קונטרס מראי מקומות בדין שעבוד ג תמוז תשעג בעזרת השם יתברך
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב אלימלך וינברג

בעזרת השם יתברך

קונטרס מראי מקומות **בעניני שעבוד [ב]**

מאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון: [PHONE_REMOVED]

נערך בעזהשי"ת בחודש תמוז תשע"ג עבור בית המדרש לתורה שם משמעון גור רמת גן נתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפה בנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון ר' שלמה שליט"א

בעזרת השם יתברך

**במקור דין שעבודא דאורייתא**

**שיטת רשב"ם**

**בב"ב דף קע"ה ברשב"ם ד"ה שעבודא דאורייתא,** כ' דמקור דין שעבודא דאורייתא נלמד מקרא דיוציא אליך העבוט החוצה, והוסיף "וה"ה למקרקעי", ובטעמא דמ"ד שעבודא לאו דאורייתא כ' שם **הרשב"ם בד"ה לאו דאורייתא** דקרא במשכנו שלא בשעת הלואתו, **ובתוס' שם בד"ה דבר תורה** כ' דמשמע דסובר דלמ"ד שעבודא לאו דאורייתא אין שעבוד גם על "מיניה", ולכך מעצם הדבר שחייב להוציא העבוט החוצה ש"מ דשעבודא דאורייתא, וע"ז תמהו התוס' דאינו כן דגביה מיניה איכא לכו"ע אף למ"ד שלד"א, "דהא פשיטא שחייב לשלם" ואם אין לו מעות יתן קרקע או סובין, **וביד רמ"ה פ' גט פשוט אות קמ"ד** כ' דהילפותא היא מעצם הדבר שצריך ליתן משכון בחובו, ואי הוי רק שעבוד על הגוף, היה צריך הוא עצמו ליליך ולמכור ולפרוע אבל לא ליתן משכון, ומעצם הדבר שחייב ליתן משכון ש"מ שיש גם שעבוד על הנכסים בנוסף על השעבוד על גוף הלוה, וצ"ב כוונתו, ועיין **פני יהושע ב"ק די"א: בתוס' ד"ה אנא** שכ' בבי' ד' רשב"ם דאם השעבוד מתחיל כבר משעת ההלואה שמע מינה שחייל שעבוד על עצם הנכסים וממילא גובה אף מלקוחות, משא"כ למ"ד שלד"א מתחיל השעבוד רק מזמן פרעון וגוביינא וממילא אינו גובה מלקוחות עיי"ש, ועי' עוד בזה **בפני יהושע כתובות פ"ו: ברש"י ד"ה לדידך** ועיין עוד מה שהאריך בזה טובא **בפני יהושע בקונטרס אחרון לחו"מ סימן ל"ט** דיסוד פלוגתא אי שעבודא דאורייתא או לאו דאורייתא תלוי הוא בשעבוד דמיניה מתי הוא מתחיל, ולמ"ד דשעבוד מיניה מתחיל כבר משעת ההלואה ממילא כבר יש למלוה קנין בהנכסים וטורפן מלקוחות אם מכרן עיי"ש, ועיין **בקצות החושן סימן ל"ט סק"א** שכ' בבי' ד' רשב"ם דלמ"ד שעבודא לאו דאורייתא ליכא שעבטד על עצם הנכסים אפילו מיניה, וליכא אלא חיוב על הגברא על גופו של לוה לשלם מצד מצות פריעבע"ח, וזהו שהוכיח ממה שצריך להוציא העבוט ויששעבוד על עצם הנכסים ש"מ דשעבודא דאורייתא, ועי' **בנתיבות שם סק"ב** שכ' כעין ד' הפנ"י הנ"ל, ועי' **בחתם סופר קידושין די"ג: בד"ה אמר רב פפא** מה שביאר בד' רשב"ם, דההוכחה היא מעצם הדבר שיורדין לנכסיו ליקח משכון בשעת הלואתו, ואם אין שעבוד על עצם הנכסים איך גובין משכון, ומ"ד שלד"א אין שעבוד על עצם הנכסים אלא על גופו של לוה, אלא שאם אין רוצה לשלם כופין אותו בשוטי כמבואר **בכתובות פ"ו,א,** ואף ליריד לנכסיו אפשר רק מכוח דין כפיה דעד שאתה כופיהו בגופו כפיהו בממונו כמש"כ **הרמב"ן והריטב"א בקידושין י"ג: ובב"ב קע"ה:** וזה רק בשעת גוביינא שאז הוא זמן חלות המצוה, וזמש"כ רשב"ם הנ"ל דלמ"ד שלד"א מוקמינן לה במשכנו שלא בשעת הלואתו, ועי' **בחידושי הרי"מ זיע"א [חו"מ סי' ל"ט סק"א]** מה שהאריך בזה בבי' ד' רשב"ם וקו' התוס' על דבריו, דהנידון בזה אם אפשר ליריד לנכסיו כשאינו רוצה ליתן, והבינו התוס' בד' רשב"ם דלמ"ד שלד"א אף דאפשר לכופו בגופו לשלם אבל אין יורדין לנכסיו לגבות מהם, וזהו שמוכיח מקרא דיוציא אליך העבוט דקאי על שךליח ב"ד דמנתח נתוחי בע"כ של לוה, כמבואר **בב"מ דף קי"ב** וש"מ דשעבודא דאורייתא רמי על גוף נכסי הלוה, ווע"ז הק' התוס' ד מיניה דידיה אפשר ליריד ךלנכסיו לכו"ע אף למ"ד שלד"א, וכ' לבאר בד' רשב"ם דזהו שהוכיח מדין קנין משכון בשעת הלואתו שאינו לגוביינו ומ"מ יש לו בזה קנין לכמה דברים ובע"כ דהוא משום שעבוד דרמי על עצם המשכון וש"מ דשעבודא דאורייתא, עיי"ש באורך, ועי' **בשו"ת אבני נזר [חו"מ סי' מ"ט מחודש א' אות ו'],** שביאר שההוכחה היא מעצם קנין משכון שחייל בזה שעבוד אלים לענין שלא יעשה מטלטלין אצל בניו כמבואר **בב"מ קי"ד:** ואם נימא שעבודא לאו דאורייתא הגדר הוא "שאין קנין לחצאין" כמש"כ **הריטב"א בקידושין י"ג:** וממילא לא שייך כלל קנין משכון עיי"ש, ועי' **בלבוש מרדכי [ב"ק סימן ד' עמ' ו: מדפי הספר],** שכ' דרשב"ם מפרש דעולא ס"ל דהא דקאמר קרא והאיש אשר אתה נושה בו יוציא אליך העבוט החוצה לא קאי ארישא דקרא דלא תבוא אל ביתו לעבוט עבוטו דאיירי במשכון, אלא קאי על גוביינא עצמה, דאי קאי אמשכון מנ"ל לעולא ללמוד מכאן לענין גוביינא דנותן רק פחות שבכלים דהיינו זובורית, דילמא רק במשכון הוא כן, ובע"כ דעולא מפרש דקאי על הגוביינא ומזה שמעינן מדקרייה רחמנא "העבוט" היינו שכבר היה משועבד ש"מ דשעבודא דאורייתא עיי"ש.

