דעת הרי_ף בפלוגתא דרב ולוי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / ריחא

פסחים עו: ביאור ד' הרי"ף בפלוגתא דרב ולוי

**א. שיטת הרי"ף-**

נחלקו רב ולוי פסחים עו: אי ריחא מילתא היא לענין בשר שחוט עם בשר נבילה שנצלו זע"ז, וכה"ג פליגי אביי ורבא ע"ז סו: לענין בת תיהא שהוא מריח ביין אם ריחא מילתא או לא.

ובתוס' ע"ז שם ובעה"מ פסחים פסקו דריחא מילתא הוא, וראיה מהא דאמר ר"כ פסחים עו: דפת שאפאה עם הצלי אסור לאוכלו בכותח וע"כ הוא משום ריחא מילתא.

אבל הרי"ף חולין (לב.) פסק כלוי משום דר"י קאי כוותיה, ועוד כתב טעם נוסף בזה דכל דינו של רב לאסור ריחא הוא דוקא לשיטתו דמין במינו אינו בטל אפי' באלף, אבל להלכה דבטל בשישים כ"ש דריחא אינו יותר מזה ובטל.

והוסיף הרי"ף עוד דמה שאסרו בגמ' עו: פת שאפאה עם הצלי לאוכלה בכותח אפי' ללוי אסרוהו, וזה משני טעמים:

א. דריחא לאו מילתא הוא רק בדיעבד ולכתחילה אסרינן ריחא והרי יכול לאכול הפת בפנ"ע בלא כותח.

ב. עוד כתב הרי"ף שיש לאסור אף למ"ד ריחא לאו מילתא, דהכא שהפת לא נאסרה עולמית רק נאסרה מלאוכלה בכותח חשיב כדשיל"מ שהרי יכול לאוכלו בפנ"ע בלא כותח, "ודשיל"מ אפי' באלף לא בטיל וכל דבר שהוא באלף כריחא בעלמא הוא ואפ"ה באלף לא בטיל" [ועי' בבעה"מ משה"ק מנ"ט בר נ"ט, ואכ"מ].

ולכאו' משמע בד' הרי"ף דכל טעמיה דרב שאסר ריחא מילתא הוא משום דלית ליה ביטול במין במינו.

**ב. בדעת לוי אי איכא משהו-**

ולדעת הרי"ף יל"ע במה פליג לוי, ובפשוטו נראה בלשון הגמ' דלוי ס"ל ריחא לאו מילתא היינו אפי' משהו ליכא ולכך מתיר אף לר"י דמין במינו לא בטל.

אבל בד' הרי"ף אינו נראה כן, ומשמע בפשוטו דללוי נמי איכא משהו, שהרי כתב דלכתחילה אסור גם ללוי, ובפשטות הטעם משום דאית ביה משהו והוי כמבטל איסור לכתחילה וכ"כ בחי' רעק"א חולין מערכה ב-יב, בי"מ תמז-ב ומחה"ש על המג"א תמז-ד וש"א.

וביותר מתבאר כן ממש"כ הרי"ף דבפת מודה הוי כדשיל"מ, והרי מבואר דמשהו מיהא איכא ובעי דין ביטול, וכן הוכיחו הרבה אחרונים.

ובפשוטו ביאור הדברים דאף אי ריחא לאו מילתא מ"מ מודה לוי שיש חלקיקים דקים שאסורים באכילה וכעין צו"ר דאף למ"ד טכע"ק לא"ד יש איסור על הצו"ר, ולכך באיסורי משהו יש לאסור מכח הך משהו.

ולפי"ז צ"ע היאך התיר לוי במין במינו וצ"ל לכאו' דס"ל ללוי במין במינו בטל, ולא משום דריחא לאו כלום הוא, וכ"כ רעק"א שם וכ"נ הרבה אחרונים.

וברמב"ן ובעה"מ ור"ן תמהו על הרי"ף טובא, היאך יתכן דטעמיה דרב משום מין במינו לא בטיל והרי אף לענין פת חמה וחבית יין אמרו כן והתם אינו מינו הוא[[1]](#footnote-2)?

ובר"ן הוסיף עוד דאביי נקט דריחא מילתא הוא אף דס"ל כל איסורין בשישים[[2]](#footnote-3)?

עוד הק' בקה"י פסחים-נז לדרך זו דנמצא שאין כאן מחלוקת רב ולוי בדין ריחא מילתא, דטעמיה דרב הוא משום שאין ביטול במינו, ואף לוי מודה שאם אין ביטול כדשיל"מ ייאסר אלא דס"ל דמין במינו בטיל שהרי במקום שאין ביטול מודה לוי לאסור, ובגמ' מבואר דפליגי בהל' ריחא מילתא ולא בדיני ביטול.

