נב בדין הוצאת מרשות יחיד לרשות שותפות ומרשות שותפות שדיורי_ משותפין לרשות שותפות שדיורי_ חלוקין
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**נב**

**בדין הוצאה מרשות יחיד לרשות שותפות**

**ומרשות שותפות שדיורי' משותפין לרשות שותפות שדיורי' חלוקין**

**א'**

א] **בחי'** הרשב"א בעירובין דכ"ו. הביא ד' הראב"ד, ז"ל, והראב"ד ז"ל הפליא לעשות ואמר דאפי' לר"א דס"ל דאף רשות ביתו ביטל, לא לגמרי ביטל רשות ביתו לגביהן ושיהא הוא אורח אצלם, אלא עדיין הוא משייר דירתו שם, וכיון שכן אסור הוא להכניס ולהוציא מביתו לחצר משום דהו"ל כמוציא מרשותו לרשות חבירו, אבל להם מותר שאע"פ שהוא שותף עמהן בבית אין אנו עושין הבית כרשות משותפת, אלא כרשות מיוחדת לכל אחד ואחד מן הדרים שם והרי אלו מוציאין מרשות המיוחדת להן לחצרן המיוחדת להן ג"כ, ואינו דומה לחצר משותפת שאסור להכניס ולהוציא ממנה לבית המיוחד ממש לכל אחד ואחד מהן דחצר אינה כמיוחדת לכל א' וא' מן השותפין, דאין האחד משתמש בחצר כנגד פתחו של חבירו, אלא זה משתמש כנגד פתחו וזה משתמש כנגד פתחו, ולפיכך אין כל החצר כמיוחדת להם, אבל בית הרי זה כמיוחד לכל א' וא', לפי שכל א' וא' משתמש בכל הבית זה כזה, אלו דברי הרב ז"ל, וצריכין לי עיון וחקירה, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

**ומבו'** דעת הראב"ד דמותר להוציא מביתו לבית המשותף עמו, דכיון שכל א' משתמש בכל הבית חשיב הבית רשות המיוחדת לו, ורק לחצר המשותפת אסור להוציא משום דאינה כמיוחדת לכל א' מן השותפין, כיון שכל א' משתמש דרך פתחו.

**ובד'** הרשב"א בחידושים לא נתפרש אם חולק ע"ד הראב"ד ביסוד הדברים, אך הנה בעבוה"ק ש"ג פ"ט, ז"ל, ולא עוד אלא אפי' מביתו לבית המשותפת בינו ובין חבירו וכו' אסור עד שיערבו, עכ"ל, והרי להדיא דפליג ע"ד הראב"ד ביסוד הדין וס"ל דאסור להוציא מביתו לבית המשותף עמו.

ב] **והנה** במש"כ הראב"ד דאף שהם מותרין להוציא מביתו לחצר מ"מ הוא אסור,[[2]](#footnote-3) צ"ב דכ"ה שהוא אסור להוציא מביתו לחצר משום שמוציא מבית שהוא מיוחד גם לו לחצר שאין לו חלק בה, ה"נ מה"ט יהיו אסורין שאר בני החצר להוציא מביתו לחצר.

**ובפשוטו** נ' שהטעם בזה הוא דברשות המשותפת דייני' לכל א' כמשתמש בשלו, וע"כ הוא אסור להוציא מרשות זו לחצר, דחשיב שמוציא מרשותו לחצר שאינה שלו, ואילו הם מותרין להוציא מהבית לחצר, דחשיב שמוציאין מרשות שלהם לחצר שלהם, וצ"ב.

**וסייעני** ד' ומצאתי במאירי ר"פ כל גגות, שהביא דעת הראב"ד, בטעמא דמותר להוציא מגג לחצר אף לרבנן דכל גג וגג רשות לעצמו דכשם שדיורים חלוקין למטה כך דיורים חלוקין למעלה, וחשיב הגג כבית, וברש"י בדצ"א. פירש דל"ה גג ממש כבית לאסור ממנו לחצר, וכתב המאירי, ז"ל, אלא שמדברי גדולי המפרשים נתברר לי, שאין אומרים לאסור מצד הדיורים של מטה אלא הגג שמכניסים בו, ומתוך כך כתבו שלדעת חכמים אסור לבעל חצר זו לטלטל מכלים שבחצירו לגגו של חבירו, שכמו שאסור לו להכניסם לביתו של חבירו כך הדין לגגו, שדיור ביתו בוקע ועולה, אבל מגגו לחצר חבירו או מחצר חבירו לגגו, הואיל ואין דיור בחצר שיאסרנו ואויר גג וחצר הוא, הואיל ושניהם תשמיש שוה להיותם תשמיש דירה ולא גוף דירה מותר, והלכך כל מגגו לחצירות ומחיצות לגגו מותר, אבל מחצירו לגגות אסור, עכ"ל.

