ד (א) - באיבעיא דאביי אם מותר להחזיר ידו הפשוטה, ובטעם הא דמדינא מותר להחזירה, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' כ"ה אייר תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ג:, בעי אביי ידו של אדם מהו שתעשה ככרמלית, מי קנסוה רבנן לאהדורי לגבי' או לא וכו', - ומבו' דבלא הא דעשאוה ככרמלית, מותר להכניס ידו לפנים, ולא אסרינן לה משום הכנסה מרה"ר לרה"י.

ועי' בראש יוסף ד"ה עוד רגע אדבר דבעי שנתחבט בטעמא דמילתא, וכתב די"ל דהוא משום דידו לא נייח, ולא אסרו הכנסה מרה"ר לרה"י בלא עקירה, והא דבמשנתינו שניהם פטורין אבל אסורין, הוא משום דאיתעבידא מלאכה מבינייהו, וכמש"כ הרשב"א, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט אם חשבינן לידו ככרמלית אסור להכניסה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

וגם בעיקר הך מילתא אם אסרו חכמים הכנסה מרה"ר לרה"י בלא עקירה, הנה בפירש"י לקמן ד"ז. ד"ה דעד עשרה ובעירובין דצ"ט: סוד"ה מן הצינור מבו' להדיא דה"ז אסור, וכ"ה בחי' הרשב"א והריטב"א בעירובין שם ובחי' הריטב"א לקמן ד"ה:, וכ"ה בעבוה"ק ש"ג פ"ה, וכתב דהכנסה או הוצאה אסורה אף בלא עקירה ובלא הנחה, ועי' מ"ב סימן שמ"ז סק"ד ובשעה"צ שם, וסימן שנ"ג סק"ג ובשעה"צ שם, אך בב"י סימן שמ"ו כתב דמדינא שרי להוציא מרה"י למקו"פ דרך רה"ר, ואין לאסור אף מגזירה שמא יעמוד שם, ומבו' דלא אסרו עקירה והוצאה בלא הנחה, וצ"ע, - ולפ"ז הדק"ל, דמ"ט מדינא מותר להכניס ידו לפנים, ולא אסרינן לה משום הכנסה מרה"ר לרה"י.[[1]](#footnote-2)

ב] ועיי"ש בראש יוסף בד"ה עוד רגע אדבר במ"ש שכתב די"ל עוד, למש"כ התוס' בעירובין ד"כ. בשם רש"י דידו הפשוטה לרשות אחרת הו"ל מקו"פ, וע"כ מדינא מותר להכניס ידו לפנים.

אך הנה אי"ז מתישב לדעת התוס' גופייהו שם ועוד מקמאי דפליגי בזה ע"ד רש"י,[[2]](#footnote-3) - וגם הנה למש"נ בסימן ב' (ב) סק"ו מד' החזו"א דאף דחשבינן דהחפץ שבידו מונח במקו"פ, מ"מ היד והחפץ יחד הוו ברה"ר, וע"כ אם עקירת ידו הויא כעקירת חפץ הי' חייב, הרי דלפ"ז הי' לנו לאסור להכניס את היד והחפץ שבתוכה משום הכנסה מרה"ר לרה"י, דהאמנם אם הי' מכניס את החפץ בפנ"ע, הו"ל הכנסה ממקו"פ, אך כל שהוא מכניס את היד והחפץ שבתוכה, הו"ל הכנסה מרה"ר לרה"י, וצ"ע בזה.

**ב**

ג] אמנם הנה בד' הראשונים מצינו ב' דרכים בטעם ההיתר בזה, ולפלא שלא ראיתי שעמדו בזה, דהנה ז"ל התורי"ד בסוגיין, וכיון דשמעי' ממתני' דלא בטלה ידו אצל אותה הרשות שהושיטה שם, א"כ הוציא ידו מלאה פירות לחוץ מותר לו להחזירה מן הדין, דל"ה ידו רה"ר, והשתא בעי אע"ג דל"ה רה"ר אם נתנו עלי' איסורי כרמלית דרבנן שיהא אסור להחזירה ואם לאו, עכ"ל.

ומבו' בד' התורי"ד, דהטעם דמדינא מותר להחזיר את היד, הוא משום דידו אינה בטלה אצל אותה הרשות שהושיטה שם ול"ה רה"ר, ונמצא דאינו מכניס כלל מרה"ר לרה"י, וע"כ אף אם אסרינן להכניס בלא עקירה, מ"מ הכא שרי, דאי"ז הכנסה מרה"ר, וזהו דמיבע"ל דשמא שויוה רבנן ככרמלית, וממילא דאסור להכניס מתוכה לרה"י, דכיון דכל ההיתר להכניסה, הוא משום דאינו מכניס מרה"ר, הרי דאם חשבינן להיד ככרמלית, ה"ה מכניס מכרמלית לרה"י ואסור.

