פרק ר_ אלעזר דמילה 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 19 ר אליעזר דמילה

**עיונים ומראימקומות עד סוגיא דמילה בצרעת דף קל''ב ע''ב אי''ה בשבוע הבא סוגית מילה בצרעת עד מתניתין קל''ג ע''א המתוקן פורים**

**דף קל עמוד ב**

**בבאור ספיקא דר' זירא אי בעי שיתוף להיתר מבוי**

1. **בעא מיניה רבי זירא מרבי אסי מבוי שלא נשתתפו בו מהו לטלטל בכולו מי אמרינן כחצר דמי, מה חצר אף על גב דלא ערבו מותר לטלטל בכולו האי נמי אף על גב דלא נשתתפו בו מותר לטלטל בכולו או דילמא לא דמי לחצר, דחצר אית ליה ארבע מחיצות, האי לית ליה ארבע מחיצות אי נמי חצר אית ליה דיורין האי לית ביה דיורין.** יש לעיין בבאור ספק הגמ' דכיון דאיכא לחי או קורה א''כ מאי איכפת לן בהא דלא נשתתפו. ויעוין בריטב''א וז''ל, דכיון שלא נשתתפו, הקורה או הלחי כמאן דליתנהו דמי. וכן בד''ה אבל מבוי לית ביה ארבע מחיצות, וז''ל, שהקורה דחשיבא מחיצה, כיון שלא נשתתפו לאו מחיצה היא. ומבואר דכיון דיסוד היתרא דלחי או קורה הוא לאשוויי כרשות, וגם אי הוי היכר בעינן ''היכר לרשות'', הלכך כיון דמבוי איכא בו חסרון גם מצד צורתו דלית ביה מחיצות מצד עצמו ופתוח לרה''ר וכן באופן שימושו דלית ביה דיורין וליכא בו סיום של מקום העומד לשימושים מצד עצמו, הלכך בשביל לסיימו כ''מקום'' דנה הגמ' דלא סגי בלחי או קורה אלא בעינן שיהא בה שיתוף מבואות דבזה בני החצר יכולים לטלטל למבוי [דבלי שיתופי מבואות איכא לגזירה דרשות המשותפת לכמה דירות חשיב כרה''ר] ולכן ע''י כך איכא ''סיום להך רשות'' ובזה מהני היתרא דלחי או קורה להפקיע את היחס שלה כרה''ר מחמת דפרוצה לרה''ר.

**בדין טלטול כלים ששבתו בבית היכא דנכנסו לחצר**

1. **יעוין ברש''י ד''ה מותר לטלטל בכולו, וז''ל, מה שנמצא בתוכו או בגדיו שהוציאן מן הבית לתוכו דרך מלבוש פושטן ומטלטלן בכולו לדברי הכל. [וכן בריטב''א].** ומבואר בדבריהם דלמרות דחזינן לעיל בגמ' בדינא דר''ש דכולם רשות אחד הן דמהני רק לכלים ששבתו בתוכן ולא לכלים ששבתו בתוך הבית ומבואר דלכלים ששבתו בבית דדין שביתתם הוא בבית היכא דבאו לחצר למרות דליכא איסור טלטול ''מחצר לחצר'' מ''מ כיון דהם משויכים לבית ''ומבית לחצר אסור'' הלכך אסור לטלטלם לחצר אחרת, ובזה חדית לן רש''י דמ''מ ליכא בזה איסורא לטלטל בחצר עצמה אלא רק מחצר לחצר. **ויעוין ברעק''א דתמה בזה**, וז''ל, תמוה לי, הא בגדיו ששבתו בתוך הבית אסורים לטלטל ברשות אחר, כדאיתא בעירובין (דף צא) בכומתא וסודרא דמבואר בהוציאן לחצירו דרך מלבוש אסור להוציאן משם לחצר חבירו, דהוי כמוציא מביתו לחצר חבירו, וא"כ ה"נ במכ"ש דאסורים לטלטל בחצירו שלא ע"י עירוב וכמ"ש להדיא בהריטב"א עירובין (דף עו ע''ב) דמה"ט אמרינן שם אין בו ד"א רשות שניהם שולטות בו, ולא יזיזנו ממקומו [אפילו כל שהו], וכן הביא באבן העוזר (סימן שפ"ו) בשם עבודת הקדש להרשב"א, אלא דשם אוסר רק טלטול ד"א.

**ומבואר ברעק''א דמדמי איסורא דטלטל לחצר אחרת לאיסור טלטול באותה חצר וכתב דהוי כ''ש,** ויעוין במהר''ם שיף ובמרומי שדה ובשפת אמת ועוד אחרונים דתמהו דמאי שיאטיה לאיסורא דחצר אחרת.

**ויעוין בבאור הלכה ריש סימן שע''ב דמביא בזה נידון בפוסקים** ומוכיח מרש''י בסוגין דמותר לטלטל באותה חצר. וז''ל, אכן ברש"י שבת דף ק"ל ע"ב ד"ה מותר, מבואר דאם כבר הוציאן לחצר וכגון ע"י מלבוש אף שפשטן שוב אין איסור בטלטול חצר גופא שמותר לטלטל בכל אותו החצר ורק מחצר לחצר אחרת אסור, וכן הוא דעת התוס' בעירובין בדף צ"א ע"ב ד"ה וכלים, דבחצר עצמה מותר לטלטל בכולה אם כבר הוציאן שם אף ששבתו בבית [ומתוס' משמע דאין חילוק בין הוציאן דרך היתר או דרך איסור ומסתברא דגם רש"י ס"ל הכי ומה שכתב דרך מלבוש צייר באופן ההיתר בזה], ''וע"כ דס"ל דגזירת חכמים לא היה אלא בהוצאה מרשות לרשות'' כגון מבית לחצר שאינה מעורבת או מחצר לחצר אחרת בכלים ששבתו בבית, אבל על חצר עצמו לא היה גזירת חז"ל כלל ומותר לטלטל בכולו אף הכלים ששבתו בבית כשכבר מונחים שם. [ובזה מתורץ קושית הגאון רעק"א ז"ל בשבת ק"ל שם על רש"י הנ"ל וכן העתיק קושיא זו בחידושיו על משניות וכן תירץ המהר"מ שי"ף שם וכן מה שהביא הגרעק"א מדף פ"ז בעירובין ראיה לדבריו וכן מהריטב"א בדף ע"ז שוב אינו ראיה לפי מה שביארנו שיטתם] עכ''ל.

**בבאור יסוד הרעק''א**

1. **ובבאור דעת הרעק''א יעוין בדבריו דהביא את הריטב''א בעירובין עו ע''ב דאסר גם להזיז כל שהו** ומבואר דלא הוי מחמת דדמיא לרה''ר אלא כמו שמבואר שם בריטב''א דהוי מחמת סברת הגמ' דרשות שניהם שולטת בו.

**ובבאור יסוד הרעק''א יעוין בחזו''א** קד ס''ק כ''א וז''ל, ויסוד דעתו דחצר שאינה מעורבת יש לחשוב כל מה שמזיז את החפץ ממקום למקום כמוציא מרשות לרשות שהרי עוקר ממקום שהוא רשותו ומכניס למקום שהוא רשות חבירו ואע''ג שבמקום עקירה יש גם לחבירו חלק, ובמקום הנחה יש לו ג''כ רשות, מ''מ לא שייך למימר שמה שהוציא מחלקו הכניס לחלקו ומה שהוציא מחלק חבירו הכניס לחלק חבירו, אלא גם מה שהוציא מחלקו הכניס לחלק חבירו, וא''כ בדין הוא דכלים ששבתו בבית אסור להזיזן בחצר שאינה מעורבת עכ''ל. רק יעוי''ש בחזו''א דתמה על דבריו דכל מה דמצינו להך דינא דאויר שתי רשויות שלטות בו הוי בגוונא דאין בו ארבעה דבזה חשיב ''ככולו וככולו של זה'' אבל היכא דיש בו ד' הדר דינא דהוי כרשות היחיד של ב' שותפין, והרי בית של ב' שותפין מטלטלין בו ולא אמרינן דמוציא לביתו של חבירו, רק דבריטב''א בעירובין מבואר להדיא כדעת הרעק''א ויעוי''ש בחזו''א דמכריח דאיכא ט''ס בדבריו יעוי''ש.

