ב - בדין אונס בגיטין
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים תשע_ט

**בדין אונס בגיטין**

**א**

א] **כתובות ב' ב',** אמר רבא ולענין גיטין אינו כן, אלמא קסבר רבא אין אונס בגיטין, ופירש"י, ז"ל, לענין גיטין אין טענת אונס מועלת, אם נתן גט לאשתו ע"מ אם לא אבא עד זמן פלוני יהא גט ונאנס ולא בא, ה"ז גט ואינו יכול לומר אנוס הייתי, עכ"ל, - ולקמן בסוגיין מפרשינן דמדאורייתא יש טענת אונס ול"ה גיטא, והא דאין אונס בגיטין הוא מתקנ"ח משום צנועות ומשום פרוצות.

**והנה** ביסוד הך דינא דטענת אונס, נחלקו הראשונים, דהנה בד' הריטב"א והר"ן בנדרים כ"ז א' מבו' דהוא משום אומדן דעתו דאדעתא דהכי לא עביד, - וכ"נ גם בד' הרשב"א והרא"ש והמאירי שם שפירשו בדינא דנדרי אונסין דהא דאי"ז נדר הוא משום אומדן דעתו, וכ"נ בד' התוס' שם כ' ב', ולפ"ז הרי דכיון דבגמ' שם מדמינן לה דין אונס בקיום התנאי, נראה דג"ז הוא משום אומדן דעתו.[[1]](#footnote-2)

**ובד'** הראשונים שם משמע קצת דיסוד דינא דנדרי אונסין הוא, דאף דהדירו אם לא יבא לאכול אצלו, וגם כשלא בא לאכול באונס נתקיים התנאי, והי' בדין דיחול הנדר, מ"מ אמדינן לדעתי' דאין דעתו להדירו אם לא יבא באונס, וע"כ אף שנתקיים התנאי, מ"מ בטל הנדר מכח אומדנא זו,[[2]](#footnote-3) - ולפ"ז ה"נ הוא בדין אונס בגיטין, דאף דגם כשלא בא בתוך י"ב חדש באונס נתקיים התנאי, מ"מ אמדינן לדעתי' דאדעתא דהכי לא גירש, ומכח זה בטל הגט, וצ"ע אם סגי באומדנא כי האי לבטל את הגט, ואכמ"ל.

**אך** בפי' הר"ן בפ"ג דקידושין מבו' דדינא דאונס בגיטין, הוא משום דאונסא כמאן דעביד דמי, דמכח אומדן דעתו אמרינן דכל שלא בא באונס הוי כמו שבא, דתנאו הוא דאם לא יבא ברצונו יהא גט, וכל שלא בא באונס, לא נתקיים התנאי, וע"כ הוא דאינו גט.

ב] **ובפירש"י** לקמן בסוגיין ד"ה דמדאורייתא כתב דהא דמדאורייתא ל"ה גט הוא נלמד מקרא דולנערה לא תעשה דבר, ובפשוטו מבו' בדבריו דדין טענת אונס הוא משום דינא דאונס רחמנא פטרי', וכ"ה גם בד' הרא"ה בשלהי סוגיין, עיי"ש שהביא לסוגיית הגמ' בנדרים דפריך רבא דאונס רחמנא פטרי', וכ"כ בפי' הר"א מן ההר בנדרים דכ"ז., עיי"ש.

**ובביאור** הא דמהני דינא דאונס רחמנא פטרי' דמכח זה יש טענת אונס, כתב בברכ"ש בסימן ג' - ה' בשם הגר"ח, דהוא משום דכשהתנה אם לא באתי, לא סגי לקיום התנאי במה שבפועל לא בא, אלא בעינן דיהא מעשה שלא לא באתי, והיינו דבעינן שימנע מלבא, וכל שנאנס מלבא, ל"ה כמאן דעביד, וליכא עשי' דידי' דלא באתי, וע"כ ל"מ זה לקיים את הגט, ועד"ז כתב הקוב"ש בסוגיין.[[3]](#footnote-4)

**אך** הנה בד' הרא"ה בסוגיין נראה להדיא דהא דיש טענת אונס, הוא משום דכל שנאנס על קיום התנאי, הוי כאנוס על עיקר המעשה למפרע, דכיון שתלה את הגירושין בקיום התנאי התלוי בדעתו, הרי דכל שנתקיים התנאי לאונסו, הוי כאנוס על הגירושין, עיי"ש, וכ"נ בל' רש"י בסוגיין בד"ה דילמא מת דוקא, וד"ה וכן לענין גיטין.[[4]](#footnote-5)

**ב**

ג] **והנה** במש"כ הר"ן ודעימי' דדין אונס בגיטין הוא משום דאינו גומר לגרש אלא אם יעבור על תנאו ברצון, נראה דהוא משום דעיקר מה שהתנה דאם לא באתי יהא גט, הוא מכח מה שהוא מעגן אותה ואינו בא,[[5]](#footnote-6) וע"כ אמדינן לדעתי' דהיינו רק כשאינו בא מרצונו, - ועד"ז הוא גם בשאר גווני דמצינו טענת אונס, דבהדירו חבירו שיאכל עמו וחלה, הרי הוי הנדר כקנס על שאינו בא לאכול עמו, וכשאמר אם לא אתינא עד ל' יום ליבטלו זכוותי', הוי זה כקנס על שאינו בא לבי"ד, וע"כ הוא דאמרינן דאומדן דעת הוא דהיינו רק כשלא יבא ברצון.

**ועד"ז** הוא גם למש"כ הגר"ח דדין אונס בגיטין הוא משום דלא חשיב זה כעשי' דלא באתי, דכ"ז הוא משום דמה שהתנה דאם לא באתי יהא גט, הוא מכח מה שהוא מעגן אותה, וע"כ מפרשינן לתנאו דהיינו רק כשיהא זה עיכוב דידי', - דאלמלי כן מהיכ"ת נימא דדבריו מתפרשים דרק אם יהא זה עיכוב דידי' יהא גט, ומ"ט לא נימא דכל שבפועל לא בא הוי זה בכלל תנאו.

ד] **ונמצא** לפ"ז דב' דרכים אלו ביסוד דינא דטענת אונס, קרובים זל"ז, דעיקר טענת אונס מיוסדת ע"ז דאמדינן לדעתי' דמה שאמר אם לא באתי יהא גט, הוא מכח מה שהוא נמנע מלבא ומעגן אותה, - ואך דלדעת הר"ן ודעימי' מכח זה אמדינן לדעתו דהיינו רק כשהוא נמנע מלבא מדעתו, ולדעת הגר"ח כיון דבעינן שיהא נמנע מלבא, הרי דכל שנאנס ולא בא, לאו כמאן דעביד דמי, ולא חשיב דהוא נמנע מלבא.

**אך** לדעת הרא"ה דדין טענת אונס הוא משום דהו"ל כאנוס על עיקר הגירושין, נמצא דדין טענת אונס אינו מיוסד כלל ע"ז דמה שהתנה אם לא באתי הוא מכח מה שהוא נמנע מלבא ומעגן אותה, דאף אם תנאו הוא מטעם אחר, מ"מ כיון שתלה את הגירושין בקיום התנאי התלוי בדעתו ונתקיים התנאי לאונסו, הו"ל כאנוס על עיקר הגירושין.

ה] **וכמה** נפ"מ בדבר, חדא הוא בתנאי שאינו מענין קנס כלל, כגון שאמר ה"ז גיטך ע"מ שלא אכנס לביהכ"נ, והתנה כן כדי שיהא בידו לבטל את הגט ע"י שיכנס לביהכ"נ, וכמו שמצינו עד"ז ביומא י"ג ב', ונאנס ולא נכנס, אם יש בזה לטענת אונס.

