בור דממונו בלא כרייה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# בגדר חיובא בבור דממונו בלא כרייה

**א. כתבו** תוס' (כ"ט. מ"ח.) וכ"ה ד' הרמב"ם (פי"ב מזנק"מ) והרמב"ן במלחמות (דף ל"ג ד"ה ועוד) וש"ר, דבור שהוא ממונו אע"פ שהוא לא כרה אותו הרי הוא באחריותו, והיינו מהא דאיתא בדף מ"ט: דכתיב 'בעל הבור ישלם', דשמעינן מינה דיש מחייב לאחריות על הבור מחמת הא גופא דהוא בעליו.

**ולכך** חייב על בור ברשותו אף דהכרייה היתה ברשות (וא"א לחייבו על עסקי כרייה ופתיחה), וכן מצינו בסוגיות דחייב אף דלא כרה את הבור **כלל,** כמבואר בדף מ"ח. דשור שכרה בחצר חבירו בעל החצר חייב בנזקי הבור, וכן בגמ' כ"ט. דבנתכוין לזכות בחרסיה חייב, ובע"ב שם גבי הופך את הגלל ולא הגביה ג' (דלא נחשב כרייה), אבל מ"מ אם נתכוין לזכות חייב כיון שממונו הוא. וכן מוכח לכאו' מהמכילתא דרשב"י והירושלמי, דהיורש והקונה בור חייב עליו משום דהוא בעליו, ואע"פ שלא כרהו[[1]](#footnote-2).

**ב. והוסיפו** התוס' דכיון דשמעינן דהוא חייב על בור דממונו אע"פ שאחר כרהו, א"כ ה"ה בחפרו **אדם** חייב בעל החצר, וכ"כ גבי אחר שנטל אסו"מ דראובן, דכאשר נודע הדבר לראובן ויש לו פנאי לסלק הרי הוא האחראי, יעו"ש שלמדו כן מהך דכרה שור בחצר חבירו בדף מ"ח., ומגלל כ"ט:, דמתבאר דאף שהכרייה ע"י אחר מ"מ חייב, ויסוד הדין הוא **דכל שהוא ממונו הוא מתחייב עליו.** וכ"כ הנמ"י והג' אשר"י והטור. **והנה** המלחמות פליג על תוס', וכתב 'דאינו בדין דזה חופר וזה מתחייב'. **ובדעת** התוס' צ"ל, דאע"פ דיש כאן 'כורה', אפ"ה מחייבינן את זה שהוא רק ממונו ולא כרה, דכל שהוא ממונו הוא סיבה שיהא אחראי עליו וכמש"נ.

**אמנם** הא דלפי תוס' הראשון הכורה פטור[[2]](#footnote-3), הוא דין תמוה, דהגם שממונו הוא סיבה לחייב את בעל הממון אע"פ שהוא לא כרה, מ"מ איך נפטר הראשון, והרי ראוי לחייבו מדין כורה ברה"ר, וכי גרע מה שהוא גם ממונו דאידך, וראוי שיהיו שניהם חייבים וישלמו כ"א מחצה, (ויש להוסיף בתמיהה, דהראשון הוא 'כורה' ממש, ובעל הממון הוא רק 'כמאן דכרייה', ואיך יתכן דהכמאן דכרייה יהא עדיף על הכורה).

**ג. וכדי** לבאר דבריהם יש להקדים ולברר את עיקר ויסוד חיוב בור דממונו בלא כרייה, דהנה בגמ' (מ"ח.) אמרינן ביסוד חיובא דבעל החצר דהוא משום 'דאית ליה למלויי ולא מלייה, כמאן דכרייה', ובמק"א נקטינא דהוא כפשוטו, **דהדין ממון מחייבו** (מסברא או מקרא) **למלאות ולכסות,** אבל עדיין אינו מחייב לשלם על הנזקין שנעשו בבור, ורק **מחמת זה שאינו מכסה, נחשב דהוא כורה בגרמא,** ואז חייב הוא על הנזקין שנעשים בבור דהוא כרה, והיינו דחיובו מצד **כרייה**, 'וממונו' הוא רק היכ"ת להחשב לכורה, ולעולם ממונו מצד' עצמו אינו מחייב אלא מחייב אחד איכא דהיינו הכרייה.

**אמנם** ילה"ק על דרך זו ד' קו', **א.** דעד כמה דנקיטנא דכל המחייב בבור הוא הכרייה, א"כ מ"ט 'אית ליה למלויי', והרי אין ראוי לחייב בבור אלא כשהוא כרה אותו[[3]](#footnote-4). **ב.** איתא בגמ' (נ"ג.) דאף רב דס"ל דבור שחייבה תורה להבלו ולא לחבטו, מודה הוא בבור ברשותו, 'דחבטה דידיה היא', ואם כל ענין 'ממונו' הוא להביאו לכרייה, א"כ לא יהא דינו יותר מכורה דאינו חייב אלא על הבלא, דהא דהקרקע 'דידיה' אין זה מחייב מידי, וכן הקשה הגרנ"פ (כ"ט.). **ג.** עו"ק לפי"ז דעצמו של חיוב ממונו הוא משום זה דהוא ככורה, מ"ט אמרה זאת הגמ' דווקא הכא, והרי היה לגמ' לומר זאת גם בדף מ"ט בעיקר דין בור ברשותו, וכן בדף כ"ט. בדין מתכוין לזכות בחרסיה. **ד.** קשה דבגמ' דף כ"ט: אמרינן דחיוב הכרייה גדרו הוא 'דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו', אלמא בור ברשותו הוא יותר פשוט מבור שאינו ברשותו, היינו הכורה ברה"ר, ואיך אמרינן דעיקר החיוב הוא הכרייה[[4]](#footnote-5).

