פרישה סמוך לוסת
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / וסתות

יום ועש"ק ויחי י"ג טבת תשס"ו

א] נדה דט"ו. אמר ר"ל משום ר"י נשיאה והוא שבא ומצאה בתוך ימי עונתה, ופירש"י ל' יום לראי', אבל לאחר ל' בעיא בדיקה הואיל וסתם נשים חזיין לסוף עונה, עכ"ל, וכן פירשו בחי' הרמב"ן ובהלכותיו, ובחי' הרשב"א ובתוה"ב, ובפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז.

והנה בחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, ושמעינן מהא דאשה שאין לה וסת בעלה מוזהר עליה ביום עונה דאפי' בבא מן הדרך אנו חוששין כר"ל ולא אשכחן מאן דפליג עליה, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב ש"ג, וכ"ה בטושו"ע ר"ס קפ"ט.

אמנם בד' רש"י והרמב"ן לא נזכר כלל דאיכא חובת פרישה ביום העונה, וכבר האריך הגר"ז בקו"א ר"ס קפ"ט להוכיח בדעתם דליכא חובת פרישה ביום העונה, עיי"ש, ועמש"נ בזה בדברינו בדין עונה בינונית ענף א'.

והנה הרשב"א למד להא דאיכא דין פרישה ביום העונה, מהא שאנו חוששין בבא מן הדרך אחר יום העונה שמא ראתה, וס"ל להרשב"א דכיון דחיישי' שמא ראתה, ע"כ ודאי דבעלה מוזהר עלי' ביום העונה.

אך בדעת רש"י והרמב"ן צ"ל, דהגם דחיישי' שמא ראתה ביום העונה ומשום זה מצרכינן לה בדיקה, מ"מ אי"ז מחייב שיהא דין פרישה ביום העונה, וצ"ב שורש הפלוגתא בזה.

ובפשוטו נ' בביאור הפלוגתא בזה, ??

ב] ויל"פ עוד פלוגתא זו, דהנה בשבועות די"ח אמרינן דהי' משמש עם הטהורה ואמרה לו נטמאתי, חשיב אנוס, אך אם שימש עמה סמוך לוסתה חשיב שוגג וחייב קרבן.

והנה בבעה"מ ובמלחמות ובחי' הרמב"ן והריטב"א שם מבו', דכל הא דסמוך לוסתה ל"ח אונס, הוא רק משום דמדאורייתא צריך לפרוש מן האשה סמוך לוסתה, אך אם א"צ לפרוש סמוך לוסתה אלא מדרבנן, שפיר חשיב אונס, עיי"ש, וכן נקט הרא"ה בבדה"ב ש"ב (ד"ד.), ועיי"ש בריטב"א שכתב דהא דחייב לפרוש מדאורייתא הוא רק אחר שהגיע וסתה או קודם מעט בסמוך ממש, וכעי"ז דעת הרא"ה שם.

וגדולה מזו כתב בחי' הרמב"ן שם בדעת רב אדא, דאף דחובת הפרישה בעונת הוסת דאורייתא, מ"מ חשיב אונס, ז"ל, ואע"ג דכתיב והזרתם דהיינו אזהרה לישראל שיפרשו מנשותיהן סמוך לוסתן נהי דעבר במזיד אההוא עשה ההוא לאו איסור נדה עצמו הוא וליכא לחיוביה קרבן אלא אשגגת בעילה שהוא דבר שזדונו כרת ושגגתו חטאת, וכי פרסה נדה אנוס הוא עליה כיון שמתחלה הוא סבור יכול אני לבעול, עכ"ל, וכ"כ במלחמות שם.

אמנם הנה בהא דס"ל דלמ"ד דפרישה סמוך לוסתה דרבנן ודאי חשיב אנוס, הנה הראב"ד בכתוב שם כתב ע"ז, ז"ל, הא מילתא לא מחוורא כלל, מש"כ בעה"מ בדעת רב אדא דחשיב אונס כיון דסבור יכולני לבעול וחובת הפרישה אינה אלא מדרבנן, דכסבור יכולני לבעול אי"ז אונס, אלא או שגגה או פשיעה והיא קרובה למזיד, עכ"ל.

והיינו דס"ל להראב"ד, דכיון דמדרבנן צריך לפרוש סמוך לוסתה, הרי דהגם דאיהו סבור שיכול הוא לבעול, ודאי לא חשיב זה אונס, שהרי הי' אסור לו לבעול על סמך זה.

ובמה שנקטו הראשונים דאף דפרישה סמוך לוסת דאורייתא מ"מ ל"ח מזיד אלא שוגג, הנה הרשב"א במשמה"ב ש"ב ד"ה. פליג ע"ז, ז"ל, דאילו הי' מדאורייתא, מזיד הוא זה, שהתורה אמרה שיזהר עונה סמוך לוסת, והוא עבר אדאורייתא ובא עלי', ומתוך ביאתו ראתה, אלא ע"כ לאו דאורייתא אלא דרבנן וקרא אסמכתא בעלמא, עכ"ל.

