יא - בפלוגתא דר_א ורבנן בדין היוצא חוץ לתחום ב_ אמות, ובישוב דעת הל_ב דאף לרבה הוא חוזר לתחומו
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תחומין מהדו_ב

**סימן יא**

**בפלוגתא דר"א ורבנן בדין היוצא חוץ לתחום ב' אמות**

**ובישוב דעת הל"ב דמודה רבה דכל שתחומין שנתנו**

**לו חכמים מובלעין בתחומו מותר לחזור לתחומו**

**א**

א] **עירובין מ"ד ב',** והיכא דלא שבת לא, והתנן ר"א אומר שתים יכנס ג' לא יכנס, מאי לאו ר"א לטעמי' דאמר והוא באמצען וד' אמות דיהבו לי' רבנן כמאן דמיבלען דמו וקאמר יכנס, אלמא הבלעת תחומין מילתא היא.

**ובפירש"י** שם הק' דלפ"מ שפירש לעיל בלישנא בתרא, דאף לדעת רבה איירי מתניתין כשיצא מתחומו ותחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתוך תחומו, וס"ל דבכה"ג הוי כאילו לא יצא מביתו ולא קנה שביתה במקום אחר, והוא חוזר לתחומו ויש לו אלפים מביתו לכל רוח כבתחילה, דא"כ מה פרכינן עלה מההיא דר"א, הרי אף לרבה הוא מותר ליכנס לתחומו הראשון, וכן הק' ש"ר.

ב] **והנה** בפירש"י שם כתב לישב, דבההיא דר"א כיון דאין ב' אמותיו מובלעות אלא דבוקות ואפ"ה שרי, ש"מ דהבלעה דבר גדול הוא, והיכא דמיבלען חד תחומא הוי, וצ"ב, - ועמש"כ בזה הר"ן שם לישב בע"א, לפ"מ שפירש כד' רש"י דר"א איירי כשב' אמותיו דבוקות, ונת' בסימן ט' סק"ח.

**אך** התור"פ כתב בשם הש"ר מקוצי שתמה ע"ז, דבשלהי פירקין מוקמינן מילתי' דר"א דעקר מחדא ועייל אתרתי, ובכה"ג הרי ב' אמותיו מובלעות בתוך תחומו, ועיי"ש שכתב דלפ"ז בע"כ לפרש כל"ק, דלדעת רבה כל שיצא מתחומו הראשון אינו חוזר לשביתת ביתו, אף אם תחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתחומו, וכ"כ הריטב"א.[[1]](#footnote-2)

**ב**

ג] **ונראה** בישוב דעת הל"ב, ובהקדם, דהנה הרמב"ם בפכ"ז משבת הי"א כתב, ז"ל, מי שיצא חוץ לתחום אפילו אמה אחת לא יכנס וכו', עכ"ל, והראב"ד שם כתב ע"ז, ז"ל, מכדי קי"ל הבלעת תחומין מילתא היא בין שיצא לדבר מצוה בין שיצא מאונס,[[2]](#footnote-3) כדאמרי נהרדעי אי פקח הוא עייל לתחומא וכיון דעל על, מעתה מי שיצא חוץ לתחום אמה וכו' אמאי לא יכנס, הרי יש לו לילך ד' אמות לאיזה צד שירצה ונאמר כיון דעל על, הלכך לא משכח"ל למתניתין אלא אליבא דר' יהודה וכשבירר לו לצד החיצון, עכ"ל.

**והקר"א** לקמן בסוגיין תמה ע"ד הראב"ד, דכיון שכתב דכל הא דמותר ליכנס הוא ביוצא לדבר מצוה או שיצא באונס, א"כ הרי שפיר יש להעמיד להא דתנן דאפי' אמה אחת לא יכנס ביוצא לדעת, ומ"ט הוצרך הראב"ד להעמידה כשבירר לו צד החיצון ואליבא דר' יהודה, ועמש"כ בזה הגאו"י לעיל בע"א, והחזו"א בסימן ק"ט סק"ו.

