עכו_ם וכותי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין / הפסולים לשחוט

חולין יג. שחיטת עכו"ם וכותי

**א. פסול שחיטת עכו"ם-**

תנן במתני' יג. שחיטת עכו"ם נבילה ומטמאה במשא, ובטעם פסול שחיטת עכו"ם נחלקו הראשונים, דעת התוס' ג: והרא"ש דגבי שחיטה צריך שיהיה בר זביחה ועכו"ם לאו בר זביחה הוא.

וכן הוא בתוספתא דדרשינן וזבחת ולא שנשחטה מאליה ולא ששחטה עכו"ם משמע שהכל מתורת דלאו בר זביחה הוא.

אבל הר"מ פ"ד שחיטה הי"א כתב דילפינן לה מקרא דקרא לך ואכלת מזבחו למדנו שזבחו אסור [ועיין ברא"ש מה שתמה ע"ז], והוסיף דגדר גדול גדרו בזה שאפי' עכו"ם שאינו עובד ע"ז שחיטתו נבילה, ויתבאר דבריו לקמן.

וד' הר"מ לכאו' שלא כד' התוספתא, וכתב בכס"מ דס"ל דאינו אלא אסמכתא[[1]](#footnote-2).

עוד מבואר בר"מ פ"ב אבה"ט שנסתפק לומר שאין טומאת נבילה בשחיטת עכו"ם ואינו אלא מדרבנן משום טומאת ע"ז [מיהו בחי' הגרי"ז נזיר כג. כתב בשם הגר"ח עמ"ס דוודאי הוא מדאורייתא רק שאינו מפורש בתורה ואין בו חיוב ביאת מקדש, אבל בכס"מ וש"א לא נקטו כן].

ובדעת הר"מ נחלקו האחרונים בגדר פסול עכו"ם:

א. בתבו"ש ב-א כתב שבאמת אין בשחיטתו איסור נבילה כלל רק משום תקרובת ע"ז שמחשבתו לע"ז, וקי"ל כר"א דסתם מחשבתו לע"ז, ומש"כ הר"מ לוקה משום נבילה לאו דוקא הוא רק משום תקרובת, ועיין בפמ"ג שפ"ד ב-ב שתמה ע"ז טובא דוודאי לא קי"ל כר"א דסתם מחשבת עכו"ם לע"ז.

וחיליה ממש"כ הר"מ פ"ב אבה"ט לצדד שאין בו טומאת נבילה וע"כ אין בו איסור נבילה כלל ג"כ דמאי שנא.

ב. בפר"ח במהלך אחד כתב ג"כ שהוא איסור חדש ולא משום נבילה ממש, וילפינן לה מקרא דפן תכרות וכו' ואכלת מזבחו, וכל מקום דכתיב פן הוי לאו, והוא איסור חדש מלתא דנבילה.

ולפי מהלכים אלו מסתבר דעכו"ם שאינו עובד ע"ז וודאי אין איסורו אלא מדרבנן וכדעת הכס"מ וב"ח וט"ז.

ג. אבל דעת הש"ך [תתבאר לקמן] דאף עכו"ם שאינו עובד ע"ז שחיטתו פסולה, ולפי"ד מסתבר דא"א לפרש כהתבו"ש והפר"ח.

כתב בפמ"ג שפ"ד ב-ב דלפי דעתו באמת גם הר"מ מודה דיסוד פסולו משום דלאו בר זביחה הוא ורק הר"מ הביא מקרא פשוט לזה, ודלא כהכס"מ שהוא רק אסמכתא [והכס"מ לשיטתו אזיל], וכדבריו מבואר בארוך לש"ך כאן.

והיה מקום לפרש באופ"א דילפינן מהך קרא גילוי מילתא ששחיטתו אינה שחיטה ושוב הוי נבילה, ועיין בפר"ח באופן השני כעי"ז.