**ד. ולכך נראה,** דהמחייב דממונו הוא מחייב בפ"ע, **דכאשר ממונו בור, בעל הבור אחראי עליו**. אמנם קצ"ע לומר דבפרשת בור יש ב' מחייבים חלוקים בעיקרם, 'כרייה' 'וממונו', ובעיקר צ"ע דבגמ' אמרינן 'כמאן דכרייה', ואיך נימא דהוא דין חלוק בעיקרו וביסודו. **ולכך נראה,** דדין ממונו אי"ז מחייב בעלמא משום שהוא שלו, אלא יסוד הדין הוא **דבזה גופא שהבור שברשותו ובשליטתו הבלעדית הוא מעמידו פתוח, הרי הוא הוא מעמיד את הבור,** דהרי ברצותו הוא יסגר וברצותו הוא יפתח, וא"כ כשהוא פתוח הוא המקיים את הבור. ואי"ז דין חלוק במהותו מכורה, אלא זהו גם ענינו דכורה[[5]](#footnote-6) דחיובו אהא דהעמיד בור, וכל עוד שאינו מכסהו הרי כרייתו קיימת. **ויסוד כל זה** ע"פ מש"נ כמה פעמים דיסוד החיוב והתביעה בבור הוא על העמדת 'מקום נזק', וא"כ כל מי שמעמיד ומקיים את הבור הוא האחראי על הבור, **והכורה בכרייתו מעמיד מקום נזק,** כמו **שהבעלים מכח בעלותו משאיר הדבר פתוח ולא סוגרו.** וזהו דאמרינן עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, היינו דאי"ז ענישה וחיוב על 'מעשה כרייה' אלא מכח הכרייה הרי הוא חייב על בורו שיצר שכרוי ועומד לפנינו כמו בעלים שנחשב כמעמיד ומקיים את הבור[[6]](#footnote-7).

**ה. ועתה** נבוא לבאר דברי התוס' דחידשו דכאשר יש בעלים שיכול לסלוקי אין מחייבים את הכורה כלל, ובפשוטו דבריהם תמוהים כמש"נ. ונראה, דאם היה המחייב של כורה והמחייב של ממונו ב' דינים חלוקים, א"כ שפיר יש לקיים את שניהם ושניהם יהו חייבים, ואין מובן לדברי התוס', אמנם אחר שנתבאר דשניהם שווים ביסוד דינם, היינו 'המקיים את הבור' א"כ יש לן לברר מי הוא המקיים והמעמיד את הבור.

**והיינו** דאף שמוכח דממונו מחייב, עדיין יש לנו לדון כאשר יש לפנינו בור דהכורה דהעמידו בכרייתו אינו בעליו, ומאידך בעליו מכח בעלותם מקיימים אותו פתוח ולא סוגרים אותו, ויש לדון מי הוא הנחשב 'מקיים ומעמיד את הבור', ואהא כתבו תוס' ללמוד מהגמ' דשור שכרה, דמחייבינן לבעל החצר אף שהשור הוא הכורה דהאי בור, אלמא **זה שמעמיד את הבור בממונו הוא נחשב המקיים ומעמיד את הבור** אף דיש כורה אחר.

**ו. ולפי"ז** הא דאמרינן 'אית ליה למלויי ולא מלייה' אין הכוונה דיש חובה מוקדמת למלאות והוא לא ממלא את חובתו הראשונה וכהנ"ל, אלא כוונת הגמ' להעמיד דפרשת ממונו גופא, **גדרה וענינה הוא הא דהבעלים דבידו לסגור** והוא לא סוגר הרי הוא נחשב כמעמיד זאת כפתוח[[7]](#footnote-8), וכמאן דכרייה אין הכוונה דזה גרמא **דמעשה כרייה** **וחיובו מפרשת כורה**, אלא רק קאמר דעצמו ותוכנו של 'ממונו' הוא אותו ענין דכורה היינו שהוא מקיים ומעמיד את הבור, ומעתה דממונו אינו חיובא בעלמא, אלא הוא אותו יסוד דין שהוא מקיים את הבור, א"כ ודאי דהבעלים יותר מקיים מהכורה. **והא** דהוצרך לזה הש"ס, וכן הא דקאמר כן דווקא הכא, כתב הגרא"ז (פ"ב נזק"מ הי"ח) דהוא משום דיש כורה אחר וכיון דיש לו שותף א"כ לא יצטרך לשלם הכל[[8]](#footnote-9), אבל בעלמא דאין כורה אחר לא הוצרך לזה הש"ס. **וביאור הדברים**, דאם היה מחייב בעלמא של ממונו ולא משום שהוא מקיים את הבור א"כ שפיר היה לו שותף ואחר דיסוד הכל משום קיום הבור א"כ הבעלים הוא נחשב המקיים ובמקום שיש בעלים לא מוגדר הכורה מקיים.

