שיעורי תערובת י
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – י

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' צט, ה

**אין מבטלים איסור לכתחילה**

**הנה** קדירה שאינה ב"י אף שנותנת טעם לפגם אסור לבשל בה, ומבואר בגמ' (ע"ז עו.) שהוא משום גזירה אטו קדירה בת יומא, וצ"ב מאי צריך לזה והא יש לאסור לבשל בה משום דאין מבטלים איסור לכתחילה [ואף טעם פגום צריך ביטול, לדעת הרשב"א, ומחמת זה אסר נטל"פ בפסח משום שאין ביטול בפסח, אמנם להרא"ה אי"צ ביטול]. וכבר הובא לעיל (שיעור ט) מחלוקת הרשב"א והרא"ה אם בלוע שבקדירה הוי טעם פגום, או שהוא טעם מושבח אלא שהוא פוגם את התבשיל. ודעת הרשב"א שבזמן שהוא בלוע בכלי אין טעמו פגום. והקשה הרא"ה דא"כ איך מותר מהתורה לבשל בקדירה שאינה בת יומא, והא אין מבטלים איסור לכתחילה. וכתב הרשב"א ליישב דאף אם אין מבטלים איסור לכתחילה הוא איסור תורה, מ"מ כיון שבשעה שיצא מהקדירה לעולם לא יאסור מחמת שהוא נותן במאכלים טעם פגום, על כן לא נחשב כלל חפצא דאיסורא [כן ביאר דבריו היד יהודה (ס"ק יב)]. אמנם צ"ע דמצינו שיאסור גם הטעם הפגום שבקדירה וכגון שבישל דבר חריף שהוא משביח את הטעם וא"כ הרי יכול לבא לאיסור בחריף [אמנם יש הסוברים שחריף אינו משביח את הטעם אלא גורם שלא ירגישו את הטעם הפגום, וא"כ יש ליישב. אבל יש שחולקים ע"ז וסוברים שחריף משביח את הטעם, וגם לפי"ז י"ל, שעתה בכח הטעם הזה הוא רק לתת טעם פגום, אלא שע"י חריף הוא משתנה ומשתבח, וא"כ עכשיו לא חשיב שעתיד לאסור].

**עוד** כתב הרשב"א ליישב שהתורה לא אסרה את הקדירה משום הפסד כלים, אמנם גם זה צריך ביאור, דכי בשביל הפסד כלים הותר האיסור. וצ"ל דסובר הרשב"א שכיון שלא בא להתיר את האיסור, אלא כל רצונו הוא להשתמש בקדירה בהיתר, על כן שרי, וזהו כוונתו שיפסיד את הכלים דהיינו שרצונו להציל את ההיתר וזה לא נחשב מבטל איסור. והנה בט"ז ר"ל שאם נתערב חיטים מבוקעים בחיטים שאינם מבוקעים מותר להוסיף קודם הפסח כדי לבטלם משום שהוא בא להציל את ההיתר ולא לבטל את האיסור [כן ביאר היד יהודה בדבריו] ונראה שזהו גם כוונת הרשב"א בדבריו.

**ובתחילה** היה נראה לבאר בדברי הרשב"א עפ"י מש"כ היד יהודה (סי' סט ס"ק סג אות יא) שהטעם שאין מבטלים איסור לכתחילה משום שחוששים שלא יעשה בשיעור הראוי, ולפי"ד היה מקום לומר שכל שלא שייך שיבא לכלל איסור אין איסור לבטל לכתחילה, דהא אין לחשוש שיטעה בשיעור. אמנם אין זה נכון, דהרשב"א מיירי לדעות שהאיסור לבטל לכתחילה הוא מהתורה ולא שייך סברת היד יהודה.