ד] **ונראה** ברור בזה, דהנה הראב"ד בכתוב שם בשלהי פירקין כתב, ז"ל, ולא נהירא לן ליכנס חוץ לד' אמות שלו [אלא] באונס או בשוגג, אבל במזיד לא קאמר, ולדבר הרשות נמי שהוא קרוב למצוה שרינן לי', אבל במזיד במתכוין לעבור לא קאמר, עכ"ל.

**ונתחדש** בד' הראב"ד, דכל הא דאמר ר"א דמי שיצא חוץ לתחום ב' אמות יכנס, הוא רק כשיצא שלא לדעת, אך כל שיצא לדעת מודה ר"א דלא יכנס,[[3]](#footnote-4) וכן צידד הראבי"ה בסימן ת'.

**ובטעמא** דמילתא נראה, והוא מבו' כן בד' החזו"א בסימן פ' (לדף נ"ב ב'), דכל שיצא לדעת ודינו הוא דאף אם חזר לתחומו שלא לדעת אין לו אלא ד' אמות, הרי דל"מ מידי הוא דד' אמותיו מובלעין בתוך תחומו, דמ"מ כיון שיצא מתחומו לדעת הפסיד את תחומו ואין לו אלא ד' אמות, - וע"כ כל הא דס"ל לר"א דיכנס, הוא כשיצא מתחומו באונס או בשוגג, דבכה"ג הרי אם חזר לתחומו שלא לדעת הוי כאילו לא יצא, וה"נ כל שד' אמותיו מובלעין בתוך תחומו, הוי כאילו לא יצא.[[4]](#footnote-5)

**ואשר** זהו שכתב הראב"ד, דכיון דקי"ל כנהרדעי דמהני הבלעת תחומין כשיצא שלא לדעת, בע"כ דהא דתנן דמי שיצא חוץ לתחום אפי' אמה אחת לא יכנס, הוא כשבירר לו צד החיצון ואתיא כר' יהודה, - ולא מצינו לפרשה במי שיצא לדעת, דבכה"ג הרי מודה ר"א דלא יכנס.

**ג**

ה] **אמנם** הנה בפירש"י לקמן נ"ב ב' פירש להא דאמר ר"א יכנס, דהוא כשיצא במזיד ולדעת שלא לשם מצוה, וכ"ה מבו' גם בד' ש"ר דגם ביוצא לדעת ס"ל לר"א דיכנס.

**וצ"ב** דמ"ט באמת מותר לו ליכנס בכה"ג שיצא לדעת, ולא אמרינן דכיון שיצא לדעת הפסיד את תחומו, ואף שהוא חוזר לתחומו בהיתר אין לו אלא ד' אמות, ככל יוצא לדעת וחוזר שלא לדעת דאין לו אלא ד' אמות.

ו] **והגאו"י** לעיל פירש הטעם בזה, דאף דהיוצא לדעת וחזר לתחומו שלא לדעת אין לו אלא ד' אמות, מ"מ הכא שהוא מובלע בתחומו, הוי כמי שלא יצא מתחומו, כיון שבידו לחזור לתחומו.

**ובד'** החזו"א בסימן ק"ט סק"א מבו' דהוא מכח דינא דהבלעת תחומין, דכיון דהבלעת תחומין מילתא היא, חשיב כאילו עדיין לא יצא, ולכאו' מכוון דבריו הוא, דמדין הבלעת תחומין חשבינן לב' התחומין כחד, וע"כ חשיב דלא יצא מתחומו, כיון דאכתי הוא בד' אמותיו המובלעות עם תחומו.[[5]](#footnote-6)

**ונראה** לפרש עוד בזה, למש"כ הרמב"ן לעיל מ"א ב' בתו"ד דהא דהיוצא חוץ לתחום וחזר אין לו אלא ד' אמות, הוא משום דכשיצא קנה לו ד' אמות וע"כ אינו חוזר לשביתתו הראשונה,[[6]](#footnote-7) - ולפ"ז י"ל דע"כ כל דד' אמותיו מובלעות בתחומו הראשון והוו כחד תחומא, אין קנין הד' אמות סותר לשביתתו הראשונה, וע"כ בכה"ג שפיר הוא חוזר לשביתתו הראשונה.

**ד**

ז] **ולפ"ז** נראה לישב דעת הל"ב דמודה רבה דכל שהיו תחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתחומו הוא חוזר לתחומו הראשון, ואפ"ה פרכינן עלה מהא דאמר ר"א דיכנס.