**יסוד המשנת ר' אהרון דאיכא חילוק בין בגדים שהיה לבוש בהם מע''ש**

1. **ובעיקר הך דינא דהוציאן דרך מלבוש יעין במשנת ר' אהרון שבת סימן ט''ז דמחלק בין היכא שהיה לבוש בבגדים כשקידש היום וגם לא פשטן אח''כ בבית** **להיכא דהוי מונחים בבית ורק כעת הוציאן דרך מלבוש.** דרק היכא דהיו מונחים בפני עצמם בבית איכא בהו איסורא דכלים ששבתו בבית. וז''ל, דיסוד דינא דשבתו בחצר אינו דבעינן שישבתו דווקא בחצר אלא ''דלא תהיה להם שביתה במקום אחר'', ולכך אם שבתו בבית אסור לטלטלן לחצר, משום ''דשביתתם בבית'', ומש''ה באופן דלא חשיבא שביתה בבית כיון דלא היו בבית באופן דחל עליהם איסור הוצאה על כן מותר לטלטלם בחצר. גם נראה בלא''ה דכיון דבבית היה לבוש בבגדים הרי הן בטלים לגבי האדם וזה לא מקרי ''שבתו בתוך הבית''. **ויעוי''ש דנקט דהא דנקט רש''י בסוגין דבהוציאן דרך מלבוש ליכא איסור טלטול בחצר לא הוי רק ביחס להך חצר** אלא דאיירי באופן שהיה לבוש בהם כל משך שהותו בבית והלכך לא חשיב כלל כ''כלים ששבתו בתוך הבית'' אלא ככלים ש''שבתו בחצר''.

**בפלוגתת רש''י תוס' אי בעינן שהאיזמל והתינוק ישבתו בחצר**

1. **יעוין ברש"י ד''ה ואייתוהו מהאי רישא**. וז''ל, שהיה התינוק בבית שבראש המבוי ואיזמל בבית שבראש האחר שכנגדו. ומבואר דלא בעינן שיהו בחצר ובתוס' ד''ה לכלים ששבתו לתוכו, כתב וז''ל, וכן היה אותו איזמל. ובבאור פלוגתתם יעוין במהרש''א דפליגי בפלוגתת הרי''ף ורבוותא אי אליבא דר''ש דכלים ששבתו בחצר מותר לטלטלם למבוי וכל האיסור מחמת כלים ששבתו בבית, אי נימא דכיון דליכא בזה כ''כ גזירת הרואה דמי ידע שהכלים שבו בבית לא החמירו בזה במקום כרת. ויעוין עוד במהר''ם שיף.

**בבאור טעמא דרב דערבו חצרות עם בתים אין מטלטלין אלא בד' אמות אי הוי מכח דינא דבעינן בתים וחצרות פתוחים לתוכו ובבאור דברי התוס' דלמרות דאסור לטלטל מחצר למבוי לא הוי כסתום**

1. **מבואר בגמ' דע''י הערוב נתקן החצר ונעשו בתים ולא חשיבא בתים וחצרות פתוחים לתוכו,** **ויש לעיין דלפי''ז מה יהני הא דנשתתפו.** ויעוין בתוס' וז''ל, ודוקא היכא דלא נשתתפו בעינן בתים וחצרות פתוחין לתוכו אבל נשתתפו לא בעינן. ובשפת אמת תמה בזה וז''ל, אין מובן הטעם כיון דלא מהני לחי וקורה אלא א"כ בתים וחצירות פתוחין לתוכו, ולולי דברי התוס' היה נראה לפרש הטעם דהא דבעירבו נעשה כבתים בלי חצירות אינו אלא במבוי שלא נשתתפו, משום דחצר שעירב נעשה כחד בית טפי מהמבוי לגבי חצירות דידה, אבל כשגם במבוי נשתתפו חשיב חצר שעירבו חצר לגבה.

**ובבאור דברי תוס' יעוין בישועת יעקב או''ח שפ''ח סק''א דמביא מאחד מחכמי הזמן דתמה מהגמ' בעירובין ע''ד דמבואר שם דהיכא דערבו החצרות יחד והבתים עם החצירות דחשיב כבית וחצר אחד ולא מהני גם אי נשתתפו במבוי**. ויעוי''ש דמכריח דאיכא חילוק בין בתים לחצירות ובבאור הדבר יעוי''ש דמבאר על פי הקדמה יסודית בהא דבעינן בתים וחצרות פתוחין לתוכו בהיתרא דמבוי. ויסוד הדברים מבואר בשו''ת הרשב''א חלק ה' ר''ג [מובא בב''י שס''ג ובמ''ב שם סקי''ג] וז''ל, ומה ששאלת למה אמרו במבוי דבבתים וחצרות פתוחות לתוכו שניתר בלחי וקורה. וכשאין בתים וחצרות פתוחות לתוכו, וכן חצר שאין ניתרין בלחי וקורה, אלא בפס ד', דאדרבה, איפכא מסתברא כל דאוושי דיורין בעי הכרה טפי. מסתברא כל שהוא עשוי יותר לדירה, ולתשמישי הצנע ולאכול בהם צריך יותר מחיצות גמורות, ולפיכך החצרות של בעלי בתים שדרכן להשתמש בהן יותר בתשמיש הצנע ולאכול בהם צריכות המחיצות יותר גמורות. וכן הדין במבואות, שאין בתים וחצרות פתוחות לתוכו, דיוריהן מועטין, והם משתמשין בהם יותר, דאינן בושין כל כך לאכול ולהשתמש בהן. לפיכך הרי הן כחצר.

**ומבואר דכל כמה דחשיב יותר כבית ע''י שעושים בו תשמיש צנוע, בשביל לסיימו כרשות בעינן דיהא מחיצה ממשית,** ולכן רק בבתים וחצרות פתוחים לתוכו דלא עושה תשמיש צנוע בהא מהני לחי וקורה לסיימו כרשות.

**ומוסיף הישועות יעקב דאיכא בזה חילוק בין בתים לחצרות**, דבבתים הענין הוא ריבוי בני האדם המשתמשים דכל כמה דאיכא שתי בתים דהוי שתי מקורות של דיורי בני אדם איכא בזה סיבה לריבוי דריסת הרגל, ובחצר הענין הוא דע''י ריבוי החצירות והכלים הנמצאים בחצר איכא השתמשות מרובה במבוי. ולפי''ז מבאר הישועות יעקב דכל החסרון בהא דעירבו חצירות עם הבתים הוי רק ב''שם חצר'' ולא בגוף החצירות של ריבוי השימושים על ידיהם, ולכן רק בלא נשתתפו בעירוב דבזה איכא איסורא לטלטל מהחצר למבוי היכא דערבו אליבא דרב, כמו שמבואר בגמ' לקמן דגזרינן כלי חצר אטו שיטלטל כלי בית שיגיעו לחצר, ובהא כל הסיבה דמהני החצרות מחמת ה''שם חצר'' ולכן היכא דנשתתפו עם המבוי ושרי לטלטל מתוכם למבוי תו לא איכפת לן בהא דליכא להו שם חצר. [ויעוין בתוס' וז''ל, ומיהו חצר לא חשיב כליתא אף על פי שאסור לטלטל מתוכו למבוי כיון שאין דרך מפסיק בינו למבוי לא חשוב כסתום. ויעוין בחזו''א ק''ד ס''ק י''ט דמבאר דכונתו לבאר אמאי בעירוב הוצרכה הגמ' לטעמא דניתקו חצרות הרי אליבא דרב בעירוב אסור לטלטל מהחצר למבוי וא''כ ליכא בזה ריבוי שימושים ולזה מיישב דסגי ב''שם חצר'', ויעוין בגליון מה דמבאר בכונת תוס' ויעוין בחזו''א שם מה דתמה עליו].

**ולפי''ז מיושב היטב הגמ' בעירובין דף ע''ד דהתם הנושא הוא ביחס לבתים** דמה שהצריכו חז''ל שני בתים פתוחים לא הוי בשביל ריבוי השימושים במבוי אלא בשביל ריבוי דריסת הרגל דאינשי ע''י ריבוי הדיירים, ובזה כל כמה דחשיב בית אחד הוי כבית מלא דיורין דבבתים תליא בהא דאיכא שתי מקורות לדיורין ובזה לא מהני הא דנשתתפו.

**דף קלא ע''א**

**בבארו כונת המקשה דא''ה בתים נמי כמאן דסתימי אי לדידיה ליכא כלל היתר במבוי בלי שיתוף**

1. **יעוין בחזו''א ק''ד ס''ק י''ט דתמה דאי נימא כן א''כ לא משכחת לה הא דאמר ר''ש דחצירות ומבוי רשות אחת,** ומכריח מזה דכונת המקשה להתיר לטלטל במבוי אפילו עירבו ולסתור את הסברא דנתקו חצירות. ויעוין בגליון על תוס' דהקשה כן ומיישב דמשכחת לה בעירבו שנים והשאר בטלו להם. ויעוין בחזו''א מה דתמה עליו.

**ובשפת אמת** ברש''י ד''ה מהו, מישב, וז''ל,מ"מ יש לפרש דוקא בתוך ד"א בחצר כגון ב' אמות בחצר וב' אמות במבוי שרי, אבל לטלטל בכל המבוי שפיר מספקא ליה לר"ז וכמ"ש רש"י בד"ה קרפיפות, בקרפף היותר מבית סאתים דהוי כרמלית ואסור לטלטל ד' אמות בתוכו והנידון לטלטל ב' אמות בזה וב' אמות בזה.

