פרק תולין 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 20 תולין

**דף קלח עמוד א**

**המתוקן**

**בבאור איסורא דגוד דהוי מחמת ההמתחה והמסתעף לדינא דגוד בכיסנא**

1. **מנקיט אביי חומרי מתניתא ותני הגוד והמשמרת כילה וכסא גלין לא יעשה ואם עשה פטור אבל אסור. באיסורא דגוד יעוין ברש''י וז''ל, והוי דומה לאהל לאחר שנמתח**. ומבואר דבמתיחה איכא צורת גג ולכן איכא בזה איסורא. ויעוין בגמ' בעמוד ב' שלח ליה הא דתניא גוד בכיסנא מותר לנטותה בשבת אמר רב לא שנו אלא בשני בני אדם, אבל באדם אחד אסור. ויעוי''ש ברש''י וז''ל, והא דאמרן לעיל פטור אבל אסור היכא דלא הוי מתוקן בכיסנין. ומבואר דע''י דהוי מתוקן בכיסנים הוי כמוסיף על אהל ארעי דמותר. והא דבאדם אחד אסור יעוין בריטב''א וז''ל, דאפילו שהוא על מקום קביעותו אינו משמש אלא ''מעשה עץ בעלמא'' ו''ההמתחה עיקר''. ומבואר דכיון דההמתחה עיקר דבה נעשה היחס לגוד כגג הלכך חשיב כעושה בתחילה. ולפי''ז צ''ל דגם בשתים איכא המתחה רק דבשנים לא שייך לדון להאי המתחה כעשיה בתחילה ולכן רק היכא דלא היה מתוקן בכיסנין אסור. ויעוי''ש בריטב''א דמבאר הא דבסוגין גם שנים אסור וז''ל, פי' לפיכך אסור ואפי' בשנים דלאו אורחא למשטחיה שם אלא חד בלחוד. ויש לעיין בכונתו.

**בהא דמבואר דשייך איסורא רק מכח הגג אי הוי בגג גרידא או דבעינן להנחת היתידות**

1. **לכאורה מבואר בזה בדינא דגוד דבאיסורא דאהל אסור גג לחודיה ולא בעינן גם למחיצות,** וכבר הקשה הרשב''א מהאי דינא דגוד על שיטת תוס' [בסוגין ד''ה כסא טרסקל, וכן בביצה ל'ב ע''ב] דמבאר את דינא דממעלה למטה מותר [דהיינו היכא דעשה קודם את הגג ואח''כ את המחיצות] דהוי מחמת דלאיסורא דאהל בעי גג ומחיצות ולכן בעינן שיעשה כדרך עשיתם דהיינו קודם את המחיצות ואח''כ את הגג. ויעוין בתוס' דמבאר לפי''ז הא דמותר להושיב שולחן ע''ג ספסלין וכן קדירה על יתדות דבתרוייהו כבר היו מונחים המחיצות מערב שבת. והקשה הרשב''א מהא דגוד אסירא למרות דליכא בהו מחיצות. ומכח זה מוכיח דלא בעי דוקא מחיצות. וז''ל, ותמיהא לי דגוד מי עביד ליה מחיצות גמורות רחבות, והלא אין פורסין אותו אלא על קונדסין עכ''ל. ובביה''ל שטו ג' ד''ה מטות, ובשער הציון תקב סקי''ג, נקט בדעת הרשב''א דעשית גג לבד אסור. רק דיש שדייקו מלשון הרשב''א דלא בעי ''מחיצות גמורות'', דמשמע דהא מיהא בעינן שיניח את היתידות בשבת. ולפי''ז גם לרשב''א לא סגי בגג גרידא, רק דלא בעינן מחיצות אלא סגי במעמידי הגג. ולפי''ז ישבו את הסתירה מהרשב''א ביצה ל'ג ע''א דנקט שם כתוס' דבעינן שיעמיד את הגג והמחיצות, ולפי''ז ניחא היטב דלמרות דבעי למחיצות אולם לא בעינן את המחיצות כחלק ממבנה האהל אלא רק למשווי להנחת הגג ''דרך בנין'' ולזה סגי במעמידי הגג, וכן יש שדייקו מלשון הרשב''א בביצה שם דכתב כתוס' דהא דהנחת ביצה אסירא בגוונא שנותן ביצה מכאן ומכאן וביצה על גביהן, רק דלשון התוס' הוא דאינו אסור אלא היכא שמתקן האהל והמחיצות [ויעוין בתוס' דבעינן מחיצות המגיעות לארץ], וברשב''א כתב שם וז''ל, אלא לא אמרו כאן אלא שלא ליתן ביצה מכאן וביצה מכאן וביצה על גביהם ''שזה כבנין שעושין מחיצות ואח"כ נותן את התקרה'' ומשמע דהעיקר דיהא ''דרך בנין''. וכן דייקו מהרשב''א בעבודת הקדש בית מועד ש''ב אות ו' דהקשה דאיך שופתין הקדירה ע''ג הכירה ומיישב דלא אסרו אלא בעושה ''הצדדין'' בידיו ונותן ע''ג שזה כבונה. ומדוקדק בלשונו דלא הזכיר מחיצות רק צדדין.

**ובעיקר היסוד דלדעת הרשב''א בעינן שיניח את מעמידי הגג יעוין בחזו''א** נ''ב סק''א דמוכיח כן מהא דמבואר ברשב''א בסוגין דהקשה על המהלך של רבינו יונה דבעושה בבת אחת ליכא איסורא, ומקשה מהא דביצה דאסור קידרה ממטה למעלה למרות דהוי בב''א ומיישב דהתם נמי דרך בנין בכך כיון שהוא עושה גם מחיצותיה עכשיו. וז''ל החזו''א, והנה מבואר דעת הרשב''א כדעת תוס' דאם אין עושה עכשיו המחיצות שרי, אלא דלדעת תוס' דוקא מחיצות ולדעת רשב''א כל שמתקן עכשיו רגליו אסור אפילו בלא מחיצות. ונ''מ בהעמיד ספסלי השולחן ונותן עליהם הדף, דלדעת תוס' מותר משום שאין כאן מחיצות ולדעת רשב''א ההיתר משום שאין לו שימוש תחת הדף [יעוין ברשב''א דנקט דשולחן מותר מחמת דבעינן שיצטרך לאויר שתחתיו].

