ביאור ד_ התוס_ בסוגיא דע_ז
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / חענ_נ / אפשר לסוחטו

חולין ק. ביאור ד' התוס' בסוגיא ע"ז

**א. אל"ס אסור בבליעת משהו-**

בתוס' הק' בסוגיא ע"ז עג. היאך איכא למ"ד דמתיר אפי' בנפל קיתון של יין תחילה תיפו"ל משום חנ"נ?

ותי' דאיירי כגון שיש יותר משישים ואין איסור אלא משום משהו ובמשהו לא אמרינן חנ"נ.

והוסיפו התוס' להקשות "אע"ג דלא דמי דלעיל לא אמרינן אלא לענין שלא תאסור האחרות אבל היא עצמה נאסרת במשהו וכיון שנאסרה אסורה לעולם למ"ד אל"ס אסור".

ויש כאן שני עניינים בד' התוס':

א. מבואר בתוס' דאף דלא אמרינן חנ"נ במשהו מ"מ החתיכה עצמה נאסרה מתורת אל"ס אסור.

ב. מבואר בתוס' דאף דבעלמא לא סגי בדין אל"ס אסור להצריך שישים ובעי דוקא תורת חנ"נ, ובמשהו לא אמרינן חנ"נ, ה"מ לאסור את שאר החתיכות בבישול אבל לאכול אותה עצמה צריך שישים כנגדה אף בלא דין חנ"נ.

והשתא נבוא לבאר אחד לאחד, הנה במה דמבואר בתוס' דשייך אל"ס אסור אף במשהו תמה רעק"א היאך שייך להזכיר אפל"ס אסור והרי כבר כתבו התוס' דבמשהו לא אמרינן חנ"נ וא"כ לא נאסרה החתיכה של ההיתר כלל ואיך שייך כאן דין אל"ס אסור?

והנה בעלמא מבואר לקמן קח. דבלא דין חנ"נ אי"צ שישים כנגד החתיכה אף דאל"ס אסור, והתוס' כאן נקטו דחנ"נ לא אמרינן אבל מ"מ נצריך שישים מתורת אל"ס אסור, וצ"ב.

והנה מבואר בד' התוס' דדין אל"ס וחנ"נ תרי מילי נינהו ושייך לומר שיהיה דין אל"ס אסור והחתיכה עצמה נאסרה אבל אי"צ שישים כנגדה.

וכן משמע בסוגיא קח. לשיטת התוס' דאף למ"ד אל"ס אסור מ"מ אינו מוכרח לסבור דין חנ"נ.

וכ"מ בד' התוס' צז: לענין כחל די"ל אל"ס אסור אבל אי"צ שישים כנגדו, עיי"ש.

וע"ז מבואר דס"ל לתוס' דאף דבמשהו לא אמרינן חנ"נ היינו דוקא להצריך שישים כנגדה בבישול, אבל יש בכוחו של משהו לאסור את החתיכה עצמה מתורת אל"ס אסור.

**ב. ביאור ד' התוס' דאל"ס אסור אפי' במשהו דלא אמרינן חנ"נ-**

וביאור הדברים י"ל בתרתי:

א. יש מקום לומר עפי"ד הט"ז צב-טז וכפי שנתבארה דעתו במקו"א דלעולם אף במשהו חייל חנ"נ לאסור את החתיכה עצמה אלא שאין בכוחו לאסור את האחרים מתורת טכע"ק, והטעם נקטו האחרונים בדעת הט"ז משום דמשהו אינו יוצא לחוץ ורק ההיתר לבדו יוצא ואין הנאסר חוזר ואוסר.

ולפי"ז הרי וודאי שפיר כתבו התוס' דמ"מ שפיר נאסרה החתיכה עצמה ואית בה דין אל"ס אסור והוי כאיסור וצריך שישים לבטלו.

וכל הדין דלא אמרינן חנ"נ במשהו אינו אלא לענין בישול לאסור חתיכות אחרות מתורת טכע"ק, וע"ז אמרינן דמשהו אין בכוחו לאסור חתיכות אחרות משום אין הנאסר חוזר ואוסר אבל כשאוכל את החתיכה שנאסרה בעצמה אסור מתורת טעמו וממשו [וצ"ל דאף שאין הנאסר חוזר ואוסר מ"מ לענין טעמו וממשו סגי מה שניכר טעם ההיתר כדי למנוע דין ביטול ברוב דסו"ס כל החתיכה נאסרה וע"י הטעם ניכרת ואינה בטלה ברוב].