**בבאור תירוצא דר' אשי אי הוי תרוץ חדש או דבא לחלק בין חצרות לבתים**

1. **יעוין ברש''י דר' אשי הוי תרוץ מחודש** דבאמת ליכא חסרון בדינא דבתים וחצירות פתוחים לתוכו רק דאי ערבו חצרות עם הבתים ומותר לטלטל מהבתים לחצר איכא גזירה שמא יטלטל את כלי הבית למבוי ולכן גזרו גם על כלי החצר ונמצא שהאוסר הוא העירוב עם הבתים ולכן כל כמה דלא ערבו ליכא איסורא.

**אולם יעוין ברמב''ם** הלכות עירובין פרק ה הלכה טו וז''ל, מבוי שלא נשתתפו בו אם עירבו חצירות עם הבתים אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות ככרמלית, מאחר שעירבו חצירות עם הבתים נעשה המבוי כאילו אינו פתוח לו אלא בתים בלבד בלא חצירות, ולפיכך אין מטלטלין בכולו, ואם לא עירבו אנשי החצירות מטלטלין בכולו כלים ששבתו בתוכו כחצר שלא עירבו בה. ובראב''ד תמה עליו דהרי למסקנת הסוגיא ליכא חסרון בדין בתים וחצירות פתוחין לתוכו. ויעוין בשו''ע שפ''ח דמביא את שתי הדעות. ובבאור דעת הרמב''ם יעוין במ''מ וז''ל, וזה פירוש מימרא זו דרב אשי א"א לומר בתים כמאן דסתימו דמו, משום שהבתים הן הגורמין לחצרות לאסור, כלומר שבהיות הבתים חלוקים ותשמיש החצר משותף וטפל לבתים נאסרו להוציא מן הבתים להם בשלא עירבו, הילכך אין לומר שאינן, אף על פי שג"כ אסור להכניס מן החצר לבתים, מ"מ עיקר הגורם הבתים הוא שהרי החצר טפלה להן והן אינן טפלין לו, אבל כשעירבו דין הוא שהחצרות לא יהיו נחשבות. ויעלה מזה הפירוש שתהיה מימרא דרב הלכה פסוקה בלא מחלוקת.

**רק דבבאור דעת הרמב''ם בהא דמהני השיתוף להפקיע את החסרון בחצירות** יעוין בישועות יעקב שם דתמה בזה דהרי הרמב''ם פסק דמותר לטלטל מחצרות למבוי ולא גזרינן אטו כלי בית, וא''כ מה הוסיף השיתוף. ונראה דמוכרח מזה כבאור השפת אמת דהבאנו לעיל דע''י השיתוף איכא יחס בין החצירות.

**בבאור הצד דלר''א כל מכשירי מצוה דוחין שבת**

1. **אמר רבי חייא בר אבא אמר רבי יוחנן לא לכל אמר רבי אליעזר מכשירי מצוה דוחין את השבת, שהרי שתי הלחם חובת היום הן ולא למדן רבי אליעזר אלא מגזירה שוה וכו'**. יעוין בתוס' דתמה דהיכי שייך למילף ציצית ומזוזה ממילה דמילה דין הוא דמכשיריה דוחין שבת דהיא עצמה דוחה שבת אבל ציצית ומזוזה אין במצותן דחיית שבת.

**ובמהרש''א תמה דאמאי לא הוקשה לתוס' את פירכת הגמ' לקמן** דמה למילה שכן נכרתו עליה י''ג בריתות, ומיישב דהא ניחא לתוס' דרק לאחר דבעי לגז''ש לשתי הלחם פרכה הגמ' להך פירכא דבזה גלי לן קרא דאיכא חילוק בנייהו, רק דהא הוקשה לתוס' דגם אי ילפינן שתי הלחם ממילה עדיין איכא למיפרך דהוי רק בהנך דמצוה דידהו דחיא שבת.

**ובמהר''ם שיף מבאר באופן אחר** דולי הך גז''ש הוה אמרינן דקרא דמילה הוי גילוי מלתא לכל המצוות ולא הוי ילפותא דאיכא בהו פירכא ומהא דבעי גז''ש לשתי הלחם חזינן דהוי ילפותא. ורק דהא הוקשה לתוס' דגם אי הוי גילוי מלתא איך שייך למילף למצוות שהם עצמם לא דחי שבת דלא דמיא כלל למילה.

**ויעוין בריטב''א דמישב** וז''ל, וי"ל דמ"מ אמאי קאמר רבי אליעזר דדוחין מכשירי מילה שבת, משום דכמילה אריכתא דמיא, ואם כן ה"נ נימא בכל המצות מצוה אריכתא דמיא ומה לי למילף בגזירה שוה גבי שתי הלחם, וכונתו דכיון דיסוד דחיה דמכשירין נובע מחמת דבמכשירין מצד עצמן איכא כח דחיה א''כ מאי איכפת לן דבמצוה עצמה אין כח דחיה.

**בגדר הדחיה אי הוי מסברא כדרך המהר''ם וכן איתא בירושלמי**

**ובעיקר הבאור בהא דלולי הגז''ש הוה ילפינן לכולהו מצוות** יעוין במהר''ם וז''ל, ונראה משום דהוה ס"ד לומר דהא דקאמר ר"א דמכשירי מילה דוחין את השבת לא מקרא יליף לה אלא מסברא דכשם שהמצוה עצמה דוחה את השבת כך מכשיריה דוחין את השבת ולכך הוה סלקא אדעתיה דה"ה בכל מילי ס"ל לר"א דמכשירי מצוה דוחין את השבת מסברא כמו במילה, אבל מדחזינן בשתי הלחם דלא למדן ר"א אלא בג"ש א"כ ש"מ דלא מסברא ס"ל ר"א דמכשירי מצוה דוחין את השבת אלא בכל דוכתין דס"ל דמכשירין דוחין את השבת אית ליה ריבוי ולימוד מקרא.

**ונראה דאי הוי מסברא גדר הדין הוא דהקיום של המילה הוי סיבה לדחות כל מה שנצרך בשביל להגיע להך קיום** ולא בעינן כלל שבמעשה עצמו איכא סיבה לדחיה, אלא העיקר מה שעל ידו איכא לקיום שאותו התורה רצתה ולפי''ז פשוט דהוי דחויה.

**ובאמת יעוין באו''ש הלכות מילה פרק ב הלכה י דמביא מהירושלמי דנקט דדינא דר''א הוי סברא** ונקט שם האו''ש שלפי''ז הוי דחויה. וז''ל, והנה הסוגיא דהירושלמי דקאמר (שבת פי"ט ה"א) מתניתין אמרה כן שאסור לעשות חולה, דתנינן ר"א אומר אם לא הביאו כלי מע"ש כו', אף הוא אינו מוצא לעשות חולה כו', ומשמע דאם אפשר לעשות ע"י היתר במכשירין עבדינן, ודלא כמו שהוכיח הרשב"א, ונראה דהירושלמי לטעמיה שסובר דטעם ר' אליעזר מסברא, דכמו דהמצוה דוחה שבת כן דוחין מכשיריה, לכן לא הוי רק דחוי, וכמה דאפשר לעשות בהיתירא עבדינן, אבל לפום גמרא דילן דטעמו מקראי, דוביום השמיני ימול, דאתא למכשירין, א"כ התירה התורה בפירוש, לכן היתירא הוא.

**בהיתרא דשתי הלחם אי הוי גם בקצירה וטחינה**

1. **רש"י ד"ה שתי הלחם וכו' ולא למדן ר"א דאפייתן תדחה שבת אלא בג"ש.** יעוין במהר''ם דמדייק מלשון רש"י דאע"ג דילפינן שתי הלחם מעומר בג"ש לא לגמרי משוינן להו דהא לגבי עומר אפי' קצירה וטחינה ויתר הדברים דוחין את השבת ואלו גבי שתי הלחם האפייה דוקא דוחה את השבת ולא הקצירה והטחינה והיינו טעמא משום דאי מצא קצור אינו קוצר דבסמוך. ומבואר דכיון דילפינו ליה מעומר בעינן שיהא דומיא דעומר דבגוף המעשה איכא מצוה. אולם יעוין בריטב''א ובמיוחס לר''ן דנקטו דהיתרא דשתי הלחם הוי גם בקצירה.

