ביאור ד_ הרא_ש ודין חו_נ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / יבש ביבש

חולין ק. ביאור כל ד' הרא"ש

**א. בד' הרא"ש בבישל-**

נחלקו הרשב"א והרא"ש אם חזר ובישל כל החתיכות יחד אם נאסר התבשיל או לא, דעת הרשב"א שאם בשלם בקדירה אחת חזר לאיסורו, ומבואר שם טעמו דכיון שבהישל חזר להיות כדברים הנבללים שאסורים עד שישים [אבל וודאי אינו מה"ת שהרי הוא בטל ככל לח בלח].

וברא"ש כתב להתיר לאכול כל החתיכות יחד, והוסיף דאף אם אח"כ בישלם יחד מ"מ מותר, וכנראה מדבריו שיש בזה שתי טעמים חלוקים:

א. לא מצינו דבר המותר שיהיה צירו אסור.

ב. עוד כתב דכיון שכבר הותר מחמת רוב אין חוזר לאיסורו, וראייתו מהא דזבחים עג: שהוכיח מזבחים עג: דמקשי ניכבשינהו וניניידי ונימא כל דפריש, ומשני שמא יבואו עשרה כהנים ויקריבום בב"א, ופריך אטו מגיסא אסורה, ומבואר דאף בדין הלך אחה"ר כיון שהותר ממילא אינו חוזר לאיסורו אף דכלפי המגיסא אין בו ספק כלל, וה"נ הכא אין חוזר לאיסורו.

והנה נראה מד' הרא"ש שהיה מקום לחלק בין אכילת כולם לבישול, דאף אחר שמסיק להתיר לאכול הכל בב"א מ"מ ס"ד שאם בשל יחזור לאיסורו, וביאור הדברים דס"ד שיחזור לגזירת שישים דלח שהרי עתה נעשה לח, וע"ז הוצרך להנך טעמים.

ובאמת בשו"ת הרשב"א-תכה כתב שיש לאסור בבישל הכל יחד משום חו"נ לאיסורו ואף שלא היה בו גזירת שישים בעודו יבש מ"מ אחר שנתבשל נעשה כלח וחוזר לאיסורו ולגזירת שישים.

וכן מבואר בתשובת מהר"ם בשו"ת הרשב"א-תשל שדן כהרא"ש להתיר בנתבשלו, אבל נתקשה למה לא נימא חו"נ לאסור?

ועיי"ש דתי' דלא אמרו חו"נ אלא לענין טומאה ולא לענין איסורא, חדא משום ד' התוס' בכורות שלא גזרו לענין איסור כש"כ שם [וצ"ב שהרי בתוס' כתבו הטעם דכל בליעה ובליעה נידונית לעצמה ולא דמי למשא אבל לענין בישול שנעשה כלח ל"ש זה].

ועוד משום דאף דפליגי אמוראי אם טהרה אין מעוררת טומאה ה"מ לענין טומאה שהכל חוזר ונטמא ע"י הטומאה אבל לענין איסורא כו"ע מודו דהיתר א"י לעורר את האיסור, שהרי אינו נאסר ע"י האיסור.

[ומה דמדמי דין חו"נ בבישל להיתר מעורר איסור, ולא לאיסור מעורר איסור היינו משום שהרי כבר נתבטל ואף צירו מותר וממילא טעם היוצא ממנו אינו חוזר לאיסור, ורק אם יהפוך הכל לאיסור ייאסר, וע"ז אמר דבאיסורין לא אמרינן טהרה מעוררת טומאה].

ובעיקר ענין זה ע"ע לקמן בענין ידיעה מש"כ לדון בזה בפלוגתת הרא"ש ומהר"ם.

ובאמת מצאנו דעת היש"ש-מז לדינא דאכילת כולם שריא אבל מ"מ בנתבשלו אסור, וכתב הטעם דכיון דגזרו ז"ל אטו אינו מינו א"כ מה יועיל מה שנתבטל כבר בעודו יבש והרי סו"ס יש לגזור אטו אינו מינו מדרבנן, ועיין לקמן משי"ת בביאור קו'.

**ב. פלוגתת הרא"ש והרשב"א ודין גזירת שישים ביבש וחו"נ-**

ובביאור פלוגתת הרא"ש והרשב"א בנתבשלו, כתב הגר"א קט-יא [ומקורו בדרכי משה] דאזלי לטעמייהו דטעם הרשב"א שאוסר הוא משום דאזיל לטעמיה דאסור לאכול כל החתיכות יחד, משא"כ להרא"ש שמותר לאכול הכל יחד ה"נ אף שבשלם אין בו איסור.

והנה בפשוטו ביאור תליית הגר"א היא, עפ"י הדרך שנקטו כמה אחרונים שבעיקרו ס"ל להרשב"א שיש גזירת שישים אף ביבש אלא שהתירו מכח תליה שאינו אוכל את האיסור, א"כ בכה"ג שנתבשל ובלע טעם האיסור הרי הוא וודאי אוכל את האיסור והדר דינא שיש בו גזירת שישים, וכ"נ ביד יהודה קט-יב.

והרא"ש לשיטתו שלא גזרו ביבש כלל גזירת שישים ולא מטעם תליה אתו עלה ולכך התיר לאכול אף כולם יחד, וא"כ אף בבישל שרי.

אבל נתבאר במקו"א דבש"ך קט-יב משמע שלא גזרו גזירת שישים כלל ביבש אף לשיטת הרשב"א, וטעם האיסור באכילת כולם ביבש לשיטת הרשב"א בפשוטו היה נראה שהוא דין חדש ויתכן שהוא גם מדאורייתא דלא שייך בו היתר של רוב כלל להתיר את כולם יחד, וכ"מ בהגר"א.

ולפי"ז יש כאן מחלוקת חדשה עם הרא"ש, חדא שנחלקו אם יש איסור חדש באכילת כולם ביבש, ועוד אם חוזר לאיסור וגזירת שישים בלח אחר שפקעה ממנו גזירת שישים כשהיה יבש מתורת חו"נ, וצ"ע היאך תלי זב"ז והרי הוא מחלוקת מסויימת לענין חו"נ?

אבל באמת נראה דלשיטת ש"ך מה שאסור להרשב"א לאכול את כולם הוא ג"כ מטעם גזירת שישים ולא איסור חדש, ואף דס"ל שלא גזרו גזירת שישים ביבש מ"מ כשאוכל הכל יחד חו"נ גזירת שישים, וכן ראיתי שנקט ביד יהודה.

ולפי"ז פלוגתת הרשב"א והרא"ש גבי בישול היא אותה פלוגתא באכילת כולם, דלהרשב"א כשאוכל הכל יחד או בבישול אמרינן חו"נ, ולהרא"ש כיון דפקע מיניה גזירת יבש אינו חו"נ.

[אלא דלפי"ז שוב צ"ע דמשמע ברא"ש שיש לומר שאף אם מותר לאכול הכל יחד מ"מ בבישול אסור, וכנראה יש מקום לומר שבאוכל הכל יחד אין בו חו"נ ורק בבישול יש לדון חו"נ שנשתנה התערובת להיות לח].

וכשיטת הש"ך דעיקר איסור בישול הוא משום חו"נ כ"מ ברשב"א-תכה בתחילת התשובה שכתב דאף דביבש אין גזירת שישים מ"מ כשנתבשל חוזר לאיסורו.

אבל ביד יהודה סט-סא (מט:) באמת תמה על הש"ך ל"ל לטעם חו"נ באכילת כולם ובבישול כלל ובוודאי ס"ל להרשב"א דאף ביבש יש גזירת שישים אלא שמתירים מכח תליה, וכל שהוא אוכל הכל יחד או בבישול הרי הוא בכלל גזירת שישים ואי"צ לחו"נ כלל.

ומה שהרשב"א בתשובה כתב שהוא מטעם חו"נ הוא רק לדעת השואל שסבר שאין איסור לאכול הכל יחד ולכך דן להתיר גם בנתבשל, וע"ז הוצרך הרשב"א לטעם חו"נ דאף להרא"ש ייאסר משום חו"נ [וס"ל כהיש"ש דאף אם הותר הכל מ"מ י"ל חו"נ ודלא כמשמעות הרא"ש ודעת מהר"ם בתשובה דא"א חו"נ בכה"ג], אבל הרשב"א עצמו לשיטתו אי"צ לטעם חו"נ כלל.

ועיי"ש ביד יהודה שהאריך דדעת הרא"ה באמת דלא כהרשב"א ולא גזרו גזירת שישים ביבש כלל, ולפי"ז כתב דע"כ מה שהרא"ה עצמו גם אסר בבישול כמבואר בדבריו בבד"ה (יז:) ע"כ הוא משום חו"נ, וכדעת היש"ש ותשובת הרשב"א-תכה.

ועוד נתבאר ענין גזירת שישים ביבש באורך בביאור ד' הרשב"א בתוה"ב.

**ג. קו' האחרונים על הרא"ש בבישל אינו מינו-**

ובעיקר ד' הרא"ש תמהו אחרונים בתרתי:

א. בפמ"ג בפתיחה ח"א-ב ד"ה ומה הק' דהנה מבואר בטור-קט בשם סה"ת דמין בשאינו מינו אינו בטל גזירה שמא יבשל, וצ"ע הרי גם אם יבשל כיון שכבר הותר לא יחזור לאיסורו וכש"כ הרא"ש לענין מין במינו משתי טעמים גם שלא מצינו דבר המותר שצירו אסור וגם משום שכבר הותר האיסור, וא"כ ה"נ לענין מין בשא"מ?

ובאמת עמד בקו' זו כבר בש"ך צח-ו וכתב דמה"ט לא ניח"ל להאו"ה בשיטת הרא"ש, עיי"ש שבאר דהאו"ה תלה דין הביטול בשמא ולא בטעמא, וכתב הש"ך שאין מזה מקור לד' הרמ"א שהרי לא כתב האו"ה נפק"מ לנשפך משום דלענין לח וודאי תלוי בטעמא, ורק לענין יבש תלי בשמא, דכיון שהוא ניכר אינו בטל, עיי"ש, וע"ע בכו"פ צח-ד מש"כ לדחות דבריו דוודאי מש"כ האו"ה שהוא ניכר היינו בטעמא ולא בשמא, עיי"ש.

