לד - איסורי הנאה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

# בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - לד, נמסר בליל ש"ק וישלח תשס"ח[[1]](#footnote-2)

בגדרי איסור אכילה והנאה באיסוה"נ

א) הגמרא בפסחים (כב.) מקשה לר' אבהו שאמר 'כל מקום שנאמר 'לא יאכל' 'לא תאכל' 'לא תאכלו' אחד איסור אכילה ואחד איסור הנאה משמע', הלא גיד הנשה שנאמר בו 'על כן לא יאכלו בני ישראל את גיד הנשה' ושנינו שהוא מותר בהנאה. ומתרץ, קסבר ר' אבהו כשהותרה נבילה [בהנאה, בכך שהתירה תורה למכרה לנכרי], היא וחלבה וגידה הותרה [הרי גילתה תורה שהגיד מותר בהנאה]. ומקשה הניחא למ"ד יש בגידין בנותן טעם אלא למ"ד אין בגידין בנותן טעם מאי איכא למימר [שהרי הם כעץ בעלמא ואינם בכלל 'נבילה']. ומתרץ: מאן שמעת ליה דאמר אין בגידין בנותן טעם רבי שמעון, ורבי שמעון הכי נמי דאסר גיד הנשה בהנאה. הרי מבואר בגמרא שלר"ש שגיד הנשה אינו בכלל התר נבלה, אסור הוא בהנאה לר' אבהו משום ש'לא יאכלו' משמע איסור הנאה כמו איסור אכילה.

מכאן הקשה רעק"א (פסחים כא:) על דברי המשנה-למלך (יסודי התורה ה,ח) שכתב להוכיח מהסוגיא במכות (כא) שהאוכל בשר בחלב אינו לוקה שתים, משום אכילה ומשום הנאה [לדעת הסוברים שלוקים על הנאה באיסורי-הנאה[[2]](#footnote-3)], ואף על פי שנאסרו שתיהן מכפילות 'לא תבשל' [והלא בכל האיסורים כשמצטרפים שני לאוין בדבר אחד לוקה שתים, כמוש"כ הרמב"ם בהל' ע"ז ז,ב] - מפני שהאכילה גם כן הנאה היא, וכאילו כתב קרא לא תהנה בבשר בחלב בשום הנאה, הן ע"י אכילה הן ע"י שאר הנאות. וקשה הלא כאן בגמרא מבואר כהנחה פשוטה [עד שמפני כן מקשה למ"ד אין בגידין בנותן טעם מאי איכא למימר] שגם באכילת גיד שאין בו טעם והוא כעץ, אמורים דברי ר' אבהו ש'לא יאכלו' כולל גם איסור הנאה, והלא אכילת הגיד איננה הנאה ועל כרחך 'לא יאכלו' אין במשמע הנאה אלא פעולת האכילה לבדה, לא כמין ממיני ההנאה? - אלא מוכח ש'לא יאכלו' אין פירושו לא תהנה רק איסור אכילה. וכוונת ר' אבהו שגילה הכתוב [במה שפירט התר בנבילה] שבכל מקום שהזהירה תורה על אכילה, מלבד איסור אכילה המפורש, קיים במקביל אליו איסור נוסף של הנאה, אבל לא שהלאו הזה עצמו כוונתו לאסור הנאה.

ומחמת ראיה זו נקט רעק"א שהאוכל בשר בחלב יש לו ללקות שתים, משום לאו דאכילה ומשום לאו דהנאה [לדעת הראשונים שלוקים על הנאה בכל התורה], שהרי הם לאוין נפרדים וגם ענינם חלוק; אכילה אסורה שלא מטעם הנאה (כפי שראינו בגיד הנשה), והנאה אסורה אף בלא אכילה. וכתב לדחות ראית המשל"מ מהסוגיא במכות שאין לוקין אלא אחת[[3]](#footnote-4).

ובעצם עיקר דברי המשל"מ מבוארים בדברי הרמב"ם בספר המצוות (ל"ת קפז, והזכירו המשל"מ), שביאר בהרחבה מדוע מנה איסור בישול בשר בחלב כ'לאו' לעצמו ואיסור אכילה והנאה ב'לאו' אחד - 'כי איסור הנאה אין ראוי למנותו מצוה בפני עצמה מפני שהיא והאכילה ענין אחד, כי האכילה מין ממיני הנאה, ואמרו בדבר שהוא לא יאכל אמנם הוא דמיון מדמיוני הנאה, והכוונה שהוא לא יהנה בו לא באכילה ולא בזולתו. והוא אמרו 'כל מקום שנאמר 'לא תאכלו' 'לא יאכל' אחד איסור אכילה ואחד איסור הנאה במשמע..'. הרי נראה שפירש דברי ר' אבהו שאזהרת אכילה בעצם היא אזהרת הנאה אלא שנקט הכתוב דוגמא אחת ממיני ההנאות. וא"כ הדבר צריך ישוב עם המבואר בגמרא שאף באכילת גיד שאין בה הנאה אמורים דברי ר' אבהו[[4]](#footnote-5).