**ולמש"נ** נראה דלדעת הר"ן ודעימי' ל"ש בזה טענת אונס כלל, דכל הא דאמדינן לדעתי' דלא יהא גט רק אם יעבור על תנאו ברצון, הוא רק דומיא דאם לא באתי יהא גט, דנתינת הגט הוא משום שהוא מעגן את האשה, ובזה הוא דאמרינן דאין דעתו לגרש אלא אם יעבור על תנאו ברצון, אך כשהתנה דאם לא יכנס לביהכ"נ יהא גט, דאין נתינת הגט מכח הא שלא נכנס לביהכ"נ, מהיכ"ת נימא דדעתו דרק אם לא יכנס לרצונו יהא גט,[[6]](#footnote-7) - ועד"ז הוא לד' הגר"ח, דכל הא דמפרשינן לתנאו דלא יהא גט אלא אם ימנע מלבא, ויהא זה כעשי' דלא באתי, הוא רק הכא דנתינת הגט הוא משום שהוא מעגן את האשה ונמנע מלבא, אך כשהתנה דאם לא יכנס לביהכ"נ יהא גט, מהיכ"ת נימא דתנאו הוא דרק אם ימנע מליכנס לביהכ"נ יהא גט, וודאי דבריו מתפרשים דכל שבפועל לא יבא לביהכ"נ יהא זה גט.

**אך** לדעת הרא"ה דדין טענת אונס הוא משום דהו"ל כאנוס על הגירושין, שפיר שייכא טענת אונס גם בכה"ג שהתנה דלא יהא גט אלא אם לא יכנס לביהכ"נ ונאנס ולא נכנס, דכיון דהי' קיום התנאי תלוי בדעתו, הרי דכל שנאנס ולא נכנס, הו"ל כאנוס על הגירושין, ואך דהיינו רק בגונא דהי' דעתו ליכנס לביהכ"נ ושלא יהא הגט גט, ונאנס ולא נכנס, וכמבו' בד' הרא"ה דרק בכה"ג הוא דיש טענת אונס.

ו] **עוד** נפ"מ בזה הוא, דהנה הר"ן בפ"ג דקידושין הביא מירושלמי דאם התנה עמה דהיא מקודשת ע"מ לכנסה ביום פלוני דאם יבא יום פלוני ולא כנסתיך אין לי עלך כלום ואירע לו אונס, ר' יוחנן אמר אונס כמאן דלא עבד, ר"ל אמר אונסא כמאן דעבד, על דעתי' דר"ל היאך צריכה למעבד, דאי אתא יום פלוני ולא תיהוי כניסה לי לא יהוי לי עלך כלום.

**והנה** בטעם הא דבתנאי דאם אתא יום פלוני ולא תיהוי כניסה לי לא יהוי לי עלך כלום מודה ר"ל דליכא טענת אונס, כתב האבנ"מ בסימן ל"ח סק"א דהוא משום דליכא טענת אונס אלא כשהתנה הבעל, אך כל שהאשה מתנית, דעתה דבכל ענין לא תהא מקודשת אם לא יכנסנה,[[7]](#footnote-8) וכ"כ בס' קרית מלך רב פ"ג מזכי' ה"ו, ובברכ"י חו"מ סימן כ"א אות ב'.

**אך** הנה דבריהם קיימי לפי גירסתם בד' הירושלמי, דאיירי כשהאשה מתנה, אך לפי גירסת הר"ן לא נתפרש כלל דתנאי זה הוא ע"י האשה, - ובע"כ דמכוון הירושלמי, הוא כמש"כ התומים בס' בני אהובה פ"ו מאישות ה"א, דכל הא דיש טענת אונס, הוא רק כשהתנה אם לא אנכסך ביום פלוני, דתלה בעצמו, ובכה"ג יש טענת אונס, ומשא"כ כשאומר בלשון נסתר אם לא תהא הכניסה ביום פלוני, דמורה הלשון בדרך תנאי על המעשה ולא עליו, א"כ כשלא יהיו הנישואין ביום פלוני, יהי' מחמת איזה סיבה שיהי' מ"מ הרי לא נעשה הנשואין, והוא תלה התנאי במעשה ולא בעצמו, ובכה"ג מודה ר"ל דליכא טענת אונס, וכ"ה בקצרה בתומים סימן כ"א סק"א, - והיינו דכל הא דיש טענת אונס, הוא רק כשהתנאי הוא על מעשה דידי' שיכנסנה, אך כשהתנאי הוא שתהא כנוסה לו, ליכא טענת אונס.

**ונראה** דכ"ז ניחא לדעת הר"ן ודעימי' דדין טענת אונס הוא משום אומדן דעתו, וכ"ז הוא כשתנאו הוא על מעשה דידי' דאם יתעכב מלכנסה לא תהא מקודשת, דבזה הוא דאמרינן דאין דעתו שיתבטלו הקידושין אלא אם יתעכב מלכנסה ברצונו, אך כל שהתנה דאם לא תהא כנוסה לו יתבטלו הקידושין, דאין ביטול הקידושין כלל מכח שהוא עובר על תנאו ומתעכב מלכנסה, אלא מכח הא דאינה כנוסה, נכלל בזה אף גונא דאינה כנוסה באונס, - ועד"ז הוא לד' הגר"ח דדין טענת אונס, הוא משום דכל שנאנס לא חשיב כעשי' דידי', דודאי ל"ש טענת אונס אלא כשתנאו הוא על מעשה דידי', דלא יכנסנה, אך כשהתנה דאם לא תהא כנוסה לו יתבטלו הקידושין, דאין התנאי כלל על מעשה דידי', ל"ש טענת אונס כלל.

**אך** לדעת הרא"ה דדין טענת אונס הוא משום דהו"ל כאנוס על הגירושין, הרי דאף בכה"ג דלא התנה על מעשה דידי', שפיר שייך טענת אונס, דסו"ס כיון שהי' קיום הגירושין תלוי בדעתו, הרי דכל שנאנס ונתקיימו הגירושין בע"כ, הו"ל כאנוס.[[8]](#footnote-9)

ז] **עוד** נפ"מ בזה, הוא במש"כ הרא"ה דדין אונס הוא רק בתולה בדעת עצמו לא בתולה בדעת אחרים, ומבו' בדבריו דכ"ז הוא משום דדין טענת אונס הוא משום דהו"ל כאנוס על הגירושין, וע"כ ל"ש טענת אונס בתולה בדעת אחרים דבלא"ה אין הגירושין תלויים בדעתו, - אך לדעת הר"ן ודעימי' דדין טענת אונס הוא משום אומדן דעתו, וכן לד' הגר"ח דדין טענת אונס הוא משום דכל שנאנס לא חשיב זה כעשי' דידי', שפיר שייך דין טענת אונס אף בתולה בדעת אחרים,[[9]](#footnote-10) ואך דכ"ז הוא בגונא דעושה את המעשה כקנס על מה שנמנע אחר מלבא וכיו"ב, אך בלא"ה לא שייך טענת אונס, (דהרי אף בתולה בדעת עצמו ל"ש טענת אונס אלא בתנאי שהוא מענין קנס, וכמש"נ לעיל סק"ה.

