פרק שמנה שרצים 1
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 14 שמונה שרצים

**פרק שמנה שרצים המתוקן**

**דף קז עמוד א**

1. **מתניתין שמנה שרצים האמורים בתורה הצדן והחובל בהן חייב. ושאר שקצים ורמשים, החובל בהן פטור, הצדן לצורך חייב שלא לצורך פטור**. מבואר במשנה דאיכא חילוק בין ח' שרצים לשאר שקצים ורמשים גם לענין חיוב חבלה וגם לענין חיוב צידה.

**בבאור החילוק לענין חיוב חבלה**

1. **יעוין בגמ' דשרש החילוק הוא מחמת דלהנך ח' שרצים איכא עור**, וע''י כך הדם שיוצא מהמכה נצרר בעור ולא חוזר לגוף משא''כ בשאר שרצים שהדם חוזר ונבלע, ויעוין בגמ' חולין מ''ו ע''ב דאיתא התם בברייתא ושאר שקצים ורמשים עד שיצא מהן דם. ויעוי''ש ברש''י ובראשונים דמבארים שאינו חייב בחבלתן בצרירת הדם עד שיצא, אבל אם הוציא דם חייב. ומבואר דהיכא דיצא הדם גם בשאר שרצים מחייב. אלא דיעוין ברמב''ם פ''ח ה''ט ואחד החובל בבהמה חיה ועוף או בשמנה שרצים ועשה בהן חבורה ויצא מהם דם או שנצרר הדם אף על פי שלא יצא חייב. ויעוין במ''מ דמבאר דהרמב''ם דחה להך ברייתא בחולין מכח מתניתין דידן שסתמה דחיוב צידה הוי רק בח' שרצים. ויעוין באו''ש דמיישב דהרמב''ם פירש באופן אחר את הברייתא בחולין יעוי''ש. ומבואר דאיכא פלוגתא יסודית אי בעינן בדוקא לעור בשביל איסור חבלה או רק כהיכי תימצי שהדם לא יחזור ויבלע.

**בבאור יסוד איסור חבלה והמסתעף להא דבעי עור**

1. **ביסוד איסור חבלה מצינו ג' באורים ברבותינו הראשונים**. [יעוין ברש''י במתניתין ובראשונים וכן בדף ע''ה בסוגיא דצד חלזון] או דהוי משום צובע, או משום נטילת נשמה, או משום מפרק.

**והשתא אי נימא דחיובו משום צובע** יעוין במ''מ דנקט דלפ''ז מוכרח דינא דהרמב''ם דבשאר שרצים דליכא להו עור ליכא חיוב בכל גווני. ויש לעיין בכונתו אי הוי מחמת דכל כמה דיצא הדם ליכא מציאות של צביעה ולכן בשאר שרצים דאיכא רק שתי אופנים או שהדם יחזור לגוף או שיצא לגמרי ליכא היכי תימצי לצביעה או דכל תורת צובע שייך בעור ויעוין בלשון הרשב''א דנקט בהך צד דחיובו משום צובע דהוי מחמת צביעת העור וכן בריבב''ן וז''ל א''נ משום צובע העור. ויש לעיין בגמ' ע''ה ע''ה דניח''ל דיהא בית השחיטה ניכר היכן הצביעה אי בסימנין עצמן או בעור הסמוך לבית השחיטה [ויעוין ברמב''ם פי''א הט''ז דנקט לגוונא דכותב על בשא אדם דמחייב מפני דהוא עור ורק נקט שם דצובע פטור דהוי אינו מתקיים ומשמע דבעינן לעור לעיקר חיובא]. אולם יעוין בקרן אורה דמכריח בדעת רש''י דביצא דם מודה דאיכא נטינ''ש ורק בגוונא דלא יצא הדם רק נצרר בהא ס''ל דלא ניתן לחייב משום נטינ''ש כיון דעדיין איכא חיבור לגוף, ובהא הוצרך לטעמא דצובע. ויעוין ברשב''א וברמב''ן ריש פרקין דמביאים מהירושלמי בפ''ז דנקט להדיא דביצא הדם מחייב משום נטינ''ש ובנצרר מחייב משום צובע, רק דתמהו דבשביל להתחייב משום צובע בעינן דיהא ניח''ל בצבע כמבואר בדף ע''ה ויעוי''ש ברשב''א דדחק בירושלמי דמחייב גם משום צובע היכא דניח''ל.

**ואי הוי משום נטילת נשמה,** אי הדם יוצא ודאי דהוי נטינ''ש וכל החילוק הוא היכא דלא יצא דם, דבשאר שרצים חוזר לגוף ולכן לא חשיב נטילת נשמה, ובבאור הדבר יש לעיין דהרי מה שיצא לכאורה איבד את חיותו ומה דחוזר לגוף הוי כחוזר לחיותו, ולו יצויר דהיה ניתן להרוג אדם ולהחיותו וכי ליכא בזה נטינ''ש, ויעוין בפסקי רי''ד וז''ל, וכל שיש להן עור חבורתן אינה חוזרת לכמות שהיתה בקדמותה לעולם, וכל חבורה דלא הדרה הויא תולדה דשוחט, ''דנטילת נשמה לא הדרה''. ואפשר דכל כמה דחוזר לגוף נידון עדיין כחלק מהגוף ולא חשיב כנטילת נשמה. ויעוין בריטב''א וז''ל, אבל כשנצרר הדם ולא יצא לחוץ פטור בשאר השרצים, מפני שכיון שלא יצא הדם לחוץ ראיה הוא שלא נעקר הדם ממקום ברייתו, ויש לעיין בכונתו אי באמת גם מה במה שיצא ליכא חסרון חיות או דהא דמחמת דחשיב דנמצא עדיין במקום בריתו ליכא בזה ''נטילת נשמה''.

**ובעיקר גדר חיובא דנטילת נשמה בדם יש לעיין אי הוי מחמת גוף הדם**, דמאחד דבדם נמצא כח החיות של האדם הלכך כל לקיחה של דם מהאדם הוי כלקיחת נשמה ממנו או דהוי מחמת דהיכא שלקח דם הפקיע מאותו מקום שלקח את סיבת החיות למרות שמיד מגיע דם חדש, מ''מ איכא חפצא דמלאכה בעצם לקיחת סיבת חיות ממקום באדם. ויעוין בתוס' דף ע''ה ע''א ד''ה כי היכי וז''ל, ונטילת הדם היינו נטילת נשמה כדכתיב כי הדם הוא הנפש וכו', אבל אין לפרש דנטילת נשמה היינו שמחליש אותו דבר שחובל בו דגבי דם בתולים מה צריך לחלישות האשה וגבי מילה מה צריך לחלישות התינוק אלא לנטילת הדם קרי נטילת נשמה. ומבואר לכאורה דעצם הלקיחה של הדם הוי כנטילת נשמה מהאדם.

**אולם יעוין במיוחס לר''ן בסוגין וז''ל, וחייב משום נטילת נשמה של אותו מקום שחבל בו דמה לי קטלה כולה מה לי קטלה פלגא**. ומבואר דהוי ביחס למקום. ויעוין עוד דהקשה דאמאי בדם חלזון ליכא נטינ''ש, ובתוס' מיישב דמפקד פקיד ומנותק מהגוף והוי כמת. אולם בר''ן מיישב וז''ל, דשאני חלזון שהוא גוף אטום כחלזונות הללו שבאשפות ואינו בעל איברים ועד שיהרגהו ממש אינו חייב משום נטילת נשמה שהרי אין לו איברים שיתחייב משום נטילת אותו אבר, אבל שאר שרצים שהם בעלי איברים איכא משום נטילת נשמה שבאותו מקום שהוא מחליש אותו אבר או אותו מקום שנוטל ממנו דם. ומבואר דכל כמה דליכא לו איברים לא ניתן ליחס את לקיחת הדם למקום מסוים, אלא רק ביחס לגופו לכללותו, וביחס לכללותו כל זמן שלא הוציא ממנו לגמרי את חיותו לא הוי נטינ''ש.

**ואי הוי מפרק לכאורה נראה דפשיטא דאי יצא הדם הוי מפרק**, רק דגם בזה צ''ל דכל כמה דחוזר לגופו גם בזמן יציאתו נידון כחלק מהגוף ולא איבד את היחס שלו לגוף ולכן לא הוי מפרק. **והא דמחייב ביצא ונצרר בעור למרות דנמצא עדיין בתוך הבהמה וליכא לו עדיין תועלת ,** יעוין במאירי [וכן בר''י מלוניל] דמדמי ליה לשם משמעון כיון דכך צורת המלאכה וז''ל, ושמא תאמר לר' יוחנן שפירש חובל חייב בצריך לכלבו נצרר הדם מה תיקון יש בו, כבר ביארנו למעלה שכך המנהג להכותם כדי שיצא הדם, והרי נעשית מקצת כונתו והוא כשם משמעון שהוא חייב, אולם יעוין בר''מ קזיס דמבאר דחשיב שהדם כבר עומד לו, רק סגור בתוך העור.

