מי שאחזו - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין

בסיעתא דשמיא

**פרק מי שאחזו**

דף ע:

**ור' יוחנן מדמי ליה לשוטה: בגדר החסרון כשנשתטה הבעל:** מבואר, דבנשתטה הבעל [וה"ה אחזו קורדייקוס לרבי יוחנן] אין כותבין ונותנין. ויש לעיין בגדר הפסול, הרי צווה כשהיה בר דעת: **ולענין כתיבה:** הנה, עי' בתוס' לעיל ט: ד"ה אע"פ דס"ל דלכתיבת הגט צריך שליחות מהבעל ולפי"ז י"ל דבנשתטה הוה חסרון בשליחות וכדלק' לענין נתינה [ויל"ע לפי הביאורים שם דהחסרון הוא רק בעצם הנתינה עי' בהמשך]. וכ"כ להוכיח במחנה אפרים חי' על הרמב"ם הל' גירושין פ"ג הט"ו ד"ה וראיה. אכן ד' התוס' לעיל כ"ב: ד"ה והא דאע"פ שצריך ציווי הבעל לכתיבת הגט, זה כדי שיהיה הגט לשמה, אבל שליחות לא בעינן וא"כ יל"ע יותר הרי ציוה הבעל. ומצינו בזה ג' דרכים יסודיים באחרו': **א**. עי' בפני יהושע שכ' שגזה"כ וכתב ונתן דבעינן שיהיה ראוי לנתינה בשעת כתיבה וכאן אינו ראוי לנתינה. ועי' באחיעזר ח"א סימן כ"ח אות ט' שהקשה דמנ"ל דרשא זו;. **ב.** ועי' בתורת גיטין, בתשו' בית אפרים [אהע"ז ח"ג סי' קי"א] ובאור שמח [פ"ג מגירושין הל' ט"ו] שביארו דכיון דבשעת כתיבה אינו ראוי לגירושין לא הוה כתיבה לשם כריתות. וכ' שדומה למש"כ הרמב"ם [פ"ג מגירושין הל' ו'] דבאמר לסופר לכתוב גט לאשה, דלכשישאנה יגרשנה, כיון שלא היתה בת גירושין כשנכתב ונמצא שנכ' שלא לשם גירושין[[1]](#footnote-1). ועי' באחיעזר הנ"ל [ד"ה אולם] דפליג וס"ל דבנשתטה כיון שיש אישות חשיב לשמה דשייך כאן גירושין לכשישתפה[[2]](#footnote-2). [אבל בלכשאכנסנה חסרון הלשמה הוא שאין אישות לגרש]. **ג.** ובבית אפרים הנ"ל[[3]](#footnote-3) ובחי' הגרש"ר סי' י"ב ס"ק י"א כ' דהא בעינן שהכתיבה תהיה בציווי הבעל ובעינן שבשעת כתיבה עדיין יהיה ציוויו קיים [וכשציוה אתמול הגדר דעדיין עומד בציווי והציווי קיים] וע"כ בנשתטה הבעל ל"ח שהציווי קיים והוה ככותב בלא ציווי הבעל עיי"ש[[4]](#footnote-4).[וע"ע באחיעזר הנ"ל שהביא ד' התורת גיטין דאע"פ שלא בעינן שליח, מ"מ היכן ששלח בעינן לקיום השליחות והכא חשיב כציווי וע"כ הוה כנשתטה המשלח, עיי"ש דפליג דאין ס' בזה]**.**

**ולענין נתינה: ומחלו' הרמב"ם והטור בנשתטה המשלח:** לכאו' מבואר דכשנשתטה המשלח הגט פסול [ואף לר"ל רק בקורדייקוס מכשיר דסמיא בידן] ויש להבין הגדר בזה, ומה חסר בכח השליח לפעול כשנשתטה המשלח. ועי' ברמב"ם פ"ב מגירושין הל' ט"ו שכ' באחזו רוח רעה "שהגט פסול" והיינו מדרבנן[[5]](#footnote-5) ולפי"ז אין באמת חסרון בנשתטה המשלח וכ"כ הר"י הזקן בקידושין ע"ח: וכ' הטעם שלא יאמרו ששוטה יכול לגרש. אכן, דעת הטור בסימן קכ"א שהגט בטל מן התורה ויש חסרון אמתי כשנשתטה המשלח. ויל"ע בעיקר המחלוקת מה סברת הטור לפסול ומה ד' הרמב"ם. ומצינו בזה באחרו' כמה דרכים יסודיים: [ועי' במגיד משנה שם שצידד דבשוטה פסול מדאורייתא ורק בקורדייקוס לרמב"ם פסול מדרבנן עיי"ש וכ"כ החזו"א בסימן פ”ו סק"ד. אכן האחרונים [ב"ח, פר"ח, חלקת מחוקק, ב"ש ובביאור הגר"א בסימן קכ"א שם] ס"ל שהרמב"ם לא חילק בין אחזו קורדייקוס לנשתטה]. **א.** ד' האור שמח[[6]](#footnote-6) עפ"י הנידון בגדר שליח האם הגדר דיש לשליח את הכח לפעול [לגרש] בשביל הבעלים[[7]](#footnote-7) [וממילא אע"ג שנשתטה יועיל כיון שכבר מסר כח לשליח שיכול לפעול עבורו] או דרק המעשה של השליח מתייחס למשלח [וממילא בנשתטה שהמגרש אין בו דעת לגרש אע"פ שיהיה כאילו הוא נתן אבל אין בו דעת לגרש][[8]](#footnote-8) וכד' נראה דעת הפרי חדש קכ"א סק"ב והקצוה"ח קפ"ח ס"ק ב' שכ' שאף במת משלח לרמב"ם היה צריך להועיל כיון שיש לשליח כח הפעולה[[9]](#footnote-9) [עיי"ש בקצות שדייק כן מלשו' רש"י בכמה מקומות שהחסרון במת הוא שאין אישות למתים ולא שיש חסרון בשליחות]. [ועיין באמרי משה סימן י"ח סק"ג שביאר ד' הטור דאע"פ שהשליחות קיימת מ"מ צריך רצון הבעלים וזה ל"ש בשוטה ויל"ד בכוונתו]. **ב.** עי' בפני יהושע שכ' דבנשתטה יש חסרון דכל מילתא דאיהו לא מצי עביד לא מצי משוי שליח. וס"ל דאינו חסרון רק במינוי, אלא גם כשעושה המעשה, אם המשלח לא יכול לפעול גם השליח לא יכול. ויל"ע לפי"ז מה ד' הרמב"ם דמכשיר [ואולי ס"ל דכל מילתא הוא חסרון במינוי ודוחק לומר שבזה נח' וצ"ע]. וע"ע בזה בחי' הגרש"ר סי' י"ב סק"ג[[10]](#footnote-10). והנה, לפי"ז החסרון בנשתטה המשלח [לטור] הוא חסרון בדיני שליחות [דכיון דבא בשליחות יש חסרון]. אכן צ"ע, דבירושלמי בפרקין אמרי' דבגירש לאחר ל' ואחזו קורדייקוס דומה לקורדייקוס דהמשלח, [והובא ברשב"א בסוגיין] ומבואר דס"ל לירושלמי דנשתטה המשלח אינו רק חסרון בשליחות כי אם חסרון בעצם דכשחל הגירושין המגרש אינו בר דעת וכן הק' האחרו'. **ג.** ועי' בקובץ הערות סימן כ"ט קהילות יעקב סי' כ' סק"ב ובחי' הגרש"ר סימן י"ב שביארו שנחלקו בגדר החסרון של שוטה בקנינים אם הוא רק חסרון דעת [וממילא אם מינה שליח כבר יועיל וכהרמב"ם] או דשוטה מופקע מעשית חלות דאינו בר הקנאה וע"כ בנשתטה לא מהני כיון דעכשיו אינו בר כריתות ל"ש שהגירושין יפעלו בשבילו דא"י לגרש. ולפי"ז ה"ה בגירושין לאחר ל' דביום ל' לא שייך שתחול ההקנאה כיון דהוא שוטה ול"ש הקנאה בו.[וע"ע באחיעזר כ"ח ח' שביאר ד' הטור דאע"פ שהמעשה מתייחס למשלח מ"מ ס"ל לטור שהוא הכורת והגירושין נעשים על ידו ובאם אינו בר דעת לא חל וע"כ דמי ללאחר ל' דכיון דביום ל' הוא הכורת ואז אינו בר דעת צריך לא לחול ולריש לקיש ס"ל דאע"ג דהכורת אינו בר דעת אין בזה חסרון עיי"ש שהוכיח זה מהמשך ד' הירושלמי לגבי הפריש חטאתו ונשתטה ויל"ע אם הוא כביאור האו"ש דלעיל, ועיי"ש שכ' עפי"ז דאין לדמות גט לממון דרק בגט אמרינן שהוא הכורת אבל בממון כל הפעולה היא ע"י השליח ואף בנשתטה מועיל עיי"ש]. ועי' באחיעזר הנ"ל שהביא דבהמשך הירושלמי מבואר דפליגי בכל נשתטה ולפי"ז מחלו' הרמב"ם והטור היא מחלו' רבי יוחנן ור"ל בירושלמי.

**ד' הרשב"א דלרבי יוחנן פסול רק בנשתטה קודם כתיבה:** עי' ברשב"א שכ' "ומד' רבותינו בעלי התוס' נ"ל שאין מקפידים אלא בשעת כתיבה ושלא כד' הירושלמי והתוספתא" והקשו האחרו' הסברא בזה הא אם בקודייקוס הוה שוטה כ"ש שיפסל בנתינה דבעינן שליחות. ועיין באמרי משה י"ח סק"ג שביאר ששליחות על כתיבה אינה מסירת כח כיון שאינו כשליחות רגילה [וכדלעיל ששליח רק על הלשמה] אבל שליחות נתינה הוא נתינת כח המגרש וע"כ מהני גם בנשתטה. ועי' באחיעזר הנ"ל סק"י בסברא זו.

**ורבי יוחנן אמר לך דלכי מיתציל לא צריך למיהדר אמלוכי ביה:** מבו' דאף לרבי יוחנן לא בטל השליחות כשהמשלח קורדייקוס ועי' בתורא"ש שהקשה הא כבר נתבטלה השליחות ונדחה[[11]](#footnote-11) עיי"ש שיישב דלענין גט לא הוי דיחוי "כיון דידעינן דעתיה דניח"ל הוי כאילו עתה עושהו שליח[[12]](#footnote-12)" עי' בגרש"ר הנ"ל שהק' ועי' בגט פשוט סי' קכ"א סק"י שהוכיח מקו' זו כד' הרמב"ם שלא בטל השליחות וע"ע בהגהת משנה למלך[[13]](#footnote-13) ולכאו' י"ל דאף להטור לא בטל השליחות וכ"כ באחיעזר כ"א סק"ט ועיין בזה לפי הביאורים הנ"ל בדעת הטור אי חשיב ביטול השליחות בנשתטה. [ובמתני' לעיל כ"ג. אמרי' דנשתטה שליח בין השליחות לנתינה הגט כשר ועי' בהגהת המל"מ הנ"ל שהק' דהא הוה לשליחות ליבטל ויל"ע אם נשתטה שליח תלוי בין הרמב"ם לטור וצ"ע.].

**וריש לקיש וכו' האי סמיא בידיה**: יל"ע, אם לא הוה בר דעת מה מועיל הסברא דסמיא בידיה, ועי' בתוס' ד"ה ומי שכ' דבשחט בו שנים יש חסרון דלא סמיא בידיה ומשמע דעצם הסמיא בידיה הוא הסיבה דהוה בר דעת. וע"ע ברא"ש שכ' דבשוטה שיחזור לשפיותו ממילא גם לר"ל לא יועיל כיון דלאו סמיא בידו ומוכח שהסיבה מה שעכשיו יכול לחזור [וע"ע בריטב"א מכת"י שכ' לגבי ישן דהוה ראוי לבילה ויל"ע למה הוצרך לכך]. ולכאו' י"ל עפי"ד האחרו' דשוטה מופקע מקנינים דכיון דסמיא בידיה ל"ח שאינו בר דעת [ויל"ע בשוטה שסמיא בידן אם הוה שוטה] ועיין בהגהת מצפה איתן שק' משמע ממנו שהוא מסברא דבידו וצ"ע אם זה מועיל לענין דעת ויל"ע. וע"ע בהמשך בענין שוטה שמתרפא[[14]](#footnote-14).

**והאמר רב יהודה וכו' שחט בו שנים או רוב שנים:** בתוס' ושאר ראשו' הק' דבשחט בו שנים גם לר"ל יפסל דלאו סמיא בידן. ועי' בחזון איש סימן פ"ו סק"ח שכ' [בד' הרמב"ם] ליישב, דלא בעינן רפואה בידו אלא שאינו שוטה גמור [והסמיא בידן הוא רק סימן שאינו שוטה גמור] עיי"ש. ועיין ברשב"א שכ' דהמקשה ס"ל דלר"ל ה"ה בכל שוטה כותבין ונותנין ועיי"ש בעוד אופן דאף בשחט בו שניים הוה סמיא בידן עיי"ש**.**

**תוס' ד"ה ומי אמר ר"י: ולספרים דלא גרסי וכו':** עי' מהרש"א שהק' דא"כ הוה לגמ' להקשות דהא הוה שוטה עיי"ש שדן אם שייך למימר דהוה רק דעתא שגישתא [היינו דאף קורדייקוס ושחט בו שניים אינו שוטה אלא רוח רעה ולא קשיא לשוטה] עיי"ש שדחה זה וצ"ע.

**תוס' ד"ה התם: דליכא למימר שבדקוהו וכו':** עיין במהרש"א שהק' דהא בקורדייקוס לא מהני בדיקה [והגמ' מדמה שחט לקורדייקוס] ועי'י"ש במהרש"א ובמהדו"ב שביארו דהבדיקה שלא נשתטה.ועי' בר"ן דס"ל דבשחט בו שניים בעי בדיקה ויישב להוכחת התוס' דבהו"א ס"ל דאף בדיקה לא מועיל עיי"ש בארוכה בנידון זה. **ושמא עד שיודע שנטרפה יחשב דעתא צילותא:** יש לעיין ההבנה בגדר זה הא שייך למיחש שנטרפה דעתו [וצ"ע לומר חזקה דמעיקרא] וצ"ע.

**ובגט שכ"מ אומר ר"י דצריך ליזהר שלא יתקלקל בינתיים:** צ"ע דהא אף אם נתקלקל בין כתיבה לנתינה מה החסרון בזה וכן הק' המהרש"א. ועי' בראשו' [ר"ן, רשב"א ורא"ש כאן] דס"ל דבעינן שיהיה בדעתו רק בשעת כתיבה ונתינה. [ולא איכפת לן במה שהיה בינתיים] וברא"ש בסדר הגט כ' דבעינן שיהיה שפוי מתחילת כתיבה עד שעת נתינתו ומשמע כתוס' כאן. ועי' בקרבן נתנאל כאן מש"כ בדעת הרא"ש.  **ובסברת' התוס':** עיין בט"ז קכ"א סק"ג שכ' שכיון שהיה בגט זמן שאין ראוי לגרש בו נתקלקל הגט ויל"ע בכוונתו. ובשערי חיים גיטין סי' נ"ח הביא מתשו' גליא מסכתא[[15]](#footnote-15) שביאר דהוא חסרון בלשמה [דגדר לשמה הוא שהגט עומד לגירושין וכאן אין הבעל יכול לגרש ואינו עומד לגירושין][[16]](#footnote-16) וע"ע בחת"ס שביאר ס' תוס' עפ"י הפנ"י דלעיל דבשעת כתיבה יהא ראוי לנתינה דמוכתב ונתן ילפי' שיהיה ראוי לנתינה וכאן היה זמן שלא היה ראוי [וכהיה מחוסר קציצה בינתיים][[17]](#footnote-17) ועי' ברש"ש שביאר שהוא כנדחה הגט. עיי"ש שדימה לדיחוי במצוות.

**דצריך ליזהר שלא יתקלקל בינתיים:** עי' ברא"ש שנסתפק אם חשיב שוטה כיון דחוזר לשפיות ממילא עיי"ש שנסתפק דאף לר"ל לא יועיל כיון דלאו סמיא בידן [ומבואר דס"ל דהסמיא בידן הוא הסיבה ודלא כהחזו"א] או דאף לרבי יוחנן יועיל כיון שסופו לחזור והיינו שנסתפק בשוטה שיחזור ממילא אם חשיב שוטה ויל"ד בצדדי הספק [ולכאו' תלוי בהנ"ל אם שוטה הוא הפקעה אם הוה הפקעה] ועי' בגרע"א שהק' דברא"ש בכתובות פשיטא ליה [מהרמ"ה] דהוה שוטה. [ויל"ע אם מה שכ' התוס' בסו"ד ומספקא כוונתם להס' כהרא"ש או דספק אם הוא שוטה בכלל].

**אלא מעתה יהא גולה אלמה תניא אינו גולה:** יל"ע אף בלא ד' שמואל למה אינו גולה הרי מת על ידו. ועי' בתורא"ש ובמהר"ם יבמות ק"כ: שכ' דס"ל דגלות תלי במת לאלתר [ושחט בו שניים אינו לאלתר] וכמוש"כ התוס' ד"ה אלא. אלא דמ"מ מקשי' לשמואל דאמר דבשחט בו שניים הוה לאלתר עיי"ש. ולפי"ז, מתרצי' דמ"מ, [אע"ג דמת לאלתר] יש חשש דרוח ופירכוס. ויל"ע לפי"ז, אם נשאר מה דס"ל בקו' דבחיוב גלות יש דין דמת מיד וע"ע מש"כ בתוס'.

**חיישינן שמא הרוח בלבלתו:** עי' ברש"י שכ' דאלמלא הרוח לא מת ומחודש ועי' בתוס' דנ' דהרוח הוא קירוב מיתה כפירכוס. וע"ע בריטב"א שביאר דהוה כהכהו עשרה בני אדם שכולם פטורים [וכתוס'][[18]](#footnote-18). והנה בגמ' אמרי' על רוח **חיישינן** ובפירכוס לא אמרי' הכי וק' משמע כרש"י]. ועי' במאירי שהקשה דהא פרשה דחיוב גלות בתורה נאמרה ביער שיש שם רוח עיי"ש שיישב דאיירי שמת מיד עיי"ש.

**תוס' ד"ה אלא מעתה:** ולאו אשינויא דחי הוא וכו': צ"ע, דלכאו' לפי התירוץ דחי הוא וסופו למות לא הוה לאלתר ולא קשה לשמואל. ועי' בפנ"י שכ' דמ"מ הוה לאלתר וכן הוא בתורא"ש. וצ"ע א"כ מהו הגדר דלאלתר עי' בהגהות יעב"ץ שנתק' בזה. **דקס"ד דגלות תלי במת לאלתר:** יל"ע מהו הלשו' דקס"ד הא לכאו' נשאר גם למסקנא,[[19]](#footnote-19) ועי' בהערות למרן הגרי"ש שכ' דלמסקנא יש רק חשש דרוח בלבלתו ופירכוס ולא דין דמת מיד וצ"ע. ועי' בתוס' כתובות ל"ג: שמבו' שגם למסקנא נשאר דין דמיד וכן הוא ברמב"ם פ"ה מרוצח הל' ב' עיי"ש.

