חזקה לחומרא ולא לקולא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

בדין חזקה לחומרא ולא לקולא

**א. תוס'** ד"ה אלא, הקשו דכיון דהמקור לחזקה הוא מנגע, א"כ לא אשכחן אלא חזקה לחומרא ולא אשכחן חזקה לקולא, והאריכו בתירוצים. **ונראה** דודאי אין לפרש שכוונתם להקשות דאולי כל ענין נגעי בית הוא רק דין ספק דאורייתא לחומרא, אלא ודאי כוונתם לומר דהחזקה תהני רק לחומרא ולא לקולא, וכ"כ הפנ"י, והוכיח זאת מדתירצו תוס' דאין חילוק בין חומרא לקולא, והרי דעת תוס' בכולא תלמודא דספק דאורייתא לחומרא מדאורייתא[[1]](#footnote-2).

**ב. ויש** לעיין מה ס"ד דתוס' דיהא חזקה רק לחומרא, והרי לכאורה הוא פשוט דאחר שנתחדש תורת חזקה, שהיא מהלך בספיקות להחזיק על המוחזק לן, מהיכ"ת שיהא רק לחומרא ולא לקולא, וכמו שתירצו בתחילת דבריהם, ומדוע הוצרכו לעוד תירוצים, וכל מה ששייך לחלק בין חומרא לקולא הוא כשאין הכרעה והנהגה של כללי הספיקות, דבזה אמרינן ספק איסורא לחומרא משום דיש לחוש שמא יכשל באיסור, אבל חזקה שכל עניניה הוראה והנהגה בספיקות, היכן מצינו חילוק בין חומרא לקולא, ולכאו' הוא דבר שסותר לעיקר הענין.

**ג. כתב** הרמב"ן מנא הא מילתא דאמור רבנן אוקי מילתא אחזקה, פי' ואפי' לקולא, אבל לחומרא סברא הוא וכו', לשון אחר שמעתי עוד, שכל בשל תורה אין חילוק בין חומרא לקולא וכו' ואי משכחת חזקה מן התורה אפי' לחומרא לקולא נמי שמעינן מינה, וכ"כ השיטמ"ק בשם הרא"ה. **ויל"ע** טובא במש"כ דאפשר ללמוד תורת חזקה מסברא, **ועוד** דגם אי נוכל להבין שחזקה היא מסברא אבל מה שייך לחלק בזה בין קולא לחומרא, וכנ"ל[[2]](#footnote-3).

**ד. והנראה** בזה דהנה בגמ' ב"ק מ"ו: איתא דהמע"ה סברא היא, דמאן דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא. **ולכאו'** יש להתבונן מ"ט הא מלתא שלא לשנות ולא לחדש הוצאת ממון ידעינן מסברא ולחזקה בעינן בשמעתין קרא. והביאור הוא פשוט, דבממון בעלותו תובעת זאת שלא יוציאו ממנו ולא יחסרו ממנו ממון בלא ראיה, וכיון שיש תביעה שלא להתחסר, איכא לסברא דהמע"ה, משא"כ בפרשת חזקה אין בו תביעה וחסרון המחייב להחזיק על חזקתו הראשונה, אלא ע"כ הוא יסוד דין אחר, וכמש"כ הרמב"ם בפיה"מ שכך ראוי שלא לילך אחר ספיקות אלא להמשיך כפי המוחזק, וליסוד זה בעי קרא.

**ה. מעתה** יש לבאר דברי הרמב"ן דס"ל דלחומרא פשוט מסברא דאם הוא בחזקת איסור אל תוציאו להיתר, וכדוגמת הסברא הנ"ל, דהנה איסור הוא נדרש ונתבע שלא יעברו עליו, וראיה לדבר מדאמרינן בעלמא ספק דאורייתא לחומרא, ולכאו' יש לבע"ד להשיב הרי הספק שקול אם להיתר אם לאיסור ואפשר שרצון התורה דהוא דבר המותר ואפשר דהוא דבר אסור, ומאי אולמיה לקיים את מה שאמרה תורה שהוא אסור יותר מלקיים את מה שאמרה תורה שהוא מותר, וע"כ שמעינן מזה שאיסור הוא דבר שנתבע ונצרך להתקיים, משא"כ היתר אינו אלא העדר דין שמותר ואין תביעה ודרישה לקיים את ההיתר. **ואחר** דשמעינן שאיסור יש לו תביעה להתקיים, א"כ כאשר מוחזק הדבר באיסור תביעת האיסור היא דאל תוציאני להיתר מספק, ולא דמי לסד"ל, דכשלא הוחזק באיסור א"כ הגדרתו רק 'ספק איסור ספק היתר', ומה שצריך לפרוש ממנו הוא שמא יכשל בצד האיסור, אבל הכא הדבר מוגדר כאיסור, כיון דמוחזק באיסור הרי תביעת האיסור דאל תוציאנו להיתר בלא ראיה, ודמיא קצת לגמ' ב"ק הנ"ל דמשום תביעת הבעלים הדבר מוחזק בהחלט כממונו עד דהלה יביא ראיה.

**ולפיכך** כתב הרמב"ן דכל קו' הגמ' היא מנא הא מילתא דאוקמיה מילתא אחזקתיה לקולא, וקרא קמ"ל דין חזקה שלא מחמת תביעת האיסור, אלא עצמו של הדין הוא משום דראוי להחזיק כל דבר על חזקתו הראשונה, ובזה אין חילוק בין קולא לחומרא, דדין בפ"ע הוא דאין ראוי לחדש ולשנות ממה שהוחזק, וכמש"כ הרמב"ם בפיה"מ[[3]](#footnote-4).

