שתי קדירות שנפל בהם איסור
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / סי_ קיא

קיא-ז, פלוגתת הרשב"א ורמב"ן בשתי קדירות

**א. שתי קדירות היתר של שני בנ"א-**

שו"ע סעיף ז' נפלה חתיכה אחת לאחת משתי קדירות של היתר, אם שתיהן של אדם אחד מצטרפות לבטל שסופן להתערב, אבל בשני בנ"א אין מצטרפות ושתיהן אסורות.

ברשב"א ביבמות ובתוה"ב הביא דעת הרמב"ן דדוקא בבאו לשאול בב"א אין בו היתר אבל בזא"ז מתירים לשניהם כהא דשני שבילין.

וה"מ באיסור דרבנן שיש להתיר לכ"א בפנ"ע משום סד"ר לקולא, וכן הכריע הש"ך סקי"ט להלכה.

אבל דעת הרשב"א שם שגם בשני בנ"א שבאו בזא"ז אין היתר, וכ"נ בשו"ע כאן.

ויל"ע למה לא התיר הרמב"ן גם באיסור תורה משום חזקה ולכל קדירה בפנ"ע יש חזקה והוי כשני שבילין?

יל"פ טעמו של הרמב"ן דס"ל כדעת השו"ע שהבאנו בסי' קיא באיסור שנפל לשתי קדירות אחת של היתר לא מוקמינן לה אחזקתה וה"נ הכא, ובמקו"א נתבאר דבפשוטו התוס' יבמות פב. ופסחים י. לא ס"ל כן.

ועוי"ל שהוא סברא מסויימת לענין שני שבילין, דא"א להתיר שתי הקדירות יחד דלענין חזקה מודה שא"א לדון חזקה על שתי הקדירות יחד שהרי נפל הספק על נפילה אחת ודוקא בשני שבילין שכ"א הלך הליכה נפרדת ואין שייכות בין אחד לחבירו יש לו חזקת היתר, וצ"ע.

מיהו בתוס' פסחים י. מבואר דכה"ג מוקמינן לה בדין שני שבילין נמי.

**ב. מהלך האחרונים בטעמו של הרשב"א-**

בטעמו של הרשב"א פי' החוו"ד סק"ט, ויסודו בד' המל"מ פי"ט אבה"ט ד"ה עוד דשאני בשני שבילין שלא נולד הספק בב"א משא"כ הכא, ועפי"ז כתב דה"נ בנזרקה טומאה בין שני נזירין דמבואר בגמ' נזיר לטהר ברה"ר מ"מ מדרבנן טמאין משום דדמי לב"א.

ועיין יד יהודה קיא-כא שתמה ע"ז דהא גבי שני שבילין נמי משכח"ל שילכו בב"א ממש [וע"ע בחזו"א לט-ב].

אבל יל"פ כוונת המל"מ הוא כש"כ החוו"ד דשאני הכא שנולד הספק על נפילה אחת והספק נולד על שתי הקדירות יחד באיזה קדירה נפל, משא"כ בשני שבילין כל אחד הלך בפנ"ע והיה שייך שרק אחד ילך א"כ הספק נופל על כ"א בפנ"ע ופשוט, וכנראה זה ג"כ כוונת הכו"פ סק"ח ובחוו"ד כתב שהוא טעם אחר ולא ידעתי למה [וביד יהודה נתקשה בכל הנך טעמי ולא ידעתי למה].

וכעין חילוק זה בנו"א, כתבו הרבה פוסקים בדעת הב"ח יו"ד-קצ דדעתו שאם שתי נשים נתעסקו בצפור ונמצא דם יותר מסלע אם באו בזא"ז מטהרינן להו כ"א ע"י תליה בחברתה, אבל בג' נשים שלבשו חלוק אחד לא מטהרינן אף בזא"ז, ובארו [כו"פ קצ-יג וסד"ט שם וחת"ס נדה נט: ועוד] החילוק דגבי ג' נשים הרי כ"א מצ"ע היתה צריכה להיות טמאה ורק ע"י שיש לה תליה בחברתה נטהרת והוי תרתי דסתרי, אבל בשתי נשים שנתעסקו בצפור הרי אם היה רק אחת היינו מטהרים אותה שהרי יש לה תליה מצ"ע ורק ע"י שיש עוד אחרת נולד הספק בכה"ג מטהרינן בזא"ז, ודו"ק.

**ג. ביאור סברת האחרונים-**

וכנראה יש לפרש הסברא בזה בשני אופנים:

א. במל"מ נראה דלעולם דמי לשני שבילין אלא דכה"ג שהוא ספק אחד על שניהם יחד הוי כבאו בב"א ואיכא חוכא.

