15 שותפין אין ממירין
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

ד] ובעיקר מש"נ בד' התוס' דהא דאין השותפין ממירין אי"ז משום דבקרבן שותפין לי"ב דין תמורה, אלא משום דלא חשיב קרבנו דכל חד מיניהו וע"כ לית להו דין תמורה, לכאורה צ"ע בזה, דהנה בזבחים ד"ה: פריך בהא דאמר ר' יוחנן דהניח בהמה לב' בניו ומת אין ממירין בה, אי אמרת בשלמא קניא להו היינו דאין ממירין בה דהו"ל בשותפין ושותפין ל"מ ממירין אלא אי' אמרת לא קניא להו אמורי נמי לימרו, ע"כ, ולכאו' יש להוכיח מתוך הסוגיא דהא דשותפין אינן ממירין הוא משום דקרבן שותפין לי"ב דין תמורה, וע"כ אי לא קניא להו ל"ח הקרבן קרבן שותפין וע"כ הי' בדין שימירו בו היורשים, וע"ד הא דאי לא קניא להו ל"ח מנחת שותפות, ודע"כ הניח מנחה ל"ב בניו קריבה הגם דמנחה אין באה בשותפות, אך אי נימא דהא דאין שותפין ממירין הוא משום דל"ח קרבנו דכל א' משותפין ולית להו בי' דין תמורה, הרי לכאו' הי' בדין דאף אי לא קניא להו ול"ח הקרבן קרבן שותפין, מ"מ לא יהי' להם דין תמורה, דלא עדיפי משותפין דליכא לכל א' דין תמורה כיון שאין הקרבן מיוחד לו, וה"נ בב' יורשין הרי אין הקרבן מיחוד לחד מינייהו ולא יהי' לכל א' דין תמורה, ומהיכ"ת שיהי' עדיף כח ב' יורשין מכח ב' שותפין, ואי דנימא דביורשין דממירין מכח רבויא דקרא דואם המר ימיר, ליכא לדינא דאין שותפין ממירין, א"כ הרי ל"ש זה להנדון אי קניא להו או לא, וצ"ע ד' התוס' שמבו' דס"ל דהא דאין שותפין ממירין הוא משום דל"ח קרבנו דכל חד מינייהו, וע"כ לית להו בי' דין תמורה.

ונ' לומר בבי' הסוגיא לד' תוס', דהנה בעיקר הדין דיורש מימר, יש להסתפק אם היינו משום דהיורש הוי בעלים על הקרבן ואי"ל דין תמורה מכח בעלות דידי' או דלעולם מכח בעלותו לית לי' דין תמורה, ורק דכיון דלאביו הי' דין תמורה עומד היורש במקומו ומימר מכח דין התמורה שהי' לאביו, וע' שטמ"ק בהשמטות בסוגיין שמבו' כן דמכח כרעא דאבוה יש לו לסמוך ולהמיר, ונ' פשוט דזה תליא בהנדון אי קניא להו או לא, דא"נ דקניא להו, הרי ודאי דדין התמורה הוי מכח הבעלות דהיורש דקניא לי' הקרבן, אך א"נ דלא קניא להו וכלל ל"ה בעלים על הקרבן, הרי אין לומר דמימר היורש מכח בעלות דילי' דהרי ל"ה כלל בעלים, ובע"כ דהא דרבי לי' קרא דמימר הוא משום דקאי במקום אביו, וע"כ הוא מימר מכח דין התמורה דאביו.

ולפ"ז מבו' היטב מה דתלי הגמ' דין הניח בהמה לב' בניו בהנדון אי קניא להו או לא קניא, דאי קניא להו וכח היורשים להמיר הוי משום בעלות דידהו, הרי דכל דאי' ב' יורשין ודאי דאינן ממירין, דכ"ה דב' שותפין אין ממירין דל"ח קרבנו דכל א' מיניהו, ה"נ גם ב' יורשין אין ממירין דל"ח קרבנו דכל א' מינייהו, (דודאי לא עדיפי ב' יורשין מב' שותפין, וכיון דבב' שותפין ל"ח קרבנו דכל חד מינייהו, ודאי ה"נ בב' יורשין ל"ח קרבנו דכל חד מינייהו), אך אי לא קניא להו ואין כח היורשים להמיר מכח בעלות דידהו דהרי כלל לא קניא להו, אלא מה דיורש ממיר הוא משום דקאי במקום אביו, ואית לי' דין התמורה דאביו, הרי דמה"ט גם בב' יורשין הי' בדין שיהי' בהו דין תמורה, דהרי דין תמורה דילהו ל"ה כלל מכח דחשיב קרבנו דהיורש, דנימא דל"ח קרבנו דכל חד מינייהו, אלא הוי דין התמורה מכח דעומדין במקום אביהן, ואף ב' יורשין ה"ה עומדין במקום אביהן, וזהו דפריך בגמ' דאי לא קניא להו מ"ט אין ממירין בה.[[1]](#footnote-2)

