פרק ג
קטגוריות: ש_ס / נז מכשירין / מכשירין עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד כ"ט תמוז ס"ח

**פרק ג**

**משנה א**

**בביאור סברת ר"י**

א]**ר' יהודה אומר כל שהוא כנגד המים וכו':** בפשוטו דברי ר"י צ"ב כיון שניחא ליה שהפירות יראו נפוחים א"כ ניחא ליה במים ולמה שלא יכשיר וביאר הרא"ש דאותן שלא כנגד המים זיעתן לא חשיב משקה כי זה בא מהפירות וביאר החזו"א ב' ח' שאפילו שוודאי יוצא המים שנכנסו בפירות אבל כיון שזה עבר דרך הפירות זה מאבד תורת מים וע"ש שביאר שגם טעם של רבנן דוקא שהיו מונחים הפירות יחד ומיד עברו לפירות שלידם אבל אם הביאם לביתו והניחם ליד זרעים אחרים כה"ג זה כמו זיעת הבתים ולכאורא כונתו על זיעה שיוצאת רק מכח משיכת הזרעים ולכן כל שזה נתעכב בפרי ורק אחרי זה נתהוה סיבה לצאת זה כבר נתבטל מתורת מים וקיבל שם של פרי

ובא"ר ביאר שכיון שלא הניח כנגד המים סימן שלא רוצה שהם ירטבו והקשה החזו"א שאולי אין לו שק להניח אחד על השני ועוד קשה אולי זה ניחא ליה אבל לא טרח לצורך זה וביארו האחרונים דיתכן שזה ר"י לשיטתו שצריך מעשה שמראה שזה ניחא ליה אמנם עדיין קשה הרי הוא ס"ל כראשונים שאם נתלשו לרצון לא צריך שיפלו על הפירות לרצון ועד כמה שכאן יש להם תורת משקה אין סיבה שלא יכשירו וראיתי בס' חברותא לבאר שיתכן שכאן שזה עובר דרך פירות אפילו אם כשזה יוצא יש לזה תורת מים אבל צריך תלישה מחדש ולכן אם עכשיו אין לו ניחותא לזה זה לא מכשיר ועיין לעיל פ"א מ"ה סק"ה שביארנו כן בדעת רש"י והבאינו כן מהגר"א ועיין לקמן מ"ד שלכאורא סברא זו מוכרחת בדעת הראב"ד

ובמהר"ם גרס ר' יהודה אומר כל שהוא כנגד המים אינו בכי יותן וביאר שהכונה דשם יש מספיק רטיבות והוא לא צריך את הזיעה ובפשוטו דבריו צ"ב דעד כמה דזיעת המים נחשבת מים א"כ גם הרטיבות שמספיקה לו היא מכשירה והנה אם נימא דרק אם יש זיעה בשיעור טופח ע"מ להטפיח זה מכשיר א"כ שייך לומר שכאן לא צריך אמנם למה דהרעק"א והחזו"א נקטו שפה לא צריך שיהיה טופח ע"מ להטפיח א"כ צ"ע כוונתו וכבר הקשה כן החזו"א אמנם הרי מבואר לקמן דר' יוסי מטהר בשל חיטין דהינו שיש דרגא שזה לא גדר של מים וא"כ יתכן שכאן מספיק לו דרגא זו ולא רוצה יותר

והנה לכאורא צ"ע דהרי מבואר ריש פ"ד דמי שירד לשתות מים שבשפמו בכי יותן ואע"ג שאין לו בהם שום ענין וביאר החזו"א שכיון שרוצה לתלישת מים ממילא כל המים שזה פס"ר אם תלישתו אפילו שהוא לא רוצה זה מכשיר וצ"ע א"כ גם כאן שרוצה תלישת זיעה אלא שרוצה כמות יותר קטנה ממילא חשיב ניחותא על הכל ויתכן שכיון שרוצה כמות שאין לה שם מים זה לא שייך אמנם עדין צ"ע דהרי מה שלא כנגד המים שהוא בכי יותן דשם לא יכול להיות רטיבות אלא דרך המים וכיון שניחא ליה בזה ממילא כל שאר המים שיהיו בכי יותן וכן בדברי הגר"א הנ"ל שאין לו עניין במה שלא כנגד המים צ"ע הרי מה שכנגד המים הוא רוצה וצ"ל שכל הכלל שאם רוצה חלק זה מחשבה על הכל זה רק שייך אם עשה מעשה תלישה על הכל אבל כאן שלא עשה שום מעשה תלישה אלא הכל נעשה מעצמו כה"ג רק מה שהוא רוצה נחשב ניחותא ולא השאר ועיין לקמן מ"ז שכן הוא פשטות המשנה אמנם בתוספתא מבואר לא כך וע"ש סק"ה ונראה שכאן זה עדיף שאין קשר בין זיעה לזיעה אלא כל אחד זה דבר נפרד