**בדין ד' מינים במחובר**

1. **למעוטי מאי אילימא למעוטי לולב והתניא לולב וכל מכשיריו דוחין את השבת דברי רבי אליעזר.** יעוין רש''י ד''ה וכל מכשיריו וז''ל, כגון לקוצצו מן המחובר. בפשטות נראה ברש''י דלא ניתן לקיים ד' מינים במחובר, וכן הוכיח בדעת תורה למהרש''ם תרנ''א ה', ויעוי''ש דמחלק בין ספק הפמ''ג בא''א ס''ס תרנ''ג במגביה עציץ נקוב דהתם סכ''ס איכא הגבהה, משא''כ הכא דהוי מחובר גמור, רק דמביא מהצל''ח בסוגין ד''ה אמרתי לתרץ, דנקט בפשיטות דמהני נטילת ד' מינים במחובר והא דבעי לתולשם הוי רק היכא דהלולב והאתרוג בשתי מקומות אולם בגוף המצוה לא בעי תלישה. וז''ל הצל''ח, דאף דנקט בידיו ג' מינים ותלש מין הרביעי ונפק ביה מ"מ לא היה צריך לתלשו, שאף אם נטלו בידו במחובר למה לא יהא נפיק ביה הרי לקחו בידו ולקחתם כתיב, ומכשירי לולב דדחי שבת היינו שהלולב הוא כאן והאתרוג הוא במקום אחר רחוק וצריך לקצצן להביאן יחד, שהרי צריך שיהיו כולם לפניו, ונמצא הקציצה היא קודם המצוה אבל בגוף המצוה לא משכחת דחיית שבת. ובעיקר הך דינא יעוין בבכורי יעקב תרנ''ג סק''ל דנקט בפשיטות דלא הוי לקיחה.

**בקושית המנחת חינוך דאמאי לא יעשה קשר ע''מ להתיר**

1. **תניא נמי הכי ושוין שאם צייץ טליתו ועשה מזוזה לפתחו שהוא חייב**. יעוין במנחת חינוך במוסך השבת אות לב דתמה דאמאי בעינן למיהב עמא בהא דליכא היתר על עשית טלית הרי החילול שבת בציצית היינו הקשירה וא''כ הו"ל לעשות ע"מ להתיר דלא יהיה קשר של קיימא וגם לא ה"ל לעשות מעשה אומן ואם עשה מעשה אומן וגם קש"ק חילל שבת בחנם ולמה צריך הטעם דבידו להפקיר. ויעוי''ש דמישב על פי היסוד דהביא מהמרדכי דמיגו דהוי קשר למצוה הוי קשר לשבת. או דחייב משום מכה בפטיש דקודם ל"ה רשאי ללבוש הבגד ועתה נגמר ורשאי ללבוש.

ובבאור הלכה או''ח ריש סימן שי''ז מחדש דהיכא דהדרך להשאיר לא יהני דעתו ומביא מהיראים דאפילו היכא דשייך שישאיר איכא בזה איסורא. ומישב בזה את קושית הפמ''ג בהא דמבואר בשו''ע דמי שנפסק טליתו לא יקשרנו בשבת ואמאי לא יקשור ע''מ להתיר וגם בזה מישב המנ''ח את תירוציו דלעיל.

**בבאור סברת ר' יוסף דלפי שאין קבוע להם זמן**

1. **מאי טעמא אמר רב יוסף לפי שאין קבוע להם זמן אמר ליה אביי אדרבה מדאין קבוע להם זמן כל שעתא ושעתא זמניה הוא.** יעוין לעיל [בדף מספר 1] מה שהבאנו באריכות מהאו''ש הלכות קרבן פסח פ''א הי''ח דמבאר דשרש סברת ר' יוסף היא דכיון דאיכא גם קודם שבת זמן חיוב א''כ מחויב כבר קודם השבת לדאוג לקיום המצוה רק דאביי טען דכיון דכל שעתא זמניה הוא ליכא שיכות בין חיובא דע''ש לחיובא דשבת וכלפי חיובא דשבת חשיב שלא הגיע זמן החיוב, ולפי''ז הוי נידון יסודי במחויבות של האדם קודם זמן החיוב אי היכא דהוי חיוב שקיים כל רגע כל יום ויום חשיב שהתחיל כבר קודם שבת לענין להתבע כבר באחריות לדאוג על קיומו של הזמן העתידי.

**ויעוין במיוחס לר''ן** ד''ה לפי שאין קבוע להם זמן וז''ל, פירוש ולא חשיב ''זמנן בשבת'' למדחי שבת. ויש לעיין בכונתו.

**בבאור הא דהוצרכה הגמ' לבאר דבציצית ומזוזה ליכא להיתרא דמכשירין**

1. יעוין בראשונים דהקשו דלמאי בעינן לטעמא בהא דליכא להיתרא דמכשירין בציצית ומזוזה הרי מבואר בגמ' דבעינן רבויא לכל הנך ולא גמרי מהדדי. ואיכא בזה שתי דרכים או דהגמ' באה לבאר טעמא דקרא דאמאי לא רבינהו קרא. או דאיכא למילף מסוכה, ובתוס' כתב דהוי דוקא למאן דמחייב ציצית בלילה אולם יעוין בתורא''ש דמוסיף דגם לר''ש דפוטר ציצית בלילה ניתן למילף ממילה וסוכה.

**בבאור הא דציצית ומזוזה חשיב דאי עבר זמנה בטלה**

1. רק דיעוין בתוס' דמכריח לפי''ז דגם ציצית ומזוזה חשיב דאי עבר זמנה בטלה דהרי בגמ' לקמן מבארת הא דבעי ר''א ילפותא למילה ולא יליף מסוכה, דהוי מחמת דסוכה אי עבר זמנה בטלה, וא''כ מוכח דגם ציצית ומזוזה אי עבר זמנה בטלה. ובבאור החילוק בין מילה לציצית ומזוזה. יעוין בתוס' וז''ל, דמסתבר דמילה אם עבר זמנה לא בטלה שאותה מילה עצמה שהוא מיחייב בשמיני הוא עושה בתשיעי שאם מל בשמיני לא היה חוזר ומל בתשיעי, אבל סוכה ציצית ומזוזה בכל יומא מיחייב בהן אפילו קיימם היום חייב לקיימם למחר, הלכך כשעבר היום ולא עשאם מצות היום לא יקיים עוד לעולם. ומבואר בדבריו דעצם הדבר דהקיום הוא כל רגע ורגע חשיב כעבר זמנה. והעירו מהרשב''א קל''ב ע''א והר''ן בדף קלא ע''ב דהקשו דהרי מצי לקיים המצוה בחוה''מ ומישבים דר''א לשיטתו דבעי סוכה לשבעה, וברשב''א מישב בעוד אופן שעצם הדבר שיש לה זמן קבוע הוי חומרא. וצ''ב דא''כ איך פירשו הכא דאיכא למילף ציצית ומזוזה מסוכה. וצ''ל דגם הם מודו דבסוכה וציצית דחייב כל רגע ורגע הוי חשיב כעבר זמנה, ורק בסוכה כיון דהוי מצוה מתמשכת בכל סוכות גם אי ביטל חלק מהזמן לא חשיב דביטל ''מצות סוכה'', משא''כ במזוזה ליכא שייכות בין יום אחד לחבירו וכשביטל יום אחד איכא בזה ביטול מצות מזוזה וציצית ולכן בסוכה הוזקקו לטעמים אחרים.

**בהא דמבואר בתוס' דכיבוד אב ובנין בית המקדש בגוף המצוה איכא חילול שבת ולא מצינו שנהגו בשבת**

1. **יעוין בתוס' דהקשה דאדרבה נגמר מכיבוד אב ואם ומבנין בית המקדש דלא דחו שבת כדאיתא בפ"ק דיבמות** (דף ו.), ומישב דבהנך תרוייהו גוף המצוה לא נוהגת בשבת כיון דהחילול שבת נמצא בגוף המצוה, דשחוט לי בשל לי היינו כיבוד עצמו כשמתקן לו מאכלו, והבנין נמי הוי מצוה אחת שצוה הקדוש ברוך הוא לבנות בית המקדש. [ונמצא דהמכשיר היינו גוף המצוה ולא מצינו דרק המכשיר לא הותר]. ובפשטות היה נראה בתוס' דגוף מעשה הבנין ומעשה הבישול הוי המצוה אולם יעוין בקובץ הערות סימן יג סעיף ד וז''ל, ובודאי אין כונתם לומר דקיום המצוה הוא ע"י הבישול גרידא, גם קודם שאכל אביו, אלא נראה כונתם דלענין דחיה, שחיטה ובישול דינן כהמצוה עצמה, וכמו שכתבו שם לענין בנין בית המקדש דהוי גוף המצוה, והיינו דהבנין הוא מעשה המצוה, כמו בביאה לענין מצות פ"ו, אף דקיום המצוה אינו אלא בלידת הבנים, מ"מ מעשה המצוה היא הביאה.

**אלא דבעיקר מצות בנין בית המקדש יעוין בקה''י** יבמות סימן ה' דמוכיח מהא דמבואר בתוס' ביבמות ה' ע''ב, דאין עשה דוחה ל''ת אם יכול לקיימו למחר, וברשב''א לעיל בדף כ''ד ע''ב הביא מהרמב''ן דהוכיח דגם בכה''ג איכא דחיה מהא דהגמ' רצתה להוכיח מבנין בית המקדש שעשה לא דוחה ל''ת שיש בו כרת למרות דמצי לבנותו למחר, ומוכח מתוס' דבנין בית המקדש חשיב דאי אפשר לקיימו למחר. וברשב''א והרמב''ן ודאי חזינן דאיכא קיום בגוף מעשה הבניה בלי יחס לתוצאה ולכן חשיב אפשר לקיימו למחר. ובדעת תוס' יעוי''ש בקה''י וז''ל, ובשיטת תוס' נראה דאע''פ שבנין ביהמ''ק הוא מצוה מיוחדת בפני עצמה, מ''מ יסוד המצוה הוא לעשותו כדי שיהא בנוי ועומד כל שעה, וכיון דע''י עבודת היום יהא בנוי יום אחד קודם, לא שייך בזה אפשר למחר, דהא גם בשביל הקדמת יום אחד נמי איכא חובת הבנין עכ''ל.

