40נט בר נט לכתחילה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

נ"ט בר נ"ט לכתחלה

נחלקו הפוסקים בדין נ"ט בר נ"ט לכתחלה [באופן שמותר בדיעבד, דהיינו - נתבשלו לרוב הפוסקים, ונצלו לשיטת הרמ"א].

הב"י (סימן צה) מביא את שיטת ההגהות סמ"ק (סימן ריג הגהה ח') שדייק את לשון הגמ' "דגים שעלו בקערה..." – משמע שרק בדיעבד, ולכן ס"ל ש"לכתחלה אסור להעלותם או לבשלם בכלי של בשר כדי לאכלם בכותח". וכן מביא הב"י שם מדברי רבינו ירוחם "אבל לכתחלה אין לו לבשל בכלי של חלב דבר שרוצה לאכול עם בשר". אולם הב"י חולק על רבינו ירוחם, וסובר - שמותר אף לכתחלה לבשל בכלי של חלב ע"מ לאכלו עם בשר.

טוען היד יהודה (סימן צה סק"ט), שאין רבינו ירוחם וההגהות סמ"ק – שיטה אחת. והא דרבינו ירוחם אוסר לכתחלה - אינו משום שאסור לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחלה [כדעת הסמ"ק], אלא משום שלכתחלה חושש לשיטת הריב"ן - האוסר נתבשלו אף בדיעבד, אולם באופן שאינו אוסר בדיעבד - יתיר רבינו ירוחם אף לכתחלה. ומדייק היד יהודה כן בלשון רבינו ירוחם, שהזכיר רק נתבשלו – שאסור לכתחלה, משמע – שעלו מותר אף לכתחלה.

שיטת המחבר

שיטת המחבר לא ברירא, ואף שבב"י (בדק הבית) חלק על רבינו ירוחם - והתיר לבשל בכלי חלב ע"מ לאכול עם בשר כנ"ל, בשו"ע אין הדברים ברורים.

בסימן צה ס"ג פוסק המחבר כדעת הרמב"ן, דכלי חלב ובשר שהודחו יחד אינם נאסרים - כיון שהוא נ"ט בר נ"ט, אולם לכאורה יש להוכיח שאין זה לכתחלה. שהרי באו"ח (תנב ס"ב) פוסק המחבר "יש ליזהר מלהגעיל כלי הבשר וכלי החלב ביחד", והיינו לכתחלה - כמפורש שם במג"א (סק"ז) הכותב "ולענין דיעבד עביו"ד סימן צה ס"ג". הרי שלכאורה חזר בו מדבריו בב"י - ואוסר נ"ט בר נ"ט לכתחלה.

אלא שעדיין קשיא, שלכאורה סותר המחבר משנתו. דבאו"ח שם בסעיף א' מתיר המחבר לכתחלה להגעיל כלי חמץ בני יומן – קודם שעה חמישית, והיינו משום שהוא נ"ט בר נ"ט - כמפורש בט"ז ובמג"א שם סק"א, וא"כ קשיא סעיף א' אסעיף ב'.

מיישב הפמ"ג (סימן צה שפ"ד סק"ט), שבאמת ס"ל להמחבר שאסור לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחלה, ושאני כלי חמץ קודם שעה חמישית שהוא "ב' טעמים מכלי לכלי [והיינו שכלי הוא סברא טפי לקולא – משום שטעמו קלוש, כמפורש ברא"ש בפסחים פ"ד ס"ז] וג' נ"ט להיתר משו"ה שרי לגרום נ"ט כזה לכתחלה", משא"כ נ"ט בר נ"ט רגיל שהוא רק ב' נ"ט בהיתר - בכה"ג אסור לכתחלה. אולם היד יהודה (שם בקצר סקי"ב) אינו מקבל תירוץ זה, וס"ל שאין לחלק בין ב' נ"ט לג' נ"ט [אף שהם שתים בכלי] או בין ב' כלים לג' כלים.