אך לדעת רש"י בערכין ודעימי', דנת' לעיל בדעתם דהא דאין השותפין ממירין הוא משום דבקרבן שותפין ליכא דין תמורה, וע"כ לא ילפינן בזה סמיכה מתמורה, דלא ילפינן מהתם רק מהו דהוי קרבנו, אך שאר דינים לא ילפינן כלל, מתפרשת הסוג' בזבחים כפשטה, דאי קניא להו אי"ל שם קרבן שותפין, ואי לא קניא להו לי"ל שם קרבן שותפין, וע"כ הי' בדין שימירו בה.[[2]](#footnote-3)

ה] ונ' דז"ב מה דפליגי עוד רש"י ותוס' בזבחים שם, דהנה בסוג' שם מסיק דמקיבעא לא מכפרא, ופירש"י הלכך גבי מנחה כשרה ליקרב דלאו דשותפין היא אבל כפרה קרפיא וצפה יש להן בו והלכך ממיר, וע' לח"מ פי"ד ממעה"ק ה"ג שדייק מד' רש"י דאף למה דמסיק דמקופיא מכפרא מ"מ ל"ה שותפין וע"כ מנחה שהניח להן אביהן קריבה, ומה דאין ממירין הוא כדאמרינן לעיל מינה משום דרשא דא' מימר ולא ב'.

ועיי"ש שכתב דמד' הרמב"ם מבו' דפליג ע"ז, והוא ממש"כ בפ"א מהל' תמורה ה"ה דהניח בהמה לב' בניו וכו' אין ממירין בה שהרי הן שותפין והשותפין אינן ממירין כמו שביארנו, והרי דלמסקנת הסוג' ל"ה הא דאין ב' היורשין ממירין דין בפנ"ע, אלא משום דהוו בכלל הדין דשותפין אינן ממירין.

וכתב שם עוד, דכן משמע מד' התוס', והיינו ממשה"ק תוס' בזבחים שם ד"ה מקופיא, דאי יורש דמתכפר מקופיא קרי מתכפר ומימר, וכי הוו ב' יורשין מיקרו שותפין ולא ממירין, והא ביומא קבעי בפר כה"ג שאחיו הכהנים מתכפרים בו, אי בקביעותא מתכפרין והוו שותפין ול"מ מימר או מקופיא מתכפרין וכולו של כה"ג ומצי מימר, אלמא לא חשיב מתכפר כשהוא מקופיא, מדכה"ג ממיר ולא מיקרו שותפין מה שאחיו מתכפרין הן מקופיא יעו"ש בדבריהם, ומלבד דלשונם מורה להדיא דהא דשני יורשין אין ממירין הוא משום הדין בעלמא דשותפין אין ממירין, גם כל עיקר קושיתם לא קשיא רק א"נ כן, דא"נ דלעולם בב' יורשין ליכא להדין דשותפין אין ממירין, והוי דין בפנ"ע בההל' דיורש מימר דא' ולא שנים, אך בלא הך הלכתא היו היורשין ממירין ול"ח שותפין מכח כפרת קופיא, הרי ל"ק כלל מהתם, דהתם שפיר מימר הכה"ג כיון דאי"ז קרבן שותפין כלל, ודינא דא' ולא ב' ל"ש כלל רק ביורשים, וז"פ, וע' פנים מאירות שם שהעיר כן, ובע"כ מד' התוס' דלמסקנת הסוגיא הא דב' יורשין אין ממירין הוא משום דחשיבי כשותפין ע"י כפרת קופיא וזהו שהק' מהתם דחזינן דמשום כפרת קופיא לא מיקרו שותפין וז"ב בדעתם.