**שיטת רמב"ן וריטב"א ורא"ש ומאירי**

**ברמב"ן ב"ב קע"ה:** כ' לפרש הא דמבואר שם בגמ' ההוכחה דעולא סבר שעבודא דאורייתא מהא דקאמר דבע"ח דיניה בזיבורית מהאי קרא, לפי"מ שמפרש דמ"ד שעבודא לאו דאורייתא ופריעבע"ח מצוה ג"כ יליף לה מהאי קרא דוהאיש אשר אתה נושה בו, ולהך מ"ד מה דאתי קרא לאשמועינן דאין רשות לשליח ב"ד ליטול בע"כ וש"מ דאין שעבוד על עצם הנכסים, ועולא דס"ל דהאי קרא אתי לאשמועינן לדין נטילת פחות שבכלים בזיבורית ש"מ דס"ל שעבודא דאורייתא, עיי"ש, **ובחתם סופר קידושין י"ג: ד"ה ב' שיטת רמב"ן בפ' גט פשוט** הוסיף בזה דכוונתו הרמב"ן דלהך מ"ד דשעבודא דאורייתא מה שאין רשות לבע"ח ליכנס לעבוט עבוטו הוא כדי שיוכל ליתן פחות שבכלים אבל אינו הפקעת הזכות בעצם של הב"ד לגבות, עיי"ש, וצ"ב כוונת הרמב"ן ז"ל, דהא אף למ"ד שעבודא דאורייתא אא"פ ליריד לנכסים כ"ז שלא תבע מהלוה כמפורש **בב"ב קע"ד,א,** דאמרינן דנכסוהי דבר איניש עריבין ליה ואין נפרעין מן הערב תחילה, ולאידך אף למ"ד שעבודא לאו דאורייתא הרי דעת הרמב"ן שם דיורדין לנכסיו מתורת כפיה דעד שאתה כופיהו בגופו כפיהו בממונו, ועיין **בריטב"א קידושין י"ג:** שכ' ב' דרכים אליבא דמ"ד שעבודא לאו דאורייתא ופריבע"ח מצוה דילפי' למצוה מקרא דוהאיש אשר אתה נושה בו, ומנא ליה ללמוד דבע"ח דינו בזובורית, ובפי' הראשון כ' דלדידיה תרתי שמעינן מהאי קרא, ולפי' השני כ' דלדידיה אי"צ פסוק כלל לזה שבע"ח דינו בזיבורית, דכיון שהלוה מצידו הוא הפורע יפרע ממה שירצה, משא"כ למ"ד שד"א והב"ד גובין מעצמם איצטריך שפיר קרא לזה שאין חייב הלוה ליתן אלא פחות שבכלים היינו זיבורית עיי"ש, וצ"ע לפי"ז כנ"ל בד' הרמב"ן, ועי' **בחתם סופר הנ"ל** מש"כ בד' הריטב"א.

ועי' עוד **בשיטה מקובצת קע"ה: בשם הרא"ש** מה שפירש בד' הגמ' האיך ילפינן מדעולא דקאמר דבע"ח דינו בזיבורית מקרא דוהאיש אשר אתה נושה בו דשעבודא דאורייתא, ודבריו שם צ"ב רב עיי"ש, ועיי"ש עוד חידוש מופלא דאף רבה דס"ל שעבודא לאו דאורייתא ס"ל דנכסוהי דבר איניש אינון עריבין ביה, אלא דלשיטתו אזיל דס"ל **בב"ב דף קע"ג,א** דכ"ז שהלוה קיים לא יתבע ערב כלל, ומשמע מדבריו דכשאין הלוה קיים כשמת השעבוד נכסים אף לרבה מה"ת, וצ"ע.

ועיין **במאירי דף קע"ה: בד"ה זה שפסקנו בא"ד** שכ' דמקור דין שעבודא דאורייתא הוא מקרא דאנוכי אערבנו, וכשם שבערב סמך על ערבותו של ערב כך המלוה ממון לחבירו סמך על ערבותן של נכסים, ומ"ד שעבודא לאו דאורייתא סובר דבסתם אינו משתעבד עיי"ש, וצ"ב לד' המאירי הרי מפורש **בב"ב קע"ה:** לענין חיוב מזיק **ובקידושין י"ג:** לענין חייביחטאות דאמרינן בהו שעבודא דאורייתא, והתם הרי לא שייך לומר שאסמכתיה על הנכסים שהרי החיוב ממילא.

ועי' בחידושי **הרי"מ זיע"א [חו"מ סי' ק"ב סק"א]** מה שביאר באורך דאי שעבודא לאו דאורייתא וחיובו לשלם מצד שעבוד הגוף ממילא כיון שעיקר חוב הלואה הוא לפרוע בזוזי כמו שלוה ממנו לא יוכל ליתן לו סובין וזיבורית אלא הקרוב ביותר לזוזי שהרי עליו לטרוח ולהביא זוזי, ורק משום ששעבודא דאורייתא ונכסוהי אינון עריבין ביה כיון שסמכה דעתו עליהם וחייל שעבוד על עצם הנכסים, אין יכול לתבוע מהלוה לטרוח ולהביא זוזי כיון שהרי שעבודו מוטל לפניו בעצם הנכסים עיי"ש באורך,

**גדר השעבוד למ"ד שעבודא דאורייתא ואם הוא מדין ערבות**

**בב"ב דף קע"ד,א,** בההוא דיינא דנחית לנכסי הלוה לפני שתבע הלוה, וסלקיה רב חנין בריה דרב ייבא, ואמרינן התם טעמא משום דנכסוהי דבר איניש אינון עריבין ביה ואין נפרעין מן הערב תחילה עיי"ש.