**ובעיקר דינא דדחית הבנין יעוין בחת''ס דהקשה דאמאי לא נדון את מעשה הבנין כ''מכשירי עבודה'' דהותרו בשבת**, והיכא דחסר בהמ"ק כל שהוא יהיה מותר לגומרו בשבת בשביל לעבוד היום עבודה בתוך בהמ"ק.

**ויעוין בקובץ הערות י''ג סק''ח דמוכיח מקושית הירושלמי מנפגם המזבח דבנין המזבח דוחה שבת בתורת מכשירי עבודה**. וז''ל, ושמעתי מקשין על קושית הירושלמי ממזבח, דהא ילפינן [ו' ע"א] מקרא דאין בנין בית המקדש דוחה שבת, וגם בנין המזבח בכלל. ואינה קושיא, דפירכת הירושלמי מבנין המזבח שידחה שבת, אינה משום מצות בנין בית המקדש, אלא בתורת מכשירי קרבן ציבור, והא דילפינן מקרא דאין בנין בהמ"ק דוחה שבת, היינו דמצות הבנין מצד עצמו אינו דוחה שבת, ובאופן דלא הוי מכשירי קרבן, וכגון שאי אפשר לגמור את הבנין היום ולהקריב בשבת זו, ועולת חול ומכשיריה אינה דוחה שבת.

**בבאור הא דמילה לא חשיב עבר זמנה שייך לדף קל''ב ע''א**

1. **אלא דבעיקר הא דמבואר בראשונים דמילה חשיב לא עבר זמנה מחמת דמה דמחייב בשמיני עושה בתשיעי יעוין בבית הלוי** חלק ב' סימן מז דמוכיח מהטור דס''ל דהא דאיתא לקמן בדף קלג ע''ב דאינו חוזר על ציצין שאין מעכבין את המילה הוי רק בשבת דאם פירש לא ניתנה שבת לדחות משום ציצין שאין מעכבין אבל בחול חוזר גם על שאינם מעכבין כיון דלכתחילה צריך למולם. ולכאורה קשה כיון דהוי רק הידור א''כ כל כמה שגמר כבר את המצוה מה שייך הידור ומוכרח דהמצוה מתמשכת כל רגע ורגע מחמת עצם הקיום דהוא מהול כל רגע ורגע, וא''כ קשה דמ''ש מילה ממזוזה וציצית.

**ומישב הבית הלוי** [סק''ה] וז''ל, אמנם עיקר קושיא זו על הטור יש לדחותה, דהרי גם להרמב"ם מי ניחא דמאי קאמר דמילה אם עבר זמנה לא בטלה, והרי עכ"פ יעבור על מ"ע ''וביום השמיני ימול בשר ערלתו'' דהרי זהו ''מצוה בפני עצמו שימול ביום השמיני'' וכשמל אח"כ הא עובר על מ"ע זו וכדאיתא בשבת דף קל"ב ע"א דכתיבי תרי קראי ומיום השמיני וכתיב ומבן שמונת ימים חד למעוטי שביעי וחד למעוטי תשיעי, דסד"א משמיני ואילך זמנו הוא קמ"ל ''דוקא בשמיני'', ובע"כ צריך לומר דאע"ג דעשה זו יתבטל מ"מ אי אפשר ללמדה מכל הני, דשאני הני דכל המצוה שיש בהם אם יעבור זמנה יתבטל, אבל במילה אף על גב דמ"ע זו תבטל מ"מ עדיין יקיים המצוה האחרת שיש בה וא"כ גם להטור ניחא כן דאע"ג דהמצוה הנמשכת יתבטל באותו יום מ"מ כיון דעיקר המצוה [דהוי מעשה המילה] לא יתבטל אי אפשר ללומדו מכל הני. ומבואר דהעבר זמנה הוא היכא דעיקר המצוה מתבטלת אבל היכא דרק פרטי המצוה מתבטלים לא חשיב עבר זמנה.

**אלא דבעיקר הנידון בגדר מצות מילה יעוין בפרי יצחק חלק ב סימן לא דתמה דמנלן לחדש דאיכא שני מצות במילה**, ומלבד מעשה המילה בעצמה יהיה עוד מצוה נמשכת שיהיה נימול, ומה שהביא הבית הלוי ראיה מדברי הרמ"א בסי' רס"ב (סעי' א') שכתב דמלו תוך ח' יום יצא וא"צ להטיף ממנו ד"ב, והקשה השאג"א בתשו' סי' נ"ב והצל"ח בפסחים (עב, ב) מהא דאמרינן בשבת (קלז, א) דאם מל של אחר שבת בשבת הוי טעה בדבר מצוה ולא עשה מצוה, ותי' הצל"ח דאין כוונת רמ"א דאם מלו תוך ח' מקיים אז המ"ע, דבודאי תוך ח' לא עשה שום מצוה כיון שלא הגיע עדיין זמנה ולכן שפיר חייב חטאת, אלא דמ"מ אם מלו תוך ח' כשיגיע הזמן היינו ביום השמיני מתקיימת מצוה זו במה שנימול תוך ח'. ומזה הוכיח הבית הלוי דמלבד מעשה המילה בעצם איכא עוד מצוה להיות נימול, ולהכי כשמגיע ח' מקיים מצוה זו שהרי הוא נימול.

**ובפרי יצחק מבאר דהא ודאי מוכח הרמ''א דהמצוה הוא לא במעשה המילה** אולם עדיין לא מוכח דהמצוה היא כל רגע ורגע במצבו כמהול אלא דהמצוה היא על עשית מצבו כמהול ביום השמיני ואם נתקיים המצוה וכבר נימול כלה מעשה המצוה ואינו מקיים אח"כ שום מצוה כלל, כי אין זה מצוה נמשכת לעולם שיהא נימול, אלא פעם אחד צריך להיות נימול מערלתו דוגמא למש"כ הרמב"ן בחי' פסחים דף ד' (ע"ב) לענין מ"ע דתשביתו דהכוונה שיהא מבוער או מבוטל בחצות, והיינו דכשיגיע חצות יהא החמץ מושבת, וה"נ במ"ע דמילה הוא על דרך זה שבשמיני יהא נימול. כנ"ל.

**ומה דהוכיח מהטור דאל''כ לא שייך בזה הידור יעו''ש דמבאר דבודאי אפי' אם נימא דמצות מילה אין זה מצוה נמשכת לעולם מ"מ ודאי דעיקר מ"ע דמילה הוא להסיר הערלה מבשרו**, ולא מבעי' לפמ"ש דביום השמיני ימול היינו שיהא נימול הרי דהמצוה הוא שלא יהי' לו ערלה, אולם אפי' אם נימא דביום השמיני ימול היינו למול ממש ג"כ עיקר המצוה להסיר הערלה ממנו, ואמרינן דנוי המצוה הוא להסיר ממנו גם הציצין שאין מעכבין, ולפ"ז כ"ז שלא הסיר הציצין עדיין אין המצוה מהודרת עד שישלים לחתוך גם הציצין שלא ישאר שום ערלה כלל. דעיקר הנוי הוא במה שיוסר ממנו הערלה לגמרי וישאר העטרה גלויה מכל וכל למראה עין.

**בבאור דברי הרמב''ם דעובר בכל יום ויום**

1. **ויעוין עוד בשו"ת זכר יצחק חלק א סימן א דמעיר מהרמב''ם פ"א מה' מילה ה"ב שכתב דעובר בכל יום** ובפשטות נראה בדבריו דמצות מילה אין עיקרה מעשה המילה כי אם כדי שלא יהא מכוסה בערלה וכל רגע ורגע שהוא ערל עובר בעשה ודומה למצות ציצית ומזוזה דכל שעה ושעה עובר אין לו מזוזה וציצית, ומה שאינו ענוש כרת, היינו משום שזה תקנה לעונש מעשה מצות המילה, כמו בלאו הניתק לעשה (מכות טו, א), דסר העונש ע"י קיום המצוה. ומקשה מהא דמבואר בסוגין דלא חשיב שעברה המצוה, ומוכיח מזה דמצות מילה עיקרה ''מעשה המילה'' והא דמבואר ברמב''ם דעובר בכל רגע ורגע בתחילה רוצה הזכר יצחק לחלק בין חיובא דאב לחיובא דידה דבו עצמו החיוב שלא יהא ערל ומה דלא מצינו לר"א דידחה מילה שלא בזמנה בגדול דהחיוב הוא בו עצמו ותו איכא למילף משאר מצוות כיון דעבר זמנה יעוי''ש דמחדש דאף לר"א דדחי כל המצות, היינו למי שמחויב במצוה זאת אבל אחר אין מחלל שבת בשבילו, וזהו שאמרו (שבת קלא, א) ושווין ''בעושה ציצית לבגדו ומזוזה לפתחו'', דלפתח אחר ודאי חייב, דלא הותרה שבת בשביל מצות אחר, וא"כ בגדול שאין הוא יכול למול בעצמו לא דחי, ודוקא בקטן דחי שבת דהמצוה הוא על הכל. ויוצא חידוש גדול בדבריו דמילת גדול דוחה שבת היכא דבעצמו עושה המילה. עוד יצא מדבריו דהא במצי למנות שליחת בשבת הוי רק מחמת דאיכא חיובא גם לכל ישראל וצ''ב דאי מחויב לבא מכח חיובא דישראל א''כ הוי גרעון ביחס שלו כשליח ויצא דבשבת לא יכול לקיים את המצוה בשליחות וצ''ב.