ולד' רש"י דאף למסקנא ל"ח קרבן שותפין משום כפרת קופיא, ואך דממעטי' לא' מקרא דא' ולא ב', ל"ק כלל מהתם כיון דמשום כפרת קופיא ל"ח קרבן שותפין, וז"ל רש"י יומא ד"נ: דילמא בקופיא מתכפרי וכו', ואין הקרבן נקרא על שמם, וקרבן יחיד הוא.

וצ"ב בזה בד' תוס' והרמב"ם דמנא להו דלמסקנת הסוגיא הדרי' בן ויורשין אין ממירין משום דחשיבי שותפין, ואמאי לא נימא דאף למסקנא לא חשיבי שותפין, וכדחזי' לענין מנחה, ואעפ"כ אין ממירין משום מיעוטא דא' ולא ב', וגם עיקר הדבר צ"ב, מ"ש דלענין מנחה לא חשיבי שותפין ולענין תמורה חשיבי שותפין, וע' בחי' הגרע"א שם, שתמה כן ע"ד התוס', דהרי ממנחה יש להוכיח דלא חשיבי כשותפין, ומה דאין ממירין הוי משום דינא דא' ולא ב', ועיי"ש בלח"מ שכתב דלמסקנא כיון דמיכפרי הוו שותפין במקצת, ולענין מנחה ל"ח משו"ז שותפין, אך לענין תמורה כיון דקרא דמרבינן מיני' תמורה ביורש מ' יחיד, הבו דלא לוסיף עלה וב' יורשין חשבי' להו כשותפין, ועיי"ש שכתב דלפ"ז יל"פ כן אף בד' רש"י ודלא פליגי, אמנם נ' דדבריו אין מיישבים ד' התוס', דהרי בתוס' מבו' דאף בפרו של כה"ג הי' לנו לומר דיהי' בזה הדין דאין השותפין ממירין מכח כפרת קופיא דאחיו הכהנים, וע"ז תיקשי מ"ש ממנחה דמשום כפרת קופיא ל"ח שותפין דע"ז ל"מ ד' הלח"מ, דדבריו הם רק לגבי יורש.

ו] ונ' בזה בד' התוס' והרמב"ם, שהרי כבר נת' בד' התוס' דהא דאין שותפין ממירין הוא משום דל"ח קרבנו דכל חד מינייהו, ונת' לפ"ז דהא דפרכי' דאי לא קניא להו אמורי נמי לימרו, הוא משום דאי לא קניא להו, הרי בע"כ דמה דה"ה ממירין ל"ה מכח בעלות דידהו, אלא מכח שה"ה במקום אביהן, וממירין מכח דין התמורה דאביהן, וע"כ ל"ש בזה דינא דשותפין אין ממירין.

והנה לפ"ז נ' בביאור מה דפרכי' התם בגמ' דאי לא קניא להו היכי מימר והאמר ר"א אמר ר' יוחנן וכו' והמתכפר עושה תמורה, דצ"ע וכי בלא ד' ר' יוחנן לא ידעינן דרק הבעלים הוא דעושה תמורה, ומ"ט פריך רק מכח ד' ר' יוחנן.

ונ' לפי האמור דבלא ד' ר' יוחנן הרי יל"פ דהא דיורש ממיר הוי משום דקאי במקום אביו ואי"ל כח התמורה דאביו, ואביו הרי הי' בעלים דהקרבן, וכיון דהוי היורש במקום אביו להבאת הקרבן אי"ל נמי כח התמורה דאביו, אך כיון שאמר ר"י דמתכפר עולה תמורה, ומבו' בתוס' זבחים שם דילפינן לה מנזיר, ואף לתירוצם ילפינן מנזיר דאין המפריש ממיר, ונ' לפ"ז שאי"ז כפירש"י שם דהא דמתכפר עולה תמורה הוא משום דאיהו הוי בעלים דידי', ואך דלענין הוספת חומש לא תליא בבעלים כלל, אלא לעולם שם בעלים לא תליא בדוקא במתכפר וכדחזי' בהא דמקדיש מוסיף חומש, וכמבו' בר"ן נדרים דל"ו: דהיינו משום דלענין זה איהו חשיב הבעלים, ואך דלענין תמורה ילפינן מקרא דלא תליא בבעלים אלא בעינן שיהי' המתכפר ומכח זה הוא דממיר, וזהו דפרכי' דא"כ מ"ט יורש ממיר, והרי ל"ב היורש מתכפר, וע"ז ל"מ מה שעומד במקום אביו, דהרי לענין הכפרה אינו עומד כלל במקום אביו, ורק א"נ דלא תלי כלל בכפרה, אלא בעיקר הבעלות, הרי דלענין זה קאי היורש במקום אביו, דה"ה המביא דקרבן אביו, וכמבו' בר"ה ד"ו שדנו שיהי' עליו בל תאחר, וע"ז משני דמקופיא מכפרא וחשיב היורש גופי' מתכפר.

