ו (ב) - במש_א בגמ_ דלר_ע דקלוטה ל_ב הנחה ע_ג מקום ד_, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

יום ועש"ק נשא י"א סיון תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ד., פשט העני את ידו, אמאי חייב, והא בעינן עקירה והנחה מע"ג מקום דע"ד וליכא, אמר רבה הא מני ר"ע דאמר לא בעינן מקום דע"ד, דתנן הזורק מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע, ר"ע מחייב וחכמים פוטרים, ר"ע סבר אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא, ורבנן סברי לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה דמיא.

והנה בביאור מש"א דלר"ע ל"ב מקום ד', כתב באבנ"ז סימן ר"מ דיל"פ לזה בתרי גווני, די"ל דהיינו דמהא דס"ל לר"ע דקלוטה כמי שהונחה ומהני אף שלא נח ע"ג מקום ד', מוכח דס"ל דל"ב הנחה ע"ג מקום ד', אך י"ל דהיינו דכיון דקלוטה כמי שהונחה, חשיב כהנחה ע"ג מקום ד'.

ועיי"ש שכתב דתליא בפלוגתת קמאי בגדר דינא דקלוטה כמי שהונחה, דדעת רש"י ודעימי' דהו"ל כמי שהונחה בארץ, ולדידי' מכוון הגמ' דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה, מתקיים בזה דינא דהנחה ע"ג מקום ד', וזה ע"ד מש"כ רש"י בעירובין דל"ג: בדינא דהנחת עירוב ע"ג מקום ד', דמכח הא דקלוטה כמי שהונחה בארץ, חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', אך לדעת התוס' דקלוטה הו"ל כמונח באויר, הרי דאין מתקיים בזה דינא דהנחה ע"ג מקום ד', ומכוון הגמ' הוא דמדר"ע שמעינן דס"ל דל"ב הנחה ע"ג מקום ד'.

ב] אמנם צ"ע בזה לדעת התוס' דמכוון הגמ' הוא דמדר"ע שמעינן דס"ל דל"ב הנחה ע"ג מקום ד', דא"כ מנ"ל דפליגי רבנן עלי' דר"ע וס"ל דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', הרי לא מצינו דפליגי אלא בדינא דקלוטה אם הויא כמי שהונחה, וכמבו' בל' הגמ' בסוגיין דרבנן דפליגי הוא משום דס"ל דקלוטה לאו כמי שהונחה דמיא, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בגיטין דע"ט., עיי"ש, ומהיכ"ת דפליגי נמי בדינא דמקום ד', וכבר עמד בכעי"ז בחי' מהרי"ט.

והנה אמנם למש"כ התוס' ד"ה אבל למטה, דברייתא היא בשום מקום דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', י"ל דע"כ הוא דאמרינן דפליגי רבנן עלי' דר"ע בזה, - אך הנה בד' התוס' מבו' דלא פסיקא להו הך מילתא, וגם בד' הרשב"א מבו' די"ל דמסברא הוא שאמרו כן, וליכא ע"ז מקור מברייתא, ולפ"ז תיקשי, דכיון דמר"ע שמעינן דס"ל דל"ב מקום ד', מהיכ"ת נימא דפליגי רבנן עלי' וס"ל דבעינן מקום ד'.

ג] ובשפ"א הק' עוד, דמנ"ל להגמ' דרבנן פליגי על ר"ע בדינא דקלוטה, הרי י"ל דמודו רבנן דקלוטה כמי שהונחה דמיא, והא דפטרי הוא משום דבעינן מקום ד', ועי' במשנת ר"א סימן ג' סק"א מה שהוסיף להקשות בזה.

**ב**

ב] והנה בעיקר הנידון אם מכוון הגמ' הוא דמדר"ע מוכח דל"ב מקום ד', או מכוון הגמ' דמכח דינא דקלוטה כמי שהונחה מתקיים דינא דמקום ד', הנה מלבד דמשמעות ל' הגמ' הוא דלר"ע ל"ב מקום דע"ד, וכמש"א הא מני ר"ע דאמר ל"ב מקום דע"ד, לכאו' יש להוכיח כן גם מד' התוס' ועוד מרבוותא.

דהנה התוס' בד"ה אבל למטה כתבו דכשהחפץ בידו של עני או של בעה"ב ל"ש קלוטה, ובחי' הגרע"א פירש דהיינו אף כשהגוף והיד באותה הרשות, ושלא כד' התוס' לקמן דצ"ב. דאמרינן קלוטה אף כשהחפץ בידו, ואך דכל שהיד ברשות אחרת ל"מ, משום דידו בתר גופו גרירא, אך בחזו"א סימן ס"ב סק"ז פירש דמכוון התוס' הוא משום דידו בתר גופו גרירא, ומש"כ דלא שייך קלוטה, היינו משום דהא דידו בתר גופו גרירא מהני דלא נימא כלל קלוטה, דכיון דגרירא בתר גופו אי"ז קלוט כלל ברשות השני', וכן צידד **באבנ"ז סימן ר"מ סק"ה.**

