13. הערות בסוגיא נתכוין לזרוק ארבע וזרק שמונה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב מאיר קאופמן

**ה' תמוז ע"ג**

**סימן י"ג**

**הערות בסוגיא צ"ז:**

א]הגמ' צ"ז: מביאה ברייתא מרה"י לרה"ר ועבר ד"א ברה"ר ר' יהודה מחייב וחכמים פוטרים אמר רב יהודה אמר שמואל מחייב היה ר"י שתים אחת משום הוצאה ואחת משום העברה דאם חייב אחד א"כ למה רבנן פוטרים והגמ' דוחה שמדובר שאמר שעד דנפקא ליה מרה"ר תנוח וכה"ג לר"י חייב כי איתעבידא מחשבתו דקלוטה כמי שהונחה דמי ולרבנן פטור כי לא איתעבידא מחשבתו [ועיין רמב"ן שביאר שמדובר שרצה הנחה של שבת ולא הנחה מציאותית ולכן עוזר גם הנחה של קלוטה אבל אם ירצה הנחה גמורה ודאי שהנחה של קלוטה זה לא סיבה שיחשב נעשית מחשבתו והנה לפ"ז אפשר לבאר את קושית הגמ' בהמשך אי להכא קבעי לה להכא לא קבעי לה וכו' שגם אם רצה בפתח ונח במקום אחר שלא יתחייב כלל דבפשוטו הרי מדובר שרוצה הנחה גמורה אמנם רש"י ביאר שהכונה שגם אם רצה בפתח הוא חייב אחד ועיין הגהות הגראמ"ה שדיק מזה דלא כרמב"ן אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכונת הגמ' להכא קבעי בצורה של הגמ' לעיל וכמו שביאר ברמב"ן [ומה שכתב רש"י והרי נח ברה"ר דמשמע שחיב גם על ההנחה בסוף הרי זה לא יתכן דא"כ גם לרבנן שיתחייב וצ"ע ועיין הגהות הגראמ"ה שכתב שצריך לגרוס שם אחרת]]

**ביאור רעק"א בסוגין**

ב]והנה הגמ' רצתה לבאר שר' יהודה מחייב שתים והגמ' שואלת אי להכא קבעי להכא לא קבעי ואי להכא קבעי להכא לא קבעי והגמ' עונה באומר בכל מקום שתרצה תנוח ובהמשך הגמ' לגירסת רש"י הגמ' מוכיחה מקושיא זו שנתכוין לזרוק ארבע וזרק שמונה פטור וה"ה נתכוין לזרוק שמנה וזרק ארבע פטור ובפשוטו הכוונה וכן הוא בתוס' רי"ד דמהא דאם רצה בפתח חייב אחד ולא מתחיב על סוף ד' חזינן שנתכוין לזרוק ארבע וזרק שמונה פטור ומהקושיא שאם רצה לאחר ד' לא חייב על היציאה בפתח זה חזינן שנתכוין לזרוק שמונה וזרק ד' פטור.

ובנתכוין שיפול לאחר ד' שחייב אחד ביאר רש"י שהכונה מצד הוצאה וחשיב הוצאה אריכתא והקשה רעק"א א. הרי כבר היה קלוטה ביציאה מיד ומה שייך לחייב אחרי זה משום הוצאה ב.למה רש"י לא ביאר שחייב מצד ד"א שכיון שחל קלוטה ביציאה ורוצה שיפול אחרי זה ממילא שיתחיב מצד ד"א [וכן הוא בשיטה לר"ן] ג. עד כמה שס"ל לרש"י שאפשר לחייב מצד הוצאה למה אי אפשר לחייב גם מצד ד"א דכיון שהיה קלוטה ביציאה א"כ בהנחה בסוף יש גם שם הוצאה וגם ד"א ד.למה ברוצה שינוח בסוף לא חייב גם על היציאה והנה בגמ' מבואר שזה כמו נתכוין לזרוק ארבע וזרק שמונה והנה למה זה לא כמו שם משמעון כיון שבעלמא כדי לזרוק שמונה לא צריך זריקת ארבע אבל עד כמה שקלוטה כמי שהונחה הרי תמיד כל שמונה זה מורכב מד' של קלוטה כמי שהונחה וממילא זה כמו שם משמעון