ולפ"ז הרי שלמסקנת הגמ' הא דיורש מימר הוי מכח בעלות דידי' דחשיב איהו מתכפר, ואי"ז כלל דין בפנ"ע היורש שה"ה מימר, וזה מבו' להדיא בתוס' שם שהק' דהא מנזיר ילפינן לה והתם כפרה קבועה היא, ומבו' להדיא דפירשו דאי"ז דין מסוים ביורש דה"ה מימר, אלא כ"ה בכל מתכפר מקופיא, וע' קר"א שם שעמד בזה, וע' בדברינו בענין יורש מימר וסומך סק"ו, שנת' דזה תלוי בפלוג' תוס' ותורי"ד, עיי"ש.

ומבו' היטב דע"כ למסקנת הסוגיא הא דב' יורשין אינן ממירין הוא משום דשותפין אינן ממירין, דכיון דלמסקנא יורש מימר מכח בעלות וכפרה דידי', הרי ממילא דשייך בזה דינא דשותפין אינן ממירין דל"ח קרבנו דכל א' מן היורשים, ול"ד להא דגבי מנחה ל"ח דשותפין, דגבי מנחה דהוי הדין דמנחת שותפות אינה קריבה, הרי דל"ח כלל מנחת שותפות כיון דאין היורשים מתכפרין מקיבעא, ועיקר המנחה ל"ה מנחה דהיורשים, ומה"ט אין מתכפרין בה רק מקופיא, ומשא"כ לגבי תמורה דאין ההל' כלל דקרבן שותפין אין עושה תמורה, אלא הוי ההלכה דל"ח קרבנו דכל א' מהשותפין כיון דלא מייחד לדידי', הרי דע"כ הגם דאין היורשין מתכפרין מקופיא ול"ח קרבן שותפין, מ"מ כיון דלא מייחד הקרבן לחד מיניהו ל"מ להמיר, ורק לס"ד דגמ' דיורש מימר מכח דין תמורה דאביו ל"ש בזה דין שותפין אינן ממירין, אך למסקנא דיורש מימר מכח כפרה דילי', ע"כ ב' יורשים אינם ממירים דלא מייחד לחד מינייהו, וכמש"נ, ומבו' היטב שי' התוס', וע' בל' התוס' שם דמבו' להדיא דהא דחשיבי יורשין שותפין שאין ממירין הוא משום דמתכפר מקופיא מימר, וזה מורה כמש"נ, ונ' גם שז"ב תי' התוס' דבפרו של כה"ג שאני, כיון דמתכפר כפרה דקביעא לא חשיבא לגבי' אחיו כמו שותפין ע"י כפרה דקופיא, ונ' דזה מת' לטעמי' דההל' דשותפין אינן ממירין לאו היינו דקרבן שותפין לית בי' תמורה, (דלפ"ז ק' להבין מה שחילקו התוס'), אלא היינו דל"ה קרבנו דכל חד מינייהו כיון דלא מייחד לדידי', וזהו שכתבו התוס', דכיון דהכה"ג מתכפר מקיבעא ואחיו אין מתכפרין מקיבעא, ודאי חשיב דמייחד להכה"ג וחשיב שפיר קרבנו, וע"כ ה"ה מימר בזה, ודו"ק.

ז] ובד' רש"י דמ' דפליג על התוס' וס"ל דאף למסקנא הא דב' יורשין אין ממירין הוי מכח קרא דא' ולא ב', נ' דאזיל לטעמי' דהא דשותפין אין ממירין הוא משום דבקרבן שותפין לי"ב דין תמורה, וע"כ אף למסקנא דיורש מתכפר מקופיא, מ"מ כיון שאינו מתכפר מקיבעא הרי אין שם הקרבן קרבן שותפין, וכדחזי' דהניח להם מנחה קריבה ולא חשיבא מנחת שותפין, ואית בי' דין תמורה, וע"כ הי' בדין שימירו שניהם בה, ובעי' לקרא דא' ולא ב' דאין ב' יורשין ממירין, וז"ב, ול' רש"י יומא הנז' דאין הקרבן נקרא על שמם וקרבן יחיד הוא, ונ' להדיא כנ"ל דהא דשותפין אין ממירין, הוא משום דהוי קרבן שותפין ולי"ב דין תמורה.

