מראי מקומות מורחב
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב חיים לייב אוירבך

מראי מקומות

שבת ג עמוד א' –**בעי מיניה רב מרבי הטעינו חבירו וכו' עקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו דמי ומיחייב או דילמא לא**  –הנה זה מפורש במשנתינו דחפץ המונח ביד אדם חשיב כמונח ברשות שהאדם בו והעוקר ממנו או מניח עליו חייב חטאת וא"כ צ"ב מה נסתפק רב הרי בשעה שמוציא חפץ שעליו לחוץ עקרו מקביעותו ברשות זו וכשהניח גופו קבעו ברשות אחרת,

ונאמרו בזה כמה דרכים מרבותינו האחרונים ,

**א**,**הגרע"א** בעמוד ב' כ' וז"ל הא זה ודאי מוכח ממתני' דכשמונח ביד הוי הנחה לענין דהנוטל מידו הוי עקירה כדקתני או שנטל וכו' אלא דהאיבעיא רק דהעקירה מצד עקירת גופו דאפשר דלא חייב עלה, כיון שאינו עוקר חפץ ממקומו, ונשאר במקומו הראשון, וכן לענין הנחת גופו אפשר דלא מקרי הנחה לחייב עלה, כיון דאינו מניח החפץ למקום אחר אלא שמונח במקומו בגופו (וכ"כ המהר"מ לובלין)עכ"ל ובי' דבריו הוא דאף דחפץ המונח על האדם חשיב מונח ברשות שהאדם בו מ"מ מקום החפץ הוא על האדם אלא שהאדם בטל לרשות שנמצא בו[עיין תו' רי"ד לק' קב'] ואפשר דבעקירה והנחה לא סגי בשינוי הרשות אלא בעי' שישנה מקומו של החפץ וזהו דמיבע"ל לרב דכיון דהיה בגופו ועכשיו הוא ג"כ על גופו אין כאן עקירה וה"ה להנחה ,

והנה ביסוד ד' הגרע"א דגוף האדם חשיב מקום החפץ לכאורה הכוונה למה דמבואר בסוגיא לק' דאי לאו דידו של אדם חשובה כמקום ד' היה פטור משום דבעי' עקירה והנחה ע"ג מקום ד' ובידו ליכא מקום ד' אף דעומד בקרקע שיש בה ד' וחזי' דמקום החפץ הוא על האדם [עיין תו' שם שמקור הדין דמקום ד' הוא מהקרא דאל יצא איש "ממקומו" דילפי' דבעי' עקירה ממקום החפץ ומקום החפץ הוא בד' על ד'] אמנם א"כ כמו"כ הוא לענין כלים דגם בזה יש הדין דד' על ד' ומקומו של החפץ הוא בכלי עי"ש וא"כ צ"ע דמתני' היא דהמוציא אוכלין בכלי חייב על האוכלין ואף דלא נשתנה מקומו והק' כן בחזו"א סי' סב' סק"ב עיי"ש ,

**ויש בזה שתי דרכים,**

**א**, במשנת ר"א כאן נראה שפי' דאדם חלוק מכלים ואף דלענין מקום ד' חשיב הכלי מקומו של החפץ מ"מ הכלי בטל לגמרי אצל הרשות וכל שמוציאו חשיב לענין זה עקירת מקום מהקרקע ורק לענין אדם מיבע"ל דאדם חשיב מקום לעצמו יותר מכלים ויסוד לזה הוא מד' הראשונים[ריטב"א עירובין לג' וכ"נ דעת הר"מ בחיבורו ועוד] דס"ל דהמניח ביד אדם אפילו למעלה מעשרה טפחים חייב דכל המונח על האדם חשיב כמונח בארץ אף דבכלי גבוה עשרה הוי מקום פטור ומבו' דכלי הוי ממש אויר הרשות ומשא"כ אדם חשיב מקום לעצמו אלא שדינו כרשות שתחתיו וע"כ כל שהוא על האדם אפי' למעלה מעשרה חשיב מונח על האדם ודינו כרשות שתחתיו [עיין תו' רי"ד קב']ולפי"ז צ"ל דהא דמבואר בברייתא דריש מי שהיה נוטל דף קמב' דהמוציא אדם וכליו עליו או סנדליו ברגלו פטור ודייקי' בגמ' התם דאם העליון אוחזם בידו חייב המוציא על הכלים אה"נ דהוה מצי למיפשט אלא עדיפא מיניה הברייתא דכאן ,

