כלים פ_א מ_ט
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"א מ"ט**

א] **בין האולם ולמזבח מקודש ממנו,** בד' התוס' בזבחים דנ"ח: מבו' דרק המקום שכנגד המזבח עצמו הוי בכלל בין האולם ולמזבח, אך רוחב העזרה לצדדים שאינו כנגד המזבח, אינו בכלל זה, והקר"א שם הוכיח מסוגיא דיומא דמ"ד:, דאף רוחב העזרה לצדדים הוי בכלל זה, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בהשגות לסהמ"צ ל"ת ס"ט, עיי"ש, ועמש"נ להלן אות ח' - י' בדעת הרמב"ם בזה.

והנה בחי' מהרי"ח הק' דמ"ט תני בין האולם ולמזבח, והו"ל למיתני בין המזבח ולאולם, עיי"ש בדבריו, אך אי נימא דאף רוחב העזרה לצדדים הוי בכלל זה, ניחא, דאי הוה תני בין המזבח לאולם, הי' מתפרש דרק המקום שכנגד המזבח עצמו הוי בכלל, וע"כ תני בין האולם ולמזבח, דנכלל בזה כל המקום שכנגד האולם, אף שאינו כנגד המזבח.

ב] **שאין בעלי מומין ופרועי ראש נכנסין לשם,** ביומא דמ"ד: א"ר אחא בר אהבה ש"מ מעלות דאורייתא והכי גמירי להו וכו', והר"ש והרא"ש במשנתינו כתבו דמסקנא לא הכי סלקא, ואיסור כניסת בע"מ ופרועי ראש בין האולם ולמזבח הוי מעלה דרבנן בעלמא, והרמב"ן בהשגות לסהמ"צ ל"ת ע"ג כתב דלכו"ע איסורי הכניסה אינם אלא מדרבנן, והפלוגתא אם מעלות דאורייתא או דרבנן, היא אם הקדושות ששנו חכמים עזרה ובין האולם והיכל ובית קדשי הקדשים הלכה הם, או מדבריהם דמה"ת כולן קדושה אחת, עכ"ד, ועי' אבהא"ז פ"א מביאת מקדש הט"ו מש"כ לפרש לדבריו.

ג] אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דאינם נכנסין לשם, ילפינן לה מדכתיב כל אשר בו מום לא יקרב, וממה שאמר ד' לאותם שבמקדש ראשיכם אל תפרעו, ומבו' בדבריו דהא דאינם נכנסין לשם הוי זה איסורא דאורייתא, וכ"כ הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת ס"ט ובפ"א מביאת מקדש הט"ו ושם פ"ו ה"א.

ונתחדש בד' הרמב"ם תרתי, חדא, דהאזהרה דכל אשר בו מום לא יקרב, והאזהרה דראשיכם אל תפרעו, הוא אף בכניסה בלא עבודה, ועוד, דאף הא דהן אסורין לכינס לבין האולם ולמזבח הוי זה מדאורייתא, ובחי' הגר"ח בפ"א מביאת מקדש כתב לפרש בזה, דאיסור הכניסה לבין האולם ולמזבח, הוי מהלמ"מ, וכמש"א שם דמעלות דאורייתא דהכי גמירי להו, והא דלוקין ע"ז הוא משום דההלכה באה לכללה באזהרה האמורה בתורה גבי היכל, עכ"ד.

ד] והראב"ד בפ"א מביאת מקדש שם השיג ע"ד הרמב"ם, ז"ל, זה לא מצאתיו אלא כשהוא קרב למזבח וכו' אבל לפנים מן המזבח מעלות דרבנן הם ואין בהן מלקות ולא מיתה, עכ"ל, והמהר"י קורקוס והרדב"ז שם הט"ז כתבו בדעת הראב"ד, דמודה לעיקר ד' הרמב"ם דהוזהרו שתוי יין ודעימי' שלא ליכנס אף בלא עבודה, ואך דס"ל דהאזהרה מדאורייתא היא רק בכניסה להיכל, אך הא דאסור ליכנס בין האולם ולמזבח, אי"ז אלא מעלה דרבנן, וכן הוכיח בחי' הגר"ח שם,[[1]](#footnote-1) אך בגליונות חזו"א שם נחלק ע"ז וכתב בדעת הראב"ד דליכא איסור מדאורייתא בכניסה בלא עבודה, עיי"ש.

ה] הרמב"ן בסהמ"צ ל"ת ס"ט הוכיח דהא דאין נכנסין בין האולם ולמזבח הוי זה מעלה מדרבנן, ז"ל, וכבר אמרו בגמ' סוכה כהנים בע"מ נכנסין בין האולם ולמזבח כדי לצאת בערבה, שהתירו להם איסור כניסה שלדבריהם משום מצות הערבה, עכ"ל, ועי' גם בד' התוס' וש"ר בסוכה דמ"ד. דמבו' בדבריהם דטעמא דמ"ד דכהנים בע"מ נכנסין בין האולם ולמזבח כדי לצאת בערבה, הוא משום דאיסור הכניסה לשם הוא מעלה דרבנן, ואתי מצות ערבה דאורייתא ודחיא למעלה דרבנן.

אמנם הנה בפי' הר"ש מכת"י הוכיח מסוגיא דהתם דבע"מ אסור מדאורייתא, וזה מהא דפריך עלה, דמי אמרה בבעלי מומין דילמא בתמימים, ואי לא מתסרי בע"מ בין האולם ולמזבח אלא מדרבנן, א"כ ערבה שהיא חובה מדאורייתא תדחה כניסת בע"מ, עכ"ד, ומבו' מדבריו דהא דלדעת ר"ל אף כהנים בע"מ נכנסין בין האולם ולמזבח, הוא משום דס"ל דההלכה דמצות ערבה נאמרה אף על בע"מ, ונתחדש בהלכה זו דמותרין בע"מ ליכנס לצורך מצות ערבה, וזהו דפרכינן עלה דמי אמרה בבע"מ דילמא בתמימים, וזהו שהוכיח הר"ש דאי נימא דאין בע"מ אסורין ליכנס לשם אלא מדרבנן, א"כ מ"ט לא תהא מצות ערבה אף בבע"מ, ותדחה לאיסור כניסתן, - ועכ"פ למדנו מד' הר"ש, דאף אם בע"מ אסורין ליכנס לבין האולם ולמזבח מדאורייתא, מ"מ י"ל דהן מותרין ליכנס לשם למצות ערבה, משום שכך נאמרה ההלכה, דאף בע"מ יכנסו לצורך זה, וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם.

ובעיקר מה שהוכיח הר"ש ממש"א התם דמי אמרה בבע"מ דילמא בתמימים, דבע"מ אסורין ליכנס לבין האולם ולמזבח מדאורייתא, הנה התוס' בסוכה שם פירשו דהא דפריך דדילמא בתמימים היינו משום דשמא לא נאמרה מצות ערבה אלא על כהנים הראויים לעבודה, וכעי"ז כתב הריטב"א שם, עיי"ש, ולפ"ז לא למדנו מהתם דבע"מ אסורין ליכנס לבין האולם ולמזבח מדאורייתא.

?ועי' עוד בזה בתשו' הר"י מיגש סימן מ"ג, ובהל' הרי"צ גאות בשם ר"ש גאון, והריצ,"ג תמה ע"ז מכמה טעמים, עיי"ש.?

ו] הרמב"ן בסהמ"צ שם הוכיח עוד דאין איסור הכניסה אלא מדרבנן, ז"ל, וכן לתקון הבנין נכנסין לשם אפילו לויים וישראלים כמו שנתפרש באחרון של עירובין, עכ"ל, ובדעת הרמב"ם צ"ל דהוי זה היתר שהותרו ליכנס להיכל לצורך תיקון, וכמו שהביא הרמב"ן שם שאמרו בתו"כ פר' אמור פר' ג', יכול לא יכנס לעשות רקיעות ת"ל אך, וכ"ה בעירובין דק"ה., ועי' בחי' הגר"ח שם בזה.

