שיעורי שבת יז
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכח - רפואה בשבת

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכח

##### שיעור יז

**להפיג שכרות אי חשיב רפואה**

א] [סעיף מא] **מי שנשתכר שרפואתו לסוך כפות ידיו ורגליו בשמן (הגה: ומלח). מותר לסוכם בשבת.** והביא המשנ"ב (ס"ק קכז) מהט"ז (ס"ק כז) בטעם ההיתר, דמה שמפקח שכרותו ממנו אין זה רפואה. והוסיף הט"ז שדוקא לסוך כפות ידיו ורגליו שרי, אבל אסור להשים בחוטם אפר מעשב כתוש כדי להפיג השכרות, וטעמו, דאף שלהפיג השכרות אינה רפואה, מ"מ אותו אפר פעולתו לרפואה לשאר דברים ואין דרך הבריאים לעשות כן [פמ"ג], ועל כן יש בו משום שחיקת סממנים. והקשה התהילה לדוד (ס"ק סט ד"ה מותר לסוכם) דהא מבואר לעיל (סעי' לו) דמצטכי אסור לקחתו בשבת, אבל אם עושים כן לריח הפה שרי, ומבואר דאף דברים שרגילים לעשותם לרפואה אם רגילים לעשות כן גם לצורך אחר שרי, וא"כ ה"נ היה לנו להתיר להפיג השכרות באותו אפר. וכתב דעל כרחך צ"ל דלהפיג השכרות הוי קצת רפואה, ומבואר לעיל (סעי' לט) דגרמת קיא שרי לעשות בשבת ביד אף שע"י כלי אסור, דלא החמירו לאסור ביד אטו כלי בדברים שאינם כ"כ מחלה, ומטעם זה התירו בשכרות לסוך ביד דגם בזה לא החמירו לאסור ביד אטו בכלי. אבל להשים אפר בחוטם אסור כיון שהיא רפואה ושייך בזה גזירה משום שחיקת סממנים.

אמנם דעת המג"א (סעי' מה) דלהפיג השכרות חשיב כמחלה, והטעם שהתירו לסוך ידיו ורגליו משום שאין דרך להפיג את השכרות ע"י סם, וכל דבר שאין דרך לעשותו בסם לא שייך בו גזירה משום שחיקת סממנים [כמבואר לקמן סעיף מג]. ונמצא לדברי המג"א שכל ההיתר להפיג השכרות הוא משום דס"ל שאין רפואה לזה, וא"כ אם יהיה רפואה להפיג השכרות [כמו שס"ל להט"ז לפי האמת] באמת יהיה אסור אף לסוך רגלו בשמן משום גזירת סממנים. וקצ"ע אמאי נקט המשנ"ב כדעת הט"ז ולא הזכיר דברי המג"א.

**אם מותר להתעמל בשבת כשאינו מזיע**

ב] [סעיף מב] **אין מתעמלים היינו שדורס על הגוף כדי שייגע ויזיע.** במשנה בשבת (קמז.) מבואר דאין מתעמלין בשבת, ופירש הרמב"ם (הל' שבת פ"א הכ"ח) שהאיסור להתעמל בשבת הוא רק אם מזיעים שהוא רפואה, אבל בלא זיעה אין איסור. וביאר הט"ז (ס"ק כח) דכשעושה כדי להזיע אסור כיון שיש אפשרות להזיע ע"י סממנים, ולכן אף כשעושה ההזעה ע"י שמתעמל ואי"ז סממנים אסור, דכל ששייך לעשות רפואה זו ע"י סממנים הוי בכלל הגזירה שלא להתרפאות, וכ"כ במשנ"ב (ס"ק קל) שהאיסור להתעמל הוא דוקא כשהוא מזיע.

אבל רש"י (שבת שם ד"ה אבל) ביאר שאסור להתעמל, דאין לשפשף בכח בשבת, ולא הזכיר שהאיסור משום שמזיע, ומבואר דאף כשאינו מזיע ע"י ההתעמלות מ"מ אסור, וכבר הקשו האחרונים [גר"א סי' שכז סק"ג, א"ר סי' שכז סק"ג, והתהל"ד כאן סק"ע] דהא לעיל סי' שכז (ס"ב) כתב השו"ע כשיטת רש"י שאסור למשמש בכח בשבת, ולא כתב שרק כשיזיע אסור, וסותר דברי עצמו שכאן פסק להדיא כהרמב"ם. ועי' בביה"ל (ד"ה כדי) שכתב שהעיקר כדעת הרמב"ם. ומחמת זה התירו הרבה פוסקים (עי' שש"כ פל"ד הערה צג) להתעמל לצורך תענוג, וכמו שמבואר בסי' שא (ס"ב) שבחורים המתענגים בקפיצתן ומרוצתן מותר, והיינו שעצם ההתעמלות אינה אסורה אלא רק כדי להזיע, ואם אין כוונתו כדי להזיע שרי, אלא שצריך ליישב הסתירה מסי' שכ"ז.