ועיי"ש במשמה"ב שפירש דלעולם חובת הפרישה סמוך לוסתה אינה אלא מדרבנן ואפ"ה ל"ח אנוס, ז"ל, בת"ח כלומר שיודע שאמרו חכמים שמוזהרין בני ישראל לפרוש מנשותיהן סמוך לוסתן משום שמא יש לחוש שבעודו משמש יבא האורח וכו', דשוגג הוא דסבור יכולני לבעול עד שלא יבא האורח, ומ"מ לאו אנוס הוא דהו"ל לאסוקי אדעתי' שמא תראה בשעת תשמיש, ומזיד נמי ל"ה דסבור יכולני לבעול קודם שתראה וכו', עכ"ל.

ג] והנה בביאור פלוגתת הבעה"מ והרמב"ן ודעימייהו עם הרשב"א, אם למ"ד דפרישה סמוך לוסת דאורייתא חשיב שוגג או מזיד, כבר פירשו דפליגי ביסוד חובת הפרישה סמוך לוסת, דדעת הרשב"א היא כמבו' בלשונו, שהתורה אמרה "שיזהר" סמוך לוסת, והיינו דכיון דיש לחוש שתראה, הזהירה התורה לחוש לכך, ואי"ז איסור ודאי, אלא הוי חיוב לחוש לספק, אך בדעת הבעה"מ והרמב"ן י"ל, דגדר חובת הפרישה היא, כיון שהוחזקה לראות ביום זה, ויש לחוש שתראה בשעת תשמיש, הזהירה התורה לפרוש ממנה, והוי זה איסור ודאי דאשה שהוחזקה לראות ביום זה ה"ה אסורה.

ובחי' רמ"ש שבועות שם, פירש בדעת הרמב"ן, דהאיסור דסמוך לוסתה, הוי זה הרחקה, שלא יבא לבעול בעונת הוסת ונדה גמורה כיו"ב, והוכיח כן ממש"כ הרמב"ן דלרב אדא אף דפרישה סמוך לוסת דאורייתא מ"מ חשיב אנוס, ואם חובת הפרישה הי' משום חשש שמא יבא הדם, ודאי ל"ה חשוב אונס, עיי"ש בדבריו.

ואשר מה"ט הוא דפליגי אם כל שעבר על איסור זה ובא עלי' ומתוך ביאתו ראתה, חשיב שוגג או מזיד, דהבעה"מ והרמב"ן דס"ל דחובת הפרישה סמוך לוסת הוי זה איסור ודאי לבא על אשה העלולה לראות, הרי דע"כ ס"ל דאף דהזיד ועבר על איסור פרישה סמוך לוסת, מ"מ כלפי איסור בעילת נדה הוי שוגג, שהרי לא הוזהר כלל לחוש שתראה, ולדעת רב אדא פירש הרמב"ן דאף חשיב אנוס, כיון דכלל לא הי' לו לחוש שתראה.

אך הרשב"א לטעמי' דס"ל דחובת הפרישה סמוך לוסת הוא שהזהירה התורה לחוש שמא תראה, הרי ודאי דכיון שהוא מוזהר לחוש שמא תראה, ועבר ובא עלי' וראתה, הוי מזיד באיסור בעילת נדה, שהרי הזהירתו תורה לחוש לכך שהיא נדה, וכל שלא חש לכך מזיד הוא.

ד] **[**ויש להוסיף עוד בזה, דהנה תניא בכריתות די"ח., היו לפניו ב' חתיכות א' של שומן וא' של חלב וכו', הראשונה במזיד והשני' בשוגג פטור ורבי מחייב וכו'.

והנה פשטא דברייתא מ' דאיירי אף באדם א' שאכל את שניהם, אך אי"ז מוכרע, שהרי בסיפא תניא שתיהן בשוגג שניהן חייבין השני לא מן הדין וכו', והרי דאיירי בב' בנ"א, והא דפטור מכלום, הגם דודאי אכל חלב, בע"כ דהוא משום שהזיד באכילת הראשונה שידע שהיא ספק חלב ואכלה, וע"כ אינו חייב קרבן, ויש ללמוד מזה, דאכל ספק חלב במזיד, ואח"כ נודע לו שהי' זה חלב, חשיב מזיד ואינו חייב קרבן, והגם שלא ידע שחלב הוא, דמ"מ כיון שידע שספק חלב הוא והי' מוזהר לפרוש משום הספק, חשיב מזיד, וכבר הוכיח כן הערול"נ שם די"ז..

ובאו"ש שגגות פ"ב הביא מירושלמי רפ"ו דתרומות, דבמזיד בספיקו ושוגג בודאו, כיון דהוא שב מידיעתו חייב קרבן, וכתב האו"ש דברייתא דכריתות פליגא ע"ז, והאמנם האו"ש למד לזה מהא דתניא בברייתא דאכל שניהם במזיד פטור מכלום, ולשיטת הירושלמי הרי חייב חטאת כיון שהי' פורש מודאו, עיי"ש, אך צ"ע, דלכאו' כיון שאכל שניהם במזיד, והי' יודע דממ"נ חד מינייהו חלב הוא, חשיב כמזיד אף על הודאי.[[1]](#footnote-2)

והנה אמנם באחיעזר ח"ג סי' נ"ז סק"ה, כתב לתלות דין זה בפלוגתת ר"י ור"ל בשבת דס"ט. בשגג בכרת והזיד בלאו אם שמה שגגה, ובארצות החיים סי' א' סק"ז ד"י. כתב, דאף לר"ל דבעי' עד שישגוג בלאו וכרת, מ"מ באוכל חתיכה מב' חתיכות אף דהספק אסור מדאורייתא מ"מ אין בה לאו ולא כרת רק איסור בעלמא ובודאי מיקרי שוגג, וע' עוד במרחשת ח"א סו"ס ל"ו.

