מחלוקת הרשב_א והר_ן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נטל_פ ונבילה שא_ר לגר / נטל_פ

ע"ז סח. במחלוקת הרשב"א והר"ן

**א. שיטות הראשונים בילפותא דנטל"פ-**

מבואר בגמ' ע"ז סח. דנטל"פ שרי וילפינן ליה מנבילה שא"ר לגר שהתירה תורה, ומ"ד דאסר גבי נטל"פ ס"ל שלא התירה תורה נבילה אלא בסרוחה מעיקרא אבל היכא דמעיקרא היתה מושבחת וחייל איסורא תו לא פקע.

והק' הראשונים דהא אף גבי נבילה לא התירה תורה אלא בפגום לגמרי שא"ר לגר, אבל נטל"פ אינו פגום לגמרי, דהא אמרינן אף בקדירה בת יומא דפגמא פורתא וחשיב נטל"פ.

ודעת הרשב"א הר"ן לחלק בזה, דמה שהצריכה תורה שיהיה פגום לגמרי ה"מ כשאוכל הנבילה בעינה, אבל באוכל האיסור ע"י בתערובת שרי אף בפגום במקצת.

וערש"י סז. ד"ה כל אינה נאכלת לאו דוקא וכו', משמע כדעת הראשונים [מיהו עי' בריטב"א שם הסב כוונת רש"י לד"א ז"ל:"דאף שכעת נאכלת מ"מ אילו היה הרבה ממנו היה פוגם מותר אע"פ דהשתא אינו נרגש, ואפשר שלזה נתכוין רש"י ז"ל, עכ"ד].

ודעת הרא"ה בבד"ה (יט:) דאה"נ לא התירה תורה אלא בפגום לגמרי ונטל"פ דקדירה הרי הוא פגום לגמרי, ואף שמבואר בסוגיא כמה אופנים שיש היתר דנטל"פ אף כשאינו פוגם לגמרי היינו משום דטכע"ק דרבנן ובזה התירו רבנן כל שהוא פגום קצת [וכשיטתו בכ"ד דאזיל בשיטת הרמב"ן דקי"ל טכע"ק לא"ד].

והק' עליו הרשב"א דהא מבואר בסוגיין דאף בחומץ ע"ג גריסין וכה"ג נמי שרי, והרי בכה"ג אינו פוגם לגמרי והא חומץ בגריסין הוי כטעמו וממשו ובזה לכו"ע הוי דאורייתא?

וברשב"א במה"ב נראה שרצה לתרץ דס"ל להרא"ה דכל שאין בו כזית בכא"פ אין בו איסור תורה, ותמה ע"ז הרשב"א דמה יעשה לשיטת רבינו יצחק שיש בו איסור חצי שיעור, ועוד מה יעשה לכל הראשונים דס"ל טכע"ק דאורייתא.

ונתבאר במקו"א ביאור ד' הרשב"א במה"ב כאן, ואכ"מ.

**ב. ד' הר"ן בילפותא דנבילה-**

ועכ"פ דעת הרשב"א והר"ן דכל היכא שהוא בתערובת יש בו היתר אף שאינו פגום לגמרי.

ותמה ע"ז הר"ן [בפי' הרי"ף ובחי'] היאך ילפינן זה מנבילה, והרי בנבילה לא התירה תורה אלא בפגום לגמרי, ומה"ת ללמוד מזה להתיר בתערובת בפגום קצת?

וכתב הר"ן ביאור הדברים דילפינן מנבילה שהתירה תורה אכילתה בפגום לגמרי כיון שאינו נהנה מן האיסור ואינו מוסיף לו כלום, וה"נ א"כ אף באיסור שנתן טעם בההיתר כיון שההיתר נפגם ע"י האיסור קצת הרי אינו נהנה מן האיסור והאוכלו מצטער עליו ושרי.

ועפי"ז הוסיף הר"ן דלפי"ז מסתברא שאם הגדיל האיסור מידת התערובת עד שהוא משביח בגודל מידתו יותר מהפגם של הטעם אסור עד שיהיה אינו ראוי לאדם לגמרי כנבילה, שהרי האוכלו נהנה ממנו.

ובחי' כתב הר"ן עוד שלפי"ז נראה שאם יש באיסור כזית בכא"פ אסור דהיינו נבילה גופה[[1]](#footnote-2).

ולפי דרכו של הר"ן ביאור הילפותא מנבילה דכל שהוא בתערובתו אינו מוסיף כלום לתערובת שהרי ההפסד שהוא עושה לתערובת גדול מן השבח שנותן לה, וכלפי התערובת הוי כנבילה שא"ר לגר שיסוד היתר דנבילה הוא שאם אין האוכל מוסיף כלום לתערובת אין בו איסור כלל, א"כ ה"נ הרי באכילת התערובת אין האיסור מוסיף כלום.

אבל הביא הר"ן שברשב"א בתוה"ב התיר אף בכה"ג, והיינו באופן שהגדיל מידתו, וטעמו כתב הר"ן "דאי משום ממשו הא מדאורייתא ברובא בטיל ואי משום טעמו הרי הוא פגום", וכתב הר"ן שאינו נראה בעיניו להקל כ"כ, והובאו שתי השיטות בשו"ע-קג.

והנה הר"ן לא הביא ד' הרשב"א שחולק עליו אלא לענין הגדיל מידתו [כמבואר בדבריו בפי' הרי"ף דקאי כלפי הגדיל מידתו], אבל לענין כזית בכא"פ לא הביא שהרשב"א חולק עליו, ובב"ח-קג, קד באמת נקט דאף הרשב"א מודה להר"ן בזה.

אבל בחי' הר"ן ע"ז שם משמע להדיא דנקט בדעת הרשב"א דאף לענין כזית בכא"פ התיר הרשב"א, ומשמע שם דדייק לה מלשון הרשב"א דכל שיש רוב היתר שרי וכן דייק בפמ"ג שפ"ד קד-ט דלא כהב"ח.

ובאמת מפורש במה"ב (יט:) דס"ל דאף בכזית בכא"פ יש היתר דנטל"פ [וע"ע בתוה"ב (כ:) גבי שרצים דשרי אף בכזית בכא"פ אבל אין להוכיח מזה לכל נטל"פ ואף הר"ן מודה גבי שרצים כשי"ת לקמן], ומבואר כאן מחלוקת שניה עם הר"ן, וצ"ב כל פלוגתתן.

