א - הגעת זמן
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כתובות פ_ק / שיעורים

יום ה' ו' מרחשון תשע"ד

**א**

א] כתובות ד"ב., ואיכא דבעי לה מיבעיא, חלה הוא מהו וכו', ואת"ל חלה הוא מעלה לה מזונות חלתה היא מהו, מצי אמר לה אנא הא קאימנא, או דלמא מציא אמרה לי' נסתחפה שדהו.

והנה בביאור ה"ט דנסתחפה שדהו, נחלקו הראשונים, דהתוס' שם כתבו, ז"ל, מציא אמרה לי' נסתחפה שדהו, ואינו יכול לטעון דאדרבה מזלה גרם, דכיון דלא מיפקדא אפרי' ורבי' לא מיענשא וכו', ועוד דהאשה היא שדה של הבעל ואין הבעל שדה שלה, עכ"ל, ומבו' בד' התוס', דמש"א דנסתחפה שדהו, היינו דתלינן להעיכוב במזלו, וע"כ הוא דחייב להעלות לה מזונות.[[1]](#footnote-2)

אמנם הנה בפירש"י כתב, ז"ל, נסתחפה שדהו לשון מטר סוחף נשטפה שדך כלומר מזלך גרם "כי מהיום אני מוטלת עליך לזון", עכ"ל, ונתפרשו דבריו בחי' הרמב"ן, ז"ל, ופי' נסתחפה שדהו כך הוא, אע"פ שנאנסתי אני, כיון שאין העכבה מדעתי אלא אנוסה אני, חייב אתה ליתן לי מזונות כיון שהגיע זמן, וכיון שתעלה לי מזונות נמצא האונס לחובתך מעתה יהי' כשדה שלך שנסתחפה, וזהו שפירש"י מזלך גרם כי מהיום אני מוטלת עליך לזון, ואחרים פירשו שמזלו ממש גורם ולא מזלה וכו' ולאו מילתא היא, עכ"ל.

ועד"ז כתב בחי' הרא"ה, ז"ל, דהכא לאו משום מזל ממש אתינן עלה, אלא לומר דכיון דמטא זמן נשואין ועכבה לאו דידה, אלא דלא חזיא לי', פסידא דידי' הוי ודינא הוא דיהיב לה מזונות, והכין דייק לישנא דרש"י, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י ודעימי', דמש"א דנסתחפה שדהו, אי"ז טעם חיובו, אלא טעם חיובו הוא דכיון שהגיע הזמן ה"ה חייב במזונות, ומש"א דנסתחפה שדהו היינו דהוי זה פסידא דידי' שהוא מתחייב במזונות אף שאינה ראוי' לו, וכ"נ בד' הרשב"א, עיי"ש, ולהלן ענף ד' נת' שורש פלוגתת הראשונים בזה, עיי"ש.

ב] והנה לפ"ד התוס' מתפרש בפשוטו מש"א בסוגיין דבפירסה נדה בשעת וסתה לא תיבעי דלא מציא אמרה לי' נסתחפה שדהו, ובפירסה נדה שלא בשעת וסתה מיבעיא, והיינו דבפירסה נדה בשעת וסתה כיון שדרכה בכך, ודאי דלא תלינן לה במזלו, ובפירסה נדה שלא בשעת וסתה מיבע"ל אם תלינן לה במזלו, או דכיון דאיכא נשי דמשני ווסתייהו הו"ל כשעת וסתה דהוי זה מכלל דרכה לראות ולא תלינן לה במזלו.

אך לדעת רש"י ודעימי' דמש"א דנסתחפה שדהו, אי"ז טעם חיובו דתלינן לה במזלו והו"ל כעכבה דידי', אלא היינו דאף דאי"ז עכבה דידי', מ"מ כיון שהגיע הזמן ה"ה חייב במזונות, ואינו נפטר מכח מה שאינה ראוי' לו, צ"ב דא"כ מ"ט בפירסה נדה בשעת וסתה ה"ה פטור, הרי אף דדרכה בכך ואין לתלות לזה במזלו, מ"מ בדין דכיון שהגיע הזמן ה"ה חייב במזונות, ועי' בקוב"ש אות קפ"ב שעמד בזה.

והשטמ"ק בתו"ד כתב לפרש לדעת רש"י, דהא דבפירסה נדה בשעת וסתה אינו מעלה לה מזונות, הוא משום דלא הגיע הזמן מיקרי, כיון שפירסה נדה בשעת וסתה ובאותו הפרק הגיע הזמן הו"ל כמי שלא הגיע הזמן, וכשפירסה נדה שלא בשעת וסתה מבע"ל אי מקרי הגיע הזמן ושוב נאנסה וכו', או"ד אין לחלק ולא הגיע הזמן מיקרי כיון דאיכא נשי דקא משניין ווסתייהו, עכ"ד.

ואמנם צ"ב לפ"ז לישנא דגמ' דאמרינן דבשעת וסתה לא מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, ושלא בשעת וסתה מיבע"ל אם מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, ולפ"ד השטמ"ק הרי אין שורש הנידון אם אמרינן בזה נסתחפה שדהו, אלא הא דבשעת וסתה אינו מעלה לה מזונות הוא משום דלא חשיב כהגעת זמן, וממילא דאינו חייב במזונות ולא נסתחפה שדהו, ושלא בשעת וסתה מיבע"ל אם חשיב כהגעת זמן, ואם חשיב כהגעת זמן ה"ה מתחייב במזונות ונמצא דנסתחפה שדהו, ומ"ט לא פירשו בגמ' לעיקר הנידון בזה.

ג] ואמנם נראה דמד' הרשב"א יש ללמוד שפירש בזה בע"א, דהנה בחי' הרשב"א פירש בהא דמיבע"ל בחלה אם מעלה לה מזונות ול"ד להגיע זמן בא' בשבת דאינו מעלה לה מזונות, משום דהתם אנוס בתקנתא דרבנן, ז"ל, או"ד התם אניס בתקנתא דרבנן, פי' שהתקינו לתקנתה ומשום לתא דידה נתעכב, עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דבפירסה נדה בשעת וסתה אינו מעלה לה מזונות, הוא משום דלא חשיב כהגיע הזמן, לכאו' כ"ש דבהגיע זמן בא' בשבת דאי"ז זמן הראוי לנישואין דלא חשיב כהגיע הזמן, וע"כ אינו מעלה לה מזונות, ומ"ט הוצרך הרשב"א לפרש דהא דבהגיע זמן בא' בשבת אינו מעלה לה מזונות הוא משום דמשום לתא דידה נתעכב, ובאמת בשטמ"ק פירש כן, דהא דשאני הגיע זמן בא' בשבת הוא משום דחשיב כאילו לא הגיע הזמן, עיי"ש, ובע"כ מד' הרשב"א, דהא דבפירסה נדה בשעת וסתה אינו מעלה לה מזונות, אי"ז משום שלא הגיע הזמן, אלא טעם אחר יש בזה, שוב העירוני דאי"ז מוכרח, די"ל דבפירסה נדה דהאשה עצמה לא חזיא לנישואין, גרע, וחשיב כלא הגיע הזמן, (וגם בד' השטמ"ק נראה שחילק ביניהם, דבהגיע זמן בא' בשבת הוצרך להוסיף דהוא בעי לכנוס ורבנן מעכבי עלי', וצ"ב).

ד] ובעיקר ד' הרשב"א דהא דבהגיע זמן בא' בשבת אינו מעלה לה מזונות, הוא משום דמשום לתא דידה נתעכב, הק' בחי' הגר"ש היימן סימן א', דא"כ מאי מיבע"ל בחלתה היא אם מעלה לה מזונות, הרי כ"ה דאם הגיע זמן בא' בשבת אינו מעלה לה מזונות, כיון דמשום לתא דידה נתעכב, ה"ה בחלתה היא דמשום לתא דידה נתעכב אין לחייבו במזונות, וי"ל דשאני חלתה שהיא אנוסה ואינה מעכבת מדעתה, ומשא"כ בהגיע זמן בא' בשבת דהעיכוב הוא משום תקנה לטובתה, חשיב זה כעיכוב מדעתה, ואכמ"ל.

**ב**

ה] והנה לדעת רש"י דמש"א דנסתחפה שדהו היינו דההגעת זמן עצמה מחייבתו במזונות, אף דאי"ז עכבה דידי', בפשוטו צ"ל דבזה גופא הוא דמיבע"ל אם הוא מעלה לה מזונות, דהצד דאינו מעלה לה מזונות, הוא משום דאין ההגעת זמן עצמה מחייבתו במזונות אלא כשאינו נושאה, וע"כ כל דמצי אמר אנא הא קאימנא, אינו חייב במזונות, והצד דהוא מעלה לה מזונות, הוא משום דההגעת זמן עצמה מחייבתו במזונות, וע"כ ל"מ מה שאומר אנא הא קאימנא לפטרו, וממילא דנסתחפה שדהו, וכן פירשו בברכ"ש סימן א' ובחי' הגר"ר סימן א'.