**ה. ונראה** דעל דרך זה יש לבאר גם בדברי התוס' דהקשו דלמא קרא חדית לן רק לחומרא ולא לקולא, והיינו ע"ד הנ"ל, רק דנקטו דא"א לומר כן מסברא כהמע"ה דיש לחלק בין חסרון ממון לתביעת האיסור, אבל אחר הקרא אפשר דלא נאמר דין בפ"ע להחזיק כל דבר אלא להחזיקו באיסור מפני תביעת האיסור, ותירצו תוס' דלא מסתבר לפרש כן, ואי נאמר חזקה ע"כ נאמר דין בפ"ע להחזיק כל דבר על חזקתו אבל משום תביעת האיסור לא יהא אלא כסד"ל ולא שיוגדר הדבר לאסור.

**ו. לעיל** הבאנו דהשיטמ"ק כתב על קו' תוס' ד"ה דילמא (דמנ"ל דמהני חזקה במקום ריעותא) דכיון דאהני החזקה **בין לקולא בין לחומרא** שוב אין מקום לחלק בין חזקה עם ריעותא לחזקה בלא ריעותא, מבואר דאי היה החזקה רק לחומרא היה ניתן לדון דכאשר יש ריעותא כבר לא תהני החזקה לחומרא (ולא יהא זה אלא דין ספק דאורייתא לחומרא בעלמא), וצ"ב. והנראה ע"פ מש"נ לעיל דמש"כ השיטמ"ק דאין מקום לחלק הוא משום דכל עצמו של דין חזקה הוא שלא לשנות ממה שהוחזק, (וכמש"כ בפיה"מ), וכאשר הדבר לא היה בבית הספק א"כ הדין שלא לשנותו אומר שלא להכניסו כלל לבית הספק, וכאשר ע"כ הוא כבר בבית הספק א"כ הדין שלא לשנות הוא שלא לשנות את הנהגתינו בו, אבל אי כל הדין חזקה היה רק לחומרא היינו משום תביעת האיסור, א"כ היה מקום לחלק, דכאשר יש דררא וריעותא לפנינו, אולי כבר לא יהא מוגדר כאיסור, וזמש"כ השיטמ"ק דרק אחר דגם לקולא דיש דין בפ"ע להעמיד כל דבר על חזקתו אין חילוק וכמש"נ.

1. **וכן** איתא בתו"כ דאין הכהן יכול לטמא מספק, ואע"פ שהחזו"א כתב דתוס' לא ס"ל הכי הוא פלא שלא יתאימו דבריהם עם התו"כ, וממו"ר הגרא"י שמעתי דתוס' ודאי מודו לזה דא"א לטמא מספק, ומה דהקשו בתחילת ד"ה ודילמא היינו דמדין ס"ט ברה"י דספיקו כודאי ייחשב כידיעה שיש כאן נגע, [אמנם צ"ע מתוס' י"א. ד"ה דקיימי]. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ואין** לומר דכוונת הרמב"ן רק לספק דאורייתא לחומרא, דהרי להדיא כתב על דברי הגמ' **דאוקי אחזקה** דהיינו לקולא אבל לחומרא מסברא, והיינו דאז אוקי אחזקה, וכן מהמשך לשונו אלא ש"מ משום דאזלינן **בתר חזקה ואפי' לקולא**. וכן מוכרח משמעתין דאי משום ספק דאורייתא לחומרא לא יוכל הכהן לטמא דבעינן ידיעה, כמש"כ בתו"כ את הודאי אתה מטמא ואי אתה מטמא את הספק, וכן מתבאר מסוף דבריו דאחר שנאמר חזקה אין חילוק בין חומרא לקולא, אלמא בתחילה סבר לחלק. [↑](#footnote-ref-3)
3. **הרמב"ן** כתב דראיית הגמ' דאיכא לדין חזקה (ואז ודאי אהני גם לקולא), ולא רק סברת דין חזקה לחומרא, מדאמר ר"ה דבעינן עד שיודע לך אע"פ שאסממ"ו, והיינו דאי היה ענינו רק תביעת האיסור דהמע"ה - היה מהני אסממ"ו, (אולי גם בממון מהני עי' חו"ד ק"י כ"ז, ומ"מ אין כוונתינו להשוות לממון לגמרי), אבל אחר דהוא דין להעמיד כל דבר על חזקתו ולא לשנות עד שיודע לך, ס"ל לר"ה דאסממ"ו לא מהני לזה, דסוף סוף איכא ספיקא וריעותא. ועוד כתב הרמב"ן דהיה מוכרח לגמ' דאיכא דין חזקה ולא רק דין סברת חזקה לחומרא, ממ"ד דמטמא במשא, והיינו דאיתא שם דחזקת איסור איכא וחזקת טומאה ליכא, ואי כל ענינו היה סברא דתביעת האיסור היא שלא להוציא בלא ראיה, א"כ לא היה הבנה במ"ד דגם טומאה איכא, וע"כ ענינו דין חזקה בפ"ע שלא לשנות כל דבר מחזקתו, וה"ה התם לא לשנות ההגדרה של הדבר מאינו שחוט לשחוט, ולכך טומאה נמי. [↑](#footnote-ref-4)