ובפשטות מתבאר כאן מחלוקת עקרונית בין הרשב"א להר"ן, דדעת הרשב"א כש"כ הר"ן לבאר דעתו דממשו של איסור בטל ברוב אף בלא ילפותא דנבילה שטעם פגום אינו מכיר את האיסור, וא"כ מה לי שהגדיל האיסור מידתו או שיש בו כזית בכא"פ הרי ממשו בטל ברוב ואף בהגדיל מידתו או כזית בכא"פ הרי ממשו בטל ואין כאן נידון אלא כלפי הטעם וכלפי הטעם לא שייך מושג של הגדיל מידתו או כזית בכא"פ דלעולם הטעם אינו אלא משהו בעלמא, ואין לבא אלא משום טכע"ק וטעם פגום אין בו איסור טכע"ק, וכשי"ת לקמן ביתר ביאור דע"ז קאי ילפותא דנבילה.

וכ"ה בתשובת הרשב"א-תצט דבאיסורי משהו שלא שייך ביטול ברוב אין היתר של נטל"פ.

אבל לדעת הר"ן ילפינן מנבילה כולה מילתא ואף ממשו של איסור ניתר ע"י ילפותא דנבילה ולא שייך להתירו מכח ביטול ברוב, וכש"כ רעק"א-קסו ופמ"ג רסי' קג אלא דכולה מילתא ילפינן מנבילה ואף אף כלפי טעמו וממשו, ויתבאר לקמן באורך.

ולדעת הרשב"א דמתורת ביטול ברוב הוא דטעם פגום אינו מכיר את האיסור ובטל ברוב, אכתי צ"ב היאך ילפינן לה מנבילה וגם תינח כלפי ממשו של איסור אבל צ"ע למה לא ייאסר מתורת טכע"ק, ויתבאר לקמן שיטתו באורך.

ומתבאר לכאו' בד' הר"ן דדין היתר דנבילה אינו רק באופן של טכע"ק אלא אף בשיש בו טעמו וממשו נמי בנטל"פ מותר, שהרי התיר הר"ן נטל"פ כל שאין בו כזית בכא"פ אף שיש בו ממשו של איסור, ושיטת הר"ן צח: שאף בפחות מכזית בכא"פ יש בו איסור חצי שיעור מכח ממשו.

**ג. בקו' הגר"ח היאך ניתר ממשות האיסור להר"ן-**

והנה בחי' הגר"ח פט"ו מאכ"א תמה בזה על עיקר סברת הר"ן, דהנה יסוד שיטת הר"ן דהיכא שהאיסור מעורב עם ההיתר הרי לא חשיב כאוכלו בעיניה רק כאוכל כלל התערובת וכלפי התערובת לא הוסיף האיסור מידי שהרי גדול ההפסד שלו על השבח.

ותמה הגר"ח דזה ניחא לענין דין טכע"ק אבל לענין טעמו וממשו לא שייך זה, ואם אך הממשות אסורה ממילא תאסר תערובתה.

וכנראה ביאור דבריו דכלפי דין טכע"ק הרי מסתברא למדוד את אכילת הטעם ביחס לאכילת התערובת ולא חשיב שאוכלו בפנ"ע רק אוכל את כלל התערובת וזה שפיר איכא היתר דנבילה דכלפי התערובת אין האיסור מוסיף כלום, אבל כלפי ממשו של איסור מה"ת נייחס את אכילתו לכלל התערובת, והרי הוא עומד לעצמו ואוכל אותו בפנ"ע והרי אינו פגום כ"כ עד שא"ר לגר ואכתי הוי חפצא דאיסורא, ואיך נתיר ממשו של איסור.

וכנראה י"ל ד' אופנים בזה:

א. הגר"ח נקט דוודאי יסוד היתר דנטל"פ אינו אלא כלפי דין טכע"ק ולא כלפי דין טעמו וממשו, אלא דממילא ניתר גם טעמו וממשו, וזה עפי"מ שבאר שם ובהל' מעשה"ק בשיטת הר"מ דיסוד דין טעמו וממשו דלא בטל הוא מכח חלות דין טכע"ק, דדין טכע"ק הוא איסור מחודש על הטעם וממילא כיון שהטעם נאסר הרי גם ממשו לא בטל.

ועפי"ז באר דלעולם דין נטל"פ לא מתיר אלא את דין טכע"ק, אבל כיון דכלפי דין טכע"ק מהני ילפותא דנבילה ממילא גם הממשות בטלה ברוב.

ולד' הגר"ח צע"ג היאך אסר הר"ן בהגדיל מידתו או כזית בכא"פ, והרי כיון שיסוד ההיתר דנבילה חייל בטעם עצמו ולא בממשות, ורק ממילא כל שאין בו דין טכע"ק בטל הממשות ברוב, א"כ מה לי שהגדיל מידתו או כזית בכא"פ הרי הטעם לעולם אינו אלא משהו וכיון דפקע האיסור מן הטעם משום ילפותא דנבילה הרי ממילא ליכא דין טעמו וממשו והכל בטל ברוב, ומה שייך לאסור ע"י הגדיל מידתו וכזית בכא"פ?

וכנראה מתבאר כאן בד' הגר"ח חידוש גדול, דכיון שהצורה לאכול את הטכע"ק הוא ע"י הממשות הרי מצטרף הטעם לממשות האיסור, וכיון שאם אך נדון טכע"ק לא יתבטל הממשות ברוב הרי חשיב כמו שהגדיל מידתו וכזית בכא"פ, וחייל בו דין טכע"ק, ואכתי הדברים צ"ב.

אבל עיקר ד' הגר"ח צ"ע לומר כן בשיטת הר"ן, שהרי נתבאר בכ"ד דכל ד' הגר"ח ל"ש אלא בדעת הר"מ, אבל בר"ן ושא"ר מבואר דאף דקי"ל טכע"ק דרבנן מ"מ טעמו וממשו אינו בטל ברוב וע"כ מסברא ילפינן לה ולא משום דין טכע"ק, וא"כ תיקשי טובא היאך התיר נטל"פ כל פחות מכזית בכא"פ אף דהוי טעמו וממשו, ואף אם פקע דין טכע"ק מ"מ ייאסר מתורת טעמו וממשו כמו למ"ד טכע"ק לא"ד?

וד' הגר"ח תמוהים טובא מה שנקט דבריו אף בשיטת שא"ר.

מיהו עיין לקמן מה שצידדנו שיש פנים ליישב עיקר מהלך הגר"ח בד' הר"ן ולעולם יסוד היתר הממשות אף להר"ן הוא מתורת ביטול ברוב אבל לא מטעם הגר"ח דכל היכא דליכא דין טכע"ק בטל הממשות אלא שהוא דין בפנ"ע דטעם פגום אינו מכיר את האיסור, עיין לקמן באורך.