**וכן** בגמ' ד'עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו', שמעינן דברשותו עדיף על הכורה, דמה שבבעלותו קובע את הבור כפתוח עדיף הוא על כורה.

**ז. ובטעמא** דמילתא דהבעלים ברצותו להעמידו פתוח הרי הוא נחשב מקיים את הבור יותר מהכורה, יל"פ דהנה אותו החופר בור בחצר חבירו בגזילה עשה ואין קיום למעשהו, דיכול הבעלים לכסות, והכל תלוי ברצון הבעלים, ואין לן אלא את המציאות שכרה אבל מכאן ולהבא מאז שנודע לבעלים אין לזה קיום אלא תלוי בקביעת והחלטת הבעלים א"כ הבעלים הוא הוא 'המקיים'[[9]](#footnote-10).

**ואף** בגוונא דמניח אסו"מ דחבירו ברה"ר, נחשב הבעלים למקיים, ומשום דגם שם אין להנחה שהניח הגזלן קבע וזכות כלל, (דהבעלים הוא הקובע באיזה מצב ומקום יהא חפצו), וכאשר נודע לבעלים שהוא שם ויכול הוא לסלק והוא לא מסלק אלא משאירו שם הרי מכח בעלותו הוא קובע שעכשיו תשמישו בחפץ הוא שם (ואף דיש גוונא כגון מניח לזמן רב במקום הילוך, דיכולים בני רה"ר להזיז זאת ואף ללא חידוש פרשת בור, מ"מ עצם הנחתו היא קביעה של בעלים בזכות שחפצו יהא במצב זה, אלא דלפעמים זכות בני רה"ר עדיפה, ותמיד כשבאים לסלק חפץ שבעליו קבע שמצב קיומו יהא במקום מסוים, חובה על אחרים לראות ולדון אי זכותם עדיפה על זכותה על בעלים), ולכך הדבר נחשב כקיים ע"י בעליו ולא ע"י הכורה.

**ויש** להוסיף בזה עוד, דמחמת סברא זו נחשב הבעלים **ככורה חדש,** והיינו דכל סיבת הכרייה דהראשון הוא רק מהמציאות הראשונה שהניח שם, דהיא מתמשכת לפנינו, אבל הבעלים כל רגע ורגע יש לו סיבת כרייה חדשה, וגם אם לא תהא הסיבה הראשונה, הרי **הוא כורה עתה בכל רגע שהוא מחליט וקובע שהבור ישאר פתוח,** ולכך הוא נחשב הכורה, דכאשר יש דבר שאין צורך להמשיכו ולקיימו מחמת סיבה ישנה, דיש לו סיבה עתה לפנינו, הרי היא העדיפה, ולכך הבעלים נחשב ככורה מחדש, דהוא מקיים כסדר את הבור וכמש"נ, וצ"ע[[10]](#footnote-11).

**ח. העולה מן הדברים,** דיסוד דין ממונו הוא משום דמעמיד ומקיים את מקום התקלה, והוא אותו תוכן כמו מה שנוצר ע"י הכורה, וזהו דאמר הש"ס 'כמאן דכרייה' לומר דאינו דין בפ"ע אלא הוא מאותו יסוד דין וממילא בעל הממון עדיף. **והא** דקאמר כן הש"ס דווקא בדף מ"ח., הוא משום דהתם יש כורה אחר ובאנו לנידון הנ"ל אולי יהא הכורה עדיף, ואולי שניהם, לכך קאמר הש"ס דכיון מהות ענין ממונו הוא אותו ענין דכורה, לכך רק הבעלים נחשב המקיים, אבל בעיקר שמעתא דבור ברשותו או מתכוין לזכות בחרסיה, אי"צ לזה, ואף שהוא אמת דזהו הגדר, אבל לא הוצרך הש"ס לפרש זאת להדיא[[11]](#footnote-12). **וכן** מיושב מה שהקשינו מ"ט בבור ברשותו אמרינן 'חבטה דידיה', היינו דעצם זה שהבעלים מעמיד בור זהו סיבה לשלם, והוא נחבט בממונו. **וכן** ניחא הגמ' דעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו וכמש"נ.

**ט. תוס'** דף מ"ט: ד"ה ברה"י כתבו, 'דכיון דהחופר **משלם** נזקי החצר על בעל חצר למלוייה', וכן נראה קצת לשון תוס' מ"ח. עי"ש. **ופשטות דבריהם** נראה, דרק משום דהחופר משלם לו על הבור, נעשה הבור באחריות בעל החצר, וכ"כ בחי' הראב"ד מ"ח. ד"ה הכא, וכ"כ ברשב"א דרק משום התשלומין נעשה בעל החצר אחראי על הבור. **והקשה** הגר"א בביאורו סימן תי"ג סוסק"ה, דבתוס' דף כ"ט. מבואר דעצם זה שהוא ממונו הוא הוא המחייבו למלאות ולא משום ששילמו לו על המילוי, (דהכא אין משלמין לו על סילוק התקלה), וכתב דאין הכרע בדבר, אבל לכאו' צ"ל דתוס' מ"ט: פליג על תוס' כ"ט. וס"ל כהרמב"ן דכשאדם אחר הניח האסו"מ לא יתחייב, (ובעל החצר חייב רק משום התשלום). **והנה** מהלך הגר"א הוא מחודש, ועי' נמ"י (עמ' נ"ח ד"ה ואע"ג) דלהדיא כתב גבי חופר בור דחיוב בעל החצר כיון ששילמו לו, ואפ"ה כתב (בעמ' ל"ה ד"ה בגמ') את דין התוס' כ"ט., וכן פשטות כל האחרונים נראה דכל דברי התוס' שיטה אחת היא, וגם בלשון הגר"א גופיה מתבאר דלא ברירא ליה הקו', וצ"ע דלכאו' היא קושיא גדולה.

