חבורה על דף ה ו
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה על דף ה ו

הנה התוספות הקשו על רש"י דביאר דספיחין אסורין הכוונה לאחר זמן הביאור והקשו ג' קושיות על רש"י ויל"ע מה יענה רש"י על קושיית התוספות. והנה כלפי שתי הקושיות הראשונות דהקשו התוספות מדוע בעינן פסוק ומה החידוש לדעת ר"ע הרי גם לדעת רבנן הדין כן דלאחר הביעור נאסר. תירץ הגרא"י, דמצינו מחלוקת האם נאסר באכילה לאחר זמן הביעור וכן סברו התוספות אמנם אפשר שרש"י סבר דלא נאסר באכילה לאחר זמן הביעור. וזה גופא הפסוק מלמדינו וזהו גופא נתחדש רק לדעת ר"ע שבתבואה לאחר זמן הביעור היא נאסרה אמנם הקושיא השלישית של תוספות שבמציאות אין זמן הביעור אלא בחשוון של שנה שלישית קושיא זו תשאר קשה. אמנם גם כלפי הקושיא הראשונה והשנייה עיין להלן בתוספות פד. שהביא בשם רש"י דלאחר זמן הביאור נאסר באכילה לא רק לדעת ר"ע אלא גם לדעת חכמים ולכאורה תירוץ זה נופל.

והנה נראה ליישב את דעת רש"י באופן זה, באמת בגידול של תבואה מצינו שני זמנים דבתחילה גדל תבן וקש ולאחמ"כ מתחילה גדילת התבואה. ורש"י סבר דדנים כלה לחייה מהשדה בתבואה זה מתייחס כלפי הגידול של התבן וקש שהם היסוד של התבואה וכיוון דכבר חל על זה שם ספיחים כלפי גידול זה ממילא התבואה שגדלה אח"כ כבר חל עליה שם ספיחין בגידולן.

וזהו גופא נלמד לדעת ר"ע מהפסוק אין לא נזרע ולא נאסוף את תבואתינו. שזמן הביעור בתבואה תלוי בגידול התבן והקש ולא בשאר הפירות. מה שאין כן לדעת חכמים זה תלוי בכלה התבואה עצמה שזה נעשה רק בחשוון של שנה שמינית.

הנה מבואר בגמרא אלא מפטם הקטורת יוכיח דנאסר להדיוט ומותר לגבוה ולכאורה הכוונה על הדין של במתכונתה לא תעשו שנאסר לעשות קטורת על מנת להריח בה אע"פ שלא הריח כמבואר ברמב"ם פ"ב מכלי המקדש הלכה ט.

והקשתה הגמרא מפטם גברא הוא בפשוטו הכוונה דלא נאמר הק"ו רק על דברים שנאסרו בחפצא. דנלמד מהק"ו דהוי פסול בקרבן. והקשתה הגמרא על הפיטום עצמו. וצ"ב מה הכוונה האם האיסור להקטיר קטורת להדיוט ולכאורה הכוונה לדין מעילה שנאסר להדיוט להריח מהקטורת עצמה שהיא בוערת. כמבואר שם ברמב"ם בה"י ויש לעיין דמדוע דיאסר לגבוה הרי האיסור הוא איסור מעילה והוא גופא איסור משום שהוא של גבוה ואיך הקשתה הגמרא שיאסר לגבוה משום שנאסר להדיוט.

ונראה דיש לחקור מהו הק"ו מבעל מום האם יסוד הק"ו הוא דכמו דמצינו דמום אוסר לגבוה אף טריפה הוא פסול לגבוה והחומר של הטריפות הוא במה שהוא נאסר להדיוט וכן הוא הפשטות.