ואמנם לפ"ז נמצא דלא פירשו בגמ' לעיקר טעם האיבעיא, שהרי מש"א נסתחפה שדהו, אי"ז הטעם דל"מ איהו למימר אנא הא קאימנא, אלא הטעם דל"מ איהו למימר אנא הא קאימנא, הוא משום דהגעת הזמן עצמה מחייבתו במזונות, והא דנסתחפה שדהו אי"ז אלא תוצאה מכך, וזה לא נתפרש בגמ' כלל, ולכאו' הול"ל מצי אמר לה אנא הא קאימנא, או"ד לא מצי אמר לה.

ו] ויש להוכיח כן דאין האיבעיא בעיקר חיובא דהגעת זמן, ממש"כ בחי' הרא"ה, ז"ל, ואע"פ ששנינו במשנתנו והיא אומרת משארסתני נאנסתי ונסתחפה שדהו, אינו ענין לה, דהתם הוי כמי שנולד בה מום וכיון שתחתיו נולד בה שותה בעציצו, אבל כאן לענין מזונות בנישואין תליא מילתא אפשר דכיון דלא חזיא לי' לא יהיב לה מזוני, עכ"ל.

והנה אי נימא דעיקר האיבעיא הוא אם חיובא דהגעת זמן הוא מכח מה שאינו נושאה, או מכח ההגעת זמן עצמה, הרי הוי זה איבעיא מסוימת בחיובא דמזונות בהגעת זמן, ואי"ז ענין לההיא דמשארסתני נאנסתי דהוא חייב לה כתובה, וגם בל' הרא"ה בתירוצו מבו' דהצד לפטור אי"ז משום דאין הוא מעכב, אלא הוא משום דחיוב מזונות בנישואין תליא מילתא, וית' בעזה"י לפנינו, ובע"כ מד' הרא"ה דמפרש, דעיקר האיבעיא בחלתה אם מעלה לה מזונות, הוא אם מציא אמרה לי' נסתחפה שדהו, וזהו דקשיא לי' דמ"ש מההיא דמשארסתני נאנסתי דמציא אמרה לי' נסתחפה שדהו, והדברים צ"ב.

**ג**

ז] ובפשוטו הי' מקום לפרש בזה, דהנה מבו' להלן בסוגיין, דאם האשה מעכבת מדעתה, פשיטא דאין הבעל מעלה לה מזונות, וזהו שאמרו דאי דקא מעכבן אינהי, אמאי אוכלות משלו ואוכלות בתרומה, וצ"ע דלדעת רש"י ודעימי' דמיבע"ל שמא ההגעת זמן עצמה מחייבתו במזונות, א"כ מ"ט אם היא מעכבת מדעתה אינו חייב, וי"ל דהוא כדינא דהרמ"א בסו"ס ע' דאם יצאה מבית בעלה א"צ לשלם לה מזונות, דאין האיש חייב במזונות אשתו אלא כשהיא עמו, וי"ל דה"נ בהגעת זמן אין לחייבו במזונות אלא כשהיא מתרצה לינשא לו.

וי"ל דהטעם בזה הוא, דאף אם אמרינן דההגעת זמן עצמה מחייבתו במזונות, הרי היינו רק משום דכשהגיע הזמן ה"ה משועבד לישא אותה, ובזה הוא שתיקנו חכמים דאף אם לא נשא אותה ה"ה מעלה לה מזונות, אך כל שאינו משועבד לישא אותה, ליכא לעיקר החיוב דהגעת זמן, ומה"ט כתבו המאירי והר"ן בסוגיין והרא"ש בפ' אע"פ סימן ו', דבפירסה נדה אף שהוא יכול לכנסה, מ"מ כיון דאינו מחויב לכנסה, אינו חייב במזונות,[[2]](#footnote-3) וע"כ כל שהיא מעכבת, דבכה"ג אינו משועבד כלל לישא אותה, דכל שהיא אינה מעמדת עצמה לנישואין ואינה מקיימת את חיובה, גם הוא אינו מחויב בכך, (וי"ל עוד, דכל עיקר חיובו לישא אותה הוא כשהיא תובעת נישואין), ליכא לעיקר המחייב דהגעת זמן.[[3]](#footnote-4)

ח] ולפ"ז י"ל, דזהו הא דמיבע"ל בחלתה אם מעלה לה מזונות, דהגם דההגעת זמן עצמה מחייבתו במזונות, וזהו צד האיבעיא דמציא אמרה לי' נסתחפה שדהו, מ"מ י"ל דכל שהיא חולה ואינה מעמדת עצמה לנישואין, אינו משועבד לכנסה, וע"כ ליכא לעיקר המחייב דהגעת זמן.

ובזה הוא דמיבע"ל אם מצי אמר אנא הא קאימנא, והיינו דכיון דהעיכוב הוא מחמתה, אינו משועבד כלל לכנסה, או"ד מציא אמרה לי' נסתחפה שדהו, דכיון דבשעת האירוסין כבר זכה הבעל בזכות זו שהיא משועבדת לינשא לו כשיגיע הזמן, ובשעה זו היתה ראוי' לכך, הרי דאף דאח"כ חלתה, אמרינן דשדה שלו נסתחפה, והיינו דכיון שכבר העמידה לו את עצמה בשעת האירוסין, כיון דבשעת האירוסין זכה בזכות זו, ובשעה זו היתה ראוי' לכך, ע"כ אף דאח"כ חלתה ל"ה כמו שאינה מקיימת את חיובה, אלא אדרבה חשבינן דשלו הופסד, וע"כ ה"ה משועבד לכנסה ומכח זה הוא חייב במזונות, ואמנם זה ניחא אי נימא דהא דכשאינה מעמדת עצמה אינו משועבד לכנסה, הוא משום דהיא אינה מקיימת את חיובה, אך אי נימא דהוא משום דעיקר חיובו לישא אותה הוא רק כשהיא תובעת נישואין, לא א"ש.

ט] ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דבפירסה נדה בשעת וסתה אינו מעלה לה מזונות, דכל הא דמצינו למימר דחשיב שהעמידה עצמה לנישואין, הוא רק משום דמעיקרא היתה ראוי' לכך, ואח"כ מקרה הוא שאירע בה שאינה ראוי', אך כל דמעיקרא לא היתה ראוי' לנישואין, לא חשיב כלל שהעמידה עצמה לכך, וע"כ בפירסה נדה בשעת וסתה שדרכה בכך ואי"ז מקרה שנתחדש בה, לא חשבינן שהעמידה עצמה לנישואין, שהרי מתחילה הי' הדבר מוטל בספק שמא תהא נדה בשעה זו, וע"כ אף הוא אינו משועבד לכנסה, וע"כ אינו מעלה לה מזונות, ובפירסה נדה שלא בשעת וסתה נמי מיבע"ל, דכיון דאיכא נשי דמשני ווסתייהו, לא חשיב זה כמקרה שנתחדש בה, (שהרי מתחילה היתה עומדת שתראה דם, ואף שראתה הדם שלא בשעת וסתה, אך הוא אותו ראיית הדם שהיתה עומדת לכך מתחילה, ואך דהיא שינתה וסתה וראתה בזמן אחר), ול"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו.

י] ולפ"ז מתישב היטב מש"כ הרשב"א דהא דהא דבהגיע זמן בא' בשבת אינו מעלה לה מזונות הוא משום דהוי התקנה לתקנתה ומשום לתא דידה נתעכב, ולא תיקשי מהא דמיבע"ל בחלתה אם מעלה לה מזונות, אף דהוי העיכוב משום לתא דידה, - דהרי כל הצד דבחלתה מעלה לה מזונות, הוא משום דאמרה לי' נסתחפה שדהו, וכ"ז הוא רק בחלתה דמתחילתה היתה ראוי', ומקרה הוא שאירע בה שאינה ראוי', אך בהגיע זמן בא' בשבת, דמי לפירסה נדה בשעת וסתה, דל"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו, וז"ב.

יא] אמנם עיקר דרך זו אינה מתישבת היטב בד' הרא"ה, שכתב לפרש בהא דהכא מיבע"ל אם מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, ול"ד לההיא דמשארסתני נאנסתי דמצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, דלענין מזונות דבנישואין תליא מילתא אפשר דכיון דלא חזיא לי' לא יהיב לה מזוני, ולדרך זו הרי הטעם הוא משום דכל דלא חזיא לי' אינו משועבד לכנסה, ואי"ז במשמעות ד' הרא"ה, וגם מעיקר קו' הרא"ה מ', דהא דבעינן הכא לנסתחפה שדהו והא דבעינן התם לנסתחפה שדהו, הוא מחד טעמא, וע"כ דימה זל"ז, ויש לדחות.