אבל צ"ע לפרש ד' התוס' ע"ד הט"ז, חדא שנתבאר במקו"א להוכיח מד' הראשונים שלא כד' האחרונים בדעת הט"ז ולעולם יומצא משהו לחוץ, ולא שייך להסביר בזה את הטעם דלא אמרינן חנ"נ במשהו, והבאנו לזה ראיות מד' מה"ב.

ונתבאר במקו"א דע"כ אף להט"ז יסוד הטעם דמשהו אינו עושה חנ"נ הוא כפי שמתבאר לדעת הש"ך וכפי לשון הר"ן בסוגיא דמשהו לא חשיב לעשות חנ"נ מצ"ע כיון שאין בו טעם, וכש"כ ביד יהודה וחזו"א יו"ד-לד.

וראיתי בחזו"א לד-ג ד"ה שכתב בזה"ל:"עוד יש מקום לומר דבמשהו נמי החתיכה נבילה כ"ז שהאיסור בתוכה אלא אין פליטתה אוסרת דפליטתה חוזרת להיתרא כיון דמשהו הבלוע מיקלש טובא ביציאתה והוי כנפלט האיסור מן ההיתר וזהו כוונת התוס' חולין דבמשהו לא אמרינן חנ"נ", והיינו דר"ת פליג בהא מילתא גופא על סברת ר"א וס"ל דאף אם אמרינן חנ"נ מ"מ כיון דמשהו היוצא לחוץ מיקלש טובא הוי כמו אין הנאסר חוזר ואוסר.

וכ"ז יש לו מקום לדעת הט"ז אבל לדעת הש"ך דס"ל דמשהו היוצא לחוץ לא נקלש כ"כ ובכוחו לאסור, הרי ע"כ הטעם דלא אמרינן חנ"נ הוא משום דלא חייל חנ"נ באיסור משהו כלל, ולפי"ז צ"ע ד' התוס' היאך יחול בו דין אל"ס?

[עוד נתבאר במקו"א עפ"י לשון הט"ז דתרי משהו לא אמרינן, ואין בכוחו של משהו לתת דין איסור משהו, אבל דרך זו צ"ע בלא"ה כשה"ק בנקוה"כ שם דא"כנמצא דשישים מיהת בעי ואיך תי' התוס' הא דיי"נ דאיירי במשהו והרי שישים מיהת בעי].

**ג. עוד ביאור בזה-**

ומבואר בזה בדעת התוס' דאף בלא דין חנ"נ מ"מ ההיתר נאסר והוא דין אל"ס אסור שנאסר אף שאין בו טעם, וזה מבואר גם בתוס' דידן לענין משהו וגם בסוגיא קח. הנ"ל בבלע טעם דמשמע דאף למ"ד אל"ס אסור י"ל דלא אמרינן חנ"נ.

ולכאו' היה נראה בדעת התוס' דאזלי כפי שיטתם קיב. דעיקר דין אל"ס אסור הוא דוקא בנשאר משהו בחתיכה, אבל אם נפרד האיסור מההיתר לגמרי הותרה החתיכה.

והנה בדעת התוס' שם נתבאר במקו"א שני אופנים עיקריים:

א. י"ל דעיקר האיסור של אל"ס הוא מכח משהו איסור הבלוע בחתיכה וכל שכבר נאסרה החתיכה לא מהני ביטול על משהו זה ועיין בחוו"ד קו-א דמדמי לה לד' המרדכי דאיסור המעורב מתחילת ברייתו לא בטיל וה"נ הרי לכו"ע ע"י איסור בב"ח נאסר הכל, וא"כ קודם הביטול לא היה ניכר ההיתר בחתיכה שכולה אסורה, וגם בשאר איסורין י"ל דמתחילה נאסר גם ההיתר ע"י דין טכע"ק וההיתר נהפך לאיסור.

