נגעים פרק ז
קטגוריות: ש_ס / נג נגעים / נגעים - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**אלו בהרות טהורות שהיו קודם למתן תורה**

בתו"כ ילפינן לה מ"כי תהיה" מן הדבור ואילך. והקשה השאלת שלום (סי' קג) איך משכח"ל נגע שהתחיל קודם מתן תורה ונשאר לאחר מכן, הא כל המומין נתרפאו במתן תורה. ואין לומר דחזרו למומן בחטא העגל, דמכל מקום הוי נגע חדש, ואין זה נגע שהתחיל בטהרה. ותירץ דבאמת לא היה נגע כזה במציאות, ומכל מקום נקטה התורה את עיקר הדין שנגע שהתחיל קודם מתן תורה טהור. ובפרט שמהכא ילפינן לכל נגע שהתחיל בטהרה שאינו טמא.

ואם נאמר דקודם מתן תורה היינו פרשת נגעים וכמש"כ תוס' בנדה ע ע"ב, ניחא טפי, דלאחר שניתנה פרשת נגעים לא מצינו שנתרפאו.

והנה הר"ן בנדרים ז ע"ב כתב, שאי אפשר לומר דהא דכתיב כי מתו כל האנשים המבקשים את נפשך היינו שנעשו מצורעין, דהא כתיב בקרב כל ישראל, אלמא הותרו להכנס למחנה. וליכא למימר שנתרפאו במתן תורה דהא חזרו למומן בחטא העגל. והקשה השאילת שלום דבמתני' דידן מבואר שנגע שהתחיל קודם מתן תורה אינו מטמא כלל, ומה הוקשה לר"ש איך הותרו להכנס למחנה. ולפי מש"כ לעיל לא קשה מידי, דודאי נגע שנרפא במתן תורה וחזר במעשה העגל מטמא, כיון שנגע זה התחיל לאחר מתן תורה, ושפיר הוקשה לר"ש מהא דכתיב בקרב כל ישראל, והא דתנן במתני' דטהור היינו בנגע שלא נרפא, ובאמת לא היה במציאות נגע כזה.

אך אכתי קשה דברי הר"ן בתחילה דהקשה מדכתיב בקרב כל ישראל, אלמא הותרו להכנס למחנה, והשתא אכתי לא נחת הר"ן להא דנתרפאו וחזרו למומן, ואם כן השתא טהורים לגמרי כיון שהתחיל הנגע קודם מתן תורה. ועי' מהרי"ץ חיות שם שחילק בין דין שילוח מחנות לדין טומאה, דדין שילוח מחנות נהג גם בנגע שהתחיל קודם מתן תורה, וצ"ע.

**בקטן ונולד**

הטעם שאין עובר מטמא בנגעים, כתב הר"ש בפירושו לתו"כ דכתיב "כי יהיה" משמע בהוייתו, דהיינו משנולד. ועוד פירש דכתיב "אדם", ועובר לא חשיב אדם. ובפירוש החפץ חיים לתו"כ פירש דעובר נחשב כבית הסתרים דאינו מטמא.

**בקמט ונגלה**

הרש"ש הקשה מדוע בסיפא דמתני' לא אמרינן עוד אופן, בנגע שנולד קודם שנקמט, ונקמט, ואח"כ חזר ונתפשט, דזה תלוי בפלוגתת ראב"י וחכמים. ותירץ המקדש דוד (נ סק"ה) דבהרת שנולדה בזמן שהיה נגלה ולאחר מכן נקמט אינה נטהרת, כיון שבית הסתרים טהור מחמת שאין הכהן רואה, אך אם טימא כבר אינו מטהרו מחמת כן, והרי הוא נשאר בטומאתו, ואם כן אין כאן מצב של טהרה. [אמנם בית הסתרים אינו חיסרון בראיית הכהן גרידא, דבזה לא היה שייך לומר שאם נולד בקמט ונגלה טהור, שהרי גם בזמן שהיה קמט היה טמא אלא שלא ראהו הכהן, ועל כרחיך חשיב מקום שאינו ראוי לנגעים. ומכל מקום נקט המקדש דוד שאם טימא כבר אינו מטהרו, וחידוש].