**ד**

יב] ונראה לפרש בזה בע"א, דהנה בעיקר פלוגתת הראשונים בפי' צד האיבעיא דאף בחלתה מעלה לה מזונות, אם הוא משום דתלינן לה במזלו, או הוא משום דהוא מתחייב במזונות בהגעת הזמן עצמה, בפשוטו הוי זה פלוגתא מסוימת בחיוב מזונות בהגעת זמן, דלדעת התוס' אינו חייב אלא כשהוא מעכב הנישואין, וע"כ אין מקום לחייב בחלתה היא אלא משום דמזלו גרם וחשיב זה כעיכוב דילי', אך לדעת רש"י ודעימי' הוי החיוב בהגעת הזמן עצמה, וע"כ אף כשחלתה היא ומזלה גרם לכך, ה"ה חייב במזונות, ועי' ברכ"ש סו"ס א' שנקט דאף אם מזלו גרם לא חשיב כעיכוב דילי', וע"כ פירש פלוגתת התוס' והרשב"א בע"א, עיי"ש, אך גם לדבריו הוי זה פלוגתא מסוימת בחיוב המזונות בהגעת זמן.

אך הנה באמת כפלוגתת הראשונים הכא, פליגי גם בהא דתנן לקמן די"ב: דהיא אומרת משארסתני נאנסתי ונסתחפה שדהו, ובהא דתנן לקמן דע"ה: דמשנתארסה היו בה מומין הללו ונסתחפה שדהו, דבד' תוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בסוגיין מפורש, דמש"א התם דנסתחפה שדהו היינו דתלינן לה במזלו, אך הרא"ה בסוגיין כתב בתו"ד בההיא דמשארסתני נאנסתי, ז"ל, דהתם הוי כמי שנולד בה מום "וכיון שתחתיו נולד בה שותה בעציצו", עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהא דכשנאנסה או נולדו בה מומין אחר האירוסין ה"ה חייב בכתובתה, אי"ז משום דתלינן לה במזלו, אלא משום דכיון שנעשה זה תחתיו ה"ה שותה בעציצו, ואינו נפטר מכח זה מכתובתה.

יג] ומצינו שנחלקו בזה עוד, דהנה התוס' לקמן דע"ז. כתבו בהא דתנן התם דהאיש שנולדו בו מומין גדולים כופין אותו להוציא, ז"ל, גבי איש ליכא למימר דנסתחפה שדה של אשה, דאיש אינו שדה של אשתו כדפרישית בריש מכילתין, עכ"ל.

אמנם הנה ז"ל הרי"ד שם, ואי קשיא כיון שנולדו בו לאחר נישואין לימא בעל לאשה נסתחפה שדך כי היכי דאמרה אשה לבעל כשנולדו לאחר מכן, תשובה כי אמרי' נסתחפה שדהו ה"מ בעל משום דבעי להפסידה כתובתה דאמרי' לי' משום הא תו לא מיפסדא כתובתה דנסתחפה שדך וכבר הוא משועבד לה בכתובתה וא"י להפטר משעבודו ולקונסה בכתובתה, אבל האשה דינא בעי למשקל וליכא שום קנסא לבעל, הילכך ל"מ למימר לה נסתחפה שדך אלא שקילא דינא ונפקא, עכ"ל, - וצ"ב בד' התוס' שדנו דנימא אף בזה נסתחפה שדה של אשה, ולכאו' הרי ל"ד להיכא דאתינן להפסידה כתובתה, וכמש"כ הרי"ד.[[4]](#footnote-5)

יד] והפשוט בזה דהתוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל דהא דתנן דאם נולדו בה מומין משנתארסה נסתחפה שדהו, היינו דתלינן לה במזלו, ומה"ט הוא דיש לה כתובה, אך אלמלי הא דהוה תלינן לה במזלו ל"ה לה כתובה, ונת' הטעם בזה להלן סקט"ו, וזהו דקשיא להו דה"נ באיש שנולדו בו מומין נימא דמזלה של האשה גרם, וכיון דמזלה גרם אין לנו לכופו להוציא, כיון דהמומין הם מחמתה, ויל"פ עוד, דאף אם יש לנו לכופו להוציא, מ"מ א"צ ליתן לה כתובה, ונת' בזה במק"א.

אך בד' הרי"ד מבו' דמפרש, דהא דתנן דאם נולדו בה מומין משנתארסה נסתחפה שדהו, אין המכוון כלל דמזלו גרם ומה"ט יש לה כתובה, אלא המכוון בזה, דכיון שכבר נתחייב לה כתובה, ובשעה שנתחייב לה היתה ראוי' לו, הרי דאף דאח"כ נולדו בה מומין ואינה ראוי' לו, הוי זה כמי שקנה שדה מחבירו ונתחייב בדמי' ואח"כ נסתחפה השדה, דל"מ למיפטר נפשי' מלשלם דמי' דאמרי' לי' נסתחפה שדך, דכיון שכבר נתחייבת בדמי השדה, תו אף שנסתחפה השדה אי"ז טעם לפטרו מתשלום דמי' דשדה דילי' נסתחפה, וה"נ בנולדו בה מומין אחר שנתארסה, כיון שכבר נתחייב לה כתובתה, ועי' תורי"ד לקמן די"ב: שהוכיח מזה דיש כתובה לארוסה, ונת' במק"א, תו אף שנולדו בה מומין ואינה ראוי' לו, שדה דילי' נסתחפה, ואי"ז טעם לפטרו מכתובתה, - וע"כ שפיר כתב הרי"ד דל"ש ה"ט דנסתחפה שדהו, אלא דאין ביד הבעל להפסידה מכתובתה כשנולדו בה מומין, אך כשנולדו בו מומין, כופין אותו לגרש, ול"מ ע"ז הא דנסתחפה שדהו.[[5]](#footnote-6)

טו] ולמדנו מזה דפליגי הראשונים אם בנאנסה או נולדו בה מומין אחר האירוסין הי' מן הדין להפסידה את כתובתה, וכל הא דאינה מפסדת את כתובתה הוא רק משום דתלינן לה במזלו, או דאין מן הדין להפסידה את כתובתה, כיון שכבר נשתעבד לה.

ובביאור הפלוגתא בזה נראה, דדעת התוס' היא, דכיון חיובא דכתובה הוי כנגד האישות, ע"כ כל שאין האשה ראוי' לאישות זו שנתרצה בה בתחילה, שקידשה בתולה ואח"כ נאנסה, או שקידשה כשאין בה מומין ואח"כ נולדו בה מומין, הי' לנו לפטרו מחיוב הכתובה, שהרי היא אינה מעמדת לו את האישות הראוי', וכל הא דלא פטרינן לי', הוא רק משום דתלינן לה במזלו.[[6]](#footnote-7)

ויש להסתפק אם טעם חיובו הוא משום דתלינן לה במזלו, או דהוא להיפך, דאילו הוה תלינן לה במזלה היתה מפסדת כתובתה, ונפ"מ בזה הוא במכת מדינה, אם ה"ה מפסדת כתובתה, - ושוב מצאתי בעזה"י מבו' בד' המחנ"א שכירות סימן ז' דכנשאסרה עליו במכת מדינה ה"ה מפסדת כתובתה, וזהו שהוצרכו באשת כהן שנאנסה לה"ט דנא הא קאימנא, דאיירי בכה"ג שנשבתה כל העיר דהוי מכת מדינה, עייש"ה, אך י"ל דדבריו הם רק כשנאסרה עליו ואינה ראוי' כלל לאישות, ובזה כל הא דאינה מפסדת כתובתה הוא משום דמזלו גרם, אך במומין ל"ב לה"ט.

אך דעת הרא"ה והרי"ד דאף דאם בשעת הקידושין היתה בעולה או היו בה מומין אינו מתחייב לה כתובה, מ"מ כל שבשעת הקידושין היתה בתולה ולא היו בה מומין וכבר נתחייב לה כתובה, אף אם אח"כ כבר אינה ראוי' לו לאישות הראוי', שנאנסה או נולדו בה מומין, אינו נפטר מחיובו.

טז] ונראה ברור לפ"ז, דזהו גם יסוד פלוגתת הראשונים בסוגיין אם הצד דבחלתה היא מעלה לה מזונות הוא משום דתלינן לה במזלו, או הוא משום דהוא מתחייב במזונות בהגעת זמן עצמה, דלא פליגי כלל ביסוד חיובא דהגעת זמן, דלכו"ע הגעת הזמן עצמה מחייבתו במזונות, ומה שפירשו התוס' דכל הצד דבחלתה היא מעלה לה מזונות הוא משום דתלינן לה במזלו, הוא משום דאזלי לטעמייהו דס"ל דכל שאירע בה הפסד קודם הנישואין ואינה ראוי' לנישואין הראויים, אינו מתחייב בכתובתה אלא משום דתלינן להפסד זה במזלו, וע"כ ה"נ הוא בחיובא דמזונות בהגעת זמן, דכל שחלתה ואינה ראוי' לנישואין, אין לנו לחייבו במזונות, דחיוב מזונות הוי כחיוב הכתובה, שהוא כנגד האישות שקיבל ממנה, וכל שאינה מעמדת עצמה לכך, אינו חייב במזונות, וכל הצד לחייבו במזונות, הוא רק משום דתלינן להחולי במזלו, ועי' ברכ"ש בסו"ס א' דשמא כונתו כעי"ז.[[7]](#footnote-8)

אך רש"י ודעימי' ס"ל כדעת הרא"ה והרי"ד דבנאנסה או נולדו בה מומין אחר האירוסין ה"ה חייב בכתובתה מן הדין, משום שכבר זכה בה בשעת האירוסין ומכח זה הוא מתחייב בכתובתה, ול"מ מה שנאנסה או נולדו בה מומין אח"כ לפטרו, ע"כ ה"נ הוא בחיובא דמזונות בהגעת זמן, דהגם דחיוב המזונות הוי כנגד האישות, מ"מ כל שכבר זכה בה בשעת אירוסין ואח"כ חלתה, ל"מ זה לפטרו מן המזונות, דשדהו היא שנסתחפה, וז"ב.

