משיכה א - בכליו של מוכר, ובסוגיא דב_מ ד_ט
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ועש"ק מקץ נר ב' דחנוכה תשע"א

**א**

עיקרי הדברים בענף זה הם ממש"נ בחורף תשס"א, עם הוספות ושנויים

א] ב"מ ד"ט:, בעי ר"א, האומר לחבירו וכו' משוך בהמה זו וקני כלים שעלי' מהו, מי מהניא משיכה דבהמה לאקנויי כלים או לא.

ובביאור האיבעיא דר"א מצינו ב' שיטות עיקריות בד' הראשונים, דדעת רש"י ותוס' ודעימייהו, דאיבעיא דר"א הוא אם קונה כה"ג בקנין משיכה, ודעת הרמב"ן הרשב"א והריטב"א דאיבעיא דר"א הוא אם קונה כה"ג בקנין חצר, ועי' בחי' הריטב"א מה שפירש טעם האיבעיא, ועי' גם בחי' הרשב"א מש"כ בזה.[[1]](#footnote-2)

והנה הרמב"ן בסוגיין ובב"ב דפ"ו. הוכיח דהוי האיבעיא אם קונה בתורת חצר, מהא דפריך רבא עלה, דאי אמר לי' קני בהמה וקני כלים מי קני כלים, חצר מהלכת היא וחצר מהלכת לא קנה, והיינו משום שפירש דפירכא דרבא היא על עיקר האיבעיא דר"א, דמה מיבע"ל אם כה"ג קנה הכלים שעלי', הרי אפי' אם אמר לו קני בהמה וקני כלים לא קני להכלים דהוי חצר מהלכת, אך הנה בפירש"י מבו' שפירש לפירכא דרבא, דמדקבעי במוכר כלים בלא בהמה, משמע דאם מכר שניהם פשיטא לי' דקני משום חצר, וע"ז הוא דפריך שהרי חצר מהלכת היא, וכ"כ בחי' הר"ן, ולפ"ז ניחא.

ב] והנה לדעה זו דאיבעיא דר"א הויא אם קונה בתורת חצר, נחלקו הראשונים דמ"ט ל"מ בתורת משיכה, דבחי' הרמב"ן ב"ב דפ"ו. מסיק דהוא משום דאמר משוך בהמה זו וקני כלים אגבה, וקפיד שלא יקנה בתורת משיכה אלא בתורת חצר, וכ"כ בחי' הרשב"א והריטב"א בסוגיין.

אך בחי' הרמב"ן בסוגיין פירש בזה, ז"ל, דמשום משיכה לא אפשר למקני שהרי הכלים מונחים ועומדים הם ובהמה הוא דמסגיא וכיון שכן ליכא משיכה בכלים, עכ"ל, וכן הביא הרמב"ן בב"ב שם די"מ דאין משיכה מועלת בכליו של מוכר, משום הפירות מונחים ועומדין בכלי ואין זזין ממקומן, והוכיחו כן מסוגיין.

ג] והנה עיי"ש בד' הרמב"ן שפירש ב' טעמים להצד דל"מ משיכה בכליו של מוכר, חדא משום שכשם שאין משיכה קונה ברשות מוכר כך אינה קונה בכליו של מוכר ברשות לוקח וכו' דהא כליו כחצרו דמי, וטעם אחר אמרו שהרי הפירות מונחים ועומדין בכלי ואין זזין ממקומן וכיון שאין משיכת הכלי כלום לא קנה, עכ"ל,[[2]](#footnote-3) אך כשהוכיח הרמב"ן מסוגיין דל"מ משיכה בכליו של מוכר, כתב דהוא משום דשהפירות מונחין ועומדין ואינן זזין, עיי"ש.

ונ' פשוט דהוא משום דאי הא דל"מ משיכה בכליו של מוכר הוא משום דכליו כחצרו וכו', הרי דלהצד דבמשוך פרה וקני כלים שעלי' מצי קני להכלים בקנין חצר, הרי דה"נ מצי קני להו בקנין משיכה, דכיון דחשבינן להבהמה כחצרו של לוקח, ואי"ז חצרו של מוכר, שפיר מהני משיכתו לקנות, וא"כ הרי שפיר יל"פ לאיבעיא דר"א אי קני בקנין משיכה, ומאי פריך עלה דחצר מהלכת היא, ועי' בחי' הר"ן בסוגיין שכתב כעי"ז.

אמנם הנה בחי' הריטב"א בסוגיין, כתב בהא דלא מפרשינן לאיבעיא דר"א משום קנין משיכה, די"א דהא פשיטא דל"ה משיכה כיון דכלים לא נפקי מרשות מוכר ולעולם עמדו ע"ג בהמתו, עכ"ל, וזה צ"ע וכנ"ל, שהרי לפ"מ דמפרשינן לאיבעיא דר"א דהוא משום קנין חצר, הרי מיבע"ל שמא חשיבא הבהמה כחצרו של הלוקח לקנות בקנין חצר, וא"כ לכאו' כ"ש דמצי לקנות בקנין משיכה, וא"כ מ"ט לא מצינו לפרש דמיבע"ל אם קונה להכלים במשיכה.

ושמא י"ל בזה, לפ"מ שפירש הריטב"א שם, דטעם האיבעיא אם קונה בחצר, אף דחצר שאולה קונה לשואל, הוא משום דשאני חצר שאולה שמושאל לו להשתמש בו והוי כשלו, אבל הכא שאינו ממשיכו לו אלא בקנין זה בלבד מספקא לן, עכ"ד, ולפ"ז שמא י"ל, דכיון שאין הבהמה שאולה לו לגמרי, ע"כ ל"מ המשיכה על גבה, דאכתי לא נפיק מרשות מוכר, והא דמיבע"ל אם קונה, הוא בקנין חצר, דבזה י"ל דאף דאין הבהמה שאולה לו, מ"מ זכה בשאלה בזכות זו לזכות בבהמה בקנין חצר, וזה למש"כ האחרונים דקנין חצר הוי מכלל זכויות החצר, ומצי המשכיר לשייר זכות זו, ואכתי צ"ע רב.

ד] והנה בדעת ש"ר דפליגי וס"ל דמהני משיכה בכלים, ולא אמרינן דהפירות לא זזו ממקומם, יל"פ בתרי גווני, או דנימא דס"ל דג"ז חשיב כמשיכה, ולא איכפ"ל דהן מונחים באותו מקום בתוך הכלי, או דנימא דלעולם אף אינהו מודו דליכא משיכה בפנ"ע על הפירות, כיון דמונחים במקומם, ואך דס"ל דמ"מ מהניא המשיכה, משום דחיילא המשיכה על הכלי והפירות יחד כדבר אחר, וע"כ הוא דמהני, דהכלי והפירות יחד הרי זזו ממקומם, ואף דלא קנה את הכלי במשיכה זו, מ"מ חייל עליו עצם מעשה המשיכה, (וכמבו' בד' הגר"ח שהבאנו להלן סק"ה), וע"כ שפיר שייך לדון דאיכא משיכה על הבהמה והכלים יחד.

