ציונים והערות - 1 יסוד חיוב נהנה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / סוגיית נהנה - הרב ישעיה הלברשטט

# שמעתא דנהנה – א אלול פ"ב מס' 1

# יסוד חיוב נהנה

# זה נהנה וזה לא חסר

# משתרשי

# מעשיו או מעשי בהמתו

# שיעור תשלומי נהנה

# זה לא נהנה וזה חסר

# הערות בגפ"ת

בעזה"י בשנה הבעל"ט (לע"ע לא כולל את חודשי הקיץ), נעסוק במסכת ב"ק ונלמד מהסוגיות העיקריות שבה, ותחילת לימודינו יהיה בפרק כיצד הרגל **בשמעתא דנהנה**, ואח"כ בהמשך הסוגיות העיקריות והמקיפות דמס' ב"ק.

**שמעתא דנהנה** היא בסוגיית הגמ' ב"ק דף כ. עד דף כ"א. [כל דברי הגמ' בענין מקיף וניקף וכו', יש ללומדם בזריזות, כי הענין שם מורכב ומסתעף לכל דיני וגדרי 'יורד'**, ונעסוק בזה בהמשך הזמן כסוגיא בפ"ע**], ובעזה"י במכלול כל הסוגיא יתבאר על בוריו 'תורת נהנה' 'תורת משתרשי' ו'תורת יורד'.

**השמעתתא** הראשונה היא לברר את **יסוד** חיובא דנהנה, ולברר הסברות **בשיעור** התשלום דידיה, וכן יש לברר היטב את שורש נידון הגמ' בדין ז"נ וזה לא חסר, ופלוגתת הראשונים בזל"נ וז"ח, ותחילה יש ללמוד בזריזות את כל הגפ"ת מדף כ. ואם נהנית וכו' עד דף כ"א. כיצד משלמת (ועי' גם במשנה דף י"ט: כיצד וכו'), **וללימוד זה סגי ביום או יומיים.** עיקרי הראשונים בסוגיין, הרי"ף, והנמ"י, הרא"ש, וחידושי הרשב"א, וכן האריכו בכולא שמעתין הברכ"ש סי' י"ד, והרבה מרבותינו כמבואר בפנים.

**יסוד חיוב נהנה**

**מתני' י"ט: ואם נהנית משלמת מה שנהנית**. מבואר דיש חיוב לשלם משום ההנאה, וכן מבואר בגמ' בדר בחצר חבירו, ויש לברר את יסוד חיובו.

**תחילה** יש להקדים דנהנה חייב על שנהנה ולא משום שהזיק, **כן עולה מכולא שמעתין.** **א.** עיקרו דחיוב נהנה בא לגוונא דאין לחייבו משום מזיק, כמשנתינו דעסקינן באכלה ברה"ר (ברחבה), ושן פטור ברה"ר[[1]](#footnote-2), ואפ"ה משלם מה שנהנית, וכן בכל חיוב 'נהנה' דאיתא בתלמוד איירי בגוונא דפטור מדין מזיק[[2]](#footnote-3), (וכ"כ **הרשב"א בשו"ת** ח"ד י"ג, ופשוט). **ב.** עוד יש להוכיח דאי"ז מזיק, דאמרינן בסוגיין דמשלם דמי עמיר או דמי שעורים בזול, ואי חיובו משום מה שהזיק, הרי יש לו להשלים לבעלים את חסרונו שהזיק לו, והיינו בהכרח דמי שעורים שאכלה ולפי שווים שבשוק. **ג.** וכן מתבאר להדיא בגמ' בכולא שמעתא דדר בחצר חבירו, דדנה הגמ' לומר (והכי ס"ל לכמה וכמה אמוראי לקושטא) דהנהנה אפי' בלא חיסרון חייב, וע"כ אי"ז משום מזיק. **ד.** בסוגיין מביאה הגמ' מתני' דנטל אבן או קורה של הקדש וכו' לענין ז"נ ולז"ח, ומתבאר דגם בהקדש איכא לדינא דנהנה, והנה בהקדש ליכא תביעת נזקין (לעיל ז.) אלמא נהנה אינו משום מזיק. **ה.** עי' **פנ"י** דאין לומר דלפי הצד דבעי חיסרון היינו משום דס"ל דחיובו מדין מזיק, דהרי מבואר בשמעתין דשחרוריתא דאשייתא נחשב 'חסרון', ואז חייב לשלם על כל מה שדר ונהנה, אלמא אין חיובו מדין מזיק, דהרי שיעור ההיזק הוא פחות מאוד ומשלם על כל הנאתו (וכן מוכח נמי דא"א דהני אמוראי ס"ל דהוא מדין מזיק, דהרי בשן ברה"ר איירי וכו' וכדלעיל). **עוד** כתב **הפנ"י** להוכיח דגם למד"א דבעי חסר אי"ז משום מזיק, דהרי כתבו תוס' ד"ה זה, דהוא רק 'גרמא'.[[3]](#footnote-4) מכל הני שמעינן דאין חיובו משום שהזיק אלא משום שנהנה. **ועדיין יש לחקור אי חיובו מסברא שתובעו ממוני אצלך, דמ"ש מקבל שימוש ממקבל חפץ, או דהוא 'חיוב' חדש שחייבתו תורה משום שנהנה,** וכדלקמיה.

א. **בשי' הגר"ש** (ב"ב אות ק') כתב שפשטות הדברים היא דחיובו מסברא, דיש לאדם לשלם על ההנאה שקיבל, דמ"ש אם מקבל חפץ או שמקבל השתמשות, וכ"כ הברכ"ש (י"ד וב"ב ז') בתחילת דבריו, דאינו חיוב מחודש שחידשה עליו תורה אלא תביעת ממונו אצלו וכעין תביעת מלוה', ובאמת כן מבואר **בשו"ת הרשב"א** שם, דהגדיר שם את חיובו בזה"ל, **ממונו של זה** (שהיו הפירות שלו) **בידו של בעל הפרה** שכבר נהנית, ועי"ש דאינו כמזיק לשלם ממיטב, אלא דינו בבינונית[[4]](#footnote-5) כחוב בעלמא[[5]](#footnote-6). והיינו ד'נהנה' מוגדר 'מלוה שאינה כתובה בתורה', כעין מה דמצינו בהלואה דהוא 'מלוה שאינה כתובה בתורה' דמסברא יש לו לשלם מה שלוה ממנו[[6]](#footnote-7). ומיתבדרבבי מדרשא, דכן ס"ל **לקצוה"ח** (שצ"א ב') דכתב דאינו משלם ממיטב כנזקין וגזלנין, אלא דינו כבע"ח שאינו משלם ממיטב, והוכיח כן דהרי כל לווה נהנה מהמעות ואינו משלם ממיטב, אלמא השווה אותו לבע"ח דתביעתו פשוטה דממוני גבך, ולא ל'חיוב' שחייבו את האיש שהזיק וגזל, (אמנם יעו"ש היטב דאין מוכרח דכוונת הקצוה"ח להגדיר את גדר התביעה כבע"ח, אלא רק אמר דאין דינו במיטב כמזיק וגזלן).

**והנה** בעיקר מהלך זה דחיובו מסברא דכל המקבל מחבירו יש לו לשלם על כך, יש לחקור אי ה'קבלה' היא **מה שחסך ממון** בזה שאינו צריך להאכילה וכדו', או ד'הקבלה' היא **עצם השימוש וההנאה מממון חבירו,** ועל זה הוא מתחייב תמורה. **והנה** מהא דמשלם רק דמי עמיר או שעורים בזול כי אומר דלא היה מאכילה אלא עמיר או שעורים בזול, לכאו' נראה דהקבלה היא מה דחסך לו ממון, דאי החיוב תמורה על ההנאה עצמה יש לו לשלם את שוויה. **ומאידך גיסא**, צד זה תמוה, דהרי מה 'דחסך לו' אינו אלא תולדה בעלמא מממון השני, ומהיכ"ת שיתחייב תמורה על כך, ורק מדין משתרשי שייך להתחייב על זה, אמנם הכא אי"ז שייך וכמו שיתבאר לק' ב'ענין משתרשי', וכן נקט הגרש"ש סי' י"ט ז' ובעוד דוכתי, שייך הכא, וכ"כ בחי' הגר"ש סי' י"ח אות ב' ד"ה ובביאור.

