91 בדין שרצים שבבורות ושבפירות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / טריפות

אור ליום ה' כ"ה אדר תש"ע

**א**

א] חולין דס"ד., בידוע שהיא ביצת השרץ, למאי הלכתא וכו', אלא אמר רבא שאם ריקמה ואכלה לוקה עליה משום שרץ השורץ על הארץ, ופירש"י, ז"ל, ואי לא אשמעינן שהיא ביצת השרץ אלא טמאה סתם הו"א משום עוף טמא הוא דאסירא ובעי לאתרויי ביה משום שרץ העוף, ואי אתרו ביה משום שרץ הארץ לא לקי, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ם פ"ג ממאכ"א ה"ח, ז"ל, ביצת עוף טמא שהתחיל האפרוח להתרקם בה ואכלו, לוקה משום אוכל שרץ העוף, עכ"ל.

והרשב"א בתוה"ב בית ב' ש"ד פליג ע"ז, ז"ל, אלא שאין לוקין משום שרץ עוף עד שיצא לאויר העולם כעוף המעופף על הארץ, ואמרי' בשלהי פ' אלו טריפות נמי כל השרץ השורץ על הארץ להוציא זיזין שבעדשים ויתושין שבאכלוסין, אלמא כל היכא דלא נפקי לאויר העולם אינם אסורין משום שרץ העוף, ואע"פ שעתידין לפרוח, עכ"ל.

והמ"מ בהל' מאכ"א שם כתב לישב, ז"ל, דאיכא למימר שאני שרצים הגדלים בפירות, דכיון שהן גדלים בקרקע לאלתר הוי שרץ ואינן קרויין שרץ העוף עד שיעופו, אבל זה שמינו כבר הוא עוף והביצה היא מעוף טמא לאלתר שרקם הו"ל כשרץ העוף, דומיא דביצת השרץ אע"פ שלא שרץ על הארץ, עכ"ל.

ב] והנה מבו' בד' המ"מ, דהא דחייבין על ביצת השרץ אף שאינו שורץ על הארץ, הוא משום שנולד משרץ טמא, ול"ד לשרצים הגדלים בפירות, שהן נוצרים מן הפירות עצמן, וע"כ כ"ז שלא שרצו על הארץ אינם אסורין, וזהו שדימה המ"מ דה"נ הגם דחייבין על ביצת עוף טמא משום שרץ העוף, מ"מ אין חייבין על שרצים הגדלים בפירות משום שרץ העוף עד שיעופו.

אמנם צ"ע בזה, דהנה בד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קע"ט מבו', דהשרץ הנולד בפירות הוא פרה ורבה, והרמב"ן בשורש ט' פליג ע"ז, וכתב דהנולד בזרעים ובפירות לעולם אינו פרה ורבה, כי אין כח התולדה אלא בהיולי אשר בזכרים, עיי"ש.

ולכאו' לפ"ד המ"מ הי' בדין לדעת הרמב"ם, דשרץ שנוצר בפרי המחובר לקרקע, דחשיב שרץ השורץ על הארץ, יהא מה שנולד ממנו אחר שנתלש הפרי אסור, דכל הא דשרץ שבפירות תלושין מותר, הוא רק שרץ שנוצר מן הפרי, דכ"ז שלא שרץ על הארץ לא חשיב כשרץ השורץ על הארץ, אך כל שנולד משרץ השורץ על הארץ, ה"ה אסור, אף שהוא עצמו לא שרץ על הארץ.

אמנם יש להוכיח לא כן, ממש"א לעיל דנ"ח:, דהני תמרי דכדא לבתר תריסר ירחי שתא שריין, והוא משום דשרץ שנולד בתלוש מותר, ושרץ שנוצר במחובר אינו מתקיים י"ב חודש, ואי נימא דהשרצים הנולדין בתלוש משרץ זה שנוצר במחובר, אסורין, מה מהני שהיית י"ב חודש, הרי הגם שהשרץ שנוצר במחובר אינו מתקיים י"ב חודש, מ"מ יש לחוש לשרצים שנולדו ממנו בתלוש שהן אסורין, ובע"כ מזה דשרצים שנולדו בתלוש משרץ שנוצר במחובר, אינם אסורין, ואין לנו לאסור אלא משום השרץ שנוצר במחובר, וע"כ כל ששהה הפרי י"ב חודש אחר שנתלש ה"ז מותר.

ולפ"ז הרי מבו', דאף הנולד בתוך הפרי משרץ השורץ על הארץ, אינו אסור כ"ז שלא שרץ על הארץ, וצ"ע מש"כ המ"מ דהא דשאני ביצת השרץ דאסירא משרץ שבפירות שמותר, הוא משום דביצת השרץ נולד משרץ טמא שהוא שורץ על הארץ, ועמש"נ לישב בזה להלן סק"?.

ג] והנה אי נימא כן, דהא דשרצים שבפירות מותרין, הוא אף בשנולדו משרץ השורץ על הארץ, הרי בפשוטו צ"ל, דהא דשאני מביצת השרץ אסירא אף דלא שרצה על הארץ, הוא לפמש"כ הרשב"א בתוה"ב שם, דהא דבביצת השרץ לוקה כשריקמה, ילפי' לה מהא דהולכין בה אחר ריקום לטומאה, וכדילפי' לה לקמן דקכ"ו:, ונתחדש בזה דשרץ המרוקם בביצה, שעתיד לצאת מן הביצה ולשרוץ על הארץ, ה"ה אסור אף קודם שיצא, ומשא"כ שרצים שבפירות, אינם אסורין משום שרץ הארץ עד שישרצו על הארץ.

ולפ"ז הדר קשיא קו' הרשב"א, דמ"ש ביצת עוף טמא שלוקין עלי' משום שרץ העוף, משרץ שבפירות שאין לוקין עליו משום שרץ העוף, דרחוק לומר דשאני הגדל בפירות מהנולד מעוף טמא, שהרי חזינן דבהא דשרץ שבפירות לי"ב משום שרץ הארץ, ליכא נפ"מ בזה, וה"ז מותר אף אם נולד משרץ הארץ.

ד] ונ' בדעת הרמב"ם, דהנה לקמן דס"ז., אמר רב הונא לא לשפי אינש שיכרא בצבייתא באורתא דילמא פריש לעיל מצבייתא והדר נפיל לכסא והוי עובר משום שרץ השורץ על הארץ וכו', אמר ליה רב חסדא לרב הונא תניא דמסייע לך כל השרץ השורץ על הארץ לרבות יבחושין שסיננן וכו', ופירש"י, ז"ל, וקעבר משום שרץ השורץ על הארץ, דכיון דרחשה והלכה קצת על הקשין נעשית שרץ הארץ, עכ"ל, ומבו' דשרץ שבמשקין שפרש, עוברין עליו משום שרץ הארץ, והרשב"א בחי' שם ובתוה"ב בית ג' ש"א נקט, דה"נ שרץ הגדל בבורות שפירש, אסור משום שרץ השורץ על הארץ, עיי"ש.

אמנם הנה הרמב"ם פ"ב ממאכ"א ה"כ כתב, ז"ל, המסנן את היין או את החומץ או את השכר ואכל את היבחושים או את היתושין והתולעות שסינן, לוקה משום שרץ המים או משום שרץ העוף ושרץ המים, עכ"ל, והרי דס"ל דשרץ שבמשקין שפירש, לוקין עליו משום שרץ המים, ועי' משכנו"י יו"ד סימן כ"ט וסימן ל' שכתב דצ"ל דהרמב"ם גריס הכי בגמ' שם, וצ"ב הפלוגתא בזה.

ה] ונ' ברור בזה, דהנה טעמא דרש"י ודעימי' דאין חייבין על שרץ שבמשקין שפירש משום שרץ המים, נ' דהוא משום דמקרא דבימים ובנחלים ילפינן דשרץ המים הוא רק הגדל בימים ובנחלים, אך הגדל בכלים או בבורות שיחין ומערות אינו בכלל שרץ המים, וע"כ אף אחר שפירש מן המים אין לאסרו משום שרץ המים, ואך דאדרבה כיון דאינו בכלל שרץ המים, ע"כ כל שפירש לארץ ה"ה בכלל שרץ הארץ, ול"ד לשרץ המים שפירש לארץ שאין חייבין עליו משום שרץ הארץ, ונת' בזה בהערה, וקודם שפירש לארץ אין חייבין עליו, דומיא דהא דאין חייבין על שרץ שבפירות שלא פירש משום שרץ הארץ.