ונ' נפ"מ בזה, בספינה שבתוכה כלים, ומשך הספינה ולא עקרה כולה ממקומה, דבכה"ג לא קנה להספינה, ומ"מ הכלים שבאמצע הספינה עקרו לגמרי ממקומם, ביחס לקרקע דמתחת הספינה, או אף אם לא עקרו ממקומם להשי' דבמטלטלין סגי במשיכת כ"ד, ויש להסתפק אם בכה"ג קונה להכלים, ולכאו' זה תליא בב' האופנים הנז', דאי נימא דטעם הא דמהני משיכה בכליו של מוכר הוא משום דחשיב זה כמשיכה על הפירות בפנ"ע, הרי דאף בכה"ג יהני משום שהפירות עקרו ממקומם או משום דל"ב במשיכת כלים שיעקרו ממקומם, אך אי נימא דטעם הא דמהני משיכה בכליו של מוכר, הוא משום דחיילא המשיכה על הבהמה והכלים יחד, הרי דבכה"ג דספינה, כיון שעל הספינה גופה ליכא כלל מעשה משיכה, עכ"פ בגוונא דחלק הספינה שתחת הכלים לא עקר מהמקום שהיתה הספינה מקודם, ועמש"נ להלן סק"ו, אף לא קני לכלים, שהרי על הכלים ליכא מעשה משיכה בפנ"ע, שהרי לא זזו ממקומם, וכל מה שבאנו לדון דתועיל המשיכה, הוא משום דהויא המשיכה על הספינה והכלים יחד, וע"כ ודאי דכל דדליכא מעשה משיכה על הספינה, לא קני להכלים, ועי' להלן סק"ח שנת' שמצינו דברים מפורשים בד' הראשונים בדין זה.

ובל' תורי"ד בסוגיין מ' להדיא כצד הראשון, ז"ל, אבל אם הי' ספסל מלא על גביו כלים וא"ל משוך ספסל זה לקנות כלים שעליו אע"פ שלא הקנה לו הספסל קנה כלים שע"ג שהרי הכלים בכחו הם נמשכים ומה לי משכן בפ"ע מה לי משכן עם הספסל שתחתיהן, עכ"ל, וכן מ' קצת בל' הרמב"ן ב"ב דפ"ו. מ' כצד הראשון, ז"ל, ודאי מפשט פשיטא לן דאי לאו משום קפידא אע"ג דלא א"ל משוך בהמה זו אלא משוך כלים ומשך בהמה קני "דהא אמשיכו להו כלים", עכ"ל, ומ' דחיילא המשיכה על הכלים בפנ"ע.

ה] והנה עד"ז יש להסתפק גם בהא דס"ל דמהני משיכה בכליו של מוכר, ולא אמרינן דכליו כחצרו, אם היינו משום דכליו של מוכר שבסימטא לא חשיבי כחצרו ממש, וע"כ שפיר מהניא המשיכה, דחשיב זה כמשיכה לרשותו, ושמא היינו משום שהכלים אינם קבועין במקום זה, וע"כ אינם מפקיעין את קנין הלוקח, או הוא משום דחיילא המשיכה על הכלים והפירות יחד, וע"כ לא חשיב זה כמשיכה בחצרו של מוכר, שהרי הכלים והפירות יחד נמשכו לסימטא.

ונפק"מ בזה, מלבד הנפק"מ דלעיל סק"ד, בדין מסירה בדבר המונח בכליו של מוכר בסימטא, להסוברים דמסירה מועלת בסימטא, דאי נימא דהא דמהניא משיכה בכליו של מוכר, הוא משום דכליו של מוכר בסימטא לא חשיבי כחצירו ממש, הרי דה"נ תועיל מסירה, ול"ה כרשות מוכר דל"מ בה מסירה, אך אי נימא דהא דמהני משיכה בכליו של מוכר, הוא משום דחיילא המשיכה גם על הכלים, הרי דמסירה בכליו של מוכר לא מהניא, אך יל"ד, דגם אי נימא דהא דמהניא משיכה בכליו של מוכר, הוא משום דכליו של מוכר לא חשיבי כחצירו, מ"מ מסירה בכליו של מוכר לא תהני, דדוקא משיכה מהניא, משום שעוקר החפץ ממקומו, וע"כ חזינן לה טפי כהכנסה לרשותו של הקונה, וצ"ע בזה.[[3]](#footnote-4)

עוד נפק"מ בזה, בגונא דמשך בתוך כלי דהמוכר פירות מזוית זו לזוית אחרת, דאי נימא דהא דמהניא משיכה בכליו של מוכר הוא משום דלא חשבינן לכליו שבסימטא כחצרו, אף בכה"ג יהני, אך אי נימא דהא דמהני משיכה בכליו של מוכר, הוא משום דחיילא המשיכה גם על הכלים, הרי דבכה"ג דלא משך כלל להכלים ל"מ.

ובחי' הגר"ח הל' גניבה נקט כהצד השני, ז"ל, והן נראה דאם משך איזה דבר בתוך הכלי של הבעלים מזוית זו לזוית זו, ודאי דלא מהני, דהרי כליו של בעלים ה"ה כחצרו, וא"כ כמו דל"מ משיכה ברשות בעלים הכי נמי ל"מ בכליו של בעלים, והא דקי"ל דבכליו של מוכר מהניא המשיכה, היינו דוקא היכא דעשה המשיכה גם בכליו של מוכר, דא"כ הרי עשה מעשה משיכה על הכלי ג"כ, להכי מהניא לקנות מה שבתוכו, משא"כ היכא דהכלי עומד במקומו ולא משך בו כלל, ודאי לא מהניא משיכתו בהחפץ שבתוך הכלי, דהו"ל כמו שמושך את החפץ בתוך חצרו של בעלים דל"מ, עכ"ל, אך בגליונות חזו"א שם נקט, דגם כה"ג דליכא משיכה על הכלי, מהני משיכת הפירות, עיי"ש.

אך בל' הריטב"א ב"ב שם משמע כצד הראשון, ז"ל, ולא אמרינן הרי לא נמשכו מן הכלי של מוכר, דכיון דמשכן ממקומם במקום שהמשיכה קונה סגי בהכי, עכ"ל, אך שמא אין כונתו לדון מ"ט לא אמרינן דכליו כחצרו, אלא מ"ט לא אמרינן דל"מ המשיכה משום שהפירות עדין בכלי וי"ל דחשיב שלא זזו ממקומן, וע"ז הוא שכתב דכיון שמשכן ממקומן סגי בהכי, וצ"ע, וכ"נ בחי' הרשב"א שם, דהא דמהניא המשיכה הוא משום דלא אמרינן דכליו כחצרו.

