כלים פי_ט מ_ד
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ט מ"ד**

א] **נישא הזב על המטה ועל המזרן מטמא ב' וכו',** גיר' הר"ש נישא הזב על המטה, המזרן מטמא ב' וכו', דלא איירי הכא בנישא על המזרן, אך גיר' הרמב"ם והרא"ש על המטה ועל המזרן, ופירשו דהיינו שנישא על המטה בעוד המזרן כרוך עלי', ובחי' הגר"א כתב דאתי לאפוקי מתניתין דלקמן שכרך עלי' מזרן אח"כ.

ב] ובמי"ט הוסיף בזה, דהר"ש לטעמי' שפירש דהא דתנן דהמזרן מטמא ב' ופוסל א', הוא משום שהמזרן לא חשיב כמדרס, ואך שהוא מטמא ב' ופוסל א' מדין נוגע במשכב, ועמש"נ בזה להלן אות ד' ואילך, וע"כ כתב דלא גרסינן ועל המזרן, דלגיר' זו משמע דאיירי גם בשדרס הזב על המזרן, ובכה"ג הרי המזרן עצמו טמא מדרס, וכדתנן בסיפא דנישא על המזרן מי' ולפנים טמא, ול"ה לי' למיתני מטמא ב' ופוסל א'.

ג] **מטמא ב' ופוסל א' דברי ר"מ, ר"י אומר וכו' י' טפחים מטמא ב' ופוסל א',** בד' הרמב"ם והרא"ש מבו' דמפרשי, דלדעת ר"מ כל המזרן הוי חיבור למטה וע"כ נטמא כולו בטומאת מדרס, ולדעת ר' יוסי רק י' טפחים הסמוכים למטה חשיבי כמטה ונטמאין בטומאת מדרס.

ד] אך בד' הר"ש מבו', דאף דהמזרן הוי חיבור למטה, לר"מ כולו ולר' יוסי בתוך י', מ"מ אם דרס הזב על המטה אין המזרן עצמו טמא מדרס, וכפי הנראה דקדק כן הר"ש מהא דתנן דמטמא ב' ופוסל א', ולא תנן דהמזרן טמא מדרס, והא דהוא מטמא ב' ופוסל א', הוא משום דהנוגע במשכב מטמא ב' ופוסל א' כ"ז שלא פירש, וע"כ לדעת ר"מ דכל המזרן הוי חיבור למטה, חשיב כולו כנוגע במשכב שלא פירש דמטמא ב' ופוסל א', אך לדעת ר' יוסי דרק תוך י' טפחים חשיב חיבור, ע"כ תוך י' מטמא ב' ופוסל א' כ"ז שלא פירש, אך מה שחוץ לי' דל"ה חיבור למשכב, דינו כפירש דמטמא א' ופוסל א'.

והנה אמנם תנן בזבים פ"ה מ"י דכל הנוגע בא' מכל אבות הטומאות שבתורה מטמא א' ופוסל א' חוץ מן האדם, והרי דכל הך דינא דכשלא פירש מן המשכב חשיב כאב הטומאה הוא רק באדם ולא בכלים, וכן פירש הר"ש שם, וכ"כ הר"ש גם שם רפ"ד ורפ"ה, ובפשוטו צ"ל דמכוון הר"ש הכא הוא למש"כ בזבים שם ע"פ התוספתא, דכלים הנוגעין בזב חשובין בשעת מגען כאב הטומאה לגבי אוכלין ומשקין ועושין ראשון שני ושלישי, וכתב הר"ש שם דהוא מדרבנן, וע"כ ה"נ המזרן הנוגע במטה מטמא ב' ופוסל א', וכ"כ במי"ט וסד"ט וחזו"א סימן כ"ה סק"ז, ואמנם צ"ב מש"כ הר"ש ע"ז כדתנן במסכת זבים, שהרי אדרבה במתניתין לא מצינו כלל להך דינא, אך מצינו כן גם בד' הר"ש לקמן פכ"ח מ"ו שהביא לדינא דמתניתין דזבים על כלי הנוגע במדרס דהו"ל אב הטומאה לענין אוכלין, עיי"ש.

