ציונים והערות - 3 מקיף וניקף ויורד
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / סוגיית נהנה - הרב ישעיה הלברשטט

# שמעתא דנהנה - ב שלהי תשפ"ב מס' 3

# מקיף וניקף

# יסוד חיוב התשלום ליורד והמקיף

# בנה בשלו וחבירו ממילא נהנה

# נטירא בר זוזא

# גלי דעתיה דניחא ליה בהוצאה

# הדר בחצר חבירו מדעתו

# דיני וכללי יורד

# פסק ההלכה

**בשמעתין נכללת סוגיית מקיף וניקף, והגמ' מקשרת זאת לנידון דז"נ וזל"ח.** ובסוגיא זו יש לברר את יסוד חיובו דמקיף אם הוא מדין נהנה, וכפשטות הגמ' בשמעתין, או דהוא דין 'יורד', והרבה ראיות איכא דהוא מדין יורד. **ויש לברר מהו יסוד חיובו של 'יורד',** והאם ובמה הוא דומה לדינא דנהנה או לא.

# מקיף וניקף

**גמ' כ: תנן המקיף את חבירו משלוש רוחותיו וכו'.** עי' לק' **דלרש"י** איירי במחיצות הפנימיות שבין המקיף לניקף, וכן דעת **הרמב"ם** שכנים פ"ג ה"ג. **ומתבאר בראשונים** בב"ב, דאיירי הכא במקום שמצד מנהג המדינה אינו יכול לכפותו לבנות כותל בין שניהם, דאל"כ ודאי יש לחייבו על מה שבנה ביניהם **מדיני שכנים**, ולא בעי לדין 'נהנה'. אולם **תוס'** בשמעתין פירשו במחיצות החיצוניות, וכן דעת **הרמב"ן** בב"ב (ד"ה ועיקר), [ומ"מ גם לפי"ז כתבו הראשונים דאיירי במקום שאין כופין מצד מנהג המדינה לבנות ביניהם, דאל"כ הרי לא נהנה כלום מהחיצוניות, דהרי מ"מ עשוי הוא להיות גדור ע"י הכותל שיבנו ביניהם].

**והנה** פשטות הסוגיא דחיובו דניקף הוא מדין נהנה דשמעתין, דהרי מדמה הגמ' מקיף וניקף ללמוד מזה לפלוגתא דשמעתין אי ז"נ וזל"ח חייב או לא. **אמנם** צ"ע, דהרי המהנה ההנה אותו מדעתו וא"כ מה תביעה יש לו, ואינו דומה לכל נהנה דלקח וקיבל את ההנאה בע"כ של הבעלים[[1]](#footnote-2). ובאמת בשאלה כעי"ז עמד **הרמב"ן** בב"ב ד"ה ועדיין, דהקשה דכיון דאינו יכול לכופו לבנות הכותל, א"כ כשקדם ובנה לעצמו הוא בונה, ומ"ט יחייב עתה את שכינו, ותירץ בזה"ל "שהרי זה דומה במקצת ליורד לתוך שדה חבירו ונטעה שלא ברשות וכו', אף כאן כיון שירד וגדר ושדה העשויה לגדור וצריכה לכך היא, אינו יכול לסלקו, **אלא שמין לו כיורד**", (ויתבאר לקמיה). וכ"כ **הרשב"א** שם ד"ה ואיכא למידק, דיש לשלם למקיף כדין יורד. וכיו"ב נראה **בתוס'** לק' נ"ח. בסוף דבריהם דאע"פ שההנה אותו מדעת חייב ולא דמי למבריח ארי, דהרי השבח בעין[[2]](#footnote-3), והשוו שם מקיף ליורד, ועי' בתוס' ב"ב ד: ד"ה דמי קנים. **והנה בפשטות לכאו' חיוב יורד הוא יסוד חיוב אחר מנהנה דשמעתין, וכדחזינן דאף מדעתו הוא חייב,** וא"כ צ"ע טובא דימוי הגמ'.

**עוד** חזינן דחלוק חיוב הניקף מנהנה, דנהנה משלם רק דמי שעורים בזול (כי בע"כ נהנה, ורק בזול הוא שיעור שודאי היה משלם על ההנאה), משא"כ מקיף וניקף קי"ל משלם כל חלקו בהוצאה, ואי חיובו מדין נהנה ישלם בזול (דה"נ בע"כ נהנה). **עו"ק** לפי מש"כ **תוס'** לקמיה דף ק"א. **והרא"ש** סי' י"ז, ד'נהנה' אינו חייב אלא בדאיכא מעשיו או מעשי בהמתו או הנאת גופו, א"כ מ"ט הניקף חייב והרי אין כאן מעשיו או מעשי בהמתו של הנהנה, וע"כ דהוא חיוב אחר. **ומעתה כיון דהוא חיוב אחר עם דינים וכללים אחרים א"כ צ"ע דימוי הגמ' לנידון דשמעתין בז"נ וזל"ח,** ויבואר לקמיה.

# יסוד חיוב התשלום ל'יורד ולמקיף'

**הנה** עיקר החיוב לשלם ל'יורד' לשדה חבירו, הוא צ"ב טובא, דליכא למימר דהוא מהדין השנוי במשנתינו דהנהנה משלם מה שנהנה, דהרי ג' חילוקים איכא (כנזכר לעיל בסמוך), **א.** דלא שמענו במשנתינו דין נהנה אלא כשנהנה נגד בעלותו וזכותו, אבל כאשר 'מהנהו מדעת' אין ראוי שיהא לו אח"כ תביעה כלל, והוא פשוט. **ב.** 'יורד' אינו משלם בזול (עי' לק' דיני וכללי יורד) ואינו כנהנה דמשלם בזול. **ג.** 'יורד' חייב אע"פ דלא בא ע"י 'מעשיו ומעשי בהמתו' של הנהנה, וכ"כ להדיא **הש"ך** (שצ"א ס"ק ב') דלדעת תוס' והרא"ש דנהנה חייב רק ע"י מעשיו או מעשי בהמתו, ותחב לו חבירו דחייב הוא משום דיש כאן **הנאת גופו**, נמצא דאם אחר יתחוב **לבהמתו** פטור, אמנם הנ"מ כשהתוחב אינו בעל האוכל, אבל אם בעל האוכל תחב לבהמת חבירו, הרי צריך לשלם לו כדין 'יורד', (והסברא בזה כתב הש"ך **"כיון שמתכוין להשביח חייב לשלם לו יציאותיו**"[[3]](#footnote-4)). ומבואר מכל זה דחיוב יורד הוא חלוק מחיוב דנהנה. **ומצינו בביאור הדין ג' דרכים**.

