נד - סימן שכ_א ס_ט - ס_י
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## טחינה שלא בגידו"ק

א] השו"ע בס"ט כתב דמותר לחתוך בשר מבושל או צלי דק דק בסכין, ומקור הדברים הוא בתרוה"ד בסימן נ"ו, ובטעם ההיתר בזה כתב התרוה"ד שם דהוא משום די"ל דלגבי אוכלין לא שייך טחינה אלא מידי דאורחיה לטחון כגון טחינת חיטין או שעורין וכה"ג, אבל שאר אוכלין לא, וכמש"כ כמה מקמאי, ואף דכמה מקמאי כתבו דיש טחינה אף באוכלין, מ"מ י"ל דבבשר מבושל או צלי כו"ע מודו דשרי ול"ד לעצים ופירות ולחם דאינהו כולי גידולן מן הארץ ויש במינן טחינה כגון תבואה וקטנית דעיקר טחינה שייך בהו, אבל בשר דאין גידולו מן הארץ י"ל דבאוכל כזה לכו"ע לא שייך בהו טחינה, וכמו שמצינו לענין מלאכת מעמר דלאביי אין מעמר אלא בגידו"ק, ואע"ג דרבא פליג עליה וס"ל דיש מעמר אף שלא בגידו"ק, מ"מ בטחינת אוכלין דבלא"ה לא שייך בהו טחינה כולי האי מודה דיש לחלק משום גידו"ק.

והאחרונים נחלקו בביאור דבריו, דבד' הגר"א הכא מבו' דמש"כ התרוה"ד דאין טחינה אלא בגידו"ק הוא טעם בפנ"ע להתיר ואף בשאר מילי שאינם אוכלין אין דבכל מילי אין טחינה אלא בגידו"ק ודמי לדישה ועימור שאינם אלא בגידו"ק, וכ"כ התו"ש בסקי"ז והפמ"ג במש"ז סק"י והמ"ב בסקל"א, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ' (ד"ה עוד נלענ"ד וד"ה ולפ"ז יקשה),[[1]](#footnote-2) וכ"נ גם בד' הט"ז בסק"ח ובסק"ט ובסימן שכ"ד סק"ה, עיי"ש.

אך בד' הב"י הכא מבו' דעיקר ההיתר בזה הוא משום דאין טחינה באוכלין ובדברים שאינם גידו"ק כו"ע מודו, והיינו דאף לפ"מ דקי"ל דאין עימור אלא בגידו"ק מ"מ טחינה היא אף שלא בגידו"ק ורק באוכלין אין טחינה אלא בגידו"ק, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסק"י והמחה"ש שם והגר"ז בס"ח וסי"ב, וכ"כ החזו"א בסו"ס נ"ז דלא התיר התרוה"ד אלא באוכלין דאף להחולקים על התוס' דיש בהן טחינה מ"מ כל שאינם גידו"ק אין עליהן שם טוחן,[[2]](#footnote-3) ומש"כ התרוה"ד לדמותו להא דאין עימור אלא בגידו"ק היינו לסמוך דלפעמים אם אינו גידו"ק מאבדת צורת המלאכה, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה, וכ"כ בתשו' חזו"א סימן ס"ט סוסק"א וסק"ג.

והנשמת אדם בכלל י"ז סק"ב האריך דבכל דבר שהמלאכה נעשית בו כדרכו אין חילוק בין גידו"ק או לא, ומה"ט יש בישול אף שלא בגידו"ק וה"נ יש טחינה אף שלא בגידו"ק, ולא התיר התרוה"ד אלא משום דאינו טוחן ממש כדרך הטחינה להדק אותו עד אשר דק כקמח, ועיי"ש מה שהוסיף לפרש בזה.

## בורר וזורה שלא בגידו"ק

ב] בתשו' הגרע"א שם דלפ"מ דקי"ל דאין עימור אלא בגידו"ק, וה"נ אין טחינה אלא בגידו"ק, ה"נ הוא במלאכת זורה דאין זורה אלא בגידו"ק, (ועיי"ש במש"כ לפ"ז בדינא דהירושלמי דרקק והפריחו הרוח חייב משום זורה).

