שיעור הרב יש לו מתירין שיעור 4
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / שיעורים סדר ב

בסייעתא דשמיא, שבט תשפ"א שיעור 4

**שיעורי מורינו הגר"צ ובר שליט"א**

**סי' ק"ב, דבר שיש לו מתירין**

בכל דוכתא (ביצה ג' ב', יבמות פ"ב א', נדרים נ"ח א', ב"מ נ"ג א') קימ"ל דדבר שיש לו מתירין שנתערב אפי' באלף לא בטיל, ובגמ' (ביצה ד' א') דרב אשי הוסיף דה"ה בדינא דספק דרבנן לקולא דביל"מ אין להקל אפי' בדרבנן.

מיהו הוכיחו הראשונים (תוס' ביצה ל"ח א', רשב"א שם ל"ט א', ר"ן נדרים נ"ב א' ועו"ר) דהיינו דוקא בתערובת מין במינו אך מין בשאינו מינו בטל בס', והביאו שכ"ה להדיא בירושלמי (נדרים פ"ו ה"ד), ושלא כדעת הראבי"ה (בטור, כאן) שלא חילק בזה וס"ל דאפי' בשאינו מינו לא בטל, מיהו תערובת מים ומלח בעיסה בדבר שיל"מ לכו"ע לא בטל (כמבואר בביצה ל"ט א') דחשיב כמין במינו מאחר שא"א לעיסה שתיעשה אלא ע"י שניהם, והוסיפו דה"ה בביצה שניתנה בקדירה כדי לתקנה, וכ"פ השו"ע (סעי' א') והרמ"א (שם).

ומ"מ עיקר דין זה שכשיש לו מתירין לא בטיל אינו מה"ת אלא מדרבנן, וכדכתב רש"י (ביצה שם, ב"מ שם) ושא"ר[[1]](#footnote-1).

# טעם דיל"מ לא בטל

ובטעם הדבר דדבר שיל"מ לא בטל, כתב רש"י (ביצה ג' ב') דאע"ג דמדאו' חד בתרי בטיל וכו' אחמור רבנן הואיל ויש לו מתירין לאחר זמן לא יאכלנו באיסור ע"י ביטול[[2]](#footnote-2), ובר"ן (נדרים שם) ביאר באופ"א דכיון שכל סיבת הביטול הוא מחמת החילוק שבין המינים (והשווי נותן שלא יהיו בטלים) ומה"ט ס"ל לר"י דמין במינו לא בטל דאין חילוק בין המינים, אך רבנן פליגי דמ"מ אף דליכא חילוק מחמת שם העצם הא איכא חילוק מחמת שם האיסור, וכל שהאיסור גופיה יל"מ אין חילוק כ"כ בין המינים ואין בטל[[3]](#footnote-3).

ועיי"ש בר"ן שכתב דלפי"ז ניחא הא דלא החמירו חכמים בדינא דיל"מ דלא בטל רק במין במינו ולא בשאינו מינו, דבאינו מינו דאיכא חילוק מצד עצם המינים ודאי דאפי' כשיש לו מתירין איכא חילוק ושינוי ובטל ורק במינו שמצד העצם הם שוים ורק מכח שם האיסור איכא חילוק ביניהם דהשתא כשהאיסור עומד להיות ניכר אין כ"כ חילוק בשמות האיסור ביניהם ולא בטל.

ולפו"ר היה משמע דכוונת הר"ן לבאר טעם החומרא דדבר שיש לו מתירין דל"ב, דאי"ז מטעם דרש"י דעד שתאכלנה באיסור תאכלנה בהיתר אלא משום דל"ש ענין הביטול כ"כ בכה"ג, אכן דתיקשי ע"ז מהגמ' (הנ"ל) דיליף רב אשי דאף בספק איסור דרבנן אין נוקטים לקולא היכא שיש לו מתירין, ובשלמא לרש"י ניחא דיליף ר"א כשם שבספק לא רצו לסמוך על היתרא דביטול כשאפשר לו לאכולו בהיתר גמור ה"נ בספק איסור דרבנן לא רצו להקל אלא רק כשא"א לאוכלו בהיתר גמור בלא ספק, אך לשיטת הר"ן דרבנן החמירו בביטול כשיש לו מתירין משום דאין שייך כ"כ חילוק בין המינים א"כ אין שייך טעם זה להחמיר בספק דרבנן גרידא, וכמו"כ יש להוכיח ממש"כ הר"ן (ביצה ב' ב') לדון בדין ס"ס בדבר שיל"מ, ושם (ג' ב') בדין היתרא דכל דפריש מרובא בדבר שיל"מ, דהתם ל"ש סברת הר"ן לענין ביטול כלל אלא רק סברת הרש"י שלא רצו לסמוך על היתרא היכי שיכול לאוכלו בהיתר גמור.

ומוכח דאף הר"ן מודה דטעם החומרא בדבר שיש לו מתירין הוא כסברת רש"י דטוב שיאכלה בהיתר גמור ולא יסמוך על היתרא דביטול, אלא שרק בא להוסיף ביאור בטעם החילוק שלא החמירו חכמים שלא יתבטל אלא במינו אך בשאינו מינו בטל, ובזה פי' דבמינו לחוד שאין שייך כ"כ ענין ביטול הוא דהחמירו שלא לסמוך על הביטול כשאפשר לאוכלו בהיתר גמור אך לא באינו מינו דאיכא ביטול גמור מחמת החילוק בין המינים, וכן דקדק ביד יהודה (סי' ס"ט סקס"ג, אות י').

