נה - סימן שכ_א סי_ד
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## לדעת רבי דחייב על נתינת המים אם ה"נ חייב על הגיבול

א] המ"ב בסק"נ הביא להא דפליגי תנאי בשבת י"ח א' באחד נותן קמח ואחד נותן מים, דלרבי האחרון חייב, ולר"י ב"ר יהודה אינו חייב עד שיגבל, וכתב דפסקו רוב הפוסקים כריבר"י, אך דעת הסה"ת וסייעתו דקי"ל כרבי דע"י נתינת מים נקרא גיבול.

והנה לדעת רבי דחייב על נתינת המים יש להסתפק בגונא שנתן את המים מער"ש וגיבל בשבת אם הוא חייב דגם הגיבול חשיב כלישה, או דלדעתו דנתינת המים חשיבא כלישה אינו חייב על הגיבול, כיון שכבר נילושה העיסה מער"ש, והגיבול לא חשיב כלישה.

ב] ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים, דבד' השיטה להר"נ בשבת שם מבו' להדיא דלדעת רבי כל שנתן את המים מער"ש וגיבל בשבת פטור משום דלאו מידי עביד שכבר היה עשוי, וכ"נ בד' הר"י מלוניל והמאירי שם י"ז ב', - וכ"ה מבו' ממש"כ הסה"ת בסימן ר"כ דאסור ליתן משקה לשום וחרדל בשבת ולערבן, אלא צריך ליתן המשקה מבעו"י ובשבת מותר לערבו, והתרוה"ד בסימן נ"ג פירש דהסה"ת לטעמיה אזיל דס"ל דקי"ל כרבי דנתינת מים או שאר משקין זהו גיבולו וע"כ כל שנתן המשקה מבעו"י כבר מגובל הוא בחול ואין קפידא במה שמערב בשבת, ומבו' להדיא דלדעת רבי אם נתן מים מבעו"י ליכא איסור בגיבול, - וכ"ה מבו' ממש"כ התרוה"ד שם בסו"ד דהא דהתירו לישה ע"י שינוי בנתינת המים הוא רק לדעת רבי, אך לדעת ריבר"י דהמלאכה היא בגיבול בעינן שינוי בגיבול, והרי דלדעת רבי ליכא מלאכה בגיבול, וע"כ סגי במה שמשנה בנתינת המים.

אך הנה היראים בסימן ער"ד כתב דהאב דלישה הוא לישת קמח, ותולדת לישה הוא נתינת מים בלא תערובת בכלי, ולפ"ז ודאי דאף אם נתן מים מער"ש אסור לגבל בשבת דזהו עיקר האב דלישה, ונתינת מים אינה אלא תולדה, (והרי האב דלישה הוא בלישת הקמח אחר נתינת המים, והרי דגיבול הקמח הוי מלאכה),[[1]](#footnote-2) וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד והריטב"א בשבת קנ"ו א' דלדעת רבי אף הגיבול אסור, (ומבו' בדבריהם דאדרבה מחמיר בזה רבי טפי מריבר"י, ואכמ"ל).

וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה אם לדעת רבי דחייבין על נתינת המים הוי עיקר החיוב בנתינת המים, ואין חייבין על הגיבול, או דגם לדעת רבי חייבין על הגיבול, ואדרבה עיקר החיוב הוא על הגיבול.

## אם לדעת רבי חייבין בנתינת המים במידי דלאו בר גיבול

ג] עוד נחלקו הראשונים בזה, דהנה בפי' הר"י מלוניל בשבת קנ"ו א' כתב דבדבר דלאו בר גיבול, הרי דלדעת ריבר"י דאין חייבין אלא על הגיבול לי"ב משום לישה ולדעת רבי דחייבין על נתינת המים יש בו משום לישה,[[2]](#footnote-3) וכ"ה מבו' בד' המ"מ בפ"ח משבת הט"ז בדעת הרמב"ם, - אך התורי"ד והריטב"א שם קנ"ה ב' והפסקי רי"ד שם י"ח א' כתבו דבמידי דלאו בר גיבול אף לדעת רבי אין חייבין על נתינת המים, ולא מחייב רבי בנתינת המים אלא במידי דבר גיבול הוא, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