היד יהודה (סק"ט) דן בסתירה דומה בדברי הטור. דבסימן קכא - פוסק הטור שאין להגעיל כלי בשר בן יומו ע"מ לאכול בו חלב (הובא בש"ך כאן סק"ט), ואילו בהלכות פסח בסימן תנב – מתיר הטור להגעיל כלי חמץ בני יומן. מתרץ היד יהודה ע"פ דברי ההגהות סמ"ק (סימן קצח הגהה אות ג'], המבאר להדיא - דאף שנ"ט בר נ"ט אסור לכתחלה, שאני כלי חמץ קודם שעה חמישית - שהוא רק לפי שעה, משא"כ כלי בשר וחלב - שהם דברים קבועים. ותמה היד יהודה על הפמ"ג שחידש בדעת המחבר תירוץ אחר - מדנפשיה, ולא הביא את תירוצו של ההגהות סמ"ק. [אמנם בדעת המחבר, ס"ל ליד יהודה – שלא חזר בו מדבריו בבד"ה, כדיבואר בסמוך בשיטת הגר"א].

ביאור הגר"א בדעת המחבר

הגר"א באו"ח שם, מבאר את דעת המחבר באופן אחר. לביאורו - באמת לא חזר בו המחבר מדבריו בב"י, וס"ל כדבריו בבד"ה - שמותר לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחלה. והא שהחמיר שלא להגעיל כלי חלב וכלי בשר ביחד - הוא משום שלכתחלה חושש לשיטת ספר התרומה (הובא ברמ"א סימן צה ס"ג) האוסר הדחת כלים אף בדיעבד, וכלשון הגר"א "וכאן חשש להחמיר לכתחלה כדעת החולקים שם בהגה". וכן הוא להדיא ביד יהודה (סימן צה סק"כ), הנוקט בדעת המחבר – שאינו אוסר לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחלה, והא דאוסר בסימן תנב ס"ב – הוא משום שחושש לדעת סה"ת וכנ"ל.

סיכום

רבינו ירוחם אוסר לבשל בכלי חלב ע"מ לאכלו עם בשר, ונחלקו המפרשים בטעמו.

פשטות דברי הב"י מורים, שהבין בו כדעת הסמ"ק - שאסור לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחלה. אולם היד יהודה ס"ל שאינו כן וב"עלו" - יתיר רבינו ירוחם אף לכתחלה, והא שאוסר בבשול - היינו משום שחושש לכתחלה לשיטת הריב"ן האוסר נתבשלו אף בדיעבד.

שיטת המחבר אף היא לא ברירא. דבבדק הבית מתיר בשול לכתחלה, אולם באו"ח (תנב ס"ב) - אוסר להגעיל כלי חלב וכלי בשר יחד, אלא שסותר משנתו לשם בסעיף א' – שמתיר להגעיל כלי חמץ בני יומן. ונחלקו המפרשים בכוונתו.

הפמ"ג ביאר שהמחבר חזר בו מדבריו בב"י - וס"ל שאסור לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחלה, והם הם דבריו שם בס"ב, והא דמתיר להגעיל כלי חמץ בני יומן - הוא משום שהוא ב' כלים וג' נ"ט וכנ"ל. אולם הגר"א ס"ל שהמחבר לא חזר בו, והא שאוסר להגעיל כלי חלב ובשר יחד - הוא משום שחושש לשיטת ספר התרומה האוסר זאת אף בדיעבד, וכן היא דעת היד יהודה. אמנם בסתירת דברי הטור בין חמץ דשרי לבין בב"ח דאסור, ביאר היד יהודה ע"פ דברי ההגהות סמ"ק – דשאני כלי חמץ שהוא רק לפי שעה.

דעת הראשונים

הבאנו את דברי ההגהות סמ"ק - האוסר נ"ט בר נ"ט לכתחלה. טוען הב"ח [סימן צה ד"ה כתב סמ"ק], שדבריו נסתרים מהרבה ראשונים. שהרי הראשונים [תוס' חולין קיב. זבחים צו, רא"ש חולין פ"ח סימן כט, ספר התרומה סימן ע' ועוד ראשונים בסוגיא שם] רצו להביא ראיה לשיטת הריב"ן [האוסר נתבשלו] מהברייתא "אין טשין התנור באליה ואם טש הפת אסורה עד שיוסק התנור", ולכאורה הוא נ"ט בר נ"ט דהיתירא ואמאי לא סגי בקינוח, וע"כ - שנתבשלו שאני. שואל הב"ח, שלשיטת ההגהות סמ"ק - ראיה מעיקרא ליתא, שהרי אסור לגרום לכתחלה נ"ט בר נ"ט - ומשום כך בעי היסק ולא סגי לכתחלה בקינוח. וע"כ שכל הראשונים הנ"ל ס"ל - שמותר לגרום נ"ט בר נ"ט אף לכתחלה, ומשום כן רצו להביא ראיה מדין התנור.