וע"ש שכתב לישב על פי הסברא המבוארת בתוס' בעירובין צ"ח: וברשב"א בסוגין דכל הדין קלוטה זה רק אם רוצה שינוח במקום זה אבל במקום שלא רוצה שינוח אין דין קלוטה ולפ"ז ברוצה שינוח בסוף ד' לא היה כלל כמי שהונחה ביציאה וא"ש מה שביאר רש"י שהחיוב על הוצאה בסוף ד' וכן א"ש שאין לחייב מצד ד"א דהרי זה לא נח ביציאה וכן א"ש שאין זה דומה לשם משמעון כיון שלא היה כאן כמי שהונח ביציאה וא"כ אין סיבה לחייב מצד ההוצאה של שם

אלא שא"כ צ"ב איך הגמ' מדייקת מכאן שנתכוין לזרוק שמונה וזרק ד' פטור הרי כאן לא היה כמי שהונח ביציאה ודבר זה באמת קשה לראשונים שאין קלוטה כשלא רוצה שינוח מה הגמ' מדייקת [אמנם היה מקום לומר שכל סברת הראשונים כגון בספר שנתגלגל שלא רוצה כלל שינוח אבל כאן שרוצה שינוח רק לא במקום זה כה"ג יש כן דין קלוטה ורמז לסברא זו בהגהות הגראמ"ה בסוגין אמנם בלשון תוס' בעירובין משמע שכל שלא רוצה שינוח במקום זה אין דין קלוטה] ועיין חזו"א ק"ה סק"י שכתב שאם הדין דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב מצד שחשיב שדבר זה הוא מכלל מחשבתו ממילא זה סברא שגם יחול על זה דין קלוטה כמי שהונחה דהינו דהסברא לחייב כה"ג הוא מצד שתמיד הרי יש תועלת בהעברה של ד' לצורך להגיע לח' והוי בכלל מחשבתו וממילא גם יחול קלוטה ואין זה דומה לנתגלגל הספר שלא רוצה כלל שיגיע למקום אחר

והנה דעת הרמב"ם והרשב"א שנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב ולפ"ז צ"ב מה הגמ' שואלת שאם רוצה בסוף ד' שלא יתחייב על היציאה וכתב הגרעק"א לבאר שס"ל שאין קלוטה כמי שהונחה ביציאה ולכן לא שייך לחייב כמו בזרק ד' דהינו שהם פליגי על סברת החזו"א הנ"ל וס"ל שאפילו אם חשיב נתקיימה מחשבתו אבל זה לא סיבה שיחשב קלוטה כמי שהונחה

והנה הגמ' בהמשך מביאה ברייתא שהזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע ד' אמות חייב פחות מד"א פטור והגמ' מדייקת מזה שלא אומרים קלוטה כמי שהונחה וביאר רש"י מהא דגם אם אין ד"א אבל שיתחייב על ההוצאה דהרי היה קלוטה ברשות היחיד והקשה הרשב"א הרי אם לא אמר שבמקום שתרצה תנוח מבואר בגמ' שזה לא סיבה לחייב ולכן ביאר שכונת הגמ' שאם היה קלוטה א"כ גם אם היה ד"א לא היה מתחייב דהרי זה נח באמצע ומצד הוצאה הוא לא יתחייב דהרי הוא לא רצה שזה ינוח באמצע עכ"ד והנה בפשוטו מבואר מכאן דלא כסברת רעק"א אלא שבאמת חל כאן קלוטה אפילו שלא רצה שינוח שם וכן מבואר שאפילו שחל קלוטה בכל אופן אין לחייב על ההכנסה ועל ההוצאה אפילו שזה מוכרח מכח מעשהו והדרא קושיא לדוכתא