אמנם קשיא טובא, דא"כ מ"ט מעשרה ולחוץ מטמא א' ופוסל א', הרי אף דמי' ולחוץ ל"ה חיבור למטה, מ"מ הרי הוא נוגע במטה, שהרי לענין מגע הוי כל המזרן חיבור, ומה"ט טמא החלק שחוץ לי' מגע מדרס, משום שהוא נוגע במטה הטמאה מדרס, וכמש"נ להלן אות ט', וא"כ הו"ל כשאר כלים הנוגעין במשכב דכ"ז שלא פירשו מטמאין ב' ופוסלין א', וכבר תמהו בזה בסד"ט ובחזו"א סימן כ"ה סק"ז, ועד"ז קשיא, גם מהא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש דדרס הזב על המזרן תוך י' הוא טמא והמטה טהורה, ופירש הר"ש לקמן מ"ה דהוא משום שאין המטה טפלה למזרן, וצ"ע דמה לי דאינה טפלה למזרן, הרי מ"מ כיון שהיא נוגעת במזרן, הו"ל כשאר כלים הנוגעין במשכב, דכ"ז שלא פירשו מטמאין ב' ופוסלין א', וצע"ג.

ה] ובס' דעת יוסף כתב לפרש ד' הר"ש, דאין כונתו כלל להך דינא דכלים הנוגעין במשכב מטמאין אוכלין מדרבנן, אלא כונתו דכ"ה דאדם הנוגע בזב נידון בשעת הנגיעה כאב הטומאה לטמא כלים, וכל שפירש מן הזב שוב אינו חשוב אלא ראשון לטומאה, ה"נ המזרן שהוא חיבור למטה, הו"ל בשעת חיבורו למטה כאב הטומאה, וכשפירש אינו אלא כראשון לטומאה, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז ניחא דהמזרן חוץ לי' שאינו חיבור למטה, אינו חשוב כאב הטומאה, ואמנם מדרבנן יהא דינו כאב הטומאה לטמאות אוכלין ומשקין, וככל כלי הנוגע במדרס דחשיב בשעת מגעו כאב הטומאה לטמאות אוכלין ומשקין, וכ"כ במשנ"א, וניחא נמי הא דבדרס על המזרן אין המטה טמאה מדרס, דכיון שאינה טפלה למזרן, אינה חשובה כאב הטומאה.

אך לכאו' אי"ז מתישב במה שפירש הר"ש דהא דחוץ לי' לא חשיב כאב הטומאה, הוא משום דהו"ל כפירש, ולדרך זו, הרי אין הטעם משום דחשיב כפירש, אלא כיון שאינו חיבור למטה, אינו נידון כאב הטומאה כלל, וגם עיקר הדברים צ"ב, דמה ענין דין מזרן המחובר למטה לדין אדם הנוגע במשכב, שדימה הר"ש זל"ז.

ו] והנה גם לדעת הר"ש דבנישא הזב על המטה אין המזרן עצמו טמא מדרס, וכל טומאתו היא כנוגע במשכב, כ"ז הוא בטומאת מדרס, אך היכא שנטמאת המטה במת או בשרץ, נטמא אף המזרן, וכדתנן לקמן מ"ו דמטה שכרך לה מזרן ונגע בהן המת וכו' פרשו טמאין טומאת ז' וכו', וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש במשנתינו דאם הכניס המזרן כ"ש לבית שהמת בתוכו המטה טמאה, ופירש הר"ש דחשיב כאילו המטה עצמה נכנסה, ומה"ט תנן לקמן מ"ה דהיתה טמאה טומאת ז' וכרך לה מזרן כולה טמאה טומאת ז', והיתה טמאה טומאת ערב וכרך לה מזרן כולה טמאה טומאת ערב, והרי כלי אחר הנוגע במטה אינו טמא טומאת ז' וטומאת ערב, ואך המזרן טמא, משום דהוי חלק מן המטה.

אמנם צ"ב הטעם בזה, דהנה אמנם מצינו דחלוק דין שאר טומאות מדין טומאת מדרס דבשאר טומאות הוי כל המזרן חיבור למטה ובטומאת מדרס אינו חיבור אלא עד י' טפחים, אך הרי בזה תניא בתוספתא דהוא משום דכל טומאה ששוה מטה למזרן, הוי כולו חיבור א', ובטומאת מדרס שלא שוה מטה למזרן, אינו חיבור יותר מי' טפחים, ופירש הר"ש דהוא משום דבטומאת מדרס מי' ולחוץ אינו נטמא מדרס, וע"כ גם ל"ה חיבור למטה ליטמא מדרס, וכ"ז אינו טעם אלא לגבי המזרן שחוץ לי', אך המזרן שתוך י' שהוא נטמא מדרס, צ"ע דמ"ט ל"ה חיבור גמור למטה לענין טומאת מדרס, כ"ה דהוי המזרן חיבור גמור למטה לענין שאר טומאות, וצ"ע בזה.