**ובאמת כ"ה להדיא בתוס' הרא"ש בסוגיין, דהא דלא מחייבינן כשפשט העני ידו לפנים, הוא משום דידו בתר גופו גרירא וע"כ לא חשבינן לי' כמונח, ולפ"ז לכאו' יל"פ כן גם בד' התוס', והרי הרא"ש בתו"ד כתב דהא דבמושיט לא אמרינן קלוטה, הוא משום דכ"ז שהחפץ ביד אדם לא אמרינן כקלוט דמי, והרי דמהני הא דידו בתר גופו גרירא, דל"ה החפץ כקלוט ברשות, ושפיר יל"פ כן גם בד' התוס'.**

**ה] אמנם ראיתי לסייע לד' הגרע"א, דמכוון ד' התוס' הוא דכל שהחפץ ביד האדם לא אמרינן קלוטה, אף כשהאדם וידו באותה הרשות, דהנה התוס' לקמן ד"ה: כתב דאף לר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמיא, מ"מ זורק ד' אמות ברה"ר חייב, ולא אמרינן כמי שהונחה בתוך ד' אמות ברה"ר, ועי' גם בחי' הרמב"ן וש"ר שם שעמדו בזה.**

**והנה בתוס' הרא"ש שם העמיד הנידון על הא דמעביר או זורק ד' אמות חייבין, אך התוס' וש"ר לא העמידו הנידון אלא על זורק ד' אמות ברה"ר, ואף דדבריהם לעיל מינה לדעת בן עזאי דמהלך כעומד, קיימי על מעביר ד' אמות ברה"ר, - ולכאו' הדבר ברור, דהתוס' הרא"ש לטעמי' דס"ל דאף בחפץ שביד האדם אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, ורק אם ידו ברשות אחרת לא אמרינן קלוטה, כיון דבתר גופו גרירא, וע"כ גם במעביר ד' אמות ברה"ר, הוי כמי שהונחה על כל אמה ואמה, אך התוס' וש"ר ס"ל דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, וע"כ במעביר ד' אמות ברה"ר שהחפץ בידו, ל"ה כלל כמי שהונחה, ורק בזורק ד' אמות ברה"ר שאין החפץ בידו, הוא דאמרינן קלוטה כמי שהונחה.**

**ונראה מזה כמש"כ הגרע"א בדעת התוס' בסוגיין, דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, אף כשהאדם והיד ברשות אחת, ולפי הנ"ל מבו' כן גם בד' הרמב"ן וש"ר, וכמדומה דכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א והר"ן בעירובין דל"ג:, עיי"ש, ויש לדחות.**

**ו] ולפ"ז הרי מוכח דמש"א הכא דלר"ע ל"ב מקום ד', לאו היינו דמכח דינא דקלוטה כמי שהונחה חשיב דאיכא מקום ד', דא"כ הרי ל"ה זה טעם לחייב בשנתן או עקר מיד בעה"ב, שהרי בחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, ונמצא דליכא מקום ד', - ובע"כ דמכוון הגמ' הוא דמדר"ע שמעינן דל"ב מקום ד', דע"י דינא דקלוטה אין מתקיים דינא דמקום ד', ומהא דס"ל לר"ע דמהניא הנחה דקלוטה, יש ללמוד דס"ל דל"ב מקום ד', וע"כ הוא דמחייבינן לדידי' בשנתן או עקר מיד בעה"ב, אף דבחפץ שביד האדם לא אמרינן קלוטה, וכבר עמדו ע"ז באבנ"ז שם סק"ה ובחזו"א סימן ס"ג מגליונות אביו, ובמשנת ר"א שם, ועמש"נ ב? לדחות לעיקר הראי'.**

ג

**ז] אמנם צ"ע בזה לפ"ז בסתירת ד' הרשב"א, דבדבריו בעירובין דל"ג: מבו' דקלוטה הוי כמי שהונחה בארץ, וכמש"נ בסימן ו' (א) סק"ה, ולפ"ז לכאו' מכוון הגמ' הוא דמכח דינא דקלוטה כמי שהונחה הו"ל כמונח ע"ג מקום ד', ומאידך לפי המבו' בבדבריו לקמן ד"ה: דבחפץ הנמצא ביד האדם לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, וכ"נ גם בדבריו בעירובין שם, בע"כ דמכוון הגמ' הוא דמדר"ע מוכח דל"ב מקום ד', ותיקשי דהיאך מוכח כן מדר"ע, הרי בההיא דר"ע דאיכא לדינא דקלוטה כמי שהונחה בארץ, מתקיים בזה דינא דמקום ד', ומנ"ל דלר"ע ל"ב מקום ד'.**

**ח] ובפשוטו צ"ל בזה בדעת הרשב"א, דאף דקלוטה כמי שהונחה בארץ, מ"מ ל"מ זה לקיום דינא דהנחה ע"ג מקום ד',[[1]](#footnote-2) - דהרי בעיקר דינא דמקום ד' פירש הרשב"א בסוגיין דהוא לפי שאין דרכן של בני אדם להניח כליהם אלא במקום רחב שיכול להשתמר בו שלא יפול, וע"כ י"ל דאף דקלוטה כמי שהונחה בארץ, מ"מ כיון שבפועל אינו מונח בארץ ואין דרכן של בנ"א להניח כליהם כה"ג, אין מתקיים בזה דינא דהנחה ע"ג מקום ד', וצ"ל לפ"ז דל"ד דין הנחה ע"ג מקום ד' לחיובא דהוצאה, לדין הנחה ע"ג מקום ד' בעירוב, דמהני לזה דינא דקלוטה כמי שהונחה דמכח זה חשיב כמונח ע"ג מקום ד', וכמבו' בד' הרשב"א בעירובין שם, וע"כ מהא דס"ל לר"ע דקלוטה כמי שהונחה, יש ללמוד דס"ל דל"ב הנחה ע"ג מקום ד'.**

