סימן ד טומאת משא
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב אי_ש סטפנסקי

**טומאת משא**

**טומאות המטמאות במשא**

1. כבר נתבאר שאדם שנשא מת, נבלה, מי חטאת שיש בהם כדי הזייה[[1]](#endnote-2), זב, זבה, נדה, יולדת, מצורע בימי טומאתו[[2]](#endnote-3), בגד המנוגע ואבן המנוגעת, בועל נדה, עכו"ם, עם הארץ[[3]](#endnote-4), מעיינות הזב וחבריו, משכב מושב ומרכב שנטמאו מזב וחבריו, הרי הוא נעשה ראשון לטומאה, בין הוא ובין בגדיו שלובש באותה שעה[[4]](#footnote-2).
2. רק אדם שנשא אחת מטומאות הללו נטמא, אך דבר שאין בו רוח חיים שהסיט טומאה[[5]](#endnote-5), הואיל ולא נגע בטומאה הרי זה טהור[[6]](#footnote-3).
3. אדם שנשא שרץ, שכבת זרע, טמא מת, מצורע בימי ספירו ומי חטאת שאין בהם כדי הזייה, הואיל ולא נגע בטומאה הרי הוא טהור[[7]](#footnote-4).
4. בועל נדה מטמא במשא טומאת בגדים[[8]](#footnote-5), ויש אומרים שמטמא במשא אך אינו מטמא בגדים[[9]](#footnote-6), ויש אומרים שאין מטמא במשא כלל[[10]](#footnote-7).

**מהו משא**

1. "טומאת משא" פירושו אדם שנושא טומאה אע"פ שלא נגע בה. בין נושא על ראשו בין נושא בידו או בשאר חלקי גופו. ואפילו נטל אדם אחר את הטומאה והניחה על גביו, הואיל ונישאת הטומאה עליו הרי הוא נטמא. ואפילו היתה הטומאה תלויה בחוט או בשערה ותלה החוט בידו והגביה הטומאה כל שהוא[[11]](#endnote-6), הרי זה נושא ונטמא[[12]](#footnote-8).
2. נשא את הטומאה בלא שהזיז אותה כלל, כגון שאדם אחר הניח את הטומאה על ראשו ולא זז ממקומו, יש אומרים שכל הטומאות מטמאות את הנושא אותם אף בלא הזזה[[13]](#footnote-9). ויש אומרים שכל הטומאות מטמאות רק אם הנושאן הזיז את הטומאה, חוץ מזב זבה נדה יולדת ומצורע משכב מושב ומרכב, שהם מטמאים באבן מסמא, ולכן הם מטמאים את הנושאן אף בלא הזזה[[14]](#footnote-10).
3. וכן אם היתה טומאה בכף אחת של מאזנים ואדם בכף שניה, והכריע האדם את הטומאה, הרי הוא טמא משום נושא את הטומאה[[15]](#footnote-11). ואפילו אם לא הזיז את הטומאה ממקומה, כגון שהאדם היה בכף מאזנים מקודם, ואדם אחר הניח את הטומאה בכף שניה ולא זזה ממקומה כלל[[16]](#footnote-12). ואפילו אם לא הכריע האדם את הטומאה לגמרי, אלא שמחמתו הטומאה אינה מגיעה לארץ, כגון שאדם אחר הניח את הטומאה בכף שניה ומחמת כובד הטומאה הכף נטה למטה כמעט עד לארץ, הרי זה בכלל נושא את הטומאה, שהרי בלא האדם היתה הטומאה מגעת לארץ[[17]](#footnote-13).
4. בכלל "טומאת משא" יש אופן נוסף של טומאה, והוא, אדם שמזיז אחת מטומאות הללו ממקומה. כגון, קורה שהיא מונחת על הארץ ובצדה האחד מת או נבלה, ובא הטהור לקצה השני של הקורה והנידו, כיון שהזיז את הטומאה שבקצה השני הרי זה בכלל טומאת משא ונטמא[[18]](#footnote-14).
5. אדם שזרק מקל על טומאה וזזה הטומאה ממקומה, אדם שנפח בפיו וזזה הטומאה ממקומה, [יש להוכיח כן מברכות יט ע"ב מנפח בית הפרס והולך]. אדם שהקיש במקל על טומאה ולא זזה ממקומה אלא הורעדה בלבד, ושאר דיני היסט, נתבאר להלן בסימן ה' בדיני היסט הזב.