ב. אבל יל"פ דכה"ג שנולד הספק על שניהם יחד הרי הוא ספק אחד וא"א לדון כ"א בנפרד מעיקר הדין ולא דמי לשני שבילין שכ"א יש לו את הספק שלו בפנ"ע.

והנה יל"ע היאך הדין במקום שנולד הספק על שניהם כשתי קדירות, אבל לאחד מהם אין נפק"מ בזה מאיזה טעם כגון שאחר לידת הספק נאסר מסיבה אחרת בלא"ה [שאין להתיר מטעם קלקלה במקולקל].

והיה נראה דלפי"ד המל"מ שכל הטעם לטמא הוא משום דהוו כבאו בב"א הרי בכה"ג שאין לאחד נידון תו לא שייך כאן מציאות של באו בב"א שאין כאן פסק על שניהם כלל, ויש להתיר בכה"ג.

אבל באמת דין זה מבואר להדיא בשו"ע קיא-ו ומקורו בתוספתא דתרומות שא"א לתלות במי שנאסר אח"כ.

ולכאו' ש"מ כסברא שנתבאר שאין כוונת הרשב"א דע"י שהוא ספק אחד הוי כבב"א אלא דכל שהוא ספק אחד א"א לדון כאן סד"ר לקולא כלל.

ואין לומר בדעת המל"מ דאף בכה"ג שייך חוכא, עי' רשב"א בתוה"ב ש"ג (יח.) הביא ד' התוס' דג' נשים שלבשו חלוק אחד ומצאו כתם טמאות הוא מתורת שני שבילין.

ותמה הרשב"א עליהם דא"כ אם אין לאחת מהן נידון כגון שראתה כתם אחר לידת הספק שפיר יש להתירה, מבואר דפשיטא ליה דכל שההיתר מתורת שני שבילין הרי אם לאחד מהם אין נידון הוו כבאו בזא"ז.

ומכח זה מסיק הרשב"א דלא דמי לשני שבילין ואפי' אם אחת מהן תהיה טמאה אסורה.

וטעם הדבר דג' נשים יש לאסור גם בזא"ז כתב בנקוה"כ קצ-כה דאזיל לשיטתו דשתי קדירות ג"כ אין להתיר כיון שהוא ספק אחד על שניהם.

מבואר לפי"ז ברשב"א דבכה"ג לא דמי לשני שבילין כלל ואף אם אחת לא יהיה עליה נפק"מ כלל מ"מ נאסור, ולפי"ד צ"ל הא דמטמאינן בנפל לשתי קופות הוא מה"ט דהוי ספק אחד ושלא כסברת המל"מ.

ואדרבה בשיטת התוס' שם נראה שהבינו כדעת המל"מ, דדעתם דג' נשים טמאות משום שני שבילין בב"א, ומבואר שם בלשון הרשב"א בחי' ובתו"ר נדה יד. דאף בבאו בזא"ז מטמאינן להו התם דכל שהוא ספק אחד על כתם אחד לעולם מיקרי כבאו בב"א, וזה מתבאר היטיב כסברת המל"מ דכיון שהוא ספק אחד הרי גם בבאו בב"א אית ביה חוכא והוא ממש כדעת המל"מ ונמצא שיטת התוס' שיטה שלישית בזה שלא כהרשב"א ולא כהרמב"ן רק כד' המל"מ.

[אמנם בנקוה"כ קצ-כה נקט דשלשיטת התוס' באמת אם יבואו בזא"ז טהורות אבל ברשב"א מבואר שלא כדבריו ועמד בזה בפרד"ר מ"ז קצ-יז].

וא"כ מבואר שלמרות שהרשב"א פי' סברת התוס' כהמל"מ מ"מ תמה ע"ז דסו"ס כל הטעם משום חוכא וכבאו בב"א דמי א"כ במקום שאין נידון על אחת מהן שפיר יש להתיר.

אמנם באמת צ"ע לפי"ז דעת הרמב"ן דהיתרא דשתי קדירות מטעם שני שבילין הוא א"כ למה לא נוכל להתיר גם בנפל איסור אח"כ דהשתא הוי כבאו בזא"ז?