ז] ובעיקר פלוגתת הרמב"ם והר"ש אם המזרן טמא מדרס או אין טומאתו אלא משום דהו"ל כנוגע במדרס, כתב במי"ט דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ם והרא"ש לטעמי' שפירשו דמזרן הוא אבנט ארוג הכרוך על המטה כדי לקבץ את חלקי', ע"כ ס"ל דהו"ל כמטה עצמה, כיון שהוא מצרכי המטה ומתשמישי' המחזיקים אותה, וע"כ נטמא המזרן עצמו מדרס, אך הר"ש לטעמי' שפירש דמזרן הוא בגד צמר שנותנין על המטה תחת המצעות, וא"כ אינו מצורך המטה רק מן המצעות, וע"כ ל"ה כמטה עצמה, וכל הא דמטמא ב' ופוסל א', הוא משום שהוא נוגע במשכב.

ח] במל"מ פכ"א מכלים ה"ט כתב, דלדעת הרמב"ם דהמזרן הו"ל כמדרס ממש, צ"ל דהא דתנן דמטמא ב' ופוסל א', אע"ג דמשכח"ל שיטמא ג' ויפסול ד', כגון אדם שנוגע במשכב ובשעת מגעו נגע באוכלין והוו האוכלין ראשון לטומאה והם מטמאים לאוכלים שניים ואוכלים שניים פוסלין שלישי ונמצא שהוא מטמא ג' דהיינו האדם ושני האוכלין, מ"מ תנא באוכלין קא מיירי דמטמא, ואוכלין שנגעו במשכב הוו ראשון אפילו בעודם מחוברים למשכב, עכ"ד, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' במי"ט ורש"ש מש"כ בזה.

ט] במל"מ שם כתב לדעת הרמב"ם, דכל שנישא הזב על המטה ובאותה שעה הי' המזרן כרוך על המטה, אף שפירש אח"כ המזרן מן המטה, מ"מ עדיין המזרן בטומאתו הראשונה והוא אב הטומאה כמקדם, והא דתנן לקמן מ"ה דמטה שהיתה טמאה מדרס וכרך לה מזרן וכו' פירשה היא טמאה מדרס והמזרן מגע מדרס, שאני התם דבשעה שנטמאת המטה לא היה המזרן כרוך עליה, אבל היכא דבשעת דריסת הזב על המטה היה המזרן כרוך על המטה אף אם פירש אח"כ לא נפיק מטומאתו הראשונה, ועיי"ש שלמד כן מהא דתנן לקמן מ"ו דמטה שכרך לה מזרן ונגע בהם המת טמאים טומאת ז' פירשו טמאים טומאת ז' וכו', הרי שיש חילוק בין היות המזרן מחובר עם המטה בשעה שנטמאת המטה להיכא שנתחבר אחר כך, ופשיטא שאין חילוק לגבי האי מילתא בין טומאת מדרס לשאר הטומאות, עכ"ד.

גם בתורע"א נקט כן בפשיטות, ותמה ע"ד הרע"ב שכתב דהמזרן כ"ז שלא פירש מן המטה חשוב כאב הטומאה, שהרי המזרן הוי כמטה עצמה וא"כ אף אם פירש ה"ה מטמא ב', וכן נקט בחזו"א סימן כ"ה סוסק"ז.

י] אך בחי' הר"א מגריידיץ כתב, דמהא דלקמן מ"ה במטה שהיתה טמאה וכרך לה מזרן תני תלת גווני, בין בשהיתה טמאה מדרס בין בשהיתה טמאה טומאת ז' ובין בשהיתה טמאה טומאת ערב, ואילו לקמן מ"ו במטה שכרך לה מזרן ואח"כ נטמאה, לא תני אלא תרי גווני בשנגע בהן המת ובשנגע בהן השרץ, ולא תני בשנישא עליהן הזב, יש ללמוד דבטומאת מדרס, אף אם נישא עלי' הזב אחר שכרך לה מזרן, ואח"כ פירש המזרן, אינו טמא מדרס, וכד' הרע"ב.