[או בנו"א שאין התנגדות של ההיתר להאיסור שהרי חתיכה כבר נאסרה כולה וא"י להתבטל].

אבל דרך זו אינה ניתנת להאמר בדעת התוס' כאן, דא"כ ע"י אל"ס אי"צ שישים כנגד כל החתיכה שהרי אין איסור אלא במשהו הבלוע ואין איסור בכל החתיכה, אלא שא"י להתבטל ע"י ההיתר של אותה חתיכה אבל לא יצטרכו שישים כנגד כל החתיכה, ואי משום חנ"נ הרי לא אמרינן חנ"נ במשהו.

[ולומר שיש שני דינים בחנ"נ, ובאופן שאוכל את החתיכה של ההיתר אמרינן חנ"נ גם במשהו, זה מנ"ל].

עוד צ"ע דלד' החוו"ד הרי בלח לא שייך לומר שדבר המעורב מתחילת ברייתו לא בטל שהרי נשתנית מציאות התערובת וכש"כ החוו"ד מה"ט להצדיק ד' השו"ע קו-ב שהתיר בלח דלא אמרינן אל"ס, אבל דעת התוס' דידן מבואר דאף בלח אמרינן אל"ס אסור כש"כ הגר"א שם [ויו"ד עוד לקמן].

ב. וכנראה צל"פ דעת התוס' קיב. באופ"א, דעיקר דין אל"ס הוא משום שחל איסור בחתיכה זו שהיא חלק מתערובת איסור ותו לא פקע ממנה שם איסור, וה"מ אם נשאר משהו מן האיסור בתוכה שעדיין יש לה שם תערובת איסור אבל אם נפרד האיסור מההיתר לגמרי ממילא אין כאן שם האיסור כלל, ודרך זו משמע בלשון הסמ"ק שהובא בב"י-צד, עיי"ש.

**ד. חילוק התוס' בין אכילת החתיכה לבישול שאוסר אחרות-**

אבל לפי"ז צ"ב מש"כ התוס' דאף שהחתיכה עצמה אסורה עד שיהיה שישים כנגדה מ"מ ע"י בישול א"י לאסור חתיכות אחרות כיון דלא אמרינן חנ"נ במשהו, ואי נימא שחל איסור בכל החתיכה וההיתר נאסר למה לא נצריך שישים כנגדו ע"י בישול?

ותינח לדעת החוו"ד שאין איסור אלא במשהו הבלוע שפיר אי"צ שישים כנגדו אבל לפמש"כ להוכיח שכל החתיכה נאסרה למה אי"צ שישים כנגדה.

והנה במקו"א נתבאר דעת רש"י ותוס' קח. דבאמת אף למ"ד אל"ס אסור אינו מכריח דין חנ"נ, ודין חנ"נ הוא תוספת חידוש מיוחדת, ודקדקנו כן מלשון רש"י בסוגיא קח., ואכ"מ.

ובטעם הדבר נתבאר שם שני אופנים:

א. עפ"י שיטת התוס' דאף אם אל"ס אסור ה"מ בשנשאר משהו אבל בנפרדו לגמרי הותר, והיינו דלא חייל איסור ממש בההיתר, וממילא י"ל דאי"צ שישים כנגד ההיתר.

ב. עוד הבאנו ד' היד יהודה שכתב דאף דאל"ס נאסר גם ההיתר מ"מ לא הצריכו חז"ל שישים כנגדו דלא חשיב בכה"ג דין טכע"ק, אבל מ"מ דין טעמו וממשו שפיר יש להצריך שישים כנגדו.

ויש לבאר יותר עפי"ד הגר"ח פ"ט מאכ"א בדעת הראב"ד, עיי"ש שבאר דעת הראב"ד שלא נתחדש דין אל"ס אסור אלא במין במינו, ובאר הגר"ח דבאינו מינו שיסוד איסורו הוא משום טכע"ק הרי באל"ס אסור לא נתחדש דין טכע"ק כלל, דדין אל"ס הוא איסור חדש על החתיכה ובאיסור זה לא נתחדש דין טכע"ק כלל.