**ב**, באופ"א י"ל דכשמוציא כלי וחפץ בתוכו כיון דמוציא תרוויהו והכלי עומד על הארץ חשיב חדא הוצאה שעוקר שניהם מהמקום בקרקע וה"ה במוציא אדם וחפץ על גביו הוי חדא הוצאה אבל הכא שאין מעשה הוצאה רק כלפי החפץ ולא כלפי האדם שעומד על הקרקע דאדם שמהלך ויצא מהרשות אין כאן ענין הוצאה כלפיו אלא הילוך וממילא דכלפי החפץ אין כאן שינוי מקום כיון דאכתי הוא על האדם,[וכעי"ז מבו' בחזו"א שם]ולפי"ז הברייתא הנ"ל ל"ש לבעיין כיון שמוציא את האדם עם הכלים,

וביאור הספק לדרכו של הגרע"א יתבאר לק' בכמה דרכים עיין לק בפשיטות הגמ'

**ב,בחזו"א סי' סב סק"ב** נ' דפי' הבעיא באופן אחר דאין זה חיסרון בגוף העקירה דל"ח עקור אלא הוא חיסרון ב"מעשה העקירה" דחשיב שלא עשה מעשה עקירה בהחפץ ול' החזו"א שם הוא אבל הכא עקירת הגוף הילוך הוא ולא הוצאה ומ"מ דווקא עקירה קמיבעיא ליה דאין זה מלאכה כתכונתה שלא עקר החפץ אלא גרם לו שיצא עכ"ל[[1]](#footnote-2)וכ"כ בתוצאות חיים סי' ט' אות י' בסו"ד עי"ש[עי"ש שהוכיח כן מד' הרמב"ן דף ח: בסו' דזירזא דקני דמבו' שם דגם לגבי חידוש הראב"ד דאף היכא דליכא עקירה מהקרקע כגון שלא הגביה מן הארץ מ"מ אם הוציאו לרשות אחרת חשיב עקירה ע"י ההוצאה מרשות לרשות דיש עוד שם עקירה ע"י עקירה מן הרשות ועי"ש ברמב"ן שגם בעקירת רשות אם עקירת גופו לאו עקירה לא מהני עקירת גופו וע"כ דהוא חיסרון במעשה העקירה דהרי כלפי הרשות וודאי כשיצא מן הרשות יש לו שם עקור מן הרשות ויש לדחות קצת דהתם עכ"פ גם נשתנה מקומו אלא שלא נעקר מן הארץ וע"ז מהני עקירת הרשות אבל היכא דליכא שינוי מקום י"ל דלא חשיב עקור וע"ז לא היה מהני אף עקירת הרשות וצ"ע ] וכן פי' החזו"א שם ד' מהרש"א בסוגיין[יובא באות ג'] ,

**ג,בתשו' הגר"ש איגר** פי' הבעיא באופ"א דספק הגמ' הוא משום דאף דמבו' במשנה דחשיב מונח לענין אחר העוקר ממנו או מניח על גביו דלגביו חשיב האדם השני כמו עמוד וכמקום הנחה אבל כלפי עקירת והנחת גופו שלו ל"ח גופו מקום הנחה ומשו"ה אין כאן עקירה והנחה עי"ש מה שבי' בזה וכעי"ז כ' החזו"א בסי' קה' וז"ל ואפשר דלענין עקירת גופו ל"ח גופו כרה"י אלא הגוף אינו מתבטל לרשות אע"ג דלענין עקירת חפץ חשבי' ליה כרה"י וכו' ולישנא דברייתא הכי משמע דקתני לפי שאינו דומה לידו ומשמע דבא לאפוקי שאינו מתבטל לרשות כיד עכ"ל והיינו דל"ח הגוף כרשות שעומד בו[ואי"ז ממש כד' הגרש"א דלד' הגרש"א הוא חיסרון במקום הנחה אבל כלפי הרשות י"ל דהוי כרשות שעומד בו ויתכן דתלוי במחלוקת הראשונים לגבי ידו לא נייח אם החיסרון הוא חיסרון מקום הנחה או דנגרר אחר רשות הגוף עי"ש דבזה באו בברייתא לחלק בין גופו לידו] והדברים צ"ב ,[ואפשר לבאר קצת ע"ד הגרש"א דלענין גוף אחר כיון שאין בידו להזיזה יותר חשיב כלפיו מונח אבל כלפיו כיון שהוא על גופו ועדיין יש בידו להזיזו ולעוקרו ל"ש להחשיבו כלפיו מןנח וצ"ע]

