סב - סימן שכ_ה ס_י
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## הנאה ממעשה הנכרי כשהיה בידו ליהנות ממנו בהיתר

א] השו"ע בס"י כתב דנכרי שמילא מים לבהמתו מבור שהוא רה"י לרה"ר לצורך בהמת ישראל אסור בכל מיני תשמיש, והרמ"א כתב דיש מקילין ואומרים דאף אם הובא דרך רה"ר לצורך ישראל מותר לאדם לשתות מהם הואיל ואפשר לילך שם ולשתות, - ומקור הפלוגתא בזה הוא בהא דתנן בשבת קכ"ב א' דמילא מים להשקות בהמתו בשביל ישראל אסור, ובספה"י לר"ת סימן רפ"ו הק' דמ"ט נקט מילא מים להשקות בהמתו הול"ל מילא מים לשתות, וכתב ללמוד מזה דלא אסרו ליהנות ממעשה הנכרי אלא בדבר איסור שא"א לעשותו בשום ענין בשבת כגון חוץ לתחום או להשקות בהמתו מן הבור, אך לשתות הוא עצמו כיון שיכול לטפס ולירד מותר לשתות מן המים שמילא הנכרי, והביאוהו התוס' וש"ר בשבת שם, וכן הסכימו הבעה"מ וההשלמה שם והשיטה להר"נ שם בשם הרא"ה והראבי"ה בסימן רנ"ז, - אך התוס' שם כתבו בשם ר"י לאסור בזה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן שם והרא"ש שם סימן י"ב והרמב"ן בעירובין מ"א ב' בסו"ד ובספר הבתים שערי המלאכות שער ז' בשם הראב"ד.

בטעם ההיתר ליהנות ממנו כשהיה יכול ליהנות ממנו בהיתר

ב] בטעמא דר"ת ודעימיה דשרי בכה"ג שהיה יכול ליהנות ממנו בהיתר כתב הרמב"ן בעירובין שם דהוא משום דאיסורא דהנאה ממעשה הנכרי הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, וכל שהיה בידו לשתותן בבור, אינו נהנה ממלאכת שבת, וכ"נ בד' האו"ז בסו"ס שנ"ח, - אך הריטב"א בסוכה ל"ז ב' כתב דהוא משום דאיסורא דהנאה ממעשה הנכרי הוא כדי שלא יאמר לו לעשות וכל דאפשר לו לעשותו בהיתר לא חיישינן שיאמר לנכרי עשה, וכ"כ ההשלמה והמאורות בשבת שם והשבה"ל בסימן קי"ב.

## אם שרי כשבידו ליהנות מדבר אחר בהיתר

ג] וכמה נפ"מ בדבר, חדא, דהנה הרא"ש בשבת שם הק' ע"ד ר"ת מהא דאסרו בגמ' שם ליהנות לאור נר הדלוק במסיבה כשיש שם רוב ישראל משום דמדליקין ע"ד הרוב, ואטו אם היה נר דלוק במקום אחר בבית מותר להשתמש לאור נר זה כיון שהיה ישראל יכול לילך ולהשתמש לאור אותו הנר, והא לא מסתבר כלל.

והעולת שבת הכא בסק"ל כתב ללמוד מדבריו דלדעת ר"ת יש להתיר בזה אף דמנר זה שהדליק הנכרי ל"ה בידו להשתמש בהיתר, דמ"מ כיון שהיה בידו להשתמש בנר אחר שרי אף ליהנות מנר זה שהדליק הנכרי, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם מילא נכרי מים מן הבור ויש שם מים אחרים בנהר מותר לישראל להשקות מהם את בהמתו שהרי יכול לילך עם בהמתו לנהר ולשתות.

אך המג"א בסקכ"ד תמה ע"ז דודאי דיש לאסור בזה לכו"ע דאטו נכרי שהביא פירות מחוץ לתחום ויש לישראל פירות כיו"ב יהא מותר לאכלן, ועיי"ש שכתב דאין ללמוד מד' הרא"ש להתיר בזה, דהרי כתב הרא"ש דהא לא מסתבר כלל ומשמע דאף ר"ת מודה לאסור בזה,[[1]](#footnote-2) (והמ"ב בסקנ"ה ובשעה"צ סקנ"א כתב לאסור בזה).

