35 בגדר פסול רשע לעדות
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' י"ז שבט תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דכ"ז., משומד אוכל נבילות לתיאבון ד"ה פסול, להכעיס אביי אמר פסול רבא אמר כשר, אביי אמר פסול דהו"ל רשע ורחמנא אמר אל תשת רשע עד, ורבא אמר כשר רשע דחמס בעינן.

והנה בפסולא דגזלן לעדות, מבו' בב"ב דקנ"ט. דהוא משום דאינו נאמן וה"ה חשוד לשקר, ול"ד לקרוב דפסולו הוא מגזה"כ, עיי"ש, אך בחי' הר"ן שם כתב בשם הר"ש דאף פסול הגזלן הוא מגזה"כ ולא משום דלא מהימן, ועיי"ש שתמה ע"ז.

וכ"ה מבו' ממש"א בסוגיין, דלדעת ר' יוסי דעד זומם בדיני ממונות כשר לדיני נפשות, משום שהחשוד לקל אינו חשוד לחמור, ה"נ גזלן כשר לדיני נפשות, והרי דעיקר פסולו של הגזלן הוא משום דאינו נאמן וה"ה חשוד להעיד שקר, וע"כ אם אינו חשוד להעיד שקר בדיני נפשות, ה"ה כשר להעיד.

וכ"ה מפורש לגיר' הרי"ף וכמה מקמאי בסוגיין, דהא דמשומד אוכל נבילות לתאבון דברי הכל פסול, הוא משום דכפין ואכיל נבלה כפין נמי ושקיל ד' זוזי ומסהיד, וכ"ה בד' רש"י בסוגיין דטעם פסולא דרשע מחמת חימוד ממון הוא משום דחשוד ליקח שוחד ולהעיד.

ב] והנה בקצוה"ח סימן נ"ב סק"א כתב, ז"ל, דע דיש חילוק בין רשע דחמס ובין רשע דאינו דחמס, והוא דרשע דאינו דחמס צריך להיות דוקא מחייבי מלקות לדעת הרמב"ם, ורשע דחמס אפילו אין בו מלקות פסול משום דחשיד למשקר בשביל הנאת ממון, ויש חילוק והפרש גדול בין רשע דחמס לרשע דאינו דחמס וכו', וז"ל הנימו"י וכו' אלא טעמא דאביי משום דרחמנא פסלי' לרשע לעדות והאי רשע הוא וכתיב אל תשת רשע עד, אבל בעלמא בשאר איסורים דלא שייך עדות דאפילו ע"א כשר בהם ואפילו אשה ליכא למיפסלי', עכ"ל, הרי דרשע דאינו דחמס אין פסולו משום משקר אלא דגזה"כ הוא אל תשת רשע עד, אבל לא משום דעבר עבירה דנימא דחשיד ג"כ בעדות שקר, דחשוד לדבר אחד אינו חשוד לדבר אחר, אלא פסולו הוא גזה"כ כמו קרוב ואשה וכו', אבל רשע דחמס כגון גזלנין גם בעדות אשה פסול משום דחשיד למשקר משום הנאות ממון, ומה"ט נמי כתב במישרים נתיב ב' ח"ו גבי חתם בשטר עד שלא נעשה גזלן ואח"כ נעשה גזלן, דבעינן הוחזק כתב ידו בב"ד קודם שנעשה גזלן משום דחיישינן דילמא עתה אחר שנעשה גזלן חתם וזייף וכו', וכתבו בתוס' דיש להסתפק אם נפסל בשאר עבירות שאינו חמס אם נפסל בכך, עכ"ל, והיינו משום דכיון דרשע שאינו חמס אינו חשוד למשקר משום דעבר עבירה, דחשוד לדבר אחד אינו חשוד לדבר אחר אלא דגזה"כ וכו', ומשו"ה ברשע שאינו חמס ל"ב הוחזק כת"י בבי"ד, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, ועי' גם בדבריו בסימן מ"ו סקי"ז ובסימן ל"ה סק"ד שכתב כן, וכן נקטו גם בגבו"א מכות ד"ה: ובקר"א בסוגיין.

ג] אמנם הנה מד' רבים מקמאי יש ללמוד דגם פסולא דרשע דלאו דחמס, אינו גזה"כ בעלמא, אלא הוא משום חשש משקר, וכמו שיתבאר.