וע"ע בטעם המלך (על שער המלך, יו"ט פ"ד הכ"ד) שג"כ נקט דהר"ן סובר את טעמו של רש"י.

וכבר מבואר כן בט"ז (כאן), שהעתיק (סק"א) טעמו דרש"י דטעם דיל"מ לא בטיל דעד שתאכלנה באיסור תאכלנה בהיתר, והוסיף (סק"י) לדקדק מכח זה לדינא דאף כשאין האיסור בעין אלא טעם בלוע יש לאסור דכיון שיש לו היתר בלא ביטול לא נלך אחרי הביטול, עיי"ש, ואפ"ה הביא (סק"ה) עמש"כ בתו"ח (כ"מ דין ו') לבאר טעם החילוק בין מינו לשאינו מינו לפי שבמינו אין ההיתר נקרא ע"ש האיסור אלא על הדבר שנתערב[[4]](#footnote-4), דא"צ לכל זה שכבר חילק הר"ן דבמינו אין חילוק בין המינים אלא רק מכח שם האיסור וההיתר וכשיש לו מתירין לא חשיב חילוק כ"כ, עיי"ש, אלמא דלא שייכא סברת הר"ן אלא לבאר החילוק בין מינו לשאינו מינו, אך עיקר טעם החומרא דיל"מ לא בטל הוא מטעמא דרש"י דעד שתאכלנה באיסור תאכלנה בהיתר גמור.

# הלך אחר הרוב בדשיל"מ

בגמ' (ביצה, ז' א') מבואר דתרנגולת דספנא מארעא אף שאפשר שתלד בלילה מ"מ רובן יולדות ביום ולפיכך אם השכים ביו"ט ומצא ביצה וא"י אם נולדה מעיו"ט או בליל יו"ט תלינן שהיא מהרוב שנולדה מעיו"ט ומותרת הביצה (ורק כשבדק מעיו"ט ולא מצא ביצה אסורה דמוכח שהיא מהמיעוט שיולדות בלילה, עיי"ש), ודקדק בר"ן (שם, ג' ב') דאף שהוא דבר שיל"מ סמכינן ארובא להתיר הביצה, וביאר דאף שלענין ביטול ברוב אמרי' דלא בטל אפי' באלף מ"מ בכה"ג כיון שלא איתחזק איסורא יש להתיר ברובא אפי' כשיש לו מתירין.

והוסיף הר"ן דיש שלמדו מזה להתיר ליקח ביצים מעכו"ם ביו"ט ואפי' ביום, דאף דאיכא מיעוט ביצים שנולדו ביו"ט מ"מ סמכינן דכל הביצים שהביא הגוי לבית הישראל פרשו מרובא דהיתרא ומותרות, והיינו דאף שבבית העכו"ם אפשר דאיכא מיעוט ביצים שנולדו היום מ"מ אותם שפירשו תלינן שהם מהרוב שנולדו מעיו"ט ומותר אף בדבר שיש לו מתירין, (אך הביא דמ"מ אסור ליכנס לבית העכו"ם ליקח משם הביצים דהא בכה"ג הו"ל קבוע וכמע"מ דמי), ולהלן (ט"ז א') הביא כן הר"ן בשם ההלכות והתוס', אך סיים דהוא חוכך בזה, ועיי"ש דמשמע שהספק בזה אם בכה"ג שפירשו חשיב דלא איתחזק איסורא כיון שלא פירשו רובן או דמ"מ כיון דאיכא מיעוט דאסורות כבר א"א לסמוך על הרוב כיון שיל"מ.

ודו"ק שכן מחלק המ"ב לדינא, דלענין תרנגולת שספנא מארעא נקט (סי' תקי"ג סקכ"ג) דאם לא בדק מאתמול סמכינן ארובא להתיר הביצה אף שהוא דשיל"מ, אך לענין ליקח בצים מעכו"ם כתב (שם, סקל"א) דאף דרוב ביצים של עכו"ם נולדו מאמש ומותרים מ"מ אין לסמוך ע"ז אא"כ העכו"ם מסל"ת שלא לקח מנולדו היום, ומקורו מהגר"ז (שם, סעי' ט"ז) דמה"ת בטל ברוב אף דיל"מ וכיון שאין איסורו אלא מד"ס סמכינן אעכו"ם מסל"ת, עיי"ש, והיינו[[5]](#footnote-5) דחלוק דינא דספנא מארעא דהוי רובא דליתא קמן וליכא מיעוטא דאיסורא לפנינו דחשיב לא איתחזק איסורא וסמכינן ארובא אפי' בדבר שיל"מ, מדינא דלוקח מעכו"ם דהוי רובא דאיתא קמן דהא איכא מיעוטא דאיסורא לפנינו דחשיב איתחזק איסורא ואין לסמוך ע"ז בדבר שיל"מ, אך כיון דאין איסורו אלא מד"ס שפיר יש לסמוך אעכו"ם מסל"ת.

מיהו בגר"ז גופיה (בקו"א, סק"ה) הביא מהשימ"ק (ביצה, ולפנינו ליתא) לחלק באופ"א, דהכא אין לסמוך כ"כ על הרוב לפי שהרוב נולדין מכמה ימים ואיזה שיעור יש בדבר, עיי"ש, וצ"ב כוונתו, מיהו מבואר בדבריו דטעם דלא אזלי' בתר רובא אי"ז משום דהוי דשיל"מ דאפי' ברובא דאיתא קמן סמכינן ארובא אף דיל"מ, אלא הוא מטעם אחר דאיכא גריעותא ברוב (ואף דמה"ת שפיר יש לסמוך עליו, מ"מ מדרבנן אין מועיל ובעי' להיתרא דמסל"ת).