**ג. ביאור רוב אחרונים בד' הרי"ף-**

וכתבו האחרונים [שעה"מ פי"א מאכ"א ויד יהודה קח-ג או"ג סא-א ובקה"י שם] דאין כוונת הרי"ף לומר דכל ענין ריחא מילתא הוא משום דמין במינו לא בטיל, ובוודאי דין ריחא מילתא הוא ענין בפנ"ע, ובאינו מינו וודאי אוסר מצ"ע כמו טעם.

ורק לענין מינו כתב הרי"ף דמה שרב אסר כן גם במינו הוא דוקא כפי שיטתו דמין במינו לא בטיל, דאף למ"ד ריחא מילתא מ"מ במין במינו צריך להתיר וכמו שמתירים טעם במינו כיון שאינו נרגש ה"נ ריחא, וס"ל להרי"ף שאין בריח גזירת שישים לאסור גם במינו כמו בטעם[[3]](#footnote-4), וע"כ נקט דע"כ רב לטעמיה דמין במינו אינו בטל.

ועיקר דבריו של הרי"ף הוא להשיג על הפוסקים כרב גבי בשר שחוטה ונבילה, דמלבד דבעיקר הפלוגתא דריחא מילתא יש לפסוק כלוי, עוד הק' הרי"ף דאף אם נפסוק ריחא מילתא כרב מ"מ **לענין בשר** שנחלקו רב ולוי הרי הוא מין במינו ובזה וודאי יש לפסוק להתיר משום ביטול.

והוסיף בשעה"מ ליישב עפי"ז עוד קו' לדעת הרי"ף דבגמ' פסחים עו: מקשי מהא דאין צולין שני פסחים בתנור אחד מפני התערובת, ומסיק דהיינו תערובת גופין אבל משום ריחא ליכא איסורא, ולד' הרי"ף, הו"ל לרב לתרץ שכל דבריו אזלי לר"י דמין במינו לא בטל וברייתא כרבנן.

ותי' שעה"מ עפי"ד הנ"ל ובתוספת ד' האגור שהובא בב"י-צח ושו"ת מהרי"ל-קפו דגדי וטלה חשיבי מין באינו מינו [בין לענין דינא דר"י דמין במינו לא בטיל, ובין לענין דין טעם חשיב אינו מינו], לכך שפיר מקשי בגמ' דמשמע דטלה וגדי אסור רק משום תערובת גופין ולא לא יאסור משום ריחא באינו מינו אף לרבנן.

והנה הגמ' הוכיחה דברייתא משום תערובת גופין ולא תערובת טעמים מדקתני "אפי' גדי וטלה" ואי משום תערובת טעמים מה לי גדי וגדי מה לי טלה וטלה.

וצ"ע [עי' מהרי"ל-קפו] דהא אית לן שפיר רבותא דאף בגדי וטלה דהוי אינו מינו ואינו אסור במשהו מ"מ אסור, וכתב באו"ג סא-א דלפי הנ"ל לק"מ דאדרבה באינו מינו חמיר טפי ואסור ע"י ריחא.

ובעיקר מהלך זה בדעת הרי"ף הביא ביד יהודה שכבר קדם הראב"ד לכולם ז"ל:"ואני אומר שלא אמר הרב אלא בבשר בהדי בשר שאין ריחו ניכר בו הלכך הו"ל כמשהו אבל מין באינו מינו כיון שהוא ניכר בו למ"ד ריחא מילתא הוא כנותן טעם דמי" עכ"ל.

**ג. ביאור טעם שא"ר שמיאנו בזה ופלוגתתם עם הרי"ף-**

ודעת שא"ר שנתקשו בדעת הרי"ף ולא ניחא להו בהאי חילוקא, כתב באו"ג עפי"ד הרשב"א בתוה"ב (טו:) שנתקשה בטעמו של רב דס"ל ריחא מילתא גם במינו והרי מין במינו בטל גם גוף האיסור חד בתרי וכ"ש ע"י ריחא?

וכתב שאין לפרש טעמיה דרב דלשיטתו אזיל דמין במינו לא בטל [כש"כ הרי"ף] שהרי בגמ' משמע דלא תלי בהא, עיי"ש.

ובאר דלמ"ד ריחא מילתא אסור באינו מינו אף שיש שישים כנגד ממשות הריח היוצא מ"מ אסור כיון שנרגש הריח בטעם המאכל, וממילא אף במינו גזרו אטו אינו מינו ככל גזירת שישים.

ומבואר בד' הרשב"א דפשיטא ליה דאם באינו מינו אסור ה"נ במינו יש לאסור משום גזירת שישים, ומה"ט לא קיבלו הראשונים חילוקו של הרי"ף דדוקא למ"ד מין במינו לא בטל אסור.