והיינו, שלכאורה שיטת ההגהות סמ"ק מדויקת בסוגיא, אלא שהיא נסתרת מכל הראשונים הנ"ל - שדחו ראיה זו באופנים אחרים. והוא פלא!

מיישב היד יהודה, שהסקת תנור נחשבת כדיעבד כיון שיש הוצאות לקנות עצים - ומשום כך אין זה נקרא לכתחלה, וממילא אתי שפיר שהראשונים לא דחו את ראייתם באופן זה - והוצרכו לדחות באופנים אחרים.

הגדרת דיעבד להלכה

מוכח מכל הראשונים הנ"ל [להבנת היד יהודה] שבמקום הפסד כהוצאת עצים – מותר לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחלה [או שנימא שפליגי אהגהות סמ"ק - וס"ל שמותר נ"ט בר נ"ט לכתחלה אף בלא הפסד].

ויש לדון לפי"ז בדעת המחבר, דהנמצא בדרך ויש לו רק כלי בשרי - אינו מחויב לקנות כלי ומותר לו לבשל בכלי בשרי ע"מ לאכלו עם חלב.

החכמ"א (כלל מח ס"א) מתיר בשעת הדחק [כגון שהוא בדרך] - לבשל לכתחלה בכלי של בשר וליתנו לכלי של חלב "רק שלא יאכל בחלב". והיינו, שהחכמ"א אדם הבין - שהרמ"א (סימן צה ס"ג) התיר לשים בכלי חלב רק אם כבר התבשל בכלי בשרי אולם אסור לבשל לכתחלה, וס"ל לחכמ"א - שבמקום הדחק אפשר להקל אף לבשל לכתחלה, אולם אוסר לאכלו עם חלב אף בכה"ג. והוא דלא כדברינו, שדייקנו - שבמקום הפסד מותר אף לאכלו עם חלב.

ונראה שאדרבה – הוא סייעתא לדברינו. דכל דברינו נאמרו בשיטת המחבר - שאינו חושש כלל לדעת הריב"ן, והוכחנו - דבמקום הפסד לא אסרו לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחלה. אולם החכמ"א איירי בשיטת הרמ"א - החושש לכתחלה לדעת הריב"ן האוסר אף בדיעבד, ובזה - ודאי שאין מקום להקל במקום הפסד, שהרי אינו חומרא בעלמא אלא שחיישינן לשיטות המחמירות. אבל לענין להניח בכלי שלהם - שבזה היקל הרמ"א שא"צ לחשוש לריב"ן, בזה התיר החכמ"א לכתחלה בשעת הדחק – שאע"פ שאסור לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחלה.

אמנם כשאינו בן יומו, מתיר החכמ"א (שם אות ב') בשעת הדחק - אף לבשל ע"מ לאכלו בחלב. והביאור כנ"ל, דסבר - שכשאינו בן יומו לא שייך לאסור משום שיטת הריב"ן אלא משום נ"ט בר נ"ט לכתחלה, ובכה"ג – הרי מתירים בשעת הדחק.

ביאור דעת ההגהות סמ"ק

נתבאר לעיל, שאין ראיה בדעת רבינו ירוחם - שאוסר נ"ט בר נ"ט לכתחלה, וכן אין ראיה מהראשונים בנידון זה וכנ"ל. פש לן רק את דעת ההגהות סמ"ק - האוסר להדיא לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחלה.

טוען היד יהודה (שם), שאין להביא ראיה להלכה מדברי ההגהות סמ"ק הנ"ל. דהוא לשיטתו - הסובר שהיתר נ"ט בר נ"ט הוא אף בטעם איסור, וע"כ שביאורו - משום ביטול איסור, והתחדש - שבטעם שני לא נאמר טעכ"ע, ובזה ס"ל להגהות סמ"ק שאינו שונה מכל ביטול איסור - שוודאי אסור לכתחלה.

