בכורות פרק ט_3
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב אי_ש סטפנסקי

**לימא מתני' דלא כר' עקיבא וכו'**

הרמב"ם פ"ו ה"ב סתם כלשון המשנה דמעשר בהמה נוהג בארץ ובחו"ל, ומשמע דקדוש אף ליקרב, ודלא כר' עקיבא. אך לגבי בכור פסק בפ"א ה"ה דאינו נוהג בחו"ל כר' עקיבא, ותמה בזה הלחם משנה שם. וכתב הלח"מ דהסמ"ג פסק אף לגבי מעשר בהמה כר' עקיבא, ובליקוטי הלכות כאן כתב דיש שפסקו כר' עקיבא וציין לסמ"ג, ולא הביא שיטת הרמב"ם.

ומצינו בדעת הרמב"ם מחלוקת איך נקט להלכה, בספר המפתח ציין לחסדי דוד שהרמב"ם פסק אף כאן כר' עקיבא וכהסמ"ג, וסמך על מש"כ לגבי בכור. אך החזון איש (כז, ב) נקט בדעת הרמב"ם דלגבי מעשר בהמה לא פסק כר' עקיבא, דבבכור רק יחיד חולק עליו ובמעשר חכמים חולקים עליו, ואין המחלוקות תלויות זה בזה, עיי"ש. וכן נראה במנ"ח סוף מצוה רפ"ז ומצוה ש"ס בדעת הרמב"ם.

והנה המנ"ח שם ושם נקט בפשיטות דכשם שר' עקיבא סובר שבכור ומעשר בחו"ל אין קדושים ליקרב דהוקשו למעשר דגן, כך בכור ומעשר בזה"ז אין קדושים ליקרב כיון שאין מעשר דגן מהתורה בזה"ז, וחשיב מקום שאי אתה מביא מעשר דגן שהרי בזה"ז אף בארץ ישראל אין מביאין מעשר דגן. ותמה טובא לדעת הרמב"ם שמעשר דגן בזמן בית שני דרבנן אם כן אי אפשר להקריב בכור ומעשר בזמן בית שני, ויש סוגיות רבות בש"ס דנהגו גם בבית שני. (ועי' חת"ס יו"ד סי' ש"ט שהקשה מפסוק מפורש בספר נחמיה פרק י' פסוק ל"ז שהקריבו בכורות בבית שני, וכן כתב המנח"א להקשות בשם הגר"ח). וכתב שם שהרמב"ם פירש חשש תקלה במעשר בהמה שמא ישחטנו בלא מום ויתחייב כרת, עי' להלן, וזה שייך רק לשיטתו דפסק כחכמים, דאילו לר' עקיבא בזה"ז אינו קדוש ליקרב כמו בחו"ל ולא שייך בזה כרת משום שחיטת קדשים בחוץ.

ובחידושי רמ"ד הלוי בתמורה לא. יישב קושיות המנ"ח לפי שיטת הרמב"ם דקדושה שניה לא בטלה, ומה שלא נוהג תרו"מ בזה"ז ולהרמב"ם אף בבית שני הוא משום דבעינן ביאת כולכם או כל יושביה עליה, והוא תנאי צדדי בדין תרו"מ או חיסרון בקדושת הארץ לגבי תרו"מ, אך הקדושה עצמה לא בטלה, ולכן חשיב ממקום שאתה מביא מעשר דגן, דלגבי מעשר בהמה אזלינן בתר עיקר קדושת הארץ, ולכן אף בזה"ז לר' עקיבא איכא מעשר בהמה ליקרב, ורק בחו"ל אינו קדוש ליקרב. וכן כתב מנח"א בשם הגר"ח.

והביאו הגרמ"ד שם ומנח"א כאן דהגרי"ז הקשה מדוע קרבו בכורות במדבר כמבואר לעיל ד:, הא מעשר דגן לא נהג קודם שנכנסו לארץ. ותירץ עפ"י המבואר בגמ' שם בג' מקומות הוזהרו על הבכורות ליקדש וכו', ונקט דהוו ג' קדושות נפרדות, ובדין קדושת בכורות דמדבר ליכא היקש למעשר דגן. אך הקשה דבגמ' שם מבואר כן אף לגבי מעשר בהמה, ובזה ליכא ב' דיני הקרבה. ותירץ הגרמ"ד, דההיקש דמעשר בהמה למעשר דגן לר' עקיבא הוא דכל שחסר הבאת מקום אינו קדוש ליקרב, ואף שבמדבר לא היה מעשר דגן מכל מקום אינו מחוסר הבאה, ואין זה את המיעוט מחמת ההיקש למעשר דגן. ונקט שם דהוא הדין בי"ד שנה שכבשו וחלקו נהג מעשר בהמה לפי שלא היה מחוסר הבאת מקום. ועי' אבני נזר יו"ד שי"ב אות ט' דההיקש הוא דוקא בזמן דאיכא מעשר דגן, אבל במדבר דלא הוי כלל זמן מעשר לא אתקש מע"ב למעשר.

**ממקום שאי אתה מעלה מעשר דגן אי אתה מעלה מעשר בהמה**

במנ"ח מצוה ש"ס נסתפק האם הא דחו"ל אינו בר הקרבה תלוי בלידה, שכל שנולד בחו"ל אינו בר הקרבה אף שנתעשר בארץ, וכל שנולד בארץ הוי בר הקרבה אף שנתעשר בחו"ל, או שמא תלוי במקום המעשר. והכריע שאינו תלוי בלידה ולא במקום המעשר אלא במקום שנקבע למעשר דהיינו כשנעשה בן ח' ימים, דכל שנעשה בן ח' ימים בארץ חל עליו דין מע"ב אף ליקרב, וכל שנעשה בן ח' ימים בחו"ל אינו יכול ליקרב בתורת מע"ב.

וכן בחזון איש שם נסתפק בזה, ונקט שמקום המעשר ודאי פוטר, דאם הוציא י' בהמות מהארץ לחו"ל ועישרן שם ודאי פטור, אלא נסתפק האם גם מקום הלידה לחוד פוטר. ובאופן שנולד בארץ ועישרן בארץ ואח"כ הוציא המעשר לחו"ל ודאי אינו פוטר ומעלהו ומקריבו.

ולהצד שמקום הלידה לחוד פוטר וכן למנ"ח שמקום שהוקבע למעשר פוטר, ואם העלה י' בהמות מחו"ל ועישרן בארץ אינן בר הקרבה, יל"ע מה הדין בהעלה חמש בהמות מחו"ל לארץ האם הם מצטרפין עם חמש בהמות שבארץ למעשר אחד אע"פ שדינם שונה. ואת"ל דמצטרפין יל"ע מה הדין ביצא לעשירי בהמת ארץ ישראל, האם דינה ליקרב. שוב ראיתי שנסתפק בזה במנחת אברהם.

**כאן ליקרב כאן ליקדש**

לגבי בכור לר' עקיבא דקדוש ואינו קרב חקר בחידושי ר' חיים הלוי פ"א ממעשר שני הי"ד האם הוא דין בפני עצמו של מניעת הקרבה, דבכור חו"ל אינו קרב, אבל בעצם דין קדושת בכור ליכא שום נפקותא בין בכור חו"ל לבכור א"י. או שמא הא דבכור חו"ל אינו קרב הוא דין בעצם קדושתו, דכל דין קדושת בכור שלו הוא רק לענין איסורי בכור ואיסורי קדש, אבל לענין דין הקרבה הוא מופקע מעצם דין בכורה, וכל לענין הקרבה אמרינן דאין בכור נוהג בחו"ל. וכתב לתלות חקירה זו בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד, עיי"ש. ובמנחת אברהם כתב בשם הגרי"ז דהקשה בקושיית הגמ' וכי מאחר שאינו קרב אמאי קדוש, דלכאורה מצינו בכמה דוכתי קדוש ואינו קרב, לגבי תמורת מעשר ולגבי קרא לתשיעי עשירי, ומאי פריך הכא. ותירץ לפי מש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דבכור בחו"ל לא הוי רק מניעת הקרבה אלא שלענין הקרבה הוא כחולין גמורים, וחסר בעצם קדושתו, ולזה פריך וכי מאחר שאינו קדוש לענין הקרבה כלל לגבי מה הוא קדוש. וחידשה הגמ' דאיכא קדושה עכ"פ לענין ליאכל במומו. וביאר עפי"ז לשון רש"י דליקרב אינו קדוש, והיינו שחסר לו בקדושה לענין הקרבה. ובמנחת אברהם שם כתב דאפשר שלענין מעשר בהמה מודה הרמב"ם להראב"ד דהוי רק מניעת הקרבה, וכמש"כ לעיל בשם החזון איש דב' דינים נינהו, ואינם תלויים זה בזה, עיי"ש שהאריך בזה.

