13.  הוקצה למצותו בנר שבת
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

י"א טבת ע"ב

**סימן י"ג**

**בדין הוקצה למצותו בנר שבת ונויי סוכה האם זה גם מוקצה דשבת**

**א] צדדי הספק בגדר דין מוקצה למצותו בנר שבת**

**ב] הראיות שיש כאן מוקצה דמצוה וגם מוקצה דשבת**

**ג] הראיות שיש מוקצה דשבת גם ללא שחל מוקצה דעלמא**

**ד] בדברי הב"י באיסור טלטול בנויי סוכה**

**ה] בדין טלטול בשמן המטפטף והאם יש מוקצה דשבת בדברים שלא נאסרים מצד מוקצה דמצוה**

**ו] בנידון הראשונים שיועיל תנאי בנר**

**ז] בישוב הגמ' מ"ה. לשיטות שנפלו בחול המועד מותר**

**ח]בביאור סברת הגמ' בתחילה שצריך הוקצה למצותו ואיסורו**

**במחלוקת הראשונים בביאור הואיל והוקצה למצותו ולאיסורו**

**ט]ביאור שיטת תוס' והרמב"ן**

**י]בביאור שיטת רש"י**

**צדדי הספק בגדר דין מוקצה למצותו בנר שבת**

א] גרסינן שבת מ"ה. בעא מיניה ר"ל מר"י חיטים שזרען בקרקע לר"ש מהו א"ל אין לך מוקצה לר"ש אלא שמן שבנר בשעה שהוא דולק הואיל והוקצה למצותו הוקצה לאיסורו דהינו שהגמ' בתחילה הבינה שרק כיון שיש את שני הטעמים זה אסור וביארו רוב הראשונים שאין הנידון על השמן שבנר דזה הרי לטלטלו אסור מצד בסיס ולהסתפק מהשמן אסור מצד מכבה אלא הנידון על שמן המטפטף והגמ' שואלת דהרי לענין נויי סוכה חזינן שמספיק הוקצה למצותו לבד לאסור את זה ורש"י ביאר שהראיה מחול המועד שאין איסור סתירה והריטב"א והר"ן ביארו שהראיה מנויי סוכה שאין בזה איסור סותר והגמ' דוחה שבאמת הוקצה למצותו הוקצה לאיסורו ובביאור דחית הגמ' רש"י לומד שהכונה הוקצה למצותו לבד והגמ' מוסיפה שזמן המצוה הוא הזמן שיש איסור דהינו שהנר דולק והתוס"ר ריטב"א [ובפשוטו כן הוא כוונת הרמב"ן] ביארו שהגמ' דוחה שבאמת יש כאן שני טעמים לאסור א. מוקצה למצותו ב. מוקצה לאיסורו

הנה בעיקר דין מוקצה מצאנו בזה שני סוגי מוקצה א. מוקצה דשבת דאדם מקצה מדעתו דבר שבזה נחלקו ר"י ור"ש מהי הדרגא הנצרכת שיחול דין מוקצה אמנם יש דברים שלכו"ע זה הקצאה האוסרת כגון ח"כ ב. בדין מוקצה למצותו דזה גם ביום חול כמבואר בגמ' שהדס של מצוה אסור להריח בו ואתרוג אסור לאוכלו דנתחדש שאם אדם מקצה משהו לצורך מצוה חל על זה איסור להשתמש בזה לדברים אחרים ומקורו מדין מה חג לה' וגו' שנאמר בסוכה וברש"י סוכה ל"ז: מבואר שלומדים מזה לשאר מצוות ובראשונים אחרים מבואר שזה מדרבנן אמנם זה מאותו שורש דין שכיון שזה הוקצה למצוה זה נאסר לשימושים אחרים ככללים שנזכרו בגמ'

והנה מבואר בגמ' שנר שבת יש עליו איסור הואיל והוקצה למצותו ולכאורא יש לבאר סוגין בכמה אופנים

א. שכוונת הגמ' שנר שבת הוא מצוה שחל על זה דין מוקצה למצותו דעלמא כמו אתרוג וכדו' וכן הוא פשטות הגמ' שדימתה דבר זה לנויי סוכה ובאמת אין כאן דין מוקצה דשבת אפילו שחל כאן איסור מוקצה למצותו כיון שזה איסור צדדי שנוהג רק לשבת זו ולא בכל השבתות ולאחר שבת זה יפקע וזה כארי' דרביע עליה [וכצד זה מוכח לכאורא מהב"י והמהרש"א וכדלקמן] [ומה דלגמ' היה לה צד שר"ש חולק על זה מצד שלר"ש כל דבר שראוי לאדם הוא לא מקצה דעתו מלהשתמש וממילא זה עצמו סיבה שלא יחול איסור מוקצה למצותו שזה כמו שעשה תנאי של איני בודל וכיון שחזינן שחל חזינן שלצורך מצוה הוא מקצה את עצמו וה"ה בנר שבת זה יאסר מטעם הנ"ל]

ב.שאפילו שיסוד האיסור מצד מוקצה למצותו אמנם לאחר שזה נאסר מצד הדין מוקצה למצותו ממילא כלפי הדברים שחל על זה מוקצה למצותו חל על זה דין מוקצה דשבת ככל מוקצה מחמת איסור ואפילו אם חלק מהשימושים נשאר מותר אבל ביחס לשימושים האסורים חל הקצאה דשבת [ונפק"מ שיהיה על זה מיגו דאיתקצאי וכדלקמן]

ג.יתכן שחוץ מההלכה של מוקצה למצותו יש כאן דין הקצאה לשבת שלא קשור לחלות איסור של מוקצה למצותו וגם אם לא יחול כאן איסור דמוקצה למצותו בכל אופן יש כאן הקצאה של שבת שהקצה הדבר למצוה וממילא הקצה דעתו משימושי החפץ ובזה גם ר"ש מודה שזה הקצאה חזקה ועיין לקמן כמה נפק"מ שאפילו שלא חל דין מוקצה למצוה יחול דין מוקצה מצד שבת [וכצד זה הוכחנו לקמן מתוס' והרמב"ן והראשונים בסוכה]

