סיכום המחלוקות בסוגיית קדרים
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / בור / מ_מ

בס''ד

**סיכום מחלוקות הראשונים בסוגיית קדרים**

א. רש''י כתב דרבא ס''ל דאף לרבנן נתקל פושע, תוס' נח' וס''ל דרבא העמיד את הברייתא כר''מ.

ב. הרשב''א גרס כרש''י ותוס', ואפילו הכי ס''ל בל''ק ובמסקנא דהשני אינו אלא בור, ולדבריו יש ב' הבדלים בין הראשון לשני, אך רש''י ותוס' והרא''ש נקטו דלל''ק ולמסקנא אף השני הוי כאדם.

ג. האי בירא לאו אנא כריתיה, לדעת הרמב''ן הכוונה שלא כרה לא ברצון ולא באונס, ולדעת שאר הראשונים הכוונה שלא כרה בפשיעה, ופטור מדין מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס.

ד. בדברי הרא''ש והרשב''א מבואר דא''א להחשיב את גופו לאדם ע''י סברת היה לו לעמוד, ורק מחמת הנפילה שייך להחשיבו אדם, אך בדעת הרי''ף כתב הרא''ש דמכח היה לו לעמוד לחוד הוי אדם.

ה. דעת הרא''ש דלמסקנא למד''א נתקל לאו פושע אין גופו אלא בור, וכל דברי רבא אינם אלא כמד''א נתקל פושע, וכ''כ הרשב''א בתחילת דבריו, אך בדעת הרי''ף נקט הרא''ש דדברי רבא הם כמד''א נתקל לאו פושע ואפילו הכי הראשון הוי אדם, וכ''כ הרשב''א בסוף דבריו, וכן נח' בזה הבעה''מ והרמב''ן, הבעה''מ העמיד את דברי רבא כמד''א נתקל פושע, והרמב''ן העמיד את דברי רבא כמד''א נתקל לאו פושע.

ו. בתוס' והרא''ש מבואר דאין לחלק בין נפל באונס כעין גניבה לאונס גמור, אלא בתרוייהו הוי אדם, ורק בס''ד אמרו כן אך הוא דוחק, אך הרשב''א בסוף דבריו חילק כן ולא ס''ל דהוא דוחק.

ז. נח' הראשונים בל''ב בביאור הטעם דהראשון פטור כשממונו הזיק, האם משום דל''ב הוא כרבנן דנתקל לאו פושע, או דאע''פ דנתקל פושע פטור כמד''א מפקיר נזקיו פטור אף אחר נפילת פשיעה.

ח. בביאור קושיית הגמ' הניחא לשמואל ... אלא לרב ... יש ג' שיטות בראשונים, לדעת רש''י ותוס' הקושיא על ל''ב דרבא, לדעת התוס' לגירסת הר''ח הקושיא לב' הלישנות - ולכן אמרו תוס' דהוי כעין אמר מר, משום שאין הקושיא על ל''ב, אלא על כל דברי רבא, לדעת הבעה''מ אין הקושיא לא על ל''ק ולא על ל''ב, דאין הקושיא אלא על רב, כיצד יפרש רב את הברייתא, אך על רבא אין קשה משום דס''ל כשמואל.

ט. דעת הרמב''ן דלמד''א נתקל פושע, הראשון חייב על מה שניזוקו בממון השני, משום שנחשב כורה הבור, ובדברי רש''י ותוס' והבעה''מ מבואר שאינו חייב - אולי נח' אם כורה בור בגרמא חייב -.

י. שיטת בעה''מ דלרב כמו שאס''ו דלא אפקרינהו הוי שור, אדם הוי אדם, וברשב''א מבואר דמהאי טעמא אינו אלא שור, ולא אדם.

יא. כשהשני לא הפקיר את ממונו, הרבה ראשונים נקטו דחייב כשהיה לו פנאי לסלק, ובסוגיין פטור רק משום שהפקירן, אך הרמב''ן נקט דיש לפוטרו משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב, ורש''י והרשב''א הסתפקו בזה.

יב. בראשונים מבואר דלמד''א נתקל לאו פושע, אם הפקיר את ממונו פטור מדין מפקיר נזקיו אחר נפילת אונס, אך הרמב''ם פסק דנתקל לאו פושע, ואפילו הכי כתב דהראשון חייב כשממונו הזיק, וכתב הטור דהדין כן אף כשהפקיר את ממונו.

יג. תוס' והרמב''ן במלח', דימו קדרים לעמד בעל הקורה, וכתבו שלא יתכן שלמד''א נתקל פושע אינו אדם כדמוכח מעמד בעל הקורה, וכן הקשה **תוס' ר''פ** על הר''ח, אולם הנמוק''י בדף לב א והתוס' רי''ד בדף מח א חילקו בין עמד בעל הקורה, שהאדם עומד, לבין קדרים שהאדם שוכב.

**מח' הר''ח והבעה''מ והרמב''ן, עם רש''י ותוס' והרא''ש והרשב''א**

יד. גירסת הר''ח והבעה''מ והרמב''ן, וגירסת רש''י ותוס' והרא''ש והרשב''א שונים בגרסתם בג' מקומות, בל''ק לגירסת רש''י הגירסא האי בירא לאו אנא כריתיה, ולכן השני פטור על ממונו שהזיק, ולגירסת הר''ח הגירסא ולא מצינו בור שחייב בו את הכלים, ולכן השני פטור כשגופו הזיק כלים, בל''ב, לר''ח הוא כל''ק דרש''י, לרש''י הוא כגירסת ל''ק בר''ח, למסקנא לרש''י הגירסא לעולם כדאמר מעיקרא, אך לדעת הר''ח מעולם לא אמרו כן, וכ''כ הלח''מ בפי''ג דהר''ח לא גרס כן, ולר''ח הוא לישנא שלישית והוא כל''ק לדעת רש''י.