והנה המהרש"א בסוגיין כ' על מש"כ תו' שם דה"ה מצי למיבעי בהנחת גופו אי הוי הנחה והק' ע"ז המהרש"א שם דתפשוט מרישא בנתן העני תוך ידו של בעה"ב דחייב דהוי הנחת הגוף וחייב וכ' ע"ז וז"ל ויש ליישב דודאי הגוף המונח כבר הוי הנחה בין שנותן לתוכה בין נוטל מתוכה אבל בגוף ההולך עם החפץ איכא למבעי אי הוה הנחת הגוף כשעומד הנחה או לא עד שיניח החפץ בקרקע ודו"ק עכ"ל ובבי' דבריו עיין בצל"ח שנ' שהבין דבריו שכוונתו לחלק בין הא דחשיב האדם מונח כלפי אחר המניח עליו אבל כלפי הנחת גופו ל"ח מונח עי"ש וכדרך הנ"ל,[ל' המהרש"א משמע קצת באופ"א דלענין הנחת גופו כיון שבמלאכה זו עצמה מהלך הוא חשיב יותר האדם כנייד וצ"ב הסברא]

אמנם ד' המהרש"א אכתי צ"ע דבדיבור אח"כ הק' שם דלד' תו' שהוכיחו שם דלא כרש"י מהא דבמתני' חשיב מונח א"כ לסברתם דאפשר למיפשט ממתני' א"כ ניפשוט דעקירת גופו הוי עקירה מהא דחשבי' במתני' מה שבידו של עני כמונח וחייב בעה"ב על עקירתו א"כ העוקר גופו הרי עוקר ממקום הנחה ויש ליישב עכתו"ד והנה גם מתוך דבריו כאן מבואר דפירש האיבעיא מטעם דלא חשיב מקום הנחה וכנ"ל וע"כ מיבע"ל אי עקירת גופו הוי עקירה אמנם צ"ע הרי כבר ביאר בדיבור הקודם לחלק בין גוף המונח כבר להנחת גופו ויתכן דמתחילה ס"ל הך סברא רק כלפי הנחה ולא כלפי עקירה וצ"ע, [ועי"ש עוד על הגליון בקרני ראם ] אמנם יותר נ' בכוונת מהרש"א לפי המבואר בצל"ח כאן שכ' ליישב ד' רש"י דידו לא נייח ממה שהק' תו' ממתני' דהעוקר ממנו חייב חטאת וכ' דלסברת מהרש"א לחלק בין גוף אחר לאותו הגוף ניחא די"ל דכל ד' רש"י הוא רק כלפי עצמו אבל כלפי אחר חשיב הנחה עי"ש ונ' דגם המהרש"א ס"ל כן וע"כ כ' דלסברתם דהק' על רש"י מהמשנה ולא חילקו בזה א"כ הדרא הקושיא מ"ט ליכא הוכחה לעקירת גופו וע"ז כ' דיש ליישב וכוונתו די"ל דהך סברא לחלק בין אחר לאותו אדם הוא רק כלפי אם המונח על אדם חשיב מונח או לא אבל כלפי סברת רש"י דל"ח מונח כיון שאינו נח על הקרקע בזה ל"ש לחלק בין אחר אליו ופשוט ,

**שם** א"ל חייב ואינו דומה לידו,

והנה בביאור מה דפשט רבי דהוי עקירה נאמרו כמה דרכים,

לדרכו של הגרע"א הנ"ל יש לפרש בג' דרכים פשיטות הגמ' ,

**האחד** דלא בעינן שישתנה מקומו וכל שמקודם היה חשוב כמונח ברה"י ועכשיו חשוב כמונח ברה"ר סגי בזה שיש כאן עקירה והנחה ועיין ל' הר"מ פי"ג לגבי עקירת גופו דעקירת גופו בחפץ שעליו הוא כעקירת חפץ "מאותה רשות" [אמנם עיי"ש בר"מ דלגבי הנחה כ' דכמניח בארץ ועי' תוצ"ח סי' ט' שהאריך בזה ][[2]](#footnote-3) ועיין לקמן משי"ת בד' רש"י בסוגיין ,