ד.שבאמת אין כאן אלא רק דין מוקצה מצד שבת שכיון שמיחד את זה למצוה ממילא מקצה דעתו מלהשתמש בזה וכנ"ל אמנם מצד מוקצה דמצוה אין סיבה לאסור והסברא בזה יתכן שמצות נר שבת שזה מצוה שכולה להנאת האדם חז"ל לא תיקנו בזה האיסור דמוקצה למצותו ומה שהגמ' מדמה דבר זה לנויי סוכה זה רק להוכיח שגם ר"ש מודה שהמציאות שאדם מקצה דעתו לצורך מצוה לגמרי מהדבר שאם אדם לא היה מקצה דעתו לא היה חל איסור נויי סוכה שזה כמו באיני בודל וכיון שחזינן שחל הקצאה למצוה ממילא כאן בשבת יחול הקצאה דשבת

ה.דאפילו אם בזמן שהנר דולק יש כאן הוקצה למצותו כמו שאר מצוות אבל כיון שנר שכבה חזינן שחשיב לאחר זמן מצותו כי זה לא ראוי למצוה ואין על זה דין הוקצה למצותו א"כ גם שמן המטפטף זה כך ומה דנאסר זה רק מצד ההקצאה לשבת שאדם מקצה דעתו מלהשתמש מצד היחוד למצוה [וסברא זו מבוארת בפנ"י מ"ג. בתוד"ה בעודן ע"ש]

**הראיות שיש כאן מוקצה דמצוה וגם מוקצה דשבת**

ב] והנה בפשוטו וודאי שיש כאן דין מוקצה דמצותו דעלמא כפשטות הגמ' שדימתה דבר זה לנויי סוכה וכן מבואר מדברי השו"ע סימן רס"ג סי"ד דבהדליקו נר שבת אסור להסתפק מהשמן גם מי שלא קיבל שבת וביארו המג"א והגר"א שטעם הדבר כי הוקצה למצותו וכאן הרי לגבי מי שלא קיבל שבת אין לאסור מצד דין מוקצה דשבת אלא רק מצד דין מוקצה דעלמא [ומבואר שם שזה גם בכבה הנר ויתכן דאפילו דבשבת בכבה הנר מותר אבל כאן שאפשר לחזור ולהדליק זה כמו סוכה שנפלה בסוכות שזה עדין מוקצה למצותו] עוד יש להוכיח מנידון הראשונים שכמו שנר חנוכה נאסר לאחר חנוכה מצד הוקצה למצותו שגם נר שבת יהיה כך [אלא שיתכן שבחלק מסברות הראשונים זה סברא לא רק שלא יהיה איסור לאחר שבת אלא שאין כאן כלל הקצאה למצוה] ועיין לקמן סק"ו עוד הוכחה מהאו"ז והפוסקים לענין תנאי בנר

אמנם יש להוכיח שיש כאן גם הקצאה מצד שבת מכמה דוכתי אלא שיתכן שכל זה רק מחמת שחל דין הוקצה למצותו ממילא יש כאן הקצאה משבת וכדלקמן

א.למסקנת הגמ' אין לך אלא שמן שבנר הואיל והוקצה למצותו והוקצה לאיסורו וביארו הראשונים שזה שני סיבות ומשמע שכמו שהוקצה לאיסורו זה מצד מוקצה דשבת כך הוקצה למצותו זה מוקצה של שבת

ב. עיין במשנה שאין נאותין ממנו לפי שאינו מן המוכן וביארו תוס' שזה גם לר"ש ומדובר בשמן המטפטף ובפשוטו לשון זה משמע שזה מצד מוקצה דשבת

ג.לשון הגמ' לגבי חיטים שזרען בקרקע שזה מותר ורק שמן שבנר אסור וודאי משמע שהכוונה שאפילו שחיטים זה דומה אבל הדין חלוק ואם בנר זה אסור מצד הוקצה למצותו מה ענין זה לזה

ד.הנה עיין מג"א סימן רע"ט סק"ב שהביא את הר"ן שאסור להסתפק מהשמן שבנר גם לאחר שכבה שכיון דאיתקצאי בין השמשות משום איסור כיבוי נאסר לכל השבת וכתב המג"א שזה נצרך לנר של רשות אבל נר של מצוה יש עוד איסור מצד הוקצה למצותו ועיין מחצית השקל שם דהר"ן לא כתב רק מצד בסיס דנפק"מ ליו"ט וכן נפק"מ אם היה מונח עליו עוד היתר ועיין מג"א דבנר של שעוה לא שייך לאסור מצד כיבוי וזה יאסר רק מצד מוקצה למצותו וכתב שלכן ביו"ט אם היה נר של שעוה אפילו שלא שייך מוקצה מחמת איסור כיבוי אבל יאסר מצד הוקצה למצותו ועיין סימן תקי"ד סק"ז שהוסיף שגם לאחר שכבה הנר זה יהיה אסור מצד מיגו דאיתקצאי דכל מה שר"ש מתיר דלא ס"ל מיגו וכו' אבל לדידן הרי יש מיגו וכו' והנה אם האיסור רק מצד הוקצה למצותו לכאורא אין סיבה שיהיה על זה מיגו וכו' שעל זמן שהוא לא בכלל המצוה זה לא שייך ובהכרח שחל כאן גם דין מוקצה דשבת לפחות לאחר שיש דין מוקצה למצותו ממילא יש כאן הקצאה דשבת וכן הרי לא התנה המג"א שידליקנו לצורך מצוה דמהדלקה לא היה על זה הקצאה וכל האיסור כאן מצד מוקצה דשבת ולא מצד מוקצה דעלמא

**הראיות שיש מוקצה דשבת גם ללא שחל מוקצה דעלמא**

ג]אמנם לכאורא נראה להוכיח מהראשונים דס"ל דיש כאן הקצאה של שבת שזה לא מצד שחל כאן דין הוקצה למצותו אלא שגם ללא חלות הדין מוקצה דעלמא אלא עצם זה שמיחד את זה למצות נר שבת ממילא יש כאן מוקצה דשבת וכמו חסרון כיס לר"ש ושאר מוקצה

א.דהנה הראשונים הקשו דהגמ' אצלינו מבואר שהאיסור להסתפק מנויי סוכה זה מצד מוקצה למצותו ולומדת מזה לשבת והגמ' לעיל כ"ב. אומרת שזה מצד ביזוי מצוה ועיין תוס' לעיל כ"ב. ותוס"ר שם ובאריכות יותר בשו"ת הרא"ש כלל כ"ד שכתבו שמצד מוקצה לבד זה רק סיבה לאסור בשבת ויו"ט דלא שייך כאן לאסור מצד מוקצה למצותו הרגיל כיון שאין ביטול מצוה בלקיחת הנויי סוכה דהמצות סוכה עדין קיימת ומצד ביזוי מצוה זה לא סיבה לאסור בנפלו ולכן צריך לשני הטעמים עכ"ד והובאו הדברים בביאור הגר"א סימן תרל"ח הרי מפורש שגם עד כמה שלא היה ביזוי מצוה ולא היה כאן דין מוקצה למצוה דעלמא בכל אופן בשבת עצמו זה אסור מצד מוקצה למצותו דהינו שכל שמיחד את זה למצוה יש כאן הקצאה מצד שבת[[1]](#footnote-2)