והרמב"ם דס"ל דחייבין עליו משום שרץ המים, אזיל לטעמי' דס"ל דאף שרץ שנולד ביבשה, אם הוא ראוי לחיות במים הוי גם בכלל שרץ המים, וכמבו' כן בדבריו פ"ב ממאכ"א הכ"ג ובסהמ"צ ל"ת קע"ט, וע"כ כ"ש דשרץ שבבורות ובכלים הוי בכלל שרץ המים,[[1]](#footnote-2) דאך דנתמעטו מים שבבורות ובכלים, מ"מ כיון ששרץ זה ראוי לחיות בימים ובנחלים, הוי בכלל שרץ המים, ואך דילפי' מקרא דבעודו במקום ברייתו בבורות ובכלים ה"ה מותר, ודומיא דהא דשרץ שבפירות מותר, וע"כ כל שפירש מן המים, לוקין עליו משום שרץ המים.[[2]](#footnote-3)

ו] והנה למדנו לפ"ז מד' הרמב"ם, דהתירא דשרץ שגדל בכלים או בפירות, הוא אף על איסורא דשרץ המים, וכ"ה מבו' גם מד' הרמב"ם שם הכ"ג דמבו' דאיכא גוונא דגדל בפירות שרץ דהוי בכלל שרץ המים, ואפ"ה כל שלא פירש מן הפרי הוא מותר, דלא מצינו דאיכא שרץ הגדל בפירות שהוא אסור בעודו בפרי.

ואמנם זה צ"ב, שהרי בפשוטו כל עיקר התירא דשרץ שבפירות, הוא משום דאי"ז שרץ השורץ על הארץ, וכדילפי' לה לקמן דס"ז: מדכתיב על הארץ, וא"כ כ"ז הוא כלפי איסורא דשרץ הארץ, אך כלפי איסורא דשרץ המים, מה מהני הא דהוי השרץ בפירות.

והנה אמנם הי' מקום לפרש הטעם בזה, דהוא משום דשרץ שבפירות אינו שורץ במים, אך לפ"ז הי' בדין דאף אחר שיצא מן הפירות, לא יהיו חייבין עליו משום שרץ המים אלא בשפירש למים, ובד' הרמב"ם שם הכ"ג ובסהמ"צ ל"ת קע"ט מבו' לא כן, אלא כל שהוא ראוי לחיות במים חייבין עליו משום שרץ המים, עיי"ש.

ונ' בזה, למש"כ בשאילתות ש' פ"ד, ז"ל, ואילו שרצים דגדלי מאוכלא וממשקה הנהו לאו כשרצים דמו אלא כאוכל ומשקה דמו, עכ"ל, וכ"ה בל' ספר האורה סימן ק"ב, ומבו' בדבריו, דהתירא דשרץ הגדל באוכל ומשקה, הוא משום דהוי כאוכל ומשקה, וע"כ אינו אסור משום שרץ, ואשר ע"כ אף אינו אסור משום שרץ המים.

ז] והא דילפי' לה לקמן דס"ז מדכתיב על הארץ, אשר בפשוטו מבו' מזה דכל הא דשרי הוא משום שאינו שורץ על הארץ, נראה די"ל בזה, דהנה לקמן דס"ז. אמר שמואל קישות שהתליעה באבי' אסורה משום השרץ השורץ על הארץ, ועיי"ש דילפי' לה מקרא.

והנה למש"כ השאילתות דהא דשרץ שבאוכל מותר הוא משום דהוי כאוכל, הרי לכאו' צ"ל דהא דכשהתליע במחובר ה"ז אסור, הוא משום דמחובר הוי כקרקע ולא חשיב כאוכל.

אך נ' דאי"ז כן, אלא הטעם בזה הוא, דכל הא דשרינן מכח הא דגדל באוכל והוי כאוכל, הוא רק כשמקום ברייתו אינו מקום השרץ האסור, ואך שבאנו לאסרו משום דהוא מין השרץ האסור, וע"ז אמרינן דכיון שהוא גדל באוכל הוי כאוכל, ולא חשיב כשרץ האסור, אך כל שמקום ברייתו הוא מקום האיסור, ל"מ מידי הא דהוא גדל באוכל, וע"כ כל שהתליע במחובר, ומקום ברייתו הוא הארץ, ה"ה אסור משום שרץ הארץ, וזה ע"ד הא דשרץ הגדל בימים ובנחלים אסור משום שרץ המים, הגם שהוא בתוך המים במקום ברייתו, שהרי אדרבה זהו מקום איסורו.

ולפ"ז נ' דזהו דילפי' להיתר שרץ שבפירות מדכתיב על הארץ, דהגם דיסוד התירא דשרץ שבפירות הוא משום דהוי כאוכל, מ"מ אילו ל"ה בעינן שורץ על הארץ, אלא אף שורץ בתלוש הי' בכלל שרץ הארץ, הי' שרץ הגדל בפירות אסור משום שרץ הארץ, שהרי מקום ברייתו הוא מקום האיסור, ורק משום דהשרץ האסור הוא שרץ השורץ על הארץ, ע"כ כל שגדל השרץ באוכל, הוי כאוכל, ולי"ב משום שרץ הארץ.

ח] ולפ"ז נראה פשוט, דכ"ה דהתירא דשרץ שבפירות מהני דמכח זה לי"ב לאיסורא דשרץ המים, ה"נ לי"ב משום איסורא דשרץ העוף.

ולפ"ז מתישב היטב משה"ק הרשב"א ע"ד הרמב"ם דביצת עוף טמא חייבין עלי' משום שרץ העוף, דמ"ש מזיזין שבעדשים ויתושין שבאכלוסין, שאין חייבין עליהן משום שרץ העוף, אע"פ שעתידין לפרוח, ולמש"נ ניחא, דהגם דליכא תנאה בשרץ העוף שיצא לאויר העולם, מ"מ כל שהוא בפרי אית בי' להתירא דשרץ שבפירות, שאין חייבין עליו לא משום שרץ הארץ ולא משום שרץ העוף.

ט] ובדעת הרשב"א שהוכיח מזה, נ' פשוט דאזיל לטעמי', דס"ל דשרץ שלא גדל במים אינו בכלל שרץ המים, ואף שרץ הגדל בבורות ובכלים אינו בכלל שרץ המים, ולפ"ז הרי דהא דאין חייבין על שרץ שבפירות ועל שרץ שבבורות ובכלים משום שרץ המים, הוא משום דאינם בכלל שרץ המים, אך לא מצינו כלל דמהני התירא דשרץ שבפירות גם על איסור שרץ המים, אלא הוי זה היתר מסוים על איסורא דשרץ הארץ, ומשום דאינו שורץ על הארץ, וכדילפי' לה מקרא דעל הארץ, וה"נ ל"מ התירא דשרץ שבפירות לגבי איסורא דשרץ העוף, ובע"כ דהא דאין חייבין על שרץ שבפירות משום שרץ העוף הוא משום דכל שלא יצא לאויר העולם כעוף המעופף, אינו בכלל שרץ העוף, וזהו שלמד מזה הרשב"א, דה"נ אין לוקין על ביצת עוף טמא משום שרץ העוף, וז"ב.

י] והנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ועוד דאמר לקמן כל השרץ השורץ על הארץ להוציא זיזין שבעדשים ויתושין שבאכלוסין, ואוקימנא אליבא דשמואל דוקא בשהתליעה לאחר שנתלשה אבל התליעה באיבי' אסורה משום שרץ השורץ על הארץ, אלמא כל אימת דלא נפקי לאויר העולם אינן אסורין משום שרץ העוף, ואע"פ שעתידין לפרוח אם יצאו חוצה, עכ"ל, וזה דלא כמש"כ בתוה"ב ללמוד מהא דאין חייבין על שרץ שבפירות תלושין משום שרץ העוף, אלא מייתי מהא דאין חייבין על שרץ שבפירות מחוברין משום שרץ העוף, וכ"ה בל' המ"מ שם.

ויל"פ בטעמו, דהוא משום דעל הא דאין חייבין על שרץ שבפירות תלושין משום שרץ העוף, הי' מקום לישב דהוא משום דהתירא דשרץ שבפירות הוא גם על איסורא דשרץ העוף, וכנ"ל, וע"כ לא מייתי אלא מהא דגם בשרץ שבפירות מחוברין אין חייבין משום שרץ העוף, הגם דשרץ שבפירות מחוברין לא התירתו תורה.