**ג**

ח] **והנה** בתשו' הבית אפרים שנד' בשו"ת אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ד סק"י וסקי"ב הוכיח דדין טענת אונס אי"ז משום אומדן דעתו, דאם הי' זה משום אומדן דעתו, הי' בדין דכל דמשכח"ל שיהא אונס דשכיח, דאמרינן דמדלא אתני איהו דאפסיד אנפשי', תו גם אם יהא אונס דלא שכיח לא יתבטל הגט, דליכא למימר דאיכא אומדנא דע"ד זה שיחלה ולא יוכל לבא לא התנה, שהרי הא קמן דלא קפיד, שהרי לא התנה אפי' על אונסין דשכיחי, ואם איתא שלא גמר שלא לעגנה יותר, טפי הי' לו להתנות על אונסין דשכיחי, שאם יהי' מעוכב לבא מחמת איזה אונס שיהי' לא יהי' גט, ואדרבה איכא אומד הדעת שנתרצה בכל ענין שלא לעגנה יותר מהזמן שקבע, עכ"ד, וקשיא מזה ע"ד הר"ן ודעימי' שפירשו דדין אונס בגיטין הוא משום אומדן דעתו,[[10]](#footnote-11) ועי' מש"כ לישב בזה האגודת אזוב בסימן ל"ה סקט"ז - י"ח.

ט] **עוד** צ"ע בזה במש"כ בחי' הרשב"א בגיטין ל' א', דהא דבאונס דשכיח ליכא טענת אונס, הוא משום "דאנן סהדי" דע"ד כן יהיב דאי אפסקי' נהרא ליהוי גיטא, וצ"ב דמנלי' להרשב"א דאיכא אנן סהדי דע"ד כן יהיב, הרי שפיר יל"פ דליכא אנן סהדי ע"ז, ומ"מ כיון דאיבע"ל לאתנויי ולא אתני, כבר ליכא אומדנא דאם לא יבא באונסו לא יהא הגט גט, וע"כ ליכא בזה לטענת אונס, דמשמעות ד' הרשב"א בכ"ד דדין טענת אונס בגיטין הוא משום אומדן דעתו.[[11]](#footnote-12)

י] **ועד"ז** יש להעיר במה שאמרו בסוגיין דאף אם יש טענת אונס בגיטין, מ"מ במת ליכא טענת אונס, דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, ופירש"י דהוא משום דכל עצמו שכתב לה גט מחמת כן כתב לה, וכן פירשו הרא"ש והר"ן בנדרים שם, ומבו' בדבריהם, דאלמלי ה"ט דכל עצמו שכתב לה גט הוא מחמת כן, הי' בזה טענת אונס, הגם דודאי יתכן דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א.

**וצ"ע,** דהניחא למשמעות ד' רש"י בסוגיין דיסוד הדין דטענת אונס בגיטין הוא מדינא דאונס רחמנא פטרי', הרי דע"כ דוקא אם חזינן דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, ה"ז מועיל לבטל לטענת אונס, אך לדעת הר"ן ודעימי' דיסוד הדין דטענת אונס בגיטין הוא משום אומדן דעתו, הרי הי' בדין דכל דיתכן דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, לא יהא טענת אונס, שהרי ליכא אומדנא דע"ד כן לא התנה.[[12]](#footnote-13)

**ד**

יא] **והנה** התוס' בסוגיין הק' במה שאמרו דבמת ליכא טענת אונס משום דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, ממה שאמרו בגיטין ע"ג א' דאכלו ארי אין לנו, ומ"ט לא אמרינן דהוי גט מכח הא דלא ניח"ל דתפול קמי יבם, וכתבו לישב דבאונס דלא שכיח כלל לא אסיק אדעתי' שירצה שיהא גט.

**והקוב"ש** באות ד' כתב דאי"ז מתישב לדעת הר"ן דטעם הא דיש טענת אונס הוא משום אומדן דעתו, דלפ"ז הרי באכלו ארי דליכא אומדנא כלל שלא רצה בקיום באונס, שהרי אדרבה אילו הוה מסיק אדעתי' שימות ל"ה ניח"ל דתיפול קמי יבם, ומ"ט יש בזה טענת אונס, ובע"כ כדעת רש"י דטעם הא דיש טענת אונס, הוא משום דאונס רחמנא פטרי', ומהני הא דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, דמכח זה דעתו דיחול הגט אף בכה"ג, ולי"ב לטענת אונס, וע"כ באונס דלא שכיח כלל דלא אסיק אדעתי', הדר דינא דיש טענת אונס.

יב] **אך** הדברים צע"ג, דלכאו' לכל הדרכים בביאור דינא דטענת אונס, ל"ש הך דינא בההיא דהתם דאמר ה"ז גיטך אם מתי ואכלו ארי, אף בלא האומדנא דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, - דהתם הרי אין המיתה בידו כלל, ול"ש לומר דאיכא אומדנא דלא נתרצה ליתן גט רק אם ימות מחמת החולי ולא מחמת דבר אחר, דמה נפ"מ יש לו היאך מת, הרי בלא"ה אין המיתה תלוי' בדעתו, ועוד, שהרי אדרבה לא ניח"ל דתיפול קמי יבם, וגם ל"ש בזה דינא דאונס דכמאן דלא עביד דמי, שהרי בלא"ה אין המיתה מדעתו, ואי"ז מעשה דילי', וגם ל"ש לחשבו כאנוס על הגירושין, דהו"ל כתולה בדעת אחרים ונאנסו, דלא חשיב כאנוס.

**ובע"כ** מזה, דמהשאמרו התם דאם אכלו אינו גט, אי"ז מדין טענת אונס דסוגיין, אלא הוא דין בפנ"ע, דכיון דלא אסיק אדעתי' מיתה זו דאכלו ארי, אי"ז בכלל תנאו, ודמי למה שאמרו התם דאם קיבל עלי' כל אונסא דמתייליד אין אונסא דלא שכיח בכלל, דאי"ז מדין טענת אונס, אלא הוא משום דאונס דלא שכיח לא נכלל במה שקיבל עליו, וכ"כ האבנ"ז באהע"ז סימן רמ"ג סק"ב, ובחי' ר' שלמה גיטין סימן י"א.

**והדברים** מבוארים כן בד' הרא"ה בשלהי סוגיין, ז"ל, ומסתברא דתלתא גווני אונס הן וכו', היכא דלא שכיח כלל כי האי דגיטין ד"ה יש אונס לעולם אפי' בתולה בדעת אחרים, וטעמא דל"ה לי' לאסוקי אדעתי', עכ"ל, ועד"ז כתב בשטמ"ק בשם שיטה ישנה, ז"ל, שאני התם דאונסא דלא מסיק אדעתי' הוא וכו', ותדע לך דאפילו למ"ד טוענין במו"מ שהוא תלוי בדעת אחרים לא טענינן כדכתיבנא לעיל וכו', עכ"ל, - והרי דדין טענת אונס דהתם אינו חד דינא עם דין טענת אונס דסוגיין, אלא הוא דין בפנ"ע משום דלא אסיק אדעתי' לאונס זה, וע"כ הוא דל"מ אף בתולה בדעת אחרים, ול"ד לדין טענת אונס דסוגיין דהוא משום דאונס רחמנא פטרי', וע"כ הוא רק בתולה בדעת עצמו.

יג] **ואמנם** לפ"ז צ"ע בעיקר משה"ק התוס' דמ"ט התם לא אמרינן דהוי גט מכח הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, ולכאו' הרי לא מצינו דמהני הא דלא ניח"ל וכו', רק בדין טענת אונס דסוגיין, שבאנו לבטל את הגט מכח דהוא אנוס, ובזה הוא דאמרינן דכל דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם ליכא טענת אונס, אך בדין טענת אונס דהתם דהוא משום דלא אסיק אדעתי' לאונס זה ואינו בכלל תנאו, אף דלית לי' קפידא דיחול הגט בכה"ג, מה יועיל הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם.[[13]](#footnote-14)

**ולכאו'** צ"ל בביאור קו' התוס', דהרי כ"ה שאמרו התם דאונס דלא שכיח דלא מסיק אדעתי' אינו בכלל תנאו, ה"נ הכא אין האונס בכלל תנאו, ואפ"ה מהני הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, דמכח זה הוא מסיק אדעתי' אף להאונס, והוי בכלל תנאו, וזהו שהק' דא"כ גם התם נימא כן, דמכח הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, נכלל בכלל תנאו אף גונא דאכלו ארי, וע"ז כתבו לישב, דבאונס דלא שכיח כלל לא אסיק אדעתי' אף בכה"ג.