**ב. בברכ"ש** (שם) הביא **דהקשה להגר"ח** דבגמ' בכתובות דף ל: איתא דתחב לו חבירו 'חלב', נפטר מתשלומי נהנה משום דקים ליה בדרבה מיניה. ואי היה חיוב מסברא שתובע ממונו שאצלו, א"כ לא שייך ביה דינא דקלב"מ, דדין זה הוא רק על 'חיובים' שחייבה תורה[[7]](#footnote-8). **ואמר לו הגר"ח**, דנהנה הוא גם דין 'מלוה הכתובה בתורה', והיינו דהוא חיוב שהתורה חייבתו. והנה הגר"ח לא ביאר מהיכן ילפינן לה, ורק נקט בהחלט דאי"ז תביעה של ממוני אצלך, אלא חיוב מחודש של 'נהנה'. גם **בשער"י** (ג' כ"ה ד"ה ולפי"ז) צידד דאין כאן תביעה מסברא כבע"ח, אלא דהיא פרשה מחודשת דנהנה, דהמשתמש בממון חבירו חייב לשלם על זה, והביא קרא לזה מהקדש דאשר חטא מן הקודש ישלם, עי' לשונו בהערה[[8]](#footnote-9), וצריך לטרוח ולהסביר מ"ט באמת לא יהא כאן תביעה מסברא, ומ"ש המקבל **שימוש** מהמקבל **חפץ** (ועי' ברכ"ש ב"ב ס"ז מש"כ בזה).

**הברכ"ש** חידש לבאר את דברי הגר"ח דהוא **מ'פרשת גזילה'**, **דאי לא ישלם על השימושים שקיבל הוא יהא גזלן,** (דכל בעלות מזכה להשתמש או לקבל ממון תמורתם). והיינו דאע"פ שאינו גזלן על עצם החפץ כי בהמתו לקחה, (או משום דסבורים הם שהבשר של אביהם ולא נתכוונו לגזול) וכן בדר בחצר דקרקע אינה נגזלת, מ"מ אי לא ישלם על 'השימושים' יהא גזלן, וכמו שהביא שם **מהמשנל"מ ורע"א** דאף כאשר עצם החפץ לא קיים אצלו בגזילה כי סבר שהוא שלו, מ"מ אי לא ישלם על השימושים הוא יהא גזלן, אבל בעלמא הגזלן קונה ואינו משלם על השימושים[[9]](#footnote-10). **והנה** באמת הכא הוא חידוש נוסף, דהרי גם 'השימושים' קאתו לידיה בע"כ וע"י בהמתו וכדו', ואין כאן מעשה גזילה גם על 'השימוש' עצמו, וא"כ דברי הברכ"ש להכלילו בפרשת גזילה צ"ע עד כמה נתכוין להשוותו לגזלן. ובאמת הוא לא קרי ליה 'גזלן', אלא דיש לו לשלם כדי שלא יהא גזלן, וצ"ב רב.[[10]](#footnote-11)

**ועולה,** דאין חיובו מצד מזיק, אלא או מסברא הוא דיש לשלם תמורה להנאה (ובזה יש לדון אי משום שחסך לו ממון או תמורה על עצם השימוש וההנאה), או דהוא מלוה הכתובה בתורה, ובזה מצינו דהברכ"ש ס"ל דיסוד דינו 'שלא יהא גזלן', ובשער"י כתב דהיא פרשה בפ"ע, ויש לטרוח ולבאר טובא את כל הדרכים הנ"ל, ואח"כ יש לבאר לפי כל דרך מהו שורש הנידון דסוגיין בז"נ וזל"ח, וכן מ"ט רק דמי עמיר ושעורים בזול וכל הנידונים שם, וכדלקמיה.

# זה נהנה וזה לא חסר

**בשמעתין** פליגי אמוראי בדין ז"נ וזל"ח, **ויש לברר** מהו שורש הפלוגתא והנידון בזה. **וכן** ילה"ק דהרי נתבאר דאין חיובו משום מזיק, אלא משום קבלת ההנאה והשימושים, וא"כ מאי נפק"מ אי חבירו נחסר או לא, והא סוף סוף הוא נהנה, (ולא מבעיא אי חיובו מסברא, אלא אף לברכ"ש, הא כיון דקיבל 'שימושים' של חבירו הרי הוא גזלן אי לא ישלם, ואף אי אין הלה נחסר), וצ"ע טובא בדבר זה[[11]](#footnote-12). [וכן יש לברר לאידך גיסא, עד כמה דבעי חיסרון מ"ט סגי בחסרון מועט כשחרוריתא דאשייתא], **וב' דרכים מצינו בזה.**

**א. בתוס' ב"ב** י"ב: ד"ה כגון זה, כתבו דז"נ וזל"ח הוא סברא מדין 'כופין על מידת סדום'. והיינו, דביסודו כיון דהחיוב הוא על ההנאה יש לחייבו גם כשאין חבירו נחסר וכדלעיל, אך כנגד זה באה הסברא ד'כופין על מידת סדום'[[12]](#footnote-13), וכ"כ **בשו"ת הרא"ש** (צ"ז ב'), וכ"כ **הפנ"י** בשמעתין דזהו הנידון כאן, והצד שלא ישלם משום דראוי ונכון לכפותו שלא יקבל תשלומין בדבר שלא חיסר אותו בכלום, דהיא מידת סדום, [אבל כאשר הדיורים מחסרים אפי' מעט כשחרוריתא אי"ז מידת סדום]. **אמנם** צריך לטרוח הרבה לבאר דבר זה, דכיון דבדין ובמשפט יש אצלו חוב ממון מה שייך בזה כופין וכו', ובשלמא בהנידון דב"ב דב' אחים באים לחלוק ואחד מבקש שיתנו לו חלקו סמוך לשדהו, יש לכפות, וכן כל כיו"ב, אבל אי באמת **יש חוב ממון** שראוי שישלם, מ"ט מידת סדום היא ליטול את זכותו שמגיע לו במשפט. **ובחידושי הגרש"ש** (סי' י"ט ג') הקשה עוד מדברי הגמ' לקמיה דדין זה נוהג גם בהקדש, והרי בהקדש לא שייך ההנהגה 'דכופין על מידת סדום'. ויש להאריך בביאור הדבר.

**ב. הדרך המקובלת היא,** כמש"כ **בחי' הגרש"ש** (שם) דאין תביעה על ההנאה רק כשחבירו מתחסר, **ובשער"י** (ג' כ"ה) ביאר יותר "דבדין תשלומים בעינן שיהיה השימוש נוגע גם לבעל הממון ואם לא חסר פטור אף שהשתמש בממונו, כיון שלא נגע ולא פגע לבעל הממון מה שנעשה נגד רצונו". **והיינו** דכאשר אינו נחסר אי"ז פגיעה בבעלותו, ואי"ז נחשב שימוש וקבלה מחבירו אלא כמקבל מההפקר, ואין שייך שיחול מזה חוב ממון וזכות תביעה כלל. וכך נקטו **רבותינו**, (עי' **שיעורי רבי דוד** כ:, **ורבי שמואל** ב"ב, **וחי' רבי נחום** ב"ב). **ומה"ט** מבואר בגמ' דכאשר השימוש הביא לחסרון מועט, ראוי שישלם על כל השימוש, דהרי כל השימוש הוא פגיעה בבעלותו דהרי השימוש מחסר מעט, וא"כ מוגדר כל השימוש קבלה ממנו ולא מן ההפקר[[13]](#footnote-14). **ובסברא זו פליגי בגמ'**, דמאידך יש לדון דסוף סוף הבעלים זכאי לכל שימושי החפץ, וא"כ לקיחתם בלא תשלום היא גופא פגיעה בממונו, ויש להאריך בביאור הדבר. [וצריך להתייגע ולבאר דזהו נמי עומק כוונת תוס' ב"ב והרא"ש והפנ"י דכל שהוא מדת סדום אין זה מזכויות הבעלות שלו, ואין כאן פלוגתא, עי' שיעורי הגר"ש ב"ב אות רכ"ד].[[14]](#footnote-15)

