סימן ב אין מוכרין אותו
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני - הרב אהרן שלוש

הוגה חוץ מהסימני שאלה

בענין מע"ש אין מוכרין אותו ובדין נותנין מתנת חנם

**מביא את הירושלמי שאיסור מכירה תלוי במח' ר"מ ור"י, ותמה בזה**

א. מעשר שני אין מוכרין אותו ואין ממשכנין אותו ואין מחליפין אותו ולא שוקלין כנגדו ולא יאמר אדם לחברו בירושלים הולך יין ותן לי שמן וכן שאר כל הפירות, אבל נותנין זה לזה מתנת חנם.

בירושלמי איתא [והביאוהו הר"ש והרא"ש] 'אין מוכרין אותו מפני שכתוב בו קדושה וכו', מאן תנא אין מוכרין אותו ר' מאיר ברם כר' יהודה בדין הוא שיהא מותר למוכרו מקל וחומר מתרומה מה תרומה שהיא אסורה לזרים מותר למוכרה מע"ש שהוא מותר לזרים אינו דין שיהא מותר למוכרו' ע"כ. ואמנם הירושלמי מסיק דאף לר' יהודה אסור למוכרו בשביל שכולם יצטרכו לעלות לירושלים ולא ימכרו לאחרים. אך הראשונים [ר"ש רא"ש ורמב"ם] לא הביאו את מסקנת הירושלמי.[[1]](#footnote-1)

וכך פסק הרמב"ם בפ"ג ממע"ש הי"ז וז"ל 'מע''ש ממון גבוה הוא שנאמר לה' הוא, לפיכך אינו נקנה במתנה אא''כ נתן לו הטבל והמקבל מפריש המעשר ואין מקדשין בו את האשה ואין מוכרין אותו ואין ממשכנין אותו ואין מחליפין אותו ואין מרהינין אותו'.

והנה צ"ב בדברי הירושלמי דקאמר 'אין מוכרין אותו מפני שכתוב בו קדושה', דהא מבואר בקידושין דף נג: שמע"ש ממון גבוה לא ילפינן מדכתיב 'קודש' אלא מדכתיב 'הוא' בהוויתו יהא, וא"כ מ"ט אמרי' בירושלמי שאיסור מכירה הוא רק לר"מ מדכתיב קודש.

ובפשטות י"ל שאין כוונת הירושלמי לומר שלומדים ממון גבוה מדכתיב קודש אלא שהאיסור מכירה נלמד ממש"כ קודש אבל לולי שהיה כתוב קודש הוה אמרי' שאף שמע"ש ממון גבוה ולא חל הקנין מ"מ אין איסור למוכרו ולהכי בעינן להא דכתיב קודש שאסור למוכרו.

אמנם צ"ב, דא"כ אמאי איסור מכירה תליא במח' ר"מ ור"י הרי המחלוקת שלהם היא רק ביחס לממונות של מע"ש אי הויא ממון גבוה או ממון הדיוט, ומדוע א"א לומר שאף לר"י יש איסור מכירה מדכתיב קודש. וכמו"כ צ"ב במש"כ ירושלמי שר"י יליף ק"ו מתרומה שמותר למוכרו, דמ"ט ק"ו זה הוא רק לר"י ואילו ר"מ לא יליף ק"ו מתרומה להתיר מכירה.

והנה הרמב"ם (שם) כתב שגם הדין שאין מחליפין ואין ממשכנין הוא משום שמע"ש ממון גבוה ולא רק הדין שאין מוכרין וצ"ב.

[והיה מקום לומר, דהא דאמרי' בירושלמי דילפינן מדכתיב קודש היינו שזה המקור לדין מע"ש ממון גבוה, ואף דבגמ' בקידושין ילפינן ממון גבוה מדכתיב הוא, י"ל לפמש"כ בתורא"ש בקידושין דכולהו בעינן למידרש 'לה' הוא קודש' וראה גם בפנ"י שם. ועי"ל שהירושלמי פליג על הבבלי דילפי' מדכתיב קודש. ולפי"ז ניחא דדווקא לר"מ דרשינן שאסור למוכרו מדכתיב קודש שזהו המקור לדין ממון גבוה אבל ר"י ס"ל שמע"ש ממון הדיוט ולא יליף מדכתיב קודש, וכך משמע קצת בריבמ"ץ וז"ל 'מפני שכתוב בו קדושה וקודש לא מיזדבן'.