ז] לדעת הרמב"ם דאסורין בעלי מומין ופרועי ראש בכניסה בעלמא, נראה דחלוקין הוא יסוד האיסור דכניסת בע"מ מיסוד האיסור דכניסת פרועי ראש ודעימי', דהנה כתב הרמב"ם בפ"א מביאת מקדש הט"ו, ז"ל, יראה לי שכל כהן "הכשר לעבודה" אם נכנס מן המזבח ולפנים והוא שתוי יין או שכור משאר המשכרין או פרוע ראש או קרוע בגדים כדרך שקורעין על המתים אע"פ שלא עבד עבודה הרי זה לוקה, הואיל "והוא ראוי לעבודה ונכנס בשעת העבודה מנוול ככה" וה"ה מוזהר שלא יכנס, עכ"ל, ומבו' מדבריו, דעיקר איסור הכניסה דפרועי ראש ודעימי', היינו רק כשהוא ראוי לעבודה ונכנס בשעת העבודה, דרק בכה"ג הוזהר שלא ליכנס מנוול ככה, אך כל שאינו ראוי לעבודה, או דאי"ז שעת העבודה, לי"ב לאיסור כניסה זה, וכנראה היינו, דכל שהוא ראוי לעבודה ונכנס בשעת העבודה, חשבינן לכניסתו ככניסה לעבודה, ובזה הוזהר שלא ליכנס לעבודה מנוול ככה, אך כל שאינו ראוי לעבודה או אינו נכנס בשעת העבודה, אין כניסתו כניסה לעבודה, וע"כ לי"ב להך איסורא, אך באיסור כניסת בעלי מומין שכתב הרמב"ם בפ"ו מביאת מקדש ה"א, לא חילק בזה, והיינו משום דבע"מ לעולם אינו ראוי לעבודה, ואפ"ה הוא מוזהר שלא ליכנס, - וגדר הדברים הוא, דאיסור כניסת פרועי ראש ודעימי' שהוא משום ניוול, הוא רק בכניסה לעבודה, אך איסור כניסת בעל מום דהוא משום פסול הגברא, הוא בכל כניסה.

ח] כתב הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת ס"ט, ז"ל, שהזהיר כהן בעל מום מהכנס להיכל בכללו, ר"ל המזבח ובין האולם והמזבח והאולם וההיכל, והוא אמרו יתעלה אך אל הפרכת לא יבא ואל המזבח לא יגש, וכבר התבאר בראש טהרות כי מבין האולם ולמזבח עם כל ההיכל נאסרה כניסתו על בע"מ ופרועי ראש, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ם, דבע"מ אסור ליכנס אף כנגד מקום המזבח, ובד' הרמב"ן בהשגות שם מבו' דהרמב"ם אזיל לטעמי' דס"ל דאיסור כניסת בע"מ נלמד מדכתיב אך אל הפרוכת לא יבא ואל המזבח לא יגש, ומהך קרא יש ללמוד דאסור ליכנס אף כנגד המזבח.

והרמב"ן שם נחלק ע"ז, ז"ל, וכן נראה לי עוד מלשונם שלא אסרו עליו אלא המקום הנקרא בין האולם ולמזבח כ"ב אמה לפני ההיכל, אבל כנגד מזבח עצמו ל"ב אמה, בעזרת הכהנים הוא, כלשון ששנינו המזבח ל"ב אמה, בין האולם ולמזבח כ"ב אמה, ואילו הי' מן הכתוב הזב שאמרנו, היתה המניעה מכנגד המזבח עצמו נ"ד אמה לפני ההיכל, אלא שהם מעלות, וכל דלהדי המזבח כיון דאיכא מזבח אית לי' היכרא, ג"ז שלא כדברי הרב שאסר בכניסת המזבח ובין האולם ולמזבח ולהיכל, עכ"ל.

ט] והנה באיסור כניסת שתויי יין כתב הרמב"ם שם ל"ת ע"ג, ז"ל, כי שתויי יין א"א להם להכנס מבין האולם ולמזבח עם כל ההיכל, עכ"ל, ומ' דאין אסורין ליכנס אלא בין האולם ולמזבח, אך כנגד המזבח עצמו אינם אסורין, שהרי בבעל מום פירש הרמב"ם דאסור ליכנס למזבח ובין האולם והמזבח וכו', והרי דכנגד המזבח אינו נכלל בכלל בין האולם ולמזבח, וא"כ בשתויי יין שכתב שאסורין בין האולם ולמזבח, אין כנגד המזבח בכללו, וכפי הנראה כ"ה גם בפרועי ראש שאין אסורין אלא מבין האולם ולמזבח ולפנים, וכ"כ בס' הר המורי' פ"ו מביאת מקדש ה"א בדעת הרמב"ם, עיי"ש.

אך זה תמוה טובא, שהרי תנן במתני' דבין האולם ולמזבח מקודש ממנו שאין בעלי מומין ופרועי ראש נכנסין לשם, ואם אמנם חלוקין הן בדינם דבעלי מומין אסורין ליכנס אף כנגד המזבח ואילו פרועי ראש אין אסורין אלא בין האולם ולמזבח, א"כ הו"ל למיתני כנגד המזבח מקודש ממנו שאין בעלי מומין נכנסין לשם, בין האולם ולמזבח מקודש ממנו שאין פרועי ראש נכנסין לשם.

י] אמנם הנה מד' הרמב"ם בהלכות נ' דדין פרועי ראש שוה בזה לדין בעלי מומין, דהנה ז"ל הרמב"ם רפ"ו מביאמ"ק כל כהן שיש בו מום וכו' לא יכנס למקדש "מן המזבח ולפנים" וכו', עכ"ל, וכתב המהר"י קורקוס שם דמש"כ מן המזבח ולפנים, הוא משום דנכלל בזה גם המקום שכנגד המזבח, וכדילפינן לה מקרא דאל המזבח לא יגש, והנה הרמב"ם שם פ"א הט"ו כתב, ז"ל, אם נכנס "מן המזבח ולפנים" והוא שתוי יין וכו' או פרוע ראש וכו' ה"ז לוקה, עכ"ל, וכיון דהך לישנא דמן המזבח ולפנים כולל את המקום שכנגד המזבח, הרי מבו' דגם שתויי יין ופרועי ראש אסורין ליכנס כנגד המזבח, ולפ"ז ניחא הא דתני במתניתין לבעלי מומין ולפרועי ראש בהדדי.

יא] במל"מ פ"ט מביאת מקדש הט"ו נסתפק אם זר אסור בביאת מקדש בלא עבודה, וכתב דלדעת הרמב"ם דבע"מ שנכנס לבין האולם ולמזבח הוא באזהרה, כ"ש הוא דזר ג"כ מוזהר ע"ז, דאיך יתכן דעדיף זר מבעל מום, ועיי"ש שעמד ע"ז ממה שלא הזכיר הרמב"ם בשום מקום שיש לזר איסור תורה בכניסה בלא עבודה, וכתב דאפשר דלא הוצרך לכותבו, דכיון דאסר הכניסה לבע"מ, כ"ש לזר, עכ"ד.

אך באבהא"ז שם פ"ו ה"א אות ט' כתב לתמוה ע"ד המל"מ בזה, דאין ללמוד דזר אסור בכניסה בלא עבודה מהא דבע"מ אסור, שהרי חזינן דזר מותר בבמה ובע"מ אסור בבמה, וא"כ ממה שלא הזכיר הרמב"ם דזר אסור בכניסה בלא עבודה, יש ללמוד דבזר ליכא איסור בכניסה בעלמא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' גם בפי' הגרי"פ ל"ת קפ"ג שעמד בזה ע"ד המל"מ, ועיי"ש שהוכיח עוד מכ"ד די"ל דבע"מ גרע מזר, וכתב דהוא משום דשאני בע"מ דאע"פ שהוא כהן מ"מ הוא מאיס לגבוה,[[2]](#footnote-2) - ועי' גם בפי' הרדב"ז פ"א מביאת מקדש הי"ז ופ"ב ה"א שכתב דזר הנכנס להיכל לי"ב איסורא אלא מדרבנן, וכ"כ בס' הר המורי' שם ספ"ט להוכיח מד' המגילת אסתר בדעת הרמב"ם, וכ"כ בהעמק דבר ויקרא כ"א כ"ג, ובחזו"א סימן ב' סק"א.

יב] אמנם הנה בד' הרמב"ן בסהמ"צ ל"ת ס"ט, מבו' להדיא דס"ל בדעת הרמב"ם דאף זר אסור בכניסה בלא עבודה, עיי"ש שהוכיח דליכא איסור דאורייתא בכניסת בע"מ בין האולם ולמזבח, מהא דלתיקון הבנין נכנסין לשם אפי' לויים וישראלים, ונת' לעיל אות ו', והרי דפשיטא לי' דלדעת הרמב"ם דבע"מ אסור ליכנס, כ"ש דלויים וישראלים אסורין.

