4 בגדרי מלאכת בורר
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול מלאכות

**בגדרי מלאכת בורר**

1. **במלאכת בורר מצינו כמה קולות שלא מצינו בשאר מלאכות** כמו ברירה לאלתר, ברירה ביד, ובכלי [יעוין שבת ע''ד ע''א] , וכן הא דנקט עולא דבבורר ליום השבת ליכא איסורא ור''ח ס''ל דבבורר פחות מכשיעור ליכא איסורא והדברים צ''ב מאי איכא בזה. עוד מצינו כמה חלוקי דינים הן באופן התערובת הן במינים שבהם איכא ברירה והן בתיקון שנעשה בתערובת ויש לעיין בבאור שרש הנך חילוקים.
2. **ונראה בהקדם יסוד מלאכת בורר דהנה יעוין בראשונים בדף קו דנתקשו אמאי לא הוי אצל''ג כיון דעיקר המלאכה הוא סילוק הפסולת**, וברז''ה [דף לז ע''ב בדפי הרי''ף], מיישב דאכן הוי אצל''ג, ובהנך מלאכות דבורר וזורה נתחדש דחייב למרות דהוי אצל''ג וז''ל, כל שלשים ותשע מלאכות שהיו כנגדן במשכן כולן היה בהם צורך לגופן חוץ מן הזורה והבורר שהוא זורה המוץ מן הגורן ובורר הצרורות מן הכרי וזה הוא עיקר מלאכתן לדחות המוץ והצרורות וכן חייב עליהן ועל כל תולדה שלהן אבל שאר המלאכות עיקר הוא לצורך גופן. ולפי''ז מבואר דהמלאכה הוא ב''סילוק הפסולת'' והחידוש בזה דאיכא מלאכה שמהותה ''סילוק פסולת'' ובאמת בזורה מצינו כן בירושלמי דהוציא מחיובא דזורה לרוקק רוק לרוח, והתם כל מה דאיכא הוא פיזור הרוק דלא מעונין בו, וחזינן דאיכא חפצא דמלאכה שקיומה בסילוק הפסולת.

**אולם יעוי''ש ברמב''ן** וז''ל, דמילה ודאי מלאכה הצריכה לגופה היא שהוא צריך שיהא אדם זה מהול, ומה דומה לזה הנוטל צפרניו בכלי וכן שפמו (צ"ד ב') שהוא חייב משום תולדה דגוזז ואף על פי שאינו צריך לגוף הצפרנים והשיער מלאכה הצריכה לגופה נקראת, ''וכן הזורה והבורר ומאן דשקיל איקופי מגלימא (ע"ה ב') כולן דומות למילה''.

**ויש שהוכיחו מדבריו דעיקר המלאכה הוא ''ההפרדה'' כמו שנראה ברמב''ן בסו''ד מה דמבאר הא דחובל לא דמי לחופר גומא וא''צ אלא לעפרה [וברמב''ן מדמי את ''זורה'' למילה דהוי ''חבלה'']**. וז''ל, לא תטעה בזה שהחבלה בכאן היא הדם עצמו שהוא צריך לו וכבר דמיתי זה לגוזז ונוטל שערו וצפרניו בין לתקן גופו ולייפות עצמו בין לצורך השער והגיזה כולן מלאכה הצריכה לגופה היא מפני שהכל דבר אחד ו''הנטילה היא עצמה המלאכה'', משא"כ בחופר גומא שהבנין בקרקע הוא והוא הנקרא מלאכה וכן הבערה לאפר צריך לגופה הוא. ובאחרונים בארו דכונתו דעיקר המלאכה היא ההפרדה ולכן הצריכה לגופה יכול להתקיים או בשער הנגזז או בגוף, וכן בחבלה החפצא הוא הפרדת הכח המחיה מהגוף, ולפי''ז גם בבורר המלאכה היא בהפרדה.

**אולם נראה דהרמב''ן לא דן כלל בחפצא של המלאכה,** **וגם אי נימא דבורר הוי תיקון גם הוקשה לו דכיון דמעשה המלאכה הוא ''מעשה סילוק'' הוי אצל''ג,** וכן מוכח מהא דהביא בתחילת דבריו להא דמאן דשקיל איקופי מגלימא למרות דהתם מבואר בגמ' דהוי מכה בפטיש, מ''מ הוקשה לו דהמעשה הוי ''מעשה סילוק'' ולזה מיישב דכיון דאיכא בזה תוצאה חיובית ממשית ליכא בזה לחסרון דצל''ג, וה''ה בבורר כיון דאיכא בזה תיקון לאוכל חשיב צל''ג. ומה דנקט דבגוזז ''הנטילה היא המלאכה'' כונתו לישב הא דהצורך בגיזה משווי ליה לצל''ג דמ''ש מחופר דהצורך בעפר לא משווי ליה למלאכה, ובזה מישב דבעינן שהצורך יהא בדבר שבו נעשה המלאכה, ולכן בחופר דהמלאכה היא הבנין ליכא שייכות לעפר לגוף המלאכה, משא''ג בגוזז ובחובל דהמלאכה לא הוי מחמת התוצאה שנפעלה בגוף אלא בעצם נטילת הנשמה ומעשה הגזיזה הלכך שייך לדון את הצל''ג בגיזה והדם. אולם בבורר אפשר לומר דהמלאכה היא בתיקון של האוכל.

**אולם יעוין בבאור הלכה דנראה מדבריו דהמלאכה היא בהפרדה עצמה שבה מעמיד כל מין לעצמו** ראשית כל מהא דנקט דבבורר שני מיני אוכלין ודעתו להניחם לאחר זמן דחשיב ברירת אוכל מפסולת, יעוין בבאור הלכה סעיף ג' ד''ה היו לפניו וז''ל, הנה הפמ"ג מסתפק דאם בירר מין אחד מחבירו ודעתו להניח שניהם אלאחר זמן אם שייך בזה ברירה דהי אוכל והי פסולת ע"ש, ולענ"ד נראה פשוט מלשון הרמב"ם דס"ל ''דהברירה מה שבורר מין אחד מחבירו ועי"ז הוא כל מין בפ"ע זהו עצם המלאכה'' אלא דאם דעתו לאכול תיכף והוא בידו הוי דרך מאכל, וא"כ ק"ו הדבר ומה היכא שהניח מין אחד על מקומו שייך שם ברירה, וכ"ש בזה שלקח כל מין ומין וביררו לעצמו דחייב. ומבואר דלמד ברמב''ם דהברירה היא ''עצם ההפרדה והעמדת כל מין לעצמו'' ולכן כל כמה דצריך לתרווייהו איכא יותר משמעות להפרדה כיון שפועל בשתיהם.

**ויעוין עוד בד''ה לאכול מיד, מה דמביא מהישועות יעקב דהקשה דאמאי לא הוי אצל''ג.** וז''ל ותירץ דענין מלאכת בורר הוא שהפסולת אינו ראוי לאכילה וגם האוכל אין ראוי כ"כ לאכילה עם הפסולת שבתוכו בגלל כן הוא מפריד הפסולת מן האוכל, וא"כ המלאכה אינה נקראת על ברירת הפסולת רק דמתקן האוכל שיהיה ראוי לאכילה וזהו מלאכה הצריכה לגוף האוכל דמשוי ליה אוכל גמור,ולפ"ז דוקא פסולת מתוך אוכל דאין ראוי לאכילה כלל מתחלה ומשוי ליה אוכל ע"י הברירה הזאת אבל בשני מיני אוכלין כשמפריד האוכל השני מחמת שאינו רוצה לאכלו חשוב משאצ"ל כיון דאוכל זה שרוצה לאכול כעת ראוי לאכילה אף אם לא נפרד האוכל השני ופרידתו הוא רק מחמת שכעת אין נפשו חשקה בו הוי משאצ"ל עכ"ל. ומבואר בדבריו כמו שבארנן ברמב''ן דהצורך בתיקון לא הוי מגוף המלאכה אלא רק לאשוויי צל''ג ולכן גם היכא דליכא תיקון איכא לחפצא דמלאכה. ומבואר ג''כ דהמלאכה היא ההפרדה ורק הצל''ג מתקיים בתיקון האוכל.

**היוצא מהדברים דאיכא ג' דרכים יסודיות בעיקר גדר מלאכת בורר.**

**מהלך הרז''ה**. דהמלאכה היא בהפרדת הפסולת.

**מהלך הישועות יעקב. והבאור הלכה בדעת הרמב''ם.** דהמלאכה היא בגוף ההפרדה של כל מין מחבירו.

**ובשיטת הרמב''ן** לא נתברר אי המלאכה היא בתיקון האוכל, או דהמלאכה היא בגוף ההפרדה.

**וידוע הנידון בדבר הצף על פני המים אי חשיב מעורב בכל המים** [ודבר זה תלוי ביסוד ההיתר של נטילת זבוב ממשקה עם קצת משקה או כל דבר מוצק מנוזל אי הוי חסרון בגוף היחס של התערובת דהוי רק בנקודת החיבור ביניהם [יעוין בחזו''א ריש סימן נ''ג ונ'ד סק''ג ד''ה ובמ''ב] או דהוי חסרון במעשה ברירה כמו שמבואר במ''ב בכמה דוכתי [יעוין בס''ק ס''א דנקט להיתרא דזבוב גם במאכל וכן בבאור הלכה סעיף ד' בד''ה הבורר, וד''ה מתוך, שהתיר הוצאת פסולת מתוך אוכל בכל תערובת דפסולת ואוכל] ויבואר אי''ה לקמן. וחזינן בזה פלוגתא יסודית ביחס לתערובת. ונראה דאי ברירה ענינה ''מעשה הפרדה'' א''כ הגדרת התערובת למשווי כפעולת הפרדה הוי מכח החיבור בין שני המינים כתערובת אחת הצריכה הפרדה, ולזה אפשר דסגי בעצם הדבר דנמצאים בכלי אחד דבזה חשיב חד תערובת. אולם אי ברירה ענינה התיקון באוכל א''כ בעינן תערובת שמגרעת את האוכל ובזה נראה דבעינן שיהיו מעורבים ממש. וכן מבואר בחזו''א ריש סימן נ''ג וז''ל, ונראה דודאי סברת מהרי''צ אמת דכל שצף ועומד בפני עצמו אינו בכלל בורר ואין בורר אלא בדבר המעורב וע''י הברירה מתחדשה צורתו לברורה ונקיה עכ''ל.
**עוד מצינו פלוגתא בפוסקים בשיעורא דגרוגרות בבורר אי הוי ביחס לאוכל, או בתרוויהו**. יעוין במנ''ח בורר אות ה' דנקט דלכיון דהתיקון באוכל בעינן ששהשיעור גרוגרת יהא לעולם באוכל ובישועות יעקב שי''ט ססק''א נקט דסגי שבין הכל יהא גרוגרת.ונראה דתליא בהא דאי הוי תיקון א''כ השיעור הוא באוכל, אולם אי הוי מלאכה של הפרדה בין האוכל לפסולת א''כ המלאכה היא בתרוייהו.

**עוד ידוע נידון הפוסקים בבורר מקצת פסולת אי איכא איסורא,** ונראה דתליא בהנך צדדים דאי כדרך הרז''ה דהמלאכה היא בגוף סילוק הפסולת א''כ בכל פסולת שמוציא איכא איסורא, ואי המלאכה היא בתיקון האוכל יש לדון אי שייך חצי שיעור באיכות התיקון [יעוין באיל משולש פ''ו ס''ק י''ד שמביא מהנחלת אליהו בשם החזו''א דאיכא חצי שיעור באיכות] ואי המלאכה היא בהפרדה יש לדון דמאחר דליכא תיקון הוי אצל''ג כמו שנקט המ''ב דבעינן לתיקון לאשווי צל''ג. ובאגל''ט העמיד בזה פלוגתא בין הירושלמי לבבלי ותלה את זה ביסוד מלאכת בורר אי הוי בהפרדת הפסולת או תיקון האוכל.

**ובפמ''ג חזינן דהוי חסרון בעיקר מלאכת בורר היכא דברר מקצת** **יעוין בס''ס שי''ט במ''ז ס''ק י''ג בבאור היתרא דהט''ז ליקח את הזבוב עם מעט משקה.** וז''ל, והנה משמע דכל שאין בורר לגמרי אוכל מפסולת אלא מניח קצת אוכל עם הפסולת, וכן יניח קצת פסולת עם האוכל, יכול לברור כל היום בענין זה.

**ומבואר בדבריו דגם ליקח חלק מהאוכל ליכא איסורא** **מדאוריתא,** וצ''ב דהרי סכ''ס תיקן את האוכל שלקח ולכאורה מבואר בדבריו דהמלאכה היא ב''הפרדה'', ומאחר דחשיבא תערובת אחת נמצא דכל כמה דאיכא עדיין אוכל מעורב עם פסולת ליכא בזה הפרדה, דההפרדה מתיחסת לתערובת בכללותה להעמיד את התערובת כמופרדת. אולם נראה דגם בזה יש לעיין אי המלאכה היא בעצם מה דמעמיד כל מין בפני עצמו כמו שנקט בבאור הלכה א''כ לפי''ז אין מקום לומר דבעינן דהיחס של ההפרדה יעמוד ביחס לתערובת בכללותה, אולם בדעת הפמ''ג נראה דס''ל דהמלאכה בהפרדה היא הניתוק שנעשה בהפרדה בין ה''אוכל'' ל''פסולת'' ולא בפועל יוצא מזה שכל מין עומד בפני עצמו, אלא בעצם ההפרדה של זה מזה, וא''כ אפשר דבזה כל האוכל והפסולת שנמצאים בהך תערובת עומדים כדבר אחד בעינן להפריד לגמרי ביניהם. **ולפי''ז יבואר הא דהצריך הפמ''ג בשני מיני אוכלין להעמיד חד מנייהו ל''פסולת''** דרק בזה איכא יחס בהך תערובת של ''אוכל'' ו''פסולת''.