אמנם לפי"ז יקשה מאי סד"א דיאסר לגבוה ושמא שייך לומר דהק"ו הוא שהאיסור עצמו שהוא נאסר להדיוט זה עצמו יהיה האוסר לגבוה דלא ניתן להקריב לגבוה דבר שנאסר לשימוש של הדיוט. ואם כן הקשתה הגמרא לא אכפת לן מדוע נאסר הפיטום להדיוט אבל למעשה הוא נאסר אם כן יאסר לגבוה ומכאן יהיה הוכחה דאין הכרח שדבר שנאסר להדיוט לא יוכל ליקרב לגבוה ועל זה השיבה הגמרא מצוותו בכח ואם התורה רוצה שיקרב לגבוה שתתיר את זה לשימוש הדיוט. [ ובאמת יש להעיר לפי"ז מכל אכילת מזבח ולאוו דווקא מקטורת. ונראה דבכל אכילת מזבח הרי בעינן שיאכל אצל מזבח ולא קשה אבל כאן הרי הריח מתפזר בין כה וכה ואין זה מגרע באכילת מזבח ובכל אופן נאסר לישראל ודווקא בהכי הקשתה הגמרא ויש לעיין בזה.

בדברי השיטה מבואר דמצווה לאו צורך הדיוט אז מוכח דהוא צורך גבוה ודבר שנאסר להדיוט הותר לצורך מצווה מזה גם היה ניתן לשאול שמצינו דבר שנאסר להדיוט הותר אצל גבוה.

כלפי יוצא דופן שהקשינו מדוע בעינן שני פסוקים.

כלפי קושיית הגרי"ז כלפי יוצא דופן הנה מסברא היה מקום לומר בדיוק להפך דכלפי קורבנות שדנים על שם יוצא דופן מסתכלים על כל הלידה וכיוון דרובה דרך דופן אית בה שם ילוד ולא שם יוצא דופן. אמנם הגרי"ז הבין שרק כלפי בכור דנים את הכל אבל כלפי לידה דנים את יציאת רובו ויש לעיין בזה.

הנה חקרנו בגדר ממשקה ישראל. מה גדרו. האם הוי סיבה או סימן או ילפותא דסיבה גדרה משום שנאסר לישראל נאסר לגבוה סימן פירושו דאותו איסור שנאמר לישראל לאכילה נאמר לגבוה להקרבה. [או שאותו סיבת איסור שאסרה להדיוט היא סיבה להיות מנועה מהקרבה.] וג ילפותא דמשקה ישראל זה דרשא למעט שלא קרב ולא נתפרש משום איזה טעם לא תקרב וכל מקום הוא כפי ענינו.

והנה יש לעיין בסברת הגמרא כאן דהנה אם ממשקה ישראל יסודו סיבה אז שייך להבין דנאמר דרק דבר שמופקע לגמרי מישראל בזה אסרינן לגבוה אבל דבר שהיתה לו שעת הכושר לא יאסר. וכן אם הוי ילפותא אז שייך לומר שהילפותא היא רק דבר שמופקע לגמרי מישראל אבל אם יסודו הוא סימן דנאמר איסור חדש לגבוה כמו שנאמר בישראל אז מאי שנא. [והנה אם הוי הוכחה על סיבת האיסור דדבר שהוא אסור להדיוט סיבת האיסור היא פסול הקרבה לגבוה אז גם מובן דאפשר רק אם האיסור הוא איסור בלי הכשר] אמנם בדעת הרמב"ם ותוספות רצינו ללמוד דהכוונה דזה אותו איסור איסור חדש לגבוה ואיך תתפרש סוגייתנו.

וכן יש לעיין מהו החילוק אם הקדישה ולבסוף נטרפה דבשלמא אם נאמר דנאסר להביא לגבוה דבר שנאסר לישראל אז שייך להבין דזהו לפני ההקדשה אבל אחרי שכבר הוי קודש לא מפקיע את הקודש וכן אם הוי ילפותא אז הילפותא היא דלא ניתן להקדיש לגבוה דבר שנאסר להדיוט אבל על אופן דכבר הוקדש על זה לא נאמר הילפותא. אלא דאם הוי סימן מה אכפת לן דכבר הוקדש. ועל זה הגרא"י תירץ דהיה סד"א דהאיסור לגבוה הוא רק מניעה מהקדשה ולא מעצם ההקרבה וזהו דוחק.

