בגדר שעבוד נכסים
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב יהודה אלבוים / חבורות שעבודים

בס''ד

בגדר שעבוד נכסים

א. שעבוד נכסים אינו זכות בנכסים להפרע מהם, דאין שייך זכות בחפץ אלא בדבר של שימוש בחפץ, אך להיפרע הוא דבר חיצוני לחפץ, וע''כ שעבוד נכסים הוא קנין בנכסים, ולכן הסברא הפשוטה היא כאביי דלמפרע הוא גבוה, דאם אינו גובה למפרע אין מובן מהו שעבוד נכסים, וגם לרבא מבואר בר' דוד ובריטב''א - הישן - בב''מ דגובה למפרע אלא דרק לענין מכירה והקדש אמרינן דמכאן ולהבא הוא גובה, ואולי זהו הביאור בדברי הרטב''א בקידושין דף יג ב שכתב וז''ל קסבר שעבודא דאורייתא דאע"ג דאין הקנאה לחצאין ואין הקנאה בדבר שאינו ברשותו, היינו הקנאה גמורה אבל שעבודא דמתלא תלי וקאי חייל אנכסי דהשתא ואנכסי דאקנה כל היכא דאיתנהו ברשותיה מיהת עכ''ל, דשעבודא אינו חצי קנין, אלא תלוי ועומד, ואם יגבה בסוף הוא קנין גמור.

ב. מבואר ברי''ף דבשעבד לב' בנ''א כאחד, אינו כמכר דאי דמר לאו דמר, אלא חל כל השעבוד לתרוויהו, וכן מפורש ביד רמ''ה בב''ב דף קנז ב, ויש לבאר דבעלות אין שייך לב' משום שהוא סתירה, דאי דמר לאו דמר, דשלו הוא רק אם אינו של אדם אחר, ואם הוא של אחר חסר בשלו, משא''כ שעבוד שאין בעלות - ואולי אינו אלא זכות בבעלות של הלוה - אין סתירה שיהיה שעבוד לב' בנ''א על כל השדה, וא''ת א''כ מדוע יש דיני קדימה, י''ל על פי דברי רש''י בפסחים דף ל ב, וכהבנת החת''ס שם וכמבואר ברש''י בערכין, דאחר שמשועבד השדה, הוי מעין אינו שלו, ואינו יכול למכור עד כמה שיש פגיעה בשעבוד של הלוה, וא''כ כמו שאינו יכול למכור, כך כשלוה אח''כ אינו יכול להשתעבד, כי הרי הוי כאינו שלו כל שהוא פגיעה בשעבוד של הלוה, אך כל שאין שעבוד הרי הוא יכול לשעבד לב' ואינו סתירה, דומיא דמש''כ הגרשש''ק בסוגיא דאחריך, דיכול לעשות סיבה היום שיקנה אחר לאחר ל', ועי''ז יחול הקנין אף אם בנתיים יצא מרשותו, דיש כח לבעלים לעשות סיבה שיהיה אחר בעלים, אף אם יחול כשכבר לא יהיה בעלים, משום שאין מכירה העברת בעלות, אלא הוא כח לעשות אחר בעלים, וכל עוד הוא שלו יש לו כח לעשות סיבה שיהיה אחר בעלים, ואם יעשה ב' סיבות יהיה סתירה מכיון שאין שייך שיהיה של שנייהם, אך שעבוד אינו סתירה, וכל עוד שאין חסרון בבעלות נעשה סיבה לב' בנ''א שיהיה להם שעבוד על שלו.

ג. ביסוד דברי רש''י הנ''ל בפסחים, יש לבאר דאין שום דרך שיוצר שעבוד בחפץ בלא קשר לבעלים, דהרי כל הסיבה שחל שעבוד הוא משום שהוא בעלים על החפץ, ובעלותו אינו שינוי בחפץ, וכיצד שייך שישאר למלוה דבר בחפץ אף אחר שהלוה לא יהיה בעלים, וכל הדין רק יכול לחול על בעלותו של הלוה, ולא על החפץ בעצמו, ואינו כמכירה שהוא מכח הבעלים לעשות אחר בעלים, אלא שעבוד חל ממילא ע''י ההלואה, וכיצד יחול דבר ממילא על החפץ בלא קשר לבעלים, ורק מה שקשור לבעלים יכול לחול מכח ההלואה.

