שיעור ה להדפסה 
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב / שיעורים מוכנים

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות שביעית**

**שיעור ה**

# ההיתר לעבוד במקום סכנה

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה יא) 'משרבו האנסין והטילו מלכי עכו"ם על ישראל לעשות מחנות לחיילותיהן, התירו לזרוע בשביעית דברים שצריכין להם עבדי המלך בלבד, וכן מי שכפאו אנס לעשות בשביעית בחנם כמו עבודת המלך וכיוצא בהן, הרי זה עושה'. ודין זה מבואר בגמרא בסנהדרין (כו, א) דמכריז רבי ינאי פוקו וזרעו בשביעית משום ארנונא, ובתוס' שם (ד"ה משרבו) הקשו האיך התירו משום ארנונא לחרוש ולזרוע שהוא איסור מדאורייתא, ותירצו התוס' דמיירי בשביעית בזמן הזה מדרבנן [וכ"כ רש"י שם], עוד תירצו שם דפיקוח נפש הוא, שהמלך שואל מהם את המס ואם הם לא יפרעו את המס, ימותו בתפיסת המלך. ובדר"א (כאן ס"ק צב) הביא את שני הפירושים בביאור דעת הרמב"ם דהתירו מפני האנסים, או דהקילו משום ששביעית בזמה"ז דרבנן, או משום דהוי פיקוח נפש.

ובחזו"א (סימן יח ס"ק ד) פירש שאינו ממש פיקו"נ, אלא הוא רק קרוב לפיקו"נ, שיש חשש שימותו בתפיסת המלך וכנ"ל, והתירו לעשות מלאכה אף שיש רק קצת סכנה, ואף שלעניין שאר דיני התורה אינו נחשב כפיקוח נפש [דבפיקוח נפש גמור פשיטא דשרי, שהרי פיקוח נפש דוחה את כל התורה].

# היתר לעבוד כשיש חשש שיאבד פרנסתו

והנה לפני שנים רבות הסוכנות מסרו שטחי אדמה לעיבוד, ומי שלא זרע בקרקע שלו, היו מפקיעים ממנו את הבעלות על הקרקע, והביאו בשם החזו"א (במכתבים המובאים בסוף ספר דר"א מכתב יב) שהתיר לחרוש את השדות כדי שלא יפקיעו את הקרקע מידי הבעלים [אך לכתחילה הורה לחרוש באופן שהחרישה לא תועיל לזריעה במוצאי שביעית]. וטעמו להקל דדמי למה שנתבאר כאן שהתירו לזרוע מחמת האנסין משום שהוא קרוב לפיקו"נ, וגם כאן יש לחוש שיפסידו את כל פרנסתם אם יפקיעו מהם את השדות [ואף שלעניין פיקו"נ בשבת אין להקל בכהאי גוונא הכא הקילו טפי, ובמהר"י קורקוס ביאר הטעם שבכגון זה יש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה].

וכעין זה נשאל באורחות רבינו (חלק ג עמוד רפ) לגבי עובד עירייה שחלק מעבודתו היא להשקות עצי נוי, ואם לא יעסוק בהשקיה יפטרו אותו ממקום עבודתו, וכתב שם שיש להקל שיכול להשקות כדי שלא יפסיד פרנסתו כשאין לו אפשרות למצוא עבודה אחרת [אמנם נראה פשוט שרק בכה"ג היקל כיון שעיקר עבודתו של אותו עובד הייתה בדברים נוספים, אך חקלאי שכל עבודתו בקרקע, ודאי שאסור לו לעשות את כל המלאכות, אף כשזה כל פרנסתו]. ולדינא נראה שאין לסמוך על קולא זו אלא רק בבירור כל נסיבות העניין.

