כלים פרק טז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים - הרב יעקובוביץ

**זכור ליצחק**

**מסכת כלים**

**פרק טז**

**מראה מקומות**

**יו"ל בסייעתא דשמיא**

**ע"י כולל זכור ליצחק**

**ע"ש הגאון רבי יצחק יחיאל יעקבוביץ זצ"ל**

# פרק טז משנה א'

## כל כלי עץ שנחלק לשנים טהור

בענין שבירה בכלי עץ

**א]** **יש לעי'** מה החידוש בדין זה דכלי עץ שנחלק לשנים טהור, והרי דין שבירה מטהרת בכלי עץ נתפרש בכמה מקומות, [עי' לעיל ריש פ"ב, וריש פרק ט"ו].

**ובמשנה אחרונה כתב ע"ז**  דעיקר החידוש הוא בסיפא דמתני' **עוד** כ' **במשנ"א** שם דיש חידוש במתני' דכלי עץ שנחלק אפילו שמקבל על דופנתיו כשמטהו על צידו נמי טהור, וחלוק מכלי חרס שאם מטהו על צידו מקבל לחכמים טמא, וביאור החילוק עי' להלן, וכפי שיבואר להלן [אות ב'].

**בתוי"ט** כאן הביא דברי הרמב"ם דטהור דמתני' היינו גם מטומאה דלשעבר וגם מטומאה מכאן ולהבא, [ועי' סימן שנתבאר דאפשר דבראב"ד פליג בזה].

מאי שנא מחבית שנחלקה לשני עריבות שטמאה

**ב] בתוספתא** [ב"מ פ"ה ה"ח מובא כאן בר"ש], איתא "הקוד והקערה והתמחוי שנחלקו אף שמקבלים על דופנותיהם טהורים", מבואר דאף שאחר שנחלק הכלי לשנים, כל חלק ראוי לקבלה ע"י שמטים אותו על צידו, מ"מ נטהר בשבירה, וכן פסק הרמב"ם פ"ו מכלים ה"ט "כל כלי עץ שנחלק לשנים טהור ואף על פי שמקבלין על דפנותיהן באילפסין עכ"ל".

**ויש להקשות** מאי שנא מכלי חרס דמבואר לעיל פרק ד משנה א "חבית שנפחתה ומקבלת על דופנותיה, או שנחלקה כמין שתי ערבות ר' יהודה מטהר וחכמים מטמאין", והטעם דלחכמים טמא משום שמקבלת על דופנותיה, והרמב"ם פסק כחכמים [פי"ט ה"ו], מבואר שכל שאם מטהו על צידו הכלי מקבל, הרי היא מקבל טומאה, וזהו סתירה למשנתינו, [ועי' חזו"א פי"ח סק"ו].

**ובמשנה אחרונה** כ' ליישב ע"פ שיטת הרמב"ם [פי"ח מכלים ה"י] דכ' דכל הכלים שנשברו ונפסדה צורתם אין שבריהם מקבלים טומאה ואע"פ שאותם השברים ראויים לתשמיש, חוץ מכלי חרס שאם היה בהם שברים הראויים לקבל מקבל טומאה "שנאמר 'וכל כלי חרס' מפי השמועה למדו שזה לא בא לרבות אלא שברי כלי חרס" עכ"ד. ולפי"ז אתי שפיר דלעיל פרק ד' מיירי בכלי חרס, ובהם יש גזה"כ לרבות השברים לקבלת טומאה, משא"כ במשנתינו דמיירי בכלי עץ כיון שנשבר נטהר[[1]](#footnote-1).

**אך קשה לשיטת הראב"ד** בהשגות [פי"ח ה"י] דנחלק על הרמב"ם, ונקט דכלי עץ הנשבר ויש לשבריו בית קיבול, שבריו "טמאים"[[2]](#footnote-2). וקשה דכאן מבואר בתוספתא דכלי עץ הנחלק אפילו מקבל על דופנותיו טהור.

ועוד צ"ע דלהראב"ד הדרא קושיא לדוכתא מה החילוק מלעיל פרק ד' לגבי כלי חרס דחכמים סברי דשני ערבות שנחלקו טמאים, ואילו כאן משמע דהכל מודים דהכלי טהור[[3]](#footnote-3). **ועי' סימן.. מש"כ לבאר בזה.**

## כל כלי עץ שנחלק לשנים טהור

נשבר ויש חלק גדול וחלק קטן

ג] מבואר במשנה דכלי עץ שנחלק לשנים טהור, ובפשוטו משמע דשני החלקים טהורים, ואפילו חציו אחד גדול וחציו אחד קטן נמי שני החלקים טהורים.

**וקשה** דהא לעיל [פי"ב מ"ו] מבואר דטבלה שנחלקה לשנים, אם אחד קטן ואחד גדול הכל מודים ד"גדול טמא" וקטן טהור, ואילו במתני' משמע דשני החלקים טהורים.

**ובמשנה אחרונה** כ' דמשנתינו מיירי בכלי עץ שנחלק לשנים ושני החלקים שוים, אבל באמת באופן שנחלק לשנים אחד גדול ואחד קטן, הגדול טמא[[4]](#footnote-4).

**אך הקשה המשנ"א** דהנה הראב"ד בעדויות [פ"ט מ"ג] הקשה מדוע טבלה שנחלקה לשני חלקים שוים חכמים מטהרים [בפי"ב מ"ו], והרי א"א לצמצם וכל חלק הוא בספק שמא הוא החלק הגדול, [וכמבואר בגמ' בכורות יז. בתנור שנחלק לשני חלקים שוים, דכיון דא"א לצמצם שני החלקים טמאים], ותי' הראב"ד דטבלה שנחלקה מיירי בפשוטי כלי עץ דטמאים רק מדרבנן, וספק דרבנן לקולא, משא"כ תנור טומאתו מדאוריתא.

**ומעתה** הקשה המשנ"א דהניחא לעיל [פ"ב מ"ו] מיירי בטבלה דהוי פשוטי כלי עץ, אבל כאן הרי מיירי בכלי עץ שיש לו בית קיבול וטומאתו דאוריתא[[5]](#footnote-5), והוי כמו תנור של חרס דמבואר בגמ' בכורות דא"א לצמצם ומספק אזלי' לחומרא וצ"ע. [ועי מש"נ ליישב בהערה[[6]](#footnote-6)].

## כל כלי עץ שנחלק לשנים טהור חוץ משולחן הכפול

קושיית החזו"א ממתני' לקמן פכ"ב שולחן שנפחת

ד] **בחזו"א** [פכ"א סק"א] הקשה דהנה מבואר במתני' דשולחן שנחלק לשנים טהור חוץ משולחן הכפול, וקשה דלקמן במשנה פכ"ב מ"א שולחן שנפחת ונשתייר מקום הנחת כוסות טמא, הרי מבואר שם דאף שנשבר רובו של שולחן ונשאר רק מקצתו טמא, ומשום שנשאר מקום הנחת כוסות, ומדוע הכא תנן בסתמא דטהור, אא"כ היה שולחן כפול, ועי' עוד חזו"א [פכ"א סק"ד].

**ויש לבאר** דבפכ"ב מיירי שנשאר מקום הנחת כוסות והרי הוא משמש כבתחילה כצורתו הראשונה וכיון דמשמש מעין מלאכתו הראשונה לכן לא נחשב שבירה כלל, אבל הכא מיירי בגוונא דנשבר לגמרי והשתא משמש על צידו ואינו משמש כתחילתו ולכן הוא נחשב לשבירה גמורה ונטהר, [אא"כ הוא כפול שבזה כל חלק הוא כלי בפנ"ע כדלהלן בס"ד].

## חוץ משולחן הכפול

**ה] חוץ משלחן הכפול,** ברא"ש כ' גבי שולחן הכפול "שכל חלק בפנ"ע ראוי למלאכתו" עכ"ל, ולכאו' כוונתו דמהאי טעמא לא נחשב לשבירה.

**אולם הרמב"ם** בפיהמ"ש כ' משום שכל חלק ממנו הוי כלי בפנ"ע, והוסיף בלשונו "ולכך נתכוונו בעיקר עשייתו". וכן כתב הרמב"ם בהלכותיו [פ"ו מכלים ה"ט] וז"ל "שמתחילה נעשה שני חלקים ועכשיו הוא נכפל ונפשט", משמע דהטעם דלא נחשב לשבירה הוא משום דמתחילה נעשה לשני כלים אלא שחיבר אותם לשמש כאחד.

**ובנודע ביהודה** [תשובה ק"ט] דייק בדעת הרמב"ם דמיירי דוקא באופן שמתחילה עשה על דעת כן שיהיה שני חלקים נפרדים, ושוב חיברם דכאן השבירה לא מטהרת, אבל אם מעיקרא עשאו על דעת כלי אחד, ואח"כ נחלק לשנים אף שכל חלק ראוי למלאכתו, הרי הוא טהור ואינו מקבל טומאה, [ועפי"ז כ' לדינא לענין דיני כתמים דאין דין כתמים על סוג שבר כלי זה כיון דאינו מקבל טומאה עיי"ש].

**מבואר** שנחלקו הרמב"ם והרא"ש בדין כלי שנחלק לשנים, ושני חלקיו משמשים כל אחד בפנ"ע, דלהרמב"ם בעינן שמתחילת עשייתו יבנה הכלי על דעת שיהיו שני חלקים נפרדים, ובכה"ג אם חיברם ושוב נתפרקו, מקבלים טומאה לאחר שנפרדו, ואילו להרא"ש לא בעינן שיעשה כן מתחילה, אלא סגי במה דכל חלק ראוי למלאכתו דמה"ט לא בטל ממנו שם כלי ומקב"ט. ויש לעי ביסוד הנידון. ועי' בהערה מה שנתבאר ביסוד הפלוגתא[[7]](#footnote-7)

***ותמחוי המזנון***

**ו]** עי' לשון **הרמב"ם** קערה גדולה ובתוכה כלי קיבול קטנים "עשויין מגוף הכלי הגדול", ומאידך **בר"ש וברא"ש** לא נזכר להדיא שהקערות עשויין מגוף המזנון, ויש לעי' אם נחלקו בזה.

***אפיפורין***

**ז] בר"ש** כתב בזה ב' ביאורים, א. מר' האי גאון שהוא כסא שמניחים עליו ספרים והוא מתפשט ונפתח, ומשמע דמיירי בכסא של פרקים ואפשר להגדיל אותו ולהקטין אותו. ב. ועוד הביא בשם הערוך שהוא כסא המונח תחת רגליו, [והובא כאן בר' האי גאון על המשנה].

ובאליהו רבה כ' להקשות לר' האי גאון דהוא עשוי להנחת ספרים מדוע מבואר לקמן פכ"ד דהאפופרין טמאים מדרס והרי אינו עומד לדריסה כלל[[8]](#footnote-8).

## ר' יהודה אומר אף המגס וקוד הבבלי

**ח] עי' בר"ש וברא"ש** ביארו דהמגס הוא כמין קערה, וקוד הוא כמו מקדה של חרס [והוא כלי ששותים בו עי' סוטה לב:], וברא"ש הוסיף דהקערה עשויה באופן שאם נחלקה נשאר חצייה כלי ולכאו' כן צ"ל דהמגס עשוי נמי באופן זה.

**ובאליהו רבה** מבואר דהמגס וקוד הבבלי היו של פרקים דהמגיס הוא כלי העשוי לאכילה וקוד הוא לשתיה, ובי' דרבנן פליגי על ר' יהודה משום שאין ראויים אחד בלא חבירו עיי"ש, [ועי' משנ"א שכ' דלא מיירי בכלי של פרקים].

**ט]** **ברמב"ם בפיהמ"ש** כ' ואין הלכה כר' יהודה, וכ"כ הרע"ב, מבואר דס"ל להרמב"ם דרבנן נחלקו על ר' יהודה, ועי' חזו"א [כ"א סק"ה] שכ' ואולי להר"ש לא נחלקו רבנן על ר' יהודה, מיהו ברמב"ם מבואר דיש מחלוקת ויש לעי' במה נחלקו.

**באליהו רבה** ביאר דקוד הבבלי הוא כלי של פרקים, דהמגיס הוא כלי העשוי לאכילה וקוד הוא לשתיה, ורבנן סברי דאע"ג דשל פרקים הם, כיון דעיקר תשמישו אין ראוי אחד בלא חבירו לכן טהורים[[9]](#footnote-9). ויש לעי' מהו טעמו של ר' יהודה, ואפשר דס"ל דכיון דהוא כלי של פרקים לא חשיב שבירה, ועי' עוד הערה[[10]](#footnote-10).

**ובחזו"א** [סי' כ"א סק"א בסוף דבריו] כ' דהטעם של רבנן דכיון שנפרקו יש גרעון תשמיש בחלק הנשאר, [וצ"ל דשולחן הכפול שנחלק לא נגרע חלקיו באיכות השימוש, אבל המגס וקוד הבבלי כיון שנפרק יש חסרון בכל חלק וחלק באיכות השימוש ולכן טהור, וזה כעין סברת הא"ר], וצ"ל דר' יהודה למד דאף שנגרע תשמישו כיון דעדין ראוי הוא לא חשיב שבירה לטהר[[11]](#footnote-11)**,** [[12]](#footnote-12)**.**

**ובמשנה אחרונה** כ' לבאר לרבנן מאי שנא משולחן הכפול שהוא טמא לבין קוד הבבלי דלרבנן טהור, וביאר בתרי גווני א' דשולחן הכפול פעמים שמשתמשים בכל חלק וחלק בפנ"ע שהרי הוא של פרקים, אבל קוד הבבלי אינו של פרקים, ולכן טהור, [ולא כהא"ר דהוא של פרקים], ועיי"ש מה שביאר לר' יהודה.

עוד ביאר המשנ"א דשל פרקים מוכח מתוך עשייתו שנעשה מעיקרא על דעת לפרקו, אבל קוד הבבלי דאינו של פרקים, לא נעשה מעיקרא על דעת לפרקו ולכן הוא טהור. וביאור זה שייך לשיטת הרמב"ם דנתבאר לעיל דס"ל דצריך שיהיה עשוי מתחילת עשייתו לשני חלקים נפרדים, ועכ"פ לפי"ז יוצא דר' יהודה חולק וס"ל דלא צריך שיהיה כן מתחלת עשייתו.

## המטה והעריסה משישופם בעור הדג

בדין חסרון גמר מלאכה בכלים

**י] בר"ש** הקשה דהא בגמ' חולין כה. מבואר דגלמי כלי עץ טמאים, ומדוע הכא קודם שישפנו בעור הדג טהור.

ותי' הר"ש דשני שיפות הם, דבגמ' בחולין דף כה. מיירי שהוא שף בכדי לצחצחו, ובכלי עץ דאין מקפידים על זה אינו חסרון וטמא, אבל כאן מיירי שהוא "שף בכדי להסיר הקיסמים שלא יסרטו בבשרו", ולא חשיב נגמרה מלאכתו עד שישופם, וזהו חסרון גם בכלי עץ.

וביאור החסרון במטה קודם ששף אותה בעור הדג, מצינו ב' דרכים בראשונים כדלהלן

**בר"ש כת"י** כ' וז"ל הכא מיירי בשיפה בעור הדג להסיר הקיסמים שלא יסרטו את בשרו **ואהא מילתא קפיד** שלא להשתמש עד שתעשה, אבל התם בשיפה כדי לצחצחו לא קפיד עליה עכ"ל, מבואר בדבריו דכל הטעם דגלמי כלי עץ טהורים כיו דאינו מקפיד, אבל כל שהדרך להקפיד גם גלמי כלי עץ טהורים.

**אולם ברא"ש** כאן הוסיף דמטה קודם שישוף אותה בעור הדג "אינה ראוייה לישן עליה" עד שיעביר ממנה הקיסמים עיי"ש. נמצא דלפי הרא"ש יש חילוק מהותי, דמטה קודם שישוף אותה אינה ראויה למלאכה כלל, משא"כ גלמי הוא ראוי למלאכה אלא שצריך יפוי ושיפוי וזהו חסרון בלכי עץ ולא במתכות[[13]](#footnote-13).

**וברש"י** [סנהדרין כ:] כ' משפשפם בעור הדג כדי להחליק הארוכות, ליפותם. מבואר דגם שפשוף מטה בעור הדג הוא ליפות, וכ"כ ברמב"ם פיהמ"ש דהוא מצחצחם ומבריקם, וכן מבואר בר"ן [נדרים נו:] ולדבריהם צ"ב טובא מאי שנא מגלמי כלי עץ דטמאים. ועי' **מים טהורים** מש"כ בזה. ועי' עוד סדרי טהרות, ועי' מקד"ד סי' נ"ב סק"א מש"כ בזה, ועי' משנ"ט.

לכאו' מבואר ברש"י כהר"ש בכת"י דכל שהוא מקפיד גם בכלי עץ יש חסרון של גלמי, וכאן מיירי בנוי שדרכו להקפיד עליו, הרי הוא חסרון גם בכלי עץ.

מיהו יתכן לבאר ברש"י גם לדרכו של הרא"ש, דאיכא תרי סוגי חסרון של נוי, יש חסרון נוי דאינו מגרע תשמיש הכלי, אלא הוא נוי בעלמא וזה נחשב לגלמי דהוי חסרון מסויים דוקא בכלי מתכות, אולם יש חסרון נוי דהוא דוחה את האפשרות להשתמש בו, כעין מוקצה מחמת מיאוס, ובזה אף שמצד המציאות ראוי לשימוש, מ"מ חשיב אינו ראוי למלאכה[[14]](#footnote-14).

## גמר שלא לשוף טמאה

אם צריך שיפה קצת

**יא] בר"ש** כ' שנמלך בליבו להשתמש אע"פ שלא ישוף עוד, ועי' ברא"ש שכ' ירד להם תורת טומאה במחשבתו כנגמרה מלאכתן עכ"ל, ועי' תוי"ט כאן דדין זה הוא כפי שמצינו בכמה דוכתי "דכל הכלים יורדין לידי טומאה במחשבה".

**ובתוי"ט** הוסיף כאן בדעת הר"ש דעכ"פ צריך שישוף, והביא מהר"ם דנקט דטמא מיד, ומשום דכל הכלים יורדים לידי טומאה במחשבה, ובתוי"ט דן בדבריו אם לא צריך שישוף כלל, או דנימא ד'גמר שיפה' לא צריך, אבל מקצת שיפה צריך. ויש לעי' בביאור הנידון מה סובר הר"ש ומה נחלק עליו המהר"ם, ומה נסתפק התוי"ט בדברי מהר"ם אם צריך שיפה קצת או לאו.[[15]](#footnote-15).

**יב] ברמב"ם פיהמ"ש** כ' "גמר שלא לשוף, שהיתה כוונתו מתחלת עשיית הכלי שלא לשפשפו הרי זה מקבל טומאה משיגמר", ויש לעי' בביאור כוונתו שכ' שהיתה כוונתו מתחילת עשייתו.

ואולי י"ל דהרמב"ם למד דאפילו אי נימא דמחוסר שיפה לא הוי כלי כלל, מ"מ אם מתחילת עשייתו היתה כוונתו ליצור את הכלי באופן זה בלא שיפה א"כ הרי הוא נחשב כלי.

## רבי מאיר אומר המטה משיסרג בה שלשה בתים

אם ר"מ מחמיר או מיקל

**יב]** **באליהו רבה** [ד"ה משישופם] כ' דלרבנן לא סגי בסירוג אלא בעינן גם שישופם, ואילו לר"מ סגי בסירוג בלבד, מבואר דר"מ מחמיר טפי מחכמים, דהסירוג הוא לפני השיפוי, וס"ל לר"מ דסגי בסירוג לקבלת טומאה ולא צריך גם שיפוי.

וכ"כ ב**תפא"י** [בועז אות א'] כ' לדקדק הלשון דאמר ר"מ "משיסרג" ולא אמר עד שיסרג, וע"כ דסירוג הוא קודם שפשוף, ונמצא לפי"ז דר"מ מחמיר.

**מאידך** **במלאכת שלמה ובחזו"א** [כ"א ב'] מבואר דהסירוג נעשה אחר השפשוף וס"ל לר"מ דאע"פ ששפשף לא מקבל טומאה עד שיסרג, והיינו דר"מ לקולא.

ביאור המחלוקת דר"מ וחכמים

**יג] בחזו"א** [כ"א ב] ביאר יסוד המחלוקת, דלרבנן טמא גם בלי סרוג כיון דגם בלא סרגו נחשב שהמטה כבר ראויה לישב ולשכב עליה ע"י שמניחים עליה עור או דף, או ע"י שיתלה חבלים ארעי, ונחשב מיוחד למדרס וטמא, אבל לר"מ בעינן שיהיה ראוי "בפעל" לישיבה, וקודם סירוג הרי אינו ראוי לישיבה.

**יד]** ועי' **משנה אחרונה** שביאר דר"מ קאי על אופן שגמר שלא לשוף דנתבאר לעיל דאם גמר בדעתו שלא לשוף טמאה, ועל זה קאמר ר"מ דדוקא באופן שסירג שלשה בתים אבל בלא שסירג ג' בתים לא יועיל מחשבה.

מדוע איירי רק במטה ולא בעריסה

**טו]** **בתפא"י** עמד על זה דבתחילת המשנה תני המטה והעריסה משישופם בעור הדג, ואילו כאן תני ר"מ אומר המטה משיסרג בה שלשה בתים, ולא הזכיר גם עריסה.

וביאר משום דעריסה שהיא קטנה הכל מודים דסגי בג' בתים ולא צריך גם שיפוי, והחידוש בוא במטה דסגי בג' בתים בלא שיפוי.

והנה כל זה מבואר לשיטתו של התפא"י והא"ר דמיירי קודם שיפוי, אבל לשיטת החזו"א והמלאכת שלמה דמיירי אחר השיפוי ור"מ מיקל שצריך גם שיסרג, באמת צ"ב מדוע לא אשמועי' לחידוש זה גם בעריסה דאינה מקבלת טומאה בשיפוי בלבד אלא צריך גם סירוג.

# פרק ט"ז משנה ב'

## הסלים של עץ משיחסום ויקנב

**א] משיחסום** - **ברמב"ם פיהמ"ש** כ' "משיעשה את השפה השומרת על כל האריג ומונעתו מלהתפרד ולהתפרק". **וכ"כ הרא"ש** שהוא השפה שתופסת הארג ומונעת אותו מלהתפרק ע"כ. מבואר בדבריהם דהחסימה היא המקיים של הכלי, ובלא חסימה אין הכלי מתקיים כיון שהוא מתפרק.

**ויקנב** – עי' **ר"ש** שכ' "דקינוב הוא פסיקת הקסמין הקטנים שמשתיירין אחר שנגמר השפה", וכעי"ז כ' הרא"ש, הטעם דצריך לקנב, **ועי' משנ"א ותפא"י** משום שהוא סורט את הידים.

נמצא שיש חילוק בין חסימה לקינוב, דבלא חסימה יש חסרון בגופו של כלי שאין לו קיום כלל שעלול להתפרק. ואילו בלא קינוב החסרון הוא שקשה להשתמש בו משום שמסרט הידים, אבל אין הכלי מתפרק.

עי' **תפא"י** שהקשה [יכין י"א] מדוע בלא קינב הכלי טהור, והרי גלמי כלי עץ טמאים, ותי' דהכא א"א להשתמש בו, וגרע מגלמי, [ודו"ק דלא הקשה מלא חיסם, והטעם משום דבלא חסימה וודאי גרע מגלמי דאין קיום לכלי, משא"כ קינוב היה מקום לדון דהוא כמו גלמי].

## ושל תמרה אע"פ שלא קינב מבפנים טמא

**ב]** מבואר דבסלים של תמרה אין צריך לקנב מבפנים, אבל מבחוץ צריך לקנב,ויש לעי' מה החילוק בין קינוב של פנים לקינוב של חוץ.

**ובתפא"י ובמשנ"א** כ' דהחילוק בין קניבה מבחוץ לקניבה מבפנים, משום דבפנים אינם מעכבים התשמיש כיון דרכים הם, אבל בחוץ צריך לקנב שלא יעכב לאחוז בה, ובמשנ"א כ' שמסרט הידים. מבואר דבלא קינוב מבחוץ אינו ראוי למלאכתו. דאינו יכול לאחוז בו.

**ובאליהו רבה כ'** הטעם דצריך לקנב מבחוץ **"**משום כלי" עיי"ש, ולכאו' כוונתו לדין צורת כלי, ועי' חידושי הגר"א שכ' מבחוץ הוא "משום נוי". ואולי זה כוונתו גם באליהו רבה דצריך את הנוי מבחוץ לצורת הכלי עיי"ש.

וקשה דאם משום נוי הרי הוי כמו גלמי כלי עץ, דעניינו לשפות וליפות הכלי, ובגמ' חולין דף כה. מבואר דגלמי כלי עץ טמאים, ומדוע הכא צריך לקנב מבחוץ.

ויש לבאר כפי שנתבאר לעיל משנה א' בר"ש בכת"י כ' דהטעם דגלמי כלי עץ טמאים הוא משום דאין מקפידים, אבל כל שרגילים להקפיד הא חסרון גם בכלי עץ, ב' נתבאר דאף דהוא חסרון של נוי, יש נוי שהוא חסרון כמו לא נגמרה מלאכתו עיי"ש, ועי' משנ"ט.

מה הדין בגמר שלא לקנב

**ג]** **במשנ"א** כתב לדייק מהא דלא כתב הכא במתני' ואם גמר לקיים טמא, מבואר דאפילו גמר בדעתו שלא לקנב בטלה דעתו, ואינו מקבל טומאה.

מבואר דסל בלא קינוב גרע טפי ממטה בלא שיפוי, דגמר שלא לשוף המטה טמאה, ולא אמרי' בטלה דעתו, ואילו בסל אמרי' בטלה דעתו[[16]](#footnote-16).

**ובתוספתא** כאן הובא בר"ש איתא **"**כלי נצרים שלא קינבן ומשתמש בהם ארעי טמאין. היה עתיד לחסום ולקנב אע"פ שמשתמש בהם ארעי טהורים ובלבד שלא יערים" **ע"כ**.

מבואר בתוספתא דדוקא עתיד לחסום ולקנב אם משתמש ארעי טהור, אבל אינו עתיד לחסום ולקנב טמא, ולכאו' הטעם בזה משום דגמר בדעתו שלא לחסום לכן טמא, ולכאו' מבואר דלא כהמשנ"א.

אכן נראה דהנה יש לדקדק בתוספתא דמיירי "במשתמש בהם ארעי טמאים", ומשמע דאם ישתמש בהם קבע יהיה טהור, וצ"ע דלכאו' איפכא מסתברא דאם משתמש בהם קבע הרי גמר בדעתו באופן גמור להשתמש בו כן, ומדוע יהיה טהור.

ונראה הביאור בזה דאם משתמש באופן קבע בלא לחסום ולקנב באופן זה בטלה דעתו אצל כל אדם, מאחר ואין אדם משתמש באופן קבע בלא לחסום ולקנב, ורק באופן שמשתמש באופן ארעי, בזה דוקא לא בטלה דעתו ומקבל טומאה, כיון שהדרך שמשתמשים ארעי בלא לקנב וא"כ הוא גם טעם לקבל טומאה וזה חידוש. וא"כ אדרבה יש כאן ראיה לדברי המשנ"א דבמשתמש בקבע בלא לקנב באמת בטלה דעתו.

## כלכלה משיגמור ויחסם ויגמור את התלויה

החילוק בין תלויה דכלכלה לאוזן הכלי

**ד]** **הר"ש פירש** דהיינו שיגמור את החבל שתולין בו, **והרא"ש כתב** שדרך לעשות בה בית יד לתלותו בו, וצ"ב שהרי תניא בחולין דכ"ה. דכלי עץ המחוסר אוזן טמא, וכ"ש במחוסר דבר לתלותו בו.

**ויש לבאר** בזה לפמש"נ בחי' הגר"א ובאליהו רבה דהחילוק בין סלים לכלכלה הוא "דסל משתמש בה על הקרקע, וכלכלה בתלויין בכותל" עכ"ד.

**ומעתה י"ל** דיש חילוק מהותי בין אוזן של כלי לבין כלכלה התלויה על הכותל, דאוזן של כלי הוא לא חלק מצורת הכלי, דצורת הכלי הוא להשתמש בו כשהוא עומד על הקרקע, אלא שעושין אוזן לצורך טלטול הכלי, ולכן אם חסר האוזן הוא נחשב גלמי כלי מתכות, משא"כ תלוייה של כלכלה, הוא חלק מעיקר צורת הכלי, שכך היא צורתה שהיא תלויה על הכותל, ולפ"ז ניחא דקודם שגמר את התלויה, היא עדין אינה ראוי' למלאכתה דחסר בעיקר החפצא של הכלי והוי חסרון של גמר מלאכה, ולא חסרון של צורת הכלי.

**כלכלה** – עי' רע"ב שכ' כלכלה סל של "גמי" ועי' משנ"ט מה שהביא בזה לדון, אם גמי חשיב כלי עץ או לאו.

## בית הלגינין ובית הכוסות אע"פ שלא קינב מבפנים טמא

**ה] באליהו רבה כ'** דהוא עשוי משל תמרה ולכן אין צריך לקנב מבפנים, ויש לעי' לפי"ז מה החידוש בזה, שהרי כבר תנן דשל תמרה לא צריך לקנב מבפנים. **ועי' תפא"י** דאיירי באופן שנותן בין כלי לכלי הוצין להפריד ביניהם נמצא דהם משמשמים לפנים.

ובאמת יש לבאר עוד דכל החסרון של הוצין מבפנים בסלים של עץ, הוא כשמניחין בתוכו דברי מאכל, משא"כ "בית הלגינים" דלא מניחים את האוכל עצמו בתוך הכלי, אלא מניחין כלי בתוך בית הלגינים בזה אין חסרון במה שיש בתוכו הוצין.

# פרק ט"ז משנה ג'

עוד בענין גמר מלאכה בכלים

## הקנונים הגדולים והסוגין הגדולים משיעשה ב' דורים וכ'

**א]** **ברמב"ם פיהמ"ש מדוייק** דהחילוק בין 'צפירה' לבין 'דורין' ד**צפירה** הוא מגלגל סביב הכלי ממקלעת ארוכה, וכך הוא בונה את הדופן של הכלי, ואילו **דורין** הוא מחבר מסגרות שלמות על משטח הכלי, [עי' תפא"י אות כ"ו משמע שהבין להיפוך].

הרי מבואר דאפילו שדעתו לעשות עוד דורין דהיינו עוד מסגרות, כיון שעשה דור אחד מקבל טומאה. וצ"ב דהא לא נגמר מלאכתו, ועי' להלן.

## והערק משיעשה בו צפירה אחת

**ב] ברמב"ם** [כלים פ"ה ה"א] והערק משיעשה בו צפירה אחת אף על פי שלא גמר גביהן, מקבלין טומאה "שהרי נראו למה שנעשו וצורת הכלי עליהן" הא למה זה דומה לבגד שנארג מקצתו, עכ"ל. מבואר דאף שדעתו להוסיף עוד בגביהן של הכלים מ"מ צורת כלי עליהם ולכן מקבלים טומאה.

**ובראב"ד** שם בהשגה כ' "א"א פי' בערוך נפה והטעם מפני שאדם משתמש באלו כמה שהן, משא"כ בשאר כלים שהזכיר למעלה, עכ"ל. ויש לעי' מה החילוק בין הרמב"ם להראב"ד, ומה ביאור השגת הראב"ד ויבואר להלן בס"ד.

**ג] במשנה אחרונה הקשה** במה דמבואר דאפילו שדעתו להוסיף עוד דורין ועוד צפירות אפ"ה מקבל טומאה, וקשה מאי שנא מחק קפיזא בקבא דמבואר בגמ' חולין דאינו מקבל טומאה כיון שדעתו לחקוק עוד, ואילו כאן מבואר דאפילו שדעתו להוסיף דורין הדין הוא דטמא ומאי שנא.

ו**ביאר המשנ"א** דחק קפיזא בקבא מוכח מתוך צורת הכלי שדעתו להוסיף עוד על הכלי כיון שהוא כלי גדול, וכיון דצורת הכלי מוכחת עליו שצריך עוד לחקוק, לכן הוא חסרון בגמר כלי, משא"כ כאן בדורין צורת הכלי לא מוכחת כלום כיון דיש מקיימים כך הכלי שיש בו רק דור אחד, ולכן אף שדעתו להוסיף עוד דורין אינו חסרון בכלי, ואין בזה חסרון בגמר מלאכה מה שיש בדעתו להוסיף עוד[[17]](#footnote-17).

ונראה לפי"ז די"ל דזה נמי כוונת הרמב"ם במש"כ "שהרי נראו למה שנעשו וצורת הכלי עליהן", והיינו דכיון דמצד צורת הכלי אין חסרון כלל, לכן מה דיש בדעתו להמשיך אינו חסרון בגמר מלאכה בכלי. [וזהו חידוש בגמר מלאכה, דמה דיש בדעת האדם להוסיף, אינו חסרון גמר מלאכה בהכלי, אא"כ מוכח מתוך הכלי שלא נגמר מלאכתו].

אך יש לעי' במה נחלק הראב"ד, ונראה דכוונת הראב"ד נמי ליסוד זה דכל שאדם רגיל להשתמש בכלי כמו שהוא עכשיו, אף שהוא רוצה להוסיף אינו חסרון בהכלי, אלא דעיקר השגת הראב"ד הוא דאין דין שיהיה לכלי צורת כלי, אלא סגי במה שהכלי ראוי לתשמיש, ואילו הרמב"ם למד דיש הלכה דצריך צורת כלי, [וכבר נחלקו הרמב"ם והראב"ד בנידון זה כמה פעמים שם][[18]](#footnote-18).

# פרק ט"ז משנה ד'

## כלי עור מאימתי מקבלין טומאה התורמל משיחסום ויקנב

**א]** ברמב"ם פיהמ"ש כ' **יחסום** היינו שיקפל את קצהו ויתפרהו כדי שיהא לכלי שפה[[19]](#footnote-19). **ויקנב,** שיחתוך קצוות העור הבולטים על גבו והם בליטות קטנות כעין קשרים שבאריג. [וזהו הוא כמו קינוב דלעיל].

## ויעשה קיחותיו, ר' יהודה אומר משיעשה אזניו

שיטות הראשונים מהו קיחותיו- ואזניו

**ב] קיחותיו - ברע"ב** כ' "מסגרותיו, כמין אזנים קטנות סביבות התורמל, ומכניסים באותן אזנים חבלים שסוגרים אותו" עכ"ל, מבואר ד"קיחותיו" הוא הלולאות שבהם תוחבים החבל לסגור הכלי ולא נתפרש ברע"ב מהו **'אזניו'**, ועי' משנ"א ותפא"י [אות ל'] שביארו ד'אזניו' היינו האזנים שאוחז בהם מזה ומזה לפתחו.

**וברא"ש** כ' **קיחותיו** היינו 'מסגרותיו', **ואזניו** הוא כמין אזניים קטנים סביבות התורמל, ומכניס בהם חבלים קטנים הסוגרים אותו עכ"ד.

