15 קריאת שם
קטגוריות: ש_ס / ט חלה / חלה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

אור ליום ב' י"ג מנ"א תשס"ג

**א'**

א] חלה פ"א מ"ה, עיסה שתחילתה סופגנין וסופה סופגנין פטורה מן החלה וכו'.

ובפי' הר"ש שם הביא מש"א בברכות דל"ז:, דלחם העשוי לכותח שעשאו כעבין חייבת, ופי' הר"ש דהא דעשאה כעבין חייבת, הוא משום דאיכא למיגזר שמא תימלך כדאמר בירושלמי וכו', ובעבין נמי לא מיחייבי אלא היכא דשקיל מיני' חררה קטנה ואפי לה ואכל, דאסר בלא חלה דילמא מימליך אכולה עיסה, עכ"ל, ולהלן הביא הר"ש מש"א בירושלמי, חד איתתא שאלה לר"מ, כגון דאנא בעית מעבד אצוותי איטרי, מהו דנסבנא ותהא פטורה מן החלה, אמר לה למה לא, אתא שאיל לאבוה, אמר לי' אסור שמא תימלך לעשות עיסה, ופי' הר"ש דמיבעיא לי' באותו מקצת שרגילה לאפות באור כשאר לחם אם יכולה לאכול בלא חלה, דל"ה בי' כשיעור, ואסר לי' שמא תימלך על כולה או על כדי שיעור חלה, עכ"ל.

וצ"ב רב בזה, דמה תקנה היא זו להפריש עתה חלה, שמא תימלך אח"כ, הרי אם תמלך ותאפה אח"כ כשיעור חלה, תתחייב אז בחלה מד"ת, וא"כ הרי לכאו' לא תהני אז כלל ההפרשה שמקודם שהיתה רק מדרבנן, וא"כ מאי מהניא ההפרשה עתה להחששא דשמא תמלך, כיון דאם תמלך ותעשנה כשיעור תהא צריכה הפרשה אחרת.

ואשר מוכח מזה דהגם דאכתי אין העיסה מחויבת עכשיו, מ"מ שפיר חיילא ההפרשה, וצ"ב הטעם בזה.

ב] ולכאו' הי' נ' שהטעם בזה, עפמש"כ הרשב"א בפסקי חלה שער א', ז"ל, אסור שמא תמלך ותעשה כל העיסה בתנור, ונמצאת חייבת "למפרע", וכדתנן תחילתה סופגנין וסופה עיסה חייבת, עכ"ל, וכ"ה ל' המאירי בפסחים דל"ז., ונתחדש בדברי הרשב"א והמאירי, דתחילתה סופגנין וסופה עיסה הוי חיובה למפרע, והטעם בזה צ"ל, דכיון דאיגלאי דסופה הוא לעשות עיסה, שפיר אי"ב תורת עיסה מתחילתה, דאיגלאי מילתא דמחשבת סופגנין שחישב מתחילה לא קיימא.

ולפ"ז הי' נ' לכאו', דמה"ט שפיר מהניא מה שמפריש עכשיו, להתיר אף אם תימלך לבסוף ותאפה לכל העיסה, שהרי אם תימלך לבסוף איגלאי מילתא שכל העיסה היתה מחויבת מעיקרא, וע"כ שפיר חיילא ההפרשה, וז"פ.

אמנם באמת נ' שאין לישב כן, דמלבד דבעיקר הדבר דכל שנמלכה לבסוף חייל החיוב למפרע, נ' שחלוקין עליו חביריו על הרשב"א, ונת' בזה ב?, גם נ' שאף לד' הרשב"א אכתי לא נתישב בזה, שהרי חלק העיסה שהפריש לחלה, לא ימלך עלי' לאפותה דלשריפה קיימא, ונמצא שעיסה זו הויא עיסת פטור, וא"כ הי' בדין דלא תהניא הפרשתו, דהוי כמפריש מן הפטור על החיוב, והאמנם שאם ימלך לבסוף על כל העיסה לאפותה, נ' שאין להקשות כן, אלא כיון שנתבטלה מחשבתו שחישב מתחילה לעשותה סופגנין, נמצא שכולה חייבת בחלה, ואף אותו מקצת שהפריש לחלה, נמי איכא עלי' תורת עיסה המחויבת בחלה, הגם שלא יאפה אותו עצמו, (דאי לא תימא הכי, תיקשי היאך מפרישין חלה מכל עיסה, הרי החלק שמפריש לחלה פטור מן החלה, כיון שאין סופו לאפותו, ועמש"נ עוד בזה ב??), אך הרי הר"ש פירש שיש לחוש ג"כ שימלך על מקצת מן העיסה, (דאי"ב שיעור חלה), ובכה"ג הרי לכאו' המקצת שהפריש לחלה אין לנו לחשבו בכלל אותו חלק שנמלך עליו לאפותו, וע' בזה.

והנה אמנם הי' מקום לומר, דאה"נ צריך להפריש החלה מן המקצת שאפה, ושפיר הויא הפרשתו מן החיוב, אך מלבד שלא מצינו שיהא הדין כן, ואמנם המרדכי בפסחים סי' תקצ"ב, כתב דבהך גוונא צריך להפריש מן האפוי, (וכ"ה גם בהל' חלה שבהגמי"י סוף זרעים), ויש שפירשו שהטעם בזה הוא ע"פ הנ"ל, אך באמת אין לומר כן, שהרי מפורש להדיא בדבריהם שהטעם הוא משום דאין תורמין מן האפוי על העיסה ומן העיסה על האפוי, ומה"ט כתבו שם שיפריש חלה משניהם מן העיסה ומן החררה, (ולא סגי שיפריש מן החררה), ואמנם באמת צ"ב היכן מצינו דין זה שאין להפריש מן אפוי על שאינו אפוי, ע' בס' חלת לחם סי' ב' סוסקכ"ג, (אך בד' המרדכי י"ג, "שהרי " נוטלין מן האפוי וכו', וע' בחלת לחם סי' ח' סקי"ח, מה שפירש לפ"ז), וצ"ע בזה, גם הרי פירש הר"ש להלן בדעת רב, דאף בלא שאפה מקצת נמי חייבו חכמים להפריש גזירה שמא ימלך, עכ"פ בעשאה כעכין, וע' גם בפסקי חלה להרשב"א שהביא די"א כן, והנה הרי בכה"ג בע"כ מפריש מן העיסה, שהרי לא אפה ממנה כלום, ותיקשי דהיאך מהניא הפרשתו, ומ"ט לא הויא כמפריש מן הפטור על החיוב.