**אולם יעוין בחזו''א דנקט דבגוד לא בעינן שיניח את היתידות** והא דבגוד אסירא למרות דלא עשה את המחיצות הוי מחמת עצם המיתוח. ומיישב בזה את שיטת תוס' דלמורת דבעי מחיצות מיתוח שאני. ומכח זה תמה על הרשב''א דהכויח מסוגין דלא כתוס' דהרי גם לרשב''א מוכרח דמיתוח שאני. ומיישב החזו''א וז''ל, ונראה כונת רשב''א דכיון דעושה עכשיו רגלים הו''ל כמיתוח וכמש''כ הרשב''א לתרץ דברי ר''י עכ''ל. וכונתו דהרשב''א מדמי את מעלת מיתוח להנחת יתידות ועליהם הגג, דהיינו דאי מיתוח מהני מוכרח דלא בעי מחיצות ממש. ומבואר לפי''ז פלוגתא במעלת מיתוח אי מהני במקום מחיצות ממש, או רק אי בעינן את המחיצות לאשוויי לגג דרך בנין בהא מהני מיתוח. אולם כבר העירו דבפשטות נראה ברשב''א דליכא מעלה למיתוח בפני עצמו אלא רק דע''י המיתוח חשיב רק כעשית גג, ולפי''ז מן הראוי דגם הכא בעינן שיעמיד את היתידות בשבת.

**בבאור השיטות בדין אהל אי בעי גג וכן אי בעי שישתמש באויר שתחתיו**

1. **מבואר דבאיסורא דאהל איכא ג' שיטות.** לשיטת תוס' בביצה לב בעינן מחיצות גמורות ובעינן שיעשה אותם בשבת והרשב''א [לפי מה דמבואר בחזו''א] ס''ל דסגי במעמידי הגג, והא דמבואר ברשב''א לעיל בדינא דמשמרת דבעי ג' מחיצות צ''ל דאזיל שם בשיטת תוס' וכן מבואר בבאור הלכה סעיף ג' ד''ה מטה. ושיטת רש''י בביצה בפשטות בתוס' שם נראה דסגי בגג לחודיה וז''ל, ולא כפי' רש"י שפי' ביצים שמסדרין על גבי אסכלא ''דכיון דליכא מחיצות'' לא הוי כעין בנין, אולם יעוין בתוס' בעירובין קא וז''ל, פי' בקונט' שמסדר ביצים על כלי ברזל שקורין גרדי"ל בלע"ז ואין נראה לר"י דרך בנין בכך שהרי כל המחיצות עשויות כבר ומשמע דעיקר הא דהוכיח מרש''י דסגי במחיצות עשויות, וכן נראה ברשב''א בביצה וכן בר''ן על הרי''ף ויעוין בבית יוסף בית יוסף אורח חיים סימן תקב וז''ל, ולאפוקי מרש"י שפירש ביעתא ביצים גסות הניתנות על פני כלי חלול כעין טריפי"ד או על האסכלא דכיון ''דלא עביד השתא מחיצות'' לא הוי דרך בנין. ומשמע ג''כ דעיקר יסודו של רש''י דלא בעי לעשות את המחיצות. אולם יעוי''ש בדרישה וז''ל, לא גרסינן ''דלא עביד השתא מחיצות'' אלא הכי גרסינן ''כיון דליכא מחיצות'' וכן מצאתי בתוספות, ר"ן עכ''ל.

עוד מצינו ברשב''א דהצריך שיהא לו שימוש באויר שתחתיו ובלשון הרשב''א בד''ה אלא, ד''ה ומורי, נראה דכריך להו בחדא מחתא להא דבעי מחיצות והא דבעינן לאויר שתחתיו. וז''ל, ובודאי שאין משום אהל אלא בשצריך לחלל שתחתיו והוא שיש לו שלש מחיצות, ובתוס' בפשטות לא הצריך לאויר שתחתיו וכן נקט באליהו רבה שטו סק''ו, אולם ברשב''א כתב בשם התוס' דבעי שיהא צריך לאויר שתחתיו. ויעוין בט''ז סק''ד מובא במ''ב ס''ק כ''ב דמחלק בין ד' מחיצות דבזה לא בעינן שיהא ראוי בפועל כיון דמצד המציאות ראוי להשתמש שם, ולא תליא בדעתו, משא''כ ב' או ג' מחיצות דבזה תליא אי איכא לו שימוש בפועל. ולפי''ז מיישב הא דנקט הטור ד' מחיצות למרות דסגי בתרי כמבואר בחבית בסמך אחד מכאן ואחד על גביהן דהנפק''מ לענין הא דבעי אויר תחתיו.

**ובעיקר דינא דמחיצות באהל ארעי יעוין בריטב''א** בד''ה טלית כפולה. בהא דמבואר התם דבעינן שיקפל הטלית מכאן ומכאן דמחזו כמחיצות. והקשה הריטב''א מהא דמשמרת בלא קיפול אסור. ומיישב וז''ל, ולאו מילתא היא דהתם משמרת חזיא למילתיה בלא מחיצות אבל הכא כדי להגין מן השמש דוקא מחיצות. ומבואר דעיקר הא דבעי למחיצות הוי רק מכח הא דבעינן שישתמש באויר שתחתיו דהשימוש נעשה ע''י המחיצות ולכן תליא באופן השימוש.

**בגדר הצורך באויר שתחתיו**

1. **ובעיקר הא דנקט הרשב''א דבגוד חשיב צריך לאויר שתחתיו מחמת דצריך שיכנס הרוח ויצנן.** יש שהעירו דמאחר דבגוד השימוש מעל גג הגוד נמצא שהחלל שתחתיו מהני למה שעל הגג וליכא חלל תחת הגג לשימוש. עוד יש לדון בהא דנקט הרשב''א דבמשמרת חשיב צריך לחלל שתחתיו בשביל הנחת הכלי שתחת המשמרת, והעיר הגר''מ רוטשילד דהרי הוא לא צריך את החלל דאהל בשביל הכלי אלא רק בשביל הסינון וא''כ אמאי חשיב ''חלל דאהל''.