**ויש לבאר על פי זה הא דמסיים הפמ''ג שם דהא דבורר כגרוגרת חייב היינו שלא היה אוכל בפסולת כי אם גרוגרת ומבואר דבעינן שיהא שיעור באוכל**. ולכאורה אי המלאכה היא ההפרדה א''כ הוי עשיה בתרוויהו, ואפשר דהא דמשווי ליה צל''ג הוי התיקון דאיכא באוכל ולכן בעינן שיהא חשיבות לאוכל המתוקן, אולם לפי מה שנתבאר דהמלאכה היא לא בהפרדת התערובת למינים חלוקים אלא בהפרדת האוכל מהפסולת א''כ אפשר דבעינן שיהא חשיבות לאוכל הנפרד**.**

להמעיד את הלגוון פמ''ג שם פסולת בואר הלכה באופן התיקון דבעינן שהתיקון יהא למה שמעומדים ובאמת יעוין בביאור הלכה סימן שיט סעיף ג ד''ה היו לפניו בהא דשרי לסנן חלמון מן הלבון ע''י מסננת כיון דמטרתו רק לגוון וליפות מראה החרדל ובפמ''ג יאר דין זה לפי דרכו דבעינן שיהא יחס של פסול ואלכ בתערובת ובעינן שירצה בדווקא בחד מהמינים בשביל לאשווי את המין השני כפסולת לגביה ובכה''ג דליכא לו ענין בגוף הדבר הוי כבורר להניח לתרוייהו ומזה הוכיח שם דה"ה דמותר לברור שני מיני אוכלים אחד מחבירו אף ע"י נפה וכברה היכא דאין רוצה לאכלם עתה ובבאור הלכה פליג עליו וז''ל, ולענ"ד לא דמי כלל דהתם תרוייהו אינם עומדים לאכילה לעולם ''דהחלבון נתערב בפסולת החרדל'' ואין רוצה לאכלה ''והחלמון יורד למטה לגוון ולא לאכילה'' ולפיכך אין שייך ע"ז שם בורר שאין מתקנם ע"י ברירתו לאכילה לעולם אבל כשבורר שני מיני אוכלים כ"א מחבירו כדי לאכול כל מין בפני עצמו לאחר זמן הרי שפיר מתקן שניהם ע"י ברירתו ובורר גמור הוא וכמו שכתבנו. ומבואר בדבריו דעיקר היסוד בהאי דינאדלגוון הוא דבעינן שהברירה תעמיד תיקום לשימוש עומדים אליו ורק בזה איכא חחשיבות להפרדתם דעיקר ההפרדה הוא לעמיד כל מין לשימושו אולם כל היכא דלא מעימדם לשימושם נמצא לדיכא תיקון בהך ברירה ולא חשיב מלאכה ויש לעיין מה מדגיש הבאור הלכה דליכא תיקון גם בחלבון שנתערב בפסולת החרדל דלכאורה העיקר תליא בחלמון שאותו ברר ומאחר שבו אית תיקון שוב לא הוי ברירה

**בדינא דבורר תורמוסין ומה דמוכח מזה בגדר מלאכת בורר**

1. **יעוין בסוגיא בתורמוסין דמבואר בפירוש השני של רש''י דבבורר את התורמוס כיון דאי לא שקלי, או שלקי, מסרח, חשיב כפסולת לגבי המין הנשאר ומוסיף הריטב''א דלא ניתן לברר גם את המין הנשאר דגם הוא חשיב כפסולת לגבי התורמוס**. ויעוין בריטב''א וז''ל, ופירשו בו כי יש מן התורמוסין שהם גסים וחשובין וצריכים בישול שבע זימנין, ויש מהם שהם גרועים ודי להם בשליקה שלשה פעמים, ושולקים אותם ביחד שלשה פעמים, ואילו מניחים אותם מעורבים יותר מסריחים אלו ואלו, לפיכך בוררים אותם, וכל אחד מן המינין חשיב פסולת, המשובחים מפני שלא נתבשלו עדיין כל צרכם והגרועים מפני גריעותם, ולפיכך אין תקנה לברור אותם בשבת, וזה דרך פירוש רש"י ז"ל.

**ומבואר לפי''ז דשייך תערובת דבכל צד מנייהו הוי פסולת ומ''מ חשיב ברירת פסולת מאוכל**. ואי נימא דהחפצא של המלאכה היא בתיקון האוכל א''כ ממ''נ אי דנים את הצד אוכל דאיתא במין הנשאר א''כ אמאי לא נדון גם בלקיחת התורמוסין את הצד אוכל דאית ביה והוי לקיחת אוכל מאוכל ואי דנים רק את הצד פסולת א''כ הרי תרוייהו הוי פסולת. **ויעוין בר''מ קזיס** **דהוכיח מהא דברירת תורמוסין חשיב ברירת ''פסולת מאוכל'' למרות דלוקח התורמוסין לאכילה**, דלא איכפת לן אי הדבר שברר אותו הוי אוכל כיון שסכ''ס איכא בזה תיקון למין הנשאר מחמת הצד פסולת דאית ביה. וז''ל, נ''ל שאין חיוב הבורר תורמוסין מתוך פסולת שלהן משום ברירת התורמוסין שלוקח רק החיוב הוא משום ברירת הפסולת הנשאר שאנו מחשבין אותו כאוכל, וכיון שאינו רוצה לאוכלו עכשיו נמצא מתקן אותו לאחר זמן. ומבואר דלמרות דלא נוכל להגדיר את עצם פעולתו כברירת פסולת מ''מ מאחר דסכ''ס איכא בזה תיקון למין הנשאר איכא בזה איסור ברירה.

**רק דיעוי''ש דמביא מהר''ן בסוגין דהוכיח מזה דבורר פסולת מתוך אוכל מחייב גם היכא דבא לאכול את האוכל הנברר לאלתר.** ומבואר בר''ן דס''ל שאם היה מותר לברור פסולת מתוך אוכל לאכול לאלתר, היה ראוי להתיר גם ברירת התורמוסין מתוך פסולת שלהן כיון שבורר כדי לאכול לאלתר. ומוכח דבר''ן דהבין דהפסולת מאוכל הוא בברירת התורמוסין עצמם. ויעוי''ש לעיל דמבאר את הר''ן לפי דרכו דהחסרון בברירת פסולת מחמת דעיקר בורר הוי פסולת מתוך אוכל. ומבאר הר''ם קזיס בכונתו וז''ל, ונראה דהיינו טעמא שכיון שאינו רוצה בפסולת ההוא דרכו ליטלו מן האוכל ולזורקו ולכן אפילו אם בורר לאכול לאלתר חשיב בורר וחייב אבל בורר אוכל מתוך פסולת שאין זה עיקר בורר לא מחייב אלא במניח לאחר זמן דבכה''ג חשיבא ברירה טפי, ולפיכך הבורר תורמוסים מתוך פסולת שלהם כיון שהפסולת ההוא ראוי לאכילה קצת, והתורמוסים אע''פ שהן ראויין יותר אי לא שקלי להו מסרחי, נעשו התורמוסים כפסולת, והפסולת שלהן כאוכל, והבורר תורמוסים לאכול לאלתר הוי כבורר פסולת מתוך אוכל וחייב. ומבואר בר''מ קזיס שהבין בכונת הר''ן דההיתר בברירת אוכל נובע מעצם השינוי ולכן בעינן דיניח לאחר זמן לאשווי למעשה ברירה. ויעוי''ש דתמה דאי הוי חסרון בגוף הברירה מה יהני הא דבירר לאחר זמן. ונראה לפי מה שנבאר לקמן דהשינוי הוי סיבה שנראה את מעשהו כהכשרה לאכילה ולא כתיקון באוכל ע''י הפרדתו וחלוקתו לשתי מינים דאוכל ופסולת, דהחפצא דמלאכה היא בהפרדה במה דמעמיד כל מין לעצמו [כמו שהבאנו מהבאור הלכה] ובזה ניתן לומר דכיון דכל חד כלפי חבירו הוי כפסולת מאוכל, א''כ חשיב דמפריד שתי מינים שונים ומסיימם כל חד לעצמו. וזה מה דהוכיל הר''ן דאי נימא דבהיתרא דלאתר סגי במה דבא לאכול את אהאוכל אלתר למרות דבורר את הפסולת א''כ נמצא דלמשווי כפעולת הפרדה וסיום כל מין בעינן דלא יהא בחד צד מהדבירן הנבררים שימוש מידי וא''כ גם הכא כיון דבא לאוכל את התרומסין מיד לא הוי מעשה ברירה.

**ויעוין עוד בשו''ע שי''ט סעיף ה' דמבאר דהיחס של התורמוסים כפסולת הוי מחמת דהוא מר מאד ובעי למיתוק של הקליפה החיצונית,** ומאחר דנזקק למיתוק של הקליפה ע''י שישלקנו ביחד עם הקליפה הלכך חשיב כברירת פסולת מאוכל למרות דלא מתקן בכך את הקליפה. וגם בזה חזינן דעצם הדבר דהקליפה ממתקתו ונזקק לקליפה בשביל להשלימו הוי סיבה לדון את התורמוסים כפסולת לגבי הקליפה ולכן חשיב כמפריד שתי מינים שונים ומסיימם כל חד לעצמו.

**ויעוין עוד ברש''י בפירוש הראשון** וז''ל, לאחר ששלקן הוא בורר אוכל מתוך הקליפה. ואי לא שקלי ליה מתוך שהוא רך ונימוק על ידי שנשלק הרבה מסרח, והלכך אוכל נמי כל זמן שמעורב בו הוי כפסולת, ''ומיהו אוכל הוא'' ומחמירין עליה למיהוי ''ההוא דשקיל'' כפסולת מתוך אוכל, ויש לעיין כיון דבפשטות איירי בקליפה שהיא פסולת א''כ אמאי חשיב פסולת מאוכל דגם אי נימא דחשיב כפסולת כיון דלולי שיוציאנו מהתערובת הוא מסרח מ''מ אמאי חשיב אוכל מפסולת ולא פסולת מפסולת.

**ויש שבארו דזה מה שבא רש''י ליישב במה דכתב ''מיהו אוכל הוא'' דכונתו דהיחס של האוכל קיים בו עצמו ורק מאחר דבהמצאותו בתערובת הוי כפסולת הלכך חשיב ברירת פסולת מאוכל**. וצ''ב. ונראה דאי נימא דהמלאכה היא בגוף ההפרדה, רק דהמלאכה היא לא בהעמדת וסיום כל מין לעצמו, אלא בגוף ההפרדה עצמה, רק דכל כמה דבא לקחת את האוכל ליכא משמעות להתעסקותו בהפרדה כיון דעיקר פעולתו היא נטילת האוכל אולם מאחר דהפרדת התורמוס הפקיע את המצב שגורם להתהוות התורמוס כפסולת. נמצא דהוי כבורר פסולת מאוכל דאיכא מטרה בגוף ההפרדה במה דמכשיר בזה את האוכל.

**אולם בעיקר דברי רש''י אפשר דגם הקליפה ראויה לאכילה**, כמו המהלך השני רק בפירוש השני היחס הוא למינים הגרועים המעורבים בו והכא היחס לקליפה עצמה. והא דמסיים רש''י ומיהו אוכל הוא כונתו לבאר אמאי גם מי שנוטל את הקליפות הוי כנוטל פסולת מאוכל וזה מה שמסיים ומחמירין עליה למיהוי ''ההוא דשקיל'' כפסולת מתוך אוכל, וכונתו דע''י דמצד עצמו הוי אוכל מהני לאסור כל מאן דשקיל למשויי פסולת מאוכל. אולם זה דחוק כיון שרש''י בתחילת דבריו התיחס לנטילת התורמוסין ונראה יותר דבא לבאר את איסורא דלקיחת התורמוסין.

**ויעוין בחידושי המהר''ל מה דמבאר בכונת הגמ'** וז''ל, דמי שנוטל אוכל מתוך פסולת אין זה ברירה דכל אחד צריך ליקח את אשר ראוי לו, ולא נחשב ''ברירה'' רק שחפץ ליקח את אשר ראוי לו, ואינו צריך אל הפסולת, ולמה יקח פסולת שאין צריך לו. אבל תורמוסין דאי לא שקלו להו מתוך הפסולת מסרח לא תליא שבא ליקח אותם בלבד, רק שהוא מברר אותם מתוך הפסולת שלא יסרחו, כיון דאי לא שקיל להו מסרח וברירה הוא זה. עכ''ל. **ודבריו דומים למה שנתבאר ברש''י**, רק דלמהר''ל סגי בעצם הדבר שיש לו מטרה גם בגוף ההפרדה, וברש''י נראה דבעינן שיהא בזה יחס של תיקון של אוכל מפסולת.

**ויעוין עוד במהלך השלישי של רש''י** וז''ל, כשנוטלו נימוח בין אצבעותיו ונמאס, הלכך, ההוא דשקיל הוי כפסולת, והנשאר הוי אוכל עד שחוזר ונוטלו. ומבואר דהכל הוי ביחס לתורומוסין, רק מאחר דמה דלוקח נמאס בין אצבעותיו הלכך חשיב כפסולת לגבי הנשאר. ולכאורה צ''ע דהרי בא לאוכלו וכך צורת אכילתו. וצ''ל דכשנמצא בידו הוא מאוס כבר לאחריני ואי לא יאכלנו הוי פסולת, משא''כ החלק הנשאר שיש בו שימוש של אכילה לעלמא. ומבואר דהיחס של פסולת ואוכל קיים גם באופן דתרוויהו עומדים לאכילה, מ''מ כיון דבהפרדה נוצר שינוי באופן עמידתם, דהדבר הנברר לא ראוי כבר לאכילה לשאר עלמא רק למי שמחזיקו בידו, והדבר הנשאר ראוי לכולם, חשיב בהכי ''מעשה בירור והפרדה'' ובזה יתבאר הא דלא בעינן דיעמוד כפסולת בתוך התערובת דעיקר המטרה של המצאות הפסולת הוא ב''מעשה הברירה'' להגדיר דאיכא בזה ''מעשה בירור והפרדה''.

**ובאמת יעין בפמ''ג בא''א ש''כ סק''ז וז''ל, ואפילו סוחט יין מענבים ולא נשאר רק הזגים ופסולת גמור לאוכל אפילו הכי שרי**, דמה בכך שעתה לאחר סחיטה הוה פסולת, קודם לכן אוכל הוא, כמפריד אוכל מאוכל. ומבואר דלא איכפת לן במה דברירתו נעשה פסולת. ונראה דהוי לשיטתו דכל החפצא במלאכה הוא במה שמפריד ''פסולת מאוכל'' והלכך בעינן שפעולת ההפרדה תיעשה בין ''אוכל לפסולת''.

**הדינים שמצינו באופן התערובת**

1. **יעוין בתרומת הדשן** סימן נז וז''ל, אמנם נראה דמאד היה כנגד סברת הלב, דשני מינים שניכרים בהפרדתם חתיכות גדולות שמונחים יחד, דיהא ברירה שייכא בהו, דלשון המרדכי פ' כלל גדול לא משמע הכי, דכתב הילכך יזהר אדם מיני פירות שנתערבו כו', משמע דווקא כשהם מעורבים ואינם ניכרים, אבל בכה"ג אף על גב דאין כל מין ומין מסודר בפני עצמו, מ"מ לא מיקרי מעורב. אפס הואיל וכ' בסמ"ג, דהבורר פסולת ''מתוך האוכל'', ואפי' בורר לאלתר חייב חטאת, אין לחלק ולהקל בלא ראיה ברורה. וכפה''נ דייק מהסמ''ג דעצם המציאות ד''בירר פסולת מתוך אוכל'' הוי סיבה לחייב. ונראה דתליא בהנך צדדים שנתבארו לעיל דאי נימא דבעי תיקון בדבר עצמו א''כ נראה דבעינן שינוי מצב בדבר עצמו וזה רק היכא דמעורבים ואינם ניכרים, אולם אי המלאכה היא בפעולת ההפרדה א''כ בעינן לתערובת רק למשוי כמעשה הפרדה בין שתי דברים. והעיקר דיהא ''מתוך אוכל'' ולא יהא נפרד לגמרי. ואי המלאכה היא בסילוק הפסולת א''כ בעינן דיהא משמעות בסילוק הפסולת ע''י דאיכא בזה הפרעה לאוכל, אולם לא בעינן שינוי מצב באוכל.

**עוד מצינו את יסוד הבאור הלכה בתערובת שכבות היכא דמונח אחד על גבי השני**, ובתחילה דן דלא חשיב כלל תערובת כיון דהגרעון דאיכא בזה הוא החוסר סדר והגדרת כל דבר באופן מסוים, ולאחמ''כ דן דגם זה הוי בכלל מעורבין רק דמ''מ איכא חסרון ב''מעשה ברירה''. וז''ל, מ"מ נראה דאין להחמיר בזה רק כשמסלקו מלמעלה ודעתו בברירתו כדי להניחו לאח"ז דאז אם הוא בכלל ''ברירה' נוכל לומר דמקרי ''מלאכה'' אבל אם אינו חושב אודותו כלל רק שרוצה להסירו כדי להגיע למין שלמטה ממנו זה ''לא הוי בכלל בורר כלל'', ודומיא דמה שפסק השו"ע לעיל בסימן שט"ז ס"ז לענין צידת נחש דאם מתעסק שלא ישכנו מותר, והוא אפילו להרמב"ם דס"ל דמשאצ"ל חייב וכמו שכתבו המפרשים הטעם כיון שאינו רוצה בעצם הצידה רק כדי להפרידו מעליו לא הוי בכלל מלאכה דאורייתא, וה"נ בעניננו שרוצה לסלקו רק כדי להגיע למין שלמטה ממנו, ''ולענין פסולת מתוך אוכל שאני שמתיפה האוכל ע"י ברירתו'', משא"כ בזה שאינו מתיפה המין שלמטה עי"ז, ורק משום עצם הברירה שבורר כל מין מחבירו וזה לא שייך בזה וכמו שכתבנו ראיה מצידת נחש.