**תוס' ד"ה חיישינן: דוקא בגלות, אבל במזיד לעולם חייב:** יל"ע הסברא הא הרוח גמרה המיתה [ופירכוס י"ל שמונח במעשה]. ועי' בתורא"ש שכ' "אבל במזיד חייב וכו' דהא אפי' מצמצם בתוך המים וכפתו לפני ארי חייב" [כמבואר בסנהדרין ע"ו: ע"ז.] והיינו דלא גרע ממצמצם שמעמידו לכך שהרוח תהרגנו ויל"ע אם לחייב ברוח בעינן לחידוש מצמצם או דלא גרע ממצמצם[[20]](#footnote-20). [ויל"ד לפי"ז במצמצם לענין גלות] וע"ע ברשב"א ב"ק כ"ז. שכ'[[21]](#footnote-21) "דלענין קטלא וכגון שהרגו במזיד לא אמרינן הרוח בלבלתו ופרכס וקירב את מיתתו דלענין קטלא מחמירין" ועיי"ש בסו"ד שכ' בעוד אופן דחשיב שהרוצח הרג כל נפש עיי"ש. ויל"ע למה לא כ' דהוה כמצמצם וצ"ע.

ועי' בראב"ד בהשגות פ"ה מרוצח הל' ב' דס"ל דגם ברוצח חיישינן לבלבלתו רוח ופירכוס עיי"ש שכ' דדווקא בשחט חיישינן לכך [וכתו"י בסוגיין וכ"כ הריטב"א לגבי רוח וע"ע בתוס' כתובות ל"ג:]. וגם לד' יל"ע מ"ש ממצמצם וצ"ע.

**כמו שיש חילוק גבי גלות בין דרך ירידה לדרך עליה:** עי' ברשב"א ב"ק כ"ז. שכ' כמו שמצינו חילוק לענין פי פרה כחצר הניזק דחלוק בין שוגג למזיד ויל"ע בחילוק תוס' והרשב"א[[22]](#footnote-22). ובעיקר ד' התוס' מבו' דס"ל שחילוק דרך ירידה ודרך עליה אינו כרמב"ם [פ"ו מרוצח] שהוא דין של קרוב למזיד וקרוב לאונס אלא דין תורה להקל [וכ"ד התוס' סנהדרין ע"ז:] וע"ע בתוס' מכות ט.

**דאמרינן ליה בסירוגין:** ברש"י כ' שממתינים לו בין הרכנה לשאלה שעה ועי' בטור שכ' סירוגין כפשוטו [א' הן וא' לאו]. ויל"ע לרש"י בתי' הגמ' דחד לאו ותרי הן אם עדיין בעינן המתנה בין הרכנה לשאלה [עי' בב"ש סוס"ק ז'] וצ"ע.

**חד לאו ותרי הן ותרי הן וחד לאו:** משמע שבחד הן ותרי לאו וחד לאו ותרי הן לא מהני [שיש ג"פ רצופין לאו] ועי' בשו"ע קכ"א סעיף ח' כ' ציור דג"פ רצופין לאו עיי" בב"ש ובפר"ח.

**תוס' ד"ה בודקין אותו: אלא כלומר ובחד מהן:** עי' מהרש"א שדייק דד' תוס' דאע"פ שעל ג' עונה בדעת מ"מ בעינן על כל הו' בדעת. [והיינו שיש לו ד' קלישא ולא דעת גמורה] וע"ע בתוס' הבא [ד"ה דבי] עפי"ז.

**תוס' ד"ה דבי רבי ישמעאל תנא וכו': אלא דקתני בדיקה דעדיפא טפי דליכא למימר בה:** יל"ע מה העדיפות דמ"מ נימא דשיחא דהן הן. וכן הק' הפרי חדש קכ"א סעיף ה' ואולי י"ל עפ"י ד' התוס' לעיל שעל ג' עונה בדעת, ולפי"ז בשאלות דימות החמה וימות הגשמים עונה בדעת גמורה וצ"ע. ועיי"ש בפר"ח שביאר שהתשובה של ימות החמה אינה הן ולאו אלא כתמיהה על השאלה. עיי"ש שביאר עפי"ז ד' רבינו ירוחם דבבדיקה דרבי ישמעאל מועיל באחד. וע"ע ברמ"א קכ"א ה' שכ' י"א דבודקין אותו ע"י פירות ומשמע שמועיל רק בדיקה זו ורבי ישמעאל פליג אמתני' עי' במרדכי שהביא שי' זו וצ"ע עיי"ש בנו"כ.

דף ע"א.

**אמר רב יוסף מאי קמ"ל, אלם קאמרת:** יל"ע, מה ס"ל בקושיא הא פשיטא שיש חילוק בין אינו שומע ואינו מדבר, למדבר ואינו שומע וכן הק' התורא"ש, עיי"ש שיישב דס"ל דכתיבה בחרש הוה גילוי דעת כהרכנה, ויל"ע א"כ מה יסוד היישוב דרב זירא [ולכאו' דע"י הכתיבה הוה בר דעת ולא רק גילוי דעת] ויל"ע.

**הא קשיא פרט לאלם וכו' הא יכול להגיד מתוך הכתב:** ומבו' דלרב מה שיכול לכתוב יש לזה דין של "להגיד" ואינו רק גילוי דעת. ויל"ע היכן זה נכלל בחידוש רב [נימא שחידש רק דע"י כתיבה הוה בר דעת וגילוי דעת] וצ"ע. ועי' בתוס' שכ' "דרב כהנא דחשיב יכול לדבר וכו' א"כ דיבור מעליא" וע"ע ברשב"א שכ' "כיון דהחשיב כ"כ חרש וכו' והוי כמדבר ואינו שומע, א"כ דיבור מתוך כתב דיבור גמור הוא" ולכאו' הביאור דלהיות בר דעת צריך להיות או שומע או מדבר ורב חידש שהוה "מדבר". וע"ע במשנת רבי אהרן סי' י' שביאר באופן אחר, עפ"י המבואר לק' [בסוגיא דאומר אמרו] דלכתיבת הגט צריך ציווי מהבעל, וא"כ, רב חידש דכתיבה יש לה דין דיבור לחבירו, [ולא רק דין גילוי דעת על ידו] וע"ז מקשי' שיועיל גם בעדות דהוה דיבור לבי"ד. [עיי"ש שהביא מיסוד זה דבכתיבה בעינן שיהיה דיבור לחבירו מהחת"ס בתשו' יו"ד רנ"ז]

**פרט לאלם וכו':** היינו שממועט מקרבן שבועה, ועי' ברש"י שפי' שנשבע ע"י הרכנה, ויל"ע איזה דין שבועה יש ע"י מעשה. ועי' בחתם סופר שכ' דמוכח דשבועה בעי מעשה מצידו וכן מועיל ע"י הכתב [כד' החו"י] וע"ע בתומים סי' צ"ו סק"ה ד"ה אמנם וכ"כ בתשו' נובי"ק יו"ד ס"ו [ד"ה באופן] שביאר דבמושבע מפי אחרים צריך רק קבלה מצידו וזה יש בהרכנה עיי"ש.

**עדות קאמרת שאני עדות דרחמנא אמר מפיהם וכו':** עי' בתורת גיטין שהק' אחר מיעוט מפי כתבם למה צריך למעט אילם [הא אינו יכול להגיד]. וכן הק' הקצות מ"ו ס"ק י"ט ועיי"ש בקצות שחידש דקרא דאלם מחדש דאלם הוה פסול בגברא [והיינו שאינו רק חסרון דאינו יכול להגיד אלא אינו כשר לעדות וכסומא עיי"ש] ולא יועיל אף לחתימת שטר עיי"ש[[23]](#footnote-23) וכ"כ הנתיבות שם. וע"ע בתורי"ד על הגליון פה. אכן עי' ברשב"ם ב"ב קכ"ח. שכ' דאין באלם דין תחילתו בפסלות ומבו' דאין בו פסול הגוף. והנה, ד' רבינו תם [הובא בתוס' ב"ב מ. וכתובות כ"ב:] דאפשר לשלוח עדות ע"י כתב, ורק אלם פסול דאינו ראוי לבילה ולד' צ"ל דמ"מ לא הוה פסול הגוף וצ"ע.

**תוס' ד"ה אמר רבי זירא: וי"מ דאמתני' לא קשיא ליה:** וכ"כ הרשב"א[[24]](#footnote-24). ועי' בגרע"א שהק' דא"כ הוה שוטה ול"ש להתחייב בקרבן שבועה. וע"ע בפנ"י שהק' דהא לאו בר עדות הוא[[25]](#footnote-25) עיי"ש.

**כתיבה כדיבור והנוגע לסוגיין:** הנה, בסוגיין אמרי' דמפיהם ממעטי' עדות מפי הכתב, ועי' בתשו' חות יאיר [הובא תשו' הגרע"א סי' כ"ט [מדודו ר' וואלף] ד"ה גם] דס"ל ככתיבה כדיבור והביא ראיה מסוגיין ממה שצריך למעט כתיבה בעדות. ועיי"ש בתשו' הגרע"א שדחה הראיה [מתשו' שב יעקב], דבעדות לא בעינן דיבור אלא גילוי דעת העדים. אכן, עי' ברשב"א שכ' "דאי לאו מפיהם משום לא יגיד לא ממעטי ליה דכתב ידו הגדה מיקריא" ומשמע ק' דיש בכתיבה דין הגדה. וע"ע בט"ז סי' מ"ז ס"ק ב' שכ' להיפוך דזה גופא ילפי' ממפיהם דכתיבה לאו כדיבור ועי' ברשב"א שכ' דגזה"כ שהקפידה תורה שיעיד מפיו ומשמע דהוא דין בעדות. וע"ע בתשו' חת"ס יו"ד רכ"ז שכ' דמעדות אין ראיה דבעינן דיבור לחבירו [וכדלעיל]. ועיי"ש בגרע"א אריכות בעיקר הנידון דכתיבה כדיבור בכה"ת וע"ע בתומים צ"ו סק"ה בזה. [והנה לד' ר"ת מועיל בעדות לשלוח כתב לבי"ד ויל"ע אם ס"ל דעדות לא בעי הגדה או דס"ל דלא ככל הנ"ל וס"ל דכתיבה כדיבור ולא בעינן לחבירו וע"ע בתומים הנ"ל בזה ויל"ע.].

**רש"י ד"ה ולא מפי: דלא דמי לשטר שחתמוהו ביומו דאורחיה וכו':** צ"ע כוונתו מה מועיל מה דאורחיה לענין מפי כתבם. ובאחרו' דנו בזה. ע"ע בחי' הרי"ם יו"ד סי' י"ד בזה. ובקו' מ"מ מישיבת חברון גאולה הביאו בזה מרה"י שביאר דרש"י לא בא ליתן "טעם" למה אין מפי כתבם בשטר אלא בא לבאר מהו שטר שאין בו מפ"כ.

**תוס' ד"ה קתני מיהת עדויות:** **דלענין קרבן שבועה, אלא הגדה מעליא:** יל"ע ההבנה דהגדה מעליא דמ"מ הא הוה עדות. ואולי עדות בהכרנה הוא פחות בירור מצד העד ול"ח הגדה מעליא ויל"ע. ובעיקר ד' תוס' יל"ע אם ס"ל דמועיל עדות בהרכנה או לאו [בלא מפ"כ], דהכא כ' דמועיל אכן עי' בתוס' ד"ה אמר דנ' דלא מהני וצ"ע. וע"ע ברשב"א שתלה דבר זה בשני הפי' בתוס' [דלפי ביאור התוס' לא מועיל ולפי הי"מ מועיל] ויל"ע בעיקר הנידון. ולכאו' תלוי בד' הגרע"א והשב יעקב דלעיל אם בלא מפ"כ היה מועיל רק ג"ד או שכתיבה כדיבור ויל"ע. **אבל לרב וכו':** יל"ע דנימא דגם לרב הבודקין הוא לעדות דמועיל בהרכנה, ולכאו' הביאור דלרב ודאי לא מועיל עדות אלם בהרכנה ויל"ע הטעם. ואפ"ל דכשם שהתמעט מפ"כ כ"ש שהתמעט הרכנה , דלר"כ דיבור עדיף. [ויל"ע בתוס' לק' ע"ב. ד"ה קולו. עוד י"ל עפי"ד הקצות דאלם הוה פסול הגוף וע"כ ל"ש בודקין.].

**רשב"ג, בד"א אבל פיקח ונתחרש הוא כותב והם חותמין:** יל"ע החילוק בין חרש מעיקרו לנתחרש. ועי' ברש"י שלא היה לו דעת צלולה מימיו. וע"ע בפיה"מ לרמב"ם בתחילת תרומות שכ' "ורז"ל קוראים גם לאלם חרש לפי שסיבת האלמות היא חרשות, יתחדש בעובר בהיותו בבטן אמו ולא ישמע מה שמדברין לו" והיינו דבחרש מעיקרו ל"ש שידע לדבר משא"כ בנתחרש"[[26]](#footnote-26).

דף ע"א:

**נקודות בענין מילי ואומר אמרו הנוגעות לסוגיין**

**מני ר"מ דאמר מילי מימסרן לשליח:** יל"ע הא לרבא [לעיל כ"ט.] אף לר"מ מילי לא מימסרן ורק בשלשה מועיל כיון שעשאן בי"ד. ולכאו' הביאור דלר"מ שייך מילי שימסרו ויל"ע.

**מילי לא מימסרן לשליח: בגוף החסרון במילי:** הנה, בסוגיין אמרינן דהיכא דשלח הבעל שליח לכתוב גט אין השליח יכול לשלוח אחר לכתוב [ואפי' בשלשה] משום חסרון דמילי לא מימסרן לשליח. והיינו, דאע"ג דאמרי' בקידושין מ"א. דשליח עושה שליח, זה דווקא היכא שיש בידו מעשה אבל היכן שאין בידו מעשה אלא מילי, לא יכול לעשות שליח שני. וצריך לברר בכל היכן שמצינו שליח שעושה שליח מה גדר הדבר שבידו. [עי' בקצות רמ"ד סק"ג ג' שיטות בראשונים מה צריך שיהיה לשליח הראשון אם שיהיה בידו דבר כטבעת בשליחות לקדש או מעשה גמור עיי"ש.] ובסוגיין, כתיבת הגט הוה מילי [או כיון שהוא רק מעשה לכתוב, או כיון שכתיבת גט אינו דבר גמור דלא פועל גירושין עיי"ש בקצות] וע"כ לא מימסרן לשליח.

וגוף החילוק דאמרי' שהיכא שאינו דבר גמור לא יכול השליח למסור כוחו לשליח שני, עי' בקהילות יעקב סי' כ"ד סק"ג, ובאמרי משה סי' י"ח שביארו דבכל שליחות, משעת מינוי השליחות לשליח יש כח גמור ויכול למסור כוחו לאחר אבל היכא שנשלח על מילי, [לכתוב גט] אין בידו כח גמור [שיש בידו כח לכתוב] אלא כשמקיים השליחות [כותב הגט] אז מתקיים השליחות. ועל כן, לא יכול לשלוח שליח שגם הוא לא בעלים על הדבר למנות עליו שליח. וע"ע בגרש"ר בס' הזכרון אהל יצחק לעיל כ"ט. [וכן הביאו בשם הזכר יצחק] שביארו שחסרון מילי הוא ב"שליחות מעשה" דמה שמועיל שליחות מעשה הוא כיון שהשליח עושה הדבר מכח ציווי המשלח ועל כן לא יועיל מה שהשליח השני יעשה דאינו עושה זה מחמת ציווי המשלח אבל בשליחות כח שגדרה הוא שמסר לשליח כח לפעול שייך גם שישלח שליח וימסור לו את כח הבעלים לפעול.

**כולה רבי מאיר, עד שיאמר תנו:** והיינו דבאמר לשלשה לכתוב וליתן גט יכולים לשלוח אחרים על הכתיבה כיון שעשאן בית דין. ועי' לעיל כ"ט. מחלוקת אביי ורבא בטעמא דרבי מאיר דבשלח שניים יש לבעל קפידא שלא ישלחו שחושש לבזיון [ולרש"י כאן החסרון שלא יודע לכתוב גט ולריטב"א לעיל כ"ט. הביזיון שמגרש.] אבל בשלשה מוכח שלא חושש לביזיון, [ונראה שלאביי לרבי מאיר אין כלל לא חסרון דמילי], ולרבא בשניים יש חסרון דמילי אבל בשלשה לא, כיון שעשאן בית דין ויש להבין מהו עשאן בית דין שמועיל לפתור החסרון דמילי וצ"ע. ועי' בר"ן לעיל ס"ו: שכ' דרך א' דבי"ד אלימי ויש להבין הגדר. ודרך ב' כ' דהוה כאומר אמרו שמועיל לר"מ וכדלק' וכ"כ בחזו"א סי' פ"ג.

**אומר אמרו:** גדרו הוא גדר אחר ממילי, דבמילי שלח הבעל שליח לכתוב והשליח שולח שליח במקומו, אבל באומר אמרו שולח הבעל שליח להגיד לסופר לכתוב. [והשליח הראשון אינו שליח על הכתיבה והסופר הוא שליח הבעל]. ובחסרון אומר אמרו נחלקו לעיל ס"ו: אם יש חסרון בזה. ובגדר חסרון אומר אמרו מצינו כמה דרכים:  **א.** עי' ברמב"ן לעיל ס"ו: שהק' מה החסרון באומר אמרו [שאומר לשליח אמרו לסופר] נימא שהבעל הוא הממנה הסופר שלא בפניו. [והיינו שהשליח באמת אין בו כח אלא מודיע לסופר שהבעל ממנהו שליח] ועיי"ש שכ' "שאני גט דכיון דבעינן לשמה ובעינן נמי וכתב הבעל, אין הסופר והעדים עומדים במקום הבעל אלא כששמעו הם מפיו" והיינו שהחסרון מצד לשמה דאם לא שמע מפי הבעל ל"ח לשמה. ויש לדון בהבנת הדברים ודנו בזה האחרו'. ועי' בחי' הגרש"ר סי' י"ב שכ' דלענין לשמה בעינן שיעשה מכח "ציווי" הבעל וציווי הבעל הוא רק בשמע מפיו ועדיין יל"ע. כעי"ז כ' הר"ן שם. ויש לדון בהבנת הדבר וע"ע באבי עזרי פ"ג מאישות הל' י"ח [ד"ה אמנם] בביאור זה [עיי"ש שביאר דהבעל הוא הפועל חלות הלשמה בגט וכיון דל"ש שליחות על לשמה נפעל רק ע"י ציווי בפניו עיי"ש]. אכן עי' בר"ן לעיל ס"ו. [ל"ג מדפי הרי"ף] דפליג על הרמב"ן וס"ל דליכא דין בכתיבת הגט שישמע מפי הבעל והביא שכ"ד הרא"ה [ומועיל שליחות שלא בפניו]. **ב.** ועיי"ש בר"ן שכ' "ע"כ מאי דפסיל רבי יוסי בין במברר בין מדעתכם משום דמילי לא מימסרן לשליח" ונ' דס"ל דהחסרון הוא מה שמוסר השליח לסופר דהוה מילי.  **ג.** וע"ע בגרע"א לעיל ל"ב. [ד"ה ולכאורה] שפי' דלמ"ד אומר אמרו פסול ס"ל דשליחות למנות שליח יש בה חסרון דמילי כיון דשליחות זו אין בה כח [והיינו דהחסרון בשליח ראשון דהבעל לא מסר לו כח, ויל"ד כיצד מועיל שליחות לכתיבת הגט לפי"ז דהא הוה מילי]. אבל למ"ד כשר, כל החסרון דמילי הוא דווקא בשליח שני ששליח שלא נמסר לו כח גמור לא יכול למנות שליח, אבל הבעל יכול לעשות שליח אע"פ שלא מוסר לו כח גמור עושה שליח עיקר אם אפשר למנות שליח ראשון כשכל השליחות היא רק מילי עיי"ש.

