28 שלקות ג - בגדר דינא דלאו במילתייהו קיימי ודינא דאישתני לגריעותא
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ג' כ"א אלול תשע"א

**א**

א] ברכות דל"ח:, אמר רבי חייא בר אבא אמר ר' יוחנן שלקות מברכין עליהם בפה"א, ור' בנימין בר יפת אמר ר' יוחנן שלקות מברכין עליהם שהכל נהי' בדברו וכו', תהי בה רב זירא וכו', ועוד אמר ר"ח בר אבא אני ראיתי את ר' יוחנן שאכל זית מליח ובריך עליו תחלה וסוף אי אמרת בשלמא שלקות במילתייהו קיימי בתחלה מברך עליו בפה"ע ולבסוף מברך עליו ברכה אחת מעין ג', אלא אי אמרת שלקות לאו במילתייהו קיימי בשלמא בתחילה מברך עליו שהכל נהי' בדברו אלא לבסוף מאי מברך.

והנה בגל' הגרע"א סימן ר"ח ס"ה דקדק מל' השו"ע שם, דאף להסוברים דהאוכל חטים מברך לאחריהן מעין ג', מ"מ האוכל קמח דלפניו מברך שהכל, אינו מברך לאחריו מעין ג' אלא בנ"ר, וכ"ה מבו' בס' הפרדס שער ראשון, וכ"נ בד' תר"י לעיל דל"ו., והביא מד' הרשב"א לעיל דל"ו. דמפורש לא כן, אלא אף בקמחא דחיטי וקמחא דשערי דמברך לפניהן שהכל, מברך לאחריהן מעין ג', וכ"ה מבו' גם בחי' הרא"ה שם, דאם היו מברכין לאחר חטה מעין ג', היו מברכין כן אף בגוונא שמברכין בתחילתו שהכל, וכ"נ גם בכל בו סימן כ"ד.

ועיי"ש שהק' ע"ד הרשב"א מסוגיין, דאמרינן דהאוכל זית מליח, למ"ד דשלקות מברך עליהן שהכל, אינו מברך לאחריו מעין ג', והרי דאף דזית הוי ממין ז' אינו מברך אחריו מעין ג' כיון דתחילתו מברך שהכל, וא"כ ה"נ נימא בקמחא דחיטי וקמחא דשערי דכיון דתחילתו מברך שהכל, אין מברך אחריו מעין ג', עיי"ש מש"כ בזה.

ב] והנה הט"ז בסימן ר"ה סק"ג דן לומר, דכל הך דינא דדבר שנשתנה לגריעותא ע"י בישול מברכין עליו שהכל, הוא רק במיני ירקות שברכתן תחילה היא בפה"ע, אך בדבר שתחילתו בפה"ע לא הפסיד ברכתו ע"י שנשתנה לגריעותא בבישול, וכתב דבד' התוס' בסוגיין מבו' לא כן, עיי"ש, ובגל' הגרע"א שם תמה ע"ז, ז"ל, תמיהני דבלא"ה מבואר כן מההיא דזית מליח דברכתו בפה"ע, ומ"מ ע"י מליחה ושליקה מיקרי נשתנה לגמרי לגריעותא, עכ"ל, וכן הק' הצל"ח בסוגיין והדה"ח בקו"א להל' ברכות.

אמנם הנה בחי' הרשב"א בסוגיין כתב, ז"ל, ולענין פרי עץ הנשלק וכו', אבל פירות אחרים שנפגמין וכו' מברך שהכל לדברי הכל, וכן נראה מן התוס' וכו', עכ"ל, והרי שדן הרשב"א בדין זה, אם פירות העץ שנפגמין בבישולן מברך עליהן שהכל, ולא למד לזה ממש"א דבזית מליח מברכין עליו שהכל, וזה להדיא כד' הט"ז, וצ"ע הטעם בזה.

וביותר צ"ע בד' ההג"א סימן י"ב, ז"ל, ומהר"ם מקיים פי' ה"ג, דכמו שאנו אומרים לקמן אם תחילה בפה"א שלקן שהכל, גם הכא שתחילת תמרים בפה"ע הואיל ואישתני לגריעותא בפה"א, שאין סברא להוריד אותו מב' מעלות וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דכל מש"א דשלקן שהכל, הוא רק בדבר שתחילתו בפה"א, אך בדבר שתחילתו בפה"ע אם שלקו מברך עליו בפה"א, וכבר תמהו החת"ס בגל' שם והרש"ש, שהרי להדיא אמרינן בסוגיין דזית מליח מברכין עליו שהכל, ומש"כ החת"ס לישב בזה, הוא שלא כד' הרשב"א בסוגיין שכתב דבזית הוי השינוי למעליותא, (אך באו"ז סו"ס קס"ח נ' דס"ל דהוי השינוי לגריעותא).

ג] ונ' לדון בזה, דהנה למ"ד דשלקות מברכין עליהן שהכל ואף בשנשתנו למעליותא, מבו' בסוגיין דאי"ז דין מסוים לגבי ברכה, אלא אף לגבי מצה ומרור אמרינן דשלקות לאו במילתייהו קיימי, וע"כ אין יוצאין בהן ידי מצה ומרור, והיינו דכל דבר שנשלק ונשתנה עי"ז, חשיב כדבר אחר, וע"כ אין יוצאין בו יד"ח מצה ומרור, וע"כ נמי אין מברכין עליו בפה"א, כיון שנשתנה לדבר אחר, ולא חשיב כפרי האדמה.

אמנם למ"ד דשלקות מברכין עליהן בפה"א, ורק אם נשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, יש להסתפק אם נמי ס"ל דהא דבנשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, הוא משום דלאו במילתייהו קיימי, ואך דס"ל דכל הא דשלקות לאו במילתייהו קיימי הוא רק בשנשתנו לגריעותא, ועמש"נ עוד בזה בסימן א' סק"?, או דנימא דלדידי' בכל גווני שלקות במילתייהו קיימי, דלענין הך מילתא אם במילתייהו קיימי, אין לחלק בין נשתנו למעליותא לנשתנו לגריעותא, והא דבנשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, הוא דין מסוים לגבי ברכה, דכל דנשתנו לגריעותא ואין עליהן את חשיבות הפרי, אין מברכין עליהן את ברכתן.[[1]](#footnote-2)

ונפ"מ בזה, למ"ד דיוצאין ברקיק המבושל, אם הוא גם בשנשתנה לגריעותא ע"י בישולו, דאי נימא דכל דנשתנה לגריעותא אמרינן דלאו במילתי' קאי, אף אין יוצאין בו יד"ח מצה, אך אי נימא דאף בשנשתנה לגריעותא קאי במילתי', והא דמברכין עליו שהכל הוא דין מסוים לגבי ברכה, שפיר יוצאין בזה יד"ח מצה, אך י"ל דסתם רקיק מבושל נשתנה לגריעותא, ולפ"ז בע"כ דמ"ד דיוצאין בו יד"ח מצה פליג על דינא דנשתנה לגריעותא, ובפי' החרדים לירושלמי בפירקין נקט דכל דנשתנה לגריעותא הוי זה טעם שלא יצא בו יד"ח מרור, ומבו' דס"ל דכל דאישתני לגריעותא אמרינן דלאו במילתי' קאי.

