סימן פ_א - רשימות בדיני הודאת בע_ד
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

אור ליום ג' ט' מרחשון תש"ע

בגדר דין הודאת בע"ד יל"ע מכמה דוכתי.

א] חדא הוא מפלוגתת הראשונים בשבועות דמ"א בדין אל תפרעני אלא בפני פלוני ופלוני, אם נאמנין אחרים להעיד שהודה בפניהם, ועיי"ש בד' הרמב"ן במלחמות ובחידושים שכתב לחלק דאם הימני' כבי תרי, ל"מ גם עדי הודאה, ולכאו' מוכח מזה דעדי הודאה כנגד עדי הלואה הוו תרי ותרי, דאם עדי הודאה עדיפי, הרי דאף דהימני' כבי תרי, ומהני טפי מעדים, מ"מ אין לו להועיל טפי מעדי הודאה, שהרי על הנידון אם הודה או לא הודה, לא הימני' כלל, אלא הימני' במה שאומר שלא פרע, ולא הימני' אלא טפי מסהדי, ודו"ק.

אמנם הנה הראב"ד בכתוב שם בשבועות שם כתב, ז"ל, ולענין שאלתא ל"ד ההיא מילתא לההוא מעשה דרב נחמן, דהאי כיון אמר לי' לא תפרעון אלא באפי תרי דתנן הילכתא, אי לאו דאודי כולי עלמא הוו פסילי לגבי' לגופא דפרעון, ואי הדר האי גברא וכפר בי' בדרב נחמן ובחד דעלמא דהוה גבי' מצי כפר, אבל במאן דאמר לי' לחברי' מהימנת עלי כבי תרי כל אימת דאמרת לא פרענא הכי קאמר לי' אי אמרי תרי פרעתי ואת מכחשת להו ותימר לא נפרעתי תהא אתה נאמן בפרעון הוא דמצי מכחיש להו, אבל בהודאה דנפשי' לא, דאיהו נאמן יותר ממאה עדים, ועל הודאה דנפשי' לא הימני' טפי מסהדי, עכ"ל.

ולכאו' מכוון ד' הראב"ד בסו"ד, דעל נידו"ז עצמו אם הודה או לא, לא האמינו יותר מעדים, והאמנם דנימא, דאף דהעדים נאמנין דהודה, מ"מ הרי האמינו טפי מעדים וה"נ הוא נאמן טפי מהודאה, וע"ז כתב דכיון דאיהו נאמן יותר ממאה עדים, הרי דהגם שהאמינו טפי מעדים, אך לא האמינו טפי מהודאתו, ומבו' לפ"ז מד' הראב"ד, דעדי הודאה כנגד עדי הלואה עדי הודאה עדיפי, דאם הוו תרי ותרי, א"כ כ"ה דהוא נאמן כנגד עדי הלואה, ה"נ בדין שיהא נאמן כנגד עדי הלואה.

אמנם צ"ב במש"כ הראב"ד דבאמר לא תפרעני אלא בפני בי תרי דתנו הלכתא, ל"מ גם עדי הודאה.

ולכאו' נ' במכוון ד' הראב"ד, דבאמר לא תפרעני וכו', היינו דפסל כל העדים על הפירעון, וכיון שהן פסולין להעיד על הפירעון, ה"ה פסולין ג"כ להעיד על הודאה שעל הפירעון, אך במהימנת לי כבי תרי, לא פסל את העדים, אלא האמינו טפי מן העדים, ובזה הוא שכתב הראב"ד דלא האמינו טפי מן העדים אלא על הפירעון עצמו ולא על ההודאה, וצ"ב.

ועי' עוד בס' זכרון שמואל שדן בדין עדי הודאה כנגד עדי הלואה, והביא שם מד' הב"י דהוי תרי ותרי, ומד' הנתיה"מ דעדי הודאה עדיפי משום שמחל לו, ומבו' ג"כ דביסוד הדין הוי תרי ותרי, ועיי"ש מה שדן בזה.