ובדעת הרי"ף, כתבו באו"ג ויד יהודה עפי"ד הרשב"א הנ"ל דריח לעולם יש שישים כנגדו ומ"מ אוסר כיון שנרגש בטעמו, ועפי"ז כתבו דעת הרי"ף דדברים האוסרים ביותר משישים לא גזרו מינו אטו אינו מינו, וכש"כ הש"ך צח-ל דבתבלין וכה"ג שאוסרים ביותר משישים לא גזרו במינו, ודעת שא"ר כדעת הפר"ח צח-כו דפליג על הש"ך בזה.

אבל יתכן שאין כוונת הרשב"א שאינו נידון כאיסורי שישים, רק כוונתו שהגם שהחומר יותר משישים מ"מ יכול לתת ריח עד שישים כמותו ואף לענין טעם כבר צידד בפמ"ג מ"ז צט-א שהוא כן דאינו נמחה כולו רק שנותן טעם עד שישים כנגד כולו וה"נ לענין ריחא, ולא יצא בזה מכלל איסורי שישים.

ואולי יל"פ סברת הרי"ף באופ"א דס"ל דריחא אין בו איסור תורה ולא גזרו במין במינו אטו אינו מינו בכה"ג, וצ"ע.

**ד. בד' הרי"ף דאף ללוי איכא משהו ודין ריחא בחמץ-**

אמנם אכתי אינו מבורר בדעת הרי"ף במה פליג לוי על רב, דלפי פשטות ד' הרי"ף דאף לוי מודה דאיכא משהו ואוסר בדשיל"מ, א"כ ע"כ עיקר טעמו משום מין במינו בטל שאם אינו בטל ה"נ ייאסר במינו כמו דשיל"מ שהרי משהו ללוי נמי איכא.

אבל צ"ע דבגמ' מבואר דפליגי בדין ריחא?

ובקה"י נתקשה בזה ובאר דעיקר פלוגתתם היא בדין ריחא לענין אינו מינו, דלרב ריחא מילתא ואוסר וללוי לאו מילתא הוא ואינו אוסר באינו מינו ועיקר פלוגתתם דלכו"ע משהו מיהת איכא אלא דלרב באינו מינו הוי כמו טעם ויש בו דין טעם משא"כ ללוי אין בו דין טעם רק משהו לחוד.

אבל אינו מובן כלל שהרי הנידון שנחלקו בו הוא מין במינו, ובזה גם לרב דריחא מילתא א"א לאסור במינו אלא ע"י איסורי משהו וגם לוי מודה אלא דס"ל מין במינו בטל א"כ אינו ענין למחלוקת גבי ריחא כלל[[4]](#footnote-5).

גם בשעה"מ כתב בפשיטות דללוי ריחא לאו מילתא כלל אבל מיד אח"כ הביא ד' הרי"ף דאף ללוי משהו אית ביה ואסור בדשיל"מ וגם בפסח, ולא הבנתי היאך יתיישבו דבריו זע"ז, ועי' בהג' ברו"ט שם.

ועוד יקשה קו' הרמב"ן והר"ן טובא ע"ד הרי"ף שאסר בדשיל"מ, שהרי רבא שרי גבי בת תיהא אף בפנ"ע שלא שייך בו ביטול והרי לדעת הרי"ף לעולם א"א להתיר בלא ביטול?

ויש כאן כמה אופנים בדעת הרי"ף:

א. מהלך היד יהודה וכו"פ-

וביד יהודה קח-ג באר באופן מחודש כוונת הרי"ף שאין כוונתו לומר דאף ללוי יש משהו ממש כמו שנראה בראשונים שפי' כוונתו, אלא דללוי ריחא לאו מילתא הוא כלל ואף משהו ליכא, ורק לענין דשיל"מ אמר הרי"ף דכשם שאסרו דשיל"מ שלא יתבטל ה"נ אסרו ריחא בדשיל"מ שהוא ג"כ קצת נדנוד איסור והחמירו עליו בדשיל"מ, עיי"ש, אבל לענין מין במינו או בת תיהא ס"ל ללוי דאף למ"ד דלא בטיל שרי, וכעי"ז כתב בכו"פ קח-ז (ד"ה ויש).

ועפי"ז תי' קו' הראשונים על הרי"ף היאך כתב שיש בו דין דשיל"מ והא קי"ל שאין חומרא זו אלא במינו, ועי' בר"ן נדרים נב. מש"כ לתרץ, ובאחרונים הנ"ל תי' דהכא אינו מתורת שיש בו משהו ובדשיל"מ אינו בטל אלא חומרא בפנ"ע ואף באינו מינו, ועיי"ש שפי' כן בכוונת חי' אנשי שם חולין שם וגם פי' כן בדעת הריטב"א נדרים (יז. מדפיו) עיי"ש שאינו ברור שזה כוונתו.

ומכ"ז יש לדון לענין איסורי משהו, הנה ברמ"א יו"ד קח-א ואו"ח תמז-א הביא פלוגתא בדין ריחא בחמץ[[5]](#footnote-6).

