יבמות א-ג - הרב חנוך לודמיר
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

בס"ד

**מראי מקומות – יבמות**

**דף ב' ע"א - תוד"ה "ואחות אשה"[[1]](#footnote-2)**

יש להקדים כמה הקדמות הנצרכות להבנת דברי התוס' על בוריים.

1. דין נאסרה נאמר בדף ל'ב ע"א באופן שהיתה היבמה אחות אשתו בשעת נפילה, ואח"כ מתה אשתו של יבם, דאף שפקע מהיבמה איסור אחות אשתו [דאיסור זה אינו אלא בחיי אשתו] מ"מ "כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבוא עליה, הרי היא כאשת אח שיש לה בנים ואסורה". ועיין בדף פ"ז ע"ב שהגמ' אומרת שבהיו לו בנים בשעת מיתה, ואח"כ מתו, דאינה מזדקקת ליבם כיון ד"דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום". ויל"ע אם הוא דין נפרד מדין נאסרה או דהוא היינו הך.
2. דין נאסרה ישנו בנפילה ראשונה, וכאופנים הנ"ל. וישנו גם בנפילה שניה, היינו אם היתה אחות אשתו בנפילה ראשוןנה, ונתייבמה לאחיו, ומת אחיו השני ונפלה בשניה, ועתה בנפילה זו כבר אינה אחו"א [שמתה אשתו], מ"מ כיון שכבר נאסרה בנפילה ראשונה הרי זו אסורה עולמית. [עיין דף ל' ע"א משנה שלישית]
3. מקור הדין שעריות פטורות מיבום. ילפינן לה בדף ג' ע"ב מקרא ד"עליה". ומקשינן התם ל"ל קרא, תיפו"ל דאעדל"ת שיש בו כרת. ובדף ז' ע"ב וח' ע"א משנינן לה בכמה אופנים. אכן רבא אמר בדף ח' דלעולם ערוה גופא ל"צ קרא, וכי איצטריך קרא לפטור צרה.
4. מקור הדין שעריות פטורות אף מחליצה, מבואר לקמן דף כ' ע"א דילפינן לה מקרא ד"אם לא יחפוץ האיש לקחת" הא חפץ מייבם. אבל כל היכא דלא מצי לייבם, א"ע נמי לחליצה. ומקשינן דא"כ אף חלו"ע ועשה, כיון שא"ע ליבום דאעדל"ת ועשה, לא יעלו נמי לחליצה, ומשנינן לה דילפינן מקרא ד"יבמתו", דיש לך יבמה אחרת שאף שא"עלבים עולה לחליצה. ומקשינן לה "ומה ראית לחייב את זו ולפטור את זו. ושנינן דח"כ דלא תפסי בה קידושין מסתברא ללמוד בהם לדין דכין שא"ע ליבם א"ע נמי לחליצה.משא"כ חלו"ע דתפסי בה קידושין.
5. יעוין בדף כ' דחלו"ע אף שעולין לחליצה, מ"מ אם בעלו לא קנו. ועיין משנה למלך [בפרשת דרכים דרך מצוותיך ח"ג] שנסתפק אם יש כרת של אשת אח בביאת חלו"ע. וכבר האריכו להוכיח מהראשונים לכאן ולכאן. [ואי ליכא כרת יל"ע טובא אמאי אם בעלו לא קנו. עוד יל"ע, אם יש דין נאסרה בחלו"ע או לא].

**תוד"ה ואחות אשתו. אין להקשות דנדה תאסר ליבם וכו'.**

יש להסתפק האם הוקשה לתוס' שתיפטר אף מחליצה כשאר עריות, או שלא הוקשה להם אלא שתיאסר ליבום.

1. בלשון התוס' "תיאסר ליבם" המשמעות כצד ב'. וכן כתב בברכ"ש בשם הגר"ח.
2. עיין ת"י שהביא לקושיית התוס' דליתני במתני' נמי לנדה שפוטרת צרתה.[[2]](#footnote-3) ובפשטות משמע דלקושייתו אף פטורה מן החליצה דאל"ה היכי ניתני לה במתני', והרי במשנה לא נקטנו אלא אלו שפטורים אף מן החליצה.
3. עיין ברכ"ש שדייק מהרא"ש דלפום קושיית הרא"ש [כקושיית התוס'] אף חליצתה אינה חליצה[[3]](#footnote-4) [[4]](#footnote-5).
4. ושורש הנדון בזה, דבדף כ' ע"ב מבואר דדינא דכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, היינו דוקא בח"כ דלא תפסי בה קידושין, אבל אי תפסי קידושין ילפינן מקרא אחרינא דאף שא"ע ליבום עולה לחליצה. ולפי"ז נדה אף שהיא בכלל ח"כ מ"מ הא תפסי בה קידושין, מסתברא מילתא דעולה לחליצה אף שא"ע ליבום.
5. וטעם השיטות דיש לה ליפטר אף מחליצה, כתבו האחרונים[[5]](#footnote-6) ע"פ מה שייסדו דבדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה נתחדש שהפטור ערוה פוטר אף מחליצה. וכיון דס"ד דהתוס' דאף נדה ילפינן לפוטרה מקרא דעליה, ממילא אף נדה פטורה אף מחליצה, דהפטור ערוה פוטרה לגמרי, ואף שבה עצמה ל"ש לדינא דכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה.

**"דלא דמי, דאחו"א ושאר עריות האיסור עומד על היבם טפי משאר בנ"א, אבל נדה לכו"ע אסירא".** עיין תורא"ש שהוסיף "ולא מקריא ערוה, דאינה אסורה משום קורבא". ועיין גרי"ז בסוף ספרו "דאין איסורה שייך כלל ללקוחין ונשואין שתחשב אשה שאסורה על יבמה, רק מעשה הביאה בשעתה אסורה".

בעיקר תירוץ התוס' יש מקום לפרש דבריהם בב' אופנים.

1. עיין אבנ"מ [קעד סק"ב] דדין נאסרה הוא רק באסורה רק ליבם, אבל כל שאסורה לכו"ע אין דין נאסרה. ודברי התוס' הם דין בנאסרה. [[6]](#footnote-7)
2. אכן בלשון הרא"ש ותורא"ש מבואר לא כן שכתב דל"ש למילף נדה מאחו"א, משמע דטעמא דליכא לדין נאסרה כיון דלא ילפינן לנדה לפוטרה מיבום מאחו"א. [ויעו"ע לשון התורא"ש "דלא ילפינן נדה מאחו"א כמו שאר עריות" והנה בשאר עריות לא יצוייר דין נאסרה[[7]](#footnote-8). וע"כ כונתו לפטור ערוה ולא לדין נאסרה].

**וצ"ע, והרי דין נאסרה לא נאמר באחו"א, ולא ילפינן לה מאחו"א ומצינו באחרונים כמה אופנים ביישוב דברי התוס'.**

1. עיין קובץ הערות [סימן ה' אות י'] שכתב דכל העריות ללא קרא דעליה אין בהם פטור זיקה אלא שבפועל אינן ראויות ליבום, וממילא אין בהם דין נאסרה. ולהכי כתבו התוס' דנדה לא ילפינן לה מאחו"א וממילא אין בהם דין נאסרה. אכן יעו"ש שהקשה ע"ז, שהרי מפורש בגמ' לרבא לקמן ח' ע"ב דערוה גופא ל"צ קרא, דאף בלא קרא אינה מתייבמת דאין עשה דוחה ל"ת שיש בה כרת, ואי נימא דדין נאסרה ל"ש אלא במקום פטור מיבום, א"כ להכי צריך קרא אף לערוה גופא, דבלא קרא אין לדין נאסרה. ע"ש מש"כ ליישב.
2. עיין חידושי ר' שלמה שביאר בב' אופנים. האחד, דלעולם ס"ל לתוס' בקושייתם, דנדה יש לה ליפטר אף מחליצה, ורק באופן שפטורה מחליצה - יש בה דין נאסרה. [וחלו"ע אין דין נאסרה]. והא דפטורה מחליצה הוא רק אי ילפינן לה מאחו"א, דלולי זה אף אם א"ע ליבום, עולה לחליצה, כיון דתפסי בה קידושין. ולהכי תירצו התוס', דכיון דלא ילפינן לה מאחו"א - תו לא שייכא בה דין נאסרה.[[8]](#footnote-9)
3. עוד כתב דאף אי נימא דנדה אף לקושית התוס' אין לה ליפטר מחליצה, מ"מ כל מה דשייך נאסרה היינו כיון דפטורה היא מיבום מקרא דעליה ממילא קאי בכרת דאש"א, אבל אי לא ילפינן לה מעליה, אף אם אינה מתייבמת, מ"מ אינה בכרת דאש"א, ול"ש בה נאסרה[[9]](#footnote-10). וע"ע חידושי הגר"נ שביאר באופ"א על דרך זה.[[10]](#footnote-11)
4. לכאורה מוכח מתוס' לכל האופנים שבחלו"ע שא"ע ליבום ועולות לחליצה אין דין נאסרה.[[11]](#footnote-12)

**"ואפילו בנדה משמע בפסחים דבת יבום היא".**

1. משמע בתוס': א. דלפום קושייתם שיהיה נאסרה, אם בעלה לא קנאה. ב. אף לתירוץ התוס' שאין נאסרה, מ"מ יש מקום לתוס' שאם בעלה לא קנאה. וצ"ע והרי בנדה תפסי קידושין, ואמאי לא קנאה.
2. פירשו האחרונים דהוא כחלו"ע דאם בעלו לא קנו.
3. במש"כ התוס' שאם בעלה קנאה. צ"ע והרי חלו"ע אף דאינן פטורות מקרא דעליה, מ"מ כיון שבפועל אסורות להתייבם, אם בא עליה לא קנאה, כדמוכח סוגיא דף כ' ע"א, ומ"ש נדה. [[12]](#footnote-13) [[13]](#footnote-14)
4. עוד יל"ע, הנה בדין חלו"ע נסתפק המל"מ אם היא בכרת דאש"א. ואם נימא שכן[[14]](#footnote-15), לכאורה ה"נ נדה כן, וא"כ צ"ע טובא אמאי אם בעלה קנאה.
5. עוד יל"ע, להצד דחלו"ע אינן בכרת דאש"א, אמאי אם בעלה לא קנאה.
6. כתבו האחרונים דהטעם דחלו"ע אם בעלה לא קנאה, היינו שכיון שהתורה ציותה שלא יקחנה, אזלה לה למצוה. דכל שיש ציווי מפורש כנגד המצוה, הרי אין כאן מצוה[[15]](#footnote-16).
7. ובטעם החילוק בין חלו"ע לנדה, י"ל בתרי אנפי.
   1. י"ל דשאני נדה, דאף שיש ציווי שלא לבוא עליה, הרי מ"מ יכול לבוא עליה לכשתיטהר, וכה"ג הציווי לייבמה קיים, ולכן אם בא עליה קנאה.[[16]](#footnote-17) [[17]](#footnote-18)
   2. עיין גרי"ז בסוף ספרו [בעמוד אחרון] שביאר באופ"א החילוק בין נדה לחלו"ע "דנדה שאני בעיקר דינה משאר עריות וח"ל, שאין איסורה שייך כלל לענין עיקר דין יבום, רק דמעשה ביאה בשעתה אסורה, וא"א לו אז לקיים המצוה, אבל אין איסורה סותר כלל לעיקר דין יבום, ומש"ה גם בנדתה אף דעבר על האיסור מ"מ אין זה נוגע כלום ומקיים המצוה, אבל בשאר ח"ל אף דתפסי בהו קידושין, אבל מ"מ איסורן סותר למצות יבום, ומש"ה צריכים אנו בהם לדין דחיה, אבל בלא דחיה אף דהזיקה לא נפקעה מ"מ לא קנה קנין גמור". ע"ש עוד דבריו המתוקים לפרש טעמא דמילתא.

**"ועוד נראה לחלק וכו' משום שנאמר דרכיה דרכ"נ וכו'".**

1. עיין קוה"ע [סימן ה' אות ח'] שכתב דבתחילה התוס' סברו דהם ב' סוגיות נפרדות, דדוקא בהיו לו בנים ומתו, הוא מדין דרכ"נ דהתם ל"ש לדון מדין נאסרה, כיון שכל עוד היו לו בנים לא היה כאן נפילה כלל, ואין אני קורא בה נאסרה בשעת נפילה . אבל לעולם דין נאסרה א"צ לדין דרכ"נ. [[18]](#footnote-19) ואכתי יל"ע אמאי בדף ל' לא התרנוה מדין דרכ"נ. עיין חידושי הגר"נ [אות יא ד"ה והנה] שכתב דבלא אידחיא מהאי ביתא לגמרי שפיר הוי דרכ"נ. ולכן הוצררכה הגמ' לדין נאסרה.
2. והשתא בתירוץ אחרון סברי דהכל חד דינא. ועיין תוס' מהר"ם לקמן דף י' שהוכיח דכל דין נאסרה הוא משום דרכ"נ, מדלא אייתינן בדף פז לדין נאסרה.
3. עיין קוה"ע שם שדן אי דינא דרכ"נ הוא סימן או סיבה. ולכאורה מדברי התוס' מוכח להדיא שהוא סיבה, דאם אינו אלא סימן, אמאי ליכא דין נאסרה בנדה. [[19]](#footnote-20)
4. אכן צ"ע טובא, דיש כמה ראיות שאף כשאין לטעמא דדרכ"נ מ"מ יש דין נאסרה.
   1. דין נאסרה הוא אף בנפילה שניה כמפורש לקמן דף ל [במשנה השלישית] ובנפיל"ש ליתא לטעמא דדרכ"נ.
   2. למ"ד נישואין מפילים גירש את אשתו וחזר ונשאה ומת אסורה להתייבם מדין נאסרה, והרי שם ל"ש טעמא דדרכ"נ.[[20]](#footnote-21) [[21]](#footnote-22)

**עיין תוס' ישנים שכתב תירוץ נוסף על קושיית התוס'** "כיון שיש לה היתר ע"י טבילה מקרי יבמה יבוא עליה" ויש לעיין אם כונתו דכה"ג אין דין "נאסרה", או שכונתו דכה"ג אין פטור "עליה". עיין חידושי הגר"נ.

**עיין רא"ש [סימן ב'] "ואע"ג דלאו בת יבום היא בעת נדתה, חליצתה חליצה, ולא דמי לחליצת מעוברת דלא שמה חליצה וכו'"**

1. עיין בגרש"ש [סימן א אות א] שתמה להמבואר בדף כ דבתפסי קידושין עולה לחליצה אף שא"ע ליבום.
2. עיין קוה"ע [סימן ה' אות ג'] שכתב דנאמרו ב' דינים בדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה. האחד שפטורה מחליצה, וזה נאמר דוקא באלו שא"ע ליבום מחמת איסור דל"ת קידושין. והשני שחליצתה אינה חליצה, אבל אינה מותרת לשוק, וזה נאמר בחליצת מעוברת. ודין זה הוא בכל גוני שיבומה אינה יבום. וזה מה דהוקשה לרא"ש שאףשנדה אינה פטורה מיבום מ"מ חליצתה לא תהא חליצה. [[22]](#footnote-23)

**דף ב' ע"ב – ג' ע"א**

**עיין היטב רש"י ד"ה ואש"א שלה"ב שכתב "והלכך משמת ראובן נאסרה על לוי איסור עולם כאשת אח שיש לה בנים"[[23]](#footnote-24) מבואר ברש"י דהטעם שאסורה אף כשחזרה וניסת לשמעון ומת, ונפלה בשניה לפני לוי, הוא מדין "נאסרה". וכן מבואר ברש"י ד"ה כשם שצרת בתו פטורה "שנאסרה עליו משעת נפילת אחיו הראשון, וכו', וה"ה עליו כאש"א שיש לו בנים ואסורה לו עולמית". הרי דצר"ע בנפילה שניה הטעם דלרש"י אסורה הוא מדין "נאסרה".** וכ"כ בקוה"ע [סימן א' אות ב'].

1. וצ"ע רב, תיפו"ל דאסורה כיון שהיא ערוה של אשת אח מנפילה ראשונה, דכל דין נאסרה נצרך למקום שעתה נסתלק סיבת האיסור הראשון. אבל בהנך גוני אף עתה יש את האיסור הראשון, דאאשלה"ב אף עתה יש בה איסור אשת אח של האח הראשון [שאין נפילה מחמתו], וכן בצרת בתו, כיון שבנפילה ראשונה נפטרה, הרי יש כאן איסור אש"א הקיים אף עתה. ומה צריך לדין נאסרה.
2. יש להקדים ולברר בכל נפילה שניה מה מתיר את האיסור אשת אח שיש מהאח הראשון. [היינו במת ראובן, וייבמה שמעון, ומת, ונפלה לפני לוי. מה מתיר את איסור אשת אח של ראובן, שהרי עתה אינה נופלת אלא מחמת שמעון]. ונאמרו באחרונים כמה אופנים.
   1. החזו"א [קלא סק"ה] כתב דביבומו של לוי מיבם אף את אישותו של ראובן. שהרי אישותו של שמעון היא המשך אישותו של ראובן, ועתה כשמייבם את אישותו של שמעון, כלול בזה אף יבום של אישות ראובן. ומצות היבום של אשת ראובן מתיר את איסור אש"א. [[24]](#footnote-25)
   2. עיין ירושלמי [פ"א ה"א] לגבי מחלוקת ר"י ור"ל לקמן דף י' ע"ב שנחלקו אי - חולץ או מייבם - שליחותייהו דאחים קעביד, והנפ"מ אם שאר אחין על החלוצה בכרת או בלאו. והקשה הירושלמי, לר"ל דסבר דבכרת, א"כ בנפילה שניה, איך מצי השלישי לייבם, והרי היא בכרת של אש"א על שאר האחין. ותירץ הירושלמי "מה את סבר היא חליצה היא ביאה, תאמר ביבום כיון שבא עליה אשתו היא". ועיין אמרי משה [סימן ה' אות יז] שביאר כונתו "דילפינן מ"ולקחה" דנעשית כאשתו לכל דבר שמגרשה בגט ומחזירה, וע"כ דהיבום מפקיע האשת אח ממנה ונעשית כאשתו לכ"ד, כן מפקיע מכל האחין הא"א של הראשון".
   3. היבום מתיר את כל איסורי אשת אח, ואף איסור אשת אח שאינה נופלת מחמתו. ויל"ע, דא"כ אף אשת אח מאמו שנפלה עתה ליבום, יותר האיסור אשת אח לגמרי, שהרי אינו איסור אחר אלא הוא אותו איסור של אש"א.[[25]](#footnote-26)
3. וע"פ דרכים ב' וג' הנ"ל א"ש היטב דברי רש"י. דצר"ע היתה מתייבמת בנפילה שניה לולי דין נאסרה. [לאופן ב' הנ"ל, כיון שנעשית כאשתו של שני לכל דבר היתה צריכה להיות מותרת בנפ"ש אף שבנפ"ר היתה צר"ע, שהרי עתה אינה נחשבת אשתו של הראשון אלא של השני. ומדין נאסרה יש לה לעולם דין אש"א שיש לה בנים. ולאופן ג' הנ"ל, הרי יבום מתיר את כל איסורי אש"א ואף אלו שאינה נופלת ליבום מחמתם, ורק מדין "נאסרה" איסור זה של אש"א אין לו היתר ליבום]. אבל לדרכו של החזו"א הוא צ"ע, כיון דבצר"ע אין דין יבום לאישותו של ראשון, וכן באש"א שלה"ב, א"כ מה הוצרך רש"י לדין נאסרה, תיפו"ל שלאישות זו אין היתר יבום שהרי אישות זו אינה נופלת לפניו ליבום.[[26]](#footnote-27)

**דף ג' ע"א**

**ומאי איריא דתני פוטרות, ליתני אוסרות וכו'. כיון דבמקום מצוה הוא דאסירא צרה וכו'.**

האחרונים דנו בגדר הדין דערוה פוטרת צרתה, האם הוא דין דאוסרת צרתה, ומהשתא אף הצרה חשיבא ערוה, ופטורה מחמת דין ערוה שבה, או שהערוה פוטרת צרתה [דערוה מפקעת זיקה מכל הבית].

1. הגרי"ז [הלכות יבום וחליצה] ייסד "דיסוד הדין דצר"ע אינו רק דין פטור בלבד דערוה פוטרת עצמה ואת צרתה מן החליצה ומן היבום, רק יסוד ועיקר דינו הוא דין איסור, דהערוה אוסרת להצרה במקום מצוה ומשויא לה לערוה דכותה"
2. וראיותיו: **א.** דילפינן לעיקר הדין דצר"ע מקרא דלצרור דכתיב בפרשת עריות. **ב.** יבמות ח' "ומ"ש ערוה דל"צ קרא דאעדל"ת שיש בו כרת, צרה נמי לא תיבעי קרא משום דאעדל"ת שיב"כ". **ג.** שם "כי איצטריך קרא למישרי צרה שלא במקום מצוה, הרי דבמקום עליה מיהת, הצרה בעצמה איסורא רביץ עליה כדין ערוה"
3. יש להביא ראיה גדולה נוספת מלקמן ח' ע"ב "א"ל רמי בר חמא לרבא, אימא ערוה גופיה שלא במקום מצוה תישתרי. ולאו ק"ו הוא במקום מצוה אסירא שלא במקום מצוה שריא. א"ל צרה תוכיח דבמקום מצוה אסירא ושלא במקום מצוה שריא" ואי נימא שערוה פוטרת צרתה, א"כ איך אפשר להוכיח מצרה שיש מקום לאסור עריות דוקא במקום מצוה, והרי אף בצרה אין הפשט שאסורה רק במקום מצוה אלא שבמקום מצוה פטורה ואסורה מטעם אש"א משא"כ שלא במקום מצוה שאינה אש"א מותרת. [הגע עצמך וכי שייך לומר אילונית תוכיח שאסורה דוקא במקום מצוה. ודאי שלא, וטעמא דמילתא, דבמקום מצוה אסורה היא באיסור אש"א, משא"כ שלא במ"מ. ולכאורה צרה ה"ה כן] אבל להגרי"ז א"ש היטב. [[27]](#footnote-28)
4. ועיין חידושי הגר"נ אות לג שהביא ראיות נוספות לדברי הגרי"ז.
5. אכן בראשונים מפורש לא כדבריו:
   1. רש"י [ג' ע"א ד"ה משום הכי תני פוטרות] "אבל פוטרות לא משתמע איסורא משום צרתה של בת, אלא הבת פוטרתה מיבום ואיסורא שכיב עליה ממילא וכו'" וע"ע רש"י [ג' ע"ב ד"ה שאין צרה אלא מאח] "הואיל ופטרה הכתוב מזיקתו, הרי היא באיסור אש"א שיש לה בנים שהיא בכרת".
   2. תוס' [ג' ע"א ד"ה כיון ] "דהשתא במקום מצוה הוא דאסור משום דממילא קאי באיסור אשת אח"
   3. עיין רשב"א ג' ע"ב "שאין הערוה נותנת איסור לצרתה, אלא שמסתלק זיקת ייבום מכל אותו בית, וממילא צרה באיסור אש"א כדקיימא קיימא"
   4. עיין מאירי שם "שאין הערוה נותנת איסור לצרה, אלא שמפקעת זיקה מכל אותו בית, וממילא צרה באיסור אש"א עומדת". והגר"נ הביא ששמע מהגרי"ז להוכיח מהמאירי דף כא כדבריו דכתב שיש שמונה עריות שיש עליהן עונש כרת, ומונה שם אש"א שלא במקום מצוה לחוד, וצרת ערוה לחוד. אכן לאחר שמפורש במאירי דף ג' לא כן צריך לדחוק בדבריו בדף כא שאין כונתו כפשוטו.
   5. בעיקר דברי הגרי"ז יל"ע באיזה איסור הערוה אוסרת את צרתה. עיין פורת יוסף להפמ"ג ג' ע"ב שכתב דהוא איסור חדש של צר"ע, ולדבריו יש בצר"ע שתי איסורים. והוא חידוש גדול. אכן הגר"נ [אות מא] כתב שהערוה אוסרת צרתה באיסור אשת אח. וצ"ב רב.[[28]](#footnote-29)
6. והנה בדין צר"ע בנפילה שניה, יש לדון האם סיבת הפטור הוא מלתא דאש"א שבה, או מלתא דצר"ע שבה. עיין הערה[[29]](#footnote-30) כמה ראיות בנדון זה.
7. והנה להגרי"ז שפיר י"ל דשם צר"ע פוטר אף בנפילה שניה, אבל אם כל דין צר"ע אינו אלא שהערוה פוטרת צרתה, לכאורה אין מקום לומר שאף בנפ"ש תיפטר מטעם זה. ודוק.

**דף ג' ע"ב (1)**

**מנה"מ דת"ר אשה אל אחותה וגו' ואין לי אלא היא, צרתה מנין, ת"ל לצרור. ואין לי אלא צרתה, צרת צרתה מנין, ת"ל לצרור ולא לצור.**

1. עיין לקמן יג ע"א מנה"מ, אר"י דאמר קרא לצרור התורה ריבתה צרות הרבה. רב אשי אמר סברא היא, צרה מ"ט אסירא דבמקום ערוה קיימא, צ"צ נמי במקום ערוה קיימא.
2. עיין תוס' ב' ע"א עד סוף העולם היטב. ותו"ד דנחלקו ב' תירוצי התוס' בדעת רב אשי, אי יליף מסברא לצרה שפוטרת צרתה, או דלעולם אף לשיטתו בעינן קרא לצרה שפוטרת צרתה, ולא יליף מסברא אלא צ"צ שפוטרת צרתה.

**לבירור הענין יש להקדים דברי הגר"ח גבי אשת אח דממילא.**

1. עיין ר"פ החולץ דיבמה המעוברת בולד בן קיימא, אין הולד פוטרה לשוק עד שיצא לאויר העולם. [ולהכי, אף בקדם היבם וכנס את המעוברת, לא תנשא צרתה לשוק עד שתלד. דחיישינן שמא תלד ולד בן קיימא, ואין ייבומה ייבום, ומשום הולד אינה נפטרת עד שיצא לאויר העולם] והקשה הגר"ח, כיון דאם בא עליה הוא בכרת דאש"א, כמפורש במשנה שם, א"כ תיפטר ותפטור נמי לצרתה מדין ערוה שבה. וכתב הגרב"ד [סימן ה'] "אמר לי מו"ר קדוש ישראל זי"ע דאיסור כרת דאש"א אינו פוטר צרה, וגם את עצמו אינו פוטר". וצ"ב רב.
2. ובטעם הדבר כתבו האחרונים דכל שהאשת אח מצד עצמה גורמת ליבום, אלא שמשום איסור דבר אחר אינה מתייבמת, הרי אף שיש כרת דאש"א מ"מ האש"א אינו מונע מיבום, ולהכי אינו פוטר מחליצה.[[30]](#footnote-31) [עיין לקמן ביישוב קושית רע"א ביאורים נוספים בזה].
3. ומצאנו כמה וכמה ראיות ליסוד זה.
   1. תוס' ג' ע"ב כתבו דצרת סוטה לבועל אינה פוטרת צרתה. וצ"ע והרי כיון שהיא עצמה פטורה אף מחליצה מדין טומאה כעריות, א"כ הרי היא בכרת דאש"א, ותפטור צרתה מדין צר"ע דאש"א.
   2. תוס' י' ע"א כתבו דבעלת תנאי אינה פוטרת צרתה, ואף שהיא עצמה פטורה אף מחליצה [כן מדוייק בתוס' שם, וכן מפורש ברמב"ן ב' ע"א]. וצ"ע כיון דהיא עצמה פטורה ממילא קאי בכרת דאש"א, ותפטור צרתה מדין צר"ע דאשת אח.
   3. י"א ע"ב מיבע"ל בחד לישנא, לר"י בן כיפר דסבר דטומאה במחזיר גרושתו כתיבא, והיא עצמה פטורה מיבום וחליצה, אי פוטרת נמי צרתה או לא. וצ"ע, אף אי אין בכח הטומאה דכתיבא בה לפטור צרתה אכתי תפטור מלתא דכרת דאש"א שבה. דהרי צרתה צר"ע דאש"א.
   4. בדף יג פירש רבא טעמיה דב"ש דערוה אינה פוטרת צרתה, משום דאין איסור חל על איסור, והיכא דחייל בתחילה איסור אש"א כיון דלא אתי איסור אחו"א וחייל אאיסור אש"א, לא חשיבא ערוה ואינהפוטרת צרתה. וצ"ע, כיון דהיא עצמה פטורה, ממילא קאי באיסור אש"א, ותפטור צרתה מדין צר"ע דאש"א. ועיין ריטב"א שם שכתב "וליכא הכא צר"ע, אלא צרת אש"א בלחוד, דלא חשיב ערוה לפטור צרתה".
4. אכן יש בזה לכאורה כמה וכמה סתירות.[[31]](#footnote-32) וד"ז צריך עיון רב בכל הסוגיות שלפנינו. ובעז"ה כל נדון יתבאר במקומו.

**בקושיית הרע"א**

1. הקשה רע"א "וקשה לי, דמאי צריך קרא לצרת צרתה, הא הצרה הנפטרת בלא יבום נשארה לו באיסור אשת אחיו מאביו והיא עצמה ערוה וממילא צרת צרתה היא צרת ערוה דאשת אחיו מאביו. וצ"ע". וע"ש שייסד קושייתו מכח ב' מקורות: א. תוס' ל"ב ע"א ד"ה לא פקע. ע"ש היטב בדבריהם. ב. רש"י ח' ע"ב ד"ה א"כ, ע"ש היטב בדבריו. והקושיא קושיא עצומה וצריכה נגר ובר נגר דליפרקיה. [[32]](#footnote-33) [[33]](#footnote-34).
2. ולכאורה ע"פ דברי הגר"ח הנ"ל יש ליישב קושיית רע"א, דלולי קרא דצרה פוטרת צרתה לא היתה פוטרת צרתה מלתא דאש"א שבה, דהוי אש"א דממילא.
3. אכן אכתי תיקשי טובא, שהרי לכאורה כל דברי הגר"ח הם על אש"א מנפילה זו, וטעמו דהאש"א אינו מונע יבום. אבל בנפילה שניה, ודאי אף אש"א יש לו לפטור מיבום, שהרי בנפילה שניה האש"א הוא המונעה מלהתייבם.[[34]](#footnote-35) וא"כ אמאי לא יפטור צרתה כשם שפוטר אותה עצמה. וזו קושיא עצומה.[[35]](#footnote-36)
4. וכתבו האחרונים [חידושי ר' שלמה סימן א'. חידושי רבי שמואל סימן ב'] ליישב באופן אחר, [והוא ביאור אחר אף בדברי הגר"ח] והוא ע"פ מה שיש להקדים, דיש לדון בגדר הפטור עריות, ולפום ריהטא גדר הפטור הוא שאיסורן להתייבם אינו נדחה מפני המצוה. אכן יש שכתבו דגדר הפטור הוא מחמת שם ערוה שבהן ולא רק מחמת איסורן. [[36]](#footnote-37) ויסוד הדבר בדברי הראשונים דף ט' ע"א שפירשו טעמא דח"ל לר"ע פטורות מיבום וחליצה, ולא אמרינן עדל"ת, דגלי רחמנא בקרא דעליה דעריות פטורות מיו"ח ואף אלו שיש בכח המצוה לדחות האיסור. [[37]](#footnote-38)
5. וע"פ זה מוכרח שבהיתר אש"א ליבום אין די שהתחדש שהאיסור נדחה מפני המצוה, אלא שהשם ערוה של אש"א אינו מציאות של ערוה ליבם.
6. ועפי"ז יצאו לחדש שאף במקום שיש איסור אש"א מחמת שהיא פטורה מיבום או אפילו מחמת דין נאסרה, מ"מ אפשר שהיא עדיין אינה ערוה גמורה ליבם. ומקור גדול לזה הוא מסוגיא ג' ע"ב דמקשינן בגמ' "אזהרה שמענו עונש מנלן", היינו שאף שיודעים אנו שעריות אינן עולות ליבום, ואף שיודעים אנו שהיא אסורה אף באיסור אש"א, כיון שהיא שלא במקום מצות יבום, מ"מ עדין היה צד לגמ' שאינה בכרת דאש"א. והיינו שאש"א אינה ערוה ליבם, ואף במקום שאין מצות יבום משום איסור ערוה, מ"מ עדין אינה ערוה גמורה ליבם. [[38]](#footnote-39)
7. ועפי"ז חידשו דאף לבתר דילפינן דיש בהם עונש כרת, עדין יש מקום לדון שאיסור כרת זה אינו פוטר את צרתה, דהא דערוה פוטרת צרתה היינו מחמת שמקלקלת את האישות אף של צרתה, והיינו שמציאות הערוה מקלקלת אף את האישות של צרתה, וכיון שאינה ערוה גמורה ליבם, אינה ערוה האוסרת צרתה.

**דחיית ראיות הרע"א דיש בכח האש"א של עריות לפטור צרותיהן.**

1. ראיית רע"א מדף ח' ע"ב - כתבו האחרונים דאיירינן התם לרבי דיליף פטור צרה מקרא ד"ולקחה" דכל היכא דלא קרינן ולקחה בכל חדא מינייהו שתיהן פטורות. וכיון דאינו דין צרה לערוה, להכי בכל גונא שהאחת פטורה אף צרתה פטורה, משא"כ למאן דילף מלצרור הוא דין בצר"ע דוקא. וצרה לאש"א ל"ח צרה לערוה.
2. ראיית רע"א מתוס' דף לב – מצינו ב' דרכים ביישובו.
   1. יישבו האחרונים דלבתר דילפינן מלצרור שאף צר"ע פוטרת צרתה, ופוטרת צרתה משום אש"א שבה, הרי נתחדש בהך קרא דאש"א דעריות וצרותיהן אף הן ערוה ליבום. [אכן היינו דוקא בעריות, אבל אש"א דממילא בעלמא ל"ח ערוה ליבום].
   2. דלעולם ערוה עצמה, אף אש"א דילה הוא ערוה ליבם. כיון דהיא מצד עצמה הופקעה מיבום. משא"כ הצרה שהערוה פוטרתה והיא מצ"ע עולה ליבום, בהא יש לומר דאש"א דילה אינו ערוה ליבם, ולהכי בעינן קרא דלצרור.

**בעיקר הדבר אכתי צע"ג,**

1. עיין תורא"ש ג' ע"ב שהקשה אמאי אש"א דחלו"ע לא פוטר צרה. הרי דאש"א דילה חשיב ערוה ליבום, והדרא קושיית הרע"א לדוכתה.
2. עיין היטב תוס' ב' ע"א שכתבו דאף לבתר דילפנן דצר"ע פוטרת צרתה, אכתי בעינן לר"י קרא דאף צ"צ פוטרת צרתה. והוא תמוה, דלכאורה לבתר קרא דלצרור שמענו שאף אש"א דהצרה ערוה ליבם, וא"כ אמאי בעינן קרא דצ"צ פוטרת צרתה, תיפו"ל דאש"א דילה יפטור צרתה. עוד יל"ע דהמשמעות בלשון התוס' דאף לרב אשי הסברא שצ"צ תפטור צרתה אינו משום האש"א שבה אלא משום השם צר"ע שבה. ויל"ע בזה.

**בדברי התורא"ש**

1. עיין לקמן דף כ' ע"ב שהוכיח בתורא"ש דחלו"ע חולצות מה"ת, דאל"ה אמאי אינן פוטרות צרותיהן. והוא לשיטתו כאן.
2. יש לעיין אמאי לא הוקשה לו דהכרת של האש"א יפטרנה אף מחליצה. כשם שהוקשה לו שהכרת יפטור צרתה. ומוכרח דהא פשיט"ל דאש"א דממילא אינו פוטר מחליצה, ואין כוחו אלא לפטור צרה. עיין חידושי הגר"נ אות לב. [אכן באילונית מוכח בתוס' ח' ע"א ד"ה תרי דטעם פטורה מחליצה הוא משום כרת דאש"א שבה. ויבואר שם אי"ה בתוס'].

**דף ג' ע"ב (2)**

**יש לדון בגדר ההיתר של איסור אשת אח ליבם.**

**וי"ל בזה כמה אופנים: א. דהמצוה דוחה האיסור. ואף דעשה אינו דוחה ל"ת שיש בו כרת, הכא שאני כדיבואר. ב. דהתורה התירה איסור אש"א ליבם. ואף באופן שאינו מקיים המצוה, מ"מ ליבם אינה ערוה כלל. ומצינו בזה מחלוקת ראשונים.**

1. עיין תוס' ג' ע"ב ד"ה לא תעשה שהקשו דנילף מהיתר אשת אח ליבם דעדל"ת שיב"כ. ותירצו דשאני אש"א דמצותו בכך. וע"ע תוס' נ"ד ע"ב ד"ה אלא שכתבו נמי כן.[[39]](#footnote-40) הרי שיטת תוס' כצד א'. וכן מבואר ברשב"א [ח' ע"א ד"ה רבא אמר] "דשאני יבמה דא"א בלאו הכי, ועיקר מצותה בדחיה".[[40]](#footnote-41)
2. עיין רמ"ה סנהדרין נ"ג ע"ב "דשאני איסור אש"א דכי קא מידחי במקום יבום לא משום דאתי עשה ודחי את ל"ת הוא דמידחי, אלא משום דכיון דלא משכחת יבום אלא גבי אשת אח, ממילא שמעת דלא אסר רחמנא אש"א אלא במקום יבום, כגון היכא דיש לו זרע, אבל היכא דמת בלא זרעא לא אסרה תורה. ואמטול הכי שריא ואפילו בביאה שניה".[[41]](#footnote-42) והוא כצד ב'.
3. בקובץ הערות [סימן ט' אות ב] הביא כצד זה מתורת האדם להרמב"ן "דאמרינן התם דאעדל"ת שיב"כ והיא גופא מצות יבום ל"ת של כרת הוא, וכו'. אלא עשה דיבמה לגבי לאו דאש"א לא מיקרי דיחוי, דהא ליתא אלא בהכי, וערות אשת אחיך לא תגלה אלא במקום שאין יבום, וליתיה לכרת ולא ללאו בהכי, דהא לא מצי לייבם אלא בהכי"[[42]](#footnote-43)
4. עיין רש"י נב ע"א דקידושי כסף או שטר לא תפסי ביבמה "שהרי אין קידושין תופסין באשת אח, והתורה לא התירתה לו ליעשות כאשה נכרית אלא כסדר המצוה וביאה הוא דכתב בה רחמנא". עיין אמר"מ סימן ה' שכתב דמבואר בדברי רש"י דהיתר אש"א ליבם אינו אלא משום שהמצוה דוחה האיסור, וכל שלא עשה כסדר המצוה לא נדחה האיסור.[[43]](#footnote-44)

**בשיטת התוס'.**

1. בדעת התוס' דהוא מדין דחיה יל"ע טובא. עיין יבמות קיא ע"ב יבם קטן שבא על יבמתו גדולה תגדלנו. ועיין יבמות צו "עשו ביאת בן ט' כמאמר בגדול". עיין קידושין יט ע"א דנחלקו רש"י ותוס' האם מה"ת קונה בקטנותו, ורק מדרבנן אמרו שאינו קונה לגמרי, או שמה"ת אינו קונה כלל ומדרבנן החשיבוהו כמאמר [[44]](#footnote-45).
2. עיין ר"פ החולץ ל"ה ע"ב בתד"ה תגלי שהקשו לר"ל דאמר ביאת מעוברת ל"ש ביאה, אמאי פטור מקרבן, והרי הו"ל אש"א שלא במקום מצוה. ותירצו "דאפ"ה לא מיחייב, מידי דהוה אקטן שבא על יבמתו גדולה דתגדלנו"[[45]](#footnote-46). הרי מבואר בתוס' ב' אופנים שיש היתר ביאה למרות שלא מתקיים בו מצות יבום.
3. וצ"ע, להמבואר בשיטת תוס' דהמצוה דוחה האיסור, היכי שריא הביאה בקטן ובמעוברת.
4. יעוין תוס' כ' ע"ב ד"ה אטו דכתבו להדיא דהיתר אש"א ליבם אינו מדין דחיה. [[46]](#footnote-47) הרי מפורש אף בתוס' דאינו בגדר דחיה בעלמא. וצ"ע.
5. עיין חידושי הגר"נ [אות לז והביא כן אף מהגרא"ו] דאף לתוס' דהוא מדין עדל"ת מ"מ הוא בגדר של הותרה ולא בגדר דחויה.[[47]](#footnote-48) ע"ש שביאר מ"ש מכל דחיה של עדל"ת. ואף בדעת רש"י י"ל כן.

**הערות נוספות בנדון זה**

1. הנה המל"מ נסתפק האם בחלו"ע יש כרת של אש"א. ולכאורה תלי בנדון הנ"ל. דאם הוא מכח שהעשה דוחה לאיסור אש"א, לכאורה בחלו"ע אין מצות יבום ואין מה שידחה לאיסור. אבל אם הותר האיסור ליבם, אפשר דאף חלו"ע בכלל יבמה כיון שזקוקה עדיין לחליצה. [[48]](#footnote-49) ויל"ע בזה.[[49]](#footnote-50)
2. עיין לקמן לט ע"ב תניא, אבא שאול אומר הכונס את יבמתו לשם נוי ולשום אישות ולשם ד"א כאילו פוגע בערוה, וקרוב אני בעיני להיות הולד ממזר, וחכ"א יבמה יבוא עליה מ"מ. ונחלקו הראשונים האם לאבא שאול הוא מה"ת או ממזר מדרבנן. עיין הערה [[50]](#footnote-51) . והנה לשיטת הסוברים דהוא ממזר מה"ת, הרי מפורש באבא שאול דהיתר אש"א הוא רק היכא דהמצוה דוחה האיסור, וכל שאין מקיים המצוה הרי היא באיסור אש"א.
3. עיין שו"ת הרמב"ם הו"ד בקוה"ע [בהשמטות לסימן לו אות ב] ז"ל: וכבר ידעתם מסקנת פסק ההלכה שמצות יבום קודמת למצות חליצה, ואפילו אינו מתכוין לשם מצוה, אלא לשם נוי או לשם ממון, מפני שלאחר שמת אחיו בלא בנים הותרה לו, ונסתלק לגמרי איסור ערוה, כסברת חכמים. אמנם לסברת אבא שאול מצות חליצה קודמת, להיותו סובר שאיסור אשת אח דחוי מפני היבום, ואם כוונתו לדבר אחר נעשה פוגע בערוה. ואין הלכה כמותו, כאשר ביאר התלמוד. עכ"ל.[[51]](#footnote-52) הרי להרמב"ם נחלקו בנדון זה אבא שאול ורבנן.

**טעמא דכתב רחמנא עליה וכו' מ"ט דאמרינן עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת.**

**האחרונים ייסדו דהא דערוה לא תפסי קידושין אינו מחמת איסור כרת שבהן, אלא דמחמת שם ערוה שבהן לא תפסי קידושין. [נמצא שמחמת שם ערוה שבה עולים ב' דינים. האחד דיש כרת על ביאתה, והשני, דלא תפסי קידושין]. והביאו לזה כמה ראיות:**

1. הגרשש"ק[[52]](#footnote-53) הוכיח כן מההיא דגיטין פה דשייכא גירושין לכל מילתא חוץ מקידושין בשטר. [היינו שתהא מגורשת לכל חוץ מקידושין שטר דאם בא אחד לקדשה בשטר חשיבא אשת איש ול"ת בה קידושין] והרי באופן זה הבא עליה אינו בכרת, ומ"מ ל"ת בה קידושי שטר. הרי לפנינו אופן שאין איסור כרת בביאתו ומ"מ חשיבא ערוה דאשת איש.[[53]](#footnote-54)
2. בקובץ הערות [ ג' י'] הוכיח כן מהא דתנן שש עריות חמורות מאלו דלא משכח"ל נופלות ליבום, כיון שאינו יכולות לינשא לאחד מהאחין. והקשה הא שפיר משכח"ל באופן באביו שקידש אשה בהיותה נדה, ולא חייל בה איסור אשת איש, ומת אביו, ונשאה אחיו כשהיא עדין בנדתה, [שהרי לא חל בה איסור אשת איש, דאאחע"א] ומת אחיו, הרי לפנינו אשת אביו הנופלת לפניו ליבום.[[54]](#footnote-55) והוכיח מזה דלא תפסי קידושי אחיו באשת אביו אף באופן שאינה בכרת דאשת אביו.
3. עוד הוכיח כן [שם אות ד'] מרש"י לקמן נב ע"א שכתב דלא תפסי קידושי שטר ביבמתו, כיון דלג"ז היא ערוה דאש"א דל"ת בה קידושין. ואף שאין בה איסור ביאה, מ"מ שם ערוה דאשת אח מיהא אית בה.

**וע"פ יסוד זה הקשו האחרונים אסוגיין דמבואר דאי עשה דחי ל"ת שיש בו כרת, שרי לייבם לאחו"א, והרי אף שהאיסור נדחה, אכתי ערוה היא, ואף שאין איסור כרת. וכמבואר.** ומצינו בזה כמה אופנים באחרונים.

1. הגרשש"ק [סימן א'] ביאר דמדין עדל"ת כשם שהאיסור נדחה כן נדחה גם סיבת האיסור, כיון שללא זה לא יתכן לקיים את המצוה.
2. בקוה"ע [סימן ג' אות י'] כתב "דבזה חלוק יבום מקידושין, דאשה הקנו לו מן השמים. ודוקא היכא שהיא ערוה גמורה גם לאיסור, גלי קרא שאין בה יבום וזיקה".[[55]](#footnote-56)

[אכן יש אופן אחר בביאור דין אי תפיסת קידושין בעריות ולפי"ז הכל א"ש היטב. יעוין קידושין סז ע"ב דיש להוכיח מהתם דאי תפיסת קידושין הוא באלו שיש אזהרה בהם שלא לקדשן, וכיון שהוזהרו על הקידושין לא תפסי בהו הקידושין.[[56]](#footnote-57) ועיין חינוך מצוה רו וסמ"ג ל"ת קח ויראים סכ"ג שכתבו דכל העריות שקידשן עובר בלאו, ועיין מנח"ח שם שכתב דמקור הלאו הוא מסוגיא דקידושין הנ"ל.

ולפי"ז י"ל דכל שיש איסור לקדשה, אף שאין בביאתה איסור כרת, ל"ת קידושין. וא"ש היטב ההיא דגיטין פה דאם גירשה חוץ מקידושי שטר ל"ת בה קידושין כיון שיש איסור לקדשה בשטר. וא"ש נמי דאף בקידשה נדה ולא חייל בה איסור כרת של בתו בביאתה, מ"מ ל"ת בה קידושי בנו, דאף שאיסור ביאה לא חייל בה, איסור קידושין מיהת חייל בה. [שהרי לנדה אין איסור קידושין, ושפיר חייל בה איסור אשת אביו]. וא"ש נמי היטב דברי רש"י נב דלא חייל ביבמה קידושין, כיון דהיא אסורה באיסור אש"א לקדשה, אף שאין איסור בביאתה.

ולפי"ז א"ש דכל שהאיסור לקדשה נדחה מפני מצות יבום שפיר חיילי בה קידושין.ולהכי אם היה עדל"ת שיב"כ היה חל בה היבום].

**דף ד' ע"ב (1)**

**הו"א כל דרך העלאה אסר רחמנא ואפילו מוכרי כסות.**

1. עיין רש"י "שאין מתכונים להנאת חימום". משמע דנהנה אלא שאין כונתו להנאה. וש"ר פירשו דסד"א דכל דרך העלאה אסור ואף כשאינו נהנה מהכלאים.
2. עיין רמב"ן וש"ר שהקשו מהא דמבואר בגמ' דכל שנהנים אלא שאין מתכונים להנאה, תלי בפלוגתא דר"ש ור"י בדבר שאין מתכוין אי אסור או שרי. ותקשי ממנ"פ, אי כר"י דאמר אסור תיקשי אמאי הכא שרי. [ועוד, דאנן לר"י קיימינן הכא]. ואי כר"ש דאמר דשרי, תיקשי אמאי בעינן קרא להתיר.
3. עיין בית הלוי [ח"א סימן א' אות ה'] שתירץ, דלולי קרא העלאת כלאים אסורה ואף כשאין הנאה, וממילא אף למ"ד דשא"מ שרי, הכא אסור, דאי מעשה ההעלאה אסור אף בלא הנאה, הרי נתכוין למעשה זו וא"צ שיתכוין להנאה. [ע"ש שתלה זאת בפלוגתת רש"י ותוס' בדיני דשא"מ] [[57]](#footnote-58).
4. עוד יל"ע ברש"י, אמאי לא ניח"ל לפרש כדפירשו הראשונים דסד"א דאסור אף באופן שלא נהנה מהבגד. [[58]](#footnote-59)

**כתב רחמנא לא תלבש שעטנז, דומיא דלבישה דאית ביה הנאה.** עיין רמב"ם פ"י מכלאים הט"ז "מוכרי כסות מוכרין כדרכן, ובלבד שלא יתכוונו בחמה שיציל להם הכלאים שעל כתפן מן החמה וכו'". ובהי"ח "לא ילבש אדם כלאים ארעי, ואפילו על גבי עשרה בגדים שאינו מהנהו כלום. ואפילו לגנוב את המכס. ואם לבש כן לוקה".

1. צע"ג, דאי שרי אף כשנהנה, אם אינו מתכוין להנאה, א"כ אמאי לגנוב את המכס אסור והרי אינו נהנה. וביותר, אמאי אסור אף כשאינו נהנה כלום.
2. עיין מהר"י קורקוס וכ"מ שכתבו דדוקא העלאה בעינן שיהנה, אבל בלבישה אף שאינו נהנה אסור. אלא דקשה מסוגיא דב"ק קיג דלגנוב את המכס תלי בפלוגתא דר"ש ור"י אי דשא"מ שרי או אסיר. עיין הערה[[59]](#footnote-60). ועיין בית הלוי [סימן א' אות ו'] שפירש המקור לרמב"ם לחלק בין העלאה ללבישה.[[60]](#footnote-61)
3. ובאמת הוא צע"ג לדעת החולקים על הרמב"ם וסוברים שאף בלבישה בעינן אית בה הנאה, מהא דתנן בכלאים [פ"ט משנה ב'] ולא ילבש כלאים אפילו ע"ג י' בגדים" וכתב שם הר"ש "ואע"פ שאינו נהנה ממנו".

**בעיקר הדין דלבישה דאית בה הנאה.** עיין בית הלוי שחקר האם ההנאה היא חלק ממעשה האיסור, או שאינה אלא תנאי באיסור.

1. ע"ש שהוכיח דההנאה היא חלק ממעשה האיסור מהא דבשבת כט ע"ב מבואר דהא דתנן מוכרי כסות מוכרין כדרכן אתיא כר"ש דס"ל דדשא"מ שרי. ובשלמא אי נימא דהנאת הלבישה זהו האיסור שייך לומר דכיון שאין מתכוין להנאה יש לזה דין אין מתכוין אבל אי נימא דהאיסור הוי עצם הלבישה איך שייך להתיר והרי ללבישה הוא מתכוין וזהו האיסור. [וגם יש הנאה מהלבישה ומתקיים התנאי דלבישה שיש בה הנאה][[61]](#footnote-62)
2. עיין חידושי הגרש"ר [סימן ה' אות ב' ד"ה וצ"ל] שדחה ראיית הבה"ל "כיון דלבישה שחסר בה התנאי ההנאה אינה לבישה, והוא אינו צריך לבישה כזו שיש בה הנאה, ולא אכפ"ל שלא יהא כאן לבישה הגורמת הנאה, כי אם שיוכלו לראות הבגד עליו, חשיב דאינו מכוין ללבישה דהנאה, כי אם ללבישה דבלא הנאה והוא אינו מתכוין" ע"ש שהוכיח כדבריו מסוגיא דמפיס מורסא בכתובות.
3. האחרונים[[62]](#footnote-63) הוכיחו מהא דאסור אף ע"ג י' בגדים, דכל צורת לבישה שיש בה הנאה, אף שאינו נהנה בפועל, מ"מ אסור. [ולהכי אסור אף ע"ג י' כיון שלובשו באופן שיש בו הנאה לולי שיש בגדים מתחת].

**בעיקר דין עדל"ת.**

**הקשו הראשונים, והלא חזינן דל"ת חמור מעשה דעל ל"ת יש עונש מלקות ועל ביטול עשה אין עונש כזה. ומצינו כמה אופנים בביאור הענין:**

1. ר"נ גאון שבת קלג "דכתיב לא תלבש שעטנז וכתיב גדילים תעשה לך, ידענו כי זה ל"ת אינו שוה בכל דבר אלא מיוחד הוא, וכי הציווי שנאמר אחריו הוא תנאי עליו, וכי לא בא להזהיר על לבישת כלאים חוץ ממצות ציצית, אבל מה שהוא מעורב מחוטי פשתן עם הטלית של צמר שהוא מצוה אינו נכנס בזו האזהרה אלא מותר הוא וכו' ובזה הפירוש שפירשנו יסור מלבך ספק גדול שמסתפקין בו בנ"א ושואלין עליו והוא שאומרין מאחר שאנו יודעים שאזהרת לאו קשה מציווי עשה היאך יבוא עשה וידחה האזהרה של לאו שהיא חמורה ממנו וכו'".
2. עיין רמב"ן [עה"ת שמות פ"כ פסוק ח'] "כי העושה מצות אדוניו אהוב לו ואדוניו מרחם עליו, וכו', והנשמר מעשות דבר הרע בעיני אדוניו ירא אותו, ולכן מצות עשה גדולה ממצות לא תעשה, כמו שהאהבה גדולה מהיראה, כי המקיים ועושה בגופו ובממונו רצון אדוניו הוא גדול מהנשמר מעשות הרע בעיניו, ולכך אמרו דאתי עשה ודחי לא תעשה, וכו'"[[63]](#footnote-64).
3. עיין תוס' ג' ע"ב "הא לא מפלגינן בשום מקום וילפינן מכלאים בציצית אפילו תרי איסורי". והוכיחו האחרונים מהרשב"א לקמן ח' דפליג אתוס' בזה [[64]](#footnote-65). ולכאורה יש לתלות נדון זה במחלוקת הראשונים הנ"ל. דלהרמב"ן אפשר דתרי לאוי חמירי טפי ועדיפי מקיום העשה. משא"כ לר"נ גאון כיון שהלאו לא נאמר במקום העשה, א"כ מ"ל חד לאו מ"ל תרי לאוי.

**יש לחקור בעיקר הדין דעדל"ת - האם קיום העשה חשובה יותר מהזהירות על עבירת הלאו, או שביטול העשה חמור יותר מעבירת הלאו.**

1. יל"ע בביאור שיטת הרמב"ן. ומתוך דברי רע"א עולה דלמד ברמב"ן דביטול עשה חמיר טפי מעבירת ל"ת.=== והקשה מסוגיא ערוכה לקמן ז' ע"א "אטו עשה דוחה את ל"ת לאו לא תעשה חמור מיניה וקאתי עשה ודחי ליה מה לי חומרא זוטא ומה לי חומרא רבה ת"ל לא תבערו".
2. וצ"ל בשיטת הרמב"ן, דלעולם יש לדון בעשה ול"ת שתי נדונים. א. איזו מעלה עדיפה, האם קיום עשה או מניעת ל"ת. ב. במה ממרים יותר את רצונו ית', האם בביטול עשה או בעבירה על ל"ת. ובזה הרמב"ן חילק באופן נפלא, דבנדון א' עדיף קיום עשה, כיון דאהבה היא מעלה גדולה יותר מיראה. אבל בנדון ב' חמורה יותר עבירה על ל"ת, דאי יראה חמורה טפי ממניעת אהבה.
3. והנה בדחיית ל"ת פשוט שאין כאן עבירת ל"ת ואף לא באונס, דאל"ה ודאי עדיף להמנע מעבירת ל"ת. ולא בא הרמב"ן לפרש אלא אמאי לא דחתה התורה את קיום העשה. וע"ז יישב דמ"מ מעלת קיום עשה עדיפה על מעלת הקיום שיש במניעת ל"ת.
4. ובדעת הר"נ גאון, יל"ע אמאי לא יישב כן את קושייתו, ואמאי הוצרך לחדש שאין לל"ת במקום העשה. ואפשר דס"ל דלעולם מעלת זהירות מל"ת עדיפה על קיום עשה. ולהכי אף בדחיה עדיף לדחות את קיום העשה מהזהירות שלא לעבור על ל"ת.
5. עיין היטב תוס' ג' ע"ב ד"ה לא "וכן וגלח את כל שערו דמצורע מיקיים בשער דהיתר דכל שערו קרינא ביה". והנה הכא אף אם לא יידחה האיסור של הקפת הראש, מ"מ לא תתבטל מצות תגלחת מצורע, שהרי יתקיים הוא בשער דהיתר, ומ"מ דחינן ללאו. ואם נימא שסיבת הדחיה משום דביטול עשה חמיר טפי, תיקשי אמאי כה"ג העשה דחי ללאו. אבל אי קיום העשה דוחה את הלאו ולא ההימנעות מביטל העשה דוחה את הלאו, א"ש. ודוק.

**מצות עשה שאין חיוב לקיימה, האם דוחה ל"ת.**

1. ז"ל הראב"ד בריש תורת כהנים, "למ"ד נשים סומכות רשות אפילו סמיכה גדולה עליו מותרת בנשים, שכך נתנה בתורה, לאנשים חובה ולנשים רשות והנשים דומיא דאנשים לכל מ"ע שהזמן גרמא אעפ"י שיש בה איסור תורה כגון ציצית של תכלת לנשים".
2. ז"ל קו"ש [סוף קידושין] "ומדברי הראב"ד מבואר דדחיית עשה לל"ת היא בשביל קיום המצוה גרידא אפי' היכא דליכא ביטול מצוה כלל, כמו במ"ע שהז"ג בנשים למ"ד נשים סומכות רשות, ואידך מ"ד לא פליג אלא משום דס"ל דגם קיום מצוה ליכא בנשים, ובהגהות הגרע"א לאו"ח סי' י' דעתו בפשיטות דהדחיה היא רק אם תתבטל העשה ולא בשביל קיומה וזהו נגד דעת הראב"ד"[[65]](#footnote-66)
3. עיין מנחות מ' ע"ב תוד"ה תכלת "ואור"ת דאפילו בלילה אין בה משום כלאים אע"ג דלאו זמן ציצית היא, דלגמרי התיר הכתוב כלאים של ציצית וכו', ותדע דאמרינן לקמן טלית שאולה כל ל' יום פטורה מן הציצית וכו' ואפילו של כלאים וכו' וכן לנשים" הרי הוכיח מהא דנשים לובשות ציצית של כלאים, דכלאים הותרו ולא רק נדחו מפני העשה. ואי כהראב"ד אין להוכיח מידי מנשים, דאינהו נמי שפיר מיקיימי מצות ציצית, ואף שאינן מחויבות. הרי מוכח דר"ת פליג אראב"ד. ויעו"ע ראב"ד על הרמב"ם [ציצית פ"ג ה"ט] להדיא דנשים ועבדים אסורים בציצית של כלאים. והוא כשיטת ר"ת דמדין עדל"ת גרידא אין דין דחיה בנשים כיון שאינן מצוות.
4. לכאורה יש לתלות זאת בטעם הדין של עדל"ת, דלהרמב"ן לכאורה דוחה, שהרי סוף סוף קיום העשה חשוב טפי. ואילו לצד ב' הנ"ל, אפשר דכל חידוש התורה שהלאו אינו קיים במקום עשה, היינו באופן שאם לא יקיים את העשה יעבור על ביטול עשה. ויש לדחות.

**כתב רחמנא צמר ופשתים, דאפילו צמר לפשתים ופשתים לצמר.**

יש להקדים הסוגיא במנחות לט ע"ב "חוטי צמר פוטרין בשל פשתן, ושל פשתן פוטרין בשל צמר". לעומת זאת יעו"ש בדף מ' ע"א כל המטיל תכלת בסדינו [היינו פשתן] בירושלים, אינו אלא מן המתמיהין. וטעמא דגזרו משום קלא אילן. ומקשינן "ולא יהא אלא לבן. ומשנינן כיון דאפשר במינן, לא. דאמר ר"ל כל מקום שאתה מוצא עשה ול"ת, אם אתה יכול לקיים את שניהם מוטב, ואם לאו, יבוא עשה וידחה את ל"ת.

ותמהו כל הראשונים, איך שרינן בסוגיין ובדף לט פשתים בשל צמר והרי יכול לקיים את שניהם באופן שיטיל צמר בשל צמר. [דבשלמא צמר בשל פשתים אינו יכול לקיים מצות תכלת אלא בצמר]. ומצינו בראשונים ד' אופנים ביישוב הענין:

1. שיטת תוס' בסוגיין דכל דאיכא מגו שרי אף באפשר לקיים שניהם. וסוגיא דדף מ' הוא באופן שאין מגו. [ויבואר אי"ה ענין המגו והמסתעף. ואכ"מ].
2. שיטת הרשב"א דסוגיין וסוגיא דדף לט במנחות איירי שאין לו חוטין אחרים. וחשיב א"א לקיים שניהם ושרי.
3. שיטת הרמב"ן דסוגיין פליגא אדר"ל, דעדל"ת אף באפשר לקיים שניהם.
4. שיטת תוס' מנחות מ' ע"א בתירוצם השני, דמדין תורה הותר איסור כלאים בציצית לגמרי אף במקום שאפשר לקיים שניהם. וההיא דסדין בציצית הוא מדרבנן בעלמא, דכל שאפשר לקיים שניהם רבנן אסרו.

**עוד יש להקדים, דאף בתכלת בטלית של פשתים הוקשה לראשונים, איך שרי והרי יכול ללבוש טלית של צמר ולקיים ידי שניהם.**

1. עיין תוס' כתובות מ' ע"א ד"ה כגון "וזה אין לנו לומר שיהא אסור ללבוש טלית של פשתן משום דאפשר בצמר דאין זה חשוב אפשר".
2. עיין קובץ הערות [סימן יד אות ח'] שכתב "ולפי"ז כהן שנפלו לו שתי יבמות, אחת גרושה ואחת שאינה גרושה, יכול ליבם את הגרושה, אפילו נאמר דבדידה ליכא עשה, ולא מיקרי אפשר לקיים שניהם באינה גרושה, כיון שחפץ בהגרושה יותר. וכן במצה חדש וישן, רשאי לאכול את החדש אם חפץ בו יותר.אבל באמת ד"ז לא ניתן להיאמר כלל וכו'" ע"ש שפירש בב' אופנים:
   1. בציצית, דכל בגד ובגד בפ"ע חייב בציצית, ואם ילבש שני הבגדים חייב להטיל ציצית בשניהן, וא"כ מצות טלית זו א"א לקיים בטלית אחרת.
   2. י"ל עוד באופן אחר, דבמצה - שאינו אוכלה אלא בשביל קיום המצוה, וכן ביבום - שאינו עושה אלא כדי לקיים המצוה, אין לו לעשות באיסור, כיון שיכול לקיימה בהיתר, אבל בטלית, שהוא לובשה להנאתו ולצורכו, אלא דבלבישה כזו שעושה להנאתו, חייביה רחמנא בציצית, וכיון שהוא צריך ללבוש טלית זו, אין לאוסרו בה ולחייבו ללבוש טלית אחרת, כיון דבבגד זה שהוא צריך לו, א"א לקיים המצוה בהיתר.
3. עיין פנ"י כתובות שם. הו"ד בהערה[[66]](#footnote-67)

**דף ד' ע"ב (2)**

**יש לדון באופן שאינו מחוייב עתה במצוה, ויכול להכניס עצמו לחיוב, האם אף כה"ג דחי עשה לל"ת.[[67]](#footnote-68)**

1. יעוין היטב בהגהות רע"א [שו"ע או"ח סימן יא על מג"א סקי"ג] "עשה דציצית אין החיוב עליו ללבוש טלית בת ד' כנפות ולהטיל ציצית, א"כ אמאי דחי העשה לל"ת דכלאים, הא אם לא ילבישנו לא יעבור על העשה כלל" ע"ש מה שיישב ישוב נפלא עפ"ד המרדכי. עכ"פ מבואר בדבריו דכל שאינו מחוייב בעשה, אף שאם ילבש הטלית יתחייב בציצית, מ"מ אין העשה דוחה לל"ת.
2. עיין רמב"ן ב"מ ל' ע"א ז"ל:וקשיא לן וכו' השבת אבדה לא תעשה בלחוד היא כדאמרי' לעיל (כ"ו ב') המתין לה לאחר שנתייאשו הבעלים ונטלה אינו עובר אלא משום לא תוכל להתעלם בלבד, והכא נמי שהאבדה בבית הקברות ואינו מחזיר אינו עובר אלא משום לא תוכל להתעלם, וכו'. עוד אפשר לי לומר דהכי קאמרינן דאע"ג דלא עובר משום השב תשיבם עד שתבא לידו, מיהו כיון שאם החזירה קיים מצות עשה של השב תשיבם, חשיב ליה עשה, שאם בטל עשה שבטומאת כהן הרי קיים עשה של השבת אבידה, הילכך אי לאו משום דטומאת כהן עשה ול"ת הוא הוה אמינא ידחה דהשבת אבידה וכו'. עכ"ל. הרי להדיא דנחלקו שתי תירוצי הרמב"ן אם יכול להכניס א"ע לחיוב העשה, ויידחה הל"ת. וי"ל.[[68]](#footnote-69) **[[69]](#footnote-70)**

**כתב רחמנא צמר ופשתים, דאפילו צמר לפשתים ופשתים לצמר.**

יש להקדים הסוגיא במנחות מ' ע"א כל המטיל תכלת בסדינו [היינו פשתן] בירושלים, אינו אלא מן המתמיהין. וטעמא דגזרו משום קלא אילן. ומקשינן - ולא יהא אלא לבן. ומשנינן כיון דאפשר במינן, לא. דאמר ר"ל כל מקום שאתה מוצא עשה ול"ת, אם אתה יכול לקיים את שניהם מוטב, ואם לאו, יבוא עשה וידחה את ל"ת.

ותמהו כל הראשונים, איך שרינן בסוגיין ובמנחות דף לט פשתים בשל צמר, והרי יכול לקיים את שניהם באופן שיטיל צמר בשל צמר. [דבשלמא צמר בשל פשתים אינו יכול לקיים מצות תכלת אלא בחוטי צמר]. ומצינו בראשונים ד' אופנים ביישוב הענין:

1. שיטת תוס' בסוגיין - דכל דאיכא מגו שרי אף באפשר לקיים שניהם. וסוגיא דדף מ' הוא באופן שאין מגו. [ויבואר אי"ה ענין המגו והמסתעף. ואכ"מ].
2. שיטת הרשב"א דסוגיין וסוגיא דדף לט במנחות איירי שאין לו חוטין אחרים. וחשיב א"א לקיים שניהם ושרי.
3. שיטת הרמב"ן דסוגיין פליגא אדר"ל, דעדל"ת אף באפשר לקיים שניהם.
4. שיטת תוס' מנחות מ' ע"א [ד"ה כיון בתירוצם השני], דמדין תורה הותר איסור כלאים בציצית לגמרי אף במקום שאפשר לקיים שניהם. וההיא דסדין בציצית הוא מדרבנן בעלמא, דכל שאפשר לקיים שניהם רבנן אסרו.

**עוד הוקשה לראשונים, אף בתכלת בטלית של פשתים, היכי שרי, והרי יכול ללבוש טלית של צמר, ולקיים ידי שניהם.**

1. עיין תוס' כתובות מ' ע"א ד"ה כגון "וזה אין לנו לומר שיהא אסור ללבוש טלית של פשתן משום דאפשר בצמר, דאין זה חשוב אפשר".
2. עיין קובץ הערות [סימן יד אות ח'] שכתב "ולפי"ז כהן שנפלו לו שתי יבמות, אחת גרושה ואחת שאינה גרושה, יכול ליבם את הגרושה, אפילו נאמר דבדידה ליכא עשה, ולא מיקרי אפשר לקיים שניהם באינה גרושה, כיון שחפץ בהגרושה יותר. וכן במצה חדש וישן, רשאי לאכול את החדש אם חפץ בו יותר.אבל באמת ד"ז לא ניתן להיאמר כלל וכו'" ע"ש שפירש בב' אופנים:
   1. בציצית, דכל בגד ובגד בפ"ע חייב בציצית, ואם ילבש שני הבגדים חייב להטיל ציצית בשניהן, וא"כ מצות טלית זו א"א לקיים בטלית אחרת.
   2. י"ל עוד באופן אחר, דבמצה - שאינו אוכלה אלא בשביל קיום המצוה, וכן ביבום - שאינו עושה אלא כדי לקיים המצוה, אין לו לעשות באיסור, כיון שיכול לקיימה בהיתר, אבל בטלית, שהוא לובשה להנאתו ולצורכו, אלא דבלבישה כזו שעושה להנאתו, חייביה רחמנא בציצית, וכיון שהוא צריך ללבוש טלית זו, אין לאוסרו בה ולחייבו ללבוש טלית אחרת, כיון דבבגד זה שהוא צריך לו, א"א לקיים המצוה בהיתר.
3. עיין פנ"י כתובות שם שביאר באופ"א. הו"ד בהערה[[70]](#footnote-71) [וכן ביאר בחידושי ר' ראובן סימן ב' אות ב', ע"ש]

**בשיטת תוס'.**

חידשו התוס' א. דכל שיש שתי חוטי תכלת בטלית של פשתן, שרי להטיל אף שתי חוטי לבן של צמר. מדין מגו. ב. עוד חידשו דאף בטלית של צמר שרי להטיל שתי חוטי לבן של פשתן, מדין מגו. אבל לא מהני מגו אלא שתי חוטי לבן ולא לכל הארבעה. ג. עוד כתבו דל"מ מגו אלא כשיש תכלת. [ועיין תוס' כתובות מ' ע"א שכתבו דאף כשאין תכלת שרי שתי חוטי לבן באופן שיהיה שעטנז ע"ש]

1. וצ"ע טובא. באופן שכבר יש שתי חוטי תכלת בטלית של פשתן, מה הוצרכו לדין מגו להתיר להטיל שתי לבן של צמר, והרי הבגד כבר כלאים, ומה יוסיף שיש עוד שתי חוטי צמר.
2. עיין קוה"ע [סימן ז' אות ד'] "ונראה ביאור דבר זה, דכשמטיל חוט אחד בבגד מאינו מינו, נעשה הבגד כולו כלאים, ואם יטיל עוד חוט אחד נעשה עוד הפעם כלאים. דוגמא לזה, לענין אותו ואת בנו, בשחט שני בניה ואח"כ שחט אותה, דהוי כאוכל שני זיתי חלב בהעלם אחד, כמבואר בגמ' פ' אותו ואת בנו וכו' וה"נ כל אחד מהחוטין אוסר את הבגד, וכשיש בהבגד שני חוטין - חוט אחד של מצוה וחוט אחד שאינו של מצוה - הכלאים שחל על הבגד ע"י החוט של מצוה שרי רחמנא, אבל הכלאים שנעשה בהבגד ע"י החוט האחר לא שרי"
3. עיין חדושי הגרש"ר [סימן ה'] שחקר באיסור כלאים, אי בגד שמעורב בו צמר ופשתים, נעשה הבגד עצמו חתיכה דאיסורא, ואסור ללבוש בגד זה, או דנימא דהוי איסור בלבישה ללבוש צמר ופשתים, והלבישה היא האסורה, אבל לא עצם החפצא דהבגד. ע"ש שנחלקו בזה הבית הלוי והגר"ח. וכתב הגרש"ר דאי האיסור הוא הלבישה של צמר ופשתים, א"כ נמצא דכל חוט צמר בפנ"ע חשיב שהוא עצם האיסור דיש איסור ללבוש פשתים ביחד עם צמר זה וביחד עם צמר זה. אבל אי כהבה"ל דהבגד נעשה חתיכה דאיסורא, ודאי קשה טובא, כיון שהבגד נעשה כלאים מה אכפ"ל מה דמוסיף עוד חוטי צמר.
4. ועדיין תמוה, והרי גם אם יטיל שתי חוטי פשתן, יהיה זה כלאים עם החוטי צמר, וא"כ ממנ"פ יש כלאים, ואמאי לולי המגו עדיף להטיל חוטי פשתן ולא צמר.
5. האחרונים [עיין חידושי הגרש"ר סימן ה אות ז ד"ה והנראה ובהמשך אות ח'[[71]](#footnote-72)] יישבו באופו נפלא את ב' הקושיות. והוא, דהנה הרע"א נקט כדבר פשוט דאם הבגד עצמו כלאים, אין מצות ציצית דוחה איסור כלאים. ובביאור הענין הרע"א עצמו פירש באופן אחד, [יעוין גליון רע"א על השו"ע או"ח סי"א] והאחרונים פירשו בכמה אופנים אחרים. ועכ"פ לפי דין זה י"ל דלהכי לולי המגו היה אסור להטיל חוטי לבן של צמר, דעי"ז חשיב כבגד כלאים, ואין היתר אף לחוטי התכלת של צמר. משא"כ אם מטיל חוטי פשתים, אף דהוי כלאים עם חוטי התכלת, הרי לחוטי התכלת יש היתר של כלאים, ולא גרעי הנך חוטים מחוטי הבגד עצמו שהוא של פשתים.

**בעיקר דברי התוס' בדין מגו - יל"ע טובא, מה כוחו של "מגו" להתיר איסור כלאים אף באפשר לקיים שניהם.**

1. האחרונים מבארים ע"פ שיטת ר"ת מנחות מ' ע"ב דכלאים בציצית "הותר" איסור כלאים. ולא רק "נדחה" האיסור. וע"ע בתוס' שם מ' ע"א ד"ה כיון "מדאורייתא שרי [אף באפשר לקיים שניהם] דכלאים ממש הותר אצל ציצית, ולא משום דחיה" וי"ל בשיטת התוס' בסוגיין דאזלי נמי בהך שיטה, אלא דסברי דלא "הותר" אלא במקום שיש היתר של כלאים משום מצות תכלת. ויל"ע בזה. עיין חדושי הגר"נ אות נא. [[72]](#footnote-73)

**דף ד' ע"ב (3)**

**בדברי הרשב"א.**

**כתב הרשב"א " ודוקא לבן של צמר בשל פשתים ושל פשתים בשל צמר בדלית ליה ממינה ואי אפשר לקיים מצות ציצית בלא דחיית ל"ת, אבל היכא דאיכא ממין הכנף אין מטילין לו אלא מינו, וכדר"ל דאמר (לקמן כ, א) כל מקום שאתה מוצא עשה ול"ת אם אתה יכול לקיים את שניהם מוטב ואם לא יבא עשה וידחה ל"ת, הלכך בדאיכא מינו אתה יכול לקיים את שניהם ואם לאו אי אתה יכול לקיים את שניהם".**

1. מהא דהרמב"ן לא תירץ כהרשב"א, והוצרך הרמב"ן לומר דר' ישמעאל פליג אר"ל - משמע דפליג וסבר כהב"י. וכן הפשטות בדעת תוס' שהוצרכו לדין מגו ולא פירשו דאיירי באין לו חוטין אחרים. ויל"ע.
2. עיין ב"י [או"ח סימן יא] שהביא לרי"ו דאזיל בשיטת הרשב"א, והב"י פליג עלייהו. ז"ל:וכתב רבינו ירוחם (ני"ט ח"ג קסט:) חוטי פשתן פוטרים בבגד של צמר וכן בהיפוך דכלאים בציצית מותר ודוקא כשאינו מוצא ממינו אבל אם מוצא ממינו לא יטיל בו כלאים כדאמר ריש לקיש כל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה וכו'. ואינו נראה לי אלא אע"פ שאין מצוי לו ממינו מאחר שאפשר לקיים את שניהם אילו היה מצוי לו לא דחינן את לא תעשה. עכ"ל.
3. ויל"ע בטעם הב"י ודעימיה, אמאי כה"ג לא דחי, כיון שבפועל א"י לקיים שניהם.
4. עיין חידושי ר' ראובן סימן ג' "דהרשב"א ורי"ו ס"ל דסברת ר"ל אינה אלא משום דכיון שאפשר לקיים שניהם ואין העשה סותרת לל"ת, ל"ש ענין דחיה כלל, והו"ל כעובר מרצונו, וא"כ בדלית ליה שעל כרחך תידחה אחת מהן תו נדחה הל"ת. והב"י ס"ל דסברת ר"ל הוי נמי משום דליכא ילפותא ע"ז, דהיכא דאפשר לקיים שניהם כגון חוטי לבן א"א למילף מכלאים בציצית דהיינו תכלת, וכמו דלא ילפינן אינו מצותו בכך ממצותו בכך וכו'".[[73]](#footnote-74)
5. בעיקר שיטת הב"י עיין שאגת אריה [סימן צו] שהוכיח כן נמי בשיטת הרמב"ם [פ"ו מחו"מ] דאין יוצאין יד"ח מצה במצה האסורה באכילה ואף לא האסורה באיסור לאו, ול"א עדל"ת כיון דאפשר לקיים העשה במצה המותרת. אכן יעו"ש שתמה מכמה סוגיות.
   1. שבת קלג דהא דשרינן מילה בצרעת ופרכינן "ואי איכא אחר ליעביד אחר דאמר ר"ל וכו' ומשני דליכא אחר" הרי דאף שאין זה מצוה שא"א לעשותה בלא עבירת הלאו, מ"מ כיון שבפועל לא ניתן לקיים העשה אא"כ יעבור על הל"ת, הלאו נדחה.
   2. האחרונים יישבו הקושיא משבת. עיין חידושי ר' ראובן [ס""ג סק"ב ד"ה אך קושיית האחרונים] שיישב ע"פ דרכו דדינא דר"ל הוא בגדר פירכא דכה"ג ליכא למילף מציצית. אכן מילה בצרעת כתיבא להדיא דדחי, ולא בעינן למילף לה מכלאים בציצית, להכי שפיר י"ל דדחי אף באופן שמצד המצוה בעצמה שייך שתתקיים ללא עבירת הלאו.[[74]](#footnote-75) [[75]](#footnote-76)
   3. הקשו עוד מההיא דביצה דף ח' דאי יו"ט היה אסור באיסור לאו גרידא, היה מותר לשוחט ביו"ט – ואין לו עפר לכיסוי הדם – לחפור בכדי לכסות הדם, מדין עדל"ת. וצ"ע.[[76]](#footnote-77)

**עוד כתב הרשב"א "אבל אם מטיל בו ד' חוטי צמר לבן השנים עולין משום מצות לבן והשנים האחרים כיון שאינם תכלת אינן עולין משום תכלת, ומשום לבן נמי לא דהא איכא ב' חוטים אחרים, נמצאו הב' האחרים כלאים".**

1. יעוין קוה"ע [ס"ז אות ד'] דפירש דס"ל כצד התוס' מנחות ר"פ התכלת דכשאין תכלת אין מצוה אלא בב' חוטים של לבן. וז"ב.