**עוד דרך** כ' רבותינו ראשי הישיבות [עיין משנת ר"א סי' א וזכרון שמואל במכתבים עמוד תצח' ובאבי עזרי פי"ג הי"ב ] דעקירת הגוף מהניא להחפץ והמעשה עקירה והנחה של הגוף מהני כאילו עקר החפץ ממקומו [ והגרא"ק שם ביאר דכיון שההוצאה באה ע"י מעשה עקירה והנחה אף דנעשה במקום החפץ ולא בהחפץ סגי בזה לעקירה והנחה אמנם יש לבאר באופ"א דכיון דהגוף עם החפץ עומדים על הקרקע כשעוקר גופו עם חפץ שעליו הוי עקירה אחת מן הקרקע דעקירת הגוף הוי עקירה מהקרקע וממילא גם מה שנעקר החפץ עם הגוף חשיב עקירה מן הקרקע והוי כמוציא אדם עם כלים שעליו],

**ההוכחות לדרך זו,**

עיין רש"י קנג : ד"ה מניחו עליה כשהיא מהלכת שכ' שם וז"ל לאחר שנעקרה ללכת דלאו עקירה היא כדאמר בפ"ק גבי הטעינו חבירו אוכלין ומשקין עכ"ל ומבואר בד' רש"י שמסוגיין יש להוכיח דאינו חשוב עקירת גופו כשהתחיל כבר להלך וצ"ב דבריו היכן מצינו בסוגיין דלא חשיב עקירה כשהוא מהלך,

ובי' הגרש"ר בזכרון שמואל שם דמוכח דס"ל דעיקר פשיטותא דרבי דעקירת גופו הוי עקירה הוא משום דעקירת הגוף מהני לחפץ וממילא דהיכא דכבר נעקרה ללכת דכבר ליכא עכשיו עקירת גוף כיון דכבר נעקר הגוף א"כ שוב ל"ח עקירה על החפץ אמנם עיין תו' ה: ד"ה אגוז ע"ג מים דפי' שם הסו' מטעם אחר עי"ש,

עוד הוכיחו כן [במשנת ר"א סי' א' ] מד' הרשב"א לק' דף ה' שדעתו שם דהא דאמרי' דהמוציא משוי למעלה מי' חייב נאמר רק בעקירת גופו שאינו חשוב עקירה ממקום פטור ולכאורה יסוד דבריו הוא כנ"ל דבעקירת גופו חשיב עקירה מן הקרקע ע"י עקירת הגוף וע"כ הוי כעוקר למטה מעשרה ,

עוד הוכיחו כן[עיין אבי עזרי שם] מד' התו' לק' ה' שהביאו שם ד' הר"ח בבעיא דגמ' שם בזורק חפץ ונעקר הוא עצמו וקיבלו אי כאדם אחד או כשני בנ"א דגרס שם הר"ח דאי כאדם אחד דמי פטור ובי' שם הטעם דהוי כמעביר מימינו לשמאלו עי"ש ויסוד דבריו הוא כנ"ל שבאמת מקום החפץ הוא על האדם וע"כ אם אותו אדם קיבלו הוי כלא נשתנה מקומו וצ"ע מ"ש מעקי"ג דמהני וע"כ כנ"ל דבעקירת גופו דעוקר גופו עם חפץ שעליו עקירת הגוף מהני לחפץ וחשיב עקירה ממקומו בקרקע משא"כ התם דלא היה עקירת הגוף [אמנם עי"ש בתו' הרא"ש דפליג גם בזורק מימינו לשמאלו ],[[3]](#footnote-4)

**עוד דרך** כ' האחרונים[עיין חזון יחזקאל] דלמסקנא חשיב באמת מקום החפץ בקרקע וע"כ יש כאן שינוי מקום וכן משמע ל' הר"מ פי"ג ה"ח לגבי הנחת גופו וז"ל ועמידתו באותו החפץ כהנחת החפץ בקרקע שעמד בה עכ"ל וכן פשטות ל' הרי"ד בפסקיו ,

ולדרכו של החזו"א בסי' סב' לכאורה פשיטות הגמ' או דלא בעי' שייעשה מעשה בחפץ וסגי במה שנעקר ממילא או דחשיב מעשה עקירה מחמת עקירת הגוף דמעשה העקירה של הגוף מהני לחפץ שעליו ,

לדרך הגר"ש איגר הנ"ל וודאי פשטינן דגם חפץ המונח על גופו של אדם הוי מקום הנחה גם כלפי עקירת גופו וע"כ העקירה הוי עקירה ,