# הטעם שצריך לעקור מה שנזרע באיסור והנפק"מ

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה יב) הנוטע בשביעית בין בשוגג בין במזיד יעקור. ומקור דין זה בגמרא (גיטין נג, ב ובירושלמי בשביעית פרק ב הלכה ד ובתרומות פרק ב הלכה א) הנוטע בשבת בשוגג יקיים במזיד יעקור, ובשביעית בין בשוגג בין במזיד יעקור, ובגמרא מבואר ב' טעמים מדוע החמירו בשביעית יותר מבשבת, או משום דבשביעית קנסו שוגג אטו מזיד, משום שנחשדו ישראל על השביעית, או משום מונין, דהיינו שמונים ג' שנים לערלה, ואם יתירו לאכול אחר שיעבור ג' שנים משנת השמיטה, ידעו הכל שנטעו בשביעית, ויבואו להתיר נטיעה בשביעית.

ובירושלמי (בתרומות שם) מבואר נפק"מ בזה, אם נטע בערב שביעית פחות ממ"ד יום קודם ראש השנה, דלפי הטעם של 'מונין', הכא יש לעקור כיון שבפחות ממ"ד יום לפני ראש השנה מונין שני ערלה משביעית, אך לטעמא דנחשדו אין צריך לעקור שהרי בערב שביעית נטע. וכן להיפך אם זרע בשנת שמיטה בפחות ממ"ד יום קודם ראש השנה של שמינית, דלטעמא דמונין אין צריך לעקור שהרי מונין לו מהשנה השמינית, אך לטעמא דנחשדו, צריך לעקור שהרי בשביעית זרע.

ובירושלמי בשביעית (שם) מבואר עוד נפק"מ אם מת הנוטע, דאי משום חשדא לא קנסו את בנו, ואם משום מונין גם בנו יצטרך לעקור. ובחזו"א (סימן כב ס"ק ה) כתב נפק"מ נוספת בנוטע אילן סרק או מבריך [באופן שמונים לערלה מהעץ הראשון], דלטעמא דמונין א"צ לעקור כיון שאין כאן מנין לערלה, אך לטעמא דקנסו אותו משום דנחשדו, ה"נ יש לו חיוב לעקור.

ולדינא הביא הדר"א (ס"ק צח) שהרמב"ם החמיר את ב' הטעמים דבפרק א (הלכה יב) הביא את הטעם של חשדא, ובפרק ג (הלכה יא) הביא את טעמא דמונין. אכן יוצא שאם זרע פחות ממ"ד יום של ראש השנה של שמינית ומת, דממה נפשך יש להקל, שהרי טעמא דקנסו לא שייך לגבי בנו וכנ"ל, וטעמא דמונין לא שייך שהרי בזמן זה מונין לשנה השמינית.

# גדל האילן מעצמו בשביעית

ומצוי שיוצאים מהשורשים שבקרקע ענפים חדשים, וקוצצים את החיבור לגזע הישן שאז צריך למנות לאותם ענפים ג' שנים לערלה (עי' רמב"ם מעשר שני פרק י הלכה יד), ויש לדון אם צריך לעקור את זה משום טעמא דמונין, שהרי מונין לו ג' שנים מהשנה השביעית. ולכאורה בזה יש סברא להקל כי הדבר ניכר שגדל מאליו, וכ"כ בשם הגרח"ק (בדר"א מהדורת שונה"ל הערה 467).

וכעין זה יל"ע באופן שגדל עץ מאליו בקרקע, וכגון באופן שהרוח העיפה זרעים וגדל שם עץ פרי, ויש לדון אם צריך לעוקרו משום מונין, שהרי מונין לו ג' שנים לערלה משנת השביעית. ושמעתי מהגאון ר' שאול רייכנברג שליט"א ששמע מהגרי"ש אלישיב שבכהאי גוונא שלא נעשה מעשה כלל לא גזרו, ואין צריך לעוקרו. אכן מה שהיקל הגריש"א איירי באופן שניכר שהוא גדל מאליו, אך עדיין יש לדון באופן שנראה שנטע אותם אדם, אם יש בזה משום מראית העין.

