חבורה לב לג
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / סת_ם - הרב משה יפהן / חבורות

**חבורה דף לב לג**

מ"ט מיגרס גריסין, ופרש"י רהוטים הם בפי כל אדם, ומבואר כאן מדברי הגמ' דרגילים לומר בבוקר פרשת קדש והיה כי יביאך, דאל"ה אמאי רהוטים הם בפי כל אדם. אך עדיין צ"ע דאף אם רגילים לאומרם הא אין בקיאין בהם בחסירות ויתירות, ואמאי נכתבין שלא מן הכתב.

והנה יש לדון מה הדין בכתיבת פרשיות אלו בתוך הס"ת אם שרי לכותבן שלא מן הכתב מה"ט דמיגרס גריסן, ועיין בזה ברמב"ם פ"א מהלכות סתם הי"ב ז"ל ומותר לכתוב תפילין ומזוזות שלא מן הכתב שהכל גורסין פרשיות אלו אבל ס"ת אסור לכתוב בו אפילו אות אחת שלא מן הכתב עכ"ל, ועיי"ש בכס"מ שכתב ז"ל אבל ס"ת שם מימרא כו' והטעם שמא יטעה בחסירות ויתירות, וכתב ה"ר מנוח ודוקא לכתחילה אבל אם עבר וכתב שלא מן הכתב לא פסל וצ"ע אם אותם פרשיות שבתפילין יכול לכתוב בס"ת שלא מן הכתב כיון דגריסן עכ"ל.

ומש"כ רבנו מנוח דאם עבר וכתב שלא מן הכתב לא פסל צ"ע בזה מדברי הירושלמי, דיעויין בגמ' במגילה דף י"ח ב' גופא אמר רבה בר בר חנה א"ר יוחנן אסור לכתוב אפילו אות אחת שלא מן הכתב מיתיבי אמר רשב"א משה בר"מ שהלך לעבר שנה בעסיא ולא היה שם מגילה וכתבה מלבו וקראה א"ר אבהו שאני ר"מ דמיקיים ביה ועפעפיך יישירו נגדיך כו' והא ר"מ כתב שעת הדחק שאני, ועיי"ש ברבינו חננאל שהביא את דברי הירושלמי וז"ל וקי"ל שכתב אחת מליבו והניחה לפניו וכתב אחרת ממנה שנמצא כותב מן הכתובה דמנחה קמיה עכ"ל, ועיי"ש בגליון הש"ס שהביא מהמ"ר בראשית ס"פ ל"ו ששתי מגילות כתב גנז הראשונה וקיים השניה, ומהא דהוצרך לכתוב מגילה שניה ממנה, וכן מהא דגנז את הראשונה מבואר אם כתב שלא מן הכתב מעכב בדיעבד ודלא כמש"כ רבינו מנוח, דאל"ה למה הוצרך לגנוז את הראשונה, ולמה הוצרך לכתוב מממה מגילה אחרת, וצ"ע, כך טען הגרא"י אמנם נראה לי דאין זה מוכרח דאדרבה רצה לכתוב מגילה כהלכתה וכיוון דיכול לכתוב כהלכתה אין ענין לקיים את הראשונה דכיוון דכבר יש מגילה כשרה אין זה שעת הדחק.

ועוד יל"ע דהנה בכס"מ מבואר דהטעם דאין נכתבות אלא מתוך הכתב הוא משום דשמא יטעה בחסירות ויתירות, וא"כ צ"ע מה יועיל שכתב את הראשונה וכתב אחרת ממנה הא מ"מ איכא עדיין חשש חסירות ויתירות כיון שהראשונה שכתב ממנה כתבה שלא מן הכתב, וצ"ע. וצריך לומר ששני החששות נכונות אלא שאצל רבי מאיר היה עפעפיך ישירו נגדיך וכל הדין היה רק שצריך לכתוב מן הכתב.

אסור לישב על גבי מיטה שס"ת מונח עליה, ובתו' הביאו את ד' הירושלמי שאם היה נתון ע"ג דבר אחר מותר, ועי' בתו' במו"ק דף כ"ה א' שכ' ז"ל וכף כדא אארעא ואנח עליה ס"ת ונראה דאפילו הספר תורה מונח בגבוה ממנו לא שרי מדלא אותבוה לספר תורה בגבוה ממנו וכן פירשתי במנחות בפרק הקומץ רבה ושם הארכתי עכ"ל, וצ"ע דהכא במנחות כתו התו' להיפך שהביאו את דברי הירושלמי שאם היה ס"ת גבוה ממנו שרי.