**ביאור שיטת הרשב"א**

ג]ולכאורא היה אפשר לומר דהנה צ"ב מה שכתב הרשב"א שזה יפסיק באמצע הד"א הרי הראשונים כולם הקשו שכל ד"א יהיה פטור מצד קלוטה ותירצו שהילכתא גמירא לה שזה לא מפסיק וא"כ למה שכאן זה יפסיק ודוחק לומר שכל דבריו לתרוץ הראשונים שרק מרשות לרשות אומרים קלוטה דהרי הוא נקט לעיקר כתירוץ שהילכתא גמירה ליה ולכאורא צ"ל שהרי לגבי אם זה עבר במקום פטור זה לא סיבה לא לפטור כמבואר בבן עזאי דבמהלך כעומד זה פוטר ולפ"ז גם כאן רה"י לגבי רה"ר חשיב מקום פטור ולכן זה סיבה לפטור מצד קלוטה והנה יש לדון האם הדין הנחה במקום פטור זה רק הנחה שבכחה לחייב בגדרי הנחה או שגם הנחה שאין בכחה לחייב בגדרי הנחה יכולה לפטור ובפשוטו ודאי שרק הנחה שיכולה לחייב בגדרי הנחה חשיב הפסק במקום פטור אמנם מצאנו דעת הראב"ד דעמד לכתף אפילו שזה לא הנחה שיכולה לחייב אבל זה פוטר במקום פטור וכן בפשוטו לראשונים שבעומד על האיסקופה חשיב מונח לפטור גם בלא הניח ידו הרי כה"ג אין זה הנחה לחייב ברה"ר ובכל אופן זה פוטר במקום פטור [ועין סוגיא דמהלך כעומד שהארכנו בזה] ולפ"ז יתכן לחדש שהדין שאם לא רוצה לא חל קלוטה הכוונה שאין זה קלוטה שבכחה לחייב אבל וודאי שמצב זה שמצד עצמו הרי אם ירצה אותו יחשב מונח זה מספיק סיבה להפסיק במקום פטור ובזה א"ש הכל דאם היה קלוטה זה פוטר מצד שזה מחלק באמצע הד"א אמנם אין לחייב מצד הוצאה והכנסה כיון שלא רצה שינוח אין זה דרגת הנחה לחייב עליה ושיחשב עקירה לחייב על ההוצאה אמנם הדברים מחודשים ובפשוטו הנחה שאין בכחה לחייב אין זה הפסקה במקום פטור ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא

והנה בעיקר חידוש הרמב"ם שנתכוין לזרוק שמונה וזרק ד' חייב עיין אבי עזרי שכתב לבאר שזה מצד שהעיקר זה העברה והעקירה זה תנאי בעלמא ולכן לא איכפת לן שלגבי זה זה לא נעשה מחשבתו ולפ"ז כתב לדון שכל זה בד"א ברה"ר אבל בהוצאה מרשות לרשות כה"ג ההנחה זה מעיקר המלאכה שהוא שינה את רשותו ובזה ודאי לא יתחייב ולפ"ז כתב שאין לחייב ברצה שינוח בסוף ד' על היציאה מצד נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' שהרי כאן הנידון לחייב מצד הוצאה ובזה ודאי שזה לא סיבה לחייב אמנם כתב שזה נסתר מדברי הרשב"א שכתב מפורש לגבי הדין שעבר ברה"י שלדעת הרמב"ם יש לחייב מצד נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' וע"ש באבי עזרי שנקט שגם הרשב"א מודה ליסוד זה אלא שס"ל שגם לגבי הוצאה מרשות לרשות סברא הגמ' שזה רק תנאי אמנם אין זה נכון דהרשב"א הקשה מזורק לרה"י לרה"י דרך רה"ר שהגמ' אומרת שזה אסור שמא זה יפול והוא ירים ויעבור על איסור הכנסה והקשה למה הגמ' לא אומרת שכה"ג חייב על עצם הנפילה מצד נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' ותירץ שכאן שלא נתכוין לעבירה ודאי לא חשיב מלאכת מחשבת והנה אם כל סברת הרמב"ם כי לא מתיחסים לעקירה והנחה אלא לעצם המלאכה א"כ אין מקום לקושיתו דהרי כאן העביר למעלה מעשרה שאין שום התחלה למלאכה אלא מוכרח שלמד ששורש סברת הרמב"ם כמבואר במרכבת המשנה שכיון שזריקת ד' זה מקרב למקום שרוצה א"כ חשיב שזה בכלל מחשבתו גם ביחס להנחה ולכן דן הרשב"א שזה סברא גם בלא נתכוין למלאכה אלא כתב שיש שם פטור אחר שלא נתכוין לאיסור כלל וצ"ע