**ביסוד החזו''א דמיתוח שאני**

1. **עוד חזינן דהא דבגוד סגי בגג,** ובפשטות סגי בגג לחודיה אא''כ נימא כמו שדייקו מהרשב''א דבעי להניח את היתידות, אולם בשיטת תוס' דבעי מחיצות ממש ודאי מוכח דגוד שאני. ובחזו''א מבאר דמיתוח שאני. ומבואר בחזו''א דהמיתוח לא בא רק לאשוויי לגג [כמו שנראה במאירי וז''ל, וכל שהוא ראוי למתיחה אינו אהל אלא במתיחה]. אלא דאיכא סיבה חיובית במעשה המיתוח לחייבו בדין אהל וצ''ב מאי איכא במעשה המיתוח.

**ביסוד רבינו יונה דבעי דיהא דרך בנין מעט מעט ולא בב''א**

1. **עוד מצינו ברשב''א בשם רבינו יונה דמבאר את החילוק בין אחד לשתים באיסורא דגוד.** וז''ל, אבל מורי הרב ז"ל פירש משום דבאדם אחד הוי כעשיית אהל שקושר וחוזר וקושר כדרך בנין שבונה מעט מעט, אבל בשני בני אדם שפורסין תחלה ואחר כך נותנין על גבי קינופות אין זה כבנין שאין דרך בנין לעשותו כולו בבת אחת [ובפשוטו נראה דהוי כלל בעיקר עשית אהל לכה''פ באהל עראי ולא הוי רק בגוד בכיסנא, וכן מוכח מקושית הרשב''א מכל הנחת דף ע''ג מחיצות], והדברים צ''ב דמאי שיאטיה ''עשית אהל'' ל''בנין'', דבאהל צורת עשיתו ע''י פריסת מחצלת וכדומה ואמאי בעינן שיהא מעט מעט.

**ביסוד הרא''ה דליכא לחיובא דשתים שעשאוהו באהל ארעי**

1. **עוד מצינו ברא''ה** בשם רבו הרמב"ן [מובא בריטב''א] שהטעם דבשנים מותר משום דשנים שעשאוה פטורים אפילו מדאורייתא, וא"כ באהל עראי מדרבנן מותרים לגמרי. וצ''ב מאי איכא בהא דהוי אהל ארעי וכי הוי תרי דרבנן וצ''ב.

**בבאור יסוד פלוגתת הראשונים אי בעינן שיניח גם את המחיצות**

1. **והנראה בהקדם מה דיש לעיין לשיטת הראשונים דבאהל עראי לא סגי דאיכא למחיצות מע''ש אלא בעינן שיעשה גם את המחיצות וגם את הגג בשבת דאמאי לא סגי במה דעשה בשבת את הגג** **דבזה השלים את האהל**. וכבר הבאנו לעיל לבאר בזה דכיון דבאהל ליכא יצירה ממשית כמו בבונה [או מחמת החסרון בחיבור או מחמת דלא הוי חומר חזק כמו אבנים] א''כ הא דנתחדש איסורא דאהל לא הוי דרגה בבונה באופן דנימא דמחויב על בנית ''דירת ארעי'', אלא נתחדש דגם בהך סוג יצירה ד''הויה דאהל'' דהיינו סיום של חלל והעמדתו כמקום בפני עצמו, איכא לחפצא דבונה, הלכך בעינן שכל העשיה תהא על ידו דרק בזה דיינינן את התעסקותו כ''עשית אהל''.

ולפי מה שנתבאר דעיקר המלאכה דעשית אהל הוא בסיום החלל, ניתן לבאר את שיטת רש''י דסגי בגג לחודיה, דאי הוה בעינן ''עשית דירת ארעי'' א''כ מה שייך דיהני גג לחודיה, הרי בגג בלי מחיצות ליכא כלל שימושי דירה. אולם אי העיקר הוא ''סיום החלל'' א''כ בגג לחודיה כבר איכא ''סיום לחלל שמתחתיו'' ובהכי סגי למשווי כ''עשית אהל'', ורק דתוס' ס''ל דבעינן את הסיום של החלל גם מהצדדים, וכל כמה דמהצד ליכא הבדלה איכא חסרון בחפצא דאהל [אולם יעוין לקמן מה שמוכח לכאורה ממיתוח גדר אחר בשיטת תוס']. ובשיטת הרשב''א אי נימא דגם הצריך מחיצות רק דסגי ליה ביתידות נראה דמודה לרש''י דסגי בגג רק דבשביל להעמיד בעשית הגג יחס לחלל שתחתיו בעינן שיעמיד גם את היתידות בחלל שהגג עומד עליו, ובהכי איכא יחס בעצם עשיתו לחלל שתחתיו.

**בבאור הא דבעינן שימוש באויר שתחתיו**

1. **ונראה דלפי''ז הא דהצריך הרשב''א דיהא שימוש בחלל שמתחתיו הוי רק בשביל לסיים את החלל**, דלא סגי בעצם המציאות דאיכא גג, אלא בעינן שיהא לאדם שימוש מסוים בהאי חלל, ונמצא שהשימוש לא בא להגדיר את החלל כ''מקום דירה'' אלא רק כהיכי תימצי להעמיד את היחס לסיום של החלל דאיכא מכח הגג, ובהכי ניחא אמאי סגי בכל שימוש דאיכא לו בחלל למרות דליכא בשימוש יחס לשימוש שעומד מכח החלל. וכן מבואר לפי''ז חילוקו של הט''ז בי ד' מחיצות לב' או ג' מחיצות דנראה דבד' מחיצות הסיום של החלל נובע מעצם המציאות של ההיקף דד' מחיצות כיון דבמציאות הוי מקום הראוי לימוש משא''כ בב' או בג' דבזה תליא ביחס של האדם להאי חלל.

