5. בגדרי ברכה שאינה צריכה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפא תשפב

#### י"ד אב פ"א – שיעור נווה יעקב פ' ואתחנן [בית מדרש הגדול סק"א - ג', ובבני הישיבות סק"א ב']

# בגדרי ברכה שאינה צריכה

### במקור האיסור של גורם ברכה שאינה צריכה

א] הגמ' בברכות ל"ג. אומרת ר"י ור"ל דאמרי תרויהו כל המברך ברכה שאינה צריכה עובר בל"ת ודבר זה נפסק בשו"ע סימן רט"ו ס"ד והכונה שמי שמברך ברכה לבטלה דהינו שמברך בצורה שאין צורך לאומרה עובר בל"ת ודעת תוס' בכמה דוכתי שזה איסור דרבנן ודעת הרמב"ם בפשוטו שזה איסור דאוריתא עיין מג"א שם ובנשמת אדם כלל ה' ובאחרונים שהאריכו בזה ועיין רעק"א תשובה כ"ה דדיק שזה יותר חמור מסתם מזכיר שם שמים לבטלה שזה רק עשה של ה' אלקיך תירא

אמנם בראשונים מבואר שיש איסור של גורם ברכה שאינה צריכה דהינו שגם במקום שמתי שהוא מברך את הברכה הוא חייב לברכה אבל יש איסור לגרום שיצטרך לומר ברכה במקום שכבר נפטר דבר זה מברכה או עצם עשיה של דבר שיכול להיפטר בברכה שכבר נאמרת ומבואר בדבריהם שלא רק שאסור לעשות דבר מיוחד כדי שיברך עוד הפעם אלא גם אם עושה דבר אחר שממילא נגרם שיצטרך לברך זה אסור והנה המקור לזה הוא מהגמ' יומא ע. וסוטה מ"א דמבואר בגמ' שכה"ג ביוה"כ לאחר שקרא פרשת אחרי מות היה קורא את המוספים בבמדבר בעל פה והגמ' מבארת שהוא לא גולל לחומש במדבר מצד טירחא דציבורא והגמ' שואלת שיביאו ס"ת אחר והגמ' עונה או מצד פגמו של ראשון או מצד שזה גורם ברכה שאינה צריכה דהינו שאם הוא יבא ס"ת אחר הוא יצטרך לברך עוד הפעם לפניה ולאחריה ולכן עדיף לומר בעל פה כדי שלא יצטרך לברך עוד שני ברכות דהינו אפילו שעד כמה שיביא עוד ס"ת ויברך עושה כדין ואין כאן ברכה לבטלה ורוב הראשונים נקטו שאין כאן מחלוקת וזה ודאי שיש איסור של גורם ברכה שאינה צריכה ועיין תוס' מנחות ל"ו. שלכן מי שבירך על תפילין של יד שזה פוטר את של ראש אסור לו לדבר כיון שגורם לברך על של ראש [ותוס' והרא"ש דנו שזה הכונה שהמסיח בין יד לראש עבירה וחוזר מעורכי המלחמה מצד גורם ברכה וכו'] וכן נפסק בשו"ע סכ"ה ס"ט וכן עיין תוס' בחולין פ"ו וברשב"א שהשוחט שני עופות שהוא נפטר בברכה אחת אסור לו לשוח בין השחיטות כיון שיצטרך לחזור ולברך וכן נפסק בשו"ע יור"ד סי"ט [אמנם יש חולקים שהוא לא צריך לחזור ולברך] ועיין תוס' בשבת קי"ח, שלכן אסור לאדם לברך ברכת המזון ולחזור וליטול ידים ולאכול כיון שהוי גורם ברכה שאינה צריכה [והנה היה מקום לומר שכל הדין רק במקום שחיב לעשות ההמשך וכמו בתפילין שצריך להניח של ראש וכן בקריאת התורה ולא אם זה תלוי בדעתו ועיין גר"ז תמ"ט קו"א ד' שדן בסברא כעין זו אמנם כל הפוסקים נקטו לא כך]

והנה עיין ברכי יוסף סימן מ"ו שהביא מהמהרשד"ם שכתב שהאיסור של גורם ברכה שאינה צריכה זה חמור כמו ברכה לבטלה ויש בזה חומר של לא תשא [וכן בבאר שבע סוטה מ"א כתב שהגמ' ברכות שזה לא תשא זה כולל גם גורם ברכה שאינה צריכה] אמנם הוא חלק עליו שכאן הרי בזמן הברכה אין איסור דהרי חייב לברך וכל האיסור מה שגרם לומר ברכה מיוחדת והוי איסור יותר קל ועיין מאירי ברכות מ"א. ובשו"ת הריב"ש סימן שפ"ד ובנשמת אדם כלל ה' אות א' ובישועות יעקב סימן כ"ה סק"ה שנקטו שזה חומר של לא תשא ולכאורא יש לדון מתי עוברים את האיסור של גורם ברכה שאינה צריכה האם כשמברך הברכה המיותרת או בזמן שגרם לברכה המיותרת ובפשוטו הוא תלוי בנ"ל ונפק"מ האם בגרם ברכה שאינה צריכה ראוי שלא יעשה את הדבר אם הברכה השניה אמנם יתכן שגם האיסור בעצם הגרם ברכה אבל זה תלוי במה שבסוף באמת הוא אמר ברכה מיותרת וממילא יתכן שזה גם סיבה שלא יעשה את הדבר שגורם הברכה המיותרת כיון שעל ידי זה נקבע שהוא עשה איסור ויתכן שזה רק אם הדבר שעושה אחרי זה לא מוכרח אבל אם זה מוכרח כגון בתפילין שהדין להניח שניהם יחד בזה נקבע העבירה בעצם הסיחה בין של יד לשל ראש ולכן לא מוזכר שם דבסח לא יניח של ראש

והנה בעיקר האיסור הנ"ל אין הדבר מוסכם דהרמב"ם בהלכות יוה"כ כתב שהטעם שלא קורא מתוך ס"ת מצד הפגם של הס"ת ולא הזכיר בשום מקום שיש איסור של ברכה שאינה צריכה [אמנם האחרונים דנו סברות אחרות שאין שם איסור זה עיין ט"ז יור"ד סימן רע"ט] וביותר דבהלכות תפילה פ"ז הט"ז כתב שמותר לאדם לאכול מעט מירק זה ולברך עליו לפניו ולאחריו ואחרי זה לאכול מעט מפרי אחר ולברך עליו לפניו ולאחריו וכאן יש חידוש הרבה יותר גדול שכל הסיבה שמחלק לשנית כדי לברך עוד ברכה ועיין משכנות יעקב ובנשמת אדם כלל ה' ובחמד משה סימן רמ"ט שכתבו שס"ל להלכה שאין איסור של גורם ברכה שאינה צריכה [אמנם המהרשד"ם סימן א' ובמבי"ט ח"א קי"ז ובסימן ק"פ נקטו שנקט שיש איסור וזה כונתו בפי"א הט"ז שלעולם יזהר אדם בברכה שאינה צריכה וירבה ברכה הצריכה] ובשו"ת הרמ"ע מפאנו סנ"ח כתב שכל הגמ' רק שם שזה ברכה על כבוד הציבור דהינו שאין בה ענין בעצם הברכה משא"כ בשאר מקומות אין איסור של גורם ברכה שאינה צריכה ועיין רש"י מנחות ל"ו. שביאר האיסור לשוח בין תפילין של יד לתפילין של ראש מצד שאחרי זה לא מברך והתוס' תמהו שגם אם מברך יש איסור גורם ברכה שאינה צריכה וכתבו האחרונים הנ"ל שרש"י ס"ל שאין כזה איסור אמנם להלכה קי"ל שיש איסור של גורם ברכה שאינה צריכה וכמבואר בכל הראשונים

