פרה פרק יא
קטגוריות: ש_ס / נד פרה / פרה - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**צלוחית שהניחה מגולה ובא ומצאה מכוסה פסולה**

הקשה החזון איש (סי"ד סק"א) מדוע פסלינן מספק, הא קיי"ל כל שאין בו דעת להשאל ספיקו טהור אפילו ברה"י, והכא חשיב אבד"ל לפי שלא ראינו את האדם שכיסה את הצלוחית. ומצינו בזה ג' תירוצים:

א. הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב כתבו דתלינן באדם טמא לפי שרוב בני אדם טמאים לחטאת. ולפי"ז מיושב דבמקום שיש רוב לטומאה מטמאינן אף ברה"ר ואף באבד"ל. אמנם רש"י בחולין (י ע"א) והרא"ש כתבו דטמאים וטהורים שכיחי, וחיישינן לטמאים, ומשמע דלא הוי מטעם רוב אלא דחיישינן מספק, ולפי"ז קשה.

ב. תוס' בחולין (ט ע"ב) הקשו מדוע הכא חיישינן לטמאים, וכן בפסחים גבי קרדום שאבד בבית, ואילו בריש מס' נדה לגבי ככר תלינן באדם טהור. ותירצו, דחכמים גזרו על ספק כלים הנמצאים (טהרות פ"ד מ"ה), ולכן מספק תלינן לחומרא, אך לא גזרו על ספק אוכלין הנמצאים, ולכן בככר תלינן לקולא. ועוד תירצו, דשאני גבי ככר דאיכא דררא לתלות באדם טהור, עיי"ש. ומסתבר דאף לפי התירוץ השני מספק תלינן לחומרא משום דגזרו על כלים הנמצאים, אלא דס"ל דגם באוכלין הנמצאים גזרו, ולכן הוצרכו לתרץ דאיכא דררא לתלות באדם טהור. ולפי"ז מיושב הא דאזלינן הכא לחומרא אף שאבד"ל, דחכמים גזרו על כלים הנמצאים.

והנה לפי הרמב"ם אי אפשר ליישב כך, דהרמב"ם סובר דגזרו על כלים הנמצאים רק ברה"ר, כמש"כ הכס"מ פי"ב ממו"מ הט"ז. אלא דלפי הרמב"ם מעיקרא לק"מ, דהכא איכא רוב טמאים, וכמש"כ לעיל. והא דבפסחים תלינן לחומרא עי' כסף משנה בהל' מו"מ שם שיישב.

ג. המשנה אחרונה נקט דהכא חשיב ספק שיבד"ל, שהרי אין דרך שרצים לכסות, ותלינן בודאי שאדם כיסה, והוי רק ספק טמא ספק טהור, וכה"ג חשיב ספק שיבד"ל. ואע"ג דלא ראינו מי כיסה סגי במה דידעינן ודאי דאדם כיסה. ועי' רש"ש במס' טהרות פ"ג מ"ח שכתב: ואולי כיון שלא ידעינן ליה להאחר הוה כאין בו דעת להשאל. ולפי מש"כ לעיל נחלקו בזה החזון איש והמשנה אחרונה. [ומדברי התוס' דבלא גזירת כלים הנמצאים מטהרינן מספק מוכח כהחזון איש דחשיב יבד"ל].

**ומצאה מכוסה פסולה**

כתב רש"י בחולין שם דאיירי במי חטאת קודם קידוש, דאי לאחר קידוש אין נפק"מ בטומאתן, דאי לטמאות אחרים בלא"ה מטמאת מחמת טומאת מי חטאת, ואי לאפסולי היא גופה ניתני פסולה. אלא איירי קודם קידוש ונפק"מ לטמאות אחרים. וכתב המים טהורים דזה סותר למש"כ הרמב"ם והרע"ב ריש פ"ט דסתם צלוחית איירי במי חטאת מקודשין. ולשיטתם יש ליישב קושיית רש"י דנפק"מ אף לאחר קידוש לטמאות את הטהור לחטאת, דמצד טומאת מי חטאת אינם מטמאין, ולאחר שנטמאו מטמאין.

[רש"י איירי על הגמ' שם שנקטה לשון טמאה, אך במשנה כאן דתנן פסולה ודאי איירי גם אחר קידוש, ובתוס' חדשים הביא דברי רש"י על משנתינו וצ"ע].

**הניחה מכוסה ובא ומצאה מגולה וכו'**

נחלקו הראשונים מדוע תלינן לקולא כשאין יכולה חולדה לשתות, ולא חיישינן לאדם טמא.

א. הר"ש ורע"ב כתבו דאין דרך בני אדם לגלות, ולכן במצאה מכוסה תלינן רק בשרצים ולא בבני אדם.

ב. רש"י בחולין שם והרמב"ם פ"ט הט"ז כתבו, דאיכא הכא ב' ספיקות, שמא שרצים גילוהו, ואף את"ל אדם גילהו שמא היה טהור לחטאת.

ג. הרא"ש כתב דשרצים הוו רובא לגבי טמאים. ומשמע מדבריו דדנים רק על השרצים כלפי הטמאים, ואין מצרפים את הצד של אדם טהור כלל. [ומה שלא פירש כרש"י והרמב"ם י"ל עפ"י מה שדנו האחרונים האם מצרפים ב' צדדים לספק ספיקא כאשר יש רוב נגד צד אחד, והכא איכא רוב נגד הצד של אדם טהור, שהרי רוב בני אדם טמאים לחטאת].

ד. המשנה אחרונה כתב, דהטעם שהמים טהורים משום דחשיב ספק שאין בו דעת להשאל, שהרי לא ידעינן מי גילה, ולכן אף ברה"י טהור. אך ברישא דתלינן בודאי שאדם כיסה חשיב ספק שיבד"ל.

הקשו המשנ"א והתפא"י לשיטת רש"י והרמב"ם והרא"ש, מדוע אזלינן בתר רוב להקל, הא לעיל פ"ט מ"א מבואר דחכמים החמירו לגבי מי חטאת לפסול אף בכל שהוא, ולא סמכינן על רוב. ותירצו, דדוקא בתערובת החמירו, אך בספק פסול אזלינן בתר רוב.

המשנה אחרונה הקשה לדעת רש"י והרמב"ם מדוע תלינן לקולא בב' ספיקות, הא קיי"ל דכל ספיקות שאתה יכול להרבות ברה"י ספיקו טמא, וקיי"ל דספק ספיקא לגבי תרומה תולין וכל שבתרומה תולין בחטאת נשפך, ומדוע המים כשרים. אמנם לפי מש"כ לעיל בשם החזון איש לק"מ, דהא הכא הוי ספק שאין בו דעת להשאל, והא דברישא מטמאינן מספק משום שגזרו על ספק כלים הנמצאים, אך כאשר יש עוד ספק ודאי מטהרינן, דבאופן דאיכא ספק האם זה כלים הנמצאים ודאי לא גזרו, וכיון שאבד"ל ספיקו טהור. וכן לפי הרמב"ם דברישא מטמאינן משום רוב טמאים, הכא ליכא רוב ושוב הוי ספק אבד"ל דספיקו טהור.

**אם יכולה החולדה לשתות וכו'**

יל"ע מדוע חיישינן לחולדה, הא החולדה היא מיעוט ביחס לכל השרצים. ולדעת רש"י והרמב"ם י"ל דהשתא איכא ב' צדדים להקל וב' צדדים להחמיר, אך לדעת הר"ש דלא תלינן באדם כלל הרי החולדה היא מיעוט. ועי' תפא"י שיישב דכיון דמצוי שם חולדה אין ספק שרצים דעלמא מוציא מידי ודאי חולדה.

הקשה המים טהורים מדוע חיישינן רק לחולדה ולא חיישינן לבהמה וחיה, שגם הם פוסלים בשתייתן. ואין לומר דאין דרך בהמה וחיה לגלות, דהא הרמב"ם שם כתב דאיכא ב' ספיקות, ספק אדם גילהו או בהמה וחיה או רמש, ואת"ל אדם גלהו שמא היה טהור לחטאת. ומדוע לא נאמר שאם בהמה וחיה גילהו הרי הם פוסלים בשתייתן.

ותירץ, דאין דרך בהמה וחיה לשתות אף כשהם מגלים את הצלוחית, ובהמה וחיה פוסלים רק באופן שראינו שהם שתו מהמים, משא"כ שרצים דרכן לגלות ולשתות. ולפי"ז יישב קושיית הראשונים מדוע לא תנן או עכבר לפי ר' אליעזר, די"ל שאין דרך עכבר לשתות, ואף במקום שיש לחוש שעכבר גילה לא פסלינן, ורק חולדה ונחש דרכן לשתות. ובראשונים דהקשו כן מבואר דאף עכבר דרכו לגלות ולשתות.

**אם יכולה החולדה לשתות וכו'**

במס' חולין שם דייקינן דאם הניחה מגולה ומצאה מגולה כשרה. וביאר החזון איש שם דאפילו אם יכולה החולדה לשתות מכשרינן, דדוקא אם הניחה מכוסה ומצאה מגולה דאיכא ריעותא חיישינן לחולדה, אך בלא ריעותא לא חיישינן.

ובגמ' שם מוכחינן דחמירא סכנתא מאיסורא, דהא לגבי סכנת מים מגולים מחמרינן אפילו בהניחה מגולה ומצאה מגולה. והקשה המים טהורים בשם חזון נחום, אם כן איך אפשר להזות על האדם ממים אלו שהיו מגולים, ניחוש שמא שתה מהם נחש ומים ששתה מהם נחוש אפילו זילוף הוי סכנה. ותירץ, דבאופן שלא ראינו ששתה נחש מחמרינן רק בשתיה ולא בזילוף. ועוד תירץ דנפק"מ להזות על כלים. ועוד תירץ, דהיכא שיש הרבה מים בטל הארס במים.

יל"ע מדוע לא נפסול את המים בהניחה מגולה מחמת הסה"ד, שהרי הניחה בלא שמירה. ותירץ המשנה אחרונה דאיירי לאחר קידוש דליכא פסול הסה"ד. ולפי מש"כ רש"י דאיירי קודם קידוש תירץ דאיירי שלא בשעת מלאכה. החזון איש (ס"ז סק"ט) תירץ דאם הניחה במקום המוצנע חשיב דליכא הסה"ד עיי"ש. ועי' עוד תפא"י בועז אות א'.

**ר"ש ד"ה ובא, דלמא סבר לה כמ"ד בזבחים מ"ח שנטמאו מטהרין ולא מפסלי משום טומאה**

ותנא דמתני' דנקט פסולה ודאי סבר דלא כר' אלעזר, מדפסל מחמת חשש טומאה, אלא דהברייתא שם נקטה טמאה משום שלפי ר"א ליכא פסול אלא טומאה. והקשה החזון איש (ס"ה סקי"ח) אם כן מה הנפק"מ בטומאת המים, הא בלא"ה מטמאין תרומה וקודש מחמת טומאת מ"ח. ואם הנפק"מ היא לטמאות את הטהור לחטאת, הרי זהו תירוצו הרביעי של הר"ש, דנפק"מ בטומאה לטמאות את הטהור לחטאת. ותירץ, דהשתא סבר הר"ש דמשום נפק"מ זו לחוד לא הוי תני טמאים, אלא צריך לנקוט את עיקר הדין שהם פסולים, ורק משום דסבר כר"א דאיכא רק טומאה ולא פסול שייך לנקוט טמאים. ובתירוץ בתרא סבר דמחמת זה לחוד שייך לנקוט טמאים.