**משא בית הסתרים**

1. כזית מנבלת בהמה שתחבו בכוש והכניסו לתוך מעי האשה מלמטה, או שהכניסו לבית בליעתו של חבירו במקום שנבלת העוף הטהור מטמאה, הרי זה טמא משום נושא[[19]](#footnote-15). ואע"פ שאין הנגיעה שם מטמאת מכל מקום הנושא שם נטמא. אך אם נבלעה הטומאה בתוך מעיו הרי הוא יכול לטבול ולהטהר אע"פ שהטומאה עדיין בתוך מעיו, שטומאה בלועה אינה מטמאת[[20]](#footnote-16).
2. אדם שאחז מקל בבית השחי [או בשאר מקומות המוגדרים כבית הסתרים], והזיז את הטומאה על ידי המקל, הרי הוא נטמא[[21]](#footnote-17).
3. המקומות בגוף האדם שנחשבים כבית הסתרים נתבארו לעיל סימן ג'.
4. ואלו הן המקומות בגוף האדם שנחשבים כבלועים ואינם מטמאים אף במשא: בית הבליעה – יש אומרים שכולו נחשב כבית הסתרים, ורק תוך מעיו נחשב לבלוע[[22]](#footnote-18). יש אומרים שכולו נחשב כבלוע, דהיינו מסוף חלל הפה ואילך[[23]](#footnote-19). ויש אומרים שתחילת בית הבליעה נחשב לבית הסתרים, וסופו נחשב לבלוע[[24]](#footnote-20).
5. אותו מקום שבאשה - בין השינים נחשב לבית הסתרים, ומשם ולפנים נחשב כבלוע[[25]](#footnote-21)[[26]](#endnote-7).
6. לגבי נקב האף והאוזן עי' הרחב דעת[[27]](#endnote-8).

**נשא מקצת מן הטומאה**

1. אדם שנשא או הסיט מקצת מן הטומאה, כגון שנשא או הסיט אצבעו של זב, הרי הוא טמא[[28]](#footnote-22). יש אומרים שטומאתו מדרבנן[[29]](#footnote-23), ויש אומרים שטומאתו מדאורייתא[[30]](#footnote-24). [יש מי שכתב שטומאת בועל נדה שונה מכל הטומאות, והנושאו לא נטמא עד שישא את כולו[[31]](#footnote-25). ויש חולקין[[32]](#footnote-26)[[33]](#endnote-9)].
2. נשא או הסיט חיבורי הטומאה, כגון שנשא או הסיט שינים צפרנים ושער של זב, הרי הוא טמא[[34]](#footnote-27) מדרבנן[[35]](#footnote-28). אך אם נשא צואה וקלקין שעליו, או שירין וטבעות שעליו אע"פ שאינן יוצאין, הרי הוא טהור[[36]](#footnote-29).
3. אדם שנשא חיבורי המשכב, כגון חבל היוצא מן המטה מחמשה ועד עשרה, או צואה דבוקה במטה, או טבעת שמחוברת בה לנוי ואין יוצאה ממנה, הרי הוא טמא[[37]](#footnote-30).
4. עשרה בני אדם שנשאו או הסיטו מת או שאר טומאות המטמאים במשא, כולם טמאים. בין באופן שכל אחד יכול להסיטו לבדו, ובין באופן שאי אפשר להסיטו אלא בצירוף כולם יחד[[38]](#footnote-31).
5. היה האחד יכול להסיטו והשני אינו יכול להסיטו, נראה שהיכול טמא והאינו יכול טהור, לפי שמסייע אין בו ממש[[39]](#footnote-32). וכן שלשה בני אדם שנשאו מת, ומספיק שני בני אדם לנושאו, כולם טהורים, שכל אחד מהם נחשב כמסייע שאין בו ממש[[40]](#footnote-33).
6. זב שיושב על מטה וארבעה אנשים נושאים את המטה, כולם טמאים. אך זב שיושב על בהמה וארבעה אנשים נושאים את הבהמה, כולם טהורים, דכיון שהבהמה יכולה לעמוד על שלש רגלים הרי כל אחד מהם נחשב כמסייע שאין בו ממש[[41]](#footnote-34).

