סימן פ_ז - ב- בדין הילך לדעת ריטב_א ותוס_ הרא_ש
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ב_מ פרק קמא (עניני שבועות)

יום ועש"ק ויקרא ב' ניסן תשס"ט

א] ב"מ ד"ד., אלא כי איתמר ותנא תונא אאידך דרבי חייא איתמר, דאמר ר"ח מנה לי בידך והלה אומר אין לך בידי אלא חמישים זוז והילך חייב, מ"ט הילך נמי כמודה מקצת הטענה דמי, ותנא תונא שנים אוחזין בטלית והא הכא כיון דתפיס אנן סהדי דמאי דתפיס הילך הוא וקתני ישבע, ורב ששת אמר הילך פטור וכו', ולרב ששת קשיא מתניתין, אמר לך רב ששת מתניתין תקנת חכמים היא, ואידך אין תקנת חכמים היא ומיהו אא"ב מדאורייתא הילך חייב מתקני רבנן שבועה כעין דאורייתא, אלא אי אמרת מדאורייתא הילך פטור מתקני רבנן שבועה דליתא דכוותה בדאורייתא.

ובחי' הריטב"א שם פירש, ז"ל, והא דאמרינן ור' חייא אמר לך אין תקנת חכמים היא, ומיהו אי אמרת בשלמא הילך דאורייתא חייב. פרש"י ז"ל גבי שבועה דאורייתא כגון בהודאה במקצת, פי' דבמתני' ליכא מודה במקצת כלל על דרך האמת, וכדדחינן ליה מעיקרא ואפילו כעין של תורה א"א לאומרה, וטעמא דמילתא שאין לסמוך לדר' חייא ממשנתינו שתהא כעין של תורה, משום דהכא אנן סהדי למר ואנן סהדי למר, וע"כ א"א לעשות אלא אחד משני דברים, או שנניח עדותנו במקומה או שנסלקה לגמרי מכאן, שא"א להניח עדותנו לזה ולסלקה מזה שהרי בבת אחת ראינום תפוסים, הילכך אם נסלק עדותנו מכאן שנאמר שאין ראייתנו בתפיסה ראיה לחד מינייהו אין כאן שום העדאת עדים כלל וליכא סייעתא להא דר' חייא, ואם נניח עדותנו במקומה הא אנן סהדי לתרווייהו וליכא סייעתא לדר' חייא, אבל בבתרייתא דהילך נסלק עדותנו כמי שאינה, וה"ז דומה כאלו כל אחד מהן תובע לחבירו כל הטלית וחברו כופר מה שבידו, כי הכפירה במה שביד חבירו אינה כלום ומילי בעלמא נינהו לצערו והילך גמור חשיב, וכאומר לחבירו הריני נותן לך מחצה אע"פ שאיני חייב לך והוי כעין דאורייתא, וזה נ"ל נכון וברור והוי כשיטת רש"י ז"ל, עכ"ל.

ומחודש בד' הריטב"א דהתובע את חבירו מנה, והנתבע משיב הרי נותן לך חצי מנה אע"פ שאיני חייב לך, ה"ה חייב שבועה על השאר, דהגם דאינו מודה על השאר, מ"מ כיון שהוא נותן לו אין ע"ז תורת כפירה, ה"ה חייב שבועה.

ולפ"ז צ"ע בטעמא דמ"ד דהילך פטור, דהגם דלא מצינו לחייבו משום הודאתו, מ"מ מ"ט אינו מתחייב משום הא גופא שנותן לו הממון, והניחא בגוונא דהוי הילך קודם התביעה, י"ל דאי"ז כלל בכלל התביעה, אך בגוונא שתבעו מלוה ונתן לו בבי"ד, הרי בשעת התביעה עדין ל"ה זה הילך, ורק בשעת ההודאה הוא דהויא הילך, וכ"ז הוא אם אתינן לחייבו מכח הודאתו, אך אם מצינו לחייבו מכח מה שנתן לו המקצת, א"כ מ"ט הוא פטור.

והנה אמנם הי' מקום לפרש דלמ"ד דהילך פטור דע"י דהוי הילך אי"ז בכלל התביעה, הרי הגם דמצינו לחייבו מכח מה שנתנו לו, מ"מ כיון שעי"ז שנתנו לו תו אי"ז בכלל התביעה, אינו חייב.

אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי בהא דהילך פטור, נ' דאם לא נעשה הילך אלא ע"י הודאתו אינו פטור, וכאשר כן נ' מהא דס"ל להרמב"ם דהמודה בממון שאין יכול לכפור בו פטור, ופירשו הראשונים דהוא מדין הילך, ותיקשי דא"כ מ"ט כל מודה במקצת חייב, הרי ע"י הודאתו שוב אין יכול לכפור בו, ובע"כ דכיון דל"ה הילך אלא ע"י הודאתו לי"ב לפטורא דהילך, וא"כ ה"נ אם מצינו לחייבו משום מה שנותן לו הממון, ל"ה שייך בזה פטורא דהילך.