ובשעה"מ (יו"ט, פ"ד הכ"ד) ג"כ נקט כן, ופי' דבלוקח ביצים ליכא לסמוך ארובא וכמש"כ המרדכי (ביצה, סי' תרנ"א) דביצים הוו כמו דבר המתכבד שמתמעט בכל יום תמיד דמיד שנולדו הביצים מיד אוכלים אותם וא"כ ליכא רוב (וכעין דאמרי' בפסחים ז' א' דשאני שוקי ירושלים שעשויים להתכבד בכל יום דליכא רובא).

ולפי"ד אפשר דאף כוונת המ"ב לחלק כן, ושלפי"ז בעלמא יש להתיר אף ברובא דאיתא קמן בדשיל"מ ולא חשיב דאיתחזק איסורא.

# ס"ס בדבר שיל"מ

בר"ן (ביצה ג' א') נסתפק אם אפשר להקל בס"ס בדבר שיש לו מתירין בין בספק דאורייתא ובין בספק דרבנן, ולהלן (שם י"ג א') נקט בפשיטות דס"ס מותר אף בדבר שיל"מ, ומשו"ה יש להתיר ספק מוכן ביו"ט שני דחשיב ס"ס, עיי"ש, והנה, בגמ' (שם, ג' ב') מייתי ברייתא דביצה שנולדה ביו"ט אסורה וספיקא אסורה ואם נתערבה באלף כולן אסורות, וכתבו תוס' (שם) בשם ר"ת דמה דקתני דאוסרת תערובתה ולא בטלה קאי רק אאיסור ודאי שנתערב דלא בטל אך לא בספק איסור דבזה יש להתיר התערובת מכח ס"ס, ור"י פליג דאפי' בספק איסור שנתערב ג"כ אין בטל, עיי"ש, ובפשוטו משמע דהתוס' קאי אאיסור נולד, דלר"ת היכי שהוא ספק נולד ונתערב יש להתיר מטעם ס"ס, דס"ל דס"ס לקולא אף בדבר שיל"מ, ולר"י אין להתיר בס"ס, וכ"פ בטור ושו"ע (כאן) וכתבו דאפי' בספק נולדה ונתערבה אסורה, והיינו דס"ל כר"י ופי' הטעם דס"ל דדשיל"מ לחומרא אפי' בס"ס במילתא דרבנן.

אולם הב"ח (אות ב') פקפק בזה דר"י לא קאי אביצת נולד אלא אביצת טריפה וס"ל דיש להחמיר בספק איסור שנתערב משום דקודם שנתערבה היה דינה לאיסור ככל ספק תורה לחומרא ושוב כשחזרה ונתערבה אין להתיר וחשיב דליכא ס"ס, ושלפי"ז בספק איסור דרבנן שאף קודם שנתערב א"צ להחמיר בספיקו מודה ר"י דשפיר חשיב ס"ס ומותר, עיי"ש, ולפי"ז לענין ס"ס בדבר שיל"מ מודו כו"ע דמותר, ומשו"ה העלה הב"ח להתיר אפי' ביצה שודאי נולדה ביו"ט שנתערבה באחרות ואחרות באחרות דכה"ג חשיב ס"ס ושרי אף בדשיל"מ, וכ"נ הט"ז (סק"ד), אולם בש"ך (סק"ב, וסי' ק"י סקנ"ו) הוכיח מהראשונים כסברת הטור והשו"ע דשיטת ר"י לאסור אפי' בספק נולד שהוא ספק דרבנן שנתערבה דאפ"ה יש להחמיר ומשום דהו"ל דבר שיל"מ.

אמנם לענין ספק מוכן ביו"ט ב' (דחשיב ספק דרבנן, דדלמא הוא חול), פסק השו"ע (סי' תצ"ז סעי' ד') דמותר ומשום דהוי ס"ס, ומשמע דס"ל דס"ס בדבר שיש לו מתירין שרי, והוא סותר למש"כ (כאן) דס"ס אסורה, ופי' הש"ך (שם ושם) דהשו"ע מחלק בין ס"ס היכי שב' הספיקות הם בגוף דבזה אזלי' לקולא אף שיל"מ לבין ס"ס שספק א' בגוף וספק א' בתערובת דא"א להקל בזה כיון שהוא ספק שיל"מ ואינו בטל בתערובת, וה"ה כשב' הספיקות בתערובת דאף דאיכא ס"ס אסור בדשיל"מ, ולפיכך בספק מוכח ביום ב' דב' הספיקות הם בגוף נקט השו"ע להתיר אך בספק נולד שנתערב נקט השו"ע לאיסור.

ומ"מ, כתב הרמ"א (סי' ק"י סעי' ח') דכיון שי"א דלא אומרים ס"ס בדבר שיל"מ טוב להחמיר אם לא לצורך, ופי' הש"ך דהיינו דחשש הרמ"א לשיטות דאפי' בגוונא שב' הספיקות בגוף ולא בתערובת ג"כ אין להקל בדבר שיל"מ, ולפיכך נקט שאין להקל אפי' בכה"ג שלא צורך[[6]](#footnote-6), אולם במקום דספק א' הוא בתערובת אף מעיקר הדין אסור כיון שיל"מ, עיי"ש, וכ"פ לדינא המג"א (סי' תצ"ז סק"ד) והמ"ב (שם סקי"א) כהש"ך, אולם הביא המ"ב (סי' תקי"ג סק"ה) דבמקום הפסד יש לסמוך על השיטות המקילות דאפי' בספק בגוף וספק בתערובת יש להתיר כיון שהוא ספק דרבנן[[7]](#footnote-7).