ד] אמנם הנה בד' התוס' בעירובין דצ"ח. מצאנו טעם אחר בזה, ז"ל, והא לא נח, ואע"ג דאם הוציא ידו מליאה פירות לחוץ אמר בריש מס' שבת דאסור להחזירה, ל"ד להכא, דהתם גזרינן גופו ברה"י וידו ברה"ר אטו גופו וידו ברה"ר דאז איכא איסורא דאורייתא אי הדר מעייל לה דהרי נח, אבל הכא אפי' הוה כולי' ספר התם אכתי לא נח, עכ"ל, וכ"ה בתוס' הרא"ש ותור"פ שם.[[3]](#footnote-4)

והנה ממש"כ התוס' בתירוצם מבו', דטעם הא דשרי להכניס הספר כשלא נח, הוא משום דמלבד זה הוי מקצת מן הספר ברה"י, ועד"ז כתבו בחי' הרשב"א והריטב"א שם דצ"ט: דהא דשרי הוא משום דמלבד הא דלא נח הוי אגודו בידו, - ולפ"ז הרי דממה שדימו התוס' דין יד הפשוטה לדינא דהתם, הרי מבו' דגם הכא הא דשרי מדינא הוא משום טעם זה, דמלבד הא דלא נחו הפירות ברה"ר, גם ה"ה אגודים ע"י גופו לרה"י, וכ"ה מבו' גם ממש"כ בתירוצם דהכא גזרינן וכו'.

ולדרך זו הרי דהא דאם עשאוה ככרמלית אסור להחזירה, לפ"ד הראשונים בסוגיין דפליגי ע"ד התוס' שם שפירשו דהוא גזירה וכו', יל"פ בתרי גווני, חדא, דאף דהפירות שבידו לא נחו ברה"ר משום דידו לא נייח, מ"מ ה"ה נחים ביד עצמה, דע"ז ליכא למימר דידו לא נייח, וע"כ כל דחשבינן להיד עצמה כהרשות דכרמלית, אסור להכניס את הפירות שנחו בתוכה לרה"י, ועי' בתשו' חוט המשולש להגרא"י סימן נ"א שכתב כן בתו"ד,[[4]](#footnote-5) - ועוד, דכל הא דהוו הפירות אגודים לרה"י, הוא רק כלפי רה"ר, אך כלפי הרשות דהיד עצמה, אינם אגודים כלל לרה"י.

ועמש"נ בסימן ה' (ב) דמד' הר"י מלוניל בסוגיין והתוס' בעירובין שם יש ללמוד טעם אחר להא דמדינא מותר להחזיר את ידו, עיי"ש.

**ג**

ה] והנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ותדע לך דהא פשט העני את ידו לפנים בודאי אינה נעשית כרמלית ברה"י דרה"י עולה עד לרקיע, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל הא דמיבע"ל לאביי אם ידו הפשוטה הויא ככרמלית, הוא דוקא בידו הפשוטה לרה"ר, ובזה הוא דמיבע"ל דשמא היא חולקת מקום לעצמה והויא כרמלית, אך ידו הפשוטה לרה"י, ודאי דל"ה כרמלית, דרה"י עולה עד לרקיע.

אמנם הנה בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל,ידו של אדם כה"ג שפשט אותה מלאה לרשות אחרת מהו שיעשה כרמלית, ולא יוכל להחזירה לרה"י או לרה"ר שהוא עומד בו, עכ"ל, ומפורש בדבריו דמיבע"ל אף כשהוא עומד ברה"ר ופשט ידו לרה"י אם הויא ככרמלית, וכן דקדק הראש יוסף מד' רש"י בד"ה בעי, עיי"ש.

ובפשוטו ביאור הפלוגתא הוא, והוא נלמד מד' הראש יוסף, דהרשב"א לטעמי' דס"ל דהא דמיבע"ל דתהא כרמלית, הוא מדינא, וע"כ ס"ל דכ"ז הוא ברה"ר ולא ברה"י, אך רש"י והריטב"א לטעמייהו דהא דמיבע"ל דתהא כרמלית, הוא מקנסא, וע"כ שפיר מיבע"ל אף בידו הפשוטה לרה"י, דאף דמדינא ודאי דאין היד חולקת מקום לעצמה דרה"י עולה עד לרקיע, מ"מ שמא עשאוה חכמים ככרמלית משום קנסא.

ו] וי"ל עוד, דרש"י לטעמי' אזיל שכתבו התוס' בדעתו דידו הפשוטה לרשות אחרת הויא מדינא כמקו"פ, והיינו אף כשעומד ברה"ר וידו ברה"י, והיינו דאף דאין דבר חולק מקום לעצמו ברה"י, כ"ז הוא בדבר המונח ברה"י, אך ידו שהיא נגררת אחר גופו שברה"ר, אינה בטלה לרשות, והויא כמקו"פ, וע"כ שפיר י"ל דמדרבנן הו"ל ככרמלית.

**ד**

ז] ונראה די"ל עוד בזה, דהנה בסוגיין מייתינן דתני חדא דהיתה ידו מלאה פירות והוציאה לחוץ אסור להחזירה, ותני אידך מותר להחזירה, ובחד לישנא מפרשינן לפלוגתייהו, דכו"ע ככרמלית דמיא ול"ק כאן למטה מי' כאן למעלה מי'.