ולכאו' ד"ז תליא בטעם ההיתר כשיכול ליהנות ממנו בהיתר, דאם הוא משום דלא חשיב כנהנה ממלאכת שבת כשהיה בידו ליהנות בהיתר ודאי דאין להתיר אלא כשהיה בידו ליהנות מדבר זה עצמו בהיתר, דכל אין בידו ליהנות בהיתר אלא מדבר אחר, הרי דכשנהנה מדבר זה הוא נהנה ממלאכת שבת, ומה מהני הא דבידו ליהנות מדבר אחר, - אך אם טעם ההיתר הוא משום דכל דאפשר לו לעשותו בהיתר לא חיישינן שיאמר לנכרי עשה, שפיר יש מקום לומר דשרי אף כשיכול ליהנות מדבר אחר כיו"ב בהיתר, דגם בכה"ג אין לחוש שיאמר לנכרי עשה, (ומד' הרא"ש שתמה מזה ע"ד ר"ת מבו' דס"ל דטעם ההיתר הוא משום דבכה"ג לא חיישינן שמא יאמר לנכרי לעשות, וע"כ יש מקום לדון לפ"ז להתיר גם כשיכול ליהנות מנר אחר).

## מילא מים לצורך בהמתו של ישראל אם אסור הישראל עצמו לשתותן

ד] עוד נפ"מ בזה, דהנה הרמב"ן בעירובין שם כתב דלפ"ד ר"ת נמצא דנכרי שמילא מים בשביל בהמתו של ישראל מותר הישראל לשתותן ואסור להשקותן לבהמתו, ועיי"ש שתמה ע"ז דלא מצינו מותר לו ואסור לבהמתו, ועיי"ש שכתב דאף די"ל דאסרוהו לבהמתו שלא יהנה במלאכת שבת ובשתיה שלו אינו נהנה בה אינם דברים נכונים.

ולכאו' מכוון דבריו דאיסור הנאה ממלאכת שבת אינו איסור בעלמא שלא ליהנות ממלאכת שבת, (דא"כ ודאי די"ל דאף דהוא מותר לו כיון שאינו נהנה במלאכת שבת מ"מ ה"ז אסור לבהמתו דהוא נהנה במלאכת שבת, ואין מקום להקשות דלא מצינו מותר לו ואסור לבהמתו), אלא היינו דכל שנעשה בו מלאכת שבת חייל איסור בגוף החפצא,[[2]](#footnote-3) (ואף דטעם הא דאסרו חכמים הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת מ"מ מכח זה אסרו לגוף החפצא), וע"כ א"א שיהא מותר לו ואסור לבהמתו.

אך הריטב"א בסוכה ל"ז ב' כתב דכל שעשה נכרי מלאכה לצורך ישראל לצורך דבר שא"א אלא באיסור אסור ליהנות באותה מלאכה אפי' בדברים שהיה אפשר לנו ליהנות בהם בהיתר, דכיון דעיקר המלאכה היא לצורך דבר האסור יש לחוש שמא יאמר לו עשה ויש לקנוס ולאסור כל אותה מלאכה לגמרי, וכ"כ הריטב"א בעירובין מ' א', ולפ"ז נמצא דאם מילא מים לצורך בהמתו של ישראל אסור אף הישראל עצמו לשתות מהן, וניחא לפ"ז דלא מצינו מותר לו ואסור לבהמתו.

ולכאו' לטעמייהו אזלי, דהריטב"א לטעמיה דטעם ההיתר הוא משום דלא חיישינן שיאמר לנכרי עשה, וע"כ הוא דבכה"ג שמילא מים לצורך בהמתו דחיישינן שיאמר לו עשה ה"ז אסור לגמרי, אך הרמב"ן לטעמיה דטעם ההיתר הוא משום דאינו נהנה במלאכת שבת, וע"כ אין מקום לחלק אם מילא מים לצורך הישראל עצמו או לצורך בהמתו.