# אם צריך לעקור כשנזרע ע"י גוי

נשאלנו למעשה במקום שיהודי אמר לגוי שיעקור מגינתו עץ לצורך בניה בשנת שמיטה, והלך הגוי ועקרו ממקומו ונטעו במקום אחר באותה הגינה, ויש לדון אם באופן זה יש חיוב לעוקרו. והנה באורחות רבינו (בהוספות בסוף חלק ב עמוד לז) נשאל על מקרה שבו ערבי נטע עץ תאנה בחצר של יהודי בשביעית, וכתב שם המחבר דלכאורה יש לעוקרו, שהרי אחד הטעמים שצריך לעקור עץ שנזרע בשמיטה הוא מטעמא דמונין, וא"כ אף כשנזרע ע"י גוי יש לעקור מטעם זה. אך הביא שם ששאל את מו"ר (הסטייפלער) והוא טען דא"כ יצטרכו לעקור כל העצים שנזרעו ע"י גוי, אך המחבר שם טען שיש לחלק שכעושה כן הגוי בקרקע שלו מדעת עצמו אין לגזור, אך אם עשה בקרקע של ישראל לכאורה יש לאסור משום דאל"ה יש לחוש שישראל החשודים על השביעית יזרעו ע"י גוי, ואמר לו מו"ר דמכל מקום מטעם דמונין אין לאסור בנטעו גוי, ואפשר שיש לאסור מטעמא דקנס.

ובהמשך דבריו הביא דמרן הגרח"ק שליט"א אמר לו שמדברי הראב"ד נראה שאילן שנזרע ע"י גוי א"צ לעקור, וכוונתו דהנה כתב הרמב"ם (פרק ד הלכה טו) שאם עבר וזרע בשביעית אף שצריך לעוקרו הפירות מותרים באכילה [והיינו דלדעת הרמב"ם אין איסור 'נעבד', וכעין זה כתב הרמב"ם (פרק ג הלכה יא) דאף שאם זרע בשביעית יש חיוב לעקור את העץ משום מונין, אך אם לא עקר את העץ פירותיו מותרים. וכן בפרק א (הלכה יב) כתב הרמב"ם שצריך לעקור כל הנזרע בשביעית משום שישראל חשודין על השביעית, וכתב הדר"א (שם ס"ק צט) דהפירות מותרים], והראב"ד שם הקשה דכיון שצריך לעוקרו, ודאי שאסור לאכול את הפירות. וכתב הראב"ד דלא מצינו שיהיה מותר לאכול את הנזרע אלא בשזרעו עכו"ם.

ומדברי הראב"ד מוכח שאם גוי זרע בשביעית אין חיוב לעוקרו ולכן ס"ל בשנזרע ע"י עכו"ם שהפירות מותרין [וע"ע בצה"ל פרק ד (ס"ק קפט) שהאריך אם יש איסור נעבד כשנעשתה מלאכה ע"י גוי]. וכן מבואר בחזו"א (סימן יז ס"ק כה) שאם זרעו גוי מותר, ובדר"א (פרק ג ס"ק צג) הביא את דברי החזו"א הנ"ל, והוסיף (בצה"ל ס"ק קצד) דמדברי הראב"ד משמע שגם באילן לא אמרינן שיעקור בזרען גוי, אף ששייך בו מונין וצ"ע. ולפי"ז יוצא שאם הגוי נטע עץ בקרקע של ישראל, הישראל אינו מחוייב לעוקרו. אמנם בשבט הלוי (חלק ב סימן רא) כתב שאם גוי שתל בשדה של ישראל בתוך מ"ד יום לר"ה של שמיטה, ודאי צריך לעקור משום טעמא דמונין, כי האחרים לא ידעו שנעשה ע"י גוי.