ובתהילה לדוד (ס"ק ע) כתב ליישב דהשו"ע פסק כרש"י לאסור לשפשף בכח וכמבואר בסי' שכ"ז, אלא דהטעם שאסור לשפשף בכח אף כשאינו מזיע אינו משום רפואה אלא משום עובדין דחול [וכמ"ש המשנ"ב סי' שכז סק"ז], ומבואר לקמן (עי' משנ"ב ס"ק קלו) שכל שאסור משום עובדין דחול במקום צער התירו, ועל כן בסי' שכ"ז פסק השו"ע לאסור לשפשף בכח דמיירי באדם שעושה כן לתענוג, אבל הכא דמיירי כשיש לו צער, א"כ אין לאסור משום עובדין דחול, ולכן שרי לשפשף בכח. ומ"מ פסק השו"ע לאסור להתעמל כדי להזיע, דבזה יש לאסור משום רפואה, כמבואר ברמב"ם שיש בזה משום רפואה.

ולדבריו עולה שאסור להתעמל בשבת אף בלא שמזיע כל שאין לו צער. ונראה שאם מתעמל במכשירי התעמלות כו"ע מודו שיש לאסור משום עובדין בחול, וכ"כ בחוט שני לאסור, וכ"כ להדיא במשנ"ב לקמן (ס"ק קלו) שלהעלות את האזניים אסור משום עובדין דחול, ולדברי התהילה לדוד אסור אף בלא מכשירי התעמלות וכמשנ"ת.

**נראה במשנ"ב שאף להרמב"ם כל שמתחמם אסור**

ובמשנ"ב צ"ב שבתחילה כתב שאסור רק כשמזיע, ואח"כ כתב ששפשוף שעושים ליגיעי כח להשיב כחם אסור, ומשמע אף בלא להזיע. ויש ליישב דהנה בסי' שא (ס"ב) כתב השו"ע בחורים המתענגים בקפיצתם ומרוצתם מותר, וכן לראות כל דבר שמתענגים בו, וכן מותר לטייל. וכתב המשנ"ב (סק"ז) שמותר לטייל אפילו אם כוונתו להתעמל ולהתחמם משום רפואה כיון שלא מוכח מילתא שעושה כן לרפואה, אבל אסור לרוץ כדי שיתחמם לרפואה כיון דמוכחא מילתא ואסור משום שחיקת סממנים. והנה לא הזכיר המשנ"ב שמזיעים אלא כתב רק שמתחמם לרפואה, ומשמע מדבריו דס"ל שאף להרמב"ם אין דין דווקא בזיעה ממש, אלא כל שעושין להתחמם הוי רפואה ואסור [משא"כ לרש"י שלא למד שהאיסור כלל משום רפואה אלא משום עובדין דחול, ובהליכה לא שייך כלל לאסור משום עובדין דחול]. ולפי"ז מובן למה כתב המשנ"ב כאן לאסור בשפשוף שעושין ליגיעי כח אף שאינו מזיע, דע"י השפשוף הוא מתחמם ואסור משום רפואה אף כשאינו מזיע ממש.

**הילוך בשבת לצורך רפואה**

ג] סיים המשנ"ב (שם) דיש מחמירים אפילו בטיול אם כוונתו לרפואה, והיא דעת הלבוש והא"ר, והיא חומרא גדולה לאסור אפילו הליכה בעלמא אם כוונתו לרפואה, אמנם נראה שאף לדעה זו אם הולך סתם כדרך האנשים אינו אסור, ורק אם הוא מתחמם יש כאן משום רפואה ואסור כשכוונתו לשום רפואה.

וההיתר לבחורים להתענג במרוצתם, נראה דאף שהוא רפואה מותר, כיון דמותר לבריא ליקח רפואה כשכוונתו לאכול לרעבונו, וכאן דמי לזה, דהא הוא עושה רפואה אבל אי"ז לצורך רפואה אלא לצורך אחר שלו ושרי. ומשו"ה כתב המשנ"ב שאם הוא מטייל שלא במרוצה שרי אף לצורך רפואה, דהא הוא דרך בריאים וע"כ שרי גם לחולה כמו שמותר מאכל בריאים לחולה, וזה טעמם של הדעה הראשונה שמתירים הליכה אף שהוא לצורך רפואה, ובאמת דעת היש מחמירים שלא לטייל צ"ב, דכיון שמותר לאכול מאכל בריאים מאי שנא הליכה שאסור אף שהוא דרך בריאים.