## יסוד הפלוגתא דרבי וריבר"י

ד] והנה יש להסתפק ביסוד הפלוגתא דרבי וריבר"י אם חייב על נתינת המים, דיש לפרש דהיינו דלרבי ע"י נתינת המים חשיב כבר כלישה, (וכמו שמצינו לענין חלה די"א דכבר בנתינת המים חשיב כעיסה גמורה), ולריבר"י לא חשיב כלישה אלא ע"י הגיבול, - אך יש לפרש דלכו"ע לא חשיב כעיסה גמורה אלא ע"י הגיבול, וטעמא דרבי דמחייב בנתינת המים הוא משום דס"ל דחייבין גם על תחילת מעשה העיסה ול"ב שתיגמר הלישה, ולריבר"י אינו חייב עד שיגבל דלא סגי בתחילת מעשה הלישה ואינו חייב אלא על גמר הלישה.

ה] ולכאו' בזה תליא פלוגתת הראשונים אם לדעת רבי חייב על נתינת המים במידי דלאו בר גיבול, דהר"י מלוניל ודעימיה דס"ל דאף דלריבר"י פטור מ"מ לרבי הוא חייב, היינו משום דס"ל דלרבי יש לעיקר תורת עיסה בנתינת המים ול"ב כלל להגיבול, וע"כ אף במידי דלאו בר גיבול דלריבר"י פטור משום דאין בזה להעיסה הגמורה המגובלת, מ"מ לרבי חייב על נתינת המים, דכבר בנתינת המים חשבינן לה כעיסה וכלישה, - אך התורי"ד והריטב"א ס"ל דלכו"ע העיסה הגמורה היא ע"י גיבול, וטעמא דרבי דמחייב בנתינת המים הוא משום דחייבין עם על תחילת מעשה העיסה, (וזהו שכתב היראים דאי"ז אלא תולדת לישה דהלישה הגמורה היא בגיבול ונתינת המים דהיא מכלל מעשה הלישה הו"ל תולדת לישה), וע"כ כיון דלריבר"י פטור בדבר דלאו בר גיבול, יש לפטור בזה גם לדעת רבי, דלא מצינו דבר דחשיב כעיסה לרבי ולא חשיב כעיסה לריבר"י, אלא באותו דבר דחשיב כעיסה, לדעת ריבר"י אינו חייב אלא על הגמר, ולדעת רבי חייב אף על תחילתו.

ו] ובזה תליא גם פלוגתת הראשונים אם לדעת רבי חייבין על הגיבול כשנתן את המים מבעו"י, ואזלי לטעמייהו, דהר"י מלוניל לטעמיה דס"ל דלדעת רבי עיקר העיסה היא בנתינת המים, וע"כ כל שנתן את המים מבעו"י אינו חייב על הגיבול דכבר יש ע"ז תורת עיסה, - אך התורי"ד והריטב"א לטעמייהו דס"ל דגם לדעת רבי עיקר העיסה הוא בגיבול, אלא דחייב גם על נתינת המים דהיא מכלל מעשה העיסה, (וכן הוא דעת היראים, וע"כ ס"ל דהאב דלישה הוא בגיבול, ונתינת המים הויא תולדה), וע"כ ודאי דגם לדעת רבי יש לחייב על הגיבול.

## אם לריבר"י חייב על הגיבול לחוד בלא נתינת מים

ז] בד' הר"י מלוניל והמאירי והשיטה להר"נ בשבת שם משמע דאם אין חייבין בשריית הדיו עד שיגבל, היו חייבין על גיבולו בשבת אף כשנשרה מבעו"י, משום דהגיבול הוי מעשה הלישה, וכן נקט הביאוה"ל הכא דלדעת ריבר"י חייב המגבל בשבת אף שנתנו למים מבעו"י.

אך האג"ט לש ס"א וסק"ב כתב דלריבר"י אינו חייב משום לישה אלא כשנתן למים וגיבל בשבת, דנתינת המים והגיבול יחד הוו מעשה הלישה, וכן צידד השפ"א בשבת שם.