הא דשרי בכה"ג אם הוא אף במעשה שבת דישראל

ה] עוד נפ"מ בזה, דהנה בד' הרמב"ן בעירובין שם שם משמע להדיא דכל הא דשרי כשהיה יכול ליהנות ממנו בהיתר הוא במעשה שבת דנכרי, אך במעשה שבת דישראל ה"ז אסור אף בכה"ג,[[3]](#footnote-4) (וכ"נ למשמעות ד' הסה"ת והבעה"מ דאם אמר הישראל לנכרי למלאות אסור לשתות מן המים, ונתבאר להלן סק"ו), - אך ממש"כ התוס' והרא"ש בשבת שם בשם רבינו אליהו שהוכיח להתיר בזה מהא דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו לא הפסידו את מקומן משמע דאף במעשה שבת דישראל שרי בכה"ג, (דמסתימת דבריהם לא משמע דפירשו דאיירי כשהוציאן נכרי), וכ"ה להדיא בד' האו"ז בסו"ס שנ"ח בשם הר"ב מריגנשבורג.[[4]](#footnote-5)

ובטעם האוסרים בזה נראה דהוא משום דהחמירו טפי במעשה שבת דישראל, וכאשר מצינו עד"ז במש"כ השו"ע בסימן רע"ו ס"ד דאם יש נר בבית ישראל ובא נכרי והדליק נר אחר מותר להשתמש לאורו בעוד נר ראשון דולק והיינו משום דלא נאסר הנאה ממלאכת הנכרי כשאי"ז אלא תוספת אורה, אך בדין מעשה דשבת דישראל מוכח מד' המג"א בסימן רנ"ג סקי"ג דה"ז אסור אף בכה"ג, עיי"ש, - וכן מצינו בתשו' הרמ"א בסימן ק"ב דאם קירב ישראל את הבישול אסור התבשיל בדיעבד אך ע"י נכרי צידד להתיר כיון דבלא"ה היה מתבשל שם, (וכתב לדמותו להא דשרי בתוספת אורה), והביאו המג"א בסימן רנ"ט סקי"ב וכ"כ המ"ב שם סקכ"ה וסקכ"ו.

ואמנם נראה דכל מקום הנידון בזה הוא אם טעם ההיתר בזה הוא משום דלא חשיב כנהנה ממלאכת שבת, דלפ"ז י"ל דיש להתיר אף במעשה שבת דישראל, אך למש"כ הריטב"א דטעם ההיתר הוא משום דאין לחוש שמא יאמר לו עשה, הרי דאין מקום להתיר מכח זה אלא במעשה שבת דנכרי דאיסורו הוא מגזירה שמא יאמר לו, אך במעשה שבת דישראל דאיסורו הוא שלא יהנה מן האיסור, ה"ז אסור אף בגונא שהיה בידו ליהנות ממנו בהיתר.

## הא דשרי בכה"ג אם הוא אף כשאמר לנכרי למלאות

ו] הסה"ת בסימן רנ"ב כתב בשם ר"ת שהתיר לשתות מן המים שמילא הנכרי אם לא אמר לו הישראל להביא, ומשמע דכל שאמר לו הישראל להביא אסור לשתות מן המים, וכ"נ ממש"כ הבעה"מ בשבת שם בסו"ד דאע"פ שלקטן נכרי בשביל ישראל מותר כל כמה דלא אהנו מעשיו ולא עביד אלא מדעתא דנפשיה, ומשמע דלא התירו אלא כשעשה הנכרי מדעתא דנפשיה אך אם אמר לו הישראל ללקט אסור, וכ"ה להדיא בד' הצרור החיים בדרך ג' ס"ח, - אך לדעת הסוברים דאף במעשה דשבת דישראל שרי כשהיה יכול ליהנות ממנו בהיתר כ"ש דיש להתיר בנכרי כה"ג אף כשאמר לו הישראל לעשות.

## אם כשאמר הישראל לנכרי לעשות מלאכה הו"ל כמעשה שבת דישראל

ז] מד' הסה"ת והבעה"מ שאסרו כשאמר הישראל לנכרי למלאות יש ללמוד דכל שאמר הישראל לנכרי לעשות מלאכה יש בזה לאיסור מעשה שבת דישראל.