ב. ועיין רמב"ן מ"ה. ועוד ראשונים שביארו שבאמת בסוכות עצמו אין האיסור כלל מצד מוקצה וכל נידון הגמ' על היום השמיני ששם גם ר"ש מודה שזה אסור מצד שהוא הקצה את זה למצותו בבין השמשות וכה"ג הוי הקצאה מדעתו לענין מוקצה דשבת ועיקר ראיית הגמ' שגם ללא הוקצה לאיסורו זה סיבה לאסור מהנויי סוכה שאין איסור להורידם ובכל אופן מקצה דעתו יחד אם הסוכה והנה זה וודאי שכאן אין האיסור מצד מוקצה דמצוה דלאחר סוכות זה לא סיבה לאסור אלא האיסור מצד מוקצה דשבת אמנם בפשוטו מוכח שזה גם לא בתור תוצאה מהאיסור דכאן הרי אין איסור כלל בשבת שלאחר החג אלא יש כאן הקצאה דשבת מדעתו בגלל המצוה וכסברות הרמב"ן שם ובפשוטו זה מה שהגמ' מוכיחה לנר שבת שיש כאן הקצאה דשבת וצ"ע

ג.והנה מבואר באו"ז ובשאלתות שלא חל מוקצה למצותו על ידי הזמנה אלא על ידי שעשה בו המצוה ולכן לא נאסרו הארבעת המינים עד שיטול אותם כן לענין סוכה עד שישב בה והובא דבר זה בשו"ע סימן תרס"ד ותרנ"ג ובמ"ב סימן תרל"ח אמנם לנ"ל ביו"ט ראשון יחול דין מוקצה מצד שבת בתחילת היום דהרי יש כאן הקצאה מצד הגברא לשבת גם ללא חלות דין מוקצה למצותו והנה תוס' ביצה ל: ד"ה כל כתבו שגם למ"ד שאתרוג אכלו לאלתר אבל ביו"ט ראשון אסור כיון שיש מיגו וכו' וצ"ע הרי זה לא נאסר עד שקיים המצוה וא"כ זה ביום ואין כאן מיגו וכו' אמנם לנ"ל א"ש שכאן זה יאסר מצד מוקצה דשבת וודאי שזה אסור בתחילת היום והנה הר"ן ביצה ד: הביא מהרא"ה לישב שכאן זה כמו תנאי ומבואר שללא זה זה היה נאסר ובהכרח כנ"ל [והנה יתכן שתוס' ושאר ראשונים פלגי על השאלתות אמנם הפוסקים כולם העתיקו השאלתות ואת דברי התוס' להלכה] אמנם עיין רשב"א שכתב שזה לא נאסר אלא בתחילת היום שרק אז זה זמן המצוה ולכאורא זה סתירה לכל הנ"ל אמנם יתכן שכל ההקצאה למצוה הוא בזמן המצוה והרי גם בלשונו מבואר שזה נאסר בתחילת היום ולא כשהוא עושה המצוה [אלא דיתכן שהוא חולק על השאלתות וכן יותר מסתבר דאל"כ לחלק מהאחרונים יש כאן החיסרון דאין מוקצה לחצי שבת ולא יחול הקצאה של שבת מצד הקצאתו כלל] ואדרבא בדעת שאר ראשונים יתכן שמודים שהדין מוקצה למצוה חל ביום וכן מסתברא שהרי זמן מצוה לולב זה ביום ורק שס"ל שהדין מוקצה דשבת חל בלילה וכנ"ל ועיין מה שכתבנו סימן י"ד ענף א'

והנה כתב הביכורי יעקב שלפי דברי השאלתות והאו"ז התנאי צריך להעשות קודם שיושב בסוכה ולא קודם בין השמשות וצ"ע לשון הראשונים שצריך קודם בין השמשות אמנם לנ"ל יתכן שבדין מוקצה דשבת זה נאסר מיד א"כ גם אחרי זה כבר לא יכול לעשות תנאי כי זה כבר אסור כשיטת רש"י אמנם לראשונים שלא ביארו כרש"י צ"ע

[והנה עיקר סברא זו דבשבת יש דין הקצאה גם לפני קיום המצוה מבוארת בביכורי יעקב סימן תרנ"ג והוא חידש שגם אם יום ראשון של סוכות יוצא בשבת יש איסור מצד מוקצה דשבת וזה וודאי חידוש שגם יום קודם זה נחשב שמקצה למצוה וזה וודאי נסתר מהרשב"א אמנם ע"ש שנקט שזה רק סברא לענין איסור אכילה ולא לשאר דברים וצ"ב טעמו של דבר]

**בדברי הב"י באיסור טלטול בנויי סוכה**

ד]והנה עיין טור סימן תרל"ח שהביא בה"ג שנויי סוכה שנפלו מותרים ביו"ט ואסורים בשבת והטור תמה עליו מה החילוק בין יו"ט לשבת ועיין ב"י שהביא גירסא במרדכי שתמיד אסור ויישב דעת הבה"ג שמחלק בין שבת ליו"ט אמנם תמה שם שהרי הבה"ג פסק כר"ש בשבת וא"כ אין כאן סיבה לאסור בטלטול ותירץ שמוקצה מחמת מצוה זה חמור ובזה קי"ל כר"י לגמרי עכ"ד ועיין יש"ש ביצה סימן ד' ושער המלך פ"ו מסוכה הט"ו שהקשו הרי מבואר בגמ' מפורש שר"ש מודה בשמן שבנר הואיל והוקצה למצותו והגמ' מדמה לנויי סוכה דהינו דמבואר בגמ' דנויי סוכה זה מוקצה והרי מוקצה אסור בטלטול [ואין כוונתו דאסור באכילה אסור בטלטול דהרי היש"ש פליג על הרי"ף בזה עיין במג"א סימן תקט"ו] ועיין שער המלך שישב שזה לא סיבה לאסור בטלטול כיון שאין בזה ביטול למצוה וכמבואר סברא זו בתוס' שבת מ"ב: והדברים פלא שכאן שהדבר מוקצה מצד שבת מכל שימוש למה שזה לא יהיה מוקצה גמור ולכאורא מבואר מזה שדעת היש"ש כנ"ל שיש כאן מוקצה דשבת וממילא זה אסור ודעת הב"י דדבר זה תלוי בר"י ור"ש דלר"י יש כאן מוקצה דשבת ולר"ש אין כאן הקצאה כלל ורק איסור מוקצה למצותו וממילא זה לא סיבה לאסור בטלטול