**והדברים** צ"ב רב, מה נפ"מ בין להכניס מחצירו לגג חבירו דאסור, לבין להכניס מחצר חבירו לגגו דמותר, ולכאו' הוי ממש חד גוונא.

**ואשר** נ' מוכח מד' הראב"ד, דעיקר איסור דיורין, אינו משום ההוצאה וההכנסה לרשות דידי', אלא הוא משום ההוצאה וההכנסה לרשות דאחר, באופן שנמצא דכשמוציא מרשותו לרשות חבירו עיקר האיסור הוא משום ההכנסה לרשות חבירו, וכשמכניס מרשות חבירו לרשותו, עיקר האיסור הוא משום ההוצאה מרשות חבירו.

**ולפ"ז** נ' בביאור ד' הראב"ד, דדין גג לרבנן הוא דכל היכא שהבית אוסר גם הגג אוסר, משום שדיור ביתו בוקע ועולהף אך משא"כ להוציא ולהכניס מגגו לחצר חבירו, דבכה"ג אין לאסור משום הגג שהרי הגג דילי' הוא, אלא אתינן לאסור עליו משום החצר, ולמימר דכ"ה דהחצר אוסרת על הבית ה"נ אוסרת על הגג, הרי שלזה ל"מ דינא דדיורין חלוקין למטה.

**והיינו** דאף לרבנן לא חשיב גג כלל כבית, והוי תשמיש דירה ולא גוף דירה, וע"כ אין החצר חלוקה ממנו, והא דאסור להכניס לגג חבירו הוא מכח הדין דאסור להכניס לביתו של חבירו, ומכח זה אסור להכניס אף לגגו דדיור ביתו בוקע ועולה, והיינו דבכח דיורי הבית לאסור אף את הגג, אך לעולם בגג גופי' חשיב דליכא כלל דיורים, ודו"ק.

**ולפ"ז** נ' ברור דזה גם ביאור ד' הראב"ד דהיחיד שביטל אסור להוציא מביתו לחצר, ושאר בני החצר מותרין להוציא מבית היחיד לחצר, והיינו משום דכד אתינן לאסור על שאר בני החצר, אין לאסור עליהם משום "ההוצאה לחצר", שהרי החצר הויא רשות דילהו, אלא אתינן לאסור עליהם משום "ההוצאה מן הבית" דהוי הבית רשות דאחר, וע"ז אמרי' דכיון דהבית מיוחד אף להם, מותרין הם להוציא מן הבית, ולא חשיב שמוציאין מרשות של אחר, ומשא"כ אותו יחיד אסור להוציא מביתו לחצר, כיון דהחצר אינה שלו, ויש לאסור עליו משום "ההוצאה לחצר".

ג] **ובסימן** ז' סק"ו נתבאר, שמד' התוס' בעירובין דס"ג: ד"ה בטילו יש ללמוד שדעתם דשרי להוציא מרשות של יחיד לרשות של שותפות שאין בה דיורים חלוקין, ואף השותף מותר להוציא מבית חבירו לבית המשותף לו ולחבירו.

**והא** דאסור להוציא מבית לחצר הוא משום שבחצר שיש בה ב' דיורין נפרדין, דהרי דין עירובי חצירות בחצר נובע מכח הדיורין שבבית שהחצר הויא חלק מדיורי הבית, וע"כ חשיב ב' דיורין נפרדין בחצר, ואוסרין זע"ז, עיי"ש.[[3]](#footnote-4)

**וראיתי** שהוכיחו עוד בזה, ממש"כ התוס' בעירובין דפ"ה: ד"ה בית התבן, דהא דקתני התם דהדר שם אוסר, דווקא שאין לבעה"ב שם תבן, דאם יש שם תבן הוי כאילו דר עמו שם בבית לר"מ דחשיב בית התבן כמקום דירה, ולא אסרי אהדדי, עכ"ד.