**משנה ב**

**בחילוק בין מים לשאר משקין והאם מדובר במשקה טופח**

א]מבואר במשנה שיש חילוק בין מים יין וחומץ לשאר משקין וצ"ב ממ"נ אם יש כאן טופח ע"מ להטפיח א"כ למה שזה לא יכשיר ואם לא למה שזה יכשיר ועיין משנה אחרונה שמדובר שזה נתנגב והמשנה אומרת הדרך שיש משקין שדרכם לשאוב ויש משקין שאין דרכן לשאוב אבל אם יהיה משקה וודאי שזה יכשיר ועיין רע"ב שבאמת ביאר שברישא יש משקה טופח אמנם גם בסיפא כתב אם נתלחלחו ושזה לא מכשיר וצ"ב כנ"ל ועיין תיו"ט שהכוונה שבסיפא כיון שהדרך שזה לא שואב א"כ אפילו אם זה ישאב הוי שלא לרצון ועיין חזו"א שכ"ז שייך לדעת הר"מ שצריך רצון בבלילה על הפירות אבל דעת הרע"ב כהר"ש שמספיק תחילתו לרצון והרי סתם משקין היוצאין הוחשבו ועיין חזו"א ב' ט' שכתב לבאר שכיון שזה עובר דרך החבית וזה היה בלוע בחבית כה"ג יש הבדל שאם זה בולע הרבה א"כ זה לא מאבד תורת מים משא"כ משקין עבים א"כ הבליעה היא מאד מעט וחלקיקים קטנים וכה"ג זה מתבטל לחרס ואחרי זה חשיב זיעת בתים שזה לא מכשיר

אמנם החזו"א עצמו נקט שאפשר לבאר שזה וודאי שאין טופח ע"מ להטפיח על הפירות ואם יש וודאי שזה יכשיר אלא מדובר שהכל נבלע בפירות ויש זיעה דקיקה מאוד שכבר אין לה תורת משקה ויש יותר עבה שיש לה תורת משקה ובזה המשנה מחלקת שיש משקין שעובר כמות זיעה שהיא נמצאת בצורה שיש לה תורת משקין ויש משקין שאינם כן והנה לפ"ז מה שהמשנה אומרת ושאבו וכן הוא לשון הר"מ אין הכוונה שיש משקין על הפירות אלא שרואים שהתנפח הפרי ועיין לקמן מה שנכתוב לענין ריחא

**ביאור גירסת המהר"ם**

ב]עיין גירסת מהר"ם ושאר משקין טמאים וביאר שהכוונה שמים טמאים מכשירין וצ"ע עד כמה שזה לא עובר למה שזה יכשיר ואם זה עובר א"כ גם בלי זה זה מכשיר וביאר החזו"א ששאר משקין זה מזיק לפירות וכה"ג אין רצון ורק אם הם טמאים הם מכשירים אמנם צ"ע הרי אם הם ניטמאו בהכרח שהיה עליהם רצון וא"כ לא צריך שיהיה רצון בנפילתם על הפירות וצ"ל שלא הוחשבו ורק היו בכלי טמא וכמ"ד כלי טמא חושב משקין וזה עצמו הדין של מים טמאים מכשירים שלא לרצון שהכונה שלא היה רצון עליהם וכמו שביארנו לעיל פ"א מ"א ע"ש אמנם עיין לשונו וכמו שכלי טמא חושב משקין כך משקין טמאין מכשריו צ"ע עד כמה שזה נהיה טמא א"כ לא צריך להגיע לעוד דין של מים טמאים אלא שהרי אם זה משקה א"כ הוא מכשיר שלא לרצון וע"ש שביארנו בדעת השיטה לר"ן שיתכן שכה"ג שכל השם משקה מצד הדין כלי טמא וכו' זה לא סיבה להכשיר שלא לרצון אלא מצד עוד הלכה ועל דרך זה ביארנו את הגר"א שם וכל זה דוחק

והאמת יורה דרכו כמו שביארנו סימן א' סקי"ג שס"ל כדעת הר"מ דצריך גם בלילה לרצון על הפירות ולכן גם אחרי שזה קיבל שם משקה מצד כלי טמא חושב משקה אבל יש עוד הלכה של בלילה על הפירות וגם בזה מבואר במתניתין שזה מכשיר מצד מים טמאים מכשירים שלא לרצון ומבואר שנידון החשבת המים והכשרת הפירות הוא אותו נידון וע"ש שהארכנו בזה