ועוד אי' סוגיא זו **בבכורות דף מ"ח,א,** במי שהוציא שטר על שני יוסף בן שמעון ויש להם קרקע בשותפות דאינו גובה אותה ממה נפשך, דכיון דאת כל אחד מהלווים אינו יכול לתבוע מהספק אין בכוחו לתבוע אף הנכסים אף כשיש עליהם ממנ"פ, דניכסוהי דבר איניש אינון עריבין ואין נפרעין מערב תחילה עיי"ש,

ועי' בראשונים **בר"ן על הרי"ף כתובות פ"ה: [דף מ"ד: מדפי הרי"ף], וברא"ש כתובות [פרק הכותב סימן י'] וברשב"א בב"ב דף קמ"ז: ובריטב"א שם ד"ה ומכירת ובריטב"א קידושין מ"ז: ד"ה ואי,**  שכ' כולם בשם **רבינו תם ז"ל,** דשני שעבודים יש לו למלוה על הלוה, עיקר השעבוד שהוא שעבוד הגוף, ושעבוד נוסף על הנכסים שהוא בתורת ערב על שעבוד הגוף, וביאר בזה דין מכירת שט"ח לחבירו ומ"מ יכול הלוה למחול אחר המכירה, דהמכירה היא רק על שענ"כ ושעבוד הגוף אינו נמכר, וממילא כשפקע הלוה פקע הערב, עיי"ש.

\*

ועיין **בתומים סימן מ"ט סקי"ט** דהאי סוגיא הוא רק למ"ד שעבודא לאו דאורייתא והשעבוד הוא תקנ"ח וכך תיקנו שעבוד על הנכסים רק בתורת ערבות, אבל למ"ד שד"א עיקר השעבוד רמי על הנכסים וגובה מהם תחילה אף כשאין תובע הלוה ואף כשאין יכול לתבוע הלוה עיי"ש, ולכאו' בדברי **הרמב"ן ב"ב קע"ה: והריטב"א קידושין י"ג:** במה שפירשו דעולא דס"ל שד"א סובר שב"ד בעצם יכולים ליריד לנכסיו וכל מה שנתנה תורה זכות לאיש אשר נושה בו הוא רק ליתן זיבורית, משמע מזה בהדיא כד' התומים, דהרי לשיטתם אף למ"ד שעבודא לאו דאורייתא יורדים לנכסיו מדין כפיה לקיים מצותו כמבואר בדברי **הרמב"ן והריטב"א בב"ב קע"ה: ובכתובות פ"ו,א,** ולפי"ז בע"כ דקרא דוהאיש אשר אתצה נושה בו דבעינן ליריד דוקא מרצונו מיירי כשהוא רוצה לתת, ומ"מ למ"ד שעבודא דאורייתא אפשר אף בכהא"ג ליריד לנכסיו ומפורש לכאו' בהדיא כהתומים, והתומים הוכיח כדבריו מהשמטת הרמב"ם **ובהלכות מלו"ל פכ"ד ה"ו** שפסק הרמב"ם לד' הגמ' בבכורות הנ"ל דבשני יוסף בן שמעון אינו גובה מהם ולא כ' שהוא אפילו משדה שלקחו בשותפות, וכ' דהרמב"ם לשיטתו אזיל שפסק **ברמב"ם הלכות מלוה ולוה פי"ד ה"א וה"ז** בהדיא דשעבודא דאורייתא, ולכן השעבוד אינו מדין ערבות אלא נפרע מהנכסים אף כשאין תובע או אינו יכול לתבוע הלוה עיי"ש, אמנם **בנחל יצחק [סימן מ"ט אות ד' ענף א'],** הביא בזה הוכחה ברורה מד' **התוס' גיטין נ,א, ד"ה וכיון והריטב"א הובא בש"ך חו"מ סי' ל"ט סק"ב** שכ' ד"רבא" ס"ל שעבודא דאורייתא, ו"רבא" הרי איהו דקאמר **בבכורות מ"ח,א,** הנ"ל דאין נפרעין מנכסים תחילה משום דאין נפרעין מערב תחילה, ומפורש בהדיא שלא כהתומים אלא דאף למ"ד שד"א אין שעבוד הנכסים אלא ערבות, ועוד הביא דבריו המפורשים בהדיא של **רש"י קידושין י"ג: בד"ה לאו דאורייתא היא,** שכ' בפירוש ובהדיא דגדר שעבודא דאורייתא הוא מדין נכסוהי דבר איניש אינון עריבין ביה עיי"ש, ועי' עוד **בשיטמ"ק דף קע"ה: בשם תוס' הרא"ש** שג"כ מפורש בדבריו דמ"ד שעבודא דאורייתא השעבוד הוא מדין ערבות, יעו"ש מה שפי' דרבה דס"ל שלד"א לשיטתו אזיל בדין ערבות דאין נפרעין מערב כלל כ"ז שלוה קיים, ומשמע בהדיא דלמ"ד שד"א הוא מדין ערבות אלא שלשיטתו נפרעין מהערב כשאין ללוה מה לשלם, ועיין בספר **גליא מסכת חו"מ סימן ה'** שכ' על התומים דאיתעקר ליה פסק **הרמב"ם בהלכות מלוה ולוה פכ"ב הלכה א' ובטושו"ע סימן צ"ח סעי' ג'** דטאין יורדין לנכסי הלוה עד שתובעים תחילה את הלוה ואם עשה כן הדיין מסלקים אותו, **ובב"ב קע"ד,א,** הרי מפורש דהאי דינא משום דנכסוהי דבר איניש ערבין ביה ואין נפרעין מערב תחילה, והרמב"ם והטושו"ע הרי פסקו דשעבודא דאורייתא, והרי בהדיא שלא כהתומים, [וכן הוכיח שם מד' התוס' והריטב"א בדעת רבא כנ"ל בד' הנחל יצחק], ועיין **במאירי ב"ב דקע"ה:** שכ' דכל עיקר המקור דשעבודא דאורייתא הוא מקרא דאנוכי אערבנו, ודעתו של המלוה על הנכסים כשם שדעתו של המלוה על הערב, ומפורש לפי"ז דיסוד דין שד"א הוא מדין ערבות, ועיין עוד **באור שמח פכ"ג ממלוה ולוה ה"ה בד"ה ההמ"ג** שנקיט כן בפשיטות דלמ"ד שעבודא דאורייתא אין השעבוד אלא מדין ערבות, עיי"ש.