נידון זה בפירוש דברי ר' אבהו, נראה שנחלקו בו הראשונים בסוגיא; התוס' (כא: ד"ה כל מקום) הקשו, לר' אבהו יהא נהנה בחמץ בפסח בכרת דהא כתיב 'כי כל אוכל חמץ ונכרתה' והנאה בכלל אכילה. ותירצו דדוקא 'לא יאכל' ו'לא תאכל' ילפינן מ'לא תאכלו' האמור בנבילה, אבל 'כי כל אוכל' לא ילפינן. משמע שנקטו שההנאה נכללת בפירוש המילולי של 'אכילה' שבתורה, ולכך הקשו מ'כי כל אוכל' והוכרחו לחלק שדוקא כשהאכילה אמורה בלשון לאו, כמו בנבלה, היא מתפרשת במובן של הנאה, משא"כ בשאר לשונות אכילה. וזה תואם עם סברת הרמב"ם והמשל"מ[[5]](#footnote-6). ואילו הר"ן (בחדושיו) פירש שר' אבהו לא נתכוין לומר שהנאה כלולה במשמעות לשון אכילה [כי אז בדין הוא לומר כן גם ב'כי כל אוכל חמץ ונכרתה'], אלא דינא קאמר, שגילה הכתוב בנבילה שכל הלאוין שנאמר בהם אכילה, כשם שאסורים באכילה כך אסורים בהנאה. הרי לדבריו אין זה פירוש מילולי אלא כלל הלכתי האמור באזהרות אכילה שבתורה שמתלוה אליהן איסור הנאה, ואין זה שייך כלל ל'כי כל אוכל' שאינה אזהרה. משמע שיטתו כהבנת רעק"א שמשמעות הלאו אינו אלא לאכילה.

עוד יש להקשות על הרמב"ם מדברי עצמו בפירוש המשנה בכריתות (יג) בבארו 'נקודה נפלאה', מדוע המבשל חלב (ח' צרויה) בחלב (ח' קמוצה) לא חל איסור 'בשר בחלב' על איסור 'חלב' משום איסור מוסיף, שמתוך שהוא מוסיף איסור הנאה, יחול גם על אכילה - מפני שאיסור הנאה בבשר-בחלב אינו איסור העומד לעצמו אלא ענין אחד הוא עם איסור אכילה, והואיל ולא חל איסור אכילה משום שאין איסור חל על איסור, כמו"כ לא חל איסור הנאה [שדין 'איסור מוסיף' החל על איסור, אינו אלא אם לאיסור המוסף יש קיום בפני עצמו אזי אמרינן מתוך שחל החלק המוסיף חל כולו, אבל כשאין המוסיף עומד לעצמו הרי אדרבה, מתוך שלא חל איסור על איסור אחר, שוב אין שייך שיחול החלק המוסיף]. הרי משמע מדבריו שההנאה היא כאיסור העומד כ'קומה שניה' על גבי איסור האכילה, ואילו לפי דבריו בספר המצוות כפי ההבנה דלעיל, ההנאה והאכילה אחד הם ממש, כאילו אמר הכתוב 'לא תהנה', וא"כ מדוע לא יחול איסור הנאה זה על איסור אכילת חלב. וביותר תימא במה שהביא הרמב"ם בפירוש המשנה את מימרא דר' אבהו כבסיס לדבריו, והלא לפי ההבנה הנ"ל דברי ר' אבהו לא רק שאינם מהוים הוכחה אלא נראים כסותרים כאמור. ועוד קשה הלא בבשר-בחלב אין כתיב 'אכילה' אלא לשון 'לא תבשל' ומיניה ילפינן אחד לאיסור אכילה ואחד לאיסור הנאה, וא"כ הרי לכאורה אין זה ענין לר' אבהו כלל, ומדוע נחשבת ההנאה כאיסור העומד על איסור האכילה הרי לא זו ולא זו כתיבן אלא 'לא תבשל'.

ב) עוד יש לעמוד על דברי הרמב"ם (מאכ"א ח,טז ועוד) שהנהנה באיסורי הנאה אינו לוקה, שאין לוקים אלא על אכילה ולא על הנאה. ובמגיד משנה פירש טעמו משום שדבר הראוי לאכילה אין דרך הנאתו אלא באכילתו. והדברים כפשטותם תמוהים מאד (כפי שתמה המשל"מ בפ"ה מהל' יסודי התורה), וכי אין דרך בשאר הנאות כגון מכירה וכד'. ועוד הרי הנאה שלא כדרך מותרת היא מהתורה כמבואר בסוגיא בפסחים (כד) וכאן הלא אסרה תורה את ההנאה. ועוד, בשר בחלב וכלאי הכרם שחייבים עליהם שלא כדרך דלא כתיב בהם 'אכילה' (כדאמרינן בפסחים כד כה) מאי איכא למימר, והרי מהרמב"ם משמע שאף הם אין לוקים על הנאתם[[6]](#footnote-7). ובספר החינוך (קיג) כתב שלכך אין לוקים על ההנאה משום שישנם אופנים של הנאה בלא מעשה, לכך חשיב לאו שאין בו מעשה אף אם עשה מעשה. [ויש להאריך טובא בשיטת החינוך בענין זה במקומות רבים, ואכ"מ][[7]](#footnote-8), ואולם בדעת הרמב"ם אין נראה לומר כן, ששיטתו בכ"מ שאם בפועל עושה מעשה לוקים עליו הגם שאפשר לעבור על הלאו בלא מעשה, כגון בבל יראה כשקנה חמץ או החמיץ בידים (ריש הלכות חמץ).