ח] ולמש"נ בדעת התורי"ד והריטב"א נראה דאף אם לדעת ריבר"י אינו חייב אלא אם נתן מים וגיבל בשבת, ואינו חייב על הגיבול בפנ"ע, מ"מ לדעת רבי שפיר יש לחייב על הגיבול בפנ"ע, שהרי לדעתו חייבין על נתינת המים משום דהוא תחילת מעשה העיסה, וכ"ש דחייבין על הגיבול דהא גמר מעשה העיסה, (ורק לדעת ריבר"י דאין חייבין על נתינת המים י"ל דאינו חייב אלא על כל עשיית העיסה, וע"כ גם אינו חייב על הגיבול בפנ"ע), וצ"ע.

## דין נתינת המים לתוך הקמח במצה

ט] המ"ב בסימן ת"ס סק"ד במהדו"ב כתב בדין מצה שנתן קטן את המים לתוך הקמח דתלי בפלוגתא דרבי וריבר"י ולרבי דנתינת המים הויא בכלל לישה אינו יוצא יד"ח במצה זו, ודבריו מתפרשים ע"ד מש"נ בדעת הר"י מלוניל ודעימיה דפלוגתא דרבי וריבר"י היא אם בנתינת המים כבר יש ע"ז תורת עיסה, דלרבי יש ע"ז תורת עיסה וע"כ הו"ל כלישה, ולריבר"י אין ע"ז תורת עיסה וע"כ ל"ה כלישה.

אך במהדו"ק כתב המ"ב דנתינת המים לתוך הקמח הוא בכלל לישה כדאיתא בשבת י"ח, ולא תלה לה בפלוגתא דרבי וריבר"י, ושמא מכוון דבריו הוא למה שאמרו בשבת שם דגם לריבר"י חייבין על נתינת המים בדבר דלאו בר גיבול, והרי דכל הא דפטר בנתינת המים הוא דין מסוים לענין שבת דאין חייבין אלא על גמר הלישה, (וע"כ הוא דבדבר שאינו מחוסר גיבול חייבין על נתינת המים), אך לענין מצה בעינן אף לריבר"י שתהא נתינת המים ע"י גדול.

## אם מלאכת לישה היא במה שמערב הקמח עם המים או במה שנעשה הקמח גוש אחד

י] האג"ט במלאכת לש סק"ט (אות י"ב י"ג) פירש לפלוגתא דרבי וריבר"י דפליגי בעיקר מלאכת לישה, דלרבי הוא משום הרכבת קמח ומים וע"כ הוא חייב בנתינת המים, ולריבר"י הוא משום שנעשה הקמח גוש אחד, וע"כ אינו חייב עד שיגבל, ועד"ז כתב החזו"א בסימן נ"ח סק"ג בדעת הרמב"ם.

ויש לתמוה ע"ז ממה שאמרו בשבת י"ח א' דחייבין על שריית דיו במים משום לישה, והפסקי רי"ד שם י"ז ב' פירש דשריית דיו במים היינו דשורין דיו יבש במים והוא נימוח במים ומשחירן וכותבין באותן המים, וכ"כ הריטב"א שם בשם ר"ת והריבב"ן שם, וכ"כ הסה"ת בהל' ס"ת סימן קצ"ה, ומבו' דשריית דיו יבש במים הוי בכלל מלאכת לישה אף דאינו מחבר גופים נפרדים ע"י המים, (וכ"כ היראים בסימן ער"ד דכל שדרך להמחותו ע"י משקין נקראת לישה), ולכאו' מבו' מזה דמלאכת לישה אינה במה שעושה הקמח גוש אחד, אלא במה שהוא מתערב עם המים ונעשה עי"ז דבר חדש, דבדיו הרי כבר היה מעיקרא גוש אחד, אלא שהוא נימוח ומתערב עם המים.[[3]](#footnote-4)

## בדעת הרמב"ם באיסור נתינת דיו למים

יא] הרמב"ם בפ"ט משבת הי"ד כתב דהעושה עין הצבע ה"ז תולדת צובע וחייב כיצד כגון שנתן קלקנתוס לתוך מי עפצא שנעשה הכל שחור וכו', והראב"ד שם השיג ע"ז דאינו חייב בזה משום צובע ושריית דיו וסממנין משום לש באו לה ולא משום צבע המים.