וברמ"א הביא מהמרדכי דדעתו להתיר, ממה שהתיר בנאפה מצה עם חמץ, ובש"ך קח-טו דחה דהתם טעמו משום דפת בפת אין בו ריחא, ועי' בפר"ח תסא-ה ובמג"א תמז-ד ומחה"ש שם שדחו דמתחילה התיר המרדכי משום ריחא לאו מילתא ורק אח"כ הביא ד' ר"ת שדעתו להתיר מטעם אחר דפת אין לו ריח.

ובמג"א הביא דכ"ה דעת מהרי"ל-קפו להתיר אפי' בחמץ.

אבל דעת הסמ"ק הביא בד"מ קח-א לאסור דריחא אף למ"ד לאו מילתא מ"מ משהו אית ביה ובחמץ אסור.

ועוד הביא מקור מד' התוס' סו: דקי"ל ריחא מילתא ומ"מ בתנור גדול ופתוח לאו מילתא הוא אבל מ"מ בפסח אסור ומזה הוכיח הרמ"א דה"נ לדידן דריחא לאו מילתא הוא משהו מיהת הוי [וכבר דחו ראייתו ביד יהודה קי-כ ובי"מ (הו"ד בקצרה בביאוה"ל) די"ל דלדידן דקי"ל לאו מילתא הוא אפי' כמשהו אינו משא"כ למ"ד מילתא הוא רק שבתנור גדול לא נבלע כ"כ הרבה בזה כתבו התוס' דמשהו מיהת הוי].

ובמג"א הביא מקור גדול לדעת האוסרים מד' הרי"ף דכתב עיקר הטעם דלא קי"ל כרב משום דקי"ל מין במינו בטל משמע דבאיסורי משהו שפיר ייאסר, ובשעה"מ הוסיף דה"נ מוכח מד' הרי"ף דלוי ג"כ מודה דבדשיל"מ אסור וה"נ בחמץ ייאסר, ועפי"ז החמיר מאוד המג"א בדין זה דאחר שהתוס' והרי"ף אוסרים היאך אפשר להקל, עיי"ש.

וכבר תמה בשעה"מ פי"א מאכ"א על הרמ"א מ"ט לא הזכיר מקור מד' הרי"ף.

אבל בח"י סק"י ובי"מ תמז הגה"ה-ב (ד"ה ובדין) דחו ראיית המג"א שלא כתב הרי"ף טעם זה אלא דרך סניף, והיינו דעיקר הדין קי"ל כלוי דריחא לא חשיב אפי' משהו אלא שהוסיף הרי"ף דאף את"ל לפסוק כרב מ"מ בדינו של רב יש להתיר מטעם אחר דקי"ל מין במינו בטל.

ועפי"ז מסיק בח"י דדעת הרי"ף מודה להתיר ריחא בחמץ בפסח, דאף משהו ליכא.

אבל בבי"מ תמה ע"ד שלא הועיל כלום דאף אם דרך סניף כתב הרי"ף כן מ"מ שאר דברי הרי"ף מוכיחים דללוי משהו מיהת איכא שהרי אסר בדשיל"מ וכן ממה שאסר לכתחילה משמע כן א"כ בחמץ וודאי יש לאסור.

ובבי"מ כתב דלעולם שיטת הרי"ף דללוי נמי איכא משהו, ומ"מ יש לדון להתיר ריחא בחמץ גם לשיטת הרי"ף משום שלא גזרו איסור משהו בפסח אלא במשהו של בעין ולא במשהו שע"י ריחא.

[וכן מש"כ מהרי"ל לדון להתיר חמץ בפסח הוא גם אם יש משהו דמ"מ לא אסרו בו ריחא, עיי"ש מה שדקדק כן בלשון המהרי"ל][[6]](#footnote-7).

וביד יהודה וכו"פ דנו לדחות הראיה מד' הרי"ף עפי"ד הנ"ל את ד' המג"א דלא אמר הרי"ף כן אלא לענין דשיל"מ אבל לשאר דברים ריחא לא מיקרי אפי' משהו [וכנראה כן סבר הח"י דלא תיקשי עליו קו' הבי"מ].

והנה לד' היד יהודה והכו"פ מתבאר היטיב ד' הרי"ף דלעולם ללוי ליכא משהו, וא"ש כל הקו' שהק'.

אבל מלבד דדבריהם דחוקים בסברא מה"ת לאסור דשיל"מ אם אין בו משהו, גם בהרבה אחרונים ובמג"א מבואר לכאו' שהבינו כוונת הרי"ף כפשוטה דללוי נמי איכא משהו, ולפי"ז צ"ע טובא דלפי"ז לא פליגי רב ולוי בדין ריחא מילתא רק בדין מין במינו לא בטל, ולא מצאתי תי' מחוור לע"ע.