יד] **אך** יש להעיר בזה, דהנה האבנ"ז שם כתב דל"ש עיקר ה"ט דלא אסיק אדעתי', אלא בכגון ההיא דאם מתי ואכלו ארי, דבזה הוא דאמרינן דל"ה דעתו אלא על מיתה סתם ולא על מיתה דאכלו ארי, ומשא"כ בסוגיין שהתנה אם לא באתי, ובין אם לא בא ברצונו ובין אם לא באונסו, גוף מניעת הביאה אחת היא, דהסיבה המונעתו מלבא, אינו בכלל אי ביאתו, ואף אם תתבטל סיבה זו, הרי לא בא, ומ"ט נימא דכל דלא אדעתי' לאונס דלא שכיח, אי"ז בכלל תנאו, הרי תנאו הוא אם לא באתי, והסיבה הגורמת את אי ביאתו אינה בכלל תנאו.

**ולפ"ז** הרי אין לפרש דקו' התוס' היא דאף בסוגיין נימא דאין האונס בכלל תנאו משום דלא אסיק אדעתי', דהכא הרי ל"ש ה"ט כלל, כיון דתנאו הוא אם לא באתי, ואף אם לא בא מחמת אונס דלא שכיח, הו"ל בכלל תנאו.

טו] **ואמנם** באמת בד' הרא"ה והשיטה ישנה שהבאנו לעיל סקי"ב מבו' להדיא דגם בההיא דסוגיין שייך הך דינא דאונס דלא שכיח כלל לא מסיק אדעתי', ולא אמרינן דכיון שתנאו הוא אם לא באתי, ליכא נפ"מ בסיבה הגורמת לאי ביאתו, ול"ב שיסיק אדעתי' לסיבה זו, וכ"נ גם בד' התוס' בגיטין ע"ג א' (ד"ה איתיבי') בתי' בתרא, עיי"ש, וצ"ב הטעם בזה.

**ובאמת** יש להעיר כן גם בסוגיית הגמ' בגיטין שם, דאמרו דאם התנה אם לא אעמוד מחולי זה ואכלו ארי אינו גט, משום דאונסא דלא שכיח לא אסיק אדעתי', וצ"ב, דאף דכשאמר אם מתי ואכלו ארי אינו גט, משום דאין נכלל בתנאו מיתה זו, אך כשאמר אם לא אעמוד מחולי זה, הרי כאו' אין נכלל בתנאו כלל סיבת אי עמידתו, וא"כ אף אם לא אסיק אדעתי' למיתה דלא שכיחא, מ"ט אמרינן דאי"ז בכלל תנאו.

**ה**

טז] **עוד** יש להעיר בזה, דלפמש"נ מד' התוס' דגם באונס דסוגיין מצינו לדון מכח הך דינא דאונס דלא שכיח לא אסיק אדעתי', א"כ מ"ט הוצרכנו בסוגיין לדין בפנ"ע דטענת אונס, דהוא משום אומדן דעתו, או משום דאונס רחמנא פטרי', ותיפו"ל דלא אסיק אדעתי' להאונס ואי"ז בכלל תנאו.

**והנה** אמנם בד' הרא"ה והשיטה ישנה מבו' דהך דינא דאונס דלא שכיח לא אסיק אדעתי', הוא רק באונס דלא שכיח כלל, אך באונס דסוגיין דשכיח ולא שכיח ליכא להך דינא, וכל הא דיש טענת אונס הוא משום דהוי כאנוס על הגירושין, וע"כ הוא דבתולה בדעת אחרים אין אונס, - אך בד' התוס' מבו' דלא כן, ואף באונס דשכיח ולא שכיח אמרינן דלא אסיק אדעתי', ומכח זה פירשו דמהני הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, דמכח זה מסיק אדעתי' אף לאונס דלא שכיח, וכנ"ל, ולפ"ז תיקשי דמ"ט בעינן הכא לדין טענת אונס, ותיפו"ל משום דלא אסיק אדעתי' אונס דלא שכיח ואי"ז בכלל תנאו.[[14]](#footnote-15)

יז] **וראיתי** בשם הגר"נ זצ"ל שפירש בדעת התוס', דבאמת עיקר דין טענת אונס דסוגיין אי"ז משום אומדן דעתו, או משום דינא דאונס רחמנא פטרי', אלא הוא משום דאונס דלא שכיח לא אסיק אדעתי', ואינו בכלל תנאו, והוא חד דינא עם דין אונס דהתם.

**אך** לכאו' זה נסתר ממה שאמרו בסוגיין דאונס דשכיח שאני דאיבע"ל לאתנויי ולא אתני, ואם עיקר דין טענת אונס דסוגיין הוא משום דלא אסיק אדעתי' ואי"ז בכלל תנאו, הרי דבאונס דשכיח דליכא לה"ט, ל"ש עיקר דין טענת אונס, ול"ב להא דהו"ל לאתנויי ולא אתני, דאף אם ל"ה עליו להתנות, מ"מ כיון דמסיק אדעתי' לאונס זה, הו"ל בכלל תנאו.

**ו**

יח] **ונראה** לישב, דהנה בעיקר מש"נ דבההיא דה"ז גיטך אם מתי ואכלו ארי ליכא למיתי עלה כלל מכח אומדן דעתו, הנה מצינו לא כן בד' התורי"ד בגיטין שם, ז"ל, דאונסא דלא שכיח לא שוי אדעתי' לאתנויי עלי' דלא ליהוי גיטא אם ייאנס, "ואדעתא דהכי לא גמר ומקני", עכ"ל, והרי דגם התם אמרינן דאומדן דעתו הוא דלא נתן את הגט ע"ד כן שיאכלנו ארי.

**וכ"ה** בחי' מכת"י שם בשם הרמ"ה, ז"ל, מכדי גבי שכיב מרע וכו' לאו בתר לישנא גרידא אזלינן אלא בתר אומדן דעתי' נמי אזלינן, והכא "אומדן דעתא הוא דאדעתא דמיית מחמת ההוא מרעא דקאי בגוי' הוא דמגרש" וכו', וכיון דלאו מחמת חולי זה מת, אפי' בסיפא לא ליהוי גיטא, עכ"ל, וכ"כ עוד שם בד"ה א"ל רב אחא, ובד"ה וזיל בתר דסברא.

**אך** הדברים צ"ב, דהיאך מצינו למימר דאיכא אומדן דעתא דאינו מגרש אלא אדעתא דמיית מחמת חולי זה, ומה נפ"מ לו להשכ"מ אם ימות מחולי זה או ימות מחולי אחר, הרי בלא"ה אין המיתה תלוי' בדעתו, ועוד, דכיון דעיקר מה שמגרשה הוא כדי שלא תהא זקוקה ליבם, ודאי דניח"ל דיהא גט.

יט] **ונראה** לפרש בזה, דודאי דליכא אומדנא דלא נתרצה השכ"מ לגרש רק אם ימות מחולי זה, ואם ימות מחולי אחר רצונו שלא יהא הגט גט, ומש"כ התורי"ד והרמ"ה דאמדינן לדעתו דלא נתן את הגט אלא אם ימות מחמת אותו חולי, היינו דהרי ודאי דשכ"מ שמגרש את אשתו בתנאי דאם מתי, הוא משום דחושש שימות מחליו, וע"כ אמדינן לדעתי', דמה שאמר אם מתי, כונתו אם מתי מחמת חולי זה, שהרי מכח חשש מיתה זו הוא מגרשה, וודאי דע"ז הוי דעתו בהגירושין, והגם דודאי לא איכפ"ל שתהא מגורשת אם ימות מחולי אחר, אך מ"מ ל"ה דעתו ע"ז, ואי"ז בכלל תנאו.

