אש  בתוך שלו לגבי טמון  לרב כהנא
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / אש ובור - הרב ישעיה הלברשטט

# אשו משום חציו במדליק בשל חבירו

א. דף ס"א: אמר רב כהנא מחלוקת במדליק בתוך שלו והלכה ואכלה בתוך של חבירו, דר"י מחייב אנזקי טמון באש, ורבנן פטרי, אבל במדליק בתוך של חבירו, דברי הכל משלם כל מה שבתוכו, הנה ר"כ מעמיד דכל סוגית טמון היא בדווקא במדליק בשלו ויצאה האש לחבירו, ולא במדליק בשל חבירו (ולרוב הראשונים ר"ל דגם בדבר שאין דרכו להניח חייב בשל חבירו), ובביאור דבריו מצינו ב' דרכים בראשונים רש"י כתב "דמשום שאין לו רשות הוה כמאבד בידים", וכיו"ב כתב השטמ"ק בשם הראב"ד ורבינו יהונתן, ובפשטות ר"ל דחיובו משום אדם המזיק ומה"ט לא שייך בו פטור טמון וכדאמרינן לעיל כ"ג., אבל אי היה מפרשת אש ע"כ היה בו פטור טמון דכיון דטמון הוא 'הלכותיה' דאש, לא שייך שיהא מחייב מפרשת אש שאין בו פטור טמון, אולם הרשב"א[[1]](#footnote-1) ותלמיד הרשב"א פירשו דהוא משום דפרשת טמון לא איירי אלא במדליק בשלו, (וכמש"כ תוס' וש"ר בדעת רבא[[2]](#footnote-2) ועי' מש"נ בסימן ביסוד חיובא דאש ופטורא דטמון).

ב. והנה דברי רש"י ודעימיה צ"ע ממנ"פ, הרי לר"ל אשו לא הוה אלא ממונו 'כיון דלאו מכוחו קאזיל', ואיך שייך שבמדליק בשל חבירו ייחשב 'מזיק בידים', (ולקמיה איתא דברייתא ערוכה היא דליכא פטור טמון במדליק בשל חבירו, וא"כ ר"ל ודאי אינו חולק בזה על רב כהנא), וכן לר"י צ"ע דמתבאר בסוגיא שם דבאשו משום חציו אין שייך פטור טמון, וע"כ יש לאוקמי לכל שמעתא דטמון בכלו חציו וא"כ גם בשל חבירו לא ייחשב מזיק בידים, כיון דהיה גדר בין המקום שהדליק למקום שנשרף.

ג. ועי' קה"י סי' כ' דפירש דמש"כ רש"י מאבד בידים רצונו לומר דיש לחייבו משום דינא דגרמי, והיינו דלעולם בגדרי מעשה ס"ל לר"ל דלא הוה מעשה וכן לר"י כיון דכלו חציו אבל סוף סוף ממנו קאתי ואינו גרמא אלא גרמי, ודין גרמי הוא דמחייבים רק כאשר הוא עשה כן ברשות הניזק יעו"ש מה שהעמיד' דבריו על שיטת הראב"ד פ"ז מחובל, דכתב דליכא דין גרמי בעושה בתוך שלו, וכיו"ב מתבאר בהרמב"ן בקוטנרס, דגרמי היינו רק בעושה בממונו של חבירו, וזהו דקאמר ר"כ דבשל חבירו ליכא פטור טמון דאי"ז כלל מפרשת אש וכל פרשת אש נצרכה למדליק בתוך שלו ויצאה האש, וכן מיושב נמי לר"י דאייר באמת בהיה כותל ושוב נפל ואפ"ה פטור, אמנם עי' ברכ"ש סי' י' דכיון דקאמר ר"ל דלאו מכוחו קאזיל א"כ אפי' גרמי אין כאן, ובפרט כשהיה כותל ואח"כ נפל קשה לדון בזה דין גרמי וצ"ע[[3]](#footnote-3).

