האשה שנפלו - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

**מראה מקומות והערות - האשה שנפלו**

**ע"ח ע"א**

**א) ביסוד זכות הבעל בנכסי מלוג.** בסוגיין מיירי בזכות האשה למכור נכסי מלוג ויש להקדים ולבאר זכות הבעל בנכסי מלוג של אשתו. דהנה מצאנו זכות הבעל בנכסי אשתו לענין כמה דברים א- שאוכל פירות בחייה ב- שאם מתה יורשה. [וב' זכויות אלו חלין רק משעת הנשואין ולענין תקנת אושא יבואר להלן] ג- שאם מכרה ונתנה המכר בטל. [ובזה מיירי משנתינו דבזכות זו יש נדון האם חלה גם על נכסים שנפלו לה קודם הנשואין, או רק מנשואין ואילך]. ויסוד תקנת זכות הפירות לבעל הוא דין דרבנן גם קודם תקנת אושא, אמנם לכמה דברים לא נתקנה זכות הבעל בפירות עד תקנת אושא כמו שיבואר להלן.

**ועיין באו"ש** (הלכ' רוצח פ"ב הט"ו) שחידש דחלוק זכותו של הבעל בפירות של האשה קודם תקנת אושא ולאחר תקנת אושא, דקודם תקנת אושא אין לבעל בנכסי אשתו "גוף לפירות" אלא פירות בלבד [והגם שאין אדם מקנה דשלב"ע מ"מ בתקנה דרבנן מהני גם בדשלב"ע כמבואר בב"ב קל"א עי"ש] משא"כ לאחר תקנת אושא אלים זכותו של הבעל שהקרקע מיוחדת לו לענין הפירות [וכעין גוף לפירות]. **והנה בתוס' בפרק יש נוחלין** (קל"ו ע"ב) הקשו לדעת ר' יוחנן דס"ל קנין פירות כקנין הגוף מ"ט איצטריך לתקנת אושא הא בלה"כ אינה יכולה למכור מחמת קנין פירות של הבעל. ותי' תוס' ב' תי' א- דמיירי שכתב לה דו"ד אין לי בפירות נכסייך ובפירות פירותייהם. ב- דקנין הגוף דבעל לא הוי אלא מדרבנן ולא הוי כקנין הגוף ולהכי בעי' לתקנת אושא. עי"ש. **וכתב** האו"ש שאפשר שתוס' בתירוצו השני מתכוון לביאור דלעיל שקנין פירות דבעל לא הוי גוף לפירות אלא פירות לחוד. ועיין להלן אות כד. **אלא** דיש להקשותמהא דאיתא בב"מ צ"ו דהיכא שהשאיל הבעל פרה של נכסי מלוג ונשאל עמה הוי שאלה בבעלים מחמת דין קנין פירות כקנין הגוף דבעל וכן בגיטין מ"ח מבואר שבעל מביא וקורא מחמת קנין פירות. [עיין בפנ"ש ובקו"ש (אות תעג בסו"ד) שתמהו ע"ד התוס'] **ותי' האו"ש** דמה דאיתא בגמ' דע"י קנין פירות דבעל חשיב שאלה בבעלים מיירי אחרי תקנת אושא דאז יש לו כעין גוף לפירות ועי"ש מש"כ לענין הבאת ביכורים. **והנה בתוס' בב"ב** (נ' ע"א) כתבו שקנין פירות של בעל אינו אלים כ"כ כיון שלא היה לו גוף מעולם [ולכאו' דמי למה דמבואר בגמ' ביש נוחלין שם "דלגבי נפשיה משייר" ועיין **חזו"א** (ליקוטים ז' כ"ב) שכתב כעי"ז.] **ובתוס' רא"ש** (ב"מ ל"ה והובא גם בשטמ"ק ב"ק פ"ט) שתירץ בזה קושית תוס' דלהכי איצטריך לתקנת אושא כיון שהיה הגוף של האשה מעולם ולכן ס"ד שתוכל למכור. עי"ש. ומבואר שלא כדברי האו"ש דלבעל יש רק פירות אלא דהגם שיש גוף לפירות מ"מ לא אלים קנינו בגוף לפירות. ולכן ללא תקנת אושא היתה יכולה למכור הגוף. וכן מבואר בתוס' ביש נוחלין בתי' הראשון. ועיין.

**והנה** במשנתינו מבואר שנחלקו התנאים בזכות האשה למכור נכסים שנפלו לה קודם שנשאת דב"ש וב"ה מודו שנכסים שנפלו לה קודם שנשאת אם מכרה ונתנה קיים, ורבי יהודה אומר דלא יתכן שאם זכה באשה לא יזכה בנכסים, ור"ש ס"ל דעל החדשים אנו בושים [היינו בנפלו לה כשנשאת] וממילא אין לתקן על הנכסים שנפלו לה קודם שנשאת. עי"ש. ובגמ' להלן מבואר שנדון המשנה הכא הוא בחייה ולפירות **ולכאו' צ"ב** מה הטעם דמ"ד דס"ל שיכולה למכור אחר הנשואין הרי בעת שנשאת הפירות שייכים לבעל, ומה החילוק בין נפלו לה משנשאת לנפלו לה קודם שנשאת. ועוד יש לבאר את שטת ר"ש דס"ל דעל החדשים אנו בושים וכו' וכתב בפירוש המשנה לרמב"ם שס"ל לר"ש שבאמת יכולה למכור גם בנכסים שנפלו לה משנשאת, וצ"ב מ"ט יכולה למכור נכסים משנשאת הרי לבעל יש זכות פירות. **והנה בחידושי הרי"ם** (ריש פרק הכותב) ר"ל מתחילה דנחלקו התנאים במתני' בענין זה האם זכות הבעל היא בפירות לחוד ולכן יכולה למכור אע"פ שנשאת דמאחר שיכולה למכור את הגוף שאין לבעל זכות בו כלל, שוב כאשר מוכרת גוף לפירות אין לבעל כלום משום שלא תיקנו לו אלא בגוף של האשה ולא בגוף של הלוקח, אבל מ"ד שאינה יכולה למכור ס"ל שזכות הבעל היא בגוף לפירות ולכן אינה יכולה למכור דזכה הבעל בעצם הגוף והוי שלו לענין הפירות. עי"ש. **אמנם קשה לפ"ז** מדוע בנכסים שנפלו לה אחר שנשאת מודו כ"ע [גם קודם תקנת אושא] שאינה יכולה למכור, הרי אם אין לבעל אלא פירות לחוד הרי יכולה למכור את הגוף לפירות לאחר ושוב לא יהיה לבעל פירות.

**ובאבי עזרי** (פכ"ב מאישות הט"ז) ביאר בזה [אחר שהביא דברי האו"ש דלעיל] דבאמת לכ"ע אין לבעל גוף לפירות [קודם תקנת אושא] אלא פירות לחוד, ונדון המשנה הכא הוא בדין תקנה חדשה שתיקנו חכמים לבעל שהגם שאין לו גוף לפירות אלא פירות לחוד מ"מ לא תוכל האשה למכור, ובזה נאמרו כמה דעות במשנה, דבדעת ר"ש שאמר על החדשים אנו בושים וכו' לפירוש הרמב"ם דס"ל לר"ש שבאמת יכולה למכור גם בנפלו לה אחר שנשאת [ולא כפשטות שמודה ר"ש שאינה יכולה למכור אלא שרק אמר שאנו בושים על כך] היינו משום דבאמת אין סיבה שלא תוכל למכור מאחר שיש לבעל רק זכות פירות וכל שמכרה הגוף לפירות שוב אין לבעל כלום ואין לו זכות לעכב על מכירה זו, וחכמים דפליגי על דברי ר"ש הוא משום שס"ל שיש תקנה חדשה שלא תוכל למכור, אלא ס"ל לחכמים שכל התקנה היתה רק על נכסים שנפלו לה משנשאת ולא על נכסים שנפלו לה קודם לכן. ושיטת רבי יהודה שאמר הואיל וזכה באשה יזכה בנכסים ומבואר בגמ' להלן שכוונתו היא גם שלא תוכל למכור בזמן הארוסין, ולכאו' צ"ב מה הצד שלא תוכל למכור מן הארוסין הרי עדיין אין הפירות של הבעל, וביאר האבי עזרי שס"ל לר"י שכשם שתיקנו לבעל זכות שלא תוכל למכור אחר הנשואין הגם שמעיקר הדין יכולה למכור, כ"כ תיקנו לו שגם מן הארוסין לא תמכור כיון שמשועבדת להנשא לו. עי"ש.

**והנה** כל המבואר הכא הוא לצד שיש לבעל רק זכות פירות לחוד ולא גוף לפירות [קודם תקנת אושא] **אכן לאידך גיסא יש לבאר** שלכ"ע לאחר הנשואין יש לבעל גוף לפירות [גם קודם תקנת אושא] **ומ"מ יש לבאר** מחלו' התנאים הנ"ל, די"ל שבנכסים שנפלו לה קודם שנשאת והיה לה זכות בהם לגמרי למכור וכד' לא תיקנו לבעל כ"א אכילת פירות לחוד ורק בנכסים שנפלו לה לאחר הנשואין שלא היו שלה מעיקרא גדר התקנה היה גוף לפירות, ועיין באילת השחר שהביא ראיה מדברי הקצה"ח קמ"ט סק"ב דיש סברא כזו שבנכסים שהיו שלה מעיקרא אין סברא שיתנו לבעלה אחר שנשאת לו. וזהו שאמר ר"ש על החדשים אנו בושים וכו' היינו שאנו בושים מ"ט אחר הנשואין תיקנו לו גוף לפירות ולשיטת הרמב"ם בדעת ר"ש צ"ל דבאמת לא תיקנו לו בכה"ג אלא פירות לחוד, ועוד י"ל בשיטה זו דהנה זה ברור דשאני זכות גוף לפירות של הבעל בנכסי אשתו מגוף לפירות בעלמא, דבעלמא יש לבעל הגוף לפירות סיבה עצמית לבעלותו על הגוף לפירות ולכן א"א להפקיע לו את בעלותו אבל גבי בעל כל סיבת בעותו על הגוף לפירות הוא משום שהגוף הוא מנכסי אשתו [ולאחר גרושין נפקע זכות הבעל בגוף לפירות משום ששוב אי"ז נכסי אשתו] וממילא אולי אפ"ל שהיכא שמכרה את הנכסים דשוב אי"ז נכסי אשתו לא תקנו לו ע"ז זכות של גוף לפירות. וצ"ע. ורבי יהודה ס"ל שמאחר שמשועבדת לו מארוסין להנשא לו סברא היא שיהיו נכסיה משועבדים לו לענין שלא תוכל למכור.

**ועיין בחידושי הרי"ם** (שם) שביאר דשאני דין קנין גוף לפירות אצל הבעל מבעלמא, דבעלמא קנין הגוף לפירות הוא דזכות הפירות שלו הוא מחמת קנין הגוף לפירות שיש לו, אבל בבעל קנין הגוף לפירות שלו הוא מחמת שתיקנו לו רבנן פירות ממילא יש לו גם קנין או שיעבוד בגוף לפירות. **ולפ"ז ביאר** דנחלקו התנאים דיש שס"ל דהיכא שנפלו לה קודם הנשואין אז י"ל שהגם שכשנשאת מכנסת לו הנכסים מ"מ משיירת לעצמה זכות שלא יהיה לבעל ע"י קנין הפירות זכות של גוף לפירות אלא פירות לחוד, וכענין שאמרו ביש נוחלין שמשייר לעצמו בעין יפה משייר ולכן יכולה למכור [וזהו גדר תקנת פירות לבעל], משא"כ כשנפלו לה משנשאת דאין מתחיל זכותה דמיד זוכה בפירות ושוב יש לו דין קנין גוף לפירות מחמת קנין הפירות, ויש מהתנאים שס"ל שגם בכה"ג שנפלו לה קודם שנשאת זכות הבעל היא גוף לפירות מחמת הקנין פירות ולכן אינה יכולה למכור אחר שנשאת.

**ב) "הואיל וזכה באשה לא יזכה בנכסים."** וצ"ב דהא בארוסה עדיין לא זכה בזכות פירות [גם לשיטת ר"י] ומדוע לא תוכל למכור, **ועיין בחזו"א** (ע"ו סק"א) דמאחר שמשועבדת לו להנשא יש תקנה שנכסיה משועבדים. עי"ש. **ויל"ע** האם לא תוכל גם לשחוט ולאכול את הפרה וכד' [וקושיא זו היא גם לדעות בגוונא שלכתחילה אסור לה למכור אם יהיה אסור לה גם לאכול, ואי"ז מסתבר וצ"ע. ולענין נתינת מתנה עיין להלן].