והלכה למעשה נראה שאם זרע הגוי בשליחות הישראל ודאי יש להחמיר שצריך לעקור. אמנם במעשה הנ"ל שנשאלנו בגוי שהוציא את העץ מהמקום ונטעו במקום אחר בשדה, שלא מדעת הבעל הבית, יש מקום להקל שא"צ לעקור, אכן לדעת השבה"ל גם בזה יש להחמיר משום מראית העין כנ"ל.

# החורש בשביעית לא יזרענה

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה יג) 'החורש את שדהו או נרה או זבלה בשביעית כדי שתהיה יפה לזריעה, במוצאי שביעית קונסין אותו ולא יזרענה במוצאי שביעית', ומקורו במשנה בשביעית (פרק ד משנה ב) שדה שנטייבה (נחרשה) או שנדיירה, לא תזרע במוצאי שביעית, שדה שנטייבה בית שמאי אומרים אין אוכלין פירותיה בשביעית ובית הלל אומרים אוכלין.

# האיסור לזרוע בנחרש בשביעית הוא דווקא בבנו או גם באחר

הנה בדר"א (שם ס"ק קח) הביא דברי הראב"ד (בתורת כהנים בהר פרשה א פ"א ה"ה) דשדה שנחרשה בשביעית ואחר רוצה לזורעה בלא חכירות ומכירה, והבעלים לא ירויח מזה כלום מותר, דכל מה שקנסו הוא רק למי שעשה בעצמו את החרישה, אך לאחרים לא קנסו. אמנם מצאנו בתבואות שור (ביו"ד סימן טז ס"ק ז) דדן שם לגבי האיסור לשחוט אותו ואת בנו וכתב דנראה שגם לאחרים קנסו, ובהגהות הרעק"א (יו"ד סימן שיג) הביא דברי התבואות שור לגבי המטיל מום בבכור דלא קנסו את בנו, וכתב הש"ך שם דגם לאחרים מותר, אך הרעק"א ציין דלפי דברי התבואות שור הנ"ל רק לבנו מותר ולא לאחרים, וגם היד יהודה (סימן צט ס"ק יט ד"ה והנראה) הביא דברי התבו"ש דאף כשהותר לבנו לא התירו לאחרים, ולדבריהם הכא נמי כל ההיתר הוא רק לבנן אך לאחרים אסור [אמנם בדר"א לא הביאם].

ויסוד מחלוקתם הוא בביאור דברי הירושלמי (פרק ב הלכה ד) דמבואר שם שקנסו את מי שחרש בשביעית שלא יזרע שם, אך אם מת מותר לבנו לזרוע שם, והתבו"ש נקט שבעודו בחיים אסרו אף לאחרים, ורק לבנו שירש אותו התירו לזרוע, כי ההנאה מהחרישה באה לאחר מותו, אך הראב"ד דקדק שאם התירו לבנו, ולא חששו שיחרוש כדי שבנו יזרע, כ"ש שהתירו גם לאחרים לחרוש.

והנה גם לדעת הראב"ד והש"ך שהקילו לאחרים היינו דוקא כשהאחרים נהנים מהחרישה בחינם, ואין החורש נהנה ממעשה החרישה שלו, אך אם הוא משכיר או מוכר את השדה לאחרים, אסור להם לזרוע בשדה לכו"ע, כן מפורש בירושלמי (שביעית פרק ד הלכה ב) והביאו הדר"א (שם).

# איסור 'שמור'

הנה מבואר בשלהי יבמות (קכב, א) דעובד כוכבים שאמר פירות הללו של עזיקה לא אמר כלום ע"ש, ורש"י שם פירש דפירות של עזיקה היינו פירות של שביעית מפרדס שמור, והקשה רש"י על פירוש זה דקודם הביעור לא נאסרו הפירות המשומרים, ואחר הביעור כל הפירות אסורין, ובתוס' שם (ד"ה של עזיקה) הביאו דעת ר"ת דפירות המשומרים אסורים אף קודם הביעור, ויליף לה בתורת כהנים מהפסוק 'ואת ענבי נזירך לא תבצור' מן המשומר אי אתה בוצר, אבל אתה בוצר מן המופקר. אמנם רש"י על התורה ביאר הפסוק 'את ענבי נזירך לא תבצור' שאותם ענבי נזירך שהפרשת והנזרת אותם מבני אדם ולא הפקרת אותם, לא תבצור אותם כדרך הבציר אלא נהוג בהם הפקר, והיינו דלדעת רש"י פירות המשומרים לא נאסרו באכילה, אך לדעת התוס' פירות המשומרים נאסרו באכילה.