**בשחין ובמכוה ובקדח המורדין**

הקשה המקדש דוד (נ סק"י) איך יתכן צרעת במורד, הא כתב הרמב"ם פ"ה ה"א דמורד הוא שנפשט העור מחמת המכוה, ואילו נגע פירושו שילבין מקום מן העור, כמש"כ הרמב"ם ריש הל' טו"צ, וכאשר אין עור אין מקום לנגע כלל. והוכיח מכאן דשייך שם נגע גם בלא עור, ומחמת כן חשיב נגע שהתחיל בטהרה, אלא שאין הנגע מטמא רק כאשר הוא קיים בעור. וכן מבואר לעיל סוף פ"ו דנגע שבצפורן טהור, וכתב הר"ש לפי שאינו עור בשר, ומשמע דשם נגע מיהא אית ביה, אף שאינו בעור.

**חזר הראש והזקן ונקרחו**

לעיל סוף פ"ו כתב הר"ש דנקרחו היינו נגע הנתק, ושם ביאר המשנה ראשונה דהר"ש הוצרך לפרש דאיירי בנתק ולא בקרחת וגבחת כמש"כ הרמב"ם לפי שאין קרחת וקרחת בזקן אלא בראש, ובמתני' איתא נמי זקן, והרמב"ם לשיטתו שכתב בחיבורו דאף בזקן איכא טומאת קרחת. ולפי"ז יל"ע הכא מאי ונקרחו, אם הכונה לנגע קרחת וגבחת הא אין זה שייך בזקן. ואם הכונה לנתק וכמש"כ בסוף פ"ו, איך יתכן לומר שהנגע התחיל בטהרה, הא הנתק מטמא גם בלא מראה בהרת, ונגע הנתק לא התחיל בטהרה, ומה שיש בהרת בתוך הנתק שהתחיל בטהרה אינו סיבה לטהר את נגע הנתק. וצ"ל דלגבי ראש באמת איירי בקרחת וגבחת, ולגבי זקן כיון שנקרח הזקן הדר דינו כעור בשר שמטמא ככל הגוף.

אמנם המשנה ראשונה נקט שלגבי זקן איירי בניתק, ודייק כן מתוספתא שהובא בר"ש, שלגבי ראש נקטה ומשהעלה שער נקרח, ולגבי זקן נקטה ומשהעלה שער ניתק. ודבריו צ"ע כנ"ל איך יתכן בנתק התחיל בטהרה, וצ"ע.

**טהורים**

לגבי נגעי בתים מצינו נמי שאם התחיל הנגע בטהרה טהור לעיל פ"ב מ"ג, סלקו הרי הוא כקמוט שנפשט וכבית הסתרים שנתגלה, כלומר דכיון שהתחיל בטהרה טהור. ולגבי נגעי בגדים מצינו נמי כן בר"ש לקמן פי"א מ"א. ועי' משנה אחרונה.

כתב החזון איש (ס"ג סק"ל) דאין צריך שהכהן יראה את המצב של הטהרה, אלא אם באים עדים ומעידים שהנגע התחיל במצב של טהרה הכהן מטהר על פיהם. וכן נגע שהיה מוחלט ובא עד ומעיד שהפסיק בטהרה הרי הכהן מטהר על פיו.

**השחין והמכוה עד שלא נעשו צרבת וכו'**

כתבו הר"ש והרע"ב, דעד שלא באו בא הנגע היינו טומאה, וכשבא השחין והמכוה והקדח היינו טהרה, דבעינן שתקדם השחין לבהרת, כשחזרו ונעשו צרבת היינו טומאה. וחיו שנתרפאו יפה. ותמה התויו"ט מאחר שכתבו שאם נעשו צרבת היינו טומאה מדוע הוצרכה המשנה לומר וחיו, דהיינו שחזרו לעור בשר, הא בזמן שנעשו צרבת נמי פליגי.