דהנה כתבו התוס' בסוגיין, ז"ל, תימה ליתיב אביי לרבא מפרק כל הנשבעין דתנן ושכנגדו חשוד על השבועה נשבע ונוטל וכו' אפי' שבועת שוא, אלמא ל"ב רשע דחמס "מיגו דחשוד אשבועת שוא דרע לשמים חשוד נמי אשבועת ממון דרע לשמים הוי רע לבריות", עכ"ל, ומפורש בד' התוס', דטעם הא דרשע דלאו דחמס פסול, הוא משום דמיגו דחשיד אהאי חשיד אהאי, ומה"ט נמי נקטו התוס' דיש לפסלו גם לשבועה, דאם הוא גזה"כ דרשע פסול, הרי אי"ז טעם לפסלו לשבועה.

וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בעירובין דס"ט., ז"ל, ותימה דבפרק ז"ב וכו', ומשני דרבא אפי' כר"מ וכו', דעד כאן לא קאמר ר"מ וכו' אבל הכא דרע לשמים ולא לבריות לא, ש"מ דלי"ל לר"מ חשוד' לא' מכל האיסורי ליהוי חשוד לכל התורה כולה לרבא דלא אמר מקילתא לחמירתא אלא בעד זומם דממון דווקא דרע לשמים ורע לבריות, "ומיהו לאביי דהתם ניחא וקיי"ל כוותי'", עכ"ל, והרי להדיא דטעם הא דרשע דלאו דחמס פסול לדעת אביי, הוא משום דהחשוד על רע לשמים חשוד נמי על רע לבריות, וכבר עמד ע"ז הקר"א בסוגיין.

וכ"ה מפורש בד' הרמ"ה בסוגיין, ז"ל, ואיבע"א פירושא קא מפרש דהאי אל תשת רשע עד אל תשת חמס עד קאמר, ולאו למימר דל"ה פסול עד דהוי חמס, אלא ה"ק רשע שחוששין שמא יהי' עד חמס אל תשיתון עד, עכ"ל, ולהדיא דפסולא דרשע דלאו דחמס, הוא משום דחוששין שמא יהי' עד חמס, וכ"כ הרמ"ה עוד להלן, ז"ל, לימא אביי דאמר כיון דנחשד על עבירה קלה שאין בה חמס נחשד על עבירה חמורה הימנה שיש בה חמס כר"מ, עכ"ל, וכ"כ עוד להלן, ז"ל, דע"כ לא מיתוקמא מילתיה דאביי אלא כר"מ דאמר "החשוד לקל חשוד לחמור" דאי כר' יוסי וכו' באוכל נבלות להכעיס דרע לשמים ותו לא, "לא כ"ש דלא לתחשיד אמילתא אחריתי דחמירא מיני'", עכ"ל.

וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן לעיל דכ"ו:, ז"ל, דפלוגתא דאביי ורבא היא אי חשוד לדבר קל הוי חשוד לדבר חמור או לא, דלאביי הוי חשוד ולרבא ל"ה חשוד, עכ"ל, וכ"ה גם בד' הר"ן בסוגיין, ז"ל, והרי רבא דבעי רשע חמס "ס"ל דמי שהוא רע לשמים בלחוד אינו רע לשמים ולבריות" ואנן אשכחי' התם שאנו חושדין מי שהוא רע לשמים בלחוד דהיינו שבועת שוא להיות רע אף לבריות שיכפור ממון חבירו ולהשבע וכו', עכ"ל, ולהדיא דלדעת אביי מי שהוא רע לשמים, חשוד להיות רע אף לבריות, וע"כ הוא פסול אף לשבועה.

ד] ונראה דיש ללמוד כן גם מד' הרמב"ם פי"ב מגירושין הי"ז שכתב דהפסול בעבירה מה"ת אם בא להעיד לאשה שמת בעלה אינו נאמן, עכ"ל, ומבו' דאף רשע דלאו דחמס פסול לעדות אשה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בספ"ק דר"ה, עיי"ש,[[1]](#footnote-2) ואי נימא דרשע דחמס פסולו משום חשש משקר ורשע דלאו חמס פסולו מגזה"כ, הרי אין ללמוד ממש"א דגזלן דאורייתא פסול לעדות אשה, דה"נ רשע דלאו דחמס פסול לעדות אשה, ואדרבה מסתברא מילתא דרשע דלאו דחמס הוי כשאר פסולי עדות דכשרים לעדות אשה.[[2]](#footnote-3)