ד. והנראה בזה כמש"כ הפנ"י בכמה דוכתי דבמדליק בשל חבירו מודה ר"ל דאשו משום חציו, וכן נראה בשטמ"ק כ"ב: בשם תלמידי ר"י. אולם הדברים קשים להולמם דלהדיא קטעין ר"ל דחציו מכוחו קאזיל והני לאו מכוחו קאזיל והנראה בזה דהנה הנמ"י בקושיתו הבין דגדר חץ הוא כידא אריכתא דחוזר ועושה ותירץ דענינו של חץ דהכל מונח במעשה הראשון, אמנם נראה דלא חזר בו מההנחה הראשונה אלא דתרתי איתנייהו וכן מוכח מזבחים ט"ז. היה מזה ולא הגיע דם למזבח עד שנקטעה ידו של מזה פסול, אלמא נכון הדבר דיש הגדרה של עושה וחוזר ועושה דאם יש רק את הגדר דהכל מונח בעשייתו הראשונה א"כ לא שייך שיהא פסול בזה שנעשה אח"כ בע"מ וודאי מתבאר בפשיטות דיש גם גדר זה, ועיקר תרוץ הנמ"י הוא דיש גם גדר הראשון ואז סברא היא לגבי מלאכת שבת דכיון דכבר נחשב שהעמיד ועשה כל המלאכה אין משמעות להדליק נרות דלוקים אבל בעלמא לגבי חיוב ממון ישנם באמת ב' סיבות חיוב וכן בזבחים דרשינן מקרא דכיון דבאמת יש גם ידא אריכתא דחוזר ועושה בעינן דיהא תורת עובד בכל משך העבודה, [[4]](#footnote-4)ומעתה נראה דבחץ גמור מודו כו"ע דתרוויהו איתניהו ובאש ס"ל לר"י דהוה כחציו ותרווייהו איתניהו ביה אבל ר"ל דס"ל דבאש איכא רק לדין הראשון דכל ההמשך המחויב בטבע נחשב שכלול במעשה הראשון וכמו דבמקום גחלת מוגדר דהכל מעשה כך כל המחויב נחשב בכלל המעשה הראשון, והא דקאמר לאו מכוחו קאזיל היינו דבאש אין ראוי לדון עושה וחוזר ועושה כיון דלא מכוחו קאזיל ולפי"ז מיושב הכל דהסוגיא בדף כ"ב דנה בגוונא דמדליק בתוך שלו דאז ליכא לתובעו על המעשה הראשון וכל הנידון הוא על אח"כ שיוצאת האש דבזה ס"ל לר"י דחייב משום חציו ואהא קאמר ר"ל דלאו מכוחו קאזיל ואי"ז אלא מדין ממונא אבל במדליק בשל חבירו יש לתובעו על המעשה מדין חציו ולכך אין בו פטור טמון, ועי' בהערה[[5]](#footnote-5) עוד ג' ראיות דב' הדינים איתנייהו, אמנם כל זה נכון בדעת ש"ר אבל הנמ"י כתב הכרח לדבריו דאל"כ א"א לתובעו על ההמשך משום דהוא כאנוס א"כ מתבאר דלדעתו א"א לחייב על ההמשך ורק על ההתחלה צ"ע[[6]](#footnote-6).[[7]](#footnote-7)