**באו"ד, ועוד דאתא לאשמועינן שאף הצלוחית טמאה**

החזון איש שם הוכיח כשיטתו דמש"כ הר"ש פ"ח מ"ב דאין מי חטאת מטמאים לגבי חטאת היינו באופן שנגע שלא לצורך, אך באופן שנגע לצורך לא נטמא כלל אף לא לתרומה וקודש. דאם נאמר שאף בנגע לצורך נטמא לגבי חטאת כמו שנקטו המשנה אחרונה והקהלות יעקב, על כרחיך כונת הר"ש דנפק"מ בטומאת הצלוחית לגבי חטאת, שהרי תרומה וקודש בלא"ה היא מטמאת, ואם כן מדוע הוצרך הר"ש לומר שאף הצלוחית טמאה, הא לגבי המים עצמם נמי איכא נפק"מ זו, דמעתה הם מטמאים אף לחטאת, וכמש"כ הר"ש בתירוץ בתרא. ועל כרחיך דכונתו דאיכא נפק"מ בטומאת הצלוחית לתרומה וקודש, ועד השתא לא טימאה הצלוחית לפי שנגיעתה לצורך. [אמנם יש חילוק בין המים לצלוחית, דלגבי המים כל הנפק"מ לגבי לטמאות את הטהור לחטאת בידיו, שהרי אין משקין מטמאים אדם בגופו, אך לגבי הצלוחית הנפק"מ היא לטמאות את הטהור לחטאת אף בגופו].

עוד הוכיח כן החזון איש מדכתב הר"ש משא"כ בסיפא, ואם נאמר דהנפק"מ בטומאת הצלוחית היא לטמאות את הטהור לחטאת בידיו, טומאה זו איכא גם בסיפא, שהרי מי חטאת שנפסלו מטמאין כלים הטהורים לחטאת אף שלא נטמאו, והצלוחית נטמאת מהמים לאחר שנפסלו. [וכפי שיטתו שם ס"ק י"ד דמי חטאת שנפסלו מטמאין כלים].

**החטאת אינה ניצולת בצמיד פתיל**

בספרי ילפינן לה מדכתיב והניח במקום טהור, ואהל המת חשיב מקומו טמא. וכתב המשנה אחרונה, דלפי ר' אליעזר לעיל פ"י מ"ג דמטהר קלל ע"ג שרץ משום שתוך הכלי נחשב למקום אחר, ה"ה צמיד פתיל באהל המת טהור, דתוך הכלי נחשב מקום אחר. וכן כתב הרש"ש, אך כתב דמכל מקום מדרבנן נטמא האפר דלא גרע מקודש דגזרו חכמים דאינו ניצול בצמיד פתיל.

אך לעיל שם הובא בשם הדבר אברהם דר' אליעזר מודה שאין צ"פ מציל באהל המת, דבצ"פ באהל המת מקום האפר עצמו נחשב למקום טמא, [דצ"פ מציל מהטומאה מלהכנס לתוכו, אך עדיין תוך הצ"פ והמת נמצאים במקום אחד, והמקום של האפר הוא "מקום טמא" בלא טומאת מת], ובזה מודה ר' אליעזר, ורק היכא דהקלל נשען על הטומאה ר' אליעזר מטהר דלא חשיב ליה מקומו טמא.

אמנם המים טהורים צידד להיפך, דאף לפי חכמים יתכן שמהתורה לא חשיב מקומו טמא אלא במונח ממש על הטומאה, וצמיד פתיל באהל המת הוי מדרבנן, והספרי הוי אסמכתא.

כתב המשנ"א דדוקא צמיד פתיל לא מהני, אך בור ודות מהני אף בחטאת, שהרי זה חולק את האהל לשנים, ולא חשיב מקומו טמא, שהרי אין זה במקום אחד עם הטומאה.

**ר"ש ד"ה החטאת, ואפילו אליבא דמ"ד מ"ח שנטמאו מטהרין וכו'**

הקשה המים טהורים מדוע הוצרך הר"ש ליישב משנתינו אליבא דר' אלעזר, הא התוס' בזבחים שם הקשו על ר' אלעזר מהמשנה דלא יעביר מי חטאת בספינה, ותירצו דלפי ר' אלעזר אם נטמאו קודם קידוש נפסלים, ורק אחר קידוש לא נפסלים. אמנם במשנה דספינה מבואר להיפך, דדוקא אחר קידוש לא יעבירם בספינה, ולפי"ז איכא סתם משנה דלא כר' אלעזר ואין צריך לדחוק משנתינו כוותיה. ואם הר"ש יתרץ כהתוס' בחגיגה (כג ע"א) דיש חילוק בין טומאת מת לשאר טומאות, הא הכא איירי בטומאת מת ומודה ר' אלעזר בזה דהמים פסולים. ועי' חזון איש (סי' יד סק"ב).

**באו"ד, נפק"מ לטמאות את הטהור לחטאת בידיו א"נ אם נגע במים שאינן מקודשין**

כלומר, דאם נגע בתרומה וקודש בלא"ה מטמא מדין טומאת מי חטאת, וכל הנפק"מ לטמאות את הטהור לחטאת שנוגע בהם לצורך שאינו נטמא בטומאת מי חטאת ומכל מקום הוא נטמא בטומאת משקין. [כל מש"כ החזון איש סי"ד סק"ב הוא לפי מה שנקט בתחילה דהא דאין צ"פ מציל על החטאת הוא דין דרבנן, אך בס"ה סקכ"ה כתב שו"ר שהרמב"ם והר"ש הביאו מהספרי דילפינן לה מקרא דמקומו טמא, ולפי"ז ליתא לכל דבריו שם].

בתוס' שאנץ עדיות פ"ז מ"ה יישב קושיית הר"ש, דר' אלעזר מטהר היכא דמקומו טהור, אך באהל המת הוי מקום טמא ומודה ר' אלעזר דהמים פסולים. ועי' דבר אברהם ח"ב סי' ז סקי"ב מה שביאר בדבריו.

**תוספתא**

**אזוב המוכשר וכלים הטהורים לחטאת ניצולין בצ"פ**

פירשו הר"ש והרע"ב ד"מוכשר" היינו מתוקן להזות בו. והקשה התויו"ט מדוע לא פירשו כפשוטו דאזוב שהוכשר במים וראוי לק"ט ניצול בצ"פ. ותירץ החזון איש (סי"ד סק"ו) דודאי איירי באזוב שהוכשר, אלא דאם אינו מתוקן להזות בו אין בזה חידוש שהוא ניצול בצ"פ.

בחי' מהרי"ח תירץ, דלקמן מ"ח תנן דאם לקטו לאוכלין והוכשר לק"ט פסול להזות בו, ודעת הר"ש והרמב"ם בפיה"מ שם דאפילו אם שמרו בטהרת חטאת פסלוהו חכמים, ולכן לא פירשו דאיירי בהוכשר לק"ט. אלא איירי בלקטו לעצים, או לקטו לאוכלין ולא הוכשר לק"ט, ומכל מקום כיון שתיקנו להזאה הרי הוא נפסל במקום טמא. [ולא מחמת קבלת טומאה שהרי איירי באזוב שאינו מק"ט, אלא מחמת מעלה בעלמא דמקום טמא פוסל אף דבר שאינו מק"ט]. ועי' תפארת ישראל בועז ז'.

במסכת אהלות פי"א מ"ג הביא הר"ש מהתוספתא: קלל של חטאת שהוא נתון בארובה, אם משולשל טמא אם אינו משולשל טהור. במה דברים אמורים בארובה שאין בה פותח טפח, אבל בארובה שיש בה פותח טפח בין משולשל בין אינו משולשל טמא. בד"א בשל חרס, אבל בשל אבן בכל אופן טהור. ופירש הר"ש, דבשל אבן טהור מאחר דלא מקבלי טומאה כלי אבנים כלל לא מדברי תורה ולא מדברי סופרים.

והנה הטעם דכלי חרס אינו מציל במשולשל או כשיש פותח טפח, דבזה הוא נחשב בתוך האהל, ואין צמיד פתיל מציל בחטאת, אך כאשר אינו משולשל ואין בארובה פו"ט הרי הכלי אינו בתוך האהל כלל.

ובכסף משנה (פי"ד ה"א) כתב להקשות בשם הר"י קורקוס, מדוע מטהרינן בכלי אבן בכל גוונא, הרי הכלי בתוך האהל, והו"ל מקומו טמא. וכתב דהרמב"ם פליג בזה על הר"ש, דבכלי אבן כתב רק בין שיש בו פו"ט בין שאין בו פו"ט טהור, ולא כתב אפילו במשולשל, וצ"ל דלא גרס כן בתוספתא. אך אכתי יש להקשות מדוע כשיש בו פו"ט טהור, הרי הכלי נחשב בתוך האהל, והוי כמשולשל, ומאי שנא כלי אבן מכלי חרס.

ובדעת הר"ש נאמרו כמה תירוצים באחרונים:

א. החזון איש (ס"ה ס"ק כה) תירץ, דדוקא צמיד פתיל שבתוך האהל אינו מציל, אך בארובה הרי קיי"ל דכלי שבארובה מציל עם דפנות אהלים, דהכלי נחשב כדופן האהל, ותוך הכלי נחשב כחוץ לאהל, ולכן אף משולשל ואף שיש בארובה פו"ט מציל על החטאת, דחשיב כחוץ לאהל. אלא דמכל מקום בכלי חרס אינו מציל, דכיון דאם היה נטמא לא היה מציל, אם כן הטעם דהשתא לא נטמא הוא משום שהגב מציל על התוך, והרי זה נחשב כהצלת צמיד פתיל שבתוך האהל שאינו מציל לחטאת, עיי"ש.

ב. המקדש דוד (נא סק"ד) כתב, דבכלי אבן אין פסול מקומו טמא כלל, דדוקא בכלי המקבל טומאה פסלה התורה מונח על גבי דבר טמא, ולא בכלי אבן. עיי"ש שיישב בזה קושית הרש"ש בפסחים.

ג. הדבר אברהם שם תירץ, דבלא הפסוק גם צמיד פתיל היה מציל על החטאת, דכיון שהטומאה לא נכנסת לא חשיב מקומו טמא, אלא דכיון שחידשה תורה שלא יניח אפר באהל המת שהוא מקום טמא, על כרחיך החידוש הוא שאף צמיד פתיל אינו מציל. וכל זה בכלי חרס, אך כלי אבן שהוא מציל יותר מכלי חרס לא מצינו שחידשה תורה שאינו מציל, דאין לך בו אלא חידושו.