אמנם בדברי הרמב"ם מבואר לא כך, שהרי הרמב"ם כתב שילפינן ממון גבוה מדכתיב 'לה' הוא' ולא אצטריך קודש ומאידך הרמב"ם כתב שהאיסור מדין ממון גבוה. ועוד שאף לפי"ז עדיין לא מתבאר מדוע האיסור מכירה תלוי בדין ממון גבוה].

**מבאר שגדר איסור מכירה הוא שלא לעבור על דיני הממון**

ב. והיה אפשר לבאר בזה, שגדר איסור מכירה במע"ש הוא שהתורה הפקיעה ממנו את הזכות מכירה והתחדש איסור לעבור על זכותי הממון של מע"ש ולמוכרו ואף שלא חלה המכירה בדיעבד מ"מ אסור לנהוג כאילו שמוכר, ולכך כל יסוד איסור זה שייך אליבא דר"מ שמע"ש ממון גבוה אבל לר"י שאפשר למכור מע"ש דהוי ממון הדיוט לא שייך גדר איסור זה כלל. ואף אי נימא שהאיסור מכירה הוא מדרבנן בעלמא[[2]](#footnote-2) י"ל שכך הוא גדר האיסור שלא לעבור על זכותי הממון שהתורה הפקיעה ממנו.

ובנוסח אחר יש לבאר, לפי מש"כ הגר"ח שגדר דין מע"ש ממון גבוה הוא שאי"ז שייך לרשות גבוה אלא שמחמת דיני הקדושה של המע"ש חל עליו הגבלות בבעלות שכל השמושים שאסור לעשות במע"ש אין לו זכות ממונית לעשותם [והארכנו בדבריו בסימן ?ואכמ"ל], ולפי"ז ניחא היטב שלר"מ ילפינן מדכתיב קודש שלא חלה המכירה משום שאסור למוכרו דההפקעה של הממון גבוה היא תוצאה מהאיסור אבל לר"י שמע"ש ממון הדיוט ע"כ לא דרשינן מדכתיב קודש שאסור למכור ושלא חל המכירה.

אמנם לפי נוסח זה נצטרך לומר כמש"כ לעיל בסוגריים שהמקור לממון גבוה הוא מדכתיב קודש, דאל"כ אכתי מצינן למילף לר"י מדכתיב קודש שיש איסור למכור אע"פ שהמכירה חלה בדיעבד דהוי ממון הדיוט. אכן הא מיהת לפי ביאור זה מובן השייכות של האיסור והממון ודו"ק. [ועדיין לא מיושב מה ששאלנו שברמב"ם מבואר שלא ילפי' מקודש כנ"ל].

**מביא שנחלקו הר"ש והרא"ש עם רש"י והרמב"ם אי מותר ליתן מע"ש במתנה**

ג. וצ"ע במהלכים אלו מסיפא דמתניתין, דקתני' 'אבל נותנין זה לזה מתנת חנם', ונחלקו הראשונים בדין זה, דהנה בירושלמי כאן איתא דהא דמותר ליתן מתנת חנם הוא רק לר"מ שסובר שאין מתנה כמכר אבל לחכמים שמתנה כמכר אסור ליתן ממע"ש במתנה, ומסקינן בירושלמי 'אמר ר' יוסי דברי הכל היא כהדא דתני היה אומר אדם לחבירו מה אכלת היום וכו' היה אומר לו מן והיה יודע שהוא מעשר שני מה המן ניתן במתנה אף מעשר שני ניתן במתנה' ע"כ. ובארו הר"ש והרא"ש והרע"ב שגם למסקנת הירושלמי אסור ליתן מע"ש במתנה לחכמים אלא דמיירי במזמינו אצלו ובזה מותר ליתן במתנה.

אמנם רש"י בפסחים דף ז. כתב שמותר ליתן מע"ש במתנה, וכך דייקו המהר"י קורקוס והאו"ש בדברי הרמב"ם פ"ג הי"ז (ויובאו דבריהם בסמוך), ולפי"ז כוונת הירושלמי להביא ראיה מהברייתא שמותר ליתן מע"ש במתנה בכל גווני, וכך פירש הפני משה וכ"מ בביאורי הגר"א.

והנה איתא בקידושין דף נד: שלפי ר"מ שמע"ש ממון גבוה אינו ניתן במתנה והמקבל מע"ש במתנה אינו צריך להוסיף חומש כשפודהו כיון שאינו בעלים דלא חלה המתנה. ומבואר בזה שאף לפי רש"י והרמב"ם שמותר ליתן מע"ש במתנה מ"מ אינו קונה את המתנה, דהיינו שיש חילוק בין דיני הממון לדיני האיסור שמותר ליתן את המע"ש לחבירו אבל הקנין לא חל.