וכ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א שם, ז"ל, אבל גזלן של תורה פסול לעדות אשה, שיש לו ריעותא מגופו דמסהיד בשקרא, שלא הכשירו בו מפסולי דאורייתא אלא אשה ועבד שפסולין בגזיה"כ, והם נאמנים במילי דעלמא גבי ברייתא, עכ"ל, והרי להדיא דכל הפסולין בעבירה טעם פסולן הוא משום דמסהדי בשקרא, וע"כ הן פסולין לעדות אשה, ול"ד לאשה ועבד דפסולן הוא מגזה"כ, וע"כ הן כשרים לעדות אשה.

**ב**

ה] והנה במנ"ח מ' ל"ז כתב, דיש להוכיח דפסולא דרשע דחמס הוא מגזה"כ ולא משום דחשוד ליקח שוחד, אף דבד' רש"י והרי"ף מבו' לא כן, דאי נימא הטעם משום דחשוד ליקח ממון היאך סתם רבא דאוכל נבילות לתיאבון פסול ומ' דפסול לכל העדיות, ומ"ט אין עדותו מועלת להקל, כגון בב' עדים שהעידו באחד שעבר עבירה שחייב עונש ובאו ב' גזלנים והכחישו אותם, והיאך נוכל להרוג איש מישראל, כיון דאלו רק חשודים לומר שקר ואפשר אומרים אמת וכי נוכל להרוג מספק, וכן מוכח גם מהא דאמר ר"מ דעד זומם פסול לכל עדיות שבתורה, ומשמע דאף לזכות בדיני נפשות אינו נאמן, ואם כל פסולו הוא משום חשד, היאך נוכל להרוג מספק, וגם ר' יוסי דסובר דהוזם בד"נ פסול לד"נ, ומשמע דהוא פסול אף לזכות, ואם כל פסולו הוא משום דהוא חשוד וחיישינן דמשקר, היאך נוכל להרוג נפש מישראל אם הוא מעיד לזכות דילמא אומר אמת, עכ"ד, ועי' גם בקוב"ש ב"ב אות תקפ"ד שעמד בזה.

והנה כיסוד ד' המנ"ח דאם פסולא דרשע הוא משום חשש משקר, אינו פסול אלא מספק, מצינו כן בד' חד מקמאי שהובא בשו"ת הרד"ך בית כ', ז"ל, ז"ל, ואע"ג דמ"כ סביב המרדכי שלי וז"ל כתב ר"ש ב"ר אברהם ומה שפסלה תורה גזלן זה מטעם דילמא משקר ולא נפקי ממונא אפומייהו, ולגבי קידושין אם מעיד שנתקדשה בפניו היא ספק מקודשת וצריכה גט, עכ"ל, אמנם עיי"ש בד' הרד"ך שכתב דיחידאה הוא ושאר קמאי פליגי ע"ז, ורשע המעיד על אשה שנתקדשה בפניו אין חוששין לדבריו.

ובטעמא דמילתא הי' נראה, דאף דפסולא דרשע הוא משום דה"ה חשוד לשקר, מ"מ מכח זה אין עדותו עדות בודאי, ויל"פ בזה בתרי גווני, חדא דעדות שאינה מבררת לנו כלום, אין עלי' תורת עדות כלל, אף אם עדות אמת היא, ועוד, דאדם החשוד לשקר ואינו אדם נאמן, אינו נאמן בעדותו, וע"כ אף אם מעיד עדות אמת, אין ע"ז תורת עדות.

ומצאתי כן בד' הגרע"א במהדו"ק סימן ק"א, ז"ל, אם חשודים לשקר ממילא הוויין ודאי פסולים, דלא מקרי עדות אלא היכי דחזקה שאינם משקרים, עכ"ל.

ו] אמנם בתשו' הרד"ך שם פירש הטעם בזה בע"א, ז"ל, ואע"ג דמשמע בב"ב וכו' דגזלן אינו פסול מגזה"כ, דדוקא בקרוב וכו' קאמר דגזה"כ היא וכו', משמע דדוקא קרוב פסול מגזרת הכתוב אבל לא גזלן דגזלן פסול דלמא משקר, אין לדקדק משם ולומר אם כן גזלן עדותו ספק, דפשיטא דהטעם שפסלה תורה גזלן הוא משום דרשע הוא ודילמא משקר, ומשום דלפעמים משקר גזה"כ שלא יהא נאמן מכל וכל ועדותו לא תחשב עדות וכו', אבל גזלן הטעם שהוא פסול משום דלמא משקר והתורה ביטלה עדותו מכל וכל ועדותו כאלו אינו והמקדש בו הו"ל כמקדש בלא עדים, עכ"ל.