ד. בביאור הגר"א גרס, בד"א בכלי חרס, אבל בכלי שטף בין כך ובין כך טמא. והיינו, דכלי שטף נטמא ואינו מציל כלל. [וכבר תמה החזון איש שם, מדוע אין בו פו"ט ואינו משולשל טמא, הרי אינו בתוך האהל כלל]. ולפי זה יתכן דכלי אבן דינו ככלי חרס, דאינו מציל בתוך האהל.

ונפק"מ בין התירוצים מה הדין בכלי אבן שבתוך האהל, דלפי החזון איש גם כלי אבן אינו מציל, ורק בארובה הוא מציל עם דפנות אהלים, וכן להגר"א דין כלי אבן ככלי חרס. אך להמקדש דוד והדבר אברהם כלי אבן מציל באהל המת בכל אופן.

**משנה ב**

**כל התלוי לתרומה נשפך לחטאת**

יל"ע מאי קמ"ל דנשפך לחטאת, הא כיון דדינו שהוא ספק כשר ספק פסול ואי אפשר להשתמש בו פשיטא דיכול לשפוך אותו. ויתכן דקמ"ל שחייב לשפוך את המים שלא יבואו בו לידי תקלה.

אמנם הריטב"א בחולין ט ע"ב כתב, דהא דשנינו לעיל הניחה מגולה ומצאה מכוסה חיישינן לאדם טמא, היינו דחיישינן שהוא כיסה את הצלוחית משום שחשש לסכנת מים מגולים, ולא חש לטומאתו שטימא את מי חטאת שכתוב בהן למשמרת, מפני שהסכנה חמורה מן האיסור. ומבואר בדבריו חידוש גדול, דהא דכתיב במי חטאת "למשמרת" אין זה רק תנאי בהכשירו, אלא דהוי דין חיובי שצריך לשמור את המים שיהיו כשרים ואסור לטמאותן, דומיא דתרומה וקדשים דיש דין משמרת תרומותי. ולפי"ז קמ"ל מתני' דכל התלוי לתרומה נשפך לחטאת דמותר לשופכו. דרק בתרומה איכא דין תולין לא אוכלין ולא שורפין, לפי שילפינן מקרא אחת תרומה טהורה ואחת תרומה תלויה, אך בחטאת כל הדין למשמרת נאמר רק במים טהורים ולא בתלויים.

ובאליהו רבה כתב דנשפך לחטאת הואיל ואין בהם קדושה אלא טהרה, ומשמע דאין דין שמירה במי חטאת, ודלא כהריטב"א.

**אם עשו על גביו טהרות תלויות**

הרמב"ם בפיה"מ פירש דאיירי בחולין שנעשו על טהרת חטאת, דאע"ג דבחטאת עצמו הדין הוא שישפך מספק מכל מקום בחולין שנעשו בטהרת חטאת לא אוכלין ולא שורפין. וביאר הרמב"ם לפי שהם נעשו לאכילה, ולא דמי למי חטאת שישפכו, לפי שהם נעשו להזאה ולא לאכילה. והדברים צ"ב מה שייך דין תולין בחולין שנעשו ע"ט חטאת, ואף אם נאמר דבחולין שנעשו ע"ט קודש יש דין משמרת תרומותי, כמש"כ הרמב"ן ריש חולין, מכל מקום לא יתכן דעדיף מקודש עצמו, והכא כיון דלחטאת עצמה אין דין למשמרת בספק איך יתכן דלחולין שנעשו ע"ג יש דין למשמרת בספק. ועוד צ"ב מש"כ הרמב"ם דזה נעשה לאכילה וזה נעשה להזאה, מה איכפת לן בזה. וע"ע בחזון איש (סי"ד סק"ג) מה שהקשה בזה.

הר"ש והרא"ש והרמב"ם בחיבורו פירשו, דאם עברו והזו על האדם ממים אלו שדינם לשפיכה, ואדם זה עשה טהרות, הרי טהרות אלו תלויות. והקשה החזון איש (סי"ד סק"ג) מדוע הטהרות תלויות, נימא העמד טמא על חזקתו והרי הוא נשאר טמא בודאי. ותירץ, דכנגד זה איכא חזקת טהרה על מי החטאת דהם כשרים. ואע"ג דקיי"ל נשפך לחטאת, והחמירו חכמים שלא לסמוך על חזקת כשרות של המים, מכל מקום חומרא זו לא מהני לשרוף את התרומה. ועיי"ש מש"כ בדעת הרמב"ם בחיבורו.

**ר' אליעזר אומר הרעדות טמאות לחטאת**

הגר"א כתב דדוקא ברעדות פליגי, אך ברפפות כו"ע מודו דלא החמירו לחטאת, כיון שלא ניכר ההסט כלל. ועפי"ז הגיה בתוספתא רעדות במקום רפפות. אך האור שמח פי"ד ה"ט כתב דר' אליעזר פליג בתרוייהו, והמשנה נקטה חדא והתוספתא נקטה חדא, ולעולם דינם שוה. וביאר כך בירושלמי בע"ז היא רפפות הן רעלות, וגרס הן רפפות הן רעדות, ואיירי במשנתינו דתרוייהו דינם שוה. ועי' חזון איש סי' יד סק"ד.

**משנה ג**

**והאוכלה חייב מיתה**

א. הר"ש הקשה לדעת שמואל דכאשר גם התרומה טמאה ליכא חיוב מיתה, הרי הכא התרומה נמי נטמאת מהמים. ותירץ, דהאי תנא סבר דלא כוותיה. כלומר, דהתם אמר שמואל כן בשם ר' אליעזר דהוא תנא כמש"כ רש"י שם, ועי' תויו"ט ורש"ש.

אמנם בדעת הרמב"ם אי אפשר ליישב כך, דהא פסק הכא (סוף פי"ד) דחייב מיתה, אף שפסק בפ"ז מתרומות כשמואל. ובכסף משנה הביא בשם הר"י קורקוס לתרץ, דהא דתנן והאוכלה חייב מיתה קאי על תרומה טהורה, וכיון שהתרומה טהורה הרי הוא חייב מיתה. ואע"ג שנטמאת התרומה מהמים שנטמאו מחמתה, מכל מקום טומאה זו היא מעלה בעלמא, ועוד דטומאת המים היא רק לגבי חטאת, ואין זה מטמא את הדבלה. וכבר תמה רעק"א בגליון הרמב"ם שם מדוע לא תטמא הדבלה מהתורה בטומאת מי חטאת.

והמשנה אחרונה יישב דהא דתנן "בין טהורה" היינו דבלה שלא הוכשרה, ומטעם זה אינה מקבלת טומאה ממי החטאת. והא דאינה מקבלת הכשר ממי החטאת עצמם, משום דחשיבי מים שיש להם שם לוואי דאינם מכשירים. או לפי שיטת הרמב"ם דבעינן שיפלו הפירות לתוך המים ברצון, והכא אינו רוצה שיפלו למים. [בשו"ת רעק"א (הובא בגליון הרמב"ם שם) כתב כן, ודחה, דבמים טמאים כו"ע מודו דאין צריך רצון]. ומכל מקום ת"ק מטמא את המים לפי שלגבי חטאת החמירו חכמים וגזרו אטו הכשר גמור.

ב. עוד הקשה הר"ש מדוע הוא חייב מיתה, הא מעשר דבלה דרבנן, ומהתורה לא חל בה שם תרומה כלל. ותירץ דנקט לסימנא בעלמא, או דאיירי בתרומת ביכורים. ולפי שיטת הרמב"ם דמעשר אילן דאורייתא ורק מעשר ירק דרבנן ניחא.

ובריש מס' מעשרות תירץ הר"ש עוד, דמיתה לאו דוקא אלא נפק"מ לקברו בין רשעים גמורים. וכתב המים טהורים, דמש"כ הר"ש כאן סימנא בעלמא אינו מיישב את הקושיא הראשונה לדעת שמואל, דאין בזה סימן שהרי לעולם ליכא חיוב מיתה. אך מש"כ הר"ש במס' מעשרות מיישב גם את הקושיא הראשונה, דאין הכונה למיתה ממש אלא לקברו בין רשעים גמורים. וכן הגר"א תירץ את הקושיא הראשונה לשמואל דאיסור חיוב מיתה קאמר.

ג. הקשה הרש"ש, לשיטת הגר"א דהטהור לחטאת לא נטמא ממי חטאת כלל, מדוע בדבלה טהורה שיש בה כביצה חייב מיתה, הא טומאתו היא רק מחמת מעלה בעלמא, ומהתורה הוא טהור לחטאת ואינו נטמא. ותירץ, דכמו שכתב הר"ש דחייב מיתה לאו דוקא אלא סימנא בעלמא, כך לפי הגר"א יש עוד סיבה לומר דהוי סימנא בעלמא. ועוד תירץ, דאיירי באשה וטומטום דפסולים להזאה, והם נטמאים ממי חטאת אפילו כשהם טהורים לחטאת. [אמנם לפי"ז לא הוצרך הגר"א למחוק את הסיפא דאם אין כביצה האוכלה חייב מיתה, וכדלהלן, שהרי באשה וטומטום הם חייבים מיתה אפילו כשאין כביצה, דהם נטמאים ממי החטאת בכל אופן].

ולכאורה י"ל בדעת הגר"א דאדם שנטמא לחטאת אפילו מחמת מעלה בעלמא שוב אינו נחשב טהור לחטאת, והוא נטמא מהתורה ממי החטאת. והביאור בזה, דטהור לחטאת היינו אדם שהוא עומד להזות מהם, ואם במציאות אינו עומד להזות מהם אינו נחשב טהור לחטאת ונטמא מהתורה. אמנם החזון איש (סי"ד סק"ז) נקט כהרש"ש, ועיי"ש סק"ט מש"כ בזה.

ד. הקשו התפארת ישראל והחזון איש (סי"ד סק"ז) מדוע האוכלה חייב מיתה, הא מי חטאת שנפסלו אינם מטמאים אלא מדרבנן, כמבואר ברע"ב לעיל פ"ט מ"ח, והכא נפסלו המים מחמת הדבלה, וכיון שכל טומאתו מדרבנן מדוע הוא חייב מיתה. ותירצו, דהא דחייב מיתה הוי רק בדבלה טהורה, [וכמש"כ לעיל בשם הר"י קורקוס מטעם אחר], ובכה"ג המים נפסלו רק מדרבנן, ומהתורה הם מטמאים את האדם טו"ח, ולכן הוא חייב מיתה.

אך אכתי הקשה החזון איש (ס"ה ס"ק כג), הא לאחר שנפסלו המים מדרבנן שוב הם נפסלים מהתורה מחמת הסה"ד, ושוב קשה מדוע הוא חייב מיתה. ותירץ, דאיירי הכא בגוונא דלא ידע שנפסלו, או שרוצה לשמור המים כדי שיטהרו לכה"פ מדאורייתא.