ודעת הרמב"ן והריטב"א והרשב"א (ביבמות שם) כדעת רש"י שאין איסור במשומר, וע"ע בדר"א (בציון ההלכה פרק ד ס"ק שטז) שהביא דכן דעת עוד ראשונים, והכרעת הדר"א (פרק ד ס"ק קפד) דלמעשה יש לסמוך על מקילין, ומי שמחמיר תבוא עליו הברכה.

# איסור נעבד

והנה הרמב"ן ביבמות שם הסכים עם רש"י ש'שמור' לא נאסר, וביאר כוונת הגמרא דפירות של עזיקה היינו פירות שעשו בהם עבודה האסורה בשביעית ואסור לאוכלם, והוא איסור 'נעבד'. וברמב"ן הביא את המקור לאיסור נעבד כדתנן במתניתין בשביעית הנוטע בשביעית יעקור, ושדה שנטייבה לא תזרע למוצאי שביעית, והיא המשנה שהבאנו לעיל.

אמנם ראייתו צ"ע שהרי מבואר שם להדיא בהמשך המשנה דשדה שנטייבה בית שמאי אומרים אין אוכלין פירותיה בשביעית ובית הלל אומרים אוכלין, ומבואר דלבית הלל אוכלין פירותיה ואין איסור ד'נעבד'. וצ"ע. [ויבואר אי"ה בשיעור הבא].

**הדינים העולים:**

1. פעמים שהתירו לעבוד בשביעת באופן שאם לא יעבוד יהיה קרוב לפיקוח נפש ויאבד פרנסתו, ואין להקל בזה אלא באופנים שנתבארו להדיא.
2. הנזרע בשביעית צריך לעוקרו מב' טעמים י"א משום שישראל חשודין על השביעית וגזרו שלא יהנה מהמעשה איסור, וי"א משום מונין שימנו לערלה משנת השמיטה ויאמרו שזרע בשביעית.
3. מצינו כמה נפ"מ בין הטעמים, אם זרע מ"ד יום קודם השמיטה דלטעם דגזרו אין לאסור שהרי עדיין לא בא השמיטה ולטעם דמונין יעקור כיון שבתוך מ"ד יום נמנה כשנת השמיטה. וכן להיפך בזרע בסוף שנת השמיטה סמוך לר"ה של שמינית דלטעם דמונין א"צ לעקור ולטעם דחשדא יעקור. וע"ע נפ"מ בשיעור. ולהלכה מחמירים כב' הטעמים.
4. אמנם אם נזרע ממילא יש להקל אף שמונין לו משביעית. ודווקא באופן שאין חשש מראית העין.
5. גוי שנטע בשדה ישראל א"צ לעקור [אף לטעמא דמונין] באופן שאין מראית העין, ואם עשה בשליחות הישראל יש להחמיר לעקור. וכשגוי זרע ברשות שלו לכו"ע א"צ לעקור.
6. החורש בשדה בשביעית אסור לו לזרוע אותה בשמינית. ולבנו מותר. ולאחרים נחלקו הפוסקים.
7. לדעת ר"ת קרקע שהיתה שמורה בשביעית יש איסור לאכול פירותיה משום 'שמור', והרבה ראשונים חלקו עליו.
8. דעת כמה ראשונים שאסור לאכול פירות של אילן שעבדו בו בשביעית משום איסור 'נעבד'.