### ביסוד האיסור של גורם ברכה שא"צ והנפק"מ בזה

ב] והנה בעיקר האיסור של גורם ברכה שאינה צריכה משמע שיש ענין לברך כמה שפחות וצ"ב הרי אדרבא ראוי לשבח את הקב"ה כמה שיותר וכמבואר ברמב"ם סוף הלכות ברכות לעולם ירבה אדם בברכות הצריכות עוד צ"ב דמבואר בגמ' בפסחים שאמימר היה מברך על כל כוס וכוס מצד שזה נמלך והנה זה ודאי ידע דיתכן שירצה עוד וצ"ב א"כ מן הראוי שיכוין מראש על הכל דאל"כ הוא מברך ברכה שאינה צריכה ולא משמע שיש בזה צד איסור [ועיין רמ"ע מפאנו סל"ח דכנראה הוקשה לו דבר זה] וכן בדיני ברכות יש הרבה פרטים מתי זה פוטר הדברים האחרים ומתי זה לא פוטר כגון בהיה לפניו או לא היה לפניו וכן שאם מברך על האינו חשוב זה לא פוטר את החשוב וצ"ע הרי יודע שאולי יאכל יותר וכדחזינן שאם זה בפניו זה נפטר ואם היה מברך על החשוב זה היה פוטר את האינו חשוב א"כ למה שלא יחויב מראש מדין גורם ברכה שאינה צריכה לכוין מפורש על הכל

אמנם הביאור בזה שזה ודאי שחז"ל מעונינים שאדם יברך כמה שיותר רק כל שמצד צורת הברכה יכול לפטור בברכה אחת ומברך שני ברכות יש כאן בזיון לברכה ולכן כל יסוד האיסור בדבר שמצד המצב שעומד לפנינו זה עומד להיפטר בברכה אחת והוא עושה בצורה אחרת אבל בדבר שמצד הדעת הסתמי זה לא עומד להיפטר בברכה אחת בזה אין כאן שום בזיון בזה שמברך שני ברכות וא"כ אין שום ענין לברך ברכה אחת אלא אדרבא עדיף כמה שיותר ברכות [ועיין בירור הלכה סימן ד' לגר"א זנגר שהאריך בזה]

ובזה א"ש מה דמבואר בראשונים שדנו לא לחלק הסעודה בשבת לשתים כדי לקים סעודה שלישית מצד שזה גורם ברכה שאינה צריכה וצ"ב הרי בין כה יאכל סעודה שלישית ויברך את אותם ברכות וא"כ אין כאן שום גורם ברכה שאינה צריכה אמנם הביאור כנ"ל שכל שאוכל את זה בשני זמנים אין שום בזיון בזה שמברך פעמים ואדרבא כמה שיותר מברך את הקב"ה עדיף טפי ורק באוכל אחד סמוך לשני שבזה מבחינת צורת הדבר הוא דבר אחד וראוי לפוטרו בברכה אחת ממילא יש בזה גורם ברכה שאינה צריכה

והנה עיין מ"ב סימן תמ"ד שכתב שאין לחלק את סעודת שבת בער"פ שחל בשבת מצד שזה ברכה שאינה צריכה ולכן כתב שיעשה הפסק ביניהם וכן בסימן תקנ"ב לגבי סעודת ערב ט"ב שיש שעשו סעודה רגילה ובירכו ברכת המזון ואחרי זה אכלו עוד הפעם כדיני סעודה מפסקת וכתב שזה ברכה שאינה צריכה וע"ש שעה"צ ט"ז שאם מפסיק בתפילת מנחה בבית הכנסת אין בזה איסור ונסתפק האם מספיק תפילה לבד וצ"ב מה זה עוזר הרי למעשה מראש תכנן לאכול סעודה זו ומצדו אין לו ענין לאכול דוקא אחרי זה וא"כ הוי עדין ברכה שאינה צריכה אמנם הביאור כנ"ל שכל שזה נעשה בתור שני עשיות שמצד צורת העשיה זה סיבה לשני ברכות לא הוי ברכה שאינה צריכה

ועיקר היסוד מבואר בתבו"ש סימן י"ט סקי"ז שהביא את התרוה"ד הובא בב"י ס"ח שמהר"ם לא לבש הטלית קטן בבוקר מצד שהיה צריך לברך והיה לו ספק שאולי זה פוטר הטלית גדול ואם ידבר יש חשש שגורם ברכה שאינה צריכה לכן היה לובש לאחר שחזר מהבית הכנסת והפסיק וודאי והקשה הנ"ל למה זה עצמו לא גורם ברכה שאינה צריכה מה שלא לבש הטלית קטן בבוקר שהרי לא היה לו שום סיבה שלא ללובשו אז אלא בהכרח כנ"ל שכל שזה נעשה בשני עשיות שמצד צורת העשיה זה סיבה לשני ברכות אין בזה האיסור [אמנם התבו"ש לא סמך על זה אלא בצירוף שיש צד שצריך לברך ע"ש] ועיין מ"ב ס"ח שאם לובש טלית קטן יודע שיברך אחרי זה טלית גדול בכל אופן יכול לברך על הטלית קטן ומשמע גם בלבוש בידים מלוכלכות שבין כה לא קים את הדין עובר לעשיתו וצ"ב שלמה שלא יחכה לזמן שלובש את הטלית גדול שהרי הברכה אז תועיל ודאי גם על מקודם כדהארכנו במקום אחר ובפשוטו כל שבין כה לא מברך קודם העשיה מבואר ברא"ש שאין ענין למהר וצ"ב למה לא הוי ברכה שאינה צריכה אלא בהכרח כנ"ל שכל שזה נעשה בשני לבישות שונות אין שמצד צורת הדבר זה מחיב שני ברכות אין כאן בזיון לברכה ולא חיבו חז"ל בעצם לנסות לברך כמה שפחות ברכות

והנה מבואר במג"א שמי שעומד לאכול אסור לו לאכול קודם הסעודה דבר שנפטר בסעודה מצד דהוי גורם ברכה שאינה צריכה ויש לדון אם בין כה יצטרך לברך בסעודה שהכל על דבר שלא נפטר בסעודה האם ממילא יכול לברך קודם הסעודה גם על דבר שנפטר בסעודה כיון שלא גורם ברכה שאינה צריכה ומסברא מותר אמנם לנ"ל יש מקום לדון שכיון שמצד הדבר שמברך הברכה נעשית ללא צורך זה חסרון בכבוד הברכה אמנם אינו מוכרח דיתכן שכל שבפועל הוא בין כה יברך אין בזה חיסרון וצ"ע

והנה מבואר בפוסקים כמה נידונים שיש לדון האם יש בזה גורם ברכה שאינה צריכה ונבאר הדברים בס"ד

### בדין גורם ברכה שא"צ בחלוקת סעודת שבת לשתים

ג] א. עיין תוס' שבת קי"ח. שכתבו בשם ר"י שאסור לחלק את סעודת שבת לשנים כדי לקים סעודה שלישית מצד שזה גורם ברכה שאינה צריכה אמנם הרא"ש בתשובותיו כלל כ"ב ד' הובא בטור סימן רצ"א כתב שכל רבותיו עשו כך וכן הוא נהג וכתב כיון שאם יחלק הסעודה יאכל סעודה שלישית אכילה גסה [שזה רק בדיעבד] לכן זה ודאי סיבה לחלוק הסעודה לשתים ואין בזה דין ברכה שאינה צריכה והשו"ע רצ"א ס"ג פסק כרא"ש והרמ"א כתב שאם יכול לאכול מאוחר עדיף שלא יחלק הסעודה לשתים וכתב המ"ב שזה מצד שיטת תוס' שיש בזה חשש ברכה שאינה צריכה דהינו דדעת הרא"ש שכל שהסיבה שגורם ברכה שאינה צריכה כדי לקים מצות סעודת שבת יותר בהידור אין זה בכלל האיסור והתוס' חלקו שגם למטרה זו הוא בכלל האיסור והנה ברא"ש ובמהר"ם מבואר שלא הפסיקו כלל אמנם המג"א סק"ו כתב בשם המהרי"ל שראוי להפסיק מעט ביניהם וביאר מצד שאל"כ זה כסעודה אחת ולא יוצא כלל סעודה שלישית וכן הוא בשבולי הלקט הלכות שבת סימן צ"ג