**פסק ההלכה** - **הרי"ף הרמב"ם הרא"ש והרשב"א** פסקו דז"נ וזל"ח פטור, והכי קי"ל **בטוש"ע** שס"ג, ודלא **כרבינו יונה** ב"ב ד: דפסק דחייב.[[15]](#footnote-16)

**משתרשי**

**ישנו** מושג נוסף והוא נקרא 'משתרשי', ולרוב השיטות אינו שייך לשמעתין וכמו שיבואר. **בגמ' בחולין** קל"א. איתא דהאוכל מתנ"כ פטור משום דהם 'ממון שאין לו תובעים', ומקשה הגמ' מדתניא דאדם שהיה חייב למלך מס ואנס המלך פירותיו, חייב לעשר כנגד מה שהשתמש בחלק המעשר שבטבלים, (היינו דניצל ממונו, מחמת דנטל המלך את חלק המעשר). ומשני שאני התם ד'משתרשי ליה', והיינו דכיון שנתרבה ממונו ע"י ממון הכהנים **נזדכו הכהנים בממונו**, ולכך לא אכפ"ל דאיל"ת. והקשו **תוס'** דא"כ כל אוכל מתנ"כ יתחייב מדין משתרשי, ואמאי אר"ח דהאוכל פטור, ויסדו תוס', ד'באוכל' ליכא משתרשי דאפשר שהיה מתענה. ו**עי' בקצה"ח** סי' רמ"וס"ק ב'[[16]](#footnote-17) דביאר דהא דבעלמא אדם האוכל את של חבירו חייב משום נהנה וליכא טענת הייתי מתענה, משום דחלוק בעיקרו 'משתרשי' מ'נהנה', דנהנה החיוב הוא **תשלום תמורה** על מה שנהנה, ו'משתרשי' ענינו **זכות בממונו,** דהמשריש הזדכהבממונו כיון דהוא הרבה אותו, והייתי מתענה היא סברא רק דלא נחשב "משתרשי", דכיון דלא מוכרח דהייתי מוציא את ההוצאה הזו א"כ לא נחשב שאתה קיימת והרבית לי את הממון, אבל אינה סברא לפוטרו מ'קבלה' ד'נהנה', דהא מ"מ נהנה בזה גופא שאכל ולא התענה. ותירוץ הגמ' הוא דהא שלא חל חוב בממון שאיל"ת הוא סברא רק בחיוב של מזיק או נהנה, אבל בחיוב דמשתרשי דהוי כאילו הוא בעין ונחשב ממוני גבך ממש א"כ אין גירעון בזה דאין לו תובעין. **וכ"כ בשער"י** ג' כ"ה והוסיף ביאור, דמשתרשי היינו כמו שולד של פרה קנוי לבעל הפרה, מפני שפרתו הולידה הולד ובסיבתה יצא לאויר העולם, כן כל כה"ג כל שנשאר ממון שלו תחת רשותו בסיבת המתנ"כ, **יש חלק לבעלי המתנ"כ בהאי ממון לפי ערך המתנ"כ**, ואינו 'תשלומין' אלא הוא כאילו יש לו ממון בעין אצלו, משא"כ בנהנה אין ענין חיובו משום דהזדכה בממונו[[17]](#footnote-18).

**ועולה,** דכל ענין 'משתרשי' אינו שייך לשמעתין, דהרי ה"נ יכול לומר הייתי מענה את הבהמה, וכן הדר בחצר חבירו היה יכול להימנע ממדורי בית וכו', וכן לאידך גיסא אין זה שייך לשמעתין, דהרי במקום שיש לחייב משום משתרשי אין מקום לדון לפטור משום 'לא חסר', דהרי סוף סוף ממוני גבך, וכ"כ **הגרש"ש וכן הגר"ש** [ב"ב אות צ"ח]. **והנה** למהלך דנהנה הוא תשלום מסברא, צידדנו לעיל דאולי הוא תשלום תמורה על מה שחסך לו ממון, והבאנו דנקטו הגרש"ש והגר"ש דמסתבר דאין חיוב על זה דתולדה בעלמא הוא, ורק כאשר מוכרח דהממון היה נאבד והמשריש הוא המקיים, שייך תביעה על זה, דאז נעשה לו הזדכות בממונו, אבל כל מקום 'שהייתי מתענה' אין שייך כן. **ודע** עוד דלפי פרש"י שם אין מקור כלל לחדש דיש מושג בפ"ע של משתרשי, דיעו"ש דפירש דברי הגמ' שם גבי חיוב הפרשת מעשר ולא בחיוב ממון, והאריך בזה הקה"י שם[[18]](#footnote-19).

**מעשיו או מעשה בהמתו**

**בגמ'** ק"א. איתא דצבע קוף צמרו בסמנין דחבירו יש לדון דפטור. וכתבו שם **תד"ה** או דילמא **בתירוץ הראשון**, דא"א לחייבו משום נהנה, דדוקא כשנהנה ע"י מעשיו או מעשי בהמתו או הנאת גופו יש לו לשלם, וכן נקט שם **הרא"ש** סי' י"ז לדינא. [וכתב הש"ך שצ"א ס"ק ב' דלפי"ז כאשר אחר האכיל את בהמתו פטור]. ועי' **בחי' הגרש"ש** י"ט ז', **ובשער"י** ג' כ"ה, שביארו דחיובו דנהנה הוא על **ההשתמשות**, היינו על עצם קבלת התועלת מחברו (ולא שנזדכה בממונו), לפיכך רק ע"י מעשה של הנהנה או ע"י בהמתו נקרא שהיה כאן השתמשות, אבל כשאחר עשה את הפעולה, הגם דיש לי עתה תועלת מ"מ לא נחשב השתמשות בשל חבירו יעו"ש, אך בהנאת גופו בעצמו נחשב תמיד השתמשות, עכ"ד[[19]](#footnote-20). וחזינן בזה לכאו' כמו שצידדנו לעיל דבנהנה אינו משלם תמורה על מה שחסך אלא על עצם השימוש. **אמנם** כל זה אינו דבר מוכרח, דהרי **בתירוץ השני** נקטי שם תוס' דלא בעינן מעשיו. ולדברי הברכ"ש דהוא מלוה הכתובה בתורה כדי שלא יהא גזלן, מובן מאוד הא דכתבו דבעי מעשיו ומעשי בהמתו, דבלא לקיחה שלו לא יתכן שיחשב גזלן, (כ"כ בשי' הגר"ש ב"ב ק"ב)[[20]](#footnote-21).

**פסק ההלכה -** עי' **בש"ך** שצ"א ס"ק ב' **דהפלפולא חריפתא והמהרש"ל** פסקו דבעינן מעשיו או מעשי בהמתו, ותמה עליהם הרי בתירוץ השני ביארו תוס' באו"א. ולכך הסיק הש"ך דנידון זה אי בעי מעשיו ומעשי בהמתו הוא מוגדר 'ספיקא דדינא' (ויהני תפיסה).

# שיעור תשלומי נהנה

**גמ' רבה אמר דמי עמיר וכו' רבא אמר וכו'.** **בדעת רבה, פירש"י** דא"ל א"א להאכילה שעורין אלא קשין, ועי' היטב **במאירי** על המשנה, ויותר מפורש בדבריו בגמ', דאיירי דווקא כשרגילותו היא להאכילה עמיר, דמה"ט ס"ל לרבה דאינו משלם על שעורים, אבל ברגיל בשעורים ישלם שעורים. אמנם **בתלמיד הרשב"א** כתב "רבה סבר, מצי בעל בהמה לומר **אע"פ שדרכי להאכילה שעורים,** פעם זו לא הייתי מאכילה אלא עמיר, והילכך לא משלם אלא דמי עמיר". **ובדעת רבא**, כתבו **המאירי ושאר ראשונים**, דרבא פליג דאף בכה"ג דרגיל להאכילה עמיר ישלם דמי שעורים, דאנן סהדי דאי היה בזול היה קונה.