ומ"מ נראה שגם לפי מהלך זה י"ל כש"כ אחרונים בכ"ד דלשיטת הר"מ יסוד דין שחיטת עכו"ם אינו חסרון בעצם השחיטה רק דין חדש ופסול מחודש בשחיטה, עיין משי"ת בסוגיא דשחיטה מתוע"ס.

ולפי מהלך זה שהוא גילוי מילתא על שחיטתו, כתב בזכרו"ש-עא ליישב קצת ד' התוספתא דפסולו משום דהוי כנשחטה מאליה, דבאמת כל פסול עכו"ם בשחיטה שייך דוקא אחר דקי"ל דנשחטה מאליה פסול וא"כ שייך לפסול גם עכו"ם להחשיבו כנשחטה מאליה, אבל אם היה הדין דנשחטה מאליה כשר ל"ש לפסול עכו"ם כלל דלא גרע מנשחטה מאליה.

מיהו לפמש"כ האחרונים דאינו ממש כנשחטה מאליה אלא שהוא פסול מחודש בשחיטה לכאו' ל"ש לומר כן.

ואולי י"ל גם לפי"ז דמ"מ אם היה הדין דנשחטה מאליה היה כשר לא היה חייל בו שם זבחו כלל.

אלא שצריך להבין לפי מהלכים אלו למה אין בו טומאת נבילה אם הוא נבילה ממש, ויתבאר לקמן יסוד הדברים, דשחיטה לענין היתר אכילה צריך שיהיה השוחט בר שחיטה שהשחיטה לענין זה היא מתיר ועכו"ם א"י להתיר, וכדכתיב 'כאשר צויתיך' דוקא.

אבל שחיטה לענין טומאה עיקרו הוא שאינו בכלל כי ימות ואין בו טומאת נבילה וסגי במעשה שחיטה לחוד לזה, ואי"צ מתיר של שחיטה ואף שהשוחט אין בו כח להתיר מ"מ אין בו טומאה.

ועוד יתבאר לקמן מד' הכס"מ דאף בשחיטת קוף י"ל שאין בו טומאת נבילה רק איסור לחוד.

ומהלך זה מבואר באחיעזר יו"ד-ז, וכתב מקורו של הר"מ מהא דקי"ל גבי ע"ע עריפתה זו היא שחיטתה ואין בה טומאת נבילה, ומ"מ אינו מועיל להתיר באכילה אבל לא לאכילה כש"כ אתוו"ד-א להוכיח ממליקת עוף, ונתבאר במקו"א באורך ויסוד הביאור כנ"ל דלטומאת נבילה סגי מה שאינו בכלל כי ימות וכל שדינה למות עי"ז לא חשיב כי ימות ממילא, משא"כ לאכילה בעינן כאשר צויתיך דוקא ואין כאן מעשה שחיטה המתיר, ועקה"י-יא.

**ב. עכו"ם שאינו עובד ע"ז וכותי-**

הוסיף הר"מ דגדר גדול גדרו בזה שאפי' עכו"ם שאינו עובד ע"ז שחיטתו נבילה.

ודעת הכס"מ וכ"נ בב"ח והט"ז יו"ד ב-א דד' הר"מ קיימי בעכו"ם שאינו עובד ע"ז ובאמת אין פסולו אלא מדרבנן דלא שייך ביה קרא דואכלת מזבחו.

וזה נפק"מ בין שיטת התוס' להר"מ דלשיטת התוס' וודאי כל עכו"ם פסול מדאורייתא דלאו בר זביחה הוא.

אבל דעת הש"ך שהנוסחה בר"מ היא דגדר גדול גדרו דאפי' 'כותי' שאינו עובד ע"ז פסול מדרבנן, והוא מסוגיא ו. דגזרו על הכותים ששחיטתן נבילה, וכ"ז בכותי אבל בעכו"ם ממש מודה הר"מ דפסול מדאורייתא אף שאינו עובד ע"ז.