**בקושית רעק"א שלמ"ד קכמ"ש אין סיבה שלא לחיב בזרק שמונה שתים**

ד]והנה בעיקר הקושיא למה שבאמת בנתכוין לנוח בסוף שמונה לא מתחייב על סוף הד' למ"ד קלוטה כמי שהונחה ומה זה שונה משם משמעון עיין חזו"א ק"ה סק"י שכתב לדון שכל הדין קלוטה רק במקום שאם היה הנחה גמורה הוא חייב אבל במקום שאם היה הנחה גמורה הוא פטור כי חשיב שלא נעשית מחשבתו בזה גם אין לחייב מצד קלוטה דהינו שגדר קלוטה שזה מונח ברשות הכוונה שהתורה החשיבה הנחה זו כהנחה גמורה אבל במקום שביחס להנחה גמורה יש חיסרון של לא נעשית מחשבתו ואין לזה חשיבות מלאכה אין לקלוטה עצמו חשיבות מלאכה ובזה א"ש דרש"י ביאר שהראיה שהבריתא לא ס"ל קלוטה מזה שלא מחייבת על ההוצאה וצ"ב למה לא כתב על ההכנסה שזה נעשה קודם ולנ"ל א"ש ששם יש הסברא הנ"ל שזה חיסרון של נתכוין לזרוק שמונה וזרק ד' משא"כ לגבי לעקור משם זה לא סברא ולכן כתב רש"י שלמ"ד קלוטה כמי שהונחה חייב

והנה עיין קה"י שכתב לישב עוד דכיון שאין לו שום ענין בהנחה של הקלוטה אלא רוצה שזה יגיע למקום אחר א"כ חשיב דבר שאינו מתכוין ואפילו שר"י מחייב אבל כאן זה לא פס"ר דיתכן שזה יעבור למעלה מעשרה אמנם לכאורא ההנחה בקלוטה זה לא עוד דבר שקורה אלא עצם המצב שזה עובר חשיב מונח וא"כ כל שזורק בצורה שיתכן שיעבור תוך עשרה אין זה אינו מתכוין דעצם מציאות העברה זה המצב של מונח ולכן מסתבר שזה גם לא משאצל"ג וע"ש שכתב לדון עוד שחשיב שאין כאן שום תיקון במה שזה מונח ומלאכה ללא תיקון לא חיבים אמנם לנ"ל אינו נכון דהרי כדי להגיע למקום אחר זה חייב לעבור דרך מקום זה ועצם העברה זה כמונח א"כ ודאי חשיב שיש כאן תיקון

עוד יש לדון דהנה בעיקר הדין דשם משמעון שחייב בפשוטו הכוונה שכל שאדם עושה דבר כל שבחלק ממנו יש שיעור מלאכה הוא חייב אמנם מצאנו בזה הגבלה בכותב אות ורוצה לתיג מבואר שאינו חייב עד שעושה התגים אפילו דלרוב הראשונים אם רוצה אות ללא תגים חייב על זה ומבואר שכל שזה לא שני עשיות אלא רוצה את העשיה האחת שיש בחלקה כבר שיעור חיוב בכל אופן אינו חייב עד שגומר את הכל ולפ"ז יש מקום לדון דכל שרוצה שמונה וזה העשיה שרוצה לעשות ובפרט שזה במעשה אחד אי אפשר לחייב על ארבע ואין זה דומה לשם משמעון שזה עשיה נפרדת וזהו בכלל לשון הגמ' שאפשר לזרוק שמונה ללא ארבע בכוונה ללא עשיה נפרדת של ד' אמנם לדעת הראשונים שנתכוין לזרוק שמונה וזרק ארבע חייב בהכרח דלא כסברא הנ"ל א"כ הדרא הקושיא למה שלא יתחייב בנח בסוף שמונה שתים וצ"ע