ומתפרש היטב לפ"ז לישנא דנסתחפה שדהו, דבכל דוכתא שאמרו כן הוא מתפרש כלפי דבר הוא מתחייב בעד קבלת השדה, דאף אח"כ אבדה השדה, ה"ה חייב, דשדהו הוא שנסתחפה, ואי"ז טעם לפטרו, - וה"נ הוא הכא, דעיקר חיובו הוא כנגד האישות שקיבל ממנה, וע"ז אמרינן דאף אם חלתה ה"ה חייב, משום שכבר קיבל ממנה מעיקרא את האישות ושדהו היא שנסתחפה.

יז] ולפ"ז נראה, דזהו שהק' הרא"ה דמ"ש דבנאנסה אחר שנתארסה אמרינן דנסתחפה שדהו, וה"ה חייב לה בכתובתה, והכא מיבעיא לן אם אמרינן דנסתחפה שדהו והוא חייב לה במזונות, - ואין קו' הרא"ה רק דכ"ה דהתם אמרינן נסתחפה שדהו שלא לפטרו מכתובתה, ה"נ הכא נימא דנסתחפה שדהו לחשבו דהוא המעכב, אלא קו' הרא"ה דכ"ה דהתם אינו נפטר מכתובתה מכח מה שאינה מעמדת לו אישות הראוי', משום דנסתחפה שדהו, ה"נ הכא אין לפטרו ממזונות מכח מה שאינה מעמדת לו אישות הראוי', משום דנסתחפה שדהו.

וע"ז תירץ הרא"ה דלענין מזונות דבנישואין תליא מילתא אפשר דכיון דלא חזיא לי' לא יהיב לה מזוני, והיינו דדוקא לענין כתובה דכבר נתחייב לה באירוסין, וכמש"כ בתורי"ד שם דמוכח מינה דיש כתובה לארוסה, או דאיירי בשכתב לה, הוא דאמרינן נסתחפה שדהו, דכנגד האישות שזכה בשעת האירוסין נתחייב לה בכתובה, ואף דאח"כ נאנסה אי"ז טעם לפטרו מחיובו, דהו"ל כקונה שדה ואח"כ נסתחפה שהוא חייב בדמי', ומשא"כ בחיוב מזונות דבנישואין תליא מילתא, דעיקר חיוב המזונות הוא משום שהיא מעמדת עצמה לאישות דנישואין, ע"כ י"ל דלא חשיב שקיבל לאישות זו, רק כשהגיע הזמן והיא מעמדת עצמה לנישואין, וכל דבשעת הגעת הזמן אינה מעמדת עצמה לנישואין, ל"ש למימר דנסתחפה שדהו.

**ה**

יח] והנה נמצא לפמש"נ, דאף שכתבו הראשונים דהא דנסתחפה שדהו אי"ז טעם חיובו, אלא טעם חיובו הוא משום שהוא מתחייב בהגעת הזמן, מ"מ ודאי דחיובו הוא רק משום דמעיקרא היתה שדה מעליא והעמידה עצמה לאישות, ורק אח"כ הוא שנסתחפה, אך אם מעיקרא ל"ה ראוי' לאישות, אינו חייב לה במזונות, דחיוב המזונות הוא כנגד האישות, וכנ"ל, ודמי לשאר דוכתי דאמרינן דנסתחפה שדהו, דהיינו דכל חיובו הוא רק משום דמעיקרא היתה בתולה ולא היו בה מומין, ואח"כ הוא שנאנסה ונולדו בה מומין, ומש"כ הרמב"ן, ז"ל, וכיון שתעלה לי מזונות נמצא האונס לחובתך מעתה יהי' כשדה שלך שנסתחפה, עכ"ל, אשר מזה משמע דכל עיקר הא דנסתחפה שדהו אי"ז אלא תוצאה מן הדין, - נראה דכונתו, דכיון שכבר זכה בזכות האישות מעיקרא ואח"כ הוא שחלתה, ה"ה אי"ז פוטרו מחיוב מזונות, והוי כשדה שלו שנסתחפה שאינו נפטר מדמי', ואכתי צ"ע בל' הרמב"ן.

ובזה מתפרש מש"א ד"מצי אמרה לי'" נסתחפה שדהו, וצ"ב דלפ"ד רש"י לכאו' אי"ז טענה דידה שהיא אומרת לו כן אלא דממילא הוא כן, ולפמש"נ ניחא, דהויא זה טענה דידה, דכיון דמעיקרא היתה ראוי' לנישואין, אין לה להפסיד המזונות במה שחלתה אח"כ, - ומתפרש בזה גם מש"כ הרשב"א דהא דנסתחפה שדהו היינו דמקרה זה לחובתך ומשום לתא דידך.

יט] ואשר ע"כ כל שפירסה נדה בשעת וסתה, פשיטא לן דל"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו ואינו מעלה לה מזונות, וזה כמש"נ לעיל סק"ט, דכל הא דבחלתה היא מצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, הוא רמשום דמעיקרא היתה שדה מעליא והיתה ראוי' לנישואין וכבר העמידה עצמה לו לאישות, ואף שחלתה אח"כ אמרינן לי' נסתחפה שדהו, אך בפירסה נדה בשעת וסתה שדרכה בכך, ואי"ז מקרה שנתחדש בה, לא חשבינן שהעמידה עצמה לנישואין, שהרי מתחילה הי' הדבר מוטל בספק שמא תהא נדה בשעה זו, וע"כ אינו חייב במזונותי', אף הוא אינו משועבד לכנסה, וע"כ אינו מעלה לה מזונות, וזהו גם הא דמיבע"ל בפירסה נדה שלא בשעת וסתה, וכמש"נ לעיל סק"ט.

ומה"ט נמי כל שהגיע זמן בא' בשבת אינו מעלה לה מזונות, כיון דמשום לתא דידה נתעכב, ול"ד לחלתה היא דמיבע"ל אם מעלה לה מזונות, דשאני הגיע זמן בא' בשבת דאי"ז מקרה שאירע בה, ודמי לפירסה נדה בשעת וסתה, דל"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו, וכמש"נ לעיל סק"י.[[8]](#footnote-9)

ומה"ט נראה, דכל הצד דבחלתה היא מעלה לה מזונות, הוא רק אם חלתה אח"כ, אך אם היתה חולה מעיקרא, אף בגונא שהי' אפשר לה להתרפאות דשפיר שייכא בזה תביעה לנישואין והגעת זמן, ודאי דאינו מעלה לה מזונות, דבכה"ג ל"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו, שהרי מעיקרא ל"ה שדה ראוי'.

כ] ובאמת נראה, דאיך שנפרש לצד האיבעיא דחלתה היא מעלה לה מזונות, מ"מ ממה שאמרו דמצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, מתבאר להדיא דאין לחייבו רק משום דמעיקרא היתה שדה מעליא ועכשיו הוא שנסתחפה, דאם גם כשלא היתה שדה מעליא מעיקרא ה"ה חייב, אין מתישב כלל לישנא דנסתחפה שדהו, שהרי מעיקרא קיבל שדה אבודה, ולישנא דנסתחפה שדהו אינו מתישב אלא כשקיבל מתחילה שדה מעליא ואח"כ אבדה השדה, וע"כ ודאי דאין לחייבו במזונות בפירסה נדה בשעת וסתה, או בהגיע זמן בא' בשבת, דאי"ז מקרה שנתחדש בה, ומעיקרא ל"ה שדה מעליא, - ויגעתי ולא זכיתי לעמוד על ד' רבותינו שלא נקטו כן, וצ"ע.