**וצ"ב** דהגם דחשיב כאילו דר עמו שם, מ"מ מ"ט אינו אוסר על בעה"ב להוציא מביתו לבית זה, הרי בביתו הוא דר לבדו, ומוציא מרשות יחיד לרשות שותפות, ובע"כ שדעת התוס' דמותר להוציא מבית יחיד לבית המשותף עמו.

**אמנם** בפשוטו נ' דטעמא דהתוס' הוא ע"ד דינא דתפיסת יד, דיסודו הוא משום דחשיב כדר עמו בבית, ודעי"ז חשיב הלה כאורח, וכמש"נ במק"א, וה"נ אף למ"ד דפליג על דינא דתפיסת יד, מ"מ היכא שהוא דר עמו ממש בבית ודאי חשיב הלה כאורח ואינו אוסר עליו, ושו"ר מש"כ שם הגאו"י והשפ"א, עי"ש, אך קצ"ע לפ"ז ל' התוס' "דלא אסרי אהדדי", דלמש"נ עיקר הדין הוא שלא אסר השוכר על בעה"ב משום דחשיב כאורח, וצ"ע.

**ונמצא** לפ"ז ג' דעות בדין הוצאה מרשות יחיד לרשות שותפות, דדעת הרשב"א דאף אותו יחיד אסור להוציא מביתו לבית המשותף עמו, ודעת הראב"ד, דאותו יחיד מותר והשותף אסור, ודעת התוס' דשניהם מותרים.

**ב'**

ד] **והנה** יש להסתפק בגונא שיש בחצר בית של ראובן ובית המשותף לראובן ושמעון, אם שרי להוציא מן הבית המשותף לחצר.

**ובפשוטו** הי' נ' דמותר, שהרי עיקר האיסור להוציא מן הבית לחצר הוא משום שהבית רשות דידי' והחצר רשות משותפת עם אחר, וא"כ בכה"ג דהבית הוי של שניהם והחצר היא של שניהם, אין לאסור להוציא מן הבית לחצר.

**אמנם** לדעת הראב"ד יל"ד שיהא שמעון אסור אסור להוציא, משום דחלוק הוא השותפות בבית מן השותפות בחצר, דהבית מיוחד לכל א' וא' מהם, ואילו החצר אינה מיוחדת לו כולה, שהרי יש לראובן חלק נפרד בחצר, וע"כ הוי כמוציא מרשות שלו לרשות חבירו, אך פשוט דראובן מותר להוציא מן הבית המשותף לחצר, דאין לאסור עליו להוציא משום שיש לו חלק נפרד בחצר, שהרי אף אם היתה כל החצר שלו לבדו הי' מותר להוציא מן הבית המשותף לחצר לדעת הראב"ד, וז"ב.

**וי"ל** דגם להרשב"א יש לאסור בזה, דעד כאן לא פליג הרשב"א ע"ד הראב"ד, אלא במה שהתיר להוציא מרשות יחיד לבית המשותף, משום דחשיב הבית כמיוחד לכל א' וא', וע"ז פליג הרשב"א ואסר, דמ"מ הוי בית זה רשות חלוקה מן רשות היחיד, אך שפיר י"ל דיש לאסור להוציא גם מבית המשותף לחצר המשותפת, הגם דהויא החצר של אותם בעלים, דמ"מ הויא רשות חלוקה, דהבית כולו הוא מיוחד לכל א' וא' מהם, ואילו בחצר יש לראובן חלק לעצמו.

**אך** לדעת התוס' נ' ברור שאין לאסור בזה, שהרי לדעתם אף אם היתה כל החצר של ראובן לבדו, הי' מותר שמעון להוציא מן הבית המשותף לחצר, כיון שאין דיורים חלוקין בבית, וא"כ אין מקום כלל לאסור משום שיש לראובן חלק נפרד בחצר, וז"ב, ועמש"נ עוד בזה בסימן ז' סקי"ד.

ה] **ויש** להביא ראי' לאסור בזה, ממה שפירש"י בעירובין דמ"ט., ד"ה עירוב, ז"ל, משום קנין וכו', ונמצאו כולם בעלים בבית זה שהעירוב מונח בו, "וכל חצר משועבדת לרשותם זו ואחת היא", ובד"ה משום דירה, ז"ל, והוו להו כאילו דיירי בההוא ביתא, ואין בחצר זו אלא דירה אחת, "והרי כל רשות החצר מיוחדת לבית זה", עכ"ל.