**ונראה בכונתו דהוי לשיטתו דהמלאכה היא בעצם ההפרדה והתערובת היא היכי תימצי למשווי כהתעסקות בהפרדה וסיום של כל מין בפני עצמו**, ולזה דן דלמרות דאיכא בזה גרעון בסיומם מאחר שמונחים בחוסר סדר, מ''מ כיון דהתעסקותו היא בשביל להגיע למין שלמטה הימנו איכא בזה גרעון בעיקר התעסקותו בברירה, והיסוד בזה הוא דהיכא דאופן התערובת היא אחד ע''ג השני ניתן לראות את התעסקותו כפילוס דרך למה שלמטה ולא כמעשה ברירה ורק היכא דמשתמש במה שבורר למעלה בהא חשיב ''מעשה ברירה'', כיון דבא לסיים את מה שבירר, אולם היכא דלא בא לסיימו אלא עיקר התעסקותו היא להגיע למה לשמטה לא הוי ''מעשה ברירה''. ובשביתת השבת ס''ק כ''ז נקט דרק היכא כשיודע היכן מונח הדבר שרוצה לברור בזה חשיב רק הסרת עיכוב, אלא דכבר דייק באיל משולש מלשון המ''ב ס''ק ט''ו ''ומחפש אחר בגדו שרוצה עכשיו ללבשו ועי"ז מוכרח לסלק מתחלה כל שאר הבגדים לא הוי בכלל בורר'' ומבואר דגם בגוונא דלא מזהה את בגדו לא הוי ברירה. ומביא שהסכימו לדיוק זה הגרח''ק והגר''נ.

**ונראה מוכרח כן דהרי זהו עיקר יסודו של הבאור הלכה דגם אי חשיב כתערובת איכא חסרון במעשה ברירה**, וזה גם מה דמביא מ''צידה'', דגם התם כיון דעיקר המלאכה ד''צידה'' היא בהתעסקות של הצידה, ולא בתוצאה שנעשתה מכח מעשהו, דהתוצאה רק מגדירה את התעסקותו בצידה ולכן כל כמה שיש יחס אחר להתעסקותו הוי חסרון בגוף המלאכה, וא''כ מאי איכפת לן אי מזהה את הבגד או לא.

**ונראה עוד דליכא חילוק באופן הנחתם זה ע''ג זה אי מונחים בצפיפות או ברווח,** דהעיקר תליא במה דאיכא לכל חד עמידה עצמית ורק מה שמונח מעליו הוי עיכוב בהגעה אליו, אולם כל היכא דמונחים אחד בסמוך לשני בתפזורת בהא הוי כשני מיני אוכלין שהמצאות אחד ביחד עם השני מגרע בעמידתו העצמית ובזה הוי יחס למעשהו כמעשה ברירה, רק דלדינא כיון דבבאור הלכה מצרף להיתרא דתערובת שכבות להא דמצדד תרומת הדשן דהיכא דכל מין ניכר בפ''ע ליכא בזה בורר [בגלל הנך פוסקים דחולקים בצידה] א''כ היכא דלא ניכרים ליכא להאי צירופא.

**ונראה דיש לדון דגם היכא דמונחים אחד על שני היכא דהוי פסולת כיון דהמצאות פסולת גם מעל הדבר מגרע בדבר בעצמו א''כ אפשר דבזה חשיב ברירה גם זה ע''ג זה,** ויש לעיין בלשון הבאור הלכה ''ולענין פסולת מתוך אוכל שאני שמתיפה האוכל ע"י ברירתו משא"כ בזה שאינו מתיפה המין שלמטה'' אי כונתו לחלק בין פסולת ''מתוך אוכל'' שבזה התערובת היא מכח דהוי אחד בתוך השני,[ועיקר כונתו לישב אמאי בכל בורר לא אמרינן להך היתרא], או דכונתו דגם זה ע''ג זה היכא דהוי יפוי באוכל עצמו חשיב בהכי מעשה ברירה, ובאיל משולש ס''ק פ''ב מביא מהגרח''ק והגרנ''ק דלא חילקו בין פסולת ואוכל לשני מיני אוכלין.

**ובעיקר יסוד הבאור הלכה** נראה דאי המלאכה היא בתיקון האוכל, א''כ עיקר הנידון צריך להיות ביחס של התערובת דזה ע''ג זה אי חשיב גרעון במה שלמטה עד כדי שחשיב תיקון בדבר או לא ולא תליא כלל ביחס למעשה הברירה.

1. **במינים שבהם איכא ברירה**
   1. **ברירה בשני מיני אוכלין.** ידוע נידון הפוסקים אי בשני מיני אוכלין איכא איסור ברירה, ובפשטות נראה דאי המלאכה היא בתיקון האוכל א''כ בעינן שיהא תערובת של פסולת דבזה חשיב דהפרי לא הגיע לתיקונו ויעוין בר''מ קזיס וז''ל, ומיהו נ''ל דדוקא כשתערובת הפסולת מקלקל הדבר שהוא מעורב בו, ובברירה זו מתקן הדבר ההוא דומיא דברירה שהיתה בסמנין של מלאכת המשכן שאם לא היו מסירין מתוכה הפסולת לא היה הצבע עולה יפה, אבל אם אין תערובת הדבר הגרוע מקלקל הדבר החשוב אינו נראה שיתחיב בברירתו משום בורר.

אולם אי עיקר המלאכה היא בפעולת ההפרדה או סילוק הדבר שמפריע לו מאי איכפת לן מהו שם הדבר אוכל או פסולת דהעיקר תליא במה דעירובם ביחד מגרע בהעמדתם לשימוש, [אולם יעוין בבאור הלכה סעיף ג' בד''ה לאכול מיד, דדן דאיכא בזה נפק''מ לאצל'ג דבשביל להפקיע אצל''ג בעינן תיקון בגוף האוכל].

**וכבר הבאנו לעיל הא דנקט הפמ''ג דגם אי איכא בזה ברירה בעינן דע''י דאינו רוצה בו משווי ליה לפסולת**, **ולכן בבורר לתרוייהו ע''מ לאוכלם לאחר זמן ליכא ברירה.** אולם יעוין בראש יוסף דף ע''ד בד''ה ת''ר, דמדייק כן מהרמב''ם והטור דכתבו בשני מיני אוכלין דבבורר להניח לאחר זמן איכא איסור ברירה. ומבואר דגם היכא דכל העדיפות של המין שבורר הוא רק ביחס לזמן, דרוצה אותו בו ביום, ולא דלא ניח''ל כלל בדבר השני, איכא בזה איסור ברירה. וז''ל, אלא שהר"מ ז"ל שם הי"ג והמחבר שם ס"ג ב' מיני אוכלין בורר ומניח ''ואם בורר והניח לבו ביום חייב'' הרי דכה"ג חייב. ויש לומר דהר"מ והמחבר סוברים דב' מינים אוכל מאוכל נמי הוה ברירה עכ''ל. וכונתו דאי לא בעינן לאשוויי כפסולת נמצא דהמלאכה בעצם ההפרדה בין שני האוכלים במה דמעמידם כל אחד לשימושו ולכן גם מאוכל לאוכל הוי ברירה אפילו דליכא בזה בפסולת.

**ויעוי''ש עוד דמבאר לפי''ז הא דמדויק ברמב''ם דהיכא דבורר לאכול לאלתר לא בעינן שיברור את מה דבא לאכול,** וגם אי אוכל את הדבר השני לא חשיב כבורר פסולת, [יעוין בבאור הלכה סעיף ב' ד''ה שני, דהביא מר''ד ערמאה והמגילת ספק דדייקו כן ברמב''ם], ומבואר דעיקר מאי דבעינן שמעשה ההפרדה יעמוד כהכשרה לאכילה ולכן לא איכפת לן אי אוכל את מה שברר. רק יעוי''ש דתמה על הרמ''א דמצד אחד נקט דגם בברירה דשני מיני אוכלין בעינן שיאכל את מה שברר, ומאידך גיסא מביא את לשון הרמב''ם דבורר לבו ביום חשיב בורר, ויעו''ש דמצדד דעצם הדבר דחד מנייהו רוצה לבו ביום ואת השני משאיר למחר משווי ליה כפסולת לגביו.

**ויעוין עוד בב''י סימן שי''ט דדייק מהרמב''ם דאיכא חילוק בשיעורא דלאלתר בין שני מיני אוכלין לאוכל ופסולת דבשני מיני אוכלין לא מחייב רק אי בירר שחרית לאכול בין הערבים** . ולפי מה שנתבאר בראש יוסף דבשני מיני אוכלין המלאכה היא בפעולת ההפרדה גרידא בלי יחס לגוף התערובת, א''כ בשביל למשווי כמלאכה בעינן דיהא בזה ניתוק מוחלט מהאכילה ויעמוד כעשיה מוקדמת לאכילה בשביל למשוי כבורר לאוצר, ובזה סגי במה שעושים את זה בזמן הראוי להך סעודה למשווי כהכשרה לאכילה [דשחרית ובין הערבים הוי שתי זמני סעודות]. משא''כ באוכל ופסולת דאיכא להפרדתם יחס בגוף התערובת, בזה ה''לאלתר'' צריך להעמיד יחס לגוף הסעודה בשביל להפקיע את היחס של בורר לאוצר.

* 1. **ברירה במין אחד**

**ידוע יסוד התרומת הדשן סימן נ''ז דבמין אחד לא מקרי ברירה** **וז''ל,** אמנם נראה דאפילו לפי זה לא חשיב ברירה אלא דווקא בשני מינים ולא במין אחד כלל, דודאי דוקא נקט התנא וכן כל המחברים ''שני מיני אוכלין'', מ"מ שני מיני דגים לאו מין אחד מיקרי, דהא פסיק באור זרוע במסכת עבודה זרה, דמיני דגים חלוקים בשמן מיקרי מין בשאין מינו, לענין ביטול כ"ש להאי מילתא**.** ומבואר בדבריו דבעינן שיהא שתי מינים, והגדרת שתי מינים מושפע מהלכות תערובות. ויעוין עוד במשבצות זהב ס''ק י''ב לגבי הנידון דחלבון וחלמון אי חשיב שתי מינים דמבאר דהוי פלוגתא יסודית בגדרי תערובת אי חשיב שתי שמות ואיכא בזה נפק''מ לגבי ביטול ברוב.

**ויעוין בט''ז** סק''ב וז''ל, ותמוה לע"ד דלפי הנראה לרבותא נקט ב' מינים דבאחד פשיטא ששייך ברירה במה שרוצה להניח, אלא אפי' ב' מינים דכבר ניכר ומופרש כל א' מחבירו ואין שייך בזה עירוב אפ"ה לא יברור, ותו דבאוכל המעורב עם פסולת הוא במין אחד וה"ה אם אין שם פסולת רק שרוצה להניח קצת ממנו מקרי אותו השיור פסולת, וכן משמע בדברי ר"ח שמביאים התוספות פרק כלל גדול וז"ל, פירש ר"ח דבאוכל מתוך אוכל שייך ברירה שבורר אותו שאינו חפץ לאכול מתוך אותו שרוצה לאכול דאותו שאין חפץ בו חשיב פסולת משמע אפי' במין אחד הוה כן דמקרי פסולת מה שאינו רוצה לאכול עתה ובוררו להניח על סעודה אחרת ואסור. ומבואר בדבריו דמצד היחס שלהם כמעורבים אדרבה במין אחד הוי יותר תערובת, ומצד ההגדרה של אוכל ופסולת מאחר דבשני מיני אוכלין היחס של פסולת נובע מחמת העדר רצונו בהאי אוכל א''כ ליכא בזה שום חילוק בין מין אחד לשני מינים.

**ובבאור טעמא דתרומת הדשן לכאורה תליא בגדר מלאכת בורר** דאי הוי תיקון באוכל ע''י הפרדת הפסולת המגרעת בהעמדתו לאכילה א''כ בזה קשה קושית הט''ז, אולם אי נימא דהמלאכה היא בהפרדת שני המינים והעמדתם כל חד לעצמו א''כ איכא למימר דכל המשמעות של התיקון הוא רק היכא דאיכא שתי מינים באופן דכל מין לא עומד בפני עצמו, אולם היכא דהוי מין אחד וכבר הוא עומד כמין מסוים, רק בתוכו איכא תערובת של חלקים שרוצה לאוכלם בהא ליכא משמעות להפרדתו כהעמדת שתי מינים לעצמם ולפי''ז ניחא דתליא בהגדרת שתי מינים דעלמא . ויעוין בגר''ז סימן ת''ק סעיף יחוז''ל,''ואין איסור בורר שייך אלא בבורר ומפריד שני מינים זה מזה'' או פסולת מתוך האוכל שהן ''כעין שני מינים''. אלא דאי נימא כמו שהוכחנו מהפמ''ג דהמלאכה היא בהפרדת ה''פסולת מהאוכל'' ולכן בבורר מקצת אוכל או מקצת פסולת ליכא איסורא דבעינן שיהא הפרדה גמורה בין האוכל לפסולת, א''כ כל כמה דחשיב פסולת לכאורה צריך להיות בזה מלאכה. **אולם יעוין במשבצות זהב** סק''ב בהא דמדמי הט''ז לפסולת גמור וז''ל, ומה שכתב בפסולת מאוכל במין אחד, קשה קצת, דוודאי הפסולת אין ראוי כלל, ומה שייך מין אחד בזה**.** ומבואר בדבריו דמין אחד מהני להפקיע ממה שאינו רוצה לאכול שם פסולת. והבאור לפי מה שהבאנו לעיל מהפמ''ג דבעינן שיהא בתערובת יחס של אוכל ופסולת בשביל למשוי כהתעסקות של הפרדת פסולת אוכל, והלכך בעינן למימר דהאינו רוצה משווי לאוכל כפסולת, וא''כ כל מה דשייך למשווייה כפסולת היכא דסיבת המניעה נובעת מחמת חילוק המין ובזה שייך למשווי פסולת לגבי המין שרוצה, אולם אי הוי אותו מין רק דאיכא סיבה שרוצה יותר את הסוג השני בהא לא חשיב כפסולת אלא כסוג א' וסוג ב'.

**ויעוין עוד ביש''ש** מסכת ביצה פרק א סימן מב בהא דמבואר ברא''ש דאגוזים ובטנים שנשתברו, ומונחים עדיין בקליפתן, אף על פי שהקליפה מרובה על האוכל, לא מיקרי שם פסולת עלייהו, כיון דאורחייהו בהכי, והוי שומר לפירי. ולא דמי לעצמות וקליפין, שכבר נפרדו לגמרי מן האוכל. ומקשה היש''ש דאמאי לא חשיב בורר דלא גרע משני מיני אוכלין דלא מעונין בחד מנייהו [**דהא דמהני הא דהוי כשומר לפרי הוי רק לענין דלא חשיב פסולת אולם עדיין איכא בזה איסור בורר דאוכל מאוכל]**. ומיישב וז''ל, אכן נראה, דאינו דומה לבורר אוכל מתוך האוכל. דהיינו משום שהם שני מינים, כפסולת ואוכל, אבל הכא מין אחד הוא ואין שם פסולת עליו, ובאיזה ענין שמתקן האוכל מתוך השומר, תיקון אוכל בעלמא הוא, ואין שם מלאכה עליו ע"כ. ונראה מדבריו דמין אחד משפיע על עצם מעשה הברירה דכיון דאין שם פסולת עליו מצד עצמו הוי כתיקון אוכלא בעלמא ולא כהתעסקות בהעמדת ותיקון הפרי. ובעיקר דברי היש''ש יש לעיין אי גם לענין זה בעינן את החיבור של הפסולת לפרי ולא רק בשביל להפקיע מזה שם פסולת, ורק מכח החיבור נעמד גם כמין אחד המחוסר תיקון באכילתו. אולם הא מיהא חזינן בדבריו דהיחס של מין אחד משפיע על אופן הפעולה, ואולי ניתן לומר דזהו עיקר היסוד דמין אחד באוכל ואוכל גם היכא דלא הוו מחוברים.