ד] והנה כל מקום הנידון בזה, הוא למש"נ בסימן א' בדעת כמה מקמאי, דהא דבנשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, הוא דין בפנ"ע, ואי"ז ענין לדינא דדברים שאין נאכלין חי דמברכין עליהן שהכל, אך למש"נ שם בדעת אידך קמאי דהוא חד דינא עם עם הא דכשאין דרכן ליאכל חי מברך עליהן שהכל, הרי ודאי דהוי זה דין מסוים לגבי ברכה דכשאוכלן שלא כדרך אכילתן אינו מברך עליהן את ברכתן, ואי"ז ענין לדינא דשלקות לאו במילתי' קאי.

והך מילתא דהא דדברים שאין נאכלין חיין מברכין עליהן שהכל, הוי זה דין מסוים לגבי ברכה, היינו משום דרק בדבר שנשתנה בבישולו מצינו למימר דלאו במילתי' קאי, אך בדבר המחוסר בישול, לא שייך כלל לומר דלאו במילתי' קאי, וז"פ וא"צ לפנים.

ויש להוסיף דמצינו כן בכ"ד, חדא, שהרי האחרונים דנו דמברכין על המרור שהכל משום שאין דרך לאכלו חי, ולא עלה על הדעת דמכח זה לא יצא בו יד"ח מרור, דומיא דמש"א בסוגיין דלמ"ד דשלקות לאו במילתייהו קיימי, הרי דמה"ט אין יוצאין בהן יד"ח מרור, ועוד, שהרי כתב בפסקי רי"ד בסוגיין דבמיני זרעים דחשיבי טפי מברכין עליהן כשאכלן חיין אף שאין הדרך לאכלן כן, ועד"ז כתב בביאוה"ל סימן ר"ב סי"ב דבמיני דגן כיון שהוא מוכן למזון חשיב טפי ומברכין עליו בפה"א אף שאין הדרך לאכלו חי, וז"ב.

ה] ונ' נפ"מ בזה, דהנה במג"א סימן ר"ו סק"א כתב דאותן דאותן הגדלים על האילן ומברך בפה"א משום דלא נגמר פרי או שאינן עיקר הפרי אם בירך בפה"ע יצא, ובשו"ת פנים מאירות ח"א סימן נ"ח כתב דה"נ בפירות האדמה שטובים מבושלין יותר מחיים שמברכין עליהן בעודם חיים שהכל, אם בירך בפה"א יצא, וכ"כ בגל' הגרע"א למג"א סימן תע"ה סק"י, (ובמג"א שם מ' קצת לא כן, ויש לדחות).

והנה אמנם בדין שלקות למ"ד דלאו במילתייהו קיימי, י"ל דאם בירך עליהן בפה"א לא יצא, דכל מש"כ המג"א דאם בירך בפה"ע יצא, הוא רק בדברים דחשיבי כפירות העץ, ואך דכיון דלא חשיבי אין מברכין עליהן בפה"ע, וע"כ מ"מ אם בירך עליהן בפה"ע יצא, אך בשלקות דלאו במילתייהו קיימי, ולא חשיבי כלל כפרי האדמה, ואף לענין מצה ומרור לא חשבינן להו כמצה ומרור, מסתבר דאם בירך עליהן בפה"א לא יצא.

ומעתה יש להסתפק לפ"מ דקי"ל דדברים שמשתנים בבישולם לגריעותא מברכין עליהן שהכל, אם יצא יד"ח כשבירך עליהן בפה"א, ולכאו' הוא תלוי במש"נ, דאם הא דבנשתנה לגריעותא מברכין עליהן שהכל, הוא משום דבכה"ג אמרינן דלאו במילתייהו קיימי, הרי מסתבר דאם בירך עליהן בפה"א לא יצא, אך אם הא דבנשתנה לגריעותא מברכין עליהן שהכל, הוא דין מסוים לגבי ברכה, דכה"ג לא חשיבי לברך עליהן את ברכתן, וכ"ש אי נימא דהוא חד דינא עם דינא דאינו נאכל חי דמברכין עליו שהכל, הרי ודאי דאם בירך עליהן בפה"א יצא לדעת המג"א.

והנה בשע"ת סימן ר"ו סק"ב כתב ע"ד הפנים מאירות דפשוט דה"ה איפכא ואותן שחיין טובים ממבושלין ובירך לאחר הבישול בפה"א יצא, אמנם במ"ב שם סק"ג הביא ד' הפנים מאירות באותם שטובין מבושלין יותר מחיין ובירך עליהן בפה"א כשהן חיים, והשמיט לד' השע"ת באותן שטובין חיין יותר ממבושלין, אך בשעה"צ סימן ר"ח סקמ"ג הביא לד' השע"ת אלו, ומ' דלא פסיקא לי' הך מילתא.

ו] והנה במ"ב סימן ר"ב סקס"ה כתב בדין דברים שדרך לאכלם חיים ולא מבושלים שאם אכלם כשהן מבושלין מברך עליהן שהכל, ז"ל, וברכה אחרונה בורא נפשות אפילו אי אתרמי בשבעת המינים בכה"ג, ובשעה"צ שם סקע"ו הראה מקורו מסוגיין דאמרינן דבזית מליח מברך לאחריו בנ"ר, ומד' הרמב"ם בפ"ח מברכות ה"ג.