ומבו' בד' הרד"ך, דלעולם פסולו של גזלן הוא מגזה"כ, ואך דגדר הגזה"כ הוא דרשע החשוד לשקר, אינו נאמן בעדותו, ול"ד לקרוב דהוי גזה"כ בעלמא לפסלו לעדות.

והדברים מתישבים היטב למש"כ הרמ"ה בסוגיין, דהא דכתיב אל תשת ידך עם רשע להיות עד חמס, ה"ק, רשע שחוששין שמא יהי' עד חמס אל תשיתון עד, ולפ"ז שפיר י"ל דפסולא דרשע הוא מגזה"כ, ומ"מ ה"ז תליא במה שהוא חשוד לשקר, וכדמפרש קרא דרשע שחוששין שמא יהי' עד חמס, ה"ה פסול לעדות.

ז] ונראה להוסיף בזה, דאף דרשע נמי פסול מגזה"כ, מ"מ ל"ד פסולא דרשע לפסולא דקרוב, דקרוב דאינו חשוד לשקר, ה"ה נאמן בעדותו, ואך דגזה"כ הוא שאין עושין ע"פ עדותו, ומשא"כ ברשע דהוא חשוד לשקר, הוי הגזה"כ דאינו נאמן בעדותו, וע"כ חלוקין הן בדין שטר שחתמו בו קודם שנעשו פסולין, דבקרוב דהוא נאמן בעדותו ואך דגזה"כ הוא שאין עושין ע"פ עדותו, הרי דכל שלפי עדותו אי"ז עדות דקרוב, שפיר מהניא עדותו, ומשא"כ ברשע דאינו נאמן בעדותו, הרי דאף דלפי עדותו אי"ז עדות דגזלן, מ"מ לא מהימנינן לי' בהך מילתא גופא.

**ג**

ח] והנה בגבו"א מכות ד"ה: דן בדין ג' עדים שנמצא א' מהם רשע דחמס, לדעת רבא דרק רשע דחמס פסול, או אף לדידן בגונא שאינו חייב מלקות, דכל פסולו הוא משום רשע דחמס, די"ל דכיון דפסולו אינו מגזה"כ אלא משום חששא דלמא יעיד שקר, ואלו היה ברור לנו שמעיד אמת בר עדות הוא, אפשר לומר דאין מבטל עדות הב' כשירים שעמו, דהא הוא עצמו אם הי' ברור לנו שמעיד אמת עדותו עדות, והרי הב' כשרים שעמו מגלין עליו שבעדות זו אינו משקר, וא"כ הוא גופי' בעדות זו כא' מן הכשרים, וכ"ש שאינו פוסל הכשרים שעמו, ועיי"ש שנסתפק בזה גם בדינא דתחילתו בפסלות, די"ל דברשע דחמס דפסולו הוא משום חשש עדות שקר, ואילו ידענו שמעיד אמת עדותו עדות, א"כ אין עליו תורת פסול כלל בשעת ראי' אלא משום הגדה שלא יעיד בשקר, וכיון דבשעת הגדה כשר הוא ובחזקת שאינו משקר איגלאי מלתא למפרע דראייתו היתה בהכשר ותחילתו וסופו בכשרות הוי.

ועיי"ש בגבו"א דמסיק דאף רשע דחמס פוסל לשאר העדים משום קאו"פ, - וגם בדינא דתחילתו בפסלות, כבר הביא בקצוה"ח סימן ל"ה סק"ד דלהדיא תניא בתוספתא במכילתין פ"ה ה"ד בסוחרי שביעית, דאם הי' בשעת ראי' סוחר שביעית ה"ה פסול משום דתחילתו בפסלות, עיי"ש, וכ"ה מסקנת הש"ך בסימן ל"ה סק"ז.[[3]](#footnote-4)

ובטעמא דמילתא נראה ע"פ הנ"ל, דאף אי נימא דלא כד' הרד"ך, וגדר פסולא דרשע הוא משום חשש משקר, הרי הא מיהא דמכח זה אין על עדותו תורת עדות כלל, דאף אם נתברר לנו מצד אחר דעדותו אמת היא, מ"מ כיון דהעדות עצמה אינה מבררת לנו כלום, וגם הוא אדם שאינו נאמן, אין על עדותו תורת עדות.