**ועיקר החילוק בין אב לבן יעוין בגר''ח** סטנסיל פסחים דף ד' דמחלק בזה יעוי''ש הנפק''מ לנידון של הברית אברהם בקדימת תינוק בזמנו לתינוק שלא בזמנו דאי עובר כל רגע ורגע ראוי להקדים את השלא בזמנו, רק יעוי''ש היטב מה דמוסיף דגם חיובא דאב לא הוי על מעשה המילה גרידא באופן דנימא דליכא נפק''מ בשעת העשיה רק מצד זריזין דא''כ אמאי ס''ל לרמב''ם דדוחה יו''ט של שני. **וז''ל הגר''ח,** וצ"ל דאף שעל האב החיוב שיהא בנו מהול, מ"מ מצותו לקיים מצות מילה, ואין שייך גביה שיהא עובר בכל שעה ושעה, רק על הבן שייך שיהא עובר בכל שעה ושעה שאינו נימול, דהבן שהוא מצווה להיות נימול והחיוב עליו כל שעה ושעה לכן עובר בכל שעה ושעה. אבל על האב מצותו לעשות מעשה מילה, ובשעת מעשה עליו החיוב להיות בנו נימול והמחייבו שיהא בנו נימול הוא מצות מעשה המילה שעליו, ואין שייך שיהא עובר בכל שעה ושעה, אבל לענין דחיית יום טוב שני כיון דהמילה בעצמה דינה שיהא בנו נימול כל שעה, שפיר דוחה יום טוב שני. ולענין איזה קודם אפשר דהדין הוא כמ"ש הברית אברהם דכיון דאינו עובר גם במילה שלא בזמנה, מילה בזמנה קודמת. ומבואר בגר''ח דשגר חיבוא דאב לא הוי לדאוג לקיום של המילה בבנו אלא מחויב בעשית התוצאה ומאחר דחיובו ביחס לעשיה הלכך ליכא גרעון בקיום דידיה אי יעשה אח''כ.

**רק דיעוין בזכר יצחק דמביא מהר''מ בפירוש המשניות בסוף פירקין ותמצית דבריו הוא כמו שנתבאר בבאור דעתו בהלכות דעובר מיד, וכשמל הוא מתקן, ורק דכתב שם דכן באב וב"ד דכל שעה ושעה עובר**, ומבואר דליכא חילוק בין אחר לאב וא''כ הדרא קושיא לדוכתין דאי נימא דהחיוב הוא על מעשה המילה אמאי עובר בכל רגע ורגע ומישב וז''ל, נראה דטעמו דבאמת מילת עצמו גם היא בשביל מעשה המילה ומ"מ אחרי דכבר קבעה התורה זמן ביום השמיני שוב אם עבר הזמן מחויב הוא בכל רגע ורגע, מצד חיוב המצוה, והר"ז כמו בבכור אחר שנתו דשם ג"כ נתנה לו התורה משך זמן לקיום המצוה וכשעברה שנתו שוב עבר כל יום כדמוכח שם בבכורות (כח, א) וכן בבל תאחר דאחר ג' רגלים עובר בבל תאחר בכל יום ויום. ולפי''ז נראה דגם מילת גדול חשיב דלא עבר זמנה מאחר דגם מילת גדול חיוב במעשה המילה והא דעובר בכל רגע ורגע לא מחמת ביטול הקיום דמילה אלא מחמת עבירת הציווי.

**ויעוין בשער הציון סימן תמ''ד ס"ק כד וז''ל, גם במילה שלא בזמנה שחיובה בכל רגע ורגע, מכל מקום לא דמי לעשה דתשביתו**, דלענין חמץ דכתיב אך ביום הראשון ילפינן מיניה שאסור להיות חמץ בבית ישראל מחצות היום של ערב פסח עד כלות ז' ימי פסח, וכשמבטל יום אחד מצוה זו שוב אי אפשר לתקן אותו יום, והוי חסרון שלא יוכל להמנות, מה שאין כן במילה סוף סוף ימול אותו ולא חיסר אלא מה שהשהה מלקיים. ומבואר ג''כ דגם אי עובר כל רגע ורגע הוי רק איחור וליכא בזה ביטול על קיומו כמהול באותו רגע.

**דף קלא עמוד ב**

**בבאור הסברא דבידו להפקירן**

1. **יעוין במחצית השקל** סימן יג סעיף ג סק''ח וז''ל, ורצונו לומר דאמר ריש לקיש כל מקום שאתה מוצא עשה ולא תעשה ויכול לקיים שניהם, אין העשה דוחה הלא תעשה, והכא אפשר לקיים שניהם, דהיינו אם יפקיר הטלית דשוב לא יהיה מוטל עליו להטיל בו ציצית. אולם יעוין בחזון יחזקאל הערות על שבת דתמה מהא דהילפותא דעשה דוחה ל''ת הוא מכלאים בציצית ואמאי לא נימא גם התם דיכול להפקירן ולקיים שתיהם.

**ומוכיח החזון יחזקאל דהוי סברא רק במכשירים ויעוי''ש דמביא את לשון רש''י דלאו עליה רמיא חובתיה**. ומבאר החזו''י וז''ל, כלומר כיון שבידו לפטור נפשו מחובתיה לעשות מזוזה לביתו וציצית בטליתו אין זו מצוה של חובה אלא של רשות וכי ילפינן מקראי שמכשירים דוחים שבת היינו במצוות של חובה כמו סוכה לולב שופר ומצה, אבל במזוזה וציצית אין בהם רבויא דקרא שמכשיריהן דוחין שבת ורק דסלקא אדעתין דניליף מבינייהו מאלה המצוות ואיכא למיפרך מה להני שכן מצוות של חובה אבל מזוזה וציצית שאינן אלא מצוה של רשות ליכא למילף מהני של חובה.

**ויעוין עוד בשפת אמת דמכריח דלא ניתן לבאר את הפירכא מחמת דינא דאפשר לקיים שתיהם** דא''כ אמאי אי עבר ולא הפקיר חייב, דאטו בכ"מ דניתן לדחות אלא דאפשר לקיים שניהם כגון במילה בצרעת בדאיכא אחר, אי עביד אביו יתחייב, אין סברא לומר כן. בפרט למאי דנראה לעיל דר"א לית ליה כלל האי כללא דהיכא דאפשר לקיים שניהם לא דחי. ומבאר ג''כ דהוי רק סברא כלפי מכשירין רק דמוסיף על פי הראשונים דבארו דהגמ' חפשה את הטעמא דקרא ובזה נקטה הגמ' דכיון דהוי מצוה פחות מחויבת לכן ליכא בה להיתרא דמכשירין.

**ויש לעיין אי לפי''ז יהא ראיה דמצי להפקיר בשבת דאי הוי סימן דלא הוי מצוה מחויבת גם אי בפועל לא מצי להפקיר בשבת עדיין המצוה לא הוי מצוה מחויבת**, ורק דאי הוי מדינא דאפשר לקיים שתיהם בהא ודאי מוכרח דניתן להפקיר בשבת, ויעוין במאירי סוף עמוד א' דהוכיח דמותר להפקיר בשבת, וכן מבואר במג''א סימן י''ג סק''ח בסוף דבריו דמוכיח מהא דלא נקטה הגמ' דבידו ליתנן לעכו''ם או לקטן דאסור ליתן מתנה בשבת, ומבואר דלהפקיר מותר. **ובעיקר דינא דהפקר בשבת יעוין ברעק''א** בהגהות שם ובשו''ת קע''ד הוכיח מהרמב''ן דלא מהני, ובשער המלך פ''ח מלולב ה''ב הביא מהריטב''א והפר''ח דנקטו דאסור להפקיר. ויעוי''ש דדן דגם למאן דאסר הפקר הוי דוקא בשכוונתו שיזכו בו אחרים כההיא דאומר לאחרים בואו והצילו לכם דהתם ודאי נראה דמקנה קנין בשבת משא"כ בכל הני דאין כונתו ורצונו שיזכו בו אחרים בהפקר זה.