ג] ונ' מוכרח מזה, דהגם שעיסה שתחילתה סופגנין פטורה מן החלה, היינו רק דלי"ב חיוב חלה, אך מ"מ כל שהפריש ממנה חלה שפיר חיילא הפרשתו, דמחשבתו לעשותה סופגנין ל"מ רק לפטרה מחיוב חלה, אך ל"מ להפקיעה מחלות קריאת שם דחלה.

והנה מצינו כבר כעי"ז, בחי' הגר"ח פ"ו מביכורים, שכתב בדין העושה עיסה ע"מ לחלק, דאם קרא עלי' שם חייל מד"ת, דאל"כ היאך מחייבינן (לדעת הראב"ד) להפריש ממנה עתה משום גזירה שמא תימלך לעשותה כשיעור, והרי אם תמלך ותעשנה אח"כ כשיעור תתחייב אז בחלה מד"ת, וא"כ הרי לא תהני אז כלל ההפרשה שמקודם שהיתה רק מדרבנן, ומאי מהניא ההפרשה עתה להחששא דשמא תמלך, כיון דסו"ס אם תמלך ותעשנה כשיעור תהא צריכה הפרשה אחרת, וביאר הטעם בזה, דהוא משום דאין מחשבת חלוקה עושה אותה כחלוקה, ורק דמחשבתו לחלקה הוא זה דבר הפוטרה, וע"כ ל"מ זאת רק לפטרה מחיובה, אבל לא שתהא מופקעת גם מחלות קריאת שם דחלה, עכ"ד.

ועיקר ד"ז דאף בעושה עיסה ע"מ לחלק, מצי חיילא בי' קריאת שם מה"ת, נ' להוכיח כן גם מד' הר"ש, דהנה תנן במתני' פ"ק דחלה מ"ז דנחתום שעשה שאור לחלק חייב בחלה, ומפרש ר' יוחנן בירושלמי דהיינו, דהגם דהעושה עיסה ע"מ לחלקה פטורה מן החלה, שאני נחתום שלאו בדעתו הדבר תלוי בדעת הלקוחות הדבר תלוי, שמא ימצא לקוחות והוא חוזר ועושה אותה עיסה, והנה בפשוטו הי' נראה דהיינו, דכיון דאין מחשבתו לחלק מחשבה מוחלטת, שהרי אפשר שימצא לקוחות ולא יחלק, ע"כ ל"ח זה כלל מחשבת חלוקה, וממילא דמחויבת עיסה זו בחלה מדאורייתא, וכ"כ בחי' הגר"ח בהל' ביכורים, אמנם בפי' הר"ש בפ"ק דחלה מ"ה בתו"ד, ז"ל, ולא גזר ר"י דילמא מימליך אלא בנחתום וכו' עכ"ל, ומבו' להדיא דהוי זה גזירה דגזרי' דילמא מימליך, והיינו דלעולם אף שאין מחשבת החלוקה מוחלטת מ"מ כיון שדעתו לחלק מיפטרא עיסה זו, ואך דגזרי' דילמא מימליך ולא יחלק, אך בכת"י ליתא לד' הר"ש הללו.

ונ' דלהר"ש לטעמי' הוא מוכח כן, שהרי הר"ש נקט שם, דהא דמחשבת חלוקה פוטרת, הוי דומיא דהא דמחשבת סופגנין פוטרת, והנה הרי הא דמחשבת סופגנין פוטרת הרי היינו אף בשאינה מחשבה מוחלטת, שהרי חזינן להדיא דאף במקום שיש לחוש שמא ימלך ויאפה, מ"מ לא מחייבא העיסה מדאורייתא, אלא איכא גווני שחייבו רבנן שמא ימלך, וע"כ ה"נ במחשבת חלוקה דכוותה, אף בשאינה מחשבה מוחלטת ואפשר לו שימלך, מ"מ מחשבתו פוטרתו מדאורייתא.

שו"ר דבד' הגר"ח בהל' ביכורים מבו' דמחלק בזה, דבנחתום כיון שיודע דיתכן דלא ימצא לקוחות, ע"כ הוי זה בכלל דעתו מעיקרא, וע"כ ליכא מחשבת פטור כלל, ומשא"כ בגונא דדעתו מוחלטת לחלק, ואך דחיישינן שמא יחזור בו מדעתו, הרי מ"מ כיון דלפי דעתו עכשיו הוא מוחלט אצלו לחלק, חשיב זה כמחשבה מוחלטת, וע"כ ה"ז פטור מדינא.

והנה לפ"ז הרי תיקשי, דמה מהני מה שיפריש עכשיו, להחשש דשמא ימלך, הרי אם ימלך לבסוף תתחייב העיסה מה"ת, ואז לא תהני כלל מה שהפריש מעיקרא לפטור, כיון דל"ה העיסה חייבת רק מדרבנן, וכמשה"ק הגר"ח ע"ד הראב"ד, ובע"כ לדעת הר"ש דאף קודם שנמלך מצי חיילא בי' קריאת שם מה"ת, וכמש"כ הגר"ח בדעת הראב"ד, וז"ב.

אמנם יל"ד ולומר, דכ"ה שכתבו הרשב"א והמאירי דבעושה עיסה במחשבת סופגנין, ואפאה לבסוף, מתחייבת העיסה למפרע, ה"נ העושה עיסה ע"מ לחלק, ונמלך ולא חילקה, ה"ה מתחייבת למפרע, ולפ"ז י"ל דמה"ט כל שנמלך לסוף מהניא לי' מה שהפריש מתחילה, כיון דהשתא איגלאי מילתא שהי' מחויב מתחילה מה"ת, אך גם ע"ז תיקשי, כמש"נ לעיל סק"ב להקשות בסופגנין, שהרי יש לחוש דימלך הנחתום על מקצת שלא לחלקו, ובכה"ג הרי אין לנו לומר דאף המקצת שהפריש לחלה נתחייב למפרע, אך אי נימא דהעושה עיסה ע"מ לחלקה, ויהא בא' מן החלקים כשיעור חלה, מיחייבא כל העיסה בחלה, עמש"נ בזה ב???, א"ש היטב, דע"כ אף אם ימלך רק על כדי שיעור חלה, תתחייב כל העיסה למפרע.