**בקושית רעק"א שבנתכוין שינוח בפתח אין כונת מלאכה כלל של ד"א**

ה]הגמ' שואלת אי להכא קבעי להכא לא קבעי וכו' והגמ' מדייקת שנתכוין לזרוק ד' וזרק שמונה פטור והקשה רעק"א הרי לכאורא כל הצד לחייב מצד שהוא רצה לעשות מלאכה ועשה מלאכה ומה שזה נעשה בצורה קצת אחרת זה לא סיבה לשנות אבל כאן עד כמה שמחייבים על ההוצאה בעצם היציאה מהבית ודנים לחייב על עוד מלאכה של ד"א הרי בזה הוא מתעסק שלא התכוין כלל לעשות מלאכה זו והנה לשונו מצד מתעסק אמנם יתכן שכאן שיודע שאולי זה ינוח במקום זה אין זה מתעסק וכמו שביאר בק"ש ח"ב שכל אינו מתכוין זה לא מתעסק כי יודע שיתכן שזה יקרה אמנם לכאורא הקושיא דהרי מבואר בגמ' שנתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע פטור וזה הכונה אפילו בגונא שבארבע ושמונה חייב וכגון שאומר בכל מקום שתרצה תנוח ובכל אופן פטור כיון שחשיב שלא היה לו כלל כונה למלאכה ומה שבסוגין חייב באומר בכל מקום שתרצה תנוח כי כאן הכוונה שמראש עשה בצורה שיכל ליפול בשני מקומות ולא איכפת לו איפה ואין זה דומה לשתים וארבע שדעתו לשתים רק שלא מקפיד שיצא ארבע ובזה חשיב שאין לו כונה לאיסור ולפ"ז קושית רעק"א שביחס למלאכה של ד"א לא היה לו כלל כוונת מלאכה ולמה שיהיה חייב וצ"ע ועיין קה"י שרצה לדון שהראיה רק מהא דאם רוצה לאחר ד' שלא חייב על הפתח ומצד נתכוין לזרוק שמונה וזרק ד' וכ"ש הפוך אמנם עיין תורי"ד שביאר מפורש שראית הגמ' מהא דאם רצה בפתח לא חייב וכן מדויק בתוס' שהאריכו להוכיח שאין הראיה רק על חלק של נתכוין ארבע וזרק שמונה וכן הוא מוכח לשיטת הרמב"ם שכה"ג באמת חייב

והנה בעיקר הדין שנתכוין לזרוק שתים וזרק ד' פטור אפילו דמד' לח' חייב עין חידושי הגרש"ש בב"ק שביאר שכיון שהד"א זה חלק מהאיסור ולדבר זה לא היה כוונתו ולפ"ז ודאי קשה גם כאן דהרי לא היה לו כונה על הד"א אמנם לכאורא אפשר לבאר שהחיסרון שלא נתכוין למלאכה אמנם אם התכוין למלאכה רק שהמלאכה נעשית באופן אחר ממה שרצה בזה הוא נידון סוגין ולצד שנתכוין ארבע וזרק שמונה חייב חזינן שלא איכפת לן שהמלאכה נעשתה בצורה אחרת והנה מבואר ברשב"א שגם בנתכוין לד"א ונהיה הוצאה חייב לצד שנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב וחזינן שזה בגדר אותה מלאכה והנה לפ"ז אם נבוא לדון לחיבו רק על ד"א ודאי אפשר ולכאורא גם עד כמה שבאים לחייבו על שתי מלאכות אין בזה חיסרון שכיון שנתכוין למלאכה ממילא כל שאותה מלאכה נעשה מכח מעשהו חייב

**בקושית רעק"א שלא שיך לחייב על ההנחה לאחר ארבע מצד שכבר נח בפתח מדין קלוטה**

ו]עיין לעיל דרעק"א הקשה על רש"י שברוצה שינוח לאחר ד' חייב על הוצאה כשזה נח בסוף הרי זה כבר הונח בתחילה והנה הראשונים הקשו שכל ד"א יהיה פטור מצד קלוטה כמי שהונחה ותירצו שהילכתא גמירא להו ובפשוטו הכוונה שגדר ההלכה שזה לא מחלק באמצע המלאכה וא"כ לכאורא ה"ה כאן ואפשר לחייב על ההנחה השניה אמנם יש מקום לדון שכיון שזה כבר חשיב מונח ברשות א"כ ההנחה השניה אין בה שום תוספת ולא שייך לחייב עליה דרק בתוך ד"א שהנידון שזה יפסיק המלאכה אבל כאן זה סברא שלא חשיב אחרי זה מעשה הנחה כלל [ועיין סימן ט"ז שהבאינו סברא זו מהנפש חיה] אמנם לכאורא אין זה מוכרח דיתכן שכיון שלא היה כאן עדין הנחה גמורה שייך לדון שההנחה שאחרי זה שהיא גם מעשה הנחה ובמקום אחר היא יכולה לחייב אמנם לראשונים שתירצו שכל הדין קלוטה זה מרשות לרשות דהינו שנקטו שבמקום שחל קלוטה זה מפסיק א"כ צ"ע קושית רעק"א