ועיין ברמב"ם פ"י מהלכות סת"ם ה"ו ז"ל ואסור לישב על מיטה שס"ת עליה, ובהשגות א"א ואם היה מקום גבוה טפח וספר תורה מונח עליו מותר והכי איתא בירושלמי עכ"ל, ובכס"מ כתב דהרמב"ם ס"ל כמש"כ התו' במו"ק להוכיח מדברי הבבלי דלא כהירושלמי דמדלא אותיב ס"ת בגבוה ממנו מוכח דאפילו ע"ג מקום גבוה נמי אסור.

והנה במסכת סופרים פ"ג הי"ג איתא לא יתננה ע"ג מיטה כו' ולא ישב ע"ג המיטה שס"ת עליה, ומבואר דמלבד האיסור לישב ע"ג מיטה שס"ת עליה איכא איסור בפ"ע להניח ס"ת ע"ג המיטה, וצ"ל דהאיסור להניח ס"ת ע"ג המיטה אינו אלא במיטה המיוחדת לשכיבה, אבל מיטה שאינה מיוחדת דוקא לשכיבה מותר להניח עליו ס"ת, ובכזו מיטה נאמר האיסור לישב ע"ג המיטה שס"ת מונח עליה.

והנה יעויין ברמב"ם פ"י מהלכות סת"ם ה"י ז"ל מצוה לייחד לספר תורה מקום ולכבד אותו המקום ולהדרו יותר מדאי, ומבואר דאיכא בס"ת הלכה של כבוד, והגרי"ד דייק מדברי המסכת סופרים דמלבד ההלכה של כבוד איכא בס"ת גם הלכה של מורא, דאיתא התם מעשה בר"א שישב לו ע"ג המיטה וספר עליה ועמד דומה כמי שנשכו נחש שנאמר את שבתותי תשמורו ומקדשי תראו לא מן השבתות אני ירא אלא ממי שפקד עליו ולא מן המקדש אני ירא אלא ממי שפקד עליו ע"כ, וביאר דכוונת המ"ס כאן היא דאיכא הלכה של מורא בס"ת וזהו הא דעמד כמי שנשכו נחש, וע"ז מייתי קרא דאת שבתותי כו' דלא מן השבתות אני ירא אלא ממי שפקד עליו, וכן מבואר ברמב"ם שם הלכה י"א כל מי שישב לפני ס"ת ישב בכובד ראש באימה ופחד שהוא העד הנאמן על כל באי העולם עכ"ל, ומבואר דמלבד ההלכה של כבוד איכא בס"ת גם הלכה של מורא.ובזה ביאר הגרי"ד את דברי הרמב"ם שם ה"ט ז"ל כל הרואה ס"ת כשהוא מהלך חייב לעמוד מפניו ויהיו הכל עומדין עד שיעמוד זה שהוא מהלך בו כשיגיענו למקומו או עד שיתכסה מעיניהם ואחר כך יהיו מותרין לישב עכ"ל, דהנה הגרי"ז בספר הלכות ת"ת כתב דחלוק הדין קימה בכל ת"ח דהוא רק בתוך ד"א מהדין קימה ברבו מובהק דהוא כמלא עיניו, דהדין קימה בכל ת"ח זהו מדין קימה שיש בה הידור וזה אינו אלא בתוך ד"א, אבל הדין קימה ברבו מובהק זהו מדין כבוד ומורא ומדין זה איכא חיוב קימה כמלא עיניו, ואמר הגרי"ד דכיון דנתבאר דבס"ת איכא חיוב כבוד ומורא א"ש מש"כ הר"מ הכא דבס"ת צריך לעמוד בפניו כמלא עיניו.