והגר"ח שם באר בזה שיטת הראב"ד דס"ל דאף דין טעמו וממשו לא נתחדש גבי אל"ס אסור ואין דין זה נוהג אלא במינו, ובאר הגר"ח עפי"ד דדין טכע"ק הוא איסור חדש ודין טעמו וממשו הוא מבוסס על דין טכע"ק ורק ממילא הוא דאינו בטל, אבל כל היכא דליכא דין טכע"ק ממילא גם הממשות בטלה בתערובת.

ולדרך זו י"ל היטיב ד' התוס', דהנה התוס' פליגי על הראב"ד וס"ל להלכה שיש דין נוסף של חנ"נ שהצריכו חז"ל שישים כנגד החתיכה, והטעם שהחשיבו חז"ל את ההיתר כאילו הוא ממש נאסר עד שיכול לאסור משום טכע"ק, אבל באיסור משהו לא נאמרה חומרא זו וא"א לאסור את ההיתר לגמרי, וככל טעמי האחרונים בזה.

אבל מ"מ דין אל"ס שפיר שייך אף באיסור משהו דמ"מ כיון שהאיסור מעורב בחתיכה הרי כולה נאסרה ואף באיסור משהו יש לומר כן דאיסור זה אינו שייך לדין טכע"ק דנימא דכל שאין בו טעם אין בו דין אל"ס רק עצם מה שנאסרה החתיכה חייל בה דין אל"ס אסור.

וס"ל לתוס' דכל מה דבעי דין חנ"נ הוא לענין לאסור אחרים בשישים מתורת טכע"ק דאל"ס אסור א"י לאסור אחרים מתורת טכע"ק, אבל מ"מ טעמו וממשו שפיר איכא ולא ס"ל כהגר"ח ביסוד זה דדין טעמו וממשו ג"כ מיתלא תלי בדין טכע"ק וכבר הבאנו במקו"א דכן מבואר ברוב הראשונים.

ומ"מ עיקר מהלך זה צ"ע, למה לא סגי בדין אל"ס בסוגיא קח. לאסור כדין מין במינו לר"י, דהא לענין זה אי"צ דוקא פרשת טכע"ק ויכול לאסור ע"י צו"ר מצד חסרון ביטול, וכמבואר ברשב"א צח: דאף ע"י הצו"ר חייל דינא דר"י דמין במינו לא בטיל, וצ"ע.

**ה. בשיטת ר"א-**

בעיקר ד' התוס' ילה"ע הק' בכו"פ צב-י דכיון דקשיא להו לתוס' למ"ד אל"ס אסור אף בלא דין חנ"נ א"כ ה"נ תיקשי להו לשיטת ר"א דלית ליה חנ"נ מסוגיא ע"ז דתיפו"ל משום אל"ס אסור ולמה הק' רק לשיטת ר"ת?

ובפשוטו נראה מזה דס"ל לתוס' דטעמיה דר"א דבשאר איסורין לא אמרינן חנ"נ הוא משום דבשאר איסורין אמרינן גם אל"ס מותר.

אבל מ"מ צ"ב כיון שנתבאר בתוס' דאל"ס אסור אינו מכריח חנ"נ א"כ גם בדעת ר"א יכלו לפרש דלעולם אל"ס אסור בשאר איסורין אבל מ"מ חנ"נ לא אמרינן?

וכנראה מ"מ אין להקשות מזה על ר"א שהרי סו"ס י"ל בדעתו דבשאר איסורין לא אמרינן אל"ס אסור כלל.

ומתבאר בד' התוס' דלמ"ד אל"ס מותר ניתרת גם החתיכה בעצמה וכשיטתם בסוגיא קח..

ועוד מתבאר דלשיטת ר"א ס"ל להתוס' דבשאר איסורין החתיכה עצמה חוזרת להיתר כמו למ"ד אל"ס מותר.

ובמקו"א נתבאר ששני העניינים שנויים בפלוגתא גדולה, דדעת הרשב"א דאף לר"א החתיכה עצמה נשארת באיסור, ומבואר דעתו בתשובה כש"כ רעק"א בהג'-קו דלמ"ד אל"ס מותר החתיכה עצמה חוזרת להיתר, ובתוס' פליגי ע"ז וכפי שיטתם קח..