וכבר עמדו שנחלקו בזה האחרונים בכ"ד, חדא הוא במשמעות ד' הב"ח בסימן רע"ו ס"ב דהא דשרי להשתמש לאור נר שהדליק נכרי כשיש שם נר אחר הוא רק כשלא ציוהו הישראל אך כל שציוהו הישראל אסור, (ועמד ע"ז הא"ר שם סקי"א), אך המג"א שם סק"ז והמ"ב שם סק"כ כתבו להתיר בזה, - ועוד הוא במש"כ בתשו' הרמ"א סימן ק"ב לצדד דאם קירב בישול ע"י נכרי שרי בדיעבד ול"ד להיכא דקירב ישראל את הבישול דאסור בדיעבד, (והביאוהו המג"א בסימן רנ"ט סקי"ב והמ"ב שם סקכ"ו), ומשמעות הדברים דהא דשרי כשקירב נכרי את הבישול הוא אף כשאמר לו הישראל לעשות כן, - ועוד הוא במש"כ הגר"ז בסימן רנ"ג סכ"ה והביאוה"ל שם ס"א (ד"ה ואם החזירם) דאף כשהחזיר הנכרי בצווי הישראל שרי במצטמק ויפה לו, (וכ"ה מבו' בד' הא"ר שם סקל"ח והמ"ב שם סקצ"ז), ול"ד להיכא דהחזירם ישראל במזיד דאסור, (אך העולת שבת שם סק"ד בתו"ד כתב לאסור כשחימם הנכרי בצווי הישראל והוא מצטמק ויפה לו, עיי"ש).

הנאה מנר שהדליק הנכרי כשיש שם נר אחר

ח] הסה"ת בסימן רנ"ב כתב דאם נר אחד דלוק בשבת ונכרי הדליק בשבת הרבה נרות או נתן באש עצים הרבה מותר ישראל ליהנות מהן, כיון שמתחילה היה יכול ליהנות קצת מן הנר או מן האש, וכ"כ הסמ"ג לאוין ס"ה וההגמי"י בפ"ו משבת ה"ג והטור בסימן רע"ו, (והטור שם לא כתב להתיר אלא בנר ולא באש, ועמש"כ בזה הב"י והב"ח שם והמ"ב שם סקל"ג, ואכמ"ל).

ובטעם ההיתר בזה נחלקו האחרונים, דהמקו"ח בגל' סימן תרע"ג כתב דהטעם בזה הוא משום דעיקר האיסור ליהנות ממעשה הנכרי הוא מגזירה שמא יאמר לו וכל שיש שם נר אחר ליכא למיגזר ודמי להא דשרי לאחר בכדי שיעשו, וכ"כ בהגה' אמרי ברוך שם,[[5]](#footnote-6) (וכ"כ הגר"א בסימן רע"ו ס"ד לדמותו להא דשרי לאחר בכדי שיעשו), - אך המג"א שם סקי"א והפר"ח והחמד משה שם סוסק"ז כתבו במש"כ הרמ"א שם דמותר להשתמש לאור נר חנוכה כשדולק נר של היתר דדמי לדינא דהכא דכל שיש נר אחד והדליק נכרי נר אחר מותר להשתמש לאורו כיון דבלא"ה היה שם נר, ומבו' דטעם ההיתר בכה"ג הוא משום דלא חשיב כהנאה מן הנר שהוסיף,[[6]](#footnote-7) וכ"ה מבו' בל' המג"א בסימן רע"ו סק"ז, וכ"כ הא"ר בסימן רס"ד סק"א דטעם ההיתר הוא משום דבהנאה תליא מלתא וכיון שיוכל להשתמש אצל אחר לא חשיבא הנאה, (והביאו הביאוה"ל שם סוד"ה יש להקל), ועמד בפלוגתא זו בס' מאורות נתן סימן ג' סק"ל וסקל"א.

## טעם הא דהתירו כשהוסיף הנכרי שמן אף דעכשיו דולק הנר גם מכח השמן שהדליק הנכרי

ט] האמרי ברוך שם כתב להוכיח דטעם ההיתר בתוספת אורה הוא משום דאין לגזור שמא יאמר לו, ממה שהתירו כשהוסיף הנכרי שמן אף שעכשיו דולק הנר גם מכח השמן שהדליק הנכרי ובאיסוה"נ בעלמא בודאי אין מקום להתיר בכה"ג.

אך לכאו' יש מקום לדון בזה למש"כ הרא"ש בביצה פ"ב סימן י"ז דהא דהנותן שמן לנר חייב הוא משום דמאריך בהבערתו דאילו לא נתן שמן בנר היה כבה כשיכלה השמן שבנר ומה שהוא דולק מכאן ואילך הוי כאילו הוא הדליקו, ומבו' דכל עיקר האיסור בהוספת שמן הוא במה שיש בזה הבערה לזמן נוסף,[[7]](#footnote-8) (והיינו משום דעיקר מלאכת הבערה היא ביצירת האש, ואכמ"ל), ונמצא לפ"ז דכל זמן שהיה ראוי לדלוק מן השמן שהיה תחילה ל"ה כלל מעשה שבת, דהגם דגם מה שדולק הנר בזמן זה היא גם מכח השמן שהוסיף מ"מ אין בזה מלאכה כלל,[[8]](#footnote-9) (אך בד' החמד משה בסימן רע"ו סוסק"ו מבו' דלא אתי עלה מכח ה"ט, עיי"ש, וצ"ע).