אמנם לכאורא יש להוכיח בראיה ברורה דבהוקצה למצותו חל גם דין מוקצה דשבת דהגמ' אומרת דסוכה אסור לשבת בשמיני מצד שזה הוקצה לבין השמשות ויש מ"ד שגם אתרוג וגם להלכה שלא הגמ' דנה סברא שלא היה כאן הקצאה בזמן בין השמשות והנה בשמיני וודאי שאין לאסור מצד מוקצה דמצוה שאין זה כבר זמן המצוה אלא כל האיסור מצד מוקצה דשבת הרי מפורש שיש כאן דין מוקצה דשבת [ומזה גם מוכח שאין סיבת האיסור רק מצד הרי"ף שכל שאסור באכילה אסור בטלטול דהרי מבואר ברי"ף שזה לא סיבה למיגו וכו' שהרי כתב שבכדי שיעשו ביום השני זה מוקצה אמנם לאחר מכאן זה מותר ובהכרח שהדין עצים ואבנים זה לא סיבה למיגו וכו' וכמו שהארכנו במקום אחר ובאתרוג שמותר באכילה לא שייך כלל לדון מצד דין הרי"ף] אמנם בעיקר הגמ' יתכן שזה להלכה שקי"ל כר"י לכל הפחות בדחיה בידים אמנם וודאי שגמ' זו להלכה ולא יתכן מה שדן הב"י בדעת הבה"ג שלא יהיה איסור

**בדין טלטול בשמן המטפטף והאם יש מוקצה דשבת בדברים שלא נסרים מצד מוקצה דמצוה**

ה]והנה עיין תוס' מ"ב: שכתבו ששמן המטפטף אסור גם אליבא דר"ש מצד שהוקצה למצותו כמבואר בגמ' אמנם כשזה דולק זה לא סיבה לאסור לטלטלו אלא מצד בסיס כיון שזה לא סותר למצוה ועיין מהרש"א שכתב שזה מותר בטלטול דדין מוקצה למצותו לא אוסר בטלטול והגרעק"א כתב לחלוק מצד דין הרי"ף שכל דבר שאסור באכילה ואין לו שימוש בשבת אסור בטלטול וכן הוא במ"ב סימן רע"ט מהגר"ז והנה לכאורא כל הנידון ניחא אם אין כאן הקצאה מצד שבת אלא רק מצד איסור הוקצה למצותו א"כ שייך לדון האם איסור זה אוסר בטלטול וזה תלוי בנידון הרי"ף והמהרש"ל אבל עד כמה שכאן זה הקצאה מצד מוקצה דשבת א"כ וודאי שזה אוסר בטלטול כמו כל הקצאה של שבת ואפילו אם בזמן שזה דולק אין סיבה לאסור כי יש לו עדין שימוש אחד שמותר אבל לאחר שטפטף שאין אפשרות זו ממילא יש כאן הקצאה מכל השימושים וזה מוקצה רגיל ובפשוטו מבואר מרבותינו האחרונים הנ"ל שאין כאן מוקצה דשבת כלל ורק מוקצה למצותו [והנה מדברי רעק"א יתכן אין להוכיח דיתכן דס"ל שכל מוקצה אסור בטלטול מצד דברי הרי"ף ולא רצה להאריך וכתב מצד זה וצ"ע][[2]](#footnote-3)

[ועיין ריטב"א מ"ו: שכתב שלפי מה שהגמ' בתחילה נקטה שאין דין בסיס לר"ש שמן המטפטף אין סיבה לאוסרו ובפשוטו זה כמהרש"א אמנם מדבריו מבואר שזה גם סברא לענין שימוש וזה נגד כל מה שביארו הראשונים בסוגין וצ"ע כונת דבריו]

והנה בתוס' מבואר דמה שהיה מותר לטלטל ללא דין בסיס דאין סיבה לאסור אמנם בתוס"ר הוסיף כיון שאדרבא זה עומד לשלום ביתו ומשמע שללא זה, זה היה אסור בטלטול אפילו שזה וודאי לא סתירה למצוה וצ"ב הטעם ולכאורא מבואר מזה כנ"ל שבשבת כל שהוא מקצהו למצוה יש בזה הקצאה מצד מוקצה דשבת וכאן ס"ל שאם צורת קיום המצוה במקומו יש כאן הקצאה גם להשתמש את שימוש המצוה עצמו רק במקומו וממילא היה חל כאן איסור טלטול מצד מוקצה דשבת אפילו שמצד הוקצה למצותו זה וודאי לא סיבה לאסור והנה גם בדעת תוס' יתכן שזה מוקצה דשבת וכנ"ל כ"ב: אלא שס"ל שכיון שמהשימוש של המצוה הוא לא הוקצה ממילא אין סיבה שיהיה הקצאה לא להזיזו ממקומו

והנה לפ"ז נתחדש בדברי התוס"ר שבדין מוקצה דשבת לא רק מה שמבואר שאסור מצד מוקצה דמצוה יש כאן הקצאה מצד שבת גם ללא האיסור מוקצה דמצוה אלא שגם דברים שמצד מוקצה דמצוה לא מצאנו כלל שנאסרים בכל אופן מצד הקצאת האדם מדעתו יש כאן מוקצה גם על זה

והנה הרמ"א סימן תרנ"ח כתב שנויי סוכה אסורים בטלטול אפילו כשהם במקומם ולכן אם רוצה להריח באתרוג אפילו שמותר אבל אסור לטלטלו כדי להריח בו והנה אם נימא שיש כאן רק מוקצה למצותו א"כ כיון שזה לא סיבה לאסור להריח דהרי בחול המועד מבואר ברמ"א שאפשר להזיזו כדי להריח א"כ למה שזה יהיה מוקצה משימוש זה שלכאורא גם לא שייך כאן את הרי"ף שאסור באכילה אסור בטלטול אמנם לנ"ל בתוס"ר א"ש שבמצוה שצורתה במקומה הקצאה של שבת היא שגם את שימוש המצוה יעשה במקומה ומצד זה זה נאסר בטלטול אפילו שאין כאן הקצאה משימוש להריח שלזה אין סיבה שלא יטלטלו אותו [אבל כיון שמקצה שכל שימושו יעשה במקומו ממילא חשיב שמקצהו משימוש לגמרי וכיסוד הדין מוקצה דקובע לו מקום ואכמ"ל] וצ"ע ועיין לקמן