ובמשל"מ (פ"ה מיסוה"ת) פירש הטעם משום שרק האכילה מפורשת בתורה ולא איסור ההנאה, ודעת הרמב"ם בכל מקום שאין לוקים אלא על המפורש. אלא שהקשה על עצמו דבבשר-בחלב וכלאי הכרם אף האכילה אינה מפורשת וא"כ באיסורים אלו מאי שנא הנאה מאכילה. ועוד קשה לפי האמור לעיל בדעת הרמב"ם שהאכילה אינה אלא דוגמה אחת של מיני ההנאות א"כ מ"ט לא חשיב ההנאה מפורשת בכתוב, בכך שנקט דוגמא אחת מכלל ההנאות והרי כולן בכלל, וכשם שלא יעלה על הדעת לומר שאין לוקים אלא על 'גדי' המפורש ולא על שאר בהמות.

עוד קשה טובא קושית הגרא"ו (בקובץ הערות ל) מדברי הרמב"ם בהמשך דבריו בספר המצוות שם, שהאוכל בשר בחלב כשהוא רותח עד שישרוף גרונו חייב אעפ"י שאין לו הנאה, ומשום שלא נאמר בו לשון 'אכילה' (ומקורו מהגמרא בפסחים הנ"ל) - והרי מזה גופא מוכח שאיסור האכילה בבשר בחלב אינו משום ההנאה שבאכילה שהרי באופן זה אין לו הנאה כדברי הרמב"ם ובכל זאת חייבה תורה מצד מעשה האכילה כשלעצמו, נמצא א"כ שדבריו נראים כסותרים מרישא לסיפא[[8]](#footnote-9).

ג) הנה דנו האחרונים בשיעור ההנאה שחייבה תורה באיסוה"נ. רעק"א (בתשובה קצ) צדד שהוא בשוה פרוטה[[9]](#footnote-10), ואפילו באלו שאיסורם נלמד מלשון אזהרת אכילה, אין צריך להם כזית לחייב על הנאתם. ואילו הצל"ח (בפסחים כב:) חולק וסובר שאיסור הנאה במשהו. וכן דעת הנצי"ב (משיב דבר ח"א לג. וע"ש בדעת התוס' די"ל ששיעורן בכזית, ועכ"פ לא בשוה פרוטה). וגם חולק על הנקודה השניה וסובר שאיסוה"נ שנאמר בהם לשון 'אכילה' אינם אסורים אלא בכזית. ונראה שהגרעק"א הולך בזה לשיטתו שהאכילה וההנאה ענינים נפרדים הם, ולשון 'לא תאכל' אינו כולל הנאה כלל אלא גילה הכתוב שבכל מקום שנאמרה לשון זו יש במקביל לאכילה איסור של הנאה, וא"כ לגבי איסור ההנאה אין שום חילוק אם נאמר בדבר לשון 'אכילה' אם לאו. ואילו הצל"ח י"ל שנקט כהבנה השניה שהאכילה היא דוגמא מיצגת להנאה ואיננה איסור נפרד, וא"כ שפיר יש ללמוד מלשון 'אכילה' שאין איסור 'לאו' אלא בכזית, כשם שהאכילה - שחיובה משום הנאה - אינה אלא בכזית.

ובדעת הרמב"ם, הנה פסק הרמב"ם בריש הלכות חמץ (ה"ז) האוכל מן החמץ עצמו בפסח כל שהוא - הרי זה אסור מן התורה שנאמר 'לא יאכל' ואעפי"כ אינו חייב כרת או קרבן אלא על כשיעור שהוא כזית, והאוכל פחות מכזית במזיד מכין אותו מכת מרדות. ודבריו תמוהים מאד, שאם הכוונה לדין 'חצי שיעור' האמור בכל התורה (כמו שפירש במ"מ), מדוע מזכיר זאת כאן ביחוד ומביא על כך מקור מיוחד הלא איסור כללי הוא הנלמד מ'כל חלב' או מסברא דחזי לאצטרופי (כדאמרינן רפ"ח דיומא). ואם בא ליתן לאו מיוחד על פחות מכזית, הלא אדרבה מקרא זה משמע דוקא כזית דהא אין אכילה פחותה מכזית (וכמו שהקשה הכס"מ). ועוד, מהיכן הוציא הרמב"ם דרשה זו. וגם משמע שהדין עצמו אינו חידוש מדנפשיה שהרי לא כתבו בלשון 'יראה לי' כדרכו בכגון זה, ואיה הוא דין זה. והמחוור בזה הוא מש"כ אחד מן הראשונים, הרמ"ך בהשגותיו על הרמב"ם (שזכה בהן דורנו בהוצאתן מחדש), שכוונת הדברים עפי"מ שכתב הרמב"ם לעיל מינה (בה"ב) שהחמץ אסור בהנייה שנאמר 'לא יאכל חמץ' - לא יהא בו היתר אכילה. וא"כ כשאוכל כלשהו, הגם שאין בזה חיוב משום 'אכילה' אבל סוף סוף נהנה מן החמץ ואסור מהתורה. וזהו שכתב שאסור מן התורה משום שנאמר 'לא יאכל' והרי משם למדנו איסור הנאה בחמץ כמבואר ברמב"ם [ונקט הדרשה דחזקיה שהיא מוסכמת על הכל, אעפ"י שנקט להלכה בכ"מ כר' אבהו. וכ"כ הרי"ף כמו שבארו הר"ן][[10]](#footnote-11) ויש כאן תוספת 'לאו' על פני שאר איסורי אכילה האסורים מהתורה בחצי שיעור ב'עשה'. ומ"מ אינו לוקה, כשיטת הרמב"ם הכללית שאין מלקות על הנאה.