ועיין **בפירוש מהרי"ט אלגזי על הרמב"ן הלכות בכורות פרק שמיני אות ס"ט ד"ה איך שיהיה],** שביאר באורך, דלאלו האמוראים הסוברים "שעבודא דאורייתא" יש שני שיטות בזה, דיש הסוברים כעולא דיליף לה **בב"ב קע"ה:** מקרא דהואיש אשר אתה נושה בו יוציא אליך העבוט החוצה ולשיטתו השעבוד הוא בגדר "קנין" בגוף הנכסים ואינו מדין ערבות, אלא דהקנין הוא "על תנאי, רק אם יתבע הלוה ולא יהיה לו לשלם, ויש הסוברים כסוגיא **ב"ב דף קע"ד,א,** דנכסןוהי דבר איניש אינון עריבין ביה, שעבודא דאורייתא הוא "מסברא" מדין שהנכסים עריבין לו, ועיי"ש מה שבי' הנפק"מ לענין אי איכא שעבודא דאורייתא לגבי מטלטלי דיתמי, דאי שעבוד הוא מדין "קנין" וילפי' לה מקרא אין חילוק בזה בין קרקע למטלטלין, אבל אי שעבוד הוא מדין "ערבות" והוא מסברא, על מטלטלין דלאו אסמכתיה עלייהו לא חייל הערבות והשעבוד, עיי"ש באורך, ועי' לעיל במקורות הדין של שעבודא דאורייתא שדעת **המאירי בב"ב קע"ה:** דילפינן לה מקרא דערבות עיי"ש.

\*

**בגיטין דף מ"ח,א,** תנן, דאין נפרעין מנכסים משועבדים במקום שיש בני חורין "מפני תיקון העולם", ושם **בדף נ:** מבעי לן אי עבוד רבנן הך תקנתא במתנה, ועיין **ברשב"א גיטין דף נ:** שתמה, לשם מה בעינן לתקנתא דרבנן לזה, ואף אי במתנה ליכא תקנה מ"מ לא יגבה ממקבל מתנה ממשועבדים במקום שיש בני חורין אצל הלוה משום דנכסוהי דבר איניש עריבין ואין נפםרעין מערב תחילה, וכ' דמוכח מזה ד"עריבין" לאו עריבין ממש אלא עיקר אסמכתייהו של המלוה הוא על הנכסים ולכן מה"ת אפשר לגבות ממשועבדים במקום בני חורין עיי"ש, ודבריו מרפסן איגרי שסותר לסוגיא ערוכה **בבבא בתרא דף קע"ד,א,** דמפורש בהדיא דאא"פ ליריד תחילה לנכסים משום דאין נפרעין מערב תחילה, ועי' **בקובץ שיעורים ב"ב אות תרל"ד** מש"כ ליישב לדעת הרשב"א לד' הגמ' בבכורות, ופלא שלא עמד ע"כ שסותר גם ד' הגמ' בב"ב קע"ד וע"ז לא תי' כלום עיי"ש, ועיין **בחידושי ר' אריה לייב מאלין ח"א סימן נ"ח אות ד'** מש"כ לבאר בד' הרשב"א דבדין ערב ולוה איכא תרי דינים, "אין נפרעין מערב לפני שתובעין ללוה" ו"אין נפרעין מערב כשיש נכסים ללוה" ומוכיח כן מלשון הרמב"ם, ומפרש דגבי שענ"כ יש חילוק בין שני הדינים ומיישב לפי"ז ד' הרשב"א עיי"ש, ועי' עוד מש"כ בזה **בלבוש מרדכי בבא קמא סימן ד'.**

ועי' **בהשגות הראב"ד על הרי"ף בגיטין דף נ: [בדף כ"ד: מדפי רי"ף]** שכ' דאף מ"ד דס"ל דמיתמי גובין אפילו מעידית היכא דאיכא, מלקוחות לכו"ע אינו גובה מעידית במקום שיש זיבורית בנ"ח, משום דנכסוהי דבר איניש עריבין ואין נפרעין מערב תחילה, עיי"ש, ודבריו סותרים לכאו' משנה מפורשת **בגיטין מ"ח,א,** הנ"ל וסוגיא מפורשת **בגיטין נ:** הנ"ל דרק מפני תיקון העולם לא גבינן ממשועבדין במקום בנ"ח, וגבי מתנה מבעי לן אי איכא תקנה, וצע"ג

**פלוגתא דשעבודא דאורייתא או לאו דאורייתא אם הוא רק לגבי הנכסים או אף לגבי עצם החוב מהלוה**

**ברשב"א בב"ב דף קכ"ד,א,** בהא דאמרינן התם דבכור שאמר איני נוטל ואיני נותן לבע"ח רשאי, משום דמתנה קריה רחמנא וכל שאינו רוצה בה אינו זוכה בה, והביא בשם **הר"י מיגש** דהנפק"מ בזה, דפשוט איני יכול לךומר איני נוטל ואיני נותן, לפי שיש עליו חיוב להטפל בנכסים ולשומם לפורעם לבע"ח משום חיובא דרמי עליו, משא"כ בכור שמסתלק מירושת הבכורה אינו חייב להטפל בנכסים, ותמה ע"ז הרשב"א, דאין הבע"ח חייב להטפל בנכסים לפורען אלא כל שמרשה למלוה לגבות בעצמו סגי, וכ' דאפשר שכן הוא לר"פ דס"ל פריעת בע"ח מצוה, אבל לררבדר"י דקיי"ל כוותיה אין כופין בשוטי אלא בהורדה לנכסים עיי"ש, ומפורש בזה בד' הרשב"א, דלרהבדר"י דקיי"ל כוותיה ליכא פריעבע"ח מצוה, ולכן אפי' אי לר"פ המצוה מחייבת להטפל בנכסים, לרהבדר"י אין מצוה וממילא אין חייב ליטפל בנכסים, וכן משמע בהדיא בד' **הרמב"ן בב"ב דף קע"ה: בד"ה מקמי דלודעינהו ליתמי** שכ' שם דלרבהדר"י "לית ליה פריעבע"ח מצוה" אלא שד"א ס"ל, עיישה"ט, ועיין **ברמב"ן וברשב"א ב"ב דף קע"ו,א,** שכ' בטעמיה דרהבדר"י דפליג אדר"פ היינו משום דס"ל שעבודא דאורייתא עיי"ש, ומפורש בזה דס"ל להרמב"ן והרשב"א, דגדר החיוב אף מיניה דידיה חלוק הוא בין מ"ד שעבודא דאורייתא ובין מ"ד שעבודא לאו דאורייתא, דלמד"א שלד"א החיוב על גוף הלוה רק מצד מצוה, ולמ"ד שד"א החיוב הוא חיוב ממוני, ואף כלפי נכסים שאין עליהם שעבוד נכסים כמו מטלטלין [לסוברים שאין עליהם שעבוד מה"ת, עי' להלן], או נכסי דאיקני למאן דס"ל דאיקני לא משתעבד כמבואר **בב"ב דקנ"ז,א,** למ"ד שעבודא דאורייתא יכול הוא לגבות הנכסים אף ללא מצוה, אמנם יעוי' **ברמב"ן ורשב"א קידושין י"ג:** שכ' דלרהבדר"י פריעת בע"ח לאו מצוה "לחוד" ומבואר בהדיא דאיכא בזה חיוב מצוה אף לדידיה, וכן מפורש בהדיא **ברשב"א ב"ב דף קמ"ז:** דגדר "שעבוד הגוף" שיש למלוה על הלוה הוא פריעת בע"ח מצוה, ואף דאנן הרי קיי"ל כרבדר"י כדנפסק בהדיא בגמ', ומפורש לפי"ז דפלוגתייהו הוי רק לענין שעבוד נכסים ולא לענין שעבוד הגוף.