וכך דייקו המהרי"ק והאו"ש מהרמב"ם הנ"ל שכתב בזה"ל 'מע''ש ממון גבוה הוא שנאמר לה' הוא, לפיכך אינו נקנה במתנה כו' ואין מקדשין בו את האשה ואין מוכרין אותו' וכו', הרי שהרמב"ם שינה לשונו, שלגבי מכירה כתב אין מוכרין אותו משמע שיש איסור, אבל לגבי מתנה כתב הרמב"ם שאינו ניתן במתנה ולא כתב שאין נותנין אותו, משמע שא"א ליתנו במתנה כיון שהוא ממון גבוה אבל אין איסור בנתינתו.[[3]](#footnote-3)

**מקשה על הביאור הנ"ל לפי שיטת רש"י והרמב"ם**

ד. ומעתה צ"ע, לפי מש"כ שגדר איסור מכירה הוא שאסור לעבור על דיני הממון, א"כ מדוע מותר ליתן מתנה הרי בדיני הממון לא חלה המתנה ומ"ט אין איסור בזה[[4]](#footnote-4), ובהכרח שאין האיסור שייך לדין הממון כלל, ושוב צ"ע אמאי לר' יהודה אין איסור מכירה.[[5]](#footnote-5)

ואפשר לקיים את הביאורים הנ"ל בדברי הירושלמי, לפי"מ דאיתא בירושלמי בפ"ד ה"ב שאף לר"מ שמע"ש ממון גבוה מ"מ יכול ליתנו במתנה ופליג על הגמ' בקדושין הנ"ל, וא"כ לשיטתו לק"מ, דמש"ה איסור מכירה תליא במח' ר"מ ור"י דגדר איסור מכירה הוא שאסור לעבור על דיני הממון, ומה ששאלנו מהא דמותר ליתן במתנה הרי אדרבה לשיטת הירושלמי מע"ש ניתן במתנה אליבא דר"מ ומש"ה ליכא איסורא.

אמנם לפי"ז תקשי בדעת הרמב"ם שפסק כשיטת הבבלי שמע"ש אינו ניתן במתנה, ואפ"ה כתב הרמב"ם שאיסור מכירה הוא רק משום שמע"ש ממון גבוה וצ"ע.

**מבאר את החילוק בין מכר למתנה**

ה. ולכך נראה דיש לבאר בפשיטות את החילוק בין מכר למתנה, שגדר איסור מכירה אינו שייך כלל לזכותי הממון, אלא טעם איסור מכירה הוא שאסור להשתמש במע"ש שימוש אחר מאכילה שתיה וסיכה ולכך אסור למוכרו לאחר דזה נחשב ג"כ שימוש במע"ש, אבל מתנה אינה נחשבת שימוש במע"ש כיון שאין לנותן תועלת מזה ולכך מותר ליתנו במתנה.

אלא דלפי"ז הדרא קושיא לדוכתה מדוע איסור מכירה שייך למח' ר"מ ור"י הרי האיסור מכירה אינו שייך לזכותי הממון ומדוע לר"י אין איסור מכירה.[[6]](#footnote-6)

**מבאר את דברי הירושלמי שאיסור מכירה תליא במח' ר"מ ור"י**

ו. ונראה בביאור דברי הירושלמי, דיסוד איסור מכירה אינו משום שנחשב בזיון למע"ש שעושה בו סחורה[[7]](#footnote-7), אלא אף שאינו נחשב בזיון למע"ש (כמו למהלך א') מ"מ התורה אסרה לעשות שימוש אחר במע"ש דהתחדש באיסור מכירה שמותר ליהנות רק מגוף המע"ש כגון אכילה שתיה וסיכה ולא למוכרו ולקבל תמורתו שזהו שימוש שנאסר במע"ש.

ואשר לפי"ז יש לבאר שאיסור זה שייך רק לר"מ שמע"ש ממון גבוה, דלשיטתו כל זכות הבעלים במע"ש הוא משולחן גבוה[[8]](#footnote-8) ולא נתנה לו התורה לעשות כל שימוש במע"ש של גבוה אלא רק אכילה ושתיה שהוא שימוש בגוף המע"ש אבל אסור למוכרו ולקבל תמורתו, אבל לר' יהודה שמע"ש ממון הדיוט אין סברא שיהיה איסור מכירה דכיון ששימוש זה אינו סותר למע"ש ואין פוגע בקדושת המע"ש מהכת"ת שיהיה אסור לו לעשות שימוש זה, ומהכת"ת שיהיה לו הגבלות בשימוש של המע"ש שהוא ממון הדיוט כל זמן שאינו פוגע בקדושת המע"ש.