**ויש לסייע לזה, דהנה בחי' הרשב"א בעירובין שם הק' ע"ד רש"י דהא דלמטה מי' עירובו עירוב הוא משום דקלוטה כמי שהונחה בארץ, ז"ל, אלא שקשה לי קצת הטעם שכתב בלמטה מעשרה משום דקלוטה כמי שהונחה, דהא כ"ז שיש מקום מסויים למעלה מג' לכו"ע לאו רה"ר הוא ואפי' למ"ד בעלמא קלוטה כמי שהונחה, דא"כ כרמלית ומקום פטור היכי משכחת להו, ולא אמרו קלוטה אלא באויר ואי נמי בשנח במקום שאינו מסויים כזורק בכותל כגון דבילה שמינה וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דהא דמחייבינן בזורק וטח בכותל הוא משום דהו"ל כמונח ע"ג קרקע, ואף רבנן מודו בכה"ג דהוי כמי שהונחה בקרקע, ועמש"נ בזה בסימן ו' (א) סק"ה.**

**והנה לפ"ז, הרי דממשה"ק הרשב"א לקמן ד"ז. בהא דמחייבינן בזרק וטח בכותל, דהא בעינן הנחה ע"ג מקום ד', ואף דלדידי' הרי בכה"ג מודו רבנן דהוי כמי שהונחה בארץ, מוכח דל"מ הא דקלוטה כמי שהונחה בארץ, לחשבו כהנחה ע"ג מקום ד', - אך שמא י"ל דזהו גופא מכוון מש"כ הרשב"א לקמן שם בשם מקצת מרבני הצרפתים, דכל שרואה פני קרקע רה"ר כרה"ר דמי, ודקדק כן גם מד' רש"י, וי"ל דהיינו משום דהו"ל כמונח בארץ וכמש"כ הרשב"א בעירובין.**

**ויש לסייע עוד לזה, ממה שלא הק' הרשב"א בעירובין ע"ד רש"י שם מעיקר דינא דהנחה ע"ג מקום ד', דאם אמרינן קלוטה אף כשמונח ע"ג מקום מסוים, א"כ מ"ט ל"מ הנחה ע"ג מקום שאין בו ד', הרי הו"ל כמונח בקרקע, ושמא עדיפא מינה הק' ע"ד רש"י, ומ' מזה דאף דקלוטה כמי שהונחה בארץ, מ"מ אין מתקיים בזה דינא דהנחה ע"ג מקום ד'.**

ד

**ט] עוד צ"ע בזה, דהנה האבנ"ז שם סקי"א הק', דלמש"כ בדעת רש"י ודעימי' דקלוטה הוי כמי שהונחה בארץ ומתקיים בזה דינא דמקום ד', א"כ מאי פריך בסוגיין דדילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא, והרי כיון דמהני דינא דקלוטה כמי שהונחה לקיום דין הנחה ע"ג מקום ד', מה מקום יש לחלק בזה בין עקירה להנחה,** ולכאו' י"ל, דאף דאמרינן קלוטה, מ"מ אי"ז הנחה גמורה ע"ג מקום ד', (וע"ד שנת' לעיל סק"ח), וע"כ י"ל דלעקירה לא סגי בזה.

**והנה מבו' בד' האבנ"ז שנקט, דמש"א דדילמא הנחה הוא דלא בעיא הא עקירה בעיא, לא קאי לגבי עיקר דינא דקלוטה דדילמא ל"מ דינא דקלוטה לגבי עקירה, אלא הוא כלפי דינא דמקום ד', דאף דבהנחה ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', מ"מ בעקירה בעינן עקירה מע"ג מקום ד'.**

**ובפשוטו כ"ה מבו' בד' התוס' שם שפירשו דהא דפריך דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, הוא משום דילפי' ממשכן שהיו נוטלין מתיבתן שהי' בהן דע"ד ונותנין ליד עושי המלאכה שאין בידם ד', והנה הרי גם בהנחה היתה הנחה גמורה ליד עושי המלאכה, וכל המקום לחלק בין הנחה לעקירה הוא בדינא דמקום ד', דההנחה שהיתה במשכן ל"ה ע"ג מקום ד', והעקירה שהיתה במשכן היתה מע"ג מקום ד'.**

**ונפ"מ רבתא בזה לדינא, דאף לפ"מ שדנו דדילמא מודה ר"ע בעקירה דאינו חייב כשעקר מקלוטה, ולד' רש"י שם דהוא מוכח כן מלישנא דר"ע, לכאו' אף לפי האמת הוא כן, דלא מחייב ר"ע בעקירה כה"ג, כ"ז הוא רק בגונא דאיכא לדינא דמקום ד', אך בגונא דליכא לדינא דמקום ד', וכגון ברה"י להני קמאי דל"ב בזה מקום ד', שפיר מחייב ר"ע בשעקר מקלוטה, דבדינא דקלוטה כמי שהונחה, ליכא נפ"מ בין הנחה לעקירה.**