אמנם י"ל בזה, דאף למ"ד דשגג בכרת והזיד בלאו שמה שגגה, היינו משום דכלל לא הזיד בהאיסור כרת, אך משא"כ בהזיד בספק, הרי הי' דינו מדאורייתא לחוש שמא יש בזה איסור כרת, וע"כ חשיב כמזיד אף לגבי איסור הכרת, ודו"ק.

והנה אמנם בשטמ"ק כתובות דכ"ב. כתב בשם תלמידי רבינו יונה, דהאוכל ספק חלב במזיד מביא אשם תלוי, ונ' שטעמו משום דלגבי חלב ודאי הוי שוגג, וע"כ כיון דהוי ספק אם אכל חלב בשוגג חייב באשם תלוי, וצ"ל לפי דבריו, דהא דתניא בכריתות די". דאכל במזיד פטור, היינו בשהי' סבור שחלב הוא ואכלו, וכה"ג כיון דהוי מזיד כלפי חלב ודאי, אף אינו חייב באשם תלוי, ולדבריו ודאי דאם נודע שחלב אכל מביא חטאת.

וגם בד' התוס' כריתות די"ז. שכתבו דאינו מביא אשם תלוי, הרי פירשו הטעם משום דל"ה שב מידיעתו, ולפ"ז לכאו' בדין שאם נודע שחלב אכל חייב חטאת, דכלפי חלב ודאי הוי שב מידיעתו.

אמנם בפירש"י שם די"ז: פירש דאם ידע שחתיכה זו היא ספק חלב ואכלה מזיד הוא ופטור, ולדעתו שפיר י"ל דאף אם נודע שחלב היא חשיב מזיד ופטור הוא מחטאת.

ולפ"ז הרי אם באנו לדון בבא על האשה סמוך לוסתה וראתה אם חשיב כמזיד, הרי דאי נימא דהמזיד בספיקו ושגג בודאו חשיב שוגג, הגם שהי' מוזהר על האיסור מספק, א"כ ודאי דה"נ בבא עלי' סמוך לוסתה חשיב שוגג, הגם שהי' מוזהר לחוש שמא תראה, ומש"כ הרשב"א דחשיב מזיד, הוא משום דס"ל דאכל ספק חלב במזיד ונודע שהוא חלב חשיב מזיד ופטור מחטאת, ומשום דכל שהי' לו לחוש מדאורייתא לאיסור חשיב מזיד, וע"כ ה"נ אם בא על האשה סמוך לוסתה וראתה חשיב מזיד, כיון שהי' לו לחוש שתראה.

ובדעת ש"ר דפליגי וס"ל דחשיב שוגג, י"ל דטעמייהו הוא משום דס"ל דהזיד בספק איסור ושגג בודאו חשיב שוגג, והגם שהי' לו לחוש מדאורייתא לאיסור, מ"מ כיון שלא ידע שאיסור הוא חשיב שוגג, וע' מרחשת ח"א סו"ס ל"ו שכתב כן, דמהא דמבו' דאף אם פרישה סמוך לוסת דאורייתא חייב חטאת, ש"מ דהזיד בספק ושגג בודאי חייב חטאת.

אך יותר נ' כמש"נ, דהגם דהזיד בספק איסור ושגג בודאו חשיב מזיד, היינו משום דהי' לו מדאורייתא לחוש לאיסור, וע"כ חשיב מזיד, ומשא"כ בבא על האשה סמוך לוסתה שלא הי' לו לחוש מדאורייתא שמא תראה, הרי שהגם שעבר על איסור פרישה סמוך לוסת, מ"מ כלפי איסור בעילת נדה חשיב שוגג, וז"ב**]**.

ה] ונ' דבזה מתבאר גם הא דפליגי אם למ"ד דפרישה סמוך לוסת דרבנן חשיב שוגג או אונס, דהראב"ד והרשב"א דס"ל דחשיב שוגג, הוא משום דמדרבנן הי' לו לחוש שמא תראה, וע"כ ל"ה אונס, דהגם דמזיד ל"ה, כיון שמדאורייתא ל"ה לו לחוש שתראה, מ"מ כיון שמדרבנן הי' לו לחוש לכך, אין לחשבו אונס, אך הבעה"מ והרמב"ן וש"ר דס"ל דחשיב אונס, הוא משום דאף מדרבנן לא הי' לו לחוש שתראה, אלא הי' מוזהר לפרוש ממנה, וע"כ הוי אונס גמור לגבי בעילת נדה.

והאמנם למ"ד דהוא מוזהר מה"ת לפרוש סמוך לוסתה ל"ח אונס, משום שהי' אסור לבא עלי', וע"כ ל"ח אונס, דל"ש למימר דמה הו"ל למעבד, ומשא"כ למ"ד דאינו מוזהר לפרוש סמוך לוסתה אלא מדרבנן, ומדאורייתא מותר הוא לבא עלי', שפיר חשיב אונס, והרי הרמב"ן כתב בדעת ר' אדא דאף אם מוזהר מה"ת לפרוש סמוך לוסתה חשיב אונס לגבי בעילת נדה, וע"כ אף דבזה ס"ל לרבא דלא חשיב אונס הוא רק משום שאסור הוא מדאורייתא לבא עלי', אך אם אינו אסור אלא מדרבנן חשיב אונס.