והנה לפי"ז יש מקום להבין דבר נוסף דהנה מצינו מחלוקת מה השיעור שצריך להפסיק הס"ת מהמיטה האם השיעור הוא כל שהוא או טפח ונסתפק בזה בירושלמי והראב"ד הכריע כשיטה בירושלמי שהשיעור הוא טפח והבית יוסף רפ"ב הביא בשם רבינו מנוח שצריך י טפחים ולא יפחות מג' טפחים. [באמת ברמב"ם לא הוזכר כלל שיש אופן ששייך ליישב על מיטה שספר תורה עליה] ונראה בביאור הענין דהנה אפשר שהירושלמי סבר דיסוד החיסרון הוא זלזול בכבוד הספר תורה ולזה מהני הפסק והשיעור הפסק הוא כל שהוא או טפח אמנם רבינו מנוח למד דיסוד הדין הוא דין כבוד לס"ת שבעינן לקבוע לו מקום מיוחד ולא שייך שיהיה מקומו במקום שכיבה ולזה בעינן לקבוע לו מקום לעצמו וזהו ביאור הירושלמי שאסר להניחו במיטה על כל פנים במקום שמניח עליו את רגליו דאין זה זלזול בס"ת אלא משום דלא שייך לקבוע לו מקום כזה ולזה בעינן שיקבע מקום לעצמו.

ואם כן שייך לדון בשאר ספרים שאינם ס"ת שהכריע הרמ"א שגם בהם אסור ליישב על ספסל שהם על גביו והנה רבינו מנוח הקל בזמן שיש דוחק בבית המדרש לתלמידים אמנם הארחות חיים כתב שאין להקל שלא יבואו לזלזל והובאו דבריהם בבית יוסף. אמנם אפשר דבספרים מספיק הפסק כל שהו או טפח שבוודאי ההלכה של לקבוע לו מקום נאמרה רק בס"ת וכאן כל הדין הוא רק דין שלא יבואו לזלזל.

האור זרוע בהלכות מגילה סימן שע"ג כתב לגבי פרשיות של מגילה ז"ל בפרשיות לא שמעתי אם פתוחות או סתומות ומסתברא לעשותן סתומות כעין תפילין ומזוזות עכ"ל, ועיין בשו"ע או"ח סימן תרצ"א סעיף ב' ברמ"א שפסק כן דעושין כל פרשיותיה סתומות ואם עשאן פתוחות פסולה, וכ' ע"ז הגאון ז"ל ועושין דנקרא אגרת עכ"ל, והגרי"ז בספר הלכות מגילה פ"ב ה"ט נתקשה בזה דלכאו' אינו מובן מה ענין אגרת לפתוחות או סתומות, וכ' ז"ל ואולי כוונתו כמש"כ, דכיון דנקראת אגרת, א"כ הוא זה דין כתיבה בפ"ע, לא דין כתיבת כה"ק, וממילא צריכות הפרשיות להיות סתומות, וכדברי האו"ז הנ"ל עכ"ל. ולי נראה דיסוד הדין הוא משום שנקרא אגרת ממילא יסודו הוא כדבר אחד ויסוד הדין של סתומות למדנו דיסודו הוא כמבואר במהרש"ל הוא שהכל הוא ענין אחד וכיוון דנקראת אגרת ממילא כל הענין הוא ענין אחד

והגרי"ז ביאר בזה דבר נוסף [וד"ז לא מובא בספר] דהנה המג"א בסימן תר"צ סקט"ז כ' דלא יפסוק בקריאת המגילה אלא כדי נשימה בין פסוק לפסוק לפי שנקראת אגרת, [ומקורו מהבית יוסף בשם הרוקח סימן רל"ו, וכ"ה בהגהות מימוניות רפ"ב מהלכות מגילה], וצ"ע דלכאו' הא דנקראת אגרת זהו דין בכתיבת המגילה ומה ענינו לקריאת המגילה, והגרי"ז ביאר לפי דרכו אמנם לפי היסוד דביארנו דהכל נחשב ענין אחד אתי שפיר דלכן צריך שלא יפסיק דהכל הוא ענין אחד.

תלאה במקל פסולה מ"ט בשעריך בעינן, צ"ב ל"ל לקרא דובשעריך הא בעיקר קרא דוכתבם על מזוזות ביתך כבר נאמר דצריך ליתן את המזוזה על מזוזת הפתח, ובאמת הש"מ באות ד' מחק תיבות אלו.