**א. חיוב יורד הוא כדין ממוני גבך -** **הגרש"ש** נקט שיורד הוא תביעת 'ממוני גבך' כמו דמצינו במשתרשי. והאריך בביאור דבריו **בשיעורי הגר"ש** ב"ב (עומקא 332), דכיון דעתה שדהו משובחת יותר א"כ 'הרבה את ממונו'[[4]](#footnote-5), ולא דמי לאכלה בהמתו, דשם לא נתרבה ממונו, כי לא נשאר כלום ממה שאכלה[[5]](#footnote-6), וכן בכל נהנה. ואתי שפיר דלכך חייב אפי' שההנה מדעתו, וכן דאי"צ מעשה בהמתו, דדוקא בנהנה דענינו 'חיוב' על לקיחת ההנאה הראויה לבעלים, בעינן 'לקיחה', **אבל הכא סוף סוף ממוני גבך.** וכן מובן מ"ט משלם כשיעור ששוה הדבר בשוק ולא בזול, כי צריך לשלם תמורה על 'הממון' דחבירו שנמצא אצלו. וכ"כ **באבן האזל** (שכנים ג' ד') "דין יורד לשדה חברו לא אשכחן דתליא בדין זה נהנה, והוא פשוט דאינו שייך לדין זה נהנה דממון גמור הניח הבונה והנוטע בשדה שלו ובחצרו". ועי"ש שנתקשה מאוד משמעתין דכתבו הראשונים דמקיף הוא מדין יורד, וכיון דחיובו משום תביעת ממוני גבך, איך תלי לה הש"ס בדין ז"נ וזל"ח, והא כיון דתובעו 'ממוני גבך' מ"ש אי המהנה נתחסר או לא סוף סוף שדהו משובחת יותר, וכן הניח **הגר"ש** שם בצ"ע[[6]](#footnote-7).

**ב. חיוב יורד הוא מפרשת נהנה -** **בברכ"ש** ב"ב ז' א' (ובסימנים דלקמיה שם] כתב דהוא דין נוסף בדין נהנה, והיינו דהנהנה חיובו משום **נטילת ההנאה**, (דאי לא ישלם על מה שנטל ולקח שלא מדעת הבעלים, יהא גזלן), אבל יורד חיובו משום **שנתן לו את ההנאה** ויש לו לשלם על ההנאה שאצלו והוא קונה את ההנאה[[7]](#footnote-8), **והגר"ש** (בחידושיו ב"ב סוף סי' ו' ובשיעוריו ק"ב עומקא 339) האריך בזה, והוסיף דמבואר לפי"ז הא דלא בעי 'מעשיו ומעשי בהמתו', דאף דבשניהם יסוד החיוב הוא על ההנאה, מ"מ דוקא בנהנה שלא מדעת הבעלים דלא קנה ההנאה, וחיובו הוא על מה שנטל ההנאה, משו"ה בעינן שתבוא ההנאה ע"י מעשיו או מעשה בהמתו דאז הוה נטילה ולקיחה (כגזלנותא), אבל בנהנה מדעת בעלים שהבעלים נתן לו וחיובו משום קבלת ההנאה וקניתה[[8]](#footnote-9) אי"צ מעשיו. **וזמש"כ הש"ך 'נתכוין להשביח' היינו דנתכוין לתת לו את ההנאה,** וזהו **עיקר חיובו דיורד, דיש לו לשלם משום ש'ניתן לו', והוא קונה את ההנאה** וכמש"נ. **וכן** אתי שפיר מה שמשלם לפי שווי הדבר שקונה. **וכן** לפי"ז לק"מ הא דחייב אע"פ שהוא מדעת, דאדרבה הוא מעיקר המחייב של יורד. והדברים צ"ב[[9]](#footnote-10).

**ובאמת** עי' היטב לשון **הרמב"ן במלחמות** בב"ב ד"ה ועיקרא, דאף שכתב דמקיף כיורד, הזכיר תו"ד שהוא חייב כי הוא 'נהנה', וכן הוא בעוד כמה דוכתי יעו"ש. ועי' **מאירי** ב"ב ד: "הואיל ומהנהו והגיעו חסרון בסיבתו מגלגלין עליו את הכל, ולא נאמר במקום שאין כופהו מן הדין שזה בונה משלו ואינו כופהו לפרוע אלא בשלא ההנהו, או שההנהו ולא הגיעו חסרון בסיבתו של זה", וכן הם הלשונות ברבינו יונה, וכ"כ **הרמ"ה** בב"ב "מחייבינן לניקף מטעמא דזה נהנה וזה חסר הוא דומיא דהיורד", **הרי חזינן להדיא דמקיף ויורד הוא דומה לדין נהנה**, וע"כ כדברי הברכ"ש. ועי' הערה מש"כ מדברי התוס' לק' בענין זה[[10]](#footnote-11).

ולפי"ז ביאר **הגר"ש** דהא דמדמה הש"ס דין מקיף לנידון דז"נ וזל"ח, דכמו דניתן להבין דכשליכא 'חסר' ואינו פוגע בחבירו, לא חשיב שההנאה **נלקחה ממנו**, ה"ה לא שייך לחייב בזה גם על קבלת ההנאה, **דחשיב שלא קיבל הנאה ממנו**, וצריך עוד להוסיף בזה ביאור והבנה.

**ג. חיוב יורד הוא משום מוציא הוצאות על פיו** **-** עי' לק' (דיני וכללי יורד) דדעת **רש"י הרי"ף והרמב"ן** דבשדה העשויה ליטע משלם לו כאריס, והיינו דמקבל חלק מגידולי השדה, ובטעמא דמילתא ביאר **הריטב"א** (ב"מ ק"א.) "דכיון דשדה העשויה ליטע וידעו הבעלים ושתקו **ודאי ניחא להו במאי דעבד וכאילו ירד מדעתם דמי**", וכ"כ **הנמ"י** שם, ובפשוטו היינו כמש"כ **הגרנ"ט** (ב"ב ד:) דהחיוב הוא מדין **מוציא הוצאות על פיו** (והביא ביאור זה בשם הפנ"י), וה"ה נימא בחיוב דהניקף משום דעשויה לגדור, כמש"כ הרמב"ן, וממילא הוה כמוציא הוצאות על פיו[[11]](#footnote-12). **והגר"ש** (ב"ב סי' ו', ובשיעוריו עומקא 338) ביאר ע"פ זה לדברי הש"ך הנ"ל דחיובו דיורד הוא משום דהוא מתכוין להשביח, דכוונתו מדין מוציא הוצאות על פיו, ותוחב לבהמה הוה כעשויה ליטע כיון דעומדת לאכילה, ומה"ט לא שייך להצריך בזה 'מעשיו ומעשי בהמתו'. **וכן** מובן שמשלם לפי מנהג המדינה[[12]](#footnote-13). **אך** כתב שם הגר"ש (סוף אות ק"א) דלפי"ז צ"ע בשמעתין מה ענינו לז"נ וזל"ח, והרי סוף סוף הוא הוציא הוצאות על פיו, ויש לטרוח וליישב שמעתין גם לדרך זו, (ועי' לק').

