה כדי להצילו מאיסור דהינו שכיון שהתרבה שצריך להוציא ממון על הצלת חברו ממיתה ה"ה מהצלת חברו מרדת שחת ולפ"ז באפרושי מאיסורא צריך להוציא ממון מצד הנ"ל אמנם לא מצאנו דבר בשאר הפוסקים ובפרט שזה על עבירה אחת ולא על רדת שחת ולמהרי"ל דיסקין הדבר מבואר ברמ"א שאין חיוב [ועיין ספר הרימו מכשול פ"ג הערה כ"ג שהאריך בהבאת הדעות בזה]

וראיתי מצינים לגר"ש איגר אבן העזר סוף סימן ל"ג שאין חיוב להוציא ממון לאפרושי מאיסורא ועיין מכתב אבי עזרי סוף ח"ג מהגר"א קמאי ועיין רמב"ן בב"מ ל שאדם צריך להפקיר אבידתו כדי שהכהן לא יטמא ועיין תוס"ר יבמות ה: שבאבידה יש הסברא שאתה ואבין חיבים כיון שהאב גם חיבב מצוה זו אבל אם הוא זקן ואינו לפי כבודו זה לא שייך וכן לגבי שבת כיון שהחילול שבת של הבן זה לא של האב לכן הוא לא חייב בזה

1. [והנה העירו דהגמ' סנהדרין מ"ו: דנה שם מועיל שאומר שלא יקברו אותו האם זה מצד בזיונא ולא מועיל [וביאר הרמב"ן שזה בזיון הבני אדם ותמיד אולי יש אדם בעולם שמקפיד ומשמע שאם כל העולם היה מוחל זה היה מועיל] או שזה מצד כפרה ומועיל שאומר שלא רוצה ומשמע שזה גדר של חיבו לחברו והנה צ"ב מה שיך מחילה קודם שחל החיוב ונראה שזה סברא שאם אדם לא מקפיד מראש לא חל חיוב ולא שזה חיוב לחברו ועיין רמב"ם פי"ב מאבל שכתב שלא מועיל מחילה כי זה מצות עשה ויש שכתבו שהגמ' למ"ד שקבורה זה דרבנן אבל אם זה דאוריתא ודאי זה מצוה לשמים ולא מועיל מחילה] [↑](#footnote-ref-1)