ו] ולכאו' יש לפשוט לספק זה, דהנה הגר"ח שם כתב לפי דבריו, דבההיא דשבת דצ"א: בהי' מגרר ויוצא, דמבו' שם בגמ' דבגונא דמצי למשקל להמעות מתחייב עליהו בגניבה אף קודם שהוציא כל הכיס, אי"ז בתורת משיכה,[[4]](#footnote-5) דכיון דעל הכיס גופי' ל"מ המשיכה, הוי כמו שמושך את המעות בתוך חצרו של בעלים דל"מ.[[5]](#footnote-6)

ולכאו' לפ"ז, הרי שמד' הרא"ש בסוגיין והרמב"ן וש"ר בשבת שם וב"ב שם שהוכיחו מסוגיא דהתם דמשיכה מהניא בכליו של מוכר, ואף דהתם הרי ליכא משיכה מעליא על הכיס, יש להוכיח דהא דס"ל דמהני משיכה בכליו של מוכר, אי"ז משום דחיילא המשיכה אף על הכלי, אלא הוא משום דכליו לא חשיבי כרשותו לעכב קנין משיכה, וע"כ אף בגונא דליכא משיכה על הכיס מ"מ קונה להמעות, וכן נפשט בזה גם הספק הראשון, דהא דמהניא המשיכה, ולא אמרינן דלא זזו הפירות ממקומן, אי"ז משום דחיילא המשיכה גם על הכלי, אלא הוא משום דחשיב שזזו הפירות ממקומן.

ז] אך באמת אין להוכיח מזה, דבאמת מש"כ הגר"ח דליכא התם משיכה על הכיס, יל"ד בזה מכמה טעמים, חדא, דאף דל"מ משיכה בלא שמשך לכולו, י"ל דמ"מ על מקצת זה שמשך שפיר איכא משיכה מעליתא, ואך דמ"מ ל"מ כיון שחלק מהכלי לא נעקר ממקומו ועליו ליכא משיכה, וה"ז כהא דל"מ בהגבהה כשמגבי' חצי' וחצי' השני מונח ע"ג קרקע, וכמבו' לעיל ד"ח., והרי בזה כתב בנתיה"מ סימן קצ"ה סק"ב דודאי על חלק זה שהגבי' איכא הגבהה מעליתא, ורק דל"מ כיון שאגוד גבי הפקר, עיי"ש, וה"נ במשיכה דכוותה, כל שלא משכה כולה ל"מ כיון שהחלק האחר אגוד גבי הבעלים או גבי הפקר, ואף לדעת הרא"ש דמהני משיכת מקצת, היינו משום דחשיב זה כמשיכה על כולה, וה"ה קונה לכולה, ועד"ז הוא לדעת הרמב"ם דכשיצא מעט מרה"ר לסימטא קנה, דנמי הוא קונה לכולה, אך לא שמענו דיהי' משיכה למקצת, (וכמדומה דזה הי' מקור ד' המ"מ דלדעת הרמב"ם ה"ה קונה לכולה), וכיון דאיכא משיכה אף על הכיס, ע"כ שפיר מצי לקנות להמעות, דחיילא המשיכה על הכיס והמעות יחד, וע"כ הוא דמהני.

עוד יל"ד בזה, דלדעת הרא"ש ר"פ הספינה דבמטלטלין מהני אף משיכת מקצת ורק בספינה ל"מ, וכ"ה דעת הר"ש שהביא באו"ז שם, ושלא כדעת רשב"ם ב"ב דפ"ו: והרמב"ן והרשב"א שם, ורביו יונה וריטב"א ומאירי ב"ב דע"ה:, וראב"ד פ"ד ממכירה, דאף במטלטלין בעינן משיכת כולה, וכן למש"כ המ"מ בפ"ד ממכירה ה"ד בדעת הרמב"ם דבגוונא שמשך כל הכלי, הגם שלא הוציא לסימטא אלא את מקצתו, מהני המשיכה על כולו, הרי דהגם דבהי' מגרר ויוצא אינו קונה את הכיס עד שיוציאנו כולו, משום דכל דמקצתו ברשות הבעלים ל"מ המשיכה כלל, דכל ד' הרמב"ם דסגי שהוציא מקצתו הוא רק ברה"ר ולא ברשות בעלים, וכמש"כ השעה"מ בהל' גניבה, ונת' במק"א, אך מ"מ יש מקום לומר דשפיר חשיב דאיכא מעשה משיכה מעליא על הכיס שיצא לחוץ, והגם דלא מהניא לקנות את הכיס, כיון דמקצתו הוא ברשות הבעלים, מ"מ שפיר מועלת משיכה זו לקנות את המעות.

ח] שוב נתבוננתי, דיש להביא מקור נאמן מד' הרמב"ן וש"ר, דאף בכה"ג דליכא משיכה כלל על הכלי, ה"ה קונה את הפירות שבתוכו, ומאידך בד' רשב"ם נ' דפליג וס"ל דכה"ג ל"מ המשיכה.

דהנה בפי' רשב"ם בב"ב דפ"ו: כתב בד"ה והא, ז"ל, דה"ק המוכר פירות משך ולא מדד קנה דמשיכת כ"ש מהניא בפירות שהרי דבר מועט הוא ובמשיכת כל שהוא נעקר כולו ממקומו וכו', אבל המוכר פשתן שהוא ארוך, אע"ג דהוי שליפי זוטרי ל"ק במשיכת פורתא, דעדיין לא נעקר כולו ממקומו וכו', ובד"ה הבמ"ע כתב בתו"ד, ז"ל, דבשלמא לדידי דמוקמינן לה אפי' בשליפי זוטרי איכא לפלוגי בין רישא לסיפא במשיכת כ"ש כדפרישית, אלא לדידך דמוקמת נמי לרישא בשליפי רברבי ארוכין ליכא לפלוגי וכו', עכ"ל.

ובחי' הרמב"ן שם תמה ע"ד רשב"ם, ז"ל, ועוד שאפי' לאחר דאוקמה בשליפי רברבי א"צ ברישא אלא משיכה מועטת, מפני שהפירות כשנמשכין מעט נמשך כל פרי ופרי כולו ויוצא ממקומו, ולא נחלקו רב ושמואל אלא בספינה, וכיון שכן מאי קא קשיא לי', עכ"ל, וכן תמהו הרשב"א והריטב"א שם.

ונ' בישוב ד' רשב"ם, דבשליפי רברבי ל"מ משיכת כ"ד, דהגם דכל פרי נמשך ויצא ממקומו, מ"מ כיון שהמשיכה היא בהשק של המוכר, הרי דהגם דמהניא משיכה בכליו של מוכר, כ"ז הוא בדהויא המשיכה אף על הכלי, אך כל שלא משך את כל הכלי, וליכא תורת משיכה על הכלי, ל"מ המשיכה, ואף למש"נ לעיל סק"ז לדון, דעל אותו מקצת מן הכיס שמשך שפיר חשיב דאיכא משיכה, ומהניא המשיכה על המעות שבתוכו, מ"מ לא תועיל המשיכה אלא על הפירות שבתוך חלק השק שמשך למקום אחר, ולא על שאר הפירות.

אך מד' הרמב"ן ודעימי' שתמהו ע"ד רשב"ם, מבו' להדיא דמשיכה בכליו של מוכר מהניא, אף בדלא חיילא המשיכה על הכלי, וע"כ אף שלא משך את כל השק, וליכא משיכה על הכלי, מהניא המשיכה על הפירות, וזה כמש"נ לעיל סק"ד לדקדק מל' הרמב"ן, ולעיל סק"ו לדקדק מל' הרשב"א והריטב"א.