**לעשות תרגילים לשפר את העין וכדו'**

ונראה שתרגילים לשפר את העין וכדו' שאין בזה אפילו חימום אין לאסור, ואף לדעת רש"י דס"ל לאסור משום עובדין דחול בזה מסתבר שאינו אסור אפילו משום עובדין דחול.

**לרוץ כדי שיהא תאב לאכול**

ד] עוד איתא שם בשעה"צ (סי' שא סק"ח) באדם שרץ כדי שיהא תאב לאכול, והביא שבמג"א משמע קצת דשרי, ובסו"ד כתב דאפשר דדמי לרפואה ואסור. ומסברא לכאו' יש לדמות זה לאפיקטויזון דשרי (לעיל סעי' לט), ואולי מי שאינו תאב לאכול סובר השעה"צ דחשיב מחלה ועל כן כשע"י הריצה נעשה תאב לאכול יש כאן רפואה ואסור ושמא אף להמג"א שהתירו להלך בשביל שיהא תאב לאכול אי"ז משום דס"ל שאין כאן מחלה כלל אלא שהוא מדמה מי שאינו תאב לאכול לאפיקטויזון וכמו שהתירו שם ביד ה"נ שרי כאן ע"י שמהלך וא"כ יהיה אסור ליקח סם כדי שיהא תאב לאכול דגם באפיקטויזון לא התירו אלא ביד ולא בכלי.

**ביאור האיסור לדחוק כריסו של תינוק כדי שיוציא הרעי**

ה] **ואסור לדחוק בכריסו של תינוק כדי להוציא הרעי.** דין זה צ"ב, מאי שנא הכא שאסרו להוציא הרעי, ממה שמבואר לעיל (סל"ט) דגרמת קיא שרי ביד. ועו"ק וכן הקשה התהילה לדוד (ס"ק עא) דבסעי' יז כתב הרמ"א דכל צרכי הקטן שרי כדין חולה שאי"ב סכנה, וא"כ איך אסרו כאן לדחוק כריסו של תינוק. ותירץ התהילה לדוד (ס"ק עא) שכל ההיתר גבי קטן דהוי כחולה שאי"ב סכנה, היינו רק בצרכי אכילה שלו ולא בשאר דברים. אמנם כבר נתבאר לעיל (על סעיף יז) דמהגר"א (סי' שט ס"א) מוכח דלא ס"ל כהתהילה לדוד [ועי' בשעה"צ סקל"ד שביאר לפי דברי הגר"א, ונראה דס"ל כהגר"א], ולשיטתם צ"ע אמאי אסר השו"ע הכא להוציא הרעי מכריסו של תינוק. ומוכרחים לומר דאף לדעת הגר"א יש צרכים של תינוק דאינם חשובים כ"כ ולא חשיבי כחולה שאי"ב סכנה. ועל קושיא ראשונה נראה לומר שבגרמת קיא שאינו צורך חשוב כ"כ לא חששו שיבא לעשות בכלי, אבל בהוצאת רעי מכריסו של תינוק חמור יותר כיון שהצורך גדול יותר וחששו שמא יבא לעשות בכלי.

**דברים האסורים משום עובדין דחול**

ו] [סעיף מג] **מותר לכפות כוס חם על הטבור ולהעלותו וכו' שכל אחד מאלו אין עושים בסממנים כדי שנחוש לשחיקה.** דין זה הוא מהרמב"ם (הל' שבת פכ"א הל"א) דס"ל שכל רפואה שאין עושים אותה בסם שרי דלא שייך בזה גזירה משום שחיקת סממנים, אמנם כתב השו"ע שמותר רק משום שיש לו צער, וביאר המשנ"ב (ס"ק קלו) דאם אין לו צער אסור דמ"מ יש איסור משום עובדין דחול. וכעי"ז מצינו עובדין דחול גבי שפשוף בכח, שכתב השו"ע בסי' שכז לאסור [וכדעת רש"י שהובא לעיל] וביאר המשנ"ב (שם סק"ז) דאסור משום עובדין דחול, וכמו שנתבאר עפ"י התהילה לדוד שעובדין דחול הותר רק במקום צער, אמנם לא נתבאר כ"כ עד מתי נחשב עובדין דחול.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**