**הנה** לכו"ע אינו משלם תשלום מלא, ומבואר מזה דנהנה אינו משלם יותר ממה **שהוא** היה משלם על כך. **וצ"ע** להמבואר דחיוב נהנה הוא תמורה על ה'הנאה' והשימוש, דכמו שהמקבל חפץ מחבירו יש לו לשלם עליו, כן המקבל שימושים מחבירו, יש לו לשלם, וא"כ יש לשום את ההנאה והשימוש לפי השוק[[21]](#footnote-22). (מלבד אי נימא דההנאה היא החיסכון, וכבר נתבאר לעיל דבאחרונים לא נקטו כן). **וכ"ש** דקשה להברכ"ש דמשלם כדי שלא יהא גזלן, א"כ יש לו לשלם דמי שעורים שאכלה, וכן שישלמם כמחיר השוק כמו כל גזלן. (ואין לפרש דהסברא דהייתי מאכיל בזול היא ע"ד דברי התוס' דהייתי מתענה, דהא אי"ז שייך אלא לסלק תביעת 'משתרשי' וכמש"נ לעיל. ועוד דאי נימא הכי, אזי לא ישלם כלום, כהתם, אלא ע"כ כיון דאדרבה נהנה ולא התענה יש לו לשלם הנאת אכילתו). **וחזינן מהכא דתשלום נהנה הוא לפי איך שהוא שווה למקבל.**

**וכן** מבואר בגמ' גבי גברא דלא עביד למיגר, דמוגדר 'זה לא נהנה', **והקשו רבותינו** (חי' הגר"ש ד"ה ונראה מבואר, שי' רבי דוד וחי' הגר"נ), והרי סוף סוף הוא דר ונהנה. וע"כ דבעי הנאה שיש בה הרווחת ממון, ואי הוא לא נהנה הנאת ממון אין בזה זכות לתבוע אע"פ שההנאה עצמה שווה ממון, דחיוב נהנה הוא לפי מה שההנאה שווה אצל המקבל. וצ"ע טעמא דמילתא, ובפרט להברכ"ש וכנ"ל. **ויש להתייגע הרבה הרבה לבאר הדבר דהוא מיסודות הסוגיא.**

**דעת רבה באדם שאכל -** עי' לק' קי"ב. דאיתא אמר רבא הניח להם אביהם פרה וכסבורים דשלו היא, ואכלוה משלמים דמי בשר בזול, ושם לא הוזכרה שיטת רבה ורשב"י, משמע דלכו"ע משלמים **דמי בשר**, ואינם יכולים לומר דאם היו יודעים שאינו שלהם היו משביעים עצמם בפת. ואין לומר דאדרבה התם רבא לטעמיה אזיל דס"ל דמי שעורים, דהרי השו"ע (שצ"א ס"ח) פסק דמשלם דמי עמיר, ומאידך בסימן שמ"א ס"ד פסק השו"ע בדין הניח להם אביהם דמשלמים דמי בשר בזול ולא דמי פת, וצ"ע[[22]](#footnote-23).

**דעת רבא דמי בשר בזול -** צ"ע מהי סברת רבא, ואי ס"ל דכיון דסוף סוף אכל שעורים ישלם מה שנהנה, א"כ ישלם את שוויו. **ובמאירי** כתב שאנו אומרים בכל אדם הנמנע מלהאכיל שעורים לבהמתו שאלו ימצא שעורים בזול שהזכרנו שהוא נותן כדי לחזקה עד שתסבול עולו כראוי", וכ"כ **בתל' הרשב"א** שם **בשם הגאונים** דאנן סהדי שהיו קונים במחיר זה[[23]](#footnote-24). **ודבר** זה צ"ב טובא (וכי מכח אומדנא נהגינן כאילו הסכים למקח וחייב משום מקח). **ולכאו'** הביאור דע"כ נחשב דכך הוא שווה 'לו'. וצ"ע איך יהא הדין בגברא דברור שגם בזול לא היה קונה האם ישתנה הדין, וכן צ"ע מה רבה חולק והרי לא פליגי באומדנא.

**ומצינו** בזה שיטה נוספת **בנמ"י בשם הרמ"ה**, דאיירי גם באדם שרגיל להאכיל שעורים (ומשלם עליהם את מחיר השוק), דמ"מ ישלם כשער הזול, "דכיון דבע"כ הוא דמתהנית לא משלם אלא שיעור מאי דאמדינא לדעתיה דהוה ניחא ליה"[[24]](#footnote-25), וצ"ב. ולכאו' כוונתו, דכיון דלא היה מקח מדעת אלא הנאה בע"כ דהבעלים, א"א לתובעו אלא את **השווי המוכרח**, היינו מה שכל אדם וודאי ישלם על זה, ואף דהוא רגיל לקנות במחיר השוק, אבל אי"ז מוכרח שיעשה זאת, אך במחיר של זול אמדינן בהחלט שכל אדם משלם על זה. **ועדיין** אינו מבואר. **ובאמת** כן היא לכאו' הפשטות, דהרי דין זה מצינו לק' קי"ב. גבי טבחוה ואכלוה משלמים דמי בשר בזול, וכי לא איירי שם בגונא שטבחו לכבוד יו"ט או בכל גוונא דרגילותם לאוכלם בשר, ובפוסקים לא חילקו בזה, וצ"ע.

**דמי דיורים בזול -** יל"ע מ"ט בדר בחצר חבירו לא הוזכר (בשום מקום) שמשלם רק כשיעור דיורים בזול ככל 'נהנה', (דה"נ רק בזול היה מסכים לשלם, ובלא"ה היה דר בקרוואן או בקצה הארץ), וי"ל דעי' היטב **ברש"י** לק' קי"ב. ד"ה בזול "דאי הוו ידעי דבעו שלומי לא הוו אכלי בשרא", וכ"כ באריכות **ברשב"ם** ב"ב (הו"ד בהערה לעיל), ולכך כאשר יודע דנכנס לחצר חבירו ליכא לטענה זו, וכ"כ **בחי' ר' נחום**, וצריך לבאר הדברים. (ולפי"ז בסבור שהוא ביתו ונתברר דהוא בית חבירו ישלם דמי דיורים בזול, וכן מתבאר **בקצה"ח** שס"ג ס"ק ז' וכן **הנתה"מ** שם, וא"כ מדבריהם מבואר כהנ"ל).

**פסק ההלכה** - עי' **רמב"ם** פ"ג מנזק"מ ונתחבטו האחרונים בשיטתו. **והר"ח** פסק כרבה דהוא רבו דרבא, וכן הביא דבירושלמי איתא דרב כרבה. ועי' **ברי"ף** דמביא פלוגתא אי לפסוק כרבה דהוא רבו, או כרבא דהוא בתרא. **והרא"ש** הביא דהראב"ד פסק כרבא, (דהברייתא דתניא כוותיה 'רבים היא'), והכרעת **המאירי** כרבא דמסתבר טעמיה. **והנמ"י** כתב **דהרא"ה והריטב"א** נקטו בהחלט דהלכה כרבא דהאריך ימים אחרי רבה רבו והלכה כבתראי, וכן נקט **הטור** סי' שצ"א. וכתב **הב"י** דכיון דהרי"ף והרמב"ם מסופקים א"כ יש לילך לקולא לנתבע, וכך פסק **בשו"ע**, אבל **הד"מ** כתב דלא שבקינן פשיטות האחרונים (נמ"י רא"ה ריטב"א מאירי) משום ספיקא דהרמב"ם והרי"ף, ולכך פסק **ברמ"א** דישלם דמי שעורים בזול[[25]](#footnote-26).

**באדם שאכל** גם השו"ע (שמ"א ד') כתב דישלם דמי בשר בזול[[26]](#footnote-27).

# זה לא נהנה וזה חסר

**בגמ'** נזכר דז"נ וז"ח ודאי חייב, ובזה ל"נ וזל"ח ודאי פטור, ודנה הסוגיא בז"נ וזל"ח. ולא נזכרה המידה הרביעית **דזל"נ וז"ח** דהיינו ארעא דקיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר, וכתבו **התוס'** ד"ה זה, דפטור כי לא נהנה, ומשום מזיק ליכא דהוי 'גרמא'. אולם **הרי"ף** כתב "בחצר דקיימא לאגרא צריך להעלות לו שכר, ואע"ג דלא עביד למיגר, דהא חסריה ממונא", **ובנמ"י** כתב דכן **דעת כל הגאונים,** וכן דעת **הרמב"ם** הלכות גזילה ג' ט'.