**בבאור הסברא דמיתוח שאני**

1. **והשתא נראה לבאר הא דמיתוח שאני** כמו שהוכיח החזו''א משיטת תוס' דהצריך מחיצות ואפ''ה הכא חייב ללא מחיצות, ונראה דאפשר לומר דגם תוס' דהצריך מחיצות לא הוי מחמת דבעינן שיהא סיום גם מהצדדים, אלא דביסוד הדבר מודו דשיך סיום מכח הגג, רק בשביל דיהא יחס בעצם עשיתו לחלל שמתחתיו בעינן לעשית המחיצות. ולכן היכא דאיכא מיתוח דבזה איכא יחס בעשיתו לגוף הגג ולא רק להנחתו על החלל א''כ בהא גופא איכא סיבה למשווי בעמידתו יחס לסיום החלל שמתחתיו, דגוף העשיה היא עשית סיום וחילוק החלל, כיון דמתעסק בעצם עשית הגג ולא רק בהנחתו משא''כ היכא דליכא מיתוח דבזה היחס נעמד גם מכח המחיצות הלכך בזה בעינן שיעשה גם את המחיצות דבעינן שכל מעמידי היחס יעשו על ידו.

**בבאור שיטת תוס' אי הצורך במחיצות הוי מגוף החפצא דאהל**

1. **ועיקר היסוד דהא הצריך תוס' למחיצות לא הוי מגוף החפצא דאהל אלא רק בשביל למשוי בעשיתו יחס לחלל לכאורה יש להוכיח כן מהא דמבואר בפוסקים דבעשית הגג לבד לשם צל איכא איסורא בלי מחיצות כלל גם אי בעינן שיעשה את המחיצות בשבת** [יעוין במ''א סק''ז ובמ''ב סק''ב וסק''כ], והמקור מהרא''ש בביצה פ''ד סימן יא וז''ל, והא דאמר בפרק בתרא דעירובין (דף קב א) כרוך בודיא ושייר בה טפח אלמא דמקרי אהל בלא מחיצות התם שאני דהוי בנין חשוב, וגם עיקר כוונתו לעשיית אהל, אבל בנין עראי כזה לא מיקרי אהל בלא מחיצות. ויעוין בשער הציון ס''ק כ''ה דמוכיח מהא דאסור להניח כובע קשה שיוצא מראשו טפח משום אהל למרות דליכא מחיצות כיון דכונתו לצל. ולכאורה מוכח מזה הא דבעי למחיצות לא הוי מגוף החפצא דאהל אלא להעמיד יחס בעשיתו לחלל, ולכן היכא דכונתו לצל דעיקר עשיתו כלפי החלל שמתחתיו, או דהוי בנין חשוב, בהא גופא סגי להעמיד יחס בעשיתו כלפי החלל ולא בעי כלל למחיצות משא''כ היכא דאין כונתו לצל או דלא הוי בנין חשוב דבזה בעינן גם למחיצות להעמיד יחס לחלל בהא בעינן שיעשה גם את המחיצות.

אולם יעוין בתוס' ר''פ כירה דף לו עמוד ב ד''ה וב''ה וז''ל, ומיהו הא דאמר בהמוצא תפילין (עירובין דף קב.) גבי דיכרי דרב הונא דאמר ליה כרוך בודיא ושייר בה טפח למחר מוסיף על אוהל עראי הוא משמע דבלא שיור אסור אף על גב דהדפנות כבר עשויות, אור"י התם משום דדמי אהל טפי אסור אפי' בלא עשיית דפנות, אבל קדרה דלא דמי אהל כולי האי לא אסרו חכמים בלא עשיית דפנות. ומשמע דהמעלה של בודיא דדמי לאהל הוי רק ביחס להא דלא בעינן שיעשה את הדפנות בשבת כמו בקדירה, אולם הא מיהא בעינן שיהא דפנות. וכן נראה בתוס' מג ע''ב ד''ה ופורסין וז''ל, אבל בלא שיור אסור היינו משום שהמחיצות התחתונות היו כבר עשויות ואם היה פורש עליהן היה עושה אהל כדרך לעשות אהל. ולכאורה מבואר דס''ל לתוס' דהמחיצות הוי חלק מעצם מבנה האהל, רק דהא מיהא חזינן בתוס' דהא דבעינן שיעשה את המחיצות בשבת הוי דין ב''עשית האהל'' דבעי יהא יחס בגוף עשיתו גם כלפי המחיצות, ובזה היכא דדמי לאהל איכא בזה יחס לחלל שמתחתיו.

**בבאור הסברא דבגוד סגי בגג אי נימא דלתוס' בעינן למחיצות לגוף החפצא דאהל**

1. **ואי נימא כמו שמשמע פשטות התוס' דהמחיצות הוי מגוף החפצא דאהל צ''ב מה מהני מיתוח כיון דסכ''ס הוי אהל בלי מחיצות,** וראיתי לבאר דגוד מכיון שעיקר צורת השתמשותו היא באויר הפרוץ דהרי רוצה שיכנס האויר א''כ נמצא דהסיום של החלל להך שימוש דגוד הוא בלי מחיצות, והלכך בהא לא בעינן למחיצות, דרק היכא דאופן ההשתמשות בחלל הוא עם המחיצות בהא בעינן להשלמת סיום החלל גם למחיצות, משא''כ היכא דעיקר אופן העמדתו כחלל המשמש הוא ללא מחיצות א''כ בהא גופא מסתיים כחלל.

**בבאור סברת רבינו יונה דבעי דיהא דרך בנין מעט מעט ולא בב''א**

1. **ונראה דלפי''ז יש לבאר את החילוק בין אחד לשתים לפירושו של רבינו יונה דהוי מחמת דדרך בנין בשלבים,** והקשינו דמאי שיאטיה דרך ''עשית בנין'' ל''עשית אהל'' הרי עשית האהל יכולה להעשות בבת אחת ע''י פריסת המחצלת בבת אחת. ונראה דכיון דבעשית אהל בעינן את גוף העשיה, א''כ בעינן עשיה בשלבים כדרך בנין, דרק בכה''ג נוכל לראות את התעסקותו ב''יצירת האהל בגוף עשיתו'' משא''כ היכא שנעשה בבת אחת דבזה כל היחס יכול לעמוד מכח התוצאה וליכא יחס בגוף העשיה. ומה דהביא רבינו יונה מבנין דאין דרך לבנות בבת אחת, כונתו דכל כמה דאנו צריכים לראות את הבניה בגוף המעשה בהא בעינן שיהא דומיא דמעשה הבניה, וכמו שבמעשה בנין צורת העשיה היא בשלבים, ה''ה הכא בעינן שיעשה בשלבים, ואי גם בבנין צורת העשיה הוי בבת אחת, א''כ לא היינו דנים את היחס להנחה כבנין רק מכח התוצאה אלא בגוף העשיה עצמה כיון דכך צורת ''מלאכת בונה'', והא ליכא למימר דמכיון דבעשית אהל אין הדרך דוקא להעמידו בשלבים א''כ חשיב עשית אהל גם בב''א, דנראה דהיחס למלאכה נקבע כפי האב, ומאחר דבאב כל כמה דנדון את המעשה הוא בשלבים א''כ גם התולדה צריכה להעשות בשלבים.