האמנם לדעת הרמב"ן בהלכותיו דפרישה סמוך לוסת דרבנן, וכן מבו' גם בחי' הרמב"ן ביבמות דס"ד. שפירש דהא דבוסתות קי"ל כרשב"ג הוא משום דוסתות דרבנן, והרי דאף חובת הפרישה אינה אלא מדרבנן, וגם מש"כ הרמב"ן דבזה"ז אשה קובעת וסת בימי נדה ובימי זיבה, ובפשוטו הוי זה אף לקולא, ניחא רק להסוברים דאף חובת הפרישה סמוך לוסת אינה אלא מדרבנן, הרי בע"כ צ"ל דהא דבא עלי' סמוך לוסתה חייב חטאת ולא חשיב אונס, הוא משום דהי' מוזהר עלי' מדרבנן, וע"כ לא חשיב אונס, אי לא דנימא כמש"כ הרשב"א במשמה"ב די"ל דלא קי"ל כהסוגיא דשבועות בזה, והסוגיא דשבועות אתיא כמ"ד דוסתות דאורייתא, וכדעת הראב"ד והרשב"א, אך י"ל דביסוד הדברים לא הדר בי' הרמב"ן, אלא הגם דאף מדרבנן א"צ לחוש שתראה, מ"מ כיון דסו"ס היתה אסורה עליו מדרבנן, לא חשיב אונס, וכמש"כ כן הנובי"ק יו"ד סי' נ"ה, והש"ש ש"א פ"ג??.

אמנם ל' הרמב"ן בהלכותיו פ"ה ה"ט, האשה שיש לה וסת אסורה לשמש כל עונת הוסת וכו', "שמא תראה דם שאורח הנשים בזמנו הוא בא" וכו', עכ"ל, ומ' דחובת הפרישה היא משום שעליו לחוש שתראה דם משום דחזקה אורח בזמנו בא, ושם ה"י כתב דחשש הוסתות מד' סופרים הוא לפיכך אם עברה כל עונת הוסת ובדקה ומצאה טהור מותרת לשמש, עכ"ל, ומ' דדין הפרישה בעונת הוסת, ודין עבר הוסת, חדא מילתא נינהו, וזה מתישב אם נימא דדין פרישה סמוך לוסת הוא משום דעליו לחוש שתראה, וכמש"נ כן להלן סק"ו בדעת הרשב"א, אך יש לדחות דמכוון הרמב"ן הוא, דכיון דיש לחוש שתראה דם שאורח הנשים בזמנו הוא בא, ע"כ אסרתה תורה באיסור ודאי, וצ"ע בזה.

ו] ולפ"ז נ' בביאור פלוגתת רש"י והרמב"ן עם הרשב"א אם מהא דחיישי' שמא ראתה ביום העונה, יש ללמוד דבעלה מוזהר עלי' ביום העונה, דהרשב"א לטעמי' דס"ל דחובת הפרישה ביום הוסת הוא משום דחיישי' שמא תראה, והיינו דכל היכא דהיא עלולה לראות הזהירה תורה לחוש לכך, הרי דמה"ט גם ביום העונה כיון דהיא עלולה לראות, יש לחוש לכך, דגדר איסורא דיום הוסת, הוא דהזהירה תורה לחוש שמא תראה ולא לסמוך על החזקה, וע"כ בכל גווני דיש לחוש שמא תראה איכא חובת פרישה.

אך הרמב"ן לטעמי' דס"ל דחובת הפרישה ביום הוסת אי"ז משום דעליו לחוש שמא תראה, אלא הוי איסור בפנ"ע שאסרתה תורה ביום שהוחזקה לראות בו ויש לחוש שתראה, וע"כ שפיר י"ל דהגם דחיישי' שתראה ביום העונה, מ"מ כיון שלא הוחזקה מעולם לראות בו, ואין זה יום וסתה, לי"ב חובת פרישה, וגם דעת רש"י בזה כהרמב"ן, וזה מתאים עם מה שפירש"י בהוריות ד"ח. ע"פ סוגיא דשבועות דפרישה סמוך לוסת דאורייתא, ואפ"ה חשיב שוגג, וכמש"נ.

ויש להוסיף עוד, דהנה הרשב"א במשמה"ב שם פשיטא לי' דודאי דהנידון אם וסתות דאורייתא בעבר וסתה, והנידון אם איכא חובת פרישה ביום הוסת, תליין זב"ז, ולמ"ד דוסתות דרבנן, ודאי דאף פרישה סמוך לוסת דרבנן, אך הנך ראשונים דמפרשי לסוגיא דשבועות דפרישה סמוך לוסת דאורייתא, הגם דקי"ל דוסתות דרבנן, הרי בע"כ דלא תלי זב"ז, ואף דוסתות דרבנן ומדאורייתא אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, מ"מ הזהירה תורה לפרוש מן האשה סמוך לוסתה.

