יורה דעה סט - המשך ציונים ומראי מקומות לסעיפים יוד והלאה
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / איסור והיתר - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים ומראי מקומות להמשך סימן ס"ט – מליחה**

**סעיף י' – נאמנות הגוי על הדחה בתרייתא**

**מסל"ת**

עי' ב"ק קי"ד ב' בסוגיא על נאמנות מסל"ת, ומבואר שם שקטן ואשה נאמנים על קניינים דרבנן ועל תרומה דרבנן אך לא על דאורייתא, עיי"ש.

**מסל"ת בדאורייתא –**

עי' ב"י והפוסקים שנקטו בפשיטות שלא מועיל מסל"ת בדאורייתא. אמנם עי' **בט"ז** צ"ח סק"ב **ובחוו"ד** שם שאינו מוסכם, דיש ראשונים שס"ל שכל שמועילה נאמנות דעד אחד באיסורים, מועיל גם מסל"ת בגוי (אך לא קיי"ל כן).[ועי' בפמ"ג שהקשה משבויה והעלאת כהן לתרומה שגם בהם מועיל עד אחד וגם עליהם מבואר בגמ' שהמסל"ת מועיל רק משום דהוי מדרבנן. ועי' בחוו"ד שביאר בטוט"ד שגם בנאמנויות של עד אחד יש מקומות שהוא בגדר עדות, וצריך לומר דווקא בפני בי"ד, ובכה"ג לא מועיל מסל"ת בדאורייתא. משא"כ באיסורים וכדו' שנאמנות העד אחד אינה שייכת כלל לעדות, ובזה מסל"ת נאמן אף בדאורייתא.]

**הנושא אם הגוי הדיח או לא, נחשב נושא דרבנן –**

והפוסקים דנו את שאלת ההדחה כדרבנן. ועי' **ב"י** שכתב שהוא משום דהמליחה עשתה את הדם למליח כרותח. ועי' **דרכ"מ** (אות י"ט) שא"צ לזה, דבלא"ה הוי מבושל כעת. ועי' **גליון מהרש"א** שהביא בשם **הפמ"ג** לעיל (ש"ד י"ב) שכשנולד הספק קודם הבישול יש לומר שדנים כספק דאורייתא. (ואולי יש לומר בדעת הב"י שאף אם נולד הספק לאחר הבישול, כיון שהנידון הוא על קודם הבישול – האם היתה הדחה או לא, גם בכה"ג א"א להשתמש בהא דדם שבשלו דרבנן, וצריך להגיע לדם שמלחו דרבנן, ויש לעיין.)

**המחלוקת האם מועיל מסל"ת בהדחת הגוי**

**הב"י** הביא שתי דעות האם סומכים על דבריו של הגוי במסל"ת ללא מרתת ולמעשה, המחבר (בפשוטו) לא פסק את נאמנות המסל"ת והרמ"א פסק להקל. ולא התפרש בדברי הב"י מה הצד שלא להאמין לגוי. ועי' **בגר"א** סוף סי' קכ"ב שיש כאן מחלוקת כללית האם כשהתחדש (בסוגיא ב"ק קיד: הנ"ל) מסל"ת בדרבנן האם התחדש גם בגוי או רק באשה וקטן, עיי"ש ועי' בש"ך כאן ס"ק מ"ב שלכאורה גם דבריו מורים כן. אמנם עי' **בש"ך** סי' קל"ז שכ"ע מודו שמועיל מסל"ת בדרבנן כמבואר בסוגיא שם (ולא היה צד לש"ך לחלק בין גוי לאשה וקטן), והצד להגיד שלא מועיל כאן, הוא משום שהוי אתחזק איסורא, וכתב ה**גליון מהרש"א** שזו גם כוונת הש"ך אצלנו (אמנם עי' בש"ך לעיל סי' ס"ח ס"ק ל"ד לגבי מליגה, ששם מפורש לכאורה שאף ללא חזקה אין מסל"ת נאמן, ועי' שם בפמ"ג וביד אברהם בשם המ"י שהתקשו בזה).

**מקומות נוספים שדנו בהם הפוסקים לגבי מסל"ת**

א, סימן ס"ח סי"ב בש"ך סקל"ד שלא מאמינים לגוי במסל"ת שמלג בכלי שני ולא בכלי ראשון. ב, סימן קכ"ב סי"א אשר גוי נאמן להעיד לפי תומו שהכלים חדשים. (כאשר נראה כדבריו.) ג, סימן קל"ז ס"ו – דאין הגוי נאמן במסל"ת על הכשר הכלים. [ובכל מקום ממקומות אלו צריך להסביר אמאי נאמן או לא, ובכל מקרה יש חילוקים בסברא לכאן ולכאן כאשר האריכו בזה הפוסקים.]