ט] ומאידך יש לסייע מכ"ד בד' הראשונים, דכל הא דמהניא המשיכה הוא משום דחיילא המשיכה על הכלי והפירות יחד, **א** הרא"ש בסוגיין כתב דבעיא דר"א הוא אף בבהמה כפותה, כיון שסתם קניית הבהמה ע"י הילוך ואין משיכתן שוה, וצ"ב טעמא דמילתא, ונ' דבע"כ לפרש בזה, דכיון דאין משיכתן שוה, ע"כ ל"מ למחשבינהו כחד לגבי משיכה, ולמימר דחיילא משיכת הבהמה אף על הכלים, ובפלפו"ח בפ' הספינה כתב, דמש"כ הרא"ש שם דאין הבהמה בסיס לפירות, הוא משום שאין משיכתן שוה, וזה מורה כמש"נ, אך בעיקר דבריו ילה"ע, דלכאו' ד' הרא"ש שם מיוסדים על דברי רבינו יונה שם, ובדבריו מבו' דהא דאי"ז בסיס, הוא משום שאין הבהמה טפלה לכלים, ומוכח מזה, דלא מצינו לדון דחיילא המשיכה על הפירות בפנ"ע, וכל הא דמהני הוא משום דחיילא המשיכה על הכלי והפירות יחד, ובמשיכת בהמה שעלי' כלים לא אמרינן הכי.

י] **ב** המאירי ב"ב דפ"ה: כתב דמשך החמרים שהיו מביאין פירות לא קנה הפירות, דמשיכה אין כאן, שאין משיכה שבבנ"א מועילה למה שעל גבן, אחר שאין הוא עצמו נקנה משיכה, עכ"ד, ונ' לפרש כן גם בד' רש"י ע"ז דע"ב., ז"ל, משך הימנו חמריו ופועליו הרי שהיה מביא חמריו טעונין פירות ופועליו נושאים בכתף ומשכה חבירו ממנו והכניסן לתוך ביתו לאו משיכה, שאין משיכה קונה בבנ"א ופירות כל זמן שהן עלייהו לא קנה, עכ"ל, ולכאו' אינו מובן מש"כ רש"י הטעם דאין משיכה קונה בבנ"א, ואטו דייני' הכא שיקנה לחמריו ופועליו גופייהו במשיכה, ונ' שכוונת רש"י היא כד' המאירי, דכיון שאין משיכה קונה בבנ"א, אף ל"מ לקנות את הפירות, ונ' דהיינו, דאף דמהניא משיכת כלי שבתוכו פירות לקנות את הפירות, ואף שלא זזו הפירות ממקומן, הוא משום דחיילא המשיכה גם על הכלי, אף שבפועל אינו קונה אותו, אף באדם שאינו נקנה במשיכה ולא חיילא בי' המשיכה, הרי דאף ליכא משיכה על הפירות שעליו, וזה ראי' ברורה לדרך זו.

יא] **ג** התוס' בסוגיין כתבו בתי' קמא, דכל הא דמיבע"ל במשוך בהמה וקני כלים שעלי', וכן הא דבמשוך קופה וקני כלים שבתוכה קני, הוא רק בדאמר לי' קני, אך אם לא אמר לי' קני לא קני, ובל' התוס' משמע, דהוא משום קפידא דהמוכר, דמקפיד שיקנה ע"י משיכת הפירות עצמן.

ומ' מזה, דהא דמשיכת קופה מלאה פירות קונה את הפירות, אי"ז משיכה על הפירות בפנ"ע, אלא הוי המשיכה על הקופה וכל שבתוכה, וע"ז הוא דמקפיד שלא יקנה אלא במשיכת הפירות עצמן, דאי נימא דהא דמהניא המשיכה, הוא משום דחשיב זה כמשיכה על הפירות, ה"ז ככל משיכת הפירות דקונה, ומ"ט בעינן שיאמר לו קני.

והנה בד' התוס' בב"ב דפ"ה: ורבינו יונה שם מבו' דחלוק בזה דין משיכת בהמה לקנות כלים שעלי' מדין משיכה קופה מלאה פירות, דבמשיכת בהמה לקנות כלים שעלי', דנו לומר שאינו קונה אלא בשאמר לו בפירוש שיקנה הכלים ע"י משיכת הבהמה, אך במשיכת קופה מלאה פירות ה"ה קונה אף בשלא אמר לו שיקנה הפירות במשיכת הכלי.

ויל"פ הטעם בזה, דבקופה מלאה פירות, הא דמהניא המשיכה לקנות את הפירות, הוא משום דחשיבא כמשיכה על הפירות עצמן, אך בבהמה שעלי' כלים, כיון שאין הבהמה נעשית בסיס לכלים, לא חשבינן לה כמשיכה על הכלים, והא דמיבע"ל שיקנה, הוא משום דשמא משיכת הבהמה מועלת לקנות את הכלים, וכלישנא דגמ', וע"כ בזה אינו קונה אלא בשאמר לו שיקנה את הכלים במשיכת הבהמה.

ויל"פ עוד בזה, דאם ליכא משיכה על הכלים בפנ"ע, וכל הא דמהני הוא משום דחיילא המשיכה גם על הבהמה, ע"כ בעינן שיאמר לו שיקנה במשיכת הבהמה, דבלא זה לא חשיבא משיכת הבהמה כמשיכה כלל, דמשיכה שלא מדעת הבעלים אין עלי' תורת מעשה משיכה, ורק כשמשך מדעת הבעלים הוא דחשבינן לה כמעשה משיכה, וה"ה מועלת לקנות את הכלים, וגם בכה"ג הוא דבר מחודש דיש תורת משיכה על הבהמה אף שאינו קונה אותה, ועי' בגלינות חזו"א לחי' הגר"ח פ"ג מגניבה שעמד בזה ע"ד הגר"ח שם.

יב] **ד** הוא ממש"כ בעליות דר"י ב"ב דפ"ה. דמשיכה מהניא בכליו של מוכר, ומה דאיבעיא לן בסוגיין במשוך פרה זו, וכנראה ס"ד דהר"י לפרש האיבעיא אם מהניא משיכה בכליו של מוכר, הוא משום דאין הבהמה נעשית בסיס וטפלה לכלים, אבל כלים נעשים בסיס לפירות, וכעי"ז כתב הרא"ש שם, ויל"פ דבריהם ע"פ הנ"ל, דכל הא דמהניא המשיכה, הוא משום דחיילא על הכלים והפירות יחד, וז"ש רק בכלים שהם בסיס לפירות, אך בלא"ה ל"מ, דמשיכה על הפירות לחודי' ל"מ, או משום דהוי משיכה בכליו של מוכר, או משום דלא זזו הפירות ממקומן.

אך באמת יל"פ כונתם בע"א, דכיון שלא נעשו בסיס לפירות, ע"כ לא חשיב שזזו הפירות ממקומן, ורק כד הוו בסיס וטפלה לפירות דכה"ג לא חשיב דמקומן דהפירות הוא הכלי, אלא מקומן הוא הקרקע שמתחת, כיון שהכלי טפל לפירות, ע"כ מהניא המשיכה, דנעקרו הפירות ממקומן, גם י"ל, דהא דל"מ משיכת הבהמה לקנות את הכלים, הוא משום דלא חשבינן לה כמעשה משיכה על הפירות, שהוא מושך הבהמה והכלים ממילא נמשכין, אך בקופה שנעשית בסיס לפירות, הרי שמשיכת הקופה חשיבא כמעשה משיכה על הפירות, שהיא בית יד להם.