ובמי"ט פירש הטעם בזה, דהגם שדרס הזב על המטה אחר שכרך לה מזרן, ונטמא אף המזרן טומאת מדרס, מ"מ כשפירש ממנה המזרן פרחה מיני' טומאת מדרס, כיון שכבר אינו ראוי למשכב, ודמי לסדין שהוא טמא מדרס ועשאו וילון, שהוא טהור מן המדרס, ולמש"כ הרמב"ם ודעימי' דמזרן הוא אבנט ארוג, ודאי דכשהוא בפנ"ע אינו טמא מדרס, שהרי אינו רחב ג"ט, ולא חזי למדרס, וכ"כ בבועז לקמן מ"ו ובמשנ"א לקמן מ"ה.

יא] **מעשרה ולחוץ מטמא א' ופוסל א',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב בטעם טומאתו, דיהי' מה שלמעלה מי' טפחים כאילו נגע באותן הי' שהן אב, וצ"ע דהא הו"ל מגע בית הסתרים דלדעת ר' יוסי לקמן פכ"ז מ"ט אינו מטמא, ושמא י"ל, דכיון דהמזרן שתוך י' הו"ל מכלל המטה והמזרן שחוץ לי' אינו מכלל המטה, חשבינן להו כב' כלים ולא חשיב נגיעתן זב"ז כמגע בית הסתרים, אך זה חידוש, גם אכתי לא נתישב בזה מה שדן הרמב"ם בשלהי מתניתין בנישא הזב על המזרן כשאינו מחובר למטה, דמ"ט חוץ לי' טפחים אינו נטמא, עיי"ש, והתם תיקשי דהא הו"ל מגע בית הסתרים.

אמנם הנה באמת בל' הרמב"ם מ', דהא דהמזרן חוץ לי' נטמא מן המזרן דתוך י', אי"ז משום דהוא נוגע בו, דזה הוי מגע בית הסתרים דאינו מטמא, אלא הוא משום חיבורו לו, ומכח זה הוי דינו כאילו נגע בו, אך ג"ז צ"ב, דא"כ מ"ט בכל מגע בית הסתרים דאינו מטמא לא נימא דמכח חיבורו לו הוי כאילו נגע בו, וצ"ע בזה.

יב] והנה אמנם עיקר דרך זו אינה מתישבת אלא לדעת הרמב"ם דהמזרן תוך י' הו"ל מדרס, וה"ה מטמא כלים, אך לד' הר"ש דאף המזרן תוך י' אינו טמא מדרס, והא דמטמא ב' ופוסל א' הוא משום דהו"ל כנוגע במשכב כ"ז שלא פירש, הרי ממילא דאין המזרן תוך י' מטמא אלא אוכלין ומשקין, וכמש"כ הר"ש רפ"ה דזבים, דכלי הנוגע במשכב אינו נעשה כאב הטומאה אלא לטמאות אוכלין ומשקין, וא"כ אאל"פ דהא דהמזרן חוץ לי' טמא, הוא משום נגיעתו במזרן תוך י', שהרי המזרן תוך י' אינו מטמא כלים, אך לד' הדעת יוסף שהבאנו לעיל אות ה' מטמא המזרן כלים, ולפ"ז י"ל דטומאת המזרן חוץ לי' הוא משום נגיעתו במזרן דתוך י'.

ובחזו"א סימן כ"ה סק"ז כתב לדעת הר"ש, דטומאת המזרן חוץ לי', הוא משום דהו"ל כנוגע במטה, שהרי כל המזרן הוי חיבור זל"ז לענין טומאת מגע, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש, וע"כ חשיב כולו כנוגע במטה, וה"ה טמא מגע מדרס, וכעי"ז כתב בבועז.

יג] והנה בפי' הרא"ש כתב בתו"ד, דהא דכשנישא הזב על המטה טמא המזרן חוץ י' מגע מדרס, הוא משום שהמזרן טפל למטה, ונ' מדבריו, דהא דהמזרן חוץ לי' טמא אי"ז משום שהוא נוגע במטה, אלא הוא משום שהוא טפל למטה, ובאמת הכי מוכח לדעתו מהא דתניא בתוספתא דדרס עליו הזב בתוך י' טפחים הוא טמא והמטה טהורה, ופירש הרא"ש בשלהי מתניתין דהמטה טהורה לגמרי, ולא מטמאינן לה משום נגיעתה במזרן, ובע"כ דנגיעת המטה במזרן אינה מועלת לטמא, ונ' דהוא משום דהו"ל כמגע בית הסתרים, כיון דהוו המטה והמזרן חיבור זל"ז, ונת' להלן אות י"ט, והא דכשדרס על המטה טמא אף המזרן חוץ לי', הוא משום שהמזרן טפל למטה, ומכח זה חשבינן לי' כנוגע במטה, וע"כ כ"ז הוא כשדרס על המטה, אך כשדרס על המזרן אין המטה טמאה כלל, כיון דאין המטה טפלה למזרן, וצ"ע בזה.