ה. התוס' רי"ד במס' שבת (צא ע"א) נקט דפחות מכביצה אינו מקבל טומאה מהתורה, והקשה ממתני' דאם אין בה כביצה המים טהורים והאוכלה חייב מיתה, ולמד התוס' רי"ד דהטעם שברישא המים טמאים זה משום שהדבלה נטמאת ממי החטאת, וחוזרת ומטמאת את המים, דדבר שנגע שלא לצורך נטמא וחוזר ומטמא את המים. וכן למד התוס' רי"ד דהאוכלה חייב מיתה משום שהדבלה טמאה, ולא משום שהאדם עצמו נטמא ממי החטאת. והשתא הקשה מדוע אין בו כביצה האוכלה חייב מיתה הא הדבלה לא נטמאת כלל ממי החטאת, ועל כרחיך דפחות מכביצה מקבל טומאה מהתורה. ותירץ, דלעולם הדבלה נטמאת רק מדרבנן משום שאין בה כביצה, והא דתנן והאוכלה חייב מיתה לאו דוקא חיוב מיתה, אלא מדרבנן בעלמא.

והנה מה שלא פירש דהדבלה טמאה מחמת שאינה טהורה לחטאת, משום דהבין בתחילה דטומאת הדבלה היא דאורייתא דהא האוכלה חייב מיתה, ועל כרחיך טומאתה מחמת מי החטאת. אך בעיקר פירושו דהאוכלה חייב מיתה משום שהדבלה טמאה צ"ע טובא, דהא בטומאת התרומה ליכא חיוב מיתה אלא בטומאת האדם, והאדם נטמא ממי החטאת אף אם הדבלה טהורה מחמת שאין בה כביצה.

**אם אין בה כביצה המים טהורין והאוכלה חייב מיתה**

תיבות אלו איתא במקצת נוסחאות, והגר"א מחקם. ונידון זה תלוי האם טהור לחטאת שנגע במי חטאת שלא לצורך נטמא, דלפי הרמב"ם והר"ש דנטמא הרי הוא חייב מיתה גם כשאין כביצה בדבלה, שהרי הוא נגע במי החטאת כדי להוציא את הדבלה, וחייב מיתה, ואין צריך למחוק גירסא זו. אך לשיטת הגר"א דאין טהור לחטאת נטמא ממי חטאת כלל, הרי כשאין כביצה בדבלה הוא נשאר טהור לחטאת, ולא נטמא מהדבלה, ואין סיבה לחייבו מיתה, ועל כרחיך צריך למחוק גירסא זו.

**ר' יוסי אומר בטהורה המים טהורים**

לכאורה ר' יוסי לא פליג על המשנה בחגיגה דבגדי אוכלי קודש מדרס לחטאת, ורק באוכלין ס"ל דלא גזרו טומאה כלפי חטאת, וכמו דס"ל לרבא במס' חולין לה ע"ב. ועי' משנה אחרונה שיישב דהכא איירי בדבלה שלא הוכשרה, וכמש"כ לעיל, ופליגי האם גזרו אטו הוכשרה.

ובחזון איש (סי"ד סק"ח) כתב, דדוקא בטהרת הזאה פליגי, אך בעשיית הפרה מודים דלא סגי בטהרת תרומה וקודש.

יש לעיין מדוע המים טהורים, אמנם מצד מה שהדבלה טמאה לחטאת ר' יוסי מטהר, אך תיפו"ל שהדבלה נטמאת ממי החטאת וחוזרת ומטמאת את המים. ובשלמא לדעת הר"ש דכל דבר שנטמא ממי חטאת אינו חוזר ומטמא את המים, וכן לדעת הרמב"ם לפי מה שנקט החזון איש דהרמב"ם מודה בזה להר"ש, ניחא. אך לפי מה שנקטו המשנה אחרונה והקהלות יעקב יומא סי' ו' דלהרמב"ם בנגיעה שלא לצורך נטמא וחוזר ומטמא את המים קשה טובא מדע המים טהורים.

וכן יש להקשות לפי ת"ק מדוע אין בו כביצה המים טהורים, הא האדם שנגע במים נטמא, וחוזר ומטמא את המים. אך בזה י"ל דאיירי באופן שהוציא את הדבלה לצורך ניקוי המים, דהשתא לא נטמא האדם כלל. [ומכל מקום כאשר יש בדבלה כביצה האדם נטמא, שהרי המים טמאים מהדבלה ולא חשיב נגיעה לצורך]. אמנם לפי ר' יוסי אי אפשר ליישב כן, דהדבלה ודאי נגעה במים שלא לצורך, וכיון שהיא נטמאת הרי היא חוזרת ומטמאת את המים.

וצ"ל דהקה"י שם נקט דפליגי בזה תנאי בתוספתא, עי' להלן בתוספתא מה שיבואר בזה. והשתא י"ל דר' יוסי סובר דמי שנטמא ממי חטאת אינו חוזר ומטמא אותם, ולכן המים טהורים.

**הטהור לחטאת שהכניס ראשו ורובו לתוך מ"ח נטמא**

יל"ע מאי קמ"ל, ומדוע ס"ד דמי חטאת שאני מכל מים שאובים. והר"ש כתב מעלה בעלמא, וביאר המל"מ (פי"ג הי"א) דהוקשה לו מאי קמ"ל מתני', וע"ז תירץ הר"ש דלגבי מי חטאת החמירו חכמים טפי שיטמא רו"ר אפילו בגוונא דבעלמא לא מטמא. וביאר זאת המל"מ בתרתי:

א. אם נאמר כמש"כ התויו"ט סוף זבים דדוקא הבא בג' לוגין נטמא, דשיעור ג' לוגין נאמר בין בנפילה בין בביאה, הכא קמ"ל דהבא ראשו ורובו במי חטאת אפילו פחות מג' לוגין נטמא. ועי' מים טהורים שהקשה ע"ז איך יתכן מציאות שאדם נכנס ראשו ורובו בפחות מג' לוגין.

ב. לדעת הר"ש להלן מ"ה ועוד דוכתי דהגזירה של הבא ראשו ורובו במים שאובים היתה רק ביום הטבילה, י"ל דהכא גזרו אפילו בטהור גמור.

ג. המים טהורים ביאר, דהנה הרמב"ם (פ"ט מאה"ט ה"ד) כתב דאם נתערבו במים השאובים יין דבש וחלב הרי זה טהור, עד שיהיו השלשה כולן מים שאובים. והשתא קמ"ל מתני' דאפילו שנתערב במי החטאת אפר מכל מקום גזרו בזה משום מעלה בעלמא. [אך כתב, דהרמב"ם בחיבורו דייק וכתב מים שנתמלאו לחטאת כדי שלא יהא מעורב בהם דבר אחר, ודלא כהר"ש].

ובאחרונים מצינו עוד תירוצים מה הרבותא במתני':

ד. המל"מ שם הביא בשם הר"י קורקוס, דס"ל דלא גזרו חכמים במילתא דלא שכיחא שיבוא רו"ר במי חטאת, קמ"ל דגזרו בכל אופן. וכן כתב התפארת ישראל.

ה. עוד כתב הרי"ק שם, דהרמב"ם בפיה"מ כתב דלאחר שנטמא מחמת רו"ר להיות שני לטומאה שוב אינו טהור לחטאת, והרי הוא נטמא בטומאת מי חטאת להיות ראשון לטומאה. ולפי"ז י"ל דהיינו רבותא דמתני'.

ו. המשנה אחרונה כתב, דס"ל דמי חטאת חשיבי שיש להם שם לוואי, ולא שייך בזה הגזירה דבא רו"ר במים שאובים, קמ"ל.

ז. התפארת ישראל כתב, דס"ד דכיון דמקפידים טובא על טהרת מי חטאת לא גזרו שיטמאו את הבא רו"ר, קמ"ל.

**הטהור לחטאת שהכניס ראשו ורובו לתוך מ"ח נטמא**

יל"ע מדוע לא יטמא מעיקר הדין מחמת טומאת מי חטאת, ומה הנפק"מ בטומאת רו"ר. ומצינו בזה כמה תירוצים:

א. הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב כתבו, שאין מי חטאת מטמאין את הטהור לחטאת. ובאמת לאחר שנטמא מחמת הגזירה דרו"ר שוב הוא יטמא ממי החטאת, שהרי כבר אינו טהור לחטאת. ובתוס' רעק"א הקשה דזה דוקא בנגע לצורך הזאה, והכא נגע שלא לצורך ומדוע לא יטמא. אמנם הרמב"ם בפיה"מ אזיל לשיטתו בכל דוכתא דהטהור לחטאת לא נטמא כלל ואפילו שלא לצורך.

ב. הגרעק"א תירץ, דבאמת האדם נטמא ממי החטאת כיון שנגע בהם שלא לצורך, אך מחמת כן לא יחזור ויטמא את המים, וקמ"ל מתני' דנטמא בטומאת רו"ר ומהשתא הוא חוזר ומטמא את המים. והנה מבואר ברעק"א דאף הנוגע שלא לצורך אינו חוזר ומטמא את המים, וכן שיטת החזון איש ס"ה סקי"ג. אך הקה"י יומא סי' ו' נקט דלפי הרמב"ם שחילק בין נוגע לצורך לנוגע שלא לצורך, הנוגע שלא לצורך נטמא וחוזר ומטמא את המים.

ג. הרמב"ם בחיבורו פי"ג הי"א דייק וכתב הטהור לחטאת שהכניס רו"ר לתוך מים שנתמלאו לחטאת, ובפשטות כונתו ליישב קושיא זו, דאם המים נתקדשו כבר תיפו"ל שהם מטמאים את האדם בטומאת מ"ח, ולכן יישב דאיירי קודם קידוש דאינם מטמאים. [לכאורה מדיוק דבריו מוכח דלא כמו שנקטו הרעק"א והחזון איש דהנוגע שלא לצורך אינו חוזר ומטמא את המים, דלדבריהם מדוע לא תירץ דאיירי במים מקודשים כבר ונפק"מ לחזור ולטמאות את המים. אך יתכן דהרמב"ם הוצרך לומר דאיירי קודם קידוש מחמת קושיית המים טהורים, דכיון שנתערב בהם אפר אינם מטמאים את הבא רו"ר].

ד. החזון איש (סי"ד סוף סק"ז) כתב, דשפיר משכח"ל נכנס ראשו ורובו לצורך המים, כגון שנכנס לנקות את המים, וקמ"ל דצריך להזהר שלא יכנס ראשו ורובו.

כתב הרא"ש: קיי"ל דהטהור למ"ח שנתעסק במ"ח אינו מטמא, דאל"כ לא תמצא טהור מזה על הטמא, וקמ"ל שאם הכניס רו"ר למ"ח הוי כטהור שהכניס רו"ר במים שאובין דעלמא ונטמא וטימא מ"ח. וביאר רעק"א דבריו כנ"ל, דהוקשה לו מדוע לא יטמא האדם בלא"ה מחמת טומאת מ"ח, וע"ז תירץ דקיי"ל דהטהור לחטאת שנתעסק במ"ח, כלומר שנגע בהם שלא לצורך, אינו חוזר ומטמא את המים, דאל"כ לא תמצא טהור מזה על הטמא, וקמ"ל הכא דלאחר שנטמא מחמת הגזירה דרו"ר שוב הוא חוזר ומטמא את המים. [ומה שהוכיח ממזה צ"ב, שהרי המזה נוגע לצורך והוא לא נטמא ממי חטאת כלל, ומנ"ל דהנוגע שלא לצורך שהוא נטמא מכל מקום אינו חוזר ומטמא את המים. ועי' חזון איש ס"ה סקי"ב דיישב דאי אפשר להזהר שיגע תמיד רק לצורך, ולכן אפשר להוכיח מכאן דאף באופן שנטמא אינו חוזר ומטמא את המים].