ומצינו דנחלקו הראשונים בגדר פסול דתלאה במקל דבנימוק"י מבואר דהפסול משום שהיא לא קבועה בפתח ומשמע דהפסול היא שהיא רק לצד הפתח ואינה על הפתח ממש. אמנם ברמב"ם וכן בטור מבואר דהפסול הוא משום דלא קבעה ומשמע דעצם מה שהיא לצד הפתח זה גם נקרא על מזוזות ביתך ובשעריך והפסול הוא משום שאינה קבועה ושייך להבין שאינה קבועה או משום שלא קבע את המקל או משום שהמזוזה היא רק תחובה במקל וצריך שתהיה קבועה על ידי או שיעשה חור בקור וישים שם את המזוזה או שיקבע אותה במסמרים על ידי בית מזוזה. ולפי"ז מאוד יתכן שאם רק מדביק בסולטייפ את המזוזה אין זה טוב דאין זה קביעות. לדעת הרמב"ם והטור.

תוד"ה סכנה וקשה לר"ת דא"כ הו"ל למימר הכי אכל עשויה שלא כהלכתה כו', והגרי"ד אמר, פשט'ל ליישב שיטת רש"י, דהנה בהמשך הברייתא מייתי דשל בית מונבז המלך היו עושין בפונדקותיהן כן, וא"כ היה מקום לטעות דאף דאין בכך קיום מצוה אפ"ה יש בזה שמירה, ולהכי היו עושין כן בית מונבז, ולהכי תני סכנה ואין בה מצוה דאין בזה אפילו שמירה, והא דבית מונבז עשו כן הוא זכר למזוזה בעלמא ולא לשמירה.

בא"ד ונראה דתלאה במקל נוקף בה ראשו כו', וביאר הגרי"ד דלפי"ז הא דקאמר סכנה ואין בה מצוה ר"ל דאם היה בזה מצוה לא היה גם סכנה דשומר מצוה לא ידע דבר רע, ורק לפי שאין בה מצוה אית בה סכנה.

או שהניחה אחר הדלת כו', בדין זה של אחורי הדלת נחלקו הראשונים אם פוסל בדיעבד, דיעויין ברמב"ם פ"ה מהלכות סת"ם ה"ח שכ' ז"ל הניחה אחורי הדלת לא עשה כלום עכ"ל, וכן מבואר בנימוקי יוסף שכ' ז"ל אחורי הדלת חוץ למזוזת השער פסולה דבעינן דרך ביאתו וליכא עכ"ל, אבל בטור יור"ד סימן רפ"ט מבואר לא כן שכתב ז"ל ואם הניחה אחורי הדלת אין זה מצותה ונראה דאם שינה באלו המקומות אינו מעכב עכ"ל, וכ' ע"ז הבית יוסף נראה שטעמו משום דבכל הני אמרינן לישנא דמצוה, מצוה להניחו בתוך חללו של פתח, מצוה להניחה בטפח הסמוך לרה"ר, מצוה להניחה בתחילת שליש העליון, ומשמע ליה ז"ל דהיינו לומר דמצוה הכי ואם שינה לא פסל, וכן בהניחה אחורי הדלת שאמרו אין בה מצוה היינו שלא קיים מצוה מן המובחר אבל מ"מ כשרה הוא דאל"כ הו"ל למיתני פסולה, וכבר כתבתי בסמוך כו' וכן בהניחה אחורי הדלת דאמרינן דאין בה מצוה נראה היינו לומר שלא קיים מצות מזוזה כלל וכההיא דתנן העושה תפלתו עגולה סכנה ואין בה מצוה דהיינו לומר שלא קיים מצות תפילין כלל דתפילין מרובעות הלמ"מ וכ"כ נמוק"י בהניחה אחורי הדלת שפסולה וכ"כ הרמב"ם עכ"ל.

