אורח חיים קצג בסופו - קצד - ציונים והערות
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות זימון וברכות הנהנין - הרב אברהם שלייפר

בעזרת השם יתברך

**ציונים והערות לסימן קצ"ג סעיפים ה'-ו' ולסימן קצ"ד סעיף א'.**

התחדש בסוגיא חידוש עצום. שגם ג' אנשים שלא אכלו יחדיו כלל וכלל, אם התחייב כבר כל אחד ואחד מהם בפני עצמו בזימון מחמת אכילתו עם שנים אחרים ולא זימן עמהם, יכול וחייב הוא לזמן עם אלו. וחידוש זה צ"ב טובא גדרו, כיצד יכול חיוב זימון עם אחרים שאכל עמם, לאפשר זימון עם כאלה שאין להם שום שייכות עם אכילתם.

**פריחת הזימון בגוונא שלא היה שותף בזימון**

והוגבל חידוש זה לכל כמה שעדיין לא זימנו אותן חבורות שהגיעו מהן אותם אנשים. דעד כמה שזימנו, פרח מהם חיוב הזימון, אף שהם עצמם לא היו שותפים בו.

ויש לדון מהי הגדרת פריחת הזימון כלפי מי שלא היה שותף באותו זימון, ויש להעמיד בזה ב' צדדים: א, כיון שרוב החבורה כבר זימנה, ושוב אין שייך שתזמן ממילא התפרקה החבילה והלך לו חיוב הזימון. ב, כיון שרוב החבורה זימנה, הרי זה מוגדר שגם אכילתו של זה שלא זימן עמהם, היתה כלולה באותו הזימון, וממילא א"א לזמן עליה שוב. ונפ"מ רבתי בין אלו הצדדים. דאם רק פרחה החובה, עדיין לא הופקעה האפשרות לזמן על אותה אכילה, ועל כן אם יבואו כעת שני אנשים ויאכלו, והוא עדיין לא הסיח דעתו מהאכילה, יוכל הוא לזמן עמהם. אבל אי נימא שהזימון שלהם כלל גם את האכילה שלו, שוב לא יוכל לזמן על אכילתו שוב.

והנה דן הביאוה"ל בנידון שלא הוזכר בגמ', כאשר שנים מהשלושה ברכו ללא זימון. האם גם אז פרחה חובת זימון. ונפ"מ, האם יוכל השלישי שנשאר להצטרף לזימון של שלושה אחרים שאכלו יחדיו ולצאת עמם ידי חובה. וצדד הביאוה"ל שיכול, וכתב שעדיף שיאכל עמם כזית. ויש לתלות את ספק הביאוה"ל בצדדים הנ"ל. דאם סיבת פריחת הזימון היא בפירוק החבילה, לכאורה הוא הדין כאשר בירכו בלי זימון, דסו"ס התפרקה החבילה. אך אם פריחת הזימון היא מחמת שכבר זימנו ושבחו על אכילתו, כל שבירכו בלי זימון אין זה שייך.

**פריחת הזימון כאשר היה שותף בזימון**

וחידש הרא"ש שכאשר היו אותם ג' שהגיעו מג' חבורות שותפים בזימון, שוב לא יזמנו יחד גם אם יאכלו כזית ביחד. ויש להגדיר את הדין שכתוב כאן, דלכאורה, דל מהכא כל מה שהיה קודם, הלא עתה אכלו כזית המחייב מצד עצמו ברכת המזון וזימון, ומדוע לא יזמנו. אמנם הביאור הוא שהזימון תמיד הזמנה הוא לברכת המזון, וברכה זו שעתידים לברך כבר זומנה ושובחה בזימון הקודם, ואין לזמן פעמיים לברכה אחת.

והנה מבואר בסימן רי"ש שאחד שזימן באמצע אכילתו, אם ימשיך ויאכל עוד כזית עם שניים שעדיין לא זימנו, יכול הוא להצטרף עמהם שוב לזימון, כיון ששניהם עדיין לא זימנו כלל. ולהסבר הנ"ל הדברים מבוארים. דהרי בדין אחד אכל עלה של ירק מצטרף, חזינא שסגי שרק שנים מתוך הג' יהיו שייכים בברכת המזון עצמה. וממילא ברור שכמו שגם שלישי שאכל עלה של ירק מצטרף, כך גם שלישי שכבר זימן בסעודה זו יכול להצטרף, דהלא אחר זימונו המשיך לאכול, וכל החסרון במה שכבר זימן הוא רק לגבי הברכה שעומד לברך שכבר "זומנה", אבל כיון שבשלישי בכלל לא בעינן שיברך ברכת המזון, ודאי לא גרע במה שכבר זימן את ברכתו[[1]](#footnote-1).

