10חנ_נ בכלים
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

חנ"נ בכלים

הר"ן (לה. בדפי הרי"ף) מביא את פלוגתת הראשונים – אי אמרינן חנ"נ בכלים "אם היא כף ישנה של בשר אע"פ שלא ניער אלא כזית חלב אם חזר וניער בה את הקדרה איכא מ"ד דבכולה משערין לפי שאין אנו יודעין כמה בלעה מן הבשר ועכשיו כשניער בה חלב נאסר הכל דחתיכה עצמה נעשית נבלה אבל הרמב"ן ז"ל סובר שאין אומרים בבלוע חתיכה עצמה נעשית נבלה הלכך אין משערין אלא באותו זית" (וכן הוא בתוה"ב ב"ד ש"א א: ובקצר שם, ובחידושי הרמב"ן צז(:.

בטעם דין זה נאמרו כמה ביאורים, כדיבואר.

איסור בלוע

הפמ"ג (סימן צח סק"ח במשב"ז) מנמק דין זה "דבלוע בכלי לא נעשה נבלה כמו דאמרינן (חולין עא) אין טומאה בלועה מטמא טהרה בלועה, הוא הדין אין איסור בלוע בכלי אוסר היתר בלוע" (ומקורו בשערי דורא סימן נה בשם הראב"ן).

בשיעורינו לעיל (סימן קג בענין נטל"פ רק בתבשיל זה) הארכנו בביאור סברא זו, והבאנו עוד מדברי הראב"ן (ע"ז אות שיג) – שאף איסור בל יראה ובל ימצא אין על חמץ הבלוע בכלים [והוא ההיתר – להשאיר בבית כלי חמץ בני יומן]. והיינו - שהבלוע בכלים אינו שייך כלל לגדרי איסור, ורק כשיצא - יחול עליו שם איסור [עיי"ש שהארכנו בגדר נותר בבלוע, ועיין דרך אמונה תרומות פ"ד הכ"א ביאור ההלכה ד"ה "על מה"].

לפ"ז, נתבאר שיטת הרמב"ן. דבאופן שנבלע בב"ח [שכבר נאסר] בכלי – ודאי בעינן ששים כנגד כל הבליעה, שהרי כבר נאסר – וכולו הוי נבלה [אף שאם יצויר שיאכלנו בתוך דופני הכלי – לכאורה יהא מותר לשיטה זו]. אולם באופן שנבלע בשר בנפרד וחלב בנפרד [בהיכי תימצי שלא נאסר בתוך הקדרה], א"כ בתוך דופני הקדרה לא חל שֵם איסור כלל. וכשמבשל תבשיל אחר בקדרה זו – סגי בששים כנגד החלב [או הבשר] לחודיה, כדי שכשיצאו לתבשיל - לא יחול עליהם חנ"נ דבב"ח בשעת הבישול.

לשיטה זו, נראה פשוט דאף באופן שנבלע בב"ח בקדרה, מותר למכרו לעכו"ם – אף באופן שמוסיף דמים עבור טעם הבב"ח שבו, שהרי בזמן הבליעה אין עליו שם איסור [אף אם נבלע אחר שנאסר וכנ"ל].

שלא כדרך

באופן אחר מבאר הפמ"ג (שם בסוגריים, וביתר אריכות בסימן פ"ז סקי"ח בשפ"ד), דהא שלא חל שם בב"ח בטעם הבלוע – הוא משום שאין דרך בישול בכך, ולכן כשיצאו טעם הבשר וטעם החלב לקדרה ויתבשלו – לא ייאסרו [אף כשאין ביטול כנגד אחד מהם – כנידון שם בסימן פז] "דזה לא הוי דרך בישול אבל בשר בקדרה ב"י מחלב ודאי הוה דרך בישול" (לשונו בסימן פז).

לביאור זה, אין קולא בעצם – בטעם בלוע, אלא שחסר בדרך בישול במצב זה. לפ"ז, בבב"ח דאיסורא שנבלע בקדרה, ודאי שיהא אסור ליהנות מהטעם הבלוע ע"י מכירה לעכו"ם, וכן לא יבואר - היאך מותר להשהות כלי חמץ בבית.

לביאור זה נראה, דאף להחולקים על הרמב"ן – אין כאן איסור דאורייתא, שהרי אין דרך בישול בכך, וע"כ שאסרוהו רק מדרבנן. ואילו לרמב"ן – אף איסור דרבנן אין בבישול זה [אף שוודאי אסור באכילה]. אא"כ נימא שנחלקו אם הוא דרך בישול, ודוחק.

