שיעורי שבת ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור ה

**כשאפשר לעשות ע"י גוי או ע"י שינוי**

א] [סעיף י"ב] כתב השו"ע **כשמחללין שבת על חולה שיב"ס משתדלין שלא לעשות ע"י עכו"ם וקטנים ונשים, אלא ע"י ישראל גדולים ובני דעת. הג"ה: וי"א דאם אפשר לעשות בלא דיחוי ובלא איחור ע"י שינוי עושה ע"י שינוי ואם אפשר לעשותו ע"י עכו"ם בלא איחור כלל עושין ע"י עכו"ם וכן נוהגים אבל במקום שיש לחוש שיתעצל העכו"ם אין לעשות ע"י העכו"ם.** וטעם המחבר מבואר בראשונים (עיין ט"ז סק"ה) או משום דחיישינן שמא הא"י יתעצל בדבר, או משום דחיישינן שיטעו ויחשבו שאסור לעשות ע"י ישראל, ולפעמים לא יהיה כאן גוי ויבואו לחזר אחריהם, ויהיה פקו"נ. והרמ"א פליג וס"ל דלא חיישינן לזה. וכתב הגר"א בטעם הדבר "דזה יותר טוב מלעשות אפי' ע"י שינוי כמ"ש בסעיף י"ז עיי"ש" והיינו דס"ל שכמו שמצריך הרמ"א לעשות ע"י שינוי ה"ה דיש לעשות ע"י עכו"ם, ושני דינים אלו תלויים זה בזה.

והנה עיקר הדין שכתב הרמ"א להצריך לעשות ע"י שינוי הוא מהא דאיתא בגמ' בשבת (קכח:) גבי יולדת 'כמה דאפשר לשינויי משנינן', ופסקה הרמב"ם [פ"ב הי"א] וכן המחבר לקמן (סי' של ס"א), אמנם כתב המ"מ (שם הובא במג"א סי' של סק"ג) לדייק מהא דכתב הרמב"ם דין זה רק לגבי יולדת, דס"ל להרמב"ם דשאר חולה שיב"ס לא בעי שינוי. ובטעם החילוק כתב "והטעם בזה נראה מפני שכאב היולדת וחבליה הם כדבר טבעי לה ואין אחת מאלף מתה מחמת הלידה, ולפיכך החמירו לשנות במקום שאפשר ולא החמירו בחולים" עכ"ל.

אלא דלכאו' צ"ב הרי סו"ס יולדת חשיבא פיקו"נ שהרי מותר לחלל שבת בשבילה, ונראה לבאר כוונתו דיולדת אם לא יטפלו בה תהיה מסוכנת ויהיה פיקו"נ, אבל כשמטפלים בה אינה מסוכנת, וכל מה שהצריכו חכמים לעשות לכתחילה ע"י שינוי זה דוקא במקום שאין הסכנה לפנינו כיולדת, אבל אם החולה מסוכן לפנינו אין דין לעשות ע"י שינוי, וכן הבאנו [בשעור ב'] מהגרי"ז (פ"ד מהל' שביתת עשור הל"ח) בשם הגר"ח דדעת הרמב"ם דכל שאינו מסוכן אלא יבוא להסתכן צריך לעשות בשינוי.

אבל הרמב"ן (הובא במ"מ שם) סובר שבכל חולה שי"ב סכנה לכתחילה יעשה ע"י שינוי ולא ס"ל לחלק בין יולדת לשאר חולים.

ומדברי המחבר נראה ג"כ דסובר שאין צריך לעשות שינוי בחולה שי"ב סכנה, דהא לא הזכיר שצריך לעשות שינוי רק ביולדת, וכן נראה שהבין הרמ"א בדעתו, והיינו כדעת הרמב"ם שיש חילוק בין יולדת לשאר חולה שי"ב סכנה. אבל הרמ"א ס"ל כהרמב"ן שאין חילוק, וע"כ כתב שבכל חולה שיש בו סכנה יעשה ע"י שינוי, וכ"כ הגר"א בביאורו עיי"ש. ובזה ביאר הגר"א גם מה שפסק הרמ"א שצריך לעשות ע"י א"י כשאפשר, דזה יותר קל משינוי. ולפי דברי הגר"א שתלה דינים אלו זה בזה, עולה שביולדת שכו"ע מודו שיש לעשות לכתחילה ע"י שינוי, ה"ה שיש לעשות ע"י א"י כשאפשר.