ב. מהלך נוסף בד' הר"ן מתבאר ברעק"א-קסו שנראה דקשיא ליה האי קושיא, וכתב שלעולם כל שהוא פגום קצת כבר יש להתירו מקרא דנבילה אלא דבפגם מועט אכתי יש בו איסור משום דאחשביה באכילתו, אבל בתערובת לא שייך אחשביה ושרי, ומיהו הוא חידוש גדול בפשט ד' הר"ן.

[ולד' רעק"א מתבאר דיסוד ההיתר של הר"ן שאין נהנה באכילתו אינו היתר בהחפצא דאיסורא רק באכילת הגברא שאינו נהנה לכך שייך בו ענין אחשביה, ונתבאר נידון זה במקו"א].

ג. תי' נוסף למדנו מד' רעק"א בהשמטות לסוף ע"ז [והוא מס' וזא"ל] עיי"ש דיסוד ההיתר של נבילה שא"ר לגר הוא באכילת הגברא שאינו נהנה ממנו, ושפיר אף שאוכל בתערובת שרי.

ומכח זה חידש שם דלר"מ דבעי סרוח מעיקרא הרי אף בכה"ג שיהיה נטל"פ הסרוח מעיקרא לא יתיר ר"מ, דלדידיה אין ההיתר באכילת הגברא שאינו נהנה אלא הוא היתר בחפצא דאיסורא ובזה מה יועיל מה שהוא פוגם בתערובת והרי סו"ס החפצא דאיסורא בפנ"ע אינו פגום, וכטענת הגר"ח, אבל לר"ש נקט רעק"א שהוא היתר במעשה האכילה.

ד. אבל הפשוט בביאור ד' הר"ן דאף כלפי טעמו וממשו חשיב נבילה שא"ר לגר כלל כיון שהוא בתערובת, ויסוד הדברים דכל שאוכל את האיסור בתערובת אין אכילתו מתייחסת להאיסור לבדו רק אכילתו מתייחסת לכלל התערובת, והרי בכלל התערובת אין האיסור מוסיף כלום.

וביאור הדברים עפמש"כ במקו"א שנראה בכ"ד בראשונים דכל שיש כזית בכא"פ הרי חשיב כאיתיה להאיסור בעיניה ואכילתו מתייחסת להאיסור בפני עצמו, ולא לכלל התערובת, אבל בפחות מזה חשיב דליתיה לאיסורא בעיניה ולא חשיב שאוכל את האיסור בעצמו רק אכילתו מתייחסת לכלל התערובת.

ובזה נתבאר מה דמבואר ברמב"ן וכמה ראשונים דכל פחות מכזית בכא"פ אין איסור תורה באכילתו ואף חצי שיעור ליכא, ונתבאר דכל שהוא פחות מכזית בכא"פ הרי אבד ממשו בתוך התערובת.

ואח"כ ראיתי לבאר ביתר עומק, דבאמת כל מציאות האיסור עצמו כשהיא בתערובת אינה חשובה קיימת בפנ"ע וממילא אוסרת את התערובת רק כל מציאותה הוא בתערובת, במה שהוא אוסר את כלל התערובת מספק או בלח בתורת וודאי.

והבאנו במקו"א מקור לזה מד' הש"ך סו-י לענין ביצים שהקיל הרמ"א בספק איסור משום דמדאורייתא חד בתרי בטל, וכתב הש"ך דהיתר הרמ"א הוא אף בחד בחד, ואף שכתב הטעם משום חד בתרי בטל כוונתו דאיסור בתערובת קיל טפי שהרי מצאנו חד בתרי דבטל.

וכעי"ז מצאנו ג"כ בר"ן ע"ז מט. דזוז"ג מותר הוא מטעם ביטול, וכבר נתקשה בשער"י ג-כה היאך שייך ביטול חד בחד, עיי"ש משכ"ב דברים מחודשים.

וביאור דבריו נתבאר במקו"א דכל ההיתר של ביטול ברוב מתחיל מהנחה שמציאות האיסור בתערובת אינה עומדת לעצמה רק כל מציאותה הוא במה שהיא אוסרת את כלל התערובת, אבל אינו אסור בפנ"ע וממילא חייל איסור בשאר התערובת.

ולכך שייך ביטול ברוב דעיקרו לומר דא"א להחשיב תערובת זו אסורה כשרובה הוא היתר, ועיין בשער"י ג-כח ד"ה ועפ"י שנראה דנחית ליסוד זה.

ולפי"ז אשה"ט קו' הגר"ח דוודאי כל האיסור הוא במה שהוא אוסר את כלל התערובת, וממילא כל שהוא נטל"פ לא אכפ"ל מה שבפנ"ע היה ראוי לגר, ודו"ק.

ואף שדעת הר"ן עצמו צח: שיש איסור חצי שיעור בפחות מכזית בכא"פ, ודלא כהרמב"ן, היינו משום דס"ל דעצם מה שיש חצי שיעור איסור בתערובת הרי סו"ס יש איסור בתערובת מחמת שאוכל גם את החצי שיעור איסור, אבל גבי נטל"פ שפיר מודה שאין בו איסור בפחות מכזית בכא"פ שהרי בכלל התערובת אין האיסור מוסיף כלום.

ולפי"ז יש לבאר מה שאסר הר"ן באופן שיש כזית בכא"פ, דכה"ג חשיב שאוכל את האיסור בעיניה ואינו מתייחס לכלל התערובת [אבל פשוט שאין לבאר טעם הר"ן משום דכה"ג חשיב טעמו וממשו ואין להתיר בכה"ג, וכעין שכתב הרשב"א במה"ב (יט:) לצדד בדעת הרא"ה, דהא שיטת הר"ן צח: דאף בפחות מכזית בכא"פ אית ביה איסור תורה משום חצי שיעור, ואף שהר"ן פסק דטכע"ק דרבנן מ"מ אסר פחות מכזית בכא"פ וע"כ מתורת טעמו וממשו הוא, ומ"מ אית ביה היתרא דנבילה].

**ד. מקורות לד' הגר"ח-**

והנה הגר"ח נקט שתי יסודות בד' הר"ן: א. היתר ממשו של איסור הוא מכח ביטול ברוב.

ב. הטעם שבטל ברוב הוא משום שאין כאן דין טכע"ק פקע דין טעמו וממשו.

ומצאתי שלכאו' כל ד' הגר"ח מבוארים להדיא בדרכי משה סוס"י-קג, עיי"ש שהביא ד' האו"ה דכל דין נטל"פ אינו אלא בטכע"ק שנימוח גוף האיסור אבל היכא שגוף האיסור לא נימוח ל"ש היתר של נטל"פ כלל, ובפשטות כוונתו דכלפי דין טעמו וממשו ליכא היתר דנטל"פ [וס"ל דכל שנימוח חשיב טעמו ולא ממשו].