**גוי מסל"ת בדרבנן, הלכה ולמעשה –**

א - נאמן: העולה מדברי הש"ך שמוסכם על כולי עלמא שבדרבנן, כל שאין חזקה דאיסורא מסל"ת נאמן, וזהו הביאור בנאמנות הגוי לומר על כלים שהם חדשים בשלהי סימן קכ"ב. אמנם כאשר יש חזקה דאיסורא אין מסל"ת נאמן, וזהו הביאור במה שלא פסקו בסי' קל"ז לגבי הכשר הכלים. ולגבי הדחה, זו נקודת המחלוקת בין המחבר לרמ"א. דהמחבר סבר שכיון שהתחזק האיסור, מסל"ת לא נאמן. והרמ"א סבר שכיון שכאן נוספת סברא של קפדי על נקיות, מסל"ת נאמן. (ועי' ברעק"א בסוף הסעיף אשר עולה מדבריו שהרמ"א נסמך על סברא נוספת, שהגוי עושה כמנהג הישראל. אמנם עי' בחוו"ד שפשיטא ליה שאין זה הפשט ברמ"א.)

וכדברים אלו – שמסל"ת נאמן בדרבנן, אא"כ יש חזקת איסור – עולה גם מדברי הט"ז, אלא שמבואר בדבריו שלגבי הדחה לא נחשב חזקת איסור, ולא ביאר אמאי. ובפשטות מכוונים דבריו למה שכתב בסימן קכ"ז (סק"ו), שע"א נאמן להעיד על ניקור הגיד והחלב. (ויש להעיר מהט"ז בריש סימן ק"ה לגבי ספק כבוש אשר לכאורה מבואר מדבריו להיפך, שבכה"ג נחשב חזקה, ויש לפלפל.)

וצריך לדעת היאך יסביר הט"ז אמאי על הכשר הכלים אין הגוי נאמן (סי' קל"ז), הלא גם שם לכאורה אין הכלי אסור מצ"ע (ויש לחלק). ועי' בפמ"ג (משב"ז כ"ד) שכתב שבאמת לפי הט"ז יחלוק הרמ"א גם שם (ולפי"ז לא דבר הט"ז בדעת המחבר).

ב – אינו נאמן: אמנם מדברי הגר"א הנ"ל עולה שהמחבר פסק שלעולם לא מועיל מסל"ת בגוי בדרבנן, גם שלא נגד אתחזק איסורא. ומה שמאמינים לגבי הכשר הכלים – שלהי קכ"ב – עי' היטב שם בדברי הגר"א שלכאורה בא להשיג על המחבר ולהקשות סתירה בין מה שפסק בסי' קכ"ב להאמין לגוי, ובין מה שפסק בסי' קל"ז שאין מאמינים לגוי.

**אשה ששכחה אם מלחה –**

עי' ט"ז סקכ"ד מה שלמד מהסעיף שלנו להתיר בכל ספק מליחה. ועי' במה שהקשה על דבריו הנקה"כ, ועי' פמ"ג וחוו"ד. ועי' בחוו"ד בסוף דבריו עוד סברא שביאר אמאי לא מוגדר שיש כאן חזקת איסור. [ולכאורה יש לבאר את הט"ז בדרך פשוטה, דבאמת בא להתיר מצד שני טעמים שונים. בתחילה מצד ספיקא דרבנן לקולא והוכיח מכאן שלא נחשב חזקת איסור. ולאחר מכן, בא להתיר מדין אחר שאינו קשור לסעיף דידן, מדין רוב נגד חזקה, עי' בדבריו ודוק היטב.]

**סעיף י"א – בשר שהתבשל ללא מליחה**

**[עי' שו"ת הרא"ש כלל ב' סי' י"ז, שו"ת הרשב"א סי' תס"ו, ש"ך סי' ע"ו סק"ב, פר"ח ס"ז סק"ב. ט"ז כאן סקכ"ז.]**

אחר שכבר למדנו בסעיפים הקודמים על בשר שהתבשל לאחר שנמלח ללא הדחה קמייתא (ס"ב), או ללא הדחה קמייתא כדבעי (שם בסעיף), או ללא הדחה בתרייתא (ס"ט), מגיעים כעת לדון על בשר שהתבשל ללא מליחה כלל.