**ביסוד פטורא דטלית ובית הפקר**

1. **יעוין בריטב''א דתמה דאמאי לא נקטה הגמ' דבידו לא לגור בבית ולא ללבוש את הטלית** ומבאר דלהכי הוצרך רש''י להעמיד כמ''ד טלית חובת מנא דלכן הוזקקה הגמ' למימר טעמא דניחא גם לציצית, אולם הרמב''ן והר''ן נקטו דבמזוזה לא שייך למימר להך טעמא דלא ידור בבית [ואולי דלא מצוי שיעקור מביתו ולא נידון כאפשרות] ולכן הוזקק לטעמא דהפקר דבזה גם אי ידוד יהא פטור.

**ובדין פטורא דבית הפקר יעוין בתוס' מנחות מ''ד דדן אי לענין מזוזה איכא מיעוטא למעט בית אחרים,** או דכיון דהוי חובת הדר והיסוד בזה הוא דתליא ב''שימור'' הלכך ליכא חילוק בין בעל הבית לאחר, ולכן שוכר חייב במזוזה מה''ת, ויעוין בקרן אורה שם דתמה מסוגיא דילן דמבואר דהפקר מהני להפקיע את החיוב ואי סגי במה דדר שם מ'''ש שוכר מדר בהפקר. ובאמת דבראשונים בסוגין דהוכיחו דגם שוכר פטור מבואר דלא מחלקים בין הפקר לשוכר.

**אולם יעוין בתוס' רי''ד בסוגין** וז''ל, וכן נמי הבית כשמפקירו לא קרינא בי' ביתך ואף על פי שחובת הדר היא כ"ז שלא שכרה ממנו הו"ל כחונה בבית חבירו שאינו חייב במזוזה. ומבואר דשוכר שאני מהפקר. **ויעוין בשו''ת אבני נזר יו''ד ש''פ דנקט דתוס' רי''ד הוי שיטה שלישית** ולתוס' ליכא חילוק בין שוכר להפקר דבתוס' שם מבאר דהא דלאחר ל' חייב הוי מחמת דהוי מצב בדיורין דהוי דירת קבע ולא משמע דבעינן לחלות שכירות. וגם הלא בתורי''ד מבואר דהא דבעי לשכירות מחמת דבעי ''ביתך'' ולתוס' לא בעי ''ביתך''.

**ובעיקר הנידון בתוס' אי בעי ביתך או דתליא בדירה יעוין בשו"ת רבי עקיבא איגר** קמא סימן סו וז''ל, ונ"ל דשותפות נכרי וישראל י"ל דתלי בשתי סברות הנ"ל, דאם אמרינן דלא בעי ביתך דידך ממש ותליא רק בדירה וחובת הדר היא לשמרו, ה"ה שותפות נכרי חייב במזוזה דסוף סוף שמירה בעי כיון דדר בה, אבל אי אמרינן ביתך דידך בעי י"ל דשותפות נכרי פטור דלאו ביתך מיוחד הוא כמו כל הני דריש פרק ראשית הגז.

**ובדעת התורי''ד יש לעיין דבפשטות נראה בדבריו דע''י שכירות חשיב כדידיה** ויעוי''ש ברעק''א דדחה צד זה דהרי קי''ל דשכירות קניא רק לפירות ולא ביחס לגוף הממון.

**ויש לעיין היכא דמפקיר את טליתו אי מהני להפקיע את החיוב דרבנן כיון דליכא עדיין ל' יום או דכיון דהוי שלו וגם כעת נמצא ברשותו בהא לא בעינן לל' יום למחזי כשלו**. והמנחת אריאל מביא את המג''א סימן י''ג סק''ח דנקט דאי הקנה לאחר טליתו וחזר ושאל ממנו דמחייב מדרבנן כיון דנראה כשלו, וא''כ לכאורה ה''ה במפקיר, רק דמביא מהפמ''ג שם בסק''ח דמבואר בדבריו דגם אי יפקיר מהני להפקיע לגמרי את חיובו ומבואר דבעינן שהבגד יהא תחת בעלים והיכא דהוי של הפקר פקע החיוב.

**בבאור פירכת הגמ' שכן טעון ארבעה מינים**

1. **יעוין בשפת אמת דנסתפק אי כונת הגמ' דכיון דאי לא יקח את הלולב לא יכול לקיים מצות ד' מינים נמצא דבלולב תלוי קיום של ד' מצוות**, **או דעצם הדבר דלקיום מצות לולב בעי שיקח עמו ג' מינים הוי סיבה לדונה כמצוה חשובה.** ויעוי''ש דמוכיח מתוס' סד''ה שכן טעון, דהקשה מעומר ושתי הלחם דמביאים עמהם כבשים ויין ושמן וא''כ אפשר למילף מלולב, ומיישב דהכבשים אין מעכבין לא את העומר ולא את שתי הלחם והיינו טעון ד' מינין שאין מצות לולב כלל בלא ד' מינין אבל באלו יכולה להיות מצוותן בלא ד' מינין, ומבואר דכל היכא שאין המצוה מתקיימת אם לא בצירוף עוד ג' מינים חשיבא טפי.

**ובעיקר הא דנקט תוס' שהכבשים אין מעכבין את העומר יעוין בחזון יחזקאל** דהעיר דבגמ' במנחות לא מוזכר שאין מעכבין את העומר אלא רק הא דאין מעכבין שתי הלחם. ויעוי''ש דמחדש דהא דלא מעכב את העומר הוי מסברא על פי דמוכיח דעומר לא הוי מקרבנות הרגל אלא הוי רק דין דקרב ביום ששה עשר.

**דף קלב עמוד א**

**בגדר דחיה דמילה בזמנה והחילוק ממילה שלא בזמנה**

1. **אמר קרא שמיני, שמיני אפילו בשבת וכו'.** יעוין במשנה בדף קלז דרק במילה בזמנה איכא דין דחיה ובפשטות הוי מחמת דהילפותא היא מביום השמיני אולם יעוין בגמ' כ''ד ע''א דמביאה מיעוטא לבדו ולא מילה שלא בזמנה ומבאר רש''י דהוצרכו למיעוטא דלא נילף מק''ו מצרעת. וצ''ב גדר המיעוט ויעוי''ש ברש''י דמבאר דמילה שלא בזמנה אפשר למחר, ובדבר אברהם מבאר דגם אי נימא דעובר כל רגע מ''מ הקיום הוא אחד, ולפי''ז מוכרח דביום השמיני איכא קיום שמתבטל, עוד מצינו בהא דמבואר בדף קל''ב ע''ב דמילה שלא בזמנה לא דוחה יו''ט למרות דאיכא להיתרא דמתוך, ומבאר הרמב''ן דף קכד עמוד ב וז''ל, ולא דמי למילה שלא בזמנה דמצוה גרידא היא ולא מתהני בעשייתה כלל מחמת גופה, ומיהו מילה בזמנה צורך היום מיקרי. וחזינן דיש משמעות בעצם היום השמיני במצות מילה דחשיב בהכי צורך היום וצ''ב.

**ויש לעיין מה נאמר בהאי קרא דביום השמיני** ובבית הלוי ח''א מ''ז סק'''ה נקט דאיכא מ''ע בפני עצמה ד''ביום השמיני'' ולפי''ז ניתן לומר דנתחדש בקרא דמילה דהך מצוה דביום השמיני איכא לו כח דחיה, ויש לעיין בדבריו דאי הוי מצוה בפנינעצמה אמאי לא ניתן ללמוד משאר מצוות דהרי מצוה זו עבר זמנה ובבית הלוי מוכיח מזה דעצם הדבר דהקיום של הסרת הערלות ניתן לקיימו א''כ חשיב דעדיין איכא קיום למילה. וצ''ל דנתחדש דהך קיומא דביום השמיני סגי למדחי ולא איכפת לן דאיכא עדיין לקיום של עיקר מעשה המילה.

**אולם בפשוטו נראה דביום השמיני רק בא למעט את יום השביעי וכן דלא נימא דביום השמיני מתחיל זמן החיוב וליכא לו הגבלת זמן כמו שמבואר בגמ' ומנלן להמציא מצוה מחודשת,** ונראה דניתן לבאר באופן אחר דבאמת הזמן קיים בגוף קיום המצוה רק דלא הוי מצוןה מחודשת אלא דבגוף קיום מצות מילה איכא יחס לקיום המעשה ביום השמיני יותר משאר ימים.
**ובבאור הגדר בזה נראה בהקדם הא דחזינן בגמ' ביבמות פרק הערל דף ע''א עמוד א' דקודם יום השמיני לא חשיב כלל ערל** ואפשר לסוכו בשמן תרומה, ואי נימא דהוי הגבלה חיצונית בציווי ומצד החפצא דערלות ראוי שמיד יתחייב במילה א''כ קשה טובא אמאי החפצא דערלות תלויה בצווי בפועל, וידוע דברי הגרי''ז בפר' לך לך דקודם שנצטוו האבות על המילה לא הוי כלל לחפצא דערלות ולכן לא מלו את עצמם קודם הציווי למרות שקיימו כל התורה כולה, אלא דלפי פשוטו דהחפצא דערלות תלויה בצווי לכאורה אין לזה מובן.