**ובבאור הדבר היה ניתן לומר דבשני מינים הדרך שבוררין אותם מקודם לשעת האכילה**, מה שאין כן במין אחד הדרך הוא שבשעת האכילה עצמה נוטל את היפים יותר ולכן לעולם נידון כתיקון אוכלא. אלא שיש להקשות על זה מחולב לתוך הקערה, מאי טעמא ליכא משום בורר, ואף דהוו מין אחד, מכל מקום הרגילות לסחוט מקודם לשעת האכילה, ואין לומר דבחולב לא שייך בורר משום דהחלב כמונח בקופסא, שהרי איכא נידון אם שרי לחלוב בשבת לתוך הקערה, די"א דחשיב כבורר אוכל מתוך פסולת הואיל ואסור לשחוט בשבת, וי"א דאיסורא בעלמא הוא דרכיב עלה, עיין חי' הרשב"א שבת קמ"ד ע"ב, ובמ"א ש"כ סק"ז, [ובביאור הלכה שם ס"ה ד"ה לאכול], הרי דבחולב שייך בורר, ואם כן קשה דגם אם נימא דלא חשיבא כפסולת מחמת איסור שחיטה, תיפוק ליה דהוי בורר משום דמקפידין לבוררם מקודם לשעת אכילה. ונראה דלא תליא אימתי עושים את הברירה אלא עצם הדבר דהוי מין אחד הוי סיבה שלא נראה את הפעולה כתיקון בדבר אלא כאופן השתמשותו בחלב כיון דליכא יחס בפעולתו לגוף הדבר.

**ובעיקר דינא דברירה במין אחד** יעוין במ"א שם סק"ה שהביא למ"מ הלכות שביתת עשור פ"א ה"ג, דבדברים לחים אפילו במין אחד איכא ברירה, וביאר המחצה"ש, הואיל ונבללים זה עם זה, מה שאין כן בדברים יבשים שאינו תערובת גמור. וצריך ביאור מה ענין הקולא דמין אחד לצורת התערובת. ונראה דבלח בלח כיון דהוו כחד חשיב גרעון בגוף עמידת הדבר לשימושו והוי כפסולת לגביה ולא דיינינן ליה כמניעה חיצונית.

**ויעוין עוד במ"א סקט"ז דאין בסחיטת פירות לתוך הקערה משום בורר לפי שהכל מין אחד**, ונראה דלמרות שהמיץ בלול בתוך הפרי, מ''מ כיון שמשקה מפקד פקיד ומוגדר דיש לו עמידה עצמית בתוך הפרי הלכך תו דיינינן ליה לפרי כמניעה חיצונית משא''כ בתעורבת לח בלח למורת דהמ"מ איירי במחבץ ומשמר, שבורר הקום מהחלב והשמרים מן היין וכל חד לחודא קאי, ואינו מעורב יותר ממה שהמיץ מעורב בתוך הפרי, מ''מ כיון דחשיב כתערובת וליכא לכל חד עמיה עצית בעצם מציאותו הלכך חשיב ברירה.

**בדין ברירה בשני מיני אוכלין היכא דבורר לאלתר אמאי לא חשיב תיקון במין השני**

1. **לכאורה יש לעיין מה מהני הא דאיכא לו צורך בחד מנייהו הרי סכ''ס איכא בזה תיקון למין השני**, ואי נימא כמו שנתבאר לעיל דבשני מיני אוכלין עיקר האיסור עומד במעשה ההפרדה בלי יחס לגוף התערובת [ועיקר ההיתר דדרך אכילה בב' מיני אוכלין להעמיד את מעשה ההפרדה כהכשר לאכילה ולכן לא בעינן שיאכל ממה שבירר] א''כ כל כמה דמעשה ההפרדה בא כהכשר לאכילה דחד מנייהו תו לא שייך לראותו כ''מעשה מלאכה'' כיון דהיחס שלו כמלאכה לא נובע מהתוצאה של התיקון מעמיד בתערובת. אולם אי נימא דאיכא בזה יחס של תיקון בדבר הנברר אמאי לא הוי מלאכה מחמת התיקון שנעשה במין שמשאירו. [ויעוין בדרישה שי''ט א' דמצדד בדעת תוס' דלא יהני בורר לאכילה בשני מיני אוכלין אא''כ אוכלים את שתיהם לאלתר וצ''ב].

ובאמת מצינו גם בבורר פסולת מאוכל דמותר לברור פסולת מתוך אוכל כדי ליתן לבהמתו יעוין באיל משולש פ''ו ס''ק כ''ג דמביא בזה מהבן איש חי דהוכיח כן מהט''ז וכן בדעת תורה למהרש''ם ר''ס שי''ט מביא מהתוספת ירושלים דהוכיח כן מהתוספתא פי''ז דאיתא שם בורר ומשליך לבהמתו ובפשטות משליך היינו פסולת. ולכאורה התם ודאי קשה דמה יהני דרך אכילה דסכ''ס מתקן את האוכל.

ויעוין בר''מ קזיס דהוכיח מהא דחשיב בורר פסולת מאוכל למרות דלוקח התורמוסין לאכילה, דגם בכה''ג חשיב בורר ''פסולת מאוכל''. וז''ל, נ''ל שאין חיוב הבורר תורמוסין מתוך פסולת שלהן משום ברירת התורמוסין שלוקח רק החיוב הוא משום ברירת הפסולת הנשאר שאנו מחשבין אותו כאוכל, וכיון שאינו רוצה לאוכלו עכשיו נמצא מתקן אותו לאחר זמן.

ויעוין באיל משולש שם הערה כ''ד דמביא מהגרי''ש והגרש''ז דגם הוכיחו מסוגיא זו לאסור. רק לא נתבאר היטב בדבריהם אי הוי מחמת דבפסולת לא שייך להיתרא ד''דרך אכילה'' למרות שרוצה לאוכלה כיון דבעצמותה הוי פסולת ולא שייכת לאכילה, או דהוי מחמת התיקון במין שמשאירו. ובהערה כה מביא מהגרי''ש דמחלק בין בורר מקצת פסולת לבורר כל הפסולת דבמקצת פסולת למרות דאסירא מ''מ כיון דעדיין לא נתקן לגמרי האוכל בהא ליכא גרעון ביחס ללקיחת הפסולת כלקיחה ב''דרך אכילה'', אולם היכא דברר כל הפסולת ואיכא תיקון גמור לא ניתן להתיחס למעשהו כדרך אכילה אלא כתיקון. ויעוין לקמן מה דנתבאר בגדר היתר דדרך אכילה והנפק''מ לגבי נידון זה.

**בבאור ההיתרים באופן מעשה הברירה והנפק''מ לגדר היתרא דדרך אכילה**

1. **יעוין בגמ' דאיכא ה' שיטות באופן ההיתר במעשה הברירה**. או בו ביום, או פחות מכשיעור, או ביד, או אוכל מפסולת, או לאלתר ולאחר זמן. ועל המהלך דבו ביום הקשה ר''ח דכי מותר לאפות בו ביום, ועל המהלך של פחות מכשיעור הקשה ר' יוסף דכי מותר לאפות פחות מכשיעור, ונראה דעל שאר החילוקים של יד, אוכל מתוך פסולת, ולאלתר, לא הוקשה לגמ' טעמא דהנך היתרא.

**ובעיקר טעמא דהנך שינויים נראה על פי הא דמבואר בלשון הגמ' בחילוקא דאביי דלבו ביום לא יברור ואם בירר נעשה כבורר לאוצר וחייב.** ויעוין ברמב''ן דמבאר את שאר החילוקים של הגמ' דהכל הוי מצבים ביחס של מעשהו כ''בורר לאוצר'', אולם בתוס' מבואר דהחילוק בין פסולת לאוכל הוי מחמת דהדרך לברור הפסולת ובתוס נקט דהוי מחמת שבדרך כלל הפסולת היא המועטת , וברש''י נראה דעצם ברירת אוכל מפסולת לא הוי כדרך בוררין, ויעוין גם בתוס' בביצה י''ד דאף על פי שכתבו דטעם ההיתר לברור אוכל משום שנוי, מכל מקום נסתפקו אם אזלינן בתר הרוב והמיעוט, ותלוי בשני תירוציהם ע"ש, וצ''ל דכיון שרוב פעמים הפסולת מועטת, הלכך לעולם הדרך הוא לברור הפסולת. ויעוין ברש''י גם ביחס ל''כלי'' ו''לאלתר'' דנקט דהוי שלא כדרך, ויש לעיין דהרי פטורא דשלא כדרך לא הוי סיבה להפקיע את עצם האיסור וכן מבואר ברש''י דבקנון ותמחוי פטור אבל אסור מחמת דהוי שלא כדרך. ומבואר ד''האין דרך בוררין'' מפקיע את עצם היחס של המעשה כמעשה ''ברירה'' וצ''ב.

**ונראה לפי מה שנתבאר דמלאכת בורר הוי בגוף ההפרדה ולא בתיקון האוכל,** א''כ נראה דבשביל לאשוויי כמלאכה בעינן שמטרת העשיה תהא בגוף ההפרדה וכל כמה שנוכל לראות במעשה הכשרה לאכילה שוב ליכא התעסקות בהפרדה כמטרה, וממילא ליכא בזה לחפצא ד''מלאכת בורר'', ונראה דזה מה שנקטה הגמ' דהוי כ''בורר לאוצר'', דהיכא דבורר לאוצר בזה הברירה עומדת כמטרה כשלעצמה, דבאוצר עיקר המטרה הוא בסידור והעמדת כל מין במקומו.

**והשתא נראה דזהו סברת עולא דבורר לבו ביום לא חייב חטאת,** ונראה דבזמנם ההכנה של כל יום היה למשך היום דבלילה כבר ישנו, וא''כ כל כמה דאוכל את זה בו ביום לא דיינינן את התכלית בעצם ההפרדה, אלא כהכשרה לאכילה לאותו יום, ורק היכא דבורר למחר בהא כבר לא מכניסים את הצורך של מחר בגוף העשיה, אלא דנים את העשיה בגוף ההפרדה, ורק דר' חסדא טען דמאחר דלא הוי נתון קיים בגוף העשיה, הלכך לא שייך לדון את זה בגוף המעשה, וממילא אי נדון היתר לבו ביום הוי היתר חיצוני לצורך שבת וזו לא שמענו.

**והיתרא דפחות מכשיעור** מבואר בראשונים דהוי ''דרך אכילה''. ונראה דבזה היחס לאכילה נמצא בגוף מעשהו דעצם הדבר דלקח פחות מכשיעור הו''ל כסילוק פסולת המונעת את אכילתו, ולא כהתעסקות בהפרדה וסיום כל מין ומין. ורק דטען לו ר' יוסף דכיון דשייך ברירה בשלבים א''כ הוי כבורר חצי שיעור.ונראה דזהו הבאור בלשון הרמב''ן וז''ל, פי' מסברא קסבר רבה שאין בבורר פחות מכשיעור חיוב כאופה פחות מכשיעור, שאין דרך ברירה בכך אלא כאוכל ומצא פסולת בחתיכה שהוא אוכל, ''ומפריש פסולת מתוך אוכל הוא'' שמותר. וכונתו דבמוצא פסולת בתוך אוכל מעשהו לא עומד כמעשה הפרדה וסיום כל מין אלא כסילוק והפרשת הפסולת המונעת את האכילה.

ויעוין בריטב''א דגם לפי מה דהתיר ר''ח בפחות משיעור הוי רק לבו ביום וז''ל, ומיהו לא התיר רב חסדא אלא לבו ביום כי חס לתקון שבת. ונראה דאין כונתו להיתר חיצוני בשביל תיקון שבת אלא דכונתו דגם בהיתרא דפחות מכשיעור בשביל לאשוויי יחס של הכשרה לאכיה בעינן שיהא ענין וקיום בהאי תיקון, ומאחר דאיכא בזה תיקון שבת דיש בזה קיום בעשיה דהוי עשיה לצורך שבת הלכך דיינינן להא דהוי פחות משיעור כהכשרת האכילה.

ושאר החילוקים של אוכל מפסולת, או כלי ויד, או לאלתר ולאחר זמן, נראה דגם הוי מאותו יסוד, רק מאחר דהוי שינוי מצב בגוף אופן הברירה, ובזה הגדרת הברירה כתיקון לאכילה קיים בגוף המעשה, ולכן בזה כבר לא הוקשה לגמ' היכן מצינו אופה לאלתר.

ובחילוק בין יד לכלי נראה דמאחר דכלי מיועד להפרדה א''כ עשית הכלי יותר נעמדת כהתעסקות בהפרדה לשם הפרדה, משא''כ ביד דיכול להתפרש כהכשר לאכילה.

וכן החילוק בין אוכל לפסולת אי נימא כהרמב''ן דהוי מחמת דמתעסק בהיתרא הבאור בזה הוא דכל כמה דמתעסק באוכל לא רואים את מעשהו כהתעסקות בהפרדה לשם הפרשה אלא בעיקר כהכשרת האכילה.

**רק דבשיטת רש''י ותוס' דהצריכו לשינוי** נראה דס''ל דבשביל לאשוויי כשינוי מצב בגוף הברירה לא סגי בעצם הדבר שמתעסק באוכל אלא בעינן שיהא בזה שינוי מדרך הבוררין ובזה נוכל לראות את המעשה כהכשרה לאכילה וברש''י מבואר דגם החילוק דיד וכלי וכן לאתר ולאחר זמן נובע מכח השינוי דבלי זה לא נוכל לראות בזה יחס אחר למעשה. ונראה דזהו הבאור בר''ן דפליג על תוס' דתלה את זה בפסולת מרובה ומועטת וכתב וז''ל, וטעמא משום דעיקר בורר היינו פסולת מתוך אוכל. ונראה דכונתו דכיון דזהו עיקר בורר ושמתעסק באוכל שינה מדרך הבוררין לכן ראוים את מעשהו כהכשרה לאכילה.

**אלא דבעיקר גדר הך היתרא אי הוי מכח השינוי יעוין בשבולי הלקט** סימן צ''ב מובא בב''י [סימן שכא] בבאור היתרא דטחינה בשינוי ע''י קתא דסכינא דמדמי ליה להיתרא דברירה ביד דהוי תרי שינויי, גם דלא הוי בקנון ותמחוי וגם דהוי ביד. ומבואר דלא הוי רק בברירה, אלא הוי מדינא דכלאחר יד, רק דהיסוד הוא דכל כמה דהוי שינוי גמור מותר לגמרי. וצ''ל דגם לטעמא דאביי דבעי לאלתר הוי מאותו יסוד רק דס''ל לאביי דהשינוי הוא רק היכא דעושה לאלתר, וכן מבואר בספר המכריע לרי''ד סימן כג. וז''ל, וסבירא ליה אף על גב דביד הוי שינוי גמור ומותר לכתחילה הני מילי לברור ולאכול או לברור ולהניח לאלתר לצורך אותה הסעודה אבל אם דעתו להניח לו אפילו לבו ביום נעשה כבורר לאוצר שגם ביד דרך העולם הוא לברור ולהניח לאוצר**.**

**אלא דבעיקר הך היתרא דדרך אכילה נראה דאיכא בזה דרך מחודשת** דהנה לפי מה שבארנו דהוי מצבים ביחס של מעשהו כ''בורר לאוצר'', א''כ הוי רק במלאכת בורר ומצינו ברשב''א חלק ד' ע''ה דנקט להך היתרא גם בטוחן ודש ומכה בפטיש יעוין מה דמבאר דכל האיסורים בשחיקת שום לא הוי היכא דהוי לאלתר. ובאמת יעוין בשלטי גיבורים דף ע"ד ע"ב, בד''ה האי מאן דפרים סלקא, שהביא לתשובת הרשב"א ותמה עליו דהתם טעמא דבכי האי גונא שהתירו לא הוי ברירה עכ"ל. ומבואר בדבריו דהבין דהוי סברא רק במעשה ברירה דלא חשיב ברירה לאוצר. אולם ברשב''א מבואר דשפיר יש כאן ברירה, ואף על פי כן שרי כיון דהוי דרך אכילה, ולפיכך למד מכאן גם לטוחן, וז''ל, שלא אסרו על האדם לאכול מאכלו חתיכות גדולות או קטנות, וכדאמרינן בפרק כלל גדול היו לפניו שני מינין בורר ואוכל לאלתר וכו', דאלמא כל שאוכל מיד **כדרך שבני אדם אוכלין** וכו' מותר. וכעין זה כתב בחזו"א סימן ס"א סק"א, דכיון דאכילה תמידית היא בדרך ברירה, לא חייל עליה שם עובדא ועמל מלאכה, והלכך אף סמוך לסעודה נטפל לאכילתו. וכ"כ הר"ח דף ע"ד ע"ב, וזה לשונו, והאי לאו מלאכת מחשבת היא דלא קא מכוין במלאכה אלא לאכילה בלבד.

