שיעור יז סימן רו סעיף ג-ו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור יז**

**~ סימן רו סעיף ג - ו ~**

[סעיף ג] כל אלו הברכות וכו' ונאמרים בכל לשון.

# ברכה בשאר לשונות

ובמשנ"ב ציין לדבריו בסימן קפה (ס"ק א) דכתב שהמברך בשאר לשונות יוצא ידי חובתו רק אם הוא מבין את אותה לשון. והנה בביאור הלכה (סימן סב סעיף ב ד"ה יכול) כתב דמה שמועיל שאר לשונות היינו דווקא אם אנשי אותה מדינה מדברין כך, אך אם אנשי המדינה אינם יכולין לדבר בלשון הזה אלא רק כמה יחידים אינו נחשב לשון וא"א לברך בשפה הזו. ולפי"ז פשוט שבארץ ישראל אי אפשר לברך בשפה אחרת כי אין אנשי המדינה מדברים באותה שפה [אמנם צ"ע מה נחשב שאנשי המדינה מדברים באותה שפה, האם בעינן שיהיו רוב אנשי המדינה שמדברים כך, או דאם יש קבוצה גדולה שמדברת כך שפיר דמי דנחשב כלשון בפנ"ע. וע"ש בלשון הביאור הלכה 'שאם רק הוא ועוד איזה אנשים יחידים יודעים זה הלשון זה לא נחשב לשון כלל' ומשמע שאם יש קבוצה גדולה שמדברת כך זה לא בכלל יחידים וצ"ע].

והנה בביאור הלכה שם כתב הגה"ה תחת הגיליון הקשה דבהלכות קריאת המגילה (סימן תרצ סעיף ט) משמע דלא כדבריו, וכוונתו דבשו"ע שם משמע דאם מכיר את אותה הלשון יצא ידי חובתו, ומשמע שאפילו שהוא היחיד שמבין שפה זו יוצא ידי חובתו, וכתב שם בהגה"ה דאולי שם משום פרסומי ניסא יש להקל טפי, אך בר"ן לא משמע כן, ונשאר בצ"ע למעשה.

# הקורא לעיינין אלפין

ולעניין הקורא לאלפי"ן עייני"ן אם יכול לברך את כל הברכות הנה בהלכות נשיאת כפים (סימן קכח סעיף לג) כתב השו"ע מי שאינו יודע לחתוך האותיות, כגון שאומר לאלפי"ן עייני"ן, ולעייני"ן אלפי"ן וכיוצא בזה, לא ישא את כפיו. ובמשנ"ב שם (ס"ק קכ) הביא דבמדינת רוסי"א שהרבה קורין לשיבולת סיבולת אף דכלל אנשי המדינה יודעים ההפרש מותר לו לישא את כפיו, אמנם בשעה"צ (ס"ק צג) הביא שהפמ"ג והגר"ז מפקפקין בזה, ולכאורה לדבריהם יש לדון שהקורא לאלפי"ן עייני"ן לא יוכל לברך את כל הברכות כיון שכלל אנשי המדינה יודעים ההפרש ביניהם. והיינו באופן שרק מיעוט טועים, אך אם כולם טועים כמו בזמנינו, הוי לשון הקודש לכו"ע.

אכן באמת מצינו להדיא שלעניין ברכות יכול לברך, שהרי כתב השו"ע (סימן נג סעיף יב) דאין ממנין לשליח ציבור מי שקורא לאלפי"ן עייני"ן ולעייני"ן אלפי"ן וכיוצא בזה, ומשמע שרק אין למנותו לשליח ציבור, אך הוא יכול לברך לעצמו.

ונראה לבאר דרק לעניין נשיאת כפים נקטו הפמ"ג והגר"ז דאינו יכול לעלות לדוכן, משום שיש דין לברך דווקא בלשון הקודש, והקורא לאלפי"ן עייני"ן אינו נחשב כמדבר בלשון הקודש, אך לעניין ברכות יכול לברך, דכיון שיש אנשים שקוראים כן חשיב כמו שפה חדשה, ולא גרע ממי שמברך בלועז ומבין את שפתו דיצא ידי חובה.