ואפשר לבאר עפ"י התורת זרעים בפ"ב דכלאים דבמעשר בהמה איכא תרי דיני, חדא דין מעשר ככל מעשר דגן, דהיינו להפריש אחד מעשר ולהחיל עליו שם מעשר בהמה, ועוד דין קרבן, דהעשירי קדוש לקרבן. עיי"ש שכתב לבאר כמה דברים עפי"ז. ויתכן דמע"ב בחו"ל לר' עקיבא איכא דין מעשר וליכא דין קרבן.

ולפי"ז נראה דמע"ב בחו"ל לר' עקיבא אינו אסור בגו"ע, דלכאורה נראה שאיסור גו"ע נובע מהדין קרבן ולא מהדין מעשר. אך לדעת המנ"ח שהובא לעיל דאף בזה"ז אינו קדוש ליקרב כמו בחו"ל, ומכל מקום אסור בגו"ע כמש"כ רש"י להלן, מוכח דאיכא איסור גו"ע בחו"ל. ולפי"ז צ"ל דלא כמש"כ לעיל, אלא מע"ב בחו"ל לר' עקיבא קדוש אף בקדושת קרבן אלא שאין בו דין הקרבה, וצ"ע.

**דקא נסיב לה תלמודא והבאתם שמה וכו'**

צ"ב איך שייך לדייק כן, הא מקורו הוא מהאי קרא וליכא מקור אחר. ותירץ במים קדושים דר' עקיבא יכל ללמוד דין זה מהפסוק "עשר תעשר" בב' מעשרות הכתוב מדבר, ואי הוה יליף מהאי קרא הוה ממעטינן ליה מעיקר דין מע"ב, וכיון דיליף מקרא דמעשרותיכם מדוייק דמיעטיה קרא רק מדין הבאה. והקשה מדוע באמת לא יליף ר' עקיבא מהתם אף לעיקר דין מע"ב. ותירץ, דכיון דקרא אתא למילף שאין מעשרין מישן על החדש תו לא ילפינן מהאי קרא למעט חו"ל. ועי' חזון איש.

**רש"י ד"ה במומו, מע"ב בין תם בין בע"ב דבעלים הוא דלא אשכחן קרא דליתביה לכהן**

וכן כתב רש"י עה"ת סוף פר' בחוקותי, וכן כתב הרמב"ם פ"ו מבכורות ה"ד.

אך דעת ר"ח דצריך ליתנו לכהן וכהן פטור ממע"ב, עי' רשב"א חולין קלו. וריטב"א ב"מ ו: ושבת נד:. ועי' בזה בפירוש הגרי"פ לרס"ג עשין פ"ו ובפירוש זר זהב על הריטב"א שבת שם ובהעמק דבר במדבר פ"ה פסוק י' ובמנחת אברהם כאן.

**תוד"ה מעשר, ולהכי תנא מעשר אגב בכור**

באבן עזרא פר' בחוקותי כתב: והנה הנבחר הוא האחד (בכור), והעשירי שוה כמו זה, רק העשירי יגאלנו ואין כן הבכור. והנה יתן הבכור והעשירי בבהמה, ובזרע הארץ שהיא התבואה, הבכורים והמעשר, עכ"ל. כלומר, שבין בתבואה ובין בבהמות מצינו שהתורה קידשה את הבכור ואת העשירי. [ומש"כ שיש חילוק ביניהם לגבי גאולה צ"ע, שהרי אף במעשר בהמה נאמר לא יגאלנו]. ועוד כתב: ומי שיש לו לב להבין סוד העולם אז ידע סוד הבכור והעשירי וכו'. ומבואר מכל זה שיש שייכות בין בכורות למעשר בהמה, ומיושב שפיר קושיית תוס'.

**גזירה משום יתום**

צ"ע איזה חשש תקלה יכול להיות בזה שיכניס יתום, ובגמ' להלן בפשטות הביאור הוא שיעבור על שחיטת חולין בעזרה, אך הכא איירי בזה"ז דליכא שחיטה, וכל החיסרון הוא שיפסיד קיום מצות מעשר, וכי משום זה לחוד ביטלו לגמרי מצות מעשר. ומצאתי שהקשה כן בשו"ת שאגת אריה סי' ד', ותירץ דהחשש הוא שמא יהיה לו י"א טלאים ואחד מהם יתום, ויצא היתום לעשירי, ואליבא דאמת האחד עשר הוא עשירי וחל עליו קדושה ואסור בגיזה ועבודה ואסור לישחט בלא מום, והוא סבור שהי"א חולין, ואתי לידי תקלה.

**אי הכי מעיקרא נמי לא**

המנ"ח סוף מצוה רפ"ז תמה הא מצינו הרבה גזירות חכמים בש"ס שגזרו בתקופה מאוחרת, ומעולם לא פריך מדוע לא גזרו כן בדורות שלפני זה. עיי"ש מה שיישב קושיא זו בהרחבה. ואולי י"ל דכיון שחז"ל חששו ליתום ואמרו שיוציאו רק ע"י אמו ולא ע"י ירק מדוע לא חששו טפי לפטור לגמרי כמו בזה"ז.

**אלא אמר רבא משום תקלה**

רש"י פירש תקלה דגיזה ועבודה או שוחטו בלא מום, והרמב"ם כתב שמא יאכלוהו תמים ונמצא בא לידי איסור כרת שהוא שחיטת קדשים בחוץ. וכתב המנ"ח דהרמב"ם לשיטתו דלא פסק כר' עקיבא, ולכן גם בזה"ז איכא קדושה ליקרב ואיכא כרת על השוחטו בחוץ, אך להסמ"ג דפסק כר' עקיבא כיון שאינו קדוש ליקרב ואינו ראוי לפתח אהל מועד ליכא כרת אלא איסור בעלמא. ועי' מש"כ לעיל לדחות דבריו.

ולדעת המנ"ח מוכח דדבר שקדוש רק ליקרב אסור בגיזה ועבודה, אך לפי מש"כ לדחות דבריו אין ראיה, ומכל מקום מסתבר דאסור בגו"ע.

הקשה החזון איש שם מדוע בזמן המקדש לא ביטלו מעשר בהמה בחו"ל משום תקלה כמו בזה"ז. וכן יש להקשות בכל איסורי מזבח שנכנסים לדיר להתעשר, כגון רובע נרבע מוקצה ונעבד ואתנן, מדוע לא ביטלו מהם דין מעשר משום חשש תקלה. ותירץ החזון איש דבי"ד הראשונים לא חששו ובי"ד שלאחריהם חששו. וצ"ב דלעיל מקשה אי הכי מעיקרא נמי ולא אמרינן דרק בי"ד שלאחריהם חששו, עי' מש"כ בזה לעיל. ועוד תירץ דבזמן שנהגו בארץ לא רצו חכמים לחלק בין הארץ לחו"ל כדי שלא יאמרו אין מעשר בהמה נוהג בחו"ל כלל ואף אם יעשר יאמרו שהוא חולין.