אולם לכל הראשונים וכן לדידן - דס"ל שהיתר נ"ט בר נ"ט הוא רק בטעם היתר, אין ביאורו משום ביטול אלא משום שעל טעם קלוש לא יכול לחול שם איסור [עיין שיעורים לעיל], ובזה לא מצינו שיהא אסור לכתחלה - שהרי לא מתורת ביטול אתינן אלא שמעיקרא לא חל שם איסור.

לכן ס"ל ליד יהודה (סוף סק"ט), דהא שהפוסקים החמירו שלא לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחלה [וכמדויק בסוגיא "עלו" – בדיעבד] "אינו אלא מהרחקה ונטירותא יתירתא". ומשום כך מתיר היד יהודה בדיעבד – אף אם גרם כן במזיד, ומביא כן מהריטב"א (ע"ז לד. ד"ה "והוי יודע") שכל דבר שנאסר רק משום חומרא - אינו נאסר בדיעבד אף אם עשה כן במזיד. ונראה, דאף הא שמהני הפסד כל דהו להתירו אף לכתחלה – מהאי טעמא הוא, ואינו ענין לכל דבר שנאסר לכתחלה [נטל"פ וכדו'] - שאף במקום הפסד אין היתר לכתחלה.

בישול בכלי בשרי ע"מ לתתו בכלי חלבי

הרמ"א (ס"ב) חושש לכתחלה לשיטת הריב"ן - ואוסר נתבשל לכתחלה, אולם היינו "דווקא לאכול עם חלב והבשר עצמו אבל ליתנן בכלי שלהם מותר לכתחלה". ונחלקו האחרונים בביאור דעת הרמ"א.

הט"ז (סק"ה, וכן הוא בגר"א במקום) מבאר - שבאמת אין חילוק בין אוכל לכלי ודין נ"ט בר נ"ט שייך אף בכלים, אלא שבאוכל - חשש הרמ"א לאוסרים, ואילו בכלים - סמך הרמ"א על החולקים על הריב"ן.

לפי"ז פשיטא - שלכתחלה יהא אסור לבשל ע"ד לשים בכלי, שהרי להנ"ל - שייך נ"ט בר נ"ט בכלים, וקיי"ל שאסור לגרום נ"ט בר נ"ט לכתחלה אף בעלו [וכן הוא בפמ"ג משב"ז סק"ה].

אמנם בדעת הרא"ש - מדייק הפמ"ג שלא ס"ל כן, שהרי הרא"ש ס"ל כדעת הריב"ן - המחמיר בנתבשלו, ואעפ"כ - נראה מדבריו שמתיר הדחת כלים אף לכתחלה, וע"כ ס"ל - שמעיקרא לא גזרו נ"ט בר נ"ט בכלים, וא"כ יהא מותר אף לכתחלה לבשל ע"מ לתתו בכלי. וכן הוא בפרי חדש (סק"ז) - שמותר אף לכתחלה לבשל בכלי בשרי ע"מ לתתו בכלי חלבי, ומדייק כן בלשון הגמ' - שכל איסור דגים שעלו בקערה היינו דווקא "לאכלו בכותח", אולם אין מקור כלל שגזרו כן בכלים.

הגעלת כלים

הרא"ש (פסחים פ"ב ס"ז, ע"ז פ"ה סל"ו) מתקשה – מאי מהני הגעלת כלים [הבלועים מאיסור] אף שאינן בני יומן, דלכאורה "טעם הפגום הנבלע ממנו חוזר ונבלע בתוכו והוה ליה כקודם הגעלה", מתרץ הרא"ש "אין בו חשש דהוה נותן טעם בר נותן טעם שנפלט מן הכלי למים וחוזר ונבלע בכלי וכולן היתר כיון שנפגם הטעם". שואל הרא"ש – שסו"ס נגזור אינו בן יומו אטו בן יומו [שאינו פגום], ומתרץ – שגם בבן יומו לא ייאסר בדיעבד כיון שגם בזה "דבר מועט הוא ונותן טעם בר נותן טעם הוא" [כן הוא בפסחים, ובע"ז יישב קושי זה באופן אחר – עיין פלפולא חריפתא שם בע"ז אות ע' ואות צ', וקרבן נתנאל שם בפסחים אות ס'].