**עוד צ"ע** דתוס' כ"ט. כתבו כדבר פשוט דה"ה בבר דעת שהניח את אסו"מ חבירו ברה"ר, חייב בעל הממון, אולם בדף מ"ח., שם סיימו בצ"ע. וגם יש סתירה ברורה בהג' אשר"י, דבשמעתין כתב בשם ר"י בפשיטות, דחייב בעל האסו"מ כשאחר הניחם ברה"ר, ובפ' הפרה (סי' ד' הגה"ה ב) כתב בשם ר"י, דיש להסתפק אם לחייב את בעל החצר כשאחר חפר בחצרו.

**י. והנראה** בזה, לחלק בין אסו"מ לבין חפירת בור, ובדקדוק תוס' מ"ח. וההגהות אשר"י דכתבו דהוא דין ספק, עסקו **בחופר בחצר חבירו**, ובפרק המניח דכתבו דהוא דין ודאי עסקו **באסו"מ.** וביאור החילוק, דהנה נתבאר דעיקר נידון שמעתין הוא מי נחשב יותר 'מקיים ומעמיד' את הבור, ומעתה יש סברא לדון דכיון דלבעל החצר היה קרקע שטוחה והחופר **חידש ויצר שם חלל בור**, הבל וחבט, שלא היה לבעלים, א"כ הוא היוצר של הדבר והוא המחדשו[[12]](#footnote-13) ובזה יש סברא לצדד דיהא עדיף על הבעלים דלא היה לו מצד בעלותו 'חלל זה', והוה כגירעון מסוים במעלת בעלותו שם[[13]](#footnote-14), ולכך כתבו תוס' דדין זה צ"ע, אבל **באסו"מ** הרי עצמה של האבן היא של הבעלים **והמניח לא יצר ולא חידש שם דבר**[[14]](#footnote-15) אלא רק הסיע את אבנו מדוכתא לדוכתא, לכן בזה ודאי וברור דהבעלים נחשב המעמיד והמקיים, ואין מעלה לכורה דלא חידש ולא יצר יותר ממה שהיה לבעלים קודם, וצ"ע[[15]](#footnote-16).

**י"א. ואולי** אפשר עוד ליישב בזה קו' הגר"א, דנימא דבאמת סברא זו שהוא ייצר וחידש את חלל הבור, סברא נכונה היא לדון דהכורה הוא המקיים ומעמיד את הבור, ולכך **רק אחרי שמשלם לו** (או שמתחייב לשלם לו), **מסתלק הראשון,** ואז קאתי החיוב על השני, והיינו דע"י דמשלם לו על המילוי הרי הוא כאילו מילא ונסתלק הראשון, ומעתה החיוב הוא על הבעלים, וכן נראה ברשב"א ובראב"ד יעו"ש, אבל באסו"מ דאין לו יצירה **אין שם ענין תשלומין כלל,** וצ"ע.

**והנה** לפי"ז יש לן ביאור נוסף (עי' שיטמ"ק מ"ח. דיש שביארו כן בגמ') בהא דאמרינן 'אית ליה למלויי', דהנה לביאור הנ"ל דהגמ' קאתי להעמיד גדרו דחיוב דממונו, ילה"ק מ"ט קאמר 'אית ליה למלויי', דמשמע לשון חובה, דאינו מובן למה צריך להוסיף את 'החובה' למלאות. אמנם לפי"ז י"ל דאין כוונת הגמ' להעמיד גדר דין ממונו, אלא דכיון דיש כורה דיצר וחידש מוטל הדבר עליו, וא"א לחייבו לזה משום ממונו, ולכך קאמר **דבעל השור משלם נזקי חצר**, **ואז 'אית ליה למלויי'** דהיינו כשקיבל מעות (או קיבל חוב מעות), מאז נסתלק הראשון, וחייב השני משום ממונו, וכמאן דכרייה (היינו דלעולם חיוב ממונו הוא משום דהוא מעמיד ומקיים הבור, וכמש"נ).