אך אי"ז מוכרע, די"ל דהא דלדעת הרמב"ם המודה במקצת חייב, הגם שע"י הודאתו אין יכול לכפור בו, הוא משום דכשיבא לגבות ממנו אכתי יהי' בידו לטעון שפרע אח"כ, וע"כ לא חשיב זה כהילך, אך לעולם כל דנעשה הילך ע"י הודאתו עצמה ה"ה פטור.

ב] והנה בתוס' הרא"ש כתב, ז"ל, אלא ה"ג והא הכא דמאי דתפיס האי הילך וכו', ול"ש למימר כ"ה דלהאי הילך להאי נמי הילך כדפריך לעיל, דנהי דשייך הילך בזה ובזה מ"מ משתבעי משום דלא מודו להדדי, אלא דמ"מ חשיב כהילך לפי שהוא בפנינו ועל כרחו נוטלו וכו', אבל לדר"ח קמייתא ליכא למימר אי העדאת עדים מדאורייתא פטור היכי מתקני רבנן שבועה דליכא דכוותה בדאורייתא, דאי מאי דתפיס כל חד חשיב כהעדאת עדים א"כ איכא סהדי דאין בידו נ' אחריני דקא תבע, וא"כ למה ישבע, אלא ודאי מה שאנו רואים שהוא תפוס בחצי הטלית לא חשיב כעדים מעידים שיש לו בידו נ' דשמא שלא כדין תפס בו ואינם מעידים שהוא שלו, אבל מ"מ כהילך חשיב אע"פ שחבירו אינו מודה שהיא שלו, כיון שהיא בפנינו ועל כרחו נוטלו, עכ"ל, ועד"ז בקצרה כתבו בתור"פ ובשטמ"ק בשם תוס' חיצוניות.

ולא נתפרש בד' הרא"ש, דאם לא חשיב כהעדאת עדים, וגם ליכא הודאה, א"כ מ"ט הוי כלל כעין דאורייתא, והתוס' כתבו דמאי דתפיס חשיב טפי מהעדאת עדים, אך בד' הרא"ש מבו' להיפך, דלא חשיב זה כהעדאת עדים, וא"כ מ"ט הוי זה כעין דאורייתא.

אמנם פשר דבר נ' ללמוד מל' הרא"ש שכתב, דל"ש למימר כ"ה דלהאי הילך להאי נמי הילך דנהי דשייך הילך בזה ובזה מ"מ משתבעי וכו', ול' זה צ"ב, שהרי אין טעם החיוב משום הילך, אלא אדרבה הילך הוי טעם לפטור, וע"כ ס"ל לרב ששת דהילך פטור, ור' חייא פליג וס"ל דאי"ז טעם לפטור, וא"כ מ"ש למיפרך כ"ה דלהאי הילך להאי נמי הילך, אשר ל' זה מורה דההילך הוי טעם החיוב, וע"ז פרכי' דכ"ה דלהאי הילך ואתינן לחייבו מכח זה, להאי נמי הילך, וכ"ה מבו' גם בל' תי' הרא"ש, דנהי דשייך הילך בזה ובזה מ"מ משתבעי, ומבו' דהטעם לפטור הוא משום דחשיב הילך גם להאי.

ונ' ללמוד מד' הרא"ש, דמפרש דטעם הפלוגתא אם הילך חייב או הילך פטור, לאו היינו שנחלקו אם הילך כמאן דנקיט בידי' דמי או לא, כאשר כ"ה מבו' בד' בעה"מ ודעימי', דכו"ע מודו דהילך כמאן דנקיט בידי' דמי, ואין לחייבו משום הודאתו, וטעמא דמ"ד דהילך חייב, הוא כלישנא דגמ' דהילך נמי כמודה במקצת הטענה דמי, והיינו דכ"ה דהודאה במקצת הטענה מחייבת, ה"נ הילך במקצת הטענה מחייב, דהא גופא שהוא נותן לו את מקצת הממון, ה"ז מחייבו שבועה על השאר.

ואשר זהו מש"א בסוגיין, דאי הילך חייב הוי זה שבועה דאיכא דכוותה בדאורייתא, ואי הילך פטור ליכא דכוותה בדאורייתא, שהרי בשנים אוחזין ליכא לחייבו לא משום העדאת עדים דמה שהוא תפוס לא חשיב כהעדאת עדים, ולא משום הודאה, ואך דלמ"ד דהילך חייב, יש לחייבו משום מה שנותן לו מקצת, והגם דמה"ת אינו חייב, משום שאינו נותן לו מדעתו אלא בעל כרחו נוטלו, מ"מ הוי זה שבועה כעין דאורייתא, אך למ"ד דהילך פטור, ומה שנותן לו מקצת אינו מחייבו שבועה על השאר, נמצא דשבועת שנים אוחזין ליכא דכוותה בדאורייתא.

