שיעורי תערובת יא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – י

**ממו"ר הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

יו"ד סי' צט, ה

**למ"ד שביטול איסור מדאו' אי קנסו שוגג אטו מזיד**

**עבר וביטלו או שריבה עליו אם בשוגג מותר.** כבר נתבאר שנחלקו הראשונים אם הא דאין מבטלים איסור לכתחילה הוא דאו' או דרבנן, וכתב רע"א דלמ"ד דהוא דאו' א"כ אף כשמבטלו בשוגג אסור, משום דבדאו' גזרו שוגג אטו מזיד, אמנם בש"ך (סק"ז) לא משמע כן, וכן הביא מהרשב"א והר"ן. וע'י בחוו"ד (סק"ד) דדחה הראיה מהרשב"א והר"ן. והיד יהודה (סקי"ז) הסכים עם הש"ך דכאן לא קנסו שוגג אטו מזיד, וביאר הטעם דכיון שאם נאסור גם ההיתר נאסר, על כן בזה לא גזרו בשוגג. ובלא"ה ידוע שיטת הגר"א שהלכה כרבי מאיר שגם בדאו' לא גזרו שוגג אטו מזיד, וכתב המשנ"ב (סי' שיח סק"ז) שבמקום הדחק לסמוך על הגר"א, על כן נראה להלכה שאם ביטל איסור בשוגג שרי.

**מ"ש הכא דלא קנסו בשוגג מנפל אחד לים הגדול**

**והט"ז** (סק"ח) הביא מהב"י להקשות, מאי שנא מהא דמבואר בזבחים (עד.) גבי תערובת של חתיכות שאינם מתבטלות כגון חהר"ל, דאי נפל אחד מהם לים הגדול שרי כל התערובת, דאנו תולים שהאיסור נפל, וכתב הטור (סי' ק"י) דהיינו דוקא אם נפל מעצמו, אבל אם הפילה בידים אסור, ואף בשוגג אסור דקנסו שוגג אטו מזיד, ואמאי הכא לא קנסו שוגג אטו מזיד. וכתב הט"ז ליישב, שדווקא בנפל אחד לים הגדול אוסרים אף בשוגג, דחוששים שאם נתיר לו בשוגג יבא לעשות כן אף במזיד ויאמר שוגג הייתי, שבמקום שיש מיגו דאי בעי שתיק לא חיישינן שישקר, אבל בנפל לים הגדול שכבר נאסר ודאי יבא לשאול, וא"כ ליכא מיגו. והיד יהודה (שם) כתב ליישב דשם שכבר נתערב האיסור בתערובת הרי איתחזק איסורא, ובזה קנסו שוגג אטו מזיד, אבל הכא לא איתחזק איסורא.

**דבר שנאסר משום שביטלו לכתחילה ונפל לקדירה אחרת**

**היד** יהודה (סקי"ח) כתב לדון בדבר שנאסר משום אין מבטלין איסור לכתחילה, ואח"כ נפל לתערובת אחרת, אם צריך ששים כדי לבטלו או דסגי ברוב. ומקור הנידון הוא מהא דמצינו בחמץ שעבר עליו הפסח, דדעת השו"ע (או"ח סי' תמז סי"א) שצריך ששים כדי לבטלו, אמנם דעת המג"א (שם סקמ"ד) והגר"א (שם) להקל דאף באינו מינו בטל ברוב, והוכיחו כן מפסחים (ל.), והיינו שכיון האיסור הוא משום קנס לא אסרו אלא כשהוא בעין, אבל בתערובת לא קנסו. וכתב היד יהודה דכיון שמצינו שדבר שנאסר משום קנס בטל ברוב, הכא שקנסו רק לו ולאחרים שרי, הרי לא אסרו את גוף החפץ, וכ"ש שבטל ברוב.

**ביטל איסור מה דין הקדירה**

**עי'** רע"א דהביא מהתב"ש (סי' לט סק"ב) שאם ביטל איסור לכתחילה גם הקדירה נאסרת, והיד יהודה (שם) כתב דלא אסרו הקדירות, דהא קנסוהו שלא יהנה מהאיסור, ומהבליעה שבקדירה אין לו הנאה כלל, ולא שייך בה קנס. וגבי מעשה שבת כתב המג"א (סי' שיח סק"א) שאם בישל בשבת אף הקדירה אסורה, מיהו היד יהודה פליג אף בזה שאין הקדירה נאסרת, דחכמים קנסוהו שלא יהנה מהאיסור, ומהבלוע שבקדירה אין לו הנאה כלל.