והנה השאג"א דן דבאיסור עשה לא יאמר דין ממשקה ישראל כך הוא רצה ליישב את קושיית התוספות לעיל ה: והביא מקור לזה מסוגייתנו והנה נראה דפירש שבהייתה לו שעת הכושר האיסור הוא פחות חמור ולפי"ז אתי שפיר. אמנם סברתו קשה דמה אכפת לן דהיתה לו שעת הכושר ובפרט מה אכפת לן דכבר הוקדש אטו האיסור קייל.

ובאמת נראה דהתוספות כתבו דע"י תלתא קראי מסקינן דאין לחלק . והנה דבר זה צריך ביאור דהנה בטריפה נאסר גם באופן שאינו ממשקה ישראל אבל מי אמר דבאופנים אחרים גם נאסר באופן זה וזה דין מיוחד שהתורה אמרה שטריפה נתמעטה. ואין זה פסול של ממשקה ישראל אלא פסול טריפה ואיך מסקינן דאין לחלק. ומבואר מדברי התוספות דגם למסקנא הוי פסול של ממשקה ישראל. אלא דנתחדש מהו גדרה של ממשקה ישראל .

וצריך לומר דגם לדעת הרמב"ם ההו"א היה דהוי סיבה כהפשטות אלא דלאחר דחזינן דגם באופן שהקדישה ולבסוף נטרפה גם נפסל אנו מבארים דגדר ממשקה ישראל אינו סיבה דאם הוי סיבה באמת זה לא קיים לאחר שכבר חל ההקדש. אלא דהוי סימן דאותו איסור שנאמר להדיוט נאמר לגבוה. ואם כן בכל אופן אין לחלק ולא רק בטריפה אמנם התוספות בחולין קמ כתבו דנשאר חילוק זה למסקנא אז לכאורה הם למדו דזה מיעוט של טריפה דטריפה נתמעטה. ולא הוי פסול של ממשקה ישראל ועיין שם בתוספות רא"ש.

למעוטי צפרי עיר הנדחת - תימה הא נמי נפקא מדתנא דבי רבי ישמעאל דכיון שאסורים בהנאה לא קרינן ביה ממשקה ישראל ואפשר דלא ממעטינן ממשקה ישראל אלא דומיא דערלה וכלאי הכרם שלא היה להם שעת הכושר כדאמר פ"ק דמנחות (דף ו.) והילכך אפילו לכפרה מותרות דאי משום הנאה מצות לאו ליהנות ניתנו

והנה יש לעיין על תוס' אצלינו קושית תוס' בחולין .

ובעיקר יש לעיין על תוס' בחולין מכל דוכתא שאמרינן משקה ישראל גם בדבר שהיה לו שעת הכושר כגון נעבד בתמורה וכן מוקצה בשבת שמבואר שנאסר משום משקה ישראל ותוס' אומר דכן הוא בכל דוכתא.והנה ליישב את תוס בחולין אפשר באופן זה

דהנה בתוס' ראש וז"ל למעוטי ציפורי עיר הנידחת תימה מדתנא דבי רבי ישמאעל נפקא וכן חליפי ע"ז ושמא בפנים אם עלו לא ירדו כיוון דלית בהו אלא איסור הנאה ומצוות לאו ליהנות ניתנו הלכך בחוץ לכתחילה ליכשר דכולי האי לא מקשינן מכשיר למכפר.עכ"ל

והנה צריך ביאור בדבריו דהנה קושיתו היא כתוס' דמדוע בעינן פסוק למעט הרי כיוון דכתיב ממשקה ישראל א"כ נקיש מכשיר למכפר.

וצ"ב מה כוונתו בתי'דלכאורה נראה מדבריו דיש חילוק בין איסור הנאה לאכילה ואפשר באופן זה .

דביארנו דיש ב' דינים בממשקה ישראל אחד סימן ואחד סיבה והנה אם הביאור דמה שנאסר לישראל נאסר לגבוה זהו סיבה דלא יותא לישראל דבר האסור לגבוה א"כ גם דבר האסור בהנאה לישראל יאסר לגבוה דמ"מ הוא דבר האסור אמנם כלפי הדין דהוא סימן דמאותו טעם דנאסר להדיוט נאסר לגבוה א"כ זהו באיסור אכילה דזהו דבר המקולקל לגבוה אמנם באיסור הנאה שייך לאמר דמצוות לאו ליהנות ניתנו . וכלפי גבוה אי"ז קלקול להשתמש באיסורי הנאה והדבר לא נהפך למקולקל לגבוה.(וחזינן דבר חידוש אע"פ שבוודאי לגבוה ליכא איסור הנאה וכללים דמצוות לאו ליהנות ניתנו מ"מ הכוונה למקריבים לצורך גבוה.)