ודעת הגר"א וכו"פ דאף לדעת ר"א קי"ל כמ"ד אל"ס אסור אלא דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורין, ובד' התוס' מבואר דדעת ר"א הוא כמ"ד אל"ס מותר ולכך גם החתיכה יכולה לחזור להיתר, ודלא ככל הנחות אלו.

וכ"נ ביד יהודה צב-טז ד"ה ומ"ש הב"ח ומזה תמה ע"ד הב"ח צב-ח דכתב דבתוס' ורא"ש מבואר שאין החתיכה חוזרת להיתר, עיי"ש וכ"נ בש"ך קו-א שכתב המקור לד' השו"ע דאף לר"א אין החתיכה חוזרת להיתר מתוס' והרא"ש, וביד יהודה תמה ע"ז והאריך דדעת התוס' והרא"ש שהחתיכה חוזרת להיתר לדעת ר"א, והביא כן מכסא דהרסנא-ק, וכן האריך עוד ביד יהודה בסי' סט-מה (מא:).

**ו. ביאור תי' התוס'-**

ובתוס' תי':"ומ"מ י"ל דההוא דשרי בע"ז אפי' נפלו מים תחילה יסבור אל"ס מותר והיה מתיר כמו"כ חתיכה עצמה" [ומשמע בד' התוס' דטעם מ"ד דאוסר התם הוא משום דס"ל אל"ס אסור וממילא אף באיסור משהו יש לאסור כיון ששותה את היין עצמו כש"כ התוס' לעיל, וזה דלא כמשמעות הרמב"ן בכ"ד דטעמו משום דלית ליה סברת סלק היכא שנאסר מתחילה, או משום חומרא ביי"נ, ועוד נתבאר כל הסוגיא ע"ז במקו"א].

ויש כאן כמה הערות בד' התוס':

א. משמע בד' התוס' דאף אחר שתי' דאזלא הסוגיא כמ"ד אל"ס מותר לא סגי להו בהאי תירוצא לחוד ואכתי צריכים למש"כ בתחילה הטעם דלא אמרינן חנ"נ משום דאיירי במשהו.

וצ"ב שהרי מבואר לקמן קח. דלמ"ד אל"ס מותר לא אמרינן חנ"נ כלל להצריך שישים א"כ אף אי לא איירי דוקא באיסור משהו מ"מ לא אמרינן חנ"נ?

ב. הק' רעק"א דהא מרא דשמעתא בע"ז הוא ר"י ואיהו סבר לקמן דאל"ס אסור?

וביישוב קו' אלו י"ל שני אופנים:

א. י"ל דקו' חדא מתרצא בחברתה, עי' הג' מהר"י לנדא [לבעל נוב"י] יישב כוונת התוס' שנסמכים על תי' הראשון דכיון דלא איירי אלא במשהו הרי בזה לכו"ע אל"ס מותר, וא"ש שני הקושיות, וע"ע בחזו"א כ-ז כעי"ז.

וביאור דבריו דבתי' חידשו התוס' דכשם דלא אמרינן חנ"נ במשהו כך לא אמרינן אל"ס אסור באיסור משהו, וכשה"ק רעק"א על עיקר הס"ד דתוס' מה"ת להצריך שישים כנגד ההיתר ג"כ והרי באיסור משהו לא נאסר ההיתר.

[ומ"מ דוחק קצת לפרש כן כוונת התוס' דמשמע דבריהם דלא אמרינן אל"ס אסור כלל ואף החתיכה אינה נאסרת עולמית ולא רק לענין להצריך שישים כנגדה].

ב. וי"ל בזה דרך אחרת, דלעולם כוונת התוס' כפשוטה דאזלינן כמ"ד אל"ס מותר, וכל מה דאמרינן בסוגיא קח. דאי אל"ס מותר ל"ש חנ"נ להצריך שישים כנגד ההיתר, ה"מ באינו מינו אבל בסוגיא ע"ז דאיירי במין במינו יש להצריך שישים כנגד ההיתר אף למ"ד אל"ס מותר.