ונ' דאזלי לטעמייהו, דלהרשב"א דגדר חובת הפרישה ביום הוסת הוא שהזהירה תורה לחוש שמא תראה, הרי דמה"ט אף יש לאסרה בשעבר הוסת ולא בדקה, שהרי יש לחוש שמא ראתה, אי לא דנימא כמש"כ הנוב"י דשמא תראה חיישי' ושמא ראתה לא חיישי', וע"כ מ"ד דעבר הוסת ולא בדקה מותרת מדאורייתא, בע"כ דס"ל דפרישה סמוך לוסת דרבנן, אך ש"ר דפליגי ע"ז הוא משום דמפרשי דאף שהזהירה התורה לפרוש סמוך לוסת, מ"מ א"צ לחוש כלל שמא תראה, והא שמוזהר לפרוש ממנה, הוא משום שאסרתה תורה ביום שהוחזקה לראות בו, וע"כ אם עבר וסתה ולא בדקה מותרת, וז"ב.

ויש להוסיף עוד בזה, דהנה בד' הרשב"א בסוף שער הכתמים מ', דהרואה דם מחמת מכה, מותרת אף ביום הוסת עצמו, וכתב ע"ז, ז"ל, וא"ת והלא בנשים דעלמא חיישי' לעונת הוסת כולה ואע"פ שלא ראתה מוהזרתם וכו', והיאך אתה מתיר את זו שהיא בשעת וסתה [ועוד] שהרי דם לפניך, י"ל דההיא דרבנן הוא ומשום דאפשר למיקם אמילתא, אבל הכא ליכא למיקם אמילתא ואין דנין אפשר משא"א שא"כ אף אתה אוסרה לבעלה לעולם, עכ"ל.

ונ' דכ"ז הוא לטעמי', דחובת הפרישה ביום הוסת הוא משום דמוזהר הוא לחוש שמא תראה, וע"כ ברואה דם מחמת מכה כיון שאף אם ראתה דם אנו מתירין אותה, אף א"צ לפרוש ממנה, דלא עדיף איסור יום הוסת, מהיכא דחזינן שראתה דם, דאפ"ה היא מותרת, וא"כ מ"ט יהא עליו לפרוש ממנה שמא תראה, הרי אף אם תראה נתיר אותה, אך לדעת ש"ר נ', דהגם דהרואה דם מחמת מכה מותרת, ואף אם ראתה הדם בשעת וסתה, ולי"ב לדינא דעבר הוסת אסורה, מ"מ שפיר אית בה לחובת הפרישה בעונת הוסת, כיון דהוי זה דין בפנ"ע, שהבעל מוזהר לפרוש ממנה ביום שהוחזקה לראות בו.

ז] והנה דעת הראב"ד בבעה"נ סימן א' ה"ו, דבוסת הפיהוק המורכב, אינה אסורה קודם הפיהוק, והרז"ה שם תמה עליו, ז"ל, אלא מפהקת ומעטשת וכל שמנו חכמים במשנתינו שהוא מאורע שיכול לבא לה בתוך שימושה, היאך תהא מותרת כל אותה עונה שקבעה בה הוסת מאחר שיש יום קבוע לאותן וסתות, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן בהלכותיו פ"ו הי"א, ז"ל, היתה רגילה במקרים הללו ביום קבוע, וסת הימים במקומו הוא עומד, ואסורה לשמש כל אותו היום, "שמא יארע לה וסת", עכ"ל, ול' שמא יארע לה וסת, מתפרש שמא תפהק, וכ"ה בל' הרמב"ן להלן, לא אירע לה כלום ולא ראתה, והרי דמש"כ "יארע לה" אין המכוון לראיית הדם אלא לפיהוק, וצ"ב דעת הראב"ד שמתירה קודם הפיהוק, ומ"ט לא חיישי' שמא תפהק בתוך שימושה, ועמש"נ בזה בדברינו בדעת הראב"ד בוסת המורכב סק"ד.[[2]](#footnote-3)

ונ' בזה עפמש"נ לעיל סק"ו בדעת הרמב"ן ודעימי', דחובת הפרישה סמוך לוסת, היא רק בזמן שהוחזקה לראות בו, אך כל שלא הוחזקה לראות בזמן זה, הגם שיש לחוש שמא תראה, לי"ב חובת פרישה, וי"ל כן גם בדעת הראב"ד.

והאמנם לפמש"נ לעיל סק"ה בדעת הראב"ד דדין פרישה סמוך לוסת הוא משום דעליו לחוש שתראה, הרי לכאו' נמצא שלדעתו איכא חובת פרישה בכל זמן שיש לחוש שתראה, וכמש"נ לעיל סק"ו לדעת הרשב"א, אך י"ל דס"ל להראב"ד, דהגם דחובת הפרישה הוא משום דעליו לחוש שתראה, מ"מ לא הזהירה תורה לפרוש אלא ביום המוחזק לראי', ולא בכל זמן שיש לחוש לראי', וצ"ע בזה.

ולפ"ז נ' דס"ל להראב"ד, דבוסת הגוף המורכב כ"ז שלא פיהקה עדין אי"ז זמן הראי', וע"כ לי"ב חובת פרישה, והגם דיש לחוש שמא תפהק ויהא זה זמן הראי' ויהא עליו חובת פרישה, מ"מ אי"ז אוסרו בתשמיש, שהרי בלא אזהרת פרישה סמוך לוסת, הי' מותר לשמש עם האשה ביום וסתה, הגם דיש לחוש שמא תראה ותהא אסורה עליו, וק"ו דאין לאסור לשמש עם האשה בזמן שיש לחוש שתפהק ויהא עליו חובת פרישה.