**י"ב. והנה** הרמב"ן במלחמות דף מ' ד"ה אלא, פליג על תוס' וכתב 'דאסו"מ שהצניען בביתו ובא אחר והניחן ברה"ר והזיקו, שהשני חייב, ולא הבעלים, ואע"פ שהיה להם לסלקן, זה הדין אינו נוהג בבור **שיהיה זה חופר בור וזה מתחייב**, עכ"ל, ויש אחרונים דפירשו דבריו דממונו אינו מחייב בלא כרייה, ודבריהם צ"ע דהרי המלחמות גופיה (דף ל"ג ד"ה ועוד), העמיד מכמה ראיות, כלל גדול, דכל שהוא ממונו חייב אע"פ שאין כרייה דתחייב אותו, והוסיף שם והעיד "**דבהא ליכא מאן דפליג** דכל **היכא דאית ליה בעלים היה להם לסלק הנזק**". ולכך המהלך המרווח יותר כאותם האחרונים דדעת הרמב"ן בעיקר הדברים כתוס', דממונו לחודא הוא סיבה לאחריות על הבור, אמנם ס"ל לרמב"ן דכאשר **אחר שינה את ממונו שיהא מזיק** אי"ז נכלל באחריותו, ואע"פ דבשאר אבות נזיקין אם אחר עשה את שורו למזיק[[16]](#footnote-17) ועתה יכול הוא לשמור מחוייב הוא בכך, התם הוא משום דעיקר התביעה היא על הא גופא שממונו מזיק, משא"כ בבור שהתביעה היא על מי 'שמקיים' את הבור, ובהא ס"ל לרמב"ן דאם אחר **יצר את התקלה** א"כ **נחשב שהוא מקיים את התקלה**, שהרי מצד הבעלים לא היה הדבר תקלה, ונמצא דקיומו בתורת תקלה הוא של הכורה. אמנם תוס' ס"ל דסוף סוף כיון דרק ברצות הבעלים הוא קיים שם, נחשב הבעלים לכורה, וצ"ע שורש פלוגתתם. **עוד** אפשר דמודה הרמב"ן לתוס' דמוגדר דהבעלים מקיים, ומ"מ נוקט מסברא דלא נכלל באחריות על ממונו גוונא דאחר פשע ועשה את ממונו לתקלה.

**וכתב** הנחלת דוד דהא דחייב בדף מ"ח. אף דשור חפר ועשה את התקלה, היינו משום דמצד החפירה גרידא עדיין אי"ז 'תקלה', וכשהפקיר את רשותו שמסביב הרי הוא גרם שיהא הבור לתקלה,[[17]](#footnote-18) ולכך הוא בכלל דין ממונו, ואין כאן את הסברא 'דזה חופר וזה מתחייב'. **וכן** מיושב שפיר בנתכוין לזכות בחרסים, ומשום דאי"צ כרייה אלא סגי בממונו, והעיקר דלא יהא אחר שמעמיד את ממונו לבור.

**והנה** ב'הופך את הגלל' דשור דעלמא כרה הבור, צ"ע לדעת הרמב"ן דלמה נחייבו, ותירץ הנחל"ד דכיון דזכה בו כשהוא כבר במצב של 'תקלה', שפיר הוא חייב עליו משום ממונו, ורק **כשאחר לקח את ממונו המוצנע, ועשאו לתקלה**, אין לחייבו. ונמצא דהרמב"ן לא פליג אהא דממונו מחייב אף בלא כרייה, וכמש"נ.

**ב'**

**א. הנה** רש"י בגמ' בדף מ"ח. כתב "הכא כיון דאית ליה למלוייה, מקמי דליפקריה, דהא בור דידיה הוא, וכי אפקר בתר הכי נותן תקלה ברה"ר". **וחזינן** שלא פירש כפשוטו כדעת שאר הראשונים דממונו מחייבו, וצ"ע וכי רש"י פליג אהא דממונו מחייבו[[18]](#footnote-19). **עוד צ"ע** מש"כ דחייב למלאות מקמי דלפקריה, דמשמע דמצד הזמן דאחר דלפקריה לא נוכל לחייבו, וא"כ צ"ע באמת מ"ט אפשר לחייבו עתה, דהא כאשר הוא יהא תקלה כבר לא נוכל לחייבו[[19]](#footnote-20).

**ב. והנה** בגמ' לקמיה שם איתא דשורו של ראובן שהטיל גללים בחצר שמעון, חייב ראובן מדין בור. והקשה רש"י איך אפשר לחייבו על הא דשורו הטיל גללים והא דרשינן 'ולא שור בור', ותירץ בזה"ל, דכל מידי דהוו דידיה בשעת נפילה כגון גללים מחייבינן ליה משום בור, ואע"ג דאיהו לא כרייה, **כיון דבשעת נפילה דידיה הוא ועליה לסלוקיה** כמו דכרייה איהו דמי, **ואע"ג דמפקר ליה בתר שעתא,** עכ"ל. ויש שהבינו בדבריו דהיה שעה אחת דהיה ממונו, וכיון דחל עליו שעה אחת של חיוב שוב לא פקע, (עי' שיטמ"ק בשם רבינו ישעיה). **אמנם** צ"ע, דהרי מסקינן 'דסתם גללים אפקורי מפקר להו', והיינו דהם מופקרים ועומדים, ופשוט דמתחילתם הם מופקרים ועומדים.