ובאמת עי' רמב"ן ור"ן נדה ס. מבואר דעתם דאף שלאחד מהם אין נידון כלל מ"מ כל שבאו בב"א הוא טעם להחמיר אף גבי שני שבילין, ובארו בזה הסוגיא שם דשני שבילין שעבר אחד טמא ואחד טהור דפליגי רשב"ג ורבי וע"כ כל הנידון לטמא הוא בב"א, וכבר תמה עליהם בחידוד הלכות נדה ס. מ"ש כאן דין באו בב"א הרי אחד מהם כבר טמא ואין לו נפק"מ כלל בשאלתו[[1]](#footnote-2).

והרמב"ן לשיטתו מוכרח ממה דס"ל הכא בשתי קופות דלא אסרינן אלא בבאו בב"א אבל מצ"ע דמי לשני שבילין, ולפי"ז צ"ל הטעם דאסרינן אף אם אחד מהם כבר נאסר ואין עליו נפק"מ משום דאף בכה"ג חשיב בב"א.

וכנראה ס"ל להרמב"ן דכל היכא שבא לישאל בפועל ומזכיר בפני בי"ד שהוא ג"כ עבר כבר מיחזי כחוכא ותרתי דסתרי להתיר שניהם אף שאין נפק"מ עליו כלל [אמנם במה שבי"ד יודעים מעצמם אין כאן חוכא שהרי אם הראשון בא בפנ"ע והשני בפנ"ע מתירים את שניהם].

ועי' במל"מ פי"ט אבה"ט הביא לשון הר"ן כתובות (יא:) דמשמע מלשונו שאם בא אחד לישאל והזכיר בשאלתו גם את חבירו הרי הגם שלא שאל עבור חבירו חשיב כבא לישאל עליו ועל חבירו והוי כבאו בב"א [לרבי יוסי שאוסר בזה], ואף שבפועל אין כאן שאלה על חבירו[[2]](#footnote-3), ומשמע מזה שאינו תלוי בבאו לישאל עבור איזה נפק"מ, ואזיל הר"ן לטעמיה מדבריו הכא.

ולפי"ז א"ש גם קו' הרשב"א על התוס' והרמב"ן גבי ג' נשים כיון שכל האיסור מטעם שני שבילין א"כ היה לנו להתיר במקום שאחת ראתה כתם אח"כ דהשתא אין עליה נידון, אבל לפי המבואר אשה"ט [וכ"כ בפרד"ר שם] דלשיטת הרמב"ן גם בכה"ג שאין עליו נפק"מ חשיב כבאו בב"א.

אבל הרשב"א פליג אהאי סברא, ולשיטתו פי' הסוגיא שם כשיטת התוס' נדה ס. דאיירי שהטמא ג"כ באמצע ימי ספירתו וממילא יש גם עליו נידון ושפיר דמי לבאו בב"א, אבל לדבריו אם אין לו שום נפק"מ הוי כבאו בזא"ז וטהורים, ודו"ק בכ"ז.

אח"כ ראיתי שמהלך השני נסתר מגמ' ערוכה נזיר נז: דשני נזירין שנזרקה טומאה ברה"ר מטהרינן, ואף שנולד הספק על שניהם.

ובאמת במל"מ כתב עפי"ד דמדרבנן יהיו טמאים כמו באו בב"א, אבל לפמש"כ שהוא מדאורייתא צ"ב רב מ"ש משתי קדירות, וצע"ג.

**ד. קו' הש"ך מכ"ד דמדמי כה"ג לשני שבילין-**

אמנם עיקר מהלך זה בד' הרשב"א צ"ע מגמ' פסחים י. דמדמי הא דשני שבילין לאופן שנטל עכבר חתיכת חמץ וא"י לאיזה בית נטלה, והוא ממש כגוונא דידן, וכן כתובות כז. בשבויה שאחת נבעלה וא"י איזו, וצ"ב רב, ועיין בהג' יד אברהם משכ"ב.

ובחוו"ד כתב דשאני סוגיא דפסחים שיש ספק שמא אכלו, אלא שאין מתירים מכח זה משום אסממ"ו אבל כל שהוא ספק בכל בית יש להתיר דהוי ספק מוציא מידי ספק.

וע"ע בשאלת דוד יו"ד-ה שדרך ליישב עפי"ד המל"מ דעיקר האיסור לדעת הרשב"א משום שצריך להזכיר בשאלתו גם את השני, והכא גבי עכבר אי"צ להזכיר שהיה גם בית שני דמאן יימר שנכנס לבית שני כלל, משא"כ בקופות לא יתכן שנשפך חוץ לקדירה שהיינו רואין זה, ודוחק.

ושמעתי מהגרג"כ ליישב שלא אמר הרשב"א דבריו אלא בדין סד"ר לקולא דכל שהוא ספק אחד ואיקבע איסורא הרי א"א לדון סד"ר לקולא.