והנה המג"א שם כתב לעשות כן גם בער"פ שיוצא בשבת שבשחרית יחלק הסעודה לשתים כדי להרויח את השיטות שאפשר לאכול סעודה ג' בשחרית אמנם השער הציון שם סק"ז כתב שלא העתיק את זה כיון שלדעת הראשונים שלא יוצאים חובת סעודה ג' הוי ברכה שאינה צריכה וא"כ הוא חומרא דאתי לידי קולא ובסימן תמ"ד סק"ח כתב שראוי לעשות כך אמנם כתב שיפסיק ביניהם שיעור זמן שזה לא יחשב ברכה שאינה צריכה והנה מבואר שנחלקו המג"א והאחרונים האם מה שמחלק הסעודה מצד שיש לו צד שיש בזה קיום מצוה סעודה ג' זה סיבה שלא יהיה בזה חיסרון של ברכה שאינה צריכה וצ"ב מחלוקתם והנה יש להסתפק בסברת הרא"ש דיש לבאר שבאמת יש כאן את הפגם של ברכה שאינה צריכה רק שמצוה סעודת שבת זה יותר חשוב אמנם יתכן שזה ודאי שהבזיון של הברכה הוא יותר חשוב מסעודת שבת ובפרט אם נימא שיש לזה חומר של ברכה לבטלה אלא שסברת הרא"ש שכיון שלצורך קיום המצוה של סעודת שבת ראוי לחלק בכזו צורה אין זה ברכה שאינה צריכה וממילא אין כאן החיסרון כלל ואין זה בגדר דחיה ובפשוטו בזה תלוי הנ"ל דהמג"א נקט שזה סברא שאין זה בגדר אינה צריכה כלל וממילא כל שהוא עושה את זה בשביל צד שזה כבוד שבת אפילו שמעיקר הדין נפסק שלא יוצאים בזה סעודת שבת זה מספיק [והאריך בזה הגר"ז בקו"א רמ"ט ד'] אמנם המ"ב נקט כדעת תוס' שגם לצורך סעודת שבת יש כאן הבזיון של גורם וכו' רק שהמצוה של סעודת שבת זה יותר חשוב ולכן כאן דמעיקר הדין אין כאן קיום מצות סעודת שבת אין מה שיתיר לו לעבור על איסור זה אמנם אינו מוכרח דיתכן שהמ"ב ס"ל שכל שהצד שיש בזה הידור הוא לא ודאי זה עצמו סיבה שיהיה כאן בזיון וצ"ע [אחרי זה ראיתי בברכי יוסף סימן מ"ו שהביא מאחד מהאחרונים שכתב שמהרא"ש מוכח שאיסור ברכה שא"צ זה רק מדת חסידות ולכן לאכול בתיאבון סעודה ג' זה עדיף וזה על דרך המ"ב והברכי יוסף דחה שסברת הרא"ש שכל שזה צריכה אין כאן איסור כלל וכדביאר הגר"ז בדעת המג"א]

ועיין אגרות משה ח"ד ס"מ שחידש שכל שבירך שהכל על דבר שברכתו העץ וכדו' שיצא זה רק בדיעבד וראוי שלא לאכול עד שיתחיב בחזרה בברכה הראויה וכתב שמותר לעשות שינוי מקום וחשיב ברכה הצריכה כיון שרוצה שאכילתו תהיה אם ברכה הראויה דהינו שגם לצורך ענין כזה שהוא רק לכתחילה אבל כיון שיש ענין בעדיפות של כזה ברכה חשיב ברכה הצריכה וזה על דרך סברת המג"א ברא"ש

### באופני ההיתר לצורך מאה ברכות

ד] ב. והנה עיין מג"א סימן רט"ו סק"ו שהביא מהשל"ה במסכת שבת פרק נר מצוה [אות מ"ח] בד"ה אסור שאם הביאו לפניו פירות בסעודה ישאירם לאכול אחרי הסעודה כדי שיוסיף עוד ברכה אחרונה כדי לקים מצות מאה ברכות וכתב שביום חול אסור לעשות את זה כיון שזה גורם ברכה שאינה צריכה דהינו שהרי יכול לאכול אותם בסעודה והמג"א חלק עליו שודאי שבשביל מצות מאה ברכות זה לא סיבה לגרום ברכה שאינה צריכה והנזירות שמשון תמה מה ההבדל בין מצות סעודת שבת למצות מאה ברכות ולכאורא נראה שבסעודת שבת הוא מחלק את הסעודה כי יש לו צורך מצד מצוה שבדבר אלא שממילא זה מחיב עוד ברכה ובזה כיון שיש לו מצוה באכילת שני סעודות אין סיבה לאסור מצד הברכה שבדבר כל שזה למטרת מצוה משא"כ לגבי מאה ברכות כל מה שמחלק האכילה כדי לגרום עוד ברכה ובזה ודאי שהוא חמור יותר וגם צורך מצוה זה לא סיבה

והנה המג"א שם הביא מהמהר"ם גלאנטי שהורה שלא יביאו את הפירות אלא לאחר הסעודה או שיביאו לפניו פרי ועוד פרי וכה"ג אין בזה איסור והביא שבספר הזכרונות חולק וס"ל שגם כה"ג הוי גורם ברכה שאינה צריכה והנה עיין גר"ז סימן רמ"ט בקו"א דבמהר"ם מבואר דס"ל שאין איסור גורם ברכה שאינה צריכה ורק כתב שלא יבאו לפניו דכה"ג הוי ברכה לבטלה אמנם במג"א משמע שיש סברא שכה"ג זה יותר קל וצ"ב מה ההבדל אם זה לפניו או שלא לפניו והנה עיין מג"א שהוסיף שהרי גם ביום חול אם יותר נוח לו לאכול לאחר הסעודה מותר דהינו שכל שמצד צורת השימוש באוכל יותר נוח בצורה מחולקת אין זה בגדר גורם ברכה שאינה צריכה ומשמע מדבריו שזה גם הסיבה שאם מצוה להביא לאחר הסעודה מותר וצ"ב אבל כאן כל הסיבה שעושה כן כדי להרבות ברכות ובפשוטו משמעות הדברים שיש כאן שני סוגי גורם ברכה שאינה צריכה יש מצב שבאמת זה שני אכילות וזה מצריך שני ברכות ומצד גורם ברכה שאינה צריכה יש הלכה חיובית שיעשה הכל באכילה אחת אבל יש מצד שמצד המצב הפשוט זה אכילה אחת וזה ברכה אחת רק שהוא מחלק את זה לשני אכילות ונקט המג"א שהמקרה השני הוא הרבה יותר חמור מהמקרה הראשון ולכן במקרה הראשון שהנידון לחיבו לאוכלו באכילה אחת בזה אמרינן שלצורך מאה ברכות מותר משא"כ במקרה השני וצ"ע

ועיין בגר"ז רמ"ט קו"א ד' שכתב לחדש שכל הנידון של האחרונים במקום שמעונין לאכול הפרי ומצד אכילת הפרי היה אוכלו בסעודה ורוצה לאוכלו לאחר הסעודה בשביל להוסיף ברכה אבל במקום שמצדו לא מעונין לאכול הפרי וכל מה שאוכל בשביל הברכה בזה וודאי מותר לאכול לאחר הסעודה ולברך ואין בזה איסור גורם ברכה שאינה צריכה ובזה ישב כמה מקושית המג"א וכתב שמי שנוהג כן אין מזניחים אותו אמנם הסכים שהמג"א ודאי נקט שגם כה"ג זה ברכה שאינה צריכה וצ"ע הסברא בזה

### בדין דבר שיכול להאכל כטפל מותר אכילתו בנפרד כדי לחיב ברכה

ה] ג. עיין סימן רי"ב ברמ"א שכתב שאם אדם אוכל עיקר ועמו טפילה והטפל חביב עליו יותר שיברך על הטפל בנפרד ואחרי זה יאכל העיקר דהינו שאם יאכל קודם העיקר לא יצטרך לברך על הטפל אבל כל שאוכלו קודם הוא מחיב ברכה ועיין מג"א שמקורו מהאגור וביאר הטעם דאפושי ברכות עדיף ועיין מג"א שתמה שהרי אדרבא יש דין שאסור לגרום ברכה שאינה צריכה וכאן הוי גורם ברכה שאינה צריכה ולכן חלק על הרמ"א וכן פסק המ"ב אמנם עיין אבן העוזר והאריך בזה הגר"ז שם ס"ח שביארו שכאן הרי אם יאכל את זה בתור טפל א"כ זה סוג אכילה שלא מחיבת ברכה נפרדת אמנם אם יאכל את זה בנפרד זה יחיב ברכה מיוחדת א"כ אדרבא ראוי לאכול את זה בצורה שזה יחיב ברכה לעצמו ולא רק שזה יאכל בצורה שזה לא מחיב ברכה ולא מברך על זה ורק ביש לפניו שני פירות ויכול לברך ברכה אחת על שניהם יחד ומברך על כל אחד בנפרד בזה הרי לא מוסיף שום שבח על כל פרי רק מה שאומר פעמים הברכה בזה יש איסור אבל כה"ג שאוכל את זה בצורה שזה סיבה לעוד הודאה ודאי שאדרבא ראוי להרבות בהודאות להקב"ה וכמו שמותר לאכול פרי שכל מטרתו לברך ברכה ועיין גר"ז סימן רט"ו ס"ד ה' שכתב שלפ"ז בנידון השל"ה שמשאיר הברכה לאחר האכילה וודאי שזה מותר כי אם יאכל את זה בסעודה א"כ הוא נאכל כטפל והוא לא מחיב ברכה אחרונה לעצמו משא"כ אם יאכלנו לאחר הסעודה זה אכילה נפרדת וזה מחיב ברכה לעצמו ואין בזה דין ברכה שאינה צריכה אלא אדרבא ראוי לעשות כך [והנה בדבריו נתחדש שהדבר שנאכל בסעודה הברכת המזון על זה רק מדין טפל ולא שזה נחשב ברכה גמורה על כל הסעודה ואכמ"ל]