והנה יל"ע מה הביאור אחורי הדלת, וכי אם נתן את המזוזה תוך חללו של פתח אחר הדלת יש בזה חסרון, ועיין בנמוק"י שפירש דאחורי הדלת היינו חוץ למזוזת השער, דמקרא דדרך ביאתך ילפינן דצריכה להיות המזוזה תוך מזוזת השער, ולפי"ז לכאו' דין זה דאחורי הדלת הוא אותו הדין שאמר ר"י אמר שמואל בסמוך מצוה להניחה תוך חללו של פתח, דאחורי הדלת נמי היינו שאין המזוזה תוך חללו של פתח, וכן הבין הגרא"י בנימוק"י דכתב דאחורי הדלת פסולה לפי שבעינן דרך ביאתו וליכא, ולקמן גבי בתוך חלל הפתח ולא מבחוץ נמי כתב דהוא משום דבעינן דרך ביאתך, אלא דשם הוסיף עוד טעם דכתיב ובשעריך. ועיין בגמ' בסמוך דפריך אדשמואל פשיטא בשעריך אחר רחמנא ומשני סד"א הואיל ואמר רבא מצוה להניחה בטפח הסמוך לרה"ר כמה דמרחק מעלי קמ"ל, וצ"ב הס"ד וכי משום דמצוה להניחו בטפח הסמוך לרה"ר יכול ליתן את המזוזה חוץ ממזוזת השער לגמרי, והא בשעריך כתיב, ולשיטות הראשונים דדין זה דחללו של פתח אינו מעכב א"ש הס"ד, אבל למש"כ הנימוק"י דדין זה של חוץ לחללו של פתח הוא מעכב צ"ב הס"ד דיוכל ליתן שם מזוזה כיון דמצוה להניחו סמוך לרה"ר, הא עיקר מקום קביעת המזוזה הוא בשעריך כדכתיב בקרא, וצ"ע.

ונראה לי דהביאור הוא אחרת דמדוע הנימוק"י הוצרך להביא גם בשעריך וגם דרך ביאתך. אלא הביאור הוא דבאמת יש שלשה דברים יש תוך חלל הפתחת יש אחורי הפתח ויש לפני הפתח והנה מדרך ביאתך רק נפסל אחורי הפתח אבל על הפתח מבחוץ זה כשר. אלא דלכתחילה יש דין של בשעריך שצריך להיות בחלל הפתח אמנם זה למצווה דהדין עיכוב הוא על מזוזות ביתך שהכוונה דרך ביאתך ובשעריך זה מצווה שהמקום המובחר הוא בשעריך. ולכן אין זה פוסל על הפתח ולכן הוצרך הנימוק"י לבאר את דברי רב יהודה אמר שמואל דביאר דלמצווה בעינן חלל הפתח שמונח בדבריו שני ענינים אחד לפסול אחורי הפתח משום דרך ביאתך ושתיים לומר דהגם שכשר על הפתח מבפנים מכל מקום משום הדרשא של בשעריך צריך שיהיה בחלל הפתח. ולפי"ז אתי שפיר דדין בשעריך הוא רק לכתחילה ומשום כן סברא הגמרא דעדיף שיהיה על הפתח מבפנים שכמה שיהיה יותר קרוב לרשות הרבים יגן יותר על הבית וקמ"ל דהדין של בשעריך לכתחילה עדיף.

והנה הנימוק"י פירש דאחורי הדלת היינו חוץ למזוזת השער, אמנם מפשטות דברי הרמב"ם משמע שפסל אחורי הדלת שאם יש דלת אינו יכול להיות מאחוריו ויש לעיין מה הדין במקום שאין דלת או על הפתח מלפנים. והנה הרמב"ם לא דן בזה כלל. ולכאורה יש לדון האם כוונת הרמב"ם דפשיטא דבעינן בתוך החלל דהרי בעינן בשעריך אלא דפסל אפילו בתוך החלל אחורי הדלת. או דלמא דבכל מקום שהוא על המזוזה עצמה זה כשר דהרמב"ם לא הזכיר את הדין חלל אלא מזוזה ואפשר דהכל נחשב מזוזה ורק אחורי הדלת הוא פוסל אבל על המזוזה עצמה אפילו מאחורה זה גם כשר.

והגרא"י דן דהטור פירש אחורי הדלת באופן אחר, דודאי היכא דנותן את המזוזה חוץ למזוזת השער מודה הטור לנימוק"י דפסול בדיעבד, אלא דהטור פירש דאחורי הדלת אין הכונה דנתן את המזוזה חוץ למזוזת השער, אלא דנתנו על מזוזת השער תוך חללו של פתח אלא דנתנה לפנים מן הדלת, וזו הלכה בפ"ע דלא יתן את המזוזה לפנים מן הדלת, ודין זה אינו אלא למצוה מן המובחר. אמנם אפשר שהוא גם מודה לפסול והאחרונים לא הבינו בדבריו כן.