**בבאור הרמב''ם דס''ל דחיובא משום מפרק ואפ''ה ביצא הדם לא מחייב**

1. **יעוין במנחת חינוך [מוסך השבת] פרק ה' סק''ה דמחדש בשיטת הרמב''ם [דס''ל דחיובא דחובל משום מפרק] דלחיובא דמפרק בעינן דהדם יהא מפקד פקיד**, ומחדש המנ''ח דרק היכא דאיכא עור היחס לדם הוא ככנוס בעור, אולם בשאר שרצים הוי כמבלע בלע בגוף ולכן ליכא בזה תורת דישה. ויעוי''ש דמביא מהפרי מגדים בא''א ריש סימן ש''כ דכתב בשם מהר''ש ומהרי''ל דאם לא פקיד לא חייב משום מפרק.ולפי''ז יצא דעיקר הענין בהא דבעי עור הוי הכי תימצי להא דהוי מפקד פקיד, **ויעוין במנחת חינוך שם דתמה מהא דאיתא בכתובות ה' דאי דם מפקד פקיד ליכא איסור חבורה**, ואי נימא דבחבלה שייך איסור מפרק, מ''ש מכל תבואה דמפקד פקיד בקשים שלה וכן חולב ודורך זיתים וענבים דהמשקה מפקד פקיד. ובשלמא אי הוי משום נטינ''ש א''כ כל כמה דמופרד כבר מהגוף הוי כיצא כבר מהגוף.

**ויעוין בשו"ת ברכת אברהם** **[לר''א בן הרמב''ם]** סימן יח דגם מבאר בשיטת אביו שהשינוי הוא באופן עמידת הדם רק בדבריו נראה אופן אחר, וז''ל, ודקא מקשית ואי משום מפרק אמאי תלינן חבלה בעור, יש להשיב בשיש להן עורות הוא שהדם מבליע בבשר, ולא בעור. ולפיכך אם חבל עד שיצא הדם או עד שיצרור בעור הוא דקרינן ליה ''מפרק'' שפירק הדם מן הבשר, כמו משקה המובלע בזית או בעינב, לא בקליפתו, והקליפה של אוכל עליו כמו העור על הבשר, אבל בשאין להן עורות שהדם או הליחה מצוי בגוף כולו, אפילו חבל ויצא הדם או הליחה לחוץ לא קרינן ביה ''מפרק'' שאין לאותו הדם או הליחה בזה הגוף ''מקום מסוים'' עד שנאמר אם הוציאו ממנו פירק אותו.

ונראה מדבריו דבמלאכת מפרק בעינן שהתעסקותו לא תהא בהפרדת המשקה מהאוכל אלא דהתעסקותו תעמוד ביחס לאוכל לענין פירוקו מקליפתו ובזה איכא לו יחס של ''מפרק'', וכונת הר''א בן הרמב''ם במה שנקט דהיכא דאיכא עור הוי ''מקום מסוים'' לא הוי ביחס לדם דהוי מפקד פקיד אלא ביחס להתעסקותו דעומדת במקום מסוים, דהיינו שעומדת ביחס למקום שבו מוציא ממנו את הדם דהוי כמפרקו מעור שמקיפו משא''כ היכא דליכא עור דבזה ליכא יחס של הוצאה ממקום מסוים בגופו אלא הוי כמפריד הדם מהבשר.

**ולפי''ז יוצא דהעור לא הוי כהיכי תמצי למפרק פריק כמו שנקט המנ''ח אלא דהוי חלק מצורת המלאכה, ולכאורה לפי''ז גם במפרק מפירות אי יקלוף את העור ליכא בזה תורת מפרק**, ויעוין בפרי מגדים בא''א שט''ז ס''ק טו. וז''ל, גם לפי זה בסימן ש"כ סחיטת פירות משום מפרק, אם קלף העור שלהן יהא מותר בשאר פירות על כל פנים, ובעלי עור אף אם נקלף העור יש לומר בשרן קשה בטבען והוה מפרק, מה שאין כן באין עור, בשרן רך ולא הוה מפרק.

**בישוב קושית המנ''ח מהא דמבואר בכתובות דאי דם פקיד ליכא איסור חבורה**

**לפי מה שנתבאר בדברי הר''א בן הרמב''ם דלאשווי למפרק בעינן שהתעסקותו תעמוד** ביחס למקום שבו מוציא ממנו את הדם **כמו בתבואה שפועל בתבואה להוציא אותה מקשיה** א''כ נראה דבעינן דהיחס של ההוצאה יהא קיים בגוף התבואה, וזה ע''י השינוי שנעשה בתבואה בהוצאת הקשין ממנה, ולפי''ז נראה דבזה חלוק דם בתולה אי מפקיד פקיד, מממשקין של הפירות דבמשקים הקליפה הוי חלק מבשר הפרי וחשיב עשיה בפרי עצמו וכן בחבלה חיצונית כיון דהעור והבשר מציאות אחת הוי עשיה בבשר, ורק דאהני הא דאיכא עור לדון דהדם נמצא במקום מסוים שפציעת העור מוציאה את הדם מאותו מקום.

ורק דיש לעיין עדיין בחולב דמבואר בגמ' דף צה דחייב משום מפרק [וכן איתא ברמב''ם פ''ח ה''י ] , ואולי מאחר דבחולב לא הוי כמחיצה שפורצים אותה אלא דהוי אופן של יציאה שקיים מעיקרא בגוף א''כ דיינינן גם למקור היציאה כחלק מאופן עמידת החלב ולכן חשיב כעשיה בחלב ע''י שמוציאו.

**ביסוד ''מלאכת דש'' דענינה השינוי בתבואה**

1. **ועיקר היסוד דמלאכת דש ענינה בשינוי בתבואה נראה להוכיח כן מהרמב''ם בפירוש המשניות דמבאר באופ''א את החילוק בין שמנה שרצים שיש להם עור**, דכל היכא שיש להם עור העור לא חוזר לקדמותו. וז''ל, אבל שאר כל השקצים והרמשים אין להן עור, ולפיכך החובל בהן פטור מפני שהוא מעלה ארוכה וחוזר. וכבר נתבאר במלאכת הרפואה שהעור שנחבל אינו חוזר כמו שהיה לעולם, ולפיכך יהיה חייב החובל בכל מה שיש לו עור.

**ויעוין בשו''ת ברכת אברהם [לר''א בן הרמב''ם]** דגם מבאר כן בתירוצו השני, ויעוי''ש תוספת דברים בזה וז''ל, ויש בגוף איברים שאם ילכו יחזור כמותן כמו הבשר, ולפיכך העור כשיקרע לא יחזור לבריתו לעולם אלא קליפה במקומו דומה לו תעלה, ויראה זה למי שיתבונן בו ויסתכל טוב אפילו למראית העין שאותה הקליפה אין מראה כמראה שאר עור הבשר השלם, ומפני זה שמונה שרצים שיש להם עורות יש בהם ''חבורה שאינה חוזרת'', ושאין להם עורות אלא קליפה מן הבשר דומה לעור, לא אפשר בה חבורה שאינה חוזרת, **ודקא קשיא אי משום מפרק מאי טעמא בעינן חבורה שאינה חוזרת**, יש להשיב מפני שהתולדה צריכה שתהיה דומה לאב והואיל והאב שהוא הדש אין הנידוש חוזר לכמות שהיה כך המפרק צריך להיות אותו דבר שנתפרק אינו חוזר לכמות שהיה, ואף על פי שיש להקשות הא איכא חולב.

**ולכאורה דבריו תמוהים דמאי איכפת לן השינוי במה שעוטף את הדבר הנידוש כנתון במלאכת הדישה, הרי מלאכת הדישה מתיחסת לתבואה הנידושת ומאי איכפת לן היחס לקליפה אי חוזרת לכמות שהיתה או לא,** ונראה דגם בזה היסוד דבעינן דהיחס של ההוצאה יהא קיים בגוף התבואה, רק דאי הקליפה חוזרת למקומה לא נוכל לראות את הוצאת הקליפה כשינוי בבשר, מאחר דהיא תחזור למה שהיתה ונמצא דהוי רק כפרצה זמנית ע''מ להוציא את הדם או המשק, ורק מאחר דהוי חבורה שאינה חוזרת בהא דיינינן את עשיתו כעשיה בדבר הנידוש ולא רק כפירצה מאחר דאיכא בזה שנוי בדבר הנידוש.ולפי''ז ניתן לומר דגם בזה אהני הא דאיכא מקור יציאה לחלב לדון דאיכא בזה שינוי באופן עמידתו. דמעיקרא יש בו שתי אופני עמידה כחלב כנוס וכמשקה היוצא מהגוף.

**בבאור שיטת הראשונים דבחבלה ליכא איסור דישה**

1. **בשיטת הראשונים דליכא בחבלה איסור דישה יש לעיין אמאי ליכא בזה איסור דישה** דמ''ש מפוצע חלזון להוציא את דמו דדנה הגמ' בדף ע''ה אי איכא בזה איסור חבלה רק מחמת דלא הוי גידולי קרקע.