**עי' רמב"ן** ב"מ דף מ: דכתב דיורד דסבר דהקרקע הוא שלו, אין חייבים לו כאריס **כי לא ירד על דעת שישלמו לו**[[13]](#footnote-14), (עי' ריב"ש תקט"ו). **ובאמת** כבר ברמב"ן במלחמות בב"ב ד: כתב דכל דלא ירד ע"ד דישלמו לו אינו חייב, ושמעינן מהא כדברי הש"ך דיסוד חיובו הוא "כיון שמתכוין להשביח חייב לשלם לו יציאותיו", והיינו או כדברי הברכ"ש, או מדין מוציא הוצאות, וצ"ע לפי מהלך א' דהוא חיוב פשוט של ממוני גבך.

# בנה בשלו וחבירו ממילא נהנה

**הנה** דעת הרמב"ן ורוב הראשונים דאיירי בכותל שבנוי על שטחו של המקיף, ויל"ע דלכאו' גרע אפי' מיורד, דהרי היורד ירד לשדה חבירו, אבל הכא תוך רשותו בנה, ובשל עצמו קעביד וחבירו ממילא נהנה, והיכן מצינו שאפשר לתבוע על כך.

**ונראה** שעמד בזה **הרמב"ן** בחידושיו ב"ב ד"ה ועדיין, דכתב דחיוב המקיף הוא משום **שאילו אחד מן השוק** גדר, על שניהם לשום לו וידו על העליונה דהא צריכה היא לגדור", **נראה** דמש"כ דנחשב כאחד מן השוק היינו ליישב קו' זאת, דלכאו' הרי בנה בשלו, ומ"ט שיוכל לתבוע על כך תשלום, ואהא כתב **דהוא מוגדר כאחר שבנה**, וטעם הדבר ביאר **במלחמות** ד"ה ועיקרא, וז"ל **שכיון שזה נהנה והוא חסר הוה ליה כאדם אחר,** ואילו אחד מן השוק גדר על שניהם לשלם לו, עכ"ל. והיינו **'דהחסר' מגדיר את הוצאת הכותל עבור שניהם,** ועי' **חידושי הגר"ש** ו' ב' (עומקא 314), ועי' לקמיה דכן מוכרח מהא דהקיפא יתרא נחשב 'חסר'. **ונראה** דלפי"ז הוא פתח ומקום לישוב וביאור דימוי הגמ' בענין ז"נ ולז"ח למקיף, דלמ"ד ז"נ וזל"ח חייב ס"ל דסגי בהא שסוף סוף הוא שלו, ואף שלא נחסר ממנו, ה"ה לגבי הנ"ל ס"ל אי"צ שיחסר, ויש להאריך בביאור הדבר.

**את גרמת לי הקיפא יתירא**

**גמ' שאני התם דא"ל את גרמת לי הקיפא יתירא.** **פרש"י** דאיירי במחיצות שבין המקיף לניקף, והקשו **תוס' בשמעתין והראשונים בב"ב**, דא"כ מה ההו"א להחשיב זאת 'לא חסר' והרי כל הוצאת הגדר היא מחמתו, דמזיקו בהזיק ראיה, (ונכלל בזה נמי, דצ"ע מ"ט רבי יוסי פליג על הקיפא יתירא, וס"ל דנחשב לא חסר ולא מחייב אלא כשעמד ניקף וגדר). וכן קשה הלשון 'יתירא'. ועי' **ברמב"ן** ב"ב ד: ד"ה מתני' דביאר דעת רש"י, דכיון דאיירי במקום שלא נהגו לגדור ביניהם (כמש"כ רש"י שם) היינו 'דהזיק ראיה' זה לא נחשב נזק, אלא הוא מרצונו החליט להניח המחיצות, ולכך לא נחשב דהוא חיסרו. (ו'ההנאה' שתובעו היא לאו משום מניעת היזק ראיה, אלא משום דהכותל גם מהני שלא יכנסו בהמות מרה"ר). והוסיף **הרשב"א** (שם) דלשון יתירא היינו דאת גרמת לי לגדור **צד זה** **יותר** משאר הצדדים (היינו יותר מהצד הפונה לרה"ר).

**תוס'** פירש דאיירי במחיצות החיצונות, ובהא ס"ד דלא נחשב חיסרון, וקחדית דנחשב חיסרון משום הקיפא יתירא, וכ"כ **הרמב"ן והרשב"א** שם ופירשו 'שמפני השדה שלו שהוא בנתים היקפו גדול יותר משאם היו השדות שלו זה בצד זה לגמרי'. ועי' **שיעורי הגר"ש** ב"ב ד (אות ק"ו), דלכאו' למהלך זה אינו מובן המסקנא מ"ט נחשב דהוא מחסרו, והרי המקיף יש לו ד' שדות שמיקומם הוא סביב לניקף, ומה"ט היקפו גדול, וכי יש מקום לטעון שאם לא היה האמצעי קונה הייתי אני קונה אותה במקומו, והרי סוף סוף אתה קנית את המסביב ולכך תקיף יותר, ולכאו' הוא דבר תמוה ללא הבנה כלל. והתירוץ המקובל בזה, דכל **ענין החסר הוא לייחס את בנית הכותל גם אל שכינו, ולזה סגי בהאי סברא, דכאשר מקיפים מתחם ההיקף מתיחס לכל מה שבכלל**, וזהו דקאמר הקיפא יתרא דלמעשה ההיקף הוא גדול וע"כ מתיחס לכולם, וכמו שמפורש **במלחמות** ד"ה ועיקרא, (הו"ד לעיל בסמוך). **וחזינן** מזה דכל 'חסרון' דשמעתין אין ענינו תשלום על נזק וכדו', דחיסרון דהכא אינו חסרון ממון, אלא ענין החסר הוא לייחס את ההנאה שהיא הגיע מהמהנה, דאי המהנה לא נחסר לא נחשב שבאה ממנו וליכא תביעה על ההנאה. **ובאמת** גם לרש"י מוכח כן, דאחר דביארו הראשונים דכיון דהיזק ראיה לא שמיה היזק הוא לא מזיקו ולא חיסרו, א"כ מהי המסקנא וע"כ כהנ"ל, דהא מיהא עי"ז שגודר מחמתו, הכותל מיוחס גם אליו.