וכדרכים אלו מוכח, למש"נ לעיל סקי"א לפרש דמש"כ רבינו יונה דבמשיכת קופה מלאה פירות ל"ב שיאמר לו שיקנה הפירות במשיכת הכלי, ול"ד למשיכת בהמה שעלי' כלים שאינו קונה אלא בשאמר לו שיקנה את הכלים במשיכת הבהמה, הוא משום דבמשיכת קופה מלאה פירות, הויא המשיכה על הפירות גופייהו, עיי"ש.

**ב**

יג] לדעת הסוברים דמשיכה אינה מועלת בכליו של מוכר, כתבו הרמב"ן בע"ז דע"א:, והרשב"א שבת דצ"א: ב"ב דפ"ה: וע"ז שם, והריטב"א בשבת ובע"ז שם, דה"נ ל"מ הגבהה בכליו של מוכר, אך בד' תוס' הרא"ש שהביא השטמ"ק ב"ב שם מבו' דהגבהה ודאי מהניא, וצ"ב הפלוגתא בזה.

יד] והנה בד' הרמב"ן והרשב"א בע"ז שם מבו' דהא דל"מ הגבהה בכליו של מוכר הוא משום שלא זזו הפירות ממקומן, ויש מקום לומר דאה"נ כל הא דמדמינן הגבהה למשיכה, הוא רק לה"ט דל"מ משיכה משום שלא זזו הפירות ממקומן, וה"נ ל"מ הגבהה, אך לה"ט דל"מ משיכה משום שכליו כחצרו, אי"ז גריעותא אלא במשיכה, אך הגבהה שפיר מהניא, שהרי הגבהה מועלת ברשות מוכר. ושו"ר כן בפני שלמה ב"ב שם שנקט דדין הגבהה בכליו של מוכר, תליא בב' הטעמים, עי"ש.

ויש להוסיף, דהנה הגר"ח בפ"ג מגניבה כתב בדעת הרמב"ם, דסוגיא דשבת לא קאי להאי לישנא דהי' מגרר ויוצא חייב משום משיכה, שהרי כיון דעל הכיס עצמו ליכא משיכה, גם ל"מ המשיכה על המעות, דהוי כמשך בתוך הכלי של המוכר ממקום למקום דל"מ, אלא אתיא הסוגיא שם כהך לישנא דצירף ידו, ועיי"ש שכתב לדעת הרמב"ם דהא דמהני צירף ידו הוא מדין הגבהה, ולכאו' מבו' בדבריו, דאף דמשיכה לא מהניא בכליו דמוכר, מ"מ הגבהה מהניא.

אך באמת אין מזה מקור לנידו"ד, דד' הגר"ח הרי קיימי לדעת הסוברים דמהני משיכה בכליו של מוכר, ואך דמ"מ היכא שלא משך רק את הפירות לבדם ל"מ, משום דכליו כחצרו, ובזה הוא שנקט דהגבהה שפיר מהניא, משום דהגבהה מהני אף ברשות מוכר, אך לדעת הסוברים דל"מ משיכה בכליו של מוכר, משום שלא זזו הפירות ממקומן, י"ל דגם הגבהה ל"מ, וכנ"ל.

טו] אמנם הנה בד' הרשב"א ב"ב שם מפורש די"א דהגבהה ל"מ בכליו של מוכר משום דכליו כחצרו, וכ"נ בחי' הריטב"א שם, והרי דאף דהגבהה מהניא ברשות מוכר, מ"מ י"ל דלא תועיל הגבהה בכליו של מוכר, וזה שלא כד' הגר"ח.

והטעם בזה נראה דהוא לפמש"כ הרשב"א בב"ב דע"ו: דכל הא דמהניא הגבהה ברשות מוכר הוא משום דכבר אי"ז בחצרו ממש, ואין אויר החצר חשוב כ"כ שלא תקנה שם הגבהתו, אך כל דהויא ההגבהה בחצר המוכר עצמה לא מהניא, וע"כ אם כליו כחצרו, ל"מ הגבהה בתוך כליו, וז"ב, ושו"ר כעי"ז בדבר אברהם ח"א סימן כ"א.

ולדעת הרמ"ה והרי"ד בב"ב שם שכתבו דהא דמהני הגבהה ברשות מוכר הוא משום דהוי זה כידו, יש להסתפק אם היינו דמה"ט לא חשיב שהוא ברשות מוכר, או דכיון דחשיב כידו ה"ה מועיל אף ברשות מוכר, ובזה תליא לדעתם דין הגבהה בכליו של מוכר, ועד"ז יש להסתפק גם למש"כ רשב"ם ב"ב דפ"ו. דהא דמהניא הגבהה בכל מקום הוא משום דמשהגביהה הניחה ברשותו אפי' בלא משיכה, וצ"ע בזה.

ובדעת תוס' הרא"ש דס"ל דהגבהה מהניא ברשות מוכר, יל"פ בתרי גווני, חדא דס"ל דבהגבהה דמועלת בכל מקום אין רשות המוכר מעכבת, ויל"פ עוד דס"ל, דהא דל"מ משיכה בכליו של מוכר, אי"ז משום דרשות המוכר מעכבת, דודאי דכליו לא חשיבי כחצרו לגמרי, או משום שאי"ז רשות קבועה, אלא היינו דכה"ג לא חשיבא המשיכה כהכנסה לרשותו, וזה דלא כמבו' בד' הרמב"ן וש"ר דהא דל"מ אי"ז משום דלא חשיב כהכנסה לרשותו אלא משום דרשות המוכר מעכבת, ונת' בזה ב?, וע"כ ס"ל דהגבהה שמועלת בכל מקום, מועלת אף בכליו של מוכר.

**ג**

טז] לדעת הסוברים דל"מ משיכה בכליו של מוכר משום שלא זזו הפירות ממקומן, ולא אמרינן דמשך את הכלים והפירות יחד והן זזו ממקומן, יש להסתפק אם הוא רק בגונא שלא קנה גם את הכלי, דכה"ג לא מצינו לדון דמשיכת הכלי הויא משיכה, וכל הא דמצינו לדון הוא משום משיכת הפירות עצמן, והם לא זזו ממקומן, אך כל שקנה גם את הכלי, שפיר מצינו לדון דמשך את הכלי והפירות יחד, וה"ה קונה את הפירות מדין משיכה, או דאף בכה"ג אינו קונה את הפירות אלא מדין חצר.

ולכאו' יש להוכיח לזה מסוגיין, דאמרינן דאף אם אמר קני בהמה וקני כלים לא קני, והרי דאף בכה"ג דקנה גם את הבהמה, ל"מ לקנות את הכלי במשיכה, ואמנם נידון סוגיין הוא משום קנין חצר, אך מ' דלא יקנה גם משום קנין משיכה, והרי דהא דס"ל דל"מ משיכה בכליו של מוכר, אי"ז משום דלא חיילא המשיכה על הכלי, אלא אף בגונא דחיילא המשיכה על הכלי, אין לנו לדון את הכלי והפירות כדבר א', וע"כ כיון שהפירות עצמן לא זזו ממקומן, לא מהניא המשיכה לקנותם.