ובטעמא הרמב"ן דפליג, הגם דס"ל דחובת הפרישה הוא רק בזמן שהוחזקה לראות בו, וכמש"נ לעיל בדעתו, נ' שהוא מבואר בלשונו, שכתב דהיתה רגילה במקרים הללו ביום קבוע "וסת הימים במקומו עומד" וכו', ונ' מזה דס"ל דבוסת הגוף המורכב עיקר קביעות הוסת הוא לימים, ואך דה"ז מוגבל שאינה רואה ביום זה אלא עם פיהוק, וע"כ הוא דס"ל להרמב"ן דאיכא חובת פרישה אף קודם בא הפיהוק.

ומש"כ הרמב"ן דטעם האיסר הוא שמא יארע לה וסת, נ' שהוצרך לזה, משום שהרי אינה רואה ביום זה אלא עם פיהוק, וא"כ כיון שלא פיהקה הרי נמצא דעדין אין לחוש לראי', וא"כ מ"ט אי"ב חובת פרישה, הרי כל חובת הפרישה הוא רק בזמן שיש לחוש לראי', וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דשפיר יש לחוש לראי' שהרי יש לחוש שמא יארע לה וסת, ולפ"ז נמצא דאין מכוון הרמב"ן דשמא יארע לה וסת ועי"ז יחול עליו חובת פרישה, דזה ודאי אינו טעם לחייבו בפרישה, וכמש"נ, אלא מכוון הרמב"ן דמה"ט איכא עליו חובת פרישה כבר השתא, כיון דאיכא למיחש שתראה ע"י שיארע לה וסת, וז"פ.

אך למש"נ לעיל סוסק"ה דל' הרמב"ן בהלכות מ' דחובת הפרישה הוא משום דיש לו לחוש שתראה, מתבארים ד' הרמב"ן הללו כפשוטם, דאף בוסת הגוף המורכב יש לחוש שתפהק ותראה, וע"כ אי"ב חובת פרישה.

ח] והנה לעיל ד"ט. מסקינן דהגיע עת וסתה בימי עיבורה ל"ב בדיקה, וכתב הראב"ד בבעה"נ סימן א' הט"ז, ז"ל, ואשה שהיא רואה בעונותי' בימי עיבורה ובימי מניקותה וכו', ה"ה חוששת ליום וסתה ואסורה לשמש, מיהו ל"ב בדיקה, שאם לא בדקה ולא ראתה טהורה מאותו יום ואילך וכו', וכן אם היתה במחבוא והגיע שעת וסתה ולא בדקה ולא ראתה מותרת מאותו יום ואילך ול"ב בדיקה, מפני שחרדה מסלקת את הדמים, עכ"ל.

וכ"כ הרמב"ן בהלכותיו פ"ה הכ"ד, ז"ל, האשה שהיתה נחבאת במחבא מפני פחד והגיע יום וסתה חוששת לו אפילו לא היה הוסת קבוע, עבר היום ולא ראתה מותרת לשמש אע"פ שלא בדקה, שחזקה היא שחרדה מסלקת את הדמים, וכן מעוברת שהוכר עוברה ומניקה כל כ"ד חדש אפילו מת בנה אם עבר זמן וסתן מותרות לשמש כיון שלא ראתה אע"פ שלא בדקה, עכ"ל.

אמנם בחי' הרשב"א לעיל ד"ט. כתב בזה, ז"ל, מדקאמר ול"ב בדיקה משמע דאפי' לכתחילה לא בעיא בדיקה, דמסולקת דמים לגמרי חשבינן לה וא"צ לפרוש ממנה עונה סמוך לוסתה, וכן כתבו רבותינו בעלי התוספות ז"ל והרז"ה ז"ל ואפי' למאן דאמר וסתות דאוריתא וכ"ש לדידן דקיי"ל כמאן דאמר וסתות דרבנן, אבל מדברי הראב"ד ז"ל נראה שהוא מפרש ל"ב בדיקה בדיעבד לומר שאם עברה ולא בדקה ולא ראתה ל"ב בדיקה מיום זה ואילך, דחזקה כיון דמסולקת דמים היא ולא הרגישה בידוע שלא בא האורח בזמנו, ומשמע לי' הכין מדמדמי לי' להיתה במחבא והגיע עת וסתה ולא בדקה טהורה, ומשמע לי' לרב ז"ל מדקתני והגיע עת וסתה ולא בדקה דוקא קתני ולא בדקה דיעבד הא לכתחלה צריכה בדיקה, והראשון נראה עיקר, עכ"ל.

והנה מבו' בל' הרשב"א, דמן הסברא ס"ל דאילו הי' במעוברת דין פרישה ביום הוסת, אף הי' בדין לאסרה בשעבר הוסת ולא בדקה, ובטעמא דהראב"ד דס"ל דאיכא דין פרישה ואפ"ה אין אסורה בשעבר הוסת, פירשה הרשב"א דהוא משום דחזקה כיון דמסולקת דמים היא "ולא הרגישה" בידוע שלא בא האורח בזמנו, אך אלמלי הא דלא הרגישה ל"ה מקום לחלק בזה.