ואף לענין ספק מוכן ביו"ט ב', שב' הספיקות בגוף ונקטינן להקל כמש"כ בשו"ע, עי' במ"ב (שם) שהביא דיש חולקין דאסור ומשום דיו"ט ב' לא חשיב ספק כיון דאנן ידעינן בקביעא דירחא ויודעים שהוא חול ואפ"ה נוהגים אותו כיו"ט מכח מנהג אבותינו והוי כיו"ט גמור מדרבנן, וסיים דיש להחמיר כשיטות אלו אם לא בהפסד מרובה, עיי"ש, ולפי"ד יש לדון ביו"ט ב' בביצה שנתערבה באחרות דאין להקל אף במקום הפסד מרובה, דהא הכא צריך להחמיר מב' טעמים, א' דהוי ספק א' בגוף וא' בתערובת שיש להחמיר שלא במקום הפסד, ב' ועוד דהוי ספק יו"ט דאין להקל להחשיבו כספק אם לא בהפסד מרובה, וכבר כתב בט"ז (סוסי' צ"א) דדתרי קולי לא מקילינן בשביל הפסד מרובה, וה"נ יש להחמיר כאן לגמרי.

# כשיל"מ ע"י מעשה ולא מאיליו

כתב הרשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ד, ל"ח א') דכלי שנאסר מבליעת איסור שנתערב באחרים ואינו ניכר בטל ברוב ולא חשיב דשיל"מ ע"י הגעלה כיון שיש בזה הוצאות עיי"ש, והובא טעמו ברמ"א (סעי' ג'), ובמהרש"ל (חולין פ"ח סי' פ"ו) תמה דכיון שאין עומד להיות ניתר האיסור מאיליו לא חשיב דשיל"מ, ובש"ך (סק"ח) דחה קו' דאף כשאינו ניתר מאליו אלא ע"י מעשה חשיב דשיל"מ כיון שבידו להתירו, והוכיח מנדרים דחשיב לה (נדרים נ"ט א') דשיל"מ כיון דאפשר לאיתשולי עליה, אלמא אף דלא עומד האיסור להיות ניתר מאליו אלא ע"י מעשה חשיב דשיל"מ.

ובמנח"י (כל"ט דין ח', הו"ד בפמ"ג שם) דחה ראייתו, דהא בגמ' (שם) פריך מ"ש נדרים דחשיב דשיל"מ משום דמצי לאיתשולי עליה מתרומה דלא חשיב יל"מ אף דמצי לאיתשולי עליה, ומסיק דשאני קונמות הואיל ומצוה לאיתשולי עליה (דהנודר כאילו בנה במה והמקיימו כאילו מקטיר עליה) אלמא דלא חשיב דשיל"מ היכי שיכול להתירו ע"י מעשה אא"כ איכא מצוה לאיתשולי עליה, עיי"ש.

ומשמע בדעת הרשב"א והרמ"א דהיכי דבידו לתקן האיסור חשיב דשיל"מ אף דליכא מצוה לתקן האיסור[[8]](#footnote-8), ובגמ' (ב"מ נ"ג א') מבואר דמע"ש לא חשיב דשיל"מ ובטל ברובא ומוקי לה במע"ש פחות משו"פ או שנכנס לירושלים ויצא, דבכה"ג א"א לפדותו אך לא בשאר מע"ש דאפשר לפדותו דחשיב דשיל"מ, וכתבו התוס' (שם, ד"ה ליהדר) דמ"מ א"א להחשיבו כדשיל"מ מטעמא דמצי להעלותו לירושלים אם הוא רחוק משם ואיכא טרחא להעלותו אא"כ הוא במקום קרוב סמוך לירושלים (ודקדקו כן מהגמ' שם), וכ"ה ברשב"א (שם), ובר"ן (חי', שם) הביא לתרץ עוד די"ל דלא חשיב דשיל"מ במידי דמחוסר מעשה אלא במידי דקאי להכי אבל מע"ש לא קאי להעלותו לירושלים אלא לפדותו ולהעלות דמיו (אא"כ נכנס פעם א' דתו אין לו פדיון ובע"כ לאסוקי קאי), וניחא דזה תלוי בפלוגתת הראשונים הנ"ל אם אפשר לתקן ע"י מעשה חשיב יל"מ או רק כשיש מצוה לתקן[[9]](#footnote-9).

# כשיש היתר רק לחלק מהאיסור

בעיקר דינא דכלי שבלוע מאיסור שנתערב באחרים, שפסק הרמ"א כהרשב"א דלא חשיב דשיל"מ כיון שצריך להוציא הוצאות כדי להתירו, הביא הש"ך (סק"ח) ממהרי"ל (שו"ת, סי' קס"ד) שחולק ע"ז דכיון שאפשר להגעילו בלא יציאה ביורה של בלן ואופה ואפי' איכא הפסד עצים הפסד מועט הוא דלא בטיל[[10]](#footnote-10), ומסיק הש"ך דאף שלדינא קימ"ל כהרשב"א מ"מ צריך להמתין שלא להגעילו עד לאחר מעל"ע דתו ליכא איסורא דאורייתא אלא רק דרבנן, והיינו דס"ל לש"ך דאף שכלפי האיסור דרבנן דצריך להגעיל חשיב דאין לו מתירין כיון שצריך להוציא הוצאות, מ"מ כלפי האיסור דאורייתא חשיב דיל"מ כיון שעתיד להיות מותר בלא שום הוצאות לאחר מעל"ע.