וע"ע בפמ"ג שם שהביא ד' המנח"כ ב-ב שכתב כד' הש"ך שהאו"ה לא ניח"ל בטעם שמא יבשל דא"כ באינו מינו נמי כיון שכבר הותר אינו חוזר לאיסורו וכש"כ הרא"ש, והעיר ע"ד בפמ"ג שהרא"ש וודאי אסר באינו מינו משום שמא יבשל כמו שהביא הטור.

ב. ביש"ש הק' כעי"ז שאם באינו מינו נאסר א"כ במינו דכוותה נמי הו"ל לגזור אטו אינו מינו?

ובביאור קו' פי' בשער"י ג-י משום שיש כאן טעם לגזור אטו אינו מינו ככל גזירות חז"ל שגזרו מינו אטו אינו מינו [ועיי"ש שדחה קו' דלא גזרו חז"ל אלא אם יש לו מקום על פי כללי ההלכה אבל אם כבר הותר שוב א"י לחזור לאיסורו ולא רצו לעשות חז"ל דבריהם כחוכא].

ועוי"ל כוונת קו' דהכל הוא בכלל גזירת טעם במין במינו, דכיון דמבואר ברא"ש עצמו שבמין בשאינו מינו איכא איסור אף שנתבטל א"כ אף במינו לבתר דתקנ"ח דאף מין במינו אית ביה איסור טעם ממילא לא יתבטל?

**ד. יישוב שיטת הרא"ש-**

ויש בזה כמה אופנים באחרונים:

א. בפמ"ג שפ"ד קט-ט הביא בשם אורח מישור ובשפ"ד קב-ח בשם הב"ח (בסי' קב ד"ה כתב בתשובת) דלדעת הרא"ש הרי אם נתבטל שוב אינו חוזר לאיסורו אף בשאינו מינו, ואין בו אלא איסור דרבנן.

ויתכן טעם הגזירה משום שמא יבשל קודם נודע לו מהאיסור ובכה"ג יש בו איסור תורה.

[ויל"ע לשיטת הב"ח למה גזרו ביבש באינו מינו שמא יבשל והרי אין בו איסור תורה אף בכה"ג, ובאמת בט"ז קט-ב נראה דמה"ט פשיטא ליה שיש בו איסור תורה.

ועיין נפש חיה יו"ד-לד (ד"ה והנה) דחששו שיבשל קודם שנודע, וצ"ע דקודם שנודע אף במינו נמי אסור מדאורייתא להרבה פוסקים].

ועפי"ז תי' דכיון שאינו אלא דרבנן לא גזרו במינו אטו זה, וא"ש ג"כ קו' מהרש"ל.

[והנה ביש"ש ג"כ מבואר דס"ל כהב"ח בזה, ועמד ע"ז ביד יהודה קט-ט (קכט:), עיי"ש בסו"ד שהביא ד' תרוה"ד שפי' ד' התוס' פסחים מד. דיבש ביבש באינו מינו אינו בטל מה"ת, וכתב ביש"ש לתמוה ע"ז מה שייך ביבש ביבש דין טכע"ק, ואם משום שאח"כ יאפה את הקמח הרי כבר נתבטל ואין בו איסור תורה.

והוסיף דאפי' למש"כ לעיל שאם בישל חזר לאיסורו אינו מה"ת רק מדרבנן משום גזירה.

ולפי"ז צ"ע כיון דאף בשאינו מינו אינו אלא משום גזירה מאי קשיא ליה דנגזור בבישל במינו אטו אינו מינו ומה"ת נגזור בזה?

אבל י"ל לפמש"כ לעיל בביאור קו' היש"ש דקשיא ליה דכיון שע"י הטעם חוזר לאיסורו באינו מינו א"כ ממילא ה"נ במינו הוא כן שהרי גם במינו יש תקנת טעם והוא בכלל גזירת מין במינו, ואכתי אינו מיושב כה"צ מה"ת דנגזור כולי האי].

אבל בעיקר תי' זה בדעת הרא"ש הנה בפמ"ג שם דחה עיקר ד' הב"ח ואורח מישור והביא דבר"ן איתא להדיא שאם יבשל באינו מינו חוזר לאיסור תורה אף שכבר נתבטל, ודלא כהנך אחרונים, מיהו ביד יהודה-קב, קט-ט (קכח:) נקט דבאמת הרא"ש יחלוק בזה על הר"ן ויסבור כהב"ח.

ולפי"ז הדרא הקו' לדוכתא, ועיין בחלק"י תניינא-טז ד"ה ודע שכתב ליישב קו' היש"ש דלא גזרו אטו מינו אינו מינו, דיבש באינו מינו מילתא דלא שכיחא היא שהרי ע"ד הרוב הוא מכיר את האיסור ולכך ל"ג רבנן במינו אטו אינו מינו, ומ"מ צ"ל דביבש באינו מינו עצמו שפיר יש לגזור שמא יבשל.

ב. בש"ך צח-ו באר דעת הרא"ש דשאני מין בשא"מ שהוא איסור תורה לא מהני מה שנתבטל כבר משא"כ במין במינו שאינו אלא דרבנן.

ופשטות לשון הש"ך מורה שיסוד החילוק הוא דכל מש"כ הרא"ש שאחר שהותר אינו חוזר לאיסורו היינו דוקא באיסור דרבנן משא"כ באיסור תורה ליכא האי כללא.

וכ"נ להדיא בהגר"א קט-יא על מש"כ הרמ"א בשם הרא"ש שאם נודע התערובת קודם שנתבשל שרי, ז"ל:"כ"כ הרא"ש וכשיטתו שהאיסור נהפך להיתר ואין חוזר ונאסר וכמ"ש בזבחים עג: אטו מגיסא וכו', וכש"כ לעיל צט-ו שבדבר שהוא מדרבנן אין חו"נ".

מבואר דעתו שהוא קולא מיוחדת בדין דרבנן שאין אומרים בו חו"נ, ודימה זה גם לדבריו בסי' צט-ו דאף בנתווסף איסור על מין במינו עד שאין שישים מותר דבאיסור דרבנן אין אומרים חו"נ.

וע"ע בסי' קא דחתיכה שנתבטלה ואח"כ נעשתה חה"ל אינה חוזרת לאיסור, ובאר הגר"א דהוי איסור דרבנן אינו חו"נ.

אבל צ"ע לכאו' מד' הרא"ש שהוכיח מזבחים עג: דמקשי ניכבשינהו וניניידי ונימא כל דפריש, ומשני שמא יבואו עשרה כהנים ויקריבום בב"א, ופריך אטו מגיסא אסורה, והתם לכאו' איסור תורה הוא, אבל באמת התם נמי אין בו איסור תורה שהרי נתבטלו מעיקרא מתורת ביטול ברוב ורק משום דבע"ח לא בטלי לכך אסור [ועיין בתוס' ור"ן חולין צה.].

אבל מ"מ דעת הגר"א צ"ע שהרי הגר"א דימה זה למש"כ צט-ו שאם נתווסף האיסור במינו אין אומרים חו"נ, אבל דעת הרא"ש אינו כן ומבואר בדבריו כאן דאף נתווסף האיסור שפיר אסור משום חו"נ ואף בכה"ג שאינו אלא דרבנן, וד' הגר"א צ"ע שנקט כן גם בדעת הרא"ש, וצ"ע.

**ה. מהלך נוסף בד' הרא"ש לחלק בין צו"ר לטעם-**

ג. והנראה דהנה לשון הרא"ש שאין איסור בצו"ר אחר שהוא הותר, וצ"ע תיפו"ל משום הטעם?

ואין לומר דהא גופא כוונת הרא"ש שהרי הוכיח מדגים ומשמע דצירו דוקא קאמר, והרי דעת החוו"ד דבדגים טמאים אף טכע"ק ליכא מדאורייתא והכא בטעם אסור [מיהו באמת שיטת הרא"ש ע"ז ב-מב שיש טכע"ק בדגים כדעת הש"ך וכש"כ בנובי"ק-כו]?

וע"כ צ"ל הביאור בזה דשאני דין טכע"ק מצו"ר, ובמינו לא נאסר אלא הצו"ר וע"ז אמר הרא"ש סברתו, אבל בשאינו מינו אסרו עצם הטעם ובזה ליתא לסברת הרא"ש שכבר הותר.

וביאור הדבר י"ל בתרתי:

א. דהטעם מעיקרא לא הותר שכל שהוא עדיין בהאיסור לא חשיב טכע"ק רק כשנכנס לההיתר, וכעי"ז נראה בשער"י ג-יא.

וסברא זו בין לענין הציר של הרא"ש שהרי לא הותר ורק הציר שהוא חלק מן הדבר ג"כ הותר, וגם לענין קם דינא דל"ש זה אלא במה שחל בו ההיתר ולא בטעם.

ב. ע"י הטעם ניכר האיסור [ואף הצו"ר] וכל שהוכר תו ל"ש ביטול וחו"נ שפיר שהרי בטל החפצא של התערובת, עחזו"א לו-ב ופמ"ג שפ"ד קט-ח ג"כ כתב כן, ופקע מזה דין ביטול ול"ש שתי סברות הרא"ש.

ובסוגיא דקמח בקמח נתבאר לדון נפק"מ מהנך שני אופנים היכא דלא שייך טכע"ק רק טעמו וממשו, ונתבאר עפי"ז באורך ד' תרוה"ד בתוס' חולין צט., ואכ"מ.

ועפי"ז אשה"ט היטיב שיטת הרא"ש דבאינו מינו הרי יש בו טעם איסור ולכך לא אכפ"ל מה שכבר נתבטל משא"כ במינו י"ל דס"ל להרא"ש שאין איסור על הטעם שבו אלא שנתנו חז"ל דין שיעור ביטול על הבליעה והצו"ר בזה שפיר אינו חוזר לאיסור כש"כ הרא"ש, וכעי"ז כתב בנפ"ח יו"ד שם [ואולי גם אם אסרו את הטעם עצמו יש לדון דלא שייך במינו ענין הוכר האיסור, וצ"ע בזה].