והנה מבואר בגמ' סוכה ל"ז: שהדס אסור להריח בו ואתרוג מותר להריח בו דהדין מוקצה למצותו חל רק על מה שעיקר יעודו ולא על דברים צדדים ויש לדון האם זה גם בשבת דיתכן דמצד האדם הוא וודאי מקצה דעתו מהכל ורק שבדין מוקצה למצותו זה לא אוסר מדבר זה וכמו שלענין נויי סוכה כתב התוס"ר שאפילו שזה לא סיבה לאסור מצד מוקצה למצותו אבל זה אסור מצד מוקצה דשבת ה"ה כאן ואם נימא כנ"ל א"ש דין הרמ"א שבתור נוי מצוה וודאי ששימושו במקומו ורק דמבואר בגמ' שלא חל הקצאה מלהריח בו אבל בשבת וודאי שיש הקצאה גם משימוש זה וממילא זה אסור להריח ועיין מג"א סימן תקפ"ח ס"ה הובא במ"ב ששופר בר"ה אסור לשתות בו מים מצד שהוקצה למצותו וצ"ע הרי זה שימוש צדדי ולא מעיקר שימושו ולמה שזה יאסר אמנם לנ"ל א"ש שזה אסור מצד מוקצה דשבת כיון שכאן יחדו למצוה יש כאן הקצאה משאר שימושים

והנה הדברים לעיל מחודשים שדבר שמבואר בגמ' שלא נאסר מחמת מוקצה למצותו בכל אופן בשבת יאסר ובפרט שלשון הגמ' מריחיה לא אקצייה ויש מקום לומר שמאותו טעם שההקצאה למצוה לא אוסרת את זה זה סיבה גם שבשבת הוא לא מקצה דעתו משימוש זה וכן סתימת הפוסקים לענין אתרוג בשבת ויו"ט שמותר גם לטלטלו כדי להריח [אמנם יתכן שלא דמי דבשבת אין כאן הקצאה למצוה דזה לא עומד למצוה וביו"ט כיון שיכול לטלטלו למצותו א"כ יתכן שגם להריח וצ"ע] אבל לכל הפחות שדברים שזה נאסר מצד מוקצה למצותו דהינו שעל זה יש את ההקצאה זה יאסר גם מצד שבת וכנ"ל

**בנידון הראשונים שיועיל תנאי בנר**

ו]והנה הראשונים הקשו שיועיל תנאי בנר ועיין או"ז סימן ל' שתירץ שהרי במצוה לא מועיל תנאי אלא שדן שביום השבת המצוה כבר לא קיימת דאין צורך לנר וכתב שבכזה מיגו דאיתקצאי שבתחילה זה היה מוקצה למצוה לא מועיל תנאי לדידן והנה מבואר מדבריו כנ"ל שיש כאן דין מוקצה למצותו דעלמא וכן עיין מג"א רע"ט סק"ח הובא במ"ב שביאר שהטעם שלא מועיל תנאי כיון שלא שייך לומר שאיני בודל כיון שהרי יש איסור מסתפק משמן שבנר הרי מבואר שיש כאן איסור מצד הוקצה למצותו דהרי כל זה סברא בדין מוקצה למצותו וכן עיין ביאור הגר"א שם שכתב בדעת המתירים שזה מצד שעושה תנאי של איני בודל הרי מפורש שיש כאן איסור מצד דין מוקצה למצוה ולכן רק לרי"ף שאין חיסרון בכל סוכה שמועיל לומר איני בודל ה"ה כאן אלא שדבריהם צ"ע שלאחר שכבה זה כמו לאחר זמן המצוה שאין איסור כלל אלא מצד מוקצה של שבת ולכאורא אין זה סיבה לאסור כלל וכן דברי האו"ז צ"ע מטעם הנ"ל [וצ"ל שזה עצמו תלוי בר"י ור"ש אמנם צ"ע מהמג"א תקי"ד סק"ז שאסר רק מצד מיגו וכו' ואולי כוונתו לענין היום]

והנה הרמב"ן וכל הראשונים הרי הקשו שיועיל תנאי בשמן המטפטף ובזה צ"ע הרי הם הכריעו כשיטות שבסוכה לא מועיל תנאי כלל ודלא כרי"ף וא"כ הניחא שיועיל תנאי על לאחר שכבה וכנ"ל שזה לאחר זמן המצוה ואין כאן הוקצה למצותו אלא מצד מוקצה דשבת אבל מה הקשו שיועיל תנאי על שמן המטפטף שהרי זה עדין זמן המצוה ובזה יש כאן דין הוקצה למצותו שבזה הרי לא מועיל תנאי וכטענת האו"ז הנ"ל ובאמת שקושיא זו קשה על ראבר"ש מ"ד. שס"ל ששמן המטפטף מותר והטעם שדעתו שיטפטף ומה סברא זו הרי שעדין יאסר מצד מוקצה למצותו ואולי תמיד זה כמו איני בודל אמנם לראשונים שלא מועיל צ"ע ואולי כאן זה מצוה דרבנן ולכו"ע מועיל כמו נויי סוכה

ולכאורא היה מקום להכריח מזה דס"ל שבנר שבת אין לאסור אלא מצד מוקצה דשבת ואפילו אם נימא שוודאי שיש כאן איסור גם מצד מוקצה דמצוה אבל כל זה לענין כשהוא בנר אבל לענין שמן המטפטף כיון שזה לא ראוי כבר למצוה זה כמו לאחר שכבה וכנ"ל סק"א מהפנ"י וזה רק אסור מצד מוקצה דשבת ולזה מועיל תנאי אמנם עיין תוס"ר לעיל כ"ב. שכתב שזה כמו נויי סוכה שנפלו והסוכה קיימת שזה אסור מצד מוקצה למצותו ומשמע שזה אסור מעיקר הדין וגם הוא הקשה שיועיל על זה תנאי וצ"ע