**משנה ג**

**האם משנתינו זה אותו מחלוקת של זיעה והאם שיך כאן דין זיעה מילתיה**

א]עיין ר"ש שהביא מהירושלמי דמתניתין מדובר אפילו בפת צוננת וחבית סגורה והראיה מהמשנה הקודמת דמדובר בפירות צוננים וחבית סגורה ומה שהמשנה אומרת פת חמה שיש חידוש מיוחד שגם כה"ג זה שואב והנה לפ"ז לכאורא המשנה הקודמת זה רק לר' מאיר דלר' יהודה הרי מבואר במשנתינו שזה לא שואב אמנם עיין שם בירושלמי שלעניין מים יתכן שגם ר"י מודה וכל מחלוקתו במשנתינו לעניין יין אמנם עיין בבלי שר"ל מעמיד את המשנה דידן שמובא לענין תרומה שאם זה חבית סגורה ופת צוננת זה ודאי לא נאסר וצ"ע מה יענה על קושית הירושלמי

ועיין תיו"ט שכתב לחלק בין זרעים לפת שזרעים שואבים בכל מקרה וזה כמו פת שעורים שר' יוסי אומר שזה שואב ומבואר ברי"ף שזה אפילו אם זיעה לאו מילתא משא"כ פת אין זה שואב גם לר"מ אלא בפת חמה וחבית סגורה או פת צוננת וחבית פתוחה והנה לפ"ז משנה ב' היא לכו"ע דזרעים שואבים יותר

ובשנות אליהו בתרומות כתב שכל מה שהגמ' בע"ז תלתה נידון המשנה בריחא מילתא זה רק המשנה בתרומות ששם מספיק ריחא אבל כאן שצריך ממשות של משקה זה וודאי לא יעזור וההבדל הוא דשם מדובר שהמים לא מגיעים עד המגופה ויש אויר בין הפת ליין משא"כ אצלינו מדובר שהיין מגיע עד המגופה וכה"ג ס"ל לר"מ שיוצא ממשות וזה אפילו בפת צוננת וחבית סגורה וכמשנה הקודמת ואין משנתינו עניין לריחא מילתא ולכאורא הירושלמי בתרומות שלמד ממשנתינו לתרומות מצד דס"ל דריחא לאו מילתא וגם לעניין תרומות זה לא אוסר אלא א"כ יש ממשות ולפ"ז זה אותם גדרים עכ"ד וכן משמעות חידושי הגר"א במשנתינו שלכן העמיד שהכל נוגע

והנה בעיקר דברי הגמ' בע"ז ס"ו: שדנה אם ריחא מילתא והביאה שזה מחלוקת ר"מ ור"י ודוחה שלכו"ע ריחא מילתא ומדובר בחבית סגורה ופת חמה ונחלקו האם יש כאן ריחא הקשה רעק"א ח"ד כתבים סימן ל' הובא בליקוטים שם דאיך אפשר לומר שהמחלוקת האם זה זיעה בעלמא הרי באותו מחלוקת שנחלקו באיסורים נחלקו לעניין מכשירים ושם הרי צריך ממשות ולא מספיק ריחא בעלמא ולכאורא כוונתו שזה רק טעם שהוא לא טופח ע"מ להטפיח עכ"ד והנה מדברי הגר"א מבואר שבאמת לצד הגמ' שזה מצד ריחיה מילתא זה שני נידונים וכל הדמיון רק עד כמה שריחיה לאו מילתא וכנ"ל

וע"ש ברעק"א שיישב וז"ל נ"ל דגם בהכשר אין המכוון ששואב ממשות המשקין כאילו המשקין בעצמותו נבלעו בתוכו עד שנידון דמכח זה שותה המשקין עצמם אלא דמעיקר הסברא דמה ששואב הפת כח המשקין זהו ההכשר דכח היוצא מהמשקין כמשקין הוא חשיב וכמ"ש הר"ש פ"ה דמכשירין דהעשן העולה מן החמין משקין הוא חשיב עכ"ל וכ"ה לשון הר"מ פ"ז ה"ב מטו"א משמע דאינו משקה ממש אלא כמו ברודה פת חמה על חביות יין תרומה דנים דכח היין הנכנס לפת חשיב כשותה יין ה"נ כח הריח מקרי שותה משקין ואידי ואידי חדא מילתא היא דאינו ממשות הדבר רק כח היוצא מזה ונבלע בזה עכ"ל ומשמע כוונתו שיש מושג שזה מיצוי הדבר שיש לו חשיבות של הדבר אפילו אם הוא עצמו אין לו טופח ע"מ להטפיח ואין כאן ממשות בעין וצ"ב וע"ש שכתב שזה גם כוונת הרא"ש במה שחידש שאם יש זיעה שעולה שזיעת המים זה כמים וזה אוסר וצ"ע שהרי מה שכתב הרא"ש זה לא קשור לדין ריחיה מילתיה ובפשוטו שם וודאי מדובר בטופח גמור ורק שחידש הרא"ש שאפילו שזה היה מצב שהוא היה עשן אבל כיון שחזר להיות מים זה כמים וכפי הנראה כן היה פשוט לחזו"א