**נושא דבר שאינו ראוי למגע**

1. אדם שנשא או הסיט עצם סתומה של נבלה, אע"פ שיש בתוכה כזית בשר, הואיל והיא סתומה ואינו יכול ליגוע בבשר, הרי הוא טהור[[42]](#footnote-35).

1. נבלה ומי חטאת שיש בהם כדי הזייה אין מטמאין בגדים אלא אם האדם נשאן או הסיטן, אך אם נגע בהם אין מטמאין את האדם טומאת בגדים. ואיתא בתוספתא זבים פ"ה ה"ה הנוגע בצמר נבלה ובמי חטאת שיש בהם כדי הזייה מטמא בגדים, שאי אפשר לנוגע שלא יסיט. ועי' אליה רבה ריש כלים דמטעם זה נקטה המשנה לשון וחשוכי בגדים במגע, עיי"ש. [↑](#endnote-ref-2)
2. המקור שזב וחבריו מטמאין במשא כתב רש"י נדה ז ע"א ד"ה טמא דילפינן ק"ו ממשכבו, דמשכבו מטמא במשא דכתיב והנושא אותם, כל שכן שזב עצמו מטמא במשא. וכן כתב הר"ש כלים פ"א מ"ג על פי התורת כהנים שהנוגע בזב וחבריו מטמא בגדים דאתיא בק"ו ממשכבו, ומהאי ק"ו יש ללמוד נמי לנושאו.