ולמדנו מכ"ז שלא כש"כ במקו"א בביאור שיטת הראב"ד צח: עפי"ד הברו"ט וכמה אחרונים שכשהותר עיקר הדבר כגון שהותר הצו"ר בתערובת ממילא גם הטעם היוצא ממנו היתר הוא, ולכאו' סברא זו מבוארת בד' הרא"ש כאן.

אבל להנ"ל אין מכאן ראיה כלל דאדרבה י"ל דע"י טעם חוזר שפיר לאיסורו ואינו בטל כלל.

**ו. בקו' הט"ז מדין סלק-**

הנה בט"ז קט-ב נתקשה דכיון דגזרו ביבש שמא יבשל מבואר שאם יבשל ייאסר מדאורייתא, הרי חזינן מזה דאף שהעיקר כבר נתבטל מ"מ אחרי שיוצא ממנו טעם לא אמרינן דהוי טעם מן ההיתר ובאיסורו עומד, וכש"כ לעיל דכלפי טעם לא אמרינן כן.

והק' הט"ז דמבואר צח-ב שאם יש איסור וכנגדו רוב היתר ממינו ועוד היתר שאינו מינו אמרינן סלק מין בשאינו מינו כאילו אינו ומינו רבה עליו ומבטלו מדאורייתא ובנשפך וספק אם היה בו שישים שרי דסד"ר לקולא, והוקשה להט"ז שהרי סו"ס באינו מינו נרגש הטעם איסור, ואף שכבר נתבטל מכח המינו מ"מ אח"כ כשיוצא ממנו טעם לאינו מינו למה לא יאסור?

ותי' הט"ז דלעולם אף אחר שנתבטל מ"מ הטעם שיוצא ממנו נאסר, וכש"כ כאן, אלא דשאני התם בסי' צח דמלבד הטעם של האיסור יש ג"כ הטעם של ההיתר לכך אין בו איסור תורה.

ובפשטות כוונת תי' דלעולם אף אם הותר עיקרו של איסור מ"מ הטעם נשאר באיסורו, אבל בהא דסי' צח אף שיש טעם בההיתר שאינו מינו, מ"מ הרי יש בו גם הטעם ממינו של היתר ולכך אינו נאסר.

ויל"פ ד' הט"ז לשיטתו דבמין במינו לא שייך דין טעם כלל, ואף במע"מ שרי, אבל בפמ"ג שם מתבאר דאף החולקים על הט"ז מ"מ יודו כאן שהרי יש כאן במינו של היתר יותר מהאיסור והרי הטעם של האיסור בטל ברוב.

ומבואר לפי"ז חידוש גדול דבפשוטו היה נראה דבטעם לא שייך מושג של ביטול כלל שאינו עומד לעצמו רק מעורב בכל התערובת וכל דין ביטול במינו הוא מכח הצו"ר, אבל בט"ז כאן נראה שגם כלפי הטעם יש מושג של ביטול, שהרי בביטול על הצו"ר לחוד לא סגי שהרי יחזור לאיסור ע"י הטעם, ונתבאר עוד בסוגיא דזרו"ב בשיטת הר"ן.

עוד יל"ד בעיקר הדין של הרא"ש שאחר שנתבטלו שרי לבשלו ברוטב, והרי המים אינו מינו הוא ולמה לא ייאסרו ע"י האיסור שהרי יש בו טעם נרגש?

ולכאו' הוא תלוי בפלוגתת הש"ך והשו"ע צח-ב בדין מינו ואינו מינו, דלהשו"ע ניחא דהמינו מבטלו אף שנותן טעם באינו מינו, וכ"כ חזו"א לו-ב ליישב, אבל להש"ך אסור, וצ"ע א"כ איך שרי בבישול?

ובפמ"ג קט-ט תי' דעת הש"ך שאף הוא מודה שאם כבר נתבטל מין במינו ורק אח"כ הגיע שאינו מינו שאינו נאסר, ונתבאר טעמו במקו"א, ועוד כתב דאף להש"ך אינו אלא איסור דרבנן ולא החמירו אחר שנתבטל.

**ז. חו"נ בנתווסף איסור או היתר-**

ברא"ש הוכיח דאם נתווסף איסור חוזר לאיסורו אף שכבר הותר, וראייתו דהא אפי' בהיתר מצאנו שאם היה האיסור מרובה ואח"כ נתרבה ההיתר חוזר להיתרו וכ"ש שהאיסור יחזור לאיסורו בנתרבה מכאן ולהבא[[1]](#footnote-2).

וראייתו לדין זה שההיתר חו"נ הביא מפ"ה תרומות מ"ט דאיתא התם סאה תרומה שנפלה לפחות ממאה וטחנו והותירו כשם שהותירו החולין כך הותירו התרומה ואסור, ואם ידוע שהחיטין של חולין יפות משל תרומה מותר, שהרי ידוע שהחולין יותר מן התרומה, וחזינן שהוא חוזר להיתרו וא"כ ה"נ באיסור המתבטל חו"נ.

ולפי"ד הרא"ש דאף באיסור שנתווסף אמרינן חו"נ הרי מתבאר דה"נ ברישא דמתני' דהתם שנפלה תרומה למאה והותרה, ואח"כ טחנו ופחתו החיטים אמרינן התם שמותר משום דכשם שפחתו החולין כך פחתה התרומה, ולפי"ד הרא"ש הרי ה"נ אם יהיה חיטין של תרומה יפות שידוע שפחת רק מן החולין תחזור התרומה לאיסורה משום חו"נ.

אבל בר"ש על המשניות שם כתב לדקדק דבמתני' שם לא הוזכר דין חיטין יפות רק בסיפא, ומשמע דברישא אם אח"כ נתרבה האיסור אינו חו"נ, ולא דמי לדינא דסיפא שנתרבה ההיתר שבזה הוא חו"נ, ודלא כהרא"ש שהוכיח מזל"ז.

[ועיין בר"ש שנתקשה לפי"ד בלשון המשנה דאיתא הטעם ברישא משום כשם שהותירו התרומה כך הותירו החולין, ול"ל ה"ט הרי אף אם הותירה התרומה יותר מ"מ אין חוזר להאסר].

וברא"ש הוכיח עוד ממתני' תרומות שם שאם נפלה לפחות ממאה ונתווסף היתר בשוגג מותר, ואמרינן עלה בירושלמי תרומות דלא רק בתרומה אלא אף בכל איסורין כן, וחזינן שההיתר חו"נ וה"נ האיסור.

אבל דעת הר"ש מבואר לחלק בין נתרבה ההיתר לנתרבה האיסור, וצ"ב מטענת הרא"ש.

אבל באמת כבר תמה ביש"ש-מז על טענת הרא"ש מאי ראיה מחו"נ של ההיתר לאיסור, והרי ההיתר מעולם לא נאסר ואי"צ כלל לדין חו"נ, ורק באיסור שנתבטל והותר בעי לדין חו"נ, ובזה פליג שפיר הר"ש דלא אמרינן חו"נ?

וביאור דעת הרא"ש י"ל שתי דרכים:

א. כתב בשער"י ג-י עפי"ד התוס' נדה מז. דגזרו חז"ל בדין מדומע שהכל נאסר אף ההיתר ואי"ז רק איסור ספק אלא שאסרו הכל בתורת וודאי, ושפיר בעינן הכא להלכתא דחו"נ.

ואכתי אינו מבואר שהרי הרא"ש הוכיח מד' הירושלמי גם בכל איסורין, ולא רק מתרומה?

אבל הדברים מבוארים בד' מהר"ם שבתשובת הרשב"א-תשל שכתב לדחות ראיית הרא"ש ז"ל:"וא"ת דין הוא שההיתר יעורר את ההיתר שהרי ההיתר הראשון ישנו רוב אלא שנאסר בנתינת טעם של האיסור או ממה שהחמירו חז"ל בתרומה שמדמעת עד מאה הלכך בקל מעוררו היתר האחרון להוציאו מכלל טעם האיסור או משיעור דימוע אבל איסור מועט שנתבטל ברוב עד שלא היה בו כדי לתת טעם נתבטל לגמרי ולא יעוררו איסור האחרון", ועיי"ש שהוכיח כנגד זה מנדרים נז: דאמרינן חו"נ אף באיסור, עיי"ש.

ומבואר דראיות הרא"ש שההיתר חו"נ איירי בגוונא דמדומע כש"כ רשש"ק, ומה שהוכיח מכל איסורין היינו באופן שבלע טעם ונאסר ההיתר.

ומבואר מ"מ בד' מהר"ם תירוץ גם לשיטת הר"ש, דשאני דבר המותר שנאסר ע"י הטעם או משום גזירת מדומע אבל הוא עצמו לא הפך להיות איסור בעצמו ולכך חוזר להיתרו אבל איסור שנתבטל הוא עצמו הפך להיתר ובזה אין ראיה דאמרינן חו"נ.

ומבואר בד' מהר"ם חידוש גדול דאף אי טכע"ק וההיתר נהפך לאיסור מ"מ לא חשיב שההיתר נאסר ואח"כ כשפקע הטעם חוזר להיתרו, ויל"ע.

ולפי כל מהלך זה הרי בעלמא בביטול מין במינו במע"מ [דבפשוטו אין בו דין טעם כעיקר, ואכ"מ] ונתרבה ההיתר לא נצטרך לדין חו"נ כדי להתיר את ההיתר, שהרי מעולם לא נאסר וכל ראיית הרא"ש היא מגוונא דמדומע או שנתן טעם.

ב. שמעתי לבאר דעת הרא"ש באופן נוסף עפמש"כ במקו"א דיסוד דין תערובות הוא שהאיסור אוסר את כלל התערובת, וחייל בכולו הנהגת איסור אכילה [מכח שהוא מספק את כלל התערובת], וכלפי זה בעינן לדין חו"נ, ועוד נתבאר במקו"א ענין זה.