**ולפ"ז** נראה, דזהו מה שאמרו התם דבאכלו ארי דהוי אונס דלא שכיח ולא מסיק אדעתי', אינה מגורשת, ולא תיקשי דכשהתנה אם לא אעמוד מחולי זה, אין סיבת אי עמידתו בכלל תנאו, ומ"ט בעינן דיסיק אדעתי' לאכילת הארי, והיינו דכיון דאמדינן לדעתי' דעיקר מה שאמר אם מתי ואם לא אעמוד, הוא אם מתי ואם לא אעמוד מחמת חולי זה, כיון דמכח חשש מיתה זו הוא מגרשה, ואך שבאנו לדון דמ"מ אחר שהוא מגרשה מחמת זה תו סתמא דמילתא ניח"ל לכלול בתנאו גם אם ימות מחמת חולי אחר, דכיון שרצונו לגרשה כדי שלא תזקק ליבום, ודאי ניח"ל שתהא מגורשת גם אם ימות מחמת חולי אחר, הרי דבזה הוא דאמרינן דבאכלו ארי דהו"ל אונסא דלא שכיח ולא מסיק אדעתי', אי"ז בכלל תנאו, דכיון דעיקר תנאו הוא אם מתי ואם לא אעמוד מחמת חולי זה, ואך שהוא מוסיף על תנאו וכולל בו גם אם ימות באונס אחר, הרי דאונס דלא שכיח דלא מסיק אדעתי', אינו בכלל התוספת על תנאו.

**ז**

כ] **ולפ"ז** נראה, דעד"ז הוא בדינא דטענת אונס בגיטין, דמש"כ הר"ן ודעימי' דהוא משום אומדן דעתו, לאו היינו דאמדינן לדעתו דאם יהא אנוס לא יהא הגט גט, אלא היינו דאמדינן לדעתו דעיקר נתינת הגט הוא משום החשש שיעבור על תנאו ולא יבא בתוך י"ב חדש ברצון, ואם ל"ה חשש שיעבור על תנאו ברצון, ודאי דל"ה נותן לה גט, ומכח אומדנא זו מתפרש מה שהתנה אם לא באתי, דהיינו אם לא באתי ברצוני, וכל שלא בא מחמת אונס, אי"ז בכלל תנאו.

**ואמנם** דחלוק הוא דין אונס הכא מדינא דהתם, דהתם כל הא דאין האונס נכלל בכלל תנאו, הוא משום דלא מסיק אדעתי', דאלמלי כן שפיר הי' האונס בכלל תנאו, דהגם דעיקר נתינת הגט היא מחמת החשש שימות מחמת חוליו, מ"מ אחר דנותן לה גט סתמא דמילתא ניח"ל לכללול בתנאו אף אם ימות שלא מחמת חולי זה, וכל הא דאי"ז גט הוא רק משום דלא מסיק אדעתי' לאונס דלא שכיח כלל לכללו בכלל תנאו, - ומשא"כ הכא, כיון דאין נכלל בתנאו אלא אי ביאה ברצונו, הרי דכל שנאנס ולא בא אי"ז בכלל תנאו, ואף אי נימא דמסיק אדעתי' לאונס דשכיח ולא שכיח, מ"מ אינו בכלל תנאו, דמהיכ"ת נימא דכלל בכלל תנאו אף כשלא בא מחמת אונס.[[15]](#footnote-16)

כא] **ומקור** לעיקר הדברים נראה, ממש"כ בתשו' מהריב"ל ח"ג סו"ס קכ"ב, דכל מה שאמרו דבאונסא דשכיח דאיבע"ל לאתנויי ולא אתני איהו דאפסיד אנפשי', הוא רק הכא דליכא אומדנא, וכיון דאונסא דשכיחא הוא ולא אתני איכא למימר דדילמא לא קפיד דלהוי גיטא, אבל בגונא דאיכא אומדנא דלכך נתכוין, לא איצטריך לי' לאתנויי, ולא אמרינן דאיהו דאפסיד אנפשי', כי סמכה דעתי' דכו"ע ידעי דלכך הוא מתכוין וכו', עכ"ד.

**והאחרונים** תמהו ע"ד המהריב"ל דהיכא דאיכא אומדנא דלכך נתכוין א"צ להתנות אף באונס דשכיח, שהרי בדין נדרי אונסין כתבו הראשונים דהוא משום אומדן דעתו, ואפ"ה כתבו הראשונים בנדרים דבאונס דשכיח ל"ה נדרי אונסין, משום דאיבע"ל לאתנויי, - ועוד, דגם דין אונס בגיטין הוא משום אומדן דעתו, מדמדמינן דין אונס בגיטין לדין נדרי אונסין, ואפ"ה אמרינן דבאונס דשכיח הו"ל לאתנויי.[[16]](#footnote-17)

**ונראה** דד' מהריב"ל הם מקור גדול למש"נ, דהכא ליכא אומדנא כלל שהוא מקפיד שאם לא יבא באונס לא יהא גט, דודאי י"ל דאחר שהוא מגרשה, תו לא איכפ"ל שתהא מגורשת אף אם לא יבא באונס, ומש"כ הראשונים דדין טענת אונס הוא משום אומדן דעתו, היינו דאמדינן לדעתו דעיקר נתינת הגט הוא משום החשש שלא יבא ברצונו, וע"כ מתפרש כן תנאו,[[17]](#footnote-18) אך מ"מ כיון דליכא אומדנא דמקפיד שאם לא יבא באונס לא יהא גט, ע"כ הוא דאמרינן דבאונס דשכיח הו"ל לאתנויי, כיון דיתכן שהוא מתרצה לגרשה אף אם יהא אנוס.[[18]](#footnote-19)

**ועד"ז** הוא גם בדינא דנדרי אונסין, דגם התם י"ל דליכא אומדנא דאם לא יבא לאכול עמו באונס לא יהא הנדר נדר, דודאי י"ל דאחר שהדירו, תו לא איכפ"ל שיחול הנדר אף אם לא יבא באונס, ומש"כ הראשונים דאומדין דעתו שלא מדיר שלא הדירו אלא במקום שלא נאנס, היינו דאומדין לדעתו דעיקר מה שהדירו הוא משום שחשש שלא יבא לאכול עמו ברצונו, ואם ל"ה חושש אלא שלא יבא לאכול עמו באונס, ל"ה מדירו, וע"כ מתפרשים דבריו דאם לא יבא לאכול עמו ברצונו יהא הנדר, אך מ"מ ליכא בזה אומדנא דאם לא יבא לאכול עמו באונס לא יהא הנדר נדר, וע"כ דמי לדינא דטענת אונס בגיטין, וע"כ נמי נקטו הראשונים שם, דאם הוי אונס דשכיח, חייל הנדר, ולא תיקשי מינה על מש"כ מהריב"ל דכל דאיכא אומדנא לא איבע"ל לאתנויי אף באונס דשכיח.[[19]](#footnote-20)