### האם יש גורם ברכה במברך על הדבר קודם הסעודה

ו] ד. עיין דרכי משה סימן רמ"ט שהביא מספר פרדס לרש"י שרבי קולנימוס והזקנים היו רגילים להביא אטריות לאחר הקידוש קודם הסעודה ומברכים ברכה ראשונה ואחרונה כדי להרבות מאה ברכות והאו"ז השיג עליהם שכיון שיש מצוה לאכול סעודת שבת לתיאבון לכן אסור לעשות כן והמג"א סק"ד השיג עליהם שהרי אסור לגרום ברכה שאינה צריכה לצורך מאה ברכות והנה נתחדש במג"א שגם לאכול קודם הסעודה דבר שמצריך ברכה ראשונה ואחרונה אבל כיון שיכול לאוכלה תוך הסעודה ולא יברך זה גם בכלל ברכה שאינה צריכה ועיין מ"ב סימן רט"ו סקי"ח שהביא כן מהמג"א רי"א סק"ט שאם שולחנו ערוך ולוקח קודם הנטילה ומברך על דברים שנפטרים בסעודה הוי גורם ברכה שאינה צריכה וזה אסור אמנם עיין חמד משה סימן רמ"ט שכתב בדעת האו"ז שכל הדין ברכה שא"צ זה רק אם הוא כבר בתוך סעודתו דהינו שכבר קימת הברכה שמועילה על מה שרוצה לאכול וכן הוא כבר במצב שצריך לברך ברכה אחרונה שזה יכול לפטור את מה שבא לאכול בזה אמרינן שאין לו לדחות אכילתו לאחר הסעודה וכן לגבי תפילין שכבר בירך ברכה ראשונה ופטר תפילין של ראש ורוצה עכשיו להפקיע הברכה ולברך עוד הפעם בזה הוי גורם ברכה שאינה צריכה אבל כאן שבא לאכול קודם הסעודה והנידון לחיבו לאכול דבר זה בסעודה בזה לא חשיב גורם ברכה שאינה צריכה דהרי עכשיו עדין אין כאן שום ברכה שתפטור דבר זה ובזה ביאר גם את הרמ"א סימן רי"א שהבאינו לעיל וככל הנ"ל מבואר בארצות החיים סכ"ה בא"י ב' בסופו [עיין ספר הלכות יום ביום ח"ג הערה 33 שהביא את עיקר הדין בשם רב עמרם גאון שמותר לאכול קודם הסעודה דברים שנפטרים בסעודה אמנם יתכן שס"ל שאין איסור של גורם ברכה שאינה צריכה]

בעיקר מנהג הראשונים הנ"ל עיין גר"ז בקו"א שכיון שאדם נח לו לאכול דברים אלו קודם הסעודה בזה לא חשיב גורם ברכה שאינה צריכה כיון שזהו סדר הסעודה והביאו המ"ב סימן קע"ו סק"ב בסופו בשם י"א וכן בבה"ל סימן רמ"ט ובבה"ל ד"ה מותר, וכתב המ"ב שם בסימן קע"ז שאם זה מושך את תאות האכילה על ידי שזה נאכל קודם הסעודה ודאי מותר לאוכלו קודם הסעודה ולא הוי גורם ברכה שאינה צריכה

### שיטות האחרונים בדין גורם ברכה שאינה צריכה במקום ספק ברכה

ז] ה. האחרונים דנו האם מותר לגרום ברכה שאינה צריכה במקום שיש צד שהוא חייב לברך ומקור הדברים דהנה מבואר בשו"ע יור"ד סי"ט שנחלקו הראשונים האם שח בין שחיטה לשחיטה צריך לברך ומספק לא מברכים וכתב התבו"ש סקי"ז [כ"ז] שאם שח שיכול להסיח דעתו בין שחיטה לשחיטה ולברך דמותר לגרום ספק ברכה שאינה צריכה במקום שיש צד שהוא חייב בברכה ולא יברך אמנם לא רצה לסמוך על זה רק בצירוף שכל שמסיח דעתו ואחרי זה מברך לא הוי גורם וכו' עיין לסיל סק"ב ועיין שערי תשובה סימן ח' סקי"ב ט"ו שכתב כן לגבי טלית שאם בירך על הטלית קטן ושח ורוצה ללבוש הטלית גדול שזה ספק אם צריך לברך שיסיח דעתו ויברך ואין כאן איסור גורם ברכה כיון שזה במקום ספק חיוב ברכה וכן עיין בבה"ל ס"ח סי"ב לגבי טלית שזה ספק אם היה דעתו עליו שיחכה עד שיסיח דעתו ורק אז ילבשנו ובפשוטו לא חשש לברכה שאינה צריכה מצד שיש כאן צד שהוא חייב בברכה והנה בטעם ההיתר ע"ש בתבו"ש שביאר שיותר קל האיסור לגרום ברכה שאינה צריכה מהאיסור לעשות מצוה שלא לברך דהינו שנקט שזה ודאי גם אם עושה לצורך ספק חיוב ברכה על הצד שלא צריך הוי גורם ברכה שאינה צריכה רק שעדיף לעבור על האיסור של גורם ברכה וכו' מאשר לעשות מצוה ללא ברכה והנה אם נימא שספק ברכה שאינה צריכה לחומרא א"כ דבריו צ"ב שלגבי הספק ברכה הרי הכלל שספק ברכות להקל ולגבי האיסור גורם ברכה שאינה צריכה ספקו להחמיר אמנם הביאור שנקט שאיסור גורם ברכה שאינה צריכה אין בו את החומר של ברכה לבטלה שלא יגידו בזה ספק דרבנן להקל ולכן יכול לברך רק שדן שכיון שעושה כדי לברך על הצד שצריך וא"כ כיון שכל מה שעושה הספק כדי להרויח הברכה והרי מה עדיף הברכה על מצוה מספק איסור ברכה לבטלה ובזה כתב שלעשות מצוה ללא ברכה זה גרוע מלגרום ברכה שאינה צריכה ועיין ספר בירור הלכה ס"ד שהביא כן מהא"א מבוטשאשטש רט"ו ס"ד שכתב שספק גורם ברכה שאינה צריכה לקולא [וכן צידד הגר"ז בקו"א רמ"ט סק"א בתו"ד ע"ש] ולפ"ז וודאי שאסור לעשות ודאי גורם ברכה שאינה צריכה בשביל ודאי דבר שאין ברכה ודלא כמו שכתב בבר אלמוגים

והנה לפ"ז כל ההיתר לעשות ספק גורם ברכה שאינה צריכה בשביל ספק חיוב ברכה אבל אין היתר לעשות ודאי גורם ברכה שאינה צריכה כדי שיוכל לברך על מצוה שיש ספק ועיין תבו"ש סקכ"ז שכתב שאם בירך על שחיטת עוף וסח ורוצה לשחוט עוד עוף שכתב שיכול להסיח דעתו וכנ"ל אבל אם עדין לא בירך על כיסוי הדם כיון שאם יסיח דעתו זה יחיב עוד ברכה על כיסוי הדם ולגבי זה הוא ודאי גורם ברכה שאינה צריכה א"כ ודאי שזה אסור דהינו שכל ההיתר לעשות ספק גורם ברכה ולא לעשות ודאי וכן הוא בתהלה לדוד סימן קע"ח סק"ג לגבי אם בירך על ז' המינים ורוצה לעשות שינוי מקום שיש ספק האם צריך לחזור ולברך וכתב שלכאורא יברך ברכה אחרונה כי מותר לעשות ברכה שאינה צריכה במקום ספק חיוב ברכה וכתב שאינו נכון שכל מה שמותר לעשות ספק ברכה שאינה צריכה אבל כאן הרי מה שמברך שני ברכות אחרונת זה ודאי גורם ברכה שאינה צריכה ולפ"ז במקום שימשיך לאכול שיעור פחות משיעור ברכה אחרונה ראוי שיברך ברכה אחרונה