והש"ך הוכיח דכל עכו"ם פסול מגמ' ה. דאפי' מומר לע"ז פסול מדאורייתא דילפינן ממכם לענין קרבן ומדמי לה לשחיטה משמע ששחיטת ישראל מומר לע"ז פסולה מדאורייתא וכ"ש נכרי, ועיי"ש בהג' רעק"א מש"כ שיל"פ שהוא רק מדרבנן, ואכ"מ ונתבאר באורך בענייני מומר.

ובפמ"ג שם סייע לגי' הש"ך דגריס כותי, דאי כהט"ז דגריס עכו"ם למה השמיט הר"מ הדין בכותי ששחיטתו אסורה משום נבילה [כמבואר ו. שגזרו עליו], ולא הביא דינו אלא בפ"ב אבה"ט לענין טומאת נבילה.

וראיתי במשנת יעב"ץ יו"ד-א שיישב דעת הב"ח והט"ז, דהנה בעיקר דין כותי מבואר ו. שנמנו עליהם לעשותם כעכו"ם משום שמצאו להם דמות יונה בהר גריזים וגזר ר"מ משום דחייש למיעוטא.

ואמרינן התם דר"מ גזר ולא קבלו מיניה ואתו ר"א ור"א וגזרו וקבלו מהם.

דעת רש"י שם דלא קבלו מר"מ לפי שהיו רגילים בהם ולא רצו לפרוש מן הכותים ובזמן ר"א ור"א היה נקל בעיניהם לפרוש מהם, אבל גם גזירת ר"א ור"א אינו אלא גזירה מחשש מיעוטא.

ובראשונים הק' ע"ז דהא אנן קי"ל דלא חיישינן למיעוטא.

והרמב"ן כתב דלא קבלו מר"מ משום דלא היו אלא מיעוטא, וקי"ל שאין חוששין למיעוטא, אבל בזמן ר"א ור"א קלקלו הכותים יותר ורובם עע"ז ולכך קבלו מהם.

ועיין בפר"ח יו"ד ב-א בתו"ד שהכריח דלא כהרמב"ן שאם גזירת ר"א ור"א היה משום שרובן עע"ז ל"ל גזירה כלל והרי מדינא הם פסולים ככל מומר לע"ז דקי"ל שחיטתו פסולה?

א. בפנ"י ו. כתב דע"כ אין כוונת הגמ' לתלות ממש דין זה בדין חיישינן למיעוטא, שהרי רק במקום אחד סמוך להר גריזים עבדו ע"ז ומה"ת נאסור משום זה כל הכותים, וע"כ הוא גזירה מחודשת אלא דמסתבר לגמ' דדוקא למ"ד חיישינן למיעוטא גזרו כן.

ועיין רעק"א תשובה קג-יג (הובא בחי' רעק"א יב.) שדימה זה לד' הראשונים רי"פ כל הצלמים, דאמרינן התם במקומו של ר"מ היו עובדים ע"ז פעם אחת בשנה וגזר ר"מ גם בשאר מקומות, ולרבנן דלא חיישינן למיעוטא לא גזרו, וה"נ הכא הוצרכה הגזירה בשאר מקומות.

[ויש שם שני שיטות, דעת הרמב"ן שם דכל מקומות נאסרו מדינא לר"מ משום חיישינן למיעוטא, אלא דגזירת ר"מ היתה גם במקום שידוע שאין עובדים אותו.

והר"ן שם נקט דאף בסתם מקום שאין ידוע אם עובדים לא נאסר מדינא רק מגזירה.

וטעמו כתב משום דרוב מקומות הוי רובא דא"ק ולא חיישי ר"מ למיעוטא ברובא דא"ק.

ודעת הרמב"ן כתב בחת"ס דס"ל כהתוס' יבמות קיט. דמבואר בדבריהם דרוב כותים הוי רובא דל"ק[[2]](#footnote-3).

וביאור פלוגתתם בזה נתבאר במקו"א, ויסוד הנידון שהרי אין הכותי פרש משאר כותים רק יש עליו ספק בפנ"ע, ומאידך אינו רוב בטבע.