אבל במשה"ק הראשונים מבת תיהא מצאנו כמה תי' באחרונים:

**ה. עוד אופנים בד' הרי"ף בדעת לוי-**

ב. באבנ"ז יו"ד-צ באר באופן נפלא בזה, דלעולם כוונת הרי"ף כפשוטו דלוי נמי מודה דאיכא משהו, ומ"מ יש להתיר בבת תיהא.

וזה עפי"מ שחקר בעיקר דין ריחא מילתא אם עיקרו הוא מכח החלקים הדקים שיש בריח והם נכנסים לגופו (וכ"כ בשער"י ג-כה), או דעצם פעולת ההרחה חשיבא כאכילת הדבר.

וכתב דזהו עיקר פלוגתת רב ולוי לדעת הרי"ף, דרב ס"ל דעצם פעולת ההרחה הויא כאכילה כיון שהוא מתבשם מהאיסור והריח סועד ומשכר אותו [כלשון הרמב"ן במלחמות פסחים], וממילא ה"נ לענין מאכ"א עצם מה שנרגש הריח בדבר הוא אוסר את המאכל.

אבל לוי ס"ל ריחא לאו מילתא, ומ"מ מודה דמשהו מיהא איכא היינו שיש חלקיקים שנכנסים לפיו ואסור[[7]](#footnote-8).

וממילא אשה"ט משה"ק הראשונים דגבי בת תיהא אין לאסור משום חלקיקים אלו שהרי איירי במריח דרך חוטמו [לרו"ר] ומה לי שנכנסים חלקים דקים אי"ז חשיב מעשה אכילה כלל, ורק לרב שעצם פעולת ההרחה הוי כאכילה ה"נ אף שעושה כן דרך חוטמו הוי כאכילה, ודו"ק היטיב.

ויתכן לפרש בזה כוונת הראב"ד שכתב דלא אסר הרי"ף לכתחילה אלא בריח הבאה לידי אכילה שהוא בא לאכול את המאכל שנתערב בו ריח משא"כ לענין בת תיהא שהוא רק מריח אין איסור זה.

**ו. עוד תי' האחרונים בזה-**

ג. ובאו"ש כתב לחלק שלא אמר הרי"ף דמשהו מיהא איכא ללוי אלא בצליה שמתכלה החפץ ונכנס דרך העשן איזה חלקים אבל ביין שאינו מתכלה אין אפי' משהו משא"כ לרב שעצם ההרחה הוי כאכילה ולא מכח חלקיקים שיש בו א"כ אף ביין כן.

[והעמיס לפרש כן בכוונת הגר"א קח-ט שציין להשערי דורא שמתרץ קו' זו ושם התי' דכל האיסור לכתחילה לשיטת הרי"ף הוא רק בפיטום ולא בבת תיהא].

ד. בקה"י נקט דעיקר סברת הרי"ף דמשהו מיהת איכא היינו מכח חלקיקי האיסור, וקו' הראשונים מבת תיהא תי' דס"ל להרי"ף דאף במריח הדבר בפנ"ע שייך בו ביטול שאותם חלקיקים בטלים בשאר התערובת, עיי"ש, ואינו נראה [וע"ע באבי"ע הל' מאכ"א][[8]](#footnote-9).

אבל גם אם יועילו כל תי' אלו ליישב הקו' מבת תיהא אכתי תיקשי קו' הראשונה שתמהנו דלפי"ז לא פליגי רב ולוי בדין ריחא כלל רק במין במינו אי בטל.

אמנם בעיקר הדבר ראיתי במחה"ש דבר מופלא, עי' מחה"ש תמז-ד הבין ד' הרי"ף באופ"א דללוי באמת ריחא לאו מילתא הוא כלל ואפי' משהו ליכא, ורק לרב משהו מיהת איכא ואסור לר"י, ומש"כ המג"א תמז-ד דבחמץ אסרינן משום דהוי איסורי משהו הוא רק לרב וס"ל להמג"א דקי"ל כרב ולא כלוי אלא שכתב הרי"ף דלענין מין במינו לא קי"ל כוותיה משום דקי"ל מין במינו בטל, אבל לענין ריחא מילתא הוא וחשיב כמשהו קי"ל כרב.

וכ"מ קצת בהגר"א שם שהוכיח דברי הרמ"א דריחא בחמץ אסור ז"ל:"וכ"נ מד' הרי"ף שם שכתב דליתא להא דרב דאזיל לשיטתו דמין במינו במשהו משמע דבחמץ קי"ל כרב".

וכל דבריהם צ"ע דברי"ף נראה להדיא דפסק כלוי דריחא לאו מילתא וגם ללוי אסר בפת שאפאה עם הצלי משום דשיל"מ, ולא נתבארו דבריהם.