עוד הקשה מהרי"ח מדוע הוצרכו לומר דכשבא השחין היינו טהרה משום דבעינן שתקדם השחין, הא בלא"ה היינו טהרה משום מורד, שאינו מטמא בנגעים כלל. ועוד, דאם בעינן שתקדם השחין מדוע באמת נעשו צרבת היינו טומאה, הא בעינן שתקדם השחין.

ולכן גרס בדבריהם: כשחזרו וחיו, שנתרפאו יפה, היינו טומאה. ולא גרסינן ונעשו צרבת. ולפי"ז מיושב דבאמת צרבת היינו טהרה משום דבעינן שתקדם השחין, ולפיכך נקטה המשנה וחיו, דאם לא חזרו לעור בשר ליכא טומאה. ואין להקשות מדוע הוצרך הר"ש לומר דכשבא השחין היינו טהרה משום דבעינן שתקדם השחין, תיפו"ל משום מורד. די"ל שהר"ש משמעינו בזה מדוע הוצרכה המשנה לומר וחיו דהיינו שנתרפאו יפה.

והנה ראב"י פליג על הדין שבעינן שתקדם השחין, כמבואר בתו"כ שהובא בר"ש להלן פ"ט, ולפיו המצב של טהרה הוא משום מורד. [ואין לומר דבזה גופא פליגי ראב"י וחכמים, האם איכא מצב של טהרה באמצע, ואיירי שלא היה מורד כלל. דהא פליגי נמי בראש וזקן שנקרחו, והתם על כרחיך פליגי בנגע שהפסיק בטהרה].

אך הגר"א גרס "עד שלא נעשו, ונעשו, וחיו", וביאר דחיו היינו שנעשו צרבת. ולפי"ז תרוייהו לית להו דבעינן שתקדם השחין, ולכן המצב של צרבת הוא טומאה, אלא שבאמצע היה מורד והיינו טהרה.

ובתוספתא לפי גירסתינו איירי בבהרת שנולדה בעור בשר ונעשה מורד ואח"כ נעשה צרבת, ויש בזה ג' שיטות, לת"ק טהור לגמרי, לראב"י טמא, לחכמים יראה כתחילה. ובפלוגתת ראב"י וחכמים כתב הר"ש דפליגי האם נגע השחין הוא המשך לנגע עור בשר שהיה תחילה, ואם פשה מחליטו, או שמא חשיב נגע חדש ומסגירו מתחילה, ואינו מטמאו משום פשיון. ולכאורה סברת ראב"י צ"ב, שהרי עור בשר ושחין אינם מצטרפים, ואיך יתכן דחשיב המשך הנגע הקודם. וצ"ל דאף שבעוד שהם זה בצד זה אינם מצטרפים מכל מקום כאשר הפך מעור בשר לשחין באותו מקום מצטרפים, וחשיב נגע אחד.

ובטעמא דת"ק י"ל בתרתי, חדא משום דבעינן שתקדם השחין, והכא נגע קדם. ועוד משום שהיה באמצע מצב של טהרה [בזמן שהיה מורד], וכתנא דמתני'. וברישא לגבי בראש עד שלא העלה שער על כרחיך הטעם הוא מצד טהרה באמצע.

וחכמים דסברי יראה כתחילה על כרחיך פליגי בשניהם, דלית להו דבעינן שתקדם השחין, וכן לית להו שמצב של טהרה באמצע מטהר. אמנם בביאור הגר"א בתוספתא הוסיף דחכמים פליגי גם על רישא דמתני' וס"ל שנגע שהתחיל בקמט ונגלה וכו' יראה כתחילה. דאם נגע שהתחיל בטהרה טהור מדוע הכא אינם מטהרים הרי על כרחיך הוי נגע חדש, מדיראה כתחילה, ונגע זה התחיל בטהרה. אך החזון איש נקט שאין זה מוכרח, דיתכן שלגבי הנידון של הפסיק בטהרה מתייחסים לזה כהמשך של הנגע הקודם, והנגע התחיל בטומאה, ורק לגבי דין הטומאה בפועל חשיב נגע חדש. [ויש לבאר פלוגתתם, דכלפי דין הטומאה והטהרה ודאי חשיב נגע חדש, כיון שעור בשר ושחין אינם מצטרפים. אך לגבי מציאות הנגע הוי נגע אחד, שהרי לא ירד הנגע בנתיים. ונחלקו האם לגבי נגע שהתחיל בטהרה טהור מתייחסים למציאות של הנגע או לדין של הנגע].

