הוצאה ורשויות - הרב אליהו פנחסי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה

# בס"ד

**כללים למשתמש**

דע דקובץ זה מחולק לנושאים ותתי נושאים ב'כותרות' של חלונית הניווט [מפעילים אותה בלשונית 'תצוגה' למעלה] ומומלץ מאוד להשתמש בהם בכדי להגיע לדברים בקלות.

תוכן עניינים

[בס"ד 1](#__RefHeading___Toc173973095)

[כללים למשתמש 1](#__RefHeading___Toc173973096)

[הוצאה - שבת ב. עד ו., צו. עד ק:. 1](#__RefHeading___Toc173973097)

[סימן א' מקור דין הוצאה ואיזה חשיב אב ואיזה תולדה. 1](#__RefHeading___Toc173973098)

[סימן ב' גדר מהות מלאכת הוצאה והתייחדותה משאר מלאכות. 3](#__RefHeading___Toc173973099)

[סימן ג' עני ובעה"ב בהוצאה והכנסה. 5](#__RefHeading___Toc173973100)

[סימן ה' מרה"י לרה"י דרך רה"ר, בהושטה בזריקה ובהעברה. 8](#__RefHeading___Toc173973101)

[סימן ו' עקירת והנחת גופו 14](#__RefHeading___Toc173973102)

[סימן ז' גדרי עקירת יד והנחתה, וכן עקירה מיד והנחה בה. 21](#__RefHeading___Toc173973103)

[סימן ח' דין עקירה מיד הפשוטה לרשות אחרת והנחה בה. 26](#__RefHeading___Toc173973104)

[סימן ט' הפושט ידו אם שרי להחזיר מכח כרמלית ומכח קנס. 26](#__RefHeading___Toc173973105)

[סימן י' גדרי האיסור בחצי מלאכה מדרבנן 27](#__RefHeading___Toc173973106)

[סימן יא' עיקר דין מקום ד' בעקירה והנחה. 31](#__RefHeading___Toc173973107)

[סימן יב, שדי נופו בתר עיקרו. 31](#__RefHeading___Toc173973108)

[סימן יג' דין מקום ד' ברה"י. 35](#__RefHeading___Toc173973109)

[סימן יד' מקומות שמתקיים בהם הנחה ע"ג מקום ד'. 38](#__RefHeading___Toc173973110)

[סימן טו' לרבנן, הנחה תוך ג' אם חשוב הנחה, וכן הדין במתגלגל אם חשוב הנחה. 41](#__RefHeading___Toc173973111)

[סימן טז' קלוטה כמי שהונחה. 43](#__RefHeading___Toc173973112)

[סימן יח' עקר ממקומו וקיבל 45](#__RefHeading___Toc173973113)

[סימן יט' הנחה כשהחפץ נייד וכן הנחה ע"ג נייד ומהלך. 46](#__RefHeading___Toc173973114)

[סימן כ' עקירה שלא ע"ד מלאכת הוצאה, ובכללו אם יש עקירה אחרי שכבר עשה עקירה. 51](#__RefHeading___Toc173973115)

[סימן כא' איזה עמידה נחשבת להנחה. 51](#__RefHeading___Toc173973116)

[סימן כב' בן עזאי דמהלך כעומד. 52](#__RefHeading___Toc173973117)

[סימן כג'- זריקת רשויות, כוורת. 55](#__RefHeading___Toc173973118)

[סימן כד' עקירה או הנחה בהדי הדדי עם עשיית או ביטול הרשות 56](#__RefHeading___Toc173973119)

[רשויות - שבת ו. עד ח:, צט. עד קא:. 57](#__RefHeading___Toc173973120)

[סימן א'- גדרי ד' רשויות - כללי 57](#__RefHeading___Toc173973121)

[סימן ב'- גדר רשות הרבים. 59](#__RefHeading___Toc173973122)

[סימן ג'- כרמלית דבקעה, ובכללה דין רה"י ורה"ר לענין טומאה. 61](#__RefHeading___Toc173973123)

[סימן ד'- אסטונית ובכללה בין העמודים. וקרן זוית, ובכללה צידי רה"ר. 61](#__RefHeading___Toc173973124)

[סימן ה'- לבינה, היזמי והיגי וצואה ברה"ר, ובכללו כל מקום גבוה ברה"ר. 64](#__RefHeading___Toc173973125)

[סימן ו'- כרמלית ושאר רשויות בכלים ובעלי חיים ובאוכלין. 68](#__RefHeading___Toc173973126)

[סימן ז'- מקום פטור פחות מד', ודין מקום ד' בכרמלית ברה"י ורה"ר. 71](#__RefHeading___Toc173973127)

[סימן ח'- כרמלית אם צריכה מחיצה י'. 72](#__RefHeading___Toc173973128)

[סימן ט'- בדין הרשויות לגובה ולעומק, ובכללו גדר מקום פטור דלמעלה מי', ובכללם דיני עמודים וחריצים שברשויות. 75](#__RefHeading___Toc173973129)

[סימן י'- חורי הרשויות. 78](#__RefHeading___Toc173973130)

[סימן יא'- שדי נופו בתר עיקרו 110](#__RefHeading___Toc173973131)

[סימן יב'- עמוד ט' שמכתפין עליו, וגומא ט'. 112](#__RefHeading___Toc173973132)

[סימן יג'- בית או סוכה שאין תוכו י' וקרויו [או סככו] משלימו לי', הטעם דלא הוי רה"י ואינו כשר לסוכה, ובכללו גדר שיעור י' למחיצות. 113](#__RefHeading___Toc173973133)

[סימן יד'- בית או סוכה שאין בתוכם י' וחקק בהם והשלימם לי', סתירת הסוגיות בין שבת לסוכה ויישוב הראשונים, ובכלל זה מהות החילוק בין מחיצות סוכה למחיצות שבת. 117](#__RefHeading___Toc173973134)

[סימן טו'- גדר רשות היחיד בעמוד, ובכללו גדר דינא דגוד אסיק. 121](#__RefHeading___Toc173973135)

[סימן טז'- צירוף גידוד ומחיצה, ובור וחולייתו מצטרפין לי'. 123](#__RefHeading___Toc173973136)

[סימן יז'- דין המחיצה, קל וחומר דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש. 128](#__RefHeading___Toc173973137)

[סימן יח'- דין מקום ד' ברה"י, וצירוף המחיצה לארבעה, וצירוף קרקעית הרשות לעשרה, ודינא דאי בעי מנח מידי ומשתמש. 133](#__RefHeading___Toc173973138)

[סימן יט'- כותל משופע ותל המתלקט. 148](#__RefHeading___Toc173973139)

[סימן כ'- דינא דתרומת הדשן, והוא סיום לכל דיני מחיצות. 149](#__RefHeading___Toc173973140)

[סימן כב'- גדר כרמלית דים. 154](#__RefHeading___Toc173973141)

[סימן כג'- דין רקק מים ברה"ר. 161](#__RefHeading___Toc173973142)

[סימן כד'- שיעור המים לחלוק רשות לעצמן. 163](#__RefHeading___Toc173973143)

## הוצאה - שבת ב. עד ו., צו. עד ק:.

### סימן א' מקור דין הוצאה ואיזה חשיב אב ואיזה תולדה.

סוגיא ב ודף צו, ושבועות ב ודף ה, ותוס' ושא"ר שם ושם.

#### מראי מקומות

בנוגע לכל עניני הלימודים עי' אות ח'.

**א']-** במקור עיקר מלאכת הוצאה מצינו כמה מקורות, **א'** בעירובין יז: "אל יצא איש ממקומו"- אל יוציא, והוא לאו בהוצאה, ועי"ש בתוס' שהאריכו להוכיח כן, וכך הביא הרמב"ם בפי"ד משגגות [ובפיהמ"ש הוריות פ"א מ"ג] והוא גירסתו בגמ' בהוריות ד. וכן הכריח סה"ת [ריד] לגרוס שם, והוכיח עוד מפסחים פה: וכן פי' שם התוס' [מיהו הרמב"ן כאן מפקפק בזה עי"ש].

**ב'** לק' צו: "אל יעשו עוד מלאכה", ובגדר הלימוד בזה יש שני גירסאות בגמ' שהגירסא לפנינו שיש לימוד שהוא לאו לאסור מלאכת הוצאה בשבת וכך הביאוה הרמב"ן והרשב"א בדף ב., ומאידך גי' רה"ג שם [ברשב"א] דהלימוד שנחשב מלאכה, וכ"פ ר"ח [עה"ג] והרמב"ם [בפיהמ"ש בהקדמה למתניתין ב. ובהלכות שבת פי"ב ב"ח] ולשיטתם נראה שהסכימו התוס' שם וכ"ד הרשב"א שם.

**ג'** לק' מט: מכח שהיה במשכן בהוצאת הקרשים מהעגלות.

**ד'** מכח שהיה במשכן בהבאת הנדבה [כך מבואר ברמב"ן בדף ב ובתורא"ש צו:].

**ה'** בדברי קבלה כ' בירמיה פרק יז פסוקים כא כב "כה אמר ה' השמרו בנפשותיכם ואל תשאו משא ביום השבת והבאתם בשערי ירושלם: ולא תוציאו משא מבתיכם ביום השבת וכל מלאכה לא תעשו וקדשתם את יום השבת כאשר צויתי את אבותיכם:" ועי' רמב"ן בשבועות ב. שדקדק פסוק זה.

- והנה כל זה צריך תלמוד, מכח מה צריכים שני פסוקים, וכן מ"ט צריכים כלל לפסוקים שנלמד ממשכן כמו שאר כל המלאכות.

ובהא דלא ילפינן ממשכן, עי' בתוס' צו: ובשבועות ב. ובתורא"ש ב., וברמב"ן כאן ב. וב: [ושא"ר כאן ושם], ובעה"מ מט:, ואו"ז פב, וספר התרומה ריד, וביראים רעד, וע"ע תוס' שאנץ ב"ק ב. [בשטמ"ק], ובאמת שזה מבואר בגוף הגמ' לגי' רה"ג ור"ח והרמב"ם שהוצרכו ללמד רק ששמה מלאכה - ויסוד דבריהם של מלאכה גרועה נפרט בעז"ה בפנ"ע בענין ב'.

ובהא דבעינן תרי קראי, עי' תוס' ותורא"ש כאן [וכ"כ בדוכתי טובא, תוס' פסחים פה: ובעירובין יז: וסה"ת ריד], וע"ע ברמב"ן ב. ובשבועות ב. - ויסוד דברי התוס' לחלק בין עני לעשיר נפרט בעז"ה בענין ג', ויסוד הרמב"ן לחלק בין משא קטן לגדול נפרט בעז"ה באות \*\*.

ובהא דבעינן שתהיה במשכן אע"פ שכבר למדוה מקרא, עי' תוס' ב. בסוף ד"ה 'פשט', ועי' היטב ברמב"ן, ועי' בעה"מ מט:.

**ב']-** כל מה שנתברר היינו על עיקר מלאכת הוצאה דהיינו הוצאה מרה"י לרה"ר ביד, מיהו במלאכה זו מתחלקת מצד עצם המלאכה לד' חלוקות והם הוצאה, הכנסה, מעביר ד' אמות, ומושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר. וכן מתחלקת מצד צורת עשיית המלאכה והם הוצאה ביד עם גופו, הושטה, זריקה.

ויש לברר את מקורות כל א' מהם וכן אם הוא אב או תולדה, ונפרטם עתה בעז"ה כל א' בפנ"ע.

**ג']-** מקור הכנסה.

**א'** בדף מט: למדוה מכח מה שהיתה במשכן בהכנסת קרשים לעגלות.

**ב'** בדף צו: "סברא היא מכדי מרשות לרשות הוא מה לי אפוקי ומה לי עיולי" כ"ה הגירסא לפנינו וכ"ג רש"י וכל הראשונים הידועים לנו, וכעי"ז גרס הרמב"ם בפיהמ"ש בהקדמה למתני' ב., מיהו יל"ע היטב בר"ח אם גריס כן.

**ג' וד'** בדף צו: פר"ח דמצינו הכנסה בנדבת המשכן שהכניסו את הנדבה לאהלי הלויים [ומשמע שממילא היא בכלל קרא דאל יעשו עוד מלאכה], ולדבריו יש כאן עוד מקום שמצינו במשכן וכן יש קרא דחשיב מלאכה, ובאמת שמקור דבריו בירושלמי פ"א ה"א, וכן הרשב"א בדף צו: כ' שהכנסה היתה במשכן בהכנסת הגזברים.

- וכל זה צריך תלמוד, דמה הוצרכו לכלום והרי מאי שנא משאר המלאכות דילפינן לתולדה דידהו מעצם הדבר שהם תולדות, וכן צ"ב הצורך גם בסברא וגם במה שהיה במשכן.

ודע דמה שאמרו דילפינן מסברא אין הדבר ברור שהוא יותר משאר מלאכות דברש"י ותוס' ותורא"ש שם משמע שהסברא היינו הסברא שהכנסה היא תולדה של הוצאה דכל תולדה עצם הדבר שהיא תולדה הוא מסברא, מיהו בתוס' ב. ובשבועות ב. מתבאר דהיא סברא אלימא יותר, וכך לכאורה דעת הרמב"ם בפיהמ"ש בהקדמה למתני' ב. וכך נראה בדעת הרמב"ן ב: ובגר"א בשנו"א בריש הזורק, ומתוך דבריהם מתבאר ג"כ הצורך בסברא.

ומ"מ מה דבעינן שהיה במשכן הוא וודאי תוספת על שאר מלאכות, ובטעם הדבר עי' בזה בתוס' ב. ובתורא"ש ב: ושבועות ב. ולק' צו:, וע"ע ברמב"ן ב:, ובבעה"מ מט:.

ועדיין יל"ד בצורך גם בסברא וגם במה שהיה במשכן, ועי' בזה בתוס' ב. ושבועות ב., וע"ע בתוס' לק' צו: ועי' במהרש"א שכ' שם דהיא שיטה אחרת מהתוס' בדף ב., וע"ע בתורא"ש בדף ב. ובדף צו: ובשבועות ב. ונראה שבכל אלו המקומות דבריו מכוונים [מלבד קצת סתירה בדבריו].

**ד']-** הכנסה אב או תולדה

יש לדקדק אם הכנסה חשיבא אב או תולדה, ובגמ' בדף ב: וצו: וצז: מבואר דהיא תולדה וכ"כ התוס' ב. וב: [ד"ה 'מי לא'], ומ"מ הרמב"ן ב: העמיד שהיא מחלוקת אמוראים עי' היטב בדבריו, ועי' היטב בר"ח בריש הזורק דנראה דס"ל דאף סוגיא דהתם סוברת כן, מיהו עי' בדבריו צז:, וע"ע ברמב"ם בפיהמ"ש בהקדמה למתני' ב. ובדבריו בהלכות שבת פי"ד ה"ט שנראה דס"ל דהכל אב א' [מיהו נראה שטעם הרמב"ן וטעם הרמב"ם חלוק].

ובבעה"מ בדף מט: מבואר דהכנסה היא תולדה, וכך דעתו בדף ב: במסקנא בשיטת רבא [ובדבריו בדף ב. יל"ע אם ס"ל לרב פפא שהוי אב].

וע"ע בדברי הגר"א בשנו"א ריש הזורק.

**ה']-** מקור דין מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ואם הוי אב או תולדה.

מבואר במתני' דנלמד ממשכן, ונחלקו הראשונים אי הוי אב או תולדה, עי' בתוס' ב. ד"ה 'פשט' דהוי תולדה וראייתם מדלא תני לה באבות וכ"ד התוס' שבועות ב ובב"ק ב., ומאידך הרמב"ן בדף עג הביא מהירושלמי שבאמת הק' כן ותי' מטעם אחר, ולמדנו דס"ל שהוא אב.

**ו']-** מקור דין מעביר ד' אמות ברה"ר, ואם הוי אב או תולדה.

מבואר במסקנת הגמ' בדף צו: דהוא הלכתא גמירי לה [מיהו מצינו חידוש בחתם סופר ב. שלמד מסוגיא דעירובין מח. שמושיט בד' אמות מפורש בקרא, ודבריו מחודשים ויל"ד בהם מכמה פנים, ואכמ"ל].

ויל"ד אי הוי אב או תולדה, ובאמת בגמ' צז: מבואר דהוא תולדה, וכ"כ התוס' ב. והבעה"מ צו, והרמב"ן עג, ועי' ברשב"א צו: שדעתו דלפי הס"ד בגמ' שם ללמוד זורק ד' אמות ממה שהיה במשכן הוי אב, ונראה שדבריו תלויים במחלוקת הראשונים במושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר.

**ז']-** מקור דין זורק, ואם הוי אב או תולדה.

דין זורק שייך בכל הד' אופנים הנ"ל דהיינו הוצאה הכנסה ומעביר ד' אמות ומושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ובכ"ז לא מתחייב אלא בג' הראשונים ובד' לחכמים ודאי שפטור ולשיטת ר"ע נחלקו בגמ' [ד וצז] אם ס"ל שילפינן זורק ממושיט, וכן בזריקה של ד' אמות נתקשתה הגמ' והוזקקה לומר דהילכתא גמירי לה, ויל"ד בטעם הדבר ובפרט שזריקה שבהוצאה והכנסה לא ראינו שהוזקקו לכל זה.

והנה בתוס' ב. וד. כבר מבואר שלא ילפינן לזורק משום שלא היה במשכן ובהוצאה בעינן שאפילו בתולדה יהיה במשכן, ודבריהם צריכים תלמוד דא"כ אפילו בהוצאה והכנסה לא נתחייב בזריקה, ועי' ברשב"א בדף ד. שהק' כן בשם תוס' וכ' שתי' דזריקה במרשות לרשות היתה במשכן וכ"כ המהרש"ל ומהרש"א בריש הזורק שכ' דזריקה של הוצאה והכנסה היתה במשכן, וכונתם צ"ב דהרי את הקרשים לא זרקו.

ובאמת שבר"י מלוניל ובמאירי בריש הזורק מפורש שלא היתה זריקה במשכן אפילו מרשות לרשות.

ועי' ברשב"א ריש הזורק [בדפוס זכרון] שזריקה מרשות לרשות נלמדת מהוצאה דהיא היא, ודבריו עדיין צריכים ביאור, וביאור כל קושיות אלו מתבאר בדברי הגר"א בשנו"א ריש הזורק, ואף אם אין כל דבריו מוסכמים בראשונים מ"מ נראה שדבריו שורש דבריהם וודאי.

ומ"מ צ"ע בשיטת התוס' מאי שנא הכנסה ממוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר והרי שניהם תולדות, ואם מכח הסברא א"כ מה הוק' להם מה הצורך בסברא.

**ח']-** דע שנראה שבנוגע להבנת עניני האב והתולדה של הוצאה והכנסה, יש ללמוד היטב את הסוגיא בדף צו: שהעמידה את החילוק בין אב לתולדה.

ויש בסוגיא ג' גירסאות והביאום התוס' ושא"ר שם והתוס' בב"ק ב. ובתוס' שאנץ [בשטמ"ק] ותור"פ שם.

ודו"ק היטב דנראה שתוס' סוברים שמלאכה שאינה חשובה אע"פ שהיתה במשכן אין מחייבים עליה ואינה אב, ומאידך שיטת הרמב"ן שלעולם כל מלאכה שהיתה במשכן חשיבא אב, ושיטת הרמב"ן מתבהרת מדבריו שם, ובדף ב: ובדף עד. ד"ה 'שכן' ועה. ד"ה 'ודאמרי'.

ודו"ק שהתוס' בב"ק למדו כן מהכנסה והושטה שאינם אלא תולדה, והרמב"ן לשיטתו באמת חולק דהוו אב.

### סימן ב' גדר מהות מלאכת הוצאה והתייחדותה משאר מלאכות.

תוס' ב.

#### מראי מקומות

**א']-** מצאנו כמה חילוקים בין מלאכת הוצאה לשאר מלאכות, ושורש לכל הוא מה שמצאנו דמלאכת הוצאה נחשבת מלאכה גרועה, ועיקר הדבר שהיא מלאכה גרועה מתבאר בכמה מקומות כדלהלן.

- דבר זה מתבאר בגוף הגמ' בדף צו: לפי גי' הגאונים [רה"ג ברשב"א, ר"ח עה"ג, ספר העיתים לר"י אלברצלוני בסי' רד], שהגמרא הוצרכה לפסוק ללמד שהוצאה חשובה מלאכה, ולמדנו שלא היה ברור שהיא נחשבת מלאכה, וכך גירסת הרמב"ם בפיהמ"ש בהקדמה למשנה א' וב'יד' בפי"ב מהלכות שבת ה"ח, ולזה נראה שהסכימו התוס' צו: וכ"ד הרשב"א שם.

- וכך מבואר בראשונים בטעם שלא למדו ממשכן, וכבר צויינו לעיל בענין א' אות א'.

- כך מבואר בבעלי התוס' בטעם שתולדות דהוצאה צריכים להיות במשכן או שיהיה בהם גם סברא מיוחדת, וכבר צויינו דבריהם בעניין א' מאות ג' ואילך.

- כך מבואר בבעלי התוס' בטעם דלא ילפינן בעה"ב ועני מהדדי.

- בגמ' בביצה יב. נחלקו אם יש איסור הוצאה ביו"ט, והטעם ביארו בתוס' והרשב"א בביצה שם משום דהיא מלאכה גרועה, וכ"כ התורא"ש כאן, וכ"כ התורא"ש והריטב"א ביומא סו: וכ"כ הרשב"א בתשובה כת"י שנא.

**ב']**- יל"ע לאחר שנאסרה בשבת אם נתגלה דחשיבה מלאכה כשאר מלאכות, או שעדיין נחשבת גרועה, וכן יל"ע אם נתחדש דהיא מלאכה או שאסרתה תורה כמו מלאכה.

**ג']-** הטעם שהוצאה נחשבת מלאכה גרועה.

בטעם דחשיב מלאכה גרועה, עי' או"ז סי' פב, וכ"נ בבעה"מ מט: ובספר העיתים רד, וכ"נ מוכרח בגי' הגאונים בדף צו:.

ומאידך עי' היטב בלשון התוס' ותורא"ש ובפרט בלשון הרמב"ן בדף ב. ובשבועות ב. במה שפירשו ולפו"ר יש מקום להבין מדבריהם פירוש אחר, וכן יל"ד היטב בחילוק הלשונות בין תוס' להרמב"ן.

**ד']-** טענות להוכיח שבהוצאה מעשה המלאכה הוא מעיקר המלאכה.

**א'-** בהוצאה יש הפרש בצורת מעשה המלאכה, מוציא כשיוצא הוא והחפץ ביחד, זורק, מושיט.

וזה מצינו הן בלימודים שהוצרכו מקור, והן בדין שבמוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר נחלקו התנאים אם מתחייב בזריקה ונחלקו הראשונים אם מתחייב בהעברה.

ועוד שבכחו באמת מותר מהתורה כמבואר בתורי"ד בשבת קא. וברש"י בעירובין פח. וחז"ל גזרו ע"ז [ובכרמלית לא גזור כדלק' קא.].

**ב'-** - בדברי הרמב"ן בשבת ב. ובשבועות ב. יש כמה משמעויות שיש הפרש בין משא גדול למשא קטן, והמבואר מכולם הוא שהביא בשבועות פי' שלכן בעינן שני פסוקים, ובפשטות כוונתו מחמת הכובד המשא והיינו מצד האדם [מיהו יתכן לפרש שמצד עצם המלאכה כשהדבר כבד יותר יש יותר משמעות לטלטול שלו].

**ג'**- עי' שתוס' הבינו שאילו הוצאה לא היתה מלאכה גרועה היה אפשר ללמוד את מעביר ד' אמות ואת מושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר בלי שיהיו במשכן אלא מעצם הדבר שהם תולדות שלה, ולמדנו שבאמת כל אלו נכללים תחת שם א'.

וכיוצ"ב יש ללמוד מדברי התוס' בדף צו: שכ' שבהוצאה אפילו שהיה במשכן בכדי להיחשב תולדה בעינן לסברא של מה לי אפוקי ומה לי עיולי, וכתבו שיש סברא זו ג"כ במעביר ד' אמות, ולדבריהם צ"ל שיש סברא זו גם במושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ולמדנו שכולם בעצם אותו דבר וניתן ללמוד אותם א' מהשני, ועי' היטב בלשון התורא"ש צו: שנראה קצת מלשונו משום דעיקר כל המלאכה היא הטלטול.

**ד'-** דבהוצאה אינו מתחייב אלא א"כ עשה את הכל בבת אחת, אבל אם נח באמצע במקום פטור פטור כדתנן לק' צא:.

**ה'-** בדין מושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר וודאי אינו מתחייב אם יעביר מרה"י זו לרה"י זו בלי שיעבור דרך רה"ר, אע"פ שבתוצאה אין הפרש.

**ו'-** בדוכתי טובא מוכח שמלאכת הוצאה היא מלאכת משא, כדמוכח בראשונים ריש מכלתין, וכן מוכח מדין נושא את עצמו שאינו מסייע בהוצאה אלא רק בהגבהה, וכן כל פרק במה בהמה ובמה אשה מוכיח שלא נאסר אלא 'משאוי'.

**ז'-** בדין שביתת בהמתו יש קצת שדנו שיתכן שלא נאסר בהוצאה [עי' פני יהושע ריש במה בהמה, וע"ע רי"ד וריא"ז בריש מי שהחשיך].

**ה']-** חידושים שחידשו רבותינו בדין הוצאה.

**א'-** המהרש"ל ביש"ש בביצה פ"א סי' ל' חידש דבהוצאה ביו"ט מותר כל שהוא צורך היום אפילו באפשר לעשותו מעיו"ט [מתוך דבריו שם נראה שבעלמא באוכל נפש היא מחלוקת הראשונים אם אסור מדרבנן, ובשאר צורך היום אסור לכו"ע] וכ' שם המהרש"ל "ועיקר טעמא משום דהוצאה מלאכה גרועה היא וא"כ אם היא צורך היום אפילו בלא אוכל נפש שרי בכל ענין וכ"ש לענין אוכל נפש"

**ב'-** עי' בית יצחק אור"ח סי' לד שהבין בדברי התוס' צד. ד"ה "ר"ש" שבהוצאה יש חידוש שלא צריך שהמלאכה תהיה צריכה לתועלת הדבר בעצמו שהוציא אלא סגי שיהיה צריך לגופו של המוציא, ועי"ש בתוס' ולא ידעתי כוונתו דמשמע שם להיפך.

**ג'-** עי' בית יצחק אור"ח סי' לד שיצא להסתפק אם יש דין מקלקל בהוצאה עיי"ש שהאריך בזה הרבה, ובנה את עיקר כח ספיקו על התוס' צד.

**ד'-** עי' אבני נזר [אור"ח רי] שכ' שיש הלכה בכל המלאכות שיהיו מתקיימות [ולמד כן מדברי המ"מ פ" מהלכות שבת הל' יג] והוכיח מהא דזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב למ"ד קלוטה כמי שהונחה שבהוצאה לא בעינן מלאכה המתקיימת עיי"ש.

#### חבורה

##### הטעם שהוצאה נחשבת מלאכה גרועה.

לשון האו"ז סי' פב "והמוציא לקמן בפ' הזורק בעי הוצאה היכא כתיבה ולא בעי למילפה ממשכן אף על גב דהויא במשכן משום דמלאכה שאינה חשובה [היא] דמה מלאכה עשה שהוציאו מרשות מעיקרא חפץ והשתא נמי חפץ כך פר"ת ויש בו להאריך" ודבריו מבוארים שהוא משום שלא נתחדש מציאות חדשה, וכ"נ מספר העיתים רד וז"ל "והאי דקא שאיל הכא הוצאה גופה היכא כתיבא ולא קאמר הוצאה במשכן היכא אשכחן כמו דקאמר בשאר אבות מלאכות, כי בהוצאה לא בריר לן שהיא מלאכה כי שאר אבות מלאכות הם מענין מלאכה ואין צורך לשאול עליהן אלא קאמר היכא הויין במשכן אבל הוצאה שאינה מלאכה קא שאיל עלה היכא אשכחן דאיקרי מלאכה", וכ"נ מלשון בעה"מ שכ' "הוצאה גופה לא מתחוורא במלאכות למילפה ממשכן דלא עביד ולא מידי".

ומאידך התוס' כ' "דמה לי מוציא מרה"י לרה"ר מה לי מוציא מרה"י לרה"י" ובתורא"ש בשבועות דף ב. כ' ביתר אריכות וז"ל "דמה לי אם הוציא מן החדר לבית או מעביר ד' אמות תוך הבית ומה לי אם הוציא מרה"י לרה"ר או מעביר ד' אמות ברה"ר", והרמב"ן בשבת ב. כ' "הוצאה חידוש הוא שברה"י מותר לישא משא גדול ואם הוציא לרה"ר כגרוגרת חייב, משא"כ בשאר אבות מלאכות שאינן חלוקות ברשויות אלא איסורן מחמת עצמן", ובשבועות ב. כ' "הוצאה חדוש הוא דחדית בה רחמנא שברשות היחיד יכול לישא משא גדול ואם הוציא גרוגרת אחת לרשות הרבים חייב, ולא מצינו בשאר אבות מלאכות שיהו חלוקות בין רשות הרבים לרשות היחיד", ועוד כ' שם "כיון שאין המלאכה מעצמה אסורה שהרי ברשות היחיד מותרת לא גמרינן ממשכן דלא מקריא מלאכה".

וכוונתם צ"ב, ומשמעות ריהטת דבריהם שהמטלטל ברה"י בעצם שייך בו ג"כ מלאכת הוצאה ובפרט משמע כן בלשון הרמב"ן שכ' "שאין המלאכה מעצמה אסורה שהרי ברשות היחיד מותרת", אלא שהתורה חילקה מגזירת הכתוב בין מוציא מרשות לרשות למטלטל בעלמא, ולכן הוא חידוש כדברי הרמב"ן או שמ"מ היא מלאכה גרועה שהרי לא נאסרה כולה כלשון התוס'.

וזה לא יתכן שהרי דבריהם נאמרו כטעם למה חז"ל לא רצו ללמוד ממשכן והרי כשלמדו ממשכן יכלו ללמוד לאסור אף ברה"י, ודוחק לומר שלא היה נראה כלל לאסור טלטול ברה"י מצד שהיא הגבלה מידי גדולה לאדם.

אלא וודאי ברור שהא דברה"י מותר לטלטל מילתא דפשיטא היא ול"ש כלל ללמוד לאסור אותה ממשכן כיון שאין בה צד מלאכה כלל, וא"כ כוונתם צ"ב דממנ"פ אם הבינו שיש חילוק בין מוציא למטלטל ברה"י שמטעם זה כן ניתן ללמוד לאסור במוציא אע"פ שא"א ללמוד למטלטל ברה"י א"כ ל"ש לומר 'מה לי' דהרי אינם דומים כלל, ואם כוונתם שבאמת אינם מבינים כלל צד מלאכה גם במוציא וכדברי האו"ז א"כ לא היה להם לומר אלא בפשיטות שאין טעם לאסור דבר זה, ובאמת שבדברי התוס' ניתן לפרש בפשיטות שכוונתם לדמות שכמו שזה פשיטא שאינו מלאכה אף מוציא לרה"ר דומה לו שאינו מלאכה, מיהו בדברי הרמב"ן א"א לפרש כן שהרי פי' להדיא מכח זה שאין איסורן מחמת עצמן, וביותר מה שכ' בשבועות שברה"י המלאכה מותרת, וממילא דבריו צ"ב דמאחר שחלוק בעיניו מטלטל ברה"י ממוציא ובמטלטל ברה"י אין בו צד מלאכה א"כ היאך אומר שאין במוציא יותר ממטלטל ברה"י.

והנראה בעזהי"ת בכוונתו [ויתכן לפרש כן אף בתוס'], דוודאי פשיטא כדברי האו"ז שאין שום שם מלאכה בחפץ מצד העמדתו ברשות אחרת ממה שהיה, מיהו וודאי שנחשב שיש תקון במלאכת הוצאה שהרי בעינן שתהיה צריכה לגופה דהיינו להביא את החפץ למקום שהביא אותו, אלא שעיקר הטענה שבמלאכת הוצאה אין תיקון המלאכה בחפץ שהוא יותר ראוי לשימוש אלא שצורך האדם בחפץ במקום מסויים הוא שמחשיב את התיקון שנתקן בהוצאה, ונמצא שמלאכת הוצאה עיקרה כלפי האדם ואילו לא יצטרך להוצאה אין לה שם מלאכה כלל, ויסוד זה נראה מוכרח מכל החילוק של עני ובעה"ב דחזינן דעצם ההוצאה מתייחסת כלפי האדם דיש חילוק אם בא החפץ לרשות שהוא נמצא בה או שנתרחק ממנו.

ומכיון שנתבאר שמלאכת הוצאה התיקון שלה אינו בחפץ אלא בצורך האדם ממילא נראה שעיקר המלאכה לעולם הוא טירחת האדם בטלטול החפץ שהרי לא נעשה מלבד זה שום דבר אלא שצורך האדם לחפץ ברה"ר מחשיב את התעסקותו בתואר ושם של מלאכה, ומעתה דברי הרמב"ן ברורים שבאמת מצד מעשה המלאכה אין הפרש בין מטלטל ברה"י למוציא וממילא מכיון שברה"י היא מותרת אין ההוצאה מצד עצמה אסורה אלא מצד המצב שבו נעשית שהוא הנותן לה תואר של מלאכה.

### סימן ג' עני ובעה"ב בהוצאה והכנסה.

שבת ב ושבועות ב

#### מראי מקומות

**א']-** מבואר במתני' דעני ובעה"ב הם חשובים כ'שניים' בענייני הוצאה והכנסה, ובטעם שהוצרכו לחלקם עי' היטב בתוס' וברמב"ן כאן ובשבועות ב. וכן בריטב"א בשבועות שם.

ובשיטת ר"י שנלמדים מתרי קראי יל"ד היאך לומדים את עני ובעה"ב מהפסוקים, ועי' בזה בתורא"ש וברמב"ן כאן ובשבועות ב. ודוק שנחלקו בזה, וע"ע בריטב"א בשבועות.

ודע דשיטת הר"י מפריש דמכח התרי קראי חשובים לשני אבות, ונראה דשאר ראשונים חלוקים עליו דהא עיקר טענתו מדלא ילפינן לה לכה"פ כתולדה ובשא"ר העמידו שא"א ללמוד ומשמע דכלל כלל לא.

**ב']-** בעיקר החילוק בין הוצאת עני להוצאת בעה"ב מצינו לכאורה שני דרכים שונות בתכלית בעיקר ההבנה של תוכן החילוק ביניהם, מצד א' משמעות רוב הראשונים דהיא חלוקה מצד היחס שיש בין האדם לחפץ במלאכה, ומצד שני שיטת התוס' בשבועות דהיא חלוקה מצד מעשה המלאכה כיון שידו בתר גופו גרירא, ותחילה נעמיד את ביאור עני ועשיר לשיטת הראשונים ולאחמ"כ נעמיד בעזהי"ת את שיטת התוס' בשבועות.

**ג']-** חילוק עני ובעה"ב בשיטת הראשונים

ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א ובתורא"ש והנמוק"י, וודאי מבואר שיסוד החילוק בין עני לבעה"ב נובע מחמת החילוק ביניהם ביחס של המוציא לחפץ, אלא שיש חילוקים ביניהם וכמו שנבאר בעזהי"ת.

ובעצם החילוק בין עני לבעה"ב יש להעמיד כמה נקודות שצריכים לבוחנם.

**א'** מהו הפרט שהוא מהווה את החילוק ביניהם כלומר איזה שינוי בין שני המלאכות מבדיל אותם לשניים, ובכלל זה יש לדון במעביר דהיינו שיוצא הוא עצמו עם החפץ לאיזה הוצאה הוא שייך דעני או דבעה"ב [ונפק"מ להר"י מפריש מתי חייב שניים].

ועי' היטב ברמב"ן כאן ובשבועות שבכל דבריו העמיד שעיקר החשיבות להוצאת עני מצד שמביא את החפץ אליו וכ"כ הרשב"א והנמוק"י כאן, ולמדנו שהמבדיל ביניהם הוא מקום ההנחה דהיינו תכלית המלאכה.

ומאידך עי' בריטב"א בשבועות שעיקר ההבדלה ביניהם תלויה במקום העקירה אם עוקרו ממקומו או ממקום אחר.

ויל"ע אם זה מחלוקת, וקצ"ע שיחלקו מהי דרך המלאכה ועוד שברמב"ן גופיה כ' בשבועות שיש סברא איפכא וכן מוכרח לדבריו דחד קרא איירי בהוצאה דבעה"ב.

ומ"מ לכל הדרכים מעביר כולל את מעלת העני ומעלת הבעה"ב, וכך באמת מבואר בתורא"ש בשבועות, מיהו דע שבתורא"ש כאן משמע דמעביר בעצם היה ראוי להביאו מקרא ג' אלא דנתרבה מקרא דאל יצא ונראה דמ"מ אין כוונתו דהוא אופן שלישי ולחייבו עוד חטאת להר"י מפריש אלא דס"ל דמ"מ יש בבעה"ב עקירה חשובה יותר ובעני הנחה אבל אין בזה תוכן אחר אלא אלימות בעלמא ודו"ק.

**ב'** ובעיקר החלוקה יש לעיין אם היא חלוקה של קולא וחומרא או דהם בעצם שני תכנים ואין לחפש בהם קולא וחומרא כמו שאין לחפש בין שני מלאכות קולא וחומרא.

ועי' ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א ובנמוק"י שנתנו חשיבות למלאכה משמע שהיא מעלה של קולא וחומרא, מיהו מריהטת התוס' שלא הוצרכו לבאר צריכותא בין עני לבעה"ב משמע שהם בעצם שני דברים, ועוד מוכח כן מהר"י מפריש שהביא התורא"ש שסובר דעני ובעה"ב הם שני אבות.

**ג'** נתבאר שהחילוק בין עני לבעה"ב הוא מכח מקום העקירה וההנחה ביחס למוציא, ויל"ד לפי מה נקבע מקומו של האדם אם מכח המציאות היכן עומד או מכח הזכויות היכן מקומו בעצם דהיינו שבעה"ב ביתו הוא מקומו ועני רה"ר הוא מקומו.

ועי' בזה בדברי הרמב"ן והתורא"ש בביאור הפסוק של ויכלא אם הוא הוצאה דבעה"ב או דעני.

**ד'** יל"ד אם החילוק בין עני לבעה"ב הוא חילוק במעשה המלאכה או שהוא חילוק מצד מה שנעשה במלאכה.

**ה'** בעיקר מהות החילוק בין עני לבעה"ב עי' בחתם סופר שכ' וז"ל "דהוצאה והכנסה דבעה"ב הוא להוציא הדבר מעצמו וליתנו לאחר כדרך שהי' במשכן שהביאו נדבותם לגזבר והוצאה והכנסה דעני הוא לצורך עצמו להכניסו מאחרים כדרך לוקטי המן ואיצטריך תרווייהו" וע"ע בפנ"י שגם הוא דרך בדרך זו עם תוספת סברות וחילוקים להחמיר ולהקל.

**ד']-** שיטת התוס' בשבועות, והגר"א,

עי' בתוס' בשבועות שיטה חדשה בביאור החילוק בין עני לבעה"ב ודו"ק בכווונתם שדימוהו לידו של אדם אינה לא כרה"ר ולא כרה"י.

**ה']-** כמה נדונים בחילוקים בין עני לבעה"ב.

**א'** יש לדקדק אם הכנסת עני היא תולדת הוצאת בעה"ב או תולדת הוצאת עני.

**ב'** יש לדקדק בדין העומד ברשות אחרת ומוציא מרשות שאינה מקומו לרשות שאינה מקומו, ועי' בזה בסוגיא דדף ח: בדין העומד על האיסקופה.

#### חבורה

##### חילוק עני ובעה"ב בשיטת הראשונים

ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א ובתורא"ש והנמוק"י, וודאי מבואר שיסוד החילוק בין עני לבעה"ב נובע מחמת החילוק ביניהם ביחס של המוציא לחפץ, אלא שיש חילוקים ביניהם וכמו שנבאר בעזהי"ת.

ובעצם החילוק בין עני לבעה"ב יש להעמיד כמה נקודות שצריכים לבוחנם.

**א'** מהו הפרט שהוא מהווה את החילוק ביניהם כלומר איזה שינוי בין שני המלאכות מבדיל אותם לשניים, ובכלל זה יש לדון במעביר דהיינו שיוצא הוא עצמו עם החפץ לאיזה הוצאה הוא שייך דעני או דבעה"ב [ונפק"מ להר"י מפריש מתי חייב שניים].

הדבר ברור בדברי הראשונים שהחילוק הוא מצד היחס בין האדם לחפץ, והנה החילוק בין עני לבעה"ב יתכן מצד העקירה ויתכן מצד ההנחה ויל"ד איזה חלק בו תלוי החילוק בין עני לבעה"ב.

ולפו"ר נחלקו בזה הראשונים, דברמב"ן הדגיש את המשמעות של ההנחה דבכמה מקומות כ' שיש מעלה למי שמושך את החפץ אליו, וז"ל כאן בביאור הירושלמי "שמשונה הוצאת זה מזה מפני שהעני מביא לרשות שהוא עומד ודרך הוצאה בכך, ובעה"ב מוציא מרה"י שהוא בו לרשות שאינו עומד שם", וכעי"ז כ' קודם בתוך דבריו וז"ל "שדרך האדם למשוך לעצמו והיא המלאכה החשובה אצלם" [אלא שהלשון שם בתחילת המשפט משובשת], ועוד כ"כ בשבועות ב. "אי לא הוה כתיב אלא חד קרא הוה אמינא ההוא להוצאה דעני מפני שהוא עומד בחוץ וכשמשך חפץ והוציאו למקומו הרי זו מלאכה" [וכדבריו כ' הרשב"א דהוצאה דעני היא החשובה שמושך לעצמו ומשא"כ בעה"ב שמוציא ממנו, וכ"כ הנמוק"י].