ועיין חזו"א ב' ח' שכתב שאם זה הזיע לכו"ע זה אסור וכן זה מכשיר ואין זה ענין לזיעה מילתיה וזהו הדין דתשובות הרא"ש דהובא ברמ"א יור"ד ק"ח [עיין לעיל פ"ב מ"א שהבאינו דבריו]ובביאור משנתינו כתב וז"ל וע"כ פלוגתא דר"מ ור"י בלא הזיע וקי"ל כר"י דאוסר בשל שעורים שהשעורים שואבות והאי שואבות היינו שמריחים ושואבין במידה גדושה וריחא כי האי הוי כממש ואע"ג שהן מובלעין בגוף הזרעים ואינם טופחים מ"מ חשיב כמים בעין וכמו כן זרעים שהן שואבות תמיד חשיב כמים בעין אע"ג שאין המים מתקבצין על פניהם לטפוח עכ"ל ולכאורא כוונתו שזה וודאי שיש בתוך הפירות כמות של מים של טולה"ט דאל"כ זה לא מכשיר אלא שזה מפוזר בצורה של אוירים דקיקים והנידון האם לדקיקים אלו יש תורת משקה או לא ולכאורא כל זה שייך אם הדין טולה"ט הוא שיעור במים אבל אם הביאור שאין לזה שם משקה כמו שהאריך בחידושי הגר"ח א"כ לכאורא כל שאין במקום אחד טולה"ט זה לא צריך להכשיר ובאמת ברא"ש כאן ובגר"א לעיל מפורש שצריך טולה"ט ודלא כנ"ל וצ"ע בכ"ז

**משנה ד-ה**

**בביאור הדין דמחמת הסלע**

א]**המרבץ את ביתו וכו':**בפשוטו כונתו להרטיב החיטין שזהו הלשון וטננו וכן הוא ברמב"ם ולכן הוכשרו במים ומה שכתבה המשנה אם מחמת הסלע אינו בכי יותן בפשוטו הכוונה שיצא לחות טבעית מהסלע וטיננה ואין לזה שם מים אלא זה כזיעת הבתים ועיין חזו"א שהקשה כיון שהעריבה ספגה מים מקודם איך אפשר לדעת מה יצא האם זיעה של החרס או מהמים שזה בלע קודם לכן ביאר שהכונה שאפילו המים שהסלע בלע הם איבדו תורת מים והם לא מכשירים וכמו שביאר הרא"ש במשנה א' ע"ש

ועיין רא"ש שכתב וז"ל מחמת הסלע שאף אם לא ריבץ הבית הסלע הוא קר ולח ומטנן החיטים וכן הדין בעריבה עכ"ל ומשמע שאפילו שיש גם רטיבות של מים אבל כיון שאין לו עניין בזה דגם ללא זה זה היה מיטנן לכן זה לא מכשיר והנה לכאורא כל זה א"ש לדעת הר"מ שיש דין רצון בבלילה אבל דעת הרא"ש דאם היה רצון במים לא צריך רצון בבלילה א"כ כיון שהחשיב בתחילה המים למה שלא יכשירו והנה במרבץ את ביתו לא קשה כיון שזה תלישה לצורך מחובר שזה לא מכשיר אמנם בעריבה צ"ב וצ"ל שאין כונתו שנשאר מים בעיין אלא שמהמים שנבלעו ניטננו החיטים וס"ל שלזה צריך תלישה חדשה וכדלקמן ולכן אם זה לא ניחא ליה זה לא מכשיר וזה דלא כחזו"א הנ"ל אלא שצ"ב דהרי במשנה א' לענין זיעה שנבלע בפירות מבואר שזה לא משקה וצריך לחלק בין אם זה נבלע באוכל או בכלי או סלע וצ"ע

**בביאור הדין בעריבה מחמת עצמה [עצמן]**

ב]והנה בהמשך המשנה לעניין עריבה גירסתינו ואם מחמת עצמו אינו בכי יותן והרמב"ם ביאר שיצא רטיבות מהעריבה והוא כנ"ל או שזה רטיבות עצמית או כחזו"א שזה אפילו מים שנבלעו אמנם עיין תיו"ט שהביא שהמהר"ם גרס מחמת עצמן וביאר שהחיטין מחמת צפיפותם הזיעו וזה זיעת הפירות שלא מכשירים ודייק מזה הנ"ל שאם יצא מהעריבה זה יכשיר ובפשוטו כי זה מים שהכלי בלע במה שהניחו בו מים בתחילה ועיין ראב"ד שביאר שהכונה שהניח בעריבה לצורך איכסון הפירות ולא לצורך שיטננו וכה"ג זה לא מכשיר ומבואר שאם רוצה הרטיבות אפילו שזה יוצא מהעריבה זה מכשיר וכנ"ל והנה צ"ע כיון שדעת הראב"ד שאם המים הוחשבו אפילו שאין סופן לרצון זה מכשיר א"כ כיון שס"ל שיש לזה תורת מים א"כ גם אם אין לו בזה עניין למה שזה לא יכשיר וצ"ל כנ"ל מ"א שכיון שזה נבלע בכלי צריך תלישה מחדש וכיון שאין לו עניין בזה זה לא מכשיר