**עוד כתב הרשב"א "א"נ ב' חוטי לבן בדליכא תכלת דעולין משום לבן ומשום מגו כדאיתא התם במנחות דאמרינן התם מגו דתכלת פטרה לבן נמי פטר"**

1. וצ"ע טובא, מה הוצרך למגו, תיפו"ל דאין לו חוטין אחרים וא"א לקיים שניהם ועדל"ת. ומה צריך לדין מגו כלל.
2. ובאמת היא גמ' מפורשת במנחות לט ע"ב "איבעיא להו של פשתן מהו שיפטרו בשל צמר צמר בשל פשתים הוא דפטר דכיון דתכלת פטרה לבן נמי פטר אבל פשתים בצמר לא או דלמא כיון דכתיב לא תלבש שעטנז צמר ופשתים יחדו גדילים תעשה לך לא שנא צמר בפשתים ולא שנא פשתים בצמר תא שמע דאמר רחבה אמר רב יהודה חוטי צמר פוטרין בשל פשתן ושל פשתן פוטרין בשל צמר חוטי צמר ופשתים פוטרין בכל מקום". ואם נימא דאיירי שאין חוטין אחרים וחשיב א"א לקיים שניהם, א"כ מאי מיבע"ל. ועוד, מה הלשון "דכיון דתכלת פטרה לבן נמי פטר". ועוד דחזינן דבעינן לדרשה מיוחדת לדין של פשתים בצמר. וצע"ג.[[77]](#footnote-78)

**עוד כתב הרשב"א "ואם נפשך לומר יוציא חוטין מן הבגד בעצמו ויטיל בכנף, ולעולם לא משכחת לה דליכא מינו. הא ליתא, דכל היכא דאין לו אלא בקריעת הכנף ובהפסד טליתו הרי זה כמי שאין לו מינו".**

1. עיין קובץ הערות [סימן י"ד אות ז'] ז"ל: ולפי"ז ה"ה דאם אין לו חוטין כלל לקיים מצות ציצית, ג"כ אינו חייב לקרוע טליתו להוציא חוטין מהבגד, אלא לובשו כמו שהוא בלא ציצית, כמו שאנו לובשין טלית בלא תכלת. אבל קשה מאיזה טעם נאמר כן, דהא בקריעת כנף טליתו אין בה יותר מחומש בנכסיו, ולמה לא יתחייב לעשות כן כדי לקיים מצות ציצית, וצ"ע.[[78]](#footnote-79)

**בשיטת ר"ת בגדר עדל"ת דכלאים בציצית.**

עיין תוס' מנחות מ' ע"ב ד"ה תכלת ז"ל: אור"ת דהכא נמי אשמועינן דאפילו בלילה אין בה משום כלאים אף על גב דלאו זמן ציצית היא דלגמרי התיר הכתוב כלאים של ציצית, וכו', ותדע דאמרינן לקמן (דף מד.) טלית שאולה כל ל' יום פטורה מן הציצית מכאן ואילך חייבת ואפי' של כלאים, ואע"ג דפטור מדאורייתא, דאין לחלק כיון דלגבי גברא דהוי דידיה ליכא כלאים, וכן לנשים. והא דאמרינן (לקמן מג.) גבי הכהנים נהי דבעידן עבודה אישתראי שלא בעידן עבודה לא לא דמי כלל דהא כתיב (דברים כב) לא תלבש שעטנז גדילים תעשה לך לומר שבמקום גדילים תלבש שעטנז משמע דכל לבישה שרא רחמנא ועוד דבטלית שעשוי להנאתו חייב הכתוב כלאים אבל בגדי כהונה לא לביש אלא בעידן עבודה. עכ"ל.[[79]](#footnote-80) [[80]](#footnote-81)

1. והנה בדברי ר"ת מבואר דהוא ילפותא מהך קרא דגדילים תעשה לך, דכל לבישה שריא רחמנא. והוא דין מיוחד בכלאים בציצית. ואינו כן בכל עדל"ת.
2. וצ"ע, א"כ היכי ילפינן מהכא לכה"ת כולה דעדל"ת. עיין חדושי ר' שלמה [סימן ד'] דודאי שורש הדין שהותרה הוא מדין עדל"ת, אלא דנתחדש בכאן שהאיסור הותר מכח העשה ולא רק נדחה. [ועדיין צ"ע בלשון הרמב"ן בשבת, הו"ד בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא][[81]](#footnote-82)
3. ועדיין צ"ע, וכבר הקשה כן הרמב"ן "ולא נהירא לי דהא מהכא גמרינן לכל התורה דאתי עשה ודחי לא תעשה ואם כן נימא דאפילו בדאפשר לקיים את שניהם לידחי דומיא דציצית אלא ש"מ בציצית נמי אתמר".
4. האחרונים כתבו ליישב, דדוקא בכלאים בציצית נתחדש ד"הותרה", משום דללא "הותרה" אין להתיר כלאים בציצית מדין "דחויה" גרידא. ונאמרו כמה מהלכים לבאר דבר זה.
5. עיין זכר יצחק סימן לב שכתב דהאיסור בכלאים הוא לבישת בגד שיש בו כלאים[[82]](#footnote-83), וא"כ נמצא שעובר על האיסור שלא במקום המצוה, כיון שהאיסור הוא בלבישת הבגד עצמו, ואילו המצוה אינה מתקיימת אלא בלבישת הגדילים. וכתב דלהכי מוכרחים אנו לחידוש של ר"ת שהוא הותרה ולא דחויה.
6. עיין חידושי הגר"נ [אות נה] דמצות ציצית היא דכשלבוש בגד ד' כנפות מחוייב ללבוש ציצית, אבל בלבישת הבגד אין שום מצוה, ומכיון דהמצוה לא מחייבתו ללבוש הבגד, א"כ ל"ש בזה דחיה, דמה יתירנו ללבוש הבגד. ולהכי צריכים אנו לחידוש מיוחד דהותרה. [[83]](#footnote-84)

**דף ה' ע"א**

**הא דקיי"ל דאין עשה דוחה ל"ת ועשה, ליגמר מנזיר וכו'.**

**יל"ע, מה הצד שעשה ידחה ל"ת ועשה. דמאי אולמיה האי עשה מהאי עשה.**

1. י"ל דכל הס"ד דדחי היינו באופן שעשה האמור לדחות עדיף על חבירו. ומשכח"ל בכמה אנפי. [[84]](#footnote-85)
2. עיין קובה"ע [סימן יח אות ד'] דלהצד דדחי היינו מצות עשה דוחה איסור עשה.[[85]](#footnote-86)

**יש לחקור מה נאמר בדין דאעדל"ת ועשה. האם דאף שיש בכח העשה לדחות הל"ת, אין בכוחו לדחות העשה, דמאי אולמיה האי עשה מהאי עשה. או דכיון שיש עם הלאו גם עשה הרי אף הלאו חמיר טפי ואף הלאו לא ניתן להידחות.**

1. עיין תוס קידושין ל"ד ע"א שהביאו י"מ דאשה החייבת בעשה יש בכח העשה לדחות אף ל"ת ועשה שהז"ג ופטורה הימנו, שהרי יש בכח העשה לדחות הלאו, ובעשה האשה אינה מצווה. וכתבו ע"ז התוס' "אך הקשה הר"ר יוסף מארץ ישראל על פירוש זה א"כ גבי אין מדליקין בשמן שריפה ביו"ט (שבת דף כה.) משום די"ט עשה ולא תעשה ושריפת קדשים אינה אלא עשה אשה שאינה חייבת בעשה די"ט דהוי זמן גרמא וכי תוכל להדליק בשמן שריפה בי"ט וכ"ת אין הכי נמי אמאי לא לישתמיט תנא דלא אמר לך אלא מאי אית לך למימר דעשה שיש עמו לאו אף הלאו אלים ולא דחי ליה עשה אף הכא הלאו אלים"
2. עיין תוס' חולין קמא "מכאן קשה לפי' ריב"א בפ' אלו עוברין (פסחים דף מז:) דאמר אחרישה לא ליחייב הואיל וחזי לכסויי בהן דם צפור והקשה והא יום טוב עשה ולא תעשה הוא ותירץ דנהי דלא דחי מיהו אם עבר על אותו לאו אינו לוקה דהא דלא דחי היינו משום עשה אבל הלאו כמאן דליתיה דעשה דחיה ליה והכא משמע דכל זמן דלא עבר ושקלה איכא עשה ולא תעשה וצריך לומר לפירושו שמא דוקא לענין דלא לקי על אותו לאו אבל לא מדחי ליה לגמרי".
3. עיין ריטב"א ב"מ [החדשים - ל' ע"א] "והא דאמרינן אעדל"ת ועשה, ה"ה שאינו דוחה לעשה לבדו, דמאי אולמיה האי עשה מהאי עשה, ומאי דנקטי' הכא ובכל דוכתי אעדל"ת ועשה – לרוחא דמילתא נקטינן ליה. א"נ דהכא כיון דעשה דהשבת אבידה שוה בכל, הא אלים מעשה דקדושים יהיו דטומאת כהנים שאינו שוה בכל, והוה דחי ליה, אבל השתא דאיכא עשה ול"ת אע"פ שאינן שוים בכל, לא אלים עשה דהשבת אבידה למדחי ליה" הרי דאין בכח העשה לדחות אף את הלאו כל שיש עשה ולאו כאחד.
4. בהך שיטה דאף הלאו אינו נדחה, לכאורה מצינו ב' פירושים. א. הר"י מא"י דכה"ג שיש אף עשה, הלאו אלים ואינו נדחה. ב. עיין ר"ן פסחים מז "אלא עשה ולא תעשה כל חד מינייהו מאלים ליה שכיון שאחד מהם חל אף השני חל גם כן, וכיון שהאחד אינו נדחה אף השני אינו נדחה" משמע ביאור שונה, דכל שאחד אינו נדחה אף השני אינו נדחה. ויל"ע.[[86]](#footnote-87)

**יש לדון בעשה ול"ת כנגד עשה, האם העשה יידחה מפני הל"ת ועשה, או דלעולם אין העשה נדחה, והו"ל ככל עשה ועשה - דכללא הוא דשוא"ת עדיף.**

1. עיין נוב"י [קמא סוף חלק חו"מ תשובה שהשיב לחתנו] ז"ל: וראיה לדבר שבמקום שאין הדין נותן שידחה, אפילו עבר ועשה, לא קיים העשה כלל, הוא ממה שאמרו ביבמות דף כ' ע"ב "ואי ס"ד חייבי לאוין מדאורייתא - לחליצה רמיא ליבום לא רמיא - אם בעלו אמאי קנו". הרי שאם אין עשה דיבום דוחה לאו של אלמנה, אפילו בדיעבד לא קני, ולא קיים מצות יבום כלל. עכ"ל.
2. יעו"ש בהמשך דבריו שכתב לא כן, ותו"ד הם: א. בעשה כנגד עשה אף שהנהגתו צ"ל בשוא"ת, מ"מ אם עבר ועשה את העשה האחד, קיים המצוה. ב. ולפי"ז כתב דלשיטת הריב"א דלעולם הלאו נדחה מפני העשה, ואין כאן אלא עשה כנגד עשה, ממילא אף בעשה כנגד עשה ול"ת, הדין דאם עבר ועשה העשה האחד, קיים המצוה. [[87]](#footnote-88) [והא דבחלו"ע אם בעלו לא קנו, ע"ש שביאר דהוא מטעם אחר].[[88]](#footnote-89)
3. אכן להחולקים על הריב"א וסוברים שאף הלאו אינו נדחה, וכנ"ל, יש מקום לומר שכיון שיש כאן לאו שאינו נדחה, הרי העשה שכנגד נדחה. וטעמא דמילתא, שהרי מעיקרא דדינא לאו חמיר טפי מעשה, כמפורש בגמ' דף ז' ע"א, אלא דנתחדש בקרא שהעשה דוחה, אבל כל כמה דלא דחי, הלאו חמיר טפי ודוחה הוא את העשה.
4. עיין ב"מ לב באמר לו אביו אל תחזיר אבידה, דמבואר בגמ' דמעיקרא דדינא היה העשה של כיבוד אב צריך להידחות מפני לאו ועשה דהשבת אבידה[[89]](#footnote-90). ע"ש היטב הסוגיא. הרי דעשה דכיבוד אב נדחה בקו"ע שקם ומשיב אבידה. ולכאורה הוא מטעם שהלאו דוחה את העשה. ויל"ע. [[90]](#footnote-91)

**דף ה' ע"ב – ו' ע"א (1)**

**עד שיהא שוע טווי ונוז.**

**נחלקו רש"י ותוס' בזה. שיטת רש"י דמה"ת אינו חייב עד שיהיה הצמר והפשתן מתוקן יחד היטב במסרק, וארוג יחד. ותוס' הביאו שיטה זו בשם ריב"ן. ותמהו התוס' "א"כ כלאים בציצית היכי משכח"ל, שהרי צריך שיהיו ב' חוטין של תכלת צמר לבדו בלא פשתן וכו'".**

ביישוב שיטת רש"י וריב"ן מצינו כמה אופנים, והצד השוה שבהן הוא, דיש ב' דיני כלאים. האחד באופן שהם שוע טווי ונוז כאחד, והשני בכל אופן שלובש צמר ופשתים. אכן ביאור הדבר נאמרו כמה אופנים. [ואף יש נפ"מ לדינא ביניהם]:

1. הר"א מזרחי [קדושים יט יט] כתב "שיש להשיב שרש"י ז"ל סובר שהכלאים הם שני מינים. המין האחד הוא הבגד המורכב מצמר ופשתים שנארגו ונהיו גוף אחד ואינן נכרים בו ערוב הצמר עם הפשתים כל כך, ומפני זה הקל בו הכתוב שלא יאסר משום כלאים עד שיהיו בו שלשה תנאים, שיהיו הצמר והפשתים שועין יחד, ושיהיו אחר זה טווים יחד, ושיהיו אחר זה ארוגים יחד, אבל אם חסר אחד מאלה אין בו משום כלאים. והמין השני הוא, השני גופים שהאחד מהם של צמר לכאן והאחד של פשתן לכאן, שהם נכרים ועומדין בעינם, מפני שהם עומדים בעינם ונכרים בעין, החמיר בם הכתוב ואסר חבורם זה עם זה בכל אופן. עיין המשך דבריו בהערה[[91]](#footnote-92)
2. עיין גר"ח סטנסיל שביאר באופן נפלא שתי דינים אלו. [[92]](#footnote-93)
3. דרך שלישית בזה איתא במהר"ח אור זרוע סימן נד דלדין שוע טווי ונוז בעינן היכא שהחיבור ביניהם אינו גמור וכגון בבגד ארוג שניתן להוציא חוטי השתי או הערב. אבל הקשורים או תפורים יחד, שלא ניתן להוציא מין אחד מחבירו, בכי הא אסור בכל גוני ואף שאינם שוע טווי ונוז.
4. ועיין מנחות מג דאף בגדי כהונה הותרו בכלאים. והקשו על רש"י דלא צריך שם להיתר כלאים כיון שאינו שוע טווי ונוז אחד. והנה לב' פירושים ראשונים א"ש דהתם היו ניכרים הצמר והפשתים שהרי היו צבועים בצבעים שונים. אבל למהר"ח או"ז אכתי תקשי הך קושיא.

**יכול יהא כיבוד אב ואם דוחה שבת, ת"ל איש אמו ואביו תיראו ואת שבתותי תשמורו וגו'.** עיין היטב הסוגיא כולה עד ו' ע"א בסופו.

נחלקו רש"י ותוס' למסקנת הסוגיא אמאי קאי ברייתא זו. לרש"י באומר לבנו שחוט לי בשל לי. ואף דהוי ל"ת שיב"כ, מ"מ ס"ד דדחי משום דשאני עשה זה של כיבוד אב שהוא הכשר מצוה. [ויבואר אי"ה בהמשך]. לתוס' הברייתא באמר לו אביו לחמר עבורו, דס"ד דמדין עדל"ת דחינן ללאו דמחמר.

1. יעוין סוגיא דקידושין ל"א ע"א שאל בן אלמנה אחת את ר' אליעזר אבא אומר השקיני מים ואימא אומרת השקיני מים איזה מהם קודם אמר ליה הנח כבוד אמך ועשה כבוד אביך שאתה ואמך חייבים בכבוד אביך. וע"ע שם ל"ב ע"א אלעזר בן מתיא אומר אבא אומר השקיני מים ומצוה לעשות מניח אני כבוד אבא ועושה את המצוה שאני ואבא חייבים במצוה איסי בן יהודה אומר אם אפשר למצוה ליעשות ע"י אחרים תיעשה על ידי אחרים וילך הוא בכבוד אביו אמר רב מתנה הלכה כאיסי בן יהודה.
2. עיין תוד"ה כולכם בסופו וא"ת ל"ל קרא וכו' דבלאו קרא נמי דחי שהוא ואביו מוזהרין על השבת. וכו'. וי"ל דמהכא ילפינן התם.
3. עיין תורא"ש שיישב באופן נוסף "דה"ט ל"ש אלא במקום מצוה, אבל הכא שהבן מחלל שבת כדי לכבד אביו אין האב מוזהר על חילול שבת של בן. וכו'" ולשיטה זו אין קשר בין הסוגיות.
4. בתירוץ התוס' יל"ע טובא. כיון דגדר הדין שכיבוד אב אינו דוחה, משום שהאב מצווה אף הוא בכבודו של מקום ואין כאן מצות כיבוד אב, א"כ היכי בעינן למילף מהכא דבעלמא עשה אינו דוחה ל"ת, וטעמא דלא ילפינן הוא משום דשאני כיבוד אב שהוא הכשר מצוה. והא איכא פירכא אחרינא דליכא למילף מכיבוד אב דהתם טעמא אחרינא איכא דאתה ואביך חייבים בכבודי. [שהרי מכאן הוא מקור הדין של אתה ואביך חייבים בכבודי אף היכא דל"ש לטעמא דאעדל"ת וכההיא דהתם]
5. עיין קובה"ע [סי"ח] "וי"ל דשני הטעמים צריכין זל"ז, דאי לאו טעמא דהכשר מצוה אין לומר שלא ידחה ל"ת מפני שאתה ואביך חייבין בכבוד המקום, דזה אינו, דכיון דכך הוא הדין שעשה ידחה ל"ת, א"כ זהו כבוד המקום שיקיים המצוה ע"י דחית ל"ת, וע"כ צריך לטעמא דהכשר מצוה, דבכה"ג אין עשה דוחה ל"ת. אלא דהאי טעמא גרידא לא סגי אלא שלא תהא הל"ת נדחית מפני העשה, אבל מ"מ אכתי איכא להעשה, דגם עשה אינה נדחית מפני ל"ת, ואם יקיים מצות אביו, קיים מצות כיבוד אב בעבירה, אבל הרי האמת אינו כן, אלא דבמקום איסורא ליכא למצות כיבוד אב כלל, משום דאתה ואביך חייבין בכבוד המקום. ומזה ילפינן לענין אביו ואמו אומרים השקני, דאביו קודם מה"ט."[[93]](#footnote-94)
6. ילה"ע בדבריו, מנ"ל לגמ' בפשיטות מהך ילפותא דבאביו ציוהו לעבור על ל"ת, אף אם עבר וקיים דבריו אינו מקיים מ"ע של כיבוד אב. [שהרי מילפותא זו למדו לדין זה].
7. עיין חידושי הגר"נ אות פ' מש"כ באופן אחר קצת בביאר הך ענינא. [ולדבריו א"ש היטב מנ"ל לגמ' נמי לדינא דאתה ואביך חייבים בכבודי. ע"ש][[94]](#footnote-95)
8. בעיקר קושיית התוס' יל"ע טובא, דהתם בקידושין איירינן באופן שהאב מצוה ויש מצוה אחרת המוטלת על הבן, ובזה אין כאן נדון של דחיה, דאין עשה דוחה עשה, וכל הנדון האם יכול לעשות את כיבוד אב או שחייב לעשות את העשה השני, ובזה שפיר אמרינן שהמצוה השניה קודמת לה, משא"כ הכא שהנדון האם הלאו נדחה ואין כאן איסור כלל, מאי מהניא סברת "אתה ואביך חייבים לעשות המצוה", והרי כיון שהאיסור נדחה תו ליכא כבוד המקום שאביו חייב בו.
9. וביאר הגר"נ [אות עח ד"ה אמנם] דס"ל לתוס' דאף התם איכא דחיה, דעשה דכיבוד אב חשוב טפי משום דהוקש כבודם לכבוד המקום, והך עשה דחי לעשה אחריני, ושפיר הקשו התוס' דמ"מ מבואר בגמ' דאף היכא שיש בכח העשה של כיבוד אב לדחות, מ"מ משום סברת כולכם חייבים בכבודי ליכא דחיה. וה"נ צ"ל הדין כן באמר לו לעבור על ל"ת, ואמאי בעינן קרא להכי.[[95]](#footnote-96)

**דף ו' ע"א (2)**

**מה להנך שכן הכשר מצוה.**

**בשיטת רש"י.**

1. הקשו התוס' "וקשה לר"י דאין זה אפשר דאי אסור לייבם משום כרת חליצה נמי לא בעי דכל שאין עולה לייבום אין עולה לחליצה ולקמן בפ"ב (דף כ. ושם) ילפי' מקרא". עיין תוס' ישנים שהקשה עוד "ותו היכי פריך ל"ל עליה, הא שמא בא לומר דאף מחליצה פטורה". עוד הקשו התוס' "ועוד אמרי' בההיא שמעתא (דף כא.) דלא חשבינן גבי יבום אפשר לקיים שניהם ע"י חליצה משום דחליצה במקום ייבום לאו מצוה היא"
2. עיין חידושי הגר"נ [אות עג] בשם מרן ראש הישיבה זצ"ל "דמה דילפינן דעשה דוחה ל"ת שיב"כ הוא משום דהיכא דהעשה מחייבו לעבור על הלאו נדחה הלאו, וזהו דין הכשר מצוה דאין אפשרות לקיים העשה אלא בעבירת הלאו, ונמצא דהעשה מחייבו לעבור על הלאו, וכו' אבל בעשה דיבום דליכא חיוב לייבם דוקא, וכו', וא"כ נמצא דאף דחליצה במקום יבום לאו מצוה היא ולא מקרי אפשר לקיים שניהם, מ"מ דחיית הכשר מצוה ליכא הכא, דהא אין העשה מחייבו לייבם דמצי לחלוץ". ע"ש דברי הגר"נ הנפלאים ליישב לפי"ז אף שאר קושיות הראשונים.[[96]](#footnote-97)

**בשיטת תוס'.**

1. יל"ע, אמאי לא נקטינן הלשון "לאו בעידניה" כבשאר דוכתי.
2. עיין רשב"א "שאני הכא דאין בטולו אלא הכשר מצוה בלבד ובשעה שמבטל הלאו לא מקיים העשה ממש, וכגון שאמר לו אביו לחמר אחר בהמה זו להביא גוזלות או דבר שצריך ליהנות ממנו, ולפיכך כשהוא מחמר אין זה ממשו של כבוד אלא הכשר כבודו ואע"פ שאמר לו האב חמר אחר הבהמה, לפי שאין עיקר כבוד אלא במה שיש לו בו הנאה".
3. עיין ביאור הגר"א [יו"ד ר"מ סקל"ו] "וע"ש ברשב"א שמשמע מדבריו שדוקא לדחות לאו. ע"ש" היינו דלעולם אף בשעת החימור מקיים מצות כיבוד אב, אלא דאין בכוחו לדחות ללאו. וצ"ב. [[97]](#footnote-98) [[98]](#footnote-99) עיין חידושי ר' ראובן [סימן ה' אות ב'] שביאר הטעם דיש מצוה ומ"מ אינה דוחה ללאו, בב' אופנים. [[99]](#footnote-100)

**בדברי התרומת הדשן**.

עיין תרומת הדשן [ח"א קב] " מדמברכינן מבעוד יום אקב"ו להדליק נר חנוכה, ואע"ג דאכתי ליכא מצוה, ע"כ היינו טעמא דמשום דא"א בענין אחר חשיבא הכשר מצוה. כדפירשו התוספות הכשר מצות דכיבוד אב ואם בשמעתא דעליה בריש יבמות דף ו' ע"א שחוט לי בשל לי אכתי ליכא מצוה עד אחר זמן שמאכילו לאביו. ואפ"ה בעי למימר התם דלידחי ל"ת שיש בו כרת. הא קמן דחשיב קיום העשה בהכשר מצוה כמו במצוה עצמה, ולכך מברכינן עליה"

1. עיין קובה"ע [סי"ג] "וקשה דהביא ראיה לסתור, דהרי בתוס' פירשו דהיינו הא דדחי בגמ' מה לכיבוד שכן הכשר מצוה, ומשו"ה לא דחי, דדוקא גוף המצוה דוחה ל"ת, ולא הכשר מצוה, וא"כ מוכח להיפוך, דאין דין הכשר מצוה כמצוה עצמה".
2. ע"ש שכתב: ונראה בכונת תה"ד, דדוקא במחמר אינו דוחה לל"ת, וכו', אבל בשחוט לי בשל לי גם למסקנא דחי ל"ת, משום דזהו מעשה המצוה, ואף דקיום המצוה הוא רק בשעה שהאב נהנה, ומ"מ דחי בכה"ג. וראית תה"ד היא מדס"ד דאיירי בשחוט לי, ועד כאן לא דחי במסקנא דהכשר מצוה שאני, אלא משום דלהמסקנא איירי במחמר, דהוי הכשר דהכשר, אבל בשחוט לי גם לפי המסקנא דחי ל"ת גרידא שאין בה כרת. עכ"ל.
3. דבריו תמוהים דבתוד"ה טעמא מפורש אף לגבי שחוט לי בשל לי דהוי בכלל הכשר מצוה.
4. אם נפרש בתוס' כהרשב"א א"ש דברי התרוה"ד, דלעולם אף לתוס' איכא מצוה אף בשחיטה ובישול וחימור, ומוכרח הוא כן מהא דבעינן למימר דלידחי לל"ת, ואי ליכא מצוה היכי לידחי, ומינה הוכיח התרוה"ד דחשיב מצוה, אלא דאינו עיקר המצוה, והיינו פירכא דשכן הכשר מצוה. [אכן כל זה רק אי נימא שהמצוה היא ההכשר מצוה שיש בחימור וכיו"ב, אבל אי נימא שהמצוה היא קיום ציווי אביו, למרות שאין לאבין הנאה מקיום הציווי, אזלא לראיית התרוה"ד. ודוק]

**שיטת ריטב"א** "כי כשא"ל חמר בשבת להביא לו גוזלות או דבר שצריך לו אין זו עקר מצות כבוד אלא הכשר כבודו דאלו בשול ושחיטה דלא סגיא דלאו דידהו בגופיה דאכילה והשתא חשיבי ואע"ג דאינה הכבוד עצמו לגמריה אבל להביא הדברים הצריכים לו כיון דאפשר לעשות מצות כבוד בגוזלות ודברים אשר בכאן הכשר מצוה בעלמא חשבי"

**בשיטת רש"י** שלא פירש כש"ר [ופירש איפכא דשחוט לי בשל לי חשיב טפי גוף המצוה מיבום וכיו"ב] יש לדון האם משום דס"ל דאף במצוהו אביו שלא להנאתו מצווה לעשותו, ולהכי עצם השחיטה היא מעשה המצוה שהרי ציוה עליו לשחוט. או דלעולם ס"ל דדוקא ציווי שלהנאת אביו מצווה משום כיבוד אב, אלא דס"ל דהכשר מצוה דכיבוד אב חשיבא מצוה גופה. עיין ריטב"א ד"ה יכול אמר לו] שלמד ברש"י שכל קיום ציווי האב הוי בכלל כיבוד אב. [[100]](#footnote-101)

עולה כמה שיטות במצות כיבוד אב אימתי הוי גוף המצוה ואימתי אינה אלא הכשר מצוה.

* דעת רש"י [אליבא דהריטב"א] דקיום ציווי האב אף שאינו להנאת האב הרי"ז בכלל המצוה
* דעת הריטב"א לחלק בין שחוט ובשל דהוי בכלל המצוה, כיון דא"א בלא"ה לבין חמר לי, דאפשר בלא"ה להביא לו גוזלות וכיו"ב, דכה"ג אינו בכלל המצוה.
* דעת התוס' דאף שחוט לי הוי בכלל הכשר מצוה.
* הגר"א פירש בדעת הרשב"א דאף זה הוי מצוה אלא דאינה עיקר המצוה לענין לדחות לל"ת. ויש לדון האם הוי מצוה משום ההכשר מצוה שבה, או משום עצם קיום ציווי אביו.

**דף ז' ע"ב - ח' ע"א (1)**

**אלא סד"א תיתי במה מצינו מאשת אח.**

נחלקו הראשונים בפירוש הך ס"ד.

1. תוס' לעיל ג' ע"ב פירשו דהך ס"ד הוא ג"כ מדין הואיל ואישתרי אישתרי. [ובביאור דחיית הגמ' הכא תרי איסורא. עיין מהרש"א על תוס' לעיל. ועיין בת"י שם[[101]](#footnote-102)].
2. הרשב"א ח' ע"א ביאר הגמ' כפשוטו, דנילף מאש"א דעדל"ת שיב"כ. ודחינן דליכא למילף מינה לתרי איסורי. ולדבריו לכאורה נמצא דעשה דוחה חד ל"ת שיב"כ. ועיין מהרש"ל לעיל ד' ע"א שכתב דהנך אמוראי דצריכי עליה לפטור את הערוה עצמה, ס"ל דעדל"ת שיב"כ, אלא דרבא פליג בהא. [[102]](#footnote-103)
3. עוד מבואר בדבריו דאין עשה דוחה שתי ל"ת. ונחלק בזה על תוס' לעיל ג' ע"ב שכתבו דאין סברא לחלק בזה.[[103]](#footnote-104)

**תינח היכא דנשא מת וכו'.**

**מבואר בגמ' דדין 'הואיל' אינו אלא באופן שכבר חל ההיתר לאיסור הראשון. וצ"ב מ"ש.**

1. עיין קוה"ע [סימן י"א אות ח'] "ויש לפרש החילוק הזה בשני אופנים: א) דכללא דהואיל ואישתרי לא מהני אלא לענין שלא יחול האיסור השני מתחלתו, אבל לא להפקיעו אם כבר חל. ב) י"ל, דהיכא דכבר נאסר, אמרינן מאי חזית דאזלת בתר היתירא לומר הואיל ואישתרי אישתרי, זיל בתר איסורא, ונימא הואיל ואיתסר איתסר.
2. ונפק"מ בין שני הפירושים, אם שני האיסורין חלין כאחת ואין אחד מהן קודם לחבירו, דלפירוש ראשון, שפיר אמרינן בכה"ג הואיל ואישתרי, למנוע חלות האיסור מתחלתו, אבל לפירוש השני לא אמרינן הואיל בכה"ג, דהא בזה ג"כ שייך לומר מאי חזית וכו'"[[104]](#footnote-105)

**אלא כי אצטריך קרא היכא דנשא מת ומת ואח"כ נשא חי.**

**יל"ע מה נתחדש בקרא ד'עליה', האם נתחדש גדר דין ב'הואיל', או שהוא דין מיוחד ביבום דל"א הואיל.**

1. עיין תוס' גורניש שהקשה אמאי לא ילפינן מ'עליה' לעלמא דל"א 'הואיל'. ויישב דבקרא ד'עליה' נתחדש דל"א הואיל אלא בחד איסורא וכההיא דבע"ק. [וכדכתבו התוד"ה רבא בתירוצם השני בשיטת רבא. אלא דרבא חילק כן אף ללא ילפותא מקרא]. וכ"כ בשושנת העמקים להפמ"ג [[105]](#footnote-106).
2. עיין בית מאיר [סימן קעד] שהקשה מלקמן סא שומרת יבם שנפלה לפני כהן הדיוט ונתמנה להיות כה"ג וכו' הרי זה לא יכנוס. ואמאי לא נימא הואיל וכבר אישתרי איסור אש"א בשעת נפילה, כשמתמנה אח"כ לכה"ג - לישתרי איסור אלמנה לכה"ג. עוד הקשו מדף עט גבי נפלה ולבסוף נעשה פצו"ד, אמאי לא תתייבם דהואיל ואישתרי אישתרי. וכן הקשו מנפלה ואח"כ פירסה נדה למה לא יותר איסור נדה מה"ט.[[106]](#footnote-107) ולדברי התוס' גורניש הנ"ל ל"ק ול"מ.
3. עיין רע"א שכתב "לענ"ד זהו הכלל לכו"ע, דבב' ענינים ממש ל"א הואיל והותרה, אלא דלענין אש"א ואחו"א דכל עריות כיון דכללינהו הקרא לענין כרת, דכתיב כי כל אשר יעשה מכל התועבות ומסברא היה כמו חלב וחלב לחייב בהעלם אחד כולם רק חטאת אחת וכו' מש"ה מקרי שם אחד וכו' ולמסקנא אמרינן דלא הוי כולל דלא מקרי שם אחד וכו'". ומשמע מדבריו דהא גופא אשמועינן קרא ד'עליה'.[[107]](#footnote-108) [[108]](#footnote-109) [[109]](#footnote-110)

**בעיקר דין הואיל ואישתרי**

1. עיין קידושין כ"א ע"ב גבי יפת תואר דהואיל והותרה ביאה ראשונה הותרה נמי ביאה שניה. עיין קוה"ע סימן י' שכתב דהוא דין נפרד לגמרי מדינא ד'הואיל' דאיתא בסוגיין.[[110]](#footnote-111)
2. **עיין קוה"ע** סימן ט' ז"ל: היוצא מכלל הדברים, דישנן שני אופנים בהותרה. א) היכא דההיתר הוא רק מטעם המצוה. ומהיתר כזה אפשר ללמוד לדחיה, דיש בכלל מאתים מנה. ב) דבר שהיה בכלל ויצא מן הכלל, כמו חלב חיה וטומאת קרובים, דאין ההיתר משום המצוה. ונראה דהא דאמרינן [ז' ע"ב] הואיל ואישתרי אישתרי, לא שייך אלא היכא שההיתר הוא משום המצוה, דאינו היתר גמור, אבל בחלב חיה, ודאי לא שייך לומר הואיל ואישתרי איסור חלב בחיה אישתרי נמי איסור אחר.[[111]](#footnote-112) וצ"ע ממש"נ ריש פרקין מהרמב"ן בתורת האדם והרמ"ה בסנהדרין דאש"א ליבם אינה ערה כלל, ואינו מדין דחיה של המצוה כלל. וצ"ע.

**דף ח' ע"א (2)**

**תוד"ה תרי איסורי**

**וא"ת ולר"א אמאי פוטרת איילונית צרתה, והא חד איסורא הוא.**

1. יש להקדים, דהא ודאי אין קושיית התוס' דא"א ללמוד מאחו"א לאיילונית משום דאיכא למיפרך דשאני איילונית דאינה אלא חד איסורא. שכבר כתב רש"י ד"ה ואיבע"א דאין משיבין על ההיקש. וכל קושייתם היא, לאחר המבואר בגמ' דהא דילפינן לעריות מאחו"א ולא מאש"א, היינו משום דדמי טפי לאחו"א, משום דהוו תרי איסורי. ואהא הקשו התוס' דאיילונית עדיפא ללומדה מאש"א, דאינה אלא חד איסורא.[[112]](#footnote-113)
2. ויל"ע טובא, איך ניתן ללמוד מאש"א שאינה פוטרת צרה לאיילונית, והא שאני מאש"א שהיא עצמה מתייבמת, ולהכי אף אינה פוטרת צרתה, ואיך ניתן ללמוד לאיילונית שלא תפטור צרה, והרי יש חילוק גדול בינה לבין אש"א שהיא עצמה אינה מתייבמת.
3. הגרשש"ק [סימן א'] והגר"נ [אות צו] ביארו בקושיית התוס' דנילף מאש"א, דחד איסור אינו איסור המעכב ייבום, וממילא, אף איילונית שאינה מתייבמת, ואסורה באיסור אש"א, מ"מ אין בכח איסור זה לעכב יבום, וממילא אף לא לפטור צרה. [[113]](#footnote-114)

**"וי"ל דממנ"פ איהי אסירא וכו', ולהכי צרתה נמי אסורה"**

ביאור תירוצם יל"פ בתרי אנפי:

1. דילפינן מאחו"א שכל האסורה באיסור כרת ליבם, פוטרת צרתה, ואף שהאיסור אין בכוחו לפטור אותה עצמה, מ"מ צרתה פטורה. ומאי דאמרינן בגמ' דשאני חדא איסורא מתרי איסורי, היינו כשדנים להיתר יבום, דחדא איסורא מותרת ליבום, אבל לעולם כל האסורה ליבום - ילפינן לה מאחו"א שפוטרת צרה, ובזה אין חילוק בין חדא איסורא לתרי איסורי.[[114]](#footnote-115)
2. עיין לשון התורא"ש דף ג' ע"ב "כיון דממנ"פ היא אסורה כדילפינן מאשר תלד לא אפשר לאקושא לאש"א דהא מותרת היא, הלכך ע"כ ילפינן לה מאחו"א לפטור גם את צרתה". משמע דלעולם ילפינן מאחו"א אף חדא איסורא שאיסורה מעכב יבום. ונמצא שכל חד איסורא האיסור מעכב יבום הן אותה עצמה והן את צרתה. והא דילפינן מאש"א דחד איסורא שאני, היינו דאיסורה הותר ליבום, אבל לעולם כל שאיסורה לא הותר ליבום, הרי הוא אף פוטר מיבום.[[115]](#footnote-116)

**"וכן אשת אחיו שלא היה בעולמו"[[116]](#footnote-117)**

1. צע"ג, שהרי הנדון בתוס' הוא לענין לפטור צרה, והיינו אאשלה"ב בנפילה שניה, וא"כ אי חשבינן לה כתרי איסורי [דהיא אשת שני אחין] א"כ אף צרתה יש לה להיפטר דהו"ל צרת ערוה של תרי איסורי. ומה הוקשה לתוס' כלל. ואי חשבינן לה לחדא איסורא, א"כ תיקשי דאף היא עצמה תתייבם, דשפיר איכא למילף לה מאש"א שהיא עצמה תעלה ליבום. ואהא לא תירצו מידי.
2. עיין קובץ הערות [סימן ד' אות י"ז] שיישב ע"פ מה שהוכיח שם דהא דאאשלה"ב אינה מתייבמת בנפילה שניה, היינו מדין נאסרה, והיא עצמה אף דהיא חדא איסורא מ"מ מדין 'נאסרה' אינה מתייבמת,[[117]](#footnote-118) וממילא פוטרת אף צרתה וכההיא דאיילונית.
3. עיין חידושי הגרשש"ק [סימן א' בהגהה] "ונלענ"ד דכשאנו דנים להתיר, הוי כתרי איסורי דהסיבות האוסרות אותה הוו שתים. אבל כשאנו דנים להצרה שאין תלויים בה הסיבות רק עצם האיסור של הערוה אז רק חדא איסורא יש בה ולא תרי. כנ"ל" אכן בלשון התורא"ש משמע לא כן, שכתב "ואש"א שלא היה בעולמו ע"כ איהי גופא לא שריא ליבומי דכתיב כי ישבו אחים יחדיו". ואם כהגרשש"ק מה הוצרך להביא הפסוק, תיפו"ל דלענין היא עצמה חשיבא תרי איסורי. [[118]](#footnote-119)

**עיין תורא"ש שהוסיף "וכן אשת אחיו מאמו וכו', ע"כ איהי גופא לא שרי ליבומי דילפינן אחוה אחוה מבני יעקב, הלכך ע"כ מקשינן להו לאחות אשה".**

1. וצ"ע, בנפילה שניה אמאי היא עצמה אינה מתייבמת, והרי היא חדא איסורא.
2. לדברי הקוה"ע שם תיקשי, דהכא ל"ש לדון מדין נאסרה דאין כאן נפילה כלל. [וכ"כ בקוה"ע שם]. אבל לדברי הגרשש"ק א"ש, דה"נ יש שתי סיבות לאיסור אש"א, וחשיב תרי איסורי.
3. אכן לשון התוס' ותורא"ש משמע באופ"א, והוא, דבקרא דממעטינן אש"א מאמו ואש"א שלה"ב, נתמעט דאין היתר לאיסור אש"א שלהן, והוא המעכבן מיבום. ולהכי אף בנפילה שניה אין היתר. עיין חידושי הגר"נ אות צז. [[119]](#footnote-120)

**"אבל קשיא, מ"ט דמאן דפליג אדרב אסי[[120]](#footnote-121), וי"ל וכו' חשיבא צרתה כצר"ע שלא במ"מ".[[121]](#footnote-122)**

1. עיין רש"י לקמן י"ב ע"ב ד"ה הלכתא שפירש באופ"א.

**"ולא דמיא איילונית לחייבי עשה וכו'".**

1. מוכח בתוס' שפטור אילונית מחליצה הוא מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה. ויל"ע אמאי לא נימא דהפטור מ"אשר תלד" הוא אף מחליצה. [[122]](#footnote-123)
2. בביאור דברי התוס' יש להקדים דנחלקו ראשונים האם בחלו"ע יש כרת דאש"א, ושורש הנדון האם כל שאינה עולה ליבום, יש בה כרת דאש"א. עוד יש להקדים הסוגיא דלקמן כ' ע"א דח"כ אמרינן בהו דין כל שא"ע ליבום א"ע לחילצה, וחלו"ע מרבינן דאף שא"ע ליבום עולות לחליצה.
3. ביאור קושיית התוס' ותירוצם יש לפרש בב' אופנים, ותלוי מהי שיטת התוס' בנדון הנ"ל.
   1. אם שיטת התוס' דאין כרת דאש"א בחלו"ע, יש לפרש קושיית התוס' דאף אילונית לא יהיה בה כרת דאש"א כחלו"ע, ותעלה לחליצה.
   2. אם שיטת התוס' דיש בה כרת דאש"א, עכצ"ל דקושיית התוס' דאף שיש בהם כרת דאש"א, מ"מ כרת זה אינו סיבה לפוטרה מחליצה, [וכחלו"ע שאף שיש בהם כרת אין פוטרם מחליצה, והטעם בזה דהוי אש"א דממילא, דאין פוטר מחליצה].

**"דאיילונית מיעטה הכתוב בהדיא דלא הויא בכלל היתר אשת אח"**

1. לאופן א' הנ"ל, תירצו התוס' דכל שנתמעטה להדיא בפרשת יבום הרי יש בה כרת דאש"א, ושאני מחלו"ע דלא נתמעטו בפרשת יבום להדיא.
2. לאופן ב' הנ"ל תירוצם צ"ב, דאף שמיעטה הכתוב, מ"מ כרת דאש"א שבהם אינו אלא אש"א דממילא, וכשם שבחייבי עשה אינו פוטר מחליצה, ה"נ אילונית.
3. וצ"ל דאילונית התורה לא התירה לאיסור אש"א שבה, ואף הוא מעכבה מלהתייבם, ואין זה כחייבי עשה שהכרת דאש"א הוא תוצאה ממה שאינה מתייבמת, דבאילונית שאני, דהכרת הוא המעכבה מלהתייבם. והוא חידוש וצ"ב רב. [[123]](#footnote-124)

**דף ח' ע"ב (1)**

**תוד"ה כל היכא דאיכא תרין ליקוחין וכו'.**

**הקשו דחיי"ע נמי יפטרו צרותיהן. ועל קושיא זו תירצו ב' תירוצים. א. דמקרא ד'ולקחה' דיליף רבי, נכלל בזה רק מי שאינה כלל בכלל 'ולקחה', והיינו שאינן עולות לא ליבום ולא לחליצה. ב. 'ולקחה' משמע לשון תפיסת קידושין.**

1. בתירוצם השני יל"ע, והרי אף חיי"ע, אם בעלה לא קנאה, וכמפורש לקמן דף כ', וא"כ אמאי היא בכלל ולקחה. ועוד, דלתורא"ש יש בה אף כרת דאש"א, וא"כ תיקשי טובא, הרי אף היא אינה בכלל ולקחה. [[124]](#footnote-125)
2. עיין חידושי הגר"נ שביאר דמולקחה ילפינן, שכל שהסיבה המונעת אותה מיבום הוא - שאינה בכלל תפיסת קידושין, היא אינה בכלל ולקחה. ולהכי, חייבי עשה שהעשה המונע אותה מיבום אינו איסור חמור דל"ת קידושין, הרי היא שפיר בכלל ולקחה, ואף שלאחר שאינה בכלל יבום הרי היא בכלל כרת דאש"א, מ"מ איסור זה אינו הסיבה שמחמתו אינה מתייבמת, אלא אדרבא הוא תוצאה ממה שאינה מתייבמת.

**עוד הקשו התוס' "דהשתא ליכא בצר"ע כרת, וא"כ תיבעי חליצה כמו חייבי עשה וכו".** עיין תורא"ש שפירש יותר דקושיית התוס' בנויה על הגמ' ג' ע"ב דמצרכינן התם קרא לאזהרה וקרא לעונש, וא"כ לרבי דלית ליה להאי קרא, לא יהיה בה עונש כרת. ותירצו דכיון דילפינן מקרא דאינה בכלל ולקחה, שמעינן מינה שפטורה אף מחליצה, שאם היתה עולה לחליצה הרי היא היתה בכלל ולקחה.

1. יש להסתפק האם לתירוץ התוס' יש בצר"ע אף כרת דאש"א, דכיון דשמעינן מקרא דא"ע אף לא לחליצה ממילא פשיטא דאיכא כרת. עיין ערוך לנר שכתב דליכא כרת. וכן מפורש בתוס' מהר"ם ור"פ. [[125]](#footnote-126)
2. ולפי"ז עריות עצמן פטורות מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, ואילו צרותיהם פטורות אף מחליצה מדין צרה לערוה. ובהכרח חזינן מהכא דדין פטור עריות מחליצה אינו דין נוסף, אלא הוא גדר הפטור של עריות שהם פטורות לגמרי מכח עריות שבהן, ואף מחליצה [[126]](#footnote-127). [[127]](#footnote-128)
3. לצד הנ"ל דאף אליבא דאמת - לרבי אין כרת בצר"ע, הקשה הגרנ"ט אמאי צר"ע בנפילה שניה פטורה ופוטרת. עיין רש"י בסוגיין שכתב דהצרה אסורה אף בנפילה שניה, מדין 'נאסרה', וכיון שהיא אסורה ולא קרינן בה 'ולקחה', אף צרתה פטורה. אבל לתוס' דליכא כרת, לכאורה ל"ש לדון משום 'נאסרה', שהרי לא נאסרה באיסור אש"א, ואינה כאש"א שיש לה בנים. וצ"ע.[[128]](#footnote-129)
4. **יש לדון האם התוס' בתירוצם השני באים ליישב אף קושייתם השניה.** וי"ל דאף קושיא שניה מיושבת שפיר, דכיון דהצרה אינה בכלל ולקחה היינו דלא תפסי בה קידושין, הרי מפורש דיש בה כרת דאש"א, ולהכי פטורה אף מן החליצה.[[129]](#footnote-130) [[130]](#footnote-131)

**בעיקר דברי התוס'**

1. מבואר בתוס' דכל פטור עריות מן החליצה היינו משום חיוב כרת שבה, ומדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה. ובתורא"ש פירש יותר "דאפילו חיי"כ היינו מרבין לחליצה מיבמתו אי לאו משום דלא תפסי בה קידושין".
2. ועיין ריטב"א ג' ע"ב שהקשה אקושיית הגמ' "עונש מנלן" ז"ל: וא"ת והיכן מצינו שיש עליהן עונש דקתני מניין וכו'. וי"ל דתנא קים ליה במילתיה ואורחא הוא בהכי. עכ"ל. וידוע להוכיח מהריטב"א דסבר דאף אי ליכא בצר"ע כרת, מ"מ פטורה היא אף מן החליצה, דאל"כ מה הוקשה לו היכן מצינו, והלא משנה שלימה שנינו שצרת ערוה פטורה אף מן החליצה. וצ"ב שורש פלוגתתם של התוס' והריטב"א.
3. והנה אעריות גופייהו לא הוקשה לתוס' כלל אמאי יש בהם כרת ופטורות מחליצה. וצ"ל דס"ל דכל קושיית הגמ' ג' ע"ב "אזהרה שמענו עונש מנלן" קאי אצר"ע, אבל אערוה גופה פשיטא דיש בהם כרת, אף ללא ילפותא מיוחדת.[[131]](#footnote-132)
4. ובאמת בדבר זה נחלקו רש"י ומאירי, דרש"י פירש ד"עונש מנלן" הוא בין על הצרה ובין על הערוה, דלולי קרא הו"א דאף העריות גופייהו ליתנייהו בכרת, אבל המאירי פירש שכל קושית הגמ' על הצרה, אבל הערוה עצמה פשיטא דהיא בכרת. ובתוס' מוכח כמאירי וכמש"נ. וצ"ע שורש פלוגתתם.

**במחלוקת תוס' וריטב"א בגדר פטור עריות מחליצה, ובביאור שיטת הריטב"א.**

1. יל"ע טובא בשיטת הריטב"א, אמאי צר"ע אף לולי כרת פטורה מחליצה.
2. ועכצ"ל דפטור צרות מחליצה אינו מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה אלא הוא מקרא ד"לצרור" דילפינן מינה דצרה דינה כערוה, וכיון שערוה פטורה אף מהחליצה אף דין הצרה כן הוא.
3. אכן טעמא בעי, שהרי כבר הוכיח התורא"ש שאף עריות עצמן כל פטורן הוא מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, ואיך דין הצרות חמור מהן. וצ"ל דבדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה לא נאמר דין נוסף של פטור מחליצה, אלא הוא דין בפטור ד'עליה' דפוטר אף מן החליצה. ולהכי אף צרותיהן דינם כמותן.[[132]](#footnote-133) [[133]](#footnote-134)
4. ויל"ע בשיטת תוס' דפליגי אריטב"א, במה נחלקו. [[134]](#footnote-135)

**במחלוקת רש"י ותוס' האם בעינן ילפותא לעונש אף לעריות או רק לצרותיהן.**

**עיקר קושיית הגמ' "אזהרה שמענו עונש מנלן" צריכה עיון רב, כיון דאין בהם מצות יבום אמאי לא יהיו בכלל כרת דאש"א.**

1. ידועים דברי הפורת יוסף שפירש שאין כונת הגמ' לכרת דאש"א אלא לכרת החדש שיש לצרת ערוה. אכן בראשונים מפורש דלא כדבריו.
2. יש להקדים הנדון מה ההיתר דאש"א ליבום [הובא במרא"מ ג' ע"ב]. דבתוס' ג' ע"ב וברשב"א ח' ע"א מפורש דהוא מדין עדל"ת שיב"כ. ואילו ברמב"ן בתורה"א וברמ"ה בסנהדרין כתבו דאיסור אש"א לא נאמר באש"א שאין לה בנים ליבם.
3. והנה להרמב"ן ודעימיה י"ל דלהכי ס"ד דאין כרת בצר"ע, דאף היא בכלל אש"א שאין לה בנים ליבם, ואף שאין בה מצות יבום. אבל לתוס' ודעימיה יש לעיין טובא כיון שכל המתיר של איסור אש"א הוא מצות יבום, א"כ צר"ע דאין בה מצות יבום מאי ס"ד שלא יהא בה כרת דאש"א, דמה יתיר איסור זה.
4. האחרונים הוכיחו דאף לתוס' אין זה מדין עשה 'דוחה' ל"ת גרידא אלא הוא דין שהעשה 'מתיר' את הלאו. [[135]](#footnote-136)
5. והנה בתוס' מפורש דלולי כרת בצר"ע היתה היא עולה לחליצה, ולפי"ז יש לפרש דלולי קרא ס"ד שכיון שהיא בכלל פרשת ייבום, ועולה היא לחליצה, הרי היא בכלל ההיתר של אש"א ואף שבביאתה אין מצות יבום, מ"מ היא בכלל ההיתר שהותרה אש"א ליבום. [[136]](#footnote-137) [אכן למפרשים בתוס' שאף לתירוץ התוס' דפטורות מחליצה מקרא ד'ולקחה', מ"מ כרת מיהא ליכא. חזינן דאף דאינה זקוקה כלל, ואף לא לחליצה, מ"מ ליכא כרת. וצ"ב רב].
6. להריטב"א אין לפרש כן, שהרי לשיטתו אף לפום ס"ד דליכא כרת, מ"מ אינה זקוקה אף לא לחליצה. וא"כ צ"ע מה יתיר את איסור אש"א שבה. ואי סבר כהרמב"ן הנ"ל א"ש.

**בשיטת רש"י**

1. בשיטת רש"י דאף עריות עצמן בעינן קרא, יש לתמוה טובא, דאף אי ליכא כרת דאש"א אכתי כרת דאחו"א להיכן הלך.
2. הגר"נ [אות לח] ביאר בדעת רש"י דסבר כהרמב"ן הנ"ל, ולפי צד הגמ' דלהכי ס"ד דעריות יותר ליבום משום דהוה ילפינן להו בהיקשא דרבי יונה, י"ל דכשם שאש"א אינה ערוה ליבם, ה"נ שאר עריות. אבל לצד הגמ' שהס"ד שעריות יותרו הוא מדין עדל"ת שיב"כ או מדין הואיל, בזה ודאי כל שאין בהם מצות יבום אין טעם להתיר איסור שאר עריות. ולהכי ס"ד דאף שאינן בכלל מצות יבום כלל, מ"מ הרי הן בכלל ההיתר של אש"א שאין לה בנים ליבם. [[137]](#footnote-138)
3. יש באחרונים שפירשו שאף רש"י אין כונתו לכרת דאחו"א אלא לכרת דאש"א. עיין משנת ר' אהרן סימן א'.

**בדברי התוס' רא"ש**

1. עיין תורא"ש לעיל ג' ע"ב שהקשה "וא"ת חייבי עשה נמי יפטרו צרתן כמו איילונית לרב אסי, דכיון דאינה מתייבמת הו"ל כאש"א שלא במקום מצוה ואית בה כרת. וי"ל משום דחייבי עשה בעו חליצה כדמרבינן לקמן מיבמתו הלכך לא דמי לאחו"א דאינה זקוקה כלל".[[138]](#footnote-139) וידועים דברי המאירי דף כ' דפליג וסבר דאין כרת דאש"א בחייבי עשה.
2. עיין ערוך לנר שכתב דמתוס' בסוגיין שאף בצר"ע ליכא כרת - מבואר דאף חיי"ע אין בהם כרת, דמ"ש מצר"ע דליכא כרת כיון דלא גלי קרא.
3. אכן התורא"ש בסוגיין הקשה כתוס' דלרבי מנ"ל לכרת בצר"ע, אף דמפורש לעיל בתורא"ש דאיכא כרת דאש"א בחיי"ע. הרי להדיא דלא כערוך לנר. ובאמת הוא צע"ג, אמאי בצר"ע לולי קרא ליכא כרת, ואילו בחי"ע אף ללא קרא איכא כרת. וזו קושיא רבתא.
4. עיין חידושי הגר"נ [אות מ' ד"ה ולדברינו יתיישב] שכתב לחלק בין צרה שהיא עצמה אינה אסורה, לבין חיי"ע שהיא עצמה אסורה. ע"ש.

**יש לדון להצד שעריות אוסרות צרותיהן, האם אף לרבי גדר הפטור הוא כן, או דלרבי הערוה פוטרת צרתה.**

1. עיין חידושי הגרי"ז [הל' יבום וחליצה ד"ה והנה בתוס'] שכתב להוכיח מהתוס' י' ע"א שמחלקים בין דינא דלצרור לדינא דולקחה, דלענין דין לצרור בעינן דוקא שתהא צרה לערוה, [ולהכי בעלת תנאי שעתה אינה אשת איש אינה פוטרת צרתה], משא"כ בהך דינא דולקחה כל היכא דנפקא מטעם ערוה גם צרתה פטורה. [ולהכי בעלת תנאי כתבו התוס' דיש לה לפטור צרה, כיון שהיא עצמה פטורה מטעם ערוה דאשת איש]
2. לעיל הובאו דברי הריטב"א, ויל"ע איך הריטב"א יכלכל קושיית התוס' – לרבי מנ"ל דיש עונש כרת בצר"ע - דאין ליישב כתירוץ ראשון בתוס'. [ואולי כתירוצם השני]. ועיין חידושי הגר"נ אות מא שביאר ע"פ דברי הגרי"ז דשאני גדר פטור צרה הנלמד מלא תקח שענינו שהערוה 'אוסרת' צרתה, ולהכי לולי קרא כיון שהיא עצמה ראויה להתייבם אלא שאיסורה מונעה, בעינן קרא לכרת. משא"כ לרבי דיליף מולקחה הוא פטור שהערוה 'פוטרת' אף את צרתה, ולפי"ז י"ל דאף ללא ילפותא יש עונש כרת דכיון שהיא פטורה אינה בכלל מצות יבום.
3. אכן בגמ' חזינן דאף לרבי בעינן קרא להתיר צרה שלא במקום מצוה. משמע דאף לרבי הוא דין איסור שהערוה אוסרת הצרה.
4. לעיל הובאה קושיא אליבא דהתוס' דלרבי צר"ע אינה בכרת דאש"א, אמאי פטורה ופוטרת בנפילה שניה. לכאורה יש ליישב אם נימא דעריות אוסרות צרותיהן, וצר"ע אף בנפילה שניה פטורה מלתא ד'צרת ערוה' שבה. דשם זה נשאר בה, [ואף שאינה בכרת, מ"מ התורה פטרה צר"ע אף שאינה בכרת, ואף בנפילה שניה יש לה שם זה]. אכן זה דלא כהגרי"ז. [[139]](#footnote-140)

**דף ח' ע"ב (2)**

**דאמר רבי יוסי בר חנינא 'ולקחה' מלמד שמגרשה בגט ומחזירה.**

1. עיין תוס' דהוכיחו מדברי ריב"ח, דלביאה שניה ל"צ קרא. וביארו טעמא דל"צ קרא להכי "דסברא הוא דלא אמר רחמנא יבא עליה לגרשה אחר ביאה ראשונה". ובפשטות הוא דאין מסתבר שהתורה תחייב לגרשה לאחר שבא עליה.[[140]](#footnote-141)
2. עיין רשב"א קידושין כ"א ע"ב דלרב דאמר דביפ"ת אף ביאה שניה שריא, ה"נ אף ביאה שניה שריא מדין הואיל ואישתרי אישתרי, וע"ש מש"כ לשמואל דפליג. עיין לשונו בהערה [[141]](#footnote-142).
3. ע"ע בתוס' שהוסיפו לבאר אמאי לפי"ז בחיי"ל לא נתיר אף ביאה שניה. ועיין תורא"ש שביאר יותר ז"ל: "ומ"מ ביאה שניה לא דחיא בחיי"ל, משום דגמרינן מכלאים בציצית דעדל"ת ומהתם לא מצינן למיגמר אלא עשה של חובה אבל ביאה שניה רשות היא דעיקר קיום עשה היינו ביאה ראשונה"[[142]](#footnote-143) [[143]](#footnote-144).

**יש לחקור בהך דינא דנעשית כאשתו, האם הוא משום דאישות המת פקעה לגמרי ולא מקריא אשת אחיו כלל. או דהוא גדר בהיתר אשת אח ליבום, דהותר אף שלא במקום מצות יבום.**

ומצאנו בזה כמה ראיות בדברי הראשונים -

1. יעוין במאירי ח' ע"ב ז"ל: "כל שכנס היבם את יבמתו נעשית כאשתו לכל דבר ואינה יוצאה עוד בחליצה אלא בגט וכן אם גירשה יכול להחזירה ואין אומרים הואיל וכנס כבר קיים מצותו ומשגירש עמדה עליו באיסור אשת אח שלא במקום מצוה אלא נעשית אשתו לכל דבר ונפקע אישות שמצד אחיו לגמרי". והוא כצד א' הנ"ל.
2. יעוין ביד רמה על סנהדרין נג ע"ב ז"ל: דשאני איסור אשת אח דכי קא מידחי במקום יבום לאו משום דאתי עשה ודחי את לא תעשה הוא דמידחי, אלא משום דכיון דלא משכחת יבום אלא גבי אשת אח ממילא שמעת דלא אסר רחמנא אשת אח אלא שלא במקום יבום כגון היכא דיש לו זרע, אבל היכא דמת בלא זרעא לא אסרה תורה, **ואמטול הכי שריא ואפי' בביאה שניה,** עכ"ל.[[144]](#footnote-145) והוא כצד ב' הנ"ל.
3. עיין תוס' לקמן כ' ע"ב ד"ה אטו שהקשו כקושיית התוס' בסוגיין שאף ביאה שניה תותר, אבל באופ"א קצת "ואין להתיר ביאה שניה מטעם דנעשית אשתו לכל דבר, דאינה נעשית כאשתו אלא היכא דשרי ליה בלא דחייה, אבל חייבי לאוין - אפילו ביאה ראשונה לא שריא אלא משום דאתי עשה ודחי לא תעשה, וביאה שניה דלית בה עשה לא דחיא". הרי הוקשה לתוס' שדין זה של 'נעשית כאשתו' יהא סיבה להתיר אף ביאה שניה בחי"ל [[145]](#footnote-146). וצ"ע, דבדין נעשית כאשתו לכ"ד שמענו דאישות המת פקעה, ואיך מכח זה נתיר אף איסור לאו של חיי"ל. הרי מוכח בבירור דבדין דנעשית כאשתו לכ"ד נתחדש שההיתר ליבם אינו רק בביאה ראשונה אלא לכל אישות היבום.[[146]](#footnote-147) [אכן יעוין בתוס' כ' ע"א ד"ה האי דלכאורה מבואר להדיא כהמאירי. וצ"ע דלכאורה סותרים לדבריהם כ' ע"ב הנ"ל. עיין חידושי הגר"נ אות שפט מש"כ בזה. ואין כאן מקומו, ויבואר אי"ה בארוכה בסוגיא דף כ' ע"א]
4. עיין חדושי הרשב"א לקמן מא ע"א "וטעמא דמלתא משום דכיון דבשעת נפילה הותרה לו שוב אי אפשר ליאסר בה משום אשת אח, וכדקי"ל (לעיל י, ב) החולץ ליבמתו בין הוא ובין אחים אין חייבין לא על חלוצת כרת ולא על צרת כרת, ומהאי טעמא אמר ר' יוחנן בפ"ק (שם) דמי איכא מידי דמעיקרא הותרה לו והשתא קאי עלה באיסור אשת אח בכרת. עכ"ל.[[147]](#footnote-148) ולכאורה הוא ג"כ ההיתר לביאה שניה וההיתר להחזירה לאחר שגירשה.[[148]](#footnote-149) וצ"ע א"כ ל"ל קרא דולקחה נעשית כאשתו לכ"ד. ועיין חידושי הגר"נ אות קמב שכתב דיסוד זה למד הרשב"א מהך דינא דנעשית כאשתו לכ"ד.[[149]](#footnote-150)

**עוד יש לחקור בהך דינא, האם הך דינא דנעשית כאשתו מתחדש ע"י מעשה היבום, או דהוא גדר ההיתר בעצם הנפילה שהותר האש"א לגמרי.**

* 1. עיין לשון הגמ' לט ע"א אמר קרא 'ולקחה' – כיון שלקחה נעשית כאשתו לכל דבר. משמע להדיא דדין זה חל מכח זה שלקחה.
  2. לשיטת הרשב"א הנ"ל ודאי אינו דין שחל ע"י היבום אלא הוא דין בעיקר הנפילה. שהרי ההיתר הוא אף בחלץ ולא רק בייבם. וכן נראה לשיטת הרמ"ה הנ"ל. וצע"ג מלשון הגמ' הנ"ל. וכבר עמד בזה באמר"מ סימן ה' אות טז.
  3. לשיטת המאירי הוא ודאי דין שחל ע"י היבום דייקא. וכן מוכח שיטת רש"י לקמן נב דהיתר דיבמה ליבם אינו אלא לביאה ולא לקידושי כסף ושטר, ואילו לאחר שיבמה, נתחדש דרשאי להחזירה אף בקידושי כסף ושטר. הרי דיש כאן היתר חדש ע"י היבום - שאינו בכלל ההיתר של היבום הראשון.
  4. לשיטת התוס' יש לדון בזה, דמהא דהוקשה לתוס' דף כ' דמהך דינא תותר אף ביאה שניה בחיי"ל, משמע דהוא דין דחל ע"י היבום, דאם משום עיקר היתר אש"א ליבם, הרי ודאי אין להתיר משום כן איסור שאר לאוין אלא אש"א גרידא, וע"כ דלאחר שייבם חל היתר שתהא כאשתו ותותר לגמרי ליבם[[150]](#footnote-151). וצ"ע. [[151]](#footnote-152)

**דף ט' ע"א**

**הקשו התוס' ד"ה והרי "ותימה לר"י דאמאי לא אמרינן נמי לר"ע דליתי עשה ולידחי ל"ת"**

1. עיין רמב"ן שיישב ""דלר"ע גלי רחמנא בעריות וה"ה לחיי"ל, דכל דלא מתפסי קידושין מפקעי זיקה. ואכתי קשה, האי סברא היכי שמעינן ליה לר"ע דמקשי מינה להדיא". ועיין רשב"א דהוסיף "ואינהו דהוו בקיאי דר"ע הכין הוה ס"ל, ולפיכך מקשו הכי להדיא".
2. ואכתי צ"ע, אמאי פקע זיקתה, והרי אם עשה ידחה לל"ת שפיר יתפסו בה קידושי היבום. וכדהוכיח הרמב"ן בקושייתו "הא אפילו חייבי כריתות דלא תפסי בהו קידושין הו"א דליבמו - אי לאו משום דלא אתי עשה ודחי לא תעשה דכרת"
3. בביאור דבר זה יעוין רשב"א בשו"ת[[152]](#footnote-153) [ח"ו תשובה יט, הובאה בקוה"ע כאן] שכתב לבאר דבר זה בב' אופנים.

**האופן הראשון,**

1. דלר"ע ילפינן מ"אם לא יחפוץ האיש לקחת את יבמתו", דכל שאינה בכלל 'לקחת' אינה בחליצה. עיין לשונו בהערה [[153]](#footnote-154). ואכתי צ"ע רב, אמאי חיי"ל לר"ע אינן בכלל 'לקחת', והרי אם יבוא עשה וידחה לל"ת - תהיה היא בכלל לקחת. וכבר הקשה כן הגרא"ו בהערותיו שם על הרשב"א, ובקוה"ע [סי' ח' אות ט"ז].[[154]](#footnote-155)
2. וביאר הגרא"ו שם, דהרשב"א אזיל לטעמיה במש"כ בדף כ' ע"א, דמקרא ד"אם לא יחפוץ האיש לקחת" ילפינן דכל שאינה בכלל לקחת בעלמא, אינה עולה ליבום ולחליצה. ולר"ע האי קרא קאי אף אחיי"ל, כיון דל"ת בהו קידושין. [וכדמפרשינן התם בגמ', דקרא ד'יבמתו' - לא מוקמינן אלא לחייבי לאוין דתפסי בהו קידושין, ולר"ע לא דרשינן כלל לדרשה ד'יבמתו']. [להבנת הדברים על בוריים, יש להקדים הקדמה קצרה - עיין הערה[[155]](#footnote-156)] [[156]](#footnote-157)
3. אכן כבר תמה הגרא"ו "ואם כונת הרשב"א כמ"ש בחידושיו - דבעינן שיהא שייך בה 'לקחת' בעלמא עיי"ש, א"כ תיקשי דל"ל קרא דעליה באחו"א, הא לא קרינא בה 'לקחת' בעלמא, כמו חיי"ל לר"ע דלא כתיב בהו 'עליה'. וכו'". [[157]](#footnote-158)
4. ובאמת זו קושיא על דברי הרשב"א דף כ'. ובהכרח צ"ל דלולי קרא ד'עליה' לא ילפינן לפוטרה מ'לקחת', ורק לבתר דילפינן מ'עליה' שפיר איכא למילף נמי מ'לקחת'. וצ"ב רב.[[158]](#footnote-159)

**האופן השני,**

1. לר"ע ילפינן מקרא ד'עליה' לכל דלא תפסי בהו קידושין ולא רק לחיי"כ. עיין לשון הרשב"א בהערה[[159]](#footnote-160).
2. והוא צ"ב כנ"ל, דאכתי היכי ילפינן לחיי"ל לר"ע, והרי אם העשה ידחה לל"ת לא יהיה איסור כלל. וצ"ל אף כאן כנ"ל, דגדר הילפותא מ'עליה' הוא דכל שבעלמא לא תפסי בה קידושין אין בה מצות יבום.

**בדעת רבנן דסברי דדוקא חיי"כ פטורות מיבום אבל חיי"ל עולות ליבום.**

1. בירושלמי שהובא ברשב"א, מבואר להדיא, שנחלקו האם מה'עליה' ילפינן לחיי"כ או לכל דל"ת קידושין. אכן יש לדון, האם אף לרבנן גדר הפטור הוא לכל שבעלמא היא בכרת על היבם, ואף אם נמצא הי"ת שיהיה בכח מצות יבום לדחות האיסור כרת, מ"מ ילפינן מ'עליה' דליכא מצוה כלל[[160]](#footnote-161). או דלרבנן גדר הילפותא מ'עליה' שפטורה משום שאיסורה מעכב עליה מלהתייבם. אבל כל שאין איסור ליבום חייבת היא ביבום.
2. עיין רמב"ן דף ו' ע"א שהקשה "וא"ת, א"כ מקרא גופיה ד'עליה' ליגמר לכל התורה דלא דחי, ואמאי מהדרינן אהיכא אשכחן בעלמא דדחי". וכעי"ז הקשה הרשב"א שם[[161]](#footnote-162). ולכאורה מוכח מדבריו, דלרבנן פטור 'עליה' אינו אלא משום שאיסורן אינו נדחה מפני המצוה ולהכי פטרתה התורה, דאל"כ, ולעולם התורה פטרה אף היכא שיש בכח המצוה לדחות, א"כ איך אפשר ללמוד מ'עליה' דאעדל"ת שיב"כ, הא שייך לומר דלעולם עדל"ת שיב"כ, ומ"מ פטורה מיבום. [וכדאמרינן לר"ע דאף שעדל"ת מ"מ התורה פטרה חיי"ל].
3. אם כנים הדברים, נמצא דר"ע ורבנן נחלקו בתרתי. א. האם ילפינן מעליה חיי"כ או כל דל"ת קידושין. ב. האם ילפינן מ'עליה' דאיסורן ליבום מעכבן, או דהתורה לא ציותה ביבום כל דבעלמא היא בכלל איסור. והוא ודאי צ"ב מנ"ל דנחלקו בתרתי. [[162]](#footnote-163)
4. אכן לאופן הראשון המבואר ברשב"א, דטעם הפטור לר"ע הוא מקרא ד'לקחת', אפשר לומר, דאף רבנן מודים לזה, ובע"כ צ"ל כן, שהרי הסוגיא בדף כ' היא לכו"ע, [ולא נחלקו ר"ע וחכמים אלא אי חיי"ל הם ג"כ לא בכלל 'לקחת' כיון דל"ת בהו קידושין, או רק חיי"כ]. ולפי"ז לא נחלקו ר"ע וחכמים בגדר פטור 'עליה' כלל. דלעולם 'עליה' אינו אלא לפטור את מי שאיסורה מעכבה מייבום, ומה'לקחת' דרשינן יותר מזה, שאין ציווי כלל למי שבעלמא אסורה היא. ודוק היטב בזה.[[163]](#footnote-164)
5. ובלשון הרמב"ן והרשב"א בסוגיין משמע דנחלקו ר"ע וחכמים בזה. וכאופן השני הנ"ל. וביותר, דמשמעות לשונם דהפטור הוא מעליה, שהרי כתבו דגלי רחמנא בחיי"כ, ומינה ילפינן לחיי"ל, ואי משום 'לקחת', הרי אין זה גילוי בחיי"כ דייקא. וע"כ דהוא משום 'עליה' שנאמר בחי"כ של אחו"א, ומינה ילפינן לר"ע אף לחיי"ל. [[164]](#footnote-165)

**בדברי הריטב"א**

עיין ריטב"א שיישב באופ"א קושיית התוס' "דכיון דעיקר עריות וצרותיהם מאשה אל אחותה נפקא והתם כתיב לא תקח ה"ה לכל שישנן בבל יקח שאין בהם ליקוחין שדינן כחייבי כריתות דגלי רחמנא בחייבי כריתות דלא תפסי בהו קדושין וה"ה לכל דכוותיהו". משמע דהוא לכו"ע ולא נחלקו בזה ר"ע וחכמים.

**בדין חיי"ל לר"ע לענין פטור צרה**

1. עיין תוס' י' ע"א ד"ה 'לעולם', שעולה מדבריהם' שלר"ע היה אפשר להוסיף ערוה נוספת במשנה של ט"ו נשים. הרי להדיא דס"ל לתוס' דחיי"ל לר"ע - אף פוטרות צרותיהן. וכן מפורש בתורא"ש כ' ע"א ד"ה גזירה. וכן מפורש בשו"ת הרשב"א [ח"ו סימן כא] דפוטרות צרותיהן.
2. ועיין גרי"ז הלכות יבום וחליצה שכתב, דכרת דאש"א שיש בחיי"ל לר"ע - הוא הפוטר את הצרה.
3. ולכאורה יש לתלות נדון זה בשתי האופנים שנאמרו ברשב"א הנ"ל. דלאופן הראשון שהפטור הוא מ'לקחת', לכאורה ודאי אין הלאו סיבה לפטור את הצרה, דלא נאמר בקרא ד'לקחת' פטור צרה. אבל להאופן השני שהפטור הוא מ'עליה', ודאי אף בכח הלאו לפטור צרה, שהרי לר"ע – אף חייבי לאוין נכללים ב'עליה'. ובהך קרא דעליה מפורש דאף צרתה פטורה.
4. ומצינו בזה ראיות מהראשונים לכאן ולכאן. בספר 'בין המשפתים' הוכיח הוכחה נפלאה מתוס' י' ע"ב דלא כהגרי"ז. עיין תוד"ה 'לרבי' שהוכיחו דמתני' סברה, דאף חיי"ל דשאר - קידושין תופסין "מדקתני שש עריות ולא קתני ח' עריות גרושתו וחלוצתו, דאם היו יכולות לינשא לאחין, היו פוטרות צרותיהן כחיי"כ כיון דאין קידושין תופסין" ואי נימא דהפוטר הוא האיסור אש"א, א"כ היכי הוה מצי לאשמועינן במתני' שאינן פוטרות, והלא כשנשאות לאחר - אינן ערוה כלל, ואיך יפטרו צרתן. [[165]](#footnote-166)
5. לעומת זאת, נראה להוכיח כהגרי"ז, מדברי התורא"ש כ' ע"ב. עיין תורא"ש [כ ע"ב ד"ה גזירה] שהביא שיטות הסוברות שחיי"ל ועשה פטורות אף מחליצה, והקשה עליהם ז"ל: וכ"ת ה"נ [דחיי"ע לא בעו חליצה] א"כ יפטרו צרותיהן, כיון דלאו בני חליצה ויבום נינהו **כמו חיי"ל לר"ע**. עכ"ל. והנה, אי נימא דחיי"ל פוטרות צרה מדין לאו שבה, דלר"ע אף הן בכלל 'עליה', וכדכתבו הראשונים, א"כ מה הוכיח הרא"ש מחיי"ל אליבא דר"ע - לחיי"ע, והלא חי"ע ודאי אינן בכלל פטור 'עליה'. וזו ראיה גדולה בדעת הרא"ש - שהאש"א של חיי"ל הוא זה שפוטר, והביא להוכיח שכשם שחיי"ל שפטורות, פוטרות משום אש"א שבהן, ה"נ חיי"ע.[[166]](#footnote-167) [[167]](#footnote-168)

**בעיקר הדין דעריות פטורות מיבום,** יש לחקור חקירה גדולה, האם נאמר בדין זה פטור מיבום, היינו שלא נצטוו כלל ביבום, או דלא נאמר אלא שאיסורן מעכבן מלהתייבם. [ופטורות אף מחליצה מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה].