**י] אמנם באמת נראה דיש ללמוד מד' התוס' דמש"א דדילמא עקירה הוא דל"ב הא הנחה בעיא, קאי לגבי עיקר דינא דקלוטה, וע"ז הוא דפריך דדילמא ל"מ דינא דקלוטה כמי שהונחה אלא לגבי הנחה ולא לגבי עקירה, וכעת לא ראיתי שעמדו ע"ז.**

**דהנה התוס' לקמן בסוגיין בד"ה זרק, הק' בהא דמייתי רב יוסף מההיא דזרק ונח ע"ג זיז כ"ש דרבי מחייב, דאכתי תקשה לך דילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, וכתבו לישב, ז"ל, וי"ל דסבר רב יוסף דדוקא אקלוטה דר"ע דליכא הנחה כלל איכא למיפרך הא עקירה בעי, אבל ארבי דבעי הנחה ע"ג זיז כ"ש ה"ה דלעקירה סגיא בכ"ש וכו', עכ"ל.**

**ונתפרשו הדברים בתוס' הרא"ש שם, ז"ל, דדוקא ע"ד ר"ע שייך למיפרך הכי כיון דל"ב הנחה כלל אין נראה לומר גבי עקירה כן, אבל רבי דבעי הנחה על גבי זיז כ"ש מצינן למימר כן גבי עקירה, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א שם.**

**יא] והנה אי נימא דעיקר הא דפריך דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, קאי רק לגבי דינא דמקום ד', דאף דבהנחה ל"ב מקום ד' מ"מ בעקירה בעי מקום ד', אך בדינא דקלוטה ליכא נפ"מ ביניהם, הרי נמצא דהא דס"ל לר"ע דל"ב הנחה כלל, הוא גם בעקירה, שהרי בגונא דל"ב מקום ד', יועיל אף עקירה מקלוטה, וכנ"ל, ואך דבעקירה ס"ל דבעינן מקום ד', ובהנחה ס"ל דל"ב מקום ד', - וזה דלא כמש"כ התוס' ודעימייהו דהא דפריך דדילמא וכו', הוא על הא דס"ל לר"ע דל"ב הנחה כלל, ואם כל הא דפרכינן דדילמא וכו', הוא רק לגבי דינא דמקום ד', הרי ה"נ י"ל גם לדעת רבי, דאף דבהנחה ס"ל דל"ב מקום ד', מ"מ בעקירה בעינן מקום ד'.**

**ומבו' להדיא מד' התוס' ודעימייהו, דהא דפרכינן דדילמא עקירה הוא דל"ב הא הנחה בעיא, קאי על עיקר דינא דקלוטה, דאף דבהנחה סגי בהנחה דקלוטה, ול"ב הנחה גמורה, מ"מ בעקירה לא סגי בעקירה מהנחה זו, אלא בעינן עקירה מהנחה גמורה, - וזהו שכתבו התוס' דס"ל לרב יוסף דרק בהא דס"ל לר"ע דל"ב הנחה כלל, הוא דאיכא למיפרך דדילמא וכו', ומשום דמסתברא מילתא דבעקירה אינו חייב אלא כשעקר דבר המונח, אך בהא דס"ל לרבי דסגי בהנחה ע"ג זיז כ"ש, אין לנו לחלק בין הנחה לעקירה.**

**יב] ואמנם הדברים צ"ע, דכיון שפירשו התוס' דהטעם לחלק בין הנחה לעקירה, הוא משום דילפי' ממשכן שהיו נוטלין מתיבתן שהי' בהן דע"ד ונותנין ליד עושי המלאכה, הרי לכאו' אי"ז טעם לחלק ביניהם, אלא בדינא דמקום ד', אך בדינא דקלוטה אי"ז טעם לחלק ביניהם, שהרי גם בהנחה היתה הנחה גמורה ליד עושי המלאכה, ול"ה הנחה דקלוטה.[[2]](#footnote-3)**

ה

**יג] ונראה לישב, ובהקדם, דהנה בעיקר מש"כ האבנ"ז דיל"פ למש"א דלר"ע ל"ב מקום ד' בתרי גווני, או דמהא דמחייב ר"ע אף שלא נח ע"ג מקום ד', מוכח דל"ב מקום ד', או ד**מכח דינא דקלוטה חשיב כהנחה ע"ג מקום ד', הנה באמת מד' הרשב"א יש ללמוד לפרש לזה בע"א.