אך בדעת הרמב"ם נראה, למש"נ לעיל סק"ז, דהא דחייבין על שרץ שבפירות מחוברין, הוא משום דכל שמקום ברייתו הוא מקום האיסור, ל"מ מידי הא דהוא גדל בתוך הפרי, עיי"ש, ואשר ע"כ כ"ז הוא כלפי איסורא דשרץ הארץ, דכיון שהוא גדל בארץ ה"ה אסור, אף כלפי איסורא דשרץ העוף, שפיר מהני הא דהוא גדל בתוך הפרי להתירו, וז"ב.

ונ' כן לדינא לדעת הרמב"ם, דאף שלדעתו נ' דשרץ שגדל בים והוא גם ממין שרץ הארץ, חייבין עליו גם משום שרץ הארץ, ואם הוא ממין העוף חייבין עליו משום שרץ העוף, כ"ז הוא אחר שפירש על הארץ, אך בעודו בים אין חייבין עליו משום שרץ הארץ ושרץ העוף, דהוי דומיא דשרץ שבבורות ובכלים שאין חייבין עליו משום שרץ הארץ ושרץ העוף, והגם דשרץ שבימים לא התירתו תורה, היינו רק משום איסורא דשרץ המים, דכיון דמקום גידולו הוא מקום האיסור, ל"מ מה שהוא גדל בתוך המים להתירו, אך כלפי איסורא דשרץ הארץ ושרץ העוף שפיר מהני מה שהוא בתוך המים להתירו, וז"ב.

יא] ולמש"נ בדעת הרמב"ם מתישב היטב הא דביצת השרץ אסירא משום שרץ השורץ על הארץ, אף שאינה ראוי' לשרוץ, ול"ד לשרץ שבפירות דשרי, שהרי הא דשרץ שבפירות שרי, אי"ז משום שאינו שורץ על הארץ, דלזה סגי במה דמין זה שורץ על הארץ, אלא הוא משום דהוי בתוך האוכל דהוי כאוכל, אך ביצת השרץ דאינה בטלה לדבר אחר, חשיבא שפיר כשרץ השורץ על הארץ, כיון דמין שרץ זה שורץ על הארץ.

יב] והנה במש"כ הרמב"ם שם ה"כ דהמסנן את היין וכו' ואכל את היבחושים או את היתושין והתולעות שסינן, לוקה משום שרץ המים או משום שרץ העוף ושרץ המים, עכ"ל,?

צ"ב מ"ש דלוקין עליו משום שרץ העוף, ואין לוקין עליו משום שרץ הארץ, אא"כ הלך על הארץ, דבכה"ג לוקין עליו משום שרץ הארץ, וכמש"כ המשכנו"י והמלבי"ם?.

ונ' הטעם בזה, דהנה עד"ז מצינו בד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת קע"ט שכתב דעל הפורש מן הפירות ולא הגיע לארץ והלך, לוקין משום לאו בפנ"ע, ורק אם הלך על הארץ לוקין עליו משום שרץ הארץ, ונ' דהוא משום דבשרץ הארץ בעי' שורץ על הארץ, וע"כ הגם דאם נברא בארץ חשיב כשורץ על הארץ גם קודם שהלך, אך אם לא נברא בארץ, לא חשבינן לי' כשורץ על הארץ רק כשהלך בארץ, והיינו משום דכל שנברא בארץ, הרי שהוא עומד לילך בארץ, וע"כ גם אם בפועל לא הלך, חשיב כשורץ על הארץ, ומשא"כ בשנברא בפירות דמצד בריתו אינו עומד לילך על הארץ, לא חשיב כשורץ על הארץ, אלא בשהלך בפועל על הארץ, ואשר ע"כ ה"נ בשרץ שנברא בכלים אין לוקין משום שרץ הארץ, אלא בשפרש והלך על הארץ, והלאו דשרץ שפירש מן הפירות, הוא רק בשפירש מן הפירות, ולא בשפירש מן המים, ומשא"כ בשרץ העוף, דלא כתיב בקרא שרץ המעופף, אלא שרץ עוף, דהיינו מין שיש לו כנפיים וראוי לעוף, וכ"ה מדויק בל' הרמב"ם בהלכות, עיי"ש, דנראה להדיא דהיוצא מן הפירות חייב עליו משום שרץ העוף, אלא בשלא עף כלל, ע"כ כל שיצא מן המים מיד חייבין עליו, וזה ע"ד הא דחייבין משום שרץ המים, אף כשגדל ביבשה ולא הי' במים מעולם, דשרץ המים הוא מין שראוי לחיות במים, וה"נ שרץ העוף הוא מין שראוי לעוף, ומשא"כ בשרץ השורץ על הארץ, דכל שלא נברא בארץ, בעי' שישרוץ בפועל על הארץ.

?ויל"ע עוד בד' הרמב"ם, דלכאו' לדעתו כל האיבעיא בפירשה באויר, הוא רק לגבי איסורא דשרץ הארץ, אך איסורא דשרץ המים והעוף לא ניבעי לזה, וצ"ע דלא משמע כן.

**ב**

] והנה כל דברינו הם לדעת הרמב"ם, ?אך לדעת רש"י ?

ונ' דרש"י והרשב"א לטעמייהו אזלי, דהנה בפירש"י לעיל דנ"ח. כתב, ז"ל, קישות שהתליעה באיבי' וכו' אסורה התולעת באכילה, דכיון דמהלכת בתוך הקישות והקישות מחוברת בקרקע שורץ על הארץ קרינא בי', עכ"ל, ועפי"ז כתבו התוס' לקמן דס"ז:, ז"ל, ומיהו אפי' לשמואל אין לאסור אותן פולין וכו' כשנמצאין בתוכן כגון יבחושין ובתחלת תולדות של יבחושין הקליפה משחרת מבחוץ וכשמסירין הקליפה נשארים היבחושין תחתי' אין לאוסרן, ולא מתסרי משום השרץ השורץ על הארץ כל זמן שלא ריחשה, וגם בקונטרס פי' לעיל גבי קישות שהתליעה באביה אסורה כיון דמהלכת התולעת בתוך הקישות והיא מחוברת בקרקע הויא כמהלכת על גבי קרקע, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש שם.

אך בחי' הרשב"א לעיל שם תמה ע"ז, ז"ל, ולא מיחוור דודאי תולעת הגדל בתוך הפרי בעוד שהפרי המחובר לקרקע לדברי שמואל הרי הוא כתולעת הגדל על גבי קרקע וההיא ודאי שרץ השורץ על הארץ קרינן בי', עכ"ל, וכן הק' הר"ן.

ואין לישב ד' רש"י ודעימי', דס"ל דאף תולעת הגדל ע"ג קרקע אינה אסורה אלא בשהיא ראוי' לשרוץ על הארץ, שהרי אף ביצת השרץ אסירא, אף שאינה ראוי' לשרוץ על הארץ.

] ונ' לישב ד' רש"י ודעימי', דהנה מצינו דבר חידוש בד' הרמב"ן בסהמ"צ שורש ט', ז"ל, אלא לפי שכל השרצים ההווים מן העיפוש בפירות ובזולתם אינם אסורים אלא בהיותם שורצים על הארץ וכו', לפיכך הוצרכו לרבות בסיפרא את שפירשו לארץ וחזרו, לומר שאע"פ שהם בחור שלהם ואינם עכשיו שורצים על הארץ, כיון ששרצו שעה אחת על הארץ נאסרו והם נקראים מעתה שרץ השורץ על הארץ וכו', ועפי"ז אמרו קישות שהתליע באיביה אסור משום שרץ השורץ על הארץ, ששרצם בפרי במחובר לקרקע כשרצם על הארץ, עכ"ל.

ומשמעות ד' הרמב"ן, דכל הא דקישות שהתליע באיבי' אסור משום שרץ השורץ על הארץ, הוא רק משום הא דילפי' מקרא דהגדל בפירות ופירש וחזר אסור, והיינו משום דאף שהתליע הקישות באיבי' ומעיקרא הוי שורץ על הארץ, מ"מ אח"כ כשנתלש כבר אין השרץ שורץ על הארץ, וע"כ אין לאסרו רק מכח הא דילפי' דהפורש מן הפרי וחזר אסור.

ואמנם דזה צ"ע, דלכאו' כל הס"ד דהפורש מן הפרי וחזר מותר, הוא רק בשרץ שגדל בתלוש, דלא שרץ מתחילה על הארץ, ואך שנתחדש דכל שפירש על הארץ אסור, ובזה הוא דס"ד דאם חזר לפרי וכבר אינו שורץ על הארץ, חזר להתירו, אך בשרץ שגדל במחובר, דמעיקרא שרץ על הארץ, הרי לכאו' הוי ככל שרץ הארץ, דלא ס"ד דאם נכנס לתוך פרי יהא מותר.