**רש"י ד"ה טעמא: שבושת הוא לו וכו':** יל"ע הא טעם דבושת הוא רק לאביי, אבל לרבא הוה מטעם מילי וע"ע ברש"י ד"ה הא שפי' דבשלשה מועיל כיון שעשאן בי"ד וזה כרבא [דלאביי בשלשה פירסם הדבר] ויל"ע.

דף ע"ב.

**תוד"ה קולו: דהרכנה במתני' מהני כמו קול כיון דקים לן שמתרצה וכו':** מבו' דמה שמועיל הרכנה הוא "כיון דקים לן שמתרצה" ולכאו' מבו' בתוס' דהיכא שידעינן שרוצה אפשר להיות שליח בשבילו ועי' בחלקת יואב אבהע"ז סי' י"א סתירות בזה עיי"ש. **כמו תן גט זה לאשתי וכו':** הנה, התם היה מועיל מדין זכין, ויל"ע אם כאן הגדר כזכין ומחודש דבאמת אינו שליחות אלא זכין או דכשם שמועיל זכין מועיל כאן ויל"ע. עוד יל"ע לפימש"כ התוס' לעיל כ"ב: דבעינן ציווי הבעל מדין לשמה וא"כ הכא אם הוא מדין כיון שמתרצה מ"מ אין ציווי הבעל וצ"ע וצ"ל דס' התוס' דבהרכנה הוה גדר דציווי הבעל ויל"ע. וע"ע בהמשך.  **ובברייתא דנקט אלא למעוטי חרש:** לכאו' דעת תוס' שבבריא מועיל כתיבה לכתיבת ונתינת הגט [וכ"ד הרמב"ם פ"ב מגירושין הלכה ט"ז]. ועי' בתורא"ש כאן[[27]](#footnote-27) שהביא מר"ת שהביא מהתוספתא שפסול והרכנה באלם מועיל "אפשר דהרכנה עדיפא טפי משום דמראה בגופו" ומבו' דהרכנה עדיפא מכתיבה כלפי המעשה [לא מצד דחשוב יותר דעת אלא מצד הציווי] וע"ע במשנת רבי אהרן סי' י' שביאר עפי"ד החת"ס הנ"ל דהחסרון בכתיבה דאינו ציווי לחבירו. ועי' ברשב"א לעיל ע"א. שהק' דהכא אמרי' שהרכנה עדיפא מכתיבה ודלא כדלעיל עיי"ש שנח' בזה המק' והתרצן [ויל"ע אם הנידון כלפי הדעת או כלפי הציווי] ו"ע בתורא"ש ד"דווקא לענין ציווי הבעל הוא דבעינן שידבר בפיו" ולכאו' מדין הלשמה ויל"ע בד' התוס'. וע"ע ברא"ש שם שכ' בתי' ב' שבאלם הקילו ומשמע שמה שפסול ע"י כתיבה הוא מדרבנן.

**לאחר מיתה אינו גט:** בטעם דאין גט לאחר מיתה, בפשו' החסרון דאחר מיתה בטל האישות [ואין מה לגרש], אכן, עי' ברש"י כתובות ב: [לענין תנאי, דיהא הגט אחר י"ב חודש ומת תוך י"ב חודש] שכ' "שאין המתים מגרשים[[28]](#footnote-28)" וצ"ע למה לא ניח"ל בטעם דאין אישות וצ"ע[[29]](#footnote-29) ועי' בבית מאיר סי' קכ"א סוף סעי' ב' שכ' דכיון דעדיין נשאר זיקת יבום שייך גירושין עיי"ש[[30]](#footnote-30). וע"ע לשו' התורי"ד בסוגיין "דבעינן שיהיה המגרש קיים חי בשעת קנין הגט" ועי' בתוס' לעיל י"ג. שכ' דאשמועינן דאע"ג שבא הגט ליד האשה מחיים הוה גט אחר מיתה ויל"ע הכוונה [ואולי כיון שנתן גט מחיים נקבע באישות דין גירושין ויל"ע].

**זה גיטך מחולי זה:** יל"ע משמעות כוונת המילים, אם הכוונה לאחר החולי או כל זמן החולי, ועי' ברש"י שכ' מחולי זה ואילך, ועי' בריטב"א מכת"י שהק' דא"כ כשיבריא יהא גט [דהא נגמר החולי][[31]](#footnote-31) עיי"ש שפי' דהכוונה מסוף החולי היינו כשיפטר עיי"ש וכ"כ הט"ז קמ"ה סק"א[[32]](#footnote-32) וכן הוא לשו' הטור "שיש במשמע לכשיפסוק חולי זה וימות"., [ויש לדון, באמר מהיום מחולי זה אם הוה כאם מתי וחל, או כלאחר מיתה וספק תנאי ספק חזרה ויל"ע.]

**מהיום ולאחר מיתה גט ואינו גט:** הביאור [וכ"כ ברש"י] דמסתפקים בלשו' לאחר מיתה [אחר שאמר מהיום] אם הוא תנאי [ויחול[[33]](#footnote-33)] או לחזרה[[34]](#footnote-34) [ולא יחול]. ועי' בגרע"א שהק' דאם אחר מיתה הוא תנאי, הא לא כפל תנאו ויחול מיד [ככל תנאי שלא נעשה שלא כמשפטי התנאים]. ואם מיירי בכפל ע"כ כוונתו לתנאי ולא לחזרה. ועיי"ש שיישב דבאמת לא כפל ואם אחר מיתה הוא תנאי, חל הגט מיד דהתנאי לא חל עיי"ש. אכן כ' דברש"י לא כ' כן דהא כ' דכשמת נתקיים התנאי משמע כן [עיי"ש שר"ל דהכוונה אף לר"מ דל"ב תנאי כפול][[35]](#footnote-35). ועיין עוד ברשב"א קידושין דף ס. שביאר גדר הספק שאינו ספק בכוונתו אם מתכוון לתנאי או לחזרה אלא ספק מהו משמעות הלשון ואחר משמעות הלשון אנו הולכים [ולכאורה הכוונה שהוא מתכוון למשמעות לשונו].[[36]](#footnote-36)

**רש"י ד"ה מהיום ולאחר מיתה: דבשלמא גבי מתנה וכו' אבל גבי גט ליכא למימא הכי:** לגבי ממון כן הוא בגמ' ב"ב קל"ו. ועי' ברשב"א בע"ב שהביא דבירושלמי הק' דנימא כן גבי גט עיי"ש שלא שייך לשייר מעש"י. וע"ע ברשב"א לעיל י"ז. בארוכה הטעם בזה עיי"ש שחילק דמעש"י ל"ש לשייר כיון "שהוא דבר הנעשה בגופה ה"ל כמשייר לעצמו בגופה" אבל פירות שייך לשייר עיי"ש. [וע"ע ברשב"א מהירושלמי דה"ה בהפקר ל"ש להפקיר גוף ולשייר פירות עי' בזה בקצות רנ"ח סק"א דהמל"מ תמה מה הטעם בזה והאריכו בזה האחרו' עיי"ש[[37]](#footnote-37)].

**אלמא אם מתי כלאחר מיתה דמי:** בפשוטו בכל הש"ס, לשו' אם, הוא תנאי, ועי' בתו"ג שהק' דמנלן לגמ' דאם מתי כלאחר מיתה, נימא דאם מתי הוא תנאי, ולא חל כיון דהמיתה הוא קיום התנאי הוה גט לאחר מיתה, והביא שכן הק' הלחם משנה [פ"ט מגי' הל' כ']. ועיי"ש בלח"מ שכ' שברור לגמ' דהאם מתי אינו תנאי, דאם היה תנאי יחול הגט, דהוה קיום התנאי והמיתה באין כאחד[[38]](#footnote-38) ויחול [והנה, חידש כאן חידוש דכשגט ומיתה באין כאחד חל הגט. ויל"ד, דמ"מ אינו גט מחיים דמחיים עדיין לא גירשה וצ"ע. וע"ע באבי עזרי שם שכ' דאם המיתה היא רק תנאי חל עם גמר מיתה ואם אחר מיתה הוא זמן חל רק אחר גמר מיתה עי' בב"ב קל"ז. שני הגדרים עיי"ש.] וע"ע בפנ"י ובתורת גיטין ובב"ש קמ"ה סק"א שכ' ליישב דברור דאינו תנאי כיון דאם היה תנאי, הא בעינן תנאי כפול, והכא, דלא כפל היה הגט צריך לחול מיד [ואם כפל באמת יהיה תנאי ולא לאחר] וע"כ דאינו תנאי עיי"ש שביארו דהאם מתי הוה כתולה בזמן עיי"ש. [וע"ע באבי עזרי פ"ט מגירושין שכ' דאם הוה תנאי הוא תנאי עמשכ"ב דאין מת יכול לגרש [ויל"ד אם נקרא על מש"כ בתורה או שאין בו כח לפעול] ועי' ברמב"ם פ"ט מגירו' הל' כ' שכ' דשכ"מ שנתן גט בתנאי דאם מתי וכפל תנאו מועיל והק' המגיד משנה דבמתני' [וכ"פ הרמב"ם הל' י"ב] כ' דלא דאם מתי הוה כלאחר מיתה, עיי"ש שר"ל דכיון שכפל תנאו כוונתו לתנאי ועיי"ש בלח"מ שהוסיף דאע"ג שהמיתה היא קיום התנאי ל"ח גט לאחר מיתה אלא באין כאחד וכדלעיל.

**רש"י ד"ה ולא מתיבמת: הואיל ולא החזירה:** צ"ע מה כוונת רש"י להוסיף בזה ועי' בתפארת יעקב.

**תוס' ד"ה מהיום אם מתי: ר"ת מהיום אם מתי לא ידענא מאי אידון בה:** עי' בפנ"י שביאר דאע"ג שבכל גט כוונתו מעכשיו הכא שעיכב הגירו' ע"כ נסתפק עיי"ש. ואולי י"ל דכיון דאמר מהיום כוונתו סוף היום [ויש לדון לפי"ז בכל גט שכ' בו מהיום [בלא תנאי] אם גם נסתפק] וכן לכאו' מדויק ברא"ש ע"ע בגרע"א באריכות בד' ר"ת.

**רש"י ד"ה רב הונא כרבי יוסי: דאם לא נתן לו הגוף מעכשיו למה כתב:**  יל"ע רבנן דפליגי [וס"ל דאין זמנו של שטר מוכיח] למה לא ס"ל הטענה דלמה כ' הזמן[[39]](#footnote-39) וצ"ע. ועי' בפני יהושע שהק' דהא בגט לא שייך סברא זו דכותבים זמן בגיטין כדלעיל י"ז. עיי"ש שהאריך. וכן הק' המהרש"א בכתובות ב: עיי"ש שיישב דהו"ל לכתוב זמן שבוע או חודש עיי"ש. וכ"כ בהגהת מצפה איתן כאן ע"ע בתורת גיטין מש"כ ליישב דהו"ל לכתוב זמן החלות עיי"ש. ועי' בכס"מ פ"ח מאישות הל' א' שכ' ליישב טעם הרמב"ם שלא פסק בגיטין כרבי יוסי מחמת סברא זו דהיה חייב לכתוב.

**הכי אמר רב הלכה כרבי יוסי:** ד' הרי"ף והרמב"ם דרק בממון פסקינן כרבי יוסי [ולפי"ז מיושב קו' תוס' ד"ה הכי]. ועי' בגרע"א שהק' דא"כ גם רב הונא ס"ל הכי ומה מקשה הגמ' דרב הונא פסק כר"י הא הוא רק בממון וצ"ע.

**תוס' ד"ה הכי אמר: לשופרא בעלמא:** עי' במהרש"א שהק' דהא בסוף ד' התוס' כ' דשמא לא פסק כרבי יוסי בע"פ, ושמא ע"כ תיקן רב ועי' רש"ש שהק' דהא רב איירי בשטר עיי"ש.

דף ע"ב:

**תוס' ד"ה אי א"ר: כיון שאין כ' בו מהיום:** מוכח דבדכ' מהיום לא יגרע התנאי דבע"פ, ועי' בפנ"י שדן בד' רש"י אם פליג בזה. עיי"ש וברש"ש.

**ומי מספקא ליה והתנן ה"ז גיטך אם לא באתי:** צ"ע דנימא שכ' את התנאי בשטר הגט וכן צ"ע בדברי רבא לקמן דילמא איירי בכ' כן [וכמתני']. ועי' בפני יהושע מש"כ עפי"ד רש"י דלא כ' תנאי בתוך הגט עיי"ש.

**אמר רב הונא גיטו כמתנתו, אף גיטו אם עמד חוזר:** ד' רש"י דרב הונא איירי אף בנתן סתם אף בלא התנה דרק אם ימות, אם עמד חוזר "דמסתמא אדעתא דמיתה יהב לה" ולפי"ז הדימוי למתנת שכ"מ הוא דבמתנת שכ"מ הטעם דחוזר דהוה כהתנה. [ולכאו' הוא כאנ"ס דנתן רק אם ימות ואנ"ס שמתנה וכדכ' התוס' בקידושין מ"ט:[[40]](#footnote-40)] ובאחרו' כ' דד' רש"י דהטעם דמתנת שכ"מ חוזר הוא דהוה כתנאי אם ימות. [ויל"ע ק' דהא לרבא דפליג על רב הונא הטעם כיון דאם עמד חוזר יאמרו דגט שכ"מ חל רק אחר מיתה ויל"ע למה לא יאמרו דהיה תנאי ככל מתנת שכ"מ] ועי' בריטב"א שכ' דרק אם עמד חוזר ויל"ד ההבנה ולכאו' זהו התנאי. ומבו' בהמשך הסוגיא דרב הונא חידש עוד דין דבאם מתי מחולי זה ועמד חוזר ובזה לא פליגי רבה לרבא.

**ומה גיטו אע"ג דלא פריש וכו':** עי' בתוס' לעיל ס"ו. שהק' דמה החידוש בדין זה הא זה הדין הידוע [בב"ב] דדברי שכ"מ ככתובין וכמסורין דמו. עיי"ש שפי' דהחידוש דאף יוצא בקולר יש לו דין שכ"מ לענין מתנה עיי"ש.

**תנן ה"ז גיטך מהיום:** עי' מהרש"א שהק' דלרש"י הא זה קשה לכו"ע [דרבה ורבא פליגי רק על סתמא כהתנה] עיי"ש וכן הק' הראשו' עי' ברשב"א ובר"ן.

**תוס' ד"ה אמר רב הונא:** **ע"כ נראה לר"ת לא דמי למתנת שכ"מ דמתנה אינה חלה אלא לאחר מיתה:** לכאו' מדויק דד' תוס' דהטעם דבמתנת שכ"מ חוזר הוא כיון דעדיין לא חל ורש"י ס"ל דהוה תנאי [ונח' בזה הראשו' בב"ב ועי' באחיעזר ח"ב כ"ב בזה]. [ולכאו' רש"י לשיטתו דכהתנה ע"כ ה"ה בגט ולתוס' דכלאחר מיתה ע"כ אינו בגט]. **וגיטו כמתנתו דקאמר וכו':** יש חילוק יסודי בין רש"י לר"ת, דלר"ת איירי שכבר מת והנידון הוא אם היא גרושה [לרב הונא], או אלמנה [לרבה ורבא], ולרש"י הנידון הוא בעצם הדבר כשעמד אם היא מגורשת או לאו.

דף ע"ג.

**רבה ורבא לא ס"ל הא דרב הונא וכו' ומי שרינן:** הנה מבו' דאף לד' רש"י, לא ס"ל שמותרת מעתה מחמת הגט, אלא דבאמת מתנה דרק אם ימות אלא דמשום גזירה אפקעינהו, ויל"ד מתי האפקעינהו אם מיד [ולפי"ז בכל גט שכ"מ בעינן לאפקעינהו, ומחודש] או רק אם יעמוד וצ"ע. [וע"ע לשו' השו"ע קמ"ד ד' אין אומרים סתמו כפי' דגט שאני ואם עמד אינו חוזר ולא כ' שחל מיד ויל"ע]. וע"ע בבית מאיר ריש סי' קמ"ד שהביא ד' תשו' הרשב"א דאחר דין אפקעינהו נותן הגט באופן שלא יצטרכו לאפקעינהו[[41]](#footnote-41), ולפי"ז ה"נ כאן דכיון דאף אם יהיה תנאי יהיה אפקעינהו נותן בלא תנאי.

**ומשום גזירה שרינן אשת איש לעלמא:** עי' בפני יהושע לעיל ע"ב: שהק' דלד' ר"ת צ"ע, הא אינו היתר אשת איש אלא יבמה לשוק עיי"ש שהשאיר בצ"ע. עוד צ"ע, אם ההיתר הוא ביבמה, על מה עבדינן האפקעינהו וצ"ל דכשמת עבדינן אפקעינהו על קידושיו וצ"ע. ואולי י"ל לפי הבית מאיר דלעיל [קכ"א סוף סעי' ב'] דשייך גירושין אחר מיתה ה"ה אפקעינהו וצ"ע. [וע"ע בפתחי תשובה ריש סי' קמ"ד שהביא מהפני יהושע בכתובות שהק' בכל יבם שייבם ושלח שליח לבטל על מה עבדינן האפקעינהו עיי"ש]. וע"ע בקובץ הערות הוספות ס"ק ו'.

**ת"ר זה גיטך אם מתי מחולי זה, ונפל הבית וכו' אינו גט:** עי' ברש"י שביאר הטעם, ד"אונסא דלא שכיח הוא ולא מסיק אדעתיה" יל"ע מה עושה הלא מסיק אדעתיה, אם הוא חסרון בדעת הגירושין [דלא נתכוון ליתן הגט באופן זה], או דהוא חסרון בתנאי [דנתן הגט על צד דאם מתי מחולי זה, ואונס דלא שכיח לא נכלל באם מתי מחולי זה].[[42]](#footnote-42) ועי' בתוס' כתובות ב: שהק', דאף בלא שכיח, מ"מ, הרי נותן הגט כדי לפוטרה מיבם וא"כ ודאי שרצונו הוא שיהיה גט ושיחול הגט. ועיי"ש שיישבו "דבאונס דלא שכיח כלל לא מסיק אדעתיה שירצה שיהיה גט" ויל"ע אם שייך להוכיח לא' מהצדדים הנ"ל. ועי' בתורת גיטין קמ"ה סעיף ו' שהק' מה בכך דלא מסיק אדעתיה ["דאין בו שום סברא שיתבטל מחמת דלא אסיק אדעתיה, וכיון דאי היה אסיק אדעתיה מהאונס ג"כ היה ניח"ל לגרשה"] ועיין בגרנ"ט כתובות [סימן כ'] שביאר דכיון שהתנה שהגט תלוי באם מתי מחולי זה, צורת קיום המעשה הוא רק כפי מה שהתנה, ואם לא אסיק אדעתיה שזה יהיה מחולי זה לא יחול כיון דלא התנה ע"ד זה. [עיי"ש שתלה זה בתנאי קיום ותנאי ביטול[[43]](#footnote-43)] וע"ע באבי עזרי פ"ט מגירושין כעין זה. עיי"ש.

**ב.** ודעת הרמב"ן [והובא בריטב"א ובר"ן] וכ"ה דעת הרא"ש להיפוך שבין אם מתי מחולי זה בין אם לא אעמוד התנאי הוא **מחמת** החולי וע"כ בנפל הבית הוא סיבה שלא יהיה גט כיון שלא מת מחמת החולי.

ונפק"מ גדולה בין תוס' לרמב"ן בהתנה אם מתי ומת מחמת אונסא דשכיח דלתוס' יהיה גט ולרמב"ן לא [וקצ"ע לפי"ז למה נקטינן בברייתא ציור של אונס דלא שכיח].