אמנם עיין שערי תשובה סימן תרל"ט בסופו לגבי מי שיש לו ספק האם בירך לישב בסוכה וכתב שמותר לו לברך ברכת המזון ולצאת מהסוכה ולהסיח דעתו כדי שיוכל לברך לישב בסוכה וביאר הטעם שכאן זה לא גורם ברכה שאינה צריכה אלא שהוא צריך את זה כדי שיברך לישב בסוכה ולא ישאר בספק ללא ברכה וכתב מפורש שאפילו שהוא ודאי גורם ברכה שאינה צריכה שהרי מברך עוד הפעם ברכה ראשונה וברכת המזון בכל אופן כתב שכל שזה לצורך קיום החיוב ברכה חשיב צורך ודאי וע"ש שדימה לדין הרא"ש לעיל שמותר לחלק את סעודת שבת כדי לקים סעודת שבת לתיאבון והנפק"מ בין הטעמים במקום שיכול על ידי טירחא שלא לגרום ברכה שאינה צריכה שלטעם הראשון מסתמא וודאי עדיף שהרי יש כאן ספק איסור משא"כ אם חשיב ברכה הצריכה אין סיבה שיטרח בזה [אמנם וודאי שאם יכול להשיג המטרה ללא לברך ברכה שאינה צריכה יתכן שזה סיבה ודאית שיחשב גורם ברכה שאינה צריכה] אמנם דעת האחרונים הנ"ל שלא התירו אלא במקום ספק נקטו שאין זה דומה לרא"ש או מצד ששם יש ודאי סיבה משא"כ כאן זה ספק האם יש סיבה וכנ"ל מהמ"ב לגבי ער"פ או דכאן שכל מטרתו לגרום ברכה זה גרע

והנה עיין ס"ח סט"ז שהלן בטליתו נחלקו הראשונים האם בבוקר צריך לברך וכתב המ"ב סקמ"ב שאם הוריד הטלית והסיח דעתו וחוזר ולובשו ודאי צריך לברך אלא שכתב שאין לעשות כן לכתחילה מצד שזה גורם ברכה שאינה צריכה ומקורו מהפמ"ג מש"ז ט"ז ומבואר שדעת הפמ"ג שאסור לגרום ברכה שאינה צריכה במקום ספק חיוב ברכה ודלא כאחרונים הנ"ל [ובדבריו מבואר שגם במקום שמברך לאחר היסח הדעת זה כך אמנם יתכן שכאן שמוריד מיוחד הטלית לצורך זה גרע וגם לתבו"ש שהתיר בצירוף להיסח הדעת כאן זה לא שייך ובזה מבואר למה הבה"ל בסי"ב לגבי ספק האם פטר עוד טלית כתב שיסיח דעתו ויברך דשם שלא מוריד הטלית ויש היסח הדעת בזה ודאי אפשר להקל ועיין מ"ב סימן ר"ו סק"י בבירך פרי האדמה וכיון לפטור העץ שנחלקו האחרונים האם יברך העץ וכתב המ"ב שכדאי שיהיה נמלך מלאכות הפרי ואחרי זה כשיאכל יברך ולנ"ל כה"ג אין זה בכלל ברכה שאינה צריכה וכנ"ל סק"ב] והמ"ב באמת לא הביא העצה הנ"ל אלא במקום שנטה שצריך לברך ודו"ק בזה

### בדין שמראש לא פוטר את הכל

ח] והנה נחלקו הראשונים האם צריך לברך על משקין בתוך הסעודה וכתב הרא"ש פ' כיצד מברכים סימן כ"ט וכן נפסק בשו"ע סימן קע"ד ס"ז שיברך על משקין קודם הסעודה לפטור את הצד שהמשקין צריכים ברכה תוך הסעודה וצ"ב הרי יש כאן ספק ברכה שאינה צריכה ובפשוטו מבואר שבמקום ספק אין איסור גורם ברכה והנה כאן העיקר הדין שאין חיוב ברכה על משקין ובכל אופן לא הוי גורם ברכה ומבואר שבמקום ספק אין איסור גורם וכו' [אמנם באמת כל זה למג"א דכה"ג הוי גורם ברכה ודלא כחמד משה לעיל סק"ו] עוד יש להקשות דהנה נחלקו הראשונים האם על יין של הבדלה לפני הסעודה צריך לברך ברכה אחרונה וכתב השו"ע קע"ד ד' שיכוין שלא פוטר את היין של הסעודה ואז יברך ברכה אחרונה ויחזור ויברך על היין שבסעודה ומבואר שאין בזה איסור גורם ברכה שאינה צריכה שהרי גורם שיצטרך לברך על היין בסעודה ומבואר שבמקום ספק לא חשיב גורם ועיין בה"ל ס"ח סי"ד בד"ה וי"א לגבי יוצא מבית המרחץ שיש ספק האם לברך על הטלית קטן וכתב שיכוין בבוקר שלא פוטר אלא עד בית המרחץ וציין לשע"ת שאין איסור גורם ברכה במקום ספק וכן עיין בבה"ל סימן כ"ה לגבי מה שנוהגים לברך ברכה על תפילין של ראש דלא כרש"י שיש לכוין שלא להוציא את של ראש וממילא צריך ברכה וכתב שאין בזה גורם ברכה וכו' כיון שהוא צריך לזה מספק ומשמע שלא רק כתב את זה כיון שבין כה מברך ועדיף איסור זה אלא שזה סברא באמת להקל בכה"ג

וצ"ב למה אופנים אלו עדיפי ויש מקום לומר שיש שני דרגות בדין גורם ברכה יש מקום שכבר נפטר בברכה ועכשיו גורם שיחול עליו חיוב ברכה ויש מקום שמראש מברך הברכה אפילו שיכל לאכול או לעשות המצוה בצורה שזה יפטר במשהו אחר ויתכן שאופן זה אין לזה שם גורם ברכה אלא אם זה ללא שום טעם אבל כל שיש לו ספק אין זה בכלל גורם ברכה וכדהבאינו לעיל מהמג"א לגבי מאה ברכות בשבת אם לא הביאו על השולחן ודו"ק ועדין צ"ב והנה לגבי הבדלה הרי גם גורם ברכה אחרונה אמנם עד כמה שזה אכילה נפרדת זה באמת מחיב נפרדת ולכן זה מותר

והנה צ"ע דהנה יש הרבה דברים שזה ספק שהכל או ברכה אחרת כמו סוכר והמנהג שאפילו שמברכים אדמה על דבר אחד בכל אופן אחרי זה מברכים על סוכריה שהכל וכמבואר במ"ז בפתיחה להלכות ברכות ובסימן ר"ב והנה אין כאן ברכה לבטלה כמו שביאר הפמ"ג בפתיחה שכיון שרגילים לברך על זה שהכל ממילא כשבירך האדמה כיון שלא להוציא את זה אמנם צ"ע למה לא הוי גורם ברכה שאינה צריכה והניחא אם מותר לגרום ברכה שאינה צריכה במקום ספק א"ש אבל אם נימא שאסור א"כ צ"ע אמנם לנ"ל שאם מכוין מראש שלא לפטור זה עדיף א"ש אמנם לכאורא אם יכול בקלות לברך על דבר אחר ודאי שזה עדיף והמ"ב בכל מקום שכתב להקדים כתב רק מצד דין קדימה שעדיף לברך על דבר אחר וצ"ב למה לא כתב מצד הדין של גורם ברכה וכו' אמנם יש מקום לומר שכל יסוד האיסור בדבר שמצד עצמו הוא נפטר בברכה והא מכוין שלא יפטר אבל כאן שהמצב הסתמי שדעת בני אדם שזה דבר נפרד וברכתו שונה א"כ מה שלא מכוין כונה הפוכה לפטור את זה בברכת האדמה אין זה בגדר גורם ברכה שאינה צריכה וכנ"ל סק"ב וצ"ע בזה