**אין כוונתו לבטל**

**הט"ז** (סק"ז) הביא הא דמבואר בסי' פד (סי"ג) שמותר לבשל את הדבש כדי להוציא ממנו רגלי הדבורים, והרי רגלי הדבורים יתנו טעם בדבש ע"י הבישול, ואף שהטעם מתבטל הא אין מבטלים איסור לכתחילה. ותירץ שאין כוונתו לבטל. ודנו באחרונים הובא בדרכי תשובה (ס"ק לו) שבזמנם היו משתמשים בעלי נענע שהיה מצוי בהם תולעים והיו נותנים את העלים בתוך בד שלא יעברו התולעים לתוך הכוס. ויש לדון אי שרי דטעם התולעים נכנס למשקה ואף שהוא בטל הא אין מבטלים איסור לכתחילה, ולדברי הט"ז לכאו' יש להתיר כיון שאין כוונתו לבטל ודמי לדבש. אמנם היד יהודה (ס"ק יג) כתב שאין להתיר מחמת שאין כוונתו לבטל, אלא שבדבש היקלו כיון דכל כוונתו הוא להפריד את רגלי הדבורים מהדבש וכוונתו הפוכה מלבטל האיסור, אבל בעלי הנענע שהוא בא ומכניס לתוך המשקה לא שייך להתיר מחמת שאין כוונתו לבטל. וראיה לזה מהא שהרשב"א והרא"ה דנו לגבי בישול בכלי שאב"י שאין מבטלים איסור לכתחילה [וכ"כ התוס' פסחים ל. ד"ה לישהינהו] ואף שאין כוונתו לבטל.

**אין כוונתו לבטל ואי אפשר בענין אחר**

**וכתב** הט"ז עוד, דאף שמצינו היתר כשאין כוונתו לבטל היינו דוקא באי אפשר בענין אחר, כמבואר בסי' קלז ס"ב שאם יש טיפת יי"'נ בפי החבית אסור לשפוך את היין דרך שם, כיון שאפשר בעניין אחר, ואף בטרחא גדולה עדיין חשיב אפשר בעניין אחר ואסור לבטל דהא ביי"נ מה שיכול להוציא היין בא ביטול הוא ע"י ששובר את החבית מהצד השני. ובתשו' מהר"ם מרוטנבורג (ח"ד סי' קצ) רוצה להתיר לבשל כלי חרס שאב"י כיון שאין כוונתו לבטל וגם אי אפשר בעניין אחר דהא אי אפשר להגעילם וכמבואר בט"ז. [אמנם כל הראשונים לא ס"ל שהתירו כלי חרס וטעמם דהא איכא גזירה אינו ב"י אטו ב"י].

**אמנם** דעת היד יהודה כבר נתבאר שאין להתיר באין כוונתו לבטל אף באי אפשר בעניין אחר, אלא דוקא כשאינו רוצה להשתמש בדבר המתבטל כבדבש. וכעין זה מצינו גבי כלי יין דשרי להכשירם ע"י שממלאם מים ומערן ג' פעמים, וכתב המרדכי (ע"ז סי' תתכב) שאסור להשתמש במים אלו, שאם ישתמש בהם הרי יש כאן איסור משום מבטלים איסור לכתחילה, ומבואר דאם רוצה להשתמש בביטול האיסור הוי בכלל האיסור לבטל לכתחילה.