ובמנחת אברהם כתב ליישב דאם נאמר שבחו"ל ליכא קדושת הקרבה כלל, ואינו רק מניעת הקרבה, מותר להטיל מום במעשר בהמה בחו"ל, וממילא ליכא חשש תקלה, ורק בזה"ז דהוי רק מניעת הקרבה ואסור להטיל מום איכא חשש תקלה.

**תוד"ה ואי זהו עיקור**

תוס' בע"ז יג: הקשו מדוע לא גזרו בבכור שיעקרנו, ותירצו דבהקדיש והעריך קנסו משום דפשע, אך בבכור דלא פשע לא קנסו. ואף שהיה יכול להטיל מום קודם שיצא ולא עשה כן, משום הכי אין לקונסו. [דאם עשה מעשה בידים שהקדיש שלא כדין קנסוהו אך מה שלא מנע קדושת הבכור אין זה סיבה לקנוס]. ואפשר שתוס' כאן לא הוקשה להם מדוע אין חיוב לעוקרו, אלא שתוס' דנו האם רשאי לעשות כן.

**דף נג ע"ב**

**בחולין אבל לא במוקדשין וכו'**

הגמ' מקשה ג' קושיות מדוע צריך פסוק יהיה קדוש ולא שכבר קדוש, א, לאחר שהקדישו שוב אינו שלו ואיך היה ס"ד שיתחייב במע"ב. ועל זה משני בקדשים קלים ואליבא דריה"ג. ב, הא אין קדושה חלה על קדושה ואפילו קדושה חמורה על קלה. ועל זה משני דכל בהמה קיימא למעשר בהמה, וההקדש מתחילה חל באופן שיוכל לחול עליו קדושת מע"ב. ג, למאי נפק"מ בקדושת מע"ב הא בלא"ה קדוש לקרבן. ועל זה משני נפק"מ ללא ימכר ולא יגאל. ובמנ"ח הקשה עוד מדוע אין לפטור מוקדשין משום לקוח, דמאי שנא אם מכרן להדיוט או לגבוה. ותירץ, דלגבי קדושת קרבן אמרינן מעיקרא תורא דראובן והשתא תורא דראובן, ואין זה נחשב לקוח לגבי מע"ב. ולדבריו אם הקדיש לבדק הבית פטור מטעם לקוח.

הקשה המנ"ח מדוע מקשה הגמ' למאי נפק"מ, הא איכא נפק"מ טובא דחייב להכניסו לדיר להתעשר ואם יצא בעשירי פוטר אחרים. ותירץ, דהיה פשוט לגמ' שאם אין נפק"מ בקדושת מע"ב שבו כיון שבלא"ה הוא קדוש אינו חייב במע"ב כלל ואינו נכנס לדיר להתעשר. ולכן מהדר למצוא נפק"מ בקדושה שבו. ועפי"ז כתב נפק"מ לדינא, דהנה נסתפק שם בפסולי המקודשין שנפדו או בהקדיש בעל מום מעיקרו לקרבן ונפדו, האם המיעוט דיהיה קדוש ולא שכבר קדוש הוא דוקא באופן שעכשיו קדוש, או שמא כיון שהיה פעם אחת קדוש שוב הוא פטור לעולם ממע"ב. וכתב דבפסולי המוקדשין שנפדו אין מקום להסתפק, כיון שחוזרת בזה קושיית הגמ' למאי נפק"מ, שהרי בבעל מום ליכא איסור מכירה רק מדרבנן, ובגיזה ועבודה בלא"ה אסור. ולדעת תוס' לא. דאין נמכרין באטליז מהתורה שפיר איכא נפק"מ בקדושתן לגבי מכירה באיטליז, אך אם נאמר דהוי דרבנן הרי מהתורה ליכא נפק"מ, ופטורות ממע"ב. אך בקדם מומן להקדישן דליכא איסור גיזה ועבודה, שפיר איכא נפק"מ בקדושת מע"ב לאסור בגיזה ועבודה מהתורה, ובזה יש להסתפק האם סגי במה שהיה קדוש פעם אחת או לא.

הרמב"ם פ"ו ה"ב הביא דין המשנה בסתמא דנוהג בחולין אבל לא במוקדשין, ולפי האחרונים שהרמב"ם פוסק כריה"ג (עי' לח"מ כאן, מל"מ פ"ד ממעילה ה"ח, קצה"ח סי' ת"ו סק"א) ניחא, אך אם הרמב"ם אינו פוסק כריה"ג קשה למה הוצרך לאשמועינן כן. ואף אם פוסק כריה"ג צ"ב קצת מדוע לא פירש דאינו נוהג בקדשים קלים. ובחזון איש נקט שלפי המסקנא דס"ד שקדושת מע"ב תחול על קדושת קרבן לפי שכל בהמה עומדת לכך מתחילה, והוי הגבלה בגוף קדושת הקרבן שבו, שוב אין צריך להעמיד בקדשים קלים כריה"ג, אלא בכל הקדשים יחול מע"ב, דלגבי זה נשאר הבעלות של המקדיש.

**ת"ל עשר תעשר בב' מעשרות הכתוב מדבר וכו'**

כתב הרמב"ם פ"ז ה"ה: ויראה לי שאם עישר בהמה משנה על שנה הרי זה מעשר מפני חומרת הקדשים, שהרי לא הקפידה תורה על מעשר בהמה בפירוש שיהיה שנה שנה, עכ"ל. ובחינוך הוסיף: ודי לנו שנלמד ממנו להיות מעשר בהמה כמוהו לענין לכתחילה אבל לא דיעבד, עכ"ל. ומבואר דחייל דיעבד מהתורה, דכל הילפותא היא לענין לכתחילה. ועי' במנ"ח שם שהביא בשם טורי אבן ר"ה ב. להקשות על הרמב"ם, דבגמ' שם אמרינן דתנא דידן לא חשיב ניסן ר"ה לתרומת הלשכה כיון שבדיעבד אם הביא מישן יצא, ולהרמב"ם אף מעשר בהמה בדיעבד יצא וחשיב ליה. ובחזון איש הקשה מהגמ' להלן דבקר וצאן מיותר, דאף אי כתיב בהמה ידעינן דאין מעשרין מזה על זה מק"ו דישן וחדש, ועל כרחיך בקר וצאן אתא לאשמועינן דכבשים ועזים מעשרין מזה על זה. ולהרמב"ם כיון שחדש וישן בדיעבד חייל דלמא אצטריך בקר וצאן לומר דאין מעשרין מבקר על צאן אפילו דיעבד.

ולכן נקט החזון איש דלא כהחינוך, דודאי מדין תורה לא חייל אף דיעבד, אלא כיון שאין זה מפורש בתורה החמירו חכמים מפני חומרת הקדשים דחייל דיעבד. ולפי"ז קדוש ואינו קרב, וקדושתו רק לענין שאין שוחטין אותו במדינה עד שיהא בו מום. ולכאורה לפי"ז צריך להכניס שוב לדיר ישנים בפ"ע וחדשים בפ"ע ולעשרן שנית, וכל דינו של הרמב"ם הוא רק כלפי שמה שעשה עשוי לחומרא.

התורת זרעים שם ביאר דברי הרמב"ם עפ"י היסוד הנ"ל שבמע"ב איכא תרי דיני דין מעשר ודין קרבן, ונקט הרמב"ם שכל מה שנתמעט שאין מעשרין מהחדש על הישן היינו מדין מעשר, דבזה איירי קרא, אך מדין קרבן לא נתמעט, וכלפי דין קרבן שפיר חשיב עשירי אף שצירף חדש עם ישן. ומש"כ הרמב"ם מפני חומרת הקדשים היינו דין קדשים, ומש"כ שהרי לא אמרה תורה בפירוש וכו' היינו שאם היה מיעוט להדיא הרי גם מדין קרבן נתמעט, אך כיון שלא נתמעט להדיא אלא מהיקש למעשר דגן לא נתמעט אלא מדין מעשר ולא מדין קרבן. ודבריו מחודשים דשייך דין עשירי לענין קרבן בלא דין מעשר.