### בדין גורם ברכה אחרונה במקום ספק

ט] והנה בדין הבדלה קודם הסעודה מבואר בשו"ע קע"ד שלכתחילה יכוין שלא פוטר יין שבסעודה וממילא יברך ברכה אחרונה קודם הסעודה ויחזור ויברך הגפן בסעודה וכתב השו"ע שאם לא כיון שלא לפטור יין שבסעודה לא יברך על היין שבסעודה וצ"ב למה שלא יברך ברכה אחרונה קודם הסעודה שכמו לכוין מראש שלא פוטר היין שבסעודה אפילו שגורם ברכה ראשונה וברכה אחרונה זה מותר ה"ה כה"ג ובהכרח כנ"ל שכאן שזה מצב שכבר חל פטור על היין שבסעודה גרע ובזה לא הותר במקום ספק לגרום ברכה שאינה צריכה אמנם עדין צ"ע על האחרונים שהתירו ספק ברכה שאינה צריכה ואולי כיון שכאן בדיעבד זה נפטר בברכת המזון עדיף שלא לברך אמנם עדין יש צד ששותה ללא ברכה וכן צ"ע דמבואר במ"ב קע"ד סקל"ז שאם שתה רביעית מים קודם הסעודה כיון שיש צד שזה פוטר המשקין שבסעודה וזה נפטר בברכת המזון לכן לא יברך ברכה אחרונה וכן משמע שם במג"א סקי"ד וצ"ע כנ"ל הרי אם יברך זה לא ברכה לבטלה אלא רק גורם ברכה שאינה צריכה והרי במקום ספק נקטו האחרונים שמותר לברך ויתכן שזה המ"ב לשיטתו [ובתהל"ד סק"י במוסגר כתב לברך ומצד הדין שמותר ספק ברכה שאינה צריכה במקום חיוב ברכה ע"ש]

עוד צ"ע דעיין מ"ב סימן קע"ו סק"ב שאם אכל פת הבאה בכיסנין קודם הסעודה לא יברך ברכה אחרונה כיון שיתכן שזה לחם ודינו שהוא נפטר בברכת המזון ותמה על החיי אדם שכתב לברך וצ"ע הרי לכאורא אין כאן אלא איסור גורם ברכה שאינה צריכה שמברך ברכה שיכול להיפטר בברכת המזון והרי במקום ספק אפשר לברך ואולי כאן שיכול לפוטרו בברכת המזון זה לא סיבה לברך אמנם יש מקום לומר שבכל אופנים אלו חמיר טפי דבכל המקומות של גורם ברכה שאינה צריכה שמסיח דעתו לאחר שגרם הברכה עכשיו הוא חייב לברך משא"כ לגבי ברכה אחרונה הרי הוא יברך אחרי זה ברכת המזון א"כ בזמן הברכה בעצמה הוא במצב שמברך ברכה שמיותרת שהרי אחרי זה יברך שזה יפטור גם האוכל הנ"ל וזה חמיר כעין ברכה לבטלה שבזה ודאי צריך להחמיר מספק וגם יתכן שהרי הברכה שאומר אחרי זה מועילה על האכילה הראשונה א"כ בזה מה שבירך יש בזה יותר אינה צריכה אמנם השערי תשובה דיבר שמברך ברכת המזון נוסף וזה לכאורא כמו כאן וצ"ע בזה

אמנם נראה להוכיח מכמה דוכתי שלגבי תוספת של ברכה אחרונה הוי גורם ברכה שאינה צריכה וזה יותר חמור [הדברים מובאים בספר שיח הלכה סוף סימן ח' ע"ש] א. הנה במה שהבאינו שהשו"ע סימן קע"ד כתב לגבי הבדלה שיכוין שלא להוציא את היין שבסעודה והוסיף המ"ב שיברך ברכה אחרונה קודם הסעודה הנה עיין סימן רצ"ט במ"ב סקכ"ו שהביא שנחלקו הראשונים האם צריך לברך על הגפן על היין שקודם ההבדלה ומספק לא יברך וכתב בשער הציון ל"ט שהשו"ע כתב עיצה שיכוין שלא לפטור את היין שבסעודה ויצטרך לברך אמנם הט"ז כאן השמיטו כמו שכתב התו"ש וע"ש שביאר שהרי הוא גורם ברכה שאינה צריכה וזה לא עדיף מהחשש שצריך לברך וצ"ע שהרי לגבי מים קודם הסעודה המ"ב לא כתב בלא לעשות כך אמנם לנ"ל א"ש שכאן שזה גם לגבי ברכה אחרונה גרע ויתכן שגם שבח"ב כתב לא כך זה רק מצד שכיון שכיון לא לפטור בברכה ראושנה ממילא בזמן הברכה אחרונה זה כבר ודאי דבר לעצמו זוה מחיב ברכה [אמנם בתו"ש מבואר שכתב זה גם לגבי ברכה ראשונה ויתכן שגם אם לגבי ברכה ראשונה זה אחרת אבל כיון שזה גורר ברכה אחרונה לכן אין לעשות כן] והנה עיין בה"ל קע"ד ס"ו שדן שיש שיטות שהכוס של קידוש צריך ברכה אחרונה ולכן כתב שיכוין בברכת המזון לפטור היין וצ"ע למה שמספק לא יברך קודם הסעודה דהרי מותר ברכה שא"צ במקום ספק אמנם לנ"ל א"ש שברכה אחרונה גרע ויתכן שנקט שכאן הוכרע להלכה שזה טפל לסעודה כיון שצריך קידוש במקום סעודה [והנה אם שותה יין יש בזה עדיפות שזה גורר התאבון לסעודה אמנם במיץ ענבים זה לא שייך וכדאי תמיד לשתות יין בסעודה שאז זה ודאי נפטר בברכת המזון]

ב. הראשונים האריכו האם צריך לברך על הכרפס בורא נפשות ולכן כתבו לאכול פחות מכזית אמנם עיין ב"ח סימן תע"ג שכתב שיאכל כסית כדעת הרמב"ם ויברך ברכה אחרונה ויברך על משהו אחר אדמה קודם המרור והוסיף שאין כאן ברכה שאינה צריכה כיון שעושה את זה להוציא עצמו מידי ספק וכתב לדמות לסימן קע"ד במבדיל על השולחן ועיין מאמר מרדכי שם סק"ג בד"ה ברם שחלק עליו שמשמעות כל הפוסקים שלא לעשות כך וכתב הסיבה כיון שהצד שצריך בורא נפשות הוא צד רחוק הוי גורם ברכה שאינה צריכה ובזה הוא חלוק מהבדלה ע"ש אמנם לנ"ל א"ש שכאן שהנידון לברך ברכה אחרונה נוספת זה ודאי חמור שמספק אסור ויש מקום לדון עוד שלגבי כל מידי דאכילה כיון שלא מוכרח לאכול זה פחות ברכה שאינה צריכה אבל כאן שהרי חייב לאכול מרור וזה סדר הסעודה הוי ממש גורם ברכה שא"צ וצ"ע

ג. עיין שו"ע רע"א ס"ו שמי שהיה אוכל בער"ש וכבר עשה מים אחרונים וקידש עליו היום שהדעה הראשונה סוברת שמברך ברכת המזון על כוס ראשון ואחרי זה עושה קידוש ומצריך להזכיר רצה בברכת המזון ויש דיעות שחייב ליטול ידיו ולאכול כדי שיהיה קידוש במקום סעודה אמנם י"א שיעשה קידוש קודם ברכת המזון ויאכל ויברך ברכת המזון וכתב הרמ"א שעדיף לעשות כך להוציא עצמו ממחלוקת וביאר המ"ב סקל"ו דהינו שאם יברך יש ספק האם יטעום מכוס של ברכה קודם קידוש וכן האם צריך להזכיר רצה וכן האם צריך לאכול אחרי זה והנה עיין רעק"א שתמה אבל מפסיד שיש צד שאסור לו לאכול קודם שיברך ברכת המזון ותירץ המ"ב סקל"ו ובשעה"צ מ"ה שכיון שאם יברך יש כאן חש ברכה אינה צריכה של ברכת המון לכן עדיף שלא לברך ומבואר מהרמ"א שגם במקום ספק האם צריך לברך ברכת המזון בגלל ברכה שא"צ עדיף שלא יברך ובהכרח כנ"ל שבמקום שמברך ברכה אחרונה מיותרת גרע ואולי כאן שזה ארבע ברכות לכן זה גרע