**ג. והנראה** בזה, כמש"כ החזו"א (א' ד') דמש"כ רש"י דבשעת הנפילה הוו דידיה, היינו השעה שהיו הגללים במעי הבהמה, דאז הם דידיה כחלק מהבהמה. **ומתבאר בזה,** דיש תביעה על האדם לדאוג **שממונו לא יעשה בור**, ואע"פ שמיד שיהא הדבר לבור הוא כבר נהיה הפקר, מ"מ **כיון דעתה הוא שלו מחוייב הוא לדאוג שממונו לא יהא תקלה.** **וגדר הדין** בזה כתב רש"י שם 'דכמאן דכרייה', והיינו **פשיעת כרייה,** דפושע בזה שנוצר הדבר לבור, דהרי מוטל עליו לדאוג שלא תטיל שם גללים ולא יעשה ממונו לבור, וכיון שפשע ונעשה בור הרי נחשב כגרמת כרייה, **ומדין כורה ברה"ר** הוא מתחייב[[20]](#footnote-21).[[21]](#footnote-22)

**ד. ולפי"ז** זהו גם הפירוש ברש"י דלעיל (דרש"י השתמש במטבע לשון של הגמ' לעיל 'אית ליה למלויי ולא מלייה כמאן דכרייה דמי'), ואיירי הכא בכה"ג דמיד כשיהא בור אי"ז ממונו, והיינו כשהפקיר רשותו ובורו, ולטעמיה אזיל דס"ל דהפקיר רשותו ובורו חייב, ויסוד חיובו הוא הא דאית ליה למלויי 'מקמי דלפקריה', והיינו דיש חיוב על אדם לדאוג שממונו לא יהא בור, וכשפשע בממונו ומעמידו כתקלה לרבים זהו עצמו כרייה[[22]](#footnote-23), אבל אי"ז מדין ממונו דהרי עתה אינו שלו[[23]](#footnote-24), אלא מדין כרייה הוא וכמש"נ דנתחדש דגם פשיעת כרייה מחייבו.[[24]](#footnote-25)

**ה. ונמצא** דלתוס' וכל הראשונים בגמ' זו מתבאר יסוד **מחייב של ממונו**, אבל לרש"י לא בהא עסקינן אלא עתה הפקר הוא, ומתבאר כאן יסוד אחר **דמה שהיה ממונו הוא גורם לפשיעת כרייה,** ואמנם בודאי מודה רש"י דבעלמא יש נמי דין דממונו גופא מחייבו באחריות, דזהו דין בור ברשותו, וכן מתכוין לזכות בחרסיה, וכן הופך את הגלל, אבל הכא איירי דאינו שלו, וכאן נתחדש דין מסוים ד'כמאן דכרייה'.

**ולרש"י** ניחא מאוד דקאמר הש"ס 'אית ליה למלויי' הינו **חובה** למלאות (דדין הוא שממונו לא יהא בור). וכאשר פושע הוא בזה נחשב ככרייה, וזהו דקאמר **"כמאן דכרייה"**. וניחא נמי מאוד לפרש"י דרק הכא קאמר כן הש"ס דהרי כאן חייב ממש מדין כרייה ברה"ר[[25]](#footnote-26).

**ו. והנה** תוס' והרמב"ן דס"ל דהפקיר רשותו ובורו פטור, ומשום דאי מצד הכרייה הרי היתה ברשות, ואי מצד ממונו הרי עתה אינו ממונו, ומתבאר ע"כ דפליגי על יסוד זה, **ונקטי דאין מחייב לדאוג שממונו לא יהא בור,** דכיון דכאשר יהא זה בור כבר לא יהא ממוני, א"כ אין כאן פשיעה כלל, (ולדבריהם משכח"ל 'פשיעת כרייה' רק בגוונא כמו 'נתקל פושע' וכדו', אבל עצם זה שהוא ממונו אי"ז פשיעה בזה שלא מונעו מלהיעשות לבור). **ולטעמייהו** אזלי דכתבו דיש ללמוד מכאן מקור למחייב של ממונו. **ובאמת** תוס' לטעמיהו נמי אזלי בפירוש הגמ' דבהמת ראובן שהטילה גללים בחצר שמעון, דעי' היטב בדבריהם דנראה דפירשו דיש כאן כרייה של הבעלים ממש כמו מניח ברוח מצויה, דכל המכניס בהמה לרשות חבירו מסתמא היא תטיל שם גללים, ולא נצרכו כלל למש"כ רש"י דהיה שלו בשעת הנפילה[[26]](#footnote-27).