ומאידך גיסא מצינו בריטב"א בשבועות ב. שהדגיש את העקירה, דבעיקר ביאור החילוק בין עני לבעה"ב כ' וז"ל "פי' שתים הוצאה דעשיר שמוציא מרשות שעומד בו והוצאה דעני שמוציא מרשות שאינו עומד בו, שהן ארבע בהדי הכנסה דעשיר שמכניס מרשות שאינו עומד בו והכנסה דעני שמכניס מרשות שעומד בו", ועוד כ' "שאולי הייתי סבור שלא חייב הכתוב בחידוש הוצאה זו אלא כעין דעשיר, שכן דרך רוב המוציאים להוציא מרשות שעומדים בו לרשות שאין עומדים בו", ומבואר בכל דבריו דעיקר המבדיל בין עני לבעה"ב הוא אם עוקר מהרשות שנמצא בה דהיא חשיבות המלאכה.

וצ"ע אם פליגי, דאטו פליגי מה דרך ההוצאה, ועוד שהרמב"ן חייב לסבור שיש גם סברא לא ללמוד מבעה"ב שהרי קרא דויכלא איירי בבעה"ב לפי"ד וא"כ מ"ט לא סגי בו, ולהדיא כ' בשבועות "א"נ איפכא" והיינו שיש גם סברא הפוכה לא ללמוד עני מבעה"ב אלא שלא פי' הטעם ולכאורה כוונתו לסברת הריטב"א, וא"כ צ"ב באמת מהי דרך ההוצאה.

והנראה בעזהי"ת, דבאמת עיקר ההוצאה כמו שכ' התוס' בשבועות שאדם יוצא אם החפץ ונמצא עוקרו ממקומו ומביאו למקום שהולך אליו ואינו מרחיקו ממנו כלל, והוצאה דעני ובעה"ב כל א' מהם הוא חצי מעיקר המלאכה, דהוצאת בעה"ב הוא דרך המלאכה מצד העקירה, והוצאת עני היא מצד ההנחה דהיינו קבלת החפץ, ולפי"ז במעביר כולל את שניהם [וממילא נראה דלהר"י מפריש שכשיעשה ג' מעביר, עני ובעה"ב בהעלם א' יתחייב רק א' כיון שהמעביר יאגדם לא' וכדרך שמצינו בריטב"א עג: ודו"ק היטב].

ועי' היטב בלשונות התורא"ש כאן בתחילת דבריו שכ' "מה לי עומד בפנים ומוציא החפץ לחוץ ומה לי עומד בחוץ ומביא החפץ אליו" ובדבריו נראה כמש"כ, דכלפי עני מעלתו במה שלוקח אליו וכלפי בעה"ב מעלתו במה שעוקר את החפץ ממקומו, ועוד נוסיף בזה ביאור בעז"ה בסמוך.

מיהו דע שמהתורא"ש משמע דמעביר בעצם היה ראוי להביאו מקרא ג' אלא דנתרבה מקרא דאל יצא ולפמש"כ לכאורה הוא כולל את שניהם [ובאמת בשבועות כ' דהוא עיקר יותר משניהם ול"צ קרא] ונראה דמ"מ אין כוונתו דהוא אופן שלישי אלא דס"ל דמ"מ יש בבעה"ב עקירה חשובה יותר ובעני הנחה אבל אין בזה תוכן אחר אלא אלימות בעלמא ודו"ק.

**ב'** ויש לעיין אם היא חלוקה של קולא וחומרא או דהם בעצם שני תכנים ואין לחפש בהם קולא וחומרא כמו שאין לחפש בין שני מלאכות קולא וחומרא.

והנה מדברי הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והנמוק"י שנתנו חשיבות למלאכה משמע שהיא מעלה של קולא וחומרא, מיהו באמת לא מסתבר כן דיותר נראה דהם שני צורות של המלאכה שאין לנו לחפש בהם קולא וחומרא וכך משמע מריהטת התוס' שלא הוצרכו לבאר צריכותא בין עני לבעה"ב, ועוד מוכח כן מהר"י מפריש שהביא התורא"ש שסובר דעני ובעה"ב הם שני אבות.

ונראה דכך מוכח עוד בתורא"ש דבתחילת דבריו כ' "מה לי עומד בפנים ומוציא החפץ לחוץ ומה לי עומד בחוץ ומביא החפץ אליו" ודברים אלו כ' בקושיא כשעוד לא חילק ביניהם וא"כ לא נראה דהוא חילוק של קולא וחומרא, ובכ"ז משמע שגם למסקנא נשאר בהגדרת חילוק זה מדלא טרח לפרש ביאור בחילוק, ועוד שדו"ק שכשפי' את משמעות הפסוקים פי' ג"כ במשמעות זו דהוצאה של בעה"ב היא מצד ההוצאה ממקומו והוצאה דעני היא מצד הבאתו אליו, ועוד דאין משמעות דבריו כלל שזה החסרון במלאכה אלא הם שני דברים בעצם ולכן אינם נלמדים זה מזה, ואין כאן ענין של מעלה וחסרון אלא הם שני תכונות.

**ג'** נתבאר דיש שני פרטים שמחלקים את עני מבעה"ב, והיינו מצד העקירה שבעה"ב עוקר ממקומו ומצד ההנחה שהעני מניח במקומו, ויש לדקדק היטב מה מגדיר שמוציא ממקומו ומה מגדיר שמביא אליו, דהנה וודאי עיקר הוצאת בעה"ב היינו בעה"ב שנמצא בביתו ומוציא את שלו לחוץ, והוצאת עני היינו עני שעומד מחוץ לבית שאינו שלו ומוציא את של בעה"ב מביתו לצורך עצמו, ויל"ע איזה פרט עיקרי בהגדרת העני והבעה"ב.

דיתכן לדון את הכל מצד המציאות דכל שמוציא מהמקום שנמצא בו בעת ההוצאה נדון כהוצאת בעה"ב אע"פ שאינו שלו ואינו בביתו ואפילו שלצורכו הוציא את החפץ לחוץ.

וכן להיפך העומד בחוץ אפילו שמוציא את שלו מביתו לצורך אחרים נדון כעני.

ויתכן לדון הכל לפי הזכויות דהיינו שהמוציא את שלו מביתו לצורך אחרים ואפילו יצא הוא עצמו עם החפץ חשיב הוצאת בעה"ב והמוציא את של אחרים מביתם לצורך עצמו חשיב הוצאת עני.

ובדרך זו יותר נראה שאין משמעות לבעלות על החפץ אלא עיקר המשמעות היא לבעלות על המקום.

והנה בתורא"ש מבואר שבעה"ב שעומד מחוץ לביתו ומוציא היא הוצאת עני, ולמדנו שהכל תלוי במקומו המציאותי בשעת המלאכה, ולפי"ז דוקא בדרך הושטה חשיב עני או בעה"ב אבל אם יוצא עם החפץ הוא דבר אחר וכן מבואר באמת בתורא"ש.

וכך נראה מדברי ר"ת בסה"י [קפג] שכ' "האי דנקט עני ובעל הבית משום דמנהג בעלמא הוא דבעל הבית עומד בתוך ביתו והעני עומד על הפתח מבחוץ ונותן ונוטל זה מזה" ומשמע דאין תוכן לעני והבעה"ב, וכ"כ המאירי.

ומאידך ברמב"ן מבואר שבמשכן היה הוצאת בעה"ב מכיון שההוצאה היתה מביתם לרה"ר, ולמדנו שהגורם להחשיבו הוצאה דבעה"ב היינו מה שהוא ביתם ולמדנו עוד שאפילו שלא נעשה בדרך הושטה אלא שיצא עם החפץ [שהרי ביתם לא היה סמוך למחנה לויה] מכיון שמוציאו מביתו חשיב הוצאה דבעה"ב.

ויל"ע לשיטת הרמב"ן כיון שאפילו כשיוצא עם החפץ חשיב הוצאת בעה"ב א"כ איך כ' שמעלת הוצאת עני הוא מכיון שמושך את החפץ אליו, ונראה דמה שהחשיבו כהוצאת בעה"ב הוא דוקא כגון משכן שהוציאו ע"מ לתת לאחרים.

**ד'** ובמהות החילוקים בין עני לבעה"ב יל"ע אם הוא חילוק מצד צורת מעשה המלאכה, או שהוא חילוק מצד מה שנעשה במלאכה.

והנה לפי דברי התורא"ש מסתבר שהוא חילוק מצד מעשה המלאכה, ולדברי הרמב"ן יל"ע והנה מעלת הוצאת עני מוכח ברמב"ן שהוא מצד תועלת המלאכה דהרי בעה"ב המוציא למשכן לא נראה דיש לו חילוק מצד המעשה אלא שלא נתקבלה

ומסתברא דהוצאת בעה"ב מהותה היא במעשה המלאכה, והוצאת עני הוא במה שנעשה דמעלתה בתועלת של המלאכה ודוק.

### סימן ה' מרה"י לרה"י דרך רה"ר, בהושטה בזריקה ובהעברה.

מתני' צו. וסוגיית הגמ' צז, ורש"י ותוס' ושא"ר בעירובין לג., ותוס' ורשב"א בשבת ד. ודף ו.

#### מראי מקומות

**א']-** דינא דמושיט אב או תולדה.

עי' תוס' ב. שמושיט הוא תולדה, ומאידך עי' רמב"ן עג. שהביא מהירושלמי שהק' דנמנה אותו עם שאר האבות, ולכאורה כוונתו דהוי אב בפנ"ע ויתחייב עוד קרבן, ותי' הירושלמי לכאורה אינו טעם לפטור מקרבן אלא במניין התנא לחוד, מיהו הריטב"א שם פי' להדיא דאף להירושלמי אינו אב בפנ"ע אלא כמו הכנסה שאינו חייב עוד קרבן, וע"ע בר"ן שפי' דהבבלי שלא חש להק' כן משמע דפשיט"ל דנכלל במוציא, ולדעתו ג"כ למדנו שאינו אב בפנ"ע, וע"ע היטב בבעה"מ מט:.

**ב']-** אופן החיוב במושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר.

בביאור מהו מושיט שהיה במשכן נחלקו הראשונים, דרש"י ודעימיה ס"ל דהיינו שבהושטתו מוציא את החפץ מרה"י שעומד בה ומכניסה לרה"י האחרת והיינו מה שהיה במשכן שהושיטו את הקרשים מהעגלה האחרונה לעגלה שלפניה בכדי להניחה על העגלה הא', וכ"פ הר"י מלוניל, והרא"ה [ב'שיטה לר"ן' צט.], והריטב"א צט. ובדף צו. כ' שלזה הסכימו כל בעלי התוס' ומורו [הרא"ה] ורבינו הגדול [הרמב"ן].

ומאידך רה"ג [ברשב"א צט. ובזכרון החדש בדף צו.] ור"ח [צט.] והרשב"א [שם ובעירובין לג.] פירשו שלמדו מהושטת הקרשים מעגלה לעלה שבצדה שהעמידו את הקרש ע"ג שני העגלות.

ויש לדקדק הדין לרש"י אם יושיט את ההושטה של רה"ג, ובזה מבואר ברא"ה [שם] שפטור כיון שנשאר חלקו ברשות שממנו הושיט, וכ"נ בר"י מלוניל.

וכן יל"ד לשיטת רה"ג הדין אם יושיט את החפץ ויציאנו לגמרי מהרשות שהוא נמצא בה, ובדברי רה"ג ור"ח לא נתבאר זה [ואדרבה כתבו בלשונם ש"אסור להושיט מזו לזו בין הנסר ובין זולתו ואם הושיט חייב" וכוונתם ב'זולתו' יתכן לדבר המתרוקן], מיהו הרשב"א בעירובין האריך להוכיח שאינו חייב אלא בכעין הושטה זו.

**ג']-** מהו דיוטא אחת ומהו שני דיוטות.

ברש"י פי' דדיוטא אחת חייב כיון שאורך רה"ר מפסיק ביניהם ובשני דיוטות פטור משום שרוחב רה"ר מפסיק ביניהם, וכ"פ הרמב"ם בפי"ג משבת הי"ט, וכ"פ הר"י מלוניל, והרא"ה [ב'שיטה לר"ן' צט.], והריטב"א צט. ובדף צו. כ' שלזה הסכימו כל בעלי התוס' ומורו [הרא"ה] ורבינו הגדול [הרמב"ן].

ומאידך רה"ג [שם] ור"ח [שם] פי' בדרך אחרת עי"ש, והריבב"ן הביא את פי' רה"ג עיי"ש, ולפי' זה הסכים הרשב"א ועיי"ש שביאר את החילוק של דיוטא אחת לשניים באופן אחר מהריבב"ן [וע"ע בריטב"א צו. באופן שהבין את רה"ג והיא דרך דחוקה מאוד במשנה], וכן הראבי"ה [רלא] הביא את פר"ח.

**ד']-** הטעם דבדינא דמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר לא מחייבים אלא כמו שהיה במשכן.

בדינא דמושיט חזינן דאינו מתחייב אלא כמו שהיה במשכן דלכן דוקא בדיוטא אחת ודוקא במושיט ולא בזורק, ועוד חילוקים כמו שיתבארו בעז"ה לק', ויל"ד בטעם הדבר ומצינו שנחלקו בזה הראשונים.

שיטת התוס' בדף ב. ודף ד. שאינו מכח חידושו של דינא דמושיט אלא הוא כלל בכל מלאכת הוצאה דלא ילפינן אלא כמו שהיה במשכן כיון שהיא מלאכה גרועה, וכעין דרכם מבואר ברנ"ג בדף ד: דהוא מכח הכלל שכל מלאכות ילפינן ממשכן.

ומאידך ברמב"ם בפיהמ"ש בריש פי"א כ' שהטעם שמעיקרא דדינא לא היה ראוי לחייב בזה, וכ"כ המאירי בריש הזורק ["ויש שואלין וכו'"], ולזה נראה שנתכוין הראב"ד בכתוב שם בעירובין לג. בטעם שלא חייבים אם הביאו לכרמלית.

**ה']-** הדין בזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר.

במתני' בדף צו. בעיקר דין מושיט תנן שהזורק פטור, ובגמ' צז. וד. נסתפק רבה אם ר"ע שחייב בזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר היינו משום דס"ל דילפינן זורק ממושיט, או דגם לר"ע לא ילפינן וחייב למטה מי' מטעם קלוטה כמי שהונחה.

וטעמא דר"ע דילפינן זורק מושיט עי' תוס' ד. ד"ה "דר"ע" וברשב"א ד: בשם התוס'.

**ו']-** הדין במעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר.

ברש"י בעירובין לג. משמע להדיא שהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר הוא בכלל חיובא דמושיט [דהמעיין שם יראה דאיירי במניח העירוב רחוק שהרי כשהניחו למטה מעשרה הזקיקו רש"י לילך פחות פחות מד' אמות], וכך הבין להדיא בדבריו התורא"ש והריטב"א, ובשא"ר מצינו בדין זה מחלוקת גדולה, וכדלהלן.

בעלי התוס' [תוס' ותורא"ש עירובין לג., תוס' ב. ד"ה 'שבועות', תורא"ש ד: ד"ה ר"ע וכ"כ הרשב"א שם בשמם] למדו מהסוגיא בדף צז. שמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב יותר מכל מושיט ואפילו בשני דיוטות, ושנלמד זה ממשא בני קהת, וביאור הראיה מבוארת בתורא"ש ד: ד"ה "ר' עקיבא' ובעירובין לג. שבני קהת לקחו את המזבח והארון מרה"י לרה"י דרך רה"ר [והמעיין בתוס' בעירובין יראה שניכר דנפל שם ט"ס קטנה מאוד וצ"ל "עקירתן והנחתן" וכוונתם על בני קהת כדברי התורא"ש], וכ"מ מהרשב"א שהאריך להוכיח שבני קהת לא עקרו והניחו ברה"י.

ומאידך הרשב"א [צז. ובעיקר בעירובין לג.] והריטב"א [שם] נחלקו ע"ז, וכן הרמב"ן בדף צז. פי' את הסוגיא מצד מהלך כעומד, ומשמע דחולק [ובריטב"א כ' בשמו להדיא שחולק] וכן בהלכות הוצאה לרבינו אברהם בן הרמב"ם [פורסם בקובץ בית ישראל שנה לד] בתנאי הראשון.

**ודע** שהגרעק"א [ה:, ובתשובה ח"ד סי' לב, ובר"ה כט:] במקומות רבים הבין מדברי התוס' בעירובין שהוא מכח העברת ד' אמות ושאין קפידא במקום העקירה וההנחה, ואף דן [בתשובה שם ובדף ה:] שיהני אפילו עקירה בכרמלית, וכך באמת משמעות לשון התוס' בעירובין, וכך נראה שהבינו בדבריהם המהרש"ל והמהר"ם שם, וכשיטה זו באמת דעת המאירי בסוכה מב: בשם גדולי המפרשים [הראב"ד] דהמוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר מתחייב מדין מעביר ד' אמות אע"פ שהעקירה וההנחה היו ברה"י, ולשיטתו באמת נקט בדף צז: שהזורק מרה"י לרה"י ועבר ד' אמות ברה"ר חייב משום מעביר.

ועי' תוצאות חיים סי' א' שחלק בביאור שיטת התוס' על הגרעק"א, וכן החזו"א במכתב שהודפס בליקוט החזו"א בדף ב.

מיהו לפרש כן כפשוטו בשיטת התוס' ק' מאוד, דבתורא"ש מבואר שלמדו כן ממשא בני קהת, וכ"מ ברשב"א בעירובין, ועוד שהתורא"ש והרשב"א בדף ד. דנו שנלמד זורק ממעביר, וזה מוכיח שזהו דין בפנ"ע דהרי זורק ד' אמות ברה"ר באמת חייב, ועוד יש דקדוקים בדברי התורא"ש בעירובין עיי"ש.

**ז']-** גדר חיובא דמושיט.

יש לדקדק בגדר חיובא דמושיט מהי גדר מלאכתו, ונראה דיש לדון בזה בג' צדדים, **הא'** שחיובו מרה"י לרה"י אלא דבעינן שיהיה רה"ר באמצע להחשיבם כשני רשויות. **הב'** שגדר חיובו כמוציא מרה"י לרה"ר אלא דנתחדש דלא בעינן הנחה ברה"ר בדוקא אלא בגוונא דמושיט מהני הנחתו ברה"י. **הג'** שחיובו כמעביר ברה"ר כיון שהשתמש ברה"ר להעביר את החפץ מרה"י לרה"י.

ונראה שהדבר ברור שאין חיובו כמוציא מרה"י ורה"י אלא העברתו דרך רה"ר הוא מעיקר חיובו, דזה מוכח מדוכתי טובא.

**א'** בר"ן [על הרי"ף ובחי'] בדף עג.

**ב'** ברשב"א בדף ו מבואר דחידוש הוא שמתחייב למעלה מי', וכ"כ הראב"ד בעירובין לג., וכ,כ המאירי ריש הזורק, ולמדנו מכל זה שחיובו על העברה ברה"ר.

**ג'** עצם הדין שפטור בשני דיוטות מוכיח כן.

**ד'** דפשוט שאינו מתחייב אם יעבירנו לא דרך רה"ר.

**ה'** כך נראה להדיא ברשב"א בעירובין לג. שלא יתכן לחייב על מעביר מרה"י לרה"י עי"ש שזה עיקר קושייתו על רש"י.

- ועדיין יל"ד אם חיובו כמוציא או כמעביר.

ומצינו מקומות שמשמעותם שחייב על ההוצאה.

**א'-** עי' בר"ן על הרי"ף בדף עג. [לא: מדפי הרי"ף] שכ' דהוא נכלל במשנה עיי"ש.

**ב'-** עי' היטב בדברי הראב"ד בכתוב שם עירובין לג., ודו"ק שמתחילה פשיט"ל במושיט מרה"י לרה"י דרך כרמלית פטור, ובמושיט מרה"י לכרמלית דרך רה"ר נראה שראה בכך חידוש ולבאר זה הוצרך להאריך, וכן צ"ב הטעם שנתן לכך.

ומאידך מצינו מקומות שמשמעותם שחייב על ההוצאה מרה"י לרה"י.

**א'**- עי' לשון התוס' ד: [בד"ה 'דאמרינן'].

**ב'**- עי' קושיית התוס' ו. ד"ה 'התם', וע"ע ברשב"א שם באריכות.

**ח']-** מושיט אינו אלא בשנים.

עי' בירושלמי [פי"א ה"ב] שאינו חייב אלא בשנים, ועי' מה שביארו בכוונתו התוס' בדף ג. ובדף ה. דהיינו שבעינן שיקבלנו אחר מידו, וע"ע בירושלמי פ"ז סוף ה"ב שפי' דמושיט אינו אלא בשניים ולכן לא נמנה בכלל האבות.

וברמב"ם לא הביא דינא דירושלמי, מיהו בשא"ר מצינו שהביאו את הירושלמי, דהרמב"ן בדף עג. הביא את הירושלמי של פ"ז והכ' דהוא טעם נכון, והרשב"א והריטב"א בעירובין לג. והריטב"א לק' צט. הביאו את הירושלמי באופן שנראה דנקטו כן, וכן נקטו התורא"ש והתור"פ בעירובין לג. מכח הירושלמי שאינו מתחיייב אלא כשמושיט לאחר בידו.

- ועי' תוס' דבעומד ברה"ר ומקבל בטרסקל שהוא רה"י לא מתקיים דינא דירושלמי, והטעם צ"ב ועי' היטב בתורא"ש שם.

- ועי' תוס' ד. ד"ה 'ומאי שנא' דלכאורה לא ס"ל את הירושלמי ויש ליישב בקל.

**ט']-** עוד חילוקים בדינא דמושיט.

**א'**- עי' תוס' ד. שדנו אם חייב למטה מי', וצ"ב.

**ב'-** עי' היטב תורא"ש ד. ד"ה מאי שנא, וכוונתו צ"ב, וע"ע בירושלמי פי"א ה"ב דשמא נתכוונו לדבר אחד.

**ג'-** עי' ריטב"א עירובין לג שמושיט אינו אלא במושיט ולא בלוקח מהרשות שכנגדו אליו.

#### חבורה

##### מרה"י לרה"י דרך רה"ר

בחיוב של העברת חפץ מרה"י לרה"י דרך רה"ר מצינו ג' גווני, מושיט מעביר וזורק, ובמלאכה זו מצינו חילוקים רבים מתי אסורה ומתי מותרת, ויש לברר גדר מלאכה זו, וכן מה נתייחד בה שגרם את כל החילוקים שבה.

ונראה דיסוד ושורש גדול להבנת גדר המלאכה והחילוקים המיוחדים שבה תלויים בדין מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ולכן נקדים לבאר דין זה.

**א]** דין מעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר.

ברש"י בעירובין לג. משמע להדיא שהמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר הוא בכלל חיובא דמושיט [דהמעיין שם יראה דאיירי במניח העירוב רחוק שהרי כשהניחו למטה מעשרה הזקיקו רש"י לילך פחות פחות מד' אמות], וכך הבין להדיא בדבריו התורא"ש והריטב"א, ובשא"ר מצינו בדין זה מחלוקת גדולה, וכדלהלן.

בעלי התוס' [תוס' ותורא"ש עירובין לג., תוס' ב. ד"ה 'שבועות', תורא"ש ד: ד"ה ר"ע וכ"כ הרשב"א שם בשמם] למדו מהסוגיא בדף צז. שמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב יותר מכל מושיט ואפילו בשני דיוטות, ושנלמד זה ממשא בני קהת, וביאור הראיה מבוארת בתורא"ש ד: ד"ה "ר' עקיבא' ובעירובין לג. שבני קהת לקחו את המזבח והארון מרה"י לרה"י דרך רה"ר [והמעיין בתוס' בעירובין יראה שניכר דנפל שם ט"ס קטנה מאוד וצ"ל "עקירתן והנחתן" וכוונתם על בני קהת כדברי התורא"ש], וכ"מ מהרשב"א שהאריך להוכיח שבני קהת לא עקרו והניחו ברה"י.

ומאידך הרשב"א [צז. ובעיקר בעירובין לג.] והריטב"א [שם] נחלקו ע"ז, וכן הרמב"ן בדף צז. פי' את הסוגיא מצד מהלך כעומד, ומשמע דחולק [ובריטב"א כ' בשמו להדיא שחולק].

והנה בשיטת רש"י ברור שמתחייב מדינא דמושיט, ויש לברר בשיטת התוס' מאיזה טעם מתחייב בזה, דהנה מצינו במאירי בסוכה מב: שכ' בשם גדולי המפרשים [הראב"ד] דהמוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר מתחייב מדין מעביר ד' אמות אע"פ שהעקירה וההנחה היו ברה"י, וכיוצ"ב נקט באמת המאירי בדף צז: שהזורק מרה"י לרה"י ועבר ד' אמות ברה"ר חייב משום מעביר, והיה מקום להבין כן גם בדברי התוס', וכך באמת משמעות לשונם וז"ל "ונראה דלאו מושיט הוא אלא מעביר את העירוב רחוק חוץ לד' אמות וחייב אפילו זה כנגד זה כדאי' בהזורק א"ר אלעזר המוציא משוי למעלה מעשרה חייב שכן משא בני קהת ומקום עקירתו והנחתו הוי רה"י", מיהו לא יתכן לפרש כן דהרי הביאו את משא בני קהת כמקור לדין זה ואם מדינא דד' אמות ברה"ר לא היה להם להביא פרט זה דהגמ' הביאתו רק בכדי לחיב למעלה מי', וברור שכוונתם למש"כ התורא"ש.

וכן מבואר מדברי התוס' בשבת דף ד [ברשב"א בשמם ובתורא"ש] שהק' דנילף זורק ממעביר ואם מדינא דד' אמות ל"צ למילף ממעביר אלא כך צריך להיות דינו מעיקר הדין, אלא הדבר ברור שאין כוונתם לדינא דד' אמות הכללי.

ואע"פ שמצינו לרבינו הגרעק"א במקומות רבים [ה:, ובתשובה ח"ד סי' לב, ובר"ה כט:, ועוד] שכך פירש כוונתם, נראה דהדבר ברור שלא נתכוין לדברים כפשוטם שהרי הוא עצמו הביא את הרשב"א בדף ד' שבזורק אין דין זה.

ומה שנמצא בדברי המהרש"ל והמהר"ם בביאור התוס' בעירובין לג. שנראה שהבינו שאפילו בהושטה ממש חייב בשני דיוטות אם יש ביניהם ד' אמות, דברים קשים הם עד מאוד דא"כ כל הסוגיא של מושיט וזורק איירי דווקא בתוך ד', ויותר נראה שכוונתם באופן שמעביר וס"ל דמעביר צריך ג"כ ד' אמות ברה"ר בשביל להתחייב ובלי"ז נשאר בדין מושיט.

ומכל זה עולה דוודאי שדין זה אינו נכלל בדינא דמעביר ד' אמות הכללי, ומעתה יש לדקדק מה גדרו, והנה דין זה לא נשנה במשנה ולכן נראה ברור שאינו יכול להיות דין חדש אלא ע"כ הוא נכלל בדין אחר, ונראה דהוא שייך לדינא דמושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר אלא שהוא חמור ממנו, ונוסיף בזה עוד ביאור בסמוך בעזהי"ת.

**ב]** ומכיון שביארנו שדינא דמעביר שחייב לשיטת התוס' הוא כעין דינא דמושיט, והרמב"ן והרשב"א והריטב"א חולקים ע"ז, עתה יש לברר דמחלוקת זו היא יסוד גדול להבנת דינא דמושיט, ומבוא להבנת החילוקים המיוחדים שבו.

הנה לשיטת התוס' חזינן להדיא דעצם המלאכה מרה"י לרה"י אינה חידוש פרטי במושיט דאדרבה במעביר חייב בכה"ג טפי אלא דיש חסרון במושיט לחייב במלאכה זו.

ולשיטת שא"ר חזינן להיפך שכל יסוד החיוב של מושיט הוא חידוש שבשביל החידוש שלו בעינן דווקא אופן של מושיט ולא מעביר או זורק.

ורגליים לדבר זה דהנה התוס' בדף ב. ודף ד. נקטו בפשיטות דהא דלא ילפינן זורק ממושיט וכן שני דיוטות הוא מכח גריעותא של מלאכת 'הוצאה' ולא מחמת גריעותא של מלאכה זו בעצמה, ונראה דזה לשיטתם דבאמת אינה חידוש מצד עצמה.

ומאידך ברמב"ם בפיהמ"ש בפי"א ובמאירי ריש הזורק מבואר דהטעם הוא משום דכל מלאכה זו היא חידוש, וזה כשיטת שא"ר שמעביר פטור בכה"ג.

**ג]** ובזורק הדין שפטור ויש צד בגמ' שלר"ע חייב [ולמסקנא לכו"ע פטור], ומחלוקת התוס' והרשב"א בדין מעביר אינה שייכת לזה כלל דהרי החיוב בגמ' בדף צז שמכחו למדו התוס' לחייב הוא אליבא דר"ע ובכ"ז למדו משם התוס' שחייב לכו"ע וכן הרשב"א לא הסכים לקבל שחייב אפילו לר"ע שבזורק חייב.

ונראה דיש ללמוד מזה דזורק לר"ע חייב מכח דינא דמושיט ומשום דלשיטתו זורק כמושיט, אבל מעביר חלוק מהם לטיבותא לשיטת התוס' ולגריעותא לשיטת הרשב"א.

**ד]** ועכשיו נברר בעזהי"ת את גדר המלאכה, ואת חילוקי הדינים שבו.

ותחילה יש לחקור אם חיוב מלאכה זו הוא העברה מרה"י לרה"י, או שחיובו הוא מכח ההעברה דרך רה"ר, ונראה דזה ברור דהעברה ברה"ר היא מעיקר החיוב במלאכה, וזה מוכח בדוכתי טובא.

א'- משיטת התוס' דמעביר חייב טפי ממושיט וזורק, דהנה הדבר ברור שמעלת מעביר על מושיט וזורק הוא מכח מה שעבר בגופו ממש ברה"ר, ולזה נראה שנתכוין התורא"ש בדף ד: שביאר דילפינן זורק ממושיט ולא ממעביר וז"ל "דזורק דמי למושיט ששניהם אינם זזים ממקומם אבל מעביר גופו הולך".

ב'- ובאמת שבמעביר הדבר ברור שחיובו מכח רה"ר כמבואר ברשב"א בעירובין לג. שקושיותיו הם שדין מעביר אינו אלא מרה"ר לרה"ר.

ג'- מהא דזורק פטור דלכאורה אם היא מלאכה להוציא מרשות לרשות כשאר הוצאה והכנסה מ"ט לא יתחייב בזורק.

ד'- משיטת התוס' דזורק עדיף טפי ממושיט, בתורא"ש בדף ד: הק' דנילף זורק ממעביר אע"פ שמושיט לא לומדים ממעביר וכה"ק הרשב"א שם בשם תוס', ולמדנו שיש סברא לחייב על זורק יותר ממושיט, ולכאורה הטעם בזה משום דבמושיט החפץ פחות נמצא ברה"ר משום דידו בתר גופו גרירא, ולמדנו שהמעבר ברה"ר הוא מעיקר החיוב.

ה'- ברשב"א בדף ו. מבואר דהוא חידוש שמתחייב למעלה מי', וכ"כ הראב"ד בעירובין לג., וכ"כ המאירי ריש הזורק, ולמדנו מכל זה שחיובו על העברה ברה"ר [מיהו באמת מאידך בתוס' דף ד. יש להם צד שחיובו דוקא למעלה מי'].

ו'- גדולה מזו שנינו בראב"ד בעירובין שם שדן שיתכן לחייבו באופן שהביאו מרה"י לכרמלית דרך רה"ר.

ז'- בר"ן בדף עג. [על הריף ובחי'] על קושיית הירושלמי שנכתוב הושטה במשנה בכלל האבות כ' הר"ן וז"ל "ומדלא חשו לאקשויי הכי בגמרא דילן מסתברא לי דסבירא להו שאף הושטה בכלל המוציא מרשות לרשות היא כיון שאינו מתחייב עליה אלא מפני שרשות הרבים בינתים" והנה אם חיובו הוא מכח עצם ההוצאה מרה"י לרה"י א"כ אינו עניין לכאן לבאר שחיובו הוא מכח הרה"ר שבינתיים דעצם הדבר שנכלל בהוצאה היינו רק מכח הרה"י, אלא הדבר ברור בר"ן שאין מקום לחיוב הוצאה אלא מכח ההוצאה לרה"ר, ודו"ק.

ח'- עצם הדין שפטור בשני דיוטות בפשוטו מוכיח שאין רה"ר רק בכדי להפסיק [מיהו אינו הכרח].

ט'- הדבר נראה פשוט שאם יעבירנו ממקום אחר לרה"י האחרת לא יתחייב אפילו שמובדלים ברה"ר.

י'- כך נראה להדיא ברשב"א בעירובין לג. שלא יתכן לחייב על מעביר מרה"י לרה"י עי"ש שזה עיקר קושייתו על רש"י.

יא'- עי' שטמ"ק כתובות לא: שכ' דבמוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר לא יפטר בדין קלב"ם כיון שאיסור שבת קדים, ולפו"ר כוונתו כשלא נח בינתיים ומתחייב מדין מעביר כשיטת התוס', ולמדנו לפי"ז דחיובו על רה"ר, מיהו באמת לא יתכן לומר כן דהא מ"מ חיובו על הנחתו ברה"י ונמשך האיסור שבת עד הנחתו ברה"י ובאים כאחת, ולכן נראה שכוונתו כשנח בנתיים.

**ה]** נתבאר בעז"ה שחיוב מושיט הוא מכח הרה"ר, ויש לברר הגדר בזה, דהנה בפשוטו ניתן לבאר שבעצם הוציא את החפץ לרה"ר, ובמושיט נתחדש דלא בעינן שיניח דוקא ברה"ר אלא סגי במה שמניח ברה"י אחר דבכך נתקיימה מלאכת הוצאתו.

וכך באמת מבואר בראב"ד בכתוב שם בעירובין לג. שגדר חיובו הוא מתורת 'מוציא' וז"ל "וגזרת המקום היא דמושיט אפילו למעלה מי' טפחים כמונח ברשות הרבים דמי וקא מעייל ומפיק מרשות היחיד לרשות הרבים או מרשות הרבים לרשות היחיד".

וכך ניתן לדקדק מעט בריטב"א בשבת צז שהק' על שיטת התוס' במעביר שמוציא אינו חייב אלא בהנחה ברה"ר.

מיהו באמת נראים הדברים שאין זה גדר החיוב, דהרי מאידך גיסא מצינו שמשמע שעיקר צורת המלאכה הוא להעביר מרה"י לרה"י.

א'- שיטת הרשב"א ודעימיה דמעביר פטור וחיובו הוא דוקא כמושיט וודאי משמע שטעם הדבר הוא משום דדוקא אז מלאכתו היא מרה"י לרה"י, וז"ל הריטב"א בשבת צט. "וההפרש שיש בין המושיט והמעביר, כי המעביר הוא עצמו נעקר והולך עם החפץ, והמושיט עומד במקומו".

ב'- בירושלמי דן לדון את מושיט כאב בפנ"ע ואם הוא רק עוד אופן שנחשב כמוציא לא היה מקום לדון כן.

ג'- הריטב"א בדף ד. כ' "כיון שעמדה ידו ברשות הרבים מעט לאו הושטה היא" והיינו שבעינן שיושיט ברציפות מרה"י לרה"י.

ד'- הריטב"א בעירובין לג. כ' "שהמושיט הוא שנותן מרשות שעומד בו לרשות שחבירו עומד שם ולא שנוטל מחבירו ומביא לרשותו"

ה'- בתוס' בדף ד: כ' שאם קלוטה כמי שהונחה א"א ללמוד זורק ממושיט, וכוונתם נראה מחמת שחיוב המלאכה הוא מרה"י לרה"י וכמו שסיימו "ולא דמי כלל למושיט שהוא מרה"י לרה"י ורה"ר באמצע".

**ו]** והנראה בזה בעזהי"ת דודאי עיקר מלאכת הוצאה היא עקירת החפץ ממקומו והבאתו למקום אחר, וכן במעביר ד' אמות זהו גדר המלאכה וכדאיתא בראשונים שמעבירו ממקומו למקום אחר בדרך רה"ר. וממילא בעניננו בודאי עצם המלאכה שעושה בחפץ היא עקירתו מהרה"י שנמצא בה והבאתו לרה"י האחרת ואין המלאכה להוציאו לרה"ר כיון שלא הונח שם, אלא שמ"מ מה שנאסר בהוצאה זו הוא מה שמעבירו למקום החדש דרך רה"ר, וזה עיקר כוונת הגרעק"א בתוס' בעירובין שמעביר חייב בכה"ג מכח מה שמעביר את החפץ דרך רה"ר.

ונראה עוד דיש חילוק מהותי בין מלאכת הושטה להעברה, דכשמושיט או זורק מלאכתו באמת היא מרה"י לרה"י ואינו מהלך ברה"ר, אלא שמ"מ במלאכתו העביר את החפץ ממקומו למקום אחר המובדל ממנו ברה"ר, וזוהי עיקר טענת הרשב"א על המושיט של רש"י, ומשא"כ במעביר במלאכתו עבר ברה"ר עצמה ועשה העברה גמורה, מיהו לשיטת הרשב"א ודעימיה זה גופא חסרונו וכמו שנבאר בעז"ה.

וזהו שורש כל הסוגיא, דבחיובא דמושיט חסרונו מכח מה שלא עבר ברה"ר עצמה וזה עצמו גריעותא במלאכה ועוד שממילא חשיבות מלאכתו היא מכח מה שהביאו לרה"י המובדלת ברה"ר.

ומכח זה בעינן לכל התנאים שמביאים לכך שיחשב כמושיט מרה"י לרה"י דוקא, ויתכן שזה טעם דיוטא אחת ג"כ, [ויתכן שטעם הדיוטא אחת לפרש"י היא בכדי שיהיה חשיבות לרה"ר במלאכתו, וצ"ע בזה].

וכ"ז במושיט אבל במעביר אין לדון כלל את המלאכה מרה"י לרה"י ולכן פטור לשיטת הראשונים, מיהו שיטת התוס' דאדרבה כל מה שהוצרכנו לגדר זה הוא מחמת שהיה חסר בהעברת החפץ ברה"ר אבל במעביר ל"צ כלל לרה"י אלא לשמש שמצד החפץ נעקר ממקום והונח במקום אחר.

**ז]** ובמה שנתבאר מתברר דינא דרה"ג שבמושיט ס"ל שבעינן דוקא שאוחז את קצהו אצלו ובזורק מוכח ברשב"א בדף צז. של"צ, והטעם לפי מה שנתבאר שיסוד החסרון במושיט הוא מה שאינו כ"כ ברה"ר, וזה בעיקר במושיט עצמו כיון שידו בתר גופו גרירא, אבל בזורק הדר דינא לחייבו בלא"ה.

וזה ג"כ טעם התורא"ש בדף ד: וברשב"א שם שהק' דנילף זורק ממעביר דהבינו שחסרונו של המושיט הוא במה שידו בתר גופו גרירא.

**ח]**נמצאו ג' דרגות מעביר - שחסרונו שאינו מרה"י לרה"י בעיקר מעשיו ולכן פטור להרשב"א ודעימיה, ומעלתו שעובר בגוף רה"ר וחייב טפי לשיטת התוס'.

זורק - חסרונו שאינו עובר ממש ברה"ר ולכן פטור טפי ממעביר, וכן אינו עובר ממש מיד ליד לרה"י ופטור אפילו לרבנן, ומעלתו שזריקתו מרה"י לרה"י ולכן חייב לר"ע אפילו להרשב"א דמעביר פטור ואפילו לרה"ג שבמושיט בעינן דוקא שנשאר אצלו מקצת.

מושיט - חסרונו מכולם שידו בתר גופו ולא עבר כלל ברה"ר ומעלתו שמ"מ מושיט לרה"י ממש.

### סימן ו' עקירת והנחת גופו

סוגיא ג.-:, וירושלמי ה.

#### מראי מקומות

**א']** מבואר בספיקו של רב שבהטעינו חבירו יש לדון אם מתחייב ע"י עקירת גופו, ויש להעמיד מה גורם להגדיר את הילוך האדם כעקירת גופו ולא כעקירת חפץ.

**ב']** בעיקר הספק יש לדקדק מה החסרון שיש בעקירת גופו.

עי' בדברי רש"ג [בספר הנר] ודבריו יסוד גדול בהבנת הסוגיא שהוא חסרון בחידוש של העקירה, אע"פ שבפשט הגמ' וודאי אין כן דרך הראשונים, ומכמה מקומות בסוגיא בידו לא נייח ובהנחת גופו רואים כדבריו.

ומאידך גיסא עי' בגרעק"א ג: על תוד"ה "היה טעון" במה שפירש בביאור החסרון בעקירת גופו, ודבריו צריכים ביאור בגדר החסרון בזה, והטעם שהוא שייך לדין עקירה והנחה כדמוכח מלשון הגמ', ועי' בעניין זה בדברי ר"ח שבתוס' ה. ד"ה 'כשני', ועי' בירושלמי שנראה שדימה בין שני הנדונים, ובאמת שיל"ע הטעם דאין בעקירת גופו את החסרון של ר"ח ועי' בזה בברכ"ש סי' א'.

ויש כמה מקומות בסוגיא שניתן לעמוד על גדר החסרון.