ועיין **במקנה קידושין דף ו:** שכ' דכיון דשעבודא דאורייתא, מכוח שעבוד נכסים שיש למלוה ממון ממש אצל הלוה, ויכול הוא לקדש בזה את האשה מסברא ול"ש לומר בזה מלוה להוצאה ניתנה שהרי יש לו אצלו ממון ממש, ועיי"ש שמבאר לפי"ז מה שהוצרך **רש"י בקידושין ו:** להא דלא מהני מקדש במלוה משום דילפי' קיחה קיחה משדה עפרון ולא סגי ליה בטעמא דמלוה להוצאה ניתנה, עיי"ש, ומבואר בדבריו בהדיא דמכוח שעבודא דאורייתא יש למלוה אצל הלוה "ממוני גבך", וגוף החוב נשתנה למ"ד שד"א מלמ"ד שלד"א, ועי' **ברמב"ם הלכות מכירה פ"ז ה"ד** שפסק דמהני מכר עבור מלוה שחייב לו, ותמהו ראשונים ואחרונים שהוא סותר להא דאי' **בקידושין מ"ח,א,** דקאמר רב דל"מ מכר במלוה, ותי' כמה אחרונים [ועי' גם **בקהילות יעקב קידושין סי' ח' ושערי חיים קידושין סימן ט"ז],** ד"רב" ס"ל **בב"ב דף קע"ה:** שעבודא לאו דאורייתא ולהכי לא מהני מכר במלוה משום דאין כאן ממון לקנות בו, משא"כ למאי דפסק הרמב"ם שעבודא דאורייתא מנהני שפיר מכר במלוה, ומבואר כנ"ל, דגוף החוב נשתנה למ"ד שד"א מלמ"ד שלד"א.

ועיין **בספר החינוך [מצוה תע"ז]** שכ' בהא דשמיטת כספים דרבנן "ואע"ג דקיי"ל שעבודא דאורייתא" ושמיטת כספים דרבנן, הפקר ב"ד הפקר, ומשמע בהדיא דלמ"ד שעבודא ךלאו דאורייתא מהני שמיטת כספים דרבנן אפילו ללא הגדר של הפקר ב"ד, ועיין **בשערי חיים קידושין סימן ט"ז** שהכריח מד' החינוך הללו דגדר החוב עצמו למ"ד שד"א חלוק מלמ"ד שלד"א, דלמ"ד שד"א החוב עצמו הוא ממש ממון ולהכי כשהפקיעוהו חכמים צריך לדין הפקר ב"ד ומשא"כ למ"ד שלד"א עיי"ש.