**אומר מותר או על פי חכם אי חשיב שוגג או מזיד**

**הט"ז** (סק"ט) האריך באומר מותר אם חשיב כשוגג או מזיד ומסיק להקל, וכ"כ הפמ"ג. והנה אם עשה עפ"י חכם, מבואר במג"א בהל' שבת (סי' שיח סק"ג) דחשיב שוגג. אמנם זה דוקא אם שאל מורה הוראה מפורסם, אבל אם שאל ללומדים והתירו לו ואח"כ נתברר שהיה אסור, כתב הפ"ת (סק"ה) בשם הצ"צ (סי' מ) דחשיב מזיד, והיינו משום שלא היה לו לשאול את מי שאינו בקי בהוראה. ונראה דלפי"ז גם אומר מותר חשיב מזיד, דמאי שנא אם שואל ללומדים שאינם בקיאים בהוראה לבין שאם שואל לעצמו. אמנם הט"ז והפמ"ג כתבו שאומר מותר חשיב שוגג והיינו אדם ששואל את עצמו, וצ"ב אם יש לחלק. ויעוי' ביד יהודה (קצר סק"כ) דבאמת חושש באדם שפסק לעצמו דחשיב כמזיד, ודלא כהט"ז ונשאר בצ"ע [ועיי"ש שדייק ברש"י בגיטין (נד: ד"ה אחד) שכל שיודע שנתערב אסור, ומשמע דאף כשהוא עפ"י חכם אסור, אמנם בזה כתב להקל כדכתב המג"א בהל' שבת].

**מחלו' ראשונים בביטל איסור אם נאסר לאחרים**

**ולשאר כל אדם מותר.** כ"כ הרמב"ם (מאכ"א פט"ו הכ"ה) 'יראה לי שכיון שהוא קנס אין אוסרים תערובת זו אלא על זה העובר שביטל האיסור אבל לאחרים הכל מותר'. והגר"א כתב ראיה לזה ממבשל בשבת במזיד, דקיי"ל כרבי יהודה שקנסו למבשל לעולם ולאחרים מותר במוצ"ש. אבל היד יהודה (ס"ק יט) כתב לדחות שאין ראיה ממבשל בשבת דלבמוצ"ש אינו נהנה מהאיסור ועל כן לא שייך ביה קנס, אבל במבטל איסור האחרים נהנים מהביטול, וא"כ היה אפשר לומר שאסור אף לאחרים.

**אמנם** הבית מאיר הביא מהתוספות בסנהדרין (לג. ד"ה מה) דס"ל שכקנסו חכמים לאסור אסרו אף לשאר בני אדם, וכן הביא היד יהודה (שם) מהתוספות בבכורות (כג. ד"ה סבר).

**והנה** גבי מטיל מום בבכור כתב הש"ך (סי' שיג סק"ב) דלא נאסר לאחרים, אבל התב"ש (סי' טז סק"ז) פליג, ודעתו שכל שקנסו חכמים אסרו אף לאחרים. וכתב היד יהודה (שם) שנראה שאף להרמב"ם שלא אסרו לאחרים, זה דוקא בדברים שקנסו רק למזיד, וחזי' שאסרו רק למי שעבר איסור, ולכן בשוגג שאינו עובר איסור לא קנסו, וא"כ אף לאחרים אין לאסור שהם לא עברו על האיסור. אבל בדברים שקנסו אף בשוגג, הרי אסרו שלא להנות כלל מהמעשה האסור, וא"כ אף לאחרים יש לאסור. ולפי"ז כתב שבמטיל מום בבכור הדבר תלוי אי אסור בשוגג או לא. ובהשמטות הוכיח מהשו"ע שמטיל מום בבכור בשוגג לא נאסר, ועל מסיק כדברי הש"ך שלא אסרו לאחרים.

**וכן** מצינו שקנסו חכמים בחמץ שעבר עליו הפסח, ושם כו"ע מודו שקנסו אף לאחרים, והתם באמת קנסו אף לשוגג, והדברים עולים כמו שנתבאר, שכיון שאסור אף בשוגג א"כ יש לאסור אף לאחרים. אלא דחמץ שעבר עליו הפסח חמיר דאסור אף לבניו, ואילו במטיל מום בבכור מבואר (בכורות לד:) דאם מת לא קנסו לאסרו לבניו. וביאר היד יהודה החילוק, דאי הטיל מום באונס אינו אסור ועל כן לא נאסר לבניו, אבל חמץ שעבר עליו הפסח אסור אפילו באונס [כדמוכח מגזל שג"כ נאסר כשעבר עליו הפסח, וכן מבואר בשו"ע או"ח סי' תמח ס"ג], ועל כן אסור אף לבניו.