ולכאורא יש מקום לומר שכל שזה לא ראוי לקיים בזה המצוה כה"ג מצד הדין הוקצה למצותו של עיקר הדין זה לא נאסר וזה רק מחמת שדעתו להקצות לכל זמן קיום המצוה ובזה כלול על כל המצבים אמנם אין זה מעיקר הדין מוקצה למצוה ובזה באמת יועיל תנאי ולפ"ז אתרוג שנפסל וודאי יועיל תנאי ועיקר הסברא מבוארת בתוס"ר כ"ב אלא שכתב שסוכה שנפלה אסור כי אפשר לחזור ולבנותה אבל בנר שבת זה לא שייך ומבואר מדבריו שכל מה שהוצרך לזה בסוכה רעועה שדעתו על זה דלר"ש אין כאן הקצאה למצב הנפילה אבל לא הקשה מכל סוכה ומאתרוג שנפסל דמבואר סוכה מ"ו: שזה אסור וכן ביאר בדעתו השער המלך ועיקר הסברא מבוארת ברא"ה ביצה ל: דבנויי סוכה יעזור תנאי למתי שיפלו

**בישוב הגמ' מ"ה. לשיטות שנפלו בחול המועד מותר**

ז]הנה עיין תוס' כ"ב. שכתבו דמצד ביזוי מצוה אסור רק לפני שזה נפל אמנם מצד מוקצה דשבת זה אסור גם לאחר שזה נפל גם אם לא היה ביזוי מצוה ועיין מהרש"א והגהות אשר"י שנקטו שלפ"ז בנפל בחול המועד זה מותר וכן מבואר בשו"ת הרא"ש כלל כ"ד שהבין כך מתחילתו אלא שהקשה מגמ' בביצה שחזינן לא כך ועיין שער המלך שהקשה א"כ מה הגמ' מוכיחה שר"ש ס"ל שיש מוקצה למצותו לבד אולי שם זה מצד ביזווי מצוה דהרי לא מדובר בנפל דהרי הבריתא דיברה גם בחול המועד ושם נפל מותר עוד לשיטות אלו וכן צ"ע מה ההוכחה שמוקצה למצוה לבד אוסר ללא איסור הרי יש איסור של ביזוי מצוה וראיתי לבאר לנ"ל שמשמע שמדובר גם אם לא ישבו בסוכה בתחילתה יום וכה"ג מצד האיסור של ביזוי מצוה אין פה ורק מצד מוקצה דשבת

והיה מקום לומר עוד שכל הביזוי מצוה זה רק מצד שיש כאן הקצאה הגמורה של הדבר למצוה אבל אם לא היה הקצאה גמורה זה לא סיבה לביזוי מצוה ולפ"ז א"ש שגם בלא נפל אין לאסור מצד ביזוי מצוה אם לא שיש הקצאה גמורה דאל"כ אין כאן ביזוי מצוה וכן א"ש שאין כאן גם איסור כיון שללא שההקצאה לבד היא סיבה לאיסור אין כאן איסור ביזוי מצוה אמנם בלשון התוס"ר מבואר לא כך שבאמת דן מה המקור שיש גם איסור מצד מוקצה ותירץ שהראיה מנפלו אמנם כל זה למה דהכריע דגם נפל בחול המועד אסור אבל לשיטות שלא כך יתכן כנ"ל אמנם רש"י ביאר שהראיה מחול המועד ומבואר שאין הראיה ממקרה שזה נפל וכן הראשונים ביארו שהראיה מחול המועד שאין איסור סתירה ולא משמע שמדובר שזה נפל

**בביאור סברת הגמ' בתחילה שצריך הוקצה למצותו ואיסורו**

ח]והנה הגמ' דנה בתחילה שיהיה איסור רק בהוקצה למצותו ולאיסורו ויש להסתפק בתור מה הגמ' סברא שזה אסור האם מצד מוקצה דעלמא אלא שזה סברא שלא חל יחוד למצותו אלא אם יש איסור בהשתמשות של היחוד למצוה או שהכונה מצד מוקצה דשבת ושמצד האיסור לבד זה לא סיבה אלא אם הקצה גם לצורך מצוה שאז זה הקצאה מדעתו ולא שאין לו ברירה

והנה רש"י ביאר שראית מהגמ' מחול המועד ועיין משנת הגר"א קוטלר שהקשה מה ראית הגמ' הרי יש איסור ביזוי מצוה לקחת הנוי וא"כ זה מוקצה גם לאיסורו וכתב לישב שכל הצד שצריך גם הוקצה לאיסורו זה מצד שכל האיסור מצד מוקצה דשבת ועד כמה שמוכח שגם בחול המועד אסור בהכרח שיש איסור מוקצה דעלמא וא"כ אין צורך לאיסורו אמנם צ"ע שרש"י הרי כתב שהראיה מחול המועד מצד שאז אין איסור ולא ביאר מצד שאז לא שיך מוקצה דשבת והרי לנ"ל אדרבא גם כאן יש איסור מצד ביזוי מצוה

אמנם בפשוטו היה נראה דמוכח מרש"י שהנידון היה שצריך את שניהם מצד מוקצה דעלמא ורק שללא שני סיבות אין כאן הקצאה חזקה ולכן מוכח מחול המועד שמספיק הוקצה למצותו לבד אלא שא"כ לא מובן מה הראיה שכיון שכבר חל על זה איסור ביום הראשון שאז היה גם איסור והיה כאן הקצאה גמורה ממילא זה נאסר לכל הזמן וכמו שלא מועיל תנאי שהקדושה לא תהיה בכל הסוכות והנה למה דמבואר ברש"י שגם נר שכבה טעם ההיתר כי אז אין איסור א"כ בהכרח שגם החלות הוקצה למצותו הוא רק כלפי הזמן שיש את האיסור אלא שזה עצמו צ"ב מה טעם בזה וצ"ל שעד כמה שאין הקצאה למצב שאין איסור גם מלכתחילה זה לא סיבה לאיסור וצ"ע

ועיין ביאור הגר"א סימן רס"ג לענין קבלת שבת בטעות שכתב שמסקנת הגמ' שמספיק הוקצה למצותו לבד ומשמע שלהו"א אינו כן ולכאורא כיון שחשב שיש איסור זה הקצאה גם לאיסורו ויתכן דכונתו דלהו"א זה מוקצה דשבת משא"כ למסקנא

והנה בעיקר מה שהקשה הגר"א קוטלר הרי יש איסור ביזוי מצוה וא"כ זה הוקצה גם לאיסורו וכן קשה לראשונים שהראיה מנויי סוכה שאין איסור סותר הרי יש איסור ביזוי מצוה ולרמב"ן שרק שימושם במקומם יש איסור אבל לא נטילתם אבל לשאר הראשונים קשה ויתכן שכל הביזוי מצוה רק עד כמה שיש כאן הקצאה גמורה למצוה ובהכרח שיש הקצאה גמורה גם ללא איסור דאם אין הקצאה גמורה ללא איסור לא מתחיל כלל איסור ביזוי מצוה אמנם הראשונים בקושיתם מה צריך שני טעמים לא כתבו סברא זו שללא הקצאה למצוה לא היה כאן ביזוי מצוה וצ"ע

