16הגדר והמקור לפטורא דמלאכה שאצל_ג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / כללי המלאכות / קונטרס דעת המחשבת

**הגדר והמקור לפטורא דמלאכה שאצל"ג**

בגמ' בחגיגה י: מבואר בפשטות שהמקור למלאכה שאצל"ג הוא משום 'מלאכת מחשבת'. וכן מבואר ברש"י שבת לא: צג: ועוד, וכן בתוס' שבת עה. (ד"ה טפי), רמב"ן שבת קו. ועוד.

אולם בתוס' ביומא לד: ובסנה' פה. כתבו שהפטור במלאכה שאצל"ג אינו משום "מלאכת מחשבת", אלא משום דלא הוי דומיא דמשכן, דבמשכן המלאכות שנעשו היו לצורך גופן.

וע"ע בתוס' שבת צד. שכתבו שגדר "צריכה לגופה" היינו אם הוא עושה כפי **הצורך שעשו במשכן**, "כי הצורך שהיתה מלאכה נעשית בשבילו במשכן הוא גוף המלאכה ושורשו"[[1]](#footnote-1). ולכאו' היה נראה שכוונתם שהמקור דמלאכה שאינה צל"ג הוא משום דבעינן דומיא דמשכן, אלא שלפי"ז יקשה שהרי בדף עה. כתבו שהמקור הוא ממלאכת מחשבת. ולכאו' צ"ל דאין כוונת התוס' שזהו **המקור** לפטורא במלאכה שאצל"ג, אלא **שהגדר** של גופה של מלאכה הוא לפי האופן שהמלאכה היתה במשכן, שמהמשכן אנו למדים מהו גופה של המלאכה, דאותו צורך שעשו עבורו את המלאכה במשכן זהו גופה של המלאכה, ואם עושה את המלאכה עבור צורך אחר הרי זו מלאכה שאצל"ג. [וע"ע פנ"י שבת צד. ויתכן שזו כוונתו].

אמנם בשאר הראשונים לא כתבו שגדרי גופה של מלאכה ילפי' ממשכן, ומשמע שלדידהו ילפי' כן מסברא מהי החשיבות של המלאכה. [ולכאו' נראה דאין פלוגתא ביניהם בגדר מלאכה שאצל"ג, ולכו"ע בעינן להתכוין לגופה של המלאכה ולא עבור ענין אחר, אלא דחלוקים **מהו המקור** **לגדרי** גופן של המלאכות, האם הוא מסברא, או שבעינן למילף מהמשכן. (ובאמת יתכן שגם לפי שאר הראשונים המקור לגופה של המלאכה הוא מהמשכן, אף שלא הזכירו זאת להדיא[[2]](#footnote-2). ועוד יתכן שגם להתוס' שילפינן מהמשכן אי"ז גזיה"כ בעלמא דבעינן דומיא דמשכן, אלא יש בזה סברא שכך היא **החשיבות** של המלאכה, ומה שלשאר הראשונים ילפי' מסברא דידן, לפי התוס' ילפי' סברא זו מהמשכן)].

ועי' ברמב"ן (קו: ד"ה ואין) שכתב שמילה חשיבא כמלאכה שצריכה לגופה, משום שיש לו צורך שהאדם יהיה מהול, וכן נוטל צפורניו או שערו חייב משום גוזז ואע"פ שאינו צריך לגוף הצפורניים והשיער, מ"מ חשיב כמלאכה שאצל"ג משום שיש תיקון בגופו. והרמב"ן הוכיח כן מבורר וזורה דחשיב מלאכה הצריכה לגופה אע"פ שהבורר פסולת מאוכל אין לו צורך בפסולת אלא רק באוכל הנשאר, וא"כ חזינן דלא בעינן שהצורך יהיה דוקא במה שמוציא בידיו אלא אם המלאכה בכללותה הביאה לו תועלת הרי זו מלאכה הצריכה לגופה. וכן מבואר בחי' הר"ן (שבת צד:). [אמנם שיטת התוס' (שבת צד:) שהנוטל צפורניו הוי מלאכה שאינה צל"ג, וכן נקט המג"א (ריש סי' שמ) בדעת השו"ע דדוקא אם יש לו צורך בצפורניים עצמן חייב, אבל אל"כ פטור. אמנם הבה"ל (שם) נקט שדעת השו"ע כדעת הר"ן, עיי"ש].

