6 הערות בפיהמ_ש להרמב_ם
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

מוצש"ק שמיני אור לכ"ז ניסן תש"ע

א] ז"ל הרמב"ם במשנה א', ורוב החיצונה, ר"ל רוב הכרס החיצונה והיא שתחת העור שכאשר נקרע יוצא הכרס, ושעור קרע זה כמו שאמרו כל שנקרע בה טפח ולא הוי רובה זו היא ששנינו ובגדולה טפח, ושנקרע רובה ולא הוי טפח זו היא ששנינו ובקטנה רובה, הנה ידעת שהוא לעולם טפח או פחות מטפח, עכ"ל.

ונ' קצת מל' הרמב"ם, דהא דתנן רוב החיצונה, לאו היינו שנקרע רוב אורך הכרס, דשיעור דרוב אורך הכרס, נתפרש בד' ר' יהודה דבקטנה רובה, אלא היינו שנקרע רוב עובי הכרס, וזה כמש"כ הרמב"ם פ"ט משחיטה ה"ה, ז"ל, אע"פ שלא הגיע הקרע לכרס עד שנראית אלא כיון שנקרע רוב עובי הבשר הזה או ניטל טרפה, עכ"ל.

והנה אמנם הרשב"א בתוה"ב מה. כתב שמקורו של הרמב"ם להך דינא דסגי במה שנקרע רוב העובי, הוא דאל"כ מה בין הקרוען לפסוקין, אך צ"ע בזה, שהרי דעת הרמב"ם בפ"ט שם, דגלודה היא ג"כ בכלל קרועה, והרי דאף דגלודה ל"ה טריפה אלא בשניטל כל העור, מ"מ הוי זה בכלל קרועה, והרי דקרועה אי"ז בדוקא כשלא נפסק וניטל לגמרי, ושוב צ"ע מקורו של הרמב"ם דסגי במה שנקרע רוב העובי, אך למש"נ פירש הרמב"ם כן למשנתינו.

ויש להוסיף, דהנה הרשב"א שם תמה ע"ד הרמב"ם, דא"כ הי' להם לפרש כמה ינטל בעובי בשרו שיטרף בכך, וא"ת ברוב עבריו הי' להם לפרש, עכ"ל, ולמש"נ בדעת הרמב"ם ניחא, דנתפרש הדבר במשנתינו דשיעור הקרע הוא שנקרע רוב עובי החיצונה.

ב] שם, כי ריסוק אברים מכלל הטריפות ובלבד שיהא מחמת נפילה, עכ"ל.

מבו' בד' הרמב"ם, דהגם שנתחדש דריסוק אברים הוא טריפה בפנ"ע, כ"ז הוא בשנתרסקו אברי' מחמת נפילה, אך כל שנתרסקו שלא מחמת נפילה, ל"ה טריפה כלל, וכבר עמד ע"ז הפר"ח, וכ"ה בד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ג, ז"ל, כדרך שאמר בבהמה נפלה מן הגג, אשר מתנאי' שתפול דוקא, עכ"ל, וכ"ה בל' הרמב"ם פ"י ה"ט במנין הטריפות ס"ב, נתרסקו איבריה מנפילה, וכן מ' מל' הרמב"ם פ"ט ה"ח, נפולה כיצד הרי שנפלה הבהמה ממקום גבוה שגובהו י' טפחים או יתר ונתרסק אבר מאיבריה הרי זו טרפה, עכ"ל, והרי דכל שלא נפלה, אף אם נתרסק אבר מאברי' ל"ה טריפה, ובד' הרמב"ם שם נתחדש טפי, דל"ה טריפה אלא בשנפלה ממקום שגבהו י' טפחים, אך כל שנפלה ממקום שאין גבהו י' טפחים, אף אם נתרסקו אברי', ל"ה טריפה, וכן מ' גם בל' הרמב"ם פ"ט הכ"א סימנים שנדלדלו רובן טרפה ואפילו שלא מחמת נפילה, עכ"ל, והרי דריסוק אברים ל"ה טריפה רק אם הוא מחמת נפילה, וזהו שהשמיענו הרמב"ם דסימנים שנדלדלו הוי טריפה אף שלא מחמת נפילה.

והנה במהדו"ק לא כתב הרמב"ם לכ"ז, ומצינו במהדו"ק לקמן מ"ג שהי' דעתו לא כן, ז"ל שם, ואפי' לא נפל אותו העוף לאור מעולם כלל, כי אמרו נפלה לאור אין הכונה בכך שמתנאי הטריפות שתפול לאור, אלא הסביר גורם מגורמי שינויי מראיהן, כדרך שאמר בבהמה נפלה מן הגג, אשר אין מתנאיו שתפול דוקא וכו', עכ"ל, והרי דבמהדו"ק הי' דעתו, דאין מתנאי הטרפות שיהא זה ע"י נפילה, והא דתנן נפלה, הוא משום דכל שנפלה אנו חוששין לטרפות, ואח"כ חזר בו הרמב"ם דהא דתנן נפלה, הוא משום דמתנאי הטרפות הוא שיהא הריסוק אברים ע"י נפילה, וכל שנתרסקו אברי' שלא מחמת נפילה, ל"ה טריפה.