ומש"כ הגרי"פ והאבהא"ז דאין ללמוד זר מבע"מ, כדחזינן דזר מותר בבמה ובע"מ אסור בבמה, נראה דיש לדחות, דהנה הרי הא דזר כשר בבמה, לאו היינו דל"ש כלל פסולא דזר בבמה, אלא היינו דבבמה נבחרו כל ישראל לעבודה וממילא דל"ה זרים כלל,[[3]](#footnote-3) דהרי עיקר שם "זרים" לעבודה, מיתלי תליא במי שזר מן העבודה, וכאשר כ"ה מבו' בפשוטו ביבמות דל"ג: דכה"ד ששחט פרו של כה"ג למ"ד דפסולה בזר, חייב משום זרות, ואכמ"ל, ולפ"ז י"ל, דע"כ אף דבבמה דנבחרו זרים לעבודה, עדיפי זרים מבע"מ, אך בביהמ"ק דלא נבחרו זרים לעבודה, ודאי דגריעי מבע"מ.

יג] במל"מ שם כתב דלדעת ש"ר דאיסור הכניסה בלא עבודה הוא מדרבנן, אף זר אינו אסור ליכנס אלא מדרבנן, והוכיח כן מד' התוס' בסוכה דמ"ד. סוד"ה א"ל ר' יוחנן, עיי"ש, [[4]](#footnote-4) וממש"כ הרמב"ן בסהמ"צ ל"ת ס"ט להוכיח דליכא איסור דאורייתא בכניסה בלא עבודה, מהא דלתיקון הבנין נכנסין לשם אפי' לויים וישראלים, והרי דהא דס"ל דליכא איסור דאורייתא בכניסה בלא עבודה, הוא אף בלויים וישראלים, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

אמנם בחי' הריטב"א בסוכה שם כתב, דזרים אין נכנסין לבין האולם ולמזבח מדאורייתא, ול"ד לכהנים בעלי מומין שאינם אסורין ליכנס שם אלא מדרבנן, עיי"ש.

יד] **ההיכל מקודש ממנו שאין נכנס לשם שלא רחוץ ידים ורגלים,** בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס שאין נכנס לשם "אלא" רחוץ ידים ורגלים, וכ"ה בל' הרמב"ם פ"ז מביהב"ח הכ"א, ונראה דזה מתפרש לפמש"כ הרמב"ם בסהמ"צ עשין כ"ד, ז"ל, שנצטוו הכהנים לבד לרחוץ ידיהם ורגליהם בכל זמן שיהיו צריכים להכנס להיכל או להקרב לעבודה וזו היא מצות קידוש ידים ורגלים, עכ"ל, ומבו' דהא דאין נכנסין להיכל אלא רחוץ ידים ורגלים, אי"ז איסור כניסה בעלמא על מי שאינו רחוץ ידים ורגלים, אלא היינו דכניסתו להיכל מחייבתו בקידוש ידים ורגלים, והוי זה מ"ע על הנכנס להיכל שיקדש ידיו ורגליו, וע"כ לא תני שאין נכנס לשם שלא רחוץ ידים ורגלים, דל' זה מתפרש דהוי זה איסור כניסה על מי שאינו רחוץ ידים ורגלים, אלא תני שאין נכנס לשם אלא רחוץ ידים ורגלים, והיינו דאסור ליכנס לשם בלא לקיים את מצותו לקדש ידיו ורגליו.

טו] צ"ע דמ"ט לא תני דההיכל מקודש ממנו שאסור ליכנס לו בביאה ריקנית, והאמנם י"ל דתנא ושייר, שהרי בלא"ה כתב הר"ש דתנא ושייר מחוסר בגדים ושתויי יין, אך תיקשי במש"כ הרמב"ם והר"ש דלהכי תנן עשר קדושות הן, משום דלר' יוסי ליכא אלא עשר דבין האולם ולמזבח שוה להיכל, וצ"ע שהרי לא מצינו דפליג ר' יוסי וס"ל דביאה ריקנית אסורה אף בבין האולם ולמזבח, ובסיפא דמתניתין תנן דבה' דברים שוה בין האולם ולמזבח להיכל, ומ' דרק בה' דברים אלו הוא שוה להיכל, וא"כ הרי נמצא דההיכל מקודש מבין האולם ולמזבח שאסור ליכנס לו בביאה ריקנית, וצ"ע בזה.

טז] **א"ר יוסי בה' דברים בין האולם ולמזבח שוה להיכל שאין וכו' ושתויי יין ושלא רחוץ ידים ורגלים נכנסין לשם,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דפלוגתא דת"ק ור' יוסי היא בשלא רחוץ ידים ורגלים, דלת"ק אינו מוזהר אלא מליכנס להיכל, ולר' יוסי ה"ה מוזהר גם מליכנס לבין האולם ולמזבח, ומ' בדבריו דבדין שתויי יין לא פליג ת"ק, ומודה דהן אסורין ליכנס לבין האולם ולמזבח, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת ע"ג ובפ"א מביאת מקדש הט"ו, וכפי הנראה למד לזה מהא דתני דההיכל מקודש ממנו שאין נכנס לשם אלא רחוץ ידים ורגלים, ולא תני נמי שאין שתויי יין נכנסין לשם.

אך הר"ש נקט דלת"ק מותרין שתויי יין ליכנס בין האולם ולמזבח, וכתב דטעם הא דבע"מ ופרועי ראש אין נכנסין לבין האולם ולמזבח, ושתויי יין ושלא רחוץ ידים ורגלים נכנסין לבין האולם ולמזבח, הוא משום דבע"מ ופרועי ראש פסולן בגופן, ומשא"כ שתויי יין ושלא רחוץ ידים ורגלים דפסולן מחמת דבר אחר, ובתוי"ט כתב דזה ניחא להר"ש לטעמי' דמעלות דרבנן הן, ולא החמירו אלא באותם שפסולן בגופן, אך לדעת הרמב"ם דמעלות דאורייתא הן, אין לחלק בזה, וע"כ ס"ל דאף שתויי יין אסורין ליכנס לבין האולם ולמזבח. ? ועי' בחי' הגר"א מש"כ בזה באופן מחודש, וכ"ה גם בהגה' הגר"א ע"ד הר"ש ובאלי' רבה, עיי"ש?.

יז] ועיי"ש בתוי"ט שתמה לדעת הרמב"ם, דמ"ט דת"ק דשלא רחוץ ידים ורגלים מותר ליכנס לבין האולם ולמזבח, ומ"ש משתויי יין דאסורין ליכנס לשם אף דאין פסולן בגופן, ויש להוסיף, דכ"ה דבשתויי יין דכתיב יין ושכר אל תשת אתה ובניך אתך בבאכם אל אהל מועד, הוי בכלל אהל מועד גם בין האולם ולמזבח, ה"נ בשלא רחוץ ידים ורגלים דכתיב בקרא בבאם אל אהל מועד ירחצו מים ולא ימתו, הי' לנו לאסור גם בין האולם ולמזבח, ועיי"ש בתוי"ט מש"כ בזה.

אמנם הנה למש"כ בחי' הגר"ח פ"א מביאת מקדש לדעת הרמב"ם, דאיסור הכניסה בין האולם ולמזבח הוי מהלמ"מ, הרי נמצא דאדרבה, אין בין האולם ולמזבח נכלל בכלל אהל מועד דכתיב בקרא, והא דשתויי יין אסורין ליכנס לשם הוא מהלמ"מ, והא דלוקין ע"ז הוא משום דההלכה באה לכללה באזהרה האמורה בתורה גבי היכל, ולפ"ז ניחא דע"כ בשלא רחוץ ידים ורגלים דס"ל לת"ק דלא נאמרה בו ההלמ"מ דאסור ליכנס לבין האולם ולמזבח, אינו אסור אלא בכניסה להיכל.[[5]](#footnote-5)

ונראה די"ל עוד בזה, לפמש"נ לעיל אות י' מד' הרמב"ם דהני דאסורין ליכנס לבין האולם ולמזבח, אסורין ליכנס אף כנגד המזבח, ולפ"ז י"ל, דכיון דבקידוש ידים ורגלים כתיב בקרא, בבאם אל אהל מועד ירחצו מים ולא ימותו או בגשתם אל המזבח לשרת, יש ללמוד מזה דכשנגשים אל המזבח שלא לשרת, א"צ קידוש ידים ורגלים, ובע"כ דלא נצטוו בקידוש ידים ורגלים אלא כשנכנסים להיכל.