והק' עליו בדרכי משה ז"ל:"וצ"ע דלמה מחלק בין טעם לעיקר והרי טכע"ק הוא דאורייתא לפי"ד ר"ת וקי"ל כוותיה, וטעמא דמין בשא"מ לא בטל הוא מכח טכע"ק א"כ מה לי אם ימחה או האיסור עצמו הלא שניהם איסור דאורייתא".

והוא ממש ע"ד הגר"ח בשתי חידושיו, חדא דכלפי טעמו וממשו ל"א היתר דנטל"פ, ועוד דע"י שפקע דין טכע"ק ממילא ליכא דין טעמו וממשו, וזהו דקשיא ליה דטעמא דמין בשא"מ לא בטל הוא מכח טכע"ק.

והנה דברי הדרכי משה אזלי כשיטת הסוברים דטכע"ק דאורייתא ובזה יש מקם לדבריו דכל דין טעמו וממשו הוא ע"י דין טכע"ק, אבל בשיטת הר"ן דקי"ל טכע"ק דרבנן ומ"מ יש איסור בטעמו וממשו ע"כ שלא כדבריו.

והנה במקו"א נתבאר להוכיח דאף לשיטת ר"ת דקי"ל טכע"ק דאורייתא מ"מ דין טעמו וממשו אינו מכח דין טכע"ק, והבאנו להוכיח זה מד' הטור או"ח-תמב דגבי כותח הבבלי ליכא דין טכע"ק שאינו אלא קיוהא בעלמא ומ"מ דין טעמו וממשו אית ביה כמבואר פסחים מד. שאם יש כזית בכא"פ אסור, עיי"ש, ונתבאר דע"כ אף לשיטת ר"ת דין טעמו וממשו אינו תלוי בדין טכע"ק, אבל אין ע"ז ראיה מגמ' ויתכן דעת הרמ"א לא כן.

אבל מ"מ יש לתמוה בסתירת ד' הרמ"א, דבסי' צח כתב הרמ"א דדין טכע"ק וטעמו וממשו תלי בשמא ולא בטעמא, וא"כ תימה לומר הטעם שאין טעמו וממשו בטל ברוב הוא מכח דין טכע"ק, שהרי הוא תלוי בשמא, ונתבאר דעתו מד' האחרונים דדין בפנ"ע הוא שאמרה תורה דמין בשאינו מינו לא בטל ברוב ותלי בשמא ולא בטעמא, וא"כ צ"ע היאך נקט הרמ"א דדין טעמו וממשו הוא מכח דין טכע"ק, וצע"ג.

ולגודל הדוחק צריך להוציא ד' הרמ"א בד"מ מפשטותם, וצ"ע.

ומ"מ מה שנקט הגר"ח דבריו גם בשיטת הר"ן לכאו' אין לו מקום כלל, ועיין לקמן דרך מחודשת בזה דאף להר"ן י"ל דליכא היתר דנבילה כלפי ממשו של איסור.

והנה הבאנו מד' הד"מ מקור לכל ד' הגר"ח, אבל יש להביא מקור נוסף עכ"פ למה שנקט הגר"ח בחידושו הראשון דהיתר ממשו של איסור אף להר"ן הוא מתורת ביטול ברוב.

הנה בכו"פ נתקשה בד' הרמ"א שאסר נטל"פ בבריה כיון שאין בו ביטול ברוב, ומ"מ בשו"ע הל' פסח תמז-י התיר נטל"פ בפסח אף שאיסורו במשהו, ונתבאר במקו"א לדון בקו' באריכות.

וכתב בחוו"ד [וכ"מ בכו"פ ביסוד הדברים] דיסוד ד' הרמ"א דאף דטכע"ק ילפינן מנבילה ה"מ כלפי טעמו ולא ממשו אבל בטעמו וממשו בעי ביטול ברוב, ובזה ל"ש היתר דנטל"פ באיסורי משהו.

וכל היתר דנטל"פ באיסורי משהו כתב בכו"פ דבפסח דעת כמה פוסקים שלא אסרו ביבש ביבש במשהו, וע"י נטל"פ הוי כמו יבש ביבש, והדברים צ"ב ויתבארו במקו"א.

ובחוו"ד כתב דכל ההיתר של נטל"פ באיסורי משהו אינו אלא בטכע"ק אבל בטעמו וממשו אסור, עיי"ש, והוא ממש ע"ד הגר"ח דליכא היתר דנבילה אלא בטכע"ק ולא בטעמו וממשו.

ומשמע דאף בדרכו של הר"ן נקטו כן שהרי בשו"ע הביא שתי השיטות גם שיטת הר"ן וגם שיטת הרשב"א, והוא כד' הגר"ח דאף להר"ן יסוד היתר הממשות הוא מכח ביטול ברוב, ויתבאר עוד לקמן שיטה זו.

[ע"ע בפמ"ג שער התערובות ח"ג פ"ג ד"ה עוד אבאר ובריש פ"ו, שכתב דהיתר דנטל"פ הוא מנבילה דחשיב כמי שא"ר לגר, והוסיף ואי משום ממשו הרי הוא בטל ברוב דחד בתרי בטיל, וצ"ב רב כוונתו שם דמשמע דאף להר"ן נקט כן].

**ה. אם נטל"פ מכיר את האיסור בטעמו וממשו-**

אבל לפי פשטות ד' הר"ן כמו שפי' רעק"א ופמ"ג רסי' קג דלאו מתורת ביטול ברוב הוא, שמענו לכאו' מד' הר"ן שתי חידושים:

א. היתר דנבילה אי"צ ביטול ברוב.

ב. דלא מהני ביטול ברוב אף בטעם פגום, דהנה נתבאר במקו"א מד' הראשונים דאף אם טכע"ק לא"ד מ"מ טעמו וממשו דאורייתא שע"י הטעם ניכר האיסור וקיים בתערובת, ויל"ע אם סגי בטעם פגום כדי להכיר את האיסור בתערובת.

ובדעת הר"ן נראה להדיא דע"י טעם פגום נמי ניכר האיסור בתערובת, שהרי כתב הר"ן שבכזית בכא"פ אסור אף בנטל"פ, ואם נימא שע"י נטל"פ חשיב שאין האיסור ניכר ובטל ברוב ה"נ יש להתיר אף בכזית בכא"פ וכמו במין במינו שהכריעו הראשונים שבטל ברוב אף בכזית בכא"פ [דלא כהר"ש טבו"י], ולא יהני בזה לומר דהוי כאילו אוכלו בעיניה דהוא סברא לענין ילפותא דנבילה שהאכילת האיסור נמדדת בפנ"ע אבל מ"מ לענין ביטול ברוב וודאי בטל אף בכזית בכא"פ כמו מין במינו.