**ויעוין בקה''י סימן לט סק''ג דמבאר דאיכא חילוק בין פציעה לחבלה.** וז''ל, דכל דכל דישה הוא שדורך על החטים ועי''ז נדחק הפנימי לצאת, וכיו''ב בפציעת חלזון שהוא דוחק עליו מבחוץ וע''י הלחץ זו הדחק נדחק הפנימי, אבל החובל אינו מטפל כלל עם הדם שבפנים לדוחקו לחוץ, אלא הוא מכה את הגוף ועי''ז מתקלקל הגוף במקום החבלה והדמים הרצים בגופו הלוך ושוב כשמגיעין וזורמין למקום הפצוע הם נצררין או יוצאין וכל כה''ג הוא סוג מלאכת נטינ''ש.

**ונראה דגם חילוק זה נובע מהיסוד דבמלאכת דש בעינן עשיה בדבר הנידוש** דבזה היחס של ההוצאה קיים בגוף התבואה, רק לשיטת הרמב''ם סגי בעצם השינוי באופן עמידתו, או למהלך השני המובא בר''א בן הרמב''ם דהאופן שבו נוכל לראות שנוי בעמידה של התבואה ולא רק כסילוק של מפריע חיצוני הוי מחמת דאיכא שינוי בדבר הנידוש.

**בהא דבחבלה ליכא לחסרון גידולי קרקע וביסוד הר''א בן הרמב''ם דחלוק ''מפרק'' מ''דש''**

1. **בעיקר שיטת הרמב''ם הקשו דאמאי לא תליא בפלוגתא דפוצע חלזון אי בעינן גידולי קרקע,** ובמ''מ פ''ח ה''ז מיישב כשיטת הראשונים דבע''ח דניזון מהקרקע חשיב גידולי קרקע. אולם יעוין בשו''ת הר''א בן הרמב''ם ישוב מחודש על קושיא זו וז''ל, **אבל זה שהקשיתה בתחלתה מדקימא לן אין דישה אלא בגדולי קרקע** **אין ראוי למי שיבין ענין האב ומעינו ותולדתו להקשותה כלל** שהתולדה אף על פי שהיא דומה לאב אינה לא האב ולא מעין האב אלא הפרש יש ביניהם, ושאמרת והמפרק הוא הדש אינו כן, אלא ''מפרק תולדה דדש'', שאין לומר שהסחיטה לענבים או החליבה לעזים דישה, ולא עלה זה על דעת אדם אף על פי שחייב בהן משום מפרק, והואיל ומפרק ''תולדה דדש'' אין להקשות דקיימא לן ''אין דישה אלא בגדולי קרקע'', הדישה שהוא האב ומעין האב אינם אלא בגדולי קרקע, והמפרק שהוא תולדה דדש ישנו בגדולי קרקע ושלא בגדולי קרקע.

**ומבואר בדבריו דלמרות ד''מפרק'' הוי תולדה ד''דש'', מ''מ הוי שתי צורות שונות של התעסקויות**, ורק בגוונא ד''דש'' בעינן גידולי קרקע.

**ויש לעיין בבאור החילוק בין דש למפרק,** ונראה דלמרות דבתרוייהו הוי שינוי באופן עמידת הדבר שבא להשתמש בו ממצב של ניתוק מעמידתו כחפץ בר שימוש מחמת התערבותו במה שמכסה אותו, מ''מ איכא חילוק באופן המלאכה, דבדישה מתעסק בפרי בעצמו להפרידו מהקשין שמעורבים בו, משא''כ במפרק דעיקר התעסקותו בהוצאת המשקין.

**ובבאור החילוק לענין גידו''ק** נראה דהצורך בגידו''ק הוא במלאכות שענינם בתיקון הדבר והעמדתו מהקרקע לבני אדם דבזה בשביל להשוות בזה יחס של מלאכה בעינן דיהא במה שמתעסק יחס לקרקע, דבזה חשיב כמתעסק בהפרדתו מהקרקע לעמידתו לצורכי האדם, ולכן בעינן דיהא ''גידולי קרקע'', אלא דזה רק היכא דההתעסקות בפרי עצמו כמו בדישה דבזה בעינן למשווי כ''גידולי קרקע'' להגדירו כמתעסק בהפרדתו משייכותו ''לקרקע'', אולם היכא דהתעסקותו בהוצאת המשקין הבלועים בהא היחס של המלאכה קיים בגוף ההוצאה דעצם מציאותם כבלועים בפרי הוי הפקעה בעמידתם לצורכי האדם, ולכן לא בעינן בזה את היחס לקרקע.

**ויעוין ברמב''ן דף צ''ה דגם מחלק בין דישה לחולב.** וז''ל, י"ל דישה בעצמו של פרי ליתא אלא בגדולי קרקע אבל להוציא ממנו פירות מכונסים וטמונים בתוך כיס שלהן כגון חולב דומיא דדישת גדולי קרקע היא. ומבואר ברמב''ן דאותו קיום דאיכא בגידולי קרקע איתא בעצם היותם מוכנסים וטמונים בתוך כיס שלהם. ויש שפירשו דהרמב''ן לא בא לחלק בין ''מפרק'' ל''דש'', אלא דעיקר יסודו הוא דהא דבעינן ''גידולי קרקע'' בשביל להעמיד את התבואה כמחוסרת תיקון בעצמותה דלא עומדת עדיין לשימוש בני אדם, והלכך הא דבעינן ליחס של ''גידולי קרקע'' הוי רק בדישה בעצמו של פרי, דהפרי כבר קיים רק מכוסה בקליפה, ובהא בעינן שיהא גידולי קרקע להשוותו כמחוסר עדיין תיקון בעצמותו ולא כמניעה חיצונית, משא''כ בחולב דמה שאנו באים לתקן הוא מכוסה ובלוע, בהא לא בעינן שיהא ''גידולי קרקע'' אלא עצם מציאותו במצב זה הוי כקרקע, אלא דלפי'ז צ''ע מ''ש מפציעת חלזון דגם בחלזון הדם בלוע בתוך הגוף.

ונראה דגם בזה צ''ל דהחילוק הוא באופן ההתעסקות דהרי גם בחולב שייך לדון שמתעסק בחלב שנמצא בתוך הכיס והכיס רק עומד כמניעה חיצונית וכי איכא חילוק באופן הניתוק של הדבר אי הוי ע''י קליפה או דהוי בתוך כיס. ולכן נראה דגם ברמב''ן צ''ל דיסוד החילוק הוא באופן ההתעסקות, דבחולב כיון דהחלב נמצא במקום מסוים לא דיינינן את עשיתו בחלב בהפרדתו ממה שמכסה אותו אלא דדיינינן את התעסקותו בהוצאת החלב מהגוף, ובזה מחדש הרמב''ן דהוי כגדו''ק כיון דכל כמה דדיינינן את מעשהו לא כהתעסקות בחלב, אלא בהוצאתו ממקום בליעתו א''כ הוי פעולה של תיקון, ולא הסרת מניעה גרידא. משא''כ בפציעת חלזון דהדם לא נמצא במקום מסוים ולכן לא נוכל לדון את עשיתו בהוצאת הדם מהגוף, אלא דעיקר התעסקותו בשינוי מצבו של הדם ממצבו כבלוע בגוף והוי כדישה שההתעסקות היא בעצמו של פרי ולכן בזה בעינן דיהא גדו''ק.

**בבאור הא דפציעת חלזון חשיב ''דש'' ולא ''מפרק''**

1. **אלא דעדיין צ''ע לדעת הרמב''ם דבכל חבלה איכא איסור מפרק צ''ע מ''ש פציעה דבעינן דיהא גידולי קרקע,** דבשלמא לדעת רמב''ן דבכל חבלה ליכא חיוב דישה א''כ איכא למימר דדם לעולם לא חשיב כנמצא במקום מסוים דנוכל מכח זה לדון את עשיתו בהוצאת הדם מהגוף, אלא דעיקר התעסקותו בשינוי מצבו של הדם ממצבו כבלוע בגוף והוי כדישה, אולם לדעת הרמב''ם דכל חובל הוי ''מפרק'' ודיינינן את התעסקותו בהוצאת הדם, א''כ מ''ש פציעה משאר חבלה. ואולי אפשר ליישב דבחלזון ליכא עור [כמו שתמה הרעק''א בגליון הרמב''ם פ''ח ה''ט דאמאי איכא בזה איסור חבלה לשיטת הרמב''ם דבעינן דוקא עור, ובשואל בר''א בן הרמב''ם פשיטא להו דליכא בהו עור ויעוי''ש בר''א מה דמיישב לפי''ז אמאי ליכא בזה נטינ''ש,], ולפי מה שנתבאר בר''א בן הרמב''ם דכל כמה דליכא עור, הדם חשיב כחלק מהגוף ולא כנמצא במקום מסוים, א''כ ניחא היטב הא דפוצע חשיב כדישה, כיון דבזה היחס לדם בגוף לא הוי כמפקד פקיד במקום מסוים אלא כהוצאתו מבליעתו בגוף והוי כדישה דמתעסק בפרי בעצמו להפרידו מהקשין שמעורבים בו והא דבכל חובל בשאר שרצים דליכא בהו עור לא נימא דיהא חייב בתורת דש נראה דבזה איכא לסברת הקה''י דלענין למשווי כ''דש'' בהא ודאי בעינן את הפציעה דצורת מעשה הדישה הוא ע''י דחיקת הפנימי כמו שמבאר הקה''י, ורק במפרק שעיקר ההתעסקות ביחס למשקה בהא לא בעינן את צורת מעשה הדישה.