וזה כוונתו כיוון דבפנים הכוונה בשעיר הנעשה בפנים הדין אם עלו לא ירדו הביאור דעל דין דממשקה ישראל של סיבה אי"ז קלקול ומניעה עצמית של גבוה ולכן בזה הדין דאם עלו לא ירדו משא"כ בדין הקרבה של סימן דזה גילוי דהווי קלקול עצמי של גבוה בזה סבר התורא"ש דהדין הוא דירדו והווי כמו טרפה שאין פסולו בקודש.

ואפשר דהביאור כדאמרנו דהמניעה מצד מה שלא קרב לישראל הווי רק פסול הקרבה וחשיב פסולו בקודש משא"כ המניעה מצד הסימן שנתגלה שיש קלקול עצמי להקרבה הווי פסולו בעצם דזהו פסול קרבן.

והווי כעין טרפה ובע"מ.

וא"כ מובן המשך דבריו של התורא"ש שטען דלא שייך ללמוד ציפורי מצורע משעיר שהנה אינם קרבן וכל הפסול הוא מחמת ההקש וסבר דניתן להקיש רק פסולי קרבן דזה ילפינן דהם נפסלו אבל פסולי הקרבה לא שייך להקיש כיוון דאינם קרבים ואין מה לפסול בם להקרבה ורק שייך להקיש לפסול בעצם.

והנה מכאן הווי ראיה דזה סימן ולא הביאור דחל בהו פסול הגוף מחמת מה שנאסר לישראל

דהרי כאן מבואר דגם במה שנאסר לישראל לא עושה פסול הגוף דמצוות לאו ליהנות ניתנו והנה זהו טעם על סימן אבל אם נתקלקל לגבוה מחמת איסורו להדיוט לא שייך טעם זה כיוון דמ"מ לא הווי ממשקה ישראל.

והנה מ"מ בתוס' מבואר לא ממש כן דתוס' מביא חילוק בין היתה לו שעת הכושר מה שלא חילק כן התורא"ש .

אמנם מדברי התורא"ש שייך להבין את התוס' דאם נאמר דיש ב' דינים שייך להבין דכוונת תוס' דבמה נאמר ההגבלה דהיתה לו שעת הכושר זהו בסימן אבל בסיבה כיוון שלמעשה נאסר לישראל נאסר גם לגבוה דלמעשה אסור .

ולא ניחא ליה לתוס' לאמר את הסברא דמצוות לאו ליהנות ניתנו לגבוה כיוון דלגבוה לא שייך בכלל מציאות של נהנה ורק זהו גילוי על קלקול הדבר ומ"ש איסור אכילה מאיסור הנאה .

וממילא ביאר תוס' דיש חילוק גם למסקנא בהיתה לו שעת הכושר. אמנם כלפי הדין של האיסור מחמת סיבה גם תוס' מסכים דצריך לאמר חילוק בין מכשיר למכפר וכדביארנו בתורא"ש דע"ז לא שייך ללמוד ולפי"ז מובן דכל מקום שהוזכר בש"ס ממשקה ישראל הכוונה לדין של סיבה אמנם לסימן זהו שייך דווקא בהיתה לו שעת הכושר.

ולפי"ז לא קשה מפסחים דעל מוקצה הוכיחה שם הגמ' דלא הווי איסור דאוריתא מהא דלא נאסר משום משקה ישראל ויל"ע אטו גרע מסברא דלא היתה שעת הכושר דהיא סברא דאוריתא דצ"ל דשם איירי כלפי הדין של הסיבה וזה סברא הגמ' שליכא תנאי ומזה מוכח דמוקצה הווי רק איסור דרבנן.

והנה תוס' אצלינו סבר כהתורא"ש ולפי זה לא תיקשי ליה כלל מסוגיא דחולין.