והמ"מ שם כתב בדעת הרמב"ם דמפרש דהאיסור בנתינת מים לדיו הוא משום צובע, ובמה שאינו בר גיבול נגמרה בו מלאכת הצביעה, ומה שהוא בר גיבול דעתו על הלישה ואין בו צביעה,[[4]](#footnote-5) וצ"ב דאם החיוב בזה הוא משום צובע, מ"ט תלינן לה בשבת שם בפלוגתא דרבי וריבר"י אם חייב על נתינת המים.

יב] ולכאו' מוכח מזה דעיקר הפלוגתא דרבי וריבר"י אינה אם נתינת המים חשיבא כלישה, דלכו"ע עיקר הלישה הוא בגיבול, ונחלקו אם חייב בנתינת המים דהוא תחילת הלישה אף דהוא מחוסר גיבול, או דאינו חייב אלא על גמר הלישה, וע"כ ה"נ י"ל לענין צובע, דלדעת רבי יש לחייב על נתינת מים לדיו אף דהוא מחוסר גיבול ולדעת ריבר"י אינו חייב על נתינת המים לדיו דהוא מחוסר גיבול.

אך הנה אי"ז מתישב עם מש"כ המ"מ גופיה בדעת הרמב"ם דבמידי דלאו בר גיבול דלדעת ריבר"י אין חייבין על לישתו מ"מ לדעת רבי חייבין על נתינת המים, ולפ"ז בע"כ דעיקר הפלוגתא דרבי וריבר"י היא אם נתינת המים חשיבא כלישה, או דרק הגיבול חשיב כלישה, ולפ"ז קשיא טובא דמה מקום יש לתלות להנידון אם חייב בשריית דיו במים משום צובע בפלוגתא דרבי וריבר"י, וצ"ע.

## אם חייבין על נתינת המים במידי דלאו בר גיבול

יג] המ"ב בסק"נ כתב דבדבר דלאו בר גיבול כגון אפר וחול הגס, דעת הרמב"ם ודעימיה דאף אם גיבלו פטור מחטאת, ודעת הרבה ראשונים דבזה מודה ריבר"י דל"ב גיבול ומשנתן בו מים חייב דזהו גיבולו, - ומקור הדברים הוא בשבת י"ח א' דדעת רב יוסף דלריבר"י אינו חייב בשריית דיו במים, ולאביי מודה ריבר"י דחייב משום דלאו בר גיבול הוא, ודעת הרמב"ם בפ"ח משבת הט"ז דקי"ל כרב יוסף דלריבר"י אינו חייב בשריית דיו במים, (והמ"מ שם כתב לדעתו דכיון דאינו בר גיבול אינו חייב לריבר"י אף אם גיבלו), ודעת הרבה מהראשונים דקי"ל כאביי דמודה ריבר"י דחייב בשריית דיו במים משום דלאו בר גיבול הוא, ובשעה"צ סק"ס כתב דכ"ה דעת התוס' והראב"ד והרא"ש והרשב"א והר"ן.

והחזו"א בסימן נ"ו סק"ג נחלק ע"ז וכתב דאין חולק ע"ד הרמב"ם דקי"ל כרב יוסף, (ולא נחלקו ע"ד הרמב"ם אלא דגם במידי דלאו בר גיבול אם גיבל חייב), עיי"ש.

אמנם הנה המאירי והמאורות בשבת שם כתבו דקי"ל כאביי דנתינת דיו למים היינו שרייתו משום דלאו בר גיבול הוא, וכ"כ התורי"ד והריטב"א שם קנ"ה ב', (והתורי"ד שם כתב דקיבל רב יוסף דברי אביי), וכ"כ היחוסי תנו"א (ע' ר"י ב"ר יהודה) והאו"ז בסימן ס"א והרשב"א בעבוה"ק ש"ב פ"ו, וכ"כ בס' הבתים שערי המלאכות שער י"א בשם רבים מגדולי המפרשים והפוסקים, וכ"כ המ"מ בפ"ח משבת הט"ז ובפ"ג מיו"ט ה"י בדעת הראב"ד שם.[[5]](#footnote-6)

## מהו דחשיב כמידי דלאו בר גיבול

יד] אמנם יש להעיר בזה, דהנה בעיקר מה שאמרו דדיו לאו בר גיבול נחלקו הראשונים, דהרמב"ם בפיהמ"ש באהלות פ"ב מ"ב כתב דהיינו דחלקיו חלוקין זמ"ז והגיבול אינו מועיל להן ואינו עושה אותן גוף אחד, וכ"כ הפי' קדמון בפ"ח משבת הט"ז.