**ובביאור** דעת הרי"ף והגאונים מצינו ב' דרכים בראשונים. **בנמ"י** מתבאר דהוא מדין מזיק, וכך הביא שם **מהריטב"א והרמ"ה,** וכתבו דאע"פ שאי היה מונע את חבירו מלדור בביתו אינו אלא גרמא, אבל בכה"ג דדר הוא בפועל בביתו הוה מזיק בידים. וצ"ב, ועי' **חידושי הגרש"ש** (סי' י"ט ב') דביאר דכאשר מונעו מלגור הוא רק 'גורם' שלא יוכל להוציא מהבית את השימושים שלו, משא"כ כשדר ומוציא את השימושים ואוכלם בלא לשלם, אזי הוא מזיק בידים.[[27]](#footnote-28).

**מהלך נוסף**, עי' **ברא"ש** סי' ו', שהסכים עם תוס' דהוה 'גרמא', ושוב הביא דעת הרי"ף וכתב איכא לחיוביה **משום שאכל חסרונו של זה** וכו' אע"ג שלא נהנה שהיה מוצא דירה אחרת בחנם, מ"מ **השתא מיהא קאכל מה שחבירו נפסד**, עכ"ל. וכתב **הברכ"ש** (ב"ק י"ד) בשם ספר קדושת יו"ט, דנראה בדבריו דאי"ז חיוב של מזיק אלא חיוב של נהנה, ואע"פ שיש לו בית אחר לדור בו בחינם, דכיון דסוף סוף דר ונשתמש ונהנה הנאת הגוף, יש לחייבו אם דיורים אלו הם אכילת חסרונו. וכן נקטו רבותינו (**שי' רבי דוד** אות ת"י, **וחידושי רבי שמואל** סי' י"ח אות ב'), דהנה הא דאמרינן דבלא עביד למיגר נחשב 'לא נהנה' אף דנהנה דדר שם, הוא משום דבעינן הנאה דהוא היה משלם עליה, והא חידש הרא"ש דכשהלה נחסר כבר ראוי לחייבו תמורה על הנאת גופו לחודא, והדברים עדיין צ"ב רב.

**והגר"ש** שם ביאר זאת באופן מחודש, דכאשר נהנה מחסרונו יש לחייבו על הלקיחה מדין גזל, דגזל את השתמשותו בחפץ, וב' דינים הם, לאמוראי דחייב משום נהנה לחוד, (בלא חסר), הוא **מסברא** דיש לו לשלם על השימוש שקיבל, (ואז משלם לפי איך שההנאה שוה לו), אבל **כאשר חיסר** הרי הוא **כגזלן,** ולכך אין נפק"מ כמה ממון זה שווה לו, [ועי"ש דנקט דאפי' חיסרון דשחרוריתא סגי לזה להחשיבו כגזלן על כל השימוש, וכדלקמיה].

**הרשב"א** בחידושיו הביא **ראיה גדולה** לדעת התוס', דהנה אמרינן לקמיה דלר"י בעל העליה שדר בבית חייב משום דנחשב חיסרון ע"י השחרוריתא דאשייתא, ואעפ"כ איתא בב"מ דאי בנה את העליה ידור בבית ולא ישלם, כיון דהוא נעשה לגברא דלא עביד למיגר, הרי לן דזל"נ וז"ח, פטור, וצ"ע ד' הרי"ף. ואמרו בזה (**חי' הגר"ש** שם ועי' **שי' רבי דוד**), דלמהלך א' דמחייבו הרי"ף מדין מזיק, לק"מ, דהרי ישלם לו פרוטה על השחרורית ודיו, אלא דהרשב"א פירש כהרא"ש, דבכה"ג שאכל חסרונו יש לחייבו על **הנאת הגוף** אע"פ שלא הרויח ממון, ונקט הרשב"א דבזה סגי בשחרוריתא **לחייבו בכל הנאת הגוף** ולכך הקשה מהתם. אבל **בדעת הרי"ף** מתבאר (עי' **חי' ר' ליב** ס"ט ב', **ובד קודש** סי' י"ח) דלא מהני חיסרון מועט לדין המחודש לחייבו משום 'אכלת חסרוני', וצריך להאריך בביאור הדברים, ומהי שורש פלוגתת הרשב"א והרי"ף בזה. (והנה עי' ברכ"ש שם שנסתפק בזה אי לרי"ף למהלך הרא"ש סגי בחסרון מועט, ולכאו' היא היא פלוגתת הרי"ף והרשב"א, וצ"ע דלא הביא זאת). **ועי"ש בחידושי הגר"ש** דלפי דרכו הנ"ל דהוא גזל נדחק בדעת הרי"ף.

**יל"ע** בעיקר דין הרי"ף דקיימא לאגרא בלא נהנה חייב, א"כ מ"ט בעי לדינא ד'נהנה', **וי"ל,** **דלדרך א'** דמדין מזיק א"כ דין נהנה קאתי לכל גוונא דאין לחייבו מדין מזיק וכגון שן ברה"ר וכו' (עי' בריש דברינו), ובדר בחצר נפק"מ בחיסר רק בשחרוריתא דמחמת דין נהנה לא סגי דישלם רק פרוטה ודיו. **ובאמת** זו גם הנפק"מ **לדרך ב'** וכמש"נ, (מלבד להגר"ש הנ"ל).

**פסק ההלכה - בטור ושו"ע** סי' שס"ג ס"ו פסקו כדברי הרי"ף, וא"כ אדם שיש לו בית, ונכנס לדור בדירת שכינו העומדת להשכרה, צריך לשלם לו על כך (וגם לתוס' חייב לציד"ש ככל גרמא). **אמנם** בעיקר החסר ב'קיימא לאגרא' בזה"ז, צ"ע דהרי כתבו רש"י ותוס' דענינו דמחמת דיוריו לא שכרו ממנו, וא"כ היום דפרסום ההשכרה אינו לפי מה שרואים דיורים בבית אלא באופנים אחרים, א"כ מה שדר שם לא מנע אחרים מלשכור, וצ"ע למעשה.

**הערות בגפ"ת**

**דף כ'. ואם נהנית משלמת מה שנהנית, רבה אמר דמי עמיר וכו'.** והיינו אף שאכלה שעורין כיון דאפשר לשבוע מסוג יותר פשוט וזול, דהיינו קש ותבן, ישלם מחיר קש ותבן. והלשון 'מה שנהנית' היינו את השביעה ולא את הדבר בעצמו. **וביאור כל הסברות בענין שיעור התשלומין, יש ללמוד אחר שיתברר גדר חיוב 'נהנה'.** [ודע דמגוף המשנה מבואר דמה שנהנית הוא לא תשלום מלא, דהרי תנן דברה"י חייב לשלם את מה שאכלה, וברה"ר לא, ופשוט].

**תניא כוותיה דרבא וכו' לפיכך אכלה וכו'**. עי' **נמ"י** דמתבאר בדבריו דמה שמסיימת הברייתא 'לפיכך', אינו שייך למחלוקת אי דמי עמיר או דמי שעורים, אלא קאי על עיקר מה דקאמר שמשלמת מה שנהנית, ור"ל דבאכלה ברשות הניזק דחיובה מפרשת 'שן', חייבת גם על אכילה ע"י הדחק, דשמה אכילה (לעיל י"ט:), אבל כאשר נדון מצד נהנה ליכא. אמנם עי' היטב **ברד"ה** לפיכך, וצ"ע.

לא הוות גבן באורתא בתחומא, עי' רש"י ל"א דתחומא הוא ביהמ"ד ולפי"ז לא קאי על שבת, ופרוש הדברים עי' בערוך, שביהמ"ד הוא תחומה של תורה, (והשתולים בבית ה' קונים בו שביתה).

**הדר בחצר.** הנה חצר בזמנם היה בה דיורים, ועיקר תשמישם בחצר, וזהו **הדר בחצר**. אמנם יש להעיר מ"ט לא נקט הדר בבית, ואולי משום דיותר פשוט הוא לדור בחצר חבירו, מאשר להיכנס תוך ביתו.

**גברא דלא עביד למיגר.** עי' פרש"י ור"ח ועי' ברשב"א דהעמיד זאת כב' פירושים וצ"ב, (ואולי כוונתו דאדם זה אינו רואה ערך כלל בבית לדיורים דהכל מכניסים ומצרפים אותו לדיורים שלהם, וצ"ע).