וזה תלוי אם עיקר מעלת רובא דא"ק דלא חיישינן למיעוטא תלי במה שהמיעוט ידוע משא"כ רובא דל"ק אין ידוע המיעוט בוודאי רק עפ"י הסתברות, א"כ גבי כותים חשיב רובא דא"ק וכ"נ לשון הר"ן שם.

אבל הרמב"ן ס"ל דרובא דא"ק הוא רוב מחמת פרישה משא"כ הכא שהוא ספק על כל כותי הוי כמו רובא דל"ק, ואכ"מ].

ב. וכתב במשנת יעב"ץ דבאמת אה"נ לא היתה הגזירה על הכותים אלא לענין טומאת נבילה, דהא מבואר בראשונים דמומר השוחט מוציא מידי טומאת נבילה, וע"ז הוצרכה גזירה דר"א ור"א, אבל לענין איסור אכילה לא הוצרכה גזירה זו.

ולפי"ז לא תיקשי דיוק הפמ"ג למה לא הביא הר"מ דין כותי לענין איסור אכילה של נבילה דבזה אין בו שום חידוש ופשיטא דפסולה משום מומר לע"ז, ורק לענין טומאה הביא שגזרו עליהם להחשיב שחיטתן נבילה, ודו"ק.

**ג. אם שחיטתו מטמאת כנבילה-**

מבואר במתני' יג. שחיטת עכו"ם נבילה ומטמאת במשא, וכתב הר"מ פי"ב אבה"ט דקרוב הדבר דמדאורייתא אין שחיטתו מטמאת בנבילה ורק החמירו עליו מדרבנן שטומאת ע"ז ומשמשיהן מדרבנן היא.

[ומשמע בר"מ שהוא סייג מיוחד משום טומאת ע"ז, ולא פלוג ואף במי שאינו עובד ע"ז גזרו כן, ועקה"י-יג שהביא מד' הר"מ ראיה דאף הוא מודה דמדרבנן שחיטתו כמי שנעשית מאליה אבל בר"מ לא משמע שזהו הטעם, וממילא נסתרו ד' הקה"י שם בהאי עניינא, ואכ"מ].

ובראב"ד השיג ע"ז היאך החשיב את הגויים שאינם חשובים לכלום ובוודאי אין שחיטתם כלום והוי כנשחטה מאליה.

ובביאור שיטת הר"מ ששחיטת עכו"ם לאו נבילה היא לטמא במשא נתבאר לעיל שני אופנים:

א. להאחרונים דס"ל דאף איסור נבילה לית ביה בשחיטת עכו"ם רק איסור חדש שפיר לית ביה טומאת נבילה.

ב. אבל גם אם נפרש שלהר"מ שחיטת עכו"ם הרי היא כנעשית מאליה ולא ילפינן מזבחו אלא דחשיב כמאליה ויש בו איסור נבילה, מ"מ יל"פ דחלוק דין היתר אכילה משחיטה לטהר מידי נבילה, כש"כ לעיל.

ומהלך זה מבואר בכס"מ שכתב ליישב השגת הראב"ד היאך החשיב הר"מ את הגויים וכתב שלא החשיבם למידי דס"ל דאף קוף שחיטתו אינה נבילה, ומבואר לפי"ז שהוא סברא מסויימת בדין כי ימות דאין בו פסולים וכל שנעשה בו צורת שחיטה אינו בכלל כי ימות.

[מיהו צ"ע שהכס"מ מתחילה שם כתב שהר"מ אזיל לשיטתו דילפינן לה מזבחו, וצ"ע, וכנראה משמע בכס"מ שלשיטה זו גם שחיטת הקוף מותרת באכילה מדאורייתא, ועיין מחה"ש או"ח קנט-נד שכבר הביא כן משם הכס"מ הנ"ל, וזה חידוש מופלא.

מיהו תמה ע"ז במשנת יעב"ץ-ב דהא מבואר בר"מ ב-יב להדיא דבעי כח גברא בשחיטה, ואיך יתכן להכשיר שחיטת הקוף לאכילה מדאורייתא.