והנה רש"י בסוגיין כ' **עקירת גופו –שעקר את רגליו "מן הבית" לאחר שנטען** עכ"ל ומשמעות דבריו שהעקירה מתחלת רק בשעה שיוצא מן הבית וצ"ע טעמא מאי [ויש שביארו בזה ע"פ ד' הראב"ד שהובא בחי' הרמב"ן לק' ח' דאפי' היכא דליכא עקירה מן הארץ שלא עקר ג"ט מן הארץ מ"מ בשעה שיוצא מן הרשות חשיב עקירה דהוי עקירת רשויות וס"ל לרש"י דה"נ הכא כיון דלא שינה מקומו מהני רק מדין עקירת רשויות אמנם צ"ע דהראב"ד כ' כן רק לגבי הוצאה מרשות לרשות ולא בהעברת ד"א כמבו' שם בסוגיא לד' הראב"ד ודינא דעקירת גופו וודאי היא גם לגבי העברת ד"א כמבו' בכ"ד וי"ל]

ונ' בד' רש"י באופ"א דס"ל לרש"י דוודאי בכל חפץ כיון דיש לו מקום מסויים ברשות ממילא כל שעקר מהך מקום הוי עקירה וזהו עקירתו אבל עקירת גופו שאני ומשום דבאמת מקום החפץ הוא באדם גם למסקנא אלא דס"ל דכיון דאדם בטל לרשות חשיב עקירה אמנם ס"ל לרש"י דהך ביטול שהאדם בטל לרשות אינו חל על קרקע שתחתיו באופן מסויים אלא ביטולו לרשות חל כלפי עיקר שם הרשות דכיון דהוא נמצא ברה"י יש עליו דין רה"י וע"כ הוי עקירה וממילא די"ל דכל שם עקירה זו חלה רק כשיוצא מן הבית ולפי"ז מבו' ד' רש"י כדרך הראשונה שכ' לעיל אמנם אכתי צ"ע מד' רש"י קנג' דמבו' שם לכאורה דטעמא דנותן עליה כשהיא מהלכת לא הוי עקירה זהו משום דכבר עקר רגליו קודם וצ"ע הא לא נגמר עקירתו רק כשיוצא מן הבית [והתם כשיוצא מד"א שלו ]וצ"ע בזה ,

**עוד יש לעורר בד' רש"י** דהנה הצל"ח בסוגיין הק' דהא הכא רבי הוא ורבי ס"ל לק' דף ה' דזורק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י חייב דרה"י כמאן דמליא דמי וכל וא"כ מה מיבע"ל בעקירת גופו אי הוי כעקירת חפץ או לא הא לעולם הוי עקירת חפץ וכמו למטה מג' דחשיב עקירת חפץ עיין לק' צב' ועי"ש שכ' דמבו' בגמ' לק' דרב ושמואל אמרי דרבי איירי רק ברה"י מקורה דביתא כמאן דמליא והכא איירי באינה מקורה עי"ש אמנם לפי"ז אכתי צ"ע מד' רש"י כאן דהעמיד הסוגיא בבית הא בזה ל"ש ספיקא לרבי גם יש להעיר ע"ד הצל"ח דעכ"פ למה הוצרכו לק' למימרא דרב ושמואל הא מוכח כן הכא מד' רבי ולכאורה צ"ל דשאני היכא דהוא בידו של אדם דבזה לא אמרי' כמאן דמליא וכמבו' בתו' לק' לגבי קלוטה כמי שהונחה דבמונחת בידו של אדם ליכא קלוטה וה"נ לענין כמאן דמליא [ויתכן דאף לד' התו' לק' צב' דגם בידו אמרי' קלוטה מ"מ לענין כמאן דמליא יודו ואכמ"ל בזה ],ובאמת מצאתי בירושלמי כאן שכבר הק' כן על ד' רבי עי"ש אמנם המעיין שם יראה דעיקר קו' הירושלמי שם קאי באופן של זריקה שאינה בידו של אדם וא"ש לפמש"נ דרק בגוונא זו הק' הירושלמי ולא על עיקר ד' רבי ,

**ומש"כ רש"י "לאחר שנטען**" לכאורה כוונתו כמש"כ רש"י לק' קנג' דאם עקר רגליו קודם שנטען שוב ליכא עקירת גופו כיון שכבר עקר גופו קודם ודלא כתו' ה: ,