**ו**

כא] והנה המהר"ם שי"ף בסוגיין כתב דאף שכתבו התוס' דאם חלה הוא לאחר הגעת זמן ודאי הוא חייב במזונות, מ"מ אם חלתה היא לאחר הגעת זמן, תליא באיבעיא דגמ', עיי"ש בדבריו, ועי' בגל' הגרע"א לסימן נ"ו שכתב כן גם בדעת המהרש"א, ועי' בקו' עצומות להגרע"א במש"כ לדון בזה.[[9]](#footnote-10)

וצ"ע דהניחא למש"כ התוס' לקמן דק"ז: דהא דבחלה הוא לאחר הגעת זמן חייב הוא משום שהי' לו לכנסה מיד כשהגיע הזמן, דשפיר י"ל דכ"ז הוא היכא דחלה הוא, דלא חשיב כאנוס משום שהי' לו לכנסה מיד כשהגיע הזמן, אך היכא דחלתה היא דמיפטר משום דאמר לה אנא הא קאימנא, יש לפטרו אף כשחלתה לאחר שהגיע הזמן, אך למש"כ התוס' בסוגיין דהא דבחלה לאחר הגעת זמן חייב הוא משום שכבר נתחייב לה במזונות, מ"ט נימא דאם חלתה היא אח"כ ה"ה נפטר מחיובו,[[10]](#footnote-11) הרי לכאו' מש"כ התוס' דכבר נתחייב לה במזונות, היינו דחיוב המזונות אינו חיוב המתחדש בכל שעה ושעה, אלא מכח מה שלא כנסה בשעת הזמן ה"ה מתחייב במזונות עד שיכנסנה, וא"כ מה לי דחלתה אח"כ.[[11]](#footnote-12)

כב] ונראה מזה כמש"נ, דהטעם לפטרו כשחלתה אחר הגעת זמן, הוא משום דכל שאינה מעמדת עצמה לאישות, אינו חייב לה במזונות, דחיוב המזונות הוא כנגד האישות, וע"כ אף אם כבר נתחייב לה במזונות, מ"מ כל שאח"כ אינה מעמדת עצמה לאישות, ה"ה נפטר מחיובו.

ויש להוסיף, שהרי לדעת התוס' ודעימייהו כל שנאנסה או נולדו בה מומין אחר אירוסין, הי' בדין שיפטר מכתובתה, ואך משום דתלינן לה במזלו אינו נפטר מכתובתה, והרי דאף שכבר נתחייב בכתובתה, דבפשוטו אתיא אף כמ"ד דיש כתובה לארוסה, או אף כשכתב לה כתובה, מ"מ כל שאח"כ אינה מעמדת עצמה לאישות, ה"ה מפסדת כתובתה, וה"נ הוא בחיוב מזונות בהגעת זמן דכוותה, דאף דכבר נתחייב לה במזונות, מ"מ כל שחלתה אח"כ ואינה מעמדת עצמה לאישות, אינו חייב במזונותי'.[[12]](#footnote-13)

כג] ואמנם נראה דכל ד' המהר"ם שי"ף הם לדעת התוס' ודעימייהו, דהא דבנאנסה או נולדו בה מומין אחר האירוסין אינה מפסדת כתובתה, הוא משום דתלינן לה במזלו, וע"כ בחלתה היא להצד דלא תלינן לה במזלו, אינו חייב במזונותי' אף אם חלתה לאחר הגעת זמן.[[13]](#footnote-14)

אך לדעת ש"ר דהא דבנאנסה או נולדו בה מומין אחר האירוסין אינה מפסדת כתובתה, הוא משום שכבר העמידה עצמה לו בשעת האירוסין, ואף שנאנסה או נולדו בה מומין אח"כ, שלו נאבד, ואי"ז טעם להפסידה מכתובתה, הרי לכאו' מה"ט גם אם חלתה לאחר הגעת זמן, אי"ז טעם לפטרו ממזונותי', דנסתחפה שדהו.

והיינו, דלא מיבעיא למש"נ להלן סקכ"ה עפי"ד המרדכי, דהא דבחלתה היא מיבע"ל אם אמרינן דנסתחפה שדהו, ול"ד למשארסתני נאנסתי דנסתחפה שדהו, הוא משום דהתם כבר נתחייב לה בכתובתה, ומשא"כ הכא דעדיין לא נתחייב לה במזונות עד שהגיע זמן, - ולפ"ז הרי פשיטא דכל שהגיע הזמן ואח"כ חלתה, אינו נפטר ממזונותי', כאשר כ"ה מבו' להדיא בד' המרדכי שם, דכל כה"ג דמי לפועל שחלה אחר תחילת מלאכה דחייב בעה"ב בשכרו.

אלא אף למש"כ הרא"ה דהא דבחלתה היא מיבע"ל אם אמרינן דנסתחפה שדהו, הוא משום דמזונות בנישואין תליא מילתא וע"כ אפשר דכיון דלא חזיא לי' לא יהיב לה מזוני, כבר נת' לעיל סקי"ז דהיינו דכיון דבנישואין תליא מילתא ע"כ לא חשיב שקיבל לאישות זו, רק כשהגיע הזמן והיא מעמדת עצמה לנישואין, וע"כ כל שחלתה קודם הגעת זמן, ל"ש למימר דנסתחפה שדהו, אך כל שחלתה לאחר הגעת זמן, דמי להתם דמצי אמרה לי נסתחפה שדהו.[[14]](#footnote-15)

**ז**

כד] ועיקר מש"נ דהצד דחלתה אינו מעלה לה מזונות, הוא משום דהאשה אינה מעמדת עצמה לאישות, וכל שאינה מעמדת עצמה לאישות אינו חייב במזונותי', נראה דיש לסייע לזה ממש"כ המרדכי ב"מ רמז שמ"ו, ז"ל, השוכר את הפועל וכו', ש"מ דכי אניס לא מפסיד וכו' אע"פ שמפסיד בעה"ב בביטולו הואיל ואניס נותן לו בעה"ב שכרו משלם, ואפילו ימי חוליו נראה דא"צ להשלים וכו', ואע"ג דאמרינן ברפ"ק דכתובות חלתה היא אינו מעלה לה מזונות, שאני התם דאין הבעל חייב לזונה אלא לכי מטי זמן הנשואין ויכול לכונסה, וכי מטי זמן נשואין חלתה ולא מצי לכונסה ואשתכח דלא מיחייב לזונה מעולם, אבל הכא דהתחיל במלאכתו וחלה עליו חובת תשלום שכירותו והדר חלה נסתחפה שדהו של בעה"ב, עכ"ל.

וממה שדימה המרדכי דינא דהכא לדינא דהתם, נראה להדיא כמש"נ, דהצד לפטרו ממזונות בחלתה, הוא משום שהמזונות הם כנגד האישות, וכל שאינה מעמדת עצמה לאישות אף שהיא אנוסה בכך, אינו מעלה לה מזונות, וזהו שהביא המרדכי מזה, דה"נ נימא בפועל, דכל שאינו מעמיד עצמו למלאכתו באונס, אין בעה"ב חייב בשכרו, וכתב המרדכי לחלק, דל"ש למימר נסתחפה שדהו, אלא כשכבר נתחייב בעד השדה ואח"כ נסתחפה, וע"כ הכא דעדיין לא נתחייב לה במזונות עד שיבא זמן הנישואין, ע"כ כל דכשהגיע זמן הנישואין אינה מעמדת עצמה לאישות, אינו מתחייב במזונות, ומשא"כ בפועל שכבר נתחייב בעה"ב בשכרו כשהתחיל במלאכה, כל שנאנס הפועל אח"כ, נסתחפה שדהו של בעה"ב.

כה] ולפ"ד המרדכי מתישב בע"א קו' הרא"ה, דמ"ט מיבע"ל הכא אם אמרינן נסתחפה שדהו, ומ"ש מההיא דמשארסתני נאנסתי דאמרינן דנסתחפה שדהו, דשאני התם דכבר נתחייב לה בכתובה, וע"כ כל שנאנסה אח"כ אינו נפטר מחיובו, ומשא"כ הכא דעדיין לא נתחייב לה במזונות עד שיבא זמן הנישואין, ע"כ מיבע"ל דשמא כל דכשהגיע זמן הנישואין אינה מעמדת עצמה לאישות, אינו מתחייב במזונות.

**ח**

כו] ולכאו' יש לסייע לזה גם ממש"כ באו"ז הל' נדה סימן שנ"ו, ז"ל, מיהו לפ"ד וכו' דאסורה לראשון ושני אפי' בבדיקה, מעתה אפי' רואה דם טהור אינה גובה כתובתה וכו', ותו דאמר פרק אע"פ הגיע זמן ולא נשאו אוכלת משלו ואוכלת בתרומה כו' ואמר עולא דבר תורה ארוסה בת ישראל אוכלת בתרומה, ואפ"ה אמר פ"ק הגיע זמן בא' בשבת מתוך שאינו יכול לכונסה אינו מעלה לה מזונות ומפרש התם משום דאנוס בתקנתא דרבנן, הרי אתה רואה דאע"ג דחייב במזונותי' דקניינו היא דאוכלת אפילו בתרומה,[[15]](#footnote-16) אפ"ה הואיל ואנוס בתקנתא דרבנן אינו מעלה לה מזונות, א"כ ה"נ הואיל ואנוס בתקנתא דרבנן דאסורה עליו אפי' בבדיקה אינו מעלה לה מזונות ואינו נותן לה כתובתה, וכ"כ הר"י הלבן זצ"ל דכל היכא דאניס בתקנתא דרבנן לא הפסיד מה שבידו מההיא דכתובות, עכ"ל.