**מבואר ברא"ש** ד"אזניו"הם הלולאות שמכניסים בהם החבלים, נמצא דלהרע"ב "קיחותיו" הם הלולאות וזה נקרא בלשון הרע"ב 'מסגרותיו', ואילו להרא"ש "אזניו" הם הלולאות, "וקיחותיו" הם 'מסגרותיו'[[20]](#footnote-20), ויש לעי' מהו מסגרותיו לדעת הרא"ש.

**והנה ברמב"ם פיהמ"ש** פי' 'קיחותיה' היינו "שנצים שמכווצים בהם את פי הכלי". ולכאו' כוונתו לכמין מסגרות התפורות בחלקו העליון של הכלי מלמעלה בכדי לכווץ על ידו את הכלי, שהכלי יהיה יותר צר למעלה, וי"ל דזה נמי כוונת הרא"ש והר"ש דקיחותיו היינו 'מסגרותיו', ואילו לר' יהודה צריך שיהיה גם אזניו דהיינו הלולאות.

## רבי יהודה אומר משיעשה את אזניו

**ג]** **להרא"ש והר"ש** נתבאר דאזניו היינו הלולאות שבהם מכניס חבלים קטנים הסוגרים אותו, אבל להרע"ב הרי הלולאות הללו הם קיחותיו, ולא נתפרש להרע"ב מהו **'אזניו**'.

**ובמשנ"א ובתפא"י** ביארו ד'אזניו' היינו האזניים שאוחז בהם מזה ומזה הכיס לפתחו. ו**בחידושי הגר"א** ביאר דאזניו היינו החבל שהוא מכניס בו לתלות על צוארו. [ועיי"ש שביאר דקיחותיו הוא החבל שמכניסים בו לסגרו ואזנים הוא החבל שעושין לתלות על צווארו, מבואר דהכל מיירי על החבל עצמו [ולא על הלולאות שמכניסים בתוכם החבל].

האם ר' יהודה בא להקל או להחמיר

**ד]** **בתפא"י ובמשנ"א** כ' דר' יהודה בא להחמיר, והיינו דלת"ק משעשה קיחותיו בלבד טמא, ואילו לר' יהודה אפילו לא עשה קיחותיו כיון שעשה את אזניו מקבל טומאה, ולא צריך גם את קיחותיו.

ודייקו הלשון **משיעשה את אזניו**, דהיינו כבר משעשה אזניו בלבד נטמא אפילו בלא קיחותיו, נמצא לפי"ז דלת"ק סגי בקיחותיו בלבד, ואילו לר' יהודה סגי באזניו בלבד לטמאות.

ומאידך **בסדרי טהרות** כ' דר' יהודה ס"ל דלא סגי בקיחותיו אלא בעינן גם קיחותיו וגם אזניו עיי"ש, והיינו דלפי ת"ק משעשה קיחותיו בלבד טמא, ולפי ר' יהודה לא נטמא עד שיעשה גם קיחותיו וגם אזניו.

מדוע חסרון אזניו לא יחשב כגלמי

**ה]** הנה נתבאר במשנ"א והתפא"י דאזניו היינו האזניים שאוחז בהם בכדי לפתוח את התורמל, ויש לעי לפי דבריהם מדוע אם לא עשה את אזניו טהור, והרי איתא בגמ' חולין כה. דכל שלא עשה אוזן הכלי חשיב גלמי הכלים, ובדין גלמי הכלים מבואר בחולין כה. דגלמי כלי עץ טמאים, אך בענין גלמי כלי עור דנו בזה האחרונים, [וכפי שיבואר להלן], ומעתה לכאו' מוכח מכאן בשיטת ר' יהודה דגלמי כלי עור טהורים, דהא לר' יהודה עד שיעשה את אזניו טהורים.

אכן י"ל דא"א להוכיח מכאן לדין גלמי כלי עור, ומשום דס"ל לר' יהודה דאזניו הם חלק מעיקר צורת הכלי ממש, ומשום דע"י האזניים פותחין וסוגרין את הכלי, נמצא דאזניו אלו, הם מועילים בעיקר תשמיש הכלי לפתחו ולסגרו, ולכן חשיב מעצמו של כלי.

וכן נראה דמסגרותיו לפי הרמב"ם דהוא שנצים המכווצים את הכלי למעלה להיות יותר צר, ס"ל לר' יהודה דהוא מצורת הכלי כיון דהוא מועיל בתשמיש הכלי, ולכן הוא חסרון של גמר מלאכה ולא משום גלמי, משא"כ אוגן ואוזן בכלי עץ אינו מועיל בעיקר תשמיש הכלי, אלא דעיקר מטרתם הוא לטלטל הכלי ממקום למקום, אבל תשמיש הכלי מושלם ולכן הוא רק חסרון של גלמי עיי"ש.

## סקורטיא משיחסום ויקנב ויעשה את ציצתה ר' יהודה או'

**ו]** **הר"ש והרא"ש** ביארו דהוא בגד שלובשים הרצענים וציציתה הוא החוט שקושרין עמו הבגד.

בענין גלמי כלי עור

**ז] ברמב"ם** ביאר הוא שטיח של עור שאוכלין עליו, וציציתה עושין עיגול של עור באמצע לנוי, וכן נחלקו להלן פרק כ"ו משנה ה'.

ועי' **משנ"א** שהקשה להרמב"ם דאם עיגול שבאמצע הוא לנוי מדוע יהיה טהור, והרי זהו דין גלמי כלים, וגלמי כלי עץ טמאים

והנה גלמי כלי עור לא נתפרש להדיא מה דינם אם ככלי עץ וטמאים או ככלי מתכות וטהורים, ועיי"ש במשנ"א שכ' דמסתבר דדינם ככלי עץ, חדא משום דבכל הדינים שוים זה לזה, ועוד משום הטעמים המבוארים בגמ' חולין כה. דגלמי כלי מתכות טהורים או משום שעשויין לכבוד, או מפני שהם יקרים, משא"כ גלמי כלי עץ טמאים כיון דאינם לכבוד ולא יקרים. ומעתה מסתבר דאף כלי עור דומים בזה לכלי עץ דאינם יקרים ואינם לכבוד.

**וברמב"ם** פ"ב מכלים ה"א וז"ל "העושה כלי מעור המצע שלא נתעבד כלל וכו' הרי אלו מקבלים טומאה" [והמקור הוא במתני' לקמן פי"ז מט"ו] הרי מבואר דאף עור שלא נתעבד כלל, נמי מקבל טומאה ולכאו' עור לא מעובד הוא חסרון של גלמי כלי עור, הרי מבואר בזה דגלמי כלי עור טמאים, [כן הביא המשנ"א].

מאידך **במשנ"א** פרק [כ"ו מ"ד] כ' לדון דאפשר דגלמי כלי עור טהורים וכמו כלי מתכת, ושם כ' די"ל דדמיהם יקרים יותר מכלי עץ. והביא דכן משמע בתוספתא פי"ג כלי עור מאימתי מקבלים טומאה וכו' ואם עתיד לכרכב ולשרטט עד שיכרכב ויסרטט.

**וברמב"ם** פ"ז ה"א פסק כן וז"ל הסנדל משיקמיע, המנעל משיגוב [על] האימום, ואם עתיד לכרכם ולשרטט עד שיכרכם וישרטט עכ"ל. מבואר בזה דגלמי כלי עור טהורים, דהרי הסרטוט והכרכוב הם עשויים לנוי ואפ"ה טהורים, ועיי"ש שהניח בצ"ע, וכן בתפא"י [לד] הניח בצ"ע. ולכאו יש כאן סתירה בדברי הרמב"ם, ועי' הערה מש"כ לבאר בזה בכמה דרכים[[21]](#footnote-21).

והשתא יש לעי' בענין "סקורטיא" דכ' הרמב"ם דהוא שטיח של עור שאוכלין עליו, ומבואר במתני' דטהור עד שיעשה ציציתה ואף שהוא לנוי. וקשה דבשלמא אי נימא דגלמי כלי עור טהורים א"ש, אבל אי נימא דגלמי כלי עור טמאים, צ"ע מדוע הכא טהור עד שיעשה ציצתה, ועי' משנת טהרות מש"כ לבאר בזה דהכא הוא מדין מדרס.

**ח] ברע"ב הביא הרמב"ם** דפירש דציציתה "הוא מצע העור שנותנים בו טס של מתכת לנוי, לשון ציץ הזהב, שהוא טס של זהב" עכ"ל.

**ובתוס' אנשי שם** [בשם ש"ל] הקשה דאם הוא טס של מתכת מדוע לא יהיה טמא משום המתכת, ותי' משום דהוי מתכת המשמשת את העץ.

## ור' יהודה אומר משיעשה את טבעותיה

**ט]** כתב **הרע"ב** טבעת הנחושת או הברזל שהם בקצות הסקורטיה, **וברא"ש** כתב שקושרין בהם הלולאות ויש לעי' מה כוונתו. ועי' **חידושי הגר"א** דהוא כעין חלוק פתוח לאחוריו, וציצית למעלה אצל הצואר לקשור שם, וטבעות למטה לקשור בחבל.

## קטבוליא משיחסום ויקנב רבי יהודה אומר משיעשה וכו'

**י]** **ברמב"ם** כ' דקטבוליא היינו מצע העור שפושטין על המטות לישון עליו, ויש לעי' מדוע מקבלין טומאה והרי הוי פשוטי כלי עור.

**וביאר הרמב"ם** בתרי אופנים א. משום דפשוטי כלי עור מקבלין טומאה מדרבנן, ולפי"ז הכא הוא טומאה דרבנן, ב. ועוד דמיירי בטומאת משכב ומושב בלבד ולא בשאר הטומאות, וזהו טומאה דאוריתא מדין משכב ומושב, וכ"כ הרא"ש דמקבל טומאה מדין משכב ומושב.

**ויש להקשות** על מה דכ' הרמב"ם דמקבל טומאת משכב ומושב בלבד, אבל אינו מקבל שאר טומאות, וקשה דהא איתא בגמ' בב"ק כה. דכל דמקבל טומאת מדרס מקבל אף שאר טומאות מק"ו, **ועמד על זה החזו"**א סי' כ"א סק"ה [ד"ה בר"מ], ועיי"ש מש"כ ולכאו' כוונתו לגרוס ברמב"ם דבגוונא דמיוחדת למשכב ומושב אז טמא גם בשאר טומאות עיי"ש.

**אכן נראה** דאפשר לקיים הגירסא שלפנינו, וי"ל בביאור כוונת הרמב"ם, דהנה שיטת הרמב"ם פכ"ג מכלים ה"א דהדין דכל הראוי למדרס מקבל טומאת מת הוא דין טומאה דרבנן, ומעתה **י"ל** דהרמב"ם פירש בב' אופנים האם טומאה דמתני' הוא דאוריתא או דרבנן דמתחילה כ' דהוא דין טומאה מדרבנן, ועוד כ' דהוא טומאה דאוריתא. ולפי"ז הוא באמת דוקא במשכב ומושב ולא בטומאות אחרות. ועי' לשון הרע"ב כאן דמבואר כן בדבריו ולכאו' מקור דבריו הוא מהרמב"ם וזהו כמש"נ.

## הכר והכסת של עור משיחסום ויקנב, ר' יהודה אומר משיתפרם וישייר בהם פחות מחמשה טפחים

**יא] ברמב"ם** כ' הכר הוא הכרים של עור העגולים, וכסת המאורכים וצורתם ידועה, עיי"ש, ועי' ברע"ב שכ' כר קטן מכסת, ועשוי להניח תחת מראשותיו. וכסת תחת כל גופו**.** ובמקוואות כ' הרע"ב להיפך עיי"ש.

**ובמשנת טהרות** כ' להוכיח מכאן כדברי החזו"א סי' ל' כ"ג דאף דאין הזב מטמא את המשכב אא"כ רובו נשכב עליו, אבל לענין מיוחד למדרס סגי בשיהיה מיוחד רק למקצת הזב, לענין שיחשב מיוחד למדרס, ואף שבפעל טומאה תחול עליו רק באופן שבאמת רוב הזב ישב על הכר, מ"מ שם מדרס הוא גם במיוחד למקצת.

ועי' לקמן פרק כ"ו משנה ה' בענין "עור הלב של קטן" דנתבאר הרבה ראיות ליסוד החזו"א דלענין מיוחד למדרס סגי במיוחד למקצת האדם.

**יב] בחזו"א** כ"א סק"ה כ' נסתפק האם לרבנן לא צריך תפירה כלל ולר' יהודה טהור עד שיתפור, ולפי"ז ר' יהודה מיקל, או דילמא דרבנן סברי דבעינן שיגמור התפירה וזהו בכלל יחסום, ולפי"ז ר' יהודה מחמיר דאפילו מקצת תפירה נמי מועיל, ועיי"ש שצידד להוכיח מדלא כתיב "עד שיתפור" אלא כתיב "משיתפור וכו'", משמע דלרבנן בעינן שיתפור כולו, ואילו לר' יהודה אפילו משייר חמשה טפחים טמא.

**וכ"כ במשנ"א** דלת"ק צריך לקנוב הינו לתפור את כל תפירתו מסביב ויניח רק נקב קטן להכניס המילוי, אבל אם משייר נקב גדול טהור, ולר' יהודה אפילו משייר נקב גדול עד חמשה טפחים נמי טמא, נמצא דר' יהודה לחומרא.

**ועי' רמב"ם** דפסק כת"ק דכ' פ"ז ה"א וז"ל הכר והכסת של עור משיחסום שפתותיהן ויכרות הקופין היוצאין עכ"ל. מבואר דלא הזכיר ויתפור, והנה בשלמא בלשון המשנה יתכן להבין דיתפור הוא מונח ביחסום, אבל ברמב"ם שהוא ספר הלכה לכאו' היה צריך לפרש שיתפור הכל. ולכאו' משמע מזה דבאמת אין דין לתפור כלל ויש לעי' בזה.

# פרק ט"ז משנה ה

## פטילייה טמאה

**א] פטיליה** עי' רמב"ם שהיא כפיפה של חלף שיש לה פה קטן ומניחין בתוכה הגרוגרות, ועי' ר"ש שכ' שהוא קופה לגרוגרות, וברע"ב כ' קופה עשויה ממינים של ערבה, **ו**יש לעי' מה החידוש בזה שהיא טמאה.

ואפשר דכיון שפטליה וחסינה שניהם עשויים מאותו חומר של כלי, א"כ עיקר החידוש הוא בחסינה טהורה [וכפי שיבואר להלן בעזהי"ת], ופטליה דתני הוא אגב חסינה.

ויתכן עוד בזה דהנה בתוספתא שבת [פי"ג] וכן בירושלמי שבת פ"ז ה"ב איתא 'פטליא' של גרוגרות מקרע ואוכל ע"כ. והנה מבואר בשבת דף קמו. ד"שובר אדם את החבית (בשבת) לאכול ממנו גרגרות ובלבד שלא יתכיון לעשות כלי" ובגמ' ביצה דף לג: איתא דמיירי דוקא במוסתקי, וכן פסק בשו"ע שי"ד ה"א, אבל כלי גמור אסור לשבור, וא"כ בהכרח דפטליה הוא כלי גרוע, ולכן מותר לקורעה בשבת, ומעתה יתכן דסד"א דכיון שהוא כלי גרוע אינו מקבל טומאה וזהו דקמ"ל דמקבל טומאה.

## וחסינה טהורה

**מצינו בזה כמה דרכים**

**ב] א) רמב"ם פיהמ"ש** כ' דחסינה טהורה משום דהיא כלי גדול מאד כמו בית, וכן כתב ברמב"ם פ"ה מכלים ה"ה כ' וז"ל הוצין וכו' שאורגין מהן כתבנית מגורה גדולה שאוצרין בה החיטים טהורה שאין תורת כלי עליה עכ"ל. ועי' להלן שנתבאר בהרחבה.

**ב) בראב"ד** בהשגה על הרמב"ם כ' וז"ל וחסינה טהורה והטעם מפני שאינה עשויה לטלטל כלל עכ"ל, מבואר בדבריו טעם אחר מהרמב"ם, ויש לעי' בביאור כוונתו, ויבואר להלן בס"ד.

**ג) בר"ש** לא נזכר שהוא כלי גדול, אלא כ' "כמין קופה ועשויה מן הוצין ומשימין בה את הטיט וכו'" עכ"ל. וכ"כ ברע"ב, ויש לעי' לשיטתם מה החסרון לפי שיטתם בכלי זה דחסינה טהור.

שיטת הרמב"ם בדין "חסינה"

**ג] ברמב"ם** [ביד החזקה פ"ה מכלים] כ' וז"ל "ושאורגין בהן כתבנית 'מגורה גדולה' שאוצרין בהן החטין טהורה שאין תורת כלי עליה", עכ"ל.

ויש לדון בדברי הרמב"ם האם החסרון הוא משום כלי הבא במידה דהוא כלי גדול יותר מארבעים סאה דאינו מטלטל מלא וריקם, או דילמא דאינו שייך לכלי הבא במידה אלא הוא חסרון בצורת הכלי מחמת גדלו.

ובסדרי טהרות כ' דהראב"ד בהשגה כאן בא לפרש דברי הרמב"ם, ובדברי הראב"ד מבואר דהחסרון הוא משום דאינו כלי המטלטל, ולפי"ז לכאו' מבואר דכוונת הרמב"ם מדין כלי העשוי לנחת, ולשיטת הרמב"ם זהו נמי הדין של כלי הבא במידה.

ובספר משנת טהרות כ' להוכיח דאין כוונת הרמב"ם לכלי הבא במידה, דהנה הרמב"ם בפרק ג' מכלים כ' לדיני כלי הבא במידה, ואילו בפרק ה' הביא הרמב"ם לדיני צורת כלי, ומהא דדין 'חסינה' הזכיר הרמב"ם בפרק ה' משמע דהחסרון הוא משום צורת כלי. ועי' עוד הערה.[[22]](#footnote-22)

**ויש להקשות** דאי נימא דהוא מדין חסרון של צורת כלי, מדוע באמת הוצרך הרמב"ם להחסרון של צורת כלי, תיפו"ל משום כלי הבא במידה דאינה מקבלת טומאה, ומדוע בעינן לטעם חדש שאין לו צורת כלי.

ואפשר בזה דהנה דין כלי הבא במידה דאינו מקבל טומאה, הוא דין דוקא בכלי עץ אבל בכלי מתכת וכלי חרס דלא הוקשו לשק קיימ"ל דמקבל טומאה, [וכן פסק הרמב"ם פ"א ה"ט, הובא לעיל פט"ו], ולכן כ' הרמב"ם ד'חסינה' יש בה חסרון בצורת הכלי, דהוא חסרון גם בכלי חרס ומתכות אינו מקבל טומאה.

אך יש לעי' מה חסר בצורת כלי זה ד'חסינה' טפי משאר כלים אחרים הבאים במידה. ונראה לבאר דהנה לשון הרמב"ם בפיהמ"ש "כלי גדול מאד כמין בית", ויתכן דכוונתו דהחסרון בכמין בית הוא דהשימוש בסוג כלי זה הוא שנכנסים לתוך המגורה ומשתמשים בתוכה, כמו שימוש של בית, ולא לוקחין את הכלי אליו[[23]](#footnote-23).

שיטת הראב"ד בחסינה

**ד] ובראב"ד** שם [פ"ה מכלים ה"ז] בהשגה לכאו' מבואר טעם אחר דטהורה וז"ל "א"א לשון המשנה פטיליא טמאה וחסינה טהורה והטעם מפני שאינה עשויה לטלטל כלל", וביאור דבריו דהוא מדין כלי העשוי לנחת דאינו מקבל טומאה.

ויש להקשות לשיטת הראב"ד, דלעיל דמבואר בראב"ד ריש פרק ג' דכלי העשוי לנחת דטהור הוא רק באופן דיש איסור לטלטלו, ועי' **חזו"א** [כ"א ו'], ועי' **מקד"ד** [נ"ד ב'] מש"כ ליישב בזה, ועי' לעיל פרק ט"ו משנה א' נתבאר זה בארוכה.

בשיטת הר"ש והרע"ב

**ה] בסדרי טהרות** ביאר כוונתם דיש חילוק בין החומר דפטלייה דהוא עשוי מן ממין ערבה, והוא מתקיים, משא"כ 'חסינה' היא עשויה מקוצים ואינה מתקיימת מתקיים, ולכן טהורה, ולפי"ז הוא כמו המשך המשנה סגניות של עלין טהורה משום שאינה מתקיימת, ומובן השייכות בין תחילת המשנה לסופה עיי"ש.

ואולי יש להוסיף דיעוי' בר"ש וברע"ב שכ' "שמשימין בהם טיט", ואפשר לפי"ז דכיון שהטבע שהטיט מלכלך ונדבק הרבה, לכן נותנין הטיט בתוך כלי שהוא לפעם אחת, וא"כ נמצא דהוא כמו המשך המשנה דמיירי בחותלות שהם כלים חד פעמיים דטהורים מטעם זה.

## סגניות של עלין טהורות

**מהו סגניות**

**ו]** נתבארו כמה דרכים בראשונים מהו סגניות

**בר"ש** ביאר עושין כמין כפיפה קטנה מן העלין ומכסין בה פירות. לכאו' הוא משמש כיסוי לפירות.

**וברא"ש** כ' וז"ל דרך אוספי פירות כגון התאנים והענבים לשומם בתבנית ארוג מעלי האילנות או מסריגיהם ע"כ.

**והרמב"ם** כ' ביד החזקה פ"ה מכלים ה"ו וז"ל עלין שמסרגין אותם כמין סייג סביב לפרות טהור, ואם עשו סייג של נסרין מתטמא עכ"ל. [ועי' חזו"א סי' כ"א סק"ו מש"כ]

**הטעם דטהורות**

ז] **הר"ש** ביאר משום דהוי מלאכת ארעי, **ובמשנ"א** ובביאור הגר"א כאן ביארו משום דאינו מתקיים כלל, והיינו דכיון דהעלין נובלים שוב אינם מחזיקים לזמן ארוך כלל, ובראשונים אחרים לא נתפרש הטעם, ובכ"מ הביא דברי הר"ש הנ"ל על דברי הרמב"ם.

בענין כלי שתשמישו ארעי אם מקבל טומאה

**ח]** ויש להקשות בהא דמבואר דכלי ארעי העשוי לזמן מועט אינו מקבל טומאה, דהנה איתא בתוספתא [הובא בר"ש פט"ז מ"ב], כלי נצרים שלא קינב אותם דטהור, ואם משמש בהם מלאכת ארעי טמא עיי"ש, הרי מבואר דגם כלי שמשמש למלאכת ארעי נמי טמא, ומדוע הכא מלאכת ארעי טהור.

ויש לבאר בזה דסגניות של עלין החסרון הוא בגוף הכלי דהוי כלי ארעי מצד עצמו של כלי, דאין הכלי מתקיים ולכן טהור, משא"כ בכלי של נצרים שלא קינב, אין חסרון מצד עצם הכלי, שהכלי יכול להתקיים לאורך ימים שהוא כלי חזק, אלא דהחסרון הוא מצד שקשה להשתמש בו משום שהוא סורט את המשתמש בו, ובזה כל שהחליט להשתמש בו אפילו באופן ארעי נמי מהני לקבלת הטומאה, כיון שאין חסרון מצד איכות הכלי.

אך אכתי יש לעי' מלקמן סוף משנה ח' דמבואר דכלי של חיפוי טהור, וביאר הר"ש משום דהוי תשמיש ארעי, והנה התם אין חסרון בגופו של כלי, אלא שהדרך הוא להתשמש בו ארעי, נמצא דגם כשהכלי עצמו מתקיים מ"מ כיון שהשימוש בו ארעי טהור, וצ"ע כעת.

העולה מזה דכלי שמצד יכולת הכלי אינו יכול לשמש אלא ארעי כ' הר"ש דאינו מקבל טומאה, אבל בכלי שהחסרון הוא מצד האדם שאינו משתמש בו אלא ארעי, בזה לכאו' מבואר בתוספתא דמקבל טומאה אולם יש לעי' בזה ממתני' לקמן וצ"ע

***של נצרים טמאות***

בדין כיסוי הכלים, וכסויין המשמשים בפנ"ע

**ט]** בביאור הדין ד"סגניות של נצרים טמאות", יש לתלות זה בשיטות הראשונים כאן,דהנה נחלקו הראשונים בביאור הכלי של "סגניות".

**שיטת הרא"ש** שהוא תבנית ארוג מעלי האילנות או מסריגיהם שדרך אוספי פירות ליתן תאנים וענבים בתוכם, ולפי"ז הוא מקבל טומאה כמו כל כלי קיבול רגיל, וכן נקט החזו"א סי' כ"א סק"ו בדעת הרמב"ם, אך יש לעי' מה החידוש בזה, וי"ל דהחידוש הוא דהעשוי מנצרים הוא כלי קבע וחלוק מעלים שהוא עראי.

אולם **בר"ש וברע"ב** כ' דסגניות של עלין הוא המשמש "לכסות על הפרות", והיינו דהוא כלי של חיפוי על הפרות, ויש להקשות מדוע של נצרים טמאה, ומאי שנא מכל חיפוי הכלים דמבואר להלן משנה ח' דאינם מקבלים טומאה, ועמד בזה במשנ"א כאן.

וכן יש להקשות מהא דמבואר לעיל פי"ד מ"ג "כיסויי הכלים טהורים" וכן איתא לעיל פי"ב מ"ג כיסוי טני של מתכת חכמים מטהרין, וכן איתא לעיל פ"ב מ"ה לגבי כיסוי כדי יין טהורים, וא"כ מדוע הכא כיסוי הפרות מקבל טומאה מאי שנא מכל הני דטהורים.

**ובמשנה אחרונה** כ' לחדש בזה דהא דמבואר להלן דחיפוי טהור, וכן בכל הני משניות דכיסויין טהורים מיירי באופן שהוא משמש כיסוי לכלי אחר שיש לו בית קיבול, ולכן כיון דהכיסוי הוא לא עיקר עושה המלאכה לכן טהור, אבל הכא במתני' לא מיירי בכיסוי הכלים, אלא מיירי שהפרות עומדים על הארץ או על השולחן, והנצרים מכסים אותם, והנה הכיסוי הוא עיקר הכלי ולכן מקבל טומאה.

**אלא דיעוי' בסדרי טהרות** דכ' דאכתי יש להקשות מלעיל [פ"ב מ"ג] דאיתא טפי שהתקינו לענבים טהור, והתם מיירי בגוונא שהכיסוי מכסה את הענבים כשהם מונחים על הארץ, ואינו כיסוי הכלים ואפ"ה טהור, ועיי"ש שכ' דמטעם זה הרא"ש מיאן בביאור הר"ש, ופירש כאן בכלי שיש בו בית קיבול, ועי' מש"כ בכל הנ"ל בסימן....[[24]](#footnote-24).

## חותל שהוא נותן לתוכו ונוטל מתוכו טמא

בענין כלי ארעי [חד פעמי] לשאר דיני התורה

**י] בר"ש** ביאר הטעם דטהור משום דהוי מלאכת ארעי, וז"ל "דכיון דקורעו ומתירו משליכו לאשפה והוי ההוא תשמיש עראי" עכ"ל. ועי' **רא"ש** שכ' אין יכול לפתחו בלא לקרעו ע"כ.

**ובקה"י** [סוכה סימן י"ט] הוכיח מכאן לכל כלים שפותח אותם ודרך לזורקן דאינם מקבלים טומאה ומותר לסכך בהם.

והנה כאן מיירי בחותל שקורעו והכלי עצמו נתקלקל ולכן זורקו לאשפה, אמנם **בקה"י** שם כתב לדון עוד בכלי שנשאר בשלמותו, אלא שהדרך לזרקו לאשפה אחרי שימוש של פעם אחת, האם מקבל טומאה או לאו.

ועיי"ש שהוכיח מהרמב"ם פ"ה מכלים ה"ז דכ' וז"ל חותל של הוצין שמניחין בו הרוטב וכיוצא בו אם הוא נותן לתוכו ונוטל מתוכו מתטמא ואם אינו יכול ליטול מה שבתוכו עד שיקרענו או יתירנו או שחשב לאכול מה שבתוכו ולזרקו טהור, **וכן הקרן שהוא משתמש בה ומשליכה אינה מקבלת טומאה**, ואם חשב עליה מקבלת טומאה עכ"ל.

מבואר ברמב"ם דכ' לגבי קרן דכיון שהדרך לזרקה אחר שמשתמש בה אף שלא נתקלקלה הקרן כבר אינה מקבלת טומאה, ולכאו' מבואר דבטל ממנה שם כלי כיון שהדרך לזורקה, וכן יהיה הדין לכל הכלים שמשתמשים בהם חד פעמי אין להם שם כלי.

ועי' בדברי מרן הקה"י זצ"ל מש"כ שם לדון שיהיה מותר לסכך בהקרן, וכן הביא מבנ**ו** מרן הגר"ח זצ"ל דאמר כמדומה בשם החזו"א להיתר. ועי' עוד מה שנתבאר בזה להלן סימן ב'..

בכלי ארעי שדעתו להמשיך להשתמש בו

**יא] בר"ש הביא התוספתא** "חותל שהוא עתיד לאכיל' תמרה ולזורקו טהור, חישב להכניס ולהוציא בו מן הבית ומן השדה טמא" ע"כ התוספתא, מבואר דאם חישב להמשיך להשתמש בכלי מועיל המחשבה וטמא, ולא אמרי' בטלה דעתו.

**וכן פסק** **הרמב"ם [**פ"ה ה"ז] לגבי קרן שמשתמש בה ומשליכה אינה מקבלת טומאה "ואם חשב עליה מקבלת טומאה", מבואר דאפילו שהדרך להשליכה אם מחשב עליה להשתמש בה הרי היא מקבלת טומאה.

ומדברי התוספתא והרמב"ם יוצא נפק"מ לכל מיני אריזות שהוא פותח וזורק, דבוודאי בטל מהם שם כלי, אבל אם יחשוב להמשיך להשתמש בהם יחשב כלי וא"כ יהיה איסור בשבת.

ובמנחת יצחק כ' עפי"ז דבדיעבד אם יש לו כוס חד פעמי, ואין לו כוס אחר לקידוש יחשב להמשיך להשתמש בו ויועיל להתיר לקדש בו, ועי' עוד מה שנתבאר בזה להלן סימן... ב'

# פרק ט"ז משנה ו'

***קסייה של זורי גרנות של הולכי דרכים של עושי פשתן טמאה***

ז' ביאורים בביאור טומאת 'קסיה של זורי גרנות'

**א]** **א) ברמב"ם פיהמ"ש** כ' וז"ל עורות תפורין מכניסין בהן את היד והם כתבנית יד האדם. אם היתה המטרה בהן כדי שיהא אפשר לו להחזיק כדי שלא יכנסו בידו הקוצים או העצים ויפצעוהו הרי אלו מתטמאין וכו', עכ"ל.

**ברמב"ם כלים [פרק ז הלכה ה**] מש"כ בזה, ומבואר בדבריו דהוא בית יד שמכניס ידיו בתוכו, ואם המטרה היא כדי שלא יתחב לו קוץ בידו חשיב עשוי לקבלה, ואם משם הזיעה [ועי' עוד להלן מה שנתבאר בדברי הרמב"ם ועוד כ' בזה לקמן סימן....].

**ב)** **בר"ש** כ' קסייה של שולחנות, ויש לעי' בביאור כוונתו, ועי' מים טהורים מש"כ כאן בביאור הדבר.

**ג)** **ברע"ב** כ' וז"ל דכיון דהיא עשויה כדי לאחוז הדבר בידו יפה שלא ישמט ממנו, או כדי שלא יתחוב לו קוץ בידו, מקרי עשוי לקבלה, כיון שהדבר שהוא אוחז בו נשען על הבית יד ומקבלו עכ"ל, וכעי"ז ממש כ' הר"ש בכת"י. מבואר דחשיב עשוי לקבלה משום שעל ידי הבית יד יש יכולת להחזיק את הדבר שאוחז בו יפה, ועי' משכ' בענין זה להלן סימן.....

**ד)** ו**בביאור הגר"א** ובאליהו רבה כ' דהוא כעין כיסוי על הפנים, ושל זורי גרנות מפני המוץ והולכי דרכים מפני האבק, שלא יזיק האבק והמוץ לעינים, והוא נחשב עשוי לקבלה, אבל של צבעים תולה לקינוח הזיעה.

**ה)** ב**תוי"ט הביא ראב"ד** בהשגות פי"ג מטומאת אוכלים דהוא העור שזורה הגורן חוגר על בגדיו בכדי שלא יתחברו לבגדיו הקשין והקיסמין עיי"ש, וחשיב עשוי לקבלה משום שהוא מקבל את הפסולת שנדבקים בו.[[25]](#footnote-25)

**ובסדרי טהרות** תמה על דבריו מדוע חשיב עשוי לקבלה והרי אינו צריך את האבק, והביא ראיה מלעיל פט"ו מ"ו מצודה של עכבר טהורה וכ' הגר"א דכיון דאי"צ אלא דיהרג לא חשיב בית קיבול, ועי' תפא"י בועז אות ג'[[26]](#footnote-26).

**ועי' חזו"א** [סי' כ"א סק"ז] שהביא דברי הראב"ד וכ' דכוונתו מדין שהבגדים מגינים על גוף האדם חשיב שהם מקבלים את האדם, וכ' דמהאי טעמא כל הבגדים מקבלים טומאה מדין שהם מקבלים גופו של אדם, [ועי' לקמן פכ"ז מ"א מש"נ].

**ו)** **בסדרי טהרות** כ' דהוא דין טומאת בגדים, ולא מדין כלי עץ אלא הוא דין חדש של טומאת בגדים.

**ז)** **ועי' משנ"א** שכ' דעיקר החילוק הוא דקסיה של זורי גרנות עשוי מעור רך וטמא מדין עור שראוי לקפלו כמבואר בתוס' שבת סג:, אבל של צבעים ונפחים הוא עור קשה ואין ראוי לקפלו ולכן טהור, וזהו חידוש.

## אבל של צבעין ושל נפחים טהורה

**ב] בתפא"י** ביאר שצבעין ונפחין הם עובדים ליד האש, ולכן חשיב עשוי לזיעה וטהור.

**ועי' תפא"י** שהקשה בבועז [אות ד'] מודע לא יחשב בית קיבול משום שעשוי לקבלת את הזיעה ומדוע טהור, וכ' דדוחק לומר מדנבלע הזיעה ולא ניכר קבלתו עיי"ש. ובמשנ"א נמי הקשה כן מה לי מקבל האבק והקוצים ומה לי מקבל הזיעה עי"ש.

**ותי' המשנ"א** דהקוצים הוא מטלטלן עם העור לנערן באשפה ולכן נחשב לעשוי לקבלה, אולם הזיעה נבלע בתוכו, ואינו ניכר שהוא עשוי לקבלה, הרי מבואר בדברי המשנ"א דלמד דהטעם דקסייה של זורי גרנות טמאה הוא משום דמקבל את הקוצים על מנת לנערם באשפה, וזה על דרך הרע"ב והר"ש כת"י [[27]](#footnote-27).

## ר' יוסי אומר אף של גרוסות כיוצא בהן

**ג]** יש לעי' אם רבנן חולקים על ר' יוסי או לאו, ולכאו' מדברי הרמב"ם פיהמ"ש משמע דאין כאן מחלוקת מהא דלא כ' הרמב"ם איך ההלכה כר' יהודה או כחכמים, אולם ברמב"ם ביד החזקה פ"ז ה"ה לא נזכר של גרוסות ומשמע דלא פס' כר' יוסי.