דף ע"ד.

**[[44]](#footnote-44)רב הונא אמר והיא תתן רב יהודה אמר לכשתתן:** ומבו' בהמשך הסוגיא דנח' באומר ע"מ אם כאומר מעכשיו או לאו, ויל"ד מה יסוד המחלו'. [ולכאו' והא מחלו' באומד"ד מה כוונתו או מה פי' הלשו' דע"מ] ועי' בתורת גיטין [קמ"ג סעיף ב' ד"ה מהיום על תנאי] שכ' דלרב הונא כל תנאי הוא מעכשיו ורק באם מעכב החלות. [ומהצריכותא בגמ' דלקרובה נ' דתלוי בדעתו אכן י"ל דהיכא דחפץ לקרב או לרחק משתנה הגדר הרגיל]. עיי"ש בתורת גיטין שהוכיח כן מקידושין ח.[[45]](#footnote-45) וכ"כ במחנה אפרים זכיה ומתנה ט"ו עיי"ש שהוכיח כן מלשו' הגמ' בהמשך "תנאה הוא". ועיי"ש במחנה אפרים שדן בלשו' "על תנאי" אם הוא כמעכשיו לפי"ז עיי"ש מהבית יוסף ד"על תנאי" אינו כמעכשיו.

**רב יהודה אמר לכשתתן:** עי' בפנ"י שהק' דהא לעיל ע"ב. אמרי' דאע"ג שיש תנאי בגט הוה מעכשיו דזמנו של שטר מוכיח ונימא ה"ה כאן, עיי"ש[[46]](#footnote-46). וע"ע בגרע"א שיישב עפ"י מה שדייק לשו' הגמ' מאי ותתן דרב יהודה איירי על מתני' דלא ס"ל זמנו של שטר עיי"ש. [עיי"ש דנ' דס"ל דאיירי בתנאי בע"פ, וא"כ מנלן דהלכה כר"י בהא].

**איכא בייניהו כגון שנתקרע הגט: - בגדר כלתה בתנאי דאם:** מבו' דבתנאי דאם [שהמעשה לא חל עד קיום התנאי] הוה בעינן מעשה קיים בשעת קיום התנאי [וכלאחר ל']. והנה, יש לדון בגדר המעשה בתנאי דאם, מה גדר המעשה, אם הוה מעשה גמור אלא שהתנאי מעכבו מלחול, או דע"י שעיכב החלות התנאי חסר בעצם המעשה[[47]](#footnote-47). ועי' ברמב"ם פ"ט מגירושין הל' א' שכ' לחלק בין מגרש לאחר זמן למגרש בתנאי "שהמגרש על תנאי הרי גירש, וזה עדיין לא גירש עד שיגיע אותו זמן" ומבו' דגירושין בתנאי דאם הוה מעשה גמור, ויל"ע א"כ למה בעינן שיהיה הגט קיים בשעת קיום התנאי הרי המעשה היה גמור וצ"ע. ועי' בהגר"ח סטנסיל ס"ק קס"א שהק' כן עיי"ש שכ' בד' הרמב"ם דהוא דין בכריתות שבשעת כריתות יהיה הגט קיים עיי"ש. ויל"ע לפי"ז בקידושין בשטר וכדו' מה מחייב שיהיה השטר קיים וצ"ע. ואולי י"ל דמ"מ כיון שעדיין לא חל בפועל צריך שיהיה הגט קיים דהא עדיין לא חל וצ"ע. אכן, עי' בריטב"א קידושין ס. שכ' דבעינן שיהיה השטר קיים וככל לאחר ל' ומבו' דהוא אותו דין ויל"ע אם ס"ל דע"י התנאי חסר במעשה [ועדיין יל"ד מה חסר במעשה הא התנאי מילתא אחריתי וצ"ע לומר דבזה פליגי] ועי' בהגר"ח הנ"ל שכ' כן בד' התוס' והרמב"ן דעדיין לא נגמר המעשה וצ"ע. [ויש לדון בנשתטה בתנאי דאם אם יחול וצ"ע].

**איכא בייניהו:** עי' בתורי"ד שהוסיף דהומ"ל נפק"מ בביטל הגט וע"ע ברמב"ם פ"ח מגי' שכ' דבתנאי דאם יכול להוסיף תנאי או להתנות תנאי אחר ולפי"ז ה"ה הומ"ל כאן נפק"מ זה.

**תנאה בעלמא הוא:** יל"ע למה אמרה הגמ' לשו' זה [ד"תנאה הוא"] רק בקידושין ולא לעיל גבי גיטין, ועי' במהרמ"ש שהק' דגבי קידושין יותר מאריך הלשו' עיי"ש. ועיקר הלשו' דתנאה הוא יש להבין הא גם בלכשתתן הוה תנאי וצ"ע.[[48]](#footnote-48) והנה, ד' הרמב"ם בפ"ו מאישות הל' י"ז דבמעכשיו ל"צ למשפטי התנאים, ודנו האחרו' אם הוא בגדר תנאי או לאו וכדלק' ועי' באבי עזרי פ"ז מגי' שכ' דהמקור לד' הרמב"ם הוא לשו' הגמ' תנאה הוא דרק באם הוה תנאי.

**איכא בייניהו שפשטה ידה וקיבלה קידושין מאחר:** עי' בראשו' [תוס' ד"ה איכא ועוד ראשו'] שכ' דהומ"ל גבי גט נפק"מ דפשטה ידה וקיבלה קידושין קודם קיום התנאי. ועי' ברמב"ם פ"ח מגירושין הל' א' דבנתגרשה בתנאי דאם [לכשתתן], אם נישאת [קודם קיום התנאי], לא תצא. וצ"ע הא בתנאי דאם כ"ז שלא נתקיים התנאי אינה מגורשת והוה אשת איש עיי"ש בהגהות הרמ"ך ובר"ן בסוגיין שהק' כן. ועי' באחרו' [בית מאיר קמ"ו סעיף ב'] שכ' דמקור דבריו מסוגיין דלא אמרי' נפק"מ בגט בפשטה ידה. ועיקר ביאור ד' הרמב"ם עי' בתורת גיטין קמ"ג סעיף ב' שכ' דהוה כי שרגא דליבני דבקידושין ס. כמעכשיו ולאחר ל' [ומבואר דס"ל דבשרגא דליבני אם נישאת לא תצא עיי"ש ברשב"א] ועי' באבי עזרי שם שחידש בד' הרמב"ם דאף בתנאי דאם כשמקיים התנאי המעשה חל למפרע עיי"ש[[49]](#footnote-49).

**כסיפא לה מילתא למיתבעיה:** עי' בריטב"א שביאר דלא דמחוייבת ליתן, אלא דלקיום התנאי כסיפא עיי"ש.

**וצריכא וכו':** יל"ע למה אמרי' צריכותא בין ברב הונא בין ברב יהודה ולא סגי בחד.

**מאי בינייהו וכו' תנאי דאם ותנאי דמעכשיו:** הנה, מבואר בסוגיין יסוד גדול דיש חילוק בין תנאי דאם לתנאי דמעכשיו. דתנאי דאם, לא חל עד שמתקיים התנאי, ובמעכשיו חל חלות על תנאי שאם מתקיים התנאי חל החלות למפרע[[50]](#footnote-50) ובפשו' שניהם גדר תנאי אלא ששייך להתנות כך ושייך להתנות כך. [ויל"ד כיצד שניהם נלמדים מתנאי דב"ג וב"ר, וצ"ל דמשם נלמד דיש דין תנאי שיכול לבטל מעשה ויל"ד]. וע"ע במל"מ פ"ו מגירושין הל' ג' שהסתפק אם שייך לכתוב גט עכשיו לקידושין דמעכשיו עיי"ש ויל"ד בצדדי הספק.

**ד' הרמב"ם בתנאי דמעכשיו:** ועי' ברמב"ם פ"ו מאישות הל' י"ז שחידש דבמעכשיו לא צריך לתנאי כפול ולתנאי קודם למעשה. ועיי"ש במגיד משנה שביאר דהיכן שהתנאי בא לעכב המעשה שלא יחול כלל בעינן יותר חיזוק [ויל"ע בהבנה דאפ"ל גם להיפוך דהיכא דבא לבטל המעשה צריך יותר כח] ולד' גם לד' הרמב"ם במעכשיו הוה מפר' תנאי. ועי' בזכרון שמואל סי' מ"ו באריכות בזה וע"ע בחי' רבי שלמה בסוגיין. אכן יש מן האחרו' שכ' [עי' באבי עזרי פ"ח מגירושין הל' א' וכן הוא בקהילות יעקב נדרים סי' י"א] שכ' בד' הרמב"ם דבמעכשיו הוה מעשה על צד ולא מפרשת תנאי [והיינו דכל תנאי הוא מילתא אחריתי דהמעשה נעשה על כל הצדדים והתנאי הוא מבטלו אבל בע"מ הוה כמעשה על צד ויל"ע למה כאן כן שייך המעשה על צד ויל"ע בכ"ז].

**ולאחר לא תינשא עד שתיתן:** מבו' דבכל תנאי, כל זמן שלא נתקיים התנאי לא תינשא, והק' הראשונים דבגמ' פ"ג. מבו' דבכל תנאי יכולה לינשא [עיי"ש אי הכי בכולהו תנאי בעלמא נמי לא תינסיב עיי"ש]. ועי' בר"ן שהביא כמה ד' בראשו' **א.** דבתנאי דשוא"ת [כגו' ע"מ שלא תשתי יין] ל"ח שתעבור אבל בתנאי דקו"ע [ע"מ שתתני], חוששין שמא לא תקיים התנאי. וכן בתלה בד' אחרים [שאבוא] חיישינן שלא יתקיים התנאי. **ב.** דכל תנאי התלוי בזמן צריך לחכות שמא לא תקיים התנאי. **ג.** ד' הרמב"ם פ"ח מגי' הל' א' דבכל תנאי התלוי בה ל"ח שתעבור אבל בתלוי בד' אחרים חיישי' [עיי"ש בכס"מ], [ולכאו' הנידון הוא כמה חיישינן שתעבור, ולד' א' רק בשוא"ת ולד' ג' בתלוי בה ועי' בביאור הגר"א קמ"ג סקט"ו שדימה נידון זה לנידון הראשונים בקידושין ס. והובא בשו"ע חו"מ רמ"א י' כלפי מי נאמן שנתקיים התנאי דחלוק שוא"ת מקו"ע וצ"ע דשם הוא גדר דחזקה דהעמד הדבר על חזקתו שלא נשתנה וכמוש"כ הש"ך שם אבל כאן לכאו' הוא נידון חשש האם תקיים ומבו' דגם זה תלוי בנידון חזקה ויל"ע].

**ע"כ לא פליגי אלא לי וליורשי וכו':** עי' ברשב"א שהק' דנימא דפליגי אם ע"מ כמעכשיו וע"כ תלוי במת [ולכו"ע אף ליורשי]. עיי"ש שישב דא"כ הו"ל לחלק במחיים ואבד הגט וכ"כ במהדו"ב. וע"ע בתורא"ש ובתוס' קידושין ס: [ד"ה אבל] שכ' לשי' דאף למ"ד לאו כמעכשיו דהוה ספק וא"כ לא היתה פטורה. וע"ע בפתחי תשובה קמ"ג סק"ה שדן אם כאן הוא מחמת שאמר "לי" או בכל שתתן עיי"ש.

**נותנת לאביו או לאחיו או לא' מן הקרובים:** עי' בגרע"א שהק' דהא ודאי שיש אח דהא יש נידון יבום ומה שייך יורש א' הקרובים עיי"ש ועי' ברשב"א בקידושין ס. שהקשה כן, עיי"ש שיישב דאיירי בהנחלה דריב"ב לבן אחיו וכ"כ התורא"ש שם. [ויל"ד למה הגרע"א לא יישב כן, ואולי תלוי בהנחלה במשמוש שדן בזה הבעה"ת, אכן בגרע"א קנ"א דכ' דשייך לכל השיטות, ואולי י"ל דס"ל דאע"ג דזוכה בהנחלה, האח המיבם הוא גם יורש, או דס"ל דל"מ הנחלה דריב"ב במקום ירושת יבם וצ"ע.].

דף ע"ד:

**מהו דתימא קפידא לאו קפידא וכו':** עי' בתשו' הרא"ש כלל צ"ז דהוציא מכאן דבכל קביעת זמן בחוב הזמן הוא דווקא בקפידא שיבא עד אותו הזמן עיי"ש.

**איצטליתי דווקא קאמר לה:** בס' רבנן מבו' בהמשך הגמ' כיון דלצעורא מכוון. ועי' במחנה אפרים זכיה ומתנה כ' שדייק ד' רש"י לק' ד"ה תיבעי[[51]](#footnote-51) דס"ל ברבנן דע"י דמים לא מתקיים חזרת איצטלית עיי"ש.

ובעיקר הסברא דלצעורא קמכוון, עי' בבית הלוי ח"ב סי' מ"ד סק"ג שכ' ב' סב' בזה א' דרוצה לצערה במה שתתן גוף החפץ. ב' דרוצה לצערה שיתבטל הגט, עיי"ש שתלה זה במחלו' הבהע"ט והריטב"א בהתנה על חפץ שאינו חשוב אם אמרי' לצעורא קמכוון עיי"ש.

**רשב"ג שתתן לו את דמיה:** בס' רשב"ג עי' ברש"י [ד"ה תתן] שכ' בס' רשב"ג דלא איכון אלא להרוחה דידיה. ועדיין יל"ע דנימא דמ"מ יש לו ענין רק בגוף הטלית. ועי' בתרומת הדשן סי' שי"א [הובא באבני מילואים כ"ז סק"ד] שכ' ד"אמדינן דעתיה דאין רצונו שבשביל כך יתבטל תנאו אלא יטול את דמיו" ומבו' דכן הוא כוונת התנאי ועי' באבני מילואים שם שהביא ד' תשו' הרא"ש[[52]](#footnote-52) "דאע"ג דבכולה תלמודין קיי"ל דשו"כ ככסף, שאני התם דלצעורא קמכוון" עיי"ש שדייק דס' רשב"ג מדין שו"כ ככסף[[53]](#footnote-53) ועיי"ש שהביא כן מד' הבעל העיטור[[54]](#footnote-54) דבמתנה ע"מ להחזיר ונאבד מועיל חזרת דמים משום "מה לי הן מה לי דמיהן" ורק כאן לא מועיל משום לצעורא.

**אם המחלוקת היא מדעתו או בע"כ:** ובעיקר מחלו' רשב"ג ורבנן, עי' ברשב"א שהק' כיצד איירי, אם רוצה לקבל הדמים ומוחל הטלית הא ספק בהמשך במחילה אם מועיל[[55]](#footnote-55), ואם בע"כ תיפו"ל מצד נתינה בע"כ שספק אם מועיל. ועי' ברשב"א שכ' דאיירי במדעתו ומ"מ לא הוה כמחילה "דהכא מתכוון בקבלת המעות לקיום תנאו" והספק אם חשיב קיום התנאי בכה"ג. [וע"ע בתוס' ערכין ל"ב. ד"ה מדאיצטריך שכ' דאיירי דמדעתו ומ"מ לא חשיב כמחילה ויל"ע אם כוונתם כרשב"א ויל"ע] אכן, עי' ברא"ש [סוף סימן ז'] שכ' דמדעתו הוה גט וכו' "דיהבה דמי וציערה על גוף הטלית יכול למחול" ומבו' דס"ל דנח' בבע"כ ועיי"ש בתפארת שמואל שהק' דא"כ תלוי בנתינה בע"כ ועוד מהו המחילה על גוף הטלית [דהא למסקנא מחילה לא מועיל] עיי"ש וצ"ע. [ואולי י"ל שלקבוע שע"י הדמים הוה החפץ מועיל לכו"ע ויל"ע ההבנה].

**ע"מ שתתני לי מאתיים זוז וחזר ואמר מחולים לך:** במה שיועיל המחילה לקיום התנאי: עי' ברש"י שפי' דהוה כקבלה, והיינו שע"י המחילה הוה קיום התנאי ויל"ע כיצד המחילה הוה כקבלת מעות. ועי' בר"ן נדרים כ"ד. שהביא ד' הרשב"א שמחילה בנדר ע"מ שתתן מועיל מדין "אפוכי מטארתא למה לי" ואולי ה"ה כאן ומ"מ יל"ע כיצד ע"י אפוכי מטארתא הוה כקבלה בפועל והוה קיום התנאי ויל"ע[[56]](#footnote-56) [והנה, לכאו' יש להעיר דשאני מחילת חוב ממון למחילה דסוגיין. דבמחילת חוב ממון יש למלוה תביעה וזכות ממון ועל זה מוחל, אבל בסוגיין אין לבעל זכות על האשה אלא שאם לא תשלם לא יהיה גט, ובמחילת ממון בעלמא ל"צ לסב' דאפוכי מטארתא. אכן י"ל דמ"מ גם במחילה בחוב ממון אפשר לבא מכח אפוכי מטארתא ויל"ע. ועיין מחנה אפרים זכיה מהפקר י"א שכ' לדון בגדר מחילה [בחוב] אם הוא סילוק או הקנאה ויל"ע אם נוגע לסוגיין]. **אם סוגיין איירי מדין מחילת התנאי:** הנה, בכתובות ע"ג: מבו' דאדם שהתנה תנאי דלא יהיה מומין בקידושין יכול למחול על התנאי ויחולו הקידושין. ויל"ע כיצד מועיל המחילה להחיל, ועיי"ש בר"ן שכ' שתנאי שהוא להנאתו מועיל מחילה כיון ש"תנאי שהוא להנאתו אין דעתו שיתקיים אלא אם הוא מקפיד אבל כל שאינו מקפיד [דעתו] שיהיה המעשה קיים" ולפי"ז אפ"ל דספק הגמ' אם התנאי הוא להנאתו או לצעורא. אכן ד' הרשב"א שם דמחילת התנאי מועלת דווקא בתנאי ממון דאמר כאילו התקבלתי ובתנאי שאינו של ממון לא מועיל מחילה. ולפי"ז הספק אם כאן הוא כתנאי ממון.

וע"ע בתשו' הרא"ש כלל מ"ו סק"ב[[57]](#footnote-57) שחידש שהעושה מעשה בתנאי, ומוחל על התנאי חל המעשה ואף בתנאי דלצעורא, וכאן אין כוונתו למחילת התנאי אלא לקיומו עיי"ש. [עיי"ש שביאר היסוד דמועיל מחילת התנאי דתנאי מילתא אחריתי והתנאי הוא רק דיבור ואתי דיבור ומבטל דיבור. [עיין בכלל מ"ו אות ג' מש"כ ובכלל ל"ה הוסיף לבאר שגם את הדין הזה ילפינן מתנאי ב"ג וב"ר כיון שאם היו ישראל מוחלים להם היתה נחלתם מתקיימת]. [ובגוף ד' הרא"ש דמועיל מחילת התנאי להחיל המעשה ביארו האחרו' דמעשה בתנאי אינו מעשה על צד [שאם יתקיים יש מעשה ואם לא יתקיים אין מעשה[[58]](#footnote-58)] אלא המעשה נעשה [על כל הצדדים] וע"י התנאי מבטל את המעשה שהמעשה תלוי בקיום התנאי וע"כ לתנאי אין דין מעשה ושייך לבטלו מדין דיבור מבטל דיבור וממילא המעשה קיים[[59]](#footnote-59)].

**ע"מ שתתני לי מאתיים זוז:** עי' מהרמ"ש שהק' למה לא הסתפקה הגמ' בציור המשנה דאיצטלית וצ"ע. [ואולי במעות יש יותר סברא לומר שאיכוון להרוחה דיליה וצ"ע].