   ולגבי מצורע כתבו בפיה"מ להרמב"ם הרע"ב ותויו"ט זבים פ"ה מ"ו דילפינן מדכתיב בסוף פר' מצורע ולזכר ולנקבה, ודרשינן בתורת כהנים לזכר לרבות מצורע, וכן בנדה לה ע"ב דריש לה לענין מעיינות המצורע, והוא הדין לגבי משא המצורע. ורש"י בבא בתרא ט ע"ב ד"ה בימי כתב דמצורע הוקש למת לטמא אף באהל, והוא הדין לענין טומאת בגדים במשא. וכן כתב תוספות הרא"ש נדה לה ע"א. [↑](#endnote-ref-3)
3. נראה שאע"פ שעם הארץ אינו מטמא בהיסט כזב מכל מקום מטמא במשא טומאת בגדים, ולא מצאתי מקור לזה. [↑](#endnote-ref-4)
4. כלים פ"א מ"ב ומ"ג. [↑](#footnote-ref-2)
5. דבר זה יתכן בכף מאזנים, כמבואר בשבת פג ע"א. דהיינו, שאם הטומאה היתה מונחת בכף מאזנים ואדם הניח כלי בכף שניה והכריע הכלי את הטומאה, הרי הכלי מסיט את הטומאה ע"י הכובד שלו, ומכל מקום הכלי טהור. [↑](#endnote-ref-5)
6. תוספתא זבים פ"ה ה"ד, ר"ש זבים פ"ה מ"א. [↑](#footnote-ref-3)
7. כלים פ"א מ"א. [↑](#footnote-ref-4)
8. רש"י נדה לג ע"א ד"ה מה היא, רמב"ם משכב ומושב פ"ג ה"א. [↑](#footnote-ref-5)
9. מסקנת הר"ש והרא"ש כלים פ"א מ"ג, וכפי שכתבו התויו"ט שם ומשנה למלך שם. [↑](#footnote-ref-6)
10. הגר"א באליה רבה כלים פ"א מ"ג, וכן נסתפקו תוס' בנדה עא ע"ב, וכן צידד החזון איש כלים ס"א סק"ו. [↑](#footnote-ref-7)
11. לשיטת הרמב"ם שבכל הטומאות נושא נטמא אפילו בלא הזזה, נראה שאם אחז את החוט שהטומאה תלויה בו בידו והפסיקו מלמעלה, באופן שעכשיו הטומאה תלויה בחוט שבידו, אפילו לא הוסיף להגביה כלום ולא הזיז את הטומאה כלל הרי הוא טמא משום נושא. דנראה פשוט שנושא נטמא אפילו אם הטומאה מתחתיו, כל שהיא תלויה בידו. ומש"כ הרמב"ם שהגביה את הטומאה כל שהוא היינו משום שהטומאה כבר תלויה בחוט, ואם לא הוסיף להגביה אלא אחז את החוט בידו בלבד הרי אין הטומאה תלויה בידו אלא בחוט. שוב ראיתי שכתב כן בספר טעם ודעת פ"א ס"ק ס'. [↑](#endnote-ref-6)
12. רמב"ם טומאת מת פ"א ה"ו. [↑](#footnote-ref-8)
13. אור שמח משכב ומושב פ"ו ה"ה וחזון איש זבים ס"ד סק"ז בדעת הרמב"ם. וכן הוא לדעת רוב הראשונים שאבן מסמא פירושו שאין הכובד נרגש, שלפי"ז החילוק בין זב לנבלה הוא באופן שנושא ואין הכובד נרגש, אך אם נרגש הכובד הרי זה מטמא אף בלא הזזה בכל הטומאות. [↑](#footnote-ref-9)
14. ר"ש כלים פ"א מ"ג במסקנתו וזבים פ"ה מ"ג, רא"ש זבים שם, וכן הוא ברש"י חולין כ ע"ב ד"ה מלק. וכן פסק להלכה בשו"ת אגרות משה יו"ד סי' רל ענף ז' ד"ה אבל לשיטת הרמב"ם. [בספר טעם ודעת פ"א ס"ק נח כתב דרוב הראשונים סוברים שאין צריך הזזה, וטעות הוא, דהראשונים שציין שם ס"ק קמח איירי לענין זב שמטמא באמ"ס]. [↑](#footnote-ref-10)
15. זבים פ"ד מ"ו, שבת פג ע"א. [↑](#footnote-ref-11)
16. על פי הסעיף הקודם, [ולשיטת הר"ש דין זה קיים רק בזב זבה נדה יולדת ומצורע משכב מושב ומרכב. [↑](#footnote-ref-12)
17. רא"ש זבים שם, ר"ש שם בביאור התוספתא, חזון איש זבים ס"ג סק"א. [↑](#footnote-ref-13)
18. רמב"ם שם ה"ז. [↑](#footnote-ref-14)