ונמצא לפ"ז, דהא דלמ"ד דהילך פטור, אמרי' דשבועת שנים אוחזין ליכא דכוותה בדאורייתא, לאו היינו משום דבדאורייתא כה"ג ה"ה פטור מן השבועה משום הילך, דאי משום הא, י"ל דשפיר הי' חשוב דאיכא דכוותה בדאורייתא, אלא היינו דבדאורייתא כה"ג אין טעם כלל לחייבו שבועה, שהרי ליכא לא העדאת עדים ולא הודאה, ומה שחבירו זוכה במקצת הממון אי"ז טעם כלל לחייב שבועה, שהרי הילך פטור, ורק למ"ד דהילך חייב, דההילך גופי' מחייבו בשבועה על השאר, הוא דהוי שבועה דמתניתין כעין דאורייתא.

ואשר זהו משה"ק הרא"ש, דנימא דכ"ה דלהאי הילך להאי נמי הילך, דכ"ה שהחמשים שביד חבירו זוכה בהן חבירו, ה"נ זוכה הוא בחמשים שבידו, וע"ז כתב, דמ"מ הוא חייב שבועה משום דלא מודו להדדי?.

ג] ועפי"ז נ' בביאור ד' הריטב"א, דג"כ ס"ל כן, דטעמא דמ"ד דהילך חייב, הוא משום דההילך עצמו במקצת מחייבו שבועה על השאר, וכאשר כן נ' להדיא בל' הריטב"א שכתב, דה"ז דומה כאלו כל אחד מהן תובע לחבירו כל הטלית וחברו כופר מה שבידו, כי הכפירה במה שביד חבירו אינה כלום ומילי בעלמא נינהו לצערו "והילך גמור חשיב" וכאומר לחבירו הריני נותן לך מחצה אע"פ שאיני חייב לך וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דהמחייבו שבועה הוא מה דהוי זה הילך גמור, מכח הא דהכפירה במה שביד חבירו אינה כלום ומילי בעלמא נינהו לצערו.

ולפ"ז נ', דמש"כ הריטב"א דהוי כאומר לחבירו הריני נותן לך מחצה אע"פ שאיני חייב לך, דכה"ג הוא חייב שבועה על השאר, כ"ז הוא למ"ד דהילך חייב, דההילך במקצת מחייבו שבועה על השאר, ואין חיובו מכח הודאתו אלא מכח ההילך, וע"כ לדידי' כל שנותן לו מחצה אף שאינו מודה לו, ה"ה חייב שבועה על השאר, אך למ"ד דהילך פטור, ולדידי' אין הילך במקצת מחייבו שבועה על השאר, ורק הודאה במקצת מחייבתו שבועה, ודאי דכה"ג שאינו מודה לו אלא שאומר לו הריני נותן לך מחצה, אינו חייב שבועה על השאר.

ונ' עוד, דכל מש"כ הריטב"א דכה"ג הוא חייב שבועה, היינו רק בשהוא נותנו לו בבי"ד באופן דחשיב הילך, דבכה"ג הוא מתחייב שבועה מכח מה שנתן לו מחצה, אך בגוונא דלא חשיב כהילך, אינו חייב שבועה כלל, שהרי לא הודה לו כלל, ואין לחייבו אלא מכח ההילך עצמו, וע"כ אינו חייב אלא בשנתנו לו באופן דחשיב כהילך, ולפ"ז פשוט דלמ"ד דהילך פטור אין מקום לחייב כלל בזה, שהרי כל החיוב הוא בגוונא שנתנו לו באופן דהוי כהילך, ולמ"ד דהילך פטור הרי נתינה בכה"ג אינה מחייבת שבועה, וז"פ.

ולפ"ז מתישב היטב משה"ק לעיל ע"ד הריטב"א, דאם כה"ג שהוא נותן לו מקצת הממון ה"ה חייב שבועה אף שאינו מודה לו כלל, א"כ מ"ט דמ"ד דהילך פטור, דהגם דלא מצינו לחייבו משום הודאתו, מ"מ מ"ט אינו מתחייב משום הא גופא שנותן לו הממון, ולמש"נ לק"מ, דכל מש"כ הריטב"א דכה"ג שהוא נותן לו מקצת הממון ה"ה חייב, הוא רק למ"ד דהילך חייב, וזהו גופא טעמא דס"ל דהילך חייב, דס"ל דנתינת מקצת הממון מחייבתו שבועה על השאר, אך מ"ד דהילך פטור פליג בזה גופא וס"ל דאין נתינת מקצת הממון מחייבתו שבועה על השאר, ואין לנו לחייבו אלא מכח הודאתו, וכיון דהילך כמאן דנקיט לי' בידי', אין לחייבו שבועה מכח הודאתו, וז"ב.