ובטעמא דמילתא דאף אם ידו הויא ככרמלית, מ"מ כל שהיא למעלה מי' מותר להחזירה, פירש"י, ז"ל, למעלה מי' דאויר מקו"פ הוא וכו' הלכך לא קנסוה דלאו איסורא עביד, עכ"ל.

ואמנם כ"ז ניחא לרש"י לטעמי', דהצד דהויא ידו ככרמלית הוא משום קנסא, וע"כ כל שהוציאה למעלה מי' דלאו איסורא עביד וליכא למקנסי', לא חשבינן לה ככרמלית, אך לדעת התוס' בפי' קמא ודעימייהו דהצד דהויא ידו ככרמלית הוי מדינא, צ"ב דמ"ט אם הויא ידו למעלה מי' ל"ה ככרמלית ומותר להחזירה.

ח] ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים, דהנה בתוס' הרא"ש כתב, ז"ל, כאן למעלה מי' וכו' דאין כרמלית למעלה מי', עכ"ל, וכ"ה בכס"מ פי"ג משבת ה"כ בשם הרמ"ך, וזה ניחא להני קמאי דס"ל דהא דאין כרמלית למעלה מי', היינו אף אם מקרקע הכרמלית ליכא גובה י', אלא ה"ז גבוה י' מרה"ר, ואכמ"ל.

אמנם הנה בחי' הריטב"א כתב, ז"ל, כאן למעלה מעשרה, וא"ת למעלה מעשרה פשיטא דיכול להחזירה דמקו"פ הוא ומאי קמ"ל, י"ל דהיא גופה קמ"ל שאין אויר רה"ר אלא עד י', א"נ דסד"א דכיון דקנסא הוא בהא נמי ליקנסי', עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א דהא דלמעלה מי' ל"ה כרמלית, אי"ז משום דאין כרמלית למעלה מי', אלא הוא משום דאין אויר רה"ר אלא עד י', וזהו גם מש"כ בקושייתו, דפשיטא דמקו"פ היא, והיינו משום דאויר רה"ר למעלה מי' הוי מקו"פ, וזה צ"ב, דהרי הכא לא אתינן לאסור משום רה"ר, אלא משום כרמלית, ומה לי דאין אויר רה"ר אלא עד י'.[[5]](#footnote-6)

ט] ונראה בביאור ד' הריטב"א, דהנה נת' לעיל ענף ב' פלוגתת הראשונים בטעם הא דמדינא מותר להחזיר את ידו, דהתורי"ד כתב דהוא משום דידו בתר גופו גרירא ואין מקומה רה"ר, וע"כ ל"ה כהכנסה מרה"י לרה"ר, ובד' התוס' בעירובין מבו' דהוא משום דידו לא נייח, ולא חשיבי הפירות כמונחים ברה"ר, וכיון דאינם מונחין ברה"ר וגם הם אגודין לרה"ר, ע"כ מותר להכניסם.

והנה לפ"ד התורי"ד נראה די"ל, דהא דמיבע"ל בידו אם עשאוה כרמלית, לאו היינו דמיבע"ל דשמא היד חולקת מקום לעצמה והויא ככרמלית, דזה ודאי לא אמרינן, וכמש"כ הריטב"א דכיון דהיד עומדת ליטול ואינה דבר קבוע, אינה חולקת מקום לעצמה, אלא היינו דאף דמקום היד נגרר אחר הגוף ואינו בטל לרה"ר, מ"מ י"ל דאכתי חשבינן למקום היד כרשות חלוקה מרה"י, והו"ל דומיא ככרמלית, - והיינו דכיון דמקום זה מצ"ע הוי רה"ר, ואך דמכח גרירת היד אחר הגוף, אין היד בטלה לרה"ר ליחשב כרה"ר גמורה, הרי מ"מ י"ל דאכתי מדרבנן הו"ל מקום היד חלוק מרה"י, ודמי לכרמלית.

ובאמת דכ"ה משמעות ד' הרי"ד שכתב, ז"ל, וכיון דשמעי' ממתני' דלא בטלה ידו אצל אותה הרשות שהושיטה שם, א"כ הוציא ידו וכו' מותר לו להחזירה מן הדין דל"ה ידו רה"ר, והשתא בעי אע"ג דל"ה רה"ר אם נתנו עלי' איסורי כרמלית דרבנן שיהא אסור להחזירה ואם לאו, עכ"ל, ומ' דלא מיבע"ל דהיד מצ"ע הו"ל ככרמלית, אלא מיבע"ל דאף דמן הדין אין ידו בטלה לרשות שהושיטה שם ול"ה רה"ר, מ"מ שמא כיון שהיא נמצאת ברה"ר, אסרו חכמים להוציא ממנה לרה"י, והשוו דינה לדין כרמלית, וזהו שכתב הרי"ד דמיבע"ל אם נתנו עלי' "איסורי כרמלית".[[6]](#footnote-7)