19. רמב"ם אבות הטומאה פ"ג ה"ד. [↑](#footnote-ref-15)
20. רמב"ם טומאת מת פ"א ה"ח. [↑](#footnote-ref-16)
21. נדה מג ע"א, רמב"ם משכב ומושב פ"ח ה"ה. ועי' טעם ודעת פ"א ס"ק ע' שאף אם הסיט ע"י מקום בלוע טמא, כגון מחט שתחובה בגופו ובולטת לחוץ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
22. משמעות הרמב"ם טומאת מת פ"א ה"ח, וכן מוכח ברשב"א נדה מב ע"א כפי שביארנו בהרחב דבר. [↑](#footnote-ref-18)
23. ריטב"א נדה מב ע"ב בדעת תוספות. [↑](#footnote-ref-19)
24. רמב"ן נדה מב ע"א, ולא ביאר מה נחשב תחילתו ומה נחשב סופו. [↑](#footnote-ref-20)
25. תוספות ורמב"ן שם. ובנודע ביהודה יו"ד סי' סד כתב דעד מקום שהשמש דש חשיב בית הסתרים, ולפנים ממנו חשיב בלוע. [↑](#footnote-ref-21)
26. במס' נדה מב ע"ב נחלקו אביי ורבא באותו מקום של אשה, לאביי בלוע הוי ואינו מטמא אף במשא, ולרבא בית הסתרים הוי ומטמא במשא. וכן נחלקו בבית הבליעה [מקום שנבלת עוף טהור מטמאת], לאביי בלוע הוי ולרבא בית הסתרים הוי. ובגמ' שם ע"א איתא יולדת שירדה לטבול ונעקר ממנה דם בירידה טמאה. ומקשינן, אמאי, הא טומאה בלועה היא. ומשני עשאוה כנבלת עוף טהור, עיי"ש. והקשו הראשונים מאי פריך טומאה בלועה, הא לרבא אותו מקום בית הסתרים הוי ומטמא במשא. ותירצו תוספות ותוספות הרא"ש דמיירי בשנעקר הדם מן המקור ולא יצא לבית החיצון [דהיינו בין השיניים]. אך כתבו דהא דמשני עשאוה כבית החיצון על כרחיך הוי אליבא דאביי, דלרבא בית הסתרים הוי. ומבואר מדבריהם שאותו מקום נחשב לרבא כבית הסתרים רק בין השיניים, אך בית הבליעה כולו נחשב לבית הסתרים. והרמב"ן יישב גם תירוץ הגמ' אליבא דרבא, דרק תחילת בית הבליעה הוי בית הסתרים, אך סופו הוי בלוע לכו"ע. וכתב הריטב"א דלפי התוספות שכל בית הבליעה נחשב לבלוע קיי"ל כאביי דחשיב בלוע, דהא איכא ברייתא כוותיה, עיי"ש. אך הרשב"א כתב דהסוגיא סוברת כאביי ומכל מקום כתב דמצינו כמה פעמים דמקשינן אליבא דחד מ"ד אף דאין הלכה כוותיה. ומבואר דאף לשיטה זו קיי"ל כרבא. וברמב"ם פ"א מטומאת מת ה"ח כתב: אלא אם כן נבלעה הטומאה בתוך מיעיו, שמאחר שהגיעה לתוך בטנו אינו לא נוגע ולא נושא. ומשמע שכל בית הבליעה נחשב לבית הסתרים ומטמא במשא. ונמצא שלגבי אותו מקום לכו"ע רק בין השיניים נחשב לבית הסתרים. ולגבי בית הבליעה לפי הריטב"א בדעת התוספות דקיי"ל כאביי אם כן כולו נחשב בלוע. לפי הרשב"א והרמב"ם כל בית הבליעה נחשב בית הסתרים כרבא. ולפי הרמב"ן תחילת בית הבליעה חשיב בית הסתרים כרבא, וסופו חשיב בלוע. [↑](#endnote-ref-7)
27. הריטב"א בקידושין כה ע"א כתב דלגבי טבילה אף בית הסתרים בעינן ראוי לביאת מים מדרבנן, הואיל ולענין טומאה דינו כגלוי מן התורה. והקשה הנודע ביהודה יו"ד סי' סד הא בית הסתרים אינו מטמא במגע. ותירץ, דמכל מקום במשא מיהא מטמא. ודייק מכאן שמקום שנחשב בלוע לענין טומאה ואינו מטמא במשא אין צריך ראוי לביאת מים, ועפי"ז התיר לטבול כאשר יש לאשה טבעת למעלה ממקום שהשמש דש, עיי"ש. והנה רעק"א על השו"ע יו"ד קצח סעיף ז' כתב בשם תשובות מנחם עזריה שאשה לא צריכה לנקות