והנה בפי' הר"ש בפ"ד דחלה מ"ב, פירש מש"א בירושלמי דב' ישראלים שעשו ב' קבין וחילקן, והוסיף זה על שלו וזה על שלו פטורין, דאיירי כשהפרישו מתחילה חלה, ובביאור הגר"א יו"ד סי' שכ"ו סק"ח, כתב דר"ל שלא הי' דעתם מתחילה לחלק, עכ"ל, והיינו משום דאם היתה דעתם מתחילה לחלק, הרי היתה העיסה פטורה, ול"מ מידי מה שהפרישו, וכ"ה בס' חלת לחם סי' ג' סקי"ב, אך למש"נ בדעת הר"ש דבעיסה הנעשית ע"מ לחלק מצי חייל בה קריאת שם דחלה, וכמש"כ כן הגר"ח בדעת הראב"ד, יל"פ כסתימת הדברים, דאיירי אף בשעשאוה ע"מ לחלק, וצ"ע בזה.

ד] והנה דברי הגר"ח צ"ב, דמ"ט נימא דמחשבת חלוקה אינה מפקיעתה מחלות קריאת שם דחלה, הרי לכאו' כיון דהויא זו מחשבתה הפוטרת, ה"ה פוטרתה לגמרי מכל זיקת חלה, ומהיכ"ת נימא דאיכא פטור שאינו פוטר רק מחובת חלה, ואינו מפקיע מחלות קריאת שם דחלה, וע' בגליונות החזו"א שתמה בכעי"ז.

ונ' בביאור ד' הגר"ח, עפמש"כ בחי' הגר"ח בפ"ח מביכורים, דבדין חלה כל דין חיוב חלה תלוי רק בשם עיסה, וחלות שם עיסה תלוי רק בגלגול לבד, ונתינת המים אינה שייכת כלל לדין החיוב של עיסה, ויסוד הדין של נתינת מים נראה דהוא זה דין הנאמר במסויים לדין דין הפרשה דחלה, דמשעת נתינת המים חל בה קריאת שם דחלה, אע"ג דלענין החיוב ל"ח בה עוד מידי, ואין נתינת המים מועלת כלל לזה, מ"מ חל בה קריאת שם, עכ"ד.

ונ' דמה"ט ל"מ מחשבת חלוקה להפקיעה מחלות קריאת שם דחלה, דהנה מה דמהניא מחשבת ע"מ לחלק לפטור, והוי זה רק בשחישב לחלק קודם אפי', אך בחישב לחלקה לאחר אפי' לא מיפטרא, פי' הגר"ח לעיל מינה, דזה שסופה להיות מחולקת ופטורה מחיוב חלה בשעה שתהא לחם, זהו הפוטרה עכשיו מחיוב חלה, וע"כ בחשב לחלקה לאחר אפי', שכבר נגמר חובתה ודין לחם שבה, ע"כ לא איכפת לן עוד במה שיעשה בה אח"כ, ואין מחשבה כזאת פוטרתה מחיוב חלה, עכ"ד.

ונ' לפ"ז דכ"ז הוא לגבי חיובא דחלה, דהוי חיובה מכח שם עיסה ותורת לחם שעלי', וכל תורת לחם שעלי' הויא מכח מה שסופה להיות לחם, וע"כ כל שבשעה שתהא לחם תהא מחולקת ופטורה, זהו הפוטרה מעכשיו, ומשא"כ לענין דינא דמשעת נתינת מים חל בה קריאת שם דחלה, אשר אי"ז כלל מכח שם לחם שעלי', שהרי אכתי אין עלי' שם עיסה כלל, ולי"ב אכתי תחילת לחם, אלא הוי זה גזה"כ דמשעת נתינת מים חל עלי' שם חלה, הרי דע"כ ל"מ מחשבת חלוקה להפקיעה מזה, כיון דהא דחייל עלי' קריאת שם ל"ה כלל מכח מה שסופה להיות לחם, וא"כ מה לי שחשב שבשעה שתהא לחם תהא מחולקת, וה"ז דומיא דהא דחישב לחלק לאחר אפי' אינו פוטר, אשר הוא משום שכבר נשלם דין לחם שבה בשעת האפי', וה"נ לענין דין קריאת שם דחלה, שכבר נשלם דין זה בשעת נתינת המים, (ואינו כלל משום סופו), הרי שע"כ ל"מ מחשבת חלוקה להפקיע מזה.

ולפ"ז הרי דה"נ הוא גם בדין העושה עיסה במחשבת סופגנין, דהגם דמיפטרא העיסה מחלה, מ"מ שפיר מהניא בה קריאת שם דחלה, שהרי מה דמיפטרא העיסה, הוא משום שעיקר חיובא דעיסה הוא משום שם לחם שעלי', אשר זהו מכח מה שסופה להיות לחם, וע"כ כל שדעתו לעשותה סופגנין ואין סופה ליעשות לחם, אין שם לחם עלי' ומיפטרא מן החלה, וכ"ז הוי רק לענין חיובא דחלה דהוא מכח שם לחם שעלי', אך לענין דין קריאת שם, שאינו כלל מכח שם לחם שעלי', אלא הוי זה דין בפנ"ע דמשעת נתינת המים חל בה קריאת שם דחלה, הרי שאי"ז תלוי כלל במה שסופה להיות לחם, וע"כ ל"מ מחשבת סופגנין להפקיע דלא תחול בה קריאת שם דחלה, וז"ב.

ה] אמנם יש להעיר ע"ז, שהרי עיקר ד' הגר"ח בפ"ח מביכורים, דחלוק דין נתינת המים דחייל בי' קריאת שם דחלה, מדין הבאת שליש דחייל בי' קריאת שם דתרו"מ, הנה אי"ז כד' הרמב"ן הרשב"א והריטב"א בקידושין דמ"ו. דמדמו הא דחיילא החלה אחר נתינת המים, להא דחיילי הפרשת תרו"מ אחר הבאת שליש, ע' בדבריהם, ולכאו' לפ"ז כבר אין לומר ככל מש"נ.

אמנם נ', דאף למה שנקטו הראשונים דדינא דנתינת מים בחלה, דמי לדין הבאת שליש בתרו"מ, מ"מ ל"מ מחשבת סופגנין רק לפטור מחיוב חלה, ולא להפקיע שלא תחול בה קריאת שם דחלה.