ויש להוסיף, דכל מקום הנידון הוא בהודאה, אך בעדים כה"ג ודאי דהוי כתרי ותרי, וכגון בע"א בהכחשה, שע"א אומר לא לוה, ועד השני אומר דהעידו ב' עדים שלוה, ודאי דהוי ע"א בהכחשה ואינו מחייב שבועה, ואפ"ה אם אומר העד השני שהודה הבע"ד שלוה, הוא תלוי בהנידון הנ"ל, וזה ניחא רק אם חלוק גדר הודאת בע"ד, מגדר שאר נאמנויות.

ב] ל' הרמב"ן בשבועות שם, אלא היכא דא"ל מהימנת עלי כבי תרי כל היכא דאמרת לא פרענא, אע"ג דאתו בתרי ואמרי קמן אודי לי' דפרעי' והלה אומר "לא הודיתי" ולא נפרעתי נאמן וכו', עכ"ל, ומשמעות הדברים דאם יודה שהודה ויאמר שלא נפרע אינו נאמן, הגם דהומ"ל שלא הודה, אך אי"ז מוכרח, די"ל דאחר שאם אמר לא הודיתי ולא נפרעתי נאמן, תו גם כשאומר הודיתי ולא נפרעתי נאמן, וזה כמו שהוכיח הש"ך בסימן פ"א, שהמודה שהודה ואומר שאינו חייב אינו נאמן.

והנה הריטב"א במכות ד"ג. כתב דבמודה שהוזם בעדים ואומר שהוזם בשקר, פטור, והרי דלא חשיב כה"ג כהפש"א נגד עדים, וא"כ מ"ט הכא אינו נאמן אא"כ אומר שלא הודה.

והנה אמנם בחי' הרמב"ן במכות שם נ' דפליג ע"ד הריטב"א, וס"ל דכה"ג ל"מ הפש"א נגד עדים, וע"כ באומר שהוזם בשקר משלם תשלומי הזמה, ואך מדין דד"ג אינו משלם, ולתי' בתרא אף משלם מדינא דגרמי, עיי"ש, וע"כ א"ש ד' הרמב"ן הכא לטעמי', ועי' עוד בשער משפט סימן ל"ח סק"ב שהביא מד' רבינו ירוחם דס"ל נמי דכה"ג ל"מ הפש"א, ודלא כהריטב"א, ועיי"ש בשעמ"ש שדעתו נוטה להכריע כן.

אך יל"ד עוד לחלק בזה בין עדים לבין הודאת בע"ד, ודו"ק.

אמנם העירוני דבל' הש"ך בסימן פ"א נ' דהא דאינו נאמן במיגו, הוא משום דכשהודה איכא אנ"ס שהוא חייב, ולפ"ז הרי אדרבה ממה שהוצרך לזה, ולא פירשה משום מיגו נגד הודאת בע"ד דכמאה עדים, נ' דמשו"ז ליכא למיתי עלה וכנ"ל, ורק משום דאיכא אנ"ס נגד דבריו, וזה גרע טפי, וצ"ע בזה.

ועיי"ש גם בש"ך סקע"ו בשם גידו"ת שמבו' כן, דכל הא דאינו נאמן, הוא משום דאנן סהדי דודאי כן הוא כיון דעשה מעשה הנתינה דאין אחר מעשה כלום.

ג] בד' הש"ך והגידו"ת הנז' מבו' לכאו', דבכל הודאת בע"ד, מצינו למיתי עלה משום דאיכא ראי' מהודאתו שהוא כן.

וכ"נ ממש"כ הראשונים דאינו נאמן לומר טעיתי במיגו דפרעתי משום דודאי מידק דייק, והוי מיגו נגד אנ"ס, וכ"כ בקצוה"ח סקי"ב דהא דאינו נאמן לומר משטה אני במיגו דפרעתי, הוא משום דהוי זה מיגו נגד חזקה, והרי דאיכא אנ"ס דהאמת כעדותו, וא"כ מצינו לחייבו מכח אנ"ס זה.

אך באמת מד' הראשונים נ' דאין להוכיח כן, שהרי בקצוה"ח סימן צ"ט סק"ב כתב דא"א לחייבו מכח אנ"ס, שהרי אפי' משה ואהרן לא מהימני, ועי' חי' הגר"ש כתובות, שהביא כעי"ז מד' הר"ן בגיטין ד"י דערכאות אין נאמנים מה"ת, אף דלא מרעי אנפשייהו, משום דלא עדיפי ממשה ואהרן.