ועיין בשו"ע יור"ד סימן רפ"ט סעיף ב' איזהו מקום קביעתה בתוך חלל של פתח בטפח הסמוך לחוץ וכ' הרמ"א ואם שינה אינו מעכב ובלבד שיניחנה במזוזה עצמה עכ"ל, והנה המחבר לא הזכיר ואם שינה כשר ומשמע דלמד בהרמב"ם דהדין תוך החלל מעכב אלא דצ"ע דלא הזכיר כלל את הדין של אחורי הדלת שפוסל ונראה דהוא הבין דדין דאחורי הדלת הכוונה חוץ לחלל כהנימוק"י אמנם זה בין מבפנים בין מבחוץ ואין זה דווקא הכוונה אחורי הדלת אמנם בנימוק"י עצמו וגם ברמב"ם עצמו יש מקום להבין שלא כדבריו, וא"כ לכאו' מש"כ הרמ"א דאם שינה כשר ר"ל דאם שינה ולא נתנה בטפח הסמוך לחוץ. אמנם עיי"ש בש"ך שפי' דאם שינה כשר קאי נמי על אחורי הדלת וז"ל ואם שינה אינו מעכב כו' ואפילו הניחה אחורי הדלת כשרה בדיעבד כן משמע בטור וכן נראה דעת הרב אבל דעת הנ"י והרמב"ם נראה דפסולה וכ"פ הב"י כו' עכ"ל, וצ"ב איך משמע כן בדברי הרמ"א הא הרמ"א קאי ע"ד המחבר והמחבר לא איירי בזה כלל, וכי הש"ך מפרש דמש"כ המחבר בתוך חללו של פתח ר"ל שלא יתנה אחורי הדלת, ואין זה אותו הדין של ובלבד שיניחנה במזוזה עצמה שכתב הרמ"א.

ועיין בגאון שם ז"ל ואם שינה כו' מדקאמר מצוה משמע לכתחילה וכ"ש בתוך החלל כמש"ש ל"ב ב' ס"ד אמינא כו' כמה כו' עכ"ל, ונראה דמש"כ מדקאמר מצוה ר"ל מצוה להניחו בטפח הסמוך לרה"ר. ועיין בנשמת אדם כלל טו כא שדייק מרש"י דהפוסל הוא משום שקבעה בכותל ולא במזוזה עצמה אבל אם הניח על המזוזה עצמה יהיה כשר בין מלפנים בין מאחריו וביאר דזה כוונת הנימוק"י והטור שכתב שמקום המזוזה הוא על המזוזה.

ולכן הכריע שבמקום שלא שייך לשים בתוך החלל אפשר לשים גם אחורי הדלת על המזוזה עצמה ולא על הכותל. ונראה לי דלכתחילה יש לשים לפנים דבאופן זה נראה לי דהנימוק"י מודה ורק אם אי אפשר לשים מאחורה וגם באופן שיש דלת יתכן שרק באופן זה הרמב"ם פוסל ואז לדעת הרמב"ם זה פסול משום אחורי הדלת יש אפשרות להוסיף צורת הפתח מקדימה ולהרחיב את צורת הפתח כשזה נראה חלק מהפתח.

יש לעיין כמה עמוק יכול להיות חלל הפתח ועד היכן יכול לשים את המזוזה.

בחידושי ר ליב מאלין טען דזה ברור ששיך לשים רק על המזוזה מבפנים וכן מבחוץ ולא על הכותל רק דן דזה יש לדון מה נקרא כותל ומה נקרא מזוזה וביאר דהפצים שעושים ליופי הוא בוודאי נקרא מזוזה אמנם במקום שאין פצים מבואר בשו"ע דהכותל עצמו נחשב המזוזה ודן דבאופן זה השיעור הוא טפח כמו שמצינו בגמרא שאפשר להעמיק את המזוזה עד טפח וכן מתלה עליה מלבן דעד טפח זה כשר. ואמר שעד שם זה מזוזה מכאן ואילך הוא כותל והנה יש לעין במקום שיש פצים ושיעורו הוא חצי טפח האם בכהא"ג השיעור הוא רק כפי אורך הפצים. ואפילו שהוא רק חצי טפח.