אך הפסקי רי"ד בשבת שם כתב דלאו בר גיבול היינו דאין דרך לגבלו, משום דאין שורין הדיו והסממנין אלא שיתנו טעם במים, וא"צ לגבלן לעשות מהן עיסה, וכ"כ התורי"ד שם קנ"ה ב' והריא"ז בפ' כלל גדול,[[6]](#footnote-7) ועד"ז כתב הראב"ד בפ"ח משבת הט"ז במה שאמרו דאפר לאו בר גיבול הוא דהיינו דאינו מחוסר גיבול, וכ"כ הס' הבתים שם בשם רבים מגדולי המפרשים והפוסקים, ועד"ז כתב היחוסי תנו"א שם במה שאמרו שם קנ"ה ב' דמורסן לאו בר גיבול הוא, דהיינו דאין דרך לגבלו משום דאין צריך.

טו] והנה בד' הראב"ד שם משמע להדיא דכל הא דפליג ע"ד הרמב"ם וס"ל דחייבין על לישה דאפר, הוא משום דמה שאמרו דאינו בר גיבול היינו דאינו מחוסר גיבול, ובכה"ג חייב אף על נתינת המים, - ומבו' לפ"ז דאף דקי"ל כאביי דבמידי דלאו בר גיבול חייב על נתינת המים, כ"ז הוא בדבר דא"צ גיבול, דכיון דאינו מחוסר גיבול חייבין על נתינת המים, אך בדבר דצריך גיבול אלא שאינו מתגבל, אינו חייב על גיבולו כיון דאינו מתגבל גיבול גמור.

ומצינו כן בד' ספר הבתים שם כתב דבאפר שאינו מחוסר גיבול חייבין על נתינת המים, ובמורסן שמחוסר גיבול אלא שאין גיבולו גיבול גמור אין חייבין על נתינת המים, (ומשמעות דבריו דאף אין חייבין על גיבולו, וע"כ לא אסרו בזה בנתינת המים).

## קמח קלי אם הוי בר גיבול

טז] והנה השו"ע הכא כתב דקמח קלי אין חייבין על לישתו, (ולא נאסרה לישתו אלא גזירה אטו קמח שאינו קלי), ובד' המג"א בסקי"ט מבו' דכ"ז הוא לדעת הרמב"ם דדבר שאינו בר גיבול אין חייבין על לישתו, אך לדעת התוס' דאדרבה כל שאינו בר גיבול חייבין אף על נתינת המים, יש בקמח קלי משום לישה דאורייתא, והפמ"ג שם כתב דלדעתם בע"כ דקמח קלי חשיב כבר גיבול, (שהרי בשבת קנ"ה ב' מבו' דדין קמח קלי תליא בפלוגתא דרבי וריבר"י, ואם אינו בר גיבול הרי בזה מודה ריבר"י דחייבין על נתינת המים), ועמש"כ הביאוה"ל (בד"ה שמא יבוא) בטעם הא דהתירו בזה ע"י שינוי אף דהוא בר גיבול.

אך למש"נ מד' הפסקי רי"ד ודעימיה י"ל דאף לדעת התוס' דבאפר דלאו בר גיבול הוא חייבין על נתינת המים, היינו משום דאינו צריך גיבול, אך בקמח קלי שהוא צריך גיבול ואין גיבולו גיבול גמור אין בו משום לישה, ומה"ט הוא דהתירו בזה ע"י שינוי.[[7]](#footnote-8)

ובס' טללי שביעי כתב להוכיח כן מד' השו"ע הכא שכתב דבקמח קלי ליכא לישה דאורייתא משום שאינו בר גיבול, ובסימן תק"ז ס"ז נקט הב"י לעיקר כדעת התוס' דיש באפר משום לישה ושלא כדעת הרמב"ם, ובע"כ דשאני אפר שאינו צריך גיבול מקמח קלי שצריך גיבול ואין גיבולו גיבול גמור.