וכדברי הרמב"ן לכאו' מוכח בגמ' בשבת קלג: דמוכח שם שמציצה במילה הוי מלאכה דאו', וחזינן שאע"פ שאינו צריך לדם עצמו, מ"מ כיון שיש לו תועלת ביציאת הדם מהגוף הרי זו מלאכה הצריכה לגופה, וכן מבואר במגן אברהם (סי' שכח סק"ג) שהמקיז דם הוי מלאכה הצריכה לגופה, והביאו המשנ"ב (סי' שטז סק"ל).[[3]](#footnote-3)

אלא דיל"ע מהא דמבואר במג"א (סי' שכח סקמ"א) שלהתיז חלב על מי שנשף בו רוח רעה, הוי מלאכה שאצל"ג, והביאו המשנ"ב (שם ס"ק קי"ג). וע"ע בפמ"ג (שם) שכתב שאישה שחולבת ע"ג קרקע בכדי שהתינוק יראה ויינק, הוי מלאכה שאצל"ג (עי' בשעה"צ סקפ"א). וצ"ב אמאי, והרי יש כאן תועלת בעצם החליבה, ואולי צ"ל דבכל הני לא חשיב כשימוש בעצם החלב, דלהתיז חלב על מי שנשפה בו רוח רעה אי"ז אלא רפואה סגולית בעלמא ולא חשיב כשימוש שיש בו ממש, וכן בשביל שהתינוק יראה את החלב אי"ז מוגדר כשימוש בחלב, דראיה בעלמא אינה נחשבת כשימוש ממש, וצ"ע.[[4]](#footnote-4)

אמנם עי' בקה"י (שבת סי' מט) שהקשה מדברי הרמב"ן (כתובות ו) שמבואר בדבריו שהסוחט לאיבוד הרי זו מלאכה שאצל"ג, ואע"פ שיש לו צורך עבור הדבר שממנו סחטו. וכתב הקה"י שם שצ"ל שיש מלאכות שענינם הוא **ההפרדה**, וישנן מלאכות שעניינם הוא **היצירה** של הדבר שהוציאו אותו, וכל דברי הרמב"ן שמילה וכדו' הוי מלאכה הצריכה לגופה הוא רק לענין מלאכת נטילת נשמה, דשם מהות המלאכה היא ההפרדה וההפרשה של חלק מגוף חי, ולענין זה אמרינן שכל שיש לו צורך בהפרדה זו הרי"ז מלאכה הצריכה לגופה, אולם מלאכות כמו מלאכת דש שעניינם הוא היצירה של הדבר, בזה בעינן שהתועלת תהיה בעצם הדבר שמוציאו. וע"ע שם שחילק בזה בין מלאכת גוזז למלאכת קוצר, שבגוזז המלאכה היא ההפרדה, ואילו בקוצר המלאכה היא היצירה של הדבר הנקצר [אלא דיל"ע מהו טעם החילוק ביניהו והרי לכאו' קוצר וגוזז עניינם אחד אלא שזה במחובר לקרקע וזה במחובר לבעלי חיים. וצ"ע].[[5]](#footnote-5) ועוד צ"ב שהרי מלאכת נטילת נשמה הרי היא גם בגוונא שאינה של הפרדה, וכגון השוחט בהמה. וצ"ע].

**שיטת רש"י בגדר מלאכה שא"צ לגופה**

ברש"י בכמה דוכתי מצינו שיטה מחודשת בגדר מלאכה שאצל"ג, שגם היכן שעכשיו יש לאדם צורך במלאכה זו, מ"מ אם אינו רצוי לו המצב שמחמתו נוצר צורך זה, הרי זו מלאכה שאצל"ג, וכגון עי' ברש"י (שבת יב. ד"ה הא) שזב שצריך לשאת עמו כיס לרה"ר בכדי לקבל את הזיבה, הרי זו מלאכה שאצל"ג משום שברצונו לא בא לו מצב זה של הזיבה. וכן מבואר ברש"י בשבת לא: ד"ה אפילו, צג: ד"ה ור' שמעון, ובחגיגה י: עיי"ש.

אמנם הקשו הראשונים (עי' תוס' שבת צד. וברמב"ן וש"ר שם) דא"כ מדוע מפיס מורסא לעשות לה פה הרי הוא פטור, והרי ברצונו לא היה לו מורסא מעולם, וכן קורע יריעה שנפל בה דרנא, או תופר בגד שנקרע לו, לכאו' לא יתחייב מדאו' שהרי זו מלאכה שאצל"ג.

ויתכן לומר דהנה ברש"י בדף צג: יש בזה תוספת דברים דז"ל שם "וכל מלאכה שאינה צריכה **אלא לסלקה מעליו** הוי מלאכה שאינה צריכה לגופה, דברצונו לא באה לו ולא היה צריך לה", עכ"ל, ויתכן שכוונת רש"י לבאר שלא בכל דוכתא אמרי' שאם ברצונו לא היתה באה לו הוי מלאכה שאצל"ג, אלא רק באופן שאנו רואים את הפעולה **כפעולה של סילוק**, וכגון במוציא האת המת מעליו שאינו בא אלא לסלק את המת מעליו.