ובתפא"י [אות נ"א נ"ב] נקט דיש מחלוקת, וביאר בפלוגתא דלר' יוסי לובשים את הקסיה של גרוסות למטרה שהזיעה לא תזיק הגרוסות והוא נחשב מפני הזיעה, ואילו לת"ק לובשים זאת בשביל שלא יזיק עפר הגרוסות את האדם והוי כמו קוצים שהוא עשוי לקבלה. ועי' משנ"א מה שביאר, ועי' עוד בסדרי טהרות מה שביאר בזה[[28]](#footnote-28).

## זה הכלל העשוי לקבלה טמא מפני הזיעה טהור

בביאור שיטת הרמב"ם בביאור הדין של קסייה, ובדין בית קיבול העשוי לקבלה

**ד] ברמב"ם** פיהמ"ש כ' "עורות תפורין מכניסין בהן את היד והם כתבנית יד האדם. אם היתה המטרה בהן כדי שיהא אפשר לו להחזיק כדי שלא יכנסו בידו הקוצים או העצים ויפצעוהו הרי אלו מתטמאין, ואם היתה המטרה בהם כדי שלא יזיע ויפסד מה שבידו מחמת הזעה או תעכבנו הזעה מלהחזיק את הכלי שהוא עושה בו מלאכתו הרי זו אינה מתטמאה עכ"ל הרמב"ם, וכ"כ הרא"ש כאן.

מבואר בדברי הרמב"ם דאם המטרה היא שלא יכנסו הקוצים לידו ויפצעוהו חשיב עשוי לקבלה, ואם הוא בכדי שלא יזיע ויפסד מה שבידו אינו נחשב עשוי לקבלה, ע"כ. וצ"ע מהו ביאור החילוק בזה.

**ובמקד"ד** [סי' נ"ד] ביאר בדברי הרמב"ם דבית קיבול העשוי לקבלה צריך שיהיה המקבל עשוי לצורך תוכו, ולכן כל שהמטרה היא לשמור על היד שלא תינזק מהקוצים הרי הוא נחשב שהבית קיבול עשוי לתוכו, כיון שהבית קיבול הוא תוך הקסיה, אבל כל שהמטרה היא שהזיעה לא תזיק את הפרות שמחזיק מחוץ לבית יד, או שמא יחליק הפרי מידו דבר זה אינו עשוי לתוכו אלא הוא לצורך החוץ, ולכן לא חשיב עשוי לקבלה.

והנה הרמב"ם ביד החזקה [פ"ז מכלים ה"ה] כ' וז"ל "זה הכלל כל העשוי לקבלה **כדי שלא יכהו קוץ וכדי שיאחז יפה יפה מקבל טומאה,** והעשוי מפני הזיעה כדי שלא יפסד הדבר שמתעסק בו בזיעת ידו אינו מקבל טומאה" עכ"ל.

וצ"ב דבשלמא מש"כ הרמב"ם כדי שלא יכנו הקוץ א"ש, אבל מה שכ' כדי שיאחזנו יפה יפה צ"ע דהרי זה לא לצורך תוכו, אלא לצורך מה שמחזיק מבחוץ.

**ובמקד"ד** כ' לבאר בזה דגם זה נחשב לצורך תוכו ומשום שהקסיה מכשירה את ידו שבפנים שתוכל להחזיק יפה, ואף שהמטרה היא להחזיק את מה שמחוץ ליד, מ"מ הקסיה היא מכשרת את היד שבתוכה שתוכל להחזיק ולקבל את מה שבחוץ, וזה חשיב עשוי לתוכה.

**ובחזו"א [**פכ"א סק"ז] כ' נמי להקשות מה כוונת הרמב"ם דאם "כדי שיאחזנו יפה יפה מקבל טומאה" והרי אינו עשוי לצורך תוכו, ועוד הקשה דהרמב"ם סתר דבריו בפיהמ"ש דכ' להדיא דאם המטרה כדי שלא יזיע ויפסד מה שבידו טהור, ומבואר דכדי שיאחזנו יפה מקרי מפני הזיעה וטהור.

ולכן כתב החזו"א דע"כ טעות סופר יש ברמב"ם וצריך לגרוס "והעשוי מפני הזיעה כדי שלא יפסד הדבר שמתעסק בו בזיעת ידו [וכאן להוסיף] **וכדי שיאחז יפה יפה אינו מקבל טומאה עכ"ל.** [ובסדרי טהרות כ' ליישב הסתירה ברמב"ם באופ"א, עי' הערה[[29]](#footnote-29)].

**וכל ענין זה נתבאר בארוכה בסימן...**

בהקושיא מאי שנא מפכ"ו מ"ג דאיתא כף לוקטי קוצים טהורה

**ה] הקשה המשנ"א** מאי שנא מהא דמבואר לקמן פכ"ו מ"ג כף של לוקטי קוצים טהורה, וביארו שם הר"ש והרע"ב דהטעם משום שלא נעשה לקבלה, אלא בכדי שלא יקבל מכה מהקוצים ולכן טהורה, וקשה דהכא מבואר בראשונים דזורי גרנות הוא גם בא למטרה זו שלא יקבל מכה מהקוץ, ואפ"ה מבואר דנחשב עשוי לקבלה וטמא.

**ובר"ש בכת"י** [בסוף דבריו] עמד בזה וכ' וז"ל ומיהו מטעם שלא יכנו הקוץ אין לו לטמאות כדמוכח לקמן כף לוקטי קוצים טהורה עכ"ל, וביאור דבריו, דהנה הר"ש בכת"י ביאר דקסייה נחשבת עשויה לקבלה משום שהיא מקבלת הדבר שהוא אוחז בו [או הפרי או הקוץ לטלטלם], ורק זה נחשב עשוי לקבלה, אבל כף לוקטי קוצים שהיא עשויה להגן על היד ממכה מהקוץ אי"ז נחשב עשוי לקבלה.

מיהו בחזו"א ובמקד"ד למדו ברמב"ם דקסייה היא עשוייה לקבלה, משום שמקבלת את היד להגן על היד ממכה מהקוץ וכדלעיל, וא"כ אכתי קשה מאי שנא מכף לוקטי קוצים דטהורה.

ועי' ברמב"ם פ"ז ה"ב שביאר הטעם דכף לוקטי קוצים טהורה משום דהוי עור פשוט ואין לו צורת כלי, וכ"כ הרא"ש לקמן פכ"ו מ"ג, ולפי"ז א"ש היטב שהחסרון הוא משום שאין לו צורת כלי.

**ובמשנ"א כאן** כ' לבאר בזה דהנה הטעם דהעור נחשב עשוי לקבלה הוא על דרך מש"כ התוס' שבת סג: דעור רך שראוי לקפלו חשוב עשוי לקבלה, אבל עור קשה שאין ראוי לקפלו טהור, ולפי"ז ביאר דכף של נפחים וצבעים צריכים למלאכתם עור קשה, וכן כף של לוקטי קוצים כיון שמלאכתם ללקט קוצים צריכים עור קשה ואין יכולים לקפלו, משא"כ קסיה של זורי גרנות דהוא רק למטרה שלא יכנס ליד קוץ או אבק אורחיה בעור רך, ולכן הוא ראוי לקפלו וחשיב מקבל וטמא עיי"ש. **וע' עוד להלן פכ"ו מ"ג מה שנתבאר בזה, וכן בסימן..**

# פרק ט"ז משנה ז'

***במשנה*** *זו מצינו כמה וכמה מיני מיני כלים שהם טהורים, אמנם אין טעם כולם שוה.*

*יש מהכלים שהם טהורים משום שאין להם צורת כלי ויש מהם דטהורים משום שמשמשים עם הקרקע, ועוד טעמים, וכפי שיבואר להלן בעזהי"ת.*

*ועוד נתבאר במתני' כלל דפשוטי כלים המשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמאים.*

## המלקוט של בקר וכו', הרי אלו טהורין.

**א]** מצינו בזה כמה דרכים בביאור הכלי דמלקוט של בקר, ובהטעם דטהור, **א)** שיטת הר"ש, **ב)** שיטת הרמב"ם פיהמ"ש לפי הגר"א, **ג)** שיטת הרמב"ם ביש החזקה, **ד)** ביאור התפא"י. ויבואר להלן בס"ד.

**שיטת הר"ש [דאינו עשוי לקבלה]**

**א)** **הר"ש והרע"ב** פירשו דהוא עור שמשימים בעיני הפרה לסבב בדישה, והטעם דטהור ביאר הר"ש בכת"י משום "דכלי עור הוקש לשק ובעינן מטלטל מלא וריקם, וזה אינו עשוי לטלטל דבר אחר על ידו"[[30]](#footnote-30).

יש לעי' בהא דמלקוט טהור, האם הוא טהור גם מדרבנן או דטהור רק מדאוריתא אבל טמא מדרבנן, [ועי' חזו"א סי' ל' סקי"ד בתוך דבריו דכ' דמתני' דטהור היינו לגמרי].

**האם מדרבנן טמא**

הנה לפי הר"ש הטעם דטהור הוא מדין פשוטי כלי עור, דהרי אינו עשוי לטלטל הוא לא גרע מפשוטים, ומעתה יש לדון האם רבנן גזרו טומאה על פשוטי כלי עור או לאו, דהנה בגמ' בב"ב דף סו. נזכר לגבי פשוטי כלי עץ דטמאים מדרבנן, אבל לא נזכר להדיא על פשוטי כלי עור.

והרמב"ם פ"א מכלים ה"ז כ' להדיא דרבנן גזרו טומאה גם על פשוטי כלי עור[[31]](#footnote-31), ונמצא לפי"ז דהכא טהור היינו רק מדאוריתא אבל מדרבנן באמת יהיה טמא, מיהו שיטת הר"ש לא נתפרשה להדיא, ואפשר דס"ל דפשוטי כלי עור טהורים לגמרי, וא"כ יהיה טהור לגמרי, אולם גם אי נימא כהרמב"ם דגזרו על פשוטי כלי עור טומאה מדרבנן אפשר דהכא יהיה טהור כיון דאינו משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה[[32]](#footnote-32).

**ביאור הרמב"ם פיהמ"ש - להגר"א [ב"ק לפסולת]**

**ב)** הרמב"ם בפיהמ"ש כ' דהוא כלי עור שמלקטין בו גללי הבקר כדי שלא יפסדו החטים ע"כ. והנה לכאו' לא פירש הרמב"ם מה טעם כלי זה טהור.

אמנם בחידושי הגר"א כאן הביא הרמב"ם והקשה לדבריו וז"ל, לפירוש הרמב"ם צ"ע דהא תנן [פי"ז מט"ו] העושה כלי קיבול וכו', וכמ"ש במתני' שקדם ג"כ**,** עכ"ל. ויש לעי' מה כוונת הגר"א להקשות, ומה כוונתו "כמ"ש במתני' שקדם", דהיכן הזכיר זאת במשנה הקודמת.

וראיתי לבאר דהגר"א למד ברמב"ם דכיון שעשוי ללקוט גללי בקר הוי כלי קיבול לפסולת, וזה חסרון דאינו כלי קיבול, ועל זה הקשה הגר"א דהרי תנן פי"ז מט"ו העושה כלי קיבול מכל מקום טמא, ונקט הגר"א דנכלל בזה גם בית קיבול פסולת דמקב"ט,

ועוד הוסיף הגר"א "כמ"ש במתני' שקדם", וי"ל דכוונתו למש"כ במשנה ו' דקסייה של זורי גרנות טמאה, וביאר שם הגר"א משום שהיא מקבלת את המוץ, ושל הולכי דרכים טמאה מפני שהיא מקבלת את האבק, הרי דכ' כבר הגר"א במשנה ו' דגם בית קיבול של פסולת חשיב בית קבול, [מהגר"ר שמואלביץ שליט"א], ובעיקר דין בית קיבול פסולת עי הערה[[33]](#footnote-33).

ולולי דברי הגר"א היה אפש"ל דהרמב"ם בפיהמ"ש לא ביאר הטעם מדוע טהור, אלא פירש רק מהו מציאות הכלי של 'מלקוט של בקר', אבל הטעם הוא כמ"ש ביד החזקה פ"ז מכלים ה"ה דאין לו צורת כלי וכמו שיבואר להלן בס"ד. וא"כ לא קשיא מידי קושיית הגר"א.

**ביאור הרמב"ם ביד החזקה [דלית ליה צורת כלי]**

**ג)** ברמב"ם ביד החזקה [פ"ז מכלים ה"ב], מבואר דהחסרון הוא משום שאין עליה צורת כלי, ועי' לשונו[[34]](#footnote-34), וכן ציין התוי"ט כאן לדברי הרמב"ם.

ויש להעיר לפי הגר"א דנקט בדברי הרמב"ם פיהמ"ש דהחסרון הוא משום דהוי בית קיבול פסולת, דלכאו' הוא סותר למש"כ ביד החזקה דהחסרון הוא משום שאין צורת כלי.

ויתכן לבאר בזה דבפיהמ"ש פי' הרמב"ם דמה שמקבל פסולת לא חשיב בית קיבול, והוי כמו פשוטי כלים, אך עדין היה קשה שיהיה טמא מדרבנן, כדין פשוטי כלי עור [דכ' הרמב"ם פ"א ה"ט דטמא מדררבנן], ולכן פירש הרמב"ם ביד החזקה שאין לו צורת כלי, דלכן אינו טמא גם מדרבנן מדין פשוטי כלים[[35]](#footnote-35).

אך אכתי קשה מדוע לא פירש הרמב"ם בפיהמ"ש משום דאין לו צורת כלי וכמו שכ' ביד החזקה, ושוב אי"צ לפרש משום דהוי בית קיבול לפסולת[[36]](#footnote-36).

אכן נראה לבאר בזה דאם היה להכלי בית קיבול גמור, לא היה חסרון במה שאין צורת כלי, כיון דכלי קיבול אי"צ צורת כלי, ולכן ביאר הרמב"ם בפיהמ"ש שיש חסרון בבית קיבול, וכגון שהוא משמש לפסולת, ומעתה מובן מש"כ ביד החזקה דיש חסרון של צורת כלי, דכיון דאין כאן כלי קיבול, בכה"ג יש חסרון כל שאין בו צורת כלי, ונמצא דהרמב"ם ביד החזקה ובפיהמ"ש משלימים זה את זה, [ובעיקר הנידון בבית קיבול שאין לו צורת כלי עי' מש"נ בענין זה לעיל פט"ו מ"ב בהערה שם].

**ביאור התפא"י [דהוי משמשי בהמה]**

**ד)** **בתפא"י** כ' במלקוט של בקר וכ"כ בחסום ובמדף של דבורים דהטעם הוא משום דהוי משמשי בהמה, וכדנבתאר ריש פי"ב.

אלא דיש לדון האם הוא משום דמשמש רק בשעת מלאכה, או דגם אם היה משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה נמי טהור כיון דכל שהוא משמש בהמה טהור, וגרע טפי ממשמשי כלים דבהם הדין דמשמשי בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמאים וצ"ע, [ובענין משמשי בהמה אם הוי כמו משמשי כלים, עי' זכור ליצחק מתכות סימן ח'].

## והחסום שלו, והמדף של דבורים, והמניפה

**ב] החסום שלו** בר"ש וברמב"ם וברא"ש כ' דהוא כמו מצודה של חבלים שחוסמין בה פי השור והחמור עיי"ש, דהיינו רסן. **ובטעם הדבר עי' להלן.**

***והמדף של דבורים***

**ג]** ברמב"ם כ' כלי פשוט שמעשנים עליו אש בכדי שהדבורים יעופו ויהיה אפשר לקחת הדבש.

ובר"ש הוסיף עוד פירוש בשם ר' האי גאון דהוא דף וקרש שהוא נתון לפני הכוורת וכשיבואו הדבורים מהמרעה ינוחו עליו לפני שיכנסו לכוורת, ועוד פי' בשם הערוך כהרמב"ם.

והמניפה הוא כלי שמביא שמניפים להביא רוח על האדם.

ובביאור הדין שכלים אלו טהורים

**ד] ברמב"ם** פ"ז מכלים ה"ב לכאו' מבואר דכלים אלו טהורין משום שאין עליהן "צורת כלי".

**אולם בר"ש** לא כתב דהחסרון בכלים אלו הם משום צורת כלי, ולכאו' להר"ש החסרון בכלים אלו הוא כמו בתחילת המשנה גבי "מלקוט של בקר", שאין לו בית קיבול ואינו מטלטל מלא וריקם, ולכאו' זהו הר"ש לשיטתו דלא ס"ל דיש דין צורת כלי, אלא הכל תלוי במיוחד לתשמיש, [והובא להלן פט"ו משנה ב' עיי"ש שהר"ש ס"ל כהראב"ד].

ומה דיש להקשות מדוע לא יהיה טמא מדרבנן מדין פשוטי כלי עץ, י"ל כפי שנתבאר במלקוט של בקר בכמה אופנים[[37]](#footnote-37). [[38]](#footnote-38).

## כסוי של קופסא טמא כיסוי קמטרא טהור

ביאור החילוק בין כיסוי קופסא לקמטרא

**ה]** **נתבארו בזה כמה דרכים**, א) ביאור הרמב"ם, ב) הראב"ד ג) אליהו רבה ד) תוי"ט בשם מהר"ם.

**ביאור הרמב"ם, [דקופסא משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה]**

**א)** הרמב"ם פיהמ"ש **בסוף המשנה,** ביאר דהטעם ד"כיסוי קופסא" טמא הוא משום דהכיסוי משמש גם בשעת מלאכה וגם שלא בשעת מלאכה, דדרך כיסוי זה לכסות את הכלי גם כשהוא מלא וגם כשהוא ריקן, והוא תמיד עליו. **משא"כ כיסוי קמטרא טהור** משום דמשמש רק בשעת מלאכה היינו בשעה שהכלי מלא, וכן מבואר ברמב"ם פ"ד מכלים ה"א, וכ"כ ברע"ב ובר"ש בכת"י [בסוף המשנה], וכ"כ הראב"ד בעדויות [פ"ג מ"ט][[39]](#footnote-39). [ועי' להלן בסוף המשנה מש"נ בגדרי משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה].

**ביאור הראב"ד- [דכיסוי קופסא הוא מהודק ונעשה חלק מגופו של כלי]**

**ב) בראב"ד עדויות** [פ"ג מ"ט] בתחילת דבריו פירש דהחילוק בין כיסוי קופסא לכיסוי קמטרא, וז"ל "ונראה לי מפני שזה מהודק ונעשה גופו של כלי וזה אינו מהודק" וראייתו מדברי התוספתא בב"מ פ"ב ה"ד היה משוקע עד חציו ועד שלישו טמא מפני שהוא ככסוי קביא פחות מכאן טהור מפני שהוא ככסוי קמטרא ע"כ. ולהאמור מבואר היטב דכסוי קופסא הוא כיסוי קביא והוא מהודק עמו ונעשה אחד עמו, משא"כ כיסוי קמטרא אינו נעשה לחלק אחד עמו.

נמצא לפי הראב"ד דאין הטעם מדין משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, אלא דכיון דכיסוי קופסא מהודק לכלי, ונעשה אחד בהדי הכלי.

ועי' עוד בראב"ד בהמשך דבריו דפירש דכיסוי קופסא טמא מדין משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה וכפי הראשונים כאן.

**ביאור האליהו רבה, - [דקופסא הוא כיסוי שוה ואפשר להשתמש על גביו]**

**ג) באליהו רבה** ביאר באופ"א, דהא דכסוי קופסא טמא, הוא מפני שהוא שוה ויכול להשתמש עליו, וכסוי קמטרא דטהור, הוא משום שהוא עגול ואינו יכול להשתמש עליו.

ויש לעי' בזה דהנה כיסוי שוה דיכול להשתמש עליו הרי הוי פשוטי כלי עץ, וע"כ דטמא היינו מדרבנן, ומעתה ההכיסוי של קמטרא דטהור הוא אפילו מדרבנן, ויש לעי' מדוע כיסוי של קמטרא יהיה טהור מדרבנן, והרי הוא פשוטי כלים.

אכן יש לבאר בזה דהנה מבואר בתו"כ, וכן ברמב"ם [פ"ד מכלים ה"א] דרבנן גזרו על פשוטי כלי עץ רק באופן שמשמשים אדם ומשמשי אדם, דהיינו אדם וכלים [מלבד משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה שלא צריך שישמשו אדם], ומעתה א"ש היטב דכיסוי קופסא שהוא שוה וראוי לשמש גם את האדם שיכול להניח עליו, נמצא דהוא משמש גם האדם וגם כלים שהוא מכסה את הכלים, ולכן רבנן גזרו עליו טומאה כדין פשוטי כלי עץ, אבל כיסוי קופסא שהוא עגול וא"א להניח עליו, נמצא שהוא משמש רק את הכלים ולא את האדם ולכן טהור לגמרי.

**ביאור התוי"ט בשם מהר"ם**

**ד)** **בתוי"ט הביא מהמהר"ם** דהוא טהור וכדין כל כיסויין דנתבאר לעיל פי"ב מ"ג ופי"ד מ"ג, ולכאו' ביאור כוונתו דכיסוי קופסא יש לו שימוש בפנ"ע, ולכן יש לו חשיבות חוץ ממה שהוא מכסה את הכלי, [ועל דרך המבואר לעיל פ"ב מ"ה מפני שהיא הופכת עליו את הרונקי], משא"כ כיסוי קמטרא הוא משמש רק לכיסוי ובזה הוא טהור מדין כיסויין וכדלעיל.

ולכאו' ביאור כוונתו דאפילו נימא דפשוטי כלים טמאים מדרבנן, מ"מ הכא יש לטהרו מדין דלא גרע מכיסויי הכלים דמתכת דאפילו פשוטיהם טמאים מדאוריתא ומ"מ כיסוי הכלים טהורים, וה"ה כאן דטהורים לגמרי, [ובעיקר ביאור הטעם דכיסויי הכלים טהורים, ומדוע אי"ז שייך בכיסוי קופסא ע' הערה מש"נ בס"ד][[40]](#footnote-40).

**ועי' חזו"א** סימן [כ"א סק"ט] שהביא פירוש הגר"א והקשה עליו דלפי"ד נמצא דלא נזכר כלל במתני' הדין דמשמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה. ועיי"ש שהביא אח"כ פי' הרמב"ם שפירש דהוא מדין משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, וכ' דלשני הפירושים קשה מהתוספתא בב"מ פ"ב לגבי כיסוי משוקע עד חציו, דהתם מבואר כדברי הראב"ד בעדויות.

***כיסוי תיבה כיסוי טני***

ו] יש לדקדק דלא נכתב בהדי הכיסיין של קופסא ושל קמטרא, אלא נכתב כדין בפנ"ע, ומשמע דהוא דין אחר ויש לעי' בזה.

## מכבש של חרש

**ז]** **עי' רמב"ם ורא"ש** שהבנאי כובש על ידו עצים מעוקמים לישרם, וכעי"ז כ' בר"ש והוסיף דיש מכבש של כובס דיש לו שני דפים ואחר שיכבסן מקפלן ומכניסן ביניהם ונראים יפין עיי"ש.

ו**עי' תפא"י [אות ס"ג]** דכ' דבמתני' מיירי דוקא במכבש של חרש, ולא במכבש של כובס, וכ' הטעם החילוק משום דמכבש של כובס יש לו בית קיבול וטמא[[41]](#footnote-41).

והטעם דמכבש של חרש טהור כתב ברמב"ם ביד החזקה פ"ד מהכלים ה"א, דהוא משמש רק בשעת מלאכה, ולא שלא בשעת מלאכה, וכ"כ הר"ש כת"י בסוף המשנה.

## והכסא שתחת התיבה

**ח]** הגרסה במשניות "הכסת" שתחת התיבה, עי' תפא"י [יכין ס"ד] דהוא כסת שמניחים מתחת לתיבה בכדי שלא תרקב מלחלוחית הקרקע,

ואולם במשניות שנדפס בגמ' עם פי' הר"ש והרמב"ם הגירסה היא "הכסא" שתחת התיבה, וכן גרס הרמב"ם. ועי' סדרי טהרה שביאר דהוא תיבה של שולחני שבכדי להגביה התיבה מניחה על כסא שיהיה גבוה יותר. [ומיירי שאין הכסא עומד למדרס אלא עומד למטרה של הגבהת התיבה].

**ט] והטעם דטהור** עי' ברמב"ם [פ"ד מכלים ה"א] דהוא משום דחשיב משמשי כלים רק בשעת מלאכה, ואינו משמש שלא בשעת מלאכה, ועי' בסדרי טהרות שביאר הטעם משום דשלא בשעת מלאכה התיבה מונחת על הארץ ורק בשעת מלאכתו הוא מונח על הכסא.

אולם לפי התפא"י דהוא כיסוי מתחת לתיבה בכדי שהתיבה לא תרקב מלכלוכית הקרקע, צ"ע דהרי בזה לעולם הוא מונח תחתיו ונמצא דמשמש בין בשעת מלאכה ובין שלא בשעת מלאכה, אכן לפי התפא"י יתכן דהביאור כאן משום דאין לו צורת כלי, והיינו דמה שהוא מניח תחת התיבה הוא איזה דבר שיחצוץ בין הקרקע לבין התיבה אבל אי"ז צורת כלי, וצ"ע.

## והקמרון שלה

י] עי' רא"ש כיסוי עגול כמין כיפה עושין לתיבה וכעי"ז בר"ש וברמב"ם וברע"ב.

עי' רמב"ם פ"ד מכלים ה"א דטהור משום שאינו משמש שלא בשעת מלאכה, ועי' תפא"י כאן שביאר משום דמשתמש בה רק בשעה שהתיבה מליאה, בכדי שלא ירדו גשמים לתוכה.

אך יש להעיר דהנה בפשוטו הקמרון הוא לא מחובר ממש לתיבה דא"כ הוי חלק מן התיבה, אלא ע"כ הוא כיסוי נפרד העומד מעל גבי התיבה, מיהו א"כ יש לעי' מה הריבותא בזה, והרי הוי כמו כל "הכיסויין דנתבאר לעיל דטהורים וצ"ע.

## ואנגלין של ספר

**יא] א) ברמב"ם** כ' דהוא דפוס מעץ בצורת ספר עליו עושים את התיק של ספר תורה, וכ"כ הרא"ש.

**ב) הר"ש** כ' דהוא ספסל שמניחין עליו את הספר, [ואולי הוא כמין סטנדר שלנו]

**ג) עוד כ' הר"ש** שהוא נרתיק של עור שמניחין בו את הספר, וכ"כ הרע"ב. אולם הר"ש בסוף מ"ח חזר ובו והביא מהתוספתא דמשמע דלא כן.

**ובמשנ"א** הביא הרע"ב דאנגלין היינו תיק של ספר, ותמה ע"ז, שהרי תיק העשוי לקבל מלמעלה טמא, ואפשר דתיק דהכא אינו עשוי לטלטל בו את הספר וכמשמעות ל' הר"ש "שמכניסין בו", ומטעם זה טהור [וכמש"כ הר"ש בכת"י בטעם טהרת תיק נבלין ותיק כנורות][[42]](#footnote-42).

## בית הנגר ובית המנעול ובית המזוזה

**יב] עי' רמב"ם ור"ש שביארו "בית הנגר ובית המנעול",** הוא נרתיק מעץ שמכניסים בו את הבריח שנועלים הדלת, וכ"כ הרא"ש.

**"ובית המזוזה" כ' הרמב"ם וז"ל** ובית מזוזה, בית של עץ כעין קנה מכניסין בו את המזוזה וקובעין אותה על הדלת עכ"ל, מבואר דהוא בית מזוזה שקובעים אותו על הדלת, וכעי"ז כ' בר"ש, ולא נזכר הטעם מדוע טהור.

בביאור דין בית הנגר ובין המזוזה טהורים

**ביאור הרמב"ם- [שאינו משמש שלא בשעת מלאכה]**

**יג] נתבאר** בזה כמה דרכים א) הרמב"ם פ"ד מכלים ה"א, ב) הר"ש כת"י, ג) הראב"ד משום דמחובר לקרקע, ד) ביאור החזו"א, ויבואר להלן בס"ד

א**) ברמב"ם** [פ"ד מכלים ה"א] מבואר דהטעם הוא משום דאינו משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה.

לכאו' קשה להרמב"ם דבשלמא בית הנגר ובית המנעול אפשר דמיירי על הנרתיק שמכניסים בו את הבריח, והבריח נמצא בתוכו רק כשהוא לא מורכב בדלת, אבל כשהבריח בדלת אינו בתוך הנרתיק, ולכן הנרתיק משמש רק שלא בשעת מלאכה, אבל בית המזוזה משמע להדיא בלשון הרמב"ם שקובע את הבית המזוזה עצמו בקיר, וא"כ נמצא דהמזוזה כל הזמן בתוכה וכן מבואר ברא"ש,

וקשה טובא א. א"כ מדוע נחשב משמש רק שלא בשעת מלאכה, והרי לעולם המזוזה בתוכה. ב. ועוד קשה תיפו"ל משום מחובר לקרקע דהרי קובע המזוזה בקרקע, ג. תיפו"ל מדין כלי העשוי לנחת דשיטת הרמב"ם דאפילו אינו גדול מ' סאה טהור.

ובחזו"א [כ"ג כ"א] כ' לבאר דכיון ד'פעמיים בשבע' צרך להוציא המזוזה ע"מ לבדקה, משום הכי לא חשיב מחובר לקרקע. וצ"ל דמה"ט נמי חשיב משמש רק בשעת מלאכה כיון דיש זמנים שאינו שעת מלאכה כגון בזמן שמוציא לבדוק פעמים בשבע, [וכן צריך לחדש שמהאי טעמא נמי לא חשיב עשוי לנחת כיון דהוא מוציא גם את בית המזוזה כשצריך לבדוק את המזוזה, וזה יותר קשה דלא חשיב עשוי לנחת מטעם דמוציא לבדקה וצ"ע.

ועי' עוד להלן [בדברי הר"ש] מש"נ בדברי הרמב"ם מדוע לא יטמא מדין כלי קיבול.

**ביאור הר"ש כת"י – כלי העשוי לנחת**

**ב)** **בר"ש** כת"י בסוף המשנה, דכ' הטעם משום דהוי כלי העשוי לנחת ולכן טהור[[43]](#footnote-43).

והטעם דהר"ש לא פירש כהרמב"ם משום שאינו משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, יעוי' בר"ש סוף המשנה דכיון דבית המנעול והמזוזה יש להם בית קיבול לא נאמר בהם הכלל שצריך שיהיה משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה.

**מדוע להרמב"ם לא יטמא מדין כלי קיבול**

אך יש לעי' במה נחלק הרמב"ם דהא כיון דיש בית קיבול הרי גם להרמב"ם לא נאמר דין משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה. [דכן מפורש ברמב"ם דכל הדין שמשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה הוא דין בפשוטים].

וי"ל דהנה יעוי' ברמב"ם [פ"ב מכלים ה"ה] שכ' דשפופרת שחתכה ונתן בה את המזוזה וכו' טמאה, [ועיי"ש כמה חילוקי דינים בזה], ובהשגת הראב"ד על הרמב"ם שם הקשה ממתני' כאן דמבואר דבית המזוזה טהור, ועיי"ש שתי' בזה דבמתני' מיירי שאין לבית המזוזה בית קיבול, ואילו התם הרמב"ם מיירי שיש לה בית קיבול עיי"ש.

הרי מבואר בזה דמתני' מיירי בשפופרת שאין לה בית קיבול, ולפי"ז מבואר היטב הרמב"ם דכ' דבית המזוזה החסרון הוא משום שאינו משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה משום דמיירי שאין לה בית קיבול ולא כהר"ש שנקט שיש לה בית קיבול.

אך קשה דאיך שייך לומר דלבית המזוזה אין בית קיבול, והרי אם אין לה בית קיבול, איך אפשר להניח בה את המזוזה. ועי' חזו"א סי' [כ"ג סקכ"ב] דכ' בסוגרים דמיירי שאין לה שוליים, ומ"מ מקרי קבלה אלא שאין תשמישו יפה עיי"ש. וצ"ע מהו היכי"ת בזה. ואולי הכוונה שאפשר להניח בה המזוזה באופן של לחץ מהצדדים ואפילו שאין שולים, וזהו קבלה גרועה, ואינה נחשב לבית קיבול, וכ"כ בתפא"י בועז אות [ו].

ועי' בכ"מ שהביא המהר"י קורקס וז"ל וכתב הראב"ד קשיא לי מה ששנינו בכלים פי"ו וכו' והר"י קורקוס ז"ל תירץ דבית המזוזה דתנן התם מיירי שאינה ראויה לקיבול שום דבר כ"א לשום בו מזוזה עכ"ל, ובביאור דברי הר"י קורקוס דכ' דאינה ראויה לשום דבר כי אם לתת בה המזוזה, ביאר האבן האזל דמיירי שהמזוזה נדחקת מן הצדדים ובאופן זה היא עומדת שם.

ולפי"ז נמצא דהר"י קורקוס הוא תירוץ הראב"ד, וקשה דבכ"מ משמע שהוא תירוץ אחר מהראב"ד וצ"ע. שוב ראיתי במרכבת המשנה שכ' דבאמת כוונת הר"י קורקוס הוא לפרש תירוץ הראב"ד ואין מחלוקת ביניהם. וא"ש.

**ביאור הראב"ד – משום מחובר לקרקע**

**ג) בראב"ד** בהשגות [פ"ד מכלים ה"א] כ' יש מאלו הרבה שטהרתן מפני שהכלים עצמם משמשים עם הקרקע לפיכך התיקיין שלהם וכיסוייהם, טהורים אלא שרצה התנא לחבר הטהורים עכ"ד. ולפי"ז י"ל דבאמת כאן הוא מדין משמש אם הקרקע. וכ"כ החזו"א [כ"א ט'] דזה כוונת הראב"ד, וכ"כ המשנ"א[[44]](#footnote-44).

אך קשה לפי מה שכ' הראב"ד בהשגה [פ"ב ה"ה] דהכא מיירי באופן שאין בית קיבול, א"כ מדוע צריך לבאר דהכא הוא מדין מחובר לקרקע.

אכן יתכן דהראב"ד למד דהוא נחשב משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ולכן אפילו פשוטים נמי מקבלים טומאה, ולכן נצרך לביאור זה דהוא מדין מחובר לקרקע ומשמש מחובר לקרקע טהור. מיהו בדעת הרמב"ם ביאר החזו"א [כ"ג כ"ב] דס"ל דכיון שמוציאו לבדקו פעמים בשבע, כבר לא חשיב מחובר לקרקע, וצ"ל דמהאי טעמא נמי ס"ל להרמב"ם דחשיב משמש רק בשעת מלאכה ולא שלא בשעת מלאכה וכפש"נ לעיל.

עי' רע"ב שכ' דמיירי בקנה של "מתכות" שנותנין בו המזוזה, ועי' בתוי"ט שהקשה דאנן בשל עור ועץ קימיינן, ולפי מה דנתבאר בדברי הראב"ד דהטעם הוא משום דמחובר לקרקע, א"ש שהוא דין אפילו במתכת.