מבואר לפי זה מהרמב"ם כדעת הצל"ח שאיסורי הנאה אסורים מהתורה במשהו, ולאו דוקא בשוה פרוטה. מאידך מבואר כפי הנחת רעק"א שאין חילוק אם כתוב לשון 'אכילה' אם לאו, שאעפ"י שהוציא הכתוב האיסור בלשון אכילה, אסור ב'לאו' אף בפחות מכזית. והנה הצל"ח הוכיח כשיטתו שאי אפשר לומר ששיעורו בפחות, שאם כן בכל איסוה"נ ילקה על אכילתם אף בפחות מכזית מדין הנאה - ומוכח ששיעור ההנאה גם כן בכזית. אבל לשיטת הרמב"ם שאין לוקים על הנאה, לדידו אין כל הכרח בדבר ושפיר מצי למימר שיש לאו אף באכילת פחות מכזית מדין 'הנאה' ומ"מ אין לוקין על פחות מכזית שהרי אין לוקין על הנאה כלל.

אלא שבסברא הדבר צריך פירוש, שהרי לפי הנ"ל שהאכילה אינה אלא דוגמא להנאה ממיני ההנאות, מה מקום לחלק בשיעוריהן, מדוע חיוב אכילה בחמץ [ובשאר איסוה"נ] בכזית כמפורש בביצה (ז.), ואילו איסור הנאה במשהו כדברי הרמב"ם.

ד) וליישב כל זה יש להקדים דברי הגר"ש שקאפ (שערי ישר ג,כה), בבאור דברי הר"ן בחולין (ומקורם בחדושי הרא"ה שיצאו מחדש עמ"ס חולין) שבאיסוה"נ מותר דבר שאינו מתכוין אפילו ב'פסיק רישיה' שלא כבכל התורה שמודה ר' שמעון בפס"ר שחייב. והיינו משום שהתר 'דבר שאינו מתכוין' ענינו משום חסרון בשם המעשה, כי שם המעשה תלוי בכוונת עושהו, וכגון הגורר כסא ואינו מתכוין לעשיית חריץ, אין שם 'מעשה חרישה' עליו אלא 'מעשה גרירה'. ואולם בפסיק רישיה הואיל והחריץ מחויב, אי אפשר לחלק הדברים וממילא חל שם 'מעשה חרישה' על פעולתו [ולא מטעם דע"י פס"ר הריהו מתכוין, כפי הלשון המשתמעת מכמה ראשונים. ונראה שמחלוקת הראשונים היא. ונפ"מ לענין ספק פס"ר בספק לשעבר, כגון סוגר בשבת תיבה שאולי יש בה זבובים, שלמעשה אינו מתכוין לצידה אבל לפי הצד שיש בה כבר זבובים הרי יש כאן מעשה צידה, וכפי שדנו בדבר הט"ז (באו"ח) והגרעק"א (ביו"ד פז). ע' בבאה"ל הל' שבת שטז]. ולענין איסורי הנאה - ייסד הגר"ש - אין האיסור בתוצאת קבלת ההנאה אלא אסרה תורה את פעולת לקיחת ההנאה מהדבר. לא ההנאה כשלעצמה היא האיסור אלא ניצול החפץ והשימוש בו הוא האיסור. על כן כשאינו מתכוין ליהנות מהחפץ אין כאן שם מעשה של 'לקיחת הנאה' כלל, ואפילו באופן של פסיק רישיה, כי גדר האיסור הוא באופי פעולת האדם, בכך שמפיק שימושים מהחפץ, ולא איסור חפצא של ההנאה, הלכן הכל תלוי בכוונתו. וזהו שכתב הר"ן בשואף ריח לבדוק יין נסך שבחבית ('בת תיהא') ואינו מתכוין להנאה - אין כאן מעשה לקיחת שימוש כלל, הגם שמגיע אליו ריח טוב. ונתבאר ביתר פירוט במק"א[[11]](#footnote-12).