**בבאור ר''ת בספר הישר דמפרק בחולב הוי משום ממחק על פי היסוד דמפרק הוי עשיה בפני עצמה**

1. **יעוין בראשונים דף ע''ג ע''ב וכן בדף צ''ה דהביאו את ר''ת דמיישב את הקושיא מהא דחולב מחייב משום מפרק למרות דאין דישה אלא בגדו''ק דחיובא משום ממחק**. ובפשוטו היה נראה דר''ת הוציא את הגמ' מידי פשוטה ומפרש דהכונה לתולדת ממחק, ובתוס' תמה עליו מהא דמבואר בדף קמ''ד ע''ב דחולב אדם לתוך הקדירה כיון דהוי אוכל מאוכל ואי חיובו משום ממחק מאי איכפת לן היחס לחלב אי הוי כמשקה או כאוכל.ויש שרצו לומר דר''ת חזר בו, אולם צ''ע דבספר הישר סימן כ''ג דמהתם הביאו הראשונים לשיטת ר''ת מביא את הגמ' בפרק חבית ומבאר דהוי מחמת דהוי אוכל מאוכל וצ''ב. ונראה דס''ל לר''ת כר''א מן ההר דמפרק לא הוי כשאר תולדות דהוי ממין האב אלא הוי התעסקות בפני עצמה שרק דנו אותה כתולדה מחמת המאפין של המלאכה של האב שקיים בה. ולכן נקטה הגמ' בדף צה דחולב חייב משום מפרק, וכן הגמ' בדף עג דהשיר תמרי דדיקלי הוי מפרק. ונראה דס''ל כמו שאר הראשונים דליכא בזה קליפה, אלא עצם ההסרה מהמכבדות הוי מפרק, ומאחר דלא הוי כדישה ממש דמוציאו מהקליפה הלכך הוי מעשה ד''מפרק'' דעיקר התעסקותו בהפרדה של החלב או הפרי ממקום חיבורו. ורק דס''ל לר''ת דכל כמה דנרצה לדון בזה תולדה דדש בעינן דיהא גדו''ק ובזה פליג על הר''א מן ההר, ולכן הוצרך לומר דבחולב מכיון דאיכא מיחוק בדד איכא בפעולת הפירוק מאפין של מלאכת ממחק, ובגידו''ק דיינינן למאפין של מלאכת דש דהא דהוי גדו''ק הוי סיבה ליחסו יותר לדישה הנעשית בגדו''ק. וז''ל, אבל נראה לר' לפרש דתרי ענייני ''מפרק הן'' מפרק בגידולי קרקע תולדה דדש הוא, מפרק שאינו בגידולי קרקע כגון הכא תולדה דממחק. ונראה דאין כונתו לשנויי משמעות אלא דתרוייהו הוי עשיה ד''מפרק'' רק דהוי שינוי בגדר תולדה דידהו. ולפי''ז נראה דהחסרון בחולב היכא דחולב לקדירה הוא בגוף מעשה ד''מפרק'' דכיון דהוי אוכל מאוכל הוי כאוכלא דאיפרת דליכא בזה כלל יחס של פירוק והפרדה אלא כחיתוך אוכל.

**בדין השיעור בחבלה**

1. **בדין השיעור בחבלה,** אי הוי משום נטנ''ש או צובע יעוין במ''מ פ''ח ה''ז דלא בעי כגרוגרת אולם הרמב''ם שלמד דהוי מדין מפרק מצריך כגרוגרות, רק יעוי''ש דס''ל דגם במשקים שיעורו כגרוגרת, ובראב''ד תמה עליו דשיעורים לומדים מהוצאה ובהוצאה משקין שיעורן כדי גמיעה ורביעית. ויעוין בקה''י ס''ס ל''ח דמביא משביתת השבת שמבאר דהרמב''ם ס''ל דשיעור התולדה כשיעור האב. ומבואר בזה פלוגתא יסודית בדיני השיעורין אי הוי חשיבות בחפץ ולכן תליא בהוצאה דבזה דיינינן את חשיבות החפץ להשתמשותו, או דהוי חשיבות בגוף המלאכה ולכן תליא באב.

**בבאור החילוק לענין איסור צידה**

1. **יעוין בגמ' בעמוד ב' דהא דבשאר שרצים שלא לצורך פטור הוי כר''ש דפוטר באצל''ג**. ומבואר דליכא חילוק בעיקר המחייב דצידה בין ח' שרצים לשאר שרצים, והא דנקטה המשנה דגם לענין צידה איכא נפק''מ בינייהו יעוין ברש''י דשמנה שרצים הוי אין במינו ניצוד ולכך נפטר מדין אצל''ג. ובראשונים תמהו דאי חשיב אין במינו ניצוד א''כ אפילו לצורך יהא פטור. ומכח זה מבארים דבשמנה שרצים גם בסתמא צידתן לצורך.

**בבאור שיטת רש''י בגריעותא דשאר שרצים לענין צידה**

1. **יעוין במגיני שלמה** דכתב דכונת רש''י כמו הראשונים, דרש''י מפרש דאין במינו ניצוד הכונה דסתמיהו נצודין שלאלצורך. **אולם יעוין בתוס' רי''ד** דמבאר דהא דבמינו ניצוד משווי ליה כמלאכה חשובה למרות דהוא עצמו א''צ לו כיון דלעלמא חשיב. וז''ל, היכא דצד דבר שבמינו ניצוד וחשיב לעלמא, אף על פי שהוא א"צ לו חייב, ''דמלאכה חשובה הויא'', ולא מיפטר אלא כשצד דבר שאין במינו ניצוד, וגם הוא אינו צריך לו.

**ומבואר בזה יסוד גדול בפטורא דאצל''ג דלא תליא במטרה של הגברא בעשיה שעושה אלא דתליא בצורך של המלאכה בעולם.** דאי יש בה מטרה עצמית הוי מלאכה והיכא דמצד עצמו לא ראוי להעמיד תועלת בזה תליא בכונת העושה**. ועיקר היסוד באצל''ג יעוין בריטב''א דף קג ע''א** בהא דמבואר בגמ' שם דבתולש עולשין בארעא דלאו דיליה פטור ובתו' מבאר דהכונה לפטורא דאצל''ג ובריטב''א תמה עליו וז''ל, וליכא למימר דכי לא ניחא ליה הויא לה מלאכה שאינה צריכה לגופה שזה ודאי צריכה היא לגופה, ויפוי קרקע גמור וסחיטה גמורה, אלא שהוא אינו צריך לה, וכן אם חרש בבהמות שדה אחת ולא נתכוון אלא ליגע בהמותיו כלום יהא פטור. ומבואר ג''כ דכל היכא דאיכא צורך במלאכה מצד עצמה חשיב צריכה לגופה.

**בבאור שיטת הראשונים דמעלת ח' שרצים הוי מחמת דבסתמייהו ניצודין לצורך**

1. **מצינו בזה שתי דרכים**. דבתוס' כתב דכיון דיש להם עור תלינן דנצודין לצורך עורן. ובר''ן מבאר דהח' שרצים אין דרכן להזיק וסתמייהו ניצודין לאיזה צורך, משא"כ בשאר שרצים דדרכן להזיק וסתמייהו ניצודין כדי שלא יזיקו, והוי מלאכה שאצ"ל ופטור. ויעוין בבאור הלכה סעיף ח' דהביא מהפמ''ג דלפי הר''ן יצא דאם ימצא בשאר שרצים איזה מין שאין דרכו להזיק יהיה ג"כ חייב כמו בח' שרצים. ויעוי''ש עוד מה דמוכיח מהגמ' בעמוד ב' לגבי פלוגתת התוס' והר''ן.

**הנפק''מ בין רש''י לשאר הראשונים בגדר אין במינו ניצוד**

1. **היוצא מהדברים דאיכא פלוגתא יסודית בין רש''י והראשונים אי במינו ניצוד הוי ביחס לדבר הניצוד או ביחס לתועלת של הגברא,** ולכאורה איכא בזה נפק''מ בהנך מינים שכל מה שצדים אותם הוי רק שלא יזיקו כמו עקרב, דאי נימא כרש''י דהוי מפטורא דאצל''ג א''כ בעינן שלגברא יהא תועלת, אולם אי נימא דהוי ביחס לדבר הניצוד א''כ יש לדון אי חשיב בהכי כעומד לצידה.

**ובאמת יעוין ברש''י במתניתין דנקט בכלל שאר שרצים נחשים ועקרבים,** ויעוין בביאור הלכה סימן שטז סעיף ז' דמצדד לומר בטעם הרמב''ם דמתיר לכתחילה לצוד נחש שלא ישכנו דהוי מחמת דחשיב אין במינו ניצוד ובמקום צערא התירו. וז''ל, א''נ י''ל דטעם הרמב"ם שהשמיט המשנה דס"ל דנחש הוא דבר שאין במינו ניצוד והמשנה אתיא כהני תנאי [בשבת ק"ו וק"ז] דס"ל דאפילו אין במינו ניצוד חייב וא"כ לדידן דפסקינן דבר שאין במינו ניצוד פטור א"כ פטור בכל גווני והוא רק איסור דרבנן וממילא כשכונתו שלא ישכנו לא גזרו רבנן וע"כ פוסק הרמב"ם דמותר לכתחלה, ולאו מלתא חדתא היא דגם רש"י ס"ל בריש פרק ח' שרצים דנחשים ועקרבים הוא דבר שאין במינו ניצוד דמה שצודין אותן כדי להרגן להבריחן מבני אדם זה לא מקרי צידה, ודומיא דהצד פרעוש.