ומתבאר בזה דעת הר"ן דכיון שטעמו וממשו הוא סברא שע"י הטעם א"א לממשות להתבטל ברוב ה"נ שייך זה גם בנטל"פ הרי הטעם מכיר את האיסור.

ובפשטות סביב זה נסובים כל מחלוקת הרשב"א והר"ן, דלדעת הרשב"א הרי טעם פגום אינו מכיר את האיסור וע"ז בנוי עיקר היתר דנטל"פ מתורת ביטול ברוב.

**ו. דעת הר"ן באיסורי משהו-**

עוד כתבו רעק"א ופמ"ג עפ"י דרכו דלשיטת הר"ן מסתברא דאף גבי חמץ בפסח שהחמירו חז"ל שאוסר אפי' במשהו ואין בו ביטול ברוב מ"מ יהיה בו היתר של נטל"פ, ובאמת כ"ה להדיא בחי' הר"ן פסחים ל: הביא י"מ דבאיסורי משהו אין היתר של נטל"פ והר"ן חלק ע"ז ונקט שיש בו היתר דנטל"פ.

והוסיף הר"ן לבאר שהרי אף גופו של איסור הותר ע"י היתר דנבילה, ומבואר להדיא טעמו שם דהיתר דנבילה חייל אף בממשו של איסור וזה לכאו' שלא כד' הגר"ח דאי בעינן ביטול ברוב א"כ היאך התיר הר"ן חמץ בפסח.

ולדרכו של הגר"ח וכו"פ וחוו"ד דאף להר"ן בעי ביטול ברוב צ"ל בפשטות כמו דמבואר בחוו"ד דכל מה דבעי ביטול ברוב הוא רק כלפי ממשות האיסור ובזה באמת יודה הר"ן שנטל"פ אסור באיסורי משהו, אבל בר"ן פסחים לא איירי אלא לענין קדירות בפסח ובזה נטל"פ שרי שהרי אין כאן ממשו של איסור ואי"צ ביטול.

והנה הי"מ שם שהביא הר"ן נקטו דאף בצו"ר בעינן ביטול ברוב כדי להתיר ולא סגי בילפותא דנבילה, ולכך בחמץ בפסח יהיה איסור אף בקדירה, ולד' הגר"ח צ"ל דהר"ן פליג בזה וס"ל דאי"צ ביטול ברוב אף בממשו של איסור אבל בצו"ר אי"צ ביטול ברוב, ודמי לדין טכע"ק דניתר ע"י ילפותא דנבילה ה"נ הצו"ר ניתר בזה.

ובאמת הוא דוחק גדול בסברא דנתבאר לעיל הטעם שאין היתר דנבילה כלפי ממשו משום שאינו חשוב שהוא בתערובת ורק הטעם מתייחס לאכילת התערובת שהוא הצורה לאכול טעם, ולפי"ז היה הדין נותן דצו"ר נמי אינו מתייחס לאכילת התערובת ולא שייך בו היתר דנבילה רק מכח ביטול ברוב, וצ"ע בפרט זה.

וברעק"א שם הוסיף לדון חידוש נוסף דלדעת הר"ן כיון דאי"צ ביטול ברוב הרי אף במע"מ נמי יהיה היתר של נטל"פ דסו"ס אינו אוכלו בעיניה רק בתערובת.

ומכח זה תמה על דעת השו"ע דבהל' פסח או"ח תמז-י פסק דנטל"פ בפסח שרי, וע"כ פסק כדעת הר"ן דאי"צ ביטול ברוב, ומ"מ ביו"ד-קג כתב שצריך דוקא רוב היתר, ולשיטת הר"ן ה"נ תיסגי במע"מ?

[ונדחק שם לומר דלענין חומרא דרבנן דחמץ בפסח במשהו סמך השו"ע על שיטת הר"ן להקל].

אבל באמת אחר שזכינו לד' חי' הר"ן שאסר בכזית בכא"פ דחשיב משום דחשיב כאיתיה בעיניה א"כ ה"נ י"ל לענין מע"מ דאף להר"ן אסור דכל שאין רוב איסור חשיב דליתיה בעיניה, אבל במע"מ חשיב איתיה בעיניה ואסור.

וכנראה זהו כוונת הגר"א או"ח תמז-י על מה שהתיר השו"ע נטל"פ בפסח ז"ל:"דלא חמיר מנבילה גוף האיסור עצמו וכ"ש תערובתו, ועיין יו"ד קג-ב דעד רובו מותר וה"ה כאן", ומבואר דאף לענין פסח יש להצריך דוקא רוב וע"כ לאו מתורת ביטול ברוב הוא רק משום דבעי רוב דאל"ה חשיב איתיה בעיניה.

וכ"מ בד' הט"ז קג-ד עיי"ש שבאר דעת הר"ן שהביא השו"ע שאם הגדיל מידתו אסור, וכתב בתו"ד דכל שלא הגדיל מידתו יסוד ההיתר להר"ן הוא מכח שיש רוב היתר, ובפשטות אין כוונתו לדין ביטול ברוב רק דמ"מ צריך מציאות של רוב דאל"ה חשיב אוכלו בעיניה.

אבל בלשון השו"ע קג-א מבואר כד' רעק"א שהוא חידוש של הרשב"א להצריך רוב היתר אבל להר"ן סגי במע"מ [מיהו ביד יהודה סק"ז נקט שגם הר"ן מודה לדין השו"ע בזה, ודוחק].

ועכ"פ שמענו מכ"ז דפשטות ד' הר"ן שאי"צ ביטול ברוב בדין נטל"פ והיתר דנבילה מתיר אף בלא ביטול וחייל אף כלפי ממשו של איסור.

[עוי"ל קו' רעק"א עפי"ד החוו"ד קג-ב שנקט דהיכא שממשות האיסור קיים צריך ביטול ברוב וכל ד' השו"ע הל' פסח איירי בדליכא ממשות ואי"צ בזה ביטול].

**ז. מהלך החזו"א דבעי ביטול ברוב, ויישוב דרכו של הגר"ח-**

והנה בחזו"א ל-ב הק' ע"ד רעק"א בשיטת הר"ן דנקט דאי"צ ביטול ברוב, והרי מבואר בהמשך הסוגיא סח: שם גבי עכברא ושאר שרצים המאוסים, דאיכא אמוראי שאסרו משום דחידוש שחידשה תורה לאוסרם אף שהם מאוסים ואין בהם היתר דנבילה וה"נ נטל"פ שלהם אסור.