ג]**המיטן בחול הרי זה בכי יותן:** עיין ראשונים שאין חול ללא מים וצ"ע הרי חזינן שיש וביאר החזו"א שחול יבש הוא לא מטננן אבל חול שמטננן א"כ לחותו זה לא לחות טבעית שיש בעפר אלא זה ממים

ד]**המיטן בטיט הנגוב אם יש בו משקה בכי יותן:** צ"ב אם הוא נגוב א"כ אין בו משקה וצ"ל הכוונה שבחוץ הוא נגוב אלא שהפירות שואבים לחות מבפנים ולכן אם יש בפנים רטיבות של טופח זה נחשב זיעה של מים זה מכשיר

ה]**המרבץ את גורנו אינו חושש שמא נתן בו חיטין וטננו:** עיין ר"ש ורא"ש שביארו שהכונה שיש לו ענין ברטיבות החיטים אלא שתולים שזה וודאי נתנגב ולא היה כאן רטיבות לטנן החיטים ועיין כס"מ וחזו"א שהקשו דבתוספתא המובא בר"ש מבואר שזה דומיא דמטננן ביתו ולא מצד שכאן לא חוששים ולכאורא אינו קשה שלשון המשנה מפורש אינו חושש חזינן שזה נידון אחר מהתוספתא וכאן גם אם ירצה זה לא יכשיר

אמנם ברמב"ם ביאר שרצונו שכשישים החיטים לא ידבק העפר בהם וכתב וז"ל המרבץ גרנו אינו חושש שמא הוכשרו חיטיו אם טננו בו ואע"פ ששמח עכ"ל וכן לשונו בפירושו שהוא שמח בבלילתן ועיין כס"מ שביאר כי אדם לא רוצה במים בגורן ואינו מובן א"כ למה זה לא מכשיר הרי עודהו הטל עליהן ושמח אינו בכי יותן וא"כ אפילו שלא רצה שישארו בגורן אבל עכשיו שמח שהפירות רטובים

**בביאור מחלוקת ר"ש ורבנן בתוספתא ובדין תלישה לצורך מחובר**

ו]עיין ר"ש שהביא הגירסא בתוספתא דר"ש ורבנן נחלקו לעניין מרבץ את ביתו וטננו האם הוא בכי יותן אבל לעניין מרבץ גרנו לכו"ע אינו בכי יותן וצ"ב מה טעם דר"ש וכן צ"ב למה גורן זה אחרת ועיין חזו"א ב' י"א' שביאר דכך הוא הדרך שכשאדם מניח חיטים בגורן אין דעתו על טינון החיטים אמנם כשמניח בביתו דעתו על הטינון וטעמו דר"ש דס"ל שמספיק הלחות של הקרקע והוא לא צריך את הלחות של המים שריבץ בהם ורבנן אפש"ל שס"ל שכיון שרוצים הטינון ממילא חשיב שיש מחשבה גם על כל המים ולפ"ז פליגי על ר' יהודה במשנה א' לביאור המהר"מ ע"ש מה שכתבנו אמנם אפש"ל שחולקים במציאות וס"ל שכונתו גם לרטיבות של המים שנמצאת שם וכן הוכחנו לקמן פ"ו מ"ב

והנה צ"ב למה עצם זה שלקח המים לטננן בהם לא יחשב שיש כאן תלישה שזה סיבה שהמים יוחשבו ולדעת הר"מ שצריך רצון על הבלילה א"ש אמנם לדעת שאר הראשונים צ"ב ולדעת הר"מ שאפילו מים שאובים שחזרו לקרקע חשיבי מחוברים א"ש אמנם הרא"ש פ"ח דטהרות בסופו פליג על זה וכן הראב"ד בתו"כ [והבאינו דבריו פ"ד] ולפ"ז צ"ע והוכיח מכאן החזו"א שגם תלישה בכלי לצורך מחובר זה לא מכשיר וכן הוא בראב"ד בתו"כ ועיין מה שכתבנו בזה לעיל פ"א מ"ב סק"א וע"ש שבדברי הר"מ בכלל לא מצאנו הדין לצורך מחובר אמנם לדבריו לא קשה דכאן זה נהיה מים מחוברים