**הא קאמר לה מחולין לך:** יל"ע מהו הלשו' קאמר לה, [נימא הא מחל] ושמא מוכח כדלעיל דאינו מחילה בפועל כיון דאינו חוב ויל"ע.

**אלא דקא מפייסא ליה בדמי:** יל"ע הלשו' דמפייסא דמשמע דסברת רשב"ג מדין פיוס ולא מעיקר התנאי ויל"ע.

**א"ל אינה מגורשת:** עי' בריטב"א דאף לרשב"ג איכוון גם לצעורא ועי' בריטב"א כת"י דפליג.

**איתיביה האומר לחבירו קונם שאי אתה נהנה:** יל"ע לד' הגר"ח דתנאי בנדר הוא מדין האדם בשבועה א"כ הכא ל"ש שהנדר יחול בע"כ מדין האדם בשבועה [אף אם מחילה לא כקבלה] וצ"ע.

**נתינה בעל כרחו:**

**ה"ז גיטך ע"מ שתתני לי מאתים זוז ונתנה לו בע"כ:** בעיקר הנדון בנתינה בע"כ יל"ע בצדדים. עי' בראשונים [רשב"א, ריטב"א, חי' הר"ן] שכ' דבמתנה פשוט דבע"כ לא הוה נתינה. ובפירעון חוב פשוט דהוה נתינה [כמוש"כ התוס' והראשו' הנ"ל], והנידון בסוגיין כלפי גט ובתי ע"ח, הוא שמחוייב לקבל, אבל "מפסיד בקבלת הפירעון" [לשו' התוס'] ועדיין יל"ע הא מחוייב לקבל ואין לו זכות למנוע הנתינה, וצ"ל דאע"ג שמחוייב, כ"ז שלא קיבל לא חל הנתינה ויל"ע. וע"ע ברא"ש שכ' "שהוא זקוק לקבל מחבירו וחבירו יש לו לזכות בדבר אחר כנגדו" ונ' סברא אחרת דמה שצריך להקנות הגט או הבית זה המעכב דהבע"כ [ולא ההפסד אלא מה שצריך להקנות]. וע"ע ברשב"א "כשאתה בא לסלקו משלו, בע"כ אל תסלקנו" ויל"ע אם הכוונה כתוס' או כרא"ש או דרך אחר. וע"ע בריטב"א דדמיא לחוב ודמיא למתנה עיי"ש וכעי"ז בר"ן[[60]](#footnote-60).

[ועיין ברשב"א שכ' דהוה נתינה רק למה שהלוה נפטר מחיובו ולא שיהיו המעות של מלוה [וע"ע בלשון הרשב"א בב"מ מ"ט. שמשמע שצריך שיאחזם בידו] והסברא בזה לכאורה שבתביעת חוב התביעה מתקימת בכך שמעמיד לו את המעות לפירעון [אבל מה שתובע שיהיה זה מדעתו זה יותר מהתביעת חוב. ויל"ע בזה בבתי ע"ח וכדלקמן.] וכל הספק הוא בסוגיין לענין קיום התנאי בגט ולענין גאולת בית בבתי ע"ח.[[61]](#footnote-61)

**בגדר הגאולה בבתי ערי חומה: ידוע נדון האחרונים בגדר הגאולה בבית בבתי ע"ח מה גדר המכירה והפדיון אם הוא כקנין חדש או שהוא ביטול המכירה:** והנה בגמ' ב"מ ס"ג: אמרינן שגאולת בית בבתי ע"ח הוה ריבית אלא שהתורה התירה [והיינו אע"ג שאכל הלוקח פירות ועתה מקבל אותם מעות שנתן והוה כאגר נטר] ומשמע שהוא ביטול המכירה. ובגדר זה נחלקו האחרונים עיין בקצוה"ח סימן נ"ה סק"א שכ' שהוה מכירה גמורה אלא עם תנאי שאם ירצה המוכר יכול לגאול [עיי"ש במשובב מש"כ לבאר דבריו] וע"ע בגרע"א בשו"ע או"ח ק"ח שכ' הגדר שהוא כמכירה חדשה והגדר כהתנה הלוקח עם המוכר שאם יתן לו המעות יהיה השדה מכור לו מעכשיו. וע"ע בנתיבות במהדו"ב שם שכ' הגדר שהמכירה היא בתנאי [ולא כד' הקצוה"ח והגרע"א שהוא תנאי חיצוני]. והנפק"מ בין הפשטים לענין אונס ביום אחרון יתבאר בעז"ה בהמשך. ועיין ברשב"א כאן מש"כ "כמי שהתנה לחבירו שדה זו שלקחתי ממך אם יהיו לך מעות מכאן ועד י"ב חודש תחזירם לי" ועיין בקצוה"ח והנתיבות הנ"ל מה שנחלקו בכוונת הרשב"א. וע"ע בגרש"ר בכתובות סימן ב' שהביא דעת הריטב"א בב"מ שהוא כקנין חדש עיי"ש. ויש לעיין לפי כל זה בגדר נתינה בע"כ בסוגיין מה חיוב הלוקח לקבל המעות אם כקיום תנאי או כביטול המכירה.

והגרש"ר בכתובות סימן ב' הביא מהגרי"ז שביאר הלשון ששובר את הדלת ונכנס שזה הקנין של הבית והקשה עליו דבפשיטות לא בעינן קנין חדש וכמוש"כ הריטב"א להדיא עיי"ש. אכן יש לעיין הכא אחר תקנת הלל אם התקנה היתה שנקנה ללוקח המעות [וממילא הוה גאולה] או שבכך יוצא יד"ח כלפי המוכר ושמא ס"ל להגרי"ז שלא הוה כגאולה וא"כ בעי לקנות הבית וצ"ע.

**בדין אונס ביום אחרון:**

בבית יוסף [חו"מ כ"ז?] הביא ד' האגודה [מי שאחזו סימן קל"ב] שאונס ביום אחרון לא הוה אונס [ודלא כדעת הנמוקי יוסף בפרק חזקת הבתים [ב"ב ל. לענין שוקי בראי] והביא ראיה מסוגיין שמה שנאנס הלוקח ביום אחרון לשלם המעות לא חשיב אונס. ועיין בקצוה"ח נ"ה סק"א שנחלק וס"ל שבבתי לא מהני טענת אונס וכ"ה דעת המג"א באו"ח סימן ק"ח והגרע"א בגליון שו"ע שם וס"ל שהתנאי הוא כתנאי קיום שלא מהני בו טענת אונס [והיינו שהתשלום יפקיע הקנין וע"ז לא מהני אונס ועיי"ש בדימוי המג"א ולכאורה בזה כן יהני אונס וצ"ע וכ"נ כוונת הגרע"א להקשות] אכן בנתיבות נ"ה סק"א במהדו"ב נחלק וס"ל שהמכירה היא על תנאי ושייך בזה טענת אונס עיי"ש ועיי"ש מה שהביא מהרשב"א וצ"ע דברשב"א משמע כהקצות וצ"ע. וע"ע בהגר"ח סטנסיל ס"ק צ"ט מש"כ בגדר הזמן שנה בבתי ע"ח אם הוא שמה שלא גאל זה המקנה ללוקח או שהוא זכות לגאול דאי מה שלא גאל זה המקנה שייך טענת אונס אך אם הוא זכות ל"ש טענת אונס עיי"ש [ויל"ע בנאנס באמצע הזמן אם שייך טענת אונס וצ"ע].

**מטיל מעותיו ללשכה:**

ברש"י כ' מתוקנת לכך ויל"ע בכוונתו ועיין ברש"י ערכין שכ' שמטיל מעותיו ללשכה שבעזרה ויל"ע למה הוצרך לזה. ויל"ע אם ע"י שנותן ללשכה נקנה המעות ללוקח או שבי"ד תקנו דבהכי מהני וצ"ע [ע"ע מש"כ לעיל בזה ביישוב ד' הגרי"ז].

דף ע"ה.

**ודילמא כי איצטריך ליה לתקוני שלא בפניו:** יש לעיין דלכאורה בשלא בפניו אינו נתינה כלל [ולא נתינה בע"כ] וכן הקשו תוס' בערכין ל"ב. ד"ה מדאיצטריך בסופו] וכן הוא ברשב"א כאן ועיי"ש בתוס' שיישבו דאם נתינה בע"כ בפניו הוה נתינה ה"ה במזכה לו ע"י אחר ועיין ברשב"א שהקשה דהא הוה חוב לו ול"ש בזה זכין [וצ"ע ליישב ד' תוס'[[62]](#footnote-62) ויש שכ' ליישב לפי"ד מהר"י בירב דלמ"ד הוה נתינה מהני ברוצה ליתנם ולא בעי נתינה בפועל] ועיי"ש שס"ל שגם לרבא אין חילוק בין בפניו לשלא בפניו אלא שע"ז תיקן הלל עיי"ש.

**רש"י ד"ה מכלל:**

**וגבי גט דאיסורא הוא לא תקין הלל:** עיין בד"ה מאי דאיצטריך מש"כ ועיין במהר"ם שיף מש"כ בזה וע"ע בלשון הרשב"א מש"כ

תוד"ה מכלל דבעלמא:

**וגם אם היה בפניו ועשוהו בי"ד לקבלם בע"כ:** עיין בבית יוסף סי' קמ"ג שכ' מחלוקת מהר"י בירב ומהר"ם אלשקאר בגדר נתינה בע"כ לא הוה נתינה דדעת מהר"י בירב שאם קיבלם קנה [וכך ביאר ד' התוס' כאן] ודעת מהר"ם אלשקאר שכ"ז שלא רצה לזכות לא קנה [וביאר ד' התוס' כאן שיכפוהו עד שיאמר רוצה אני] וע"ע במחנה אפרים זכיה ומתנה כ"ד מש"כ.

וכהאי גוונא נחלקו למ"ד נתינה בע"כ הוה נתינה אם הוא ע"י שיתנם לו [וכ"ד מהר"ם אלשקאר] או שרוצה ליתנם מהני. [דעת מהר"י בירב] והנה לד' הרשב"א שבנתינה בע"כ מ"מ לא יקנה החפץ יל"ע מה הענין שיתן לו בפועל ועיין במחנה אפרים שם שהביא ד' הרשב"א דבעינן בפועל וצ"ע.

ובעיקר ד' התוס' [וכן כ' הרשב"א] שבית דין יכפוהו יש לעיין מהי סיבת הכפיה הא אם נתינה בע"כ לא הוה נתינה מוכח שאינו חוב ומה המחייב של הלוקח לקבל המעות וצ"ל שהוא זכות המוכר לפדות הבית ועל כן בית דין יכפוהו וזה ביאור הר"ן [וכ"נ בריטב"א] שכ' שדמי למתנה ודמי לחוב כיון שהוא חייב לקבל המעות אבל אינו בתורת חוב ממון. אכן יש לעיין למה גט הוה כחוב ונימא שהוא זכותו שאינו חפץ לקבל המעות.

**בדברי הרשב"א לענין נתינה בע"כ:**

**א.** עיין ברשב"א שהקשה שנוכיח שנתינה בע"כ הוה נתינה מגט דכ' ונתן ומהני בע"כ ועיי"ש מה שיישב דכיון שזכות האשה בבעל הוה שיעבוד [ולא קנין] אם תאמר דלא מהני בע"כ הוא הפסיד את הבעל עיי"ש.

**ב.** והנה בקצוה"ח סי' ר' ס"ל שבגט לא בעי הקנאה אלא נתינה [והוכיח מכ' על איסוה"נ] ויש שהקשו עליו מקו' הרשב"א שדן על כל נתינה בע"כ. אכן יש לעיין בדעת הקצות אם ס"ל שכלל לא בעי נתינת ממון או שמצד קנין האשה לא בעי שתקנה ועיין באחרונים שהוכיחו מסוגיא דזה גיטך והניר שלי וכן מהסוגיא בדף כ: בהיו מוחזקין בטבלא שהיא שלה דבעינן נתינה מצד הבעל והיינו שאם לא הקנה הגט לא חשיב נתינה [וכ"ש לפימש"כ הגרב"ב שהונתן הוא מה שמזכה הגט לאשה ובודאי בעי שיזכה לאשה] ואולי יש ליישב עפי"ז הקושיא מהרשב"א שאם נתינה בע"כ לא הוה נתינה גם לא חשיב הקנאה מצד הבעל וצ"ע.

**ג.** וע"ע ברשב"א כאן דס"ל שבנתינה בע"כ לא נקנה לזוכה והקשו האחרונים דא"כ כל נתינה בע"כ יהיה בה חסרון של ה"ז גיטך והניר שלי כיון שהניר נשאר של בעל. ועיין בהגרש"ש סימן ה' מש"כ שעיקר קנין שטר הוא שמחזיק ראיה על המתחייב וזה מה שמקנה לו השטר וה"ה מסירת הגט זה מה שמזכה אותו לאשה. וע"ע בגרב"ב בסימן מ"ה סק"ו וכ"ה בגר"ח בסטנסיל אות קנ"א [וכ"נ באמרי משה סי' כ"ה סק"ו] שכשם שמתקיים נתינה לענין הגט ע"י דין ונתן.

**אימור דאמר רשב"ג היכא דאיתא בעיניה:**

יל"ע בסברת החילוק לרשב"ג בין איתיה בעיניה לליתיה בעיניה: ואפ"ל בב' אופנים: א. דסברת רשב"ג היא שהתנאי הוא גם להרוחה וגם לציעורא וא"כ במקום שיש את הטלית רוצה גם לצעורא אבל בדליכא רוצה הרוחה ולא שיתבטל התנאי. ב. יסוד סברת רשב"ג הוא שהדמים הם במקום החפץ [ומדין שו"כ ככסף וכדכ' הרא"ש ולא שהם תשלום חדש] אבל במקום שהאיצטלית קיימת ל"ש למימר שהדמים כחפץ כיון שהחפץ קיים וצ"ע ויסוד לזה מהרא"ש בפרק לולב הגזול שכ' שבמתנה ע"מ להחזיר מהני חזרת דמים והביא ד' רשב"ג אע"ג ששם הוא ודאי תביעה של הגוף[[63]](#footnote-63). עוד צ"ע הלשון דמפייסא ליה בדמי משמע שאינו מעיקר התנאי אלא כפיוס וצ"ע.

**אלא אמר אביי הא מני ר"מ היא דאמר בעינן תנאי כפול:**

יש לעיין למה לא ס"ל לאביי כסברת רבא [דבעינן תנאי קודם למעשה] ולתרוויהו כסברת רב אדא בר אהבה [דבעינן דלא יהיה בדבר אחד] וכן יש לעיין לרבא למה לא ניח"ל בתי אביי דתנאי כפול [ועיין בריטב"א שהקשה זאת ומ"מ לדעת רש"י דס"ל דרחב"ג פליג רק על ת"כ ניחא דעת רבא בזה] ועיין בתוס' לעיל כ: ד"ה על מנת ובתורא"ש בסוגיין דס"ל דרבא פליג על הדין דתנאי ומעשה בדבר אחד ויל"ע אם כה"ג אביי פליג על דין דתנאי קודם למעשה.

**בעיקר דין תנאי כפול:**

לכאורה הוא דין במשפטי התנאים שתנאי שאינו כפול אינו תנאי. [והסברא שאם לא אמר את צד הביטול חסר בגמירות דעת של הביטול. אכן, הנה בגמ' נדרים י"א. אמרינן שבנדר לחולין לא אוכל לך [שמשמע מה שאוכל לא יהיה חולין אלא קונם], תלוי בר"מ ורבנן אם מכלל לאו אתה שומע הן. ומוכח שנחלקו בלשון אם לשון לאו, הוה כאמירת הן נמי. [ויש לעיין אם לדעת רבנן הוא דין לשון שאמירת הן הוה כאמירת לאו, או שהוא דין של אומדנא דאי אמר הן ידעינן בבירור כוונתו ללאו, ובנדרים י"א. פליגי הריטב"א והר"ן אם הוא מדין ידות או שהוא עיקר הנדר]. וכן כתב בקובץ שיעורים בבא בתרא אות תל"ז משם הגר"ח. ועיי"ש שהביא דעת הרשב"ם דמה שבמקום שיש אומדנא שע"ד הכי עשה ל"צ כלל להתנות, הוא דלא כר"מ, ומוכח דלר"מ הוא דין לשון דבעינן להתנות [ולרבנן הוא כאומדנא]. דהא באומדנא לא התנה כלל ומה הענין למחלוקת ר"מ ורבנן. וכעין זה ברשב"א קידושין נ. שלר"מ בלא כפל תנאו לא יהני אומדנא כיון ד"לר"מ לית ליה מכלל לאו אתה שומע הן בשום מקום". וברמב"ן ובחידושי הר"ן לעיל מ"ה: כ' שבתנאי דלשעבר לא בעינן משפטי התנאים ומ"מ לרבי מאיר צריך לכפול התנאי ויל"ע אם כוונתם לאומדנא שכיון שלא אמר הביטול ליכא לן אומדנא [ולמדו זה מתנאי כפול רגיל] [וע"ע במש"כ בדבריהם באבני מילואים סימן ל"ח סק"ה].

ולפי יסוד זה יישבו האחרונים דעת הרמב"ם שלענין תנאי פסק דבעינן תנאי כפול כר"מ [פ"ו מאישות] ובפ"א מנדרים פסק כר"י דאמרינן מכלל לאו אתה שומע הן. ויישבו דס"ל כר"מ רק בהלכות תנאים [דבעינן לכפול התנאי] ולא בלשון. וע"ע ברמב"ם פ"ו מאישות דס"ל דבמעכשיו לא בעינן למשפטי התנאים ותנאי כפול נמי לא בעינן וכדעתו דבמקום דל"ב תנאי לא בעינן כפול.

**מכדי כל תנאי מהיכא ילפינן מתנאי ב"ג וב"ר:**

מבואר בגמ' שדיני תנאי ילפי' מתנאי משה עם ב"ג וב"ר. ויש לעיין מה היה בלא ילפותא זו, אם היה מועיל כל תנאי אף אם לא במשפטי התנאים, או שלא היה מועיל כלל תנאי. והנה לכאורה יש לחלק בזה בין עיקר התנאי לבין דין משפטי התנאי לר"מ, דעיקר מה שיכולים להתנות הוא חידוש התורה דבלא דיני תנאי לא היה יכול לבטל המעשה כמוש"כ האחרונים מתוס' כתובות נ"ו. לענין מתנה עמש"כ בתורה ותשו' הרא"ש לענין ביטול התנאי [וכ"כ הגרש"ש [בשערי יושר ז' פ"ח עמ' רכב] שמעשה שנעשה בכוונת שיקנה ל"ש להתנותו עיי"ש. [וע"כ תנאי הוא מילתא אחריתי שגם אחר דיני תנאים אינו מגרע בכח המעשה] וכן נקטו שאר האחרונים [עיין בגרב"ב בב"מ סימן ל"ז וקידושין כ"ג מהגר"ח] והביא ראיה מדין משפטי התנאים לר"מ עיי"ש בגדר הדבר אחר דין תנאי. אכן דין משפטי התנאים לכאורה הוא רק ילפותא מתנאי דמשה אבל בלא ילפותא זו לא היה דינים אלו. וכן נראה בר"ן כאן שכ' [דף ל"ו: בסוף העמוד "אבל אין שיטה זו מחוורת"] שלר"מ כיון שהתנאי כפול מיותר ע"כ יליף לשאר דיני תנאי, אבל לרבנן כיון שאין להם כפילות לא ילפי', ומוכח שהוא רק בגלל הילפותא.[[64]](#footnote-64) אכן גם לרבנן הא ילפי' מתנאי ב"ג וב"ר לענין יכול לעשות ע"י שליח ודין מתנה עמשכ"ב וכמוש"כ תוס' ועיין בר"ן מש"כ לבאר זה. וע"ע בראשונים שכ' [עיין בתוס' כתובות ע"ד. ובר"ן כאן] דילפי' רק מה שיש בו סברא [ובר"ן כאן נראה שאף לר"מ ילפי' רק מה שנראה שמשה הקפיד בו כתנאי קודם למעשה ששינה לשו' ב"ג וב"ר] ובכל משפטי התנאים צריך לבאר הסברא בהם.