**והנה רש"י במשנה** בגוונא דנטל העני מידו של בעה"ב והוציא כ' דאיירי שהניח העני ברה"ר ודייק הגרע"א דמשמע דווקא אם הניח בקרקע אבל במה שהכניס ידו לפנים למקום שגופו עומד לא סגי והק' הגרע"א הא קי"ל דהנחת גופו הוי הנחה וא"כ במה שמחזיר ידו למקום שגופו עומד סגי בזה דהרי יש כאן הנחת גופו ועי"ש שכ' שרש"י פי' לפי הס"ד דגמ' כדרכו לפעמים לפרש במשנה לפי הס"ד עי"ש [ולפי"ז ד' רש"י דלא כתו"י כאן דבהנחה פשיטא לן דהוי הנחה אמנם עיין רש"י ה: ד"ה אינו חייב עד שיעמוד עי"ש שנ' שם שס"ל דהנחת גופו פשיטא לן דהוי הנחה וכדעת התו"י כאן ] אמנם בפשוטו נ' בד' רש"י לפמש"נ מד' רש"י דף קנג' דהגדר בעקירת גופו הוא דמעשה עקירת הגוף מהני לחפץ וכן מעשה הנחת הגוף מהני לחפץ עיין לעיל בזה וממילא היכא דלא היה מעשה הנחת גוף כמו במתני' דהגוף עמד במקומו ורק הוציא והכניס ידו א"כ אין כאן מעשה הנחת גופו וע"כ ל"ש כאן דינא דהנחת גופו כהנחת חפץ [והא דמעשה עקירת והנחת היד לא יהני לחפץ עיין לק' במה שית' בזה ] שו"ר במשנת ר"א שכ' כן בד' רש"י ,

אמנם עיין תו' בסוגיין שכ' להדיא לא כן דעיין כאן בתו' שכ' דה"ה הוה מצי למיבעי בהנחת גופו אי הוה הנחה או לא ו כ' דממתני' דתנן או שנטל מתוכה והוציא העני חייב ליכא למיפשט די"ל דאיירי שהניחו ע"ג קרקע עכתו"ד ומבו' מד' תו' דאי הנחת גופו הוי הנחה אי"צ להעמיד שהניחו ע"ג קרקע אלא בזה שמחזיר ידו לגופו סגי דמה שגופו מונח הוי הנחת גופו ומבואר מד' תו' דאי"צ מעשה הנחת הגוף כדי שיחשב הנחה לחפץ וכן מפורש בר"מ פי"ג ה"ב ,

ובפשוטו אזלי בזה רש"י ותו' לשיטתייהו עיין לק' תו' ה' ד"ה אגוז דהוכיח מהסו' דדף קנג' דהמניח על אדם מהלך אין החפץ חשיב מונח עי"ש ולכאורה צ"ע מה ההוכחה הא י"ל דהוי מונח אלא שאין כאן עקירת גוף כיון שהתחיל להלך וכבר עמד ע"ז ברש"ש שם עי"ש ומבואר מד' תו' דס"ל דאי"צ עקירת הגוף והנחת הגוף אלא ס"ל דיש כאן עקירת חפץ ומשום דהחפץ חשיב מונח בארץ או משום דאי"צ שינוי מקום,

עוד נ' לתלות בזה פלוגתת רש"י ותו' בסוגיין דהנה לשיטה זו דעקירת גופו מהני משום עקירת הגוף צ"ע בסוגיין דמבואר דבידו נמי ראוי להיות חייב משום עקירת היד וצ"ע הא כיון דהיד אינה ע"ג קרקע לכאורה ל"ש כלפיה עקירה והנחה והנה לשי' רש"י י"ל דזהו גופא תי' הגמ' עיין משנת ר"א וזכרון שמואל אמנם בתו' מבואר דרק משום ידו בתר גופו גריר ל"ח עקירה ומבואר דאי"צ לעקירת והנחת היד ,

אמנם צ"ע בזה מד' התו' דף ה' ד"ה כשני בנ"א הנ"ל דהוכיחו מזה רבותינו דהגדר דעקירת הגוף מהני לחפץ וי"ל ,