1. הנה בסוגיין מבואר, דעכ"פ לר"ע נתחדש, דח"ל פטורות מיבום, אף שאיסורן אינן מעכבן מלהתייבם.
2. אלא דעדיין יש לדון לרבנן דר"ע, האם לשיטתם ג"כ הוא פטור או לא. [ואי אינו פטור, אזי אינן אלא כח"ע דאין מתיבמות, אלא דחיי"ע עולות לחליצה מקרא דיבמתו, וחיי"כ פטורות מחליצה מדין כל שא"ע וכו']
3. יש באחרונים דנקטו בפשיטות, דאף לרבנן בהכרח הוא פטור, דללא פטור - אין כרת דאש"א ואין דין נאסרה. ויש המכריחים זאת מהא דעריות פוטרות צרותיהן, ואי נימא שהוא פטור ולא איסור, אזי מוכרח שהן עצמן פטורות, דודאי אם הן עצמן אינן פטורות, אינן פוטרות צרותיהן. ויל"ע בנדון זה טובא.
4. לאור הנחה זו, הקשו האחרונים, אהא דאמר רבא לעיל "ערוה גופא ל"צ קרא", דאף דל"צ קרא למימר שאיסורה מעכבה מלהתייבם, אכתי צריכא קרא דערוה פטורה היא. ונפ"מ לדין נאסרה, ולשאר דינים שאינם אלא מכח פטור ערוה. כמו"כ יש להקשות דלר"ע ודאי צריכא קרא, דללא קרא לא ידעינן לפטור חיי"ל.
5. בברכ"ש [סימן ב' אות ג'] כתב דאף לולי ה'עליה' ילפינן לפוטרה מקרא ד'לקחת'.[[168]](#footnote-169) והגרשש"ק כתב דאף לולי ה'עליה' ילפינן מ'לצרור' שעריות פטורות, דאל"כ איך יפטרו צרותיהן.[[169]](#footnote-170)
6. יש מקום לומר שלעולם אין פטור בעריות, ויש דין נאסרה אף בלא פטור, וכדמוכח מהריב"ש [חדשות, סי' ד', והו"ד בברכ"ש ס"ב סק"ד] שכתב דאף בחיי"ע יש נאסרה. והא דפוטרות צרותיהן, הוא מדין אוסרות, וכהגרי"ז. ול"ק הא דאמר רבא דערוה גופא ל"צ קרא, וכפשטות הדברים. ויל"ע בזה הרבה.

**והרי איסור מצוה ואיסור קדושה דפליגי ר"ע ורבנן וקתני.**

עיין רש"י. ודבריו צ"ע, דחיי"ל לרבנן אף מתייבמות. וע"ע רש"י סנהדרין נג ע"א "אבל איסור מצוה או קדושה דבנות קידושין נינהו מרבינן התם מיבמתו יש לך אחרת שעולה השערה לחלוץ וא"ע ליבום ואיזו זו חייבי לאוין". ועיין רע"א שם בגליון הש"ס שתמה.[[170]](#footnote-171)

**דף י' ע"א (1)– בעלת התנאי**

**הקשו הראשונים, אמאי לא תנן במתני' ערוה דאשת איש, באופן שגירשה ע"מ שלא תנשאי לפלוני, ונפלה ליבום לפני אותו פלוני. ומצינו בראשונים כמה אופנים לבאר אמאי אינה פוטרת צרתה.**

1. תוס' כתבו, דאף באופן שהתנה עמה ע"מ שלא תינשאי ולא תיבעלי לפלוני, לא דמי לאחו"א, דבשעת נפילה אינה אשת איש עד שתיבעל לו.
2. עוד כתבו, דאף אי נימא דחשיבא אשת איש - שמטעם אשת איש אסורה להיבעל לו – כיון שאם תיבעל ליבם נמצא שלא היתה אשת אחיו מעולם לא פטרה צרתה.[[171]](#footnote-172) וצ"ב, כיון שהיא עצמה פטורה, משום דחשיבא עתה אשת איש לענין יבום, אמאי לא תפטור צרתה.
3. הגרי"ז [על הרמב"ם, יבום וחליצה, ד"ה אולם] פירש דכל קושיית התוס' שבעל"ת תפטור צרה, אינו מדין צר"ע דאשת איש אלא מדין צר"ע דאשת אח. שכיון שהיא פטורה הרי אף האשת אח שלה הוא ערוה ליבום. [[172]](#footnote-173)
4. עפי"ז ביאר את תירוץ התוס', דכיון שבשעת היבום לא תהיה אשת אחיו כלל, אין האשת אח שלה פוטר צרתה.
5. ויל"ע בדבריו, א"כ מה נדון התוס' דאי אמר ע"מ שלא תנשאי שריא בביאת זנות, ואי ע"מ שלא תבעלי שריא להתקדש לפלוני. והלא בכל גוני אסורה היא באיסור אשת אח, ולמה שלא תפטור צרתה מדין אש"א שבה. אכן זה ל"ק כלל, שהרי כל דברי התוס' לב שיש בכח אש"א דערוה לפטור צרה, היינו דוקא אם היא עצמה יש בה פטור דעליה. אבל אם היא עצמה אין בה פטור עליה, אף שהיא א"ע ליבום, מ"מ אש"א דילה אינה אלא אש"א דממילא. וכיסודו הגר"ח [שהו"ד בברכ"ש סימן ב' אות ב'] דאש"א דממילא אינו פוטר צרה. ודוק. [עיין לקמן הערה נוספת בדבריו, ואופ"א בהבנת דברי התוס'].

**בעיקר דברי התוס' ד"אפילו תחשבנה אשת איש כיון שמטעם אשת איש אסורה להיבעל",**

1. יש לדון, דלכאורה כונתם דנחשבת לאשת איש כיון שדנים עתה את היבמה כאילו כבר בא עליה ופקעו גירושי הראשון, והרי היא אשת איש גמורה. אלא דלפי"ז יש לתמוה אהא דכתבו דבע"מ שלא תבעלי שריא להתקדש לו וכו', והרי אם דנים אותה כבר עתה כנבעלה כבר, אסורה היא לפלוני לגמרי ואף להתקדש לו, שהרי לאחר שהלה ייבמה הרי נעשית היא אשת איש גמורה. וכן באמר לה ע"מ שלא תנשאי דכתבו התוס' דשריא להבעל לו, צ"ע, דכיון שייבמה, אסורה היא לו לגמרי, דנעשית ע"י היבום אשת איש גמורה של הראשון. [[173]](#footnote-174)
2. צ"ל בכונת התוס', דכיון שבפועל אסור עתה לבוא עליה, מטעם של איסור אשת איש, הרי נחשבת אסורה עתה באיסור אשת איש.
3. לפי"ז יש לחלק בין ההיא דתוס' דף לב להכא - ודלא כהגרי"ז שדימה הסוגיות - דבדף לב ביאתה אינה אסורה באיסור אחו"א, אלא באיסור אשת אח, ולהכי צרתה אינה אסורה משום שהיא צר"ע לאחו"א, אלא משום שהיא צרה לאשת אח. משא"כ הכא שביאתה אסורה עתה באיסור אשת איש, מה"ט אף צרתה יכולה להיחשב כצרת אשת איש. דוק היטב בזה.[[174]](#footnote-175)
4. בתירוץ התוס' יל"פ כונתם באופ"א מהגרי"ז, דלא דמיא לערוה דעליה, דהתם צרתה היא צרה לאסורות הן באיסור אש"א והן אחו"א, משא"כ בבעלת תנאי דאינה אסורה בביאתה אלא באיסור אשת איש, וליכא למילף לה מעליה. ויל"ע. [[175]](#footnote-176)

**במש"כ התוס' "ומיהו למאן דנפק"ל מ'ולקחה' כל היכא דאיכא תרי ליקוחין – קשה".**

1. הגרי"ז פירש, דלרבי - דין פטור צר"ע אינו שהערוה 'אוסרת' צרתה אלא 'פוטרת' צרתה, ולהכי הוקשה לתוס' דכיון שהיא עצמה פטורה - אף צרתה תיפטר. [[176]](#footnote-177)
2. יל"פ באופ"א, דלעולם איכא למימר דאף לרבי גדר צר"ע הוא שהערוה אוסרת צרתה,[[177]](#footnote-178) ומ"מ לרבי אין לחלק כחילוק התוס', דכל חילוקם הוא דאין ללומדה מ'עליה' שנאמר באחו"א, משום דל"ד לאחו"א. אבל לרבי דילפינן מ'ולקחה', שכל האסורה אוסרת, וכיון שהיא עצמה נחשבת לאסורה באיסור אשת איש, כיון שמטעם אשת איש אסורה ליבעל לו - תאסור אף צרתה.

**עיין תורא"ש שהביא לתירוץ התוס' באופן קצת שונה** ז"ל: כיון שאם אותו שנאסרה עליו היה מייבם אותה, כיון שתיבעל לו, נמצאת שלא היתה אשת אחיו מעולם, וצריך לייבם או לחלוץ לצרה, הלכך לא פטרה צרתה, כיון שע"י יבום שלה לא היתה צרתה מעולם".[[178]](#footnote-179) משמעות דבריו, דהוא דין בדין צרה, דכה"ג ליכא לדין פטור צרה.

1. יש לדקדק בדברי התורא"ש, שלא הביא כלל דברי התוס' לחלק בין אמר לה ע"מ שלא תנשאי לבין אם אמר לה ע"מ שלא תבעלי. [[179]](#footnote-180)
2. עוד יש לדקדק בדבריו שלא הביא קושיית התוס' דלרבי אכתי תיקשי. וכן בתורא"ש גיטין פב ע"ב הביא לתירוץ התוס' אבל השמיט הקושיא מרבי. [[180]](#footnote-181)

**עיין רמב"ן ב' ע"א** שדן בקושיית התוס' ויישב בב' אופנים.  **א.** דאינה צר"ע כלל, דגרושה גמורה היא אצל היבם.  **ב**. ואי לא חשובה גרושה גמורה אצל היבם, "הו"ל צרתה צר"ע שלא במקום מצוה, דהא לא רמיא ערוה קמיה ליבום". ותירוץ זה צ"ב.[[181]](#footnote-182)

**יש לדון האם בעלת התנאי עצמה זקוקה לחליצה, או שמותרת לשוק ללא חליצה.**

1. ידוע להוכיח מהתוס' שהקשו "ומיהו למאן דנפק"ל מ'ולקחה' כל היכא דאיכא תרי ליקוחין – קשה". והרי התוס' לעיל ח' ע"ב ד"ה כל כתבו דכל דאית בהו זיקה קצת לחליצה הוו בכלל 'ולקחה'. הרי להדיא דהיא עצמה אין בזה זיקה כלל, ולהכי אינה בכלל 'ולקחה'.[[182]](#footnote-183)
2. עיין רמב"ן ריש פרקין, שדן בזה, וכתב דנראה דאף בה איתא לכללא ד"כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה". וסיים "אלא שצריך תלמוד" ועיין רשב"א שכתב, דזקוקה לחליצה, דכיון שאינה אסורה עתה מחמת ערוה, אלא מחמת תנאו, הרי איסור ד"א גרם לה, והו"ל כנודרת הנאה מיבמה, דעולה לחליצה אף שא"ע ליבום[[183]](#footnote-184). וצ"ב שורש הנדון בזה.
3. הקשו האחרונים[[184]](#footnote-185), להמבואר ברמב"ן דף כ', דטעם פטור עריות מחליצה משום דכיון דלא תפסי בה קידושין פקע נמי זיקתן, הרי טעם זה ל"ש כלל בבעלת תנאי. ולכאורה היה נראה דזהו טעם הרשב"א הסובר דיש לה לעלות לחליצה. אכן אין משמעות לשונו כן, אלא דוקא הכא משום דאיסור ד"א גרם לה. וצ"ע.[[185]](#footnote-186)
4. בשער המלך [פ"ו מיבום וחליצה הי"א] תמה ע"ד הרשב"א, מה הביא הרשב"א מנודרת, והלא אינה אלא לאו ועשה, ואין בה לכללא דכל שא"ע ליבום, דאדרבא מרבינן לה מ'יבמתו' - שעולה לחליצה אף שא"ע ליבום, כמפורש לקמן כ' ע"א. וצ"ע.[[186]](#footnote-187)
5. הגר"ח הקשה [הו"ד בברכ"ש סימן ב'] להסוברים דבעל"ת פטורה אף מחליצה, וממילא אסורה היא בכרת דאש"א, אמאי לא תפטור צרה מדין צר"ע דאש"א. והוכיח מזה דאש"א דממילא אינו פוטר צרה. אכן להתורא"ש ג' ע"ב שכתב דאף כרת דחיי"ע יש לו לפטור צרה [אי היתה פטורה אף מחליצה] צ"ע טובא. ויבואר אי"ה ענין זה בסוגיא דצרת סוטה.

**דף י' ע"א (2)– בעלת התנאי וקידושי חוץ**

**עיין תוס' ט"ז ע"א ד"ה בני צרות שכתבו בתירוצם הראשון "היבמה שנתקדשה לשוק אפשר לתקן ע"י גרושין שתתייבם, הלכך לא פקע זיקה".**

1. וצ"ע, דלכאורה סתרי לדבריהם בסוגיין, דערות אשת איש יש לה להפקיע הזיקה, אי לאו טעמא דל"ד לאחו"א, ולרבי סברי התוס' דפקעה זיקה.
2. ויעוין בסו"ד התוס' שפירשו בדברי הירושלמי כעין סברת התוס' שם,[[187]](#footnote-188) אכן עדיין יש חילוק בין פירושיהם בירושלמי, לבין דבריהם בדף טז, דבירושלמי פרשו התוס' שאם ירצה יתירנה ליבם קודם שימות אחיו שנשאה.[[188]](#footnote-189) ועוד, דביש"ש סימן ד' ובנוב"י [אבהע"ז ק"נ] פירשו, דאין כונת הירושלמי שמש"ה אינה פוטרת צרה, אלא דלהכי לא תני להו בהדי עריות דמתני', אבל לעולם פוטרת צרתה. [[189]](#footnote-190)
3. יש באחרונים[[190]](#footnote-191) שיישבו ע"פ מה שייסדו דפטור עריות אינו אלא בשהיתה ערוה בשעת נפילה, אבל אי נעשתה ערוה לאחר נפילה, ליכא לפטור ד'עליה'. אלא דא"ע ליבום וחליצה כיון דאעדל"ת שיב"כ ואינה יכולה להתייבם. ולהכי, כל שבידו לגרשה, חשיבא יכולה להתייבם, ואינה נפטרת ללא חליצה. משא"כ בהיתה אשת איש בשעת נפילה, להצד שנכללת בכלל פטור ד'עליה', הא דאינה מתייבמת אינו רק משום שאיסורה מונעה, אלא משום שיש פטור, ולהכי אף דאפשר להביא לביטול האיסור, הרי היא פטורה.
4. בדין ערוה לאחר נפילה, הגרב"ד בברכ"ש סימן יד נקט דפטור ערוה הוא אף בנעשתה ערוה לאחר נפילה. עיין לקמן ע"ט ע"ב דס"ל לרבה דבנפלה ולבסוף מעשה פצוע דכא, אף לר"ע אינה פטורה מחליצה. ואקשי ליה אביי דכשם שנעשה חיי"כ לאחר נפילה פטורה, ה"נ לר"ע בנעשה חיי"ל לאחר נפילה, אתי איסור פצו"ד ודחי לעשה דיבום. הרי להדיא דס"ל לאביי, דאף לאחר נפילה איתא ל'פטור' עריות, דאי משום איסורן המעכבן הא אתי עשה ודחי לל"ת. וזו ראיה גמורה בדעת אביי שיש 'פטור ערוה' אף לאחר נפילה. [[191]](#footnote-192)
5. וכן נקט רע"א [תשובה רו], דלר"ע דמשוי זנות יבמה כזנות דאשת איש לאוסרה איבם, ומיחשבא סוטה, נקט רע"א דכשם שסוטה פטורה מיבום וחליצה מדין 'טומאה כעריות', ה"נ שומרת יבם שזינתה, אסורה ליבם מדין 'טומאה כעריות'. הרי להדיא דאף לאחר נפילה איתא לפטור עריות.[[192]](#footnote-193) וא"כ הדק"ל אסתירת דברי התוס' בסוגיין ודדף טז.
6. י"ל באופ"א, דלאחר נפילה שכבר חלה זיקה, יש מקום לומר, שאף שפטורה מיבום, מ"מ כיון שחלה זיקה תו לא פקעה. ולפי"ז לעולם יש פטור ערוה אף לאחר נפילה, אלא דנדון התוס' דף טז הוא, האם יש בכח קידושין להפקיע הזיקה שכבר חלה, דאפשר שכיון שכבר חלה זיקה, אין בכח הדין ערוה שחל בה להפקיע זיקתה. וע"ז חידשו התוס' דכיון שהערוה יכולה להתייבם ע"י גירושיה מבעלה, לא פקע זיקתה שכבר חלה.[[193]](#footnote-194)

**אבל אי מודו רבנן לר"א בקידושין וכו' קשיא ליתני אשת איש וכו'.**

1. "וי"ל, דלא קרינא לגביה אשת המת, דכבר נאסרה עליו לפני קידושי אחיו משום אשת איש[[194]](#footnote-195) ול"ח ערוה במקום מצוה". ביאור דבריהם, דקידושין ענינם הפרשה של האשה משאר העולם וייחודה עבורו. ואשה זו שכבר הופרשה מכל העולם ע"י קידושי הראשון, קידושי השני לא פעלו דבר לגביהם, שכבר היא מופרשת ועומדת מהם מכח קידושי הראשון.[[195]](#footnote-196)
2. ויל"ע, דסוף סוף אשת אחיו היא, ומה אכפ"ל שקידושי אחיו לא אסרוה עליו, והרי היתה היא אשה לאחיו ולמה לא תזדקק מכח זה ליבום. וצ"ע.
3. בקוה"ע [סימן יב אות ד'] הקשה דאכתי משכח"ל באופן שאחיו קידשה חוץ מפלוני ואח"כ קידשה פלוני, ומת אחיו, דזו ודאי אשת אחיו שהרי הוא קידשה בראשונה, ועתה כשמת אחיו היא אף אשת איש. ותירץ[[196]](#footnote-197) דחשיבא ערוה לאח"מ, כיון שנעשתה אשת איש 'לגביו' רק לאחר מיתת אחיו. דקודם מיתת אחיו, היתה לגביו אשת אחיו בלבד ולא אשת איש של פלוני, כיון דכשקדשה פלוני כבר היתה אשת איש לגביו מחמת קידושי אחיו, וכדכתבו התוס'. וערוה לאחר מיתה אינה פוטרת צרתה.[[197]](#footnote-198)
4. ועיין אמר"מ [סימן ט' אות ג'] שהקשה ע"ז מהא דמבואר בדף לב דכל דמתלא תלי וקאי פוטר אותה ואת צרתה. וה"נ איסור אשת איש שבה מתלא תלי וקאי, ואמאי לא יפטור צרה. עיין חידושי הגר"נ אות קל מש"כ ליישב קושיא זו.

**ומיהו אי אשת ב' מתים דאורייתא וכו', כגון שבא ראובן וקידשה חוץ משמעון ולוי אחיו ובא שמעון וקידשה סתם ומת וכו'.**

1. הנה מש"כ התוס' כה"ג הוא לצייר אופן של צ"צ, אבל יעוין בגיטין פב ע"ב דאיתא התם דמשכח"ל אב"מ כגון שבא ראובן וקידשה חוץ משמעון, ובא שמעון וקידשה סתם. וצ"ע, הא כה"ג אינה נופלת ללוי מחמת שמעון, שהרי נאסרה עליו לפני קידושי שמעון משום אשת איש דראובן. ולכאורה צ"ל דאיירי שמת ראובן בראשונה, ומעתה נחשבת היא אשתו של שמעון אף לגבי לוי[[198]](#footnote-199).
2. אכן צ"ע. דיעוין ברשב"א גיטין פב שהכריח דאיירי שמתו בב"א, דאם מת ראובן בראשונה, הרי נאסרה על לוי מחמת איסור אשת איש דשמעון, וכיון שנאסרה שעה אחת, אסורה עולמית אף בלא דין אב"מ. ואי מתו בב"א, הדק"ל אמאי חשיבא אשת שמעון לגבי לוי, שהרי בחיי ראובן לגבי לוי היתה רק אשתו של ראובן ולא של שמעון. וצ"ע.[[199]](#footnote-200)
3. בחידושי הגר"נ אות קלא כתב "ולכאורה נראה לדינא דאשת ב' מתים לא נפ"מ כלל אי נפלה קמיה האי יבם מכח ב' מתים, ואי רק הויא יבמה דאית עלה זיקת ב' יבמין מיפטרא משום אב"מ, ואפילו נפלה לפניו רק מכח אחד". ע"ש דבמהרש"א ומהרש"ל גיטין עולה דלא כדבריו, ואף המשמעות בתוס' דילן כדבריהם. והדק"ל. וצ"ע.
4. להצד דאב"מ דאורייתא, מוכח מתוס' דפוטרת אף את צרתה, מדהקשו דליתני לה במתני'. ובפשטות הוא מדין צר"ע דאש"א, ויל"ע דלכאורה הוא אש"א דממילא. ויבואר אי"ה ענין זה בסוגיא דצרת סוטה.

**דף י' ע"ב – י"א ע"א; סוגיא דר"י ור"ל**

נחלקו ר"י ור"ל ב' מחלוקות. א. בחלץ אחד מן האחין לאחת מן הצרות, מה דין זה שלא עשה מעשה חליצה וזו שלא נעשה בה חליצה. האם בכרת או בלאו. ב. ביייבם אחד מן האחין לאחת הצרות. מה דין שאר האחין שלא ייבמו בצרותיה. [לצורך בירור הענין יש ללמוד בתחילה היטב את הגפ"ת עד אר"י אמר רב צרת סוטה]

**נחלקו הראשונים האם היתר כרת של אש"א לאחר יבום או חליצה, הוא משום שהתורה ניתקה את האיסור ללאו, או דהוא מסברא, שכיון שהותר איסור אש"א הרי הוא הותר לעולם.**

**שיטת תוס'**

דלעולם לולי דנתקיה קרא מכרת, היה הדין שכל שכל שכבר אין בהם מצות יו"ח, הרי הן בכרת, דכיון דאינן במקום מצוה כלל, הרי הן חוזרות לכרת דאש"א. ורק משום דקרא אייתר, ילפינן מיתורא דקרא שאין בה כרת.

1. יש לעיין, האם אף לר"י דסבר דכל האחים והצרות אינן אלא בלאו, האם אף לשיטתו הוא משום ניתוק, או שלשיטתו הוא מטעם אחר. ופשטות לשון הגמ' "מי איכא מידי דמעיקרא וכו', והשתא קאי עלה בכרת" מורה, דטעמיה דר' יוחנן, דכיון שהותרה מתחילה ליבם לא פקע היתרה.
2. אכן יעוין בתוס' י"א ע"א ד"ה 'חד' דהקשו ארש"י, דמנלן לר"י דבעשה ולא בכרת, והא קרא לא אייתר. הרי להדיא, דאף לר"י, בעינן יתורא דקרא לנתקו מכרת ללאו, וללא ניתוק חוזרת היא לכרת.[[200]](#footnote-201) וכן מפורש בריטב"א ובמאירי.

**יש לעיין מהי שורש מחלוקת ר"י ור"ל, שהרי לתרוייהו הוא משום ניתוק, ומ"ט דר"ל דליתא לניתוק אלא לחולץ וחלוצתו, ובמה נחלק עליו ר"י. וי"ל בזה ב' אופנים:**

1. אופן א'. יש מקום לפרש דכו"ע מודו דהניתוק אינו אלא לחלוצה, ולא לכל שנפלה מתחילה ליבום. ונחלקו ר"י ור"ל אמאי ביבום או חליצה של האחת פקע זיקה מכל הצרות ומכל האחים. דלר"ל הוא גזיה"כ, דכיון דנתקיים דין יבום או חליצה באחת, פקעה הזיקה מהשאר. ואילו לר"י, הפקעת הזיקה בשאר האחים והצרות הוא משום שאחד שמייבם או חולץ עושה זאת בשליחות כולם. ולהכי לר"י דכולם נחשבות כחלוצות, כולן נכללות בניתוק, משא"כ לר"ל.
2. אופן ב. עיין ירושלמי [פ"א ה"א] "ר' יודן בעי כמאן דאמר הכל מודין בצרה שהוא חייב. חלץ לחבירתה ובא עליה [על חבירתה] למפריעה חלו עליה קידושין". ופירש קרבן העדה "אע"ג דאין קידושין תופסין ביבמה לשוק מיהו השתא איתגלי מילתא למפרע דחלו בה הקידושין שהרי הצרה אמרינן כדקיימי קיימי לאחין והרי היא כאילו לא היתה אגידא ביבם".[[201]](#footnote-202)
3. לפי"ז נחלקו ר"י ור"ל, אי איגלאי למפרע שרק זו שנתייבמה או חלצו לה לבסוף היא היתה הזקוקה מתחילה, והשאר איגלאי שלא הוזקקו כלל. או דכולם היו זקוקות, ופקעה זיקתן מדין שליחותייהו קעביד. ולפי"ז מתבארת תשובתו של ר"י דמי איכא מידי וכו' דכיון שהוזקקה מתחילה, ודאי דכל מה דפקע זיקתן, אינו משום דאיגלאי למפרע, אלא דשליחותייהו קעבדא, וממילא כשם שיש ניתוק לחלוצה והחולץ, ה"נ יש ניתוק לכל האחים והצרות.
4. לב' האופנים אכתי צ"ב לשון ר"י "והשתא קאי עלה בכרת", שהרי הנדון בין ר"י לר"ל אינו אלא איך פקעה זיקתן של הצרות, אבל הא דליתנייהו בכרת הוא חידוש התורה בניתוק.

**צרת יבמה** עיין היטב הסוגיא י"א ע"א דנחלקו ר"י ור"ל בצרת יבמה האם חייבים עליהן בכרת.

1. נחלקו רש"י ותוס' האם ר"י ור"ל נחלקו אף על המייבם עצמו האם הוא בכרת או בלאו, או דהוא - ודאי אינו בכרת על הצרות. לרש"י, הוא - ודאי אינו בכרת, דלכו"ע ניתקו הכתוב בקרא דבית אחד הוא בונה ואינו בונה שתי בתים. אבל לתוס' נחלקו ר"י ור"ל אף במייבם עצמו האם הוא בכרת על הצרות או בלאו.
2. ויל"ע בשיטת רש"י, מהו טעמו של ר"ל דצרת חלוצתו היא בכרת אף על החולץ עצמו, ואילו ביבום אף ר"ל מודה דצרת יבמתו אינה בכרת על המייבם.
3. בשיטת תוס' עיין תורא"ש שהקשה "וקשיא לי לפר"ת, אמאי הוי המייבם בכרת על הצרה לר"ל הא לא יבנה קאי על המייבם ועל הצרה, דבשלמא לעיל, כשחלץ ליבמה, קאי לא יבנה על החולץ ועל החלוצה, ואיהי לאו שליחות דצרה קעבדא וכו' ואת"ל דלא דריש לא יבנה על הצרה מנ"ל דר"י דריש לה ופליגי בהך דרשה. י"ל דמסתבר למימר דפליגי בהכי, דר"ל בעי לאשוויי צרה בין שנפטרה בחליצת חבירתה ובין שנפטרה בביאת חברתה וכן ר"י קא משוי להו"
4. הרי דלתוס' ותורא"ש, פשיט"ל לגמ' דריש לקיש השוה בין צרת יבמתו לצרת חלוצתו, וכשם שבחלוצה הצרה בכרת ה"נ ביבום. אבל לרש"י, אף שצרת חלוצתו לר"ל בכרת, צרת יבמתו בעשה. וצ"ב שורש מחלוקתם. עיין הערה[[202]](#footnote-203).

**יש לדון בגדר איסור הלאו דכיון שבנה שוב לא יבנה או העשה דבית אחד הוא בונה ואינו בונה שתי בתים. האם הוא איסור חדש, או דהוא איסור אש"א, אלא שאין חומר האיסור בה אלא בלאו.**

1. עיין השגות הרמב"ן לספר המצוות שכחת הלאוין "המצוה הי"ד שנמנע החולץ ליבמתו שלא יבא עליה ולא ישאנה אחרי הפרדה ממנו בחליצה. ואין העניין שיחזור עליה איסור אשת אח כיון שעברה מהם מצות היבום. שאם כן יהיה מחוייב עליה כרת כחיוב אשת אח שלא במקום יבום. אבל צוה ית' באשת אח שאין לו בנים מצות יבום או מצות חליצה וגזר בהם שאם יעשו החליצה לא יזדווגו עוד. והוא מחייבי הלאוין".
2. עיין מאירי בסוגיין ז"ל: שאף על פי שחלץ לה ונפקעה מצות יבום ונשאר איסור אשת אח שלא במקום מצוה לא חזרה לה לגמרי לדין אשת אח להיותה בכרת אלא בלאו שהכתוב הוציאה מכלל כרת להעמידה בלאו שנאמר אשר לא יבנה.[[203]](#footnote-204)
3. עיין רש"י מ"ט ע"א במשנה "כל קורבה שהיא בלאו וכו' וכגון נושא חלוצתו דהוי בלא יבנה והוי לאו דקורבה בלא כרת"[[204]](#footnote-205). והוא כשיטת המאירי הנ"ל. והגר"נ [אות קמג] הוכיח מתוס' כשיטת הרמב"ן הנ"ל.[[205]](#footnote-206) **[[206]](#footnote-207)**

**שיטת הרשב"א**

1. עיין היטב ברשב"א לקמן מא "וטעמא דמלתא משום דכיון דבשעת נפילה הותרה לו שוב אי אפשר ליאסר בה משום אשת אח וכדקי"ל החולץ ליבמתו בין הוא ובין אחים אין חייבין לא על חלוצה כרת ולא על צרתה כרת, ומהאי טעמא אמר ר' יוחנן בפ"ק (י' ב') דמי איכא מידי דמעיקרא הותרה לו והשתא קאי עלה באיסור אשת אח בכרת"[[207]](#footnote-208) [[208]](#footnote-209)
2. וכן מבואר בשיטת הרמב"ם פ"א מיבום הי"ב "החולץ ליבמתו נאסרה החלוצה היא וכל צרותיה על החולץ ועל שאר האחין וכולן אסורות עליהן מדברי סופרים כשניות שמאחר שמת אחיו בלא ולד נסתלק איסור ערוה מעל כל נשיו לפיכך תופסין בהן הקידושין כשניות" ועיין מג"מ שם.

**בשיטת רבי יוחנן – אליבא דהרשב"א ודעימיה.**

1. יל"ע בדברי ר' יוחנן. דהנה דברי ר"י ד'מי איכא מידי' וכו' להרשב"א מתפרשים היטב, דמי איכא מידי דמעיקרא אי בעי חליץ לה, דהיינו שהותר בה איסור אש"א[[209]](#footnote-210), היתר זה קיים בה אף לאחר שאין בה מצות יבום. אבל מה שהוסיף ר"י דשליחותייהו קעביד הוא צ"ב רב, דמה אכפ"ל אם פקע מצותה משום שליחותייהו או מטעם אחר, סוף סוף כיון שהותר האיסור - הותר לעולם.
2. עיין חידושי הגר"נ שהביא מהראב"ד בת"כ והר"ש דהא דהוצרך ר"י לשליחותייהו הוא לבאר אמאי אף הן נכללות בלאו, אבל לעולם אף בלא שליחותייהו אין בהם כרת. [[210]](#footnote-211)
3. עיין לקמן מ' ע"ב אהא דתנן דמותר אדם בקרובת צרת חלוצתו, ומקשינן בגמ' לימא תיהוי תיובתא דרבי יוחנן, דאמר: בין הוא בין אחין, אין חייבין לא על החלוצה כרת ולא על צרתה כרת. ולפי מה שביארו דפטור כרת אינו שייך לההיא דשליחותייהו קעבדי, היה לגמ' להביא הא דלר"י הרי הן בלאו, [דדין זה הוא תוצאה מהא דשליחותייהו, אבל ההיא דאין כרת, הוא אף בלא הטעם דשליחותייהו קעבדי] וזו הערה גדולה. ויבואר לקמן.

**בשיטת ר"ל – אליבא דהרשב"א ודעימיה.**

1. יש לדון בדעת ר"ל דסבר דחוץ מן החולץ והחלוצה כולהו בכרת, האם חולק על יסודו של הרשב"א, וסובר דאף שהותרה בשעת נפילה מ"מ כיון שאינה במקום מצות יבום חוזרת היא לאיסורה.
2. יש באחרונים שכתבו דר"ל חולק בזה גופא אר"י[[211]](#footnote-212). ולפי"ז צ"ל דלר"ל הא דהחולץ על החלוצה אינו בכרת הוא מטעם ניתוק. והוא דוחק, דא"כ מהי"ת לרשב"א דלר"י הוא כן מדין 'הותרה', והרי אפשר דאף לר"י הוא מדין ניתוק, אלא דלר"י כיון דשליחותייהו עבדי, דין שאר האחין והצרות כדין החולץ והחלוצה.
3. יעוין ברשב"א דף מד שהביא ב' פירושים, לפירוש ראשון בשם הרמב"ן, ר"ל יליף לה מסברא. ז"ל: ולאו למימרא דלר"ל ליכא בצרת חלוצה אלא משום לא יבנה אלא דודאי אפי' לר"ל מיעוטא הוא שלא יבנה אחר שלא בנה וכיון שכן מוקמינן לה אדינא כאלו לא הותרה לייבום והויא לה אשת אח שלא במקום מצוה, אבל חלוצה מקום מצוה היא ודאי ופרח מינה איסור אשת אח לגמרי מסברא כיון שעלתה עמו לחלוץ או לייבם. עכ"ל.
4. ובפירוש השני, לומד דלר"ל הוא משום דקרא אייתר ללמדינו שבלאו, ולדרך זו צ"ל דר"ל חלוק על ר"י וסבר דליכא סברא ד'הותרה'. ולפירוש זה יל"ע דא"כ מנ"ל לרשב"א דר"י יליף לה מסברא דהותרה ואמאי לא נימא דר"י סבר כר"ל אלא דמשום דשליחותייהו להכי כולם בכלל הניתוק. וי"ל דעיקר ראיית הרשב"א אינו מדינו דר"י אלא מדברי ר"י דמי איכא מידי וכו' והשתא קאי עלה בכרת. דנראה מזה דהוא מסברא. וכן מדוייק מאד לשון הרשב"א.
5. להמבואר, באופן הראשון של הרשב"א, דאף לר"ל, גדר היתר הכרת בחולץ והחלוצה, הוא מטעם 'הותרה', יל"ע מ"ט דר"ל, דבשאר האחים והצרות הכרת חוזר, והלא אף שאר האחים והצרות הותרו באיסור אש"א, ואמאי לר"ל לא אמרינן 'הותרה' אלא בחולץ ובחלוצה. והנה בלשון הרשב"א מבואר ד"מוקמינן לה אדינא כאלו לא הותרה לייבום והויא לה אשת אח שלא במקום מצוה". וצ"ב. ויבואר לקמן.

**ב' אופנים בביאור שיטת ר"ל, ובמה נחלק עליו ר"י.**

1. יש באחרונים[[212]](#footnote-213) שפירשו בטעמו דר"ל דשאר האחים והצרות בכרת, ע"פ דברי הירושלמי הנ"ל, דכשחלצו לאחת איגלאי מילתא למפרע שהאחרות לא נזקקו ליבום כלל. ולא הותר בהם איסור אש"א מלכתחילה.
2. עפ"ז דברי ר"י מתפרשים דכיון דשליחותייהו קעבדא, אף שאר צרות נפלו ליבום והותר בהם בתחילה איסור אש"א. ולפי"ז נמצא דר"י הוצרך לטעמא דשליחותייהו לפרש אמאי אינן בכרת. [[213]](#footnote-214)
3. הגר"נ [אות קמא] פירש באופ"א טעמו דר"ל, דכל סברת הותרה אינה אלא לזו שעלתה עמו לחליצה או ליבום. דכיון שעלו ליבום, הרי הן בכלל 'אש"א שאין לה בנים ליבם'. אבל האחרות אף שבתחילה הותר איסורן, מ"מ כיון שלא עלו בפועל ליבום או לחליצה בטל היתרן שכבר אינן בכלל 'אש"א שאין להם בנים ליבם'. ואף לפי"ז א"ש מה הוצרך ר"י לטעמיה דשליחותייהו.

**עוד בדברי הרשב"א**

1. לשיטת הרשב"א יש לעיין במה נחלק שמואל על רב דאף שהותרה בתחילה מ"מ אם נאסרה אינה חוזרת להיתרה. ולכאורה ע"כ פליג אסברת 'הותרה'. ולפי"ז צ"ל דשמואל אזיל בשיטתו של ר"ל דפליג אדר"י, דליכא הותרה אלא לחולץ והחלוצה.[[214]](#footnote-215) וכן הוא להדיא לקמן דף מ' דשמואל כר"ל. וכ"כ באחיעזר סימן ב'.
2. אכן להמבואר, דאף ר"ל אית ליה לסברת הותרה, אלא דס"ל דאינו אלא על החולץ והחלוצה, א"כ תיקשי אמאי בהותרה ונאסרה לא תחזור להיתרה. ראה הערה[[215]](#footnote-216)
3. ולהמבואר בשם הגר"נ וכ"כ הגר"ר גרוזבוסקי זצ"ל דהיכא דהופקעה מהפרשה אינה בכלל ההיתר, י"ל דשמואל קסבר דיש נאסרה אף לאחר נפילה, ובדין נאסרה נאמר דהיא אש"א שיש לה בנים, ואינה במקום מצוה כלל, ולהכי אינה חוזרת להיתרה וכנ"ל. [[216]](#footnote-217)
4. יש לעיין לשיטת הרשב"א האם אף בזמן איסורה באיסור אחו"א לא יהיה בה איסור אש"א. ולכאורה ודאי שלא, שהרי זהו כל יסודו של הרשב"א שכיון שהותר האיסור אש"א תו אינו חוזר.[[217]](#footnote-218) וכ"כ באמר"מ סימן ז' סוף אות י'.[[218]](#footnote-219)

ענין דר"ש ורבנן וכל המסתעף יילמד בעז"ה לקמן בדף יט ע"ב בסוגיית ר"ש ורבנן.

**דף י"א ע"א; סוגיא דצרת סוטה (1)**

**אמר רב יהודה אמר רב, צרת סוטה אסורה, טומאה כתיב בה כעריות.**

יש להקדים בקצרה. מצינו ב' סוגיות בנדון יבום וחליצה של סוטה, דלכאורה סתרי אהדדי. **סוגיא דילן,** דסוטה פטורה מיבום וחליצה, משום טומאה כעריות. ומבואר עוד בסוגיין, דדוקא סוטה שזינתה בודאי פטורה אף מן החליצה, אבל ספק זינתה, אף שא"ע ליבום עולה לחליצה. **וסוגיא דסוטה ה' ע"ב** דרב יוסף פירש טעמא דאינה מתייבמת מקרא ל'לאחר ולא ליבם', ואקשי ליה אביי "אלא מעתה חליצה נמי לא תיבעי", ושני ליה רב יוסף "אילו איתיה לבעל מי לא בעי גיטא, השתא נמי תיבעי חליצה". ונתקשו הראשונים דלכאורה יש ב' סתירות בין הסוגיות:

* 1. דהכא לא ילפינן מ'לאחר ולא ליבם', והתם לא ילפינן מ'טומאה כעריות'.
  2. דהתם ילפינן מק"ו דכל שצריכה גט מבעלה צריכה חליצה מיבמה, ואילו הכא בסוגיין פטרינן לה אף מחליצה אף שצריכה היא גט מבעלה.

ומצינו כמה שיטות בראשונים ביישוב הסוגיות. ובראשונה תבואר שיטת תוס' בסוגיין ובסוטה.

שיטת תוס'. דדין 'טומאה כעריות' נאמר רק בסוטה ודאי, ומדין זה נפטרת אף מחליצה. אבל סוטה ספק אינה בכלל טומאה כעריות, ומיהו ילפינן לה מ'לאחר ולא ליבם', דהך קרא אייתר למידרשיה אספק סוטה, ואינו פוטר מחליצה מטעם דאילו איתיה לבעל. והך טעמא לא מהני אלא למאי דילפינן מ'לאחר ולא ליבם', אבל לא למאי דילפינן מדין 'טומאה כעריות'. ויל"ע טובא כדיבואר.

**בדברי התוס'**

**הקשו התוס' "וא"ת כיון שלא כתב שם טומאה אלא על הודאי אמאי אסורה לביתה ולתרומה"**

1. צ"ב, מה הוקשה לתוס', תיפו"ל דיש להחמיר מספק.[[219]](#footnote-220) עיין תוס' סוטה כט ע"א ד"ה 'שכן' דללא הדין המחודש של ספק כודאי, הוה מוקמינן לה אחזקתה.[[220]](#footnote-221)

**תירצו התוס' "וי"ל דעשה ספק כודאי, ולהכי ספק סוטה בעיא חליצה, דדוקא להחמיר עשה הכתוב ספק כודאי, ולא להקל לפטרה בלא חליצה"**

1. ביאור דבריהם, דהנה בדין 'ספק כודאי' כתבו האחרונים[[221]](#footnote-222) דיש לפרשו בב' אופנים. א. דמחמירים בה כאילו ודאי זינתה. ב. דכל שהיא סוטה ספק, אסרתה התורה באיסור גמור, והוא איסור מחודש בסוטה ספק.
2. עיין לשון התוס' "וי"ל דלא אסרה הכתוב אלא משום ספק שמא נבעלה ונטמאה ולעולם לא כתיב טומאה אלא על הודאי נבעלה". ועיין תורא"ש ביתר ביאור "דאע"ג דאסרינן לה מ'ונטמאה' לאו משום דמספק מקריא טמאה, דאין קרוי טומאה אלא הבעילה של זנות, אלא דאסרינן לה משום ספק טומאה". והיינו דהתוס' בתירוצם חידשו דהוא כצד א', ולהכי הוא רק לחומרא. [אבל לצד ב' היה דינה אף להיפטר מחליצה, שהרי היא ודאי טמאה, ואין לחלק בין לחומרא ולקולא]. [[222]](#footnote-223)

**עוד תירצו התוס' "ולמאי דפרישית לעיל (דף ג: ד"ה לפי) דלמסקנא דשמעתין טומאה כעריות כתיב בה דאמר רב היינו במקום לאו ניחא דההוא טומאה לא כתיבא אלא על ודאי נבעלה"**

1. תירוץ התוס' צ"ב רב, דאכתי תיקשי, דאף בסוטה ספק יש להחמיר ולדונה שאסורה אף בלאו, שהרי דנים אותה כאילו ודאי זינתה, ומה הועילו בתירוצם.
2. האחרונים[[223]](#footnote-224) ביארו, דתוס' בתירוץ זה סוברים כצד ב' הנ"ל בגדר 'ספק כודאי'. ולפ"ז לא שמעינן לדין ספק כודאי אלא למה שנתחדש בפירוש, ולא נאמר בפירוש אלא לענין איסור עשה לבעלה ולתרומה. אבל ליבם, כיון דדין טומאה שנאמר בהנך ג' קראי דונטמאה לא ילפינן מינה דין טומאה כעריות, להכי לענין הלאו וטומאה כעריות ליתא כלל לדינא דספק כודאי.[[224]](#footnote-225)
3. עיין תוס' סוטה כח ע"א "הכתוב אוסרה קודם שתיה כאילו היא ודאי וכו', מיהו לאו הבא מכלל עשה איכא ואפי' אם היא טהורה נענש בב"ד של מעלה אם בא עליה כמו על חייבי עשה ולא כשאר ספיקות כגון ספק חלב ספק שומן ואכלו ונודע שהוא שומן אע"ג דצריך כפרה וסליחה מיהו לא חמיר כחייבי עשה". והוא כצד ב' הנ"ל.

**"אבל מ"מ קשה כיון דסוטה ודאי חשיב לה רב כערוה א"כ סוטה ספק הוה לה ליחשב כספק ערוה וא"כ היכי פריך ותתייבם ייבומי".**

1. עיין בתורא"ש, שהביא לקושיא זו קודם התירוץ השני, והתירוץ השני בא ליישב אף קושיא זו. דלתירוץ שני כיון דאינה בכלל הלאו, יש לסוטה ספק אף להתייבם. ועיין ברא"ש בפסקים [סימן ד'] שהוסיף בזה "אבל סוטה ספק דכתיב טומאה דידה בלשון עשה אע"ג דאסרינן משום ספק טומאה לא חשיב טומאה דידה אפי' כספק ערוה הלכך פריך שפיר ותתייבם יבומי"
2. בדעת תוס' עיין ב"ח ומהרש"ל ששינו הגירסא בתוס', ויש שפירשו בכונתם כהתורא"ש. עיין הערה[[225]](#footnote-226). אכן ברע"א [בהגהותיו על המל"מ פ"ו מיבום הי"ט והובא ברע"א החדש] פירש ד' התוס' לא כן "ומה דהקשה התוס' דהיכי פריך וכו' ולא תירץ כדתירץ הרא"ש, היינו דס"ל אף דטומאה בלשון לאו כתיב רק בודאי טומאה, מ"מ היכי דנסתרה, כיון דאם קמי שמיא גליא דנבעלה היא אסורה עליו בטומאה דבלשון לאו, א"כ ממילא הוי לפנינו ספק ערוה". ועיין חידושי הגר"נ שדקדק כן את לשון התוס' "הו"ל ליחשב כספק ערוה" דאי קושיא זו לתירוץ ראשון הרי היא ודאי ערוה, ולמה הקשו משום ספק.[[226]](#footnote-227)
3. ושורש הנדון בזה, דלהרא"ש, כל שאין לאוסרה משום ספק כודאי, אינה אסורה אף מטעם ספק, דמוקמינן לה אחזקתה, וכנ"ל מתוס' בסוטה[[227]](#footnote-228). אבל לתוס', אף שאין לאוסרה מטעם ספק כודאי, מ"מ ספק מיהא איכא. אכן יל"ע טובא, שהרי בתחילת דברי התוס' מוכח, דלולי דין ספק כודאי, אין לאוסרה מספק, משום דמוקמינן לה אחזקתה.
4. מורינו ראש הישיבה הגרח"ש זצ"ל ביאר בדעת התוס', דבדין ספק כודאי נתחדשו ב' חידושים.
   1. דלא אזלינן בתר חזקה דהתורה עשאתה ספק, וההכרח לזה, דאי מוקמינן לה אחזקתה, ל"ש בה דין ספק כודאי שהרי החזקה הכריעה את הספק ואין כאן ספק.
   2. דכיון שהוא ספק נאמר דין חדש של ספק כודאי.

ולפי"ז יש לחדש דאף היכא שלא נתחדש לחידוש השני דספק כודאי, מ"מ החידוש הראשון מיהת איכא בכל דוכתי, דלא מוקמינן לה אחזקתה. ולהכי חשיב ספק סוטה בכל גוני. ויש להחמיר שלא תתייבם.[[228]](#footnote-229)

1. ובדעת הרא"ש צ"ל כהעונג יו"ט [סימן קעא] שכתב דהא דלא מוקמינן לה אחזקתה היינו מדין ספק כודאי שכיון שהיא כודאי אין כאן דין חזקה, אבל כל שאין דין ספק כודאי הרי הדרא לחזקתה.

**סוטה ספק לענין מלקות.**

1. מפורש בתירוצם השני דליכא מלקות על ספק סוטה . וכן מבואר בתוס' סוטה כח ע"א ד"ה מה, ע"ש שהוכיחו כן מסוגיין, וכונתם לכאורה כפירוש שני של התוס' דידן. וכ"כ בתוס' לקמן סט ע"א ד"ה כי תהיה.
2. אכן בתוס' בע"ב ד"ה 'מאי' מפורש דלוקה.[[229]](#footnote-230) ולכאורה צ"ל דהתוס' שם אזלי כתירוצם הראשון של התוס' דידן, וס"ל דיש מלקות, דכיון דלהחמיר עשה הכתוב ספק כודאי, ואף לענין איסור לאו שבה, ממילא אף מלקות יש בה, דלחומרא חשיבא איסור ודאי ולא ספק איסור.[[230]](#footnote-231)

**סוטה ספק לענין איסור צרתה**

1. לכאורה אף נדון זה תלוי בב' תירוצי התוס'. דלתירוץ ראשון לחומרא חשיבא כודאי זינתה, וממילא אף איסור צרתה בכלל. וכ"כ תוס' מהר"ם ור"פ. אבל לתירוץ שני דהוא איסור מחודש של סוטה ספק, ולא נכלל באיסור זה דין טומאה כעריות, ממילא אף שהיא עצמה אינה מתייבמת מטעם המבואר בסוטה דף ה', מ"מ אין בזה לאסור צרתה. ויבואר לקמן אי"ה.

**בעיקר הסוגיא דטומאה כעריות פוטר אותה ואת צרתה, יל"ע טובא, והרי הטומאה נאמרה כלפי הבעל, ומנ"ל דאף כלפי היבם איתא להך דינא.** ונאמרו בזה כמה אופנים:

1. במאירי כתב דהוא מדין המבואר סוטה ו' ע"א "ק"ו אם נאסרה במותר לה, באסור לה לא כ"ש". וכ"כ בספר בכור שור [הו"ד בקוה"ע סימן טו] ובאחיעזר סימן א' אות א'. ולפי"ז דינא דעריות נאמר לגבי הבעל, ומינה ילפינן דאף כלפי היבם הוא כן.[[231]](#footnote-232)
2. ומתוס' מוכח לא כן, דהקשו אהא דמקשינן בסוטה 'ותתייבם יבומי' אמאי לא משני הגמ' דיש לאוסרה מדין ספק כודאי. ואי נימא שכל המקור לאוסרה הוא משום הק"ו, הרי כל זה נתחדש רק במסקנת הגמ' שם.[[232]](#footnote-233)
3. עיין סוטה ה' ע"ב דסוטה ספק אינה מתייבמת מקרא ד'לאחר ולא ליבם'. ומ"מ עולה לחליצה מסברא ד'אילו איתיה לבעל מי לא בעיא גיטא, השתא נמי תיבעי חליצה'. והקשו התוס' שם שהרי סוטה ודאית דבעיא גיטא מבעלה ואפ"ה פטורות מיבם בלא חליצה. ותירצו "דסוטה ודאית לא דמיא להכי, דכיון דטומאה כתיב בה, הרי היא כערוה גמורה, וגזיה"כ הוא דפטורות". ובפשטות כונתם דהדין ערוה הוא כלפי היבם. ולהכי פטורה אף מחליצה אף שכלפי בעלה אינה ערוה. עיין חידושי ר' ראובן סימן ט' שביאר דברי התוס' בארוכה.[[233]](#footnote-234)
4. בקוה"ע סימן טו אות ז' ביאר באופ"א "וצ"ל דהא דטומאה כתיב בה כעריות, היינו דילפינן לה לענין יבום בגזירה שוה דטומאה טומאה מעריות, מה עריות פטורות מחליצה אף סוטה פטורה מחליצה" והוא ילפותא מעריות, ולא שדין ערוה שבסוטה הוא הפוטרה מיו"ח. ויל"ע.[[234]](#footnote-235)

**דף י"א ע"א; סוגיא דצרת סוטה (2)**

**שיטת הרמב"ן.**

דסוגיין וסוגיא דסוטה חלוקות. סוגיא דסוטה היא שיטת רב יוסף, דסבר ד'אילו איתיה לבעל מי לא בעיא גיטא, השתא נמי תיבעי חליצה'. וסוגיין היא שיטתו של רב, דפליג אהך סברא.[[235]](#footnote-236) וצ"ב שורש הנדון בזה.

1. בביאור דברי רב יוסף - עיין ברכ"ש [סימן ז' אות א'] שביאר "דמה דערוה פוטרת צרתה, ומה דערוה לא בעי חליצה, תלוי בב' דברים; דדין ערוה לענין פטור צרה - תלוי בדין 'ערוה' ובדין כרת וכו'; ודין ערוה לענין פטור חליצה - תלוי בדין תפיסת קידושין[[236]](#footnote-237) וכו'; וזהו דקאמר ר"י וכו', דאע"ג דסוטה לבעל הויא ערוה לכל מילי, כדמוכח בתוס' דט"ו וברע"א וכו', דלא תלוי [הדין ערוה] בדין תפיסת קידושין, דאפשר דתפסי קידושין ובכ"ז חשיבא ערוה, אבל דין ערוה לענין דין חליצה וכו', אם רק תפסי קידושין, אז הוי רק כמו לאוין שצריכה חליצה"[[237]](#footnote-238)
2. ורב דפליג אהך סברא, עיין בברכ"ש שם שפירש בשיטתו, דגדר הילפותא ד'טומאה כעריות' הוא, דילפינן מלשון טומאה - דהקישה התורה לעריות, ויש ללמוד כל דיני סוטה מעריות, אבל אין פטור ערוה שלה מכח איסור ערוה שבה. ורב יוסף סבר "דהתורה גילתה לנו דסוטה הוי ערוה, וממילא נכללה בפרשה דלצרור ובהיקשא דר"י".
3. שיטת תוס' בסוטה ה' ע"ב דרב ור"י לא נחלקו, אלא דרב קאי אסוטה ודאי, ור"י אסוטה ספק "סוטה ודאית וכו' כיון דטומאה סתם, הרי היא כערוה גמורה, דגזיה"כ הוא דפטורות וכו', אבל סוטה ספק, לא אימעוט אלא גבי איסורא דבעל, וקמ"ל קרא, כיון דבא מכח נישואי אחיו, הרי הוא במקום בעל, דאסורה לו ליבם אבל חליצה בעיא". והיינו שיש חילוק בין הילפותא ד'טומאה כעריות' [דגידרו הוא דילפינן לדיני סוטה מדיני עריות], לבין הילפותא ד'לאחר ולא ליבם' [דגידרו הוא דכיון שהוא המשך אישות המת, הרי אישות זו אסורה היא באיסור ליבם, אבל אין בכח האיסור להפקיע זיקת חליצה, כיון דהוא איסור דתפסי בה קידושין].[[238]](#footnote-239)

**עיין רמב"ן שהקשה "וצריך תלמוד מה ראית לרבות קידושין ולמעט יבום וחליצה".**

1. קושייתו צ"ב, דלהמבואר דגדר 'טומאה כעריות' אינו אלא דילפינן בהיקשא מעריות, דאף בסוטה יש פטור מיו"ח, א"כ מה הוקשה לו כלל.
2. יעוין בברכ"ש שחקר חקירה נוספת בהך דינא דטומאה כעריות, והיינו להצד שגדר הדין הוא שהיא ערוה, וממילא היא פטורה מיו"ח [ולא שלומדים דינה לענין יו"ח מדין עריות, אלא שהיא עצמה ערוה, וממילא יש בה פטור יו"ח] האם היא ערוה לבעל, וממילא היא ערוה אף ליבם, כיון דממשיך הוא את אישות המת, או שנתחדש בתורה שהיא ערוה ליבם.
3. ולכאורה צ"ל דלעולם הרמב"ן סובר דגדר הילפותא היא, שאיסורה הוא איסור ערוה וממילא פטורות מיו"ח, אלא דס"ל לרב דהיא ערוה ליבם, [ולא שהיא ערוה לבעל, וממילא היא אסורה אף ליבם]. ולהכי שייך לומר דאף שכלפי בעלה אינה ערוה דל"ת בה קידושין, מ"מ כלפי היבם היא ערוה בחומר דל"ת בה קידושין. וע"ז הקשה הרמב"ן - מה ראית לפוטרה מהך קרא אף מחליצה, והרי כלפי הבעל תפסי בה קידושין, ואמאי תהא הערוה כלפי היבם חמורה בחומר ערוה דל"ת בה קידושין.

**וכתב הרמב"ן "ואפשר דסבירא ליה לרב כמאן דדריש לאחר ולא ליבם ודריש ליה איהו לגמרי לפטרה מן החליצה ומן היבום וכיון דכתיב בה טומאה כעריות מה עריות צרותיהן כמותן אף זו צרתה כמותה"**

1. עיין רשב"א שהקשה ע"ד "מדאקשינן עליה דרב בסמוך, ממתני' דסוטה, דקתני נכנסת עמו לסתר או לחורבה כו', ואקשינן תו עליה, מאי שנא סוטה ודאי דלא מתיבמא - דכתיבא בה טומאה, סוטה ספק נמי טומאה כתיבא בה; ואם איתא, מאי קושיא, דסוטה ודאי, לאו היא גופא משום דכתיבא בה טומאה נפקא ליה לרב, אלא מלאיש אחר נפקא ליה".
2. ומצאנו ב' אופנים ביישוב הך קושיא.
   1. הרשב"א כתב "וי"ל דרב לאו ודאי על איש אחר בלחוד סמוך, דאי לא דכתיבא טומאה גבי סוטה ודאי לא הוי פטרינן לה מיבם כלל ואע"ג דכתיב לאיש אחר, משום דיבם נמי לגבי אח כאחר דמי, וכו', אלא השתא דכתיבא בה טומאה כעריות דרשינן האי לאיש אחר ולא ליבם, וכו', השתא דכתיב לאיש אחר גלי לן אטומאה דכתיב בה דתהוי כעריות ממש, ובא זה וגלה על זה, וכיון שכן אפילו סוטה ספק אי כתיבא בה טומאה לא חלצה, דהא גלי לן רחמנא דכל סוטה הטמאה תהיה לאיש אחר ולא ליבם, כנ"ל"
   2. עיין ביאור הגר"א [סימן קע"ג סקי"ב] שיישב באופ"א ז"ל "וקושיית רב אשי מסוטה על צרתה דלא קאמר אלא היא עצמה, אבל צרתה אף בייבום מותרת, וכו', ולא פריך שתהא פטורה מחליצה כיון דלא כתיב 'לאחר' עלה וכו'". ולפי"ז כל דין טומאה כעריות אינו אלא על הצרה. משא"כ להרשב"א המיעוט ד'לאחר ולא ליבם' הוא גילוי על ה'טומאה' דהיא כעריות ממש.[[239]](#footnote-240)

**שיטת הראב"ד**

1. עיין ברמב"ן שהביא להראב"ד ז"ל שכתב "סוגיא דשמעתתא אע"ג דכתיב בה טומאה בעיא חליצה או היא או צרתה דאלו איתיה לבעל מי לא בעיא גט השתא נמי בעיא חליצה, וצרתה כמותה".
2. ובביאור שיטתו - עיין רמב"ן שם שכתב "סמך לו הרב ז"ל על הסוגיא שבמסכת סוטה שזו השמועה מפורשת היא לפוטרן מחליצה ויבום". והיינו דהוא ממש כשיטת הרמב"ן והרשב"א דהסוגיות חלוקות, אלא דהוא פסק כרב יוסף בסוטה ולא כרב דסוגיין.
3. עיין מאירי שפירש באופ"א, דלעולם אף לסוגיין עולה היא לחליצה, והא דמקשינן מספק סוטה, ע"ש שכתב "וזו של סוגיא זו, הם מפרשים נכנסה עמו וכו' חולצת ולא מתיבמת, ומדלא תני היא או צרתה נראה, דהיא, היא דחולצת, אבל צרתה מתיבמת".[[240]](#footnote-241).

**שיטת הריטב"א בשם הרא"ה.**

1. דהסוגיות חלוקות, וכהרמב"ן הנ"ל, אלא דפירש באופ"א שיטתו של רב יוסף בסוטה. "א"ל רב יוסף אילו איתיה לבעל וכו' פירוש ולא אסרה הכתוב אלא בעוון חייבי לאוין כבעל עצמו, ואסורה בביאה שניה, ורבנן גזרו ב"ר אטו ב"ש ולפיכך חולצת". וע"ש שכתב בשם הרא"ה, דאף רב סבר כן, ולא אמר אלא שאסורות ליבום, "וטומאה דכתיבא בה היינו לעשות צרתה כמותה לאוסרה בביאה שניה כחיי"ל".
2. ודבריו הם חידוש גדול, דלפנינו יבמה שאיננה פטורה, ואף לא אסורה להתייבם, וכל דינה הוא שאם יבוא עליה היבם יעבור באיסור לאו, ומ"מ אוסרת צרתה. ולכאורה מפורש כאן דערוה אוסרת צרתה. וזו ראיה גדולה.[[241]](#footnote-242) ויש לדון באיזה איסור לאו הוא יעבור על הצרה.**[[242]](#footnote-243) [[243]](#footnote-244)**

**בדין צרת סוטה ספק**

**שיטת הרמב"ם והראב"ד**

1. עיין רמב"ם יבום וחליצה פרק ו הי"ט "אבל שוטה שמת בעלה קודם שישקנה מי המרים או שאינה בת שתייה אלא בת גירושין הרי זו חולצת ולא מתיבמת ואם היתה לה צרה הרי צרתה מותרת וחולצת או מתיבמת"
2. עיין רמ"א [קעג סעיף יא] "וי"א דאפילו זינתה ודאי צריכה חליצה, **וה"ה לצרתה**". ועיין ביאור הגר"א סקי"ד "וכן בסוטה ספק, כמ"ש הרא"ש, דלהראב"ד - אין חילוק בין סוטה ודאי לסוטה ספק".

**בשיטת הרמב"ם**

1. עיין חדושי הגר"ח הלוי - הלכות יבום וחליצה פרק ו הלכה יט "והנה דברי הרמב"ם תמוהים, מה שפסק דבסוטה ספק צרתה חולצת או מתיבמת, דמאחר דבודאי זינתה היא חשובה ערוה ופוטרת צרתה, א"כ בספק זינתה הא הויא צרתה כדין ספק צרת ערוה דחולצת ולא מתיבמת, וצע"ג" ומצינו כמה אופנים ביישוב קושייתו.
2. לשיטת התוס' והרא"ש, דדין טומאה כעריות אינו אלא בהנהו דשייכי בלאו דאחרי אשר הוטמאה, וסוטה ספק אינה בכלל הלאו, ולהרא"ש דכתב, דממילא איננה אף בכלל ספק טומאה, [ונתבאר לעיל טעמו דהדרא לחזקת כשרות שבה]. והא דאינה מתייבמת, הוא מטעם אחר המבואר בסוטה, והוא דוקא לענין היא עצמה ולא לענין צרתה. א"ש היטב דברי הרמב"ם. ודוק.
3. עיין בגר"ח מש"כ ליישב, דדין טומאה כעריות הוא דין חדש כלפי היבם, ולא נתחדש בו הדין המחודש של קינוי וסתירה דספק כודאי, וממילא בספק זנות, דללא דין קו"ס אף דין ספק ליכא, להכי מהך דינא אף מתייבמת. ומה דספק סוטה א"ע ליבום, הוא מקרא ד'לאחר ולא ליבם', דהוא דין כלפי הבעל שכתוצאה ממנו אף אסורה ליבם, ובהך דינא איתא לדין קו"ס, דנתחדש בו דהוי ספק, ולהכי אף ספק סוטה אינה מתייבמת. אכן הוא רק לענין עצמה, ולא לענין צרתה.

**בשיטת הראב"ד**

1. הנה מה שמפורש בראב"ד הוא, דההלכה דסוטה עולה לחליצה, וביאר הרמב"ן דס"ל דסוגיות חלוקות, ופסקינן כסוגיא דסוטה. ולפי"ז י"ל דכל דברי הראב"ד הם, דלסוגיא דסוטה אף ודאי סוטה יש לה לחלוץ, מסברת רב יוסף דאילו אי איתיה לבעל וכו'. אבל לעולם סוטה ספק אינה בכלל טומאה כמפורש בסוגיין, וע"ז לא נחלקה הסוגיא דסוטה. ולפ"ז היה נראה דאף הראב"ד מודה, דסוטה ספק אין בה דין 'טומאה כעריות', וממילא צרתה יש לה אף להתייבם. ועיין חידושי הגר"נ אות קסד שלמד כן בדברי הגר"א [קעג סקי"ג] בדעת הראב"ד. וכ"כ מהרש"ל ביש"ש.
2. אכן הגר"א כתב בדעת הרמ"א, דלהראב"ד, אף צרת סוטה א"ע ליבום. וביאר הגר"א שהיא שיטת הרא"ש שכתב "הראב"ד לא עלה בלבו לחלק בין סוטה ודאי ובין סוטה ספק". וביאר הגר"א בדבריו, דכשם שסוטה ודאי אף צרתה א"ע ליבום, ה"נ סוטה ספק אף צרתה א"ע ליבום. וביאור דבריו, דלהראב"ד הסוגיא דסוטה חלוקה גם בנדון זה אסוגיין, דלסוגיין בסוטה ספק אין פטור דטומאה, ולסוגיא דסוטה יש פטור סוטה ליבום אף בספק סוטה. **[[244]](#footnote-245)**
3. אכן צ"ע, מנ"ל לרא"ש - אליבא דהגר"א – דלהראב"ד, לסוגיא דסוטה, אף סוטה ספק בכלל פטורא דערוה. עיין הערה **[[245]](#footnote-246).**

**בשיטת התוס' והרא"ש בנדון צרת סוטה ספק.**

1. להמבואר בתוס' לעיל [מרא"מ 1] דנחלקו ב' תירוצי התוס' אם בסוטה ספק מחמירים כודאי לכל מילי, או רק למה שנתחדש; נמצא, דלתירוץ ראשון של תוס', אף צרת סוטה ספק היא בכלל ספק צרת ערוה לחומרא.[[246]](#footnote-247) משא"כ לתירוץ שני, לא נתחדש ספק כודאי לענין טומאה כעריות, וממילא חוזרת היא לדינא דבעלמא דמוקמינן לה אחזקתה. אכן כ"ז להרא"ש דלתירוץ השני חוזרת היא לחזקתה, אבל לתוס' שהקשו דמ"מ מידי ספק לא יצאה, ה"נ יש לאסור אף צרת סוטה ספק, משום ספק צר"ע.

**דף י"א ע"א; סוגיא דצרת סוטה (3)**

**בדברי התוס' ג' ע"ב ד"ה 'לפי'.**

**"וי"ל דכיון דלגבי בעל לא משכחת צרת צרה אין לנו להחמיר בטומאה דגבי בועל יותר מטומאה דגבי הבעל".[[247]](#footnote-248) [[248]](#footnote-249)**

1. הנה בדין צר"ע שפטורה בנפ"ש, שיטת רש"י ב' ע"ב דהוא מדין נאסרה ופוטרת צרתה מדין צר"ע דאש"א. ולפי"ז יש לעיין, כיון דצרת סוטה בנפ"ש אסורה מדין נאסרה, אמאי לא תפטור צרתה. ומ"ש לומר דלא ילפינן לה לצ"צ מסוטה לבעל, שהרי א"צ ילפותא נפרדת לצ"צ, דממילא פטורה היא, דכיון שהצרה פטורה בנפילה ראשונה, ממילא היא פטורה אף בנפ"ש, ופוטרת אף את צרתה.
2. יש באחרונים[[249]](#footnote-250) שהוכיחו בדעת תוס', דפטור צרה בנפ"ש הוא מדין צר"ע שבה, ופוטרת צרתה מדין צר"ע שיש לה כח לפטור צרתה. וא"ש היטב דהך דינא דצרה פוטרת צרתה לא נתחדש בסוטה.
3. ויש לפרש באופ"א, [עיין דברי אליעזר למורינו ראש הישיבה זצ"ל סימן א'] ע"פ המבואר בסוגיין דיש מקום לומר דלעולם סוטה אינה ערוה, אלא דילפינן מעריות את דיניהן, דהיא פטורה ופוטרת את צרתה. ולפי"ז י"ל דלא ילפינן מעריות אלא הדין שפוטרת את צרתה, ולא ילפינן לדין צרה שפוטרת צרתה. ויל"ע[[250]](#footnote-251).

**להבנת דברי התוס', יש להקדים ולדון, מה דין הסוטה וצרתה, האם היא בכרת דאש"א או לא.**

1. בפשטות יש לתלות נדון זה, בנדון האם סוטה פטורה אף מחליצה או רק מיבום; דלשיטת התוס' דפטורה היא אף מחליצה, הרי יש בה כרת דאש"א, אבל לשיטת הסוברים שעולה היא לחליצה, הרי דתלי בנדון המל"מ האם בחלו"ע יש כרת דאש"א. אכן יש לומר דאף אם היא פטורה מיו"ח, אכתי ליכא בה כרת דאש"א, להמבואר בדף ג' ע"ב דבעינן קרא לכרת בצר"ע ואף שהיא פטורה מיו"ח.[[251]](#footnote-252) [[252]](#footnote-253)
2. עיין ריטב"א כ' ע"א ד"ה כלל לאתויי מאי שכתב דהיא באיסור אש"א.[[253]](#footnote-254) [[254]](#footnote-255)

**הקשו האחרונים, להצד דיש כרת דאש"א, אמאי אין צרת סוטה פוטרת צרה, דאף שאין מקור לחומר איסור סוטה שיפטור אף צ"צ, מ"מ כיון דפטורה היא עצמה מיו"ח, וקאי בכרת דאש"א, יבוא הך כרת ויפטור את צרתה וצרת צרתה עד סוף העולם ככל העריות.**

1. לכאורה יש ליישב ע"פ יסודו דהגר"ח דאש"א דממילא אינו פוטר צרה. אלא דיש לעיין בתרתי.
   1. אם צר"ע בנפ"ש פטורה מדין נאסרה כמבואר ברש"י ב' ע"ב, א"כ ל"ש כאן את דברי הגר"ח, שהרי כל מה שהיא פטורה הוא מדין ערות אש"א, ואין האש"א אש"א דממילא, וכשם שהיא פטורה מדין ערות אש"א ה"נ יש לה לפטור צרתה.
   2. ואם צר"ע בנפ"ש פטורה משם צר"ע שבה, [דאף בנפ"ש נשאר בה שם צר"ע להיפטר], אכתי תיקשי, שהרי בעריות - אף האש"א שלהן הוא ערוה ליבום, ופוטר צרותיהן, כמבואר בתוס' דף לב ע"א ד"ה לא פקע. וא"כ אמאי אש"א של הצרת סוטה לא יפטור את צרתה.
2. יש לומר דהא גופא נתחדש בתוס', דלענין פטור צרת צרה לא ילפינן לה מעריות, וכיון שכן, כשדנים אפטור צ"צ, אף אש"א דילהו אינו ערוה ליבום. שהרי כל מה שבעריות אף האש"א הוא ערוה ליבום, הוא דוקא מכח פטור עליה. [ואפשר דמקורו הוא מעצם זה שצרה פוטרת צרתה, הרי דהאש"א הוא ערוה לפטור צרה]. אבל זו שאינה נלמדת לפטור אלא את צרתה, ולא את צרת צרתה, לענין זה נשאר האש"א כאש"א דממילא. ודוק.
3. אכן נדון זה תלוי בשורש דין הפטור של צר"ע בנפ"ש, אם הוא מדין צר"ע, או מדין נאסרה. דאם שם צר"ע שלה פוטרה אף בנפ"ש, אזי יש לומר דבצרת סוטה לא נתחדש ששם צר"ע שלה פוטר אף בנפ"ש. דחידוש זה שצר"ע בנפ"ש פטורה נאמר בקרא ד'לצרור', וכיון דאין לנו להחמיר בטומאה דגבי בועל יותר מגבי בעל, הרי בדין טומאה כעריות לא ילפינן דאיתנייהו אף בריבויא ד'לצרור' דאף צר"ע פוטרת צרתה], אבל אם הוא מדין נאסרה, אזי אף יבמה זו, כיון שנאסרה שעה אחת נאסרה עולמית, ול"ש לחלק ולומר דכאן לא נימא נאסרה דסו"ס היא נאסרה בנפילה ראשונה. ויל"ע טובא בכל זה.
4. אכן הקשה שבכולם הוא להתורא"ש ג' ע"ב שכתב, דאף כרת דחיי"ע היה פוטר צרה, אילולי שהיא עצמה עולה לחליצה. א"כ תקשי ביותר, אמאי אש"א דצרת סוטה - שא"ע אף לא לחליצה - לא יפטור צרה. הן אמת שהתורא"ש לא כתב לתירוץ ראשון של התוס', ואפשר דמכאן מוכח דתוס' פליג וסבר דאף אם יש כרת בחלו"ע אינן פוטר צרה.

**עוד יל"ע אשיטת הראב"ד דסוטה ודאי חייבת חליצה, להצד שיש כרת דאש"א בסוטה, אמאי כרת דאש"א לא יפטרנה מחליצה.**

1. באמת קושיא זו קשה אף על התורא"ש ודעימיה הסוברים שיש כרת דאש"א בחלו"ע, ומ"מ עולה לחליצה; דלכאורה תקשי אמאי הך כרת לא יפטרנה מחליצה. ובזה היישוב פשוט לפי דברי הגר"ח דאש"א דממילא אינו פוטר מחליצה, שהרי אף אינו פוטר מייבום. [דהרי חזינן דאף התורא"ש שהקשה שהכרת יפטור צרה, הא מיהת לא הוקשה לו, שהכרת יפטור מחליצה. והטעם, דבהא פשיטא שאין בכח הכרת לפטור מחליצה, שהרי הכרת עצמו אינו פוטר מיבום. ודוקא לענין הצרה הוקשה לו, דכיון דסוף סוף יש כרת הרי היא צרה לערוה]. ודוק.
2. אכן יל"ע בתירוץ זה, שהרי כל צר"ע מבואר בתוס' ח' ע"ב שהפוטר שלה מחליצה הוא הכרת דאש"א,[[255]](#footnote-256) וא"כ אף סוטה כיון שהיא פטורה מיבום, וממילא קאי באש"א, הך כרת יפטרנה אף מחליצה ככל פטור דצר"ע מחליצה. [[256]](#footnote-257) עיין חידושי הגרש"ר סימן ג' שהאריך בייישוב קושיא זו.

**יש לדון האם בסוטה ספק יש כרת דאש"א.**

1. למ"ד דיש כרת דאש"א אף בחלו"ע, פשיטא שאף בסוטה ספק יש כרת דאש"א.
2. למ"ד דאין כרת דאש"א, יש מקום לומר דהכא שאני, דפטורה מיבום, ולא רק שאיסורה מעכבה מיבום. ולהכי יש מקום לומר שהיא בכרת דאש"א. [עיין רע"א שהוכיח מהרמב"ם בהלכות ממרים פ"ד ה"ב דיש כרת דאש"א בסוטה ספק. וכתב להוכיח מהא דאף בחלו"ע איכא כרת דאש"א. ועיין אחיעזר סימן א' אות טו וקוה"ע ס"ד אות א' דכתבו לחלק בין סוטה ספק דיש פטור מיבום, משא"כ בחלו"ע].
3. עיין רש"י סוטה ו' ע"א ד"ה מי קא רמינן עליה שכתב "דאסור לייבמה [לסוטה ספק] דל"ש בה יבום, והויא כאש"א שלא במקום מצוה". ובגרי"ז על סוטה שם כתב ז"ל: והנראה בזה, דלתירוץ דילפינן מקרא דלאחר ולא ליבם, אין זה כי אם איסור, ולא הו"ל א"א שלא במקום מצוה, אבל לפי תירוץ זה, דמסתברא דרחמנא לא אמר דליסתור לביתיה א"כ אין כאן נפילה ליבום כלל, והו"ל א"א, ובהא פליגי תרתי לשונות. ויל"ע.

**עוד יש לדון בסוטה ספק שנשאת לאחיו של בועל, ומת בעלה ונפלה לפני הבועל, האם היא מתייבמת.**

עיין חידושי הגרי"ז על מסכת סוטה דף ה ע/ב ז"ל: דהנה צ"ב בהא דילפינן מקרא דלאחר וכו', אם זהו איסור דאסורה ליבם באיסור סוטה כמו לבעל, ומטעם איסור זה אינה מתיבמת, או דזהו פטור דהתורה פטרה אותו בסוטה מיבום, והנפק"מ הוא לענין בועל אי נשאת סוטה זו לאחיו של בועל ונפלה ליבום לבועל, דאי נימא דזהו רק פטור מיבום א"כ שפיר מתיבמת, אבל אי נימא דמה שאינה מתיבמת הוא משום דאיסור סוטה רביע עלה א"כ אף לבועל דאסורה עליו משום סוטה ג"כ לא תתיבם. ויל"ע טובא בכ"ז.

**דף י"א ע"ב – י"ב ע"א; צרת מחזיר גרושתו**

**בעא מיניה רב יהודה מרב ששת, המחזיר גרושתו משניסת ומת, צרתה מהו.**

**בדין מחזיר גרושתו ליבם, לריב"כ דאית ליה דכתיבא בה טומאה, נחלקו הראשונים לג' שיטות.**

1. שיטת התוס', דהיא עצמה - פטורה אף מחליצה.
2. שיטת הרמב"ן והרשב"א, דהיא עצמה - א"ע ליבום ועולה לחליצה.
3. שיטת הריטב"א, דמה"ת עולה אף ליבום, וכל איסורה מה"ת הוא בביאה שניה, ככל חיי"ל.[[257]](#footnote-258)

בפשט הסוגיא עיין בהערה[[258]](#footnote-259).

**בשורש מחלוקת התוס' והרמב"ן ודעימיה,**

שיטת הרמב"ן, דכיון שצריכה גט מבעלה, אין השם ערוה שבה מפקיע זיקת חליצה. ולתוס' צ"ל דהוא ילפותא שיש בה דיני עריות, ולא שהיא עצמה ערוה ליבם. ויל"ע.

**בשורש מחלוקת הראשונים והריטב"א.** שיטת הריטב"א, דכיון שאינה אסורה על היבם אלא באיסור לאו - כאיסורה לבעל – הדר לדינא דאתי עשה דיבום ודחי לל"ת. **ויל"ע אמאי לש"ר לא אמרינן דאתי עשה ודחי לל"ת.**

1. לצד שנתבאר בגדר הדין של טומאה כעריות דילפינן מעריות את דיניהם; ל"ק ול"מ, דהא דאינה מתייבמת אינו משום שאסורה היא, אלא הוא ילפותא מעריות לאוסרה ליבום. אבל להצד שהיא אסורה באיסור ערוה, וממילא היא אסורה ליבום; יל"ע, אמאי לא נימא דליתי עשה ולידחי לל"ת.
2. יש לתלות נדון זה בגדר פטור עריות, האם הוא מכח איסורן המעכבן, או דהוא 'פטור' [היינו, שאין מצות יבום בעריות, ואף באופן שיש בכח המצוה לדחות האיסור, מ"מ אין מצוה]; דלצד ב' - הכא ל"ק כלל, דכיון שהיא ערוה הרי היא פטורה. וכבר נתבאר מהראשונים דף ט' ודף ו' דבזה נחלקו ר"ע וחכמים, וא"כ לחכמים תיקשי קושיא זו. ודוק היטב בזה. ויבואר לקמן.