ונ' בביאור ד' הרמב"ן, דעיקר דינא דשרץ שבפירות הוא, דכיון שהוא נולד מן הפירות עצמן, אינו בעיקרו בכלל שרץ הארץ, ואך דמ"מ כל שפירש ושרץ על הארץ הוי בכלל שרץ השורץ על הארץ ואסור, וזהו דס"ד דאם חזר לפרי מותר, ואשר ע"כ ה"נ שרץ שגדל במחובר, כיון שהוא נולד מן הפירות, לא חשיב כשרץ הארץ, אלא משום דבפועל שרץ על הארץ, וע"כ ס"ד דאחר שתלש הפרי וכבר אינו שורץ על הארץ, יהא מותר, ול"ד לשרץ הארץ שנכנס לפרי דפשיטא דהוא אסור, כיון דהוא שרץ הארץ גמור, וע"כ הוא אסור אף בשעה שאינו שורץ על הארץ.

ולפ"ז מיושבים היטב ד' רש"י ודעימי', דהגם דבשרץ הארץ גמור ל"ב שישרוץ בפועל ע"ג הארץ, וכדמוכח מהא דביצת השרץ אסירא משום שרץ השורץ על הארץ, מ"מ בפרי שהתליע במחובר, אין השרץ אסור אלא בששרץ בפרי, או עכ"פ בשהוא ראוי לשרוץ, דכיון דהשרץ הגדל מן הפרי ל"ה בעיקרו בכלל שרץ הארץ, הרי דרק אם שרץ בפועל על הארץ או עכ"פ ראוי לשרוץ, הוי בכלל שרץ השורץ על הארץ.

] ולפ"ז מתישב היטב משה"ק הרשב"א ע"ד רש"י דביצת עוף טמא לוקין עלי' משום שרץ העוף, מהא דשרץ שבפירות לי"ב משום שרץ העוף, אף בשהשריץ במחובר, ולפי הנ"ל ניחא וכמש"כ המ"מ, דשרץ הגדל מן הפירות ל"ה בעיקרו בכלל שרץ העוף,[[3]](#footnote-4) ורק אם יצא מן הפרי והוא ראוי לעופף, חייל עליו שם שרץ העוף, ומשא"כ בביצת עוף טמא, דהויא מין עוף, הוי הביצה בכלל שרץ העוף.

והנה אמנם לעיל סק"ב נת' להעיר ע"ד המ"מ, דא"כ תיקשי דמ"ט פרי שהתליע במחובר מותר אחר י"ב חודש, הרי כיון שהשרץ שגדל במחובר חשיב כשרץ הארץ, יש לאסור גם את הנולד ממנו בתלוש.

אך לפמש"נ מד' הרמב"ן הוא מיושב היטב, שהרי אף שרץ שגדל במחובר, אינו בעיקרו בכלל שרץ הארץ, וכל הא דאסרינן לי' הוא משום שבפועל הוא שורץ על הארץ, וע"כ ס"ד דאחר שנתלש הפרי וכבר אין השרץ שורץ על הארץ יהא מותר, וע"כ הנולד ממנו שאינו שורץ על הארץ מותר, שהרי אף הוא עצמו הי' לנו להתירו אחר שנתלש הפרי וכבר אינו שורץ על הארץ, ואך דילפי' מקרא דכל ששרץ פעם א' על הארץ ה"ה אסור לעולם, אך הנולד ממנו שלא שרץ מעולם על הארץ, ה"ה מותר.[[4]](#footnote-5)

] ובדעת הרשב"א נ' דס"ל, דהא דשרץ שבפירות מותר, הוא משום דהוי במקום אחר ואינו שורץ על הארץ, ואי"ז דין מסוים בשרץ הגדל מן הפירות שאינו ממין שרץ הארץ, והא דביצת השרץ אסירא, הוא כמש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' ש"ד דילפי' לה מטומאה, עיי"ש.

ואשר ע"כ פשיטא לי' להרשב"א, דכ"ה דכל שרץ הארץ דאסור אף בשאינו ראוי לשרוץ בפועל, ה"נ שרץ שגדל במחובר אסור אף כשאינו ראוי לשרוץ בפועל, ושלא כד' רש"י.

וע"כ נמי הק' הרשב"א ע"ד רש"י דביצת עוף טמא אסורה משום שרץ העוף, דמ"ש משרץ שבפירות שאינו אסור משום שרץ העוף, ולא ס"ל לחלק דשאני שרץ שגדל מן הפירות שאינו בכלל שרץ העוף אלא כשיצא לאויר העולם וראוי לעופף.

] ונפ"מ רבתא לדינא בזה, במש"כ בתשו' מהר"ח או"ז סימן כ"ז, ז"ל, וא"כ עכבר שילד עכבר בחבית לא יאסר עכבר הנולד בהבית עד שיצא, ואעפ"י ששנינן כל היוצא מן הטמא טמא, זה הוא שאין דבר אחר גורם לו טומאתו כגון חמור וערוד, אבל כאן ששירוצו גורם לו איסורו אין היוצא ממנו טמא עד שישרוץ, ואולי יש לחלק זה ששורץ במים או ביין אין דרכו לצאת משם לעולם משא"כ בעכבר כנולד וצ"ע, אכן אם שייך בשרצים כמו בחיות דגמירי אין חיה שביהודה גדילה על פירות שבגליל ולא חיה שבגליל גדילה על פירות שביהודה, א"כ במקום שהשרץ גדל היינו רבותי' כמו דופני חבית לשרץ שביין ולא יאסר השרץ עד שישרוץ במקום שאינו גדל על פירותיו, עכ"ל.

ולפי המבואר נראה דדין זה תליא בפלוגתת הרשב"א והמ"מ, דלדעת המ"מ דכל הא דשרץ שבפירות מותר, הוא משום שהוא גדל מן הפירות, ואינו ממין שרץ הארץ, הרי פשיטא דהנולד מן העכבר בחבית אסור, כיון שהוא ממין שרץ הארץ, אך לדעת הרשב"א דאף שרץ שהוא ממין שרץ הארץ אינו אסור בשאינו שורץ על הארץ, י"ל דה"נ הנולד מן העכבר בחבית מותר.

?אך באמת גם לדעת הרשב"א יל"ד בזה מכמה טעמים, חדא די"ל דאחר דילפי' מקרא דביצת השרץ אסורה אף שאינה שורצת על הארץ, ה"נ ה"ז אסור בשהוליד בתוך החבית, גם יל"ד, שהרי להצד דפירשה לאויר העולם מותר, אטו שרץ שהשריץ באויר העולם וקלטו בפיו יהא מותר?.

] האמנם כל מש"נ בד' הרשב"א הוא לפי המבו' בדבריו בתוה"ב בית ב' ש"ד, דהא דשאני ביצת עוף טמא דלי"ב משום שרץ הארץ, מביצת השרץ שלוקין עלי' משום שרץ הארץ, הוא משום דבביצת השרץ ילפי' מטומאה, עיי"ש, ומבו' דס"ל דאין לחלק בין היכא דמינו הוא שרץ הארץ, לבין היכא שהוא מין אחר, וע"כ הי' בדין דכ"ה דביצת השרץ לוקין עלי' משום שרץ הארץ, ה"נ ביצת עוף טמא ילקו עלי' משום שרץ הארץ, ואך דשאני ביצת השרץ דגלי קרא.

וזהו שנתבאר בדעתו, דמה"ט ס"ל דאין לחלק בין שרץ הגדל בפירות לשרץ הארץ, וע"כ כ"ה דבשרץ הארץ ל"ב שיהא ראוי לשרוץ בפועל, ה"נ בשרץ הגדל בפירות במחובר ל"ב שיהא ראוי לשרוץ בפועל, וע"כ נמי הוכיח דכ"ה דאין לוקין על שרץ שבפירות משום שרץ העוף, ה"נ אין לוקין על ביצת עוף טמא משום שרץ העוף.

] אך הנה במ"מ פ"ג ממאכ"א ה"ח כתב בשם הרשב"א בע"א, ז"ל, אבל הרשב"א ז"ל וכו' ואמר דכל שלא יצא לאויר העולם אינו שרץ העוף ולא שרץ הארץ שהרי אין הביצה גדולי קרקע "ולפיכך אע"פ שבביצת השרץ לוקה מדין שרץ הארץ מפני שהן עצמן שרץ הארץ בביצת עוף טמא אינו לוקה", עכ"ל.