ביאור זו צ"ב. דמהיכי תיתי לומר, שטעם חלב היוצא לבשר – נחשב כדרך בישול, ואילו טעם בשר וטעם חלב היוצאים לירקות ונותנים בהם טעם – אין זה דרך בישול.

ביאור היד יהודה

היד יהודה (סימן צב סקכ"ה) מבאר שיטה זו באופן אחר, שהרי חזינן שיש שיטות שבלח בלח אין חנ"נ, ונתבאר בשיעור הקודם שלדעת המרדכי ביאורו הוא - שבעינן חשיבות של חתיכה כדי שיחול חנ"נ "א"כ פשוט דמכ"ש דאין לומר על הבלוע דנ"נ דהיא יותר לא ניכר ונבדל".

לפ"ז, לכאורה שפיר יחול איסור בב"ח בבליעה – אלא שלא יהא חנ"נ, ונ"מ לשיעור ביטולו – באופן שיתפשט אח"כ.

שיטת המרדכי

נתבאר, שנחלקו הראשונים אם יש חנ"נ בכלים – אף באיסור בב"ח.

במרדכי (תרע"ט) מביא בשם היראים (מצות דם, בדפוסינו מצוה מ"ח) שבכל מקום שאפשר להפריד את האיסור מההיתר – לא אמרינן חנ"נ. ולכן "בכלי עץ ומתכות שאפשר להפריד האיסור הנבלע בהן ע"י גיעול וליבון אם נפל איסור במקום אחד על הכלי לא אמרינן כל הכלי נעשה נבלה להרבות האיסור ולשער בכל הכלי אם נתבשל באותו כלי היתר ומשערין לפי שיעור איסור שנפל בו".

המרדכי מביא ראיה לדבריו מדין כחל ש"שויוה רבנן כחתיכה דנבלה" (צז:) - רק משום שאי אפשר להפריד את החלב ממנו. כמו כן מביא ראיה – מהא שדם שנבלע בבשר שעוד לא נמלח, מהני מליחה להוציאו [איידי דפליט דם דידיה פליט גם דם שנבלע מעלמא] כמבואר בשו"ע סימן ע ס"ב ברמ"א. והיינו, שלא אמרינן חנ"נ בדם זה – כיון שאפשר להפרידו ע"י מליחה וצליה.

הגר"א (סימן צח ס"ה אות כו) מביא ראיה נוספת לדברי המרדכי מהסוגיא בפסחים עד, בענין מולייתא - שאינו נאסר משום ש"כבולעו כך פולטו". ואם נאמר חנ"נ – מה יהני שייפלט אח"כ, וע"כ שכל שיכול לצאת – לא אמרינן חנ"נ.

ראיה זו צ"ב. ששם איירי שמיד שנבלע ממשיך הלאה ונפלט ואינו עוצר כלל - ומשום הכי לא אמרינן ביה חנ"נ, ולכאורה לא שייך ליסוד המרדכי.

ונראה, שהגר"א הבין שהמרדכי התכוון להביא ראיה מהדם שהבשר בולע בשעת מליחה [מחתיכות שלידו] – שנבלע ונפלט מיד, והוא משום כבולעו כך פולטו – ודמיא למולייתא. והוא מדויק בלשון המרדכי – שהשתמש בלשון כבולעו כך פולטו. אולם ראיה זו קשה וכנ"ל. ויותר נראה שראית המרדכי מדם שנבלע בו קודם לכן – ויוצא במליחה משום "איידי" וכנ"ל, והיא ראיה אלימתא לדברי המרדכי.

ראיה – מדין אפשר לסוחטו

ממשיך המרדכי "והיינו דאמרינן בפרק כל הבשר (קח.) אי קסבר אפשר לסוחטו מותר אמאי חתיכה עצמה נעשית נבלה", ומבאר הגר"א (שם) שהיא ראיה שאין חנ"נ בכלים "וכן כאן כיון דאפשר לסוחטו שיכול להכשירו אינו נעשה נבלה" [אמנם עיין יד יהודה (צב, כח) שביאר כוונת המרדכי "אפשר לסוחטו" היינו רק אם האיסור יוצא ע"י שמפרידו - כגון מליחה והגעלה, אולם אם מרבה עליו ומבטלו – אינו נחשב שהפרידו, ואינו סיבה שלא יחול חנ"נ].