**א'**- ברור בצורת הסוגיא שמקור הספק של רב הוא הדין של המשנה שבעה"ב הנותן לידו של עני הפשוטה לפנים פטור העני שהוציא, והבין רב דהיינו משום דעקירת גופו לא שמה עקירה, וזה מוכח מתשובת רבי שהוצרך לחלק בין גופו לידו.

וביותר שריהטת הגמ' נראה שאליבא דאמת בידו נשאר החסרון שהבינו מתחילה אלא נתחדש שבגופו שמה עקירה מכח שגופו נייח, וכך פי' רש"ג [בספר הנר] והרא"ש בפסקיו ובתוספותיו להדיא וכך משמעות רש"י.

ובדין דמתני' הדבר ברור שמכח מה שלא דנים שעקירת היד עקירה מיחסים את העקירה במלאכה לבעה"ב דהרי אסור לו מדרבנן מטעם שעשה חצי מלאכה ואם תחילת המלאכה היא במה שהעני החזיר את ידו א"כ לא היה על הבעה"ב שם 'עוקר'.

וממילא יש לנו ללמוד שגם בהטעינו חבירו אם אין עקירת גופו חבירו הוא העוקר וחשיב כשנים שעשאוה, וכך מבואר להדיא בר"י מלוניל בעקירת גופו שפטורו של האחרון הוא משום "דשנים שעשאוה פטורין", הרי מבואר שדן את הראשון כעוקר, וכ"נ להדיא מרש"ג [בספר הנר], ובאמת שכך מבואר ברש"י קנג: שהמניח על אדם מהלך כיון שאין שם עקירת גופו חשוב כשנים שעשאוה, וכ"נ בר"ח שכ' למסקנא דנמצא כולו מעשה בידו ומשמע שעד עכשיו היה רק חצי מעשה.

**ב'**- בתוס' ותורא"ש ג: כ' דאם אין הנחת גופו הנחה לא בטלה עקירה הראשונה והיינו לכאורה משום שחסר בעיקר ההנחה.

**ג'**- רבינו שמשון בתו"י ובתורא"ש סובר שהסוגיא איירי דווקא בעקירה אבל בהנחה לא ודימה זה לדף ד: שאיירי לגבי מקום ד' דהיא סוגיא מצד ההנחה ולא מצד מעשה העקירה.

וע"ע בסוגיא דהנחת גופו במהרש"א, ובסוגיית ידו לא נייח.

**ג']** הנחת גופו.

**א'**- ר"י [בתוס'] פי' דספק הגמ' הוא גם לענין הנחה אם נחשב הנחה להתחייב בהנחת גופו, ומאידך הרשב"א [משאנץ, והובא בתו"י ובתורא"ש] פי' דבהנחה פשיטא ליה דמהני [מכח מתני', תורא"ש], והספק היה בעקירה כיון שבעינן עקירה חשובה יותר מהנחה כמבואר בדף ד: בדין מקום ד'.

**ב'-** עי' מהרש"א מה שהק' על ר"י ובמה שתי' ודברי צריכים דקדוק היטב, וכמה יסודות בדבריו.

**ג'-** עי' בחי' הגרעק"א מה שהכריע כדברי ר"י [וכה"ק במשניות אות א'], ויל"ד מה יתרץ הרשב"א על כך.

**ד']** יש לחקור בכמה דיני הנחה אם גם הם בכלל הספק.

**א'**- בדין הנחה שקודם עקירה, עי' מהרש"א שהעמיד שיתכן לחלק דבזה לכו"ע היה פשוט לגמ' דחשיב הנחה.

**ב'-** בדין הנחה לבטל את העקירה הראשונה, עי' תוס' ותורא"ש ג: שמבואר שאם אין הנחת גופו הנחה לא בטלה עקירה הראשונה אפילו שעמד לפוש, ועי' בחי' הגרעק"א מה שתמה על דבריהם, ובישוב טענת הגרעק"א עי' בזכרון שמואל סי' ה' [עמוד תצח].

- ועי' היטב ברשב"א שכ' דמהני אפילו אם עקר לפנות מזוית לזוית, ודבריו צריכים תלמוד.

- ועי' הדין אם תחילת הילוכו אחר שעמד לפוש היה במזיד.

- ועי' היטב בריטב"א ג. שלפו"ר נראה שחולק על עיקר דברי התוס' אלא שדבריו צ"ע,

**ג'-** בדין הנחה במקו"פ, עי' רש"י [צב:] שפי' בבן עזאי שמוציא דרך סטיו פטור כיון דהנחת גופו בסטיו הוי כהנחת חפץ, ויל"ע אם דין זה היה תלוי בספק הגמ' ולכאורה משמע שלא דהרי מ"ט לא פשט רב את ספיקו מבן עזאי, ושמא נסתפק דדינא דבן עזאי הוא מכח אויר כרמלית כממשה ואפילו בזורק ולא ידע ברייתא דדף ו. [ומ"מ בירושלמי נחלקו בשם רב בטעמא דבן עזאי, והגמ' שם הביאה ברייתות כדברי שניהם וצ"ע היטב שם]

**ה']** כמה ספיקות שיש לדון אם יש בהם את החסרון של עקירת גופו.

**א'** יל"ע בכל עוקר חפץ עקירה גמורה ועדיין היה עומד בשעת עקירה אם צריכים לדינא דעקירת גופו.

**ב'** יל"ע במניח על בהמה משא והולכת אם צריכים לדינא דעקירת גופו.

**ו']** גדר מה שנתחדש במה שפשט רבי דחייב בעקירת גופו.

יש לדקדק מה נתחדש בעקירת גופו דחשיב עקירה, אם חשיב עקירת הגוף כעקירה בחפץ ובעינן דוקא עקירת גופו או דאין הגוף מקומו של החפץ וממילא הילוך האדם חשיב עקירה, ולכאורה הוא תלוי בשני הדרכים בביאור החסרון מעיקרא, ודו"ק.

ועי' לשון הפסקי רי"ד וז"ל "מאי טע' ידו לא נייח, גופו נייח. פי' אף על פי שחבירו עשה עקירה והטעינו והוא הוציא והניח לחוץ חייב הוא, שכיון שחבירו הטעין על גופו גופו נח הוי. וכשעוקר גופו לצאת כאילו עקרם מן הארץ דמי, שכשהן על גופו כמונחין בארץ דמי. ולא דמי גופו לידו, דתנן במתני' שאם נתן בעל הבית לידו שלעני והוציא העני והניח לחוץ פטור, מפני שידו לא נייח, שהיא נגררת אחר הגוף, ולא דמיא עקירת היד כעקירת חפץ ממקומו, דידו לא נייח ובעל הבית עשה העקירה ולא העני, ולפיכך פטור"

- ולפו"ר יש נפק"מ בין הצדדים בהטעינו חבירו כשהוא מהלך, דאם בעינן עקירת גופו הא אין כאן עקירת גופו, ואם נדון כעקירת חפץ אילו נדון את החפץ כמונח נוכל לדון כאן עקירה, ועי' היטב בתוס' ג: וה: שמשמע שדנו עקירת גופו אפילו במהלך, ומאידך עי' היטב ברש"י קנג: דפשטות דבריו דבמהלך פטור כיון שלא היה כאן עקירת גופו, והעמיד מחלוקת זו הגרש"ר בזכרון שמואל סי' ה' עמוד תצח.

**ז']** עי' היטב ברמב"ן בדף ח: ובדבריו בכתובות לא.

#### חבורות

##### עקירת גופו

**א']** יסוד הספק של רב שבהטעינו חבירו חשוב כעקירת גופו ולא כעקירת חפץ.

הדבר ברור ואין צריך לאומרו שכשהחפץ מונח על הארץ וקשור בו אינו שייך לסוגיין ובכה"ג ברור שהיא עקירה גמורה, וכל נדון הסוגיא הוא מכח שהאדם הוא מקומו של החפץ.

וכן ברור שהעוקר חפץ המונח ע"ג אדם אינו שייך לסוגיא של 'עקירת גופו' דוודאי אם עקירת החפץ לא היתה מכח עקירת גופו חשיבא עקירה גמורה.

והנה אמנם שבכל מקום שעוקר חפץ שיש על גביו חפץ, כגון שולחן שיש על גביו כוס, א"א לדון את העקירה של הכוס מהשולחן אלא דנים את העקירה של הכוס מהקרקע בעקירת השולחן, מ"מ הדבר ברור שאין בכך סיבה לתת לכוס את חסרונות השולחן כשולחן כיון שאין עקירתו עקירת השולחן אלא שע"י הפעולה של עקירת השולחן עושה מעשה גמור של עקירה של הכוס מהקרקע, וממילא הדבר פשוט שאין בכך שהחפץ מונח על גבי האדם סיבה לגרע מלדון את עקירת החפץ מהקרקע מקום עמידת האדם, וחשיב כאדם אחר העוקר את החפץ מע"ג האדם.

וכן נראה שאם החפץ מונח על האדם ובא אחר ומוציא את האדם עם החפץ גם זה אינו שייך לסוגיין דעקירה גמורה היא ולא גרע מעוקר את החפץ עצמו, וכן חשיב עקירה בחפץ כמו כל עוקר כלי שמתחייב גם על מה שמונח בו.

אלא נראה שכל נדון הסוגיא לפטור הוא מצד שנדון שיש כאן עקירת גופו בלבד דרק בו נעשה המעשה דהחפץ ממילא הולך לכל מקום שהגוף הולך בלי שנופל בו שום מעשה והשתנות.

ונראה שניתן לבאר דבר זה בשני אופנים.

**הא'** דחפץ המונח על אדם אינו כחפץ המונח על שולחן, דהאדם אינו מעשה איצטבא בעלמא אלא הוא מחזיק ונושא את החפץ והחפץ נתון לו, ומשא"כ שולחן שהחפץ מונח מעצמו והשולחן אינו אלא כחציצה בעלמא, וכיון שהאדם הוא המחזיק את החפץ מקומו של החפץ לעולם תחילתו באדם ואגב הנחת האדם נדון כמונח בקרקע וכשהאדם עוקר עצמו אינו נדון כעוקר את החפץ דאדרבה החפץ כבר מתחילת הימצאותו כאן היה תלוי במה שהאדם מונח כאן וכשהאדם נעקר ממילא אי"צ לעקור את החפץ, ונמצא שבהילוך האדם לא נתחדש ב'חפץ' שום דבר אלא באדם וממילא משתנית רשותו של החפץ בלי שנעשה בו שום עקירה.

וזהו יסוד מה שאמרו התוס' שלא בטלה עקירה הראשונה שגם למסקנא שעקירת גופו כעקירת חפץ היינו בתחילת הילוכו אבל כשהוא כבר מהלך והחפץ כבר בידו לא מתחדש בחפץ כלום בהילוכו.

**הב'** דחפץ בעלמא הנחתו ברשות בטלה לרשות ואינו אלא כקרקע הרשות בה הוא מונח ואין משמעות לעצם הדבר אלא רק למיקום של הדבר, אבל אדם חולק רשות לעצמו ודבר המונח עליו האדם הוא מקומו ואגב הנחת האדם מונח החפץ, ולכן אמנם כשאדם עוקר את האדם עם החפץ נדון כעוקר את החפץ כיון שעשייתו בשניהם כאחת, אבל כשהאדם הולך מצד עצמו הילוכו לעולם אינו נחשב כמעשה בחפץ דאין נופלת ההשתנות אלא במקום של החפץ דעשיית האדם בעצמו היא מצד המקום בעצמו והחפץ ממילא הולך לכל מקום שהולך ואינו נדון כלפיו כהשתנות, ולכן א"א לדון עקירה של החפץ ממקומו אלא מהרשות, וגם עקירה זו אינה ע"י מעשה בו אלא ממילא במה שנעשה באדם.

**ב']** גדר החסרון במה שהעקירה נעשית בעקירת גופו.

יש לדקדק מהו החסרון במה שצריכים לדון את העקירה בעקירת גופו, ובדרך כלל ניתן להעמיד בזה שני צדדים:

הא' דבאמת מהני עקירת הגוף לחפץ אלא דבעקירת הגוף יש חסרון בעצם עקירתה שאינה עקירה.

הב' דלעולם בעינן את העקירה בחפץ דאל"כ הרי הוא נשאר במקומו.

ושני דרכים אלו נראה שהם בעצם שני הדרכים שביארנו באות הקודמת ביסוד החסרון של עקירת גופו, ובסמוך נבאר בעז"ה דשני דרכים אלו הא' הוא שיטת רש"ג, והב' הוא שיטת הגרעק"א, וכמו שנבאר בעזהי"ת.

**ג']** ותחילה יש להקדים דמכמה מקומות מוכח דאם עקירת גופו לא מהני זה סיבה שלא בטלה העקירה הראשונה שמשם בא החפץ לגופו ודנים את ההנחה האחרונה כהנחה של העקירה שקודם עקירת הגוף.

**א'**- ברור בצורת הסוגיא שמקור הספק של רב הוא הדין של המשנה שבעה"ב הנותן לידו של עני הפשוטה לפנים פטור העני שהוציא, והבין רב דהיינו משום דעקירת גופו לא שמה עקירה, וזה מוכח מתשובת רבי שהוצרך לחלק בין גופו לידו.

וביותר שריהטת הגמ' נראה שאליבא דאמת בידו נשאר החסרון שהבינו מתחילה אלא נתחדש שבגופו שמה עקירה מכח שגופו נייח, וכך פי' רש"ג [בספר הנר] והרא"ש בפסקיו ובתוספותיו להדיא וכך משמעות רש"י.

ובדין דמתני' הדבר ברור שמכח מה שלא דנים שעקירת היד עקירה מיחסים את העקירה במלאכה לבעה"ב דהרי אסור לו מדרבנן מטעם שעשה חצי מלאכה ואם תחילת המלאכה היא במה שהעני החזיר את ידו א"כ לא היה על הבעה"ב שם 'עוקר'.

וממילא יש לנו ללמוד שגם בהטעינו חבירו אם אין עקירת גופו חבירו הוא העוקר וחשיב כשנים שעשאוה, וכך מבואר להדיא בר"י מלוניל בעקירת גופו שפטורו של האחרון הוא משום "דשנים שעשאוה פטורין", הרי מבואר שדן את הראשון כעוקר, וכ"נ להדיא מרש"ג [בספר הנר], ובאמת שכך מבואר ברש"י קנג: שהמניח על אדם מהלך כיון שאין שם עקירת גופו חשוב כשנים שעשאוה, וכ"נ בר"ח שכ' למסקנא דנמצא כולו מעשה בידו ומשמע שעד עכשיו היה רק חצי מעשה.

ועי' לשון הפסקי רי"ד שכ' במסקנא וז"ל "גופו נייח. פי' אף על פי שחבירו עשה עקירה והטעינו והוא הוציא והניח לחוץ חייב הוא" ומבואר מלשונו שלפי ההו"א דנו שהראשון עשה את העקירה והטעינו והוא עשה את ההוצאה.

**ב'**- בתוס' ותורא"ש ג: כ' דאם אין הנחת גופו הנחה לא בטלה עקירה הראשונה והיינו לכאורה משום שחסר בעיקר ההנחה.

והנה אם החסרון בעקירת גופו נגמר בכך שהוא חסרון שאינו מעשה עקירה עדיין אינו סיבה שלא יהיה כל המלאכה של האחרון רק שעשאה בלי מעשה עקירה, אלא וודאי למדנו שהחסרון בעקירת גופו הוא בעיקר ההנחה שעקירה זו לא נחשבת כלפיו כעקירה אלא כהמשך העקירה הראשונה, והדברים צ"ב.

ומצינו בענין זה שני דרכים עיקריות, שיטת הרש"ג ושיטת הגרעק"א.

**ד'] שיטת רש"ג [בספר הנר]** - ברש"ג בספר הנר נמצא פירוש מחודש בסוגיא, ואמנם בפשט הגמ' ברור שהראשונים פירשו שלא כדבריו מ"מ יסוד הסברא של הסוגיא לדבריו נראה שתתכן לכו"ע, וז"ל רש"ג "וכיון דאמרינן בבבא דסופה שניהם פטורין משום דשנים שעשו פטורין וכו' בעא מיניה רב מרבי הטעינו חבירו וכו' טעמו של דבר מפני שיש עליו משא כבד ואין יכול לטעון עצמו ולרוץ אלא צריך לעקור את גופו וכו' והשיב רבי חייב ואינו דומה לידו ידו בתר גופו גרירא גופו בעי עקירא וטעמו כמו שפירשנו כי העני שנתן בעה"ב לידו והוציא שניהם פטורין וכן בעה"ב שנתן העני לידו והכניס שניהם פטורין כי מעשה אחד עשו שניהם מפני שהיד הניתן לתוכה אחר הגוף גרירא וכיון שאין עליו משא כבד ואין צריך לעקור את גופו ונכנס או שיצא על ידו מה שנתן לתוכה חברו אין כבד עליו ובתר ידו גרירא אבל כשהטעינו חברו משא כבד אין דומה ליד כי גופו צריך עקירה מכובד ונמצא כעוקר חפץ והוא לבדו עשה את המעשה וחייב" עכ"ל, ודע ששורש סברת רש"ג מבוארת גם בר"ח אע"פ שפי' באופן אחר וז"ל "אבל בעת שהגוף בפנים גופו נייח ובעי עקירה. ואם נתנדנד כאילו עקר והוציא חייב שנמצא כלו מעשה בידו הוא עקר מבפנים והוא הוציא והניח וכ"ש אם הוא משא כבד".

והנה מבואר בדברי רש"ג שהנדון מצד עקירת הגוף אם עקירת גופו נדונת כעקירה או כהילוך בלי עקירה, ומסקנא שבמשא קל אה"נ והיינו ידו אבל במשא כבד בעי עקירה כיון שכובד המשא מונע ממנו ללכת ונדון כהתחדשות.

ונראה שדבריו מיוסדים על הדרך הא' שכתבתי בטעם דאין כאן עקירת חפץ, דהיינו משום דהחפץ ביד האדם כבר עקור בידו להילוכו ואם לא יפול שם עקירה על הילוכו ממילא אף בחפץ לא נחשב שנעקר.

ואמנם בעיקר פירושו בחילוק הגמ' וודאי שא"ר לא פי' כדבריו מ"מ עיקר סברתו שהחסרון בעקירת גופו הוא מה שהיה מונח בגוף ההילוך ואינו נדון כעקירה, ובעניין הנחת גופו נברר בעז"ה שכך דרך פירוש התו"י והמהרש"א וכך פשטות התוס', ובענין עקירת יד נבאר בעז"ה שכך פשטות דברי רש"י והרא"ש.

ולפי"ז מתבאר בפשיטות הטעם דחשיב כשנים שעשאוה דכלפי הילוכו מעולם לא הניח והילוכו יהיה קיום העקירה הראשונה.

ועדיין יש לבאר את גדר החסרון בזה דאם נימא שהוא חסרון מצד שלא נדון את החפץ שהיה ברשות זו כיון שלא הונח שם דהיה מונח בו כבר היציאה, לא משמע כן כלל דמלשון הגמ' נראה שחסר בעקירה, ועוד שא"כ צ"ב מאיזה טעם מתחייב העוקר חפץ שנמצא על גוף האדם, והנראה דהוא חסרון בעקירה זו כיון שאינה עוקרת חפץ ממקום שהיה מונח בלי עקירתה אלא אדרבה עקירה זו היא מכח הגבלה של החפץ מעיקרו במה שהיה כאן ולא הונח מעולם נגד עקירה זו.

ודבר זה הוא דבר ברור שכל שורש לשון העקירה היינו לעקור דבר מעיקרו דהיינו שמצד עצמו היה לו להיות כאן ועוקרו ממקומו.

אלא שיש לעיין מכח איזה פרט במלאכה בעינן שיהיה הוצאה שיש בה עקירה אם משום שם ההוצאה דבלי"ז לא נחשב שהוציאו מכאן דמעיקרא לא היה לא להיות כאן יותר מזה, או שהוא חסרון בשם מלאכה דבכה"ג אינה מלאכה להוציאו מכאן דאינו מחדש שום דבר.

**ה'] שיטת הגרעק"א** הגרעק"א בדף ג: על התוס' ד"ה "היה טעון" כ' וז"ל "זה ודאי מוכח ממתני' דכשמונח ביד הוי הנחה לענין דהנוטל מידו הוי עקירה כדקתני או שנטל וכו' אלא דהאיבעיא רק דהעקירה מצד עקירת גופו דאפשר דלא חייב עלה כיון שאינו עוקר חפץ ממקומו ונשאר במקומו הראשון, (מ)וכן לענין הנחת גופו אפשר דלא מקרי הנחה לחייב עלה כיון דאינו מניח החפץ למקום אחר אלא שמונח במקומו בגופו (וכ"כ המהר"מ לובלין)"- ובדבריו מבואר שהבין שהחסרון בעקירת גופו הוא מחמת שלא עשה שום מעשה בחפץ ולא עקר את החפץ ממקומו, ומשמעות דבריו דהחסרון בעקירת גופו הוא משום דבעינן עקירה בחפץ ולא מהני עקירת הגוף, ולפי"ז נראים הדברים כהדרך השניה שכתבתי שאין כאן עקירת חפץ כיון שהגוף הוא מקומו של החפץ ונמצא שנשאר במקומו הראשון, ולא דנו כלל מצד עקירת הגוף דהיא וודאי לא מהני לחפץ, אלא הטענה היא על החפץ שהוא לא נעקר כלל.

[ולהדרך הא' שהחפץ תלוי בגוף מילא עקירת הגף מהני לחפץ אבל לדרך זו אדרבה הטענה היא שלא נעשה כאן עקירה כלל, ודו"ק]

ויש לבאר בדבריו מה החסרון בזה דהרי סו"ס החפץ נעתק מהרשות הראשונה והוא מונח ברשות השניה, ואין לפרש בדבריו דבהוצאה בעינן להעביר את החפץ ממקום למקום דהרי מבואר בלשונו שהחסרון בעקירה דלא חשיב עקירה ולא חשיב הנחה, וכן הוא לשון הגמ', ובאמת שיתכן שדבריו פשוטים שאין כאן עקירה שהרי לא עקר את החפץ ממקומו ודמי לסוגיית זירזא דקני, מיהו כאן הוא מחודש יותר משם דשם הרי באמת החפץ לא נעשה עקור כלל, משא"כ כאן סו"ס בהליכתו אינו נדון כמונח מיהו מ"מ כיון שעקירה היא חלק מהמלאכה חלק זה נעשה ממילא כיון שלא עשה בחפץ כלום אלא בעקירת גופו ממילא נעשה עקור.

מיהו יש לדקדק דבירושלמי מבואר דאם פטור בעקירת גופו וודאי יהיה פטור בזורק חפץ וחזר וקיבלו ושם הרי נעשה מעשה גמור בחפץ ובכ"ז לא מהני, והטעם דלא מהני היינו כגי' ר"ח בסוגיא בדף ה. שאם האדם עצמו חזר וקיבל פטור, ופי' ר"ח שם הטעם שפטור משום דמקום העקירה הוא מקום ההנחה, ולמדנו שהחסרון בעקירת גופו משום דהחפץ נשאר באותו מקום, מיהו עדיין נראה דהוא חסרון בדין עקירה ולא בעיקר ההוצאה כדמוכח לשון הסוגיא.

והנראה בעזהי"ת בביאור הדברים, דחשיבות המלאכה של הוצאה היא מכח מה שהעביר את החפץ, דהנה זה ברור שהמשנה את הרשות שהחפץ נמצא בה מרה"ר לרה"י אינו שייך כלל למלאכת הוצאה דאין המלאכה לשנות את 'שם' הרשות של החפצים אלא אדרבה המלאכה היא להעביר את החפצים מ'רשות' ל'רשות' כמקום של החפץ בלי שייכות ל'שם' הרשות אלא שנאסר דבר זה רק כשהם שני רשויות, ולכן אפילו כשיעקור חפץ מרשות הרבים ואח"כ יגדור אותה יהיה מותר לו להחזיר את החפץ למקום שהיה בו דהרי לא חידש בו דבר בעקירה והנחה דכל משמעות העקירה היינו לעוקרו מכאן ולהביאו למקום אחר, ובמקרים אלו הדבר פשוט כיון שאין שינוי הרשות מכח שינוי בחפץ כלל ואין כאן מלאכה והוא אפילו לולי דין עקירה והנחה, אבל בעוקר מאדם שברה"ר ומניח על גביו כשנמצא ברה"י דבעצם הוציא את החפץ מרשות לרשות אלא שמ"מ מצד המקום נחשב שחזר לאותו מקום בזה יש לדון, וזה נתחדש כאן דאפילו בכה"ג פטור והטעם בזה משום דבדין עקירה והנחה לא נתחדש רק לעשות מעשה עקירה וכן לא נתחדש רק שהחפץ יהיה מונח ברשות, אלא נתחדש שהמלאכה היא בעקירתו ממקומו כלומר שבמלאכה בעינן שהחפץ ישנה את ממקומו וזהו עקירה והנחה, ודו"ק.

ועדיין יש לדקדק הטעם שאפילו שעקירת גופו כעקירת חפץ עדיין יש מקום לפטור בזורק כמבואר בירושלמי וכמבואר בגי' ר"ח לק' ה., ועי' בזה בברכ"ש סי' א' ואי"ה במקו"א אאריך בזה.

ויש לדקדק לפי דרך זו איך תתיישב כל הסוגיא שהוכחתי לעיל דחשיב כשנים שעשאוה ושהוא חסרון בעיקר ההנחה, ובאמת שהגרעק"א הקשה על דברי התוס' והראשונים שאמרו שלא בטלה עקירה הראשונה, מיהו מ"מ בראשונים מבואר שלא בטלה.

והעיקר שנראה דגם לדברי הגרעק"א וודאי שהנחת חפץ ע"ג חבירו אינה מבטלת את העקירה הראשונה לענין הוצאת חבירו דאדרבה בהנחה זו הטעין את חבירו ובכך הכשיר בחפץ את הוצאת החבר שכבר אינו מחוסר אלא את הילוכו בכדי לצאת, וכללא הוא שבכדי להגדיר שהנחה כזו שיש הוצאה שיכולה להתקיים מבלי לעקור אותה על כרחך דהנחה זו לא ביטלה הוצאה זו אלא אדרבה הוצאה זו היא המשך העקירה הראשונה.

ועיקר מה שהוק' להגרעק"א דיש כאן הנחת גוף שהרי כשמהלך אין החפץ נדון כמונח לגבי עקירת אחר וכשעמד לפוש נעשה כמונח והיינו מחמת שגופו הונח, ואע"פ שאינה הנחה לחייב עליה היינו מחמת שהיא חידשה בחפץ מקום חדש אבל מ"מ גופו הונח ובטלה עקירה הראשונה, ומהראשונים האלו באמת משמע שלמדו שהחסרון בעקירת גופו הוא מחמת שחסר בעיקר הנחת גופו וכהדרך הא'.

ועדיין יל"ד לדברי הגרעק"א סו"ס בהטעינו חבירו יש ג"כ הנחת גופו, ונראה שכיון שכשהטעינו הטעינו על דעת שיוציא חשיב כעומד לכתף, וצ"ע בענין זה אם מכח מה שדנים את המוטען כעומד לכתף ג"כ נפטור את הא' שמניח במקום שעשה הוצאה, וכן אם אחר יעקור ממנו קודם שיתחיל ללכת, ונראה דבאמת הדבר ברור שא"א לדון זה כעומד לכתף דא"כ מה יועיל שעקירת גופו כעקירת חפץ סו"ס אין כאן עקירה כיון שהוא עומד לכתף.

##### הנחת גופו

**א'**- ר"י [בתוס'] פי' דספק הגמ' הוא גם לענין הנחה אם נחשב הנחה להתחייב בהנחת גופו, ויש לדקדק אם יתכנו לדבריו צדדי הספק שנתבארו, והנה לביאור הגרעק"א דבריו ברורים, ולדברי רש"ג נראה שצ"ל שהנחה כזו שכשיוציא משם לא יהיה ע"ז שם עקירה ממילא חסר בעיקר ההנחה.

ומאידך הרשב"א [משאנץ, והובא בתו"י ובתורא"ש] פי' דבהנחה פשיטא ליה דמהני [מכח מתני', תורא"ש], והספק היה בעקירה כיון שבעינן עקירה חשובה יותר מהנחה כמבואר בדף ד: בדין מקום ד'.

והנה לכאורה אין דבריו כלל לכל המושג הנחה אלא להנחה של גמר מלאכה דבהכי איירי לק' דהרי גם בעקירה דהתם בעצם הנדון היה דרגת ההנחה שנדרשת להחשיב את העקירה, ודו"ק, ולכן יש לדון על כל הנחה בפנ"ע וכמו שנבאר בעז"ה באות ד'.

**ב'-** עי' מהרש"א שהק' על ר"י ממתני' דחשיב הנחה להניח ביד אדם, ודבריו צ"ב, דהנה על עקירת גופו בגמ' לא הק' ממתני' [רק על התוס' ד"ה 'מאי טעמא' הק' כן לאחר שהם הק' כיוצ"ב על רש"י] והיינו משום דברור שהסוגיא כשהיא עקירת גופו וא"כ דומיא דהכי בהנחה הספק דוקא כשעושה הנחה ע"י גופו, ובאמת שכעין קושייתו הק' התו"י באות ג' [ויתבארו דבריהם באריכות בעז"ה ב\*\*\*] אלא שמתוך דבריהם מתבאר שלא הוק' להם כן רק לפרש"י שידו לא נייח ע"ג קרקע, וביאור הדברים נראה שס"ל דהחסרון בגופו הוא מכח שהילוך הגוף אינו חידוש וכדרך הרש"ג, מיהו כל הסוגיא דווקא כשה'שם' עקירה או הנחה הוא מכח 'שם' הנחת ועקירת הגוף אבל כשעוקר מגופו בעצם אין הגוף עושה בעקירה כלום והעקירה שעוקר אחר מהגוף עקירה גמורה היא, אבל בהנחה ביד שלא נייח ע"ג קרקע א"כ ההנחה לעולם צריכה לחול מכח הנחת הגוף כיון שאין שם מקום אחר להגדיר בו את ההנחה, וזו דעת התו"י, וכיוצ"ב נראה דעת המהרש"א דלמד שלעולם כל הנחה על גוף צריכה להנחת הגוף דזהו יסוד הסוגיא שהנחה על גוף אינו הנחה אלא מכח הנחת הגוף.

ועוד יש להבין בדברי המהרש"א דמתחילה הק' מכח עקירה דמתני' וחילק בין הנחה שקודם עקירה לבין הנחה שלאחר עקירה, ותימה מה הוצרך לכל אריכות זו ולא הק' מתחילה להדיא מהנחה שלאחר עקירה שבה הוא עסוק, ויתכן שבה להעמיד שיש סברא מיוחדת בהנחה של סוף עקירה שהיא בעצם שורש הסברא של חילוקו בסוף, וצ"ע.

וכן יש להבין את טעם חילוק המהרש"א בין עקירה שקודם הנחה לעקירה שלאחר הנחה, ויבואר בעז"ה בסמוך [באות ד'].

ועיקר חילוק המהרש"א במסקנתו צ"ב, דוודאי מלשונו לא נראה כלל שנתכוין לחלק שכל נדון הסוגיא אינו עניין רק לעושה מעשה בגוף ואינו עניין לעושה בחפץ, דלשונו משמע שחילק בין גוף המונח כבר לגוף ההולך עם החפץ, ונראה כוונתו שמכיון שיסוד דין הנחה היינו לגמור את מלאכת ההוצאה, והחסרון בהנחת גופו הוא שאינו סיום מכח שאדם הוא מעצמותו מהלך, ממילא יותר חידוש לדון את ההנחה כסיום וגמר כלפי הגוף המהלך דהרי הילוכו לא נתבטל מן החפץ, אבל כשנותן לגוף אחר הילוכו נסתיים ומה שהלה יכול להלך הילוך חדש הוא וכיון שעכשיו הוא עומד אינו מבטל את שם ההנחה שקיים עכשיו.

**ג'-** עי' בחי' הגרעק"א שהכריע כדברי ר"י [וכה"ק במשניות אות א'] משום דעל דברי רשב"א קשה דא"כ בעינן לחלק בין גופו לידו אפילו לפי ההו"א דאל"כ יקשה מ"ט בפשט בעה"ב ידו מליאה לחוץ אינו מתחייב.

ובדעת הרשב"א נראה דיתכן ליישב בכמה דרכים.

הא'- ברמב"ן בדף ג: מבואר דממתני' אין הכרע שלא מהני הנחה בפשיטת ידו, וכ' שם דיתכן שפשיטות הגמ' שלא מהני הוא מכח הדין שלא מהני בעקירה.

הב'- בתו"י מבואר שהגמ' ידעה מעיקרא כבר שידו לא נייח ובכ"ז דימתה עקירת גופו לעקירת ידו, וא"כ יתכן דלעניין הנחה וודאי לא חשיב הנחה בידו כיון דהוי הנחה דממילא וכמש"כ התוס' בעירובין, וכמו דמצינו דבתוס' ה: דאפילו אם במהלך חשיב כמונח בעינן שיעשה מעשה הנחה כיון שאין כאן הנחת גופו.

הג'- היה מקום לומר דכל נדון הסוגיא הוא בהטעינו חבירו בידו הפשוטה לחוץ אבל מוציא ידו מליאה פטור מטעם אגד יד וכסוגיא דדף צב, ודבר זה צריך דקדוק בפנ"ע אם שני הסוגיות שוות.

##### ברור בכמה דיני הנחה אם גם הם בכלל הספק.

**א'**- בדין הנחה שקודם עקירה, עי' מהרש"א שהעמיד שיתכן לחלק דבזה לכו"ע היה פשוט לגמ' דחשיב הנחה.

והנה אם המהרש"א הבין את החילוק בין עקירה להנחה כמו שחילק הרשב"א משאנץ א"כ צ"ע דלכאורה אדרבה הנחה שקודם עקירה דינה כעקירה כמו בסוגיא בדף ד:, ונראה שאינה דומה דשם החסרון בהנחה מגרע את מעשה העקירה, ומשא"כ כאן העקירה מגופו עקירה גמורה היא ואינה חסרה כלום דהחסרון בהנחת גופו ואין זה ההנחה שעקר, וע"כ צריכים לומר כן לדברי הרשב"א גופיה דאל"כ יק' לדבריו כיון שסובר שביסוד חסר בהנחה א"כ כשאפילו אחר עוקר חפץ מגוף יהיה חסרון מצד ההנחה של קודם העקירה.

ועדיין יש לדקדק אם דעת המהרש"א כדברי הרשב"א איך דימה ביניהם ושמא זה גופא מה שחילק, וצ"ע.

**ב'-** בדין הנחה לבטל את העקירה הראשונה, עי' תוס' ותורא"ש ג: שמבואר שאם אין הנחת גופו הנחה לא בטלה עקירה הראשונה אפילו שעמד לפוש ומתחייב מכח עקירה הראשונה, והגרעק"א תמה דאין לו להתחייב "דהעקירה ראשונה נתבטל דהא כשעמד לפוש אלו נטלו אחר מידו הוי עקירה דנטלו ועוקרו ממקום שמונח, א"כ ממילא נתבטל עקירה ראשונה דנעשה כמונח וכשהוציאו הוא אח"כ אינו חייב על עקירה כיון דאינו עוקר החפץ ממקומו שמונח שם", ויל"ד מה היתה דעת הראשונים שלא סברו כן.

והיה מקום לומר שיסוד החילוק בין אדם אחר לאדם עצמו דכלפי אדם אחר חשיב כמונח אבל כלפי האדם שנושא של החפץ אין לזה שם הנחה דהרי יכול להוליכו.

מיהו באמת מצינו שגם כלפי אדם אחר לא בטלה עקירה הראשונה [אע"פ שראוי להתחייב על הנחה זו] דהרי הוכחתי לעיל דחשיב כשנים שעשאוה, ובכדי להיחשב שנים שעשאוה מוכרחים לדון שהנחת האחרון חשובה הנחה של העקירה הראשונה.

ועוד שגם כלפי עצמו נראה דמצינו דחשיב הנחה לחייבו לשיטת הרשב"א משאנץ, ובכ"ז נראה דיתכן שאינו חולק על דברי התוס' כאן שהרי כל סברתו שסגי בהנחה כל דהו לחייב אבל יתכן שלעניין לבטל עקירה הראשונה לא סגי בה, וכך מוכח מהתורא"ש שהביא דברי התו"י וכאן לא הזכיר שאינו כדבריו [מיהו באמת שאין בכל זה ראיה דיתכן שעיקר כוונת התוס' דהברייתא באה להפקיע מצד שאין הנחת גופו הנחה ואפילו לרשב"א יש צד כזה אלא דס"ל דנפשט מפשטיה דמתני'].

והנראה בעזהי"ת בביאור העניין, דהנה באמת יש להקשות על דברי התוס' שנקטו דאם הנחת גופו שמה הנחה בטלה עקירה הראשונה, והדבר צ"ב דהרי אפילו בהנחת חפץ מוכח מהסוגיא שלא בטלה, אלא נראה דס"ל דגם שם הטעם משום הנחת גופו שאינה הנחה, והטעם בכל זה, דבאמת הנחת חפץ אינה סתירה לכך שהילוך גופו עדיין יהיה מכח עקירה הראשונה דאע"פ שהונח ביחס להימצאותו כאן אבל אין כאן הנחה לעניין שבכדי ללכת ע"י תזדקק עקירה וא"כ ממילא עדיין לא הונח לגבי עקירת גופו ובכדי לדון הנחה ביחס לעקירת גופו היינו הנחת גופו שאח"כ עקירת גופו היא עקירה מאותה הנחה, ודו"ק.

ולכאורה הדמיון לדין זה הוא דינא דקלוטה דחשיב הנחה לעניין להתחייב ובכ"ז לא חשיב שבטלה עקירה הראשונה, ויש לדקדק היטב אם באמת הם דברים דומים.

**ג'-** בדין הנחה במקו"פ, עי' רש"י [צב:] שפי' בבן עזאי שמוציא דרך סטיו פטור כיון דהנחת גופו בסטיו הוי כהנחת חפץ, ויל"ע אם דין זה היה תלוי בספק הגמ' ולכאורה משמע שלא דהרי מ"ט לא פשט רב את ספיקו מבן עזאי, ושמא נסתפק דדינא דבן עזאי הוא מכח אויר כרמלית כממשה ואפילו בזורק ולא ידע ברייתא דדף ו. [ומ"מ בירושלמי נחלקו בשם רב בטעמא דבן עזאי, והגמ' שם הביאה ברייתות כדברי שניהם וצ"ע היטב שם]

##### גדר מה שנתחדש דמתחייב בעקירת גופו.

יש לדקדק מה נתחדש בהא דעקירת גופו מהני, כלפי החסרון שמכחו מעיקרא נסתפקו.

והנה נתבאר לעיל שני דרכים בגדר החסרון, דלרש"ג החסרון מכח שכיון שאין החפץ מונח על האדם אלא מוחזק בידו נמצא ששיעור הנחתו בקרקע הוא בשיעור הנחת האדם וכיון שהאדם מונח בו אפשרות ההליכה אין הליכתו עקירה.

ולהגרעק"א החסרון הוא כיון שהאדם חולק רשות לעצמו נמצא שהנחת החפץ באדם וממילא לכל רשות שהאדם הולך אינו שינוי אלא לאדם ולא לחפץ שעל גביו.

ונראה דממילא הטעם שמתחייבים בעקירת גופו למסקנא, לרש"ג הוא משום דכן דנים שיש כאן התחדשות ועקירה, ולהגרעק"א הוא משום דדנים שיש כאן עשיה בחפץ והטעם לכאורה משום דדנים את החפץ כמונח בקרקע.

ונפקא מינה בין שני הדרכים אם כשיש חסרון בעקירת הגוף הוא יהווה חסרון בחפץ, דלרש"ג כן דכל מה שנתחדש דיש כאן עקירת גוף אבל אם לא יהיה עקירת גוף לא.

ולהגרעק"א לא יהיה חסרון דמעולם לא דנו שחסרון העקירה של הגוף יהיה חסרון אלא דנו מצד שאין דנים את הנחת החפץ בקרקע [או דסגי בהנחה זו שהיא רק אגב הגוף ואי"ז עיקר הנחתה] ובזה נתחדש שחשיבא הנחתו בקרקע [או עכ"פ ששיעור הנחה זו ראוי להתחייב עליה].

לשון הפסקי רי"ד "מאי טע' ידו לא נייח, גופו נייח. פי' אף על פי שחבירו עשה עקירה והטעינו והוא הוציא והניח לחוץ חייב הוא, שכיון שחבירו הטעין על גופו גופו נח הוי. וכשעוקר גופו לצאת כאילו עקרם מן הארץ דמי, שכשהן על גופו כמונחין בארץ דמי. ולא דמי גופו לידו, דתנן במתני' שאם נתן בעל הבית לידו שלעני והוציא העני והניח לחוץ פטור, מפני שידו לא נייח, שהיא נגררת אחר הגוף, ולא דמיא עקירת היד כעקירת חפץ ממקומו, דידו לא נייח ובעל הבית עשה העקירה ולא העני, ולפיכך פטור"

והנראה מלשונו כדרך שביארנו בגרעק"א, דהצד מעיקרא לדון שאין כאן עקירת גוף הוא מחמת שהא' 'הטעין' את גוף השני והשני כ'טעון' נותר לו רק לצאת בלי לעקור את החפץ ממקומו, וכך הוא באמת בידו, אלא דבגופו מסקינן שכיון דנייח ע"ג קרקע ממילא כשמניח עליו כמונחים בארץ וממילא השני עוקרם ממקומם והוא עוקר ולא הא', ודו"ק.

### סימן ז' גדרי עקירת יד והנחתה, וכן עקירה מיד והנחה בה.

שבת ג. "אמר ליה חייב ואינו דומה לידו וכו'" עד ג: "בעי אביי", וסוגיא צב "דאיתמר המוציא פירות וכו' עד למטה משלושה".

