חוקות הגויים קפ יב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חוקות הגויים קעח עד קפב

**­שיעורי הלכה**

**שיעור יב'**

**הדינים הנידונים:**

* איסור גדידה ושריטה על המת או לע"ז.
* גדידה ושריטה על צער אחר.
* מכה בידו שלא בדרך שריטה.
* באיסור לאדם לחבול בעצמו, ואם שרי שלא בדרך נציון.
* איסור קרחה על המת.

*יורה דעה*

*סי' קפ,ה - קפא,א*

**שרט וקרחה – הקפת הראש**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

**[סעיף ה]** השורט בבשרו אינו חייב אא"כ עושה כן על מתו או לעבודת כוכבים, אלא שעל מתו חייבים בין ביד בין בכלי, ולעבודת כוכבים אינו חייב אלא בכלי.

## איסור גדידה ושריטה על המת ביד ובכלי

ב' פסוקים מצאנו באיסור זה לשרוט בבשרו על המת, דבויקרא (יט, כח) כתיב 'ושרט לנפש לא תתנו בבשרכם', ובדברים (יד, א) 'בנים אתם לה' אלוקיכם לא תתגדדו ולא תשימו קרחה בין עיניכם למת'. ומבואר בגמרא (מכות כא.) דגדידה ושריטה אחת היא, אלא שגדידה בכלי ושריטה ביד, ולדעת רבי יוסי שניהם בין ביד ובין בכלי ונאמר הלאו בב' לשונות.

## טעם האיסור

והנה רש"י (שם ושם) פירש שהוא מחוקות הגויים שהיו משרטים בבשרם על המת, וברש"י בדברים (שם) פירש האיסור להידמות בזה לגויים, לפי שאתם בניו של מקום, ואתם ראויים להיות נאים ולא גדודים ומקורחים. ובזה ביאר רש"י למה הפסוק מתחיל 'בנים אתם'. אולם הרמב"ן (עה"ת שם) הקשה על רש"י, שאם זה הטעם, למה אסרה תורה דוקא כששורט על המת. והביא הרמב"ן דברי האבן עזרא שפירש וז"ל, וטעם בנים, אחר שתדעו שאתם בנים לשם והוא אוהב אתכם יותר מהאב לבן, אל תתגודדו על כל מה שיעשה, כי כל אשר יעשה לטוב הוא. ואם לא תבינוהו, כאשר לא יבינו הבנים הקטנים מעשה אביהם רק יסמכו עליו, כן תעשו גם אתם.

והוסיף הרמב"ן, שאעפ"כ לא יאסור הכתוב הבכי, כי הטבע יתעורר לבכות בפירוד האוהבים ונדודם אף בחיים. ומכאן סמך לרבותינו (מו"ק כז:) באסרם להתאבל על נפש יותר מדאי. והיינו שאם בוכה יותר מהטבע שהוא ג' לבכי הרי זה חסרון באמונה, שמראה שאינו מאמין שכל מעשי ה' הוא לטובת האדם.

## איסור להאריך באבל ובהספד

ומבואר במו"ק (שם) ג' לבכי ושבעה להספד. וכן פסק בשו"ע בהל' אבלות (יו"ד סי' שצד), ובת"ח ל' לבכי וי"ב להספד אבל יותר מזה אסור כמבואר בשו"ע שם [ויש שעושים שיחת מוסר ושרי, אבל אסור להערים ולעשות שיחת מוסר שמביא להספד].

## שרט לע"ז איסורו בכלי ולא ביד

ומלבד איסור שריטה על המת יש איסור גם לעשות שרט לע"ז, אלא שזה אינו חייב אלא בכלי ולא ביד דכתיב (מלכים א' יח, כח) ויתגודדו כמשפטם בחרבות וברמחים, ולשון גדידה היא בכלי, כמבואר בגמרא מכות (כא.). ושיטת הריב"ן [שהוא המפרש על הגמרא שם] שנתחדש בפסוק דאפילו עובד כך את העבודה זרה כשאין דרך עבודתה בכך, חייב, דעבודה גמורה היא בכלי. אבל הנימוקי יוסף (ד. מד' הרי"ף) כתב שבאמת כל שעבודתה בכך חייב גם בלא הפסוק, ואם אין עבודתה בכך אינו חייב, ומה שאסרה התורה לשרוט לע"ז אינו בעובד ע"ז, אלא כחוקות הגויים ששורטים לע"ז, ואותו דרכו בכלי ולא ביד.

[סעיף ו] גדידה ושריטה על מת, אסור אפילו שלא בפני המת. **הגה: ועל צער אחר שרי**.