והנה, פשיטא ליה להש"ך דהיכי שיש היתר לאיסור שלא יהיה בו איסור תורה אלא רק דרבנן חשיב ג"כ דשיל"מ כלפי האיסור דאורייתא ולא בטל (ואף דדינא דדשיל"מ לא בטל הוא רק מדרבנן, מ"מ אף מדרבנן איכא חילוק בין איסור תורה לאיסור דרבנן, ואמרי' דמדרבנן לא בטל איסור תורה שבו כיון שיש לו מתירין אף שהאיסור דרבנן שבו אין לו מתירין), וכבר נח' בזה הראשונים לענין תערובת חמץ בפסח אם חשיב דבר שיל"מ, ודעת הרמב"ן (פסחים, מלחמות ז' ב') דכיון שלאחר הפסח אין בו איסור תורה חשיב דשיל"מ, ואף דאכתי לאחר הפסח אסור מיהא מדרבנן מ"מ כלפי איסור תורה שבו חשיב דיל"מ כיון שלאחר הפסח פקע ממנו איסור זה

אמנם בר"ן (שם) חולק ע"ז וס"ל דלא חשיב דשיל"מ כיון שלמעשה הוא נאסר לאחר הפסד, וכ"פ בשו"ע (סי' תמ"ז סעי' ה') דתערובת בער"פ בטלה בס' ולא אמרי' דהוא דבר שיל"מ[[11]](#footnote-11), ולפי"ז מבואר שלא כסברת הש"ך, וצע"ג.

וע"ע בפת"ש (סק"ד) שהביא מתשו' הצ"צ (סי' ס"ט) לענין ביצת טריפה שנולדה ביו"ט ונתערבה, דכלפי איסור טריפה שעליה בטלה דחשיב דאין לו מתירין דהא אף לאחר יו"ט אסורה, אך יש לדון כלפי איסור נולד ביו"ט אם בטל דהא איסור זה מותר לבתר יו"ט, דהשואל (שם) נקט דבטלה אף ביו"ט כיון שלמעשה א"א להתיר את האיסור מהביצה ולהתירה[[12]](#footnote-12), אולם הצ"צ גופיה נקט דלא בטלה דנהי דאיסור טריפה א"א לאכול בלא ביטול מ"מ איסור נולד ביו"ט אפשר לאכול בהיתר לאחר יו"ט ולא בטל, ולהנ"ל מבוארת דסברת הצ"צ כהש"ך.

ועי' ביד יהודה (סקי"ב) שנקט כדעת השואל של הצ"צ דלא סגי להתיר איסור א', אך מ"מ חידש (סקי"א) דאם עכשיו הוא ודאי דרבנן ואח"כ יהיה ספק דרבנן דאזלי' ביה לקולא, חשיב לכו"ע דשיל"מ, כיון שספק דרבנן הוא לקולא בתורת ודאי[[13]](#footnote-13), עיי"ש, אך צ"ב בזה, דכיון שחידש רב אשי בגמ' דמטעם שהחמירו בדבר שיל"מ דלא בטל ה"ה שצריך להחמיר בספק דרבנן שיל"מ שלא לילך לקולא, אלמא דמה שהקילו בספק דרבנן לקולא אי"ז חשיב היתר גמור אלא חשיב קצת עד שתאכלנה באיסור וכו', וא"כ אף שאח"כ יהיה בו דינא דספק דרבנן לקולא לא חשיב שהותר לגמרי שיחשב כדבר שיש לו מתירין, וצ"ע.

# הערות שונות

א. בספיקא דדינא, כתבו הפר"ח (סי' תצ"ז סק"ג) ושאג"א (סי' צ') ורע"א (שו"ת, סי' ס"ה) דאין שייך בזה דינא דדבר שיש לו מתירין, ומשמע שם דה"ה בבעיא דלא איפשטא בגמ' דאפשר להקל לפי"ז, וכן נקטו הפוסקים דבספק פלוגתא אין דינא דדבר שיל"מ, מיהו באמרי בינה (שו"ת, סי' ז') דקדק מרש"י (עירובין ל"ט ב' ד"ה פסק) שצריך להחמיר אף בכה"ג, מיהו עיי"ש באמרי בינה דמסיק להקל כדעת שאר אחרונים, ולפי"ז הסביר בבדי השולחן (באורים, ס"א ד"ה מיהו) את דברי הפר"ח (סק"ה) שהחמיר בחזותא דלא בטל רק באיסור תורה ולא בדרבנן, עיי"ש.

ב' בצל"ח (פסחים ט' ב' ד"ה וע"פ מ"ש, הו"ד בפת"ש סק"ו) חידש דבדבר שיש לו תשמישים רבים לא חשיב דישל"מ מצד מה שיכול להשתמש בו למחר כיון דהך תשמישא דמחר הוא תשמיש אחר, ומה שיכול היה להשתמש עכשיו ולא נשתמש הו"ל דבר שאין לו מתירין, אולם בפת"ש (שם) בשם שו"ת תורת חסד דקדק מהש"ך (סק"ח) שלא כדבריו, דהלא נקט דבכלי שאפשר לחכות לאחר מעל"ע חשיב דבר שיש לו מתירין, אלמא אף שלכלי יש כמה תשמישים חשיב יל"מ אף שמפסיד את שימושו של היום, ואנן קימ"ל כהש"ך.

ג' בשו"ע (סעי' ג') הביא דלא חשיב דשיל"מ אם כשימתין עד שיותר האיסור כבר יתקלקל האוכל, ולפי"ז י"א דה"ה בכלי שבלוע איסור וצריך ליבון ונתערב באחרים דלא חשיב דשיל"מ לכו"ע כיון שליבון מקלקל קצת את הכלי.