**וע"פ** זה ניתן לבאר את פלוגתת רבנן ורבי יוסי (וכן את השקו"ט בדעת רבנן), אי 'הקיפא יתירא' נחשב חיסרון או לא, אבל אם חסר היה היזק דהזיקו בפרוטה או חצי פרוטה לא היה מה לדון בזה.

**עוד** יל"ע, בהא דדנה הגמ' דהקיפא יתירא נחשב חסר, דלכאו' צ"ע, והרי חסרון היינו שבא מגוף 'ההנאה והשימוש', אבל הכא אין ה'חסר' בא מההנאה והשימוש של הניקף בחצרו, דהרי מה שנהנה דלא באים בהמות וכדו' לחצרו לא הוא המחסר. ועמד בזה **בחי' הגר"ש** לב"ב, ובפשוטו הביאור, דמוכח מהא דעיקר ההנאה הוא עצם זה שקיבל כותל לשמור שדהו, והחסר היינו דהוצאת הכותל מיוחסת גם אליו, וכמש"נ.

**נטירא בר זוזא**

**ת"ש רבי יוסי אומר וכו'[[14]](#footnote-15).** היינו דס"ל לרבי יוסי דרק בגדר **ניקף** את הרביעית מגלגלין עליו את הכל, אלמא ז"נ וזל"ח פטור, ומשני דהא דפטור הוא משם טענה ד'סגי לי בנטירא בר זוזא'. **והנה** ודאי שכותל אבנים שווה יותר, ובפשוטו הכוונה דאין לו שם 'נהנה' ליותר מזה דהרי בעינן הרווחת ממון, וכמו דאיכא לעיל מ"ד דמי עמיר, ודמי שעורים בזול. **אולם** עי' לעיל דביורד ליכא דינא דתשלומים בזול, (ועי' חידושי הגר"ש סימן ו' אות ב' ד"ה ונראה).

**אלא** הביאור כמש"כ **הרמב"ן** ב"ב ד: ד"ה ועדיין, דיסוד הפלוגתא בזה היא משום דעסקינן בדין דבעל הממון מהנה בע"כ של הנהנה ('יורד'), דהנה לכאו' יאמר לו בעה"ב טול את ההנאה שבנית ואל תחייב אותי בתשלום עליה, אלא הסיבה שא"א לומר טול הוא משום דשדה העשויה לכך היא, (ובצירוף הא דלא מחה, ועי' לק' בדיני וכללי יורד), ובהא פליגי האם סתם שדות עשויות לגדור בבנין, או דאדם עשוי לגדור בקנים ונטירא בר זוזא, וכלפי אבנים דינו כשדה שאינה עשויה ליטע שיכול לומר לו טול עציך ואבניך. (ועי' רמב"ן ד"ה גמרא, דלרבנן שעשויה לאבנים ומשלם דמי האבנים, אינו משלם אבנים 'בזול', ואף 'דנהנה' משלם רק בזול, דהכא שאני דהוה ליה יורד לשדה העשויה ליטע, ונתבאר לעיל 'יסוד החיוב ליורד ומקיף).

**גלי דעתיה דניחא ליה בהוצאה**

**עי' תוס' (**ד"ה טעמא), דהסיבה דלהו"א חייב בעמד ניקף הוא "משום דגלי דעתיה דניחא ליה בהוצאה". ועי' **יש"ש** (ב"ק פ"ב סי' ט"ז) דתמה בעיקר דבריהם דאין לזה הבנה דה'גילוי דעת' יחייב, והיינו דעד כמה דהוא בכלל ז"נ וזל"ח יש לו ליפטר, וכי גילוי דעת הוא סיבה לחייב ממון. **עוד** צ"ב הרי לא גילה דעתו אלא שמסכים לשלם כותל אחד ואיך מגלגלים עליו הכל, וכן הקשה **בנוב"י** תנינא חו"מ סי' כ"ד, [ותירץ דאף דר"י פליג על 'את גרמת ליה הקיפא יתירא', מ"מ מודה הא באופן דגלי דעתיה וצ"ב], ועי' מה שביאר **הקצוה"ח** קנ"ח ס"ק ו', ועי' הערה[[15]](#footnote-16) דלולי דברי התוס' היה ניתן דדברי הגמ' הם סברא מסוימת בכותל, אבל תוס' כתבו דשייך כן גם בדר בחצר חבירו.

**ובביאור** דברי התוס' כתב **הגרש"ש** (ב"ק י"ט ו') ד"ה ונראה לענ"ד, דכאשר גלי דעתיה דניחא ליה בהוצאה יש בזה חיוב דמשתרשי, דהרי היה אמור לשלם ומחמת המדורים חסך דלא שילם. **והגר"ש** (ב"ב אות צ"ט) תמה בזה מאוד, דיסוד הפטור בהייתי מתענה אי"ז משום דבאמת היה מתענה, אלא **עצם זה שאין ההוצאה מוכרחת**, וא"כ ה"ה הכא אין ההוצאה מוכרחת. **ועוד** שמעתי להקשות **מהגר"ד מילר** שליט"א, דכאשר השתמש במעות לבניית הכותל אי"ז 'הפסד', ומה שייך משתרשי, דבשלמא אנס המלך גרנו וכדו' דהממון נפסד והמתנ"כ הצילוה, הרי הם השרישו לו ממון, אבל הכא הממון קיים, רק דבמקום בזוזי הוא קיים בקרקע. **וכן** צ"ע הקושיא דלעיל דלא גילה דעתו אלא על כותל אחד, ואחר דדבריו תמוהים יש להתיגע הרבה בביאור דברי התוס' באופן אחר. ועי' **בחידושי ר' נחום** דלדעת תוס' ב"ב י"ב: דכל הפקעת הממון יסודה ממידת סדום, א"כ כאשר הדייר דר בשביל לשלם אי"ז מידת סדום ליטול ממנו שכר, ועי' **ברכ"ש** י"ד ב'.