1. **ודע,** דכל זה דממונו מחייב עם כל גדריו וסברותיו (דיתבארו לקמיה) קאי אליבא דהלכתא דיש לן בבור גם מחייב של ממונו, אבל לרבי ישמעאל אליבא דרבה וכן דעת רב (לרש"י ובעה"מ), ליכא כלל מחייב של ממונו בבור, (ואדרבה מה שהוא ממונו הוא סיבה שהוא יוכל לקיים בור זה). [↑](#footnote-ref-2)
2. **כ"כ** להדיא תורא"ש מ"ט:, והנמ"י (עמ' נ"ט ד"ה ברה"י), והטור סי' ת"י ד', והרמ"א שם, לגבי החופר בור ברשות חבירו. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ועי'** חידושי רבי ראובן סימן ב' דפירש דמסברא יש דין למלאות ולכסות, ואי"ז מחייב לשלם וכמש"נ. וצ"ע. ועי' ברשב"א נ"א. דאית ליה למלויי אינו מסברא, אלא מקרא דולא יכסנו, וא"כ דבר תמוה הוא לומר דיש כאן ב' דינים חלוקים, דין כיסוי אף בלא כרייה, ודין תשלומין רק מכח כרייה. [↑](#footnote-ref-4)
4. **בשמעתין** בעל מימרא זו הוא ר' ישמעאל, אמנם לרבה דס"ל דלר"י אין חיוב דממונו י"ל דס"ל כדאיתא בפסחים ו: דר' אלעזר קאמר לה. [↑](#footnote-ref-5)
5. **כמש"כ** הברכ"ש בסי' י"ז ובכמה דוכתי דאינו חיוב על 'מעשה' ולא שייך בזה קלב"מ, אלא כל ענינו הוא הכשרת מקום נזק. [↑](#footnote-ref-6)
6. **הרב** מ"מ שליט"א ציין לדברי התוס' חכמי אנגליה (עומקא 116), דיסוד דברי הגמ' דעשאו הכתוב הוא מהא **דהכתוב קראו בעל הבור,** והיינו דבעל הבור דכתיב בקרא קאי נמי על הכורה דפתח קרא ביה קרא דכי יפתח וכי יכרה, והם הם הדברים. [↑](#footnote-ref-7)
7. **ולפי"ז** הלשון אית ליה למלויי, לכאו' מתפרש בלשון 'אפשר' לו למלאות, וכלשון תוס' כ"ט. דיכול הוא לפנות, **אמנם** תוס' מ"ח. השתמש בלשון **עליה למלויי**, דמשמע חובה, וצריך לדחוק דודאי כיון דהדבר הוא חובה למלאות, לכך העמידה הגמ' בלשון זה. [אבל בעצם של דברים אינם ב' שלבים, שלב א' חובה לכסות, שלב ב' נעשה כרייה וחובה לשלם, אלא הגמ' מעמידה את כל עצם פרשת חובת ממונו]. ואמנם ברש"י להדיא מפרש כחובה, ודרך אחרת יש לו בביאור הגמ' וכדלקמיה. [↑](#footnote-ref-8)
8. **יש** לדון אם שייך זאת אף לפי ר"נ דחייב הכל גם כשיש לו שותף, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ולכאו'** אחר דנחפר הבור ויש כאן תקלה לרבים יכולים בי"ד וכל אדם לכסות נגד רצון הבעלים, (ואפי' קנסו ד'כל הקודם זכה'), וכ"ש דהחופר דמצווה לכסות (עד שלא נודע לבעלים), וא"כ יוכל ומחוייב לכסות כנגד רצון הבעלים, ומ"ט נחשב הבעלים למקיים ומעמיד. **ולק"מ**, דכל דברינו הוא לדון **על עצם הענין** מי הוא המקיים את הבור **לפני פרשת בור,** דפרשת בור חלה על האדם שהוא המעמיד והמקיים את הבור לפנינו, ולכך יש לדון לפני פרשת בור מי המקיים וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-10)
10. **והיינו**, דאף דאמרן דחיוב כורה אינו על המעשה שעשה אלא ענינו דיצר יצירה הקיימת, מ"מ אינו אלא המשך הכרייה הראשונה, אבל הבעלים הרי זו סיבה מתחדשת כסדר מכח בעלותו, ועי' משנת רבי אהרן סי' י"ג י'. [↑](#footnote-ref-11)
11. **אמנם** לא מיושב מ"ט לא קאמר כן הש"ס גבי חופר את הגלל בדף כ"ט:. [↑](#footnote-ref-12)
12. **ואם** היה מקום הפקר אולי היה לו איזה קנין יצירה על חלל זה, אמנם הכא לכאו' פשוט דאינו קונה, כי זה חצר חבירו, אבל מ"מ יש כאן יצירה וחידוש, ולכן הוא גורם לנפק"מ בהגדרת מי מעמיד ומקיים את הבור, וכמש"נ בפנים. [↑](#footnote-ref-13)
13. **אמנם** יל"ע (הרב אאל"א) לפי מש"נ לעיל אות ז' בביאור הסיבה שהבעלים נחשב מקיים יותר מהכורה, כיון דהעמדת הכורה תלויה בבעלות, וכ"ש לביאור דהבעלים הוא כורה חדש, א"כ צ"ע ביאור צד זה. [↑](#footnote-ref-14)
14. **והיינו** לדעת תוס', וכן ההלכה, דגם לשמואל נתקל באבן ונחבט בקרקע פטור, דלהשיטות דחייב ומשום דכל סביבות הבור נעשות בור, א"כ גם כאן יש יצירה חדשה. [↑](#footnote-ref-15)
15. **אמנם** עדיין צ"ע התוס' מ"ט: דלא כתבו צ"ע, אף דאיירי בחופר בקרקע. [↑](#footnote-ref-16)