י] ולפ"ז מתבארים היטב ד' הריטב"א, דהא דלמעלה מי' מותר להחזירה הוא משום דאין אויר רה"י למעלה מי', - והיינו דכיון דהא דמיבע"ל דתהא ידו ככרמלית, לאו היינו דהיד עצמה הויא רשות דכרמלית, אלא היינו דכיון דהמקום מצ"ע הוי רה"ר, הרי דאף דמהני הא דהיד נגררת אחר הגוף דלא לחשוב את מקום היד כרה"ר, מ"מ י"ל דמדרבנן השוו דינה לדין כרמלית, ואשר ע"כ כ"ז הוא למטה מי' דהמקום מצ"ע הוי רה"ר, אך למעלה מי' דהמקום מצ"ע הוי מקו"פ, ודאי דאין ידו חשובה ככרמלית, דהרי לעולם אין ידו עצמה חשובה ככרמלית, וכל תורת כרמלית שעלי' הוא מכח דהמקום מצ"ע הוי רה"ר, ומכח זה נשתייר תורת כרמלית על היד, אך למעלה מי' דהמקום מצ"ע הוי מקו"פ, אין מקום לחשוב היד ככרמלית, ועי' בחי' בית מאיר בסוגיין שכתב בדומה לזה.

יא] ואמנם הנה בד' התוס' והרשב"א שעמדו בהא דעומד אדם ברה"י ומטלטל ברה"ר, דמ"ט לא אסרינן משום דידו הוי ככרמלית, מבו' להדיא דס"ל דהצד דידו הויא ככרמלית, הוא משום דהיד חולקת מקום לעצמה, ואף דאין בה דע"ד, מ"מ כיון דידו של אדם חשובה כדע"ד, הויא כרמלית, וכאשר כ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן ד"ה. בשם הראב"ד דמהני הא דידו של אדם וכו' אף לשיעור דע"ד דרשות, וע"כ ה"נ הי' לנו לאסור לעמוד ברה"י ולטלטל ברה"ר, כיון דידו הפשוטה לרה"ר חולקת מקום לעצמה והויא ככרמלית, - וכ"ה מבו' גם מד' התוס' הרא"ש והרמ"ך שכתבו דהא דלמעלה מי' מותר להחזירה, הוא משום דאין כרמלית למעלה מי', ולא פירשו כד' הריטב"א דהוא משום דאין אויר רה"ר למעלה מי'.

אך לפמש"נ מד' התורי"ד והריטב"א דהא פשיטא לן דאין היד חולקת מקום לעצמה והויא ככרמלית, וע"כ למעלה מי' פשיטא לן דאינה ככרמלית, ולא מיבע"ל אלא דשמא כיון שהיא ברה"ר, הויא מדרבנן כרשות חלוקה מרה"י, דאף דמדינא אין היד בטלה לרשות, מ"מ מדרבנן מהני הא דהיא ברה"ר לחשבה כרשות חלוקה מרה"י, הרי דאין מקום כלל לאסור לטלטל בידו ברה"ר, וז"ב.

יב] ולפ"ז מתפרש היטב פלוגתת הרשב"א והריטב"א בדין ידו הפשוטה לרה"י, דהרשב"א לטעמי' דהא דמיבע"ל דשמא עשאוה ככרמלית הוא משום דהיא חולקת מקום לעצמה, ע"כ ס"ל דכ"ז הוא בידו הפשוטה לרה"ר, אך ידו הפשוטה לרה"י ודאי דאינה חולקת מקום לעצמה ול"ה ככרמלית, - אך הריטב"א לטעמי' דהא דמיבע"ל דשמא עשאוה ככרמלית, הוא משום שהיא ברה"ר, ואף שהיא נגררת אחר הגוף, מ"מ מדרבנן אכתי הו"ל כרשות חלוקה מרה"י, הרי דה"נ מיבע"ל בידו הפשוטה לרה"י, דאף דמן הדין היא נגררת אחר הגוף ואינה בטלה לרה"ר, מ"מ שמא מדרבנן אכתי הו"ל כרשות חלוקה מרה"ר, ואסור להחזירה אצלו.

**ה**

יג] והנה לקמן בסוגיין אמרינן, ואיבע"א אידי ואידי למטה מי' ולאו ככרמלית דמיא ול"ק כאן מבעו"י כאן משחשיכה, ובפירש"י שם כתב, ז"ל, ואיבע"א וכו' ולאו ככרמלית דמיא למהוי רשות לעצמה וכו', כאן מבעו"י וכו' מחזירה משתחשך דלאו רשות לעצמה היא אלא בתר גופו גרירא, כאן משתחשך וכו' קנסוה, ולא שתהא רשות לעצמה דא"כ אף מבעו"י מיתסרא אלא קנסא בעלמא, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דמש"א להך לישנא דלאו ככרמלית דמיא, אף דגם הצד דהויא ככרמלית הוא משום קנס, היינו משום דאם עשאוה ככרמלית מכח הקנס, לא חילקו חכמים בדבר ואף כשהוציאה מבעו"י דליכא למקנסי', הו"ל ככרמלית, וע"ז הוא דאמרינן דלאו ככרמלית דמיא והא דאסור להחזירה הו"ל קנסא בעלמא, וע"כ כשהוציא מבעו"י דליכא למקנסי', מותר להחזירה.