והנה אי נימא דהא דקי"ל דבדברים שנשתנו בבישולם לגריעותא מברכין עליהן שהכל, אי"ז משום דבכה"ג אמרינן דלאו במילתייהו קיימי, אלא הוא דין מסוים לענין ברכה, דכל שנשתנו לגריעותא לא חשיבי ואין מברכין עליהן את ברכתם, הרי לכאו' שפיר יש מקום לומר דכ"ז הוא לגבי ברכה ראשונה, אך ברכת מעין ג' מברכין עליהן אף בכה"ג, ובפרט לדעת הסוברים דברכת מעין ג' היא מדאורייתא, ואין ללמוד לזה ממש"א בסוגיין דבזית מליח מברך לאחריו בנ"ר, שהרי בסוגיין אמרו כן למ"ד דשלקות לאו במילתייהו קיימי, וכיון דלאו במילתייהו קיימי וחשיבי כדבר אחר, ואף אין יוצאין בהן יד"ח מצה ומרור, ודאי דאף אין מברכין עליהן ברכת מעין ג', אך לפ"מ דקי"ל דשלקות במילתייהו קיימי, ואך דכל שנשתנו לגריעותא אין מברכין עליהן את ברכתן, שפיר י"ל דמ"מ מברכין לאחריהן מעין ג'.[[2]](#footnote-3)

ומד' המ"ב שהוכיח לדין זה מסוגיין, נ' דס"ל דאף הא דקי"ל דכל שנשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, הוא משום דבכה"ג אמרינן דלאו במילתייהו קאי, וע"כ שפיר ס"ל דיש ללמוד מסוגיין דמהני הא דלאו במילתייהו קאי גם לגבי ברכה אחרונה דאין מברכין עליהן מעין ג'.

ואמנם בד' הרמב"ם בפ"ח מהל' ברכות מפורש דדברים הנאכלים חיין מברכין עליהן כשהן מבושלין בנ"ר, וכמו שהביא השעה"צ, אך פשוט דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דפת שעיפשה מברכין לאחרי' בנ"ר, והרי דס"ל דכל דלא חשיב לברך לפניו את הברכה המבוררת, אף לא חשיב לברך לאחריו, ואין מברכין לאחריו אלא בנ"ר.

ולפ"ז נראה, דע"כ לא פסיקא לי' להמ"ב דבדברים שנשתנו לגריעותא שבירך עליהן בפה"א יצא, דכיון דכל שנשתנו לגריעותא לאו במילתייהו קיימי, י"ל דאם בירך עליהן בפה"א לא יצא, ול"ד לדברים שטובים מבושלין יותר מחיין דאם בירך עליהן בפה"א כשהן חיין יצא, דדברים אלו הרי חשיבי שפיר כפרי האדמה, ואך דלא חשיבי לברך עליהן את ברכתן כיון שאין דרך אכילתן כשהן חיין, וע"כ שפיר אמרינן דאם בירך עליהן בפה"ע יצא, ומשא"כ בדברים שטובין חיין יותר ממבושלין דכל שנתבשלו לאו במילתייהו קאי ולא חשיבי כפרי האדמה, י"ל דאם בירך עליהן בפה"א לא יצא, וכמש"נ.[[3]](#footnote-4)

ז] ויש להעיר עוד בזה, דהנה בסוגיין מבו' דלמ"ד דשלקות מברכין עליהן שהכל, אין יוצאין ברקיק המבושל, ולכאו' הי' נראה, דכ"ה דאין יוצאין בו יד"ח מצה, משום דלאו במילתי' קאי, ה"נ אין מברכין עליו ברכת המוציא.

ואמנם הך דינא דשלקות שנשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, לא מצינו שיהא הדין כן בפת, והרי קי"ל דפת שנתבשלה אם יש בה יותר מכזית, מברכין עלי' המוציא, והיינו אף בשנשתנית עי"ז לגריעותא.

ונ' דמזה מוכח דדינא דשלקות שנשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, אי"ז משום דבכה"ג לאו במילתייהו קיימי, דא"כ גם ל"ה מברכין עליהן המוציא, דומיא דהא דאין יוצאין בהן יד"ח מצה, אלא הוא דין מסוים לגבי ברכה, דכה"ג אין עליהן את חשיבות הפרי לברך עליהן את ברכתן, וכל הך דינא הוא בפירות, אך בפת דחשיבא טפי, מברכין עלי' את ברכתה אף כשנשתנתה לגריעותא בבישולה, גם י"ל דכל עיקר ענין אשתני לגריעותא, ל"ש רק כלפי ברכה שמברכין על הפרי, ודו"ק, וז"ב, ועי' בביאור הגר"א סימן קס"ח ס"י וסי"ג שמבו' בדבריו כן, וכמש"נ להלן ענף ב'.

אמנם שו"ר בראש יוסף בסוגיין שכתב דלס"ד דשלקות לאו במילתייהו קיימי ומה"ט אין יוצאין ברקיק המבושל יד"ח מצה, אין מצה והמוציא שוין, שהרי כל דפרוסה קיימת מברכין עלי' המוציא, עכ"ד, והרי דס"ל דלגבי ברכת המוציא ל"מ הא דשלקות לאו במילתייהו קיימי, וצ"ע בזה.

ועמש"נ בסימן ב' סק"א להוכיח כן עוד, ממה שהוצרכו הרמב"ם והרא"ש לפרש דטעמא דאין יוצאין ברקיק המבושל יד"ח מצה הוא משום דבעינן טעם מצה וליכא, ולא פירשו דהוא משום דאישתני לגריעותא ולאו במילתייהו קיימי, עיי"ש.

ח] ולפ"ז מתישבים היטב ד' הרשב"א והרא"ה שנקטו, דלהסוברים דמברכין על החטין והשעורין מעין ג', היינו אף בגוונא שמברכין עליהן בתחילה שהכל, ול"ד למש"א בסוגיין דלמ"ד דשלקות לאו במילתייהו קאי אם אכל זית מליח מברך לאחריו בנ"ר, דשאני שלקות למ"ד דלאו במילתייהו קאי, דחשיבי כדבר אחר ואף אין יוצאין בהן ידי מצה ומרור, וע"כ אף אין מברכין עליהן מעין ג', ומשא"כ בקמחא דחיטי ודשערי, הרי דאף דמברכין עליהן בתחילה שהכל, הרי הוי זה דין מסוים לענין ברכה, דלא חשיבי לברך עליהן את ברכתן, כיון שאין דרך לאכלן, שהרי לא נשתנו בבישול, ולי"ב לדינא דשלקות, ושפיר י"ל דכ"ז הוא בברכה שלפני', אך בברכה שלאחרי' מברכין עליהן מעין ג'.

והטעם לחלק בין ברכה שלפני' לברכה שלאחרי', הנה להרשב"א והרא"ה לטעמייהו דס"ל דברכה שלאחרי' בז' מינים היא מה"ת, הוא מתפרש בפשיטות, וע"ד שכתב הביאוה"ל בדין פת שעפשה, וכמש"נ לעיל סק"ו בהערה.