אמנם נראה דביאור זה תלוי במסקנת הביאור הלכה, דלפי מש"כ הביאור הלכה בתוך דבריו עדיין צ"ע דכיון שרק כמה יחידים מדברים כן אינו נחשב כלשון, ואינו יוצא בזה אפילו אם הוא מבין את הלשון, אך לפי מש"כ בהגה"ה להוכיח מהלכות מגילה דכל שמבין הלשון שפיר דמי א"כ י"ל דכיון שלשונו הוא לקרוא לאלפי"ן עייני"ן חשיב כשפה בפנ"ע ולכן הוא יכול לברך ולהתפלל בלא חשש.

[סעיף ד] כל דבר שמברך עליו לאכלו או להריח בו, צריך לאוחזו בימינו כשהוא מברך.

# להחזיק בימין ודין איטר יד

ובמשנ"ב (ס"ק יח) כתב דהוא משום חשיבות הברכה, ולכן באיטר יד אזלינן בתר ימין ושמאל דידיה, דהיינו שיאחז בשמאל שהיא ידו החשובה, וכ"כ השו"ע (סימן קפג סעיף ה) לגבי כוס של ברכת המזון דאם המברך איטר אוחז הכוס בימינו שהוא שמאל כל אדם. אמנם בדעת השו"ע הקשה המג"א (סימן קפג ס"ק ט) שהוא סותר דבריו בהלכות לולב (סימן תרנא סעיף ג) דפסק השו"ע שאיטר יד יטול בימין כל אדם, ובאמת הרמ"א בהלכות לולב פסק שיטול בשמאל שהוא ימין דידיה, [ובשיעורים שם הבאנו דהכף החיים (שם ס"ק כט) נקט דלדעת השו"ע צריך לאחוז בימין כל אדם, ולכן כתב שיברך בימין דידיה שהוא שמאל כל אדם רק בלשון 'יש מי שאומר', ולדבריו כן הדין כאן שאיטר יד יחזיק את המאכל בימין כל אדם וצ"ע].

# שלא לאחוז בשעת הברכה את המאכל בסכין ובמזלג

כתב המשנ"ב (ס"ק יח) דעל דרך הקבלה אין לתחוב את הפרי שמברך עליו בסכין, אף שיאחז הסכין בימינו. ובבן איש חי (שנה א פרשת בלק אות ד) כתב שה"ה שאין לאחוז את המאכל במזלג העשוי ממתכת בשעת הברכה. אמנם נראה שאפשר להרים את המאכל עם כף ממתכת, וכן נראה שאם הוא אינו תוחב את המזלג באוכל והוא משתמש בו כמו כף כדי להגביה את המאכל שפיר דמי.

[סעיף ה] אין מברכין לא על אוכל ולא על משקה עד שיביאוהו לפניו. ברך ואחר כך הביאוהו לפניו צריך לברך פעם אחרת.

# שיהיה המאכל לפניו בשעת הברכה

והנה אף דלכתחילה צריך שיהיה המאכל לפניו כתב המשנ"ב שאם בשעה שבירך היה המאכל בחדר אחר הסמוך לו אין צריך לחזור ולברך, אך לכתחילה יש ליזהר בזה שהרי הוא מפסיק בין הברכה לאכילה, וגם דלכתחילה צריך שיהיה המאכל בידו בשעת הברכה.

וכששותה מאמת המים כתב השו"ע (בסעיף ו) דמברך ושותה אף שאינו לפניו וביאר המשנ"ב (שם) דשאני התם דדעתו בשעת הברכה רק על המים שיבואו, וגם אינו תלוי בדעת אחרים ולכן שרי לעשות כן לכתחילה. ולעניין השותה מים נראה שצריך לפתוח את הברז בתחילה קודם הברכה, כדי שלא ישהה בין הברכה לשתיה בהדלקת הברז, וגם משום שבלא זה לא חשיב שהמים נמצאים לפניו, שהרי הוא תלוי אם יפתח את הברז. ואם יכול למלא בידו הימינית מעט מים שפיר דמי שיוכל לברך על המים שלפניו.

[סעיף ו] נטל בידו פרי לאוכלו ובירך עליו, ונפל מידו ונאבד או נמאס, צריך לחזור ולברך אף על פי שהיה מאותו מין לפניו יותר כשברך על הראשון.