ונסתפק החזון איש באופן שאין לו רק ה' חדש וה' ישן, שמדין תורה אין כאן צירוף כלל, האם גם בזה החמירו חכמים דמה שעשה עשוי או לא. וברש"ש ר"ה ב. ובאור שמח בהוספות סוף זמנים נקטו דבזה מודה הרמב"ם דלא חל כלל, ויישבו בזה קושיית הטורי אבן דשפיר חשיב במשנה מעשר בהמה כיון שאם הפריש מה' חדש וה' ישן לא חייל אף בדיעבד. ובביאור הדבר כתב המנחת אברהם, דמדברי הרמב"ם פ"ו ה"א משמע שהמחייב של מעשר בהמה חייל רק כאשר יש י' בהמות משנה זו, ולכן אם יצרף ה' בהמות של חדש וה' בהמות של ישן ליכא מחייב כלל, ובזה מודה הרמב"ם דלא חייל אף בדיעבד, ורק אם יש לו י' בהמות מחדש וי' מישן דחייל עיקר החיוב אלא שאין מצטרפין ס"ל להרמב"ם שבדיעבד חייל. [לכאורה אדם שיש לו עשרים בהמות רשאי לחלקם ולעשר כל עשר בנפרד, והנידון של החזון איש האור שמח והרש"ש קיים גם באופן שהיו לו עשר מחדש ועשר מישן והפרידם והכניס לדיר אחד ה' חדש וה' ישן ולדיר שני ה' חדש וה' ישן, ובכה"ג ליכא לסברת המנחת אברהם שהרי כולם נתחייבו כבר במעשר].

**לשנה הקשתיו ולא לדבר אחר**

כלומר, דכל ההיקש למעשר דגן הוא רק לענין חדש וישן. ובמסקנת הסוגיא אמר רבא לל"ב דילפינן שאין מעשרין בקר וצאן מהאי הקישא, ולא אמרינן לשנה הקשתיו וכו', ולגבי קושיית הגמ' כאן ומה ראית תירץ רש"י דודאי עדיף למילף מעשר בהמה לחדש וישן מאשר לכבשים ועזים כיון דחדש וישן כתיב בהאי קרא. וצ"ל שהגמ' כאן נקטה שאין זה סברא, דכיון דכתיב תבואת זרעך היוצא השדה שנה שנה ודאי דחדש וישן נאמר רק לגבי מעשר דגן, וההקש למעשר בהמה הוי ילפותא בעלמא לכל דבר.

**דף נד ע"א**

**תירוש ויצהר שאינן כלאים זה בזה**

דכלאי אילנות נאסרו רק בהרכבה ולא בזריעה זה בצד זה, מנחת אברהם.

**דף נד ע"ב**

**א"ל אמר קרא העשירי**

רש"י פירש סמך מעשר אבקר ועשירי סמך אצאן, וצ"ע דאם כן מאי פריך אי הכי כבשים ועזים נמי הא ליכא למילף ילפותא זו. ומרש"י משמע דאי הכי אינו המשך להעשירי וכו' אלא קאי אדלעיל דדגן ודגן ילפינן ק"ו מתירוש ויצהר, דאי הכי כבשים ועזים נמי. אך אכתי צ"ב דלשון הגמ' תן עשירי לזה ועשירי לזה לא משמע כן. והתוס' פירשו דמעצם תיבת עשירי משמע לחלק כל מין בפ"ע, ולפי"ז שפיר פריך אי הכי כבשים ועזים נמי. ומשני וצאן משמע כל צאן אחד, כלומר דכשם שדרשא זו מפקיעה מידי ק"ו כמבואר במתני', וכן מפקיעה מידי ההקש למעשר דגן כמבואר לרבא בל"ב בסוף הסוגיא, כך היא מפקיעה מידי הדרשא דעשירי תן עשירי לזה ועשירי לזה.

והנה לדעת אביי הא דדרשינן במתני' "וצאן" כל צאן אחד היינו ממשמעות, וזה כולל בין חדש וישן בין כבשים ועזים אלא שלגבי חדש וישן איכא היקש למעשר דגן. והא דלא דרשינן לגבי מעשר דגן "ודגן" כל דגן אחד לפי שילפינן מראשיתם לחלק. ובקר וצאן ילפינן מעשירי. משא"כ לרבא וצאן אינו ממשמעות אלא מיתור, מדלא כתיב בהמה, וילפותא זו לא שייכת במעשר דגן דהתם ליכא יתורא. ובקר וצאן ילפינן או מעשירי או מהקש למעשר דגן.

**תוד"ה אמר, ורבא דקאמר הכא וכו'**

תוס' בתמורה ושיטמ"ק כאן תירצו דסוגיא דהתם קאי כלישנא בתרא דהכא. ומבואר בשיטתם דתרי לישני דרבא נחלקו אם רבא בא לחלוק רק על ראשיתם או רק על העשירי, ולכן נקטו דלל"ב רבא נמי מודה לראשיתם. ובדעת תוס' כאן אפשר דלישנא בתרא מודה לל"ק דאין צריך לראשיתם, ותרתי קאמר.

**מעשר בהמה מצטרף כמלא רגל בהמה רועה**

רש"י בפירוש שני כתב כפי מה שהבהמות רחוקות זו מזו ויכולות להשתמר ברועה אחד. ולפי"ז הא דאיתא בגמ' וקים להו לרבנן דט"ז מיל קא שלטא ביה עינא דרועה היינו טעם המשנה שמצטרפין כמלא עיני הרועה. ובפירוש ראשון פירש"י כפי שיעור שהבהמה מתרחקת כשהיא רועה. ולפי"ז צ"ל דשלטא עינא דרועה הוי רק מקור מנין שהפסוק איירי בט"ז מיל, אך עיקר הטעם אינו תלוי ברועה אלא בשיעור שהבהמה מתרחקת כשהיא רועה, וחד שיעורא הוא. [ואפשר שאף לפ"ק דרש"י עיקר הטעם הוא משום עינא דרועה, אלא דהמשנה נקטה כמלא רגל בהמה רועה דהיינו שיעור שהבהמה מתרחקת לסימן בעלמא, ואין זה עיקר הטעם, וצ"ע].

כתב החזון איש נראה דכל שנצטרפו פעם אחת כבר נתחיבו אע"ג דהן רחוקות אלו מאלו בשעת הגורן. וצ"ב וכי אם נתקרבו לתוך ט"ז אמה תוך כדי מרעה נמי יצטרפו, ואפשר כונתו רק אם היה עיקר הדיר שלהם תוך ט"ז אמה פעם אחת.

**וכמה אמר רב חמש מכאן וחמש מכאן וחמש באמצע**

בגמ' להלן נט: אמר רבא היו לו ט"ו טלאים לא יאמר אברור י' ואכניסם לדיר ואטול מהם אחד והשאר פטורים, אלא כונסן לדיר ומוציא עשרה ונוטל מהם אחד והשאר מצטרפים לגורן אחר. ופירש רש"י במסקנא דתרתי קאמר, חדא דצריך להכניס את כולם לדיר שיצאו מתוכם עשרה, ואינו יכול לברור עשרה ולהשאיר ה' בחוץ. ועוד קאמר דלאחר שהכניס כולם ויצאו עשרה ואחד מהם קדוש ונשארו ה', דין ה' אלו שצריכים להצטרף לגורן אחר ואינו יכול למוכרם או לשוחטם, (אע"ג דמתחילה רשאי למכור ולשחוט).

והכא ס"ל לרב שאין לצרף יותר מט"ז מיל ע"י האמצעים אא"כ האמצעים ראויים להצטרף עם כל צד, כלומר, שהאמצעים יחד עם כל צד הם עשרה, בין אם איכא חמש מכל צד וחמש באמצע, בין אם איכא תשע מכל צד ואחד באמצע. ולאחר שהם מצטרפים הרי יש לפנינו ט"ו בהמות שדינם שצריך להכניס כולם לדיר והנותרים אסורים במכירה ושחיטה עד שיצטרפו לגורן אחר, וכנ"ל. [ומש"כ הרש"ש דהאמצעים מצטרפים עם כל אחד ואינם מצרפין את הצדדים זה עם זה צ"ע, דהא להדיא כתבו רש"י והרמב"ם שמביאן לדיר אחד. וגם מש"כ בשם הרע"ב מצטרפות את הצדדין לפנינו הגירסא מצרפות].