## אם יש להתיר כשהוסיף הנכרי מים למיחם ונתבשלו בשבת

י] המנחת שלמה בח"א סימן ה' (ד"ה ונמצא לפ"ז) כתב לדון בגונא שהוסיף הנכרי מים למיחם ונתבשלו בשבת אם מותר לשתות מן המים שבמיחם דומיא דמש"כ השו"ע בסימן רע"ו דאם הוסיף הנכרי שמן לנר מותר להשתמש לאורו עד כדי שיכלה השמן שהיה בו תחילה, וכתב לאסור בזה, ומשום דכל הא דשרי הוא כשהוסיף שמן דאתינן עלה משום איסור הנאה ממעשה שבת ובתוספת אורה לא חשיב כהנאה, אך באיסור אכילה ושתיה דמעשה שבת דהוא משום דהו"ל כמאכלות אסורות, (כאשר כ"ה מבו' ממש"כ בתשו' הרשב"א לאסור בזה אף אחר שנצטנן), הו"ל כתערובת דמאכלות אסורות.

ולמש"נ יש לאסור בזה מטעם אחר, דכל הא דשרי כשהוסיף הנכרי שמן לנר להשתמש לאורו עד כדי שיכלה השמן שהיה בו תחילה, הוא משום דכל זמן שהיה ראוי לדלוק מן השמן שהיה תחילה ל"ה כלל מעשה שבת, אך בהוסיף מים למיחם דמים אלו שנתבשלו בשבת הוו מעשה שבת, אין להתיר לשתות מהן.

והעירו דיש לאסור בזה עוד מטעם אחר, דכל מה שהתירו כשהוסיף הנכרי שמן לנר להשתמש לאורו עד כדי שיכלה השמן שהיה בו תחילה, הוא משום דאין הנאתו מן השמן אלא מן השלהבת, וכיון דהיתה השלהבת דולקת אף בלא השמן שהוסיף לא חשיב כנהנה, ומשא"כ כשהוסיף מים למיחם דהוא שותה גם את המים שהוסיף, ומה דבלא"ה היה לו מים אחרים לשתות, אי"ז טעם כלל להתיר.

יא] הב"ח בסימן רע"ו ס"ד כתב לדון דכל שהוסיף הנכרי שמן לנר מותר ליהנות לאורו אף אחר שיכלה השמן שהיה בו, דכיון דבשעה שנעשה המעשה לא היה אז שום איסור לישראל שוב אין האיסור חוזר וניעור, וכן דן בזה הט"ז שם סק"ד, והמאמ"ר שם סק"י תמה טובא ע"ז, דהרי גם בשעה שנעשה המעשה היה אסור ליהנות ממנו, אלא דכל זמן שלא כלה השמן הראשון לא חשיב כנהנה ואחר שכלה השמן הראשון והוא נהנה ממעשה הנכרי ודאי דה"ז אסור, עיי"ש.

ובדעת הב"ח והט"ז נראה דס"ל כדעת המקו"ח ודעימיה דהתירא דתוספת אורה אי"ז משום דלא חשיב כהנאה, אלא הוא משום דלא גזרו בכה"ג שלא ליהנות ממעשה הנכרי, כיון דליכא למיחש שיבא לומר לו, וע"כ שפיר דנו דמכח זה יש להתיר אף אחר שיכלה השמן שהיה בו, - וי"ל דאזיל הב"ח לטעמיה בסימן תרע"ג דס"ל דאסור להשתמש לאור נ"ח כשדולק נר של היתר, ובע"כ דהא דשרי בכה"ג להשתמש בנר שהדליק הנכרי הוא משום דבכה"ג ליכא למיגזר שמא יאמר לו.