ולהלכה פסקו הרשב"א והר"ן דשרי כדעת שאר אמוראי שם, דאף שאסרה תורה שרצים מ"מ יש בהם היתר נטל"פ, והטעם כתב הר"ן דחידוש הוא שחידשה תורה בעכבר גופיה, אבל פליטתן לית ביה האי חידושא.

והבין בחזו"א כוונת הר"ן דכל שנתערב לית ביה חידושא דשרצים אבל מ"מ הדר הוי ככל מאכ"א וצריך הוא להיתר דנבילה, ולעולם יסוד היתרו הוא מקרא דנבילה, וכ"מ בגמ' דתלי ליה בפלוגתא דנטל"פ אסור או מותר, וע"כ יסוד ההיתר דשרצים בתערובת הוא מקרא דנבילה ותלי בפלוגתת ר"מ ור"ש.

והנה מבואר שם בלשון הר"ן גבי שרצים:"ומיהא שמעינן שכל הדברים המאוסים וכו' ואף בשנמחה גופן לגמרי ונתערב בהיתר מרובה מהן יש להתיר משום דמדאורייתא ברובא בטל ולא מתהני מאיסורא כלל".

ומבואר דטעם היתר השרצים הוא מתורת ביטול ברוב, ולכאו' מבואר בזה דלא כשתי ההנחות שנתבארו בד' הר"ן:

א. מבואר ששייך להתיר גופו של איסור מתורת ביטול ברוב כיון שטעמו פגום, ואין הטעם מכיר את האיסור.

ב. גם לכאו' מבואר דעת הר"ן דאף היכא דילפינן מנבילה מ"מ בעינן דין ביטול ברוב, ודלא כרעק"א ואין הילפותא דנבילה יכולה להתיר גופו של איסור.

ובחזו"א נקט מכח זה דלשיטת הר"ן בעי ביטול ברוב ולא סגי בילפותא דנבילה, והוא ע"ד הגר"ח והכו"פ דהיתר ממשו הוא מכח ביטול ברוב.

והנה הגר"ח נקט הטעם שהוא בטל ברוב ואין בו דין טעמו וממשו, משום דכל דין טעמו וממשו הוא מכח דין טכע"ק, וכיון דהטעם ניתר מילפותא דנבילה הרי ממילא גם ממשו של איסור בטל ברוב.

ולעיל תמהנו ע"ז דהא שיטת הר"ן דטכע"ק דרבנן ומ"מ טעמו וממשו אינו בטל ברוב, וע"כ מסברא ידעינן לה א"כ מה יהני ילפותא דנבילה שלא יתבטל ברוב?

וי"ל בזה ליישב ד' הגר"ח באופ"א, דמסברא אמרינן דטעם פגום אינו מכיר את האיסור, וכשי"ת לקמן לצדד כן בשיטת הרשב"א.

אבל אכתי צ"ע לדעת החזו"א והגר"ח וכו"פ דכיון דהממשות בטלה ברוב מסברא וילפותא דנבילה לא חיילא אלא בדין טכע"ק, היאך אסר הר"ן בהגדיל מידתו או כזית בכא"פ והרי כלפי הטעם לא שייך ענין זה כלל ולעולם אינו אלא משהו, ולמה לא יהיה בו היתר דנבילה?

וצ"ל בזה כש"כ לעיל לשיטת הגר"ח, דכל שהגדיל מידתו או שיש כזית בכא"פ הרי ע"י שיחול בו דין טכע"ק ממילא לא יתבטל האיסור ברוב, דדין טכע"ק גורם שלא יתבטל האיסור ברוב.

ואף דס"ל להראשונים דדין טעמו וממשו אינו בטל ברוב הוא ע"י מציאות הטעם אף בלא דין טכע"ק, מ"מ מודו גם ליסוד הגר"ח דע"י שהטעם נאסר ממילא גם הממשות אינה בטלה ברוב, וכש"נ הגר"ח בשיטת הר"מ, וכ"ז הוא דרך מחודשת בשיטת הר"ן.

ועפי"ז י"ל שיטת הלבוש שהביא בפמ"ג קג-א שנקט כשיטת הר"ן לדינא דכל שהגדיל מידתו אסור לית ביה היתר דנבילה, ומ"מ לענין נטל"פ בפסח נקט שאסור, ותמה בפמ"ג הרי לשיטת הר"ן אי"צ ביטול ברוב א"כ ה"נ בפסח יהיה בו היתר של נטל"פ?

ולהנ"ל אשה"ט דאף להר"ן מ"מ בעי ביטול ברוב כדי להתיר, אלא דבהגדיל מידתו נאסר, אלא דבר"ן עצמו נתבאר מדבריו פסחים דאי"צ ביטול אלא בממשות של איסור קיימת אבל הלבוש ס"ל דאף בצו"ר צריך ביטול ברוב לדעת הר"ן.

ולדרך זו לכאו' א"ש היטיב כל שיטת הר"ן גבי שרצים דמטעם ביטול ברוב אתינן עלה, והוא שיטת הכו"פ וחוו"ד הגר"ח וחזו"א בדעתו.

וזה מדוקדק היטיב בד' הר"ן גבי שרצים דרק היכא שנבלע בהם גופו של איסור אתא עלה משום ביטול ברוב.

אבל באמת כל מהלך הגר"ח בד' הר"ן לומר דכל ילפותא דנבילה אינו אלא בדין טכע"ק הוא קצת דוחק, שהרי שיטת הר"ן דטכע"ק דרבנן ואיך שייך לומר דע"ז קאי ילפותא דנבילה, וכנראה צ"ל בדוחק דילפותא מנבילה הוא כלפי גיעולי עכו"ם דבזה לכו"ע טכע"ק דאורייתא וממילא ה"נ גבי טכע"ק דרבנן לא אסרו בנטל"פ משום זה, וכ"ז דוחק [אבל לשיטת הרשב"א שפיר י"ל כן לפמש"נ הש"ך רסי' צח דדעתו דטכע"ק דאורייתא דלא כתרוה"ד].

ואח"כ ראיתי שמהלך זה אינו ניתן להאמר שהרי כתבו הב"י וש"ך סוס"י קד דבשרצים המאוסים מודה הר"ן שאין איסור אף אם הגדיל מידתו, ובב"ח הוסיף דלכו"ע בשרצים שרי אף בכזית בכא"פ, ולהנ"ל לפי"ד החזו"א הרי היתר דשרצים הוא ממש כהיתר דנבילה ואף בנבילה יש להתיר מתורת ביטול ברוב ומ"מ נקט הר"ן דע"י הגדיל מידתו אסור א"כ ה"נ גבי שרצים ע"י הגדיל מידתו לא יהיה היתר של ביטול ברוב, וצ"ע.