ועד"ז חזר בו הרמב"ם גם לקמן שם בדין נפלה לאור, דבמהדו"ק כתב דאף אם נחמרו בני מעי' שלא מחמת נפילה לאור הויא טריפה, וחזר בו הרמב"ם וכתב, ז"ל, ובתנאי שנפל אותו העוף לאור, לפי שאמרו נפלה לאור ר"ל כי ממתנאי הטריפות שתפול לאור וישתנו מראי', כמו שאמר בבהמה נפלה מן הגג אשר מתנאי' שתפול דוקא, עכ"ל.

ג] מ"ב, אם ניקבה הגרגרת נקבים מפולשים אלא שלא חסר מגופה כלום וכו' הרי כל אותם הנקבים מצטרפין וכו', ואם הי' באותם הנקבים חיסרון וכו' אם הי' בכל תשבורת מה שחסר מגופה יתר מכאיסר טריפה, ואם הי' כאיסר מצומצם או פחות ה"ז כשרה, עכ"ל, ולהלן מ"ד כתב בדין עוף, ז"ל, אבל נקב שיש בו חסרון אם היתה תשבורת "כל מה שחסר" מגופה כמו תשבורת רוב חלל הקנה של אותו העוף ה"ז טריפה, עכ"ל.

מבו' בל' הרמב"ם, דאין מצטרפין רק הנקבים עצמן, אך השלם שבין הנקבים אינו מצטרף בין בנקבים שאין בהן חיסרון ובין בנקבים שיש בהן חיסרון, בין בבהמה ובין בעוף, וכבר עמדו ע"ז האחרונים, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם פ"ג משחיטה הכ"ג.

עוד מבו' בד' הרמב"ם, דבנקב שיש בו חיסרון ל"ה טריפה אלא בשנחסר יותר מאיסר, אך כל שנחסר כאיסר מצומצם ל"ה טריפה, וזה דלא כמש"א בגמ' דנ"ד: דכאיסר כיתר מכאיסר, וצ"ע, ובפ"ג משחיטה הכ"ג כתב הרמב"ם לא כן, אלא כל דניקבה כאיסר הויא נבילה.

ד] שם, ואם נמצאה אותה האחת או כל אחת מן השתים קטנה מאד פחות מגרגר הפול בכבשים ובעזים, או פחות מגרגר הענבים בבקר הרי זו טרפה, אע"פ שאילו לא נמצאו כלל היתה מותרת, עכ"ל.

מבו' בדבריו כדעת בה"ג דכפול וכענבה כשרה, ול"ה טריפה אלא בשהיא פחות מפול ופחות מכענבה.

ובפשוטו נ', דהרמב"ם בפיהמ"ש לטעמי' אזיל, דס"ל דאם ניקב הקנה כאיסר כשר, ורק אם ניקב יותר מאיסר טריפה, והרי דס"ל דאמרינן דעד ועד בכלל אף לקולא, וע"כ ה"נ מש"א הקטינה עד כפול ועד כענבה, הוי עד ועד בכלל, ול"ה טריפה אלא בשהקטינה יותר מכפול וכענבה, אך לפ"מ שפסק הרמב"ם בהלכות דאם ניקב הקנה כאיסר טריפה, והרי דלחומרא אמרינן דעד ולא עד בכלל, ה"נ אם הקטינה הכוליא ונשתייר בה כפול וכענבה ה"ה טריפה, ובל' הרמב"ם ספ"ח משחיטה כמדומה דאין הכרע בדין זה, עיי"ש.

אמנם יש לפקפק בזה, דהנה בד' הרשב"א מבו' דהא דכפול וכענבה טריפה, הוא משום דלחומרא אמרינן דעד ולא עד בכלל, ומאידך בד' הרא"ש מבו' דהא דהויא טריפה הוא משום דלחומרא אמרינן דעד ועד בכלל, והיינו שנחלקו בביאור מש"א דהקטינה עד כפול ועד כענבה, דהרשב"א מפרש דהיינו דהקטינה משיעורה כשרה עד כפול וכענבה, וזהו שכתב דלחומרא אמרינן דעד ולא עד בכלל, וכפול וכענבה פסולה, והרא"ש פירש דהיינו או היינו דהקטינה הרבה פסולה עד כפול וכענבה, וזהו שכתב דלחומרא אמרינן עד ועד בכלל, ואף כפול וכענבה טריפה.