**וצ''ב הא דמוכיח כן מרש''י, דרש''י לשיטתו ודאי דס''ל דחשיב אין במינו ניצוד,** אלא דבעיקר דבריו דנקט דלא חשיב במינו ניצוד כיון דכל צידתן להורגן להבריחן חזינן דעיקר יסוד הך דינא דמינו ניצוד הוי מחמת דבעינן דיעמוד לשימושי בני אדם, ואי כל צידתו להבריחו מבני אדם נמצא דליכא בצידתו עמידה לבני אדם, דזה דוחק דילפינן ממשכן גם את התועלת שעשו במשכן, דזה שייך לפטורא דאצל''ג כפי איך שמבאר תוס' בדף צד ע''א, ולא הוי הגבלה בגוף המלאכה.

**אולם יעוין באבנ''ז קפ''ט על פי דרכו דמלאכת צידה כיון דליכא בה שינוי בדבר הניצוד** הלכך כל השינוי דאיכא במלאכה הוי ביחס לגברא ע''י דאיכא לו תועלת בזה, ולכן בזה הכונה היא חלק מהמלאכה בשונה משאר המלאכות.

ובעיקר ראית הבאור הלכה מפרעושים דצדים אותם להבריחם מבני אדם יש שהעירו דבפרעושים כיון שבדרך כלל לא צדים אותם אלא מבריחים אותם או הורגים אותם הלכך לא חשיב בהכי צידה כלל.

**ובעיקר גדר דמינו ניצוד יעוין בחיי אדם כלל ל' סעיף ז' דמחדש דעכבר חשיב במינו ניצוד כיון** דיש מין עכברים שמשתמשים בעורם ולכן גם במדינתו שלא נוהגים כן חשיב במינו ניצוד ומבואר בדבריו דהוי הגדרה במין ולא בעינן שבפעול יהא קיים בו הך עמידה וצ''ב. ויש לעיין בהא דנקט הבאור הלכה שם דמה שצודין אותו לפעמים לרפואה ס"ל להרמב"ם דזה לא מקרי צידה, משום דא"כ זבובין ויתושין שגם הם מועילין לרפואה כדאיתא בשבת ע"ז ע"ב ואפ"ה איתא בתוספתא ובגמרא ק"ז ע"ב דמקרי דבר שאין במינו ניצוד. ומבואר דמצד אחד שימוש של רפואה הוי צידה ורק כיון דלא הוי שימוש קבוע לא חשיב בימנו ניצוד, ואולי לא הוי כהך גוונא דהחיי אדם דהוי דבר קבוע במדינה מסוימת ויש לעיין.

**ביסוד הבאור הלכה בשיטת הרמב''ם בגדר צידה שלא ישכנו**

1. **יעוין עוד בבאור הלכה בד''ה ולהרמב''ם חייב, דהביא מהרעק''א דהקשה דלפי מה דמבואר ברמב''ם דצד נחש שלא ישכנו פטור ומותר גם אי אצל''ג חייב**, לפי מה שביאר הר''ן דשאר שרצים בסתמא ניצודים כדי שלא יזיקו וכן ביאר המג''א בדעת השו''ע, א''כ גם אי אצל''ג חייב הכא צריך להיות פטור כיון דחסר במעשה צידה כמו שמבאר המ''מ דבעינן דיתכון לצוד דאל''כ הוי כמתעסק, ואמאי כתב בשו''ע דלהרמב''ם חייב, ומוכיח מזה הבאור הלכה דלדינא דהרמב''ם בעינן שיהא כוונה חיובית להציל עצמו, ולא סגי מה דעומד לו בידיעתו שהם עלולים להזיקו ולכן צד אותם. וז''ל, דהא כל טעם הרמב"ם שמתיר בהא דסעיף ז' אף דבעלמא ס"ל מלאכה שאינה צריכה לגופה חייב הוא משום דהוי בכלל מתעסק בעלמא להנצל מנשיכתו וזה שייך רק כשמכוין בעת הצידה בשביל זה משא"כ כשצודן סתמא או אפילו שלא לצורך הואיל ומ"מ נתכוין לצוד לא יתבטל שם צידה בשביל דסתמייהו דהני שרצים ניצודין בשביל שלא יזיקו.

**ומבואר דבשביל לאשוויי כמתעסק בצידה בעינן שיעמיד מבחינתו את המעשה כמעשה הצלה מהנחש**, ובזה מפקיע את היחס למעשהו כעשית מצודה, משא''כ היכא דגוף מעשהו הוי מעשה צידה ועשית מצודה, ורק דהשלא יזיקו הוי רק הסיבה לעשיתו.

1. **ושאר שקצים ורמשים החובל בהן פטור הצדן לצורך חייב שלא לצורך פטור.** יעוין באמרי בינה שבת לב דמביא ממרכבת המשנה שבת פ''א ה''א בסופו דחקר בעושה מלאכה וליכא לו רצון חיובי למטרה אחרת כגון שא''צ לדבר הנקצר אלא משליכו, אי נימא דפטור גם לר''י דמחייב באצל''ג דהוי דוקא היכא דעוש' לשום צורך אפי' שלא לצורך גופו כמו צידת נחש דמחייב אבל היכא שא"צ כלל פטור. או דילמא דחייב אפי' לר"ש דעד כאן לא פטר ר"ש אלא באצל"ג כמו צידת נחש שלא יזיק דבפירו' כונתו כדי שלא יזיק, אבל היכא דרוצה לצוד בלי טעם אפשר דחשיב כונה לצוד. ויעוי''ש מה דמחדש שם כמה חילוקים בזה.

**אולם יעוין באמרי בינה דכתב דהדברים מבוארים במתניתין דאיתא דצדן שלא לצורך פטור,** ומבואר בגמ' דתליא בפלוגתא דאצל''ג, וחזינן דגם היכא דהוי בלי שום צורך תליא בפלוגתא דאצל''ג. **ויעוין בחידושי הר''מ קזיס** **ריש פרקין דחקר ממש את אותה חקירה של מרכבת המשנה** ופשט כן ממתניתין.

רק דיש לעיין בדבריהם דאפשר דשלא לצורך הכוונה דליכא בזה לצורך שמלאכה מיועדת אליו אלא דלגברא יש בזה מטרה מסוימת. ויעוין ברבינו פרחיה וז''ל, בין לצורך בין שלא לצורך אלא לשחק בהן. רק דיעוין בלשון הרמב''ם פ"י הכ"א בין לצורך בין שלא לצורך, או לשחק בהן, ומדייק האמרי בינה [וכן בר''מ קזיס] דלא לצורך היינו בלי מטרה [רק דיעוין בשינויי נוסחאות דאיכא גירסא אלא לשחק והוי ממש כר' פרחיה] , אולם יעוין בחזו''א סימן נ' סק''ד דמבאר דשלא לצורך הינו שלא לצורך גופן אלא שלא יפסידו בבית או בשדה.

**ובהא דמבואר ברמב''ם דצד לשחק לא חשיב צורך**, יעוין בחזו''א דאין כונתו לשחק בהם אחר הצידה דזה ודאי חשיב צורך אלא דאוהב לשחק עמהן לצודן ולשחררם ולחזור לצודן. ויעוין בשש''כ פכ''ז הערה קי''ז דמפרש כן בכונת המ''ב דכונתו שעצם הצידה היא המשחק ולא כדי להשתמש בחיה שנצודה. אולם יעוין בכפות תמרים סוכה ל''ג ע''ב בד''ה כתבו עוד, בד''ה הרי נתבאר, דנקט דגם צד לשחק אחר הצידה הוי אצל''ג רק דתליא בפלוגתת רש''י ותוס' בגדר אצל''ג דאי בעינן שהצורך יהא דומיא דמשכן א''כ היכא דצד לשחק לא הוי דומיא דמשכן אולם אי הוי כרש''י דהוי מחמת שאינו עושה אותה ברצונו אלא לסלק ההיזק מעליו א''כ רק בצד נחש שלא שכנו הוי אצל''ג אולם אי צד לשחק בו הוי עשיה חיובית.

**ובעיקר הנידון אי צד בסתמא שלא לצורך כלל חשיב אצל''ג יש שתלו את זה ביסוד הר''ן** **[במיוחס לר''ן] דף קו ע''א דמחדש דפטורא דאצל''ג נובע מחמת הטפלת המלאכה לצורך שהוא לא מגוף המלאכה,** ולפי''ז היכא דליכא צורך אחר אין מה שיפקיע את היחס של המלאכה למשמעות העצמית שלה. וז''ל הר''ן, דומיא דהורג את הנחש כדי שלא ישכנו ודומיא דחובל ליטול את הקוץ דפטריה בהו אליבא דרבי שמעון לפי שתיקונין הללו יוצאים מעצמן של מלאכות ואינן מגופן וראויות מלאכות הללו ליתבטל ולהיותן טפילה לאותן תיקונין שהן נעשות בשבילן כפי מנהגו של עולם ובכה"ג לר"ש פטור.