**במחלוקת הראשונים בביאור הואיל והוקצה למצותו ולאיסורו**

**ביאור שיטת תוס' והרמב"ן**

ט] גרסינן שבת מ"ה. אין מוקצה לר"ש אלא שמן שבנר בשעה שהוא דולק הואיל והוקצה למצותו הוקצה לאיסורו דהינו דאדם מקצה דעתו מהשמן מחמת שני סיבות א. כי יחד את זה למצות הדלקת נר שבת ב. כי יש הרי איסור שהמסתפק משמן שבנר חייב משום מכבה והגמ' שואלת שלמה צריך את שני הטעמים הרי מספיק טעם אחד של הוקצה למצותו כדחזינן בנויי סוכה ובעצי סוכה בסוכות והגמ' דוחה שבאמת מספיק הוקצה למצותו בלבד ומצאנו כמה ביאורים בגמ' וכדלקמן

והנה עיין תוס' ורמב"ן ושאר הראשונים שכתבו שאין לפרש כוונת הגמ' בזמן שהשמן עדיין בנר הדולק כי הרי המסתפק משמן שבנר חייב משום מכבה וכן אין לפרש שהנידון לטלטל הנר בזמן שהוא דולק דהרי בגמ' לקמן מבואר שהאיסור מצד בסיס והתוס' הרא"ש הוסיף שאין לאסור מצד טעמי הגמ' כיון שהטלטול של הנר אם השלהבת אין סיבה לאוסרו מצד שהוא מיוחד להאיר וכמבואר בתוס' בסוגין ובתוס' לעיל מ"ב: לכן ביארו הראשונים שכוונת הגמ' לאסור את השמן המטפטף שבו הרי אין איסור מסתפק משמן שבנר ובכל אופן הוא נאסר מצד שעל זמן ההדלקה הוא הוקצה מחמת יחודו למצוה ומחמת יחודו להדלקה מצד האיסור של המסתפק משמן שבנר ועיין רמב"ן שביאר וז"ל ולא היה דעתו עליו כלל עד שיכבה עכ"ל והגמ' שואלת שהרי לענין נויי סוכה ועצי סוכה מבואר שאפילו שאין איסור אלא רק הקצאה למצוה ובכל אופן זה נאסר והגמ' עונה שבאמת לא צריך את שני הטעמים אלא כל טעם לבד עוזר דהינו הטעם של הוקצה למצותו והטעם של הוקצה לאיסורו וע"ש שביאר שעיקר שינוי הגמ' שבתחילה גורסים אם וו והכונה שזה טעם אחד ולמסקנא ללא וו הכונה שזה שני טעמים

והנה צ"ב עדין כמו שלענין לאחר שכבה אין הקצאה כי הקצה לכל זמן שזה דולק שאז יש כאן מצותו ואיסורו א"כ ה"ה לענין שמן המטפטף הרי לענין זה לא הקצה דאין כאן איסור ובפשוטו הביאור שאין הוא יושב ומצפה שזה יטפטף וממילא זה אסור מצד הקצאתו לזמן דלקתו שלענין זמן זה לא חשב שזה יטפטף וכן ביארו התורי"ד והשיטה לר"ן לעיל מ"ד. אמנם הנה תוס' נקטו שסוכה בריאה לא מועיל תנאי ובכל אופן הקשו ששמן המטפטף יועיל תנאי וכן הרמב"ן בקושיתו סבר שבסוכה בריאה לא מועיל תנאי ובכל אופן הקשה משמן המטפטף ומשמע שס"ל שזה יושב ומצפה ובכל אופן הקשו וצ"ל שכאן לגבי זמן דליקתו זה סברא שאדם מקצה מצד איסורו ומצותו אפלו שזה יושב ומצפה ובזה גם ר"ש מודה ויתכן שבאמת מצד בסיס זה לא סיבה שיקצה וא"ש שלא ביארו הראשונים שזה הוקצה לאיסור מצד איסור בסיס וצ"ע בזה

**ביאור שיטת רש"י בסוגין**

י]אמנם עיין ברש"י ד"ה עד וד"ה כעין דמבואר מדבריו שנידון הגמ' לענין נר שכבה עצמו דבתחילה סברא הגמ' שטעם ההיתר בנר שכבה כיון שס"ל שכל ההקצה מחמת איסורו ומצותו וברגע שזה כבה אין כאן איסורו אלא רק מצותו ולכן השמן מותר דרק כלפי הזמן שיש את שני ההקצאות חל הדין מוקצה והגמ' שואלת מסוכה שרואים שהקצאה למצוה לבד זה גם סיבה לאסור וא"כ גם כאן היה צריך לאסור נר שכבה והגמ' דוחה שבאמת המוקצה למצותו לבד זה סיבה לאסור אלא שבנר לא חשיב זמן המצוה אלא בזמן שהוא דולק ולא כשהוא כבה ואין זה דומה לסוכה שזמן המצוה נחשב עד סוף סוכות

והנה בפשוטו יתכן דגם רש"י מודה ששמן המטפטף אסור כיון שזה עדין זמן המצוה אמנם כיון שרש"י למד שנידון ר' יוחנן על השמן שתוך הנר שעל זה היה סוגיא א"כ אין שום מקור לזה וכן הרי רש"י ד"ה אלא כתב שמן שבנר וכן כתב כדתניא לעיל והרי שם בבריתא מדובר על השמן שבנר עצמו וכמו שביאר רש"י שהטעם שאסור מצד כיבוי ועוד דלרש"י שנחלקו ראב"ש ואביו על שמן שבנר עצמו כשהנר עומד להיכבות א"כ מהיכי תיתי שנחלקו גם על שמן המטפטף וכמו שכתב הרש"ש מ"ב: דאל"כ קשה כמו שהקשה התוס"ר מ"ד. שפליג על אביו בתרתי גם בנר הכה וגם בשמן המטפטף