ולפי"ז ראיית הרא"ש אינה רק בגוונא שיש בו טעם אלא אף במין במינו פחות מרוב ואח"כ נתווסף על ההיתר ונעשה רוב ג"כ הוכיח הרא"ש דחו"נ להתירו.

ובאמת יל"ע טובא בביאור זה דתינח בלח אבל אטו ביבש נמי נימא שנאסר ההיתר, והרי ד' הרא"ש איירי גם ביבש הא דמתני' תרומות שם דבפשוטו איירי ביבש, ומיהו י"ל יסוד זה אף ביבש, וכמדומה כ"נ בשער"י ג-כח ד"ה ועפ"י שנראה דנחית ליסוד זה ואף ביבש.

ג. ושמעתי לבאר בנו"א בזה דבאמת בחתיכה אחת של איסור ואחת של היתר שאסור הכל מספק לא שייך לומר שנאסר ההיתר, וכש"כ דאינו מסתבר לומר כן.

אלא דד' הרא"ש קיימי בשני חתיכות של איסור וחתיכה אחת של היתר, ובזה יש מקום לאסור את ההיתר או משום הולכין אחר הרוב וקבוע שאינו ניכר לא שמיה קבוע, או משום ביטול ברוב [ואף להשיטות שאין היתר מתבטל באיסור י"ל דהיינו דוקא כלפי מציאות הדבר שא"י לקבל מציאות אחרת אבל מ"מ הנהגה של איסור שפיר איכא כלפי האדם אלא שא"י לצאת ידי חובת ציצית וכה"ג עי"ז, וממילא שפיר בעי לדין חו"נ].

וזה כוונת הירושלמי, אלא דתי' זה לא יועיל בראיית הרא"ש ממדומע דאיירי שיש רוב היתר וכל איסורו מספק ובזה נצטרך לתרץ כד' רשש"ק.

ומ"מ בתשובת מהר"ם מבואר ד' הרא"ש כמהלך הראשון שנתבאר דאיירי באופן שנאסר ההיתר משום טכע"ק.

**ח. ביאור ד' הרא"ש חו"נ בתרומה וחובת הרמה-**

וברא"ש הוכיח דאף אחר שנודע התערובת וחייל הביטול מ"מ אם נתווסף אח"כ חוזר להאסר בכל איסורין [אבל קודם ידיעה לא חל ביטול כלל ופשיטא דחו"נ ועיין לקמן בגדרי ידיעה], וראייתו ממחלוקת ר"ש ורבנן אם נפלה תרומה למאה ואח"כ נפלה עוד תרומה, דהנה קי"ל שאף שתרומה בטלה במאה מ"מ חייבו רבנן להרים אחד כנגד התרומה.

ומבואר תרומות ה-ז שאם כשנפלה תרומה הראשונה למאה כבר הגביה וקיים חובת הרמה תו אינו חוזר להאסר, אבל קודם שהגביה מבואר במשנה ח' מחלוקת ר"ש ורבנן אם חוזר לאיסורו.

וטעמיה דר"ש מבואר בירושלמי לפי"מ שפי' הראשונים שהוא כשיטתו דכל העומד כעשוי דמי, וה"נ כיון שעומד להרמה כמורם דמי, והוי כמשנה ז' שכבר הרים ותו אין נאסר בנפילת השני.

והוכיח הרא"ש דהא מיהת חזינן מדעת רבנן דלאו כמי שהורם דמי דאף שכבר נתבטלה הראשונה במאה כיון שנתווסף האיסור חוזרת לאיסורה ע"י השניה.

והוסיף הרא"ש שיש מקום לפרש דלא דמי תרומה לשאר איסורים שהרי יש בה חובת הרמה ולא נתבטלה הראשונה לכך חוזרת לאיסורה אבל בשאר איסורים כל שנתבטל אינו חוזר להאסר, ודחה דהא ליתא דחובת הרמה אינה אוסרת את המדומע.

ובקה"י בכורות-כא תמה על הרא"ש מגמ' שבת קמב. דמבוא להדיא דחובת הרמה אוסרת המדומע ואי מפריש בשבת חשיב מתקן?

וכבר עמד בזה בתרוה"ד-נד וכתב דס"ל להרא"ש כדעת רש"י שחובת הרמה יכול לקיים גם בדמים אחרים ולא דוקא מתוך חבית זו, וא"כ אין כאן איסור ממש רק חיוב אקרקפתא דגברא ואין זה סיבה לומר חו"נ שהרי באמת נתבטלה סאה זו לגמרי אלא שיש לו חיוב נפרד משום גזל השבט ואף שאסרו את השאר כל שעדיין לא קיים חובתו להרים הוא איסור נפרד ואי"ז סיבה לומר חו"נ, שהרי אחר שירים הותר הכל אף אם נותן דמים.

ומבואר שם בתרוה"ד עוד דרק מחמת שיש חובת הרמה ואם אינו מרים נאסר המדומע עי"ז חשיב לר"ש כעומד ליתרם, אבל מ"מ לא מהני לומר חו"נ לרבנן כיון שאינו איסור בגוף התערובת.

[ובתשובת מהר"ם מבואר עוד דאף לשיטת הר"י דחייב לתת מתוך חבית זו דוקא מ"מ אין כאן עצם האיסור של תרומה רק דין בפנ"ע של גזל השבט].

ועיין לקמן מה שיובא מד' השער"י בביאור ד' הרא"ש ולפי"ז אי"צ לד' תרוה"ד.

והנה לדעת הר"ש דאין האיסור חו"נ צ"ל באמת כמו שצידד הרא"ש בתחילת דבריו דשאני תרומה דחובת הרמה אוסרת את המדומע ואכתי לא נתבטלה אבל בשאר איסורין הרי נתבטל תו ל"א חו"נ.

ודעת הרא"ש צ"ב רב וכבר תמה בזה בפר"ח צט-כא, דהא מבואר להדיא משנה ז' שאם הרים ואח"כ נפלה התרומה שרי וזהו ג"כ טעמיה דר"ש דע"י שעומד להרמה שרי, ואיך כתב הרא"ש שאינו תלוי בחיוב הרמה שאינו אוסר את המדומע, א"כ אף אחר שהרים נמי יחזור להאסר ובמה ייגרע מכל איסורין?

ובפר"ח מסיק מכח זה שהעיקר הוא ע"ד הר"ש דלעולם ל"א חו"נ באיסורי תרומה וערלה שהם יותר משישים אלא שיש לאסור משום חובת הרמה ולכך אם הרים שרי.

ובפשוטו צ"ל בדעת הרא"ש דכל שהרים אחת מן המאה תו לא אסרו חז"ל גזירת מדומע כלל וחזר להיתרו, וה"ה אם שילם דמים לדעת רש"י מהני להפקיע את האיסור, ובזה קיל מכל איסורים ולא אמרינן ביה חו"נ שהרי הרים.

וע"ע בשער"י ג-יא שכתב דאי משכחת תרומה שלא יהיה בה דין הרמה, עיי"ש האופנים בזה, יחזור וייעור להאסר בין לר"ש ובין לרבנן, עיי"ש.

ובטעם דע"י הרמה הותרה גזירת מדומע אין לפרש שהוא משום דתלינן שהרים את האיסור שהרי מבואר דאף לר"ש דכל העומד כמורם דמי ג"כ מהני אף שא"א לתלות במידי ואכתי האיסור בתוכו, וע"כ הוא דין בפנ"ע דכל שהוא מורם תו לא אסרו חז"ל את המדומע.

אח"כ ראיתי בשער"י תוספת ביאור בכל ד' הרא"ש בדין חו"נ בתרומה, ויובאו דבריו לקמן בביאור כל שיטת הרא"ש.

[וכן יש לתמוה דתינח לענין איסור מדומע במאה אבל מ"מ למה יהיה קיל טפי מכל איסורין דלכה"פ צריך שישים, ועיין לקמן באורך].

**ט. חו"נ בתרומה וערלה-**

והנה נחלקו הראשונים בדין חו"נ באיסורי שישים אם אחר שהותר האיסור בשישים ונתרבה האיסור אם חוזר לאיסורו, עיין פר"ח צט-כא באורך, ודעת הרא"ש מבואר לכאו' חידוש גדול בזה, דאף באיסורין שדינם יותר משישים רק במאה ומאתיים וכה"ג נמי אמרינן חו"נ להאסר.

ודעת הרא"ש צ"ע רב כשה"ק בפר"ח מערלה דמבואר במתני' ערלה ב-ג שהערלה מעלה את הערלה, ואם נפלה סאה למאתיים ואח"כ נפל עוד סאה שרי, וצ"ב למה לא נימא חו"נ לד' הרא"ש.

ויש בזה כמה מהלכים באחרונים:

א. בפר"ח צידד וכ"נ ביד יהודה סט-פג-ז,צט-כה, דלעולם בין בתרומה ובין בערלה ס"ל להרא"ש דחו"נ לאיסור, ומתני' דערלה לא קשיא דכבר פי' ברע"ב בחד פי' דערלה מעלה את הערלה היינו דנט"ר מעלה את הערלה אבל אם נתרבה ערלה אה"נ חו"נ לאיסורו, ורק באיסור אחר שנפל של נט"ר בזה אין אומרים חו"נ.

ובאמת כ"כ בפי' הרא"ש ערלה שם דאיירי בנט"ר.

ב. בשער"י פי"א [הראשון, והוא טעות בנדפס ופרק זה הוא המשך של פ"י כמבואר במפתחות לשער"י] כתב לחלק בזה בין תרומה לערלה, דוודאי גבי ערלה מודה הרא"ש דלא אמרינן חו"נ דלא שייך ענין חו"נ אלא באיסורי שישים או בתרומה דוקא.

ויסוד דבריו, עפמש"כ בפ"י לדון בגדר דין חו"נ, אם יסודו הוא משום שצריך ההיתר של ביטול ברוב כל שעתא ושעתא, או דלעולם וודאי אי"צ דין ביטול כל שעתא, אלא דמ"מ אם הוכר האיסור פקע התערובת ובטל ההיתר של רוב.