והנה הראשונים הק' על שי' זו, מההיא דמגרר כיס דמתחייב על המעות, אף שעדין לא הוציא את כל הכיס, ומבו' בדבריהם, דאם הוציא את כל הכיס וקנה את הכיס להתחייב באונסין, ניחא להו דה"ה מתחייב גם על המעות, וצ"ע דלמש"נ דלדעה זו דהא דל"מ משיכה בכליו של מוכר הוא משום שהפירות לא זזו ממקומם, היינו אף בשקנה גם את הכלי, א"כ תיקשי דאף בכה"ג שהוציא את כל הכיס, מ"ט הוא מתחייב על המעות, הרי המעות לא זזו ממקומם, וצ"ל, דכה"ג הוא קונה את המעות בקנין חצר, דהגם דלא קנה את הכיס אלא להתחייב באונסין, מ"מ כלפי הלכות גניבה חשיב זה כחצרו, וה"ה קונה עי"ז את המעות להתחייב עליהן, ומצינו בנתיה"מ סימן ר"ב סק"ב שנקט כן, אך בקצוה"ח סימן ער"ה סק"א כתב דל"מ, עיי"ש.

יז] אמנם שוב נתבוננתי, דהדבר רחוק לומר כן, דכל הקונה כלי שבתוכו פירות וכיו"ב ומשכן, אינו קונה את הפירות במשיכה, אלא מטעם חצר.

וע"כ נראה טפי לפרש בזה כמו שהעירוני, דודאי בקונה כלי שבתוכו פירות ומשכן, נקנין גם הפירות במשיכה, ורק בבהמה שעלי' כלים הוא דל"מ, משום שא"א לדון הבהמה והכלים שעלי' כדבר א', שאין הבהמה בסיס לפירות וכמש"כ רבינו יונה.

ומה שלמדו להא דל"מ משיכה בכליו מהא דל"מ משיכת בהמה לקנות כלים שעלי', היינו משום דהא מילתא הוה פשיטא להו דכשאינו קונה את הקופה א"א לדון שחלה עלי' משיכה, וזה כמש"כ בגליונות חזו"א לחי' הגר"ח פ"ג מגניבה, עיי"ש, וכל הצד דתועיל המשיכה, הוא משום שנמשכו הפירות עצמן, וא"כ גם במשיכת בהמה שעלי' כלים יקנה את הכלים, שהרי נמשכו הכלים עצמן, ובע"כ מזה דליכא משיכה על הכלים עצמן, ואך דמ"מ אם קנה גם את הקופה, שפיר תועיל המשיכה על הקופה והפירות יחד, ומשא"כ בבהמה וכלים ל"מ אף בכה"ג, משום שאין הבהמה והכלים שעלי' נידונים כדבר א'.

והעירוני שכ"ה משמעות ל' הרמב"ן שפירש בטעם הא דל"מ משיכה בכליו של מוכר, ז"ל, וטעם אחר אמרו שהרי הפירות מונחים ועומדין בכלי ואין זזין ממקומן וכיון שאין משיכת הכלי כלום לא קנה, עכ"ל, וממש"כ דכיון שאין משיכת הכלי כלום לא קנה, מ' דרק משום דלא חיילא המשיכה על הכלי הוא דלא קנה להפירות במשיכה, אך כל שקנה גם את הכלי וחלה המשיכה אף על הכלי, ה"ה קונה במשיכה גם את הפירות, ואמנם יש לדחות שכונתו דאם הי' משיכת הכלי קונה את הכלי, הי' קונה את הפירות בחצר, אך אי"ז במשמע.

שוב מצאתי בעזה"י בליקוט חי' הרמ"ה גיטין דכ"ב. שמבו' בדבריו עד"ז, דהגם דלא קני לזרעים במשיכת העציץ, משום שלא זזו הזרעים ממקומם, ואף אם העציץ שלו אינו קונה את הזרעים במשיכה, מ"מ כל שהוא קונה את העציץ והזרעים יחד, נקנין אף הזרעים במשיכה, והיינו משום דבכה"ג חיילא המשיכה על העציץ והזרעים יחד, ונת' בזה בדברינו בסימן קצ"ו ענף א', עיי"ש.

**ד**

יח] בפי' רשב"ם ב"ב דפ"ו. כתב, ז"ל, ואית דמפרשי פירקן והכניסן לתוך ביתו היינו משיכה, והאי דקתני פסק עד שלא מדד אין שניהן יכולין לחזור מוקמי לה כשפסק קודם שפירקן וקני במשיכה שאחר פיסוק, וטעות הוא בידם, דא"כ היכי יליף מיניה דכליו של מוכר לא מעכב קני' דרשות לוקח, דלמא הא דקנה לוקח לאו משום קניית רשותו הוא אלא משום משיכה, עכ"ל.

אך הנה בחי' הרשב"א שם דפ"ה: הביא לפי' ר"ח שכתב, ז"ל, פירקן והכניסן בתוך שלו כיון שפסק דמיהן סמכא דעתיה ומקנה דהא משך, עכ"ל, והרי דס"ל דהא דקנה הוא משום משיכה, וכ"ה גם בפי' ר"ג שם, ז"ל, אבל פירקן וכו' ברה"ר והכניסן ביתו שמשך התבואה עצמה לרשותו, אם פסק קודם ושוב הכניס וכו' שניהם אין יכולין לחזור בה, הואיל וקצץ ושוב הכניס וכו', עכ"ל, ותיקשי לדידהו משה"ק רשב"ם דמה מייתינן מינה דכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח, וכן תמה הרשב"א שם ע"ד הר"ח.

יט] אך בחי' הרמב"ן בב"ב שם הביא די"מ דהא דקני הוא משום משיכה, ופירש לדעתם, ז"ל, והא דדייקינן מינה והא מדכליו של מוכר ברשות לוקח וכו', משום דאת"ל כליו של מוכר ברשות לוקח אינו קונה, אף אם משך פירות בתוך כליו של מוכר לא קנה, שכשם שאין משיכה קונה ברשות מוכר כך אינה קונה בכליו של מוכר ברשות לוקח כשתמצא לומר כליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה דהא כליו כחצרו דמי, עכ"ל.

וביאור הדברים, דכל הא דס"ל דל"מ משיכה בכליו של מוכר משום דכליו כחצרו דמי, הוא רק בסימטא, דחשיב תוך הכלי כרשותו של בעל הכלי, אך ברשות לוקח, הרי דלהצד דהכלי בטל אצל הרשות, וחשיב הנמצא בתוך הכלי כנמצא ברשותו של הלוקח, ודאי דמהניא המשיכה, וע"כ זהו דמייתינן מהא דמהניא המשיכה בכליו של מוכר, דהכלי בטל אצל הרשות, וה"נ בכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח.[[6]](#footnote-7)

כ] והנה בפשוטו הי' נראה, דכל הא דתלי דין משיכה בכליו של מוכר ברשות לוקח, בהאיבעיא אם הכלי בטל אצל הרשות, הוא רק אם דהא דל"מ משיכה בכליו של מוכר, הוא משום דכליו כחצרו דמי, אך אם הא דל"מ המשיכה הוא משום שלא זזו הפירות ממקומן, לא תלי זה בהאיבעיא אם בטל הכלי אצל הרשות, וכ"ה מדויק בל' הרמב"ן שם, עיי"ש.