והנה היה מקום בחשבון לפי"ז לאמר דלא נחלקו כלל התוס' ורק דהתוס' במנחות דיבר על הסיבה ותוס' בחולין דיבר על הסימן אמנם אין משמעות תוס' אצלינו כן דהרי הגמ' מתחילתה דיברה על הסימן וע"ז אמר תוס' דהחילוק לא קיים למסקנא.

והנה שייך לאמר דהמקור לדין זה דב' דינים בממשקה ישראל הוא כך דיש לחקור באיסור דרבנן האם נאמר ממשקה ישראל באיסור דרבנן.

והנה בירושלמי סוכה הוזכר לאסור לגבי ניסוך המים מים מגולים משום ממשקה ישראל ובבבלי רק הוזכר הקריבהו נא לפחתך .

והנה איסור מים מגולים הוא רק איסור דרבנן והנה בפשוטו היינו אומרים דמים מגולין איינו איסור כלל אלא סכנה וחזינן דהווי איסור דרבנן .

והנה עדיין יש מקום לדון האם באיסור דרבנן הווי ממשקה ישראל מדרבנן או מדאוריתא.

ואפשר דזהו מוכח מתוך עצם הילפותא דהרי הגמ' חילקה בין הייתה לו שעת הכושר ללא היתה לו שעת הכושר משום שילפינן דומיא דערלה וכלאיים שהפסוק ממשקה ישראל נאמר מן המאתיים שהכוונה בזה לערלה וכלאיים שעולה באחד ממאתיים .

והנה דין דהיתה לו שעת הכושר הווי דין דאוריתא .דהגמ' דנה בזה בתור צריכותא בפסוקים ולא הווי אסמכתא בעלמא וכן מבואר בתוס' בחולין דלא הווי רק אסמכתא.

והנה הדין של אחד ממאתיים הווי רק דין מדרבנן דבדאוריתא עולה ברוב ומה כתוב בפסוק ממשקה ישראל ממאתיים זאת אומרת שמבואר שדבר שעולה באחד ממאתיים שזה ערלה וכלאיים שייך להביאם כקרבן היכן שנתבטל איסורם והנה זהו גופא מוזכר בפסוק דממשקה ישראל וחזינן דדין דמשקה ישראל על דדבר שנאסר מדרבנן נאסר בעיקר הדין דממשקה ישראל .

דאין לאמר דהכוונה דנאסר רק מדרבנן שזהו איסור מדיחזקאל ואינו עיקר האיסור דממשקה ישראל דא"כ תאמר שכל ממשקה ישראל הווי רק איסור דרבנן ובע"כ דזהו גם דין דאוריתא. ולא מיבעי אם כבר בזמן יחזקאל גזרו שאינו עולה אלא באחד ומאתיים אלא אפי' אם זה תקנה יותר מאוחרת אבל הרי מ"מ יחזקאל התייחס לאותו תקנה דהרי אמרינן שמה שדיבר בממאתיים על ערלה הווי דין דאוריתא כלפי שעת הכושר ומדוע קרא לערלה אחד ממאתיים אלא להשמיענו שכשיעלה באחד ממאתייים לא יחשב ממשקה ישראל רק כשיעלה באחד ומאתיים.

ולפי"ז יוצא דדין אחד נאמר בממשקה ישראל דגם דבר דנאסר מדרבנן לא הווי ממשקה ישראל והנה זה לא שייך לאמר דהווי על איסור שהוא סימן כיוון דכל האיסור הווי רק מדרבנן ורק על סיבה שייך לאמר דכיוון שנאסר בפועל לישראל נאסר גם מדרבנן אמנם לפי התורא"ש דנשאר דינא דהיתה לו שעת הכושר אליבא דאמת וכבר אמרנו דדין זה יתכן רק אם הווי סימן א"כ מזה ידעינן דין נוסף של סימן ג"כ מזה דאשמיעינו דווקא דומיא דערלה וכלאיים ורק דאגב זה שמעינן דיש איסור גם על סיבה . וקל להבין אמנם לתוס' יש לדון מהו המקור ועיין בחידושין בשטיקעל על האיר המזרח דהעלינו כמה צדדים בזה.