ד' יל"ע בגוונא שאם ימתין למחר לא יפסיד המאכל אך דכבר לא יהיה לו בו שום תועלת, וכגון בתערובת מצות שא"א להתירן עד לאחר הפסח, או כשהכין סעודה לצורך נישואין ואם ימתין לזמן ההיתר כבר לא יהיה לו שום צורך בסעודה, אם חשיב כהפסד וקלקול או לא, וצ"ע למעשה.

שו"מ באמרי בינה (דיני יו"ט, סי' י"ט) שדייק מהתוס' (ביצה י' ב') בדינא דזימן ב' ומצא ג' דכולן אסורים מפני חד שמעורב בהם, שהקשו אמאי לא בטל אותו חד ברוב, ותי' משום דבע"ח חשיבי ולא בטלי א"נ דהוי דבר שיל"מ אחר יו"ט, עיי"ש, ומשמע דבתי' א' ס"ל לתוס' דלא חשיב דשיל"מ, וביאר דדוקא ביצה שנולדה ביו"ט שלא זימן אותה לצורך סעודת יו"ט חשיב דיל"מ ולא בטלה אך לא בגוזלות שזימן אותן לצורך סעודת יו"ט דל"ש לומר דימתין לאוכלן למחר בהיתר כיון שהוא צריך להן לסעודת היום, ונקט מכח זה להקל בכה"ג כשהוא נצרך להם דוקא ליום זה.

ולפי"ד נראה דיש להקל ג"כ גם לצורך מצות נישואין וכדו' שלא נחשב דיל"מ כיון שנצרך להם דוקא עכשיו.

# מסקנת הדברים

1. איסור שיש לו מתירין שנערב במינו החמירו בו חכמים שלא יתבטל ברוב ובס', ובטעם הדבר כתב רש"י דעד שתאכלנה באיסור תאכלנה בהיתר גמור, ובר"ן ביאר דכשיש לו מתירין ליכא חילוק בין המינים ולא שייך ענין הביטול, ומ"מ מוכח בדבריו דמודה לרש"י דעיקר הסברא שלא בטל הוא חומרא דעד שתאכלנה באיסור תאכלנה בהיתר, אלא שבא לבאר טעם החילוק שלא החמירו כן רק במינו ולא בשאינו מינו, ושכן מוכח בט"ז.
2. בגמ' מוכח דאזלי' בתר רובא אף בדבר שיל"מ, וכן הוכיח הר"ן וביאר הטעם דכיון שלא איתחזק איסורא אין להחמיר דלא בטל אף מדרבנן, אכן לענין עכו"ם שמביא ביצים ביו"ט חכך להחמיר אף דאיכא רובא שרוב הביצים שאצל העכו"ם נולדו מאתמול, וכן הוא לדינא במ"ב כהר"ן דמחד פסק לסמוך על רוב אף דיל"מ ומאידך לא התיר לקחת ביצים מעכו"ם מכח הרוב אלא הצריך שיהיה העכו"ם מסל"ת, ויש שחילקו בין רובא דליתא קמן דלא איתחזק איסורא כלל דסמכינן ארובא לרובא דאיתא קמן דאיתחזק איסורא במקומו דלא סמכינן ארובא, אולם בגר"ז (שהוא מקור דברי המ"ב) משמע דלעולם סמכינן ארובא בדשיל"מ אפי' ברובא דאיתא קמן ולא חשיב איתחזק איסורא, ומה שהחמירו שלא ליקח מעכו"ם ביצים היכי דאינו מסל"ת משום דלא הוי רובא מעלייתא כ"כ (וצ"ב הטעם).
3. הראשונים נח' בדין ס"ס היכי שיל"מ, ובש"ך העמיד דעת השו"ע והרמ"א בזה דהיכי שב' הספיקות בגוף דיש להקל בס"ס אף בדשיל"מ, אך כשהוא ספק א' בגוף וא' בתערובת או ב' הספיקות בתערובת אין להקל בדשיל"מ, ואף כשב' הספיקות בגוף חשש הרמ"א להחמיר בזה שלא במקום צורך לחוש לשיטות דאף בכה"ג לא שרי היכי דיל"מ, וכ"פ המג"א והמ"ב, ושלא כדעת הב"ח והט"ז שהתירו אף בספק א' בגוף וא' בתערובת היכי שהוא איסור דרבנן.
4. ספק מוכן ביו"ט ב', בשו"ע נקט דיו"ט ב' חשיב ספק איסור ומשו"ה יש להקל בכה"ג מדין ס"ס, אולם במ"ב חשש לדעת האחרונים דיו"ט ב' חשיב ודאי איסור ולא ספק, והעלה דאין להקל כשו"ע רק במקום הפסד מרובה, ולפי"ד בספק נולד שנתערב ביו"ט ב' אין להקל כלל אפי' במקום הפסד מרובה דאין לצרף ב' קולות במקום הפסד מרובה, והכא צריך לצרף גם להקל בס"ס כשיל"מ וגם להקל דיו"ט ב' חשיב ספק.
5. איסור שאפשר להתירו ע"י מעשה, בתוס' וברשב"א מבואר דחשיב דשיל"מ, וכן פסקו הרמ"א והש"ך, אך במהרש"ל נקט דדוקא כשעתיד להיות ניתר מאליו, ולדבריו כתב במנח"י דלא חשיב יל"מ כשצריך לעשות מעשה אא"כ יש מצוה לעשות כן.
6. בגוונא שא"א להתיר את כל האיסור אלא רק חלק ממנו, וכגון להתירו מאיסור דאורייתא לאיסור דרבנן, שיטת הש"ך דחשיב דבר שיל"מ, וכן מסיק בצ"צ, אך השואל בצ"צ נקט דלא חשיב דשיל"מ, וכן הכרעת היד יהודה, מיהו באופן שאפשר להתירו מודאי איסור לספק דרבנן נקט היד יהודה להחמיר דחשיב יל"מ, ולמעשה צ"ע אף בזה.
7. ספיקא דדינא, דעת האחרונים להקל גם בדשיל"מ.
8. בדבר שיכול להשתמש גם היום וגם מחר, נח' האחרונים אם חשיב דשיל"מ.
9. בדבר שנצרך לו דוקא לזמן זה ולמחר כשיהיה מותר כבר אין לו ענין בדבר, נראה דיש להקל לצורך מצות נשואין דחשיב כדבר שאין לו מתירין, וכמו שדקדק באמרי בינה מהתוס' בביצה דאם צריך את הגוזלות לצורך סעודת יו"ט לא חשיב דבר שיל"מ.