והנה במה שלמד האו"ז מהכא דכל שאנוס הוא בתקנתא דרבנן אינו מעלה לה מזונות ואינה נותן לה כתובתה, צ"ב, דבהגעת זמן דכל חיובו הוא מכח מה שהגיע זמן הנישואין ואינו כונסה, ע"כ שפיר אמרינן דכל דאנוס בתקנתא דרבנן אינו מעלה לה מזונות, אך התם שכבר נשאת והוא חייב לה במזונות ובכתובה, מה מהני הא דאסור לו לקיימה מתקנ"ח לפטרו ממזונות ומכתובה.

כז] ובפשוטו הי' נראה בביאור ד' האו"ז, דודאי דהך טעמא הוא רק כשהיתה מקולקלת בשעת הנישואין, וכ"נ בהמשך דבריו שהביא מהא דאשה שנתקלקל וסתה אחר הנישואין, דאינה מפסדת כתובתה, עיי"ש, ולא הק' מזה אהך דינא דכל דאניס בתקנתא דרבנן אין לה כתובה, והיינו משום דאין לפטרו מכח זה אלא כשהיתה מקולקלת בשעת הנישואין, וטעם פטורו ממזונות ומכתובה, הוא משום שהיא אסורה ואינה ראוי' לאישות, וכיון שלא העמידה עצמה לאישות, אינו מתחייב במזונות ובכתובה.

ומה שלמד האו"ז לזה מסוגיין, הוא משום דהי' מקום לומר דכל כה"ג חשיב שפיר שהיא מעמדת עצמה לאישות, והיינו שהרי היא אומרת דדם טהור אני רואה ואני ראוי' לאישות, וכמש"כ האו"ז לעיל מינה, ואף דבפועל היא אסורה לו מתקנ"ח, מ"מ לא חשיב דאינה מעמדת עצמה לאישות, דחכמים הם שמעכבין עליו מלבא עלי', וזהו שלמד האו"ז מהכא, דכל שהיא אסורה עליו מתקנ"ח, חשיב דאינה מעמדת עצמה לו, וע"כ הוא דכשהגיע זמן בא' בשבת אינו מעלה לה מזונות, ופירש כן האו"ז למה שחילקו בין אנוס בתקנתא דרבנן לחלה, וה"נ התם, אף אם באמת דם טהור היא רואה, מ"מ כיון דבפועל היא אסורה לו מתקנ"ח, חשיב דאינה מעמדת עצמה לאישות, וה"ה פטור ממזונותי' ומכתובתה.

כח] אמנם הנה באו"ז בשו"ת סימן תשל"ט כתב, ז"ל, עכשיו שגזר הגאון על ב' נשים ופשטה הגזירה והיה שמעון ברצון מייבם אלא שהוא אנוס בתקנתא דרבנן, כסבור אני שאין לה כתובה אפי' חלצה, דהואיל ואניס בתקנתא דרבנן שאינו יכול לייבם אין להפסיד מה שבידו מה שירש מאחיו, ולמדתי זה מדברי הר"י הלבן זצ"ל שכתב בתחילת כתובות אהא דמסיק וכו' או"ד התם אניס בתקנתא דתקינו לי' רבנן, וכתב הר"י הלבן מכאן אני מדקדק דכל אניס בתקנתא דרבנן אין לו להפסיד מה שבידו וכו', ה"נ הואיל ואניס בתקנתא דרבנן שאין יכול לייבם אין לו להפסיד מה שירש מאחיו, עכ"ל, ועד"ז כתב האו"ז גם בהל' יבום סימן תרל"ח.

והנה התם לכאו' אין מקום לפטרו משום שאינה מעמדת עצמה ליבום, שהרי אף יבמה שאינה מתרצית להתיבם נוטלת כתובתה, וכמש"כ האו"ז בהל' יבום שם, היכא שהיא נותנת אמתלא לדברי', ובע"כ מד' האו"ז, דהא דפטרינן היכא דאנוס בתקנתא דרבנן, הוא דין בפנ"ע, דבכל דבר הנאסר מתקנ"ח, אינו מפסיד מה שבידו מכח זה, ותיקנו חכמים דבכה"ג יהא פטור מן הממון, כדי שלא יהא נפסד מכח תקנתם, וע"כ ה"נ כשאין בידו לכנסה מכח תקנ"ח, אינו חייב בכתובתה.[[16]](#footnote-17)

כט] והנה עכ"פ נתחדש לפ"ז בד' האו"ז, דהא דבאניס בתקנתא דרבנן פטור, אי"ז מיוסד על הא דחיוב המזונות בהגעת זמן הוא מכח מה שאינו כונסה, ובזה הוא דאמרינן דכל שהוא אנוס בתקנ"ח מלכנסה אינו מתחייב במזונות, שהרי בגווני דידי' ל"ש ה"ט כלל, ובע"כ מדבריו דהוא דין בפנ"ע, דלא חייבוהו חכמים בחיובי כתובה ומזונות, בגונא שהוא אנוס בתקנ"ח מלכנסה, וצ"ע בזה.

עוד צ"ע בד' האו"ז, דלכאו' עד כאן לא מצינו דכל דאניס בתקנתא דרבנן פטור, רק דומיא דהכא, דבשעת הגעת זמן שבאנו לחייבו במזונות הוא אנוס בתקנ"ח מלכנסה, וכל כה"ג לא חייבוהו במזונות, אך לא מצינו דמהני הא דאנוס בתקנתא דרבנן לפטרו מחיוב כתובה שכבר נתחייב בו, ומצאתי שכבר עמד ע"ז מהר"ח או"ז בתשו' חדשות סימן א', עיי"ש.

1. ובתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש הק' ע"ז ממתניתין דמשארסתני נאנסתי, דפשיטא דמצי אמרה לי' נסתחפה שדהו, וכתבו דשאני התם דאונס דלא שכיח הוא וע"כ ודאי מזלו גרם, ומשא"כ בחלתה דשכיח ל"ש כ"כ לתלות במזלו.

   והמאירי בסוגיין כתב, ז"ל, אונס זה וכו' אין בו חילוק בין אונס המצוי לשאינו מצוי, והוצרכתי לכתוב ד"ז מצד מה שראיתי שמקשין בסוגיא זו היאך אנו דוחין דין נסתחפה שדהו, עד שתירצו שלא נאמר נסתחפה שדהו אלא במה שאינו מצוי כגון בתולים ומומין אבל חלה או חלתה או פרסה נדה אונס מצוי הוא, אלמא שבאונס שאינו מצוי מיהא מעלה לה מזונות, ואי"ז כלום ובהדיא אמרו דרך כלל כל אנסא לא אכלה, - וצ"ע, דלכאו' כל דמש"כ דהכא איירי דוקא באונס מצוי, הוא רק לל"ב לפי הצד דאין טענת אונס פוטרת, ורק בחלתה היא פטור משום דאמר אנא הא קאימנא, אשר ע"ז קשיא דנימא נסתחפה שדהו, ובזה הוא שחילקו בין אונס דלא שכיח לאונס דשכיח, אך לל"ק דבכל אונס לא אכלה, לכאו' אין לחלק בין אונס דשכיח לאונס דלא שכיח, שהרי אין פטורו משום דלא תלינן לה במזלו, אלא אף דתלינן לה במזלו, מ"מ כיון דהוא אנוס לא אכלה, - אך בד' המאירי מבו' בדעתם, דגם בחלה הוא כל הא דאינו מעלה לה מזונות הוא רק משום דהוי אונס מצוי, וזהו שהק' על דבריהם ממש"א דכל אנסא לא אכלה, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם צ"ב, שהרי בגמ' מפרשינן דהא דבפירסה נדה אינו מעלה לה מזונות הוא משום דל"מ אמרה לי' נסתחפה שדהו, ולא משום דליכא לעיקר החיוב לכנסה, ועוד, דמאי מיבע"ל בפירסה נדה שלא בשעת וסתה אם מעלה לה מזונות, והרי כיון שלא חייבוהו חכמים לכנסה, פשיטא שאינו מעלה לה מזונות.

   והפשוט בזה, דהא דכשפירסה נדה לא חייבוהו חכמים לכנסה, היינו דאינו מחויב לכנסה בעודה נדה, וממילא חשיב כמו שאין בידו כלל לכנסה, דמה שיש בידו לכנסה נדה, אינו מחייבו, אך לא עדיף זה מחלתה וכיו"ב דאין בידו כלל לכנסה בשעה זו, ואפ"ה הוא חייב במזונות, ומשום דעיקר שעבודו לכנסה קיים, וה"נ כשהיא נדה, דנמי קיים עיקר השעבוד לכנסה, ואך דכיון דאינו מחויב לכנסה נדה, ע"כ חשיב כמו שאין בידו לכנסה בשעה זו, וז"ב.