ה.הנה ביארנו את הדין לפי ר"ל ועדיין צ"ע מה שהקשינו הרי משמעתא דף כ"ג. עולה דע"כ שמעתין אייר בכלו חציו וכ"כ המלחמות והטור, ובלא"ה לא שייך כלל פטור טמון, והנראה בזה דכבר נתבאר שם דהל"ק ברש"י ס"ל דלמסקנא אין צריך לתרוץ דכלו חציו אלא כל חציו הוה משום ממונו, והיינו דגם לר"י כאשר הוא מדליק בתוך שלו א"א לחייבו מדין חציו ממש אלא מדין אחריות על כוחו ושפיר שייך ביה טמון ומשא"כ הכא שמחייבים אותו על המעשה הראשון שנעשה שלא ברשות ובזה שפיר הוה חציו לכו"ע, ונמצא דהמלחמות והטור דמעמידים לסוגיין בכלו חציו ע"כ לא יפרשו דטעמא דר"כ הוא משום אדם המזיק אלא יפרשו כרשב"א ותלמידו הנ"ל דלא קאמר הש"ס דיש מחייב אחר אלא רק קאמר, דלא נתחדש פטור טמון במדליק בשל חבירו, אבל המפרשים דפרשו דחיובו משום אדם המזיק ע"כ לא איירי בכלו חציו[[8]](#footnote-8).

ו. דרך נוספת (עי' בחידושי ר' לייב סי' ע"ג), דמאבד בידים היינו שעשה את המזיק בידים, ולא דמי לכל אש שעשה ברשות, דמה שעשה בידים היה ברשות והתביעה עליו הוא רק שפשע אח"כ בשמירתו, היינו דלרב כהנא החילוק בין שור לאש אינו כמש"נ לעיל דלאש חסר בשם מזיק ועיקר חיובו מצד המבעיר, אלא הסיבה שלא דמי לשור ואין כאן 'העמדת מזיק', היא מחמת זה גופא דהדליק ברשותו[[9]](#footnote-9), ולכך כאשר מדליק ברשות חבירו שפיר פשע בידים בהמזיק עצמו, ואתי שפיר דלא יהא בו פטור טמון דענינו דפטור דמון דעיקר אחריותו ופשיעתו היא בדבר הניזק אבל כאשר יש פשיעה בהעמדת המזיק אין נפק"מ באיזו צורה עומד הניזק גלוי או טמון.

אמנם רבא דמחדש לפטור אף בדבר שאינו דרכו להטמין משום דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה, וכבר נתבאר דע"כ אי"ז פטור אונס גרידא אלא דבכה"ג אין פשיעה בניזק וחיובא דאש הוא מצד אחריות בניזק א"כ ודאי פליג על זה וס"ל דגם במדליק בשלו חלוק אש משור והיינו כמש"נ דאש בעצם אין בה שם מזיק וכל חיובה הוא מצד פשיעה בניזק.

ברשב"א דתלוי עם הוא שומר בשעת הנזק מתבאר בזה דאפשר לחדש מעשה גם אח"כ והיינו הגם דבשעת המעשה הוא היה ברשות מ"מ אם סמוך לנזק הוא לא היה שם הרי דאנו תובעים אותו על החוזר ועושה ויתכן דאף בכלו חציו וזהו מה דרבינו יונה בא לייסד דאין הבדל כלל אם כלו או לא ואדרבה לטעמיה דהוא עושה וחוזר ועושה, ולפי"ז זהו עיקר החילוק דמדליק בתוך שלו האם הוא היה שם לשמור או לא...ולר"ל בעינן שהמעשה הראשון...אמנם בהגר"א לא כ"כ נראה כן אלא שעת ההדלקה קובעת...

הרמב"ן וההשלמה והש"ך כולם כותבים דמדליק הגדיש עצמו ודאי הוא בדרגה שאין לו פתחון פה כלל ואולי כוונתם לאדם המזיק אמנם כתבו כן א

על ההמשך בלבד! אבל עיקר המעשה לא איירי בהו כלל משום דנעשה ברשות!

ולפי מסקנת הסוגיא לרבינו ישעה וכו' דכל דברי ר"י על ההמשך א"כ ה"ה דברי ר"ל ומה"ט מודה ר"ל במדליק בתוך שלו

ויש לעין דלמסקנא יהא חיוב מיתה גם לר"ל או"ד איפכא דגם לר"י לא יהא חיוב משום דהם בתרי זמני ולא שייך קלב"מ עי' תוס' שם

לשון ר"פ שלא נעשה מזיק וצ"ב הרי הזיקו אלא שלא ראוילתובעו

[[10]](#footnote-10).