והטעם בזה נראה, שהרי כבר נתבאר דעיקר דינא דמחשבת סופגנין פוטרת, הוא משום דכיון שאין סופה ליעשות לחם, ליכא על העיסה תורת לחם, וע"כ הוא דלא מחייבא בחלה, דחיוב חלה הוי מכח שם לחם שעל העיסה, ונ"פ לפ"ז דע"כ ל"מ זה כלל לענין דינא דקריאת שם, שהרי הא דחייל קריאת שם משעת נתינת המים, הרי היינו דהגם דאכתי ליכא עלי' תורת לחם, שאם הי' עלי' תורת לחם, הי' בה גם חובת חלה, מ"מ כיון שכבר התחיל מעשה העיסה, חייל בה קריאת שם דחלה, ונ' דע"כ ל"מ ע"ז כלל מחשבת סופגנין, דכיון דלחלות קריאת שם ל"ב כלל שיהא ע"ז תורת לחם, א"כ מה לי שמחשבתו לעשותה סופגנין, וליכא עלי' תורת לחם, הרי ל"ב כלל שיהא עלי' תורת לחם.

ואמנם לכאו' הי' מקום לדון, דכיון שדעתו לעשותה סופגנין, ואין סוף העיסה להתחייב, ל"מ חייל עלי' קריאת שם דחלה, דכל מה דחייל קריאת שם דחלה בשעת נתינת המים, הוא רק משום דסופה להתחייב בחלה.

אמנם נ"פ דזה אינו, שהרי הראשונים דימו הא דחייל קריאת שם דחלה משעת נתינת מים, להא דחייל שם תרו"מ אחר הבאת שליש, והנה בהא דחייל שם תרו"מ אחר הבאת שליש, הרי פשוט דאי"ז כלל מכח שסופן להתחייב בתרו"מ, ואף אם דעתו שלא למרח, נמי חיילא ע"ז שם תרו"מ, כיון שכל שהביאו הפירות שליש, כבר הוי זה תחילת המחייבן בתרו"מ, וממילא דה"נ בהא דחייל שם חלה משעת נתינת מים, היינו אף אם אין דעתו לעשותה עיסה, שהרי מ"מ הוי הנתינת המים, תחילת המעשה הראוי לעשותה עיסה ולחם, וע"כ אף שאין דעתו לזה לא נפ"מ לן כלל, וע"כ אף שדעתו לעשותה סופגנין, מ"מ חייל עלי' קריאת שם דחלה, וז"פ.

ואמנם י"ל, דכ"ז הוא דוקא כשעדין ראוי' העיסה ליאפות ולהתחייב בחלה, אך כל שעשאה סופגנין לבסוף, וכבר אינה ראוי' להתחייב, י"ל דל"מ חייל בה שם חלה, ועד"ז מצינו בדינא דקריאת שם בתרו"מ, דמבו' מד' הראשונים בר"פ האיש מקדש, דאחר שמירח הגוי ל"מ חייל בה שם תרומה, וכמו שהוכיח בס' קה"י זרעים סי' י', אך י"ל דהתם הטעם משום דמירוח גוי הוי מעשה הפוטר, וע"כ כיון דחייל ע"ז פטור, תו ל"מ חייל ע"ז שם תרו"מ, ואדרבה ע' בחי' הגר"ש פסחים סי' ח', שהוכיח מד' הרמב"ם ומד' הגר"א, דשפיר שייך קריאת שם דתרו"מ, אף בגונא שכבר אינה ראוי' להתחייב, עיי"ש, וע' עוד באבנ"ז יו"ד סי' תכ"ד, וחזו"א זרעים ליקוטים סי' ג' סק"ה, שכתבו דאם חילק לאחר נתינת מים ולי"ב השתא שיעור, ל"מ חייל בי' קריאת שם דחלה, והאבנ"ז דימה זה למש"כ הריטב"א ביומא ד"י:, דכל שהכניס תבואה דרך טרקסמון, תו ל"מ חייל בה קריאת שם דתרו"מ,[[1]](#footnote-2) וצ"ע בזה.

ו] ונ' עוד לפ"ז, בדין העושה עיסה שבלילתה רכה, שדעת ר"ת דל"ה זה גלגול, ולא מחייבא בחלה אא"כ אפאה, וב?? נת' שכ"ה גם דעת הרא"ש והר"ן, ונ' דמ"מ כל שהפריש ממנה חלה שפיר חיילא ההפרשה, דהגם שבלילתה רכה ואין עלי' שם עיסה ולחם, מ"מ הרי לחלות קריאת שם דחלה, ל"ב כלל שיהא עלי' שם עיסה ולחם, אלא כל שהתחיל בה מעשה עיסה חייל בה קריאת שם דחלה, וע"כ אף בבלילה רכה דל"ה זה גלגול, וליכא עלי' שם עיסה ולחם, מ"מ הרי הא מיהא ראוי' היא ליאפות וליעשות לחם, ונמצא דנתינת המים הוי תחילת מעשה לחם, וע"כ שפיר חייל בה קריאת שם דחלה, אך האבנ"ז בסי' תי"ג סקי"ג, פשיט"ל דל"מ להפריש קודם האפי', וכן בס' דר"א פ"ו מביכורים ס"ק ק"ה ושם בצה"ל רמ"ד נקט דלדעת ר"ת ל"מ להפריש קודם האפי', עיי"ש.

ונ' ללמוד כן מד' הרא"ש בהלכות חלה סי' ג', שכתב דבלילתו רכה שאפאה לבסוף, הוי כתחילתו סופגנין וסופה עיסה שחייבת בחלה, והרי שדימה הרא"ש דין בלילה רכה לדין עיסה שעשאה ע"ד סופגנין, ולפ"ז הרי שכ"ה שנתבאר לעיל להוכיח דבעיסה שעשאה ע"ד סופגנין מהני בה קריאת שם דחלה, ה"נ עיסה שבלילתה רכה מהני בה קריאת שם דחלה.