אך הנה כתב הרמב"ם בפ"ח משבת הי"ד כתב דהמשמר מים במשמרת שלהן חייב, ומבו' דיש ברירה אף שלא בגידו"ק, (והוכיח כן בחי' הר"מ קזיס בשבת ע"ג ב'), וכ"ה מבו' בד' התרוה"ד בסימן נ"ז שכתב בברירת דגים דיש לחוש בזה לברירה דאורייתא,[[3]](#footnote-4) וכ"נ מד' הפוסקים, שלא מצינו בשום מקום שהזכירו להקל בברירה בדברים שאינם גידו"ק,[[4]](#footnote-5) וצ"ב דמ"ש מלאכת זורה שאינה אלא בגידו"ק ממלאכת בורר שהיא אף שלא בגידו"ק.

ג] ונראה לישב, דהנה בעיקר הא דיש בורר אף שלא בגידו"ק ול"ד לדישה ועימור שאינם אלא בגידו"ק כתב האג"ט במלאכת דש סק"ז אות י"ג דהוא משום דעיקר מלאכת בורר שהיתה במשכן היא בברירת חיטין מן הצרורות וזה לא חשיב כברירה בגידו"ק, אף דהצרורות חשיבי כקרקע, מ"מ כיון דתערובת החטים והצרורות היא אחר שנקצרו, ע"כ לא חשיב זה כמלאכת הקרקע, עיי"ש, - ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בבורר, אך בזורה שהוא מן התבן שגדל עמו, הרי דכיון שזורה שהיה במשכן הוא בגידו"ק, ע"כ אין זורה אלא בגידו"ק, (ולפ"ז הדין נותן דאף מלאכת מרקד אינה אלא בגידו"ק, וכ"כ האג"ט בורר סקכ"א וסקכ"ב, עיי"ש, ואכמ"ל).

## טעם הא דיש טחינה בעפר

ד] התו"ש בסקי"ז הק' בהא דאמר רבא בשבת ע"ד ב' דהאי מאן דעביד חביתא חייב ז' חטאות, ופירש"י דטוחן הרגבים ושוחקן הדק הוי טוחן, וכ"כ בפי' ר"ח שם,[[5]](#footnote-6) ומ"ט יש טחינה בעפר אף שאינו גידו"ק, (וכמש"כ הר"ן בסוכה ט"ו א' והרמ"א בסימן תרכ"ט ס"א דאין מסככין בעפר משום דל"ה גידו"ק), והנשמ"א והחזו"א שם הוכיחו מזה כדבריהם דטחינה גמורה אסורה אף שלא בגידו"ק.

אך הפמ"ג במש"ז בסוסק"י כתב לישב דאף דלענין סיכוך דכתיב מגרנך ומיקבך בעינן דוקא גידו"ק ולא עפר, אך לענין טוחן יש טחינה אף בעפר, דגם בסמנים במשכן הוא כן שיש מהם כאבנים באדמה, וכ"כ האג"ט דש סק"ז סוף אות ח' וטוחן סקכ"א,[[6]](#footnote-7) וכ"כ בתשו' הגרע"א שם (ד"ה ומה דאסור) דעפר חשיב כגידו"ק לענין שבת.

## אם מדרבנן אסרו טחינה אף שלא בגידו"ק

ה] בתשו' הגרע"א שם כתב דאף דאין טחינה אלא בגידו"ק מ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום דמיחזי כטוחן, וכמו שמצינו כן בד' הטוש"ע בסימן ש"מ ס"ט לענין מעמר דאסור לקבץ מלח ממשרפות המלח שדומה למעמר, (וכ"כ הפמ"ג במש"ז בסק"י), וכתב לפרש בזה למש"כ הרמ"א בס"ח דיש טחינה במלח הדק (אלמלי הא דאין טוחן אחר טוחן) אף שאינו גידו"ק, והיינו משום דמדרבנן יש טחינה אף שלא בגידו"ק.

והך מילתא דאף מלאכות שאינם אלא בגידו"ק מ"מ מדרבנן אסורין אף שלא בגידו"ק, מצינו כן במש"כ הראשונים בשבת צ"ה א' ובכ"ד לדון דאיסור חולב הוא מדרבנן דמדאורייתא אין דישה אלא בגידו"ק, והרי דמדרבנן אסרו דישה אף שלא בגידו"ק, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ח דאף דאין דישה אלא בגידו"ק ה"מ מדאורייתא אבל מדרבנן יש דישה אפי' שלא בגידו"ק דגזרינן שאינם גידו"ק אטו גידו"ק,[[7]](#footnote-8) (והאריך בזה האג"ט דש סקכ"ד אות ד' בהג"ה).