#### מראי מקומות

**א]** בדין יד יש במתני' שני אופנים, הא' שידו פשוטה לפנים וחבירו מניח בה חפץ והוא מחזיר את ידו. הב' שפושט ידו לפנים וחבירו נוטל ממנה. ובשניהם הדין ששניהם פטורים ויל"ד היטב אם בשניהם הטעמים שקולים, ואיתא עוד לק' צב. למ"ד שאגד יד שמיה אגד ופטור אפילו למטה מג', ויל"ד אם הוא מאותו טעם או מטעם חדש.

וברור כל זה תלוי בביאורי הראשונים.

וג' דינים הללו נתבררו בג' מקומות, בדף ג. איירי בדין הא' שחבירו הניח בידו הפשוטה [דהא דומיא דהטעינו חבירו], וטעם הפטור המבואר בגמ' תלוי בגירסאות ובפירושיהן.

בדף ג: "אמר אביי וכו'" לגר"ח [ולזה הסכימו כל הראשונים מלבד רש"י], איירי בוודאי בדין הפושט ידו מלאה וחבירו נטל מתוכה דומיא דהמוציא ידו מליאה דמבעיא ליה לאביי בתר הכי אם היא ככרמלית.

ובדף צב. מיירי בלמעלה מג' בדין הפושט ידו מליאה וחבירו נטל מתוכה, ונחלקו שם בדין למטה מג' אם אגד יד שמיה אגד.

**ב]** שיטת רש"י בדף ג. שטעם הפטור בהניח חבירו בידו הפשוטה מטעם שידו לא נייח ע"ג קרקע, וכן דעתו בדף צב בטעם הפטור בפושט ידו מליאה, ולשיטתו בזה חלוקים דינים אלו מדינא דאגד יד דשם הוא מכח ידו בתר גופו גרירא.

ובביאור החסרון שלא נח עי' רא"ש סי' ב' דהוא חסרון בנייח לעניין שא"א לחייב מטעם עקירת ידו, ולכאורה זו גם שיטת התוס' שהביא הרשב"א, עיי"ש.

ובתוס' מבואר שהבינו ברש"י דהוא חסרון גם בעקירת גופו, וכך נראה מדברי שא"ר.

ולשון הראב"ן [שלח] "הטעינו חבירו אוכלין ומשקין והוציאן לחוץ חייב דעקירת גופו כעקירת חפץ, אבל נתן לו חבירו לתוך ידו והוציא פטור" וכך סובר באמת, מיהו נראה שבקל ניתן לפרש לשונו דהוא הוציא ידו ולא עקר גופו.

**ג]** גר"ח שידו בתר גופו גרירא, ועי' בר"ח טעם הדבר, ועי' בראשונים לשונות שונים בדקדוק גירסא זו.

וטעם הפטור לגי' זו נראה בראשונים בדף ג. דהוא סיבה לדון שידו לא נייחא דבתוס' וברמב"ן הסכימו לפרש כן בלשון הגמ' ידו לא נייחא, וכך מבואר ברשב"א ובריטב"א.

ומאידך בסוגיא בדף ג: אמר אביי שידו של אדם אינה לא כרה"ר ולא כרה"י ופירשו הבעה"מ והרמב"ן והתורא"ש ועו"ר דהיינו דינא דפושט ידו מליאה וה"ה למניח ביד חבירו הפשוטה, ומטעם שידו בתר גופו גרירא ומשמע שטעם דבתר גופו גרירא מחשיב שהיד היא רשות לעצמה ולא בטלה לרשות הפשוטה לה, ודבר זה דקדוק הרבה.

**ד]** עוד יש לדקדק לגר"ח החילוק בין סוגיין לסוגיא דאגד יד בדף צב, ועי' ברשב"א בסוגיין ובתוס' ובבעה"מ בדף צב שבאמת משמע שהכל מטעם א', ומ"מ יל"ד החילוק בין שני הסוגיות.

#### חבורות

##### ברור שיטת רש"י

**א']** רש"י בטעם שאינה עקירה גרס בדף ג. "ידו לא נייח גופו נייח" ופירש "ידו לא נייח הלכך כי הוציאה לא עקר מידי ואין דרך הוצאה בלא עקירה והנחה. גופו נייח על גבי קרקע והויא עקירה" ומבואר ברש"י דגופו נייח ע"ג קרקע ולכן חשוב עקירה, ומשמע דידו לא נחה ע"ג קרקע ולכן לא חשוב עקירה, וכן הביאו בשמו התוס' ועו"ר.

וכן בדף צב. בטעם שאינה הנחה פרש"י "התם למעלה משלשה וטעמא משום דלא נח".

והסוגיא בדף ג: לפרש"י אינה מענין זה.

והעולה מדבריו שהטעם הוא שאין כאן הנחה, ובפשטות דבריו משמע דכשידו תהיה בתוך ג' אה"נ הוי עקירה והנחה כגופו, אלא שאז יהיה לדון מכח פלוגתא דאגד גופו אם חשוב אגד, וכדפרש"י בדף צב. שהטעם של מאן דפטר בהנחה בתוך ג' הוא משום "דאגד גופו שמיה אגד דידו בתר גופו גרירא".

**ב']** יש לדקדק בעיקר כוונת רש"י, ויתכן לבאר בזה ג' פירושים.

**הא'** שאין החפץ מונח כשהוא ביד כיון שהיד לא מונחת, ולפי"ז באמת למסקנא עקירת ידו עקירה כעקירת גופו אלא שהגמ' חידשה טעם חדש בעיקר ההנחה שאינו שייך כלל להבנת רב שהבין שהוא חסרון בעקירת והנחת ידו [שהרי דימה לזה דין עקירת והנחת גופו].

**הב'** שאין כאן עקירת יד כיון שהיד לא היתה מונחת נגד עקירה זו אבל החפץ נחשב כמונח ביד, וזה טעם מקביל לחסרון של עקירת גופו לפי פירוש רש"ג, ולפי"ז עיקר כוונת הגמ' לחלק בעיקר הספק אם חשוב עקירה בין עקירת גופו לעקירת ידו.

**הג'** דכיון שידו לא נייח ע"ג קרקע אין לחפץ הנחה אלא ביד ולכן אין עקירת היד כעקירת חפץ, וזה טעם מקביל לעקירת גופו לפי פירוש הגרעק"א, והיינו שהגמ' חידשה שבגופו כיון שהוא מונח ע"ג קרקע אין כאן רק עקירת גופו אלא גם עקירת חפץ אבל בידו אין לחפץ מקום בקרקע שנעקר ממנו.

**ג']** לפו"ר נראה שנחלקו בזה הראשונים, וכמו שנבאר בעז"ה.

מדברי הרמב"ן והר"ן נראה כהפי' הא'- דהרמב"ן והר"ן [בחי' ועל הרי"ף] הק' על רש"י דאם ידו לא נייח ע"ג קרקע יהיה פטור הנוטל והנותן לתוך יד חבירו שהרי לא עקר או הניח ע"ג קרקע, ותי' הר"ן שכשהגוף והיד באותו רשות כיון שהגוף מונח אף היד נחשבת כמונחת, ונראה שלתי' זה נתכוין הרמב"ן, ולמדנו דס"ל דהידו לא נייח הוא סיבה שהחפץ עצמו לא נחשב כמונח ואפילו בהנחת חפץ.

ומדברי התוס' משמע כהפי' הג'- בתוס' לא הק' על עיקר פירושו של רש"י מהמשנה ולמדנו דס"ל דגם לפרש"י זה נחשב הנחת חפץ ורק הוק' להם דיועיל עקירת גופו, וא"כ לא ס"ל כהפי' הא', ויש לדקדק דס"ל כהפי' הג' בדווקא דאם החילוק בין גוף ליד הוא מצד עקירת היד א"כ מהיכן למדו לרש"י שה"ה בעקירת גופו, ובאמת שכל זה לפו"ר ויש לדקדק כמה דקדוקים בתוס' שיכריחו כמו שאכתוב בעז"ה בסמוך [ולא אאריך כעת בדקדוקים והרוצה לעמוד עליהם יעיין בסימן הבא].

מיהו באמת נראה דיתכן לכוון את כל דברי הראשונים לדבר א', דהמעיין בתו"י באות ג' יבחין שס"ל דהא דכל ספק הגמ' בהנחת גופו הוא דווקא כשההנחה נעשית ע"י הגוף בעצמו אבל המניח ע"ג הגוף וודאי חשיב הנחה, כ"ז דוקא בגופו אבל בידו לפרש"י דס"ל דלא חשיבא כנייח ע"ג קרקע לעולם דין המניח בה כדין המניח אותה.

ועוד יש ללמוד מדברי התו"י שכל מה שפרש"י שידו לא נייח ע"ג קרקע יתכן דהוא דווקא כשידו וגופו בשני רשויות אבל כששניהם ברשות אחת יתכן שרש"י מודה דנהי דמצד ידו אין כאן הנחה אבל מ"מ מצד גופו יש כאן הנחה.

ובשני יסודות אלו מכוונים כל דברי הראשונים כשיטה א', דהנה וודאי שבדין ידו לא נייח כיון שאין הנחת ידו הנחה אף המניח בה אינו הנחה כדין הנחת ידו, ולכן הק' הראשונים ממתני' ותי' הראשונים דאגב הגוף יש הנחה גם לפרש"י, וזה גופא כוונת התוס' להקשות לרש"י שוודאי חייב להודות שכשהיד והגוף ברשות אחת יש כאן הנחת גופו ולא הנחת ידו וכמו שפירשוהו הראשונים וממילא ק' על רש"י דא"כ כשיעקור גופו יתחייב, והתו"י יישבו קושיא זו כדרך שיטת הרשב"א לחלק בין עקירה להנחה, עיי"ש.

ולפי"ז אף להראשונים עיקר חילוק הגמ' בדין עקירת גופו, אלא שהראשונים לא דקדקו את דקדוק התוס' דאפילו בעקירת גופו יהיה פטור, דבאמת אינו דקדוק מוכרח.

ובעזהי"ת נאריך בסימן הבא בביאור כל דברי התוס' והתו"י באריכות.

##### ברור דברי תוד"ה "מאי טעמא" והתו"י

רש"י פי' דידו לא נייח ע"ג קרקע, ותוס' דקדקו שלפי"ד בהטעינו חבירו בידו אפילו ברשות אחת ונעקר גופו פטור, והק' ע"ז ממתני'.

והנה לפו"ר משמע שרש"י פי' דאין כאן הנחה כלל ולא מחמת שהם בשני רשויות ותוס' הק' ע"ז דבמתני' תנן דחשיב הנחה, וכן משמע לפו"ר דרש"י לא דיבר להדיא על הדין של הטעינו חבירו בידו ויצא אלא כך למדו תוס' מסברא מכח מה שפי' דבידו לא חשיב הנחה דממילא יש לנו לומר שפטור בכה"ג, מיהו באמת כ"ז לא יתכן כלל, דאם ברש"י מבואר שאין כלל הנחה ביד א"כ להדיא תנן במתני' שלא כדבריו ולא היה להם להאריך בקושייתם, ובאמת שכל דבריהם באמת סובבים סביב אם כשעוקר גופו עם ידו חייב, דהרי לא הק' על רש"י דממתני' מוכח דהוי הנחה בידו וא"כ אפילו בהניח חבירו בידו הפשוטה יתחייב בעקירת ידו, ועוד דאחרי שהוכיחו ממתני' דהוי הנחה כשידו וגופו ברשות אחת הוצרכו להוסיף "וכיון דהויא הנחה כשעוקר גופו עם זה שבידו הרי עוקרו ממקום הנחה" ומבואר מלשונם דזה טענה שנתחדשה בשביל להק' אבל מעיקרא לא הוצרכו לטענה זו, ואם כל מקור דין זה מרש"י הוא בעצם מה שאמר דלא נייח והם בנו מכח זה דיש לנו לפטור גם בכה"ג א"כ טענה זו היא יסוד כל דבריהם ולא נתחדשה רק עכשיו, ועוד יל"ע דמלשונם משמע דאפילו לפרש"י באו לומר דכשגופו וידו ברשות אחת חשיב הנחה וזה לכאורה היפך דברי רש"י.

וקודם שנבוא לבאר דבריהם נבאר בעזהי"ת את דברי התו"י.

התו"י באות ג' לכאורה שייכים על התוס' האחרון ולכה"פ כל המשך דבריהם הוא גם על מחלוקת רש"י ור"י בידו לא נייח, ויש לנו לבאר החלק השני בדבריהם בקטע המתחיל "ולר"י דלא מחלק", והנה צורת דבריהם, דהק' דלפי ר"י שלא מחלק בין עקירה להנחה יהיה מוכח ממתני' דהנחת גופו חשובה הנחה [וזה קושיית המהרש"א] וע"ז תי' דרש"י מודה דלעניין הנחה מהני מה דהוא וגופו ברשות אחת, כ"ז תמצית דבריהם, וכל דבריהם מלאים תמיהות.

הא' דמה עניין הנחה שעושה במעשה גמור בחפץ על גופו להנחת גופו, ואם לא ס"ל לחלק בזה א"כ על רשב"א ג"כ יקשה מהעקירה דבמתני' מאי שנא עוקר מגופו לעקירת גופו.

הב' אפילו יהיבנא שדומה המניח ביד להנחת יד א"כ בהו"א דס"ל דהנחת גופו לא הוי הנחה לא יועיל להניח בידו דלא עדיפא מהנחה בגופו.

הג' דסו"ס מה יועיל ליישוב מתני' דהרי במתני' איירי גם בעוקר מידו של חבירו ולא רק במניח בידו של חבירו.

והנראה בעזהי"ת ביישוב דבריהם, דהנה הדבר ברור דסוגיית עקירת גופו והנחת גופו היינו כשההנחה היא בגוף והעקירה היא בגוף ואין נדון אם אפשר להניח ע"ג גוף כדאיתא במתני', מיהו נראה דאין הכל תלוי אם המעשה נעשה בגוף ממש אלא כל מקום שסו"ס בשביל לדון את החפץ כמונח נזדקק לדון כן מכח הנחת הגוף חשיב כהנחת גופו, דעיקר היסוד הוא שיש חסרון בהנחת גופו מלהיחשב הנחה מכחו, אבל במניח ע"ג הגוף ואין הגוף אלא איצטבא בעלמא שפיר הוי הנחה.

ולפי כ"ז נראה דכל שגופו או ידו חשובים ע"ג קרקע ממילא המניח על גביהם ל"צ להשתמש בהנחתם, וכן נראה עוד דלעניין עקירה שנעשית במעשה גמור לא שייך לדון כלל את החסרון של 'עקירת' גופו כיון שאין העקירה בגוף וממילא דמי להנחה [ושמא עדיף אפילו מהנחה כיון שאינו עושה מעשה כלל בגופו].

ועוד יש להעמיד בעיקר דברי רש"י שידו לא נייח על גבי קרקע דאין כוונתו שאין כאן הנחה כלל אלא כוונתו שהנחת היד היא לא מכח הקרקע אלא היא מונחת בעצמה.

ולאחר כל ההקדמות הללו יתבררו כל דברי התו"י בפשיטות, דהנה בהנחה בגוף אין לדון כלל הנחת גופו וכמו שנתבאר, וה"ה לפר"י דידו חשיבה מונחת ע"ג קרקע, אבל לפרש"י דידו לא נייח ע"ג קרקע א"כ לעולם שם הנחתה היא מכח הנחת היד וולכן אפילו כשאחר מניח בתוך היד תלוי בהנחת ידו, מיהו אינו תלוי עדיין בעקירת ידו כיון שלא נעשית העקירה ביד, ורק ההנחה נעשית ביד וכמו שנתבאר, ולכן הק' התו"י לפר"י שלא מחלק בין עקירה להנחה אם נסבור כרש"י שידו לא נייח ע"ג קרקע נוכל לפשוט מהנחה ביד שהנחת גופו חשיבא הנחה, [והיינו דס"ל דהא דידו לא נייח ידעה הגמ' ג"כ מעיקרא].

וע"ז חידשו דלפרש"י אפילו אם נסבור כר"י שאין חילוק בין עקירה להנחה היינו דווקא בהנחת גופו אבל בהנחת ידו כשידו ברשות אחת נחלק לעניין שתחשב הנחה ביד כהנחה ע"ג קרקע.

ולמדנו מכל דברים אלו כמה יסודות.

הא' שעקירת והנחת גופו וידו היינו כששם העקירה וההנחה ביד.

הב' שעיקר מה שאמר רש"י שידו לא נייח אין הכוונה שאין כאן הנחה אלא רק שהוי הנחת יד ולא הנחה ע"ג קרקע ובזה חלוק גופו מידו דבגופו חשיב הנחה ע"ג קרקע ולכן עקירת הגוף מהקרקע חשיבא עקירה משא"כ בידו שאין עקירת היד עוקרת מהקרקע ולכן עקירת ידו אינה כעקירת חפץ.

הג' דלעניין הנחה יש לנו לדמות לפרש"י הנחה וקירה מידו לדין הנחת ידו.

ועכשיו לאחר שהודיע לנו ה' כל זאת יתבררו בעזרתו יתברך גם כל דברי התוס', דהנה על עיקר דברי רש"י שידו לא נייח ע"ג קרקע אין להק' כלל ממתני' דוודאי עיקר דברי רש"י לומר שא"א לדון הנחה מכח הנחת היד דביד כל הנחתה בעצמה, וכ"ז חסרון בהנחת היד בעצמה או כשעוקר את היד בעצמה אבל כל שעוקר מהיד אין חסרון, אלא שהתוס' דקדקו דלפרש"י דכוונת הגמ' שידו לא נייח הוא אינו חילוק בין עקירת גופו לעקירת ידו אלא הוא חילוק בין חפץ המונח בידו דאז כל הנחתו היא הנחת הגוף לחפץ המונח בגופו דאז הנחתו היא הנחת הקרקע א"כ משמע שאפילו באופן שידו וגופו ברשות אחת לא יועיל עקירת גופו כיון שאין עיקר החסרון אלא מצד ידו וע"ז הק' דוודאי באופן שידו ברשות אחת עם גופו חשיב הנחה בקרקע דאל"כ ההנחה תהיה מכח היד ולא מהני וכטענת התו"י, ומכיון דחשיב הנחה מחמת גופו יועיל עקירת גופו כיון שעוקרו ממקום הנחתו, דאם באמת ההנחה היתה רק ביד אין עקירת גופו חשיבא עקירה ממקום הנחה אבל מכיון דכמונח בגופו יועיל.

##### יסוד הפטור בעקירת והנחת ידו

**א]** תנן במתני' שהפושט ידו לרשות אחרת עם חפץ פטור וביאר הרמב"ן בדף ג: דמוכח לגמ' שפטור אפילו באופן שהניח ידו, וכן מוכח בגמ' בדף צב דאיתא התם שפטור למעלה מג' לכו"ע ובתוך ג' תליא בפלוגתא דאגד יד, ולמדנו שלא מהני הנחה כשפושט ידו עם חפץ.

ועוד מבואר במשנה שהטעינו חבירו בידו הפשוטה והכניסה פטור, ולמדנו שלא מהני עקירה כשמחזיר ידו עם חפץ מרשות אחרת.

ויש לברר גדר הדין בזה, אם הוא חסרון מצד עיקר הנחת החפץ ולכן לא נידו כעוקרו ממקום הנחה ולא כמניחו, או שהוא חסרון מצד מעשה העקירה וההנחה, או שהוא חסרון בעיקר ההוצאה דאין היד חשובה כהרשות שהיא פשוטה בה.

ועוד יש לברר אם הוא חסרון דוקא בידו הפשוטה או שהוא חסרון בעצם עקירה והנחה בעקירת היד.

ועוד יש לדקדק אם הוא חסרון דווקא כלפי האדם בעל היד בעצמו או שהוא כלפי כל העולם.

ובדין זה מצינו ד' מקומות שמתוכם ניתן לעמוד בעז"ה על ברור העניין, והם, הא', הסוגיא בדף ג. בעי מיניה רב מרבי וכו'. הב', בדף ג: אמר אביי פשיטא לי וכו'. הג', בדף צב. פלוגתא דאגד יד. הד' התוס' בעירובין כ., ובעזהי"ת נברר את המסקנא העולה מכל הסוגיות.

**ב]** תחילה נברר מהו גדר החסרון, ובזה לפו"ר מצינו הרבה סתירות, וכמו שנבאר בעז"ה.

בשיטת רש"י באמת כל הסוגיות משמען בדרך א', דהוא חסרון בדין עקירה והנחה, דבדף ג. בדין הטעינו חבירו בידו הפשוטה גרס שאינו מתחייב בהחזרתה משום שידו לא נייח ופי' דהיינו שאינה מונחת ע"ג קרקע, וכן בדין הפושט ידו מליאה בדף צב. פי' דטעם הפטור משום דלא נח והיינו למעלה מג' כמבואר שם להדיא.

ודינא דאגד יד שנחלקו בו בדף צב הוא בתוך ג' ומכח טענת שידו בתר גופו גרירא.

ומאידך גיסא בשיטת בעה"מ [ג: וצב.] ג"כ אין סתירות דבכל המקומות פי' דהחסרון הוא מכח שידו בתר גופו גרירא דאינה חשובה כהרשות שהיא פשוטה אליה, ומשמע שהוא חסרון מצד עצם ההוצאה שאין כאן הוצאה גמורה.

מיהו בשיטת שא"ר נראה בעניין זה סתירות, דבתוס' פי' בדף ג. בהטעינו חבירו בידו הפשוטה פי' דהוא מטעם שידו בתר גופו גרירא ומבואר בדבריהם שניתן לפרש כן גם בגי' שידו לא נייח, וכ"כ הרמב"ן, ויותר מפורש כן בתורא"ש שכ' דידו לא חשובה כמונחת ברשות האחרת משום דבתר גופו גרירא, ועוד כ' שמחמת כן אין עקירת ידו כעקירת חפץ ומשמע דהוא חסרון בעקירה, ובאמת שכך משמעות צורת הסוגיא שהרי מתשובת רבי 'ואינו דומה לידו' ומהברייתא שאמרה 'לפי שאינו דומה לידו' וודאי משמע דהנדון בגופו הוא מכח הדין ביד והרי בגופו החסרון מצד העקירה כמבואר בגמ' וא"כ משמע דמטעם זה ג"כ היה הטעם בידו, ולא נראה כלל שרבי פי' בידו טעם חדש שאינו מעניין טענת רב, ומכל זה משמע שהחסרון של יד היא מצד דין עקירה והנחה.

ומאידך גיסא משמע שהוא חסרון של עיקר ההוצאה משום דהיד נחשבת כהרשות שהגוף נמצא, דהרי בדברי התוס' בדף צב מבואר שהוא מבטל הנחה של קלוטה ומשמע שאינו רק העדר הנחה אלא משמע דהוא משום דאוגדו לרשות שהגוף בה, וכן מבואר ממה שפי' שם דזהו טעם של מ"ד אגד יד שמיה אגד אפילו בתוך ג' והיינו משום דאוגדו לרשות שהגוף נמצא בה.

וביותר מבואר כן בגר"ח בדף ג: שאמר אביי שידו של אדם אינה כהרשות הפשוטה אליה, ופי' הרמב"ן והתורא"ש דהוא מטעם דידו בתר גופו גרירא, וברור שכוונת אביי כפשוטו מטעם חסרון של הרשות ולא מצד ההנחה שהרי נסתפק עדיין לאסור מצד כרמלית ואם החסרון בהנחה מה יוסיף הכרמלית בסיבת האיסור.

**ג]** קושיות בסוגיא דידו של אדם ככרמלית ובתוס' בעירובין כ.

בעיקר גדר החסרון ביד יש לדקדק היטב בדברי התוס' בעירובין, דהנה התוס' בעירובין כ. [וכדבריהם בתורא"ש שם ובשבת יא. וכן בפסקיו בפ"י סי' ו] חידשו דהמניח בפיו שנמצא ברשות אחרת חשוב כמקום פטור וכשמעביר משם לרשות שעומד בה חשיב מוציא ממקו"פ, וכיוצ"ב כ' דהמוציא ידו ומניחה ברשות השניה חשובה היד כמקום פטור וממילא דנו לפוטרו אם הניחו אח"כ ברשות ממש, ולבסוף הסיקו שא"א לפוטרו בכה"ג כיון שהיא הנחה דממילא.

ודבריהם צ"ב מהיכן הגיעו לכך שיד היא מקום פטור, דהרי וודאי בסוגיין מבואר ששייך לחייב על עקירה מידו הפשוטה דזהו ספיקו של רב, וכן להיפך מוכח שאפשך לחייב על הנחה בידו הפשוטה דזוהי הסוגיא בדף צב. ולרוב הראשונים ובכללם התורא"ש זוהי ג"כ הסוגיא בדף ג:.

אלא שהדבר המתבקש לומר כמו שכ' הגרעק"א דכל דבריהם הוא אחרי טענת הגמ' שא"א לחייב מכח רה"ר דנו שיש כאן הנחה במקום פטור, אבל לפני טענת הגמ' הוי הנחה ברה"ר ולא הוי מקום פטור, וכך ריהטת הגמ' באביי שידו של אדם אינה רה"ר או רה"י או כרמלית אלא מקום פטור.

ומעתה יש לדקדק היאך פירשו את פשט הגמ' דאם טענת הגמ' היא מכח שחסר בהנחה של היד א"כ ג"כ חסר בהנחה במקום פטור, ובלי הנחה במקום פטור אין מה לדון דאל"כ תיקשי בכל הוצאה בפשיטות יד שהחפץ נח באמצע במקום פטור [וכך אמנם הק' הבית מאיר] ובמתני' תנן להדיא שחייב [ואינו מכח תי' התוס' דהוי ממילא דהא א"כ היה להם להק' מכח המשנה.

וכך משמע להדיא בריטב"א שהביא את קושיית התוס' מפשט ידו דאתי לידי חיוב חטאת והדגיש מכח הנחת ידו, ועוד שנראה פשוט שיד בהילוכה אין הפירות נחים בה כלל דהא רכוב כמהלך ונראה אפילו אם רכוב לאו כמהלך בכה"ג אין להם הנחה כלל שהרי כל עצמם נעקרים עכשיו.

אלא על כרחך לומר שלא פי' את הגמ' מצד לא נייח אלא מצד בתר גופיה גרירא וס"ל שחסר ברשות של היד, וא"א לומר כן שהרי הרא"ש בפסקיו הלך עם טענת לא נייח ובכ"ז פסק כדברי התוס' בעירובין, ועוד שבתורא"ש בדף ה: מסיק שידו לא נייח ואינו עוקרו ממקום הנחה, ועוד שמבואר בדבריו שאילו ידו היתה נייח היה חשיב כעוקרו מרה"ר ולא ממקום פטור ולמדנו שמכח לא נייח נעשה מקום פטור.

ועוד יש לתמוה בדבריהם שכ' דהנחה דממילא לא הוי הנחה וצ"ב שהרי וודאי הנחת גופו חשיבא הנחה אע"פ שהיא הנחה דממילא וכן הנחת ידו בלי דינא דאגד יד הוי חשיבא הנחה וכן בדף ג: בלי טענת אביי שידו של אדם בתר גופי גריר ואינה כרה"ר היה מתחייב על הנחת הפירות, אלא וודאי שדבריהם הם לאחר תי' הגמ' שידו לא נייח דמכח שלא נייח הוי הנחה דממילא אבל אם יש כאן הנחה גמורה א"כ לא חשיבא הנחה דממילא.

ומעתה דבריהם סותרים זה את זה שמתחילת דבריהם הוכחנו שפירשו בגמ' מצד חסרון שגריר בתר גופיה, ומסוף דבריהם הוכחנו שפירשו מטעם חסרון הנחה.

ועוד יש לדקדק בעיקר דבריהם שבכרמלית משמע בתורא"ש שאסור לו להוציא מכח כרמלית, ועוד עצם האיסור להוציא מידו שהיא כרמלית צ"ב דבהנחה דממילא לכאורה הפשט שעוד לא נייח דבאמצע מלאכתו וכעומד לכתף וא"כ אינו עוקר מכרמלית כיון שלא נח שם.

**ד']** והנראה בכ"ז בעזהי"ת, דיסוד דין הנחה שקודם עקירה ושלאחר עקירה הוא אינו תוספת כדבר נפרד מעצם ההוצאה אלא הוא מעיקר מהות מלאכת הוצאה דנתחדש דאין ההוצאה להוציא את הדבר מאויר הרשות אלא להוציאו ממה שהוא נקבע ברשות דבהנחת החפץ נחשב כקבוע ברשות בכדי שהמוציאו יחשב כמוציאו מרשות וכל שחסר בהנחתו ממילא אין הוצאתו גמורה, ודו"ק.

וזהו יסוד כל מה שמצינו שמכח מה שחסר בהנחה חסר בעיקר ההימצאות ברה"ר או ברה"י וזהו דין אגד ודינא דאביי דידו אינה לא כרה"ר ולא כרה"י.

ובאמת שנראה יותר מזה, דכשנתחדש דין עקירה נתחדש דהוצאה שלא תבוא מכח עקירת החפץ אלא מכח סיבה אחרת אינה הוצאה כלל, וזהו דינא דעקירת גופו דס"ד דכיון שהאדם הוא מקומו של החפץ ורק האדם נשתנה ולא החפץ ממילא אין כאן הוצאה כלל [מיהו אינו הכרח דיתכן לפרש דס"ד דגופו לא נייח והוי חסרון כמו בידו].

וביד מבואר שאין זה החסרון [והיינו משום דכבר הסיקו דעקירת גופו עקירה היא וה"ה ידו] אלא שאין כאן עקירה כיון שלא הונח מעולם באופן שסותר את עקירה זאת [וברש"י באמת משמע דשני דינים הם אלא שברש"י נראה שכל החסרון ביד הוא מצד המעשה ולא מצד עצם ההנחה].

**ה']** ולפי מה שנתבאר דיסוד דין הנחה הוא קביעותו ברשות, נראה דכשאמרו שיד לא נייח היינו מכח שא"א לדון בו שום הנחה כיון שאינו בשום מקום ולא אכפ"ל במציאות שהיד נחשבת מונחת כיון שאין בהנחה זו שום קביעות מקום, אבל אם נוכל לדון שיש כאן קביעות מקום הדר דינא לדון אותה כהנחה, וזהו יסוד מה שאמרו בגמ' לאסור בידו מכח כרמלית דאם היה בהנחתה שם כרמלית ממילא דינה לדון אותה כהנחה גמורה, [והטעם שבכרמלית ניתן לדון הנחה טפי מרה"ר נראה דברה"ר מבטל את היד לרשות שהיא שם ומנתק אותה מגופו ומשא"כ באם ידו ככרמלית והיינו שמצב הנחתה הכולל את הגרירא בתר גופו והימצאותה באויר רה"ר הוא עצמו נדון ככרמלית ולא לבטל אותה לרשות אחרת וא"כ אינה סותרת כ"כ את הגרירא בתר גופו].

**ו']** ולכאורה כך יש לבאר את דברי התוס' בעירובין לענין שידו מקום פטור דכיון שהוי מקום פטור ממילא ניתן לדון אותה כרשות וכמקום הנחה.

מיהו יתכן לבאר דבריהם באופן אחר דהנה בריטב"א מצינו דהפושט ידו מליאה ללמעלה מעשרה ומניחה שם ואח"כ מניח החפץ ברה"ר פטור משום דנח במקום פטור, ודבריו צ"ב מ"ט חשיב הנחה והרי דמי להנחה ברה"ר, ונראה דיתכן לפרש דבריו בשני אופנים.

הא'- שבמקום פטור אינו מקום שנפרד ממקומות אחרים אלא אדרבה הוא כעין מקום ששייך לכל מקום, ולכן ידו חשובה כמונחת שם דעיקר הטעם של בתר גופו גרירא כי א"א לקבוע מקום שחלוק מהגוף.

הב'- שבמקום פטור לא בעינן הנחה גמורה לפטור אלא כל הנחה כל דהו מחלקת את המעשה וכמו שמצינו בסוגיא דדף ה: בדרך סטיו שיש צד שבלי הנחה כלל יהיה אסור, וכן מצינו בסוגיא דדרך עליו שבהנחה כל דהו הגמ' דנה אם המעשה נחלק, וממילא בהנחה של ידו הפשוטה חשובה הנחה לעניין זה, ודו"ק.

ובשני ביאורים אלו ניתן לפרש גם את דברי התוס' ודו"ק.

### סימן ח' דין עקירה מיד הפשוטה לרשות אחרת והנחה בה.

ג: "אמר אביי פשיטא לי" ועי' תוס' עירובין כ. ד"ה "לא יעמוד אדם"**,** וכל דבריהם נמצאים גם בתורא"ש בשבת בדף יא., וע"ע בריטב"א בעירובין כ. ובשבת יא.

ודעת שא"ר בזה צריך דקדוק בסוגיין.

#### מראי מקומות

בביאור התוס' בעירובין עי' אבן העוזר בסי' שמט, וע"ע במה שהשיג עליו הבית מאיר בסי' שנ.

וע"ע בדברי הגרעק"א בחידושיו בעירובין צט. מש"כ על דברי התוס'.

### סימן ט' הפושט ידו אם שרי להחזיר מכח כרמלית ומכח קנס.

שבת ג: ד.

#### מראי מקומות

**"ידו של אדם מהו שתעשה ככרמלית"** עי' רשב"א דכל ספק הגמ' כשפושט לרה"ר אבל בפושט לרה"י מותר להחזיר ודבריו צ"ת, ובריטב"א חולק עי"ש וכך ריהטת הגמ' והראשונים.

**"מי קנסוה רבנן"** כ"ג רש"י ועי' תוס' שגורסים אסרוה ועי' בזה בשא"ר.

**"מי קנסוה רבנן לאהדורי לגביה"** עי' היטב תוס' בעירובין צח. "והא לא נח" וכדבריהם שם כתבו התור"פ והתורא"ש שם, ודבריהם צע"ג דמאי קשיא להו כלל דהרי שם ל"ש דינא דידו ככרמלית וכן ל"ש קנס שהרי הספר נפל מידו, ועוד תירוצם תמוה דמבואר בדבריהם דדינא דסוגיין שאסור להחזיר הוא מטעם גזירה ולכאורה זה לא כשום צד בסוגיין.

**"מי קנסוה רבנן לאהדורי לגביה"** עי' ריטב"א בטעם שאינו כרמלית מעיקר הדין.

**"כאן למטה מעשרה כאן למעלה מעשרה"** - יל"ד אם יש איסור להוציא למעלה מעשרה, ועי' בזה ברש"י ותוס' ורמב"ן ובפרט ברשב"א.

ובאמת שיל"ד בעיקר האיסור אפילו בפחות מי' אם הוא מדין חצי מלאכה או גזירה, ועי' תורא"ש שמשמע להדיא שכל האיסור להוציא הוא מדין כרמלית, וע"ע היטב בתוס' בעירובין צח. ד"ה 'והא לא נח'.

- טעם ההיתר להחזיר למעלה מעשרה עי' היטב רש"י ותוס' דלכאורה פליגי.

- הטעם שאינה כרמלית למעלה בעשרה עי' תורא"ש שכ' משום דאין כרמלית למעלה מעשרה [וכוונתו לכאורה לדף ז.], וע"ע ריטב"א שכ' דאין רה"ר למעלה מעשרה, וצ"ע אם חולקים.

- ובטעם שמותר לשיטת התוס' להחזיר דרך למעלה מי' עי' ברמב"ן וברשב"א, וע"ע בביאור הגר"א סי' שנה ס"ג ד"ה "וי"א דאם".

**"ואיבעית וכו' ולאו ככרמלית וכו' משחשיכה קנסוה רבנן"**- מבואר שגם אם לא ככרמלית מ"מ קנסוהו, ויל"ד בטעם שקנסוהו,

- ויל"ע עוד בגדר הקנס אם הוא כעין כרמלית או דין אחר, ותלוי בזה אם יהיה לו את החילוקים של כרמלית, למעלה מי' וכן לשיטת הרשב"א הדין בפושט לרה"י, ועי' מ"מ [פי"ג ה"כ] שנקט בפשיטות דדוקא בתוך י' קנסו ודקדק כן מהרמב"ם, ועי' בכס"מ שכתב כן בשם הרמ"ך.

**"אדרבה איפכא מסתברא וכו' ומדלא משנינן הכי וכו'"**- בביאור כוונת הגמ' עי' היטב בתוס' ובר"ן.

- ובכל סוגיית הגמ' יש לדקדק היטב בדין הפושט ידו מליאה לחוץ משחשיכה אם דין הקנס שלו תלוי בדינא דרב ביבי או דיש לחלק ביניהם בין להיתר ובין לאיסור, וזה תלוי בפירושי הראשונים, עי' רש"י ותוס' ובעה"מ ורשב"א ור"ן, ובכל פירושים אלו תלוי למסקנא שהתירו ברב ביבי אפילו מזיד אם ה"ה בפושט ידו.

**"לא קשיא כאן לאותה חצר כאן לחצר אחרת וכו' איתעבידא מחשבתו"** - עי' ברש"י שנתכוון לפנותם מחצירו, ועי' ר"ח ורמב"ם שפי' שנתכוין להביאם לחצר אחרת.

### סימן י' גדרי האיסור בחצי מלאכה מדרבנן

מתני' ב. וסוגיית הגמ' ג. ג:

#### מראי מקומות

**א']** חלקי המלאכות שנאסרו מדרבנן נראה שמתחלקים לשני חלוקות עיקריות, הא' שנעשית מלאכה שלימה והוא השתתף בחלקה, והיינו דינא דמתני'.

הב' שעושה לבדו חלק מלאכה לבדה, והוא האופן שמבואר בסוגיין שאסור לפשוט ידו לחוץ עם פירות.

ונברר את הנדונים בעזהי"ת.

**ב']** החלק הא' כשנעשית מלאכה שלימה מבין כמה אנשים, דבזה תנן במתני' שפטורין אבל אסורים, ויל"ד איזה חלקים ממנה אסור לעשות מדרבנן ואיזה מותר, דזה ברור שאם ראובן עקר ונתן לשמעון שיתן ללוי שיוציא, ששמעון פטור ומותר דלא עשה כלום אבל יש לדקדק בעקירה וההנחה וההוצאה אם כל חד מהם לחוד אסור או לא.

- עקירה והוצאה בלי הנחה - זה וודאי בכלל האיסור במשנתינו, ולרוב הפירושים הוא בכלל האתי לידי חיוב חטאת.

- הוצאה והנחה בלי עקירה - זה וודאי בכלל האיסור במשנתינו, ולרוב הפירושים הוא בכלל האתי לידי חיוב חטאת.

- הוצאה לחוד בלי עקירה והנחה - לא נתפרש, ומ"מ להשיטות שההושטה היא שנאסרה בחומר דאתי לידי חיוב חטאת וודאי מסתבר שהיא בכלל האיסור.

- עקירה לחוד אפילו בלי הוצאה - בגמ' בדף ג. מבואר לכה"פ בתחילת הסוגיא שבמשנה כולם פטורים אבל אסורים לבד מהד' שלא עשו מעשה, וא"כ מבואר שהעוקר ונותן ליד חבירו הפשוטה אסור מדרבנן, מיהו באמת הפסקי רי"ד ב. שכ' וז"ל "אבל לגבי בעל הבית אינו כופל לומר פטור אבל אסור, שהוא בתוך ביתו מטלטל בין שהכניס העני ידו מליאה ונטל מתוכה והניח בתוך ביתו, וכן כשנטל מתוך ביתו ונתן לתוך ידו שלעני ריקנית, וכיון שבתוך ביתו מטלטל אין לומר עליו איסור דרבנן כי אם אצל העני שמכניס ומוציא מרשות לרשות. והאי דתני שניהן פטורין אין פטורן שוה, העני פטור אבל אסור, ובעל הבית פטור ומותר", ומבואר דס"ל דלמסקנא דעקירה לחוד בלי הוצאה שריא, מיהו ברור שהוא שיטת יחיד, ויל"ד הדין להחולקים.

ובמאירי [ומקורו בר"י מלוניל] בדף ב. כ' וז"ל "שידו של אדם נגררת אחר הגוף במקצת לענין פטור אבל אסור שאע"פ שיד בעל הבית לרה"ר יש לנותן בתוכה איסור שאין היד נידונת כמקום רה"ר לגמרי אף על פי שהיא שם שנגררת היא אחר הגוף קצת"- ודבריו מבוארים שכל האיסור הוא רק באופן שיש כאן תחילת הוצאה, וכ"כ התורי"ד בדף ג: [וסותר דבריו בפסקיו שהתיר], ועי' היטב בבעה"מ בדף ג: שלכאורה ג"כ נתכוין לומר כן אלא שאין הכרח גמור בדבריו לפרש כן, ולפי"ז מותר למסור חפץ לאדם שיצא עם החפץ אע"פ שעושה עקירה.

מיהו המהר"ם מינץ [קטז, והובא במג"א שז ס"ק כ, ובכה"ח סי' שמז סק"ג] אסר וז"ל "ועתה באתי לפרש הטעם האוסרי', כדאיתא במסכת שבת, ד' הוצאות והכנסות דפטורים כגון זה עוקר וזה מניח. ואיתא שם, אפילו עקירה או הנחה דלית ביה פשיטת יד פטור, אבל אסור. ולכך כשבא השליח עם הכתבים לבית יודי, חיישינן שמא טרם שעומד השליח לפוש, יקח היודי הכתבים מידו והוי חצי מלאכה, דזה עוקר וזה מניח, לכן צרי' הגוי להניח' על הארץ או על השולחן כדי שיעשה הגוי ג"כ הנחה" ובדבריו בהמשך שם מבואר שמטעם זה אסור לעקור ולמסור לגוי שיוציא.

הנחה לחוד אפילו בלי הוצאה - בדברי התורי"ד ובעה"מ מבואר שהנחה כמו עקירה להקל, ובדברי מהר"ם מינץ שהבאתי לעיל מבואר שהנחה כעקירה להחמיר.