יח] בפי' הר"ש הק', דמ"ט לא תני נמי מחוסר בגדים דהוי כיוצא בהן, וכתב לישב דהוא משום דפעמים נכנסין הכהנים לתקן, וכשהן נכנסין לתקן אסור בבע"מ וכו', אבל בגד"כ אסורין בלבישה שלא בשעת עבודה, דלא אשתרו כלאים אלא בשעת עבודה, ועוד דלא ניתנו ליהנות בהן, ועי' בבית הלוי ח"א סימן ב' מה שהאריך בד' הר"ש בזה.

אמנם הנה בד' הרמב"ם אי"ז מתישב, שהרי לדעת הרמב"ם דכל הני אסורין ליכנס מדאורייתא, הרי דאי נימא דאף מחוסר בגדים דמי לכל הני, ומצות לבישת הבגדים היא אף בכניסה גרידא, הרי ודאי דאף כשנכנסין הכהנים לתקן ה"ה לובשים בגד"כ, ול"ש לאסור בזה משום דלא אשתרו כלאים אלא בשעת עבודה ודלא ניתנו ליהנות בהן, שהרי אף בכניסה זו איכא למצות לבישת הבגדים, ועי' בביה"ל שם סק"ה שעמד בכעי"ז.

ועיי"ש בביה"ל בסק"ו שכתב לישב לדעת הרמב"ם, דהא דלא תני מחוסר בגדים, הוא משום דתנא ושייר, ושייר נמי קרוע בגדים, שכתב הרמב"ם בפ"ז מביהב"ח ה"כ ובפ"א מביאת מקדש הט"ו שהוא אסור ליכנס לבין האולם ולמזבח, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דס"ל דמחוסר בגדים וקרוע בגדים תרי מילי נינהו, עיי"ש בדבריו.

יט] אמנם הנה באמת בד' הרמב"ם בהלכותיו לא נתפרש דמחוסר בגדים אסור בכניסה בלא עבודה, ומשמעות דבריו בסהמ"צ עשין ל"ג ובפ"י מכלהמ"ק, דכל מצות לבישת בגדים היא רק בשעת עבודה, ונראה מזה בדעתו, דאין מחוסר בגדים אסור בכניסה בלא עבודה, וכ"כ בהעמק דבר שמות ל' כ' ובחזו"א סימן ב' סק"א.

והנה אמנם הר"ש נקט בפשיטות דאף מחוסר בגדים אסור ליכנס, אך נראה פשוט דהר"ש לטעמי' אזיל דס"ל דאיסור הכניסה בכל הני הוא מעלה דרבנן, שאסרו לכל הני שאסורין בעבודה ליכנס, וע"כ פשיטא לי' דאף מחוסר בגדים אסור ליכנס, אך לדעת הרמב"ם דאיסור הכניסה בכל הני הוא מדאורייתא, ואף למ"ד דמעלות דרבנן, היינו רק דמה שאסרו ליכנס לבין האולם ולמזבח, הוי זה מעלה מדרבנן, אך איסור הכניסה להיכל הוי מדאורייתא, הרי דרק בע"מ ופרועי ראש אסורין בכניסה בלא עבודה, כדדרשינן הכי לקראי, אך מחוסר בגדים לא נאסר אלא בעבודה.[[6]](#footnote-6)

כ] ויש להוסיף בזה, דהנה בסנהדרין דפ"ג: ובזבחים די"ז: מבו' דגדר איסורא דמחוסר בגדים, הוא דכל שאין בגדיהם עליהם אין כהונתם עליהם והו"ל כזרים, ולפ"ז נראה דדין מחוסר בגדים בכניסה בלא עבודה תליא בפלוגתת רבוותא אם לדעת הרמב"ם אסור זר בכניסה בעלמא להיכל, ונת' לעיל אות י"א, ולהני דס"ל דאין זר אסור בכניסה בעלמא להיכל, נראה דה"נ מחוסר בגדים אינו אסור בכניסה בעלמא.

עוד יש להוסיף בזה, דהנה בזבחים די"ח. אמרינן דשתויי יין ילפינן מגז"ש ממחוסר בגדים, ולפ"ז לכאו' הדין נותן דכ"ה דשתויי יין אסורין בכניסה בעלמא, ה"נ מחוסר בגדים אסור בכניסה בעלמא, וכ"כ הביה"ל שם סק"ה, - אך באמת אי נימא הכי תיקשי, דא"כ מ"ט שלא רחוץ ידים ורגלים אינו אסור בבין האולם והמזבח, הרי ילפינן שלא רחוץ ידים ורגלים בגז"ש ממחוסר בגדים, וכמש"א בזבחים די"ט:, ועי' בהשגות הרמב"ן לסהמ"צ ל"ת ע"ג שרמז להקשות כן, אך למש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דהא דאין נכנסין לבין האולם והמזבח, הוא מהלמ"מ, ה"ז תלוי בפלוגתת קמאי אם למדין גז"ש מהלכה, ואכמ"ל, - ובע"כ מזה בדעת הרמב"ם, דאין ללמוד מהך גז"ש, אלא דבעבודות שהוזהרו עליהן, כ"ה דמחוסר בגדים אם עבד חילל, ה"נ שתויי יין ושלא רחוץ ידים ורגלים אם עבדו חיללו, אך אין ללמוד מזה דכ"ה שהוזהרו שתויי יין ושלא רחוץ ידים ורגלים על כניסה בעלמא, ה"נ הוזהר מחוסר בגדים על כניסה בעלמא, וצ"ע בזה.

כא] **ההיכל מקודש ממנו,** בעירובין ד"ב. פליגי תנאי בדין האולם, והתוי"ט במשנתינו כתב דהיינו האולם וההיכל, דקדושת אולם והיכל חדא קדושה היא, והמי"ט תמה ע"ז דמנלי' הא מילתא, הרי למ"ד דקדושת היכל לחוד וקדושת אולם לחוד, נכלל אולם בכלל בין האולם ולמזבח, דהוי חדא קדושה עמו, וכמש"א ביומא דמ"ד:.

והמאירי בחי' ובבית הבחירה בריש עירובין הוכיח ממשנתינו דאין קדושת האולם כקדושת ההיכל, ואף למ"ד דחדא מילתא היא הוא רק לענין העבודות, - ונראה בטעמו, דס"ל דאף למ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא, מ"מ מקום ההיכל לחוד ומקום האולם לחוד, ואך דגם על מקום האולם יש לאותה הקדושה שיש על מקום ההיכל, אך מ"מ אין האולם קרוי היכל, וע"כ אינו בכלל משנתינו, - אך הרמב"ם בפ"א מביהב"ח ה"ה כתב דג' מקומות אלו הם הקרויים היכל, ובפשוטו היינו משום דקדושת אולם והיכל חדא היא, ומבו' לפ"ז מדבריו, דהאולם קרוי היכל, ודלא כהמאירי, וע"כ שפיר סתם דלכל מילי הוי זה בכלל ההיכל, ודלא כהמאירי דלכו"ע אין קדושת האולם כקדושת ההיכל.

והמאירי ביומא דמ"ד: כתב, ז"ל, מקומות שבמקדש חלוקים זה מזה למדריגות שבקדושה וכו', ההיכל מקודש יותר שאין נכנס לשם אלא רחוץ ידים ורגלים וכו' וכל שמפתח אולם ולפנים נקרא היכל והכל בקדושת היכל, עכ"ל, והרי דאזיל התם כדעת הרמב"ם דהאולם קרוי היכל, וע"כ שפיר הוי בכלל משנתינו, ועיי"ש בע"א שכתב דבשעת הקטרה לפני ולפנים פורשין גם מן האולם דהוא בכלל ההיכל, וכ"כ הגבו"א ביומא שם, דדין פרישה מן האולם בשעת הקטרה דלפני ולפנים תליא בהפלוגתא אם קדושת אולם והיכל חדא היא.

כמ"ש במשנה ג פ"ד דיומא ובמשנה ה פ"ב דתמיד:

קו' הרש"ש דתיפו"ל משום ביאה ריקנית, ותירץ דנפ"מ להשתחוי', וכ"כ החזו"א הוריות סימן ט"ו סקכ"ג, אך דעת החינוך מ' קם"ד דגם בהשתחואה הוי ביאה ריקנית, ועי' טו"א שלהי חגיגה שנקט כן ותמה ע"ד התוס' שלא כתבו כן, ותיו"ט רפ"ז דתמיד כתב דגם התוס' לא נתכונו אלא להשתחואה שבגמר עבודה, אך איהו גופי' ס"ל דלעולם שרי.