ושמואל סובר שאפילו רועה מצרפן, ואין צריך שהאמצעי יצטרף עם כל צד. ויל"ע מה הדין לפי שמואל באופן שהיו חמש בהמות ולאחר ט"ז מיל כליו של רועה, ולאחר ט"ז מיל חמש בהמות, ולאחר ט"ז מיל עוד חמש בהמות, האם לאחר שהרועה מצרף את הצדדין יכולים שניהם להצטרף לחמש נוספות כמו לפי רב או לא. וכן יל"ע לדעת רב באופן שהיו בארבעה מקומות ט"ז מיל בין אחד לאחד ובכל מקום ה' בהמות, האם מצרפין כולן לדיר אחד או לא.

יל"ע הא דשלטא עינא דרועה הוא ט"ז מיל, האם הכונה ט"ז מיל לכל רוח וביחד ל"ב מיל, או ט"ז מיל עגולות. ובפשטות מהא דמצטרפין רק בשיעור ט"ז מיל ותו לא מוכח דשלטא עינא דרועה רק ט"ז מיל. וצ"ע אם כן מדוע כאשר הרועה נמצא באמצע הרי הוא מצרף בשיעור ל"ב מיל, דהיינו ט"ז מיל לכל רוח, הרי אינו שולט בכך, ומה מועיל מה שהוא באמצע. וצ"ל דשיעור שלטא עינא דרועה היינו לצד אחד בלא שיצטרך להסתובב, ובאמת כאשר מסתובב לצד שני שלטא עינא ט"ז לכל רוח, ולכן כשאין הרועה באמצע שיעור הצירוף הוא רק ט"ז מיל, אך כאשר הרועה באמצע הרי הוא מצטרף עם כל צד ויכול לצרפן יחד.

**דף נה ע"א**

**היינו טעמיה דר' מאיר דאמר קרא והירדן יגבול אותו וכו'**

נראה דלר' מאיר ארץ ישראל וחו"ל אין מצטרפין, ועבר הירדן נחשב כארץ ישראל לגבי זה ומצטרפין, אלא שהירדן מירחו ואילך נחשב כגבול בפ"ע, ולכן מה שבתוך ארץ ישראל אין מצטרף עם מה שמעבר לירדן דהוי כארץ ישראל וחו"ל. ונראה דהוא הדין בהמות שבתוך הירדן ובהמות שבתוך ארץ ישראל או בהמות שבעבר הירדן לא יצטרפו, דיש כאן ג' גבולות ארץ ישראל ירדן ועבר הירדן. ועל זה אמרינן כתנאי, דלפי ר' יהודה בן בתירא הירדן אינה מארץ כנען אלא גבול בפ"ע לגבי מעשר בהמה, וממילא הוא מחלק את ארץ ישראל מעבר הירדן, ולפי רשב"י הירדן אינו גבול בפ"ע וממילא אין מה שיחלקם. [כן למדתי מדברי החזון איש ד"ה הכתוב עשאו גבול].

ויל"ע האם כל גבולות חו"ל מפסיקין למעשר בהמה, כגון לחכמים דקדוש ליקרב או לר' עקיבא לגבי להאכל במומו לבעלים, או שמא רק גבול ארץ ישראל וחו"ל מפסיקין. [אם נמר ונמורי שניהם בחו"ל מוכח שכל גבולות חו"ל מפסיקין].

**דף נו ע"ב**

**האחים השותפין וכו'**

רש"י גרס האחים השותפים, ונקט דשותפים בעלמא פטורים ממעשר בהמה בין הבהמה עצמה שנשתתפו בה משום לקוח, ובין הולדות משום שהם נולדו לשותפים וממעטינן מ"יהיה לך" ולא של שותפות. ורק בתפוסת הבית חייבים בין הבהמה עצמה שקיבלו בירושה משום שיורש לאו כלוקח דמי, ובין הבהמות שנולדו להם משום שאינם נחשבים כשותפים ומרבינן להו מ"יהיה".

והא דתנן קנו מתפיסת הבית חייבין פירש רש"י דהאי קנו לא לקחו במעות, שהרי אם לקחו אין זה תפוסת הבית אלא שותפות בעלמא, אלא קנו שנפלה להם בהמה מאביהם. והרש"ש כתב דאפשר לומר אפילו בקנו ולגבי הולדות, דכיון שהמעות מתפיסת הבית אינם נחשבים שותפים על הבהמה והולדות יהיו חייבים.

והא דפליגי בגמ' ר' יוחנן ור' אלעזר האם יש ברירה בירושה פירש רש"י דאיירי בחלקו וחזרו ונשתתפו, ומבואר בגמ' לפי"ז חידוש גדול, שאם חלקו באופן שיש ברירה וכל אחד נחשב כיורש על חלקו וחזרו ונשתתפו, הרי הם חוזרים למצב של תפיסת הבית.

ולגבי קלבון דעת רש"י ששותפים חייבים בשני קלבונות אע"פ שמביאים סלע שלם, דלא פלוג רבנן, ואילו אב השוקל עבור בניו וכן שני אחים ששוקלים ממעות של תפוסת הבית אינם מביאים שני קלבונות. ועי' ברש"ש שיש סתירה בדברי רש"י האם מביאים מיהא קלבון אחד, או שאינם צריכים קלבון כלל.

אך שיטת הרמב"ם

**דף נז ע"א**

**ביאור הפטורים ממעשר בהמה**

**טרפה.** בגמ' ילפינן מכל אשר יעבור תחת השבט, פרט לטרפה שאינה עוברת. וכתב רש"י דבהמה שנחתכו רגליה מהארכובה ולמעלה זו היא אחת מי"ח טרפות. ומבואר דלמטה מארכובה חייבת במע"ב. וכן מבואר בתוס' כאן דחשבינן ליה עוברת כיון שאינה טרפה. והביאור נראה דלא נתחדש כאן פטור חדש של בהמה שאינה עוברת, אלא שזה צורה למעט טרפה, ומה שאינה טריפה אע"פ שבמציאות אינה עוברת חייבת. וכן דייק המל"מ מהרמב"ם שסתם דטרפה פטורה ממע"ב, ולא כתב אף מארכובה ולמטה.

אך תוס' בחולין קלו: צידדו לומר שאף מארכובה ולמטה פטורה כיון שבמציאות אינה עוברת.

ולגבי שאר טריפות כתב רש"י במנחות ו. ד"ה כל, דכיון שאין לה חיות לא חשיב עוברת.

**יוצא דופן.** כתב המנ"ח שלפי רש"י בחולין עד: שכל בן פקועה נחשב יוצא דופן, הוא הדין בן פקועה פטור ממע"ב, ולתוס' שם דהוי כשחוט גם כן אינו מתעשר. וכתב דאף למ"ד דפודין פט"ח בשה בן פקועה מכל מקום אינו מתעשר.

**מחוסר זמן.** הכסף משנה כתב דבגמ' זבחים יב. מבואר שליל שמיני נמי נכנס לדיר, ותמה מדוע השמיטו הרמב"ם. ובמנ"ח יישב דהגמ' שם סוברת דלילה לאו מחוסר זמן, אך הרמב"ם פסק בכל מקום שלילה מחוסר זמן, ולפי"ז אינו נכנס לדיר עד יום שמיני.

בכתבי הגרי"ז תמורה יט: העיר מדוע מחוסר זמן אינו נכנס לדיר להתעשר, הא כל הפסול לקרבן דילפינן בקרא הוא פסול הקרבה אך קדושת קרבן חלה לגמרי, ולגבי ליכנס לדיר לכאורה אינו תלוי בהקרבה בפועל אלא באפשרות לחול עליו קדושת קרבן ולאחר מכן כשיגיע זמנו יקרב. ותירץ, דילפינן מקרא דכל שאינו יכול ליקרב בפועל פטור ממע"ב לגמרי, ואינו נכנס לדיר להתעשר, ועיי"ש מש"כ בזה.