**ג) "על החדשים אנו בושים."** עיין לעיל מה שנתבאר בדברי ר"ש [שאנו בושים שתיקנו לה גוף לפירות ולא פירות לחוד] **ועיין בשטמ"ק** בשם ר"י מלוניל ובחידושי הר"ן דאנו בושים על עצם תקנת פירות משום דפרקונה לא שכיח. עי"ש. **ובשטמ"ק** ביאר דקשה לבטל המקח עי"ש. **ועיין בפנ"י שהרחיב** בזה יובא מעט מדבריו להלן אות ז'.

**ד) בתוד"ה האשה.** במש"כ תוס' בשיטת רש"י דקאי גם על נפלו לה עד שלא תתארס, **עיין שטמ"ק ומהרש"א ורעק"א ופנ"י** משכ"ב.

**ה) "סיפא אימר בזכותה אימר בזכותו לכתחילה לא תמכור אם מכרה ונתנה קיים."** ועיין **ברש"י** שכתב דהספק הוא דאירוסין עושה ספק נשואין שמא לא תבא לידי נשואין [והיינו שכל הטעם שצד שהארוסין לא מזכין לבעל את הפירות הוא משום שאפשר שלא תנשא] . **ובראב"ד בשטמ"ק** כתב דהספק הוא שכיון שבזמן האירוסין אין אוכל פירות הוי בזכותה [היינו שמציאות הארוסין אינה מזכה לבעל פירות ולא בגלל שאפשר שלא נתנשא] או"ד דכיון שנתקדשה והיא זקוקה לנשואין חשיב בזכותו. [ובאמת יל"ע דמאחר שבזמן הארוסין אין לבעל זכות לפירות ולא אמרי' דמה שהיא זקוקה שתנשא יתן לו זכות פירות, א"כ מהכי תיתי לומר שבזכותו נפלו. וביאר הגרש"ר דספק הגמ' דיש לו עכשיו זכות לקבל פירות לכשישאנה ואי"ז זכות שמתחדשת בנשואין עי"ש. וצ"ע. וא"נ דהוי תקנה חדשה שבכה"ג לא תמכור א"ש, וכ"כ באילת השחר].

**והנה** יש לדון בביאור ספק הגמ' האם הוי ספק ממון בעלמא היינו שנסתפקו ב"ה בדין אי חשיב בזכותה נפלו לה או בזכותו, או"ד שגדר הספק הוא דבכה"ג דיש להסתפק אי בזכותה נפלו לה ס"ל לב"ה שתיקנו בכה"ג דלכתחילה לא תמכור. **והנה בתוס'** הקשו דמאחר דהוי ספק תמכור לכתחילה כיון דאין ספק מוציא מידי ודאי. **ומשמע** מתוס' דהוי ספק ממון גמור דאי בכה"ג תיקנו חכמים דלא תמכור לכתחילה לכאו' לא שייך דין אין ספק מוציא מידי ודאי, **אמנם מאידך** יל"ע בתי' התוס' שכתבו דהכא כיון שבודאי ע"מ להנשא קיימא לכן לא אמרי' אין ספק מוציא מידי ודאי משא"כ בספק ביבמה שעומדת לחלוץ ולייבם עי"ש, **ולכאו' צ"ב** דסו"ס מאחר דהוי ספק אי תנשא או לא [ובפרט לשיטת הראב"ד דלעיל] מ"ט לא אזלי' בתר האשה שהיא מוחזקת. **ולכאו' אפ"ל** שכוונת תוס' בתירוצם דמחמת שעומדת להנשא תיקנו שלא תמכור לכתחילה ואי"ז דין של ספק ממון גמור. [ועיין באילת השחר שכתב כן מעצמו מחמת הקושיות הנ"ל בלא להזכיר ד' התוס' הנ"ל]. **ועיין בריטב"א** שהביא תי' התוס' והוסיף דמאחר שעומדת לנשואין חשיב הבעל "מוחזק קצת." וצ"ב ועיין נמי **בנמוק"י** וצ"ב. ואולי אפ"ל, דהנה יש להקשות דלכאו' הכא אי"ז רק דין דאין ספק מוציא מידי ודאי אלא הוא דין מוחזק רגיל דהאשה כיון שהנכסים שלה היא מוחזקת בהם ממש. ועיין בשיעורי הגרש"ר ביבמות (פרק החולץ אות תנב) שהקשה על מה דמבואר התם שהיבמה היא ודאי והיורשים ספק דלכאו' מ"ט היא ודאי הרי לגבי הפירות יש ספק גמור מעיקרא אם הם שלה או לא, וביאר דמאחר שהגוף שלה א"כ יש לה דין מוחזקת גם לגבי הפירות. אלא שהקשה דא"כ אי"ז דין אסממ"ו אלא דין המע"ה בעלמא [כקושיתינו הנ"ל] ותי' הגרש"ר דבאמת מאחר שיש ספק דלבעל אפשר שיש גוף לפירות א"כ אינה נחשבת למוחזקת, אלא דרק דין אסממ"ו איכא, דכיון שלה יש סיבה דאית לקבל הפירות וסיבת הבעל מסופקת שוב איכא דין אסממ"ו הגם שדין מוחזקות בעלמא ליכא. עי"ש. ולפ"ז י"ל דה"ה בסוגיין דאין לה דין מוחזק אלא דין אסממ"ו כיון שסיבתה ודאית וסיבתו לזכיה בפירות מסופקת, ואפשר שזו כוונת תוס' דמאחר דהכא הוי דין אסממ"ו ולא דין מוחזק א"כ גבי ארוסה שעומדת להנשא אי"ז נחשב שסיבתו מסופקת אלא יש לו ג"כ סיבה ודאית וליכא אסממ"ו. ואפשר שזו נמי כוונת הריטב"א דהוי מוחזק קצת, דהנה עיקר הזכיה בדין אסממ"ו הוא מדין מוחזק כמבואר בסוגיא התם בהחולץ עי"ש ואכמ"ל וממילא מאחר שגם לו יש סיבה ודאית חשיב הוא מוחזק קצת. ועיין.

**ו) ועיין בתוס' יו"ט** שהביא דברי **רש"י** להלן (ע"ח ע"ב ד"ה ה"ג ורבי חנינא) וז"ל "דהא בית הלל אפילו במוכרת בארוסין אמרי' לכתחילה לא ואם בא לוקח לבית דין להמלך אמרינן ליה לא תיזבון." ומבואר בדברי רש"י שהדין דלכתחילה לא תמכור לא קאי על האשה אלא על הלוקח דאמרי' ליה "לא תזבון." **וצ"ב** מדוע נמנע רש"י מלפרש כפשוטו שאומרים לאשה לא למכור, **וביאר התיו"ט** שרש"י בא להשיב על קושית התוס' הנ"ל דלכאו' היא ודאי והוא ספק וא"כ אין לה דין לא למכור לכתחילה, אבל ללוקח אמרי' שלא יקנה כיון שללוקח לא מועלת החזקה של האשה, אבל אם קנה אין מוציאין מידו. עי"ש. **אלא שהדברים צ"ב** דמאחר שהאשה מותר לה למכור מחמת הספק מדוע יהיה אסור ללוקח לקנות, ואם הוי תקנה דרבנן מיוחדת לטובת הבעל א"כ ה"ה דהאשה לא תמכור לכתחילה. וצ"ע. ואולי י"ל דיש לדון האם בגוונא שאסור לה למכור לכתחילה יש לה גם איסור לשחוט את הבהמה וכד' ובפשטות לא שמענו על איסור זה [ועיין באילת השחר]. וא"כ י"ל שא"א לאסור על האשה דוקא למכור את הנכסים שהרי יכולה לכלות את הנכסים לפי רצונה, אבל על הלוקח אפשר לאסור לקנות את הנכסים. וזו כוונת רש"י. וצ"ע. **ועיין במל"מ** (פ"ו מזכיה ה"א ד"ה אך) וציין לדבריו הרעק"א במשניות דכתב ע"פ דברי רש"י שרק לענין מכירה יש דין לאסור על הלוקח לקנות אבל אם רוצה ליתן לו במתנה אין לאסור עליו לקבל המתנה, [ומאי דכתיב אם מכרה ונתנה משמע דגם במתנה איתא לדין המשנה שלא תתן לכתחילה הוא מטעם שגרא דלשנא] **וביאר הרעק"א** דהטעם הוא שאמרי' ליה שלא יתן מעותיו להפסיד לבעל, **ועיין באבנ"מ** (צ' סקי"ט) שביאר דאמרי' ליה זיל זבין במקו"א אבל במתנה א"א לומר לו כן. עי"ש.

**ולענין** נשואה בגוונא שמכרה ונתנה קיים [בדיעבד] כמבואר בדברי רבי חנינא בן עקביא דאם מכרה ונתנה קיים ולא תמכור לכתחילה, **כתב באבנ"מ** (שם) דלא שייך טעמו של התיו"ט דהתם אין הדין מחמת ספק, וא"כ י"ל שגם לאשה יש איסור למכור וגם במתנה איכא דין דלכתחילה לא תמכור. **ולפ"ז יישב שיטת הירושלמי** שכתב להדיא דגם במתנה איכא לדין דלא תמכור וביאר האבנ"מ דהירושלמי לא פליג על המל"מ אלא דהוא מיירי מן הנשואין ולכן איכא לד"ז גם במתנה. עי"ש. וקצת קשה, דרש"י אמר את חידושו שאמרי' ללוקח וכו' על דברי רבי חנינא בן עקביא, והגם שבא להסביר את שיטת ב"ה שמיירי בארוסה, מ"מ משמע מרש"י שכתב דה"ה לנשואה היינו שאותו דין של ארוסה לב"ה יש בנשואה לרבי חנינא בן עקביא, ואילו היה הדין בנשואה לא למכור נאמר כלפי האשה ולא כמו בארוסה לא היה צריך רש"י ליסד ד"ז במקום שמיירי בנשואה. וצ"ע.

**ז) בהא דאמרי'** מוכרת ונותנת וקיים **יל"ע** מה דין כסף המכירה האם הוא של האשה לגמרי או שהדין הוא שכשנשאת יקחו בהם קרקע והבעל יאכל פירות. **והנה** לענין המבואר בריש הכותב שבנסתלק הבעל בזמן הארוסין מנכסי האשה שהדין הוא שיכולה למכור את הנכסים, **כתב הרמ"א** (סי' צ"ב סק"א) שאין לו כלום במעות המכירה, **וביאר החלקת מחוקק** (סק"ב) דמאחר שהרשות בידה ליתן את הקרקע עצמה במתנה ה"ה למעות שבאו מחמת הקרקע [ומ"מ הביא מהריא"ז שאם בכל אופן קנתה בהם קרקע אזי הבעל אוכל פירות עי"ש] וא"כ ה"ה לכאו' לסוגיין. **אמנם יעויין בשטמ"ק בפנ"י** (בסוגיין) שביארו את דברי ר"ג דעל "החדשים אנו בושים" דהטעם הוא דאין לנו לבטל את המקח משום שמ"מ אין הבעל מפסיד כיון שבמעות ילקח בהם קרקע והוא יאכל פירות [וכתב הפנ"י דמתנה לא שכיח] עי"ש. הרי שלמדו שהכא מעות המכר אינם שלה לגמרי אלא ילקח בהם קרקע וכו'. **אמנם החילוק פשוט לכאו'** דהכא הרי גם במתנה הדין הוא שאינה נותנת לכתחילה וא"כ ה"ה לכסף המכירה שדינו כמו הקרקע עצמה שלכתחילה לא יהיה שלה אלא ילקח בהם קרקע והוא אוכל פירות אבל בדיעבד יכולה לתת את הכסף במתנה וכד'. [ובאמת לשיטות שיכולה למכור לכתחילה ה"ה שכסף המכירה יהיה שלה לגמרי].

**ח) "איבעיא להו רבי יהודה אלכתחילה או אדיעבד." ופרש"י** (ד"ה אלכתחילה) דאמרו לו לר"ג פליגי על דבריו וס"ל שארוסה אינה מוכרת [לכתחילה או דיעבד] **וכן מבואר בתוס'** [ד"ה האשה וד"ה לא וד"ה לימא] עי"ש. **ולפ"ז** נחלקו ר"י ורבי חנינא בן עקביא בדעת האמרו לו האם פליגי גם מן הארוסין או רק מן הנשואין. **ועיין ברעק"א** (במשניות) שביאר כן בדעת התוס', **והביא מדברי הר"ן** [בהכותב] שהאמרו לו לא פליגי אלא רק בדרך קשיא הקשו כן, עי"ש. **ועיין ברמב"ם** בפירוש המשנה שכתב שלר"ג מוכרת ונותנת וקיים גם לאחר הנשואין [ועיין לעיל אות א' בביאור דבריו]. **ועיין בזה בשיטת הרי"ף** ואכמ"ל.