ולפ"ז נראה, דכל מש"כ הראשונים דאיכא אנ"ס, הוא רק כד איכא נאמנות דהודאת בע"ד, ואך דבעי למימר שטעה ולבטל לההודאת בע"ד, וע"ז הוא דאמרי' דכיון דאנ"ס שלא טעה, ל"מ למימר דטעה, דאיכא אנן סהדי כנגד זה, אך אם ליכא לנאמנות דהודאת בע"ד, ובאנו לחייבו ממון משום האנ"ס עצמו, דבע"כ הוא חייב, דאם ל"ה חייב ל"ה מודה, הרי דזה הוי בכלל הגזה"כ דאפי' משה ואהרן לא מהימני, דאין אנו מאמינים לאדם מכח מה דאיכא אנ"ס שאומר אמת.

והיינו דהגזה"כ דמשה ואהרן לא מהימני, הוא דל"מ אנן סהדי, אלא בשהוא ראי' על המעשה, ולא בשהוא ראי' על האדם שאומר אמת, ודמכח זה מוכח דהי' המעשה, וע"כ כ"ז ל"ש רק כד אתינן לחייב את הממון מכח האנן סהדי, אך אחר דאיכא נאמנות דהודאת בע"ד, ואך שבאנו לתרץ דבריו שטעה או ששיטה, הרי דע"ז שפיר מהני האנ"ס שלא טעה ולא שיטה, דהאנן סהדי הוי ראי' על ד"ז עצמו, ותו איכא להנאמנות דהודאת בע"ד.

אך בד' הש"ך והגידו"ת הנז' נ' דמצינו לחייבו ממון מכח אנ"ס זה, וצ"ע בזה.

ובעיקר ד' הר"ן והקצוה"ח הנז', עי' חי' הגר"ש שם שתמה מהא דאין אשה מעיזה פני' בפני בעלה, אשר צ"ע דמ"ש ממשה ואהרן, ובעכצ"ל דשאני משה ואהרן דהאנ"ס מיוסד על נאמנותם, ובזה הוא שחידשה תורה דרק עדים נאמנים, אך משא"כ באשה שאינה מעיזה פני', דאי"ז מכח נאמנותה, אך לפ"ז צ"ע ד' הר"ן והקצוה"ח הנז', וצ"ע בענין זה.

ובעיקר נידו"ז העירוני ממש"כ הריטב"א בשבועות ד"מ: דמנה לי בידך ואמר הן ולמחר אמר להד"מ ובאו עדי הודאה, לא הוחזק כפרן, דאין אדם מוחזק כפרן ע"פ עצמו, וכ"כ מהרי"ט הביאוהו הקצוה"ח והגרע"א, ואם בהודאת בע"ד איכא נמי אנ"ס, הרי דהגם דמשום הודאתו לא הוחזק כפרן, מ"מ מ"ט אינו מוחזק כפרן מכח האנ"ס, שהרי מהני אנ"ס להחזיק בכפרן, וכמבו' בסימן ע"ח ס"א בפרעתי תוך זמנו דהוחזק כפרן, ול"ד להא דאינו נעשה חשוד עפי"ז, ואכמ"ל.

ובאמת ילה"ק כן בעיקר דינא דאינו נעשה כפרן ע"פ עצמו, דמ"ט לא יהא כפרן מכח האנ"ס, והאמנם בשחוזר מפטור לפטור י"ל דליכא להאנן סהדי, אך בשחוזר מפטור לחיוב, כגון שאמר לא לויתי וחוזר ואומר לויתי, מ"ט אינו מוחזק כפרן, שלא יהא נאמן אח"כ לומר פרעתי, הרי כיון שהודה שלוה אית לן אנן סהדי שלוה, ומכח זה נחזיקנו בכפרן.

אך בזה י"ל, כמש"כ ראבי"ה דכיון דחזינן שהוא שב ומודה, אינו מוחזק כפרן מכח זה.

עוד י"ל בזה, דיל"פ שרצונו עתה להתחייב לו מנה, ומהני מדין קנין אודיתא, וע"כ ליכא אנ"ס שהוא חייב לו.

