מ_מ - גלות
קטגוריות: ש_ס / לה מכות / מכות פ_ק - הרב יהודה אלבוים

בס''ד

מראי מקומות - קיבוץ

**מעידין אנו באיש פלוני שחייב גלות**

בדברי התוס' 'וא"ת היאך הם יכולים לחייבו גלות בעדותן והא יכול לומר מזיד הייתי'

א. מבואר בתוס' שאם אומר מזיד הייתי הרי הוא נאמן, וע''כ דאין העדים מעידים שהיה שוגג, וא''כ מדוע כשאינו אומר מזיד הייתי תולין שהיה שוגג, עי' תוס' יבמות דף פ''ח ד''ה ומה אם ירצה.

ב. אם כשאינו אומר מזיד הייתי נקטינן דהיה שוגג, היאך נאמן לומר שהיה מזיד, הרי גלות הוא עונש, ובעונש אין אדם נאמן על עצמו.

ג. תוס' הקשו דיכול לומר מזיד הייתי, ומשמע דקושייתם אף אם אינו טוען, אלא כיון שיכול לטעון, וצ''ב.

ד. אם קושיית התוס' דאם טוען מזיד הייתי פטור, א''כ לכא' בכל עדי גלות קשה קושיית התוס', ומדוע הקשו תוס' כן בסוגיית עדים זוממים, וע''כ משום דמשכ''ל כשאינו אומר מזיד הייתי וכמו שתי' תוס', וא''כ מהו קושייתם בעדים זוממים, עי' פנ''י.

ה. עי' מהרש''א דהקשה כיצד יכול לומר מזיד הייתי הא אין אדם משים עצמו רשע - ויש ראשונים דס''ל דאין נאמן לספר מעשה רשע אע''פ שאינו נעשה רשע -.

בדברי התוס' 'כיון דשתק כהודאה דמיא'

א. צ''ב אם הודה שחייב גלות, אין כאן זממה עי' ב''ק ע''ה ב', וריטב''א בסוגיין, תומים סי' ל''ח סק''ב - יש לדון האם שתיקתו הוי כהודאה שהרג בשוגג, או רק שאם הרג הרי הוא שוגג, אך לא הודה שהרג -

ב. כתב הריטב''א בסוגיין דאין אדם גולה על פי עצמו, כמו שאין אדם נהרג על פי עצמו, וא''כ צ''ב בדברי התוס' היאך מהני שתיקה כהודאה להגלותו, עי' ריטב''א - ולכא' תלוי במח' האם הורג במזיד הותר דמו ורשאי גואל הדם להורגו, עי' ריטב''א דף י' ב' ד''ה אין והתניא, וחידושי ר' שמואל סי' ד' סק''ו -.

בדברי הריטב''א

א. כתב הריטב''א 'דבמאי עסקינן אם בשהוא מודה לדבריהם אין כאן הזמה' וצ''ב הרי אינו בע''ד אלא לגבי ממון, ולא לגבי מלקות, עי' תומים שם, ורא''ש בב''ק דף ע''ה ב' בשטמ''ק שם, ועי' יש''ש בב''ק פ''ז סי' כ''ז.

ב. יש לעיין לדברי הריטב''א היכא שמודה שהיו עמו, ומכחיש את העדים שאמרו עמנו הייתם, אך מכחיש את העדים ואומר שאע''פ שהרג בשוגג אינו חייב גלות, כגול שאומר שהיה בדרך עליה, או שהרג גוי, או שהרג טריפה, האם נעשים זוממים, או כיון שמודה שהיו עמו אין כאן הזמה.

ג. צ''ב מב''ק ע''ה ב' דאפילו אם מודה שהיה שוגג, אם הם לא ראו הרי הם מתחייבים בכאשר זמם, ועי' דף ו' ב' הוא והן נהרגין, וא''כ אף כשמודה שהרג בשוגג, אין מודה שהרג בפניהם, ואין הודאתו סותרת את העדים המזימים.

ד. כתב הריטב''א 'אפילו נימא שהיה גולה על פי עצמו כיון דבעידנא דאסהידו עליה עדיין לא היה חייב גלות בב"ד על פי עצמו' וצ''ב הרי בגמר דין אין לו חיוב הזמה, מכיון שנגמר הדין גם ע''י הודאתו - ועי' דף ו' ב' הוא והן נהרגין, ולכא' תלוי בנידון האם הגמר דין הוא המחייב, או שהעדות שקר מחייבת, ואין הגמר דין אלא תנאי, עי' או''ש שכתב נ''מ בנעשה טריפה לפני גמר דין -.

ה. עוד צ''ב בדברי הריטב''א דכיון שבהודאת בע''ד א''צ דרישה וחקירה, א''כ הוי כממון דמבואר בדף ה' א' דאפי' באו עדים אח''כ שהיה חייב קודם אין העדים שהוזמו מתחייבים בכאשר זמם, ופי' הריטב''א שם כתוס' דחיוב מיתה שאני משום דבעינן דרישה וחקירה, וא''כ הגמר דין חל במחוייב כבר.

ו. הראשונים כתבו דמשכ''ל כשהעידו שנתחייב גלות בב''ד אחר, וצ''ב אם לא משכ''ל כאשר זמם בגלות, היאך התקבל עדותן בב''ד אחר הא הו''ל עדות שאי אתה יכול להזימה.