**והטעם** בזה הוא למש"נ בסימן ט' סק"ח מד' הר"ן, דהא דמודה רבה דהוא חוזר לתחומו הראשון, אי"ז מכח דין הבלעת תחומין, שהרי ס"ל דהבלעת תחומין לאו מילתא היא, אלא הוא מכח דינא דכיון דעל על, וע"כ הוא דכשחזר לתחומו הפסיד את התחום שנתנו לו חכמים, כיון דהבלעת תחומין לאו מילתא היא, ואין לו ב' תחומין, - ולפ"ז נמצא, דכל הא דהוא חוזר לתחומו הראשון, הוא רק כשיצא מתחומו ברשות דהוי כיוצא שלא לדעת, דבכה"ג הוא דכל שחזר ברשות אמרינן דכיון דעל על והוי כאילו לא יצא, אך כל שיצא מתחומו לדעת, דליכא בזה לדינא דכיון דעל על, אינו חוזר לתחומו.

**ואשר** זהו הא דפרכינן עלה מהא דאמר ר"א דיכנס, אף שהוא יוצא לדעת, אשר היינו משום דהבלעת תחומין מילתא היא, וכמש"נ לעיל ב' דרכים בזה, וזה כדעת רב שימי דהבלעת תחומין מילתא היא, דמה"ט אף כשחזר לתחומו יש לו את ב' התחומין.

**ה**

ח] **אמנם** הנה לקמן בסוגיין א"ל אביי לרבב"ח ומדר"א קמותבת לי' למר, א"ל אין דשמיע לי מיני' דמר, עד כאן לא פליגי רבנן עלי' דר"א אלא לדבר הרשות אבל לדבר מצוה מודו לי'.

**ולמש"נ** בדעת הל"ב דהא דפרכינן ע"ד רבה מההיא דר"א, אף דמודה רבה דמותר לחזור לתחומו, הוא משום דביוצא לדעת לא הותר לו לחזור לתחומו אלא מכח דינא דהבלעת תחומין, צ"ע דא"כ מה פרכינן מהא דמודו רבנן ביוצא לדבר מצוה, הרי כל שיצא לדבר מצוה דהוי כיוצא שלא לדעת מודה רבה דהוא מותר לחזור לתחומו.

ט] **ונראה** לישב, לפמש"כ הריטב"א לקמן שם, ז"ל, ופרקינן דשמיע לי מיני' דרבה גופי' דמודו רבנן בדבר מצוה, כלומר שמי שיצא מתחומו והוא רחוק ב' אמות שיכול ליכנס לתחומו לדבר מצוה, ומשנתינו שהלך לדבר מצוה אף חזרתו צורך דבר מצוה חשיב, דבדבר מצוה החזרה כהליכה, וא"כ הו"ל לרבה למימר בה הבלעת תחומין, עכ"ל.

**ונתחדש** בדבריו, דהא דמודו רבנן לדבר מצוה, היינו אף כשיצא לדעת, דהתירו לו חכמים לסמוך על הבלעת חכמים ולחזור לתחומו כל שחזרתו היא לדבר מצוה.[[7]](#footnote-8)

**ולפ"ז** מתישב היטב הא דמייתינן מינה דהבלעת תחומין מילתא היא, דאלמלי דין הבלעת תחומין ל"ה שרינן לי' ליכנס, דכיון שיצא מתחומו לדעת, הוי כיוצא לדעת וחזר לתחומו בהיתר ולדבר מצוה שאין לו אלא ד' אמות, ומהא דמותר לחזור לתחומו לדבר מצוה, יש ללמוד דהבלעת תחומין מילתא היא.

**ו**

י] **אמנם** הנה בפירש"י בד"ה לדבר מצוה משמע דמפרש דהא דמודו רבנן לר"א לדבר מצוה, היינו ביוצא לדבר מצוה, וכ"נ גם בדבריו לקמן נ"ב ב' בד"ה מי שיצא, וכ"כ הרשב"א בסוגיין והר"ן לעיל מ"ג ב', וכ"נ בד' הריטב"א בשם תוס', - ולפ"ז הדק"ל דהיאך שמעינן מינה דמודו רבנן לדין הבלעת תחומין, דמכח זה פרכינן ע"ד רבה, הרי כל שיצא ברשות הוא מותר לחזור לתחומו מדינא דכיון דעל על, דמה"ט הוא דשרי רבה לחזור לתחומו, אף דס"ל דהבלעת תחומין לאו מילתא היא.