ועיין א"ר שביאר וז"ל וטעמא דר"ש משום שאינו מתכוין לטנן אלא לרבץ ביתו עכ"ל ולענין גורן ביאר ששם לכו"ע אין כונתו לטנן החיטים אלא לצורך הגורן וצ"ב מה משנה למה ריבץ את ביתו הרי אחרי זה הוא רוצה לטנן הפירות וכלשון המשנה ויתכן דס"ל שהוא מניח הפירות לא לצורך טינון אמנם עדין צ"ע מה זה משנה מה כונתו בהרבצת המים ובפשוטו צ"ל שס"ל הרי שאם תחילתו לרצון לא צריך סופו לרצון וא"כ בתחילת שאיבת המים אם רק חשב על ריבוץ ביתו א"כ זה לצורך מחובר וזה לא מכשיר אבל אם חשב גם לחיטים א"כ זה גם לצורך תלוש ולכן זה מכשיר וס"ל כרא"ש שע"י נפילתם בקרקע לא פקע חשיבותם ודלא כרמב"ם אמנם עיין גר"א שגרס שר"ש ורבנן חלקו גם לעניין טיט ושם הרי המים ודאי הוחשבו ואולי שם הנידון האם כונתו לטנן החיטים ברטיבות או לא והא דהם לא מכשירים כנ"ל מ"ד בדעת הראב"ד דצריך כאן תלישה חדשה וצ"ע בכל זה

ז]**המלקט עשבים וכו':**גירסתינו להטן בהם ועיין חזו"א שתמה א"כ למה שזה לא יכשיר ולכן גרס להטמין בהם אמנם ע"ש שיתכן שאין לו ענין ברטיבות המים אלא מספיק הלחות העצמית שבהם אלא שהקשה לשיטתו לעיל סק"ו שבזה נחלקו ר"ש ורבנן האם כה"ג חשיב שיש לו רצון למים אמנם למה שנתבאר לעיל יתכן דרק שם נצרך המים לעצם הטינון ולכן רבנן חולקים אבל פה רבנן מודים

**במרבץ ביתו הטעם דאין חיסרון מים שבקרקע ובדעת הר"מ בזה**

ח]מבואר במתניתין דמרבץ את ביתו ונתן בהם חיטים הוכשרו וקשה לשיטת הרמב"ם שמים שנתלשו שלא לרצון ושם בהם פירות אינם מכשירים דהיינו שזה לא מעשה תלישה א"כ למה כאן זה מכשיר ועוד צ"ע מה שהקשה המשנה אחרונה הרי מים שבקרקע לא מכשירים ושיטת הר"מ שזה אפילו פחות מרביעית ובהכרח צ"ל כמו שביאר החזו"א ב' י"א' בסופו שזה עצמו שזה עובר לחיטים זה תלישה אמנם צ"ע מ"ש מנותן פירותיו במים שנתלשו שלא לרצון ועיין סימן א' שביארנו שכאן שאין ריבוי מים והמים עוברים לפירות הוי וודאי תלישה וכל דברי הר"מ כשיש ריבוי מים חשיב שהמים עדין במקומם ע"ש אמנם עיין לקמן מ"ח סק"ט שהוכחנו מכמה מקומות בפיה"מ לא כך ואולי כאן שהמים בקרקע וודאי כה"ג חשיב תחילת תלישתו לרצון ויתכן שצ"ל שבאמת ההכשר יחול כשהוא יעקור החיטים מהקרקע

**משנה ה-ח**

**בביאור שיטת ר"י שיטת הר"ש והגר"א**

א]מבואר במשנתינו ארבעה אופנים שהפירות נרטבו ללא שום מעשה והוכשרו ע"י ששמח א. ירדו גשמים על פירותיו ב.היו זיתיו בגג וירדו עליהן גשמים ג.נפלו שקי חיטים למים ד.היו רגלי בהמה טהורה מטונפים וירדה הבהמה לנהר ובכולם לרבנן הוכשרו ולר' יהודה צריך מעשה ועיין לשון הרמב"ם והרא"ש שצריך מעשה שמראה שהוא שמח דהינו שגם לר' יהודה אין הלכה שהכשר יעשה ע"י מעשה אלא מספיק מעשה שמראה השמחה ועיין משנה ז' ובבהמה טמאה לעולם טמא ומשמע ששם עוזר אפילו ללא שום מעשה והחזו"א הוסיף אפילו לא שם לבו לזה והטעם דהוא שמחה וודאי וכה"ג גם ר' יהודה מודה שלא צריך מעשה אמנם רבנן חולקים שגם כה"ג צריך שמחה