ובדעת הרמב"ם דלא מצריך שינוי, אין לומר משום דס"ל דשבת הותרה אצל פקו"נ, דהרי ס"ל דדחויה היא, אלא כמשנ"ת גבי עכו"ם דחיישי' שמא יתעצל ה"ה לגבי שינוי כתב בעמק ברכה (הלכות יו"כ סי' ג) דחיישינן שע"י שינוי יתאחר ועוד אפשר לומר טעם אחר שכמו שבעכו"ם חוששים שיבואו לטעות שאסור לעשות ע"י ישראל, ה"ה בשינוי יש לחשוש שלא יתירו במקום שא"א לעשות ע"י שינוי.

ב] ולענין הלכה כתב המ"ב (ס"ק לז) וז"ל והט"ז כתב דלאו מנהג ותיקין הוא דאף שיכול לעשות ע"י אינו יהודי מ"מ הישראל יזרז בדבר יותר ולכן אם יש אפי' ספק הצלה ויש סכנה בבירור כל הזריז ה"ז משובח, עכ"ל. ודקדק לכתוב "ויש סכנה בבירור" וכמו שהבאנו [בשעור ד'] מש"כ לעיל (ס"ק כ"ח ובביה"ל שם) דאם אינו מומחה יש לחוש לשיטות הראשונים ולחלל שבת דוקא ע"י גוי, ודוקא בסכנה ברורה ע"י מומחה וכדו' מחללין ע"י ישראל.

ונראה דעת המשנ"ב דנוטין דבריו לדעת הט"ז, וכן דעת האגרו"מ (ח"ה סי' כה). אמנם בשבט הלוי (ח"ח תשו' עג) כתב דנוהגין כהרמ"א, וכן המנהג למעשה לחלל ע"י גוי, אא"כ יש חשש שיתעצל בדבר, או שלא איכפת ליה מחיי יהודי. וביולדת גם לדעת השו"ע צריך לכתחילה ע"י גוי ושינוי וכמו שביארנו.

**כשיכול לעשות בשינוי אם מחוייב כן מהתורה או מדרבנן**

ג] ודין זה דבעי שינוי הוא משום הקל הקל תחילה, וכתב בקרית ספר (פ"'ד ממאכלות אסורות) דהוא דין דרבנן, וראיתי בתורת היולדת (פרק מ"ב אות א) דדייק מהחת"ס (יו"ד סי' ע) ממה ששאל השאגת אריה לר' נתן אדלר מה נ"מ לגבי עכו"ם בין בשר מן החי לאבר מן החי, והשיב החת"ס דנ"מ לענין פקו"נ דאם יכול לאכול בשר ואכל אבר מן החי נהרג, ומבואר דהוא דין מדאורייתא, וא"כ כל שאפשר לעשות ע"י שינוי מחוייב מהתורה שלא לעשות בלא שינוי.

ד] ובשו"ת מהרש"ג (או"ח ח"ב תשו' יד הובא בתורת היולדת פ"ח אות א) דן במקום שאמר לו הרופא שחייב לאכול בשבת תאנה מפני הסכנה, ותלשו תאנה מהאילן באופן שיש כבר תאנה תלושה, וחידש שם שהוא רק איסור דרבנן מדין הקל הקל, אע"פ שגוף התלישה לא נצרכה דכבר היה תלוש. ובמנחת שלמה (ח"א סי'ז וכן בתורת היולדת שם) דייק ממש"כ הביה"ל (סי' רע"ח) דאם כיבה הנר לצורך חולה באופן שיכול להוציאו חייב [לשיטת הרמב"ם דמחייב במלאכה שאצל"ג], ומבואר דכל כה"ג הוי איסור דאורייתא. אמנם יש לחלק דשם לצורך החולה מוטל עליו לסלק האש, ואין היתר לכבות כיון ששייך אותו דבר להוציאו, וכיבוי זה שלא לצורך החולה, משא"כ הכא בתאנה זו גופא סו"ס ריפא את החולה ואפשר דהוא רק איסור דרבנן.