**לשיטת התוס' דפטורה אף מחליצה,** בפשטות היא אסורה ג"כ בכרת דאש"א; [דבפשטות כל הצד דבחלו"ע ליכא כרת, היינו משום דעולה היא לחליצה], **ויל"ע טובא, אמאי לא יבוא הכרת דאש"א ויפטור את צרתה.** ולא מיבעיא להתורא"ש ג' ע"ב, דאף כרת דחלו"ע היה פוטר את צרתה, אילולי היה בה חליצה; אלא אף אי נימא דלא כהתורא"ש, ואין בכח אש"א דממילא לפטור צרה, אכתי תקשי טובא, להמבואר תוס' לב ע"א, דבכל העריות, אף אש"א דילהו פוטר את צרותיהן, א"כ ה"נ כרת דילהו יפטור את צרתה. וצ"ב. [[259]](#footnote-260)

**אמר ר"ח ב"א בעי ר' יוחנן המחזיר גרושתו משניסת, צרתה מהו.**

**יש לעיין מה הצד שהק"ו דוחה אותה עצמה, והרי הק"ו אינו מלמדינו אלא שאף כלפי היבם יש ל"ת, ואמאי לא נימא דליתי עשה ולידחי לל"ת. [ולהריטב"א - באמת כן הדין, ונדונינו הוא לש"ר דפליגי אריטב"א].** ומצינו בזה ב' מהלכים**:**

1. עיין ב"ש קעד סק"ד ז"ל: מחזיר גרושתו אסורה ליבם מק"ו אם היא אסורה לבעלה שמותר לה, להיבם שאסור לה לא כ"ש, ופרש"י ריש סוטה דף ו' אם נאסרה למותר מחמת הנישואים של אחר, מכ"ש שנאסרה להיבם דאל יתייבם אותה, לפ"ז היא גרוע טפי מחייבי לאוין, דקי"ל מדאורייתא חזיא לביאה, אלא רבנן גזרו ביאה הראשונה אטו ביאה שניה, וזו מדאורייתא לא חזיא, משום דילפינן מק"ו שאל יתייבם אותה, אבל חייבי לאוין, לא כתיב הלאו ביבום, ומדאורייתא הוי לן למימר - דאתי עשה דיבום ודוחה הלאו. עכ"ל.
2. הגר"נ [באות קפג] ביאר, דענין הק"ו הוא, שהתורה לא התירה את איסור אש"א ליבום זה, דאם הנשואין אסורים באיסור, ודאי שהתורה לא תתיר את איסור אש"א ליבום זה. ולפי"ז א"ש דל"א עדל"ת, דהמעכב אינו איסור לאו של מחז"ג, אלא איסור אש"א.[[260]](#footnote-261)
3. [לפי ביאור הב"ש א"ש היטב ההיא דלעיל דטומאה דגבי מחזיר גרושתו אף שהיא בלאו מ"מ ל"א בה עדל"ת. אבל לביאור הגר"נ, אי טומאה כלפי היבם, אכתי תקשי אמאי לא נימא בהו עדל"ת].

**לל"ק דנדון הגמ' האם מהני ק"ו למידחי לצרה, יל"ע טובא. עיין רש"ש שהקשה "קשה לי, דהא היא עצמה אינה אסורה ליבם אלא בלאו, דדיו לבא מן הדין להיות כנדון, וחיי"ל צרותיהן מותרות להתייבם. ויש לחלק". והוא פלא.**

1. עיין קוה"ע [סימן ד' אות יא] ז"ל: צריך לחלק, דבכל חייבי לאוין ועשה אין האיסור על היבום מצד עצמו אלא על הביאה, ואילו היה אפשר לקנות יבמה בכסף ושטר היה יכול ליבם חייבי עשה, משא"כ איסורא דק"ו, הוא על עצם היבום, דמק"ו ילפינן דליכא דין יבום אלא חליצה. וכן בעריות, גזה"כ שלא יהא בהן דין יבום כלל, ואפילו בכסף ושטר לא היה אפשר ליבם עריות, ואינו דומה לחייבי עשה דלא פקע מהן דין יבום אלא שא"א ליבמן בפועל, ומשו"ה שייך למילף מחזיר גרושתו מעריות לענין פטור צרה, במה מצינו. עכ"ל. והוא ע"ד דברי הב"ש הנ"ל דהוא איסור מיוחד ליבום. [[261]](#footnote-262)
2. לביאור הגר"נ א"ש היטב, דהק"ו הוא שלא הותר איסור אש"א, ומיבע"ל דאיסור אש"א דילה יאסור אף את צרתה[[262]](#footnote-263)
3. עיין חידושי הגר"נ שהעיר עוד, דיעוין תוד"ה 'מי' שהוצרכו להוכיח, דאין בכח הק"ו לפטור מחליצה. וצ"ב מאי ס"ד, והא אינה אלא כחיי"ל, וחיי"ל עולות לחליצה. ולהמבואר א"ש, דס"ד דהתוס', דאיסור אש"א יפטרנה אף מחליצה.
4. אלא דבאמת טעמא בעי, אמאי לענין צרה, הגמ' מסתפקת שמא האש"א דילה אוסר את הצרה, ואילו לענין חליצה, פשיטא לגמ', דאין בכח האש"א לפוטרה מחליצה. עיין חידושי הגר"נ [אות קפד ד"ה ונראה].

**דף י"ב ע"א – ע"ב; צרת איילונית**

**נחלקו רב אסי ורבא האם איילונית אוסרת צרתה. ונחלקו בתרתי. א. האם אש"א דאילונית אוסרת צרתה. ב. בתו אילונית, האם אוסרת צרתה משום ערוה של 'בתו'.** ובטעמו דרבא ורבי יוחנן דפליגי, נאמרו בראשונים כמה אופנים.

1. רש"י פירש "כיון דאילונית היא, דבלאו ערוה נמי לא חזיא לייבום, הוי צרתה צרת ערוה שלא במקום מצוה". ויש לדון האם טעמו של רש"י מוסב אף על צרת אילונית בעלמא, או דדברי רש"י קאו אצרת בתו אילונית. אבל אילונית בעלמא א"צ לטעם זה.[[263]](#footnote-264)
2. עיין תוס' ח' ע"א ד"ה תרי שכתב "דכיון דאיילונית לאו בת ייבום היא בשום מקום, חשיבא צרתה כצרת ערוה שלא במקום מצוה דשריא". ובפשטות הוא דלא כרש"י[[264]](#footnote-265). אכן יעוין בתורא"ש לעיל ג' ע"ב שכתב כתוס', ומסיים "וכן פירש"י לקמן י"ב ע"ב". וצ"ע. [[265]](#footnote-266)

**בדברי הירושלמי**

**עיין רמב"ן שהביא לדברי הירושלמי "אילונית מטעם אחר הוצאתה, 'אשר תלד' - יצתה זו שאינה יולדת, לא דייך שאינה מתייבמת, אלא שאתה מבקש לאסור צרתה, וכו'".**

1. ופירש הרמב"ן דבריו "פירוש, אילונית, כיון שלא פטרה הכתוב אלא לפי שאינה ראויה להתייבם, היאך נאסור צרתה, והלא אף היא - אם היתה ראויה לילד כצרתה - מתייבמת, אבל אשת אחיו שלא הי' בעולמו, הכתוב עשאה עליו ערוה, אע"פ שראויה להתייבם".
2. עיין ברכ"ש [סימן ה' אות א'] "ביאור הדברים, שאין לה דין ערוה שתיפטר ע"יז, והוא כדברי מו"ר זיע"א דכרת זה דאשת אח אינו פוטר אפילו א"ע וכו'" והיינו דחשיב אש"א דממילא. וכתב הרמב"ן "ואין הטעם הזה מספיק לצרת בתו אילונית"

**והביא הרמב"ן פירוש אחר מהירושלמי ז"ל: "אלא שאמרו שם בירושלמי בסוף השמועה, אלו בתו מן הנשואין בלא אילונית, צרתה אסורה, מפני שנתוסף לה אילונית, צרתה מותרת, א"ל אילונית כמי שאינה בעולם, אלו שתי יבמות, אחת אילונית, ואחת שאינה אילונית, ובא היבם וחלץ לה ובא עליה, שמא פטר בחברתה כלום, הוי אילונית כמי שאינה"**

1. וכתב הרמב"ן פירושו "כיון שאם בא על אילונית או חלץ לה, אין צרתה פטורה, אע"פ שאין איילונית עליו ערוה, נמצא שאין עליה זיקה כלל, וכיון שכן, הויא לה צרתה צרת ערוה שלא במקום מצוה".
2. וביאר בברכ"ש שם [ד"ה וביתר ביאור] "דאינה בת נפילה כלל ע"י דלא חזיא ליבומי, ואסורה היא לא משום פטור נפילה, אלא משום דהיא אש"א בלא נפילה, וכו', וכבר שמעתי מאחד מידידיי, דדין נמצאו אילונית הוא, דאינה נופלת כלל, והוי כמו נתגרשו וכמו שש עריות חמורות" **[[266]](#footnote-267)**

**בדברי הרמב"ם**

1. יעוין רמב"ם פ"ו מיבום ה"כ "וכן שתי יבמות הבאות מבית אחד שהיתה האחת מהן שנייה על היבם או מחייבי לאוין או מחייבי עשה או אילונית הרי צרתה מותרת וחולצת או מתיבמת". ובהכ"א "שתי יבמות הבאות מבית אחד שהאחת מהן ערוה על היבם והרי הערוה אילונית צרתה מותרת וחולצת או מתיבמת, הואיל והאילונית אינה בת יבום הרי זו כמי שאינה ונפלה זיקתו על צרתה בלבד". והעירו האחרונים: א. הא דהרמב"ם לא נזקק לפרש לטעם זה אלא אצרת בתו אילונית, ולא אצרת אילונית. ב. ועוד, מה ענין צרת אילונית לצרת חיי"ל ועשה.
2. עיין ברכ"ש סימן ה' שביאר דהרמב"ם סובר לשתי טעמי הירושלמי, דבאילונית עצמה האש"א אינו ערוה ליבום, והו"ל כחיי"ל שאינן פוטרות צרותיהן. ובבתו אילונית, הוא כטעמו השני של הירושלמי, דהרי זו כמי שאינה, ולהכי אינה פוטרת צרתה. ועיין חידושי הגר"נ [אות רג-רד] ביאור נפלא בדברי הרמב"ם.

**בדברי הריטב"א**. עיין לקמן כ' ע"א "איכא דאמרי, כל שאיסורה איסור ערוה - הוא דאסירא צרתה; הא לא איסורה איסור ערוה - צרתה לא אסירא, וכו'; אמר רפרם, למעוטי צרת אילונית, ודלא כרב אסי".

1. הריטב"א שם ביאר טעמא דאינה פוטרת צרתה, ז"ל: דכל שאיסורה איסור ערוה, כעריות של ט"ו נשים, שאינם מחמת אשת אח, חשבי' ערוה גמורה לה ולצרתה, דדמיא לאחות אשה דכתיב בה לצרור, אבל כשהאיסור ערוה שיש בה - אינו אלא משום אשת אח דלא חזיא לייבום, לא חשיב ערוה לעשות צרתה כמותה, ואתא למעוטי צרת איילונית שהיא מותרת ולא חשבי לה צרת ערוה. עכ"ל. ולהך מ"ד נראה דבתו אילונית פוטרת צרתה. דדוקא אש"א דאילונית אינו פוטר.[[267]](#footnote-268) [[268]](#footnote-269)

**העולה מסוגיין לדין 'אש"א דממילא' שנתחדש בגר"ח דאינה ערוה.**

1. לשיטת הירושלמי בתירוצו הראשון וכפירוש הגרב"ד, וכן לפירוש הריטב"א דף כ', שורש מחלוקת האמוראים בדין צרת אילונית הוא, האם יש בכח האש"א לפטור צרה או דכיון דאינה אלא אש"א דממילא אינה ערוה ליבום.[[269]](#footnote-270)
2. בתוס' דף לב מבואר, שאש"א דעריות, חשיבי ערוה ליבום לפטור צרתה. והוכחתם הוא מאש"א דאילונית דפוטר צרתה. וביארו האחרונים בזה, דהתוס' אזלי לטעמייהו [בדף ח' ע"א ד"ה תרי], דאף החולקים על רב אסי מטעם אחר הוא, דחשיבא שלא במקום מצוה כלל. אבל לולי זה, היה האש"א של אילונית ערוה ליבום. ולכאורה תקשי מדבריהם על יסוד הגר"ח.
3. וביארו בזה בב' אופנים. א. דשאני עריות ה'פטורות' מיבום. וכל דברי הגר"ח הם היכא שאין 'פטור' מיבום אלא שבפועל א"ע ליבום משום איסורם המעכבם או מטעם אחר. ב. ויש שפירשו, דבעריות יש ילפותא מיוחדת שאף האש"א הוא ערוה, והוא מקרא ד'לצרור', דמהא דצר"ע פוטרת צרתה, שמעינן, שהאש"א הוא ערוה ליבום[[270]](#footnote-271). ויש לדון בזה הרבה.
4. אבל בתורא"ש ג' ע"ב מבואר, דאף אש"א דחלו"ע היה לו לפטור צרה [אי לאו דעולין לחליצה ול"ד לאחו"א], הרי ס"ל דלא כהגר"ח, ולדבריו א"ש היטב הא דהוצרכו התוס' לפרש באופ"א ההיא דאילונית א"פ צרתה, דהוא מטעם דאינה בת מצוה כלל.
5. אכן לירושלמי הנ"ל וכן בריטב"א הנ"ל נמצא דאף אש"א דעריות אינן ערוה ליבום. אא"כ נימא דהוא דין מיוחד בעריות הנלמד מלצרור וכדלעיל אות ג.
6. עיין רמב"ן י"ג ע"ב שכתב למ"ד דאאחע"א בנשא חי ואח"כ נשא מת הא דפוטרת צרתה אף דלא חייל בה איסור אחו"א "וטעמא דב"ה לאו משום דאיסור חל על איסור, אלא משום דלצרור גלי בה, אי נמי אע"ג דאין איסור חל על איסור כי פקע איסור אשת אח אתי אחות אשה וחייל בין בערוה בין בצרה". הרי דנחלק על תוס' דף לב ופירש, שאיסור אחו"א הוא הפוטר את הצרה. ואפשר דס"ל דאיסור אש"א אינו פוטר לצרה, דאינה אלא אש"א דממילא.[[271]](#footnote-272)
7. לפי טעמו של רש"י, לכאורה נמצא, דכל שהיא פטורה מטעם אחר, אין האש"א פוטר צרה, משום דחשיבא ערוה שלא במקום מצוה, כיון שאין הערוה פוטרתה דאף בלעדיו פטורה היא.[[272]](#footnote-273) [[273]](#footnote-274)

**בדין אשת אח בנפילה שניה האם איתא לסברת הגר"ח דאינו ערוה ליבום.**

1. יש להוסיף בזה, דהנה סברת הגר"ח לכאורה קאי דוקא היכא שהיא נפטרת מטעם אחר ולא מטעם איסור אש"א. אבל בנפילה שניה היכא שמה שהיא פטורה הוא משום איסור אש"א, לכאורה התם ודאי האש"א הוא ערוה אף לפטור צרתה.
2. יעוין בחידושי ר' שלמה [סימן א'] שהביא מספר חקרי הלכות להקשות, להצד דיש כרת דאש"א בחלו"ע, אמאי לא חשיב במתני' עוד ערוה דאש"א מאב, כגון שהיתה בנפ"ר חיי"ל ועשה, ונשאר עליה באיסור אש"א, ונפלה לפניו בשניה[[274]](#footnote-275), והשתא הוי ערות אש"א בנפ"ש הפטורה ותפטור נמי לצרתה.
3. בירושלמי שהו"ד ברמב"ן הקשה "איילונית ואשת אחיו שלא הי' בעולמו היו בפרשה מה חמית מימר אילונית צרתה מותרת ואשת אחיו שלא הי' בעולמו צרתה אסורה, א"ל אילונית מטעם אחר הוצאתה וכו' אבל אשת אחיו שלא הי' בעולמו ערוה היא וערוה פוטרת צרתה" והנה אאשלה"ב דפוטרת צרה היינו בנפילה שניה, והרי בנפילה זו מה שאינה מתייבמת הוא רק משום איסור אש"א [דבלא זה יש לו לייבם לאישות זו שכן היה בעולמו], ומ"מ הוצרך הירושלמי לפרש אמאי אש"א זו פוטר צרה, ולכאורה הרי יש לחלק בין אאשלה"ב שהאיסור אש"א הוא הפוטרה, לבין אילונית שפטורה מטעם אחר ולא האש"א הוא הפוטרה. וצ"ע.
4. ומוכח מזה, דאף בנפילה שניה, האש"א אינו ערוה לפטור צרה. ואף שהיא עצמה אינה מתייבמת משום איסור האש"א שבה. ודוק היטב בזה. ובביאור הענין - עיין חידושי ר' שלמה שם. ובחידושי הגר"נ שהאריך בזה [אות רז-רט].

**דף י"ג ע"א – ע"ב**

**מנהני מילי, אמר רב יהודה וכו' רב אשי אמר סברא היא וכו'.**

נחלקו הראשונים במה נחלקו ר"י ור"א.

1. שיטת רש"י, שנחלקו האם בעינן קרא דצרה פוטרת צרתה, או דידעינן לה מסברא. וכן שיטת הרמב"ן. ולשיטה זו כתב התורא"ש בשם ר"ת, דלא גרסינן בברייתא בדף ג' ע"ב צרת צרתה מנין. [שהרי לרב אשי ילפינן לה מסברא ול"ב קרא].
2. שיטת תוס' בדף ב' ע"א בתירוצם השני, דכו"ע מודו דבעינן קרא דצרה פוטרת צרתה, ולא נחלקו, אלא אי בעינן קרא אף שצ"צ פוטרת צרתה, או דכיון דילפינן שצרה פוטרת צרתה, תו ידעינן מסברא דאף צ"צ פוטרת צרתה.
3. נמצא דרש"י ותוס' בתירוצם הראשון, נחלקו עם התוס' בתירוצם השני, בתרתי. א. לרב אשי, האם ידעינן מסברא דצרה פוטרת צרתה. ב. לרב יהודה, לאחר דילפינן מקרא דצרה פוטרת צרתה, אי בעינן ילפותא דאף צ"צ פוטרת צרתה עד סוף העולם, או דהא מיהת שמעינן מסברא.[[275]](#footnote-276) וצ"ב שורש הנדון בזה.

**ביאור שורש מחלוקת רש"י ותוס'.**

1. האחרונים דנו, האם מה דצרה פוטרת צרתה היינו מדין צר"ע שבה, או מדין אשת אח שבה. ברש"י ב' ע"ב מבואר דהוא מדין אש"א שבה. ויש שהוכיחו מתוס' ג' ע"ב וח' ע"ב[[276]](#footnote-277) דס"ל דהוא מדין צר"ע שבה.
2. ולפי"ז יש לפרש את מחלוקת רש"י ותוס' כאן. דלרש"י, לרב אשי ידעינן מסברא דאש"א של צר"ע הוא ערוה ליבום, וממילא פוטרת צרתה[[277]](#footnote-278). ולר"י בעינן להך מילתא קרא. אבל לאחר דשמעינן מקרא דצר"ע פוטרת צרתה, דמפורש בהך קרא דאש"א של צר"ע הוא ערוה ליבום, ממילא פשיטא מסברא דאף צ"צ פוטרת צרתה, דמ"ש אש"א דילה מאש"א של הצרה.
3. לתוס', לעולם אש"א של צר"ע אינו ערוה ליבום, ורק שם צר"ע שבה הוא הפוטר את הצרה,[[278]](#footnote-279) ולהכי אף לרב אשי בעי קרא להך חידושא דשם צר"ע פוטר צרה, דהא ודאי לא שמעינן לה מסברא. ולא נחלקו אלא האם אכתי בעינן קרא דאף צ"צ פוטרת צרה, דמאן יימא שאף צרת צרה חשיבא ערוה, או דלאחר שידענו דצר"ע היא ערוה לפטור צרה, הרי שמענו "דצרה אסורה כ"כ שאוסרת גם צרתה דבמקום ערוה קיימא צ"צ נמי תאסור וכו'".[[279]](#footnote-280)

**י"ג ע"ב - רבא אמר טעמא דב"ש דאאחע"א.** [[280]](#footnote-281)

**בנשא מת ואח"כ נשא חי,** יש לדון, א. לב"ש, אמאי אינה עולה ליבום. ב. במה נחלק ב"ה על ב"ש שאף כה"ג פוטרת צרתה.

1. בטעמא דאינה עולה ליבום - עיין תוד"ה 'דלא' שכתבו, דאיסור אחו"א מתלא תלי וקאי, הלכך לא פקע איסור אש"א[[281]](#footnote-282).
2. ויש לדון במה נחלקו ב"ה על ב"ש. עיין תוס' לב ע"א שכתבו "ואע"ג דלא חייל איסור אחות אשה, אסורה נמי הצרה לייבומי, כיון דלא פקע איסור אשת אח; כמו אילונית דאוסרת צרתה - אע"ג דאין בה אלא איסור אשת אח לחודה".
3. ויל"ע בדעת ב"ש אמאי פליג אהך סברא, ולכאורה צ"ל דנחלקו ב"ש דאש"א דעריות אינה ערוה ליבום, אכן הוא דוחק לומר שנחלקו בדבר נוסף שאינו שייך לעיקר מחלוקתם. [[282]](#footnote-283)
4. עיין רמב"ן שפירש דברי ב"ה בב' אופנים:
5. **"וטעמא דב"ה, לאו משום דאיסור חל על איסור, אלא משום דלצרור גלי בה"**. ויל"ע והרי כיון שאיסור אחו"א לא חל בה מה יאסור את צרתה. יעוין בריטב"א שהביא לשיטה זו ופירשה ז"ל: וי"א דלב"ה אע"ג דאין איסור חל על איסור בעלמא, הכא אתא קרא דלצרור וקרא דעליה, לומר, דחייל למיסר צרת ערוה במקום מצוה". [[283]](#footnote-284)
6. **"אי נמי, אע"ג דאין איסור חל על איסור, כי פקע איסור אשת אח, אתי אחות אשה וחייל - בין בערוה בין בצרה"**. וע"ע לשון הריטב"א "וכל היכא דנשא מת וא"כ נשא חי, דקדים איסור אשת אח, לגבי ייבום שריא רחמנא, והו"ל לגבי יבום כמאן דליתיה, וחייל איסור אחות אשה למיסרה לדידה ולמיסרה לצרתה"[[284]](#footnote-285)

**בנשא חי ואח"כ נשא מת.** טעם זה צ"ב רב.

1. עיין רש"י שכתב "הלכך לא רמיא קמיה לייבומי והוה כמאן דליתא". ועיין מאירי שכתב "כשם שאין אחות אשה נקראת אשת אח לענין שיחול עליה איסור אשת אח, לא חייל עליה נמי שם אשת אח לענין זיקת יבום לאסור צרתה, והויא לה כצרת ערוה שלא במקום מצוה". וצע"ג טעמו של ב"ש, דמאי אכפ"ל שלא חל בה איסור אש"א, והרי היא אשת אחיו ולמה לא תיפול לייבום. ועיין חידושי הגרשש"ק סימן ד' שכתב לבאר הענין.
2. עיין שו"ת הרשב"א [ח"ו כה, והו"ד בשו"ת הרשב"א שסודר בקוה"ע על דף יג] שביאר הענין באופן חדש "כלומר דכיון דלא אלים איסור אשת אח לדחות איסור אחות אשה כדי להתירה ליבום הויא לה כצרת ערוה שלא במקום מצוה". והדברים סתומים וחתומים.
3. עיין ברכ"ש [סימן ה' אות ג'] שביאר דבריו ז"ל: דמה דלא חל האיסור אש"א על איסור אחו"א, ע"כ קליש דין הגורם היתר נפילה של איסור אש"א ע"י דהאיסור אחו"א אינו מניח לחול ולגרום היתר נמצא דפטורה הוא משום איסור אש"א עצמו שאינו ראוי להיות ניתר ולא משום חלות ערוה דלצרור משא"כ אם היה האיסור אש"א חל ע"א אחו"א אז היה אלים היתר הנפילה ע"י האיסור אש"א ורק שנתחדש פטור ע"י דין ערוה דאחו"א. עכ"ל. ועדיין צ"ע גדול. ועיין חידושי הגר"נ אות –מש"כ להקשות ע"ד הגרב"ד ומה שכתב לבאר באופן מחודש ביותר דברי הרשב"א.

**בטעמא דב"ה דפליגי אב"ש בזה**.

1. יעוין תוס' ל"ב ע"א שכתבו "ר"ש לית ליה האי סברא, דמ"מ הרי היא אשת אחיו" וע"ע תורא"ש בסוגיין.
2. ויעוין ריטב"א שכתב "ולב"ה, כל היכא דקדים איסור אחות אשה, חייל איסור אשת אח עליה באיסור מוסיף, דמגו דאיתסרא לגבי שאר אחים איתסרא עליה"
3. באופן אחר כתב "ועוד, דכיון דלגבי שאר אחים הויא אשת אח, ושריא להו, כצרת ערוה במקום מצוה חשיבא, ואפילו לגבי דהאי". וכ"כ הרשב"א בשו"ת "והיינו כיון דהכא דהיא גופא שריא לגבי שאר אחין צרת ערוה שלא במקום מצוה קרינן בה. משא"כ בצרת איילונית דאיילונית כמי שאינה בעולם כלל היא דכולהו אחין אסירא וכדכתי' לעיל".
4. נמצא, **דלתוס'**, שורש מחלוקת ב"ש וב"ה היא בגוף הסברא, האם כל שלא חל איסור אש"א חשיב שלא במ"מ. **ולריטב"א** לכו"ע חשיב שלא במ"מ, אלא דנחלקו האם איסור כה"ג חל על איסור. אבל לו יצוייר שלא יחול איסור אש"א, אף ב"ה מודו דחשיב שלא במ"מ. ו**לריטב"א באופן השני וכ"ה שיטת הרשב"א**, כו"ע מודו דכל שאינה באיסור אש"א חשיב שלא במ"מ, אלא דנחלקו באופן שכלפי האח האחד אינה באיסור אש"א ואינה במקום מצוה, ולגבי שאר האחין היא כן במקום מצוה, האם חשיבא ערוה שלא במ"מ.

**יש לדון באופן שב' האיסורים באו בב"א האם אף לב"ש פוטרת צרתה.** עיין מאירי שכתב להדיא דכה"ג אף לב"ש פוטרת צרתה. אכן יעוין בראשונים שהביאו לר"א אב"ד שכתב דאף כה"ג א"פ צרתה. וצ"ע מ"ט. [עיין חידושי הגר"נ אות רמ ד"ה והנה]

**מראי מקומות – יבמות פרק שני**

**דף י"ז ע"א – ע"ב (1)**

**אשת אח שלא היה בעולמו היכא כתיבא.**

**הקשו הראשונים, מאי מיבע"ל, והא איכא למילף לה מדינא דדרכ"נ.**

1. יש לדון בכונת קושייתם, האם אין זה דרכ"נ מה שתזדקק ליבם לאחר שכבר הותרה לשוק. או שאין זה דרכ"נ מה שצריכה היא להמתין כל זמן שחמיה קיים. עיין רמב"ן מפורש כצד א'. ועיין תורא"ש מפורש כצד ב'. [[285]](#footnote-286)

**ותירצו הראשונים בכמה אופנים:**

1. תוס' וכ"ה בירושלמי, דאיצטריך קרא להיכא דחמותה מעוברת, דבזה הוי שפיר דרכ""נ.[[286]](#footnote-287)
2. הרמב"ן והריטב"א תירצו, דסד"א שצריכה להמתין עד שימות חמיה, וזה אינו חסרון בדרכ"נ. [וזה לשיטתם דהחסרון בדרכ"נ הוא מה שמזדקקת ליבם לאחר שהותרה לשוק. וכיון דממתנת היא מלינשא לשוק חשיב שפיר דרכ"נ, אבל התורא"ש לא תירץ כן, דהא גופא שצריכה להמתין אינו דרכ"נ. ודוק][[287]](#footnote-288).
3. הרשב"א תירץ, דסד"א דהיכא שיש עוד אחים שהיא זקוקה להם, דמזדקקת אף לזה שנולד לאחר מכן. ועיין רמב"ן שהביא לתירוץ זה וכתב עלה "וזה אינו נכון בעיני כלל". וצ"ב מהו שורש מחלוקתם בזה.
4. ואפשר, דמחלוקתם בנדון הידוע של האחרונים האם דרכ"נ הוא 'סימן' או 'סיבה'[[288]](#footnote-289), דאם הוא 'סימן', אזי אין לחלק ולומר דכשיש אחים תזדקק אף לזה שנולד לאחר מכן, דאם הוא 'סימן' לדין שהתורה לא זוקקת אלא לאח שהיה עם המת בעולם, אין שום נפ"מ בין אם יש אחים נוספים לבין כשאין אחים.

**בדעת התוס'.**

1. אכן בתוס' יל"ע, אמאי לא תירצו כהרשב"א, [דאין לומר בדעתם דדרכ"נ הוא סימן, דבפשטות מוכח בדבריהם לעיל דף ב' ע"ב דדרכ"נ הוא סיבה ולא סימן].[[289]](#footnote-290) [[290]](#footnote-291)
2. עיין רע"א שכתב לפרש בשיטת התוס' דלהכי לא תירצו כן, משום דאזלי לטעמייהו בדף ב' ע"א "דאין זה דרכ"נ אם יש לה להזדקק לזה שנפטרה הימנו". ולהכי אף כשיש אחים אחרים ולא הותרה לשוק, מ"מ אין זה דרכ"נ. אכן יעוין ברע"א בתוס' למשניות שכתב, דאף לדבריהם בדף ב', הכא ל"ש האי סברא, דדוקא בדף ב' לא מקרי ד"נ כיון ש'נפטרה הימנו', משא"כ הכא שלא נזקקה למי שנפטרה הימנו, אלא דבתחילה לא היה בעולם, אבל לא נפטרה הימנו, חשיב שפיר דרכ"נ. וא"כ צ"ב אמאי נדו התוס' מהך שינויא.
3. עיין ריטב"א ותורא"ש שכתבו להקשות מטעם אחר על תירוץ הרשב"א, דאכתי תקשי לרבי הושעיא דמוקי קרא לקמן בחד אחא. ואפשר דלהכי התוס' לא הביאו תירוץ זה.

**כתבו התוס' "ואר"י דאיצטריך להיכא דחמותה של יבמה מעוברת דהוי שפיר דרכי נועם ותמתין שמא תלד זכר ותהא זקוקה לו".**

1. יש לעיין, האם כונתם דאם אף הנולד לאחר מכן זוקק ליבום אזי 'חייבת' היא להמתין, או שכיון ש'יכולה' היא להמתין, חשיבא שפיר דרכ"נ.
2. בירושלמי שהובא בראשונים מפורש שחייבת היא להמתין[[291]](#footnote-292), וכן המשמעות בראשונים.
3. יעוין ברע"א בשו"ת ח"ז סס"ה [הו"ד בחדש] "אף דמדינא א"צ להמתין, דסמוך מעוטא דמפילות למחצה נקיבות, מ"מ כיון דבידה להמתין, אין בזה משום דרכי נועם"[[292]](#footnote-293). ולמאי דמוכח מהראשונים שחייבת היא להמתין, צ"ע איך יכלכלו את קושיית רע"א.
4. עוד יל"ע, משום איזה איסור צריכה היא להמתין, דבפשטות איסור יבמה לשוק אינו אלא מחמת הזיקה שיש בינה לבין היבם[[293]](#footnote-294), וכל זמן שלא נולד היבם, ואינה זקוקה לו, למה תיאסר. ואף ברע"א מבואר, דעד כמה שיש לתלות שתלד זכר יש לה 'חיוב' להמתין. וצ"ע.
5. הגר"ח [סטנסיל על הש"ס] כתב די"ל דעובר זוקק ליבום, ולהכי היה לה ליאסר מחמת זיקתה לעובר היבם[[294]](#footnote-295). וע"ש מש"כ ליישב עפ"ז אף את קושיית רע"א הנ"ל, דאף שאין לתלות עתה שיהיה הולד זכר, מ"מ אם תלד לסוף זכר יתברר שכל היתרה לשוק היה בטעות, ואין להמשיך להתירה אח"כ משום דרכי נועם, ולהכי הדרכ"נ הוא שתהא אף עתה אסורה. [וע"ע קוה"ע סימן כד].
6. אכן ברמב"ן מבואר דלולי קרא "נימא שלא תנשא כל זמן שחמיה קיים שמא יולד לו בן", משמע דהיתה אסורה אף כשעדיין אין עובר. [[295]](#footnote-296) [[296]](#footnote-297)

**דף י"ז ע"ב – סוגיא דזיקה (1)[[297]](#footnote-298)**

**נחלקו רב ורב יהודה בקרובות זקוקתו. האם יש זיקה ואסור בהן, או אין זיקה ומותר בהן.**

**יש להקדים ולדון, האם נחלקו בעיקר הזיקה האם יש זיקה, או דלכו"ע יש זיקה, וכל מחלוקתם היא, האם מכח הזיקה יש איסורי קורבה או לא.**

1. עיין קידושין ד' ע"ב "ובעלה, מלמד שנקנית בביאה. והלא דין הוא, ומה יבמה שאין נקנית בכסף נקנית בביאה, זו שנקנית בכסף אינו דין שנקנית בביאה וכו'. מה ליבמה שכן זקוקה ועומדת, תאמר בזו שאין זקוקה ועומדת, תלמוד לומר ובעלה".
2. עיין תוס' שם "שכן זקוקה ועומדת - לביאה. כלומר שעיקר מצותה להקים לאחיו שם, הילכך נקל לה להקנות בביאה יותר מאשה. וה"ר אלעזר משזנ"א פי', שכן זקוקה ועומדת, שביאה זו אינה עושה אלא גומרת קדושי ראשון, ומשום דאשכחן ביאה גומרת, לא נאמר שתקנה תחלת קנין". וכן מבואר שם ברש"י "ואין ביאה באה אלא לגמור". והנה לפירוש ראשון של תוס' אין מפורש כאן שיש קנין של זיקה בין היבם ליבמתו, אבל לרש"י ולפירוש ר"א משזנ"א מבואר דיש קנין של היבם ביבמתו, וענין היבום הוא לגמור את הקנין.[[298]](#footnote-299)
3. עיין לקמן סז ע"ב, היבם, וכו', אי בת ישראל לכהן היא, לא מאכיל לה, 'קנין כספו' אמר רחמנא, והא קנין דאחיו הוא. ועיין תוס' שם בשם ר"ת, דקרא אינו אלא אסמכתא בעלמא, ודרבנן הוא, אבל מה"ת אוכלת היא.[[299]](#footnote-300) [[300]](#footnote-301)
4. ולפי"ז צ"ל, דכל הנדון בסוגיין, האם אלימא הזיקה אף לדינים נוספים כאיסור קרובות וכיו"ב או לא. ועיין לשון רש"י בכ"מ שפירש כן להדיא.

**יש לדון האם איסורי קורבה למ"ד יש זיקה הם מה"ת או מדרבנן.**

1. עיין לקמן כז ע"ב "ה"מ היכא דקאי באפה איסור אחות אשה דאורייתא, אבל הכא זיקה דרבנן היא".
2. יעוין תוס' שם שהביאו מר"ח, דרב דסבר דל"א באיסורי זיקה 'נאסרה', משום דאזיל לטעמיה דאין זיקה. אבל למ"ד יש זיקה איתא לדין 'נאסרה'. ועיין רשב"א שם "נראה מדבריו דמחלוקתן של רב ור"י דהכא באין זיקה ויש זיקה שייך, דלמאן דאמר יש זיקה, מדאורייתא קאמר[[301]](#footnote-302), הואיל וקאי באפיה זיקה דאורייתא בשעת נפילה, הויא לה כאשת אח שיש לה בנים. וכן נקט הרמב"ן שם בדעת ר"ח. וע"ש ברשב"א בסו"ד "ואפשר לומר, דר"ח ז"ל ג"כ לאו שתהא זיקה דאורייתא קאמר, אלא למאן דאמר אין זיקה כלל, לאו אלימא מלתא כל כך שתהא הראשונה אוסרת השניה אפילו לאחר מיתת הראשונה, אלא שכיון שמתה ואין לחוש לבטל מצות יבמין מותרת לגמרי, אבל לרבי יוחנן דאית ליה יש זיקה, אלימא זיקה לשווייה כערוה לעולם, דכעין דאוריתא תקון".
3. וברשב"א שם האריך להוכיח דאף למ"ד יש זיקה האיסור אינו אלא מדרבנן. וכן היא שיטת כל הראשונים מלבד שיטת ר"ח הנ"ל. [[302]](#footnote-303) [[303]](#footnote-304)
4. וכיון שהוכח לעיל דיש זיקה בין היבם ליבמה מה"ת, יש לדון אמאי אין בכח הזיקה לאסור לקרובים מה"ת.[[304]](#footnote-305)

**בשיטת רש"י.**

1. עיין רש"י ד"ה ולימא הלכה וכו' שכתב, דר"ע דסבר דשומרת יבם אין יבמה מפר נדריה, סבר דאין זיקה, ואפילו בנפלה לפני יבם אחד, דלא קרינן ביה אישה. הרי סבר דהנדון דסוגיין אי יש זיקה בשורשו הוא נדון בדאורייתא, והוא אותו נידון של כח היבם להפר נדרי יבמתו. וע"ע רש"י לקמן כו ע"א ד"ה יש זיקה "חומרת זיקה לשוויי אחו"ז כאחו"א, ובמס' נדרים פליגי בה, איכא למ"ד זקוקתו כאשתו להפרת נדריה ולאסור קרובות, ואיכא למ"ד אין זיקה, וכו'"
2. עיין תוספות כט ע"ב דהקשה, דלמסקנא בנדרים מוקמינן להך פלוגתא בכגון שעשה מאמר, וטעמיה דר"ע דלא יפר, משום דאין חייבים עליה סקילה כנערה המאורסה, ולפי"ז לעולם מצי סבר ר"ע דיש זיקה, ואפי' הכי לא יפר, משום דאין חייבין עליה סקילה.
3. ועיין תורא"ש שם שהקשה עוד ארש"י "ונראה לי, אפילו לפי מאי דבעי למימר מעיקרא דבזיקה פליגי, לא מצי למימר דמ"ד אין זיקה דהיינו ר"ע, דע"כ ר"א ור"י דאמרי יש זיקה ומש"ה מיפר, ע"כ היינו מדאורייתא, דסברי זיקה ככנוסה מה"ת, דמשום דיש זיקה מדרבנן לא היו אומרים שיפר נדריה, ואהא קאמר ר"ע אין זיקה מה"ת, אבל אפשר דקסבר יש זיקה מדרבנן". [וביותר תקשי על רש"י דכתב להדיא בכ"מ דאיסורי זיקה אינו אלא מדרבנן].
4. עיין חידושי הגר"נ [אות שיא] שביאר בשיטת רש"י "ונראה בזה, דודאי עיקר הנדון דיש זיקה הוא מדאורייתא, דאי יש זיקה - אית לזיקה שם 'אישות' מדאורייתא, ואי אין זיקה - לא הוי 'אישות' מדאורייתא; ומ"מ אף דיש זיקה ומקרי אישות מדאורייתא, ומה"ט מפר נדריה מדאורייתא, דקרינן ביה 'אישה', מ"מ איסור קרובות אינו אלא מדרבנן".[[305]](#footnote-306) ע"ש מש"כ בטעם הדבר.[[306]](#footnote-307)
5. אבל בתורא"ש הנ"ל מבואר, דאף אי סבר דמה"ת 'אין זיקה' לענין הפרת נדרים, מ"מ אכתי אפשר דמדרבנן יש איסורי קורבה מחמת זיקה. וטעמו להמבואר לעיל דלכו"ע יש זיקה בין היבם ליבמתו, ולהכי אף אם אינו יכול להפר נדרים מחמת זיקה זו, מ"מ שפיר י"ל דרבנן גזרו איסורי קרובות מחמת זיקה זו.

**דף י"ז ע"ב – י"ח ע"א; סוגיא דזיקה (2)**

**"אי הוה אמר הכי ה"א הנ"מ בתרי אבל בחד יש זיקה"**

1. בטעם מ"ד דשאני תרי מחד לגבי זיקה, פירש"י טעמו "דכיון דלא ידיע קמי מאן מינייהו רמיא לא חשיבא למיסר קרובות". ויש לדון האם מאן דפליג וסבר דיש זיקה אף בתרי, סבר דרמיא קמי תרוייהו, או דאף דלא ידיע קמי מאן רמיא, חשיבא למיסר קרובות.
2. עיין נדרים ע"ד ע"א בשלמא ר"ע [דאמר דהיבם אינו מפר כלל] סבר: אין זיקה, ור"י [דאמר דיבם אחד יפר] סבר: יש זיקה, אלא ר"א [דאמר דאף בשתי יבמים יפר] מאי טעמיה, אי יש זיקה, אין ברירה. ופירש הר"ן "מיהו אין ברירה, דהיכא דשני יבמין, אין ברירה למי היא זקוקה ולמי תהיה לאשה, ומש"ה אפילו שניהם אינן יכולין להפר, דכיון דבשעת הפרתן אין ברור לנו מי הוא אישה, אין הפרתן כלום, דרחמנא אמר 'אישה יקימנו ואישה יפירנו', דבעינן שיהא ידוע בשעת הפרה". הרי דאף מאן דסבר יש זיקה בתרי אחי, הא מיהת ודאי דאין זיקה אלא לאחד מהם.[[307]](#footnote-308) [[308]](#footnote-309)
3. אלא דעדיין יש מקום עיון בזה, האם זהו גדר הזיקה אף באיסורי זיקה דרבנן, ולכאורה יש לתלות נדון זה בנדון רש"י ותורא"ש שנחלקו האם הפלוגתא דיש זיקה בדרבנן תליא בפלוגתא דיש זיקה דאורייתא, דלרש"י דהוא חד פלוגתא, אזי מוכח דלמ"ד יש זיקה בתרי אינו אלא לחד מינייהו. אבל לתורא"ש י"ל דיש זיקה בדרבנן גדר התקנה דלתרוייהו יש זיקה.[[309]](#footnote-310) ודוק בזה.

**עיין לקמן מ' ע"א במתני' דאם אח אחד חלץ ליבמתו, שאר האחים מותרים בקרובות החלוצה. וכן מפורש במשנה דף כג דבייבם האחד את היבמה, שאר האחים מותרים בקרובותיה של היבמה.**

ויל"ע, והלא בכל איסורי עריות הבאות מחמת אישות, אף לאחר שפקעה האישות האיסור בקרובותיה קיים, וכגון חמותו אסור בה אף לאחר מיתת אשתו, וכן אשת אחיו וכיו"ב [מלבד אחו"א דילפינן מקרא שהאיסור הוא דוקא בחיי אשתו]; וא"כ, אמאי איסור קורבה מחמת זיקה פוקעים כשפוקעת הזיקה ביניהם, ומאי שאני מאשתו שנתגרשה, דאסור הוא אף לאחר גירושין בקרובותיה. ומצאנו ביישוב דבר זה כמה אופנים:

1. עיין רש"י כ"ג ע"ב ד"ה אין מוציאים מידם "ומשבא אחיו וייבם השניה שהיא יבמתו פקע זיקה מאידך למפרע". היינו דאיגלאי מילתא שלא היתה זקוקה לזה, וממילא אח זה אינו אסור באיסורי קורבה של היבמה. וכ"כ הרשב"א ל' ע"ב "דשאני הכא דכיון שכנסה זה לבסוף איגליא מלתא דמשעת נפילה היתה זקוקתו וכאלו אינה זקוקה לשני אלא לו".[[310]](#footnote-311)
2. עיין רש"ש שם שהקשה על רש"י, דא"כ אמאי בנפלו שתי אחיות משתי אחים וייבם האחד את הראשונה, דדינא דהשניה אסורה להתייבם מדין נאסרה, דבשעת נפילה נאסרה להתייבם מדין אחות זקוקתו, והרי כיון שהראשונה נתייבמה לאחיו, איגלאי מילתא שלא נזקקה לו, וממילא היה לנו להתיר את אחותה שהרי היא לא נאסרה מעולם[[311]](#footnote-312). וכתב הרש"ש להשמיט מרש"י מילת למפרע, וכיון דמכאן ואילך פקעה זיקתה שריא לאחין, והוא צ"ב כנ"ל.[[312]](#footnote-313)
3. עיין או"ש [קונטרס זיקה אות ט"ז] שהביא לשיטת הירושלמי דפליג אבבלי, וסבר דבאופן שנתיבמה האחת, אין בשניה דין נאסרה, ופירש מחלוקתם, דהירושלמי סבר, דכיון דייבם האחד, איגלאי שלא היתה זקוקה אלא אליו, ולא נאסרה מעולם לאחיו. משא"כ הבבלי סבר דהיתה זקוקה אף לזה שלא ייבם לבסוף[[313]](#footnote-314). ואף זה צ"ב כנ"ל, להבבלי, אמאי בייבם האחד, פקעו איסורי קורבה משאר האחים, ומ"ש מגירושין או מיתה, דאף דפקעה האישות, נשארו איסורי קורבה שבאו מחמת האישות.
4. וצ"ל לשיטה זו דהוא דין מיוחד בזיקה, שאינה אוסרת איסורי קורבה אלא לאותו זמן שהיא קיימת, ונאמרו באחרונים בביאור ד"ז כמה אופנים. עיין אתוון דאוריתא כלל ח' וכ"כ הרבה אחרונים, דיש לחקור ביסוד הדין שאיסורי קורבה לא פקעים אף לאחר שפקע האישות, האם נאמר בזה שהתורה אסרה את כל מי שבעבר היתה אמו של אשתו וכיו"ב, או דנאמר בזה שאף לאחר מיתה נשארה אישות ביניהם ואף לאח"מ של אשתו, חמותו חשיבא אם אשתו[[314]](#footnote-315). ועפ"ז יישבו, דע"י יבום או חליצת האחד פקעה הזיקה לגמרי, ולהכי פקעו איסורי קורבה שבאו מחמת הזיקה. עיין הערה[[315]](#footnote-316) אופנים נוספים ביישוב הענין.
5. אכן בעיקר הדבר יל"ע, שהרי מפורש בגמ' בנדרים עד ולקמן בדף כט דבתרי אין זיקה אלא לאחד מהם, עיין לעיל, וא"כ לכאורה פשוט שבייבם האחד איגלאי שלא היתה זקוקה לשני. [[316]](#footnote-317)

**אי אמר הכי הו"א מחיים, אבל לאחר מיתה פקעה לה זיקה, קמ"ל דזיקה בכדי לא פקעה.**

מבואר הכא דעד כמה שפקע הזיקה, פקעו איסורי קורבה הבאים מחמת הזיקה. וצ"ב כנ"ל, מ"ש מגרושי או מיתת האשה שאיסורי קורבה לא פקעו.

1. לשיטת רש"י ודעימיה הנ"ל, צ"ל דהכא נמי כונת הגמ' דהו"א דלאחר מיתה פקעה זיקה למפרע, דאינה זקוקה אלא לזה שייבמנה לבסוף, וכיון שמתה - איגלאי מילתא שלא היתה זקוקה כלל ולא נאסרו קרובותיה.
2. לשיטת הסוברים דלא פקע למפרע, צ"ל כנ"ל דסד"א שמכאן ואילך פקעה זיקתה 'לגמרי', ואינה כשאר אישות שאף לאח"מ נשארת אישות ביניהם.[[317]](#footnote-318)
3. עיין ת"י שכתב "אלא כיון דאמרת דמיתה לא פקעה זיקה, וכו', דא"כ זיקה חזקה היא, כיון דמיתה לא פקעה לה, וכו', כיון שהזיקה חזקה כ"כ דמיתה לא פקעה לה". הרי להדיא דנדון הגמ' האם יש בכח המיתה להפקיע הזיקה 'לגמרי'. והוא כמש"נ באות ב', ולא כמבואר באות א' אליבא דרש"י דהנדון האם פוקע 'למפרע'. ודוק בזה.

**למסקנא מבואר דאף לאח"מ אסור הוא בקרובותיה; ויש לבאר טעם החילוק דביבום של האחד פקעו איסורי קורבה מאחיו, ובמיתה לא פקעו אף שלא הגיעה לכלל יבום.**

1. לרש"י הנ"ל יל"ע, אמאי הכא לא פקעה זיקה 'למפרע' כשם שפקע כשהאחד ייבם או חלץ, ואמאי לא נימא שכיון שמתה איגלאי שלא היתה זקוקה לו כשם שאומרים כשהאח השני ייבם דאיגלאי למפרע שלא היתה זקוקה אלא לזה שייבם.
2. ויעוין באו"ש שהביא דהירושלמי פליג נמי אבבלי נמי בהא, וסבר דבמיתה בטלה זיקה למפרע, והותרו איסורי קורבה. עיין חידושי הגר"נ [אות שיג ד"ה והנה בירושלמי] שביאר מחלוקתם "דהירושלמי ס"ל, דיסוד זיקה הוא מאי דאית ליבם דין יבום ביבמתו וכו', וא"כ לאח"מ דליכא שום דין יבום, פקעה זיקה, אבל הבבלי ס"ל, דדין זיקה הוא דיש ליבם ביבמה דין אישות, וג"ז בכלל דין יבם ביבמה דיש ליבם אישות אחיו, וגם לאחר דבטלה מצות יבום, מ"מ האישות לא פקעה". [[318]](#footnote-319)
3. לפי הסוברים שביבום או חליצה פקעה הזיקה מכאן ואילך 'לגמרי', ולהכי פקעו נמי איסורי הקורבה הבאים מחמת הזיקה, צ"ל דהכא במיתה לא פקעה הזיקה לגמרי. דדוקא ע"י יבום פקעה הזיקה לגמרי. [[319]](#footnote-320)

**גדר "זיקה"**

1. עיין חינוך מצוה רו "וזאת האשה שהיא זקוקה לאח, כלומר שהיא ברשות האח לישא אותה אם ירצה, כי מן השמים הקנוה לו, תקרא זקוקתו". [[320]](#footnote-321)
2. עיין חידושי הגר"נ [אות שח] שהביא לשון הרמ"א דהזיקה היא מה שהיא אסורה מחמתו לשוק. [והוא לשון קשור ואסור בזיקים].[[321]](#footnote-322) וע"ש שכתב דלביאור החינוך א"ש היטב חילוק הגמ' בין חד יבם לתרי, אבל לביאור הרמ"א יל"ע, והלא אף בשני יבמים אסורות הן לשוק. ע"ש.

**דף י"ח ע"א – ע"ב;**

**סוגיא דקידושין אי מפקעי זיקה**

**הא דרב יהודה דשמואל היא, דתנן שומרת יבם שקידש אחיו את אחותה וכו'.**

עיין לקמן מא בהמשך המשנה "מת יבם, יוציא את אשתו בגט ואשת אחיו בחליצה". דהיינו, דלא רק שאסור לו לישא את אחותה, אלא אף היא עצמה צריכה חליצה. ועיין לקמן מתני' קט ע"א "ר"ג אומר וכו' תמתין עד שתגדיל, ותצא הלזו משום אחות אשה". ועיין בגמ' שם בע"ב "ה"ט דר"ג משום דקסבר המקדש אחות יבמה נפטרה יבמה והלכה לה". ופירש"י "ואע"ג דזיקה קודמת לקידושין, קסבר וכו' דאתי קידושי ומבטלי לזיקה". ועיין לעיל י"ח ע"א דר"ג סבר אין זיקה. ועיין ראשונים כאן שכתבו, דהא דר"ג פליג אריב"ב וסבר דקידושין מבטלי לזיקה היינו משום דס"ל דאין זיקה. ועיין תוס' לעיל י"ז ע"ב ד"ה 'ולימא', דמאן דסבר יש זיקה, ע"כ סבר דקידושין לא מפקעי זיקה, ולית מאן דפליג עלייהו. [ולהכי מדברי ת"ק דפליגי אריב"ב מוכח דס"ל אין זיקה, ולהכי נמי קידושין מפקעי זיקה].

**יל"ע האם הדין דלא פקעי הוא מה"ת או מדרבנן.**

עיין קרן אורה י"ז ע"ב שנקט בפשיטות דקידושין לא מפקעי זיקה היינו מדין תורה. אכן מצינו בראשונים צדדים לכאן ולכאן. עיין רשב"א דף מא דכתב דהוא מדרבנן, וכן המשמעות בתוס' בסוגיין. וכן מפורש ברמב"ן בתירוצו השלישי וכן מפרש בתורי"ד לקמן מא.

עיין רמב"ן בתירוצו הראשון והשני דמשמע דהוא מה""ת, וכן משמע להדיא בריטב"א בסוגיין ולקמן דף עט ע"ב. וכן משמעות הרשב"א בשו"ת כדיבואר.

**עוד יל"ע מ"ט דקידושין לא מפקעי זיקה, והרי כיון שקידשה קאי היבמה בערוה דאחו"א ואמאי לא ייפקע זיקתה. עוד יל"ע מה דין נשואין האם אף הם לא מפקעי זיקה, וא"כ מה החילוק בין קידושין לנשואין.**

**בשיטת התוס'.**

1. מדברי התוס' ד"ה שומרת נראה, דהא דקידושין לא מפקעי זיקה, היינו משום גזירה דנראה כנושא אחו"ז.עיין הערה [[322]](#footnote-323) מה שיש להעיר בזה. עיין חידושי הגר"נ שכתב לפרש באופ"א, דלעולם אף לתוס' אין בכח קידושין להפקיע זיקה, אלא דהוקשה לתוס' אמאי לא ישאנה וממילא תיפקע זיקתה דנשואין מפקעי זיקה.
2. עיין תוס' לעיל ט"ז ע"א ד"ה בני ודבריהם צ"ב רב, דהוכיחו מממתני דשומר"י שקידש אחותה דקידושין מפקעי זיקה. והוא פלא, שהרי במשנה זו מפורש איפכא.[[323]](#footnote-324) ועיין תורא"ש שם ששינה מדברי התוס' "מידי דהוה אמקדש אחות יבמה שנפטרה יבמה והלכה לה" והיינו המבואר בדף קט ע"ב בדברי ר"ג. [והוא צ"ע רב, דר"ג ס"ל אין זיקה ולהכי קידושין מפקעי הזיקה, אבל מאן יימר דלמ"ד יש זיקה פקע זיקתה].

**בדברי הרמב"ן .**

1. שיטת הרמב"ן בתירוצו הראשון; דדוקא קידושין לא מפקעי זיקה, אבל נשואין מפקעי זיקה. ובטעם הדבר דלא מפקעי זיקה, וטעם החילוק בין קידושין לנשואין, עיין רמב"ן "וי"ל, לדברי האומר יש זיקה, שתיהן כמקודשות אצלו, אבל נשואה אם מפקעת זיקה, דין הוא, לפי שזו אשה גמורה אצלו בביתו, והיאך תכנס הלזו ותוציאנה מביתו". וע"ע רשב"א בסוגיין "דלדברי האומר יש זיקה הרי היא כמקודשת אצלו וכשיקדש אחותה האיך תוציא מקודשת זו למקודשת הראשונה, דמאי אולמא דבתרייתא מקמייתא, אבל נשואה שהיא כנוסה אצלו אינו בדין שתוציא המקודשת לזו מביתה אחר שכנסה אצלו, כן תירץ הרמב"ן נר"ו".
2. ועיין רשב"א מ"א ע"א [בד"ה ומ"מ עדין קשה] שהקשה ע"ד "ואינו מחוור בעיני כל הצורך, דאי אמרינן סבירא ליה לר' יהודה בן בתירא דזיקה דאורייתא וכמקודשת גמורה היא אצלו משעת נפילה, א"כ לא יהיו קדושין תופסין באחותה כלל, ואי אמרינן דזיקה לאו דאורייתא, א"כ אכתי תהדר קושיין לדוכתא, למה אין קדושין גמורין דאחותה דוחין אותה, כמו שהנשואין דוחין אותה דחיה גמורה, שהרי הקדושין קונין הם קנין גמור ואשתו גמורה היא, ואם מת היבם, למה תוציא את אשת אחיו בחליצה, והלא משעה שקדש נדחית היבמה דבר תורה מיניה דידיה דחיה גמורה" [[324]](#footnote-325) [[325]](#footnote-326)
3. שיטת הרמב"ן בתירוצו השני; דאף נשואין לא מפקעי זיקה וטעמא דמילתא "מיהו י"ל דלמאן דאמר יש זיקה מקצת קנין שיש לו בה מן התורה פוגם עליו קדושי אחותה בין קידושין גמורין בין קידושי מאמר שאינן גומרין בה ואפילו קדם ונשאה יוציא כדברי ב"ה ולעולם לא מידחיא אלא משום קידושין ונשואין דקודם זיקה, ויש לטעם הזה פנים". משמע בטעם זה דקידושין לא מפקעי זיקה מה"ת.
4. עיין חידושי הגר"נ [אות שכה ד"ה ובעיקר] שתמה "צ"ע, דאפילו אי עצם הזיקה מדאורייתא, מ"מ איסור קרובות אינו אלא מדרבנן[[326]](#footnote-327), והיאך פוגם מה"ת".[[327]](#footnote-328)
5. שיטת הרמב"ן בתירוצו השלישי "עוד י"ל שהיא גזירה שמא יכנוס בלא קידושין אחרים ונמצא פוגע באחות זקוקתו ולפיכך לא התירו לו ביאה כלל עד שיעשה אחיו הגדול מעשה". ולתירוץ זה, אינו אלא מדרבנן משום גזירה, ואף בנשואין איתא להך גזירה.

**בדברי הרשב"א**

1. ואף דעת הרשב"א שם בדף מא דאינו אלא גזירה אלא דהוא פירש הגזירה באופ"א, ולדבריו הגזירה אינה אלא בקידושין ולא בנשואין "ואולי נאמר דלמ"ד יש זיקה הויא לה כעין מקודשת, וכיון שלא הספיק לכנוס את אחותה אומרים לו המתן כדי שלא יראה ככונס המקודשת לו ראשונה, אבל אם קדם וכנס אין מחמירין עליו כל כך להוציא את אשתו ואפי' להפרישה דמה שעשה עשוי, ואף היא נמי כל שהוא מעוכב מחמתה אינה ניתרת לשוק בכדי אלא חולצת מדבריהם, אבל בשקדם הוא וכנס ואינו מעוכב מחמתה אף היא לא הצריכוה חליצה אלא יוצאה לשוק בלא כלום"
2. אכן הרשב"א בשו"ת לכאורה חזינן דדרך אחרת עמו. עיין שם ששאל השואל מדלעיל ח' ע"א דאיצטריך קרא ד'עליה' לנשא מת ומת ואח"כ נשא חי. והקשה השואל דלריב"ב כה"ג לא פקע זיקה, דקידושין לא מפקעי זיקה. ותירץ לו הרשב"א בב' אופנים. א. דהך סוגיא סברה אין זיקה. וכר"ג קט דמש"ה קידושין מפקעי זיקה. ב. דנשואין לכו"ע מפקעי זיקה, והא ילפינן מקרא דהיכא ד'נשא' חי פקע זיקה. הרי להדיא בדעת הרשב"א דמה"ת לא פקע זיקה. [[328]](#footnote-329)

**בדברי הריטב"א**

1. שיטת הריטב"א "דודאי למ"ד יש זיקה לא פקעה זיקה משום קדושי אחותה ולא אפי' משום נשואי דאי נשואים מפקעי קדושי' נמי ליפקעיה דקדושין דאוריית' וזיקה דרבנן ואי זיקה דאורייתא מה שאינו נפקעת משום קדושי' אינו בטעם ובדין שתפקע משום נשואין". משמע להדיא מדבריו דהוא מדין תורה, דמשום דזיקה דאורייתא אינה נפקעת משום קידושין ונשואין[[329]](#footnote-330). וצ"ע טובא דכיון שקידושין תופסים בה, הרי היבמה נעשתה ערות אחו"א, ולמה לא תיפקע זיקתה.
2. וע"ע דברי הריטב"א לקמן עט ע"ב "דאי למ"ד יש זיקה זיקה כקידושין היכן אשכחן דאתו נשואי לאה ועקרי קידושי רחל אחותה, ואי לא חשיבי כקידושין אפילו קידושי אחותה לדחו לה דאמאי לא". הרי דכיון דזיקה היא כקידושין ל"ש דאתו נשואי לאה ועקרי לקידושי רחל אחותה. והוא פלא כנ"ל, דכיון דקידושין תפסי באחותה, הרי היא ערוה של אחו"א ואמאי לא תיפקע זיקתה. וצע"ג. [[330]](#footnote-331)
3. ולכאורה צ"ל דלאחר נפילה ליכא פטורא ד'עליה', ואי משום כרת שבה, כיון דחיילא זיקה תו לא פקעה. אכן זהו צע"ג. א. דמסוגייא עט ע"ב מוכח דאיכא פטור ד'עליה' אף לאחר נפילה, שהרי הגמ' שם הוכיחה מר"ג דאם נעשה פצו"ד לאחר נפילה לר"ע דאמר דחיי"ל כחיי"כ, הרי היא נפטרת. ואי ליכא פטורא ד'עליה', ודאי היה צ"ל דעשה דיבום ידחה ל"ת. ב. אף אי נימא דליכא פטורא ד'עליה', אכתי תיפקע זיקתה מלתא דכרת שבה, שהרי שיטת הריטב"א דף מט דאף אשת איש שנעשתה ערוה על בעלה פקע אישותה. וצ"ע.

**בדברי התורי"ד**

עיין לקמן מא "אבל ר"י דסבר יש זיקה, כל מאי דאמרינן בקידושין דאורייתא אמרינן מדרבנן, בזקוקה כי היכי דאין קידושין תופסין באחו"א מדאורייתא, ה"נ דלא קידושין באחו"ז דרבנן, ומש"ה לא מפקעינן קידושין זיקה דידה וכו'" ויל"ע אמאי ש"ר לא פירשו באופן פשוט זה.[[331]](#footnote-332)

עיין הסוגיא דף עט דבעי למימר דבנפלה ולבסוף נפצע לא פקעה זיקתה [אף לר"ע דחיי"ל כח"כ], ומקשינן "א"ל אביי וליתי איסור פצוע ולידחי עשה דיבום, מי לא תנן ר"ג אומר תמתין עד שתגדיל ותצא וכו' אלמא אתי איסור אחו"א ודחי ה"נ וכו'" ועיין ריטב"א שם שהקשה "ויש מקשי' מאי קא מקשה אביי לימא ליה רבא דההיא דר"ג משום דס"ל אין זיקה וקיל למדחייה השתא אבל ר"ע ס"ל יש זיקה וכו'" וכן הקשה ברשב"א דף מ"א [ד"ה ומיהו ודאי].

ויש לעיין טובא בכל שיטות הראשונים הנ"ל אי קשיא קושיא זו. דלהתורי"ד ודאי לא קשיא כלל, דהא דלריב"ב דיש זיקה לא פקעי קידושין הוא מטעם דלא תפסי קידושין באחותה מדרבנן. אבל ודאי בנעשה פצו"ד פקע זיקה. וכן להרמב"ן דאמר "דלמאן דאמר יש זיקה מקצת קנין שיש לו בה מן התורה פוגם עליו קדושי אחותה" נמי ל"ק כלל, דהוא דין מיוחד בקידושי אחותה שהם פגומים.[[332]](#footnote-333) ואף להרשב"א שכתב בסו"ד בדף מא דהוא גזירה דרבנן "כדי שלא יראה ככונס המקודשת לו ראשונה", נמי לא קשיא כלל[[333]](#footnote-334). ואף להרמב"ן בתירוצו הראשון לכאורה הוא דין מיוחד בקידושי אחותה דמאי אולמיה האי מהאי, ול"ש כלל לפצו"ד דהתם ודאי יש לאיסור פצו"ד להפקיע זיקתה. וכל קושיית הראשונים הנ"ל קשיא רק להצד דאין בכח ערוה דלאחר נפילה להפקיע הזיקה, ולהכי הוקשה להם דה"ה איסור פצו"ד אף לר"ע אין בכוחו להפקיע הזיקה.

**דף י"ח ע"ב – י"ט ע"א**

**סוגיא דזיקה ככנוסה (1)**

מבואר בסוגיין לרב אושעיא דמכח דין 'זיקה ככנוסה' עולים ג' חידושי דינים.

**א**. דלר"ש אף בנולד ולבסוף ייבם, מותרת לנולד.

**ב**. במת ראובן ונפלה לפני שמעון ולוי - למ"ד דיש זיקה אף בתרי אחי – ומת שמעון קודם שייבמה, ונפלה אשת שמעון ליבום, אין ללוי לייבם אלא אחת היבמות, כיון שאשת ראובן הוזקקה לשמעון וזיקה ככנוסה, חשיבי כב' יבמות הבאות מבית אחד דאין מיייבמים אלא אחת מהן והשניה פטורה[[334]](#footnote-335).

**ג.** בנפלה יבמה לפניו, ואח"כ נפלה לפניו אחותה, השניה פטורה משום דהראשונה ככנוסה אצלו והשניה ערוה דאחו"א ומותרת לשוק.

**יש לדון האם 'זיקה ככנוסה' הוא דוקא בכנס לבסוף, דאיגלאי שהיתה כנוסה אליו משעה ראשונה, או אף בלא כנסה לבסוף.**

1. עיין בגמ' י"ח ע"ב "אלא אש"א שלה"ב לר"ש היכי משכח"ל, וכו', א"נ בתרי ולא יבם ולא מית" ועיין רש"י "ואי נמי לא יבמה האי שני הואיל והוזקקה לו הרי היא ככנוסה".
2. וכן מבואר בהמשך הסוגיא גבי שלשה אחים נשואים של נשים נכריות, דאף בלא ייבם השני את אשת הראשון לבסוף ומת חשיבא ככנוסה אליו ולהכי אם אף הוא מת, חשיבא אשת ראובן כאשתו של שמעון ודי בייבום של אחת משתי נשים אלו.[[335]](#footnote-336)
3. עיין רמב"ן "כיון שאלו היה חי שמא היה מיבם רואין אותה כאילו כנוסה לו משעת נפילה, ולפיכך שתי יבמות הבאות משני בתים לר' שמעון[[336]](#footnote-337) אחת מתיבמת ואחת פטורה מן הדין"
4. ע"ש ברמב"ן עוד שכתב "ואין הטעם שאמרנו מחוור אלא שהוא דעתו של ר' שמעון, ויש ליישב טעמו מעט לומר דזיקה ככנוסה דמיא לגדול אחי דלדידיה קיימא ליבומי ואם מת מכחו היא מתיבמת, והא דמקשה רב יוסף ממתניתין דשלשה אחין משום דסתמא גדול אחי הוא דעבד בה מאמר"

**ובאמת יל"ע טובא מה הכריח את הגמ' ש'זיקה ככנוסה' הוא אף בלא ייבם לבסוף.** [ואם הו"א הכי דדוקא כשייבמה לבסוף, לא הוה קשיא קושייתו של רב יוסף ממתני' דשלשה אחין נשואין שלש נשים נכריות]

1. עיין רמב"ן [ד"ה והא דמתקיף לה ר"י] שהקשה כן ותירץ "אלא לא ניחא להו בגמ' למימר הכי משום שאם לא היתה ככנוסה משעה ראשונה בלא ספק ובלא תליה, הויא לה לזה שנולד ואח"כ ייבם אחיו כיבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה שהיא כאשת אח שיש לה בנים ואסורה".
2. עיין ריטב"א [ד"ה מתקיף לה ר"י] דפליג "ואין תירוץ זה מחוור דאיכא למימר דזיקה בלא כניסה לא קניא כלל אלא מתלה תלה ומיהו כשכנס לבסוף קונה למפרע משעת נפיל' ואישתכח דלא נאסרה על הג' כלל מחמת הראשון". ע"ש מש"כ ליישב באופ"א. וצ"ב שורש מחלוקת הרמב"ן והריטב"א.[[337]](#footnote-338)

**יש לעיין, לרב יוסף דסבר דיש דין 'זיקה ככנוסה' אף בתרי אחי, איך שרי לאחד מהם לייבם והרי היא ככנוסה אף לשני והרי היא אשת אחיו.**

1. עיין רמב"ן [ד"ה אי נמי בתרי] שכתב "כל שלא מת אי אפשר לומר זיקה ככנוסה דמיא לזה החי שאם כן אשת אחיו בחייו היא, אלא כך הוא הדין לר' שמעון זיקה ככנוסה דמיא לכל האחין ואם קדם אחד וזכה בה בפני אחיו פקעה לה זיקה מאותן שלא רצו ליבם" והא דבמת האחד לא אמרינן דפקעה זיקה מהמת.
2. עיין ריטב"א [ד"ה ואי קשיא הא קשיא] שפירש באופ"א קצת "דודאי גבי ב' יבמים בעודם בחיים פשיטא לן שאין זיקתו של אחד מהם מעכבת של חבירו וכי מייבם חד וקאי אידך ולא מיבם הוברר לזה וכאילו לא נראית לזה מעולם".
3. יעוין ברמב"ן [ד"ה מ"מ הך סברא] שכתב "מ"מ הך סברא ליתא אלא למאי דס"ד מעיקרא דזיקה אפילו בתרי ככנוסה דמיא, אבל הא אסיקנא דשני לי' לר' שמעון בין יבם אחד לשני יבמין וכל היכא דהוי ככנוסה לא מצי אחיו לאפקועי זיקה מיניה".
4. מבואר בדברי הרמב"ן דהך נדון אם יש זיקה אף בתרי תליא בנדון זה, דאם יכול הוא להפקיע את הזיקה משאר האחים, יכול להיות זיקה אף בתרי, אבל אם אינו יכול להפקיע משאר האחים, לא חיילא זיקה בתרי. וצ"ב רב.
5. ע"ש שכתב לפי"ז "ולהך סברא לא אצטריך קרא לתרי ולא ייבם ולא מת משום דכיון דזיקה בחד ככנוסה דמיא אשתו של חי היא ואסורה על זה משום אשת אח מחיים דזיקה שהיא ככנוסה לא מפקעא לעולם מיניה מחמת אחיו, אלא לחד אחא איצטריך, אי נמי אי לא מיעט רחמנא אשת אחיו שלא הי' בעולמו מכיון שנולד זה איגלאי מלתא דלאו זיקה בחד הוא ולא ככנוסה לראשון דמיא".

**יל"ע טובא, אמאי לאחר מיתת האחד אמרינן דהיא ככנוסה אצלו ולא אמרינן דאם בא אחר וייבם פקע זיקה אף מהמת.**

1. ע"ש ברמב"ן שכתב "אבל מת אחד מהן כיון שאלו היה חי שמא היה מיבם רואין אותה כאילו כנוסה לו משעת נפילה" ועיין רשב"א שכתב "דקסברי דדוקא כי קיימי תרוייהו ומיבם חד מפיק לה מידי זיקה דאידך דהא קאי אחא ולא מיבם לה, אבל כי מיית ליה אם איתא דזיקת שני יבמין ככניסה הוה לן למימר אלו הוה קאים איהו כניס לה ומעיקרא ככנוסה הו"ל" וע"ש שכתב הרשב"א "וא"ת הא מנא להו דזו סברא רחוקה מאד, וזהו שאומרים במשל (קנים פ"ג מ"ו) כשהוא חי קולו אחד כשהוא מת קולו שבעה" וצ"ב רב.
2. עיין ריטב"א [ד"ה אבל שיטה זו] שתמה ע"ז "דכיון דאמרת דב' יבמי' שהיו בעולם אין זיקתו של זה מעכב על זה מחיים ואע"ג דזיקה ככנוסה דמיא והיה זה ראוי לכנוס היאך נאמר כי כשמת א' מהם נעשית לו כנוסה גמורה מפני שאנו אומרים אילו היה כונס חי היה נמצא כחו גדול במותו מחייו וכונס את יבמתו בקבר".
3. ע"ש דמשום קושיא זו ועוד קושיות פליג וסבר דלעולם כל שלא ייבמה [ולא עשה בה מאמר] ומת, ולאחר מותו ייבם אח אחר "פשיטא דלאו ככנוסה דמיא לגבי היבם שהיה ראוי לה לא בחייו ולא לאחר מיתתו". ובאמת דברי הרמב"ן צ"ב רב, מ"ש לאחר מיתה מחיים דאמרינן דפקע זיקה משאר האחים. [[338]](#footnote-339)
4. ובביאור שיטת הרמב"ן והרשב"א יעוין היטב בדבריהם דהפקעת הזיקה משאר האחים הוא משום שלא רצו לייבם, דהא קאי אחא ולא מייבם. משא"כ במת שמה שאינו מייבם הוא משום שאינו יכול ואם היה כאן היה מייבם, כה"ג לא פקעה זיקתו. וצ"ב רב.[[339]](#footnote-340)

**דף י"ט ע"א – י"ט ע"ב;**

**סוגיא דזיקה ככנוסה (2)**

**יש לדון לרב יוסף דאמר דאף בתרי יבמים זיקה ככנוסה, האם הזיקה היא לשניהם יחד או רק לאחד מהם.**

1. נחלקו הרמב"ן והריטב"א בשלשה אחים נשואים שלש נשים נכריות ומת ראובן ואח"כ מת שמעון, למאן דאמר דזיקה ככנוסה אף בתרי, האם שניהם צריכות חליצה, או דאין ללוי לייבם או לחלוץ אלא לאחת מהן. דעת הרמב"ן וש"ר כצד ב' ודעת הריטב"א כצד א'.
2. וטעמו של הרמב"ן ודעימיה דמשעת מיתה לא מהני ייבומו של לוי להפקיע זיקת שמעון דאילו היה חי שמא היה מייבם. וטעמו של הריטב"א דפליג משום "שכל שבא לייבם הותרה לו ואמרי הוברר הדבר כי לא נזקקה".
3. ולכאורה נחלקו בנדון דלעיל, דהרמב"ן סובר, שכשהאחד מייבם, פוקעת הזיקה משאר האחים מכאן ואילך, וזהו דוקא אם מייבם בחיי היבם השני. אבל הריטב"א סובר, שכל שאחד מייבם, איגלאי למפרע שלא היתה זקוקה אלא אליו, ולהכי אף במת אחד האחים והשני ייבם, אמרינן דאיגלאי למפרע שלא היתה זקוקה אלא אליו.
4. יעוין נדרים עד "אלא ר"א מ"ט, אי יש זיקה אין ברירה". ופירש הר"ן "דהיכא דשני יבמים אין ברירה למי היא זקוקה ולמי תהיה לאשה" וע"ש לפירוש ראשון בר"ן דהך סוגיא סברה דזיקה ככנוסה. הרי דאף אם יש זיקה ככנוסה בתרי, מ"מ אינה זקוקה אלא לאחד מהיבמים.[[340]](#footnote-341) .

**בסוגיין מבואר, דבשלש אחים נשואים שלש נכריות, ומת ראובן, ואח"כ מת שמעון, והרי נשות ראובן ושמעון זקוקות ליבום, למ"ד זיקה ככנוסה אף בתרי אחי, על לוי לייבם אחת מהן והשניה פטורה.** [והריטב"א פליג מטעם אחר, דכיון שלוי מייבם איגלאי למפרע דלא היתה זקוקה לשמעון]**. עוד מבואר בסוגיין שבמת ראובן ואח"כ נולד לוי ואח"כ ייבם שמעון, דלר"ש חשיב ייבם ולבסוף נולד. ופירש"י דהוא מטעם שאף כה"ג חשיב שמצאה בהיתר.**

1. צ"ב רב, דאף שנזקקה לשמעון, וזיקתה ככנוסה, ועתה היא זקוקה ליבום ללוי אף מחמת שמעון, מ"מ אכתי זקוקה היא ללוי אף מחמת ראובן.
2. וכן צ"ע אמאי חשיב שמצאה בהיתר, שהרי לכאורה היא זקוקה עדיין אף מחמת ראובן ללוי. דהיכי פקעה זיקתה ללוי.[[341]](#footnote-342)
3. עיין אמרי משה סימן ח' אות ה' שכתב דפקע זיקתה ללוי משום ערות אשת שמעון, שהרי היא אשתו מחמת זיקה ככנוסה.
4. ועיין אמר"מ שם אות י' שכתב עוד דלהכי אף בנולד ולבסוף ייבם פקעה זיקתה מחמת ראובן וחשבינן ללוי כשנולד שמצאה בהיתר משום שע"י זיקתה לשמעון הרי היא ערוה דאש"א כלפי לוי. וזה צ"ע דא"כ נימא בה דין נאסרה. שהרי כל מה שאינה זקוקה ללוי הוא מטעם איסור אש"א.
5. עיין חידושי הגר"נ [אות שלה] אופן אחר בזה. ע"ש היטב. אכן אכתי צ"ב אמאי חשיב כיבם ולבסוף נולד, שהרי כשנולד עדין לא חל דין בית אחד הוא בונה ואינו בונה שתי בתים, וכל מה שאינה מתיבמת היינו מדין אאשלה"ב, וא"כ אף ביבם אח"כ נימא דכיון שנאסרה שעה אחת אסורה עולמית. וצ"ע. [[342]](#footnote-343)

**יש לדון לאביי דבשתי יבמין ל"א זיקה ככנוסה, האם אף בשתי יבמות הדין כן, או דבשתי יבמות אמרינן זיקה ככנוסה.**

1. עיין רש"י ד"ה שניה שבזוג זה דמפורש בדבריו דבשתי יבמות יש זיקה ככנוסה. ועיין תורא"ש דפליג ארש"י וכתב "כי היכי דלר"ש ל"א בשתי יבמין ככנוסה דמיא משום דא"א להיות כנוסה לשניהם, ה"ה בשתי יבמות א"א להיות שתיהן ככנוסות לו" ע"ש שמכח קושיא זו פירש הגמ' דשניה שבזוג זה באופן אחר. וע"ע בת"י.
2. עיין מהרש"א שכתב לבאר בדעת רש"י החילוק בין שתי יבמין לשתי יבמות ז"ל: וי"ל דלא דמיא דבב' יבמות כיון דברצונו תליא מלתא לייבם איזה מהן שירצה שפיר חשבינן כ"א מהן ככנוסה משום זיקתה משא"כ בב' יבמין דלא ברצונו תליא מלתא שיהיה זיקת שניהם ליחשב אותם ככנוסה להן. עכ"ל.
3. באופ"א י"ל ע"פ דברי המאירי שכתב לפרש אמאי בתרי יבמים איכא מ"ד דאין זיקה ופירש משום דאיתתא לבי תרי לא חזיא. וה"ט ל"ש בתרי יבמות. ואפשר דהוא הטעם נמי בזיקה ככנוסה. ודוק. [[343]](#footnote-344)
4. והנה מבואר ברש"י עוד, דאף שבשתי יבמות יש זיקה מ"מ הזיקה אינה אלא לאחת מהן[[344]](#footnote-345). וצ"ב מ"ש ממ"ד דיש זיקה בשתי יבמין דמשמע דהזיקה היא לשתי היבמים ולא רק לאחד מהן. עיין לעיל. עיין חידושי הגר"נ אות שלט ד"ה והנה בס"ד מש"כ בזה.
5. ובדעת התורא"ש דפליג לכאורה נראה בשיטתו, דטעמא דבתרי אין זיקה משום שבכל גוני אינה זקוקה אלא לזה שייבמה לבסוף, וכיון דלא ברירא, קלישא זיקה, ולהכי אין לחלק כלל בין שתי יבמין לשתי יבמות. ועיין.