ועד"ז צ"ל במה שילה"ק בהא דהאומר גנבתי מתחייב לשלם ואינו נפסל, דהגם דהודאתו ל"מ לפסלו, מ"מ הרי אחר שנתחייב ממון איכא אנ"ס שגנב, וא"כ מ"ט לא פסלינן לי' מכח האנ"ס, ועד"ז העירוני בהא דנאמן אתה להפסיד שכרך ואין אתה נאמן לפסול ס"ת, ולהנ"ל י"ל, וצ"ע.

אך שוב העירוני בזה, דא"כ מ"ט בהודאה נגד הודאה, לא מחייבינן להמודה ממון, הרי הגם דהתובע הודה שאינו חייב לו מכח מעשה זה, מ"מ כיון דממה שהודה הנתבע איכא ראי' ואנ"ס שהוא חייב, נימא שהוא חייב מטעם אחר, אשר ע"ז לא הודה התובע כלל שאינו חייב, ולכאו' מוכח מזה דל"מ הודאת בע"ד להוציא ממון מכח האנן סהדי.

ד] בעיקר המבו' בד' הראשונים דכל הא דאינו נאמן לומר טעיתי במיגו, הוא רק משום דאיכא אנ"ס שלא טעה, הנה בד' מהר"ם שהביא הרמ"א בסימן פ"א מבו' דהא דאינו נאמן הוא משום מיגו נגד הודאת בע"ד דכמאה עדים, ועיי"ש בד' מהר"ם שחילק מה"ט דהגם דל"מ המיגו להאמינו ששלו הוא, מהני להאמינו שהוא של אחר, דע"ז ליכא הודאת בע"ד, ועמש"נ בזה להלן סק"?, ולדעת ש"ר א"צ לזה, אלא בפשוטו נימא דעל מה שאומר שהוא של פלוני ליכא אנ"ס שהוא כן, אך מהר"ם ס"ל דהא דאינו נאמן לומר טעיתי הוא משום דהוי מיגו נגד עדים דהודאת בע"ד כמאה עדים, וע"ז כתב דל"ה כמאה עדים במה שאומר שהוא של פלוני, ועי' ביאור הגר"א סקמ"ז שביאר לזה.

ועי' גם בד' הרמ"ה בב"ב דקע"ה שכתב כן, דאינו נאמן לומר טעיתי במיגו, משום דהוי מיגו נגד עדים דהודאת בע"ד כמאה עדים, ועיי"ש שמכח זה פירש למש"א בסוגיא שם דשכ"מ וכו' אידכורי מידכר באופן מחודש.

והנה אמנם לדעת ש"ר דהא דאינו נאמן לומר טעיתי במיגו הוא משום דהוי מיגו נגד אנן סהדי, הרי ניחא בפשוטו הא דשכ"מ נאמן, וכמש"כ התוס' בב"ב שם דבשכ"מ ליכא אנ"ס כ"כ, אך הרמ"ה לטעמי' ל"ה מצי לפרש כן.

האמנם נראה, דלמש"כ הרא"ש בגיטין די"ד. דשכ"מ נאמן לומר טעיתי גם בלא מיגו, ועי' ביאור הגר"א סימן פ"א סקמ"ז שנקט כן, הרי דשפיר י"ל דכה"ג לא חשיב כלל כנגד עדים, וזה הוי כהא דנאמן לומר משטה ושלא להשביע, ול"ה זה כנגד עדים, דלצד זה ליכא כלל הודאת בע"ד, וה"נ בטעות דכוותה, ורק במקום שאין נאמן לטעון טעיתי אלא במיגו, הרי דבכה"ג י"ל דאינו נאמן לומר טעיתי א במיגו דהוי כמיגו נגד הודאת בע"ד דכמאה עדים, וכמש"כ בהגה' אמרי ברוך בסימן פ"א, עיי"ש.