ו] והגרע"א שם כתב לפ"ז דהא דשרי לחתוך בשר מבושל דק דק אף דמדרבנן יש טחינה אף שלא בגידו"ק, הוא בצירוף הא דהוא טחינה באוכלין, - וי"ל דהיינו למש"כ הגרע"א שם דהא דמדרבנן אסור טחינה אף שלא בגידו"ק הוא משום דמיחזי כטוחן, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דלא אסרו באוכלין, דטחינת אוכלין לא מיחזי כטוחן.

## טעם הא דאסור לגרור הגבינה במורג חרוץ

ז] השו"ע בס"י כתב דאסור לגרור הגבינה במורג חרוץ בעל פיפיות, והעולת שבת בסקי"ד הק' מ"ש מבשר דאין בו משום טחינה משום דאין טחינה אלא בגידו"ק, וכתב דאין האיסור בזה משום טוחן אלא משום מראית העין, וכ"כ הגר"ז בס"ח והמ"ב בסקי"ב.[[8]](#footnote-9)

אך הנה בד' המג"א בסקי"ב מבו' דהאיסור בזה הוא משום טוחן, (וכמש"כ הפמ"ג שם בדעתו), וכ"כ הגר"א שם, וצ"ב דמ"ט לא אמרינן דאין טחינה אלא בגידו"ק.

ח] והטל אורות במלאכת טוחן כתב לישב דהוא משום דבכלי המיוחד יש טחינה אף באוכלין, ולכאו' הטעם בזה הוא דעיקר הא דאין טחינה באוכלין הוא משום דלא חזינן להטחינה כמעשה מלאכה כיון שה"ז ראוי לאכול אף בלא הטחינה, אך כל שטוחן בכלי המיוחד לכך יש טחינה אף באוכלין.

ובטעם הא דלא שרינן בזה מכח הא דאין טחינה אלא בגידו"ק, י"ל בכמה גווני, חדא, למשמעות דברי הב"י ודעימיה דכל הא דאין טחינה אלא בגידו"ק הוא רק באוכלין דל"ה טחינה גמורה, ולפ"ז הרי דבכלי המיוחד דליכא להא דאין טחינה באוכלין, יש טחינה אף שלא בגידו"ק, - וי"ל עוד למש"כ הגרע"א דמדרבנן יש טחינה אף שלא בגידו"ק, וכל הא דשרי לחתוך בשר הוא בצירוף הא דאין טחינה באוכלין, וע"כ בכלי המיוחד שיש בו טחינה אף באוכלין ה"ז אסור מדרבנן אף שלא בגידו"ק, - וי"ל עוד, דהנה הגרע"א שם כתב בתו"ד די"ל דהרמ"א חשש לדעת הרמב"ם ודעימיה דבהמה חשיבא כגידו"ק, והא דשרי לחתוך בשר הוא בצירוף דעת הסוברים דאין טחינה באוכלין, וכ"כ המ"ב בסקל"א, {וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז סק"י דלחתוך בשר לעופות יש לאסור מדינא ורק לפרר דגים לעופות הוצרך להא דמדרבנן יש טחינה אף שלא בגידו"ק, והיינו משום דבבשר בהמה יש לחוש לדעת הסוברים דחשיבא כגידו"ק, אך בדגים דלכו"ע לא חשיבי כגידו"ק אין לאסור אלא משום דמדרבנן יש טחינה אף שלא בגידו"ק}, וע"כ בכלי המיוחד שיש בו טחינה אף באוכלין אין להתיר בטחינת גבינה דלדעת הרמב"ם חשיבא כגידו"ק.

## חיתוך בשר חי דק דק לצורך עופות להאכילן

ט] התרוה"ד שם כתב דאין להתיר לחתוך בשר חי דק דק לצורך עופות להאכילן, דהואיל ואין הבשר ראוי לאכילה כך אלא לכוס אותו דלאו כאורחיה י"ל דבכה"ג יש טחינה אף באוכלין (די"ל דמש"כ התוס' דאין טחינה באוכלין הוא משום דא"צ טחינה), ועוד דיש לאסור בזה משום האיסור לאשוויי אוכל לבהמה ומטרח באוכלין בבהמה.

והרמ"א בס"ט כתב לאסור בזה דהואיל ואין יכולין לאכלו בלא חיתוך קמשוי ליה אוכל, והט"ז בסימן שכ"ד סק"ד הק' דקי"ל התם דאשוויי אוכל שרי, וכן הק' העולת שבת בסקי"ג והגר"א.