ובאמת דאף אי נימא כדעת הסוברים דבלילה רכה נמי מתחייבת בחלה היכא שדעתו לאפותה, מ"מ נפ"מ במש"נ, היכא שדעתו שלא לאפותה לבסוף, דמ"מ חייל בה קריאת שם דחלה, ואך דלדעות אלו הוא פשוט כן, דה"ז דומה ממש למה שהוכחנו מד' הראשונים, דעיסה שעשאה לדעת סופגנין, מצי חייל בה קריאת שם דחלה, וממילא דלהסוברים דליכא נפ"מ בין בלילה קשה לבלילה רכה, הרי ודאי דה"נ בבלילה רכה שדעתו לעשותה סופגנין, מצי חייל בה שם חלה.

ז] ועד"ז מצינו גם בדין עיסת הכלבים, דהנה תנן בפ"ק דחלה מ"ח, דעיסת הכלבים בזמן שהרועים אוכלין ממנה חייבת בחלה, ואם אין הרועין אוכלין ממנה אין חייבת בחלה, ובירושלמי שם אמרו, שדעת ר"ל דלא מיפטרא עיסת הכלבים רק אי עירב בה מורסן, ודעת ר"י דלא מיפטרא רק אי עשאה כעכין, אך אי עשאה לימודין חייבת, וע' בהלכות חלה להרמב"ן שפי' דטעמייהו דר"ל ור"י, הוא דחיישי שמא יחלק לרועים לאכול ממנה,[[2]](#footnote-3) א"נ דילמא אתיא לאחלופי בלחם דעלמא ומשתכחא תורת חלה, ולהכי בעו הכירא דמורסן, או לימודין, והובאו דבריו בהלכות חלה להרא"ש סי' ב', ובחי' רבינו דוד פסחים דל"ז, אך בחי' מהרמ"ח ור"ן שם, הביאו רק לטעמא דאתי לאיחלופי.

וגם בזה צ"ע, דמה מהני מה שחייבוהו להפריש להחשש דשמא ימלך, הרי אילו ימלך לבסוף ויחלק לרועים לאכול ממנה, הרי הדרא ומתחייבא מדאורייתא, ולא יהני לזה מה שהפריש מתחילה, שהרי בשעה שהפריש ל"ה העיסה מחויבת מה"ת כלל, ובע"כ מוכח מזה דהגם דהשתא אין העיסה מחויבת מה"ת, מ"מ חיילא הפרשתו מה"ת, וע"כ אף אילו ימלך אח"כ ויחלק העיסה לרועים, מיפטרא העיסה מכח מה שהפריש מתחילה, וגם למה שפירש הרמב"ן עוד, דהא דחייב להפריש הוא משום דחיישי' לאיחלופי, נמי נ' דמוכח דמהניא הפרשתו מה"ת, שהרי לא נזכר דבכה"ג שחייב להפריש, דאילו אח"כ נמלך וחילקה לרועים צריך לחזור ולהפריש, ובע"כ דה"ז נפטר מכח מה שהפריש מתחילה.

ונ' דהרמב"ן לטעמי' אזיל, דפירש שם דהא דעיסת הכלבים מיפטרא אף שבלילתה עבה, הוא משום דמהניא מחשבתו לפטור, והוכיח מזה דמהניא מחשבתו לפטור ודלא כדעת ר"ת, וממילא דשפיר מצי חיילא הפרשתו, שהרי כבר נת' דכל היכא דפטרי' מכח מחשבתו, ל"מ זה רק שלא תהא העיסה מחויבת, אך מ"מ שפיר מצי חייל בה קריאת שם דחלה, כיון דהא דחייל בעיסה קריאת שם דחלה, אינו כלל מכח שם לחם שיהא עלי' אחר האפי', וע"כ ל"מ מידי מה דחישב שבשעת האפי' תהא בפטור, ואשר ע"כ אף בעיסת הכלבים דהוי פטורה מכח מחשבתו, ל"מ הך פטורא להפקיע שלא יחול בה קריאת שם דחלה.

ואמנם אכתי צ"ע בזה, דהנה מבו' מד' הרמב"ן שם, דבבלילתו רכה שאפאה ע"ד כלבים, שפיר מיפטרא אף לדעת ר"ת דלא אזלי' בתר מחשבתו, ונת' הטעם בזה ב???, ולכאו' לפ"ז הי' בדין, דבכה"ג אף ל"מ חיילא קריאת שם, ולפ"ז הרי תיקשי דבעיסת הכלבים שבלילתה רכה, אין לנו לחייבו בהנך גווני משום חששא דשמא ימלך, כיון דאם ימלך לא יהני מידי מה שהפריש מתחילה, ואי"ז במשמע, והגם שכתב הרמב"ן שם דעיסת הכלבים איירי בשבלילתו עבה דכ"ה משמעות ל' עיסה, מ"מ אין נ' דבבליתו רכה יהא הדין חלוק.

אך נ"פ בזה, שהרי כבר נת' דאף בעיסה שבלילתה רכה דלא מחייבא עד שעת אפי', מ"מ מהני בה קריאת שם מיד, ולפ"ז הרי ניחא הא דעיסת הכלבים שבלילתה רכה מהני בה קריאת שם דחלה, דהרי הא דמהני בה קריאת שם, הוי אף קודם האפי', ובשעה זו אכתי ל"ח עיסת כלבים, וכל פטורה הוא מכח מחשבתו, וכ"ה דמבו' בד' הרמב"ן דעיסת כלבים שבלילתה עבה, כיון דהוי חיובה בעודה עיסה, הוי כל פטורו רק מכח מחשבתו, וה"נ אף בשבלילתה רכה, מ"מ לענין חלות קריאת שם דחייל קודם אפי', דמיא בזה לבלילתה עבה, וז"פ, ומחשבתו הרי ל"מ להפקיע שלא יחול בה קריאת שם דחלה, וכמש"נ.

ונ' די"ל עוד, דאף אי נימא דפטורא דעיסת הכלבים ל"ה מכח מחשבת פטור, וכאשר כן מבו' דעת ר"ת בספה"י סי' שמ"ד, ונת' בזה ב??, מ"מ י"ל דל"מ הך פטורא להפקיע שלא יחול בה קריאת שם דחלה, די"ל דעיקר פטורא דעיסת הכלבים הוא משום דלי"ל תורת לחם, וכאשר כן מבו' בדברי ??? אך בחי' הגר"ח כתב ??, ונת' בזה ב??, וממילא ל"מ הך פטורא רק לפטרה מחיוב חלה, דלזה בעי' שיהא עלי' תורת לחם, אך לדינא דקריאת שם, שדינו דאף קודם גלגול דאכתי לי"ב תורת לחם, מ"מ מצי חייל בי' קריאת שם דחלה משום שכבר התחיל בה מעשה עיסה, דמיא לתבואה אחר שהביאה שליש, דמצי חייל בה קריאת שם דתרו"מ, הרי דאף שעומדת לכלבים ולי"ל תורת לחם, מ"מ כיון שנעשה בה מעשה עיסה, שהרי ראוי' היא ליעשות לחם גמור, שבידו ליתנה לרועים, מצי חייל בה קריאת שם דחלה, ודו"ק.