ט] ועד"ז נראה במשה"ק בקובה"ע סימן כ"א סק"א, דלרבא לטעמי' דרק רשע דחמס פסול משום דחשוד לשקר, א"כ היאך שייך לפסול בפלוני רבעני לרצוני, משום דלדבריך רשע אתה, הרי כיון דכל הא דפסלינן לי' הוא משום דלפי דבריו דהמעשה אמת ה"ה פסול, הרי דלצד זה דהמעשה אמת, מאי איכפת לן דהוא רשע, דא"א לפסלו משום שהוא חשוד לשקר, שהרי אם הוא משקר אינו רשע, וכל הצד דהוא רשע הוא אם אינו משקר, ועיי"ש בדבריו בסק"ג מש"כ עוד בזה.

אך לפי הנ"ל נראה, דאף דפסולא דרשע הוא משום חשש משקר, הרי מכח זה אין על עדותו תורת עדות כלל, וע"כ שפיר אמרינן דלדבריך רשע אתה ואין עדות לרשע, דלפי הצד דרשע הוא, אין על עדותו תורת עדות, שהרי לא נתברר לנו המעשה מכח עדות זו, (אלא מכח הממ"נ), וגם דכיון דהוא חשוד לשקר ואינו אדם נאמן אין על עדותו תורת עדות, ודמי למש"א ביבמות דמ"ז. דלדבריך גוי אתה ואין עדות לגוי.

י] ובקובה"ע סימן כ"ב סק"ג כתב במש"כ התוס' בגיטין ד"ד. דאע"ג שהדבר אמת אין לעשות אלא בעדות כשר, ופסול שבי"ד אינם יודעים מפסולו אסור לו להעיד אפי' הדבר אמת מפני שמכשיל בי"ד לקבל עדות פסולה, וכתב בקובה"ע דאי נימא דפסולא דרשע אינו אלא מפני שהוא חשוד לשקר אפשר דמותר לו להעיד בכה"ג אם הדבר אמת, עכ"ד.

והנה אמנם יש להוכיח לא כן, מהא דתניא בשבועות ד"ל:, עד שיודע בחבירו שהוא גזלן מנין שלא יצטרף עמו, ת"ל מדבר שקר תרחק, ופירש"י, ז"ל, שלא יצטרף עמו ואע"פ שהעדות אמת, מדבר שקר, שגורם לפסוק דין ע"פ ב' עדים ואין כאן אלא ע"א, עכ"ל, והרי דאף דיודע דעדותו אמת, מ"מ חשיב דליכא אלא ע"א, וא"כ ודאי דאף הרשע עצמו אסור להעיד, ויש להוכיח כן גם למש"כ הרמב"ם בפ"י מעדות ה"א והטור בסימן ל"ד דהא דאסור להצטרף עמו, הוא משום אל תשת ידך עם רשע, דלכאו' אם בגונא דעדותו אמת הויא עדות כשרה, אין לאסור בזה משום אל תשת ידך עם רשע להיות עד חמס, שהרי עדותו כשרה היא, ושו"ר שכבר עמד בזה בקוב"ש ב"ב אות תקפ"ד, עיי"ש.

ובע"כ מזה כמש"נ, דאף דפסולא דרשע הוא משום חשש משקר, מ"מ מכח זה אין על עדותו תורת עדות כלל, וע"כ אסור הכשר להצטרף עמו לעדות, משום דגורם לפסוק דין ע"פ ב' עדים ואין כאן אלא ע"א, וע"כ ודאי דאף הרשע עצמו אסור להעיד, אף שיודע הוא שעדותו אמת היא.

יא] ויש להוסיף בזה, דהנה כתב המרדכי בפ"ק דגיטין, ז"ל, וי"ל דגויים אינן פסולין מה"ת אלא מטעם שהם גזלנים, והני דידעינן בהו דלא מרעי נפשייהו מהימני, מס' החכמה, רבינו יקיר ז"ל הי' אומר דגויים המוחזקים שאינם שקרנים כשרים להעיד וכו', אבל משה ואהרן מה"ת פסולין הן משום קורבה וכו', עכ"ל.