**ומבו'** בכל ד' רש"י, דבעי' שהעירוב יפעל גם כלפי החצר, דמהני העירוב דמשועבדת כל החצר לרשות ולבית זה ואחת היא.

**ונ'** ללמוד כן גם מד' התורי"ד בעירובין דע"ג:, ז"ל, שהמבוי לחצרות כחצר לבתים, אי קשיא אי הכי אמאי אמר ר"מ שאם נתערבו בחצרות ולא נשתתפו במבוי שהן מותרין בחצרות ואסורין במבוי, והלא בחצר אלו הי' ה' בתים פתוחין זל"ז ופתוחים לחצר וערבו כל הבתים זע"ז דרך פתחיהן הם מותרים לטלטל בחצר דכיון דכולהו בבית אחד דיירי, נמצא שכל החצר היא של אותו הבית דכולהו דיירי בית ומותרים לטלטל בחצר, ה"נ כשעירבו כל החצרות זע"ז יהיו מותרין במבוי בעירוב החצרות וכו', יש לומר שימוש החצר והבתים שוה היא שתדיר מוציאין כלי הבתים בחצר משום דחצר היא משתמרת, והלכך בטלה היא החצר לבתים וניתרת בעירוב הבתים, אבל המבוי אינו שוה לחצרות שאינם רגילים להניח כלים במבוי שאינו משתמר שהיא מעבר לכל ואינו עשוי כ"א להיכנס ולצאת בו, והלכך לא בטיל לגבי חצרות, שאע"פ שהחצרות עירבו זו עם זו אינו ניתר בעירוב החצרות עד שישתתפו גם במבוי, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא מד' הרי"ד דבעי' שיחול העירוב גם כלפי החצר, ואשר זהו שחילק דדוקא בחצר מהני עירוב הבתים משום דטפילה היא לבתים, ומשא"כ במבוי שאינו שוה לחצירות ל"מ לו עירוב החצירות.

**וכן** נ' גם מד' הרשב"א והריטב"א בעירובין דע"ב:, דפליגי ע"ד התוס' שם, וס"ל דאף בה' ששבתו בטרקלין שייך לחלק אם יש עמהן דיורין אחרים בחצר או לא, וצ"ב דכיון שהם מצורפין זל"ז בטרקלין שאין שם דיורים אחרים, וחשיבי כחדא, א"כ מה לי שיש דיורים אחרים בחצר, ועמש"נ בזה בסו"ס כ"ו, ונ' מזה דס"ל דבעי' שהעירוב יחול גם כלפי החצר, ואשר ע"כ כל דאיכא דיורים אחרים בחצר ל"מ צירופם זל"ז כלפי החצר, ובדעת התוס' עמש"נ בזה בסו"ס כ"ו.

**וצ"ב** דמה בעי' לזה, הרי כיון שכולם מעורבין יחד, הוו כל הבתים רשות שותפות דכל בני החצר, וא"כ שפיר מותרים להוציא מן הבתים לחצר, דמרשות שותפות לרשות שותפות קא מפקי, ולהלן סק"ז הבאנו שהרשב"א הק' כן אדינא דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף.

**ונ'** מזה, דאילו ל"ה חייל העירוב כלפי החצר, הי' אסור להוציא מן הבתים לחצר, דהבתים מיוחדים כולם לכל א' וא', ואילו בחצר יש לכל א' חלק נפרד, ואסור להוציא מזל"ז, וע"כ בעי' שיחול העירוב אף כלפי החצר, שתהא אף החצר רשות אחת ולא יהיו בה דיורים חלוקין.

**אמנם** נ' דיל"פ בזה בע"א, דהרי באמת אף היכא שעירבו יחד הם דרים כל א' בביתו, ואך דמדינא דעירוב חזינן להו כדרים כולם יחד, וי"ל דעד כאן ל"מ העירוב, אלא כלפי הרשות המעורבת עצמה, אך כלפי טלטול לרשויות שאינם בכלל העירוב ל"מ כלל היתר העירוב, וע' חזו"א סי' צ' סקי"א שכתב לבאר טעמא דמ"ד דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, ז"ל, דכיון דהא דעירובי חצירות מאחד את כל הדיורים הוא מתקנ"ח, ולא אמרו חכמים שיועיל עירובי חצירות לעשות את החצירות אחת אלא לענין טלטול מזל"ז, אבל לענין המבוי צריך עוד עירוב וכו', עכ"ל, וע"כ הוא דבעי' שיחול העירוב גם כלפי החצר.