ומה"ט גם מש"כ הרמ"א בסימן קכ"ו דבהודה שלא בעדים נאמן לומר טעיתי, וכן דבכת"י נאמן לומר טעיתי, הרי דאי נימא כמבו' בד' הגר"א בסימן פ"א סקמ"ז דהא דבהודה שלא בעדים נאמן לומר טעיתי, הוא משום דכה"ג לא דייק וה"ה נאמן אף בלא מיגו, וכמש"כ כן הרמ"א בסימן פ"א בשם מהרי"ק דבנמצא כתוב בביתו, נאמן אף בלא מיגו, שפיר קיים דינא דהרמ"א גם לדעת המהר"מ, ולא סתרי ד' הרמ"א זל"ז, אך הפוסקים בסימן קכ"ו כתבו להדיא דהא דנאמן התם הוא במיגו דלהד"מ, עיי"ש.

ונמצא כלל הדברים למש"נ בדעת מהר"ם ורמ"ה, דבטענה שנאמן בה בלא מיגו, לא חשיב זה כנגד הודאת בע"ד, אך בטענה שאינו נאמן אלא במיגו, חשיב זה כנגד הודאת בע"ד, וכ"ה מבו' בד' האמרי ברוך שם במה שפירש במכוון ד' הרי"ף, עיי"ש ודו"ק.

ועי' עוד בד' הגר"א שם סקנ"ט שכתב דהא דבנתן לו ריוח וכו' אינו נאמן במיגו, הוא משום דהוי מיגו נגד עדים דהודאת בע"ד כמאה עדים, ואזיל לטעמי' בסקמ"ז בביאור ד' מהר"ם, וצ"ב במש"כ שם דכ"כ הש"ך, שהרי הש"ך כתב להדיא דהוא משום דהוי מיגו נגד אנ"ס.

ובד' הש"ך והגידו"ת שהבאנו לעיל מבו' דאף היכא שאומר שאינו חייב, כל הא דאינו נאמן הוא משום דהוי מיגו במקום אנן סהדי, וזה צ"ע, דהניחא כשאומר משטה או טעיתי, הרי לפי דבריו ליכא הודאת בע"ד, אך כשאומר שאינו חייב ואינו נותן אמתלא לדבריו, הרי הוי זה מיגו נגד הודאת בע"ד.

וי"ל בתרי גווני, חדא כמש"נ לעיל דכיון דהוי המיגו בעיקר ההודאה, לי"ב לדינא דמיגו נגד עדים, עיי"ש.

וי"ל עוד כמו שנראה מד' האמרי ברוך בגל' סימן פ"א, שביאר כן בדעת הסוברים דכל הא דאינו נאמן לומר טעיתי הוא רק משום דהוי נגד אנן סהדי, דהוא משום דבהודאת בע"ד ליכא לדינא דאינו חוזר ומגיד, וכל הא דל"מ לחזור מהודאתו, הוא משום דאין אנו מקבלין לחזרתו שנראית כשקר, וע"כ כל דאית לי' מיגו הי' בדין שנקבל לחזרתו, אלמלי הא דהוי זה מיגו נגד אנן סהדי, ודו"ק.

ולפ"ז יל"ב באופן חדש דעת הרמב"ם בדין האומר נזכרתי? ויתבאר בזה הא דמוכח מד' הראשונים דהוא גם כשאומר שיקרתי.

העירוני לדון אם בהשבעה חשבינן דכלל ל"ה מעשה הודאה, ושמא בעי' שנראה לזה כמעשה הודאה, וכל שאומר כן כדי להשביע, וכלל אין כונתו שידונו ע"פ דבריו, לא חשיב זה כמעשה הודאה?

ה] בד' הרי"ף וש"ר בגיטין די"ד. מבו' דאם העידו עדים שטעה המודה בהודאתו, ודאי אין הודאתו מחייבתו, ויל"ע אם זה מתישב לדעת הרמ"ה ומהר"ם דל"מ מיגו לומר שטעה דהוי מיגו נגד הודאת בע"ד דכמאה עדים, וא"כ בדין דגם עדים לא יועילו, דהודאת בע"ד עדיפא מעדים.

ובד' האמ"ב בגל' סימן פ"א מבו' דד' הרי"ף מתישבים עם ד' המהר"ם, עיי"ש שכתב לפרש מה שהוכיח הרי"ף דל"מ לטעון טעיתי משטר, וצ"ע דהרי הכא עדיף דאית לי' מיגו, וכתב דממ"נ אם סתמא דמילתא לא טעה, ל"מ מיגו דהוי מיגו נגד עדים, ואם ליכא סתמא, בדין שיהא נאמן גם בלא מיגו, וצ"ע דכיון דחשיב דאיכא הודאת בע"ד שלא טעה, א"כ מ"ט עדים מועילים להעיד שטעה.