1. המחה"ש שם כתב דהיינו דאי נימא כמש"כ העולת שבת דלדעת ר"ת שרי אף בנר כשיש לו נר במקום אחר, מאי קשיא ליה להרא"ש מנר וכתב דזה לא מסתבר, הרי לדעת ר"ת גם בנר מותר ומה הביא ראיה מנר טפי מבבור, ובע"כ דנקט הרא"ש דבנר מודה ר"ת דאסור משום דמנר זה שהדליק הנכרי ל"ה בידו להשתמש בהיתר ומשא"כ במילא מן הבור, וע"ז נחלק הרא"ש וס"ל דאין לחלק ביניהם וכ"ה דבנר לא מסתבר להתיר ה"נ בבור אין להתיר, וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג שם ובד' התו"ש בסימן רע"ו סוסק"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומצינו בתשו' הרשב"א החדשות סו"ס י"ח שכל שאמר לנכרי לחמם לו את התבשיל בשבת ה"ז אסור אף לאחר שנצטנן, וכ"כ הרמ"א בסימן רנ"ג ס"ה, והרי דחייל איסור בגוף החפצא וה"ז אסור אף דכבר אינו נהנה במלאכת שבת, - (אך בד' הרמב"ן בעירובין שם מבו' דלא ס"ל לדינא דהרשב"א, שהרי פירש שם דהא דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו מותרין הוא משום דאינו נהנה במעשה שבת כלל, ולא אמרינן דכבר נאסרו הפירות כשיצאו ומכח זה הן אסורין אף אחר שהחזירן, ועמד ע"ז התהל"ד בהשמטות לסימן רנ"ג ד"ה דעת המ"ז). [↑](#footnote-ref-3)
3. עיי"ש שכתב לפרש לפ"ד ר"ת להא דפירות שיצאו חוץ לתחום וחזרו דלא הפסידו את מקומן ופירשה דהוא כשהוציאן נכרי, וממה שהוצרך להעמידה כשהוציאן נכרי משמע דכל הא דשרינן כשהיה יכול ליהנות ממנו בהיתר הוא רק במעשה שבת דנכרי. [↑](#footnote-ref-4)
4. עיי"ש שהביא לפי' ר"ח בסוכה ל"ז ב' דהדס במחובר אסור להריח בו גזירה שמא יתלוש ואתרוג במחובר מותר להריח בו שלא יבא לתלשו כיון דאם יתלשנו יהא אסור באכילה, והוכיח מזה דהדס שראוי להריח ממנו במחובר יהא מותר להריח בו אף אם יתלשנו וע"כ גזרו שמא יתלוש, והק' ע"ז מסוגיית הגמ' בשבת קמ"ו ב' דמבו' דאם הביאו כרים באיסור אסור לישב עליהן אף שהיה יכול לילך למקום שהיו בו ולישב עליהן. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועד"ז מצינו במש"כ העולת שבת בסימן רע"ו סק"ב דבכה"ג דאיכא נר אחר מותר לומר לנכרי להדליק, (והמג"א שם סוסק"ז תמה ע"ז), ולכאו' הוא משום דס"ל דטעם ההיתר בזה הוא משום דכל שיכול ליהנות בע"א ליכא למיחש שיבא לעשות בעצמו, וע"כ לי"ב לאיסור אמירה לנכרי. [↑](#footnote-ref-6)
6. הפמ"ג במש"ז בסימן רס"ד סק"א כתב לדון דלדעת המג"א ודעימיה אם יש לאדם נר של היתר מותר להרבות עוד נרות של איסוה"נ, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז המנחת שלמה בח"א סימן ה' (ד"ה ברם נלענ"ד). [↑](#footnote-ref-7)
7. ועפי"ז צ"ע במש"כ המנחת שלמה בח"א סימן ה' (ד"ה ונלענ"ד דמוכח) לדון דמ"ט אסור להשתמש בנר בכה"ג אחר כדי שיכלה השמן שהיה בו כבר ולא שרינן משום דהשמן שהוסיף מתבטל בשמן שהיה בו, עיי"ש, ולהנ"ל הרי טעם האיסור בכה"ג הוא משום דההבערה לזמן הנוסף נעשית ע"י הנכרי ול"ש בזה ביטול כלל. [↑](#footnote-ref-8)
8. ?ומה שהוצרכו להתיר בזה משום שהיה יכול ליהנות בלא"ה היינו משום דיש לאסור בהוספת שמן גם משום דעי"ז מאיר הנר טפי, (וכמש"כ התוס' בביצה כ"ב א'), ובזה יש להתיר משום דהיה יכול ליהנות בלא"ה. [↑](#footnote-ref-9)