ולפ"ז נמצא, דלטעם זה, אאל"פ דהא דפירקן והכניסן קנה הוא משום משיכה, שהרי אף להצד דכליו של מוכר ברשות לוקח קנה, לא קני במשיכה.

אך יש מקום לומר, דגם אם הא דל"מ המשיכה הוא משום שלא זזו הפירות ממקומן, תלי ד"ז בהאיבעיא בכליו של לוקח ברשות מוכר, די"ל דעיקר האיבעיא היא אם חשבינן דהנחתו ומקומו של החפץ הוא בכלי, או דחשבינן דהנחתו ומקומו של החפץ הוא ברשות, וע"כ כל הא דל"מ המשיכה בכליו של מוכר, הוא רק להצד דאין הכלי בטל אצל הרשות, וחשיב דהנחתו ומקומו של החפץ הוא בכלי, ונמצא שלא זז החפץ ממקומו, אך להצד דהכלי בטל אצל הרשות, וחשיב דהנחתו ומקומו של החפץ הוא ברשות, שפיר מהניא המשיכה, שהרי זז החפץ ממקומו.

אך אי"ז במשמע, דא"כ נמצא דלדעה זו, כל הא דל"מ משיכה בכליו של מוכר אף בסימטא, הוא רק להצד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, ומשמעות הדברים דזה הוי מילתא דפסיקא להו דל"מ משיכה בכליו של מוכר.

כא] ובעיקר פי' זה דהא דפירקן והכניסן לתוך ביתו קנה הוא משום משיכה, ולא קני אלא בשפסק קודם שהכניסן, צ"ב דמ"ט באמת לא קני גם משום חצר, ויקנה אף בשפסק אחר שהכניסן.

וי"ל בזה, דס"ל דאף להצד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח דהכלי בטל אצל הרשות, ולא חשיב תוך הכלי כרשותו של בעל הכלי, מ"מ גם בכליו של מוכר ברשות לוקח לא קנה לוקח, כיון דאין הנחת החפץ בחצירו, אלא בכליו של המוכר, וע"כ אינו קונה אלא משום משיכה, ובזה הוא דאמרינן דכל הא דל"מ משיכה בכליו של מוכר, הוא רק בגוונא דחשיבי כליו כחצירו, דכיון דהוי זה רשות המוכר ל"מ המשיכה, אך להצד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, ולא חשיב תוך הכלי כרשותו של בעל הכלי, ה"נ מהניא משיכה בכליו, אך לפ"ז נמצא, דלמאי דמשני דאיירי בששפכן או דאיירי במתאכלי דתומי, תו ה"ז נקנה אף אם פסק אחר שהכניסן, בקנין חצר .

וי"ל דמקור ד' הר"ח והר"ג לזה, הוא מהא דפריך לעיל מינה ואי בכליו דמוכר אמאי קנה לוקח, ובחי' הרשב"א שם הק', ז"ל, תמיהא לי מאי ק"ל, אה"נ דאי ברשות לוקח דקנה לוקח שהכל הולך אחר הרשות, ומדה שוה היא זו שכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח שהרשות מעכב וכליו של מוכר ברשות לוקח קנה לוקח שרשותו קונה לו ואין הכלי מעכב, וכדכאיל רבא בסמוך דאתא למיפשטה מבריתא דפרקן והכניסן בתוך ביתו, עיי"ש, ומזה הוא שלמדו הר"ח והר"ג, דלכו"ע ל"מ לקנות בכליו של מוכר ברשות לוקח, והא דאתא רבא למיפשטה מברייתא, הוא מהא דהתם קני במשיכה, וז"ב.

**ג**

כב] לדרכם של רש"י ותוס' ודעימייהו דאיבעיא דר"א הוא אם קני להכלים במשיכה,מצינו כמה דרכים בד' הראשונים בביאור האיבעיא.

**א** התוס' בסוגיין כתבו דאיבע"ל משום דמשיכת הבהמה שהולכת מעצמה לא שייכא בכלים, וכ"כ הרא"ש, והוסיף דאף דמוקמי' לה בכפותה, מ"מ סתם קניית הבהמה הוא ע"י הילוך, ונת' בזה לעיל סק"ט, אך בד' התוס' הי' מקום לפרש שכונתם כד' הרי"ד ודעימי' שהבאנו להלן.

**ב** בעליות דר"י ב"ב דפ"ה. כתב, דהאיבעיא היא בבהמה כפותה, לפי שאין דרך משיכת כלים בבהמה כפותה, אך שם דפ"ה: כתב הר"י בתי' בתרא להיפך, דכל הצד שתועיל המשיכה לכלים, הוא בבהמה כפותה, דדמיא טפי למשיכה כמו שמושך פירות בכלי.

**ג** עוד כתב הר"י שם, דטעם האיבעיא הוא לפי שאין הבהמה נעשית בסיס וטפילה לכלים הנמשכין, וכ"כ הרא"ש שם, ועמש"נ בזה לעיל סקי"ב.

**ד** בתורי"ד בסוגיין כתב, דמיבע"ל משום שהבהמה היא בע"ח והיא הולכת מאלי' ומושכת כלים שעל גבה, ולאו בכחו של זה נמשכו, עיי"ש, וכן פירש הריא"ז, ועי' גם במאירי שדן לפרש כן, ולפירושם מתפרש מש"א והלכתא בכפותה, שמשך ואח"כ כפתה, וכמש"כ הריא"ז והמאירי.

ויש להוסיף, דבל' הרי"ד משמע, דמכח ה"ט דלאו בכחו של זה נמשכו, ליכא משיכה על הכלים, דמשיכת כלים היא רק בשמושכן מכחו, והא דמיבע"ל אם קנה, הוא משום דעל הבהמה הוי זה משיכה מעליא, ובזה הוא דמיבע"ל לר"א אם מהניא משיכת הבהמה לקנות את הכלים, וכלישנא דר"א מי מהניא משיכה דבהמה לאקנויי כלים, ודו"ק.

ונפק"מ רבתא בזה, למש"כ הרי"ד לעיל מינה, דבהמה נקנית במשיכה ברה"ר, משום דשאני משיכה דבהמה משאר משיכות, עיי"ש, ולפ"ז הרי דלהצד דמהניא משיכה דבהמה לקנות את הכלים, יקנה את הכלים אף בשמשך ברה"ר, וזה דבר חדש.

אמנם שוב נתעוררתי דלפמש"כ הרי"ד שם י"ל להיפך, דכל הצד דמשוך בהמה וקני כלים שעלי' קנה, הוא רק במשוך בהמה, אך בהנהג בהמה וקני כלים שעלי' ודאי אינו קונה, דכיון דבכלים ל"ה משיכה אלא כשמושך אליו, הרי דה"נ כשהן על הבהמה לא קני אלא כשמושך הבהמה אליו, אך אם מנהיג הבהמה ועלי' כלים, ודאי ל"מ לקנות את הכלים, דהנהגה אי"ז קנין כלל לגבי כלים.