והנה ל' הרמב"ם ספ"ח משחיטה, אם נמצאת קטנה ביותר והקטינה בדקה על כפול ובגסה עד כעינב טריפה, עכ"ל, והרי דמפרש כפי' הרא"ש דמש"א הקטינה עד כפול וכענבה, היינו דהקטינה הרבה הויא טריפה עד כפול וכענבה.

ולפ"ז הרי דהא דס"ל בפיהמ"ש דכפול וכענבה כשרה, אי"ז משום דעד ועד בכלל, אלא אדרבה הוא משום דעד ולא עד בכלל, ולפ"ז לא א"ש כ"כ מש"נ דאזיל לטעמי' דמכשיר בניקב הקנה כאיסר, שהרי אדרבה הא דהתם מכשיר משום דעד ועד בכלל, ואילו הכא אמרינן דעד ולא עד בכלל, אך י"ל דהרמב"ם בפיהמ"ש פירש כפי' הרשב"א, דהקטינה עד כפול וכענבה הוא שיעור ההכשר, דכל שהקטינה מעט כשרה עד כפול וכענבה, וע"כ ס"ל דכפול וכענבה כשרה, דעד ועד בכלל, וצ"ע עוד בזה.

ה] שם, וגלודה וכו' וכ"ז שנשתייר מן העור רוחב סלע לכל אורך כל שדרת הגב עד שיהו כל החוליות מכוסות ה"ז מותרת, ואם היה כל העור קיים והופשט ממנו רוחב סלע על פני כל השדרה ה"ז אסורה, עכ"ל.

ודבריו הם כדעת הרי"ף שכתב, ז"ל, הלכך הויא לן הא מילתא ספיקא ונקטינן בה לחומרא, וחזינן דשמואל מחמיר מכולהו, הלכך לא מכשרינן לה לגלודה אלא בדאישתייר בה רוחב סלע על פני כל השדרה כשמואל, עכ"ל.

אך בפ"ט משחיטה ה"ז כתב הרמב"ם, ז"ל, ואם נשאר מן העור רוחב סלע על פני כל השדרה ורוחב סלע על הטבור ורוחב סלע על ראשי איבריה הרי זו מותרת, עכ"ל, וזה כמש"כ הרשב"א לתמוה ע"ד הרי"ף, דאין ד' רב ינאי ורבב"ח בכלל ד' שמואל, וע"כ יש לפסוק לחומרא ככולהו.

וגם במש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דאם הי' כל העור קיים והופשט ממנו רוחב סלע על פני כל השדרה ה"ז אסורה, חזר בו הרמב"ם בהלכות שם, וכתב דה"ז ספק ויראה לי שמתירין אותה.

ויש מקום לפרש טעם החזרה בזה, דהנה בכס"מ שם פירש טעמא דהרמב"ם דמתיר, ז"ל, ועוד י"ל שטעם רבינו שמאחר שבניטל עור מאחד מג' מקומות הללו עלה בתיקו, הו"ל ספק ספיקא ספק אם הלכה כאותו אמורא שפוסל כשלא נשתייר במקום ההוא המיוחד ואת"ל דהלכה כמותו דילמא איהו מודה היכא דניטל העור מהמקום ההוא בלבד כיון שנשתייר כל שאר העור קיים, וכיון דספק ספיקא הוא לקולא, עכ"ל.

והנה כ"ז הוא למה שפסק הרמב"ם שם דחיישי' לכל הני אמוראי, וע"כ הוי זה ספק ספיקא, אך לפ"מ שפסק הרמב"ם בפיהמ"ש כשמואל דתלי במה שנשתייר על פני כל השדרה, א"כ ה"נ אם ניטל כסלע מעל פני כל השדרה הויא טריפה, וליכא בזה אלא חד ספיקא.

והיינו, דהנה בד' הרי"ף שפסק כדעת שמואל מספיקא, פירשו דס"ל דמילתא דאידך אמוראי נכללו בד' שמואל, דראשי פרקים ומקום טבורו, היינו רק כנגד השדרה, וע"כ כיון שהצריך שישאר רוחב סלע על פני כל השדרה, יש בכלל זה גם ראשי פרקים ומקום טבורו, ולפ"ז הרי דכל שניטל כסלע על פני כל השדרה, ליכא בזה ספק ספיקא, שהרי לצד האיבעיא שאם ניטל מקומות אלו וכולו קיים טריפה, הרי דכל שניטל על פני כל השדרה, הוי טריפה לכו"ע, שהרי יש בכלל זה גם ראשי פרקים ומקום טבורו, וע"כ שפיר כתב הרמב"ם דהויא טריפה, אך הרמב"ם בהלכות שחזר בו וס"ל דאין ראשי פרקים ומקום טבורו נכללים בכלל על פני כל השדרה, והצריך שיור בג' מקומו אלו, הרי דע"כ שפיר פסק דאם ניטל א' ממקומות אלו ל"ה טריפה, משום דאיכא ספק ספיקא להכשיר בזה ולקולא.