ובחזון איש שם כתב ואולי זו כונת הרא"ש במשנתינו, כלומר, דהוקשה לו מדוע לא יטמא בטומאת מ"ח, ותירץ דקיי"ל דהטהור לחטאת שנתעסק במ"ח לצורך לא נטמא, דאל"כ לא תמצא טהור מזה על הטמא, ומכל מקום אם הכניס רו"ר למי החטאת נטמא, אף שזה לצורך, וחוזר ומטמא את המים.

הדברי יחזקאל (סי"ד סק"ו) ביאר את הרא"ש כדעת הרמב"ם בפיה"מ והגר"א, דהטהור לחטאת לא נטמא ממי חטאת כלל, ואף בנגע שלא לצורך, ולפי"ז אתיא דברי הרא"ש כפשוטם, דהוקשה לו מדוע לא יטמא בטומאת מ"ח, ותירץ דהטהור לחטאת לא נטמא כלל ממ"ח, וכמו שהמזה לא נטמא מחמת כן, וקמ"ל דמכל מקום אם הכניס רו"ר נטמא וחוזר ומטמא את המים.

**תוספתא**

**אע"פ שיש בה כביצה בין טמאה בין טהורה טהורין**

הר"ש גרס: אע"ש שיש בה כביצה בטמאה טמאין ובטהורה טהורין. וצ"ב מדוע בדבלה טהורה המים טהורים, הרי הדבלה טמאה לחטאת. ותירץ החזון איש (סי"ד סק"ז) דטהורה דתניא הכא היינו טהורה לחטאת, ולכן המים טהורים. וצ"ע מאי קמ"ל דהמים טהורים, מה"ת שיהיו טמאים. והקה"י (יומא סי' ו') תירץ, דת"ק סובר כר' יוסי דהטהור לתרומה אינו מטמא חטאת.

עוד גרס הר"ש: אם אין בה כביצה בין טמאה בין טהורה טהורין. ויתכן דקמ"ל דלא החמירו לגבי חטאת שאפילו פחות מכביצה מטמא את המים.

הגר"א גרס כמו שהוא לפנינו, אלא דגרס "טהור" במקום טהורין, וקאי על האדם. ואיירי בתחבה בכוש או בקיסם כדמפרש ר' מאיר, וכיון שהאדם לא נטמא מהדבלה, שהרי המסיט אוכלין טמאים לא נטמא כמו ששנינו לעיל פ"י מ"ב, הרי הוא נשאר טהור לחטאת, ולא נטמא מהמים כלל. אך אם נטל את הדבלה בידו, כיון שהוא נטמא מהדבלה שוב אינו טהור לחטאת, והרי הוא נטמא ממי החטאת. והקשה החזון איש שם, מדוע הוצרך ר' מאיר לומר נטמא וטימא את מי החטאת, הא מי החטאת נטמאו כבר מהדבלה.

**אם כן אין טהרה לחטאת שאני אומר נטמא המזה וכו'**

לדעת הר"ש הוקשה לתוספתא על המים, דכיון שהאדם הנוטלה נטמא ממי החטאת מדוע לא יחזור ויטמא את המים, וע"ז משני דאם נאמר כן אין טהרה לחטאת, דהמזה נטמא וחוזר ומטמא את המים, ועל כרחיך דמי שנטמא ממי חטאת אינו חוזר ומטמא את המים. והקשה המקדש דוד (נא סק"ד ד"ה אמרינן ביומא) מה הראיה ממזה, הא המזה לא נטמא כלל ואף לתרומה הוא טהור, ואילו הכא איירי בנגע שלא לצורך דהוא נטמא לכה"פ לגבי תרומה, ומנלן דאינו חוזר ומטמא את המים, וצ"ע.

ולדעת הגר"א קאי על האדם, דהא דאמרנו לעיל שהאדם שנשאר טהור לחטאת לא נטמא ממי חטאת כלל, אם לא נאמר כן נטמא המזה וחוזר ומטמא את המים, ועל כרחיך דטהור לחטאת לא נטמא ממי חטאת כלל.

**אמר ר' מאיר בד"א בזמן שתחבה בכוש וכו'**

ביאר הקה"י שם דלפי ר' מאיר כאשר נטל את הדבלה בידיו, הרי הוא נטמא ממי החטאת מחמת נגיעתו, וחוזר ומטמא את המים, דר' מאיר לית ליה האי דאמרינן לעיל אם כן אין טהרה לחטאת וכו'. והא דלא חייש לקושיא שאני אומר נטמא המזה י"ל דס"ל דשאני מזה דנגיעתו לצורך, ולכן אינו חוזר ומטמא את המים. אך ת"ק סובר כשיטת הירושלמי דכל מי שנטמא ממי חטאת אינו חוזר ומטמא אותם. ועי' חזון איש מש"כ בזה.

**משנה ד**

**מטמא את הקודש ופוסל את התרומה**

ואותה תרומה אינה חוזרת ופוסלת את הקודש, דהיא פסולה גרידא. וכל זה בטבול יום דקלישא טומאתו, אך שני לטומאה שנגע בתרומה, אותה תרומה חוזרת ופוסלת קודש, וכן כתבו תוס' בפסחים (יד ע"ב ד"ה ואילו) ובחגיגה (כ ע"א ד"ה ראב"צ). ועי' עוד תוס' בחולין פז ע"ב ד"ה משקה, מהרש"א ומהרש"ל שם.

**ואם בא למקדש בין לפני ביאתו בין לאחר ביאתו חייב**

עי' כסף משנה פ"ג מביאת מקדש הי"ד דאין זה בכל גוונא, אלא בטומאות שהנזיר מגלח עליהם בלבד. ואף דתנן ברישא כל הטעון ביאת מים מדברי תורה וכו', דמשמע בכל אופן, האי כללא קאי רק על מטמא את הקודש וכו' ולא על הסיפא. ועוד תירץ, דהא דתנן כל הטעון ביאת מים מדברי תורה היינו מחמת טומאה המפורשת בתורה, עיי"ש.

**משנה ה**

**ואם בא למקדש בין לפני ביאתו בין אחר ביאתו פטור**

הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב כתבו, דהטעם שאינו חייב מיתה משום שלא חייבה תורה על ביא"מ אלא על פי שנטמא באב הטומאה דאורייתא. והקשה בחידושי מרן רי"ז הלוי (סוף הל' פסולי המקודשין) מדוע הוצרכו לזה, תיפו"ל משום שעיקר הטומאה דרבנן, ומה שייך חיוב מיתה בטומאה דרבנן. ותירץ, דשיטת הרמב"ם דאין חייבין על ביאת מקדש בטומאה שאינה מפורשת בתורה, אף שהטומאה היא דאורייתא. והשתא כתב הרמב"ם האמת, דכל טומאה דרבנן אינה מפורשת בתורה, ואף שאין צריך לזה מכל מקום כך הוא האמת.

**משנה ו**

**ואת המזה מי חטאת במגע ובמשא**

הגר"א כתב וכל הטהור לחטאת, כלומר, דלא רק המזה נטמא במשא אלא כל אדם הטהור לחטאת. ומכל מקום כתב החזון איש (ס"ה סק"ט) דהממלא מי חטאת לא נטמא במשא, דלא גרע מהמים עצמם שאינם נטמאים קודם קידוש במשא. וביאר דלפיכך נקטה המשנה "מזה" ולא נקטה סתם הטהור לחטאת. [ולפי"ז אדם שאינו טהור לחטאת שהסיט אדם טהור לחטאת, הרי הוא נטמא לגבי מים לאחר קידוש ולא נטמא לגבי מים קודם קידוש].

**האזוב המוכשר**

הרמב"ם והרע"ב פירשו דהיינו מוכשר לק"ט, אך הרא"ש פירש דהיינו מתוקן להזאה, וכמו שפירש הר"ש לעיל מ"א בתוספתא. ושם כתבנו בשם התוס' חדשים דהר"ש אזיל לשיטתו דאזוב שהוכשר לק"ט פסול להזאה, ולכן הוצרך לפרש באזוב שלא הוכשר לק"ט ומכל מקום הוא נפסל במקום טמא. וכן יישב המים טהורים כאן דהרא"ש הוצרך לפרש אזוב מתוקן להזאה, לפי שאזוב שהוכשר לק"ט פסול, ועל כרחיך איירי באזוב שלא הוכשר, ומכל מקום גזרו חכמים שאם נגע בו אדם שאינו טהור לחטאת נטמא. ולדעת הרמב"ם והרע"ב עי' להלן מ"ח.

**האזוב המוכשר והמים שאינן מקודשין וכלי ריקם הטהור לחטאת במגע ובמשא דברי ר' מאיר**

יל"ע האם לפי ר' מאיר אדם מטמא במשא כל דבר הטהור לחטאת, ונקטה המשנה אזוב ומים שאינם מקודשין לרבותא דחכמים שאפילו הם לא נטמאים במשא. או שמא דוקא כלים שמשתמשים בהם למי חטאת נטמאים במשא. [אם נאמר דאף ר' מאיר לא טימא אלא כלים שעומדים להשתמש בהם למי חטאת י"ל דלפיכך פירש הרא"ש מתוקן להזאה, משום שאם אינם מתוקנים לחטאת לא יטמא במשא אף לר' מאיר].

**וחכמים אומרים במגע אבל לא במשא**

כלומר, דלגבי אפר ומים מקודשים נחשב האדם שאינו טהור לחטאת כזב, שהוא מטמא אף במשא והיסט, אך לגבי מים שאינם מקודשים ואזוב נחשב האדם כטמא מת בשביעי שלו שהוא מטמא רק במגע.

וכל זה לגבי אדם שאינו טהור לחטאת, אך כלי הראוי למדרס שאינו טהור לחטאת, הרי הוא נחשב כטמא מדרס לגבי חטאת אף למים שאינם מקודשים. [ונפק"מ לטמאות אף את האדם הממלא בהיסט, דבלא זה ליכא נפק"מ שהרי אין מדרס מטמא אחרים בהיסט אלא את האדם].

וכתב החזון איש (ס"ה סק"ה): נראה דבגדים הראויין למדרס שנטהרו לחטאת והיו תחת הטהור לקודש (כלומר שדרס עליהם) טמאין אע"ג דלא גזרו היסט בכלי ריקם וצ"ע. וצ"ב מדוע הבגדים טמאים, הרי האדם נחשב כזב רק לגבי מים מקודשין ואפר, ולא לגבי בגדים הראויין למדרס. ואולי נקט החזון איש דכמו שבגדים הראויים למדרס חמירי מאדם שהם מטמאים כל דבר, כך הם חמורים טפי שהם נטמאים מאדם, וצ"ע.