[ובאמת במאירי סח: כתב דאף בשרצים המאוסים אין בהם היתר כשיש כזית בכא"פ, והוא חידוש שלא כהב"ח שנקט דאף להסוברים שאין היתר נטל"פ בכזית בכא"פ מ"מ גבי שרצים שרי אף בכה"ג, ועיין ברשב"א בתוה"ב דלהדיא התיר שרצים בכזית בכא"פ דלא כהמאירי, מיהו דעתו במה"ב כן אף בכל נטל"פ].

**ח. דרך ביישוב ד' הר"ן גבי שרצים לד' האחרונים-**

ומכ"ז מתבאר דהפשוט בד' הר"ן וודאי שלא כד' האחרונים הללו, רק כש"נ רעק"א ופמ"ג דע"כ לשיטתו אי"צ כלל ביטול ברוב ועיקר ההיתר גם על ממשות האיסור הוא מכח היתר דנבילה.

ולפי"ז הדר צ"ע קו' החזו"א מד' הר"ן גבי שרצים המאוסים שכתב דכיון דלית ביה חידוש דקרא ממילא בטל האיסור ברוב, וצ"ע בתרתי:

א. מבואר דבעי ביטול ברוב ולא סגי בילפותא דנבילה להתיר כש"כ החזו"א.

ב. מבואר דמהני ביטול ברוב על ממשו של איסור בטעם פגום א"כ למה אסר הר"ן בהגדיל מידתו וכזית בכא"פ והרי הוא בטל ברוב.

והנה בעיקר ד' הר"ן שכתב דגבי שרצים המאוסים לא חידשה תורה לאסור פליטתן רק גופן י"ל שתי אופנים:

א. שמעתי מהגר"ג כהאן לבאר כוונתו באופן מחודש, דעיקר הקולא שכתב הר"ן שלא חידשה תורה גבי עכברא אלא בגופייהו אבל פליטתן לא, אין כוונתו כש"נ החזו"א שאין בו חידוש מיוחד של שרצים אבל אכתי בעינן להיתר דנבילה, רק כוונתו לומר דגבי עכברא ודברים המאוסים שחידשה תורה לאוסרם, ה"מ כשהוא בעיניה אבל כשהוא מעורב בתערובת לא נתחדש בו דין טעמו וממשו והדר בטל ברוב.

ונמצא לפי"ז שיש היתר מיוחד בעכברא טפי מכל האיסורים דלא נתחדש בו דין טעמו וממשו ולכך בטל ברוב.

ולפי"ז גבי עכברא ודברים המאוסים אי"צ להיתר דנבילה ורק משום ביטול ברוב אתינן עלה, וזה ביאור ד' הב"י וש"ך סוס"י קד דבדברים המאוסים שרי אף בהגדיל מידתו דבזה כיון שהממשות בטלה ברוב תו ל"ש כלל הגדיל מידתו וכזית בכא"פ.

אבל מהלך זה תימה טובא, חדא דלשון הר"ן לא משמע כן שכתב שלא אסרה תורה אלא גופן אבל לא פליטתן, ולא משמע עיקר החילוק בין היכא שהוא אוכלו בעיניה לאוכלו בתערובת, אלא עיקר החילוק הוא דלא אסרה תורה אלא גופן ואף בתערובת אבל החפצא של הפליטה והטעם לא אסרה תורה בשרצים.

ועיין בלשון הרשב"א בתוה"ב (כ:) שלא אסרה תורה אלא גופן אבל לא תערובתן, משמע שהוא היתר מיוחד בשרצים שאף ממשו לא נאסר בתערובת, אבל לשון הר"ן משמע דלאו מה"ט אתא עלה.

ועוד תימה לומר דגבי עכברא לא נתנה תורה דין טעמו וממשו שהרי אינו דין חדש כלל רק סברא בעלמא דלית ביה ביטול [או בגילוי מילתא כש"כ הראב"ד צח:].

והעולה על כולנה צ"ע, דהא בגמ' מוכרח כד' החזו"א דאף בעכברא בעי להיתר דנבילה, דהא דאף רבא שהתיר שרצים בתערובת וס"ל שלא חידשה תורה אלא בגופן אבל לא בתערובת, מ"מ למ"ד נטל"פ אסור נקט בפשטות שכל השרצים אסורין ורצה לבאר בזה דעת רב דאסר עכברא בשכרא, ואם בשרצים אי"צ להיתר דנבילה כלל רק מתורת ביטול ברוב לחוד אתינן עלה א"כ אף למ"ד נטל"פ אסור שרי.

ובאמת חשבתי שיש מקום לדחוק בזה דכוונת הגמ' הוא בעקיפין, דלמ"ד נטל"פ אסור ולא יליף מנבילה הרי ממילא אין חידוש מיוחד בשרצים שהרי אין בתורה היתר דנבילה כלל, והוא ככל איסורי מאכ"א וכיון שכן וודאי ייאסר אף שהוא פגום ואף בתערובת ואין לומר שלא אסרה תורה אלא גופו ולא תערובתו.

אבל אכתי לא הונח לי דהא שרצים המאוסים הוו כמו סרוח מעיקרא א"כ אף למ"ד דלית ליה היתר דנבילה חידוש הוא, ומיהו יש מקום ליישב בזה, דעיקר טעמיה דר"מ לחלק בין סרוח מעיקרא לסרוח לבסוף אינו משום דחייל איסורא תו לא פקע, דמה"ת נימא דלא פקע אם כעת אין בו סיבת האיסור שהוא סרוח לגמרי.

אלא דלעולם ס"ל דבעיקרו אין היתר כלל של נבילה שא"ר לגר ואסרה תורה איסורי מאכ"א אף בסרוח, אלא דהיכא שהוא סרוח מעיקרא הרי לא זהו נבילה שדברה תורה עליה ולית ליה שם נבילה, משא"כ היכא שבתחילה היה כשאר נבילות הרי שם נבילה עליה ומה שהיא סרוחה לא אכפ"ל כלל לדידיה [ובמקו"א נתבאר לדון בזה בפלוגתת הר"מ והראב"ד פ"ב טו"א הי"ד ואכ"מ].

ולפי"ז י"ל דכ"ז לענין נבילה אבל איסורי שרצים הרי מעיקרא זהו הצורה שאסרתן תורה וא"א לומר דלאו שם שרצים עליהן כיון שהם סרוחין מעיקרא, וכלפי זה לא חשיב חידוש מה שאסרה תורה אף שהם סרוחין מעיקרא, ודו"ק, ויש לזה פנים.