**חיוב להוציא ממון כדי להציל חבירו מאיסור במקום פיקו"נ**

ה] ויש לדון באופן הנ"ל כשהתאנה תלושה שייכת לשכנו אם מחויב ליתנו לחולה, או שאינו מחויב והחולה יתלוש משום פקו"נ. ובדין זה היתה מחלוקת גדולה בירושלים, דעת הגרש"ז אויערבך (מנחת שלמה שם) שאינו מחויב למסור תאנתו [וכן אם צריך מים חמים משום פקו"נ לא יעיר את שכנו עבור זה אלא יבשל מים בעצמו, וה"ה בענין נסיעה לביה"ח ובציור דלהלן]. ואילו דעת הגר"פ אפשטיין גאב"ד ירושלים דמחויב למסור התאנה ולעשות הכל עבור שכנו ואין היתר כה"ג לחלל שבת ולתלוש התאנה.

ו] ומעשה שהיה באחד שבקש משכנו להסיע אשתו לביה"ח בליל הסדר, דע"י כך ימעט בחילול שבת שלא יצטרך להתקשר לאמבולנס, ואותו שכן סירב מחמת פיסקו של הגרש"ז דאינו מחויב להפסיד כדי שחבירו לא יחלל שבת בהיתר של פיקו"נ, ועמד אותו שכן והזמין בעצמו אמבולנס עבור שכנתו, ויש לדון אם עשה כדין. ויש לדמותו למש"כ בדברי מלכיאל (ח"א סוף סי' כ"ח ובח"ד סי' ט"ו) דאדם עצמו מחויב למסור ממונו עבור השגת מאכלים כשרים, באופן שמסוכן וחייב לאכול בשר, אבל אדם אחר אינו מחוייב להוציא כספו כדי שלא יאכל חבירו בשר טריפה, וא"כ כאן שחילל שבת בעצמו א"כ לכאו' מחוייב לטרוח כדי להציל עצמו מאיסור חילול שבת, וכיון שבזה שמתקשר לאמבולנס מרבה בחילול שבת אסור לו לעשות כן. ועיי"ש במנחת שלמה שג"כ נוטה שכל שהאחר צריך לעסוק בגופו בפיקו"נ חל עליו דין לעשות הקל תחילה.

והנה הגרש"ז הביא ראיה לדבריו ממה שפסק הרמ"א (יו"ד סי' שע"ד ס"ג) דכהן שבא ליטמא למת מצוה אינו מחויב לשכור אחר בממונו כדי להימנע מאיסור טומאה למת, אלמא דכיון דהותר כה"ג לא מחויב לטרוח להמנע מאיסור זה. ולפי הדברי מלכיאל לכאו' הרי כאן הוא עובר בעצמו ומחויב להוציא ממונו, ובאמת בגליון מהרש"א הקשה מ"ש מכל התורה דמחויב להוציא כל ממונו כדי לא לעבור על איסור תורה, אלא בהכרח יש לחלק דשם זה "הותרה" וא"כ יש לחלק מנדון דידן.

ובדברי חמודות הלכות טומאה אות ח' כתב דשאני התם דהוא בדרך דלא מצוי לשכור בדרכים ולא פלוג רבנן, ומשמע דבאופ"א מחויב להוציא ממונו ע"כ וכגון שהוא בעיר.