**יש לדון בנפלה לפניו לאה, למ"ד זיקה ככנוסה, האם אחותה קאי עליו בכרת דאחו"א או לא.**

1. להמבואר בגמ' דנפטרת היא מטעם ערות אחו"א, לכאורה מפורש דהיא בכרת.
2. עיין תורי"ד שכתב דאינה בכרת, וקידושין תופסים בה.
3. עיין רשב"א דף מא שכתב דאם זיקה מה"ת, אין קידושין תופסים באחותה. וכיון דזיקה ככנוסה ודאי הוא מה"ת, סובר הרשב"א דאין קידושין תופסים באחותה, ופליג על התורי"ד הנ"ל.[[345]](#footnote-346)
4. ובאמת דברי התורי"ד הם פלא, דא"כ אמאי פטורה היא בנפילתה, שהרי אין בה כרת דאחו"א. עיין ברכ"ש סימן ט' שכתב "ואף דמשום איסור אחו"א תפסי בה קידושין, מ"מ מהני שתהא ערוה, והוי בכלל דין דלצרור, ומקרי ערוה דלא תפסי בה קידושין משום איסור אש"א, וכו'" וצ"ב רב.

**דף י"ט ע"ב – כ' ע"א**

**סוגיא דר"ש ורבנן**

**נחלקו ר"ש ורבנן ביבם ולבסוף נולד ומת המייבם האם שריא לנולד. יל"ע מהו טעמו של ר"ש ובמה נחלקו רבנן אר"ש.**

1. בטעמו של ר"ש מבואר בגמ' י"ט ע"ב "הואיל ובא ומצאה בהיתר ולא עמדה עליו שעה אחת באיסור". ובגמ' כ' ע"א מקשינן "איסור אש"א שלה"ב להיכן אזל, ומשנינן האי איסורא דאית ליה היתרא". עיין היטב הסוגיא.
2. בטעם דנולד ולבסוף ייבם אסור, עיין רש"י ט' ע"ב ד"ה 'ומשני' "היכא דמת ראובן בלא בנים, ועד שלא יבמה שמעון נולד לוי אחיהם, ועודה זקוקה ליבם, והיתה לו אסורה בנפילה זו משום אשת אחיו שלא היה בעולמו, ויבמה שמעון ומת בלא בנים מודה ר"ש שאסורה ללוי, הואיל ונאסרה עליו שעה אחת בנפילה ראשונה".
3. ובטעם דיבם ולבסוף נולד שאני, עיין רש"י י"ח ע"ב ד"ה בהתירא אשכחה "שלא נאסרה עליו שעה אחת שלא נזקקה לו מכח הראשון כלום". הרי להדיא דעיקר החילוק הוא, דבנולד ולבסוף ייבם יש 'נאסרה', משא"כ בייבם ולבסוף נולד אין 'נאסרה', כיון שלא היה בשעת נפילה, דדוקא היכא שנאסרה בשעת נפילה - אסורה עולמית.
4. האחרונים ביארו[[346]](#footnote-347) דעיקר טעמו של ר"ש הוא כמפורש בדף כ' דאיסור אש"א הוא איסורא דאית ליה היתרא ולהכי הותר כלפי האח הנולד. אלא דבנולד ולבסוף ייבם לא מהני הך היתרא משום נאסרה, דכיון דבשעה שנולד היתה בזיקתה ונאסרה כלפי הנולד הרי נאסרה עולמית.
5. וטעמם דרבנן, מבואר בגמ' דהוא משום דילפינן מקרא ד'ויבמה' דעדין יבומים הראשונים עליה. והיינו דאף ביבם ולבסוף נולד חשיבא כשעת נפילה, דעדין חשיבא במקום מצוה. ולהכי אף ביבם ולבסוף נולד יש בה דין נאסרה. ועיין קוה"ע [ד' ט"ז] שביאר, דלעולם אף רבנן הוו מודו לעיקר סברתו של ר"ש, דאיסור אש"א יש לו להיות מותר אף לאח הנולד, כל שיבם ולבסוף נולד, אלא דסברי דלעולם חשיבי כנולד ולבסוף יבם, כיון דיבומים הראשונים עליה, וממילא אסורה מדין 'נאסרה'. [[347]](#footnote-348)

**בטעמו דר"ש.**

**עיין קושית הגמ' "אלא מעתה אחותו מאמו שנשאה אחיו מאביו ואחר כך נולד אח ומת תתייבם הואיל ובא ומצאה בהיתר". והקושיא צ"ע רב, מהי"ת להתיר איסור אחותו מה"ט דמצאה בהיתר.**

1. עיין רש"י שכתב "תתייבם לו כשימות זה דהא מצאה בהיתר ייבום". הרי מבואר שטעם ההיתר באש"א שלה"ב ביייבם ולבסוף נולד משום שכשנולד הותרה לו ליבום. [ואף שעדין לא נפלה ליבום מחמת השני, מ"מ סיבת ההיתר כבר קיימת]. וסברה הגמ' דאף שאר עריות כל שנולד ומצא את אשת אחיו מיובמת לאחיו, הרי יש בכח ההיתר יבום שהותרה לנולד, להתיר אף שאר איסורי עריות.

**תירוץ הגמ' "האי איסורא דלית ליה היתירא האי איסורא דאית ליה היתירא".** עיין היטב רש"י ותוס' שנחלקו בביאור תירוץ הגמ'.

1. רש"י כתב "איסור אשת אח אית ליה היתר כשאין לו בנים הילכך כשמת ראשון בלא בנים פקע איסורו לגבי שני ונשאה והשלישי מכח שני בא". תוס' כתבו "דפקע איסור אשת אח דיכול להחזירה לאחר שגרשה וכי היכי דפקע ליה לגבי דידיה איסור אשת אח פקע נמי לגבי אחיו הנולד". ועיין ריטב"א שרש"י ותוס' נחלקו בטעם ההיתר.
2. תורף מחלוקתם, דלרש"י עצם ההיתר של הנפילה ליבום שיש כלפי המייבם, מתירה אף לאחיו דשלישי שמכח שני בא, והרי הוא ממשיך את אישות המת על כל היתריו. משא"כ לתוס' אינו מכח ההיתר של הנפילה לייבום, אלא מכח ההיתר המחודש דילפינן מקרא ד'ולקחה', דאף שאין מצות יבום שריא, דכיון שלקחה נעשית כאשתו לכ"ד ושרי להחזירה. וצ"ב רב שורש המחלוקת בזה.
3. הגר"נ ביאר דתוס' מיאנו בפירש"י, כיון דס"ל דההיתר ליבום אינו אלא מחמת המצוה, והך היתרא ל"ש כלפי השלישי, דאינה במקום מצוה ואף לשני לא הותרה אלא לצורך קיום המצוה. ורש"י ס"ל כשיטת הסוברים שגדר ההיתר אינו מדין עדל"ת אלא שלא נאסרה האש"א ליבם והוי כדבר שהיה בכלל ויצא מן הכלל, ולהכי הך היתרא שייכא אף שלא במ"מ ושייכא אף כלפי האח השלישי, ואף שאיננו במקום מצוה כלל.

**בשיטת רש"י.**

1. עיין לעיל י"א ע"א שאף בחלץ ראובן ואח"כ קידשה ואח"כ נולד שמעון, ואח"כ מת ראובן, לר"ש הוי כיבום ולבסוף נולד דשריא לאח הנולד. ונחלקו ראשונים איך הדין בחלץ ראובן ואח"כ נולד שמעון ואח"כ קידשה ראובן, האם חשיב כיבם ולבסוף נולד או לא. עיין מאירי שהביא בזה מחלוקת. ועיין רש"י שם שכתב דדוקא בנולד לאחר קידושין שריא לאח הנולד.
2. וצ"ע, לרש"י אמאי בנולד לאחר חליצה לפני קידושין לא שריא והרי כיון שכבר אינה זקוקה לא שייכא בה נאסרה וא"כ אמאי לא תותר כשמקדשה לאחר מכן דאף כאן כיון דשריא ליבם ושלישי מכח שני בא תותר אף לשלישי.
3. עיין חידושי הגר"נ [אות שנא ד"ה אמנם בבבלי] שכתב לחדש דלרש"י אף לתירוץ הגמ' בסוגיין, כל ההיתר הוא דוקא באופן ש'מצאה בהיתר יבום משעה שנולד', דאף דכתב רש"י דהוא מחמת שלישי מכח שני הוא בא, מ"מ כל זה דוקא אם מצאה בהיתר יבום מיד כשנולד, אבל אם כשנולד לא הותרה לו ליתא להך דינא [[348]](#footnote-349) ועיין בפירוש הריב"ן שנראה מדוייק היטב כדברי הגר"נ.

**בשיטת תוס'**

1. בפשטות כונת התוס' דכיון שפקעה אישות המת ע"י ייבומו של אחיו, מעתה לא חשיבא אשת אח של המת ולהכי שריא לגבי הנולד[[349]](#footnote-350).
2. אכן יל"ע טובא לשיטת התוס', מהך סוגיא דדף יא, אמאי בחלץ וקידשה שריא לנולד, והרי הכא ל"ש טעם התוס' דכיון שהותרה אף להחזירה הותרה לשאר האחים, שהרי בחלץ לא הותרה להחזירה, ואין כאן היתר מחודש דכיון שלקחה נעשית כאשתו לכ"ד, ואמאי שריא לאח הנולד. וכן תמה בקוה"ע [סימן ב' אות א']
3. וצ"ל דהכא איכא היתרא אחרינא, דכיון שחלץ לה פקע איסור אש"א דילה, שהכתוב ניתקו מכרת ללאו. אכן זה צ"ע שהרי לר"ל לא פקע איסור אש"א אלא לגבי החולץ, ולא לשאר האחים.
4. וצ"ל דאף לתוס' שורש ההיתר לאח הוא משום שממשיך את אישות המת, וכל שהותר למת אף הוא מקבל את ההיתר, [וכ"כ הגר"נ אות שנד], ולהכי אף בחליצה, כיון שלחולץ עצמו הותר האיסור אש"א, והרי הוא ממשיך את אישות המת, אף הוא בכלל ההיתר[[350]](#footnote-351). ודוק היטב בזה.

**יש לדון בראובן שייבם וגירשה ואח"כ נולד שמעון ואח"כ קידשה ראובן ומת, האם אף כאן שריא לאח הנולד.**

1. הנה לשיטת רש"י דהוא משום ששלישי מכח שני בא, ולשני הא שריא, וא"כ לכאורה ודאי שריא לנולד. אכן לביאור הגר"נ שכל ההיתר לרש"י הוא משום ש'מצאה בהיתר יבום', הכא כשנולד לא מצאה בהיתר יבום. אבל לשיטת תוס' צ"ל דשריא.
2. עיין חידושי הגר"נ [אות שנא ד"ה ולפי"ז] שכתב להוכיח מהרשב"א והמאירי דף יא דשריא, מהא דכתבו דבחלץ ונולד קודם שקידשה אסירא משום דחליצה אינה קנין. הרי דאם חליצה הוה קנין הוה שריא אף שנולד לאחר שפקע הקנין.

**הנה בסוגיין הוקשה לגמ' 'איסור אש"א להיכן אזל', ויל"ע דלכאורה הך קושיא קשה בכל יבום בנפילה שניה היכי שריא לייבומי ד'איסור אש"א מנפילה ראשונה להיכן אזל' שהרי אש"א זו אינה במקום מצות יבום ומה יתירנה.** ומצאנו בזה כמה דרכים באחרונים.

1. החזו"א [קלא סק"ה] כתב דביבומו של לוי מיבם אף את אישותו של ראובן. שהרי אישותו של שמעון היא המשך אישותו של ראובן, ועתה כשמייבם את אישותו של שמעון, כלול בזה אף יבום של אישות ראובן. ומצות היבום של אשת ראובן מתיר את איסור אש"א. [[351]](#footnote-352)
2. עיין ירושלמי [פ"א ה"א] לגבי מחלוקת ר"י ור"ל לקמן דף י' ע"ב שנחלקו אי - חולץ או מייבם - שליחותייהו דאחים קעביד, והנפ"מ אם שאר אחין על החלוצה בכרת או בלאו. והקשה הירושלמי, לר"ל דסבר דבכרת, א"כ בנפילה שניה, איך מצי השלישי לייבם, והרי היא בכרת של אש"א על שאר האחין. ותירץ הירושלמי "מה את סבר היא חליצה היא ביאה, תאמר ביבום כיון שבא עליה אשתו היא". ועיין אמרי משה [סימן ה' אות יז] שביאר כונתו "דילפינן מ"ולקחה" דנעשית כאשתו לכל דבר שמגרשה בגט ומחזירה, וע"כ דהיבום מפקיע האשת אח ממנה ונעשית כאשתו לכ"ד, כן מפקיע מכל האחין הא"א של הראשון".
3. והנה להחזו"א א"ש היטב דלא הוקשה לגמ' אלא אר"ש להיכן אזל איסור אש"א, כיון דהכא הנולד לא ממשיך את אישות הראשון דלגביו הויא אאשלה"ב, משא"כ בכל ייבום שיש לו לייבם אף את אישות הראשון. אבל להירושלמי יל"ע כיון דבכל ייבום בנפ"ש צריכים אנו לחידוש דהיבום מפקיע את אישות המת, ורק משום הכי שריא כל נפ"ש א"כ מה הוקשה לגמ' הכא לר"ש, דאף כאן שפיר י"ל שהיבום מפקיע את אישותו של מת, ולהכי שריא לנולד.[[352]](#footnote-353)

**בטעמם דרבנן**

1. **קושיית הגמ' "אלא מ"ט דרבנן"** יל"ע מה הוקשה לגמ', ואמאי לא נימא דפליגי אעיקר חידושו של ר"ש דכל שמצאה בהיתר הותר האיסור אש"א אף לאח הנולד. וצ"ע.[[353]](#footnote-354)
2. **קושיית הגמ' "אלא הא דתנן כנסה הרי היא כאשתו לכ"ד וכו' התם נמי לימא ויבמה עדין יבומים הראשונים עליה".** נחלקו הראשונים בביאור הקושיא. לרש"י קושיית הגמ' דתיבעי חליצה. אבל הא לא הוקשה לגמ' שייאסר לחזור ולקחתה. ועיין רמב"ן דפליג ארש"י ופירש דקושית הגמ' על שתי הדינים של ריב"ח הן על חליצה והן שייאסר להחזירה לאחר שגירשה. ועיין רשב"א שפירש כהרמב"ן אף בדברי רש"י. וצ"ב אמאי רש"י לא פירש כש"ר. [[354]](#footnote-355)
3. עיין רמב"ן ורשב"א שהקשו, לפום ס"ד דבכל יבמה נימא דיבומים ראשונים עליה, אמאי לא הוקשה לגמ' דאף ביאה שניה תיתסר. עיין ברמב"ן ב' תירוצים [ותירוצו הראשון של הרמב"ן צ"ב רב] וברשב"א תירוץ שלישי. [[355]](#footnote-356)
4. **תירוץ הגמ' "מסתברא שדי היתירא אהיתירא ושדי איסורא אאיסורא".** צ"ב רב, דסוף סוף כיון שלאחר יבומה אין בה זיקה, אמאי נימא בה נאסרה. והרי אף אשה זו לאחר שנתייבמה מותרת לשוק ללא חליצה, וזאת משום שאין בה יבומין הראשונים כלל, וא"כ אמאי יש בה דין 'נאסרה' לאח הנולד. וצ"ל דמ"מ לגבי האח הנולד לא פקעה זיקתה ע"י יבומו של המייבם, דאין כח בייבומו אלא להפקיע את זיקתה מהאחים שהיא מותרת להם, אבל לגבי הנולד שאינה מותרת לו אין כח בייבומו להפקיע זיקתה, ולא פקעה זיקתה אלא מדין אאשלה"ב, וממילא יש בה דין נאסרה.[[356]](#footnote-357)

**בסוגיא לעיל י"ח ע"ב שיטת רב אושעיא דלר"ש אף נולד ולבסוף ייבם שריא לנולד משום דזיקה ככנוסה. ועוד מבואר דאף בלא ייבם לבסוף שריא לנולד מה"ט.**

והנה עיקר הטעם בזה, דכיון שכשנולד כבר היתה זקוקה לאח הקיים, אין כאן נפילה לנולד כלל ואין בה דין נאסרה. אכן יל"ע איך הותר איסור אש"א לנולד. דבשלמא לרש"י כיון דהותר איסור אש"א לאח הקיים ושלישי מכח שני בא הרי היתר זה קיים אף לנולד. אבל לשיטת תוס' שפירשו שטעם ההיתר הוא משום שלמיייבם יש דין של נעשית כאשתו לכ"ד, יל"ע טובא דטעם זה לא שייך באופן שהאח הקיים לא ייבם לבסוף. וא"כ איך מותרת היא לשלישי.

**דף כ' ע"א – כ' ע"ב**

**סוגיא דחיי"ל ועשה ליבום וחליצה (1)**

**בקושיית הגמ' 'מה ראית', נתקשו כל הראשונים, היכי בעינן למילף מקרא ד'אם לא יחפוץ לקחת' לחיי"ל דפטורות אף מחליצה, והרי ללא ילפותא הממעטת לחיי"ל מיבום דינן שעולות אף ליבום מדין עדל"ת.** ומצינו בראשונים כמה אופנים ליישב קושיא גדולה זו. **א-ב**. שיטת רש"י. נאמרו בה שתי שיטות בראשונים. **ג**. שיטת תוס'. **ד-ה**. הרמב"ן כתב ב' מהלכים.

**שיטת רש"י**

**עיין היטב דברי רש"י ד"ה יש לך יבמה וד"ה תפסי בה קידושין, דאיכא ילפותא מלקחת דכל דלא קרינא בהו לקחת לא קרינא בהו ועלתה.**

1. עיין תורא"ש שתמה "ובמה שגג הגאון דחיי"ל לא קרינא בהו לקחת וא"ע לייבום, ועוד, שרב גידל השיב להיפך ממש ששאל בעל התלמוד דאיהו הוה בעי למימר שיתייבמו חיי"ל דעדל"ת והוא השיב דפשיטא שאין מתייבמין דלא קרינא בהו לקחת ונתרבו לחליצה מ'יבמתו'". ונאמרו בראשונים ב' אופנים בביאור דברי רש"י.
2. שיטת התורא"ש "ונ"ל שכך דעת רש"י לומר אבל חיי"ל דלא קרינא בהו לקחת כלומר לקחת לו כדמפורש בקרא דלעיל ולקחה לו לאשה וייבמה ודרשינן שמגרשה בגט ומחזירה וזה א"א בחיי"ל דהא ביאה שניה אסורה לו וכו'"
3. ותירצה הגמ' ===
4. שיטת הרשב"א "ומסתברא דכולה שמעתין אלקחת את יבמתו קא סמיך, וכדפירש"י ז"ל דאי כתב אם לא יחפוץ האיש לקחת את יבמתו ועלתה השערה היה במשמע דאינה עולה לא ליבום ולא לחליצה אלא הכשרה גמורה שאני קורא בה בעלמא לקחת כלומר המותרת לינשא, אבל חייבי לאוין לא דהא לא קרינא בה לקחת לכתחלה, וכו'. ומה ראית כיון שזו וזו אין קורא בהן לקחת וחליצה לאו קילותא היא דנימא מסברא טפי איכא לאקולי בחייבי לאוין מחייבי כריתות, דחליצה מאי נפקא לן מינה אי חליץ אף לחייבי כריתות.
5. תירוץ הגמ': מסתברא חייבי לאוין תפסי בהו קדושי וכיון שכן קרינא ביה טפי לקחת כיון דבעלמא בת ליקוחין היא בדיעבד, אבל חייבי כריתות לא קרינא בה לקחת כלל דאפילו בעלמא לא תפסי בהו קדושי ואפי' בדיעבד, וכיון שכן דין הוא שלא יעלו לחליצה כיון דלא קרינא בהו כלל לקחת לא ביבמה ולא בעלמא, כנ"ל.
6. ולפי"ז נמצא דאיכא פטור מיבום לכל דלא תפסי קידושין, ואין זה תלוי בכרת אלא בל"ת קידושין.[[357]](#footnote-358)
7. ויל"ע, דא"כ למה לי קרא ד'עליה' תיפו"ל מהך קרא ד'לקחת' דכל שאינה בכלל לקחת בעלמא א"ע לא ליבום ולא לחליצה. וכה"ק הגרא"ו בהגהות לשו"ת הרשב"א. ואפשר דלמסקנא ליתא להך קרא. עיין לקמן.[[358]](#footnote-359)

**שיטת תוס'** דעיקר קושיית הגמ' דאף חיי"ל ועשה לא יעלו אף לא לחליצה מקרא דלקחת.

**הרמב"ן כתב ב' מהלכים.**

**מהלך ראשון**:

1. דקושיית הגמ' דנילף מקרא דאם לא יחפוץ שכיון שעולות לחליצה עולות אף ליבום. דבהך קרא שמענו דחליצה ויבום היא פרשה אחת.
2. ע"ש שהקשה "וא"ת חייבי לאוין למה לי לרבויינהו ליבום פשיטא דאתי עשה ודחי לא תעשה, איכא למימר כיון דכתיב יבמתו לחייבי כריתות לומר שאע"פ שאין עולין ליבום עולין לחליצה קס"ד כל שביאתה אסורה לו בכלל, קמ"ל". וצ"ב, היכי איכא למישמע מההיא דחיי"כ עולים לחליצה, דכל שביאתה באיסור א"ע ליבום. עיין רשב"א שהוסיף בזה "איכא למימר אחר שמיעט הכתוב חייבי כריתות מן היבום וריבה אותן לחליצה מיבמתו הוה אמינא דיבום וחליצה כי הדדי נינהו וכיון שאתה יכול לקיים עשה בחליצה אף חייבי לאוין לא יעלו ליבום אלא לחליצה וכסברא דרבא דלקמן".
3. ותירצה הגמ' דחיי"כ דל"ת בהו קידושין אינה קרויה 'יבמתו', וליכא למילף לה מיבמתו לרבותה לחליצה. ומוקמינן ל'יבמתו' אחיי"ל.

**מהלך שני.**

1. "ומה ראית. נימא יבמתו לחייבי כריתות ואם לא יחפוץ לחייבי לאוין וכיון דקרא יתירא הוא לומר שכל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה מכלל שמענו שכל שביאתה באיסור אינה ראויה ליבום ולא אמרינן אתי עשה ודחי לא תעשה, ובא הכתוב ללמדנו עוד שכיון שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה"
2. ותירצה הגמ' "ופרקינן מסתברא כיון דחייבי לאוין תפסי בהו קידושין. זיקה בכדי לא פקעה, וחייבי כריתות לא תפסי בהו קדושין ופקעה זיקה מינייהו".

**בדין חלו"ע אם בעלו קנו או לא.**

1. עיין רש"י כ' ע"א ד"ה תפסי בה קידושין - הילכך קרינן ביה לקחת בדיעבד אבל חייבי כריתות לא תפסי בהו קידושין ואפי' עבר האי יבם ונסבה לאו קיחה היא. לכאורה מבואר ברש"י דחיי"ל אף אם א"ע ליבום מ"מ אם בעלו קנו.
2. ועיין רמב"ן שתמה על רש"י "וקשיא לן הא למאי דס"ד השתא דחייבי לאוין מדאורייתא לחליצה רמיא ליבום לא רמיא אם בעלו נמי לא קנו והיכי קרינן בי' לקחת אפילו בדיעבד". וכה"ק רשב"א וריטב"א. הרי דסברי הנך ראשונים דאם בעלה לא קנאה כלל.
3. ופשטות הסוגיא דלקמן מפורש כדבריהם. יעוין בע"ב דבעינן למימר דאעדל"ת כיון דאפשר בחליצה, ומקשינן "מיתיבי ואם בעלו קנו. תיובתא" הרי דכל שאעדל"ת וא"ע ליבום - אף אם בעלה לא קנאה. [[359]](#footnote-360)

**בביאור שיטת רש"י.**

1. ביישוב דברי רש"י, עיין רשב"א וריטב"א שפירשו, דאין כונתו דאם בא עליה יבם קנאה, אלא דבעלמא אם בא עליה קנאה.
2. אכן הוא צ"ע בלשון רש"י שכתב "אבל חייבי כריתות לא תפסי בהו קידושין ואפי' עבר האי יבם ונסבה לאו קיחה היא"[[360]](#footnote-361)
3. יעוין רש"י בע"ב ד"ה ואם בעלו קנו שכתב "ויוצאות בגט בלא חליצה". משמע דאף אם בעלו לא קנו - מ"מ צריכה גט, אלא שצריכה נמי חליצה[[361]](#footnote-362). ועיין מהרש"א דכתב, דהא מיהת לכו"ע צריכה גט, וכל הנדון אם צריכה נמי חליצה או דסגי בגט. [[362]](#footnote-363)

**ויל"ע בטעם הסוברים שצריכה גט וחליצה, מדין מה קנאה, האם מדין יבום או מדין קידושין.**

1. עיין מאירי "ביאתה או חליצתה אינה פוטרת צרה ואם בעל לא קנה כלל מתורת יבמה שהרי אינה בת יבום כלל אלא שמכל מקום אם בא עליה בתורת קדושין וברצונה צריכה גט שהרי קדושין תופשין בה אי משום דבכלל חייבי לאוין היא וכו'".[[363]](#footnote-364) ועיין שער המלך וקרני ראם שפירשו כן אף בדעת רש"י.
2. אכן ד"ז צ"ע טובא - וכבר הקשה כן באבנ"מ סקע"ד - מדברי רש"י גופיה שכתב בדף נב ע"א "נתן לה כסף או שוה כסף - ואמר לה התקדשי לי במאמר יבמין ואע"ג דיהב לה מידי לאו קידושין גמורים הן כקידושי תורה שהרי אין קידושין תופסין באשת אח והתורה לא התירתה לו ליעשות כאשה נכרית אלא כסדר המצוה וביאה הוא דכתבה בה רחמנא".
3. ועיין חידושי הגרשש"ק שכתב לבאר דברי רש"י באופ"א, דלעולם הא דקנאה אינו בתורת קידושין אלא בתורת יבום, ומ"מ לא קנאה לגמרי לענין לפוטרה בגט ללא חליצה. וביישוב שיטת המאירי שכתב להדיא דהוא מדין קידושין, עיין הערה[[364]](#footnote-365)

**שיטת הרמב"ם**

1. עיין פ"ו מיו"ח הי"א "ויבמה שהיא אלמנה מן הנשואין ובא עליה כהן גדול לא נפטרה צרתה שאין עשה דוחה את לא תעשה ועשה והואיל ולא קנה מן התורה קנין גמור לא הותרה צרתה לזר עד שתחלוץ".
2. עיין ב"ש סימן קעד שדייק מלשונו של הרמב"ם, שהיא עצמה מותרת לשוק בגט ללא חליצה. ורק צרתה אינה פטורה. וע"ש שהקשה מסוגיין דמקשינן למ"ד דאעדל"ת מברייתא דאם בעלו קנו, הרי דאם אעדל"ת דינא דאם בעלו לא קנו, ועכ"פ לא קנאה לגמרי לענין דיוצאה בגט בלא חליצה. ועיין שער המלך פ"ו הי"א מש"כ לפרש הגמ' להרמב"ם דהגמ' דייקה מהך ברייתא שאף צרתה פטורה, ע"ש.
3. עוד מבואר חידוש גדול ברמב"ם שחייבי עשה אם בעלה קנאה לגמרי. וצע"ג שהרי כשם שחלו"ע אין עשה דוחה להם, ולהכי אם בא עליה לא קנאה לגמרי, ה"נ נימא כן בחייבי עשה, שהרי אין עשה דוחה עשה.
4. עיין נוב"י [סוף ח"א בתשובה לחתנו] ביאור נפלא בזה, דבחייבי עשה אין העשה נדחה אבל הם שוים, דמאי אולמיה האי מהאי, ולהכי אף שלכתחלה אסורה לו, מ"מ אם בעלה קנאה, דדוקא באסורה באיסור לאו ועשה חשיבא שאין מצוה כלל. עיין לקמן.

**בעיקר הנדון אם חלו"ע בעלו קנו.**

**יש לעיין, דלכאורה תלי בנדון האם יש בהם כרת דאש"א. דאם יש בהם כרת איך יתפסו בה קידושין. ואם אין בה כרת דאש"א למה לא יתפסו בה קידושין.**

1. י"ל דלעולם אין כרת ומ"מ כשם שביבמה עצמה לא תפסי קידושי כסף או שטר, ה"נ ביבמה זו לא תפסי בה אף קידושי ביאה כיון שבביאה זו אין מצות יבום וכל שלא עושה כסדר המצוה לא תפסי קידושין.
2. ועכ"פ הא מיהת מוכח להדיא, דהראשונים הסוברים שאם בעלו קנו, סברי דבחלו"ע אין כרת דאש"א.
3. אכן יש לתלות ד"ז בנדון הנ"ל האם קנאה בתורת קידושין או בתורת ייבום, דאם קנאה בתורת קידושין פשיטא דאין בה כרת דאש"א. אבל אם קנאה בתורת יבום, י"ל באופן מחודש, דאף שיש בה כרת דאש"א, אין כרת זה מונע תפיסת ייבום, דיבום שאני מאישות בעלמא דלא תפסי קידושי אישות בחיי"כ, משא"כ ייבום אפשר דחאיל, דייבום הוא המשך אישות המת ולא אישות חדשה של המייבם. והוא חידוש.

**עוד יל"ע, דאם אין בה כרת אמאי לא קנאה משום מצות יבום, דלכאורה אף אם אעדל"ת ועשה מ"מ יש כאן מצות יבום.**

1. עיין נוב"י [סוף ח"א בתשובה לחתנו] דכיון שמיעטתה התורה מיבום דילפינן מ'יבמתו' תו אינה בפרשת יבום.[[365]](#footnote-366)
2. עיין חידושי ר' שלמה סימן ב' שכל שיש איסור על אשה זו שלא לייבמה הרי אין כאן מצות יבום כלל. שהרי התורה אומרת שלא לייבמה. [[366]](#footnote-367). וכ"כ בנוב"י שם.

**דף כ' ע"א – כ' ע"ב (2)**

**סוגיא דכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה.**

**הנה חלו"ע ודאי אינן עולים ליבום מה"ת דאעדל"ת ועשה, ונחלקו ראשונים האם עולים לחליצה מה"ת, או דמה"ת א"ע אף לא לחליצה וכל דינן לחלוץ אינו אלא מדרבנן.**

1. בתוס', רמב"ן ועוד ראשונים, כתבו, דעולים הם לחליצה מה"ת. [עיין קטע הבא מהיכן ילפינן לה].
2. עיין תורא"ש ד"ה 'גזירה' שהביא מהריב"ם, דמה"ת פטורות אף מחליצה, וכל חליצתן משום גזירה - מן הנשואין אטו מן האירוסין. וכ"כ המאירי ז"ל: ובדין הוא גם כן שלא תהא צריכה חליצה, שכל שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה, וכן הדין, דכל דלא רמיא קמיה ליבום - חליצה למה, והרי אין חליצה אלא סלוק הזיקה. וכמו שאמרו בתלמוד המערב פ"א ה"א 'מה את סבור חליצה קנין, אינה אלא פטור, ואם אין זיקה אין חליצה' אלא שחכמים הצריכוה חליצה, גזירה משום אלמנה מן האירוסין. עכ"ל.[[367]](#footnote-368)
3. ועיין תורא"ש שהקשה על שיטת הריב"ם "א"כ יפטרו צרותיהן, כיון דלאו בני חליצה ויבום נינהו, כמו חיי"ל לר"ע". ויש לדון אם כונת קושייתו משום איסור אש"א, או משום איסור העשה. דאם משום איסור אש"א, [ונימא, דהא דחיי"ל לר"ע פוטרות צרותיהן, הוא משום ערות אש"א שבהן, ולא משום איסור חיי"ל, וכבר כתב כן הגרי"ז בדעת תוס' י' ע"א[[368]](#footnote-369)] תקשי טובא, אמאי בחר אש"א הפוטרת צרה בר"ע שלא אמר כן בפירוש, ולא הביא מאילונית הפוטרת צרה כדהקשה בדף ג' ע"ב]. ואם משום איסור העשה, צ"ע, דשאני חיי"ל לר"ע דחשיב כעריות דל"ת בהו קידושין. וצ"ע.[[369]](#footnote-370) [[370]](#footnote-371)
4. ויעוין עוד במאירי שם דעולה מדבריו, דבחלו"ע ליכא כרת דאש"א, [ולהכי אם בעלה מהני מדין קידושין בעלמא]. הרי לנו מאן דסבר דאף שמותרת היא לשוק מה"ת, מ"מ אין בה כרת דאש"א. וזה חידוש גדול.[[371]](#footnote-372)

**לשיטת רוב הראשונים, שחלו"ע עולים לחליצה מה"ת, יש לדון מה המקור שחלו"ע אף שא"ע ליבום - מ"מ עולים הם לחליצה; האם הוא ילפותא מקרא ד'יבמתו', או דהוא מסברא.**

1. עיין תוד"ה גזירה שכתב דילפינן לה מ'יבמתו'. וכ"כ הרמב"ן במהלך שני שלו "ואיכא למימר רבא מוקים דרשא דיבמתו בחייבי לאוין שיש עמהן עשה ואם לא יחפוץ בחייבי כריתות, ובהלכות גדולות בהלכות עריות מצאתי כן והא דרב גידל אמר רב מקיימא באלמנה מן הנשואין דאע"ג דמאורייתא לאו בת יבום היא רבייה רחמנא לחליצה".
2. עוד כתב הרמב"ן מהלך אחר "וי"ל דלא סבירא ליה כלל הני דרשות אלא זיל בתר טעמא התם תפסי קידושין ולא פקעה זיקה הכא לא תפסי בה קידושין ופקעה זיקה, ודאמרינן בריש מכילתין (ג' א') קמ"ל כל שעולה ליבום עולה לחליצה כל שאינו עולה ליבום אינו עולה לחליצה, לישנא דקרא נקט ולאו משום מדרש".

**בעיקר דין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה**

בסוגיין מבואר דחיי"כ א"ע אף לא לחליצה. עוד מבואר בסוגיין, דטעמא דמוקמינן הך דינא דכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה דוקא לחיי"כ, הוא משום דלא תפסי בה קידושין. ומצינו בראשונים מהלכים שונים, אמאי דין זה דכל שא"ע ליבום נאמר דוקא בחיי"כ דל"ת בהו קידושין. ואיכא למישמע מינה הלכתא רבתא לגדר דין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה.

1. הנה, לפי מהלך ראשון ברמב"ן, דמסברא אמרינן דעריות פטורות מחליצה, דכיון דל"ת בהו קידושין פקע זיקתן. הרי גדר הדין הוא, שכל שאין בה תפיסת קידושין - אף זיקה לא תפיס בה.
2. אבל לתוס', ומהלך שני ברמב"ן, הוא גזיה"כ, דילפינן לה מקרא ד'לקחת' דכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה. ולפי"ז יש לדון, האם גדר הדין הוא, שהשם ערוה שלה מפקיע זיקתה, כשם שמפקיע קידושיה, או דהוא גזיה"כ שכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, ואין זה משום שהערוה מפקעת הזיקה.[[372]](#footnote-373)

**בשיטת רש"י בגדר דין כל ש"א ליבום א"ע לחליצה.**

1. עיין רש"י במתני' ד"ה גרושה וחלוצה לכהן הדיוט ז"ל: ואפטורי בולא כלום לא דלא אלים לאו למיפטרה דילפי' מאחות אשה בפ"ק. עכ"ל. וע"ע ברש"י י' ע"ב ד"ה וחיי"ל "ואין איסור לאו פוטרת מן החליצה, דהא מאחות אשה ילפינן, שהיא ערוה וחייבין על זדונה כרת".
2. מבואר ברש"י, דאי הוה ילפינן ללאוין מאחו"א, הוה מפטרה נמי מחליצה. וצע"ג, שהרי פטור מחליצה הוא דין נפרד הנלמד מ'לקחת' דכל שא"ע ליבום וא"ע לחליצה, ודין זה לא נאמר אלא בעריות דל"ת בהו קידושין, כדפירש רש"י כאן בריש דבריו, ואמאי פירש"י שהטעם דלא מיפטרא לגמרי הוא משום דלא אלימא למיפטרא לגמרי כאחו"א דילפינן לה מעליה.
3. ועיין עוד רש"י סנהדרין נג ע"א דברים נפלאים ז"ל: יבמה שנפלה לפני יבם, והיא אסורה עליו משום מצוה או משום קדושה - חולצת ואינה יוצאה בלא כלום, אף על גב דגבי חייבי כריתות קיימא לן בפרק קמא דיבמות (ג, ב) מגזרה שוה דעליה דיוצאה הימנו בלא כלום - בלא חליצה, התם הוא דאסורה ליה איסור חמור דלא תפסי ביה קדושי, אבל איסור מצוה או קדושה דבנות קדושין נינהו מרבינן התם (יבמות כ, א) מיבמתו יבמתו יש לך אחרת שעולה השערה לחלוץ ואינה עולה ליבום, ואיזו - זו חייבי לאוין. עכ"ל.
4. האחרונים ביארו[[373]](#footnote-374) בשיטת רש"י, דדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, אינו דין נוסף הפוטר מחליצה את זו שפטורה מיבום, אלא הוא גילוי על הפטור מיבום שפוטרה לגמרי. דהיינו לאחר דין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה ה'עליה' הוא הפוטר מחליצה. [[374]](#footnote-375)
5. עיין לעיל ג' ע"א רש"י ד"ה ה"א מחלץ חלצה "הואיל ופטרה הבת מזיקת יבום, פטורה מן החליצה. דכל העולה לזיקת ייבום עולה לזיקת חליצה, וכל שאין עולה לזיקת ייבום פטורה מן החליצה, וכל היכא דאמרינן חולצת ולא מתייבמת משום ספקא הוא". ותמה רע"א בגהש"ס, הא משכח"ל חלו"ע שחולצת ולא מתיבמת ואינו משום ספיקא.
6. ויש לומר [עיין חידושי הגרש"ר סימן א' אות ה' והגר"נ אות כ"ז], דלעולם כל שאינה בזיקת יבום פטורה מחליצה, וחלו"ע ישנן בזיקת יבום אלא שאינן יכולות להתייבם, משא"כ עריות שהתורה פטרתן מיבום, אין בהם זיקת יבום כלל, ולהכי פטורה מחליצה דאין חליצה ללא זיקת יבום. ומדוייקים היטב דברי רש"י, דכל שאינה עולה לזיקת יבום א"ע לחליצה הרי דייק 'לזיקת יבום'. ולאור הדברים הנ"ל בשיטת רש"י בביאור דין כל שא"ע ליבום, א"ש היטב דברי רש"י. עיין הערה[[375]](#footnote-376) .

**בביאור נדון הראשונים בבעלת התנאי האם עולה היא לחליצה או לא**

1. נחלקו ראשונים בבעלת תנאי שא"ע ליבום, האם עולה היא לחליצה. שיטת הרמב"ן ב' ע"א "מיהו בשנפלה לפניו לבדה אני מסופק אם צריכה חליצה ממנו כיון דמגורשת אצלו או כיון שאין עולה ליבום אינה עולה לחליצה, וכן נראה אלא שצריך תלמוד"
2. ועיין ברשב"א "ומסתברא לי דאפילו היא עצמה חולצת ואין אני קורא בזו כל שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה דבתנאין לא קא מיירי קרא, ולא אמרינן אלא באיסור ערוה אבל בזו שאיסור דבר אחר גרם לה להאסר דהיינו תנאו חולצת אע"פ שאינה מתיבמת. ואע"פ שאף זו אם עמדה ונשאת לזה שנאסרה עליו נמצא גט בטל ותאסר לו איסור ערוה מ"מ אין איסורה עכשיו אלא מחמת תנאו ולא מחמת ערוה שהרי גיטה גמור ואין כאן שיור בגט מידי דהוה אתנאין דעלמא, והרי זו כנודרת הנאה מיבמה בחיי בעלה דתנן בפ' ב"ש (קי"א ב') כופין אותו שיחלוץ לה והרי זו אינה עולה ליבום דבר תורה דקיימא עליה בלאו ועשה ואעפ"כ עולה לחליצה משום שדבר אחר גרם לה ליאסר".
3. הנה לכאורה נדון זה תלוי בכל השיטות הנ"ל בגדר הדין של כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה.
   1. לשיטת רש"י, דהפטור מחליצה הוא מכח הפטור דילפינן מ'עליה', לכאורה נראה דבעל"ת כיון שאינה בכלל 'עליה' יש לה לעלות לחליצה.
   2. לשיטת הרמב"ן באופן א' דילפינן לה מסברא דזיקה כקידושין וכל דל"ת קידושין פקע נמי זיקתה, נראה פשוט דבבעל"ת כיון דהשתא אינה ערוה ואין מה שימנע עתה את זיקתה מלחול, פשיטא דלא פקעה זיקתה ואף שאינה יכולה להתייבם, מ"מ יש לה לחלוץ.
   3. ומה שיש לדון לפי מהלך השני של הרמב"ן דילפינן לה מ'לקחת', האם בעל"ת בכלל דין זה. ושורש הנדון דהנה יעוין בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא דנתפרשו ברמב"ן ב' אופנים אמאי מוקמינן לקרא דלקחת בחיי"כ דל"ת קידושין, ולמהלך אחד הוא משום דכל דתפסי בהו קידושין לא פקעה זיקה בכדי. ולכאורה נדון בעל"ת תלי בזה דאם הוא גזיה"כ גרידתא דכל שא"ע ליבום מחמת איסור כרת א"ע נמי לחליצה י"ל דבעלת תנאי היא בכלל זה, אבל אם יסוד הדין הוא דכל דל"ת קידושין פקע זיקתה דזיקה כקידושין, א"כ בבעל"ת שעתה אינה ערוה כלפיו אין סיבה שתפקע זיקתה.
4. ולפי"ז צ"ע שיטת הרמב"ן דבעל"ת פטורה מחליצה מהך דינא דכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, איך הדברים מתיישבים עם מש"נ ברמב"ן בגדר דין כל שא"ע ליבום בסוגיא דילן.
5. ולכאורה צ"ל דהרמב"ן בדף ב' אזיל בשיטה דלעולם הא דעריות א"ע לחליצה אינו משום דזיקה כקידושין, אלא דהוא גזיה"כ דכל שא"ע ליבום משום איסור כרת שיש ביבום, א"ע לחליצה. והרשב"א דפליג סבר, דכל הטעם שעריות א"ע לחליצה, הוא משום דזיקה כקידושין. עיין הערה[[376]](#footnote-377).

**עוד יש לדון, לפום ס"ד דהתוס' ב' ע"א שנדה אינה עולה ליבום, האם להך ס"ד - פטורה היא אף מחליצה.**

1. האחרונים דנו בזה, וכבר נודע להביא מדברי הת"י שהקשו דליתני לה במתני' דמבואר להדיא שיש לה ליפטר אף מחליצה. ואילו לשון התוס' לא מורה כן.
2. ולכאורה תלי בכל הנ"ל,
   1. דלרש"י שהפטורה מ'עליה' פטורה לגמרי, א"כ לפום ס"ד דהתוס' שאף נדה בכלל 'עליה' ה"נ פטורה אף מחליצה.
   2. אבל להרמב"ן וש"ר דתליא באיסור דל"ת קידושין ובפרט להמבואר ברמב"ן באופן אחד שזיקה כקידושין ועריות פטורות מחליצה מסברא, לפי"ז פשוט שנדה כיון דתפסי בה קידושין עולה היא לחליצה אף היתה בכלל 'עליה' לענין יבום. ודוק היטב בכל זה.

**ל' ע"א**

**סוגיא ד'נאסרה' (1)**

**תוד"ה ונאסרה. דנכרית נמי מיתסרא לפי שהיתה צרת אחו"א שעה אחת.**

1. עיין רש"ש "מזה הלשון משמע דאם היה נושא הנכרית אחר שמתה אשתו של שני שלא היהת מעולם צרת אחו"א, מותרת. אבל באמת נראה דאין חילוק כיון דהיא הויא ערוה כאש"א שיש לה בנים צרתה ג"כ אסורה"
2. עיין תורא"ש "לפי שהיא צרה לאחות אשה שנאסרה עליו שעה אחת" ולשון זה מורה שהיום היא צרה לאשה שהיא נאסרה משום אחו"א, ולפי"ז אין זה משום צרה לאחו"א אלא לאש"א.
3. עיין תוס' ל"ב ע"א ד"ה לא "דהני כיון דמכח אחות אשה אסירא בכלל אחות אשה נינהו". וצ"ב.

**בשיטת הרמב"ם בדין צרת נאסרה.**

1. עיין פירוש המשניות להרמב"ם ז"ל: אבל צרתה ר"ל נכרית לא מצינו בה דין בגמרא ולא דבר לאחר מן הגאונים והדין אצלי בה שהיא חולצת ולא מתייבמת, לפי שאני מסופק אם אסורה משום ערוה ותהיה צרתה פטורה מן החליצה ומן היבום או אסורה עליו מדרבנן שאמרו הואיל ונאסרה עליו שעה אחת נאסרה עליו עולמית, והיא כמו שנייה וצרת שנייה או חולצת או מתייבמת, ולפיכך תחלוץ להחמיר. עכ"ל.
2. בלשונו משמע להדיא ששורש הספק שלו הוא בזו שנאסרה עצמה, האם אסורה משום ערוה גמורה, או אינה אלא כשנייה מדרבנן. וכן נקט בקרן אורה.
3. ויעו"ש עוד בקרן אורה שכתב חידוש נפלא, דכל ספיקו של הרמב"ם עליה עצמה אם היא אסורה מה"ת, הוא דוקא בנפילה שניה, אבל בנפ"ר ודאי דין נאסרה אוסרת מה"ת. [[377]](#footnote-378)
4. אכן הוא צ"ע טובא, אמאי נסתפק הרמב"ם בצרתה, ולא נסתפק מה דינה שלה עצמה, האם היא פטורה בלא חליצה, או שצריכה היא חליצה.
5. עיין רמב"ם יבום וחליצה פ"ז הי"א "שלשה אחין שנים מהן נשואין שתי אחיות והשלישי נשוי נכרית, מת אחד מבעלי אחיות ויבם הנשוי נכרית את אשתו ואחר כך מתה אשתו של שני ואחר כך מת השלישי ונפלו שתי נשיו לפני השני שאין לו אשה הרי אלו פטורות מן החליצה ומן היבום, האחת מפני שהיתה אחות אשתו בשעה שמת אחיו הראשון נאסרה עליו לעולם משום אשת אח כדין אשת אחיו שלא היה בעולמו והנכרית משום צרתה". כאן הכריע הרמב"ם שפוטרת אף את צרתה. ומשמע דמקורו הוא מאאשלה"ב. וצ"ב מה היה ספיקו של הרמב"ם בפה"מ, ואמאי לא פשט שם ספיקו מאאשלה"ב. וצ"ע.[[378]](#footnote-379) [[379]](#footnote-380)

**כתבו התוס' "דלא מהני למימר נישואין מפילין אלא לענין שאם היתה צרת ערוה שעה אחת שוב אין לה היתר אע"פ שבשעת נפילה כבר אינה צרת ערוה אבל כאן משום נישואין מפילין לא נחשבנה כאילו נפלה בחיי אשתו ויצאה ממנו באותה שעה משום אחות אשה".**

1. בפשטות כונתם דדין 'נאסרה' ליכא אלא בשעת נפילה, ודוקא לענין 'צרת ערוה' מהניא דין נשואין מפילים. והיינו דדין צר"ע אין צריך לדין נאסרה, אלא כל שמקבלת שם 'צר"ע', אסורה לעולם מחמת שם צר"ע שבה.
2. עיין בחידושי מרן רי"ז הלוי דביאר זאת ע"פ דרכו דערוה אוסרת צרתה, ולהכי למ"ד נשואין מפילים הרי הערוה אוסרת צרתה משעת נשואין. ולאחר שאסרה א"צ לדין נאסרה אלא איסור זה קאי עלה עולמית לענין יבום.
3. משא"כ לענין דין נאסרה בעינן שעת נפילה בפועל, [כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבוא עליה] ואף למ"ד נשואין מפילים אין נפילה בפועל אלא בשעת מיתה. [[380]](#footnote-381)
4. וצ"ע מההיא דדף ק"ט ע"א דבגירש אשתו וחזר וקידשה ומת דלמ"ד נשואין מפילים א"ע ליבום, ולכאורה הוא מדין נאסרה שנאסרה לאחר גירושין מדין אש"א שלא במ"מ. הרי דדין נשואין מפילים מהני אף לדין נאסרה.
5. עיין אמרי משה סימן טו שכתב דנדון אם נישואין מפילים או מיתה מפלת הוא האם משעת נשואין לא חל כלל איסור אשת אח לגבי יבום, או דלעולם בשעת נשואין לא חייל שום היתר לאיסור אש"א לענין יבום וכל ההיתר חל רק בשעת מיתה ונפילה ממש. ולפי"ז כתב דלמ"ד נשואין מפילים אי משכח"ל נשואין שלא יהיה בהם היתר יבום, הרי נשואין אלו מעכבים היבום, שהרי היא אשת אחיו ואין היתר בשעת נפילה אלא לאש"א שמלכתחילה לא נאסר ליבום. ולהכי בגרשה וחזר וקידשה נשואין ראשונים לא מפילים ליבום וממילא יש כאן איסור אש"א שיעכב יבום אף לכשתפול ליבום.
6. עיין קוה"ע סימן ו אות ד שהקשה "ופשוט דבכה"ג [שהערוה הותרה לאחר נשואין, וכגון שאשתו מתה ואחותה הותרה] גם צרתה מתיבמת, כיון דהערוה עצמה מותרת. וקשה מאי שנא ממתה הערוה, דצרה באיסורה קיימא, ומשום דאיסור צרה הוא מצד עצמו ואינו תלוי כל שעתא בהערוה, וא"כ ה"נ כשהותרה הערוה, מ"מ הצרה תעמוד באיסורה".
7. ע"ש שכתב ליישב "דהיכא דהערוה עצמה הותרה במיתת אחותה הותרה גם צרתה, דהא איסור צרה הוא משום דבמקום ערוה קיימא, וגזה"כ דצרת אחות אשה היא אחות אשה לענין זיקה, דכמו שאשתו אוסרת את אחותה, ה"נ אוסרת את צרת אחותה ליבום, וממילא ה"ה כמו שמיתת אשתו מתרת אחותה, ה"נ מתרת את צרת אחותה, משא"כ בנתגרשה הערוה, דלא הותרה ע"י גירושיה, ה"נ צרה עומדת באיסורה"[[381]](#footnote-382)
8. נמצא מתוך דברי הגרא"ו דרך אחרת בביאור דברי התוס'. והוא, דלעולם מחמת דין נישואין מפילים איכא אף דין נאסרה, אלא דבצרה לערוה שהותרה לאחר מכן, אין כאן דין נאסרה, כיון שלא נאסרה מעולם לזמן שלאחר שהותרה הערוה. ולדבריו א"ש היטב הסוגיא דדף קט דבגרשה למ"ד נשואין מפילים איכא בה דין נאסרה. כיון שבשעת גירושין נאסרה לעולם.
9. בעיקר דברי הגרא"ו דבאופן שהערוה 'הותרה' לאחר נשואין [וכגון שאשתו מתה ואחותה הותרה] אף הצרה שריא. דנו בזה האחרונים, ואין דעת כולם מסכמת לדעתו. עיין אמרי משה [סימן ז' אות ג'] דאף כה"ג צרתה אסורה, דמ"מ חל בה שם צרה לערוה ושם זה אוסרה עולמית. אכן בברכ"ש [סימן יג] נקט כהגרא"ו.

**בעיקר דין המשנה** עיין אמר"מ שם שתמה "אינו מובן, למה הוצרך לזה [דטעמא דאסורה הוא משום שנאסרה עליו שעה אחת] שאם אם היה הדין [בנאסרה] מותרת היינו משום דהו"א דגם שלא היה עליו זיקה בשעת נפילה ואז היה עליו אשת אח אבל אח"כ שהותרה נתחדש הזיקה גם עליו והזיקה מתרת האשת אח וכו', אבל הכא דנאסרה בכל זמן הנפילה הראשונה והאח שייבם הפקיע הזיקה הראשונה איך אפשר שתהיה מותרת להאח שנאסרה בנפילה הראשונה הרי ליכא שוב זיקה להתיר"

1. והנה קושיא זו תליא בגדר ההיתר של אש"א בנפילה שניה, מה מתיר את האש"א הראשון. האם הוא משום שביבום השני מייבם הוא אף את האישות הראשונה, [וכדכתב החזו"א קלא סק"ה]. או דנימא שביבום השני הוא מקבל את ההיתר שיש לאח שייבם את הנפילה הראשונה. [וכדכתבו הראשונים דף כ' ע"א, גבי אאשלה"ב לר"ש. וע"ע אמר"מ סימן ח' אות י"ז שביאר כן בכל יבום איך פקע איסור אש"א משאר האחים אליבא דר"ל ע"ש].
2. ונראה דלצד ראשון י"ל, דהכא ללא דין 'נאסרה' היה אפשר עתה לייבם אף את האישות הראשונה, כיון שעתה כבר איננה ערוה כלפיו. ולצד שני א"ש טפי, דלא אכפ"ל כלל מאיסור אש"א הראשון, דכיון שהוא מייבם את האישות של האח השני, וכלפיו הותר האיסור אש"א, הרי הוא מקבל היתר זה כשהוא מייבם את אישותו. וכ"כ באמרי משה שם.

**בעיקר דין נאסרה.**

יש לפרש בב' אופנים גדר הדין.

1. דאין נפילה אלא בשעת מיתה. ולהכי אף בהותר האיסור ערוה לאחר נפילה לא מתחדש הנפילה. ולפי"ז צ"ל דהא דאמר ד'הרי היא כאש"א שיש לה בנים' היינו כאש"א שהיו לה בנים ומתו, שאף שמתו לא מתחדשת הזיקה. וכן מפורש במאירי, ז"ל "שכל יבמה שאיני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לה בנים שהיא אסורה לעולם אף לכשמתו בניה אף זו אסורה לעולם אף בנפילה האחרת".
2. דאיסור אש"א שחל בשעת נפילה אין לו היתר עולמית, דהוא סוג איסור אש"א שאין לו היתר ליבום. ולפי"ז צ"ל דהלשון "הרי היא כאש"א שיש לה בנים" היינו דהיא כאש"א שיש לה בנים שאין לה היתר ליבום, אף אשה זו אין לה היתר ליבום. ועיין ספר הישר חלק התשובות סימן פ ז"ל: ודרב יהודה הכי איתא כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה מחמת איסור הדוחה יבום הרי היא כאשת אח שיש לו בנים, שהוא איסור הדוחה יבום. עכ"ל. הרי דגדר הדין נאסרה שהאש"א נחשב לאיסור הדוחה יבום.
3. ונפ"מ בין הצדדים י"ל באופן שאף בשעה שאסורה היא לא פקע זיקתה, אלא שאיסורה מעכבה מלהתייבם בפועל, האם יהיה בה דין נאסרה. [[382]](#footnote-383)
4. והנה במתני' דסוגיין ל' ע"א מפורש דדין נאסרה הוא אף לענין לאוסרה בנפילה שניה. ויל"ע בביאור הך דינא דנאסרה. והנה לאופן שני הנ"ל, א"ש היטב, שאף שעתה יש לה סיבת נפילה, מ"מ יש כאן ערות אש"א שאין לה היתר ליבום. אבל לאופן ראשון, יל"ע, דאף דאין נפילה מחמת האח הראשון, אכתי תתייבם מחמת האח השני.וכן הקשה בקוה"ע.
5. אכן נראה לתלות נדון זה בנדון הנ"ל - מהו המתיר בכל נפילה שניה את איסור אש"א של האח הראשון. דאם המתיר הוא שכל שמייבם את אישות השני מקבל הוא אף את היתר האש"א שהותרה למייבם הראשון, מדין 'שלישי מכח שני בא', לפי"ז תקשי כנ"ל אמאי ב'נאסרה' אינה מתייבמת מחמת אישות השני, [וע"י היבום יקבל הוא את ההיתר של האש"א שהיה למייבם הראשון].[[383]](#footnote-384) אבל אם נימא שהמתיר הוא במה שממשיך הוא את אישות הראשון ג"כ, לפי"ז א"ש, דהכא בנאסרה בנפילה ראשונה אינו יכול להמשיך את אישות הראשון, דכלפיו אין ייבום של הראשון, וממילא אסור הוא אף לייבם את השני מחמת איסור אש"א הראשון. ודוק.

**דין נאסרה בחלו"ע** יש לדון להצד שיש כרת דאש"א בחלו"ע האם יהיה בהן דין נאסרה.

1. עיין שו"ת ריב"ש [חדשות סימן ד'] דמדבריו עולה דיש דין נאסרה. וכ"כ במנח"ח מצוה רע"ג. אכן באחיעזר [סימן ב' אות ו'] ובקוה"ע [סימן ד' אות ה'] כתבו, דאף אי יש כרת דאש"א בחלו"ע, מ"מ ליכא בהו דין נאסרה. ושורש הנדון בזה, יל"פ בתרי אנפי.
   1. להצד דדין נאסרה הוא שאין נפילה אלא בשעת מיתה, י"ל דחלו"ע לא נתבטלה מהם הנפילה אף בעת היותם אסורות, דאף שאיסורם מעכבם מלהתייבם מ"מ זקוקות הן ליבום, אלא דאריה הוא דרביע עליה. ולהכי כשהותר איסורם מותרות הן ליבום דאין צורך שתתחדש בהם הנפילה עתה כשהותרו, אלא הנפילה הראשונה קיימת, ועתה ניתן לממשה.
   2. להצד דדין נאסרה הוא שאיסור אש"א זה אין לו היתר ליבום, י"ל דהיינו דוקא באופן שבזמן איסורה היתה אש"א שהיא ערוה ליבום, [דבזה נתחדש שאיסור זה מעכבה לעולם מלהתייבם], אבל אם אף בזמן איסורה היתה אש"א שאיננה ערוה ליבום, [שהרי אש"א זו אין לו כח לפוטרה מחליצה ולא לפטור צרה], בכי הא ל"ש לדון שאש"א זו יעכב ייבום כלל. [[384]](#footnote-385)
2. עיין ברכת שמואל [סימן ב' אות ד'] "שמעתי שמסתפקים בחלו"ע אם גם בנפילה שניה אמרינן דנאסרה לענין דאם בעלו לא קנו או דלא אמרינן בהו כ"כ דין נאסרה לענין נפילה שניה ומותרת היא ע"י דאתי מכח השני וע"י דין דנעשית כאשתו לכ"ד פקע האיסור אש"א".
3. ביאור דבריו, נראה ע"פ הנ"ל, דיש לדון מה הטעם דבנפ"ש יש ג"כ דין נאסרה, האם הוא משום שהאש"א מעכב היבום דהוא אש"א שיש לה בנים, אבל בלא זה היתה מותרת, ולא היה מעכבה מה שאין יבום מחמת הראשון, דהשלישי מכח שני בא ומקבל הוא את ההיתר שיש לשני. או דבנפ"ש יש נאסרה כיון שאין יבום מחמת הראשון, וכל שאין יבום מחמת הראשון אזי האש"א של הראשון מעכב מיבום. ולפי"ז שורש הנדון כאן הוא, האם כצד א', וממילא הכא אין לדון כן, שהרי אש"א דחלו"ע אינו ערוה ליבום, וממילא אף שבנפ"ר אינה מתיבמת אף לאחר שהותר איסור הלאו ועשה, היינו משום שלא מתחדשת נפילה לאחר מכן, אבל בנפ"ש מתייבמת שפיר[[385]](#footnote-386). אבל לצד ב' הנ"ל, כיון שאין יבום מחמת אישות הראשון, ממילא היא אסורה באיסור אש"א מחמת הראשון, וסברא זו ישנה אף בחלו"ע, שהרי אין בה יבום מחמת הראשון, דקאימנא השתא להצד דיש נאסרה בנפילה ראשונה.
4. ויעוין לעיל שהובאו דברי הקרן אורה שפירש בדעת הרמב"ם בפה"מ, דכל ספיקו של הרמב"ם האם נאסרה אסורה מה"ת - הוא בנפילה שניה בלבד, אבל בנפילה ראשונה ודאי נאסרה הוא מה"ת, וביאור הדברים כמבואר כאן, דבנפ"ר יש טעם גדול לאסור משום שהנפילה אינה מתחדשת לאחר נפילה, אבל בנפ"ש שיש סיבת יבום מחמת המת השני, בכי הא יש להתיר אף באופן שבנפ"ר היא אסורה. ולכן יש צד לרמב"ם דהוא דין דרבנן.

**עוד יש לדון, ביבמה שא"ע לא ליבום ולא לחליצה, אבל אש"א דילה אינה ערוה ליבום, ולהכי אינה פוטרת צרתה, [וכגון בעלת תנאי לשיטת התוס' והרמב"ן דהיא עצמה א"ע אף לא לחליצה]. האם יהיה בה דין נאסרה[[386]](#footnote-387).**

1. [והנה לשיטות שבחלו"ע יש נאסרה, כ"ש הכא, וכל הנדון להסוברים שבחלו"ע אין נאסרה]. ושורש הנדון בזה, האם הא דבחלו"ע אין נאסרה הוא משום שעולה לחליצה ויש נפילה, ולפי"ז בבעלת תנאי שאינה עולה אף לא לחליצה, ודאי יש בה דין נאסרה. אבל אם נימא דהטעם דבחלו"ע אין נאסרה, משום שה'אש"א' של חלו"ע אינה ערוה ליבום, מסתברא מילתא דאף בבעל"ת אין נאסרה כיון שאין האש"א של בעלת תנאי ערוה ליבום. דוק בכל זה.

**בדברי התוס' ב' ע"א לענין 'נאסרה' בנדה.**

1. עיין תוס' ב' ע"א ד"ה ואחות שהקשו אמאי בנדה לא יהא דין נאסרה ותירצו "דלא דמי, דאחו"א ושאר עריות האיסור עומד על היבם טפי וכו'" ונתקשו האחרונים טובא בתירוצם, שהרי דין נאסרה לא נלמד מאחו"א ומה אכפ"ל דל"ד לאחו"א. ויישוב דברי התוס' תלי בכל הנ"ל בגדר דין נאסרה.
2. אם בחלו"ע אין נאסרה כיון שעולה היא לחליצה, י"ל דכונת התוס' דכיון דלא ילפינן לנדה מאחו"א ממילא הוא עולה לחליצה, וכיון שעולה היא לחליצה תו ל"ש דין נאסרה. וכן ביאר בחידושי ר' שלמה ועוד אחרונים.
3. באופ"א י"ל דהא דנדה יש לדון שיש בה כרת דאש"א היינו דוקא אי ילפינן לה מאחו"א אבל אי לא ילפינן לה ודאי אין בה כרת דאש"א, וממילא ל"ש בה דין נאסרה.
4. ולפי ב' אופנים אלו לכאורה מוכח מתוס' שבחלו"ע אין נאסרה.
5. עיין קוה"ע סימן א' שכתב "אפילו נימא דבשעת נדתה אסורה גם באיסור אשת אח, מ"מ כיון דלא דמיא לאחות אשה, יש לה עכשיו דין היתר על זמן הבא לאחר שתיטהר, ובכה"ג לא אמרינן נאסרה שעה אחת, דדוקא היכא דבשעה שנאסרה לא היה לה דין היתר על להבא, אז אסורה עולמית ולא יתחדש לה שוב דין היתר, אבל בנדה ההיתר של אח"כ אינו מחודש" אכן נודע להעיר דמדברי התורא"ש משמע להדיא דלא כדבריו, דכתב דליכא למילף לה מאחו"א. ואכמ"ל.

1. היות והסוגיות ביבמות הם סוגיא חדא אריכתא, וכל אחת תלויה בחברתה, ובכל סוגיא עולים הרבה מהיסודות הכלליים של הפרקים הראשונים, יש להיזהר מאד שלא לנסות ללמוד את הכל בבת אחת, אלא יש לתת את הדעת שלא להקדים את המאוחר, כיון שאין שום תועלת לעמוד על נקודות שאין מקומן הראוי אלא לאחר שנלמדו הסוגיות הקודמות לה, ואין טעם להקיף סוגיות שבהמשך הזמן יגיעו אליהם, לכן נשתדל במרא"מ להעמיד בכל סוגיא את הנקודות שיש לעמוד עליהם במקום זה [ע"פ הוראת מורינו הגר"ר שליט"א]. להלן סדר לימוד הסוגיות עד עדל"ת.

   דף ב' ע"א – תוד"ה ואחות אשה.

   דף ב' ע"ב – רש"י במשנה בגדר פטור עריות בנפילה שניה.

   דף ג' ע"א – דין עריות פוטרות או אוסרות צרותיהן. [בדברי הגרי"ז]

   דף ג' ע"ב –

   * קושיית רע"א על פטור צרת צרה. [ושם יבוארו אי"ה דברי התוס' ב' ע"א ד"ה עד סוף העולם]
   * גדר היתר אשת אח ליבום. [אם הוא מדין דחיה או שאינה ערוה ליבם]

   סוגיא ד"אזהרה שמענו, עונש מנין" תילמד בעז"ה בדף ח' ע"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"כ בתוס' מהר"ם. ועיין תשובות תשב"ץ ח"ב סימן ר"ס ובתרוה"ד סימן ריט שנקטו שזו אף כונת התוס'. [↑](#footnote-ref-3)
3. הגר"נ ביאר כונתו מהא דהרא"ש לאחר שתירץ קושיית תוס' דנדה שאני מעריות, כתב "ואע"ג דלאו בת יבום היא בעת נידתה, חליצתה חליצה וכו'" משמע דרק לאחר שתירץ דנדה שאני כתב דחליצתה חליצה. אכן יש לדחות, דהוא נדון חדש ברא"ש, ועיין תורא"ש דמשמע כן להדיא.  [↑](#footnote-ref-4)
4. ואף אי נימא כן ברא"ש עדיין יש לעיין, האם הוקשה לתוס' שנדה תיפטר מן היבום והחליצה, או שתיאסר ליבום וחליצה, אבל לא תיפטר לשוק.  [↑](#footnote-ref-5)
5. עיין חידושי ר' שלמה סימן ב' ד"ה ולכאורה צ"ע.  [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיין שם שכתב עפ"ז ליישב קושיית הרשב"א גיטין פב. ודבריו צ"ע רב, עיין אמרי משה סימן ט' סק"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. אי לאו דכונתם לחמותו לאחר מיתת אשתו, לר"ע דסבר בסנהדרין דאינה בכרת. אכן יעוין מהרש"א בע"ב שהביא מתוס' ר"פ האשה רבה שכתבו דאף לר"ע היא בכרת אלא דאינה בשריפה כחמותו דקרא. [↑](#footnote-ref-8)
8. אבל לעולם שאר עריות אף לולי קרא דעליה איתא בהו דין נאסרה כיון שא"ע לא ליבום ולא חליצה. ודוקא נדה שמצד הכרת שבה יש לעלות לחליצה כיון דתפסי בה קידושין, בה צריכים אנו לילפותא דעליה כדי לפוטרה אף מחליצה. ודוק. [↑](#footnote-ref-9)
9. אבל בשאר עריות אף לולי קרא דעליה היה בהם דין נאסרה כיון שפטורות אף מחליצה, ובהא ודאי יש בה כרת דאש"א, דדוקא בנדה שעולה לחליצה אין לה להיות בכלל כרת דאש"א לולי קרא דעליה. כ"נ כונת הגר"ש זצ"ל. ודוק.  [↑](#footnote-ref-10)
10. אכן לכאורה יש להוכיח מכמה דוכתי שיש נאסרה אף באופן שאין פטור וכיו"ב אלא כל שא"י להתייבם יש דין נאסרה. א. שו"ת ריב"ש [חדשות ד'] תשובת מהר"ם חלאוה שדן באשה האסורה באיסור נדר, האם יש נאסרה, וכתב דכיון דלאחר התרת הנדר איגלאי מילתא למפרע שלא היתה אסורה מעולם להכי ליכא דין נאסרה. הרי אף באופן שאריה הוא דרביע עליה ואין שום פטור מיבום, מ"מ יש דין נאסרה. ב. תוס' לקמן יח ע"א ד"ה דלמא שכתבו בשם ריב"ן דאף אשה האסורה להתייבם משום ביטול מצות יבמין יש בה דין נאסרה. אכן יעוין תוס' כ"ז ע"ב ד"ה אבל שכתבו דמאי דאסירא משום ביטול מצות יבמין "לא חשיב הך איסורא לאוסרה עולמית אף כשתבוא לכלל היתר". ג. עיין רשב"א לקמן קיא בשם ר"ח דאף קטן האסור לייבם מחשש שמא ימצא סריס, דנים אנו בו דין נאסרה. והנה לפמש"כ הגר"נ דנדה דוקא אין בה נאסרה שאני קורא בה יבמה יבוא עליה כיון שעומדת היא להיטהר, לפי"ז א"ש דלעולם כל מקום שאסורה היא להתייבם מכל טעם שהוא יש לדון נאסרה ודוקא נדה שאני. ודוק. [↑](#footnote-ref-11)
11. אכן יש לדחות להצד דבחלו"ע יש כרת ואילו בנדה מוכח בתוס' לקמן דאין כרת - יעוין לקמן – לפי"ז יש מקום לומר שבחלו"ע יש נאסרה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. מביאים בשם בנו של הנוב"י שפירש טעמא דלא קנו משום דהויא מצוה הבאה בעבירה. אכן מתוס' דילן דכתבו דבנדה קנאה חזינן להדיא דאין לדון משום מהבב"ע. וטעמא דמילתא עיין ברכ"ש סימן ב' שכתב דיש מצוות שאין לדון בהם משום מהבב"ע וכגון השבת אבידה או השבת גזילה, דאף באופן שמעשה ההשבה היה באיסור קיים המצוה. דהמצוה היא שהאבידה תהיה מושבת ולא מעשה ההשבה, וכן בגזילה ולכן אף באופן שיש פגם ב"מעשה ההשבה" מ"מ כיון שהאבידה או הגזילה מושבים, הרי יש כאן קיום המצוה. ובפשטות כונתו שמעשה ההשבה אינן אלא כהכשר מצוה. אכן נראה כונתו באופ"א, דיש מצוות שעיקר המצוה היא המעשה עצמו ויש מצוות שעיקר המצוה היא התכלית שלה, וכל כה"ג אין העבירה פוגמת את המצוה כיון שעיקר תכליתה נתקיים כראוי ואף באופן שהמעשה נעשה שלא כראוי. ודוק. וע"ע קובץ הערות סימן יא אות א'.  [↑](#footnote-ref-13)
13. והנה בביאת יבום דנו האחרונים האם המצוה היא הביאה או הקנין. והנה בתוס' מוכח שהמצוה היא הקנין, שהרי הוכיחו מפסחים דאם בעלה קנאה, מהא דחשבינן לה בגמ' לטעה בדבר מצוה ועשה מצוה. ואם נימא שהמצוה היא הביאה, הרי אין שום ראיה שקנאה. וכיון שמוכח שהקנין היא המצוה, לפי"ז א"ש דברי הברכ"ש אף בביאת יבום, של"ש לדון כאן מדין מהבב"ע, שכיון שהקנין חל, הרי יש כאן קיום מצוה ואף שמעשה המצוה נעשה באיסור. ודוק. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכן מפורש בתורא"ש לקמן ג' ע"ב.  [↑](#footnote-ref-15)
15. אלא דלכאורה יש לדחות זאת מהא דמצוה הבאה בעבירה לא אמרינן דאין כאן מצוה כלל כיון שיש ציווי שלא לעשות זאת. וצריכים לדין של מצוה הבאה בעבירה. אלא דהא ל"ק כלל, דהתם המצוה אינה לעשות את המצוה באופן של העבירה אלא באופן אחר, ולמשל מצה של טבל, הציווי אינו לאכול מצה זו של טבל אלא מצה כשירה, משא"כ הכא הציווי ביבמה זו הוא לעשות המצוה באופן של איסור, שהרי הציווי הוא על יבמה זו ולא על אחרת, והא ל"ש כלל שיהיה ציווי לעשות המצוה באופן שהיא עבירה. [↑](#footnote-ref-16)
16. עיין חידושי ר' שלמה סימן ב' ד"ה והנה מסקנת התוס'. וע"ע חידושי הגר"נ אות ז' ד"ה ומדברי. [↑](#footnote-ref-17)
17. ולפי"ז א"ש נמי הא דבנדה אין כרת אף אם בחלו"ע יש כרת, דשאני התם דיש כרת כיון דאין ציווי של יבום, משא"כ הכא וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-18)
18. והוא מדין דהלכתא גמירי לה. כ"כ בתוס' מהר"ם. ועיין קוה"ע [סימן ו' אות ח'] דכתב כן מדיליה. וע"ע [סימן א' אות ג'] שכתב דהוא מסברא. ועיין קרית ספר פ"ז מיבום דילפינן לה מקרא. ע"ש. [↑](#footnote-ref-19)
19. וכן מוכח לכאורה נמי מתוס' לקמן י"ז ע"ב ד"ה אשת שכתבו דאשת אח שלא היה בעולמו היה ניתן לפוטרה מיבום אף ללא קרא, משום דאם תזדקק לו אין זה דרכי נועם. וכתבו דמ"מ היכא שהניח לחמותה מעוברת הוי שפיר דרכ"נ, דתמתין עד שתלד שמא תלד זכר. הרי דאף אם משום דרכ"נ אמרינן שאינה מזדקקת ליבם שנולד לאחר מיתת בעלה, מ"מ כל של"ש לה"ט, שפיר מזדקקת לו. ודוק. [↑](#footnote-ref-20)
20. עיין חידושי הגר"נ אות יב מש"כ באופן מחודש. [↑](#footnote-ref-21)
21. עיין רע"א כו"ח [ח"א סימן ס"ה] "ובודאי סברת דרכ"נ היינו דמכח זה נפרש דינא דקרא דאין עושים מתים כחיים, והיינו דדין התורה היה רק היכי דבשעת נפילה נזקקה, ולא שיחול זיקה אח"כ". והנה אין כונתו דדרכ"נ אינו אלא סימן, וכדכתב להדיא לפני כן בד"ה לענ"ד ע"ש היטב, אלא כונתו דאף דהוא סיבה, מ"מ חייבים מכח זה להגדיר גדר המתיר ואינה סיבה להתיר מצד עצמו אא"כ נמצא גדר של דין אחר שמכוחו יש להתיר. ולפי"ז י"ל דבשלמא נדה שאינה בכלל דרכ"נ יש לומר דכל דין נאסרה אינו אלא בעריות וכיו"ב, אבל כיון דנאמר דין נאסרה שאין היתר לאיסור אש"א זה, תו ל"ש להתיר אף בנפ"ש, ואף דהתם ל"ש טעמא דדרכ"נ, כיון שהדין שנקבע מכח טעמא דדרכ"נ הוא דאין היתר לאיסור זה. ודוק היטב בזה. [↑](#footnote-ref-22)
22. אכן יעוין רמב"ן ורשב"א ר"פ החולץ שכתבו דטעמא דבמעוברת אמרינן כל שא"ע ליבום ובח"ל לא אמרינן "התם איסור ד"א גרם לה ורחמנא רבינהו, אבל הכא אם כשהיא מעוברת אינה ראויה ליבום שאם בא עליה לא קנה, א"כ אש"א שלא במקום מצוה היא, ולחליצה נמי לא חזיא". ולדבירהם לא קשיא קושית הרא"ש, דנדה נמי איסור ד"א גרם לה, והויא כח"ל ולא כמעוברת.