אמנם עיין חידושי הגר"א וז"ל ור"י לטעמיה דאמר גבי פרה רי"א אם העלהו פסולה ואם מעצמו כשירה דכל דממילא לאו כלום אלא אם כן עשה מעשה עכ"ל דהינו שכמו לענין עלה עליה עול צריך מעשה ה"ה כאן ומשמע שלעצם ההכשר צריך מעשה ועיין לקמן לענין בהמה טמאה וז"ל וסתמא היתה דעתו כשעבר במים להדיח את רגלו ורגלי בהמתו עכ"ל דהינו שבאמת מדובר שהוא הורידה למים ודנים את פעולת ההורדה לצורך השימוש במים ורק לכן זה מכשיר

והנה לעניין פרה אדומה עיין ר"ש פ"ב מ"ד שביאר שם שגם לר"י לא צריך מעשה אלא צריך שיראה בשעת העלה עליה עול ולרבנן מספיק גם ניחותא שאחרי זה ולפ"ז לא יתכנו דברי הגר"א אמנם עיין תוס' בב"מ ל. בחד תירוצא וברמב"ן שם שביארו דלר' יהודה צריך דוקא שהוא יעשה מעשה ולרבנן מספיק ניחותא בשעת עליה וכדיני הכשר ולפ"ז א"ש דברי הגר"א ועיין רמב"ן שלפ"ז הוא לא דורש הדרשא של עובד ולדעת הגר"א הנ"ל צ"ל שגם לעניין הכשר הוא לא דורש והנה הגמ' בקידושין נ"ט: אומרת שהמקור שכלים שירדו במחשבה לא עולים אלא ע"י שינוי מעשה כי מחשבה דטומאה כמעשה מדין הכשר שלא צריך מחשבה וצ"ע וכי ר"י יחלוק על זה וצ"ל שהוא ס"ל כך מסברא שכיון שכבר חל ע"י מחשבתו חלות כלי צריך מעשה לבטל את זה

והנה דעת הרמב"ם דבעינן רצון על תלישת המים וכן בעינן רצון על בלילת הפירות והנה יש לעיין בדעת ר"י דבעי מעשה במה זה נאמר והנה באופן דבהמה טמאה מדובר על תלישת המים ולפ"ז יתכן דלעניין בלילת הפירות לא צריך מעשה וא"ש שהפסוק של כי יתן מדובר על בלילת הפירות ולא על תלישת המים ועיין משנה אחרונה

**בביאור התוספתא לקמן בחישב שירדו גשמים לר"י**

ב]והנה עיין ר"ש פ"ו מ"א שהביא תוספתא המעלה פירותיו לגג ללותתם בטל ובגשמים הרי זה בכי יותן העלן מפני הכנימה וירד עליהן טל וגשמים אם שמח בכי יותן ר' יהודה אומר אי אפשר שלא שמח אלא עודהו הטל עליהן חושב עליהן הרי זה בכי יותן ואם לאו אינו בכי יותן עכ"ל וצ"ע מ"ש שמח או חשב עליהן ועיין חזו"א ו' ו' שביאר שאם בזמן שהמים יורדים על הפירות הוא שמח זה עדיף והנה לדעת הגר"א שיש דין מעשה וודאי שזה לא יעזור ועיקר דבריו פלא שהרי במשנתינו גם מדובר שיורדים גשמים והוא שמח בזמן ירידתם וצ"ע כוונת התוספתא

**האם עמד הוי מעשה**

ג]לעניין המוליך חיטין וירדו עליהם גשמים מבואר במשנה שלר' יהודה שצריך מעשה מספיק שהוא עמד אמנם לעניין היו רגלי בהמתו מלוכלכות בטיט צריך עמד והדיח וצ"ב החילוק והרש"ש ביאר שגם שם הכונה או עמד והדיח ובפשוטו צ"ל שבבהמה שעומדת ביחס לאדם זה לא מספיק מעשה משא"כ בחיטין שהם על האדם חשיב מעשה

**בדין אדם לר"י**

ד]עיין חידושי הגר"א שבאדם ובהמה טמאה ר"י מודה ורק בטהורה הוא חולק וביאר המהר"ם שכיון שזה עומד לאכילה לא איכפת לו שזה מלוכלך אמנם בא"ר ביאר שרק בבהמה טמאה לא צריך מעשה אבל באדם צריך מעשה ועיין חזו"א שתמה שלפ"ז המשנה דיברה על אדם שצריך מעשה ובהמה טמאה שלא צריך מעשה ולא אמרה מה הדין בבהמה טהורה