**קביעותם של הג' שהגיעו מג' חבורות**

ויש לעיין מהי מהות אותו חיבור שהתחברו אותם הג' שהגיעו מג' חבורות. האם צריך שישבו יחד, או אף שיעמדו יחד, או רק שיראו יחדיו זה את זה. דהרי מסתבר שאין כאן את תנאי הקביעות הרגילים של זימון כיון שממילא לא אוכלים יחדיו וזימונם יחד הוא רק מכח חיובם עם אלו שאכלו עמם.

**אין אחד מהם יודע כל ברכת המזון**

פסק כאן השו"ע כדעת ר"נ שאין ברכת הזן חלק מברכת הזימון, וע"כ סגי במה שאחד מהם יודע ברכת הזן לבדה. והביא הביאוה"ל דלדעת הרמ"א בסימן רי"ש שפסק כרב ששת, צריך שאותו אחד שיודע רק ברכת הזן, ידע גם את ברכת הזימון, ובלא"ה לא יוכלו לזמן, כיון שברכת הזן היא חלק מברכת הזימון, והוא דינא דגמ' לפי פירוש הרי"ף ותוס'.

והנה עצם המקרה דחוק. מי הוא זה שאינו יודע להגיד "נברך שאכלנו משלו". אך מלבד זאת יש להסתפק מה בדיוק אינו יודע. דהפשטות היא להבין ש"ברוך שאכלנו משלו" ודאי יודע לומר, שהרי זה גם השומעים צריכים לומר. אך אם כן, לא יובן מדוע דווקא מי שאמר "נברך שאכלנו" הוא זה שיכול לברך ברכת הזן. ואמאי לא סגי בכך שאחר יאמר ברכת הזן, ואי משום שצריך לצרף את ה"ברוך שאכלנו משלו" לברכת הזן, הלא כל השומעים ענו "ברוך שאכלנו משלו", וממילא כל מי שיברך ברכת הזן, יהיה לו את הצירוף של ברכת הזימון לברכת הזן. ולא מצאנו בעצם ברכת הזימון שום ייחודיות למזמן, מלבד מה שהוא אומר את ה"נברך" אשר לכאורה הוא רק ההזמנה ואינו הברכה בעצמה. ויובן רק אם נימא שרק אחד הוא שיודע להגיד גם את המילים "ברוך שאכלנו" והשאר יצאו ממנו במילים אלו מדין שומע כעונה, וממילא צריך שהוא גם שיברך ברכת הזן. או דנימא שכיון שברכת הזן מצטרפת לברכת הזימון, הרי הצורה היחידה שמי שזימן הוא שיוציא בשומע כעונה, ולא אחר. וצ"ע.

**סימן קצ"ה**

**משנה.** שתי חבורות יכולות להצטרף על ידי אחת מן השתיים. א', ראיה הדדית. ב', שמש אחד לשניהם.

**שתי הבנות** יסודיות החלוקות זו מזו ישנן בדברי המשנה. הא', הנושא הוא צירוף לעצם חיוב הזימון, באופן שאין בכל חבורה ג'. ותנאים אלו המוזכרים במשנה מגדירים את שתי החבורות כחבורה אחת.

הב', תנאי המשנה האלו אין בהם כדי לעשות את האוכלים לחבורה אחת. ומיירי כאן שבכל חבורה בפני עצמה היה ג', וכל שהתחדש כאן הוא שבתנאים אלו יכולים להצטרף יחדיו לברכת המזון אחת, אחרי שכבר התחייבה כל חבורה בזימון בפני עצמה. ואף שדבר זה נשמע מחודש, היאך שתי חבורות שלא נחשב שאכלו יחד, יכולות להצטרף לברכה אחת ולזימון אחד, הלא מצאנו עניין זה מפורש בדברי הגמ' לגבי ג' שהגיעו משלוש חבורות שכיון שכבר התחייבו כל אחד בזימון, אף שלא אכלו יחדיו – יכולים לזמן יחדיו. אמנם כאן הגדר יותר צ"ב, דלכאורה ודאי העניין של שמש אחד הוא צירוף באכילה, ואם הנושא הוא רק הצירוף לברכה, מה יעלה או יוריד אם שמש אחד משמשם או לא. ונראה פה גדר אמצעי, שבאמת הזימון המשותף מבוסס על שיתוף מסוים באכילה. אלא שאינו שיתוף גמור אשר יכול ליצור חיוב של זימון, אלא הוא שיתוף שאינו גמור שרק מאפשר לזמן יחדיו, וצ"ב.