1. **חיה ועוף שברשותו הצדן פטור והחובל בהן חייב**. יעוין בשו''ע שט''ז י''ב דמביא בזה פלוגתא בפוסקים אי פטור ומותר או דאסור מדרבנן. ויעוין בבאור הלכה ד''ה וי''א, דמוכיח דמאן דאסר מדרבנן הוי בביבר גדול דקשה לתופסם שם בשחיה אחת רק כיון דחוזר לביתו חשיב כנצוד ועומד, ובזה רבנן אסרו כיון דכעת מחזי כצידה, ויעוי''ש עוד דמביא מהמאירי דמביא בשם יש אומרים, שלא נאמרה משנה זו אלא בעוף וחיה המדבריים שגדלו ברשותו אבל תרנגולים ואווזים ושאר הבייתיים אף מרה"ר לבית מותר, אולם בבאור הלכה מוכיח מהרמב''ם ועוד ראשונים דגם באווזים ותרנגולים אסור.

**בבאור הרמ''א דפרה וסוס ליכא כלל איסורא**

1. **יעוין ברמ''א דכתב שם דבפרה וסוס דהוי בהמות ביתיות ליכא כלל איסור דרבנן ולא מחזי כצידה**, ולכאורה תרנגולים ואווזים הוי כפרה וסוס, ויעוין בבאור הלכה שם שמבאר את הנך י''א המובא במאירי דס''ל דהוי כפרה וסוס, וצ''ע שיטת הפוסקים דמחלקים בינייהו.

**ויעוין בנשמת אדם כלל ל סעיף ב וז''ל, ומי יתן ואדע מאי שנא בהמות דמותר, ואווזים ותרנגולים וצביים וחתול דאסור, כיון דמיירי שנתגדלו בתוך ביתו**. עוד צ"ע לדברי רמ"א דמשמע דאסור לעולם לצוד חיה ועוף שברשותו, וא"כ קשה מתני' דתרנגולת שברחה דדוחין אותה כדאיתא בסי' ש"ח וע"ש בר"ן וכ"כ הב"ח דאפילו ברה"ר מותר לדחות וע"ש בתוס', ואף להאוסרים בסי' ש"ח ברה"ר היינו משום הוצאה אבל מחמת צידה משמע דאין בו והרי ברחה מן הבית. וראיתי בתשובות משאת בנימין סי' ח' שכתב דהוי צידה כלאחר יד, וצ"ע דלא מצינו שהתירו במקום הפסד אפי' שבות ע"י נכרי עי' סי' ש"ז ועי' בסי' של"ד ס"ב רק במקום חולי התירו שבות כלאחר יד בסי' שכ"ח סעיף י"ז. ועוד מי יתן ואדע דהאיך ידחה התרנגולת והרי היא בורחת מידו. ולכן נ"ל דידוע דלשון צידה לא שייך אלא במין שאינו בן תרבות או כשצריך לרוץ אחריו, אבל כשעומד במקומו והוא בן תרבות באלו לא שייך לשון צידה, וידוע דבהמות כסוס ופרה אינם נשמטים כלל מידי האדם אלא עומד במקומו. וכן יש לפעמים עופות הרגילים מאד עם האדם וכשרוצה לתפשו הוא עומד במקומו ואינו זז כלל והם ג"כ בני תרבות ובזה מיירי מתני' דתרנגולת שברחה, אבל רובא דרובא העופות נשמטים מיד האדם ואינם נוחים לתפוש כדאמרינן בביצה כולהו נמי עבידי לרבויי, וכולהו לאו דוקא דיש מקצתן שאינם נשמטים, אלא דהגמי"י מיירי על רוב, וזהו נמי כוונת הגהת האלפסי דאסור ליקח אווזים ותרנגולים וצביים דמסתמא הן נשמטין מידו וכן חתול, אבל פרות ורחלים ידוע שאין נשמטין כלל מידי האדם ולכן מותר. ויעוי''ש דנקט לפי''ז דהשו''ע שמתיר מיירי בעופות דאין עבידי לרבויי כלל ולהשמט מידו דבאלו מותר ליקח אבל אם מרדו קצת אסור ליקח אפי' בידים [ורק אם מרדו לגמרי בהא איכא צידה דאוריתא דע''י דמרדו לגמרי הוי כחית השדה], ובחינם כתב הרמ"א דיש חולקין דאין כאן מחלוקת כלל.

**ויש להדגיש דהאי דינא דפרה וסוס לא הוי בעיקר איסור צידה דאוריתא**, אלא הוי רק ביחס לאיסור דרבנן, והא דליכא בזה איסור דאוריתא הוי מחמת שהם חיות בית ובני תרבות וכל כמה שעומדים ברשותו של האדם הם נשמעים לו, וגם סברת החיי אדם הוי בצירוף הא דהוי בני תרבות כמו שמבואר בדבריו ולא הוי כמו הנידון של צידה בצב, דבצב הוא לא בר בריחה כלל.

והא דנקט המשנה ברורה ס''ק נ''ט אפילו קנה אותם מחדש ועדיין לא הורגלו לבוא לביתו כי אין עשויין להשמט מתחת ידי אדם , כונתו דבחיות בית סגי בעצם מה שקנאם ועומדים לרשותו [או דסגי דמה דיחזרו לבעליהם הקודמים כמבואר בבאור הלכה ד''ה חיה ועוף] ויעוין בשו''ע הרב סוף סימן שט''ז וז''ל, וכל זה בחיה ועוף אבל ''בהמות הגדילים ברשותו של אדם'' מותר לצודן אפילו מרשות הרבים.

**בלקיחה ממקום שלא מחוסר צידה אי איכא בזה איסורא**

1. **בעיקר הא דנקט הבאור הלכה דהאי איסורא הוי רק היכא דמחוסר צדיה** יעוין בשולחן ערוך הרב אורח חיים סימן שטז סעיף א וז''ל, וכל הצד למקום שהניצוד מחוסר שם צידה עדיין אף על פי שהוא פטור, אסור מדברי סופרים. והצד ממקום שהוא מחוסר צידה שם חייב, וממקום שאינו מחוסר צידה מותר לצוד לכתחלה ביום טוב, אבל לא בשבת משום איסור טלטול, ויש אוסרים גם משום איסור צידה מדברי סופרים. ומבואר דאיכא בזה פלוגתא אי איכא איסור דרבנן גם בגוונא דאינו מחוסר צידה ויש לדון דגם אי נימא דבחיות בית ליכא איסורא בביבר קטן כמו שמסיק בבאור הלכה מ''מ בחיה דאית ביה איסור צידה מה''ת אפשר דאיכא איסורא מדרבנן באינו מחוסר צידה. ולפי''ז מה שנקט בס' ארחות שבת פי''ד ה''ח בפשיטות להתיר בזה, ומקורו מד' המ"ב סימן שט"ז סקנ"ז ליכא מזה ראיה כלל דהמ"ב שם איירי בבע"ח שברשותו, דבזה שרי, וכמש"כ בביאוה"ל שם.

**בבאור תלית הגמ' בדינא דעור אי הוי כבשר לענין טומאה**

1. **גמ', מדקתני החובל בהן חייב מכלל דאית להו עור מאן תנא אמר שמואל רבי יוחנן בן נורי היא דתנן רבי יוחנן בן נורי אומר שמנה שרצים יש להן עורות.** יעוין בגמ' בעמוד ב' דמבארת דהא דתליא בפלוגתא דריב''נ ורבנן לענין טומאה אי חשיב כבשר הוי לדעת ר' יהודה דתליא בגישתא דהיינו בעובי העור, ולפי''ז הוי סברא בעיקר היחס של העור אי חשיב כחלק מהבשר או כדבר בפני עצמו. ומבואר דהך דינא דבעי עור לחיובא דחבלה לא תלוי במציאות העור אלא תליא ביחס הדיני של העור אי הוי כבשר או כעור. ויש לעיין דבשלמא אי חיוב חבלה הוי מדין צובע והא דבעי עור הוי מחמת דצביעה שייכא בעור א''כ אפשר דתליא ביחס הדיני של עור, אולם אי הוי מחמת עצם המציאות שהדם לא יצא, או מחמת דאיכא חסרון בגוף דלא חוזר לכמו שהיה, א''כ תליא במציאות ולא ב''שם עור''.

**וביותר קשה הא דמבואר בתוס' ד''ה אמר שמואל דמקשה מהא דעור של עגל הרך הוי כבשר לענין טומאה** ומחיב עליו משום חובל. ומיישב דעור של עגל כיון דרכיכי הא דחשיב בשר הוי מחמת העור בעצמו ולא מחמת דחשיב חלק מהבשר והלכך בהא אמרינן דחשיב עור לענין חיוב חבלה, דמצד מציאותו דיינינן ליה כדבר נפרד מהבשר, רק דאית להו בעצמו דין בשר. ומבואר לפי''ז דלמרות דעור של ח' שרצים לא רכיכי כמו עגל מ''מ לענין חבלה חשיב כבשר היכא דלא הוי עור עבה ממש. והדברים צ''ב דאי תליא במציאות היה נראה דכל כמה דרכיכי ממש הוי פחות מעור דח' שרצים. ורק אי תליא בשם עור בהא איכא למימר דאדרבה מחמת דאיכא לו מימוש בפני עצמו איכא ליה שם עור שיש בו חשיבות דבשר.