ועיי"ש שהוכיח דאי"צ ההיתר כל שעתא דהא מצאנו שדין ביטול מועיל גם אח"כ נשתנה שאין כאן רוב ונעשה מע"מ, ורק היכא שהוכר האיסור כגון שנעשה רוב איסור או שיש בו טעם וכה"ג בזה אמרינן חו"נ.

[ובעיקר דין זה, עיין במתני' תרומות פ"ה שם דאף אחר הרמה אם נתרבתה התרומה עד שיש בה רוב חוזר לאיסורו, ולא הועיל חובת הרמה אלא לענין איסור מדומע אבל לא לענין עיקר איסור תרומה דאורייתא, ולכך כשנסתלק הרוב נאסר.

ובעיקר דין זה שאם נעשה רוב איסור חוזר לאיסור, הנה בפר"ח צט-כא פשיטא ליה שהוא מדאורייתא, אבל בשער"י ג-י הביא מכמה ראשונים יבמות פב: דמדאורייתא אמרינן קמא קמא בטיל ומתני' תרומות אינו אלא איסור דרבנן.

והנה בפר"ח כתב להקל עד רובו וכפשטות לשון המשנה תרומות, אבל תמה עליו בכו"פ דאף שלשון המשנה הוא רק ע"י רוב איסור בשביל זה אין לנטות מן הדעת של תורה דאף במע"מ הרי הוא ספק דאורייתא ובאשם תלוי קאי, עיי"ש.

ועיין ביד יהודה צט-כה האריך לבסס דעת הכו"פ ודחה ד' הפר"ח מכל וכל.

אבל כתב בשער"י לבאר דעת הפר"ח עפי"ד דכל שלא הוכר האיסור לא אכפ"ל מה דהשתא ליכא רוב, וע"ע קו"ש חולין-לו בזה.

מיהו ביד יהודה צט-כה ד"ה מיהו נקט דאף במע"מ סגי לאסור, ועיי"ש ביאור לשון המשנה, ועיי"ש מה שהביא מהאשכול דמשמע כן דבמע"מ נמי אסור.

ועיין לקמן מש"כ בפלוגתת הרמ"א והש"ך סי' צט בדין זה].

ועפי"ז כתב בשער"י דוודאי כל דין חו"נ אינו אלא באיסורי שישים שע"י הטעם הוכר האיסור, אבל בערלה פחות ממאה אף שעכשיו נתרבה האיסור ואין כאן מאה לבטל מ"מ הרי לא הוכר האיסור, וע"כ לא אמרינן חו"נ בערלה.

ומה שאמר הרא"ש דין חו"נ לענין תרומה הוא ענין מיוחד, דהנה בתרומה יש דין מיוחד שהיא אוסרת את כל המדומע כמבואר בתוס' נדה מז., וכיון שנאסר הכל א"כ הוכר האיסור לכך שייך בו חו"נ.

והוסיף ברשש"ק ביאור בזה, דבאמת בתרומה מצאנו שתי דינים, גם שאם אין מאה אין התרומה בטלה ברוב, ועוד שנאסר כל המדומע מתורת וודאי.

וכתב רשש"ק דבגוונא שאינו אוסר את המדומע הדר חוזר להתבטל ברוב, וכל הטעם שאינו בטל הוא משום שאוסר הכל, ולכך כל היכא שהרים ותו אין בו גזירת מדומע אינו בטל ברוב.

וכשנפלה סאה ראשונה ויש כנגדה מאה הרי אף שיש בו חובת הרמה מ"מ לא תקנו חז"ל שייאסר כל המדומע עי"ז בתורת וודאי, רק דמ"מ היא עצמה אסורה לפי חשבון שאינה בטל ברוב [ואף הרא"ש מודה בזה שנאסר הכל כמבואר שבת קמב. וכש"כ לעיל בשם תרוה"ד].

ועוד הוסיף בשער"י שם דבאמת לא שייך לומר חו"נ בכל איסורין שאינם מכח טעם, והערלה וכה"ג לא אמרינן חו"נ, וכל דין חו"נ בתרומה הוא הלכה מיוחדת בתרומה דכיון שהתרומה אוסרת כל המדומע הרי חשיב כמו הוכר האיסור ורק משום זה אמרינן חו"נ.

ועפי"ז באר ראיית הרא"ש לדין חו"נ, דהתם חזינן דאחר שנתווסף התרומה ואין מאה כנגדה שוב חוזר להאסר והיינו שהוא חוזר לאסור כל המדומע ואינו רק איסור לפי חשבון, וע"ז הוכיח הרא"ש דע"כ אמרינן חו"נ שהרי כשהיה מאה כנגדו לא היה אוסר כל המדומע.

ולפי"ז יש לנו ביאור חדש בלשון הרא"ש דהרמה אינה אוסרת את המדומע, היינו דוודאי אוסרת אבל אינה נותנת דין וודאי על הכל, ואי"צ למש"כ בתרוה"ד.

והנה לפי"ד השער"י הרי כל מתני' דתרומות דאחר הרמה שרי או מתני' דערלה דלא אמרינן חו"נ, צ"ב דהא איירי שנפלו שתי סאין למאה ואין כאן אפי' שישים ואיך שרי תיפו"ל לאיסור ככל איסורין דחו"נ עד שישים, וצ"ל דאיירי ביבש, וכ"נ בשער"י שם, ותמה בזה על הכו"פ [יו"ד לקמן] שכתב דלהרא"ש מתני' דתרומות איירי בלח, דא"כ אף אחר הרמה ייאסר ככל איסורין עד שישים.

ג. ועיקר דרכו של רשש"ק לחלק בין תרומה לערלה מבואר שם בתשובת מהר"ם שנד' בתשובת הרשב"א-תשל, עיי"ש שתמה ע"ד הרא"ש דחו"נ בתרומה דא"כ ה"נ בערלה ותיקשי ממתני' דערלה.

וכתב לחלק בזה בין ערלה לתרומה, אבל אתא עלה מטעם אחר, עיי"ש דערלה ששיעור ביטולה הוא במאתיים והוא שיעור גדול דאף אחר שאין בה טעם נאסר, א"כ לא שייך בו חו"נ כלל שאינו אלא דין שיעור בעלמא ואחר שהותר הותר.

משא"כ באיסורי שישים דיסודו הוא מכח הטעם שייך לחזור ולהאסר אחר שיש בו טעם, וכנראה הוא ע"ד רשש"ק דעי"ז הוכר האיסור.

והוסיף במהר"ם דאף בתרומה שייך חו"נ ואף שאיסורו הוא במאה ולא בשישים מ"מ עיקרו הוא מכח הטעם, דהא חזינן דאיכא מ"ד צח. דכל איסורין שבתורה במאה, וע"כ אף במאה יש איזה טעם קלוש וזהו גדר גזירת תרומה לאסרו את הטעם קלוש, ולכך שייך בו חו"נ כמו באיסורי שישים.

והוסיף שם במהר"ם דבערלה שרי אף בלח ואף שנתווסף עד שישים מ"מ לא חילקו חז"ל בתקנתם ואין בערלה דין טעם רק נתנו בה שיעור שישים לחוד, ולא שייך בו חו"נ.

[ויתכן לפי"ז לומר עוד דאף לענין תרומה אחר הרמה שאין בה גזירת מאה תו שרי אף בלח במין במינו, וקיל טפי מכל איסורים דלא פלוג רבנן וכמו גבי ערלה דשרי אף בשישים, ודלא כש"נ בשער"י, ואי"צ לדחוק כש"נ רשש"ק דמתני' תרומות איירי ביבש].

ובעיקר ד' מהר"ם דאיסור מאה בתרומה יסודו משום טעם, צע"ק לומר כן דהא מבואר בראשונים צט: דאף ביבש גזרו להצריך מאה, עיין בריטב"א דנו"נ בזה ומסיק כן, והתם לא שייך טעם רק ע"כ הוא שיעור ביטול לחוד, וצל"ע.

ובאמת בראב"ד בתמים דעים-ז נראה להדיא כן עיי"ש דאיסור תרומה במאה יסודו הוא שיעור בלא שום שייכות להטעם, עיי"ש ודימה זה לדין מין במינו לא בטל לר"י ה"נ לדידן בתרומה עד מאה, והבאנו דבריו בסוגיא דחנ"נ במין במינו באורך.

ועוד הבאנו במקו"א כמה מקורות לדון בזה אם איסור מאה בתרומה הוא מתורת טעם או שיעור ביטול ואכ"מ.

ד. בכו"פ-צט נראה דנקט דלהרא"ש בין בתרומה ובין בערלה לא אמרינן חו"נ אחר שישים, ומתני' דתרומות איירי בלח דאיסורו בשישים ולכך נאסר אי לאו הרמה, אבל ביבש לא שייך חו"נ ומתני' דערלה ביבש איירי.

ובשער"י תמה ע"ז דאי בלח א"כ אף אחר הרמה ייאסר דתיפו"ל דהוי ככל איסורין דעד שישים אסור, ועיין ביד יהודה מש"כ ע"ד הכו"פ.

ומיהו י"ל קצת לפמש"כ לעיל עפי"ד מהר"ם די"ל דלא פלוג רבנן באיסורי ערלה ותרומה ואף אם אין שישים קיל טפי מכל איסורין, וצ"ע.

**י. שיטות שא"ר בדין חו"נ-**

ובעיקר דין חו"נ, הנה בראשונים ע"ז עג. הביאו שיטת הראב"ד דאף בלח בלח היכא שהוא מין במינו ונתבטל בשישים ואח"כ נתווסף עוד איסור תו אינו חוזר לאיסור, ורק באינו מינו אמרינן שע"י הטעם חו"נ לאיסור.

אבל שא"ר חלקו ע"ז ונקטו דאף במינו בלח חו"נ לאיסור, והטעם שגזרו עליו רבנן במין במינו כמו באינו מינו, וכ"פ הרמ"א צט-ו והו"ד הראשונים בש"ך צט-כא ובפר"ח באורך.