נמ"י דאונס חזינן דאינו למסקנא

1. אפשר דהרשב"א לטעמיה דנקיט דלר"כ נמי יש לפטור בדבר שאין דרכו להטמין כארנקי (ורק דס"ל דאף לרבי יהודה הוא כן ודלא כרבא דס"ל דבתרתי פליגי), וא"כ ע"כ אין חיובו משום אדם המזיק, וכמש"כ הרשב"א גופיה בסוף שמעתין גבי כספתא, דבאדם המזיק אין טענה דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה. [↑](#footnote-ref-1)
2. ועי' לק' דסברא זו צ"ע דעד כמה דנקטינן דגם מדליק בשל חבירו חייב מפרשת אש א"כ ע"כ יהא פטור טמון עמה. [↑](#footnote-ref-2)
3. והראוני דבר נאה בתורי"ד דף מ"ח. וז"ל אם לא ראה בעל החצר את הבור מעולם, דלא הו"ל למלוייה, ונפלה שם בהמתו של בעל החצר, בעל השור חייב, ואע"ג דאמרינן איש בור ולא שור בור, ה"מ כי עבדי ברה"ר דלא פשע איהו מידי וכו' אבל הכא דהכניס שורו שלא ברשות שהוא פושע בדבר חייב הוא **שכל מה שעושה שם שורו כאילו הוא עשאו** והאי בירא דעבד תורא כאלו הוא עבדיה, ומזה הטעם הוא חייב בנזקי גלליו ואף על גב דתורא עבדינהו ולא פטרי' לי' משום איש בור ולא שור בור דכיון שהכניס שורו שלא ברשות והוא פושע בדבר כל מה שיעשה שם שורו כאלו הוא עשאו בידים דמי, עכ"ל, ודבריו מחודשים אבל עכ"פ אם לגבי שור אמרינן הכי כ"ש לגבי אדם דכאשר נכנס שלא ברשות כל מה שנעשה מתיחס אליו, ועי' מש"כ הרא"ה נ"ו. גבי המניח סולם ומיד באה הנמיה דחייב מדין גרמי יעו"ש, ולכאו' זהו גם גדר החיוב בהנ"ל וצ"ע. ויש לציין בענין זה את מש"כ הרשב"א לק דף נ"ו: דהמעמיד בהמת חבירו לפני פירות חבירו הרי הוא חייב מדין אדם המזיק. [↑](#footnote-ref-3)
4. נתעוררתי לזה מאחד מבני החבורה שליט"א. [↑](#footnote-ref-4)
5. בתלמיד הרשב"א כ"ג. הביא דרבינו יונה הקשה דבדף כ"ג. מתבאר דרק בכלו חציו יש נידון של פטורא דטמון, וא"כ מ"ט חייב בשל חבירו והרי כלו חציו ולאו של חבירו הוא ואיך יתכן דכל הסוגיא שם לא חילקה אלא במבדליק בשלו ובשל חבירו אלמא בהא תליא מלתא ולא בכלו חציו ולכך הסיק רבינו יונה דכוונת הגמ' בדף כ"ג. דלמסקנא אין חילוק כלו חציו ולא כלו חציו אלא אף בלא כלו חציו משכח"ל פטור טמון ואהא איירי הסוגיא בדף ס"א: ואז מחלק הש"ס בין מדליק בשלו למדליק בשל חבירו, והקשה לו תלמיד הרשב"א דכמו דעד שאתה דן איך יהא ביאור הגמ' בדף ס"א לר"י יקשה לך איך יבאר ר"ל וע"כ צריך לחלק דהקרא דגז"ה דקרא איירי דוקא במדליק בשלו א"כ לר"י נמי גז"ה יעו"ש, ובדעת רבינו יונה נראה דאין מקום להעיר איך יבאר ר"ל דלר"ל הוא ברור דכאשר מדליק בתוך של חבירו שוב ממילא יש לתובעו על המעשה ובזה אמרינן אשו משום חציו וכמש"נ, אלמא בחציו יש ב' חיובים וכמש"נ, וכן מתבאר שם ברבינו יונה גופיה בהמשך דבריו דכתב דאם נמצא האיש בשעה של הנזק אזי הבתיעה שלו היא מ"ט לא שמר אבל אם לא נמצא שם בשעה זו הבתיעה על המעשה והוה חציו וצ"ע בגוונא דהדליק ובתחילה שמר ואח"כ פסק משלמור א"כ א"א להגדיר שיש תבע העל המעשה ומ"ט כתב דבכה"ג אי"ז ממונו ע"כ חזינן דגם מצד המעשה הוא עושה וחוזר ועושה.