    והנה יש להוסיף שדעת הריטב"א לו ע"א ד"ה אמר אביי שחליצת מעוברת אינה חליצה מקרא דעיין עליו ואינו מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה. [וכן מבואר ברשב"א מ"א ע"ב ד"ה תינח. אכן צ"ע דלכאורה הוא דלא כמ"ש ר"פ החולץ. ויל"ע] ולדבריו נמי ל"ק קושית הרא"ש כאן. [↑](#footnote-ref-23)
23. וע"ע רש"י ט' ע"ב ד"ה ומשני שכתב להדיא דהוא מדין נאסרה. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועיין חזו"א שם שכתב דלפי"ז ביבם שמעון וגירשה וחזר ונשאה, ומת, דאפשר דלא תיפול ליבום קמי לוי, כיון שהיא בכרת דאש"א מחמת ראובן, וביבום זה אישותו של ראובן אינה מתייבמת. [שהרי אישותו של שמעון אינה יבום דראובן, שהרי גירשה, והוא נישואין בעלמא] [↑](#footnote-ref-25)
25. ועיין היטב חידושי הגר"נ אות ב' שתלה נדון זה בגדר ההיתר של אש"א ליבום, וכתב דלשיטת הסוברים שאש"א אינה ערוה ליבום, [ולא משום שהמצוה דוחה האיסור] כל אש"א אינה ערוה, ואף אש"א של הראשון. והא דאש"א מאמו אינה ניתרת היינו שהתורה חידשה שרק אש"א מאביו הותר ליבום, אבל אש"א מאמו או כל אש"א שיש לה בנים לא הותר ליבום [וזה שורש דין נאסרה דהך אש"א חשיבא כאש"א שיש לה בנים] [↑](#footnote-ref-26)
26. וע"ש בחזו"א שבא לבאר דין זה דאש"א שלה"ב, דהאש"א הראשון אינו ניתר כיון שאין נפילה מחמתו משא"כ בכל אש"א בנפילה שניה, אכן ברש"י מבואר לא כדבריו. וכ"כ החזו"א [סימן קל סק"ט] לבאר דין צר"ע בנפילה שניה, דכיון שהאישות הראשונה אינה נופלת ליבום עתה, להכי אסור לייבמה. אכן ברש"י מבואר אף בצר"ע דהוא מדין נאסרה. [↑](#footnote-ref-27)
27. ויש לסייע זאת מלשונות הגמ' בכמה דוכתי דנקטינן שהעריות אוסרות הצרות. עיין י' ע"א "מיגו דאיהי אסירא צרתה נמי אסירא". ובדף יא בעינן למילף דצרת מחזיר גרושתו שריא מקרא דהיא תועבה ואין צרתה תועבה. ואי דין צרתה תועבה היה דפטורה ורק ממילא קאי באיסור אש"א הו"ל למינקט לישנא דהיא פטורה ואין צרתה פטורה. ויעו"ע דף יג "צרה מ"ט אסירא דבמקום ערוה קיימא". [↑](#footnote-ref-28)
28. שהרי אין הכונה שפוטרות וממילא קאו באיסור אש"א. ואיך העריות אוסרות את השם אש"א שבצרה להיות ערוה ליבום שמכח זה היא נפטרת. ואפשר הביאור בזה, דצרתה של ערוה אף היא חשיבא כאישות מקולקלת בינה לבין היבם, דעריות אוסרות צרותיהן היינו דחשיבא אישות מקולקלת, אלא דאין זה סיבה מספקת לאיסור עריות חדש של צר"ע, אבל די בזה בשביל שלא להתיר את האיסור אש"א, שהתורה לא התירה איסור אש"א אלא ליבום מעליא שאין פגם באישות של היבום, אבל באישות זו של צר"ע שיש בה פגם, וכדנתבאר, התורה לא התירה את האיסור אש"א, ואיסור זה של אש"א הוא המונעה מלהתייבם.

    ואפשר לבאר באופ"א ועפי"ז יתיישבו דברי הגרי"ז עם כל דברי הראשונים הנ"ל. והוא, דהערוה מקלקלת אף את הצרה ומעתה חשיבא האישות בין היבם לצרה אף היא לאישות מקולקלת. אכן לא נתחדש מכח זה איסור חדש של צר"ע, אבל הא מיהת התורה פטרה מיבום את הצרה כיון שאין רצון התורה ביבום של אישות מקולקלת. נמצא שסיבת הפטור של צר"ע שורשו הוא באיסור שהערוה אוסרת צרתה. [ואינה אוסרתה באיסור בפועל, אבל מקלקלת את האישות שאמורה להיות בינה לבין היבם]. ועפי"ז באמת הא דערוה אוסרת צרתה רק במקום מצוה הוא, משום שהערוה אינה אוסרת את הצרה באיסור חדש, וכל כוחה הוא להפקיע את המצות יבום מכח הקלקול שמקלקלת בצרתה, וממילא קאי הצרה באיסור אש"א. אבל לעולם שורש הדין הוא מכח קלקול ולא שפוטרת את זיקת כל הבית. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-29)
29. א. עיין רש"י לעיל ב' ע"ב נקט דהוא מדין נאסרה, היינו מדין אש"א שבה.

    ב. יש להוכיח מתוס' ח' ע"א ד"ה תרי דאינו מלתא דאש"א שבה, דא"כ תיקי מה הוקשה לתוס' דאילונית לא תפטור צרתה משום דאינה אלא חד איסורא, והרי אף חד איסורא יש ללמוד שפוטרת מהא דצר"ע פוטרת צרתה.

    ג. עיין ריטב"א ג' ע"ב דמוכח מינה שאף אם אין לצר"ע כרת יש לה לפטור צרתה, ואם הא דפוטרת הוא מלתא דאש"א שבה, יל"ע אמאי תפטור אם אין בה כרת דאש"א. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיין אמרי משה [סימן ז' אות ג'] "ואמנם י"ל בפשוט הא דאש"א מנפילה זו א"פ, היינו דליכא למילף מעליה רק היכא שמלבד האש"א של נפילה זו היא ערוה וכו', אבל במקום דליכא ערוה רק אש"א מנפילה זו ליכא למילף מעליה". ע"ש באריכות גדולה כל הענין. [↑](#footnote-ref-31)
31. ונביא כמה מהם:

    נחלקו אמוראים האם צרת אילונית שריא. ומאן דאסר לה היינו משום דכיון דהאילונית פטורה קאי בכרת דאש"א ופוטרת צרתה מדין צר"ע.

    בתוס' רא"ש ג' ע"ב הקשה דכרת דאש"א דחלו"ע יפטור את צרותיהן.

    תוס' י' ע"א כתב דח"ל לר"ע דאין קידושין תופסין בהם, פוטרות אף את צרותיהן. וכתב הגרי"ז דהוא מדין צר"ע דאש"א.

    תוס' דף לב ע"א דאף באופן שלא חייל בה איסור אחו"א, מ"מ פוטרת צרתה מדין צר"ע דאש"א.

    תוס' דף י' ע"א כתבו דאי אשת ב' מתים אינה עולה ליבום מה"ת, פוטרת אף את צרתה, ובפשטות הוא מדין צר"ע דאש"א.

    תוס' יב ע"א ד"ה צרתה הקשו "כיון דהממאנת אסורה ליה, הוי צרתה כצר"ע". ובפשטות כונתו לצר"ע דאש"א. [↑](#footnote-ref-32)
32. עיי"ש בהמשך דבריו שכתב "כשנפלה לו צר"ע מאחיו ונדחית ממנו נאסרת עליו עולמית משום אשת אח וכשנתייבמה לאחיו השני ולו אשה אחרת ומת וחזרה ונפלה לפניו הרי היא אסורה לו משום אשת אח, וממילא צרתה היא צרת ערוה ממש" [↑](#footnote-ref-33)
33. אכן לכאורה כל קושייתו היא לרב יהודה דפליג אדר"א וסבר דלא ילפינם לה מסברא, או לתירוץ שני של תוס' דאף רב אשי מודה דלצרת צרה בעינן קרא. אבל לתירוץ ראשון דהתוס' - אליבא דר"א הא גופא דברי רב אשי דילפינן לה מסברא. וצ"ב אמאי הרע"א לא הזכיר זאת. וכבר עמד ע"ז מורינו ראש הישיבה שליט"א בשעור כללי הראשון. קחנו משם. [↑](#footnote-ref-34)
34. שהרי בנפילה שניה הטעם שצר"ע אינה מתייבמת הוא משום האש"א שבה כדכתב רש"י במשנה. אכן לדברי האומרים שהשם "צרת ערוה" שלה נשאר אף בנפילה שניה, שפיר י"ל דהאש"א הוא ממילא, ואינו פוטר צרה. אכן כאמור ברש"י מפורש לא כן. [↑](#footnote-ref-35)
35. וכבר פירשו דלהכי הרע"א דייק היטב להקשות מדברי התוס' דף לב. ודוק היטב בזה. [↑](#footnote-ref-36)
36. והדברים מיוסדים ע"פ דברי האחרונים [הגרש"ש הו"ד בגרש"ר כאן] דהא דעריות לא תפסי קידושין אינו מחמת איסורן, אלא השם ערוה שבהן היא סיבה לאי תפיסת קידושין כשם שהיא סיבה לאיסור כרת, דהיינו המציאות ערוה היא סיבה לב' הדינים שלה. ולא שהאיסור הוא הסיבה לאי תפיסת הקידושין. ויש בזה כמה וכמה ראיות ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-37)
37. ויש להאריך בזה טובא ויבואר אי"ה בדף ט' ע"א. אכן בדבר זה יש קושיא גדולה, שהרי מבואר בגמ' דאם היה עדל"ת שיש בו כרת היתה מתייבמת, הרי דאם האיסור נדחה אין מה שיעכבה מלהתייבם. ולא אמרינן דאכתי ערוה היא. [↑](#footnote-ref-38)
38. ויש להאריך טובא בביאור הסוגיא ויבואר אי"ה בדף ח' ע"ב. [↑](#footnote-ref-39)
39. והנה באמרי משה סימן ה' פירש את תירוץ התוס' דמצותו בכך, דכונתם דאין זה מדין עדל"ת אלא שאינה ערוה ליבם, ובתוס' נד מפורש דאף למסקנא הוא מדין עדל"ת ודוק. [הגר"נ הוכיח כן באות לו]. וע"ע קובץ הערות סימן ט' אות א' שהוכיח מדברי תוס' ה' ע"ב ד"ה כולה דדין מצותו בכך הוא דין דעדל"ת, אלא דמצותו בכך הוא דין בדחיה. ודלא כהאמר"מ. [↑](#footnote-ref-40)
40. וצע"ג, מהרשב"א דף מא שכתב דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה חוזרת להיתרה ולא לזיקתה. הרי דשייך היתר אש"א אף במקום שאין זיקה ומצוה כלל. [↑](#footnote-ref-41)
41. מבואר בדבריו דזהו יסוד ההיתר של ביאה שניה ויעו"ש שאף זה יסוד ההיתר שאף לאחר שגרשה רשאי להחזירה ואינו היתר מחודש. ויל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-42)
42. עיין חידושי הגר"נ אות לח שדייק כן אף ברמב"ם שכתב [א' מיבום הי"ב] דבשעת מיתה נסתלק איסור ערוה מעל כל נשיו. [↑](#footnote-ref-43)
43. עיין אמרי משה סימן ה' בתחילה דר"ל דכל דברי רש"י שם הם לאבא שאול. וע"ש עוד מש"כ בשם הגר"ח לבאר דברי רש"י. [↑](#footnote-ref-44)
44. ועיין תוס' ס"ח ע"א ד"ה קניא דמה"ת לא קניא לה כלל. [↑](#footnote-ref-45)
45. ואזלי לטעמייהו דאף מה"ת ביאת קטן אינה קונה, ומ"מ שריא. [↑](#footnote-ref-46)
46. דכל שמשום דחיה לא שרי אלא ביאה ראשונה, ולהכי בחיי"ל ביאה שניה אסורה. [↑](#footnote-ref-47)
47. ואף בכלאים בציצית שיטת ר"ת דאף דהוא מדין עדל"ת מ"מ האיסור הותר ולהכי שריא אף במקום שאין לקיום המצוה. [↑](#footnote-ref-48)
48. אכן במאירי דף כ' מבואר דאף אי חלו"ע א"ע מה"ת אף לחליצה, מ"מ אינן בכלל כרת דאש"א, וזה חידוש גדול. [↑](#footnote-ref-49)
49. ועיין אמרי משה סימן ה' אות ג' בסופו. [↑](#footnote-ref-50)
50. עיין רמב"ן לט שכתב דמתני' דר"פ הבא על יבמתו (יבמות נג:): הבא על יבמתו בין בשוגג בין במזיד (פרש"י, שוגג כסבור שהיא אשתו או אשה אחרת, מזיד לשום זנות ולא לשום מצוה), בין באונס בין ברצון, קנה, לא אתיא כאבא שאול, דהא איהו דריש יבמה יבא עליה למצוה, והיאך אפשר שיהא זה כפוגע בערוה והולד ממזר ורחמנא רבייה לקנייה, אלא ודאי דלאבא שאול לא קנה. ומעתה הדבר מוכרע שהלכה כחכמים מהסוגיא דר"פ הבא על יבמתו דכולהו אמוראי מודו בהו דקנה. ע"כ. אולם הריטב"א בחי' ר"פ הבא על יבמתו (נג:) כתב, פי' [הרמב"ן], וסתמא דלא כאבא שאול דאמר הכונס יבמתו לשום נוי כאילו פגע בערוה, וההיא אפי' בדיעבד היא כדקתני הכונס, ובמזיד דקתני הכא היינו כמו לשם נוי, שהרי עושה לזנות בעלמא, כפרש"י. ואפשר דאבא שאול מדרבנן קאמר, והיינו דאמר כאילו פוגע בערוה, וקרוב בעיני להיות הולד ממזר, ומדרבנן קאמר וכו'. וזה יותר נכון, מדלא פירשו בגמ' דמתני' דלא כאבא שאול, אלא ודאי דלכתחלה קאמר שאסור לכנוס לשם נוי וזנות, והכא קתני בדיעבד דקנה. ע"כ. וכ"כ הנימוק"י שם. ועיין תוס' לט שכתבו להוכיח דהלכה כאבא שאול מדסתם לן תנא דמתני' בבכורות יג. ואי נימא כהרמב"ן דמתני דף נג דביאת אונס הוי יבום הוא דלא כאב"ש א"כ משכח"ל סתם משנה דלא כאב"ש ומאי אולמיה האי סתמא מהאי סתמא. [↑](#footnote-ref-51)
51. וע"ע פירוש המשניות להרמב"ם בכורות סוף פ"א שכתב כן. [↑](#footnote-ref-52)
52. בחידושים כאן, ובשערי יושר ש"א פי"א. והביאו בקוה"ע סימן ג'. [↑](#footnote-ref-53)
53. ועיין קוה"ע סימן ג' אות ט' מש"כ לדחות ראיה זו ע"פ דברי הפנ"י דאשת איש שאני דל"ת בה קידושין מטעם אחר שקנויה היא לאחר ולא מטעם האיסור ביאה] [↑](#footnote-ref-54)
54. וכה"ק באחיעזר. [↑](#footnote-ref-55)
55. וע"ע אבי עזרי [סוף הלכות יבום] שכ"כ. וע"ע חידושי הגרש"ר [סימן א' אות ב']. [↑](#footnote-ref-56)
56. דאיתא התם מנה"מ [דאין קידושין תופסים בח"כ. רש"י] וכו' אמר קרא ויצאה מביתו והלכה והיתה לאיש אחר, לאחרים ולא לקרובים. ומקשינן התם ואימא אידי ואידי באחות אשה, הא לכתחילה והא דיעבד. [דכיון דאשכחן בה דאזהר עלה לכתחילה (שלא לקדשה) איכא למימר דהדר כתב והיתה לאיש אחר למעוטי בעל אחותה שאין לו בה הויה, אבל שאר קרובים דלא אשכחן בהו אזהרת קיחה לכתחילה לא קאמר דיעבד לא נתפסו. רש"י] וכו'. אמר קרא כל אשר יעשה מכל התועבות וכו' הוקשו כל העריות לאחו"א. הרי מפורש בס"ד של הגמ' שכל מה דלא תפסי בה קידושין היינו משום שיש אזהרה על מעשה הקידושין. וי"ל דהא גופא ילפינן בהיקשא דר"י שכולם יש בהם אזהרה על הקידושין, ולהכי אם עבר על אזהרה זו לא תפסי בה הקידושין. ולפי"ז א"ש דברי המנח"ח שמקור הראשונים שיש איסור לאו על הקידושין הוא מסוגיא זו. ודוק. [↑](#footnote-ref-57)
57. אכן לכאורה אין זה מתאים בשיטת רש"י דיעו"ש בבית הלוי שתלה נדון זה בפלוגתא של רש"י ותוס' בביצה ועוד מקומות. ע"ש היטב. [↑](#footnote-ref-58)
58. עיין חידושי הגר"נ אות מח שכתב בדעת רש"י דס"ל דכל שאינו נהנה כלל אין לזה שם לבישה כלל ואף לא בכלל העלאה. דכל שם בגד אינו אלא כשהבגד נותן לו משהו. ולהכי הוצרך לפרש דוקא באופן שנהנה אלא שאינו מתכוין להנאה. ע"ש עוד שכתב באופן נוסף. ודוק. [↑](#footnote-ref-59)
59. עיין בכ"מ שיישב דנקט שם דרך קצרה ואע.ףג דלקושטא דמילתא לאו בהכי פליגי. אכן יעוין במהר"י קורקוס שכתב באופ"א והוא, דכל דברי הגמ' שם הם לפני שהגמ' ידעה דמודי ר"ש בפסיק רישא, אבל לבתר דידעינן דמודה ר"ש בפס"ר ל"ש למייתי עלה משום דשא"מ דכיון דלובש אותם כונתו לא מעלה ולא מוריד. וצע"ג, דכיון דבלבישה ס"ל להרמב"ם שאין דין שיהנה, א"כ מ"ש הא לדין דאין מתכוין ופסיק רישא, והרי מתכוין ללובשו ואף שאינו נהנה אסור. [↑](#footnote-ref-60)
60. ז"ל: והנראה עוד בדעתו דטעם הדברים די"ל דלבישה דכלאים ילפינן מציצית ע"י הסמוכים דכלאים בציצית דלא בעינן בו הנאת חימום וכמו שכתב הבית יוסף באו"ח סימן יו"ד דגם בגד שאינו לובש כלל להנאתו חייב בציצית דגם בכה"ג מקרי כסותך. וכן מוכרח ע"כ בדעת הרשב"ם שהביאו התוספות במסכת נדה דף ס"א ע"ב שכתב דמש"ה אין בתכריכי המת משום כלאים וליכא משום לועג לרש משום דבחי כה"ג דלא נהנה ג"כ ליכא איסורא דכלאים וכן כתב הר"ש במסכת כלאים פרק יו"ד (מ"ד). והקשו עליו התוספות דא"כ בציצית אמאי איכא לועג לרש כו' ומוכרי כסות כמו דפטירי מכלאים פטורין מציצית ובודאי צ"ל (דהרשב"א) [דהרשב"ם] והר"ש ס"ל כהכ"מ דבציצית כל שלובשו חייב בציצית אפילו ליכא הנאה דכסותך משמע כל שהוא מכסה בו. וכו'. והא דביבמות אמרינן דצריך הנאה דוקא לא קאי רק על העלאה דהעלאה הא לא איתקש כלל לציצית וכמו שכתב המג"א בסימן י"ח ס"ק ג' בשם המרדכי ומש"ה בהעלאה מקרי מוכרי כסות אינו מכוין ושרי ובלבישה אסור. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-61)
61. ע"ש שהביא מחלוקת רש"י ותוס' בדין אינו מתכוין, באופן שהתכוין לעשות את המלאכה ולא את תכליתה אי חשיב אינו מתכוין, דלרש"י הוי נמי בכלל אין מתכוין, ולתוס' חשיב מתכוין כיון שנתכוין לעשות המלאכה. וכל ראייתו היא לשיטת התוס' אבל לרש"י אין ראיה. [↑](#footnote-ref-62)
62. עיין דברי אליעזר למורינו ראש הישיבה זצ"ל [סימן ג' אות יג] [↑](#footnote-ref-63)
63. "ומפני זה יהיה העונש במצות לא תעשה גדול ועושין בו דין כגון מלקות ומיתה, ואין עושין בו דין במצות עשה כלל". [↑](#footnote-ref-64)
64. ז"ל: ומיהו אשמעתין לא קשיא לי מאי קשיא להו מנלן דאתי עשה ודחי ל"ת שיש בו כרת דאצטריך עליה למיסר, ולא אמרינן סלקא דעתך אמינא ניליף מאשת אח גופה, דהא אתיא למילף מינה הכין לעיל, ודחינן מי דמי התם חדא איסור הכא תרי איסורא. עכ"ל. הרי דאף בדין עדל"ת יש לחלק בין חדא איסורא לתרי איסורי. [↑](#footnote-ref-65)
65. ז"ל שם עוד "ויש לחקור במצות מצה כל שבעה, אם דוחה ל"ת מדאורייתא, לתירוץ שני שבתוס', קידושין ל"ח עיי"ש, כיון דקיים מצוה באכילתה" [↑](#footnote-ref-66)
66. לכאורה נראה דהא דלא חשיב אפשר כיון דמידי דקפדי עלה אינשי הוא ויש רוצה דוקא בטלית של פשתן משא"כ לענין ציצית אם יהיה של צמר או פשתן לא קפדי אינשי ומש"ה מיקרי אפשר היכא דליכא תכלת ואפשר לקיים בלבן מיהו לפי"ז קשה קצת מהאי דשמעתין דאע"ג דשניהם רוצים בנשואין אפ"ה מלמדין אותה לומר לא בעינא ליה ומש"ה מיקרי אפשר וא"כ בכלאים בציצית נמי אמאי אין מלמדין אותו שלא ילבוש בגד של פשתן דאפשר בבגד אחר ויש ליישב ולחלק ועיין בסמוך בלשון גמרא וברש"י ובתוס' ישנים שנדפס בש"ס החדשים בדפוס פפד"מ מיהו מלשון המרדכי בהלכות ציצית [סי' תתקמ"ד] הביאו הב"י (באו"ח סימן י"ג) למדתי תירוץ אחר דעל מ"ש בשם הר"ר שלמה מדרוי"ש שאם לבש בשבת טלית שנפסקו הציצית עובר בעשה דציצית והשיב ר"י בעל התוספות דליתא דלא אשכחן דאמר רחמנא לא תלבש בגד בלא ציצית אלא דמצות עשה היא לעשות ציצית היכא דאפשר והיכא דלא אפשר אינו עובר בלבישתו ולפי"ז נראין הדברים ק"ו בההיא דהכא דהא ודאי אין לנו לאסור ללבוש סדין של פשתן והתורה התירה בפירוש ועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם וסתם בגדים בתורה היינו צמר ופשתן אלא שאנו רוצין לומר דנילף מהכא דעשה דוחה לא תעשה אפילו היכא דאפשר לקיים שניהם מדצותה התורה לעשות ציצית בטלית של פשתן ולפי"ז לא שייך לומר כלל מדהתירה התורה ללבוש טלית של פשתן דמה איסור יש בלבישה שאם לא נאמרה מצות ציצית בשל פשתן היה מותר ללובשו בלא ציצית ולענין עשיית הציצית ודאי מיקרי לא אפשר, כן נראה לי נכון. ולפי"ז צ"ל דר"י בתירוצו כאן נמי נתכוון לכך לפמ"ש המרדכי בשמו ודו"ק: [↑](#footnote-ref-67)
67. להצד הנ"ל שאף במצוה קיומית [שאינו מחויב בה אלא שאם יעשנה יקיים מ"ע] עדל"ת פשוט דהכא דחי. וכל נדונינו להסוברים שאינו דוחה האם בנדון זה שאני. [↑](#footnote-ref-68)
68. עיין חידושי הגרש"ר [סימן ה' בסופו ד"ה עוד יש לצדד] "די"ל דמש"כ הרמב"ן דמותר לעבור על איסור אף לצורך קיום מצוה שאין מחוייב בה, לא איירי כי אם בהשבת אבידה דבזה הרי הוא מחוייב ליכנס לבית הקברות מחמת הל"ת דלא תוכל להתעלם, דאיסר זה הא ישנו לפני הגבהת האבידה ורק דאין יכול ליכנס משום דהלאו אין דוחה ל"ת דטומאת כהנים, בזה אמרינן כיון דאי יקיים חיובו ליכנס מחמת הל"ת יהא לו אח"כ גם עשה שיש לו כח לדחות הל"ת חשיב כאילו כבר עתה ישנו לעשה כיון דחייב בפעולה זו. משא"כ באופן דאין לו חיוב לעשות המעשה שיביאוהו לידי קיום העשה וכו'. ע"ש בסו"ד דאין כן משמעות הרמב"ן. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-69)
69. עיין קובץ הערות [סי"ד אות ב'] שהוכיח כהרמב"ן בתירוצו השני, מהא דמצות יבום דוחה לל"ת, ולא אמרינן אפשר בחליצה משום דחליצה במקום יבום לאו מצוה היא, ובודאי דכשחולץ אינו מבטל מצות יבום דהא בדידיה תלי רחמנא, אלא דכיון שלא תתקיים מצות יבום משו"ה דחי לל"ת. ויל"ע בדבריו. [↑](#footnote-ref-70)
70. לכאורה נראה דהא דלא חשיב אפשר כיון דמידי דקפדי עלה אינשי הוא ויש רוצה דוקא בטלית של פשתן משא"כ לענין ציצית אם יהיה של צמר או פשתן לא קפדי אינשי ומש"ה מיקרי אפשר היכא דליכא תכלת ואפשר לקיים בלבן מיהו לפי"ז קשה קצת מהאי דשמעתין דאע"ג דשניהם רוצים בנשואין אפ"ה מלמדין אותה לומר לא בעינא ליה ומש"ה מיקרי אפשר וא"כ בכלאים בציצית נמי אמאי אין מלמדין אותו שלא ילבוש בגד של פשתן דאפשר בבגד אחר ויש ליישב ולחלק ועיין בסמוך בלשון גמרא וברש"י ובתוס' ישנים שנדפס בש"ס החדשים בדפוס פפד"מ מיהו מלשון המרדכי בהלכות ציצית [סי' תתקמ"ד] הביאו הב"י (באו"ח סימן י"ג) למדתי תירוץ אחר דעל מ"ש בשם הר"ר שלמה מדרוי"ש שאם לבש בשבת טלית שנפסקו הציצית עובר בעשה דציצית והשיב ר"י בעל התוספות דליתא דלא אשכחן דאמר רחמנא לא תלבש בגד בלא ציצית אלא דמצות עשה היא לעשות ציצית היכא דאפשר והיכא דלא אפשר אינו עובר בלבישתו ולפי"ז נראין הדברים ק"ו בההיא דהכא דהא ודאי אין לנו לאסור ללבוש סדין של פשתן והתורה התירה בפירוש ועשו להם ציצית על כנפי בגדיהם וסתם בגדים בתורה היינו צמר ופשתן אלא שאנו רוצין לומר דנילף מהכא דעשה דוחה לא תעשה אפילו היכא דאפשר לקיים שניהם מדצותה התורה לעשות ציצית בטלית של פשתן ולפי"ז לא שייך לומר כלל מדהתירה התורה ללבוש טלית של פשתן דמה איסור יש בלבישה שאם לא נאמרה מצות ציצית בשל פשתן היה מותר ללובשו בלא ציצית ולענין עשיית הציצית ודאי מיקרי לא אפשר, כן נראה לי נכון. ולפי"ז צ"ל דר"י בתירוצו כאן נמי נתכוון לכך לפמ"ש המרדכי בשמו ודו"ק: [↑](#footnote-ref-71)
71. וע"ע חידושי הגר"נ שפירש עד"ז. [↑](#footnote-ref-72)
72. וע"ש שכתב מהלך אחר לגמרי באופן מחודש. [↑](#footnote-ref-73)
73. ועיין חידושי הגר"נ אות נח שפירש באופ"א קצת. ז"ל: הרמב"ן ס"ל דיסוד הדין דאפשר לקיים שניהם הוא דהכא ליכא דחיה, משום דדין דחיה הוא דהיכא דעשה מחייבו לעבור על הלאו, אזי עדל"ת, אבל באפשר לקיים שניהם, העשה אינו מחייבו לעבור על הלאו, ליכא דחיה. ואף דאיהו לית ליה, ולא מצי לקיים העשה, מ"מ אין העשה מחייבו לעבור האיסור, דאין המצוה מחייבתו ללבוש כלאים. יעו"ש. [↑](#footnote-ref-74)
74. אלא דכל שיכול בפועל לקיים המצוה ללא עבירת הלאו ידיענן מסברא דלא דחי, דחשיב שעובר מרצונו על הלאו. [↑](#footnote-ref-75)
75. ועיין חדושי הגר"נ אות נח ד"ה והנה ידוע שיישב באופ"א. ע"ש. [↑](#footnote-ref-76)
76. י"ל באופן מחודש, דלעולם בכל עדל"ת, בכל גוני שהעשה אינו יכול להתקיים, נדחה הלאו. ושאני ציצית לשיטת ר"ת דנתחדש בה דין "הותרה", - וכדיבואר לקמן שבלא הותרה א"א להתיר כלאים בציצית - והנה דין הותרה הוא שהלאו לא נאמר במקום מצוה, ובזה יש מקום לומר דדוקא במצוה שמצ"ע אינה יכולה להתקיים ללא עבירת הלאו, שם לא נאמר הלאו, אבל כל שהמצוה יכולה להתקיים, אלא שהוא בפועל א"י לקיימה, בכה"ג לא נתחדש שהלאו לא נאמר. אבל לעולם כל היכא דמהני דחיה, הרי בכל גוני נדחה הלאו, ואף היכא שהוא א"י לקיים את העשה ללא עבירת הלאו. ודוק. [↑](#footnote-ref-77)
77. ועיין חדושי ר' ראובן שכתב "**אע"כ דאיהו [הרשב"א] נמי ס"ל כסברת הב"י, אלא דמשום מגו הוא דפוטר, ומקרא ילפינן לה, אלא דס"ל לרשב"א דבדאית ליה ממינו דאפשר לקיים שניהם ל"ש להתיר גם משום מגו**". והוא מאד מחודש שהרי הרשב"א בנה יסודו מדינו של ר"ל, ודוחק דבדינא דר"ל תרוייהו דיני איתנייהו. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-78)
78. ולכאורה צ"ל, דמ"מ בכלל אפשר לקיים שניהם לא מקרי כל היכא שיש לו הפסד בדבר. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-79)
79. עיין עוד תוס' שם מ' ע"א ד"ה כיון "אי נמי מדאורייתא (דרחמנא) שרייה ורבנן הוא דגזור דכיון דאפשר לקיים שניהם אבל מדאורייתא שרי דכלאים ממש הותר אצל ציצית ולא משום דחיה". [↑](#footnote-ref-80)
80. וכ"כ הרמב"ן שבת קלב ע"ב ז"ל:וכן אני אומר שסדין בציצית לאו מתורת עשה ולא תעשה הוא דמידחי שא"כ כל מקום שאפשר לקיים את שתיהן מוטב, ובמס' מנחות בפ' התכלת (ל"ט ב') אמרינן דאפי' לטלית של צמר עבדינן לבן של פשתים, אלא מדין היקישא אתי לן סדין בציצית דכתיב לא תלבש שעטנז צמר ופשתים יחדיו גדילים תעשה לך כדאמרינן בפ"ק דיבמות. עכ"ל. וצ"ע דלכאורה דבריו סתרי למש"כ בסוגייין. [↑](#footnote-ref-81)
81. ועיין שעורי הגר"נ סימן ה' אות ג'. [↑](#footnote-ref-82)
82. עיין מרא"מ דף קודם שהגרש"ר הביא בנדון זה - אי הוא איסור חפצא, או שהוא איסור לא ללבוש צמר ופשתים כאחד - מחלוקת אחרונים. [↑](#footnote-ref-83)
83. באופן אחר י"ל, דהנה יעוין נדרים טז דהאומר קונם סוכה עלי, אסור לישב בה. וכתב הנימוק"י "לפי שהנדרים חלים על דבר מצוה, דנדרים איסור חפצא הם ואין מאכילין לאדם דבר האסור לו, שלא אמרה תורה לעשות מצוה באיסוה"נ ולפיכך ליכא למימר בהא דליתי עשה ולידחי ל"ת דנדרים וכו'. וז"ל הרמב"ם בפירוש המשניות: ואמרו בנדרים אסור, לפי שהוא אסר גוף הדבר שלא יתקיים המצוה אלא בהיותו דבר מותר כגון שיאסר סוכה זו עליו שחזרה ישיבתה עבירה, ויהיה ענינו בה כמו מי שלא ימצא בליל הפסח אלא מצה שהיא אסורה עליו באכילה כגון שתהיה טבל או הקדש שאסור עליו אכילתן, לפי שהוא מצוה הבאה בעבירה. עכ"ל. וי"ל דבכלאים בציצית חשיב נמי הבגד איסור חפצא ואין בכח העשה לדחות האיסור. ולהכי צריכים אנו לדין הותרה, ואין די בדין דחויה. ודוק בזה. אכן יעוין באור שמח פ"ו מחו"מ, ז"ל:אולם האמת, כי אם המצוה אינה חלה על האדם בחיוב אלא שמתיחסת היא על הדבר שבו האיסור כמו יבום שאינה מצוה המוטלת על קרקפתא דגברי בכלל, אלא שאם מת אחיו והניח אשה בלא בנים מצוה מה"ת ליבם אותה אשה וכי היא מחייבי לאוין אמרינן דעשה דחי לא תעשה וכמו כלאים בציצית דאף על גב דבעשה דלבישה איכא לא תעשה דלא תלבש שעטנז מכל מקום דחי' וטעמא משום דהמצוה מתיחסת אל הבגד דאם אין לו בגד אינו מחויב בציצית רק אם יש לו בגד ואם כן הבגד מתיחסת אליו המצוה, אבל מי שמחויב לאכול כזית מצה הלא מצוה זו אינה מתיחסת אלא על קרקפתא דגברא מונח החיוב שיאכל כזית מצה. ובמה יתרצה בדבר הנאסר חלילה לקדוש ישראל להתכבד בדבר האסור והטמא. עכ"ל. ולפי"ז בציצית כין שאף המצוה היא בחפצא, ל"ש לדון כנ"ל. ויש לדון בזה. [↑](#footnote-ref-84)
84. ניתן למצוא כמה אופנים: 1. עשה דטהרת מצורע עדיף משום דגדול השלום. עיין חולין קמא. 2.עשה דכיבוד אב עדיף דהוקש כבודם לכבוד המקום. עיין ב"מ לב. 3. עשה השוה בכל עדיף מעשה שאינו שוה בכל. 4. עשה שאינו בשאלה עדיף מעשה שישנו בשאלה. כמפורש בסוגיין. [↑](#footnote-ref-85)
85. וכההיא דגילוח מצורע דוחה עשה דקדוש יהיה גדל פרע. דמהתם בעינן למילף דעשה דחי ל"ת ועשה. [↑](#footnote-ref-86)
86. ולכאורה נפ"מ באופן שיש שתי ל"ת שאחד מהם אינו נדחה, וכגון ל"ת שיש בו כרת, האם העשה ידחה את הל"ת השני, דלהר"י מא"י יידחה ולהר"ן לא יידחה. ועיין. [↑](#footnote-ref-87)
87. יעו"ש שהכריח כן דאל"כ תיקשי קושיית חתנו שהקשה על הריב"א שכתב דהלאו נדחה מפני העשה ולא נשאר אלא עשה, ז"ל: גם הקושיא שהקשה על דברי התוס' בחולין צריכא נגר ובר נגר דיפרקיניה, כי בודאי לפי הסברא כיון שאין עשה דוחה עשה ממילא לא קיים העשה כלל ונמצא עבר על הלאו שלא במקום מצוה. עכ"ל. היינו דאי נימא שהעשה נדחה מפני הלאו ועשה, א"כ נמצא שאין כאן עשה שידחה את הלאו. ודוק היטב בזה. [↑](#footnote-ref-88)
88. דהיכא דגלי רחמנא להדיא דאינה עולה ליבום, אף אם בעלה לא קנאה. ויל"ע בזה ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-89)
89. דאייתינן התם למילף דלא דחי מקר דאתה ואביך חייבים בכבודי. ומקשינן למה לי קרא תיפו"ל דאדל"ת ועשה, ומשנינן דסד"א דהך עשה חמירא טפי דהוקש כבודם לכבוד המקום. הרי דלולי זה דחמירא הו"א שפיר דלא דחי לל"ת ועשה ועליו להשיב האבידה. ודוק. [↑](#footnote-ref-90)
90. אכן י"ל דאף לריב"א שהלאו נדחה מ"מ אכתי כתבו התוס' חולין קמא דאפשר דהיינו דוקא לענין המלקות, אבל איסורא מיהא איכא. ולפי"ז י"ל דיש בכח האיסור לבדו ללא חומר מלקות לדחות את העשה דהוא אכתי חמיר טפי. [↑](#footnote-ref-91)
91. בין בקשירה בין בתכיפה בין בקליעה. ואפילו בשתי תכיפות, כדדרשינן ממלת "יחדיו" בפרק קמא דיבמות, לא שנא אם יהיו השני גופים סתם בגדים, כמו בגד צמר עם בגד פשתן, לא שנא אם יהיה האחד בגד והאחר חוט, כמו בגד צמר עם חוט של פשתן, או בגד פשתן עם חוט של צמר, לא שנא אם יהיו שניהם חוטין, כמו חוט של צמר עם חוט של פשתן, שכל אלה אסור לחברם זה עם זה באי זה חבור שיהיה, ואינם צריכין שום תנאי מהתנאים השלושה הצריכים בגוף האחד, לא שוע ולא טווי לא נוז, בין כל אחד לבדו בין בחבור שניהם יחד. ויהיה פירוש לא תלבש שעטנז צמר ופשתים יחדיו, שתי אזהרות, כאילו אמר, לא תלבש בגד שעטנז צמר ופשתים. צמר ופשתים יחדיו, שפירושו, שבהיות הנמר והפשתים מעורבין יחד עד שיהיו שניהם בגד, שהוא גוף אחד, לא יאסר משום כלאים, אלא אם יהיה שעטנז, דהיינו שיהיו הצמר והפשתים שועים יחד וטוויים יחד וארוגים יחד. אבל בהיות הצמר והפשתים שני גופים, גוף הצמר לבדו וגוף הפשתים לבדו וחוברו שניהם יחדיו, מכל מקום, איזה חבור שיהיה, אסורין משום כלאים, אף על פי שאינם שועין יחד ולא טוויים יחד ולא ארוגים יחד. [↑](#footnote-ref-92)
92. והוא שיש איסור כלאים שהבגד עצמו נהיה לחפצא של בגד כלאים וזאת רק באופן של שוע טווי ונוז. ויש איסור נוסף ללבוש צמר ופשתים כאחד, וזה בכל אופן שיש עליו חוטי צמר ופשתים. והנה דין זה של לבישת חוטי צמר ופשתים אינו קיים באופן שהחוטים ארוגים כאחד, וזה ע"פ דברי התוס' נדה ס"א ע"ב דטעמא דבשעטנז ליכא ביטול ברוב משום שהתורה אסרה התערובת. וביאר הגר"ח דיסוד זה אינו אלא באופן שהבגד נהיה לחפצא של בגד כלאים. אבל באיסור של לבישת חוטי צמר ופשתים אין לדין זה, וחוזר הדין ביטול, ולכן דוקא באופן שהצמר והפשתים ניכרים ואינם בטלים איתא להך איסור. [↑](#footnote-ref-93)
93. וילה"ע בדבריו. א. הא דמבואר בדבריו שאם הל"ת היה נדחה, היה מותר לאביו לצוותו לעבור על הל"ת ולהביא בכך לדחיית הל"ת. ולפי"ז מותא לאדם להביא את חבירו למצב של פקו"נ שידחה איסורי שבת. אי לאו דנימא שיש חילוק בין דחיית שבת לבין דחיית ל"ת להצד שבל"ת הוא הותרה ובשבת הוא דחויה. ויל"ע.

    ב. הגר"ח בסוגיא דנזיר מצורע כתב בפשיטות דאף במקום שעשה דוחה עשה היינו שעשה זה קודם לחבירו, אבל לעולם אין זו דחיית העשה. ולפי"ז הכא במחמר דאיכא נמי עשה [עיין תוד"ה ניגמר], אף אם עדל"ת, ואף שהעשה של כיבוד אב היה קודם לעשה דשבת מטעם דהוקש כבודם לכבוד המקום, מ"מ הא יש כאן עשה שאינו מקויים, ואף לא נדחה, אלא שיש דין להקדים עשה אחר, והיכי הוה שרי לאביו להורותו לבטל עשה זה. [↑](#footnote-ref-94)
94. עיין תורא"ש ב"מ לב ע"א "וא"ת וכי משום דהוקש לכבוד המקום יהא עדיף מכבוד המקום ותירץ רבנו מאיר דאין הכי נמי כדאמרי' בירושלמי דמסכת פאה גדול כבוד אב ואם שהקב"ה העדיפו יותר מכבודו דאלו בהקבה כתוב כבד את ה' מהונך אם יש לך נכסים אבל אם אין לך נכסים לא ואלו בכבוד אב ואם לא כתיב מהונך ואפי' אתה מחזר על הפתחים, ועוד תירץ כיון דהוקש כבודם לכבוד המקום אם כן שוים הם מי נדחה מפני מי מוטב יעשה כבוד אביו דאז מיקיים שניהם דכבוד אביו הוא כבוד המקום שצוה על כך אבל אם יעשה כבוד המקום בטל לגמרי כבוד אביו".

    והנה מדבריו נמצא שהמעלה של הוקש כבודם לכבוד המקום אינו פירכא בעלמא, אלא שהוא סיבה לדחות העשה האחר כיון שכבוד אביו יותר גדול מכבוד המקום. ולפי"ז יש מקום לחדש ולומר שיש ס"ד שעשה של כיבוד אב ידחה מסברא אף ל"ת ואף בלא הילפותא מכלאים בציצית. ונראה מוכח כן מתוד"ה ניגמר ע"ש בסופו אריכות דבריהם שהם לכאורה אך למותר.

    והנה לבתר דילפינן דאתה ואביך חייבים בכבודי, י"ל דלא ילפינן מהכא דאין עשה דכיבוד אב כלל, אלא שאין קדימה של כבוד אב על שאר מצוות, ולפי"ז י"ל דנתחדש בקרא דאני ה' ב' דינים. א. דכולכם חייבים בכבודי ואין עדיפות לעשה דכיבוד אב על שאר מצוות. ועדין היה לומר דמ"מ עשה דכיבוד אב ידחה ל"ת מדינ דבלעמא דעדל"ת, וע"ז נתחדש נמי בקרא דאינו דוחה והוא מטעמא אחרינא דהכשר מצוה. והנה הך פירכא לא מהני לבאר אמאי עשה דכיבוד אב לא ידחה מטעמא דהיא מצוה עדיפה על שאר מצוות המקום, ובזה צריכים לחידוש הנוסף שאתה ואביך חייבים בכבודי. ומינה ילפינן בב"מ להך דינא. והוא כפתור ופרח. [↑](#footnote-ref-95)
95. וזה דלא כדברי הגר"ח שכתב דאף במקום דעשה אחד קודם לחבירו, אין זה דין דחיה אלא דין קדימה. ולפי"ז הדרק"ל. ולכאורה מוכח בתוס' דלא כגר"ח. [↑](#footnote-ref-96)
96. עיין קוה"ע [סימן ח' אות יא] :וי"ל לדעת רש"י, דהא ודאי דאף דחליצה במקום יבום לאו מצוה, מ"מ אין בזה משום ביטול מצות יבום דנימא כשחולץ הוא מבטל מצות יבום, דהא בדידיה תלא רחמנא, אם לא יחפוץ האיש וגו', אלא דחסר קיום המצוה, ולא דמי לכיבוד אב דדחי ל"ת שיש בה כרת אי לאו קרא, דהתם אם לא ישמע לאביו יבטל מצות כיבוד, אבל ביבום לא יעבור על המצוה אם יחלוץ, משא"כ בל"ת גרידא, דנדחית מפני עשה אפילו אם לא תתבטל המצוה, כגון בכלאים בציצית, דאפשר לו לעשות קרן אחת עגולה ולא תתבטל המצוה, מ"מ הל"ת נדחית כדי שתתקיים המצוה. ובזה חלוק ל"ת גרידא מל"ת שיש בה כרת, דל"ת גרידא נדחית בשביל קיום המצוה אפילו אם לא תתבטל, ול"ת שיש בה כרת אינה נדחית אלא א"כ תתבטל העשה בלא דחיה, אבל לא בשביל קיום העשה גרידא". [↑](#footnote-ref-97)
97. ועיין ברכ"ש סימן ג' אות ב' ז"ל: וביאור דבריו הק' [של הרשב""א] דיש שני אופני כיבוד, ישנו אופן אחד שהוא גוף עשה של תורה ואם עובר ע"ז הוי מבטל מ"ע, וזהו כיבוד שיש בו הנאה לאביו. וכיבוד שאין בו הנאה של כלום, אף דהוי ג"כ בכלל מצוה דכיבוד אבל אין זה גוף המצוה באופן שעובר על ביטולו וכו' וזה הכיבוד אין בכוחו לדחות ל"ת וכו'. עכ"ל. ולכאורה היה מקום לפרש כונת הרשב"א והגר"א שבאופן של הכשר מצוה מקיים מצוה אף בשעת ההכשר אלא דאין זה דוחה. ולפי"ז היכא שאף אינו הכשר מצוה להנאת אביו, אלא סתם ציוהו אביו לעשות פעולה שלא להנאתו אף מצוה ליכא, אכן בגר"א המשמעות כהגרב"ד.

    ועיין מקנה קידושין לא ע"ב ז"ל:נראה דכל דבר שמצווה לו אביו אף בדבר שאין לאביו שום הנאה ממנו שאינו בכלל כיבוד אפ"ה אם אין לבן שום הפסד ממנו זה בכלל מורא שאם לא ישמע לו הוי כסותר את דבריו. וכו'. וכן משמע מהא דקאמר ביבמות דף ה' ע"ב מאי לאו דאמר לו שחוט לי ובשל לי משמע דוקא שאמר לו ולא קאמר סתם מאי לאו בשחיט' ובישול דהיינו אם אין לאביו בשבת מה יאכל הוה אמינא דמותר לשחוט לו אפילו אם הי' בענין שא"א לעשות מאתמול אלא משום כיון דכתב קרא גבי מורא וע"כ צ"ל שאמר לו והוא בכלל מורא שלא יסתור דבריו אבל אם לא אמר לו הוי בכלל כיבוד והוי ליה למכתב גבי כיבוד וכן מוכח ממה שכתבתי לעיל דיעקב יצא מארץ לח"ל בשביל שצוה לו אביו אע"ג שלא הי' לאביו הנאה בזה. עכ"ל.

    ועיין רע"א [קמא, תשובה סח] ז"ל: לענין קיום צוואת אביו י"ל דגוף ענין השמעת קול אביו ואמו הוא כמו נחת רוח שזהו נחת רוח להם שיקויים רצונם, ובהיפוך צער להם, ולזה יש לדון דלא שייך לאחר מותם, אף דהמשמעות דברי הש"ע (סי' ר"ע ס"ט) דמחוייב לעשות צוואתו לאחר מותו, גם מדברי הב"י (סי' שע"ו הנ"ל) משמע כן להדיא, וע"כ דגם זה ענין כיבוד שנזהר בדבריהם ואפשר דהוא בכלל מורא שצריך לירא שלא לעבור על צואתם וזהו שייך גם אחר מיתה, וההיא דהט"ז שם (ס"ק ג') דאינו סותר דבריו הוא רק בפניו, קיום צוואת שאני דאינו בכלל סותר דבריו, דפירושו שאינו סותר לומר אין הדבר כן ואין הלכה כן, דזה ליכא גנאי רק בפניו, אבל שלא לעבור על צוואתו הוא ענין אחר, ושייך בכל ענין אף שלא בפניו וי"ל דה"ה לאחר מיתה. עכ"ל.

    ועיין חזו"א אהע"ז סימן קמח קידושין לב ע"א שכתב בדעת הגר"א דהוא מדין מורא שלא לסתור דבריו. [↑](#footnote-ref-98)
98. אכן ברמ"א שם כתב דאם האב מוחה בבן לישא איזו אשה שיחפוץ בה הבן, א"צ לשמוע אל האב. הרי דאף מצוה אין. ולכאורה זו כונת הגר"א לציין שהרשב"א הוא דלא כרמ"א. [↑](#footnote-ref-99)
99. האחד, דקיום ציווי האב הוא מדין מורא וכדכתב המקנה שהו"ד בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא וחידש שם שמצות מורא הוא איסור עשה ולא מ"ע, וס"ל לרשב"א דאיסור עשה לא דחי לל"ת. מהלך שני, ע"פ דברי רע"א דקיום הציווי הוא נחת רוח לאביו ולהכי חייב בו, וכתב לחדש דהוא עשה הבא מריבוי דאין זה מ"ע גמורה כדכתב הר"ן נדרים ח' ע"א.ע"ש דברים נפלאים. [↑](#footnote-ref-100)
100. עיין רע"א קמא תשובה סח ז"ל: בעסק צוואת אם שהוא נגד צוואת האב איך יעשה הבן. י"ל דדמי לאביו אמר השקני מים ואמו הגרושה אומרת השקני מים, דשניה' שוים ולאיזה שירצה יקדים, כיון דלא שייך לומר אתה ואמך חייבים בכבודו, ה"נ במתה אמו, כי המות יפריד ביניהם, ומה הפרש בין פירוד גרושין לפירוד מיתה, וכו', אמנם דבר זה נסתר מדברי הב"י יו"ד (סי' שע"ו) שכ' וז"ל ומצוה לומר קדיש על אמו בחיי אביו, ואם אביו מקפיד אע"פ דאמו עשתה לו צוואה לומר בשבילה קדיש, כבוד אב עדיף מכבוד אם עכ"ל, מבואר דצריך לעשות לשמוע לאביו, מ"מ הסברא צ"ל עיון, דמ"ש מיתה מגירושין, וכו', ונראה קצת ראי' להב"י בסוגיא דקידושין (דף ל"א) אמר לו מבין ריסי עיניך ניכר שבן אלמנה את וכו' פירש"י דאין צריך אתה למעשה אלא ללמוד, והרי מ"מ אפשר דצריך לו למעשה דאולי אמו צותה לו מה שיעשה אחר מיתתה ואביו מקפיד בדבר דתליא בדינא דגרושה, אע"כ דבכה"נ צריך לשמוע לאביו. עכ"ל.

     ובישוב קושיית רע"א כתב הצמח דוד דמה שציתה האם לפני מיתתה הוא המחייב את הבן לקיים ציוויה, ובשעת הציווי לא היה לה זכות לכך כיון שאתה ואמך חייבים בכבוד האב. משא"כ בגירושין עתה לאחר גירושיה מצוה לבנה, ועתה כבר אינה חייבת בכבוד בעלה לשעבר.

     ועיין חידושי ר' ראובן שתלה נדון זה בנדון דילן, האם הציווי הוא המחייב, או שהנאתה הוא המחייב, דא"כ הרי חייב לא מחמת ציוויה אלא מחמת שנהנית, וזה הרי לאחר מיתה שאין לה החיוב לכבדו לבעלה. [↑](#footnote-ref-101)
101. עיין ת"י החדש ד"ה וי"ל דלא מצינו. ויעוין חידושי הגר"נ אות צ' ביאור חדש בזה. [↑](#footnote-ref-102)
102. יעוין ברשב"א שפירש ברבא דפליג, משום דסבר דליכא למילף כלל ואף לא לחדא איסורא משום דשאני אש"א דמצותו בכך. ויש לדון בכונתו, האם הנך אמוראי דלעיל פליגי אדרבא וס"ל דליכא לפירכא דמצותו בכך. או דאף אינהו מודו ומאי דהוזקקו לטעמא דתרי איסורי הוא לרוחא דמילתא, וכדכתב הרשב"א בדעת רב אחא מדיפתא. ולכאורה מדלא הוקשה לרשב"א אלא אר"א מדיפתא הרי דבהנך אמוראי ס"ל דפליגי , והא דלא ניח"ל לרשב"א למימר כן אף בר"א מדיפתא, היינו משום דר"א מדיפתא הוקשה לו מאי חזית וכו, ואהא תיקשי טובא דודאי יש סברא להעדיף את הילפותא משאר עריות מהילפותא מאש"א, ואף אי אינה פירכא מ"מ עדיפות מיהא איכא, ודוק היטב כי מוכח להדיא הך סברא בגמ'. [↑](#footnote-ref-103)
103. ועיין מנח"ח מצוה רנא אות יא שהוכיח כהרשב"א מהר"ן יומא [ד' בדפי הרי"ף] שהקשה אמאי פקו"נ דוחה שחיטה שהיא בסקילה בשבת, יאכל נבילה שאינ אלא בלאו. ותירץ ששאני נבילה שיש איסורים הרבה בכל כזית. הרי דב' לאוים חמורים מלאו שיש בו כרת. וכיון דמפורש בגמ' דללא ילפותא מיוחדת אין ללמוד מעדל"ת לל"ת שיב"כ, ה"נ אין ללמוד לעשה שידחה שתי לאוין. [האמנם דיל"ע בזה, דלר"נ גאון שלא נאמר לאו במקום העשה, יש לומר דאף שתי לאוין נדחין כיון דכל לאו בפנ"ע לא נאמר בפני העשה, ואין טעם לחלק בינו לבין לאו אחד, משא"כ בלאו שיב"כ דהלאו האחד הוא חמור יותר ונאמר אף במקום עשה. ודוק] ועיין שושנת העמקים להפמ"ג כלל ב' שהאריך בזה. האמנם דיש לתמוה על כל זה, מלקמן דף כ' דאלמנה מן האירוסין מתייבמת מדין עדל"ת, הרי דעשה דוחה אף תרי איסורי [איסור אש"א ואיסור אלמנה לכה"ג], והרי דעת הרשב"א הנ"ל דהיתר אש"א הוא מדין דחיה וכתוס'. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-104)
104. וכצד שני נראה בריטב"א ז"ל: דכיון שכבר נפלה ליבום והותרה לו לא אתי אסור אחות אשה ואסר לה אבל אם נשא חי קודם שימות אחיו המת דלא חזיא ליבום מנא תיתי דלימא הואיל ואשתרי אשתרי אדרבה אמרינן דכיון דנוסף ביה איסור קודם התר הראשון דלא לישתרי כלל: [↑](#footnote-ref-105)
105. ז"ל שם בכלל ה': וכפי הנראה דקשיא ליה לתלמודא כיון דגלי קרא עליה דאין ערוה מתיבמת ולא אמרינן הואיל ואשתרי אמאי לא נילף בעלמא מכאן ואמאי מצורע וכו', (דסוגיין דעלמא הכי אזלא, אם צריך קרא לגופא יליף מיניה בעלמא ואם לאו אמרינן לגלות הפך הסברא החיצונה, עיין ריש יבמות, וס' הכריתות) ולזה י"ל דגלי קרא דלא אמרינן הואיל בשני שמות, אבל בשם א' נשארה סברא חיצונה, ע' תוס' יבמות ח' א' ד"ה רבא, ונאמר דעולא ג"כ הכין ס"ל לדינא . עכ"ל. [↑](#footnote-ref-106)
106. עיין חידושי ר' מאיר שמחה לקמן סא ע"א, ובאחיעזר סימן ד'. [↑](#footnote-ref-107)
107. וא"ש דל"ק קושיית שושנת העמקים הנ"ל הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא דנילף מהכא לעלמא דל"א הואיל. דשאני הכא דלא חשיב שם אחד והא גופא אשמועינן קרא. [↑](#footnote-ref-108)
108. ועדין יל"ע לכו"ע דלכאורה משכח"ל אופן של חדא איסורא, וכגון שנשא מת ומת ואח"כ בא אחיו של היבם מאמו וקידשה [להצד דתפסי קידושין ביבמה לשוק, ולהצד דקידושין לא מפקעי זיקה] דהיתה צריכה להיות מותרת ליבם, דהואיל ואישתרי כבר איסור אש"א הותר נמי איסור אש"א מאמו, והו"ל ממש כההיא דבעל קרי, דאיסור אש"א אחד הוא בין מאביו ובין מאמו. וכבר עמד בשושנת העמקים שם על האופן של אש"א מאמו ז"ל: והשתא ע"כ מוכח דמודה עולא ברואה קרי ליל ח', דאל"כ קשה אשת אחיו מאמו דתנן במשנה דפוטרת צרתה והא אשת אחיו מאמו ומאביו מחד לאו קאתיין ע' רש"י במשנה, ועדיף טפי מלאו לא יטמא, דחד לאו וחד שמא, ואמאי לא אמרינן הואיל וכו', וש"מ דמודה עולא וכו' דלא היה שעה הראויה להיתר, ומש"ה אשת אחיו מאמו פוטרת. עכ"ל. אכן להמבואר לכאורה שייכת הי"ת שקודם יותר איסור אש"א מאביו ורק אח"כ יבוא איסור אש"א מאמו. ועיין. [↑](#footnote-ref-109)
109. ולכאורה יש מקום לומר באופן מחודש, דנתחדש בקרא דעליה דכל שיש בה איסור ערוה נוסף לא התירה התורה אף לא את איסור אש"א, וכעין ההיא דאמרינן לעיל דתרי איסורי אין העשה דוחה, והתם הביאור הוא שאף איסור אש"א לא נדחה כלל – עיין חידושי הגר"נ אות צ' ד"ה בגמ'. וה"נ יש לומר שכה"ג לא התירה התורה איסור אש"א, וממילא אין לדון משום הואיל. ולפי"ז א"ש הקושיא הנ"ל בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא . אלא דד"ז נסתר מדברי הרשב"א לקמן מא שכתב דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה לא חוזר איסור אש"א כיון שהותר, הרי דאיסור אש"א לא חוזר, אף כשאסורה היא באיסור ערוה. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-110)
110. ז"ל הרשב"א בקידושין לא: רב אמר מותר הואיל ואשתרי אשתרי. קשיא לי והא יבמה מן האירוסין דשריא לכהן גדול דבר תורה בביאה ראשונה (יבמות כ, ב) ואפ"ה בביאה שניה אסירא, ולא אמרינן כיון דאשתרי אשתרי. וי"ל דהתם לא שרי לה ניהליה קרא בהדיא, אלא דמדרש קא דרשינן משום דאתי עשה ודחי לא תעשה, ובביאה ראשונה דאיכא עשה שרי שניה דליכא עשה אסירא, אבל כאן דשריא לה בהדיא ולא חלק בין ביאה לביאה, אמרינן הואיל ואשתרי אשתרי. והא לא דמיא אלא לאשת אח דשריא בהדיא, ולא אמרינן ביאה ראשונה שריא שניה אסירא. וא"ת א"כ מאי טעמיה דשמואל דאסר. עכ"ל.

     ועיין שו"ע או"ח קסח ס"ה "ואם בעל הבית נזהר מפת עובד כוכבים וישראל שאינו נזהר בכך מסב עמו על השלחן כיון דמצוה מוטלת על בעל הבית יבצע מן היפה של עובד כוכבים וכיון שהותר לבצוע הותר לכל הסעודה". ומקורו מתרוה"ד סימן לב ז"ל: וכיון דהותר לבצוע הותר לכל הסעודה הזאת, זכר לדבר, הואיל והותר לצרעתו הותר נמי לקרויו כו', ועיין ביאור הגר"א שם שכתב מקור השו"ע מסוגיין. והנה נדון זה דמיא להואיל ואישתרי דיפת תואר ולא דסוגיין, חזינן שהם כן ראו את הסוגיות כקשורות זו לזו. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-111)
111. עוד כתב שם: וכן באשת איש שנתארמלה או נתגרשה, אין שייך לומר הואיל ואישתרי איסור אשת איש אישתרי נמי איסור אחר. וטעם החילוק ביניהן, דבאופן הא' - היכא דהמצוה מתרת את האיסור - אין ההיתר אלא בשעתו, היינו דסיבת האיסור לא פקעה מהדבר, אלא שהמצוה שישנה בו מתירתו בכל שעה ושעה, וכיון דמצד עצמו ראוי להיות אסור אלא שהמצוה מתירתו, בזה אמרינן הואיל ואישתרי, אבל באופן הב', דסיבת האיסור נפקעה לגמרי - כמו באשת איש שנתגרשה, שהותרה לחלוטין - אין זה אישתרי, אלא שאינו ראוי להיות אסור כלל. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-112)
112. וכן מפורש בתוס' רא"ש ג' ע"ב ד"ה למעוטי ז"ל: וי"ל כיון דממנ"פ היא אסורה וכו', לא אפשר לאקושי לאש"א דהא מותרת היא הלכך ע"כ ילפינן לה מאחו"א". הרי דכל עוד א"א ללמוד מאש"א בהכרח למדים מאחו"א. ויותר מזה מפורש בת"י ע"ש. [↑](#footnote-ref-113)
113. ביאור הענין: הנה בפטור עריות מיבום וחליצה דילפינן לה מקרא ד'עליה', יש לחקור חקירה גדולה. האם כל מה דנתחדש בקרא דאיסור עריות אינו נדחה מפני מצות יבום, ואיסורה מונעה מלהתייבם, או דנתחדש פטור ליבום דעריות פטורות מיבום. ופירשו האחרונים כצד שני, ולפי"ז נמצא דבהיתר אש"א כלול תרתי דיני, א. שהאיסור הותר. ב. שערות אש"א אינו נכלל בפטור עריות ליבום.

     והנה כאותה חקירה יש לדון אפטור צרה, האם צרה ל'איסור ערוה' פטורה, או דוקא צרה לערוה שנכללת ב'פטור עריות' ליו"ח.

     ולפי"ז מתפרשת קושיית התוס' דנילף לאילונית מאש"א דחדא איסורא אינו איסור הפוטר מיבום, ואף באופן שאין היתר לאיסור, מ"מ אינו בכלל עריות ה'פטורות'. וממילא אף שהיא עצמה אינה מתייבמת דילפינן לה מקרא, מ"מ אש"א דילה אינה סיבה 'לפטור', ולהכי יש לצרתה להתייבם, דאינה צרה לערוה ה'פטורה'. [↑](#footnote-ref-114)
114. ולפי"ז צ"ל דאף דגדר החידוש של 'עליה' הוא פטור ליבום, מ"מ דין צר"ע אינו צרה לערוה ה'פטורה', אלא צרה לערוה ה'אסורה' ליבום. ואף שאין בה פטור מ"מ סוף סוף היא ערוה האסורה, וצרתה אסורה. [↑](#footnote-ref-115)
115. ולפ"ז נמצא דכל ערוה האסורה ליבום, הרי היא בכלל פטור ד'עליה', דילפינן לה מאחו"א. ולפי צד זה לעולם אש"א דאילונית היא בכלל פטור עריות, ודוקא משום הכי היא פוטרת צרה, אבל כל שאינה בכלל 'פטור' ערוה' לעולם אף צרתה אינה פטורה. ודוק בזה. [↑](#footnote-ref-116)
116. היינו דאף שם יש להקשות אמאי פוטרת צרתה דאינה אלא חדא איסורא, ואף שם יש לתרץ שכיון שהיא עצמה אינה מתייבמת פוטרת אף צרתה. [↑](#footnote-ref-117)
117. עיין חידושי הגר"נ אות צז שכתב ע"ד הגרא"ו "וצ"ע, דאי כללא הוא דחד איסורא הותר – לא שייך כלל דין נאסרה בשעת נפילה" ועיין הערה 2 שם מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-118)
118. שמעתי לבאר דברי התוס' באופ"א, והוא, דכונתם לאאשלה"ב בנפילה ראשונה, דהוקשה לתוס' שבנפ"ר האש"א לא ייחשב ערוה ליבום, דנילף לה מאש"א, כיון ששניהם אינם אלא חדא איסורא. וכיון שבנפ"ר אינה ערוה ליבום, בנפ"ש אינה פוטרת צרתה דדוקא אש"א שהיא ערוה ליבום בנפ"ר יש בה דין נאסרה לענין לפטור צרה. וז"ב. וע"ז תירצו התוס' דכיון שבנפ"ר ממנ"פ איהי אסירא ילפינן לאש"א דילה מאחו"א שאש"א זו היא ערוה ליבום, ולהכי אף בנפ"ש היא ערוה לפטור צרה מדין נאסרה. דכיון שבנפ"ר בשעת נפילה היתה זו ערוה ליבום, הרי לעולם היא ערוה ליבום, דזהו דין 'נאסרה', וממילא היא פוטרת צרה. והדברים ברורים. אכן אכתי צ"ע דברי התורא"ש באחות אמו. [↑](#footnote-ref-119)
119. אלא דאכתי תקשי דהתינח בנפילה ראשונה נתחדש בתורה שהאש"א מונעה מלהתייבם, אבל בנפילה שניה, הרי אין מפורש בתורה שהאיסור אש"א מונעה אף בנפילה שניה, ואמאי לא נלמדנה מהיתר אש"א שכל חדא איסורא מותר איסורה ליבום. ועיין בחידושי הגר"נ שם שהוסיף ז"ל: "וגם בנפילה שניה אסירן, דהא אאשלה"ב ילפינן שלא הותרה וא"א לאקושי לאש"א דהא הוי אש"א דאינה מותרת" ביאו"ד דכיון שאש"א זו לא הותרה ליבום בנפילה ראשונה כבר אין ללומדה מאש"א שהותרה ליבום, דשאני הך אש"א. ועדין יל"ע בסברא זו טובא, שהרי כל מה שאש"א לא הותרה ליבום הוא ליבום של אח שלה"ב אבל ליבום גמור הא לא שמענו מקרא. [↑](#footnote-ref-120)
120. יש להעיר, אמאי העמידו התוס' קושייתם הכא, ולא על דברי רב אסי. [כהתורא"ש שהעמידו לעיל ג' ע"ב על דברי רב אסי]. עיין חידושי הגר"נ אות צח שביאר באופן נפלא, דבעלמא היה מקום לפרש דאילונית איסורה אינו איסור המעכב יבום, ולהכי אינו פוטר צרה. ורק לאחר שנקטו התוס' בתירוצם דאף מי שאיסורה אינו פוטרה מיבום, מ"מ פוטרת צרתה דכל האסורה בפועל צרתה אסורה, [וזה להאופן הראשון שנתבאר בפנים] הוקשה להם דא"כ אף אילונית שאסורה תפטור צרתה. [↑](#footnote-ref-121)
121. בפשטות כונתם דאילונית איננה בפרשת יבום כלל, והו"ל כאש"א שיש לה בנים, שאיננה בפרשה כלל. אכן יעוין ר' אברהם מן ההר דף יב שהקשה על תירוץ התוס' מהא דסוטה פוטרת צרתה אף דאינה ראויה לכל האחין. ותירץ דמ"מ אם תינשא לאחר תיפול ליבום. ולכאורה להפשטות שכונת התוס' שאילונית אין בה כלל דין יבום, א"כ ל"ק כלל מסוטה שהיא שייכת במצות יבום אלא שאיסורה מונעה מלהתייבם. וחזינן בראמ"ה שלמד בתוס' דכיון שאינה ראויה להתייבם בשום מקום הא גופה מחשיבה לשלא במ"מ. [↑](#footnote-ref-122)
122. אכן בירושלמי פ"א ה"א מפורש שהפטור של אשר תלד פוטר אף מחליצה ז"ל הירושלמי "א"ל הרי איילונית קידושין תופסין בה ואת אומר אינה צריכה חליצה אמר ליה הרי איילונית מטעם אחר הוצאתה אשר תלד יצתה זו שאינה יולדת" וע"ע תוס ' סוטה ה ע"ב ד"ה אילו איתיה לבעל שהקשו אמאי לא תעלה לחליצה מטעם דאילו איתיה לבעל מי לא בעיא גיטא השתא נמי תיבעי חליצה, ותירצו "ואיילונית היכא דאיתיה לבעל שרו ליה ואפ"ה אימעוט בפ"ק דיבמות מדין יבום דלא צריך בהו כלל" משמע דהמיעוט של איילונית הוא אף מחליצה. [↑](#footnote-ref-123)
123. עיין חידושי הגר"נ אות צט ד"ה והנה וד"ה וי"ל. ויסוד לחידוש זה יש למצוא לקמן דף י"ז ע"ב יעו"ש הסוגיא "סד"א הואיל וחידוש הוא דקמשתרי ערוה גביה אימא עד דמייחדי באבא ובאמא צריכא". ועיין ריטב"א שם ז"ל: וק"ל אדרבה אין לך בו אלא מקום חידושו לבד ולא התיר הכתוב אלא אחים מן האב דאיכא חדא איסורא ולא אחים מן האם דאיכא תרי איסורי ולעולם יחדיו המיוחדים לנחלה וי"ל דכיון דייבום בקורבה תלה רחמנא כדי לקיים שם לאחיו הוה אמינא דכל שקרובי טפי ראויים להקים שם וראויים להתיר בשבילם איסור אשת אח והלכך עד דמייחדי באבא ובאמא לא מייבמי. עכ"ל. הרי מבואר שכל שהיבום אינו ראוי לגמרי אין ראוי להתיר בשבילו איסור אש"א. ולפי"ז י"ל דהא גופא חידשה התורה באילונית שיבומה אינו ראוי בכדי שנתיר בשבילו איסור אש"א. ומהשתא איסור אש"א שבה מונעה מלהתייבם. ודוק.

     וכן מפורש ברמב"ן פרשת וישב "והיו החכמים הקדמונים קודם התורה יודעים כי יש תועלת גדולה ביבום האח, והוא הראוי להיות קודם בו ואחריו הקרוב במשפחה, כי כל שארו הקרוב אליו ממשפחתו אשר הוא יורש נחלה יגיע ממנו תועלת והיו נוהגים לישא אשת המת האח או האב או הקרוב מן המשפחה. ולא ידענו אם היה המנהג קדמון לפני יהודה. ובבראשית רבה (פה ה) אמרו כי יהודה התחיל במצות יבום תחלה, כי כאשר קבל הסוד מאבותיו נזדרז להקים אותו. וכאשר באתה התורה ואסרה אשת קצת הקרובים, רצה הקב"ה להתיר איסור אשת האח מפני היבום, ולא רצה שידחה מפניו איסור אשת אחי האב והבן וזולתם, כי באח הורגל הדבר ותועלת קרובה ולא בהם, כמו שהזכרתי". [↑](#footnote-ref-124)
124. עיין הגהות חת"ס שכתב "דכונת התוס' דבעלמא תפסי בה קידושין, אבל ביבם לא, דמסתפק ביה בפרשת דרכים". אכן לכאורה בתורא"ש מוכח לא כן, דיעוין בתורא"ש ד"ה כל היכא שהוכיח דרבי סבר כרבא דערוה גופה ל"צ קרא, דאי צריכא, "היכי אסרינן צרה מולקחה, הא תרוייהו שריין לה, ואי בעי להאי נסיב ואי בעי להאי נסיב". והנה אם כהחת"ס הא שפיר ידעינן שהערוה לא מתייבמת כיון ד**בעלמא אינה בכלל ולקחה**. וע"כ דס"ל להרא"ש דלא קרינן בה הכא בייבום 'ולקחה'. וזו ראיה גדולה. דוק היטב.

     אכן בתורא"ש לקמן ט' ע"א ד"ה והרי מוכח כפירוש החת"ס, דכתב ליישב קושיית התוס' לר"ע דחי"ל לא תפסי בהו קידושין אמאי פטורות מן היבום ואמאי ל"א עדל"ת, ותירץ התורא"ש דס"ל לר"ע כרבי דיליף מולקחה והוא צ"ע, דאכתי נימא עדל"ת והיא עצמה תתייבם, ועכ"צל כהחת"ס דבעינן דבעלמא יהיה בה תפיסת קידושין. וכ"כ הברכ"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-125)
125. במשנת ר' אהרן [סימן א' הערה א'] הקשה קושיא נפלאה ע"ז, דבסוגיין מבואר דר"ש ס"ל כרבי ולהכי דריש מלצרור דרשה אחרת. ואילו בדף יד ע"ב מבואר דלר"ש צר"ע היא בכרת. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-126)
126. וכבר נתבאר כן לעיל בתוס' ב' ע"א גבי נדה דאי ילפינן לה מעליה לא היתה עולה לחליצה, ואף דתפסי בה קידושין, ואין בה דין כל שא"ע ליבם א"ע לחליצה, וביאר הגר"ש היימן זצ"ל ועוד אחרונים, דלאחר דינא דכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה הרי זה דין בפטור דעליה שפוטר אף מחליצה. [↑](#footnote-ref-127)
127. אלא דעדין יל"ע בזה, דאם ערוה אוסרת צרתה, הרי הערוה לא נותנת פטור בצרה, וא"כ אמאי הצרה תיפטר אף מחליצה כיון שאינה אסורה באיסור כרת. וביותר, דנילף מהכא דאיתא דלדין דכל שא"ע ליבם א"ע לחליצה אף באינן אסורות באיסור כרת דל"ת קידושין. אכן לדברי הגרי"ז המובאים לקמן דלרבי עריות פוטרות צרותיהן ולא אוסרות, א"ש היטב. ואם לא כהגרי"ז - אלא אף לרבי הוא דין אוסרות וכדיבואר לקמן ראיות לזה - צ"ל דכיון שהערוה שהיא בכרת אוסרת את הצרה, הרי מקלקלת את האישות באופן חמור שאינו ראוי ליבום כחומר כרת ואף שבפועל אין בה כרת. ויל"ע.