**בבאור פטורא דשתים שעשאוהו באהל ארעי**

1. **ולפי''ז נראה לבאר הא דמחדש הרא''ה דליכא לחיובא דשתים שעשו באהל ארעי** ונראה דמכיון דבאהל בעינן את היחס שלו ליצירת האהל בגוף עשיתו הלכך איכא למימר דהחסרון דשתים שעשו באהל שונה משאר מלאכות, דבאהל בעינן את היחס בגוף עשיתו והלכך בשלמא באהל קבע דאיכא בזה תוצאה חשובה בהא סגי בחלקיות של העשיה דאיכא בשתים שעשו, אולם באהל עראי בהא בעינן דיהא לו יחס עצמי בעשית האהל ולכן לא מהני בזה האי יחס דשתים שעשו. ויעוין בריטב''א שם דמבאר הא דבכילה אפילו עשרה חייבים כיון דהתם א''א דלא ממתחא ע''י כל אחד פורתא ונמצא שהכל עשו אהל. ומבואר דשייך לחייב ע''י צירוף העשיות, רק דבעינן שיהא יחס לכל עשיה בפני עצמה דבזה תעמוד כעשית גמר על מעשה השני, ובזה חשיב דאיכא לו יחס בגוף העשיה, משא''כ היכא דכל המעשה נעשה מכח תרוייהו דבזה ליכא יחס של עשית גמר לכל חד מנייהו אלא רק מכח צירופא דשתים שעשו.

**בדין סתירת אהל אי בעינן שיסתור גם את המחיצות**

1. **יש לעיין לשיטת תוס' דבעשית אהל בעינן גם למחיצות אי בסתירת אהל בעינן שיסתור גם את המחיצות או דסגי בסתירת הגג**. ויעוין באבנ''ז או''ח רכ''ג ס''ק י''א דהוכיח מהא דמותר להסיר את הקדירה דכשם שאין עשיית אהל רק עם המחיצות. כך אין סתירת אהל רק עם המחיצות. ונראה לפי מה שנתבאר דהצורך בעשית המחיצות הוא בגוף מעשה המלאכה דבעינן יחס למחיצות א''כ ניחא דגם בסתירה בעינן יחס לכל חלקי האהל דההתעסקות היא ביצירת כל חלקי האהל וסתירתו. אולם היה מקום לחלק בין בנין דההתעסקות היא ביצירת הוית האהל ובזה בעי יחס ליצירת ההויה של האהל אולם בסתירה דעיקר התתעסקות הוא בביטול האהל א''כ אפשר דעיקר המלאכה היא מכח התוצאה של הסתירה ובזה ליכא חילוק בין ''בונה'' ל''אהל''.

**ובאמת יעוין בשער הציון ס''ק ל''א שער הציון סימן שטו ס"ק לא וז''ל, ולפי זה משכחת לה לענין איסור דרבנן דסתירה חמור מבנין, דבסתירה בודאי אפילו הכל נעשה מבעוד יום שייך בהו שם סתירה.** ויעוין בשולחן שלמה ס''ק י''ד דמובא מהגרש''ז דהוכיח משער הציון דאיכא חילוק בין בנין אהל לסתירת אהל ותמה שם מנטילת כסוי קדירה ויעוי''ש מה דמיישב. אולם יעוין במנחת אריאל סק''ז דהביא ממרן הגר''ח דנקט דאין כונת השער הציון דאיכא חומרא בדין בין סותר לבונה אלא דבגוונא דאיכא למחיצות מבעוד יום דבזה ליכא מקום לאיסור בונה מ''מ שייך סתירה היכא דיסתור גם את המחיצות והוי חומרא במציאות.

**בבאור היתרא דממעלה למטה אי לאיסורא דאהל סגי בגג לחודיה**

1. **יעוין בבהגר''א תקב סעיף א ד''ה וכן, דהוכיח מהיתרא דלמעלה למטה כשיטת תוס' דבאהל בלי דפנות ליכא איסורא וז''ל, דאוהל בלא דפנות ע"כ מותר דאל"כ אפי' ממעלה למטה יהא אסור. ויעוין בבאור הלכה סעיף ג' ד''ה מטות דהביא את קושית הגר''א וכתב דהוי ראיה חזקה לשיטת תוס'.** ובפשטות כונתו כל כמה דבעשית הגג יש איסור מה יושיענו מה שיעמיד המחיצות אח''כ. ויעוין בתהלה לדוד שטו סק''ז דכתב דלהכי דקדק רש''י בביצה וכתב שיאחזנה בידו וכונתו דמה שאוחזין בידיהם לא חשיב אהל ונמצא דהזמן שבו מתחייב על עשית האהל הוא היכא ששומטו מידו לאחר ששם את המחיצות, וא''כ איכא בזה שינוי במה שהביא קודם את הגג. ויעוי''ש דמוכיח כן מהא דמבואר בדף מג ע''ב במת המוטל בחמה ובאים שני בני אדם ויושבין בצדו דאי חם להם מלמעלה מביאים מחצלת ופורסין עליהן. זה זוקף מטתו ונשמט והולך לו, וזה זוקף מטתו ונשמט והולך לו, ונמצאת מחיצה עשויה מאליה. וברש''י ותוס' ושאר הראשונים מבארים דהוי היתרא דממעלה למטה וקשה דהרי התם נתכוין לצל ובנתכוין לצל מבואר ברא''ש דלא בעי כלל מחיצות לכו''ע וא''כ מה שייך בזה היתרא דממעלה למטה. ומיישב התהל''ד דגם בזה איירי באוחזין בידיהם כמו שמבואר שם ברש''י. ויעוין בתהל''ד סק''ט מה דמישה את המנהג לפרוס טלית בשמחת תורה בשעת קריאת חתן בראשית למורת דהוי גג ומחיצות של בני אדם דגם התם כיון דאוחזין בידיהם לא חשיב אהל. ועיקר היסוד דבאוחזו בידו ליכא תורת אהל יעוין בחזו''א נ''ב סק''ב דין ז' וכן באבנ''ז רכ''ב סק''ד מביא כן מהגר''ז ש''א סעיף מח ויעוין עוד בתוס' רי''ד מג ע''ב וז''ל, כיון שאינו עושה אהל מתחלה אלא ע"ג ידיו מידי דהוי אמגביה טליתו על ראשו בתוך חצרו.