# הדר בחצר חבירו מדעתו

**בשו"ת התשב"ץ** ח"ע קע"ד כתב, דהאומר לחבירו דור בחצרי, אין צריך ליתן לו שכר, והיינו אפי' בגברא דעביד למיגר וארעא דקיימא לאגרא, אפ"ה כיון דבעה"ב א"ל דור בחצרי, פטור מלשלם, **והו"ד בב"י ונפסק ברמ"א** סימן שס"ג ס"י, ובפשטות הוא כעין הסכמה ומחילה שידור בלא תשלום. **והנה בתרומת הדשן** סי' שי"ז כתב דהמאכיל את חתנו כמה שנים, רשאי אח"כ לתובעו שישלם את כל מה שאכל מדין נהנה, (לכאו' רק בזול ב' שליש מהמחיר כדין כל נהנה וצ"ע ובירור בזה), ומשום דז"נ וז"ח[[16]](#footnote-17), והביא דכן פסק מהרי"ח בשם רבינו אפרים דהאומר לחבירו דור עימי חייב לשלם[[17]](#footnote-18), ונפסק **ברמ"א** סי' רמ"ו, ובפשטות הוא סתירה להנ"ל, **ונמצא סתירה בפסקי הרמ"א**.

**בקצוה"ח** רמ"ו ס"ק ב' כתב בשם הש"ך, דהרמ"א בשס"ג דפוטר איירי **בגברא דלא עביד למיגר**, דאנן קי"ל בס"ה דכיון דהחצר קיימא לאגרא יש לו לשלם אע"פ שאינו נהנה, ואהא אמרינן דכאשר מדעתו הוא אין לו תביעה של 'אכלת חסרוני' (דנתבאר דענינה שימוש שיש עליו תביעה דהוא נגד הזכות של בעה"ב), ואין כוונתו למחילה על התשלום, אלא דכיון דנהנה מדעתו אין תביעה על השימוש כגזלזנותא, ומש"כ הרמ"א לחייב איירי **כשנהנה**[[18]](#footnote-19), דהרי אכל והוא עביד למיגר אוכל וחיובו מדין 'נהנה', והוסיף בקצוה"ח דהאי דין נהנה מדין יורד הוא, דהרי מהנה הוא מדעתו. ועי' **ביאור הגר"א** שס"ג ס"ק ל"א דנראה דמתרץ הסתירה איפכא, דהרמ"א ברמ"ו דמחייב הוא **משום נהנה וחסר** דהרי היה לו הוצאות, ומש"כ בשס"ג דפטור היינו **כשנהנה בלא חסרון,** וס"ד דכיון דנתן לו רשות זהו יחייבו בתשלום. ודבר זה צ"ב טובא מהיכ"ת דמה שנתן לו רשות יהא מחייב.

# דיני וכללי יורד

**ב"מ דף ק"א. דהיורד לתוך שדה חבירו והשביחה: בעשויה ליטע ידו על העליונה ובאינה עשויה ליטע ידו על התחתונה[[19]](#footnote-20).** (עי' בריטב"א ב"מ שם שמביא שיטות הראשונים דלהלן).

**א. ד' רש"י והראשונים** דידו על התחתונה היינו דיתן לו רק ההוצאות, ואם ארע שהשבח מועט יתן לו הוצאות רק כשיעור השבח, (ונראה בריטב"א שם דבהוצאה נכלל שכר טרחה).

ובעשויה ליטע דעת **רש"י הרי"ף והמלחמות**, דיתן לו כשתלי ואריסי העיר כפי מנהג המדינה, ודרך האריסים לקבל אחוזים מהשבח וזהו אפי' יותר מההוצאה, ועי' **ריטב"א** ב"מ שם, "קשיא לי' למורי ז"ל למה תהא ידו על העליונה בשבח ליטול כשתלי העיר כיון דשלא מדעת הבעלים ירד בה, וי"ל דכיון דשדה העשויה ליטע וידעו הבעלים ושתקו ודאי **ניחא להו במאי דעבד וכאילו ירד מדעתם דמי**, וכ"כ **הנמ"י** שם, וצ"ע דא"כ בגוונא דלא 'ידעו' לא יהא הדין כן. [ועי"ש בגמ' דאפי' דבתחילה לא הסכים, ואח"כ" גילה ניחותא, מגלגלים עליו דין העשויה ליטע, וצ"ע].

**ב. שיטת הבעה"מ שם**, דלעולם אין לו לקבל בשבח יותר מההוצאה והשכר טרחה, שמי עשאו לזה אריס, אלא אין לו אלא את ההוצאה והשכר טרחה, אבל לא מקבל כלום בשבח וידו על העליונה היינו שומא מעולה לפי פועלים טובים ויקרים, וידו על התחתונה הוא לשום שומא גרועה לפי פועלים פחותים וזולים, וכתב דכעי"ז דעת רב האי גאון.

**שדה העשויה ליטע וההוצאה יותר מהשבח -** אם לא צלחה הנטיעה ואין הרבה שבח וההוצאה גדולה, דעת **הרי"ף** דמשלם לו ההוצאות עד גמירא, היינו שמשלם את ההוצאה אפי' אי השבח מועט ביותר, ומוציא מכיסו לשלם לו ההוצאה, אולם **הר"ן** (בחידושיו שם) כתב דאין משלם לו יותר מהשבח "דאיך יתן לו יותר ממה שההנהו", **ולנמ"י** דהוא משום מוציא הוצאות ניחא, ועי' הערה[[20]](#footnote-21), ועי' **בביאור הגר"א** שע"ה ס"ק ט' דמדקדק מלשון הטוש"ע כהר"ן.