**דהנה בחי' הרשב"א לקמן בסוגיין האריך לדון אם ברה"י בעינן מקום ד', וכתב להוכיח דאף ברה"י בעינן מקום ד', ממש"א התם אלא הא רבי דתניא זרק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע רבי מחייב וכו', ואם איתא מאי קא מייתי מינה ראי', דשאני התם דעברה דרך רה"י דסגי לן בזה בעקירה והנחה כ"ש, - ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, והא דאמרינן אלא הא רבי דתניא הזורק וכו' ורה"י באמצע, היינו משום דקלוטה גריעא טובא מהנחה ע"ג משהו, ותדע לך דבקלוטה קי"ל דלאו כמי שהונחה דמיא, ואפ"ה קי"ל דברה"י בהנחה כ"ד סגי, ומשו"ה קא מייתי ראי' מקלוטה דרה"י להנחה כ"ד ברה"ר, לומר דאי אמרת בשלמא דברה"ר בהנחה כ"ד סגי, היינו דברה"י סגי לן בקלוטה, משום דאלים כחו של רה"י למהוי קלוטה דידי' כהנחת כ"ד דרה"ר, אלא אי אמרת דברה"ר הנחת ד' בעינן, מי עדיף רה"י כולי האי דנחשוב בי' קלוטה כמונחת, עכ"ל.**

**יד] והנה מבו' לפ"ז בד' הרשב"א, דק"ו הוא, דאם מהני הנחה דקלוטה דגריעא טובא, כ"ש דמהני הנחה שלא ע"ג מקום ד' דעדיפא מינה, וע"כ אף אם ל"מ הנחה דקלוטה אלא ברה"י ולא ברה"ר, וגם אם בדינא דמקום ד' מצינו לחלק בין רה"י לרה"ר, מ"מ אם ברה"י מהני הנחה דקלוטה, ה"נ בדין דברה"ר יועיל עכ"פ הנחה שלא ע"ג מקום ד'.**

**ולפ"ז נראה דזהו מש"א דלר"ע ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', ואי"ז משום דמדר"ע מוכח דס"ל דל"ב מקום ד', דאל"כ היאך מהני הנחה דקלוטה הרי ליכא מקום ד', וגם אי"ז משום דמכח דינא דקלוטה חשיב דאיכא מקום ד', אלא היינו דלר"ע דס"ל דסגי בהנחה דקלוטה דגריעא טובא, ודאי דאין מקום להצריך הנחה ע"ג מקום ד', וע"כ אף בגונא דליכא למימר קלוטה, וכגון בחפץ שהוא ביד האדם, מ"מ לא ניבעי מקום ד', אלא סגי בהנחה כ"ד.**

ו

**טו] ובביאור הדברים נראה, לפמש"נ בסימן ו' (א) סקי"א דעיקר דינא דקלוטה כמי שהונחה, לאו היינו** דהלכתא היא דמכח הקלוטה הו"ל כאילו הוא ע"ג קרקע או דהו"ל כמו שנח מתנועתו, אלא היינו דאף דל"ה מונח כלל, מ"מ כיון שהוא קלוט ברשות, סגי בכך לחשוב שמקומו הוא ברשות, ובזה הוא דפליגי ר"ע ורבנן, דרבנן ס"ל דליחשב שמקומו הוא ברשות, בעינן שיהא "מונח" ברשות, ור"ע ס"ל דאף אם אינו מונח ברשות, מ"מ כיון שהוא נמצא ברשות והוא קלוט בה, חשיב דמקומו הוא ברשות, ועיי"ש מש"נ עוד לפ"ז.

ולפ"ז נראה, דע"כ לדעת ר"ע דקלוטה כמי שהונחה, ול"ב כלל שיהא החפץ מונח ברשות, אלא סגי במה שהוא נמצא וקלוט ברשות, הרי דאין מקום להצריך כלל הנחה ע"ג מקום ד', - דכל עיקר די**נא דמקום ד', שייך רק לדידן דבעינן שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, ובזה הוא שנתחדש דקביעות דהנחה היא רק כשהוא מונח ע"ג מקום ד', - אך לדעת ר"ע דל"ב כלל שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, וסגי במה שהוא נמצא וקלוט ברשות, ל"ש עיקר דינא דמקום ד'.**

**והדברים מתפרשים היטב למש"כ הרשב"א גופי' דדינא דהנחה ע"ג מקום ד', הוא מסברא, לפי שאין דרכן של בני אדם להניח כליהם אלא במקום רחב שיכול להשתמר בו שלא יפול, עכ"ד, ולפ"ז הרי עיקר דינא דמקום ד' הוא מיוסד ע"ז דבעינן שיהא החפץ קבוע ברשות, ובזה הוא דאמרינן דלא חשיב כקבוע ברשות אלא במונח ע"ג מקום ד', דכ"ה דרך קביעות החפצים, ועד"ז הוא למש"כ בפיהמ"ש להרמב"ם, דהא דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', הוא משום דכל פחות משעור זה לא ינוחו בו הדברים המונחים שם ולא ישארו עליו אלא אם היו דברים קטנים, אך לדעת ר"ע דסגי במה שהחפץ קלוט ברשות, ול"ב כלל שיהא מונח וקבוע ברשות, ל"ש עיקר דינא דמקום ד'.[[3]](#footnote-4)**

**טז] ואשר זהו מש"כ הרשב"א, דאם ברה"י סגי בקלוטה, ול"ב הנחה כלל, הרי דאף ברה"ר דלא סגי בקלוטה, מ"מ סגי בהנחה כ"ד, - והיינו משום דאם ברה"ר סגי במה שהחפץ קלוט ברשות לחשבו שמקומו הוא ברשות, הרי דאף דברה"ר לא סגי בזה, ובעינן שיהא מונח ברשות, מ"מ סגי בהנחה כ"ד, ול"ב הנחה מעליא, ואין להצריך הנחה ע"ג מקום ד'.**