וכתב המשנ"ב (ס"ק כד) דמש"כ השו"ע דבמצאו שנרקב דנוטל אחר ומברך עליו היינו באופן שהוא אינו ראוי לאכילה כלל, אך אם הוא עדיין קצת ראוי לאכילה צריך לאכול ממנו כדי שלא תהיה ברכתו לבטלה. ויל"ע שהרי נתבאר בשערי תשובה (סימן רב ס"ק א) שאם דבר נמאס בעיניו ונפשו קצה באכילתו אסור לו לאכול ממנו דהאוכל דברים שנפשו קצה מהם עובר בבל תשקצו [ואף שכבר בירך והוא עובר באיסור ברכה לבטלה, מכל מקום שב ואל תעשה עדיף]. וצ"ל דמש"כ המשנ"ב כאן שיאכלנו היינו את החלק שלא נרקב, שהוא רק מאוס בעיניו, ועל זה כתב המשנ"ב שיטעם ממנו.

# בירך על המאכל ונזכר שאסור לאוכלו

כתב המג"א (ס"ק ח) שאם בירך על מים ושמע שיש מת בעיר ישתה מעט מן המים וישפוך השאר ואם אמרו לו שהתקופה נופלת ימתין מעט עד שתעבור התקופה ואח"כ ישתה ולא יברך, וע"ע בפמ"ג (א"א שם) דהוא הדין לגבי תענית שאם בירך על המאכל ונזכר שהוא תענית ימתין מעט עד הלילה שתעבור התענית ואז יאכל את המאכל. ונראה דכל זה הוא דווקא אם הוא כבר התפלל מנחה, אך אם הוא קודם מנחה הרי הוא מפסיק בתפילה, עוד נראה שהוא יכול לשתוק ולהמתין דווקא אם בירך סמוך לחשיכה, אך אם יעבור זמן מרובה עד לאכילה מסתמא יסיח דעתו ולא עולה לו הברכה.

ואם בירך על המאכל ונזכר שהוא בתענית [ובאופן שהוא אינו יכול להמתין כנ"ל], כתב השערי תשובה (סימן תקסח ס"ק א) שאם הוא תענית יחיד יטעם פחות מכזית, שבזה הוא אינו מפסיד תעניתו, ואם הוא תענית ציבור לא יטעם ויאמר 'ברוך שם וכו'. וכן מצינו במשנ"ב בהלכות יו"ט (סימן תקטו ס"ק ה) שאפילו אם בירך על דבר מאכל שהוא מוקצה לא יאכל ממנו דדין מוקצה הוא כשאר אכילת איסור.

אמנם לענין מי שטעה ובירך על הפת קודם הבדלה כתב הרמ"א (סימן רעא סעיף ה) שיטעם מעט, ואף שלעניין תענית ציבור קיי"ל שלא יאכל, צ"ל שהאיסור לאכול קודם הבדלה הוא פחות חמור, ולכן אם בירך מותר לו לטעום מעט. וכן מצינו בשדי חמד (אסיפת דינים מערכת בין המצרים סימן א אות ד) לעניין מי שטעה ב'תשעת הימים' ובירך על מאכל בשרי או שבירך בפה"ג על כוס יין דמותר לו שיטעם ממנו מעט, משום שהאיסור שלא לאכול בשר ויין בט' הימים הוא רק מנהג והרחקה, שהרי התירו לאכול בשר ולשתות יין לצורך סעודת מצוה, והוסיף שם שבטעימת בשר ויין אין שמחה כלל [ע"ש שדימה את זה למש"כ המג"א לעניין שמע שיש מת בעיר ששותה מעט מהמים כדי שלא תהיה ברכתו לבטלה], וכ"כ השבט הלוי (חלק ט סימן קלא) ע"ש.