ולכו"ע בערלה ותרומה לא אמרינן חו"נ כיון שאין איסורו מתורת טעם רק משום שיעור ביטול, ורק הרא"ש יחידאה לאסור גם בזה משום חו"נ.

ובפשוטו נראה ביאור דעת הראשונים דאף במינו אמרינן חו"נ עפי"ד רעק"א א-פב דבתקנת שישים במינו תיקנו רבנן דין טעם גם במין במינו וממילא גם בזה חו"נ, אבל לפי דעת הגר"א רסי' צח דמשמע דעתו שלא הצריכו אלא שיעור ביטול לא יהיה בו דין חו"נ וככל ביטול דתרומה וערלה.

ובמקו"א נתבאר כעי"ז בד' הרשב"א ורא"ה לענין שתי קדירות שנחלקו אם מצרפינן להו במין במינו, ונתבאר לדון דה"נ בהא פליגי דדעת הרא"ה שתקנו דין טעם משא"כ להרשב"א לא הצריכו אלא שיעור ביטול, ואכ"מ [ולפי"ז נמצא לנו סתירה בד' הרשב"א, וי"ל].

ולדעת הגר"א שלא תקנו דין טעם רק שיעור ביטול צ"ל שהוא תקנה בפנ"ע אטו אינו מינו ככל תקנות שתקנו במינו.

וכ"ז מבואר היטיב בד' הגר"א צח-כ עיי"ש דהיכא דליכא למיגזר משום אינו מינו ליכא דין חו"נ במינו, אבל מ"מ יש בו עיקר גזירת שישים ולא סגי ברוב, ויתבאר היטיב עפ"י שיטתו הנ"ל.

ולהלכה, עיין בפר"ח שם והגר"א צט-כא שהאריכו לדון כדעת הראב"ד דאף בלח במינו לא אמרינן חו"נ, ויתכן טעמם כש"כ שלא תקנו בו דין טעם רק דין שיעור ביטול והוי כתרומה וערלה.

אבל לשון הגר"א משמע טפי שהוא קולא מסויימת לענין איסור דרבנן שהקילו שאינו חו"נ [ועיין בהגר"א קט-יא שדימה זה לד' הרא"ש וכבר נתבאר לעיל לתמוה ע"ז].

ונפק"מ מזה באיסור דרבנן באינו מינו שיש בו טעם, אם נימא בו דין חו"נ דלפי משמעות הגר"א לכאו' הדין נותן שלא יהיה בו דין חו"נ דכל בדרבנן הקילו [וכעי"ז נתבאר לדון במקו"א לענין צירוף שתי קדירות].

ועיין בדה"ש צט-ו דן בזה והביא ד' הפמ"ג שפ"ד סקכ"א דמשמע שאסר בזה משום דסו"ס נרגש הטעם, אבל כבר עמד על לשון הגר"א שם שדקדק בלשונו דעיקר הטעם לאסור באינו מינו אינו משום הוכר האיסור אלא משום שהוא איסור תורה, משמע דבאיסור דרבנן שרי וכש"כ, עיי"ש, ועיין לקמן סייעתא לזה מדין חו"נ ביבש.

וכ"ז בדין חו"נ בלח, ובדין חו"נ ביבש עיין ברמ"א צט-ו דיבש ביבש אף במינו אף אם כבר נודע איסורו ובטל מ"מ חו"נ, וכ"נ הגר"א שם.

וראיתי בחזו"א כח-יח שכתב שדין זה הוא לכו"ע שהרי ע"כ איירי בנתרבה האיסור וממילא וודאי נאסר.

אבל בפשוטו אין כוונת הרמ"א בנתרבה האיסור דוקא אלא אף בנעשה מע"מ, וכ"כ בכו"פ סקי"ב ד"ה איברא והו"ד בחוו"ד סק"ט.

ועיין לעיל מה שהבאנו פלוגתא באחרונים היאך הדין בנעשה מע"מ אם חו"נ, ובפשוטו הוא דינו של הרמ"א [ומ"מ יל"ד דכוונת הרמ"א בנעשה רוב איסור דוקא].

אלא שיל"ע בזה שהרי הגר"א פסק דבלח במינו אין אומרים חו"נ ולכאו' הטעם משום שלא הוכר האיסור וא"כ ה"נ היכא שנעשה מע"מ הרי לא הוכר האיסור ולמה ייאסר [וכמו שהבאנו לעיל ד' השער"י שכל שאינו אלא מע"מ שרי משום שלא הוכר האיסור]?

וע"כ החילוק הוא כש"כ לעיל דדעת הגר"א לא משום הוכר האיסור אלא משום דבאיסור תורה לעולם חו"נ ואיסור דרבנן לעולם אינו חו"נ, ודו"ק היטיב.

אבל הש"ך חלק על כ"ז, ונקט דיבש ביבש מין במינו אין חו"נ, ורק באיסורי טעם אמרינן חו"נ [והוסיף הש"ך דביבש אף האיסור מעלה את ההיתר כהא דערלה].

ובפשוטו היה נראה שכל ד' הש"ך הוא רק בנעשה מע"מ אבל אם נתרבה האיסור וודאי אסור כמבואר במתני' תרומות.

אבל ראיתי בחוו"ד צט-ט שכתב דסתימת ד' הש"ך משמע דאף בנתרבה האיסור לא אמרינן חו"נ, ובאמת תמה ע"ז בשם הפר"ח ממתני' תרומות הנ"ל.

ומ"מ כתב הש"ך דה"מ במינו אבל באינו מינו אסור וחו"נ אפי' עד שישים משום דגזרינן שמא יבשל ויתן טעם ויאסור, ואף דבאו"ה משמע דאף באינו מינו אינו חו"נ כתב הש"ך דאזיל לשיטתו דלא ס"ל עיקר הטעם דשמא יבשלם וכש"כ הש"ך צח-ו ובכ"ד וכשנ"ת במקו"א.

**יא. חו"נ בטכע"ק-**

בש"ך צט-כא הביא מהרא"י שדן בחתיכה של איסור שנפלה לס' ואח"כ נפלה עוד חתיכה שהראבי"ה אוסר אף אם ידע בינתיים משום חו"נ, אבל אם הוציא אותה לחוץ מותר.

והק' הש"ך דהא פלט טעם ולמה לא נימא חו"נ?

ובש"ך העמיד מכח זה דאיירי ביבש ביבש, וס"ל להנך קדמאי דחו"נ ביבש כדעת הרמ"א.

אבל ביש"ש ז-נז העמיד דבריהם בלח, ומ"מ ס"ל דבטכע"ק לבד לא אמרינן חו"נ.

ובטעם הדבר כתב בדה"ש צט-ו דהיכא שיש שישים כנגדו אין בו טעם ומותר לגמרי גם בלא ביטול ברוב, וממילא תו לא שייך בו חו"נ [וזה כפי הצד באחרונים דצו"ר אי"צ ביטול ברוב.

או י"ל דלעולם נשאר רוב וכל הנידון לענין שישים א"כ הצו"ר נשאר בביטולו ולא מהני דין טעם לעשות שלא יתבטל רק הוא איסור חדש מתורת טעם ובזה ל"ש דין חו"נ].

וע"ע או"ה כד-י דמבואר בדבריו להדיא דבפליטה לא אמרינן חו"נ, ואף בלא נודע איסורו אינו נאסר.

אבל בראבי"ה תלה ההיתר משום שנודע איסורו, ולפי סברא שנתבאר משום שאין דין טכע"ק אחר שישים אף בלא ביטול צ"ע דא"כ אף בלא נודע איסורו נמי, וצ"ע.

[וע"ע בשו"ע תמז-ג חטה הנמצאת בתרנגולת ונתבטלה בס' ל"א חו"נ, ואילו בסעיף ד' הביא פלוגתא בזה וי"א שאף אם נתבטל קודם פסח חו"נ בפסח, וכתבו המג"א והגר"א והו"ד במ"ב סקכ"א דבפליטה לחוד היקל דלא אמרינן חו"נ.

ובפשוטו טעמם כנ"ל דבפליטה וטכע"ק ל"ש לומר חו"נ, אבל צ"ע דהא חומרא דמשהו חל גם בטכע"ק לחוד ואף אחר שישים אסרוהו ובפשוטו הוא מכח הצו"ר, ולמה לא נימא בזה חו"נ שאין כאן ביטול, וצע"ג, ועיי"ש בהגר"א, ובפר"ח שם באמת חלק ע"ד המג"א וכ"ד החזו"א.

ובבדה"ש העיר עוד מד' המ"ב תנב-יג פסק בשם המג"א סק"א שלא להגעיל שתי כלים כשאין שישים אפי' קודם הפסח משום חו"נ, ואף שאינו אלא טעם לחוד, ובמג"א שם באמת דן להקל מהאי טעמא, ועיי"ש בהג' רעק"א].

**יב. אם חו"נ הוא דאורייתא-**

בעיקר דין חו"נ בפשוטו הוא מדאורייתא, וכ"נ בחזו"א כח-יח (סוד"ה והא) דבין בלח באינו מינו ובין ביבש במינו במע"מ לשיטות דאמרינן חו"נ הוא איסור תורה, וכ"מ לשון הרא"ש בסוגיין.

אבל בכו"פ סקי"ב ד"ה חוזר נקט שהכל דרבנן ואף באיסור שנותן טעם.

ועיין יד יהודה צט-כה ד"ה מעתה שהאריך להביא מתוס' יבמות פב: ד"ה נתן וברמב"ן שם לענין מקוה דדין חו"נ אינו אלא מדרבנן אבל העיר ע"ז מדבריהם שם בד"ה אמר דמשמע דהוא מדאורייתא, ועיי"ש משכ"ב בדוחק.

**יג. ביאור ענין ידיעה-**

ברא"ש הוכיח דהביטול תלוי בידיעה ממחלוקת ר"ש ורבנן גבי תרומה, דכל הביטול הוא רק אם כבר נודע ואז הותר, וכל שעדיין לא נודע הרי גם בלא דין חו"נ יחזור להאסר, ולכך כל ההיתר לבשל יבש ביבש הוא רק אחר שנודעה התערובת.