**מ"ד שעבודא לאו דאורייתא אם מהני כששעבד בפירוש**

**ברש"י קידושין די"ג: בד"ה לאו דאורייתא היא,** כ' דדוקא במלוה ע"פ פליגי אי הוי דאורייתא מדינא דנכסוהי דבר איניש עריבין ביה, אבל במלוה בשטר ששעבדו לו בפירוש לכו"ע השעבוד מה"ת, ועי' **ברשב"א בקידושין שם** שתמה ע"ד רש"י דהא סוגיא ערוכה היא **בב"ב קע"ה:** דקאמר מ"ד שלד"א דדבר תורה "אחד מלוה בשטר ואחד מלוה ע"פ" אינו גובה לא מיורשים ולא מלקוחות, והרי קיי"ל אחריות טעות סופר וא"כ בכל שטר הוי כשעבד לו האחריות בפירוש, ותי' הרשב"א דס,ל לרש"י דאע"ג דאחריות ט"ס "לא אלים" לשעבד לו מה"ת אלא היכא דשעבד לו בפירוש, וצ"ב כוונתו, ועי' גם **בריטב"א קידושין י"ג: מובא בשער המלך הלכות מלו"ל פי"ט הלכה ז'** שכ' כן בדעת רש"י דהיכא דשעבדו לו בפירוש דוקא הוא דמהני אבל שעבוד שמכוח אחריות ט"ס לא מהני בזה, וכן מבואר **בשיטמ"ק בשם המאירי** מובא **בשער המלך שם,** צ"ב, ועי' עוד **ברשב"א גיטין נ,א, ד"ה אמר מר זוטרא** שהסכים לד' רש"י וחילק בזה כנ"ל בין אחריות מפורשת לאחריות שהיא רק ט"ס, ועיי"ש ברשב"א בגיטין שהוכיח כשי' רש"י מהא דקס"ד לומר דאפילו מ"ד שעבודא לאו דאורייתא מודה לענין מלוה הכתובה בתורה שככתובה בשטר דמי, ומוכח דמ"ד שלד"א מודה במלוה בשטר, ותימה דלפי סברת רש"י והרשב"א דשטר שאני משום ששעבדו לו בפירוש מה שייך לומר לענין זה דע"י דכתובה בתורה הוי כתובה בשטר, ועי' **בשיטה לא נודעה למי בקידושין שם** שדחה ראיית הרשב"א וכ' דהגמ' מפרש רק מה היינו אומרים אם לא היה משמעינו שני הדינים ואז היינו מחלקים בין מלוה בשטר למע"פ אבל לקושטא דמילתא בכל ענין שעבודא לאו דאורייתא ואפילו במלוה בשטר, עיי"ש, **ובתוס' רי"ד חולק ע"ד רש"י** והוכיח מהא דמ"ד דאין נזקקין לנכסי יתומים קטנים משום דפריבע"ח מצוה ויתמי לאו בני מיעבד מצוה נינהו קאמר לה אפילו במלוה בשטר, וש"מ דאף בדכתיב בשטרא אחריות נכסים ששעבדו לו בפירוש מ"מ שלד"א, **ובריטב"א קידושין י"ג: בד"ה לנכסי** כ' דאפילו במלוה בשטר ואפילו שעבדו לו בפירוש לא חייל למ"ד שלד"א דלדידיה אמרינן "אין הקנאה לחצאין" עיי"ש, ועי' **חידושי הרי"מ זיע"א חו"מ סי' ל"ט ריש סק"ד** שביאר סברת הריטב"א הנ"ל דאין הקנאה לחצאין, דכיון דקיי"ל כרבא **בפסחים דף ל"א,א,** דבע"ח מכאן ולהבא הוא גובה, גדר ההקנאה בזה הוא קנין מעכשיו ואלר ל' יום כשיגבה וממילא ראוי להיות הדבר שאם מכרן לאחר בינתיים שוב אין זוכה בהם ראשון וא"כ אמאי בע"ח גובה מהלקוחות מכוח השעבוד, ועיי"ש שהאריך, ובסברת המ"ד דס"ל שעבודא דאורייתא בי' שם **הריטב"א קידושין י"ג: ד"ה ר' יוחנן,** דס"ל דאע"ג דאין הקנאה לחצאין ואין הקנאה על דבר שאינו ברשותו, הני מילי הקנאה גמורה, אבל שעבודא דמיתלי תלי וקיימא מצי חייל אנכסי דהשתא ואנכסי דאיקני אם באו בסוף ברשותו, עיי"ש, וצ"ב כוונתו, וכן דעת **התוס' בב"ב דף קע"ה: בד"ה דבר תורה** דאעפ"י שכתב ליה אחריות בהדיא לאו דאורייתא הוא האי קנין, דמדאורייתא לא יוכל לשעבד את נכסיו מן הלקוחות, וכו', עיי"ש, ועיין **מאירי ב"ב קע"ה:** שכ' דכל הפלוגתא אי שעבודא דאורייתא הוא רק אי לא כתב לו השעבוד בפירוש, אבל בשעבדו לו בפירוש "לית דין ולית דיין" שהוא משתעבד, וביאר שם דיסוד דין שעבודא דאורייתא הוא מדין ערבות דמסתמא אסמכתיה על הנכסים כמו שאסמכתיה על הערב, ומ"ד שלד"א אין לדמות סתם למפרש, ולכן בשעבדו לו בפירוש לכו"ע שד"א, עיי"ש, ועי' **ש"ך סי' ל"ט סק"ב** שהעתיק דברי הרשב"א הנ"ל דבשעבד בפירוש מהני לכו"ע, ועי' **פנ"י גיטין דף נ' בד"ה אין נפרעין** שהוכיח מד' התוס' שם דס"ל כשיטתם **בב"ב קע"ה: הנ"ל** דאפילו שעבד בפירוש לא מהני למ"ד שלד"א, ועיי"ש שדחה לשיטת **רש"י והרשב"א והש"ך הנ"ל** דס"ל דמהני כששעבד לו בפירוש לכו"ע, דא"כ מאי פרכינן **בב"ב קע"ה:** לרבה דס"ל שעבודא לאו דאורייתא מהא דקאמר איהו גופיה גבי בכור דאם גבו קרקע יש לו לבכור פ"ש, ואמאי לא משנינן דאיירי כששעבדו לו בפירוש,  **ובקצוה"ח סי' ל"ט סק"ב** הביא לד' **התוס' בב"ב והריטב"א בקידושין הנ"ל** דאף בשיעבד בפירוש לא מהני למ"ד שלד"א, והביא לסברת ריטב"א הנ"ל משום דאין הקנאה לחצאין, וחידש הקצוה"ח עוד יותר לפי"ז, דאפילו למ"ד שעבודא דאורייתא חייל בזה רק מכוח עצם החוב מגזה"כ, אבל בגוונא שלא חייל מחמת עצם החוב לא מהני מה שהאדם משעבד בעצמו לזה דקנין כזה של שעבוד אין ביד האדם לעשותו משום דאין הקנאה לחצאין, ועיין **בשער המלך פי"ט ממלו"ל ה"ז ד"ה כתב רש"י בשם התוס' רי"ד,** דלדעת רש"י ג' דעות בדבר, דלעולא וריו"ח שעבודא דאורייתא אפילו במלוה ע"פ ואפי' לא שעבד לו בפירוש, ולרבה שעבודא לאו דאורייתא אפילו שעבד לו בפירוש, ולרב ושמואל **בב"ב דקע"ה:** בשעבד לו בפירוש שד"א ובלא שעבד לו בפירוש שלד"א, וכעי"ז כ' **בחתם סופר קידושין י"ג:** בדעת הריטב"א קידושין שם דג' דעות בדבר, ולרב פפא שעבודא לאו דאורייתא רק בסתמא אבל בשעבדו לו בפירוש שפיר מהני, ועי' מש"כ בענין זה **באבני נזר חחו"מ סי' מ"ט מחודש ב' ובחזון איש ב"ק סט"ו סקי"ג ד"ה הק'.**