**יתום.** בפ"ג מאיסורי מזבח ה"ד כתב פרט ליתום שנולד אחר שנשחטה אמו. ואח"כ בהי"א כשמנה כל אסורי מזבח השמיט יתום, והשיג הראב"ד מאי טעמא לא תני יתום שנולד אחר שנשחטה אמו. ותירץ מהר"י קורקוס דבחולין לח: אמרינן האי יתום היכי דמי, אי דיליתיה אימיה והדר מתה, וכי לעולם תיחי ותיזיל. אלא דמתה והדר ילידתיה מכי יולד נפקא, ופירש רש"י דהיינו יוצא דופן. אלא פשיטא זה פירש למיתה וזה פירש לחיים, ופירש רש"י דאשמעינן קרא דבעינן חיות עד גמר לידה ולאחר לידה מעט. והשתא אם מתה קודם הוי בכלל יוצא דופן, וכל המיעוט הוא כשמתה בצמצום עם הלידה, וכיון דקיי"ל אי אפשר לצמצם אין מקום למיעוט זה. ומה שכתב הרמב"ם ה"ד פסול יתום היינו באופן שיבא אליהו ויאמר שכן ארע, וכמש"כ תוס' שם דקרא דחיק ומוקי נפשיה בכה"ג, ורק במנין הפסולים לא כתבו הרמב"ם.

ועי' תויו"ט דמהאי טעמא לא הוצרך התנא לאשמועינן פסול יתום לגבי קדשים בשום מקום רק לענין מע"ב, דכיון דלא שכיח סגי בחד דוכתא. וכתב דהשגת הראב"ד באמת אינה על הרמב"ם אלא על המשניות, ולכן כתב מאי טעמא לא **תני** יתום.

**נדמה.** כתבו תוס' דבמשנה לא תנן נדמה דהוי בכלל כלאים, וכתב הר"י קורקוס דמה"ט השמיטו הרמב"ם כאן. וכן ברמב"ם פ"ג מאיסורי מזבח ה"ה כתב הנדמה אע"פ שאינו כלאים הרי הוא פסול למזבח, ומשמע דהוי בכלל כלאים. וכתב הכס"מ שם דלפיכך כשמנה הרמב"ם כל הפסולים למזבח השמיט נדמה, דהוי בכלל כלאים כמש"כ תוס'. ועי' להלן מה שיבואר בשם בשם המל"מ.

בגמ' יב: תני רבה בר שמואל איזהו דמי לכלאים דשויהו רבנן כי כלאים, רחל שילדה מין עז ואביו שה. ומוקי לה לענין מעשר בהמה וכגון שיש בו מקצת סימנין, מהו דתימא העברה העברה מבכור גמר קמ"ל תחת תחת מקדשים גמר. ופירש רש"י כי היכי דלמזבח לא קרב כדאמר בריש פרקין מום קבוע הוא לישחט עליו במעשר נמי לא קדוש. ותמה הרש"ש שם דאם מקצת סימנין פסול משום מום מדוע פסול למעשר בהמה, הא בעל מום נכנס לדיר להתעשר.

וברמב"ם שם משמע שאפילו נדמה גמור פסול מצד בעל מום, דכתב: אע"פ שיש בו מקצת סימנין הואיל והוא דומה למין אחר פסול כבעל מום קבוע, שאין לך מום גדול מן השינוי. וכן כתב המל"מ שם, שהרמב"ם השמיט במנין פסולי מזבח נדמה לפי שהוא בכלל בעל מום, ודלא כהכס"מ. וצ"ע טובא דאם כן מדוע נדמה אינו נכנס לדיר להתעשר. וכן תמה המנ"ח כאן.

ועי' מש"כ בכתבי הגר"ח ובאבי עזרי פ"ג מאיסורי מזבח.

**טומטום ואנדרוגינוס.** בגמ' מבואר (לגי' רש"י) שלמ"ד ספיקא הוא נכנסים לדיר להתעשר, ולמ"ד בריה הוא אין נכנסים לדיר. והא דמסיים מיעט רחמנא גבי קדשים וכו' היינו דלמ"ד בריה הוא אינו בכלל זכר ואינו בכלל נקבה, אך למ"ד ספיקא הוא הרי זה או בכלל זכר או בכלל נקבה, (ולא ממעטינן מחמת עצם הדבר שאין אנו יודעים מהו, דא"כ למ"ד ספיקא נמי לא יכנס לדיר). ואפשר שלגבי קדשים לכו"ע פסול לכה"פ מצד מום, אלא שלגבי מעשר אין לפוסלו משום כך.

ותמה התויו"ט מדוע השמיט הרמב"ם כאן טומטום הא פסק בפ"ג מאיסורי מזבח ה"ג שאינם אסורים רק מצד מום אלא שבריה בפ"ע הוא. ועי' רש"ש מש"כ ליישב. ועי' מהרי"ט אלגזי אות נ"ח ד"ה אשר לפי"ז.

**דף נז ע"ב**

**שלש גרנות למעשר בהמה וכו'**

פירש רש"י דלפני זמן הגורן הרשות בידו לאוכלו בלא מעשר, ולאחר הגורן תקנו חז"ל שיהא טבול מדרבנן שאסור לשחטו ולמוכרו, (וכתב החזון איש דהוא הדין אסור להשתתף עם אחר בו שהרי זה פוטרו ממע"ב והוי כמוכרו). ומלשון רש"י משמע דמע"ב מהתורה הוי רשות, ואין חיוב להכניסו לגורן ולעשרו. אך הרמב"ם עשה ע"ח מנה מעשר בהמה למצות עשה, וכן משמע מלשונו בריש פ"ו דהוי מצוה חיובית. והחזון איש כתב דמעיקר תקנת גרנות יש ללמוד דיש חיוב מהתורה לעשר, דאל"ה מדוע אסרו חז"ל לשחוט ולמכור. ועל כרחיך שמהתורה חייב לעשר אלא שרשאי לשחוט ולמכור ויפטר עצמו מהמעשר, ותקנו חז"ל שלאחר זמן הגורן אסור למכור ולשחוט, וממילא יעשר. אך לא חייבוהו לעשר מיד בזמן הגורן. ועיי"ש שהאריך לבאר האם יש בל תאחר במע"ב.

**בפרוס הפסח**

מבואר במשנה ג' שיטות, לת"ק ט"ו יום קודם הפסח דהיינו ערב ר"ח ניסן, לבן עזאי כ"ט באדר, ולר"א ור"ש י"ד יום קודם הפסח דהיינו א' ניסן. ומבואר בגמ' דת"ק ובן עזאי פליגי האם אדר לעולם חסר או שמא פעמים מלא, וכשהוא מלא פרוס הפסח הוא ל' אדר. ות"ק ובן עזאי פליגי עם ר"א ור"ש האם קבעו פרוס הפסח שהוא ט"ו יום קודם פסח או י"ד יום שהוא זמן ששואלין ודורשין לרשב"ג.

והא דאמרינן ולמה אמרו בכ"ט באלול ולא בא' בתשרי היינו לר"א ור"ש דקבעו י"ד יום קודם החג, אך לר' עקיבא לא קשה כלל דפרוס החג היינו ערב ר"ה.

**כל הנולדים מאחד בתשרי וכו'**

פירש רש"י סתמא כר"א ור"ש, ולכאורה הו"מ למימר ר' עקיבא, דאף הוא סובר שתלוי בר"ה.

**דף נח ע"א**

**בן עזאי לטעמיה דאמר האלולין מתעשרין בפ"ע**

לבן עזאי אותם שנולדו בז' ימים אחרונים של אב מתעשרין בפ"ע, דהא בזמן הגורן שהוא כ"ט אב הם מחוסרים זמן, ועם האלולים אינם מצטרפים.