יד] **נישא על המזרן מי' ולפנים טמא,** בד' הר"ש והרא"ש מבו' דאיירי בשנישא על המזרן כשהוא כרוך על המטה, וע"כ הוא נטמא מדרס, והרא"ש פירש דטעם הא דהוא נטמא מדרס, הוא משום דהו"ל יד למטה.

אמנם הדברים צ"ב, שהרי הר"ש והרא"ש כתבו ע"פ התוספתא, דאם נישא הזב על המזרן אין טמא אלא המזרן, אך המטה טהורה, ועמש"נ בזה להלן אות כ', ואם הא דהמזרן נטמא מדרס הוא משום דהו"ל יד למטה, לכאו' ל"ש לטמאותו בפנ"ע בלא שתיטמא המטה, וצ"ע בזה.

טו] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דאיירי בשנישא הזב על המזרן כשאינו מחובר למטה, ודינו הוא דהחלק שישב עליו וי' טפחים הסמוכים לו הם משכב, וצ"ע דלדעתו דהמזרן הוא אבנט ארוג, לכאו' כשהוא בפנ"ע לא חזי כלל למדרס, ומ"ט הוא נטמא מדרס, גם לא נתפרש לן טעם הא די' טפחים הסמוכין למקום שישב עליו טמאין מדרס וחוץ לי' טפחים טהור, ועי' בסד"ט שתמה בזה.

טז] והרע"ב כתב, דמד' הרמב"ם בפכ"א מכלים ה"ט מבו' דמפרש למתניתין, דאיירי בשדרס הזב על המזרן בעודו כרוך במטה מי' ולפנים, והא דתני טמא, קאי אף על המטה, והרע"ב כתב דגרסינן במתניתין טמאה, אך בחי' הגר"א ובא"ר פירש כן גם לגיר' דילן דגרסינן טהור, עיי"ש, והנה אמנם בתוספתא שהביא הר"ש תניא דדרס עליו הזב בתוך י' טפחים הוא טמא והמטה טהורה, אך בדעת הרמב"ם צ"ל דגריס כגיר' הגר"א דהוא טמא ומטה טמאה, ועמש"נ בזה להלן אות כ'.

יז] **מי' ולחוץ טהור,** בד' הר"ש והרא"ש נ' דמפרשי דקאי על נישא הזב מי' ולפנים, וע"ז תני דבכה"ג אין נטמא המזרן מי' ולחוץ, ואמנם נחלקו בדינו, דדעת הר"ש דאף שאינו טמא משכב אבל דינו כנוגע במשכב, והרא"ש כתב דהוא טהור לגמרי.

והנה בטעמא דהרא"ש דהמזרן שחוץ לי' טהור לגמרי, ואינו נטמא בנגיעתו במזרן שתוך י' שהוא טמא מדרס, פשוט שהוא משום דהו"ל כמגע בית הסתרים דאינו מטמא, וצ"ב טעמא דהר"ש דהמזרן שחוץ לי' דינו כנוגע במשכב, דהיאך הוא נטמא בנגיעתו, הרי הו"ל מגע בית הסתרים, ועמש"נ לעיל אות י', וצ"ע בזה.

יח] אמנם בד' הרמב"ם בפכ"א מכלים ה"ט מבו' דמפרש, דהוא בבא בפנ"ע, דאם נישא הזב על המזרן מי' ולחוץ טהורה המטה, וכן פירשו הרע"ב והגר"א.

ועיי"ש בד' הרע"ב שנקט, דאף אם דרס על המזרן מעשרה ולחוץ טמא המזרן עצמו מדרס, ואך דכה"ג המטה טהורה ואינה נטמאת בטומאת המזרן, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם, והיינו משום דהמזרן חוץ לי' ל"ה מצרכי המטה ואינו מכניס טומאה למטה, אך בחי' הגר"א כתב דכה"ג אף המזרן עצמו טהור, כיון דלא חזי למדרס, ואיירי בשלא נגע בו הזב רק נישא עליו, והיינו דהמזרן תוך י', אף דלא חזי בפנ"ע למדרס, מ"מ כיון דהוי מצרכי המטה, ה"ה נטמא מדרס, ומשא"כ המזרן חוץ לי' דאינו מצרכי המטה, אינו נטמא מדרס כלל, וצ"ב בדעת הרמב"ם והרע"ב, דמ"ט המזרן עצמו טמא מדרס, הרי הוא עצמו לא חזי למדרס כלל, וצ"ע בזה.