ומבו' בד' המ"מ בדעת הרשב"א, דהא דביצת השרץ אסורה משום שרץ הארץ, אף שאינה שורצת על הארץ, הוא משום דהיא ממין שרץ הארץ, והא דביצת עוף טמא אינה אסורה משום שרץ העוף, הוא משום דאינה מין שרץ העוף, אלא מין עוף, ומה שדימה הרשב"א דין ביצת עוף טמא לדין שרצים שבפירות, שהרי גם ביצת עוף טמא אינה בעיקרה בכלל שרץ העוף, וע"כ דמיא לשרץ שבפירות דלא לקי עלי' משום שרץ העוף.

ולפ"ז הרי דמה"ט גם אין ביצת עוף טמא אסורה משום שרץ הארץ, כיון שאינה ממין שרץ הארץ, ול"ד לביצת השרץ שהיא ממין שרץ הארץ.

ונפ"מ לדינא בזה, בדין ביצת שרץ העוף שריקמה, דלמש"כ הרשב"א בתוה"ב נ' דאין לוקין עלי' משום שרץ העוף, דכל שלא יצא לאויר העולם ואינו ראוי לעופף, ל"ה בכלל עוף, ול"ד לביצת השרץ שריקמה דאסירא, אף שאינה שורצת על הארץ, דהתם גלי קרא, וכן מ' להדיא בל' הרשב"א לקמן דס"ז., עיי"ש, אך לפ"ד המ"מ בשם הרשב"א כיון שהיא ממין שרץ העוף, לוקין עלי' משום שרץ העוף.

?ונמצא דעל הקו' מ"ט לוקין על ביצת השרץ, אף דאינו שורץ על הארץ, י"ל בג' אנפי, דלהרמב"ם הוא משום דעיקר ההיתר הוא משום דה"ה טפל לאוכל וחשיב כאוכל, ולרש"י הוא משום דכל ההיתר הוא בשרץ הגדל מן הפירות ולא במין שרץ הארץ, ולהרשב"א הוא גזה"כ מקרא דלגבי טומאה.

**ג**

רמב"ם בבהמה ודלא כש"ר י"ל דאזיל לטעמי', וגדר ההיתר הוא משום דטפל, ועי' מנ"ח מ' קע"ג שדקדק מד' הרמב"ם דאין האיסור משום אבמה"ח ודלא כל' ש"ר, ולהנ"ל אזיל לטעמי', דלפ"ז הפי' הוא כד' החזו"א.

ולפ"ז י"ל, דלהרמב"ם אין להתיר אלא באוכל ומשקה ולא בפה האדם, וכמש"כ חזו"א, אך לפ"ז צ"ל דגם כל האיבעיות הוו רק בשחזר אח"כ לפרי, וכמש"כ החזו"א ואין מ' כן מל' הרמב"ם, עיי"ש, משא"כ לדעת ש"ר שרי משום דאי"ז פעולת שריצה על הארץ.

**ד**

מד' ראבי"ה נ' דב' ענינים הם, דבעי' שם שרץ הארץ, ומלבד זה בעינן שריצה על הארץ, ושם שרץ הארץ נקבע לפי מקום ברייתו. דאם נולד במים הוי שרץ המים, ואם נולד בארץ הוי שרץ הארץ, וה"נ אם נולד בגידו"ק הוי שרץ הארץ, ואך דמ"מ בעינן שיהא שורץ על הארץ, וע"ז מהני מה ששרץ אח"כ, אך בשרץ שבגבינה שאינם גידו"ק, ה"ז מותר אף אם שרץ אח"כ על הארץ, ולפ"ז מבו' דאף דחשיב שרץ הארץ, מ"מ אם אינו ראוי לשרוץ על הארץ ה"ז מותר, ואמנם לד' משכנו"י מודה ראבי"ה בשפירש על הקרקע, ולפ"ז צל"פ בע"א.

לד' ראבי"ה בע"כ דשרץ הגדל במשקין הוי שרץ המים, אא"כ נימא דשכר הוי כגידו"ק, ואחרונים ז"ל לא נקטו כן, ואך דשרי מגזה"כ, וכל שיצא ה"ז אסור משום שרץ המים, וה"נ הגדל בגידו"ק כיון דהוי מין קרא חשיב שרץ הארץ, ואך דאינו אסור משום שאינו שורץ על הארץ, וע"ז בעינן שיצא.

ובפשוטו כ"ה מבו' גם בד' שע"ד דס"ל דב' התירים הם, עי' בדבריו, ופר"ח תמה ע"ז דליכא רבויא, ועי' פמ"ג דכן מ' מקרא, וחזו"א תמה ע"ז, ועי' פליתי סק"ד מש"כ בזה, ולמש"נ זה שלא כדעת הרמב"ם, דלהרמב"ם התירא דשרץ שבבורות והתירא דשרץ שבפירות הוי מיסוד א', אך לדעת שערי דורא התירא דשרץ שבפירות ל"מ על איסור שרץ המים, אלא על איסור שרץ הארץ שאינו שורץ על הארץ ואינו בכלל שרץ הארץ, אך בשרץ שבמים נתחדש דאף דהוי שרץ המים, מ"מ הוא מותר, וזה ע"ד מש"נ להלן בד' רבינו הלל, ומה שהוכיח השע"ד מפירש מקצתו, נ' דהוא משום דג"ז היינו רביתי' ואפ"ה אסור.

אך יל"פ בדבריו בע"א, דס"ל דשרץ שבבורות דהוי שרץ השורץ על הארץ, דמים חשיבי כמחוברין, וחשיב כשורץ על הארץ, ובע"כ דנתחדש בזה היתר בפנ"ע דהמים מתירין אותו, וע"כ מהני לזה הא דהיינו רביתי', ועי' חדרי דעה שהזכיר לסברא זו דמים מחוברין, ולפ"ז מהו מה שהביא רק מבורות וכו' ולא הביא ממים שבכלים.

ועי' עוד בש"ך סימן פ"ד סק"א בדין שאר משקין, ועי' שם בפר"ח וגר"א ובפרמ"ג.

והנה בפירש מן המים לאויר, כתב רשב"א דתלוי בספיקא דגמ', אך לדעת שערי דורא נ' דאסור, דכל האיבעיא היא כד אתינן לאסור משום שרץ הארץ, אך הכא יש לאסור משום שרץ המים, ודו"ק.

**ה**

] ושיטה חדשה בזה מצינו בד' רבינו הלל בפי' לתו"כ שמיני פר' ג', דתניא התם מנין אף לענין איסור נעשה כל המים כימים וכנחלים, ת"ל וכו' אף ימים ונחלים האמורין לענין איסור נעשה כל המים כימים וכנחלים.

וכתב רבינו הלל, ז"ל, ואם לבך נוקפך, הא אמרן לעיל מנין לרבות בורות שיחין ומערות ששוחה ושותה ואינו נמנע, ה"פ ה"מ בדלא פריש מן המים דהיינו רביתי', והכי מפרש לה בפ' אלו טריפות, עכ"ל.

ומבו' בדבריו, דהא דשרצים שבמים אסורין אחר שפירשו, הוא משום שרץ המים, וכדילפי' לה מקרא דכל המים כימים וכנחלים, ומבו' עוד לפי דבריו, דהא דיש בהן משום שרץ המים, אי"ז משום דהוי מין הראוי לחיות בימים ובנחלים, אלא הוא משום דאף שאר מימות חשיבי כימים וכנחלים, וע"כ שרץ הגדל בהן הוי שרץ המים.

ועיי"ש בקובץ הערות שכתב לפרש לפ"ז הסוגיא לקמן דס"ז., אמר רב הונא לא לשפי אינש שיכרא בצבייתא באורתא דילמא פריש לעיל מצבייתא והדר נפיל לכסא והוי עובר משום שרץ השורץ על הארץ, אי הכי במנא נמי דלמא פריש לדפנא דמנא והדר נפיל למנא, התם היינו רביתי', ומנא תימרא דתניא מנין לרבות בורות שיחין ומערות ששוחה ושותה מהן ואינו נמנע ת"ל תאכלו מכל אשר במים, וליחוש דלמא פריש לדפנא והדר נפיל, אלא היינו רביתי', ה"נ היינו רביתי', והסוגיא צ"ב, שהרי המקשן דפריך אי הכי במנא נמי וכו', בא לסתור דינו של ר"ה ולהוכיח דגם אם פירש מותר, וא"כ לדידי' גם הא דשרינן בבורות אף דשמא פריש לדפנא, הוא משום דאף אם פירש שרי, וא"כ היאך מייתינן סייעתא לשנויא דהיינו רביתייהו מהא דשרינן בבורותכד דחי דהיינו רביתייהו, מאי מייתי' סייעתא מהא דלא חיישי' דילמא פריש לדופנא, הרי אין מזה מקור לשנויא דהיינו רביתי', ועמד ע"ז בתו"ח.