**משנה ז**

**כל אזוב שיש לו שם לווי פסול**

במס' סוכה (יג ע"א) אמר ר' חסדא הני מרריתא דאגמא אדם יוצא בהם ידי חובתו בפסח. ומקשינן ממתני' דכל שיש לו שם לווי לא מהני. ומשני אביי כל שנשתנה שמו קודם מתן תורה ובאתה תורה והקפידה עליו חשיב שם לווי. ומרריתא דאגמא לא נשתנה שמו קודם מ"ת. [עי' תפא"י (בועז יט) דהקשה הא אזוב רומי לא היה בשעת מתן תורה, דרומי נבנתה לאחר מכן. ותירץ, דבזמן מתן תורה היה לזה שם אחר, שהרי זה משונה משאר אזוב]. ורבא משני הני מרריתא סתמא שמייהו, וקרי ליה מרריתא דאגמא לפי ששכיחי באגמא. ועי' תוס' שם דאביי מודה לרבא דאי קרי ליה על שם מקומן ואינן משונין כלל לא חשיב שם לווי אף שהיה בשעת מתן תורה. ולפי"ז פליגי רק בדבר שקורין לו שם לווי משום שהוא משונה, ולא היה בשעת מתן תורה.

והנה הרמב"ם בפיה"מ (נגעים פי"ד מ"ו) כתב, וענין שם לווי שם נספח שלא יהא מיוחס למקום כדרך שאומרים במיני העשבים של נהר של גנה של מדבר או יתייחס לעיר מסויימת או הר, אלא יאמרו עליו אזוב בסתם. והקשה המים טהורים בנגעים שם הא לדעת רבא דבר שנקרא על שם מקומו לא נחשב שם לווי. ותירץ, דדוקא אם במקומו נקרא סתם לא נחשב שם לווי, דמרריתא דאגמא באגם הוא נקרא מרור סתם, אך הרמב"ם איירי באופן שגם במקומו הוא נקרא על שם מקומו, וזה נקרא שם לווי.

אך התפא"י כאן נקט דאף באופן שבמקומן הם נקראים סתם חשיב שם לווי, וביאר דזה הרבותא בכל הני דמתני'.

**אזוב זה כשר**

הרמב"ם פי"א ה"ה כתב, והאזוב שקורין אותו אזוב ביחוד הוא הכשר, והוא האזוב שאוכלין אותו בעלי בתים. וכן כתב בפ"ג ה"ב.

עי' תפא"י בועז (אות יט) שביאר דקמ"ל מתני' דתיבת "זה" לא חשיב שם לווי, דאם צריך להצביע על האזוב ולומר שנתכוין על האזוב הזה לא חשיב שם לווי.

**ושל תרומה טמאה פסול**

כתב הרמב"ם בפיה"מ דאיירי באופן שאין באזוב שיעור כביצה, דאל"ה תיפו"ל שהאזוב מטמא את המים ופוסל אותם, וכדתנן להלן פי"ב מ"ו דאם הזה באזוב טמא שיש בו כביצה המים פסולים, ובאזוב טמא שאין בו כביצה המים כשרים והזייתו פסולה.

והטעם שצריך להזות מאזוב טהור כתב הרא"ש, דכתיב "והזה הטהור", צריך שיהא כל עסקי הזאה טהור. וכתב החזון איש (סי"ד סק"י) דאפשר שאף לר' אלעזר דמים שנטמאו מטהרין מכל מקום האזוב צריך להיות טהור, ואם כן כאשר מזה מים שנטמאו צריך להזות מאזוב שנלקט לעצים, דאל"ה האזוב נטמא מהמים והזאתו פסולה. וכתב עוד, דיתכן שאף הכלי שבו המים צריך להיות טהור, ואם כן צריך להזות מכלי אבנים.

**ושל טהורה לא יזה ואם הזה כשר**

כתב התויו"ט דאף הכא צ"ל דאיירי בפחות מכביצה כמו ברישא, דהא אף התרומה הטהורה טמאה לחטאת, ומדוע אינה מטמאת את המים. ותמה הרש"ש דאי איירי באזוב שאינו טהור לחטאת תיפו"ל שהזאתו פסולה משום שהזה באזוב טמא, ואף בפחות מכביצה, ומאי ההבדל בין אזוב של תרומה טמאה לאזוב של תרומה טהורה אך היא טמאה לחטאת.

ולכן כתב דשל תרומה טהורה הכונה שהיא נשמרה בטהרת חטאת, ולכן אפילו יותר מכביצה נמי לא יזה ואם הזה כשר, וכן כתב החזון איש (סי"ד סק"י).

ובדעת התויו"ט צ"ל דכל המעלה של בגדי אוכלי קודש מדרס לחטאת היא רק לגבי טומאה, אך לגבי הדין של והזה הטהור דהאזוב צריך להיות טהור לא גזרו, ואם אין בו כביצה דאינו מטמא את המים ההזאה כשרה. וכן מבואר בביאור הגר"א על התוספתא דאיירי הכא באזוב שאינו טהור לחטאת. וכן מבואר בפשיטות מדברי הכסף משנה, עי' להלן.

**ושל תרומה טהורה לא יזה ואם הזה כשר**

במס' סוכה (לה ע"ב) איתא כן לגבי אתרוג, דשל תרומה טהורה לא יטול ואם נטל כשר, ואמרינן שם פליגי בה ר' אמי ור' אסי, חד אמר מפני שמכשירה וחד אמר מפני שמפסידה. ואיכא בינייהו באופן שקרא עליה שם חוץ מקליפתה חיצונה, למ"ד מפני שמכשירה איכא, למ"ד מפני שמפסידה ליכא. וכתבו תוס' שם דהו"מ למימר איכא בינייהו שכבר הוכשר.

וכתב הר"ש דגם הכא פליגי בטעמים אלו. ולפי"ז למ"ד מפני שמכשירה כל האיסור להזות מתרומה טהורה הוא מאזוב שלא הוכשר, אך אם הוכשר ליכא איסור כלל. וכן למ"ד מפני שמפסידה באופן שקרא עליה שם חוץ מקליפתה חיצונה ליכא איסורא. אך החזון איש (סי"ד סק"ט) כתב דיתכן דהכא אסור לכו"ע אפילו בקרא שם חוץ מקליפה חיצונה, לפי שעל ידי הזאה גם תוכה נפסד.

הקשה הכפות תמרים בסוכה שם, מדוע הרא"ש והרע"ב העתיקו רק את הטעם מפני שמפסידה, הא איכא נפק"מ טובא בטעם דמכשירה דאם הוכשר כבר מותר להזות. [המים טהורים הקשה ע"ז מלהלן מ"ח דחכמים פסלו אזוב המוכשר להזאה]. וכן הקשה על הרמב"ם פי"א ה"ו דפסק בסתמא שלכתחילה לא יזה ואם הזה כשר, והא בפ"ח מלולב ה"ב פסק כמ"ד מפני שמכשירה, ומדוע לא הביא כאן טעם זה, ונפק"מ טובא לאזוב שהוכשר כבר.

אמנם החזון איש שם כתב, דיתכן שכו"ע מודים לטעם דמפסידה, ופליגי רק בטעם דמכשירה, ולכן אפילו באופן שהוכשר כבר אסור להזות מחמת שמפסידה, ודלא כהתוס' שם. ולפי"ז יש ליישב קושיית הכפות תמרים, דלעיל הובא בשם החזון איש דהכא אסור לכו"ע אף באופן שקרא עליה שם חוץ מקליפתה החיצונה, ואם כן אין נפק"מ כלל במחלוקת לגבי אזוב, שהרי באופן שהוכשר נמי אסור לכו"ע מפני שמפסידה, ובאופן שקרא שם חוץ מקליפתה נמי אסור לכו"ע, ולכן לא הביא הרמב"ם טעם בזה כלל, וכן הרא"ש והרע"ב העתיקו טעם אחד, דהכא אין נפק"מ כלל בין הטעמים.

המשנה אחרונה תירץ בדעת הרא"ש והרע"ב, דטעם דמכשירה לא שייך הכא לפי שמי חטאת אינם מכשירין, דיש להם שם לווי. אך החזון איש (סי"ד סק"ו) נחלק עליו דפשיטא דמי חטאת מכשירין, שהרי כל שאינו נחשב משקה להכשיר אינו נחשב משקה לק"ט, ומי חטאת מק"ט כמבואר במס' פסחים יח ע"א. והטעם דהם מכשירין כתב החזון איש: א. דאף אם אינם בכלל סתם מים, מכל מקום הם בכלל סתם משקה, ולגבי טומאה והכשר בעינן שם משקה. ב. כבר היה להם שעת הכושר קודם שנעשו מ"ח. ג. אפשר דלא חשיב שם לווי כלל.

וכן המקדש דוד (נא סק"ג ד"ה אמרינן שם מ"ח) נקט דמי חטאת מכשירין, והוכיח כן מהר"ש כאן דהטעם שלא יזה משום דמכשירין את האזוב לק"ט, אלמא מי חטאת מכשירין. אמנם המשנה אחרונה כתב כן בדעת הרא"ש והרע"ב שלא כתבו טעם זה, ולדידהו שפיר י"ל כן.

המים טהורים תירץ בדעת הרא"ש והרע"ב, דאין אוכל פחות מכביצה מקבל הכשר, והכא איירי באזוב פחות מכביצה כמש"כ הרמב"ם, ולכן נקטו טעם דמפסידה. ובדעת הר"ש שהביא טעם זה צ"ל דבסיפא איירי אף ביותר מכביצה, וכמו שכתבנו לעיל.

הכסף משנה (פי"א ה"ו) כתב על מש"כ הרמב"ם דברישא איירי בפחות מכביצה, דלפי"ז נאמר שגזרו פחות מכביצה אטו כביצה, והר"ש כתב שתרומה טהורה לא יזה מפני שמפסידה אי נמי וכו'. ובפשטות כונתו לבאר מדוע בסיפא לא יזה לכתחילה הרי אין באזוב כביצה, ותירץ דגזרו פחות מכביצה אטו כביצה. ואם כן הכסף משנה סובר כהתיו"ט והגר"א דלעיל דאיירי באינו טהור לחטאת.

ובמים טהורים ביאר את הכס"מ, דהוקשה לו מדוע הכא לא יזה, הא הרמב"ם בהל' לולב פסק כמ"ד מפני שמכשירה, והכא ליכא טעם זה שהרי איירי בפחות מכביצה כמש"כ הרמב"ם ברישא, ופחות מכביצה אינו מקבל הכשר. ולכן כתב דגזרינן פחות מכביצה אטו כביצה, ויותר מכביצה לא יזה אפילו בטהור לחטאת מפני שמכשירה.

הגר"א כתב ביאור חדש במשנה, דלכתחילה לא יזה מפני שמפסיד את התרומה בזה שהוא גורם לה טומאה. דכל הטעם שהאזוב לא נטמא מהמים בטומאת מי חטאת זה משום שהאזוב טהור לחטאת, [וכשיטתו בכל דוכתא], ואם יארע בו פסול כל שהוא לחטאת שוב יטמא ממי החטאת מעיקר הדין, דכבר אינו טהור לחטאת, ונמצא שהוא גורם לה טומאה על ידי ההזאה. [ביאר החזון איש סי"ד סק"ט דחיישינן שמא לאחר שיזה יפסל האזוב קודם שינגב, ויטמא מחמת המים שעליו]. והא דלא פירש כפשוטו דהוא מפסיד התרומה ע"י המים, כתב המים טהורים, דס"ל דעל ידי מים מועטים של ההזאה לא נפסד האזוב.