והנה הגמ' אומרת בתחילה שמדובר שאומר שאם יציאתה תנוח וכתב הרמב"ן שאין הכונה הנחה גמורה דא"כ ודאי לא חייב אלא הכוונה הנחה לענין שבת ולכאורא לפ"ז בכל אדם שרוצה הנחה גמורה אי אפשר לחייב על מצב הקלוטה ולפ"ז צ"ע דלר"ע בכל הוצאה רגילה יהיה פטור דהרי רצה את ההנחה על הקרקע וזה כבר חשיב מונח באויר ומצד זה אי אפשר לחייב ומצד מה שזה מגיע לקרקע אין זה הנחה ולכאורא מוכרח מזה דבמקום שיש הנחה וכל מה שחסר מה שלא איתעבידא מחשבתו בזה ודאי שאין חיסרון מה שזה נח קודם דאדרבא דנים את ההנחה על הקרקע כגמר ההנחה שבאויר וכלשון רש"י שזה הוצאה אריכתא ויתכן הביאור שמה שצריך שיתקיים מחשבתו הכונה שזה כמו אות אם תגים שלא חייב עד שנגמר מה שרוצה אפילו אם תגים זה לא היה בכלל כותב כי זה גמר מה שרצה וה"ה כאן וצ"ע

**בסברת רעק"א שאפשר לחייב על אותה הנחה שתים**

ז]עיין לעיל דרעק"א הקשה עד כמה שרש"י נוקט שאפשר לחייב על ההוצאה שבסוף א"כ אפשר לחייב שתים א. מצד ההוצאה שבזה ב. מצד ד"א כיון שהיה הנחה מדין קלוטה בפתח דהינו נשקט שאפשר לחייב על אותה הנחה פעמים וכן עיין לעיל בסוגיא ה: שהקשה שלשיטת התוס' שלגבי דין ד"א ברה"ר מועיל גם עקירה ברה"י והנחה ברה"י א"כ בסוגין כשרוצה שינוח לאחר ד' דמבואר שלרבנן חייב אחד וביאר רש"י מצד דלא ס"ל קלוטה כמי שהונחה [ועיין תוצאות חיים דהוצרך לזה מהא דחלקו באופן זה ולא בכל תולדה במקום אב] הרי גם לא דין קלוטה אפשר לחיב על ההנחה ברה"י שתים אחד מצד שזה הנחה להוצאה ב. מצד שזה הנחה לדין ד"א

והנה יש לדון בזה מכמה סברות שלא שייך לחייב על הנחה אחת שתים א. עיין קה"י שכתב לדון דאפילו דמבואר בגמ' שזומר וחייב לעצים חייב שתים זה דוקא שם שיש שני יצירות שונות אבל כאן שהנידון לחייב על אותו דבר כי הוא שייך לשתי אבות בזה אין לחייב אמנם דבר תלוי בנידון האם במשמר שדעת רש"י והרמב"ם שאפשר לחייב או מצד בורר או מצד מרקד האם חייב שתים דדעת המהרש"ל והמנח"ח שחייב שתים והמהר"י קורקוס נקט שחיב אחד [ועיין סימן י"א סק"ד שמה שכתבנו בזה] ב.עיין תוצאות חיים שבדין שלר"א חייב על תולדה במקום אב זה מצד גופין מחולקין ולא שזה אב נפרד ולפ"ז כתב שאין לחייב אלא אם זה שני מעשים אבל מעשה אחד לא שיך כאן גופין מחולקין ובפרט מתי שזה יצירה אחת וכה"ג ודאי חייב אחד ג. ולכאורא יש לדון עוד דהרי הראשונים כתבו שיסוד החיוב של ד"א זה מצד הוצאה מרשות לרשות וא"כ לא מיבעיא אם המחייב תמיד זה שינוי החפץ ממקומו [וכדמוכח מהרמב"ן ב. עיין סימן א' מה שכתבנו בזה] ורק שזה לא נחשב שינוי אלא אם יש בזה שינוי רשות א"כ יש כאן רק עשייה אחת של שינוי החפץ ממקומו ורק יש שני סיבות שזה נחשב שינוי ממקומו אמנם גם אם נימא שיסוד המלאכה זה שינוי הרשות אמנם בפשוטו אין הכוונה שזה מצד שם הרשות של רה"י ורה"ר אלא שכל שינוי רשות הוא מלאכה ורק שהתורה הגדירה מה נחשב שני רשויות ועיין רשב"ם ב"ב נ"ו שכתב שמה שאין איסור דאוריתא להוציא מכרמלית לרה"י כי זה בטל להכא ולהכא ומבואר שללא זה היה איסור ומצד שכל שזה שני רשויות הוא בכלל האיסור ועיין רשב"א שנקט שאם נתכוין לזרוק שמונה וזרק ארבע חייב זה גם אם נתכוין לזרוק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י ד"א וזה נח ברה"י דהינו שזה יסוד אותו יצירה שזה שינוי רשות