אמנם הנה בחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, גירסת רש"י ז"ל אידי ואידי למטה מי' ולאו ככרמלית דמיא וכו', וי"ג וככרמלית דמיא, והכל ענין אחד, דלענין לאסור משחשיכה הויא ככרמלית במקצת, א"נ דלאו ככרמלית לגמרי, דאילו בכרמלית ליכא הפרש בין מבעו"י למשחשיכה, אבל הכא דמדינא אינה כרמלית אלא משום קנס לא קנסוהו מבעוד יום, עכ"ל, - ומבו' בדבריו דפשיטא לי' דאף להך לישנא הוי גדר האיסור להחזירה דה"ה ככרמלית במקצת, וצ"ב דמנלי' הך מילתא, הרי י"ל דאף דל"ה כלל ככרמלית, מ"מ אסרו להחזירה משום קנסא בעלמא, וכמש"כ רש"י.

יד] ונראה ללמוד מד' הריטב"א, דהא דקנסוהו שלא להחזיר את ידו, אי"ז איסור מחודש דכיון דקעביד איסורא אסרו עליו להחזיר את ידו, אלא היינו דאף דמדינא הוא מותר להחזיר את ידו כיון דאינה בטלה לרשות ולא חשיב זה כהכנסה מרה"ר לרה"י, מ"מ קנסוהו דלא יועיל איגוד היד להתיר, והדר דינא דה"ז אסור משום שמכניס מרה"ר לרה"י.

ולפ"ז נראה, דזהו מש"כ הריטב"א דלהך לישנא דכשהוציא משחשיכה קנסוהו שלא להחזיר ידו, היינו דהו"ל ככרמלית במקצת, והיינו משום דאזיל לטעמי' דס"ל דאף הא דמיבע"ל אם הויא ככרמלית, אי"ז משום דשמא היד חולקת מקום לעצמה והויא ככרמלית, אלא היינו דשמא ל"מ הא דהיא נגררת אחר הגוף להתיר לטלטל ממנה לרה"י, ודמי לכרמלית, - וכיון דגם להך לישנא דכשהוציא משחשיכה אסור להחזירה, היינו משום דקנסוהו דלא יועיל איגוד היד להתיר, נמצא דגם להך לישנא הוי גדר האיסור דהו"ל ככרמלית.

**ו**

טו] ועיקר הך מילתא שנתבאר דהא דקנסוהו שלא להחזיר את ידו אי"ז איסור מחודש שאסרו עליו להחזיר את ידו כיון דעביד איסורא, אלא היינו דקנסוהו דלא יועיל איגד היד להתיר, והדר דינא דה"ז אסור משום דמכניס מרה"ר לרה"י, נראה דיש ללמוד כן עוד מד' הראשונים.

דהנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב במש"א דכאן למעלה מי', דאע"ג דלא קנסינן לי', מ"מ אסור להוציא לכתחילה, ועיי"ש שכתב כמה טעמים בזה, - ולא נתפרש בדבריו, דאם אכן אסור להוציא אף למעלה מי', א"כ מ"ט בכה"ג מותר להחזירה ולא קנסינן לי', ואין לומר דכל הא דשרי להחזיר כשהוציא למעלה מי', הוא רק להך לישנא דככרמלית דמיא, דמלבד דאי"ז במשמעות ד' הרשב"א בסוגיין שכתב דאע"ג דלא קנסינן לי' מ"מ אסור לעשות כן, גם מפורש לא כן בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ו, וצ"ע כן גם בד' הריטב"א, דבדבריו שהבאנו לעיל סק"ח ובהערה שם מבו' דאסור להוציא ידו למעלה מי', ואפ"ה כתב דלכולהו לישני אם הוציא ידו למעלה מי' מותר להחזירה.

ובפשוטו הי' נראה בזה, דאף דאסור להוציא היד גם למעלה מי', מ"מ קייל איסור זה מהאיסור דהמוציא למטה מי', וע"כ אף דכל שהוציא למטה מי' קנסוהו שלא להחזירה, מ"מ אם הוציא למעלה מי' לא קנסוהו.

אך כבר עמדו לתמוה בזה ממש"א בסוגיין די"ל דכשהוציא מבעו"י קנסוהו שלא להחזירה, וכן פסק הרשב"א בעבוה"ק שם, ופירש הרא"ש בסו"ס ג' דהא דקנסינן לי', הוא משום דהי' לו להחזירה קודם שחשכה, משום דחיישינן דישליך לרה"ר, ואף דאם יעשה כן לא יתחייב, מ"מ כיון דה"ז אסור מדרבנן, הי' לו להחזירה, וצ"ע, - וכיון דאף כשהוציא מבעו"י דלא עביד איסורא בהוצאתו כלל, מ"מ כיון דיש לחוש שישליך לרה"ר והי' לו להחזירה קודם שחשכה, קנסוהו שלא להחזירה, כ"ש דכשהוציא למעלה מי' דחמיר איסורי' טפי, דיש לחוש דישליך ויבא לידי חיוב חטאת, דהי' לנו לקנסו שלא להחזיר ידו.