יא] **ונראה** די"ל בזה, דהנה הרמב"ן לעיל מ"א ב' כתב דאף היוצא לשם מצוה וברשות, הוי כיוצא לדעת, ונת' בסימן ג' דהיינו אף כלפי דינא דהוציאוהו נכרים והחזירוהו כאילו לא יצא, דאם יצא לדעת, אף דהוא לשם מצוה וברשות, ל"ה כאילו לא יצא, ואין לו אלא ד' אמות, עיי"ש.

**ולפ"ז** נראה דע"כ שפיר פרכינן ע"ד רבה מהא דמודו רבנן לר"א ביוצא לדבר מצוה, דמזה שמעינן דאף לרבנן הבלעת תחומין מילתא היא, ולא מצינו לפרש דהא דמודו רבנן הוא מדינא דכיון דעל על, שהרי כיון שיצא לדעת ליכא בזה לדינא דכיון דעל על, ובע"כ דהא דמודו רבנן בכה"ג דיכנס, הוא משום דהבלעת תחומין מילתא היא, וזהו דפרכינן מינה ע"ד רבה דס"ל דהבלעת תחומין לאו מילתא היא.

יב] **אך** לכאו' אין הדברים מתישבים, דאם היוצא לדעת לדבר מצוה, הוי כיוצא לדעת ולי"ב לדינא דכיון דעל על, א"כ מ"ט מודה רבה דכל שתחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתחומו הוא חוזר לתחומו, מדינא דכיון דעל על, הרי כיון דיצא לדעת לי"ב לדינא דכיון דעל על.

**ונראה** דזה מתישב היטב למש"נ בסימן ג' סקכ"ד דכל מש"כ הרמב"ן דהיוצא להציל וכו' הוי כיוצא לדעת, ואם חזר לתחומו ל"ה כאילו לא יצא, הוא רק קודם תקנת ר"ג, אך אחר שתיקן ר"ג דהיוצא ברשות יש לו אלפים לכל רוח, והקילו טפי על היוצא ברשות מהיוצא שלא לדעת דאין לו אלא ד' אמות, הרי דכיון דהיוצא שלא לדעת והחזירוהו לתחומו הוי כאילו לא יצא, כ"ש דהיוצא ברשות והחזירוהו לתחומו הוי כאילו לא יצא.

**ולפ"ז** הרי דמה"ט מודה רבה דכל שתחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתחומו הוא חוזר לתחומו, מדינא דכיון דעל על, אף שיצא לדעת, - דכיון דאיירי ביוצא ברשות שתיקנו חכמים שיש לו אלפים אמה לכל רוח, דמי ליוצא שלא לדעת דכל שחזר לתחומו בהיתר הוי כאילו לא יצא.

יג] **והא** דפרכינן ע"ד רבה מהא דמודו רבנן לר"א ביוצא לדבר מצוה, אף דביוצא לדבר מצוה יש להתיר לחזור לתחומו מדינא דכיון דעל על, - נראה דהוא משום דבע"כ דאיירי בדבר מצוה דלי"ב לתקנת ר"ג, וכמו שדקדק החזו"א בסימן פ' בהערות לסוגיין ממשמעות לישנא דרבה דרק אם לא יצא חוץ לד' אמות יכנס, ואין לו אלפים אמה,[[8]](#footnote-9) - וכיון דלי"ב לתקנת ר"ג, הרי דהו"ל כיוצא לדעת, דלי"ב לדינא דכיון דעל על, ובע"כ דהא דמודו בזה רבנן הוא מדין הבלעת תחומין, וזהו דפרכינן מינה ע"ד רבה דס"ל דהבלעת תחומין לאו מילתא היא.

**ז**

יד] **והנה** התוס' הק' עוד על לישנא בתרא, מהא דאמר רבב"ח לאביי ומדר"א קמותבת לי' למר, ומשמע דרבה אמר אנא דאמרי כרבנן, ולל"ב הרי רבה אית לי' הבלעת תחומין מילתא היא לענין ליכנס, ולרבנן לית להו הבלעה כלל, עכ"ל.