[עוד י"ל, דאף אי נימא שלר"י שייך לאסור שימוש מסויים במע"ש אע"פ שאינו פוגע בקדושת המע"ש, מ"מ איסור מכירה אינו שייך לר' יהודה, משום שמכירה אינו שימוש בגוף הדבר שיש בו קדושת מע"ש אלא בממונות של הדבר שמוכר את הממון שיש לו ומקבל כסף וא"כ עד כמה שמע"ש ממון הדיוט לא שייך לאסור להשתמש בממון של המע"ש כשאינו פוגע בקדושת המע"ש, וכל איסור מכירה שייך רק לר"מ שמע"ש ממון גבוה שלא ניתן לו היתר להשתמש בממונות של גבוה אלא אכילה ושתיה].

ובזה מתבאר נמי מש"כ הרמב"ם הנ"ל שגם הדין שאין מחליפין ואין ממשכנין הוא רק לר"מ שמע"ש ממון גבוה, ומשום ששימושים אלו ג"כ אינם פוגעים בקדושת המע"ש אלא הוו הגבלות בשימוש של המע"ש שניתן רק לאכילה שתיה וסיכה ומש"ה האיסור רק לר"מ שאכילתו משולחן גבוה אבל לר"י שמע"ש ממון הדיוט אין מקום לאסור כל זמן שאינו פוגע בקדושת המע"ש.

אמנם איסור 'אין שוקלין אותו' הוא אף לר' יהודה כדמשמע ברמב"ם שכתב את האיסור של אין שוקלין בהלכה י"ט ולא הזכירו עם שאר האיסורים של המשנה בהלכה י"ז, ומשום שאיסור שוקלין הוא מטעם ביזוי מצוה כדאיתא בשבת דף כב: ולכך איסור זה שייך אף לר' יהודה.

**בדברי הר"ש בפ"ד שאיסור מכירה הוא רק כשאינו מחלל את הקדושה על המעות**

ז. והנה הר"ש בפ"ד מ"ו כתב שאיסור מכירה במע"ש הוא רק כשאינו מחלל את הקדושה על המעות אבל כשמוכר ומחלל את הקדושה של הפירות על המעות שמקבל אין איסור במכירה. [ומש"כ הר"ש במתני' דידן 'אפילו להוליכו לירושלים' ומשמע שכ"ש כשמחלל את הקדושה על המעות שאסור, צ"ל שכוונתו (וכ"כ המ"ר) להוליכו לירושלים וכ"ש בגוונא שמוכר לאדם שאינו שומר על הקדושת מע"ש ואינו מעלהו לירושלים].

וכך נראה לבאר בדברי הירושלמי, דאיתא שם [והובא בר"ש] 'כיצד אין מוכרין אותו לא יאמר אדם לחבירו הא לך את המנה הזה של מעשר שני ותן לי בו חמשים זוז של חולין'. ויש לבאר שהירושלמי חידש בזה שאם מוכר בשוויו הוי דרך חילול ואין בזה איסור אבל כשמוכר בחמישים זוז שאינו מחלל את הפירות [דא"כ לא היה מוכר בזול] הוי מכירה שאסורה, וזה כוונת הירושלמי שביאר 'כיצד אין מוכרין אותו' כו', וכ"מ בביהגר"א והפני משה.

והנה אם טעם איסור מכירה היה משום ביזוי המע"ש, יש לבאר שהבזיון למע"ש הוא רק כשמעביר את קדושת המע"ש ומקבל תמורתו ממון הדיוט אבל כשמקבל כסף מע"ש אינו נחשב שימוש מבוזה למע"ש אלא הוא מעשה חילול ומעלה את הכסף לירושלים.

ולדברינו י"ל נמי שהאיסור לעשות שימוש במע"ש הוא רק כשמקבל כסף חולין שנעשה לו תועלת של חולין מהמע"ש, אבל כשמקבל כסף מע"ש נחשב מעשה חילול ואינו שימוש במע"ש.

ולמסקנת הירושלמי שהאיסור בשביל שיעלה למכור בירושלים פשיטא שמותר למכור כשמחלל על המעות, אבל הר"ש לא הביא את מסקנת הירושלמי.

הוספות????

שו"ר בתוס' ביבמות דף עג שכתבו שאכילת בהמה נמי תליא במח' ר"מ ור"י. וצ"ע דהא אכילת בהמה לכאו' הוי בזיון למע"ש כיון שהוא מכלה את החפצא.

וצ"ל כעין מש"כ שכל שימוש נוסף במע"ש הוגבל רק לר"מ שאכילתו משולחן גבוה אבל לר"י שממון הדיוט מותר לו לעשות כל שימוש במע"ש וצל"ע. ולמהלך ב' בודאי לא א"ש.