ביסוד זה מוסברים ענינים רבים. ונזכיר כאן דוגמא אחת: מבואר בגמרא בפסחים (כד:) שמי תותים ותאנים ורימונים של ערלה אינם אסורים מהתורה. אביי פירש משום דזיעה בעלמא היא ואינם עיקר הפרי, ואולם ר' זירא פירש הטעם שאינו נהנה כדרך הנאתו. וצ"ע אמנם מתחילה אין הפירות הללו מיועדים לכך, אבל לאחר שסחט ועשה מיץ, ודאי הוא עומד לשתיה, ומקרא מלא הוא: אשקך מיין הרקח מעסיס רמוני, ומה סברא היא להחשיב זאת ל'שלא כדרך'[[12]](#footnote-13). אלא הואיל ואיסורי הנאה הם, הרי גדר האיסור הוא ניצול הפרי ולקיחת שימושו, ובזה אמר ר' זירא שהואיל והפרי מעיקרא אינו מיועד לשתיה, הרי 'דרך ניצולו' הוא בצורת אכילה ולא בשתיית מימיו, על כן חשיב שלא כדרך - כי כאמור אין ההנאה עצמה האיסור עד שתאמר הלא הגיע אליו הנאה כדרך, אלא פעולת הניצול ולקיחת השימוש היא האסורה, על כן דנים לפי מה שרגילים להפיק מהפרי הנאה, גם אם לפי המצב שבשעת קבלת ההנאה, אין שם פעולה שלא כדרכה.

לפי יסוד הגרשש"ק יש להבין דברי הרמב"ם שהאכילה מכלל שאר הנאות ואינה איסור נפרד. לא כפי ההבנה הראשונה שהאכילה כמוה כשאר כל ההנאות ונקטה התורה דוגמא אחת מני רבות, וכאילו כתוב 'לא תהנה', אלא לעולם 'לא תאכל' היינו אכילה ממש, רק הכוונה לומר שהאכילה אסורה באותו גדר-איסור של שאר הנאות, כלומר משום לקיחת שימוש מהחפץ [ולא מצד 'המעשה היבש' של אכילה, הקיים באיסורי אכילה גרידא אלא מצד ההיתהנות וניצול הדבר[[13]](#footnote-14)]. והזהירה התורה על אכילה במפורש, כי האכילה היא הפעולה העיקרית של שימוש הדבר וניצולו, יותר מכל שאר הנאות[[14]](#footnote-15), ועל כן יש בה יחוד משאר הנאות בהלכותיה כמו שיתבאר, ומ"מ יסוד האיסור הוא אחד באכילה ובהנאה, ולכך אינן נמנות בשני לאוין. וכשאוכל בשר בחלב אינו לוקה שמונים כמו שהוכיח המשל"מ.

ומובן שלענין היחוד שיש ב'אכילה' על פני שאר הנאות, צריך דוקא כזית לחייב אבל בפחות מכן אין חשיבות 'אכילה' אלא הרי זה כשאר הנאות דעלמא. גם מובן שקיים איסור אכילה [באיסורים מסוימים] אפילו כשאין לו הנאה באותה אכילה, כגון חלב רותח שכתב הרמב"ם, או גיד הנשה למ"ד אין בגידין בנו"ט - כי סו"ס עשה בו פעולת אכילה שהיא עיקר ניצול הדבר.

גם דברי הרמב"ם ב'נקודה הנפלאה', ששאר הנאות אסורות רק בדבר שקיים בו איסור אכילה - מוסברים היטב, מפני שהאכילה היא עיקר ההנאה, הלכך דבר שאין בו איסור אכילה משום שאין איסור חל על איסור, לא נאסרו בו גם כן שאר הנאות שהן נספחות וטפילות לאכילה. וזהו שהביא הרמב"ם את דברי ר' אבהו, כי אכן משם למדנו שעיקר ההתהנות מהמאכל היא אכילתו, שעל כן הוציא הכתוב שאר הנאות בלשון אכילה.

וגם נתבאר מעתה הטעם שאין לוקים על הנאה לשיטת הרמב"ם, כי עיקר האיסור נאמר על 'אכילה', ואין הדבר תלוי בתיבה המפורשת בתורה [שאם האכילה וההנאה שוות בעצם אלא שנקטה תורה דוגמא אחת משאר הנאות, שפיר חשוב הכל כמפורש וכנ"ל], אלא מפני שהאכילה הכתובה היא פעולת ההתהנות העיקרית של הדבר[[15]](#footnote-16), ובזה לימדנו הכתוב ששאר כל ההנאות אינן עיקר - על כן אין לוקין עליהן. וגדר זה נכון בכל התורה, אף בבשר וחלב וכד' שלא נאמר שם לשון 'אכילה', מ"מ עיקר פעולת ההתהנות היא באכילה, הלכך אין לוקים אלא על אכילה[[16]](#footnote-17), שאילו שאר הנאות נידונות כ'שלא כדרך', כלומר שאינן הדבר העיקרי בניצול הדבר [ואין זה גדר 'שלא כדרך' המותר מהתורה, אלא כלפי הניצול העיקרי נידונות שאר הנאות כמו 'שלא כדרך' לענין מלקות]. נמצא א"כ שדברי הרב המגיד והמשנה-למלך הרי הם שני צדדים של אותה מטבע; הטעם שאין לוקים על הנאה הוא מפני שאין לוקים אלא על המפורש, אלא שהמגדיר כאן את המפורש - דהיינו האכילה ולא שאר הנאות - הוא טעמו של המ"מ שהאכילה היא יעודו העיקרי של הדבר ואילו שאר הנאות טפלות הן ו'אינן כדרך' לעומתה.