**תנאי קודם למעשה:**

**בעיקר דין תנאי קודם למעשה:** בפשיטות הביאור שבאמירת התנאי אמר קודם התנאי ואח"כ המעשה [והסברא עיין במאירי שכ' דבהכי מוכח יותר שכוונתו להתנות קיום המעשה בתנאי] אכן עיין ברמב"ם פ"ו מאישות הלכה ד' שביאר הציור כגון שאמר את התנאי אחר העשיה ועיי"ש בראב"ד וברמ"ך שהשיגו בזה ויסוד השגתם דהא תנאי קודם למעשה ילפינן ממה שהקדים משה אם יעברו לונתתם וא"כ נשמע גם את זה שבענן תנאי קודם למעשה באמירת התנאי ועיין בהגר"ח שם מה שביאר דס"ל להרמב"ם שונתתם הוה מעשה שהוא מעשה הזיכוי לב"ג וב"ר [ויכל להיות ע"י שליח – יהושע אלא שנעשה ע"י משה] וע"כ הוה שם זה הדין שתנאי קודם למעשה החלות ועיי"ש שביאר שגם הראב"ד לא נחלק בזה אלא ס"ל למילף תרוויהו עיי"ש. [וכעין זה בארוכה באבני מילואים ל"ח סק"ב ד"ה אמנם הא קשיא לי עיי"ש[[65]](#footnote-65) [ובעז"ה נבאר עוד בסוגיא דשמואל אתקין בגיטא]. ועיי"ש בכסף משנה שנראה מדבריו שבשעת המעשה אמר שנותן על תנאי אלא שלא פירש מהו עד לאחר המעשה [וע"ע במגיד משנה שביאר הכרח הרמב"ם מהמשניות דהואמר ע"מ למאן דס"ל לאו כמעכשיו דלא הקפידו בכך שהמעשה קודם לתנאי.] ועיין בלחם משנה שם שהקשה לרמב"ם מסוגיין דמנליה לרבא שקודם היה שהמעשה עיי"ש מה שדחק בזה דלשון ה"ז גיטך משמע שהיה כבר נתינה.

**והסברא בדין זה:** עיין במאירי שכ' שאם אומר קודם התנאי לא מוכרח שכוונתו שבלא התנאי לא יתקיים המעשה. **ומה שילפי' מב"ג וב"ר:** עיין בר"ן שביאר דילפי' לה ממה שמשה שינה הלשון דב"ג וב"ר הקדימו מעשה לתנאי ומשה שינה עיי"ש וכ"ה במהר"ם שיף בתוס'. [ומש"כ הר"ן בסו"ד דלר"מ בגלל ייתור כפילא ילפי' לכל משפטי התנאי לא סותר לזה ששם ביאר למה רבנן לא ס"ל למילף].

**תנאי ומעשה בדבר אחד:**

בביאור הדין: עיין בתוס' דס"ל שהוא שכשהתנאי סותר למעשה אינו חל [והוא או כיון שהוא כמפליג בדברים או שכתנאי שא"א לקיימו]. אכן עיין בבית שמואל [ס"ק ז'] שדייק בדעת הרא"ש דס"ל שחסרון תנאי ומעשה בדבר אחד הוא כשהתנאי והמעשה בדבר אחד [ולא כשסותר] וכ"כ האבני מילואים שם עיי"ש.

והביאור בדין זה לדעת תוס' לכאורה הוא מסברא. וכ"כ המהרש"ל לדייק בתוס' ד"ה לאפוקי שתנאי ומעשה בדבר אחד אינו צריך לילפותא דב"ג וב"ר אלא מסברא ועיי"ש במהרש"א ומהר"ם שיף דפליגי וס"ל שאם לא היה זה הדין היה המעשה בטל והכא המעשה קיים כיון שלא התנה כהלכתו.

והרמב"ם בהלכות תנאים [פ"ו מאישות] השמיט זה הדין דבעינן תנאי ומעשה בדבר אחד ועיי"ש במגיד משנה שהקשה זאת וכ' שהרמב"ם ס"ל שד' רב אדא בר אהבה אינו להלכה [וכד' תוס' לעיל כ: דרבא פליג ע"ז וכמוש"כ] וכ"כ הריב"ש בתשו' קע"ה ועיי"ש בהגהות מים חיים בספר הליקוטים מש"כ בזה. ובקרבן נתנאל כאן באות ק' כ' בדעת הרמב"ם שכלל זה בתנאי שא"א לקיימו עיי"ש וכ"כ החת"ס בתשו' באהע"ז ח"ב סי' נ"ו ד"ה ונחזור.

**בדין הן קודם ללאו יתבאר בעז"ה בסוגיא דאתקין שמואל בגיטא [ע"ה:]**

**תוד"ה לאפוקי הכא:**

**הן קודם ללאו:** יש לעיין היכן ראינו שינוי במשה לענין הן קודם ללאו וע"ע במהר"מ שיף מש"כ וצ"ע.

**וי"ל משום שכל התנאים הכתובים וכו':** יש לעיין בתירוצם אם ס"ל שהנהו דינים באמת לא ילפי' מב"ג וב"ר אלא מדיוק קרא או שהוא גילוי שמה שכך היה בתנאי דמשה הוא בדווקא וצ"ע. ובתוס' כתובות ע"ד. כ' בדין שאפשר לקיימו ע"י שליח שהוא מסברא "כיון שהמעשה כ"כ בידו שיכול לקיימו ע"י שליח[[66]](#footnote-66)" אכן הוסיפו שהוא ילפותא מב"ג וב"ר. ויש לעיין אם נחלקו [ואולי נפק"מ בדבר שאינו יכול לעשות שליח לא מחסרון בעלות אלא מדין אחר אם יכול להתנות ועיין בהערה מש"כ.].

**בדין מתנה עמש"כ בתורה:** לכאורה מדוייק בתוס' שמתנה עמשכ"ב בתורה הוא גם ילפותא מב"ג וב"ר אכן בר"ן כאן נראה להדיא לאו הכי [דכ' ה' משפטי התנאים וא' מהם מצי משוי שליח ומתנה עמש"כ בתורה לא כתב]. וצ"ע יסוד מחלוקתם.[[67]](#footnote-67)  והנה הרמב"ם במשפטי התנאים השמיט דין מתנה עמש"כ בתורה ואולי ס"ל כר"ן [והקרבן נתנאל כאן כ' שהוא כמפליג בדברים ואולי זה גם ביאור הר"ן.]

**אתקין שמואל בגיטא דשכיב מרע אם מתי יהיה גט ואם לא מתי לא יהא גט:**

הנה לעיל ע"ב. אמרינן שאם מתי לא מהני כיון שהוא גט לאחר מיתה וע"כ צ"ל שאמר כאן מהיום אם מתי שחל מעכשיו [וכ"כ הרמב"ן והרשב"א]. וא"כ צ"ע לדעת הרמב"ם שתנאי דמעכשיו לא בעי למשפטי התנאים אמאי כאן דנו בסוגיין מצד תנאי קודם למעשה הא כלל לא בעינן למשפטי התנאים. ועיין בר"ן קידושין ס"א: ובלחם משנה פ"ו מאישות הלכה ד' שהקשו זאת. והרמב"ם בפ"ט מגירושין הלכה כ' הביא דינא דשמואל באם ולכאורה צ"ע דא"כ הוה גט לאחר מיתה ועיי"ש במגיד משנה מש"כ שכיון שכפל תנאו מוציאו מידי לאחר מיתה וצ"ב בדבריו. [וכנראה ס"ל שאם מתי הוא גדר דלאחר זמן [וכמוש"כ לעיל ע"ב. מהתורת גיטין] וע"כ בכפל מוציאו מידי לאחר זמן ומ"מ צ"ע הא הוה גט לאחר מיתה וצ"ע.]. ועיי"ש שכ' שהרמב"ם כ' זה משום דאי במעכשיו כלל ל"צ משפטי התנאים וכקו' הר"ן. ועיין עוד בלחם משנה פ"ו מאישות מש"כ ליישב וצ"ע.

**ולימא אם לא מתי בעינן תנאי קודם למעשה:**

צ"ע לרמב"ם דס"ל שתנאי קודם למעשה היינו שיתנה קודם העשיה א"כ כאן הא עדיין לא עשה. [וכן הקשה הר"ן בהאומר ע"ד הרמב"ם] ויש מקום לומר דלהרמב"ם בעינן גם באמירה וגם במעשה ומחודש. ועיין בהגר"ח פ"ו מאישות מש"כ ליישב דברי הרמב"ם. ועיין עוד באבני מילואים סימן ל"ח אות ד' מש"כ ליישב. [עיי"ש שכ' שבצד הלאו ודאי בעינן באמירה את התנאי קודם דאם אמר לא תהיי מקודת אם לא תתנאי כבר נגמר דיבורו שאמר לא תהיה מקודשת וצ"ע הא המשיך אם לא תתני ולמה נחשב שנגמר דיבורו ועיי"ש עוד שדן בכהאי גוונא שהקדים המעשה לתנאי בצד הלאו אם המעשה חל כיון שלא התנה כמשפטי התנאים או שבטל המעשה כיון שכפל תנאו ואמר לא תהיה מקודשת ולא הבנתי כוונתו. [וכעין זה עיי"ש בס"ק ד' שהביא ספק המשנה למלך בתנאי קודם למעשה אם אמר מעשה ואח"כ התנאי ואח"כ שוב התנה כהלכתו אם מועיל והמל"מ ימה זה להן קודם ללאו והאבנ"מ נחלק וס"ל דכיון שאמר המעשה קודם כבר נגמר המעשה ולא מהני חזרה וצ"ע הא עדיין לא נתן [וכ"כ החזו"א שודאי הוה כחזר בו וצ"ע].

**מה התם הן קודם ללאו:**

**בגדר הדין:** עיין בר"ן שכ' [ל"ו: למעלה] שגדר הן קודם ללאו הוא כיון שבגמר דבריו אדם נתפס א"כ אם יאמר ההן בסוף יהיה דעתו להן בלא תנאי. ועיין במשנה למלך פ"ו מאישות הלכה א' שכ' עפי"ז שאם יאמר תנאי כהלכתו היינו הן ולא ואח"כ שוב הן לא מהני כיון שגמר בהן.

והנה בתוס' קידושין ס"ב. כ' שאמירת ההן לא הוה אמירת התנאי קיום התנאי קודם אלא מה שרוצה שייתקיים. וא"כ צ"ע בסוגיין הא אינו רוצה באם מתי ולמה הוא הנקרא הן ועיין במל"מ פ"ו מאישות הלכה א' שהקשה זאת עיי"ש שיישב שנקרא הן כיון שאינו רוצה שתיפול קמי יבם. [וכן הסברא דהן אינו מה שרוצה במציאות אלא לשם מה עושה המעשה].

**בדין תנאי שאינו כהלכתו שיועיל מדין אומדנא:**

עיין ברשב"א בסוגיין שהקשה דנהי שהתנאי לא חל כיון שהוא קודם למעשה אבל מ"מ הרי גילה בדעתו שאינו חפץ בקיום המעשה אלא בקיום התנאי. [ולכאורה כוונת קושיתו לא היתה דווקא בתנאי קודם למעשה אלא בכל משפטי התנאים וצ"ע למה העמיד קוייתו דווקא כאן וצ"ע]. ועיי"ש שכ' א. "דטפי עדיף גילוי הדעת לבד מתנאי שאינו כהלכתו כיון שהתנה ולא התנה כהלכתו הרי גילה בדעתו שאינו חושש בקיומו" ב. שאומדנא לא מועיל לבטל בדיני ממנות אלא לרבנן אבל לר"מ אה"נ לא יהני כל אומדנא. ויש להאריך הרבה בכל זה ואציין כמה נקודות.

א. עיין בבעל המאור ביצה דף כ. [י. מדפי הרי"ף] מש"כ ליישב ולכאורה כוונתו שכיון שהתנה ולא כהלכתו ע"כ לא מהני [וכאורה הביאור שגילה בדעתו שהביטל יהיה ע"י תנאי] ועיין בקוב"ש בב"ב שכ' שהרשב"א לא ס"ל כהעבעה"מ וס"ל שתנאי שאינו כהלכתו הוא גילוי דעת שאינו חפץ בתנאי. [וקצ"ע לפי"ז מה שהקשה בהמשך דבריו מתנאי ומעשה בדבר אחד דהא לא היה לו לעשות המעשה וצ"ע. וע"ע בגרש"ר קידושין אות שע"ה דפליג וס"ל דל"ש לומר כן דמדלא התנה כהלכתו אינו חפץ בקיום התנאי [דבע"ה שאינו יודע הלכות תנאים יועיל] וס"ל שהרשב"א תי' כהבעה"מ עיי"ש. והנה דעת תוס' לעיל ע"ה. ובקידושין ו: ומ"ט: שבתנאי שאינו כפול ויש אומדנא שחפץ בתנאי מועיל [ומהלכות תנאים כדמוכח בתוס' קידושין ו: ויל"ע שבכל תנאי נימא הכי [דבדלא כפל אמרינן שאין לנו אומדנא שחפץ בביטול המעשה אבל בהן קודם ללאו ובתנאי קודם למעשה נימא שיש אומדנא וצ"ל בהן קודם ללאו כהר"ן וצ"ע.].

ב. במש"כ בתי' הב' שהדין אומדנא תלוי בר"מ ורבנן כן הוא דעת הרשב"ם בב"ב קל"ו. וצל"ע בסברא בזה [ולכאורה אפ"ל דס"ל לרשב"א דלרבנן כלל לא בעינן דיני תנאים ותמיד זה מדין אומדנא אכן י"ל דאף לרבנן במקום תנאי בעינן מדין תנאי אלא לר"מ זה הדין של משפטי התנאים שלא יהני אומדנא וצ"ע.] והוא אריכות גדולה האם וכיצד מהני אומדנא לר"מ ואכ"מ.

ג. ובעיקר ד' הרשב"א הנה בתוס' כתובות נ"ו. הקשו זאת על מתנה עמשכ"ב בתורה וביארו האחרונים בתי' דשהתנאי הוא מילתא אחריתי ולא מהני להפקיע מעשה בלא תנאי וע"כ הוא דווקא בהתנה כהלכתו ויל"ע דהא הרשב"א לא תי' כן ואולי לא ס"ל הכי וצ"ע.

**אם הלכה כר"מ או כרבנן:**

בתוס' לעיל כ' שהלכה כר"מ וכן הוא דעת הרמב"ם [פ"ו מאישות] והרא"ש. אכן דעת הרשב"א והרמב"ן והריטב"א שאין הלכה כר"מ. והראב"ד בהשגות חילק בין ממון לאיסור. וכמוש"כ לעיל בע"א.

ואם אין הלכה כר"מ אם בעינן משפטי התנאים של מצי משוי שליח ומתנה עמשכ"ב בתורה: עיין בריטב"א קידושין נ. שכ' שבעינן שיכול ליעשות ע"י שליח [כיון שהמעשה כל כך אלים וחזק שאינו יכול לעשות ע"י שליח לא יבטלנו תנאי והוה כמפליג בדברים] וע"ע ברשב"א קידושין ס"א. בזה [ולכאורה אם לא בעינן לכאורה כלל ל"צ לדיני תנאי והוא מדין אומדנא וצ"ע.

**או שמת האב:**

עיין ברשב"א שכ' שהוא הדין באמר שאינו חפץ שתשמשו ה"ז גט כין שאין התנאי יכול להתקיים וע"ש שכ' שהוא מחלוקת בתוספתא. [ומשמע שכיון שאמר אינו חפץ מהני כיון שמצדה עשתה מה שמחויבת לקיום התנאי. וצ"ל שאחר שאמר שאינו רוצה שתשמשו אינו יכול לחזור בו דא"כ עדיין נחשוש שיחזור וצ"ע הסברא]. וע"ע בבית שמואל קמ"ג ס"ק ט"ז מש"כ בזה.

**ה"ז גיטך ע"מ שתשמשי את אבא וכו' מת הבן ה"ז גט:**

דעת רש"י שצריך שיתקים מקצת התנאי [וצריכה לשמש יום אחד] ותוס' פליגי [וס"ל שבאופן זה פשיטא] וס"ל שאף באופן שלא שימשה כלל הוה קיום התנאי [ולא שייך כאן סברת לצעורא כיון שכל התנאי הוא להרוחה והיינו שיש שני סוגי להרוחה א. כשעיקר התנאי היה לציעורא אבל רצונו גם בהרוחה ב. שכל התנאי הוא להרוחה]. ובסברת רש"י צ"ל שכשלא היה כלל הרוחה לא הוה כלל קיום התנאי [דאע"ג שכל התנאי היה להרוחה אבל מ"מ לא חשיב קיום התנאי בהכי] ואדרבה צ"ע סברת תוס' דקרי ליה קיום התנאי וצ"ל שהתנאי הוא הקפידא שבו ובלא מקפיד לקיימו הוה קיום התנאי וצ"ע. דהא לעיל ע"ד. אמרינן שהקיום הוא לפי לשון התנאי ולא לפי הכוונה וצ"ע.

**אמר רשב"ג כל עכבה שאינה ממנה הרי זה גט:**

יש לעיין אם סברת רשב"ג הכא [דעכבה שאינה ממנה הוה קיום התנאי] וסברא דרשב"ג לעיל באיצטלית שמכוון להרוחה זה אותו הסברא: ולכאורה יש לחלק שהם שני תנאים והמחלוקת איך לפרש התנאי וכן מוכח בתוס' ד"ה כלל שכ' שהלכה כרשב"ג במשנתינו ולעיל לא פסקינן כרשב"ג באיצטלית. אכן עיין ברש"י ד"ה דמיקל בתנאי שכ' את שני הציורים ומוכח שהוא סברא אחת של מיקל בתנאי וצ"ע הביאור בזה. [ואולי י"ל שסברת רשב"ג דהיכא שהתנאי לא יכול להתקיים חפץ בגירושין ולא בביטול התנאי וע"כ כשאין איצטלית או שמת הוה גט אבל במחלוין שיכול להתקיים הגירושין צריך לקיים התנאי וצ"ע.] וע"ע באור שמח פ"ט מגירושין בסופו שכ' שהוא אותו הסברא עיי"ש שכ' סברא דלהרוחה.

**תוס' ד"ה מת הבן:**

**דאי הוה בעינן אין זה כריתות:** צ"ע הא שייך שימות קודם ואז הוה כריתות ועיין בתוס' ישנים בעירובין ט"ו: שכ' כן וצ"ע.

דף ע"ו.

**ת"ר הרי זה גיטך ע"מ שתשמשי את אבא וכו':**

עיין ברשב"א שהקשה דהא הוה מעשה קודם לתנאי ועיי"ש שכ' שהגמ' לא דייק [אכן לרמב"ם מיושב בתרי א. שהמעשה בפועל לא היה קודם התנאי ב. דהרא הוה תנאי דמעכשיו ולא בעינן משפטי התנאים].