**חזו"א – [דפוס שעושים עליו בית הנגר]**

ד) עי' עוד חזו"א כ"א ט' שצידד לבאר ביאור חדש, דבית הנגר ובית המנעול ובית המזוזה, הוא דפוס שעושין עליו את המנעול הנגר והמזוזה, וכ' וא"כ הוי ככל הני דמתני'.

***ותיק נבלים ותיק כנורות [טהורים]***

**יד] א) ברמב"ם** מבואר דהטעם דטהורים משום שאין משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה.

**ועי' ר"ש כת"י** בסוף המשנה דכ' דא"א לפרש כן גבי תיק נבלים וכנורות כיון דיש לו בית קיבול, ורק בפשוטי כלים נאמר הדין של משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה.

**ב)** ולכן ביאר הר"ש דמיירי שאין רגילות לטלטל על ידי כלים הללו, ולכן חשיב ככלי עץ העשוי לנחת ולכן טהור.

**ובביאור שיטת הרמב"ם** היה אפש"ל כמו דכ' המשנ"אלהלן במשנה [ד"ה ומש"כ] שביאר דהוא משום דאין מטלטלין ע"י התיק את הנך כלים ולכן אינו חשיב כלי קבלה, [וזה כפי סברת הר"ש גבי קסיה, ורש"י בשבת דף סו. דבית קיבול צריך שיהיה אפשר לטלטל על ידו], ומעתה חשיב פשוטי כלים, ולכן תלה הרמב"ם זה בדין משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה

**מיהו קשה** דהנה לעיל משנה ו' נתבאר מהמקד"ד דהרמב"ם פליג בדין קב הקטע וס"ל דלא נאמר דין שהבית קיבול את מה שבתוכו, אלא כל שהוא מקבל ומטלטל עמו טמא, וא"כ הכא נמי הוא מטלטל עמו, ואף שאין הבית קיבול מטלטל אותו מדוע יטהר.

וכן קשה להחזו"א [הובא לעיל מ"ו] דכ' דאם הוא עשוי להגן על האדם, אף אם לא עשוי לטלטל על ידי הבית קיבול חשיב עשוי לקבלה ולכן בגדים מקבלים טומאה, ומעתה קשה דהרי הכא הוא נעשה לשמור על מה שבתוכו על הנבל והכינור, ומדוע לא יחשב בית קיבול מהאי טעמא, ומדוע צריך שיהיה משמש בשת מלאכה ושלא בשעת מלאכה [[45]](#footnote-45).

ואולי היה אפשר לדחוק לפי"ז דתיק נבלים נעשה למטרה של נוי, וא"כ אי"ז בית קיבול של הכלים אלא הוי נוי הכלים וטהור וצ"ע.

**ג) בתפא"י אות ס"ט** כ' דמיירי שהנבל והכינור יש בהם בית קיבול ומקבלים טומאה דאי נימא דהם לא מקבלים פשיטא דהמשמש שלהם לא יקבל טומאה עיי"ש, ולכאו' הוא תלוי בהגדרה של משמשי כלים, יעוי' לקמן בפלוגתת הראשונים בזה.

***והאמום של גודלי מצנפות***

**טו] עי' רע"ב** דפוס כעין של ראש שמתקנים עליו המצנפת, וברמב"ם [פ"א מכלים ה"ד] כ' הטעם משום דהוי פשוטי כלים עץ שאינם משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה. ובתפא"י כ' דהם משמשים רק בשעת מלאכה.

***והמרכוף של זמר***

**טז] ברמב"ם** כ' דהוא סוס של עץ שמשחקין בו הזמרים והמתחזים, ועי' ברע"ב כ' לפירוש זה ועוד כ' אית מפרשי דהוא כלי עץ העשוי לזמר, ועי' לעיל פט"ו מ"ו בר"ש שכ' לב' פירושים אלו.

והטעם דטהור, ברמב"ם כ' דהוי פשוטי כלי עץ שאינם משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, והיינו שהם משמשים רק בשעת מלאכה, ובמשנ"א [ד"ה בית הנגר] כ' דהטעם הוא משום שאין לו צורת כלי.

**ור' האי גאון** כתב כלי מרכב של זמר, ויש לעי' מדוע לא יהיה טמא משום מדרס, ועי' סד"ט לעיל [פט"ו ו'] דהוא משום דאינו עשוי להנאת מדרס, אלא למטרה אחרת, [ומצינו לסברא זו בר"ש כת"י פי"ח מ"ב, ובתוס' מנחות לא. עי"ש, ועי' מש"כ בזה בפרק כ"ו משנה ה באריכות].

***ורביעית של אליית***

**יז]** עי' רמב"ם ר"ש ורע"ב דהוא כלי שמקוננים בו וסופדים בו למת, [ועי' לעיל סופט"ו שהאירוס טמא מושב מפני שהאליית יושבת בתוכו].

והטעם דטהור ברמב"ם מבואר דהוא פשוטי כלי עץ שאין משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ולהמשנ"א [ד"ה בית הנגר] משום שאין לו צורת כלי, וצ"ע בטעם הדבר מדוע אין לו צורת כלי.

## וגנוגנית העני

**יז] א). ברמב"ם וברא"ש** דכ' הסוכך שעושה הפועל לעצמו בזמן שעובד בשמש[[46]](#footnote-46).

ב). **בר"ש** כ' שהוא "תרמילו של עני" ועי' בא"ר ובחידושי הגר"א שהקשו דהא תרמיל מטמאים כדלעיל מ"ד התורמל טמא. וכן הקשה המשנ"א[[47]](#footnote-47).

**והטעם דטהורים** כתב הרמב"ם פ"ד מכלים ה"א כ' משום דהוי משמשי כלים בשעת מלאכה בלבד, ויש להקשות דהא לפי האמור דהוא מגן מהשמש על האומן הרי הוא משמשי אדם, שהרי נעשה להצל על האדם, וא"כ הוא טהור מדין משמשי אדם בלבד כמו סולם, ואי נימא דהוא עשוי גם להגן על הכלים, א"כ יקשה מדוע אינו טמא והרי הוא משמש גם אדם וגם כלים ואי"צ שיהיה משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה. ועי' סדרי טהרות.

ועי' משנ"א [ד"ה בית הנגר] דכ' הטעם דטהור משום שאין לו צורת כלי.

## סמוכות המטה

**יח] בר"ש וברע"ב** כ' קורות שסומכין בהם את המטה שלא תיפול, ובביאור הטעם דטהור, כ' ברמב"ם ובר"ש דהטעם הוא משום דאינו משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה.

ולכאו' קשה דהרי הסמוכות מחוברים למטה כל הזמן, ומדוע חשיב דאינו משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ואולי באמת סומכין אותם רק בזמן ששוכבים על המטה, ועי' בחזו"א כ"א סק"י שעמד בזה.

אכן יעוי' בסד"ט דכ' דכיון דאין צריכים לקורות לשמש את המטה, אלא בשעה ששוכבים על המטה, אבל כשאין שוכבים על המטה אין צריך את הקורות, לכן אי"ז נחשב משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה וטהור[[48]](#footnote-48).

***דפוס של תפילה****,* ***ואימום של עושי סותות***

**יט] רמב"ם ר"ש ורא"ש**, פירשו דפוס שעושין עליו בתים של תפילין, ואימום של עושי סותות היינו שאורגים עליו האבנטים ואיזורים עיי"ש.

**והטעם דטהור** גם הרמב"ם וגם הר"ש בסוף המשנה ביארו דהוי פשוטי כלי עץ שאין משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, והנה לשון הרמב"ם מבואר דהוא משמש רק בשעת מלאכה, וצ"ל דמלאכה היינו שאורגים עליו.

***זה הכלל כל משמשי משמשיו של אדם בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמא, וכל שאינו אלא בשעת מלאכה טהור***

בענין משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה

**בביאור הדין דפשוטי כלים המשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה מקבלים טומאה. מצינו ב' דרכים**

**כ] א) הר"ש בכת"י והרע"ב** כ' משום דמניחים עליו את הכסוי תמיד, בין כשהוא מלא בין כשהוא ריקן, [והיינו שהוא משמש אותו בין בשעת מלאכה ובין שלא בשעת מלאכה] "חשיב ככלי גופיה לקבלת טומאה, ואף שאינו מחובר בו", ולכאו' הכוונה בזה דהוא בטל לעיקר הכלי וחשיב חלק מעצמו של כלי עיי"ש.

וכן משמע בלשון הראב"ד עדויות [פ"ג מ"ט] דכ' דכיסוי שאין רגיל לכסותו בשעת המוגמר לאו ככלי הוא, ומשמע דהכיסוי המשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה הרי הוא ככלי, וכן נקט החזו"א בדברי הראב"ד, [כ"א י'].

**ב) אולם ברמב"ם** משמע דבעינן שיהיה "משמש" את הכלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, אבל לא סגי במה דהוא מונח בסתם על הכלי שלא בשעת מלאכה[[49]](#footnote-49).

ומאידך בר"ש כת"י כתב דאף כיסויים שרגילים להשאיר אותם על הכלי תמיד בכדי שלא יאבד, חשיב ככלי גופיה לקבלת טומאה, מבואר דאפילו באופן שאין להכלי צורך בו, מ"מ כיון שהוא רגיל להיות מונח עליו תמיד, נמי מקבל טומאה.

**ביאור הפלוגתא דהר"ש כת"י והרמב"ם**

**כא]** וביאור הפלוגתא ביארו דהר"ש למד דהמשמש בטל לגופו של כלי וחשיב ככלי גופי' לקב"ט, ואע"פ שאינו מחובר בו כיון שהוא מונח עליו תמיד נעשה כגופו של כלי, ומצינו כן גם בד' הראב"ד פ"ג דעדיות מ"ט, [וכן בראב"ד בתורת כהנים שמיני פ"ח ה"ז] וכ"כ החזו"א כ"א י' בהרחבה.

אבל הרמב"ם למד דכל שהוא משמש כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, יש עליו חשיבות כלי מצד עצמו, ולכן צריך שישמש גם בשעת מלאכה וגם שלא בשעת מלאכה, ויעוי' היטב בלשון הרמב"ם דמתחילה התחיל במשמש אדם בפנ"ע דטהור, וכן משמשי משמשי אדם [היינו משמשי כלים] בפנ"ע טהורים, ומשמשי אדם וכלים גזרו רבנן עלייהו טומאה, ומשמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה נמי חשוב לגזור עליהם, הרי מבואר בזה דהוא הגדרה בשם הכלי דהוא חשוב לגזור עליהם.

**ועי' עוד לקמן סימן... שנתבארו כמה נפק"מ בין שיטת הרמב"ם להר"ש, ועוד נידונים בענין זה.**

מדוע לא גזרו בכלי העשוי לנחת

**כב] ועי' עוד בחזו"א** כ"א י' שהקשה דגם כלי העשוי לנחת, וכן כלי הבא במידה, נמי נימא דאם משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה יהיו טמאים, וכמו בפשוטי כלים.

ועיי"ש שתי' דכיון דכלי המשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה הוא גזירה דרבנן י"ל דגזרו על פשוטים ולא גזרו על הבא במידה ועל כלי העשוי לנחת, ועי' בהערה מה דיש להוסיף לבאר בדברי החזו"א כאן[[50]](#footnote-50), ועי' לקמן סימן ... מש"נ עוד ליישב מדברי החזו"א.

**בחזו"א [**כ"א **י']** כתב להביא האליהו רבה רפכ"ב דנחלקו תנאי בדין זה אם פשוטי כלים המשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמאים דלר' יוסי טמאים ולר' יהודה טהורים. אולם כ' החזו"א דברמב"ם נקט דאין בזה מחלוקת והכל מודים דפשוטי כלים המשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה מקבלים טומאה.

ועיי"ש בחזו"א שהקשה מהא דתנן לעיל [פי"ב מ"ב] "של מנורת העץ טהור" והטעם דטהורה כיון דהוי פשוטי כלי עץ דמשמשת רק את הכלים, דהיינו להניח עליה את הנר. והביא החזו"א לשון הרמב"ם פ"ד מכלים דהיא משמשת את הנר בשעת הדלקה, וכ' החזו"א דאם הנר נשאר כבוי במנורה, נמצא שהמנורה משמשת את הנר גם בשעת מלאכה וגם שלא בשעת מלאכה[[51]](#footnote-51).

# פרק ט"ז משנה ח'

***תיק הסיף והסכין 'והפיגיון תיק מספרת' וכו' הרי אלו טמאים.***

א] בביאור דינא דמתני' מצינו ב' ביאורים,

**א)** הרמב"ם [בפ"ד מכלים ה"א], וכן הראב"ד בתו"כ שמיני [פ"ח ה"ז], וכן בביאור הגר"א ובא"ר כאן ביארו דהני כלים טמאים מדין משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה.

**ב).** בר"ש משמע דטמאין משום שיש בהם בית קיבול, דכ' הר"ש בהמשך המשנה דחיפוי טהור משום דאינו אלא מכסה בעלמא, משמע דתחילת המשנה טמא משום בית קיבול,וכן ביאר במשנ"א דכל הני כלים טמאים מדין בית קיבול עיי"ש.

ובאמת צ"ב לשיטת הרמב"ם והראב"ד והגר"א מדוע בעינן לדין משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה. והא כיון דיש בהני כלים בית קיבול, הרי אפילו אינם משמשים אלא בשעת מלאכה נמי מקבלי טומאה [וכמבואר שם ברמב"ם דמיירי על פשוטי כלים ולא על בית קיבול].

ועוד יש לעי' לשיטת הר"ש מה החידוש בכל הני כלים דטמאים, והא כיון שיש להם בית קיבול, פשיטא דמקבלי טומאה מדין בית קיבול, [ואולי נימא דעיקר החידוש הוא בסיפא דמתני' דחיפוי לא הוי בית קיבול משום דהוי מכסה בעלמא והוא חלוק מתחילת המשנה דמיירי על כלי קיבול שהוא טמא].

ועי' חזו"א [סי' כ"א סק"ט] דכתב דמיירי באופן שאין בכלים הללו שוליים, וא"כ לא חשיב בית קיבול, אך לכאו' זה דוחק דמיירי באין לתיקים שוליים, דא"כ מדוע נחשב תיק, ומה תועלת יש בו[[52]](#footnote-52).

מדוע כלים אלו משמשים גם שלא בשעת מלאכה

**ב]** **במשנה אחרונה** כאן הקשה להרמב"ם והראב"ד מדוע הני כלים משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, והרי מוציאים את הסכין והסייף וכו' בשעת מלאכה להשתמש בהם, נמצא דהתיק אינו משמש אלא רק שלא בשעת מלאכה, וכן הקשה בבועז [אות ז'] עיי"ש.

ויתכן לבאר בזה דהנה בראב"ד בתו"כ פרשת שמיני [פ"ח ה"ז] דכתב דהנך תיקים באים להציל מה שבתוכו 'מן הפגימה ומן החלודה' וכיון שכן הרי הוא משמשי אדם בין בשעת מלאכה ובין שלא בשעת מלאכה.

ועי' עוד בראב"ד כת"י [הועתק במהדורה החדשה], דכ' לגבי סכין וסייף "**כי אפילו בשעה שמוליכו על יריכו מוליכו עם התיק כמו הסייף והסכין והפגיון,** ולפיכך הרי הם ככלים עצמם, אבל חיפוי הכלים אינם כל שעה עמהם שבשעה שאוחזן בידו מסיר את חיפויין כגון האלה והרומח והדומה להם" עכ"ד, מבואר דהסכין והפגיון חשיב משמש גם בשעת מלאכה משום שמוליכו יחד עם התיק שלהם.

ולכאו' צ"ל דהא בוודאי בשעה שמכה בהם הוא מוציאם מן התיק ומכה, אלא י"ל דכוונתו דכיון דכל הזמן הסכין והפגיון נמצאים בתוך הנרתיק ואפילו בשעה שמוליכו על יריכו, לכן אפילו שמוציאו בשעה שמכה בו מ"מ כיון דהוא מיד מחזירו לנרתיק הוא נחשב משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, כיון דאינו משאירו אפילו זמן מועט בידו בלא נרתיק, ולכן הוא נחשב לחלק ממנו, משא"כ באלה שבזמן שהוא נושאו למלחמה בידו הוא זמן ממושך בידו בלא הנרתיק שלו ולכן הוא טמא. ויש לעי' בזה[[53]](#footnote-53).

**ג]** עוד כ' המשנ"א להעיר מדוע הרמב"ם השמיט "הפגיון" "והמספרת" "והרונתק", ועיי"ש דביאר בזה דפגיון בכלל סכין והמספרת בכלל מספרים, והרונתק בכלל מכתב עיי"ש.

## תיק סמפוניא בזמן שהוא נותן מלמעלה טמא מצדו טהור

בענין בית קיבול העשוי מצידו

**ד]** **ברע"ב** כ' דכל שמכניסו מן הצד אינו חשוב נרתיק אלא מכסה בעלמא עיי"ש, וכ"כ הר"ש [בד"ה העשוי], והנה משמע בדבריהם דמיירי בבית קיבול אלא שמכניסו מן הצד, ולכן לא חשיב בית קיבול.

ויש לעי' מה החסרון בזה דהפתח של הבית קיבול הוא מן הצד, ויש לבאר בזה בתרי אופנים

א). כשהפתח מלמעלה הכלי עשוי לשמש לטלטל מה שבתוכו, אבל כשהפתח מצידו אינו עשוי לטלטול כיון דהחפץ יכול ליפול מהפתח מן הצד, וזה החסרון דקב הקיטע [בגמ' שבת דף נט.] דביאר רש"י שם דבית קיבול צריך שיהיה שהבית קיבול יהיה עשוי יטלטל את מה שבתוכו[[54]](#footnote-54). וכן מבואר במשנה אחרונה [ד"ה ר"י מטהר] עיי"ש.

ב). יש לבאר עוד דנאמר הלכה שצריך צורת כלי, וכמבואר ברמב"ם פרק ה' מכלים, ומעתה י"ל דכל שהפתח מן הצד לית ליה צורת כלי, דצורת כלי רגילה היא דפתחו מלמעלה. ועי' עוד מש"כ בענין להלן סימן.....

**ה]** במשנת טהרות כתב להקשות להרמב"ם דפירש רישא דמתני' דטמאים משום משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, א"כ מה החסרון בפתח מצידו והא לא גרע מכל פשוטי כלים דטמאים משום דהם משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, [ובשלמא להר"ש דכוונת המשנה היא מדין בית קיבול א"ש דסיפא דמתני' מהצד לא הוי בית קיבול].

אולם באמת מצינו ברמב"ם [פ"ד ה"א] כ' ד"תיק חלילין" טמא משום שהוא משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, אבל "תיק נבלים ותיק כנורות" כתב טהורים, כיון שהם משמשים בשעת מלאכה בלבד. ויש לעי' מהו החילוק בין שני סוגי הכלים הללו וצ"ע, ועכ"פ י"ל דתיק סמפוניא ס"ל להרמב"ם דהוא דומה לתיק נבלים וכנורות דהם משמשים בשעת מלאכה בלבד.

## תיק חלילין רבי יהודה מטהר מפני שהוא נותנו מצדו

**ו] בתוי"ט הקשה**, דמשמע דת"ק ס"ל דתיק חלילין טמא ואף שהוא נותנו מצידו, וגם הרמב"ם בחיבורו העתיק 'תיק חלילין' בהדי הטמאים והיינו דפסק כת"ק, והקשה דהא במתני' איתא ד'תיק סמפוניא אם נותן מצידו טהור' ולא פליגי בזה, ומאי שנא לת"ק תיק חלילין דטמא, מתיק סמפוניא דטהור, ועי' חידושי מהרי"ח מש"כ לבאר בזה, ובתפא"י [אות צ"ד] מה שפירש בב' פירושים כאן, ובפי' השני נמי אזיל כשיטתו.

ובמשנה אחרונה כ' דצ"ל דרישא דמתני' דתיק סמפוניא טהור אתיא כר' יהודה עיי"ש, ואילו הרמב"ם פסק כת"ק, ולכן הרמב"ם לא הביא הדין של תיק סמפוניא טהור עיי"ש.

והנה לפי"ז יוצא דלהרמב"ם לא נפסק להלכה הדין דבית קיבול מצידו לא הוי בית קיבול, אלא באמת אף בית קיבול שפתחו מהצד נמי הוי בית קיבול.

אולם עי' במשנ"א דכ' עוד לבאר ד'תיק חלילין' הוא כלי שנותנין בו הרבה חלילין ולת"ק הוא באופן שעשוי לטלטל על ידו החלילין ולכן טמא, ואילו ר' יהודה ס"ל דאף שנותנין בו הרבה חלילין אינו עשוי לטלטל על ידו[[55]](#footnote-55). ולפי"ז יוצא דגם להרמב"ם בית קיבול מן הצד לא הוי בית קיבול אלא הכא טמא משום שעשוי לטלטל על ידו.

מיהו אם כנים הדברים יוצא דס"ל להרמב"ם דצריך שיהיה בית קיבול העשוי לטלטל על ידו הכלי, והנה לעיל הובא המקד"ד [סי' נ"ד] דנקט דהרמב"ם ס"ל דלא נאמר דין זה דבית קיבול העשוי לטלטל על ידו, וא"כ ע"כ צ"ל כמו הפירוש הא' שנתבאר במשנ"א דהרמב"ם פסק דגם בית קיבול מן הצד הוי בית קיבול ואין חסרון של צורת הכלי כשהוא מן הצד.

ועי' סדרי טהרות עוד מה שביאר כאן, דת"ק ס"ל דכלי זה הוא משמש גם בשעת מלאכה וגם שלא בשעת מלאכה ולכן הוא טמא אפילו שבית קיבול מן הצד לא הוי בית קיבול, ואילו ר' יהודה ס"ל דהכא לא נחשב בית קיבול העשוי לטלטל בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה אלא הוא משמש בשעת מלאכה בלבד, ויש לעי' מהו יסוד הפלוגתא בזה[[56]](#footnote-56).

ולפי"ז יוצא דהרמב"ם שפיר יכול לפסוק הדין דבית קיבול מצידו לא הוי בית קיבול, אלא דהכא פסק כת"ק דטמא משום דמיירי במשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה[[57]](#footnote-57).

אמנם א"כ יקשה מדוע לא הביא הדין של סמפוניא שטהור מדין שבית קיבול מן הצד לא הוי בית קיבול, וע"כ משמע בזה כמו הדרך הא של המשנה אחרונה.

***חפוי האלה הקשת והרומח הרי אלו טהורין, זה הכלל העשוי לתיק טמא לחפוי טהור.***

**ז]** בביאור דין זה עי' ברמב"ם פיהמ"ש כאן דהביא הדרשא "בהם" פרט לחיפויי הכלים, וכ' דהוא הדין המבואר לעיל [פרק י"א מ"ד] דציפויי הכלים טהורים.

**אולם בר"ש** כאן ביאר באופ"א דחיפויי הכלים כאן טהורים משום דהוי תשמיש ארעי עיי"ש. ויש לעי' בביאור כוונתו בזה.

ועי' רמב"ם לעיל [פי"א מ"ד] דנזכר הדין דצפויין טהורים, ושיטת הרמב"ם דאפילו כלי קיבול המצופה נמי טהור, [וכן פסק בפ"ד ה"ד]. אולם הר"ש פליג על דין זה וס"ל דכלים המצופין טמאים, [ועי' לעיל מש"נ בזה בפי"א], ולכן פירש כאן באופ"א דהוא תשמיש ארעי, ויש לעי' מהו כוונתו תשמיש ארעי.

והנה לעיל משנה ו' לגבי קסייה נתבאר שם בר"ש בכת"י בדברי המשנה "מפני הזיעה טהור, דהוא כמ"ש הר"ש שלא יקלקל ויתלכלך בזיעת ידיו הדבר שהוא מתעסק בו, "וכתשמיש ארעי" חשיב ולא מקבל טומאה. וצ"ב מה שייך תשמיש ארעי, ונראה דהכוונה בזה לתשמיש גרוע, דתשמיש ארעי הוא ביטוי לתמיש גרוע ומהאי טעמא נמי הכא חיפוי טהור כיון דהוא תשמיש גרוע.

] במשנ"א הקשה דהנה לעיל נתבאר דכיסוי כמו סגניות מקבלים טומאה, וביארו הר"ש והרע"ב דהוא כיסוי לפרות, ועי' משנ"א דהקשה דהרי מבואר דחיפוי טהור ומאי שנא.

ועיי"ש שתי' דהכא מיירי בחיפוי של כלים, ולכן אינו נחשב לעושה מלאכה, כיון דהכלי הוא העושה מלאכה והכיסוי מכסה אותו, משא"כ בסגניות שהם לא מכסים כלים אלא מניחין הפרות על השולחן או על הארץ ומכסים אותו על ידי הסגניות הסגניות הם עיקר עושה המלאכה ולכן טמאים. וא"כ מבואר במשנ"א דהכא מיירי בחיפוי הכלים והחסרון הוא משום שאינו עושה עיקר המלאכה. כיון דהכיסוי אינו עושה עיקר מלאכה.

**סימן א**

**בענין כלי שנחלק לשנים בכלי עץ ובכלי חרס**

מתני' פט"ז משנה א' כל כלי עץ שנחלק לשנים טהור, ויש לעי' מה החידוש בדין זה דכלי שנחלק לשנים טהור, והרי דין שבירה מטהרת בכלי עץ נתפרש בכמה דוכתא, [עי' לעיל ריש פ"ב, וריש פרק ט"ו, וריש פי"ז כלי עץ במוציא רימון], ועי' משנ"א מש"כ בזה, ויבואר להלן אות ב'.

ובעיקר דברי המשנה דכלי עץ שנחלק לשנים טהור הנה מבואר דהכל מודים בדין זה ולא מצינו בזה מחלוקת, ויש להקשות דלעיל [פ"ד מ"א] איתא כלי חרס שנשבר כמין שני ערבות, ר' יהודה מטהר וחכמים מטמאין, הרי מבואר דחכמים ס"ל דטמא, וקשה מדוע במתני לא נחלקו.

וביותר קשה בדעת הרמב"ם דבפי"ט ה"ו לגבי כלי חרס פסק כחכמים דמקבלים טומאה, ואילו הכא פסק [בפ"ו ה"ט] דכלי עץ שנחלק לשנים טהור. וקשה מאי שנא כלי חרס שנחלק לשני ערבות דחכמים מטמאים, מכלי עץ שנחלק לשנים דס"ל לחכמים דטהור.

**ואין לומר** דלעיל בפרק ד' מיירי שאחר השבירה יש בכל עריבה ועריבה בית קיבול, ואילו הכא מיירי שהכלי נחלק לשנים, ואין בכל חלק ממנו בית קיבול, דהא להדיא בדברי הרמב"ם דכ' [בפ"ו ה"ט] דגם במתני' מיירי שיש לאחר השבירה בכל חלק בית קיבול, וז"ל כל כלי עץ שנחלק לשנים טהור ואע"פ שהן מקבלים על דפנותיהן כלפסין עכ"ל. ומקור דברי הרמב"ם הוא מהתוספתא [כלים בב"מ פ"ה ה"ח] דאיתא שם דהקוד והקערה והתמחוי שנחלקו אף שמקבלים על דופנותיהם טהורים עיי"ש.

**פלוגתת הרמב"ם והראב"ד אם יש חילוק בין שברי כלי עץ לשברי כלי חרס**

ג] ועי' **ברמב"ם** [פי"ח מכלים ה"י] דכ' דיש חילוק בין שברי כל הכלים לשברי כלי חרס, דכל הכלים שנשברו נטהרו ואין שבריהם מקבלים טומאה, חוץ מכלי חרס דאפילו שנשברו מקבלים טומאה, והביא דרשא ע"ז וז"ל "שנאמר 'וכל כלי חרס' מפי השמועה למדו שזה לא בא לרבות אלא שברי כלי חרס" עכ"ל.

ולפי"ז א"ש היטב דלעיל פרק ד' מיירי בכלי חרס שנשבר ובזה יש גזה"כ לטמאות, משא"כ במתני' פרק ט"ז מיירי בכלי עץ וכיון שנשבר נטהר, ולפי"ז א"ש היטב דזהו החידוש במתני' כאן דכלי עץ חלוק מכלי חרס, ועי' משנ"א כאן ולעיל פ"ד דכ' דזה החידוש במתני', וזהו נמי המקור לחידוש הרמב"ם דכלי חרס חלוק מכלי עץ[[58]](#footnote-58). [ועי' חזו"א י"ח סק"ו].

**אולם הראב"ד** בהשגה [פי"ח ה"י] נחלק על הרמב"ם, וכ' דאין חילוק בין כלי חרס לשאר הכלים, וכ' דהמשניות ותוספתות מלאות דכלי עץ שנשבר ויש לו בית קיבול טמאים, ומה שצריך פסוק על כלי חרס, הוא דלא נימא דכלי חרס הנשבר אין לו תקנה עיי"ש.

**ויש להקשות להראב"ד** ממתני' כאן ובתוספתא דמבואר דכלי הנשבר לשנים טהור ואפילו מקבל על צידו, וכן יקשה להראב"ד מפרק ד' דחכמים סברי שני ערבות שנחלקו טמאים, ואילו הכא מבואר דטהורים.

**ואשר** נראה לבאר בדעת הראב"דדמתני' פט"ז דמבואר דכלי עץ שנחלק לשנים 'טהור' היינו דנטהר מטומאה שהיתה בו לשעבר, ומה דמבואר לעיל פ"ד דחכמים מטמאים בשני עריבות של חרס, היינו דמקבלים טומאה מכאן ולהבא, אבל באמת גם כלי חרס נטהרו מטומאה שהיתה בהם לשעבר וכמו כלי עץ, וגם כלי עץ מקבלים טומאה מכאן ולהבא כמו כלי חרס. נמצא דאין חילוק בין כלי עץ לכלי חרס ואין סתירה בין המשניות כלל.

ומה דכ' הראב"ד בהשגה על הרמב"ם דגם כלי עץ שנשברו טמאים, היינו דלהרמב"ם כלי עץ שנשברו טהורים ואף אינם מקבלים טומאה מכאן ולהבא, ורק כלי חרס נתרבו מדרשא דמקבלים טומאה מכאן ולהבא, והראב"ד השיג על הרמב"ם ונקט דגם שברי כלי עץ מקבלים טומאה מכאן ולהבא, וכמו שברי כלי חרס, אבל מטומאה דלשעבר באמת נטהרו[[59]](#footnote-59).

ואם כנים הדברים, נמצא לפי"ז דנחלקו הרמב"ם והראב"ד בביאור מתני' כאן, "דכלי עץ שנחלק לשנים טהור", דלהרמב"ם טהור היינו אפילו מכאן ולהבא, דכיון שנשבר שוב אינו מקבל טומאה, ואילו להראב"ד 'טהור' הוא דוקא מטומאה שהיתה בו לשעבר, אבל מכאן ולהבא באמת מקבל טומאה[[60]](#footnote-60).

ולדברי הראב"ד הדק"ל מה החידוש בזה דטהור מטומאתו דלשעבר, והרי דין זה כבר נתפרש לעיל פרק ב' ופרק ט"ו, וצ"ל כהמשנ"א דכ' דהחידוש הוא סיפא דמתני' דחוץ משולחן הכפול וכו'.

**קושיית החזו"א ממתני' לקמן פכ"ב שולחן שנפחת**

ו] **בחזו"א** [פכ"א ה"א] הקשה דמבואר במתני' כאן דשולחן שנחלק לשנים טהור חוץ משולחן הכפול, וקשה דלקמן במשנה פכ"ב מ"א שולחן שנפחת ונשתייר מקום הנחת כוסות טמא, הרי מבואר שם דאף שנשבר רובו של שולחן ונשאר רק מקצתו טמא, ומשום שנשאר מקום הנחת כוסות, ומדוע הכא תנן בסתמא דטהור, אא"כ היה שולחן כפול ועי' עוד מש"כ בזה החזו"א [בפכ"א ה"ד].

והנה נתבאר בדעת הראב"ד דאפשר דמתני' הכא דמבואר טהור היינו לגבי טומאה דלשעבר, אבל לגבי מכאן ולהבא באמת יקבל טומאה, ואולי י"ל לפי"ז דלקמן פכ"ב מיירי לענין טומאה דמכאן ולהבא דמקבל טומאה.

מיהו לדברי הרמב"ם אכתי צ"ב דס"ל דאינו מקבל טומאה היינו גם מכאן ולהבא,

ויתכן לבאר לדעת הרמב"ם דבפכ"ב כיון שנשאר מקום הנחת כוסות והרי הוא משמש כבתחילה כצורתו הראשונה וכיון דמשמש מעין מלאכתו הראשונה לכן לא נחשב שבירה כלל, אבל הכא מיירי בגוונא דנשבר לגמרי והשתא הוא משמש על צידו ואינו משמש כתחילתו ולכן הוא נחשב לשבירה גמורה ונטהר.

**סימן ב**

**בדין כיסוי הכלים, וכסויין המשמשים בפנ"ע**

מתני' פרק ט"ז משנה ה' סגניות של עליון טהורות ושל נצרים טמאות, ונחלקו הראשונים בביאור הסגניות, **שיטת הרא"ש** שהוא תבנית ארוג מעלי האילנות או מסריגיהם שדרך אוספי פירות ליתן תאנים וענבים בתוכם, ולפי"ז הוי כלי קיבול רגיל, וכן נקט החזו"א סי' כ"א סק"ו בדעת הרמב"ם,

אמנם **בר"ש וברע"ב** שכ' סגניות של עלין הוא כלי של "חיפוי על הפרות", ולדבריו מבואר דהוא משמש כיסוי על הפרות., ויש לעי' לפי דברי הר"ש והרע"ב מדוע של נצרים מקבלים טומאה, ומאי שנא מכל כלי חיפוי דאינו מקבל טומאה וכמבואר להלן משנה ח' ועמד בזה במשנ"א כאן.

וכן יש להקשות מהא דמבואר לעיל פי"ד מ"ג "כיסויי הכלים טהורים" וכן איתא לעיל פי"ב מ"ג כיסוי טני של מתכת חכמים מטהרין, וכן איתא לעיל פ"ב מ"ה לגבי כיסוי כדי יין טהורים, וא"כ מדוע הכא כיסוי הפרות מקבל טומאה מאי שנא מכל הני דטהורים.

ובמשנה אחרונה כ' לבאר בזה דהא דמבואר להלן דחיפוי טהור, וכן בכל הני משניות דכיסויין טהורים מיירי באופן שהוא משמש כיסוי לכלי אחר שיש לו בית קיבול, ולכן כיון דהם לא עושי המלאכה לכן טהורים, אבל הכא במתני' מיירי דאינם מכסים את הכלים אלא מכסים את הפרות בזמן שעומדים על הארץ או על השולחן וכאן הכיסוי הוא עיקר הכלי ולכן מקבל טומאה.

אלא דיעוי' בסדרי טהרות דאכתי יש להקשות מטפי שהתקינו לענבים דמבואר לעיל [פ"ב מ"ג] דטהורים והתם מיירי בגוונא שהכיסוי מכסה את הפרות כשהם מונחים על הארץ ואינו כיסוי הכלים ואפ"ה טהור, ועיי"ש שכ' דמטעם זה הרא"ש מיאן בביאור הר"ש, ופירש כאן בכלי שיש בו בית קיבול[[61]](#footnote-61).