ויש להוכיח כעיקר הדבר מדברי התוס' בפסחים (כב. ד"ה ורבי שמעון) ששאלו לחזקיה ד'לא תאכלו' לא משמע איסור הנאה, כיצד יפרש דעת ר' שמעון האוסר גיד בהנאה. ותירצו 'כיון דסבר אין בגידין בנותן טעם סברא הוא דכי אסור בהנאה נמי אסור דלא שייכא ביה אכילה'. ובסברא ראשונה הדברים נראים הפוכים, דאדרבה מכך שאין באכילתו כל הנאה הרי מוכח שהאכילה איסור לעצמו ואין בכללה שאר הנאות, וכקושית הגרעק"א - אלא שהדברים מתבארים ככל הנ"ל, כיון שאין בגידין בנותן טעם ואין זו 'אכילה' האמורה בכל התורה, מזה מוכח שעיקר איסור האכילה בגיד אינו מצד פעולת האכילה כשלעצמה, אלא משום ניצול החפץ ולקיחתו לשימוש האדם, וממילא שמענו מזה שהוא הדין לכל השימושים.

ה) בזה יובנו היטב דברי הרמב"ם (הל' עכו"ם ז,ב) שהנהנה מע"ז לוקה. וכן כתב גבי נהנה מההקדש (מעילה א,ג)[[17]](#footnote-18) - בשונה משאר איסורי הנאה שבתורה. ועוד כתב שם שבהקדש שיעור החיוב הוא שוה פרוטה[[18]](#footnote-19). וטעם הדבר, כי כידוע כבר ייסדו האחרונים (הנתיבות, הגר"ח ועוד) שגדר איסור מעילה הוא משום לתא דגזל ולקיחת ממון הקדש[[19]](#footnote-20). וכיון שאין גדר האיסור פעולת ההיתהנות אלא גזילת ממון, על כן שיעורו בשוה פרוטה. וכן לענין איסור הנאה מע"ז כבר נתבאר באריכות[[20]](#footnote-21) שגדר איסור 'ולא ידבק בידך מאומה מן החרם' היינו הרווחת ממון וריבויו מע"ז. ועל כן אין לדון בזה משום 'שלא כדרך' כדרך שאנו דנים בשאר הנאות מול אכילה, כי כיון שגדר האיסור הוא לקיחת ממון או הרווחת ממון, כך לי אם עושה כן בצורה מסוימת או בצורה אחרת[[21]](#footnote-22).

ואמנם כתבו התוס' בכמה מקומות שבאיסור הנאה מע"ז אף שלא כדרך חייב. וכן כתבו התוס' בסנהדרין (פ) לענין הנהנה מן ההקדש[[22]](#footnote-23) [דלא כרש"י ותוס' בפסחים כד ותוס' שם כו רע"א]. ומובן טעם הדבר, כשם שבגזלן אין חילוק אם לוקח כדרך או לא כדרך. וזהו הטעם שאביי לא מנה שני אלו בכלל כלאי הכרם ובדשר בחלב שאסורים שלא כדרך, כי לא דיבר אביי אלא באיסורי הנאה שענינם פעולת ההתהנות וההשתמשות, בזה נתחדש שאפילו שנשתמש שלא כשימוש הרגיל חייב, אבל לא אלו שיסודם דין אחר לגמרי.

עיקרי דברים

א) לדברי רבי אבהו שכל מקום שנאמרה בו אזהרת אכילה, אף הנאה בכלל, מלבד במקומות שפירט הכתוב להתר (וכ"פ הרי"ף והרמב"ם), נחלקו הראשונים והאחרונים האם האכילה הכתובה מהוה דוגמא בעלמא למיני ההנאות, וכאילו כתוב 'לא תהנה', או האכילה איסור לעצמו וההנאה איסור לעצמו. ונפקא מינה לאוכל בשר בחלב, האם לוקה שתים או אחת. (א)

בדעת הרמב"ם נראה ש'לא תאכלו' משמע אכילה דוקא, אלא ששאר הנאות נאסרו גם הם כמו האכילה שהיא עיקר פעולת ההתהנות. יסוד האיסור באכילה ובהנאה אחד הוא, ועניינו שלא יפיק ממנו שימוש, ועיקר שימוש המאכל - אכילתו, אבל ה"ה לשאר שימושים. לכך אינן האכילה וההנאה נמנות בשני לאוין ואין לוקים עליהן שתים.

זהו הטעם לכך שלדעת הרמב"ם אין לוקין על הנאה - מפני שאיננה עיקרית כמו האכילה המפורשת. ואף באיסורים שלא נאמר בהם לשון 'אכילה' כגון בשר בחלב - כן הוא הדין, מפני שהאכילה היא עיקר יעוד המאכל וניצולו. ואפילו אינו נהנה מאכילה זו כלל [באותם איסורים שחייבים עליהם שלא כדרך אכילה].