?התוס' בע"ז דף סג: כתבו שטעם האיסור בשביל שיעלה לירושלים. וי"ל דקיימי למסקנת הירושלמי דהמשנה גם כר"י מהך טעמא. אמנם יל"ע אם התוס' שייכים בכלל לדין אין מוכרין או לענין אחר.

והנה יל"ע בלא"ה שאם מע"ש אסור בהנאה א"כ מ"ט אין איסור למכור מה"ט ואף לר' יהודה יאסר למכור.

ויש לבאר כדברינו שמכריה אינה הנאה בגוף הדבר אלא הוא דבר חיצוני שמקבל כסף תמורת המעשר ולא חשיב הנאה מגוף הדבר ולכך אין איסור בזה.

1. ועי' דרך אמונה בביה"ל מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' דרך אמונה פ"ג ממע"ש בצה"ל אות קצ"ח שהביא מתוס' ר"י מפרי"ש בע"ז דף סב: שאיסור מכירה הוא מדרבנן. וכתב שאפ"ל שכוונתו למסקנת הירושלמי שהאיסור אף לר"י בשביל שיעלה לירושלים ואיסור זה הוא מדרבנן בעלמא, אבל לפי ההו"א של הירושלמי שהאיסור משום ממון גבוה י"ל דהוי איסור דאורייתא. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיין בתורת זרעים שכתב שהירושלמי והבבלי לא פליגי בדין מתנה במע"ש, דהבבלי מיירי לגבי אם חל המתנה וע"ז אמרי' בגמ' דלא מצי יהיב במתנה כיון דהוי ממון גבוה, אבל הירושלמי מיירי לגבי האיסור ליתן מתנה ובזה חידש שאין איסור ליתן מתנה. ומש"ה פסק הרמב"ם שמותר ליתן מתנה ואפ"ה לא חיילא המתנה, וכעי"ז כתב הגר"ח שמואלביץ ריש פ"ב דמעשרות. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובאמת קושיא זו ילה"ק על עיקר דברי הגר"ח שכתב שהפקעת הממון הוא תוצאה מהאיסור, דא"כ עד כמה שמותר ליתן מתנה מדוע לא חיילא המתנה ועי' מש"כ בזה בסימן ?. [↑](#footnote-ref-4)
5. והנה ראיתי ברש"ש בפסחים שם שהקשה על הסוגיא בקידושין שמע"ש אינו ניתן במתנה ממתני' דידן שנותנין זל"ז מתנת חנם, וכתב שעל כרחך שמשנתינו כר' יהודה שמע"ש ממון הדיוט הוא, ועפ"ז הקשה היכי אמרי' בקידושין דף נד: דליכא אלא חד סתמא כר' יהודה הרי משנתינו נמי כר"י, ועוד הקשה על רש"י שם שביאר כך במשנה בשקלים שמותר ליתן מתנה דא"כ עולה שיש ג' משניות כר' יהודה, ותירץ הרש"ש שכל סדר זרעים חשיב כחד סתמא.

   מבואר בדברי הרש"ש דפשיטא ליה שאין חילוק בין דין הממון לדין האיסור, ומתני' דידן ע"כ כר"י. אמנם לדבריו בלא"ה א"א לומר כהביאור הנ"ל דהא משנתינו כר' יהודה וגם אליביה יש איסור מכירה. אמנם ברמב"ם לא משמע כדבריו כמש"כ המהרי"ק והאו"ש הנ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועי' בספר זהב התרומה שביאר שמח' ר"מ ור"י אינה רק בגדר הממונות של מע"ש אלא המח' בגדר הקדושה של מע"ש ובתוצאה מזה נחלקו לגבי הממון, ולכך תלוי בזה ג"כ המחלוקת אם מותר למוכרו. ולא ביאר דבריו מספיק מהו יסוד המחלוקת בגדר הקדושה שבזה תלוי הממונות וצ"ב. [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם שו"ר שהתוס' בפסחים דף עה: כתבו בהדיא שטעם האיסור שאין מוכרין אותו הוא משום בזיון מצוה וכמו אין שוקלין ע"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. כמש"כ רש"י בקדושין דף כד. והרשב"א בב"ק דף סז, ובפשטות זה סתירה לדברי הגר"ח בגדר ממון גבוה, וגם כל דברינו כאן לכאו' אינם מתאימים לדברי הגר"ח, אמנם לפי"מ שבארנו בסימן ? את דברי הגר"ח א"ש. [↑](#footnote-ref-8)