**אך** יתחדש לפ"ז, דאסור להכניס מבית של ראובן שעירב עם שמעון, לבית משותף של שניהם שבחצר אחרת שאינו בכלל העירוב, להסוברים דאסור להוציא מבית יחיד לבית המשותף עמו, ומאידך מותר להוציא מבית זה לבית אחר של ראובן, ואף למ"ד דאמרי' דיורים להחמיר, משום דל"מ כלל העירוב לגבי רשות אחרת שאינה בכלל העירוב, וצ"ע בזה.

ו] **והנה** תניא בעירובין ד"ע: דא' מן השוק שמת והניח רשותו לא' מבני חצר משחשיכה אוסר, והתוס' לעיל מינה בד"ה יורש מהו שיבטל פירשו, דל"מ עירובו שעירב עם שאר בני החצר לגבי אותו חצר שירש בשבת, וכ"ה בפירש"י שם דכ"ו: ד"ה ה"ג, דהטעם הוא משום דכי עירב אדעתא דההוא חולקא לא עירב דההיא שעתא לאו דידי' הוא, ופירש"י שם, דמה"ט המבטל רשותו צריך לבטל לכל א' וא', ול"מ לבטל לאחד, אע"ג דהאי דבטיל לי' עירב עם חביריו.

**וצ"ב** דהגם דלא חייל העירוב על חלק זה, מ"מ מ"ט יהיו כולם אסורים להוציא מביתם לחצר, הרי הבית חשיב כרשות של כולם, שהרי עירבו כולם וחשיבי כל הבתים כרשות כולם, והחצר נמי הוי רשות כולם, ומ"ט אסורים להוציא מבית לחצר הרי מרשות שותפות לרשות שותפות קא מפקי.

**ולכאו'** מוכח מזה, דאסור להוציא מבית המשותף לחצר שיש בה דיורים חלוקין של אותם בעלים, וע"כ כיון שיש ליורש חלק נפרד בחצר, אסורים כולם להוציא מבתיהם לחצר, והנה אמנם לדעת הראב"ד בדין דעכ"פ יהא היורש מותר להוציא מביתו לחצר, אך לדעת הרשב"א יהא אף היורש אסור להוציא מביתו לחצר, ודו"ק.

**אך** למש"נ בדעת התוס' דאין לאסור בזה, צ"ב רב דמ"ט אסורים כולם להוציא מבתיהם לחצר.

**ונ'** דיל"פ בזה, דכיון דעירוב הבתים חייל דרך החצר המשותפת, שהרי א"א לערב בתים אלא ע"י פתח שביניהם, ע"כ בעי' שתהא החצר מכלל הרשות המעורבת, וכל דאיכא בחצר חלק נפרד שאינו מכלל הרשות המעורבת, לא חייל כלל העירוב דרך החצר, וע"כ כיון שחלק היורש אינו מכלל הרשות המעורבת, לא חייל כלל היתר העירוב של בני החצר, וע"כ הוא שאסורין להוציא מבתיהם לחצר.

**אך** נפ"מ רבתא לפ"ז, דלפ"ז היכא שהיו בתי החצר פתוחין זל"ז, דכה"ג מצי חייל עירובן אף בלא החצר, יהא מותר להוציא מן הבתים לחצר, הגם שיש בחצר רשות נפרדת של היורש.

**גם** י"ל למש"נ לעיל סוסק"ה דל"מ היתר העירוב כלפי טלטול לרשויות שאינם בכלל העירוב, וע"כ כיון שיש ליורש חלק נפרד בחצר שאינו בכלל העירוב, הרי דמכח זה ל"מ היתר העירוב כלפי טלטול לחצר, וע"כ אסור להוציא מן הבתים לחצר, דחשיב כמוציא מבית יחיד לחצר המשותפת.

ז] **והנה** דעת ר"מ בעירובין דע"א: דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף, ודעת רש"י שם דלחד מ"ד מודה ר"מ דסומכין על עירוב במקום שיתוף, אך התוס' שם פליגי ע"ז.