**זה לא נהנה.** יש להעיר (שי' רבי דוד, חי' הגר"ש סי' י"ח ב', חידושי ר' נחום) בלשון 'לא נהנה', דהגם דהוא לא עביד למיגר ויכול להשיג דיורים במק"א בחינם, מ"מ סוף סוף נהנה דקיבל מדורים מבית זה, ומבואר בזה דבעינן דווקא הנאה שמרווחת לו ממון, וזהו מיסודי שמעתין ונתבאר בארוכה במק"א.

**כ: תד"ה הא אתהנית, אפילו למ"ד וכו' אבל הכא כבר דר וכו'.** דברי תוס' צ"ב רב, ובעזה"י נעסוק בזה בארוכה בדף מס' 2.

**לכי תשמש לי.** בפשוטו הוא תמוה, וידוע מש"כ בזה **השער"י** בהקדמתו, ראה לשונו בהערה[[28]](#footnote-29).

**אפקורי מפקר להו.** עי' היטב בדברי **רש"י** דלא נחשב חיסרון כי סופן לאיבוד, והיינו דלא הפקיר ממש דא"כ לא יוכל לתבוע כלום, אלא כוונת הגמ' היא רק דבכללי 'חסר' אינו נחשב חיסרון. וכיו"ב כתב **בתלמיד ר"ת ורבינו פרץ**, אמנם הא גופא טעמא בעי הרי יש כאן איבוד וחיסור גוף הפרי. ושמעתי (מהגר"ד מילר שליט"א) לדמותו למנא תבירא תבר (לעיל י"ז:) דאין 'תביעת התחסרות' כי סופן לאיבוד אף דלא פקעה בעלותו, והתם נמי אם יהנה אדם מהחפץ יהא כנידון שמעתין. **אמנם** תוס' כתבו בענין אחר, עי' **מהר"ם** ועי' **שיטמ"ק בשם תלמידי ר' ישראל**, והדברים צ"ב, ועי' **חידושי הגרש"ש** (י"ט ד).

**תנן המקיף וכו'.** הנה צ"ע דהתם מדעת בנה לעצמו וחבירו אינו מקבל אלא כגרם הנאה**, ובעזה"י בהמשך הזמן נאריך בכל גדרי מקיף וניקף ויורד וקישורם לשמעתין ועתה יש ללומדו בזריזות.**

**ת"ש הבית והעליה וכו'.** צ"ע מ"ט הוה נהנה מחבירו, והרי בעל העליה בנה את הבית הזה ועדיין לא שילמו לו, (וכ"ת שנהנה מהקרקע, והא ה'שחרוריתא' **בכתלים** החדשים היא), וי"ל מתבאר לכאו' דקונה את הבית (מדין חצר), למפרע, ואדרבה יש להוסיף דאפשר דאין לו זכות לבנות בתים **בשביל עצמו**, דכל השיעבוד הוא לבנות עליה על **בית בעל הבית**, אך דזה מותנה דישלם לו, אבל מוכרח להיות שיהא קנינו למפרע וכמש"נ. ועי' **רש"י** ב"מ קי"ז. ד"ה אמר רב יהודה וכו' כשהוא חוזר וכו' **ובהג' הב"ח**.

**שחרוריתא דאשייתא**. עי' **רד"ה** שחרוריתא, דרק בית חדש ולא ישן, וכ"כ **הרא"ש**, והיינו לבאר מ"ט רק השתא קא"ל הש"ס להאי סברא, דרק השתא עסקינן בבית חדש ממש. **עוי"ל**, דעד השתא עסקינן ב'חצר' ורק השתא דעסקינן בבית לכך השתא קא"ל הש"ס.

**עי' תוס'** בכתובות ל: דאפי' אם הוא פחות משו"פ. (ועי' ברכ"ש י"ד ב').

**מדעת כהדיוט מדעת.** בעזה"י בביאור תרוץ הגמ' ובכל ענין מוחה על הדיורים, נלמד בהמשך הזמן כסוגיא בפ"ע.

**כ"א. והשוכר בית מראובן וכו' הא דקיימא לאגרא וכו'.** עי' שיטמ"ק בשם גליון, דהקש' דלעיל כ: איתא דכאשר גלי אדעתיה חייב מ"מ, א"כ ה"נ גלי אדעתיה, יעו"ש תירוצו, וצ"ב. **ובשער"י** (שער ג' כ"ה) תירץ דגילה דעתו שרוצה לשלם רק על **קנין שכירות** אבל לאדם אחר אינו אלא תשלום על השימושים בלא קנין שכירות בגוף הדבר ואהא לא גלי דעתיה, ועי' **רש"ש.**

**אמר רב סחורה אר"ה וכו' משום שנאמר ושאיה יוכת שער וכו'.** מבואר דפטור משום דהועיל לו, וכן העמיד **הרי"ף** את ההלכה. וצ"ע הרי יש לפוטרו משום ז"נ ולז"ח ואע"פ שלא הועיל לו בדיוריו[[29]](#footnote-30). ועי' **ברא"ש** דכתב דהוא לאו דוקא, אלא לרווחא דמילתא הוסיף כן ולעולם יש לפוטרו משום ז"נ וזל"ח, אך צ"ע הא דקאמר מאי בינייהו. **ועוד** הקשה **הגר"א** (סי' שס"ג) מהגמ' לק' צ"ז. ויעו"ש שהסיק דדברי הרא"ש דחוקים. ועי' **ברשב"א** דתירץ ד'לעולם' יש 'חסר' משום דריסת הרגל, ולכך בעי להטבה שמועיל לו בדיוריו. **ומרן אדמו"ז שליט"א** (בד קודש סי' י"ח) הקשה דא"כ ישלם על הכל, וכמו בשחרוריתא דמגלגלין עליו הכל יעו"ש תירוצו. **ולכאו'** היה אפשר לתרץ בפשיטות, דשחרוריתא ענינו 'דהשימוש' מחסר, ולא יהני מה שישלם על זה, **דהתשלום הוא דבר נוסף ואינו מתקן את עצם הגדרת השימוש**, דסוף סוף השימוש מחסר, אבל כאשר ה'שימוש'עצמו גם מועיל כנגד מה שמחסר, א"כ בסה"כ **'השימוש' אינו מוגדר מחסר**. עי' נמ"י ד"ה בחצר חבירו דפירש דבעינן להטבה זו משום השחרוריתא, והרשב"א לא פירש כיון דאינו אלא בבית חדש ואנן עסקינן גם בבית ישן וכן בחצר.