**ובשיטת הגר''א יש לעיין** אי כונתו להקשות דכבר איכא איסורא בעצם הנחת המחצלת בידו, או דמודה דבידים ליכא אהל, רק דס''ל דהיתרא ממעלה למטה שייך רק אי המחיצות הם חלק מהאיסור ובזה איכא משמעות לשינוי דהוי שינוי בגוף מעשה המלאכה, אולם אי האיסור הוא בעצם עשית הגג ורק דהזמן שבו איכא לאיסור הוא לאחר דאיכא למחיצות בהא לא שייך למימר דהוי שינוי מחמת דבפועל הגג היה קודם למחיצות כיון דליכא שייכות בין המחיצות לגג בגוף האיסור.

**אלא דעדיין יש לעיין מהגמ' בדף מ''ג דהא הגר''א מודה דבעשה לצל לא בעי מחיצות.** כמו שהביא השער הציון בס''ק כ''ה את דעת הגר''א דגם נקט כן, וא''כ אמאי איכא התם להיתרא ממעלה למטה. [ויעוין באבנ''ז רכב דהוכיח מגמ' זו דלא כהרא''ש אולם כבר הבאנו שהגר''א בעצמו ס''ל כן] אולם באמת יעוין בבהגר''א שם דנקט דלא כדעת רש''י שם דזוקף את המיטות ומשאיר אותם כמחיצות, אלא כמו שמבואר ברמב''ם פכ''ו הכ''ב שזוקפה ומסיר את המיטה והמחצלאות הם קשים וזקופים ונשארים ממילא כאהל על המת. ואפשר דאיכא בזה גרעון בעצם עשית הגג כיון דמעמידי הגג נעשו ממילא וליכא לו שייכות בהעמדת הגג בפועל אולם יעוין במ''מ דמבאר גם את שיטת הרמב''ם דהוי היתרא דלממעלה למטה אולם יעוין בתהל''ד שיא ז' דהעיר דמאחר דלדעת הרמב''ם ליכא בפועל מחיצות ועיקר האהל מחמת הגג א''כ יש לדון אי שייך בזה היתרא דממלמ''ט ויעוי''ש דמצדד דזה מה שהכירח אתהב''י [יעוין בכס''מ שם] דהך היתרא דזוקף ממיטתו הוי רק מחמת צער החי רק דלבסוף דן דס''ל לב''י דעיקר יסוד התירא דממל''ט לא הוי היתר גמוא אלא הוי שינוי המלאכה שהותר רק לצורך החי. אולם בדעת הגר''א נראה לכאורה דהך היתרא דזוקף מיטתו הוי היתר בפני עצמו וכן נראה בלשון הגמ' דנמצאת מחיצה עשויה מאליה.

**בדין כסוי הכלים דחשיב אהל למרות דלא עשה את המחיצות**

1. **יעוין בגמ' קל''ט ע''ב אמר רב האי פרונקא אפלגיה דכובא שרי אכוליה כובא אסור.** יעוין ברש''י דפרונקא היינו בגד ששוטחין על גיגית יין לכסותה. ואפלגא דכובא שרי דלאו אוהלא הוי. ומבואר דהוי איסורא דאהל והא דבפלגא ליכא איסורא דאהל יעוין בראשונים דתמהו דמ''ש מכל אהל ארעי דהותר רק במוסיפין וצ''ל דמאחר דשייך לדונו ככיסוי קרקעות דליכא בזה עשית אהל כמבואר בדף קכו ע''ב [כיון דמונח רק כשימוש בעלמא של סגירה ולא כחלק מהבנין] א''כ למרות דהכא לא נידון ככסוי כיון דליכא בו את התנאים של כיסוי [יעוי''ש בגמ' דבעינן בית אחיזה ושיהא להם תורת כלי] מ''מ היכא דמונח רק בפלגא בזה כבר נידון ככסוי בעלמא גם בלי תנאי הכסוי, ויעוין ברשב''א ובר''ן דתמהו על עיקר דברי רש''י דאמאי לא הוי ככסוי קרקע ומבואר דלא בכל גוונא בעינן לתנאי הכיסוי. ולפי מה דנתבאר בשיטת רש''י יצא דכל היכא דאיכא תיקון בכמכסה דמוכיח כל היותו מכסה לסיר ליכא בזה איסורא וכן מבואר בשולחן ערוך הרב שטו סעיף יט וז''ל, אינו דומה למגופה שמותר ליטלה ולהחזירה כמו שנתבאר בסי' שי"ד לפי שהמגופה מתוקנת לכך ותיקונה מוכיח עליה שהיא עומדת לכך לכן אינה נראית כאהל משא"כ כשמכסה בבגד אף שהבגד מיוחד לכך מכל מקום אין בו תיקון המוכיח עליו שהוא עומד לכך וכן הדין בכיסוי שאר כלים הרחבים ביותר כרוחב פי החביות שבימיהם.