ואפשר די"ל בזה בפשיטות וכמ"ש במשנת טהרות, דיש חילוק בין כיסוי של נצרים דמתני', לשאר כיסויי הכלים, דבמתני' מיירי בנצרים שהם כלי עץ, וכיון דהוא פשוטי כלי עץ רבנן גזרו בו טומאה, משאר כיסוי טני של ענבים דמיירי בכלי חרס אינו מקבל טומאה כיון דלא גזרו על פשוטי כלי חרס אלא רק על פשוטי כלי עץ[[62]](#footnote-62).

ואם כנים הדברים יש ליישב כל הקושיות הנ"ל, די"ל דהא דמבואר פי"ב ופרק י"ד דכיסויין טהורים, התם מיירי בכלי מתכת, וטהורים מדאוריתא [כדילפי' מדרשא עיי"ש, או משום שאין להם שם בפנ"ע], ומדרבנן נמי טהורים דלא גזרו רבנן על פשוטי כלי מתכות, ורק בפשוטי עלי עץ גזרו, עליהם אלא על פשוטי כלי עץ, [אך אכתי יש לעי' מלהלן מ"ח ויבואר להלן בס"ד].

מיהו יש לעי' דהא מבואר בתו"כ שמיני [פרק ח' ה"ו] דרשא למעט כיסויי הכלים בכלי עץ, [עי' ר"ש פ"ב מ"ה שהביא זאת], ולכאו' הרי בלא"ה הוי פשוטי כלי עץ דטהורים, ומדוע בעינן למיעוט לחיפוי הכלים.

אכן י"ל בזה דסד"א דכיסוי כלי הוא חלק מהכלי ויקבל טומאה מדאוריתא מדין הכלי שיש לו בית קיבול, וזהו דקמ"ל דכיסוי הכלי טהור ולא הוי חלק מהכלי, אבל אה"נ יהיה טמא מדין פשוטי כלי עץ מדרבנן. [אכן דוקא בעץ בלבד ולא בחרס ולא במתכת].

ומעתה אם כנים הדברים נמצא דחיפוי כלי המבואר להלן משנה ח' דמבואר דהוא טהור יהיה טהור רק מדאוריתא אבל מדרבנן יהיה טמא מדין פשוטי כלי עץ, [דרמב"ם כ' דכן הוא הדין בפשוטי כלי עור דגזרו טומאה]. ובאמת י"ל דהכלל המבואר שם הוא כלל בדין דאוריתא דהעשוי לתיק טמא מדאוריתא והעשוי לחיפוי טהור מדאוריתא אבל מדרבנן באמת יהיה טמא.

וא"כ אין מקור להחידוש שנתבאר במשנ"א דיש חילוק בין כיסוי המכסה הכלי לבין כיסוי המכסה הפרות.

מיהו קצת דחוק לפרש דלהלן משנה ח' החיפוי טהור רק מדאוריתא אבל מדרבנן יהיה טמא, ולכן אפשר לקיים ביאור המשנ"א, ובאופן שיש כמה דרגות, יש כיסוי כלי חרס וכלי מתכות שהם טהורים לגמרי משום שלא גזרו עליהם, ויש חיפוי של נצרים שהוא דרבנן וגזרו עליו, ויש חיפוי הכלים דאפילו דהוא דרבנן לא גזרו עליו, וי"ל הטעם משום שהוא נטפל לעיקר הכלי לא גרו עליו, וביאור הדבר עי' הערה[[63]](#footnote-63).[[64]](#footnote-64)

ועכ"פ העולה מהנ"ל דכל הא דנתמעטו כיסויין הוא דוקא בגוונא דהכיסויין הוא משמשים הכלים אבל כל כיסויים המשמשים בפנ"ע כמו סגניות דמתני', באמת יהיו טמאים, ולפי"ז במתכות יהיו טמאים מדאוריתא[[65]](#footnote-65), ובכלי עץ יש לדון אם נחשב לבית קיבול ויהיה טמא מדאוריתא, או דהוי פשוטי כלי עץ ויהיה טמאים מדרבנן.

ונפק"מ לדינא במה שנהגו בזמן הזה בחתונות שמכסים את הבר המיועד לאורחים שיבואו אח"כ, במכסה, באופן שהאוכל או הפרות מונחים על מגש פשוט שאין לו בית קיבול ומעל האוכל מונח המכסה, והעולה מהנ"ל דאם הוא חיפוי של מתכת יקבל טומאה מדאוריתא ואם הוא חיפוי של עץ יהיה תלוי במש"נ.

**סימן ג**

**בענין כלי ארעי [חד פעמי] לשאר דיני התורה**

**מתני' פרק ט"ז משנה ה** חותל שהוא נותן לתוכו ונוטל מתוכו טמא ואם אינו יכול עד שיקרענו או עד שיתירנו טהור

**ובר"ש** ביאר הטעם דטהור משום דהוי מלאכת ארעי, וז"ל "דכיון דקורעו ומתירו משליכו לאשפה והוי ההוא תשמיש עראי" עכ"ל. ועי' **רא"ש** שכ' אין יכול לפתחו בלא לקרעו ע"כ.

**ובקה"י** [סוכה סימן י"ט] הוכיח מכאן לכל כלים שפותח אותם ודרך לזורקן דאינם מקבלים טומאה ומותר לסכך בהם.

והנה כאן מיירי בחותל שקורעו והכלי עצמו נתקלקל ולכן זורקו לאשפה, אמנם **בקה"י** שם כתב לדון עוד בכלי שנשאר בשלמותו, אלא שהדרך לזרקו לאשפה אחרי שימוש של פעם אחת, האם מקבל טומאה או לאו.

וברמב"ם פ"ה מכלים ה"ז דכ' וז"ל חותל של הוצין שמניחין בו הרוטב וכיוצא בו אם הוא נותן לתוכו ונוטל מתוכו מתטמא ואם אינו יכול ליטול מה שבתוכו עד שיקרענו או יתירנו או שחשב לאכול מה שבתוכו ולזרקו טהור, **וכן הקרן שהוא משתמש בה ומשליכה אינה מקבלת טומאה**, ואם חשב עליה מקבלת טומאה עכ"ל.

והוכיח הקה"י מדברי הרמב"ם דמבואר דכ' לגבי קרן דכיון שהדרך לזרקה אחר שמשתמש בה אף שלא נתקלקלה הקרן כבר אינה מקבלת טומאה, ולכאו' מבואר דבטל ממנה שם כלי כיון שהדרך לזורקה.

ועיי"ש שדן שיהיה מותר לסכך בהקרן, וכן הביא מבנ**ו** מרן הגר"ח זצ"ל דאמר כמדומה בשם החזו"א להיתר עיי"ש.

והנה לכאו' כן יש להוכיח מהא דמבואר ברמב"ם שם "ואם אינו יכול ליטול מה שבתוכו עד שיקרענו או יתירנו **או שחשב לאכול מה שבתוכו ולזרקו** טהור" עכ"ל, וממה שכ' או שחישב וכו' לזרקו, לכאו' מיירי באופן שאין הכלי בטל שימושו אלא שהוא מחשב עליו לזרוק וזה גופא מפקיע ממנו שם כלי, אלא שיש לעי' א"כ מה הוסיף הרמב"ם בקרן.

**מחשב לזרוק כלי שאין דרך העולם לזרקו**

והנה יש לעי' מה הדין באופן שרוב העולם חוזר ומשתמש בו והוא רק מחשב עליו לזרקו האם גם בטל ממנו שם כלי. ואפשר דבאמת זה גופא החילוק בין שני מיני הכלים, דבתחילה מיירי על סוג חותל שהדרך לא לזרקו, אלא שהוא מחשב עליו לזרקו, ואח"כ לגבי קרן מיירי שהדרך לזרקו אלא שהוסיף הרמב"ם לגבי קרן וכ' "ואם חישב עליה מקבלת טומאה", והיינו דהדרך הוא לזרקה אלא שאם חישב עליה לחזור ולהשתמש בה מקבלת טומאה.

מיהו מסתבר דגם בחותל שמהני מחשבה מיירי בחותל שהוא כלי גרוע מצד מהותו, אלא שיש הזורקים ויש שאינם זורקים ולכן מועיל מחשבתו לזרקו, אבל בכלי מעולה שמחליט לזרקו, מסתבר דבטלה דעתו אצל כל אדם, [[66]](#footnote-66).

**בענין כלי שדרך לזרקו לענין שאר דיני התורה**

וכן דן שם בקה"י לענין עושה כלי בשבת באופן שהכלי עושה מלאכה אלא שהדרך לזרקו, האם חייב בשבת משום עושה כלי, ונפק"מ לקופסאות שימורים שהדרך לזרוק אותם.

ועוד דנו הפוסקים לענין דין כלי לשאר דיני התורה, כגון ליטול ידים בכלי חד פעמי, וכן האם מותר לעשות קידוש על כוס חד פעמי.

וכ' הפוסקים להוכיח ממתני' כאן דמבואר בחותל כאן דחסר בתורת כלי וא"כ א"א ליטול ידים וא"א לקדש על חד פעמי [ועי' אגרות משה יו"ד ח"ג סי' כ"ג, ובמנחת יצחק ח"י סימן כ"ג].

ודין זה הוא לא מבעיא בכלי חד פעמי שמתבלה אחר שימוש אחד דזה ודאי אינו מקבל טומאה, אלא אפילו בכלי שאפשר לחזור ולהשתמש מ"מ כיון שהדרך לזרוק אותם מבואר ברמב"ם דאינם כלי.

ואולי זה נוגע בכל מיני קופסאות שקונים בהם האוכל, ואחר שנגמר תכולת האוכל הדרך לזרקם, אף שהם ראויים לשימוש כגון קופסא של קפה, דכיון שהדרך לזרוק אותם אינם מקבלים טומאה.

# בכלי ארעי שדעתו להמשיך להשתמש בו

**בר"ש הביא התוספתא** "חותל שהוא עתיד לאכיל' תמרה ולזורקו טהור, חישב להכניס ולהוציא בו מן הבית ומן השדה טמא" מבואר דמועיל מחשבה ולא אמרי' בטלה דעתו.

**וכן פסק** **הרמב"ם** פ"ה ה"ז לגבי קרן שמשתמש בה ומשליכה אינה מקבלת טומאה "ואם חשב עליה מקבלת טומאה", מבואר דאפילו שהדרך לזורקה אם הוא מחשב עליה להשתמש בה הרי היא מקבלת טומאה.

ומדברי התוספתא והרמב"ם יוצא נפק"מ לכל מיני אריזות שהגרך לפתוח ולזרוק אותם, דבטל מיניה שם כלי, אבל אם יחשוב בדעתו להמשיך להשתמש בהם יחשב כלי וא"כ יהיה איסור בשבת.

וכן נפק"מ לקולא דאם חישב להמשיך להשתמש בכלי זה יהיה אפשר ליטול ידים באותו הכלי, וגם לעשות קידוש בכלי זה וצ"ע.

שו"ר שכ"כ במנחת יצחק [חלק י' סימן כ"ג] דבדיעבד אם יש לו כוס חד פעמי, ואין לו כוס אחר לקידוש יחשוב להמשיך להשתמש בו ויועיל להתיר לקדש בו, והראיה מדברי הרמב"ם לגבי קרן דכ' דאם חישב עליה מקבלת טומאה, ולכן בשעת הדחק זה העצה ליטול בזה ידים או לעשות קידוש.

אכן העירו דהרמב"ם מיירי על קרן, והנה קרן הוא כלי שמצד עצמו הוא כלי חזק אלא שהדרך לזרקו, וא"כ אפשר דהכא נמי בכלי חזק באמת יועיל מחשבה. אבל בכלים שהדרך לזרקם משום שנגרע איכות הכלי לאחר שימוש אפשר דלא יועיל מחשבה וצ"ע[[67]](#footnote-67).

וכן יש לדון להיפוך באופן שכו"ע לא זורקים והוא רגיל לזרוק האם יתבטל מזה שם כלי, ועי' מש"כ בזה לעיל בהערה, [ועי' אור לציון].

**\***

**וכן** יש לדון בכלי שרגילים להציא תכולתו במשך זמן, דלכאו' הוא נחשב לכלי אפילו אם יזרוק אותו בסוף שימושו, דמ"מ עכשיו הוא משמש, אלא שדייקו בתוספתא דכ' "חישב להכניס ולהוציא בו", נמצא דצריך גם שיכניס וגם יוציא, ואילו הכא הוא שימוש רק של הוצאה ולא של הכנסה.

**סימן ד**

**בביאור שיטת הרמב"ם בביאור הדין של קסייה של זורי גרנות**

**כלים פרק ט"ז משנה ו'** קסייה של זורי גרנות של הולכי דרכים של עושי פשתן טמאה, אבל של צבעין ושל נפחים טהורה וכו' זה הכלל העשוי לקבלה טמא מפני הזיעה טהור.

**ביאור הטעם ד"קסייה" חשיבא עשויה לקבלה**

**וברמב"ם** פיהמ"ש כ' וז"ל עורות תפורין מכניסין בהן את היד והם כתבנית יד האדם. אם היתה המטרה בהן כדי שיהא אפשר לו להחזיק כדי שלא יכנסו בידו הקוצים או העצים ויפצעוהו הרי אלו מתטמאין, ואם היתה המטרה בהם כדי שלא יזיע ויפסד מה שבידו מחמת הזעה או תעכבנו הזעה מלהחזיק את הכלי שהוא עושה בו מלאכתו הרי זו אינה מתטמאה מפני שהיא כפשוטי כלי עור, ואף על פי שיש לו תוך הואיל ולא נעשה לקבלה עכ"ל הרמב"ם, וכ"כ הרא"ש כאן.

מבואר בדברי הרמב"ם דאם המטרה היא שלא יכנסו הקוצים לידו ויפצעוהו חשיב עשוי לקבלה, ואם המטרה בכדי שלא יזיע ויפסד מה שבידו אינו נחשב עשוי לקבלה, ע"כ. וצ"ע מהו ביאור החילוק בזה.

ובמקד"ד [סי' נ"ד] כ' לבאר דברי הרמב"ם דבית קיבול העשוי לקבלה צריך שיהיה המקבל עשוי לצורך תוכו, ולכן כל שהמטרה היא לשמור על היד שלא תינזק מהקוצים הרי הוא נחשב שהבית קיבול עשוי לתוכו, אבל כל שהמטרה היא שהזיעה לא תזיק את הפרות שמחזיק מחוץ לבית יד, או שיחליק מידו דבר זה אינו עשוי לתוכו אלא הוא לצורך החוץ, ולכן לא חשיב עשוי לקבלה.

**בדברי הרמב"ם ד'כדי שיאחז יפה' חשיב עשוי לקבלה**

אולם ברמב"ם ביד החזקה [פ"ז מכלים ה"ה] כ' וז"ל עור שתופרין ממנו כיסוי ליד ולזרוע של זורעי גינות ושל הולכי דרכים, ושל עושי פשתן מקבלין טומאה, ואם היה של צבעים ושל נפחים אינו מקבל טומאה, "זה הכלל כל העשוי לקבלה **כדי שלא יכהו קוץ וכדי שיאחז יפה יפה מקבל טומאה,** והעשוי מפני הזיעה כדי שלא יפסד הדבר שמתעסק בו בזיעת ידו אינו מקבל טומאה עכ"ל.

ויש לעי' דבשלמא מש"כ הרמב"ם כדי שלא יכנו הקוץ א"ש דנחשב שהקסיה עשוי לתוכו להגן על היד שבתוכה, אבל מה שכ' "כדי שיאחז יפה יפה" צ"ע דהרי זה לא לצורך תוכו, אלא לצורך מה שמחזיק מבחוץ.

**ובמקד"ד** שם כ' לבאר בזה דגם זה נחשב לצורך תוכו ומשום שהקסיה מכשירה את ידו שתוכל להחזיק יפה, ואף שהוא למטרת להחזיק את מה שמחוץ ליד, מ"מ הוא נחשב שבא לצורך היד, שהקסיה היא מכשירה את היד שתהיה יד המקבלת, שע"י הקסייה היד יכולה להחזיק ולקבל את מה שבחוץ.

**אולם החזו"א** [פכ"א סק"ז] כ' נמי להקשות על הרמב"ם דהרי זה אינו עשוי לתוכו, ומה כוונת הרמב"ם דאם כדי שיאחזנו יפה יפה מקבלת טומאה, ועוד הקשה דהרמב"ם סתר דבריו בפיהמ"ש שכ' להדיא דאם המטרה שע"י הזיעה לא יפסד מה שבידו הדין הוא דטהור.

ולכן כ' החזו"א דע"כ טעות סופר יש ברמב"ם ביד החזקה וצריך לגרוס והעשוי מפני הזיעה כדי שלא יפסד הדבר שמתעסק בו בזיעת ידו וכאן להוסיף **וכדי שיאחז יפה יפה אינו מקבל טומאה עכ"ד.** ובסדרי טהרות כ' ליישב הסתירה ברמב"ם באופ"א, עי' הערה[[68]](#footnote-68).

**החילוק בין החזו"א למקד"ד בדין ב"ק העשוי לתוכו**

מבואר מחלוקת יסודית בין המקד"ד להחזו"א בגדרי עשוי לתוכו, והיינו באופן שהקסייה היא לצורך היד שבתוכה אבל המטרה היא להכשיר את ידו שבפנים להחזיק את מה שבחוץ, דלהחזו"א נחשב לצורך החוץ ולא חשיב עשוי לקבלה, ואילו להמקד"ד בדעת הרמב"ם חשיב לצורך ידו שבפנים, והוא מקבל טומאה[[69]](#footnote-69).

**ביאור נוסף בשיטת הרמב"ם ע"פ הר"ש כת"י**

אכן יתכן לבאר עוד בדעת הרמב"ם דס"ל כשיטת הר"ש בכת"י והרע"ב דכ' לבאר באופ"א דמה שהקסייה נחשבת עשוייה לקבלה הוא לא בגלל שעשוי לקבל את ידו שבפנים, אלא בגלל שהיא עשוייה לקבל את הדבר שהוא אוחז בו שלא ישמט ממנו מבחוץ, וי"ל דזהו מש"כ הרמב"ם כדי שיאחז יפה יפה והיינו חשיב בית קיבול משום שאוחז על ידו את מה שבחוץ.

ולפי"ז יש לעי' בלשון הרמב"ם שכ' "זה הכלל כל העשוי לקבלה כדי שלא יכהו קוץ וכדי שיאחז יפה יפה מקבל טומאה" עכ"ל, ויש לעי' מהו שלא יכהו הקוץ, ואפשר דשלא יכהו הקוץ, היינו להגן על ידו וזה מדין מקבל את ידו, ואילו כדי שיאחז יפה יפה היינו לאחוז הדבר, וא"כ הוי שני מיני קבלות נפרדים, שלא יכהו הקוץ הוא מקבל את ידו וכדי שיאחז יפה הוא לקבל את מה שמחזיק בידו.

אולם נראה דבאמת יש לדקדק בלשון הר"ש כת"י דהובא בדבריו ממש לשון הרמב"ם ביד החזקה, ואחר שהביא הלשון הוסיף לבארו משוע הוא נחשב עשוי לקבלה. וז"ל "ויש לפרש שהוא עור שתופרין ממנו כסוי ליד ולזרוע זורי גרנות והולכי דרכים, ועושי פשתן **"שלא יכהו הקוץ וכדי שיאחוז יפה"**, וזה קרוי עשוי לקבלה לקבל הדבר שהוא אוחז בו שלא ישמוט ממנו או לקבל הקוץ" עכ"ל, והנה מבואר דציטט הלשון [שהוא גם לשון הרמב"ם] "שלא יכהו הקוץ וכדי שיאחז יפה" והוסיף לבארו וביאר וזה קרוי עשוי לקבלה לקבל הדבר או לקבל הקוץ. ומשמע דיש כאן קבלת איזה דבר שלא ישמט ממנו, או קבלת הקוץ היינו כגון שרוצה להוציא הקוץ למקום אחר וא"כ הוא גופא הקבלה מה שמקבל בידו את הקוץ, ונמצא הביאור ברמב"ם דהכל ענין אחד והוא הקבלה של הדבר שנמצא בתוך ידו.

ולולי דמסתפינא הו"א דמקור הלשון המובא בר"ש כת"י הוא מדברי הרמב"ם, אלא שהוסיף המחבר לבארו. וא"כ זהו מקור דכן למד בדברי הרמב"ם. [ובעיקר ביאור שיטת הר"ש כת"י עי' מש"כ בזה בארוכה בסימן..]

**בענין שיטת הרמב"ם מדוע לא קשה מקב הקיטע**

מיהו אכתי יש לעי' לשיטת הרמב"ם בין אם נפרש כהמקד"ד ובין אם נפרש כהחזו"א, דלכאו' מאי שנא מקב הקיטע דמבואר בגמ' שבת דף סו. דקב הקטע רק אם עשוי לקבל כתיתין טמאה, אבל בלא"ה טהורה, והטעם פרש"י שם משום דאין השוק מטלטל על ידי הכלי, וצריך שהבית קיבול יטלטל את מה שבתוכו, ומעתה קשה דאף כאן אין הקסייה מטלטלת את היד אלא להיפך היד מטלטלת הקסייה.

ואמנם אם נפרש בעת הרמב"ם כדברי הר"ש בכת"י לכאו' לא קשה מידי מקב הקיטע כיון דהכא אדרבה הוא מטלטל על ידי הקסייה את מה שבתוך ידו נמצא דחשיב מטלטל מלא וריקם, מיהו הר"ש בכת"י עצמו עמד בקושיא זו. ובאמת דבריו צ"ב דהרי הוא מטלטל על ידו, ועי' מש"כ בזה לבאר בדבריו לקמן סימן...... ועכ"פ בדעת הרמב"ם אי נימא כהר"ש בכת"י לכאו' י"ל דאין כאן משום קב הקיטע כלל, אבל אכתי קשה לדרכו של המקד"ד והחזו"א.

**ובמקד"ד** [סי' נ"ד אות ג'] כ' ליישב בזה דהרמב"ם עצמו פליג על דין זה, וס"ל דלא נאמר הלכה שהבית קיבול יהיה מטלטל את מה שבתוכו.

ועיי"ש שהוכיח זאת דהרמב"ם עצמו בפיהמ"ש פירש המשנה בשבת דאיתא שם "ואם יש בית קיבול כתיתין טמאה", דמיירי על אופן שיש דלדולי בשר הבולט במקום קב הקיטע, והם נכנסים לתוך הנקב, [עי' לשונו בהערה[[70]](#footnote-70)]. נמצא דמיירי שהוא מקבל את רגלו ממש ועל זה מבואר דמקבל טומאה מדין בית קיבול, הרי דס"ל דאין דין שיהיה הבית קיבול מטלטל את האדם, וא"ש דהכא נמי הקסיה נחשב עשוי לקבלה.

**ובחזו"א** [כ"א ז'] כ' לבאר בדעת הרמב"ם באופ"א דהכא שאני שהבית קיבול עשוי לשמר מה שבתוכו, וביאר דכל מה דנאמר דין שהבית קיבול יטלטל הוא רק באופן שאינו עשוי להגן ולשמור את מה שבתוכו, ולכן בקב הקיטע דהוא עשוי רק להתחבר לרגלו ולא לשמור על רגלו ולא לטלטל את רגלו של הקיטע זהו החסרון דלא הוי בית קיבול, אבל הכא שהקסייה שומרת על ידו באמת חשיב בית קיבול[[71]](#footnote-71).

ובחזו"א שם הביא ראיה לדבריו מטומאת בגדים, ולכאו' קשה היכן הבית קיבול, והרי הבגדים לא עשויין לטלטל את האדם, וא"כ קשה מדוע יחשב לבית קיבול, וכ' דע"כ הביאור הוא דכיון דהבגד בא לשמור על גופו של האדם לכן הוא נחשב לבית קיבול, ועי' חזו"א סי' ה' סק"ג מש"כ לבאר לפי"ז תוס' שבת סג:[[72]](#footnote-72).

העולה מהנ"ל ג' ביאורים בדין העשוי לקבלה של הקסייה, לשיטת הרמב"ם.

א). להמקד"ד הוא מגן על ידו להכשירה להחזיק הכלי, וחשבי' עשוי לתוכו.

ב). ולהחזו"א מה שהוא שומר על ידו שתהיה ראוייה להחזיק אינה נחשב עשוי לתוכו, אלא ע"כ בכה"ג באמת טהור וכאן מיירי באופן שהקסייה שומרת על ידו מהקוצים וחשיב מקבל את ידו כמו בגדים, וכ' דאף אין כאן משום קב הקיטע כמו שנתבאר.

ג). י"ל דכוונת הרמב"ם כמו שכ' הר"ש בכת"י, ועשוי לקבלה מצד שמקבל את הדבר שמחזיק בידו, ואם כנים הדברים אין מקור דמה שמקבל את ידו שבפנים יחשב בית קיבול, דאפשר דאינו נחשב בית קיבול משום "קב הקיטע" וצ"ע.

**נפק"מ לדינא בענין כפפות אם מקבלות טומאה**

ויתכן שיהיה נפק"מ בזה, בכפפות מעור העשויות לצורך להחזיק כלים הרותחים,

דלפי המקד"ד י"ל דכפפות אלו הם מקבלים טומאה דנחשבים שיש בהם בית קיבול כיון דנעשו לצורך להכשיר את ידו שתוכל להחזיק את האוכל הרותח, ונחשב שנעשה לצורך היד, ואילו להחזו"א אינו מקבל טומאה כיון שהוא לא לצורך היד אלא למה שבחוץ דהיינו להחזיק הכלי הרותח [וזה דומה לכדי שיאחזנו יפה יפה דגרס החזו"א דטהור], ואי נימא כהר"ש בכת"י לכאו' מקב"ט דנחשב לצורך החוץ ושפיר הוא עשוי לקבלה.

וכן יש לדון בסוג כפפות שמטרתם בכדי שהיד לא תתלכלך.

ובזה נראה דלהמקד"ד והחזו"א מקבל טומרה כיון דהוא לצורך היד, וחשיב עשוי לתוכו, ודמי להגן מן הקוץ דמבואר ברמב"ם דהוא טמא דהוא עשוי לתוכו, אולם לשיטת הר"ש בכת"י יתכן דבכה"ג יהיה בזה החסרון של קב הקיטע.

וכן יש לדון בכפפות להגן מן הקור, דלהמקד"ד והחזו"א בדעת הרמב"ם יקבל טומאה, אבל להר"ש בכת"י אינו מקבל טומאה, מיהו יש לדון אם יחשב בגד, ועי' קה"י טהרות סימן י' שדן אם יש דין בגד מעור, וכ' להוכיח דיש דין בגד גם מעור, וא"כ נימא דיהיה טמא, אולם יש לדון בזה ועי' הערה.[[73]](#footnote-73)

אמנם כפפות שמשתמשים בהם הרופאים בכדי שלא יזיקו החולה, וכן כפפות שלובש בכדי בכדי שהידים מזוהמות של עצמו לא ילכלכו את הנקי שאוחז בו, בזה נראה דלכו"ע לא חשיב בית קיבול העשוי לתוכו, אלא הוא עשוי לחוץ, שזהו מה דמבואר במתני' דמפני הזיעה טהור, ואינו מקבל טומאה, וכאן מסתבר דגם לשיטת הר"ש בכת"י יהיה חסרון משום שאינו עשוי לקבלה על ידו מה שבחוץ אלא לשמור שלא ילכלך ולכן יהיה טהור[[74]](#footnote-74).

**סימן ה**

**עוד בדין קסייה בביאור שיטת הר"ש כת"י והרע"ב**

מתני' פט"ז משנה ו' קסייה של זורי גרנות של הולכי דרכים של עושי פשתן טמאה, אבל של צבעין ושל נפחים טהורה וכו' זה הכלל העשוי לקבלה טמא מפני הזיעה טהור ע"כ המשנה.

והנה לעיל סימן.. נתבאר שיטת הרמב"ם בביאור דברי המשנה, [ועי' במראה מקומות שנתבארועוד כמה דרכים בביאור המשנה]. וכאן נראה לדון בשיטת הר"ש כת"י בביאור דברי המשנה.

הר"ש בכת"י כ' וז"ל "ויש לפרש שהוא עור שתופרין ממנו כסוי ליד ולזרוע זורי גרנות והולכי דרכים, ועושי פשתן שלא יכהו הקוץ וכדי שיאחוז יפה, וזה קרוי עשוי לקבלה לקבל הדבר שהוא אוחז בו שלא ישמוט ממנו או לקבל הקוץ" עכ"ל, וכדבריו כ' גם הרע"ב ועי' לשון הרע"ב "מקרי עשוי לקבלה, כיון שהדבר שהוא אוחז בו נשען על הבית יד ומקבלו".

ובחזו"א [כ"א סק"ז] הביא דברי הרע"ב, וכ' להקשות וז"ל "ואינו מובן דאין כאן קבלת תוך", וביאור קושייתו דכיון שהבית קיבול הוא בתוכו, צריך שיהיה מקבל בתוכו, ומה שעשוי לקבל בחוץ לא חשיב עשוי לקבלה, וכן קשה על הר"ש בכת"י, [אלא שבחיי החזו"א זצ"ל עדין לא נמצא הר"ש מכת"י].

ואשר נראה לבאר בדברי הר"ש כת"י והרע"ב דהבית קיבול הוא לא התוכו של הקסייה אלא הבית קיבול הוא המקום שבחוץ שבו אוחז ע"י הקסיה את הדבר שמחזיק בו.

והביאור הוא דכמו שמצינו בתוס' שבת דף סג: דפשוטי כלי עור מקבלים טומאה משום שיכול לקפלם ולהכניס בהם איזה דבר, הרי מבואר דגם זה נחשב עשוי לקבלה, וא"כ י"ל דגם הקסייה תחשב מחמת זה לעשוי לקבלה שעל ידה אוחז את הדברים שצריך להחזיק בהם[[75]](#footnote-75).

ולפי דברי הר"ש כת"י הביאור בהמשך המשנה "מפני הזיעה טהור, הוא כמ"ש הר"ש שלא יקלקל ויתלכלך בזיעת ידיו הדבר שהוא מתעסק בו, וכתשמיש ארעי חשיב ולא מקבל טומאה. ויש לעי' בביאור כוונתו.

ולכאו' הכוונה דאם המטרה שלא יתלכלך הדבר אי"ז לצורך לאחוז בו ולא חשיב למטרה של קבלה, אלא למטרה של שמירה על נקיות, וכן להקר את בשרו אי"ז למטרה של קבלה, אך אכתי צ"ב לשונו מה כוונתו תשמיש ארעי וצ"ע[[76]](#footnote-76).

**בדברי הרמב"ם אפשר נמי כהר"ש בכת"י**

וברמב"ם פרק ז מכלים ה"ה כ' וז"ל "זה הכלל כל העשוי לקבלה כדי שלא יכהו קוץ וכדי שיאחז יפה יפה מקבל טומאה" עכ"ל. ועי לעיל' שכ' לבאר דיתכן לבאר בדבריו כדברי הר"ש בכת"י וביאור כוונתו שמה שהוא אוחז את הדבר בידו יפה יפה ע"י הקסייה מהאי טעמא חשיב בית קיבול.

ויש להביא סייעתא לזה, דיש לדקדק לשון הר"ש כת"י שכ' ממש כלשון הרמב"ם, שבתחילה כ' הלשון "שהוא עור שתופרין ממנו כיסוי ליד ולזורי גרנות והולכי דרכים ועושי פשתן "שלא יכהו הקוץ וכדי שיאחז יפה" ועל זה המשיך, וכ' "וזה קרוי עשוי לקבלה לקבל הדבר שהוא אוחז בו שלא ישמט ממנו או כדי לקבל הקוץ וכו'" עכ"ד. וקצת משמע בדבריו דבא לפרש לשון זה דכ' גם הרמב"ם כדי שלא יכהו הקוץ וכדי שיאחז יפה ועל זה ביאר דהוא עשוי לקבלה משום שמקבל את הקוץ ואת הדבר שמחזיק בו יפה יפה.

# בקושייית הר"ש כת"י מקב הקיטע

**והנה הר"ש כת"י** הקשה ממתני' בשבת דף סו. גבי קב הקטע, דמבואר שם דרק אם עשוי לקבל כתיתין טמאה אבל בלא"ה טהורה, והטעם פרש"י שם משום דלא נחשב בית קיבול כיון שאין השוק מטלטל על ידי הכלי, וצריך שהבית קיבול יטלטל את מה שבתוכו, ומעתה הקשה הר"ש דאף כאן אין הקסיה מטלטלת את היד אלא להיפך היד מטלטלת הקסיה.

ובעיקר קושיית הר"ש מקב הקיטע צ"ב מאי קשיא ליה, דבשלמא אי נימא כביאור החזו"א והמקד"ד בדברי הרמב"ם דהבית קיבול הוא לצורך תוכו של הקסיא באמת קשה שהרי אין הבית קיבול שבתוכו מטלטל את ידו. אבל להר"ש הרי מבואר בדבריו דהבית קיבול הוא מה שמחוץ לקסיה ומשום שהוא הוא עשוי לטלטל את מה שמונח בתוך ידו, וא"כ מצ"ב מה הוקשה לר"ש ומדוע נחשב שאינו עשוי לטלטל על ידו.

ונראה דעיקר הקושיא היא דאף שע"י הקסיה האדם אוחז את מה שבתוך ידו והקסיה היא עזר לאחזו את מה דבתוך ידו יפה יפה, מ"מ כשאנו באים לדון אם נחשב מטלטל על ידי הקסיה, כאן י"ל דאי"ז נחשב שהקסיה מטלטלת, והביאור הוא דבכלי או קופסא מכניסים בו החפצים, ואין האדם צריך לאחוז כל החפצים שבתוך השק אלא אוחז בראש השק או בצידי הכלי וכך נושא השק והכלי את מה שבתוכו, וזה נחשב מטלטל מלא וריקם, שעל הכלי אפשר לטלטל, משא"כ בקסיה הרי אין הקסיה מסייעת "בטלטול" החפצים, אלא ידי האדם הם המטלטלים, וזהו שהקשה הר"ש דנהי שלענין עשוי לקבלה שפיר מובן דנחשב שהכלי מסייע לקבלה, משום שעל ידו אפשר לאחוז בפירות יפה יפה, אבל לענין טלטול אינו מסייע לטלטול, ולכן יש בזה החסרון של קב הקיטע[[77]](#footnote-77).

**בביאור תירץ הר"ש כת"י דדימה זו למדרסות**

ועי' בר"ש כת"י שכ' ליישב בזה, דשאני הכא שנשען על ידיו ועל זרועותיו והוי כהנך דחזי למדרסות דלעיל ככר וכסת של עור עכ"ד.

והנה בפשוטו חזר בו הר"ש ממה שהתחיל, ונקט דאין כאן לטמאות מדין בית קיבול אלא הטומאה היא מדין מדרס, מיהו יש לתמוה על זה דהרי מבואר במתני' זה הכלל העשוי לקבלה טמא, והרי במדרס אין דין של עשוי לקבלה.