**ג']** גדר האיסור אם הוא גזירה או כמלאכה, עי' רש"י בדף ב. שהאיסור הוא מכח גזירה שיבוא לעשות מלאכה שלימה בשבת.

מיהו עי' היטב ברשב"א בדף ג. שנראה דבהנחה אינו מטעם גזירה אלא שמדרנן אסרו שנים שעשאוה כמו שלולי קרא היה אסור מהתורה, וכך ריהטת הרמב"ן שם, וע"ע ברשב"א שם שכלפי העוקר ומוציא וכלפי העוקר ולא הוציא כ' שהוא מטעם חשש שיגמור, מיהו נראה מדבריו שאין הגזירות שוות וצ"ב.

ובאחרונים דנו בדין זה עוקר וזה מניח בכרמלית ובעבודת הגרשוני סי' קד נטה להתיר [וכך הביאו הכה"ח שמז סק"ה, אמנם צ"ע בדבריו בגוף הספר דמלשונו נראה דלא רצה לסמוך ע"ז למעשה], וכן הגרעק"א בסי' כח, ואבן העוזר בסי' שמט, וטעמם משום דהוי גזירה לגזירה.

מיהו היד אהרון [הביאו הבאר היטב בסי' שמז] אסר ואינו תח"י לראות טעמו.

**ד']** יש לדקדק מה נחשב שנעשית מלאכה שלימה, דנראה דלא כל אופן נדון כן דאם נעשה חצי ע"י הרוח אינו נדון שנעשה מלאכה שלימה.

והנה בתוס' ג. מבואר דדינא דמתני' הוא גם בגוי, וכך פסק במהר"ם מינץ שהבאתי לעיל.

ועי' רש"י ג: בד"ה "מבעו"י" שנקט דין זה גם בעוקר בער"ש ומניח בשבת, וע"ע בריא"ז פ"א ה"א אות ה'.

**ה']** החלק הב' לעשות לבד חצי מלאכה לבדה.

- עקירה והוצאה בלי הנחה - זהו דינא דסוגיין דמבואר דאסור לו לפשוט ידו לרשות אחרת. מיהו צ"ע אם הוא איסור של מלאכה דהרי באמת אפילו אם פשט ידו מבעו"י מבואר ברא"ש ובתורא"ש דחייב להחזירה קודם חשיכה, וע"ע ברשב"א שדן לאסור אפילו למעלה מי'.

ומאידך מצינו שנחלקו הפוסקים בדין העוקר מרה"י ומוציא לרה"ר ומניח במקום פטור דתלוי בגירסאות בטור שם עי"ש והב"י אוסר ומטעם גזירה שמא יניח.

- הוצאה והנחה בלי עקירה - זהו לפו"ר דינא דסוגיין שהוצרכו לקנס או לכרמלית בכדי לאסור, ועי' ברשב"א שדימה לזה הא דהטעינו חבירו בידו הפשוטה.

ועי' בזה היטב ברשב"א בעבודת הקודש, וז"ל:

"המכניס ידו לרשות היחיד וקלט מי גשמים מעל גבי גומא חייב, שהמים הנחתן על גבי מים, והרי יש כאן עקירה והנחה.

קלט מעל גבי כותל משופע או אפילו קיבל מן האויר והוציא אסור, הטעינוהו מן השמים כהטעינו חברו וכבר ביארנו למעלה שאם הטעינו חבירו והוציא פטור אבל אסור, ויש מגדולי החכמים שכתב בזה להקל ולא יראה לי כן.

במה דברים אמורים בשקיבל מרשות היחיד, אבל אם עומד ברשות היחיד וקיבל מי גשמים מאויר רשות הרבים, מותר להכניס בפנים ולשתות, דאויר רשות הרבים כל למעלה משלושה מקום פטור הוא ומותר"

וע"ע ברבינו יהונתן על הרי"ף בעירובין לג. מדפי הרי"ף [הוא נדפס עה"ג ברי"ף שם].

- הוצאה בלי עקירה והנחה - דין זה צריך דקדוק היטב

ועי' בזה בסוגיא בדף קנג: וברשב"א ובעבודת הקודש שאעתיק בסמוך

**ו]** בכל עניני הסוגיא עי' ברשב"א בעבודת הקודש בית נתיבות שער ג' וז"ל:

"דבר תורה אין המכניס והמוציא אף מרשות הרבים לרשות היחיד ומרשות היחיד לרשות הרבים חייב, עד שיעקור מרשות זה על דעת שיניחנו ברשות השני, ויעקור מזה ויניח בשני, עקר ולא הניח, הניח ולא עקר פטור דבר תורה, וחכמים אסרו אפילו לעשות כן כדי לעשות גדר לתורה.

לפיכך מי שהיה עומד ברשות הרבים והכניס ידו מלאה ברשות היחיד, אם הניח לתוך רשות היחיד שהכניסה שם, ואפילו נתנו ליד מי שעומד ברשות היחיד, הרי זה עשה מלאכה גמורה וחייב דבר תורה, וחברו פטור שלא עשה ולא כלום.

וכן הדין במי שעומד בפנים והוציא ידו מלאה פירות בחוץ ונתן לתוך יד חברו העומד בחוץ, המוציא ונתן לתוך יד חברו חייב, וחברו פטור, ואפילו איסור הוצאה והכנסה מדבריהם אין כאן.

לא נתן הוא לתוך יד חברו אלא שנטל חברו העומד בפנים מתוך ידו, שניהם פטורים, אבל אסור לשניהם לעשות כן שעל ידי שניהם נגמרה המלאכה, זה עקר וזה הניח, וכן הדין במי שעומד בפנים והוציא ידו מלאה פירות לחוץ.

כיוצא בזה היה עומד בפנים וידו מלאה פירות, ופשט מי שעומד בחוץ את ידו לפנים ונתן זה לתוך ידו והוציא בחוץ, שניהם פטורין אבל אסורין, שמתוך שניהם נגמרה המלאכה, וכן הדין במי שעומד בחוץ וידו מלאה פירות, ופשט מי שהוא בפנים את ידו לחוץ ונתן זה לתוך ידו והכניסה בפנים.

במה דברים אמורים בשנתן חברו לתוך ידו, אבל אם נטל זה מתוך ידו של חברו והכניס או הוציא, הנוטל חייב והשני פטור, שלא עשה ולא כלום. ויש מי שהורה שאסור לעשות כן משום לפני עור לא תתן מכשול.

היה טעון מבעוד יום או שהטעינו חברו והכניס והוציא משחשיכה חייב, שהרי יש כאן עקירה והנחה, שעקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו.

היה מפנה חפצים מזוית לזוית ונמלך והוציאן אף על פי שלא היתה עקירה מתחילה לכך פטור אבל אסור, וכן אם היה הולך והטעינו חברו אסור. כלל גדול בדבר כל שהכניס או הוציא מרשות הרבים לרשות היחיד או מרשות היחיד לרשות הרבים, אפילו אין שם עקירה והנחה אסור.

במה דברים אמורים שלא במקום הפסד, היה שם הפסד ואין שם עקירה והנחה פעמים מותר. כיצד, הרי שהיה בא בדרך בערב שבת והחשיך לו ומשאו על כתפו, ואין עמו לא נכרי ולא בהמה ולא חרש שוטה וקטן, הרי זה רץ ומשאו על כתיפו ומכניסו למקום המשתמר ואפילו ברשות היחיד, ולא יהלך בנחת אלא דרך מרוצה, כדי שיהא לו היכר בדבר שלא יבוא לידי עקירה והנחה, וכשהוא זורקו לא יעמוד ויזרוק ולא יורידנו מעל כתפו כדרכו, אלא זורקו מעל כתפו כלאחר יד והוא שזורקו מכתפיו לאחוריו.

במה דברים אמורים במשאוי שמתוך כובדו זוכרו ולא יבוא לידי עקירה והנחה, אבל בכיסו לא יעשה כן שמא ישכח ויעשה עקירה והנחה.

עמד בדרך אפילו לנוח מעט תחת משאו, הרי יש כאן עקירה והנחה וחייב"

#### חבורות

##### ברור שיטת הרמב"ם בדין חצי מלאכה

- עי' היטב בכל דברי הרמב"ם בפי"ג מהלכה ה' עד הלכה יג, ועתה נבאר בעז"ה את דבריו.

והנה הלכה ה' היא בעצם חזרה על פי"ב ה"ט כמבואר בדבריו, ובשני המקומות מבואר שהניח ולא עקר או עקר ולא הניח פטור דהיינו פטור אבל אסור, ומשמעות דבריו דהיינו אפילו כשלא הניח כלל או כשלא עקר כלל לא הוא ולא אחר, אלא שאין בזה ראיה דברשב"א גם כ' כלשון זו ובכ"ז אח"כ ביאר דבריו שהוא מדין שנים שעשאוה, מיהו ברמב"ם לא מצינו בדבריו שהזכיר שיש צד איסור מכח שזה עוקר וזה מניח.

ובהלכה ח' חידש שעקירת והנחת גופו הוי עקירה והנחה, ואח"כ כ' שאם עקר עקירה גמורה ונכנס ויצא כל היום אין כאן הנחה עד שינוח לפוש ובלי"ז אין כאן הנחת גופו, ואח"כ בהל' ט' כ' שאם היה טעון בחבילה אינו מתחייב בהליכתו כעוקר עד שיעמוד ואז עקירת גופו תחשב לעקירה, ומ"מ בדבריו מבואר שמכיון שלא הוי עקירה אין לו איסור להלך ברה"ר ומשמע שאפילו לצאת ולהיכנס כדין מי שקדש עליו היום דמשמע מדבריו שאינו היתר מיוחד ולכן לא נשנה שם.

ובהלכה יב' כ' דעקירה שאינה על דעת להוציא אינה עקירה ואם הוציא והניח פטור אבל אסור מכח דינא דמניח ולא עוקר, ועוד כ' שהמטעין על חבירו שמהלך יש כאן עקירה ואין כאן הנחה ופטור אבל אסור כדין העוקר ולא מניח, והנה כוונתו לתת טעם למה אסור מדרבנן דהרי להתיר מהתורה ל"צ לזה דהרי לא הוציא והוי שניים שעשאוהו.

ומכל דבריו אלו מתברר שעקירה והוצאה אפילו שאינם על דעת להניח בחוץ אסור וזהו דינא דהלכה ח'.

אבל הוצאה לחוד בלי עקירה כל שלא הניח שרי, וזהו הדין המבואר בהלכה ט', וכן משמעות דבריו בהלכה יב שהרי לא כ' ששניהם פטורים אלא משמע שרק העוקר פטור אבל אסור וחבירו מותר הוא כיון שלא עקר ולא הניח.

ועוד למדנו מדבריו בהלכה יב שעקירה בלי כוונה להוציא אינה גורמת לו איסור להוציא ועדיין דינו כמוציא בלי עקירה, וכן דין העוקר מבעו"י בהלכה ט', וכן דין הטעינו חבירו בהלכה ח', וכך באמת משמעות הגמ' שכללה את כל אלו בלשון היה טעון דהיינו שהוא כבר טעון בלי לדון היאך נטען.

ועוד למדנו מדבריו בהלכה יב שהנחה מאדם שכבר נכנס אינה שמה הנחה ונראה טעמ כיון שאינו אלא מטלטל באותה רשות.

##### ברור שיטת הרשב"א באיסור חצי מלאכה:

ברשב"א בעבודת הקודש כ' "דבר תורה אין המכניס והמוציא אף מרשות הרבים לרשות היחיד ומרשות היחיד לרשות הרבים חייב, עד שיעקור מרשות זה על דעת שיניחנו ברשות השני, ויעקור מזה ויניח בשני, עקר ולא הניח, הניח ולא עקר פטור דבר תורה, וחכמים אסרו אפילו לעשות כן כדי לעשות גדר לתורה לפיכך וכו' לא נתן הוא לתוך יד חברו אלא שנטל חברו העומד בפנים מתוך ידו, שניהם פטורים, אבל אסור לשניהם לעשות כן שעל ידי שניהם נגמרה המלאכה, זה עקר וזה הניח, וכן הדין במי שעומד בפנים והוציא ידו מלאה פירות לחוץ כיוצא בזה היה עומד בפנים וידו מלאה פירות, ופשט מי שעומד בחוץ את ידו לפנים ונתן זה לתוך ידו והוציא בחוץ, שניהם פטורין אבל אסורין, שמתוך שניהם נגמרה המלאכה, וכן הדין במי שעומד בחוץ וידו מלאה פירות, ופשט מי שהוא בפנים את ידו לחוץ ונתן זה לתוך ידו והכניסה בפנים"

ובדבריו אלו מבואר שיש אסור עקירה בלי הנחה והנחה בלי עקירה, מיהו כשפירט את האיסור הביא אופן שנגמרה מלאכה שלימה ומשמע דבכה"ג איירי ומשמע מלשונו שחומר האיסור כאן הוא שנעשית מלאכה שלימה.

ועוד כ' אח"כ "היה טעון מבעוד יום או שהטעינו חברו והכניס והוציא משחשיכה חייב, שהרי יש כאן עקירה והנחה, שעקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו. היה מפנה חפצים מזוית לזוית ונמלך והוציאן אף על פי שלא היתה עקירה מתחילה לכך פטור אבל אסור, וכן אם היה הולך והטעינו חברו אסור. כלל גדול בדבר כל שהכניס או הוציא מרשות הרבים לרשות היחיד או מרשות היחיד לרשות הרבים, אפילו אין שם עקירה והנחה אסור. במה דברים אמורים שלא במקום הפסד, היה שם הפסד ואין שם עקירה והנחה פעמים מותר. כיצד, הרי שהיה בא בדרך בערב שבת והחשיך לו ומשאו על כתפו, ואין עמו לא נכרי ולא בהמה ולא חרש שוטה וקטן, הרי זה רץ ומשאו על כתיפו ומכניסו למקום המשתמר ואפילו ברשות היחיד וכו'"

ובדבריו אלו מבואר שבמפנה חפציו ובהטעינו חבירו ובהיה טעון מבעוד יום כשהוא מהלך חשיב שאין כאן עקירה כלל ורק הוצאה והנחה, ובכה"ג איסור קל הוא ושרי במקום הפסד.

ולפי"ז נראה דיש שני גדרי איסור מדרבנן, הא'- איסור גמור ואפילו במקום הפסד והוא כשנעשית מלאכה שלימה ע"י שנים דזה עוקר וזה מניח והיינו דינא דמתני' דריש שבת. והב'- איסור קל והיינו כשעושה חצי מלאכה דמוציא ומניח בלי עקירה [ולא נתפרש דין הוצאה בלי עקירה ובלי הנחה כלל, ובפשטות לשונו משמע שאין הפרש שכ' שאפילו אין שם עקירה והנחה אסור, ומ"מ אינה ראיה גמורה דעיקר כוונתו שלא נעשו עקירה והנחה כמבואר מעניין דבריו].

ועדיין יל"ד דהרי בכלל דבריו הטעינו חבירו ומאי שנא מזה עוקר וזה מניח, ונראה דהטעינו חבירו היינו שדעת המטעין לא היתה להוציא אלא רק להטעינו והוא רצה לצאת, והייתה דעתו לכך מעיקרא [דאל"כ אפילו הטעין את עצמו כשהוא עומד פטור דהיינו מפנה חפציו].

ועוד כ' הרשב"א שם וז"ל "קלט מעל גבי כותל משופע או אפילו קיבל מן האויר והוציא אסור הטעינוהו מן השמים כהטעינו חברו וכבר ביארנו למעלה שאם הטעינו חבירו והוציא פטור אבל אסור ויש מגדולי החכמים שכתב בזה להקל ולא יראה לי כן"

ובדבריו אלו מבואר ג"כ דיש איסור הוצאה בלי עקירה, ונתחדש כאן דהטעינו חבירו אפילו בידו הפשוטה לא נדון כזה עוקר וזה מניח, וצ"ל כדביארתי לעיל שאיירי בהטעינו חבירו לא על דעת להוציא דומיא דגשמים.

ועדיין יל"ד ברשב"א בחידושים בדף ג: הק' על ספיקו של אביי אם ידו ככרמלית, שממתני' מוכח דהוי ככרמלית מפשט בעה"ב את ידו ונתן העני לתוכה שאסור לו להכניס, ותירץ הרשב"א דשם האיסור מכח זה עוקר וזה מניח, ומבכל דבריו אלו מבואר שמבין שמדינא מותר לו להכניס ידו לולי דינא דכרמלית או שניים שעשאוה וצ"ע מ"ט שהרי ברשב"א מבואר שיש איסור הוצאה בלי עקירה, והנראה בעזהי"ת שכל האיסור של הוצאה בלי עקירה הוא רק באופן שיש צד עקירה והיינו שהחפץ לא נעקר לצאת מהרשות והוא מחדש עכשיו את הוצאתו, אבל אם הראשון עקרו על דעת להוציא אין כאן עקירה כלל וכה"ג שרי מדרבנן אלא שיש לאסור מצד זה עוקר וזה מניח, ויתכן שיסוד לזה מהא דהרשב"א שם כ' עוד "במה דברים אמורים בשקיבל מרשות היחיד אבל אם עומד ברשות היחיד וקיבל מי גשמים מאויר רשות הרבים, מותר להכניס בפנים ולשתות דאויר רשות הרבים כל למעלה משלושה מקום פטור הוא ומותר" ודבריו תמוהים טובא דרה"ר עולה עד עשרה, וביאור דבריו נראה שכל חפץ שאין בו הנחה אינו שייך לרשות שהוא נמצא בה ולכן ברה"ר כל שאין בו הנחה מותר להוציאו משא"כ ברה"י ההנחה אינה צריכה בקרקע כיון שעולה עד לרקיע, ומ"מ למדנו שבעינן עקירה מסויימת בכדי לאסור וכל שהראשון עקר על דעת להוציא כבר הוא עשה את כל העקירה, ודו"ק, מיהו א"כ יל"ע בעוקר מבעו"י דלכאורה יהיה מותר לגמרי וברשב"א מבואר שאסור ולא מטעם זה עוקר וזה מניח, וצ"ע.

### סימן יא' עיקר דין מקום ד' בעקירה והנחה.

סוגיא ד. עד ה., מיהו בתוך סוגיא זו מורכב סוגיית קלוטה כמי שהונחה [ואגב דין קלוטה נלמד דין הנחה בתוך ג'] ונאריך בה בעז"ה בפנ"ע, והנה דין שדי נופו בתר עיקרו הוא סוגיא בפנ"ע אבל היא מוכרחת להבנת דין מקום ד' ולכן נכלול אותה כאן.

ונחלק סוגיא זו לד' חלקים, הא' עיקר דין מקום ד' בעקירה והנחה. הב' דין שדי נופו בתר עיקרו. הג' דין רה"י אם בעינן מקום ד' בעקירה והנחה. הד' מקומות דמתקיים הדין של מקום ד'.

#### מראי מקומות.

**א']** מקור הדין בתורה - עי' רש"י, וע"ע תוס' כאן ולק' ד: ד"ה 'ודלמא', וע"ע ברמב"ן ושא"ר כאן.

**ב']** טעם הדין - עי' רש"י, וע"ע ברמב"ם בפיהמ"ש מ"א בעיקר השלישי, וע"ע ברשב"א.

ועי' דידו של אדם חשובה כד' על ד', ועי' בריטב"א לק' ה. שמוכח דכלי לא בעי שיהיה רחב ד', ועי' דמהני אחשביה, וכדלקמיה.

**ג']** מקור הדין לגמ'- עי' תוס' ד"ה 'אבל' וע"ע ברמב"ן וברשב"א.

**ד']** מבואר בגמ' שמ"ד קלוטה כמי שהונחה לא ס"ל דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', ויש לדקדק טובא אם כוונת הגמ' דמכח דין קלוטה לא בעינן מקום ד' דכבר מתקיים ע"י דין קלוטה, או דלמ"ד דסגי הנחה של קלוטה כ"ש דלא בעי הנחה ע"ג מקום ד' דהנחה של קלוטה גריעא טפי.

ועי' בזה היטב בתוס' ד"ה 'אבל' שנראה דחקרו בזה, ועי' תוס' צב שחלקו על דבריהם, ועי' בגרעק"א במערכה שכל תחילת דבריו סובבים סביב הבנתו שדינא דקלוטה הוא ראיה שאין כלל דין מקום ד'.

וע"ע ברשב"א ד: בדבריו שדן על מקום ד' ברה"י, וע"ע ברמב"ן בדף ז:.

לשון ר' אברהם בן הרמב"ם בספר המספיק "האחד שיעביר דבר שהיה נח באחד משתי הרשויות על מקום שבו ארבעה טפחים על ארבעה טפחים או יותר וישים אותו או יניחו ברשות השניה על גבי מקום שיש בו ד' על ד' או יותר אבל אם לקח דבר מאויר אחת משתי הרשויות כמי שרואה חץ עובר באויר רשות היחיד וחטפו מאויר רשות היחיד קודם שינוח בקרקעיתה או על גבי מקום שיש בו ארבעה בה והוציאו לרשות הרבים הרי זה פטור שכן לא היה חץ זה נח ברשות היחיד"

**ה']** מבואר בגמ' דיתכן לחלק בין עקירה להנחה בדין מקום ד', ובטעם החילוק עי' בתוס' ד"ה 'ודילמא' וד"ה 'זרק', והגרעק"א במערכה האריך בדבריהם, וע"ע ברמב"ן וברשב"א.

וע"ע תוס' לק' ה. ד"ה "ה"מ", וע"ע מה שנכתוב בסמוך בדין רה"י דיש שחילקו בין עקירה להנחה.

### סימן יב, שדי נופו בתר עיקרו.

עיקר דין שדי נופו נחלקו בו הראשונים אם היא סוגיא בדיני רשויות או סוגיא בדין הנחה ע"ג מקום ד', ונברר כאן את הפרטים השייכים להשיטות שהיא סוגיא בדין מקום ד'.

ולק' בסי'

הסוגיא כאן בדף ד: "הי רבי וכו' עד בתר עיקרו" עי' היטב ברש"י ותוס' וע"ע בסוגיא דלק' ז: ח. עי"ש היטב ובפרש"י שם, ובביאור שני הלשונות שברש"י נחלקו המהרש"ל ומהרש"א עי"ש, וע"ע בגרעק"א בסוף המערכה שהאריך בדברי המהרש"א, וע"ע בתוס' ד: ד"ה 'באילן' ובתוס' ח..

#### מראי מקומות

**א]** לעניין איזה דין אמרינן שדי נופו בתר עיקרו.

בדברי רבי שחייב מדין שדי נופו בתר עיקרו, יש לדקדק אם חייב מדין רה"ר וה'שדי נופו' הועיל להחשיבו כמקום ד', או שחייב מדין רה"י דמכח ה'שדי נופו' נדון כמכניס לרה"י, או שהוצרך באמת לשניהם.

ובאמת מצינו את ג' הדרכים בראשונים:

**א'** דעת רש"י בדף ד: שמתחייב מדין מעביר ד' אמות ברה"ר, ומהני ה'שדי נופו' רק להחשיבו כמקום ד' ולא מהני להחשיבו כרה"י ומהני אע"פ שהעיקר ברה"י, וכ"נ דעת הר"י מיגאש [בתשובה כד, הועתק בסוף המ"מ] וההשלמה [הועתק בסוף המ"מ] והמאורות והמאירי.

**ב'** דעת הרשב"א והרי"ד [הועתק בסוף המ"מ] שמהני ה'שדי נופו' להחשיבו כרה"י ומתחייב מדין הכנסה לרה"י וממילא לא צריכים כבר למקום ד' כיון דהוי רה"י, ויל"ע בטעם דלא חשוב כמקום ד' אם הוא משום דמיירי באין בעיקרו ד' או משום דלא מהני להחשיבו כמקום ד'.

ואף התוס' בעיקר דברי אביי פירשו דלא הוצרך אלא לעשותו רה"י, אלא שהם פירשו דלכן מהני אף באין בעיקרו ד' ומשום דס"ל כרב חסדא דברה"י ל"צ מקום ד', אבל אה"נ אילו היה רחב ד' היה חשוב כמקום ד'.

**ג'** דעת התוס' דתרוויהו ענין א' ועיקר דברי אביי נאמרו לעניין רשויות בסוגיא בדף ח. דשם ל"צ מקום ד' וכרב חסדא, ובסוגיין למדו מדבריו לומר 'שדי נופו' גם לעניין מקום ד', דשניהם ענין אחד.

- ולשיטת התוס' יש לפלפל אם יועיל שדי על מקום ד' גם במקום דיחשבו העיקר והנוף כשני רשויות כמו שמצינו ברש"י [ובאמת שנראה דהמדקדק היטב יתכן לו למצוא בתוס' מקור שכן ואכמ"ל].

**ודע** שרש"י ח. פי' שני לשונות דללשון ראשון אביי דלא כרב חסדא וללישנא אחרינא אביי כרב חסדא, ונחלקו המהרש"א והמהרש"ל בביאור דבריו.

דלדעת המהרש"א [ח.] הלשון הא' כרש"י והלישנא אחרינא כתוס', ועי"ש טעמו. ולמהרש"ל [ח. וד:] להיפך עי"ש טעמו והגרעק"א בדף ח. האריך לבאר כוונתו עי"ש.

**פר"ח** עי' ר"ח עה"ג [וכלשונו כ' העיתים רז], ודבריו צריכים תלמוד דמצד א' למד שה'שדי נופו' לעשותו רה"י, ומאידך גיסא הזקיק שיהיה העיקר רחב ד', ויתכן דס"ל דכה"ג דאינו באויר רה"י בעינן מקום ד' גם ברה"י כיון של"ש לומר כאן עולה עד לרקיע.

ויתכן דס"ל דבכדי לדון את הנוף כרה"י לא סגי במה שהאילן נמצא ברה"י אלא צריך שהאילן מצד עצמו יהיה רה"י, ולפי"ז יצטרך ג"כ שיהיה גבוה י', או שמא יש לחלק בין הדין גובה י' לדין רוחב ד', וצ"ע בכ"ז.

**ב']** בדעת רבי שאמרינן שדי נופו בתר עיקרו [לענין מקום ד'].

**א'** יש לחקור אם גדר הדין של שדי נופו הוא משום שהנוף בעצמו יש לו חשיבות כחלק מהעיקר, או משום שהנוף נדון כ'יד' של העיקר והמניח על הנוף כמניח בעיקר, ועי' היטב בלשונות הראשונים בכל זה, ויתכן שתלוי במחלוקת הראשונים אם מהני רק למקום ד' או דמהני גם לענין רשויות.

**ב'** עי' לשון רש"י "דעיקר מחשיב ליה לנוף", וביאר הרשב"א דבריו "כלומר כשם שיש בעיקרו ארבעה כן אנו חושבין שיש בנופו ארבעה דהכל הולך אחר העיקר"

עי' לשון התורא"ש ד: "שדי נופו בתר עיקרו וחזינן ליה לנוף כאלו הוא רחב ארבעה כמו העיקר", ומאידך גיסא לשונו בדף ח. "רבי סבר שדי נופו בתר עיקרו והוה ליה כזורק מרה"ר לרשות היחיד דחשבינן ליה כאלו זרק על העיקר".

**ג'** עי' בדברי המהרש"א [ח.] שנקט בפשיטות שאם ברה"י אין דין מקום ד' אין כח בעיקר שנמצא ברה"י להחשיב את הנוף שברה"ר [עי' ביאור דבריו בהערות].

**ג']** דעת רבנן שלא אומרים 'שדי נופו בתר עיקרו' [לענין מקום ד']

המקום בו נחלקו רבנן הוא כשהעיקר ברה"י והנוף ברה"ר, ויל"ד אם פליגי גם כשהעיקר והנוף ברשות אחת, ונחלקו בזה הראשונים.

דדעת התוס' שה"ה כששניהם ברשות אחת, וכך מתבאר מדברי רש"י לפי מה שביאר בדבריו המהרש"ל.

ומאידך דעת הר"י מיגאש [שם] והתורא"ש בשם 'יש פרש"י' [ח.] וההשלמה והמאורות והבתים [איסור הוצאה ש"ח ג', הועתק בסוף המ"מ] והמאירי דבאותו רשות מודים רבנן.

**ד']** חילוקים שונים באיזה עיקר ובאיזה נוף אומרים שדי נופו [לענין מקום ד'].

**א'** יש לדקדק אם הקרקע ג"כ יכולה ליחשב עיקרו או דבעינן שדווקא הגזע יהיה רחב ד'.

וברש"י משמע להדיא דהכוונה שהגזע רחב ד', וכך מבואר בתוס' שכשהגזע אינו רחב ד' לא שייך להחשיבו כד' מכח 'שדי נופו'.

ומאידך בר"י מיגאש [שם] מבואר דהקרקע היא עיקרו, וכך מסיק המאירי בדף ח. וכ"כ בספר הבתים [שם, ועי"ש שסיים שיש ע"ז קושיות].

**ב'** בהנחה דבעינן דווקא גזע ולא מהני הקרקע יל"ד אם אמרינן שדי נופו בתר עיקרו דווקא באילן או בכל זיז, ובפשטות הגמ' נראה דדוקא באילן, מיהו מהתורי"ד ומהמהרש"ל מתבאר שנקטו שאין בזה חילוק, [ומכל הראשונים שנקטו שגם בקרקע ג"כ יש ללמוד דא"א לדקדק מהגמ' כלום] וענין זה צריך בדיקה בשא"ר.

**ג'** בהא דבידו של אדם לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו ולהחשיבו מקום ד', עי' מאירי ז:- ח. "ואף על פי שבידו לא אמרו להיותה נגררת אחר גופו שיש בו רוחב ארבעה שתי תשובות בדבר שהיד אינה נגררת אחר הגוף אדרבא הגוף נגרר אחריה ועוד שלא אמרו לילך נוף אחר העיקר אלא בעיקר הקבוע ושאינו מתנועע כלל וכן עקר", ועי"ש בפנים שכ"כ אחרי שהעמיד שעיקרו היינו הקרקע, וצ"ע אם יש לזה שייכות לזה.

**ד'** עי' ברי"ד שחידש דלא אומרים שדי נופו אלא בנוף שאינו קבוע, מיהו הוצרך לזה לפי פירושו שהנדון לענין רשויות, וצ"ע אם יאמר כן גם לענין מקום ד'.

**ה']** הא דמהני 'שדי נופו' להחשיבו כמקום ד' יל"ע אם מהני רק לענין הנחה או גם לענין שיוכל להיות רשות.

**ו']** לענין הלכה לכאורה הלכה כרבנן, וכ"פ ר"ח והרמב"ם [פי"ד הי"ז] והרשב"א [עבוה"ק ש"ג א] והראבי"ה [רא] וההשלמה [ד:] והמאורות [ד:] והמאירי [ד:] והריא"ז [פ"א ה"א אות כ"ט] פסקו כרבנן, וכן בדין דקי"ל דהלכה כרבי מחבירו ולא מחביריו.

מיהו בהגהות מרדכי [תנ] פסק בשם ר"ח כרבי והביאו הדרכ"מ, מיהו באמת בכת"י אינו ובחלקם גרסו שהלכה כרבנן, ובהכרח צ"ל כן שהרי פסק כן בשם ר"ח ובר"ח לפנינו נמצא להיפך.

**ז']** דעת רש"י שמתחייב על הנוף כדין רה"ר, ובתוס' וברשב"א חלקו דכה"ג הוי קמו"פ או כרמלית, מיהו בתורא"ש ד: וח. ג"כ נקט בפשיטות שמתחייב מדין רה"ר, וכן משמע בהשלמה ובמאורות ובמאירי שהעמידו את הנדון לענין מקום ד', וגם בריא"ז לפסק הלכה כ' שאינו מתחייב על העברת ד' אמות מפני שלא נח על מקום ארבעה, ומשמע שברחב ד' חייב, וצריך ביאור מה יענו על טענת התוס' והרשב"א, ודוחק לומר שכל אלו מיירי בטח בפני הנוף, ובאמת שאף ברשב"א נראה שלא פשיט"ל מסברא דהוצרך להוכיח כן מדלא מוקים לה באילן שכולו ברה"ר.

- והנה לשיטתם יש לדקדק באיזה אופן מיירי כשהאילן כולו ברה"ר דאמרינן שדי נופו, אם אפילו כשלגזע אין דין רה"ר או רק באופנים שצייר הרשב"א בתוס', ובוודאי פשטות הדברי דבכל גווני מיירי, וכן נראה בתוס' שמתחילה כשדנו כן לא מיירי באופן של רשב"א, ודו"ק.

- בעיקר דין אילן העומד ברה"ר, ע"ע בדברי בעה"מ והראב"ד בעירובין לג.

**לשונות הראשונים**

**תשובת הר"י מיגאש כד**

"הא דתנן פשט העני את ידו לפנים ונתן לתוך ידו של בעל הבית או שנטל מתוכה והוציא העני חייב כו' אקשינן עלה בגמרא והא בעינן עקירה והנחה מעל גבי מקום ארבעה וליכא ושקלו וטרו ואוקימנא לבסוף משום דידו של אדם חשובה לו כד' על ד', ושמעינן מינה דטעמא דידו חשובה לו ד' על ד' הא שאר מילי לא מיחייב עד דהוי ארבעה על ארבעה ואף על גב דברשות היחיד הוא.

וקשיא לן עלה לימא [[1]](#footnote-2)כרב חסדא דאמרינן לקמן גופא אמר רב חסדא נעץ קנה ברשות היחיד וזרק ונח על גביו חייב ואמרינן עלה לימא רב חסדא דאמר כרבי דתניא זרק ונח על גבי זיז כל שהוא רבי מחייב וחכמים פוטרין ומהדרינן אמר אביי ברה"י דכ"ע לא פליגי דכדרב חסדא כו' דאלמא הא דרב חסדא הלכתא היא וש"מ דלא בעינן ברשות היחיד הנחה על גבי מקום ד'.

ומסתברא לן דהאי דבעינן ברשות היחיד הנחה על גבי מקום ד' ה"מ היכא דנח על מקום שאינו מחובר לקרקע כגון שהניח על גבי כלי או בידו של בעל הבית וכיוצא בו דכיון שאינו מגוף הקרקע משו"ה בעינן שיהא בו ארבעה על ארבעה אבל נעץ קנה ברשות היחיד כיון דמחובר הוא בארץ וכשם שהארץ יש בו ד' על ד' כך זו הקנה ואף על פי שאין בו ד' על ד' נר' אותו כאלו יש בו ד' על ד'. ומסתייע נמי האי סבר' מדאמרי' ברה"י כ"ע לא פליגי דכדר' חסד' אלא הכא באילן העומ' ברה"י ונופו לרה"ר וזרק ונח אנופו דר' סבר שדי נופו בתר עיקרו כלו' וכמו שיש בעיקרו ד' על ד' כך נראה נופו דאילן בתר עיקרו אזיל וכאילן שיש בו ד' על ד' דמי ורבנן סברי כיון דנופו נוטה לרשות הרבים לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו הלכך אי אית ביה בנופו ד' על ד' חייב ואי לא לא מחייב ע"כ לא פליגי אלא דר' סבר אף על גב דנופו נוטה לרה"ר אמרינן שדי נופו בתר עיקרו ורבנן סברי כיון דנופו נוטה לרה"ר לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו אבל אילו לא היה נופו נוטה לרה"ר דכ"ע אמרי' שדי נופו בתר עיקרו [[2]](#footnote-3)ונדחה נופו כאלו יש בו ד' על ד' כמו שיש בעיקרו ד' על ד' וזה ראיה לדברינו".

**השלמה ד:**

"**תניא זרק ונחה על גבי זיז כל שהו ר' מחייב וחכמים פוטרין** ואוקמ' אביי **הכא באילן העומד ברשות היחיד ונופו נוטה לרשות הרבים וזרק ונח אנופו דר' סבר שדי נופו בתר עיקרו** ואית ביה ד', **ורבנן סברי לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו** אבל אם היה עיקרו ונופו ברשות אחת דכולי עלמא שדי נופו בתר עיקרו. והלכתא כרבנן"

**תוס' רי"ד ד:**

**"הכא באילן העומד ברשה"י ונופו נוטה לרה"ר כו'** פשט הלשון מוכיח כדפירש רבינו ברוך מחלב זצוק"ל דכי אמרינן שדי נופו בתר עיקרו מחייב משום דזרק מרה"ר לרה"י, ומאי דהוה קשיא לי במהדורא תנינא דכיון דנופו קאי ברה"ר היכי מצינן לחיובי' והא בית דכוליה הוי רשות היחיד וחורי הכתלים הסמוכים לרה"ר לאו כרה"י דמי, זהו תירוצא חורי הכתלים אינן זזים ממקומן הילכך ליכא למימר בהו שדינהו בתר רשה"י אלא או הן כרה"ר אליבא דאביי או הן מקום פטור אליבא דרבא נוף דנייד ואזיל ואתי התם אמרינן שדי נופו בתר עיקרו וכנח בעיקרו דמי והו"ל זורק מרה"ר לרה"י, דאי כדפריש המורה דעיקר מחשב ליה לנוף (כאלו הוי) למיהוי דבר חשוב אבל לאו לשוייה רה"י אמאי אדכר כלל באילן העומד ברה"י הכי הו"ל למימר הכא דאזל ונח על גבי נוף כל שהוא ומשום דאמרי' שדי נופו בתר עיקרו א"ו מדאדכר רה"י ש"מ לשוייה לנוף רה"י"

**ספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ח' אות ג'**

"נעץ קנה ברה"י אפילו גבוהה מאה אמה וזרק מר"ה ונח על גביו חייב, שרשות היחיד עולה עד לרקיע. לשון רבינו משה. ויש מן הגדולים שרצה להוכיח מכאן [שאין] צריך ברשות היחיד מקום ארבעה, שהקנה אין בראשו ארבעה. וזה אינו נראה, שבכמה מקומות בתלמוד אמרו שברשות היחיד צריך שינוח ע"ג מקום ארבעה. והיה נראה לנו בזה שמפני שראש הקנה נעוץ בארץ, ראשו נגרר אחר עיקרו, שהרי הוא כאילו נח בארץ, ולא הצריכו מקום ארבעה אלא בדבר שאינו מחובר לארץ. אלא שלזאת הסברא יקשה לנו מה שיתבאר ברחבה"

**ריא"ז א א כט**

"אילן העומד ברשות היחיד ונופו נוטה לרשות הרבים וזרק ונח על נופו, אף על פי שזרק מתחלת ארבע לסוף ארבע פטור, לפי שלא נח על גבי מקום ארבעה, ואין מטילין הנוף אחר העיקר לעשותו כרשות היחיד או כמקום רחב ד'"

#### הערות

**א']** ביאור דין 'שדי נופו' לפרש"י

לפרש"י עולה שמהני שדי נופו להחשיבו כמקום ד' אע"פ שעיקר המקום אינו ברשות שעליה מתחייב, ומדבריו יש ללמוד שהדין מקום ד' הוא דין בפנ"ע במלאכה שהחפץ ינוח במקום קביעות וזהו כשנח במקום ד', ושם ה'הוצאה' נקבע לפי החלל שבו נמצא, ודו"ק.

**ב']** באור דברי המהרש"ל בדעת רש"י.

עי' במהרש"ל ד: וח. בבאור שני הלשונות ברש"י, וביאור דבריו נראה, שלרש"י היה פשוט שמחלוקת רבי ורבנן היא לענין מקום ד' מדנקט זיז כל שהוא, ועוד היה פשוט שאביי העמיד את האילן ברה"י בדווקא מכח הברייתא, ובזה נחלקו הלשונות בטעם שהברייתא דיברה בכה"ג, דלישנא קמא סברה דלאשמועינן דע"י השדי נופו חשיב כרה"י ובכ"ז הוצרכנו לדין מקום ד' והיינו דלא כרב חסדא, ולישנא אחרינא סברה דלהיפך דנקטו לרבותא דאפילו דעיקרו ברה"י אין דינו כרה"י ועדיין צריכים להחשיבו כמקום ד'.

וברוך ה' מצאתי ככל ביאור זה בדברי הגרעק"א בחי'.

**ג']** באור סברת המהרש"א.

המהרש"א נקט בפשיטות שאם אין דין מקום ד' ברה"י לא נוכל לדון שדי נופו בתר עיקרו להחשיב את הנוף כמקום ד', ודבריו צ"ב, ובמהרש"ל מבואר שחולק ע"ז שהרי לדעתו הלישנא אחרינא ברש"י סוברת שה'שדי נופו' מהני להחשיבו כמקום ד' אע"פ שהעיקר ברה"י שאין בו דין מקום ד', ויל"ע במאי פליגי.

והנראה בעזהי"ת, הנה תחילה יש להעמיד את הטעם שבעינן מקום ד', ונראה שדין זה עיקרו במקום שכל עיקר ה'מקום' הוא השטח המסוים ובכה"ג כל שאינו רחב ד' אין לו חשיבות מקום ונמצא שהחפץ לא הגיע למקום קביעות.

ומעתה יש להבין מאיזה טעם ברה"י לא צריכים למקום ד', ונראה דיתכן להבין בשני פנים, הא' שרה"י כמאן דמליא ונמצא שלעולם גם באויר יש חשיבות של מקום ד'. והב' דברה"י ה'רשות' קולטת את החפץ גם אין לו הנחה של קביעות, דשייכותו לרשה"י אינו מכח ההנחה אלא מעצם היותו קלוט.

והנה לפי הטעם הא' נראה דכמו דכשאין המקום רחב ד' חשיבה הנחה קבועה כיון דכמאן דמליא א"כ גם כשהמקום רחב ד' אין לו חשיבות של מקום ד' מכח עצמותו שהרי הוא בטל לכלל הרשות דאינו אלא כתוספת על הרשות שכבר קיימת ואינו מעמיד מקום חדש בפנ"ע, וזה סברת המהרש"א.