ובל' הרמב"ם פ"ב מביאת מקדש ה"ד נראה דמותר ליכנס להשתחוות, וכ"כ הכס"מ בתחילת דבריו, אך בסו"ד הביא דעת הסמ"ג ל"ת ש"ג שלא הותר אלא להשתחואה בגמר עבודה, ופירש כן בד' הרמב"ן.

ועי' רש"ש שכתב דנפ"מ עוד בנכנס לתקן דל"ה ביאה ריקנית, ואפ"ה בעינן שיהא רחוץ ידים ורגלים, וכ"כ החזו"א סימן ב' סק"ג, - אך יל"ע אם היינו אף בזר, או דבזר ל"ש כלל כל החפצא דקידוש ידים ורגלים.

ובהך איסורא, דעת הר"ש דהוי מעלה בעלמא, אך התוס' ביומא ד"ה: ובסנהדרין דפ"ג. הביאו דעת ריצב"א דהוא איסור דאורייתא וחייבין ע"ז מיתה, והרמב"ם כתבו בפ"ז מביהב"ח בהדי י' קדושות, ועיי"ש בר"י קורקוס דאף דאין בזה חיוב מיתה, מ"מ הוי זה מדאורייתא.

והר"ש הוכיח דאין בזה חיוב מיתה, מברייתא דהנשרפין דהמסדר את השלחן וכו', ותיפו"ל דחיבין משום ביאה להיכל, ובמשנ"א הק' דמשכח"ל שלא כדרך ביאה, ועי' משנת ר"א סימן כ"ח שהאריך, דמשכח"ל ג"כ בהיסה"ד, - ושוב כתב הר"ש דמתוספתא דפוצעין את מוחו, מ' דהוי מדאורייתא.

ובתפא"י הק' דא"כ היאך נכנסין לבין האולם ולמזבח לקדש את ידיהן, וכתב דלצורך לא גזרו, ועי' בפי' הראב"ד ספ"ק דתמיד שכתב כן, וכ"כ המפרש ברפ"ב דתמיד, - ועי' תוס' זבחים דנ"ח: שהק' כעי"ז, ועי' קר"א שם.

והראב"ד בסו"ד כתב דמהני רחיצה גם משאר כלים וצ"ב דהרי בלא"ה מהני בדיעבד, ולכאו' ל"ש שיחזור ויקדש, ועו"ק דהמשך חכמה ר"פ תשא כתב דהמקום מעכב.

ויל"פ ד' הראב"ד דקידוש זה הוא אף בכלי חול, והיינו לפ"מ שיש להאריך דיש ב' דינים בקידוש.

ולפ"ז ניחא משה"ק ע"ד ריצב"א דיתחייב מיתה משום ביאה להיכל בלא קיו"ר, ולהנ"ל י"ל דלזה הרי סגי בכל קיו"ר, וכנ"ל.

התוי"ט כתב, דהא דתנן דההיכל מקודש ממנו, יש בכלל זה האולם, דקדושת אולם והיכל חדא היא, כמשכ בפ"ד דיומא מ"ג ובפ"ב דתמיד מ"ה, וכ"ה משמעות לישנא דמתניתין, דתני ברישא בין האום ולמזבח, - ועי' עירובין ד"ב. דפליגי תנאי אם קדושת אולם והיכל חדא היא, ובד' הרמב"ם פ"א מביהב"ח ה"ה מ' דחדא קדושה היא, אך הקרית ספר שם כתב לא כן, ויל"ע בדרך חכמה שם.

ועי' רשב"א וריטב"א ריש עירובין דהנפ"מ בזה היא לענין אם אפשר להניח באולם את המנורה והשלחן ומזבח הזהב, ואם אסור ביאה ריקנית באולם, - וריטב"א ותוס' הרא"ש שם כתבו דנפ"מ גם אם צריך לפרוש מן האולם בשעת ההקטרה, - ובחי' המאירי בעירובין שם כתב דגם למ"ד דחדא הוא, היינו רק לענין דאפשר לעשות שם העבודות של ההיכל, אך לענין קדושתו אין קדושתו כקדושת ההיכל, והוכיח כן ממשנתינו, ומבו' דמפרש דהכא הוא דוקא היכל, וצ"ע דא"כ מ"ט לא תני גם לקדושת האולם., - ועי' אוצר הספרי מה שהאריך בד' המאירי, - ועי' בקונט' בית הבחירה בסוף המכילתא סימן ד' שהוכיח ממתניתין דתמיד דליכא איסור ביאה ריקנית באולם.

בכס"מ פ"ה מכלהמ"ק הי"א גריס בד' התוס' דגם לקה"ק הותר ליכנס להשתחואה, ולפ"ז דמי לאיסור הכניסה להיכל, דאסורה ביאה ריקנית, ועי' קר"א מנחות דכ"ז בזה, אך ממש"א בירושלמי יומא פ"ה ה"א דאם הכניס הכף והמחתה בב' פעמים עובר משום כניסה יתירא, מבו' דאין האיסור משום ביאה ריקנית, אלא הוי איסור מצ"ע, והוי זה היתר שהותר כה"ג ליכנס ביוהכ"פ. - ז"ל הקר"א שם, שם תוספות בד"ה להיכל כולו כו'. ותי' ר"ת דהשתחוואה צורך עבודה היא, עיין תוסי"ט ז"ל בפ"ז דתמיד במשנה הנ"ל דברי הסמ"ג דלא הותר השתחואה בהיכל אלא בגמר עבודה, ומסיק שם דמסתברא דכל השתחואה מותר, מהא דתנן סוף חגיגה (כ"ו ע"ב) דמטבילין הכלים השולחן ומנורה משום כהנים ע"ה שנכנסין להשתחות ע"ש. ובירושלמי סוף חגיגה (פ"ג ה"ח) משמע דלאו משום כהנים ע"ה הוא דמטבילין, אלא שמא כהן אחד נטמא באיזה טומאה ע"ש. ולפ"ז לא שמענו היתר להשתחואה גרידא, ועוד דא"כ לקה"ק ג"כ מותר ליכנס להשתחות, וזו לא מצינו, ובדברי הרמב"ם ז"ל (ה' ביאת מקדש פ"ב ה"ג) מבואר דכהן שנכנס לקה"ק אפילו ביוה"כ כניסה חמישית חייב מיתה, ואי בעינן דוקא עבודה א"ש, דליכא עבודה אלא ד' פעמים ביוה"כ, אבל אם השתחואה בכלל עבודה היא אף על גב דאינה מחוייבת, א"כ כי היכי דהותר בהיכל הכניסה להשתחות ה"נ תותר בקה"ק, כיון דבחד לאו כתיבי, ועוד מאי קאמרי רבנן לא ליכתוב מבית לפרוכת ונילף ק"ו מהיכל, הא לא דמי כניסה דהיכל דמותר אפילו להשתחואה לחוד, ומבית לפרוכת לא הותר אלא ביוה"כ לעבודה, ע"כ נראין דברי הסמ"ג ז"ל דלא הותר השתחואה אלא בגמר עבודה, ודו"ק, ועי' בה"ז ז"ל, עכ"ל.