1. והיינו אפי' לטעם הר"ן (להלן) אי"ז אלא מדרבנן (פמ"ג, כאן מש"ז סק"א, וכ"ה להדיא בר"ן שם), מיהו מבואר בר"ן דבהיתר והיתר אין בטל מה"ת, ופי' דהיינו טעמא דרבנן (מנחות כ"ב א') דעולין אין מבטלין זה את זה כיון ששניהן כשרין לזריקה, עיי"ש, ודקדק כן בפמ"ג (סי' ס"ט סקל"ד, ובשעה"ת פ"א ח"ב ד"ה ויש לחקור) והוסיף דלפי"ז מה שהיתר בהיתר לא בטל היינו רק במינו אך שלא במינו בטל, אך העיר ע"ז דאפשר דלא קימ"ל כן דהא קשיא קצת ע"ז מהגמ' (שם) דפריך ואימא עד דאיכא עולין ומינו וכו' דמשמע דעולין לא בטל אפי' באינו מינו, וביד יהודה (סי' ס"ט סקס"ג אות י') תמה ע"ד שכתב דקשיא קצת דודאי היא קושיא כברזל, ומוכרח דבהיתר בהיתר אף באינו מינו לא בטל מה"ת (ודקדק כן מהר"ן בתשו' סי' נ"ז ונ"ט), ועיי"ש עוד בפמ"ג שנקט דחמץ קודם הפסח חשיב היתר בהיתר ולא בטל להר"ן מה"ת, וביד יהודה (שם) הוכיח מדינא דצמר גמלים ורחלים שטרפן דאיכא ביטול ברוב דלא חשיב כה"ג היתר בהיתר כיון שכבר עכשיו דינו של צמר רחלים שאסור בפשתן וה"ה בחמץ בער"פ דכבר עכשיו דינו דאסור בפסח, אלא לא חשיב היתר בהיתר אלא כגון מים שנתערבו ברוב יין דמים לא בטלי ושממילא אם יפול אח"כ יי"נ לתוכן אמרי' דמים מבטלין ליי"נ, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. והיינו דאף שהתירה התורה לסמוך על ביטול ברוב, מ"מ אי"ז היתר לכתחילה אלא רק מכח ההכרח, וכל שיכול לאכול בלא לסמוך על היתר זה עדיף, וזו כוונת רש"י (לעיל שם) שיש לו מתירין שיכול לאוכלו אחר יו"ט בהיתר גמור, דהיתרא דביטול ברוב אי"ז היתר גמור, ודו"ק, ובאמת דיש לדון לפי"ז במש"כ בתורת האשם (הו"ד בפת"ש סוסי' קט"ז) דמי שרוצה להחמיר לנהוג איסור במה שנתבטל בס' הוי כמו אפיקורסות ויצא שכרו בהפסדו, עיי"ש, דהא כאן מבואר דביטול איסור אי"ז היתר גמור, ובאמת שבאו"ה (כנ"ז דין ט"ו, וציינו בפת"ש שם) כתב דהרשות בידו להרחיק מכל דבר כיעור כגון איסור שנתבטל בס' (ואולי אף התורת האשם לא קאי אלא כשרוצה להחמיר מחשש איסור דזה הוי כאינו מאמין במה שאמרה תורה דבטל, אולם כשמחמיר מצד הנהגת קדושה והרחקה מכיעור שפיר דמי, וליכא פלוגתא בין האו"ה לתוה"א), אכן, דלמבואר להלן בשיטת הר"ן אפשר שיש חילוק בין ביטול מין במינו ברוב דלא חשיב היתר גמור לביטול מין בשאינו מינו בס' דחשיב היתר גמור, וא"כ התורת האשם לא קאמר רק בביטול מין בשאינו מינו בס' אך לא לענין ביטול מין במינו ברוב. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויתכן עוד, ע"פ המבואר ברשב"א (תוה"ב ב"ד ש"ב, כ"ד א', וז"ל, שאין דבר מצטרף לבטל את האיסור אלא מה שנכנס בספק מחמת האיסור דכלפי שהאיסור מכניסו בספק מתעורר הוא לבטלו ומה שאינו נכנס בספק איסור מחמת האיסור מה לו להצטרף עם אחר לבטל את האיסור) דסיבת הביטול הוא מחמת שא"א לאסור את הרוב המותר מחמת המיעוט האסור ולפיכך המיעוט בטל לרוב, וא"כ כל שאפשר לאכול כל התערובת בהיתר נמצא שאין המיעוט אוסר לרוב כלל ול"ש כ"כ ענין ביטול, ועי'. [↑](#footnote-ref-3)
4. והיינו דבאינו מינו חשיב דהאיסור לא נמצא כלל ואפי' כשיש לו מתירין יש להתיר, ומשא"כ במינו דהאיסור קיים אלא שנשתנה דינו להיתר, וכן חזי' דעת ר"י דמין במינו לא בטל, ואף לדידן החמירו בתרומה ובערלה דמין במינו לא בטל בס', אלמא דמציאות האיסור קיימת ורק האיסור מתבטל. [↑](#footnote-ref-4)