ודעת המהרש"ל נראה כהצד השני דברה"י שייך מקום ד' אלא שלא נדרש שם, ובסימן הבא יתבאר זה ביתר ביאור.

### סימן יג' דין מקום ד' ברה"י.

עיקרו בסוגיא כאן ד. עד ה. ובפרט בתוס' ד: ד"ה 'באילן', ובדף ז: 'גופא אמר רב חסדא' עד ח. 'עיקרו'.

#### מראי מקומות

עיקר דין הנחה ברה"י תלוי בדקדוק סוגיית הגמ' כאן ובסוגיא לק' בדף ז: במימרא של רב חסדא, ונפרט העולה מכל אחד מהם לפום ריהטא, ואח"כ את ההכרעות השונות בראשונים.

**א']** העולה ממימרא דרב חסדא בסוגיא בדף ז: ח.

רב חסדא אמר שנעץ קנה ברה"י וזרק ונח על גביו אפילו גבוה מאה אמה חייב, ומהגמ' בדף ז: שדנה אם רב חסדא כרבי מוכח דבדינא דרב חסדא נתחדש דלא בעינן מקום ד', ומדברי אביי שם לפי הגי' לפנינו [וכ"ג ר"ח והתוס' ד: והר"י מיגאש בתשובה כד הועתק בסוף המ"מ] משמע שדווקא ברה"י לא הצריך רב חסדא מקום ד', והיא השיטה המרווחת בראשונים שכך מבואר ברש"י ז. ד"ה "חייב" [וכך מדוקדק בדבריו ז:, והתימה מהגרעק"א בסוף המערכה שניסה לדון בדעת רש"י דלר"ח אפי' ברה"ר ל"צ מקום ד'], וכך פי' ר"ח בדף ח. ועוד מבואר כן בדבריו בסוגיא דכוורת [ולפנינו נפל ט"ס בדבריו והרמב"ן בדף ז. העתיקו באופן מתוקן], וכך נקט ר"י בתוס' בדף ד: ובדף ח., וכך נראה מדברי הר"י מיגאש בתשובה כד [הועתק לשונו בסוף המ"מ], וכך נקטו הרמב"ן [ז.] והרשב"א [ד:] והר"ן [על הרי"ף בדף ד ובדף ח, ובחי' בדף ח].

מיהו דעת הרשב"א בתוס' ד: שרב חסדא חולק על עיקר דין מקום ד' ואפילו ברה"ר.

ומאידך ר' יהונתן פי' דרב חסדא חייב רק בזרק דבילה שמינה וטח בפני הקנה [וצ"ע לדבריו פי' הסוגיא בדף ח ושמא רק מפרש את הרי"ף שפסק כרב חסדא שכוונתו לפסוק כמותו רק בדין של רה"י עולה עד לרקיע, וכך נראה באמת שהבין המאירי לפי שיטתו]

**ב']** העולה מהסוגיא ד. עד ה.

הר"י מיגאש [שם] הוכיח מעצם קושיית הגמ' דקאי על הפיסקא של פשט העני את ידו דאפילו ברה"י הזקיקה מקום ד', וכן הוכיחו התוס' ד: מהסוגיא בדף ה. באוקימתא דטרסקל. וכיוצ"ב הוכיח הר"ן מהאוקימתא של רה"י מקורה. ועוד הוכיח כן הרשב"א מכל מהלך הגמ' שהביאה כמה ראיות מרה"י דאלמא לא חילקה בין רה"י לרה"ר [ודו"ק היטב מ"ט שא"ר לא הוכיחו כן, וכן מ"ט התוס' לא הוכיחו מראיית הר"ן].

**ג']** ההכרעה העולה משני הסוגיות.

מצינו בראשונים כמה דרכים ליישוב הסוגיות.

**א.** דעת התוס' שהסוגיות חולקות, וכך כנראה דעת ר' יהונתן ומכח זה פי' את המימרא של רב חסדא באופן שטח בפני הקנה בכדי ליישב עכ"פ את עיקר המימרא עם הסוגיא בדף ד' [אבל אביי בסוגיא בדף ח. באמת חלק על כל זה, וכך משמע במאירי ח. שכך ביאור שיטה זו].

**ב.** דעת הר"י מיגאש [שם] והמאירי, שלעולם בעינן מקום ד' ברה"י ודינא דנעץ קנה הוא מכח שדי נופו בתר עיקרו, ודעתם ש'עיקרו' היינו הקרקע [ולפי"ז באמת דינא דרב חסדא אינו דווקא ברה"י], וכ"כ הבתים [הועתק בסוף המ"מ] מיהו סיים "אלא שלזאת הסברא יקשה לנו מה שיתבאר ברחבה".

**ג.** דעת הרמב"ן והר"ן דבנעץ קנה דחשוב הקנה 'רה"י עצמה' ל"צ מקום ד', אבל כשמונח על דבר שנמצא ברשות כגון אדם בעינן מקום ד', ועי' היטב ברמב"ן ביאור הדברים.

**ד'** דעת הרשב"א, דבאמת ברה"י לא צריך הנחה ע"ג מקום ד', וכל הסוגיא בדף ד. עד ה. מיירי רק ברה"ר ועי"ש שהאריך ליישב את כל המקומות בסוגיא שנראה היפך זה.

**ה'** דעת הריטב"א והריא"ז, דהסוגיא בדף ד. עד ה. איירי בעקירה ברה"י [או אפילו בהנחה ברה"ר], ורב חסדא איירי בהנחה ברה"י.

**ד']-** הטעם שברה"י לא בעינן מקום ד'.

עי' בר"ח ח. שפי' משום דרה"י עולה עד לרקיע, וכך מבואר ביתר ביאור ברמב"ן ז: ודבריו שם קילורין לעיניים, ובאמת ששורש דבריו כבר מבואר ברש"י שם ובגיטין עט. דרה"י עולה עד לרקיע משווה לחפץ כמונח בקרקע.

ועי' תוס' ח. שהק' על ר"ח מהא דבעינן בחורי רה"י מקום ד', ועי"ש שתי' דשמא הטעם שברה"י לא בעינן מקום ד' הוא משום ביתא כמאן דמליא, ועי' ברשב"א שנשאר עם הקושיא ותי' באופן אחר.

ועי' היטב בכל דברי הרשב"א בסוגיין [ד:] דמבואר בכל דבריו שברה"י ל"צ הנחה ולא שמתקיימת ההנחה במקום ד'.

וע"ע במש"כ בהערות בסימן הקודם בביאור פלוגתת המהרש"א והמהרש"ל.

**ה']-** אם דברי רב חסדא אפילו בעקירה או רק בהנחה.

יש לדקדק אם ברה"י מהני כל שהוא אפילו לעקירה או דווקא להנחה.

ועי' ברשב"א שהק' מדינא דמשתין ורק דמבואר בגמ' דבעינן מקום ד' ותי' בתי' הב' שמה שסגי כל דהו היינו דווקא בהנחה ולא בעקירה, וכך כתב הריטב"א ד. וז: והריא"ז [א א י, הועתק בסוף המ"מ], וכ"כ המ"מ פי"ד הי"ז שנראה מדברי רש"י וקצת גאונים ושזה דעת הרמב"ן והרשב"א.

**לשונות הראשונים**

**תשובת הר"י מיגאש כד**

"הא דתנן פשט העני את ידו לפנים ונתן לתוך ידו של בעל הבית או שנטל מתוכה והוציא העני חייב כו' אקשינן עלה בגמרא והא בעינן עקירה והנחה מעל גבי מקום ארבעה וליכא ושקלו וטרו ואוקימנא לבסוף משום דידו של אדם חשובה לו כד' על ד', ושמעינן מינה דטעמא דידו חשובה לו ד' על ד' הא שאר מילי לא מיחייב עד דהוי ארבעה על ארבעה ואף על גב דברשות היחיד הוא.

וקשיא לן עלה לימא [[3]](#footnote-4)כרב חסדא דאמרינן לקמן גופא אמר רב חסדא נעץ קנה ברשות היחיד וזרק ונח על גביו חייב ואמרינן עלה לימא רב חסדא דאמר כרבי דתניא זרק ונח על גבי זיז כל שהוא רבי מחייב וחכמים פוטרין ומהדרינן אמר אביי ברה"י דכ"ע לא פליגי דכדרב חסדא כו' דאלמא הא דרב חסדא הלכתא היא וש"מ דלא בעינן ברשות היחיד הנחה על גבי מקום ד'.

ומסתברא לן דהאי דבעינן ברשות היחיד הנחה על גבי מקום ד' ה"מ היכא דנח על מקום שאינו מחובר לקרקע כגון שהניח על גבי כלי או בידו של בעל הבית וכיוצא בו דכיון שאינו מגוף הקרקע משו"ה בעינן שיהא בו ארבעה על ארבעה אבל נעץ קנה ברשות היחיד כיון דמחובר הוא בארץ וכשם שהארץ יש בו ד' על ד' כך זו הקנה ואף על פי שאין בו ד' על ד' נר' אותו כאלו יש בו ד' על ד'. ומסתייע נמי האי סבר' מדאמרי' ברה"י כ"ע לא פליגי דכדר' חסד' אלא הכא באילן העומ' ברה"י ונופו לרה"ר וזרק ונח אנופו דר' סבר שדי נופו בתר עיקרו כלו' וכמו שיש בעיקרו ד' על ד' כך נראה נופו דאילן בתר עיקרו אזיל וכאילן שיש בו ד' על ד' דמי ורבנן סברי כיון דנופו נוטה לרשות הרבים לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו הלכך אי אית ביה בנופו ד' על ד' חייב ואי לא לא מחייב ע"כ לא פליגי אלא דר' סבר אף על גב דנופו נוטה לרה"ר אמרינן שדי נופו בתר עיקרו ורבנן סברי כיון דנופו נוטה לרה"ר לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו אבל אילו לא היה נופו נוטה לרה"ר דכ"ע אמרי' שדי נופו בתר עיקרו [[4]](#footnote-5)ונדחה נופו כאלו יש בו ד' על ד' כמו שיש בעיקרו ד' על ד' וזה ראיה לדברינו".

**רבינו יהונתן**

**"נעץ קנה (ברשות הרבים) [[[5]](#footnote-6)ברשות היחיד] וכו'**, נזרק מרשות הרבים ונחה על פני הקנה, כגון שהיה טיט או דבילה שמינה, כמו שמונח בקרקע החצר חשבי' ליה וכשיש בו ארבע [גליון: על ארבע] דמי שהרי באויר רשות היחיד היא נחה. אבל אם היתה על גביו ממש נחה, כיון שרשות חלוק הוא בפני עצמו מיפטר, דבעי הנחה על מקום ארבעה וליכא, כדחזינן ביד דבעל הבית, דאי לאו דאמרי' דידו של אדם חשובה לו כארבעה על ד' הוה מיפטר, אף על גב דרשות היחיד עד לרקיע"

**עבודת הקודש שער ג' סימן א'**

"נעץ קנה ברשות היחיד ובראשו טרסקל אפילו אינו רחב ארבעה, וזרק ונח על גביו חייב דבר תורה, שרשות היחיד עולה עד לרקיע, ואפילו אין בראשו טרסקל, שהקנה עצמו כרשות היחיד, כל העומד ברשות היחיד כרשות היחיד"

**ספר הבתים שערי איסור הוצאה שער ח' אות ג'**

"נעץ קנה ברה"י אפילו גבוהה מאה אמה וזרק מר"ה ונח על גביו חייב, שרשות היחיד עולה עד לרקיע. לשון רבינו משה [פי"ד הי"ז].

ויש מן הגדולים שרצה להוכיח מכאן [שאין] צריך ברשות היחיד מקום ארבעה, שהקנה אין בראשו ארבעה. וזה אינו נראה, שבכמה מקומות בתלמוד אמרו שברשות היחיד צריך שינוח ע"ג מקום ארבעה. והיה נראה לנו בזה שמפני שראש הקנה נעוץ בארץ, ראשו נגרר אחר עיקרו, שהרי הוא כאילו נח בארץ, ולא הצריכו מקום ארבעה אלא בדבר שאינו מחובר לארץ. אלא שלזאת הסברא יקשה לנו מה שיתבאר ברחבה"

**ריא"ז פ"א ה"א י**

"כשעוקר מרשות זה ומניח ברשות זה אינו חייב עד שתהא עקירה מעל גבי מקום ארבעה על ארבעה והנחה על גבי מקום שהוא רחב ארבעה על ארבעה טפחי'. במה דברים אמורים בעקירה שעוקר מרשות הרבים, או שעוקר מרשות היחיד, וכן בהנחה שמניח ברשו' הרבים, אבל בהנחה שמניח ברשות היחיד אפילו הניח על גבי מקו' כל שהוא, כגון אם נעץ קנה ברשות היחיד וזרק ונח על גביו, הרי זו הנחה וחייב עליה, כמו שביאר מז"ה בפסקיו. וידו שלאדם חשובה לו כארבעה על ארבעה"

#### הערות

**א']** באור דברי הרמב"ן.

כ' הרמב"ן "ומדברי כולם נלמוד לפרש דהיינו נמי דאתא רב חסדא לאשמועינן דרה"י עולה עד לרקיע והויא כמונחת בקרקע, ואף על גב דלא סבירא לן קלוטה כמי שהונחה, בהנחה כל דהו מיהא הויא הנחה כמי שהוא מקום ד', הלכך לא בעינן הנחה על גבי מקום ד' אלא כגון בר"ה, א"נ לאדם שהוא עומד ברה"י שאינו דומה לקנה נעוץ דהוא כרה"י עצמה"

והנה תחילה ביאר דהטעם דלא בעינן מקום ד' הוא משום דעולה עד לרקיע והויא כמונחת בקרקע, ויל"ד בכוונתו כמונחת בקרקע, אם הכוונה למטה, או שהכוונה שאויר הרשות חשוב כמו קרקע דכמאן דמליא.

ואח"כ המשיך "ואע"ג דלא ס"ל קלוטה כמי שהונחה", ומשמע שמה שאמר דומה לדין קלוטה כמי שהונחה, וא"כ מוכח דמש"כ תחילה כמונחת בקרקע היינו למטה, וצ"ע שבסו"ד מבואר דכ"ז כשמונח ברה"י עצמה אבל כשמונח ע"ג אדם [ולכאורה ה"ה כלי] בעינן מקום ד', ומאי שנא.

ונראה דעיקר מה דבעינן שתהיה רה"י עצמה אינו אלא כדי שלא יהיה חציצה בינו לקרקע ואינו עיקר הטעם, תדע שהרי ברה"ר דכוותה בעינן כדאיתא בדין עמוד.

### סימן יד' מקומות שמתקיים בהם הנחה ע"ג מקום ד'.

מצינו ג' אופנים, הא' טח דבילה בפני הכותל, מתני' בדף ק. ומבואר בכמה דוכתי. הב' ידו של אדם למסקנא חשובה כד' על ד'. הג' מחשבתו משויא ליה מקום, בעירובין צט. ולק' קב.

#### מראי מקומות

**א']** **טח דבילה בפני הכותל.**

דין זה פשוט בכמה דוכתי שחייב, והטעם שמתקיים שם דין מקום ד' עי' בתוס' ז. ובתורא"ש וברשב"א והריטב"א שם, וע"ע ברשב"א עירובין לג:.

**ב'] ידו של אדם חשובה כד' על ד'.**

**א'-** בעיקר הסברא עי' ברמב"ם בפיהמ"ש "והיסוד השלישי שלא יתחייב העוקר מרשות והניח ברשות שניה עד שיעקור ממקום שיש בו ארבעה על ארבעה ויניח במקום שיש בו ארבעה על ארבעה או יותר על כך, לפי שכל פחות משעור זה לא ינוחו בו הדברים המונחים שם ולא ישארו עליו אלא אם היו דברים קטנים, וכיון שביד האדם נחים דברים גדולי הכמות ונשארים עליה כמו שנשארים הדברים הקטנים מחמת יכולת הכפיפה והפשיטה והתפיסה שיש לה לפיכך נחשבת כמקום שיש בו ארבעה על ארבעה, ומי שהניח חפץ ביד אדם כאלו הניחו בקרקע המקום שבו אותו האדם"

- וע"ע ברש"י כתובות לא: שלמד מזה לקנין דלא בעינן הגבהה ג', ועי' ברמב"ן שביאר דבריו.

**ב'-** עוד מקומות שמצינו שדינם כדין ידו של אדם

- עי' ר"ח בדף פ. שכ' וז"ל "כתיבתן הנחתן. אף על גב דבעיא בהוצאה עקירה מרשות זה והנחה ברשות אחרת ע"ג מקום ד' כי היכי דהתם אמרינן ידו של אדם חשובה לו כד' [על ד'] הכי נמי הכא כתיבתו הנחתו"

- עי' ר' אברהם בן הרמב"ם בספר המספיק וז"ל "שיד האדם חשובה בהלכה זו כמקום שיש בו ד' על ד' לפי שהיא נושאת הרבה יותר מרחבה ונושאת בדרך כלל מה שנושא מקום שיש בו ד' על ד' כל שכן וק"ו כל גוף האדם"

- עמוד ברה"ר שמכתפין עליו - עי' רשב"א ח. ד"ה עמוד ט' ובר"ן שם.

- עי' פסקי רי"ד לק' קב שכ' וז"ל "אמ' רבא זרק ונחה בפי הכלב או בפי הכבש' חייב. איני והאנן תנן קלטה אחר או קלטה כלב או שנשרפה פטור התם דלא מיכוין הכא דקא מיכוין. פי' במתני' פטור מפני שלא נתכוון לזרוק לאיבוד אלא שתנוח ברש' הרבי' וקלטה כלב ואכלה או להבה ושרפה שלא ברצונו ומשום הכי פטור. אבל הכא דקאמ' רבא חייב, דקא מיכוין שהוא מתכוין לזורקה בפי הכלב שיאכלנה, וגם נתכוון לזורקה בכבשן כדי שתישרף, והרי נתקיימה מחשבתו, ומחשבתו משויא ליה מקום. ואף על גב דבענן שיניח על מקום ארבעה, שאע"פ שחישב שינוח על מקום שאי' בו ד' על ד' פטור, כדאמרי' בריש מסכתין גבי ידו שלעני ושלבעל הבית, ותירצנו וידו של אדם חשובה לו כד' על ד', והם הכי נמי יש לומר בפי הכלב, שכיון שהוא בעלי חיים חשוב פיו כד' על ארבע" וע"ע בתורי"ד שם.

**ג'] מחשבתו משויא ליה מקום.**

עיקר הסוגיא עירובין צט. ולשיטת רש"י בהכי איירי לק' קב., ועי' בתוס' ד: וע"ע בבעה"מ ושא"ר ה. וע"ע תורי"ד קב. ובעירובין צט.

**ד'] כלי**

יל"ע אם בעינן בכלי שיהיה הכלי רחב ד', ועי' בריטב"א שהק' דנעמיד בטרסקל שאינו רחב ד' ולמדנו דס"ל דכה"ג לא בעינן מקום ד'.

#### חבורה

##### מחשבתו משויא ליה מקום

מצינו בגמ' דמהני טענה של מחשבתו משויא ליה מקום להועיל לחייב גם במקום שאינו מקום ד', וכן מצינו דמהני טענה זו לכמה ראשונים על המוציא שלא כדרך המוציאים, וכיוצ"ב מצינו בדברי ר"ח בדף צא. שביאר שמטעם זה יש צד לגמ' לחייב בזורק כזית תרומה לבית טמא עיי"ש, ויש לברר כח טענה זו.

**א]** הנה בריהטת הדברים יסוד כל מלאכת הוצאה הוא לעקור חפץ ממקום הנחה ברשות א' ולהניחו ברשות אחרת, וממילא כשנתחדש הא דבעינן מקום ד' היינו שיעור בהנחה הידועה לנו דבעינן לעוקרו מהנחה במקום ד' ולהניחו במקום ד', ומאחר שכן ממילא כשנתחדש שמחשבתו משויא ליה מקום היינו בעצם לומר שיש בכח האדם להחשיב את הנחת החפץ במקום שאינו ד' כאילו הוא מונח במקום ד' וכדרך שמצינו כמה מיני אחשביה כגון המחשיב דבר שאינו ראוי לאכילה ע"י שאוכלו, וכמדומה שמצינו כיוצ"ב בדיני טומאת אוכלין שיכול להחשיבו כאוכל וכמשקה.

ובאמת שכך לשון רש"י בדף קב. ד"אחשבה להוצאה זו בפיו", וכ"ג ר"ח בגוף הגמ' דכיון דאחשביה מחשבתו משויא ליה מקום.

וכן עיקר צורת דברים הזו מבוארת בתורא"ש בסוגיין וז"ל "מה שהחשיב מקום השתן והרוק להניחם שם משויא ליה מקום ועקירתו עקירה דלא שייך למימר עקירה אם לא שהיה החפץ מונח קודם"

**ב]** מיהו באמת נראה דא"א לומר כן, דהא הראשונים בסוגיין הק' דנימא דמחשבתו משויא ליה מקום אפילו על העקירה, ובעקירה לא שייך לומר שבעקירתו מחשיב את ההנחה שקדמה לה דהרי אינו פועל בהנחה כלום אלא בביטולה [והיא באמת טענת התורא"ש], אלא על כרחך שאין כאן אחשביה בגוף ההנחה להחשיב את המקום כמקומו של החפץ.

ועדיין יתכן לומר שהאחשביה אמנם אינו חל בגוף ההנחה אבל יש כאן כעין 'לדידי שויא לי' דהיינו שאצל האדם העוקר הוא רואה את הנחת החפץ כחפץ המונח במקומו וכמחוסר עקירה גמורה ומהני בשביל לדון שכלפי אדם זה נדון שעשה כאן מלאכה גמורה, [וזה כפי היסוד הידוע שמלאכת הוצאה עיקרה כלפי הגברא עושה המלאכה].

[ואמנם היו שרצו לפרש דאה"נ בעקירה האחשביה הוא של האדם שממנו עקרו, מיהו לא נהירא כלל לפרש כן דהרי בעה"מ והתורא"ש שבאמת חילקו בין עקירה להנחה לא העמידו את טענתם כלפי האדם הא' אלא כלפי העוקר].

**ג]** מיהו באמת נראה דגם זה לא יתכן, דהנה יש להתבונן בדין של 'השתין ורק' איזה מקום מחשיב כמקום וכן באיזה מעשה מחשיב אותו למקום, והיה מקום לומר שהמקום שעליו דנים הוא על המקום של השתן והרוק קודם המעשה ושהחשבתו היא קודם המעשה שמחשיב אותו כמקום לאסוף בהם את השתן והרוק וכך באמת כתב התורא"ש וז"ל "וכן נמי השתין ורק מה שהחשיב מקום השתן והרוק להניחם שם משויא ליה מקום ועקירתו עקירה" ולפי"ז א"ש אפילו כהדרך הא' שכתבתי, אלא שבאמת בר"ח בעירובין כ' "מחשבתו שחשב כדי לעקור מהן להנאתו משויא להו כמו שיש בו ד' טפחים" ומבואר שמחשבתו היא בעקירה מהמקום ולא בעצם אסיפתם במקומם, וכן פי' להדיא התורי"ד בעירובין שמחשבתו במקום היא מצד שמצער אותו קיומם שם, ולמדנו שאין החשבתו באסיפתם אלא אדרבה בעקירתם, וכך באמת משמעות שא"ר דמחשבתו לנקות עצמו היא משויא להו מקום והדבר מתמיה איך מחשבתו לעוקרם סיבה להחשיב את המקום למקומם.

ובאמת שעדיין יש מקום לומר שהמקום המדובר אינו המקום הראשון שלהם אלא שבשעת הוצאתם בעצם נותן להם מקום חדש לצורך הוצאתם, וכגון ברק שהרוק עוקרו תחילה מגרונו והוא נח בפיו ומשם יורקו לחוץ ונמצא שמחשיב את פיו לקבל את הרוק, וכך באמת מבואר בתוס' בעירובין כ. שבכל רק הרוק נח בפיו קודם, מיהו במשתין דבר זה לכאורה תלוי בספק הגמ' בעירובין צט. אם העקירה היא בתוך גופו או בפי האמה דאם העקירה היא מתוך גופו לא שייך לומר כן [ודע שבאמת ר"ח הזכיר שפי האמה אינו מקום ד' וכ"כ הריטב"א בשבת ה. וקצת משמע שלמד ששאלת הגמ' היתה רק לפי צד זה וצ"ע], ועוד שברי"ד שכ' שמחשבתו מכח שמצער אותו שהם במקום וודאי שלא פי' את מחשבתו מצד הנחתו אותם שם.

ועוד שלא נראה כן מקושיית הראשונים שהק' דיהיה אחשביה בעקירה דלכאורה כוונתם מכח סוגיא זו וכדמשמע בבעה"מ והתורא"ש וא"כ משמע שלא מטעם הנחתו היה כאן אחשביה.

**ד]** אלא האמת תורה דרכה שאין סוגיא זו כלל ענין לאחשביה להחשיב את המקום למקום חשוב, אלא אדרבה עיקר הכוונה של מחשבתו משויא ליה מקום היינו מלשון מחשבה של מלאכת מחשבת והיינו כמו שכ' הרמב"ן על התורה [בראשית א' ג'] דלשון מחשבה מורה "על דבר מחושב שיש בו טעם לא חפץ פשוט בלבד", ולזה נתכוין רש"י שכ' בעירובין "מחשבתו שהוא צריך לכך" וכ"כ בשבת קב והיינו ששם מחשבה נופל כשעושה דבר זה במחשבה מחמת הצטרכותו למטרה מסויימת.

והדרך הפשוטה להבנת ענין זה נראה, דעיקר החסרון במקום שאין בו ד' היא מצד חשיבות המלאכה, והיינו שכשנרצה לדון את חשיבות המלאכה מצד עצם הדבר שנעשה ושתחשב מלאכה שראוי לחשב עליה מצד עצמה, חשיבותה הוא רק באופן שבאמת נעשית כל המלאכה בשלימות מצד עיקר צורת המלאכה, וזהו ע"י שהחפץ היה מונח במקום ד' ועוקרו ממנו ומביאו למקום ד' אחר, מיהו כ"ז כשכל חשיבות המלאכה היא מצד עצמותה דהיינו שלא היה כאן מחשבה של אדם שהזקיקה לעשות את המלאכה באופן זה, אבל כשיש אדם שעושה את המלאכה ומחשב לעשותה באופן מסויים עצם הדבר שנעשה כך במחשבה היא חשיבותה של המלאכה דהרי היא מלאכת מחשבת.

**ה]** וזהו יסוד לכל דברי הראשונים, מיהו אי"ז מוכרח בדברי כולם, ומ"מ נברר את המקומות שמתברר דרך זו:

ראשון בענין זה הוא הרמב"ן, ונבאר בעז"ה את דבריו משום דכל דבריו הם אור בעניין זה, הרמב"ן העמיד שבסוגיין לא שייך כלל שמחשבתו תשווה ליה מקום ואלו דבריו "ואני אומר שאין עיקר קושייתם קושיא כלל שאין אומרים במחשבת המלאכה עצמה שתהא עושה אותה מלאכה שהרי הוא מחשב להניח ואינו מניח וכו' אבל אם דעתו להניח על מקום שאין בו ד' במה יעשה אותה מלאכה מלאכה גמורה הרי אינו מתכוין אלא להניח שם ואין אותה ההנחה כלום נמצא שלא נתכוין להנחה כשם שאין הנחתו מלאכה כך מחשבתו אינו למלאכה תדע וכו' מה שאין לומר כן במחשב למלאכה עצמה ולא לדבר אחר שאם אינה מלאכה הרי לא חשב לכלום, כנ"ל" בדבריו אלו חזר על טענתו ג' פעמים והמדקדק בדבריו יבחין שלא טען שאין בכח אדם להחשיב מקום שאינו ד' למקום ד' אלא אדרבה עיקר טענתו שמחמת מחשבתו לא נחשיב כאן מלאכה כיון שגם במחשבתו לא נתכוין למלאכה, ומבואר שלא הבין בדבריהם דמחשבתו היא כעין אחשביה דאם כן אין דבריו ממין הטענה.

ובאמת שגם בדברי התוס' שהביא הרמב"ן יש לדקדק מהלשון שלא דנו מצד האחשביה אלא מצד מלאכת מחשבת וז"ל "ואיכא דמפרקי שאני התם דנעשית מחשבתו לגמרי אבל הכא לא נעשית לגמרי שאין עיקר מחשבת נתינת אוכלין אלא משום אכילתן או תשמישן וכן נטילתן, כך מפורש בתוס'" ולשונו מבוארת שמחלק מצד קיום מחשבתו והיינו שיסוד הכח של מחשבתו היינו קיום המחשבה דהיא נותנת חשיבות למלאכה אע"פ שאין בה מקום ד'.

ויותר מבואר כן בדברי הרמב"ן עצמו וז"ל "אבל עיקר הדבר כך הוא כשאדם מחשב למלאכה ועושה אותה כגון זרק בפי הכלב שהוא מתכוין להאכילו והוא מאכילו אותה האכילה משויא פיו של כלב מקום, וכן שריפת פי הכבשן לפי שהנחה זו חשובה לו לפי כונתו יותר ממקום אחר ודרך הנחה זו בכך, וכן השתנת השתן ויריקת הרוק שהוא מכוין לנקות עצמו מהן ועושה כך, ומגו דהויא מלאכה לכך הויא מלאכה לענין שבת שזו מלאכת מחשבת וכו' תדע וכו' אלא ש"מ דשאני מתכוין לאכילה ואוכל דמגו דמהני מחשבתו לאכילה מהני נמי לשבת לשוויה מלאכה דדרך מלאכה זו בכך"- ודבריו מבוארים מצד א' דחשיב מקום לענין המלאכה שעושה דהיינו האכלת הכלב מחמת שהיא ההנחה החשובה לו ולכאורה כמו"כ צ"ל במשתין ורק, ומיהו מבואר מלשונו שאין זה הגדרה בעצם ביחס לחפץ אלא ביחס למלאכתו מדהוצרך להעמיד את סוף הדין מכח מיגו דהוי מלאכה בעלמא הוי מלאכה לענין שבת.

**ו]** עוד מתבררת דרך זו מדברי ר"ח והרמב"ם שפי' דטעם הפטור בקלטה כלב משום ד'לא נעשית מחשבתו' וש'אין זו הנחה שנתכוין לה' אע"פ שמבואר בגמ' שגם בנתכוין לכך הטעם שמהני הוא משום דמחשבתו משויא ליה מקום, אלא הדבר ברור שכשמתכוין אינו מחדש שום דבר, אלא יסוד הענין כך הוא שבעצם להאכיל כלב ולהניח חפץ בפי כבשן ונשרף שם הרי הוא מקום גמור מצד אחד לענין האכלת כלב אלא שכיון שהאכלת כלב וכיוצ"ב ה'שם מקום' שלהם הוא במה שבהם מתקיים צורך מסויים, א"כ הנחה זו להיחשב הנחה להתחייב עליה צריכה את כוונת האדם, דהיינו שה'שם הנחה' שלה אינו חשוב להיות שם הנחה בעצם ככל מקום ד' אלא הוא מקום הנחה לקיום מחשבה זו, שנמצא שמצד אחד אין צריך כאן את האדם להחשיב כאן תורת מקום דהוא כבר חשוב ועומד כמקום אלא שכשאדם מניח בו אינו מקום בעצם שיוכל להגדיר את האדם כמניח במקום אלא הנחת האדם בה נחשבת רק כשנתכוין אליה, ודו"ק היטב.

**ז]** עוד מתבררת דרך זו מדברי ר"ת [בסה"י רא, והובא בתוס' ד: ועו"ר כאן] שחילק בין היכא שאפשר לעשות בענין אחר, ודברי ר"ת הובאו בתור"פ בעירובין צט. בהרחבה [לא בשמו] וז"ל "דלא שייך למימר מחשבתו משויא ליה מקום אלא דוקא היכא שאותו מקום צריך למחשבתו שאינה יכולה להתקיים בעניין אחר אלא באותו מקום שאינו רחב ד'" ולשונם מבוארת שמחשבתו הינו הצורך שלו לעשות בכה"ג היא משויא ליה מקום.

**ח]** עוד מתברר כן משיטת הרי"ד שפי' בעירובין וז"ל "מחשבתו משויא לי' מקום פירש המורה מחשבתו שהוא צריך לכך משויא לי' הוצאה חשובה ויפה פירש דלאו מחשבה בלחוד בלא צורך משויא לי' שאם עקר מע"ג קנה ברה"ר או הניח ע"ג קנה ברה"ר במחשבה ובכוונה עוקר ומניח ומפני שאין בו ד' הוא פטור מפני שאינו צריך לאותה קנה אף על פי שהיא צריך לחפץ לקנה אינו צריך אבל הכא צריך להוציא השתן מגופו וגם הרוק מפיו וכמו כך כשזרק בפי הכלב ופי הכבשן צריך להאכיל כלבו ולהבעיר אשו ומש"ה האי מחשבה משויא לי' מקום והתם צריך היא לאוכלן בפיו אבל אם הוציא חפצים בפיו אף על פי שהיא צריך לחפצים כיון שא"צ לפיו הוצאה כלאחר יד הוא וה"ה נמי יש לומר שמחשבתו משויא לי' לרוק דבר חשוב להתחייב עליו מפני שהוא צריך להוציאו מפני שמצערו: [מהדות"ל]", ועוד כ' בפסקיו שם "מחשבתו משויא ליה מקום, מחשבתו שהוא צריך להוציאו משם מפני שמצערו", ומכל דבריו למדנו שבעינן מחשבה מצד המקום וזה מתקיים ע"י שהצורך שלו להוציא את הרוק מהמקום משום דמצערו, ודבר זה צריך ביאור איזה דבר מוסיף מה שצריך להוציא את הרוק משם לענין חשיבות של מקום, אלא נראה עיקר כוונתו כדרך שנתבאר שיסוד דין מקום ד' הוא להחשיב את העקירה למלאכת מחשבת, וכל שיש לו ענין וצורך בעקירה חשיב מלאכת מחשבת.

ובאמת שכיסוד שיטתו היא שיטת ר"י [במרדכי יבמות יז באריכות, וכ"כ התוס' והרא"ש בעירובין] שפי' דבעינן שיהיה לו הנאה מאותו מקום ולא סגי בכך שנתכוין לכך, ודבריהם מבוארים שמחשבה ביסודה היינו כוונה, ומ"מ נראה שאין כוונתם לכוונה סתם אלא למחשבה דהיינו דבר שיש בו טעם דלא בשופטני עסקינן, ואם כן צ"ב עיקר חילוקם, אלא עיקר כוונתם למש"כ הרמב"ן כאן בשם התוס' דבעינן שיהיה לו הנאה שהיא עיקר מחשבתו ולא סגי כשכוונתו לכך כדרך להשיג את ההנאה, וזהו בעצם כדרך הרי"ד שבעינן שתהיה לו צורך מצד המקום.

### סימן טו' לרבנן, הנחה תוך ג' אם חשוב הנחה, וכן הדין במתגלגל אם חשוב הנחה.

סוגיא זו אין עיקרה כאן אבל היא נדרשת להבנת סוגיית קלוטה כמי שהונחה.

עיקר הסוגיא בדף פ. ובדף צז. ובדף ק. מתני' 'זרק לתוך ארבע אמות' עד סוף הסוגיא, ובעירובין צח עי"ש בתוס' צח:.

#### מראי מקומות

יש לדקדק לפי רבנן שחולקים על ר"ע ולית להו דין קלוטה כמי שהונחה, אם בתוך ג' חשיב הנחה או בעינן ע"ג קרקע, וכמו כן יל"ד במתגלגל בתוך ג' או ע"ג קרקע ממש אם חשיב הנחה.

**א]** עיקר דין הנחה תוך ג' בגמ'.

מצינו בגמ' בכמה מקומות שיש מעלה להנחה מכח התוך ג', א'- בדף ה. לפי מאי דס"ד דידו של אדם אין בה מקום ד' מוקי ר' אבהו להא דתנן דחייב במניח ביד חבירו דאיירי בתוך ג'. ב'- בדף פ. מקשינן והא לא נח ומפרקינן תוך ג'. ג'- בדף צב. איכא למ"ד דהפושט ידו מליאה פירות חייב ומוקמינן לה בתוך ג' [ולמעלה מג' פטור לרש"י משום דלא נח ולתוס' משום דבתר גופיה גריר]. ד'- בדף צז. בדין זורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר אמר רב חלקיה בר טובי שאם עבר תוך ג' חייב לרבנן ותניא כוותיה. ה'- בעירובין צח: מבואר דכלפי מה שהוק' לגמ' על ת"ק דלא נח מוקמינן לה בתוך ג'.

וכן מצינו בדיני קנין חצר, בגיטין עט. אהא דתנן "כיון שהגיע לאויר הגג מגורשת, מקשינן והא לא מינטר ומפרקינן "עולא בר מנשיא משמיה דאבימי אמר הכא בפחות משלשה סמוך לגג עסקינן דכל פחות משלשה סמוך לגג כגג דמי".

**ב]** הכח לדון הנחה בתוך ג'.

יל"ד מהו הכח שמכחו דנים הנחה לחפץ שהוא בתוך ג', דלכאורה ניתן לדון כן משני פנים הא' לראותו כמונח בקרקע שמתחתיו מכח דין לבוד, או לאידך גיסא לראות את הקרקע שתחתיו כארעא סמיכתא עד פחות משלשה, ובאמת ברשב"ף ח. העמיד בכך להדיא שני צדדים עיי"ש.

ולשונות רש"י בכמה מקומות דהוא דין בקרקע, וז"ל בעירובין צח: "ארעא סמיכתא הוא והרי הוא כמונח" וכן לשונו בדף ה. "דהויא כקרקע".

ומאידך בלשון ר"ח בדף ה. משמע שמדין לבוד נדון כמונח בקרקע שמתחתיו, וז"ל "דכל פחות מג' כלבוד דמי וכאלו בקרקע הניח", וכך משמע בלשון רנ"ג שם.

- וע"ע לענין קנין בלשון המשנה בגיטין עט. דתנן "כיון שהגיע לאויר הגג" ופירש עולא בגמ' דהיינו בגג שאין לו מעקה וכשבא לתוך ג', ועיי"ש ברשב"א שתוך ג' היינו אוירו של קרקע ממש.

וע"ע בראב"ד ובר"ן שם דגרסו בגמ' דמהני מטעם לבוד.

­- ועי' תוס' כתובות לא. שנשתמשו בלשון לבוד על הנחה תוך ג'

**ג]** בדין תוך ג' כשאינו נח ע"ג משהו.

בדין זה יש להעמיד ג' דרגות.

**א'-** כשסופו לנוח כאן, בדין זה דעת הרמב"ן במלחמות דלכו"ע הוי כמונח, ומאידך בכמה ראשונים מבואר לא כך, והם, רש"י בדף ק. פי' את עיקר מימרא דרבא בכה"ג, ראב"ד בהשגות בגיטין עט.

**ב'-** כשסופו לנוח במקום אחר, בפשטות בדין זה נחלקו רבא ורב חלקיה.

**ג'-** תלוי שאין סופו לנוח כלל, ברמב"ן בדף צז. מבואר שגם בכה"ג נחלקו רבא ורב חלקיה.

**ד]** חפץ שמתגלגל ע"ג קרקע.

בתוס' בדף ק. מבואר שיש להם צד שמחלוקת רב חלקיה ורבא הוא אפילו במתגלגל ע"ג קרקע, וכן להדיא בתורא"ש ה: וברשב"א בב"מ יב., ונראה שכ"מ בר"ח וברשב"א בדף ק: שפי' דכוונת הגמ' אויר שאין סופו לנוח למדרון דלכאורה כוונתם שבזה מיירי במתני' דלכן החפץ לא נח, מיהו מאידך ברש"י בדף ק. משמע להדיא שע"ג קרקע וודאי חשיב הנחה, וכן נקטו התוס' בדף פ..

מיהו נראה שאין כוונת התוס' בדף פ. שבמתגלגל אין את טענת רבא, דהנה התוס' בדף ק. מתחילה למדו כדבריהם בדף פ. ובכ"ז פי' דקושיית הגמ' של 'והא לא נח' היינו מכח רבא, אע"פ שוודאי סוגיית הגמ' שם איירי במתגלגל ע"ג קרקע כמבואר מתחילת דבריהם, וביותר שלאחמ"כ הק' על רש"י מהגמ' בדף ק: מכח שהבינו שמתגלגל היינו ע"ג קרקע, וע"כ צ"ל שסוגיית הגמ' שם לרבנן דר"י דלי"ל קלוטה וממילא חוזר החסרון של רבא שבעינן נח ע"ג משהו, ולמדנו שגם לשיטתם יש את החסרון של רבא במתגלגל אלא שס"ל שבצירוף קלוטה בכה"ג מהני, ודו"ק.

**ה]** ברור דברי רבא איזה חסרון בא לחדש.

יש לדקדק בדברי רבא שאמר תוך ג' לרבנן צריך הנחה על גבי משהו איזה הנחה בא לשלול, דהנה ריהטת לשונו משמע שבא לומר דהנחה של תוך ג' שהיא מכח לבוד אינה הנחה, וכך להדיא ברשב"א בדף ק. שכ' שבלי רבא "הוה אמינא דאף תוך שלשה שלו כממשו קא משמע לן" ומשמע דקמ"ל דתוך ג' אינה כממשו, ועוד מפורש כן במאירי בדף צז. שכ' "שאין תורת לבוד אלא בדבר המונח" ומבואר דהוא חסרון בעיקר ההנחה של לבוד.

וכך משמע במקומות רבים, דהנה עיקר הסוגיא של ר"י שצריך הנחה ע"ג משהו בעירובין צח: איירי בספר באויר ולא מיירי דהולך למקום אחר.