**מראה מקומות והערות – האשה שנפלו**

**ע"ח ע"ב**

**ט) "ורבי חנינא בן עקביא כב"ש." הקשה הגרעק"א** לשיטת רש"י שהביאו תוס' לעיל [בפירוש הראשון] שכל האמרו לו מיירי לגבי נכסים שנפלו לה קודם שתארסה ונתארסה, א"כ אפשר שסובר ר"ח כב"ה, דכל מה שאמרו ב"ה שלכתחילה לא ימכור הוא דוקא בנפלו לה משנתארסה ונשאת אבל אם נפלו לה קודם שנתארסה אפילו אם תנשא תמכור לכתחילה. עי"ש שעמד בצ"ע. **ועיין חזו"א** (ע"ו סק"א) משכ"ב.

**י) "לימא תנינא לתקנת אושא... מתני' בחייה ולפירות תקנת אושא בקרקע ולאחר מיתה."** עיין **בשטמ"ק** שהביא תלמידי הרשב"א שביארו דבאמת תקנת אושא היא כמשנתינו אלא דממתני' לא הינו יודעים את תקנת אושא היינו שאם מוכרת לא חלה המכירה לאח"מ ולזה אצטריך לתקנת אושא שפירשו שגם לאח"מ הנכסים הם של בעל. אלא שכתב השטמ"ק דרש"י לא פירש כן. **והביא השטמ"ק מתלמידי רבינו יונה** שביארו שמשנתינו אינה שייכת לתקנת אושא דמצד משנתינו היה הדין שאם מוכרת תחול המכירה לאח"מ ובאושא התקינו שכדי שלא תפקיע מבעלה את הנכסים לא תחול מכירתה על גופה של קרקע עי"ש. [ועיין בפרק הכותב אות י/ח מה שהובא שם ברשב/א בשם הראב/ד].

**והנה** בפשטות גם לשיטת תלמידי רבינו יונה דתקנת אושא אינה פירוש למשנתינו מ"מ לכאו' בתקנת אושא נאמר הדין שיש לבעל זכות בנכסי האשה שלא תוכל למוכרם, **ועיין בגמ' בהחובל** (שהובא בתוס' ד"ה לימא) דמבואר דלמ"ד דאית ליה תקנת אושא יש לבעל זכות בגוף הנכסים לענין יציאה בשן ועין, והוי יותר מקנין פירות לאו כקנין הגוף. וא"כ לכאו' מחמת תקנת אושא לחוד לא תוכל האשה למכור את הנכסים. **אמנם בבית מאיר** (ס' צ"ב) הבין לא כן, והוכיח, דהנה יש להקשות דבגמ' מבואר דרב ושמואל שאמרו שבנפלו לה נכסים קודם שנתארסה ונשאת אינה יכולה למכור, והעמידה הגמ' דבריהם כרבותינו, ולכאו' מ"ט לא נעמיד דבריהם דס"ל כתקנת אושא, ותקנה זו היא גם בנכסים שנפלו לה קודם ארוסין כמו שהוכיחו בתוס'. וביאר הבית מאיר דמצד תקנת אושא יכלה האשה למכור את הנכסים בחייה ולפירות וכל התקנה היא לענין לאח"מ. עי"ש. וצ"ע לדבריו מסוגיא בב"ק הנ"ל דמבואר שתקנת אושא מהני בחיים להחשיב זכות הבעל כיותר מקנין פירות לאו כקנין הגוף. ואולי אפ"ל לפמש"כ לעיל אות א' בשיטת הרמב"ם בדעת ר"ג דהגם שיש לבעל גוף לפירות מ"מ אילולי תקנת משנתינו שמכרה בטל היתה יכולה למכור את הנכסים כיון שכל זכות הבעל הם עד כמה שנכסים אלו הם שלה ולא דמי לשאר זכות גוף לפרות בעלמא ולכן אם האשה מוכרת את הגוף יכולה להפקיע מן הבעל את הגוף לפירות. וצ"ע. **ועיין בקצה"ח** (ק"ג סק"ט) שהביא מחלוקת **הרמב"ם** (פכ"ב מאישות ה"ז) **והרא"ש** (פרק רביעי סי' י"ז) האם לבתר תקנת אושא הבעל מוציא מהלקוחות מחיים גם את גוף הקרקע או לא [ונפ"מ לענין פרוזבול ועוד עי"ש] והביא דברי **הש"ך** שכתב שנחלקו הרמב"ם והרא"ש האם תקנת אושא היא למפרע או לא, **ובקצה"ח ביאר** שגם לשיטת הרא"ש שמוציא את הקרקע מחיים אי"ז מטעם למפרע, אלא דס"ל שגדר תקנת אושא היא שהגם שבעלמא קנין פירות לאו כקנין הגוף מ"מ בתקנת אושא האלימו את זכות הבעל שקנין הפירות שלו [היינו גוף לפירות] יהיה כקנין הגוף. וממילא אין האשה יכולה למכור את הקרקע. עי"ש. **וחזי'** מדברי הקצה"ח דתקנת אושא לא היתה לענין גוף הקרקע אלא לענין הגוף לפירות רק דהוי כקנין הגוף וממילא א"א למכור את הקרקע, ולפ"ד יקשה קושית הבית מאיר מ"ט לא העמידו דברי רב ושמואל כתקנת אושא. [ועיין בזה בהערה הבאה] ונראה שצ"ל דבתקנת אושא לא נזכר כלל הדין שהיא גם על נכסים שנפלו לה קודם ארוסין ולזה י"ל שרק אחרי תקנת רבותינו שתיקנו שאין זכות מכירה גם בנכסים שנפלו קודם אירוסין התקינו באושא שזכות זו של הבעל היא זכות של קנין פירות כקנין הגוף [ולפ"ז תקנת אושא היתה אחרי תקנת רבותינו, והבית מאיר קט שהיתה מאוחרת לנמנו רבותינו] וצ"ע. **אלא** שכתב הקצה"ח דמדברי התוס' בכ"מ שהקשו לר"י דס"ל קנין פירות כקנין הגוף מ"ט צריך לתקנת אושא, ותי' באופן אחד דבעי' לתקנת אושא בגוונא דליכא לבעל פירות כגון שנסתלק מהפירות ופירי פירות, א"כ מוכח שתקת אושא היתה על הקרקע בלא שייכות לגוף לפירות עי"ש. ועיין נמי **באבני מלואים** (סי' צ' סקי"א) שהביא דמדברי תלמידי רבינו יונה שהובאו לעיל מבואר שאין תקנת אושא שייכת לפירות כלל אלא לקרקע עי"ש. [ועיין לעיל אות א' שהובאו דברי האו"ש דעד תקנת אושא לא היה כלל לבעל זכות בגוף לפירות אלא זכות פירות לחוד ולבתר תקנת אושא נתחדש לבעל זכות של גוף לפירות עי"ש, אמנם לא נתבאר בדבריו שתקנת אושא תהיה דקינן פירות הוא כקנין הגוף עי"ש.]

**יא) בתוד"ה לימא.** הקשו תוס' דתקנת אושא היא גם קודם ארוסין ותי' דבלה"כ משני שפיר. **וכתב המהרש"א** שאין הכרע בתוס' האם בסוגיין משני שפיר או בסוגיא בהחובל. עי"ש. **והנה** א"נ דכוונת תוס' לסוגיא בהחובל שוב אין ראיה שתקנת אושא היא גם בנפלו לה קודם ארוסין, וא"ש קושית הבית מאיר דלעיל. **ועיין בבית מאיר** (שם) שהקשה עוד על מה דהקשו התוס' בכ"מ דלר"י דקנין פירות כקנין הגוף מ"ט בעי' לתקנת אושא, ולכאו' י"ל בפשטות דר"י לא ס"ל כרבותינו וא"כ תקנת אושא נצרכת להיכא שנפלו לה נכסים קודם ארוסין [ועי"ש שתי' דלא משמע להו שרק להכי איצטריך לתקנת אושא ועי"ש תי' נוסף] **ולפ"ד המהרש"א** שתקנת אושא נמי אין הכרע שהיא מקודם הארוסין א"ש דברי התוס'. ועיין.

**יב) ר"ש חולק בין נכסים הידועים וכו'.** ומבואר בגמ' שנחלקו האם נכסים שאינם ידועים היינו מטלטלין או"ד שנכסים שאינם ידועים היינו נכסים שיושבת כאן ונפלו לה במדה"י. **ונחלקו הראשונים** האם בנכסים שינם ידועין יש לבעל פירות אלא שאם מכרה ונתנה קיים או"ד שאין לבעל פירות כלל, **דעיין ברא"ש** בסו"ד שהביא מדברי **הרמ"ה** שבנכסים שאין ידועין אין לבעל שום זכות לא בגוף ולא בפירות עי"ש. **אמנם ברמב"ן** להלן ע"ט כתב שיש לו זכות פירות אלא שאם מכרה ונתנה קיים. **ועיין באבני מלואים** (פ"ד סק"א) שהביא דמדברי הטור והשו"ע מבואר שאין לבעל פירות כלל אלא שהקשה ע"ז דהרי מבואר להלן (ע"ט:) דנפלו לה כספים ילקח בהן קרקע ויאכל פירות הרי שיש לו זכות במטלטלין. וכתב האבני מלואים דמכאן מוכח כדעת הרמב"ן הנ"ל עי"ש. **ויש ליישב** בדרכים אחרות, **דבשטמ"ק** הובא פירוש **הרא"ה** דר"ש קאי רק על נכסים שנפלו לה משנתארסה ולא על נכסים שנפלו לה משנשאת, ולפ"ז י"ל דמתני' להלן מיירי בנפלו לה משנשאת. אלא שדעת הרא"ה אינה מוסכמת בראשונים ורובן פליגי ע"ז. **עוד י"ל** לפמש"כ השטמ"ק בדעת רש"י דמטלטלין חשיבי אינם ידועים רק בסתמא [כשלא ידעי' אם יודע מהן הבעל] אבל אם ודאי הבעל יודע מהן חשיבי ידועין, ולפ"ז נמי אפ"ל דמתני' להלן מיירי שידועין לבעל. **ועוד י"ל** שכל דברי הראשונים שבלא ידועין אין לבעל פירות היינו לשיטת ר"י ולא לשיטת ר"ח. [וכ"כ **בשיעורי הגרש"ר** עי"ש.]

**והנה** בשיטת הסוברים שאין לבעל פירות בנכסים שאינם ידועים **יל"ע** מ"ט לכתחילה לא תמכור. **ועיין בר"ן** שכתב דבנכסים שאינם ידועים דוקא אם מכרה או נתנה אותם מכרה קיים אבל אם לא מכרה אותם ומתה הבעל יורשה, והוכיח כן שאל"כ מאי טעמא לא תמכור לכתחילה [וגם למ"ד ירושת הבעל דרבנן לא מצאנו שפליג בכה"ג. עי"ש.] **ולפ"ז** י"ל דה"ה למ"ד שאין לבעל פירות דמ"מ לא תמכור לכתחילה כדי שישאר לבעל. ועיין.

**ועיין היטב ברא"ש** (ס"א) שדן האם לאחר שנודעו הנכסים לבעל אי כרה בטל או לא, ורצה להביא ראיה ממתנה [שבשעת נתינת המתנה לא ידע הבעל] דקימ"ל שהבעל אוכל פירות ומכרה בטל וא"כ ה"ה הכא שאחר שנודע מכרה בטל, אלא שכתב הרא"ש שאפשר שגם במתנה בכה"ג אין מכרה בטל אחר שנודע לבעל. **ולכאו'** כוונת הרא"ש [וכ"כ **בשיעורי הגרש"ר**] שנסתפק האם ממה שאוכל פירות [במתנה] מוכח שמכרה בטל או"ד שיש לחלק בין אכילת הפירות לבין זכות המכירה. עי"ש. **ועיין בחזו"א** (סי' ע"ו סק"ד) משכ"ב. ועין עוד בהמשך דברי הרא"ש מש"כ להוכיל בענין זה אי בשעת מכירה יודע הבעל האם יכולה למכור.

**יג) "כל שיושבת כאן ונפלו לה נכסים במדינת הים."** כתבו **הראשונים** [עיין רשב"א ריטב"א ועוד] דלאו דוקא נפלו לה נכסים במדה"י אלא גם באותה מדינה דכל שלא ידע הבעל לא זכה. **אמנם בתוס' הרא"ש** כתב דמלשון רש"י משמע שתרתי בעינן היינו שלא יהיה מצפה לאותה ירושה וגם שלא ידע ממנה כשנפלה, ולפ"ז דוקא במדה"י. [ועיין בשטמ"ק שדן בהוכחת התוס' רא"ש].