**הא דיכול למנועו מתחילה לדור, וענין הקדש מדעת, הקיפא יתירא ו'גלי דעתיה' וכל ענין מקיף וניקף**

**יתבאר בעזה"י בדף מס' 2**

1. **ואין** לומר דהוא פטור מסוים במזיק ד'שן', אבל כשנהנה יהא חייב על היזקו, דהרי יסוד הפטור ד'שן' הוא כמש"כ הרמב"ם (א' ח') 'מפני שיש לה רשות להלך', והיינו דאכילה דאינה דבר משונה לא שייך לתבוע על זה תביעת נזקין, כיון דיש לה רשות להלך ולאכול כדרכה, ולפיכך אין שייך לחייב בה גם בדין נהנה אי חיובו מדין מזיק. [↑](#footnote-ref-2)
2. **נהנה מצינו בכמה מקומות במסכת ב"ק, העיקר הוא במתני' י"ט: בהמה שאכלה ברה"ר, ושמעתא דדר בחצר חבירו** (ואינו 'מזיק' כמבואר לקמיה)**, ולק' נ"ה: נפלה לגינה ונהנית משלמת מה שנהנית** (ומדין מזיק פטור 'דנפלה' באונס, יעו"ש נ"ח.), **ולק' קי"ב. כסבורים של אביהם הם טבחוה ואכלוה משלמים דמי בשר בזול,** (ומשום מזיק ליכא דאונס גמור הוא, תוס' לק' כ"ז ד"ה ושמואל, או משום מזיק ברשות, רמב"ן כתובות ל"ד:). [↑](#footnote-ref-3)
3. **אולם** מצינו באו"ש (נזק"מ א' ב') דרך מחודשת, דאפשר דלמ"ד דבעינן דוקא חיסרון הוא מדין מזיק, 'דאימת פטרתו תורה על החסרון ברה"ר במקום דליכא הנאה, הא במקום דאיכא הנאה לא פטרתו תורה על החסרון'. אמנם עדיין צ"ע כל ראיות הנ"ל, וכן עצם דבריו אינם מובנים, דהרי פטורא דרה"ר הוא משום **דיש לה רשות להלך** וכמש"כ הרמב"ם, והיינו דלא שייך שיהא שם תביעת נזקין, והביאו הוא גופיה בתחילת דבריו, יעו"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. **כך** מתבאר מתשובת השאלה. אולם בקצה"ח (דלקמיה) נקט דדינו בזיבורית, דהתקנה היתה דוקא בהלואה מדעתו, כדי שלא תנעול דלת בפני לווין. [↑](#footnote-ref-5)
5. **נפק"מ** נוספת, עי' מנח"ח (נ"ה ו'), דמצינו לעיל י"ג: דנגח ואח"כ הפקיר פטור, וזהו פטור מסוים 'במזיק', "אבל בודאי לא נפטר מלשלם מה שנהנית, **דמה שנהנית נעשה עליו כחוב כיון דממונו נתרבה** **שנתפטמה,** א"כ ה"ל ככל בע"ח דאינו נפטר אם מפקיר נכסיו דחיוב עליו רמיא" עכ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ביתר ביאור:** בתוס' בכתובות נ"ו. ובקידושין י"ג: כתבו **דהחזרת הלואה** אינה כתובה בתורה אלא סברא הוא שיש לו לשלם מה שלוה, והיא תביעת ממוני גבך, דהלוה לא קיבל אלא את ה'בעין' של המעות, וא"כ נשאר למלוה 'ממון' אצל הלוה, **משא"כ בנזקין** דהמזיק לא קיבל כלום אלא שבר לו את החפץ, אין כאן תביעה ממוני אצלך, אלא זהו חידוש דין 'לחייב' אותו להיות אחראי להשלים את הנזק כיון שהוא המזיק, **וכן בגזלן** (כאשר החפץ כבר אינו בעין) הוא חידוש דין של התורה לחייב אותו בדמים מפני שגזל. [↑](#footnote-ref-7)
7. **בשיעורי** הגר"ש ב"ב (אות ק'), ביאר דדין קלב"מ ילפינן מקרא ד'אם לא יהי' אסון יענש הא אם יהיה אסון לא יענש', וא"כ י"ל דזה שייך רק ב'עונשין' של ממון, ומזיק נקרא כעונש, דהוא חיוב שחייבתו תורה על שהזיק, ואי"ז תביעת ממוני גבך על קבלה כבנהנה, עי"ש שהאריך. ובהמשך שם הקשה מלק' ע: דאמרינן קלב"מ בקוץ תאנה וכו' אף דחיובו מסברא. וכן הביא דהקצוה"ח ל"ח א' כתב דאפי' בהלואה נפטר בקלב"מ, ולטעמיה אזיל הכא, וצ"ע, וכ"ה בשי' רבי דוד. [↑](#footnote-ref-8)
8. **"קים** להו לחז"ל דכל נהנה מממון חבירו דחייב לשלם, מסברא, או יותר נראה דילפינן זה מקרא **דאשר חטא מן הקודש ישלם**, היינו אף דמזיק הקדש פטור, דלפי"ז כל אוכל הקדש משלם רק בעד הנאתו", עכ"ל. ולדבריו עולה דבגוונא דלפי דיני נהנה ישלם בזול ה"ה הנהנה מהקדש, אבל בדר"כ כיון דנהנה מדעת משלם הכל כמו בדר בחצר חבירו, עי' לק' 'בשיעור תשלומי נהנה', וצ"ע, אמנם עיקר דבריו צ"ע עתה דהרי מסקנת הגמ' דנהנה מהקדש חשיב כנהנה מדעת אחר מחאה וכמש"כ שם התוס' והרשב"א וא"כ איך נוכל ללמוד לנהנה דעלמא בלא מחאה. [↑](#footnote-ref-9)
9. **ונמצא** דהגונב רכב מחברת השכרה ונוסע בו זמן רב, אינו צריך לשלם דמי השימוש אלא יחזיר את הרכב ודיו, אבל 'כסבור שהרכב הוא שלו' צריך לשלם על השימוש. [↑](#footnote-ref-10)
10. **והנה** בפשטות אם היא מלוה הכתובה בתורה, א"כ יהא דינו בעידית כמו גזלן, וא"כ ברשב"א הנ"ל מפורש דלא כהברכ"ש. והנה עצם זה דנהנה הוא מלוה הכתובה בתורה אי"ז מחייב שיהא מיטב, וכמבואר לעיל ד. דדוקא מזיק וגזילה וכל המנויים בכ"ד אבות נזיקים אית להו קרא, ואף הברכ"ש לא קאמר דהוא ממש בשם גזלן, כמש"נ בפנים, אלא שיש לו לשלם כדי שלא יהא גזלן, ואולי כל מי שלא עשה **מעשה גזילה** לא נתחדש בו לשלם ממיטב, וצ"ע. ולפי השער"י לכאו' מובן דאינו משלם ממיטב אמנם עי' שיטמ"ק ו' דהקדש משלם ממיטב יעו"ש, וכ"כ הרשב"א בגיטין. [↑](#footnote-ref-11)
11. **עי'** בהערה לעיל דהאו"ש פירש דזהו גופא נידון הגמ' האם חיוב נהנה מדין מזיק או מדין קבלת ההנאה. [↑](#footnote-ref-12)
12. **וכן** הוא הפשטות בתוס' בשמעתין ד"ה הא במש"כ ולמ"ד התם מעלינן וכו'. אמנם בחידושי הגרש"ש (י"ט ג') דחה דאין זה כוונתם יעו"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ועי"ש** בשיעורי רבי דוד דביאר נמי מש"כ תד"ה הא איתהנית דתחב לו חבירו וכו' חייב משום שנהנה מחמת החיסרון שהיה מתחילה, ולכאו' צ"ב דהא עתה בהנאתו גופא ליכא חסרון, והיינו דהא גופא דכל ההנאה באה מחסרונו הוא סיבה דנחשב נהנה מחבירו. [↑](#footnote-ref-14)
14. **איתא** ברבינו יונה ב"ב ד: "כי ההיא דאמרינן בהאי סוגיא, שאני התם דאיכא שחרורא דאשייתא, דאמרי' מעיקרא לא איתיהיבא אותה הנאה למחילה". אלמא כשליכא שחרוריתא ענינו דאיתיהבא אותה הנאה למחילה, ולכאו' מתבאר כאן מהלך נוסף, דז"נ וזל"ח פטור משום דמוחל. וצ"ע א"כ מה הפלוגתא והרי לא נחלקו באומדנא. וי"ל 'איתיהיב למחילה' היינו דשימוש שאינו פוגע בבעלותו כי לא קיימא לאגרא, לא ניתן להיתבע ואין משפט הבעלות מזכה את בעליו בתמורתו של שימוש זה. (ומצינו דוגמא לזה בסנהדרין נ"ז. דפחות משו"פ בישראל פטור משם 'דבני מחילה' ובעכו"ם חייב דלאו בני מחילה, ופשוט דאין הכונה דאמדינן לדעתיה השתא דמחיל, אלא בעצם הוא ממון 'דאיתיהיב למחילה', וצ"ע). [↑](#footnote-ref-15)