והמ"ב בסקל"ג כתב דטעמא דהרמ"א שאסר בזה הוא משום איסור טחינה, דכיון דאינו ראוי לאכלו כך לי"ב להא דאין טחינה באוכלין, (וכתב לפ"ז דאין האיסור אלא כשחותך ומניח לאחר זמן, דאם חותך לפניהם שיאכלו מיד לי"ב משום טוחן דטחינה לאלתר מותרת), וכ"ה מבו' בד' המג"א בסק"י וסקי"א ובסימן שכ"ד סק"ה, (וכ"כ הא"ר בסקי"ב והמחה"ש בסקי"א בדעתו).

י] ויש להוסיף בזה, דאף דאנן קי"ל דאין עימור אלא בגידו"ק ולדעת המ"ב ה"נ אין טחינה אלא בגידו"ק, מ"מ לא התירו בזה אלא באוכלין, וכמש"נ לעיל סק"ח ב' דרכים בזה, וע"כ בחיתוך בשר חי דלא חשיב כטחינה באוכלין לא התירו מכח הא דאין טחינה אלא בגידו"ק.[[9]](#footnote-10)

יא] והגר"א שם כתב להתיר בזה, משום דאף דהתרוה"ד כתב לאסור גם משום דבבשר חי דאין ראוי לאכילה כך אלא לכוס יש טחינה אף באוכלין, מ"מ לבסוף לא סמך על טעם זה, - וצ"ע דמ"ט הוצרך להא דהתרוה"ד לא סמך על טעם זה, הרי ד' התרוה"ד הם לפ"מ שנקט לעיקר דקי"ל דיש עימור שלא בגידו"ק וה"נ יש טחינה שלא בגידו"ק, וכל ההיתר בזה הוא משום דבכה"ג אין טחינה באוכלין, אך למש"כ הגר"א גופיה להתיר טחינת בשר משום דאין טחינה אלא בגידו"ק, כדקי"ל דאין עימור אלא בגידו"ק, א"כ מה לי דבשר חי אין ראוי לאכול כך.[[10]](#footnote-11)וי"ל למש"נ לעיל מד' הפמ"ג והגרע"א דמדרבנן יש טחינה אף שלא בגידו"ק, ואך דכיון דאי"ז אלא מדרבנן לא אסרו באוכלין, וע"כ אם בבשר חי ליכא להא דאין טחינה באוכלין, יש לאסור בזה אף שאינו גידו"ק.[[11]](#footnote-12)

יב] המ"ב בסקל"ד כתב דיש מקילין בזה דמותר לחתוך דק דק אף בשר חי, והחזו"א בסימן נ"ז (ד"ה סימן שכ"א) תמה ע"ז דלפ"מ שהעמידה המ"ב בסקל"ג במניח לאחר זמן לא מצינו מי שמתיר בזה, - וצ"ב שהרי להדיא כתב הגר"א דאין לאסור משום טעמא קמא דהתרוה"ד דבדבר שאינו ראוי לכוס יש טחינה באוכלין משום דלא סמך על טעם זה, ושפיר כתב המ"ב דלדעת הגר"א מותר לחתוך בשר חי אף בחותך ומניח.

## טחינת אוכל בפיו

יג] בד' המ"ב בסקל"ו מבו' דמותר לטחון אוכל בשיניו כדי להאכילו לתינוק, ויש להסתפק בטעם ההיתר בזה אם הוא משום דטחינה בפיו המכשרת לאכילה אינה חשובה כלל כמלאכה, (וכמו שמותר ללעוס בפיו כדי לאכול בעצמו ה"נ מותר לעשות כן כדי להאכיל לאחר), או דהוא משום התירא דטחינה לאלתר, ובד' הגר"ז בסי"ג משמע דההיתר בזה הוא משום התירא דטחינה לאלתר.

ונפ"מ בזה הוא כשלועס בפיו ע"מ להאכיל לתינוק לאחר זמן, דאם ההיתר בזה הוא משום דטחינה המכשרת לאכילה אינה חשובה כלל כמלאכה יש להתיר אף בכה"ג, אך אם ההיתר בזה הוא משום התירא דטחינה לאלתר, אין להתיר כשעושה כן ע"מ להאכיל לתינוק לאחר זמן, - ונפ"מ עוד בזה הוא לדעת החולקים על התירא דלאלתר (ונתבאר בגליון מס' 53), אם מותר ללעוס בפיו כדי להאכיל לתינוק, וצ"ע.