**ועיקר היסוד דאכילה שאני יעוין בראש יוסף** ביצה ד' י"ב עמוד ב דמיישב על פי זה את קושית המג''א שי''ט סק''ח על מה שנהגו לפרק את הקטניות משרביטים יבשים. וז''ל, וראיתי להמ"א או"ח שי"ט אות חי"ת על מה שמפרקין קטניות מערביז שוטין. ולא הבנתי דלאכול מיד הכל שרי ''דלא אסרה התורה עלינו אכילה בשבת באיזה צד שנרצה לאכול אוכלין אם הוא מיד לאכילה'' כמו בורר לאכול מיד כמבואר בסי' שכ"א שם סעיף י"ב. ומבואר בפמ''ג דיסוד היתרא דדרך אכילה נובע מחמת דכל כמה דמתעסק בגוף האכילה ליכא בזה תורת מלאכה ולמד הפמ''ג דזהו היסוד בהיתרא דדרך אכילה בבורר ולא הוי סברא מסוימת במלאכת בורר להפקיע את היחס שלו כ''בורר לאוצר''.

1. **ונראה דזה גם הבאור בט''ז בסימן ש''מ סק''ב דהתיר לאכול עוגה שכתובים עליה אותיות למרות דמוחק אותם באכילה וז''ל,** ולא הבנתי זה דהא אפי' במקום שיש אב מלאכה כגון בורר אין שייך במקום אכילה כיון שהוא עושה כן לצורך אכילה כמש"ל [שיט סעיף א וסעיף ט''ז] וכן בטוחן [שכא יב ברמ''א] כ"ש בזה שהוא מקלקל כיון שאין מוחק ע"מ לכתוב וכל המקלקלי' פטורים למה יהיה אסור דרך אכילה.
2. **ומבואר דהבין יסוד היתרא דדרך אכילה בבורר הוי מחמת דבמקום אכילה ליכא יחס למלאכה** רק דמחדש דגם בגוונא דליכא שייכות בין המלאכה לאכילה רק דנזדמן במקרה בשעת האכילה יהא מלאכה דמצד האכילה לא מחויב המחיקה אלא רק כשאוכל את העוגה שכתוב בה אותיות בזה מחויב באכילה גם המחיקה ומיהו החזו"א סימן ס"א סק"א פליג, דשאני בורר וטוחן שכך היא דרך אכילה תמידית, מה שאין כן במוחק שרק נזדמן לו עכשיו מחיקה, ואינו מצורת האכילה התמידית.

ויעוין עוד בסימן שיט סעיף טז לגבי שתיה ע''י מפה, דמבואר דלמרות דהוי ברירה בכלי וליכא בזה להיתרא דלאלתר, מ''מ כל היכא דהמלאכה נמצאת בעצם אכילתו ליכא בזה איסורא. ובט''ז ש''כ ב' הוכיח מזה דמציצה בפה תהא מותרת ולא הוי דישה. ומבואר דהבין דגם בזה יסוד ההיתר הוא מה דהוי דרך אכילה. אלא דבעיקר באור הך דינא דשתיה במפה יעוין בבאור הלכה שיט סעיף דסד''ה הבורר דאדרבה הוכיח מהא דהרא''ש נקט לטעמא דאין סה מעין מלאכה דליכא היתר של דרך אכילה בבורר וז''ל, אמנם מדברי הרא"ש בתשובה והועתק דבריו בשו"ע לקמן בסט"ז משמע דס"ל כמהריט"ץ דלא התיר שם במים שיש בהם תולעים לסנן לתוך פיו ע"י מפה רק מטעם דמה שמעכב בשעת שתיה את הפסולת שלא יכנס לתוך פיו אין זה מעין מלאכה ומותר [ור"ל ''דלא שייך שם ברירה במה שמעכב ע"י פיו''] ומדלא קאמר סתם דבשעת שתיה גופא אין שייך בורר אלא ודאי דס"ל כמהריט"ץ דלא שנא ואסור גם בעת האכילה. ומבואר בבאור הלכה דהבין דעצם הדבר דעשיתו רק באה לעכב את הפסולת הוי חסרון במעשה ברירה דהוי מעשה עיכוב גרידא.

1. **ועיקר היסוד דאכילה שאני יעוין בשביתת השבת [עמוד קג] דמביא מהרלב''ג פר' ויתרו** וז''ל, מבואר שהאכילה אינה בגדר מלאכה אבל היא נכנסת בגדר הפעולות הטבעיות כי הבעלי חיים כולם יעשו זה הפועל ולזה לא נאסרה בשבת כמו שנאמר בבאור ''אכלוהו היום כי שבת היום'', ובהיות הענין כן הנה שבירת הדברים שהם לצורך אכילה לא יקרא מלאכה כגון שבירת האגוז לאכול מה שבתוכה כי זה יעשוהו הבעלי חיים ג''כ בשיניהם, וגם שבירת הכלים לקחת מה שבתוכה מהאוכלין כשלא יכוין שתעשה השבירה ההיא באומנות, ולזאת הסיבה בעינה מותר לחתוך האוכלין לפני בהמתו עכ''ל.

**ובבאור יסוד הך היתרא נראה ברלב''ג דהוי מחמת עצם פעולת האכילה דהוי פעולה טבעית**. ונראה דהבאור בזה דכל כמה דהוי עשיות דהם חלק מקיומו א''כ לא שייך בזה תורת מלאכה דמלאכה ענינה במערכת העשיות שהם חוץ למה שנדרש לעצם מציאותו של האדם והאכילה והשתיה הם מגוף מציאותו ולכן כל כמה דשייך להנך פעולות של אכילה ושתיה ליכא בהו תורת מלאכה רק בהגדרת המצב שנכנס לאכילה בזה איכא כמה חילוקים האחד ביחס בין המלאכה שנעשית לאכילה דאיכא בזה כמה דרגות דבפמ''ג נראה דבעינן דהוי חלק מגוף המלאכה כמו חיתוך שרביטין או חיתוך סמוך לאכילה, ובט''ז הרחיב את זה גם היכא דהוי מלאכה מזדמנת כמו עוגה שכתוב בה אותיות.

רק דיש להדגיש דהך היתרא דדרך אכילה לא הוי רק באכילה דהרי ברירה הותרה גם לשאר שימושים היכא דהוי לאלתר ומבואר דכל כמה דמשתמש בפועל לצורכו גם זה חשיב עשיה שהיא חלק מצורת קיומו דצורכי האדם לא הוי רק באכילה ושתיה.

**רק דיעוין במנחת חינוך בורר אות ה' בדינא דברירת צרורות הגסות מתוך העפר עבור עשית חבית של חרס דמבואר ברש''י שם דחייב משום בורר** וכתב המנ''ח דגם אי יברור את העפר דזהו הדבר שאותו הוא צריך והוי כאוכל מפסולת איכא בזה איסור בורר דדוקא גבי אוכלים וכלים שייך להאי היתרא. ומדמי ליה ליסוד המג''א סימן שכ סק''ז בסחיטת בוסר לתוך האוכל דלמרות דליכא בזה איסור דש מ''מ איכא בזה איסור בורר, דבזה לא יהני סחיטה לאלתר [דלא כעולת שבת וט''ז שם] וז''ל, ול"נ דלא דק דאטו מי שרי לעשות ''מלאכה'' כדי לאכול לאלתר וכ"כ הש"ג פ"ז דשבת, אלא הטעם בבורר בידו לאכול לאלתר לא מקרי ברירה דהוי דרך אכילה וכן הטעם במחתך לאכול לאלתר. ומבואר דהיתרא דדרך אכילה שייך רק היכא דניתן לראות את פעולת הברירה כתחילת השימוש אולם היכא דמעשה הברירה עומד בשלב של העמדתו כפרי הראוי לאכילה או בהעמדתו כחבית בהא לא יהני מה דמטרתו להשתמש מיד אחר העמדתו. ונראה דיסוד זה לא שייך לנידון בט''ז של שבירת עוגיות כיון דהכא הוי חלק מהצורה שבה מגיעים לשימוש ולא הוי מלאכה מזדמנת, רק דכיון דהוי בשלב של העשיה ס''ל למג''א דלא שייך לדונו כתחילת שימוש.

**אלא דבעיקר באור המג''א יעוין במשנ''ב** ש''כ סק''כ וז''ל, דהא דמותר שם משום דאין דרך ברירה באכל מתוך פסולת משא''כ בזה דרך ברירתו הוא. ונראה בכונתו כמו שבארנו לעיל בדעת תוס' ורש''י דצריכו את השלא כדרך להיתרא דבורר אוכל מפסולת ונתבאר בזה דהאופן שבו אנו רואים את המעשה לא כמלאכת בורר הוי מכח השינוי, ונראה דגם אי ההיתר הוי מחמת דהוי תחילת אכילה אפשר דבעינן את השינוי וכל כמה דליכא בזה שינוי הדר דינא דדינינן ליה כמלאכה.

**במסתעף להיתרא דבורר אוכל מפסולת לצורך אחרים**

**ידוע הא דהוכיח תוס' מהלשון בורר ומניח דגם לצורך אחרים איכא להיתרא דברירה אולם יעוין שו''ת מהריט''ץ סימן ר''ג דמביא מהמר''יאבולעפיא דהויכח מרש''י דנקט על לשנא דמניח וז''ל לאכול לאתר שאין זה דרך בוררין ומבואר דהוי רק לצורך אכילה דידיה ויעוין בבאר היטב סק''ב ובברכי יוסף דין ב'דהבאיו אותו כיטה דלא מירה ביריה לצורך אחרים ובספר שולחנו של אברהם שי''ט דין א' נקט דהיתרא דמניח לאלרים הוי רק היכא דהוא אוכל עמהם ובכף החיים סקי''ג המחיר לחןש לדבריו. ונראה דאי ביתרא דלאלתר הוי בגוף המעשה דלא הוי בירריה לאוצר א''כ מאי איכפת לן אי נוטל לאכילה דידה או לאחריני סכ''ס לא מצעסק בברירה לאוצר אא''כ נימא דבעינן שהיחס של הברירה לאכיהל יהא קיים בגהמעשה וולכן היכא דבורר לאחרים ראוים את מעשהו כמעשה ברירה סתמי שההתפרשות שלו היא לאוצר. אולם אי בעינן דלון את מעשה הבירריה כתחילת האכיהל א''כ בהא אפשר לדון אי היכא דמנח לאחרים שייך ראות מעשה זו כתחילת שימוש דידהו או דכיון דלא הוא זה שאוכל הוי מעשה הכנה לאיכלתם ולא כתחילת מעשה אוכילתם ובבאר הצד להתיר רק באוכל עמהם יש לעיין דאי לא דיינינן את אכיל האחרים כגוף מעשהו מה יהני מה דגם הוא אוכל עמהם ואי נימא דליכא חסרון בעיקר היחס של תחילת אכילה ביחס לאחרים רק דדבעינן שנוכל לראות מעשה את תחילת האכילה ובה בעינן שיהא בה גם לאיכלה דידיה דכל כמה דהוא לאו אוכל כלל א''כ מעשהו עומד עמשה ברירה והכנה לאחרים ורק מחמת דגם הוא אוכל בזה דיינינן את מעשהו כתחילת אכילה.**

**במסתעף לגדרי יד וכלי**

* 1. **הנפק''מ בגדרי יד וכלי.** בסוגי הכלים שמוגדרדים ''כלי'' לענין ברירה מצינו כלי הנקרא תמחוי רק דאסור מדרבנן כיון דהוי שלא כדרך ברירה, ואולם הא מיהא מוגדר כברירה ב''כלי'', ובבאור מציאותו של התמחוי יעוין ברש''י דהוי קערה גדולה. ובב''ח שי''ט כתב וז''ל, ותמחוי נמי היא קערה גדולה ורחבה שמערין כל האילפס לתוכה ומשם נותן לקערות קטנות וכיון שהיא רחבה נותן בה קטנית ומנענעו והקטנית שהוא סגלגל מתגלגל ויורדין למטה לשפת התמחוי והפסולת נשאר למעלה בתמחוי. ולפי''ז איכא בקערה סיוע למעשה הברירה, ויעוין עוד בר''ד ערמאה וז''ל, תמחוי כעין קערה גדולה ויש לה קנים מכל צדדיה כמין מנורה ויוצא האוכל דרך שם עכ''ל.

**אולם יעוין בר''ש כלים** פט''ז א' דמפרש דתמחוי הוא כלי גדול שיש בו הרבה קערות קטנות כדי לשים כל מין בקערה אחרת. וכן מפרש בערוך ערך תמחוי. ויש לעיין דהרי בכה''ג הברירה נעשית ביד והכלי משמש רק כמקום הנחה, וליכא בזה סיוע לגוף מעשה הברירה והנה אי נימא דעצם הברירה ביד מגדירו כמתעסק בהכשר האכילה א''כ מאי איכפת לן מקום הברירה ואמאי לא סגי במה שבורר לאלתר ומגיש לסעודה, אולם אי נימא דגם ברירה ביד יכולה להתפרש כהתעסקות בהפרדה רק דבעינן שיהא בזה שינוי מדרך הבוררין, א''כ אפשר כיון דסכ''ס הכלי משמש כמקום הפרדה קודם האכילה, א''כ עדיין לא נוכל לראותו כמתעסק בהכשר האכילה, דליכא בזה שינוי גמור. ואולי עצם הדבר דמתעסקים בקערה זו בשביל אופן הברירה [דהא נראה פשוט דלא הוי כלי הגשה דאי כך מגישים ודאי דלא הוי דרך בבוררין] אפילו שלא מסייע בגוף מעשה הברירה הוי סיבה להתיחס לעשיה של היד כמעשה הפרדה וצ''ב.

**ויש לדון גם איפכא היכא דצריך את המזלג לא רק בשביל שלא יתלכלך וכדומה אלא בשביל הבירור עצמו כגון דהדבר שרוצה מוחבא בתערובת ועם היד לא יכול להגיע אליו** **והוא רוצה להשאיר את צורת התערובת**, דאי נימא דעצם הברירה ביד היא זו שמגדירה אותו כמתעסק באכילה א''כ אפשר דבעינן דהיד היא זו שתפעול את הברירה וכל כמה דאיכא מגע של כלי בברירה חשיב ''מעשה ברירה'', אולם אי השינוי הוא זה שמפקיע מזה יחס של ברירה א''כ מאחר דסכין ומזלג הוי כלי אכילה ולא כלי ברירה א''כ איכא בזה שינוי מדרך הבוררין ומחמת כן לא חשיב מעשה ברירה.