**יז] ובאמת דהדברים מבוארים כן גם מעיקר ד' הרשב"א שם, דפשיטא לי' דכ"ה דיש לחלק בדין מקום ד', דברה"י ל"ב מקום ד', ה"נ י"ל בדינא דקלוטה, דאף דברה"ר קלוטה לאו כמי שהונחה דמיא, מ"מ ברה"י קלוטה כמי שהונחה דמיא, וצ"ע דמה ענין זל"ז.**

**ונראה דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דדינא דקלוטה כמי שהונחה דמיא היינו דלחשוב שמקום החפץ הוא ברשות, ל"ב שיהא מונח וקבוע ברשות, אלא סגי במה שהוא קלוט ברשות, - וע"כ כ"ה שמצינו דברה"י ל"ב מקום ד', והרי דאף דברה"ר בעינן הנחה מעליא לחשוב שמקום החפץ הוא ברשות, מ"מ ברה"י סגי בהנחה כ"ד לחשוב דמקומו הוא ברשות, ה"נ י"ל בדין קלוטה, דאף דברה"ר לא סגי במה שהחפץ קלוט ברשות, מ"מ ברה"י סגי בהכי לחשוב שמקומו הוא ברשות.[[4]](#footnote-5)**

**יח] ומכלל הדברים נלמד, דעיקר קו' הרשב"א דאם ברה"י ל"ב מקום ד' א"כ מה מייתינן מהא דמחייב רבי בזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע, הרי שאני התם דעברה דרך רה"י דסגי לן בזה בעקירה והנחה כ"ש, הוא רק לטעמי' דס"ל דהא דברה"י ל"ב מקום ד', הוא משום דברה"י דהוא רשות דאית לה מחיצות, חשבינן בקל דמקום החפץ הוא ברשות, וע"כ י"ל דרק ברה"י אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, אך ברה"ר לא אמרינן דקלוטה כמי שהונחה, וממילא די"ל דברה"ר בעינן נמי מקום ד', וע"ז תירץ הרשב"א דאם ברה"ר בעינן הנחה ע"ג מקום ד', לא אלים כחו של רה"י כ"כ דסגי בקלוטה, - אך למש"כ התוס' לקמן ד"ח. דהא דברה"י ל"ב מקום ד', הוא משום דאמרינן ביתא כמאן דמליא וחשיב כמונח ע"ג מקום ד', הרי דהוי זה טעם במסוים לגבי דינא דמקום ד', ולא לגבי דינא דקלוטה, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ד"ה. ד"ה לא מחייב, דאין מקום לחלק כלל בדין קלוטה בין רה"ר לרה"י, עיי"ש, וע"כ שפיר מייתינן דמהא דס"ל לרבי ברה"י דקלוטה כמי שהונחה דמיא, ה"ה דברה"ר קלוטה כמי שהונחה, וממילא דאין מקום להצריך מקום ד', וכמש"נ.**

ז

**יט] ולפ"ז ניחא משה"ק האחרונים, דכיון דמדר"ע שמעינן דל"ב מקום ד', מנ"ל דפליגי רבנן עלי', הרי לא מצינו דפליגי אלא בדינא דקלוטה, - ולמש"נ ניחא, דכל עיקר הא דס"ל לר"ע דל"ב מקום ד', הוא משום דס"ל דל"ב הנחה כלל, וסגי במה שהחפץ קלוט ברשות, וע"כ אין מקום להצריך מקום ד', אך לרבנן דס"ל דבעינן שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, שפיר י"ל דבעינן מקום ד'.**

**כ] וניחא נמי משה"ק עוד, דמנ"ל דפליגי רבנן על ר"ע בדינא דקלוטה, הרי י"ל דטעמייהו הוא משום דבעינן מקום ד', - ולמש"נ ניחא, דאם הוה מודו רבנן דקלוטה כמי שהונחה, וסגי במה שהחפץ קלוט ברשות, אין מקום כלל להצריך מקום ד', וע"כ מהא דפטרי רבנן, בע"כ דס"ל דלא סגי במה שהחפץ קלוט ברשות, אלא בעינן שיהא מונח וקבוע ברשות, ומכח זה י"ל דבעינן נמי הנחה ע"ג מקום ד', וכנ"ל.**

ח

**כא] ולפ"ז י"ל מש"נ מד' התוס', דהא דפריך דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, היינו דבעקירה לא אמרינן כלל דקלוטה כמי שהונחה דמיא, אשר צ"ע דכיון שפירשו התוס' דהטעם לחלק בין הנחה לעקירה, הוא משום דילפי' ממשכן שהיו נוטלין מתיבתן שהי' בהן דע"ד ונותנין ליד עושי המלאכה שאין בה דע"ד, הרי לכאו' אי"ז טעם לחלק ביניהם, אלא בדינא דמקום ד', אך בדינא דקלוטה אי"ז טעם לחלק ביניהם.**

**ולפמש"נ י"ל בזה, דאף דבמשכן הי' הנחה גמורה, ורק דל"ה הנחה ע"ג מקום ד', מ"מ י"ל דס"ל לר"ע דהנחה שאינה ע"ג מקום ד', לי"ב לקביעות דהנחה, וע"כ מהא דסגי בהנחה זו, יש ללמוד דל"ב כלל שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, וסגי במה שהוא נמצא וקלוט ברשות, - ומשא"כ בעקירה שהיתה במשכן מע"ג מקום ד', דיש בזה לקביעות דהנחה, אינו חייב אלא כשהי' החפץ מונח וקבוע ברשות, ולא סגי במה שהוא קלוט ברשות.**