עי' תוס' פסחים פה: שהוצרכו לחדש דמעביר תוך ג' דינו כמגרר מכח הגמ' שרבא מודה במעביר, ומשמע שהיה להם נדון מצד מה שמוליך את החפץ ומ"מ כל החסרון היה מצד תוך ג' ולא ע"ג קרקע.

ועי' תוס' בעירובין שחידשו שבאופן שמתחילת הזריקה ועד סופה היה בתוך ג' חייב לפי רבא ומשמע שם שדימו את זה להא דתוך ג' חייב במעביר, ומשמע שהיה להם צד שלרבא לא מהני לעולם תוך ג' כלל [וגם אם נפרש את ראייתם באופ"א מ"מ משמע שהוצרכו לחדש כלפי מה שהוא רק תוך ג' ואינו ממש ע"ג קרקע.

ועי' רמב"ן בדף צב. שהק' על ידו הפשוטה תוך ג' שבעינן הנחה ע"ג משהו ומשמע שכל תוך ג' בעצם נסתר מדינו של רבא, וכן ברמב"ן במלחמות בדף ח. חידש דרבא מודה כשסופו לנוח כאן ולמדנו שוודאי אין עיקר טענת רבא מכח גלגול החפץ.

וכן ברמב"ן בדף צז. מבואר דספר התלוי באויר יש בו חסרון שאינו נח ע"ג משהו.

ומאידך גיסא הרי נתברר לעיל מכמה ראשונים שבנתגלגל ג"כ איתא לטענת רבא שבעינן הנחה ע"ג משהו.

והנראה בעזהי"ת ברור דבר זה שלעולם וודאי עיקר דברי רבא על דינא דתוך ג', אלא שדבר שמתגלגל א"א להחשיב לו הנחה מכח הקרקע כיון שאינו מונח עליה אלא מתגלגל רק מהני מכח דין אויר הקרקע דמ"מ לא גרע מאויר וממילא חוזר לדינו של רבא.

**ו]** קלוטה, תוך ג', הנחה ע"ג משהו.

מצינו באופן ההנחה ג' דרגות קלוטה, תוך ג', וחידושו של רבא שבעינן הנחה ע"ג משהו, ויש לדקדק בצורת דברים אלו דיתכן להעמידם בג' אפשרויות.

הא'- שהם ג' דרגות בהנחה דיש קלוטה ויותר ממנה הוא תוך ג' ויותר ממנה היא הנחה ע"ג משהו.

הב'- שהם בעצם ב' דרגות דהיינו קלוטה ותוך ג', אלא שרבא חידש דין ביחס להנחה של תוך ג' שכיון שהיא הנחה מכח הקרקע בעינן דווקא ע"ג משהו, אבל אם נבוא מצד קלוטה אף רבא יודה שלא בעינן הנחה ע"ג משהו.

הג'- שיש כאן שני נדונים נפרדים, החלוקה הא' מצד אויר ההנחה שיש מ"ד שמהני בכל אויר הרשות והיינו קלוטה, ויש שבעינן לכה"פ תוך ג' דאז רק נדון כאויר הרשות והיינו רבנן דר"ע וכדאיתא בברייתא בדף צז.

והחלוקה הב' איזה צורה של הנחה נדונת כהנחה, דיתכן דעצם מציאות החפץ באויר נחשבת להנחה, ורבא חידש דבעינן הנחה ע"ג משהו, מיהו זה טענה שנדרשת בכל מקום שינוח בין למעלה מג' ובין למטה מג'.

### סימן טז' קלוטה כמי שהונחה.

סוגיות הגמ' שבת ד.-: צז.-:, גיטין עט. ב"ק ע:

#### מראי מקומות

**א]** עיקר החסרון בקלוטה.

עי' בגרעק"א בתחילת המערכה שהאריך להעמיד אם החסרון בקלוטה הוא מחמת שאין מקום לחפץ או מחמת שהחפץ מתנועע.

ובאמת שיש לדקדק אם החסרון בקלוטה הוא מה שבשבת צריך הנחה במקום, או שהחסרון בקלוטה הוא משום דאין כאן הנחה כלל ואילו היה חשיב הנחה היה שפי"ד לכו"ע [משום דהנחה אלימתא היא או משום דחשיב כקלוט במקום ד'].

ולכאורה ספק זה הוא בעצם ספק אם יסוד מחלוקתם היא בכל התורה או רק בשבת, ודבר זה צע"ג, דהנה מצד א' בסוגיין וודאי משמע דהטעם לחלוק על ר"ע הוא משום דבעינן הנחה במקום, וכדלהלן:

**א'** דהרי מבואר דלחכמים דבעינן מקום ד' אין מקום לדברי ר"ע, וזה באמת תלוי, דאם נפרש דקלוטה חשובה כמקום ד' או דקלוטה הנחה אלימתא היא כהנחה במקום ד' א"כ אין ראיה.

**ב'** דהרי בר"ע עצמו נסתפקה הגמ' דשמא דוקא בהנחה שפי"ד אבל לעקירה לא מהני משום דבעינן עקירה ממקום ולמדנו שאין ההנחה של קלוטה נחשבת הנחה במקום.

**ג'** ובאמת שיתכן דזה גופא כוונת הגמ' בגיטין עט. שאמרה דרבנן מודים לקנין חצר דהיינו שבאמת מודים לעיקר היסוד דחשיב הנחה ולא נחלקו אלא מצד שבת דבעינן הנחה ב'מקום'.

ומאידך בכמה מקומות משמע דנחלקו גם בעלמא, וכדלהלן באות ב'.

**ב]** מחלוקת ר"ע ורבנן אם היא פרטית בדיני שבת או כללית בגדרי הנחה.

- בדעת רבנן אם חולקים על קלוטה בעלמא - עי' סוגיא דגיטין עט. שבקנין חצר מודים, ועי' משניות פרה פ"י מ"ד ומ"ה ובפי' הרמב"ם והרא"ש, ובפרט בגר"א.

- בדעת ר"ע אם אומר כן בעלמא - עי' סוגיא בב"מ יב. שרבא נסתפק בזורק ארנקי דרך בית או חצר אם חשיב כמונח, ועי' במיוחס לריטב"א שהספק אפילו לר"ע מפני שלא אמר כן אלא משום חומרא דשבת, וע"ע בתורא"ש ובתוס' שאנץ שכ' דהוא משום גריעותא דחצר דבעינן משתמרת.

וע"ע עירובין לג: ברש"י שהזכיר לגבי עירוב, ועי"ש ברשב"א ובריטב"א.

**ג]** ביאור תליית הגמ' את דין מקום ד' בפלוגתת ר"ע וחכמים.

יש לדקדק בכוונת הגמ' במה שתלתה את דין מקום ד' בפלוגתת ר"ע וחכמים, ויש לפרש בזה ג' דרכים.

הא'- דהנחת קלוטה מהותה היא סתירה לדין דבעינן מקום ד' דקלוטה אינה הנחה במקום כלל.

הב'- דבהנחת קלוטה סו"ס גם לא מתקיים מקום ד'.

הג'- דאדרבה דבקלוטה לא בעינן מקום ד' מחמת מעלתה דחשיבא כהנחה במקום ד'.

ועי' בתורא"ש בדף ז. שהק' על ריב"א דברואה פני הקרקע מתקיים מקום ד' "ועוד דהיכי מייתי לי' מקלוטה דשאני קלוטה שהיא רואה פני הקרקע" ובפשטות כוונתו דלריב"א אפילו בקלוטה יחשב שמונחת במקום ד', ולמדנו כהדרך הב' שבעצם שייך מקום ד' גם בקלוטה, ושמא כל זה בכלל קושייתו על ריב"א.

וע"ע ברשב"א בעירובין לג: דמשמע דבדין קלוטה מתקיים מקום ד' ודבוקה בכותל אפילו לרבנן נמי מהאי טעמא הוא

**ד]** אופנים שלא דנים דין קלוטה

**א'-** כשביד אדם, עי' תוס' ד. וד: ובתורא"ש שם ובדף ה:, ובתוס' צב., וברמב"ן צז.

**ב'-** כשאין סופו לנוח, עי' רמב"ן צז.

**ג'-** כשאין דעתו ורצונו בכך, עי' תוס' ק. ועירובין צח:

**ג]** קלוטה בהעברת ד' אמות.

עי' תוס' ה: וברמב"ן שם בטעם שקלוטה לא מבטל את דין העברת ד' אמות.

ועי' בזה עוד בתוס' ד: ובתו"י שם וברשב"א שם, וע"ע בדברי הגרעק"א ביישוב שיטת התוס'.

ועי' תוס' כתובות לא: ובמהרש"א שם.

וע"ע היטב בדברי הראב"ד שהובא ברשב"א בכתובות שם.

**ד]** יש לדקדק בגדר קלוטה כמי שהונחה אם הוא כלפי דין מקום או כלפי הרשות, ועי' בזה בדברי הרמב"ן ה: ובשא"ר שלא תי' כן לכאורה פליגי, וע"ע דלעניין הנחת אפר פרה אינו עניין רשות אלא עניין מקום.

**ה]** מבואר בגמ' דלר"ע לא בעינן מקום ד', ויש לדקדק אם היינו שלא בעינן מקום כלל וכ"ש שלא מקום ד'- וכצד זה נקט הגרעק"א בפשיטות בכל המערכה, או דהיינו שלעולם ההנחה מתקיימת ברשות מכח דינא דקלוטה וממילא חשיב מקום ד' כיון שברשות יש מקום ד'- וכצד זה נקט האבני נזר [רמ, אגלי טל פד] בשיטת רוב הראשונים.

ומלשון הגמ' בפשוטו משמע של"צ כלל מקום ד' מיהו אין בזה כדי הכרע, דסו"ס לר"ע לא בעינן למעשה מקום ד' [מיהו משכח"ל באופנים שלא שייך דין קלוטה כמו יד הפשוטה לס"ד דאביי בשיטת רש"י ג:, וכן למעשה בנוף של אילן להשיטות דשדי נופו בתר עיקרו היינו לעניין הרשות, וכן בבליטה ע"ג עמוד לשיטת הרמב"ן צט: דשם אין אויר העמוד עולה עד לרקיע].

ראיות שחולק:

א'- מעצם חילוק הגמ' בין עקירה להנחה לכאורה מוכח דלא מתקיים מקום ד'.

ראיות שמתקיים:

א'- עי' ברש"י עירובין לג: וברשב"א ובריטב"א שם, וצ"ע בכ"ז.

**ו]** למ"ד קלוטה לאו כמי שהונחה אם מוכרח דסובר דבעינן מקום ד'.

לכאורה ממ"ד שקלוטה לאו כמי שהונחה אין הכרע אם בעינן מקום ד', מיהו מכמה מקומות בסוגיא משמע דאם סוברים שקלוטה לאו כמי שהונחה ע"כ צריכים מקום ד', וכדלהלן.

**א'-** עי' היטב בתוס' ד"ה "אבל למטה" שנקטו שרבה נקט דלכו"ע קלוטה כמי שהונחה כדי שלא יחלקו על המשנה שסוברת דלא בעינן מקום ד', וכיוצ"ב כ' המהרש"א על תוד"ה "אבל למעלה", וכיוצ"ב כ' הרמב"ן בשם איכא דמפרקי, ועי' בגרעק"א [במערכה אות ב] שהק' כן על המהרש"א ולא דקדק כן מהתוס' ובאמת שמתוס' אין הכרע למתבונן בו.

**ב'-** בבעה"מ פי' דבאמת הגמ' יכלה לתרץ את רבה שנקט ר"ע משום דבר"ע פשיט"ל אבל ברבנן מספק"ל דאם פליגי בקלוטה א"כ מתני' דווקא ר"ע, והנה מה שאמר רבה דלכו"ע קלוטה אין זה מכח ראיה אלא דיתכן לומר כן, וא"כ ע"כ מה שאמר בעה"מ דלרבנן דלי"ל קלוטה בעינן מקום ד' היינו דמוכרח כן.

**ג'-** התוס' הק' דאולי נקט ר"ע משום דבר"ע פשיט"ל, וצ"ב היכי פשיט"ל בר"ע לפי הצד שחולקים אם ילפינן זורק ממושיט, וע"כ היינו מכח סברת רבה שמעמיד דלכו"ע קלוטה כמי שהונחה, וא"כ ה"ה לרבנן דס"ל דאין קלוטה סו"ס מקום ד' יתכן לומר שצריכים, וכן לר"ע דס"ל לפי תירוצם שקלוטה לאו כמי שהונחה מדיליף זורק ממושיט סו"ס הרי עדיין יתכן לומר דס"ל דלא בעינן מקום ד', ומשמע דפשיט"ל דאם לא סוברים קלוטה ע"כ צריכים מקום ד'.

**ד'-** כל משמעות הרמב"ן סובבת סביב טענה זו דמשמע דלאוקמי מתני' ככו"ע בעינן למימר קלוטה כמי שהונחה.

**ה'-** עי' בתוס' סוד"ה "דאמרינן" דמבואר דרב חסדא שסובר דבעינן מקום ד' יכול להסתייע ממ"ד קלוטה לאו כמי שהונחה.

**ו'-** עי' בתוס' ד"ה "אבל למטה" דמבואר בדבריהם דמתני' סוברת קלוטה כמי שהונחה וכ"ה בתוס' צב. ויל"ע בזה קצת דלכאורה לביאור מתני' סגי בכך שלא צריך מקום ד', ומשמע שאינו רק ראיה דלא בעינן מקום ד' אלא הוא דין היוצא מעיקר שיטתו.

ודבר זה צע"ג, ובאמת שזהו ציר קושיות הגרעק"א במערכה, וצע"ג הטעם דלא הק' כן אלא על המהרש"א, ולפו"ר משמע מזה דלכו"ע בעינן מקום ד' ואדרבה הצד היחיד שלא יצטרכו מקום ד' היינו מכח דינא דקלוטה דאז מתקיים מקום ד'.

**ז]** בסוגיין דנו אם ר"ע ורבנן פליגי בקלוטה, והנה בתוס' בשני מקומות משמע שיש שיקול בכך שמעמידים את רבנן דל"צ מקום ד' מחמת שזה סותר את מי שלא סובר כן, ואעפ"כ לא קשה להם שיעמידו את רבנן כמ"ד קלוטה אע"פ שזה סותר את מי שסובר כן, וכדלהלן.

**הא'-** תוד"ה "אבל למטה" הוק' לתוס' מ"ט רבה העמיד לכו"ע קלוטה דלא כברייתא דבעיא מקום ד', ומ"ט לא הוק' להם דגם בעלמא מצינו ברייתות דלא ס"ל קלוטה כגון רבנן דרבי, והיא קושיית המהרש"א.

**הב'-** תוד"ה "דאמרינן" בסופו הוק' להם על רב חסדא היאך סובר מקום ד' דלא ככו"ע, ולא הוק' להם מצד שסובר שקלוטה לאו כמי שהונחה.

ודבר זה צריך תלמוד, ועוד הוא מתמיה מיניה וביה, דהרי ממנ"פ אם למאן דלי"ל קלוטה בעינן מקום ד' א"כ מאותו טעם שלא ק' על קלוטה גם לא יק' על מקום ד', ואם אינם תלויים זה בזה א"כ מה יושיענו שיש מחלוקת דאין קלוטה מ"מ מנ"ל לסבור מקום ד' דלא כמ"ד קלוטה.

וקושיא זו היא בעצם קושיות הגרעק"א באותיות ד' וז'.

**דעת הגרעק"א בכל זה עי' במערכה בקטע המתחיל "ומעתה י"ל".**

### סימן יח' עקר ממקומו וקיבל

סוגיא ה.

#### מראי מקומות

**"עמד במקומו וקיבל חייב עקר ממקומו וקיבל פטור" ו"בעי ר' יוחנן וכו' שני כחות באדם אחד וכו'" לפי גרש"י.**

**א]** טעם הפטור בעקר ממקומו:

- עי' רש"י בריש העמוד וכאן, וכעי"ז מדוקדק מלשון הרמב"ם שכ' בטעם החיוב בעמד במקומו 'שהרי עקר והניח' דמשמע דכשעקר ממקומו וקיבל לא הניח, ומאידך עי' בר"ח שדן מצד שלא הנעשית מחשבתו, ויל"ע אם פליגי, ובדברי הפסקי רי"ד מבואר דהם שני פירושים וז"ל "ואמ' ר' אבין אמ' ר' אילעא אמ' ר' יוחנ' עמד במקומו וקיבל חייב הזורק, דנעשית מחשבתו. נעקר ממקומו וקיבל פטור הזורק, מפני שלא נעשת מחשבתו. אינמי עמד במקומו וקיבל חייב, מפני שמכח הזורק נחה והוא עשה עקירה והנחה, אבל כשנעקר ממקומו וקיבל, לא עשה הזורק הנחה, שזה נעקר וקיבלה במקום שלא היתה ראויה לנוח. וזה עיקר".

- ויל"ע אם הפטור הוא מחמת חסרון בעיקר המלאכה, או משום דהוו שנים שעשאוה.

ועי' ברש"י בביאור ספק הגמ' דמבואר דפשיט"ל דהפטור הוא משום שניים שעשאוה וכן ברשב"א בביאור גי' רש"י, וכ"כ רש"י בדף קב. במשנה שקלטה אחר פטור, ודבריהם צ"ב.

ומאידך עי' בתורא"ש שביאר לגי' רש"י שזה גופא ספק הגמ' אם הפטור משום דחסר במלאכה או משום שנים שעשאוהו, וכך מדוקדק מתוס' וע"ע ברמב"ם שג"כ משמע שחסר בעיקר המלאכה לכה"פ לפי הצד שעקר ממקומו וקיבל פטור.

- והטעם שחסר בעיקר המלאכה, עי' בתורא"ש שדימה לנתכוין לזרוק שמונה וזרק ארבע, ועיי"ש שתמה דבכה"ג חייב, מיהו באמת דין זה שנוי במחלוקת ראשונים עי' היטב בסוגיא בדף צז: וברשב"א שם באריכות.

וע"ע בחי' המיוחסים לר"ן בסוגיין שיישב הטעם דחסר בעיקר המלאכה אפילו להשיטות שמחייבות שם.

**ב]** אימתי נחשב עקר ממקומו ואימתי נחשב עמד במקומו וטעם החיוב בעמד במקומו וקיבל:

- משמעות לשון החילוק בין עקר ממקומו לבין עמד במקומו משמע שבעמד במקומו חייב אפילו בהוצרך לפשוט ידו כדי לקבל את החפץ, ועקר ממקומו היינו כשעקר ממקומו ברגליו, וכך לשון רש"י ש'רץ', וצ"ב טעם החילוק הזה.

וע"ע דלפי גי' ר"ח לפי מה שפירשוהו התוס' משמע דמשכח"ל עקר ממקומו שחייב והיינו באופן שלא חטפה מהילוכו, וצ"ב הגדר בזה אימתי נחשב חטפה מהילוכו ואימתי לא, וכן צ"ב אם עמד במקומו חייב אפילו בחטפה מהילוכו, מיהו עי' ברשב"א דמשמע דכ"ז דווקא בזורק עצמו אבל אדם אחר לעולם פטור, וע"ע ברמב"ן שמשמע שאפילו באותו אדם לא שייך לומר כן וכל הצד לפטור הוא מכח דלא הוי שנים שעשאוהו, וכ"ז צ"ע היטב ללמוד ממנו את גדר הפטור בעקר ממקומו.

- ובעיקר החיוב בעמד במקומו צ"ב מ"ט לא חשיב שנים שעשאוהו, ובאמת שיל"ע טובא בכל מושיט חפץ לחבירו דיחשב שנים שעשאוהו כיון שהמקבל תופש את החפץ תחילה ורק לאחר מכן המושיט עוזב והרי זה כמי שפשט ידו לפנים עם חפץ ובא אחר והעמיד עמוד תחת החפץ ונמצא שהחפץ נח בלי מעשיו ואח"כ כשעוזב כבר עזב חפץ מונח, וכן להיפך בנוטל הרי כשהחזיק עוד לא עקר וכשהלה עוזב חלה העקירה לא מכח הנוטל ודמי לשומט עמוד מתחת חפץ שחבירו אחז בו דפשיטא דאי"ז עקירה, ויל"ד דשמא אה"נ בהושטה פטור וכקושיית התוס' ג. דמושיט הוי שניים שעשאוהו דבמתני' בריש מכילתין לא מיירי בהושטה אלא כשהמקבל רק הכין ידו באופן שהלה יוכל להניח לבדו בידו, מיהו עי' היטב ברשב"א בדף ז. דאיירי בכה"ג דהושטה ומוכח דס"ל דבכה"ג חייב וכך פשטות התוס' שם, וא"כ צ"ב הטעם דלא הוי שניים שעשאוהו, [וכמו כן יל"ע קצת אפילו במתני' דסו"ס המקבל משתתף במה שאוחז את החפץ דאם ירפה ידו החפץ לא יונח, ובאמת שקצת משמע שאינו עץ בעלמא מדבעינן בדף ג. שימנו במשנה שש עשרה].

**"שני כחות באדם א'" לגי' ר"ח**

גי' ר"ח דבאדם א' הוא סיבה לפטור יותר אפילו בגוונא שבשני בני אדם חייב, ונחלקו הראשונים בביאור גי' ר"ח באיזה אופן מיירי ומה נדון הגמ'.

**א'** שיטת התוס' - דאיירי בעקר ממקומו הראשון וקיבלה במקום אחר אלא דאיירי באופן שלא חטפה מהילוכו ובכה"ג בעלמא חייב דלא נדון כעקר ממקומו וקיבל והספק אם חשיב כנותן מימינו לשמאלו, וכדרך זו פי' הרשב"א אלא שברשב"א מבואר דבכה"ג באדם אחר פטור וודאי משום דעקר ממקומו ורק בזורק עצמו אין לפטור מטעם זה וצ"ב.

ולשיטה זו נתחדש לנו סיבה לפטור מטעם שנח באותו מקום וצ"ע טובא לבאר דבר זה, ועי' בתורא"ש שתמה על דבריהם, ותמיהתו לפו"ר תמוהה, וצ"ע היטב בכל זה.

**ב'** שיטת השניה ברמב"ן [ונראה שלזה הסכים] - דאיירי בעקר ממקומו הראשון וקיבלה במקום אחר ובכה"ג בעלמא וודאי פטור אלא שכאן דנו לחייבו מכח דסו"ס הוא אדם א'.

**ג'** שיטה ראשונה ברמב"ן וברשב"א - דאיירי בעקר ממקומו וחזר למקומו הראשון וקיבל, ויל"ע לשיטה זו מה צדדי הספק.

### סימן יט' הנחה כשהחפץ נייד וכן הנחה ע"ג נייד ומהלך.

שבת ה: ודף ק.

#### מראי מקומות

**א']** אגוז ע"ג מים לאו היינו הנחתו.

**א'-** בטעם שאינו חשוב כהנחה, יל"ד מצד מה חסר בהנחתו אם מצד האגוז שהוא מהלך או מצד המקום שאינו מקום הנחה.

לשון הגמ' לפנינו באגוז בכלי דהחסרון הוא משום דנייד וכך לשון רש"י בכל הסוגיא, וכ"כ הפסקי רי"ד.

ועי' בזה היטב בקושיית תוס' מספינה בב"מ יב: וכה"ק הראב"ד בב"מ ט: [לשונו מועתקת בסוף המ"מ] ודבריהם צריכים דקדוק היטב, ודו"ק ששא"ר לא הק' כן אלא על ספק הגמ'.

וע"ע היטב בדברי הרמב"ם בפי"ג ה"ד.

וע"ע בסוגיית אגוז בכלי, ובפרט בדברי הרמב"ן והרשב"א שם.

**ב'-** אם הוא ריעותא בעקירה או בהנחה, הראבי"ה בסי' תתקסח [לשונו מועתקת בסוף המ"מ] חי' דהריעותא הוא דוקא בעקירה אבל בהנחה מתחייב [קצ"ע דלא להדיא בדבריו דחייב בהנחה אפילו באגוז ע"ג מים, אלא כ' אגוז בכלי ושמן ע"ג מים, עיי"ש], ובכך תי' את קושית הראשונים מדף פ ומב"מ ט:. ובאמת שברש"י [ה: וצט:] פירש את הסוגיא על עקירה, וכן הרמב"ם פסק אותה על עקירה, וכן הרשב"א הזכיר את העקירה, מיהו מדברי רש"י אין לדייק כן כדמוכח מדבריו בדף ק. שבזרק לבור מלא מים שהוא רה"י בעינן דוקא אבן או מים, מיהו מאידך עי' ברמב"ם פי"ד הכ"ג דפסק דמהני הנחה ע"ג מים לכה"פ ברה"י.

ומאידך בר"ח [ה: וצט:] להדיא פי' גם בהנחה, וכך לכאורה מוכח מהראשונים שהק' מאגוז בכלי על דף פ.

**ג'-** המקום שבו נחשב ההנחה.

יש לדקדק בדין המקום ד' אם המקום הוא המים וצריך שיהיו רחבים ד', ועי' בזה בדין מים ע"ג מים.

**ב']** מים ע"ג מים היינו הנחתן, ושמן ע"ג מים.

**א'** טעם הדבר שחשוב כהנחה אע"פ שניידי, מהסוגיא מבואר שהוא תלוי בחיבור ועי' היטב ברש"י כאן ובדף ק.

וע"ע ברמב"ם פי"ג ה"ד דמבואר שכשהכל דבר א' הנחתו על הארץ וכשהם שני דברים אין הנחתו על הארץ.

**ב'** עי' מאירי ה. וה: שהביא מחלוקת בדין נהרות אם המים חשובים כמונחים, עי"ש היטב.

**ג']** אגוז בכלי וכלי צף ע"ג מים.

**א'-** יש לדקדק מאיזה טעם יש לחייב באגוז בכלי טפי מאגוז ע"ג מים, ודו"ק לשון הגמ'.

ובאמת שמצינו כיוצ"ב בדיני שבת דהכותב כשהוא מהלך חייב משום דכתיבתן הנחתן, והראשונים עמדו על סתירת הסוגיות דכאן מספק"ל ושם פשיט"ל, ונאמרו בזה הרבה תירוצים ועיקר הדבר עי' בר"ן בדף פ., וע"ע אירי כאן וראב"ן בתשובותיו [הועתק לשונו בסוף המ"מ] והראביה בסי' תתקסח [הועתק לשונו בסוף המ"מ], וע"ע מה שאכתוב בסמוך בפלוגתת הראשונים בזה.

- ומצינו עוד דכותיה בדיני הנחה דעלמא, בדין טומאה צפה, דהגמ' בנזיר סד נסתפקה כשיש טומאה בכלי וכלי ע"ג מים אם חשוב טומאה צפה, מיהו שם לפי הרמב"ם [פי"ד משאר אבה"ט ה"ד] נפשט שם דחשוב כמונח על הארץ.

ודוק עוד שם בצדדי הספק, דאמנם לפי גי' הרא"ש שם הצדדים שוים לכאן, מיהו לפי הגי' לפנינו שהיא גי' הריב"ן שם הצדדים להיפך, וע"ע בגי' התוס' שם צדדים אחרים, ויל"ד בחילוק הסוגיות.

- ובנוגע להבנת המעלה של אגוז בכלי, עי' בתוס' שלמדו מכח סוגיית רכוב כמהלך ומכח עוד שני סוגיות שבחסרון של מהלך ונייד לא מהני מה שהוא ע"ג כלי, ומכח זה הכריחו שהחסרון בצף אינו משום מהלך ונייד אלא משום דרך הצנעה עיי"ש היטב, ולדבריהם הא דמהני בכתיבתן זו היא הנחתן אפילו כשהוא מהלך לכאורה הוא דין בפנ"ע שאינו שייך לסוגיין.

ומאידך מדברי שא"ר שציינתי לעיל שדימו בין הסוגיות מבואר דאפילו במהלך מהני טעם הסוגיא, ויל"ד מה יעשו עם שני ראיות התוס', ועי' תו"י שדחו ראיות אלו עי"ש.

**ב'** ויש לדקדק מאחר שהאגוז בכלי מאיזה טענה דנו לפטור, דיתכן שמספק"ל בזה גופא אם יש מעלה למה שהאגוז בכלי או דחשיב כאגוז ע"ג מים, ויתכן שפשיט"ל דלא דמי לאגוז ע"ג מים אלא דמספק"ל מטעם אחר דסו"ס יש חסרון.

וכן יש לדקדק אם הטענה לפטור היא מצד שהאגוז עצמו לא נייח או מצד שהמקום לא נייח [ויתכן שהם שני הצדדים שהזכרתי כבר, ועי'], ודו"ק היטב בלשון הגמ' דיתכן לדקדק לשני הצדדים.

ועי' דהרבה ראשונים [הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן וה'שיטה לר"ן' והמאירי כאן, וכן בראב"ן וברמב"ן והרשב"א בב"מ ט:] הק' מספינה דמינח ניחא דווקא על ספק הגמ' ולא על דינא דאגוז ע"ג מים ומשמע דאין כאן את החסרון של אגוז במים, ודו"ק.

ועי' בפרט בדברי הרמב"ן בב"מ ט: וברשב"א כאן.

ועי' היטב בלשון הרמב"ם בפי"ג ה"ד.

**ג'** יל"ד באיזה עקירה איירי אם כשעוקר את האגוז או כשעוקר את הכלי.

צריך לדקדק טובא אם הסוגיא איירי כשעוקר את האגוז מהכלי אבל כשעוקר את הכלי ודאי פטור, או שהסוגיא איירי כשעוקר את הכלי אבל כשעוקר את האגוז ודאי חייב, או דאיירי כשעוקר את שניהם.

ועי' בראב"ן [שבת שלח] שפי' וז"ל "בעי רבא אגוז בכלי וכלי צף על המים בחצר והושיט אדם ידו מרשות הרבים והוציא הכלי עם האגוז שבו מהו, בתר הוצאת אגוז אזלינן וחייב דהא נח הוא בכלי או בתר הוצאת כלי והא לא נח שהרי צף וליכא עקירה ופטור", וע"ע בראב"ן בתשובה שיישב עם זה את קושיות הראשונים מכתיבתן זו היא הנחתן דלק' פ. ומספינה בב"מ ט:.

ובר"ח וברמב"ם ובמאירי [ובריא"ז פי"א ה"ב ח'] מפורש דאיירי שעוקר את האגוז לבד.

#### חבורות

##### אגוז ע"ג מים

**א]** יש לדקדק מהו החסרון בדין אגוז שצף ע"ג מים, ותחילה יש לברר אם הוא חסרון מכח החפץ או מכח המקום, וכן יש לברר גדר החסרון שבזה.

וברור הדברים מתברר מדברי התוס' והראב"ד [בב"מ ט:], דתוס' והראב"ד הק' על סוגיין מהא דאמרינן בב"מ ט: בדין חצר מהלכת דספינה אינה חשובה חצר מהלכת מכיון שמיא הוא דקא ממטו לה, והנה הדבר ברור שתחילת דבריהם מכח שהבינו דהחסרון בסוגיא הוא מכח האגוז שחשוב כנייד.

ויל"ד מהו גדר החסרון בזה שהאגוז נייד, ונראה לברר דבר זה מתוך דברי התוס' והראב"ד, דהנה עיקר דבריהם צ"ע דמאי שיאטיה לסוגיין דשם הוא דין 'מהלכת' ואינה מהלכת וכאן הוא דין הנחה ואינו נייח, ועוד יש לתמוה דהרי בשבת בעינן הנחה ע"ג מקום וכיון שהמקום ממטי לה זה גופא החסרון ואינו עניין לספינה דשם כל הנדון עליה בעצמותה.

והנראה בעזהי"ת, דהנה הדבר ברור מתוך דברי התוס' שאין החסרון במים כמו המניח ע"ג כותל משופע, דאם כן אין מקום כלל להקשות מספינה דוודאי אם בחצר היינו אומרים שחצר המונחת ע"ג כותל משופע כותל הוא דקממטי לה לא היה אפשר לדמותו לשבת דוודאי כה"ג אין כאן הנחה.

אלא ביאור הדברים כך הוא, תחילה יש לדקדק מהו מהות ההנחה שאותה אנו מבקשים, ונראה שמצינו בה ג' חלקים, הא' שבעינן שהחפץ ינוח דהיינו שהימצאותו כאן היא בתורת הנחה כלומר שהימצאותו כאן היא בגדר שזהו מקומו וזה ע"י שבעצם נקבע כאן עד שיעקרו אותו מכאן. הב' שינוח ע"ג מקום. הג' מצד המקום שמונח עליו שיהיה באמת מקום חשוב כמקום ד'.

ונראה דבמים אין לדון חסרון מצד ההנחה ע"ג מקום כיון שמונח ע"ג המים, אלא החסרון הוא מצד השם 'נייד' שלו, דהיינו דומיא ד'מהלך' וזהו כנגד החלק הא' שנתבאר בהנחה, דהיינו שבעינן שהימצאותו כאן תהיה בתורת להיקבע כאן וכל שהוא מהלך אין מציאותו כאן כמקום שלו אלא הרי הוא 'מהלך' כאן וזה עקירה מוחלטת של שם ה'נייח', ומכיון שכן זהו ממש החסרון בחצר מהלכת דגם שם הטענה היא מצד ה'שם מהלך' שאינה קבועה בשום מקום.

והטענה של מיא הוא דקממטי לה מעמידה שרואים את הספינה כקבועה כאן ודבר אחר גורם להיטלטל ממקום למקום, ותנועה שע"י אחרים אין לה שם 'מהלך' ואינו חסרון כלל דכל מקום שנמצא זהו מקומו הקבוע מצד עצמו ומה שנע משם זהו עקירה ואינו מכח שחסר בעיקר הימצאותו, ודו"ק, והוא יסוד גדול.

ועוד יש ללמוד דסוגיין היא שייכת לחסרון של 'מהלך' מכח קושיית התוס' מרכוב כמהלך.

**ב']** נתבאר בעז"ה שהתוס' והראב"ד הבינו שהחסרון בסוגיא הוא מכח השם 'נייד' דהיינו 'מהלך' והוא חסרון ג"כ בחצר מכח דין 'חצר מהלכת' ולכן דימו ביניהם.

ועדיין יש לדקדק דנמצא לפי"ז שתוס' דימו את גדרי ההילוך של חצר לגדרי ההילוך של שבת, והדבר צ"ע דא"כ מאי טעמא הק' רק מספינה על אגוז, והרי בסוגיא שם מבואר דאמרינן כיוצ"ב לגבי 'קלתה' שנמצאת עליה כשהיא מהלכת דאמרינן "קלתה מינח נייחא ואיהי דקא מסגיא מתותה" וכה"ג שמניח ע"ג מהלך וודאי לא מהני לגבי שבת לשיטת התוס' כמו שהוכיחו בהמשך דבריהם.

והנראה בזה בעזהי"ת, דבאמת ספינה וקלתה מצד א' חלוקים במהותם ומצד אחר הם שקולים, דאמנם הם שקולים מצד דסו"ס אינו הילוך עצמי אלא הילוך ע"י אחרים, מיהו ההילוך בשניהם חלוק, וביאור העניין כך, דספינה ואגוז אם נדון אותם כמהלכים הילוכם הוא בעצמם דהם בעצמם שינו את מקומם ואם לא נדון כהילוך אין כאן הילוך כלל דתנועת הספינה והאגוז נדונת כדבר אחר הגורם לו לזוז ממקום למקום, ומשא"כ קלתה דוודאי אין לדון את ההילוך שלה מכח עצמה אלא הנדון אם לדון את מה שיש לה שם מהלכת ע"י האדם שתחתיה, ולכן הנדון אם דנים שם את טענת מיא הוא דקא ממטי להו הוא בעצם נדון אם בכלל לדון שיש כאן הילוך או שבעצם הדבר מונח ודבר אחר מוליכו,

אבל בקלתה עניין אחר הוא דוודאי אין לה הילוך בה בעצמה ממקומה אלא הנדון לדון את הילוכה ע"י 'אחרים' כהילוך 'עצמי' שלה ובזה אמרינן דאפילו שרכוב כמהלך אין זה הילוך עצמי אלא הילוך ע"י אחרים וכלשון הר"ן בקידושין [ולשונו לקוחה מהר"י מלוניל שם] "דלאו בתר דידיה אזלינן אלא הבהמה נחשבת כרגליו דאי חשבינן ליה כיושב לא היה צריך לקום מפניו" ואין שמו הילוך לגבי חצר אבל לעניין שבת סגי בכזה הילוך, וזה כבר ידעו התוס' ורק הוק' להם מספינה דשם אין לה שם מהלכת כלל.

**ג']** וכ"ז נתברר בשיטת התוס' והראב"ד, מיהו מאידך גיסא מצינו בכמה מקומות דמוכח דהחסרון הוא מצד המקום דאינו חשוב מקום הינוח.

תחילה יש ללמוד כן מהרבה ראשונים [הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן וה'שיטה לר"ן' והמאירי כאן, וכן בראב"ן וברמב"ן והרשב"א בב"מ ט:] שהק' את קושיית התוס' מספינה דווקא על אגוז בכלי ולא על אגוז ע"ג מים, והדבר צ"ב דאם ס"ל דיש לדמות שבת לחצר א"כ שידמו כבר באגוז עצמו, ומשמע לכאורה דס"ל דע"ג מים פשיטא דאין לדמותו לחצר דבעינן הנחה ע"ג מקום חשוב, אבל באגוז בכלי הוק' להם [ואינה טענה גמורה דיתכן דס"ל דהטעם דמהני בחצר רק משום דהחצר אינה כלפי עצמה אלא כלפי החפצים שבתוכה] דהכלי הוא המקום ובו אין דין הנחה ע"ג מקום חשוב וממילא שייך לומר בו את סברת מיא הוא דקא ממטו לה.

ויותר מבואר כן ברמב"ן בב"מ שתי' בב"מ שבעינן מקום חשוב, וכן ברשב"א מבואר שבעינן עקירה מע"ג מקום נח שאינו מתנענע, והנה לדבריהם שיש כזה חסרון בשבת א"כ הדבר ברור שאין מה להקשות מאגוז ע"ג מים דמים שלא עבדי הנחה אינם מקום.

וכן מבואר בראב"ד בב"מ ט: בתירוץ וז"ל "לגבי שבת הנחה ממש בעינן דאלו קיימי באויר כגון שערבן הרוח ולא הניחן לנוח והוציאן אחד משם לחוץ אינו חייב דהנחה על גבי משהו מיהת בעינן ומיא כאוירא בעלמא דמו ולא משום ניידא ממש קפדינן אלא משום דהוו כאוירא בעלמא".

**ד']** מיהו האמת נראה שאמנם זה אמת שס"ל דיסוד הסוגיא הוא משום דבעינן מקום מיהו אין כוונתם שהחסרון הוא מצד המקום דאינו חשוב כמקום וכמקום ג' אלא עיקר כוונתם כלפי האגוז דעדיין חשוב כנייד, והראיה לזה דהנה יל"ד ממנ"פ אם עיקר הנחת האגוז היא בקרקע א"כ מה יועיל שהאגוז נייח בכלי ואם עיקר הנחת האגוז היא בכלי א"כ משם אינו נייד כלל ואיזה חסרון יש במה שהכלי נייד, ואם זה גופא מספק"ל א"כ מאי קשיא להו לראשונים מהא דבב"מ והרי כמו שלא הוק' להם מאגוז ע"ג מים כך אין להם להקשות מאגוז בכלי, אלא וודאי הדבר ברור שס"ל דהנחת האגוז בכלי וא"כ מה ענין נייד לכאן ואיזה חסרון חשיבות הוא.

אלא הנראה בעזהי"ת בזה, דהנה דין הנחה דשבת מורכב מתרתי, הא' מקום החפץ בקרקע [באויר הקרקע דהיינו הרשות, וזה כוונתי בכל מקום שאזכיר שההנחה בקרקע]. הב' שבעינן שהחפץ ינוח ע"ג מקום דהיינו המקום ד' או הנחה דמשהו בתוך ג'.

והנה מצינו בכמה מקומות שהמקום ד' אינו בהכרח המקום של הקרקע, דהא בשדי נופו לפי רש"י החפץ מונח ברה"ר והמקום ד' ברה"י, וכן לפי' ר"ת בטח דבילה בכותל דהכותל הוא המקום ד'.

ולפי דברים אלו נראה דהכלי הוא המקום ד' והוא 'מניח' את החפץ בקרקע שתחתיו וממילא אם הכלי נייד נמצא שאינו מקום חשוב כיון שהוא 'מניד' את האגוז ממקומו בקרקע ואינו 'מניחו' שם, ודו"ק.

ולפי"ז נראה שבאמת עיקר החסרון בנייד הוא מכח האגוז וביאור הדברים כך הוא, דבאמת כשדנים דין הנחה על הדבר בעצמו חשיב כמונח משום דמיא הוא דקממטו לה, מיהו כיון שבעינן בשבת הנחה ע"ג מקום היא הנותנת שלא שייך לומר מיא הוא דקממטו לה כיון שעל כרחינו אנו זקוקים לדון את הנחתו במקום זה ובמקום זה הרי הוא נייד כיון שהנחתו מצד המקום הזה היא הגורמת לו לנוע, ודו"ק.

וכך נראה ביאור דברי הרמב"ם שכ' בטעם דלא מהני אגוז בכלי שצף "שהרי לא נחו הפירות על גבי הארץ ונמצא שלא עקר מעל גבי מקום ארבעה" ודבריו צ"ב דוודאי לא משמע שמתכוין לומר שהחסרון במים הוא משום דאינם חשובים כמקום ד', ועוד שכ' מתחילה שלא נחו הפירות על הארץ דהיינו שלא נחו כלל ואינו רק חסרון של מקום ארבע, אלא נראה כוונתו שכיון שצריכים לעקור מע"ג מקום ד' א"כ יש לנו לדון את הנחתו ביחס למקום וכלפיו א"א לדון הנחה.