**אם יש שעבוד על מטלטלין מה"ת למ"ד שעבודא דאורייתא**

**בפירש"י ב"מ דס"ז: בד"ה אין בע"ח גובה הימנו,** כ' דשעבוד נכסים שהוא מדין נכסוהי דבר איניש אינון עריבין ביה [דהיינו המ"ד שעבודא דאורייתא לדעת רש"י כמפורש **ברש"י קידושין די"ג: בד"ה לאו דאורייתא],** שעבוד זה הוא רק אקרקעות דסמכה דעתו של מלוה עליהם בשעת ההלואה אבל אמטלטלין דלא סמכה דעתיה ליכא שעבודא דאורייתא עיי"ש, וכ"ה **בנימוק"י בב"מ שם,** וכן מבואר **ברשב"א קידושין די"ג: בד"ה כתבינן לעיל מדר' נתן,** דהא דאין שעבוד על מטלטלין הוא מה"ת משום דירדה תורה לסוף דעת הבריות דלאו אסמכתינהו אמטלטלי ומשו"ה אינו גובה אותם מיורשים ולקוחות, ולכן אם שיעבדם בפירוש חייל בזה השעבוד, [אמנם עי' **בקצוה"ח סי' ל"ט סק"א** שהבין בד' הרשב"א דכוונתו שמדרבנן הוא שאין שעבוד על מטלטלין מחמת דלא סמכה דעתו של מלוה, ועי' היטב בל' הרשב"א בזה ודו"ק], וכ"מ **בריטב"א קידושין י"ג: בד"ה אמר רב יהודה אמר שמואל בא"ד,** דמטלטלי דיתמי לבע"ח לא משתעבדי מה"ת ואפי' למ"ד שעבודא דאורייתא, ועי' **ברמב"ם הלכות מלו"ל פי"ד ה"ד** שכ' "שכל נכסי הלוה" תחת שעבוד המלוה "מן התורה", וסותר למש"כ **בהלכה ז' שם** שהמטלטלין אינו תחת שעבוד בע"ח מן התורה, ועי' **בקרית ספר שם** דשעמד בסתירת ד' הרמב"ם בזה, והביא מד' **הירושלמי גיטין רפ"ה** דדריש שדהו פרט למטלטלין ומפרש לה דקאי על דין שעבודא דאורייתא דממעטינן למטלטלין מינה, ועי' **קובץ שיעורים ב"ב אות תרס"ח** שהוכיח מד' **התוס' ב"ב דקע"ה: בד"ה דבר תורה** שכ' לפרש הדיוק מדברי עולא דס"ל שעבודא דאורייתא מהא דנקט בדבריו זיבורית ולא נקט סובין ומשמע דאיירי בדין שעבוד ולא בדין מיניה, ומפורש בזה דליכא שעבוד נכסים מה"ת על מטלטלין.

אמנם **הרשב"ם בדף קע"ה: בד"ה שעבודא דאורייתא** כ' דילפי' לה מקרא דיוציא אליך העבוט "והוא הדין למקרקעי", ומפורש בזה דאיכא שעבודא דאורייתא אף אמטלטלי, ועי' **ביד רמ"ה פ' גט פשוט** שכ' כן באורך דלעולא דיליף שעבודא דאורייתא מקרא דוהאיש אשר אתה נושה בו יוציא אליך העבוט הוי השעבוד בזה אף אמטלטלין מה"ת, ומסיק שם דאף מדרבנן משתעבדי לגבי יתמי דאין סברא להפקיע השעבוד מיתומים ולהפסיד המלוה כל שאין בזה תקנת לקחות, אלא עולא ס"ל כר' מאיר דמטלטלי משתעבדי לכתובה וה"ה לבע"ח עיי"ש, אלא שכ' שם הרמ"ה דבני מערבא **בב"ב קע"ה:** דמחלקי בזה דגבו קרקע יש לו לבכור פי שנים וגבו מעות אין לו, וטעמא דידהו משום דשעבודא דאורייתא, אינהו ס"ל דאעפ"י דשעבודא דאורייתא לא הוי השעבוד רק אקרקע ולא אמטלטלין עיי"ש, ועי' **פני יהושע ב"ק י"ב,א, בתוד"ה אנא ובפסחים ל"א: בתוד"ה אלא** דמדאורייתא ל"ש שום חילוק בדין שעבודא דאורייתא בין קרקע למטלטלין עיי"ש מש"כ בזה לפי דרכו, ועי' **בפירוש ר"י קרקושא בב"ב קע"ה:** שתמה על רשב"ם הנ"ל דאי ילפי' שד"א מקרא דיוציא אליך העבוט צריך להיות שד"א אף אמטלטלין וליכא למ"ד דס"ל הכי, ולכן מסיק כד' **רש"י ב"מ ס"ז: הנ"ל** דדין שעבודא דאורייתא הוא מטעם נכסוהי דבר איניש עריבין ביה, ונראה שר"ל שילפי' לדין שד"א מקרא דערב וכד' **המאירי ב"ב קע"ה:** שהבאנו לעיל, ועי' **בהמקנה קידושין י"ג: בד"ה ר' יוחנן** שמסיק דאף להרשב"ם דשעבודא דאורייתא ילפי' מקרא דיוציא את העבוט לא חייל השעבוד אלא משום דמסתמא משעבד לו הלוה הנכסים בקנין שטר או בקנין כסף ולכן במטלטלין דלא סמכה דעתיה עלייהו מסתמא אינו משעבדם, וגבי משכנו בשעת הלואתו דשעבדו בהדיא את המטלטלין משתעבדי שפיר עיי"ש.

ועי' **בתומים סי' ל"ט סק"ג** שכ' דאמנם לד' **הרשב"ם והרמב"ן והרשב"א ב"ב קע"ה:** דס"ל דדין שד"א נלמד מקרא דיוציא אליך העבוט משמע דשעבודא דאורייתא הוא אף אמטלטלין, אבל מד' רוב הפוסקים משמע דליכא בהו שד"א ולכן אין בהם דין קדימה, וצ"ל משום דלא סמכה דעתיה אמטלטלי עיי"ש, ועי' **בפירוש מהרי"ט אלגזי על הרמב"ן בהלכות בכורות פ"ח אות ס"ט בד"ה איך שיהיה** שכ' שיש שני שיטות בגדר שעבוד דיש הסוברים דהוא מגדר "קנין" והוא נלמד מקרא דוהאיש אשר אתה נושה בו יוציא אליך העבוט, אלא ש"קנין" זה מותנה רק ע"מ שיתבע קודם מהלוה עצמו, ולשיטתו יש קנין זה אף במטלטלי, וזהו שיטת עולא, ולשיטתו אף מטלטלי משתעבדי לכתובה ולבע"ח וס"ל כשי' ר' מאיר, ושיטת בני מערבא **בבבא בתרא דף קע"ה:** דיש חילוק בשעבודא דאורייתא בין מעות לקרקע, ולשיטתם ילפינן דין שעבוד מקרא דערבות וממילא תלוי הדבר דחייל השעבוד רק במה שסמכה דעתו והיינו על הקרקע ולא במטלטלין, עיי"ש באורך, ועי' מה שהאריכו **באמרי בינה דיני הלואה סימן ב', ובנחל יצחק סימן צ"ה סק"ח ענף ב' ג' ד'.**