ועיין משנה אחרונה וכו"פ צט-יב דדחו די"ל דבעי ידיעה דקודם שידע אכתי לאו בכלל כל העומד הוא שאינו עומד להרמה, אבל בשער"י ג-יא דכל הסוגיא ב"ק מוכח דדין כל העומד תלוי בעצם הדין של הדבר ולא במה שהוא עומד בפועל, ולכך ס"ל להרא"ש דאף קודם ידיעה חייל דין כל העומד אלא שיש בו איסור משום שלא נתבטל עיקר האיסור של התרומה ולא משום חובת הרמה.

[ובש"ך צט-כא במוסגר הביא דמשמע בראב"ד ע"ז עג. דאף בלא ידיעה לא אמרינן חו"נ ודלא כהרא"ש, וכתב בדה"ש צט-ו דאף דבירושלמי מוזכר דין ידיעה צ"ל שהבבלי שלא הזכיר זה לא ס"ל כן].

והנה בפמ"ג סקי"ב הביא דעת המנ"י שתמה על הש"ך שם ופר"ח סק"י שנקטו שאם לא נודע הוי איסור תורה והוי ספק דאורייתא לחומרא, עיי"ש, והרי מבואר ברא"ש דבחסרון ידיעה אין בו אלא איסור דרבנן.

[יש לציין מש"כ הבינ"א שער הקבוע-ה דלמ"ד דבטל מה"ת אף בלא ידיעה ודין ידיעה הוא דין דרבנן הוי כמו איסורין החשובין דמדרבנן לא בטלי דקי"ל שאם נפל אחד לים הגדול הותרו כולם, וה"נ כיון שאינו אלא מדרבנן שרי].

אבל תמה עליו בשער"י ג-יא דכל ד' הרא"ש דרבנן הוא משום דאיירי במין במינו, ופשוט, והביא כן מהגר"ז, אבל עיקר דין ידיעה לעולם הוא דאורייתא וכמבואר בש"ך הנ"ל, וכ"נ בחכמת אדם נא-יח, ויד יהודה סט-סג אות ז'.

ובטעם דבעי ידיעה עיין שער"י בשני אופנים:

א. דכיון שביטול ביבש חייל מכח הספק א"כ לא שייך ביטול אלא למי שמסופק, וקודם הידיעה אינו מסופק ולא חל הביטול[[2]](#footnote-3).

ולפי"ז אין ענין זה אלא בביטול דיבש ולא בלח שבזה אין הסתירה בין האיסור לההיתר מכח הספק רק מכח שבכל אכילה הוא אוכל מן האיסור, ובאמת כ"נ בנפש חיה יו"ד-יח דבלח אין צורך בידיעה כלל ועיי"ש בביאור הדברים [ושם נראה דמבאר הענין כעין ד' הקו"ב דביטול דלח הוא ביטול המציאות ולא ביטול הדין, ואי"צ לזה וכש"כ].

אבל בשער"י הוכיח לא כן עפי"ד המרדכי ב"ק פ"ט דאף בלח הצריך ידיעה, וכן בשו"ע צד-ב גבי שתי כפות דמשמע שם דאף בלח צריך ידיעה ובלא זה לא בטל כלל, מיהו ברמ"א שם חלק ונתבאר במקו"א מד' החזו"א דס"ל דאי"צ ידיעה ובטל אף בלא ידיעה כיון שאין בו טעם, עיי"ש בטעם הדבר ואכ"מ.

[ע"ע בבינ"א שער הקבוע-ה מה שהביא להקשות מסי' קלד דאמרינן קמא קמא בטיל וע"כ אף בלא נודע בטל שאם נודע אסור לערב לבטל לכתחילה, ותי' דאיירי באומר מותר, ומ"מ משמע דעתו ג"כ דבלח נמי בעי ידיעה.

וע"ע במקו"ח תמז-ט דן לענין חו"נ בפסח דפסק הרמ"א דבלח אינו חו"נ ודן היאך הדין בלא ידיעה, וכתב שלענין איסור משהו יש לסמוך על הרבה[[3]](#footnote-4) פוסקים שאי"צ ידיעה, מבואר דפשיטא ליה דאף בלח בעי ידיעה].

ב. וע"כ הוא סברא בעיקר הדין ביטול, וכתב רשש"ק דלא שייך מושג של סתירה בין האיסור לההיתר היכא שאין מורה דין על האדם למעשה.

ובשו"ת הרי"מ כתב שהוא חסרון בעיקר הביטול וכתב דנפק"מ מזה שאם אכל קודם שנודע את כל החתיכות חייב חטאת [ובאכל אחת חייב אשם תלוי].

אבל בשער"י פי"ג כתב דא"א לומר כן שהרי ברשב"א בתשובה דן לענין אשם תלוי היכי משכח"ל ואף שעדיין לא נודע איסורו, וע"כ לענין מה שנוגע לאח"כ להתחייב קרבן חייל הביטול למפרע.

ויל"ד קצת לפמש"כ יד יהודה סקכ"ה ד"ה ועתה בדעת הרשב"א דלית ליה דין ידיעה כלל וכדעת הראב"ד, וביד יהודה סט-מג אות ח, (צה:) הוכיח כן ממה שהוכיח הרשב"א-תכה לאסור בנתבשל מגמ' צט: וליבטיל ברובא אף בסיפא דמתני' שנתבשל, ומהר"ם בתשובה תי' דהתם בשלא נודע, משמע דעת הרשב"א דל"ל האי חילוקא.

ג. ועוד ראיתי מהגר"ג כהאן סברא נוספת בדין ידיעה, דלעולם אף בלא ידיעה שפיר יש כאן ביטול בין ביבש ובין בלח, ורק נידון הרא"ש שאחר שיתבשל נעשה לח וחו"נ לאיסור, וע"ז כל שכבר נודע קם דינא להתירו, וענין קם דינא זה הוא רק היכא שכבר נודע והיה בו הנהגה למעשה.

ולפי"ז כל דין ידיעה הוא רק כדי למנוע דין חו"נ אבל עיקר הביטול חייל אף בלא ידיעה, וא"ש דפטור מחטאת אף בלא ידיעה.

[אבל זהו ביאור מחודש טובא דאטו שני עניינים שונים יש כאן, רק כנראה צ"ל באופ"א דכיון דס"ל להרא"ש דיסוד דין ביטול פקע לגמרי האיסור עד שא"י ליעור ל"ש זה אלא היכא שנודע, אבל א"כ שוב אינו אלא ביבש ולא בלח].

ויש לדון לתלות בשני צדדים אלו פלוגתת הרא"ש ומהר"ם, דהנה במהר"ם והרא"ש נתקשו למה לא נימא חו"נ לאסור בבישל כמו בנתווסף האיסור.

ובמהר"ם תי' דהוי כטהרה מעוררת טומאה, ואף למ"ד דאוסר ה"מ בטומאה אבל באיסורין לכו"ע אין היתר מעורר איסור וכש"כ לעיל בשמו.

אבל ברא"ש נראה דלעולם יש מקום לומר בו חו"נ, אלא דכיון שכבר הותר תו לא אמרינן חו"נ וק בנתווסף איסור אסור כיון שנשתנית התערובת.

ולפי"ד הרא"ש יש מקום לומר דבאמת כל דין ידיעה הוא דוקא כדי לעשות דין פסק וקם דינא שלא יהיה חו"נ.

אבל לו יצוייר אופן שלא יהיה בו חו"נ ה"נ לא יצטרכו ידיעה להביטול.

אבל למהר"ם מבואר דלא אמרינן חו"נ משום דהוי כטהרה מעוררת טומאה, ולדידיה צ"ע גבי בישול ל"ל ידיעה כדי להתיר בנתבשלו [כש"כ מהר"ם שם לבאר הגמ' צט:] הרי בלא"ה לא אמרינן חו"נ הכא דהוי כטהרה מעוררת טומאה, וע"כ ס"ל הא דבעי ידיעה הוא בשביל עצם הביטול ולא בשביל פסק וקם דינא למנוע דין חו"נ, ודו"ק, ונמצא דבמהר"ם מוכרח שהוא דין בעיקר הביטול וכל מה שיש לומר שהוא דין בקם דינא הוא רק בדעת הרא"ש אבל גם בשיטתו אין הכרח לומר דפליג בזה על המהר"ם.

ולפי דרכו של רשש"ק שדין ידיעה הוא דין בעיקר הביטול, שאין כאן סתירה בין האיסור לההיתר כל שאינו נותן הנהגה לדינא, כתב בשער"י פי"ג שאם נאבדה חתיכה קודם שנודע אין מצטרפת להתיר כלל שאותה חתיכה אינה נכנסת בספק כלל, וכעין ד' הרשב"א גבי קופות שאם לא תאסר אין הספק נופל עליה ואין מצטרפת להעלות, והביא כן מהבינ"א שער הקבוע-ה והביא באות ז' שהבי"מ הסכים עמו בזה, וכ"כ ביד יהודה קט-יז ואמ"ב בב"ח-י, וע"ע בכה"ח קט-טז.

**יד. בד' הרא"ש גבי מגע ומשא-**

בסו"ד כתב הרא"ש בזה"ל:"אמנם צריך לדקדק וכו' אבל במשא שהוא נושא כולו כאחד מטמא וכו' א"כ איסור שנתבטל נמי נימא כיון שע"י מינו שנתווסף עליו חו"נ אלמא כמאן דאיתא דמי וכו' וממ"נ קאכיל חתיכה דאיסורא וכן אם נפלו לקדירה.

וי"ל משום דלא דמי טומאה לאיסור, דבטומאה יש שני מיני טומאה מגע ומשא, ולאותה טומאה שראוי שיטמא כגון משא שהוא נושא את כולו לענין זה לא נתבטל אע"פ שלענין מגע נתבטל וחוזר עוד וניעור אבל לענין איסור אם נשאר בו צד איסור לא היה מותר באכילה [היינו אף בזא"ז] אלא וודאי אמרה תורה אחרי רבים להטות ונעשה המיעוט כרוב ולא נשאר בו שום איסור ומותר לאוכלם כאחד ולבשלם בקדירה".