     אלא דיל"ע בזה טובא, דעד כמה שלמסקנת התוס' יש מקום להבין שאף שאין בצרה כרת מ"מ פטורה היא מן החליצה, שדין הצרה להיות כמותה, א"כ מה הוקשה לתוס' כלל, ואמאי לא נימא שמה שנתחדש בקרא דולקחה שצרתה כמותה של הערוה וכשם שהיא עצמה פטורה אף מן החליצה אף צרתה כמותה. ואפשר לפרש בזה, דבקושייתם הבינו התוס' שכיון שהפסוק הוא על הליקוחין, הרי כל הפסוק ממעט אף את הצרה מליקוחין היינו מיבום, והפסוק לא מדבר כלל על חליצה. ולכן הוקשה לתוס', דכל הפוטר שלה מחליצה הוא הדין של כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, ודין זה לא נאמר אלא בחיי"כ. אבל לבתר תירוצם שמשמעות ליקוחין היא עצם הזיקה, וכל שיש בה זיקה לחליצה הרי היא בכלל ליקוחין, מהשתא הבינו התוס' שפיר דשייך למעטה אף מחליצה כיון שדינה להיות כדין הערוה אף לענין חליצה, ואף שהיא עצמה אינה בכרת. ודוק. [↑](#footnote-ref-128)
128. עיין לקמן בנדון הגרי"ז האם לרבי ערוה 'אוסרת' צרה או דלרבי 'פוטרת', יישוב לקושיא זו. [↑](#footnote-ref-129)
129. עיין חידושי הגרנ"ט סוף סימן ראשון שכתב דתירוץ זה בא לתרץ אף את הקושיא השניה. [↑](#footnote-ref-130)
130. ולפי"ז נמצא דשאני אש"א דחייבי עשה שאינן פוטרות כיון דהאש"א אינו הסיבה הפוטרת, אלא העשה. משא"כ צר"ע - האש"א שבה הוא פוטרה. והביאור בזה דהערוה אוסרת את האש"א שבה שאין לו היתר ייבום. ולפי"ז נמצא, דאף לרבי גדר הפטור של צר"ע - שהערוה אוסרת צרתה - ולא שפוטרת כהגרי"ז אליבא דרבי - דא"כ הרי האש"א אינו אלא אש"א דממילא, והו"ל כאש"א דחיי"ע. ודוק היטב. ועיין חזו"א סימן קלד שרצה להוכיח מקושיא זו שלתוס' ליכא כרת דאש"א בחיי"ע, אכן לכשזכינו לאורו של תוס' רא"ש מפורש דלא כדבריו, ע"כ כמש"נ. [↑](#footnote-ref-131)
131. אכן יש לדחות, לפמש"כ התוס' דרבי אית ליה דרבא דערוה גופה ל"צ קרא, ולרבא ודאי וודאי אין צורך לילפותא דיש כרת בערוה. דדוקא למאן דבעי קרא דאל"ה הוה יליף לה מהיתר אש"א בהיקשא דר"י, יש מקום לומר שצריך ילפותא, אבל לרבא ודאי אינו כן, וא"כ אין מקור מתוס' ללמוד כמאירי ולא כרש"י. ודוק. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועיין רש"י כ' ע"א במשנה ד"ה גרושה וחלוצה לכהן הדיוט ז"ל: ואפטורי [חלו"ע] בולא כלום לא, **דלא אלים לאו למיפטריה, דילפינן מאחו"א וכו'"**  הרי דבעריות העליה פוטר אף מחליצה, ולאו אינו פוטר משום דלא אלים למיפטרה כערוה. ועיין רש"י סנהדרין נג ע"א ז"ל:**דגבי חיי"כ קיי"ל בפ"ק דיבמות מג"ש ד'עליה' דיוצאה הימנו בלא כלום"** הרי מפרש ברש"י דהעליה פוטר אף מחליצה. שהערוה מופקעת באופן חמור שיש בו להפקיע אותה לגמרי אף מחליצה. ועיין לשון רש"י ט' ע"א "**דלא אלים איסור לאו בלא כרת לאפקועי ייבום לגמרי"**. ולהכי י"ל שאף צר"ע היא בכלל הפטור מחליצה שהערוה עושה את הצרה כמותה. ואין צריכים לדין כל שא"ע ליבום בצרה אלא כיון שהיא צרה לערוה שיש בה דין זה, ממילא אף הצרה כמותה. ודוק. [↑](#footnote-ref-133)
133. ועיין חידושי הגר"נ אות קט שפירש באופ"א, דטעם הריטב"א משום דכתיב לא תקח ומשמע לא יהא לך בה ליקוחין, וא"כ אף דכרת ליכא בצרה, מ"מ גם תפיסת קידושין ליכא ודין חליצה תליא בתפיסת קידושין. ע"ש. [↑](#footnote-ref-134)
134. ואולי נחלקו בנדון הגרי"ז, דאי ערוה פוטרת צרתה, אזי כיון שהיא עצמה פטורה לגמרי ה"נ פוטרת את צרתה לגמרי, אבל אם אוסרת את צרתה, אזי תלוי מה האיסור שאסורה הצרה האם הוא איסור הפוטר אף מחליצה או לא. ועיין בזה היטב. [↑](#footnote-ref-135)
135. עיין במרא"מ לעיל שהוכיחו דבר זה מהתוס' כ' ע"ב שאף ביאה שניה מותרת כיון שאין דזה מדין דחיה אלא האיסור הותר. וכן מהא דכתבו התוס' ר"פ החולץ שאף מעוברת שאין בה מצוה וכן קטן שאין בו מצות יבום, מ"מ מותרת לו ואין משום איסור אש"א. ואף בדעת הרשב"א הוכיחו כן מהא דכתב לקמן דף מא שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה חוזרת להיתרה ולא לזיקתה, הרי דיש היתר לאש"א אף במקום שלא מתקיים מצות יבום. אכן שם הוא מחודש ביותר וצ"ע. ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-136)
136. והא דלא הוקשה כן תוס' אערוה גופה,אפשר דאף לתוס' לולי קרא דעונש לא היה כרת דאש"א אף בערוה עצמה, ומ"מ לא הוקשה לתוס' מידי אערוה לרבי, דמ"מ כרת דאחו"א ודאי מיהא איכא ולהכי פטורה מן החליצה. וז"ב. [↑](#footnote-ref-137)
137. נמצא דהתוס' אזלי לטעמייהו דס"ל דההיתר של אש"א ליבום הוא מדין עדל"ת שיב"כ להכי בעריות גופייהו לא ס"ד דליכא כרת ואף ללא קרא, כיון דאינם בכלל המצוה כלל. אכן להצד דאף לתירוץ התוס' ליכא כרת בצר"ע ואף שפטורה מחליצה בהכרח צריך לפרש באופ"א. וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-138)
138. עיין תורא"ש לקמן [דף כ' ע"ב ד"ה גזירה] שהביא שיטות הסוברות שחלו"ע אינן חולצות מה"ת. והקשה עליהם "וכ"ת ה"נ [דפטורות מן החליצה], א"כ יפטרו צרותיהן כיון דלאו בני חליצה ויבום נינהו כמו חיי"ל לר"ע". הרי אזיל בשיטתו דהא דחיילו"ע אינן פוטרות צרותיהם היינו משום דעולות לחליצה. אלא דיל"ע טובא, אמאי הביא לההיא דחיי"ל לר"ע ולא לההיא דאילונית כדהקשה בדף ג' ע"ב הנ"ל. עיין חידושי הגר"נ אות ק'. וביותר צ"ע מה מצא בחיי"ל, עיין תורא"ש דף ט' ע"א מש"כ בטעמא דר"ע. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-139)
139. ועיין הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא שהובאה ראיה נוספת מתוס' דלא כהגרי"ז. [↑](#footnote-ref-140)
140. והויא סברא פשוטה וכעין דאמרינן דדרכיה דרכי נועם. [↑](#footnote-ref-141)
141. ז"ל :רב אמר מותר הואיל ואשתרי אשתרי. קשיא לי והא יבמה מן האירוסין דשריא לכה"ג דבר תורה בביאה ראשונה ואפ"ה בביאה שני' אסירא ולא אמרינן כיון דאשתרי אשתרי, וי"ל דהתם לא שרי לה ניהלי' קרא בהדיא אלא דמדרש קא דרשי' משום דאתי עשה ודחי לא תעשה ובביאה ראשונה דאיכא עשה שריא שניה דליכא עשה אסירא אבל כאן דשריא לה בהדיא ולא חלק בין ביאה לביאה אמרינן הואיל ואשתרי אשתרי והא לא דמיא אלא לאשת אח דשריא בהדיא ולא אמרינן ביאה ראשונה שריא שניה אסירא, וא"ת א"כ מ"ט דשמואל דאסר, י"ל דלא דמי לאשת אח דהתם מצוה רמיא עליה וליכא למימר דביאה ראשונה רמיא עליה מצוה ובביאה שני' אהדרי' לאיסוריה, אבל יפת תאר לאו מצוה היא שלא דברה תורה אלא כנגד יצר הרע ולא דמיא אלא למי שאחזו בולמוס שמאכילין אותו עד שיאורו עיניו ומשם ואילך באיסורי' קאי וה"נ מביאה ראשונה ואילך דנתקררה הדעת אסור. עכ"ל. משמע דאף לשמואל הוא מדין הואיל ודוקא ביפת תואר פליג אדינא דהואיל. ועיין קוה"ע סימן י' אות ב'. [↑](#footnote-ref-142)
142. ויש לדקדק בדבריו. א. מה הוצרך להאריך שא"א ללומדו מכלאים בציצית, תיפו"ל דאין כאן עשה דלידחי. משמע דלעולם יש כאן עשה שידחה אלא דאין לזה מקור מכלאים בציצית. ב. מהו לשונו "**דעיקר** קיום עשה". ונראה בביאור דבריו דהנה יעוין תורא"ש לקמן כ' ע"א ד"ה אי הכי שפירש דברי רש"י שם "ונ"ל שכך דעת רש"י לומר: אבל חיי"ל דלא קרינא בהו 'לקחת' – כלומר, לקחת לו כדמפורש בקרא 'ולקחה לו לאשה ויבמה' ודרשינן שמגרשה בגט ומחזירה – וזה א"א בחיי"ל, דהא ביאה שניה אסירא להו, וכיון דלא קרינא בהו 'לקחת' כדמפורש בקרא דלעיל, לא קרינא בהו 'ועלתה' וכו'". וצ"ב אמאי חיי"ל משום אסור להחזירה לא יעלו ליבום.

     ועיין חידושי הגר"נ אות שסט "דס"ל דמקרא דולקחה לו לאשה דילפינן מיניה דמגרשה בגט ומחזירה אינו רק ילפותא דשריא ליה אף אחר יבום דהיבום מתירה, אלא דהא דשריא הוא משום דזהו יבום, דהיבמה תהיה אשתו לכל דבר, ונהי דהמצוה היא יבמה יבוא עליה ורק בב"ר איכא מצוה, מ"מ יבם הוא מאי דנעשית כאשתו לכל דבר".

     ולפי"ז מבוארים היטב דברי תורא"ש בסוגיין דלהכי היה מקום לומר שאף בחיי"ל תותר ביאה שניה, דיבום מיקרי אישות גמורה, ואף ביאה שניה בכלל יבום שידחה לל"ת. ולזה הוצרך הרא"ש לפרש דמ"מ א"א ללומדו מכלאים בציצית, דביאה שניה רשות ואינה עיקר המצוה. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-143)
143. ולפי המבואר בהערה קודמת יש לבאר באופ"א את מש"כ התוס' דסברא הוא שאף ביאה שניה מותרת, דלהמבואר הסברא היא, שיבום הוא להיות כאשתו לכ"ד, ואף שאינה חובה מ"מ שם יבום הוא באופן זה, ולהכי ודאי שהתורה התירה אף ביאה שניה. וזה חידוש, ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-144)
144. ולכאורה יש לדחות, דהיינו דוקא ביאה שניה, אבל מכח זה אין להתיר להחזירה, דלאחר שגירשה פקע דין יבום בה. ומעתה חוזר איסור אש"א. ולהיתר זה צריך לדינא דנעשית כאשתו לכ"ד. אכן יעוין בריש דבריו שהביא גם לדין דמחזירה. ז"ל: ואי קשיא לך מאי שנא גבי איסור אשת אח דאתי עשה ודחי את ל"ת שיש בו כרת ואפי' בביאה שניה וקי"ל דאפי' גירשה מותר להחזירה, ואלו גבי חייבי לא תעשה קאמרינן דלא אתי עשה ודחי את לא תעשה אלא בביאה ראשונה. עכ"ל. משמע להדיא כמש"נ דלתירוצו של הרמ"ה זהו ג"כ טעם ההיתר להחזירה לאחר שגירשה, דהוא חד דינא. וי"ל. [↑](#footnote-ref-145)
145. והנה בתוס' דילן הוקשה להם כן לאחר שפירשו דביאה שניה מותר אף ללא קרא. אבל תוס' שם הקשו מהך דינא. וצ"ל בפשיטות דלבתר דשמעינן לה מקרא ודאי עדיפא לאתויי מקרא ולא מסברא. [↑](#footnote-ref-146)
146. עיין חידושי הגר"נ אות קטז. ואף דלתוס' גדר ההיתר של אש"א ליבם הוא מדין עדל"ת, הרי כבר נתבאר דמ"מ הוא דין 'הותרה' ולא דין 'דחויה' ככל עדל"ת. ומקור הדין הזה דהכא שאני - יש באחרונים שביארו דהוא נלמד מהא גופא ד'נעשית כאשתו לכל דבר'. ודוק היטב בזה. [↑](#footnote-ref-147)
147. אכן התוס' לקמן י' ע"ב חולקים דהוא משום דניתק קרא מכרת ללאו. ויבואר אי"ה ענין זה במקומו. [↑](#footnote-ref-148)
148. ואף שדעת הרשב"א דף ח' ע"א דהיתר אש"א ליבום הוא מדין עדל"ת, פירש הגר"נ זאת בכמה דוכתי דהוא מדין שהותר הל"ת מכח עדל"ת. אכן צ"ע טובא, איך שייך להתיר האש"א לאחר שכבר אין מצוה כלל. דאף דמצאנו דין הותרה לכאורה הוא שייך דוקא כל עוד יש בה את המצוה [ואף שלא מקיים את המצוה וכגון ההיא דקטן ומעוברת]. אבל הכא שאין את המצוה כלל מ"ש שיותר מדין עדל"ת וצ"ע רב ועצום. [↑](#footnote-ref-149)
149. ועיין הערה 1 שם כמה סתירות בדעת הרשב"א בזה. ע"ש. וע"ע קוה"ע סימן א' אות ח' וסימן ו' אות ט'. [↑](#footnote-ref-150)
150. והדברים מבוארים להמבואר לעיל בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא דמצות יבום הוא שיהיה מצב של אשתו לכל דבר. [↑](#footnote-ref-151)
151. יש לדון לאבא שאול שבכנס לשום נוי הולד ממזר, האם אף לשיטתו איתא לדינא דרשאי להחזירה אף לאחר שגירשה. ושורש הנדון להרמב"ם שכתב דלאב"ש היתר יבום הוא רק מכח עדל"ת ואינו אלא דחיה, ולהכי כל שאינו מקיים המצוה אסורה באיסור כרת. לפי"ז יש מקום לומר שלשיטת הסוברים שדינא דמחזירה הוא גדר בהיתר של אש"א ליבום, דלאבא שאול דהגדר שונה בהיתר אש"אליבום, ה"נ הדין שונה בזה.

     והנה נחלקו הראשונים האם דינא דהולד ממזר הוא מה"ת או מדרבנן, ועיין רמב"ן לט דס"ל דהוא מה"ת ומכח זה כתב להוכיח דאב"ש לית ליה לדינא דמתני' ר"פ הבא על יבמתו דהיבמה נקנית אף בביאת אונס וכיו"ב. וקצת יש לדייק מדלא כתב הרמב"ן דלית ליה נמי לאב"ש לדינא דמחזירה לאחר שגירשה - דבזה אף אב"ש מודה. ויש לדחות בקל. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-152)
152. וכבר כתב הרשב"א "ובליקוטין שלי הארכתי בה יותר בס"ד" וכנראה כונתו לתשובה זו. [↑](#footnote-ref-153)
153. "והדין נותן דכיון דלדידיה חייבי לאוין כחייבי כריתות וחד דינא אית להון. וכתיב ועלתה יבמתו ודרשינן כל העולה ליבום עולה לחליצה ושאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה. דמאי אמרת חייבי כריתות הוא דאינה עולה לחליצה הא חייבי לאוין עולה כדאמרינן בגמ', לא היא - דלדידן היינו טעמא משום דחייבי לאוין תופסים בהו קידושין וקרי בהו ולקחה לו לאשה וחייבי כריתות לא קרינא בהו כלל ולקחה לו. אבל לר"ע מ"ש דהכא והכא אין קידושין תופסין בה ולא קרינא בחד מינייהו ולקחה. וכיון דחדא מינייהו אינה עולה ליבום אידך נמי אינה עולה. ולדידיה על כרחין לית ליה יבמתו יבמתו ריבה דהי מנייהו מפקת והי מינייהו מצרכת חליצה. דהא לגבי חליצה ליכא קילותא דנימא חייבי כריתות דחמירי לא סלקן לחליצה חייבי לאוין דקילי סלקן. אלא לדידן הוא דמחלקין בינייהו משום דהכא שייכי קידושין והכא לא שייכי כדקאמרן והילכך מפקינן חדא ומרבינן חדא. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-154)
154. ז"ל: "לכאורה אינו מובן, שהרי הקושיא היתה דחיי"ל יעלו גם ליבום משום דעדל"ת, וא"כ מה תירץ דכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה". [↑](#footnote-ref-155)
155. הגמ' בדף כ' דנה למה חיי"ל אינן עולין ליבום, יבוא עשה וידחה לל"ת. אמר רב גידל אמר רב – אמר קרא "ועלתה יבמתו השערה" יש לך יבמה אחת שעולה לחליצה וא"ע ליבום, ואיזו, זו חיי"ל. ומקשינן ואימא חיי"כ, אמר קרא "אם לא יחפוץ האיש לקחת" – הא חפץ מייבם. כל העולה ליבום עולה לחליצה, כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה. ומקשינן א"ה חיי"ל נמי [לא יעלו אף לא לחליצה מהך קרא דיבמתו]. ונתקשו כל הראשונים טובא בביאור הך קושיא, והרי חיי"ל ללא קרא דיבמתו עולים אף ליבום, ובהך קרא כתיב דעולים לחליצה, ומקרא אם לא יחפוץ לקחת אין לפוטרם מיבום וחליצה דאדרבה יעלו הם אף ליבום. וע"ז מוסבים דברי הרשב"א הבאים. [↑](#footnote-ref-156)
156. ז"ל הרשב"א: ומסתברא דכולה שמעתין אלקחת את יבמתו קא סמיך, וכדפירש"י ז"ל דאי כתב אם לא יחפוץ האיש לקחת את יבמתו ועלתה השערה היה במשמע דאינה עולה לא ליבום ולא לחליצה אלא הכשרה גמורה שאני קורא בה בעלמא לקחת כלומר המותרת לינשא, אבל חייבי לאוין לא דהא לא קרינא בה לקחת לכתחלה, להכי הדר כתיב יבמתו למימר דיש יבמה אחרת שעולה השערה לחלוץ אע"ג דאינה עולה ליבום דהא לא קרינא בה לקחת, ואיזו זו חייבי לאוין. ואקשינן ואימא חייבי כריתות נמי, כלומר ניליף מהכא דליבעו חליצה ואמאי פטרינן להו לגמרי, ופרקינן אמר קרא אם לא יחפוץ האיש, אע"פ שרבה הכתוב עולה לחליצה אע"פ שאינה עולה ליבום מיבמתו, הא מיעט מאם לא יחפוץ לומר ויש שאינה עולה לחליצה כיון שאינה עולה ליבום ומאי נינהו חייבי כריתות. ואקשינן ואימא חייבי לאוין נמי לא יעלו לחליצה כיון שאינה עולה ליבום דהא לא קרינא בה נמי לקחת כחייבי כריתות, ומאי שנא הא מהא, ופרקינן הא רבי רחמנא יבמתו, וכו'. ומה ראית וכו', ופרקינן מסתברא חייבי לאוין תפסי בהו קדושי וכיון שכן קרינא ביה טפי לקחת כיון דבעלמא בת ליקוחין היא בדיעבד, אבל חייבי כריתות לא קרינא בה לקחת כלל דאפילו בעלמא לא תפסי בהו קדושי ואפי' בדיעבד, וכיון שכן דין הוא שלא יעלו לחליצה כיון דלא קרינא בהו כלל לקחת לא ביבמה ולא בעלמא, כנ"ל. עכ"ל. [ועיין שער המלך פ"ו מיבום ד"ה ודע דבפרק הערל כתב ליישב מדיליה קושית התוס' לפי דברי הרשב"א דף כ' וכתב ע"ז דהוא כפתור ופרח, וזכה לכוין לדברי הרשב"א בתשובה הללו]. [↑](#footnote-ref-157)
157. וכן למד בברכ"ש סימן ד' בדברי הרמב"ן והרשב"א דכונתם מקרא דלקחת. ואף בתורא"ש מפורש דפטור לאוין הוא מקרא ד'לקחת'.יעוין סנהדרין נג ע"ב ז"ל: ותימה מנא ליה לתלמודא הא דמשום דמשוה אותם לענין ממזרות ותפיסת קדושין ישוה אותם לענין חליצה וייבום אמאי לא אמרי' יבוא עשה וידחה לא תעשה, ונ"ל דדריש מאם לא יחפוץ האיש לקחת את יבמתו להכי אפקיה מלשון קיחה לאשמועינן דאינה עולה לחליצה ולייבום אלא היכא דשייך בה תפיסת קידושין. עכ"ל. ומורינו הגר"ר שליט"א הקשה ע"ז מלקמן עט ע"ב "מכדי שמעינן לר"ע דאמר ח"ל כח"כ נינהו, וח"כ לאו בני חליצה ויבום נינהו" משמע דדין ח"ל נלמד מח"כ, ואי כהרא"ש ודעימיה שהילפותא היא מלקחת הלא הך קרא לא קאי אח"כ יותר מאשר על ח"ל. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-158)
158. ואפשר ליישב, להמבואר בגמ' דהא דבעינן לקרא ד'עליה', הוא משום דאי לאו קרא היתה אחו"א מתייבמת או מדינא ד'הואיל ואישתרי אישתרי' או משום דהוה ילפינן להתירה בהיקשא דר"י מהיתר אש"א. לפי"ז י"ל דלולי 'עליה' דהוה ילפינן לאחו"א מאש"א, לא הוה דרשינן לפוטרה מ'לקחת', דהוה ילפינן מאש"א שכשם שאש"א אינה בכלל 'לקחת' בעלמא, ומ"מ מתייבמת, ה"נ אחו"א מתייבמת, וכ"ז הוה בכלל ההיקשא דר"י. ולהכי דוקא לאחר דילפינן ל'עליה' שלא לומדים מאש"א את היתרה לשאר איסורי עריות, מעתה, שפיר יש ללמוד לפוטרן לעריות אף מ'לקחת'.

     וביותר י"ל, להסוברים שגדר היתר אש"א ליבם אינו שהאיסור נדחה מפני המצוה, אלא שאינה ערוה ליבום כלל, מעתה י"ל, דאי הוה ילפינן אף לשאר עריות מאש"א, אזי אף שאר עריות היה דינן שאינן ערוה ליבם כלל, וא"כ לא הוה מסתבר לדרוש לדרשה ד'לקחת' שכל שאינה בכלל לקחת בעלמא, אינן ביבום, שהרי ליבם אינה ערוה כלל, ולא היינו מתחשבים במה שבעלמא היא ערוה. ודוק היטב.

     אלא דעדין יל"ע, שהרי מבואר בגמ' דאי עדל"ת שיב"כ שפיר בעינן לקרא ד'עליה', ואמאי לא ילפינן לפוטרה מקרא ד'לקחת'. ואפשר ליישב דאי היה דוחה ל"ת שיב"כ לא היתה קושיא על הברייתא שלומדת הפטור מ'עליה', דאפשר דהברייתא לית לה לדרשה ד'לקחת'. אבל לעולם אליבא דאמת לאור דרשה ד'לקחת', א"צ לדרשה דעליה אף אם עדל"ת שיב"כ. ורק משום היקשא דר"י בעינן ל'עליה'. ודוק. [↑](#footnote-ref-159)
159. ז"ל: "ומיהו בירושלמי מצאתי דמפרש טעמא אחרינא לר"ע ואשה אל אחותה לא תקח לצרור. אין לי אלא אחות אשתו שאר כל עריות מנין, ר' זעירא בשם ר' יוסא בן חנינא ק"ו מה אחות אשתו מיוחדת ערוה שיש לה היתר אחר איסורא הרי היא אסורה להתייבם שאר כל העריות שאין להן היתר לאחר איסורן לא כ"ש. מה זו ערוה פוטרת צרתה אף כל שאר העריות פוטרות צרותיהן עד כדון כר"ע. פי' דבכלל זה אפי' עריות דחייבי לאוין איתנהו דאינהו נמי אין בהן היתר לאחר איסורן כר' ישמעאל. תני ר' ישמעאל ק"ו מה אחות אשתו מיוחדת ערוה שחייבין על זדונה כרת ועל שנגתה חטאת הרי היא אסורה להתיבם. מה נפק מביניהון אלמנה לכ"ג. מאן דאמר ערוה שיש לה היתר לאחר איסורא הרי היא אסורה להתיבם. וזו הואיל ואין לה היתר לאחר איסורא אסורה להתיבם. מאן דאמר ערוה שחייבין וכו' זו מותרת להתייבם. אלמא משמע דלר"ע אלמנה לכ"ג יליף לה מאחות אשה וחד דינא אית להון אף לחליצה. דאלמנה כשאר העריות משוי לה. דכולהו מק"ו אחות אשה אתיין. וכי היכי דשאר העריות פטורות מחליצה ויבום אף אלמנה. וכל שאין לה היתר לאחר איסורא פטורה מחליצה ויבום. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-160)
160. וכדאמרינן הכי לר"ע דזהו גדר הילפותא מ'עליה'. [↑](#footnote-ref-161)
161. ז"ל:"וא"ת א"כ מעיקרא מאי קא מבעיא להו שיש בו כרת היכא אשכחן דדחי דאצטריך עליה למיסרא דלמא כי אצטריך עליה לאגמורי על כל התורה דלא דחי, וכו'." ויש לדחות הראיה מהרשב"א, דלפום ס"ד דל"צ קרא דעליה שפיר הקשה הרשב"א דאפשר דלא נכתב אלא לאשמועינן דבעלמא אעדל"ת שיב"כ. אבל לעולם לאחר דבעינן ל'עליה' י"ל דאינו מכח שהאיסור מעכב כיון שלא נדחה אלא הוא פטור. ודוק. [↑](#footnote-ref-162)
162. ולכאורה נראה לומר באופן פשוט, דלחכמים דילפי רק על חיי"כ, שפיר יש לומר בגדר הילפותא שאין איסורן נדחה ולהכי פטורות. אבל לר"ע דאף הוא מודה שעדל"ת, בהכרח שכאן הוא גדר דין שונה, שאף שאיסורן אינו מעכבן, מ"מ התורה פטרה את כל שבעלמא היא בחיי"ל, וכיון שאין כאן ציווי להכי איסורן מעכבן. ואפשר באופן נוסף, דלר"ע דהפטור הוא לכל דל"ת קידושין, הרי מסתבר טפי למידרש דאשה דאין בה תפיסת קידושין בעלמא לא ציותה התורה יבום. משא"כ לרבנן דהפטור הוא משום חומר הכרת, הרי מסתבר טפי שגדר הילפותא מחומר האיסור, דאי משום דבעלמא היא אסורה הרי יש להדגיש את האי תפיסת קידושין, שהוא המגדיר של הערוה של האשה ולא האיסור כרת, שהרי יש אסורים בכרת ואינם עריות - וכנדה וכיו"ב. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-163)
163. אלא שקשה א"כ למה לי 'עליה' כלל, וכבר נתבאר הענין לעיל בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא ע"ש. [↑](#footnote-ref-164)
164. אכן בברכ"ש סימן ד' נקט דזה הפירוש אף בדברי הראשונים בסוגיין,. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-165)
165. והרי כל המשנה באה לחדש שעריות אינן אוסרות צרותיהן שלא במקום מצוה. והרי כשאינה נשואה לאחיו אלא לאחר, אין כאן מה שיאסור צרה, וע"כ שהלאו הוא האוסר הצרה ולא האש"א. ושמענו מבנו שליט"א ששמע מאביו זצ"ל שהגרי"ז הסכים על ידו. [↑](#footnote-ref-166)
166. ובאמת דהרא"ש אזיל לטעמיה יעוין סנהדרין נג ע"ב ז"ל: ותימה מנא ליה לתלמודא הא דמשום דמשוה אותם לענין ממזרות ותפיסת קדושין ישוה אותם לענין חליצה וייבום אמאי לא אמרי' יבוא עשה וידחה לא תעשה, ונ"ל דדריש מאם לא יחפוץ האיש לקחת את יבמתו להכי אפקיה מלשון קיחה לאשמועינן דאינה עולה לחליצה ולייבום אלא היכא דשייך בה תפיסת קידושין. עכ"ל. ולדבריו אין שום מקור שחיי"ל יפטרו צרה ולהכי בהכרח הוא מלתא דאש"א שבה, ושפיר הקשה דא"כ אף חיי"ע יפטרו צרותיהן. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-167)
167. ויש להעיר דאכתי מנ"ל לרא"ש דחיי"ל פוטרות צרותיהן שהוכיח מינה לחיי"ע. וצ"ע. עוד ילה"ע דאין זה מתאים לדברי הרא"ש בתוס' בדף ט' שהביא מר"מ דהוא ילפותא מאשת אביו, דלכאורה אם הוא ילפותא מאשת אביו, ודאי יש לה לפטור צרה מלתא דלאו שבה, וא"צ לאש"א שבה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-168)
168. וכבר נתבאר לעיל בארוכה תורף הילפותא מ'לקחת'. ולפי מה שנתבאר בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא בטעם הדבר דבעינן קרא דעליה ולא מצינן למילף מלקחת אלא לבתר העליה, י"ל דלרבא דאמר ערוה גופא ל"צ קרא, ודאי יש ללמוד מהלקחת פטור מיבום. עיין לעיל וא"ש היטב. [↑](#footnote-ref-169)
169. אכן להגרי"ז אין שום ראיה ממה שפוטרות צרותיהן שהם עצמן פטורות. שהערוה אוסרת צרתה ולא פוטרתה. [↑](#footnote-ref-170)
170. ועיין שאג"א סימן לג. וכבר כתב המהרש"א שם על רש"י "דברים מעורבבים חזינא הכא וכו' והו"ל לפרש על חיי"ל ועשה". [↑](#footnote-ref-171)
171. לכאורה נראה דלתירוץ ראשון אף היא עצמה אין בה פטור עליה, ואילו לתירוץ שני היא עצמה יש בה פטור עליה ורק לענין צרה אינה פוטרת צרתה. [↑](#footnote-ref-172)
172. וראייתו מדברי התוס' ל"ב ע"א ד"ה לא פקע שכתבו לר"ש דאאחע"א בנשא מת וחייל קודם איסור אש"א ואח"כ נשא חי את אחותה ולא חייל איסור אחו"א על איסור אש"א, מ"מ פטורה ופוטרת צרתה. וכתבו התוס' דהא דפוטרת צרתה הוא משום איסור אש"א שבה, וביאר הגרי"ז דלהכי לא פירשו משום איסור אחו"א שבה, דכל שעדין לא חל בה איסור זה בפועל אין בכוחו לפטור צרה דהצרה בפועל אינה צרה לאחו"א. ועפי"ז הכריח הגרי"ז שאף כאן קושיית התוס' שכיון שהיא עצמה פטורה משום ערות אשת איש שיהיה בה אם תתייבם, ממילא איסור אשת אח שבה שקיים בה כבר עתה הוא יפטור צרתה. [↑](#footnote-ref-173)
173. דיבום הוי כנשואין, ולנשואין אסירא ליה. עיין חידושי הגר"נ אות קכד. ופשוט. [↑](#footnote-ref-174)
174. וכ"כ בחידושי הגר"נ אות קכח דקושיית התוס' שערות אשת איש יפטור הצרה ולא ערות אשת אח. [↑](#footnote-ref-175)
175. עיין לשון התוס' גיטין פב ע"ב "דהא אם תיבעל לו נמצא שלא היתה אש"א מעולם ולא דמי לאחו"א, הלכך לא פטרה, ומיהו לא יתיישב אלא למאן דנפק"ל מאחו"א" משמע להדיא שכל הטעם דלא פטרה צרה הוא משום דלא דמי לאחו"א, וכל הטעם לחלק לרבי הוא משום דלא בעינן למילף לה מאחו"א. ואילו להגרי"ז הטעם דלא פטרה משום דאינה ערות אשת אח, ולרבי דאינה אוסרת אלא פוטרת הרי האשת איש צריך לפטור ולא האש"א. ואין זה במשמעות לשונם דהתוס' ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-176)
176. ואזיל בזה לטעמיה, דכל הנדון של תוס' דהאשת אח יאסור את הצרה, וע"ז כתבו התוס' דאין כאן איסור אש"א כלל, וע"כ דלרבי דהוקשה לתוס' דהצרה תיפטר, אין זה מדין איסור שהערוה אוסרת אלא שהיא פוטרת. אבל י"ל דלעולם קושיית התוס' דהאיסור אשת איש יאסור את הצרה והתירוץ של תוס' דמ"מ לא דמי לאחו"א, ולהכי הוקשה דלרבי דלא יליף לאיסור צרה מאחו"א, יש לאיסור אשת איש לאסור צרה. ודוק. [↑](#footnote-ref-177)
177. ועיין דף קודם של המרא"מ שהובאו כמה ראיות דלא כהגרי"ז בזה. [↑](#footnote-ref-178)
178. וכעין זה איתא ברשב"א ז"ל: "ולא עוד אלא אם נשאת לו נמצא גט בטל ואין האחרות צרות לה וחולצות או מתיבמות". [↑](#footnote-ref-179)
179. ואפשר לפרש דהתוס' רא"ש למד בקושיא דלהכי נחשבת אשת איש כיון שאם ייבמה תיהפך היא לאשת איש, וכההיא דדף לב דכיון שאיסור אחו"א מתלא תלי וקאי נפטרת משום איסור אחו"א אף שעדין לא חל האיסור. ולהכי אף באומר לה ע"מ שלא תבעלי ושריא היא להתקדש לו, מ"מ כיון שאם ייבמה תהיה היא אסורה לגמרי להכי חשיבא כבר מעתה אשת איש גמורה. וכן אם א"ל ע"מ שלא תנשאי אף שעתה היא מותר לו בביאת זנות, מ"מ כיון שאם ייבמה תהיה אסורה לו לגמרי ואף לא בביאת זנות, להכי חשיבא כבר מעתה אשת איש גמורה. וא"ש היטב. [↑](#footnote-ref-180)
180. ועיין חידושי הגר"נ אות קכז מש"כ ליישב. ואפשר לפרש בכונת התורא"ש בתירוצו, דאין לאיסור זה כח לפטור צרה שהרי אף אם ייבמה צרתה לא תיפטר והרי זה דין בפטור צרה דכה"ג אין כח ביבמה לפטור צרה, ולהכי אף לרבי מיושבת הקושיא, דאין זה דין בילפותא מאחו"א ואין זה חולשה באיסור אשת איש אלא דין בגדר צרה לערוה מתי היא נפטרת. ודוק היטב. [אכן יעוין חידושי הגר"נ אות קכו שכתב להקשות ע"ז "אמנם לפי"ז נמצא דבעלת תנאי אף דהיא ערוה לא פטרה צרה, וזה לא שמענו" וי"ל]. [↑](#footnote-ref-181)
181. וע"ש עוד שהביא להירושלמי שהקשה לקושיית התוס' ותירץ "תמן, התורה אוסרתה עליו, הכא הוא אוסרה עליו". וביאר הרמב"ן דבריו "דכיון דבעל אסרה לו משום אשת איש, אין זו צר"ע של יבום" [ודברי הירושלמי קאו אקידושי חוץ, להכי לא מצי הרמב"ן לפרש טעם הירושלמי לפי שעדין אינה ערוה, שהרי כבר מעתה אינה גרושה גמורה, והרי היא עתה אשת איש, להכי הוצרך לפרש כפירושו השני הנ"ל]. ולכאורה כונת הרמב"ן דכל שהיא אינה גרושה גמורה הרי חסר בנפילתה ליבום, שדוקא אם האישות שלה כלפי היבם היא אישות המת, זקוקה היא ליבום, אבל כל שכלפי היבם נחשבת היא עדין לאישות הבעל הקודם, הרי יש כאן אישות נוספת באשה זו שאינה זוקקת ליבום, וכה"ג חשיבא שלא במקום מצוה כלל. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-182)
182. וכן לכאורה מוכח מקושיית התוס' דתפטור צרה. אכן ז"א, דודאי לפום קושיא הוי ערוה גמורה. וכל הנדון הוא לתירוץ התוס'. וז"ב. אכן יש מקום לומר דאף מה דהוקשה לתוס' דלרבי אף צרתה תיפטר, והיינו משום שבהכרח היא עצמה פטורה אף מחליצה, היינו דוקא לפמש"כ התוס' דהיא עצמה נחשבת לערוה דאשת איש כיון שמטעם אשת איש אסורה ליבעל, ולהכי פטורה אף מחליצה, ושפיר הוקשה שאף צרתה תיפטר. אבל לפי מה שכתבו לפני כן דאינה אשת איש בשעת נפילה, אפשר דלצד זה ניח"ל אף לרבי כיון דלצד זה יש לומר דעולה לחליצה. ודוק. ולפי"ז נמצא דאין הכוחה גמורה מתוס' שהיא עצמה פטורה אף מחליצה. שהרי התוס' נתלבטו בזה אי היא עצמה חשיבא ערוה כבר מעתה או לא. [↑](#footnote-ref-183)
183. עיין חת"ס [שו"ת, אעה"ז, ח"ד [אהע"ז ב] תשובה עו] "ואני אומר ממקומו הוא מוכרע דהרי ביבמות מ"א ע"ב שם נאמר אי אתי אלי' ואמר דלאו מעיברא הרי מ"מ אינו עולה ליבום מגזרת דרבנן דלא פלוג ואפי' קטנה צריכה להמתין צ"ב יום והנה אי אתי אלי' ואמר דלא מעיברא תו לית כאן איסור ביאה מטעם יבום כלל רק גזירה דרבנן מטעם מעוברת ומניקת חבירו וגזרו בלא פלוג ואפ"ה מיקרי אינו עולה ליבום ע"כ קשה לסמוך על זה בשגם הרשב"א עצמו לא סמך על עצמו". ויש ליישב קושייתו, דכל דברי הרשב"א דבאיסור ד"א גרם לה ל"א כל שא"ע ליבום, ליתנייהו אלא כשבאים אנו **לפוטרה** מן החליצה. אבל לענין דינא דכל שאין ביאתה פוטרתה אין חליצתה פוטרתה, לעולם אין חליצתה פוטרתה, אף בגונא שמה שאין ביאתה פוטרתה הוא משום איסור ד"א גרם לה. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-184)
184. עיין חידושי הגרשש"ק סימן ב'. ועיין אחיעזר סימן ב' אות ה' ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-185)
185. ואין כאן מקומו, ויתבאר אי"ה בארוכה בדף כ'. [↑](#footnote-ref-186)
186. אכן יעוין בשו"ת הרשב"א [ח"ו סימן כא הו"ד בקוה"ע לדף י'] ז"ל: ומסתברא לי שאף היא עצמה חולצת ואין אני קורא בזו כל שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה. דבתנאין לא קמיירי קרא אלא באיסור ערוה אבל זו שאיסור תנאי גרם לה להאסר חולצת ואינה מתיבמת. ואע"פ שאף זו אם עמדה ונשאת למי שנאסרה עליו נמצא גט פסול ובטל ותאסר לו איסור ערוה. מ"מ אין אסור עכשיו אלא מחמת תנאי ולא מחמת ערוה. והרי זו כנודרת הנאה מיבמה בחיי בעלה דתנן בפ' ב"ש (קי"א ע"ב) כופין אותו שיחלוץ לה והרי זו אסורה להתייבם משום דקיימא בעשה ול"ת. אעפ"כ עולה לחליצה משום דדבר אחר גרם להאסר. ומיהו יש לדחות דהתם חולצת מדרבנן גזרה אטו חייבי לאוין גרידי כאלמנה מן הנשואין לכ"ג. דתנן בפרק כיצד (דף כ') שחולצת ולא מתיבמת ואעפ"י שהיא ערוה דאין עשה דיבום דוחה ל"ת ועשה. וא"נ חייבי לאוין ועשה עולה לחליצה אפי' דבר תורה דכיון דתפשי קידושין בה אף זיקתה בקידושין וצריכה חליצה. ומ"מ כיון שבזו איסור דבר אחר גרם לה לא פטר הכתוב מן החליצה אלא מי שאיסור ערוה גרם לה. וכדתנן בפ' כיצד כל שאיסורה איסור ערוה חולצת ולא מתיבמת. עכ"ל. הרי להדיא דבתחילה סבר דאף חלו"ע אינן עולין מה"ת לחליצה. ומסתבר דזו אף כונת הרשב"א בחידושים. ואף כל ענין זה אין כאן מקומו אלא לקמן דף כ'. [↑](#footnote-ref-187)
187. ובבית מאיר ס' קנט דדברי התוס' דט"ז הן הן דברי הירושלמי. [↑](#footnote-ref-188)
188. וכ"כ באחיעזר. [↑](#footnote-ref-189)
189. ובאור זרוע [הלכות יבום תקצו] נסתפק בכונת הירושלמי, אי כונתו דמש"ה אינה פוטרת צרה, או דלעולם פוטרת צרתה אלא דכיון דל"ד לשאר עריות להכי לא תני להו במתני'. ועיין תורא"ש בסוגיין, ובבית מאיר [קנט א'] דלמד בתוס' דלהכי אינה פוטרת צרתה. [↑](#footnote-ref-190)
190. עיין קוה"ע סימן ד' אות ה'. וחידושי ר' ראובן סימן ו'. [↑](#footnote-ref-191)
191. אלא די"ל דהוא מפטור ד'לקחת'. [לשיטת הרשב"א באופן הראשון בסוגיא דחיי"ל לר"ע]. אבל לעולם פטור 'עליה' י"ל כדברי האחרונים דאינו אלא בשעת נפילה. [ונפ"מ לענין דין הצרה בערוה לאחר נפילה, עיין לקמן] [↑](#footnote-ref-192)
192. וכן נקט הגרב"ד בברכ"ש סימן יד [ולכאורה כן מוכח גם ברשב"א גיטין פב ע"ב שכתבו דבקידש ראובן חוץ משמעון, וקידשה שמעון אחיו, ומת ראובן, ונפלה לפני לוי, אסורה היא ללוי מדין אשת איש דשמעון, ואף במת אח"כ שמעון בלא ולד אינה מתייבמת מדין נאסרה. הרי דאף שכל מה שנחשבת ערות אשת איש של שמעון הוא רק לאחר מיתת ראובן, מ"מ איתא בהו דין נאסרה. ובפשטות דין נאסרה הוא רק בפטורה מיבום ולא במי דאריה הוא דרביע עליה ויש לדחות בכמה אנפי]. [↑](#footnote-ref-193)
193. עיין אחיעזר סימן ב' אות ה' וחידושי הגרשש"ק סימן ח'. ומקור גדול לזה מדברי הריטב"א ע"ט ע"ב דמבואר בדבריו דיש מקום לחלק דלמ"ד יש זיקה לא פקע זיקה בנעשית ערוה לאחר נפילה, משא"כ למ"ד אין זיקה. [ז"ל הריטב"א: ויש מקשין מאי קא מקשה אביי לימא ליה רבא דההיא דר"ג משום דס"ל אין זיקה וקיל למדחייה השתא, אבל ר"ע דלמא סבר יש זיקה, וכו' ויש מתרצין דמהכא שמעינן דאפילו למ"ד יש זיקה נהי דמשום קדושין אין היבמה נפטרת והולכת לה כדאמרינן למאן דסבר אין זיקה, אבל בנשואי אחותה ודכוותה נפטרת יבמה לשוק והולכת לה, דאתו נשואין שהם קנין גמור ופקעי זיקה דלא הויא אלא כקדושין. וכו'] [↑](#footnote-ref-194)
194. כן היא הגירסא המדוקדקת עיין עוז והדר בציונים. [↑](#footnote-ref-195)
195. עיין קוה"ע סימן י"ב אות ה' ז"ל: ובעיקר סברתם, דלא חשיבא במקום מצוה ללוי משמעון, מפני שכבר נאסרה על לוי קודם קידושי שמעון מחמת ראובן, צ"ע. דנראין דבריהם כטעמו של רבא [י"ג ע"ב] אליבא דב"ש, דמתירין צרת ערוה מה"ט דהוי שלא במקום מצוה, וקשה דהא ב"ה פליגי וס"ל דמיקרי במקום מצוה, כמ"ש תוס' לקמן דף ל"ב [ע"א ד"ה שנשא חי] אליבא דר"ש עיי"ש. אכן להמבואר לא קשיא כלל מהתם. ודוק. [↑](#footnote-ref-196)
196. וכ"כ בחידושי ר' ראובן. [↑](#footnote-ref-197)
197. ומקור לדין זה איתא בכמה ראשונים. עיין שו"ת הרשב"א ח"ו סימן כ"ה שכתב כן. וע"ע רמב"ן י"ג ע"ב שפירש בדעת ב"ש דערוה אינה פוטרת צרה משום שלא חייל בה שם הערוה אלא לאח"מ ולאו צרה לערוה היא , וע"ע תו"י ח' ע"א שכתב כן להדיא. וכ"כ תוס' כו ע"ב ד"ה וחליצה פסולה. והנה בסוגיין הוא חידוש יותר, שאף באופן שבשעת מיתה ממש נעשית היא ערוה אף כה"ג אינה פוטרת צרה, ואף שעדין לא חל בה זיקה כלל, וכ"ש אם כבר חל כבר זיקה. ודוק. [↑](#footnote-ref-198)
198. וכמפורש ברשב"א גיטין פב ע"ב בד"ה הא דאמרינן ז"ל: "דכיון דתפסי בה קידושי שמעון לגבי עלמא שאם מת ראובן ויש לו בנים עדיין היא אסורה לעלמא מחמת קדושי שמעון". [↑](#footnote-ref-199)
199. ויש ליישב דהתוס' אזלי לטעמייהו שכתבו דלא מיקרי אשת איש דשמעון אלא לאחר מיתת ראובן, ואי נימא דלאחר מיתה אין פטור ערוה, א"ש דאין דין נאסרה. אכן יל"ע בזה טובא, וכנ"ל דלכאורה לגבי היא עצמה יש פטור אף לאח"מ. [↑](#footnote-ref-200)
200. ועיין ברכ"ש ששאל להגר"ח מ"ט דר"י וענה לו דאף לר"י הוא רק משום דנתקו הכתוב. וכן מוכח נמי בתוס' מ"ד ע"א ד"ה ונייבם "וקרא דלא יבנה אייתר לכדדרשינן פ"ק לנתק החלוצה מכרת ללאו". ואי לר"י אף בלא ניתוק ליכא כרת, א"כ אכתי תקשי לר"י למאי בעינן קרא, ובפרט שההלכה כר"י. [↑](#footnote-ref-201)
201. וי"ל נפ"מ נוספת, דהנה קטן שבא על יבמתו, אף שלא קנאה מ"מ אינה עוברת באיסור כרת, וכדכתבו התוס' ר"פ החולץ, אכן אם לבסוף ייבם הגדול ולא הקטן, דהוברר שלא נזקקה לקטן מעולם, הרי נתברר שבעילתה היה בה איסור כרת בשוגג. וכן במעוברת דאינה בכרת ולר"ל לא קנאה, דאם לבסוף תתייבם ע"י אח אחר או שצרתה תתייבם, הרי יתברר שאיסור ביאתה היה בכרת. [↑](#footnote-ref-202)
202. לכאורה נראה דלרש"י הניתוק אינו אלא גזיה"כ. ואין לך בו אלא חידושו. אבל לתוס' הניתוק הוא גילוי בהיתר אש"א שאף שבטלה מצותו מ"מ ממשיך היתירו. ולהכי כיון דשמעינן לר"ל בצרת חלוצתו שבטל היתר דאיסור אש"א, ע"כ שאין היתר אש"א אלא לזו שמתייבמת לבסוף, ה"נ הדין כן בצרת יבמתו. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-203)
203. וכנראה זהו הישוב על הרמב"ם שלא מנה זאת במנין המצוות כאיסור נפרד. אכן בר' אברהם מן ההר כתב באופן פשוט דהרמב"ם לטעמיה דאיסור דלא יבנה אינו אלא אסמכתא. עיין רמב"ם פ"א מיבום הי"ב "וכן החולץ ליבמתו נאסרה החלוצה היא וכל צרותיה על החולץ ועל שאר האחין וכולן אסורות עליהן מדברי סופרים כשניות שמאחר שמת אחיו בלא ולד נסתלק איסור ערוה מעל כל נשיו לפיכך תופסין בהן הקידושין כשניות". ועיין מג"מ שם. [↑](#footnote-ref-204)
204. ושאני ממחזיר גרושתו דמפורש שם ברש"י בע"ב ד"ה והבא שאינו לאו דקורבה. ועיין עוד רש"י נ' ע"ב ד"ה ואי ביאה אחר מאמר היא שכתב "ואתי למעבד ביאה אחר ביאה, וקא פגע באיסור אש"א". ותמה הרש"ש "לא דק, דאינה אלא באיסור עשה דבית אחד הוא בונה לכו"ע" וכן תמה ברע"א. אכן להמבואר ברש"י דהוא איסור קורבה והיינו אשת אח, א"ש, דלעולם בכלל איסור אש"א הוא אלא דרחמנא הפקיעו מכרת דאש"א. וכהמאירי הנ"ל. וכ"כ בבית מאיר סימו קסא ליישב דברי רש"י. [↑](#footnote-ref-205)
205. לכאורה נראה דתלי בנדון הנ"ל בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא מהו גדר הניתוק, האם הוא גזיה"כ גרידא, או שהוא גילוי על היתר אש"א שההיתר ישנו אף לאחר יבום או חליצה. דאם הוא גזיה"כ גרידא, אזי אין לך בו אלא חידושו, וכל החידוש הוא שאין בה כרת, אבל לעולם האיסור לאו כדקאי קאי. ולהכי אמרינן דהאיסור הוא איסור אש"א. אבל אם הוא גילוי שההיתר אש"א עדין קיים, מסתברא מילתא שא"כ אין איסור כלל של אש"א וכל האיסור לאו או עשה הוא איסור חדש ואינו איסור אש"א, דאיסור אש"א הותר לגמרי כלפני היבום, דהיתר זה נמשך הלאה. והדברים מתוקים. [ולפי"ז נמצא דרש"י ותוס'' אזלי לטעמייהו. ודוק היטב] [↑](#footnote-ref-206)
206. וכן לכאורה מוכח מדברי הראב"ד והר"ש שהובאו לקמן שכתבו דלולי דשליחותייהו קעבדי היה הדין שהיו מותרות לגמרי, ודוקא משום דשליחותייהו וחשיבא כחלוצות להכי יש בהן איסור של לאו. ואם הוא איסור אש"א, הרי אין טעם להתיר את האחרות. ודוק. [↑](#footnote-ref-207)
207. והנה בדף מא נחלקו רב ושמואל ביבמה שהותרה ונאסרה וחזרה והותרה האם חוזרת היא להיתרה הראשון. והרשב"א חידש דאף למ"ד דחוזרת להיתרה אינה חוזרת לזיקתה, ומ"מ חוזרת להיתרה "כיון דבשעת נפילה הותרה שוב אי אפשר למיקם עלה באיסור אשת אח, אלא דמשום דקדש את אחותה הוא דנפטרה לה והלכך כל שאשתו קיימת קאי עלה דיבמה באיסור אחות אשה והשתא דמתה אשתו חזרה יבמתו להתירה הראשון". [↑](#footnote-ref-208)
208. ובשיטת רש"י יל"ע האם הוא מדין ניתוק או כהרשב"א. והנה ברש"י י"א ע"א מוכח דאף ללא ייתור ילפינן דיש רק לאו, שהרי הקשו התוס' דעשה דבית אחד הוא בונה ולא שתי בתים אינו מיותר. ובערוך לנר תירץ דלרש"י הוא מסברא וכהרשב"א. ודבריו צע"ג, שהרי לרש"י בדעת ר"ל בצרת יבמתו ליכא כרת, ואילו בצרת חלוצתו איכא כרת, ואם הוא מסברא, מה מקום יש לחלק ביניהם. וע"כ דודאי לרש"י הוא משום דקרא נתקיה, אלא צ"ל דאף ללא ייתור ילפינן ניתוק מקרא. וראיה לזה יש להוכיח מהריטב"א שהביא להריטב"א ולא הקשה כקושיית התוס' על רש"י, וביותר, דיעוין בהמשך דבריו דכתב דלפירוש התוס' ל"צ לדרשה דבית אחד הוא בונה, דאף בלא זה ידעינן לה מדרשה דכיון שלא בנה שוב לא יבנה. ועיין בת"י שכתב דלהכי צריכא לקרא דבית אחד הוא בונה בכדי שהפסוק של כיון שלא בנה שוב לא יבנה יהיה מיותר לנתק את הכרת ללאו. ובריטב"א שלא כ"כ מוכח להדיא כמבואר, דלא בעינן יייתור בכדי לנתק מכרת ללאו. ועיין בהגהות של הגר"א יפהן על הריטב"א שהביא כן משו"ת מהר"ח או"ז שכ"כ להדיא. נמצא דהן לרש"י והן לתוס' הוא מניתוק, ונחלקו האם בענין ייתור לכך או לא. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-209)
209. עיין ברי"ף דף מד דגירסתו דאי בעי מייבם וכו', וגירסא זו א"ש טפי לשיטתו של הרשב"א, דכל ההכרח שאין כרת הוא מהא דבתחילה הותרה לו להתייבם וליכא כרת דאש"א להכי אף לאחר מכן יש להיתר זה. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-210)
210. ולפי"ז נאמרו בר"י תרי חידושי שאין קשר ביניהם, האחד שיש היתר לאיסור אש"א לעולם, השני, דשליחותייהו ולהכי יש בהן לאו. והוא לכאורה דוחק. [↑](#footnote-ref-211)
211. עיין קרן אורה לדף מא, ברכ"ש סימן ו'. [↑](#footnote-ref-212)
212. עיין קוה"ע סימן ד' אות ט'. ואמרי משה סימן ה' אות ז'. [↑](#footnote-ref-213)
213. ולא בא לפרש טעם הלאו. וא"ש היטב דברי הגמ' דף מ' הנ"ל. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-214)
214. וכן מוכח מהא דהרשב"א דף מא הביא כסיוע לסברת 'הותרה' את שיטתו של ר"י ולא את שיטתו של ר"ל, משום דלר"ל הוא סיוע לסברת שמואל. ודוק. [↑](#footnote-ref-215)
215. אכן להמבואר דדוקא ביבום או בחליצה דאיגלאי למפרע שהיא יבמתו, בה נאמר הותרה, ממילא בזו לא שייך הותרה. אלא דלהמבואר בדעת ר"ל כהירושלמי, יש להקשות דאמאי לא ייבמנה, וממילא יתברר שהיא היתה זקוקה אליו, והותר איסורה לגמרי. ויש לומר דהרשב"א לטעמיה דאינה חוזרת לזיקתה, וממילא הרי אף אם יבוא עליה, לא יהיה זה בתורת יבום, וא"כ לעולם לא יתברר שהיתה זקוקה אליו, ולהכי אין כאן הותרה מלכתחילה. ודוק היטב. ולביאור הגר"נ נמי א"ש היטב, דכיון שלא עלתה עמו ליבום לר"ל, וכמבואר, להכי אין הותרה. ודוק. [↑](#footnote-ref-216)
216. ויש לזה הוכחות נפלאות שלשמואל הוא דין נאסרה ולא דין שאין היתר לאש"א. עיין בחידושי הגר"ר והגר"נ. [↑](#footnote-ref-217)
217. וביותר, דאם הוא חוזר, מה יתיר את האיסור לאחר מכן כשנפקע איסור אחו"א. [↑](#footnote-ref-218)
218. ומורינו הגר"ר שליט"א הקשה בזה מדברי הרשב"א דף מא שכתב ז"ל: ונאסרה ג"כ עליו מחמת הגורם וכשנסתלק הגורם בטל האיסור, וכדאמר ר' יוחנן בירושלמי על הא מתני' דגרסינן התם לא אמרו אלא מתה יבמתו אבל מתה אשתו אסור ביבמתו אמר ר' יוחנן זו דברי רבי אליעזר אבל דברי חכמים מתה אשתו מותר ביבמתו אמר ר' יוחנן זו דברי חכמים כל שהוא מחמת הגורם בטל הגורם בטל האסור. עכ"ל. ואם כונתו דבטל איסור אחו"א הרי פשיטא דהרי אינה אחו"א, והמשמעות שכל שהיתה אחו"א היתה אסורה באש"א וכל שבטל הגורם לאיסור אש"א בטל איסור אש"א. [↑](#footnote-ref-219)
219. כן הקשה בערוך לנר. [↑](#footnote-ref-220)
220. אכן יעויין תוס' חולין ט' ע"ב ד"ה התם, ובנדה ב' ע"א ד"ה והלל דכיון דקינא לה ונסתרה איתרע חזקתה. [↑](#footnote-ref-221)
221. עיין בחידושי הגר"ח על הש"ס. וע"ע אחיעזר חאהע"ז סימן א' אות ב'. [↑](#footnote-ref-222)
222. כן פירש בקוה"ע סימן טו אות י'. ועיין ישועות יעקב אהע"ז סקע"ג סק"ג שהקשה לצד זה דא"כ אין לפוטרה לשוק ללא חליצה שהרי היא עצמה עומדת ואומרת שהיא אסורה לשוק שהרי אומרת שלא זינתה. וא"כ היכי הקשה אביי בסוטה דתיפטר אף מחליצה. ע"ש. [↑](#footnote-ref-223)
223. עיין אחיעזר ס"א אות א. ובקוה"ע סימן טו אות יא. [↑](#footnote-ref-224)
224. דאם כצד א' דלחומרא דנים כודאי זינתה, ממילא אף לאו יש בה לחומרא. אבל אם הוא איוסר מחודש שהתורה אסרה ספק סוטה, אין לך בו אלא לענין מה שנתחדש. [↑](#footnote-ref-225)
225. כן למד בקוה"ע סימן טו אות יא ויב את גירסת הב"ח וכן למד הגר"נ, אכן העירו דלכשנדייק את לשון הב"ח הרי שלא הביא את קושיית התוס' אלפני כן אלא הוסיף שאלה חדשה, וכ"ה במהרש"ל, וביאור דבריהם דלאחר תירוץ ראשון הקשו דכיון שלהחמיר עשה ספק כודאי א"כ ודאי יש להחמיר ולא לייבמה. ולאחר תירוץ שני הקשו דמ"מ תיקשי דאף דאין דין להחמיר כודאי מ"מ מידי ספק לא יצא. וזה ברור. [↑](#footnote-ref-226)
226. משא"כ לתירוץ שני, הרי לעולם אין לגבי הלאו דין ספק כודאי, אלא דהקשו דמ"מ נאסרנה מטעם ספק. [↑](#footnote-ref-227)
227. כן פירש בקוה"ע שם. ונאמרו באחרונים כמה אופנים נוספים. א, עיין ב"ח סימן קעג ד"ה מי שזינתה דפירש דמדאפקיה קרא לסוטה ספק בלשון עשה ולא בלשון לאו כזינתה ודאי גלי רחמנא דסוטה ספק אין לחוש בה משום לאו ורק משום עשה. ב. עיין חזו"א [קל סק"ג] דחידש דאף אם כלפי שמיא גליא שזינתה מ"מ ליכא איסור לאו, דכל האיסור לאו הוא באופן שברור לנו שזינתה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-228)
228. ושורש לזה בתורא"ש נדה ג' ע"א לענין תרתי דסתרי דל"א ס"ט ברה"י טמא ומ"מ חשיבי ספיקות ולא מוקמינן לה אחזקתייהו וטעמא דמילתא פירש "דלא ילפינן מסוטה להחשיב שניהם ודאי טמאים, כיון שהוא דבר שאינו יכול להיות. ומ"מ גמרינן מסוטה לאפוקינהו מחזקתייהו". ומורינו הגר"ר שליט"א הוסיף בזה להביא מתוס' סוטה כ"ה ע"ב לגבי הא דמבואר שם דאף דלענין ממונות ל"א דספק כודאי מ"מ ס"ל לב"ה דסוטה שלא שתתה ומת בעלה אינה נוטלת כתובתה, וכתבו התוס' "והכא לא שייך למימר אליבא דב"ה העמד אשה על חזקתה ואימור לא זינתה שהרי רגלים [לדבר] שקינא לה ונסתרה **והכתוב הוציאה מאותה חזקה ועשאה ספק".** וע"ש עוד בתוס' שכתבו דמש"ה אף טענתו לא חשיבא טענת ברי. [↑](#footnote-ref-229)
229. ועיין רש"ש דנדון זה תלוי בפירוש הסוגיא דסוטה ז' ע"א דמוסרין לו שני ת"ח שמא יבוא עליה בדרך. ופירש"י שם בד"ה וידעי לאתרויי ביה "ולומר לו מה"ת כשאין האיש מנוקה מעוון שבא עליה משנאסרה עליו אין המים בודקין את אשתו. אבל בתוס' בע"ב פירשו שההתראה היא ש/אם יבוא עליה יתחייב במלקות. ובזה שורש המחלוקת. [↑](#footnote-ref-230)
230. ולכאורה היה מקום לומר דאף אי גדר ספק כודאי להחמיר כאילו ברור שזינתה, מ"מ אין זה אלא לענין מה שנתחדש בקרא, ולפי"ז ליכא אלא עשה ולא לאו ומלקות, דכל מה שנתחדש בקרא הוא לגבי העשה דטומאה. ועיין תוס' סוטה כט ע"א ד"ה שכן. [שו"ר כעי"ז בשם הגרש"ר]. אכן בתוס' שכתבו דיש מלקות מוכח לא כן. ועיין חידושי הגרש"ר סימן ז' אות ז שכתב לחדש דאף לתירוצם השני של התוס' יש מלקות. ע"ש מילתא בטעמא. [↑](#footnote-ref-231)
231. עיין ריטב"א לקמן כ' ע"א ד"ה גמרא כלל לאתויי מאי ז"ל: דלא נקטינן אלא מאי דדמיא לט"ו נשים שהם ערוה ליבם ולא לבעל ולאפוקי צרת סוטה שנעשית צרת ערוה ונכתב בה ערוה וטומאה גם לבעל. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-232)
232. ובאחיעזר כתב ליישב באופן זה קושיית התוס', אכן מתוס' שלא תירצו כן מוכח לא כן. [↑](#footnote-ref-233)
233. וצ"ל דהוא משום דלבעלה אין שום נפ"מ בשם ערוה שלה, להכי דרשינן לה איבם. ועיין שו"ת רע"א קמא תשובה קכד שדן ללמוד מדין טומאה כעריות לענין אדשב"ע פחות משנים בסוטה. ולפי"ז קרא לא אייתר לענין יבם. ועיין. [↑](#footnote-ref-234)
234. וכ"כ בברכ"ש סימן ז'. [↑](#footnote-ref-235)
235. נמצא דנחלקו רב ורב יוסף, האם סוטה אינה פטורה מחליצה, כשם שמבעלה צריכה גט, או דאף שמבעלה צריכה גט, יכולה היא להיות פטורה מיבמה אף מחליצה. [↑](#footnote-ref-236)
236. כמפורש לקמן דף כ' דהנך איסורי דתפסי בהו קידושין מרבינן להו מיבמתו שעולים לחליצה אף שא"ע לייבום. [↑](#footnote-ref-237)
237. וע"ע אחיעזר אהע"ז סימן א' וחידושי הגרש"ר שכ"כ. [↑](#footnote-ref-238)
238. נמצא דעיקר מחלוקת הראשונים האם גדר 'טומאה כעריות' שונה מגדר 'לאחר ולא ליבם'. דלאחר ולא ליבם הוא ודאי שהאיסור שיש לאישות המת ממשיך אצל היבם ומכוחו הדין הפקעת היבום, ובילפותא דטומאה כעריות נחלוק האם גדרו שונה היינו דילפינן דיני עריות לסוטה אבל אין הפשט שהיא עצמה ערוה ליבם. [↑](#footnote-ref-239)
239. נמצא דלהרשב"א גדר הילפותא מ'לאחר ולא ליבם' הוא דין טומאה על היבם. ואילו להגר"א הוא פטור מיו"ח בעלמא. [↑](#footnote-ref-240)
240. וכ"כ הריטב"א בשם הרא"ה [לפרש הסוגיא, ולא פירש כן בראב"ד]. ובדבר הוכחת הרשב"א מההיא דלעיל ג' ע"ב מקשינן לרב ליתני לסוטה במתני' עיין לעיל ג' ע"ב במאירי מש"כ ליישב. וע"ע בריטב"א מש"כ ליישב בשם הרא"ה. [↑](#footnote-ref-241)
241. ומצאנו כגון דא ג"כ במאירי ג' ע"א ז"ל: ונמצאת **הסוטה עושה צרתה כמותה לאיסור לאו** ופטורה מכל מקום מן החליצה כשאר עריות ממה שכתוב בה טומאה ומהניא אף לצרתה. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-242)
242. ולא מסתבר כלל לומר שהלאו הוא לאו דמחז"ג, שהרי אינה גרושה. ואולי הוא לאו דאשת אח, וכ"כ הגר"נ אות קפה. והוא חידוש. וביותר הוא חידוש, שהרי הסוטה עצמה ודאי שאינה אסורה בכרת דאש"א, שהרי אם בעלה קנאה, ולא זו בלבד אלא שמותרת היא ליבום, ואם היא עצמה אינה אסורה באיסור אש"א ודאי אינה אוסרת את צרתה באיסור זה. ואולי איסור ד'לאחר ולא ליבם' הוא איסור דאש"א בלאו, והוא מחודש ביותר. וצ"ע רב. [↑](#footnote-ref-243)
243. עוד חידוש שמענו מדבריו, שאף שהתורה אסרתה ליבם להדיא, מ"מ עשה דיבום דחי להך ל"ת. ועיין בזה. [↑](#footnote-ref-244)
244. אבל להמאירי דפירש בדעת הראב"ד דלעולם אין מחלוקת הסוגיות ואף לסוגיין סוטה ודאי עולה לחליצה. ומבואר עוד בסוגיין דצרת סוטה ספק אף מתייבמת, [דלהמאירי זו קושיית הגמ' מסוטה ספק דמדוייק בבריתא דדוקא היא אינה מתייבמת אבל צרתה מתייבמת], ובסוגיא דסוטה מבואר הטעם דסוטה ספק אינה מתייבמת משום לאחר ולא ליבם ואף סוגיין מסכמת לזה, ולא באה סוגיין אלא לפרש אמאי אף צרתה אינה מתייבמת, וא"כ פשוט וברור דלהראב"ד צרת ספק סוטה מתיבמת. [↑](#footnote-ref-245)
245. ונראה בזה. דהנה להרמב"ן מחלוקת הסוגיות היא בדברי רב יוסף דאילו איתיה לבעל מי לא בעיא גיטא השתא נמי תיבעי חליצה. אבל ברא"ש מבואר אופן אחר, והוא דסוגיא דסוטה לא דיברה רק על סוטה ספק אלא על כל סוגי הסוטה, וסוגיא דסוטה סברה דאף סוטה ודאי פטורה מיו"ח מקרא ד'לאחר ולא ליבם'. ואהא קאמר רב יוסף דמ"מ חליצה מיהא בעי. ולהכי פסק הראב"ד דסוגיא דסוטה דמפורש שם דחולצת אף בסוטה ודאי. ושיטת הסוגיא דשם דכיון דסוטה ודאי פטורה מקרא דלאחר ולא ליבם ממילא אף סוטה ספק אינה מתייבמת דהרי היא ספק זינתה ולחומרא ודאי יש להחמיר בה לצד שזינתה. והנה לסוגיא דסוטה לכאורה צ"ל דהא שצרתה נמי אינה מתיבמת היא מקרא דונטמאה. [ואף שהוא דוחק דלא נזכר מזה דבר שם מ"מ כצ"ל].ומכאן הכרח הגר"א - דלהראב"ד אף צרת סוטה ספק אינה מתיבמת, דכיון דלהך סוגיא, אין חילוק בין ספק לודאי לענין היא עצמה שאינה מתייבמת, ה"נ לענין צרתה.

     ושורש המחלוקת בין הסוגיות - דלסוגיא דילן, אף שודאי סוטה אינה מתייבמת, מ"מ ספק סוטה יש לה להתייבם, [דלהרא"ש כל שאין בה דין ספק כודאי, אף ספק אין בה], ולסוגיא דסוטה, כל ספק יש בה להחמיר להצד שזינתה – נראה לבאר, דלסוגיין דמקור הדין של סוטה הוא מטומאה כעריות, זהו דין כלפי היבם וכדפירש הגר"ח, ולהכי אמרינן בגמ' דכיון דטומאה כתיבי אודאי, אין מקור לספק סוטה שיהיה דינה כערוה לענין יבם. משא"כ לסוגיא דסוטה, דמקור הדין של סוטה הוא מלאחר ולא ליבם, גדר דין זה, שהאיסור שיש כלפי הבעל ישנו אף כלפי היבם, כיון שהוא המשך אישות המת, ילפינן מינה אף סוטה ספק, משום דבהך קרא אין מקום לחלק ביניהם, שכיון ששורש הדין הוא מהאיסור לבעל, ובאיסור לבעל נתחדש דין ספק כודאי, ממילא אף סוטה ספק יש לאוסרה ליבם מדין ספק כודאי. וזהו עומק דברי הרא"ש דהראב"ד לא חילק בין סוטה ודאי לסוטה ספק, היינו דהסוגיא בסוטה שבאה לפרש אמאי סוטה אינה מתייבמת לא חילקה ביניהם, ולהכי הביאה את הפסוק דלאחר ולא ליבם אסוטה ספק, אף שהפסוק הוא על סוטה ודאי, וזאת משום שאין לחלק ביניהם דהרי אף ספק הוא כודאי. ולהכי אף ספק סוטה יש לה לאסור צרתה ליבום. ועיין היטב בזה. [↑](#footnote-ref-246)
246. ויש לדון האם צרתה תהיה אסורה ליבום בודאי, דלהחמיר חשיבא כודאי, וכדחזינן לתוס' בע"ב דאף מלקות יש. או דאינו אלא ספק איסור. ועיין. [↑](#footnote-ref-247)
247. ובשינויא בתרא כתבו דאין טומאה כלל לבועל כיון דאינו בכלל לאו דלא יוכל וגו'. נמצא דנחלקו ב' התירוצים האם צריכה חליצה מהבועל עצמו או לא. [↑](#footnote-ref-248)
248. ויש לעיין לשיטת הרמב"ן דפטור עריות הוא מ'לאחר ולא ליבם', מה דינה כלפי הבועל. ויש לתלות נדון זה ברשב"א ובגר"א בביאור הרמב"ן, דלהרשב"א הוא כתוס' אבל להגר"א שכל הילפותא לענין יו"ח הוא מקרא דלאחר ולא ליבם, דבזה יש לדון האם הוא סיבה אף כלפי היבם, ועיין סוף דף זה מש"כ בשם הגרי"ז שנסתפק בגדר הך ילפותא דלאחר ולא ליבם, והוא נוגע לענינינו ג"כ. [↑](#footnote-ref-249)
249. עיין חידושי הגרש"ר סימן ב'. [↑](#footnote-ref-250)
250. ולכאורה עדין תקשי, דסוף סוף היא נאסרה בנפילה ראשונה ואמאי לא תפטור צרתה בנפ"ש מדין נאסרה. דזהו דינא דממילא ולא דין נוסף. ולכאורה אף כאן צריכים אנו למשנ"ת באות קודמת שהדין נאסרה לא אסור צרתה אלא הדין צר"ע שבה. [↑](#footnote-ref-251)
251. הן אמת דאין מפורש דלולי הכרת היתה היא פטורה מיו"ח, וכמפורש בתוס' ח' ע"ב דלולי הכרת היתה היא עולה לחליצה. אכן כבר נודע ההוכחה מהריטב"א ג' ע"ב דפליג אתוס' וסבר דאף אם לא היה בה כרת היתה היא פטורה מיו"ח ומ"מ לולי ילפותא לא היה בה כרת. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-252)
252. ולכאורה יש להוכיח שיש כרת מהא דהוקשה לתוס' שתפטור צרתה ואי ליכא כרת איך תפטור צרתה. אכן יש לדחות להמבואר לעיל שיש לומר ששם צר"ע פוטר הצרה ושפיר י"ל דאף ללא כרת פוטר הצרה. וכבר הוכחנו כן לעיל מהתוס' ח' ע"ב לעיל ליישב קושיית הגרנ"ט אליבא דהתוס' דלרבי צר"ע אינה בכרת דאש"א, אמאי צר"ע פטורה ופוטרת בנפילה שניה. ונתבאר דיש ליישב אם נימא דעריות אוסרות צרותיהן, וצר"ע אף בנפילה שניה פטורה מלתא ד'צרת ערוה' שבה. דשם זה נשאר בה, [ואף שאינה בכרת, מ"מ התורה פטרה צר"ע אף שאינה בכרת, ואף בנפילה שניה יש לה שם זה]. [↑](#footnote-ref-253)
253. והוא דלא כשיטת הרא"ה שהביאה הריטב"א בסוגיין דמפורש דאינה אלא כחיי"ל ומותרת בב"ר מה"ת. [↑](#footnote-ref-254)
254. ויש המביאים ראיה מדברי המאירי ג' ע"ב ד"ה צרת סוטה ודאית ז"ל: ונמצאת הסוטה עושה צרתה כמותה לאיסור לאו ופטורה מכל מקום מן החליצה כשאר עריות ממה שכתוב בה טומאה ומהניא אף לצרתה. עכ"ל. ואינה ראיה דהוא איירי בפוטר שהוא האיסור לאו ולא הכרת, אבל אפשר דכיון שפטורה, אף היא קאי בכרת דאש"א. וז"ב. [↑](#footnote-ref-255)
255. מדהקשו התוס' דהשתא דליכא בצר"ע כרת תיבעי חליצה. ולא דמי לכרת דאש"א בחיי"ע שאינו פוטר מחליצה, דגלי קרא בלצרור שהכרת דצר"ע הוא ערוה ליבום ולהכי פוטרת את צרתה וא"כ זו הסיבה שאף לענין לפטור מחליצה מהני הך כרת. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-256)
256. ואף דאיכא סברא דאילו איתיה לבעל מי לא בעיא גיטא, אכן כל זה לענין ערוה דסוטה, אבל אין זה טעם לכרת דאש"א שלא יפטור מחליצה. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-257)
257. ז"ל בע"א:דמחזיר גרושתו לר' יוסף בן כפר וכו' היא גופה לא אסרה הכתוב על היבם, וכיון דכן טומאה דכתיב בה דיה לאוסרה בביאה שניה, ולעשות צרתה כמותה שלא תתייבם. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-258)
258. לל"ק, הבעיא היא לרבנן, האם משום אין מקרא יוצא מידי פשוטו תפטור צרה. וכתבו התוס', דאף לצד זה, אינה נפטרת מחליצה. ולא מצאנו חולק בזה.

     לל"ב, הבעיא היא לריב"כ, וכתבו התוס', דהא פשיטא שהיא עצמה פטורה אף מחליצה. וכל הנדון הוא, האם מקרא דתועבה היא ממעטינן לצרתה.

     עיין רמב"ן ורשב"א דפליגי, וכתבו איפכא, דהא פשיטא דהיא עצמה חולצת. דאין בכח 'טומאה כעריות' לפטור אף מחליצה.[ומש"ה הוצרכו לפרש דסוטה פטורה מחליצה נלמד מ'לאחר ולא ליבם'. והתוס' לשיטתם ד'טומאה כעריות' פוטר אף מחליצה, פירשו בסוטה ה' ע"ב ד'לאחר ולא ליבם' קאי רק אסוטה ספק, דאף דהפסוק קאי אודאי, מ"מ אייתר. ודוק].

     וכתבו הראשונים "דכן מוכח כוליה סוגיין". וכונתם נראה, מהא דבעינן למיפשט מברייתא, דאם היה חולץ חולץ לפסולה ואם היה מייבם מייבם לכשירה. הרי דלריב"כ היא עצמה חולצת.[ועיין ריטב"א שהוסיף ז"ל: וא"ת עוד, ולפום לישנא בתרא, מנ"ל דהא ר' יוסף בן כפר היא, דילמא רבנן היא, דפשיטא לן דלדידהו שריא, וכיון דמייתינן מתני' למיפשט בעיין, ודאי אפילו על לישנא בתרא פשטינן, י"ל, דלפום לישנא בתרא, אי רבנן היא, פשיטא דשריא, דהא לית ליה בה טומאה כלל, ודינה כשאר חייבי לאוין שצרותיהן מותרות. עכ"ל].

     ועיין תוד"ה 'אמר' שכתבו, דלא אתינן למיפשט אלא לבעיא קמייתא, דלרבנן אינה אוסרת צרתה.נמצא דלתוס' הפשיטות היא לל"ק דלרבנן צרתה מותרת. ולרמב"ן הפשיטות לל"ב דלריב"כ צרתה מותרת.

     יל"ע, בהא דבעינן למיפשט בעיין מברייתא ד'היא וצרתה חולצת', האם הוא לל"ק, ולמיפשט דלרבנן אף צרתה אסורה. או לל"ב ולמיפשט דלריב"כ אף צרתה אסורה. ולתוס' מוכרח דהוא לל"ק ולמיפשט דלרבנן צרתה אסורה, דאי לל"ב ולמיפשט דלריב"כ צרתה אסורה, ז"א שהרי לריב"כ היא עצמה פטורה אף מחליצה, ואילו בבריתא תנא דאף היא עצמה חולצת. אבל לרמב"ן ולרשב"א הנ"ל, דאף לריב"כ פשיטא דהיא עצמה חולצת, יש להקשות היכי בעינן למיפשט לל"ק דלרבנן אוסרת צרתה, והא איכ"ל דהוא לריב"כ, אבל לרבנן לעולם צרתה מותרת. ואפשר דלל"ק הא פשיטא, וע"כ דברייתא אתיא לאשמועינן דאף לרבנן אוסרת היא את צרתה.