ועיי"ש שכתב דצ"ל, דהטעם לחלוק על ר"ה הוא, דלא חשיב כפירש אלא בשפירש על הקרקע, ולא בשפירש על דבר תלוש, וזהו דמייתי' דמהא דשרי בבורות אף דדילמא פריש אדפנא, ופירש על הקרקע, בע"כ דכל דהיינו רביתי' לא חשיב כפירש, וה"נ שרי בכלי אף אם פירש אדפנא דמנא.

ולפ"ד רבינו הלל הוא מתישב היטב, דכל הצד לחלוק על דינא דרב הונא, הוא רק בתולעת שפירשה מן השכר, שאיסורה הוא משום שרץ השורץ על הארץ, אך תולעת שפירשה מן המים, ודאי דאסירא, וכדילפי' לה בתו"כ מקרא, וזהו דמייתינן דכ"ה דשרי לשתות מן הבורות אף דדילמא נפיל אדפנא, ובע"כ דכה"ג לא חשיב כפירש כיון דהיינו רביתי', ה"נ י"ל דתולעת שפירשה מן השכר אסורה, ומ"מ אם לא פירשה אלא אדפנא דמנא אינה אסורה, עכ"ד.

והנה בעיקר הדבר דאף לדעת רבינו הלל דשרץ שפירש מן המים איסורו הוא משום שרץ המים, מ"מ יבחושין שסיננן מן היין איסורן הוא משום שרץ הארץ, כגיר' שלפנינו בסוגיא דלקמן, ודלא כגיר' הרמב"ם בפ"ב ממאכ"א, נ' דהוא מוכרח כן, שהרי לפ"מ שפירש רבינו הלל לד' התו"כ, הרי מבו' דהא דשרץ שבבורות הוי בכלל שרץ המים, ילפי' לה מקרא דכל המים כימים וכנחלים, וזה דלא כמש"נ לעיל סק? לדעת הרמב"ם דהוא משום דכל מין הראוי לחיות במים, הוי בכלל שרץ המים, ומזה אין לנו ללמוד אלא על כל המים, אך שאר משקין ל"ה כימים, וע"כ ודאי דיבחושין שביין אינם בכלל שרץ המים.

אמנם בדין תולעים שבשכר יש לדון בזה, די"ל דהשכר חשיב כמים, כיון שעיקרו כמים, והתולעת הגדלה בתוכו הויא כשרץ המים, אך בקובה"ע שם כתב דאיירי בתולעת שתחילה נולדה בתמרה שממנה עושין השיכרא וממנה באה לתוך השכר עצמו, אך זה דלא כמש"כ הראשונים לעיל דנ"ח:, דהא דאסר רב הונא אף בשאין ידוע שהתליע, הוא משום דשכר תמרים דרכו להתליע, ומ' דהשכר הוא שמתליע.

אך באמת אי"ז מתישב, דכל הצד לפרש בגמ' דבלא רב הונא ס"ד דאף אם פירש שרי, הוא רק אי נימא דהא דתולעת שבשכר שריא, הוא משום התירא דמים שבכלים, וע"כ ס"ד דה"ז מותר אף אחר שפירש, אך אם הא דתולעת שבשכר שריא, הוא משום התירא דשרץ שבפירות, הרי דין זה הוא פשוט בסוגיא שם דתולעת שבפירות אסורה אחר שפירשה על הארץ, ובע"כ לפרש דבלא רב הונא ס"ד דלא סגי במה שפירש ע"ג הקשין לאסור, כיון שלא פירש ע"ג הארץ, ולפ"ז הרי מעיקרא ניחא הא דמייתינן סייעתא להא דהיינו רביתי' מהא דשרי לשתות מבורות ולא חיישי' דילמא נפיק אדפנא, וכמש"כ התו"ח.

שו"ר בהשגות הרמב"ן לסהמ"צ שורש ט', דמ' מדבריו דחידושא דרב הונא הוא, דכל שפירש אסור אף אם חזר אח"כ, עיי"ש, ולפ"ז שפיר י"ל דאף אם הא דתולעת שבשכר שריא הוא משום התירא דשרץ שבפירות, אשר לפ"ז פשוט דאם פירשה אסירא, מ"מ ס"ד דאם אח"כ חזר לתוכו מותר.

ועיי"ש בקובה"ע שכתב עוד, דלפ"ד רבינו הלל פשוט דשרץ שגדל בבורות ופרש לאויר, יהא אסור בודאי, דכל הא דאיבעיא לקמן דס"ז: בפירש לאויר, הוא רק בשרץ שבפירות שבאנו לאסרו כשפירש משום שרץ הארץ, וכל שפירש באויר י"ל דלא חשיב כשורץ על הארץ, אך בשרץ שבבורות שאיסורו הוא משום שרץ המים, הרי דכל שפירש לאויר ואינו במים, ודאי דהוא אסור.

?וד' רבינו הלל ביסודם הם כמש"נ בדעת ראבי"ה, דכל הגדל במים איסורו הוא משום שרץ המים, ולא משום שרץ הארץ.

**ו**

והנה

**ז**

הרמב"ם השמיט להא דגג תמרה, וי"ל דהוא לטעמי', דלפ"ז מוכח דאם פירש ע"ג הפרי אסור, דע"ז נאמר הלאו דפירש מן הפרי.

ועמש"נ לדון ע"ד משכנו"י דבפירש מן המים ליכא ללאו זה, וע"כ אין חייבין משום שרץ הארץ, אא"כ פירש ע"ג הארץ ממש, וכל האיבעיות הוו על הלאו החדש, אך הלאו דשרץ הארץ הוא רק בשפירש ע"ג הארץ.

**ח**

] בעיקר מש"כ הרמב"ם דחייבין על ביצת עוף טמא משום שרץ העוף, צ"ב, שהרי אי"ז בכלל המינים דשרץ העוף, ואם מ"מ כיון שעתה הוא בצורת שרץ העוף ה"ז אסור, א"כ גם ביצת עוף טהור תהא אסורה, שהרי בשרץ העוף ליכא מינים המותרין.

עוד צ"ע במש"כ הרמב"ם בסהמ"צ דהא דלוקה ו' הוא בשיש בו גם מעניני העוף, ותמה ע"ז הרמב"ן שהרי ליכא רק כ"ד מינים טמאים, ואי דנימא דכל הדומה לנשר טמא, ומש"כ הרמב"ם דליכא רק כ"ד מינים, הוא רק באותם שאין אסורין אלא משום עוף טמא, דע"ז הוא דאיירי הרמב"ם דע"י דמכיר כ"ד מינים מותרין המינים האחרים, מ"מ הרי ודאי אינו דורס, וא"כ הוי כעוף הבא בסימן א' דמותר, ולד' הגר"ח י"ל דאף אם אינו דורס, מ"מ כל דלי"ב א' מסימני טהרה, ה"ה טמא, אך אי"ז כפשטות הגמ' דכל שאינו דומה לנשר מותר, וצ"ע.

ונ' מזה בדעת הרמב"ם, דאיכא ב' נידונים, חדא, אלו ממיני בע"ח התירה תורה ואלו אסרה תורה, והב' דאותם מינים שאסרה תורה, אם הוו בצורת שרץ העוף לוקין עליהן משום שרץ העוף, ואם היו בצורת עוף לוקין עליהן משום עוף טמא, וע"כ לוקין על ביצת עוף טמא משום שרץ העוף, ואין לוקין על ביצת עוף טהור משום שרץ העוף, דעוף טמא דהוי מין האסור, הרי דכל שהוא בצורת שרץ לוקין עליו משום שרץ העוף, ומשא"כ בעוף טהור שהוא מין המותר, ה"ה מותר אף שהוא בצורת שרץ, דאף דכל שרץ העוף אסור, הרי היינו דכל שרץ העוף הוי ממינים הטמאים, אך כל שהוא מין עוף טהור, ה"ה מותר אף בשהוא בצורת שרץ.