**והנה ברמב"ם הלכות שבת פרק יג הלכה ח** כ' וז"ל היה עומד באחת משתי רשויות אלו ונתן חבירו חפץ בידו או על ד גביו ויצא באותו החפץ לרשות שניה ועמד שם חייב, מפני שעקירת גופו בחפץ שעליו כעקירת חפץ מאותה רשות ועמידתו באותו החפץ כהנחת החפץ בקרקע שעמד בה. לפיכך אם יצא בחפץ שבידו או על גביו ולא עמד ברשות שניה אלא חזר ונכנס והוא בידו אפילו יצא ונכנס כל היום כולו עד שיצא היום פטור, לפי שעקר ולא הניח, ואפי' עמד לתקן המשאוי עליו עדיין הוא פטור עד שיעמוד לנוח.עכ"ל ול' הר"מ צ"ע דהביא הדין עקירת גופו והנחת גופו דחייב וכ' דלפיכך אם לא עמד ברשות שניה פטור הרי אדרבא אם הנחת גופו לא הוי הנחה וודאי לא יתחייב ונ' כוונת הרמב"ם למה שהגדיר דהא דהנחת גופו מהני הוא משום דהוי כהניח בקרקע ואף דנמצא החפץ עליו חשבי' כאילו הניחו בקרקע והיינו משום שקובע גופו בקרקע הזה חשיב כאילו הניחו להחפץ בקרקע ומשום הכי רק בעמד לפוש חשיב שקובע עצמו בקרקע משא"כ בעמד לפוש ועכ"פ משמע בד' הר"מ שהגדר הוא דחשיב שמניח בקרקע ולפי"ז א"ש היטב לשיטתו מה שכ' הר"מ בהלכה ב' דכשמחזיר ידו לגופו הוי הנחה וכמבו' בתו' כנ"ל ,

אמנם הנה יש להביא הוכחה גדולה בד' הר"מ לא כן דהנה תמוה כל נידון סוגיין לגבי עקירת גופו דהנה בגמ' לק' מבואר דבעי' מקום ד' לעקירה והנחה ומבו' בגמ' לק' דידו של אדם חשובה כד' על ד' אבל הכא משמע דאיירי גם בהטעינו על כתיפו כמש"כ תו' כאן ועיין גם בר"מ וא"כ לכאורה לא מצינו דיחשב כד' על ד' ומ"ט מהני וראיתי דבירושלמי להדיא הביאו בעיא דרב לרבי בגוונא דהטעינו על כתיפו אמנם מצאנו בתו' רי"ד לק' קב' שכ' דלאו דווקא ידו אלא ה"ה לכתיפו אמנם בד' הר"מ בפיה"מ ריש שבת משמע להדיא דזהו סברא רק בידו משום כח האחיזה עי"ש וא"כ צ"ע מ"ט מהני עקירת גופו בכה"ג ונ' דמוכח מזה כיסוד הנ"ל דעקירת הגוף היא דמהני לחפץ ומשו"ה י"ל דכיון דיש כאן עקירת גוף ממקום ד' סגי בזה אמנם זה חידוש דיהני מקום ד' של הגוף גם עיין בר"מ הלכה ג' שכ' שם לענין היה אוכל והולך דמחשבתו משויא לפיו מקום ארבעה ומבואר דגם בעקירת גופו כמו שם בעי' מקום ארבעה [אמנם יש שלא גרסו שם כן עיין שנו"ס]וע"ע אבי עזרי הט"ו עי"ש וצ"ע,

**בתו' ד"ה עקירת גופו** מבו' דה"ה דהוה מצי למיבעי לענין הנחת גופו אמנם ד' התו"י כאן דספק הגמ' רק לגבי עקירה משום דעקירות חשיבי ועיין תו' הרא"ש בזה ועיין בחי' הגרע"א מה שהק' בזה ועיין שפ"א בזה וצ"ע על דבריו מהסו' דדף צב' דמבואר דבמוציא ידו למטה מג' חייב ועיין רש"ש כאן ,

**עיין תו"י כאן** וכל דבריו צ"ע טובא ולא יכולתי להלום דבריו [מה שהק' על ר"י צ"ע מ"ט רק לר"י קשה אמנם י"ל דאי יש חילוק בין עקירה להנחה ע"כ דאין הספק של עקירת גופו בהל' מונח אבל לר"י הספק בהל' מונח [ואכתי צ"ע מנ"ל הא י"ל דאותו ספק כמו להרשב"א איכא גם להר"י אלא שלא חילק בין עקירה להנחה] גם מה שתי' לפי ד' רש"י צ"ע טובא מה התירוץ וגם עצם יסוד דבריו דרש"י מודה בעקירה צ"ע דגם זה קשה ממתני' דהרי מבואר דחשיב מונח גם לענין עקירה וכמו שהביאו התו' עי"ש ובעצם סברתו נ' דלענין עקירה דחשיבא אנו דנים רק על המקום של היד בפ"ע דבעי' שהעקירה תחול מחמת המקום עצמו ולא מחמת טפילות המקום שהוא היד לגוף והיד מצ"ע ל"ח מונח אף באותה רשות רק מכח הגוף וע"כ אין לזה חשיבות מקום לגבי עקירה ]