אך גם לדעת הסוברים דברכת מעין ג' היא מדרבנן, י"ל דחלוק הוא חילוק הברכות בברכה ראשונה מחילוק הברכות בברכה אחרונה, דבברכה ראשונה הרי לא נשתנו כל המינים זמ"ז, אלא במטבע הברכה, ובזה אמרינן דלא תיקנו חכמים המטבע המבורר אלא בדבר החשוב טפי, אך בברכה אחרונה הרי נשתנו המינים זמ"ז בעיקר הברכה, דבה' מיני דגן וז' המינים לא סגי בברכה בעלמא, אלא צריך לברך מעין ג' ברכות, ומה"ט אם בירך עליהן בנ"ר לא יצא אפי' בדיעבד, ול"ד לברכה ראשונה שעל כולן אם בירך שהכל יצא, וי"ל דבזה לא חילקו חכמים, וכל שהוא מז' מינים ומה' מיני דגן, תיקנו לברך בו מעין ג'.

ט] ולפ"ז מתישבים היטב ד' ההג"א שנקט דפרי העץ שנשתנה לגריעותא ע"י בישול מברכין עליו בפה"א, וד' הרשב"א והט"ז שדנו בדינו, אשר קשיא שהרי להדיא אמרו בסוגיין דזית מליח מברכין עליו שהכל, והיינו משום די"ל דכ"ז הוא למ"ד דשלקות לאו במילתייהו קיימי, וחשיבי כדבר אחר ואין יוצאין בהן ידי מצה ומרור, וע"כ ודאי דאף אין מברכין עליהן בפה"ע, ומשא"כ לפ"מ דקי"ל דשלקות מברכין עליהן בפה"א, ורק אם נשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, הוי זה דין מסוים לענין ברכה, דלא חשיבי לברך עליהן את ברכתן, ובזה שפיר י"ל דכ"ז הוא בברכת בפה"א ולא בברכת בפה"ע, ולדעת ההג"א אמרינן בזה דנחית חד דרגא, ובפרי האדמה שנגרע בבישולו מברך שהכל ובפרי העץ שנגרע בבישולו מברך בפה"א, (וזה ע"ד ד' המג"א בסימן ר"ד סק"ז בפרי שלא נגמר בישולו, ונת' בזה ב? סקט"ו).[[4]](#footnote-5)

ולפמש"נ נמצא, דהרשב"א דס"ל דאין ללמוד מההיא דזית מליח דאף דבר שמברכין עליו בפה"א שנשתנה מברכין עליו שהכל, אזיל לטעמי' לעיל דל"ו., דמבו' דס"ל דשאני דין שלקות לאו במילתייהו קיימי, משאר גווני שאין מברכין על הפרי את ברכתו, אך הגרע"א שהק' ע"ד הט"ז אזיל לטעמי', דלא ס"ל לחלק בזה, וע"כ נקט דיש ללמוד מסוגיין דכל שתחילתו שהכל מברכין לאחריו בנ"ר, ולא חילק דהכא שאני משום דשלקות לאו במילתייהו קיימי, וע"כ ס"ל דיש ללמוד מההיא דזית מליח, דגם דבר שברכתו בפה"ע שבישלו מברכין עליו שהכל.

י] אמנם אכתי צ"ע רב בד' הרשב"א, דהנה עיי"ש בדבריו שהוכיח דפירות העץ שנפגמו בבישולם מברכין עליהן שהכל, ז"ל, וכן נראה מן התוס' שפי' בשם א' מן הגדולים בהא דאמרינן בסמוך הביאו לפניהם פרגיות וכרוב ודורמסקין, דורמסקין פר"וניש, והא דלא בריך עליהו תחלה דהא פרי עץ חשוב טפי, משום דמיירי בשנתבשלו הדורמסקין ואין מברכין עליהן אלא שהכל, עכ"ל, והנה הרי מבו' בסוגיין דהמברך שבירך תחילה על הפרגיות, ס"ל דכל שלקות מברכין עליהן שהכל, שהרי כרוב משתנה למעליותא בבישולו, ואפ"ה ס"ל דמברכין עליו שהכל, והיינו משום דס"ל דשלקות לאו במילתייהו קיימי, וא"כ הרי לדידי' ודאי דאף שלקות דפרי העץ מברכין עליהן שהכל, ומה מייתי הרשב"א מינה לדידן, דפרי העץ שנפגמו בבישולם מברכין עליהן שהכל, והרי חזינן שלא למד הרשב"א להך דינא ממש"א בגמ' דלהך מ"ד מברכין על זית מליח שהכל, וא"כ היאך למד לזה ממש"א דלהך מ"ד מברכין על דורמסקין שהכל, וצע"ג.

ונ' ברור בביאור ד' הרשב"א, דהנה בתוס' הר"י שיריליאון כתב, ז"ל, משה"ק רש"י על פי' רבותינו פרונ"ש דא"כ בפה"ע הי' לו לברך, תירץ ה"ר יוסף כשנשלקו אישתני לגריעותא ולכך יברך עליהן שהכל, וכרוב חשוב שברכתו בפה"א, וכן פירש ה"ר שמעי', עכ"ל, והיינו דקשיא להו על מש"א דלמ"ד דשלקות בפה"א פירא עדיף, דמשמע דהי' לו לברך על הכרוב, דמ"ט לא אמרינן דהי' לו לברך על הדורמסקין שברכתם בפה"ע, וזה קו' התוס' שם, וע"ז תירץ, דדורמסקין כשנשלקו אישתנו לגריעותא, וע"כ אף דבכרוב ס"ל דבמילתי' קאי ומברכין עליו בפה"א, מ"מ בדורמסקין מודה דמברכין עליו שהכל.

ונ' דד' הרשב"א קיימי ע"ד תוס' אלו, ובכ"ד מצינו דד' הרשב"א בשם תוס' הם תוס' הר"י שיריליאון, וע"ז הוא שכתב דלפי דבריהם מוכח דאף בפרי העץ שנשתנה לגריעותא בבישולו מברכין עליו שהכל, שהרי לפ"ז מבו' דאף למ"ד דשלקות במילתייהו קיימי, מ"מ כל שנשתנו פירות העץ לגריעותא מברכין עליהן שהכל, ומש"כ הרשב"א והא דלא בריך עלייהו תחילה וכו', צ"ל דהל' אינו מדוקדק וכונתו להא דמבו' בסוגיין דאף למ"ד דשלקות במילתייהו קיימי ל"ה לו לברך עליהן תחילה.