ראיה זו צ"ב, שהרי אנן קיי"ל שאפשר לסוחטו אסור, והיאך המרדכי מביא ראיה – מהמ"ד שאפשר לסוחטו מותר. והיינו, שלכאורה לכו"ע אפשר במציאות לסחוט את האיסור מההיתר – באופן שיתפשט בשווה בחתיכה זו ובשאר התבשיל. אלא , שלמ"ד אפשר לסוחטו אסור – לא יהני, כיון שכבר נאסר, וממילא נחשב כאיסור גופא – וחל חנ"נ. משא"כ למ"ד אפשר לסוחטו מותר, כיון שאם נגרום להתפשטות שווה – החתיכה תחזור להתירה, משום הכי לא שייך לומר חנ"נ, והוא תמיהת הגמ' "אי קסבר אפשר לסוחטו מותר אמאי חתיכה עצמה נעשית נבלה". וא"כ לדידן שאפשר לסוחטו אסור, שפיר אמרינן חנ"נ – אף באופן שיכול להפריד את האיסור, וא"כ ראית המרדכי אינה להלכה.

וצ"ל, שהמרדכי פירש את פלוגתתם באופן שונה – שנחלקו אם יש הגעלה באוכלין. והיינו – שלכו"ע אי אפשר לגרום להתפשטות שווה, [כשיטת הראב"ד המובא ברשב"א, הארכנו בשיטתו בשיעור לעיל בענין אסור דבוק]. אלא שהמ"ד אפשר לסוחטו מותר ס"ל, שהיות ואם היה אפשר לגרום להתפשטות שווה, ודאי שההיתר היה חוזר להיתר – א"כ מוכח שאינו איסור בעצם אלא תערובת איסור והיתר, וממילא אין פה חנ"נ – ואינו אוסר כנגד כולו. ואילו המ"ד אפשר לסוחטו אסור ס"ל, שהיות וא"א לגרום להתפשטות שווה – חל ע"ז דין חנ"נ.

לפ"ז – אתי שפיר ראית המרדכי, שהרי בכלים לכו"ע מהני הגעלה – והיינו שאפשר לגרום להתפשטות שווה, א"כ בכה"ג לא יהא פלוגתא – ולכו"ע אפשר לסוחטו מותר, וממילא לכו"ע לא שייך חנ"נ, וכתמיהת הגמ' – שאם סוברים אפשר לסוחטו מותר לא שייך לומר חנ"נ.

ואולי בסברא זו תליא הסוגריים שבמרדכי, שנוסף שם "וצריך עיון" ולא העתיקו הגר"א. והיינו, שהגורס כן – קשיא ליה כנ"ל, ומאן דלא גריס לה – ביאר כביאורינו הנ"ל.

כלי חרס

שיטת המרדכי כנ"ל – שכל מקום שאפשר להפריד את האיסור מההיתר, לא שייך לומר חנ"נ. ולכן בכלי עץ ומתכות ששייך הגעלה וליבון – אין דין חנ"נ [הבאנו את לשונו לעיל].

מדייק התורת חטאת (כלל פה דין א) מדברי המרדכי – שבכלי חרס שייך לומר חנ"נ, שהרי בכלי חרס אי אפשר להפריד את האיסור, וכן הוא בדרכי משה (סימן צב אות ד).

מסתפק התורת חטאת בכוונת המרדכי – שמחלק בין כלי עץ ומתכות לבין כלי חרס. האם כוונתו על גוף הכלי, שבחרס אף גוף הכלי נהיה חנ"נ – ונ"מ שאף בכלי חדש יצטרכו לשער כנגד כולו. או שכוונתו רק לבלוע בכלי, שבכלי חרס בעינן לשער כנגד כל הבלוע, ודלא ככלי עץ ומתכות – דסגי לשער כנגד האיסור שנבלע בו. אולם גוף הכלי – פשיטא שלא חל עליו חנ"נ, וממילא - כל הנ"מ יהא בכלי ישן.

הש"ך (סקכ"א) פשיטא ליה כצד השני, והיינו שכל הדיון הוא על הבלע "אבל בכלי חדש אפילו של חרס ודאי אינו עולה על הדעת שגוף החרס יעשה נבלה". וכוונתו, שהרי אף בנבלה גופא אם יהיה יבש כחרס באופן שלא יתן טעם – פשיטא שלא יאסור (עיין רמ"א סימן פז סוף ס"י), והיאך נחמיר בכלי שבלע איסור – יותר מנבלה עצמה.

מאידך גיסא, גם הצד השני לא מובן – כתמיהת הט"ז בסק"ח. שהרי סברת המרדכי היא - שתליא אם אפשר להפריד את האיסור מההיתר, ובזה חלוק כלי חרס משאר כלים. ואם הנידון הוא רק על הבלע - בתרוויהו אי אפשר להפריד את בליעת האיסור מבליעת ההיתר, אלא שבשאר כלים אפשר להפריד את תערובת הבליעות – מהכלי, ואילו בכלי חרס אי אפשר. וא"כ דברי המרדכי יובנו רק אם הנידון הוא על הכלי גופא, ודלא כדברי הש"ך.