ח] אמנם לכאו' יש להעיר על עיקר הדברים, דאי נימא דבעושה עיסה במחשבת סופגנין, ובעושה עיסה במחשבת חלוקה, ובעיסה שבלילתה רכה, ובעיסת הכלבים, מהני בהו קריאת שם דחלה, א"כ הי' בדין שתיאסר מהן אכילת קבע, שהרי קי"ל דמשעת נתינת מים אסור לאכול מן העיסה אכילת קבע.

ואמנם הרי בירושלמי רפ"ג דחלה, אמר רב חגי דהא דאסור לאכול אכילת קבע, הוא משום שהוא מערים לפטרה מן החלה, ולפ"ז ניחא דל"ש ה"ט באופנים הנ"ל, אך אי נימא בדעת ר' יוסי בירושלמי שם, שסובר דיש לאסור לאכול אכילת קבע, ע"ד הא שאסרו לאכול אכילת קבע מתבואה שהביאה שליש קודם מירוח, ע' כן בפנ"מ שם ובחזו"א זרעים ליקוטים סי' ג' סק"ה, ועוד מן האחרונים שפירשו כן בדעת ר' יוסי, (אך הרש"ס והרא"פ שם פירשו ד' ר' יוסי בע"א), הרי תיקשי דבהנך גווני שנתבאר דהגם דליכא חובת חלה, מ"מ חייל בהו קריאת שם דחלה, א"כ מ"ט לא נאסר בהו אכילת קבע.

וצ"ל בזה, דכל איסורא דאכילת קבע אחר נתינת מים, הוא רק משום שה"ז עומד להתחייב בחלה, אך בהנך גווני שאין עומדין להתחייב בחלה, לא אסרו בהו אכילת עראי, ואף להסוברים לענין תרו"מ, דאף בהכניסן במוץ שלהן, או בשמירח גוי, אכתי אסור אכילת עראי, (ע' תוס' מנחות דס"ז: ונדה דט"ו: שדנו בזה), ואף שכבר אינן ראויין להתחייב, נ' דהיינו רק משום שכבר חייל בה איסור אכילת קבע, ואחר דחייל תו לא פקע, אך כל שמעיקרא אינה עומדת להתחייב בחלה, אין לאסור בה אכילת קבע, (ועיקר חילוק זה, ע' בחזו"א בליקוטים שם בתו"ד), וצ"ע עוד בזה.

עוד יש להעיר בזה, דאי נימא דעיסה שנעשית במחשבת סופגנין ובכל הנך גווני, חייל בהו קריאת שם דחלה, א"כ הי' הדין נותן שיברכו על הפרשה זו, וזה לא שמענו, וכ"ה מבו' מד' האחרונים ביו"ד סי' שכ"ט שאין מברכין על הפרשה זו דסופגנין, ונחלקו בגונא שאפה מקצת, שנתחייב מדרבנן להפריש על הכל, אם מברכין על הפרשה זו, עי' בדבריהם, וע' בגליונות החזו"א שהק' כן עמש"כ הגר"ח דבע"מ לחלק חייל בזה קריאת שם דחלה, דלפ"ז יהא הדין דאף בהפרישה אחר שחלקו חלתה חלה ויכולה לברך על הפרשתה, כיון דחייל מה"ת.

ונ' דצ"ל בזה, עפמש"כ המג"א באו"ח ר"ס ח', דהא דמותר לברך על הפרשת חלה מיושב, הוא משום דהפרשת חלה אינה מצוה כ"כ, דאינו עושה אלא לתקן מאכלו דומיא דשחיטה, וע' בגל' הגרע"א ליו"ד סי' א' שהביא ד' המג"א הללו, ותמה שם על הט"ז שכתב דמצות הפרשת תרו"מ הוא אף בשאינו רוצה לאכול, (וע' כן בפירש"י גיטין דמ"ז: ד"ה מדאורייתא, שכתב דמעשר טביל ואסר לי' באכילה, ולאו מצוה דרמיא עלי' הוא אא"כ אוכלן או מוכרן דקא משתרשי לי').

והנה לפ"ז נראה, דכ"ה דלענין ברכת השחיטה, מבו' בד' הפוסקים ביו"ד סי' י"ט, עיי"ש בפר"ח בקו"א, ובתבו"ש סק"ד, ובפמ"ג, שאין מברכין על השחיטה רק אם ה"ה מועלת להתיר לו באכילה, עד שדנו אם אף בשאין לו מי שיבדוק, אין לו לברך, וע' גם במה שדנו בשוחט בתשעת הימים דאסור לו לאכול, וע' בזה בשע"ת או"ח סי' תקנ"א סקכ"ח, הרי דה"נ אין מברכין על הפרשת חלה רק אם ה"ה מועלת להתיר העיסה באכילה.

ונ' לפ"ז דכל מה שמברכין על הפרשת חלה משעת נתינת המים, אף דאכתי שרי לו לאכול אף בלא ההפרשה, ואין ההפרשה מתרת לו העיסה באכילה, הוא משום דמהניא לי' ההפרשה להתירו לאכול אחר שתתגלגל העיסה, וע"כ הוא דמברכין ע"ז, ולפ"ז ניחא דע"כ בעושה עיסה במחשבת סופגנין אין מברכין על ההפרשה, דהגם דחיילא בזה ההפרשה מה"ת, מ"מ כיון שאין ההפרשה עומדת להתיר לו באכילה, אין לברך עלי', וא"ש היטב.

**ב'**

ט] והנה כל דברינו מיוסדים, עמש"כ הראשונים בקידושין, דהגם דאין חלה טובלת עד שעת גלגול, מ"מ משעת נתינת מים מצי חייל קריאת שם דחלה.