**ונראה לפי מה שבארו המפרשים דהוי כמו קרבן דכשר רק מיום השמיני** ונראה דשרש הענין הוא דאיכא שלימות מסוימת ביציאה משבע ימים ויש לבאר זה בכמה אנפי ואכמ''ל. ולפי''ז ניתן לבאר דכל כמה דלא הגיע לשלימות זו אין משמעות לערלתו דהחפצא דערלות שייכת רק במה ''דקיים בשלימותו במצב של ערלות'' אולם סברת הגרי''ז דנקט כן ביחס לאבות צ''ב [אא''כ נימא דהסיבה שנצטוו רק אז מחמת דרק אז הגיעו להך שלימות וצ''ב].

**ולפי''ז יוצא דיש משמעות לעצם היום בחיובא דמילה דרק ביום השמיני הוא במצב דאיכא בו למחייב דמילה,** וא''כ ניתן לומר דלכן סגי במה דעבר עליו יום השמיני במילה [ולא איכפת לן באיזה רגע מיום השמיני] דבהא סגי שיחשב שמשעת הגעתו לשלימותו עמד במצב של מילה, והלכך רק מצות מילה ביום השמיני דוחה יו''ט ושבת מאחר דיש משמעות למה דהוי יום השמיני דע''י המילה ביום השמיני חשיב שמשעת העמדתו בשלימותו עמד כמהול ולאחר מכן ליכא כבר לקיום זה ולכן חשיב צורך היום דזה דבר שקשור לחפצא דיום. ויוצא א''כ דהא דנקטה הגמ' דשמיני בא למעט שביעי ותשיעי לא הוי בתורת קביעת זמן למצות מילה אלא דהזמן דיום השמיני הוא בגוף המחייב של המצווה. ובקרא ד''ביום'' נתחדש דאיכא יחס לקיום זה רק דלא הוי כמצוה בפני עצמה אלא דאיכא משמעות לקביעה של יום השמיני כמחייב בגוף המצוה דמחמת זה יהא סיבה לדחיה.

**ובעיקר גדר דיום השמיני יעוין בדבר אברהם** ח''ב סימן א' סק''א דמביא דיש שנקטו דכמו דהתורה נתנה זמן ביום השמיני דחיובו הוי רק לאחר היום ה''ה במילה שלא בזמנה חיובו בכל יום וים ודבר זה יתכן רק אי נימא דיום השמיני הוי נתינת זמן וצ''ב. **ויעוין עוד בשו"ת זכר יצחק** חלק א סימן א וז''ל, אמנם מ"מ נראה דכמו דהתורה נתנה זמן כל יום השמיני, כן נמי בהבריא יש לו זמן כל היום, וכשעבר היום מבטל מעשה דיום, ''דאין יום השמיני מעלה בפני עצמו כי אם בשביל זמן שנתנה לו להאב'', כמו בבכור בשנה, וגם שם אין מקפידין לשנה שנולד, כי אם לשנה שהגיע זמן מצותו בפועל, ''ולפי"ז אין מילה בזמנה חומר יותר ממילה שלא בזמנה דבשניהם מצותן לעולם'', וזמנן לכתחלה ביום זה, **ומה דלא דחי שבת בכה"ג כיון דלא אפשר מאתמול ומחויב ביום זה. ''נראה דרק זה שאי אפשר לו בשום אופן שהוקבע ליום זה כגון שמיני'',** אבל בזה שכבר היה יכול לקיים, בזה ג"כ לא דחי, אף שהיה אסור בשביל סכנה כיון דלא מצינו בתורה כי אם בשמיני, כל שיש לחלק ביניהן אין לנו שתדחה.

**בהא דמילה חשיב פקו''נ**

1. **מניין לפיקוח נפש שדוחה את השבת רבי אלעזר בן עזריה אומר מה מילה שהיא אחת מאיבריו של אדם דוחה את השבת קל וחומר לפיקוח נפש שדוחה את השבת.** יעוין ברש''י יומא פ''ה ע''ב דמביא מהתוספתא פט''ז הלכה י''ג דהוי תיקון מחמת דחייבים עליה כרת, ויעוין ברש''ש שם דמקשה דא''כ אפילו מילה שלא בזמנה תדחה את השבת, ובתוספת יוהכ''פ מקשה דא''כ הוי פקו''נ בכל הגוף. ובחזון יחזקאל על התוספתא מקשה עוד דהלא מילה דוחה שבת רק בזמנה ואם לא מל אז ליכא חיוב כרת לא על הבן דהוי קטן ולא על האב דביטל רק מ''ע. ויעוי''ש מה דמביא מהר''ח ביומא שם וז''ל, ואמרה תורה למולו ואפילו בשבת כדי לפדותו מן המיתה וכתיב וערל זכר אשר לא ימול את בשר ערלתו ונכרתה מלמד שהקטן נתפש בעון האב והגדול בעון עצמו ושניהם בחיוב מיתה. זה טעם של ר' אלעזר בן עזריה.

**ובראשונים בסוגין כתבו** וז''ל, הכי פירושו ומה מילה שאינה אלא לקיום מצוה יחידית באבר אחד מאבריו של אדם דוחה את השבת, קל וחומר לפקוח נפש שהוא לקיום כל המצות שישמור ויעשה כל המצות. ולפי''ז הוי כהך טעמא דאיתא ביומא שם בשם ר''ש בן מנסיא דמוטב שיחלל שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה.

**דף קלב ע''ב**

**בבאור הא דרק מילה בזמנה דוחה יו''ט**

1. **יעוין היטב בחידושי הגר''ש פסחים אות צא דמביא את רש''י בדף כ''ד ע''א דמבאר דמילה שלא בזמנה אפשר למחר** ובתחילה מבאר הגר''ש דהאב לא עובר כל רגע ורגע רק דמקשה ממילת גדול דלא דחיא שבת, למורת דעובר כל רגע ורגע, וכן לפי מה שמבואר ברמב''ם בפיה''מ דגם האב עובר כל רגע ורגע. ויעוי''ש דמביא מהדבר אברהם חלק ב' סימן ד' סק''ט דמבאר בכונת רש''י דלמרות דעבירת ביטול העשה הוי כל רגע ורגע מ''מ קיום המילה הוא אחד ודין דחיה תליא בקיום, ויעוין עוד בגר''ש שם דדן לבאר לפי''ז הא דמבאר באו''ז דמילת גדול דחיא יו''ט ומבאר הגר''ש דגדר צורך יו''ט תליא בהא דאיכא ''צורך מצוה'' ומאחר דאי לא יקיים יעבור כל רגע ורגע תו חשיב צורך היום.

ולדידן דגם מילת גדול לא דוחה מבאר הגר''ש דבעינן שיהא ''חובת היום'' ואי הזמן התחיל מאתמול לא מקרי ''חובת היום''.

**בפלוגתת הרמב''ם והרא''ש אי מילה שלא בזמנה דוחה יו''ט שני דגלויות**

1. **יעוין ברמב''ם פ''א ממילה הט''ו דמחלק בין י''ט שני של גלויות ליו''ט שני של ר''ה.** והכס''מ מבאר דהרמב''ם הוכיח יסוד זה מהמשנה בדף קל''ז דאיתא שם דיו''ט שני של ר''ה לא נדחה מפני מילה שלא בזמנה. ומשמע דשאר יו''ט שני של גלויות נדחה, ומביא שם מהרא''ש והר''ח דפליגי וס''ל דגם יו''ט שני של גלויות לא נדחה והמשנה נשנית בא''י ולכן לא הזכירה רק יו''ט שני דר''ה. ובבאור סברת הרמב''ם יעוין בשו"ת זכר יצחק חלק א סימן ו' וז''ל,. ונראה דטעמו דס"ל דלפי המסקנה בשבת (דף קלג, א) מה דמילה שלא בזמנה אינה דוחה יום טוב הוא משום דאין עשה דוחה לא תעשה ועשה. ושיטת הריב"א ז"ל (חולין קמא, א תוד"ה לא) דהלא תעשה נדחית ורק העשה אינו נדחה דמאי אולמא האי עשה מהאי עשה, וכן היא שיטת הרמב"ם ז"ל כמבואר אצלי במק"א, ואם כן בספק יום טוב שני לא שייך לומר דמאי אולמא האי עשה, כיון דזה ודאי, דעשה ודאית אלימא מעשה דספק. ויעוי''ש דמבאר דשרש פלוגתת הרא''ש והרמב''ם ביחס של יו''ט שני דר''ה אי הוי כודאי או כספק והרא''ש ס''ל דהוי כספק ולכן הוכיח דגם יו''ט שני דגלויות בכלל זה יעוי''ש היטב.