**ולמש"נ** נראה דיש לישב דעת הל"ב, דהנה בפשוטו לפ"מ דס"ד דרבב"ח דפליגי רבנן עלי' דר"א אף לדבר מצוה, הרי דה"נ פליגי עלי' אף במי שיצא שלא לדעת מתחומו.

**אך** למש"נ דההיא דדבר מצוה איירי בגונא דדינו הוא כיוצא לדעת, והיינו או כמש"כ הריטב"א דאיירי ביוצא לדעת שבא לחזור לדבר מצוה, או כמש"נ לדון דאיירי בדבר מצוה שאינו מתיר לאיסור תחומין, הרי י"ל דאף להס"ד דפליגי רבנן על ר"א אף לדבר מצוה, היינו רק ביוצא לדעת, אך ביוצא שלא לדעת מודו רבנן לר"א דיכנס.

**והטעם** בזה הוא, דביוצא לדעת דאף כשחזר לתחומו אין לו אלא ד' אמות, ובאנו לדון דכיון דד' אמותיו מובלעין בתחומו הוי כאילו לא יצא, הרי דבזה הוא דס"ל לרבנן דהבלעת תחומין לאו מילתא היא, וע"כ אינו חוזר לתחומו, אך כל שיצא שלא לדעת דדינא הוא דכל שחזר לתחומו הוי כאילו לא יצא, מודו רבנן דיכנס.[[9]](#footnote-10)

**ולפ"ז** ניחא לישנא דגמ' דמשמע דרבא אמר דאנא דאמרי כרבנן, אף דרבה שרי לחזור לתחומו, ורבנן אמרו דלא יכנס, והיינו משום דהא דשרי רבה ליכנס, אי"ז מדין הבלעת תחומין, אלא מדינא דכיון דעל על, כיון דיצא ברשות, ויש בזה לדינא דכיון דעל על, אך בההיא דרבנן דיצא לדעת ולי"ב לדינא דכיון דעל על, ל"מ לחזור לתחומו.

1. וגם התורי"ד תמה ע"ד רש"י מסוגיית הגמ' בשלהי פירקין, אלא שבאו דבריו חסרים בדפוס. [↑](#footnote-ref-2)
2. והך מילתא דגם היכא שיצא באונס קי"ל דיכנס, כתב כן הראב"ד גם שם הי"ז, ז"ל, וכן כל מי שיצא באונס וארבע אמות שלו מובלעות יכנס כדאמרי נהרדעי, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומפרש דמה שאמרו בסוגיין דפלוגתא דר"א ורבנן היא ביצא לדבר הרשות, היינו כשהוא קרוב למצוה, - ונראה דהיינו דאיירי כשטעה וסבר שמותר לצאת לצורך זה ולא נתכוין לעבור, ובכה"ג דמי ליוצא שלא לדעת, כמבו' לעיל מ"ג ב' דהיוצא בשוגג דינו כיוצא שלא לדעת, וע"כ בכה"ג התיר ר"א ליכנס. [↑](#footnote-ref-4)
4. והא דבעינן בזה לדינא דהבלעת תחומין, הוא משום דבלא דינא דהבלעת תחומין ל"ה חוזר לתחומו הראשון, כיון דקנה ד' אמות, וזה כפי המבו' לעיל בסוגיין דבלא דינא דהבלעת תחומין אף אם היו תחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתוך תחומו, אינו חוזר לתחומו, ולא אמרינן בזה כיון דעל על, ונת' הטעם בזה בסימן י' סק"ו. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואף דודאי דעבר על איסור יציאה מן התחום, מ"מ לית בי' לדינא דמי שיצא לדעת וחזר שאין לו אלא ד' אמות, דכל הך דינא הוא רק היכא שיצא מתחומו, אך כל דחשיב דאכתי הוא בתוך תחומו, לא הפסיד את תחומו אף אם עבר על איסור יציאה חוץ לתחום, - ועד"ז נת' במק"א לצדד דמערה שיש על גגה ד' אלפים אמה דאין ב' התחומין מובלעין, ואסור לילך על גגה יותר מאלפים, דמ"מ אם עבר והלך, ל"ה כיוצא חוץ לתחום שאין לו אלא ד' אמות, דאף שעבר בהליכתו על איסור יציאה חוץ לתחום, מ"מ כיון דגם הב' אלפים השניים הוו תחומו, ונמצא דעדיין הוא בתוך תחומו, לא הפסיד את התחום, אף שעבר על איסור יציאה חוץ לתחום. [↑](#footnote-ref-6)
6. וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן לעיל מ"ג א' דהא דישן אינו קונה אלפים אמה כשניעור, הוא משום דכבר קנה מתחילה ד' אמות. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובזה ניחא משה"ק החזו"א בסימן פ' בהערות לסוגיין בהא דלדבר מצוה מודו רבנן, דממ"נ היכי איירי, אם במצוה שאינה דוחה לאיסור תחומין הרי יצא באיסור ולמה הקילו בו חכמים, ואי במצוה שדוחה לאיסור תחומין א"כ יש לו אלפים במקום שיצא, והכא אמר רבה דמודו לי' חכמים לר"א בלא יצא חוץ לד' אמות אבל יצא חוץ לד' אמות לא יכנס, ולפ"ד הריטב"א ניחא, דלעולם איירי ביוצא שלא לדבר מצוה דאין לו אלא ד' אמות, ואפ"ה התירו לו חכמים לחזור לתחומו לדבר מצוה מכח דינא דהבלעת תחומין. [↑](#footnote-ref-8)
8. והיינו דבע"כ דאיירי במצוה שאינה מתרת לצאת מן התחום, ושגג וסבר שמותר לצאת לצורך כך, ועד"ז מצינו בד' האו"ז בסימן קמ"ט שכתב דכל דמשכתי' שמעתי' הוי כיוצא לדבר מצוה, וע"כ לי"ב לתקנת ר"ג.