וע"כ נמי לוקין על שרץ שבצורת עוף, משום עוף טמא, אף שאינו מכ"ד עופות הטמאים, דאיסורא דעוף טמא, הוא על כל מין טמא שבא בצורת עוף, והא דלא אסרינן רק כ"ד עופות, הוא משום דשאר עופות הוו מינים המותרין, אך שרץ העוף דהוי מין האסור, הרי דאם בא בצורת עוף, לוקין עליו משום עוף טמא.

והנה בכ' הגרי"ז מנחות דכ"ט: כתב בשם הגר"ח, דהא דלוקין על שרץ א' משום שרץ המים ומשום שרץ העוף וכו', הוא משום דבשרצים אין החילוק במינים, דא"כ ל"ש שיהא שרץ א' ג' מינים, אלא בצורת השריצה, ועיי"ש שעמד הגרי"ז ע"ז ממש"כ הרמב"ם דלוקין ו' משום עוף טמא, אף דבעוף ה"ז תלוי במין, וכתב לישב דאיירי כשהוא מין עוף, ואך שבא בצורת שרץ.

אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ם בסהמ"צ קע"ט שכתב להדיא דאיירי בשרץ שענינו שוה גם לעוף, עיי"ש, וגם לכאו' אין מתישב כלל לפרש כן דצרעה הוא עוף טמא שבא בצורת שרץ, וגם בד' הרמב"ן בסהמ"צ מבו' שפירש בד' הרמב"ם דה"ז שרץ, והק' ע"ז דמ"ט הוא אסור משום עוף טמא הרי אינו מכ"ד מינים הטמאים.

ולפמש"נ נ' בביאור ד' הרמב"ם שלוקין על שרץ א' משום כמה שמות, דלעולם עיקר איסור שרצים תלי במינים, דמין דשרץ העוף אסרה תורה ומין דשרץ המים אסרה תורה וכו', אך איכא דין נוסף, דאותם המינים האסורין, הרי דכשהן בצורת שרץ העוף לוקין עליהן משום שרץ העוף, וכשהן בצורת שרץ המים לוקין עליהן משום שרץ המים וכו', וה"נ נתחדש דכשהן בצורת עוף לוקין עליהן משום עוף טמא, וכמש"נ.

? העירוני בעיקר ד' הרמב"ם דמ"ט לי"ב משום אאחע"א, ואולי למש"נ י"ל בזה, דכיון דאי"ז איסור נפרד, אלא כמה שמות לאותו איסור, ל"ש בזה דינא דאאחע"א, וצ"ע.

עוד ילה"ע בזה, למש"נ בדעת הרמב"ם דהגדל בים וראוי לגדול בארץ, הרי דכל ששרץ בארץ הוי כשרץ הארץ, דא"כ מ"ט הוא מותר אם יש לו סנפיר וקשקשת, ומ"ט אינו אסור משום שרץ הארץ, ולמש"נ ניחא, דכיון דהוי זה מין שהתירתו תורה, ה"ה מותר אף בתורת שרץ הארץ, והאמנם בשרץ הארץ ליכא מינים המותרים, אך במין המותר בתורת דג, ה"ה מותר גם בתורת שרץ הארץ, ודו"ק.

במשכנו"י יו"ד סימן כ"ט כתב במש"כ הרמב"ם בפירשו על הקשין שלוקה משום שרץ המים, ולא כתב משום שרץ הארץ, דבע"כ דלא גריס בגמ' לכל השורץ על הארץ לרבות יבחושין, דלא משרץ הארץ מרבינן להו, וכ"כ גם בסימן ל'.

ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא משום שלא פירשו על הקרקע, אך אם פירש לארץ לגמרי ודאי לקי מלאו דכל הרומש על הארץ שכתב הרמב"ם דהוא לכל הגדלים מעיפוש ואין פרין ורבין, צ"ע דלכאו' השרץ הגדל במים, הוא פרה ורבה, והוא ככל שרצי המים, וא"כ אי"ז בכלל לאו זה, אך לכאו' ה"ז אסור משום הלאו דשרץ הארץ, וכמש"כ הרמב"ם בסהמ"צ דפירש מן הפרי וריחש על הקרקע, לוקה גם משום שרץ הארץ, וכ"ה מבו' גם בדבריו בהלכות.

וכתב שם בדעת ראבי"ה שלא התיר בשרצים שבגבינה, אלא בשלא פירשו על הארץ, דכה"ג אינם בכלל רומש על הארץ, ורק בשנבראו בגידולי קרקע, דהוו בכלל שרץ הארץ, ורק דהתורה התירתן דרך רביתייהו, כמו שרץ המים בכלים דרך רביתן, הוא דמהני מה שפירש לאויר, אבל הנך שאינם גידו"ק, ולא איקרו שרץ הארץ כלל, מאיזה לאו יאסרו אם פירשו ממקום רביתן כל שלא הגיעו לארץ, אבל אם הגיעו לארץ ה"ה ממש שרץ השורץ על הארץ, וכתב עוד דמקור ד' ראבי"ה הוא מהא דאמר רבינא לאימי' אבלע לי וכו'.

ועיי"ש שהק' ע"ד הרמב"ם, דמ"ט אין לוקין על שרץ שפירש מן המים משום שרץ הארץ, ומ"ש משרץ שבמאכלות שפירש שלוקין עליו משום שרץ הארץ, אף שלא נברא בגידו"ק, לכאו' נ', דלהרמב"ם לטעמי' באמת גם בשרץ שנברא בפירות ופירש, אין לוקין משום שרץ הארץ, אלא משום לאו בפנ"ע על שרץ שפירש מן הפירות, ובשרץ שבבורות ליכא ללאו זה, וע"כ אין לוקין עליו אלא משום שרץ המים, אך אם פירש ע"ג הארץ, לוקין עליו משום שרץ הארץ, דומיא דשרץ שפירש מן הפירות וריחש על הארץ.

עוד הק' שם, דכל שרץ העוף ילקה משום שרץ הארץ כיון דפעמים עומד על הארץ, ובע"כ דכיון דאין דרכו בכך לא חשיב שרץ הארץ שאין גידולן מן הארץ, וא"כ הניחא בשרץ שבפירות דלוקין עליו כשפירש משום שרץ הארץ, כיון שהן גידו"ק, אך מ"ט לוקין על שרץ שבמאכלים כשפירש משום שרץ הארץ, אך לכאו' נ' כנ"ל, דבאמת אין לוקין בכה"ג משום הלאו דשרץ הארץ, אלא משום לאו בפנ"ע על שרץ שפירש מן הפירות.

שם סימן ל' כתב, דממש"כ הרמב"ם דאם פירש ע"ג קשין לוקין משום שרץ המים, ולא כתב דלוקין משום שרץ הארץ, מוכח דפירש ע"ג קיסמין או קשין לא חשוב כפירש לארץ, וא"כ ה"נ בפירש אחורי הכלי לא חשיב רק ספק ולא ודאי פירש, והוי כפירשה לאויר העולם, ואך דלפ"ז ק', מ"ט לגבי שרץ המים פשיטא לן דאם פירש מן המים התלושין לקי, וגבי שרץ הארץ מספק"ל בפירש לאויר, וכתב דהוא משום דבשרץ המים הוי שמו שרץ המים גם קודם שפירש, ואך דהתורה התירתו כל שלא פירש, וע"כ כל שפירש שלא כדרך רביתייהו קי"ל מרבויא דקרא דאסור, ומה צורך שיפרוש לארץ כדי שיתחייב עליו משום שרץ המים, ומשא"כ בתועלים שבפירות כ"ז שלא פירש אינו נקרא כלל שרץ הארץ, רק ע"י פרישתו נקרא שמו שרץ הארץ, ושפיר איבעיא להו אם נקרא שרץ הארץ כל שלא ריחש לגמרי על הארץ, ועיי"ש מש"כ עפי"ז בדעת ראבי"ה בדין תולעים שבגבינה.

ולכאו' הדברים צ"ע, דודאי דבפירש אחורי הכלי לוקה, ואך דכה"ג אינו לוקה משום שרץ הארץ, אלא משום הלאו שנתחדש בשרץ שפירש מן הפירות, אך בשרץ שגדל בבורות דליכא ללאו זה, אינו לוקה משום שרץ הארץ אלא בשפירש והלך ע"ג הארץ, וכמש"נ לעיל.

חזו"א סימן י"ד סקי"ב דיבשה וים ב' עולמות הן, ואין בזה דין יוצא מן הטהור.

י"ל למש"נ דזהו מש"א דמהאי קרא שמעינן התירא, וא"צ למש"כ התוס', אלא דמהאי קרא שמעינן דמותר לאכלו, ולי"ב משום שרץ הארץ.