**ח**

כב] **ולפ"ז** מתפרש היטב מה שדימו התוס' בסוגיין ובגיטין דין טענת אונס דהכא לדין טענת אונס דהתם, דיסוד הדין בתרוייהו חד הוא, דכל דאיכא אומדנא דדעתו בנתינת הגט היתה משום אופן מסוים, אף דליכא אומדנא דאם יהא באופן אחר ה"ה מקפיד שלא תהא מגורשת, מתפרש כן תנאו, וע"כ הכא מתפרש תנאו אם לא באתי ברצוני, והתם מתפרש תנאו אם לא אעמוד מחמת חולי זה, וע"כ שייך אף הכא דינא דאונס דלא שכיח לא אסיק אדעתי', ואך דהכא ל"ב לזה, דבלא"ה אין האונס נכלל בכלל תנאו, וכנ"ל.[[20]](#footnote-21)

כג] **ונפ"מ** רבתא בזה, דאף שנקטו התוס' ודעימייהו דגם באונס דסוגיין שייך דין טענת אונס דהתם דלא אסיק אדעתי' לאונס דלא שכיח, כ"ז הוא רק בתנאי דאם לא באתי וכיו"ב, דהוי עיקר תנאו משום חשש אי ביאה ברצונו, ובזה אמרינן דאף אם ניח"ל לכלול בתנאו אף כשלא בא באונס, מ"מ אונס דלא שכיח דלא אסיק אדעתי' אינו נכלל בתנאו, - אך בשאר תנאים, וכגון אם גירשה ע"מ שתתני לי מאתים זוז, הרי אף אם נאנסה באונס דלא שכיח כלל ונתנה לו, הוי גט, דאף דלא אסיק אדעתי' לאונס זה, הוי זה בכלל תנאו, שהרי עיקר תנאו הוי אם תתן לו מאתים זוז, וכל אופני הנתינה הוו בכלל זה, ול"ב כלל דיסיק אדעתי' לנתינה באונס.

**ט**

כה] **ובזה** מתפרש מה שאמרו בסוגיין דהא דאונסא דשכיח שאני הוא משום דאיבע"ל לאתנויי, וכתב הרשב"א דהוא משום דאנן סהדי דע"ד כן יהיב, והיינו דאלמלי ה"ט ל"ה האונס בכלל תנאו, שהרי עיקר תנאו הוא אם לא באתי ברצוני, כיון דנתינת הגט הוא משום החשש שלא יבא ברצונו, ורק משום דאיבע"ל לאתנויי ולא אתני, אמרינן דאנן סהדי דדעתו לכלול בתנאו אף אם לא יבא מחמת אונס זה.

**וניחא** לפ"ז, דע"כ אף בגונא דמשכח"ל אונס דשכיח, והוי אונס זה בכלל תנאו משום דאיבע"ל לאתנויי, מ"מ אונס דלא שכיח ל"ה בכלל תנאו, הגם דליכא אומדנא דלא ניח"ל שיהא גט אם יהא אונס זה, - והיינו משום דעיקר תנאו הוא אם לא באתי ברצוני, והגם דהוא כולל בתנאו גם אונס דשכיח, מ"מ אונס דלא שכיח ולא אסיק אדעתי' אינו בכלל תנאו.

כו] **ובזה** מתפרש גם הא דהוצרכו הראשונים לפרש לה"ט דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, דהוא משום דכל עצמו לא כתב לה גט אלא כדי שלא תהא זקוקה ליבום, דמכח זה אמדינן לדעתו שהוא כולל בתנאו אף אם לא יבא מחמת מיתה, אך בלא זה ל"ה זה בכלל תנאו, דהגם דודאי ליכא אומדנא דלא ניח"ל בהכי, מ"מ כיון דעיקר נתינת הגט הויא משום החשש שיעבור על תנאו ברצון, מתפרש תנאו אם לא באתי ברצוני, ואין נכלל בזה אי ביאה באונס, אף אם לא איכפ"ל שתהא מגורשת בכה"ג, ורק משום דאמדינן לדעתו דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, הוא דהוי זה בכלל תנאו.

**י**

כז] **בגיטין** ל"ד א' מייתינן עובדא בההוא דאמר אי לא נסיבנא לריש ירחא דאדר ליהוי גיטא, כי מטא ריש ירחא דאדר אמר להו אנא לריש ירחא דניסן, ואמרינן עלה דאין הגט בטל משום טענת אונס, דאין אונס בגיטין.

**וצ"ב** רב, דהניחא לדעת הרא"ה דדין טענת אונס הוא משום דהו"ל כאנוס על הגירושין, י"ל דה"נ התם כיון דטעה ולא ידע דבמה שלא יכנסנה עד ר"ח אדר יהא גט, נמצא דנתקיימו הגירושין בע"כ, וכנראה דהו"ל טעות דל"ה לי' למידק וחשיב כאונס, - אך לדעת הר"ן ודעימי' דדין טענת אונס הוא משום אומדן דעתו דאינו מגרש אלא אם לא יכנסנה ברצון, מ"ש התם טענת אונס, הרי לא כנסה ברצון, ומה לי שלא ידע שיתקיימו הגירושין עי"ז, - וביותר קשיא לד' הגר"ח דדין טענת אונס הוא משום דלא חשיב כעשי' דידי', דהתם הרי ל"ה אנוס כלל מלכנסה עד ר"ח אדר, וודאי דמה שלא כנסה הו"ל עשי' דידי', ומ"ש בזה טענת אונס.

כח] **ונראה** לפרש בזה, דהנה הר"ן בפ"ג דקידושין פירש לדין טענת אונס דהוא משום דאינו גומר לגרש אלא אם "יעבור על תנאי" ברצון, והיינו דעיקר התנאי דאם לא באתי הוא מיוסד ע"ז שהתנה עמה שיחזור עד י"ב חדש, ונתן הגט בתנאי זה, דאם לא יחזור ולא יקיים את תנאו עמה תהא מגורשת, ובזה הוא דאמרינן דאינו גומר לגרש, אלא אם יעבור על תנאו עמה ברצון,[[21]](#footnote-22) ונת' עוד בזה לעיל סק"ג בהערה, - ולכאו' ה"נ הוא כשהתנה דאם לא יכנסנה לר"ח אדר יהא גט, דהיינו דאם לא יקיים את תנאו ולא יכנסנה יהא גט, ובזה אמרינן דאינו גומר לגרש אלא אם יעבור על תנאו עמה ברצון.

**ולפ"ז** נראה, דע"כ כל שהי' סבור שתנאו עמה הוא לכנסה עד ר"ח ניסן, ולא ידע דבמה שאינו כונסה עד ר"ח אדר הוא עובר על תנאו, נמצא דלא עבר על תנאו ברצון, דאף דמה שלא כנסה הוא ברצון, אך מה שהוא "עובר על תנאו" בכך הוא שלא ברצון, וע"כ שפיר שייך בזה טענת אונס.

**ונראה** דעד"ז צ"ל לד' הגר"ח, דכשמתנה עמה שאם לא יכנסנה יהא גט, אין התנאי דאם יהא אי כניסה דידי' יהא גט, אלא התנאי הוא דאם ימנע מלקיים את תנאו עמה לכנסה יהא גט, וע"כ שפיר י"ל דכל שנאנס ולא ידע דבמה שהוא נמנע מלכנסה עד ר"ח אדר הוא עובר על תנאו, הרי דמה שנמנע מלקיים את תנאו ל"ה עשי' דידי', וע"כ שפיר שייך בזה טענת אונס, ואכתי צ"ע בזה.