עוד עמדו בזה, דלמש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ה דידו הפשוטה לרה"ר למעלה מג"ט הויא מקו"פ, א"כ מאי נפ"מ בין מי שהוציא ידו למטה מי' למי שהוציאה למטה מי'.

טז] ונראה דזה מתפרש עפמש"נ, דהא דקנסוהו שלא להחזיר את ידו, אי"ז איסור מחודש שאסרו עליו להחזיר את ידו, אלא היינו דקנסוהו שלא יועיל איגוד היד להתיר, וע"כ כ"ז הוא כשהוציא ידו למטה מי', דה"ה באויר רה"ר, וכל הא דמדינא שרי להחזירה, הוא משום דגרירא בתר גופו ואינה בטלה לרשות, ובזה הוא דקנסוהו דלא יועיל איגודה לגוף להתיר, והדר דינא דהו"ל כמכניס מרה"ר לרה"י דאסור, - ומשא"כ כשהוציא ידו למעלה מי', שהיא באויר מקו"פ, ואין מקום כלל לאסור להכניסה, לא קנסוהו באיסור מחודש שלא להכניסה, וז"ב.

אך צע"ק בל' הרשב"א בעבוה"ק שכתב דטעם ההיתר כשהוציא למעלה מי', הוא משום דלא הוציאה אלא לאויר מקו"פ, ומ' דטעם ההיתר הוא משום דהוצאה זו קיילא טפי דאינה אלא לאויר מקו"פ, ולמש"נ צל"פ דכונתו, דהואיל ולא הוציאה אלא לאויר מקו"פ, ע"כ אין מקום לאסור להכניסה, דהוא מכניס ממקו"פ לרה"י.

יז] ועד"ז נראה עוד, דהנה התוס' בסוגיין פירשו דמש"א דכאן למעלה מי', היינו דאפי' אם הוציאה מתחלה דרך מטה מי' מותר להחזירה למעלה מי' ולא קנסינן לי', וכ"כ הרמב"ן, ופירש דהטעם בזה הוא דמותר להחליף ברשויות דרבנן.

ובחי' הרשב"א הק' ע"ז, ממש"א בסמוך דמשחשיכה דאי שדי להו אתי בהו לידי חיוב חטאת לא ליקנסי', ואם איתא דאפשר לאהדורה בכה"ג, אמאי לא, דהא אי בעי לאהדורה בכה"ג מהדר ולא אתי לידי חיוב חטאת, וכן הק' הריטב"א.

והשפ"א כתב לישב, דכל הא דמותר להחזירה דרך למעלה מי', הוא רק להך לישנא דעשאוה ככרמלית, וע"כ כל שמחזירה דרך למעלה מי' שהוא מקו"פ, שרי, דמותר להחליף ברשויות דרבנן, אך לאידך לישני דהאיסור להחזירה הוא מקנסא בעלמא, ודאי דאסור להחזירה אף דרך למעלה מי', וכן נקט הגר"ז בקו"א סימן שמ"ח סק"ב, עיי"ש.

וצ"ב בד' הרשב"א והריטב"א דפשיטא להו דאם ללישנא דעשאוה ככרמלית, מותר להחזירה דרך למעלה מי', ה"נ לאידך לישני דקנסוהו שלא להחזירה, מותר להחזירה דרך למעלה מי', וכ"נ גם בד' התוס' ד"ה בשוגג, וכמו שעמד השפ"א שם, - והרי כיון דההיתר להחזירה דרך למעלה מי' הוא משום דמותר להחליף ברשויות דרבנן, וכמו שפירשו הרשב"א והריטב"א גופייהו, הרי דלהני לישני דהאיסור הוי משום קנס בעלמא, אין מקום כלל להתיר כשמחזירה דרך למעלה מי', דכיון שקנסוהו שלא יחזירה אצלו, אף שאינה ככרמלית, מה לי אם מחזירה למטה מי' ומה לי אם מחזירה דרך למעלה מי', ול"ש בזה כלל ההיתר דהחלפה.