אבל בהא דכתובות ופסחים יסוד ההיתר מטעם חזקה דאל תפסלנו מספק וזה שייך גם כשאחת מהן וודאי נאסרה [וא"ש גם הגמ' נזיר שמתירים בנזרקה טומאה].

אבל בהא דקופות א"א לבוא מטעם חזקה וזה עפי"ד הש"ש דבתערובת איסור בהיתר ל"ש חזקת היתר שההיתר לא נאסר מצ"ע, וכל ההיתר משום סד"ר לקולא בזה החמיר הרשב"א.

**ה. מהלך החזו"א ויד יהודה בדעת הרשב"א-**

ובחזו"א ויד יהודה קיא-יב כתבו מהלך אחר לבאר ד' הרשב"א, דהנה וודאי חתיכת נבילה ושחוטה של שני בנ"א שנתערבו אין כאן סד"ר לקולא לכל אחד, ולא משום שאין ניכרות וצריך כ"א לשאול על שניהם אלא דהכי דינא הוא שלא התירו סד"ר כשנוצר ע"י תערובת חד בחד כמבואר בשו"ע קט-א ותו לא שייך סד"ר לקולא.

ולמד מזה הרשב"א שלא התירו ספק שע"י תערובת כלל וה"נ קדירה אחת וודאי נאסרה והוי כתערובת חד בחד ואסור.

וע"ז נתקשה הרשב"א דא"כ באחד חולין ואחד תרומה נמי וע"ז כתב דהתם תלינן בשאני אומר, אבל הכא ששניהם בספק אסרוהו ורק כשדנים על חתיכה אחת לא הקילו בתערובת.

[ובחזו"א פי' שזהו כוונת הרשב"א שם שכתב שאין להתיר בכל הנך משום סד"ר לקולא כיון שהיה כאן ודאי נפילה לקדירה אחת, והיינו דהשתא הוי תערובת איסור ולא ספק דרבנן.

ומזה העיר על החוו"ד שא"א לפרש כוונת הרשב"א דל"א סד"ר משום דהוי תרתי דסתרי שאין לשון הרשב"א משמע כן רק משום שהיה כאן וודאי נפילה].

ועפי"ז כתב החזו"א שלא אסר הרשב"א אלא בכגון חתיכה שהיתה אסורה מכבר ונפלה לקדירות דבזה הוי כאיסור חד בחד, אבל בבדיקת חמץ או נגיעת טהרות ושני נזירין שנזרקה בהם טומאה הרי קודם לידת הספק לא היה כאן איסור כלל רק נתהוה ע"י המאורע המספק ובכה"ג אין נידון על גוף האיסור שמעורב בהיתר רק באיזה מהם חל האיסור, ובזה יש להתיר כדין שני שבילין אף להרשב"א.

ולפי"ד לק"מ מהא דשני נזירין, ושפיר יש להתיר לגמרי גם לדעת הרשב"א [וזה שלא כש"כ המל"מ דלדעת הרשב"א יהיה בו איסור דרבנן].

גם מד' נקוה"כ קצ-כה מבואר שלא הבין כד' החזו"א ממש"כ דאף לענין כתם שנמצא בג' נשים יש לאסור לדעת הרשב"א אף בזא"ז לפי שיטתו דהכא, ונתבאר במקומו.

והחזו"א הכריע להלכה כדעת הרשב"א שהסכימו עמו הרא"ה בבד"ה וריטב"א יבמות שם, וכתב שהש"ך דחאו מפני שלא פירשו בפירוש מתיישב.

1. ואין לפרש סברת הרמב"ן דאף שטמא מעבר מ"מ עצם מה שיש כאן הליכה בשביל שהוא סיבת טומאה חשיב בא לישאל שהרי בדם טוהר לא שייך לומר כן ואין כאן סיבה לטומאה כלל. [↑](#footnote-ref-2)
2. וג' שיטות בזה בדין בא לישאל עליו ועל חבירו:

   שיטת רש"י כתובות דדוקא בשצריך לפסוק בהוראה אחת על שניהם חשיב בא לישאל עליו ועל חבירו.

   ובתוס' נקטו דכה"ג הוי ממש בב"א ובא לישאל על חבירו איירי בשתי הוראות באותו מעמד.

   ושיטת הר"ן כש"כ בפנים דעצם מה שהדיין מכיר מהשואל שיודע שהיה עוד אחד' שעבר מיקרי בא לישאל על חבירו. [↑](#footnote-ref-3)