דברי הרא"ש צ"ב, שהרי באיסור איירינן, והיאך שייך היתר נ"ט בר נ"ט בבן יומו, דלכאורה רק באינו בן יומו שטעמו נפגם – נחשב כהיתר ששייך בו היתר דנ"ט בר נ"ט. מבאר היד יהודה (סימן צה סקכ"ט), דהרא"ש ס"ל דהא שאין היתר נ"ט בר נ"ט באיסור – אינו מן התורה אלא מדרבנן, וכוונת הרא"ש, שלא גזרו אינו בן יומו אטו בן יומו - כיון שאף בבן יומו מדאורייתא שרי משום נ"ט בר נ"ט, אולם מודה הרא"ש – שאסור מדרבנן.

עוד צ"ב ברא"ש, אף באינו בן יומו היאך הוא נ"ט בר נ"ט – שהרי בכלי עצמו נבלע באיסור [כן מוכח בדברי הפמ"ג (סימן צו סק"ט במשב"ז ד"ה "תשובה בקוצר", ציינו רעק"א על דברי הט"ז בסימן קג סק"ט) שטעם לשבח שנהפך לפגם בכלי - נחשב איסורא לענין נ"ט בר נ"ט, ובנה יסודו על דברי הרשב"א עיי"ש]. וע"כ צ"ל שאין כוונת הרא"ש לבליעה בכלי, אלא – שבמים הוא טעם ראשון וכשנבלע חזרה בכלי הוי טעם שני. והוא לכאורה דלא כדברי הפמ"ג [הובאו בשיעור הקודם] - הסובר שלהיתר נ"ט בר נ"ט בעינן דווקא שהטעם הראשון יהא בכלי ולא באוכל. ואף היד יהודה (סימן צד סוף סקי"ט) דפליג עליה – וס"ל שאף טעם ראשון באוכל מהני, אולם מודה שטעם ראשון במשקה אינו מקלישו כלל – ולא נחשב כנחית דרגה כלל. וא"כ, נידון הרא"ש שנכנס מהכלי למשקה – לכו"ע אינו נחית דרגה, וכשנבלע חזרה בכלי הוי טעם ראשון.

יישוב ע"פ דברי רעק"א

הט"ז (סימן קג סק"ו) ס"ל, דכף שבלע טעם איסור מושבח ושוב תחבו את הכף לתוך תבשיל שטעם זה פוגמו [טעם יין לתוך גריסים], אין הקדרה נאסרת "דהכף נתן טעם פגום בתבשיל והתבשיל נותן טעם פגום לקדרה והקדרה שתתן אח"כ טעם לשבח במה שיתבשל אח"כ הוה ליה נ"ט בר נ"ט דהיתירא". ולכן תמה הט"ז על הרמ"א שם – שהתיר רק באופן שנבלע בכף טעם פגום.

טוען הש"ך (נקודות הכסף שם) שצודק הרמ"א - ואין הציור של הט"ז נחשב כנ"ט בר נ"ט דהיתירא, דבסימן צה מוכח שבעינן ג' נ"ט להיתירא וכאן יש רק שתים. ולכן הרמ"א צייר רק באופן שהטעם שבכף פגום – שאזי שפיר יש ג' נ"ט דהיתירא. ועיין יד יהודה (סימן קג סקט"ו) שתמה על הש"ך היכן מצא כן בסימן צה, וצ"ל - שכוונת הש"ך לשיטתו שם בסימן צה סק"ד שאוסר בנצלו, והיינו שבעינן ג' נ"ט. אולם הוא דחוק, שהרי שיטת הרמ"א שם - להתיר נצלו בדיעבד, וא"כ עדיין צודק הט"ז בשיטת הרמ"א, וקשיא על הרמ"א בסימן קג – אמאי לא התיר אף בטעם לשבח בכף.

שואל רעק"א על הש"ך – שאף לשיטתו יש כאן ג' נ"ט, שהרי הטעם הראשון בכף - נקלש, ואף שהוא טעם איסור [כיון שהוא לשבח], אולם ודאי שמהני להחשיבו אח"כ כנ"ט בר נ"ט.