ואמנם הנה בעיקר הך מילתא, כבר עמדו רבים דבמחלוקת היא שנוי', וצ"ע בבית יוסף סי' שכ"ז שהשוה שיטת כל הראשונים, עיי"ש, דהנה אמנם כתבו כן הראשונים בקידושין דמ"א:, וכ"ה בחי' הרשב"א והריטב"א ובתוהרא"ש גיטין דס"א., וכ"ה בפסקי חלה להרשב"א שער ד', ובחי' הר"ן ע"ז דנ"ו. ובמאירי בחלה פ"ב מ"ה ובקידושין שם, וכן מבו' דעת הראב"ד בהשגות פ"ח מביכורים ה"ב, וכן פסקו בטושו"ע סי' שכ"ז.

אך כבר עמד בספר גדולי הקדש סי' שכ"ז סק"ב, שמד' הר"ש בפ"ג דחלה מ"ב, מבו' להדיא דל"מ חייל קריאת שם דחלה קודם גלגול, שכתב שם הר"ש דאם מפריש חלה קודם גלגול ה"ה כמפריש מן הקמח ואין שם חלה עלי' וכו', אבל יש עוד ראי' מהא דתנן בפ' הניזקין, משתטיל למים לא תיגע בה משום מסייע ידי עוברי עבירה, ואפי' קודם גלגול, עכ"ל, והרי להדיא דקודם גלגול ל"ח שם חלה אף אחר נתינת מים, וזהו מה שהביא הר"ש מהא דאסרו לסייע לה משתטיל למים, הגם דאכתי ל"מ חייל עלי' שם חלה, ודכ"ה גם דעת הרא"ש בפ"ג דחלה מ"א, שכתב שם שאין שם עיסה עלי' קודם גלגול, ואין ראוי לאסור אכילת קבע, דל"ד לתבואה קודם מירוח, ותמה מהריט"א אות ט', דמ"ט ל"ד לתבואה קודם מירוח, הרי גם בעיסה קודם גלגול ואחר נתינת המים חייל ההפרשה, והרשב"א בפסקי חלה עמד בזה דמ"ט לא אסרינן מה"ט, (ובגל' הגרי"ז לחי' הגר"ח הל' ביכורים פ"ח ה"ו, כתב בזה עפ"ד הגר"ח שם דחלוק הא דחייל קריאת שם בחלה אחר נתינת מים, מהא דחייל קריאת שם בתבואה קודם מירוח, וכ"כ באבי עזרי בהל' ביכורים שם, ובזכרון שמואל סי' ט' בשם אחיו הגר"י), והמחוור בדעת הרא"ש שם, דלא ס"ל כלל להך מילתא דחייל קריאת שם דחלה קודם גלגול.

וכן מבו' גם דעת התוס' בגיטין דס"א. ד"ה רישא, וכמו שעמד בזה מהר"ם שיף שם, ע' בדבריו, וכ"ה להדיא בתוס' נדה ד"ו: ד"ה נולד, שכתבו דאם הפריש חלה קודם גלגול, הוי כמפריש חלתו קמח דלא עשה ולא כלום, וכ"נ גם דעת התוס' בע"ז דנ"ו. ד"ה שמותר, עיי"ש.

וכ"נ גם דעת סה"ת סי' פ"ד ופ"ה, והסמ"ג עשין קמ"א והתוס' בביצה ד"ט. ד"ה גלגל, במש"כ לבאר בסוגיא דביצה שם ובד' הירושלמי פ' אלו עוברין ובפ"ק דביצה, ע' היטב בדבריהם, והרשב"א בפסקי חלה שער ד', פירש ד' הירושלמי בע"א ולהיפך מד' הנך ראשונים, ואזיל לטעמי', (אך בחי' ביצה פי' הרשב"א ד' הירושלמי, ע"ד של סה"ת והתוס', וכתב שם דחייל קריאת שם דחלה משעת תחילת גלגול, וזמש"א אבוה דשמואל בביצה שם דגלגל עיסה מעיו"ט, והיינו שהתחיל הגלגול מעיו"ט, וכנ' דאזיל שם בשיטת הר"ש ודעימי' דל"מ קריאת שם קודם גלגול, וצ"ע).

וע"ש בגידוה"ק שכתב כן גם בדעת הרמב"ם פ"ח מביכורים ה"ב, וכ"כ המרכה"מ והמעשה רוקח בדעתו, וע' גם במאירי קידושין דמ"ו שפירש כן בדעת הרמב"ם, ותמה עליו, וכן מבו' להדיא בפיהמ"ש להרמב"ם במתני' רפ"ג, עייש"ה, וכפי הנראה כן פירש הראב"ד בהשגות לדברי הרמב"ם, אך עיי"ש במהר"י קורקוס כב"מ ורדב"ז, שפי' ד' הרמב"ם בע"א, (וכן בחי' הגר"ח פ"ח מביכורים, נקט לדעת הרמב"ם דמהני קריאת שם דחלה קודם גלגול, ועיי"ש מה שנתקשה לפ"ז, ואי נימא בדעת הרמב"ם דלא ס"ל כלל להך מילתא, א"ש בפשוטו), וצ"ע.

והא דתנן רפ"ג דחלה מ"א דכיון שהיא נותנת את המים מגבהת חלתה, עיי"ש בפיהמ"ש דמבו' דהיינו גלגול, דאף גלגול לדעתו הוא עירוב הקמח והמים, ול"ב טפי מזה, וקמ"ל מתני' דאף שנשאר עדין קמח שלא נתערב יכולה להפריש, ובפי' הר"ש שם מבו' דנתינת המים היינו תחילת הגלגול, עיי"ש, וכבר כתב מהר"ם שיף בגיטין דס"א, דלפי' הר"ש אין הכרח ממתני' דמהני קריאת שם דחלה קודם הגלגול.

י] והנה לפי המבו' בדעת הר"ש ודעימי', דל"מ קריאת שם דחלה קודם גלגול, הרי דלפ"ז לא מצינו כלל דמהני קריאת שם דחלה אף היכא דאכתי אין העיסה טבולה לחלה, ובפשוטו לדעות אלו דין קריאת שם דחלה מיתלי תלי במה שנטבלה העיסה לחלה, ול"ש קריאת שם בלא שנטבלה העיסה.