ועיין גר"א (אות כ"ו) "וסובר הרב דאפילו בחדש אסור בכלי חרס ואינו כן ועש"ך". והיינו, שמודה שהפשט במרדכי כהבנת הט"ז – שהכוונה לכלי עצמו, אלא שקשה על זה קושית הש"ך.

ביאור היד יהודה

היד יהודה (סימן צב סקכ"ח) מבאר את כוונת המרדכי, שהוא לשיטתו - בדין חנ"נ בלח בלח [הארכנו בנידון זה בשיעור שעבר].

דשיטת המרדכי (אות תרצז, הובא ברמ"א בסימן צב ס"ד ובט"ז שם סקט"ו), שדין חנ"נ נאמר דוקא בחתיכה שבלעה איסור "מטעם חשיבות כי החתיכת איסור ניכר ומובדל הוא ונ"נ ואיך יצטרף אליה שום היתר לבטל האיסור הבלוע", [לשון הט"ז] משא"כ בלח בלח – שאינו ניכר ומובדל, אין בו חשיבות – ולא שייך לומר בו חנ"נ.

טוען היד יהודה, שמשום כך ס"ל למרדכי שאין חנ"נ בכלים – שהרי הבלע פחות ניכר מאשר בלח בלח. ולפ"ז בכלי חרס "הגם דאין הבלוע ניכר ונבדל מ"מ כיון דגם גוף הכלי נאסר מחמתו שהוא ניכר ונבדל תו הוה גם הבלוע ניכר על ידו ונעשה נבלה".

והיינו, שכוונת המרדכי כהבנת הש"ך – שהנידון הוא רק על הבלע. ואף שא"א להפריד את הבליעות זו מזו אלא מגוף הכלי – כקושית הט"ז, כוונת המרדכי – שהיות ואפשר להפרידם מהכלי א"כ נידונים כלח בלח [או אף פחות מזה] – ואין עליהם דין חנ"נ. משא"כ בכלי חרס שא"א להפרידם מהכלי, א"כ נחשבים כחלק מהכלי – ויש להם חשיבות כחתיכה [אף שאין גוף הכלי אסור], וממילא שפיר חל חנ"נ על הבליעות.

הערה על דברי הבית מאיר

הש"ך (סימן צח סקי"ח) מדייק מדברי הרמ"א – שאף בשאר איסורים אומרים חנ"נ בכלי ישן, "מיהו היינו דווקא במקום שאין הפסד אבל בהפסד שרי בשאר איסורים בכלי ישן".

מפרש הבית מאיר את הש"ך, שכוונתו – להקל אף בהפסד מועט. דכדי להקל בהפסד מרובה – לא בעינן לצרף את שיטות הראשונים שאין חנ"נ בכלים, שהרי לא עדיף מחנ"נ בלח בלח – שכבר פסק הרמ"א בסימן צ"ב – להקל בהפסד מרובה.

ונראה לפקפק על הכרח זה. שהרי כוונת הש"ך להקל אף בכלי חרס [כמפורש בדברי הגליון מהרש"א על הש"ך סקכ"א], ולדברי היד יהודה הנ"ל – כלי חרס נידון כיבש ולא כלח בלח [וכבר נתבאר בשיעור הקודם שהש"ך ס"ל כטעם המרדכי בדין זה]. וא"כ אי ס"ל חנ"נ בכלים, אין אפשרות להקל בהפסד מרובה – משום לח בלח, ולכן הוכרח הש"ך לצרף את שיטות הראשונים שלא ס"ל חנ"נ בכלים – אף שאיירי בהפסד מרובה.

ובאמת, שדברי היד יהודה לכאורה מוכרחים בדברי המרדכי. שהרי באות תרצז ביאר שחנ"נ הוא רק בחתיכה – משום חשיבות, ואילו באות תרע"ט ס"ל חנ"נ בכלי חרס – שהוא לכאורה גרע טפי מלח בלח. וע"כ שכלי חרס לא הוי כלח בלח – כיון שנחשב כחלק מהקדרה, ושפיר יש לו חשיבות של חתיכה. וא"כ ראית הבית המאיר להקל בכלי חרס בהפסד מרובה – משום לח בלח, אינו מוכרח [וק"ו להבנת הט"ז – שכוונת המרדכי לאסור את הכלי גופא, ודאי שחשיב כחתיכה – ואין הכרח לדברי הבית מאיר].