**ז. מהלך הנוב"י-**

בצל"ח פסחים עו: ובנובי"ת או"ח-עג יצא לבאר שיטת הרי"ף באופן מחודש, שאין כוונת הרי"ף דטעמיה דרב גופיה משום דס"ל מין במינו לא בטל, דלעולם ריחא מילתא הוא ממש והוי כטעם ואוסר גם באינו מינו כמו שהוכיחו הראשונים וה"נ באינו מינו.

רק כוונתו שהגם דקי"ל ריחא לאו מילתא היה מקום לגמ' לפרש טעמו של רב באופן אחר דריחא לאו מילתא הוא ומ"מ משהו הוי ומין במינו לא בטל, עיי"ש האריך בזה במו"מ.

**ח. מהלך נוסף באחרונים-**

באו"ג סא-ד ומרחשת ח"ג [מנחת חינוך ריח חינוך-ב] בארו כל ד' הרי"ף באופ"א, וזה עפי"מ שדקדקו בד' הרי"ף שהביא מקור דרב ס"ל מין במינו במשהו מחולין ק. דכיון שנתנה טעם בחתיכה אוסרת כל החתיכות כולן משום מין במינו במשהו, ולא הביא מפסחים כט: וע"ז עג: דרב ס"ל כן להדיא.

ובארו דהוקשה להרי"ף קו' תרוה"ד-עו [שהו"ד בש"ך קח-א] היאך אמר רב דבשר שחוטה שמן אוסר את הנבילה הכחוש, והרי רק השמן יש לו ריחא ואחר שבשר השחוטה השמן מבליע בכחוש וחוזר להשחוטה אין טעם הכחוש הולך עמו דכחוש לית ליה ריחא, וקי"ל אין הנאסר חוזר ואוסר לבדו[[9]](#footnote-10)?

ובתרוה"ד תי' דאחר שמפטם את הנבילה הכחושה הולך טעם הנבילה עם השחוטה השמן ולא חשיב חוזר ואוסר.

אבל כתבו האחרונים שהרי"ף תי' זה באופ"א דס"ל כשיטת הר"ן פכ"ה דבכל חנ"נ הנאסר חוזר ואוסר, וע"ז הביא מימרא דרב ואין כוונתו דעיקר טעמו של רב דס"ל ריחא מילתא צריך לסבור דמין במינו לא בטיל, אלא כוונתו למימרא דרב דס"ל חנ"נ, ור"ל דבאופן המיוחד שנקטה הגמ' שהאיסור כחוש וההיתר שמן ע"כ מה שאסר רב הוא רק לשיטתו דס"ל חנ"נ.

ומש"כ הרי"ף בהמשך דבריו דאנן קי"ל כרבנן מין במינו בטל, כוונתו עפי"ד הרמב"ן חולין ק. בדעת הרי"ף דס"ל דלא אמרינן חנ"נ אלא לר"י דמין במינו לא בטל אבל אנן דקי"ל כרבנן לא קי"ל עיקר דין חנ"נ [עי' מש"כ במקו"א בדעת הרי"ף בדין חנ"נ].

ולפי"ז לק"מ כל קו' הראשונים על הרי"ף שתלה דין ריחא בהא דמין במינו לא בטיל, והרי בסוגיא חזינן דאף באינו מינו יש דין ריחא, ולפי הנ"ל אי"ז כוונת הרי"ף ובוודאי דין ריחא עצמו הוא גם באינו מינו אם האיסור הוא השמן, אלא שבציור המיוחד של הסוגיא שההיתר שמן ולא האיסור בזה זה רק לרב לשיטתו דס"ל חנ"נ.

ועיי"ש מה שבארו כל לשון הרי"ף עפי"ז, ועי' באו"ג שבאר מהלך זה בכמה אופנים.

**ט. מהלך המטה יהונתן-**

מהלך נוסף בד' הרי"ף צידדו במטה יהונתן-קח ובאו"ג סא-ב דכוונת הרי"ף דעיקר דין ריחא גם באינו מינו תלי בפלוגתא דר"י ורבנן.

ובארו דיסוד הפלוגתא דר"י ורבנן הוא בדין ביטול איסור אם כדי לבטלו צריך שלא יתן טעם ובמינו הרי מרגיש גם את טעם האיסור יחד עם ההיתר [כש"כ התוס' ע"ז סו.] לכך אינו בטל א"כ ה"נ בריחא לא יתבטל שהרי אכתי הוא מרגיש אותו.

אבל לרבנן עיקר דין הביטול הוא גם אם נרגש ההיתר בטעמו מ"מ שאין בו דין טכע"ק הנרגש בההיתר בפועל בטל, וריחא נמי אין בדין טכע"ק ושפיר בטל, אבל עי' באו"ג שדחה מהלך זה.