   וכן מוכח בהשלמה הקשה לר"י דכלו חציו איך יפרנס לשמעתין מ"ט בשל חבירו חייב על טמון והרי כיון דיש כותל לא נחשב מדליק בשל חבירו, ולכך נדחק דבשל חבירו היינו דלא כלו חציו ובשלו היינו דכלו חציו וצ"ע איך יפרנס לר"ל, וע"כ דלר"ל לא הוקשה לו כלל דשפיר מחולק הוא דמדליק בלא רשות הוה חציו היינו על המעשה ומדליק בשל חבירו לא הוה חציו אבל [↑](#footnote-ref-5)
6. ועי' פנ"י דלפי"ז צ"ל דקו' הגמ' על ר"ל מהשורף עבדו היינו דנקט הש"ס דאיירי נמי במדליק בתוך שלו, והקו' מכלב וגמל צ"ל דבבהמה דאין לה דעת אי"ז נחשב נכלל במעשה ורק לר"י דהוה כוחו ממש, א"כ מציאות פשוטה היא כמו זריקת חץ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. ונפק"מ נמי דיהא בזה חיוב מיתה וכ"כ הפנ"י, אמנם צ"ע דבגוונא דהדליק בתוך שלו ולבסוף יצא מזה היזק לנפשות מה טענה היא זו [↑](#footnote-ref-7)
8. עי' לק' ברד"ה ועי' ר"פ דהקשה הרי קי"ל אשו משום חציו וע"כ צ"ל דדעת רש"י כל"ק דהיא העיקרית דחיוב חציו משום ממונו הוא (ועי' פנ"י מש"כ שם). [↑](#footnote-ref-8)
9. עי' יש"ש פ"ו סימן כ"ה בביאור הגמ' בדף ס. וז"ל ואי כתיב גדיש, ה"א גדיש הוא דבעי לאזדהורי ביותר, משום דהפסד מרובה. אבל קוצים דהפסד מועט אימא לא, פי', אע"פ שמזיק בידים אין חילוק בין רב למעט, מ"מ הכא דהדליק בתוך שלו, כמשמעות כי תצא אש, מעצמה, א"כ ה"א בהפסד מועט לא בעי לאיזדהורי כ"כ, קמ"ל, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
10. ואפשר דהרשב"א ורש"י שפרשו בר"ל דאי"צ מבעיר אלא עצם זה שהוא קנינו הוא המחייב לטעמיהו אזלי דס"ל דמה דאש לא דמיא לשור אי"ז משום הבמעיר אלא משום דאין שם מזיק שיהא אחראי עליו, וכמש"נ לעיל ותוס' לטעמיהו דבעי מבעיר א"כ נקטו דעיקר טעמו דר' יהודה הוא משום דפליג וס"ל דגם כשיש מבעיר אין ראוי להגדיר אחריות על הניזקים. [↑](#footnote-ref-10)