יא] ובעיקר מש"נ בדעת הגרע"א והמ"ב, הנה שוב נתבוננתי די"ל עוד בזה, דלעולם ס"ל דדינא דשלקות לאו במילתייהו קיימי, ודינא דנשתנה לגריעותא ב' דינים חלוקים הם, וניחא מש"כ בשעה"צ דאם בירך על אותם שנשתנו לגריעותא בבישולם בפה"א יצא, ואך דס"ל דהא דמייתי הגמ' מזית מליח, הוא גם להוכיח שלא כמ"ד דבנשתנה לגריעותא מברכין עליו שהכל, וס"ל דזית מליח חשיב כנשתנה לגריעותא, וכאשר כן מ' באו"ז סו"ס קס"ח, (וזה שלא כד' הרשב"א והרשב"ץ בסוגיין), וע"כ שפיר למדו מינה דבאישתני לגריעותא אין מברכין לאחריו מעין ג', וגם שפיר למד הגרע"א מזה דגם בפרי העץ שנשתנה לגריעותא מברכין עליו שהכל.

אמנם הרשב"א דס"ל דאין ללמוד מסוגיין להני מילי, הוא משום דאזיל לטעמי' דס"ל דזית מליח נשתנה למעליותא, ולפ"ז בע"כ דהא דמייתי הגמ' מינה הוא להוכיח דלא כמ"ד דשלקות לאו במילתייהו קיימי, וע"כ ס"ל דאין ללמוד מינה דפירות האילן שנשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, וע"כ נמי ס"ל דאין ללמוד מזה דכל שנשתנה לגריעותא אין מברכין אחריו מעין ג'.

יום א' ט"ו כסליו תשע"ב

**ב**

יב] אמנם הנה בעיקר מש"נ דלפ"מ דקי"ל דשלקות מברכין עליהן בפה"א, ורק אם נשתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, אי"ז משום דבכה"ג לאו במילתייהו קיימי, אלא הוא דין בפנ"ע, וע"כ אי"ז אלא דין מסוים לענין ברכה, ואי"ז ענין לדינא דאין יוצאין ברקיק המבושל, הנה אמנם בד' הר"ש והרא"ש בחלה מבו' להדיא לא כן.

דהנה ז"ל הר"ש בפ"ק דחלה מ"ה, ועוד ראי' דאין מברכין המוציא על דבר שנתבשל במשקין, מההיא דס"פ כל שעה דא"ר יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל אף על פי שלא נימוח שהבישול מבטלו מתורת לחם כדמוכח התם, אע"ג דר"מ פליג עלי' קיי"ל כר' יוסי, וכיון דלאו לחם הוא אין מברכין עליו המוציא וכו', והא דתניא התם הכוסס חטה מברך עליו בפה"א טחנה אפאה ובשלה בזמן שהפרוסות קיימות בתחלה מברך עליו המוציא ולבסוף מברך עליו ג' ברכות ההיא ר"מ היא דלא אתי בישול מבטל לה לאפי', ושמואל קאמר התם שלקות מברכין עליו שהכל מוקי לה כר' יוסי, עכ"ל, והובאו דבריו בד' הרא"ש בהל' חלה.

והנה במש"כ הר"ש דקי"ל כר' יוסי דהבישול מבטלו מתורת לחם, ומשום דשמואל דקאמר התם שלקות מברכין עליו שהכל מוקי לה כר' יוסי, תמה הגר"א בסימן קס"ח ס"י וסי"ג, דהרי אדרבה קי"ל דשלקות מברכין עליהן בפה"א, והא דאין יוצאין ברקיק המבושל מסקינן דהוא משום דבעינן טעם מצה וליכא.[[5]](#footnote-6)

יג] ונראה בישוב ד' הר"ש, דס"ל דגם לפ"מ דקי"ל כר"ח דכל שתחלתו בפה"א שלקו שהנ"ב וכל שתחלתו שהנ"ב שלקו בפה"א, הוא נמי משום דשלקות לאו במילתייהו קיימי, וע"כ כ"ה דבאישתני לגריעותא לאו במילתי' קאי ואין מברכין עליו בפה"א, ה"נ ברקיק המבושל דאישתני לגריעותא אין יוצאין בו יד"ח מצה.

ולפ"ז נמצא, דכל הא דדחי הגמ' דטעמא דר' יוסי הוא משום דבעינן טעם מצה וליכא, הוא רק למ"ד דשלקות במילתייהו קיימי ואף בדאישתנו לגריעותא, אך לפ"מ דקי"ל דשלקות דאישתנו לגריעותא לאו במילתייהו קיימי, הרי דזהו גופא טעמא דר' יוסי משום שהבישול מבטלו מתורת לחם, כ"ה דהוא מבטלו מתורת ירק, וזהו שלמד מינה הר"ש, דאף אם בלילתו עבה חייב בחלה, מ"מ אין מברכין עליו המוציא משום שהבישול מבטלו מתורת לחם,[[6]](#footnote-7) ושו"ר שכבר כתב כן בהעמ"ש ש' ע"ז סק"ט, עיי"ש.

ואמנם צ"ב, דכיון דכל הא דאין יוצאין ברקיק המבושל דהבישול מבטלו מתורת לחם, הוא רק משום דאישתני לגריעותא, א"כ בעיסה שבלילתה עבה שבישלה דלכאו' אין הבישול מגרע אותה, ועכ"פ לא בכל גוונא הוא מגרע אותו, מ"ט אין מברכין עליו המוציא.

אך נראה, דהא דברקיק המבושל חשיב כאישתני לגריעותא, לאו היינו דבכל גוונא רקיק שאינו מבושל טוב מן המבושל, והרי אדרבה מצינו דרקיק המבושל חשיב כמצה עשירה, והרי דהבישול משביחו, אלא היינו דכלפי תורת "לחם" שברקיק, הוי הבישול לגריעותא, דע"י הבישול מתגרע תורת לחם שבו, וע"כ כ"ה דבירק שנשתנה לגריעותא בבישולו, מבטל ממנו הבישול תורת ירק, ה"נ בלחם שנשתנה לגריעותא בבישולו, מבטל ממנו הבישול תורת לחם, וע"כ נמי בעיסה שבלילתה עבה, כיון דכלפי תורת לחם שבה, ה"ז מתגרע ע"י הבישול, ע"כ מבטל ממנה הבישול תורת לחם.

יד] והנה עכ"פ מבו' מד' הר"ש והרא"ש, דגם לפ"מ דקי"ל כר"ח דכל שתחילתו שהכל שלקו בפה"א, מ"מ הא דכשנשתנה לגריעותא מברכין עליו שהכל, הוא משום דבכה"ג לאו במילתי' קאי, וזה דלא כמש"נ באורך בענף א'.