ובדעת הראב"ד דעכו"ם יש בו טומאת נבילה, יל"ע, דהנה עיין בראשונים יד. דמומר ששחט אף שאין שחיטתו מתרת באכילה מ"מ אין בו טומאת נבילה.

וביאור הדברים י"ל שני אופנים:

א. בקובץ שמועות חולין פי' דמומר נמי מיקרי בר זביחה כלפי טומאת נבילה שהרי הטומאה חלה בגופו, ואף שאינו נזהר באיסוריה אכתי בכלל בר זביחה חשיב, ורק לענין איסור נבילה אינו בכלל בר זביחה כיון שאינו נוהג באיסור זה אין לו שייכות לשחיטה.

ובס' שחיטת חולין רצה לדקדק מהלך זה מלשון הראב"ד הנ"ל דהר"מ שם כתב דשחיטת עכו"ם אין בה טומאה מדאורייתא, והראב"ד השיג בזה"ל:"כי הם כבהמות ואין מטמאין ואין מיטמאין עם הדומה לחמור הם הן גויים כמר מדלי ואת כולם ישא רוח והחושב אותם לכלום אסף רוח בחפניו".

וכוונת הראב"ד שהעכו"ם אינם מיטמאין באר שם דנתכוין לד' קו"ש הנ"ל לחלק בין מומר לעכו"ם, דשאני מומר דחשיב בר זביחה ע"י שחלה בו טומאת נבילה אבל עכו"ם אין בהם טומאת נבילה לא חשיב בר זביחה אף לענין טומאה.

ב. אבל דעת הר"מ מבואר דאף שחיטת עכו"ם אין בה טומאת נבילה אף דלא חשיב בר זביחה כלל, ועיי"ש בכס"מ דאף בשחיטת קוף אין טומאת נבילה מדאורייתא.

וע"כ ס"ל טעם אחר לחלק בין איסור נבילה לטוומאה, ובארו אחרונים דדין טומאת נבילה תלי בדין 'כי ימות' וע"י שחיטה לא חשיב מיתה כלל, ואי"צ בזה להמתיר של שחיטה רק כל שמת בצורת שחיטה אין בו טומאת נבילה.

ועכו"ם [או אפי' קוף לדעת הכס"מ] כל החסרון שלהם הוא שאין להם הכח להתיר היתר שחיטה אבל מ"מ אין בו טומאה.

ג. מיהו דעת שא"ר מבואר דדוקא שחיטת מומר מוציא מידי טומאת נבילה משא"כ בעכו"ם, ובפשוטו לפי"ז ע"כ א"א לפרש בדבריהם כחילוק הנ"ל דלהוציא מידי טומאה אי"צ כח מתיר של שחיטה דא"כ עכו"ם נמי, ולשיטתם ע"כ צל"פ כביאור הראשון דשאני מומר דחשיב בתורת שחיטה.

אבל באמת בלשון הראב"ד שהבאנו לעיל בהשגתו על הר"מ נראה יותר דאף הוא מודה לעיקר חילוקו של הר"מ ולא כש"כ בס' שחיטת חולין דאתא למימר דעכו"ם אינו בתורת טומאה ואין מיטמאין, דא"כ מה הוכיח מהא דאין מטמאין אחרים.

וגם כל לשונו שם הוא להראות דעכו"ם אינו חשוב לכלום ולא פלוגתא מקומית משום בר זביחה לענין טומאה.

ומשמע דס"ל להראב"ד דבאמת יסוד סברת הראשונים גבי מומר הוא כשיטת הר"מ דמומר ישנו בכלל מעשה שחיטה ורק אין לו כח היתר של שחיטה.

**ד. אוא"ב בשחיטת עכו"ם-**

בתוספתא ה-א איתא דשחיטת עכו"ם אין בה משום אוא"ב.