ועוד יש לדייק מלשון הר"ש שאין כוונתו לחזור בו ממה שהתחיל בתחילת דבריו, שכ' בלשונו "ואע"ג דעור איתקש לשק, וסיים שאני הכא שנשען על ידיו", ומשמע דנשאר עם מה שהתחיל, אלא שהוסיף דשאני הכא שיש גם מדרסות, וצ"ע דאם הוי מדרס א"כ מדוע צריך עשוי לקבלה. ועי' בהערה הרחבת דברים ליישב קושיא זו[[78]](#footnote-78)

ואשר נראה לבאר בזה בס"ד ועיקרי הדברים ראיתי בספר דעת אליהו, דהנה האריכו האחרונים דיש ב' מיני מדרס, יש מדרס שהוא מיוחד למדרס ואינו צריך תורת כלי, ויש מדרס שעיקרו הוא לתשמיש אלא שגם יושבים עליו כמו תיבה שפתחה מצידה ויושבים על גבה, שהיא מדרס, אלא שצריך שיהיה לה תורת כלי, ואם נשבר לה הבית קיבול טהורה מדין בטל העיקר בטל הטפילה, [והאריכו בזה בקהילות יעקב, וכן חידושי ר' ליב מאלין זצ"ל סי' ע', וכן בספר משנת אליהו, ועי' מש"כ בזה לקמן סוף פרק י"ט].

ומעתה נראה דהכא אף שנשען על הבית יד ומשמש למדרס, מ"מ עיקר שם הכלי הוא לפי השימוש שלו שהקסייה מיועדת לאחוז בה, וכיון דעיקר שימושה הוא לכלי, ולכן אף שכ' הר"ש שהיא מדרס מ"מ צריך גם שיהיה לה תורת כלי ותהיה עשויה לקבלה.

אך קשה דכיון דהקשה הר"ש דדמי לקב הקיטע הרי מטעם זה אין הקסיה עשוייה לקבלה, ואי נימא דמדרס זה צריך להיות עשוי לקבלה, מה הועיל תירוץ הר"ש דהוי מדרס, והרי אינו עשוי לקבלה משום קב הקיטע.

ונראה ע"פ מה דכבר נתבאר באריכות להלן פכ"ז, דבכלי בעינן תרתי א' שיהיה שם כלי, ב. צריך שיהיה משמש מטלטל מלא וריקם, ונתבאר דשם כלי הוא החפצא של הכלי, אבל מטלטל מלא וריקם אינו מעיקר החפצא של הכלי, אלא הוא מתנאי הכלי לטומאה שיהיה משמש דומיא דשק, ומעתה י"ל דכל הדין שנתבאר [סוף פרק י"ט] דמדרס צריך שיהיה לו שם כלי הוא רק את החפצא של הכלי, אבל כל שחסר לו מתנאי הכלי לענין טומאת כלים, אינו חסרון לענין טומאת מדרס.

והשתא יתכן לומר בדעת הר"ש דס"ל דהדין של קב הקיטע, אינו חסרון בעיקר השם כלי קיבול, שהרי הוא מקבל, אלא הוא חסרון רק בהתנאי של מטלטל מלא וריקם וכפי שכבר כ' לעיל [בהערה] לדייק בלשונו של הר"ש בכת"י, ומעתה א"ש היטב דמה דמבואר במתני' דצריך שיהיה עשוי לקבלה הוא משום דאל"ה לא הוי כלי כלל [דבעינן שיהיה בית קיבול וכאן כל השם בית קיבול הוא משום שעשוי לקבלה], וכל שאינו כלי גם המדרס בטל, אבל הדין של מטלטל מלא וריקם שהוא תנאי בעלמא כיון שהנידון כאן הוא על מדרס אינו חסרון[[79]](#footnote-79).

ואולם ברש"י בשבת סו. מבואר דהוא חסרון בעיקר השם כלי קיבול אבל בדעת הר"ש י"ל דהוא חסרון רק בתנאי של מטלטל מלא וריקם, וכבר נתבאר בהערה הקודמת לדייק כן בדברי הרש דלא כרש"י.

[אך יש להעיר במה דכ' הר"ש בכת"י לדמות זה ל"כר וכסת", ולכאו' הרי התם הוי מדרס גמור, ואילו הכא הוא כלי העשוי למדרס, וצ"ל דעיקר ראייתו הוא דגם בכלי עור משכח"ל טומאת מדרס, והוכיח זה מהמשנה הקרובה ביותר שהיא לעיל מ"ד, ולכן נקט כר וכסת, ושפיר יש לקיים מש"כ בזה].

# בהקושיא מאי שנא מפכ"ו מ"ג דאיתא כף לוקטי קוצים טהורה

הקשה המשנ"א מאי שנא מהא דמבואר לקמן פכ"ו מ"ג כף של לוקטי קוצים טהורה, וביארו שם הר"ש והרע"ב דהטעם משום שלא נעשה לקבלה, אלא בכדי שלא יקבל מכה מהקוצים, והנה הכא מבואר בראשונים דזורי גרנות הוא גם בא למטרה זו שלא לקבל מכה מהקוץ, ואפ"ה מבואר דנחשב עשוי לקבלה ואילו התם מבואר דזה נחשב אינו עשוי לקבלה, ועיי"ש מש"כ לבאר בזה.

והנה לפי ביאור הר"ש בכת"י כאן לא קשה מידי משום דהכא מיירי שעל ידי הקסייה הוא מקבל את הקוץ ונושא אותו וחשיב בית קיבול, אבל לקמן פכ"ו מיירי שלובש על כף ידו הבית יד בכדי שלא ינזק מהקוצים וזה אינו עשוי לקבלה, והר"ש בכת"י עצמו בסוף דבריו כתב ממש דברים אלו ליישב הקושיא מפכ"ו.

והנה ברמב"ם והרא"ש שם פכ"ו כ' הטעם משום דאין לו צורת כלי, וכ' עוד דהוא פשוט, ועי' ברמב"ם שם דהוא "עור פשוט דמניחין על כפותיהם", ואפשר דבאמת יש חילוק בצורת הכלי, דהכא הוא כמו כפפות ויש לו בית קיבול, משא"כ כף של לוקטי קוצים הוא חתיכת עור שנותן רק על כפות היד, ואין לו בית קיבול והוי עור פשוט, דאין לו צורת כלי וטהור[[80]](#footnote-80). ועי' עוד מש"כ בזה להלן פכ"ו מ"ג.

**סימן ו'**

**בענין משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה**

מתני' פרק ט"ז משנה ז' זה הכלל כל משמשי משמשיו של אדם בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמא, וכל שאינו אלא בשעת מלאכה טהור. והנה בביאור הדין דפשוטי כלים המשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה מקבלים טומאה. מצינו ב' דרכים כדלהלן.

**הר"ש בכת"י והרע"ב** כ' משום דמניחים עליו את הכסוי תמיד, בין כשהוא מלא בין כשהוא ריקן, [והיינו שהוא משמש אותו בין בשעת מלאכה ובין שלא בשעת מלאכה] "חשיב ככלי גופיה לקבלת טומאה, ואף שאינו מחובר בו", ומבואר בדבריהם דהכיסוי בטל לעיקר הכלי, וחשיב חלק מעצמו של כלי עיי"ש, וכ"כ החזו"א כדלהלן.

וכן משמע בלשון הראב"ד עדויות [פ"ג מ"ט] דכ' דכיסוי שאין רגיל לכסותו בשעת המוגמר לאו ככלי הוא, ומשמע דהכיסוי המשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה הרי הוא ככלי, וכן נקט החזו"א [כ"א י] בדברי הראב"ד בהרחבת דברים עיי"ש דהגדר הוא דהמשמש נעשה חלק מן הכלי וטומאתו מדין הכלי, אלא שכ' דהוא רק בזמן שהוא משמש הכלי אבל כשאינו ע"ג הכלי הוי כמקצת כלי ואינו מקבל טומאה, [וכן יעויק בראב"ד בתורת כהנים שמיני פ"ח ה"ז].

**אולם ברמב"ם** משמע דבעינן שיהיה "משמש" את הכלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, אבל לא סגי במה דהוא מונח בסתם על הכלי שלא בשעת מלאכה, דהרמב"ם פיהמ"ש כאן כ' וז"ל דמשמש כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה היינו, **כל שיש בו צורך תמיד** ואינו נפרד השני מן הראשון, עכ"ל. ומשמע דהוא נצרך לשמש את הכלי אף שלא בשעת מלאכה.

וכן משמע ברמב"ם ביד החזקה פ"ד מכלים ה"א וז"ל, אע"פ שאינן אלא משמשי כלים מקבלין טומאה "שהרי הכלי צריך להן בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה" עכ"ל, הרי מבואר דפשוטי כלים המשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה לא סגי במה שהם מונחים על הכלי גם שלא בשעת מלאכה, [וכפי שכ' הר"ש כת"י] אלא בעינן שישמשו להכלי גם שלא בשעת מלאכה ורק בכה"ג מקבלים טומאה.

ומאידך בר"ש כת"י כתב דאף כיסויים שרגילים להשאיר אותם על הכלי תמיד בכדי שלא יאבד, חשיב ככלי גופיה לקבלת טומאה, מבואר דאפילו באופן שאין להכלי צורך בו, מ"מ כיון שהוא רגיל להיות מונח עליו תמיד, נמי מקבל טומאה. ויש לעי' מהו יסוד הפלוגתא

**ביאור הפלוגתא דהר"ש כת"י והרמב"ם**

וראיתי לבאר יסוד הפלוגתא דהנה בשיטת הר"ש והראב"ד בהכרח הגדר הוא דהמשמש לכלי בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה הוא בטל וטפל לגופו של כלי, וחשיב כגופו של כלי לקבלת טומאה, ואע"פ שאינו מחובר בו כיון שהוא מונח עליו תמיד נעשה טפל לכלי, וכ"כ החזו"א בהרחבת דברים [בסימן כ"א סק"י] אלא שהוסיף לחדש דהוא רק בשעה שהכיסוי מחובר לכלי.

אבל הרמב"ם שנקט דצריך שהכיסוי ישמש לכלי בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה י"ל דלמד דאי"ז מדין טפלות לכלי, אלא הוא דין בפשוטי כלים המשמשים, דכל שהם משמשים גם בשעת מלאכה וגם שלא בשעת מלאכה, יש עליהם חשיבות כלי מצד עצמם וחשיבי כלים למגזר עלייהו טומאה. [מהגר"ר שמואלביץ שליט"א, ועי' בדבריו אריכות דברים בענין זה, וחלקם הבאתי להלן].

ויש להביא קצת ראיה לזה מדברי הרמב"ם ריש פ"ד שכ' "שלש מדות בכלי עץ שאינם עשויים לקבלה", א. "משמשי אדם" דטהורים, ב. ואח"כ הביא ד"משמשי אדם וכלים" גזרו רבנן עלייהו טומאה, ג. כלי העשוי לשמש כלים דהיינו משמש משמשי אדם טהורים, ואח"כ הביא דין "משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה", וקצת משמע דכשם שגזרו על פשוטי כלים משמשי אדם וכלים, כן גזרו על פשוטי כלים המשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, וא"כ אי"ז מדין טפלות אלא הוא דין שגזור טומאה על כלי זה [אמנם אי"ז הכרח].

**בדברי הגר"א לקמן פרק כ"ב מבואר כשיטת הרמב"ם**

במתני' לקמן פכ"ב משנה א' איתא השולחן והדולפקי שנפחתו או שחיפן בשיש ושייר בהם מקום הנחת הכוסות טמאים, ר' יהודה אומר מקום הנחת חתיכות ע"כ המשנה, מבואר דנחלקו בנשאר מקום כוסות בלבד אם טמא או לאו.

ובאליהו רבה שם כ' לבאר המחלוקת דשולחן שנשבר ונשאר בו בית קיבול כוסות הרי הוא משמש רק כלים ולא אדם, אלא דת"ק ס"ל כר' יוסי שמשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה מקבל טומאה, ולכן כיון שמניח כוסות על השולחן גם כשהם ריקים חשיב דהשולחן משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה ולכן טמא, אבל ר' יהודה נחלק על ת"ק וס"ל דלא מהני מה דמשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, אלא בעינן שיהיה משמש גם אדם וגם כלים, ולכן צריך שיהיה גם חתיכות, ומבואר בדבריו דדינא דר' יוסי במתני' שנוי בפלוגתא דתנאי לקמן פכ"ב עיי"ש.

ובחזו"א [כ"א י'] הביא דברי הגר"א, וכ' דכל דברי הגר"א לא שייכי לשיטת הראב"ד ומשום שלהראב"ד הגדר הוא דהכלי נטפל להחשב כלי אחד יחד עם הכלי שהוא משמש אותו וזה שייך בכיסוי הכלים אבל שולחן שמונח עליו כוסות ודאי א"א לומר דהשולחן והכוסות יחשבו לכלי אחד ולכן להראב"ד לא שייכי דברי הגר"א ועיי"ש בחזו"א שכ' שאפשר לבאר הפלוגתא לקמן פכ"ב באופ"א עיי"ש, ועכ"פ נראה דהגר"א למד כדברי הרמב"ם דכל שהוא משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה גזרו רבנן טומאה על כלי זה כיון דהוא כלי חשוב.

**כמה נפק"מ בין שיטת הר"ש כת"י והראב"ד, לשיטת הרמב"ם והגר"א**

**כיסוי בשעה שאינו מכסה את הכלי**

א) בחזו"א [סימן כ"א סק"י] כ' לפי דברי הר"ש דדוקא בזמן שהכיסוי מכסה את הכלי מקבל טומאה, אבל בזמן שאינו מכסה אינו בטל לכלי ואינו מקבל טומאה. ובוודאי דלהרמב"ם אינו שייך לזמן שהוא מכסה כיון דזה הגדרה בעצם החפצא של המשמש, שכל שהוא משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה הוי כלי חשוב מצד עצמו דרבנן גזרו עליו, ולא מצד שבטל למה שהוא משמש אותו.

אולם יש להעיר על דברי החזו"א ממש"כ הרע"ב במתני', דאזיל בשטת הר"ש, ומשמע ברע"ב דאפילו בשעה שמוריד הכיסוי מהכלי נמי מקבל טומאה, וז"ל ויש כלים שמניחים עליהן הכיסוי תמיד בין כשהוא מלא בין כשהוא ריקן, **אף על פי שאין הכסוי מחובר בו**, חשיב ככלי גופיה לקבל טומאה, **אפילו בזמן שאינו מחובר בו**, כיון שרגיל להיות תמיד עליו עכ"ל. ולכאו' מבואר ברע"ב דבזמן שאין הכיסוי עליו נמי טמא.

ובאמת דחזו"א שם עמד בלשון זו של הרע"ב וכתב וז"ל ומש"כ בזמן שאינו מחובר בו ר"ל חיבור צירים אבל מונח על הכלי עכ"ל, והיינו דבעינן שיהיה מונח על הכלי. אמנם לולי דבריו היה נראה דיש לדקדק בלשון הרע"ב שמתחילה כתב "אע"פ שאין הכיסוי מחובר בו", ואח"כ כ' שוב "אפילו בזמן שאינו מחובר בו", וצ"ב דהרי כבר כתב אף על פי שאין הכיסוי מחובר בו, ולכאו' נראה דמתחילה מיירי על חיבור צירים על זה כ' אע"פ שאין מחובר בו ועוד כ' אפילו בזמן שאין הכיסוי עליו והיינו אפילו בשעה שהוריד הכיסוי נמי מקבל טומאה.

ועוד יש לדון בזה מצד הסברא דלכאו' כיון שהכסוי רגיל להיות תמיד מונח עליוו הרי הוא בהגדרתו נעשה להיות חלק מן הכלי, וא"כ אפילו הורידו פעם אחת לכאו' לא בטל ממנו שם כלי, אולם החזו"א כ' דהוי מקצת כלי וצ"ע.

**באופן שהכלי מקב"ט מדאוריתא אם הכיסוי נמי מקב"ט מדאוריתא**

עוד יש לדון נפק"מ באופן שעיקר הכלי מקבל טומאה מדאוריתא האם המשמש שלו יהיה טמא מדאוריתא, או מדרבנן, ונראה דיהיה תלוי בפלוגתת הר"ש כת"י והרמב"ם, דלפי הר"ש והראב"ד דהכיסוי בטל ונעשה חלק מגופו של כלי, א"כ באופן שהכלי מקבל טומאה מדאוריתא, לכאו' גם הכיסוי יהיה טמא מדאוריתא.

אולם לפי הרמב"ם דהוא דין של כלי המשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה דהוא נעשה כלי חשוב אף שהוא פשוטי כלי עץ, הרי מסתבר דהוא טעם דלכן גזרו רבנן טומאה, אבל אינו טומאה מדאוריתא, ועי' חזו"א שם שכ' להדיא בתו"ד דהוא דין גזירה דרבנן.

מיהו בדעת הר"ש אי"ז מוכרח, דיתכן דמה דהכיסוי נחשב לחלק מן הכלי הוא גופא דין דרבנן, אך זה דוחק דהרי הוא מסברא דהוא טפל לכלי נעשה לחלק מן הכלי ממש, ובכל דוכתא הכלל הוא דסברא דאוריתא היא וצ"ע[[81]](#footnote-81).

**בדין כיסויים של מתכות**

עוד יש לדון בכיסויים של כלי מתכות דנתבאר לעיל פי"ב ופי"ד דטהורים, ושם נתבאר בר"ש וברא"ש הטעם משום מיעוט של "בהם" פרט לכיסיין, וברמב"ם כ' הטעם משום שאין להכיסוי שם בפנ"ע.

ויש לעי' לדעת הראשונים, האם באופן שהכיסוי מכסה גם בשעת מלאכה וגם שלא בשעת מלאכה, האם נתמעט מ"בהם" דאינו מקבל טומאה, ובראב"ד עדויות כ' פ"ג מ"ט כ' דאם הכיסוי משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה יהיה טמא ומשום דהוי חלק מגופו של כלי, אולם לכאו' כל זה להראב"ד, אבל להרמב"ם דהדין משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה אינו מדין טפלות אלא מדין שהוי כלי חשוב שגזרו עליו, אפשר דבכלי מתכות יהיה חסרון שאין לו שם בפנ"ע.

**כיסויי כלי אבנים וכלי אדמה**

עוד יש לדון במכסה עץ והוא עשוי לכסות כלים טהורים, כגון כלי אבנים וכלי אדמה וכדו', והוא מכסה בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, האם יהיה טהור או טמא, ולכאו' נראה דיהיה תלוי בזה, דלהר"ש יהיה הדין דטהור לגמרי דכיון דכל טומאתו מדין טפלות הרי כאן הוא נטפל לכלים הטהורים, ואילו להרמב"ם לכאו' יהיה טמא כיון דהכיסוי בעצמו הוא יש לו חשיבות שהוא משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, [ואפילו שהוא משמש דבר טהור מ"מ כיון שהכיסוי עשוי מחומר המקבל טומאה, ויש לו את המעלה שהוא משמש בשעת מלאכה ושלא במלאכה מסתבר דגזרו עליו טומאה].

והנה הראב"ד בהשגה פ"ד מכלים ה"א ביאר הדין דבית מנעול ובית מזוזה טהור משום דהכיסוי משמש לדבר המחובר לקרקע ולכן אפילו משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה נמי טהור, ואילו הרמב"ם נקט דכל הטעם דכיסוי טהור הוא משום שמשמש כלים רק בשעת מלאכה, אבל אם היה משמש גם שלא בשעת מלאכה היה טמא.

וראיתי לבאר דפליגי הראב"ד והרמב"ם לשטתייהו, דהראב"ד דס"ל בעדויות דכיסוי המשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמא משום טפלות, ממילא כאן הכיסוי נטפל לדבר טהור, שהרי נטפל למחובר לקרקע, אולם ברמב"ם מבואר דנחלק בזה דהא כ' הרמב"ם בפ"ד ה"א דהטעם דבית המזוזה טהור הוא משום שמשמש כלים רק בשעת מלאכה ואינו משמש שלא בשעת מלאכה, הרי להדיא דאם היה משמש המזוזה גם שלא בשעת מלאכה היה טמא, וי"ל דהוא פלוגתא לשיטתם.

**כלי העשוי לנחת וכלי הבא במידה מדוע לא גזרו עליהם [במשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה]**

בחזו"א [כ"א י'] הקשה מדוע לא נימא דגם כלי העשוי לנחת, וכן כלי הבא במידה, כל שהם משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה יהיה טמאים, וכמו דפשוטי כלי עץ המשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה טמאים, ועיי"ש בחזו"א שכ' דכיון דכל הדין הוא גזירה דרבנן י"ל דרבנן גזרו על פשוטים ולא גזרו על כלי העשוי לנחת וכלי הבא במידה ולא ביאר הטעם.

ונראה לבאר בזה עפ"מ שמצינו להר"ן בשבת [דף מד:] דכ' דיש חילוק בין פשוטי כלי עץ לבין כלי הבא במידה, דפשוטי כלי עץ הוי כלי אלא דלא הוי דומיא דשק, משא"כ כלי הבא במידה ילפי' משק דלאו כלי הוא כלל.

ומעתה י"ל דרבנן גזרו רק על פשוטים דיש עליהם תורת כלי, אלא דהחסרון בהם שהם לא דומיא דשק ובזה גזרו כל שהם משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, אבל בכלי הבא במידה דחסר בעיקר התורת כלי לא גזרו רבנן, [ובעיק הנידון אם כלי הבא במידה חסר בתורת כלי או לאו עי' לעיל פט"ו].

ונראה דלפי"ז יבואר נמי הא דמבואר דרבנן גזרו על פשוטי כלים המשמשים אדם וכלים, ואילו לא מצינו דגזרו על כל העשוי לנחת והבא במידה המשמשים אדם וכלים, ונראה דזהו מהאי טעמא דכלי הבא במידה חסר לו בתורת כלי ולכן לא גזרו עליו.

וכעי"ז נמי כ' לבאר מדוע גזרו רק על פשוטי כלי עץ, ואילו על פשוטי כלי חרס לא גזרו, וביארו דהוא מהאי טעמא משום דכלי חרס בתוכו תלה רחמנא, וכל שאין לו תוך אינו כלי כלל ולכן לא גזרו עליו, אבל פשוטי כלי עץ שפיר יש עליהם שם כלי אלא דלא הוי דומיא דשק ולכן גזרו עליהם, ועי' עוד מש"כ בזה ריש פכ"ז בסימן....

מיהו יש לעי' בזה דהניחא להשיטות דס"ל דכלי הבא במידה לא נעשה מדרס וכדעת הר"ן בשבת מד: שם דלא הוי כלי, אבל הרי מצינו שיטות הראשונים דגם כלי הבא במידה מקבל טומאה מדרס וכדעת תוס' והר"ש לקמן פי"ח מ"ב [ועיי"ש שנתבאר בהרחבה], ולדבריהם לכאו' הוא משום דגם כלי הבא במידה הוי כלי, וא"כ אכתי קשה מאי שנא מפשוטי כלים דגזרו עליהם בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה.

ונראה לבאר בזה בס"ד דהר"ש ס"ל כמו שנתבאר כאן בר"ש כת"י דכל הדין המשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה הוא דין מסויים דהמשמש נעשה חלק מן הכלי ומקבל טומאה כמו גופו של כלי, אכן כל זה דוקא שייך בכיסוי ובדבר שנעשה חלק מהכלי, אבל בכלי העשוי לנחת וכלי הבא במידה אם הם משמשים כלים אחרים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, לכאו' הוא משום דמיירי שהכלים מונחים בתוכם בין בשעת מלאכה ובין שלא בשעת מלאכה, ובכה"ג הרי לא שייך לומר שנעשה כלי אחד, אלא דהוא משמשו בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ובכה"ג לדעת הר"ש והראב"ד לא שייך לומר שיהיה טמא, ועי היטב בחזו"א שם דכונתו כהנ"ל[[82]](#footnote-82).

ויתכן עוד די"ל דהרמב"ם והר"ש פליגי לשטתייהו דהנה המשנ"א סוף פכ"ד כ' לדייק בשיטת הרמב"ם דס"ל דאין כלי הבא במידה נעשה למדרס, ואילו הר"ש ס"ל בפי"ח דכלי הבא במידה נעשה למדרס, וי"ל דפליגי בזה דלהר"ש דשייך מדרס וס"ל דלא בטל מכלי הבא במידה תורת כלי א"כ לכאו' קשה מדוע לא גזרו עליו טומאה במשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה וי"ל דהר"ש ס"ל דיסוד הגזירה של שעת מלאכה ושלא שעת מלאכה הוא דין של טפלות שנעשו כלי אחד, אבל כאן אי"ז נעשה כלי אחד וכנ"ל, אבל הרמב"ם דלמד דהוא גזירה בפנ"ע לכאו' קשה מדוע לא גזרו על כלי הבא במידה אכן הרמב"ם גופיה ס"ל דכלי הבא במידה לאו תורת כלי עליו וכמו שכ' המשנ"א.

**בענין טבעת אלמוג וחותם של מתכת טהורה**

במרומי שדה הקשה מטבעת ואלמוג המבואר לעיל פי"ג מ"ו דמבואר שם טבעת של אלמוג וחותם של מתכת טהורה, ומשום שהעיקר הוא הטבעות והוא עשוי מעץ והוי פשוטי כלי עץ דטהורים, והקשה המרומי שדה מדוע לא יהיה טמא מדין פשוטי כלים המשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ולכן כ' להוכיח מכאן דצריך שיהיה משמש מעשה קבלה עיי"ש.

והנה אי נימא כדעת הר"ש בכת"י והרע"ב והראב"ד דהגדר הוא דהמשמש כלי אחר בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, הרי הוא נעשה חלק מגופו של כלי וטפל ודינו כדין עיקר הכלי, מעתה זה אינו שייך בטבעת ואלמוג, כיון דכאן עיקר הכלי הוא הטבעת שהיא המעמיד וכמבואר בגמ' שבת דף ס., ואדרבה החותם בטל לטבעת ולכן טהור, אולם אי נימא כפי המבואר באליהו רבה וכדמשמע ברמב"ם דהוא דין דגזרו טומאה על המשמש כלים א"כ יש לדון מדוע כאן לא גזור טומאה על הטבעת, אכן גם בזה י"ל דלא גזרו אא"כ משמש כלי אחר אבל כאן הרי הוא כלי אחד.

סימן ז

**בענין בית קיבול העשוי מצידו**

**מתני' פט"ז משנה ז' תיק סמפוניא בזמן שהוא נותן מלמעלה טמא מצדו טהור**, **וברע"ב** כ' דכל שמכניסו מן הצד אינו חשוב נרתיק אלא מכסה בעלמא עיי"ש, וכ"כ הר"ש [בד"ה העשוי], והנה משמע בדבריהם דמיירי בבית קיבול אלא שמכניסו מן הצד, ולכן לא חשיב בית קיבול.

ויש לעי' מה החסרון בזה דהפתח של הבית קיבול הוא מן הצד, ויש לבאר בזה בתרי אופנים

א. כשהפתח מלמעלה הכלי עשוי לשמש לטלטל מה שבתוכו, אבל כשהפתח מצידו אינו עשוי לטלטול כיון דהחפץ יכול ליפול מהפתח מן הצד, וזה כעין החסרון דקב הקיטע [בגמ' שבת דף נט.] דביאר רש"י שם דבית קיבול צריך שיהיה שהבית קיבול יהיה עשוי יטלטל את מה שבתוכו[[83]](#footnote-83). וכן מבואר במשנה אחרונה [ד"ה ר"י מטהר] עיי"ש.

ב. יש לדון עוד לבאר דנאמר הלכה שצריך צורת כלי, וכמבואר ברמב"ם פרק ה' מכלים, ומעתה י"ל דכל שהפתח מן הצד לית ליה צורת כלי, דצורת כלי רגילה היא דפתחו מלמעלה.

והנה בדין זה האם יש תנאי דצריך צורת כלי או לאו, מצינו דנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד [פ"ה מכלים], ולהראב"ד לא נאמר חסרון של צורת כלי אלא כל שהוא ראוי לשימוש הוי כלי.

ומעתה י"ל דפליגי נמי הרמב"ם והראב"ד לשיטתם בביאור החסרון דבית קיבול מן הצד, דהרמב"ם ס"ל דהחסרון מצידו הוא בצורת כלי, ואילו להראב"ד יהיה הביאור כפי' הא' משום שנאמר דין בבית קיבול שיהיו מטלטלין על ידו, אך הרמב"ם פליג על דין זה וכפי שכ' המקד"ד [בסי' נ"ד], וס"ל דגם באופן שהבית קיבול לא מטלטל את מה שבתוכו הוא טמא, ולכן בע"כ יפרש מתני' משום חסרון בצורת כלי. [ומה שהרמב"ם לא פסק זה הוא משום דס"ל כת"ק דפליג על ר' יהודה עי' להלן, ולת"ק אין חסרון בבית קיבול העשוי מצידו].

ונפק"מ בין הני תרי דרכים י"ל באופן שהבית קיבול מצידו מקבל מה שבתוכו כגון שמה שבתוכו תפוס בדוחק וכדו'. דאי נימא דהחסרון שאינו יכול לטלטלו כאן הרי יכול לטלטלו ואי נימא דהחסרון בצורת כלי י"ל דהכא נמי הוא חסרון בצורת הכלי.

והנה המג"א תרכ"ט סק"ח כ' לענין סולם ששליבותיו נכנסים בתוך הנקבים שבצידו, וכ' דאם הנקבים הם מעבר לעבר בסולם אינם מקבלים טומאה, אבל אם הנקבים הם לא מעבר לעבר מקבלים טומאה מדין בית קיבול, ואף דהוי בית קיבול העשוי למלאות, מ"מ הוי בית קיבול, והעירו דמ"מ הוי בית קיבול העשוי מן הצד, ועי' משנת טהרות מש"כ בזה.

ונראה דהוא תלוי בב' הצדדים הנ"ל דאי נימא דהוא משום חסרון דלא הוי בית קיבול העשוי לטלטל הכא הוא עשוי לטלטל על ידו, אבל אי נימא דהוא מדין צורת כלי הכא נמי איכא חסרון. [ואין לומר דהכא בסולם כך הוא צורת הכלי, ולא יהיה כאן חסרון של צורת כלי, משום דאנו דנים על הנקב בתורת בית קיבול לעצמו, כשהוא בלא מה שבתוכו, ואם נסלק כאן את השליבות ונדון את הבית קבול ככלי לעצמו לית ליה צורת כלי].

1. יש להעיר דהנה בשו"ת הרי"ד סימן א כ' דהמקור לשבירה בכל הכלים הוא נלמד מכלי חרס, ומעתה קשה להרמב"ם דכ' דילפי' מגזה"כ דשברי כלי חרס מקבלים טומאה יותר משאר שברי כלים, וקשה דהרי כל המקור לטהרת שבירה בכל הכלים הוא מכלי חרס, ודיו לבא מן הדין להיות כנידון, ואי נימא דהרמב"ם ס"ל דיש מקור אחר לטהרת שבירת הכלים, מהו המקור וצ"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכ' דהמשניות והתוספתות מלאות מזה דהכלי הנשבר ויש לו בית קיבול העושה מעין מלאכה טמאים, ומה שצריך פסוק על כלי חרס, הוא דלא נימא דכלי חרס הנשבר אין לו תקנה עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואולי י"ל דיש כאן חילוק במציאות דיעוי' בר"ש וברא"ש שכ' הטעם דכלי שנחלק טמא משום שהיי רגילים להטות החבית על צידה גם בעודה שלימה, נמצא דעדין הוא משמש למלאכתו הראשונה, משא"כ בקערה וקוד הבבלי במתני' אפשר שלא רגילים להטותה ולכן אינו משמש כבראשונה ולכן אינו משמש מלאכתו הראשונה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובמשנת טהרות הביא סייעתא לזה מלשון הרמב"ם [פ"ו מכלים ה"ט] "כל כלי עץ שנחלק לשנים טהור ואף על פי שמקבלין על דפנותיהן באילפסין, חוץ מכלים של עץ "שחציין או מקצתן כלי בפ"ע מתחילת עשייתן" כגון השולחן הכפול וכו' ויש לדקדק שכ' הרמב"ם רק "חציין או מקצתן", והטעם משום דרובו טמא בכל גווני. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועיי"ש שהוכיח כן מקוד הבבלי דמתני' דמיירי שיש להם בית קיבול גם אחר השבירה, ובאמת לכאו' הוא מפורש בתוספתא המובאת בר"ש דמיירי שמקבלות על דפנותיהן, הרי דיש להם בית קיבול גם אחר שנשברו, וא"כ הוי ספק דאוריתא. [↑](#footnote-ref-5)
6. ונראה לבאר בזה בס"ד דהנה מה שנתבאר לעיל דכשנשבר לשני חלקים ויש חלק אחד גדול וחלק אחד קטן הדין הוא דחלק גדול טמא, לכאו' קשה דהרי סוף סוף נעשה שבירה בשני החלקים ומדוע רק החלק הקטן נטהר ולא אמרי' דגם הגדול נטהר. ועי' לעיל שנתבאר מרש"י חולין כח: [ד"ה חלקו] דכ' דאם נשתייר רובו לאו נתיצה הוא ע"כ, מבואר בזה דלגבי החלק הגדול לא חשיב דנעשה מעשה שבירה. ומעתה נראה דכל מה דלא נעשה שבירה בחלק הגדול הוא רק באופן שהוא משמש כצורתו הראשונה, אבל הכא שנשבר ואינו משמש כצורתו הראשונה אלא באופן אחר דהוא משמש על צידו ואינו כצורתו הראשונה, בכה"ג חשיב דנעשה שבירה גם בחלק הגדול, ומעתה בכה"ג אין חילוק בין החלק הגדול לחלק הקטן. ושניהם טהורים [↑](#footnote-ref-6)
7. ויתכן לבאר ביסוד פלוגתתם, דהנה בעיקר בגדר דין שבירה המטהרת, מצינו ב' דרכים א' דמעשה שבירה הוא מעשה המטהר, ב. דהוא משום דלאחר השבירה אין כאן כלי ולכן נטהר, ובקובץ שיעורים [פסחים קנ"ה] כ' לתלות זה פלוגתת רש"י ותוס' והנה בדעת הרמב"ם הוכיחו דס"ל דהוא מעשה המטהר. [עי' אבהא"ז פ"ח ממעה"ק הי"ט ד"ה והנה, ועי' משנת ר' אהרן סי' ל' אות ו', ובמשנ"ט הוכיח מהרמב"ם פי"ח ה"י].