אמנם למש"נ לעיל סק"ו בדעת הסוברים דפרישה סמוך לוסת דאורייתא, דס"ל די"ל דאף שהזהירה התורה לפרוש סמוך לוסת, משום דהוי זה זמן ראייתה, מ"מ א"צ לחוש לראי', וע"כ אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, הרי דה"נ י"ל בדין מעוברת והיתה במחבוא, די"ל דהא דאית בהו חובת פרישה, הגם דהוו מסולקות, הוא משום דהוי זה זמן המיועד לראייתם, וע"כ הגם דלי"ב לה"חזקה" אורח בזמנו בא, מ"מ אי"ב לחובת פרישה סמוך לוסת, וביותר מבוארים הדברים לפ"ד הגר"ח בספרו, דחובת פרישה סמוך לוסת, הוא משום דאם תראה הוי זה ראיית וסתה, ואף דא"צ כלל לחוש לראי', אך אם עבר הוסת ולא בדקה, דאתינן לאסרה משום חזקה אורח בזמנו בא, הרי כיון דהוו מסולקות דמים לי"ב להחזקה דאורח בזמנו בא, וע"כ הן מותרות, ול"ב להא דאיכא ראי' שלא בא האורח בזמנו מזה שלא הרגישה.

ולפ"ז נ' עוד, דהנה סתימת ל' הראב"ד והרמב"ן מ' דאף א"צ בדיקה לכתחילה בעונת הוסת, והנה אמנם הרשב"א נקט בדעת הראב"ד דצריכה בדיקה לכתחילה, ונ' דהיינו משום דס"ל דהא דאיכא חובת פרישה הוא משום דלכתחילה יש לחוש שמא תראה, ואשר ע"כ ה"נ איכא חובת בדיקה לכתחילה, אך למש"נ דיל"פ בדעתם דהא דאיכא חובת פרישה הוא משום דהוי זה זמן הראי', הרי י"ל דאי"ז מחייב בבדיקה, וכ"ה שאם עבר וסתה ולא ראתה מותרת משום דלי"ב להחזקה דאורח בזמנו בא, ה"נ אף א"צ בדיקה לכתחילה.

ובאמת בחי' הריטב"א שם נ', דהא דס"ל דאף לי"ב חובת פרישה, לא למד כן מהא דל"ב בדיקה לבעלה, דבזה שפיר י"ל כמש"נ, דהגם דל"ב בדיקה דלי"ב לחזקה אורח בזמנו בא, מ"מ אי"ב חובת פרישה, אלא למד כן מהא דלי"ב חובת בדיקה אפי' לטהרות, וכאשר כן ס"ל לעיל מינה, דמזה חזינן דמסולקת דמים היא לגמרי וליכא כלל חשש שתראה, דאם רק לא הי' להחזקה אורח בזמנו בא, אכתי היתה צריכה בדיקה לטהרות, וא"כ בדין שאף לא יהא בה חובת פרישה, דהגם דכל דהוי זמן ראייתה איכא חובת פרישה, אך הרי היינו רק משום דיש לחוש שתראה בו, וע"כ הזהירה התורה בודאי לפרוש, וכדמוכח כן בל' הרמב"ן בהלכותיו פ"ה ה"ט, עמש"נ לעיל סוסק"ה, אך בדעת הראב"ד והרמב"ן י"ל דס"ל דאה"נ אף מעוברת צריכה בדיקה לטהרות, וכאשר כ"ה דעת התוס' לקמן דל"ט., ואכמ"ל.

ובזה מיושב היטב משה"ק הרשב"א ע"ד הראב"ד מלישנא דגמ' דל"ב בדיקה דמשמע אפי' לכתחילה, ולמש"נ ניחא דמודה הראב"ד דל"ב בדיקה אפי' לכתחילה.

ולפ"ז נ' דאדרבה הראב"ד והרמב"ן למדו כדבריהם מלישנא דגמ', דלא אמרו אלא דל"ב בדיקה, אך לא אמרו דמותרת היא, וה"נ במחבוא תנן במתני' דאם היתה במחבוא והגיע שעת וסתה ולא בדקה טהורה, אך לא התירוה בשעת הוסת.

אמנם כ"ז אינו מתישב עם מש"נ לעיל סוסק"ו, דל' הרמב"ן בהלכותיו מ' דחובת הפרישה סמוך לוסת, הוא משום דעליו לחוש שמא תראה משום דחזקה אורח בזמנו בא, וצ"ע.

ט] ובזה נ' לבאר דעת הטור סי' קפ"ד שחילק בין מעוברת ומינקת לבין מי שהיתה במחבוא, ז"ל, ואם הגיע וסתה בימי עיבורה משהוכר עוברה או בימי מניקתה וכו' א"צ לפרוש סמוך לוסתה, וכן לאחר הוסת מותרת אע"פ שלא בדקה, האשה שהיתה נחבית במחבא מפני פחד והגיע וסתה חוששת לו אפי' לא היה לה וסת קבוע, עבר היום ולא בדקה מותרת שחרדה מסלקת הדמים וכו', עכ"ל.

והב"י שם תמה ע"ד הטור, דמ"ט חילק בין דין מעוברת לדין היתה במחבוא, דבמעוברת אף א"צ לפרוש ממנה לכתחילה, ואילו במי שהיתה במחבוא חוששת לכתחילה לוסתה, הרי הגמ' מדמי להו להדדי, עיי"ש מש"כ בזה, וע' גם בט"ז סקי"א ובחוו"ד סק"ח מש"כ בזה.