הר"ש להלן פ"ט מ"ב הביא תוספתא: הסגירו בשחין ובסוף שבוע נעשה עור בשר, בעור בשר ובסוף שבוע נעשה שחין, יראה בתחילה. והנה הכא ליכא מצב של טהרה באמצע, שהרי נעשה משחין לעור בשר, ומכל מקום יראה כתחילה, והטעם הוא משום דשחין ועור בשר אינם מצטרפים.

ובתו"כ שם איתא שלפי ת"ק בעינן שיקדים השחין לנגע, ולפי ראב"י אין צריך שיקדים ובכל אופן טמא, וחכמים מטהרים. ובפשטות חכמים היינו ת"ק דבעינן שיקדים השחין. אך הוקשה לר"ש דאם כן התוספתא דלא כחד, שהרי לת"ק וחכמים בעור בשר ובסוף שבוע שחין טהור, דבעינן שתקדם השחין, ולראב"י הכל נגע אחד. ולכן כתב דהא דקתני וחכמים מטהרין היינו יראה כתחילה. ובפשטות צ"ל דלפי"ז איכא ג' שיטות, דלת"ק בעינן שתקדם השחין ולכן טהור לגמרי, לראב"י חשיב הכל נגע אחד, ולחכמים דתו"כ וכן לתוספתא יראה כתחילה. [והא דלא נקט הר"ש שהתנא של התוספתא הוא התנא השלישי, צ"ל דלא מסתבר שיש תנא שלישי שמוזכר בתוספתא ולא מוזכר בתו"כ, וצ"ע].

ולדברינו אין שייכות בין ג' התנאים שהובאו בר"ש במשנתינו לג' התנאים בתו"כ בפ"ט, דבפ"ט הם נחלקו בדין תקדם השחין, האם זה סיבה לטהר או ליראה כתחילה או שהכל נגע אחד. והכא הם נחלקו בדין הפסיק בטהרה, האם זה סיבה לטהר או ליראה כתחילה או דאין זה טעם כלל. [והכא אי אפשר לומר מצד תקדם השחין, שהרי הם נחלקו גם בראש עד שלא נקרח. וכן התם אי אפשר לומר מצד הפסיק בטהרה, שהרי מדובר גם באופן שלא הפסיק בטהרה, כגון שחין שנעשה עור בשר].

ברמב"ם בפיה"מ משמע שהטהרה אינה מצד מורד אלא מצד השחין, שעצם מה שהפסיק בשחין באמצע זהו טהרה. והקשה המקדש דוד נ סק"י הא נגע שהפך מעור בשר לשחין יראה כתחילה, ומדוע היינו טהרה. ותירץ דהטהרה הוא מצד המורד, עיי"ש. אמנם התוספתא דלא טיהרה מצד המורד משום דאיירי שהיה המורד באמצע שבוע, ולא מתייחסים לשינויים של תוך שבוע.

אמנם החזון איש נקט שאם התחיל וסיים בעור בשר ובאמצע שבוע היה מורד ושחין חשיב נגע אחד אף לחכמים, שהרי לא הפסיק ממש בטהרה. אך אם התחיל בעור בשר וסיים בשחין, ובאמצע שבוע היה מורד, בזה לחכמים טהור, כיון שכלפי השחין לא מתחשבים בהסגר של עור בשר, וחשיב כנגע שהיה באמצע מצב של טהרה.

**משנה ב**

**נשתנו מראיהן וכו'**

בסברת פלוגתתם עי' משנה אחרונה דפליגי בקראי, וכן נקטו הראב"ד והר"ש בפירושם לתו"כ, עיי"ש. אך המקדש דוד נ סק"י ביאר דפליגי בדין גרמני וכושי, עיי"ש.