**טול עציך -** עוד מצינו מחלוקת ראשונים האם יכול בעה"ב לומר ליורד טול עציך, **ובשדה שאינה עשויה ליטע** לכו"ע יכול לומר לו טול עציך ואבניך**, אמנם בשדה העשויה ליטע**, דעת **הרמב"ן** ב"ב ד: ד"ה ועדיין, דאינו יכול לומר לו טול, וכ"כ הרמב"ן בב"מ, וכ"כ **הריטב"א והרשב"א** בב"מ שם, וכן נקט **המ"מ בדעת הרמב"ם**, אולם **הרא"ש** (ב"מ סי' כ"ב) וכן דעת **הרמ"ה** (הו"ד בטור סי' שע"ה) ס"ל דגם בעשויה ליטע יכול לומר טול. **וכתב** שם הרא"ש טענה חזקה על הרמב"ן, וז"ל **לא מסתבר כלל שיתן בעל השדה לנוטע כשתלו והוא אינו חפץ בנטיעות,** אלא על כרחיך מיירי כשאומר בעל השדה הואיל וכבר נטעת אני רוצה לקיימם, ואפ"ה בשדה שאין עשויה ליטע ידו על התחתונה, עכ"ל. ובאמת צ"ב טובא דעת שאר הראשונים, דאיך אפשר לחייב את בעה"ב לשלם ליורד כשהוא אינו מרוצה כלל. ועי' **רמב"ן** ב"מ שם והו"ד **בנמ"י** (עומקא 89), "בשדה העשויה ליטע אין שומעין לו **דכמאן דגדרה ומנטר לה דמי ועדיף מינה**", ועי' היטב **ברמב"ן** ב"ב שם דנראה דהוא בצירוף מה דלא מחה, ועי' **ברכ"ש** סוף סי' ז' וסימן ח' דיש איזו ניחותא מסוימת וצ"ע, וכתב **החזו"א** (ב"ב סי' ב' אות ג') דסברת הרמב"ן היא דבאמת אין לו סיבה אמיתית שלא לקבל ההנאה ולכך אינו יכול לטעון כן, אך לפי"ז אם יש לבעל השדה טענה נכונה למה אינו מעוניין בשבח, אי אפשר לדמותו למי שגילה דעתו, ורשאי לומר טול, והעמיד שם דאין מחלוקת עקרונית בין הרמב"ן לראשונים, ולכו"ע אין ראוי לכופו לקבל הנאה, אך נקטינן דתואנה בעלמא היא[[21]](#footnote-22), וכמש"כ **הפרישה** שע"ה סק"א שהחולקים על הרא"ש וסוברים שבשדה העשויה ליטע אינו יכול לטעון 'טול עציך ואבניך' הוא מהטעם שהם מחשיבים את טענתו כתואנה. ובאמת עדיין צ"ב דסוף סוף איני רוצה ומאי נפק"מ מדוע ואיך אפשר לחייב אדם להנות בע"כ.

**ומ"מ** גם לדעת הרמב"ן אם מוחה תחילה מהני, וכמש"כ **הרמב"ן** ב"ב ד: ד"ה ועדיין, שאף בעשויה ליטע אי מחה בו מתחלה, אינו רשאי ליגע בה, ואפשר דאינו חייב לו כלום אלא יטול עציו ואבניו וישלם כחש קרקעו של זה.

**מ"ט בניקף לא יאמר לו טול -** הנה בשלמא להרמב"ן כיון דעשויה לגדור אינו יכול לומר לו טול אבניך, אלא להרא"ש צ"ע, דנימא ליה טול אבניך[[22]](#footnote-23). וכתב **רע"א** (כו"ח תנינא סי' נ"ד), דהרא"ש לטעמיה כתב בב"ב שם, דאיירי ששתק וראה דחבירו גדר ומסתמא ניחא ליה, אבל הרמב"ן לא כתב דראה ושתק אלא רק דלא מחה ולטעמיה אזיל, עכ"ד. **עוד** תירצו האחרונים (הגר"ש אות צ"ו) דטול הוא רק היכא שיתכן שהלה יטול עציו ואבניו, אבל הכא הרי הוא ודאי לא יטול, ומשו"ה הוא אומר טול כי יודע שהוא לא יטול, והדברים צ"ב.

# פסק ההלכה

**שו"ע סי' קנ"ח.** אם גדר את הד', אפי' המקיף, משלם הניקף חצי מכל הכותל (ואי גדר הד' בקנים נותן לו רק דמי קנים, ס"ז). ועיקר ההלכה כרש"י והרמב"ם דאיירי במחיצות הפנימיות. אם קודם דהקיף הד', אמר הניקף שהוא לא מסכים להשתתף ביותר מ'גדר קוצים', אינו חייב יותר מזה.(רמב"ן רא"ש מ"מ שו"ע ס"ט).

**שו"ע סי' שע"ה.** דיורד בשדה העשויה ליטע משלמים לו כשתלי העיר, ובאינה עשויה ליטע ידו על התחתונה. קי"ל כהרא"ש דיכול לומר טול אפי' בעשויה ליטע.

**מעשה,** בחנות א' דהתקין מצלמות, ולא הסכים בעל החנות הסמוכה להשתתף, א"א לכופו דהרי ז"נ וזל"ח, דליכא הכא 'הקיפא יתירא', פשוט, וכ"כ **בנתיבות** רס"ד ס"ק ו', אולם אי אח"כ הוצרך חנות ב' לתמונה, הרי לכאו' הוא חייב עתה לשלם מחצה, דגלי דעתיה דניחא ליה (שע"ה ג'), והוא הרי עשה זאת ע"ד שחבירו השתתף (רמ"א רס"ד ו', ונתיבות ס"ק ז'). אבל אדם מן הרחוב שיבקש תמונה לא יוכל לחייבו שותפות בהוצאות, כיון דלא עשה כן ע"ד זה, וז"נ וזל"ח (נתיבות שם).

**מעשה** באדם שעשה מעשה רע, ופירסם מודעת אירוסין על זוג שהיו באמצע קשרי שידוכין, כדי לבזותם ולצערם. ולבסוף באמת נסגר השידוך באישון ליל, (והם לא הכניסו לעיתון מפני השעה המאוחרת), ולמחרת הופתעו לראות מודעת אירוסין בעיתון, ועתה האדם הנ"ל תובעם מדין 'יורד', והורו בזה, דכיון דירד ע"ד עצמו ולא ע"ד חבירו אינו חייב, כמבואר בפנים מהמלחמות בשמעתין ומהש"ך[[23]](#footnote-24), והכי מבואר בסימן רס"ד ד', **ובנתיבות** רל"ו ס"ק ז'.

**צירף** חבירו למונית ובסוף ביקש ממנו שישלם לו דמי נסיעה, לכאו' כיון דהצורך שלו לחוד הוא סיבה לתשלום המונית לא יוכל לתבוע מחבירו דאין כאן היקפא יתירא, ועי' רמ"א רס"ד ד' דגם בכה"ג אם ירד על דעת שחבירו ישלם לו יהא חייב וא"כ יש לדון דכאשר צירפו קבע בדעתו דירדתו היא גם בשבילו (אפי' שכבר הזמין את המונית קודם מ"מ ההזמנה עצמה אינה מחייבת את כל מחיר הנסיעה אלא דמי ביטול בלבד), אמנם עי' בנתינבות שם ס"ק ו' דהגביל את מש"כ הרמ"א דירד ע"ד חבירו דהוא רק באופן דבאמת יש לשניהם צורך משותף וא"כ יל"ע הכא בהרבה מקרים דלחבירו לא ראה 'צורך' במונית, אלא הסכים להמתין לאוטובוס. (וכמובן דכל צד החיוב הוא באופן שאין אומדנא ברורה דהיתה כאן מחילה).