**ויעוין באגרות משה או''ח חלק א סימן קכד דנקט בפשיטות דאסור.** וז''ל,הנה פשוט לע"ד דאם ע"י המזלג והכף נברר בנקל מבידו שנמצא שמסייעים למעשה הברירה יש להחשיב זה בורר בכלי ויש לאסור כמו בקנון ותמחוי וכו', וא"כ אף בתמחוי שפרש"י בביצה דף י"ב שהוא קערה גדולה נמי הוא באופן שע"י הקערה מתברר ביותר קלות ע"י ההתפשטות בהקערה ונפרד האוכל מהפסולת ובהו נאמר פטור אבל אסור וניליף מזה לכל כה"ג בכלים שמסייעין להבירור. ומבואר בדבריו דהכלל הוא אי איכא מגע כלי בברירה.

ויעוי''ש דמביא לזה ראיה מהא דלקלוף שומים ובצלים [ולהמג"א אף לקלוף תפוחים] אסור משום בורר כמבואר בס"ס שכ"א, ומ"מ מפורש שם דרק להניח אסור אבל לאכול לאלתר שרי, אף שסתם קליפת שומים ובצלים הוא בסכין ותפוחים וא"א כלל לקלוף ביד. אלא צריך לומר כיון דלעצם הברירה אין הסכין מברר ביותר באם היה עושה זה ביד ומה שעושה בסכין הוא מחמת שא"א לו לעשות החתיכה ביד או אף שאפשר לו בדוחק ובקושי אבל קל הוא לעשות ע"י סכין ולא מסייע לענין הברור כלום הוא כבורר ביד שמותר לאכול לאלתר עכ''ד.

ונראה בכונתו דלמרות שהסכין מסייע לחיתוך המדויק של הקליפה והאוכל מ''מ הברירה היא בעצם ההפרדה של הפסולת מהאוכל ולא בחיתוך המדויק שלהם, ולגוף ההפרדה הסכין משמש רק כידא אריכתא לחיתוך של הפסולת מהאוכל כיון דלא יכול לחותכו בידו וצריך את כח החיתוך של הסכין. ואי נימא דהשינוי הוא זה שמתיר נראה דל''ק כלל מסכין כיון דהוי כלי אכילה ולא כלי ברירה וממילא איכא בזה שינוי מדרך בוררין, רק דאי בעינן את גוף היד להיתרא דברירה בזה בעינן ליחס של ידא אריכתא.

**והיה ניתן לבאר על פי חילוק האגרות משה הא דמבואר במ''ב שכ''א ס''ק ס''ב דאסור לקחת את השמנת הצפה על גבי החלב בכף אי אינו לוקחה עם מעט חלב ואפילו דעתו לאוכלה לאלתר כיון דחשיב ברירה בכלי.** דאפשר דהתם מאחר דבעינן את הפרדת השמנת באופן מדויק מהחלב א''כ הכלי מסייע לגוף הברירה רק דצ''ע מהא דמבואר במ''ב ס''ק ס''ו דמותר לחבץ מעשה קדירה דהיינו שמותר להפריד בכף מאכל עבה מהרוטב כיון דהוי דרך אכילה ומ''ש שמנת משאר דבר עבה דגם התם הכלי מסייע לגוף הברירה. ומבואר דעצם הדבר שצריך את הכלי בשביל הפרדת הפסולת לא הוי סיבה להחשיבו כלי ונראה כמו שנתבאר כיון דהוי כלי אכילה ולא כלי ברירה.

**ובהא דחשיב ברירה בנטילת השמנת יעוין בארחות שבת הערה צח דמביאים את דברי השער הציון ס''ק נ''ח לגבי נטילת השמנת.** וז''ל, אבל בכף דרך ברירה הוא בדבר זה. ומבאר בארחות שבת דכונת שעה''צ דתהליך זה של לקיחת השמנת לא נעשה בסמוך לאכילה אלא נעשה כחלק מהתהליך של ייצור החלב והשמנת, ולכן בזה היכא דעשה בכף איכא בזה יחס של מעשה ברירה למרות דהכלי מצד עצמו לא הוי כלי ברירה אולם באופן זה הוא משמש ככלי לברירה, רק דזה ודאי צ''ל דהכלי מסייע בגוף הברירה ולכן מקבל משמעות של ''ברירה בכלי''.

**במסתעף בגדרי לאלתר ולאחר זמן**

1. **לכאורה היה נראה דתליא בגדר היתרא דלאלתר** דאי הוי מחמת דהוי כחלק מפעולת האכילה א''כ היה מן הראוי שההיתר יהיה רק בשעת אכילה ממש וכן נראה בלשון המרדכי בפרק כלל גדול וז''ל, שלא יברור אלא דרך אכילתו יקחם ויאכלם. ויעוין עוד ברבינו פרחיה וז''ל, לאלתר לתוך פיו. וכ''נ בריטב''א סד''ה אמרוה וז''ל, מעתה מה שנהגו לכתוש אגוזים או שקדים וכיוצא בהן ולברור האוכל מהם קודם הסעודה כדי לאכול בשעת סעודה אסור הוא, ואין לעשות כן אלא בשעת אכילה ממש ושיברור אוכל מתוך פסולת.

**אולם יעוין בראשונים דהביאו מהר''ח דכל מה שמברר לצורך אותה סעודה שמיסב בה מיד מקרי לאלתר.** ויעוין במ''ב סק''ד דאפילו יאריך זמן הסעודה כמה שעות מקרי לאלתר כיון שהברירה סמוך לסעודה, וכן פסק הרמ''א סעיף א'. ודבר זה יתבאר יותר אי עיקר הנושא בהגדרת הפעולה אי הוי פעולת של הפרדה וסיום המינים או דהוי הכשרה לאכילה ובזה איכא למימר דכל כמה דהיחס של פעולתו הוא בהכשרת האכילה ולא בתיקונו תו לא איכפת לן זמן האכילה בפועל.

וידוע הנידון של האחרונים בגדר הא דאיתא בראשונים שמותר לברור שעה סמוך לסעודה אי הוי שעה ממש [יעוין בגר''ז סעיף ג'] או ''סמוך'', וגדר ''סמוך'' יעוין בנחלת אליהו לגר''א דושניצר [אות מה] דהעיד בשם החזו''א דהוי חצי שעה. וראיתי לבאר שמקור החזו''א הוא כמו שמצינו לענין סמוך למנחה דהוי חצי שעה [יעוין במ''ב רלב סק''ז]. ובפשטות שרש הנידון האו אימתי חזינן יחס בין הפעולה לסעודה אולם יעוין באגרות משה או''ח ע''ד בורר אות י''ג וז''ל, אין שעה זו של שיעור שעה, אלא הזמן שהדרך הוא לאשה זו שמסדרת האוכלין להסעודה וקודם לזה אפילו שעה קטנה אסור. ויש שדייקו מהמג''א שכ''א ס''ק ט''ו דנקט דבעינן סמך לסעודה ממש ולכן אסור לעשות עד היציאה מבית הכנסת ויש שבארו דזמן היצאה הוא הזמן הרגיל בהכנת המאכלים וא''כ נמצא דעיקר הנושא הוא בזמן הראוי להכנה. אולם במג''א נראה דבעינן ''סמוך ממש'' והיציאה מבית הכנסת הוי סיבה למחשביה כסמוך ממש. ונראה דעיקר כונתו דלא הוי שיעור זמן גרידא אלא דבעינן שיהא חיבור בין מעשה ההכנה לסעודה וזה ע''י היציאה מבית הכנסת דבזה כבר הוי מעשה הכנה דכל כמה שנמצא בבית הכנסת עדיין ליכא יחס בין המעשה לסעודה.

**אולם מצינו** בשער הציון סימן תרי"א סק"ט, שכתב על דינא דהשו"ע דמותר לפצוע אגוזים מן המנחה ולמעלה, דאיירי כשיש לו הרבה אגוזים לפצוע וצריך לשהות עליהם זמן מרובה. ומבאר על פי המאירי בדף קי''ד ע''ב שמן המנחה היא שעה שדרך בנ''א לתקן בה מאכלם בחול.ומשמע שהעיקר תליא באופן הרגיל.

**ובחזו''א חזינן דמצד אחד איכא יחס מחמת המעשה** אולם גם היכא דליכא יחס מצד המעשה סגי במה דהוי סמוך בזמן דהנה יעוין בספר נחלת אליהו להגר"א דושניצר זצ"ל ח"א אות מ"ה, וז''ל, שאלתי מהגה"צ בעל החזו"א במטבח שאוכלים הרבה אנשים ביחד בשב"ק, וצריך להמשכת הרבה זמן להכין את הצנון והבצלים [שיש בזה איסור טוחן], אם מותר לו להקדים ההכנה לסעודה כיון דא"א בענין אחר, אולי גם בכה"ג מקרי סמוך לסעודה, ופשט לאיסור דזה לא מקרי סמוך לסעודה דכל איש אין שייך לחבירו, על כן כל מה שמקדים הוא איסור גמור, ואין מותר להתחיל רק חצי שעה סמוך לסעודה עכ"ל. ונראה דאיירי דוקא במטבח ציבורי שאין שייכות בין הסועדים ונמצא א''כ דליכא שייכות בהכנה בין כל חד לחבירו, אבל בסעודה של בני משפחה וכד' שכולם סועדים דוקא ביחד, יש שייכות בין הכנה של אחד לחבירו, ומותר לברור כפי שצריך. אולם הא מיהא חזינן בחזו''א שבחצי שעה שסמוך לסעודה שרי בכל גוונא אף שמפסיק בין הכנה של אחד בהכנה של חבירו, ואין שייכות בין אחד לחבירו. וצ"ע אם אפשר ללמוד מכאן שבחצי שעה שסמוך לסעודה מותר להפסיק אפילו לענינים אחרים שלא שייכי לסעודה כלל.

**ויש לעיין בדבר שמחוסר בישול [ביו''ט] או דמחוסר הפשרה אם מותר לבוררו סמוך לאכילה,** דאף אם נימא דבסעודה גדולה מותר להתחיל בהכנות זמן רב מקודם כפי צורכו, שמא הכא גרע דשאני היכא שהגברא עוסק בהכנות ואפילו שעוסק בכמה הכנות שונות מכל מקום הכל נידון כעסק אחד של הכנה לסעודה, מה שאין כן בשהייה של בישול כיון שאין בה התעסקות של הגברא היא מפסקת בין הברירה לסעודה, או דנימא דדבר שמחוסר תיקון בעצמותו לעולם לא חשיב לאלתר, ולא מפני השהייה, אלא מפני חסרון התיקון,

ויעוין באגלי טל בורר סק"ט, שדן בשיעור לאלתר, אם בעינן סמוך ממש לסעודה, או דכל שהוא תוך שעה חשיב לאלתר, וכתב להוכיח מקושית התוס' בסוגיין על שיטת רש"י דלאלתר שרי אפילו בנפה, ממתניתין דביצה דאסור לברור קטנית בנפה ביו"ט ולא מפלגי בין לאלתר לבו ביום, ומוכיח מתוס' דאף שהברירה הוא בקטניות חיים שעדיין צריכין לשהות עד שיתבשלו חשיב לאלתר, ולא בעינן סמוך לסעודה ממש, וכן הוכיח משיטת הרשב"א בעבוה"ק דסבירא ליה דלא הותר ברירת קטניות ביו"ט אלא לאלתר, ואם כן איך שרי לברור קטניות שמחוסרים בישול, ועל כרחך דתוך שעה חשוב לאלתר, ומבואר דגם היכא דבעינן הכשרה בדבר עצמו חשיב לאלתר.רק דמצדד דאיירי בגוונא דהתחיל כבר את הסעודה ומחכה לגמר בישול הקטניות אולם גם לפי''ז מבואר דהחסרון בבישול הוא לא מחמת עצם היותו מחוסר תיקון אלא מחמת העדר התעסקות של הגברא ובזה מהני מה שבפועל מתחיל לאכול.

**בדין בירר אוכל מתוך פסולת ואח''כ הניח**

יעוין בשו"ת רב פעלים חלק א אורח חיים סימן יב דמביא מהקרית מלך דנסתפק היכא דבירר בשבת לאכול לאחר זמן ואח''כ נמלך לאוכלו לאלתר אי חייב חטאת, וכן להיפך היכא דבירר לאלתר ואח''כ נמלך להשאירו לאחר זמן אי חייב בהכי. ולכאורה אי היתרא דלאלתר הוי מחמת דדבעינן דהתעסקותו תהא בהפרדת האוכל מהפסולת וכל כמה דאוכלו לאלתר לא הוי פעולת הפרדה אלא לקיחת האוכל א''כ אין מקום לספיקות אלו כיון דהעיקר תליא ביחס של מעשהו בשעת העשיה ור אי נימא דסיבת ההיתר מחמת דהויחלק מפעולת האכילה בהא שייך לדון דמתלא תלי וקאי במה דיעשה לבסוף.

ובאמת יעוין בשו''ת רב פעלים דמעמיד דשרש הנך ספיקות נובע מחמת דיסוד היתרא דלאלתר הוי מחמת דהוי דחשיב כמתעסק באכילה. וז''ל, דהטעם שהתירו חז"ל לברור אוכל מתוך פסולת כדי לאכול לאלתר, לאו משום דהותרה מלאכת הבורר לאלתר, אלא מטעם כל שהוא בורר לאלתר דרך אכילה הוא זה, והרי הוא מתעסק באכילה, דא"א לאכול הפסולת עם האוכל ביחד, ואין זה בכלל מלאכה, וכמפורש בלבוש ובש"ע לרבינו זלמן, וכן תמצא דבר זה מפורש בדברי הר"ן בחידושיו. ונמצא לפי''ז דמעשהו מתלא תלי וקאי אי יאכלנו לבסוף עכ''ל. ובזה ניחא הא דאיכא למימר דגם אי בירר ע''מ שיאכלנו לאחר זמן אי לבסוף יאכלנו לאלתר ליכא איסורא במעשהו, ויעוי''ש ברב פעלים דמוכיח דאזלינן בתר מחשבתו דמלאכת מחשבת אסרה תורה, ומכיון דבשעת המעשה נתכוין לאיסור חייב חטאת, וא''כ ה''ה להיפך היכא דנתכוין לברור לאלתר כיון דנתכוין להיתר לא איכפת לן מה דשייר אח''כ למחר. רק דמביא מהב"י שכתב, דאם בירר קודם צריך לאכלם בתוך סעודה הראשונה, ואם השהה מהם עד אחר שעומד מסעודתו לא מקרי לאלתר וחייב. רק דתמה עליו דאיך יהיה חייב בזה, מאחר דבדיני שבת מלאכת מחשבת בעינן. **ובאמת בפמ''ג** במש"ז כתב וז''ל, דאם בירר לאכול לאלתר ואח"כ נמלך והשהה בין הערבים, לא אריך למעבד הכין, הא חיוב חטאת למפרע, יראה דמלאכת מחשבת אסרה תורה עכ''ל.

ובבאור הב''י דכתב דחייב יעוי''ש ברב פעלים דדחק דאיירי כגון שבירר בסתם, ולא כיון בדעתו כלום לא כדי לאכול לאלתר ולא כדי להניח, דנמצא בשעת מעשה לא היה לו מחשבת היתר, וגם מחשבת איסור ג"כ לא היה לו, ורק אחר גמר המעשה אכל ממנו לאלתר, ושייר ממנו לסעודת בין הערבים, וס"ל כל כהאי גוונא דהשהה מהם לסעודת בין הערבים, אמרינן מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו, וכאלו מתחלה בעת הברירה היתה כונתו להניח זה הנשאר לסעודת בין הערבים.

ויעוי''ש דמביא מהלבוש דנקט דהיכא דשייר לאכול מחר הוי אב מלאכה רק דבטל אורות דחק דכונתו דמעיקרא שייר ע''מ להניחו למחר.