ד. י''ל ששעבוד הוא זכות בחפץ ולא כהנ''ל, וכך הוא לשון הריטב''א בקידושין שחל דין בחפץ וז''ל אבל שעבודא דמתלא תלי וקאי **חייל אנכסי** - ופרט משום שלמפרע הוא גובה - אלא שהזכות בחפץ אינו מועיל להפקיע בעלות על החפץ, דבעלות אף אם תחול אחר שחל שעבוד - וי''ל שאינו סתירה לשעבוד, אע''פ שיגרום שלא יהיה שום משמעות לשעבוד, ורק משום שאינו ברשותו לא חלה המכירה - אינו סיבה להיפקע ע''י השעבוד, ורק כשיש ממוני גבך אף בלא השעבוד שמכח זה לבד יכול לתפוס, בכה''ג יש משמעות לשעבוד, משום שאז אין מפקיע בעלות ע''י השעבוד, אלא מכח הממוני גבך הרי הוא מפקיע את בעלותו, והשעבוד רק גורם שלא יחול המכירה, או גורם שיהיה דין לב''ד לכפותו אף אם אין מצוה כמוש''כ השערי יושר.

ה. בסוגיא בדף צג א דעת כמה ראשונים דבעלת המנה והמאתים והשלש מאות חולקות בשוה בשלש מאות, וכל אחת נוטלת מנה, וצ''ב מדוע בעלת השלש מאות אינה נידונת כג' בני אדם שכל אחד מגיע לו מנה, ושמעתי ליישב אי נימא דגם בשעבוד אמרינן אי דמר לאו דמר, א''כ אין נתפס שעבוד על מנה יותר ממנה, וא''כ בציור הנ''ל יש שש מנים שיש להם סיבה לחול על כל מנה ומנה, ואילו היה הדין דהחלוקה היא בשעה שמשתעבד, היה צריך כל מנה להתחלק לו' חלקים, ולא היתה נוטלת בעלת המנה אלא שישית מכל מנה, שהוא רק נ', אלא דאין מתחלק כן, אלא אמרינן שיש סיבה לכל מנה, ומי שיגבה לבסוף אמרינן דלמפרע השתעבד לו - דהרי כל שעבוד הוא למפרע הוא גובה גם לרבא כמבואר בר' דוד בפסחים - ולכן כשבאים כולם לב''ד אזלינן בתר הבני אדם התובעים, ואין נ''מ מכח כמה סיבות כל אדם תובע, ולפי''ז רק כשבאו כולם יחד לתבוע מחלקים ביניהם, אך אם רק בא אחד לתבוע יתנו לו את הכל, וכך יש לבאר את דברי הרי''ף בכתובות דף פו דכשיש סיבה לב' מהני תפיסה, כי לא חלוקה בשעבוד, אלא כנ''ל יש לכ''א סיבה על הכל, ומתברר כשגבו, ולכן מהני תפיסה.

ו. ועל פי זה ביארו את דברי הרי''ף שמבואר ברמ''ע מפאנו ובתמים דעים דכל המלוה ג' מאות , ויש ללוה רק מנה, אמרינן דמנה אחד הוא עם שעבוד וב' הם רק כמלוה על פה, והוא משום דאין יכול מנה א' להשתעבד ליותר ממנה, וכשאין עוד מלווים אין בזה נ''מ, אך כשיש עוד אמרינן דאין לו מכח ההלואה אלא רק סיבה מכח מנה אחד, ולא יותר.

והעולה דיש ג' דרכים באופן שלב' יש סיבה לשעבוד, י''ל שחל שעבוד לכ''א על הכל, אך י''ל דאמרינן אי דמר לאו דמר, ובזה יש ב' צדדים האם מכח זה חל חלוקה בשעבוד, או שמתברר למפרע שמי שגבה הוא זה שנתשתעבד לו.

ז. אי נימא דיש לכל אחד שעבוד על הכל, צ''ע מדוע מהני תפיסת האחד, הא יבא אח''כ אידך ויגבה ממנו, שהרי גם לו יש שעבוד, ויהיו מוכרחים לחלוק.