     בדעת רש"י, עיין היטב ד"ה 'פסולה פסולה ליה'. ועיין מהרש"א שהוכיח מדברי רש"י, כרמב"ן ודעימיה, דאף לריב"כ פשיטא דהיא עצמה חולצת, ולא מיבע"ל אלא אצרה, אם אוסרתה לייבום. אכן יעוין בקרני ראם שכתב, דלהצד דלא דרשינן היא ולא צרתה, והיא אוסרת צרתה, אף היא עצמה פטורה לגמרי. ולפי"ז י"ל דאף הא דאתינן למיפשט מברייתא דהוא וצרתה חולצת היינו לרבנן, דאי לריב"כ כיון שצרתה אסורה היא עצמה פטורה אף מחליצה. וכיון דתנא דהיא וצרתה חולצות, מוכרח דהוא לרבנן, ואף לשיטתם אוסרת היא את צרתה. ודוק. [↑](#footnote-ref-259)
259. ועיין אמר"מ סימן ז' אות ד' שכתב ליישב עפ"ד הגר"ח דהוא אש"א דממילא. אכן צ"ע כמבואר בפנים, דהכא דמי לדברי התוס' דף לב. ואפשר ליישב באופן מחודש, דהא גופא ילפינן מ'היא ולא צרתה', שאין האש"א שלהם ערוה ליבום, ולהכי אין צרותיהן פטורות, ואפשר דילפינן שאין כרת דאש"א. [ובאמת כבר מבואר בקרני ראם הנ"ל דאי דרשינן להיא ולא צרתה אזי אף היא עצמה עולה לחליצה. ואילו אי לא דרשינן להיא ולא צרתה אזי היא עצמה פטורה אף מחליצה.והביאור בזה אפשר, דתורף הדרשה היא לענין האש"א]. והטעם לחלק שכאן לא יהיה כרת, הוא להמבואר בדף ג' דאף הפטורות מיו"ח בעינן לקרא ללמדינו דיש בהן כרת דאש"א, ואפשר דלא ילפינן אלא לאסורות בעצמם, [ואף צרה י"ל דאסורה היא, דערוה אוסרתה; וע"ד הגרי"ז] אבל זו שאין איסורה אלא מכח איסורה לבעל, בהא ליכא כרת. ודוק היטב בזה. [↑](#footnote-ref-260)
260. הגר"נ דייק את לשון הק"ו, "במותר לה נאסרה, באסור לה לכ"ש", דלכאורה היה צריך לומר, דכיון שהיבם ממשיך את נשואי אחיו, הרי אף הוא אסור בהנך איסורים שהיה בנשואי אחיו, ואילו הק"ו 'באסור לה לכ"ש' בנוי על זה שהיא אסורה ליבם באיסור אש"א. ומזה מוכח כמש"נ דהק"ו אינו אלא שהאיסור אש"א לא יותר. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-261)
261. ע"ש עוד ז"ל: והא דאיצטריך היקשא בכל העריות ולא ילפינן להו במה מצינו מאחות אשה, י"ל דאי לאו היקשא הו"א דדוקא באחות אשה פקע ממנה דין יבום ולא בשאר עריות, דודאי מסברא אין האיסור בכל העריות אלא על הביאה ולא על היבום, אבל במחזיר גרושתו דידעינן מק"ו דהאיסור הוא על היבום, שפיר ילפינן מאחות אשה לעשות צרתה כמותה בלאו היקשא. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-262)
262. אלא דצ"ב אמאי באמת למסקנא אין בכח הק"ו למידחי לצרה. וכן יל"ע אמאי אין בכח הק"ו לפטור אף מחליצה, דאינו אש"א דממילא דאדרבא האיסור אש"א הוא המונע מלהתייבם ואמאי לא ימנע אף מחליצה. ואולי י"ל דספק הגמ' האם הק"ו מחזיר את הכרת דאש"א או דלעולם אינו אלא איסור אש"א דלאו, דאם אינו אלא לאו להכי אינה מתייבמת אבל חולצת ואינה פוטרת צרה, אבל אם הוא כרת דאש"א יש לה לפטור אף צרה. אלא דלפי"ז יצא דלצד הגמ' דאוסרת צרה ה"ה שהיא עצמה פטורה אף מחליצה, ובתוס' משמע לא כן. ויל"ע. [↑](#footnote-ref-263)
263. עיין חידושי הגר"נ [אות רא] שהאריך בזה. וכבר הביאו לפירוש הריב"ן שפירש להדיא כדברי רש"י רק לענין צרת בתו. ע"ש. והגר"נ כתב דלפי דברי תוס' ח' ע"א שכתבו, דאילונית מיעטה הכתוב בהדיא דלא הויא בכלל היתר אש"א, נמצא דהאש"א הוא המפקיע את זיקתה, וא"כ ל"ש דברי רש"י שכתב דבלא ערוה נמי לא חזיא ליבום. ולכן פירש דכל דברי רש"י קאו אבתו, אבל לעולם אש"א דאילונית הוא מטעם אחר. אכן יש לעיין בהא דפשיטא ליה להגר"נ דרש"י מסכים לתוס' בזה, דעיין תוס' סוטה ה' ע"ב ד"ה אילו דמשמע מדבריהם טעם אחר אמאי אילונית פטורה מחליצה. ואפשר דרש"י מפרש עד"ז, דבקרא ד'אשר תלד' התורה פטרה אילונית לגמרי אף מחליצה. וממילא אש"א דילה חשיב ערוה שלא במ"מ. ועיין. [↑](#footnote-ref-264)
264. עיין חידושי הגר"נ אות ר', שכתב לבאר שורש מחלוקת רש"י ותוס', אמאי לכ"א מהם לא ניח"ל בפירוש השני, וביאר דאזלי לטעמייהו בשורש דין ערוה פוטרת צרתה. אכן י"ל באופן פשוט, דלתוס' ח' ע"א שהאש"א הוא הפוטר מחליצה לא יכל לפרש כפירש"י דאף בלא האש"א היתה פטורה, ובדעת רש"י צ"ל דהפוטר של אשר תלד הוא לגמרי ואף מחליצה, ולהכי פירש דכיון שאף בלא אש"א פטורה לגמרי להכי חשיבא האש"א שלא במ"מ. [↑](#footnote-ref-265)
265. והגר"נ אות קצז הביא לתוס' חד מקמאי שפירש באופ"א ז"ל: משום דלא רמיא כלל ליבום אחד מן האחים, הו"ל כצר"ע שלבמ"מ, משא"כ בצרת עריות דמתני וצרת אאשלה"ב שאם לזה שהיא ערוה אינה ראויה, ראויה היא לאחים, אבל אילונית אינה ראויה לאחד מן האחים. עכ"ל. וכתב הגר"נ, שנראה דתוס' חלוקים על דבריו, ממש"כ דאינה בת יבום בשום מקום, ואין די לתוס' בזה שלא מתייבמת לאף אחד מן האחים. [↑](#footnote-ref-266)
266. הרי שמענו מהירושלמי ב' ביאורים שונים בדין צרת אילונית, ונפ"מ בבתו אילונית. ובעיקר דברי הגרב"ד שמענו ממורינו הגר"ר שליטא" להקשות דברמב"ן מבואר שדברי רש"י הן כדברי הירושלמי וכן מפורש יותר בריטב"א, ולכאורה נראה כונתם דאף להירושלמי חשיב שלא במ"מ כיון דאף בלא דין ערוה שבה פטורה היא מטעם אילונית. וכרשי ודלא כתוס'. [↑](#footnote-ref-267)
267. ונראה דהריטב"א דייק לה מדברי הגמ' שבאה למעט מלשון המשנה 'כל שהיא איסור ערוה' דאתי למעט זו שאין איסורה איסור ערוה, ואי אף בתו אילונית אינה פוטרת צרתה, הרי אף זו שאיסורה איסור ערוה אינה פוטרת, וליכא למעוטי לה ממתני'. [↑](#footnote-ref-268)
268. **העולה: ג' שיטות בדין צרת אילונית.**

     שיטת רב אסי, דאילונית פוטרת צרתה.

     שיטת רבי יוחנן ורבא, דאף בתו אילונית אינה פוטרת צרתה, וכ"ש אילונית גרידא אינה פוטרת צרתה.

     שיטת הירושלמי בביאורו הראשון, וכן שיטת הבבלי - אליבא דהריטב"א - בדעת רפרם ללישנא בתרא בדף כ', דאילונית אינה פוטרת צרתה, אבל בתו אילונית פוטרת צרתה. [↑](#footnote-ref-269)
269. דלדידן דקיי"ל דאש"א דאילונית אינה פוטרת צרתה, היינו משום דאינה אלא אש"א דממילא. וכהגר"ח. אכן רב אסי דפליג, לכאורה פליג על יסוד הגר"ח. [↑](#footnote-ref-270)
270. כ"כ הגרש"ר. [↑](#footnote-ref-271)
271. משום דסובר כהירושלמי הנ"ל דאף אש"א דאילונית אינו אלא כאש"א דממילא. ואזלי התוס' והרמב"ן לטעמייהו. ודוק. [↑](#footnote-ref-272)
272. וי"ל דרש"י בדף לב דלא כתב כתוס', אזיל לטעמיה, שהרי לשיטת רש"י כל הפטורה מטעם אחר אש"א דילה חשיבא ערוה שלא במ"מ, להכי זו שפטורה מטעם ערוה דאחו"א דמיתלא תלי וקאי, ממילא אש"א דילה אינו יוכל לפטור צרה ולכן לא פירש"י דהאש"א הוא הפוטר. ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-273)
273. **העולה בדין אש"א דממילא**:

     בתוס' - יש שביארו, דלעולם אש"א דממילא אינו ערוה ליבום, ודוקא אש"א דעריות ודאילונית וכיו"ב הם ערוה ליבום.

     ברמב"ן לפירוש ראשון של הירושלמי, וכן בריטב"א, מבואר, דלעולם אש"א אינו ערוה ליבום, ואף אש"א דעריות ודאילונית.

     בתורא"ש מבואר דכל אש"א הוא ערוה ליבום, ואף אש"א דממילא.

     ברש"י לכאורה מבואר איפכא, דכל שהיא 'פטורה' מטעם אחר, אין האש"א פוטר צרה, ואי אינה פטורה, אזי האש"א יכול לפטור צרה. [↑](#footnote-ref-274)
274. הגר"נ אות רט הביא דמשכח"ל כגון שהאשה היא מצרית, ואיכא אח ממזר דשריא ליה, ויבמה, ומת בלא בנים, ונפלה לאח הכשר. [↑](#footnote-ref-275)
275. כפי הנראה מתוס' לתירוצם הראשון, לא ילפינן מקרא ד'לצרור' אלא שצרה פוטרת צרתה, ד'לצרור' משמע תרתי שני רישין. ועד סוף העולם לכו"ע ידעינן מסברא, ודוקא לתירוצם השני כתבו דלר"י ילפינן מלצרור אפילו הן מאה. [↑](#footnote-ref-276)
276. ממש"כ בג' ע"ב גבי צרת סוטה לבועל, שאינה פוטרת צרה. ואי איסור אש"א פוטר הצרה איך ניתן לומר שאינה פוטרת לצרה והרי היא ערוה דאש"א. ומתוס' דף ח מוכח נמי כן, מהא דמוכח מדבריהם דאף אי ליכא כרת דאש"א מ"מ היתה צרה פוטרת צרתה. [ומקושיית הגרנ"ט, דלא הוקשה להם אלא אחליצה. הרי דאף אי ליכא כרת דאש"א בצר"ע יש לה לפטור צרה מדין צר"ע שבה]. [↑](#footnote-ref-277)
277. וכ"כ במשנת ר' אהרן סימן ב'. [↑](#footnote-ref-278)
278. אלא דיש להקשות ע"ז, שהרי תוס' בדף לב כתבו דאש"א דצר"ע חשיבא ערוה ליבום לפטור צרה, ומ"ש אש"א דצר"ע מאש"א דערוה. והגר"נ ביאר בזה דשאני צרה מערוה שערוה היא עצמה יש בה סיבה שאינה ראויה ליבום, משא"כ צרה שהיא מצד עצמה ראויה ליבום. וי"ל באופ"א, דלעולם כל הפטורה מיבום אש"א דילה ערוה ליבום, והכא לבתר קרא דצר"ע פוטרת צרה שמעינן דאף הצרה עצמה פטורה בנפ"ש, וממילא אש"א דילה ערוה לפטור את צרתה, אבל לולי קרא אזי הצרה עצמה לא היתה 'פטורה' אלא דאף בנפ"ש היה בה דין 'נאסרה', אבל לא 'פטורה', ולהכי אף האש"א שלה לא היה ערוה ליבום. ולפי"ז אין צורך לחלק בין ערוה לצרה לגבי האש"א שלה. ועיין היטב בזה.

     והנה כל זה דלא כהגרש"ר שכתב דכל מה דכתבו התוס' דף לב שאש"א דעריות הם ערוה ליבום הוא לבתר קרא דלצרור, דמינה שמעינן דאש"א דילהו ערוה ליבום. אכן להמבואר אף לבתר קרא לא האש"א הוא הפוטר אלא השם צר"ע שבה. [↑](#footnote-ref-279)
279. ולפי"ז נמצא דקושיית רע"א לשיטת תוס' קשה אליבא דכו"ע, אבל לרש"י, דלרב אשי ידעינן מסברא אף דין צר"ע שפוטרת צרתה, ל"ק קושייתו, דאה"נ לא בעינן קרא להכי. ונמצא דכל קושיית רע"א אינה אלא לרב יהודה דבעי קרא, ולפלא שהרע"א לא פירש דבריו בזה. [↑](#footnote-ref-280)
280. טעמיה דב"ש נחלק לשנים. א. בנשא מת ואח"כ נשא חי, משום דאין איסור אחו"א חל עליה , ולהכי א"פ צרתה. ב. בנשא חי ואח"כ נשא מת, כיון דאינה אסורה באיסור אש"א, חשיבא שלא במקום מצוה, וכל שהערוה אינה במקום מצוה איננה פוטרת את צרתה. ויש לדון בטעמו דב"ש בכל חלק, ובמה נחלק ב"ה. [↑](#footnote-ref-281)
281. ויש לתמוה מה הוקשה לתוס' כלל, והרי אם תיפול ליבום, ויותר איסור אש"א, יחול בה איסור אחו"א, ואיך תתייבם. ועוד יל"ע מה הוצרכו ליישב דהלכך לא פקע, והרי אף אם יפקע האיסור א"י להתייבם. ולכאורה יש לתמוה כן על הגמ' בדף לב. ועיין ערוך לנר שכתב שם ז"ל:ועוד נלענ"ד שאין עיקר קושית הגמרא כקושית התוספ' דלעיל שתתייבם באמת, דבזה ודאי הי' פשיטא להגמרא סברא דמתלי תלי איסור אחות אשה, ולכן לא מקשה הש"ס כבר לעיל על ב"ש ותירץ כן, כמו שהקשו ותירצו התוספ' באמת, ולכן פשיטא להו להתוספ' דלעיל, דלענין הא ודאי ידע סברא דמתלי תלי, והרי היא צרת אחות אשה, אבל הכא הכי קפריך, כיון דלא חל איסור אחות אשה, א"כ מטעם אשת אח תתייבם ייבומי, וא"ל משום דבשעת יבום יחול איסור אחות אשה, א"כ גם בנשא מת ואח"כ חי, ליכא רק איסור אחות אשה, ואכתי איך אמר ר"ש חייב משום אשת אח. ומתרץ כיון דאי פקע אשת אח חייל אחות אשה דמתלי תלי, א"כ לא פקע, ושפיר הוי החיוב מטעם אשת אח, וזהו מה שחדש הכא דלא פקע. אבל לב"ש ל"צ לזה, דבין פקע בין לא פקע, עכ"פ הוי צרת ערוה שלא במקום מצוה, ואף דהתוספ' לעיל ג"כ נקטו הלשון הלכך לא פקע, צ"ל דשיגרא דלישנא דהכא נקטו, דלעיל ל"צ לומר כן. וברמב"ן ורשב"א וריטב"א באמת ליתא שם. עכ"ל. אכן בתוס' שכתבו הלכך לא פקע, [אי דלא כהערול"נ דהוא שיגרא דלישנא] שמענו ממורינו הגר"ר שליט"א להוכיח מכאן דלא כהגרי"ז שצידד לומר בתוס' לב ע"א שלא הוצרכו לומר שהאש"א הוא הפוטר אלא אצרה אבל היא עצמה נפטרת משום האיסור אחו"א דמיתלא תלי וקאי. ובתוס' כאן שכתבו אף עליה עצמה דלא פקע, משמע שהיא עצמה ג"כ אינה נפטרת אלא מדין אש"א ולא מדין אחו"א. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-282)
282. ויש לומר באופ"א, והוא אי נימא כדברי הערול"נ המובאים בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא דכונת התוס' לב"ש שכיון שאם נתירה ליבום יבוא איסור אחו"א ויעכבה מלהתייבם לכן אינה מתייבמת. לפי"ז יש לומר ע"פ המבואר באחרונים [הובא במרא"מ על צרת אילונית] דכל מש"כ התוס' דף לב דהאש"א פוטר לצרה, היינו דוקא בעריות שיש בהם 'פטור' ליבום. אבל כל שאינה מתייבמת מחמת איסורה שמעכבה, כה"ג הוי אש"א דממילא. לפי"ז א"ש היטב, דב"ש סוברים שמה שאינה מתייבמת הוא רק משום שאם ייבמה יחול בה איסור אחות אשה, אבל עתה אין לה שם ערוה של אחו"א, ול"ל לסברא ד'מיתלא תלי וקאי, לתת לה 'פטור' של ערוה של אחו"א, להכי אין האש"א שלה הוא ערוה ליבום. משא"כ לב"ה שהיא עצמה יש בה 'פטור' של ערוה, מטעם דאיסור אחו"א מיתלא תלי וקאי, להכי אף האש"א הוא ערוה ליבום. [ועיין אחיעזר אהע"ז סימן ג' שיש חילוק בין האיסור אחו"א דמתלא תלי וקאי לב"ש לבין הך איסורא לב"ה].

     עוד י"ל, ע"פ דברי הגרש"ר שכתב שכל מקור דברי התוס' שהאש"א הוא ערוה ליבום הוא מקרא ד'לצרור', וכיון דלב"ש ליכא קרא ד'לצרור' ממילא אין מקור שהאש"א הוא ערוה ליבום. אכן להמאירי שכתב דלרבא יש דין 'לצרור' באופן שנפלו בב"א, לפי"ז ליתא להך שינויא. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-283)
283. ויל"ע בכונתו, האם כונתו דכל שנופלת לפני יבם, מעתה נתחדש בה איסור אחו"א, הא ודאי לא מסתברא כלל, אלא שמכתחילה חל בה איסור אחו"א, והא ודאי ג"כ לא מסתברא כלל וכלל, וכי אם לא תיפול לפני היבם וכגון שיולדו לה ילדים וכיו"ב אף לענין זה יחול בה איסור. והוא פלא.

     ובאמת מלשון הריטב"א משמע דחייל רק לענין למיסר לצרה במקום מצוה, דהיינו דלענין איסור צרה חידשה התורה דלענין זה חשיבא אף באיסור אחו"א. והוא צ"ב רב. [↑](#footnote-ref-284)
284. ולכאורה כונתו דפקע איסור אש"א וחייל איסור אחו"א ולהכי אף צרתה פטורה. אכן צ"ע, שהרי מפורש בגמ' ל"ב ע"א דחייב עליה משום אשת אח ולא משום אחו"א. ועוד צ"ע, דא"כ דהאחו"א חל רק לאחר מיתה, הרי אין צרה לאחר מיתה. והרי הריטב"א פירש כן בדעת ב"ש שאף אם יחול בה איסור אחו"א, אינו יכול לפטור צרה, דאינה צרה לערוה מחיים. וצ"ע. ולכאורה כונתו דכבר מחיים חל בה איסור אחו"א ליבם. וצ"ע רב. ועיין קה"י סימן ו' ובמשנת ר' אהרן סימן ג'. [↑](#footnote-ref-285)
285. ואף בההיא דלקמן גבי בנים מתים כחיים, לכאורה נחלקו האם מה שצריכה להמתין אינו דרכ"נ, או מה שמזדקקת לאחר שהותרה לשוק. אכן זה צ"ע, שהרי מפורש בקרא דאם יש לו בן מותרת היא לשוק. וצ"ע. ועיין חידושי הגר"נ אות שב ד"ה וצ"ע. ואולי יש לפרש בדברי התורא"ש, דאין כונתו ש'חייבת' היא להמתין, אלא שבפועל ודאי שתמתין, וזה אינו דרכ"נ. [↑](#footnote-ref-286)
286. וביאור התירוץ לכאורה נראה דתלי בנדון הקודם, דלהרמב"ן התירוץ הוא, דכה"ג שהיא מעוברת, אסורה לינשא, וממילא אין חשש שתזדקק לאחר שהותרה. ולהרא"ש התירוץ הוא, דכה"ג שההמתנה יש לה קצבה עד שחמותה תלד, לא חשיב המתנה שאינה דרכ"נ. [↑](#footnote-ref-287)
287. ובדעת תוס' יש לדון אם כונתם כהתורא"ש, די"ל דלעולם כונתם כהרמב"ן דמה שהותרה לשוק הוא החסרון בדרכ"נ, ומה שלא תירצו כהרמב"ן משום שסוברים שאם אינה מעוברת ודאי א"צ להמתין, ודוקא במעוברת הדין שצריכה להמתין, דוק היטב בזה, ועיין לקמן. [↑](#footnote-ref-288)
288. עיין קוה"ע סימן ו' ובחידושי ר' ראובן סימן א'. [↑](#footnote-ref-289)
289. מדכתבו להקשות אמאי מה שממתנת מחמת שהוא קטן ואינו ראוי לביאה הוי דרכי נועם. הרי דאם לא היה זה דרכ"נ לא היתה נזקקת לקטן אף דלכאורה אין טעם לחלק שתהא מותרת לשוק. וכן הביאו מהלך יבם למדה"י משמע קצת מדבריהם שאם לא היה זה דרכ"נ לא היתה צריכה להמתין אף שאין טעם לומר שאינה זקוקה ליבום אלא אם נימא דדרכ"נ הוא סיבה עצמית להפקיע את הזיקה. [↑](#footnote-ref-290)
290. ולמאי דמוכח מתוס' דדרכ"נ הוא סיבה, הרי מוכח דאף הפטורה משום דרכ"נ, אש"א דילה הוא ערוה לפטור צרה. דאל"כ מה הוקשה לתוס' כלל, והרי מצו לשינויי דלהכי בעינן קרא למילף דפוטרת נמי צרתה. ואם כן חזינן בתוס' דהך פטורא דמו לפטור אילונית ועריות שאש"א דילהו ערוה לפטור צרה. וכדברי התוס' לב ע"א. [↑](#footnote-ref-291)
291. ז"ל הרמב"ן "אלו שמת והניח אשתו מעוברת שמא אינה צריכה להמתין ולידע אם בן קיימא הוא אם אינו בן קיימא אף הכא צריכה להמתין ולידע אם [בן קיימא הוא אם] אינו בן קיימא לפום כן צריך למימר יחדיו פרט לאשת אחיו שלא היה בעולמו" הרי להדיא שחייבת היא להמתין. [↑](#footnote-ref-292)
292. וכבר הקשו כן בתוס' מהר"ם ור"פ בשם רבינו שמחה משפירא. ע"ש שתירץ באופן מחודש דאיצטריך קרא היכא שהמתינה מלינשא עד שנולד, דסד"א דודאי היכא שמת בלא אח תינשא, אבל היכא שנולד כבר תמתין. ולכאורה מכאן מוכח באופן ברור דלמדו דדרכ"נ הוא סיבה ולא סימן. [↑](#footnote-ref-293)
293. עיין יבמות דף צו ע"א "דאמר רב המנונא שומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה דרב אמר הרי היא כאשת איש ומיפסלא בזנות ושמואל אמר אינה כאשת איש ולא מיפסלא בזנות וא"נ בקדושין תופסין ביבמה קמיפלגי דרב אמר הרי היא כאשת איש ולא תפסי בה קדושין ושמואל אמר אינה כאשת איש ותפסי בה קדושין". הרי דאיסור יבמה לשוק הוא משום הזיקה ולכן ס"ל לרב דהיא כאשת איש ול"ת בה קידושין ואם זינתה אסורה היא ליבמה. ואף לשמואל מסתברא שזהו גדר האיסור אלא שחולק בזה שאין כאן את **החומר** של אשת איש. וע"ע סוטה י"ח ע"ב דאמרינן דלר"ע דאין קידושין תופסים בחי"ל אם זינתה אסורה ליבמה כאשת איש שזינתה. הרי דגדר האיסור הוא כאשת איש.

     אלא דיעוין באתוון דאורייתא כלל ח' שכתב דיש מקום לומר דאישות המת היא זו שאוסרתה לשוק. עיין רש"י קידושין ג ע"ב שיבום גומר את קידושי הראשון, וביותר יעוין קידושין יד ע"א ובמיתת היבם: מנלן ק"ו ומה אשת איש שהיא בחנק מיתת הבעל מתירתה יבמה שהיא בלאו לא כל שכן מה לאשת איש שכן יוצאה בגט תאמר בזו שאינה יוצאה בגט הא נמי יוצאה בחליצה אלא מה לאשת איש שכן אוסרה מתירה אמר רב אשי הא נמי אוסרה מתירה יבם אוסרה יבם שרי לה. ע"כ. וברש"י שם "שכן אוסרה מתירה - שהרי בעלה הוא האוסרה לפיכך הוא מתירה במיתתו **אבל יבמה דקידושי דבעל קאסרי לה** היאך תהא מיתת היבם מתירתה" ועיין חידושי הגר"נ אות רחצ ד"ה אכן נראה שכתב כן לבאר ההיא דסוגיין דצריכה להמתין דהוא משום אישות הבעל. [↑](#footnote-ref-294)
294. ועיין קוה"ע סימן ו אות ב' "ונראה דאין הכונה שהעובר זוקק כמו ילוד, דא"כ זהו הי' בעולמו ולא ממעטינן ליה מקרא, אלא אף דעובר אינו זוקק קודם שיולד, מ"מ הו"א שצריכה להמתין". [↑](#footnote-ref-295)
295. ואין לומר שכונתו דיכולה היא להמתין, דאין משמע כן מלשונו: דהתם כשבנה קיים ודאי מותרת שאם כן לעולם תיאסר ואם תאמר לכשימות תצא לאו דרכי נועם הוא, אבל כאן נימא שלא תנשא כל זמן שחמיה קיים שמא יולד לו בן. עכ"ל. הרי להדיא דהכא ניתן לאוסרה. וכן מוכח בירושלמי שהביאו הרמב"ן "תהא אשתו אסורה לינשא שמא יוליד אביו בן ותהא אשתו זקוקה ליבום, מעתה אפילו מתה אמו תהא אשתו אסורה לינשא שמא ילך אביו וישא אשה אחרת ויוליד בן ותהא אשתו זקוקה ליבום". [↑](#footnote-ref-296)
296. ויש שהוכיחו מכאן, דאיסור יבמה לשוק אינו מחמת הזיקה, אלא שצריכה להמתין משום מצות היבום. וכל איסורה הוא שיש לה להמתין עד שיתקיים בה דינה להתייבם. ואין זה מחמת זיקתה ליבם, אלא מחיוב יבום, ואכתי צ"ע. ועיין ירושלמי שהביא לזה דמיון מדין עיין עליו, שאף שם הוא דין שיש להמתין עד לבירור הדבר.

     והנה בהיתה היבמה מעוברת ילפינן מקרא ר"פ החולץ שאסורה היא לשוק מדין עיין עליו. ובפשטות ילפינן שעובר אינו פוטר, דדוקא הנולד כבר מקרי בן. אכן יעוין ברשב"א קיט שביאר דדין המתנה הוא להמתין עד שיתברר אם הולד בן קיימא. וע"ע לשון התוספתא רפ"ו "העושה מאמר ביבמתו ונמצאת מעוברת, הרי זו לא תנשא צרתה, עד ש**יוודע שהוא עובר בן קייימא,** שאין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם". והירושלמי יליף מהך דינא דה"נ יש לה להמתין עד שיתברר שאינה זקוקה. ודוק בזה. [↑](#footnote-ref-297)
297. בדין זיקה מצינו מספר נדונים התלויים בנדון האם יש זיקה; [ויל"ע האם הנדונים קשורים זל"ז או לא]. **א**. נדון דסוגיין, האם אסור בקרובות זקוקותו. **ב**. באופן שנעשתה צרה לערוה ע"י זיקתה, האם יש בה איסור צר"ע**.** **ג.** סוגיא דנדרים עד האם יבם מפר נדרי שומרת יבם שלו. **ד**. סוגיא דר"פ ד"א דההיא דחליצה פסולה צריכה לחזר על כל האחין, תליא בנדון אם יש זיקה. **ה**. נדון דקידושין מפקעי זיקה, לפי שיטת התוס' ודעימיה, תליא בנדון אם יש זיקה. [↑](#footnote-ref-298)
298. וע"ע ברי"ף פרק הבא על יבמתו והובאה שיטה זו בתוס' קידושין י' ע"א ד"ה כל דהעראה לא מהני בקידושין אלא בנישואין דומיא דיבם דאית ליה ליבם קנין וזיקה וכן בארוסה. ע"ש. והרי"ז כשיטת רש"י ודעימיה. ועיין רמב"ן קידושין ד' ע"ב שכתב "מה ליבמה שכן זקוקה ועומדת וביאה זו עושה נישואין ולפיכך אין כסף קונה בה שאינו עושה נשואין אלא אירוסין בכל מקום". וז"ל הריטב"א שם "כיון שהיא זקוקה ועומדת הרי היא כארוסה וביאה שלה עושה נשואין". וז"ל התורא"ש שם "שכן זקוקה ועומדת קודם ביאתו דאסירא לזה בלא חליצה וכיון דאית לי' ליבם קנין כל דהוא מקמי ביאה דינא הוא שתקנה בו ביאה הרמ"ה ז"ל". [↑](#footnote-ref-299)
299. ואף רש"י דפליג היינו משום דיליף לה מקרא. [↑](#footnote-ref-300)
300. עוד יש להביא בזה ההיא דלקמן צו "דאמר רב המנונא שומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה, דרב אמר הרי היא כאשת איש ומיפסלא בזנות, ושמואל אמר אינה כאשת איש ולא מיפסלא בזנות. וא"נ בקדושין תופסין ביבמה קמיפלגי, דרב אמר הרי היא כאשת איש ולא תפסי בה קדושין, ושמואל אמר אינה כאשת איש ותפסי בה קדושין". הרי להדיא לרב דאיסור יבמה לשוק הוא כאיסור אשת איש והיינו משום דע"י הזיקה שיש בינו לבינה חשיבא כאשת איש. [ויש להעיר דרב איהו סבר דאין זיקה לענין איסורי קורבה ומ"מ סבר דיש זיקה לענין דל"ת בה קידושין, ודוק היטב]. ואף לשמואל מסתברא שזהו גדר האיסור אלא שחולק בזה שאין כאן את **החומר** של אשת איש. וע"ע סוטה י"ח ע"ב דאמרינן דלר"ע דאין קידושין תופסים בחי"ל אם זינתה אסורה ליבמה כאשת איש שזינתה. הרי דגדר האיסור הוא כאשת איש, וזה מכח הזיקה שבה ליבם.

     עוד חזינן כן מההיא דלקמן כ' ע"א דאמרינן דכל דל"ת בה קידושין פטורה אף מחליצה. ופירשו הרמב"ן ועוד ראשונים דטעמא דמילתא דזיקה כקידושין וכל דל"ת קידושין פקע זיקתה. הרי דיש זיקה מה"ת וכל דלא חייל בה זיקה מותרת היא לשוק. [↑](#footnote-ref-301)
301. ויש לדון האם לשיטה זו יהיה בה כרת דעריות או רק איסור בעלמא. ולכאורה נראה מוכח מהרשב"א דהוא איסור כרת, מהא דהקשה לשיטה זו אמאי עולה היא לחליצה, ואם לית בה כרת הרי אין לה להיפטר מחליצה, דבשלמא הא דא"ע ליבום י"ל דהרי היא בכלל פטור עליה אף בלא כרת, אבל לענין חליצה תלי בדין כרת. ועיין. [↑](#footnote-ref-302)
302. ועיין תוס' חד מקמאי כו ע"ב דכתב נמי דהוא מה"ת. ועיין ירושלמי ריש פרק ג' שהקשה קושיית הראשונים דאם הוא מה"ת א"כ לא תיבעי נמי חליצה. ועיין או"ש קונטרס זיקה אות ל' שהוכיח מהירושלמי דסבר דהאיסורי קורבה הם מה"ת. [↑](#footnote-ref-303)
303. עיין רש"י כ"ח ע"ב ד"ה 'משום מצוה עבוד רבנן' וד"ה 'ליגזור משום שתי אחיות דעלמא', וכ"ה ברש"י קידושין נ"א ע"ב ד"ה 'אין מוציאין'. דבכל אלו מפורש דאינה אסורה אלא מדרבנן. [ועיין רש"י לעיל ח' ע"ב ד"ה 'לכדרבי' דיש משמעות קצת דהוא מה"ת. ועיין]. וכן כתבו ברמב"ן כ"ז ע"ב ד"ה הא דאמר, ל' ע"ב ד"ה ולרבא; בריטב"א כ"ו ע"א ד"ה ש"מ, כ"ז ע"ב ד"ה רב אשי; ועיין שו"ת חכ"צ סימן קטז שכתב דכן מוכח בכולי תלמודא ובכל הפוסקים. וכ"כ באו"ש קונטרס זיקה אות ל' בשיטת הבבלי. [↑](#footnote-ref-304)
304. ויש שביארו דלאיסורי קורבה אין די בקנין אלא צריך שתהיה אישות בינו לבינה. ועיין גר"ח הלכות אישות גבי קידושי עובר דיש בה קנין ומ"מ אין בה אישות ונפ"מ דאין הקידושין אוסרים קרובותיה. דעיקר דין עריות באישות תליא, דע"י האישות שיש בה נאסרים קרובותיה. [↑](#footnote-ref-305)
305. דהיינו שאף להפרת נדרים אין די בזה שיש ליבם קנין ביבמתו אלא צריך שיהא יחס של אישות ביניהם, ולכן רש"י דקדק בלשונו לומר דבעינן 'אישה' בכדי שיהא לו כח הפרת בעל ביבמתו. [↑](#footnote-ref-306)
306. ועיין שעורי הגרש"ר לדף כו אות יב שביאר באופ"א. [↑](#footnote-ref-307)
307. אכן בפירוש הרא"ש שם פירש באופ"א ז"ל: אבל בתרי אחי אין לברר כלל למי תהיה כנוסה הלכך אין זיקה כלל. ועוד כתב שם כיון דאין לברר, היאך יפר, ואפילו שניהם ביחד אינם יכולים להפר כיון דלא חשיבא ככנוסה אפילו לאחד מהם, וכאשה בעלמא היא לגבייהו. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-308)
308. יעוין לקמן כט ע"ב דאיתא נמי להך סוגיא דנדרים אלא דהתם הקושיא באופן שונה קצת "אלא לר"א נהי נמי דקסבר יש זיקה בשלמא לחד מיפר אלא לתרי אמאי" [ולא מקשינן דאין ברירה] ופירש"י "נהי נמי דיש זיקה אפילו לתרי, מיהו יפרו שניהם מיבעי ליה", דהיינו שהקושיא ששניהם יפרו ולא רק אחד מהם. ויש באחרונים שפירשו דהוא מחלוקת הסוגיות ולפום סוגיא דיבמות יש זיקה לשניהם. [↑](#footnote-ref-309)
309. ומוכרחים אנו לומר כן בדברי הרא"ש בנדרים הנ"ל שכתב דאין זיקה אף לאחד מהם כלל, וע"כ דבזיקה דרבנן יש זיקה. ואזיל הרא"ש לטעמיה דוק בזה. [↑](#footnote-ref-310)
310. וכ"כ במאירי י"ז ע"ב "ואין מיתה מפקיעתה אלא יבום או חליצה מפקיעתה למפרע". וכ"כ הריטב"א ל' ע"ב. [↑](#footnote-ref-311)
311. וביישוב שיטת רש"י מהך קושיא עיין או"ש אות ט"ז דע"י מעשה היבום מפקיע הוא את הזיקה משאר האחים. ויש כאן מעשה הפקעת הזיקה אבל לעולם לא איגלאי למפרע שלא היתה זקוקה לו ולהכי איתא ביה דין נאסרה. וצ"ע טובא בדבר זה. [↑](#footnote-ref-312)
312. אכן בראמ"ה וריב"ן הביאו את רש"י כלפנינו דפקע למפרע ודלא כרש"ש. וכן מבואר נמי בעוד ראשונים עיין לעיל. [↑](#footnote-ref-313)
313. אלא דברש"י מפורש לא כן כנ"ל, ובאמת דרש"י אזיל לטעמיה דסבר דפלוגתא דיש זיקה דרבנן היא הך פלוגתא דיש זיקה דאוריתא וכיון דמפורש בנדרים דזיקה דאוריתא ליתא אלא לחד מינייהו להכי אף בדרבנן פירש כן, וכל מה שיש לחלק הוא למאן דסבר דדיש לחלק בין הנדון דזיקה דרבנן לזיקה דאורייתא בזה שפיר י"ל דזיקה דרבנן איתא לתרוייהו ולהכי אף בייבם האחד לא פקע זיקה מהשני אלא מכאן ואילך ולא למפרע. ודוק בזה. [↑](#footnote-ref-314)
314. וראיותיו הם, **א**. יבמות דנ"ה ע"ב דקאמר דשכבת זרע דכתי' באשת איש אתי למעוטי משמש מתה דסד"א דהואיל ולאתר מיתה נמי איקרי שארו אימא לחייב עלה באשת איש קמ"ל וע"ש בתוד"ה לאחר מיתה נמי איקרי שארו. ומבואר בזה דלולי הכתוב הייתי סבור שיש אישות בין הבעל ובין האשה גם אחר מיתת האשה. **ב.** קידושין די"ג ע"ב בגמ' דבעי למילף דמיתת הבעל מתיר לעלמא מדאמר רחמנא אלמנה לכ"ג אסורא מכלל דלעלמא שריא ופריך ודילמא לכ"ג בלאו לכ"ע בעשה ומשני האי עשה מאי עבידתי' אי אהני מיתת הבעל תישתרי לגמרי ואי לא אהני תוקמה במילתא קמייתא ופריך אלמה לא אפיקתי' ממיתה ואוקימתה אעשה מידי דהוי אפסולי המוקדשין דמעיקרא אית בהו מעילה ואסירי בגיזה ועבודה פרקינהו מעילה לית בהו בגיזה ועבודה אסירי עכסה"ג הרי שרצה הש"ס לומר דע"י מיתת הבעל הוקלש האישות שלו ממיתה לעשה. ע"ש עוד שהקשה "ואולם מהא דקרובות הנאסרות ע"י קידושין הם אסורות גם אחרי שנתגרשו מוכח להדיא איפכא דאין האיסור מפאת שיש עדיין אישות רק מפאת האישות שהי' כבר דהרי בנתגרשה א"א שישאר איזה עניין אישות בינה לבינו דא"כ היאך היא ניתרת לעלמא ע"י הגט הרי מבואר בגיטין ר"פ המגרש דכל שיש שיור מה בגט אז אין הגט מתיר משום דלא הוי כריתות ע"ש ועוד דאפי' נימא דכשנתגרש' מבעלה ג"כ נשאר אישות מה האוסרתה לקרוביו וכן כשמת בעלה עכ"ז אכתי תיקשי דכשנישאת לאחר ונתאלמנה או נתגרשה מן האחר הי' ראוי שתהי' מותרת אז גם לקרובי הראשון שהרי כשנישאת לאחר אז וודאי דפקע אישות הראשון לגמרי ע"י קידושי האחר ולא נשאר ממנו כלום וכמו שמצינו להדיא בגיטין דפ"ג ע"א דאפי' לר"א דס"ל התם דבמגרש חוץ מפלוני הגט חל ואסורה לאותו פלוני אז אם נישאת לאחר ונתאלמנה או נתגרשה מן האתר שבה אח"כ להיות מותרת גם לאותו פלוני משום דכשנישאת לאחר פקע אישות הראשון לגמרי ולא נשאר ממנו כלום אפי' לאוסרה לאותו פלוני עש"ה וא"כ ה"נ ראוי לומר דכוותה וכמובן וא"כ על כרתך לומר דאיסורה לקרובי הבעל גם אז איננו מפאת אישות שישנו אז כ"א מפאת אישות דמעיקרא וא"כ ה"ה דמיד אחרי מיתת בעלה או גירושי' יש לנו לומר כן דפקע אישות הבעל לגמרי ואיסורה לקרוביו הוא רק מפאת שהית' פעם אשתו" ועיין ספר הזכרון אבן ציון עמוד תקמא שהביא מהגרב"ד שכתב דאף בגירושין לא פקעה האישות לגמרי ורק מש"ה לא פקעו איסורי קורבה. [↑](#footnote-ref-315)
315. עיין קוה"ע [סימן יב אות ב'] ז"ל: דאפילו למ"ד יש זיקה, אין איסור זיקה דומה לקידושין, דבקידושין נאסרה מתחלתה לעולם, ואינה ניתרת אלא ע"י דבר המתיר, אבל בזיקה האיסור מתחדש בכל רגע ע"י שהיא זקוקה עכשיו - דהא חזינן [מתני' מ' ע"א] דאחות חלוצתו אסורה אפילו למ"ד אין זיקה, ועל כרחך הוא איסור שמתחדש ע"י החליצה, ויקשה למ"ד יש זיקה, למה לי לאיסור חדש הזה, תיפוק לי משום אחות גרושתו, דהא בשעת זיקתה היא חשובה כאשתו, וא"כ לאחר חליצה היא כגרושתו. ומוכח מזה דהזיקה אינה אוסרת אלא בשעתה, שכל שעה היא אסורה מפני שהיא זקוקה גם עכשיו, ולא מפני שנאסרה מתחלתה לעולם כמו בקידושין. עכ"ל. וע"ע חידושי הגרשש"ק סימן יט ד"ה וע"כ נלענ"ד שכתב כעין זה. והגרש"ר זצ"ל כתב דאיסורי זיקה דאינן אלא מדרבנן לא גזרו בהם אלא כל זמן שהיא זקוקה אליו. [↑](#footnote-ref-316)
316. ויש הר"ל דלפום סוגיא דיבמות כט איתא זיקה לתרוייהו. עיין לעיל הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא . וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-317)
317. ז"ל אתוון דאוריתא שם: ומוכח דאיסור חמותו לאחר מיתת אשתו היא רק מפאת דעדיין חשיבא אשתו גם אחרי מיתתה דאין לומר דהאיסור רק מפאת שהית' אשתו בחיי' אבל עתה איננה אשתו עוד דא"כ מאי האי דקאמר דה"א דלאחר מיתה פקעה זיקה ומה בכך דפקעה הזיקה הרי גם בחמותו דאורייתא פקע האישות של האשה אחרי מיתתה ואעפ"כ הוא אסור בחמותו גם לאחר מיתת אשתו ועל כרחך דאיסור חמותו לאחר מיתה הוא רק מפאת דעדיין חשיבא אשתו וע"כ שפיר קאמר דה"א דרק אישות גמור דאורייתא ישנו גם לאחר מיתת האשה ואוסרת אמה עליו משא"כ זיקה שהוא אישות קלוש דרבנן שפיר נפקע ע"י המיתה ולהכי קמ"ל דגם אישות דזיקה לא פקעה בכדי. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-318)
318. וצ"ל דשאני היכא דייבם דאיגלאי שהאישות היא אצלו, משא"כ במת שלא נתברר שהאישות אצל אחר, לא פקעה זיקה אף שהזיקה לא הגיעה ולא תגיע לידי גמר יבום. ודוק בזה. אכן לדרכו של האו"ש הנ"ל הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא א"ש היטב, דלעולם לא איגלאי למפרע אלא דבכח היבום להפקיע הזיקה משאר האים למפרע, והיינו דוקא ע"י יבום ולא במיתה. וז"ב. אלא דיל"ע שהרי בזיקה מה"ת אף למ"ד דיש זיקה בתרי מ"מ אינה זקוקה אלא לאחד כמפורש בנדרים, והרי לרש"י הנדון של זיקה מדרבנן ומדאוריתא חד הוא, וא"כ אמאי בזיקה דרבנן לא נימא דאיגלאי למפרע, וממילא לא יהיה נאסרה ואף במיתה תפקע הזיקה למפרע. וצ"ע טובא. [↑](#footnote-ref-319)
319. אכן לדברי הקוה"ע הנ"ל הערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא תקשי טובא, אמאי במיתה לא פקעו איסורי קורבה. שהרי עתה אין זיקה והרי יסודו של הגרא"ו דבזיקה ליכא איסורים אלא כל זמן שיש את הזיקה. ועיין. וכן תקשי לביאור הגרש"ר. [↑](#footnote-ref-320)
320. עיין רש"י ותוס' קידושין ד' ע"ב וש"ר הנ"ל, דהיבום אינו אלא גמר קידושי הראשון. ואף לפני היבום הרי היא כארוסה אצלו. [↑](#footnote-ref-321)
321. ז"ל התורא"ש קידושין ד' ע"ב בשם הרמ"ה "שכן זקוקה ועומדת קודם ביאתו דאסירא לזה בלא חליצה" [↑](#footnote-ref-322)
322. אכן מדברי התוס' ד"ה אומרים אין משמע כן, דמשמע דהוא דין דקידושין אין בכוחם להפקיע הזיקה. וביותר דבתוס' י"ז ע"ב כתבו דאין נ"ל לגמ' לחלק דלאחר קידושין פקע זיקה, ומכח זה הכריחה הגמ' דרבנן דפליגי אריב"ב פליגי אזיקה וסברי דאין זיקה. ואם הוא רק משום גזירה דכונס אחו"ז אמאי פשיט"ל לגמ' כ"כ דליכא מאן דפליג אהך גזירה. [↑](#footnote-ref-323)
323. ואי נימא דלעולם ס"ל לתוס' דאף לריב"ב מעיקרא דדינא פקע זיקתה ואינו אלא משום גזירה דנראה ככונס אחו"ז שפיר י"ל דכונת התוס' להוכיח דאינו אלא גזירה מהא דנשואין מפקעי זיקה. אבל הוא צ"ע טובא מאין היה פשוט כ"כ לתוס' שזה טעם המשנה באופן שהוכיחו כן ממתני' ואף לא ראו צורך לפרש כל זה. ועוד, דלהמבואר בהערה קודמת הרי מוכח בתוס' בסוגיין לא כן. ועיין היטב. [↑](#footnote-ref-324)
324. ובדעת הרמב"ן אף אם נימא כדמוכח מכמה דוכתי דעיקר הזיקה היא ודאי מה"ת, ורק האיסורי קורבה הן מדרבנן, אכתי תקשי טובא קושיית הרשב"א דמ"מ כיון דאחותה אשתו גמורה אמאי לא תצא היבמה מדין ערות אחו"א. [↑](#footnote-ref-325)
325. הנה בדברי הרמב"ן צ"ע רב, כיון דקידושין תפסי באחותה, [דאיסורי זיקה אינן אלא מדרבנן לשיטת הרמב"ן ורוב הראשונים], הרי היבמה אסורה בכרת והרי היא ערוה, ולמה לא תיפקע זיקתה כדין עריות. ולכאורה צ"ל דאין בכח הכרת להפקיע הזיקה אלא מכח פטור עריות ד'עליה', והכא אף שאסורה היא בכרת מ"מ משום השם ערוה שבה אין טעם שייפקע זיקתה, שכיון ששתיהן כמקודשות אצלו, אין טעם שייפקע זיקתה יותר מאשר אחותה, דשוות הן אצלו. ובטעם הדבר, י"ל באופן מחודש בהקדים דברי קוה"ע סימן כה אות א' שהוכיח מהרשב"א דאם היה הדין שאף מה שלא חל בזא"ז מ"מ חל בב"א, והיו תפסי קידושי שתי אחיות כשקידשם בב"א, אזי לא היו פוקעים קידושי אחת מהן. ולכאורה הביאור בזה דכל הדין ערוה הוא דוקא כשיש לו אשה וזו אחות לאשה, אבל כה"ג שקידשם בב"א הרי התייחסותה של כל אחת מהן היא כאשתו ואינה אחות לאשתו אלא אדרבא היא אשתו ואחותה היא האחות לאשתו. וכן איפכא, ולהכי לא פקעי קידושי אחת מהן. ולפי"ז יל"פ אף בדברי הרמב"ן דהכא יש לו אשה אחת מקודשת והשניה היא בקנין זיקה והרי אף היא כאשתו, וכה"ג לא פוקעת הזיקה, דמאי אולמיה האי מהאי להפקיע קידושיה. והרי אלו ממש כמי שקידש בב"א שלולי הדין של כל שאינו בב"א וכו' היה הדין שלא פקעי קידושי אחת מהן. [אכן צ"ל עוד דהא ודאי מיהת דהיבמה בכרת עליו, אבל מ"מ כיון דשם ערוה שבה אינו באופן שהוא סיבה להפקיע את הזיקה, להכי לא פוקעת זיקתה]. אבל כשכנסה הרי היא עדיפה על הזקוקה להכי הכנוסה מקבלת שם אשתו והשניה אינה אלא אחות לאשתו ופקע זיקתה. [↑](#footnote-ref-326)
326. כמפורש ברמב"ן כ"ז ע"ב וכ"ח ע"ב. [↑](#footnote-ref-327)
327. וי"ל באופן מחודש ע"פ דברי הגרשש"ק והרבה אחרונים דהא דל"ת קידושין אינו מחמת איסור כרת אלא מחמת שם ערוה שבה. דהיינו שמלבד האיסור כרת יש כאן שם ערוה, וי"ל דכל כה"ג שיש זיקה בה אף דתפסי קידושין באחותה מ"מ הם פגומים לענין שאחותה אין בה שם ערוה ואף שיש בה כרת מ"מ שם ערוה לא חייל בה לגמרי ולענין פטור עריות מיבום אין די באיסור כרת אלא בשם ערוה ושם ערוה שבה אינו גמור ולהכי לא פקע זיקתה. וצ"ע רב. ועיין שעורי הגרש"ר לדף כז אות ע"ח שכתב כעין זה. [↑](#footnote-ref-328)
328. ועיין ברשב"א מא ד"ה ומיהו ודאי שכתב להוכיח מדף ח' דנשואין ודאי מפקעי זיקה ודחה "אלא דמהתם ליכא ראיה כל כך, דהתם מדאורייתא קאמר ומדאורייתא בין נשואין בין ארוסין משמע דדחי לגמרי". אכן בשו"ת שלא דחה זאת משמע דס"ל התם דמה"ת נמי לא פקע זיקה. ובאמת יש לדקדק בלשון הרשב"א "ליכא ראיה כ"כ" דלכאורה אינה ראיה כלל. ועיין. [↑](#footnote-ref-329)
329. וכ"כ באור שמח קונטרס זיקה אות כ'. [↑](#footnote-ref-330)
330. וע"ע שם "ובעיקר קושייתנו מתרץ מ"ה זכרונו לברכה דאפילו למאן דאמר יש זיקא נהי דלא נפטרה יבמה והלכה לה מכל מקום מוד' הוא דלא חזי ליבמה לכתחלה ואלו במתני' דייקינן מעדותו של יהושע בן בתירא דלר"ע היא בת ייבום היא והיינו קושיי' ולא עוד אלא דלמ"ד יש זיקא אפי' בדיעבד אם בעל' לא קנו דביא' פסול' וצריכ' גט וחליצ'" והגרש"ר [חידושי הגרש"ר סימן י"ד אות ד'] כתב דאף מכאן מוכח להדיא דלהריטב"א לא פקע זיקתה מה"ת, ולהכי הוצרך הריטב"א לפרש שהטעם שאם בעלה לא קנאה היינו מדין ביאה פסולה דאינה פוטרת, ואם מה"ת אינה זקוקה א"כ הו"ל אש"א שלא במ"מ ופשיטא דאם בעלה לא קנאה. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-331)
331. וצ"ל בדעתם דאף מדרבנן אינה ערוה גמורה, ותפסי בה קידושין. עיין דרכי משה שבשניות דרבנן לא תפסי קידושין מדרבנן, ואם קיבלה קידושין מאחר צריכה גט מדרבנן. וצ"ל דאחו"ז אינה בכלל שניות. והנה באחות חלוצתו מפורש בר"מ ושו"ע דאסרו אף שניות לחלוצתו, ובגליון רע"א הביא מהיש"ש דה"ה באחו"ז דאסור אף שניות להן, ולכאורה משמע מזה דדין אחו"ז ואחות חלוצתו דהם ערוה מדרבנן. ועיין. [↑](#footnote-ref-332)
332. עיין חידושי הגר"נ אות שכה שהעיר כן. [↑](#footnote-ref-333)
333. והא דהקשה הרשב"א כן היינו לפום ס"ד דאף בנשואין לא פקע זיקה וע"כ דהוא מטעם אחר ע"ש היטב שכן הוא. [↑](#footnote-ref-334)
334. אכן הריטב"א בשם רבו חולק על דין זה אבל לא מעיקר טעמו אלא דכיון שלוי מייבם את אשת ראובן פקע זיקת שמעון ממנה וש"ר חולקים על הריטב"א בזה, ויבואר אי"ה. [↑](#footnote-ref-335)
335. מלבד הריטב"א דפליג בזה מטעם אחר, דכל שלוי ייבם את אשת ראובן איגלאי שהיתה זקוקה אליו משעה ראשונה. ויבואר לקמן. [↑](#footnote-ref-336)
336. באופן שמת אח אחד ואח"כ מת השני, כיון שמת הראשון חשיבא ככנוסה לשני וכיון שמת אף הוא, חשיבי כשתי יבמות הבאות מבית אחד. [↑](#footnote-ref-337)
337. וכבר מצאנו כגון זה ברש"י דף כג ע"ב שכתב דכשחלץ האח האחד פקע זיקה למפרע משאר האחים. ותמה הרש"ש ע"ד דא"כ אמאי יש דין נאסרה לשאר האחים. וברש"י חזינן כהרמב"ן, ואף זה צ"ב רב. [↑](#footnote-ref-338)
338. עיין חידושי הגרשש"ק סימן י"ז בריש הסימן מש"כ לבאר, אכן אין זה ביאור בדברי הראשונים אלא אופ"א. [↑](#footnote-ref-339)
339. יעוין תורא"ש י"ח ע"ב ד"ה א"נ בתרי אחי שכתב כדברי הרמב"ן והרשב"א שבמת לא פקעה זיקה ע"י יבום החי, אבל לא פירש טעמא דהראשונים שאילו היה חי היה מייבם, אלא מטעם אחר ז"ל: אע"ג דאם לא מת מצי אחיו לייבמה ולא אמרינן כבר כנוסה היא לאחיו ה שני משום דכי מייבם לה פקע זיקת אחיו, משום דזיקה מיתלא תליא וקיימא, השתא דמת הויא ככנוסה לו, ואין ייבום אחיו מפקיע זיקתו כיון דמת כבר". וצ"ע טובא כונתו, ועיין חידושי הגר"נ [אות שלח] שכתב לפרש כעין דברי הגרשש"ק הנ"ל בהערה שגיאה: מקור הפניה לא נמצא . ע"ש. [↑](#footnote-ref-340)
340. אכן להרא"ש שם קושיית הגמ' דזיקה ככנוסה ודאי ל"ש בתרי יבמים, וא"כ כונת קושיית הגמ' כדברי אביי דבתרי אין זיקה ככנוסה. וממילא אין להוכיח מידי להכא לפום מאי דסברינן דאיכא זיקה ככנוסה אף בתרי, ודוק. [↑](#footnote-ref-341)
341. ולכאורה תלי בנדון הנ"ל, דאם אינה זקוקה אלא לאחד מהם, י"ל דכיון שמת והרי היא זקוקה אל המת, ממילא אינה זקוקה לחי דהיינו ללוי. אבל אם נימא דזקוקה היא לשניהם יל"ע טובא, כיון דזקוקה לשתי היבמין, א"כ אמאי במת ראובן ואח"כ מת שמעון, אינה זקוקה ללוי אלא מחמת שמעון ולא מחמת ראובן, ואמאי פקע זיקתה שמחמת ראובן ללוי. [↑](#footnote-ref-342)
342. ?עיין חידושי הגרשש"ק סוף סימן יט בהוספה ז"ל: והביאור בזה דמחיים אינה כנשואה ממש, משום דהאח מפקיע קנינו ואישות כזו אינה ככנוסה ממש ומה"ט אין חייבם עליה סקילה כארוסה כמ"ש בנדרים עח ומש"ה משעת מיתה שמתברר שזיקתו לא תופקע ע"י חליצה דידיה ולא ע"י האח השני נעשית כאשתו, וחשוב כיבום ממש כיון שנעשית כאשתו מפקיע זיקת שאר האחים. עכ"ל. ואכתי צ"ע רב. ועוד יל"ע אמאי בנולד ולבסוף ייבם חשיבא שלא במקום נפילה כלל. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-343)
343. עיין חזו"א סקל"א סק"ב ומשנת ר' אהרן סימן טו שכתבו כן. [↑](#footnote-ref-344)
344. דהא רש"י פירש דבזוג השני האחת יוצאת משום ערוה והשניה משום צרתה, ואי שתיהן ככנוסות אזי השתים בזוג השני יוצאות שתיהן משום עריות. [↑](#footnote-ref-345)
345. וכן נקטו בפשיטות באמר"מ סימן ח' והגרשש"ק בסימן יט. [↑](#footnote-ref-346)
346. עיין קובץ הערות סימן ד' אות י"ד – ט"ז. [↑](#footnote-ref-347)
347. ועיין רש"י ב' ע"ב "ואשת אחיו שלא היה בעולמו שמת קודם לידתו לא שרא ליה דכתיב כי ישבו אחים יחדיו שהיתה להם ישיבה אחת בעולם והלכך משמת ראובן נאסרה על לוי איסור עולם כאשת אח שיש לה בנים ואפילו עכשיו שנפלה לפניו מכח נשואי אחיו שמעון שהיה בעולמו אסורה לו בשביל ראובן". פשטות לשונו מורה דלעולם אף לרבנן היה סיבה להתיר אותה כשנופלת בשניה לפני הנולד מחמת המייבם החי, וכל הטעם שאסורה הוא מדין נאסרה. וא"ש היטב להמבואר דאף לרבנן מודים הם לר"ש שהיה מקום להתיר את האיסור אש"א כשבא לייבם אותה מחמת האח השני, אלא דמ"מ אסורה מדין נאסרה דלעולם חשיבא כנולד ולבסוף ייבם שאסורה מדין נאסרה. [↑](#footnote-ref-348)
348. דדוקא אם השני שבא ומצאה בהיתר יבום מקבל היתר זה, דכיון שהוא בא מכח שני וכלפי השני הותר האיסור והוא בא ומצאה בהיתר יבום, יש בכח היתר יבום להתיר אף איסור זה.עיין אות – ולפי"ז מבואר היטב דברי רש"י דדוקא לאחר קידושין אבל בנולד לאחר חליצה הרי כשנולד לא מצאה בהיתר יבום. אכן עיקר הדבר צ"ע טובא [↑](#footnote-ref-349)
349. ועיין חידושי הגרשש"ק סימן יט שפירש כן וביאור הדבר ע"פ מש"כ האחרונים שכל איסור אשת אח הוא מחמת שנשארה אישותו אף לאחר מיתתו, אבל כל שפקעה אישותו לגמרי שריא אף לאחיו. וה"נ פקעה אישותו ע"י יבום אחיו. [↑](#footnote-ref-350)
350. ומה שהתוס' מיאנו בפירש"י כבר נתבאר לעיל שאף למייבם לא הותר בהיתר נפילה אלא משום מצות יבום, אבל כל שאין מצות יבום אין להיתר דאש"א וא"כ לא שייך להתירה לנולד משום הך היתרא. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-351)
351. ועיין חזו"א שם שכתב דלפי"ז ביבם שמעון וגירשה וחזר ונשאה, ומת, דאפשר דלא תיפול ליבום קמי לוי, כיון שהיא בכרת דאש"א מחמת ראובן, וביבום זה אישותו של ראובן אינה מתייבמת. [שהרי אישותו של שמעון אינה יבום דראובן, שהרי גירשה, והוא נישואין בעלמא] [↑](#footnote-ref-352)
352. ואפשר ליישב שהרי כל מה שהוצרך הירושלמי הוא לר"ל דעל שאר האחים היא בכרת דלא אמרינן שליחותייהו קעביד. אבל לר"י דשליחותייהו ל"ק כלל, שאף היבום נעשה בשליחותם של כל האחים. ולפי"ז א"ש דלהכי לא הוקשה לגמ' אלא לר"ש, דבכל יבום בנפ"ש שריא לר"י משום שליחותייהו קעבדי משא"כ הכא דלא שייך לדון כלפי הנולד דהמייבם עביד שליחותיה להכי הוקשה שפיר לגמ' איסור אש"א להיכן אזל. ועיין.

     והנה הגר"נ פירש באופן אחר דהותר איסורי אש"א לגמרי, ולאו דוקא אותה אישות שבא לייבמה, ואף איסור אש"א של הראשון הותר לצורך יבום. אכן יש לתמוה דא"כ מה הוקשה לגמ' הכא לר"ש טפי, והרי אף כאן איתא להך סברא דכיון שמייבם את אישות השני הותר כל איסורי אש"א שבה. ולכאורה מוכח להדיא מסוגיין לא כן. ועיין. [↑](#footnote-ref-353)
353. עיין חידושי הגר"נ אות שנב מש"כ ליישב ע"פ דברי הגרנ"ט ומש"כ ליישב באופ"א. ולאחר כל דבריו אכתי יל"ע. [↑](#footnote-ref-354)
354. ולכאורה יש לפרש דס"ל לרש"י דעד כמה שיבומים הראשונים עליה לעולם, אין לאוסרה לחזור ולקחתה מטעם זה, דאדרבא הרי אף נשואין אלו יש בהם ענין יבום, [ואף שאינו מחוייב בזה מ"מ מצוה מיהא איכא]. והרמב"ן סבר דעד כמה שאין חיוב אין להתיר לו לחזור ולקחתה. ועוד י"ל בפשיטות דלפום ס"ד דצריכה חליצה, הרי לאחר חליצה פקעה זיקתה לגמרי, ומעתה אין בה זיקה ואין טעם להתירה משום יבום. וכן הוא מוכרח לכאורה, שהרי להרמב"ן הא דלפום הך ס"ד שריא אף ביאה שניה היינו משום דאף בביאה שניה איתא למצות יבום, [ואף שאינו מחוייב מ"מ מצוה מיהא איכא] וא"כ מה הוקשה לגמ' שתיאסר לאחר שגירשה וע"כ כמש"נ דלפום ס"ד לאחר חליצה ודאי פקעה זיקתה ואין להתירה לאחר מכן אף בתורת מצות יבום. ודוק. ועיין חידושי הגר"נ אות שמח שהאריך בביאור מחלוקתם של הרמב"ן ורש"י. [↑](#footnote-ref-355)
355. ויל"ע אמאי לא ניח"ל לרשב"א בתירוצו השני של הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-356)
356. עיין חידושי הגר"נ אות של שביאר באופן חדש דלרבנן הא דאסירא אינו מדין 'נאסרה' אלא מדין אאשלה"ב, דבדין אאשלה"ב נתחדש שהוא אש"א כאש"א מאמו שאין לה היתר יבום אף כשנופלת היא ליבום. וה"נ אש"א זו אין לה היתר יבום. וממילא אף בנפ"ש הך איסורא דאש"א אין לו היתר יבום. אלא דלר"ש לא חל דין זה דדין זה לא חל אלא כשנופלת ליבום, אבל כיון שיבם קודם שנולד ולא נפלה ליבום לא חל בה דין אאשלה"ב. אבל לרבנן כיון דיבומים הראשונים עליה חל בה דין זה אף ביבם קודם שנולד. אבל לעולם אין זה מדין נאסרה. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-357)
357. ובאמת הרשב"א בשו"ת כתב דמכאן מקור נכבד לפטור חיי"ל לר"ע מיו"ח ול"א דעדל"ת דמהך קרא שמעינן פטורא דליכא מצוה כלל [ובזה יישב קושיית התוס' ט' ע"א]. [↑](#footnote-ref-358)
358. ויש ליישב, דלולי קרא ד'עליה' דהוה ס"ד דאמרינן הואיל ואישתרי אישתרי, לא היינו לומדים דכל שאינה בכלל לקחת בעלמא פטורה שהרי כאן יש טעם חדש להתיר אף איסורי עריות דאיכא היתר דאישתרי אישתרי. וכ"ש אי הוה ילפינן בהיקשא דר"י מאש"א, ודאי לא היינו לומדים לפוטרה מלקחת שהרי כל זה בכלל הילפותא מאש"א דאף שאינה בכלל לקחת בעלמא מ"מ עולה ליבום וה"ה שאר עריות דאיכא למילף להו בהיקשא דר"י. ודוקא לאחר קרא ד'עליה' שפיר יש ללמוד אף מלקחת. ודוק היטב. [↑](#footnote-ref-359)
359. וכעי"ז מפורש לפני כן דבעינן למילף מיבמתו דחיי"ל א"ע ליבום ועולים לחליצה ופרכינן מהך ברייתא דאם בעלו קנו. אכן מהתם יש לדחות דאפשר דכל שמיעטה התורה בפירוש אף אם בעלה לא קנאה אבל אם אין מיעוט מפורש אלא דאין איסורם נדחה מפני המצוה אכתי אפשר דאם בעלה קנאה. [↑](#footnote-ref-360)
360. וכה"ק הגרשש"ק סימן כא. [↑](#footnote-ref-361)
361. ויעו"ע רש"י ד"ה פוטרת "אותה ואת צרתה מן החליצה וסגי לה בגט" משמע דהנדון אי סגי בגט או לא, אבל ודאי צריכה חליצה". וי"ל. [↑](#footnote-ref-362)
362. וכן מפורש ברבינו אברהם מן ההר כאן. ז"ל: הלכך קרינא בה לקחת, דהא אית בהו צד קיחה בדיעבד, שהיא צריכה גט וחליצה". ומסתבר מאד שזוהי אף כונתו של רש"י. [↑](#footnote-ref-363)
363. ז"ל שם עוד: ויש אומרין שאף בכל צד שבבעילה צריכה גט מגזירה שמא יאמרו קנאה ויוצאה בלא גט. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-364)
364. ז"ל קובה"ע סימן ח' אות י"ט "לדעת הרשב"א [דף מא דכתב דהותרה ונאסרה וחזרה והותרה חוזרת להיתרה אף שאין חוזרת לזיקתה, 'וקידושין תופסים בה] דאשת אח הותר לגמרי, על כרחך הא דאין מאמר קונה ביבמה, א"א לומר כפירש"י, אלא הטעם הוא מגזה"כ [נ"ד ע"א, קידושין י"ד ע"א], ביאה גומרת בה ואין כסף ושטר גומרין בה. ובחייבי לאוין ועשה, אם יש בה תורת קידושין, תלוי בשתי השיטות הנ"ל. דלפירש"י דגם יבמה המותרת היא אשת אח לענין תפיסת קידושין, א"כ כ"ש חייבי לאוין ועשה, אבל לטעמו של הרשב"א דהוא מגזה"כ דביאה גומרת בה, י"ל דדוקא היכא דביאה גומרת בה איכא הך גזה"כ, אבל בחייבי לאוין ועשה דאם בא עליה לא קנאה ליכא גזה"כ, ושפיר קידושין תופסין בה". ועוד י"ל - וכ"כ בחידושי הגר"נ [אות שסט ד"ה והא] - דאף לשיטת רש"י לא שמעינן דאיכא כרת דאש"א אלא אקידושי כסף ושטר אבל אביאה אפשר דליכא כרת אף באופן שלא קנאה מדין יבום. ועין מהרי"ק קלט מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-365)
365. וזה להצד שאף למסקנא הא דחלו"ע עולים לחליצה הוא מקרא ד'יבמתו', אבל לשיטה אחת ברמב"ן דהוא מסברא ולא דרשינן לקרא דיבמתו, עכצ"ל באופן אחר כמבואר בהמשך. [↑](#footnote-ref-366)
366. משא"כ בכל מהבב"ע וכגון מצת טבל הרי התורה לא מצוה שלא לאכול מצה אלא שלא לאכול מצה זו. ואילו כאן שכל המצוה לייבם אשה זו ועליה התורה מצוה שלא לבוא עליה, הרי באיסור זה נאמר שבאשה זו אין מצוה כלל. [↑](#footnote-ref-367)
367. והנה הירושלמי פ"א ה"א כתב נמי, דאילונית הא דפטורה מחליצה אינו מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה, [ודלא כתוס' ח' ע"א שכתבו דהוא מדין כל שא"ע ליבום א"ע לחליצה] ואזיל בחד שיטה, דחליצה היא פטור, ואם אין זיקת יבום, ממילא אין חליצה. ויל"ע בדעת כל הראשונים דפליגי וסברי דעולה לחליצה מה"ת, האם משום דחליצה אינו פטור בעלמא, ולהכי חולצת אף אין בה זיקת יבום, או דסברי דיש בה אף זיקת יבום, אלא דא"א לקיים בה דין יבום. וצ"ע טובא. ולכאורה תליא במחלוקת הראשונים הנ"ל [הובא במרא"מ דף קודם], דלרש"י ורמב"ם אם בעלה קנאה בתורת יבום, ולש"ר שלא קנאה ונתבאר דאין מצות יבום כלל, עכצ"ל כצד ראשון. [ועיין לקמן בדעת רש"י תוספת דברים בזה]. ובדעת תוס' נראה דאזלי לטעמייהו, דהתוס' ח' ע"א כתבו דאילונית א"ע לחליצה משום איסור אש"א שבה, הרי דללא זה היתה עולה לחליצה אף שאין בה זיקת ייבום. והתוס' בסוגיין כתבו דחלו"ע עולים לחליצה מה"ת. ואפשר דסברי דאם בעלו לא קנו ואין בה זיקת ייבום כלל כשיטת רוב הראשונים, ומ"מ עולה היא לחליצה. ודוק בזה. [↑](#footnote-ref-368)
368. וכבר הובאה לעיל ראיה נפלאה מתוס' י' ע"א ד"ה לרבי לא כן. [ממש"כ להקשות דליתני חיי"ל במתני']. ויש לדון בזה. [↑](#footnote-ref-369)
369. ועיין קוה"ע סימן ה' אות ט"ז שביאר דכונתו משום איסור אש"א. ובדף ג' ע"ב הקשה התורא"ש בפירוש שהאיסור אש"א יפטור הצרה כאילונית הפוטרת צרתה. ותירץ דכיון שעולה לחליצה לא דמי לאחו"א. אבל לריב"ם שכתב דא"ע אף לא לחליצה, הדרא קושייתו לדוכתה, ובפשטות היה נראה שזו כונתו הכא אבל מה שהביא מח"ל לר"ע הוא צ"ע רב כמש"נ בפנים. [↑](#footnote-ref-370)
370. ובאמת אם נימא שיש כרת דאש"א הרי מכאן ראיה גדולה לדברי הגר"ח שאש"א מנפילה זו א"פ צרתה. [↑](#footnote-ref-371)
371. דהפשטות שכל הצד שאין כרת דאש"א בחלו"ע הוא משום שעולה היא לחליצה. [↑](#footnote-ref-372)
372. עיין רמב"ן [ד"ה ומפרקינן] שפירש במהלך ראשון דטעמא דלא מוקמינן קרא דיבמתו לחיי"כ הוא משום דלא מקריא 'יבמתו' כיון דל"ת קידושין. ובמהלך שני [בד"ה ופרקינן] פירש "מסתברא כיון דחייבי לאוין תפסי בהו קידושין. זיקה בכדי לא פקעה, וחייבי כריתות לא תפסי בהו קדושין ופקעה זיקה מינייהו". הרי דאף אם הוא גזה"כ מ"מ אפשר דגדר הדין הוא דזיקה כקידושין וכל דל"ת קידושין פקע נמי זיקתה. [↑](#footnote-ref-373)
373. עיין חידושי ר' שלמה סימן ב' ד"ה ולכאורה צ"ע, אבל הוא לא כתב כן ברש"י, אבל ברש"י הדברים מוכרחים וכמש"נ. [והגר"נ אות שסה ביאר באופ"א קצת, אכן מדברי רש"י בסנהדרין אין משמע כ"כ כדבריו] [↑](#footnote-ref-374)
374. לעיל ג' ע"ב הוכיחו מהריטב"א שצר"ע היה לה להיפטר מחליצה אף אם לא היה בה כרת דאש"א. והוא צ"ע, ולדרך זו שכל עריות פטורות מדין עליה אף מחליצה, שפיר י"ל דכיון שעריות עצמן פטורות אף מחליצה, אף צרותיהן דילפינן דדינן כמותן הרי בכלל ילפותא זו שהעליה פוטר אף את הצרה לגמרי ואף מהחליצה ולהכי אף אם אין בה כרת פטורה היא אף מהחליצה. [↑](#footnote-ref-375)
375. ועיין רש"י ט' ע"א "דלא אלים איסור לאו בלא כרת לאפקועי ייבום לגמרי". הרי דבחיי"ל לא פקעה אף לא זיקת יבום. ובאמת להמדוייק ברש"י וכפי שלמדו התורא"ש דף כ' נמצא דאף אם בעלו קנו וכבר יש אחרונים כהגרשש"ק שהכריחו ברש"י שאין כונתו משום קידושין אלא מדין יבום, הרי להדיא דאף בחלו"ע לא פקעה זיקת יבום. וא"ש היטב, דלעולם כל שאין בה זיקת יבום פטורה לגמרי. והדברים מבוארים היטב עם המבואר ברש"י בסוגיין ועוד מקומות, שדין כל שא"ע ליבום הוא בגדר הפטור מיבום, שכל שפטורה פטור עריות ממילא פטורה אף מחליצה שהפטור מיבום פוטר לגמרי. והן הן הדברים. [↑](#footnote-ref-376)
376. ואף בשיטת הרשב"א יש לדוק היטב, דהנה הרשב"א פירש דכיון דאיסור דבר אחר גרם לה ליאסר לא אינה בכלל 'אינה עולה ליבום'. ויל"ע אי כונתו משום דכיון שהיא עצמה אינה ערוה אין כאן טעם שתפקע הזיקה וכמש"נ. ונראה להוכיח מהרשב"א לא כן שהרי הרשב"א הביא דוגמא לזה מנודרת הנאה מיבמה וכבר הקשו שהרי התם הוא חלו"ע ועולים הם לחליצה מעיקרא דדינא, וכבר נודע להביא משו"ת הרשב"א [ח"ו רכא והו"ד בקוה"ע לדף י'] שפירש יותר דבריו, ומשם עולה שדבריו בכאן הם להשיטות שאף חלו"ע א"ע לחליצה מה"ת, והנה לשיטה זו ודאי הא דא"ע לחליצה הוא לא משום דזיקה כקידושין, אלא שכל שא"ע ליבום א"ע לחליצה בכל גוני, ומ"מ כתב הרשב"א דנודרת הנאה שאני דאיסור ד"א גרם לה, הרי מוכח להדיא שכונתו אחרת לגמרי, שכל דין א"ע ליבום הוא רק אם היבמה עצמה אסורה ומנועה מלהתייבם אבל אם יש דבר צדדי הרי זה אריה הוא דרביע עלה ואינה בכלל א"ע ליבום. כ"נ ברור.

     ואשר על כן יש להוכיח ברשב"א דדין כל שא"ע ליבום אינו דוקא באופן שהערוה גורמת שאין לזיקה לחול כשם שגורמת שקידושין אינן תופסים. אלא הוא דין בכל שא"ע ליבום מחמת איסור ערוה ולהכי הוצרך הרשב"א בבעל"ת דיש לה לעלות לחליצה מטעם אחר דאיסור ד"א גרם לה. ודוק היטב בזה.

     וכיון שכן י"ל אף בדעת הרמב"ן דאזיל נמי בהך שינויא דמשום דל"ת קידושין ל"ת נמי זיקה מוקמינן לקרא אחיי"כ, ומ"מ אינו אלא טעם להעמיד את הדרשא של לקחת בחיי"כ, אבל לעולם הך דינא הוא בכל גווני שא"ע ליבום מחמת איסור כרת דל"ת קידושין, ואף במקום דל"ש הך טעמא דזיקה כקידושין, ולהכי ס"ל לרמב"ן דאף בבעל"ת שייכא הך דינא, ואף דל"ש הכא טעמא דזיקה כקידושין. דוק בכ"ז. [↑](#footnote-ref-377)
377. ועיין לקמן ביאור דברי הקרן אורה בזה. [↑](#footnote-ref-378)
378. ואם נימא דגדר הדין של אאשלה"ב הוא שהתורה אמרה שהאש"א הוא ערוה ליבום ולהכי א"ע ליבום, וכדמשמע מלשון הרמב"ן בסוגיא דאילונית בביאור דברי הירושלמי דהתורה עשאתה עליו ערוה. לפי"ז י"ל דאין להוכיח מידי מאאשלה"ב לאש"א דנאסרה, דשאני אאשלה"ב שהתורה עשאתה עליו ערוה, משא"כ אש"א דנאסרה אפשר שאינה ערוה דאינה אלא אש"א דממילא, ולהכי אינה פוטרת לא את עצמה מה"ת ולא את צרתה. וכ"כ הגר"נ אות תקה. ודוק בזה. [↑](#footnote-ref-379)
379. והנה מכאן מקור נכבד שאש"א הפטורה חשיבא ערוה אף לפטור צרתה. וצ"ב איך הצועדים בשיטת הגר"ח דאש"א דממילא אינו פוטר צרה. והנה להתוס' לב צ"ל דהוי כשאר עריות שאף אש"א דילהו ערוה ליבום. אכן בדעת הרמב"ן שנתבארו כמה הוכחות דאף אש"א דעריות אינה ערוה ליבום, צ"ע מ"ש הכא. [↑](#footnote-ref-380)
380. עיין ברכת שמואל סימן יג בד"ה ונראה בביאור תי' של התוס', שהאריך בביאור דבריהם באופן זה. ע"ש. [↑](#footnote-ref-381)
381. והנה לכאורה כל זה אינו אלא אם נימא שערוה אוסרת צרתה, אבל אם ערוה מפקעת זיקת הבית הוא צ"ע. ודוק בזה. [↑](#footnote-ref-382)
382. ועיין משנת ר' אהרן שהוכיח דאף היכא דלא פקעה הנפילה מ"מ יש דין נאסרה. א. מדברי הרשב"א ועוד ראשונים ר"פ החולץ שהוכיחו דמעוברת [בולד שלבסוף לא היה בן קיימא] אין כרת דאש"א דא"כ נימא בה דין נאסרה. ומסתבר דאף שיש בה כרת דאש"א מ"מ יש בה זיקה ומ"מ אמרינן בה נאסרה. ב. סוגיא דף קיא שקטן אם יש בו כרת דאש"א יש בה דין נאסרה אף דמסתברא דלא פקע זיקתה אף כשהיבם קטן. [↑](#footnote-ref-383)
383. ולפי"ז עכצ"ל דנתחדש בדין נאסרה שאיסור אש"א זה הוא ערוה ליבום כאיסור אש"א שיש לה בנים. [↑](#footnote-ref-384)
384. והנה הא מיהת פשוט וברור דאף אם יש בהן דין נאסרה מ"מ דין נאסרה אינו פוטר אותה מהחליצה ואינה פוטרת צרה. עיין ברכ"ש שם מש"כ להטעים הדבר. [↑](#footnote-ref-385)
385. וזוהי כונת הגרב"ד זצ"ל 'דמותרת ע"י דאתי מכח השני', היינו שבכדי להתיר את האיסור אש"א, אין צורך שייבם את אישות הראשון, אלא די בה שמייבם את אישות השני. [↑](#footnote-ref-386)
386. ועיין ברכ"ש שם שכתב דלהריב"ש דאף בחלו"ע יש נאסרה כ"ש בעל"ת, אכן כתב דהני מילי לענין פטור מיבום וחליצה, אבל ודאי דין נאסרה לא יפטור צרה שהרי אף בשעת איסורה דהיינו בשעה שהיא בעל"ת ג"כ אינה פוטרת צרה כ"ש דדין נאסרה לא יהא חמור מדינה שבשעת איסורה וז"ב. [↑](#footnote-ref-387)