1. ועוד הק' רעק"א שם מדאמרו עבד לוי עובדא בגדי וטלה, והרי באינו מינו מודה רב, וכתב דס"ל להרי"ף כדעת ר"ש בתוס' חולין קח: שהנאסר חמור מן האוסר וכשנבלע באינו מינו נאסר וחוזר לאסור את מינו במשהו, ולוי פליג בזה וס"ל אל"ס מותר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-2)
2. וקו' הר"ן צ"ב רב דהתם הוא שותה בפנ"ע ומאי ביטול איכא, א"כ וודאי גם למ"ד בשישים ייאסר, והרי כסברא זו מבואר להדיא בהמשך ד' הר"ן שתמה על הרי"ף דס"ל דללוי משהו מיהת איכא א"כ גבי בת תיהא ששותה בפנ"ע היאך שייך להתיר, ודברי הר"ן תמוהים ועי' באו"ג סא-ב מש"כ ליישב דבריו. [↑](#footnote-ref-3)
3. עי' לקמן דהראשונים לא ניח"ל בזה, דוודאי יש בו גזירת שישים, ועי' לקמן סברת הרי"ף. [↑](#footnote-ref-4)
4. ולומר דבמינו למ"ד ריחא לאו מילתא אין אפי' משהו ורק באינו מינו חשיב משהו זה וודאי אינו מסתבר. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולכאו' כשם שיש נפק"מ בנידון זה לענין חמץ ה"נ לענין דשיל"מ שאוסר במשהו [ובזה יודו גם הכו"פ ויד יהודה דאסור להרי"ף כמבואר בדבריו להדיא אף אי לא חשיב משהו לענין חמץ].

   ועי' ביד יהודה קי-כ דאזיל הרמ"א לשיטתו קב-ד ס"ל שאין דין דשיל"מ בנאסר ע"י טעם רק ע"י ממשות לחוד, וכ"ש לענין ריחא, לכך לא הביא הנפק"מ אלא לענין חמץ, ועפי"ז כתב בבדה"ש דלדידן דמחמרינן בזה ה"נ יש להחמיר בריחא בדשיל"מ. [↑](#footnote-ref-6)
6. עוד כתב בבי"מ דלדעת הרמב"ן ושא"ר דמתירים ריחא לכתחילה וודאי מוכח שאין אפי' משהו דאל"כ וודאי ייאסר מתורת ביטול לכתחילה [ועיי"ש מה שהיקל עפי"ז והו"ד בביאוה"ל תמז-א].

   אבל במחה"ש תמז-ד מבואר שיש מקום לומר דאף לשיטתם משהו מיהא איכא אלא שמותר אף לכתחילה משום שאינו מתכוין לבטל.

   ונפק"מ בכ"ז, היכא שמותר ריחא גם לכתחילה אם יש ללמוד מזה להתיר ריחא בחמץ בפסח בכה"ג, וכנראה זה כוונת הרמ"א תמז-א שאין לאסור ריחא בפסח אלא במקום ששייך ריחא אלא דבשאר איסורים אמרינן לאו למילתא הוא משא"כ היכא דלא שייך ריחא כלל היינו דאף לכתחילה שרי.

   והנה ברמ"א קח-א כתב דחמץ בפסח אסור אם התנור קטן וסתום, ונקטו בפמ"ג (שפ"ד סקי"ד ד"ה אם וסקי"ח-ו) וחוו"ד קיצור דינים-ז דמשמע דדוקא בתרתי לריעותא אסר הרמ"א משא"כ בגדול וסתום או קטן ופתוח שרי [ועי' במ"ב תמז-יג אינו ברור בדבריו אם בעינן דוקא גם גדול וגם פתוח].

   והוסיפו הנך אחרונים הטעם בזה משום דאף לכתחילה יש מתירים בגדול וסתום ע"כ לדעתם אין אפי' משהו ושרי בפסח וסמך עליהם הרמ"א לענין חמץ דיעבד, והיינו שאם אין איסור לכתחילה ע"כ אפי' משהו ליכא, וזה כד' הבי"מ שהבאנו לעיל.

   אמנם בבדה"ש בביאורים קח-א דחה דבריהם היטיב דהא לענין תנור קטן פתוח ג"כ היקל הרמ"א אף דבכל איסורין אסור בזה לכתחילה, ובאמת צ"ב בטעמא וע"כ לאו כללא הוא ויש אופנים שאסור לכתחילה ומ"מ לא חשיב משהו לענין חמץ, וצ"ע.

   עוד נפק"מ בכ"ז לענין כחוש, דהנה דעת הש"ך קח-א שאף לכתחילה אין איסור ריחא אלא אם אחד מהם שמן, ולפי"ד הבי"מ יש ללמוד מזה גם לענין חמץ שאם שניהם כחושים שרי.

   ועי' בגר"ז תמז-ט שנקט להתיר בכחוש ובאר בזה כוונת הרמ"א הנ"ל שלא אסרו גם בפסח אלא היכא דשייך ריחא.