ובבי' מה דפריך בגמ' מהא דמתכפר עולה תמורה, ולא פרכי' מעיקר הא דרק בעלים עושין תמורה נ' לדעת רש"י דאלמלי דינא דמתכפר עושה תמורה, הומ"ל דאף דלא קניא להיורש מ"מ חשיב בעלים כיון דהוי המביא דהקרבן, אך כיון שקמ"ל ר' יוחנן דהמתכפר הוא דהוי העלים דידי' ומי שאינו מתכפר ל"ח בעלים, ע"כ פריך דא"כ אי לא קניא ליורש ואינו מתכפר, הרי דלא חשיב בעלים ומ"ט ה"ה ממיר, וע' כעי"ז בדבר אברהם ובכ' הגרי"ז.

ונפ"מ בפלוגתייהו נ' בדין פר כה"ג, א"נ דאחיו הכהנים מקופיא מתכפרי דאמרינן בסוג' דיומא דמצי מימר, ויל"ע אם אף אחיו הכהנים מצו להמיר מכח כפרת קופיא דידהו, ולדעת התוס' ודאי ל"מ להמיר דודאי ל"ח לדידיהו קרבנו דלא מייחד לדידהו כלל, וגרע טפי משותפין, דבזה הרי עיקר הקרבן הוי להכה"ג, ולדידי' חשיב דמייחד הקרבן וכמש"כ תוס' וכנ"ל, אך לדעת רש"י י"ל דכולן מצו להמיר, דכיון דסגי בכפרת קופיא בכדי להמיר, מצו כולהו להמיר, ול"ש בזה דינא דשותפין אין ממירין, כיון דל"ה כלל קרבן שותפין דכפרת קיבעא הויא רק להכה"ג, וע"כ י"ל דכולן ממירין, וכ"ה דללא מיעוטא דא' ולא ב' היו ב' יורשין ממירין משום דלא חשיב הקרבן קרבן שותפין, ה"נ בזה דכוותה, וע' שפ"א שכבר עמד בנ"מ זו.

אך י"ל דאף לד' רש"י אין אחיו הכהנים ממירין בו, ומתלת טעמי, חדא, י"ל דכל ההלכה דמתכפר מקופיא מימר הויא רק גזה"כ ביורש ודלא כמו שנקטו התוס', ע' קר"א שדן בזה, וי"ל עוד, דממיעוטא דאין ב' ממירין ילפינן דאף בדל"ה קרבן שותפין אין ב' ממירין, ול"ה זה מיעוט במסוים על יורשין, וי"ל עוד, דהנה עי' בל' רש"י יומא שם שנ' קצת דכפרת קופיא דהתם ל"ה כלל קנין בהקרבן, וי"ל דל"ד לכפרת קופיא דיורש, וצ"ע בזה.

1. ונ' לפ"ז במה שיש להסתפק בקרבן שותפין שמתו שניהם וירשו אדם א', (או בקרבן דב' אחים דמת א' מהם וירשו השני), אי איכא בזה דין תמורה, ונ' להנ"ל דהוא תלוי אי קניא להו או לא, דאי קניא להו וכח היורש להמיר הוי מכח בעלותו, הרי דהכא דהוי יורש א' ודאי דה"ה ממיר, אך אי לא קניא להו וכל כחו להמיר הוי משום דקאי במקום המוריש, הרי דבכה"ג כיון דהמוריש גופי' ל"ה מצי מימר, אף היורש ל"מ מימר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונ' לפ"ז דודאי קרבן שותפין שירשו אדם א' לי"ב דין תמורה, כיון דאכתי שם הקרבן קרבן שותפין, וע"כ ודאי דאין ממירין בה, אך אולי נימא דאי קניא להו הוי שם היורש על הקרבן ול"ח קרבן שותפין אלא קרבן היורש, אך אין נ' כן ול' רש"י מנחות דצ"ב. שיכול להמיר בקרבן אביו "כאביו", ול' זה מורה דאי ל"ה האב יכול להמיר אין היורש ממיר. [↑](#footnote-ref-3)