16. **כשאינו** בגדרי 'מעמיד' עי' תוס' נ"ו:, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ואין** הכוונה כדברי האמרי משה והדברי משפט דההפקר עצמו היינו מעשה כרייה, דא"כ הפקיר רשותו ובורו נמי ליחייב, והרמב"ן (מלחמות ל"ה ד"ה ומשום) פוטר בזה, אלא דדעת הרמב"ן דעצם זה שהוא ממונו הוא הוא המחייב, רק דבעינן דלא יהא בגדר 'זה חופר וזה מתחייב', וכמש"נ בפנים. [↑](#footnote-ref-18)
18. **והיה** אפשר לפרש (הרב אאל"א שליט"א) ע"ד הרמב"ן דלעיל, אך דאי"צ לזה, וכמו שיבואר מרש"י דגללים. [↑](#footnote-ref-19)
19. **והאמרי** משה פירש, דכוונת רש"י דההפקר עצמו הוא הכרייה. ודבריו צ"ע, דא"כ העיקר חסר מן הגמ'. ועוד מ"ט בעי כלל לומר 'אית ליה למלויי', ולימא דהא גופא שעושה סביבות הבור רה"ר הרי"ז כרייה. וכן צ"ע עצם הדבר דמה שפועל סביבות הבור נחשב **לכריית** בור, (וכן בדברי רש"י לקמיה שם גבי גלל, אין שייך דבר זה, דהרי ההפקר שם אינו מוסיף כלום בתקלה, וכן כל מפקיר נזקיו). [↑](#footnote-ref-20)
20. **וראיה** גדולה לעיקר דבר זה, עי' לעיל דף ו: דמייתינן להא דתנן דכותל ואילן שבי"ד הזהירו אותו שעומדים ליפול ונפלו, הרי הוא חייב מדין בור, ואיתא שם שהוא מפקר להו, וק' דא"כ מ"ט חייב הרי לא היה כאן כרייה, וע"כ דמחויב לדאוג דממונו לא יהא בור, וכהנ"ל, ועי' בברכ"ש דזה נקרא **פשיעת כרייה**, (ועי' לק' דתוס' פליג על רש"י, ועי' היטב מש"כ תוס' ו. ד"ה ואי). [↑](#footnote-ref-21)
21. **והנה** לכאו' יש להוכיח מרש"י כדברי הסמ"ע (ת"י ס"ק ה'), דכתב דכאשר היה שעה אחת שהיה עליו למלאות, ולא מילא, הרי נחשב ככורה, וחייב גם בזמן שאח"כ שהפקיר. אמנם יש לדחות דליכא ראיה לזה מרש"י, דדוקא הכא דהפשיעה היא היתה סיבת הווית ויצירת הבור, דהוא נתבע למנוע את הטלת הגללים, והוא לא מנע, א"כ פשיעתו היא סיבת הבור, וכן בהפקיר רשותו ובורו, אבל כאשר אחר חפר ברשותו הסמוכה לרה"ר והיה עליו שעה שהיה לו חובה למלאות, ושוב הפקיר, אפשר דמה דלא מילא אינו נחשב כפשיעת כרייה, דכבר היה לזה שם בור לפני"ז. אמנם עי' שיטמ"ק בשם רי"ד וריב"א וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. **ואין** זה דומה למה שחידש האמרי משה דההפקר הוא מעשה כרייה, דבזה שעשה את סביבות הבור לרשות הרבים הרי הוא כורה בור, דזהו חידוש גדול דמה שפועל סביבות הבור הוא מעשה כריית בור, דהכא אמרינן דהפשיעה שפשע **בבור עצמו** היא גרמת הכרייה. [↑](#footnote-ref-23)
23. **אבל** בהפקיר רשותו ולא בורו, פשיטא דחייב מדין ממונו, וכדאיתא בדף מ"ט:. [↑](#footnote-ref-24)
24. **ובמק"א** ביארנו דלרש"י חייב בהפקיר רשותו ובורו מצד **הכרייה** (דאף שכרה ברשות, מ"מ כרייתו כמותנית שלא תהא תקלה לרבים כמש"כ הבד קודש סי' ה'), אבל כאן מתבאר דיש לחייב גם מצד הממונו דמקודם, וכמש"נ בפנים, ועי' לק' דבאמת תו' והרמב"ן פליגי על רש"י בזה. [↑](#footnote-ref-25)
25. **ולר"ע** אליבא דרב יוסף (נ.) דס"ל דאין לחייב על כריית בור ברה"ר, יהא פטור, דלדידיה לעולם בעי דיהא גם ממונו, וזהו הא דאמרינן (דף כ"ט.) לדעת אביי, דלרבי יהודה מפקיר נזקיו אחר נפילת פשיעה פטור ומבואר שם דס"ל דבור ברה"ר פטור, ושם מתבאר דאע"פ שהיה ממונו אינו חייב, כיון דבעינן דבשעת הנזק יהא הדבר ממונו וכמש"נ. (והא דס"ד דבעי גם כרייה וגם ממונו, יש לבאר דהכרייה לחודא בלא שום זכות אין לה משמעות כ"כ, והממונו לחוד ס"ל דלא נחשב דהוא מקיים ומעמיד את הדבר ורק בצירוף שניהם יחד, דגם עשה בפועל את הבור וגם לעשייתו יש קיום דבדין ובזכות היא, אזי נחשב דהוא מקיים ומעמיד את הבור, ומצטרפים שניהם לפי מש"נ דשניהם הרי הם אותו יסוד דין. [↑](#footnote-ref-26)
26. **ונפק"מ** (הרב ימ"מ שליט"א) כאשר הפקיר רשותו ולא בורו, ונפל מיד שור ולא היה לו זמן לסלק, דלרש"י הרי הוא חייב, דכבר פשע לפני"ז דאית ליה למלויי וכו', והוה ככורה בור ואח"כ אין לו זמן לסלק, דודאי חייב, ולתוס' דהחיוב רק משום 'ממונו' דעתה, א"כ כאשר לא היה לו אח"כ זמן לפנותו, פטור, כמש"כ החזו"א ריש סי' ח'. [↑](#footnote-ref-27)