   ומעתה לפי"ז יתכן דהוקשה להרמב"ם דנהי דלאחר הפירוק כל חתיכה וחתיכה ראוייה למלאכתה, אבל מ"מ הרי יש כאן מעשה שבירה המטהרת, ולכן כ' הרמב"ם דכיון דמתחילת עשייתו הוא נעשה כשני כלים, נמצא דאין כאן מעשה שבירה כלל, כיון דמעיקרא הוא נעשה לשני כלים, והוי שני כלים המחוברים דאין כאן מעשה שבירה. אבל הרא"ש אפשר דלמד כהתוס' דאין הגדר בשבירה דהוי מעשה המטהר, אלא הגדר הוא דלאחר השבירה אין כאן כלי, וזהו שכ' דכיון דגם לאחר שנשבר כל חלק וחלק חזי לתשמישו נמצא דעדיין יש כאן כלי, ולכן מקבל טומאה.[ועוד בענין כלי של פרקים עי' לעיל פי"ג מ"א מה שנתבאר]. [↑](#footnote-ref-7)
8. ובאמת גם להערוך דהוא משמש להנחת רגליו יש להקשות מדוע הוא טמא מדרס, והרי הכסא משמש רק לרגליו ולא לכל גופו, ובזבים תנן דצריך שדרוס כל גופו ש זב, ועי' חזו"א שביאר דאם כל הכלי מיוחד למקצתו של זב נמי הוי מדרס, ויש לזה הרבה ראיות עי' פכ"ו מ"ה. [↑](#footnote-ref-8)
9. **בחידושי הגרי"מ זצ"ל** הקשה בביאור הטעם דרבנן דמטהרים, שהרי כלי של פרקים וההדיוט יכול להחזירו מקבל טומאה וכמבואר בגמ' שבת נח:, וא"כ מדוע לרבנן טהור ומה איכפת לן שרגיל לשמש כאחד וצ"ע. והנה כל קושייתו הוא לדעת הא"ר, אבל המשנ"א כ' דאין זה של פרקים. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובאמת יש לדקדק לשון האליהו רבה דכ' וז"ל "והן ג"כ של פרקים שהן של הולכי דרכים שיוכלו לישא עמהן **ודפנותיהן מקבלין** אף על פי שנחלקו כדתניא בתוספתא הביאו הר"ש וכו" ע"כ. משמע בדבריו דטעמו של ר' יהודה משום דגם אחר שנשבר "דפנותיהם מקבלים", ומשום הכי מקבלים טומאה לר' יהודה. וצ"ע דהא שיטת ר' יהודה לעיל פרק ד' דכלי חרס שנשבר ומקבל על דפנותיו טהור, וביארו דלר יהודה צריך שישמש מעין מלאכתו הראשונה, ולא על דופנותיו אלא על שוליווא"כ מדוע כאן ס"ל לטמא.

    אכן עי' בר"ש בסוף דבריו אחר שהביא התוספתא, כתב "וקוד דברייתא" אי"ז "קוד הבבלי" דר' יהודה, הרי מבואר דמה דאיתא בתוספתא דמקבל על דופנותיו אי"ז קוד דר' יהודה, ולפי"ז יתכן דהכא מיירי דהמגס וקוד הבבלי מקבלים כעין מלאכתן הראשונה, וא"כ הטעם דטמא הוא משום דהוי כעין מלאכתו הראשונה. אך צ"ב דבאליהו רבה משמע דנקט דמתני' זהו קוד המקבל על דופנותיו דתוספתא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. ויש לפרש זה בתרי אופנים, א. דלרבנן מחמת גרעון התשמיש בטל ממנו תורת כלי ולר' יהודה לא נגרע ממנו תורת כלי, ב. דלעולם לכו"ע לא בטל ממנו תורת כלי אלא אלא יסוד המחלוקת היא בדין מעשה שבירה, האם כיון שנגרע מאיכות התשמיש הרי זה נחשב למעשה שבירה ומטהר דלרבנן הוא מעשה שבירה, ולר' יהודה מה שנגרע באיכות התשמיש, אינו נחשב למעשה שבירה, אא"כ אינו משמש כבראשונה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ומצינו לפלוגתת ר' יהודה ורבנן לשיטתם בכמה דוכתי, עי' לעיל [פי"ג מ"א] לגבי מספרת שנחלקה לשנים, דר' יהודה מטמא והטעם מבו' ברמב"ם כיון דמשתמש בו ע"י הדחק וכן ציין לזה המשנ"א, וכן מצינו לפלוגתתם לעיל [פי"ד מ"ח] לגבי מפתח של ארכובה, דלר' יהודה אפילו בחזי על ידי הדחק שם כלי עליו, והיינו דכיון דלפעמים פותח בו מבפנים הוא טעם להחשיבו לכלי, מבואר דלר' יהודה אם ראוי ע"י הדחק עדין לא חשיב שבירה, ודוק. [↑](#footnote-ref-12)
13. יש לדון אם חסרון זה שלא נגמרה מלאכתו הוא חסרון בעיקר השם כלי דלא הוי כלי כלל, או דילמא דהוי כלי גמור, אלא דאיכא חסרון מסויים לענין קבלת טומאה דאינו מקבל טומאה.

    ונפק"מ דאם הוא חסרון בעיקר השם כלי הוא חסרון גם לענין שאר דיני התורה כגון לנטילת ידים, ולענין חציצה באהל המת ועוד, אולם אי נימא דלא חסר בשם כלי, הוי חסרון מסויים רק לענין דיני טומאה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ולהלן מ"ב לגבי סלים של תמרה מבואר שם דאין צריך לקנב מבפנים אלא רק מבחוץ, והטעם כתב באליהו רבה דהוא חסרון של נוי, הרי מבואר דגם בכלי עץ פעמים שמצינו חסרון זה של נוי דאינו מקבל טומאה, וצ"ל או כהר"ש בכת"י דהוא חסרון שמקפידים, או כהרא"ש דחשיב אפילו אינו ראוי לתשמיש, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-14)
15. ונראה לבאר בזה דהנה תוס' בשבת דף מט: [ד"ה לא] כ' דכל הדין שהכלים יורדין לידי טומאה במחשבה הוא רק בדבר דהוי "כלי" אלא שמחשב עליו, אבל כל שאין לו שם כלי כלל לא מהני מחשבה לאשווי לכלי, אלא צריך שיהיה דוקא ע"י מעשה. ומעתה י"ל דכל שלא התחיל לשוף כלל אכתי לא חל עליה שם כלי כלל ולא מהני בזה מחשבה, ולכן כ' התוי"ט דמיירי שהתחיל לשוף אלא שלא גמר, דהוי כלי אלא דחסר בגמר מלאכה.

    ובדעת המהר"ם דנסתפק אם צריך קצת שיפה, י"ל בתרי אופנים או דנסתפק בזה גופא האם מהני מחשבה גם בדבר דלא הוי כלי כלל, או דילמא דוודאי צריך שיהיה כלי, אלא דהנידון הוא אם בלא שיפה כלל לא הוי כלי, או דהוי כלי אלא דחסר גמר מלאכה.

    היוצא מזה לשיטת תוס' בשבת מט: דהא דמבואר כאן שקודם שיפה בעור הדג טהור אין הכוונה דלא הוי כלי, אלא דהוי כלי אלא דחסר גמר מלאכה וזהו חסרון גם בכלי עץ, אלא שיש כלים שנגמרה מלאכת שימושם, אלא דחסר שיפוי ויפוי, וזה הוא חסרון במתכות ולא בכלי עץ.

    אך יש לעי' במקור דין זה, דאף דהוי כלי, מ"מ אינו מקב"ט משום שחסר הגמר מלאכה, ומהו חסרון זה דלא נגמרה מלאכתו, ואפשר דהוא דין מסויים שנאמר בדין כלי מעשה דלא הוי כלי מעשה עד שיגמר מלאכתו.

    והנה לעיל כ' לדון אם מטה קודם שישוף בעור הדג הוי חסרון בשם כלי לכל התורה, והנה לפי שיטת התוס' דמיירי דע"כ מיירי שיש לה שם כלי אלא שנתבאר דהוא חסרון בכלי מעשה ע"כ הוא דין מסוים לענין טומאה. אולם אי נימא כהמהר"ם ונימא דלדבריו הוא חסרון בשם כלי אפשר דהוא חסרון בכל התורה. [↑](#footnote-ref-15)
16. ואולי בגלל שבמטה לא ישנים על המטה עצמה אלא הוא מניח מזרן על המטה, משא"כ בסל אוחזים בו עצמו וכל שלא קינב הרי הוא מסרט אותו, ולהגר"א דהוא משום נוי יש לעי' האם באמת איכא חילוק או לאו. [↑](#footnote-ref-16)
17. עוד יש ליישב קושיית המשנ"א דחק קפיזא בקבא הוא חושב לבטל את הכלי דמעיקרא ולעשות עוד חקיקה שהוא כלי חדש, משא"כ כאן הוא מוסיף עוד דורים הוא לא מבטל הכלי מעיקרא אלא הוא מוסיף עליו עוד ועוד. וזה לא חסרון. [↑](#footnote-ref-17)
18. ויתכן עוד לבאר בכוונת הרמב"ם דהכא הוא סוג של כלי שרגילים בני אדם לעשות סביבו דור אחד ואח"כ להוסיף עוד דורים נוספים, והדרך הוא שפעמים משתמשים בדור האחד, ואח"כ מוסיפים את הדור השני, נמצא דאף שבדעתו להוסיף עוד מ"מ אינו חסרון בגמר מלאכה של הכלי כיון דהדרך הוא להשתמש בהכלי ואח"כ להוסיף עליו עוד ועוד דורים, ולכן אינו חסרון בצורת הכלי כיון דכך הוא הדרך להשתמש בו ואח"כ להוסיף עליו.

    ובדעת הראב"ד י"ל כהנ"ל דהוא נמי ס"ל כהרמב"ם אלא דעיקר ההשגה דהרמב"ם כ' דבעינן צורת כלי ואילו להראב"ד לא בעינן צורת כלי אלא כיון שרגילים להשתמש בו כך מקבל טומאה. [↑](#footnote-ref-18)
19. יש לעי' מה החסרון אם לא חסם, דבשלמא בסלים אם לא יחסום יתפרק הסל, אבל כאן לכאו' הוא הענין של יפוי, וא"כ הוא שייך לדין גלמי, ויהיה מוכח דגלמי כלי עור טהורים. ודנו בזה עי' להלן. אולם יש לומר בזה בתרי אופנים, או דהחסרון דבלא המסגרת אין כאן צורת כלי, או דהחסרון הוא דהכלי יפרם בלא המסגרת מסביבו והוא דומה לחסימה של נצרים [↑](#footnote-ref-19)
20. **ובר"ש** לפנינו משמע כהרע"ב דקיחותיו היינו המסגרת – ומסגרותיו זהו הלולאות שמכניסים בהם החבלים לקשרם, אולם **המים טהורים** גרס בר"ש 'אזניו' עיי"ש, ולפי גירסתו מבואר דהר"ש כהרא"ש ד'אזניו' היינו הלולאות, ויש לעי' לפי"ז מהו המסגרת שנתכוונו הרא"ש והר"ש. [↑](#footnote-ref-20)
21. והנה בעיקר הנידון אם גלמי כלי עור טהורים או טמאים, לכאו' יש בזה סתירה ברמב"ם, דמחד גיסא מבואר ברמב"ם פ"ב מכלים העושה כלי מעור המצע שלא נתעבד כלל, מקבלים טומאה ע"כ, הרי מבואר בדבריו דגלמי כלי עור טמאים, ומאידך גיסא מבואר ברמב"ם [פ"ז ה"א] דכ' דאם עתיד לכרכם עד שישרטט ויכרכם. ולכאו' הדברים סותרים זא"ז.

    ויתכן לבאר בתרי אופנים א. ויתכן לבאר דלעולם ס"ל להרמב"ם דגלמי כלי עור טהורים ולכן במנעל כ' הרמב"ם שהוא טהור, ולכן במתני' נמי טהור עד שיעשה ציציתה, כיון דגלמי כלי עור טהורים, ומש"כ הרמב"ם בפ"ב דעור המצע שלא נתעבד טמא, הטעם הוא משום דגמר בדעתו להעמיד הכלי באופן זה, ולכן בכה"ג גלמי טמאים, אולם יש לעי' בזה דהחזו"א [סי' י"ד סק"ה] כ' בדעת הרמב"ם דס"ל דלא מהני יחוד האדם להשתמש בגלמי כלי מתכות כמות שהם לקבלת טומאה עיי"ש.

    ב. מיהו יתכן לאידך גיסא דהרמב"ם ס"ל דגלמי כלי עור טמאים, ומכל הנך טעמים שנתבארו לעיל דכלי עור דומים לכלי עץ בחשיבותם, ולכן העושה כלי מעור המצע טמא, ומה דכ' הרמב"ם דבמנעלים שדעתו לכרכר ולכבכב טהור, הוא משום דמנעל הוא דבר חשוב שמקפידים עליו שיהיה גמור ואין דרך העולם להשתמש בו עד שלא יגמר מלאכתו, ולכן גלמי שלו טהורים, והיינו דמנעל דומה למתכת.

    ואולי י"ל עוד דבמנעל הכבכוב מועיל בעיקר תשמיש הכלי שיהיה יותר נח, וא"כ הוא חסרון יותר חזק מגלמי הכלים, והוי כמו מה דמתצינו לעיל מ"א מטה שמחוסרת שיפוי בעור הדג, וכן מצינו בכלכלה של תמרה שלא קינב מבחוץ טהורה ונתבאר דחשיב גלמי גם בכלי עץ משום שאינה ראוייה למלאכתה או מפני שהדרך להקפיד עליה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
22. וכן יש להוכיח מהא דהראב"ד שם השיג על הרמב"ם וכ' "דאינו עשוי לטלטל כלל", ואי נימא דלהרמב"ם הוא משום כלי הבא במידה מה השיג הראב"ד והרי גם להרמב"ם זה הטעם משום שאינו מטלטל מלא וריקם, ומדברי השגת הראב"ד משמע דלהרמב"ם אי"ז הטעם משום כלי הבא במידה, מיהו בסדרי טהרות כ' דהראב"ד כאן בא לפרש דברי הרמב"ם ולא לחלוק עליו וא"ש. [↑](#footnote-ref-22)
23. והשתא דאתינן להכי אפשר דיש לבאר עוד מדוע בעינן להטעם דחסרון בצורת כלי ולא משום החסרון של כלי הבא במידה, ומשום דאפשר דחסרון זה בצורת הכלי הוא גם בכלי שאין בו ארבעים סאה, דאפילו הוא כלי פחות ממ' סאה, אבל צורת השימוש בכלי זה הוא שנכנסים לתוכו כמין בית, וזה גופא חסרון של צורת כלי, אבל אין כאן משום החסרון של כלי הבא במידה כיון דהוא פחות ממ' סאה.

    ואפילו לשיטת הרמב"ם פ"ג ה"א דכלי העשוי לנחת אפילו קטן פחות ממ' סאה טהור, וא"כ לכאו' תיפו"ל מדין עשוי לנחת, אכתי י"ל נפק"מ בדרדור עגלה שהוא כלי גדול המטלטל, ומ"מ אופן השימוש בו הוא שנכנסים לתוכו כמין בית וא"כ יתכן דבכה"ג חסר בצורת הכלי. [↑](#footnote-ref-23)
24. אכן שוב כ' הסדרי טהרות, דיש חילוק בין כלי חרס לבין כלי עץ, וראייתו מדברי הר"ש [פ"ב מ"ה] דהביא התוספתא דכל המשמש כפוי בכלי חרס טהור, וכ' הר"ש דמסתבר טעמיה משום ד"תוכו" כתיב והאי לאו תוך דידיה. ואח"כ הביא התו"כ לגבי כיסוי בכלי עץ, והביא הדרשא 'בהם' פרט לחיפוי הכלים, ולא כ' החסרון כמו בכלי חרס, ולכן הוכיח מכאן דבכלי עץ חיפוי בפנ"ע יהיה טמא, ורק כיסויי הכלים יהיה טהור, משא"כ חיפוי בכלי חרס אפילו בפנ"ע יהיה טהור, כיון דלא הוי תוך דידיה. [אולם יעוי' תוס' שבת טז. ד"ה ה"ג דכ' דכל המשמש כפוי בכלי חרס טהור מדכתיב בהם פרט לחיפויי הכלים]. אך יש להקשות דהא לכאו' איפכא מסתברא, דהנה כבר מצינו בכמה דוכתי דכלי חרס הוא דין תוך ואילו כלי עץ הוא דין בית קיבול, והנה לכאו' כפוי הוא יותר יחשב תוך מאשר בית קיבול. וראיה לזה דהנה מצינו דכלי חרס מפולש נחשב תוך וכדכ' הר"ש בכת"י לעיל פ"ב, וא"כ לכאו' כ"ש הכא דיחשב תוך דהא כל כפוי הוא לא גרע מכלי חרס מפולש. [↑](#footnote-ref-24)
25. וצ"ע מדוע נחשב עשוי לקבלה והרי לכאו' הוא לא דומה לשק דאין לו בית קיבול מצד עצמו, וכן יש להקשות לביאור הגר"א דהעשוי לקבל המוץ נחשב עשוי לקבלה וצ"ע דהרי אין כאן בית קיבול, אלא דהוא מקבל במה שנדבק בו המוץ, [ועי' מש"כ בענין זה בפרק כ"ז משנה א' סימן .. בענין גדר הדין של עשוי לקבלה, ונתיישב היטב], ועי' חזו"א מש"כ דהכוונה בזה דמקבלים הבגדים גוף האדם ועיי"ש שכ' דיש ט"ס בדברי הראב"ד. [↑](#footnote-ref-25)
26. **ובעיקר מש"כ הסדרי טהרות דבית קיבול פסולת לא חשיב בית קיבול,** יש להקשות דהא חזינן דאף בית קיבול פסולת חשיב בית קיבול, עי' פי"ז מ"ב לגבי בית הרעי, וכן מבואר לעיל פט"ו מ"ד בר"ש כת"י דכ' דכברה נחשב בית קיבול עיי"ש, ועי' עו' להלן מ"ז בענין מלקוט של בקר דכ' הגר"א להקשות על הרמב"ם שפי' דהוא מלקט בזה רפתי הבקר, והקשה הגר"א דהעושה כלי קיבול מ"מ טמא, והיינו דלמד דזה נכלל בדברי המשנה העושה כלי קיבול מ"מ, וצ"ע. מיהו גם להגר"א שיטת הרמב"ם דבית קיבול פסולת טהור, מיהו בעיקר דברי הרמב"ם יש לדון אם כוונתו לזה, ועי' לעיל פט"ז מ"ג בענין נפה של סלתים לפירוש הראשונים דמקבל הסובין. [↑](#footnote-ref-26)
27. בסדרי טהרות כ' דאיך יתכן דהעשוי לקבל אבק יהיה טמא והרי הוא דומה למצודת החולדה דמבואר דכל שהוא רוצה לזרקו אינו נחשב עשוי לקבלה. ולכאו' זה גם קשה לדברי המשנ"א, מיהו כן קשה גם על התוי"ט בשם הראב"ד, וכן לכאו' קשה על האליהו רבה דמשמע נמי דעשוי לקבלה היינו לקבל הפסולת, וועי' עוד לעיל פט"ו מה שנתבאר בענין מצודת החולדה. [↑](#footnote-ref-27)
28. דהכא מיירי באופן שצריך את הכף בכדי שהזיעה שבידו לא תפריע מלהחזיק את הכלי של הגרוסות שלא ישמט מידו, ולר' יוסי הוא נחשב לצורך חוץ ולכן אינו עשוי לקבלה וטהורה, ואילו לת"ק הוא נחשב עשוי לפנים להכשיר ידו לקבלה, ועי' לקמן שנתבאר בהרחבה שכן שיטת הרמב"ם בביאור הנידון במתני', ועיי"ש שביאר דהרמב"ם פסק בחיבורו כת"ק, מיהו אי"ז מתיישב לכל הביאורים במתני. [↑](#footnote-ref-28)
29. ועי בסדרי טהרות כאן [ד"ה ר' יוסי אומר] שהקשה הסתירה בדברי הרמב"ם וכ' דלפלא שלא מצאתי לשום אחד מן המפרשים שההרגישו בסתירה זו, ועיי"ש שכ' ליישב הסתירה דהרמב"ם ס"ל דזה גופא מחלוקת ר' יוסי ות"ק במתני' דר' יוסי אומר של גרוסות כיוצא בהם, ומשום דגרוסות נעשה בכדי שיהיה אפשר לאחוז הכלי בידו ולא ישמט מפני הזיעה, ובזה ס"ל לר' יוסי שנחשב לצורך חוץ ולא לצורך פנים ולכן אינו עשוי לקבלה, אבל לת"ק דבר זה נחשב עשוי לקבלה, ולכן בפיהמ"ש הרמב"ם כלל אל כל האפשרויות המבוארות במתני' דיש בהם חסרון של עשוי לקבלה, וכלל בזה גם שיטת ר' יוסי, אבל הרמב"ם בחיבורו פסק כת"ק ולכן פסק דזה נחשב לצורך היד להכשיר אותה ולכן הוא נחשב עשוי לקבלה. [↑](#footnote-ref-29)
30. מבואר שיש למלקוט בית קיבול, אלא שאינו עשוי לטלטל דבר אחר על ידו, מיהו אי"ז ראיה דכבר מצינו בתוס' שבת סג: כ' דכל עור "שראוי" לקפלו מקבל טומאה, דחשיב מטלטל מלא וריקם, ועיי"ש שביארו האחרונים דראוי לקפלו אינו בית קיבול, אלא דעור צריך ב' דינים א' שיהיה שם כלי, ב. צריך שיהיה מטלטל מלא וריקם, ולכן סגי במה שראוי לקפלו דחשיב מטלטל מלא וריקם ומקבל טומאה.

    ומעתה י"ל דיתכן דיש לעור זה צורת כלי, ואם היה ראוי לקפלו היה צריך להיות טמא, אבל כיון דהוא משמש לעיני הפרה הרי הוא משמש למטרה אחרת ואינו עשוי לקפלו ולהכניס בו דבר, ולכן אינו מטלטל מלא וריקם, [וכעי"ז מבואר בתוס' שבת סד. עיי"ש]. [↑](#footnote-ref-30)
31. ועי' חזו"א סי' ל' סקי"ד דכ' דהרמב"ם פט"ז ה"ד נסתפק בזה. ומ"מ בחיבורו פשט דמקבל טומאה מדרבנן. ועיי"ש שכ' דרבנן גזרו רק באופן שיש בו תשמיש חשוב. [↑](#footnote-ref-31)
32. והיינו דאף הר"ש ס"ל דמדרבנן גזרו על פשוטי כלי עור, אלא דס"ל להר"ש דכמו דפשוטי כלי עץ [שאינם משמשים אדם] צריך שישמשו בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, ה"ה פשוטי כלי עור דאינם משמשים אדם, צריכים שיהיו משמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, והכא הוא משמש רק בשעת החרישה אבל שלא בשעת מלאכה אינו משמש, ולכן טהור.

    ועי עוד להלן ביאור התפא"י דהכא החסרון הוא מדין משמשי בהמה, ולפי"ז אפשר דאפילו משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה נמי טהור, אלא דבר"ש בכת"י מבואר דהחסרון הוא משום דאינו מטלטל על ידו וזה חסרון בבית קיבול, ולא משום משמשי בהמה. [↑](#footnote-ref-32)
33. הנה כבר נזכר לעיל פט"ו בענין מצודת עכברים דכלי קיבול שאינו לצורך הדבר שבפנים אלא לצורך לסלק לא חשיב בית קיבול, ויש לעי' להגר"א איך יבאר המשנה שם, אכן צ"ל דהגר"א למד דמצודת עכברים גרע טפי משום שהתם אינו צריך שיהיה העכבר בתוך הכלי כלל, אלא כל המטרה היא להרוג את העכבר, אבל הכא הוא רוצה את הבית קיבול בכדי להוציא פסולת. **ועי' עוד לעיל מש"נ להלן במ"ו בדין קסייה לפי פירוש התוי"ט בשם הראב"ד בענין בית קיבול פסולת.** [↑](#footnote-ref-33)
34. כ' הרמב"ם וז"ל עור שאין עליו צורת כלי אינו מקבל טומאה, לפיכך כף של עור שקושרין לוקטי קוצים על כפותיהן כדי שלא יכם קוץ אינו מקבל טומאה מפני שהוא עור פשוט ואין עליו צורת כלי, וכן העור שמלקטין בו גללי הבקר ועור שחוסמין בו פי הבהמה ועור שמושיבין בו הדבורים בשעה שלוקחין הדבש ועור שמניפין בו את הרוח מפני החום טהורין ואין מקבלין טומאה עכ"ל. [↑](#footnote-ref-34)
35. והעירו מדוע הוצרך הרמב"ם לפרש דאין לו צורת כלי, והרי כיון דנתבאר דבית קיבול פסולת הוא לא בית קיבול נמצא דהוי כפשוטי כלים, וא"כ הרי צריך שיהיה משמשי אדם וכלים, או בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, וא"כ אפילו יש לו צורת כלי נמי יהיה טהור ואפילו מדרבנן כיון שהוא משמש רק אדם.

    אך י"ל חדא אפשר דהוא משמש גם לבהמה לאיזה מטרה כגון שלא תתלכלך מהגללים, וא"כ נחשב דמשמש אדם וכלים. ויתכן עוד לבאר בזה דכל הדין דפשוטי כלים טהורים אא"כ משמשי אדם וכלים הוא דוקא פשוטים לגמרי, אבל כלי קיבול שאינו עשוי לקבלה, לא צריך שיהיה משמשי אדם וכלים אלא סגי באחד מהם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-35)
36. וכל זה קשה רק אי נימא כדברי הגר"א, אבל לולי הגר"א י"ל דבפיהמ"ש פירש הרמב"ם רק למה משמש הכלי אבל לא פירש הטעם דטהור, וביד החזקה ביאר מאי טעמא טהור ואין כאן סתירה. אבל להגר"א הרי בפיהמ"ש ביאר הטעם דטהור משום דהוי בית קיבול פסולת, וצ"ב תיפו"ל משום דאין צורת כלי. [↑](#footnote-ref-36)
37. והנה לעיל נתבאר דאפשר דס"ל להר"ש דפשוטי כלי עור טהורים לגמרי ולכן טהור, מיהו הכא דוחק לומר כן דלא נזכר כאן שהוא עור, ועוד דהא כ' הר"ש בלשונו גבי מדף של דבורים "כמו דף וקרש ולוח שהוא נתון לפני כוורת" ע"כ, ומשמע דמיירי גם בכלי עץ, ויתכן לדחות דכ' דהוא כמו אבל הכא באמת מיירי בכלי עור וצ"ע, מיהו לעיל נתבאר דהכא אפשר דהטעם משום דהוי פשוטי כלים משמשי כלים רק בשעת מלאכה דרבנן לא גזרו עליהם טומאה ולפי"ז א"ש היטב. [↑](#footnote-ref-37)
38. לכאו' מבואר להרמב"ם, דאם היה בהן צורת כלי, היו מקבלין טומאה, וצ"ע דבשלמא מלקוט של בקר יש לו בית קיבול, אבל הנך כלים הרי אין להן בית קיבול, [ובמדף של דבורים, אפשר נמי דחשיב בית קיבול], אך במניפה שאינה מקבלת כלל, צ"ע דאפילו היה בה צורת כלי הרי אין לה בית קיבול, מיהו י"ל דכיון דפשוטי כלי עץ מקבלים טומאה מדרבנן, זהו דכ' הרמב"ם דאין בהם צורת כלי ולכן טהרין לגמרי.

    ובזה צ"ל דמיירי בגוונא דפשוטי כלים אלו הם משמשים גם אדם וגם כלים כיון דאם הוא מנפנפים רק על האדם הרי אינם מקבלים טומאה. [וכמבואר ברמב"ם ריש פ"ד]. [↑](#footnote-ref-38)
39. עיי"ש שכ' לגבי כיסוי של רופאין דנחשב משמש גם שלא בשעת מלאכה, משום דהרגילות להשאיר את הכיסוי על הכלי גם בזמן שמוציא את הכלים מפני העפרורית שלא תכנס לתוכו, ועי' ברע"ב כאן דכ' דכיסוי קופסא היינו קופסת תכשיטים, וקמטרא קופסה ששומרים בה הבגדים, וצ"ל דמהאי טעמא בכיסוי של תכשיטים הוא מקפיד יותר שיהיה סגור לעולם, משא"כ בקופסא של בגדים. [↑](#footnote-ref-39)
40. והנה בעיקר הטעם דכיסויי הכלים טהור, ברמב"ם כ' משום שאין לו שם בפנ"ע, ועי' בר"ש וברא"ש שכ' הטעם משום דנתמעט מאשר יעשה מלאכה "בהם" דכיסויים אינם מקבלים טומאה, וי"ל דחסרונות אלו איכא גם בכלי עץ, אלא דהטעם דבכלי עץ לא מצינו לחסרון זה של אין לו שם בפנ"ע, משום דטעון בית קיבול, וכל שיש בית קיבול אין חסרון של אין לו שם בפנ"ע, אבל כל שגזרו רבנן טומאה בפשוטי כלי עץ, לא גרע מכלי מתכת דצריך שיהיה לו שם בפנ"ע., ולפמש"כ הר"ש והרא"ש דילפי' מבהם דכיסוי טהורים, לכאו' נמי י"ל דהוא לא דין דוקא בכלי מתכות אלא הוא דין בכל כיסוי הכלים.

    אלא דיש לעי' דאחר שנתבאר דין זה דיש חסרון של כיסויי הכלים גם בכלי עץ, א"כ מדוע בכיסוי קופסא אין חסרון זה.

    וי"ל א. לשיטת הגר"א דמיירי שיש גם תשמיש על גבי הכיסוי שהוא שוה י"ל דמהאי טעמא יש לו גם שם בפנ"ע, כיון שהוא משמש בפנ"ע. ב. עוד י"ל לשיטת הר"ש דכיסוי קופסא שמשמש גם בשעת מלאכה וגם שלא בשעת מלאכה, לפי ביאור הר"ש והרע"ב הרי הוא נעשה להיות חלק מעצמו של כלי דהוא טפל ובטל לגופו של כלי, ומקבל טומאה מדין גופו של כלי, עיי"ש, ולפי"ז יתכן דבכה"ג גם בכלי מתכת יהיה טמא מדין עצמו של כלי, [מיהו בדעת הרמב"ם עי' מש"נ בסוף המשנה גדר אחר בדין משמשי כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה ולפי דבריו אכתי צ"ב]. [↑](#footnote-ref-40)
41. הנה התפא"י לכאו' דייק לשון המשנה מכבש של חרש דמשמע דוקא של חרש ולא של כובס, אולם בר"ש משמע דמתני' מיירי גם במכבש של כובס, והנה גם הר"ש מודה דבאופן שיש בית קיבול טמא, וכמ"ש הר"ש [כת"י] להדיא בסוף המשנה, דהכא מיירי באין בית קיבול, ואם יש בית קיבול טמא וא"כ מדוע להר"ש מכבש של כובס טהור, וי"ל דס"ל להר"ש דהמציאות של דמכבש של כובס הוא דאין לו בית קיבול, או דנימא דגם הר"ש מודה דמכבש של כובס טמא וכמשמע במתני' דמיירי דוקא על של חרש, אלא דהר"ש הזכיר בדרך אגב דיש עוד סוג של מכבש שהוא של כובס, אבל מתני מיירי בשל חרש דוקא. [↑](#footnote-ref-41)
42. ומה שהקשה המשנ"א עוד שהרי כל משמשי ספרים טהורין כדאיתא לקמן פכ"ח מ"ד, לכאו' ל"ק, דהיינו רק בשהן עשויין לנוי, דתכשיטי כלים טהורין, אך הכא שהוא עשוי להכניס בו את הספר, הוי ככל קופסא המשמשת להכניס בה כלים שהיא טמאה. [מהגר"ר שמואלביץ שליט"א]. [↑](#footnote-ref-42)
43. לכאו' מבואר כשיטת הרמב"ם פ"ג מכלים ה"א דדין כלי העשוי לנחת הוא דין גם בפחות ממ' סאה, ובראב"ד בהשגות נחלק על הרמב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-43)
44. מבואר בדברי הראב"ד דהכלי עצמו משמש לקרקע ולפיכך גם הכיסוי טהור כיון שהוא משמש לדבר המחובר לקרקע ולכן טהור. וביאור כוונתו דהמנעול או הנגר הם מחוברים לקרקע, [ויתכן דאף המזוזה], ואילו הכיסוי והנרתיק שלהם אינו מחובר לקרקע אלא הוא משמש לדבר המחובר לקרקע.

    והנה בפשוטו מיירי שהכיסוי מכסה את המנעול בעודו מחובר לקרקע אלא שהכיסוי עצמו אינו מחבר לקרקע.

    ויש לדון להראב"ד בכיסוי העוטף את הנגר והמנעול לפני שקבע אותם בקרקע האם כיסוי זה יטהר, ונראה בתלוי בפלוגתת הראשונים, דהרמב"ם [פרק ט' מכלים ה"ב] פסק דנגר ומנעול שעשויים לשמש עם הקרקע, אפילו קודם שקבען בקרקע אינם מקבלים טומאה, אולם הרא"ש נחלק על הרמב"ם, ומעתה נראה דלהרמב"ם גם הנרתיק יהיה טהור עוד לפני שחיברם, אולם הרא"ש נחלק על הרמב"ם בדין זה וס"ל דקודם שחיבר לקרקע מקבל טומאה אף הנרתיק יקבל טומאה. והנה הראב"ד דלא השיג על הרמב"ם לכאו' ס"ל דאף קודם שקבען קרקע טהורים, ושפיר יכול לבאר דמיירי בכיסוי המנעול קודם שחיברם לקרקע דהטא טהור.