והנה לפ"ז מבואר בהכרח שנידון הגמ' על הזמן שהנר דולק וצ"ע הרי בין כה לא יכול להסתפק מהשמן מצד מכבה וצ"ל שכוונת הגמ' לענין לטלטל הנר וצ"ע כמו שהקשו הראשונים שהרי לענין טלטול הנר אין ההקצאה למצוה ולאיסור סיבה לאסור לטלטל ועיין צל"ח מ"ד: שכתב שס"ל לרש"י שכיון שעל ידי טלטול הנר הוא יכול להיכבות לכן ההקצאה למצוה היא סיבה לאסור אמנם עדין צ"ע למה המוקצה לאיסורו זה סיבה לאסור עוד צ"ע שא"כ גם ביו"ט צריך להיות אסור ואולי כיון ששם אפשר לחזור ולהדליק זה לא סיבה לאסור לטלטל הנר

אמנם בפשוטו היה מקום לומר שס"ל לרש"י שכיון שהוא יחד את השמן לשימוש של הדלקה והקצה אותו מכל שימוש אחר מחמת הקצאתו ממילא הוא מוקצה דשבת אלא שצ"ב הרי משימוש של להאיר הוא לא הקצה את דעתו וממילא אין סיבה שיאסר בטלטול לצורך להאיר אמנם הנה צ"ב מה הגמ' לקמן דנה שלר"ש יהיה מותר לטלטל נר הדולק ואומרת שאסור מצד בסיס הרי משמע שגם בקושיא ידעה שהשלהבת מוקצה וא"כ אם מטרתו לטלטל השלהבת א"כ זה טלטול מהצד לצורך דבר האסור והניחא לראשונים שגם לצורך שימוש בשבת חשיב צורך דבר המותר א"כ יש כאן ההיתר דטלטול מהצד אמנם לשיטת הרא"ש שכך קי"ל שלצורך שימוש במוקצה חשיב צורך דבר האסור א"כ למה שיהיה מותר וצ"ל שכוונת הגמ' שרוצה לטלטל לצורך מקומו ולפ"ז יש מקום לומר שכיון שלטלטל לצורך הנר עצמו אסור חשיב שיש כאן הקצאה גמורה מכל שימוש ואין להקשות שהרי דעתו להשתמש בתור נר שמאיר וא"כ הוא מוכן לשימוש דזה וודאי דדבר שכל שימושו במקומו ללא טלטול האדם לא חשיב שימוש שמוציא מתורת מוקצה וכמו שביאר החזו"א את הגמ' מ"ה: הואיל ואדם קובע לו מקום ובפשוטו הוא מוכרח מהדין של דלתות הבית שכתב הרמב"ם שאינו מן המוכן וכן מכל חלות דבש שהם מוקצה לר"י כמבואר מ"ג: וכן מבואר מהרשב"א שביאר שלר"י כיון שיש איסור טלטול מצד שמא יכבה זה סיבה לאסור לטלטל כל השבת וצ"ע הרי זה משמש במקומו ובהכרח כנ"ל ובדעת תוס' שס"ל שזה לא סיבה לאיסור טלטול צ"ל שכיון שאם רוצה לטלטל לצורך מקומו מותר אפילו שגם נהנה שזה מאיר במקום אחר וכן בעודו בידו מותר לטלטל למקום אחר א"כ זה עצמו סיבה להגדיר שלא הוקצה הנר והשמן משימוש

אלא שעדיין צ"ע א"כ מה הגמ' לקמן דנה שאסור מצד בסיס ולמה לא ביארה שיש איסור של מוקצה למצותו ועין צל"ח שביאר שמדובר בנר הכבה שכבר אין בזה קיום מצות נר שבת כדחזינן בראב"ש ורק מצד בסיס זה נאסר עוד צ"ע למה הגמ' כאן לא אומרת מצד בסיס ויתכן דהגמ' אמרה טעם יותר טוב ונפק"מ גם במקרה שיהיה דבר היתר על השמן וצ"ע בזה

1. והנה בעיקר כוונת דבריהם עיין מהרש"א שנקט שבאמת בנפלו בחול המועד זה מותר וכן הוא בשו"ת הרא"ש בתחילתו אלא שע"ש שהוכיח שסוכה שנפלה אסורה וכתב שצ"ל שכיון שאפשר לחזור ולבנות חשיב שיש כאן ביטול מצוה ולפ"ז הוסיף שגם נויי סוכה שנפלו בחול המועד אסורים וכן הוא בתוס"ר בסוגין ועיין בית מאיר סימן תרל"ח דביאר דזה גם סברא לעניין נויי סוכה שהרי אפשר לחזור ולתלותם ביחד אם הסוכה אלא שצ"ב הרי כתב שנויי סוכה אין בזה ביטול מצוה כלל וצ"ל שלאחר שנתחדש שיש סברא של ביזוי מצוה זה סיבה לדון את הנויי כביטול מצוה וממילא יש כאן הוקצה למצותו דעלמא ולפ"ז למסקנתו עיקר התירוץ שללא ביזוי מצוה לא היה כאן הוקצה למצותו דעלמא אלא שדרך אגב כתבו שמוקצה לשבת כן היה כאן וצ"ע על הגר"א סימן תרל"ח שהעתיק החלק שבשבת היה חל איסור וצ"ב

   ובעיקר קושית התוס' מצאנו עוד תירוצים בראשונים א. עיין רמב"ן שכתב שללא שהיה ביזוי מצוה להשתמש במקומו לא היה סיבה שיהיה הקצאה מצד האדם ורק כיון שיש ביזוי מצוה לכן הוא מקצה דעתו שלא לקחת את זה דהינו דמבואר בדבריו דלקיחת הנויים זה רק מצד ההקצאה ב.ובתוס"ר ובתו"י תירצו דאם לא היה ביזוי מצוה בנטילתם לא היה כאן שום הקצאה מצידו [אמנם בפשוטו לאחר שיש כאן ביזוי מצוה יש כאן הקצאה גם אם לא היה כאן איסור הוקצה למצותו וכנ"ל] [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם יתכן דס"ל דכל מוקצה מה דאסור בטלטול מצד דעד כמה שזה מוקצה מכל שימוש יש כאן גם הקצאה מטלטול וממילא כאן שבתחילת היום זה היה עומד לשימוש אחד א"כ מצד הקצאה מטלטול אין כאן אלא רק מצד בסיס והרי על זה אין מיגו וכו' ולכן עכשיו זה היה ראוי להיות מותר בטלטול אמנם בפשוטו הדין שמוקצה אסור בטלטול זה לא מצד הקצאה מטלטול וכמו שהוכחנו בסימן כ"ה אלא שדבר שיש הקצאה מכל השימושים הוא אסור בטלטול או שזה מצד איסור מוקצה דהכנה או שזה מגזירת עצים ואבנים עיין סימן י' וי"א מה שביארנו בזה [↑](#footnote-ref-3)