כתב הרב והמצוה ששים ותשעה שימנע הכהן בעל מום מהכנס בהיכל בכללו כלומר המזבח ובין האולם ולמזבח והאולם וההיכל והוא אמרו יתע' (אמור כא) אך אל הפרוכת לא יבא ואל המזבח לא יגש וכבר נתבאר בפרק ראשון שלטהרות שמבין האולם ולמזבח עם כל ההיכל הוא אסור להכנס בו כל בעלי מומין ופרועי ראש וכבר נתבאר עוד בספרא ששני לאוין אלה שהם אל הפרוכת לא יבא ואל המזבח לא יגש לא יספיק אחד מהם בלתי האחר ושניהם יחד להשלים הדין בענין אחד. וכל זה איננו נכון. שלא ימנע אל המזבח לא יגש אלא שלא יעבוד עבודה והוא אמרו (שם) ולא יחלל את מקדשי לומר שאם עבד חלל ומה טעם לא יגש משום לא יחלל. וכן בכל מקום שכתוב גישת המזבח (שם ותצוה כח מג) הוא לעבודה כענין (ר"פ תשא) או בגישתם אל המזבח לשרת להקטיר אשה לי"י. ואמרו ית' אך אל הפרוכת לא יבוא אסר עליו הזאות שעל הפרוכת ואל המזבח לא יגש אסר העבודות כולן שעל המזבח ושניהם הוצרכו כמתבאר בסיפרא וכן פירש רבינו שלמה בפירוש התורה (פ' אמור). ובביאור אמרו בספרי בפסוק (קרח יח ז) ואתה ובניך אתך תשמרו את כהונתם לכל דבר המזבח ולמבית לפרוכת וגו' והזר הקרב יומת לעבודה אתה אומר לעבודה או אינו אלא לעבודה ושלא לעבודה אמרת ומה בעל מום שלא ענש בו מיתה לא ענש בו אלא עבודה זר שענש בו מיתה דין הוא שלא יענש בו אלא לעבודה הא מה ת"ל והזר הקרב יומת לעבודה. והרי זה מבואר. ומה ששנינו במסכת כלים שאין נכנסין מבין האולם ולמזבח, מעלה מדבריהם. וכבר אמרו בגמר סוכה (מד א) כהנים בעלי מומין נכנסין בין האולם ולמזבח כדי לצאת בערבה. שהתירו להם איסור כניסה שלדבריהם משום מצות הערבה. וכן לתקון הבנין נכנסין לשם אפילו לויים וישראלים כמו שנתפרש באחרון שלערובין (קה א). ומה שאמרו בסיפרא (אמור פ"ג) יכול לא יכנס לעשות רקיעות ת"ל אך, בא להוציא כל כניסה שלא לעבודה ותפש לו המותרות. שאילו נכנס אל הפרוכת שלא לצורך היה חייב משום ביאה ריקנית שאסור מואל יבוא בכל עת אל הקדש (לעיל ל"ת סח). וכן נראה לי עוד מלשונם שלא אסרו עליו אלא המקום הנקרא בין האולם ולמזבח עשרים ושתים אמה לפני ההיכל אבל כנגד מזבח עצמו שלשים ושתים אמה בעזרת הכהנים הוא, כלשון ששנינו (מדות פ"ה) המזבח שלשים ושתים אמה בין האולם ולמזבח עשרים ושתים אמה ואילו היה מן הכתוב הזה שאמרנו היתה המניעה מכנגד המזבח עצמו חמשים וארבע אמה לפני ההיכל. אלא שהם מעלות, וכל דלהדי המזבח כיון דאיכא מזבח אית ליה היכרא. גם זו שלא כדברי הרב שאסר בכניסת המזבח ובין האולם ולמזבח וההיכל. והנה נחסר הלאו הזה מן המנין שהוא בכלל בעל מום שעבד:

כתב הרב והמצוה ע"ג וכו' - וכן מה שאמר הרב ויש בעונש מניעה זו הפרש כי שתוי יין אין לו להכנס מבין האולם ולמזבח עם כל ההיכל ואם נכנס חייב מלקות ואם עבד והוא שתוי הוא חייב מיתה בידי שמים, גם זו האזהרה שהוא מזכיר לשתויי יין בלא עבודה אזהרה בלא מיתה לא ידעתי לה מקום. שזה הכתוב יין ושכר אל תשת אתה ובניך אתך בבואכם אל אהל מועד אם הוא אמור אפילו בביאה ריקנית רצוני לומר אפילו שלא יעבוד אם כן חייב הוא עליה מיתה שנאמר בו ולא תמותו ואם הוא בביאת עבודה לבד ביאה בלא עבודה מניין תצא אזהרה שלו אבל רבי יהודה שחלק בין יין ושכר לפי ששניהם הוזכרו בכתוב ועל שניהם הוא אומר אל תשת ועל החמור שבהם ולא תמותו מדפרט רחמנא יין אבל ביאה ריקנית וביאת עבודה לא הוזכרו שתיהן. והנה הרב תופש לו זו השיטה גם בפרועי הראש וקרועי בגדים, כתב במאמר הזה במצות קס"ד [לפנינו קסג] בענין פרועי ראש והעובר על מניעה זו במיתה כלומר ששמש והוא פרוע ראש ובכלל אלו שבמיתה פרועי ראש לאמרו ולא תמותו אך כשיכנס במקדש והוא פרוע ראש ולא עבד באזהרה לא במיתה, וכן כתב (מ' קסד) בקרועי בגדים. וגם שם לא נתבררו דבריו מנין לו אזהרה בכניסה בלא עבודה מאחר שהכתוב ראשיכם אל תפרעו ובגדיכם לא תפרומו אינו אלא בשעת עבודה לאמרו ית' ולא תמותו כי הכתוב בכהן גדול את ראשו לא יפרע ובגדיו לא יפרום אומר הרב (שם) שהוא תוספת בו שאפילו שלא בשעת כניסה למקדש לא הותר לו שיקרע על מת שימות לו ובשביל זו התוספת כפל מניעה זו בכהן גדול. אם כן הכניסה בכהן הדיוט שלא בשעת עבודה שתהא בלאו מניין. וראיתי בחבורו הגדול (ביאת מקדש פ"א הט"ו) שהיא סברא עלתה בדעתו שלהרב כתב ייראה לי שכל כהן הכשר לעבודה אם נכנס מן המזבח ולפנים והוא שתוי יין או שאר המשכרים או פרוע ראש או קרוע בגדים כדרך שקורעין על המתים אף על פי שלא עבד עבודה הרי זה לוקה הואיל והוא ראוי לעבודה ונכנס בשעת עבודה מנוול ככה והרי זה מוזהר שלא יכנס. וגם שם לא פירש אזהרה זו מהיכן.