ויסוד זה מבואר בלשון הר"ן קח: שצידד כן בתו"ד:"ובזה אפשר לומר דהתם משום דמין במינו הוא לא צריכינן להאי טעמא דאל"ס אסור דכיון דמשום מינו נאסר אפי' ת"ל דאל"ס מותר לעולם הוא אסור ואוסר כל החתיכות כיון שהחתיכה שנתערבה בה האיסור מתחילה לא היתה ראויה להעלות אפי' גדולה כמה".

ומבואר בר"ן שיש מקום לומר דבמין במינו אל"ס אסור ומצריך שישים גם בלא חנ"נ.

והנה בפשוטו ביאור דברי הר"ן הוא ע"ד הראב"ד דלא אמרינן חנ"נ אלא במין במינו, וכפי"מ שבאר דבריו הרמב"ן דשאני מין במינו דכיון שנאסר הרי אין התנגדות כלל בין המינים ותו לא אמרינן סלק וצריך שישים כנגד ההיתר נמי.

אבל בשיטת התוס' אאל"כ שהרי אזלי כמ"ד דאמרינן סלק ואף בנפל יין תחילה הותר הכל, ורק אסרו מתורת חנ"נ וע"ז תי' דלא אמרינן חנ"נ במשהו, מבואר דאף למ"ד דאמרינן סלק מ"מ ס"ד לומר חנ"נ במינו.

וכנראה ביאור הדברים ע"ד שנתבאר במקו"א בד' הראב"ד עפ"י דבריו בתמים דעים, דס"ל להראב"ד דבדין חנ"נ אין ההיתר נאסר רק שההיתר מגדיל את השיעור של האיסור שלא יתבטל עד שיהיה גם כנגד ההיתר, וע"ז נקט הראב"ד דה"מ במין במינו שהוא דין שיעור אבל באינו מינו שהוא דין טעם לא שייך להגדיל את השיעור ובעי דוקא שייאסר ההיתר ע"י חנ"נ כדי להצריך שישים כנגד ההיתר.

וא"כ י"ל דס"ל לתוס' דעד כאן לא אמרו בסוגיא קח. דלמ"ד אל"ס מותר לא אמרינן חנ"נ אלא באינו מינו דבזה בעינן שייאסר ההיתר לגמרי, אבל בסוגיא בע"ז דאיירי במין במינו אינו תלוי בדין אל"ס מותר.

וביאור הדברים שמין במינו אין האיסור וההיתר מתנגדים זל"ז כלל וממילא צריך ביטול גם כנגד ההיתר, אבל באינו מינו לעולם הם מתנגדים ורק ע"י אל"ס אסור שלעולם חל בהיתר עצמו איסור עי"ז אינו מתנגד, אבל במין במינו הרי גם למ"ד אל"ס מותר מ"מ א"י להתעורר לבטלו שהרי אינו מתנגד להאיסור כלל, ועצ"ב.

ולפי"ז מתבאר לנו לדעת התוס' יישוב לקו' הראשונים מ"ט לא דנה הגמ' ק. במימרא דרב משום אל"ס דכיון דאיירי במין במינו אינו תלוי בדין אל"ס כלל.

ובכ"ז לא הועלנו אלאל יישב קו' הראשונה אבל אכתי תיקשי קו' רעק"א היאך פי' התוס' סוגיא ע"ז כמ"ד אל"ס מותר והרי מרא שמעעתא התם ס"ל אל"ס אסור, וצ"ע.

**ז. אל"ס בלח-**

מבואר בתוס' דהיין עצמו נאסר אף בלא חנ"נ משום אל"ס ולא פקע איסורו אף בלא חנ"נ, וצ"ב שהרי מבואר בשו"ע ורמ"א קו-א דאף למש"כ בשו"ע שהחתיכה עצמה אינה חוזרת להיתר ה"מ ביבש אבל בלח בלח שנתערבו וביטל בשישים את האיסור הכל חוזר להיתר [וגם הרמ"א הסכים לו אלא שכתב דלמאי קי"ל חנ"נ הרי צריך להוסיף שישים כנגד ההיתר נמי וממילא פשוט שהכל חוזר להיתר].

ושו"ר כן בהגר"א שם סק"ה שכתב שהתוס' פליגי על הרמ"א, וס"ל דאף בלח בלח לא פקע האיסור.

ובעיקר ד' הרמ"א שם וקו' הכו"פ הארכנו בנפרד.