   ועד"ז נראה במש"כ הרמב"ן והריטב"א בסוגיין, דכל שאינו נושאה משום ברכה, ה"ה מעלה לה מזונות, כיון דהעיכוב הוא משום תקנה דידי', עיי"ש, וצ"ע דמה הוצרכו לה"ט, הרי לכאו' כיון דמשום ברכה ה"ה רשאי לכנוס, וכמש"כ לעיל מינה דאם אמר לא איכפת לי בברכה כונס, מ"ט יפטר ממזונות, ועי' מהרש"א שכתב כן בד' התוס', דמשום ברכה אינו נפטר ממזונות, כיון דלא מיקרי עבריינא, - ונראה דהטעם בזה הוא, דכיון דמשום ברכה פטרוהו חכמים מלכנוס, ע"כ ל"ה לנו לחייבו במזונות, - ולמש"נ נראה דגם בכה"ג אין לדון לפטרו אלא משום פטורא דאונס, והיינו דהגם דאינו חייב לכנוס באופן זה דליכא ברכה, מ"מ לא עדיף זה מהיכא דאין בידו לכנוס כלל, דבעינן לפטורא דאונס. [↑](#footnote-ref-3)
3. והמאירי בשלהי סוגיין כתב, ז"ל, שהאשה נתקדשה לו ע"ד שכשיגיע זמן "ותתרצה היא לינשא לו" אם לא ישאנה יעלה לה מזונות וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דעיקר ההתחייבות דמזונות היא רק אם היא תתרצה לינשא לו, - ויש להסתפק אם הטעם בזה הוא כמש"נ דכל שאינו מתרצה לינשא לו אינו משועבד לישא אותה, וע"כ הוא דאינו חייב במזונות, או דהוא משום דעיקר ההתחייבות דמזונות הוא כדי שלא תפסיד היא ממה שאינו נושאה, וע"כ כל שהיא אינה מתרצה לינשא, אין מקום לחייבו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובמק"א נת' להוכיח מד' התוס' עצמם כיסוד חילוק זה דהרי"ד, וזה מד' התוס' לקמן דע"ה. דמוכח בדבריהם דאף דלגבי מומין דאיש פליגי תנאי אם מציא למימר סבורה הייתי וכו', מ"מ במומין דאשה ודאי ל"מ טעין סבור הייתי וכו' להפסידה כתובתה, וזה מתפרש כיסוד ד' הרי"ד, דבאשה דדינא בעי למשקל וליכא שום קנסא לבעל, ע"כ הגם דהיכא שנתרצתה למומין אלו ל"מ לכופו לגרש, מ"מ כל שיכולה לומר סבורה הייתי וכו', שפיר כופין אותו לגרש, ומשא"כ באשה שהיו בה מומין, דעיקר דינה הוא דיש לה כתובה, והבעל רוצה להפסידה כתובתה, הרי דבזה כל שכבר היו בה מעיקרא וידע הבעל ונתפייס, הרי דהגם דסבור הי' שיכול לקבל וכו', מ"מ כיון שלא הטעתו שהרי נתפייס מתחילה, אינה מפסדת כתובתה בשביל כך. [↑](#footnote-ref-5)
5. ויש להוסיף עוד, דמה"ט גם לדעת הרי"ד, אין לתרץ כלל כמו שתירצו התוס' דל"ש לומר בזה דנסתחפה שדה של אשה דהאיש אינו שדה של אשה, דכל תי' זה הוי להתוס' לטעמייהו דהא דנסתחפה שדהו הוא דמזלו גרם, ובזה הוא שכתבו דבנולדו בו מומין לא אמרינן דמזלה גרם, משום דהאיש אינו שדה של אשה, וע"כ לא תלינן לזה במזלה, וכ"ה בתוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש בסוגיין, דמה"ט דהאיש אינו שדה של האשה לא תלינן להמומין במזלה, ופירש הר"ש שם דהוא משום דאין האיש לוקה עבור הממון, אך להרי"ד לטעמי' דהא דנסתחפה שדהו היינו שכבר נתחייב ול"מ ליפטר מכח מה שנסתחפה שדה דילי', ליכא נפ"מ אם הוי שדה שלה או ל"ה שדה שלה, ואך דלענין כפיית הבעל לגרשה, ל"מ כלל ה"ט דנסתחפה שדהו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונמצא לדינא לפ"ז לדעת התוס', דאם האשה עשתה מום בגופה, לא יהא לה כתובה, דבכה"ג הרי א"א לתלות לזה במזלו, ושו"ר שכבר כתב כן בשערי חיים סו"ס ל"ה בהערה, - ואמנם י"ל דכל ד' התוס' הם רק במומין שנולדו בה קודם נישואין, אך כל שכבר נשאת והעמידה לבעל את האישות הגמורה, ואח"כ נולדו בה מומין, י"ל דמודו התוס' דאינה מפסדת כתובתה מכח זה, אף אלמלי הא דתלינן לה במזלו, והנה אמנם ל' התוס' ביבמות דס"ה. דהא דאינה מפסדת כתובתה במה שאירע לה אחר הנישואין הוא משום דנסתחפה שדהו, אך י"ל דאין כונתם דתלינן לה במזלו כד' התוס' במכילתין, אלא כפי' ש"ר דהו"ל כקונה שדה ונסתחפה אח"כ שאינו נפטר מדמי', - ובפשוטו מוכח כן מהא דמורדת אינה מפסדת כתובתה אלא משום קנס, וצ"ע עוד בזה, והי' מקום לדון עוד בזה, דדוקא בנאנסה או נולדו בה מומין קודם נישואין בעינן להא דמזלו גרם, משום דאין כתובה לארוסה, ולא חייל חיוב הכתובה אלא בשעת הנישואין, וע"כ כל הא דחייב לה כתובה בכה"ג, הוא רק משום דמזלו גרם, ואכמ"ל.

   אך באמת י"ל, דבכה"ג שעשתה האשה מום בגופה לכו"ע לא יהא לה כתובה, משום דמצי אמר אי אפשי באשה בעלת מום, וע"ד שאמרו בפ' המדיר דאם היא נתנה אצבע בין שיני' אין לה כתובה משום דמצי אמר אי אפשי באשה נדרנית. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם לפ"ז לכאו' הי' בדין, דכל שחלו שניהם ג"כ לא יהא מעלה לה מזונות, דכיון דהיא אינה מעמדת עצמה לאישות, אינו מתחייב לה במזונות, ומה לי דאף הוא חלה, אך מלישנא דאנא הא קאימנא מ' דכל הצד לפטרו הוא רק משום שהוא מעמיד עצמו לנישואין, - וי"ל הטעם בזה, דכל הא דיש לפטרו כשהיא אינה מעמדת עצמה לנישואין, הוא רק משום דהוא עומד לנישואין וה"ה מחויבת להעמיד עצמה לכך, וכל שאינה מעמדת עצמה לכך, אינו חייב במזונותי', אך כל שהוא עצמו אינו עומד לנישואין, אין עלי' להעמיד עצמה לכך, וע"כ ה"ה חייב במזונותי', - ואמנם עיקר הדקדוק בזה אינו מוכרח, ומצינו בריטב"א ונימו"י ב"ב דקמ"ד: שכתבו בדין שושבינות דהיכא דמת המשלח אין מי שנשלחו לו חייב להחזיר, משום דאמר אנא הא קאימנא תנו לי שושביני ואשמח עמו, ולכאו' התם פשיטא דאף אם מתו שניהם פטורין, וכ"ה מבו' להדיא בהמש"ד הראשונים שם. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועד"ז נראה במש"כ הריב"ש בסימן ש"ס דהיכא שהיא אסורה לינשא לו משום מינקת, ודאי דאינו מעלה לה מזונות, כיון דאניס בתקנתא דתקינו רבנן, - ונראה דהוא משום דמעיקרא לא היתה ראוי לו בזמן זה, וע"כ לא חשיב שהעמידה עצמה לאישות, וגם לפ"ד הרשב"א דהא דבאניס בתקנתא דרבנן אינו מעלה לה מזונות הוא משום דהו"ל משום לתא דידה, י"ל דה"נ הוא התם, דתקנת מינקת הרי הויא משום דידה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להביא מקור לד' מהר"ם שי"ף, ממש"כ בתוס' הרא"ש בסוגיין בהא דפשיט רב אחאי, ז"ל, אלא לאו דאיתניס כה"ג, ופשיט מיהא דחלתה היא מעלה לה מזונות, אי נמי כיון דאמרינן את"ל איפשיטי תרתי קמייתא, עכ"ל, ומבו' בד' הרא"ש בדרך קמא, דאף אם חלתה היא מעלה לה מזונות, י"ל דחלה הוא אינו מעלה לה מזונות, וזה צע"ג, - ובהגה' הגרמ"ש שפירא שם כתב לפרש דבריו כד' המהר"ם שי"ף שם, דלא איפשיט אלא דל"מ אמר לה אנא הא קאימנא, וע"כ אם חלתה היא לאחר הגעת זמן מעלה לה מזונות, אך לא שמעינן מינה דאף אם חלה הוא או חלתה היא קודם הגעת זמן מעלה לה מזונות, - אך אכתי באו ד' הרא"ש סתומים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש להוסיף, דקשיא כן גם לד' התוס' לקמן, דכל מש"כ התוס' שם דהא דחייב כשחלה אח"כ הוא משום שהי' לו לכנוס מיד כשהגיע הזמן, הוא דוקא ביבמה, אך הא דבארוסה חייב בכה"ג, מבו' להדיא בד' התוס' דא"צ לה"ט, אלא הוא מילתא דפשיטא דבכה"ג אין להפסידה, ועיי"ש במהרש"א ומהר"ם שי"ף שפירשו, דהוא משום שכבר נתחייב לזונה מיד כשהגיע הזמן וע"כ פשיטא דלא מפקע שעבודה כשחלה, ומשא"כ ביבמה דאינו מתחייב כשעמד בדין, אלא כשברח אח"כ, עיי"ש, וכמדומה דכ"ה מבו' להדיא בד' הרא"ש בפ' החולץ סימן כ"ה, עייש"ה.