1. ובד' התוס' שם מבו' דגם הא דמייתינן התם מעיקרא מהא דאונס רחמנא פטרי', היינו דע"כ לא הוצרך להתנות עליו, וכ"ה בתו"י שם, - אך בד' הר"ן שם משמע טפי, דהא דדין אונס הוא משום אומדן דעתו, הוא לפ"מ דדחינן לה"ט דאונסא רחמנא פטרי', ומייתינן מהא דנדרי אונסין, עיי"ש, וכ"כ המהרי"ט בח"א סימן א'. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"נ להדיא בסוגיית הגמ' בנזיר י"א ב', דבגונא דנדר בנזיר ואומר שסבור הי' שיתירו לו משום שאינו יכול לחיות בלא יין או מפני שהוא קובר את המתים הו"ל כנדרי אונסין, והתוס' והרא"ש שם פירשו דאיירי כשנתחדש צורך זה אחר שנדר, ואומר שע"ד אונס זה לא נדר, ובכה"ג דמי לנדרי אונסין, - והתם הרי נדר בנזיר בלא תנאי, ומדינא דנדרי אונסין אמרינן דאדעתא דיהא אונס לא נדר, ומשמע דה"נ הוא בכל נדרי אונסין, דאף דנתקיים התנאי ומן הדין הי' שיחול הנדר, מ"מ אמרינן דאדעתא דיהא אונס לא נדר. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה הקוב"ש ייסד ד"ז על מש"כ החמד"ש באו"ח סימן ל"ח דמעשה הנעשה באונס חשיב כנעשה מאליו, וכבר עמדו בזה דד' החמד"ש שם מיוסדים ע"ד ר' זירא בע"ז נ"ד א', ועיי"ש שכתב דרבא דפליג התם על ר' זירא לא ס"ל כן, ואך דקי"ל כר' זירא, ולפ"ז הרי דלרבא לטעמי' אין לפרש דטענת אונס בקיום התנאי הוא משום דחשיב כנעשה מאליו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם בברכ"ש סימן ה' ו' כתב בשם הגר"ח, דבגט ובמקח ל"ש דינא דאונס רחמנא פטרי', עיי"ש, וכ"ה מבו' בתשו' מהרי"ט ח"א סימן א', עיי"ש שכתב דבע"כ אין טעם הא דיש טענת אונס בקיום התנאי משום דינא דאונס רחמנא פטרי', דזה ל"ש אלא לגבי עונשין, עיי"ש, ולפ"ז אין לפרש לדין אונס בגיטין דהוא משום דחשיב כאנוס על עיקר הגירושין.

   אמנם הנה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רע"ח כתב, ז"ל, ואילו גוזל את חברו מנה ואנסו עד שמחל לו מי הויא מחילה, ועוד דבר תורה יש טענת אונס בכל דבר מולנערה לא תעשה דבר, עכ"ל, והרי להדיא דמכח דינא דאונס רחמנא פטרי' לא חיילא המחילה, ומצאתי בתשו' רה"ג שהובאה בס' השטרות לר"י ברצלוני שכתב בתו"ד, ז"ל, וכן מי ס"ד דל"ה מודעא, והא אונס רחמנא פטרי', והיכי מחייבינן לי' במידי דאתניס בי' וכו', עכ"ל, ומשמע דמכר באונס בטל מדינא דאונס רחמנא פטרי' דעלמא, ובמק"א נת' ללמוד כן מד' הרמב"ם בפ"ב מגירושין ה"כ ובפ"ד מיבו"ח הכ"ה, ועי' בזה בעונג יו"ט סימן ב' וסימן קס"ז קס"ח, ואכמ"ל.

   אך בד' התשב"ץ ח"א סימן א' ד"ה אונסא דנפשי' וד"ה עוד יש אונס אחר, מבו' דבגט הניתן באונס לא מצינו למיתי מדינא דאונס רחמנא פטרי', - וכ"ה מוכח מד' הראשונים בקידושין נ' א' שהק' להס"ד התם דהא דגט המעושה כדין כשר הוא משום דדברים שבלב אינם דברים, מ"ט גט המעושה שלא כדין אינו גט, ואם איכא לדינא דאונס רחמנא פטרי' בגט הניתן באונס, הרי דמה"ט גט המעושה שלא כדין אינו גט, ושאני גט המעושה כדין, דכיון שהוא מחויב בכך, ליכא בזה לדינא דאונס רחמנא פטרי', וכמבו' בד' הרמב"ם בספ"ב מגירושין, וכמש"כ העונג יו"ט שם, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ?וכבר עמדו דכ"ה מבו' מלישנא דגמ' בגיטין ל"ד א' בההיא דאתא ופסקי' מברא ואמר חזו ואתאי, דאמר רבא דלקיומי תנאי' קא בעי, והרי דאיירי כשהתנה עמה שיחזור בתוך י"ב חדש, ונתן הגט בתנאי זה, דאם לא יחזור ולא יקיים את תנאו עמה תהא מגורשת, וכ"ה מבו' גם בל' הר"ן בקידושין שם, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שכ"ח, ז"ל, דהתם עיקר המעשה על תנאי הוא עומד "ובהתקיים התנאי בטל המעשה" וכיון שזה נאנס בקיום התנאי רואין את התנאי "כאילו נתקיים", עכ"ל, ונת' עוד בזה לקמן סקכ"ח.