**ועד"ז י"ל עוד, דאחר דילפינן ממשכן דאינו חייב אלא בשעקר מע"ג מקום ד' ונלמד מזה דלא חשיב כמונח וקבוע ברשות אלא ע"י שהי' מונח ע"ג מקום ד', הרי מסתברא מילתא דהא דבהנחה חייב אף כשמניח ע"ג מקום שאין בו ד', הוא משום דבהנחה ל"ב כלל שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, וסגי במה שהוא קלוט ונמצא ברשות, ומכח זה הוא דאמרינן דבהנחה סגי בהנחה דקלוטה.**

ט

**כב] אמנם הנה עיקר דברינו נסתרים מד' תוס' הרא"ש לקמן ד"ז., ז"ל, וטח בפני' חייב וכו', ואם למעלה מג' צריך שיהא על פני' דע"ד וכו' חשיב כמו מונח ע"ג מקום ד' וכו', וריב"א פי' כיון שרואה פני הקרקע חשיב כמו שמונח ע"ג הקרקע ואפי' אם נדבק בדבר שאינו רחב ד' חייב, וקשה דא"כ מאי דחיק לי' גבי מתני' דפשט העני את ידו והא בעינן עקירה והנחה ע"ג מקום ד' וליכא וכו', ועוד דהיכי מייתי לי' מקלוטה, דשאני קלוטה שהוא רואה פני הקרקע, עכ"ל.**

**ומבו' להדיא בד' הרא"ש, דמש"א הכא דר"ע היא דאמר ל"ב מקום דע"ד, היינו מהא דס"ל לר"ע דקלוטה כמי שהונחה אף דליכא מקום ד', וזהו שהק' דהיכי שמעינן מדר"ע דל"ב מקום ד', הרי שאני קלוטה שהוא רואה פני הקרקע, ומתקיים בזה דין הנחה ע"ג מקום ד', וזה דלא כמש"נ ללמוד מד' הרשב"א, ובאמת התוס' והרשב"א שם הביאו ד' הריב"א ולא הק' כקו' הרא"ש, וזה מתישב היטב להרשב"א לטעמי' דמכוון הגמ' הוא דלר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמיא, אין מקום כלל לדינא דמקום ד', וכמש"נ.**

**כג] ויש להוסיף בזה, דהנה נת' לעיל סקט"ו דהך מילתא שנלמד מד' הרשב"א דלר"ע דסגי במה שהחפץ קלוט ברשות אין מקום להצריך מקום ד', הוא משום דעיקר דינא דמקום ד' הוא דקביעות דהנחה היא רק ע"ג מקום ד', וע"כ לדעת ר"ע דל"ב כלל שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות אלא סגי במה שהוא קלוט ונמצא ברשות, אין מקום כלל לדינא דמקום ד'.**

**אמנם בדעת הרא"ש נראה דס"ל דעיקר דינא דמקום ד' הוא דין בפנ"ע, דבעינן שיהא להחפץ מקום חשוב, ולא מיבעיא למש"כ בתוס' הרא"ש בסוגיין בפי' בתרא דילפינן לה מקרא דאל יצא איש ממקומו, אלא אף למש"כ בפי' קמא דהוא מסברא דאין אדם רגיל להניח חפץ בפחות ממקום ד' וכן הי' במשכן, י"ל דאי"ז גריעותא בקביעות ההנחה, אלא היינו דאי"ז מקום חשוב להניח בו, וע"כ שפיר שייך הך דינא דגם למ"ד דקלוטה כמי שהונחה, וע"כ פירש הרא"ש דמכוון הגמ' הוא דמא דס"ל לר"ע דקלוטה כמי שהונחה דמיא, אף דליכא מקום ד', מוכח דס"ל דל"ב מקום ד'.**

**כד] והנה לדעת הרא"ש הדר תיקשי משה"ק האחרונים, דכיון דמדר"ע שמעינן דל"ב מקום ד', מנ"ל דפליגי רבנן עלי', הרי לא מצינו דפליגי אלא בדינא דקלוטה, ומאידך, מנ"ל דפליגי רבנן על ר"ע בדינא דקלוטה, הרי י"ל דטעמייהו הוא משום דבעינן מקום ד'.**

**ואולי י"ל בזה, דאף דהרא"ש ס"ל דשפיר שייך דינא דמקום ד', אף למ"ד דסגי בהנחה דקלוטה, וע"כ פירש דמכוון הגמ' דמדר"ע מוכח דס"ל דל"ב מקום ד', מ"מ אחר דמוכח דס"ל לר"ע דל"ב מקום ד', מסתברא מילתא דהוא מכח הא דס"ל דסגי בהנחה דקלוטה, ול"ב הנחה מעלייתא, וע"כ ס"ל נמי דמהני הנחה ע"ג מקום שאין בו ד', אף דאי"ז הנחה חשובה, דהא דבעינן שיהא להחפץ מקום חשוב דדע"ד, היינו דכל שאין להחפץ מקום חשוב הו"ל גריעותא בהנחה, אך לדעת רבנן דס"ל דלא סגי בהנחה דקלוטה, ובעינן הנחה מעלייתא, י"ל דאף בעינן הנחה ע"ג מקום ד'.**