הזמינו לאכול עמו ולבסוף אמר לו שישלם אם זה כהנ"ל דלא היה כאן אומדנא דמחילה, לכאו' חייב לשלם (קצוה"ח רמ"ו), ובזה כיון דהוציא עליו את ההוצאות א"כ בכל גוונא דירד על דעת שהוא ישלם לו חייב.

1. **כן** הקשה בכתבי הגר"ח ב"ק ד"ה והנראה. [↑](#footnote-ref-2)
2. **כמש"כ** תוס' כתובות ק"ז: ד"ה חנן. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ונראה** מדבריו דזהו יסוד החיוב דיורד, ויש לעיין הרבה מה טעם וסיבה יש בזה, ועוד דכלפי לייא דעד כמה דהוא נתן מדעת אין לו סיבה וזכות לתבוע, ואיך יתכן דמה שנתן על דעת להשביח הוא סיבה לחייב, יותר מכשהאכילו אותה נגד זכות הבעלים, ועי' לק' מה שביארו בדברי הש"ך. [↑](#footnote-ref-4)
4. **והא דמשלם לו את הוצאות הכותל ולא לפי שווי ההתיקרות של השדה, הוא משום דע"י שישתתף בכותל ממילא תיחשב כבר כל ההנאה כבאה משלו ולא משל חבירו**. [↑](#footnote-ref-5)
5. **וליכא** למימר משתרשי אהא **דחסך** ממון, כיון דע"ז יכול לטעון הייתי מתענה. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכן** הקשה בשיעורי ר' נחום בשם הגר"ח שמואלביץ, ועוד הקשה בדברי הש"ך דהמאכיל חייב משום יורד והרי לפעמים אין 'פיטום', ואי חיובו משום שנחשב כבעלים על השבח הרי התם ליכא 'ריבוי ממון'. וכן צ"ע לרש"י, הרי"ף, והרמב"ן דס"ל דבעשויה ליטע משלם טפי מהשבח, (עי' לק' בדיני וכללי יורד). [↑](#footnote-ref-7)
7. **ביתר ביאור**, עי' היטב בלשונו דהברכ"ש ב"ב סי' ז' דמחייבין אותו לקנות הכותל, והוא צ"ב. ועי' עוד בברכ"ש שם סי' ח' וביותר בסימן י', והעולה מהדברים, **דכל נהנה דהיא הנאה שחלפה והיתה**, אין לן אלא לשלם כדי שלא יהא גזלן, (דהרי ההנאה היתה ראויה לבעליה), **אבל בכותל וביורד משום שנהנה הנאת שמירה מהכותל,** א"כ נכון **במשפט הממון שישלם על הכותל עצמו ולא ימשיך כל הזמן להוציא הנאות מממון חבירו**, אלא יהא לו שותפות וזכות בכותל ומכאן והלאה הוא יהא משתמש בשלו, ולכך שורשו הוא בדין 'נהנה' ששם נתחדש דגם כשלא 'גזל' מ"מ אי נהנה שלא כראוי במשפט הממון יש לו לשלם ולהעמיד את הראוי לו לפי משפט בעלותו, רק דבכותל חייבוהו לקנות הכותל וכמש"נ. ומה"ט כתב דסופו הוא תביעת ממוני גבך, ומלוה שאינה כתובה בתורה, ועי"ש שהוסיף דכיון דעסקינן בקבלת ונקיית ההנאה מהני מחאה כמש"כ הרמב"ן, ולא דמי לכל נהנה דאפי' באונס גמור הוא חייב, והדברים עמוקים. [↑](#footnote-ref-8)
8. **עי'** קצוה"ח רמ"ו ס"ק א' גבי מאכיל את חבירו דכתב דחייב מדין נהנה ואע"פ שהוא מדעתו של הבעלים כדאשכחנא ביורד, אלמא יורד שייך לענין נהנה. ומתבאר חידוש בדבריו דאע"פ דאין שבח בעין עתה לקנותו, הוא שייך לענין יורד דקנה את 'ההנאה' מחמת זה גופא דניתן לו מדעתו, ויש להאריך בביאור הדבר. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ברמב"ם** פ"ג משכנים ה"ד כתב דהכותל נבנה על שטח של שניהם, אבל אם היה הכותל של זה שבנהו ובחלקו בנה יראה לי שאין מגלגלין עליו אלא דבר מועט, כמו שיראו הדיינין שהרי אינו יכול להשתמש בכתלים. ובהשגות א"א זה המשפט מעוקל וכו'. כן הרמב"ן פליג וכתב המ"מ בזה"ל "ודעת המחבר שאין מחייבין אותו בחצי ההוצאה אלא מפני שזוכה בחצי הכותל לפי שנבנה במקומו, ואי לא"ה אינו פורעה אלא מה שההנהו", ומבואר היטב לפי"ז דחיובו על קבלת וקניית ההנאה. אמנם גם לרמב"ן דהכותל היה ברשותו מ"מ מחויב הוא לשלם ולקנות חלק בכותל, וכמש"נ בהערה הקודמת. [↑](#footnote-ref-10)
10. **עי'** תוס' לק' דף נ"ח. בסוף הדיבור, מ"ט מקיף ויורד חייב אע"פ שהוא מדעתו, "והיכא **שמשביח** נכסי חבירו אין דומה כלל למבריח ארי", כתובות ק"ז: "**דהתם השבח בעין הוא דין הוא שיטול**", (ומבואר דבכותל אין ההנאה מה שמונע ממנו כניסת בהמות והיזק ראיה, אלא 'שהעמיד לו גדר לשמירת שדה', וכמו שיבואר לקמיה). והנה פשטות הדברים היה נראה כדרך א' דהוא תביעת משתרשי, אמנם באמת שפיר יש לבאר גם לדרך זו דהוא מדין 'נהנה' של 'קבלת הנאה', ולא דמי למבריח ארי דהוא מעשה 'הצלה' ומניעת הפסד. וכן הלשון בתלמיד ר"ת ב"ק נ"ח. ולא דמי ליורד וכו' **דהתם מטיא הנאה לידיה** שהרי השביח לו את נכסיו, אבל בהברחת ארי לא מטיא הנאה מידי לידיה, ועי' רמב"ן ב"מ גבי שומר אבידה דתנן שם דנוטל שכר פועל בטל על השבת האבידה "ולי נראה **דשכר פעולה ממונא דמטי לידיה** דבעל אבידה הוא, ודמי לפועל שעשה מלאכה בשל חברו שלא מדעתו דאמרינן לקמן דנוטל מבעל הבית מה שההנה אותו, אבל פורע חובו של חבירו וכיוצא בהם **דלא מטי לידיה דבעל הבית אלא מחילת חובו של זה וסלוק דחקו ממנו**, מבריח ארי מנכסי חברו הוא ואע"ג דאית ליה פסידא פטור, ולשון זה עיקר ברור הוא. [↑](#footnote-ref-11)