   אמנם הנה למש"כ הרשב"א בסוגיין והראבי"ה בסימן ת' דלא התירו חכמים אלא ביוצא לדבר מצוה, ולא ביוצא באונס או בשגגה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל בסוגיין (סוד"ה ומר סבר) ולעיל בע"א (ד"ה או"ד), וכמש"כ בגל' הגרע"א בסימן ת"ה בדעתם, בע"כ דאיירי הכא בדבר מצוה המתיר לאיסור תחומין, דיש לו אלפים לכל רוח, ומה שאמרו דמודו רבנן לר"א, היינו דמודו לי' לדינא דהבלעת תחומין, ואה"נ דאי"ז חד גוונא עם דינא דר"א, דדינא דר"א הוא כשהוא בתוך ד' אמות, והך דינא הוא כשהוא בתוך אלפים אמה, ולפ"ז אין דברינו מתישבים. [↑](#footnote-ref-9)
9. ועיקר הך מילתא דכל הא דאמרי רבנן דלא יכנס הוא כשיצא לדעת, כ"נ בפירש"י לקמן נ"ב ב' ד"ה מי שיצא, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בפי' בתרא, וכ"כ הר"ן לעיל מ"ג ב', - ואך דבפשוטו היינו מכח מה שאמרו הכא דביוצא לדבר מצוה מודו רבנן לר"א, וה"נ הוא ביוצא שלא לדעת, - אך למש"נ בדעת הל"ב צ"ל דמעיקרא ס"ל כן לרבב"ח דכל הא דס"ל לרבנן דלא יכנס הוא רק ביוצא לדעת.

   ויש להוסיף בזה, דהנה בסוגיית הגמ' לעיל מ"ג ב' מבו' בפשוטו דלדעת רבנן אף היוצא שלא לדעת לא יכנס, ולכאו' הוא דלא כמש"נ בדעת הל"ב, - אך הנה בלא"ה כתב הר"ן שם דהא דנקט ר"א, הוא משום דשמעינן לי' להדיא דשרי בכה"ג, אך לקושטא דמילתא אף רבנן שרו, משום דביוצא לדבר מצוה מודו רבנן לר"א, וה"נ ביוצא שלא לדעת, ועד"ז י"ל גם לדעת הל"ב. [↑](#footnote-ref-10)