ומטעם זה כתב הרמב"ם שכשלא חל איסור אכילה, כגון מפני שאין איסור חל על איסור, לא חל איסור הנאה, שאי אפשר ליאסר הדבר בהנאה אלא אם חל איסור אכילה. (ב ד)

ב) נחלקו האחרונים בשיעור חיוב באיסורי הנאה. ודעת הרמב"ם נראה [כפי שפירש הרמ"ך] שאין שיעור להנאה, אף באיסורים שנאמרה בהם לשון 'אכילה'. והאוכל פחות מכזית, עובר בלאו דאוריתא של הנאה, אלא שאין לוקים על הנאה לשיטתו. (ג)

ג) ישנם דברים האסורים בהנאה שגדרם אחר מאיסורי הנאה של מאכלים; הרווחת ממון מהאיסור ('לא ידבק בידך' הנאמר בעבודת כוכבים), או לקיחת הממון וגזלתו (מעילה בהקדש). בהם השיעור הוא שוה פרוטה שהוא שיעור 'ממון'. ובהם לוקים על ההנאה בניגוד לשאר איסורי הנאה, כי הממון הוא שאסור ואין משמעות לצורת המעשה. ועל כן חייבים עליהם אפילו שלא כדרך הנאתם, לדברי כמה מהראשונים. (ה)

1. כתיבה ראשונה. [↑](#footnote-ref-2)
2. רמב"ן בהשגותיו על ספר המצוות לרמב"ם, שורש שני (ובאבי עזרי סוף כלאים נקט שאין ראיה מהרמב"ן, דלא מיירי לענין מלקות ממש); ריא"ז פ"ב דפסחים. וכ"כ בבית הלוי (ח"א לב ס"ק ט י) בדעת התוס' בכמה מקומות. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכן צדד בקוב"ש (פסחים אות קל) מטעם אחר, לדעת הרמב"ן שלוקים בהכפלת לאוין. [↑](#footnote-ref-4)
4. בקה"י (פסחים כג) תירץ עפ"י הרשב"א דאף שאין בגידין בנו"ט, יש בו טעם קלוש, וא"כ שייך לומר שהתורה אסרה אותה הנאה קלושה. ויש לבאר בזה סברת התוס' שע"כ אכילת הגיד אינה בגדר 'אכילה' ואיסורה רק מטעם 'הנאה' כי מ"מ נהנה שאל"כ לא היה אוכל, ולכך לר' שמעון אסור בהנאה אף לחזקיה (עפ"י שיעורי הגרשז"א). ולפי"ז יש מקום לומר שהנהנה מן הגיד ילקה אף להרמב"ם דבשאר איסוה"נ אין לוקים על הנאה, שהרי התורה אסרה במפורש אכילתו הגם שאינה 'אכילה' אלא 'הנאה'. וכן צדד הפמ"ג (יו"ד סה בשפ"ד סקי"א). [↑](#footnote-ref-5)
5. נראה שרעק"א לא הקשה סתירה לדבריו מדברי התוס' כי יש לפרש דבריהם אף לפי הבנתו, שנקטו בקושיתם דלכל מילי הושוותה הנאה לאכילה, הגם שעיקר פירוש 'אכילה' אכילה ממש. ותירצו דלא הושוותה אלא במקומות שכתוב בהם לשון 'לאו'. [↑](#footnote-ref-6)
6. כ"מ מסתימת דבריו 'כל מאכל..'. וכן מדבריו בהלכות מאכ"א רפ"ט לענין בב"ח ובפ"י ו-ז גבי כלאי הכרם, וכמו שדקדקו בזכר יצחק ח"ב כא ובאבי עזרי סוף הל' כלאים. [↑](#footnote-ref-7)
7. וגם שיטת החינוך אינה מיושבת, שהרי כתב במפורש (קיג) כדברי הרמב"ם בספר המצוות שאיסור אכילה והנאה דבר אחד הוא והתורה הוציאה כל ההנאות דרך כלל בלשון אכילה, והרי הן לאו אחד בעצם. וא"כ מדוע על אכילה לוקים ועל הנאה שיש בה מעשה אין לוקים, הלא אין חילוק מהותי בין אכילה להנאה. [↑](#footnote-ref-8)
8. וכן הקשה באבי עזרי סוף הל' כלאים. וכתב דמאחר שמפי השמועה למדו ד'לא תבשל' קאי אאכילה, הוי ככתוב אכילה בפירוש, וסתם אכילה יש בה הנאה, הלכך הל"ת השלישי אינו לעצמו.

   וצ"ע טובא בקה"י נדרים (לד) שנקט עפי"ד הרמב"ם הללו שלא אסרה תורה אלא אכילה שיש בה הנאה, והוציא מזה שאיסור מועט שנתערב ואין בו טעם או נוטל"פ מותר אף בלא דין ביטול. ושוב יצא לחלק שבב"ח אינו כן אלא האכילה הוא איסור לעצמו דהא אסור אף כשלא נהנה. - והלא דברי הרמב"ם גופא מוסבים על בב"ח. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכ"כ בשפ"א פסחים כג: כדבר ברור. וע"ע קה"י נדרים סי' לח. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכן הביאו בשם מהרלב"ח (בתשובה יח). וכיו"ב בצל"ח פסחים מד. [אלא שהוסיף לפרש נפקותא בחצי שיעור בסוף הפסח דלא חזי לאצטרופי. וע"ע נפ"מ באחיעזר ח"ב סוס"י כא) וכן פירש מדנפשיה בספר זכר יצחק (ח"ב כא). והביא מהירושלמי (תרומות ו,א ובמפרשים) שמודה ריש לקיש באיסורי הנאה שאף חצי שיעור אסור מהתורה. והיינו מפני שלהנאה אין שיעור כזית. והרי זה מקור מפורש לרמב"ם שאיסור הנאה קיים בכלשהו. וממילא הוא מקור לשיטתו שאין לוקין על הנאה, שאם כן לעולם ילקו על אכילת פחות מכזית.