ולמש"נ נ' די"ל בזה, דהאמנם לגבי דין עבר הוסת ולא בדקה מדמי הגמ' דין מעוברת לדין היתה במחבוא, דחזינן דכל שמסולקת היא לי"ב להחזקה דאורח בזמנו בא, וע"כ אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, אך לגבי דין פרישה סמוך לוסת חלוקין הן זמ"ז, דבמעוברת דאית בה סילוק בגופה, אי"ז כלל זמן ראייתה, וע"כ לי"ב דין פרישה אך משא"כ בהיתה במחבוא, שמצ"ע אינה מסולקת, והוי זה זמן הראי', ואלא שהחרדה מסלקת את הדמים, הרי דהגם דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, משום דהחרדה מסלקת את הדמים, אך כיון דמ"מ הוי זה זמן ראייתה, אי"ב דין פרישה.

והנה למש"נ נ', דאף בהיתה במחבוא ליכא אלא דין פרישה, אך א"צ בדיקה ואפי' לכתחילה, ובאמת בד' הטור לא נזכר דאית בה דין בדיקה לכתחילה, ולא כתב אלא דחוששת לו, ויל"פ דהיינו רק דאיכא דין פרישה, אך בחוו"ד שם דקדק בל' הטור דלכתחילה בעי בדיקה, אך מד' הט"ז הוכיח שם דפירש ד' הטור דל"ב בדיקה, עיי"ש, אך הרמ"א שם ס"ח כתב דלכתחילה צריכה בדיקה, ונ' טעמו, משום דמפרש ד' הטור כטעמא דהב"י, דהיתה במחבוא אי"ז סילוק גמור, וע"כ לכתחילה אין סומכין ע"ז, וע"כ אף בעיא בדיקה לכתחילה.

י] בחוו"ד סי' קפ"ה סק"ז כתב, דאם שימש סמוך לוסתה ונזכר באמצע תשמיש, צריך לפרוש ממנה באבר מת, דכיון דאסורה בתשמיש, הפרישה באבר חי נמי אסור, עכ"ד, והפרד"ר תמה ע"ז, דבשעת וסתה דהאיסור הוא משום דחיישי' שמא תראה, הרי אדרבה יש לו לפרוש מיד, שאם ימתין עד שימות האבר, שמא תראה בינתים, עכ"ד.

ויתכן דנידו"ז תלוי במש"נ בגדר חובת הפרישה סמוך לוסת, אם הוא משום דעליו לחוש שמא תראה, או הוי זה חובת פרישה ודאית בזמן שעלולה לראות, ודו"ק.

ומקור לזה יש להביא משיטת הר"ח וראב"ן דאיכא דין פרישה גם עונה קודם, הגם שודאי אם עבר עונה זו לא מחזקינן לה שראתה, ואין לאסרה בלא בדיקה.

וע' בפירוש הר"ח שהובא ברשב"א דנ"ד. דמבו' להדיא דעתו כהאו"ז, ועיי"ש שדעתו דזהו י"ב שעות, וכ"ה בר"ח שבועות די"ח והובא במשמה"ב להרשב"א, והאחרונים תמהו רבות על שי' זו, וגם אי"ז מתישב, דראתה בתחילת היום הארוך למתי תחשוש, אך לפי המבו' בר"ח וראב"ן דקאי הכל על עונה הסמוכה לוסתה א"ש הכל בפשיטות.

ועד"ז הוא גם בשעת הוסת, דאסרינן לכל היום ולהש"ך הוי חובת פרישה, וכ"ה בראב"ד דדין הבדיקה הוא בשעה זו, ומ"מ אסרינן לכל היום, הגם דלא חיישי' שראתה

אך לדעת הרשב"א בע"כ דלר' יהודה יש לחוש בכל היום שמא ראתה, וצ"ע בזה,

ויל"ד עוד, שהרי סגי בבדיקה אחת ביום הוסת, וכל שבדקה תו לא חיישי', ומ"מ אסורה בכל עונת הוסת, אך בזה י"ל דהא דלא חיישי' הוא רק מדלא ארגשה ולא ראתה כדרך ביאת האורח, וצ"ע בזה.

1. ויש להוסיף, דהנה בשו"ת הגרע"א סימן ס"ב? כתב?? והחזו"א סי' ?? תמה ע"ז דמ"ט הוי מזיד??? אך פשוט שדעת הגרע"א היא דהבבלי פליג על הירושלמי וס"ל דכה"ג חשיב מזיד, וכמש"נ מברייתא דכריתות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובד' הר"ן לקמן דס"ג: מבו' דדין זה אם בכה"ג צריך לפרוש ממנה מתחילת העונה, תליא בפלוגתא דר' יהודה ור' יוסי אם צריך לפרוש כל העונה או א"צ לפרוש אלא בשעת הוסת, וכ"ה בביאור הגר"א סי' קפ"ט סק"ל, ולכאו' מבו' לפ"ז בדבריהם דביסוד הדין ס"ל כדעת הראב"ד דאין לאסור משום שמא תפהק בתוך שימושה, דאם הוה ס"ל דיש לאסור מה"ט, א"כ הרי יש לאסור גם לדעת ר' יוסי, וז"פ.

   וע' היטב בנקוה"כ סי' קפ"ט לט"ז סקל"ט דמשמעות דבריו דהא דחוששת לכל העונה, אי"ז משום שמא תפהק ותראה, אלא משום שדינו כוסת ימים לחוד, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-3)