**גדר השעבוד שיש למ"ד שעבודא לאו דאורייתא**

**בד' רש"י בפסחים דהגביה מלקוחות הוא מחמת שלא חלה המכירה דהוי אינו ברשותו של מוכר**

**שיטות הראשונים ז"ל בפירוש סוגיא דב"ב קע"ד**

**שיטת הרשב"ם**

**בב"ב דף קע"ד,א,** בערב דיתמי דפרע ללוה מקמי דלודעינהו ליתמי, וקאמר רב פפא דפריעת בע"ח מצוה ויתמי לאו בני מיעבד מצוה נינהו, ורהבדר"י קאמר דלא גבינן מנייהו משום דאימור צררי אתפסיה, ונפק"מ בשמתוהו ומית בשמתיה וא"נ בחייב מודה דליכא למיחש לצררי, דלר"פ מ"מ לא גבינן מנייהו, ולרהבדר"י גבינן מנייהו, **וברשב"ם ד"ה פריעת בע"ח** פירש דאיירי ביתומים קטנים ולכך לאו בני מיעבד מצוה וכי גדלי לישתעי דינא בהדייהו, ועיין **ברשב"ם דף ל"ג,א, בד"ה אמר ליה,** שמפרש בהדיא דדין פריעת בע"ח מצוה ויתמי לאו בני מיעבד מצוה שייך רק ביתומים קטנים, אבל בגדולים גובין מהם, ומפרש כן לד' רב פפא **בדף קע"ו,א,** דקאמר דמלוה על פה גובה מן היורשין דאיירי ביתומים גדולים, עיי"ש,

והנה **ברשב"ם שם בדף ל"ג,א**, מבואר בהדיא דאם היה כבר אוכל המלוה הפירות והיה לו מיגו להשאיר אצלו הפירות היה נאמן בזה אף לר"פ דס"ל פריעבע"ח מצוה ויתמי לאו בני מיעבד מצוה, ועיין **בתוס' בדף ל"ג,א, בד"ה אמור רבנן,** שחלקו עליו בזה וכ' דאי כרב פפא אפילו האמת כדבריו ויש לו מיגו אינו יכול לעכב הקרקע בחובו כיון דלאו בני מיעבד מצוה נינהו, וכן הוא שם **ברא"ש פחזקה"ב סימן י"ז** עיי"ש, ולכן הוכיחו מזה דס"ל לרב"ש כרב הונא בריה דרב יהושע דהכי קיי"ל, ועיין **בגידולי תרומה [ח"ב שי"ד ח"א אות ו']** שכ' בדעת רשב"ם, דאף לר"פ דיתמי לאו בני מיעבד מצוה נינהו, היינו כשבאים לגבות מהם מה שבידם, אבל כשבא המלוה לעכב מה שכבר בידו עבור חובו מהני בזה אף לר"פ עיי"ש.

ובהא דאמרי' בגמ' דפרע הערב "מקמי דלודעינהו ליתמי" מפרש הרשב"ם בזה דמחמת כן פרע משלו ולא משל יתומים, ונראה מדבריו דלא בא להשמיעינו בזה דין, אלא כהקדמה לזה שבא לתבוע היתומים הקדימו לומר שפרע להם משלו, ואה"נ יהיה אותה ההלכה אם תבע ליתמי ומ"מ פרע משלו.

ופירוש הסוגיא לרשב"ם הוא לפימש"כ **רשב"ם בדף קע"ד: בד"ה דלהכי כתב ליה התקבלתי,** דבמלוה בשטר מודה רב פפא דגובים אף מיתמי קטנים, משום דאינו "מצוה" אלא "חוב" ומוטלת עליהם לפרוע, וצ"ב כוונתו, אטו מלוה על פה אינו "חוב" ומ"מ כיון שיתמי לאו בני מיעבד מצוה נינהו אינם בני פרעון חוב, ומה נוסף בזה במלוה בשטר, וגם למה יש משמעות בהשטר שעושה להיות יותר כוח תוקף בעצם החוב, ועכ"פ לפי דרכו דגבי מלוה בשטר מודה ר"פ, מפרש הרשב"ם דהכא אעפ"י שהיה מלוה בשטר, הפרעון של הערב לחייב את הלוה הוא חוב חדש והוא בגדר מלוה על פה, ועיין **בשו"ע חו"מ סימן ס"ז סקט"ו,** שפסק דערב שפרע למלוה נחשב תמיד למלוה ע"פ עבור המלוה ושביעית משמטתו, **ובביאורי הגר"א זיע"א שם סקט"ו** מביא מקור לד' השו"ע מד' הרשב"ם בסוגיין, והיינו דמכאן למדנו דלעולם פרעון הערב מחייב את הלוה בחוב חדש ואינו נכלל בחוב השטר וממילא הוי רק מלוה ע"פ ולא מלוה בשטר, ולכן לרב פפא אינו גובה מיתמי קטנים, וע"ז מסקינן **בדף קע"ד:** דאם כתב לו המלוה לערב התקבלתי, הערב מוחזק בשטר שבידו, ובכוח זה נעשה למלוה בשטר שגובה אף מיתומים קטנים אף לר"פ וכנ"ל.

וצע"ג בזה בדעת רשב"ם שסותר משנתו למש"כ **בדף ל"ג,א, בד"ה אמר ליה,** דאף גבי מלוה בשטר אין גובין מיתמי דפריעבע"ח מצוה ויתמי לאו בני מיעבד מצוה נינהו, ועי' עוד במש"כ **ברשב"ם דף קנ"ז,א, בד"ה והא רב ושמואל** דבמלוה בשטר שגובה מהיתומים הוא מדין "מצוה על היתומים" לפרוע חובת אביהם, ועי' מש"כ בזה בישוב סתירת רשב"ם **בחקרי לב חו"מ ח"א כ"א סי' ס"ט בד"ה כי, ובמחצית השקל בדף ל"ג,א, ובאמרי בינה דיני גביית חוב סימן י"ג בד"ה ויש להביא.**

**שיטת הרמב"ן**

**שיטת הרשב"א**

**שיטת הר"א אב"ד**

**בסברת סברת פלוגתייהו דר"פ ורהבדר"י ואם תלוי בשעבודא דאורייתא**

**אם לרהבדר"י יש מצות פריעת בע"ח**

**פלוגתא דר"פ ורהבדר"י אם הוא גם במלוה בשטר**

**שי' הראשונים בדין מצוה על היתומים לפרוע חובת אביהם**