וביאור קו' הרא"ש דקשיא ליה דאכילת כל החתיכות בב"א נמי דמי לטומאת משא, ולא שייך כלפיה ביטול, ורק ההיתר הוא ע"י שהותר לענין בזא"ז פקע כל האיסור מן החתיכות והותר אף בב"א וכמבואר לעיל בלשון הרא"ש.

וע"ז הוקשה לו דא"כ ה"נ נימא דכיון שפקע הטומאה ממגע ה"נ תפקע טומאת משא.

והנה שמענו מד' הרא"ש דלא ניח"ל בסברת התוס' בכורות כג. דבאכילה לעולם חשיב כזא"ז שכל בליעה ובליעה נידונית לחוד, שהרי א"כ לא הוצרך הרא"ש לכל דבריו רק דלעולם הוי כזא"ז, וברא"ש משמע שהבין דחשיב שהוא אוכל בב"א וע"ז הוצרך ליסוד דכיון דהותר לאכילת כ"א בפנ"ע הותר ג"כ בב"א.

אבל מ"מ ד' הרא"ש תמוהים טובא דכל ביאורו של הרא"ש אינו אלא לחלק בין מגע ומשא ששתי טומאות הם ויש לומר שנטמא לענין זה ולא לענין זה, משא"כ לענין אכילה הרי כיון שהותר לאכילה בזא"ז פקע ממנו איסור אכילה וממילא אין בו איסור אף בב"א.

אבל לא באר החילוק בדין משא עצמו מ"ש אכילת איסור בב"א דשרי מטומאת משא בב"א דטמא ולא אמרינן דכיון שאם נושא בזא"ז טהור הרי פקע כל הטומאה ויהיה מותר גם בנושא בב"א כמו לענין אכילה?

ויש בזה שתי אופנים:

א. עיין חזו"א יו"ד שם וקה"י-כד שחילקו בזה, דחלוק טומאה מאיסור, דלענין טומאה אין הנידון לענין לכתחילה אם שרי לישא הנבילה שאין בזה איסור, רק הנידון הוא על האדם אם נטמא ע"י נשיאה, משא"כ לענין אכילה הרי דנים מעיקרא אם שרי ליה לאכול.

ולכך לענין אכילה הרי אנו דנים על כל חתיכה וחתיכה אם יש בה דין איסור ופקע איסורה מינה ואף אם אכל הכל יחד אין בו איסור, אבל לענין משא הרי לא היה נידון על כל חתיכה כלל רק הנידון הוא על המשא שהוא נושא ואם נשא הכל יחד הרי כלפי נשיאה כזו לא שייך היתר של רוב כלל.

ויש להוסיף ביאור בזה דלענין טומאה הרי כשנושא הכל יחד הוא נטמא מכח המיעוט ואין כאן סתירה בין הרוב למיעוט, אבל לענין אכילה הרי סו"ס האיסור גורם לו שלא יוכל לאכול גם את ההיתר, שאם בא לאכול את כולם אמרינן ליה שא"י לעשות מעשה אכילה כזה ובכה"ג נמצא שהאיסור אסר גם את ההיתר וע"ז שייך שפיר ביטול ברוב, אבל לענין טומאה הרי אין כאן איסור לכתחילה רק מה שנטמא בדיעבד וטומאתו הוא מכח המיעוט ואין האיסור פועל כלום על ההיתר, וכעי"ז במשנת ר"א-ז.

[ועיין בשער"י פכ"ח באר בשיטת הר"מ כחילוק הנ"ל עפי"ד שם דחילוק זה הוא סברא לומר דלענין טומאה אמרינן כמאן דאיתא משא"כ לענין איסור כמאן דליתיה דמי, עיי"ש כעין חילוק הזה].

ב. ובשער"י ג-ז באר ד' הרא"ש באופ"א עפמש"כ שם דהנה זה מבואר בד' הרא"ש שאין מקום לומר דלענין בזא"ז יהיה ביטול ולענין בב"א לא יתבטל, דדין הדבר בב"א הוא כדינו בזא"ז.

ולכך לענין משא נמי היה הדין נותן שא"א לחלקם זמ"ז והיה בטל לגמרי אף בב"א, שהרי יש כאן סתירה בין הרוב למיעוט שהמיעוט מונע ממנו לישא בזא"ז.

רק כיון דלענין מגע אין הנידון אלא לענין זא"ז [שהרי לדעת הרא"ש גם בנוגע בב"א חשיב כמו כמה נגיעות שונות וכש"כ לעיל כדעת מהריק"ו] א"כ לענין מגע וודאי נתבטל, והוסיף רשש"ק לייסד דכל שנתקיים דין הרוב לאיזה ענין תו הדרינן לכללא דהמיעוט מספק את הרוב בכל מה שניתן.

ולכך כיון שכבר נתקיים הדין ביטול ברוב לענין מגע ממילא לענין משא שיש לנו ספק אם להכריע כפי הרוב בין בב"א ובין בזא"ז או שהמיעוט יספק את הרוב בתרוייהו, תו הדרינן לכללא דהמיעוט יכול לספק את הרוב [ככל דין תורה אי לאו ביטול ברוב], וממילא בין לענין זא"ז ובין לענין בב"א טמא.

ולפי"ז נמצא כאן חידוש גדול בד' רשש"ק דלדעת הרא"ש הרי נושא בזא"ז נמי יהיה טמא שהרי אין כאן ביטול כלפי משא כלל שאם אך יהיה בטל בזא"ז הרי אף לענין בב"א לא יהיה בו טומאה, וזה כשיטת הר"מ לפמש"כ בשער"י פכ"ח בשיטתו דאף משא בזא"ז טמא אלא דהתם אתא עלה מטעם אחר וכש"כ במקו"א.

ולפי"ד הרי ד' הרא"ש מבארים גם את עיקר החילוק בין משא לאכילה ולא כפי פשטות לשון הרא"ש דלא הוקשה לו אלא דכיון שהותר למגע יותר גם למשא.

אבל דבריו הם חידוש מתמיה מה"ת נאמר שאם כבר נתקיים דין ביטול לאיזה ענין הרי לכל שאר מילי לא אמרינן ביטול, וצ"ע.

**טו. נתבשל ואח"כ הוכר-**

בשו"ת חכ"צ-כא דן השואל דנישאת במים שאין להם סוף ואח"כ הוכר הבעל אין הולד ממזר כיון שהותרה עפ"י רוב לא פקע ההיתר.

וסייע לזה מד' הרא"ש הכא דאף אם נתבשלו יחד שרי כיון שכבר נתבטל אף אם באו עדים אח"כ והכירו את האיסור הרי התבשיל מותר [ורק החתיכה אסורה].

ובחכ"צ חלק ע"ז חדא דלענין ממזרות לא מהני מה שעשתה עפ"י הרוב.

ועוד כתב דעיקר ראייתו מד' הרא"ש שגגה היא, דוודאי אם באו עדים והכירו את האיסור אחר הבישול חוזר הכל לאיסור, שבטל הדין ביטול ברוב גם למפרע וממילא כל מה שיצא מהחתיכה חוזר לאיסור למפרע.

ובפמ"ג מ"ז קט-ד הביא דבריו שאם הוכר האיסור אחר שנתבשל חוזר לאיסור ומסיק דצ"ע לדינא בהפמ"ר.

ובחלק"י מהדו"ת-טז העיר על הפמ"ג שלא אסר החכ"צ אלא באופן שבאו עדים שידעו כן מעיקרא וכה"ג דוקא אמרינן אגלאי למפרע שלא נתבטל מעיקרא, משא"כ היכא שמתחילה לא היה ניכר לאף אדם ואח"כ הוכר בזה יודה החכ"צ להתיר שהרי כבר נתבטל.

אבל בפשוטו מסתבר כד' הפמ"ג שאין לחלק בזה וגם בכה"ג שבאו עדים אח"כ בשעתו היה ביטול דדין ביטול ברוב הוא כלפי הנהגת האוכל וכל אדם ואדם תלי כפי ידיעתו ומה לי שאחר יודע מזה, ובזה נחלקו החכ"צ והשואל אם נתבטל ההיתר למפרע, ואין נפק"מ היאך הוכר.

1. עיין יד יהודה פיה"ק צט-לב דאף שכתב הרא"ש דהוי כאילו ניכר האיסור וחוזר מכאן ולהבא היינו בנתווסף וודאי אינו חו"נ אלא מהכאן ולהבא, אבל בהוכר האיסור מצ"ע אף חו"נ למפרע, רק כוונת הרא"ש דכיון שלא נתבטל עדיין לגמרי ואם ניכר חוזר לאיסור ה"נ יכול לחזור ע"י שמתרבה.

   ובקוה"ע עא-ז נראה שגם אם הוכר האיסור אינו אלא מכאן ולהבא וכן נראה מסברא יותר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ושמעתי מאחי להוסיף ביאור בזה, דלעולם עיקר האיסור וודאי חייל אף בלא ידיעה, אלא דאיסור ספק דאורייתא לחומרא כתב שער"י א-יט שהוא איסור חדש ולא מכח גוף האיסור, ואיסור זה לא חייל אלא ע"י ידיעה שיש כאן איסור ובלא זה אינו מסופק כלל.

   ומה"ט לא שייך ביטול בלא ידיעה שהרי יסוד הביטול הוא מכח שהאיסור מספק את כל החתיכות בספק דאורייתא לחומרא וכל שאין ידיעה לא חייל האיסור כלל, וזה כוונת הרא"ש שהידיעה גורמת בין לאסור ובין להתיר, מיהו גם למהלך זה אינו אלא לענין יבש ולא לענין לח. [↑](#footnote-ref-3)
3. צ"ע מי הם הרבה פוסקים אלו. [↑](#footnote-ref-4)