15. **מעשה** בבעל אולם שלא עמד בהסכמים של החוזה, עד כדי שמצד 'השכירות' אי"צ לשלם, אבל מ"מ תבע שישלם לו מדין 'נהנה', ולכאו' יש לדון זאת כז"נ וזל"ח דפטור, דהרי 'קיימא לאגרא' פירשו הראשונים דעומד להשכיר וע"י דיוריו הוא נחסר שלא השכיר, והכא ל"ש לומר כן, וצ"ע. ולכאו' מה שהשתמש בחשמל אינו נחשב כשחרוריתא דאשייתא שיתחייב מחמת זה את הכל, כיון דהוא חשבון נפרד מעצם הדיורים, אמנם יש לדון מצד השימוש בגופי תאורה, והרי לא בעינן שיהא אפי' שו"פ כמש"כ תוס' בכתובות. [ולכאו' יש לדון גם אי יש בזה משום גלי דעתיה, אמנם נראה דלא גלי דעתיה לשימוש גרוע זה, וכמו שיתבאר בהמשך לימודינו]. [↑](#footnote-ref-16)
16. **והנה אין המקום עתה ללמוד את כל דברי הרמ"א התרוה"ד והמהרי"ט ובעזה"י נעסוק בזה בהמשך הזמן בדין דר בחצר חבירו מדעתו, ורק יש להתמקד ביסוד הקצה"ח דנהנה אינו משום שריבה את ממונו.** [↑](#footnote-ref-17)
17. **והגם** שנתבאר לעיל דלקצה"ח נהנה הוא סברא בדומה לבע"ח, מ"מ אינו כקנין יצירה **דמזדכה בממון דברשות חבירו,** ולכך בממון שאין לו תובעים לא חל חיוב נהנה, וכ"ש שהוא מבואר אם נהנה הוא מלוה הכתובה בתורה, דהוא חלות חיוב נוסף דהוא מתחייב רק במשיל"ת. [↑](#footnote-ref-18)
18. עי' רשב"א קידושין ח: "בשאמרה ליתנו לכלב שלה משום דמשתרשי לה והוי כאלו קבלתו היא", וצ"ע הרי ה"נ נימא הייתי מתענה אמנם באמת אינו ענין להכא דהרי קצצה. [↑](#footnote-ref-19)
19. **ואולי** אפשר בנוסח אחר דללא מעשיו ומעשי בהמתו לא נחשב קבלה מ'חבירו', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. והנה ענין 'מעשה בהמתו' הוא דבר מחודש והיכן מצינו חשיבות למעשה בהמתו שיתיחס יותר אליו, ולכאו' דווקא הכא דהשימוש וההתקבלות שלו היא בזה שהיא מקבלת אבל בלא"ה לא וכגון אם הקוף היה בהמתו דידיה והוא היה הצובע לא מהני מידי דהרי השימוש בצבע הוא לא שייך לקוף גופיה, ודוקא הכא דעצם עשייתו היינו הלקיחה והאכילה היא היא מקום השימוש וההתקבלות דהאדם גופיה. [↑](#footnote-ref-21)
21. **בדעת** תלמיד הרשב"א לפי רבה, יש ליישב דעיקר דעת רבה דההנאה שקיבל הבעלים הוא 'השובע' והשובע גופיה אינו שווה יותר מדמי עמיר, כי אפשר לשבוע ע"י עמיר, ושפיר איירי בכל גוונא גם כאשר רגיל להאכילה בשעורים, וכן נקט לדינא היש"ש ט"ו יעו"ש. אמנם עי' היטב לשון תלמיד הרשב"א 'פעם זו לא הייתי מאכילה אלא עמיר', ויש להעמיס בדבריו דלאו דוקא דפעם זו הייתי מאכילה, דגם בנשבע שיאכילה היום שעורים מ"מ חיובא דנהנה ליכא על זה וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-22)
22. **ונראה** לישב דטעמו דרבה דהבעלים של הפרה קיבל רק "שובע" (וכמש"נ בהערה לעיל), דהרי אין לן ענין בהנאתה דהפרה עצמה, אלא בהנאת הבעלים, והנאתו היא שהיא שבעה, ואת השובע אפשר להשיג ע"י קש ותבן, וא"כ ניחא דהנ"מ בבעל הפרה, אבל האדם עצמו סוף סוף נהנה גופו הנאת בשר (וסברא זו מבוארת ביש"ש ב"ק פ"ח ס"ט יעוש"ה). [↑](#footnote-ref-23)
23. **וחז"ל** קבעו ותקנו שיעור ב' שליש. [↑](#footnote-ref-24)
24. **וכן** נראה ברשב"ם ב"ב קמ"ו: ד"ה ושמין, וז"ל שבענין זה שמין כל מחזירין אוכלים הנאכלים מתחלה שלא לדעת חזרה, שאילו היה יודע שצריך להחזיר לא היה אוכל משלו ומיהו בזול מיהא מחזיר, עכ"ל. משמע דכלל הוא דכל מחזירין שאכלו שלא ע"ד להחזיר משלמים בזול. ועי' חי' הגר"נ עוד נפק"מ, אי גם למ"ד דמי עמיר ישלם בזול, והיינו דלמאירי **דסברתו דרבא** משום דאינו רגיל בשעורים, ורק 'זול' אנ"ס דיקנה, א"כ **למ"ד** **דמי עמיר** לא ישלם בזול, דזה ודאי הוא קונה, אמנם לסברת הרמ"ה ורשב"ם ה"ה דמי עמיר בזול. ובאמת כ"כ הרשב"ם שם להדיא "וה"נ אמרו (ב"ק דף כ) גבי אכלה מתוך הרחבה משלמת מה שנהנית **דמי עמיר בזול** או דמי שעורים בזול", וכן נראה מד' הרי"ף דגם למ"ד דמי עמיר משלם בזול, וכן נקט הכס"מ בפ"ג מנזקי ממון ה"ב בד' הרמב"ם יעו"ש. [↑](#footnote-ref-25)
25. **אמנם** לא נתבאר להדיא אי פסק כהרמ"ה דגם ברגיל להאכילה שעורים, ובפשטות אין חילוק וכמש"נ בפנים, אמנם בערה"ש שצ"א ז', כתב דחייב כשווים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. **מעשה** שהיה באשה שהכינה אירוע גדול, והניחה מגש מלא בשרים מוכנים במקרר אצל שכנתה, ושוב אתא הבעל וראה במקרר מגש בשרים וסבר שאשתו בישלה זאת, ואכל הרבה מהבשרים, ועתה השכנה תובעת שישלם מחיר מלא של הבשר, והשכן טוען שאינו רגיל לאכול בשר בערב, וא"כ לשביעתו היה מספיק גם מאכלי חלב, ולמתבאר דבאדם לכו"ע אינו משלם דמי עמיר, בזה ודאי ישלם דמי בשר בזול. [↑](#footnote-ref-27)
27. **אמנם** בדעת תוס', י"ל דדמיא לאדם לאילן שלא עשה פירות וקאתי אדם והצליח לעשות שהאילן יוציא פירות ובאותו מעשה גם הכניס בהם חומר דכשיגדלו ירקבו מיד, דפשוט דאין כאן תורת מזיק כלל על הפירות, דהרי זה כל מה שיש לו פירות שירקבו, וה"ה הכא הוא יוצר את השימושים וביצירה עצמה של השימושים הוא מכלה ומזיק אותם, א"כ אין תורת מזיק על השימושים האלו, והא דמחמתו הוא נמנע מלהשכיר לאחרים הרי"ז רק גרמא. [↑](#footnote-ref-28)
28. **וז"ל,** בדבר שצריך עיון ויגיעה תלוי עיקר הדבר אם המתלמד מאמין במעלת המלמדו, אז אם לא יבין בראשונה, יתלה החסרון בעצמו, ויוסיף אומץ ליגע את עצמו ואז יבין באחרונה, אבל אם דברי המלמדו קלים בעיניו ולא שוה לו להתאמץ לעמול בהם, אז אם לא יקבל הדברים במשקל הראשון יניחם או יבטלם בלבו ודיו, ולכן כאשר ידע רב"ח את עומק הענין שרצה ללמדו, לא רצה ללמדו עד שיתאמת לו שר"ח משתוקק להתלמד ממנו כתלמיד מרב, ולכן לא למדו הדבר עד שישמש אותו כתלמיד לרב, עכ"ל. אמנם צ"ע מה שהקשה החיד"א בספרו פתח עינים (ב"ק כ:) דבב"ב י"ב: איתא דר"ח היה חמיו ורבו דרמב"ח, ואיך יתכן דא"ל לשמשו, וצ"ע, יעו"ש. [↑](#footnote-ref-29)
29. **שיטה** מחודשת בענין זה מצינו ברבינו יונה ב"ב ד: ד"ה עלה בידינו, דהסיק מגמ' זו דלהלכה ז"נ וזל"ח חייב, ואדרבה כל פטורו משום דהועיל לו בדיוריו, אבל כל הראשונים נקטו דהלכה ז"נ וזל"ח פטור, ועי' בדברי רבינו ישעיה בשיטמ"ק דנקט דפלוגתא היא **בדעת רב הונא** אי ז"נ וזל"ח פטור או לא. [↑](#footnote-ref-30)