בקושיא שהק' תו' מהמשנה דלא יצא החייט עיין ציון התו"י וקו' הגרע"א והרש"ש כ' דהוא ט"ס וקאי על תו' לק' שהק' על רש" מהמשנה אמנם גם שם לא ניחא דהתם איירי לענין עקירה מידו של עני ואין הנידון בהנחה ונ' לכאורה דקאי על ד' תו 'לעיל שהביאו מהמשנה דמשמע דהוי הנחה וכ' די"ל שמיירי שהניחו ע"ג קרקע וע"ז כ' דלרשב"א ניחא ,

והנה צ"ע טובא כל הספק של עקירת גופו מכל המשניות דפ' במה בהמה דהרי בבהמה לעולם לא הוי אלא עקירת והנחת גופו [עיין דף קנג' וברש"י שם]ויש בזה איסור שביתת בהמה [ןצ"ע אם שייך תי' התו' דהוא איסור דרבנן דהרי כל שבחבירו פטור בבהמתו מותר] ונ' דאם נאמר דדין עקירה והנחה הוא רק ענין של אורחיה וכדמשמע קצת ברש"י כאן א"ש דבבהמה דאורחיה בהכי ל"ש זה אמנם למסקנא דעקי"ג הוי עקירה גם בבהמה יהא דין עקירה והנחה דזה דרך גם בבהמה [אמנם עיקר הדבר צ"ע מהסו' דפסחים דמבואר דלגבי הוצאת הפסח בעי' עקירה והנחה כשבת אף דל"ש שם ענין אורחיה ועיין רש"י שם ואכ"מ],

בענין ידו לא נייח וידו בתר גופו גריר

עיין רש"י בסוגיין שביאר הא דידו פטור זהו משום דידו לא נייח ע"ג קרקע והתו' הבינו דבריו דכוונתו דגם יד שבאותה רשות

**בענין ידו לא נייח**

1. [ופשטות דבריו משמע דהחיסרון במעשה הוא דזהו פעולת הילוך ןלא פעולת הוצאה אלא דצ"ע דבריו דא"כ מה מקשי' מידו הא אין לך צורת הוצאה יותר מהכנסת ידו וגם אי נימא דאפשר לדונו כמעשה הזזת היד ולא הוצאה א"כ יקשה מהגמ' בדף צב' דלמטה מג' חייב וצ"ע דסו"ס נעשה ע"י הזזת יד וע"כ היה נ' שאין כוונת החזו"א דמשום דהוי הילוך אין זה חשוב מעשה הוצאה אלא מה דל"ח עקירה על החפץ הוא משום דליכא מעשה בחפץ לעוקרו אלא דאם היה ענין הוצאה גם כלפי האדם הוה חשיב חדא עקירה עם החפץ והיה חשוב מעשה עקירה על החפץ ג"כ אבל כיון דבעקירת האדם אין ענין הוצאה אלא הילוך ל"ש להחשיבו מעשה עקירה אחד עם החפץ [ומה דלא חשיב מעשה עקירה להחפץ צ"ל דהוא משום דמקומו של החפץ הוא האדם וכלפי החפץ אין מעשה עקירה רק מן האדם אלא ע"י דהאדם נעשה ממקום נח למקום נד ממילא החפץ נעקר ממקום קביעותו ברשות דכיון דהמקום שהוא האדם נעשה ממקום הנחה למקום שאינו מקום הנחה הוי ג"כ עקירה שהרי עכשיו אינו במקום הנחה ואינו חשוב כמונח אלא דזה חשיב עקירה דממילא די"ל דמהלך אינו חיסרון רק כלפי ההנחה ברשות אלא ל"ח כלל מקום הנחה וכ"נ מתו' דף ה: אמנם ל' החזו"א בגליון לקובץ כנסת ישראל הובא בחזו"א על המסכתות משמע קצת דהטעם הוא משום דזהו פעולת הילוך ] [↑](#footnote-ref-2)
2. ולפי"ז צ"ל דדינא דבעי' עקירה מד' על ד' אינו דהחלות עקירה חל כלפי הך מקום אלא השם מקום הוא בקרקע הרשות אלא דין ד' על ד' הוא שעי"ז חשיב שהוא קבוע ברשות כיון שהוא במקום הנחה חשוב , [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם יש להעיר לדרך זו דא"כ מ"ט ל"א מהלך כעומד דלכאורה כלפי הגוף ההילוך הוי כמו מגרר דחשיב כמונח גם בדרך הילוכו ואכ"מ, [↑](#footnote-ref-4)