ד. הנה השל"ה כתב שאין חיסרון של ברכה שא"צ כדי שיגיע למאה ברכות ולכן כתב שלא יביאו הפירות עד לאחר הסעודה ועיין תבו"ש סימן י"ט שהקשה למה לא כתב שיכוין על בכל פרי שלא פוטר את הפרי האחר וממילא יהיה לו הרבה ברכות ומזה הוכיח שלא שייך לכוין כה"ג כל שדעתו לאכול וצ"ע אבל יכול לברך ברכה אחרונה על כל פרי וממילא יהיה לו הרבה ברכה ראשונה ואחרונה [וכן הוא בלשון הרמב"ם פ"ז מתפילה] ובהכרח כנ"ל שכאן זה חמור יותר כיון שהברכה נאמרת בצורה שהיא מיותרת וצ"ע

העולה מכל הנ"ל דנחלקו האחרונים האם מותר לגרום ברכה שאינה צריכה במקום שיש לו ספק האם חייב ברכה או שאר ספיקות ולעשות ודאי גורם ברכה ודאי אסור ולעשות ספק אם מכוין מראש שלא יפטור חלק מסוים בזה ודאי מותר ואם כבר נפטר לגבי לברך ברכה אחרונה וודאי אסור ולגבי שאר דברים מצאנו בזה סתירות ופשטות המ"ב שלא לעשות כך חוץ ממקום שמסיח דעתו שיתכן שאין בזה כלל ברכה שאינה צריכה וודאי שאם יכול להיפטר בדבר אחר זה עדיף

### בדין מחיב עצמו בנטילה במקום ספק האם לברך

י] והנה עיין שו"ע סימן קנ"ט סי"ג שנחלקו הראשונים בנטל ידיו שלא לשם אכילה האם זה מועיל לאכילה וכתב המ"ב סקע"ה שיטול ידיו מספק ולא יברך וכתב בבה"ל שטוב שיטמא ידיו ויוכל לברך וצ"ע למה לא הוי גורם ברכה שאינה צריכה שהרי לשיטות שלא צריך ליטול ידים הוא סתם מחיב את עצמו בנטילה ובפשוטו הביאור שכאן הרי הנטילה שלא נעשתה לצורך האכילה אין בה קיום מצוה כלל ולכן כתב המ"א סקי"ג שגם אם מיד לאחר שנטל שלא לצורך אכילה רוצה לאכול אין לברך על נטילה זו והוי כנדה שנפלה למים שנטהרה ולא יכולה לברך על זה וכיון שרוצה לקים מצוה בזה וודאי שאין איסור לאדם לעשות מצוה אפילו שגורם שיברך על זה וכמו שבמקום ספק מותר לאכול דבר שלא התכונן לאכול כדי לברך אמנם צ"ע שזה ודאי שאדם שבאמצע סעודה יגיע בכונה במקומות המכוסים כדי לברך הוי גורם ברכה שאינה צריכה ולא אמרינן שהרי רוצה לקים מצוה וצ"ל שיסוד המצוה הוא לעשות פעולה שמעמידה את ידיו ראוים לאכילה וכל שהעמיד את ידיו אין שום קיום נוסף בזה שילכלך ידיו ויחזור ויטול ורק אם ידיו טהורות ממילא בזה לא קים המצוה ויש מקום לנ"ל ובאמת מבואר בט"ז שמי שנטל וניגב ולא בירך שלא יברך ולא כתב שיטמא את ידיו ויחזור ויטול ויברך והביאור כנ"ל שכאן הרי הוא נטל בתור מצוה א"כ הוי גורם ברכה שאינה צריכה ולכן ודאי שזה אסור וז"ב וכן א"ש בסימן קנ"ח ס"ז לגבי נטל ידיו לדבר שטיבולו במשקה שיחזור ויטול לחוש לדיעות שלא צריך נטילה ושם לא כתב שיטמא ידיו ויברך דשם הרי לצד שצריך א"כ כבר יצא המצוה [והנה בסימן תע"ה ס"א לגבי נטילת ידים לסעודה הבה"ל כתב לדון שאם שמר ידיו אין לו ליטול לשיטות שצריך נט"י לדבר שטיבולו במשקה וכתב שיטמא ידיו ויוכל לברך על הנטילה ומבואר שגם במקום שיש לו צד שקים המצוה יכול לגרום חיוב ברכה אמנם משמע שם שנקט לעיקר שמסתמא הסיח דעתו ועוד משמע שיש סברא שכיון שלא נטל ביחס לאכילתו זה מועיל רק מצד שמועיל נטילה גם ללא כונה וצ"ע]

אמנם ראיתי להעיר על זה דהרמב"ן בסה"מ שורש א' בד"ה ואני תמה כתב והנוטל עשר פעמים ביום ואוכל לא עושה מצוה יותר מזה עכ"ל דהינו שאין שום ענין בעשית נטילת ידים אלא כל הענין זה להעמיד שיוכל לאכול וכאן שיכול לאכול א"כ אין סיבה לקים המצוה וצ"ע [ובספר בר אלמוגים סימן קנ"ז הביא מהפמ"ג קנ"ח מ"ז י"ב שנקט שבניגב ידיו ולא בירך יטמא ידיו ויחזור ויטול וכן הביא הכף החיים סקפ"ה בשם הבן איש חי וע"ש שהאריך בזה אמנם במ"ב לא הוזכר שאם לא בירך וכבר אמר המוציא שיטמא ידיו כדי שיהיה לו ברכה על הנטילה וצ"ע ע"ש שהאריך וגם הפמ"ג כתב שיעשה צרכיו ויתכן שכל שיש לו צורך לטמאות ידיו שאני אבל ודאי לא התיר ככף החיים הנ"ל]

והנה מבואר בשו"ע סימן קס"ד ס"א דנוטל אדם ידיו שחרית ומתנה ויכול לאכול מכוחם כל היום ואם מצוים לו מים כשעומד לאכול יחזור ויטול ידיו ללא ברכה וכתב החזו"א כ"ד סק"ל בד"ה נוטל שטוב שיטמא ידיו ויטול ויוכל לברך והנה כאן הדבר מחלוקת ראשונים האם מתי שבשעת אכילה מצוי מים צריך לחזור וליטול והנה לראשונים שלא צריך א"כ יש כאן נטילה שנעשתה לשם מצוה ובכל אופן התיר החזו"א לטמאות הידים כדי לברך ולא הוי גורם ברכה שאינה צריכה ובפשוטו זה מצד שבמקום ספק אין איסור זה או שכיון שראוי שיהיה ברכה על הנטילה וכאן גם אם יצא בנטילה של הבוקר אבל לא היה על זה ברכה לכן ראוי לטמא ידיו וצ"ע בזה

ועיין סימן תקכ"ז לגבי עירובי תבשילין דנחלקו הראשונים בהניח לצורך יו"ט אחרון האם זה מועיל וכתב השו"ע שבדיעבד זה יועיל אבל לכתחילה יעשה עוד ע"ת וכתב המ"ב שיעשה ללא ברכה ועיין מאמר מרדכי שכתב שאסור לאכול העירוב הראשון ויניח עירוב אחר דהרי גורם ברכה שאינה צריכה ולכאורא זה דלא כאחרונים שבמקום ספק חיוב ברכה אין איסור של גורם ברכה שאינה צריכה והמ"ב סתם כדבריו וזה כשיטתו לגבי ציצית