5. עי' בשעה"מ (יו"ט, פ"ד הכ"ד) שכבר כתב לתרץ כחילוק זה בין רובא דאיתא לרובא דליתא, אלא שנקט שם איפכא, דבלוקח ביצים מעכו"ם חשיב רובא דליתא קמן וגרע מספנא דארעא דהוי רובא דאיתא קמן דאלים טפי, וצ"ע כוונתו. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולהלן (סי' רצ"ג סעי' ג') הביא הרמ"א להקל באיסור חדש דכל תבואה שבאה לאחר הפסח שרי מטעם ס"ס דאולי היא משנה שעברה ואפי' אם היא מהחדשה שמא נשרשה קודם העומר, והעיר מזה הגר"א (שם, סקל"ג), אכן דשם הוא ודאי שעת הדחק שא"א להחמיר בזה לאסור כל התבואה. [↑](#footnote-ref-6)
7. וצ"ב למה הוצרך המ"ב שם להביא שיטות אחרונים שהקילו בזה הלא אף לדעת הרמ"א גופיה אין להחמיר אלא במקום שאין צורך. [↑](#footnote-ref-7)
8. ולדידיה צ"ל כמש"כ בשימ"ק (שם) די"ג בגמ' שם ואיבע"א שאני קונומות וכו', ולפי"ז איכא ב' תי' בגמ' שם בטעמא דתרומה לא בטלה אם משום דליכא מצוה לישאל או משום דמיירי בתרומה ביד כהן דא"א לישאל, וכן מבואר בתוס' (ב"מ נ"ג א' ד"ה הוה ליה), והרשב"א ס"ל כתי' דמיירי בתרומה ביד כהן ולפי"ז בעלמא היכי דאפשר לתקן האיסור אף דליכא מצוה נמי שרי, ויתכן עוד דהרשב"א מחלק בין ההיתר דשאלה דלא חשיב יל"מ אף שבידו לישאל ולתקן את התערובת כיון שאין רצונו לעקור את עיקר הנדר והתרומה ולזה מסיק דמ"מ נדר שמצוה לאיתשולי עליה ולעקור את עיקר הנדר כן חשיב יש לו מתירין, ועי'. [↑](#footnote-ref-8)
9. וע"ע בפת"ש (כאן, סק"י) שהביא מהב"י דלפי מה דקימ"ל (יו"ד סי' ר"ג סעי' ב') דליכא מצוה לאיתשולי אשבועה ה"נ דלא חשיב דשיל"מ, ובמהר"ם שיק (יו"ד סי' קכ"ג) העיר ע"ד שאי"ז כשיטת הרשב"א והרמ"א (הנ"ל) שנקטו דאף בלא מצוה חשיב דשיל"מ. [↑](#footnote-ref-9)
10. והוכיח כן מהגמ' בב"מ (נ"ג א', וכנ"ל) לענין מע"ש דכשהוא סמוך לירושלים חשיב דיל"מ דיכול לחזור ולהכניסו אלמא דטורח קצת חשיב דשיל"מ. [↑](#footnote-ref-10)
11. אכן עי' במ"ב (סי' תנ"ח סק"ג) לענין אפיית מצה בער"פ שהזכיר חומרא זו. [↑](#footnote-ref-11)
12. וביאר לפי"ז את שיטת הרשב"א דביצת טריפה לא חשיב דבר שיל"מ ע"י שימתינו עד שתטעון התרנגולת או יעברו יב"ח כיון שאין ההיתר יבוא בודאי, ותמוה למה הוצרך לזה הלא יש להתיר ממנ"פ דאם יתברר שהיא טריפה הלא אין לה מתירין ואם יתברר שאינה טריפה שוב א"צ ביטול, ומשו"ה העמיד דהרשב"א מיירי בביצת טריפה שנולדה ביו"ט, דהשתא אתינן לבטלה ולהתירה אף מאיסור יו"ט מכח דאין לה מתירין אחר יו"ט מחמת איסור טריפה אך אם אפשר שיתברר ההיתר דאי"ז טריפה הדר הו"ל איסור נולד ביו"ט דבר שיל"מ ולא בטל אם לא מטעם דאין ההיתר יבוא בודאי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-12)
13. וזה תלוי בפלוגתת הפמ"ג (סי' ס' ) והחזו"א (סי' ) בדין ספק מים לנט"י שמספק אפשר ליטול בהם, ולפמ"ג אף מברך ע"ז, ובחזו"א חושש דאיך יברך ואולי לא הועילה הנטילה, ומשמע פלוגתתם אם מה שהקילו בספק דרבנן חשיב כהיתר גמור או דאכתי נשאר ספק אלא שתולים להקל, וביד יהודה נקט כפמ"ג, אך בגמ' בביצה (וכדלהלן) משמע דאי"ז היתר גמור, ועי'. [↑](#footnote-ref-13)