**וע"כ נמי מפרשינן דרבנן פליגי על עיקר דינא דקלוטה, ולא מפרשינן דפליגי רק מכח דינא דמקום ד', דאחר שמצינו דלר"ע דסגי בהנחה גרועה דקלוטה, אף ל"ב הנחה ע"ג מקום ד', מסתבר טפי דרבנן דפליגי, הוא משום דס"ל דבעינן הנחה מעלייתא, ואכתי צ"ע בזה.**

**גם אכתי צ"ע במש"נ לעיל סקי"א מד' התוס' הרא"ש בע"ב דמכוון הגמ' דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, הוא בעיקר דינא דקלוטה, אף דהטעם לחלק ביניהם הוא מכח הא דבמשכן היו נוטלין מתיבתן שהי' בהן דע"ד ונותנין ליד עושי המלאכה שאין בה דע"ד, ולד' תוס' הרא"ש לכאו' אין מתישב מש"נ לעיל סקכ"א לישב לזה, וצ"ע בזה.**

1. ויש להוסיף, דעד"ז מתפרש גם עיקר הא דפריך הגמ' הכא דהא בעינן עקירה והנחה מע"ג מקום ד', וצ"ע דלמש"כ הרי"ד לקמן דק"ב. דהא דמחייבינן כשהניח ע"ג האדם, הוא משום דהו"ל כמונח בארץ, א"כ הרי הו"ל כהנחה ע"ג מקום ד', - ובע"כ מזה, דאף דדינא הוא דהנחה ע"ג האדם חשיבא כהנחה בארץ, מ"מ אין מתקיים בזה דינא דהנחה ע"ג מקום ד', - וי"ל דה"נ הוא בדינא דקלוטה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם למש"כ התוס' בדרך בתרא דהטעם לחלק בין הנחה לעקירה, הוא משום דקרא דאל יצא איש ממקומו בעקירה מיירי, י"ל דזה הוי טעם לחלק ביניהם גם בדינא דקלוטה, דמקרא דאל יצא איש ממקומו שמעינן דבעינן עקירה ממקום, ומזה יש ללמוד דל"מ עקירה מקלוטה, וכ"ה מבו' בתו"ד הגרע"א במערכה. [↑](#footnote-ref-3)
3. **והנה הרשב"א בסוגיין הק' במש"כ רש"י דהא דפריך דדילמא הנחה הוא דל"ב הא עקירה בעיא, הוא מדלא קאמר ר"ע מחייב ב', והק' הרשב"א, דאי מדיוקא דלישני' קא דייק ל"ה לי' למימר בלשון דילמא, ובחי' הגרע"א כתב ע"ז, ז"ל, ובדרך הפשוט לא ידעתי התחלה לקו' הרשב"א, די"ל דמר"ע מוכח רק דלעקירה בעי הנחה ממשף אבל לא דבעי מקום ד', ולזה פריך הש"ס רק כיון דמוכח עכ"פ דעקירה גרע לענין קלוטה, א"כ דילמא לעקירה בעי מקום ד', ופשוט, עכ"ל.**

   **ולפמש"נ נראה בביאור קו' הרשב"א, דכיון דלרבנן בעינן מקום ד', וכל הא דלר"ע ל"ב מקום ד' הוא משום דלדידי' ל"ב כלל שיהא החפץ מונח וקבוע ברשות, וסגי במה שהוא קלוט ברשות, הרי ממילא דאם מדיוקא דלישני' דר"ע יש ללמוד דלענין עקירה לא סגי במה שהחפץ קלוט ברשות אלא בעינן שיהא מונח וקבוע שם, ודאי דיש להצריך עקירה מע"ג מקום ד', כ"ה דלדעת רבנן בעינן עקירה מע"ג מקום ד', - והגרע"א שהק' כן אזיל לטעמי', דס"ל דפלוגתא דרבנן ור"ע אם בעינן מקום ד', היא פלוגתא בפנ"ע, ואי"ז בתולדה מהא דפליגי אם קלוטה כמי שהונחה, וזהו שהק' דאף דשמעינן מדר"ע דלא סגי בעקירה מקלוטה, מ"מ י"ל דל"ב מקום ד'.** [↑](#footnote-ref-4)
4. **ועד"ז מתפרש גם מה שהוצרך הרשב"א שם להוכיח דקלוטה גריעא טובא מהנחה ע"ג משהו, והרי דהי' מקום לפרש דהם שוים זל"ז, והיינו דבהנחה ע"ג משהו אין החפץ קבוע ברשות, והו"ל כקלוטה דאין החפץ קבוע ברשות, - וזהו שהוכיח הרשב"א דקלוטה גריעא טובא מהנחה ע"ג משהו, והיינו דאף דגם בהנחה ע"ג משהו אין החפץ קבוע ברשות בקביעות גמורה, מ"מ ה"ה מונח ברשות, ומשא"כ בקלוטה דאינו מונח כלל ברשות אלא הוא קלוט בה.** [↑](#footnote-ref-5)