טו. לדעת הר''ח לל''ב אף אם נתקל פושע אינו אלא בור, ותוס' והרמב''ן הוכיחו מעמד בעל הקורה דהוי אדם, ולדבריהם אין צד דאם נתקל פושע דינו כבור ולא כאדם.

טז. לגירסת רש''י לל''ק תרוייהו הוי אדם, ואין צד בגמ' שהראשון אינו אדם, לגירסת ר''ח לל''ב - שהוא כגירסת רש''י בל''ק - תרוייהו הוי בור.

**מח' התוס' והבעה''מ בגירסת הר''ח**

יז. לדעת התוס' מסקנת הגמ' לגירסת הר''ח אינה כל''ב, אלא כל''ק אליבא דגירסת רש''י ותוס', דתרוייהו הוי אדם, אך בדברי הרי''ף צ''ל כדברי הבעה''מ דקי''ל כל''ב, ורק אליבא דרב הוצרכה הגמ' לשנות מל''ב.

יח. שיטת בעה''מ דרבא ס''ל כשמואל, וקושיית הגמ' אינה על רבא, אלא קושיית הגמ' הוא דבברייתא מוכח כשמואל, והיאך רב יפרש את הברייתא שגופו פטור על כלים ושיטת התוס' דאף לגירסת הר''ח רבא קאי בין לרב ובין שמואל, וקושיית הגמ' היא על רבא על ב' הלישנות.

יט. לשיטת התוס' לגירסת ר''ח מסקנת הגמ' דתרוייהו הוי אדם, וכדמוכח במתני' דעמד בעל הקורה, ולכן אף לשמואל הוי אדם, ושיטת בעה''מ דהגמ' לא חזרה בה, אלא דלרב תרוייהו הוי אדם משום שלרב בור דממונו הוי שור, ומהאי טעמא בור דגופו הוי אדם, וסברא זו אינה שייכת לשמואל, ולכן לשמואל תרוייהו הוי בור, ונמצא דלשיטת התוס' יש ג' לישנות לגירסת הר''ח, ולבעה''מ אין אלא ב' לישנות.

כ. שיטת התוס' דלגירסת ר''ח ל''ק קאי אף כרבנן, ולכן אין אלא חילוק בין הראשון לשני אם ניזוקו בכלים בגופו, אף שיטת הבעה''מ דקאי כר''מ, ולפי''ז יש גם חילוק בין הראשון לשני כשהוזקו בממונם, ולשיטת התוס' ל''ק הוא גם כרבנן, ול''ב הוא רק כר''מ, ולבעה''מ ב' הלישנות הם כר''מ.

כא. לשיטת התוס' אף לגירסת הר''ח אפשר להחשיב את השני כאדם אע''פ שאינו פושע בנפילתו, ולכן למסקנא אף שהני הוא אדם, ולדעת הבעה''מ אין שום צד בגמ' להחשיבו אדם, ורק יש צד להחשיבו כאדם אם נתקל פושע, ורק לרב הוי כאדם כמו שאס''ו דלא אפקרינהו הוי כשור.

**מח' הרא''ש והרמב''ן בדברי הרי''ף**

כב. הרא''ש פי' דמה שכתב הרי''ף בין דאיתזק בממונו, הכוונה שניזוק הניזק בממונו, וס''ל דהראשון הוא אדם, והרמב''ן פי' דכוונת הרי''ף דניזוק גופו בממון המזיק, אך גופו אינו אלא בור.

כג. לדברי הרא''ש הרי''ף גרס כגירסת רש''י ותוס', לדברי הרמב''ן הרי''ף גרס כגירסת הר''ח.

כד. לדברי הרא''ש לאו אנא כריתיה שכתב הרי''ף, אינו מדברי הגמ', דהרי הגמ' לא כתבה כן לפי הל''ב, אלא הרי''ף כתב כן בכדי לפרש את הברייתא שפטור אף **הראשון** על ממונו שהזיק, לדברי הרמב''ן הוא מדברי הגמ' שבאה לפרש את דברי רבא מדוע **השני** פטור על ממונו שהזיק.

כה. לדברי הרא''ש הרי''ף איירי באפקרינהו ולכן תרוייהו פטורים על ממונם שהזיק, ובדלא אפקרינהו אף השני חייב על ממונו שהזיק, לדברי הרמב''ן הרי''ף איירי בכה''ג שלא הפקיר ואפילו הכי השני פטור משום דלא מצינו זה כורה וזה מתחייב.

כו. לדברי הרא''ש כתוב ברי''ף דאע''פ שנתקל לאו פושע ע''י היה לו לעמוד נחשב אדם, דברי הרמב''ן למד''א נתקל לאו פושע אינו נחשב אדם ע''י מה שהיה לו לעמוד.

כז. לדברי הרא''ש ס''ל להרי''ף דאע''פ ששניהם אנוסין יש לחלק בין הראשון לשני, והראשון הוא אדם ושהשני הוא בור, לדברי הרמב''ן אין חילוק ותרוייהו הוי רק בור.