    והיינו דהגם דהתוס' בסוגיין נקטו דגם ביבמה ה"ה מתחייב במזונות כשעמד בדין, וע"כ אם חלה אח"כ ה"ה חייב במזונות שכבר נתחייב, והתוס' ביבמות דמ"א: נסתפקו בזה, מ"מ התוס' בדק"ז: ס"ל דאינו חייב במזונות עד שברח, וכאשר כ"נ להדיא גם בד' התוס' לקמן דנ"ח., וכ"כ הרא"ש ביבמות שם, וע"כ הוא דהוצרכו לפרש דהא דבעמד בדין וחלה חייב, הוא משום שהי' לו לכנסה מיד כשהגיע הזמן, ול"מ לפרש כד' התוס' בסוגיין דהוא משום שכבר נתחייב, וכ"ז הוא ביבמה, אך בארוסה שנתחייב לה במזונות בהגעת הזמן, פשיטא דל"מ מה שחלה אח"כ לפטרו.

    ואמנם נראה, דגם ה"ט שכבר נתחייב, הוא רק משום דאילו הי' נושאה מיד היתה נשואה לו גם בשעת חליו, וע"כ מחייבו עיכוב זה גם אחר שחלה, אך מ"מ כ"ז הוא בארוסה דכל שהגיע הזמן ולא כנס, נתחייב מכח זה במזונותי' עד שיכנוס, אך ביבמה שלא נתחייב במזונות בשעת העמדה בדין, ובאנו לחייבו במזונות בשעה שחלה, הרי דמן הדין לא הי' לנו לחייבו, דבשעה זו הרי כבר אינו מעכב הנישואין, ובזה הוא שהוצרכו התוס' שם לפרש דמ"מ הואיל ויש "פשיעה קצת" ע"כ קנסינן לי'. [↑](#footnote-ref-11)
11. אמנם יל"פ בזה, למש"כ בברכ"ש סימן ב' לפרש לה"ט דאנא הא קאימנא, דמכח זה חשיב כמו שהי' עצם המעשה של הנישואין ונתקיים התנאי ואונס זה הוי כמאן דעבד, עיי"ש, והיינו דכל שהוא מעמיד עצמו לישא אותה, חשיב שנתקיים התנאי דיכנסנה, דל"ב שבפועל יכנוס אותה, אלא סגי במה שמעמיד עצמו לכנסה, - ולפ"ז שפיר י"ל דאף אחר שנתחייב לה במזונות, מ"מ כל דאח"כ הוא מעמיד עצמו לישא אותה, בטל חיוב המזונות דהגעת זמן. [↑](#footnote-ref-12)
12. ואמנם פשוט דאף לצד האיבעיא דבחלתה היא לא תלינן לה במזלו, מ"מ אם בא לגרשה כשחלתה, אינו נפטר מכתובתה, דחולי ל"ה כמומין להפסידה כתובתה, שהרי היא ראוי' לו לאחר זמן, ול"מ החולי אלא לפטרו ממזונות בשעה זו שאינה ראוי' לו לכנסה. [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה אמנם כ"ז הוא למש"כ בתוס' הרא"ש בתי' קמא, דהצד דבחלתה לא תלינן במזלו, הוא משום דשכיח, דלפ"ז גם בחלתה אחר הגעת זמן לא תלינן במזלו, ומצי אמר אנא הא קאימנא, - אך למש"כ התוס' הרא"ש בתי' בתרא דהצד דבחלתה לא תלינן במזלו, הוא משום דעדיין לא נתחייב בהן, יש מקום לומר דאם חלתה אחר הגעת זמן שכבר נתחייב במזונות, תלינן לה במזלו, וצ"ע, וגם אי נימא הכי לא א"ש מש"נ לעיל סקכ"א בהערה בביאור ד' התוס' הרא"ש דאף לפ"מ דפשיט רב אחאי דחלתה היא מעלה לה מזונות י"ל דחלה הוא אין מעלה לה מזונות. [↑](#footnote-ref-14)
14. והנה בשו"ת הר"א מזרחי סימן ל', דכל שהבעל רוצה לגרשה ואינו יכול לגרשה בע"כ מפני התקנה, אינו חייב במזונותי', ולמד לזה מסוגיין, ובח"מ סימן ע"ז סק"ג כתב ע"ז, ז"ל, דראייתו אינה ראי', דדאין לדמות סוף דינה לתחילת דינה, וחלתה יוכיח דבתחלת נשואין חלתה אינו מעלה לה מזונות ואחר הנשואין צריך לזונה בימי חלי', עכ"ל, וכן עמד ע"ז בשו"ת מהר"א ששון סימן נ"ה, והוכיח לחלק כן, שהרי בד' הרא"מ גופי' שם מבו' דאם עיכוב הגירושין הוא משום אונסא דידי', ה"ה חייב במזונותי', ול"ד להכא דאף אם חלה הוא קי"ל דאינו מעלה לה מזונות, - ולכאו' לפ"ד המהר"ם שי"ף יש מקום לדון בדבריהם, שהרי חזינן דבחלתה היא אף לאחר הגעת זמן אינו מעלה לה מזונות, והא דבחלתה לאחר הנישואין מעלה לה מזונות, הוא רק משום שהיא ראוי' לו לאחר זמן, וכמש"נ לעיל סקכ"ב בהערה, - אך בעיקר ד' הר"א מזרחי צ"ב, דהכא הרי פטורו הוא משום שהוא אנוס מלכנוס, והיאך נלמד מזה דכל שהוא אנוס מלגרש ה"ה פטור ממזונות, ועמש"נ להלן סקכ"ח בהערה. [↑](#footnote-ref-15)
15. מה שהביא מהא דאוכלת אף בתרומה, נראה דכונתו ללמוד מזה דאין חיוב המזונות כקנס על מה שאינו כונסה, דא"כ אין ללמוד מזה לעלמא דאנוס בתקנתא דרבנן פטור, אלא חשיבא כאשתו, וזהו שכתב דקנינו היא דאוכלת אפי' בתרומה, - והיינו משום דאם ל"ה חשובה כאשתו, ל"ה אוכלת בתרומה, אע"ג דלי"ב לחשש שמא תשקה וסימפון, משום שלא חילקו חכמים בתקנתם, ועי' בחי' הגר"ר סימן א' בענין זה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
16. והראוני במ"מ פ"י מגירושין הכ"ג שפירש בד' הרמב"ם שם, דבשוטה שיודעת לשמור גיטה דא"א לו לגרשה מדרבנן כדי שלא ינהגו בה מנהג הפקר, אינו חייב בשאר כסות ועונה, ועי' ח"מ סימן קי"ט סק"ט וב"ש שם סק"י מש"כ בזה, - אך נראה דהתם הוא מטעם אחר, דכיון דמן הדין הי' בידו לגרש וליפטר, ולטובתה תיקנו חכמים שלא יגרשנה, לא חייבוהו בכה"ג בחיובי ממון, כדי שלא יהא נפסד מכח תקנה זו.

    ולעיל סקכ"ג בהערה הבאנו מש"כ בשו"ת הר"א מזרחי סימן ל', דכל שהבעל רוצה לגרשה ואינו יכול לגרשה בע"כ מפני התקנה, אינו חייב במזונותי', ומדמי לה לסוגיין, וצ"ב דהיאך למד מהכא דכל שהוא אנוס מלגרש אינו מעלה לה מזונות, דהכא הרי פטורו הוא משום דהוא אנוס מלכנוס, - ויל"פ דכונתו לפטרו משום דאניס בתקנתא דרבנן, ומכח זה יש לפטרו גם כשהוא אנוס מלגרש, שלא תיקנו חכמים באופן שיפסד מכח תקנתם, אך אי"ז במשמעות ד' הרא"מ שם, שלא הזכיר כלל דהעיכוב הוא מחמת תקנה, אלא דהעיכוב הוא מצדה ולא מצדו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-17)