והנה מדבריו מה שאמרו בסיפרא ומנין שאינו חייב אלא בשעת עבודה ת"ל אתה ובניך אתך ירצו בשעת עבודה ביום בשעה שהעבודה כשרה וחיוב מלקות קאמר. ומן הדומה בעיני שכל זה טעות אבל הלאוין בין בכהן גדול בין בכהן הדיוט אינם אלא מניעות שלא יעשו עבודה שתויי יין ולא פרועי ראש וכולם הם במיתה שבכולם נכתב ולא תמותו. וזהו מה ששנינו שם בסיפרא שאינו אלא בשעת העבודה כלומר אם עבד שתוי יין או פרוע ראש. והראיה לזה ששנו שם רבי אומר נאמר כאן בבואכם אל אהל מועד ונאמר שם בבואם אל אהל מועד מה בבואם אל אהל מועד האמור להלן עשה את היציאה כביאה ואת המזבח כאהל מועד ואינו חייב אלא בשעת העבודה אף בבואכם אל אהל מועד האמור כאן נעשה את היציאה כביאה ואת המזבח כאהל מועד ולא יהא חייב אלא בשעת העבודה. ופירוש זה שהם למדו גזרה שוה מרחוץ ידים שאמר בו יתעלה (ר"פ תשא) בבואם אל אהל מועד ירחצו מים ולא ימותו ושם עשה את המזבח כאהל מועד שנאמר בו או בגשתם אל המזבח וכן עשה שם יציאה כביאה שאם נגע בפנים בדבר שצריך אחריו רחיצת ידים או שישן מעט או הסיח דעתו צריך הוא לקדש שם מאמרו ית' פעם אחרת בלא הזכרת ביאה אחרי הזכירו בגשתם אל המזבח אמר ית' ורחצו ידיהם ורגליהם ולא ימותו ואף יין אם שתה בפנים חייב מיתה כבחוץ. ועוד למדו שאין שתוי יין חייב אלא בשעת עבודה כמו המצוה האמורה ברחיצת ידים והמצוה ההיא שירחץ ידיו ורגליו מן הכיור כישעבוד לא על ביאה בלא עבודה כלל שנאמר (שם) או בגשתם אל המזבח לשרת להקטיר אשה לי"י. וכן בענין מחוסר בגדים נאמר עוד בלשון הזה (תצוה כח) והיו על אהרן ועל בניו בבואם אל אהל מועד או בגשתם אל המזבח לשרת בקודש ואל ישאו עון ומתו. וגם זה דבר ברור הוא שאינו אלא בעובדו חסר בגדים ואין בביאה ריקנית שם בלא בגדים שום אזהרה מזה. ואם כן כל מה שלמדו משם שהוא בשעת עבודה ירצו בו כשהוא עובד ואין ההקפדה בשעות אלא בעבודה ממש. ובכל מקום שהוזכר הלשון הזה בשעת העבודה הוא בשעה שעושה אותה ממש ולא בזמן שלה. כאמרם (כלים ספ"א) שאין כהן גדול נכנס בבית קדשי קדשים אלא ביום הכפורים בשעת העבודה ופורשים בין האולם ולמזבח בשעת הקטרה. וכן בחמץ שחיטה (ל"ת קטו) ורבות כך. וכן מה שאמרו (ספרא שמיני ס"פ מלואים) ומפתח אהל מועד לא תצאו ולא תמותו שאינו אלא בשעת עבודה, גם כן לומר שאם היה כהן מניח את העבודה ויוצא ומבטל עבודתו חייב מיתה שכבר חלל העבודה. והלשון ששנו בסיפרא (שמיני פרש' א ה"ג) אתה ובניך אתך מה אתה כשר אף בניך כשרים יצאו חללים ובעלי מומין בא להוציא מכלל אזהרה זו חללים ובעלי מומין שתויי יין שאין בהם חיוב מיתה מחמת היין מפני שעבודה מחוללת היא ועל העבודה מפני המום אינו במיתה וכ"ש חלל. וראה הרב (על"ת סט) משנתנו בראשון שלכלים (מ"ט) ששנינו בין האולם ולמזבח מקודש ממנו שאין בעלי מומין ופרועי ראש נכנסין לשם ההיכל מקודש ממנו שאין נכנס לשם שלא רחץ ידים ורגלים. ואינן אלא מעלות דרבנן. תדע שהרי עשאום שתי מעלות ואילו לדין תורה שתויי יין ופרועי ראש ושלא רחוץ ידים ורגלים למדין הן בגזרה שוה זה מזה. ובגמר יומא בפרק טרף בקלפי (מד ב) נחלקו מהם שאמרו מעלות דאורייתא והכי גמירי להו ומהם אומרים מעלות דרבנן לומר שהקדושות ששנו חכמים עזרה ובין האולם והיכל ובית קדשי הקדשים הלכה הם או מדבריהם דמן התורה כולן קדושה אחת אבל בחומרת הנכנסין הללו לדברי הכל מעלה שלדבריהם היא. והרבה מעלות שלדבריהם נשנו שם. דקא תני החיל מקודש ממנו שאין גוים וטמאי מתים נכנסין לשם, ומן התורה אפילו מת עצמו נכנס למחנה לוייה כמו שנתבאר בגמר סוטה (כ ב). וקא תני עזרת נשים מקודשת ממנו שאין טבול יום נכנס לשם ואין חייבין עליה חטאת והיא גזירה מדבריהם כמו שדרשו בגמר יבמות (ז ב) החצר החדשה שחדשו בה דברים ואמרו טבול יום אל יכנס למחנה לויה. וכן גזרו עוד שלא ישתו הכהנים יין אפילו בביתם ולא יעמדו שם פרועי ראש שמא יצטרכו לעבוד, כמו ששנינו (תעני' טו ב) אנשי משמר מותרין לשתות יין בלילות אבל לא בימים אנשי בית אב לא ביום ולא בלילה, ומפני מה אמרו ביום שמא תכבד העבודה על אנשי בית אב ויבואו ויסייעו אותם (שם יז א). לא מפני שמא יכנסו למקדש. שאינם באזהרה בזה מן התורה. והנלמד מכל זה כי כהן הדיוט לא הוזהר לעולם אלא על הטומאה ברחוקים אבל על היין ועל פריעת הראש והפירום לא הוזהר אלא שלא יעבוד כן ויתחייב מיתה והוזהר גם כן במיתה שלא יניח העבודה ויצא ובא בכהן גדול הכפל לתוספת שהוא לא יפרע ולא יפרום על המת לעולם ולא יטמא אפילו לקרובים ואמר בו ומן המקדש לא יצא ולא יחלל שלא יניח העבודה ויצא בשעה שמת לו מת שהוא מותר לו לעבוד כשהוא אונן ואם יניח העבודה יתחייב מיתה כחיוב כל כהן המניח אותה ויצא בחנם.

שם משנה ט', בין האולם ולמזבח קודש ממנו שאין בעל מומין ופרועי ראש נכנסים לשם, ההיכל מקודש ממנו שאין נכנס לשם שלא רחוץ ידים ורגלים.

א] בפי' הר"ש כתב דכל הני דתנן הכא מעלות דרבנן בעלמא נינהו, עיי"ש.

עו"כ הר"ש, ז"ל, ובסיפא דמתני' גרסי' ר' יוסי אומר אף שתויי יין ושלא רחוץ ידים ורגלים, וצריך טעם לת"ק מ"ש הני מהני הא כולהו מחללי עבודה וכו', ושמא ה"ט דת"ק דבע"מ ופרועי ראש פסולן בגופן אבל אינך פסולי מחמת דבר אחר, והא דחשיב גבי היכל שלא רחוץ ידים ורגלים ואילו מחוסר בגדים ושתויי יין לא חשיב תנא ושייר, אבל מדר' יוסי דסיפא קשה דלא משייר אלא חדא מחוסר בגדים לחודי', ועוד דתני מנינא, וי"ל משום דפעמים נכנסים לתקן וכו', והשתא כשהכהנים נכנסים לתקן אסור בבעלי מומין ושתויי יין ופרועי ראש ושלא רחוץ ידים ורגלים וכו', אבל בגדי כהונה אסורים בלבישה שלא בשעת עבודה דלא אישתרי כלאים אלא בשעת עבודה, ועוד דלא נתנו ליהנות בהן וכו', עכ"ל.

ויש להעיר בד' הר"ש, דהנה כתבו התוס' במנחות דכ"ז:, ז"ל, להיכל כולו בארבעים, הקשה ה"ר י"ט מלפנצו מהא דתנן בפרק בתרא דתמיד בזמן שכ"ג נכנס להשתחות לשם וכו' אלמא שרו, ותירץ ר"ת דהשתחוואה צורך עבודה היא, עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' התוס' חגיגה דכ"ו: ד"ה שלא תגעו בשלחן.

וכ"ה ברמב"ם פ"ב מביאת מקדש ה"ד והנכנס למקדש חוץ לקדש הקדשים שלא לעבודה "או להשתחוי'" וכו' לוקה, עכ"ל, אך בחינוך מ' קפ"ד כתב בדעת הרמב"ם דאף אם נכנס להשתחוות לוקה, עיי"ש, וכן דעת הסמ"ג ל"ת ש"ג הביאו הכס"מ שם, וכ"כ המל"מ בגל' החינוך שם לדקדק מד' הרמב"ן בפי' התורה.

והנה בפשוטו נ' דכהן הנכנס להיכל להשתחוות אסור ללבוש בגדי כהונה, שהרי אי"ז שעת עבודה.

ולפ"ז ילה"ע בד' הר"ש, דמ"ט הוצרך לפרש דהא דלא תני מחוסר בגדים, הוא משום שכשנכנס הכהן לתקן אינו לובש את הבגדים, הול"ל דאף בשנכנס להשתחוות אינו לובש את הבגדים.

ואין לומר דהר"ש פליג ע"ד הרמב"ם והתוס', וס"ל כדעת הסמ"ג והחינוך דאף אם נכנס להשתחוות ה"ז אסור משום ביאה ריקנית, דא"כ תיקשי בהא דתנן דההיכל מקודש ממנו שאין נכנס לשם שלא רחוץ ידים ורגלים, שהרי אף אם הי' רחוץ ידים ורגלים נמי אסור ליכנס משום ביאה ריקנית, וביותר תיקשי במש"כ הר"ש לצדד דמעלה דרבנן בעלמא היא, ותיפו"ל דמדאורייתא אסור ליכנס משום ביאה ריקנית, והנה אמנם לדעת הסמ"ג והחינוך צ"ל דמתני' איירי בשנכנס לתקן, אך מד' הר"ש אין מ' כן, שהרי רק בהא דלא תני מחוסר בגדים פירש הר"ש דהוא משום דבנכנס לתקן שרי, ומ' דעיקר דינא דמתני' איירי אף בשאין נכנס לתקן, האמנם עי' ברש"ש שדן לומר דשמא מי שאינו ראוי לעבודה אינו מוזהר בביאה ריקנית, וצ"ע בזה.

ואולי באמת דעת הר"ש דאף כהן הנכנס להשתחוות לובש בגדי כהונה, דכיון דהשתחואה צורך עבודה היא, שרי ללבוש בגדי כהונה לצורך כניסה להשתחואה, וצ"ע בזה.

ב] וילה"ע בזה במש"כ התוס' ביומא ד"ה:, ז"ל, ותירץ ריצב"א דמיתה דגבי מכנסים איצטריך לחייב אפילו בביאה ריקנית אאהל מועד מי שנכנס מחוסר בגדים, כדכתיב והיו על אהרן ועל בניו בבאם אל אהל מועד וכו', עכ"ל.

ולדעת ריצב"א דמי שנכנס מחוסר בגדים להיכל חייב מיתה, הרי בע"כ דהא דמותרין כהנים ליכנס להיכל להשתחוות, הוא בשלבשו בגדי כהונה ומותרין הן ללבוש בגדי כהונה.