**מראה מקומות והערות – האשה שנפלו**

**ע"ח ע"ב - ע"ט ע"א**

**יד) "ההיא איתתא דבעיא דתברחינהו לנכסה מגברא כתבתינהו לברתא אנסבא ואיגרשה." ברש"י** כתב דמיירי שהודיעה לעדים שאין מתנתה מתנה [עיין בפנ"י שהוכרח רש"י לכך דאל"כ מדוע אמרה הגמ' דאשה זו נתכוונה להבריח מבעלה דמנין לנו ד"ז בודאי]. **והקשו הראשונים** על רש"י כמה קושיות **א-** דא"כ אמרי פליגי רב ענן ורבא הא פשיטא שלא קנתה מאחר שגילתה בפירוש בדעתה גבי העדים. **ב-** מה החילוק להלן בגמ' בין מקצת נכסים לכל הנכסים הא גילתא דעתה בפירוש גם במקצת הנכסים. **ועיין בתוס' רי"ד** שכתב שצ"ל דאיכא ט"ס ברש"י וצ"ל ד"לא" הודיעה לעדים. **ועיין בבית יעקב ובפנ"י** שהטעם דפליג רב ענן הוא משום דמאחר שס"ל שאם לא קנתה הבת יקנה הבעל איכא סברא שמעדיפה שתקנה הבת, ולענין דברי רבא שלגבי ברתא היא רוצה שתיקנה כתבו דמאחר שליכא הכא תנאי כפול א"כ כל שיכא אומדנא ברורה [גם לגבי בתה] לא מהני התנאי לבטל המתנה. עי"ש. **ג- ועיין ברא"ש** שהקשה עוד לשיטת רש"י דאי בעי' עדים הא לא אתי ע"פ ומרע לשטרא. ועי"ש **בהג"א** משכ"ב **ועיין בהפלאה** מש"כ **ובחזו"א** (ע"ו סקי"א) מש"כ בשיטת רש"י. ואכמ"ל.

**טו) בהא דשטר מברחת לא קנה.** עיין **ברא"ש בב"ב** (פ' מי שמת אות ל') דהביא מדברי **הרשב"ם** שם שהגם שלא קנה [אותו שנכתב לו השטר] לאחר שנתגרשה מ"מ כל זמן שיהא תחת בעלה קנה, **והקשה** ע"ז הרא"ש מסוגיין דמבואר דהקשתה הגמ' "ואי לא קננהי לוקח נקנינהו בעל" ואילו היה הדין שכל זמן שהיא תחת בעלה קנה לוקח אזי מאי קושיא דנקנינהו בעל, אלא ע"כ שלא קנה גם בזמן שהיא תחת בעלה. עי"ש. **אמנם ברא"ש בסוגיין** (ס"ב) הוכיח להפך דכתב שעל כרחך הלוקח יהנה מהפירות כל זמן שהיא תחת בעלה שאל"כ הרי הם שלה והבעל צריך לאכול פירות [כבנכסים שאינם ידועים] ועוד שאומדנא דמוכח היא שנתכוונה שיאכל הלוקח פירות שאל"כ לא ישמור על הקרקע ויעבוד אותה וכו'. ועל מה שהוכיח הרא"ש בב"ב מסוגיין דהקשתה הגמ' דאי לא קנה לוקח יקנה הבעל, **תירץ הרא"ש** בסוגיין דמאחר שהאשה יכולה לחזור בה בכל עת א"כ הבינה הגמ' שלא נחשב שיצא מרשותה וע"כ יקנה אותם הבעל עי"ש. **וצ"ע**. **ועוד צ"ב** מש"כ הרא"ש דמאחר שיכלה לחזור בה בכל עת יקנה הבעל, דלכאו' אם הטעם שיכולה לחזור בה הוא משום דהוי כתנאי שיכולה לחזור בה א"כ כל זמן שלא חזרה בה הוי קנין גמור ללוקח ומ"ט יקנה הבעל, וא"נ דבאמת לא קנה בלוקח בקנין גמור אלא רק שיכול לאכול הפירות בתורת מחילה [כמש"כ הרא"ש שאמדי' לדעתה שניחא לה בהכי] א"כ מ"ט אם מתה קנה לוקח וע"כ הוי קנין גמור כל זמן שהיא תחת בעלה ומ"ט הקשתה הגמ' שיקנה הבעל. **ועיין באבני מלואים** (סי' צ' סק"ח) שביאר דברי הרא"ש דבאמת קנה לגמרי הפירות כמו שעשתה תנאי שיקנה אם לא תחזור בה, ולכן מהני בגוונא שמתה וכו' ומה שהקשתה הגמ' דיקנה הבעל מיירי בגוונא שחזרה בה דאז מאחר שלא קנה לוקח יקנה הבעל ועל זה תי' הגמ' שעשו הנכסים כנכסים שאינם ידועים לבעל וס"ל לרא"ש כדעת הרא"ה שגם לאחר שחזרה הוי הנכסים כנכסים שאינם ידועים שאינם של הבעל. עי"ש. **והוסיף המגי"ה** לאבני מלואים [מחתנו זצ"ל] דהטעם שתב הרא"ש שהלוקח אוכל משום שמחלה לו וכו' [ולכאו' אי הוי קנין גמור אי"צ לזה] הוא לענין אחר שחזרה בה דהיה מקום לומר שיצטרך להחזיר הפירות שאכל וע"ז כתב הרא"ש שאי"צ מהסברא הנ"ל. עי"ש. [ומ"מ אכתי איכא סתירה בדברי הרא"ש הנ"ל לשיטתו בב"ב]. **ועיין בנתה"מ** (צ"ט סק"א) שנראה שהבין בדברי הרא"ש כפשוטו דהגם שהוי קנין גמור כל זמן שלא חזרה בה, מ"מ כיון שברשותה לחזור בה כל זמן שתרצה לכן ישתעבד לבע"ח ולכן הקשתה הגמ' שיקנה הבעל את הנכסים, אלא שצ"ב מאי שנא מירושה שאין הבעל יורשה בכה"ג וצ"ל דשאני ירושה דכיון דסו"ס השתא קנוי ללוקח אין לבעל מה לירש. וצ"ע. [ועיין במגיה לנתה"מ מש"כ]. **ועיין עוד בחזו"א** (סי' ע"ו סק"ה) משכ"ב.

**טז) ברש"י** (ד"ה ואי לא) כתב דקושית הגמ' לשמואל דבכותבת כולן לא קני וא"כ מאי הברחה איכא ויקנה הבעל ויאכל פירות וירשנה אם תמות. [ועיין **בריטב"א** שכתב דס"ל לרש"י דלא שייך שקושית הגמ' תהיה על האוקימתא של מהיום ולכשארצה, כיון שאם הבעל יבוא לגבות תאמר שרוצה את המתנה ואם הלוקח יבוא לגבות תאמר שאינה רוצה. עי"ש]. **ומבואר** דס"ל שאין הבת אוכלת פירות כלל, **וביאר באבני מלואים** (צ' סק"ז) דהגם דיש סברא לומר דכל שהיא יושבת תחת בעלה לא אמרי' דלא שביק נפשיה ויהיב לאחריני וא"כ היה צריך שתאכל הבת פירות [וכ"כ בשטמ"ק] מ"מ כיון דמוכח שעשתה כן להבריח הנכסים מבעלה ולא לסיבה אחרת א"כ כל שלא מהני ההברחה לא חל הקנין כלל, ואינה אוכלת פירות וגם אם מתה יורשה הבעל. עי"ש. [ועי"ש עוד מש"כ בדברי רש"י ד"ה הא בכולה].

**ושיטת הרמב"ם** (פ"ו מזכיה הי"ב י"ג) דמברחת אם נתגרשה מתנתה בטלה, ואם מתה היא קנה המקבל את הכל, ולגבי הפירות כתב הרמב"ם שאינו מחזיר את הפירות שאכל אפילו מת הבעל. **וביאר האבני מלואים** (שם) שס"ל **כמש"כ בשטמ"ק** בשם הר"ר ישעי' מטראני דכל הטעם דמברחת לא קני משום דלא שבקה נפשה ויהבה לאחריני, אבל בזמן שיושבת תחת בעלה אין סיבה שלא תקנה לבת פירות לגמרי וכן אין סיבה לומר שאם מתה לא תקנה לגמרי המתנה. עי"ש. [**ובסמ"ע** (רמ"ו סקכ"ג) מבואר שכוונת הרמב"ם שאין מחזיר הפירות אי"ז דוקא בשטר מברחת עי"ש ולפ"ז טעמו של הרמב"ם הוא משום מחילה. עי"ש.] **ועיין בר"ן** שכתב דלפי שיטת הרמב"ם קושית הגמ' שיקנה הבעל לא קאי על כותבת כל הנכסים דבכה"ג ודאי שלא יקנה הבעל כיון דהוי מתנה גמורה אלא שבתנאי שם תמות יקבל הקבל ואם לא תמות וימות הבעל תתבטל המתנה [ועל הפירות איכא מחילה] אלא קושית הגמ' היא על גוונא שאמרה מהיום ולכשארצה, דבכה"ג מאחר שלא אמרה שרוצה הקשתה הגמ' דיקנה הבעל. עי"ש.

**יז) והוסיף הרמב"ם** (אישות פכ"ב ה"ט) "ולא עוד אלא אפילו נתנה מקצת נכסיה או כולם קודם נישואיה וכתבה למקבל קנה מהיום ולכשארצה שהרי לא קנה קנין גמור עד שתרצה אין הבעל אוכל פירות אותה המתנה ואם מתה אינו יורשה." עכ"ל. **והיינו** דס"ל לרמב"ם דהיכא שאמר מהיום ולכשארצה ומתה אין המקבל זוכה במתנה אלא הם ליורשיה. **ותמה הר"ן** דהגם שמבואר לשיטת הרמב"ם דכוונת הגמ' דבמהיום ולכשארצה הוי כנכסים שאינם ידועים לבעל מ"מ מדוע אינו יורשה אם מתה הא בנכסים שאינם ידועים בפשטות הוא יורשה. **וכתב הר"ן** דכשכותבת כן הרי היא כמזכה את יורשיה ע"י אחר דכל עיקר כתיבת המתנה היא לענין זה, וכיון דס"ל לרמב"ם (פי"ב מאישות) דירושת הבעל דרבנן מהני לעקור ירושתו באופן זה. **אכן** הר"ן פליג על שיטת הרמב"ם הנ"ל וס"ל שבגוונא שאמרה מהיום ולכשארצה הבעל יורשה אלא שהיא יכולה למכור מטעם דהוי כנכסים שאינם ידועים, **והביא הר"ן** יש שפירשו שגם במברחת [שנותנת כל הנכסים] הבעל יורשה ורק דינה כנכסים שאינם ידועים שיכולה למכור. והר"ן פליג על דבריהם עי"ש.

**יח) "עד שתכתוב לו מהיום ולכשארצה." ברוב הראשונים** הגרסה כמו דאיתא לפנינו מהיום ולכשארצה והיינו שבשעה שתרצה תתקיים המתנה [וכענין המבואר בהמפקיד לכשתגנב ותרצה ותשלמני וכו' כ"כ הר"ן] **אמנם שיטת הר"ח** שכותבת מהיום "עד שארצה" היינו דהוי מתנה גמורה וכשתרצה תבטל המתנה. ועיין **בר"ן וברשב"א**.

**יט) בתוד"ה עשאום. שיטת ר"ת** [ועוד ראשונים] דשטר מבריח [שלא יגבו ממנו בע"ח וכתובת אשה] בעלמא קנה כיון שאם לא יקנה הרי יגבו בעלי החובות וא"כ נתכוון להקנות למקבל. עי"ש. **ועיין ברא"ש** (ס"ג) שפליג וס"ל דמאחר שכל ענין הברחה הוא ענין אומד הדעת א"כ ברור שכל שלא הצליח להבריח הנכסים מבע"ח אין כוונתו שיקנה הבע"ח את הכל, אלא ישאר בחזקתו ויאכל פירות עד שיגבה ממנו הבע"ח וגם לא יהיה לוה רשע ולא ישלם. עי"ש.