ומבואר דבהא כו''ע מודו דהיתרא דברירה לאלתר מתלא תלי וקאי במה שיעשה אח''כ, רק דמכיון דמלאכת מחשבת אסרה תורה ליכא בזה איסורא מה''ת, ויעוי''ש ברב פעלים דהבין דהא דנקט הפמ''ג דלא אריך למעבד הכי הוי איסור מדרבנן. ויעוין בשער הציון דהוכיח דליכא בזה איסורא מדרבנן מהא דבצידה מבואר שהיכא דהשני בא לאחר שהראשון כבר חסם את הפתח למרות דאח''כ כשהראשון הלך הצידה כעת מחמתו ליכא בזה כלל איסורא אפילו מדרבנן. ומבואר דגם באיסורא דרבנן בעינן מעשה איסור.

ובעיקר הא דנקט הפמ''ג דהעיקר תליא במחשבתו בשעת מעשה יש לעיין בהא דמצינו בס''ס שי''ז בדינא דקשר אינו של קיימא ונמלך לקושרו לעולם דמבואר ברבינו ירוחם דאיכא בזה איסורא ובפמ''ג בא''א ס''ק כ' דן אי חייב חטאת או הוי רק איסור דרבנן, והג''ר רפאל איזנברג הביא מרבינו יהונתן בעירובין [דף לה ע''א ברי''ף] דכתב וז''ל, אבל קשירה ''דאפשר שיבא בה לידי חיוב חטאת'' אפילו באמצע הכינור ''דזימנין דשביק ליה התם זמן ארוך והוי קשר של קיימא'' לא התירו לך אפילו במקדש דגזרו רבנן על כל קשירה אע''ג דלא שביק לה אטו היכא דשביק לה עכ''ל. ומבואר דמחויב מדאוריתא. וכן מבואר במהר''ח אור זרוע סימן רטו וז''ל, אכן סבורני שפי' רש"י שאינו קרוי קשר של קיימא אלא שאינו חושש להתירו עולמית, אבל אם צריך להתירו אפילו לזמן מרובה לא הוי קשר של קיימא. ''ומ"מ שמא יכול כאן לבא לידי איסורא דאורייתא שלא ימצאו בעליהן לעולם ולא יחוש להתיר קשרם לעולם''. ומבואר דשייך שיחול חיוב מדאוריתא ע''י התחדשות מצב שלא מוצא את הבעלים של התפילין וממילא הקשר נשאר לעולם. וחזינן מזה דמבעשה התלוי בעתיד שייך להתבע מכח העתיד למפרע על הך מעשה וצ''ב עוד מצינו בבישול דאיכא ''גזירת הפשר'' דאסור להניח על האש אפילו על דעת לסלקו קודם שיתבשל שמא ישאירנו שם לבשל ובפשטות מבואר בזה דאי ישארינן לבשל הוי איסור דאוריתא ולכן גזרו אטו שישאירנו וכן מוכיח באגלי טל אופה אות מה ובאמת דכן נראה בתוס' שבת דף ד' ע''א ד''ה קודם, דיעוי''ש דמקשה דהיכי אתי לידי חיוב סקילה בהדביק פת בתנור שמא היה בדעתו לרדותה קודם האפיה. ומוסיף תוס' ומה שלא רדה שמא שכח ההתראה. ומבואר בתוס' דלמרות דבשעת האפיה היה בדעתו לרדותה קודם האפיה מ''מ אי אח''כ במזיד השאיר אותה ולא רדה אותה מחייב סקילה.

היוצא מהדברים דבהך נידון אי שייך לחייבו למפרע מכח מה דהוי מזיד בתוצאה איכא בזה ג' אופנים דבבישול בפשטות מבואר דמחייב, ובקושר מצינו בזה נידון אי מחייב מה''ת. ובבורר בב''י נראה דמחייב אולם בפמ''ג למרות דבקושר מסתפק הכא פשיטא ליה דליכא חיוב דאוריתא רק דלא אריך למעבד הכי.

ונראה דשרש הנידון בזה הוא דהיכא דעשה מלאכה דלולי התחדשות תהא קיימת לעולם ונמצא דבמעשהו מונח את המלאכה וגם היכא דנתכון לרדות את הפת לא דיינינן דליכא כלל מעשה אפיה אלא דכשירדנה יבטל למפרע את עשיתו, והלכך איכא למימר דלמרות דליכא עליו תביעה בפועל שלא לעשות את המעשה עם כונה לרדות, מ''מ איכא עליו תביעה כבר בשעת המעשה שיפקיע את המעשה, ונמצא דהיכא דבמזיד מקיים את המעשה איכא עליו תביעה מכח עשיה דאתמול במה דמעמיד אותה בלי ביטול, ולכן שייך להטיל עליו חיוב מכח זה.ובזה לא יהני פטורא דמלאכת מחשבת, דרק היכא דכפי מחשבתו ליכא כלל עשית מלאכה מצדו בהא שייך להאי פטורא משא''כ הכא דגם כפי מחשבתו איכא עשית בישול עם ביטול והפקעה על המעשה.

רק בקושר מאחר דקשר שאינו של קיימא הוי גרעון בגוף היחס של הקשר כחיבור בין שתי החלקים הנקשרים, א''כ למרות דבלי התחדשות הקשר ישאר לעולם אולם כל כמה דמתכוין להתירו הוי גרעון בעיקר מעשה הקשר, ולא הוי כבישול שגם היכא שרודה את הפת הוי ביטול על מעשהו ולא דחסר בגוף מעשה הבישול. ולכן בזה איכא מקום לדון דהיכא דמכוין בשעת עשית הקשר להתירו ליכא בזה כלל תביעה על הך מעשה ובזה יהני פטורא מלאכת מחשבת, אולם מאידך גיסא ניתן לומר דכיון דהקשר מצד עצמו עומד להתקיים לעולם בלי שיתירו אותו נמצא א''כ אפשר דגם זה כבר בשעת עשיתו כל מה דהותר לו הך עשיה הוי מחמת מה שעומד להתיר את הקשר וא''כ כל כמה דלא התיר את הקשר ליכא לו מעיקרא היתר על הך מעשה ונתבע עליו קרבן.

ובבורר נראה דגם אי מעשהו תלוי באכילה דלבסוף כיון דכל כמה דמכוין לאכילה ליכא תורת מלאכה בהאי עשיה [ולא הוי כקושר דאיכא התעסקות של קשירה רק כפי מחשבתו ליכא את שיעור החיבור הנדרש למלאכה] א''כ בהא ודאי איכא לפטורא דמלאכת מחשבת ולא חשיבא כלל מלאכה, רק מה דיש לדון כיון דגם בזה לולי האכילה ישאר לעולם א''כ אפשר דגם בזה איכא עליו תביעה בעשת העשיה שלא יעמיד את מעשהו בצורתו בשעת המעשה אלא יאכלנו, וא''כ אפשר דגם בזה מחייב אי לבסוף השאיר או לכה''פ איכא בזה איסורא, ויש לדון בפמ''ג דנקט דלא אריך למעבד הכי אי הוי איסור דרבנן כמו דנקט הרב פעלים או דהוי איסור שנתבע מכח מהות המלאכה למרות דליכא בזה איסור דרבנן בפועל.

**ובעיקר הך איסורא לשייר לסעודה אחרת יעוין ברב פעלים** וז''ל, וראיתי להגאון רבינו זלמן ז"ל בש"ע סעיף ג' שכתב, אם נשתייר מברירתו עד לאחר סעודה אין בכך כלום, כיון שבירר בהיתר ובלבד שלא יערים עכ"ל. ונראה דיש תרי גווני בשיור הא', כגון שבירר בתוך הסעודה עשרה חתיכות כדי לאכול לאלתר את כולם, ואח"כ נמלך ונטל מן הנברר חמש חתיכות לאכלם לאלתר, וחמש הניחם לבין הערבים, דבזה האופן גם הגר''ז יודה דאסור למעבד הכי, ואופן הב' שבירר עשרה חתיכות כדי לאכול לאלתר, והניח את כולם לפניו כדי לאכלם, אך לא היה יכול לאכול את כולם, ובהכרח נשתייר מהם בגמר הסעודה, ובאופן זה התיר הגאון הגר"ז להניח לסעודה אחרת, כיון דבאמת הוא לא נמלך ולא חזר בו מדעתו הראשונה, ואדרבה הניח הכל לפניו כדי לאכלם, ואם היה יכול לאכול את כולם היה אוכל, ונשתייר בהכרח, ולכך כתב דמותר, ובלבד שלא יערים לברר מתחלה הרבה שיעור שאינו יכול לאכלו לאלתר, ובאופן זה נראה כ"ע מודים דמותר וליכא איסורא.

.

**בדין ברירה ע''י שטיחה**

**יעוין בגמ' דף ע''ד דמבואר התם דכאשר ר' דימי הביא פירות לפני ר' אמי ור' אסי שדא קמייהו לכלכלה דפירי**, ובגמ' מסתפקת אי הוי מחמת איסור בורר או משום עין יפה, ובתוס' מבאר דהשיטוח לא בא להתיר איסור ברירה, ועיקר ההיתר בשיטוח הוא מחמת דהוי לאלתר, ורק דהגמ' נסתפקה אי הא דלא בירר קודם האכילה הוי מחמת איסור בורר או דמצד איסור בורר כיון דהוי אוכל מפסולת מהני גם לאחר זמן ורק משום עיון יפה בירר בשעת ההגשה. אולם יעוי''ש ברש''י וז''ל, ולא רצה לברור האוכל מתוך העלין ולתת לפני כל אחד ואחד אלא שטחן והם נוטלין ואוכלים, ובשיטוח זה נפרש האוכל מאליו עכ"ל. ובפשטות נראה ברש''י דמחמת דהאוכל נפרש מאליו לא הוי מעשה ברירה וסיבת ההיתר על האיסור ברירה לא הוי מחמת הלאלתר אלא מחמת מעשה השיטוח. והא דליכא בזה להיתרא דלאלתר יעוין בשו''ת מהריט''ץ סימן ר''ג דמביא מהמהר''י אבולעפיא דהוכיח מרש''י דליכא היתרא דלאתר לצורך אחרים. והמהריט''ץ פליג עליו ומבאר דהגמ' נסתפקה דשמא אין לר' ביבי היתר ברירה כלל אפילו אוכל מתוך פסולת לאלתר. אולם הא מיהא מבואר ברש''י דאיכא היתר של פיזור להפקיע מהמעשה איסור ברירה. אלא דיעוין באיל משולש פרק ט' ס''ק פ''ה דמביא מהגירש''א דביאר דאין כונת רש''י דלא הוי מעשה ברירה אלא דהוי הגבלה בהיתרא דלאלתר דבשיל לאשוויי למעשה ברירה יחס של תחילת אכילה בעינן דהאכילה תהא בגוף הברירה ולא שבורר קודם לתוך קערה ולאחמ''כ יטלו מהקערה, וספק הגמ' הוא בהיתרא דלאלתר אי בעינן את השיטוח לעיקר היתרא דלאלתר, או דהא דלא בירר בידיו הוי מחמת עין יפה דלא ראוי לברור בפניהם.

אולם המריט''ץ והמהר''י אבלעפיה דס''ל דלהך צד דהוי מחמת איסור בורר פליג על היתרא דצורך אחרים או דפליג על עיקר התירא דברירת אוכל מפסולת מוכח דפיזור מהני להפקיע את עצם מעשה הברירה. ויעוין באגרו"מ ח"ד סימן ע"ד בורר י"א, ובשש"כ פ"ג הערה ו' בשם הגרשז"א דהוכיחו מהכא דליכא איסור בורר בפיזור.

**ובבאור הטעם בזה יעוין בארחות שבת [הערה קלג] דהעמיד יסוד בעיקר מלאכת בורר דמלאכת בורר היינו דוקא צורת הפרדה חשובה שצריך בשבילה הבחנה והתבוננות**, ונראה דאין הכונה שהמלאכה עצמה היא העיון וההבחנה, שהרי הבורר בכלי גם כן חייב, ואף שאינו אלא הנחה בעלמא במסננת, אלא לעולם המלאכה היא ההפרדה, ומיהו דוקא בצורת הפרדה חשובה שכשהיא נעשית על ידי אדם נדרש לה עיון והבחנה, והלכך אף הבורר בכלי הרי הוא עושה הפרדה חשובה שלולי הכלי צריך בשבילה התבוננות, ולפי''ז מבארים דברירה בצורה של שיטוח, אין זו צורת ברירה שצריך בשבילה התבוננות כלל. ויעוי''ש מה דמבאר לפי''ז הא דבבורר מכל הבא ליד ואח''כ ממיין אותם נקטו הפוסקים דאסור [ אם כי יעוין בשפ"א דף ע"ד ע"א דמתיר, אולם יעוין בשביתת השבת בורר סעיף ג' דמביא מספר הזכרונות למהר"ש אבוהב לאסור, וכ"כ שם בסק"י בשם המגן אבות לאסור וכן מובא בארחות שבת בהערה קלו מהגריש''א והגרש''ז דאסרו] ולכאורה גם בזה הוי מעשה שלא זוקק התבוננות, ומבאר הארחות שבת דכיון שכיונו בנטילה זו למיין את החפצים רואים את מעשהו כמעשה אריכתא ונמצא שגם מעשה הלקיחה בא כמעשה מיון, דבסופו של דבר מסיים כל דבר במקום מסוים, ולפי''ז מבואר הא דנקטו הפוסקים דהיכא דמדיח כלים מצי ליקח ולהדיח מכל הבא ליד ואח''כ לסדר כל אחד במקומו דהתם מכיון דאיכא תועלת בעצם ההדחה לא דיינינן כמעשה אריכתא של ברירה.

אלא דבעיקר הבאור בזה נראה דאי נימא דעיקר החפצא במעשה ברירה הוא בהא דהוי מעשה הפרדה וסיום של כל מין בפני עצמו א''כ איכא למימר דמאחר דליכא תוצאה ממשית שמגדירה מעשה זה למלאכה, אלא עיקר היחס למלאכה נעשה מחמת עצם הצורה של המעשה כמעשה הפרדה וברירה בין המינים א''כ איכא למימר דבעינן דהיחס של המעשה כמעשה ברירה יעמוד בעצם העשיה, וכל כמה דעצם העשיה הוי מעשה פיזור לא איכפת לן מה שבתוצאה נעשה בזה ברירה, ודוגמא לדבר יסוד הרשב''א ס''פ האורג, באיסור צידה דהיכא דנתכוין לסגור הדלת למרות דפס''ר דהוא צד לא הוי ''מעשה צידה''. ומבואר דאיכא מלאכות שהיחס שלהם כמלאכה צריך לעמוד בעיקר המעשה וא''כ אפשר דה''ה הכא.

ובאמת מצינו בשו''ע סעיף ח' דנותנין כרשינין בכברה אע''פ שנופל הפסולת שעם הכרשינין דרך נקבי הכברה ובמ''ב מבאר דהוי מחמת דאינו מכוין ובבאור הלכה מדייק מהר''ן דהוי גם היכא דודאי יפול ומבואר דאיכא בבורר להאי דינא דהרשב''א.

ועיקר היסוד דהיחס של הברירה צריך לעמוד בגוף המעשה מצינו בגר''ז סימן שי"ט כ"ד, בהאי דינא דנפלו זבובים לתוך הכוס דמצי ליקח גם מן המשקה קצת עמהם ומבאר הגר''ז וז''ל, ''שאז אינו נראה כבורר כלל''. והיינו שאינו נראה כמתעסק בהפרדת האוכל והפסולת, אלא שמחלק את המשקה לשתים, ויעוי''ש דמציין למה שכתב בסעיף י"ח דמותר לערות בנחת מכלי לחבירו כדי שהפסולת והשמרים ישארו בשולי הכלי, ובלבד שיזהר שכשמתחילין לירד ניצוצות קטנות הנישופות באחרונה מתוך הפסולת יפסיק ויניחם עם השמרים שאם לא יעשה כן ''הרי ניצוצות אלו מוכיחין שהוא בורר'', וכן הוא לשון השו"ע. ומבואר דגם התם טעם ההיתר הוא משום שאינו נראה כבורר, אלא שמחלק את המשקה לשתים.