**אין כוונתו לבטל וטעמו פגום**

**מיהו** כתב היד יהודה (סוף ס"ק יג) שבנו"ט לפגם יש להתיר כשאין כוונתו לבטל אף כשאינו דבר שלא משתמש בביטולו, דאל"כ אמאי באינו ב"י אסור רק משום גזירה ולא משום אין מבטלים איסור לכתחילה כיון שהוא משתמש בתבשיל [ואף שיש ליישב זה כמו שכתב הרשב"א שהובא לעיל, שהטעם שיוצא לעולם מותר, י"ל דזה דוקא הרשב"א לשיטתו דמתיר בשפע (כמבואר לקמן ס"ז), ומבואר שכל שאינו עתיד לאסור אין איסור לבטל לכתחילה, אבל לדידן שמחמירים בשפע, ע"כ צ"ל שבנטל"פ ואינו מתכוין אין איסור לבטל לכתחילה]. והסברא להתיר יותר בשטעמו פגום, הוא משום שכיון שהאיסור פוגם את הטעם יש כאן סברא יותר שאינו רוצה בביטולו [ובתוס' בפסחים ל. ד"ה לישהינהו לכאו' מבואר שאף בנטל"פ אסור אי לאו שהוא ג"כ איסור משהו, אמנם מבואר בפמ"ג (ש"ד סי' צג סק"ג) שאין הלכה כהתוס'], ולפי"ז ברגלי הדבורים אי"צ לסברא שהוא מוציא את האיסור, אלא כיון שהוא נטל"פ ואין כוונתו לבטל שרי. ומחמת סברא זו יש להתיר גם בנענע שיש בו תולעים.

**דין האוכל כשמבשל במזיד בקדירת איסור שאינה בת יומא**

**עבר וביטלו או שריבה עליו אם בשוגג מותר ואם במזיד אסור למבטל עצמו אם הוא שלו וכן למי שנתבטל בשבילו.** וכתב הפרי מגדים (ש"ד סוף סק"ז) שאף אם בישל בכלי שאינו ב"י במזיד נאסר, משום שאין מבטלים איסור לכתחילה. ורע"א הקשה עליו שהרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ד לט.) כתב כן להדיא, שנאסר אפילו בדיעבד אפילו באומר לגוי לבשל בשבילו. אמנם מה שכתב הפמ"ג לאסור משום אין מבטלין איסור לכתחילה, צ"ב אמאי, הא אין כוונתו לבטל וגם א"א בעניין אחר. ונראה לבאר שאין כוונתו שהאיסור משום דאין מבטלין לכתחילה, אלא מדמצינו שגזרו חכמים לאסור שכביטל במזיד מבואר שכל שעובר על דרבנן גזרו במזיד.

**והנה** דין זה נפק"מ גדולה אם אומר למי שאינו שומר תו"מ לבשל לו בכליו האסורים שאינם בני יומן, דנאסר האוכל אפילו בדיעבד, ואף כשאינו אומר לו לעשות כל שעושה בשבילו אסור לו לאכלו.

**עוד** כתב הפמ"ג לדון בספק איסור אם ג"כ אין מבטלין לכתחילה, ובש"ך בכמה מקומות (עי' סי' קיד סקכ"א) מבואר שאין איסור לבטל לכתחילה דבר האסור רק מספק, וכ"כ בסי' פד (סקל"ח) שדברים המתולעים אחר שביררם שרי לערבם, דאין זה רק חשש שיש כאן תולעים ואין לאסור לבטל לכתחילה [והוא נפק"מ בכמה מאכלות מצויות שאין זה ודאי שיש בהם תולעים, ושרי לטוחנם ואין בזה משום אין מבטלים איסור לכתחילה, וכגון בחומוס המצוי בימינו שאין זה ודאי שיש בהם תולעים. אמנם י"ל שכל מה שהתיר הש"ך באלו המקומות היינו משום דשם נוטה יותר שאין שם תולעים, וא"כ בדבר המוחזק בתולעים רק שאין זה ודאי שיש תולעים, אין להתיר].