אך אין ללמוד מזה לד' הר"ש, דלהריצב"א לטעמי' דמפרש דהא דכתיב בקרא והיו על אהרן ועל בניו בבואם אל אהל מועד, הוא אף בביאה ריקנית, הרי שנאמרה הלכה דביאה לאהל מועד טעונה לבישת בגדים, וא"כ ודאי דשרי כהן ללבוש בגדי כהונה לצורך כניסה להיכל, אך לדעת הר"ש דמדאורייתא שרי ליכנס להיכל בלא בגדים, ורק מדרבנן הוא שאסור, שפיר י"ל דהנכנס להיכל לצורך השתחואה אינו רשאי ללבוש בגדי כהונה.

ואין לומר שדעת הר"ש כדעת הריצב"א, דמה"ת אסור מחוסר בגדים ליכנס להיכל, דמלבד דאין מ' כן בד' הר"ש, גם הוא מוכח לא כן, דלדעת הריצב"א נ' פשוט דאף כהן הנכנס לתקן לובש בגדי כהונה, שהרי כניסה להיכל טעונה לבישת בגדים, וא"כ אף הנכנס לתקן טעון לבישת בגדים ושרי לו ללבוש בגדים, ומדנקט הר"ש דהנכנס לתקן אינו לובש בגד"כ, מוכח דפליג ע"ד הריצב"א וס"ל דכניסה להיכל אינה טעונה לבישת בגדים מה"ת, ורק מדרבנן הוא דאסרו למחוסר בגדים ליכנס להיכל.

היא שהזהירנו מהכנס למקדש או להורות בדבר מדיני התורה בהיותנו שכורים והוא אמרו יתעלה (שמיני י) יין ושכר אל תשת בבואכם אל אהל מועד ולהורות את בני ישראל וכו'. ולשון התלמוד (ערובי' סד א כתובו' י ב נזיר לח א) שתה רביעית אל יורה. ויש חלוק בעונש לאו זה. ספר המצוות לרמב"ם מצות לא תעשה קסג

והמצוה הקס"ג היא שהזהיר הכהנים מהכנס למקדש מגודלי שער כמו שיעשו האבלים שלא יספרו שערם. והוא אמרו ית' (שמיני י) ראשיכם אל תפרעו

ספר המצוות לרמב"ם מצות לא תעשה קסד

והמצוה הקס"ד היא שהזהיר הכהנים מהכנס למקדש והם קרועי בגדים והוא אמרו יתעלה (שם) ובגדיכם לא תפרומו ולא תמותו. ולשון ספרא בגדיכם לא תפרומו לא תקרעו בגדיכם

ספר המצוות לרמב"ם מצות עשה כד

והמצוה הכ"ד היא שנצטוו הכהנים לבד לרחוץ ידיהם ורגליהם בכל זמן שיהיו צריכים להכנס להיכל או להקרב לעבודה. וזו היא מצות קדוש ידים ורגלים. והוא אמרו יתעלה (ר"פ תשא) ורחצו אהרן ובניו ממנו את ידיהם ואת רגליהם בבואם אל אהל מועד וכו'. ומצות עשה זו העובר עליה חייב מיתה בידי שמים. כלומר כהן ששמש במקדש שלא רחץ ידים ורגלים חייב מיתה בידי שמים והוא אמרו יתעלה (שם) ירחצו מים ולא ימותו

ז"ל הרמב"ם במנין הקצר, שלא יכנס למקדש ולא יורה בתורה שתוי יין

שלא יכנס כהן למקדש פרוע ראש, שלא יכנס כהן למקדש קרוע בגדים

שלא יכנס כהן בע"מ מן המזבח ולפנים להיכל

אך במנין המצוות בראש ההלכות כתב גם לגבי שתו"י, שלא ייכנס כהן שכור למקדש, ואילו בבע"מ כתב שלא יכנס בעל מום להיכל ולמזבח.

ולד' הרמב"ם בסהמ"צ י"ל דמה"ט לא תני במתני' שתויי יין, דמתני' תני מעלות דהכהנים, שהרי תני בלא"ה דאין ישראלים נכנסין לשם, ואינו מוכח.

1. ועיי"ש שכתב דלפ"ז גם בבע"מ נחלק הראב"ד ע"ד הרמב"ם וס"ל דאם נכנס לבין האולם ולמזבח אינו לוקה, ומה שלא השיג הראב"ד ע"ד הרמב"ם ברפ"ו, צ"ל דסמך על מה שהשיג בפ"א, עכ"ד, והיינו דהאמנם אי נימא בדעת הראב"ד דס"ל דלא הוזהרו שתוי יין ודעימי' כלל על כניסה בלא עבודה, הרי י"ל דבבע"מ שהוזהר על כניסה בלא עבודה, ה"ה מוזהר גם שלא ליכנס בין האולם ולמזבח, אך לפ"מ שהוכיח מד' הראב"ד דמודה דהוזהרו שתוי יין ודעימי' על כניסה בלא עבודה, הרי בע"כ דהא דאינם מוזהרין על כניסה בין האולם ולמזבח, הוא משום דמדאורייתא שוה קדושת בין האולם ולמזבח לקדושת שאר העזרה, וא"כ הרי דה"נ בבע"מ אינו אסור מדאורייתא בבין האולם ולמזבח, - אך לכאו' יש מקום לדון בזה, דאף דס"ל להראב"ד דלא גמירי מהלכתא לאסור אף בבין האולם ולמזבח, מ"מ י"ל דבע"מ אסור אף בבין האולם ולמזבח, וכדכתיב בקרא ואל המזבח לא יגש. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועיי"ש שהוכיח כן עוד, מהא דהמקריב בע"מ לגבוה עובר בכמה לאוין דאורייתא, ואילו מקריב בהמת חולין ע"ג המזבח י"א דאי"ז אסור אלא מדרבנן, והרי דחולין תמימים עדיפי מקדשים בע"מ, והיינו ע"כ משום דבזיא מילתא, וא"כ ה"נ י"ל באדם המקריב, דבע"מ כהן מוזהר מדאורייתא שלא ליכנס, מ"מ זרים תמימים מותרין ליכנס מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובמק"א נת' לפ"ז דמה"ט בעינן קרא למעט דאין בגד"כ בבמה, אף דעיקר פסולא דמחוסר בגדים הוא משום דהו"ל כזר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואמנם מבו' בד' התוס' שם דמדרבנן אסורין זרים ליכנס לבין האולם ולמזבח אף בשעת צרכיהם, דומיא דבע"מ, עיי"ש, - ונראה דאף אי נימא בדעת הרמב"ם דזר אינו אסור בכניסה כלל ול"ד לבע"מ, כ"ז הוא לטעמי' דאיסור כניסת בע"מ הוא מדאורייתא, וי"ל דלא אסרה תורה אלא בבע"מ ולא בזר, אך לדעת התוס' דאיסור כניסת בע"מ הוא מעלה מדרבנן, הרי ודאי דכיון דאסרו חכמים לבע"מ ליכנס, כ"ש שאסרו לזר ליכנס. [↑](#footnote-ref-4)
5. וי"ל בגדר הדברים, דלא נאמרה ההלכה לאסור אף בבין האולם ולמזבח, אלא בפרועי ראש ושתויי יין דאיסורן הוא משום ניוול, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א מביאת מקדש הט"ו, אך בשלא רחוץ ידים ורגלים דאיסורו הוא מכח מצות קידוש ידים ורגלים שעליו, אין מצותו בקידוש ידים ורגלים אלא כשנכנס להיכל, ולא נאמרה ההלכה לחייבו בקידוש ידים ורגלים אף כשנכנס לבין האולם ולמזבח. [↑](#footnote-ref-5)
6. ואף דכתיב בקרא דבגדי כהונה, והיו על אהרן ועל בניו בבאם אל אהל מועד, נראה דה"ז מתפרש בשעת עבודה, וכדכתיב בתרי' או בגשתם אל המזבח לשרת בקדש, - וצ"ל דל"ד לקידוש ידים ורגלים דמפרשינן להא דכתיב בבאם אל אהל מועד, דהוא אף בכניסה בעלמא, ואף דכתיב בסיפא או בגשתם אל המזבח לשרת, דהתם כתיב בין זל"ז ירחצו מים ולא ימותו, וע"כ לא קאי הא דכתיב בסיפא לשרת, על הא דכתיב ברישא בבאם אל אהל מועד. [↑](#footnote-ref-6)