### יש על זה שיעור נפרד

### בדין עשה מצוה ללא ברכה האם ראוי שיגרום שיתחיב בברכה [תרו"מ מזוזה ונט"י]

י"א] עיין ספר בר אלמוגים סימן קנ"ז שהביא שבשו"ת מנחת יצחק ח"ט סקי"ח דן במי שהפריש תרו"מ בלא ברכה האם ראוי שישאל כדי שיוכל לחזור ולהפריש בברכה והביא דהקה"י אמר דהוי גורם ברכה שאינה צריכה והאבי עזרי נחלק עליו ובפשוטו כיון שרצון חז"ל שההפרשה תעשה אם ברכה א"כ מה שייך לומר שזה גורם ברכה שאינה צריכה הרי לחז"ל יש ענין שההפרשה תעשה אם ברכה ואולי אם יסוד האיסור מצד הבזיון של הברכה בזה כל שיוצר חיוב הפרשה הוי בזיון לברכה וצ"ע וע"ש שהביא דבספר זכר טוב סימן ט' אות י"ג דן בזה שלא יעזור שישאל דהנה יש לדון במקרה שנשאל האם הוי ברכתו לבטלה ובחת"ס יור"ד סימן ש"כ הובא בפתחי תשובה סימן של"א כתב שלא הוי בזה ברכתו לבטלה שכיון שזהו דין ההפרשה שאפשר להישאל א"כ נחשב שעשה כדינו וכתב הנ"ל שא"כ מה יעזור שישאל הרי היה חייב לברך ולא בירך עכ"ד והנה למה שמקובל שהדין ברכה זה הלכה במעשה ההפרשה ולא סתם מצות הודאה א"כ גם אם כדבריו שנחשב שביטל את חיובו אבל עדין יש ענין להישאל כדי שהמעשה הפרשה יעשה אם ברכה [ובבר אלמוגים שם דן שאם נשאל על ההפרשה בכל אופן מה שלא בירך זה מעכב בוידוי מעשרות אמנם לנ"ל זה ודאי אינו שהדין עיכוב זה לא האיסור מה שלא בירך אלא מה שחסר בהפרשה ועד כמה שזה לא ההפרשה בסוף מצד מה שחיסר ברכה זה כמו שלא בירך ברכת הנהנין שזה לא מחסר בביעור מעשרות וז"ב]

והנה החת"ס שם כתב שאפילו שלא הוי ברכתו לבטלה אבל אין להישאל ללא סיבה שזה גורם ברכה שאינה צריכה וצ"ב למה לצורך מותר וצ"ל שהכונה צורך שזה נהפך לגדר צריכה ויש לעיין האם זה מכריח שגם אם לא בירך הוי ברכה שא"צ או שזה עצמו הוי צורך או שרק כאן שהיה ברכה דנים כגורם ברכה שאינה צריכה מה שגורם עוד ברכה שהרי הכל היה כדין אבל זה לא ראיה על מקום שלא בירך

אמנם בעיקר דבריו לכאורא מסברא זה ודאי שאין הכונה שיש חיוב ברכה שהחיוב הוא רק אם באמת זה הפרשה אבל עד כמה שהתברר שזה לא הפרשה א"כ זה לא מחיב ברכה וכל סברת החת"ס שלא הוי ברכה לבטלה וכן העיר שם בבר אלמוגים ויתכן נפק"מ שאם הוציא אחר בברכתו עד כמה שברכת הפרשה לא יכול לברך לצורך חברו א"כ חברו לא יוצא שאין לברכתו תורת ברכה אמנם יתכן שכיון שזה היה דין ההנהגה שלו זה מספיק ובפרט למג"א שנאנס ולא אכל בכל אופן מוציא בברכתו עוד יש לדון בהפריש שני דברים ודיבר בין ההפרשות אם זה לא הפסק ואחרי זה נשאל על ההפרשה הראשונה האם זה נחשב שההפרשה השניה היא ללא ברכה ע"ש שהאריך

והנה הנ"ל דן לגבי מי שקבע מזוזה לפתחו ולא בירך וננקוט שעכשיו לא יכול לברך ללא שיוריד המזוזה האם ראוי שיוריד כדי שיהיה ברכה או הוי גורם ברכה שאינה צריכה והנה אם באמת כל דין הברכה הוא על מעשה הקביעה ולא על המצב שזה קבוע א"כ לכאורא אין שום ענין כיון שמחיב עצמו בברכה ולא יתקן מה שלא בירך בתחילה אמנם אם נימא שודאי שהברכה על כל קיום המצוה רק שלא תיקנו אלא במקום שעושה מעשה א"כ באמת חסר לו עכשיו ברכה ויתכן שזה סיבה להוריד כדי לקים את דין הברכה ויתכן שזה לא גורם ברכה שאינה צריכה שהרי יש ענין שיהיה כאן ברכה וזה לא גרע מהידור של סעודה שלישית אלא שכאן זה מעשה שכל מטרתו שיהיה ברכה וכן נפק"מ במי שקנה דירה אם מזוזה שעכשיו מקים המצוה כל רגע ואין תקנת ברכה כי אין כאן מעשה קביעת מזוזה [ויש לדון האם ראוי שיעשה מעשה קביעה כדי שיוכל לברך אמנם יש לעיין שמבטל מצוה דאוריתא לרגע ויש לדון האם הברכה זה סיבה להתיר]

והנה מבואר בגמ' מנחות ל"ו. שמי שמשכים לצאת יניח תפילין בלילה וביום צריך למשמש ועיין תוס' שנקטו שהמישמוש לעיכובא וכתבו שגם לגבי ציצית צריך למשמש כדי לברך ובמרדכי גם נקט שזה לעיכובא ונקט שמישמוש בציצית לא עוזר וכתב שצריך להוריד הטלית ולחזור וללובשו והנה מבואר בדבריהם שעשית מעשה שיהיה סיבה לברכה זה מותר ואין בזה איסור ברכה שאינה צריכה ומבואר עוד שראוי כך לעשות והנה להלכה אין שום ראיה מהגמ' שהרי מברך גם ללא מישמוש שעצם מצב הלבישה הוא סיבה לברכה אמנם משיטת תוס' יש להוכיח שכך ההלכה אמנם יתכן דהנה צ"ב למה הגמ' אומרת למשמש ולברך הרי עכשיו הוא לא חייב ברכה ומשמע שגם תוס' מודים שהקיום מצוה הוא מחיב ברכה רק שאין לברך אלא א"כ עושה מעשה ויתכן שזה חלוק ממזוזה שהקיום שהוא ללא שום מעשה בגופו שזה לא מחיב ברכה כלל

והנה רעק"א תשובה סימן ט' דן שכל אחד שיוצא מביתו בזמן שהוא יצא הוא לא מקים המצוה וכשחוזר צריך לברך וכתב בהשמטה בשם הברכי יוסף שכיון שצריך מעשה ואין כאן מעשה לכן לא צריך לברך אמנם צ"ע שיהיה דין לכתחילה להוריד המזוזה ולברך ובהכרח שלשיטתו כיון שמפסיד המצוה זה סיבה לא להוריד אמנם למה דחלקו עליו ונקטו שיש כאן קיום מצוה כל הזמן ואין כאן סיבת ברכה א"כ אין ראיה שאסור להוריד כדי לקים את הברכה

והנה יש לדון בנטל ידים ולא בירך האם ראוי שיטמא את ידיו ויוכל לברך והנה סתימת הדברים במ"ב לגבי מי שלא בירך עד אחר הניגוב שלא יברך לדעת הט"ז ולא הזכיר שיטמא את ידיו וכן המ"ב כתב שאם כבר בירך המוציא לא יברך ולא כתב שיטמא את ידיו וצ"ב הטעם הרי אם יטמא את ידיו יוצא שנטילה זו לא היתה לסעודה ולא היתה צריכה ברכה ועכשיו יטול ויברך א"כ למה שלא יעשה כדי שיתקן האיסור ויטול ידים את ברכה ובפשוטו מבואר שחשיב גורם ברכה שאינה צריכה ולפ"ז גם להישאל הוי גורם ברכה שאינה צריכה אמנם ע"ש בספר בר אלמוגים שכתב שכיון ששיטת הריטב"א חולין ק"ו שאם נטל ידיו ובירך ועכשיו לא רוצה לאכול לא הוי ברכתו לבטלה א"כ תקנת ברכה זה על הנטילה מה שדעתו היה שזה לאכילה א"כ לא יועיל מה שיטמא ידיו כיון שאת המעשה נטילה הראשון עשה שלא כדין וא"כ בפשוטו אין ענין שעכשיו יטמא את ידיו שהרי בנטל ידיו כדין אין היתר לטמאות את ידיו ולברך א"כ כאן מה שלא בירך הוא לא יועיל בזה כלום אמנם יש לדון בזה דבפשוטו גם לריטב"א הרי אם עדין לא בירך והחליט שלא רוצה לאכול עכשיו לא יכול לברך ולא אומרים שכיון שזה היה מעשה מצוה יכול לברך דבפשוטו כל מה שאפשר לברך כל זמן שזה עדין עומד ליעוד של אכילה שזהו כל סיבת הברכה וא"כ ביטל מזה את יסוד ההיתר וממילא עכשיו יוכל לברך אמנם בפשוטו זה אינו דכיון שבתחילה היה לזה סיבת ברכה ורק שאחרי זה זה התבטל זה לא עוקר למפרע את סיבת הברכה וא"כ הוי ממש גורם ברכה שאינה צריכה