יח] ונראה דג"ז מתפרש עפמש"נ, דאף להני לישני דאסרו להחזירה משום קנסא, אי"ז איסור מחודש שאסרו עליו להחזיר את ידו, אלא היינו דקנסוהו שלא יועיל איגוד היד להתיר, ומה"ט כל שהוציא ידו למעלה מי' מותר להחזירה, משום דבכה"ג ל"ב לאיגוד היד להתיר, אלא הא דשרי הוא משום דהוא מכניס ממקו"פ לרה"י, ולא קנסוהו באיסור מחודש שלא להכניסה, - ואשר זהו דפשיט"ל להרשב"א והריטב"א, דאם להך לישנא דעשאוה ככרמלית מותר להחזירה דרך למעלה מי', משום דמותר להחליף ברשויות דרבנן, ה"נ להך לישנא דקנסוהו רבנן, מותר להחזירה דרך למעלה מי', דכיון דגם להך לישנא הוי עיקר האיסור במה שמכניס מרה"ר לרה"י, דקנסוהו דלא יועיל איגוד היד להתיר, ע"כ כל שהוא מכניסה דרך למעלה מי' דהו"ל מקו"פ, הו"ל כמחליף ברשויות דרבנן ושרי.

**ז**

יט] כתב בתשו' הר"י מיגש סימן כ"ד, ז"ל, תני חדא מותר להחזירה ותניא אידך אסור להחזירה כו' ודחינן כו' ודחינן לעולם ככרמלית דמיא ול"ק הא דתניא מותר להחזירה למטה מי' משום דאין כרמלית למטה מי' אלא רה"ר הוא, והא דתניא אסור למעלה מי' דאינה רה"ר ומשו"ה אסור להחזירה משום דככרמלית דמיא, עכ"ל, וזה להיפך ממה שפירשו ש"ר דלמטה מי' אסור להחזירה, ולמעלה מי' מותר להחזירה.

והנה בטעם הא דס"ל דלמעלה מי' אסור להחזירה, נראה דהוא משום דס"ל דהא דאין כרמלית למעלה מי', הוא למעלה מי' מקרקע הכרמלית, וע"כ כיון דידו חולקת מקום לעצמה והויא ככרמלית, שפיר יש לאסור אף כשהיא למעלה מי'.

אך מש"כ דלמטה מי' מותר להחזירה הוא משום דרה"ר היא ולא כרמלית, הוא תמוה טובא, דאדרבה אם למעלה מי' דל"ה רה"ר אלא כרמלית אסור להחזירה, כ"ש דלמטה מי' דהוי רה"ר דאסור להחזירה, וצע"ג.

כ] ונראה לדון בזה, דהנה הר"י מיגש שם לעיל מינה כתב, ז"ל, פשט בעל הבית את ידו לחוץ ונטל העני מתוכה הרי אין עמו הנחה או שנתן העני לתוכה והכניס והניח הרי אין עמו עקירה הלכך שניהם פטורין, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו, דלעולם ידו הפשוטה לרשות אחרת בטלה לרשות זו, וע"כ כל שהוציא ידו המלאה לרה"ר, חשיב כהוצאה גמורה מרה"י לרה"ר, וכל שהכניס ידו המלאה מרה"ר, חשיב כהכנסה גמורה מרה"ר לרה"י, וכל הא דפטור הוא משום דליכא הנחה או ליכא עקירה.

והנה לפ"ז בע"כ דהא דמדינא מותר להחזיר את ידו, הוא משום דלא אסרו להכניס מרה"ר לרה"י בדליכא עקירה, עכ"פ בכה"ג דה"ז אגוד ע"י ידו לרה"י, וכמש"נ לעיל.

כא] ולפ"ז י"ל בדעת הר"י מיגש, דזהו דחלוק הוציא ידו למעלה מי' מהוציאה למטה מי', דהנה בחי' הרשב"א לקמן ד"ה. כתב, דהא דכלי ברה"ר חולק מקום לעצמו, ה"מ למעלה מי' דאין שם רשות שיבטל הכלי לגבי' דרה"ר אינה עולה למעלה מי', אבל למטה מי' דהוי רה"ר אין כלי חולק רשות לעצמו להיותו ככרמלית אלא בטל הוא לגבי הרשות.

ונראה דעד"ז י"ל בד' הר"י מיגש, דכיון דס"ל דידו הפשוטה לרה"ר בטלה לרשות זו, וע"כ פירש דכל הא דפטור כשהוציא ידו הוא רק משום דליכא הנחה, ע"כ הוא דאינה חולקת רשות לעצמה להיות כרמלית, ודוקא אם הוציאה למעלה מי' דאין שם רשות שתבטל ידו לגבי', הוא דהיא חולקת רשות לעצמה והויא כרמלית. והנה אמנם בדין כלים מבו' בד' הר"י מיגש שם דפליג ע"ז, אך בדין ידו י"ל דס"ל לחלק כן.

ולפ"ז נראה, דע"כ אם הוציאה למטה מי' מותר להחזירה ואם הוציאה למעלה מי' אסור להחזירה, דאם הוציאה למטה מי' דאינה חולקת רשות לעצמה והו"ל כרה"ר, הרי דכיון דידו לא נייח ואין הפירות נחין ברה"ר, מותר להחזירן, ומשא"כ כשהוציאה למעלה מי' דהיא חולקת רשות לעצמה והו"ל כרמלית, הרי דכיון דהפירות נחין ברשות זו דהכרמלית, אסור להחזירה לרה"י, דה"ה מכניס מכרמלית לרה"י, וזה כמש"נ לעיל סק"ד בטעם הא דאם הויא ידו ככרמלית אסור להחזירה, (וי"ל גם כמש"נ שם עוד, דאם עשאוה ככרמלית, לא חשיבי הפירות שבתוכה כאגודין ברה"י, וע"כ אסור להחזירה).