   אבל בפר"ח יו"ד קח-א ובי"מ ויד יהודה קח-ב כתבו לאסור לכתחילה שגם בכחוש יש משהו, ודוקא למ"ד ריחא מילתא לענין דיעבד אמרה הגמ' דוקא בשמן אבל לענין לכתחילה גם בכחוש יש בו משהו ואסור, ולמד כן מסתימת הרמ"א דאסר גבי פסח גם בכחוש.

   [ובפמ"ג שפ"ד קח-א צידד לאסור מטעם אחר דאין אנו בקיאין בין כחוש לשמן].

   ועי' בשו"ע או"ח תסא-ה הביא ד' המרדכי דחמץ שנאפה עם מצה שרי, ולא השיג ע"ז הרמ"א, וכתב במג"א תסא-ט ומ"ב סקכ"ב דמשמע דבכחוש מודה הרמ"א להקל בפסח.

   וביד יהודה נתקשה בזה עפי"ד דאף בכחוש אסור, עיי"ש מש"כ דשאני פת דל"ש בו ריחא לעולם שהוא תמיד כחוש לכך מותר לכתחילה משא"כ בבשר שיש בו ריחא עכ"פ בשמן לכך אסור עכ"פ לכתחילה.

   אבל בחיי"א קכא-יח כתב דבאמת גם דין חמץ ומצה בתנור תלי בפלוגתא דריחא בחמץ והרמ"א יחמיר בזה, ורק בהפמ"ר יש להקל.

   ועי' במ"ב תמז-ט שלא אסר אלא בדבר שמן, ועיי"ש בביאוה"ל בשם הבי"מ דמסיק להקל מכמה צירופים.

   [ובדעת השו"ע שהתיר חמץ שנאפה עם מצה, עי' בפר"ח תסא-ה נסתפק בדעתו אם לית ליה איסור ריחא כלל בפסח או רק בכחוש מתיר, ובברכ"י תמז-ה החמיר לדינא גם לבני ספרד בריחא בפסח ולא התיר השו"ע אלא בכחוש]. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובקה"י נקט שלא כדעת האבנ"ז דלעולם דין ריחא מילתא אינו מעצם מעשה ההרחה רק מכח חלקיקי האיסור [ולפי"ז פלוגתת רב ולוי לדרכו של הקה"י דעיקר פלוגתתם באינו מינו, דללוי אף שיש משהו לא חשיב כטעמא ובטיל משא"כ לרב אינו בטיל ויש בו דין טעם, ולד' רעק"א פליגי בדין מין במינו במשהו].

   והוכיח כן מהא דפת על חבית של יין ובירושלמי תרומות י-ב תלה בפלוגתא דתנאי הכא גם הפלוגתא במכשירין ג-ג אם הפת הוכשרה לקבלת טומאה מחמת היין, מבואר שיש בו חלקים ולא רק מעשה הריח אסור.

   אבל בפר"ח קח-יח וכו"פ קח-י ושעה"מ הל' מאכ"א הבינו הטעם גבי מכשירין משום ששואב חלק מן היין, ועפי"ז תמהו בסוגיא דריחא מה עניינו לריח, ועפי"ז דנו שהם שני מחלוקות שונות, עי' בדבריהם. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובאמת עי' במהרי"ל-קפו שהוכיח דאף בחמץ בפסח אין דין ריחא, שהרי בת תיהא הוא יין נסך ואיסורו במשהו ומ"מ התיר להריחו, וכבר העיר בבי"מ (ד"ה ובאמת) למה הוצרך לכ"ז ולא אמר בפשיטות כשא"ר דהתם ליכא תערובת כלל, ועפי"ד הקה"י יתבאר דהתם נמי מיקרי תערובת, אבל מזה נדחה תי' של הקה"י דהא התם נמי הוי איסור משהו. [↑](#footnote-ref-9)
9. עיקר הקו' למה לא נימא אין הנאסר חוזר ואוסר, אינה מוכרחת שהרי נתבאר לעיל דעת הרבה פוסקים דאף בכחוש משהו מ"מ איכא ולכתחילה אין לצלות אף בכחוש, וכן לענין חמץ בפסח דנו לאסור כש"כ לעיל בהערה באורך.

   ולפי"ז י"ל דא"א לדון כאן אין הנאסר חוזר ואוסר שהרי נתבאר במקו"א דעת כמה אחרונים דלענין זה סגי במה שהולך אפי' משהו ואי"צ שיצא טעם גמור דוקא, עי' מש"כ במקו"א באורך, ועי' באו"ג עמד בזה בתו"ד.

   אבל לדעת הש"ך דבכחוש מותר אפי' לכתחילה ומשמע בפשוטו דס"ל דאין בו אפי' משהו [ואינו מוכרח כש"כ לעיל די"ל דלא חשיב ביטול לכתחילה שאינו מתכוין לבטל], אכתי תיקשי קו' זו. [↑](#footnote-ref-10)