ומ"מ צ"ע לדעת הרמב"ם דתנאי דמעכשיו לא בעינן משפטי התנאים א"כ אמאי הא אף לר"מ לא בעינן ת"כ כיון דמעכשיו. ועיין ברמב"ם בפיה"מ בקידוישן ס"א. שמשמע ממנו דר"מ נחלק גם במעכשיו אלא דאנן פסקינן כותיה רק באם [ולכאורה זה לא בגלל דס"ל שבמעכשיו הוה מעשה על צד דא"כ נחלקו בב' מחלוקות ולא נראה אלא כביאור הראב"ד והמאירי שמעשה שכבר חל צריך פחות תוקף לבטלו].

ועיין עוד בתורת גיטין שכ' דר"מ וחכמים נחלקו בשני מחלוקות א. במשפטי התנאים ב. אם מכלל לאו אתה שומע הן [ובד' הגר"ח שהביא הקוב"ש וכד' הר"ן והרמב"ן לעיל מ"ו. והרשב"א בקידושין נ.] וע"כ כאן כל הנושא הוא רק על מכלל לאו.

**אין לך תנאי בכתובים שאינו כפול והוה שני כתובים:**

צ"ע הא בעינן לכפול התנאי בכל המקומות כיון שבלא כפול לא יהיה תנאי ולמה הוה שני כתובים. עיין ברש"ש שהקשה זאת וכ' שגם בלא יכפול נדע כיון דבעינן כפול וצ"ע הא הוה אומדנא ודעת הרשב"א שלא מהני ועיין בשער המלך פ"ו מאישות מש"כ בזה.

**תוד"ה והוו להו שני כתובים:**

**לימא דהוו ב כתובים:** צ"ע דא"כ יהיה ב' כתובים נגד ב' כתובים ויל"ע הדין בזה. [והנה דעת רש"י בקידושין מ"ג. שב' כתובים הוא ילפותא לא ללמוד מהם ודעת תוס' קידושין ל"ו. שהוא סברא שא"א ללמוד מהם ויל"ע לכאן וצ"ע.].

**תוד"ה וגמרינן מינייהו:**

**ויש לומר דעביד בהם צריכותא:** עיין מהרש"א מה שביאר דלא הוה כתוס' לעיל דהכא אליבא דרחב"ג והתם אליבא דר"מ וע"ע מהר"ם שיף.

**אמר לה בפני שנים וחזר ואמר לה בפני שניים: ובדין ביטול התנאי:**

דעת רש"י שהתנאי הראשון היה קודם המסירה והשני היה בשעת המסירה [ד"ה וחזר ואמר בפני שניים] ועיין בר"ן דפליג וס"ל שבציור זה התנאי השני ביטל את הראשון [כיון שאמרו בשעת המסירה] ופי' שאמר שניהם שלא בשעת המסירה. וע"ש שכ' שנתן לה בפני כל הד' וצ"ע החיוב לתת בפניהם.

והנה עיין ברמב"ם פ"ח מגירושין הלכה א' דס"ל שבתנאי דאם יכול להוסיף על התנאי [כיון שעדיין לא נקרא שהיה המעשה] ובתנאי דמעכשיו לא ובסוגיין איירי בע"מ וא"כ הוא מעכשיו ולא יכול להוסיף על תנאו.

אכן עיין ברמב"ן [והובא בר"ן] שביאר סוגיין שבשעת המסירה אמר רק תנאי הראשון ואחר המסירה קודם קיום התנאי אמר תנאי השני ומ"מ הוה תנאי וע"ש ברמב"ן שביאר דבריו שבאמת התנאי הראשון בטל והוה נתינה חדשה עם תנאי חדש. והביאור בזה כ' שכיון ששניהם רוצים בביטול התנאי דהיינו שאע"ג שתתן מאתיים זוז לא יתקיים המעשה התנאי בטל והמעשה אינו קיים [ואינו דומה לביטול התנאי שכ' הרא"ש בתשו' כדכ' לעיל ע"ד: ששם הוא מבטל התנאי והמעשה קיים אבל הכא מבטל את זה שקיום התנאי יחיל את המעשה] ועיין בר"ן שהביא זה ותמה כיצד יכול לעשות כן. [ויל"ע אם בתנאי דאם יכול לעשות כן שמבטל בכך שאומר שקיום התנאי לא יחיל את המעשה].

וע"ע ברשב"א שהביא ד' הבעל העיטור דס"ל שהבעל יכול לבטל התנאי אף בלא הסכמתה. והסברא דס"ל להעיטור שבמעכשיו יכול לחזור בו וכיון שיכול לחזור בו גם יכול לבטל ולהוסיף תנאים [וכעין שכ' הרמב"ם שיכול להוסיף תנאי במעכשיו] ובדברי העיטור יש שני חידושים: א. שיכול לחזור בו במעכשיו [אע"ג שהמעשה כבר נגמר] ב. שיכול לבטל התנאי ולא יחול המעשה. ועיין בגרש"ש בגיטין סימן ו' ובכתובות סימן א' שכ' לבאר דברי העיטור עפ"י יסודו שאפשר לעשות ב' סוגי מעשים עם תנאי: א. קיום שקיום התנאי יקיים את המעשה ב. ביטול שהמעשה כבר גמור וביטול התנאי יבטל המעשה. וכ' שהעיטור איירי בגוונא שהוא תנאי קיום וכיון שהמעשה עוד לא חל ע"כ יכול לבטלו ע"ש. וע"ע בתורת גיטין כאן שכ' בסברת העיטור שכיון שהוא תנאי דלטובתו הוה כאומר שיהיה תלוי בדעתו [היינו אם לא אחזור בי] עיי"ש.

וכל הראשונים כאן פליגי וס"ל שבמעכשיו לא יכול לחזור בו ועיין בגרש"ש סימן ו' שביאר מחלוקתם אם מעשה שנגמר [והיינו שעשה כל מה שיכול לעשות כדי שיחול] אך עדיין לא התקיים לגמרי יכול לחזור בו [ותלה זה במחלוקת הרשב"א ותוס' [ב"מ ט"ז.] אם במעכשיו בדשלבל"ע [לרבי מאיר דאדם מקנה דשלבל"ע] יכול לחזור בו]. וצ"ע ברשב"א לשיטתו דהכא פליג על הבעל העיטור והתם ס"ל דלא יכול לחזור בו.

**מהו דתימא כל לקיומי תנאה מצטרפים:**

יש לעיין איזה תנאי היתה צריכה לקיים ואולי לא הוה ידעינן איזה תנאי ולא תתגרש לעולם ועיין בתורת גיטין מה שדן אמאי באמת לא מצטרפים כעדות מיוחדת עיי"ש מה שביאר דלא שייך הכא הסברא דעדות מיוחדת כיון שלא הוה שמתוך שניהם נשמע וכנראה זה הסברא וצ"ע. וע"ע במצפה איתן מש"כ.

דף ע"ו:

**וליחוש שמא פייס:**

**א.** דעת רש"י כאן [ולעיל י"ח: וכ"ט:] ששמא פייס והוה גט ישן ובתוס' [י"ח:] הקשו דמה יהני נאמנת עלי הא מ"מ הוה גט ישן וע"ש שייסדו שאינו חשש בעצם אלא חשש ערעור הבעל וכן דייקו ד' רש"י כאן. **ב.** ודעת תוס' דשמא פייס היינו שמא ביטל הגט [וס"ל שזה לא שייך בתנאי דמעכשיו כיון שבמעכשיו לא יכול לבטל הגט ודלא כדעת העיטור דלעיל]. **ג.** ודעת הרמב"ן [וכ"כ בשם תשו' הרי"ף] דשמא פייס היינו וביטלו התנאי וכשי' שבהסכמת שניהם בטל התנאי. **ד.** ועיין בר"ן שהביא ד' העיטור [וכ' בשם יש מי שאומר] שהחשש הוא שמא ביטל הגט אף במעכשיו].

**זמנו של שטר מוכיח עליו:**

דעת תוס' [ד"ה ולא הודו] שפסקינן כרבי יוסי [ובבע"פ נראה דלא פסיקא להו]. ועיין בר"ן שהביא דעת הרי"ף [וכן הוא דעת הרמב"ם פ"ח מגירושין] שרק בממון פסקינן כרבי יוסי ובגיטין וקידושין לא ועיין מש"כ בזה לעיל ע"ב. ועיין באבי עזרי פ"ט מגירושין שביאר דהנה בסברת רבי יוסי כ' רש"י לעיל ע"ב. שהוא כיון שכתב זמן אמרינן שדעתו מהיום אכן י"ל דלא בעינן לכך אלא אמרינן בכל זמן שנכתב שהוא זמן הגירושין [ולא זמן הכתיבה] וע"ש שביאר בזה הסברא אם שייך בגירושין הסברא דזמנו של שטר [דהא בגירושין יש תקנת זמן וא"כ ליכא הוכחה וע"ע לעיל ע"ב. מש"כ בזה מהפנ"י והתורת גיטין].

**כתבו גט לאשתי אם לא באתי:**

צ"ע דהא הוה תנאי קודם למעשה וכן הקשו התורי"ד לקמן ע"ז. והרמב"ן הרשב"א והר"ן לעיל ע"ה: וע"ש שכ' שבמקום מינוי שליחות לא בעינן למשפטי התנאים [והסברא כין שרק באופן זה שלחו] ועיין באבני מילואים ל"ח ס"ק ב' מה שהקשה דהא בתנאי דמשה הרי יהושע היה שלוחו ליתן וא"כ הוה שליחות ובעינון משפטי התנאים ע"ש מש"כ שההנחלה היתה עכשיו ועיין מש"כ בזה לעיל ע"ה: מהגר"ח.

**מגורשת ואינה מגורשת:**

עיין בר"ן שהקשה דאמאי לא מוקמינן על חזקת חי וכ' כיון שמת השתא ע"כ מספקינן והקשו האחרונים הא בכל מקום אמרינן דחזקה דמעיקרא עדיפא על חזקה דהשתא [ועיין לעיל י"ז. שכ' הברוך טעם שמ"מ לא יהרגו עפי"ז ואפשר דה"ה הכא לא נתיר א"א עפי"ז וצ"ע בקידושין ע"ט. דאיירי לכאורה לענין אשת איש]. וע"ע בשב שמעתתא [ג' פ"ח] שכ' דאיכא חזקת א"א ע"ש וע"ע בט"ז שצ"ז שכ' שבמת לפנינו לא אזלינן בתר חזקת חי כיון שסופו למות. וע"ע בגליון מהרש"א כאן.

**כי שריותה לאלתר שריתוה או לאחר י"ב חודש:**

דעת תוס' שמה שצריך להמתין הוא רק מדרבנן. ועיין בפורת יוסף שהביא ד' הירושלמי דחיישינן שמא יחיה ע"ש מש"כ בזה.

**בדעת הרמב"ם דבעינן קיום בפועל:**

אכן ידוע דעת הרמב"ם בפ"ח מגירושין הלכה כ"ב דס"ל דבעינן קיום התנאי בפועל ומה שאינה מותרת הוא מדינא כיון שעדיין לא התקיים התנאי. ועיין שם במגיד משנה שכ' שמקורו מסוגיין ועיין בגרש"ש בשערי יושר שער ב' פרק י' ובגיטין סימן ו' שביאר סברת הרמב"ם דס"ל שהקיום הוא מקיים את המעשה וע"כ בעינן קיום בפועל וע"ע באבי עזרי שם [ולא ס"ל שיש ב' סוגי תנאים אלא בעינן קיום בפועל וביטול בפועל וזה מה שהתחדש בפרשת תנאים דבעינן לקיום המעשה קיום התנאי ולביטולו ביטול התנאי]. וע"ע במשנה למלך שם מה שהקשה מע"מ שתשמשי את אבא דאמרינן שבמת חל ולא בעינן לקיום התנאי ע"ש.

**בסתירת הרמב"ם לריש פ"ח שבנישאת לא תצא:**

והנה דעת הרמב"ם בריש פ"ח מגירושין שבתנאי [אפי' דאם] ועמדה ונישאת קודם קיום התנאי לא תצא, ומוכח שחל גט אף קודם קיום התנאי וסותר לדבריו כאן. וכן הקשה הגרע"א בתשו' קכ"ו והשער המלך בפ"ח מגירושין הלכה כ"ב [וע"ש במגיד משנה מש"כ ומ"מ עדיין נשאר הסתירה וצ"ע] . ועיין בשער המלך שכ' שהכא שאני כיון שרצונו שתתגרש רק לאחר י"ב, וכעין זה כ' בר"ן כאן. ועיין בשערי יושר שער ב' פרק י' מש"כ לבאר בזה בשני הקדמות: א. שאיירי בתנאי קיום וע"כ הכא בעינן לקיום המעשה בפועל ובריש פ"ח איירי בתנאי ביטול וע"כ נקרא שכבר חל הגירושין. ב. שבתנאי דמעכשיו אינו חלות למפרע אלא מכאן ולהבא ולמפרע וע"כ בעינן שיתקיים בפועל דבלא זה לא חל המכאן ולהבא ולמפרע עיי"ש.

דף ע"ז.

**לימא קסבר רבי יוסי:**

צ"ע ההו"א אמאי לא יכול להתנות כתיבת הגט: עיין בגרע"א שהקשה זאת וע"ש שכ' שאם אומר אמרו פסול והיינו שא"א לצוות ע"י שליח א"כ הוה ליתא בשליחות וא"כ ליתא בתנאי. [ואולי תלוי בגדר החסרון דליתא בשליחות דהכא הא אינו דין שהמעשה מחיל ושמא א שייך החסרון דמילתא דליתא בשליחות וכ"כ לעיל מהגרע"א דלא ס"ל כהאחרונים אלא כפשוטו דבליתא בשליחות ליתא בתנאי.] ומ"מ צ"ע הא הוה הכא שליחות הסופר ובשליחות כ' הראשונים לעיל דלא בענן משפטי התנאים וא"כ ה"ה הכא. [ושמא י"ל דהא הציווי הוא מדין לשמה וכדכ' הארונים לעיל כ"ב: ושמא זה לא שייך להתנות וצ"ע]. וע"ע בריטב"א מש"כ שלא היה הו"א כן עיי"ש.

**ג.** וע"ע בתוס' ד"ה מאי שנא שהביאו דעת הירושלמי שחילק בין רישא [דאם מתי] לסיפא [דאם לא אעמוד] שברישא כוונתו שימות מחמת החולי [וע"כ אינו גט] ובסיפא כוונתו מתוך החולי [וע"כ הוה גט] וע"ע ברא"ש שהביא דעת ר"ח שפסק כן ותמה שהוא נגד הבבלי וע"ע בביאור הגר"א סימן קכ"ה סק"ז שיישב שאכלו ארי הוא תי' על הקו' דמ"ש רישא ע"ש.

**ד.** והרמב"ם בפ"ט מגירושין הלכה י"ז י"ח פסק שבאם מתי אינו גט ודאי ולא אעמוד הוה גט מספק וברא"ש [סימן ד'] ביאר דעתו שכיון שפליגי הבבלי והירושלמי בזה הוה ספק וע"ש בתפארת שמואל מה שתמה ובמשנה למלך שם [ד"ה ודעת הרמב"ם] מה שביאר דס"ל שאכלו ארי אין לנו הוה ספק ועיין בגרנ"ט הנ"ל מש"כ בדעת הרמב"ם וע"ע באור שמח שביאר דעת הרמב"ם שבאם לא אעמוד היינו שיתרפא וכשמת מארי הספק הוא אם היה עומד מהחולי וכ' שכ"כ הפנ"י בדעת הרמב"ם.

**רש"י ד"ה אינו גט:**

**ולא אמר אלא דלא ימות ע"י החולי:** צ"ע דמשמע כביאור הרמב"ן שהתנאי הוא ע"י החולי ובד"ה מאי שנא משמע כביאור התוס' שמתוך החולי [וכ"כ הראשונים בדעת רש"י] וצ"ע.

**אכלו ארי אין לנו:**

לדעת רש"י ותוס' אין לנו היינו שבודאי אינו גט ועיין ברמב"ן מה שפירש הגמ' לפי דעתו. ועיין עוד במגיד משנה פ"ט מגירושין הלכה י"ז י"ח מש"כ שלדעת הרמב"ם אין לנו היינו שהוא ספק ע"ש.

**ההוא גברא וכו' קביל עליה כל אונסא דמתיליד וכו':**

בגמ' הקשה רבינא לרבא ממה שבתנאי אמרינן שבאונס דל"ש לא אסיק אדעתיה ולכאורה צ"ע דאף אם נימא דאסיק אדעתיה יש מקום לומר שזה דווקא בתנאי כיון שרוצה שתתגרש אבל בקבלת אחריות מנא לן שזה גם כוונתו וצ"ע. ועיין עוד באבי עזרי פ"ט מגירושין הלכה י"ז י"ח מש"כ ביאור נפלא בסוגיין ע"ש.

**איתיביה רבינא לרבא:**

עיין בראשונים שהקשו לדעת רש"י מה הקשה רבינא הא מסייעא ליה רישא ועיין ברמב"ן וסייעתו שהוכיחו מכאן כדעתם שהסתירה היא רק אם צריך שימות מחמת החולי וס"ל לרבינא ששייך להביא ראיה מהסיפא שאונס הוא בכלל משמעות לשונו וע"ז השיב שמשבשתא. וע"ע בתוס' כתובות ג. ד"ה איכא דאמרי שהוכיחו מכאן דעתם שהתנאי הוא מתוך החולי דאי מחמת החולי מה הדימוי לתנאי דאחריות אכן ברמב"ן פה יישב זה שהכוונה שבסיפא סברי' שהתנאי הוא לא מחמת אלא מתוך.

**תוד"ה אתיביה רבינא:** ורבא מהדר ליה דמשובשת היא: עיין מהרש"א מה שביאר כוונת התוס'.

**לא תתיחד עמו אלא בפני עדים:** צ"ע מהו הלשון עדים שהרי גם אחד מועיל וצ"ע.

דף ע"ג:

**רש"י ד"ה כאשת איש:** והבא עליה בחנק: צ"ע דהא הוה התראת ספק דהא שמא ימות חיישינן ולמה חייב מיתה.

**אלא אמר אביי וכו':** צ"ע לדעת אביי ורבא כיצד העמיד ת"ק דרבי יוסי את מחלוקת בית שמאי ובית הלל דהא ס"ל דאף בראוה שנבעלה לא חיישינן וצ"ע [ועיין בתפארת יעקב שהקשה כן וחילק בין פונדקי לאפילה ודלא כד' התוס' ד"ה ראוה].

גיטו: תוס' פליגי ולכאו' פליגי באומדנא אם דעתו שיחול מיד או לאו ויל"ע. היינו בביאור דעת רב הונא נחלקו רש"י ותוס': ולדעת רש"י חידש שני דינים: א. ששכ"מ שנתן גט אע"פ שלא התנה אם מתי מ"מ הוא כהתנה כמתנת שכ"מ שאע"ג שלא התנה מ"מ אם עמד חוזר ועל זה נחלקו רבה ורבא לקמן ב. שאם התנה בפירוש אם מתי ועמד הגט בטל מאליו אע"ג שבסוף מת מחולי זה. [ובזה מודו רבה ורבא ולא שייך הגזירה שיאמרו שיש גט לאחר מיתה ועיין בר"ן מש"כ הטעם] ולפי"ז קושית הגמ' ממתני' דלמה לי אומדנא היא לכו"ע [עיין מהרש"א וכן בראשונים שהקשו זאת]. ולתוס' חידוש רב הונא הוא רק מה שאם התנה אם מתי מחולי זה אע"ג שעמד לא הוה גט ובזה נחלקו רבה ורבא דאיכא גזירה שיאמרו יש גט לאחר מיתה.