והנה מבו' בדבריו דכל דמוכחא מילתא דעדות הרשע היא אמת, עדותו כשרה, ולכאו' הוא דלא כמש"נ דאף במקום דעדותו אמת היא, מ"מ אין עלי' תורת עדות.

אך הדבר פשוט דאי"ז ענין לנידו"ד, דודאי דבגונא דעדות הרשע עצמה אינה מבררת לנו כלום, הרי דאף אם באמת עדות אמת היא, אין עלי' תורת עדות, ומשא"כ בהני דלא מרעי נפשייהו, דנמצא דבעדות זו אין לנו לחוש שהן משקרין, שפיר עדותם כשרה, ודמי למש"א בס"פ מי שמת, דאם פסולא דקרובים הי' משום דלא מהימני, היו משה ואהרן נאמנים, והיינו משום דלי"ב להריעותא דקרובים, שהרי אינם חשודים לשקר מכח קורבתם, וה"נ הכא דכוותה, וע"כ נמי אף למש"כ הרד"ך דפסולא דרשע הוא מגזה"כ, הרי דכ"ז הוא בגונא שהוא חשוד לשקר, אך בהני דלא מרעי נפשייהו ואין חשודין לשקר בעדות זו, לא פסלה תורה לעדותם.

1. ומבו' בדבריהם שם דמכח זה הוא שהוכיחו דהא דתנן במתניתין דמלוה ברבית וסוחרי שביעית פסולין אי"ז אלא מדרבנן, וזה ממש"א בגמ' שם דהן כשרים לעדות אשה. - ומתו"ד למדנו לישב לדעת הרמ"ה לעיל דכ"ד: דמלוה ברבית וסוחרי שביעית דתנן במתניתין ה"ה פסולין מדאורייתא, אשר קשיא ממש"א בספ"ק דר"ה דכל הני דמתניתין כשרים לעדות אשה, וי"ל בדעתו, דרק גזלן דרע לבריות פסול לעדות אשה, אך מלוה ברבית וסוחרי שביעית דל"ה רע לבריות, כמבו' בד' הרמ"ה לעיל שם דפסולא דמלוה ברבית הוא רק משום דעביד משום חימוד ממון, אך לא חשיב כגזלן דרע לבריות, ה"ה כשרים לעדות אשה. - אך הדברים רחוקים, דכיון דאף מלוה ברבית וסוחרי שביעית הוו בכלל רשע דחמס, בפשוטו ודאי דהן פסולין לעדות אשה, ועוד, שהרי בד' הרמ"ה בסוגיין מבו' דגם פסולא דרשע דלאו דחמס הוא משום דחשוד לשקר, וא"כ לכאו' אין לחלק ולומר דדוקא גזלן פסול לעדות אשה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע בזה בד' הנימו"י, דבדבריו בסוגיין מבו' בפשוטו דרשע דלאו דחמס כשר לעדות אשה, ובדבריו בשלהי יבמות מבו' לא כן, ז"ל, ואע"ג דעבד ואשה ושפחה פסולים לעדות מן התורה ומשיאין על פיהם, טעמא משום שאינם פסולין מחמת עבירה, עכ"ל, והרי דכל הפסולין מחמת עבירה פסולין לעדות אשה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בספ"ב דיבמות דרוצח פסול לעדות אשה אף דל"ה רשע דחמס, עיי"ש, ולא קשיא לי' בזה אלא לדעת רבא דרשע דחמס בעינן, וע"ז תירץ דרחמנא קריי' רשע, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובד' הקצוה"ח שם משמע דהיינו רק משום פסולא דרשע דלאו דחמס, וצ"ל לפ"ז דאף דסוחרי שביעית לי"ב מלקות, מ"מ מדרבנן ה"ה פסולין משום רשע דלאו דחמס, - אך צ"ע דא"כ תיקשי מינה לרבא דרשע דלאו דחמס כשר, ולדידי' בע"כ דפסולא דסוחרי שביעית הוא משום רשע דחמס, וא"כ מ"ט אית בהו לפסולא דתחילתו בפסלות, ולכאו' בע"כ מזה דגם ברשע דחמס איכא לפסולא דתחילתו בפסלות. [↑](#footnote-ref-4)