וכתב בתבו"ש טז-לט דלשיטת הר"מ צ"ל דאיירי דוקא בעכו"ם עע"ז שיש בו איסור נבילה, אבל באינו עע"ז לדעת הכס"מ והט"ז אין פסולו אלא מדרבנן ויש בו משום אוא"ב.

ולדעת הש"ך א"ש גם בעכו"ם שאינו עע"ז דפסולו דאורייתא.

מבואר בתבו"ש דאף דלשיטת הר"מ אין טומאה מדאורייתא בשחיטת עכו"ם ושחיטתו הועילה לטהר מידי נבילה מ"מ אין בו משום אוא"ב, ולא דמי לשחיטה שא"ר דקי"ל שמה שחיטה דהתם יש בה היתר אכילה רק יש בה איסור חדש, משא"כ בשחיטת עכו"ם.

אבל רעק"א יג. כתב דוודאי כל שמטהר מידי נבילה יש בו חיוב אוא"ב, וצ"ע מד' התוספתא, וכתב התוספתא לשיטתה אזלה דהוי כמו נשחטה מאליה.

ועוד כתב דאיירי בשלא ראהו שוחט ומסתמא מעשיהן מקולקלין לכך אין בו משום אוא"ב.

מבואר כאן פלוגתא בין רעק"א לתבו"ש אי סגי בשחיטה להוציא מידי טומאה לענין אוא"ב, ונתבאר במקומו דלכאו' בדין עריפתה זו היא שחיטתה חזינן כד' רעק"א, וכן בראשונים יד. גבי מומר, ואכ"מ.

[וע"ע בס' שחיטת חולין קכא. מש"כ ליישב באופ"א דבאמת לא סגי בשחיטת להוציא מטומאה לענין אוא"ב ושאני ע"ע דעריפתה הוא קיום דינה, עיי"ש].

**ה. ישראל ועכו"ם ששחטו-**

בתוספתא א-א ישראל ועכו"ם שוחטין יחד כשר, והר"מ השמיטה.

וכתב המ"מ ד-יג טעמו דתנן שמתני' שנים אוחזין בסכין ואחד נתכוין למחשבה הפוסלת נפסלה כל השחיטה, וסתם מחשבת עכו"ם לע"ז לכך ה"נ יפסל דלא כהתוספתא.

אבל לעיל כתבנו בשם הפמ"ג שהר"מ פסק שסתם מחשבת נכרי לאו לע"ז היא ותמה מזה על התבו"ש, וכן מבואר בלח"מ ב-כד.

ובאר במשנת יעב"ץ סוס"י-א דהנה כתב הש"ך ב-ל בשם מהרש"ל לבאר טעם הדין דישראל ועכו"ם ששחטו יחד כשר ולא דמי למחשבת פסול משום דעכו"ם אין בו פסול רק דלאו שחיטה וכנעשית מאליה דמי וכיון שיש כאן גם ישראל לא חשיב כמאליה ושפיר מהני.

אבל הר"מ לשיטתו אזיל דעכו"ם יש בו פסול מיוחד א"כ הוי כמחשבת פסול ופסל, ומה שהתוספתא הכשירה אזלא כפי שיטתה והטעם המבואר בתוספתא דבעי בר זביחה ועכו"ם כמי שנשחטה מאליה דמי, ודו"ק.

**ו. סופו לטמא טו"ח-**

בחי' בכור שור יג. הק' על הר"מ דאם אין טומאה דאורייתא בשחיטת עכו"ם היאך מבואר קכא. דישראל בטמאה ועכו"ם בטהורה יש בו משום סופו לטמא טו"ח של נבילה?

ותי' הבכור שור כפי שיטתו דלעיל דכוונת הסוגיא קכא. לטמא משום תקרובת ע"ז וס"ל להא סוגיא דתקרובת ע"ז מטמא והר"מ לא פסק כן.

ובחת"ס קכא. כתב דקו' הגמ' סופו לטמא קאי רק בישראל בטמאה.