ותוס' לא ס"ל הדין שגט שכ"מ חוזר שיש אומדנא כמתנת שכ"מ כיון שסיבת החזרה במתנת שכ"מ היא כיון שעדיין לא חל [אלא אם גמר מיתה] וגט חל מחיים. ומבואר מחלוקת רש"י ותוס' בסיבת החזרה במתנת שכ"מ שלרש"י הוא מחמת אומדנא של תנאי [וברא"ש כ' דלפי"ז לא בעי חזרה כיון שלא התקיים התנאי] ולתוס' הוא כיון שעדיין לא חל [וע"ע ברמב"ן בסוגיין שהוא אומדנא שמבטל מתנתו כשקם] וע"ע באחיעזר ח"ב סימן כ"ב אות ב' ג' אריכות בזה. וע"ע לשון רש"י לעיל י"ד: ד"ה בשכיב מרע שכל זמן שלא חזר בו דבריו ככתובים וכמסורים ושמא נתכוון שהתקנה שדברי שכ"מ ככתובין וכמסורין היתה כ"ז שלא חזר בו ולפי"ז זה גדר אחר במתנת שכ"מ.

וע"ע ברמב"ן [וכ"כ הרשב"א משמו] שפירשו דברי רב הונא שבהתנה אם מתי בגט עמד חוזר שהוא אומדנא שחזר בו כמתנה שאם עמד חושב שהבריא [וצ"ע לשון הרשב"א שאף בסתמא אם כוונתו אף בלא תנאי כרש"י אן סתמא היינו בלא חולי זה] ומה שהקשו ממתני' הוא דס"ל לחלק בין גט למתנה שבגט בהתנה מחולי זה הוא דווקא ולא שנא עמד וע"ע ברשב"א שהקשה דמה סברת המקשן לחלק בין גט למתנה וע"ע בריטב"א מש"כ.

**תוס' ד"ה אמר רב הונא: ומיהו קשה דאמרינן באיזהו נשך:** עיין בתורא"ש שיישב דהתם הסוגיא אליבא דרבה ורבא [וכנ' דלא גריס שם פשיטא דאי גריס קשה דהא לא הוה פשיטא].

**תנן זה גיטך מהיום אם מתי:** עיין בראשונים [רמב"ן, רשב"א, ריטב"א וריטב"א כת"י] שהקשו לרש"י שרבא פליג רק במקום שלא התנה א"כ הוא קושיא לכו"ע [וכן הקשה המהרש"א בתוס']. ועיין בר"ן שכתב שהמקשה באמת נחלק גם בזה אבל רבה ורבא מודים בזה. ועיין בריטב"א כת"י מה שיישב שרב הונא חידש שאזלינן בתר אומדנא אבל בלא רב הונא הו"א שחולי זה דווקא וע"כ בעי אומדנא. [וע"ע במהרש"א בתוס' שהקשה לפי' רש"י מה קושית הגמ' דנימא שאם התנה אם מתי מחולי זה לא מהני עמד [שחולי זה הכוונה דווקא].

1. ויש להבין גדר חסרון דלשמה בזה ואולי עפ"י מה שכ' לק' דגדר לשמה בגט הוא מה שעומד לגרש בו. וא"כ כאן בכתיבה אין את מצב הגירושין. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכעין זה בברכת שמואל סי' מ' סק"ה. [↑](#footnote-ref-2)
3. [ד"ה איברא דף נ"ז: מדפי הספר] [↑](#footnote-ref-3)
4. ובאחיעזר הנ"ל הזכיר סברא זו [בד"ה אולם] ופליג עליה . [↑](#footnote-ref-4)
5. [כדכ' בהל' ז' כל מקום שנ' בחיבור זה פסול הוא פסול מדברי סופרים] [↑](#footnote-ref-5)
6. [בפ"ב מגירושין הלכה ט"ו] [↑](#footnote-ref-6)
7. היינו שיש לו את כח כבעל לגרש שזה מה שהבעל מסר לו. [↑](#footnote-ref-7)
8. [ועיי"ש שביאר עפי"ז הגמ' בקידושין אם שליח נעשה עד וכמה מח' ראשונים עיי"ש] [↑](#footnote-ref-8)
9. [ועדיין יל"ד דנימא דעל מצב שמת לא היה לו כח מעיקרא ויל"ד] [↑](#footnote-ref-9)
10. וע"ע בחי' הגרש"ר שם שכ' בעוד אופן שנחלקו אם שוטה אם הוא אינו בפרשת שליחות כלל או שרק ממינוי התמעט וכאן מינה בעודו בריא עיי"ש שהביא שנח' כעי"ז לגבי קטן הגרע"א ובנו הגר"ש בכתובות י"א. [↑](#footnote-ref-10)
11. [עיי"ש דימה זה לקרבן שנדחה ולכאורה מה שהוצרך לראיה מקרבן הוא להוכיח דשוטה אינו חסרון טכני אלא חסרון דיני דחשיב דיחוי ויל"ע]. [↑](#footnote-ref-11)
12. ומבו' בד' חידוש דע"י ידעינן דעתו לבד חשיב שליח ולכאו' נוגע לזכין וע"ע בזה בחלקת יואב חו"מ סי' א'. [↑](#footnote-ref-12)
13. פ"ב מגירושין הל' ט"ו. [↑](#footnote-ref-13)
14. וע"ע בפרי חדש ריש סי' קכ"א שביאר דבשיכור אין חסרון דשוטה אע"ג דלא הוה בר דעת כיון שמונח בטבע שיחזור הוה כישן. [↑](#footnote-ref-14)
15. סי' ג'. [↑](#footnote-ref-15)
16. וכעי"ז כ' הגרש"ש בספר אהל יצחק. [↑](#footnote-ref-16)
17. [וע"ע בגרע"א שכ' סברא זו ואדרבה הקשה משיטות הראשונים על הפני יהושע]. [↑](#footnote-ref-17)
18. ועיי"ש שכ' דאתיא כמ"ד הכהו י' ב"א כולן פטורין. וצ"ע, הא כל המחלוקת היא על האחרון אבל הראשונים ודאי פטורין וכאן הרוצח חשיב כראשון וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. וכן בהמשך התוס' כ' ולית ליה **השתא** הא דפריך באלו נערות וצ"ע הלשו' השתא ומבו' דלמסקנא לא נשאר. [↑](#footnote-ref-19)
20. [ונפק"מ בניזקין למאן דפטר מצמצם אם חייב על המיתה או רק על הפחת שבשחיטה] [↑](#footnote-ref-20)
21. עיי"ש שהעמיד הקושיא דהא בהכהו י' ב"א בי' מקלות הראשון ודאי פטור והקשה דא"כ בטלת פרשת רוצחין. [↑](#footnote-ref-21)
22. וע"ע בברכת שמואל ב"ק סי' ל"ח שהסתפק אם חיישי' לרוח ופירכוס הוא "פטור" מגלות אבל הוה מעשה רציחה או דהרציחה לא מתייחסת אליו עיי"ש שדן לענין קלב"מ ואולי תלוי בין התוס' והרשב"א דלתוס' הוה פטור כדרך עליה ולרשב"א חסר במעשה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
23. ובתו"ג כ' דהחידוש דבהגדה בשטר לא חייב קרבן שבועה. [↑](#footnote-ref-23)
24. עי' בלשונו דבהו"א דכתיבה אינה מוציאתו מידי **ספק** שטותו ומחו' דנתחרש הוה רק כספק וע"ע בפמ"ג בפתיחה כוללת בזה. [↑](#footnote-ref-24)
25. והוא נוסח אחר מהגרע"א דהגרע"א הק' דאינו חייב בקרבן והפנ"י דפסול לעדות. [↑](#footnote-ref-25)
26. ויל"ע לפי"ז בנתחרש בהיותו קטן אם הוה כמעיקרו. [↑](#footnote-ref-26)
27. [וברא"ש בפרק האומר סוף סימן י"ט] [↑](#footnote-ref-27)
28. והיינו דבלאחר ל' צריך שיהיה המוכר קיים. [↑](#footnote-ref-28)
29. עי' בהגהות פורת יוסף כאן שכ' ב' הסברות. [↑](#footnote-ref-29)
30. עיי"ש שהוכיח ד"ז מלעיל כ"ט. ומ"מ הדבר מחודש דהבעל יכול לפעול גירושין בזיקה אע"פ שהיא רק מכוחו ולא אליו ויל"ע. [↑](#footnote-ref-30)
31. ועי' בב"ח קמ"ה סעיף א' ביישוב קו' זו ויל"ע בכוונתו. [↑](#footnote-ref-31)
32. ויל"ע אם שייך בזה הטענה דבאים כאחד שכ' הלח"מ לקמן. [↑](#footnote-ref-32)
33. למפרע כיון דאמר מהיום. [↑](#footnote-ref-33)
34. ולא מתכוון למהיום [↑](#footnote-ref-34)
35. עיי"ש שהק' עוד בפלו' דרב ושמואל בקידושין כה"ג. [↑](#footnote-ref-35)
36. וע"ע בברכת שמואל בבא בתרא שביאר שחלוק מספק לרדיא ספק לנכסתא ששם אנו דנים אחר כוונתו. [↑](#footnote-ref-36)
37. ואולי כיון דגדר שיור הוא כחוזר וקונה וע"ע ברשב"א ובר"ן ב"ב ע"ב: לענין הקדש אם שייך לשייר לעצמו פירות] [↑](#footnote-ref-37)
38. והיינו דהאם מתי הוא קיום התנאי וכשמת מתקיים התנאי והמיתה וחלות הגט באין כאחד. [↑](#footnote-ref-38)
39. ואולי ס"ל דאינו הוכחה גמורה ויל"ד בעיקר המחלוקת. [↑](#footnote-ref-39)
40. ודנו האחרו' בגדר אם הוא כתנאי או כמעשה על צד עיי"ש. [↑](#footnote-ref-40)
41. ומ"מ אף אם מכוון ליתן הגט באופן אחר עבדינן אפקעינהו. [↑](#footnote-ref-41)
42. [ודנו בזה האחרו' בסוגיא דאונס בגיטין כתובות ב: ותלו בזה מחלו' הראשונים שם]. [↑](#footnote-ref-42)
43. והיינו, שחקרו האחרונים בגדר תנאי, כהתנה ה"ז גיטך אם לא תתני לי מאתיים זוז, אם הוא "תנאי ביטול", והיינו דמה שלא מתקיים התנאי מבטל את המעשה [ויש כאן סיבה לגט אלא שקובע שאם לא תיתן יתבטל הגט] או "תנאי קיום". והיינו, שהיום אחר התנאי, נתינת הגט לעצמה אינה מספיקה, אלא קיום התנאי הוא חלק מהמעשה. [והאריכו בזה האחרונים בתחילת כתובות]. ביאר דאם התנה דאם ימות מחולי זה, הוא "תנאי קיום" וצריך שיתקיים כפי תנאו וכיון דלא אסיק אדעתיה אונס דלא שכיח לא חל דלא מתקיים כפי התנאתו. עיי"ש. [↑](#footnote-ref-43)
44. בסוגיות מכאן יש הרבה בגדרי תנאי ומשפטי התנאים. [ובדף הסוגיא דע"מ כמעכשיו ומתבאר גם חילוקים בין תנאי דאם לתנאי דמעכשיו, וע"כ במ"מ מלבד הנקודות בפשט הגמ' יש כמה נקודות העוסקות בגדרי הדברים של תנאי וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-44)
45. דאמרי' דבקידשה בדינר ונתן לה רק צ"ט הוה ע"מ כמעכשיו אע"פ שלא הזכיר לשו' על מנת. [↑](#footnote-ref-45)
46. וע"ע בהגהות ברוך טעם בזה. [↑](#footnote-ref-46)
47. וכעין מה שכ' חלק מהאחרו' בלאחר ל' דמה שעיכבו מלחול עכשיו הוה חסרון בעשיה. [↑](#footnote-ref-47)
48. ועי' ברש"י ד"ה והיא תתן ויש לעיין אם שייך להביא מזה ראיה דס"ל כרמב"ם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
49. ובטור הביא ד' הרמב"ם כפשוטם וכ"כ בב"ש קמ"ג סק"ב בד' השו"ע, ועי' בט"ז קמ"ג סק"ב שכ' בד' הרמב"ם דאיירי בזינתה בשוגג דחשבה דבתנאי מותר ולא הוה מעילת מעל עיי"ש. [↑](#footnote-ref-49)
50. ויל"ד בגדר החלות באותם הימים ובסוגיין מבו' דאם נישאת אין לזה שם זנות [ויל"ד אם הגדר תלוי אם ע"מ הוא תנאי או מעשה על צד]. [↑](#footnote-ref-50)
51. "דאמרי דמים לאו במקום איצטלית קיימי ודמים לאו איצטלית הן". [↑](#footnote-ref-51)
52. הביא שהוא בכלל ו' ס' כ"ד ולא מצאתי שם וע"ע בכלל ל"ה סק"ב כעי"ז. [↑](#footnote-ref-52)
53. [עיי"ש שתמה דלא מצינו דכסף הוה כחפץ ועי' בדברי יחזקאל סי' ל"ח מה שיישב]. [↑](#footnote-ref-53)
54. [הובא ברא"ש סוכה מ"א: [אות ל'] [↑](#footnote-ref-54)
55. ברשב"א נקט שקבלת הדמים מוחל הטלית, אכן עי' בתוס' ערכין שכ' "דאי מדעתו לא גרע ממחולין לך" ויל"ע הכוונה. [אם במה שכוונתו דבהכי מתקיים התנאי הוה כמחילה או גדר אחר ויל"ע.]. [↑](#footnote-ref-55)
56. ויל"ע אם ע"י אפוכי מטארתא יוכל בע"ח דהמקבל לגבות. [↑](#footnote-ref-56)
57. [כלל מ"ו אות ב' ג' וכן הוא בכלל ל"ה אות ט'] [↑](#footnote-ref-57)
58. ואם היה מעשה על צד לא היה מועיל מחילת התנאי כיון שהרי מ"מ המעשה נעשה רק באופן זה [↑](#footnote-ref-58)
59. וע"ע בברכת שמואל קידושין סי' כ"ג וב"מ ל"ז מהגר"ח ובשערי יושר ז' פרק ח' ד"ה והנה. [↑](#footnote-ref-59)
60. ע"ע בריטב"א שהאריך "דכיון שנתן לה הגט על תנאי זה והגט בידה והמעות הללו אצלה אינם אלא כחוב והיא באה עכשיו ליפטר בנתינה זו עיי"ש. [↑](#footnote-ref-60)
61. [והנה בכל תנאי נקטו בפשיטות האחרונים שאין חיוב לקיימו והוא דין ממון שאם יתקיים התנאי תתקיים הנתינה ומד' הר"ן האלו יש ללמוד אולי לא כן. והסברא בזה י"ל עפ"י מה שכ' בקצוה"ח סי' רמ"א סק"ט וכ"ה באבני מילואים כ"ט סק"א שתנאי שלא הוה כהלכתו יש חיוב לקיימו מדין שכן היה פסיקת המקח וא"כ נימא שבכל תנאי [ובפרט בתנאי דמעכשיו] צד הקיום שבו אינו רק מהלכות תנאי אלא גם מהלכות הקציצה וצ"ע. וע"ע ברש"י שבועות ל"ו. שכ' שאמן יש בו קבלת דברים של תנאי והגרע"א שם הקשה הרי אין חיוב וע"ע בחידושי מרן רי"ז הלוי עה"ת בפר' מטות מש"כ שבתנאי דב"ג וב"ר היה עוד חיוב גם לקיים התנאי מדין כל היוצא מפיכם תעשו אבל כל תנאי אינו כן וצ"ע.]. [↑](#footnote-ref-61)
62. ושמא י"ל חידוש דהא כ' כל הראשונים שהלוקח חייב מדינא לקבל המעות ונימא שכיון שחייב זה עצמו סיבה שיוכלו לקבל בשבילו וצ"ע [ויתו ליתן טעם בזה אולי עפ"י מחלוקת תוס' בכתובות י"א. והקצוה"ח אם זכין הוא מינוי של שזוכה או שלא בעי מינוי ואי נימא דלא בעי מינוי אלא מה שהוא פועל לזכותו הוה שלוחו נימא דה"ה כשעושה מה שמחוייב מדינא הוה כשלוחו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-62)
63. ואם נימא כמוש"כ לעיל שבכל תנאי בצד הקיום שבו כן צורת החלות וע"כ דומה לחיוב ממון מובן יותר שהוא כחיוב ממון של האיצטלית וא"כ בודאי במקום שהיא נמצאת חייב להחזירה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
64. והיה מקום עיון בדין דכל מילתא דלא יכול עשות שליח לא יכול לעשות תנאי ובדין מתנה עמשכ"ב אם הוא מילפותא. אכן הראשונים כאן כ' להדיא בדין מצי משוי שליח שהוא מילפותא דב"ג וב"ר ועיין מש"נ בזה בתוס' בעז"ה. [↑](#footnote-ref-64)
65. ועיי"ש שהוא לשיטתו שהתנאי לא היה בעצם הנחלה אלא במינוי משה ליהושע לשליחות לנתינת הארץ עיי"ש בארוכה בזה. ועיי"ש שכ' דלדעת הרמב"ן והר"ן שבמינוי שליח לא בעינן לתנאי ב"ג וב"ר היישוב כאן אחר עיי"ש. [↑](#footnote-ref-65)
66. וידוע ביאור האחרונים בזה שבשליחות כח בעינן שיהיה בעלים על המעשה וע"כ אם יכול לעשות שליח מוכח שהוא בעלים על המעשה ויכול גם להתנותו אבל אם לא יכול לעשות שליח מוכח שהמעשה נפעל בעצם המעשה וע"כ גם לא הוה בעלים להתנותו [עיין בהגר"ח הלכות יבו"ח ובקובץ הערות סי' ע"ו ובשערי יושר שער ז' פ"ח ובאור שמח פ"ד מיבום הכ"ד]. אכן הגרע"א לכאורה לא ס"ל הכי דכ' שמכר בשבת כיון שאינו יכול לעשות ע"ז שליחות [מדין אין שלד"ע] גם אינו יכול לעשות תנאי ומחודש וכ"כ השיטמ"ק בכתובות ע"ד. וע"ע בהגהות הגרע"א בחו"מ רל"ה לענין מכר בקטן. [↑](#footnote-ref-66)
67. ובעיקר מה שמתנה עמשכ"ב נלמד מתנאי ב"ג וב"ר כ' כ' האחרונים שיש בו שני דינים א. שא"א לעשות חלות שלא כתורה כנתינת בכורה למי שאינו בכור [ב"ב קכ"ו:] שאמרינן ע"ז מתנה עמשכ"ב אע"ג שאינו מדיני תנאים. והביאור כמוש"כ שאינו יכול לעשות חלות שאינה כתורה. אכן ביאר הגרב"ב בב"מ שיש עוד דין במתנה עמשכ"ב שהוא כן נלמד מב"ג וב"ר והוא באופן שהתנ ע"מ שאין לך עלי שאר כסות ועונה א"כ שיחול קידושין בלא שאר וכסות לא שייך כיון שאין כזו חלות בתורה אכן מה שהתנה שאם לא יחול יהיה קידושין ואם יחול יבטלו הקידושין זה דלא כתורה כיון שדיני תנאים בתורה הם שיכול להיות צד הקיום וצד הביטול אבל במתנה עמש"כ בתורה זה שהיה קיום לתנאי זה כיון שלא היה אפשרות אחרת [שהצד ביטול הוא נגד התורה] וזה ילפי' מב"ג וב"ר עיי"ש. [↑](#footnote-ref-67)