אמנם באמת נראה דלדינא לא קי"ל הכי, שהרי הר"ש והרא"ש כתבו מכח זה, דהא דתניא דטחנה אפאה ובשלה בזמן שהפרוסות קיימות בתחלה מברך עליו המוציא ולבסוף מברך עליו ג' ברכות ההיא ר"מ היא דלא אתי בישול מבטל לה לאפי', אך לדינא הרי קי"ל בסימן קס"ח ס"י כהך דינא דכל שהפרוסות קיימות מברכין עליו המוציא וברהמ"ז, והרי דלדינא קי"ל דאין הבישול מבטלו מתורת לחם, ובע"כ לפ"ז דכל הא דבשלקות דאישתנו לגריעותא מברכין עליהן שהכל, אי"ז משום דבכה"ג לאו במילתייהו קיימי, אלא הוא דין מסוים לגבי ברכה, וכמש"נ, ועי' היטב בביאור הגר"א סימן קס"ח ס"י וסי"ג שמבואר כן בדבריו.

ונראה עוד, דהרא"ש בהל' חלה שהוכיח שלא כד' ר"ת מהא דאין יוצאין ברקיק המבושל, הם דברי הר"ש, אך הרא"ש גופי' לא ס"ל הכי, שהרי הרא"ש בפירקין סימן ז' וסימן י' נקט לדינא להא דבזמן שהפרוסות קיימות מברך המוציא וג' ברכות, ושו"ר שכבר עמד ע"ז במעדיו"ט שם, וגם בסימן ט"ו כתב הרא"ש דטעמא דר' יוסי הוא משום דבעינן טעם מצה וליכא, והיינו משום דס"ל דהא דבאישתני לגריעותא ברכתו שהכל, אי"ז משום דבכה"ג לאו במילתי' קאי, אלא הוא דין מסוים לגבי ברכה, וע"כ ל"ש הך דינא לגבי ברכת המוציא וכמש"נ הטעם בזה לעיל סק"ז, ולא לגבי לצאת יד"ח מצה.[[7]](#footnote-8)

טו] שוב נתבוננתי די"ל עוד בזה, דהר"ש שנקט דקי"ל כר' יוסי דהבישול מבטל מתורת לחם, הוא משום דס"ל כדעת רש"י ודעימי' שנת' בסימן ב' סק"ב בדעתם דס"ל דלדעת רב חסדא כל הא דשלקות מברכין עליהן בפה"א, הוא רק בפרי ששאינו נאכל כמו שהוא חי, ודרך אכילתו היא לאכלו מבושל, דבזה לא אמרינן דלאו במילתי' קאי, דאדרבה עיקר פריו הוא לאכלו שלוק, וע"כ מברכין עליו בפה"א, ושם סק"ג ובהערה שם נתבאר דדעת רש"י דהכי קי"ל.

ולפ"ז י"ל כן גם בדעת הר"ש, וע"כ שפיר נקט הר"ש דלפ"מ דקי"ל כרב חסדא, הרי דהא דאין יוצאין ברקיק המבושל יד"ח מצה, הוא משום דהבישול מבטלו מתורת לחם, שהרי קי"ל דשלקות לאו במילתייהו קאי, אלא היכא דזהו עיקר פריו, וע"כ נמי נקט הר"ש דאף אם עיסה שבלילתה רכה חייבת בחלה, מ"מ אין מברכין עלי' המוציא דהבישול מבטלה מתורת לחם, ואף אם לא חשיב כנשתנה לגריעותא (ודלא כמש"נ סוסקי"ג), מ"מ הבישול מבטלה מתורת לחם, שהרי הא דשלקות לאו במילתייהו קיימי הוא אף בדלא אישתני לגריעותא, וכנ"ל.

ולפ"ז אין ללמוד כלל מד' הר"ש לדידן, דכל מה שנקט הר"ש דגם לדעת רב חסדא אמרינן דשלקות לאו במילתייהו קיימי, הוא רק משום דס"ל דלדעת רב חסדא אין מברכין על שלקות בפה"א אלא היכא דזהו עיקר פריו, אך לפ"מ דקי"ל כדעת ש"ר דקי"ל דכל דלא אישתני לגריעותא מברכין עליו בפה"א, שפיר מסתבר כמש"נ דאף הא דבאישתני לגריעותא אין מברכין עליו בפה"א, אי"ז משום דבכה"ג לאו במילתי' קאי, אלא הוא דין מסוים לגבי ברכה, וכמש"נ.

טז] ובעיקר מש"נ בדעת הר"ש, הנה יל"פ כן גם בד' היראים שכתב במ' ער"ד, ז"ל, אבל יש בישול אחר צלי ויש צלי אחר בישול דתניא בפסחים וכו' צלאו ואח"כ בשלו חייב ומתמה תלמודא אמאי הא צלי אש הוא, אמר רב כהנא הא מני ר' יוסי היא דתניא יוצאין ברקיק השרוי ובמבושל שלא נימוח דברי ר"מ ר' יוסי אומר יוצאין ברקיק השרוי אבל לא במבושל אע"פ שלא נימוח, פי' גבי מצה לחם כתיב ואינו נקרא לחם אלא אפוי ולא מבושל, וכשבשלו אחר אפייתו נקרא מבושל דיש בישול אחר אפי', עכ"ל.

והראבי"ה בסימן קצ"ז כתב ע"ז, ז"ל, ולאו מילתא היא דהא מייתי ליה בפרק כיצד מברכין ומסקינן עד כאן לא קאמר ר' יוסי אלא לגבי מצה דבעינן טעם מצה בפיו וליכא, עכ"ל, והב"י בסימן שי"ח כתב, ז"ל, וההיא דאותבי' ראבי"ה וכו' היא קושיא חזקה, שהרי היא ממאי דאמרינן גבי שלקות מאי מברכין עלייהו וכו', ואמרינן דפליגי במחלוקת שנוי' וכו', ואסיקנא ולא היא דכו"ע שלקות מברכין עליהן בפה"א, וע"כ לא קאמר ר' יוסי התם אלא משום דבעינן טעם מצה וליכא אבל הכא אפילו ר' יוסי מודה, וכן פסקו כל הפוסקים דמברכין עליהם בפה"א וגבי רקיק מבושל קי"ל כר' יוסי, וא"כ ע"כ כרחך לומר דסברי דל"ד לרקיק המבושל דשאני התם דבעינן טעם מצה וליכא, עכ"ל.