**דף קז עמוד ב**

1. **ושאר שקצים כו' הא הורגן חייב,** יעוין בקרן אורה ריש פרקין דתמה דאי חיובא דחובל משום צובע או מפרק מה הראיה דהורגן חייב, דגם אי הורגן פטור איכא חידוש דליכא בהו חיוב צובע ומפרק, ואי הוי משום נטילת נשמה ניחא דמהא דהוצרכה המשנה להשמיע דליכא נטינ''ש בדמם מוכח דבגופם ודאי דאיכא נטינ''ש.

**בבאור דינא דבעינן פרה ורבה לחיובא דנטילת נשמה**

1. **ושניהם לא למדוה אלא מאילים רבי אליעזר סבר כאילים מה אילים שיש בהן נטילת נשמה אף כל שיש בו נטילת נשמה ורבנן סברי כאילים מה אילים דפרין ורבין אף כל דפרה ורבה.** יש לעיין בבאור ההגבלה של פרה ורבה אי הוי הגדרה ב''מין'' דלחיובא בנטינ''ש בעינן סוג מין שפרה ורבה, או דהפרה ורבה הוי סימן על חיותו.

וראשית כל יש לעיין בגדר המציאות של פרה ורבה. ויעוין בבאור הלכה סעיף ט' ד''ה להורגה, דמביא בזה שתי מהלכים יסודיים. דברבותינו הראשונים מבואר דהוי ביחס לאופן יצירתו דבא מזכר ונקיבה. אולם בבאור הלכה מבאר דהוי ביחס לכוחו להפרות ולרבות. ונפק''מ בבאור שיטת הרמב''ם ודעימיה בהא דאיתא בדף י''ב דאיכא חילוק בין פרעוש לכינה דבפרעוש מחייב על הריגתו ומבאר הרמב''ם שהוא מין הידוע ההווה מן העפר בימות החמה שקורין בערבי אלברגו"ת והוא אינו פרה ורבה. ובראשונים [יעוין ברמב''ן ובר''ן בדף י''ב ע''א] תמהו עליו מהא דמבואר בסוגין דבעינן דיהא פרה ורבה **ובבאור הלכה מיישב לפי דרכו** דתליא בכוחו להפרות ולרבות ומביא מהרמב''ם דנקט להדיא דאותם המינים שנוצרו מעפר בכוחם להפרות ולרבות.

**ובראשונים מיישבים שחייבין עליו כמי שהוא פרה ורבה מזכר ונקבה שכן ההורג עכבר שהשריץ מן העפר חייב**, ולא פטרו מאלים מאדמים אלא כגון כינה שהווה מן הזיעה וכן תולעים שבאשפות ובדברים המוסרחין. ויש לעיין בכוונתם דהרי סכ''ס לא נולד מזו''נ, ויעוין בר''ן וז''ל, אבל כל שמתהוה מן העפר חיות יש בו כאילו פרה ורבה מזכר ונקבה. ומבואר דהפרה ורבה הוי סימן על חיותו, ויעוין בשו''ע הרב סימן שט''ז סעיף כ' דמוסיף בזה באור וז''ל, לפי שכל המתהווה מן העפר חיות יש בו כאלו פרה ורבה מזכר ונקבה כי תחלת בריית בעלי חיים היתה מן העפר כמ"ש ויאמר אלהים תוצא הארץ וגו'.

**אולם יעוי''ש ברמב''ן** וז''ל, ולי משמע דעכבר שהשריץ מן העפר חייבין עליו ודאי מפני ''שמינו פרה ורבה הוא'' אלא שהוא כמין הסריסים, אבל מין שאין בהם מפרים ורבים כלל כגון אלברגו"ת פטור, ולכתחלה נמי מותר בין לצוד בין להרוג דבכלל מאכולת הן וכדפרישית. ומבואר ברמב''ן דהוי הגדרה במין דבעינן שיהא שמינו יהא פרה ורבה. ולדעת הבאור הלכה דתליא בכוחו להפרות ולרבות נראה יותר דהוי סימן על חיותו.

**בהא דמבואר דכינה אינה פרה ורבה אי בזמנינו נשתנה הדין**

1. **אמר ליה אביי וכינה אין פרה ורבה וכו' מינא הוא דמיקרי ביצי כינים**. ידוע הקושיא מהא דהחוקרים אומרים כי היום נשתנו הטבעיים וכינים פרים ורבים, דהאם משום כך נשתנה הדין. ובספר פחד יצחק למהר"י למפרוטני (ערך צידה אסורה) כתב וז"ל: "אי לאו דמיסתפינא אמינא, שבזמנינו שחכמי התולדות הביטו וראו וידעו וכתבו, דכל בעל חי ויהיה מי שיהיה, הוה מן הביצים. וכל זה שומר נפשו ירחק מהם ולא יהרוג לא פרעוש ולא כינה". ומובא שם ששאל על כך את רבו ר' יהודה בר' אלעזר בריל ממנטובה והוא קיים את דין הגמרא והטיל ספק בדעת החוקרים. וז"ל: "אכן חסר דעת החוקר, אין שכלו מגיע לעומק חכמת הטבע ומעשה בראשית כי רב הוא''. ואעפ"כ עמד הר"י למפרוטי על דעתו בזה והביא ראיה ממה שאמרו בפסחים צד. שחכמי ישראל הודו לחכמי אומות העולם. אולם רבו כתב דהרי ידוע דאחרי מאות רבות בשנים כל החוקרים מאוה"ע בחקירתם ע"פ הנסיון והמופת שבו לדברי חכמים וקבלת הקדמונים, א"כ אין לזוז ממה שנפסק ע"פ גמרתינו, אפילו כל רוחות החקירה האנושית באות ונושבות בו כי רוח ה' דבר בנו.

**ויעוין במכתב מאליהו לגרא''א דסלר** (ח"ד) וז''ל, דכל מה שקיבלו חז"ל הן בהלכות טריפות הן בהלכות שבת הן בשאר מילי קבלתם אמיתית ויסודתם בהררי קודש הן לקולא הן חומרא. ומה שאמרו כאן דאין הכינה פרה ורבה, ביאור הדברים, דלגבי הלכות התורה אין אנו מתחשבין רק עם מה שעין אדם רואה, כגון נגיעה שבאותיות סת"ם או נקב שבאות שאינו נראה בעין האדם רק ע"י זכוכית מגדלת כשרה, דאין לדיין אלא מה שעיניו רואות, ולא נתנה תורה רק לבני אדם באשר הם, ולכן הכינה, אף שנתברר שהם פרים ורבים, אבל עין האדם לא יוכל לראות כן, ולגביו הרי זה כאילו מאליהם נוצרו, וא"כ אינם דומים לאלים שבמשכן, ואין בהם נטילת נשמה.

**בהיתרא דאינו פרה ורבה אי הוי היתר גמור או דאסור מדרבנן**

1. **יעוין בב''ח שט''ז סק''ז דמוכיח משיטת רבינו יוסף בתוס' בדף י''ב ע''א דלמורת שמד''ת מותר מ''מ מדרבנן אסור, דלא גרע מאין במינו ניצוד בצידה דאיכא איסורא מדרבנן,** וה''ה הכא למרות דלא דמיא לאילים מ''מ אסור מדרבנן, אולם יעוין ברמב''ן וברשב''א בדף י''ב דנקטו בפשיטות דמותר לגמרי, וכן מדייק המג''א שט''ז ס''ק כ' מהמ''מ, וברמב''ן וברשב''א מוסיפים דגם צידה מותר לכתחילה. וצ''ל דשאני פטורא דאינו פרה ורבה דהוי ביחס לחפצא לא מבעיא אי הוי כמת אלא גם אי בעינן באופן חיובי למין דפרה ורבה הוי מחמת דמין שלא פרה ורבה הוי כמאן דליתא והוי חסרון בחשיבותו כ''בעל חי'', משא''כ אין במינו ניצוד דהוי ביחס להעמדתו לגברא ולא חסרון בגופו.

ויעוין עוד באליהו רבה אליה רבה סימן שטז ס''ק כו דמחלק בין כינה לשאר המינים שאינם פרים ורבים וכן הביא הבאור הלכה שט''ז סעיף ט' ד''ה מותר, והא דכינה שאני יעוי''ש דמבאר בשתי אופנים או משום עצם הדבר שנתהוה מזיעה או דמשום צערא ומאיסותא התירו לגמרי.