ובפי' הר"ש בפ"ב דחלה מ"ה, פירש בהא דתנן דהמפריש חלתו קמח אינה חלה, ז"ל, דראשית עריסותיכם כתיב, ואע"פ שתרומה ומעשר קדשי בשבלים, התם רבי קרא כדפרישית בסוף פ"ק דתרומות, וכ"ה בפי' הרא"ש שם, ופליגי עמש"כ הרמב"ן ודעימי' בקידושין דמ"ו דחלה דמי לתרומה בזה, כיון דאף בחלה חייל קריאת שם משעת נתינת מים, ולכאו' אזלי הר"ש והרא"ש לטעמייהו, דלא ס"ל להך מילתא דמצי חייל קריאת שם דחלה קודם גלגול, וע"כ לדעתם צ"ל דליכא קרא בחלה וע"כ ל"ד לתרומה, והנה כיון דס"ל דלא מדמי' בזה חלה לתרומה, הרי לכאו' לית לן מקור כלל דמצי חייל קריאת שם דחלה בלא שנטבלה העיסה לחלה.

ולפ"ז הרי שאין לומר ככל מש"נ לעיל ענף א' בדעת הר"ש, דבעושה עיסה במחשבת סופגנין ובעושה עיסה ע"מ לחלק, הגם דלא מיטבלא העיסה לחלה, מ"מ מצי חייל בה קריאת שם דחלה, ונת' להוכיח כן מד' הר"ש, אך להאמור הרי דלדעת הר"ש ליכא כלל כ"ה מילתא שיחול קריאת שם דחלה קודם שנטבלה העיסה לחלה.

יא] אמנם באמת נראה, דאף שלדעת הר"ש ודעימי' ל"מ חייל קריאת שם דחלה קודם גלגול, אך אין הטעם בזה משום דכל חלות הקריאת שם הוי מכח מה שנטבלה העיסה לחלה, שהרי כיון דמצינו בתרו"מ דמצי חייל קריאת שם דתרו"מ קודם שנטבלו לתרו"מ, הרי יש ללמוד מזה דחלות הקריאת שם ל"ה מכח הטבל שעל הפירות, וממילא ודאי מסתברא דה"נ לענין חלה אין חלות הקריאת שם מכח מה שהוטבלה העיסה.

ומה דקודם גלגול ל"מ חיילא קריאת שם דחלה, היינו משום דכ"ה דילפי' מקרא דאין העיסה נטבלת עד שעת גלגול, ה"נ ילפי' מקרא דל"מ חייל קריאת שם דחלה עד שעת גלגול, וכדכתיב בקרא ראשית עריסותיכם תרימו לד' תרומה, ולא רבי קרא שיחול קריאת שם דחלה קודם לכן, וכמו שפירשו הר"ש והרא"ש, באופן שנמצא לפ"ז, דהגם דהזמן דמיטבלא העיסה והזמן דחייל קריאת שם דחלה, הוו תרוייהו בהגלגול, מ"מ לא תליא זב"ז כלל, דחלות קריאת שם דחלה ל"ה כלל מכח מה דמיטבלא העיסה, אלא הוי זה דין בפנ"ע דל"מ חייל קריאת שם דחלה עד שעת גלגול.

אשר לפ"ז נראה דשפיר י"ל כדברינו, דבעושה עיסה ע"ד סופגנין ובעושה ע"מ לחלק, מצי חייל קריאת שם דחלה, הגם דלא מיטבלא העיסה לחלה, והיינו משום דהא דלא מיטבלא העיסה לחלה בשעשה אותה ע"ד סופגנין ובעשאה ע"מ לחלק, מבו' בפי' הר"ש בפ"ק דחלה מ"ה, דהיינו משום שחישב שתהא פטורה בשעה שתהא לחם, ובפי' הר"ש מכת"י שם הוסיף לבאר, דהוא משום דעריסותיכם דאמר רחמנא משמע בסתם עיסה העשוי' ללחם וקרא אחרינא מוכיח עליו דכתיב והי' באכלכם מלחם הארץ, עכ"ל.

וי"ל לפ"ז דכל הך דינא דבעי' שתהא עיסה העשוי' ללחם, היינו רק לטבול העיסה לחלה, דילפי' לה מקרא דוהי' באכלכם מלחם הארץ תרימו תרומה לד', דהך קרא קאי על חיוב הפרשת החלה, אך לענין חלות קריאת שם דחלה, ל"ב שתהא עשוי' ללחם, וכל דהויא בכלל ראשית עריסותיכם מצי חייל בה קריאת שם דחלה, ואכתי צ"ע רב בזה, שהרי בפי' הר"ש מכת"י פירש, דגם ראשית עריסותיכם משמע בסתם עיסה העשוי' ללחם.

ואולי יל"פ בנוס"א, דכל מה שמצינו למימר שהגם דהעיסה דומה בצורתה, מ"מ כיון שמחשבתו לבשלה או שמחשבתו לחלקה, אינה מתחייבת בחלה, היינו דוקא לענין חיוב חלה, אך לענין חלות קריאת שם, הרי דכיון דכל עיסה מצי חייל בה קריאת שם דחלה, הרי ה"נ אף בשעתו לבשלה או לחלקה מצי חייל בה קריאת שם, דלענין חלות קריאת שם כיון דחפצא זה ראוי לחול בו קריאת שם דחלה, ל"ש לחלק ולתלות ד"ז במחשבתו, וצ"ב עוד בזה.

אמנם עכ"פ לפ"ז, כל מה די"ל דמצי חייל קריאת שם דחלה, היינו רק בעושה עיסה ע"ד סופגנין ובעושה ע"מ לחלק, אך בעיסה שבלילתה רכה, דטעם פטורה הוא משום דלי"ב גלגול, הרי ודאי דל"מ חייל בה קריאת שם דחלה, שהרי ל"ח קריאת דחלה רק לאחר גלגול, וזה דלא כמש"נ לעיל סק"ז בדעת הרא"ש דאף בשבלילתה רכה מצי חייל בה מיד קריאת שם דחלה, וצ"ע בזה.

1. ?צ"ע ע"ז דלפ"ז אסור לו להגבי' קודם קריאת שם, וזה לא מצינו, ועיי"ש שכתב דמה"ט שרי לאכול, דכשלוקח לאכול כבר ליכא שיעור. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומבו' מד' הרמב"ן, דכל שימלך לבסוף לחלקה לרועים, הדרא ומיחייבא בחלה, ולא פטרי' לה משום הא דבשעת חובתה היתה פטורה, וע' באומה"ת הע' 43, ונת' בזה עוד ב???. [↑](#footnote-ref-3)