**וע"ע** ברע"א (שו"ת סי' עז) מה שדן אם צריך ב' טעמים גם אין כוונתו לבטל וגם ספק איסור או דסגי באחד מהם.

**מבטל איסור כשכוונתו לדבר אחר**

**וכן** מצינו גבי חיטים המצומחים, שמבואר בטור (או"ח סי' תנג) דשרי לטוחנם בערב פסח עם חיטים שאינם מצומחות, ואין בזה משום מבטלים איסור לכתחילה. אלא דשם הביאור הוא גם מטעם אחר, דמבואר בירושלמי (תרומות פ"ה ה"ג) דאם היו חיטים של חולין ושל תרומה וטוחנן, ואחר הטחינה נתרבו החיטים של החולין [כיון שהיו מלאים יותר] ונעשה התרומה אחד ממאה, דשרי לטוחנם. ואף דאין מבטלים איסור לכתחילה, ביארו בירושלמי דשרי כיון שאף אם נאסור אותם הרי לכהן שרי לאכלם, והכהן טוחנם, ומעתה אחר שטוחנם חוזר להיתר אף לישראל כיון שיש כאן מאה, על כן שרי לטוחנם לכתחילה. ומבואר שכל שטוחנם לא בשביל הביטול אלא לשימושו, שוב אין כאן איסור משום מבטל איסור לכתחילה. וא"כ ה"נ גבי החיטים המצומחים שאם אוסרים אותם הרי יטחנם לאכלם קודם הפסח, ומיד כשטוחנם שוב שרי לאכלם [ולא דמי למבטל חלב במים שמבואר ברמ"א (סוף ס"ו) דאסור, דהיינו משום שחכמים אסרו לבטל את האיסור, אבל בזה הרי הוא עושה כדרכו].

**והרשב"א** בתשו' (ח"א סי' תפה) מחמיר, וכן הר"ן (שו"ת סי' נז וסי' נט) לא רצה לסמוך על על היתר זה לטוחנם, וכ"פ המג"א (סי' תמז סקמ"ה) להחמיר, ופסק המשנ"ב (שם ס"ק קב) להחמיר לגבי איסור אכילה, וגבי איסור שהייה כתב להקל. ושם סק"כ התיר אפי' לאכלו, אלא דשם מיירי שכבר נתערב ובא רק להציל את ההיתר, ועל כן הוא קיל טפי כמו שנתבאר לעיל דהא בא להציל את ההיתר, ועדיף יותר מדבר שעדיין אינו מעורב. ולמעשה אין מקילים כשאין כוונתו לבטל אלא רק אם הוא גם ספק, ועל כן במקום שיש רק 'חשש' תולעים מתירים לטחון, אבל כשיודע ודאי שיש תולעים אסור לטחון. וגבי פסח מתירים רק להשהות כמבואר במשנ"ב, ובהתערב קודם שרי בשעת הדחק אף באכילה.

**לבטל דברים האסורים משום סכנה ומשום מראית העין**

**דבר** האסור משום סכנה יש לדון אם מותר לבטלו, ובש"ך (סי' קטז נקוה"כ סק"א) כתב שדבר האסור משום סכנה בטל בששים, וכתב בפ"ת (שם סק"ג) שלכאו' היה מותר לבטל לכתחילה כיון שאינו דבר איסור, ואם כשאין ששים אין סכנה אמאי לא יעשה כן לכתחילה. אמנם היד יהודה (סי' סט ס"ק סג אות יא) ס"ל שחכמים אסרו לבטל איסור כיון שחששו שיטעה בשיעורים ולא יתן מספיק היתר כדי לבטל, וא"כ אף בסכנה יש לאסור, ואסור לבטל לכתחילה. אמנם כשהוא נו"ט לפגם נתבאר לעיל דמודה היד יהודה שמותר לבטל, ונראה לבאר שבזה אין חשש שלא יתן מספיק היתר כדי לבטל, כיון שאף בקצת הוא מתבטל

**וה"ה** גבי דברים האסורים משום מראית בעין יל"ד בזה, שהרי אינו דבר אסור, וא"כ אמאי לא יהיה מותר לבטל לכתחילה. ובש"ך לעניין מראית העין בביצים (סי' סו סקי"א) כתב שאסור לבטל לכתחילה, והיד יהודה (ס"ק טו) הביא מהירושלמי (כלאים פ"ב ה"א) שלא גזרו בדברים האסורים משום מראית העין שלא לבטלם לכתחילה [ולכאו' לדברי היד יהודה שהחשש שיטעה בשיעור לכאו' היה לגזור בזה ואולי הוא איסור קל יותר ועדיין צ"ת].

**● השיעור נמסר בימי שישי בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**