   ויש ללמוד כן גם ממש"כ התוס' בנדרים שם דהא דמייתינן התם לדינא דאונס רחמנא פטרי', היינו דה"נ לא הוצרך להתנות עליו דדבר פשוט הוא, ובתו"י שם הוסיף לפרש, ז"ל, והכא נמי ל"ה לנו לתופסו בעלילה על האונס, דדבר פשוט היה בעיניו דאונס הוא חוץ מן הכלל, ולא הוצרך להתנות עליו, עכ"ל, וכ"ז הוא משום דנתינת הגט היא כקנס על שלא בא, ובזה הוא דאמרינן דדבר פשוט הוא בעיניו דכל שהוא אנוס אין לתפסו בעלילה ע"ז, ואי"ז בכלל תנאו. [↑](#footnote-ref-6)
6. והרי ודאי דבכה"ג ל"ש כלל מש"כ התוס' בנדרים דלא הוצרך להתנות על האונס דדבר פשוט הוא, דאין לתופסו בעלילה על האונס. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דתלי הירושלמי שם לפלוגתא דר' יוחנן ור"ל בפלוגתא דרבנן ורשב"ג באבדה האיצטלית, ואם מודה ר"ל דהיכא דהאשה מתנה שיכנסנה הבעל לא אמרינן אונס כמאן דעביד, א"כ הרי באיצטלית דהבעל מתנה שתתן לו, לא אמרינן אונס כמאן דעביד אף לר"ל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם לא תיקשי ע"ד הרא"ה מד' הירושלמי דמבו' דבכה"ג שהתנה דאם לא תהא כנוסה לו יתבטלו הקידושין ליכא טענת אונס, - דהרי התם בע"כ דין אחר הוא, דדין טענת אונס הוא משום דהוי כאנוס על הגירושין, הרי אי"ז טעם אלא לבטל את הגירושין בכה"ג שנתקיים התנאי באונס, ול"ש הך דינא כלל התם שבאנו לקיים את הקידושין מכח טענת אונס, ובע"כ דהתם דין אחר הוא, דאונסא כמאן דעבד, ופליגי בה ר' יוחנן ור"ל, והך דינא הוא רק כשתלה התנאי במעשה דידי', ולא כשתלה התנאי במה שתהא כנוסה לו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ומה"ט שייך דין טענת אונס בנדרי אונסין, אף שאינו תלוי בדעת הנודר אלא בדעת חבירו שהזמינו שיאכל אצלו, ולדעת הרא"ה צ"ע מ"ט שייך התם דין אונס, וצ"ל דהוא כמש"כ הרא"ה הכא דגם בתולה בדעת האשה שייך טענת אונס, וצ"ב הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. אמנם הנה הגרע"א בגל' שו"ע יו"ד סימן רל"ב ס"כ, דקדק מל' המפרש בנדרים שם, דכל דמשכח"ל שיהא אונס דשכיח, ואנו דנים דמדלא התנה דעתו דאף אם יארע אונס זה יהא גט, הרי דכיון דרוצה לשעבד עצמו אף שיהי' אונס, ממילא אף דאירע אונס אחר לא נפטר, דודאי אי אסיק אדעתי' עליו הי' מחייב עצמו, דמה הפרש לו בין זה לאונס אחר, וכל הא דיש טענת אונס, הוא רק במקום דליכא מברא, ואין לפנינו ענין אונס אחר, והניח לזה בצ"ע לדינא, - אמנם הנה משמעות ד' הראשונים בכ"ד, דבכל גוונא יש טענת אונס באונס דשכיח ולא שכיח, ואף בגונא דמשכח"ל גם אונס דשכיח, וכן פשיטא לי' להבית אפרים, וכ"ה משמעות סוגיין, דאל"כ נמצא דפעמים רבות דדוקא מת אינו גט וחלה הוי גט, והוא בגונא דשייך שיעכבו הנהר וכיו"ב. [↑](#footnote-ref-11)
11. כ"נ בד' הרשב"א בנדרים כ"ז א' שפירש לדינא דנדרי אונסין משום אומדן דעתו, ומשמע דה"נ דין אונס בתנאי דמדמינן לה התם, הוא משום אומדן דעתו, וכ"נ גם בל' הרשב"א בתשו' ח"ב סימן שכ"ח, ז"ל, וכיון שזה נאנס בקיום התנאי "רואין את התנאי כאילו נתקיים", עכ"ל, וכ"נ בד' הרשב"א בגיטין ע"ו א' שצידד דהלכה כר"ל דאונס כמאן דעביד דמי, וזה לכאו' הוא רק משום אומדן דעתו. [↑](#footnote-ref-12)
12. ובפשוטו צ"ל בזה, דהגם דליכא אומדנא דע"ד כן לא התנה, מ"מ כיון דאיכא אומדנא שלא התנה אלא אם לא יבא ברצונו ולא אם לא יבא לאונסו, שהרי בשאר אונסין דלא שייך הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, לא ניח"ל שיהא גט, תו אם באנו לומר דכשנאנס באונס מיתה הוי גט, בעינן לאומדנא דדעתו דבכה"ג יהא גט, דכיון דאמדינן לדעתו דאם יהא אנוס לא יהא גט, נכלל בזה כל אונסין, ואם באנו להוציא אונס מיתה מן הכלל, בעינן שתהא אומדנא ע"ז. [↑](#footnote-ref-13)
13. וכבר כתב כן בשטמ"ק בסוגיין בשם שיטה ישנה, ז"ל, תדע דאפי' למ"ד טוענין טענת אונס, במת לא טענינן דלא ניח"ל דתפול קמי יבם, והתם בנשכו נחש ונפל עליו הבית טענינן, אלא ודאי משום אונסא דלא מסיק אדעתי' הוא ולא חל הגט כלל ולא נכתב על אותו אונס, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנה אמנם י"ל דלפ"מ שתירצו התוס' דשאני התם דהוא אונס דלא שכיח כלל, וע"כ ל"מ בזה הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם, הרי דכל עיקר דינא דהתם דלא מסיק אדעתי' אונס, הוא רק באונס דלא שכיח כלל, אך באונס דשכיח ולא שכיח לא אמרינן דלא מסיק אדעתי', וכל הא דאף באונס זה יש טענת אונס הוא מכח דינא דסוגיין.

    אך הנה בד' התוס' בגיטין ע"ג א' ד"ה איתיבי' בתי' בתרא, מבו' דגם באונס דסוגיין אמרינן דלא אסיק אדעתי' לאונס זה, עיי"ש, ולפ"ז הדק"ל דמ"ט בעינן הכא לדין טענת אונס, ותיפו"ל דלא אסיק אדעתי' לאונס זה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ומה"ט אמרו בסוגיין דכל הא דבאונס דשכיח הוי גט, הוא משום דאיבע"ל לאתנויי ולא אתני, דאלמלי ה"ט ל"ה נכלל האונס בכלל תנאו, אף דמסיק אדעתי' לאונס זה, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועי' בזה בתשו' מהרש"ך ח"ב סימן מ"ה, ובתשו' מהר"א ששון סימן ס"א, ובקרית מלך רב פ"ג משבועות ה"א, ובתשו' הבית אפרים שנד' בשו"ת אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ד סקי"ז ואילך. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכ"ה משמעות ל' המהריב"ל שם שכתב, דהכא איכא למימר דדילמא "לא קפיד דליהוי גיטא", והיינו דאף דודאי איכא אומדנא דנתינת הגט היא משום החשש שיעבור על תנאו ברצון, מ"מ אחר שהוא מגרשה, ליכא אומדנא דהוא מקפיד שאם יהא אנוס לא יהא גט. [↑](#footnote-ref-18)
18. ומשא"כ בגוונא דהמהריב"ל שם, דאיכא אומדנא דאם ילך למקום אחר אינו מתרצה להניח ההקדשות בביהכ"נ זה, א"צ להתנות אף דהוי אונס דשכיח. [↑](#footnote-ref-19)
19. אמנם הנה אף שהדברים מתישבים היטב בל' הרשב"א והר"ן בנדרים שם, וכ"נ להדיא בד' הנימו"י שם, אך בל' הרא"ש שם לא משמע כן, ומשמעות דבריו דאמדינן לדעתי' שאם לא יבא לאכול עמו באונס לא יחול הנדר. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך מ"מ גם בגונא דניח"ל לכלול בתנאו גם אם לא בא באונס, מ"מ אונס דלא שכיח דלא מסיק אדעתי' אינו בכלל תנאו, - וזהו שהק' התוס' בהא דאכלו אינו גט אף דניח"ל דלא תיפול קמי יבם, והיינו דהרי גם הכא איכא לה"ט דלא אסיק אדעתי' אונס דלא שכיח, ואפ"ה מהני הא דלא ניח"ל קמי יבם דמכח זה הוא מסיק אדעתי' להאונס והו"ל בכלל תנאו, וא"כ מ"ט אכלו ארי אין לנו, ולא אמרינן דמכח הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם ה"ה מסיק אדעתי' להאונס והוי בכלל תנאו, - וע"ז הוא שתירצו דאונס דלא שכיח כלל לא מסיק אדעתי' שירצה שיהא גט, והיינו כמש"כ הגרע"א בגיטין שם, וכ"כ הבית אפרים בתשו' אגודת אזוב אהע"ז סימן ל"ד סקי"א, דהגם דמכח הא דלא ניח"ל דתיפול קמי יבם מסיק אדעתי' לאונס דשכיח ולא שכיח, מ"מ אונס דלא שכיח כלל לא מסיק אדעתי' אף בכה"ג, וע"כ אינו בכלל תנאו. [↑](#footnote-ref-21)
21. ומה"ט דימה הר"ן שם דכ"ה דיש טענת אונס כשאמר ה"ז גיטך אם לא באתי ונאנס ולא בא, ה"נ יש טענת אונס כשאמר הרי את מקודשת ע"מ שאכנסך ליום פלוני ונאנס ולא כנסה, ולא חילק דלא אמרינן אלא דאונס כמאן דלא עביד, והיינו משום דכ"ה דכשהתנה דאם לא באתי יהא גט, והיינו דאם יעבור על תנאו עמה ולא יבא יהא גט, ונאנס ולא בא, אמרינן דהוי גט, משום דמפרשינן לתנאו דרק אם יעבור על תנאו עמה ברצון יהא גט, ה"נ כשהתנה דהרי את מקודשת ע"מ שאכנסך, דהיינו דאם יעבור על תנאו עמה ולא יכנסנה לא תהא מקודשת, אין תנאו אלא דאם יעבור על תנאו עמה ברצון. [↑](#footnote-ref-22)