**מראה מקומות והערות - האשה שנפלו**

**ע"ט ע"א - ע"ט ע"ב**

**כ) "נפלו לה כספים ילקח בהן קרקע והוא אוכל פירות."** ועיין **בתוס' רי"ד** שכתב דהחידוש במשנה הוא שאינו יכול לומר שיעשה מהן עסקה והקרן יהיה לאשה והרוח לבעל דחיישי' שמא יכלו. **ועיין בפנ"י** שביאר בסברא זו דברי רש"י שכתב "שלא תקינו לו חכמים תחת פירקונה אלא פירות" ולכאו' שפת יתר הוא, וביאר הפנ"י דהגם שבמעות יש סיכוי יותר טוב לרוח מ"מ לא תיקנו לו אלא פירות ולא דבר שיכול הקרן להאבד. עי"ש.

**כא) "פירות המחוברים בקרקע א"ר מאיר שמין אותה" וכו'. ויל"ע** האם מותר אותם פירות שגדלו יותר משעת הנשואין ואילך שייך לבעל או לאשה, **ועיין בתוס' רי"ד** שמבואר בדבריו ששייך לבעל. **אמנם בהפלאה** כתב דנראה פשוט דמה שגדל אחר הנשואין מאותם פירות הוי כדקלא ואלים שזהו חפצא אחת ושייך לאשה. עי"ש. ולשיטת התוס' רי"ד פשוטים דברי השנה דשמין כמה היא יפה וכו' מאחר שמה שגדל יתר על כן שייך לבעל, ולפי ההפלאה הביאור הוא שמאחר שהבעל יכל לזרוע בקרקע זו פירות אחרים וכד' ואינו עושה כן אלא משאיר אותם פירות להגמר בקרקע ע"כ שמין כמה היא יפה בלא פירות וכו'. עי"ש.

**כב) "וחכ"א המחוברים לקרקע שלו."** ועיין **ברש"י** להלן (פ"ב ע"א ד"ה והא) שביאר ז"ל "והני נמי פירי נינהו דגמרי ברשותיה." ומבואר שדוקא מאחר שגמרו הפירות ברשות הבעל ס"ל לרבנן שהם שלו אבל אם היו פירות גמורים הגם שעדיין לא נתלשנו הם של האשה. **ועיין בפסקי הרא"ש** שכתב שגם פירות שהגיעו להקצר הרי הם של הבעל. ועיין נמי **בשטמ"ק** שכ"כ דכן הוא גדר תקנ"ח בפירות לבעל שכל שלא נתלשו הם שלו. **ועיין בהפלאה** (ע"ד התוס' כללא) שדימו לר"מ פיר וגפרית לפירות וכתב ההפלאה דיש לחלק דגבי גפרית עיקר הפירות שלו הן בגפרית וצריף וכמו בגלימה משא"כ בשדה שעיקר הפירות הם מה שיגדל ולא מה שכבר גדל, וכתב שסברא זו מוכחת בדעת הרא"ש הנ"ל שלא הביא ראיה מגפרית וצריף שעומדין מיד ליקח וע"כ דחלוק כנ"ל, וביותר הוכיח דלסוברים דכל העומד להתלש כתלוש מאי שנא מהתם, וע"כ כחילוק הנ"ל. עי"ש.

**כג) "פירות המחוברים לקרקע בכניסתה שלו וביציאתה שלה."** ובגמ' להלן מבואר דאיכא בנייהו בין ת"ק לר"ש מחוברים בשעת יציאה דלר"ש הם שלה ות"ק הם שלו. ופסקו הר"ח והרי"ף כשטת ר"ש, **והקשה הרשב"א** [להלן ע"ט:] דהא יחיד ורבים הלכה כרבים, ועוד הקשה מהא דאיתא ביש נוחלין דמכר האב [שיש לו גוף לפירות] מכורין עד שימות ושמין את הפירות ללוקח, והיינו שהפירות של מי שגדלו ברשותו וא"כ ה"ה הכא לבעל, ותי' הרשב"א ז"ל "איכא לתרוצי בהא דבעל שאני דלא תקינו ליה רבנן אלא פירי דאכל בעודה תחתיו כדרך שאמרו דזכות הבעל בנכסי אשתו על החדשים אנו בושין אבל התם דלא חלה מתנת הפירות עד לאחר מיתת האב דינא הוא דכל מה שגדל ברשות האב שיהא ללוקח שלו." עכ"ל. **והיינו דס"ל** לרשב"א דחלוק דין גוף לפירות של הבעל דלא תיקנו לו אלא אכילת פירות. [והיה מקום שכוונת הרשב"א שתיקנו לו רק פירות, אבל באמת לכאו' לאחר תקנת אושא לכ"ע תיקנו לו גוף לפירות, ומאחר דפסקי' כר"ש על כרחך צ"ל דהביאור הוא דגם בתקנת גוף לפירות של הבעל אינו אלים כגוף לפירות בעלמא דמ"מ תיקנו לו רק זכות אכילה כל זמן שהיא אשתו, אלא שתיקנו לו גוף לפירות, אבל לא דמי לגוף לפירות בעלמא.] **ועיין בקו"ש** (אות רפ) שהקשה מהא דאיתא בריש הכותב דלענין פירות ידו כידה וזוכה בגוף הקרקע וא"כ לכשגדלו נעשו שלו ואיך יפרק קנינו ע"י הגרושין, ור"ל שקינינו של הבעל הוא רק לזמן עד שתתגרש אלא שהקשה דא"כ אמאי יכול להביא מהן ביכורים עי"ש. אכן לדברי הרשב"א הנ"ל י"ל דבאמת יש לו קנין גוף לפירות ויכול להביא ביכורים אלא דמ"מ תיקנו לו כן רק בעודה תחתיו ואי"ז כקנין לזמן אלא גדר הקנין הוא שיש לו פירות בנכסים עד כמה שהם נכסי אשתו אבל היכא שאינה אשתו לא תיקנו לו, והיינו שאי"ז כשאר גוף לפירות בעלמא שיש לאדם קנין מצד עצמו ובזכות עצמו בנכסים, אלא הכא כל קנינו הוא משום שהיא אשתו ויש לו בנכסיה גוף לפירות אבל היכא שנתגרשו ממילא פקע קנינו ואי"ז שייך לדין קנין לזמן. ועיין. **ועיין באו"ש** (הל' רוצח) שכתב דיש לבעל דין פירות לחוד והקשה מביכורים ותי' דהתם הטעם שמביא ביכורים הוא משום שהאשה מקנה לבעל גם גוף ופירות עי"ש. [ועוד כתב בסו"ד דהתם מיירי אחר תקנת אושא, ולפ"ז צ"ל כגדר שנתבאר לעיל] ועיין.

**כד) "הגונב ולד בהמת מלוג משל תשלומי כפל לאשה."** ומבואר דס"ל לגמ' בהו"א דהטעם הוא משום שהולד שייך לאשה, **והקשה בקו"ש** דלכאו' גם אם הוי של האשה אבל לא גרע מנכסי מלוג וא"כ יהיה הכפל לבעל מדין פירות של הנכסי מלוג [ולכה"פ שיהו שותפין בזה]. **וראיתי** לבאר, דהנה הקשה **בחידושי רבי ראובן** (ב"ב סי' י"ז אות ד') דתי' הגמ' פירא דפירא וכו' וביארו תוס' דפירא דאתו מעלמא לא תקינו ליה רבנן, וצ"ב דעיקר התי' חסר מן הספר. [ועי"ש משכ"ב ועיין בהערה הבאה]. **ואפ"ל** דיסוד הדין דפירא דמעלמא לאת תקינו ליה רבנן ידעה הגמ' גם בהו"א אבל מ"מ כ"ז הוא אם הולד הוא שלה ורק לבעל יש בזה קנין פירות דאז י"ל שלא תיקנו לו פירא מעלמא, אבל אם עיקר הולד שייך לבעל לגמרי מדין פירות א"כ קשה לגמ' מ"ט לא יהיה הכפל שלו וע"ז תי' דלא תקינו ליה כפל היכא שהוי פירי דפרי [וכמו שיבואר להלן], ועיין. [שוב הראוני בריב"ש בשטמ"ק שמבואר בדבריו כהנ"ל]

**כה) "פירא תקינו ליה רבנן פירא דפירא לא תקינו ליה רבנן."** **וביארו בתוס'** (ד"ה פירא) דהיינו פירי דאתו מעלמא לאתקינו ליה רבנן. **והקשה בבית יעקב** מדוע לא הקשו תוס' בפשטות דמאחר שהבעל כבר זכה בולד והוי ממונו [לפירות] מדוע צריך תקנה נוספת שיזכה בפירי פירות. **ותירץ הבית יעקב** דלא הקנו לבעל לגמרי את הפירות אלא יש לו בהם רק זכות אכילה אבל מ"מ הם שייכים גם לאשה ולכן יש אופנים שלא כל הזכוית שייכות לבעל. עי"ש. **ועיין בחידושי רבי ראובן** (ב"ב סי' י"ז, אות ד' והודפס נמי בקו' יונת אלם) שביאר נמי בדרך זו והוסיף דמאחר שמוכח שזכות בעל בפירות אינה כקנין גוף לפירות בעלמא אלא זכות אכילה וא"כ לפירי פירות צריך תקנה חדשה ולכן יש לחלק בין פירא דמעלמא לפירא דמגופה [ולפ"ז קצת מיושב לשון הגמ']. **ועיין בשטמ"ק** בשם ריב"ש שכתב ז"ל "דאפילו פירא דתקינו ליה רבנן אילו שלו לגמרי שיאכל ממנו פירא דפירא מעלמא, וטעמא משום דנכסי לוג אינם שלו לגמרי לעשות בהם כרצונו אלא שיאכלם בבית כדאמרינן לקמן משום רוח ביתא." עכ"ל. הרי מבואר כדברים הללו בריב"ש. ועיין לעיל אות א' שהובאו דברי האחרונים שאין לבעל בנכסי מלוג דין גוף לפירות אלא פירות לחוד, ובפשטות דברים אלו מתאימים עם הביאור הכא שיש לבעל זכות אכילה בלחוד, אכן אי"ז מוכרח מהכא דאפ"ל דבאמת יש לו גוף לפירות אלא דמ"מ הגבילו חז"ל את זכותו כמבואר. ועיין. ועי"ש בשטמ"ק בשם **תלמידי רבינו יונה** שכבר עמדו בקושית האחרונים הנ"ל דהקשו דמאחר שיכול לשוחטו או למוכרו הרי הולד הוא שלו ומ"ט לא יזכה בכפל, ותי' דיש עדין זכות לאשה בולד והוא דאם תמות האם הולד יהיה נחשב לקרן במקום האם "וכיון שיש לה סמך בו אמרי' שהכפל שלה." עי"ש.ובדבריהם מבואר שרק בפירות כאלו שיש לאשה שייכות אליהם משום שיש בהם אפשרות שיהיו שלה מדין הקרן יש לה זכויות כאלו שלא יהיה לבעל בהם כפל, ועיין. אמנם עדיין צ"ב דהגם שמבואר דלא תקינו ליה רבנן שהגוף יהיה שלו לכל ענין, אבל מ"מ צ"ב דמאחר דסו"ס הולד הוא של הבעל לפירות כיצד זוכה האשה בכפל מאחר שאין לה בולד אלא גוף [היינו שצ"ב גדר התקנה כיצד יהיה הכפל של האשה] **וביאר בקו"ש** (אות רפא) דתקינו לה רבנן שפרה לכפילא יהיה שלה עי"ש. ואולי אי"צ לזה, אלא דמאחר שהפקיעו חז"ל את זכות הבעל בכפל שוב זכות הגוף לבד שיש לאשה מועלת שהכפל יהיה שלה וצ"ע.

**כו) והנה שיטת הרי"ף** [עיין בהערה הבאה] דולד הולד לאשה והקשה עליו הרא"ש דאיך יתכן שהבעל יכול לשחוט את הולד ומ"מ ולד הולד לאשה. עי"ש. ולהנ"ל בהערה לעיל א"ש. ועיין. **והנה נחלקו הראשונים** האם הבעל באמת יכול לשחוט את הולד **דשיטת הרא"ש** שיכול לשחוט אמנם **שיטת הרמ"ה** (הו"ד בטור סי' פ"ח) שאין יכול למכור את הולד וה"ה לכאו' שלא לשחוט אותו **וכ"כ הרעק"א** (שו"ת ח"ב ס' צ"ה) ולפ"ז יישב קושית הרא"ש על הרי"ף הנ"ל, והיינו דאם הרי"ף סובר כרמ"ה י"ל שבאמת אין יכול לשחוט את ולד הולד. עי"ש.