# בירך על מאכל חלבי בתוך שש שעות לאכילת בשר

עוד מצינו בשדי חמד (אסיפת דינים מערכת בשר בחלב סימן יב) לעניין מי ששכח ובירך על גבינה בתוך ו' שעות מאכילת בשר, וכתב שם שבימות החורף אם עברו ד' שעות מאכילת הבשר יש להקל שמותר לו לטעום מעט, דבאופן זה שכבר בירך אפשר לסמוך על דעת הפרי חדש (יו"ד סימן פט) דנקט שמה שצריך להמתין ו' שעות בין בשר וחלב היינו לפי שעות זמניות שימתין משעה שישית עד השקיעה, וכיון שכך בימים הקצרים מספיק להמתין רק ד' שעות.

ובאמת כבר תמהו האחרונים על הפר"ח, שהרי לפי הזריחה והשקיעה בארץ ישראל אף בימים הקצרים לעולם אין ימים שמהשקיעה עד הזריחה הוא רק ח' שעות, ואף בימים הקצרים צריך להמתין יותר מחמש שעות שיעבור חצי מהיום. אמנם לדינא כתב השדי חמד שם דהכא כדי שלא יבוא לידי ברכה לבטלה יש לסמוך על דעת הפרי חדש, וגם הכף החיים (ס"ק ו) פסק כן שאם בירך על גבינה אחר שאכל בשר יש להקל אם עברו כבר ד' שעות דבדיעבד יכול לסמוך על דעת הפרי חדש וכנ"ל וצ"ע.

ויש שנקטו להקל שיכול לאכול את הגבינה משום שאפשר לסמוך על הרמ"א, דכתב הרמ"א (סימן פט סעיף א) דיש אומרים דאין צריכין להמתין שש שעות, רק מיד אם סלק ובירך ברכת המזון, מותר על ידי קנוח והדחה, וכתב דכן המנהג הפשוט במדינות אלו, להמתין אחר אכילת הבשר שעה אחת, ואוכלין אחר כך גבינה, וממילא יש לדון דכיון שכבר בירך ברכת המזון אחר אכילת הבשר הרי הוא יכול לאכול מהגבינה. ואמנם הרמ"א שם הסיק דנכון להמתין שש שעות בין אכילת בשר לגבינה, אך כתב החכמת אדם (כלל מ אות יג) דאף שהמנהג הפשוט להמתין ו' שעות בין אכילת בשר לאכילת גבינה, מכל מקום לצורך חולי קצת יש להקל שיכול לאכול גבינה אם עברה שעה מאכילת הבשר, ויתכן דחשש ברכה לבטלה לא גרע מחולה, וא"כ אם עברה שעה מאכילת הבשר ובירך על הגבינה יהיה מותר לו לאכול ממנה כדי להימנע מחשש ברכה לבטלה.

אמנם האחרונים הקשו (עיין בדי השולחן סימן פט סעיף א בביאורים ד"ה להמתין) דהחכמ"א סתר דבריו בחיי אדם (כלל קכז סעיף י) דכתב שם להדיא דמי שנהג תמיד להמתין בין אכילת בשר לחלב ו' שעות, ועכשיו מפני חולשתו רוצה לנהוג כהמקילין ולהמתין רק איזה שעות, דצריך לעשות בזה התרה ובלא שיעשה התרה אין להקל [ויתכן לחלק קצת דבחיי אדם מיירי במקום חולי וע"ד כן לא קיבלו, והחכמת אדם החמיר במי שרוצה להקל מחמת חולשה. אך צ"ע מה שייך לעשות התרה בכה"ג הרי הרי אם כל בני העיר נוהגים כן צריך התרה של כל בני העיר]. ובבדה"ש שם כתב דאפשר שמה שהיקל לגבי חולה היינו משום שהרבים לא קיבלו עליהם את הנדר במקום חולי ע"ש, ועכ"פ לפי"ז באופן שבירך על גבינה יתכן שאין להקל כיון שהוא נאסר מדין נדר.

ולעניין הלכה נראה שאם בירך על גבינה או על שוקולד וכדו' בתוך ו' שעות לא יאכל ממנו, דשב ואל תעשה עדיף, כי יש לחוש דאסור לו לאכול משום נדר, ואם כבר עברו חמש שעות מאכילת הבשר והוא בשעה השישית יש שהקילו יותר, אמנם בפוסקים לא הביאו את ההיתר של שעה שישית וצ"ע לדינא.