לדברי רעק"א, אתו שפיר דברי הרא"ש שהתקשינו בהם לעיל – היאך מצא נ"ט בר נ"ט כשהראשון הוא באיסור. והשתא אתי שפיר, דאף שהוא באיסור – סו"ס נקלש ומצטרף לחשבון הנ"ט בר נ"ט. ולכאורה, רעק"א אף יכל להביא ראיה לדבריו [נגד הש"ך] - מדברי הרא"ש.

אמנם היד יהודה (סקי"ט ד"ה "וכן מסכים") לא ס"ל כרעק"א, ודעתו – שאין הבליעה בכף [באיסור] מקלישו. ומבאר, דהא שאין היתר נ"ט בר נ"ט באיסור – הוא משום שטעם הנבלע נחשב כ"יוצא" שהוא איסור עצמי, וא"כ הוא טעם ראשון באיסור. משא"כ כשהוא פגום – שאין בו איסור "יוצא", שפיר נחשב כנחית דרגה מהאיסור – ונחשב בחשבון הנ"ט.

א"כ, נחלקו רעק"א והיד יהודה, בבליעה בכלי באופן שהוא איסור – אם נחשב כקליש לענין זה שיצטרף לחשבון הנ"ט כשייהפך להיתר. וכדברי רעק"א לכאורה מוכח בדברי הרא"ש בפסחים הנ"ל, אולם בדברי הש"ך (נקודות הכסף) לכאורה מוכח כהבנת היד יהודה.

אמנם עדיין צ"ב דברי הש"ך [אף לשיטתו] – היאך מצא כאן אף שתי נ"ט, שהרי הראשון [להיתר] הוא ביין, והבאנו לעיל - שבין לפמ"ג ובין ליד יהודה לא מהני נ"ט בר נ"ט כשהטעם הראשון הוא במשקה.

וע"כ, שהיות ונבלע מתחלה בכלי ונקלש [במציאות], אף שאינו בחשבון הנ"ט בר נ"ט – אולם מהני הקלשה זו שאח"כ אפשר להתחיל את הנ"ט בר נ"ט אף באוכל או במשקה.

לפי"ז, לכאורה נפל בבירא הראיה מדברי הרא"ש לדברי רעק"א, שהרי אפשר לפרש בדברי הרא"ש - שהנ"ט מתחיל במים, ואף שבדרך כלל א"א להתחיל את חשבון הנ"ט במשקה כנ"ל, שאני הכא - שהוקלש כבר בכלי. וכדמוכח בדברי הש"ך, דאף שהכלי אינו בחשבון הנ"ט - אולם מהני ההקלשה בו כדי שאח"כ יתחיל הנ"ט בר נ"ט באוכל או במשקה.

אמנם נראה להוכיח, שביאור דברי הרא"ש הוא בדווקא ע"פ דברי רעק"א. שהרי הרא"ש אוסר בנצלו – והיינו שבעינן ג' נ"ט, וע"כ - שאף הכלי הוא בחשבון הנ"ט. ואף שבכלי נחשב איסור - שהרי נבלע בשבח, ע"כ צ"ל שס"ל לרא"ש כנ"ל - שמצטרף לחשבון הנ"ט בר נ"ט, ורק לכן - הגעלת כלים שאינן בני יומן נחשב נ"ט בר נ"ט, ומדויק כן בלשון הרא"ש (כנ"ל) - "וכולן היתר...". והיינו כביאור היד יהודה הנ"ל – שנ"ט בר נ"ט באיסור הוא איסור דרבנן אולם מדאורייתא שפיר נחית דרגה, ולכן ס"ל לרא"ש שאם אח"כ נהפך להיתר – אף הטעם הראשון שהוא באיסור מצטרף לחשבון הג' נ"ט.

אולם בדברי הש"ך, קמה וגם נצבה היסוד שהוכחנו – שבליעה בכלי מקליש את הטעם, לענין זה - שאח"כ מהני נ"ט בר נ"ט אף שמתחיל באוכל או במשקה, ולכן החשיב את הקדרה שם כשתי נ"ט.

שו"ר, שיסוד זה נמצא להדיא בדברי הפמ"ג גופא - במשב"ז סימן צה סקי"ד סוף ד"ה "ודע", עיי"ש.