**כז) בתוד"ה פירא.** מבואר בתוס' דפירא דאתו מעלמא לא תיקנו לה רבנן [ומ"מ במעות הכפל תקנה קרקע והבעל יאכל פירות, כ"כ בתוס' בב"ק פ"ט ע"א עי"ש]. **ועיין בר"ן** שס"ל כתוס' אלא שביאר באופן אחר דלא תיקנו רבנן לבעל אלא פירא דשכיחא ולא פירא דלא שכיח כגון כפל. לפ"ז כתבו שגם גונב בהמת מלוג עצמה הוי הכפל של האשה. **אמנם ברי"ף** כתב באופן אחר דבאמת דין פירי פירות של הבעלת תלוי האם הפרות הם שלו לגמרי או לא, דאם הפירות שלו לגמרי אין לו דין פירי פירות [וכפשט הגמ' דידן דאין לבעל פירי פירות] אבל בסוגיא בהכותב דמבואר שיש לו פירי פירות הוא משום שאם לא יהיה לו פירי פירות לא יהיה לו גם פירות הינו במכר פירות וקנה קרקע דאם לא יהיה לו בקרקע הרי שאין לו בפירות עצמן. עי"ש. **ולפ"ד** הרי"ף הגונב בהמת מלוג עצמה יש לבעל הכפל. עי"ש.

**כח) "בשלמא לחנניא הינו דלא חיישי' למיתה." והקשה הרשב"א** מאי טעם לא חייש למיתה וכי לא שכי שתמות הבהמה. ותי' דלא חיישי' שתמות הבהמה בחייה וגם ימות בעלה בחייה, דאם תמות הבהמה בחייה ותמות היא בחיי בעלה הרי אין נפ"מ בזה. **והביא הרשב"א מבה"ג** שפירש שנחלקו אי חיישי' למתה של דקודם ולדות דאי מתה האם מוקמי' אחד הולדות במקום האם והשאר לבעל. ורבנן חששו למיתה של האם קודם שיהיה לה ולדות. עי"ש. **ועיין ברא"ש** שהביא את דברי בה"ג דס"ל שאם מתה האם הולד במקומה וכתב ע"ז "והא דקימ"ל כחנינא דלא חייש למיתה, היינו משום חשש מיתה לא יניח מלשחוט הולד, אבל אם לא שחטו ומתה האם הולד במקומה." **וצ"ב** מה הוקשה לרא"ש לשיטת בה"ג מחנניא הרי בה"ג רק כתב שאם מתה האם קודם מעמידים את ולדה במקומה אבל לא קאי כלל אי חיישי' להכי או לא. ואולי י"ל בכוונת הרא"ש דדבריו מוסבים על מש"כ קודם לכן דיכול לשחוט הבעל את הולד, ולשיטת הבה"ג צ"ב איך יכול לשחוט הרי יש להעמיד את הולד לענין שיהיה לאשה את הולד אם תמות האם ועל כרחך דלא חיישי' למיתה, וזהו שכתב הרא"ש שאין סתירה בין דברי חנניא לשיטת בה"ג דכל מה שאמר שלא חיישי' למיתה היינו לענין שיוכל לשחוט אבל אם לא שחט ומתה האם הולד הוא שלה. וצ"ע בלשון הרא"ש.

**כט) "מודה חנינא משום שבח בית אביה."** עיין **בב"ש** (פ"ה סקל"ח) שמדייק **מהרמב"ם ומרש"י** דרק בולד שפחתה איכא שבח בית אביה ולא בולד הבהמה, **אמנם בטור** (ריש סימן פח) כתב דגם בולד הבהמה איכא שבח בית אביה. ועיין בקרבן נתנאל.

**מראה מקומות והערות - האשה שנפלו**

**ע"ט ע"ב – פ' ע"א**

**ל) "הכניסה לו עז לחלבה" וכו'.** מבואר ברש"י שהטעם בכל הני משום שאיכא שיור והיינו שיש לאשה את העור של העז. ולפ"ז אם לאשה עצמה יש עז לחלבה היינו שכל זכותה הוא גוף לפירות לא יהיה לבעל בזה דין פירות [אלא ילקח בזה קרקע והוא אוכל פירות] **אמנם ברי"ף** כתב שגם אם היה לאשה עז לחלבה ומכניסה לו את זה הוא קנוי לו עז לחלבה, **וביאר הר"ן** דס"ל לרי"ף דלחנינה לא חיישי' למיתה וקימ"ל כוותיה. **והקשה הרא"ש** דלא מסתבר כלל דמאחר שאין שיור כלל אין לכלות הקרן [ודווקא בגלימא דאיכא שחקים יכול להשתמש] וכתב דהגם דלחנינה לא חיישי' למיתה ואע"פ שאינו נשאר כלל [היינו דהגם דבבהמה איכא עורה אבל בולד שפחה ליכא שיור כלל] מ"מ אינו מכלה את מה שהכניסה לו משא"כ הכא שהכניסה לו עז לחלבה הרי מכלה את מה שהכניסה לו וא"כ בעי' שיור. עי"ש. ועיין עוד ברא"ש שהביא **פירוש הראב"ד** [בשטת הרי"ף] דמאחר שמקום הגיזה וחלב קנוי לה חשיב החלב והגיזה של כל יום פירות, והרא"ש פליג ע"ז עי"ש. **ועיין בחידושי הרי"ם** ריש הכותב שהוכיח מדברי הרי"ף הנ"ל דלבעל יש רק פירות ולכן לאשה שיש לה גוף לפירות חשיב שנשאר לה הקרן. **ועיין בריטב"א** מש"כ בשיטת הרי"ף. **והנה ברש"י** מבואר דלא כדברי הרא"ש דאילו לדברי הרא"ש אי"צ להא דבהמה איכא עורה שהרי אינו מכלה את מה שהכניסה לו וא"כ אי"צ בשיור כמו בחנינא. וא"כ קשה לשיטת רש"י מחנניה ,ואפשר שרש"י אמר דאיכא שיור עורה לשיטת רבנן ולא לשיטת חנינא, אלא שר"נ פסק כחנניא וא"כ צ"ב שרש"י יבאר שלא לדברי חנינא, **ועיין בריטב"א** ועוד ראשונים שהקשו כן **ועוד הקשו** דא"כמאי קמ"ל בבהמה דאיכא עורה הרי אמרה כן הגמ' בפירוש לעיל. עי"ש. **ועיין ברעק"א** שהקשה לשיטת רש"י מהא דאיתא בב"מ צו: ששכרה האשה פרה הבעל משתמש בה והתם הרי ליכא שיור. ועיין **בחי' רבי ראובן** (ב"ב סי י"ז אות ד') משכ"ב.

**לא) בתוד"ה שאני.** הקשו תוס' מ"ט לא יכול לשוחטה הרי איכא עורה שהוא שיור. **ועיין בשטמ"ק** דמבואר דלגבי הגיזות וכו' חשיב עורה שיור אבל לא כלפי הבהמה עצמה. **וביאור הדבר** הוא כמבואר ברש"י שגיזות וולדות הם פירות בעצמם אלא שאילו לא היה עורה היה נחשב ד"ז לקרן דכל היכא שליכא שיור חשיב הדבר לקרן ולזה סגי בשיור כל שהוא אבל הפרה שאינה חפצא של פירות בפ"ע אלא היא עצמה הקרן שהכנסה לו לא מהני שיור פורתא [היינו עורה] להחשיב את הפרה עצמה לפירות. ועיין.

**לב) מבואר** בגמ' לעיל דכפל של הפירות שייך לאשה, ומוכח שאין זכותו של הבעל זכות גמורה בפירות [עיין לעיל אות כה משכ"ב] **ויל"ע** האם בנתגרשה האשה שהבעל נוטל פירות תלושין וכן נוטל את הולד האם הכפל של אחר גרושין יגיע לאשה, ואי"ז מסתבר כלל, אמנם מאידך צ"ב מה יפקיע את זכותה בפירות התלושין לאחר גרושין. וצ"ע. **ועיין בחידושי רבי ראובן** (ב"ב סי' י"ז בהערה 1) שכל מה שאינו זוכה בפירות להות שלו לגמרי הוא משום שזכות שלה מטעם רוח ביתא מגרע את הזכות שלו אבל לאחר גרושין דלא שייך שוב דין רוח ביתא אינה יכולה לעכב עליו לזכות את הפירי לגמרי ואז גם הכפל יהיה שלו. ועיין.

**לג) "א"ר נחמן עיילה ליה גלימא פירא הוי." וברש"י** כתב דאיכא שיור הבלאות. **ועיין בריטב"א** שהקשה דהא לחנינה אי"צ שיור כלל אא"כ נימא דמודה חנינא דבעי' שיור בקרן ורק גבי ולד בהמת מילוג אי"צ שיור כיון שהיא עצמה פירי. עי"ש. **והביא מהרמב"ן** דבאמת ליכא בגלימא שיור כלל ומ"מ משתמש כיון שאינו מתכלה אלא אחר זמן רב. **ועיין בר"ן** שכתב שבגלימא אי"צ שיור כיון שאין בלויו ניכר כל שעה. **ועיין בבית יעקב** מש"כ בביאור מחלוקתם. ועיין ברמב"ן במלחמות משכ"ב.

**לד) במתני' "נפלו לה עבדים ושפחות זקנים ימכרו."** עיין **בשטמ"ק בשם תלמידי רבינו יונה** שר"ל מתחילה שהנדון במשנה הוא שהיא עצמה לא יכולה למכור דיכול לומר הבעל דכשם שהיא יכולה לעכב עליו שלא תמכור גם הוא יכול לעכב עליה שלא תמכור, אבל מסיק שם שהנדון הוא רק לגבי זכות המכירה שלו אבל היא עצמה יכולה למכור. **ועיין ברא"ש** שכתב דדוקא הוא יכול למכור אבל היא אינה יכולה לכופו למכור. ועיין בחלקת מחוקק (פ"ה ל"ד) מש"כ בביאור דברי הרא"ש ועיין נמי ברעק"א משכ"ב. **אמנם הרמ"ה** [הו"ד בטור] ס"ל דאף היא יכולה לכוף אותו למכור, ומשום דחיישי' שמא ימותו ועיין ברעק"א משכ"ב. [ועיין בדיוק דברי רש"י במתני']

**לה) "זיתים זקנים" וכו'.** עיין **בטור** (פ"ה) שהביא **דברא"ש** נראה שפסק גם בעבדים וגם בזיתים כחכמים שאינה יכולה לעכב עליו מלמכור [בגוונא שאינם נטועים בשדה שלה או שאינם עושים כדי טיפולן] אמנם הביא **דברמב"ם** (אישות פכ"ב הכ"ג) נראה שבעבדים ושפחות פסק שאין יכול למכור כשיטת רשב"ג ואילו בזיתים וכו' פסק כשיטת חכמים ותמה הטור מ"ט פסק בחד כרשב"ג ובחד כחכמים. **ועיין במ"מ** משכ"ב ועיין בב"ח. **ובדרישה** כתב דבעבדים ניכר יותר שבח בית אביה מאשר בזיתים וכו' ובפרט שנתונים בשדה שאינה שלה. עי"ש.

**לו) במתני' "המוציא הוצאות על נכסי אשתו" וכו'.** מבואר במתני' דבעל היורד לשדה אתו אם אכל אפי' מעט לא יטול כלום מן ההוצאה. **ויש לבאר** מאיזה טעם הוא זה האם משום מחילה או מטעם אחר. **ועיין בריטב"א** בסוגיין שכתב ז"ל "לעולם הוא מוחל כשאכל קמעה." והיינו משום מחילה. [ובהמשך דברי הגמ' כתב הריטב"א שאם התנה בפני בי"ד או עדים שאינו מוחל הדין שישבע כמה הוציא ויטול עי"ש]. **ועיין ברשב"א** (ב"מ ל"ט ע"א) דמבואר שהוא ענין מחילה. **אכן יעוין בתלמידי רבינו יונה בשטמ"ק** שכתבו ז"ל "ומשנה זו באה ללמדנו שאע"פ שהוציא הרבה ולא אכל מן הפירות כי אם מעט בין שלא בא לקרקע יותר כ"א זה המעט בין שבא יותר ונאבד ולא אכל כ"א המעט אין נותנין לו ההוצאה אלא אמרינן כי באותו המעט שאכל גלה דעתו שבעבור שיאכל הוא הפירות היה עושה והיה מתכוון להשביחה בשנה זו להוציא עליה הרבה כדי שיעשה פירות הרבה לשנה האחרת הלכך כשיגרשנה אין לו אלא מה שיאכל ל"ש אכל ואח"כ הוציא ל"ש הוציא ואח"כ אכל." עכ"ל. ומשמע שאי"ז ענין מחילה אלא גילוי דעת שלא ירד על דעת ליטול אלא על דעת שהיו לו הפירות וכמו אדם היורד בשלו. **ולכאו' איכא נפ"מ** בגוונא שלבעל אין פירות כגון באומר דו"ד אין לי בנכסייך וכד' דבריטב"א כתב להדיא דגם בכה"ג איכא לדין מחילה אם אכל משא"כ לשיטת התלמידי רבינו יונה לכאו' א"א לומר כן. [אמנם יעוין בריטב"א שכתב שהטעם הוא משום שמצפה שמא ירשנה וטעם זה שייך גם לדברי תלמידי ר"י וצ"ע]. **והנה נחלקו הפוסקים** מה הדין באופן שאכל ממקו"א [היינו לא מחמת ההוצאה] **דבחלקת מחוקק** (פ"ח סקי"א) כתב שצריך שיאכל פירות של הוצאה זו דוקא. **ובהפלאה** (סק"ה) הקשה עליו מדברי תלמידי רבינו יונה הנ"ל דמבואר דלא שנא הוציא ואח"כ אכל לאכל ואח"כ הוציא ומבואר דבאכל ואח"כ הוציא מהני הגם שאי"ז מאותה הוצאה. [ועיין בבית יעקב משכ"ב] **ועיין** במגי"ה לרשב"א בשבועות מ"ד ע"ב (הערה 18) שביאר בהרחבה שהמחלו' הנ"ל תלויה בביאורים הנ"ל אי הוי מדין מחילה או לא. עי"ש ואכמ"ל. ועיין עוד להלן אות לח.