## טחינה לאלתר שלא לצורך אכילה ושלא באוכלין

יד] המג"א בסקי"ב כתב דדבר שאינו חפץ לאוכלו אסור ללועסו בשיניו משום טחינה, והוכיח כן מהא דלא הותר ללעוס כמון בשיניו אלא לצורך מילה, וכ"כ המ"ב בסקל"ו, - וצ"ב דמה לי שאינו חפץ לאוכלו, הרי הוא טוחנו כדי להשתמש בו לאלתר, ומ"ט לי"ב להתירא דטחינה לאלתר, - ומוכח מזה דהתירא דטחינה לאלתר היא רק לצורך אכילה, דהו"ל דרך אכילה, אך לשאר צרכים לא הותר טחינה לאלתר, וכ"כ האג"ט במלאכת טוחן סקכ"ז.

אך צ"ב, דהרי התירא דטחינה לאלתר כתב הרשב"א לדמותו להתירא דברירה לאלתר, והתירא דברירה לאלתר היא אף לשאר צרכים, ומ"ט התירא דטחינה לאלתר היא רק לצורך אכילה.

טו] ועד"ז צ"ב במש"כ הפמ"ג במש"ז סק"י לצדד דלא הותר לטחון לאלתר אלא באוכלין אבל בדבר שאינו אוכל אסור,

ועיי"ש שכתב לפ"ז די"ל דאסור לחתוך בסכין פלפלין אף לצורך לאלתר, דפלפלין אינם אוכל גמור והם באים למתק אוכלא, ומה שהתיר הרשב"א לפרר להאכיל לעופות לאלתר הוא רק בדבר הראוי לאדם,[[12]](#footnote-13) וכ"כ הגר"ז בס"ז דאסור לחתוך פלפלין בסכין אפי' כדי לאכול מיד, וה"ה לכל תבלין שאין דרך לאכלם אלא ע"י תערובת, - וצ"ב דמ"ש מברירה לאלתר דמותרת אף שלא באוכלין.