**ט. ביאור אחר בד' הר"ן-**

ב. אבל נראה בשיטת הר"ן באופ"א ודברי הר"ן כפשוטן, דלא חידשה תורה חידוש דשרצים אלא בגופן אבל לא בפליטתן, והיינו דלעולם אף בתערובת חידשה תורה איסור השרצים, אבל כ"ז לענין גופן אבל לענין פליטתן לא חידשה תורה לאסור.

ויש להוסיף ביאור בזה ע"ד שכתב הגר"ח הל' מאכ"א שם לדקדק מלשון הר"מ דבמידי דאסור אפי' שלא כדרך הנאתו לא שייך ילפותא דנבילה להתיר גופו, ומ"מ אין בו איסור טכע"ק, וכתב הטעם דדין טכע"ק יסודו דין מאכ"א, ולא שייך בו איסור אחר, וא"כ י"ל דה"נ לענין שרצים המאוסים אף שאסרה תורה בחידוש מיוחד אף שהם מאוסים מ"מ לית בהו דין טכע"ק.

ולפי"ז אשה"ט קו' החזו"א למה הוצרך הר"ן לביטול ברוב דהא כלפי גופן של שרצים איכא חידוש מיוחד דלית בהו היתר דנבילה ולכך הוצרך לבא ע"ז מטעם ביטול ברוב.

אבל אכתי קשיא קו' השנית דמבואר בר"ן דמהני ביטול ברוב בנטל"פ, והא בכל נטל"פ ס"ל דל"מ ביטול ברוב ולכך אסר בהגדיל מידתו או כזית בכא"פ?

וצ"ל בזה כש"כ ביד יהודה קג-א דס"ל להר"ן לחלק דבשאר שרצים וכה"ג הרי הם פגומים וע"כ כל מה שאסרה תורה בהם הוא את הבעין של הדבר ול"ש בכה"ג חיך אוכל יטעם ואין בו דין טעמו וממשו לא בטיל, והוא מתבטל ברוב טפי מכל איסורים.

וזה ביאור ד' הפוסקים דבשרצים יודה הר"ן שיש היתר אף בהגדיל מידתו או כזית בכא"פ שהרי מועיל בו ביטול ברוב.

אבל לפי"ז נמצא לכאו' דבשרצים אי"צ להיתר דנבילה, שהרי לא אסרה תורה פליטתן ואי משום גופן הוא בטל ברוב, א"כ תיקשי כשה"ק לעיל היאך תלי לה בגמ' בדין נטל"פ, והרי אף לר"מ יש להתיר?

ויש מקום לדחוק כש"כ לעיל דכוונת הגמ' בעקיפין דלמ"ד נטל"פ אסור הרי איסורי שרצים לאו חידוש הוא כלל ואיסורם הוא ככל איסורין ולכך יהיה בו איסור על פליטתן ובעי היתר דנבילה וליכא.

אבל יותר נראה כוונת הגמ' כפשוטה וכש"כ החזו"א דאף דפליטתן לא אסרה תורה אין הכוונה שלא אסרה תורה כלל רק ליכא בזה החידוש המיוחד שיש בשרצים שאסרתן תורה אפי' בפגמן, אבל בפליטתן ליכא חידוש זה, ומ"מ בעי להיתר דנבילה כדי להתירן, ושפיר תלי לה בגמ' בדין נטל"פ אסור או מותר, דלמ"ד נטל"פ אסור הרי הכא ייאסר הטעם, ואף שהממשות בטלה ברוב מ"מ ייאסר מכח הטעם.

[ואין לתמוה דלכאו' לא הועלנו מידי ואכתי תיקשי דאף אי בעינן להיתר דנבילה מ"מ יותר אף לר"מ שהרי הוא סרוח מעיקרא, זה אינו שהרי יסוד ענין סרוח מעיקרא הוא שלא היה באיסורו מעולם וכאן הרי כשהיה בעיניה היה אסור שהרי חידוש הוא שחידשה תורה, ופשוט].

ומ"מ מתיישבים היטיב ד' הפוסקים דבהגדיל מידתו וכזית בכא"פ ליכא איסור בשרצים, דאף דבעינן להיתר דנבילה מ"מ זה אינו אלא כלפי פליטתן אבל כלפי גופן אי"צ לזה ובטלים ברוב וממילא תו ל"ש כלל מושג של כזית בכא"פ והגדיל מידתו.

אח"כ ראיתי בפמ"ג שפ"ד קד-ט שתמה בזה על הב"ח היאך אפשר להתיר כזית בכא"פ בשרצים יותר מכל נטל"פ, והרי היתר דשרצים נמי מתורת ילפותא דנבילה הוא כנטל"פ, והוא כש"נ החזו"א דהיתר דשצרים לעולם בעי נמי לילפותא דנבילה, אבל מ"מ נתיישבה קו' הפמ"ג לפמש"כ, דכלפי ממשו אי"צ היתר דנבילה בשרצים רק כלפי טעמו.

ולפי מש"כ נמצא דאף שלא אסרה תורה פליטתן מ"מ בעי בזה להיתר דנבילה, ומ"מ פשוט שאף אם יאכל הפליטה בעין בלא תערובת שרי שהרי שרצים הוו כנבילה סרוחה לגמרי שא"ר לגר דלעולם אית ביה היתר דנבילה.

[ואכתי לא נתיישב לי הענין כה"צ, שהרי שיטת הר"ן דטכע"ק דרבנן ואיך אפשר לומר שלא אסרה תורה אלא גופן אבל לא פליטתן והרי בלא"ה אין איסור תורה על טכע"ק?

וכנראה נצטרך לפרש כוונת הר"ן כלפי הצו"ר שלא אסרה תורה הצו"ר של שרצים בחידוש מיוחד ורק גופן נאסר בחידוש זה, והדר דינא שכלפי הצו"ר והטעם יש היתר דנבילה.

ולפי"ז אין הביאור בחילוקו של הר"ן כש"כ לעיל עפי"ד הגר"ח דדין טכע"ק לא חייל אלא בצורת אכילה, שהרי ד' הר"ן קיימי על הצו"ר ולא רק על טכע"ק, רק ענין בפנ"ע הוא שלא חידשה תורה חידוש דשרצים כלפי צו"ר].

ובביאור דעת הרשב"א בכל האי עניינא כתבנו בנפרד מחמת אריכות הדברים.

1. ובסוף לשון הר"ן מבואר הטעם משום דחשיב נהנה מן האיסור, וביאור הדברים נתבאר במקו"א דכזית בכא"פ חשיב שיש כאן גם אכילה נפרדת על האיסור, וכל שהוא אוכלו א"א לומר שאינו נהנה ממנו, ורק בפחות מזה חשיב עיקר אכילתו בשאר המאכל ואינו נהנה מן האיסור. [↑](#footnote-ref-2)