    [והנה לדעת הר"ש דהוא מדין כלי העשוי לנחת הנה באופן שהוא מכסה את הכלי כשנקבע לנחת, ודאי יהיה טהור, אלא יש לדון קודם שנקבע המנעול בדלת אם כבר יש לו דין של עשוי לנחת, וכמו במחובר לקרקע להרמב"ם, או דבעשוי לנחת צריך שיהיה בפעל מונח ממש, ועי' מש"כ לעיל פט"ו מ"א בענין ארון]. [↑](#footnote-ref-44)
45. ואולי לפי החזו"א צריך שיהיה משמש אדם, ולא סגי במה שהוא משמש כלים, ועי' קהילות יעקב סימן י' שהזכיר סברא בנוגע לדברי החזו"א הנ"ל עיי"ש. [↑](#footnote-ref-45)
46. ועי' רמב"ם שכ' דעני שם הפועל הוא, והביא הפסוק [דברים כ"ד ט"ו] לגבי ביומו תתן שכרו דכתיב "ולא תבא עליו השמש כי עני הוא", מבואר דעני קאי על אומן, ובחידושי הגר"א תמה על זה דעני הוא עני ממש שהולך בחמה, ועי' רש"ש כאן שציין לדברי המשנה לקמן פי"ז מט"ז קנה של עני דהר"ש מפרש כרמב"ם עיי"ש. [↑](#footnote-ref-46)
47. ואולי י"ל דכוונת הר"ש כמו הרמב"ם דהוא אהל המגן על העני שהולך בחמה, אלא שהעני סוחב אותו כמו תרמיל עמו לכל מקום, וא"ש היטב דהוא חלוק מתרמיל, דתרמיל דמבואר שטמא משום שיש לו בית קיבול, אבל כאן אין לו בית קיבול כלל. [↑](#footnote-ref-47)
48. ולכאו' הוא תלוי בגדר דין משמשי כלים בשעת מלאכה, [יבואר להלן בעזהי"ת] ושלא בשעת מלאכה, האם הביאור הוא דהוא מונח עליהם בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, או דילמא דהוא משמש אותם בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, דאי נימא דסגי במונח עליהם א"כ צ"ל דהכא מפרקים את הסמוכות בזמן שאין שוכבים עליהם, אבל אם כהרמב"ם דצריך שיהיה משמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, י"ל כהסד"ט דכיון שאין משמש את המטה, שלא בשעת מלאכה לכן טהור. [↑](#footnote-ref-48)
49. דהרמב"ם בפיהמ"ש כאן כ' דמשמש כלים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, היינו **כל שיש בו צורך תמיד** ואינו נפרד השני מן הראשון, עכ"ל, ומשמע דהוא נצרך לשמש את הכלי אף שלא בשעת מלאכה, וכ"ה בד' הרמב"ם ריש פ"ד מכלים וז"ל אע"פ שאינן אלא משמשי כלים מקבלין טומאה **"שהרי הכלי צריך להן" בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה,** עכ"ל, והרי דכל הא דמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה מקב"ט, הוא רק בגוונא שהכלי צריך להן אף שלא בשעת מלאכה. אבל לא סגי במה שהם מונחים על הכלי גם שלא בשעת מלאכה אלא שבאמת יש צורך בהם. [↑](#footnote-ref-49)
50. ובאמת יש לעי' בטעם הדבר והרי פשוטי כלי עץ טהורים משום דהוקשו לשק, ואילו כלי הבא במידה נמי טהור משום דהוקש לשק, וא"כ מדוע גזרו רק על פשוטים המשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה ולא גזרו על כלי הבא במידה

    והנה מצינו להר"ן בשבת [דף מד:] דכ' דיש חילוק בין פשוטי כלי עץ לבין כלי הבא במידה, דפשוטי כלי עץ הוי כלי אלא דלא הוי דומיא דשק, משא"כ כלי הבא במידה ילפי' משק דלאו כלי הוא, ומעתה י"ל דרבנן גזרו רק על פשוטים דיש עליהם תורת כלי, אלא דהחסרון בהם שהם לא דומיא דשק, ולכן כל שיש להם חשיבות במה שהם כלים המשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה גזרו עליהם, אבל כלי הבא במידה דחסר להם בעיקר התורת כלי שלהם לא גזרו בהם, [ועי' לעיל פט"ו מש"כ בענין זה אם כלי הבא במידה הוי הפקעה מתורת כלי או לאו],

    ונראה דלפי"ז יבואר נמי הא דמבואר דרבנן גזרו על פשוטי כלים המשמשים אדם וכלים, ואילו לא גזרו על כל העשוי לנחת והבא במידה המשמש אדם וכלים וזהו מהאי טעמא דכלי הבא במידה חסר לו בתורת כלי.

    וכן נראה דלפי"ז יבואר הא דפשוטי כלי חרס לא גזרו עליהם, אלא גזרו רק על פשוטי כלי עץ, וזה מהאי טעמא משום דשם תוך בכלי חרס הוא מעיקר השם כלי שלו שבתוכו תלה רחמנא, ולכן כל שהוא פשוט לית ליה תורת כלי כלל ולא גזרו עליו, משא"כ פשוטי כלי עץ דיש להם תורת כלי גזרו עליהם, ועי' עוד מש"כ בזה ריש פכ"ז בסימן.... [↑](#footnote-ref-50)
51. ועיי"ש שכ' דבשלמא להגר"א א"ש דמתני' התם אזלא כמ"ד דלא מהני מה דמשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה אבל להרמב"ם קשה כמאן אזלא, ועיי"ש שהקשה גם מקולב דלכאו' הוא משמש גם שלא בשעת מלאכה. [↑](#footnote-ref-51)
52. ויתכן לבאר בזה דהרמב"ם למד דמיירי בסוג תיק דיש בו בית קיבול, אבל אינו עשוי לטלטל על ידי התיק את מה שבתוכו, אלא שהתיק עשוי לשמור מן האבק וכדו' ובכה"ג י"ל דס"ל להרמב"ם והראב"ד דלא חשיב בית קיבול, וכפי שהביא הר"ש מ"ו הגמ' בשבת דף נט. לגבי קב הקיטע, דבית קיבול שאין מטלטלין על ידו לא הוי בית קיבול, ולכן הוצרכו להטעם דמשמשים בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, אבל הר"ש למד דזה גופא החידוש במתני דכל שהוא בא לשמור על האבק חשיב בית קיבול, וזה גופא החידוש במתני' ואילו בקב הקיטע לא מיירי בבא לשמור על מה שבתוכו.

    אמנם קשה ע"ז דהנה לעיל [משנה ו'] הובא דהמקד"ד [סי' נ"ד] דלמד בדעת הרמב"ם דפליג על דין זה ונקט דגם כלי קיבול שאין מטלטלין על ידו נחשב לבית קיבול, ועיי"ש שהובא דבחזו"א כ' דאם הבית קיבול בא לשמור ולהגן על מה שבפנים אפילו לא עשוי לטלטלו נמי חשיב בית קיבול, ולפי"ז כיון דהתיק בא להגן על מה שבתוכו חשיב בית קיבול להרמב"ם, ואכתי צ"ב מדוע צריכים להטעם דמשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, וכן יש להקשות לדעת הר"ש שהקשה לעיל מ"ו מקב הקיטע דמבואר שם דלא חשיב בית קיבול והקשה כן על קסייה אף דהתם מיירי שהיא מגנה על היד מהקוץ הרי מבואר בזה דלא מהני בא להגן אלא צריך דוקא בא לטלטל, וא"כ ע"כ דלהר"ש הכא מיירי בבית קיבול העשוי לטלטל על ידו וא"כ קשה מה חידוש וצ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
53. מיהו יעוי' לעיל במשנה הקודמת דמבואר שם פלוגתא רמב"ם והר"ש וכן מבואר דלהרמב"ם צריך שישמש הכלי גם בשעת מלאכה וגם שלא בשעת מלאכה, ואילו להר"ש והראב"ד העיקר הוא דיהיה הכיסוי על הכלי בין בשעת מלאכה ובין שלא בשעת מלאכה אבל לא משום שהוא משמש אותו, והנה מה שנתברר כאן הוא לכאו' הוא כהר"ש ולא כהרמב"ם דהרי אינו משמש את הכלי בשעת מלאכה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
54. אולם כל זה ניחא לשיטת הר"ש דלעיל משנה ו' הביא החסרון של קב הקיטע הרי דס"ל דצריך שיהיה בית קיבול העשוי לטלטל על ידו, אבל בדעת הרמב"ם ביאר המקד"ד דפליג על דין זה, ופירש הסוגיא בשבת באופ"א, ולפי"ז לא שייך לפרש כן, ועי' עוד בחזו"א [כ"א סק"ז] דכ' דכל שהבית קיבול שומר על מה שבתוכו לא נאמר דין שיטלטלו על ידו, ורק בקב הקיטע דהוא למטרה של חיבור של הקב לקיטע זה החסרון בבית קיבול שם, ולפי"ז הכא נמי איכא חסרון של בית קיבול, מיהו הכא קיימינן בדעת הר"ש דכ' דהחסרון הוא דהוי כמכסה בעלמא ולדבריו א"ש היטב.

    ובאמת בדעת הרמב"ם מדוייק היטב דלא הביא דין זה דמתני' דבית קיבול מצידו לא הוי בית קיבול, ויעוי' במשנ"א דביאר דפליגי בדין זה ת"ק ור' יהודה וכמבואר גבי תיק חלילין עיי"ש, והרמב"ם פסק כת"ק, ומעתה אפשר דס"ל להרמב"ם דזה גופא יסוד המחלוקת דת"ק ור' יהודה, דלת"ק בית קיבול לא צריך שיהיה עשוי לטלטל ולכן מן הצד הוי בית קיבול, ולר' יהודה צריך שיהיה עשוי לטלטל ולכן בית קיבול מהצד לא הוי בית קיבול, וכיון דהרמב"ם פסק כת"ק, מהאי טעמא ס"ל דבית קיבול אין צריך לטלטל על ידו, וכפי שכ' המקד"ד. [↑](#footnote-ref-54)
55. ומה שנתבאר במשנ"א הוא כפי הצד דהחסרון בבית קיבול מהצד, הוא שאין עשוי לטלטל על ידו הוא, ולפי"ז ביאר דהמחלוקת כאן במציאות אם נחשב עשוי לטלטל על ידו, [ועי' תוי"ט כאן דכ' דא"א שיחלקו במציאות, אלא דכוונת התוי"ט דא"א שיחלקו במציאות, אם הפתח הוא מן הצד או מלמעלה, אבל כאן מיירי וודאי בפתח מן הצד והנידון הוא אם מטלטלין על ידו, ואולי זה שייך לומר שנחלקו בזה]. ולכאו' היה אפש"ל עוד דיסוד המחלוקת דת"ק ור' יהודה הוא דמיירי שמטלטלין על ידו, ויסוד המחלוקת הוא אם החסרון בבית קיבול העשוי מן הצד הוא משום שאין מטלטלין על ידו או משום חסרון של צורת הכלי, אלא דדוחק לפרש דנחלקו תנאים בחקירה זו. [↑](#footnote-ref-55)
56. ועי' בסדרי טהרות דמתחילה צידד לבאר דיסוד הפלוגתא האם דין משמש בשעת מלאכה ושל בשעת מלאכה היינו שהוא מועיל לכלי בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה ולכן לר' יהודה תיק חלילין טהור משום דהוא לא מועיל לכלי בשעת מלאכה, ואילו ר' יוסי סוף משנה ז' למד דמשמש בשעת מלאכה ושלא מלאכה היינו דהוא מונח על הכלי גם שלא בשעת מלאכה, ולכן תיק חלילין טמא דהוא מונח עליו תמיד. [ועיי"ש שהקשה על ביאור זה דא"כ מדוע ר' יהודה על נחלק על ר' יוסי מיד בסוף משנה ח' ומדוע המתין עד כאן ולכן דחה ביאור זה], עוד יש להעיר על ביאר זה דהרמב"ם כ' בפ"ד ה"א דמשמש בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה היינו שהכלי צריך להם בשעת מלאכה ושלא בשעת מלאכה, וא"כ בע"כ צ"ל דהכא התיק חלילין מועיל לחלילין גם שלא בשעת מלא, וא"כ א"א לבאר דבזה נחלקו. [↑](#footnote-ref-56)
57. אלא דלפי"ז יהיה טומאתו מדרבנן אבל אי נימא דהוא מדין בית קיבול מהצד הוי בית קיבול הוי טומאתו מדאוריתא. [↑](#footnote-ref-57)
58. יש להעיר דלכאו' הרי דין שבירה בכל הכלים ילפי' מכלי חרס, וכמבואר בשו"ת הרי"ד סימן א', וא"כ קצת קשה דהפסוק מרבה שברי כלי חרס דמקבלים טומאה יותר משאר כלים, דהא שברי כל הכלים דנטהרו ילפי' מכלי חרס בעצמו, ודיו לבא מן הדין להיות כנידון. ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-58)
59. וראיה לזה דהנה הרמב"ם בתחילת [פרק ו'] כ' דכל הכלים שנשברו נטהרו, וגם אינם מקבלים טומאה מכאן ולהבא, ולהלן בה"ט כ' הרמב"ם דינא דמתני' לגבי כלי עץ שנחלק לשנים טהור. הרי להדיא ברמב"ם כמש"נ דטהור דמתני' היינו גם מטומאה דמכאן ולהבא. והובא בתוי"ט כאן, ומאידך מה דמבואר לגבי כלי חרס שנשבר לשנים דמקבל טומאה עי' ברמב"ם פי"ט ה"ו דמקבל טומאה היינו מכאן ולהבא, וכן מבואר ברמב"ם פי"ח ה"ו דשברי כלי חרס נתרבו לקבל טומאה מכאן ולהבא, ומעתה בהכרח דהראב"ד השיג ע"ז דגם כלי עץ שוים בזה לכלי חרס והיינו דגם כלי עץ מקבלים טומאה מכאן ולהבא, אבל לטומאה דלשעבר הכל מודים דנטהר.

    אך בדעת הראב"ד העירו מדוע לא השיג על הרמב"ם בריש פ"ו לגבי שבירת כלים דכ' דאף אינו מקבל טומאה מכאן ולהבא, [ויתכן דסגי במה שהשיג בפי"ח ה"י], אך יתכן עוד דהרמב"ם ריש פרק ו' לא כ' להדיא דמיירי שבכל שבר ושבר יש בית קיבול, וכל שאין בית קיבול גם הראב"ד מודה דטהור מכאן ולהבא, ומה דכ' בה"ט להדיא דטהור באופן שיש בית קיבול לא השיג הראב"ד כיון דלא נתפרש להדיא שם דטהור מכאן ולהבא. וסמך על השגתו בפי"ח. [↑](#footnote-ref-59)
60. ולענין אם מקבל טומאה מכאן ולהבא רק ע"י יחוד לכלי או גם בלא יחוד לכלי, לכאו' הוא תלוי בפלוגתת הראשונים לגבי כלי חרס, דלשיטת התוס' [חולין עג., ודף נה., וכן נדה מט.] צריך יחוד, ומאידך לשיטת רש"י חוין קכג. לא צריך יחוד ומקבל טומאה מכאן ולהבא גם בלא יחוד, ולכאו' ה"ה כאן זה הנידון לגבי כלי עץ שהרי לפי הראב"ד כלי עץ שוים לכלי חרס, אלא שיש לעי' מה שיטת הראב"ד בענין זה, ועי' מש"כ בזה חזו"א [סי' י"ח סק"ו – ז']. [↑](#footnote-ref-60)
61. אכן שוב כ' הסדרי טהרות, דיש חילוק בין כלי חרס לבין כלי עץ, וראייתו מדברי הר"ש [פ"ב מ"ה] דהביא התוספתא דכל המשמש כפוי בכלי חרס טהור, וכ' הר"ש דמסתבר טעמיה משום ד"תוכו" כתיב והאי לאו תוך דידיה. ואח"כ הביא התו"כ לגבי כיסוי בכלי עץ, והביא הדרשא 'בהם' פרט לחיפוי הכלים, ולא כ' החסרון כמו בכלי חרס, ולכן הוכיח מכאן דבכלי עץ חיפוי בפנ"ע יהיה טמא, ורק כיסויי הכלים יהיה טהור, משא"כ חיפוי בכלי חרס אפילו בפנ"ע יהיה טהור, כיון דלא הוי תוך דידיה. [אולם יעוי' תוס' שבת טז. ד"ה ה"ג דכ' דכל המשמש כפוי בכלי חרס טהור מדכתיב בהם פרט לחיפויי הכלים].

    אך יש להקשות דהא לכאו' איפכא מסתברא, דהנה כבר מצינו בכמה דוכתי דיש חילוק בין כלי עץ לכלי חרס, דכלי חרס הוא דין תוך ואילו כלי עץ הוא דין בית קיבול, והנה לכאו' כפוי הוא יותר יחשב תוך מאשר בית קיבול. וראיה לזה דהנה מצינו דכלי חרס מפולש נחשב תוך וכדכ' הר"ש בכת"י לעיל פ"ב, וא"כ לכאו' כ"ש הכא דיחשב תוך דהא כל כפוי הוא לא גרע מכלי חרס מפולש, [ובאמת הוא פליאה על הר"ש פ"ב מ"ה דכ' דכפוי הוא לא חשיב תוך], ומאידך גיסא לענין דין בית קיבול האמור גבי כלי עץ הרי מבואר בר"ש לקמן מ"ו דהוכיח מקב הקיטע דצריך שיהיה אפשר לטלטל על ידו, ואילו הכא הרי א"א לטלטל על ידי הכיסוי. ולכן קשה לפרש כן. [↑](#footnote-ref-61)
62. מיהו קשה דהרי להלן פכ"ב הביאו הראשונים דברי התו"כ דגזרו על פשוטי כלי עץ רק באופן שהם משמשי אדם ומשמשי כלים, אבל בלא"ה לא גזרו עליהם, ומעתה קשה דהרי כיסויים הם מכסים רק הפרות, ולכאו' אין כאן משמשי אדם. ומדוע גזרו עליהם וצ"ע, ואולי דלפעמים הופכים את הכיסוי ומשמשים גם לאדם, וצ"ע.

    אולם יתכן לומר בזה חידוש דבאמת גם כיסוי יש עליו שם בית קיבול שהרי הוא מקבל בתוכו כשהוא הפוך, אלא דהחסרון הוא דאינו מטלטל מלא וריקם, וא"כ י"ל דבזה גזרו אפילו בלא משמש אדם וכלים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-62)
63. אכן אולי י"ל דבאמת כיסוי כלי עץ, יהיה טהור לגמרי, ואפילו טומאה מדרבנן נמי לא יהיה בו, והביאור הוא דכיון דהוא טפל לכלי דהוא כיסוי הכלי, מעיקר הדין היה צריך להיות בו טומאה דאוריתא דהוא טפל לכלי, אלא דהתורה מיעטתו מקרא ד'בהם' דאינו מקבל טומאה, ומעתה שוב לא יהיה בו טמא אפילו מדרבנן, דיתכן לומר דרבנן גזרו רק על פשוטי הכלים, שהם כלים מצד עצמם, אבל כל שאין לו חשיבות כלי מצד עצמו אלא הוא טפל לכלי אחר אפשר דבזה לא גזרו טומאה, [וכמו דמצינו ברמב"ם דכל שאין לו צרות כלי אל גזרו בו טומאה] ויש לעי' בזה, מיהו בסגניות של עלין דהוא חיפוי המשמש מצד עצמו בזה באמת יהיה הדין דמקבל טומאה מדרבנן כיון דהוא כלי בפנ"ע אלא שהוא פשוט.

    ונמצא דלפי"ז א"ש היטב דלהלן משנה ח' באמת טהור לגמרי ואילו הכא הוא טמא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-63)
64. ונראה עוד דצריכים למש"כ במשנ"א לפי מה דמבואר לקמן [מ"ו] דמבואר בחזו"א דכל מה דבעינן לדין קב הקיטע שיהיה מטלטל על ידו הוא דוקא שם דאינו שומר על מה שבתוכו אבל כל שהוא שומר על מה שבתוכו חשיב בית קיבול ולא בעינן שיהיה מטלטל על ידו, [ועי' עוד לקמן מ"ו דיש חולקים על רש"י והר"ש בכל הדין שצריך שיהיה מטלטל על ידו עיי"ש], ולפי דבריהם נמצא דהכא באמת הוא דין בית קיבול גמור דיש בו טומאה דאוריתא, ומעתה יקשה מדוע התם מבואר דהעשוי לחיפוי טהור, והרי הוי בית קיבול גמור, וע"כ הביאור הוא כמש"נ בדברי המשנ"א דהתם הוא חיפוי הכלים ואילו הכא הוא חיפוי על הפרי והוא עושה עיקר המלאכה. [↑](#footnote-ref-64)
65. והנה בעיקר הטעם דכיסוי מתכת טהורים מצינו ב' טעמים בראשונים, ברמב"ם פיהמ"ש [פי"ד ה"ג] מבואר משום דאין להם שם בפנ"ע, וכ"כ בהלכותיו בפ"ט מכלים, ואילו בר"ש כת"י, וברא"ש [לעיל פי"ב ה"ג] מבואר דהחסרון הוא משום קרא ד'בהם', פרט לחיפויי הכלים דאינו מקבל טומאה, וכ"כ הר"ש [לעיל פ"ב מ"ה] לגבי כיסוי כדי יין דהכיסויין טהורים מקרא דבהם פרט לחיפויי הכלים.

    והנה לשיטת הרמב"ם דהחסרון הוא דאין להם שם בפנ"ע, יש לבאר דהחסרון בשם בפנ"ע הוא משום שאינו משמש שימוש עצמי אלא הוא משמש כנוסף על דבר אחר, אבל הכא כיון דהחיפוי משמש בפנ"ע חשיב שם בפנ"ע ומקבל טומאה.

    ולשיטת הר"ש והרא"ש, דילפי' מגזה"כ ד'בהם' כבר נתבאר דכל המיעוט הוא דוקא לחיפוי הכלים, אבל חיפוי בפנ"ע טמא, ואפשר דהביאור הוא דלא הוי חשיבות של כלי מעשה כיון שהוא מכסה כלי אחר, אבל כל שהוא משמש בפנ"ע הרי הוא עושה מלאכה ולכן מקבל טומאה וכמו שכ' משנ"א. [↑](#footnote-ref-65)
66. אולי נפק"מ לדינא בכלים חד פעמים איכותי במיוחד, שיש הזורקים אותם ויש שחוזרים ומשתמשים בהם דבזה באמת יקבע מחשבתו, אבל בכלי גמור דהאדם חושב לזרקו מסתבר דלא יועיל מחשבתו דבטלה דעתו. [↑](#footnote-ref-66)
67. נפק"מ בקופסאות קפה דהדרך לזרוק אותם אפילו שהם ראויים לתשמיש, או בכלי חד פעמי איכותי דבזה לכאו' יועיל מחשבה, אבל בכלי חד פעמי פשוט, אפשר דבזה לא יועיל מחשבה, כיון שהוא נגרע משימושו.

    עוד יש לדון במה דמבואר ברמב"ם חישב עליה מקבלת טומאה האם מיירי בגוונא דחישב עליה להשתמש בה בקביעות, או כמה פעמים, או אפילו מחשב להשתמש בה עוד פעם אחת נמי יחשב לכלי,

    עוד דנו באופן שהכלי לא שייך לבעלות פרטית אלא הוא הפקר או עומד לשימוש הציבור אבל אינו שייך לו באופן פרטי האם יועיל מחשבתו, או דאין לו הזכות לחשב על זה. [↑](#footnote-ref-67)
68. ועי בסדרי טהרות כאן [ד"ה ר' יוסי אומר] שהקשה הסתירה בדברי הרמב"ם וכ' דלפלא שלא מצאתי לשום אחד מן המפרשים שההרגישו בסתירה זו, ועיי"ש שכ' ליישב הסתירה דהרמב"ם ס"ל דזה גופא מחלוקת ר' יוסי ות"ק במתני' דר' יוסי אומר של גרוסות כיוצא בהם, ומשום דגרוסות נעשה בכדי שיהיה אפשר לאחוז הכלי בידו ולא ישמט מפני הזיעה, ובזה ס"ל לר' יוסי שנחשב לצורך חוץ ולא לצורך פנים ולכן אינו עשוי לקבלה, אבל לת"ק דבר זה נחשב עשוי לקבלה, ולכן בפיהמ"ש הרמב"ם כלל אל כל האפשרויות המבוארות במתני' דיש בהם חסרון של עשוי לקבלה, וכלל בזה גם שיטת ר' יוסי, אבל הרמב"ם בחיבורו פסק כת"ק ולכן פסק דזה נחשב לצורך היד להכשיר אותה ולכן הוא נחשב עשוי לקבלה. [↑](#footnote-ref-68)
69. ולפי המקד"ד נמצא דהרמב"ם ביד החזקה שינה שיטתו ממ"ש בפיהמ"ש, דבפיהמ"ש נקט דהוא לצורך החוץ וטהור, ואילו ביד החזקה נקט הרמב"ם דהוא לצורך בפנים וטמא. ואילו להחזו"א דשינה הגירסא ביד החזקה הרי הוא כדבריו בפיהמ"ש ועשוי לצורך החוץ וטהור. [↑](#footnote-ref-69)
70. פירוש המשנה לרמב"ם מסכת שבת פרק ו משנה ח

    בית קבול כתיתין, הוא שיהא באותו העץ גומא שנכנסין בה דלדולי הבשר שנתיבשו ונשארו בולטין למי שנקטעה ידו או רגלו אם לא היה החתך מכוון. ואמרו טמא, ר"ל שמקבל טומאה ואפילו טומאת שרץ לפי שהוא כלי קבול כמו שיתבאר בכלים עכ"ל. [↑](#footnote-ref-70)
71. והנה גם לשיטת המקד"ד וגם לשיטת החזו"א מבואר דלהרמב"ם כיון דהקסייה עשויה לשמור על ידו מן הקוצים חשיב עשוי לקבלה, ואף שאינו מחזיק את ידו, מ"מ חשיב עשוי לקבלה, והנה יעוי' ברמב"ם פרק ב' מכלים הלכה ד' שכ' הכף החקוק שתחת רגלי המטות אע"פ שהוא מקבל טהור ואין בו משום בית קיבול לפי שאינו עשוי לקבלה אלא לסמוך בלבד מבואר בזה דאף שרק על ידי שהוא מקבל רגלי המטה והמגדל הם יכולים לעמוד לא נחשב עשוי לקבלה, ולכאו' משום שאינו עשוי לטלטל, וא"כ מבואר דגם הרמב"ם מודה ליסוד של קב הקיטע. אכן יש לדחות דהתם הכף באה רק ליצב את המטה ואין זה לצורך לשמור על מה שבתוכו, משא"כ הקסייה באה להגן על ידו ממש, וברור. [↑](#footnote-ref-71)
72. בתוס' שבת סג: הקשו בבגד כ"ש מדוע מקבל טומאה והרי אינו מטלטל מלא וריקם, ועי' חזו"א [סי' ה' סק"ג] שהקשה מדוע לא הקשו תוס' על כל בגד, ותי' דנחשב מקבל כיון שהוא שומר על הגוף, ולכן הקשו תוס' דוקא על בגד כל שהוא, ועי' קהילות יעקב טהרות [סימן י'] דכ' דהוא דין טומאת בגדים, והוי טומאה מחודשת מדיני טומאת בגדים, ולא צריך שיהיה להם בית קיבול. [↑](#footnote-ref-72)
73. והנה בדין טומאת בגדים בקה"י [סימן י'] דכ' דבבגדים דלא נאמר דין מטלטל מלא וריקם, וא"כ אפילו נימא דאינו עשוי לקבלה, אבל יהיה טמא מדין טומאת בגדים, מיהו יעוי' במקד"ד נ"ג דהוא מדין שיכול לקפלו ולעטוף בו דבר, ועיי"ש שכ' דבבגד העשוי ממיני הבגדים ילפי' מגזה"כ דאפילו שהוא עומד ללבישה ולא לעטוף נמי טמא, אבל בשק עיי"ש שכ' דצריך שיהיה עשוי לזה ואם הוא עשוי לקלקלי וחבק יהיה טהור ועיי"ש שביאר לפי"ז התוס' בשבת דף סד. וא"כ לפי"ז כיון דהכא הוא עשוי מעור לכאו' יהיה בזה החסרון כמו קלקלי וחבק דכיון דאינו עומד לקיפול יהיה טהור, ולא שייך לטמאותו מדין טומאת בגדים, [ובכל ענין זה בטומאת בגדים עי' מש"כ לקמן פרק כ"ז בביאורים בס"ד]. [↑](#footnote-ref-73)
74. ויש לדון האם הגדרת הכפפות הוא לפי הצורך שהאדם לובשה או לפי מה שהם מיוחדים מצד עצמם, ומה הדין אם לובשה פעם למטרה זו ופעם למטרה זו, ולכאו' נראה דהוא תלוי במטרת הכפפות בעצמם למה הם עומדים ולא לפי מטרת הלובש אותה עכשיו, כיון דהנידון הוא על הגדרת שם הכלי, אם הוא כלי העשוי לקבלה או שהוא כלי שאינו עשוי לקבלה, וגם בזמן שאין לובשים אותה כלל.

    מיהו באופן שאין מטרה מסויימת לכפפות, אלא כל אחד ישתמש בו לפי רצונו, פעם כך ופעם כך, יתכן דבכה"ג יהיה תלוי בעת הלבישה שהוא כעת מגדיר את מהות הכלי, כיון דאין הכלי מיוחד מצד עצמו, ויש לעי' בזה. [↑](#footnote-ref-74)
75. ובדברי החזו"א דלא ס"ל כן י"ל דכיון דאין הקסייה עושה הפעולה מצד עצמה אלא רק ע"י כח האדם הרי זה נחשב שהאדם עצמו הוא המקבל ולא הקסייה וחלוק מעור שמקפלו שהעור גופא הוא העוטף ומקבל את הדבר, משא"כ כאן ידו של אדם היא המקבלת אלא דהעור מסייע ליד ואי"ז נחשב עשוי לקבלה, ואולי גם משום קושיית הר"ש להלן מקב הקיטע עי' מש"כ לבאר בזה להלן.

    ולכאו' אכתי יש להקשות דדל מהכא הקסייה, תיפו"ל מדין עור פשוט רך דמבואר בתוס' סג: דכיון דהוא רך וחזי לקפלו הוי בית קיבול, אכן י"ל כמ"ש החזו"א סי' ה' אות ג' דכיון דהקסייא עשוי ללבישה, אינו עומד לקיפול וא"א לדון בו משום קיפול, אלא דכ' חזו"א דכל הנידון הוא רק משום בגד שמקבל הגוף שבתוכו, וכן ביאר גם כאן שהוא משום שמקבלת את ידו שבפנים כמו בגד. [↑](#footnote-ref-75)
76. ואפשר דביאור כוונתו דתשמיש ארעי הוא ביטוי לתשמיש גרוע, וזה כוונתו דכיון דהוא תשמיש גרוע אינו מקבל טומאה, אך קשה דתיפו"ל משום שאינו עשוי לקבלה, דבעינן דומיא דשק, ומה צריך להטעם דתשמיש ארעי, אכן י"ל דכוונתו דאכת יקשה דנהי דאינו נטמא מדין בית קיבול אבל מדוע אינו טמא מדין פשוטי כלי עור שטמאים מדרבנן, וע"ז כ' הר"ש דגם בפשוטים צריך שיהיה משמש אדם וכלים, וכיון דהוא תשמיש גרוע אפילו מדרבנן טהור דבעינן תשמיש חשוב, [ועי' עוד להלן ספט"ז דמבואר נמי לשון זה של תשמיש ארעי ואפשר שאף שם זה הביאור עיי"ש מש"נ בזה בס"ד]. [↑](#footnote-ref-76)
77. ויש להוסיף בזה דהנה גם רש"י כ' דקב הקיטע לא הוי בית קיבול, וגם הר"ש הקשה מקב הקיטע וכ' דלא הוי בית קיבול, אכן מצינו שינוי לשון, דברש"י שבת שם כ' דקב הקיטע לא הוי בית קיבול, והוי כפשוטי כלי עץ, והיינו דהדין שצריך שיהיה יכול לטלטל הוא מדין הבית קיבול גופיה, דיהיה בית קיבול העשוי לטלטל. מאידך הר"ש שהקשה מקב הקיטע יש לדקדק דהקשה דאי"ז "מטלטל מלא וריקם", וי"ל דאי"ז חסרון בהכלי קיבול אלא לא הוי דומיא דשק, דברי חסרון זה מצינו גם בכלים שיש להם בית קיבול [וכגון בכלי העשוי לנחת], וזה מיושב היטב לפמש"נ השתא דבאמת לא חסר בבית קיבול אלא החסרון הוא במה שאינו מטלטל וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-77)
78. ועי' בדברי הגר"ר שמואלביץ שליט"א שהביא לבאר בזה באופ"א דהנה ברע"ב כ' נמי כדברי הר"ש בכת"י ושם מבואר בלשונו שכ' שהדבר שהוא אוחז בו נשען על הבית יד ומקבלו, ונמצא דנשען כאן אין הכוונה למדרס אלא שהחפץ נשען על ידו, וביארו שם דהדמיון למדרס הוא דכשם שבכר וכסת הוא שוכב על המטה מ"מ גם הכר והכסת נחשבים למדרס אף כאן אף שהאדם הוא מטלטל מ"מ גם הקסייה נחשבת מטלטלת כיון דהוא נשען גם על הקסייה. נמצא דהוא משל בעלמא, והדברים דחוקים, אבל מאידך גם הקושיא היא עצומה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
79. והנה יעוי' לקמן פכ"ז בענין טומאת בגדים דכ' להוכיח בדעת תוס' דכלי קיבול אינו מעיקר שם כלי, אלא עיקר שם הכלי הוא אפילו פשוט, וכל הדין קיבול הוא משום מטלטל מלא וריקם, ולכאו' כאן מבואר דלא כן, אכן י"ל בפשיטות דאי"ז סתירה כיון דהכא אין שיעור עור ה' על ה', ובכה"ג לית ליה שם כלי, וכל התורת כלי שלו הוא רק מחמת הקיבול שבו שהוא עשוי לקבלה ודוק [↑](#footnote-ref-79)
80. ומה שהוצרך הרמב"ם לפרש דאין לו צורת כלי, ולכאו' תיפו"ל שהוא פשוט ואין לו בית קיבול, וצ"ל דהרמב"ם אתא לפרש מדוע אינו מקבל טומאה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-80)
81. עוד העירו לדחות דאפשר דכל הא דהכיסוי בטל לכלי הוא רק לענין שיהיה לו שם כלי, אבל לא לענין שמקבל גם שם של מתכת, אלא דיהיה דינו לפי החומר והשם שלו, ואם הוא עץ יהיה כמו פשוטי כלי עץ, מיהו גם זה לא נראה דהרי גם כלי עץ אם הוא משמש את המתכת דינו ככלי מתכת וכמבואר לעיל פי"ג מ"ו. [↑](#footnote-ref-81)
82. ובאמת נראה דהדברים מבוארים בחזו"א שם דאחר שכ' לבאר דלא גזרו על כלי העשוי לנחת, הביא דברי הראב"ד, וכ' דבדבריו מבואר דהוא דין דהכיסוי בטל ונטפל ונעשה חלק מן הכלי, ומשמע בדבריו דלפי"ז נמי מיושב הקושיא של כלי העשוי לנחת וכנ"ל עיי"ש היטב. [↑](#footnote-ref-82)
83. אולם כל זה ניחא לשיטת הר"ש כת"י דלעיל משנה ו' הביא החסרון של קב הקיטע הרי דס"ל דצריך שיהיה בית קיבול העשוי לטלטל על ידו, אבל בדעת הרמב"ם ביאר המקד"ד סי' נ"ד דפליג על דין זה, ופירש הסוגיא בשבת באופ"א, ולפי"ז לא שייך לפרש כן, מיהו הכא קיימינן בדעת הר"ש ולדבריו א"ש היטב.

    ועי' עוד בחזו"א [כ"א סק"ז] דכ' דכל שהבית קיבול שומר על מה שבתוכו לא נאמר דין שיטלטלו על ידו, ובקב הקיטע החסרון הוא דאינו שומר על מה שבתוכו, אלא הוא בא למטרה של חיבור של הקב לקיטע, ולפי"ז יש לדון בבית קיבול העשוי מצידו אם חשיב ששומר על מה שבתוכו והוי כלי קיבול או דאי"ז מספיק שומר על מה שבתוכו,

    ובאמת בדעת הרמב"ם מדוייק היטב דלא הביא דין זה דמתני' דבית קיבול מצידו לא הוי בית קיבול, ויעוי' במשנ"א דביאר דפליגי בדין זה ת"ק ור' יהודה וכמבואר גבי תיק חלילין עיי"ש, והרמב"ם פסק כת"ק, ומעתה אפשר דס"ל להרמב"ם דזה גופא יסוד המחלוקת דת"ק ור' יהודה, דלת"ק בית קיבול לא צריך שיהיה עשוי לטלטל ולכן מן הצד הוי בית קיבול, ולר' יהודה צריך שיהיה עשוי לטלטל ולכן בית קיבול מהצד לא הוי בית קיבול, וכיון דהרמב"ם פסק כת"ק, מהאי טעמא ס"ל דבית קיבול אין צריך לטלטל על ידו, וכפי שכ' המקד"ד. [↑](#footnote-ref-83)