אמנם למש"נ מד' הר"ש, מתישבים היטב ד' היראים, דהרי כל הא דקי"ל דשלקות מברכין עליהן בפה"א, הרי הוא רק היכא דתחילתו שהכל, אך כל שתחילתו בפה"א, קי"ל דלאו במילתייהו קיימי ומברכין עליהן שהכל, ואשר ע"כ מה"ט גם אין יוצאין ברקיק המבושל, משום דהבישול מבטלו מתורת לחם, ואין הטעם משום דבעינן טעם מצה וליכא, וז"פ.

יז] וצריך להוסיף בזה, דהנה הר"ש כתב לפי דבריו, דהא דתניא דטחנה אפאה ובשלה בזמן שהפרוסות קיימות בתחלה מברך עליו המוציא ולבסוף מברך עליו ג' ברכות, ר"מ היא דלא אתי בישול מבטל לה לאפי', אמנם הנה היראים במ' קמ"ח הביא להך דינא, ופירשה דאין הפרוסות קיימות היינו שנימוחו, והרי דקי"ל הכי, ולכאו' זה דלא כמש"נ בדעתו דקי"ל דבישול מבטל מתורת לחם.

אמנם נראה פשוט דהיראים לטעמי' אזיל, דעיי"ש שדעתו כדעת ר"ת דכל שבלילתו עבה חשיב לחם אף אם בישלו, ולפ"ז הרי אף דקי"ל כר' יוסי דהבישול מבטל להאפי', מ"מ חשיב שפיר כלחם, שהרי אף אם בישלו מתחילה חשיב כלחם, וע"כ רק כשאין הפרוסות קיימות דנימוח ואבד תוריתא דנהמא דילי', לא חשיב כלחם, אך אה"נ כל דבלילתו רכה דלא חשיב כלחם אלא ע"י אפייתו, ודאי דכל שבישלו וביטל הבישול להאפי', לא חשיב כלחם, וזה כמש"כ התוס' בפסחים דמ"א. דלדעת ר"ת כל דינא דאין יוצאין ברקיק המבושל, לפ"מ שפירש"י דהוא משום דהבישול מבטל לי' מתורת לחם, הוא רק בבלילתו רכה, וז"ב.

וכ"נ להדיא בד' היראים שם שכתב כדינא דר"ת, וכתב ע"ז, ז"ל, ואם עשאן כעין לחם מתחילתה וסופה ונתנה ברותחים ונימוח ל"ה לחם, כדתניא בברכות וכו' אין הפרוסות קיימות בתחלה מברך עליהן במ"מ ולבסוף ברכה אחת מעין ג' וכו', עכ"ל, ונ' מדבריו דזהו שבא לפרש, דהגם דכל שעשאה מתחילה כעין לחם חשיבא כלחם אף בשבישלה, מ"מ כל שנימוח ואבד תוריתא דנהמא דילי' ל"ה לחם.

יח] שו"ר עוד בחי' מהר"ם חלאוה פסחים דמ"א. שנקט דטעמא דר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דבישול מבטל לי' מתורת לחם, ותמה ע"ד הרי"ף שכתב דטעמא דר' יוסי הוא משום דבעינן טעם מצה, ובשעה"צ סימן תס"א סק"ל עמד ע"ז, שהרי מסקנת הגמ' בברכות היא דטעמא דר' יוסי הוא משום דבעינן טעם מצה וליכא, ואמנם יתכן דעיקר מכוון מהר"ם חלאוה היא לתמוה ע"ד הרי"ף שמשמע בדבריו דאסור לשרותו בשאר משקין, עיי"ש בדבריו, אך עכ"פ מבו' בדבריו ג"כ דטעמא דר' יוסי הוא משום דבישול מבטל לי' מתורת לחם, ודלא כהרי"ף דטעמי' הוא משום דבעינן טעם מצה, ולמש"נ יל"פ בד' מהר"ם חלאוה כד' הר"ש והיראים.

אך באמת בעיקר ד' היראים והמהר"ם חלאוה, יל"פ כמש"כ בחי' הרמב"ן לקמן דל"ט. בדעת בה"ג ורה"ג, ובדומה לזה כתב הב"ח בסימן שי"ח בדעת היראים, עיי"ש, אך מאידך גם בדעת בה"ג ורה"ג יל"פ כמש"נ בד' הר"ש והיראים, וכ"כ בהעמ"ש ש' ע"ז סק"ט.

1. ועמש"נ בסימן א' סק"ז בהערה בד' המג"א, דבפירות המתבשלין בחמה, ליכא לדינא דשלקות לאו במילתייהו קיימי, אך מ"מ כל שנשתנו עי"ז לגריעותא, מברכין עליהן שהכל, ולפ"ז מוכח דדינא דאישתני לגריעותא, הוא דין בפנ"ע, ואינו משום דבכה"ג לאו במילתייהו קיימי. [↑](#footnote-ref-2)
2. והעירוני דיש לדמות ד"ז, למש"כ הביאוה"ל בר"ס ר"ד בדין פת שעיפשה שכתב הרמב"ם דמברכין לאחרי' בנ"ר, וכתב הביאוה"ל ע"ז, ז"ל, ולכאורה כיון דעדיין חזי לאכילה קצת איך יפטר מברכת המזון, דבשלמא לענין ברכת המוציא שהיא דרבנן כיון דלא חשיבי אמרו שיברך רק שהכל, אבל לענין בהמ"ז שהיא דאורייתא איך נפקע חיובו והלא עכ"פ ע"י הדחק חזי למיכלי' וכו', עכ"ל, וה"נ יש לדון גם בדין דבר שנשתנה לגריעותא בבישולו, דהגם דלענין ברכה ראשונה שהיא דרבנן, כיון דלא חשיב אמרו שיברך רק שהכל, אך לענין ברכת מעין ג' להסוברים דהיא דאורייתא, איך נפקע חיובו, הרי ה"ז ראוי לאכילה, ועמש"נ להלן סק"ח לדון עוד בזה מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש להוסיף בזה, דהנה הגר"ז בסימן ר"ב סי"ח כתב, דאגוז המטוגן בדבש אפי' בישלו במים קודם הטיגון ונשתנה טעמו לגריעותא וברכתו אז שהכל, אעפ"כ כשחוזר ונתקן ע"י הטיגון חוזר לברכתו שהיא בפה"א, ובמ"ב שם לא הביא לדין זה, ויתכן דהוא תלוי בהנ"ל, דהגר"ז לטעמי' שם דדינא דאישתני לגריעותא הוא דין מסוים לענין ברכה דירדו ממעלתם עי"ז, ע"כ ודאי דכל שחזר ותיקנם חזרו למעלתם, אך המ"ב לטעמי' דנקט דכל דאישתני לגריעותא אמרינן דלאו במילתייהו קיימי, ע"כ י"ל דאף אם חזר ותיקנם לא חזרו למילתייהו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה בס' דברי דוד בסוגיין, הוכיח שלא כד' המג"א דס"ל דבדבר שלא נגמר בישולו אמרינן דנחית חד דרגא, ממש"א דבזית מליח מברכין עליו שהכל, והרי דלא אמרינן דכיון שבתחילתו מברכין עליו בפה"א, גם בנשתנה יברכו עליו בפה"א, אלא מברכין עליו שהכל, וכנראה כונתו, דהגם די"ל דשינוי דשלקות גרע, מ"מ מהא דפשיטא להגמ' דכ"ה דשלקות מברכין עליהן שהכל, ה"נ בפרי העץ שנמלח מברכין עליו שהכל, מבו' דאין מקום לומר דנחית חד דרגא.