ובחזון איש שם דייק מדבריו, דכל שאינו ראוי לחטאת מדרבנן מקבל טומאה ממי חטאת מהתורה. וביאר דכל שטהור לחטאת נחשב כעוסק בהזאה אע"ג שלא נגע עכשיו לצורך הזאה, אך כאשר נפסל לחטאת אפילו מדרבנן ואינו עומד להזאה הרי הוא נטמא מהתורה.

והקשה החזון איש, אם כן מדוע אם הזה כשר, הרי כיון שלא יזה לכתחילה אינו עומד להזאה, ואף לאחר שטבל את האזוב במים אכתי אסור לו להזות מדרבנן, וכיון שאינו עומד להזאה נטמא מהתורה ממי החטאת, עיי"ש מש"כ בזה. ולכאורה צ"ל דכיון שלא פסלו חכמים את ההזאה אין זה נחשב שאינו עוסק בהזאה, שהרי עכשיו הוא בא לעבור על דברי חכמים ולעסוק בהזאה, וחשיב טהור לחטאת.

**אין מזין לא ביונקות ולא בתמרות**

מדין תורה האזוב כשר רק לאחר שנגמר גידולו. ונחלקו ת"ק ור' אליעזר האם בשלב של תמרות, שהוא קודם חנטה, האזוב כשר מהתורה או לא. וביאר החזון איש (סי"ד ס"ק יא) דר' אליעזר חשיב ליה גמר פרי גם בעודן תמרות. אי נמי סבר דלא בעינן גמר פרי. [ונפק"מ האם ר' אליעזר מחייב במעשרות בעודן תמרות, דאי חשיב ליה גמר פרי כבר הגיעו לעונה"מ]. אמנם מדרבנן פסלו חכמים את ההזאה בין בתמרות בין ביונקות.

ובתויו"ט הקשה מדוע לא תני ואם הזה כשר כמו לעיל בתרומה טהורה. ותירץ, דאולי צריך הזייה אחרת מדרבנן. וכבר כתב החזון איש שם דודאי חכמים פסלו את ההזאה לגמרי, ואסור לו להכנס למקדש, אלא דאם נכנס פטור לפי שמהתורה הוא טהור. וכתב דמהא דנקטה המשנה ואם נכנס למקדש פטור משמע דשורפין עליו את התרומה, דמצינו בכמה דוכתי שהחמירו חכמים בטומאות דרבנן אף לשרוף את התרומה.

**תוספתא**

**אזוב אימתי כשר להזות בו משישיר את ניצו, הזה בו עד שישיר את ניצו רבי פוסל וראבר"ש מכשיר**

בפשטות משמע דלכתחילה כו"ע מודו דאינו כשר עד שישיר את ניצו, ופליגי רבי וראבר"ש לענין דיעבד. אך הגר"א כתב דראבר"ש מכשיר אף לכתחילה. וביאר החזון איש שם, דבמשנה מבואר דעד שלא גמרו פסול, ומשמע דלאחר שגמרו כשר אף לכתחילה, והבין הגר"א דעד שישיר את ניצו הוא שלב מאוחר מגמרו דמתני', ואם כן מתני' דמכשיר אף לכתחילה לאחר שגמרו דלא כמאן. ולכן כתב הגר"א דראבר"ש מכשיר אף לכתחילה, וסתם משנה כראבר"ש.

כתב הרמב"ם פי"א ה"ה: אין מזין לא ביונקות האזוב ולא בתמרות אלא בגבעולין וכו', ומאימתי מזין באזוב משינץ. וצ"ע דהא משינץ היינו יונקות, וחכמים פסלו את ההזאה. ותירץ החזון איש שם ס"ק יב, דמשינץ היינו גמר הנץ, והוא משעה שהכיס נפתח והפרח נופל, ופסק כרבי בתוספתא דעד שישיר את ניצו פסול. ולפי"ז כתב דהרמב"ם פירש דרבי וראבר"ש פליגי מה נקרא גמר דמתני', וליכא סתם משנה כראבר"ש, ודלא כמש"כ לעיל בדעת הגר"א.

**משנה ח**

**אזוב שהזה בו כשר לטהר בו את המצורע**

כתב המשנה אחרונה דאתיא דלא כר' אליעזר בתוספתא בנגעים דפוסל, לפי שנעשה בו מלאכה, ומלאכה פוסלת את האזוב לגבי מצורע. וכתב, דלפיכך לא תנן להיפך דאזוב שטיהר בו את המצורע כשר להזות בו, דאין בזה חידוש כלל, דאין מלאכה פוסלת באזוב לגבי פרה.

אך התפארת ישראל נקט דאזוב שטיהר בו את המצורע פסול להזות בו, דילפינן ממי חטאת שנפסל במלאכה.

**לקטו לאוכלין ונפלו עליו משקין אע"פ שנגבו פסול**

הרמב"ם פי"א ה"ז כתב: לקטו לאוכלין ונפלו עליו משקין אע"פ שנגבו פסול שהרי נטמא להזאה, שכל המשקין וכל האוכלין וכל הכלים הרי הן כטמאים לענין חטאת. וכתב החזון איש (סי"ד סק"ו), דלפי"ז איירי באזוב שלא נשמר בטהרת חטאת לאחר שהוכשר, ולכן אע"פ שנגבו פסול דאין האזוב טהור לחטאת. [וכתב דאין כונת הרמב"ם לומר דאיירי בנפלו עליו משקין טמאין, דהא הרמב"ם לא פירש דאיירי בכה"ג].

אך הרמב"ם בפיה"מ והר"ש כתבו דהטעם שהאזוב פסול אע"פ שנגבו משום שהוא עלול לק"ט לאחר שהוכשר. ובפשטות משמע דאפילו שהאזוב נשמר בטהרת חטאת והמשקין שנפלו עליו טהורין לחטאת, דמעיקר הדין הוא טהור לחטאת, מכל מקום פסלוהו חכמים לפי שהוא עלול לק"ט. והקשה התויו"ט, אם כן היכי קתני לעיל מ"ו אזוב המוכשר נטמא במגע ולא במשא, הא אזוב שהוכשר לק"ט בלא"ה פסול להזאה מדרבנן. ולפי הרמב"ם בחיבורו התם איירי באזוב שנשמר בטהרת חטאת, אך לפי הרמב"ם בפיה"מ והר"ש גם אזוב שנשמר לחטאת פסול. ועי' מש"כ שם ליישב בשם המים טהורים, דלפיכך כתב הרא"ש דאיירי באזוב המתוקן לחטאת ולא באזוב המוכשר. אמנם לפי הרמב"ם והרע"ב שם שפירשו באזוב המוכשר במשקין קשה.

עוד הקשה הרש"ש, דבמשנה משמע דכל הפסול הוא באזוב שנפלו עליו משקין, אך אם לא נפלו עליו משקין טהור, ואם נאמר דחכמים פסלו אזוב שהוכשר אע"ג שנשמר בטהרת חטאת, הא כל אזוב מוכשר בשעת הזאה ממי החטאת, ואם כן לא נכשיר אזוב להזאה אלא אם כן נלקט לעצים.

ובחזון איש שם הוסיף, דאף בנלקט לעצים לדעת ר' מאיר לא יועיל, שהרי כשם שלקטו לחטאת פסול כך אם לקטו לעצים ונמלך לחטאת פסול, שהרי אפשר להמלך לאחר לקיטה ולעשותו אוכל, ואם כן אזוב שלקטו לעצים יהא פסול להזאה לר' מאיר, דמשעה שנמלך עליו להזאה הוא מקבל הכשר וטומאה, והוכשר במי החטאת. [מיהו בזה יש ליישב, דהמשנה אחרונה ביאר פלוגתת ר' מאיר וחכמים, דליקטו לחטאת לא חשיב לא לאכילה ולא לעצים, ופליגי מה הסתמא של האזוב, דלפי ר' מאיר סתמו עומד לאכילה, וכל עוד שלא לקטו להדיא לעצים הרי הוא מק"ט, וחכמים סוברים דסתמו עומד לעצים, וצריך לחשוב עליו להדיא לאכילה כדי שיק"ט. ולפי"ז יתכן דאם לקטו לעצים וכבר עקרו מסתמא לאכילה, אף כשנמלך עליו לחטאת לא יקבל הכשר וטומאה, דמעתה צריך להחזירו לתורת אוכלין, ולשם חטאת לא חשיב לאכילה].

והנה לדעת המשנה אחרונה דאין מי חטאת מכשירין לק"ט כיון שיש להם שם לווי ניחא, אך החזון איש והמקדש דוד פליגי עליה, וכמש"כ לעיל מ"ז.

ובמים טהורים מ"ו יישב ב' הקושיות הנ"ל בשם מרכבת המשנה, דחכמים גזרו רק היכא שהוכשר ממשקין דעלמא, אך היכא שהוכשר מההזאה עצמה לא פסלוהו, אף שמעתה הוא עלול לק"ט, כיון שהוא הוכשר לצורך הזאה והוי כמזה ומזים עליו טהור. ולפי"ז י"ל דבמשנה ו' איירי בהוכשר על ידי הזאה, וקמ"ל דמעתה הוא מק"ט מאדם שאינו טהור לחטאת במגע ולא במשא, ואילו הכא איירי בהוכשר ממשקין הטהורים לחטאת בעלמא, ובזה פסלו חכמים.

עוד תירץ המים טהורים מ"ז את קושיית התויו"ט, דאע"ג שחכמים פסלו את האזוב שהוכשר, מכל מקום לא אמרו שהאזוב טמא לחטאת אלא שהוא פסול להזאה, ועדיין הוא טהור. וקמ"ל מתני' דאם אדם שאינו טהור לחטאת נגע בו נטמא ואם נשא אותו לא נטמא, ונפק"מ לטמאות אחרים, דמצד הפסול עדיין אינו מטמא את המים, ומצד שנגע בו אדם נטמא ומטמא את המים.

עוד הקשה המשנה אחרונה, מדוע חכמים פסלו רק אזוב שהוכשר, ולא פסלו אדם או כלי הטהור לחטאת, דגם הם עלולים לקבל טומאה. [לגבי אדם י"ל דאי אפשר לפסול כל בני אדם לחטאת, דלא יהיה מי שיזה, אך לגבי כלים אפשר בכלי שאינו מק"ט, ומדוע לא פסלו חכמים כלי הראוי לק"ט].

והנה הרש"ש כתב ליישב דאף לדעת הרמב"ם והר"ש איירי בלא שמרוהו לחטאת, ואין הבדל כלל בין הרמב"ם בפירושו לחיבורו, ולא משמע כן בדבריהם כלל. והחזון איש שם כתב לחדש דלא סגי בשמירת האזוב בטהרת חטאת אלא צריך לשומרו לשם הזאה, וכמו מים שאינם מקודשים, שאם הסיח דעתו משמירתם לשם מי חטאת ושמר עליהם רק בטהרת חטאת פסולים, וזה כונת הרמב"ם והר"ש דהאזוב שהוכשר נפסל משום שלא שמרו לשם הזאה. וצ"ב איך זה נכנס בדבריהם.