והנה עיי"ש בד' האמ"ב דדינא דהרמב"ם דמצי למימר נזכרתי והרי עדים, אינו כד' מהר"מ, דלד' מהר"מ הרי אינו חוזר ומגיד, ואף דאיכא עדים דמסייעים לו, אך מהא דמהני עדים שאומרים שטעה לא קשיא לי'.

והביאור בזה, שהרי כתב בעה"ת שער י"א לדעת הרי"מ דאין נאמן לומר נזכרתי והרי עדים, דל"ד להא דבהני גינאי נאמן כשעדים אומרים שטעה, דהתם העדים מעידים על הטעות עצמה, ומשא"כ בנזכרתי והרי עדים.

והיינו דכשהעדים מעידים על הטעות עצמה, הרי מעידים העדים דליכא בזה הודאת בע"ד, ובטלה ההודאה, ומשא"כ בשאינם מעידים על הטעות, אלא מעידים שהוא פטור, הרי דעל מה שטוען הוא שטעה לית לי' נאמנות, ואכתי קיימא הודאתו בתקפה, ול"מ עדות העדים כנגד ההודאה.

ולפ"ז נ' דמה"ט הגם דל"מ לומר טעיתי במיגו דהוי מיגו נגד עדים, מ"מ עדים שטעה שפיר מועילים, שהרי נ' מד' האמ"ב שם דהא דל"מ לומר טעיתי במיגו הוא משום דאין חוזר ומגיד, והיינו דהגם דלפ"מ שאומר שטעה, נמצא דאין הודאתו הודאה, מ"מ הא גופא לומר כן שטעה ולבטל הודאתו, ל"מ משום דינא דאין חוזר ומגיד, וע"כ עדים המעידים שטעה, שפיר מועילים לבטל עדותו, וזה ע"ד מה שמצינו בעדים שאמרו אמנה היו דברינו דאינם נאמנים משום שאין חוזר ומגיד, ובעדים אחרים כתב הש"ך בסימן מ"ו בשם רבינו ירוחם דנאמנים ול"ה תרי ותרי.

ו] בד' מהר"ם שהביא הרמ"א בסימן פ"א מבו' דהמודה על חפץ שבידו שהוא פיקדון מראובן, ליכא תורת הודאת בע"ד רק על מה שאומר שאינו שלו, אך על מה שאומר שהוא של ראובן ולא של שמעון, ליכא תורת הודאת בע"ד, ועי' ביאור הגר"א שביאר לזה.

ולכאו' מצינו בזה פלוגתת הראשונים, דהתוס' בקידושין דע"ג: פירשו דהא דנאמן בעל המקח בשמקחו בידו לומר לזה מכרתי ולזה לא מכרתי, הוא משום מיגו, וכן פירשו כמה ראשונים, אך בד' הרמב"ן במלחמות ריש ב"מ נ' דא"צ בזה למיגו, אלא כיון דלזה שאומר שלא מכר הוי כמנה לי בידך והלה אומר אין לך בידי כלום שנאמן, תו נאמן לומר שמכר לשני, ונ' דמהני נאמנות הודאת בע"ד לומר שהוא של השני, ועי' שיעורי הגר"ח ריש ב"מ וב"ב דכ"ט: שעמד בפלוגתא זו.

והאמנם נ' דבנידון המהר"ם י"ל דגם הרמב"ן יודה, דכל ד' הרמב"ן הם בבעל מקח, שהי' המקח שלו, וכל מה שמודה שאינו שלו הוא מכח מה שלקחו זה, וע"כ שפיר מקבלינן להודאתו גם לזכות את זה, ומשא"כ בנידון המהר"ם, הרי מה שאי"ז שלו אי"ז מכח שהוא של ראובן, וע"כ כיון שהודה שאינו שלו, אינו נאמן לומר של מי הוא, דעל נידון זה אינו בע"ד כלל, והוי ככל שליש, שאינו נאמן לומר של מי החפץ, רק משום הימני', אך אין להוכיח מזה, דהתם איירי בדידעינן שבאו לידו בתורת שלישות, ואין החפץ בחזקתו, ול"ש בזה הודאת בע"ד.