   ולמש"נ מיושבים היטב ד' המג"א, דכיון דלהך מ"ד הא דשלקות מברכין עליהן שהכל, הוא משום דלאו במילתייהו קיימי וחשיב כדבר אחר, הרי שבזה אין מקום לומר דנחית חד דרגא, וע"כ פשיטא להגמ' דאף בשלקות דפרי העץ מברכין עליהן שהכל, אך משא"כ בדבר שלא נגמר בישולו, דהא דאין מברכין עליו בפה"ע, הוא משום דלא חשיב לברך עליו את ברכתו, שפיר י"ל דנחית חד דרגא, וכאשר כ"ה גם בדין שלקות גופייהו לפ"ד ההג"א, דכל שנשתנו לגריעותא אם תחילתן בפה"א מברכין עליהן שהכל, ואם תחילתן בפה"ע מברכין עליהן בפה"א, והיינו משום דנחית חד דרגא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ואין לישב ד' הר"ש, לפמש"כ הרמב"ן לקמן דל"ט. בדעת בה"ג ורה"ג, דהא דאמרינן דעד כאן לא אמר ר' יוסי התם אלא משום דבעינן טעם מצה אבל הכא ר' יוסי מודה, ה"מ בירקות אבל בפת כיון דליכא טעם מצה ליכא טעם לחם ולא מברכינן עליה המוציא, עיי"ש, שהרי הר"ש כתב דקי"ל כר' יוסי מכח הא דשמואל ס"ל כוותי' בדין שלקות, וזה צע"ג שהרי אדרבה קי"ל דשלקות מברכין עליהן בפה"א, ואף אי נימא דמ"מ מהני הבישול להפקיע מתורת לחם, מ"מ אי"ז ענין להא דשמואל ס"ל דשלקות מברכין עליהן שהכל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויש להוסיף, דבאמת לדעת רב חסדא בע"כ דהא דס"ל לר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל, אי"ז דין מסוים לגבי מצה דבעינן טעם מצה וליכא, דא"כ הרי נמצא דמהא דס"ל לר"מ דיוצאין ברקיק המבושל, ש"מ דשלקות במילתייהו קיימי, ור' יוסי נמי לא פליג עלי' אלא משום דבעינן טעם מצה וליכא, ומהא דס"ל לרב חסדא דשלקות לאו במילתייהו קיימי, בע"כ דס"ל דזהו גופא טעמא דר' יוסי דאין יוצאין ברקיק המבושל. [↑](#footnote-ref-7)
7. וזה נראה בדעת הטור, שכתב בסימן קס"ח דכל דבר שבלילתו עבה אפי' בישלו במים או טיגנו בשמן לחם גמור הוא וחייב בחלה ומברכין עליו המוציא, ותמה הב"י שהרי הרא"ש נקט לעיקר דלא כדעת ר"ת, וכ"כ הטור גופי' ביו"ד סימן שכ"ט, וכתבו הפרישה והב"ח דמכוון הטור הוא בשהי' דעתו לאפותו ונמלך לבשלו, דבכה"ג כ"ה דהוא חייב בחלה אף מברכין עליו המוציא, ומצאנו הדברים מפורשים כן בסמ"ק מ' קנ"א, ז"ל, וכל דבר שתחלתו עיסה ואחר כך נמלך לעשותו סופגנין מברכין עליו המוציא וחייב בחלה וטעון נט"י כי הג' דינין אלו תלויין זב"ז, ועיי"ש בהגהות ר"פ דאזיל בדעת הר"ש, אך המג"א שם סקל"ב תמה ע"ז, דזה נסתר מסו"ד הר"ש והרא"ש שהוכיחו מרקיק המבושל שאע"פ שהי' לחם גמור כיון שבשלו נפק מתורת לחם, כ"ש כשהי' רק בדעתו לעשות ממנו לחם.

   אך לפמש"נ נראה, דהאמנם דעת הר"ש היא כן, דבישול מבטל מתורת לחם, וע"כ לדעתו ודאי דאף בבלילה עבה שהי' בדעתו לאפותה ונמלך ובישלה אין מברכין עלי' המוציא, שהבישול מבטלה מתורת לחם, אך לפ"מ שנקט הרא"ש בברכות דקי"ל דאין בישול מבטל מתורת לחם, וע"כ כשהפרוסות קיימות מברכין המוציא וג' ברכות, וכל הא דאין יוצאין ברקיק המבושל הוא משום דבעינן טעם מצה וליכא, הרי דכל שבלילתה עבה והי' דעתו לאפותה דיש עלי' תורת לחם, אין הבישול מבטלה מתורת לחם, וזהו שפסק כן הטור, ובזה מיושב גם מה שתמה הפרישה שם ע"ד הטור מד' הר"ש, עייש"ה ודו"ק, שו"ר שכבר מבו' כן במאמ"ר שם סקכ"ה ובחזו"א או"ח סימן כ"ו.

   והנה אמנם בפמ"ג שם מש"ז ט"ז כתב על קו' המג"א, ז"ל, אע"ג לדידן בסעיף י' כזית המוציא, דבישול אין מבטל אפיה, ושני לן בההיא דצלאו ואח"כ בשלו ומצה וכו' דטעם מצה בעינן וכו', מ"מ קי"ל דאין מברך המוציא בעיסה שטגנה "באלפס", ושאני בסעיף י' דהוה לחם גמור תחלה, עכ"ל, אך עכ"פ לכאו' בדעת הטור י"ל דפליג בזה, וס"ל דלפ"מ דקי"ל דבישול אינו מבטל מתורת לחם, ה"נ בבלילה עבה שהי' דעתו לאפותה, אין הבישול מבטלה מתורת לחם. [↑](#footnote-ref-8)