**משנה ט**

**מצות אזוב שלשה קלחים ובהם שלשה גבעולין**

פירש רש"י בסוכה (יג ע"א) גבעול לכל קלח. וכן הוכיחו התוס' שם, דאי בכל קלח בעינן שלשה גבעולין היינו ר' יהודה. וכן כתבו הרמב"ם הרא"ש והרע"ב.

אך רש"י בשבת (קט ע"ב) כתב בכל קלח ג' גבעולין, וכן כתב הר"ש לפנינו, [אמנם בכת"י כתב כשאר הראשונים], ועי' מלא הרועים שיישב, דרש"י בשבת והר"ש סוברים שר' יהודה אתא לפרש דברי ת"ק, והוכרחו לזה מהסוגיא בשבת, עיי"ש.

ועי' בריטב"א בסוכה שם דצריך להזות בגבעול ולא בקלח. וכן הא דתנן גרדומי אזוב כ"ש היינו הגרדומין שנשארו מהגבעול, אך הקלח לא נחשב אזוב כלל. ובחזון איש (סי"ד ס"ק יח) כתב, דהא דבעינן לכתחילה קלחים הוא משום נוי בעלמא. דאי משום דבעינן אזוב שלם שיהיה בו קלח וגבעול, מנ"ל להר"ש דיש שיעור באזוב, דלמא אין בזה שיעור והא דקאמר גרדומיו כל שהוא היינו כשנחסר ואינו שלם. ועל כרחיך דא"צ שיהיה שלם כלל.

[יתכן דהחזון איש לא נתכוין לומר כהריטב"א דאין הקלח נחשב כחלק מהאזוב כלל, אלא דבעינן קלח לנוי, אך השתא יתכן דהקלח נמי נחשב חלק מהאזוב דאפשר להזות ממנו והוא מצטרף לשיעור טפח].

**מצות אזוב שלשה קלחים**

בספרי ילפינן ג"ש לקיחה לקיחה מאגודת אזוב, מה להלן שלשה, דסתם אגודה שלשה, אף כאן שלשה. והקשו תוס' בסוכה שם, אם כן מדוע אין אגד מעכב, וכדתנן הכא פסגו ולא אגדו כשר, הא לגבי לולב ס"ל לר' יהודה דלולב צריך אגד ויליף ג"ש מאגודת אזוב, ולדידיה אגד מעכב, ומדוע הכא אינו מעכב. ומצינו בזה כמה תירוצים בראשונים:

א. הבעל המאור בסוכה שם תירץ דבאמת אגד מעכב, והא דתנן פסגו ולא אגדו כשר לא איירי בפסגו לגמרי, אלא שהפריד מעט את הגבעולים ועדיין הם מחוברים בקלח.

אך אכתי יל"ע איך זה מועיל, הא בסוכה שם קיי"ל דאגד בידי שמים לא שמיה אגד, ומדוע לא אגדו כשר. ותירץ, דהא דקיי"ל התם אגד בידי שמים לא שמיה אגד היינו דלא מחמרינן לפסול לסכך אגד בידי שמים, כיון דכל הפסול הוא מדרבנן, אך הכא דהאגד בא להכשיר ודאי גם בידי שמים מהני.

ב. הריטב"א שם תירץ דלפי חכמים דלולב אין צריך אגד ולא ילפינן בג"ש, הוא הדין באזוב אין אגד מעכב, ורק לפי ר' יהודה דאגד דלולב מעכב אגד דאזוב מעכב. והא דתנן הכא פסגו ולא אגדו כשר כרבנן דלולב אין צריך אגד, ובאמת לר' יהודה פסגו ולא אגדו פסול.

והא דמצות אזוב שלשה קלחים, ולת"ק דר' יוסי שנים מיהא מעכבי, תירץ הריטב"א משום דראוי לאגד מיהא בעינן לכו"ע, וכן לגבי לולב בעינן ראוי לאגד, והראוי מעכב. [יתכן דכונתו עפ"י מש"כ שם דאגד יד צריך לכו"ע, בין בלולב בין באזוב, כלומר שלא יטלם זה אחר זה אלא כאחת. וצ"ב מנ"ל דין זה].

ג. עוד תירץ הריטב"א, דבין ר' יוסי ובין ת"ק סוברים כר' יהודה דלולב צריך אגד, וכן אזוב צריך אגד לעיכובא, ולדידהו באמת פסגו ולא אגדו פסול. ורישא דמתני' כרבנן דלולב אין צריך אגד, ולדידהו אף מנין האזוב לא מעכב, ובדיעבד גם גבעול אחד כשר.

ד. הכסף משנה (פי"א ה"א) תירץ בשם התוס' דלאו ג"ש גמורה היא, אי נמי למצוה נתקבלה ולא לעכב. והקשה ע"ז בתוס' רעק"א, דאם כן איך הגמ' מוכיחה דלפי רבנן אגד בתרי שמיה אגד מהא דרבנן מכשרי שנים בדיעבד, הא אפילו לא אגדו כלל כשר. והנה קושייתו רק על תירוצי הכסף משנה, אך לתירוצי הרז"ה והריטב"א לא קשה מידי. ועי' רש"ש בסוכה שם.

וע"ע בחזון איש שם מה שכתב ליישב קושיית תוס'.

**ר' יהודה אומר שלשה של שלשה שלשה**

כתב החזון איש שם דזה משום נוי בעלמא, דדרך גידולו של האזוב ג' גבעולים בקלח, כמבואר במס' שבת שם.

**ושיריו שנים וגרדומיו כל שהוא**

בגמ' בסוכה מסיק דלפי ר' יוסי בתחילה צריך שלשה לעיכובא, ושיריו שנים, אך אחד פסול אפילו בשיריו. ולפי חכמים לכתחילה צריך שלשה, בדיעבד סגי בשנים אפילו בתחילה, ושיריו כשר אפילו אחד. ובחזון איש שם ס"ק יט כתב דלא נתפרש מהיכי ילפינן לה, ואפשר דהוא הלמ"מ.

הרמב"ם פי"א ה"ד כתב: מצות אזוב שלשה קלחין וכו' ושיריו שנים, או אם לקח שנים בתחילה ואגדן כשר וכו'. והנה מדכתב דאם לקח שנים בתחילה ואגדן כשר מבואר דפסק כחכמים ולא כר' יוסי, והקשה הכסף משנה אם כן מדוע כתב ושיריו שנים, הא לחכמים שיריו אחד נמי כשר. ותירץ, דהא דתנן ושיריו שנים דברי הכל הן, ואף דבברייתא בסוכה איתא דשיריו אחד נמי כשר, לא סמכינן בזה על הברייתא, אלא רק בזה דבדיעבד כשר בשנים, עיי"ש.

ובשלום יהודה (מועד סי' מה) יישב שיטת הרמב"ם, דכל ענין שיריו שייך רק בדבר שחל בו שם אגודה, דשם אגודה מועיל שהכל נחשב לחפצא אחת ותו לא מתחשבים במנין כלל, ורק לתת שם אגודה בעינן מנין מסויים, אך לאחר שחל שם אגודה אף שנשאר כל שהוא מהני, דלגבי אגודה לא מתחשבים במנין. וכל זה שייך בדבר שצריך אגודה, אך אם כל הדין אגודה הוא לכתחילה ואינו מעכב, לא שייך בזה לחלק בין לכתחילה לשיריו, דאם בעינן מנין מסויים בתחילתו גם בשיריו בעינן הכי.

והשתא סובר הרמב"ם דתנא דמשנתינו שסובר פסגו ולא אגדו כשר, ואין אגודה מעכבת, אין חילוק בין בתחילה לשיריו, ובתרוייהו סגי בשנים דאגד בתרי שמיה אגד. ובאמת ר' יוסי ותנא דמייתי בסוכה דמחלקים בין בתחילה לשיריו על כרחיך דס"ל אגד מעכב.

**ושיריו שנים**

המקדש דוד (נא סק"ג ד"ה אמרינן פי"א) כתב, דדין שלשה הוא רק בשעת האיגוד. משמע דחל שם אגודה מיד בתחילה, ואם נפל אחד לאחר האיגוד כשר אע"ג שלא היזו בו עדיין. אך בירושלמי (עירובין פ"ז ה"ח) איתא אזוב שהיזה בו פעם אחת כשר מכאן ואילך שירים, ומשמע דוקא שהיזה בו. וכן נקטו התפא"י והחזון איש (סי' טו סק"ב). [ובחזון איש או"ח סי' ג סק"ג נסתפק בזה].

ובדעת המקדש דוד יתכן לומר דהירושלמי איירי באזוב של מצורע, דהתם אין צריך אגודה, ולכן דוקא בהזה בו פעם אחת שייך שם שירים.

**וגרדומיו כל שהוא**

הר"ש כתב דשיעורא לא אתפרש. וכתב התויו"ט דגם הרמב"ם לא הביא שיעור לאזוב. ואע"ג דבמס' נדה (כו ע"א) איתא דשיעור אזוב טפח, הרמב"ם הביא דין זה לגבי הזאה דמצורע, ולא לגבי אזוב דמי חטאת. ותמה התויו"ט מדוע לא פירשו דהגמ' איירי בכל מקום שצריך אזוב.

ובתוס' רעק"א תמה דלהדיא כתב הרמב"ם בפ"ג ה"ב דשיעור אזוב טפח. אמנם התפא"י כתב דהרמב"ם שם איירי לגבי השלכת עץ ארז, ולגבי הזאה על הטמא לא הזכיר שיעור כלל, וכדברי התויו"ט.

המקדש דוד (נא סק"ג ד"ה אמרינן פי"א) נסתפק האם צריך להטביל במי החטאת את ג' הגבעולים, או שמא סגי להטביל אחד מהם, והעיקר שיהיו ג' באגודה. והוכיח מהא דשיעור מי חטאת שיש בהם כדי הזייה שהם מטמאים במשא הוא כדי שיטביל בהם ראשי גבעולים ויזה, ומדוע לא קאמר שיטביל בהם גבעול א', ועל כרחיך דצריך להטביל את כל הגבעולים. אך כתב דכיון ששיריו שנים מהני אין צריך להטביל ג' ראשי גבעולין אלא סגי בב', שהרי יכול להוציאו לגמרי. [ולפי מש"כ לעיל בשם התפא"י והחזון איש דשיירים חשיב רק אם הזה בהם כבר, מסתבר שבהזאה ראשונה ג' מעכב וצריך להטביל את כולם, והמקדש דוד אזיל לשיטתו דתלוי באיגוד].

כתב החזון איש (סי' טו סק"ב) דאם נפל גבעול אחד, וגם נחסר משיעורו ונשאר כל שהוא, נמי כשר, דכמו ששיריו ב' לחוד מהני וגרדומיו לחוד מהני, כך שניהם יחד מהני.

ועוד כתב דאפילו אם שיבר בכונה מהני, ואין צריך שיחסר על ידי ההזאות.