## גדידה ושריטה שלא על המת

הנה כל האיסור מהתורה הוא דוקא בשורט על המת, אבל על צער אחר אין אסור מהתורה, וכדאיתא במכות (כ:) יכול אפילו שרט על ביתו שנפל ועל ספינתו שטבעה בים, ת"ל לנפש אינו חייב אלא על המת בלבד. וכתב הבית יוסף שנראה שאף אין איסור כלל בשריטה שלא על המת, וכן פסק הרמ"א. אבל הב"ח חולק, וס"ל שאף שאינו חייב מ"מ איסורא איכא, וכ"כ הש"ך (ס"ק ט), וגם החינוך (מצוה תסז) כתב שאע"פ שאין חיוב כשאינו שורט על המת, מ"מ אסור ומכוער הדבר לשרוט אף על שאר צער. והרדב"ז (חדשות מכת"י סי' קלד) ביאר שהטעם שיש איסור לשרוט גם על שאר צער, משום אותה סברא שכתב הרמב"ן לעיל, דמראה בזה שאינו מסכים שהכל עושה הקב"ה לטובה. אבל החכם צבי (תשובות חדשות סי' ט) ביאר שיש טעם אחר לאסור, משום שיש איסור לאדם לחבול בעצמו, וכמו שפסק השו"ע חו"מ (סי' תכ סעי' לא) וכדאיתא בגמרא ב"ק (צא:). ויבואר עוד להלן.

[סעי' ז] יש מי שאומר דדוקא שריטה, אבל אם מכה בידו על בשרו עד שדמו שותת, מותר. ויש מי שאוסר.

## מכה שלא בדרך שריטה

בגמרא בסנהדרין (סח.) איתא שכשמת רבי אליעזר היה ר"ע מכה בבשרו עד שדמו שותת לארץ. והקשו התוס' (שם ד"ה היה) איך היה מותר לו, והרי אסור לשרוט על המת, ותירצו שר"ע לא היה עושה כן על מת אלא על התורה, כדאמר הרבה מעות יש לי ואין לי שולחני להרצותן. ובתוס' ביבמות (יג: ד"ה דאמר) כתבו התוס' עוד תירוץ, שלא אסרה תורה אלא בדרך שריטה ולא בדרך הכאה אפילו אם יוצא לו דם. ובטור כתב כן בשם הרמב"ן (תורת האדם עניין ההספד ד"ה ואסור למתלש) שכל האיסור הוא רק בדרך שריטה, אבל הרא"ש (מו"ק פ"ג סי' צג) הביא דבריו וכתב שהוא דבר תימה, דכיון שאסרה תורה בין ביד ובין בכלי איך יהיה מותר בדרך הכאה.

וזה ביאור דברי השו"ע, שבתחילה הביא דעת הרמב"ן והתוס' ביבמות שמותר ע"י הכאה, ואח"כ הביא דעת הרא"ש והתוס' בסנהדרין, שאין היתר בדרך הכאה, וכפי שביארו בטעמו של ר"ע שהיה עושה כן על התורה.

והנה תירוץ הרא"ש צ"ב לדעת הב"ח, דנתבאר לעיל דס"ל שגם על שאר צער אסור, רק שאינו חייב אלא כשעושה על המת. ובמנחת חינוך (מצוה תסז) כתב ליישב, שרק על צער דעולם הזה אסור, אבל ר"ע שהיה מצטער על התורה שרי.

אכן כל זה מיושב לדעת הרדב"ז, אבל לפי מה שביאר החכם צבי שטעם האיסור משום שאסור לאדם לחבול בעצמו, א"כ קשה כל הנך תירוצים, דבין לתי' הרמב"ן ובין לתי' הרא"ש עדיין אין זה מיושב, דאף שאין איסור משום לא תתגודדו, מ"מ איך הכה ר"ע על עצמו מאחר שיש איסור לאדם לחבול בעצמו.

## באיסור לאדם לחבול בעצמו

אכן כל יסודו של החכם צבי שאסור לאדם לחבול בעצמו, כן מבואר בגמרא ב"ק (שם), אלא שבמנחת חינוך (מצוה מח) כתב שכל איסור חבלה הוא דוקא כשעושה שלא ברשות, אבל אם חבירו נתן לו רשות להכותו אין בזה איסור כלל, ואף גבי אביו ואמו שאמרו לו להכותם אין בזה איסור, ולפי"ז מיושב שפיר שכל שחובל בעצמו מרצונו אין איסור חבלה. מיהו דברי המנחת חינוך אינם מוסכמים, דהריב"ש (סי' תפד) כתב שלא מהני מחילה על הכאה, והוא מחלוקת בפוסקים.

## חבלה שלא בדרך נציון

מיהו עדיין יש ליישב עפ"י מש"כ באגרות משה (חו"מ ח"ב סי' סו) עפ"י הרמב"ם בהל' חובל (פ"ה ה"א), שכל איסור חובל הוא דוקא כשעושה בדרך נציון, ומחמת כן כתב להתיר לנערה לעשות ניתוח ע"מ ליפותה, כי אין זה דרך נציון אלא לתועלתה. וביאר שמה שאסור להוציא קוץ לאביו כדאיתא בסנהדרין (פד:), זה רק מחשש שמא יתעצל ויוציא דם שאינו לצורך רפואה, אבל מה שמוציא דם רק לרפואה אין זה נחשב חובל כלל. ועפ"י דבריו כתב ליישב הא דר"ע דחבל בעצמו, דעשה כן בשביל להפיג צערו ואין זה דרך נציון.