ולפי''ז נראה דבבורר מכל הבא ליד כיון דעצם המעשה הוי מעשה ברירה יש לדון אי יהני מה דנוטל ללא מחשבה להפקיע מזה יחס של בורר, אולם היכא דנוטל להדיח בהא פשיטא דלא נראה כבורר כיון דמעיקרא לא נטלו בכדי לבררו אלא בכדי להדיחו.

**בדין קילוף פירות**

יעוין ברמ''א ס''ס שכ''א דאסור לקלוף שומים ובצלים כשקולף להניח אבל לאכול לאלתר שרי ומקור האיסור קילוף הוא מהראשונים הובאו בב''י דהוכיחו כן מהירושלמי דכתב דהאי מאן דשחיק תומא כד מברר בקליפתיה משום בורר. והמקור להתיר בלאלתר הוא מהגמ' בביצה יג ע''ב דאיתא שם דרב מקלפא להו דביתהו כסי כסי והדברים צ''ב דכל כמה דאיכא בזה איסור בורר א''כ הוי בורר פסולת מאוכל ואמאי מותר לאלתר ובאמת יש שהתירו קילוף פירות גם לאלר זמן יעוין בעולת שבת סקל''ה דהוכיח כן מרבינו ירוחם וכן פירש הבאור הלכה ס''ס שכ''א בדעת הרמב''ם דהשמיט להאי ידנא דקילוף פירות ומבאר הביה''ל דס''ל לרבמ''ם דההיתר בגמ' בביצה הוי גם לאחר זמן מהא דנקטה המג' לטעמא דאי''ז מלאכת מחשבת ובדת שאר הראונין מבאר הבאור הלכה דס''ל דהא דנקטה הגמ' לטעמא דמלאכת מחשבת הוי רק ביחס לאיסור דש דלכיא בה איסור דש מבקליפה החיצונית כיןןד ליכא בזה לחשיבת מלאכת דש דכבר נעשה עיקר הפירוק מהשיבולת אבל אין זה טעם למלאכת בורר.

ומבואר בזה פלוגתא יסודית אי היתקרא דקילוף הוי הפקעה על עצם מלאכת בורר או דהוי רק סיבה דבזה יהני לאלתר גם בקליפות למורת דהוי פסולת.

**ובעיקר הביאור בהא דקליפה שאני** **מצינו שתי דרכים ברבותינו האחרונים.** דהנה יעוין בביאור הלכה סוף סימן שכ"א ד"ה לקלוף, דכתב בשם המאמר מרדכי דהטעם דשרי לקלף פירות לאלתר ולא חשיב כבורר פסולת מתוך אוכל, כיון שאי אפשר לאכול בלאו הכי ודרך אכילתו בכך, וביש''ש ביצה פ''א סימן מ''ב מובא בביאור הלכה סימן שי"ט ד' ד"ה מתוך, מבאר דכיון שהפרי נוצר יחד עם הקליפה הרי הם חשובים כדבר אחד, וכשקולף לאלתר אין שם פסולת על הקליפה אלא תיקון אוכל בעלמא. ויעוין בבאור הלכה שם דה''ה כל הדברים המחוברים ביחד מתחילת גידולם כבשר ועצמות ולאו דוקא קליפה ופרי.

ולדרך היש''ש מבואר דהוי הפקעה על עצם היחס של הקליפה כפסולת דחשיב מין אחד עם הפרי כיון דהוי חלק ממנו והא דליכא בזה איסור ברירה מחמת עצם הדבר שלא מעונין בקליפה בזה נקט היש''ש לטעמא דהוי כתיקון אוכלא [ולעיל הבאנו דאפשר לומר דזהו יסוד ההיתר בברירה במין אחד רק דבכל מין אחד לא בעינן להא דהוי מחובר לפרי כיון דהתם לא הוי פסולת דעיקר מה דבעי להא דמחובר להפקיע ממנו שם פסולת כיון דהוי חלק מהפרי]

ומבואר בדבריו דדן את הפסולת בעיקר העמדת הפרי דכך צורת עמידת הפרי לאכילה עם פסולת ולכן ההתעסקות בהסרת הפסולת לא חשיבא כתיקון בגוף העמדתו אלא בצורת אכילתו ולכאורה היה נראה דהוי כהיתרא דמין אחד דהוי גם לאחר זמן וצ''ב דברי הרמ''א דהצירך לאלתר וכן תמה במג''א תק''י סק''ד אולם נראה דכיון דבמציאותו הוי פסולת וכל מה שמפקיע את היחס שלו כברירה מחמת דכך עמידתו לאכילה א''כ בעינן דיעמוד בפועל לאכילה וכל כמה דבורר לאחר זמן תו דיינינן ליה כמתעסק בהכשרת הפרי ותיקונו ואל באופן אכילתו.

אולם בשיטת הרמב''ם נראה דכיון דמצד עצם המעשה ניתן לראותו כתיקון אוכלא הוי חסרון במלאכה וזהו יסוד דינא דנלאכת משחבת דבעינן שהיחס של המלאכה יעמוד בגוף העשיה וכל כמה דמתד עצם העשיה ניתן לראותו כתיקון אוכלא הא דעושהו לאחר זמן א יעמדוו כמלאכה.

ובבאור הצד דהוי מחמת דלא אפשר בלאו הכי נראה דניתן לבאר בזה שתי אופנים דתלויים בעיקר יסוד היתרא דלאלתר דאי היתרא דלאלתר הוי רק הגדרה בעשיה דלא הוי בירריה לאוצר כיון דמתעסק בלקיחת האוכל ולא בסיום המינים והפרדתם זה מזה א''כ כל כמה דאי אפשר בלאו הכי וכך הצורה של ברירת האוכל מהקליפות א''כ גם אי נוטל את הפסולת לא דיינינן ליה כעמשה הפרדה, אולם אי בעינן לראות את המעשה כתחילת אכילה בהא צ''ל דדיינינן את לקיחת הפסולת כחלק מפעולת האכילה כיון דא''א בענין אחר. ולפי''ז יצא דשייך לראות בלקיחת הפסולת תחילת אכילה ויעוין בחזו''א נ''ד סק''ב דנקט כצד ב' דבעינן שיחשב חלק מפעולת האכילה ודן לפי''ז דבבפסולת המחוברת עם האוכל וצריך להחזיק בשתי ידיו כדי להפרידן אין קפידא אם מחזיק את האוכל ומושך את הפסולת דגם זה דרך אכילה כיון דעוסק בידיו גם באוכל.

ויעויו בר''מ קזיס דנקט דבנרקב קצת מהפרי מצי ליטול את מה שנרקב מהפרי ונראה כסברת החזו''א. וז''ל, ונ''ל שטעם הדבר שכיון שהפסולת מחוברת עם האוכל וכלו גוף א' דרך אכילתו, בכך ולא דמי לבורר פסולת מתוך אוכל שהפסולת אינו גוף אחד עם האוכל, ויכול ליטול האוכל ולהניח הפסולת, ונראה שגם אי נרקב קצת מן הפרי יכול להסיר מה שנרקב ממנו כדי לאוכלו לאלתר שדרך אכילתו כך הוא וא''צ שיטול האוכל ויניח מה שנרקב ממנו במקומו עכ''ל.ומבואר בדבריו שעצם הדבר דהם מחוברים הוי סיבה לדון את לקיחת הפסולת כחלק מפעולת האכילה.

**ובבאור הא דהצריך הרמ''א שיברור לאלתר נראה דמאחר דקערי הנושא הוא בהדרת המעשה א''כ אפשר דכל דחלק ממה שמגדר את המעשה כעשיה באוכל הוא הלאלתר דבז התהעסורתו באכילה** דאי בורר לאחר זמן וצריך ביאור אמאי דוקא בלאלתר חשיבי כדבר אחד, ומה ענין זה לזה, ונראה כונתו דהטעם דחשיבי דבר אחד הוא משום שזהו צורת הפרי, והלכך אינו חשיב כקלקול הפרי, והני מילי כשבוררם לאלתר דאין כונתו בקילוף אלא כדי שיוכל לאכלם בפועל, אבל אם בורר ללאחר זמן על כרחך דלא ניחא ליה שהפרי יעמוד בצורה זו שגורם לו טורח בשעת האכילה, ומוכח דחשיב אצלו כפסולת.

**רחיצת פירות**

כה. ולענין רחיצת פירות מפסולת שעליהם, כתב בשו"ע שי"ט אין שורין את הכרשינין דהיינו שמציף מים עליהם בכלי כדי להסיר הפסולת ולא שפין אותן ביד כדי להסיר הפסולת, וכתב המ"ב שם, והוא הדין תפו"א וכל כה"ג לא יתן עליהם מים כדי להסיר האבק והעפר מעליהם. ועיין אגרות משה ח"א קכ"ה שכתב דמותר לרחוץ פירות, דכיון שאי אפשר בלאו הכי דרך אכילה הוא, וכמו שמותר לקלוף לצורך אכילה לאלתר, כדכתב הביאור הלכה ס"ס שכ"א, ומה דאסור לשטוף תפו"א מעפר שעליהם, הוא משום שאינו לאכול לאלתר. והיינו דמפרש דהמ"ב לא איירי בלאלתר. אולם עיין פרישה שם סק"ז שכתב על דינא דאין שורין את הכרשינין, וזה לשונו, דבורר אפילו לאכלו מיד אינו מותר אם לא על ידי שנוי עכ"ל. וכן כתב הפרמ"ג שם במשב"ז סק"ה וביאר בזה, דכיון דנברר בפעם אחד הפסולת ואוכל בשוה כבורר פסולת מתוך אוכל דמי ואסור עכ"ל. ומיהו אפשר דבכרשינין איירי כשיכול ליטול את האוכל מן הפסולת על ידי טורח, שהקליפה אינו דבוקה בו ממש, ולפיכך אסור אפילו לאלתר, אבל באופן דאיירי המ"ב שהאבק והעפר דבוקים לאוכל ואי אפשר ליטול את האוכל בלא להסיר הפסולת, בזה כו"ע מודו דדמי לקליפה ושרי לאלתר.

ואולי יש לומר עוד דהמשנה ברורה איירי בפסולת מרובה של אבק ועפר, שאז הדרך לשטפו מקודם לשעת האכילה, אבל בפרי נקי שיש עליו רק מעט ריסוס או אבק שהדרך לשטפו בסמוך לשעת האכילה, הרי זה דומה לקילוף, ומה שכתב המא"מ דקילוף חשיב דרך אכילה כיון דאי אפשר לאכלו בלאו הכי, יש לומר דזה אינו אלא כשהדרך לעשות כן בשעת אכילה, אבל אם הדרך לתקנו מקודם לעולם חשיב כמתעסק בפסולת והוי בורר וצ"ע.

ועוד ע"ש באגר"מ שדן לחלק בין שרייה לרחיצה, דשמא רחיצה לא חשיב כבורר ושרי אפילו כשאינו לאלתר, וכמו שמותר להדיח כלים. ומיהו מלשון המשנה ברורה שכתב **לא יתן עליהם מים** כדי להסיר האבק, משמע דלאו דוקא לשרותן במים אסור, אלא הוא הדין לשטפן במים אסור.

ובשם החזו"א מובא לאסור רחיצת פירות, והנה לפי טעם הישש"ל הנ"ל באות כ"ד לענין קילוף, דכיון שנוצר עמו חשוב דבר אחד, אתי שפיר החילוק דבאבק ועפר לא שייך לומר הכי, ומיהו החזו"א כתב בסימן נ"ד סק"ב כטעם המא"מ הנ"ל וצ"ע.

ועוד עיין בקצות השולחן שהביא ראיה מסימן שי"ח ד' דמותר להדיח מליח בצונן, ובשש"כ פ"ג הביא עוד ראיה מהמשנה ברורה שם סק"י דמותר להדיח בשבת בשר מהדם שעליו ולאוכלו חי. ומיהו עיין פרמ"ג שם סק"ה באש"א, וזה לשונו, והדחה בעי משום דם בעין, ומותר להדיח בשבת כיון שרוצה לאכול עתה מיד עכ"ל. ומשמע מדבריו דדוקא בלאלתר שרי, אולם במשנה ברורה סימן שכ"א סקכ"א כתב בשם המ"א דאסור להדיח בשר שלא נמלח ביום השלישי לשחיטתו כדי שלא יאסר אחר כך לבישול, דכיון שאינו רוצה לאוכלו היום, וגם אין דרך לאוכלו חי, ניכר שהוא עושה לצורך חול, אבל לצורך אותו היום שרי, [ועוד הביא לא"ר ונוב"י שכתבו דאפילו לצורך חול אפשר להקל על ידי א"י, ואם אי אפשר על ידי א"י מותר אפילו על ידי ישראל], וחזינן דרחיצה שרי מדינא, ואפילו כשאינו לאלתר, דדמי להדחת גופו וכליו, כמו שכתב האגר"מ, וצ"ע ממש"כ הפרמ"ג. ובאיל משולש דן דחשיב כמין אחד, אולם העיר דאינו מתיישב עם השיטות דהאיסור משוה ליה כפסולת, כמו שכתב המ"א סימן ש"כ סק"ז לענין חליבה בשבת.

**קליפה הראויה לאכול**

כו. כתב המשנה ברורה סימן שכ"א סקפ"ד בשם המ"א, שאסור לקלוף תפוחים שלא בסמוך לסעודה, ובשעה"צ הביא לפרמ"ג שכתב על זה, צ"ע דקליפות התפוחים רוב העולם אוכלים אותו כך בלא דחק, ואם כן אף להניח יש לומר דשרי ע"כ. ובשו"ת אגר"מ ח"ד סימן ע"ד כתב דאין כונת הפרמ"ג לחלוק אלא להקשות, וגם במשנה ברורה פסק לדינא כמ"א, ורק הביא בשעה"צ את קושיתו. ובעצם הקושיא כתב ליישב דכיון שאינו רוצה לאכול הקליפות אלא משליכם כפסולת, תו ליכא מעלה במה שראוין לאכילה, כיון שהוא עושה אותם כפסולת.

והנה יש לעיין מה נתכוין הפרמ"ג בקושייתו, אם כונתו דרוב בני אדם אוכלין את התפוחין בקליפתן, ואף דלאחר שנקלפו נזרקין, מכל מקום עכשיו בשעת הקילוף עדיין אינם פסולת והוו מין אחד, וכמו שכתב בסימן ש"כ סק"ז באש"א לענין סוחט, דאין בזה משום בורר ואף על פי שלאחר הסחיטה הזגים נעשים פסולת, כיון דבשעת הסחיטה מין אחד הוא, ועל זה לכאורה יש ליישב דשאני התם שעד שתצא טיפה אחרונה עדיין אוכל הוא, מה שאין כן כאן דכיון שהתחיל להפריד את הקליפה מהפרי מיד נעשית פסולת אף שעדיין לא נתלשה מהפרי, לפי שאין הרגילות לאוכלה כך עם הפרי, ושוב כשתולשה הרי הוא בורר פסולת מאוכל. או דלמא כונתו להקשות דגם לאחר שנקלפו הרי הם נאכלים לרוב בני אדם, ועל זה צריך לתירוץ האגר"מ דכיון שאינו חפץ בקליפות נעשו פסולת, אך עדיין צריך ביאור מאי שנא ממין אחד דמותר לברור העלים הגרועין מהיפים ואף על פי שמשליכם, ויש לומר דשאני קליפה שהיא חלוקה מהפרי בצורתה ובטעמה, ואינו דומה לעלים שהם דבר אחד ממש אלא שיש מהם טובים יותר, ולכן בקליפות כשאינו חפץ בהם הוא משוה אותם כפסולת. ואינו דומה לסוחט פירות דאין בו משום בורר ואפילו שאינו חפץ בבשר הפרי, דשאני הכא שאינו חפץ בקליפות מחמת גריעותן, מה שאין כן בענבים שאינו משליכם מחמת גריעותן אלא שכעת חפץ טפי במשקה.