1. הגרע"א שם כתב דמש"כ התרוה"ד דהוא רק משום דבאוכלין י"ל דמודו דאין טחינה אלא בגידו"ק, הוא רק לדעת רבא דיש עימור אף שלא בגידו"ק, אך לדעת אביי אין טחינה אלא בגידו"ק אף בשאר מילי, וכ"כ התו"ש שם, - ובזה מבו' מש"כ הגר"א דטעם ההיתר בזה הוא משום דאין טחינה אלא בגידו"ק דומיא דשאר מלאכות, אף דהתרוה"ד כתב דהוא רק באוכלין, והיינו משום דלפ"מ דקי"ל בסימן ש"מ ס"ט דאין עימור אלא בגידו"ק ה"נ אין טחינה אלא בגידו"ק, (וכמש"כ כן התו"ש שם). [↑](#footnote-ref-2)
2. החזו"א שם כתב להוכיח כן ממש"כ התרוה"ד להתיר משום מיעוטא בפלוגתא ועלינו להשוות במאי דאפשר, ואם הא דאין טחינה אלא בגידו"ק הוא בכל דבר אף באינו אוכלא אינו ענין לפלוגתתן ואין אנו ממעטין פלוגתתן בזה, - אך לא תיקשי מזה ע"ד הגר"א ודעימיה, שהרי לדעתם כל מש"כ התרוה"ד כן הוא רק לדעת רבא דיש עימור שלא בגידו"ק, אך לפ"מ דקי"ל כאביי דאין עימור אלא בגידו"ק, ה"נ אין טוחן אלא בגידו"ק אף שלא באוכלין, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך יש לדחות דהתרוה"ד אזיל לטעמיה שנקט בסימן נ"ו לעיקר דקי"ל כרבא דיש עימור שלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"נ מד' הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן כ' דלא פסיקא ליה דמדרבנן אסרו טחינה אף שלא בגידו"ק, ולא הוכיח לזה ממה שמצינו בכ"ד לאיסור ברירה בדברים שאינם גידו"ק, ובע"כ דמלאכת ברירה הויא מדאורייתא אף שלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. המנ"ח במוסך השבת טוחן הוכיח עוד דיש טחינה בעפר, ממה שאמרו בפסחים מ"ז ב' ובביצה ז' ב' דכתישת עפר ביו"ט אסורה, והאג"ט דש סק"ז אות ז' הוסיף להוכיח מהתם דה"ז טחינה דאורייתא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
6. והאג"ט שם כתב לפרש בזה מש"כ הרמב"ם בפ"ז משבת ה"ה ופ"ח הט"ו דהשף לשון של מתכת חייב משום טוחן, ולא אמרינן דאין טחינה אלא בגידו"ק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך בתשו' הגרע"א שם בהמשך דבריו (בד"ה א"כ בנ"ד) כתב לדון דלא אסרו מדרבנן אלא במלח דדומה לגידו"ק דנלקח מן הקרקע, אך בשאר מילי ליכא אפי' איסור דרבנן, וצ"ע ממש"כ הראשונים דאף אם חולב ל"ה בכלל דש מדאורייתא משום דאין דש אלא בגידו"ק מ"מ ה"ז אסור מדרבנן. [↑](#footnote-ref-8)
8. התו"ש שם סקי"ט תמה ע"ז, דאם האיסור בזה הוא משום עובדין דחול יש לאסור בזה גם ביו"ט, (וכמש"כ כן הריב"ש בסימן קפ"ד), והרמ"א בסימן תק"ד ס"ג התיר בזה, (ובע"כ דאין בזה משום עובדין דחול, וכמו שצידד הריב"ש שם), ועיי"ש במש"כ בזה, והביאו המחה"ש בסקי"ב. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובזה מתפרש מש"כ הגר"א שם להתיר בחיתוך בשר חי, משום דאף דהתרוה"ד כתב לאסור גם משום דבבשר חי דאין ראוי לאכילה כך אלא לכוס יש טחינה אף באוכלין, מ"מ לבסוף לא סמך על טעם זה, ומבו' דאין להתיר בזה אלא משום דאין טחינה באוכלין, (וע"כ אם בשר חי לא חשיב כאוכלין יש לאסור בזה), וזה צ"ב שהרי הגר"א גופיה לעיל מינה כתב להתיר בטחינת בשר משום דאין טחינה אלא בגידו"ק כדקי"ל דאין עימור אלא בגידו"ק, וא"כ מה לי דבשר חי אינו ראוי לאכול כך, - ובע"כ כנ"ל דאף דעיקר ההיתר הוא משום דאין טחינה אלא בגידו"ק, מ"מ אין להתיר בזה אלא מכח הא דהוי טחינה באוכלין, (כיון דמדרבנן יש טחינה אף שלא בגידו"ק, או משום דיש לחוש לדעת הסוברים דבהמה חשיבא כגידו"ק), וע"כ אין להתיר לחתוך בשר אלא אם חשיב כאוכלין. [↑](#footnote-ref-10)
10. וי"ל למש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ' ד"ה ולפ"ז יקשה דחשש הרמ"א לדעת הרמב"ם דבהמה חשיבא כגידו"ק, וע"כ לא התיר אלא בצירוף דעת הסוברים דאין טחינה באוכלין, וכ"כ המ"ב בסימן שכ"א סקל"א, וע"כ הוא דאסר בחיתוך בשר חי. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכ"ה מבו' בד' הפמ"ג במש"ז שם סק"י, דמה"ט הוא דאסור לפרר דגים חיים, - והיינו דבבשר בהמה חי יש לאסור בצירוף דעת הסוברים דבהמה חשיבא כגידו"ק, אך בדגים חיים אין לאסור אלא משום דמדרבנן יש טחינה אף שלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך השעה"צ שם סק"ל דקדק מד' המג"א והגר"א דמותר לחתוך פלפלין בסכין לצורך לאלתר, (וד' הגר"א שם הם מד' הריב"ש בסימן קפ"ד), וכן נקט החיי אדם בכלל פ"ג ס"ד, - וגם במש"כ הפמ"ג דלא הותר חיתוך לאלתר לצורך בהמה אלא בדבר הראוי לאדם כתב הביאוה"ל בס"ט (ד"ה ואינן) דבד' הפמ"ג גופיה באש"א סימן שכ"ד סק"ג מבו' דהתירא דלאלתר הוא אף בדבר שאין ראוי אלא לבהמה, והוכיח כן גם מד' הגר"א שם, וכן נקט המ"ב בסקל"ג ובסימן שכ"ד סקט"ו וסקכ"א וסקכ"ג. [↑](#footnote-ref-13)