**תוד"ה ואי אפשר, וי"ל כיון דעשירי מאליו קדוש**

תוס' בחגיגה ח. תירצו דשאני הכא דקדושה ועומדת כיון דחייב מן התורה לקדשו, הלכך לא שייך ביה שום איסור. והקשה הטורי אבן מה בכך, הא מכל מקום צריך להקדישו ונחשב כמוציא מרשותו לרשות הקדש. ועוד, מאי שנא מפסח וחגיגה ושאר קרבנות שחייב להביא ומכל מקום אסור להקדישן ביו"ט אי לאו דהוו קרבנות שקבוע להם זמן.

ובעיקר קושיית תוס' תמה הטורי אבן, דהגמ' נקטה איסור חמור של תורה ועדיף טפי.

ובתוס' שם הוסיפו דאין לאסור מצד מתקן כמו שאסור לעשר ביו"ט, דכיון שאינו טבל ומותר לשחוט ולמכור אין כאן איסור מתקן. וצ"ע דלאחר שתקנו חכמים תקנות גרנות שוב הוי טבל, דהא אסור לשחוט ולמכור, ואם כן אכתי קשה למה לי טעמא דסקרתא תיפו"ל דאם זמן הגורן הוא בר"ה שוב הוי טבל והוי כמתקן.

ועיקר הטעם דסקרתא צ"ע, דהא צביעה בסקרתא אינו מעכב ויכול לעשות ע"י סימן אחר שאינו אסור ביו"ט. ועי' מים קדושים מה שפלפל בזה.

**דף נח ע"ב**

**ונוטל אחד מן האלולין**

רש"י פירש דמונה אותן רבוצין דבדיעבד חייל, ותוס' פירשו דאין שייך לאסור כאן משום לא יבקר וכו', וכתב החזון איש דתוס' לא פירשו כרש"י דמונה רבוצין אלא שמכוין ומוציא את האלולין, ואינו עובר על איסור לא יבקר כיון שאי אפשר בלא"ה. ועי' מנחת אברהם שהאריך בזה.

**דף ס ע"א**

**דין אחד עשר במעשר בהמה (תמורת שמו)**

במס' בכורות ס. תנן קרא לתשיעי עשירי ולעשירי תשיעי ולי"א עשירי שלשתן מקודשין, התשיעי נאכל במומו העשירי מעשר וי"א קרב שלמים, ועושה תמורה דברי ר' מאיר, א"ר יהודה וכי יש תמורה עושה תמורה, אמרו משום ר"מ אילו היה תמורה לא היה קרב. ובגמ' שם ס: איתא דר' אלעזר בר"ש סובר לעולם אין י"א קדוש עד שישתוק בתשיעי ויקרא לעשירי תשיעי ולי"א עשירי, כלומר שאי אפשר לחול יחד גם תשיעי וגם י"א, ומבארינן סבר לה כר' יהודה דאמר טעות מעשר תמורה הויא, וסבר לה כאבוה דאמר אין מימר וחוזר ומימר. דהיינו שלאחר שנעשה תשיעי תמורת שמו שוב אינו יכול לעשות על י"א תמורה נוספת.

ב' ביאורים בדעת ר' מאיר

רגמ"ה שם כתב בדעת ר"מ והכא האי י"א לאו תמורה היא ולא הויא כשאר תמורה, אלא שם מעשר איקרי עליה ולהכי קרבה, אבל אי הויא תמרת הגוף של מעשר כדרך שאר תמורות לא הות קרבה. והביא על זה ברייתא דרבי וכתב והאי י"א תמורת שמו היא ולהכי קרבה, ולהכי עושה תמורה דליתא כשאר תמורה דשאר תמורה תמורת הגוף הויא. ומשמע מדבריו דר"י ורבנן פליגי בגדר תמורת שמו, האם הוי כתמורת גופו לגבי כל דיני תמורה או לא, ר' יהודה סובר דגדרו כתמורה ממש ולכן אינו עושה תמורה ולר' שמעון אינו מימר וחוזר ומימר, והא דקרב צ"ל דהוי גזיה"כ, וכדלהלן. וכן נקט החזון יחזקאל בכורות פ"ז ה"ז.

[וצ"ע לפי דרכו מדוע צריך גזיה"כ הבקר לרבות י"א לשלמים, מה"ת דאינה קריבה הא דיני תמורת מעשר אין נוהגין בה. ובדוחק י"ל דקרא אצטריך להקריבו כשלמים ולא כמעשר. אך עדיין צ"ע מדוע תשיעי אינה קריבה. ואולי י"ל דמסברא לא שייך להקריב שתים בתורת עשירי, ואף לאחר שנתרבה תמורת שמו לא יתכן להקריבו בתורת מעשר ממש, וכן משמע קצת ברגמ"ה במשנה שם, ולכן מסברא לא היה קרב וצריך פסוק לרבות י"א לשלמים. והא דתשיעי אינה נגאלת הוא פשוט שהרי שם מעשר עליו וכן הא די"א נגאלת הוא משום שהתורה נתנה לו תורת הקרבת שלמים, ואף שעיקר שמו הוא מעשר מכל מקום כיון שהקרבתו כשלמים הרי הוא נגאל. ועדיין צ"ע].

אך החזו"א בכורות סי' כ"ז סקי"ג נקט דלר' מאיר כיון דרבי רחמנא די"א קרב כשלמים אפקא רחמנא מתורת תמורה לגמרי, והויא לה שלמים ועושה תמורה גם כן כשלמים, והיינו דהוי כתחילת הקדש ולא כתמורה, אך לגבי תשיעי מודה דהוי כתמורה דאינו עושה תמורה, והא דאמר רבי תמורת שמו לדעת ר' מאיר קאי רק על התשיעי. ור' יהודה סובר דהתורה לא הפקיעתו מתורת תמורה לגמרי, אלא חידשה שיקרב שלמים כתמורה דעלמא, ולכן אינה עושה תמורה.

ונפק"מ לגבי תשיעי לר' מאיר, לדעת רגמ"ה וחזו"י אינו עושה תמורה כיון דליכא לדיני תמורה בתמורת שמו, ולדעת החזו"א עושה תמורה. ולאידך גיסא נפק"מ האם תמורת י"א קריבה, לפי רגמ"ה וחזו"י אף האחד עשר שם מעשר עליו, ותמורתו הויא תמורת מעשר ואינה קריבה, ואפשר עוד דכיון שקרב בפועל כשלמים כשם שאינו נגאל כך תמורתו קריבה, וצ"ע בזה, אך לפי החזו"א תמורת י"א הויא תמורת שלמים וקריבה, עי' שפת אמת שנסתפק בזה, ולכאורה זה תלוי בחקירה הנ"ל.

ועי' חי' הגרז"ס כאן דכתב שרבי סובר כר' יהודה, דלר"מ לא חשיב ליה תמורה. ולהנ"ל אינו, דרגמ"ה כתב להדיא דרבי קאי אף כר"מ וחשיב תמורה אלא שאין דיני תמורה בתמורת שמו, ולהחזו"א י"ל דקאי על תשיעי, ומודה בזה ר"מ.

ב' ביאורים בדעת ר' יהודה

מדברי החזו"א שם נראה דר' יהודה סובר דאף הי"א חשיב תמורת מעשר, ומכל מקום גזיה"כ דקרב כשלמים, ולכן אינו עושה תמורה. וצ"ע דאם כן מדוע נגאלת כשלמים, הא באמת עיקר שם י"א הוא תמורת מעשר ורק נתחדש בו תורת הקרבה. וביותר קשה מדוע לא הוכיח ר"מ כשיטתו מהא דנגאלת. ועוד צ"ב במה פליגי ר"מ ור"י.