    ובפירוש המלבי"ם לתו"כ (פר' צו אות לא) פירש דברי הרמב"ם באופן אחר, שצורת נפעל כמו 'יאכל' משמע כלשהו. והראה לזה יסוד בתו"כ. ולפירושו זהו דין מסויים בחמץ (וע"ע מנ"ח יט). ולפי"ז יתכן ששאר איסוה"נ יש להם שיעור. [↑](#footnote-ref-11)
11. ראה בשיעור טו. ויש לעיין באדם הסך ידי חברו בשמן של ערלה, שלפי ההבנה הנזכרת י"ל שהסך עובר באיסור ערלה [ולא רק ב'לפני עור'], כי הוא זה המשתמש בשמן, אעפ"י שחברו הוא זה שמקבל ההנאה. ובקה"י פסחים (כח) נקט בהנחה פשוטה להפך. [↑](#footnote-ref-12)
12. נהי דלמאי דמסיק אביי כתב הצל"ח (שם ובנוב"י סד) שנחשב 'כדרך', ומסתבר דהכי נקטינן להלכה (עפ"י מנחת שלמה יז), מ"מ טעמא דר' זירא צ"ב.

    ויש שפירשו בדעת הרמב"ם הטעם, משום שאין זו 'אכילה' לכך אינו סופג הארבעים, ולעולם אסור מהתורה משום הנאה. ע"ש בקובץ ענינים ושיעורי הגרש"ר ומנחת ברוך סא,ב. [↑](#footnote-ref-13)
13. לפי"ז סברת הר"ן דדבר שאינו מתכוין מותר באיסוה"נ, לא תהא קיימת באיסורי אכילה. ואין להקשות דא"כ יימצא חומר באיסורי אכילה מאיסורי הנאה - דאף באיסורי הנאה כשאוכלם אסור אף באינו מתכוין דמתעסק בחלבים ועריות חייב שכן נהנה. ומ"מ לר' זירא יימצא חומר באיסורי אכילה לענין מי תותים ורימונים כנ"ל. ולפי"ז יחול איסור אכילה על איסור הנאה ב'כולל', מתוך שחל על המים היוצאים. ולולא דברי הרב היה מקום לומר שאף איסורי אכילה כך גדרם, שאסרה תורה את ניצול המאכל בדרך אכילה בלבד, שהיא עיקר יעודו וכליונו. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכל ההנאות נקראות 'התר אכילה' כדיליף חזקיה מ'לא יאכל' לא יהא בו התר אכילה, וכדפרש"י שסתם הנאות לידי אכילה הם באות שלוקח בדמים דבר מאכל [וכדכתיב 'כל עמל האדם לפיהו'].

    ונראה שזהו הטעם לכך שאתרוג האסור באכילה לא חשיב 'לכם' - לכל צרכיכם (סוכה לה. כפרש"י ותוס') הגם שיש בו אפשרות שאר הנאות [אבל לא להפך, כגון אתרוג של שביעית שמותר באכילה ואסור לעשות בו סחורה וכד' אין בו חסרון ד'לכל צרכיכם'], כי עיקר שימוש הפרי הוא באכילתו. [↑](#footnote-ref-15)
15. יש לצדד לפי"ז, שמא לא אמר הרמב"ם שאין לוקים על הנאה אלא באיסורים שהם מאכל במהותם, אבל כגון שער נזיר ילקה על הנאה, שאין שם דבר אחר שהוא עיקרי. ואם כנים הדברים זכינו לטעם שבע"ז ובהקדש לוקים אף על הנאה, כי עצם האיסור אינו אמור באוכל דוקא [ומה שכתב 'כל מאכל שהוא אסור בהנאה' הכוונה כל דבר שהוא 'איסור מאכל']. וצ"ב. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואפילו אכילה שלא כדרך כגון בדבר רותח, חשיבא טפי לענין מלקות מהנאה אחרת כדרך, כי סו"ס שימוש הדבר במעשה אכילה הוא עיקר ביחס לשאר שימושים. ואמנם בירושלמי (ערלה ג,א) איתא דכלאי הכרם לוקה על הנאתם שלא כשאר איסורים ['שאין לא-תעשה שלו מחוור' - כטעמא דהמשל"מ], אבל ברמב"ם אין משמע כן כמש"כ בזכר יצחק ח"ב כא. [↑](#footnote-ref-17)
17. וצ"ע בחזו"א מעשרות ז,א שנראה שנקט ברמב"ם דדוקא על אכילת הקדש לוקה ולא על הנאה. [↑](#footnote-ref-18)
18. ומפורש כן בשבועות כא: ופר"ח הטעם, שחיובו משום הנאה היא. [↑](#footnote-ref-19)
19. וראה באורך בשיעורים קנד מז. [↑](#footnote-ref-20)
20. בשיעור טו אותיות ג ד. [↑](#footnote-ref-21)
21. ומטעם זה כתב הגרא"ו (אהל תורה ח"ב ג, מובא בקה"י פסחים כח) שאין התר דדבר שאינו מתכוין בנהנה מן ההקדש. [↑](#footnote-ref-22)
22. וכ"כ באג"מ יו"ד ח"א רכט,ב בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-23)