**טמטום הלב כשאוכל איסור מחמת פיקו"נ**

ז] ובדברי מלכיאל סיים שו"ת דמי שיראת ד' נגע בלבו ראוי לו להתנדב להצילו מאכילת איסור, ונראה לבאר שטעם הדבר הוא כדי למנוע טמטום הלב הנגרם ממאכלות אסורות. ובדין זה נחלקו האחרונים כשאוכל מחמת פקו"נ אם יש טמטום הלב. דהנה הרמ"א (יו"ד סי' פ"א ס"ז) כתב למנוע מלתת לתינוק מאכלות אסורות אע"פ דאין ב"ד מצווין להפרישו, וכן שלא יניקו תינוק ממינקת עכו"ם שאוכלת דברים אסורים, והוא מהגהות אשרי (פ"ב דע"ז ס"ו) דהוכיח דין זה מאלישע בן אבויה, שאמו אכלה ממין עבודת כוכבים וזה גרם לו שיצא לתרבות רעה. וא"כ מבואר שאף במקום פיקו"נ יש טמטום הלב, דהא מבואר בירושלמי (חגיגה פ"ב) שהייתה אמו מסוכנת וע"כ הוצרכה לאכול [והנה בירושלמי שלפנינו איתא הגירסא שהריחה ולא כתוב שאכלה אמנם בהג' אשרי גרס שאכלה וא"כ הוא מדין טמטום הלב].

וכן מבואר במשך חכמה ובנצי"ב בהרחב דבר (דברים פרק ו' פסוק י"א) גבי השמר לך פן תשכח את ה' וגו' דקאי על פסוק שלפניו ובתים מלאים כל טוב וגו' דהותר אפי' קדלי דחזירי שהיו בבתי הכנענים, דמ"מ מטמטם את הלב. ובזה ביארו הטעם מש"כ לקמן (סעיף יד) דמחללין השבת לשחוט בהכשר ולא מאכילים אותו בשר נבילה שחוטה, וכמה טעמים שם בראשונים, והם פי' משום דבזה מטמטם את לבו [ולא חשיב קל להצריכו מדין הקל הקל].

אמנם המהר"ל (תפארת ישראל פ"ח) כתב דדבר שהתירה התורה לאכול ודאי אינו גורם טמטום הלב, וה"ה חֵלב דבן פקועה, דאע"פ דכתב הרמב"ן דמוליד טבע רע, מ"מ בבן פקועה שהתירתו להדיא ודאי ל"א אומרים דמוליד טבע רע. אמנם בפקו"נ דלא הותר דבר זה להדיא בתורה אפשר דאף המהר"ל מודה דיש בו טמטום הלב.

וראיתי בתורת היולדת [פרק מ"ב אות ב'] שהביא מהגרח"פ שיינברג זצ"ל לדייק מדרשות הר"ן, דהקשה (בדרשה יא) מה שייך לסמוך בהוראת איסור והיתר על הרוב, והרי אם הדבר אסור א"כ יש כאן טמטום הלב ואיך מהני הכרעת הרוב לעניין אותו היזק שבא מהאיסור. ותי' 'לפי שהתיקון אשר ימשך בנפש מצד ההכרעה למצות החכמים מורי התורה.... ותיקון ההוא יסיר הרוע אשר הוא מעותד להתילד בנפש מצד אכילת הדבר האסור ההוא. ומביא שם ראיה דאם אוכל אדם דבר המזיק על דעת שהוא מועיל לו ע"י מחשבתו יסור הנזק. ומבואר שכל דבר שמותר לאכלו אין בזה טמטום הלב אמנם נראה שיש לדחות ראיה זו דדוקא דברים שהכריעו חכמים שהם מותרים בזה גורמים שיסור הרע אבל בפיקו"נ שהוא מדין דחויה שאין הכרעת חכמים על האיסור להתירו אלא שפיקו"נ חשוב יותר אין הכרח כלל שיסור הרוע מהמאכל.

[ויעוי' בשערי יושר (ש"ג) דבדין דאזלינן בתר רובא עדיין שייך ביה טמטום הלב, גבי צפור המשולחת דמותרת דלא אמרה תורה שלח לתקלה, ומוכח דדין דאזלינן בתר רובא עדיין שייך טמטום בלב, משא"כ בביטול ברוב. ויש לדון דדבריו דלא כדרשות הר"ן].

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**