11. **מרנא** רבי דוד פוברסקי זצוק"ל אמר בזה, (עי' שיעוריו לב"ב), דבפשטות חיובו דמוציא הוצאות על פיו הוא מכח 'בההיא הנאה', וזה אין שייך הכא דבנה הכותל לעצמו. אכן במחנה אפרים (הל' ערב ס"א) ובפנ"י (בקידושין דף ז:) כתבו לבאר דחיוב דערב אינו משום ההנאה שמקבל, אלא דעצם מה שהוציא המעות על פיו זה המחייבו לשלם, והא דאיתא בגמ' דחייב משום בההיא הנאה, היינו רק כדי שלא יהא אסמכתא, וא"כ שפיר י"ל דמקיף מדין יורד. [↑](#footnote-ref-12)
12. **והנה** באינה עשויה ליטע משלם רק ההוצאה שיעור שבח, אלמא כיון דאינה עשויה ליטע לא נחשב מוציא הוצאות על פיו, וא"כ צ"ע מאיזה דין משלם לו ההוצאה והרי ליכא מעשיו ומעשי בהמתו, וביאר שם הגר"ש דאת ההוצאה יש לשלם מדין 'משתרשי', ובזה הרי לא בעינן מעשיו ומעשי בהמתו. [↑](#footnote-ref-13)
13. **וז"ל,** בדלא ידעי לא שקלו אלא הוצאה אפילו בשדה העשויה ליטע דהא לאו בתורת אריסות ולא ליטול כלום ירד, אבל היורד לנכסי חבירו לדעת דעתו היה ליטול כאריס סבור הוא שהבעלים מתרצים בכך, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-14)
14. **עי'** בגמ' ב"ב כמה וכמה מהלכים בפלוגתת ת"ק ור"י, ולכל המהלכים שם ר"י מחייב גם בגדר מקיף, אמנם סוגייתינו אזלא כלישנא אחרינא שם דר"י לקולא, ואינו מחייב אלא בגדר ניקף. ועי"ש ברש"י (במשנה) ובתוס', דכן מורה הלשון אם 'עמד', משמע דהוא אדם אחר מהמקיף את הג'. [↑](#footnote-ref-15)
15. **והיה** ניתן לבאר דכותל בעצם יש לו ב' שימושים, גם למקיף וגם לניקף, ובזה שרק 'משתמש אחד' משלם הכל הוא 'חסרון', דהניצול האמיתי של הדבר הוא לב' שימושיו, אמנם בשמעתין מתבאר דיכול לומר לדידי סגי לי בנטירא בר זוזא, היינו דאיני רואה שימוש בכותל אבנים, אך כאשר משלם על הרביעית הרי הוא מגדיר וקובע שהשימוש של 'הגידור' הוא גם עבורו, וממילא הוה כז"נ וז"ח דיש כאן דבר שמשמש את שניהם ואי אחד ישלם הכל הרי הוא המשלם נחשב נחסר. וכן מיושב הא דמגלגלים עליו את הכל, דע"י שהוציא הוצאות גילה דהגידור הזה משמשו וכמש"נ. אמנם תוס' סיימו דגם בדר בחצר שייך גילוי דעת, וא"כ מוכח דאין כוונתם להנ"ל, אלא כמש"נ בפנים, ועי' בשיעורי ר' שמואל ב"ב אות צ"ט. [↑](#footnote-ref-16)
16. **ועי"ש** דאין לדייק הא דנקיט הש"ס הדר בחצר חבירו שלא מדעתו, דמשמע הא מדעתו פטור, דלא נראה לדייק כן, אלא דמכל מקום כיון נהנה והשני נחסר, חייב לשלם (וכיו"ב כתבו תוס' כ"א.), וכ"כ הטור דשלא מדעתו קאתי לאפוקי מוחה. [↑](#footnote-ref-17)
17. **עי'** בר"ן כתובות דף ס"ג. מדפי הרי"ף, מש"כ שם בשם הרשב"א. [↑](#footnote-ref-18)
18. **אך** צ"ע דבתשב"ץ מפורש לפטור בכל גוונא ולכאו' כוונתו דזו הכרעת הרמ"א בלבד. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ומבואר** שם בפרש"י ובראשונים דודאי איירי בשדה העשויה לגידול, אלא דעשויה **ליטע** יותר **נטיעת** אילנות משדה לבן. [↑](#footnote-ref-20)
20. **בשיעורי** הגר"ש (עומקא 346) כתב דלכאו' מוכח מזה דיורד אינו מדין נהנה אלא מדין מוציא הוצאות על פיו (כמו שנראה בנמ"י שם), ודחה הראיה, דההנאה היא מעצם המלאכה שעשה לו והרי גם הוא היה לוקח בעל מלאכה לזה דהרי עשויה ליטע היא. [↑](#footnote-ref-21)
21. **תדע** דאי לאו הכי כל 'פועל' שאין לו עבודה ילך וישביח אצל חבירו יצבע את הבית ויעשה שיפוצים ואח"כ יתבע תשלום אלא ע"כ כדברי החזו"א. [↑](#footnote-ref-22)
22. **הגר"ח** בכתבים על ב"ק ביאר דמש"כ הרמב"ם דע"כ איירי הכא בגוונא דבנה הכותל בחצירו, הוא דאל"כ יאמר לו טול, וביאר ע"פ מש"כ הרשב"א ב"מ ק"א. דאמדינן דעתיה דניחא ליה וכבר זכה בהן, אבל כשאינו בחצרו לא אמרינן הכי (אע"פ שיכול לקנותו בקנין אחר). [↑](#footnote-ref-23)
23. **ומש"כ** הרמב"ן דף מ' דגם בסבר שהוא שלו ישלמו לו הוצאה, אפשר דהנ"מ בדאיכא לפנינו שבח ממון בעין, ועי' נתיבות קנ"ח ס"ק ח'. [↑](#footnote-ref-24)