**ו**אף דקיי"ל שלשאר אדם מותר, מ"מ כתב הט"ז (סק"י) בשם מהרש"ל (יש"ש חולין פ"ז סי' נט) שלבני ביתו אסור, דבני ביתו חשיב גם בשבילו. וכ"כ המג"א בסי' רנג (סקי"א) בפשיטות, וכ"ה בסי' תקט"ו (סק"ו) גבי מוציא חוץ לתחום דמותר לאחרים ולב"ב אסור.

**בית חרושת שביטל איסור אם נאסר לקונים**

**וכן למי שנתבטל בשבילו.** המהרש"ל (שם) כתב דדוקא כשידע שנתבטל בעבורו, אבל אם לא ידע שרי דחשיב כשוגג. מיהו רע"א הביא דברי הריב"ש (סי' תצח) שאם ביטל כדי למכור לאחרים אסור לכולם, ומשמע דאף שאינם יודעים שנתבטל בשבילם אסור.

**ושאלה** זו מצויה מאוד, שפעמים יודעים בבתי חרושת על דבר שיש בו דבר איסור אלא שיש ששים בהיתר כנגדו, דבריב"ש מבואר שאסור לכל. אלא דכל זה אם המבטל הוא ישראל, אבל אם הוא גוי עי' בבדי השולחן שהביא מהרדב"ז (ח"ג סי' תקמז) להתיר. אלא דברשב"א בתוה"ב (ב"ד ש"ד) משמע שאף בגוי שביטל יש לאסור, דכתב שמי שביקש מעכו"ם שיבשל עבורו בכלי שאינו ב"י נאסר אף בדיעבד וכן למי שמתבשל עבורו. והפ"ת בסי' קכב (סק"ה) הביא לבושי שרד שמסתפק בזה, מיהו ברדב"ז מבואר שאסור רק בשעשהו שליח וכלשון הגמרא (חולין ו.) שכמאן דעריב בידים.

**אמנם** י"ל דאף להריב"ש דס"ל שכשעושה למכור, אסור לכולם, בבתי חרושת של גויים י"ל דלא חשיב כנתבטל לישראל, כיון שעושים גם בשביל הגויים. אלא דכ"ז קודם שבאים ליתן הכשר למפעל, אבל כשיש הכשר יודע הוא שהדבר אסור לישראל, ומעתה הרי מבטל הוא בשביל הישראל. מיהו להרדב"ז שרי, דלא גזרו בגוי אלא כשעושהו שליח. והבדי השולחן כתב להחמיר שכל שנותן כשרות הוי כמי ששולחו לבטל, ונראה שזה נכון אם מחמת הכשרות מוסיף היתר שיהיה שיעור כדי לבטל, בזה י"ל שהוא בשליחות הישראל, אבל אם גם בלא הישראל היה ס' כנגד האיסור, לא חשיב שמבטל בשליחות הישראל, דהא גם בלא הישראל היה נותן הרבה היתר [ומה שכתבנו שמחמת ההכשר הוי כמבטל בשבילו, היינו דוקא אם מערבים האיסור בהיתר במפעל שיש בו הכשר, אבל אם הוא נעשה בבית חרושת אחר, ואח"כ הביאו למקום שיש בו הכשר, בזה ודאי שרי, דכבר נתבטל].

**דבר שהוא רוצה שיהיה בתערובת אם שייך בו ביטול**

**אלא** שיש לדון לאסור מטעם אחר, דהנה דעת רבינו ירוחם (נ"ה ח"ה מו.) וכן הביא הב"י (סי' קלד ד"ה ובתשובה) מהרשב"א (שו"ת ח"ג סי' ריד), שכל דבר שרוצה שיהיה בתערובת אינו בטל [אף כשאינו מעמיד], ובזה ביאר רבינו ירוחם הטעם שגבינות עכו"ם אסורים אף שיש בהיתר ששים כנגד האיסור [וכן ביאר בזה דין כותח הבבלי]. ועי' במג"א ריש סי' תמב (סק"א) שהביא דבריהם, ואף שהמשנ"ב שם לא הזכיר דין זה, אבל בסי' תמז (סקי"ד) פסק כן, שכיון שרוצה הוא דבר זה בתערובת, אינו בטל אף כשיש ששים, ולפי"ז בבתי חרושת של גויים שרוצים ליתן האיסור בתערובת, אף שיעור כדי לבטל אינו בטל.