ולכן נראה לבאר עפ"י מש"כ בכתבי הגרי"ז דלר' יהודה נתחדש בקרא שאין זה "תמורת מעשר" אלא "תמורה סתם", ולכן דינו להקרב שלמים, ויש לו גאולה כדין כל תמורת שלמים, דכל הסיבה שתמורת מעשר אינה נגאלת זהו משום שמעשר אינו נגאל, ודין הוא בשם מעשר שבו. אך הא דתמורת מעשר אינה קריבה סבר ר"מ דאין זה מחמת שם "תמורת מעשר", שהרי מעשר עצמו קרב, אלא גזיה"כ דכל תמורה שבאה ממעשר אינה קריבה, ושפיר אמר ר"מ דלא נרויח כלום במה שנאמר שנתחדש שאין זה תמורת מעשר אלא תמורה סתם, דאכתי תמורה זו באה ממעשר ואין דינה להקרב, ועל כרחיך נתחדש שאין זה בגדר תמורה כלל, או דאין דיני תמורה בתמורת שמו. אך ר' יהודה סובר דתמורת מעשר אינה קריבה הוי דין מיוחד ב"תמורת מעשר" בלבד, דהא ולד מעשר נמי אינו קרב מהאי קרא, ומסתבר דחד דינא הוא והחיסרון מחמת שם מעשר שבו, ושפיר י"ל דנתחדש שאין שמו תמורת מעשר אלא תמורה סתם ואע"פ שבא ממעשר דינו להקרבה.

ביאור נוסף בפלוגתתם מצינו בדברי הרמב"ם בפיה"מ שם, דכתב שלפי ר' מאיר תמורת מעשר מתה, ולכן הקשה לר' יהודה דאם שם תמורה עליו היה דינו למיתה, ולפי ר' יהודה תמורת מעשר נאכל במומו ולכן לא הוקשה לו קושיא זו. וביאר בשיעורי הגרמ"ד דר' יהודה סובר שתמורת מעשר אינה קריבה מחמת שלא נתחדש בה תורת הקרבה, והוי קרבן בלא תורת הקרבה, ושפיר שייך לומר דבתמורת שמו נתחדש תורת הקרבה אע"פ שהוא תמורת מעשר, ולכן סובר שאינו עושה תמורה. אך ר"מ סובר שתמורת מעשר אינה קריבה משום שדינה למיתה, והוי דין חיובי של פסול, ולפי"ז לא מסתבר לומר שבתמורת שמו חידשה תורה שקרב שלמים אע"פ שיש בו שם תמורה, דפסול שבהן להיכן הלך, ויותר מסתבר לומר דחידשה תורה שאין זה גדר תמורה כלל, ולכן סובר שעושה תמורה. והמקור לכל זה מדברי הגמ' סא. דמבארינן הא דתני ימותו כר' יהודה דאמר טעות מעשר תמורה הוי וקסבר תמורת מעשר מתה. ומקשינן ממתני' דאמר לו ר' מאיר אילו היה תמורה לא היה קרב, מכלל דלר' יהודה קרב. וכי תימא ר"מ למאי דס"ל דאמר והתניא וכו'. ולהנ"ל הביאור הוא דס"ד דלר' יהודה תמורת שמו באמת אזלא למיתה ככל תמורת מעשר מהאי טעמא, דלא מסתבר לחדש לו תורת הקרבה, ור' מאיר סובר שתמורת שמו קרבה והוכיח מזה שאין גדרו כתמורה, ור"מ לפי מה דס"ל קאמר. אך לאחר שהוכיחה הגמ' מברייתא דאף לר' יהודה תמורת שמו קריבה לשלמים צ"ל דהויכוח ביניהם האם תמורת מעשר אינה קריבה משום שאין לה תורת הקרבה וחידשה תורה שתמורת שמו קרב שלמים, או משום דאזלא למיתה וחידשה תורה שאין זה בגדר תמורה כלל, וכנ"ל, ואתי שפיר דברי הרמב"ם.

גדר תמורת שמו

בגמ' סא. אמרינן אם מן הבקר לרבות י"א לשלמים, יכול שאני מרבה אף התשיעי, אמרת וכי הקדש לפניו מקדש או לאחריו מקדש. כלומר, דאי אפשר לעשות תמורה קודם שחל קדושה בקרבן עצמו, ולכן תמורת שמו דאחד עשר קדושה שהרי כבר קדוש העשירי, משא"כ תמורת שמו דתשיעי. ויל"ע מדוע תשיעי קדוש ונאכל במומו, הא לא שייך תמורה קודם קדושת הקרבן עצמו, ומאי שנא קדושה לענין להאכל במומו לבין קדושת הקרבה. עוד יל"ע לר' מאיר דנתחדש בהאי קרא שאין זה בגדר תמורה כלל, מנ"ל דליכא לחידוש זה בתשיעי, דלמא נתחדש שאף התשיעי אינו בגדר תמורה ושוב שייך בו קדושת הקרבה ממש קודם שיצא העשירי.

וצ"ל דהנה הקוב"ש ח"ב סי' מ"ד כתב דיש ב' חילוקים בין התפסה בהקדש וקונמות לבין תמורה, חדא, דבתמורה צריך שיהיה הקרבן שלו ובהתפסה אין צריך, ועוד דבתמורה צריך שיהיה הקרבן לפניו ובהתפסה אין צריך. והיינו טעמא דהתפסה בהקדש וקונמות אינו המשכה מגוף הקרבן, ולכן אפי' שאין הקרבן בעולם שייך התפסה, דהוי לשון הקדש בעלמא, ולכן אין צריך שהקרבן יהיה שלו. משא"כ תמורה הקדושה נמשכת מכח הקרבן, ולכן הפודה תמורה אינו מוסיף חומש דהוי הקדש שני. ובזבחים מט. פריך ולא מצינו טפל חמור מן העיקר והא תמורה דקדשים לא חיילי על בע"מ קבוע ותמורה חלה, ומשני תמורה מכח דקדשים קאתיא וכו', והיינו דממשיך מקדושה קיימת ולכן יכול לעשות כן אף בבע"מ.

ומעתה נראה דתמורת שמו אינו המשכת קדושה מגוף הקרבן, שהרי התשיעי חל קודם שקרא שם לעשירי, ועוד נראה פשוט דאם קרא שם לעשירי ומת או נאבד וקרא לאחד עשר עשירי הקדושה חלה וקרב שלמים, והיינו דאין זה המשכה מגוף הקרבן, אלא המשכה משם עשירי, דקורא שם עשירי לתשיעי ולי"א, והוי המשכה משמו של הקרבן ולא מגוף הקרבן. והא דקאמר וכי הקדש לפניו מקדש וכו צ"ל דלהלן כא. איתא מיעוטא דאין תשיעי קרב, דכתיב עשירי ולא תשיעי, והרש"ש שם הביא מהתו"כ דרשא אחרת, דכתיב מן להוציא תשיעי, ולפי"ז י"ל דהוי רק סברא להעדיף להעמיד את הריבוי לשלמים בי"א ואת המיעוט דעשירי בתשיעי, אך ודאי היה שייך שאף תשיעי יקרב שלמים כיון דעיקר תמורת שמו שייך קודם שיצא העשירי. ואף לר"מ שאין זה בגדר תמורה מכל מקום כיון דחשיב תמורת שמו שפיר יש להעדיף את הי"א להקרבה מאשר את התשיעי.

ויש להוכיח כן ממתני' בנזיר לב. דפליגי ב"ש וב"ה האם הקדש חל בטעות, ומודו ב"ה בתמורה דחל בטעות כיון דהוי סוף הקדש, ומכל מקום הקשו ב"ש לב"ה מתשיעי ועשירי דחייל בטעות, עיי"ש. ואם נאמר דתמורת שמו הוי המשכה מגוף הקרבן והוי סוף הקדש הא בתמורה מודו ומאי מייתי מתמורת שמו, ועל כרחיך דאין זה בגדר המשכה וסוף הקדש, וכנ"ל.

ובחי' ר' ראובן בנגיס דן האם העושה תמורת שמו במזיד לוקה משום עשיית תמורה. ועי' עוד במס' תמורה יג: שהרחבנו בעניינים אלו.