**אלא דבעיקר הא דחשיב עשית אהל יעוין בתוס' בביצה** דף ל''ב ע''ב סד''ה מלמטה למעלה. וז''ל, אך תימה דאמר בשבת (דף קלט:) האי פרוונקא אפלגא דכובא אסירא והתם המחיצות היו עשויות כבר וי"ל דשאני התם הואיל ורחב הכובא יותר מדאי נעשה כאהל. ומבואר בתוס' דהוקשה לו לפי שיטתו דבעינן את עשית המחיצות דאמאי איכא התם איסורא כיון דמחיצות הכלי כבר עשויות. ויש לעיין בבאור תירוצו דמאי איכא בהא דהוי רחב יותר מדאי. ויעוין בחזו''א נ''ב סק''י וז''ל, דסברת תוס' דבגדול אסור דכיון דהמחיצות רחוקות זו מזו כשעושה הגג הוי כעושה גם המחיצות דע''י הגג משתפפות המחיצות לחטיבה אחת ולשימוש אחד. ויעוי''ש דנקט דבזה ודאי בעינן שיהא לו צורך באויר שמתחתיו.

**אולם יעוין ברשב''א ובר''ן והריטב''א דהביאו את תרוץ התוס' דרחב הרבה, ביחס למה שהקשו מכיסוי קרקעות דלא חשיב עשית אהל.** ומבואר דע''י דאיכא חלל גדול איכא סיבה לדון את הבגד לא ככיסוי בעלמא אלא כגג של הכלי, והא דבכסוי קרקעות גם ברחב הרבה הוי כסוי [יעוין בריטב''א דהקשה כן] נראה דהתם דאיכא לו צורה של כסוי לא יהני מה דהוי רחב הרבה.

**ויעוין בראשונים דפליגי על רש''י ותוס' מכח הקושיא מכסוי קרקעות ומישבים דהוי מחמת דמחזי כמשמר** והוי הרחקה לאיסורא דמשמרת.

**ויעוין עוד בחידושי הגר''א דאהל לא שייך אלא כשפורשין דבר מה כפריסת סודר** כמ''ש ויפרוש את האהל על המשכן אבל כשמניח בב''א את כל הכיסוי אין בו משום אהל. ומכח זה מפרש הגר''א דהטעם הוא משום סינון. ומבואר בזה יסוד גדול באיסורא דאהל דאיכא יחס לאופן עשית האהל דהוי בדרך פריסה.

**בדברי גן המלך דרק חבית יין איכא איסורא לכסותו**

1. יעוין בגליון רעק''א ס''ק י''ג דמביא את גן המלך לבעל גינת ורדים דנקט דמאחר דבעינן דיהא צריך לאויר שתחתיו א''כ רק ביין שצירך את האויר כדי שיהא ריחו נודף איכא להאי איסורא משא''כ בשמן ודבש ובמ''מ בס''ק מ''ט אוסר גם במים. ויש לעיין בבאור שרש הנידון. ונראה דיש לעיין בהא דבעינן שיהא צריך לאויר שתחתיו דאי הוי מגוף מציאותו של האהל דהוי ביחס לחלל והלכך כל כמה דאיכא דבר שממלא את החלל ליכא בו תורת אהל א''כ נמצא שהאהל מתחיל מהיכן דליכא ליין וצ''ב דהרי בזה ודאי לא חשיב אהל דבעינן שיהא שטח שנוכל לסיימו כאהל ומה שייך לסיים את האויר מצד עצמו, ואי נדון את היין כתבן ובטלו תו ליכא בזה יחס של אהל דאין לו מטרה באויר שמעל היין מצד עצמו אלא רק כאמצעי לתועלת היין ומה שייך להגדיר את האויר מצד עצמו כאהל דידיה.

**ונראה דהא ודאי כיון דלא הוי כתבן ובטלו החפצא דהאהל מתיחס לקרקעית,** רק דדינא דצריך לאויר שתחתיו הוי ביחס של הגברא לאהל, דלאיסורא דאהל בעינן את היחס של הגברא להך אהל במה דמעמיד לו שימושי אהל ובשביל זה בעינן לדון את המצאות היין רק כשימוש בחבית ולא כתופס את חלל החבית, ולכן כל כמה דהיין צריך את האויר שמעליו חשיב שנמצא בחלל החבית ומשתמש בה, משא''כ דבש ושמן חשיב כתופסים את חלל החבית. אולם ניתן לומר דסגי בהא דהיחס למה שנמצא בחבית כמאחסן בחבית ולא איכפת לן דליכא בפועל חלל דבזה עצמו חשיב שימוש אהל רק דהעירו דהא ודאי דגם אי נימא דלא בעי דוקא יין בעינן שיהא חלל אויר טפח רק דלא בעינן שיהא לו צורך בהאי חלל, והבאור הוא דכל כמה דליכא חלל ודאי דיינינן ליה כסתום וכתופס את חלל החבית ורק היכא דאיכא חלל טפח בהא דיינינן ליה כמשתמש בחלל..

**ונראה לבאר על פי זה הא דמבואר בדף קל''ח ע''ב לדעת חלק מהראשונים דסיאנא [כובע] אסור היכא דאיכא בשוליו טפח**. ולכאורה קשה דהרי השימוש הוא לאדם הנמצא מתחת הכובע והטפח שבולט מחוץ לכובע לא מאהיל על האדם אלא על האויר שע''י זה יש צל, וצ''ב אמאי חשיב אהל בהכי ונראה דגם בכובע כיון דהכובע מונח על האדם והאדם לא ממעט את החלל חשיב בהכי חפצא דאהל גם בחלל שנמצא בו האדם, רק דבעינן את הצורך באויר בשביל להגדיר את היחס של האדם כמשתמש בחלל ולא כנמצא בו, ולזה סגי דיש לו צורך באויר שמהצדדים דבזה איכא יחס לכל המצאותו כנמצא בחלל האויר שהעמיד הכובע.

**בבאור הא דליכא לחסרון דבנין בכלים בכסוי כלי**

1. **ובעיקר הא דמבואר ברש''י דאיכא איסורא דאהל בכלי** יש לעיין משיטת רש''י דליכא בנין בכלים בכל גוונא גם בעשית כלי. ובאמת דיש להקשות כן לעיל בסוגיא דמשמרת בפלוגתת ר' יוסף ואביי אי איכא בזה איסור חטאת וקשה דאמאי ליכא בזה לחסרון דבנין בכלים. ונראה לפי מה שנתבאר דאיסורא דאהל נובע מגוף סיום החלל וחלוקתו משאר החללים א''כ ליכא בזה לחסרון דכלים מאחר דהעשיה לא מתיחסת ל''כלי'' אלא ל''חלל'' שהכלי הוא היכי תימצי להעמדתו.