**לז) "הוציא ולא אכל ישבע כמה הוציא ויטול."** ומבואר בגמ' דנוטל כיורד שלא ברשות בשדה שאינה עשויה ליטע. והקשו הראשונים מ"ט הוי כשדה שאינה עשויה ליטע ומ"ט אינו כיורד ברשות. **ובריטב"א** כתב ז"ל "וכיון דשייך בנכסי כלל, דיו שיטול הוצאתו בשבועה ואידך ממחל מחיל ליה כיון דלא התנה." **ובר"ן** כתב דכיון דהוא אוכל פירות ולא היא הרי הוי כשדה שאינה עשויה ליטע. עי"ש.

**לח) "לא אכלה דרך כבוד מאי אמר עולא פליגי בה... חד אמר בכאיסר וחד אמר כבדינר."** ופסק **הרא"ש** דכיון דלא ניתן שיעור לחבילי זמורות מוקמי' ליה אפחות שבממון והיינו שוה פרוטה. **אמנם ברמב"ם** (פכ"ג מאישות ה"ח) פסק דאכילה הוי כדינר. **וביאר במ"מ** ז"ל "ופסק רבינו כדברי האומר בדינר שלא לחייב את הבעל להפסיד הוצאותיו אלא בראיה ברורה." עכ"ל. **ולכאו' צ"ב** הרי בפשטות האשה היא המוחזקת והבעל בא לתבוע ממנה הוצאותיו ומ"ט לא אמרי' הממע"ה. **ועיין באו"ש** (פ"ו מזכיה ה"ט) שביאר דברי הרמב"ם דמאחר שהספק הכא הוא במחילת הבעל אין מפקיעין את החוב ממנו אא"כ איכא ראיה ברורה שמחל. [ולכאו' תלוי האם הטעם או משום מחילה או כדברי תלמידי רבינו יונה לעיל ועיין במגי"ה לרשב"א שם שעמד בזה]. הנה גם א"נ דספק מחילה הוי כדין א"י אם פרעתיך מ"מ תלוי הדבר האם איני יודע אם פרעתיך חייב רק בבו"ש או גם בשמא ושמא והכא הוי שמא ושמא ונחלקו בזה הש"ך והקצה"ח ועוד דיש שס"ל [עיין רשב"א גיטין ע"ח:] דבדררא דממנא אין דין א"י אם פרעתיך והכא בספיקא דדינא הוי כדררא דממונא. ואולי י"ל עוד דגם א"נ דהוי מחילה מ"מ גדר המחילה הוא כדברי התלמידי רבינו יונה דהוי כמו נוטע בשלו והיינו דאיכא מחילה על עיקר החיוב ובספק מחילה על עיקר החיוב יש לדון דלא הוי כא"י אם פרעתיך. וצ"ע בכ"ז. **ועיין בבית יוסף** (ספ"ח) דביאור דברי הרמב"ם הוא דמאחר שהבעל הוי ורד ברשות יש לפסוק כמאן דמיקל עליו, ועוד סברא כתב שם שהנכסים בחזקתו קודם שגרשה והו"ל נתבע ועליה להביא ראיה דהלכה כמ"ד באיסר. עי"ש. וצ"ע בסברות אלו.

**לט) "ישבע כמה הוציא ויטול." ויל"ע** האם גדר השבועה הכא הוא דמעיקר הדין אין לו ליטול ותיקנו לו חכמים שיטול ע"י שבועה או"ד שמעיקר הדין צריך ליטול אלא שתיקנו לו חכמים שבועה. **ומצאנו בזה מחלוקת בראשונים. דבר"ן בשבועות** (רפ"ז) כתב ז"ל "ומוציא הוצאות על נכסי אשתו נמי מדינא נוטל בלא שבועה דברי ושמא הוא ואע"ג דבעלמא לא אמרי' ברי עדיף הכא כיון שהוציא ברשות והשביח נאמן מדינא ושקיל בלא שבועה אלא שחכמים החמירו עליו לישבע." עכ"ל. **והביא עוד דברי הר"ח** המובאים נמי בריטב"א וברשב"א בסוגיין שכתב ז"ל מהא שמעינן דכל היכא דאיהו ידע ואיהו לא ידע נשבע איהו דידע ושקיל, והני מילי בעושה ברשות." עי"ש. [אכן מלשון זה של הר"ח לא וכח לכאו' שהשבועה היא חומרא ומעיקר הדין נאמן בלעדי השבועה, וצ"ע] **ובסברת הר"ן יל"ע** דבפשטות אפ"ל דמאחר שודאי השביח ואילולי טרחתו לא היה שבח דינא הוא שיהיה נאמן כמה הוציא. ולפ"ז במקום שלא היה שבח לא יהיה ד"ז וזהו דוחק, **ובאמת יעויין בנחל יצחק** (סי' צ"א ענף א') שכתב דבעלמא המוציא הוצאות ברשות נוטל מעיקר הדין משום תקנת חנוני דהוי כמו שהימניה כמה הוציא כמבואר בש"ך שם, והר"ן ס"ל שבאשה שלא הוי כיורד ברשות רק אם יש שבח נאמן מעיקר הדין ומהסברא דלעיל. **ומאידך מצאנו בראשונים** שמוכח מדבריהם שאינו נוטל מעיקר הדין, דיעויין **בנחל יצחק שם שהוכיח מדברי התוס'** בסוגיין שעל הקושיא מ"ט לא נקטי' לדין המשנה בהא דנשבעים ונוטלין הוא משום דהכא ליכא הכחשה ובסו"ד כתבו על מקו"א דלא נקטי' בהא דנשבעים ונוטלין משום דמעיקר הדין צריכין ליטול, עי"ש, ומשמע שאי"ז תירוץ על סוגיין. **ועוד מוכח** לכאו' כן בדברי **הרמ"ה** שהובאו בטור ובשו"ע (פ"ח סי"א) דאם מת האב אין היורשים נוטלין בשבועה ומשום ששבועה זו נתקנה לאב ולא ליורשים. ומוכח לכאו' דמעיקר הדין אינם נוטלין, שהרי אי מעיקר הדין נוטלין ורק חכמים החמירו עליו א"כ ביורשים היה להם ליטול בלא שבועה. [ועיין בשער המשפט צ"א סק"ד משכ"ב].

**והנה** במש"כ הר"ן דמעיקר הדין צריך להיות נאמן בברי ושמא כיון שירד ברשות אלא שחכמים החמירו עליו, **יל"ע** מאיזה טעם החמירו עליו להשבע, **והנה יעוין בתורי"ד** בסוגיין שכ' דלמ"ד בו"ש ברי עדיף בעלמא בעי' שבועה, דהוי כ"ש מירד ברשות הכא. **ומבואר** שהוא דין כללי שהנוטלין נשבעין וא"כ י"ל גם לדעות שבו"ש בעלמא לאו ברי עדיף והכא ברי עדיף, דין השבועה הוא משום דאמרו חכמים שכל הנוטלין נשבעין. [ןואי"ז חומרא מיוחדת בסוגיין] ועיין.

**מראה מקומות והערות - האשה שנפלו**

**פ' ע"א – פ"א ע"א**

**מ) "בעל שהוריד אריסין" וכו'.** ומסקנת הגמ' דאם הבעל אריס איסתק להו בעל איסתלקו אריסין ואם הבעל אינו אריס ארעא לאריסי קיימא. **והנה** אם הבעל אריס בפשטות מבואר בגמ' שלא נוטלים האריסים כלום כיון שהאשה היתה מקבלת את כל הרוח בלא להוציא כלום **וכ"כ ברש"י**. **אמנם ברמב"ם ובשו"ע** (פ"ח סי"ב) פסקו דשמין להם וידן על התחתונה. **וביארו בחלקת מחוקק ובב"ש** דמיירי בגוונא שהבעל לא אכל, דאז דינם כדין הבעל ושמין להם וידם על התחתונה [ולא אמרי' שאילו היה הבעל אוכל לא היתה משלמת כלום וא"כ השתא נמי לא תשלם דסו"ס לא אכל הבעל] **אמנם** בחלקת מחוקק הוסיף דבכה"ג אם האריס עצמו אכל אינו נוטל כלום [דדינו כדין הבעל] **ובזה דבריו תמוהין** [ועמד בזה בב"ש] דדוקא אצל הבעל מצאנו שאם אוכל אי לו זכות תביעה על ההוצאה [אי מטעם מחילה או מטעמו של הרבינו יונה כמבואר לעיל אות לו] אבל גבי אריס מנין לו ד"ז שהיכא שאכלו אין להם בהוצאה. [וגבי בעה"ב בעלמא היכא שהוא אריס וירדו אריסים לקרקעו שלא ברשות **נחלקו הראשונים** האם משלם להם או לא עיין ראב"ד ורשב"א]. **ואם הבעל** אינו אריס מבואר בגמ' דארעא לאריסי קיימא ובפשטות משמע בגמ' דנוטלין כבשדה העשויה ליטע, והיינו כאריסי העיר [וכ"כ הריטב"א בדברי הגמ' לעיל ארעא לאריסי קיימא] **אמנם** יעויין בתוס' רי"ד ובשטמ"ק בשם רש"י במהדו"ק דגם לצד דארעא לאריסי קיימא מ"מ שמין להם וידן על התחתונה. [ולכאו' הביאור דמאחר שהבעל הורידם לקרקע הרי הם כיורדין שלא ברשות גם אם לא נחתי אדעתא דבעל ועיין].

**מא) "בעל שמכר קרקע לפירות."** מבואר בגמ' דהנדון הוא האם מהני המכירה או"ד דמשום רוח ביתא [או משום הפסד הקרקע] לא מהני המכירה. **ולכאו' מבואר** בגמ' שבלא טעם דרוח ביתא היה מהני מכירת הבעל ומוכח שיש לבעל גוף לפירות ולא רק פירות לחוד דא"כ לא היה יכול למכור דהוי דשלב"ע. ועיין לעיל אות א' שהובאו דעות דאין לבעל אלא זכות פירות וצ"ע מהכא. **ועיין בחידושי הרי"ם** ריש הכותב דבאמת מעטם רוח ביתא יש לו רק פירות ולא גוף לפירות [והדברים צ"ע דהא איכא הכי תמצי בגמ' שאין חסרון של רוח ביתא ואז הבעל יכול למכור והיינו שיש לו גוף לפירות] **ולכאו' צ"ל** דמיירי הכא אחרי תקנת אושא, או כמבואר בכ"מ [עיין או"ש ה' רוצח שהובא לעיל אות א'] דהאשה מקנה לבעל גוף לפירות עי"ש. **והנה מה** דלא מהני מכירת הבעל משום רוח ביתא בפשטות אי"ז רק דין בקרקע לפירות, אלא גם בפירות עצמן שהן של הבעל לא יכול לעשת בהם הבעל שימושים שאין בהם רוח ביתא כמבואר לעיל בדף ע"ט שגם בפירות אין לבעל כ"א בהגבלה של רוח ביתא, [ולכאו' לפ"ז אם יקלקל הבעל פירות נכסי מלוג בכוונה וכד' יחויב לשלם לאשה. וצ"ע].