**ועי'** בפתחי תשובה סוף סי' קלד, שהביא מהנוב"י (יו"ד תנינא סי' נו) אודות עושי יין שרף שהיו נותנים בשר נבילה וטריפה כדי להעביר קוטרא וחריפות היי"ש, דכתב שאם הגוי עושה את היי"ש כל שיש ששים כנגד האיסור שרי, והביא את דברי הרשב"א וכתב דלא קיי"ל כן [וכן מוכח משאר ראשונים שביארו טעם אחר באיסור גבינות עכו"ם], ומאחר שאף להרשב"א אינו אסור אלא מדרבנן יש לסמוך ולהקל. ולמעשה בכשרויות מקפידים שלא לסמוך ע"ז, כיון שהמשנ"ב פסק להחמיר, וכ"כ השו"ע הרב (סי' תמב), אמנם במקום שאי אפשר יש שהקילו בזה, וכמו שכתב הנוב"י בפשיטות להקל.

**ואם** נותנים חומר רק להפסיק התסיסה וכדו' שאינו עיקר האוכל, בזה אין להחמיר, דבזה גם לרבינו ירוחם מתבטל. וכשהוא ספק, כיון שהוא רק חשש אין מבטלים איסור לכתחילה, ובספק יש מקילים, כאן שאינו ברור שאסור הוי כספק ויש להקל.

**ביטל שלא לצורך בעה"ב למי נאסר**

**וכן למי שמתבטל בשבילו.** וטעם הדבר משום שאם לא ישתמש בו מי שנתבטל בשבילו הרי המבטל יאכלו, על כן אסור לשניהם. ויש לדון אם ראובן היה בעה"ב ובא שמעון וביטל איסור בשביל לוי, דיל"ד אם נאסר לראובן, כיון שאם נאסור ללוי חוזר בעה"ב לאכלו, וכן יל"ד אם נאסר לשמעון, דאם אסרו למבטל מחמת שחוזר המבטל לאכלו, הרי כאן שאינו בעה"ב אינו חוזר לאכלו. ובשו"ע משמע דבזה שרי למבטל, וכן דייק הב"י (הובא בש"ך סק"י) מהטור, והיד יהודה (קצר סקכ"ב) כתב להחמיר.

**ביטל איסור אי שרי למכרו ולדעות שמוכר בזול אי מוזיל גם את ההיתר**

**וכתב** הרמ"א **ואסורים** **למכרו ג"כ לישראל אחר שלא יהנו ממה שבטלו.** ומבואר באו"ה (כלל כד דין י) שצריך ליתנו לאחר בחינם, אמנם הש"ך (סקי"ב) הקשה אמאי יתנו לאחר בחינם, והרי גם אם מוכרו בזול לא נהנה ממעשיו, שהרי גם בלא שביטל היו הגויים קונים ממנו, וע"כ מסיק להלכה שימכור לאחר בזול. אלא דיל"ד אי גם את ההיתר מוכר בזול, או רק את האיסור ימכור בזול. והפר"ח (סקי"ד) כתב שמשמע בגמרא בב"מ (צ:) גבי סירוס בהמה שמותר למכור, והיינו משום שכוונתו היה לבטל לשימושו, וכל שלא נתקיימה מחשבתו והצריכוהו למכור הרי יש כאן קנס, ואי"צ למוכרו בזול כלל. והפלתי (סק"ז) דחה דבסירוס הבהמה בזה שמוכרו בזול יש לו קנס [שהוא רוצה לחרוש בבהמה ולא למכרה], אבל כאן מה שמוכרו בזול אין כלל קנס. ומוכח מהפלתי שמה שמוכר בזול הוא רק את האיסור שבתערובת ולא את ההיתר, דאי נימא שמוכר אף את ההיתר בזול, הרי יש לו קנס שמפסיד את ההיתר [וכן כתב הבדי השולחן (סקמ"ה) מסברת עצמו].

**ולמעשה** נראה שהדבר תלוי בכוונתו, דאי ביטל כדי לאכלו הרי יש קנס בזה שהצריכוהו למכור, ואי"צ למכור בזול, אבל אם ביטל כדי למכור, ודאי אין לו הפסד במה שהצריכוהו למכור וצריך למכור בזול, ולהאו"ה יתן לאחר בחינם [ומשמעות הרמ"א כהאו"ה].

**● השיעור נמסר בימי שישי בשכונת נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**