ואם הוא מסופק אם הוא בשרי יש מקילין דספק דרבנן לקולא, אך היד יהודה (סימן פט בארוך ס"ק א) כתב שיש להחמיר במקום ספק דהוי דבר שיש לו מתירין, ואם בירך על מאכל חלבי בזמן זה צ"ע לדינא אם יש להקל לטעום ממנו מעט [וכבר הארכנו בשיעורים על בשר בחלב שיש להעיר על דברי היד יהודה הנ"ל].

ובאופן שקטן בירך על מאכל חלבי בתוך ו' שעות לאכילת בשר יש להקל טפי דהנה לעניין אכילת סעודה לקטנים נראה שיש להקל לאכול בסעודה השניה מאכלים חלביים משום שאין מרעיבים את הקטנים דהיינו רביתייהו, אך אם הקטן רוצה לאכול שאר מאכלי חלב שלא בתוך סעודה נראה שלכתחילה צריך להחמיר בזה, אך אם טעה ובירך על מאכל חלבי יש להקל שיטעם ממנו, דבזה יש לצרף מש"כ המאירי (חולין קה, א ד"ה ויש מפרשים) דשיעור העיכול של הקטנים הוא יותר מהר מגדולים, ולכן יש להקל שיטעמו מעט מהמאכל.

ונראה דכן הדין להיפך שאם בירך על מאכל בשרי מיד לאחר שאכל מאכל חלבי דאסור לו לטעום ממנו כיון שצריך קינוח והדחה (וכמש"כ השו"ע סימן פט סעיף ב). אמנם אם הוא שתה בתחילה 'משקה חלבי' יש שנקטו דיש להקל ולטעום מהמאכל הבשרי שבירך עליו משום שדעת הרש"ש (חולין קג, ב) שבשותה חלב א"צ קינוח והדחה, אכן מצינו שהאיסור והיתר (כלל מ דין ח) מחמיר דגם בשותה צריך קינוח והדחה, ולדינא נקטינן שלא יאכל בשר עד לאחר שיעשה קינוח והדחה, ואף אם בירך צ"ע אם יש להקל שיטעם מעט.

**הדינים העולים:**

1. בירך על המאכל ונזכר שאסור לאוכלו אם הוא איסור קל יש להקל ולטעום ממנו, ובתענית יחיד יטעם מעט, ובתענית ציבור לא יטעם [אך יכול לשתוק עד שיאכל בערב אם לא מסיח דעתו].
2. בירך על מאכל חלבי בתוך ו' שעות מאכילת בשר נראה שיש להחמיר לכתחילה שלא יטעם ממנו ואחר ד' שעות יש מקילין וכן בשעה שישית יש מקילין ודבריהם צ"ע ושמא שב ואל תעשה עדיף.
3. קטנים לכתחילה ממתינים מסעודה לסעודה בין בשר לחלב, ואם בירכו על מאכל חלבי יכולים להקל ולטעום ממנו אם עברה שעה.
4. בירך על בשר אחר שאכל או שתה חלב ג"כ לא יטעם כל שלא עשה קינוח והדחה.
5. אפשר לברך את הברכות בשאר לשונות אם הוא מבין אותו לשון ויש הרבה אנשים שמבינים את הלשון הזו [וצ"ע אם צריך שיהיו רוב האנשים מבינים את אותה לשון].
6. אמנם בשו"ע בהלכות מגילה משמע שאם הוא מבין את הלשון שפיר דמי אף אם הרוב אינם מבינים.
7. נחלקו האחרונים אם הקורא לאלפי"ן עייני"ן עולה לדוכן, ולברך את הברכות לכו"ע יכול לברך דחשיב כלשון בפנ"ע. ובאופן שכולם קורין לאלפי"ן עייני"ן לכו"ע יש להקל.
8. יחזיק את המאכל בימין, ואיטר יד יחזיק בימין דידיה [ולדעת השו"ע צ"ע דאולי צריך להחזיק בימין כל אדם].
9. לא יתחוב את המאכל בסכין או במזלג ממתכת בשעת הברכה.
10. צריך לכתחילה שיהיה המאכל לפניו בשעת הברכה, ובאמת המים שאינו תלוי ביד אחרים חשיב כלפניו, ובדיעבד אם הוא בחדר סמוך אינו צריך לחזור ולברך.