**מב) "ולא היא משום רוות ביתא והא קא רווח."** עיין **ברש"י** דהשפחה השניה גם עושה צרכי הבית, ומבואר שאין לבעל רשות לתת אותה לאשתו הנמצאת בבית אחר. **ועיין ברא"ש שהביא פירוש הרי"ף** שכתב דכוונת הגמ' דכיון דאיכא אחרת איכא רווח ביתא, ולפ"ז יכול הבעל גם למכור את השפחה השניה, ותמה עליו הרא"ש מ"ט לא יכולה לומר שרוצה ב' שפחות שישמשו את הבית, ולכן פירש כדברי רש"י עי"ש. ועיין עוד ברמב"ם ובשו"ע ובנו"כ כמה מחלו' בענין זה. ואכמ"ל.

**מג) "שומרת יבם שנפלו לה נכסים מודים ב"ש וב"ה שמוכרת ונותנת וקיים."** ובסיפא דמתני' **"מתה מה יעשו בכתובתה ובנכסים הנכנסים ויוצאים עמה ב"ש אומרים יחלקו... וב"ה אומרים נכסים בחזקתן כתובה בחזקת יורשי הבעל נכסים הנכנסים ויוצאים עמה בחזקת יורשי האב."** ועיין **בגמ' ביבמות** דהקשתה הגמ' מאי שנא רישא [שמוכרת ונותנת לכ"ע] ומאי שנא סיפא שכשמתה לענין ירושה דפליגי ב"ש וב"ה. ותי' הגמ' בד' אופנים **א- שיטת עולא** דרישא מיירי שנפלה לפניו מן הארוסין וזיקת ארוסה עושה ספק ארוסה ולכן לכ"ע מוכרת ונותנת לכתחילה [עין ברש"י ביבמות דכיון דרק אגידא ביה ואינה ממש אשתו ארוסה לכן מוכרת לכתחילה ובתוס' בריש פרקין משמע דהוי מטעם אסממ"ו אכן יעו"ש בהגהות מהר"י לנדא וברש"ש משכ"ב] וסיפא שפלה מן הנשואין ולכן פליג ב"ש וב"ה, וביאור מחלו' כתב רש"י דלב"ש חלוקה עדיפא משום שס"ל שנשואה ידו כידה, ולב"ה חזקה עדיפא כיון דס"ל שכיון שלא נפלו לה שהיא תחת הבעל ידה עדיפא מידו. עי"ש. ועי"ש בתוס' דטעמם של ב"ה הוא משום דהוחזקה נחלה באותו השבט.[ועי"ש בתורא"ש דמבואר דפליגי תוס' ע"פ רש"י] עי"ש. **ב- שיטת רבה** [דפליג על דברי עולא משום דשליטת עולא המחלו' היא גם באכילת פירות מחיים ולא משמע כן] דבין ברישא ובין בסיפא נפלה ליבום שמהנשואין וזיקת נשואה עושה ספק נשואה אלא דברישא לכ"ע מוכרת ונותנת וקיים משום שבספק הדין עמה דהיא ודאי והוא ספק [ועיין לעיל אות ה' שנתבאר מ"ט הוי התם דין ספק וודאי] אבל בסיפא דמיירי בירושה הללו באין לירש והללו באין לירש ולכן לב"ש יחלוקו ולב"ה איכא חזקה [דהוחזקה נחלה וכו'] ולכן הוי בחזקת יורשי האב עי"ש. [ומבואר דס"ל לרש"י שהטעם דהוחזקה נחלה וכו' אינו מועיל לענין אכילת פירות מחיים, ולכן גבי עולא שביאר פלוגתייהו גם באכילת פירות מחיים לא אמר רש"י שטעמם של ב"ה הוא משום הוחזקה נחלה וכו' אבל לשיטת רבה שכל המחלו' היא לענין לאח"מ שפיר מהני החזקה לשיטת ב"ה. ועי"ש בקר"א משכ"ב]. **ג- אביי תי'** דהרישא מיירי שנפלו לה נכסים שהיא שומרת יבם ולכן לכ"ע מוכרת וה"ה אם מתה נכסים בחזקת יורשי האב ולא אמרי' דחלוקה עדיפא. וסיפא נפלו לה שהיא תחתיו דבעל הראשון ונחלקו ב"ש וב"ה, דב"ש ס"ל שנשואה ידו עדיפא מידה וממילא שומרת יבם נחית חד דרגא וידו של היבם כידה ויחלוקו, וב"ה ס"ל שנשואה ידו כידה ולכן יבם נחית חד דרגא וידה עדיפא מידו. [וענין ידו כידה וכו' יבואר להלן בפרק הכותב] **ד- שיטת רבא** דלכ"ע ידו עדיפא מידה ונחלקו בנפלו לה שהיא שומרת יבם בעבד בה מאמר ופליגי בכח קנין המאמר עי"ש.

**מד) מתה מה יעשו וכו'.** נחלקו רש"י ותוס' בביאור דברי המשנה דשיטת רש"י דנכסי צא"ב דרש"י ס"ל שתלוי במחלו' בפרק מי שמת בנפל הבית עליו ועל אשתו דנשנו שם ג' דעות אי בחזקת יורשי האשה או בחזקת יורשי הבעל או דיחלוקו. אמנם שיטת התוס' דנכסי צא"ב הם בחזקת יורשי היבם ולא דמי לסוגיא התם דהכא ביבם כבר היה מוחזק משמת אחיו דלא ניתנה כתובה להגבות מחיים משא"כ התם הללו באין לירש והללו באין לירש. **ובפשטות מחלוקת** רש"י ותוס' הנ"ל היא האם בנכסי צא"ב דמי לדין כתובה דאמרי' לא ניתנה כתובה להגבות מחיים או"ד דבנכסי צא"ב לא אמרי' לא ניתנה כתובה להגבות מחיים. **ועיין במשנת רבי אהרון יבמות** סי' כ"א אות יא שביאר מחלו' ראשונים זו בכמה דרכים עי"ש.

**מה) "יורשי הבעל קברי לה דקא ירתי כתובתה."** והקשו **תוס'** לשיטת רש"י דנכסי צא"ב אינם בחזקת הבעל א"כ מ"ט יורשי הבעל קברי לה הרי קבורתה תחת נדוניא ותי' תוס' דשומרת יבם כיון שיש לה קצת במנה ומאתיים ונחשב שמכניסה ליבם ע"כ מחמת כתובה לחוד קברי לה. **ועיין בריטב"א** שביאר לשיטת רש"י דכל מה דאמרי' דקבורתה תחת נדוניא היינו בארוסה דלא חזי לנדוניא אבל בנשואה שרוב נשים יש להם נדוניא לא פלוג רבנן. עי"ש.

**מו) "יורשיה יורשי כתובתה חייבים בקבורתה."** מבואר בגמ' דהגם שורש רק מהנ ומאתיים [לשיטת רש"י] או נצ"ב [לשיטת התוס'] מ"מ חייבים בקבורתה ואי"צ לירש נכסי מלוג. **ועיין בחלקת מחוקק** (נ"ה סקי"ז) שכתב שבמקום שחולקים הבעל והאב את הנדוניא חולקים נמי בהוצאות קבורתה. **ובב"ש** (סקי"א) פליג וס"ל שגם אם יורש היבם חצי [וגם אם אלו נכסי מלוג שיורש חצי] חייב היבם בכל הקבורה והביא כן מתשו' מהרי"ל. עי"ש. **ועיין ברעק"א** (תנינא סי' נ"ט) שהאריך בזה.

**והנה** כל יורש חייב בקבורת מורישו [ובחזו"א (סי' ס"ט סקי"ב) הביא מקור לד"ז מהגמ' דידן דמסתפקת שמא יורשי האב קוברין אותה.] **אלא שנחלקו הפוסקים** האם יורש בעלמא חייב בקבורה רק עם ירש בפועל או גם לא יורש בפועל, **עיין בשו"ע** (יו"ד שמ"ח ס"ב) שמבואר שרק אם ירש אבל בבאר היטב הביא **ממהר"ם מינץ** שקרוב חייב לקבור גם אם אינו יורש בפועל. והנה גבי בעל **כתב המהרי"ל** (סי' ס"ד) דלא פלוג רבנן וחייב לקבור גם אם אינו יורש דלא פלוג רבנן. **ועיין בחזו"א** (שם) שדן בכמה חילוקים בזה בין בעל לשאר יורשים ואכמ"ל.

**מז) "ולימא אח אני יורש אשתו אין אני קובר."** **שיטת רש"י** דקושית הגמ' הוא דמאחר שאינו יורש נדוניא אלא כתובה אי"צ לקוברה כיון דכתובה אינו מקבל מאשה אלא מאחיו. **והקשו תוס'** לשיטתו מאותם דעות שליבם נמי יש דין בנדוניא. **ועיין בראשונים** שביארו דלמ"ד יחלוקו קושית הגמ' שיתחייב רק בחצי קבורה. [עיין רמב"ן רשב"א רא"ה]. ואמר אביי דמ"מ כיון שאינו משלם את הכתובה צריך לקבור כמו בעל, ודחה רבא דלא ניתנה כתובה להגבות מחיים. **וצ"ב לפ"ז** מ"ט בעל חייב לקבור היכא שלא הכניסה לו נדוניא. **ועיין בריטב"א** שעשאוהו לבעל לעולם כיורש משא"כ ביבם ועיין ברשב"א שהוסיף שגם את הכתובה דנו בבעל שמקבל מדין ירושה. עי"ש. **ושיטת תוס' ועוד ראשונים** דהנדוניא ליבם ולפ"ז התקשו הכא מאי פריך אח אני יורש ועיין בתוס' שפירשו דקושית הגמ' שרק את זכות הבעל יורש ולא את החובות [ועיין **רעק"א** שהוכיח מתוס' הנ"ל שדימו לפרה שאולה שס"ל שלא כדעת הרא"ש שיכול הבעלים לומר להם שיחזירו את הפרה או יקבלו אחריות] ועיין בריטב"א. **וברשב"א וברמב"ן** פירשו שגם לענין הנדוניא אין סיבה לחייבו שהרי לא הגיע זמנה להגבות [דגם הנכסי צא"ב בכלל מדרש כתובה] ומה שחייבו את הבעל הוא משום שיש לו דין יורש על נכסי מלוג ולכן דנו גם את הנכסי צא"ב כירושה משא"כ ביבם. עי"ש.

**מח) "מאן שמעת ליה דאית ליה מדרש כתובה."** עיין בתוס' בסוגיין דב"ה מודו דלהפסיד את האשה אית ליה מדרש כתובה. ועיין בתוס' לעיל נ"ג ע"א ד"ה שאין. ועיין ברשב"א בשם ר"ת משכ"ב.

**מט) "והא בענין כשתנשאי לאחר תטל מה שכתוב ליכי וליכא."** הנה מפורסמים דברי **הגר"ח** (סטנסיל קכו) דגדר חיוב כתובה הוא חוב להתחייב והיינו דבאמת נתחייב מיד עם הנשואין אבל אי"ז חוב של ממון אלא חוב של חוב והחיוב ממון ממש אינו מחיים. עי"ש. **והנה** בסוגיין הקשתה הגמ' והא בעינן לכשתנשאי לאחר וכו' ונחלקו הראשונים בביאור קושית הגמ' **דשיטת תוס'** היא דהקושיא היא לב"ש דמהני טעם זה דלכשתנשאי וכו' דלא יחשב כגבוי עי"ש **ועיין בריטב"א** משכ"ב. ומדבריהם משמע דהחיוב חל כבר אלא שרק לא הוי כגבוי וצ"ע לשטת הגר"ח. **ועיין בחזו"א** (סנ"ו סקט"ז) מש"כ ביסוד חיוב הכתובה. [ודבריו שם הם שלא כד' הגר"ח].

**נ) "יבם נמי כאחר דמי." ועין בתוס'** (הכא ולעיל פ' ע"א) דביארו שנחשב כאילו נטלתם והחזירתם לו והדברים צ"ב. ובביאור הדברים **עיין בשיעורי הגרש"ר** (יבמות ל"ח אות תסד) דבאמת שמת הבעל הגיע כבר זמן הפרעון אלא דמאחר שיכל ליבם ולהיות במקום הבעל משו"ה אינו מחויב לפרוע, והיינו דמתלא תלי וקאי שם תמות אח"כ יתברר שמיתת הבעל גרמה לחיוב פרעון הכתובה. עי"ש. אלא שהקשה ע"ז דא"כ גבי נכסי צאן ברזל נמי נימא הכי וקשיא לשיטת רש"י מ"ט בנכסי צא"ב תלוי במחלו' בגמ' בב"ב ואילו במנה ומאתיים זוכה היבם. עי"ש. **ועין במשנת ר"א** (יבמות סי' כ"א) משכ"ב באריכות.