רש"י ד"ה בשני סיפין בשני מזוזות של פתח, וצ"ע דא"כ נמצא דקבע חצי מזוזה בשמאל הפתח, וא"כ מאי אריא דפסולה משום דחלקה לשני סיפין, הא אפילו אם קבע את כל המזוזה בשמאל פסולה, דשמאל אין זה מקום קביעת המזוזה, ועיין בבית הלוי בקונטרס על סת"ם שהקשה כן, וכתב ז"ל וצ"ל דבס"ד היה ס"ל דשני הסיפין הם שניהם בימין רק שעובי הכותל רחב ועומדים בעובי הפתח שני מזוזות מפורדים ואויר ביניהם ומש"ה פסול, וניחא פרש"י עכ"ל, ומיירי בגוונא שהיו שני צורות הפתח אלא דאם אם אויר ביניהם חשיבי פתח אחד, וצ"ל דל"ח שני פתחים לענין להתחייב בשני מזוזות, ויכול ליתן את המזוזה או בצורת הפתח הזו או בצורת הפתח הזו, וחשיבי שני פתחים רק לענין דאין יכול ליתן את המזוזה חציה כאן וחציה כאן, ובזה יישב את קושיית התו' שהקשו לפרש"י היאך הניחו בשני סיפין, ולהנ"ל א"ש דכיון דשני הסיפין עומדים זה בצד זה יכול לשים בהם מזוזה בקלף ארוך חציה בסף זה וחציה בסף זה.

תוד"ה תלי דשא ונראה לפרש כו' מבואר בתו' דמדין זה דהלך אחר היכר ציר בעינן שיהיה ניכר ההיכר צר בפועל, ולא סגי בזה שידע היכן יקבע אח"כ את הציר, דאל"ה ל"ל למימר ליה תלי דשא ברישא היה לו לשואלו היכן בדעתו לקבוע את הציר, ובע"כ דמדין זה של היכר ציר בעינן שיהיה הציר נקבע בפועל, וכל זמן שלא נקבע הציר לא נקבע המקום למקום קביעת המזוזה.

אלא דבעיקר דברי התו' צ"ע מה חסרון יש בזה שיקבע את המזוזה ואח"כ יתלה את הציר, וכי יש בזה משום תעשה ולא מן העשוי, והא לכאו' לא שייך האי דינא דתעשה ולא מן העשוי אלא בגוונא שקבע את המזוזה בשעה שהפתח לא היה מחוייב במזוזה ואחר קביעת המזוזה נעשה מחוייב במזוזה, אבל הכא הא הפתח ודאי מחוייב במזוזה מתחילה ורק לא נקבע היכן הוא מקום קביעת המזוזה, דאין ידוע מהו הימין ומהו השמאל, ואמאי כה"ג חשיב תעשה ולא מן העשוי.

והנה מבואר בגמ' דבפתח דבין בי גברי לבי נשי אזלינן בתר היכר ציר, ונסתפק הגרי"ד מה הדין היכא דליכא היכר ציר, [ומשכח"ל בגונא שהיה פתח בלא דלת, לשיטת הראשונים דפליגי על הרמב"ם וס"ל דאף פתח בלא דלת מחוייב במזוזה, ולשיטת הרמב"ם נמי משכח"ל בגוונא שהדלת נפתחת לשני הצדדין וליכא היכר ציר טפי לצד אחד], ואי נימא דכה"ג יכול ליתן את המזוזה היכן שירצה א"כ צ"ע אמאי היכא דקובע את המזוזה קודם קביעת הציר איכא בזה משום תעשה ולא מן העשוי, הא קודם קביעת הציר נמי היה המקום מקום קביעת מזוזה, וההיכר ציר הואיל רק לזה דהצד השני אינו מקום קביעת מזוזה, ואמאי חשיב תעשה ולא משום העשוי, וצ"ע.

ועיין בירושלמי פ"ד דמגילה הי"ב ר' ירמיה בשם ר' זירא כיני מתני' ציר שיש לו שני פתחים נותן על איזה מהם שירצה, וצ"ב מה הכוונה ציר שיש לו שני פתחים, ונסתפק הגרי"ד דאפשר דהכוונה כאופן הנ"ל דאיכא פתח שאין בו היכר ציר לצד אחד יותר מן הצד השני, ומבואר בירושלמי דכה"ג נותן על איזה מהם שירצה, אמנם מלשון הירושלמי ציר שיש לו שני פתחים אין נראה כ"כ דמיירי כה"ג.