**ובחי'** הרשב"א שם דע"ב., ז"ל, עוד צל"ע עירבו בחצרות למה צריכין להשתתף במבוי והלא מוציא

מרשות משותפת לרשות משותפת, ומה הפרש בין זו למי שהיו שותפין בבתים וחצרות ומבוי שאין צריכין עירוב, ושמא נאמר שלא לשכח תורת שיתוף ואין כח חמש חצרות המעורבות בככר ככח חצרות המשותפות ממש בגופו של קרקע, עכ"ל.

**ואי"ז** כקו' הרי"ד שהבאנו לעיל סק"ה, דהרי"ד הק' דע"י עירוב החצירות, נדון שכל המבוי מיוחד לחצר אחת, ויחול העירוב גם כלפי המבוי, והרשב"א הק' דאף דל"מ העירוב כלפי המבוי, מ"מ מ"ט אסור להוציא מן הבתים והחצר למבוי, הרי הבתים והחצר הוו רשות שותפות והמבוי רשות שותפות.

**אמנם** אכתי קשיא לדעת הנך ראשונים דס"ל דהא דל"מ עירוב במקום שיתוף הוי זה מדינא, עמש"נ בזה בסימן כ"ב סק"ב, דמ"ט לא שרינן משום דמוציא מרשות שותפות לרשות שותפות.

**ולכאו'** מוכח מזה, דאסור להוציא מרשות שותפות שאין בה דיורים חלוקין, לרשות משותפת של אותם בעלים שיש לכל א' דיורים חלוקים בה, וע"כ אסור להוציא מן החצירות המעורבת שיש בה דיורים משותפין של כל בני החצירות, למבוי שיש בו דיורים חלוקים של כל חצר וחצר.

**אך** גם בזה י"ל כמש"נ לעיל סוסק"ה, די"ל דהיתר העירוב ל"ח רק כלפי רשויות שבכלל העירוב, וע"כ לר"מ דאין סומכין על עירוב במקום שיתוף ואין המבוי בכלל הרשות המעורבת, שפיר יש לאסור להוציא מן החצירות למבוי, דכלפי טלטול למבוי ל"מ כלל עירוב החצירות יחד.

**אמנם** מד' הרשב"א שעמד בזה, מבו' דעתו דמותר להוציא מרשות שותפות לרשות שותפות של אותם בעלים, הגם דהוי ב' מיני שותפות, וגם מבו' דעתו דמהני היתר העירוב אף כלפי רשויות שאינם מכלל העירוב, וצ"ע בזה במה שהוכחנו לעיל סק"ה מד' הרשב"א, דבכל עירוב בעי' שיחול העירוב גם כלפי החצר.

1. ועמש"נ בסימן י"ט סק"ב שמד' פסקי רי"ד נ', שפירש עד"ז טעם הדין דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא מבית היחיד לחצר ואותו יחיד מותר, עיי"ש.

   וע' עוד בסימן כ' סק"ג מש"נ לדון אם יש להוכיח מד' הראב"ד דמהני ביטול לאסור. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונתחדש בזה דבאיסור דיורים שייך לחלק מי עושה ההוצאה, וזה דלא כפשטות הדברים דכל דיני עירובי חצירות תליין רק בהרשות עצמה, ומצינו עד"ז גם בד' התוס' בעירובין דס"ג:, במה שדנו בב' הדרים בבית א' וביטלו לאחד מהם שמא לו מותר להוציא לחצר וחבירו אסור, אך לפמש"נ בסימן ז' סקי"ד התם הוא משום דהיתר הביטול הוי רק למי שביטלו לו, וכלפי אחר ל"ח כלל היתר הביטול, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. וע' בית מאיר סי' ש"ע שכתב, דלרש"י גדר ההיתר דתפיסת יד הוא משום דהוא דר עמו ממש, והוי כב' הדרים יחד, ודלא כהרמב"ם שפירש טעם ההיתר משום דחשיב כאורח, עכ"ד, ודבריו צ"ע, דמה מהני הא דחשיב כדר עמו יחד, דאכתי היאך מותר להוציא מביתו לבית זה, הרי הוי כמוציא מביתו לבית המשותף, וע"כ הי' נראה, דמכוון רש"י הוא כד' הרמב"ם, והיינו דכיון דחשיב כדר עמו, ע"כ חזינן להלה כאורח, ואולי דעת הבית מאיר דמותר להוציא מבית יחיד לבית המשותף עמו, וכמש"נ בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-4)