וכן יש להוכיח מהא דמצינו בגמרא (ב"ק שם) דרב חסדא כד הוה מסגי ביני היזמי והגא מדלי להו למאניה, אמר זה מעלה ארוכה וזה אינו מעלה ארוכה. ומשמע שאף שידע שישרט ע"י הקוצים ובודאי ינזק, מ"מ שרי, והיינו משום שאי"ז דרך נציון.

[סעיף ט] קרחה הוא שתולש משער ראשו על המת בכל מקום בראש בין ביד בין בסם, ושיעורו כדי שיראה מראשו כגריס פנוי בלא שיער, וי"א שתי שערות. ויש מי שאומר דאיסורא איכא אפילו בשיער אחד.

## איסור קרחה, וביאור האיסור בשערה אחת

והא דשערה אחת אסור, כתב רע"א בשם החכ"צ שהוא מדין חצי שיעור. והוא חידוש, דהוא חצי שיעור באיכות, דהא אין איסור כלל בשערה אחת, ולכאורה דמי למי שמבשל בשר בפני עצמו וחלב בפני עצמו דבודאי אין בה איסור, וכמה אחרונים סוברים דרק בדבר שהתורה אסרה אלא שנתנה שיעור לאיסור, כגון אכילת כזית וכדו', שייך לומר שיש בזה חצי שיעור. וביד יהודה (סי' פז סק"א הובא בשיעור ט') הוכיח כן מתוספתא גבי כותב אות אחת, שאין בזה משום חצי שיעור [ועי' מה שנתבאר בזה בשיעור לעיל שם].

[סעיף י] קרח קרחה אחת על ה' מתים, אינו חייב אלא אחת. אבל אם קרח ה' קרחות על מת אחד, חייב על כל אחת ואחת.

## שרט או קרחה אחד על ה' מתים

והנה לעיל (סעי' ח) גבי שרט, פסק השו"ע דאם שרט על חמישה מתים שריטה אחת חייב חמש. והוא מהרא"ש (מכות פ"ג סי' ב-ג) שכתב שכל מה שלמדו מהפסוק לחייב חמש על שריטה אחת שעושה לחמש מתים, זה דוקא בשרט ולא בקרחה. אבל הגר"א כאן הביא שבתוספתא איתא ששרט וקרחה שווים, ולדעת ת"ק בשניהם חייב חמש, אבל רבי יוסי ס"ל שאינו חייב אלא אחת בין בשרט ובין בקרחה.

[סעיף יא] הקורח בראשו של חבירו, והמשרט בבשר חבירו וחבירו מסייע, אם שניהם מזידים שניהם לוקים. אחד שוגג ואחד מזיד, המזיד לוקה.

## חברו שעשה לו קרחה

וכבר ביארנו לעיל (שיעור יא) כשאינו מסייע, שנחלקו הפוסקים אם יש איסור מהתורה רק שאינו לוקה משום שלא עשה מעשה, או שאין איסור מהתורה אלא כשמסייע.

# סי' קפא

**איסור הקפת הראש**

## בטעם איסור הקפת הראש ואם יש נפק"מ לדינא

ברמב"ם (הל' ע"ז פי"ב ה"א) כתב שאיסור הקפת הראש הוא משום חוקות הגויים. וכתב ע"ז הטור, דזה אינו מפורש, ואין אנו צריכים לבקש טעם למצות, כי מצות מלך הם עלינו אף לא נדע טעמן. והט"ז (סק"א) כתב לבאר דלדברי הרמב"ם שהוא איסור משום חוקות הגויים, א"כ יש להתיר משום שלום מלכות, וכמו שמצינו לעיל סי' קעח (סעי' ב) גבי לבישת מלבושי גויים, דשרי משום שלום מלכות. אבל האחרונים הסכימו שלא כדבריו, ועי' רע"א שציווה לעיין בפנים מאירות (ח"ב סי' עט) שכתב דח"ו שאין להתיר, דדוקא התם לעניין מלבושי גויים שלא פירטה התורה את האיסור, א"כ נמסר הדבר לחכמים, אבל באיסור המפורש בתורה אין להתיר. וגם הט"ז עצמו אף שביאר כן בדעת הרמב"ם נראה שלא ס"ל כהרמב"ם להלכה.

ויש שהביאו להוכיח דלא כהט"ז, מהרמב"ם בספר המצוות (ל"ת מג) שביאר שחוקות הגויים הוא דוקא שהיו מגלחים הצדעים, אבל התורה אסרה גם הקפת כל הראש, כי אף כשאין דמיון לגויים אסרה התורה, ועיי"ש. אכן אי"ז ראיה גמורה דהא יש לימוד מיוחד לרבות הקפת כל הראש (כדאיתא בנזיר נז:).