ולכאו' ילה"ע ע"ד התוס', דאם אכן ליכא דין נאמנות הודאת בע"ד במה שמודה שהוא של פלוני, א"כ היאך מהני קנין אודיתא להקנות החפץ לאותו שהודה לו, הרי נאמנות ההודאה ל"ה כלל על הך מילתא שהחפץ הוא של פלוני, וא"כ היאך יזכה בזה באודיתא.

ולכאו' הי' נ' מזה, דכל ד' התוס', הוא רק בדאיכא דו"ד לפנינו בין ראובן לשמעון מי לקחו מלוי, דבכה"ג אין לוי נאמן ע"ז מדין הודאת בע"ד, דעל דו"ד זה אינו בע"ד, אך כל דליכא דו"ד עם אחר, שפיר נאמן הבע"ד בהודאתו גם במה שאומר שהוא של פלוני.

ולפ"ז י"ל, דגם בנידון המהר"ם כל מה דליכא נאמנות הודאת בע"ד במה שהודה שהוא של יורשי האשה, הוא רק משום שכבר תבע הבעל לזה, ועל נידון זה אם הוא של הבעל או של יורשי האשה אינו בע"ד.

ויתכן לפ"ז, דכל שבשעת ההודאה ל"ה דו"ד עם אחר, ה"ה נאמן בהודאתו שהוא של פלוני, ואח"כ גם אם יבא אחר ויטען שהוא שלו, ל"מ, שכבר קיבלנו מכח הודאת בע"ד שהוא של פלוני.

אך י"ל דאי"ז כן, דכלפי דו"ד זה מעולם לא הי' נאמן, והא דמהני קנין אודיתא, הוא כמו שהעירוני, משום דכלפי הנידון אם הוא שלו או של פלוני, נאמן הוא לומר דהוא "של פלוני", וע"כ שפיר מצי חייל מכח זה קנין, ודו"ק.

ז] כתב הרשב"א כתובות דכ"א., ז"ל, ורבינו אלפסי ז"ל פי' בבבא בתרא עד שהעיד שראה ההלואה ודיין שהעיד דבבית דינו נתחייב ע"פ עדים מצטרפין, ואסקה רבא דאין מצטרפין דסהדא מסהיד על ההלואה ודיינא לא מסהיד אלא שבבית דינו נתחייב אבל אינו יודע אם נתחייב באמת או בשקר, ולפי פירושו ל"ד להודאה אחר הלואה דמצטרפין, דהתם תרוייהו בקושטא קא מסהדי האי דחזא כשמנה לו מנה והאי דחזא דאודי לי' קמי' בההוא מנה, אבל הכא דילמא הני דאסהידו עליה בבי דינא שקרא קא מסהדי ודיינא מאי דשמע קא מסהיד, עכ"ל, וע' כו"ח קמא סימן ט'.

וצ"ב מ"ש עד שמעיד שנגמר הדין בבי"ד ע"פ העדים דל"מ להצטרף עם עד הלואה, משום שהוא אינו יודע אם נתחייב באמת או בשקר, מעד שמעיד שהודה הבע"ד בפניו שהוא מצטרף עם עד הלואה, הרי גם הוא אינו יודע אם באמת הוא חייב, או שהודה הבע"ד בשקר, ואם הודאת בע"ד מהניא גם אם באמת אינו חייב ניחא, ועי' שערי ישר סוף ש"ז, וצ"ע בזה.

שו"ר בס' ישועות ישראל סימן מ"ו סק"ו, ונ' ללמוד מדבריו הטעם בזה, דהוא משום דבעדים דינא הוא שאין בי"ד דנים ע"פ עדותם, אלא בשבאה עדותם עצמה לפני הבי"ד, ובלא זה ל"מ מידי, וכל הא דמהני עדים שמעידו שנחקרה עדות אחרת בבי,ד, הוא משום שהם מביאין את עדות העדים לבי"ד זה, וע"כ ע"א ע"ז ל"מ ולא מידי, ומשא"כ בע"א דמעיד על הודאה, ודו"ק.