**אחר בישול לא מועילה מליחה –**

בעצם הנחת היסוד של הסעיף כאן שאחר בישול הבשר לא מועילה מליחתו, עי' **ביד יהודה** (ארוך ס"ק ס"ו) שהאריך, והעולה מדבריו שמבוארים בראשונים שני טעמים בעניין: א', טעם הרשב"א, שדם ש**נבלע** על ידי חום האש לא יצא על ידי מליחה. ב', טעם הר"ש משנץ והרדב"ז, שמה שהדם **התבשל** גורם לו להתקרש ולא לצאת.

**בשר שהתבשל בשישים – סברת האוסרים**

סברת האוסרים בנויה מג' נקודות: א', האיסור חל על הדם מיד כשפורש בתוך הבשר. ב', הדם שמתעורר לפרוש מהבשר לא ממשיך לצאת כולו החוצה. ג', אין הדם שפירש ממקומו מתפשט בשווה בכל הקדירה אלא נשאר לתת טעם בבשר – או משום שנחשב שהגיע מהבשר עצמו, או משום שחיישינן שהוציא לרגע אחד את הבשר מתוך הקדירה, ואז הפסיק להתפשט (שני הטעמים בשם האו"ה בט"ז סקכ"ח)[[1]](#footnote-1).

**בשר שהתבשל בשישים – סברת המתירים**

א, גם מה שפירש בתוך הבשר, לא נחשב שיצא ונאסר (שו"ת הרא"ש הנ"ל)[[2]](#footnote-2). ב, הדם שהתחיל לפרוש יצא לגמרי, ונשאר בפנים רק הדם שלא התחיל לפרוש[[3]](#footnote-3) (ט"ז סקכ"ז). [ג, לכאורה היה מקום לומר שסוברים שכשם שצליה מוציאה את כל הדם, כך הוא גם בבישול[[4]](#footnote-4).]

**מדוע למתירים אין זו עצה לכתחילה**

מה שלא מצאנו עצה לכתחילה לבשל בשר בפי שישים, לכאורה הוא משום איסור ביטול איסור לכתחילה. והעירו הלומדים[[5]](#footnote-5) דלכאורה לפי סברת רעק"א (סימן ק"ג על הש"ך סקי"ב, סימן ק"ה על הרמ"א ס"א) שאין איסור ביטול איסור לכתחילה על דבר שעדיין לא חל איסורו, גם כאן צריך להיות מותר. והיא הערה נכבדה, ויש לפלפל.

**בשר שהתבשל בשישים ושוב התבשל בפחות משישים**

הסברא הפשוטה שאם חזר הבשר והתבשל בפחות משישים צריך להיות אסור, כיון שהדם שיוצא בבישול השני כבר אינו מתבטל, וכ"כ הפמ"ג (משב"ז כ"ט "עוד יש לחקור"). ולפי"ז יהיה אסור לכתחילה לבשלו שוב אף בשישים, משום ביטול איסור לכתחילה. אמנם עי' חוו"ד (ביאורים ט"ז) שהתיר בזה, עיי"ש מילתא בטעמא. (ולדבריו מותר גם לכתחילה לבשל.)

**סעיף י"ב – בשר ששהה שלושה ימים ללא הדחה**

מבואר בסעיף שאף שמליחה אינה מועילה, צליה מותרת. אמנם לכתחילה אינה מתירה בישול, והיינו שלכתחילה חיישינן שאין הצליה מועילה כמו תמיד להוציא את כל הדם, אך סו"ס הבשר מותר באכילה כיון שהדם לא פירש[[6]](#footnote-6). ומה שבדיעבד מותר הבישול אחר הצליה, היה אפשר לומר שהוא משום שבדיעבד סמכינן שהצליה הוציאה את כל הדם. אך עי' ש"ך (סקנ"א) שלא ביאר כן. ועי' רעק"א על הרמ"א בסעיף י"א מש"כ על פי דברי ש"ך אלו.

1. ועי' פמ"ג שהקשה על הטעם השני דבאיסור דרבנן לא חיישינן לכך. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' בש"ך סימן ע"ו הנ"ל שהיינו דווקא בפירש לאחר מיתה, אבל בפירש מחיים נאסר אף בתוך הגוף (ויש לעיין בסברא). [↑](#footnote-ref-2)
3. עי' חוו"ד (ביאורים ט"ז) שהקשה דסו"ס הדם שנשאר נותן טעם ותירץ שהוא טעם של דם מותר. [↑](#footnote-ref-3)
4. אמנם לע"ע לא נמצא מי שיאמר כן. [↑](#footnote-ref-4)
5. ידידנו הרב עומר בכור דניאל שליט"א. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולכאורה גם כאן יש להקשות דסו"ס על ידי הצליה נותן הדם כדי קליפה או נטילה, ונזדקק לתירוץ החוו"ד הנ"ל. [↑](#footnote-ref-6)