וכבר מצינו סברא זו ברמב"ם וברשב"א בדף צד. שכל פעולה שהיא סילוק נזק בלבד הרי זו מלאכה שאצל"ג עיי"ש.

אולם אכתי יל"ע בשיטת רש"י שהרי איתא בגמ' בשבת עג: שהחופר גומא וא"צ אלא לעפרה הרי זהו מלאכה שאצל"ג, וצ"ב שהרי התם אין לומר שברצונו לא באה לו, שהרי כעת הוא צריך לחפור גומא זו.

וצ"ל דזה ודאי שרש"י מודה שזהו האופן הפשוט של מלאכה שאצל"ג הוא כשעושה פעולה ואינו צריך לה, וכגון בחופר גומא, וכוונת רש"י לומר שיש אופן נוסף של מלאכה שאצל"ג, שגם אם צריך למלאכה זו אבל אין לו צורך כל המצב בכללותו, הרי גם זו מלאכה שאצל"ג.

1. ועי' בתוס' שכתבו שהחופר גומא וא"צ אלא לעפרה הוי מלאכה שאצל"ג משום שבמשכן היו חופרים בשביל להשתמש בבור עצמו ולא בשביל להוציא את העפר. וצ"ל דאם במשכן היו חופרים בשביל להוציא עפר הרי שזו היתה גופה של מלאכת חורש, לא רק בשביל לזרוע אלא גם בשביל להוציא עפר, וזהו דילפי' מהמשכן דמלאכת חורש מהותה היא בשביל להשתמש בבור עצמו. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכן משמע בריב"ש (סי' שצד) עיי"ש שכתב שהנוטל צפורניו הוי מלאכה הצריכה לגופה אע"פ שאינו נהנה מהצפורנים עצמן. משום שעכ"פ נהנה מהמלאכה בכך שמייפה את הגוף, ולכן הוי מלאכה הצריכה לגופה משםו "שהרי הנטילה היא המלאכה". ועוד כתב לאחר מן שגזיזה היתה במשכן שלא לצורך הצמר והשער רק לצורך העור, כגון בעורות תחשים, ולכן חשיב כמלאכה הצריכה לגופה אע"פ שאין לו צורך בצפורניים עצמן. [↑](#footnote-ref-2)
3. אלא דצ"ב מדוע לא חשיב רק כסילוק נזק בעלמא. ועוד כתב המג"א שם שעקירת שן הוי איסור דאו' משום שיוצא דם, אולם יש שנחלקו על המג"א שהרי אינו צריך להוצאת הדם אלא רק לעקירת השן. ואולי יתכן ליישב שיציאת הדם נגרמת משום שבתוך השן עצמה יש נימי דם שהם חלק מהשן, וממילא יציאת הדם היא חלק מעקירת השן ממש. [↑](#footnote-ref-3)
4. וע"ע בשש"כ (פל"ב הע' קנח) בשם החזו"א ועוד, שזריקה לחולה כרוכה באיסור דאו', משום שלאחר הכנסת המזרק לוריד צריך להוציא דם ע"י המזרק בכדי לראות שהמזרק אכן נכנס לוריד, ורק לאחר מכן מזריקים את החומר שבמזרק, והוצאת הדם שבתחילה הוי מלאכה דאו' של נטילת נשמה. אמנם הגרשז"א (שם) מצדד דאולי חשיבא כמלאכה שאינה צריכה לגופה משום שהרי אין צורך בעצם הדם אלא רק לראותו, שעי"ז ידע שהמזרק נמצא במקום הנכון, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. ולפי משנ"ת לעיל שיתכן שאף לפי הרמב"ן איכא למימר שאת גדר המלאכות ילפי' מהמשכן. יש לייב קצת, דיתכן שאף לפי הרמב"ן גדר מלאכת גוזז ילפי' מהמשכן, וכמ"ש הריב"ש שבמשכן הגזיזה היתה לצורך העור הנגזז, משא"כ קוצר שהמלאכה שבמשכן היתה לצורך הדבר הנגזז, אלא שאין זה מיישב לגמרי דאכתי צ"ב מהו הביאור בזה שיש חילוק ביניהו והרי לכאו' עניינם אחד, ואע"פ שילפי' בהמשכן מ"מ מסתברא דגם זה שילפי' מהמשכן יש בו טעם ,וכמשנ"ת לעיל. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)