ולפ"ז הרי דה"נ לא יהני משיכת בהמה ברה"ר לקנות את הכלים, דכל הא דמהניא משיכת בהמה ברה"ר, הוא רק משום דבבהמה ל"ב משיכה אליו, אלא ה"ה נקנית בהנהגה, וכמש"כ הרי"ד, אך כלים שאינם נקנין אלא במשיכה אליו, ול"מ למשכן ברה"ר, ה"נ היכא שמשך את הבהמה לקנות כלים שעלי' לא יקנה, וצ"ע בזה.

?יל"ע במשוך בהמה וקני כלים שעלי', אם סגי שימשוך את הבהמה יד ורגל, דאידך למעקר קיימא, או לא, ולכאו' זה תליא אם המשיכה היא על הכלים בפנ"ע, או דמשיכת הבהמה מועלת לכלים.

ועד"ז יל"ע גם לאידך מ"ד אם סגי בעקירת ב' ידים וב' רגלים, או בעינן שיצאו הכלים ממקומם הראשון, אך בזה י"ל, דכיון שמקום הכלים הוא ע"ג הבהמה, הרי דכל שעקרה הבהמה ב' ידים וב' רגלים, חשיב דעקרו הכלים ממקומם לגמרי, ועי'.

1. ומד' הרמב"ם בפ"ג ממכירה הי"ג והי"ד נ' ללמוד דמפרש לאיבעיא דר"א דהוא מדין קנין משיכה, ז"ל, המקנה בהמה וכלים שעל גבה כאחד אע"פ שמשך הבהמה וקנאה לא קנה הכלים שעליה עד שיגבי' או ימשוך הכלים עצמן אם אין דרכן להגביהן, שהבהמה כחצר המתהלכת היא ואין מה שבתוכה קנוי לבעלה, לפיכך אם היתה הבהמה כפותה קנה אף כלים שעלי', אמר לו המקנה משוך בהמה וקנה כלים שעלי', הואיל ולא הקנה לו גוף הבהמה אע"פ שמשכה והיא כפותה לא קנה כלים שעליה עד שימשוך הכלים עצמן, עכ"ל, וצ"ב במה שבהי"ג כתב דלא קנה הכלם עד שיגבי' או ימשוך הכלים עצמן אם אין דרכן להגביהן, ובהי"ד לא הזכיר אלא עד שימשוך הכלים עצמן, ונ' פשוט דהוא משום דבהי"ג דן הרמב"ם אם קונה את הכלים בקנין חצר, וזה איירי בין בכלים שדרכן להגבי' ובין בכלים שאין דרכן להגבי', וע"כ כתב הרמב"ם דלא קנה עד שיגבי' וכו', אך בהי"ד שהנידון הוא אם קונה את הכלים בקנין משיכה, הרי בע"כ דאיירי בדברים שאין דרכן להגבי', דאם דרכן להגבי', הרי בלא"ה אינם נקנין במשיכה, וע"כ כתב הרמב"ם דלא קנה עד שימשוך הכלים עצמן, וז"ב.

   ויש להוסיף, דהי' מקום לפרש דלעולם איירי אף בשיש על הבהמה כלים שדרכן בהגבהה, ואפ"ה הו"מ לקנותם במשיכת הבהמה, משום דכשהן טעונין ע"ג הבהמה אין דרך להגביהן, (ועד"ז מצינו בד' התוס' לעיל ע"א דנקטו דהמוסירה נקנית במשיכה, עיי"ש, והוא מה"ט), אך הרמב"ם לטעמי' אזיל, דס"ל דאף טעון גדול שבידו לפרקו ולהגבי', אינו נקנה במשיכה.

   אך הנה המ"מ פ"ד ממכירה ה"ה כתב בדעת הרמב"ם שם דאין משיכה מועלת בכליו של מוכר, עיי"ש, ולפ"ז לא אתיין דברינו, אא"כ נימא דבהך מילתא גופה הוא דמיבע"ל לר' אלעזר, אם מהני משיכה בבהמתו של מוכר, וה"נ בכליו של מוכר, וכיון דקי"ל דמשוך בהמה זו וקנה כלים שעלי' לא קנה, ה"נ ל"מ משיכה בכליו של מוכר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב דנפ"מ בין ב' הטעמים הוא במשך בכליו של סרסור, דלטעמא קמא מהניא המשיכה ולטעמא בתרא ל"מ המשיכה, ועמש"נ בזה ב?. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש לסייע מד' הרמב"ן דגם מסירה מהניא בכליו של מוכר, ממה שדן הרמב"ן בב"ב דע"ה: במש"א אביי ורבא דמשיכה אינה קונה ברה"ר, שהרי בכל משיכה איכא נמי מסירה, עיי"ש ד' דרכים בזה, ואי נימא דמסירה אינה מועלת בכליו של מוכר, הרי דבכה"ג הוא דל"מ אלא מדין משיכה ולא מדין מסירה, ועי' כן בחי' הרמב"ן שם דפ"ד: דלדעת רב אסי דמדד והניח ע"ג סימטא קנה, בעינן לדין משיכה בכליו של מוכר, ונ' מזה דמסירה נמי מועלת בכליו של מוכר, ואין לדחות, דספינה לאו אורחא שתהא בכליו של מוכר, שהרי דעת הרמב"ן בקידושין דכ"ה: דכל דברים הכבדים שאינן נמשכין אלא ע"י טורח גדול נקנין במסירה, ושפיר משכח"ל שיהיו בכליו של מוכר.

   שוב נתבוננתי דאי"ז ראי' כלל, שהרי הרמב"ן כתב דכל הא דל"מ משיכה בכליו של מוכר ברשות לוקח, הוא רק להצד דהכלי בטל אצל הרשות, והיינו משום שאם הכלי בטל אצל הרשות, לא חשיב זה כחצרו של בעל הכלי, ועמש"נ בזה להלן סקי"ט, וא"כ הרי דברה"ר דאין כליו קונה לו, וה"ה בטל אצל הרשות, אי"ז חצירו של בעל הכלי, ושפיר מועלת מסירה בתוך כליו, אך שפיר י"ל דבכליו של מוכר בסימטא לא תועיל מסירה, אף להסוברים דמסירה מועלת בסימטא. [↑](#footnote-ref-4)
4. עיי"ש מש"כ עפי"ז בישוב ד' הרמב"ם, וילה"ע דלמש"כ המ"מ בפ"ד ממכירה ה"ה בדעת הרמב"ם דל"מ משיכה בכליו של מוכר, א"צ לכ"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש שכתב דהסוגיא התם קיימא לשנויא דצירף ידו, ופירש שם לדעת הרמב"ם דהוא מדין הגבהה, עיי"ש, ועמש"נ להלן סקי"ד לדון ללמוד מדבריו דהגבהה ודאי מהניא בכליו של מוכר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ע במש"כ הרמב"ן שם בהמש"ד, דמד' ר"ח נראה דמשיכה מועלת בכליו של מוכר, ולכאו' הוא שלא כמו שהביא הרשב"א בשם ר"ח. [↑](#footnote-ref-7)