ומתישב לפ"ז, מש"כ הרמב"ם דאם הופשט רוחב סלע על פני כל השדרה ה"ז אסורה, וצ"ע הרי מה שפסק הרמב"ם כדעת שמואל דבעי' שיור על פני כל השדרה, הוא לחומרא, וכמש"כ הרי"ף, וא"כ לגבי הך דינא דאם ניטל במקומות אלו הויא טריפה, הי' לו להחמיר דאף אם ניטל ראשי פרקים או מקום טבורו טריפה, ולפי הנ"ל ניחא, דבכה"ג יש להכשיר משום דאיכא ספק ספיקא להקל, ורק אם ניטל כסלע על פני כל השדרה, הוא דס"ל להרמב"ם דה"ה טריפה, וז"פ.

אך בעיקר ד' הכס"מ צ"ע, דלפ"ז הי' בדין דאם ניטל כסלע מעל כל פני השדרה ומעל הטבור ומעל ראשי אברי', הויא טריפה, דכיון שניטל מכל הני ג' מקומות ליכא ספק ספיקא להכשיר, ובד' הרמב"ם לא נתפרש לזה, וצ"ע.

ו] מ"ד, ואמרו יצאו בני מעיה כשרה, בתנאי שלא תשתנה הנחתן כלומר שלא יתהפכו ביד או ימשכו, ואם עשה כן ה"ז טרפה לפי שא"א שיחזרו, עכ"ל.

מבו' בד' הרמב"ם, דהא דאם נתהפכו טריפה, אין עיקר הטרפות משום ההיפוך, אלא עיקר הטרפות הוא משום מה שיצאו לחוץ, ואך דכל שאפשר להן שיחזרו ל"ה טריפה ביציאתן, וע"כ רק אם נתהפכו הוא דהויא טריפה, משום דא"א שיחזרו.

וכ"ה בל' הרמב"ם פ"ו משחיטה הט"ו, בני מעיים שיצאו לחוץ ולא ניקבו מותרת ואם נתהפכו אע"פ שלא ניקבו טרפה, שא"א שיחזרו כמות שהיו אחר שנהפכו ואינה חי', עכ"ל.

ולפ"ז פשוט לדעת הרמב"ם, דכל הא דאם נתהפכו טריפה, הוא רק בשיצאו לחוץ ונתהפכו, אך כל שנתהפכו בלא לצאת, ל"ה טריפה, שהרי אין עיקר הטרפות משום ההיפוך, אלא משום יציאתן לחוץ, וז"פ, וכן נ' מד' הרמב"ם בפ"י במנין הטריפות שכתב יצאו בני מעי' ונתהפכו.

אמנם הרשב"א בתוה"ב לז: כתב דל"ד יצאו והפך אלא אורחא דמילתא נקט, אבל ה"ה והוא הטעם בשנפלה ונמצאו בני מעי' מהופכין טריפה, ואפי' לא נפלה כל שנמצאו בני מעי' מהופכין טריפה דהא טעמא כיון שנהפך א' מהן מיד מת, עכ"ל, והובא בטור סימן מ"ו, ובב"י שם כתב דפשוט הוא, אך הב"ח והש"ך כתבו בשם ראבי"ה דמכשיר בזה, וכן דעת מהרש"ל, ושו"ר שכבר דקדק כן הפליתי מד' הרמב"ם, ועי' יד יהודה שם.

ז] שם, ודע כי רגל העוף העשוי קשקשים כלומר קנה השוק שהוא קשקשים קשקשים כעין קשקשי הדג, יש על אותו הקנה גופים סחוסיים קשים רבים מקיפים את עצם השוק כאלו הן סמוכות, וקצוות כולן מקובצות בתוך כעין גרגר ענבים בכף העוף וקורין גם אותם הגופים גידים, ואותו הגרגר שהם קבוצים בו צומת הגידים, עכ"ל.

מבו' בד' הרמב"ם, דמקום צוה"ג אינו בפרק האמצעי, אלא בפרק התחתון, שהוא המקום שבעוף עשוי קשקשים קשקשים, וזה כד' הרמב"ם פ"ח משחיטה הי"ג, ולמדנו מזה כמש"כ בחי' חת"ס דמ"ב: שאי"ז נוסחא מוטעית בד' הרמב"ם, ודלא כמש"כ במ"מ שם.