והנה הוסיף הירושלמי עוד תנאי על התנאים המבוארים במשנה: דמיירי דווקא כשנכנסו שתי החבורות מתחילה על דעת להצטרף.

והבנת תנאי זה תלויה בשתי ההבנות הנ"ל. דלצד הראשון שהנושא כאן הוא להגדיר אכילה משותפת, הרי התנאי של הירושלמי מתבקש, דהרי ברור שראיה לבד אינה מגדירה אכילה משותפת, ומכוונים דברי הירושלמי למבואר בגמ' שאם לא מסיבים יחדיו, יכולה אמירת "בא ונאכל במקום פלוני" לצרפם יחדיו. והכניסה כאן על מנת להצטרף, היא היא אמירת בא ונאכל במקום פלוני המצרפתם.

ואילו להבנה השניה שהצירוף כאן הוא לעניין הברכה בלבד, דברי הירושלמי קשים יותר להבנה, ומתחדש בהם שלולי הכניסה מתחילה, לא נחשבים במקום אחד לגבי ברכה, וצ"ב, דלכאורה הכניסה מתחילה משמעותית להגדרת האכילה יחדיו ולא להגדרת הברכה יחדיו, וצ"ב (אמנם כבר התבאר שלכאורה גם להבנה שהנושא פה הוא הצירוף לברכה יש כאן עסק עם האכילה עצמה).

ושתי ההבנות הנ"ל, הן שתי דעות במפרשים. דברשב"א מבואר שלמדו שמיירי כאן שאין בכל חבורה כדי זימון. והתנאים הנ"ל של רואים זה את זה או שמש מצרפם, בכוחם לבנות את חובת הזימון, וכן דרך הפוסקים כאן. וכבר הובא שלהבנה זו ברורים דברי הירושלמי שצריכים שיתכוונו להצטרף יחדיו. הב"י אמאי בעינן דווקא "מתחילה", לדעת הרא"ש שיכולים להצטרף באמצע הסעודה (כן נראה להסביר בקושייתו), ויישב בשני אופנים. האופן הראשון, שכל מה שיכולים להקבע יחדיו באמצע הסעודה אליבא דהרא"ש, הוא רק אם אוכלים ממש יחדיו. אך אמירה הקובעת יחדיו, היא צריכה להיות דווקא בתחילת הסעודה (כן נראה לבאר בכוונתו). ובאופן השני כתב שאולי באמת בבית אחד לא יצטרכו דווקא אמירה מתחילה ורק בשני בתים, אשר הוא גריעותא גדולה בצירוף, כאן בעינן דווקא צירוף מתחילה ולא מועיל להקבע באמצע הסעודה. וכתב שכן משמע בירושלמי. דהיינו, שהתנאי הנוסף שהוסיף הירושלמי – שנכנסו מתחילה – הוא רק כלפי המקרה שחדש הירושלמי, שאף בשני בתים שייך צירוף. אבל בבית אחד לא.

וכאן מגיע המ"א ומחדש בדעת הב"י שכל הצד שבבית אחד לא בעינן את דברי הירושלמי, הוא דווקא כאשר כל חבורה התחייבה בפני עצמה, אבל כאשר אין בכל חבורה כדי זימון, ודאי שאף בבית אחד בעינן את דברי הירושלמי. והוא דוחק עצום הן בירושלמי, אשר לכאורה מוסיף על דינא דמשנה, והן בב"י, אשר הכרחו היה מהלכות צירוף לזימון, וצע"ג.

1. ועי' במה שהתבאר באורך בס"ד ב"אורח חיים קצ"ג – בגדרי פריחת הזימון". [↑](#footnote-ref-1)