בחדרי דעה הק' מה בעינן קרא להתיר, ותמוה דבלא קרא הי' בכלל שרץ המים, וודאי הי' אסור, ולא מיבעיא לרש"י דע"ז ליכא היתר, אך גם לדעת הרמב"ם הרי הי' ככל שרץ שבימים שאסור משום שרץ המים.

בדין שאר משקין, לרש"י פשוט דאי"ז בכלל שרץ המים, ולרמב"ם ודאי הוי בכלל שרץ המים, כיון דה"ז ראוי לחיות במים.

יש מקום לפרש פלוגתת אמוראי, דמאן דשרי במחובר ס"ל דכל דהוי אוכל, ה"ז מותר, אף אם הוא שורץ על הארץ, אך אי"ז מתישב בהילפותא דממעטינן לה משורץ על הארץ.

בד' שאילתות מבו' דדין פירש בכלים ודין פירש בפירות חד דינא הוא, עייש"ה.

ל' שאילתות דמייתי מיבחושין שסיננן סייעתא דאח"כ אסורין, ולא על הא דקודם לכן מותרין, וכ"ה בתוה"ב, ובפי' רגמ"ה, וכ"ה גם בהשגות הרמב"ן לסהמ"צ שורש ט', ועי' תו"ח שכתב כן, אך הראוני בפסקי רי"ד דגריס כלפנינו.

שאילת שלו' הק' ע"ד הגמ' דמאי נפ"מ בין עיקר האילן לבין הפירות, ובל' השאילתות מבו' דהוא משום דאי"ז אוכל וגם אינו עתיד ליתלש.

במש"נ בד' המ"מ, יש לדון אם זה מתישב לדעת הרמב"ם יש לפקפק בזה, דלהרמב"ם דהוא פרה ורבה, י"ל דהוא אותו מין שגדל בחוץ, ול"ש למימר דאי"ז מין שרץ השורץ על הארץ, אך אי"ז מוכרח, אך כיון דבלא"ה נת' דמד' הרמב"ם מוכח דגם איסור שרץ המים הותר, א"צ לכל דברים הללו.

י"ל בד' הרמב"ן דהמקור דאם שרץ בפועל על הארץ אסור, הוא מהא דמחובר אסור, ואמנם בעי' קרא לחזר, ולא ילפי' ממחובר, שהרי נפ"מ באיסור מחובר אם יצא מן הפרי המחובר לאויר או לפה האדם, וע"כ בעינן קרא אחרינא להתיר גם כשחזר למקומו.

רש"י לטעמי' דשרץ הוא עוף קטן, ודלא כרמב"ן עה"ת ובסהמ"צ, וע"כ ה"נ ביצת עוף טמא לוקין עלי' משום שרץ העוף.

1. אך ש"ר דפליגי ע"ז, הוא משום דס"ל דלא חשיב כשרץ המים אלא בשנברא במים, אך כל שנברא ביבשה, אף שהוא מין הראוי לחיות במים, אינו בכלל שרץ המים.

   ואזלי לטעמייהו, דהנה לפי' רש"י וש"ר בהא דאכל פוטיתא לוקה ד' נמלה לוקה ה', יש ללמוד דאין חייבין על שרץ הארץ הראוי לחיות במים משום שרץ המים, דא"כ משכח"ל דלוקה על שרץ א' ז' מלקיות, ב' משום הלאוים הכוללים כל השרצים, ב' משום שרץ המים, וג' משום שרץ הארץ, אך לפי' הרמב"ם, הרי אדרבה מפורש דשרץ הארץ הראוי לחיות במים חייבין עליו משום שרץ המים.

   והנה לדעת רש"י וש"ר מ' גם, דשרץ המים שיצא ושרץ על הארץ אין חייבין עליו משום שרץ הארץ, דאל"כ משכח"ל בכה"ג שלוקין על שרץ ז' מלקיות, וצ"ע דמ"ש משרץ שבבבורות ובכלים שאם פרש לארץ חייבין עליו משום שרץ הארץ, וצ"ל דהא דאין חייבין על שרץ המים שפירש לארץ משום שרץ הארץ, הוא משום דשם השרץ תלי במקום בריאתו, וכדחזינן דשרץ שנברא בארץ וראוי ליגדל במים אין חייבין עליו משום שרץ המים, וע"כ כל שנברא בימים דהוי בכלל שרץ המים, אינו בכלל שרץ הארץ, אך כל שנברא בבורות ובכלים שאינו בכלל שרץ המים, הוי בכלל שרץ הארץ, וז"ב.

   ?וצ"ע בזה בד' הראשונים במכות דט"ז: אם אי"ז נסתר מדבריהם, עיי"ש בדין ביניתא דבי כרבא?. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונ' נפ"מ גדולה לדינא בפלוגתת רש"י והרמב"ם, בגוונא שסכר מעט ממי הנהר, וגדל שם שרץ, דהוי כשרץ שבחריצין ונעיצין דפטור עליו, ואח"כ הסיר הסכר, ועתה הוי מקום זה כנהרות שחייבין על השרצים שבתוכו, ועד"ז הוא בשעירה מים שבכלי שיש בהן שרצים לתוך ימים ונהרות, ויש להסתפק אם חייבין על השרץ ששרץ קודם שהסיר הסכר, ונ' דלדעת רש"י אין חייבין עליו, שהרי אינו שרץ המים, כיון שבריאתו היתה בחריצין ונעיצין, וגם אין חייבין עליו משום שרץ הארץ, כיון שהוא במקום ברייתו, דבהא דאין חייבין על שרץ שגדל בבורות משום שרץ הארץ, נ' דליכא נפ"מ בין מי בורות לבין מי ימים ונהרות, וז"ב, אך לדעת הרמב"ם נ' דחייבין עליו, שהרי תורת שרץ המים עליו, וכל הא דאין חייבין עליו, הוא מגזה"כ דאין חייבין על שרץ שבבורות ובכלים, אך כל שאח"כ נעשה מקומו מכלל הנהר, ודאי דחייבין עליו משום שרץ המים, וז"ב.

   עוד נפ"מ בזה, במש"כ החזו"א סימן י"ד סקי"ב, דאם נתן דג טמא במים והשריץ, ודאי דהולדות אסורין, עיי"ש, וכ"כ שם סק"ח וסק"ט, ולמש"נ נ' דדין זה תליא בפלוגתת הראשונים, דלדעת רש"י ודעימי' דשרץ הגדל בכלים אינו בכלל שרץ המים, הרי נמצא דכל התירא דשרץ שבכלים, הוא רק כשאין בו משום שרץ המים, ואך דאתינן לאסרו משום שרץ הארץ, וכל שהוא במים לי"ב משום שרץ הארץ, אך שרץ שנולד משרץ המים, שהוא יוצא מן הטמא וה"ה בכלל שרץ המים, ל"מ מה שהוא במים שבכלים להתירו, אא"כ נימא דכל שלא נוצר במים לא חשיב כשרץ המים, אף אם הוא יוצא משרץ המים, אך לדעת הרמב"ם דשרץ הגדל במים שבכלים הוי שרץ המים, ואפ"ה הוא מותר כ"ז שהוא במים, הרי דה"נ יש להתיר אף בשנולד משרץ המים, דאף דהוי שרץ המים, ה"ה מותר כ"ז שהוא במים,

   והנה אמנם יל"ד בזה, דאף אם אין לאסור בכה"ג משום דהוו מכלל המין דשרץ המים, מ"מ אכתי יש לאסור בזה משום איסור יוצא דומיא דיוצא מן הטריפה, אך ע"ז יל"ד דבאמצע הוי עפרא בעלמא, ולי"ב משום יוצא, וכאשר כן צ"ל לדעת הרמב"ם דשרץ שבפירות פרה ורבה, ותיקשי דא"כ היאך שרו תמרי דכדא אחר י"ב חודש, הרי שמא התליעו במחובר ואח"כ הולידו בתלוש, ואסורין הולדות משום יוצא מן הטמא, ובע"כ דבאמצע הוו עפרא בעלמא וע"כ לי"ב משום יוצא מן הטמא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואף דהא דלי"ב משום שרץ הארץ הוא רק משום מיעוטא דקרא דשורץ על הארץ, היינו משום דס"ד דכל שרץ השורץ הוי בכלל שרץ הארץ דאסור, וזהו דילפי' מקרא דרק שורץ על הארץ אסור, אך הא פשיטא דלי"ב משום שרץ העוף, כיון שהוא גדל במקום שאינו ראוי לעופף כלל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם לפ"ז נמצא ? [↑](#footnote-ref-5)