**האם צריך מעשה בהחשבה למים ולענין מים שנתלשו בפס"ר**

ה]לשונות המשנה משמע שבמקרים שהפירות הורטבו במים מספיק שמחה אמנם כשהנידון להחשיב המים הוזכר מעשה כגון עבר בנהר או המוריד הגלגלים או המוריד בהמה לשתות וכן הוא ברמב"ם בכל מקומות אלו הזכיר שעשה מעשה ומשמע שלהחשיב מים לא עוזר סתם שנפלו בכלי ורוצה במחשבתו אלא צריך דוקא מעשה אמנם עיין ר"ש שהביא תוספתא שגם בהמה שירדה מאליה לשתות מים שבפיה בכי יותן וכן פשיטא ליה לחזו"א ג' ו' ועיין פרק ד מ"ג-ד שהבאינו עוד מקומות בראשונים שלא צריך מעשה

והנה בכל אופנים אלו איכא חידוש שלא רק המים שהשתמש בהם מוכשרים אלא גם מים שבשפמה או שאר המים שבגלגלים דכל שיש לו רצון על חלק מהמים זה עוזר על כל המים ולכאורא מסברא כל זה דוקא אם עושה מעשה תלישה ובזה אמרינן שכל מה שפס"ר אם רצונו חשיב שיש רצון גם על זה אבל אם אין שום מעשה היה מקום לומר ששם ודאי שרק המים שהיה לו בהם צורך הוחשבו ולא הכל והיה מקום לומר שלכן בכל משניות אלו כתוב שהיה מעשה אמנם בתוספתא חזינן דלא כסברא הנ"ל וצ"ע ועיין לעיל מ"א שהוכחנו סברא זו שללא מעשה לא עוזר וצ"ע מהתוספתא וצ"ע ועיין עוד מה שכתבנו פ"ה מ"א סק"ב

**ביאור התוספתא בבהמה שירדה מאליה**

ו]עיין חזו"א שכתב שמשמעות התוספתא בבהמה שירדה לשתות שמים שבפיה הוכשרו זה אפילו אם הבעלים עדין לא יודע וצ"ע מ"ש מירד הטל על הפירות שצריך שמח דוקא כשרואה שזה על הפירות וכתב כיון שיודע שתרד לשתות חשיב כמחשבה וצ"ע שלכאורא זה לא מחשבה מפורשת אלא רק גדר של ישל"מ

**בהא דמועיל מחשבת החמרים אפילו שזה לא שלהם**

ז]**החמרים וכו':** בפשוטו אין התבואה שלהם ומבואר שמועיל מחשבתם והנה פה שאין מעשה וודאי שמחשבה של מישהו אחר לא עוזר וכמו שביאר החזו"א וצ"ל כיון שהם אפוטרופסים על זה לכן עוזר מחשבתם ואולי דוקא כי הם אחראים על הטחינה שלצורך זה צריך הלתיתה

**חידוש החזו"א שיש מקומות שלא צריך מחשבה בפועל**

ח]**בשעת היחף והדיש לעולם טמא:** וביארו הראשונים כי ודאי ניחא ליה ועיין חזו"א שכתב שחזינן שדבר שוודאי ניחא ליה לא צריך מחשבה בפועל אלא גם כל שהמעשה נעשה לדעתו חשיב בסתמא שניחא ליה וכן הוא לשון הר"מ בפיה"מ וז"ל ומאחר שהדבר על פי רוב הוא בכוונה נאמר בה לעולם טמא ואפילו לא חשב עכ"ל והוסיף החזו"א שכה"ג גם לר"י לא צריך מעשה וזהו הדין שבאדם ובהמה טמאה לא צריך מעשה

**בלשון הר"מ בפיה"מ שצריך תלישה לרצון ורצון בבלילה במוריגים**

ט]עיין רמב"ם מ"ח וז"ל ועניין הרי זה בכי יותן שהמים הללו הניתלים בהם נתלשו לרצונו ואם נגעו בהן פירות גם כן ברצונו הוכשרו וכו' עכ"ל ומשמעות הר"מ שאם זה לא היה תלישה לרצון אפילו שהיה ניחותא בבלילה על הפירות לא הוכשרו ולכאורא כאן זה מעט מים וכה"ג וודאי מה שזה עובר על הפרי חשיב תלישה וכמו שהוכחנו סימן א' הובא לעיל מ"ד סק"ח וצ"ל שכונת הר"מ במקרה שיצטבר הרבה מים על הכלים וצ"ע ועיין משנה ז' שגם כתב כן ולא משמע כנ"ל וצ"ע ועיין פ"ד מ"ט שכתבנו גם דלא משמע כן ועיין פ”ה מ"ד שגם הוכחנו דלא כנ"ל

**בדין מים שבשפמה בבהמת חש"ו**

י]**הורידה חש"ו וכו':** משמעות המשנה שלענין מים שבשפמה עוזר הורדתו דזה מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו ועיין חזו"א שנסתפק האם גם בירדה מעליה עוזר כיון שכאן לא צריך דעת מפורשת וכנ"ל או שוודאי שבחש"ו שאין להם תורת מחשבה ללא מעשה זה לא יעזור ולכאורא כן מסתברא