לפלוף יבש שבתוך האף, שלא ניתנה תורה למלאכי השרת, ומה שהוא בתוך חלל הגוף אפילו ראוי לביאת מים לא בעינן אלא במקום שמתגלה לפעמים, כגון תוך העין ובית הסתרים וקמטים, ונכון ליזהר מאוד על שפת החוטם בפנים שלא יהיה בו לפלוף יבש, אבל בחלל הפנימי פשיטא שאינו מעכב, עכ"ד. ומעתה, אם נשווה את דברי הנודע ביהודה לרמ"ע מפאנו עולה שבתוך חלל האף חשיב בלוע ולכן אין צריך ראוי לביאת מים. אך יותר נראה שהרמ"ע לא נתכוין לדברי הנוב"י, אלא שנקט מסברא שכל מקום שאינו מתגלה כלל אין צריך שיהיה ראוי לביאת מים, ואף אם בדיני טומאה חשיב בית הסתרים ולא בלוע. ועי' שו"ת רעק"א סי' ס' שחולק על הנוב"י, עיי"ש. ואם כן אין לנו ראיה מה הדין בחלל האף והאוזן לגבי טומאה. [↑](#endnote-ref-8)
28. זבים פ"ה מ"ד. [↑](#footnote-ref-22)
29. תויו"ט שם מ"ב, חזון איש זבים ס"ד סק"ז. ובמשנה אחרונה שם מ"ד נקט שאם נשא מקצת הטומאה בלא הזזה טמא מדרבנן, אך אם הסיט טמא מהתורה. [↑](#footnote-ref-23)
30. מלאכת שלמה וחזון נחום שם, ערוך השולחן קיז ס"ק טו, דמש"כ הרמב"ם שטומאתו מדרבנן קאי רק על חיבורין. [↑](#footnote-ref-24)
31. חידושי רבינו חיים הלוי הל' משכב ומושב ד"ה ובדברינו. [↑](#footnote-ref-25)
32. חזון איש בגליונות על הגר"ח שם על פי תורת כהנים מפורש. [↑](#footnote-ref-26)
33. טעמו של הגר"ח, דאע"פ שמצד עצם שם משא איכא טומאה אף בנושא מקצתו, מכל מקום בזב וחבריו קיי"ל שאינם מטמאים לאברים, ולגבי מגע אמרינן דמגע במקצתו נחשב כנוגע בכולו, אך לגבי משא צריך לישא כולו. אלא שבזב וחבריו נתחדש שהם מטמאים אף באבן מסמא, ועצם הדבר שהאדם מתחת לזב מטמאו, ובזה סגי במה שנמצא מתחת מקצתו שיחשב כאילו נמצא מתחת כולו. אך לגבי בועל נדה יש חילוק, שהדין שאינו מטמא לאברים נאמר אף בבועל נדה, ואילו הדין של אבן מסמא לא נאמר בבועל נדה, ולכן אינו מטמא במשא מקצתו. אך החזון איש הקשה מתורת כהנים מפורש שאף בועל נדה מטמא באבן מסמא, ואם כן צריך לטמאות נושא בועל נדה אף במשא מקצתו. [↑](#endnote-ref-9)
34. זבים שם, תוספתא פ"ה ה"ג אלו הן חיבורים וכו', ושם ה"ה הנוגע בצמר נבלה וכו', תורת כהנים פרק ג' ה"ה. ועי' מקור ברוך ח"א ס"ט סק"א שדן האם טומאת חיבורי הטומאה היא מדין יד לטומאה, או שמא הם נחשבים לגוף הטומאה. [↑](#footnote-ref-27)
35. רמב"ם משכב ומושב פ"ח הי"א, והילפותא בתורת כהנים אסמכתא בעלמא. [↑](#footnote-ref-28)
36. תורת כהנים פרק ג' ה"ז, וכביאור הר"ש כלים פ"א מ"ג בסופו. [↑](#footnote-ref-29)
37. שם, תורת כהנים פרשתא ב ה"ד. [↑](#footnote-ref-30)
38. שו"ת הרשב"א ח"א סי' כח, רמב"ן נדה לג ע"א [דזה נתרבה בדין עליונו של זב]. [↑](#footnote-ref-31)
39. שו"ת חכם צבי סי' פב, דהרשב"א מודה במקום דהוי מסייע בעלמא. ועי' מש"כ לדון בזה להלן סימן ה' לגבי טומאת היסט על פי דברי הגר"ח. [↑](#footnote-ref-32)
40. על פי הגמ' בשבת צג ע"א. [↑](#footnote-ref-33)
41. חזון איש ס"ג ס"ק טו. [↑](#footnote-ref-34)
42. חולין קכד ע"ב. וטעם הדבר, מדהוקש נושא לנוגע. [↑](#footnote-ref-35)