אבל כבר עמד ע"ז בבכור שור וכתב דמלבד שהוא דוחק עוד צ"ע שהרי הר"מ גם פסק להלכה דישראל בטמאה ועכו"ם בטהורה אי"צ הכשר, וע"כ לכאו' הוא משום סופו לטמא טו"ח?

ובמשנ"י יו"ד-ב באר דהנה כתב רש"י קכא. דאף דדם שחיטה מכשיר מ"מ הכא אי"ז שחיטה כשרה להכשיר.

וס"ל להר"מ דסגי בזה בשחיטה המתרת מטומאה להחשב שחיטה לענין הכשר דם.

ויסוד הדבר מד' הירושלמי פרק ע"ע הובא במל"מ פ"י טו"א שנסתפק אם דם עגלה ערופה אם מכשיר, ויסוד הספק הוא אם סגי להוציא מטומאה או דבעי שחיטה המתרת באכילה, ומסיק התם בירושלמי שהוא מכשיר.

וא"כ בעכו"ם שאין בו טומאת נבילה שפיר מכשיר מכח השחיטה, וכל נידון הגמ' שם הוא לענין עכו"ם בטמאה, עיי"ש שהרחיב עוד בזה.

אבל בס' שחיטת חולין העיר ע"ז דא"כ הכשר שרץ בעי ובר"מ משמע שאי"צ אפי' הכשר שרץ וע"כ טעמו משום סופו לטט"ח [דשיטת הר"מ משמע בכ"ד דע"י סופו לטט"ח אי"צ הכשר שרץ, ואכ"מ], ושוב תיקשי דהא אינו מטמא טומאת נבילה לשיטת הר"מ, וצ"ע.

[ולפי"ז צ"ע הסוגיא דהא הדין נותן כש"כ במשנת יעב"ץ דיוכשר גם ע"י השחיטה כמו בע"ע להירושלמי, וצ"ע מסוגיין דמבואר דעכו"ם בטהורה בעי הכשר למסקנא שאינו בכלל סופו לטט"ח, ועיין בס' שחיטת חולין מש"כ לחלק בזה].

**ז. עכו"ם בטמאה-**

בחי' רש"ה ב-ז הק' בגמ' קכא: עכו"ם בטהורה יש בו משום אבמה"ח ואין בו היתר מפרכסת משום מי איכא מידי, וצ"ע לפי"ד התבו"ש בד' הר"מ ששחיטת עכו"ם מועלת להוציא מידי איסור נבילה ויש כאן איסור חדש של זבחי מתים וכיון שהועילה השחיטה להתיר לישראל משום אבמה"ח ה"נ נימא מי איכא מידי ונתיר גם לעכו"ם?

וכתב רש"ה בדוחק דסתם עכו"ם עושה שחיטה פסולה ויש בו נבילה ממש.

[ודוחק לומר דמ"מ אסורה לו משום זבחי מתים שהרי עכו"ם שאינו עובד ע"ז לשיטת התבו"ש אין בו איסור דאורייתא כלל].

1. ומקורו של הר"מ שלא לפרש משום בר זביחה, עיין רעק"א בחי' דס"ל דכל היכא דבעינן בר זביחה או בר קשירה פסול אף במומר לתאבון, וכה"ג גבי תפילין דאמרינן גיטין מה: דמומר פסול דלא מיקרי בר קשירה ס"ל להר"מ דאף מומר לתאבון פסול [מיהו לשון הר"מ תפילין א-יג צריך שיהיה בר קשירה ומאמין בה ל"מ כן].

   ביה"ל א-טו באר דס"ל להר"מ דאף חש"ו לא בר זביחה הוא ומ"מ כשר לשחיטה וע"כ שאי"צ בר זביחה, ונתבאר עוד במקו"א שיטת שא"ר בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיין בקובץ עניינים שהק' לדעת התוס' בכורות יט: דברובא דא"ק לא חייש ר"מ למיעוטא היאך אמרינן בסוגיין דחיישינן מיעוטא ברוב כותים, וכנראה דעתם כשיטתם ביבמות דהוי רובא דל"ק. [↑](#footnote-ref-3)