**בהא דכסוי הכלי לא חשיב כעשיה לצל**

1. **ובהא דמבואר דאיכא לחסרון דמחיצות עשויות** יעוין בחזו''א נ''ס סק''ט ד''ה כ' המ''ב, דהקשה דלפי מה דקי''ל דבעןשה את הגג להגן על מה שמתחת לא בעינן שיעשה גם את המחיצות א''כ אמאי בפרוונקא לא חשיב דהכסוי משמש להגנה על היין שבכובא. ומיישב וז''ל, וצ''ל שכונתו שהאדם משמש תחתיו בפועל וצריך לגגו והעיקר שתחתיו כעין הגנת דירה. ומבואר דלא סגי בשימוש של הגנה אלא בעינן שיהא יחס בשימוש כלפי החלל והיחס לחלל הוא היכא דהוי שמוש דירה דבזה איכא סיום להאי חלל.

**ביסוד הב''ח והפמ''ג דהעברת הכלי חשיב עשית מחיצות**

1. **ובעיקר איסורא דפרונקא יעוין בב''ח** ס''ס שטו וז''ל, אלא נ"ל דשאני כירה שהיא קבועה במקומה ואינו מטלטל הכירה בשבת ממקום למקום אלא שמחזיר הקדרה על פיה שרי כיון שלא עשה המחיצות אבל הך פרוונקא מיירי שמביא החבית או הכובא ומטלטל אותה ממקום זה למקום אחר ומעמיד אותה שם ואחר כך שוטח הבגד עליו הוה ליה עשה מחיצות וגג עליה דאסור. ומבואר בדבריו דלמרות דרק שינה את מיקום החבית ולעולם נשאר חלל החבית אפ''ה מקרי עשית אהל מחודש. ויעוין במ''ב ס''ק מ''ח דמביא יסוד זה מהפמ''ג וז''ל, והיכא שמטלטלה ממקום זה להעמידה במקום אחר ושם מכסה אותה אסור בכל גווני דהוי ע"י העמדתו כאלו עושה המחיצה עם הכיסוי ביחד. ונראה לפי מה שנתבאר דעיקר החפצא באהל בסיומו של חלל זה משאר החללים, א''כ ליכא בזה יחס ל''חלל הכלי'' אלא לעצם ''החלל שמקיף אותו הכלי'' וא''כ כל היכא דהעביר אותו לחלל אחר א''כ איכא בזה עשיה מחודשת של סיום חלל.

**אלא דבעיקר הך דינא דהעברת מחיצות יעוין בחזו''א** נ''ב סק''י דדן בזה דאפשר דבעינן דיהא עשיה בגוף המחיצות ע''י שמעמידם על תכונתם כנותני שימוש וכל היכא דכבר עומדים כמחיצות רק שינה את מקומם לא חשיב עשית מחיצות. **ויעוין בתוס' רא''ש** עירובין קא ד''ה וכן, וז''ל, ועוד אפילו יש לו ד' מחיצות סביב לא מיתסר דאין זה דרך בנין שהרי הוא עשוי כבר ''ובמה שמטלטלו מכאן לכאן לא מחזי כבונה'' ולא אסרינן אלא היכא דהאידנא עביד מחיצות דומיא דמדורתא. ומבואר כמו החזו''א.

**בדין איסור אהל דאוריתא אי בעי לגג והמחיצות**

1. **אהלי קבע לא יעשה, ואם עשה חייב חטאת.** לעיל הבאנו את הנידון אי לחיובא דאהל ארעי סגי בגג או בעינן גם מחיצות ויש לעיין אי הוי רק בחיובא דאהל ארעי או גם בחיובא דאהל קבע. ויעוין בחיי אדם כלל מב סעיף א וז''ל, העושה אהל קבע טפח, חייב משום בונה ואפילו בכלים (רי"ף ורמב"ם). ודוקא כשעושה גם המחיצות בשבת, אפילו רק ג' מחיצות (רשב"א בחידושי שבת דף קל"ח). ומבואר בדבריו דגם בדאוריתא בעי לגג ומחיצות וכפה''נ וכנתו דאי בדאוריתא לא בעי גג ומחיצות לא מסתבר שבאיסורא דאהל ראעי יוצרך גם מחיצות ומה דמוכיח מהרשב''א זה על שיעור המחיצות דברשב''א לעיל נקט בתו''ד דסגי בג' מחיצות.

**אולם יעוין בפמ''ג בא''א א' דנקט דבפורס מחצלת על ד' קונדסין הוי אהל מדאוריתא ומבואר דבדאוירתא לא בעי מחיצות ויעוין בבאור הלכה סעיף ג' ד''ה מטה וז''ל,** וראיתי בח"א כלל מ"ב שכתב לענין אהל קבוע דבעינן שיעשה גם המחיצות בשבת ועי"ש בס"ב מה שכתב לענין וילון ולא נהירין דבריו ומה שהביא מהרשב"א בחידושיו אין ראיה כלל דשם כונתו לענין אהל עראי שאסרו מדרבנן דבזה איירי שם בכל הענין ולזה כתב דבעינן שיהיה צריך לחלל שתחתיו והוא שיש לו שלש מחיצות [דג' הוי כד'] והוא שיטת התוס' שהביא שם בעצמו אח"כ בד"ה אבל.

**אולם בנוב''י תנינא או''ח ל' חזינן דאיכא משמעות בדאוריתא לגג ומחיצות** דיעוי''ש מה דמחדש בשיטת הרי''ף דאהל טפח הוי קבע היכא דעושה גם את המחיצות ומוכיח כן מיסוד התוס' באיסורא דאהל ארעי. וז''ל, והחילוק הזה שביארתי כאן לחלק אם עושה האוהל והמחיצות בשבת ובין עושה רק האוהל והמחיצות כבר ישנם שם הוא מבואר בתוס' במס' ביצה דף ל"ב ע"ב בד"ה מלמטה למעלה וכו' שכתבו ותימא דאמר בשבת מחזירין קדירה ע"ג כירה ואפילו בשבת מחזירין וי"ל דכל הנך אינן אסורין אלא כשמתקן האוהל והמחיצות וכו' והתם גבי כירה המחיצות היו עשויין מתחלה.