1. ויש שפירשו דהא דמדינא מותר להחזירה, הוא משום דהוציאה מרשות זו, וע"כ כל שלא נחה ברה"ר והוא מחזירה לרה"י, לא חשיב כהכנסה מרה"ר לרה"י, - אך זה נסתר מד' הרשב"א שכתב דהא דבמשנתינו פטור אבל אסור, הוא רק משום דאתעבידא מלאכה מבינייהו, והרי דאף במשנתינו דהי' החפץ מתחילה ברה"ר והוא מכניסו לרה"י, ליכא איסור מדינא, אלא משום דאתעבידא מלאכה מבינייהו. [↑](#footnote-ref-2)
2. עיי"ש דמבו' דלפי דבריהם ניחא הא דאי שדי אתי לידי חיוב חטאת, ול"מ שיתן מידו אחת לידו אחרת, ובפשוטו מבו' מזה בדעתם דלא חשבינן לידו כמקו"פ, - אך שמא אף דמודו לד' רש"י דחשיבא ידו כמקו"פ, מ"מ ס"ל דלא חשיב כנח במקו"פ, משום דידו לא נייח, וכמו שעמד בזה הגרע"א ז"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. בפשוטו מבו' בד' התוס', דטעם הא דאסרו חכמים הכא להכניסה, אי"ז משום דעשאוה ככרמלית, אלא היינו דאף דמדינא מותר להכניסה משום דלא נח ברה"ר וה"ז אגוד לרה"י, מ"מ אסרו להכניסה מגזירה אטו גופו וידו ברה"ר, וזה שלא כד' הראשונים בסוגיין, - ועמש"נ לפרש בזה בסימן ה' (ב). [↑](#footnote-ref-4)
4. והך מילתא דכל הא דידו לא נייח, הוא רק כד דיינינן על הנחת הפירות ברשות, אך כד דיינינן על הנחת הפירות ביד ודאי דחשיבי כנייחי, נת' כן בסימן ב' (ב) סק"ז בישוב משה"ק הגרע"א ע"ד התוס' דהא דמדינא מותר לעמוד ברה"ר ולשתות ברה"ר, הוא משום דהמשקין נחין בפיו שהוא מקו"פ, והק' הגרע"א דמ"ט חשיב דהמשקין נחין בפיו, הרי ידו לא נייח, ונת' בזה, דכיון דהפה עצמו הוי הרשות דמקו"פ, הרי דהנחת המשקין ברשות זו דהפה, הויא הנחה גמורה.

   ועד"ז ביארו גם בישוב משה"ק הגרע"א במה שעמדו התוס' בסוגיין דאם ידו הוי כרמלית, מ"ט שרי לעמוד ברה"י ולטלטל ברה"ר, והק' הגרע"א, דהרי התם מיירי דלא נח בידו, וא"כ מה בכך דידו הוי ככרמלית, הא הוי כמטלטל מרה"ר לרה"ר דרך כרמלית דשרי, ובהך מילתא שנקט הגרע"א דשרי לטלטל מרה"ר לרה"ר דרך כרמלית, נחלקו רבוותא, ובמק"א נת' לתמוה מכ"ד דמוכח לאסור בזה, ואכמ"ל, וי"ל בזה, דאף דאם לא הרגיע את ידו לא חשיב החפץ שבידו כמונח ברשות, מ"מ חשיב כמונח בידו, שהרי הוא נח בידו ואינו זז ממקומו ביד, וכיון דהיד עצמה הויא ככרמלית, חשיב שפיר דהחפץ נח ברשות הכרמלית. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואין לפרש דמכוון הריטב"א הוא דכיון דאין אויר רה"ר אלא עד י', ע"כ לא עבד איסורא וליכא למקנסי', דבדבריו בתי' בתרא מבו' להדיא דאף למעלה מי' עביד איסורא, וכדעת הרשב"א בסוגיין, וקמ"ל דאף דעביד איסורא לא קנסוהו לחשבה ככרמלית, ומבו' עוד מתוך דבריו, דהא דבאמת לא עשאוה ככרמלית אף דעביד איסורא, הוא משום דאין רה"ר למעלה מי', וזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובזה מתפרש היטב מה שהקדים אביי לדבריו דידו של אדם אינה לא כרה"י ולא כרה"ר, ומיבע"ל אם הויא ככרמלית, והיינו דבא לפרש להאיבעיא, דאף דמן הדין אינה בטלה לרשות שהיא פשוטה לו וע"כ ל"ה כרה"ר, מ"מ י"ל דמדרבנן מהני מה שהיא פשוטה לרה"ר, לחשבה ככרמלית. [↑](#footnote-ref-7)