יט] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו' דרס עליו הזב בתוך י' טפחים הוא טמא והמטה טהורה,** הר"ש להלן כתב דהמטה טהורה מן המדרס אבל טמאה מגע מדרס, ולכאו' היינו משום שהמטה נוגעת במזרן הטמא מדרס, אך הרא"ש כתב דהמטה טהורה לגמרי, וצ"ב דמ"ט אינה נטמאת במגעה למזרן, וצ"ל דכיון דהמזרן הוי חיבור למטה, חשיב מגען כמגע בית הסתרים דאינו מטמא, והא דכשנטמאת המטה טמא המזרן חוץ לי' מגע מדרס, כתב הרא"ש דהוא משום שהמזרן טפל למטה, ונת' בזה לעיל אות י"ג.

כ] ובטעם הא דאין המטה נטמאת מדרס, כתבו הר"ש והרא"ש לקמן מ"ה דהוא משום שאין המטה טפלה למזרן ואינה בטלה לגבי המזרן, והנה לדעת הר"ש דהא דבדרס הזב על המטה המזרן מטמא ב' ופוסל א', הוא משום דהוי כנוגע במשכב עד שלא פירש דמטמא ב', צ"ע דא"כ מה לי דהמטה אינה טפלה למזרן, הרי מ"מ כיון שהיא נוגעת במזרן, דמה"ט היא טמאה מגע מדרס, הויא כשאר כלים הנוגעין במשכב דמטמאין ב', ועמש"נ לעיל אות ד' ה', אך לדעת הרא"ש דהא דבדרס הזב על המטה המזרן מטמא ב', הוא משום דנטמא אף המזרן מדרס, ניחא, אך צ"ע כמש"נ לעיל אות י"ד, דכיון דטומאת המזרן היא משום דהו"ל יד למטה, היאך יתכן שהמטה עצמה תהא טהורה והמזרן יהא טמא.

כא] אך גיר' הגר"א הוא טמא והמטה טמאה, וכ"כ הרמב"ם פכ"א מכלים ה"ט והרע"ב, והטעם בזה הוא, דכיון דהמזרן הוי מצרכי המטה, ה"ה מכניס טומאה למטה, ובחזו"א סימן ל"ד סק"א הוכיח מזה, דיש יד למדרס להכניס טומאה, ואף דאין היד ראוי למדרס, משום דל"ב שישב הזב כדרך תשמישו אלא אפי' ישב על המשכב ושכב על המושב, וזה שלא כד' המי"ט לקמן רפכ"ט שכתב בדעת הר"ש דאין יד מכניס טומאת מדרס, עיי"ש.

אמנם הנה לגיר' הר"ש והרא"ש דהמטה טהורה, מוכח דאין יד מכניס טומאת מדרס, והאמנם לדעת הר"ש דאף אם דרס הזב על המטה, אין המזרן עצמו טמא מדרס, והא דמטמא ב' הוא משום דהו"ל כנוגע במשכב, והרי דלא חשיב המזרן כיד גמור לענין מדרס, הרי דאין ללמוד מהא דכשנישא על המזרן אין המטה טמאה, דאין יד מכניס טומאת מדרס, אך לדעת הרא"ש דאם דרס הזב על המטה טמא המזרן עצמו מדרס, דהו"ל יד למטה, הרי דמהא דכשדרס הזב על המזרן אין המטה טמאה מדרס, מוכח דאין יד מכניס טומאת מדרס, והרי הרא"ש כתב דכשדרס הזב על המזרן טומאתו היא משום שהוא יד למטה, ומ"מ המטה עצמה טהורה, וצ"ע בזה.

ובאמת בדעת הר"ש אין לומר דס"ל דאין יד מכניס טומאת מדרס, דלהדיא כתב הר"ש בטהרות פ"ז מ"ז דהא דתניא דאפי' נימא א' יוצאה מהן טמאין מפני שהמדרס מביא טומאה לעצמו בכ"ש, הוא משום שאפילו נימא אחת צריכה לו וחשיב יד, והרי להדיא דיד מכניס טומאת מדרס.