**בבאור התליה של חיוב צידה בחיוב הריגה**

1. **והרי פרעוש דפרה ורבה ותניא הצד פרעוש בשבת רבי אליעזר מחייב ורבי יהושע פוטר אמר רב אשי צידה אהריגה קרמית עד כאן לא פליגי רבי אליעזר ורבי יהושע אלא דמר סבר דבר שאין במינו ניצוד חייב ומר סבר פטור. אבל לענין הריגה אפילו רבי יהושע מודה. בבאור דעת המקשן דגם בפרעוש שפרה ורבה רבנן פטרי יעוין ברמב''ן דמבאר** דס''ל דרבנן דפטרי בכל דבר שאין בו גידין ועצמות משום שאינו מתקיים י"ב חדש והו"ל כמת, וגמרי' מאילים מאדמים מה התם יש בהן גידין ועצמות אף כל שיש בהן גידין ועצמות, ואתא רב יוסף ופליג ואמר דלא גמרי רבנן מאילים מאדמים אלא דבעי פרה ורבה אבל גידין ועצמות לא בעי', הלכך ברמשים שהן פרין ורבין חייבין לדברי הכל.

**ומבואר במקשן דגם למחייב דצידה בעינן שהדבר הניצוד יהא בו חיות ויעוין בקרן אורה ק''ז ע''ב וז''ל,** והנה לפי דעת המקשה שוין הן צידה והריגה, ובתרווייהו בעינן דוקא בריה שיש בה גידין ועצמות, ומסיק דצידה קילא יותר, ובעינן דבר שבמינו ניצוד גם כן, על כל פנים שמעינן מינה דלמ"ד דחייב אף בדבר שאין במינו ניצוד כמו ר' מאיר לעיל בפרק האורג (ק"ו ב') יכול להיות דמודה בכינה דלא שייך בה צידה, כיון דאין בה הריגה אליבא דר' יהושע, וצידה לא עדיף מהריגה. ויעוין ברמב''ן דף י''ב ע''א דנקט כן להדיא וז''ל, אבל מין שאין בהם מפרים ורבים כלל כגון אלברגו"ת פטור ולכתחלה נמי מותר ''בין לצוד בין להרוג'' דבכלל מאכולת הן וכדפרישית.

**ויש לעיין ביסוד הדבר,** ולכאורה נראה מזה דמאחר דצידה ענינה שינוי המצב בבעל חי מעומד ברשות עצמו לעומד לבני אדם א''כ כל כמה דהוי כמת ליכא משמעות בהאי שינוי ולא חשיב מלאכה, אופן נוסף ניתן לומר דכל כמה דחשיב כמת חסר בעמידתו לבני אדם דבעינן דיעמד כחי אלא דזה שייך אי נימא דבהריגה לא חשיב צידה, דאי גם בהריגה חשיב צידה א''כ גם מוכח דגם במת איכא קיום לצידה. ויעוין באבנ''ז או''ח סימן שפט ס''ק ז' בהגהה וז''ל, דמשמע ריש פרק שמונה שרצים דעל מה שפטור על הריגתו פטור על צידתו. ואם כן החיוב משום שהוא בעל חי ואמרינן בי' גופים מחולקים. ומבואר בדבריו דהוכיח מסוגין דבעינן את מציאותו כבעל חי למחייב דצידה. והוי דלא כדבריו באגלי טל מלאכת בורר הלכה ו' ס''ק י''א [ב] בהגהה דנסתפק דאפשר שחייב גם בדגים מתים מפני שעכ''פ צד אותם מהים העומד לשוטפם ויעוין בשש''כ פכ''ז הערה קיט בסופה דדן לפי''ז דגם בחפצים שהים שוטפם יהא חייב וצ''ב.

1. **הצדן לצורך חייב וכו' מאן תנא אמר רב יהודה אמר רב רבי שמעון היא דאמר מלאכה שאין צריכה לגופה פטור עליה. איכא דמתני לה אהא המפיס מורסא בשבת וכו', ואיכא דמתני לה אהא הצד נחש בשבת וכו',** ומבואר דיסוד היתרא דהנך דיני הוא מכח דינא דר''ש דאצל''ג פטור מה''ת ורבנן לא אסרו במקום צער. וידוע הקושיא על הרמב''ם פ''י משבת הלכה י''ז דפסק להנך דיני למרות דפסק דאצל''ג חייב. ויעוין במ''מ שם דמיישב דהרמב''ם הוכיח מריש שבת דאיתא שם בשם שמואל להנך דיני למרות דשמואל ס''ל דאצל''ג חייב [ויעוי''ש בתוס' ובראשונים מה דמיישבים] ומכח זה הוכיח דאיכא בזה מחלוקת והגמ' בריש שבת ס''ל דלא תליא בפלוגתא דאצל''ג, וכן הלישנא קמא בגמ' דאזלא רק על מתניתין ס''ל דהנך דיני לא תליא בפלוגתא דרב ושמואל. והרמב''ם פסק כהך לישנא.

**ובבאור הך היתרא** יעוי''ש וז''ל, והטעם שהפסת המורסא הוא גמר מלאכה כשהוא להרחיב פי המכה ושלא כדברי רש"י ז"ל שכתב משום בונה. וכשהוא להוציא ממנה ליחה אינה גמר מלאכה וא"א לבא בה חיוב מכה בפטיש שהוא גמר מלאכה בשום פנים, וכן צידת הנחש שאינו צד כדרכו אלא מתעסק בו וכמו שיתבאר למטה, א"נ דכיון דרבים נזוקין בו חשיב ליה כסכנת נפשות.

**ובבאור טעמו בהפסת מורסא.** בפשטות נראה כמו שביאר החת''ס בכונתו [כתובות דף ו' ד''ה מפיס מורסא], וז''ל, י"ל הטעם משום תיקונא מנא וכאן דזה הכלי לא יצלח למלאכת שום אדם כ"א לו ואיהו לא צריך לה כ"א להוציא ליחה ולא רצה לתקוני מנא ממילא לא הוה מנא כלל. ויעוי''ש דמדמי ליה לסברת הראשונים באית ליה הושענא אחריתי דלהשוותו כצתקן את ההדס בעינן שיהא לו כוונה.

**אולם יעוין בבאור הלכה** שט''ז ז' ד''ה נחשים, נ"ל דכונתו הוא דכשהוא מכוין לעשות לה פה הוא מרחיב פי המכה כדרך שהרופאים עושין ואז הוא בכלל מכה בפטיש דהוא גמר מלאכה אבל אם מבקע המורסא רק להוציא הליחה אינו מרחיבה ע"כ אין זה בכלל גמר מלאכה כלל וזה הוא כונת המ"מ להמעיין בו.

**ובבאור סברתו לענין צידה**. נראה דכיון דבצידה ליכא תוצאה ממשית א''כ כל החפצא דמלאכה נובע מהתעסקותו בהעמדת המצב שגורם את הצידה [כמו שהבאנו מהברכ''ש ב''ק דמעשה צידה הוי עשית בור] ובזה הצריך הרמב''ם דיעמיד את התעסקותו בשביל לצוד דאי עיקר מטרתו להבריח את הנחש למרות שבפועל הוא עושה צידה, דרק ע''י שכולאו מונע ממנו את ההיזק, מ''מ לא דיינינן את התעסקותו בצידה.

**מהלך הגר''ח בישוב שיטת הרמב''ם**

1. **בעיקר ישוב הרמב''ם יעוין בגר''ח שם דנקט דליכא פלוגתא בין הסוגיות**, רק מאחר דס''ל לרמב''ם כדעת הערוך דפסיק רישא דלא ניח''ל מותר א''כ איכא סיבה נוספת להיתרא בהך דינא דצד נחש ומפיס מורסא, והא דבסוגין תלתה הגמ' בפטורא דאצל''ג הוי מחמת דאזיל אליבא דרב דס''ל דאינו מכוון אסור. ובחזו''א או''ח נ' סק''ג תמה בזה דמאחר דמעשה צידה הוא בשלילת החירות של הבעל חי א''כ מה שייך בזה לא מכוון ובשלמא אי נימא דהוי יסוד במלאכת צידה דבעינן את כונתו ניחא אולם אי הוי מפטורא דלא מכוון מה שייך לדונו כאינו מכוין.

**מהלך הקה''י בישוב שיטת הרמב''ם**

1. בעיקר באור הרמב''ם יעוין בקה''י שבת סימן ב' דמבאר דבמפיס מורסא וצידת נחש כיון דליכא בזה תיקון מצד עצמו אלא רק מחמת דעת האדם דאיכא לו בזה מטרה, הלכך בהא הכונה הוי חלק מהמלאכה והוי כמו דנקט במ''מ במפיס מורסא לבאור החת''ס, רק הקה''י נוקט דהוי כלל יסודי בכל המלאכות שאין בהם תיקון מצד עצמם, ויעוי''ש דמבאר בזה את יסוד התוס' בדף ע''ג בזומר וצריך לעצים וקורע ע'מ לתפור וכן בדש לגופן דאין דרך דישה בכך, דהכל הוי מאותו יסוד. ויעוי''ש עוד מה דמוכיח דגם הך דינא תליא בפלוגתא דר''י ורבנן, דדינא דר''י דאינו מכוון חייב הוי מחמת דס''ל דאינו מכוון כמכוון כפי איך שמבואר במאירי דף ק''ג, ולפי''ז איכא עדיין לישוב הגר''ח בסתירת הסוגיות דהך דינא תליא בפלוגתא דר''י ור''ש אי אינו מכוון מותר.