1. הביאוה"ל הכא (ד"ה אין מגבלין) כתב מטעם אחר דאף לדעת רבי חייבין על הגיבול אחר נתינת המים, דלא גרע מעריכה וקיטוף דחייבין ע"ז, (וכ"כ החזו"א בסימן נ"ה סק"ה), ועיי"ש שכתב לפ"ז דבמידי דלאו בר גיבול אין חייבין על גיבולו דאין בזה תוספת מחודשת, (ולפ"ז י"ל דמודו השיטה להר"נ ודעימיה דאף לדעת רבי חייבין על הגיבול, וכל מש"כ דלדעתו אין חייבין על הגיבול הוא רק בדיו שאמרו בשבת שם דהוא לאו בר גיבול, וי"ל דגם דברי הסה"ת הם רק בחרדל ושום די"ל דהם לאו בני גיבול). [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"נ ממש"כ בפירש"י בשבת שם (ד"ה ריבר"י היא) דבקמח קלי חייבין על נתינת המים אף דלאו בר גיבול הוא, ותיקשי ממש"כ בביצה ל"ב ב' דבאפר דלאו בר גיבול הוא לי"ב משום לישה, ובע"כ דאף דלדעת רבי דחייבין על נתינת המים היינו אף במידי דלאו בר גיבול, מ"מ לפ"מ דקי"ל כריבר"י דאין חייב עד שיגבל אין חייבין משום לישה אלא במידי דבר גיבול. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך למש"כ המ"מ בפ"ט משבת הי"ד בדעת הרמב"ם דהחיוב בשריית דיו אינו משום לישה אלא משום צובע, יש מקום לומר דמלאכת לישה היא רק במה שעושה הקמח גוש אחד. [↑](#footnote-ref-4)
4. האג"ט לש סק"ט (אות ט') והאבהא"ז בפ"ח משבת הט"ז הק' ע"ז דא"כ מ"ט פירש הרמב"ם שם להא דהעושה עין הצבע חייב משום צובע דהוא כגון שנתן קלקנתוס לתוך מי עפצא וכו', ולא פירשה בנתינת דיו למים כדתנן בשבת שם, והוכיחו מזה דבנתינת דיו למים מודה הרמב"ם דאינו חייב משום צובע, (ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה), וחיובו הוא משום לישה, - וכ"כ בפי' רבינו פרחיה בשבת י"ז ב' דהאיסור בשריית דיו הוא משום לישה, והאיסור בשריית סמנין הוא משום צובע. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך מאידך מצינו בד' היראים בסימן ער"ד שכתבו דקי"ל כרבי משום דסתם מתניתין כוותיה, וכ"כ הסה"ת בסימנים בסימן ר"כ והסמ"ג לאוין ס"ה והסמ"ק בסימן רפ"ב, ומבו' בדבריהם דקי"ל כרב יוסף דלריבר"י אינו חייב על שריית דיו, ומתניתין דהתם אתיא כרבי. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"נ ממש"כ בפירש"י שם דעפר בר גיבול הוא לטיט של בנין, וממה שהוצרך לפרש דהוא לטיט של בנין, (ועמד ע"ז השביתת השבת בפתיחה סקי"ג), נראה דס"ל דבר גיבול היינו שדרך לגבלו לצורך תיקונו, וזהו שפירש דהא דעפר בר גיבול הוא משום דדרך לגבלו לטיט של בנין. [↑](#footnote-ref-7)
7. והך מילתא דלא התירו בקמח קלי ע"י שינוי אלא משום שאינו בר גיבול ולי"ב לישה דאורייתא, כ"כ בפי' הר"י מלוניל בשבת קנ"ו א', וכ"כ הריטב"א והמאורות והריבב"ן שם וההשלמה והמכתם בביצה ל"ב ב'. [↑](#footnote-ref-8)