והראשונים הק' דמ"מ באגוז בכלי כיון שאין תנועת האגוז מחמת מקומו א"כ אינו חשוב נייד, ומה שהכלי נע ג"ע אינו חשוב 'נייד' כיון דמיא הוא דקממטי לה דדין הנחתו אינו ע"ג מקום.

ועוד יש להוכיח שכוונת הראשונים מחמת הנייד של האגוז, דהרי בגמ' מספק"ל באגוז בכלי והנה בכלי אין דין מקום וע"כ הוא משום ה'נייד' של הכלי וא"כ צ"ב דבאגוז החסרון היה מצד המקום ובכלי מצד הכלי עצמו, ועוד מהו לשון הגמ' אי בתר אגוז אזלינן או בתר כלי דוודאי משמע דהבתר כלי והבתר אגוז איירי בענין א' וכל שיעור הנדון איך דנים את זה וכ"ז ל"ש אלא א"כ נפרש שהחסרון בסופו הוא באגוז ודו"ק.

**ה']** והרשב"א תי' דבעינן עקירה ממקום שהוא מונח לגמרי, וכ"כ הרמב"ן בב"מ, ונראה דעיקר תירוצם דע"ג מים אע"פ שאינו חשוב מהלך מ"מ הוא מגרע בשם 'נייח' שלו ומה שהוסיפו הרמב"ן והרשב"א מקום נח עיקר כוונתם דלכאורה כלפי האגוז אפילו נייד אין כאן וע"ז פי' דמ"מ כדי שיחשב מונח בעינן שהמקום יהיה נח לגמרי.

והראיה לזה, דהרמב"ן בשבת לא הזכיר כלל את המקום, ואפילו בב"מ שהזכיר מ"מ הדגיש דלגבי שבת 'הנחה' בעינן דמשמע דעיקר מה שחידש דיש לחלק בין מהלך לנייח, וכן לשון שא"ר מלבד הרשב"א שחילקו בין שם 'מהלך' לשם 'נייח'.

ודע, שלפי"ז למסקנתם אין צורך באגוז ע"ג מים להגיע לחסרון מצד המקום דהא סו"ס אין לו שם נייח בלא"ה, אבל מ"מ אמת הוא.

**ו']** העולה מכל זה, דלכו"ע החסרון בסוגיא הוא מצד מה שהחפץ נייד וכעין דינא דמהלך, אלא שלשיטת התוס' הוא מהלך גמור מצד א' ולכן לענין שבת דתלוי בהצנעה חשיב מהלך, אלא שמיא הוא דקממטו לה יכול לבטל ממנו שם מהלך לדברים מסוימים כמו חצר שבעינן דומיא דידה.

ולשיטת הראשונים עיקר טענת מיא הוא דקממטו לה אינה שייכת כשבעינן הנחה ע"ג מקום, ועוד אמרו שלענין שבת כיון שבעינן הנחה וודאי לא שייך כלל טענת מיא הוא דקממטו לה.

והנה בחלק שהראשונים אמרו שלשבת בעינן הנחה ובחצר בעינן מהלכת נראה שיש כאן מחלוקת וצ,ב שורשה, אבל בחלק שלראשונים כשיש דין מקום לא שייך לומר מיא הוא דקממטו לה ותוס' אמרו שהוא מחמת שחסר בדרך הצנעה נראה שיתכן דאין כאן מחלוקת אלא דיסוד הדבר הוא א' שבשבת בעינן הנחה ע"ג מקום דהיינו הנחה של דרך הצנעה ובהנחה כזו כל שם הילוך מגרע בין שהוא מחמת עצמו ובין שהוא מחמת המקום, ודו"ק.

##### אגוז בכלי וכלי צף ע"ג מים

**ז']** מבואר בגמ' דאע"פ שבאגוז צף חסר בהנחה, מ"מ באגוז בכלי וכלי צף יתכן דחשיב כמונח, ובאמת שהתוס' הק' ע"ז דרכוב כמהלך, ונראה שמכח זה הכריחו דכל שיעור החסרון בסוגיא הוא מכח דרך הצנעה, וממילא באגוז בכלי יתכן שהוא דרך הצנעה, אבל במהלך באמת מבואר מדבריהם דלא מהני.

וכך מבואר בראב"ד בב"מ ט: שהוכיח מזה דיסוד החסרון שאינו נח ע"ג משהו וממילא באגוז בכלי הרי האגוז מונח ע"ג הכלי, ולכאורה מוכח שבמהלך לא יועיל שהרי במהלך אין החסרון מכח הנחה ע"ג משהו.

מיהו בתו"י מבואר שגם במהלך יש את ספק הגמ', וכך מבואר מהרבה ראשונים [הר"ן בדף פ. והמאירי כאן והראבי"ה תתקסח והראב"ן בתשובה] שהבינו דדינא דכתיבתן זו היא הנחתן תלוי בסוגיין, והדבר צ"ב איך יועיל דסו"ס רכוב כמהלך.

וכן צ"ב בשיטת התוס' איך יועיל דינא דכתיבתן הנחתן כיון שהוא מהלך ובו לא יועיל דרך הצנעה.

ובאמת שדברי התו"י צריכים ביאור מיניה וביה שכתבו שרכוב הוא ע"ג הבהמה משא"כ במניח בכלי שאינו על הבהמה אלא על הכלי, והדבר מתמיה אטו דינא דרכוב כמהלך יש בו הפרש אם הרכוב נמצא בכלי שע"ג הבהמה.

והנראה בעזהי"ת, דבאמת יל"ע מהו המושג רכוב לאו כמהלך לגבי אבן המנוגעת דהרי סו"ס הדבר מהלך ואינו קבוע, אלא יסוד הדבר לפי מה שנתבאר לעיל דהחסרון של 'מהלך' הוא שם בפנ"ע שעצם הדבר שמוגדר כדבר שמצד עצמו עומד ללכת מכן אינו נקבע כאן, אבל כל שלא נגדיר אותו כמהלך אע"פ שינוע מכח אחרים אינו כלום דנדון כל תנועה כהתחדשות אבל ביסוד הדבר הדבר מצד עצמו במקום שבו הוא נמצא הוא מקומו לעד עד שיטלוהו ממקומו ואין מה שאחר עומד ליטלו מבטל את שם הנחתו אלא ע"י שנקבע בו שם מהלך, [ונראה שזהו יסוד דינא דמתגלגל וקלוטה ואכמ"ל ועוד צ"ע היטב בסוגיות האלו].

וזהו יסוד גדול שלעולם יש לנו לדון אם הוא בעצמו נדון כמהלך.

והשתא דאתינן להכי נראה דבהנחה דשבת כיון שהיא הנחה ע"ג מקום וכמו שנתבאר לעיל דמכח זה יש את החסרון של ע"ג מים, כמו כן יש מכח זה מעלה שלא יהיה חסרון של מהלך, וביאור הדברים, דרכוב כמהלך אינו מהלך בעצמו אלא הוא מהלך מצד מה שהוא ע"ג החמור וכ"ז כשאנו באים לדון את הדבר מצד הימצאותו על החמור, אבל אם יהיה דבר שנדון רק על ההנחה של הדבר בעצמו יחשב כמונח כמו לענין חצר דאמרינן דאיהי קא מסגיא תותה, והנה בשבת כיון שדין ההנחה הוא להניחו במקום והרי הניחו בכלי שאינו מהלך יש לנו לדון את ההנחה כהנחה גמורה דהרי בהנחתו אינו מגיע להניח את הדבר מצד רכיבתו אלא להביאו למקום ההוא שאינו מהלך, והדר דינא לדון שאין בו שם מהלך ונקרא שהדבר נח לגמרי.

ותוס' בכלי ביד מהלך לא ס"ל דבר זה דס"ל דוודאי עיקר ההנחה היא בקרקע ורק הגמ' נסתפקה להכשיר מצד דרך הצנעה דהיינו שכיון שעיקר הקפידה בהצנעתו הוא בכלי ומהכלי אינו נייד יתכן שאינו חסרון אבל בכתיבתן הנחתן מודו כיון שהיא לעולם וודאי הנחתו בדף, והראשונים סברו להיפך שעיקר ההנחה היא בכלי, ודבר זה עוד צריך תלמוד רק דנראה דזה שורש הדברים.

**ח']** והעולה בזה, דיסוד הדין של אגוז בכלי לשיטת כולם היא מכח מה שהנחה דשבת היא הנחה שיותר מתיחסת לכלי, לתוס' בדרך הצנעה, ולהראב"ד בהנחה ע"ג משהו, ולשא"ר בעיקר דין הנחה דשבת, ומ"מ דברים קרובים הם אלא שיש נפק"מ במהלך.

### סימן כ' עקירה שלא ע"ד מלאכת הוצאה, ובכללו אם יש עקירה אחרי שכבר עשה עקירה.

שבת ה: "אמר רבי אבין אמר רבי אילעאי אמר רבי יוחנן היה טעון וכו' בהאי לישנא", וכתובות לא, וע"ע בתוס' ג: ד"ה 'היה טעון' ודף ה: ד"ה "אגוז".

#### מראי מקומות

איתא בגמ' שני מימרות דר' יוחנן הא' "היה טעון אוכלים ומשקין ונכנס ויוצא כל היום כולו - אינו חייב עד שיעמוד", והב' "המעביר חפצים מזוית לזוית ונמלך עליהן והוציאן פטור שלא היתה עקירה משעה ראשונה לכך".

**א'] עיקר דינו של ר' יוחנן**

**א'** האופן שבו מיירי ר' יוחנן.

במימרא השניה מבואר בר' יוחנן דאיירי במפנה חפצים מזוית לזוית, מיהו במימרא הא' לא הוזכר אלא שהיה טעון, ועי' היטב ברש"י ובמה שהגיה הב"ח וכנראה שסמך על קושיית הגמ' בסוף "מאי קמ"ל שלא היתה עקירה משעה ראשונה לכך", וצ"ב איך הוא בלישנא דר"י.

ודע שהר"י מיגאש בתשובה כד [הועתק בסוף המ"מ] פי' באופן אחר.

**ב'** הטעם שפטור בהא דר' יוחנן, עי' רש"י דאינה מלאכת מחשבת וכ"כ בעירובין כ:.

ועי' לשון הרשב"א בעבוה"ק "דבר תורה אין המכניס והמוציא אף מרשות הרבים לרשות היחיד ומרשות היחיד לרשות הרבים חייב, עד שיעקור מרשות זה על דעת שיניחנו ברשות השני, ויעקור מזה ויניח בשני".

וע"ע בשיטת הר"י מיגאש בתשובה כד, ודו"ק.

וע"ע בר"ח בדף צא. וצז: שלמד מר' יוחנן יסוד לדברים אחרים עיי"ש היטב.

ודו"ק דהדבר ברור דבשני חצאי שיעור לא צריך להתכוין על דעת להוציא גם את החצי השני.

**ג'** איזה כוונות פוטרות מדינא דר"י.

מבואר בר' יוחנן שכשנתכוין לפנות מזוית לזוית פטור, ויש לדקדק איזה כוונה של פטור מועילה, ויש בזה כמה דרגות ואופנים.

- העוקר על דעת להניח בהיתר של פיקוח נפש

- העוקר על דעת להניח במוצ"ש

- העוקר על דעת להוציא או להניח בשינוי

- העוקר על דעת שאחר יוציא או יניח, וכבר הוכיחו משיטת רש"י במשנה הראשונה דהעוקר אתי לידי חיוב חטאת אם יגמור הוא שמתחייב בכה"ג.

- העוקר על דעת להוציא ולא להניח, בפשטות הסוגיא בדף ג: נראה שפטור, ועי' פרמ"ג שמה.

**ד'** יל"ד באיזה חלק במלאכה יש את דינא דר' יוחנן.

דינא דר' יוחנן עיקרו נאמר על עקירה, ויל"ד אם נאמר ג"כ על ההוצאה [כגון שעקר על דעת להוציא ולהניח וכשהוציא היתה דעתו לא להניח]

**ב'] דין עקירה אחר עקירה**

בכלל דינו של ר' יוחנן נכלל חידוש שלא דנים את העקירה השניה כעקירה וכדאיתא בתוס' ג: [ועי' בתוס' כתובות לא ד"ה 'שהגביהו'], ובענין זה יל"ד היטב גם בתוס' ד"ה 'אגוז' וברמב"ן ח: ובכתובות לא:

### סימן כא' איזה עמידה נחשבת להנחה.

שבת ה: "אמר אביי והוא שעמד לפוש וכו' לכתף פטור" וכתובות לא

#### מראי מקומות

מבואר בגמ' שיש חילוק בין עומד לפוש לעומד לכתף אם חשיב הנחה.

**א']** יש לדקדק היטב מהו גדר החילוק בין לכתף ללפוש.

**ב']** יש לדקדק בעומד מחמת שיקולים אחרים איזה מהם חשיב כעומד לכתף ואיזה כעומד לפוש.

עי' סוגיא דדף קנג: דבהמה העומדת להשתין מים ולהטיל גללים חשיב עמידה להתחייב עליה.

עי' סוגיא דקנג: דהעומד לפני שנכנס לביתו חשיב הנחה.

עי' בב"י סי' רסו שהביא שרי"ו כ' בשם תשובת מר שר שלום בדין המטלטל פחות פחות מארבע אמות דבעינן בדווקא שישב, ובדרכ"מ תמה דסגי בעומד לפוש, ועי' מג"א סק"ט שיישב וז"ל "ס"ל דבכאן כיון שאינו עומד אלא משום שלא יבא לידי איסור לא ה"ל כעומד לפוש לכן צריך לישב".

מיהו המ"א סיים "מיהו בעבודה זרה דף ע' [ע"א] פרש"י דבעומד לפוש סגי" וכ' ע"ז האליה רבה "וכן ראיתי בר"ן [שם] מרבינו יהונתן ריש פרק המוצא תפילין [עירובין לא ע"ב ד"ה ר"ש אומר] כתב וז"ל עומד לפוש רגע אחד, וכ"מ בספר עבודת הקודש לרשב"א בדיני ה[ר]שויות [בית נתיבות שער ג פ"ב ה"ב] וספר התרומה סימן רכ"ו בסימנים וטור סימן שמ"ח, וצ"ע על ב"י שהביא כאן וסוף סימן שמ"ט דברי הכלבו ורבינו ירוחם דבעי ישיבה בסתם ולא הזכיר מכל הך רבוותא, ואולי דלכך לא הביאו בשלחן ערוך".

וע"ע בשער הציון בסי' שמט סקי"ח.

**ג']** יש לדקדק בכח העומד לכתף איזה הנחה הוא יכול לבטל.

**א'** יושב, עי' בתשובת מר שר שלום שהבאתי לעיל דמשמע דיושב לכתף חשיב הנחה.

**ב'** הנחת חפץ לכתף, עי' ב'שיטה לר"ן' שאין עומד לכתף בחפץ, ועי' בריטב"א בעירובין כ: שכ' וז"ל "וא"ת וליחייב משום העקירה שעשה מראש האבוס השני שהיתה על דעת להניחו ברשות הרבים, וי"ל דהתם כיון שלא נתיישב הכלי (ולז) [ולא] ריקן אותו מידו לא חשיבא שם הנחה ועקירה והרי זה כעומד לפוש +א"ה, לכאורה צ"ל לכתף+ שאמרו שם שהוא פטור", וע"ע תוס' ח: ובשא"ר שם.

**ד']** יש לדקדק בשיעור הזמן של הנחה בעומד לפוש דיחשב הנחה, וכן להיפך אם העומד לכתף מהני אפילו בזמן מרובה.

### סימן כב' בן עזאי דמהלך כעומד.

#### מראי מקומות

בעיקר דינא דבן עזאי יש לחקור כמה חקירות

**א'-** יל"ד מה עיקר חידושו של בן עזאי אם בגדר הילוך שנחשב כהנחה, או דחידש בגדר ההנחה של מלאכה.

- ועי' בירושלמי [ה:] "המוציא אוכלין ונתנן על האסקופה בין שחזר והוציאן בין שהוציאן אחר פטור שלא עשה מלאכתו בבת אחת. הא אם עשה מלאכתו בבת אחת חייב. בן עזאי אומר אפי' אם עשה מלאכתו בבת אחת פטור"

- ועי' במחלוקת הריטב"א והמהרש"א בעירובין צח אם לבן עזאי העומד במקום פטור ומטלטל מרה"ר לרה"י חייב.

- ועי' אם בן עזאי יחלוק באבן המנוגע ומצורע שעברו בבית.

**ב'-** עי' לבן עזאי מתי נעשית עקירה כיון שכל הזמן מונח ועי' היטב ברש"י כתובות לא: וע"ע ברש"י קנג: ד"ה 'רץ תחתיה' [ותלוי קצת בגי' שם]

**ג'-** עי' מ"ט מהלך לבן עזאי גרע מעומד לכתף.

**ד'**- אם בבהמה יש דין מהלך כעומד

**ה'-** אם המניח על מהלך מתחייב מכח דינא דבן עזאי.

#### חבורה

##### מהלך כעומד

**א']** יש לדקדק מהו גדר דינו של בן עזאי במהלך כעומד, וכן יש לדקדק את גדריהם של מגרר וקלוטה.

והנה הראשונים הק' דמעביר ד' אמות יהיה פטור לבן עזאי, ומכח זה חילקו כמה חילוקים והם, הא', תירוץ ה'שיטה לר"ן' והמאירי והתורי"ד והראב"ן שדוקא בשינוי רשות אמרינן. הב', תירוץ תוס' בכתובות והרמב"ן והרשב"א שמכח ההילכתא גמרינן דברשות חיוב לא אמרינן מהלך כעומד. הג', הראב"ד בכתובות מחלק בין רשות חיוב לרשות פטור.

ויש לדעת בעיקר חילוקיהם אם כוונתם דהוי הנחה לא גמורה ולכן לא מהני לכל דבר, או שעיקר סברת חילוקיהם בעיקר דינא דמהלך כעומד דיש מקומות שבן עזאי מודה שמהלך לאו כעומד.

והנה בתי' הב' והג' מוכח מדבריהם ששורש החילוקים בעיקר דינא דמהלך כעומד וכמו שנוכיח בעז"ה.

א'- הרמב"ן והרשב"א הק' דנילף מיניה דמהלך לאו כעומד ותי' דלא ילפינן קל מחמור להחמיר עליו ומשמע דלא חזרו בהם מההבנה שהוא משום מהלך לאו כעומד אלא שהגבילו דכ"ז דווקא במקום חיוב, ועוד דהשיטה ישנה והמהרש"א הק' על תי' זה דא"כ גם מפנה חפציו לא יועיל ואם לא נתחדש כאן בעיקר דין מהלך כעומד אין מקום לקושיא זו.

ב'- הראב"ד כ' שברה"ר לא אמרינן משום דלא עדיף מעומד לכתף ואין לפרש בדבריו שכל מהלך כעומד היינו כעומד לכתף דא"כ לא היה מועיל במפנה חפציו כדאיתא בכתובות אלא וודאי שכוונתו שברה"ר אין כאן דין מהלך כעומד משום דדמי לעומד לכתף.

ג'- ועוד יש להוכיח כן מעצם קושייתם לחייב במקום פטור ושם הרי אם מהלך כעומד אין מקום לחייב מדלא ילפינן ממשכן, אלא וודאי שהטעם הוא דמהלך לאו כעומד וזה א"א ללמוד ממשכן שמהלך לאו כעומד אבל מהילכתא אפשר.

ומאחר שנתברר שיש מקומת שאפילו לבן עזאי מהלך לאו כעומד צ"ב איך דינא דמהלך כעומד יכול להיות תלוי בחילוקים אלו.

**ב']** עוד יש לדקדק מה הם גדרי ההנחה השונים שמצינו, ואלו הם, הא'- עיקר חיוב הוצאה נגמר במה שהחפץ נח במקום החיוב. הב' הנחה של קודם עקירה דבעינן לעוקרו ממקום הנחה. הג' הנחה שמבטלת את עקירה הראשונה לגמרי. הד' הנחה במקום פטור.

וכן יש לדעת לאיזה דינים מהני דינא דמהלך כעומד וקלוטה ומגרר ולאיזה לא, ועוד יש להבין בטעם הדבר שעיקר דינא של מהלך כעומד נשנה בדין הנחה דמקום פטור ועיקר דינא דקלוטה נשנה בדין הנחה של חיוב.

ועוד יש לדקדק איזה הנחה בעי אלימותא טפי אם הנחה של חיוב או הנחה של פטור, ובאמת שמצינו חומרא בדין הנחה של חיוב מהנחה של פטור, דמגרר מהני לחיוב ולא לפטור, וכן מהלך היה צד שיחייב אע"פ שאינו פוטר. ומאידך גיסא מצינו חומרא בהנחה של פטור מהנחה של חיוב, כדין דרך עליו דנראה פשוט דלא מהני לחיוב, וביותר דבסוגיין יש אריכות דדילמא כל דרך פטור פטור. ויש לדקדק מהם הגדרים של כל דין הנחה שבהם תלוי כל החילוקים האלו.

**ג']** תחילה נברר את גדרי ההנחה של מקום פטור והנחה של חיוב.

בדין הנחה במקום פטור מצינו צד קולא משאר הנחות, א' דרך עליו דנראה מכל סוגיות הגמ' שהוא דין פרטי בהנחה במקום פטור. ב' דהראשונים כאן בדעת בן עזאי אפילו שאמר שמהני מהלך כעומד לפוטרו במקום פטור מ"מ הוצרכו לטרוח להוכיח דמהלך כעומד מהני אפילו במפנה חפציו. ג' בתו"י ובתורא"ש מבואר דיש צד דמהלך כעומד מהני דווקא במקום פטור. ד' מבואר בגמ' דאפילו בלי הנחה היה צד לפטור והוצרכו ללמוד מדרך צידי רה"ר [ופי' התוס' דהיינו ממשכן והביאום הרמב"ן והרשב"א]. ה' בסוגיא בדף צט: היה צד לפטור בדרך מקום פטור וביארו התוס' דהיינו משום דהיה כח כחו אע"פ שלא היה שם הנחה כלל.

ומאידך גיסא מוכח דאפילו שיש לחפץ שם הנחה במקום פטור בשיעור כזה שבעלמא מספיק לחייב על העוקר מכזה הנחה בכ"ז לגבי מקום פטור לא יועיל, דהנה, דהנה בדינא של בן עזאי נקטו הראשונים דמהלך כעומד אומרים רק בשני רשויות או ברשות פטור אבל ברשות אחת של חיוב לא אומרים וזה אע"פ שבסוגיא בכתובות מבואר שבשביל שיחשב הנחה להתחייב במפנה חפצים סגי בדינא של בן עזאי אע"פ שהוא ברשות אחת והיא רשות חיוב, ועוד מוכח כן מהתוס' בדף ג: שדנו לחייב בעקירה מבעו"י מכח עקירת גופו שמשחשיכה ואע"פ שהעובר דרך מקום פטור פטור [אלא א"כ נאמר בשני המקומות שהחיוב רק בצירוף העקירה הראשונה, ויש לדון בזה הרבה ואכמ"ל].

ויש לבאר מהו גדר הפטור כשהחפץ עבר דרך מקום פטור, ועוד צ"ע דבגמ' מבואר דרצתה ללמוד ממעביר שכל דרך מקום פטור חייב כיון דאילו מנח בתוך ד' יהיה פטור והדבר מתמיה דשם אינו מקום פטור אלא שלא עשה מלאכה שלימה, ועוד צ"ע דהרשב"א [ויתכן שאף התוס'] הק' דנילף דחייב בדרך מקום פטור ממושיט מרה"י לרה"י דרך רה"ר וגם בדבריו אלו יש לתמוה כנ"ל דמה ענין מושיט דשם הרי חיובו מכח הילוך החפץ במקום פטור ואיך יתכן לפטור אותו בטענה של דרך מקום פטור.

ויסוד הדברים מבואר בלשון המשנה בדף צא: שטעם הפטור במניח במקום פטור הוא משום דלא עשה מלאכתו בבת אחת [ושם הוא חידוש גדול דמיירי במניח גמור ומשמע דאפילו בכה"ג הוצרכו לכך], וכן יש ללמוד מרש"י בדף ה: שפי' שהטעם לפטור כיון שאינו להדיא, והנראה בביאור הדברים בעזהי"ת, דיסוד מלאכת הוצאה היינו החלפת רשותו של החפץ בין רשויות של רה"ר ורה"י, וכל שנוכל לדון את ההחלפה שאינה מיחיד לרבים אלא מיחיד לפטור ומפטור לרבים זו היא החלפה המותרת ואין עליה שם מלאכה כלל [וזהו לשון הרמב"ם בפיהמ"ש על המשנה בצא: "לפי שלא נקרא מלאכה אלא העברת חפץ מרשות הרבים לרשות היחיד או מרשות היחיד לרשות הרבים בלי שתתמצע ביניהן רשות אחרת"] והיינו משום דכל חילוף בפנ"ע היתר גמור הוא ואין לנו דבר שיגדיר את ההחלפה מעקירה ראשונה, ונראה עוד שבשביל כך לא צריכים בעצם הנחה כלל דכל פעם שמוציא דרך מקום פטור כיון שהוציאו לאויר כרמלית ניתן לדון שגמר את הוצאתו הראשונה לכאן ואח"כ כשבא להביאו מכרמלית לרה"ר ג"כ בעצם אפשר לטעון שהרי הוא כאדם אחר שרשאי לקחת את החפץ מהמקום פטור למקום חיוב ומי מכריח לדון שתחילת לקיחתו היא מהרה"י, דבשלמא כשלא החליף רשות אלא נמצא במצב שלא יתחייב בהנחתו וכגון שאגוד בין הרשויות אין בזה טענה לפטור כיון שמעצם המלאכה הוא מעשה א' להוציאו מרשות לרשות וכשאגוד עוד לא הושלמה וא"א לדון כל מעשה בפנ"ע, אבל כשהחפץ ברשות פטור א"כ הושלמה כאן שם מלאכה א' ומה יכריח לדון את הכל כמלאכה אחת, הוא יסוד ברור.

אבל נתחדש מכח המשכן דגם כה"ג שעובר דרך מקום פטור ניתן לדון את הכל כמלאכה א' מכח האדם שעושה את הכל במעשה א', מיהו אם מצד האדם נדון את הוצאתו למקום פטור ואת הוצאתו מהפטור לחיוב כשני מעשים הדר דינא לפטור מהאי טעמא.

העולה מכל זה בעז"ה דבמקום פטור בעינן שמעשי האדם יחברו את הכל כמעשה א', ולכן סגי בהנחה שתבוא רק מצד מעשה האדם, ודו"ק, אבל בהנחת חיוב נראה דהדבר להיפך דאדרבה עיקר דין ההנחה הוא מצד החפץ דבעינן שהחפץ יקבע ברשות שהביאו לשם.

ובזה מבואר טעם הקולות שמצינו בהנחה של מקום פטור דהיינו דרך עליו וכח כחו דכיון שהם שני מעשים ממילא אין כאן את המעשה האוגדן, משא"כ לחיוב דבעינן הנחה גמורה.

וכן להיפך דאפילו דבר שיחשב הנחה לחיוב מצד מה שבעצם עכשיו יש להימצאותו תורת הנחה מ"מ לא יפטר במקום פטור אילו יחשב מעשה א' כיון דסו"ס ניתן לראות שמכח עקירה הראשונה בא למקום החיוב, וזהו דינא דמגרר, ומהלך כעומד ברשות א'.

[שאר גדרי הנחה - הנחה דקודם עקירה, והנחה לבטל עקירה הראשונה, יתבאר בעז"ה במקום אחר]

**ד']** ביאור לפי הנ"ל בדברי ר"ח

בעירובין צח. מיירי בדין הקורא בספר על האסקופה ונפל ראש א' של הספר מידו וראשו השני נשאר בידו, ותנן במתני' שמותר לגוללו אצלו ואביי העמיד את המשנה באיסקופת כרמלית, והק' עליו דנגזור שמא יביאנו לרה"י מרה"ר דרך כרמלית, ובדברי ר"ח בשני תירוצי הגמ' מבואר שהאופן שפטור בסוגיא הוא כשמכניסו ע"י גלילה, והדברים צ"ב, דהרי מיירי שאוחז את כל הספר בידו וא"כ מאי אכפ"ל שגוללו, ושמעתי לבאר דס"ל שכשמעיין ע"י גלילה אפילו שהולך נחשב כמונח, והדברים צ"ב, והנראה בביאור הדברים דבאמת אי"ז הנחה לעניין להתחייב עליה אלא עיקר הכוונה שכיון שמעיין שם ע"י גלילה [שהוא השתמשות בגוף החפץ ולא הבטה בעלמא] א"כ הוצאתו התקיימה במקום הזה ומכאן ואילך הרי הוא כמוציא ממקום פטור, ואע"פ שאינו נחשב הנחה לעניין חיוב מ"מ לעניין שהמלאכה היא דרך מקו"פ א"ש.

[ועי"ש שדעתו דמגביה ע"מ לעיין בספר בגלילה נחשב כמפנה חפציו והיינו שמצד המלאכה וודאי דעתו לכך ולא להוציא רק שאח"כ יוציא]

**ה']** גדרי מהלך כעומד וקלוטה.

יש לדקדק מהו גדר ההנחה של מהלך כעומד, והנה יש לדקדק דמאי טעמא עיקר מחלוקת של בן עזאי וחכמים איירי במקום פטור, ועוד יש לדקדק מה שהקשנו מעיקרא איך יתכן דיש מקומות שס"ל לבן עזאי דמהלך לאו כעומד, ועוד צ"ב מהו שאמרו דמודה בן עזאי בזורק ומושיט והרי אינו מענינא.

ועוד צ"ב דבריטב"א בעירובין צח. מבואר דדרך עליו לבן עזאי פטור, וצ"ב מה השייכות ביניהם.

והנה ר' יוחנן חידש דהמפנה חפצים מזוית לזוית ונמלך ויצא פטור משום שלא היתה עקירה משעה ראשונה לכך והיינו שלא בטלה עקירה הראשונה, וכלפי דברי ר"י הוכיחו הראשונים מכתובות שלבן עזאי חייב ולמדנו דהנחה של בן עזאי מבטלת עקירה הראשונה, ונראה דבהנחה של קלוטה וודאי שאין הדין כן דיסוד דין הנחה של קלוטה נראה שאינו מגרע בעקירה אלא עיקרו לומר שהחפץ קלוט כאן וניתן לראות שהגיע לכאן והיינו על הנחה של חיוב אבל אין בה כדי לומר שבטלה עקירה הראשונה, ומדמהני הדין של מהלך כעומד לבטל עקירה הראשונה נראה דיש ללמוד דעיקר החסרון של מהלך כעומד נמצא בעיקר העקירה הראשונה.

ויסוד הדברים נראה דיסוד הדין של מהלך כעומד אין תחילתו מכח שרגליו על הקרקע וחשיב הנחה, אלא עיקרו הוא כלפי מעשה האדם שכל הילוך הוא מעשה בפנ"ע.

וביאור הדברים, דעיקר דין מהלך כעומד נתחדש ביחס למעשה האדם שאין דנים את כל מעשיו כמעשה אחד ארוך אלא נדון כעושה הרבה מעשים חלוקים, ועיקר דין זה מועיל לענין הנחה במקום פטור לפי מה שנתבאר דדין הנחה במקום פטור עיקרו מכח חלוקת מעשי האדם לשני מעשים שכל א' בפנ"ע הוא היתר, וכן מועיל לבטל את העקירה הראשונה כיון שיסודו כהגבלה בעיקר העקירה הראשונה שאינה עקירה ללוקחו למקום הנחתו אלא לפסיעה א' ועדיין לא נגמרה עקירתו ולכן בנמלך מתחייב, ומ"מ מהני ג"כ לענין להחשיב הנחה לחייב לפי מה שנתבאר כבר דחפץ על אדם מהלך בעצם חשיב כמונח ורק ה'שם' הילוך הוא המבטל את ה'שם' הנחה.

ובכך שנתבאר שדין מהלך כעומד הוא מכח חלוקת המעשים מתבררים כל הדקדוקים שדקדקנו, דלכן דינא דדרך עליו פטור לבן עזאי דגם שם חשובה הבאת ידו והפלגת ידו לשני מעשים, וכן הוצרכו לומר דמודה במושיט דהיה מקום שיסבור שכל שתלוי בדעתו חשוב כשני מעשים, ולכן הוזכרה מחלוקתם במקום פטור, שהוא מענין חלוקת המעשים וכמו שנתבאר.

ובזה מתבאר שיש מקומות דיתכן לדון בהם דמהלך לאו כעומד אפילו לבן עזאי, דהיינו במקום שהמעשה הראשון אינו גמר אלא אדרבה הוא תחילת חיוב, וזוהי סברת הראשונים במקום חיוב וכעין שיש סברא זו בגמרא לרבנן.

וכ"ז במהלך כעומד אבל בקלוטה הוא להיפך דעיקרו להחשיב שהחפץ בא למקום וחשיב שזהו מקומו, ואינו מתייחס למעשה האדם כלל ולכן פשיטא שיהיה דינא דר' יוחנן גם לר"ע ורק בשינוי רשות נחשב שהחפץ בא לאותו מקום החדש, ומ"מ מועיל ג"כ לפטור בדרך מקום פטור משום דסו"ס החפץ הונח במקום פטור ומשם יצא לרה"ר, ודו"ק.

**ו']** עומד לפוש ולכתף.

ולאחר שהודיענו ה' את כל זאת נראה שזה כל ענין הסוגיא כאן של מפנה חפציו ועומד לכתף ולפוש שעיקרם לדון אם האדם הפסיק במלאכתו דבלכתף לא פסק ממלאכתו ועדיין הוא מכח עקירה הראשונה, אבל בלפוש נח והפסיק ומתחיל מחדש, והיינו שבריב"א וברשב"א מבואר שהבינו דדין מהלך כעומד דומה לעומד לפוש ואם יועיל בארבע אמות להתחייב במהלך כעומד יתחייב גם בעומד לפוש.

### סימן כג'- זריקת רשויות, כוורת.

שבת ח.

#### מראי מקומות

**א']** טעם הפטור בגבוהה עשרה ורחבה ששה

**א'** רש"י פי' הטעם ד"אנן ממשכן גמרינן, שהיו זורקין מחטיהן במלאכתן זה לזה, ולא היו זורקין רשויות" וכ"כ ר"ת בסה"י [קצא] הפסקי רי"ד וה'שיטה לר"ן'.

- והתורא"ש והריטב"א והגרעק"א הק' דמסקינן דהילכתא גמירי לה, ועי' ריטב"א שיישב.

- עי' ריטב"א דפשיט"ל דלרש"י כל החיוב הוא דווקא במעביר ד' אמות, ומכח זה דחה פרש"י, ויל"ד מנ"ל הא [וקצת נראה מכח שהמקור של רש"י מזריקת מחטין], ודע שהר"י מלוניל פי' כרש"י ופי' את הסוגיא בד' אמות ומשמע כהריטב"א, מיהו הריא"ז כ' דבזריקה פטור אפילו בהוצאה.

- עי' תו"י שהק' על רש"י מהארון והמזבחות, ועי' פסקי רי"ד שיישב וז"ל "רחבה ששה פטור. פי' דווק' בזורק, שלא מצינו שהיו זורקין רשויות במשכן, אבל במוציא חייב, שהרי מצינו שהיו מעבירין רשויות הארון והמזבח. וכי היכי דילפינן מהתם לקמן בפרק המצניע לחייב למוצי' למעלה מי', נילף מהתם נמי לחייב במוציא רשויות אף על פי שבזורק פטור", וכ"כ הריא"ז [א א לב] "העבירה בידיו, אף על פי שגבוהה עשרה ורחבה ששה חייב, שהרי היו מעבירין במלאכת המשכן הארון והמזבח, שיש בגובהן וברחבן שיעור רשות היחיד, ו[מ]מלאכת המשכן למדנו לשבת, וכן ביאר מז"ה", ודו"ק היטב בדבריהם.

- גדר הפטור לשיטת רש"י, עי' היטב בלשון הר"י מלוניל [והועתק גם ב'שיטה לר"ן'].

- עי' בר"י מלוניל שנקט אפי' לפרש"י דזרק דרך שכיבה חייב, ועי' ב'שיטה לר"ן' שנחלק עליו, ודו"ק בדבריו בד"ה 'רבא אמר' ומשמע דלפי"ד שם צ"ל שגם בשכיבה קונה רשות לעצמו.

- דע שברשב"א הנדפס מחדש נוסף דיבור בדברי הרשב"א [ובאמת שיש לפקפק באמינות קטע זה שהרי לא נמצא אלא בכת"י זה ויתכן שאיזה שהוא במשך הדורות הוסיף מעצמו, מ"מ לא נמנעתי מלהביאו למען מה שאפשר לפלפל לאור דבריו] וז"ל "רבא אמר אפילו אינה רחבה ששה פטור אי אפשר לקרומיות של קנים שלא יעלו למעלה מעשרה. פירוש והוי אגדה במקום פטור, ודוקא בזורק מרשות היחיד לרשות הרבים דאין אויר רשות הרבים עולה למעלה מעשרה, אבל זרק מרשות הרבים לרשות היחיד כל שאינה רחבה ששה חייב דרשות היחיד עולה עד לרקיע, ולי נראה דזורק מרשות הרבים לרשות היחיד אפילו גבוהה עשרה ורחבה ארבעה חייב, דכיון דרשות היחיד עולה עד לרקיע אין כלי חולק בו רשות לעצמו, ולא חשיבא רשות לעצמה אלא ברשות הרבים שאין תופסת אלא עד עשרה, (ואי אפשר) [ואיפשר] דאפילו ברשות היחיד פטור דכל שגבוהה עשרה ורחבה ארבעה יצאה מתורת כלי והויא לה רשות לעצמה וכזורק מרשות היחיד לרשות היחיד הוא דכל מקום שהיא רשות היחיד היא"

ודבריו סותרים תחילתם לסופם והמעיין ידקדק בהם.

**ב'** התוס' פי' דהוי כזורק מרה"י לרה"י.

בדברי התוס' מבואר דהוי הוצאה גמורה מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ומשמע דבמושיט באורך רה"ר יתחייב באמת [וצ"ע לפי הירושלמי].

והנה כלשון התוס' משמע בר"י מיגאש בתשובה כד, וכ"כ הרמב"ם פי"ד הי"ט, והמאירי, והריטב"א.

מיהו באמת יל"ע היטב בדבר זה אם באמת הני ראשונים סברו כהתוס' שיש כאן הוצאה לרה"י או דהוא רק לא דומיא דמשכן והוא ממוצע בין רש"י לתוס' או שהוא ממש פרש"י, וצ"ע היטב בדבריהם.

וע"ע בדברי הגר"ח בהל' שבת פי"ד

**ב']** "אמר אביי זרק כוורת לרשות הרבים גבוהה עשרה ואינה רחבה ששה חייב"

אביי חייב בכל שאינה רחבה ששה, ונתקשו הראשונים מ"ט לא סגי בחמש טפחים וג' חומשי טפח, ועיקר אריכות דבריהם שייכת לדין בור וחולייתו ולכן לא נלמד סוגיא זו כאן ורק אציין בקצרה את השיטות.

ר"ח והרי"ף פי' דהמחיצות אינם מצטרפות לשיעור רוחב רה"י, וכך פי' את הטעם שאביי הצריך רוחב ששה לפטור.

נחלקו הראשונים אם המחיצות של הכורת מצטרפות לשטח רה"י, דלרש"י ותוס' מצטרפות ומה שנקט אביי ששה לא דק לחומרא [וכ"כ ר' פרחיה בשם הרמב"ם בפירושו על הש"ס].

ולפי"ז פי' רש"י דחייב דאביי היינו חייב מדרבנן ולמדנו שיש שני דרגות באיסור דרבנן ומש"כ בעלמא בדרבנן פטור היינו באמת פטור ולא רק משום דאינו מביא קרבן, ודו"ק.

ומאידך שיטת ר"ח והרי"ף ועו"ר שאינם מצטרפין, והטעם ביארו הרמב"ן והרשב"א ועו"ר כיון שא"א להשתמש בהם, ועי' עוד טעם כעי"ז בר"י מלוניל.

ומ"מ אנו לא נכנסים בלימוד כעת לסוגיא זו שהיא מענין בור וחולייתו ולא מענין הוצאה.

**ג']** הפטור בגבוהה עשרה מטעם הקרומיות של קנה שעולות

עי' ברש"י שהוא מטעם אגד במקום פטור

מיהו עי' רש"ג בספר הנר שכ' "ולדעת רבא אפילו אין ברחבה ו' נמי פטור מ"ט א"א לקרומית שלא יעלו למעלה מי' וכיון שעולות ראשי קרומית שנשתיירו מן העבות שלה הנודעות 'באלליט' למעלה מי' טפחים כבר נכנסו לרשות היחיד ודומה כזורק מרשות היחיד לרשות היחיד ופטור ולא צריכה רוחב ו' והלכה כרבא" וע"ע בר"ח

**ד']** כפאה על פיה, לשיטת רבא דאמרינן לבוד.

מבואר בגמ' דלשיטת רבא דאמרינן בכוורת הפוכה לבוד או גוד אחית בשבעה ומשהו חייב בשבעה ומחצה פטור, ונחלקו הראשונים באיזה גוונא איירי אם ברחבה ו' או לא עי' רש"י ותוס' ובעה"מ ורמב"ן ורשב"א ויש בדבריהם יסוד הנחת לבוד.

### סימן כד' עקירה או הנחה בהדי הדדי עם עשיית או ביטול הרשות

שבת צט:, וסוגיית כוורת לשיטת התוס'.

#### מראי מקומות

**בעי ר' יוחנן** ר' יוחנן מסתפק בעקירת או הנחת חפץ ועשיית או סילוק מחיצה באין כא', ומבואר בגמ' שיש כאן שני ספיקות והשני הוא את"ל מהא'.

- ועי' ר"ח שנראה דהספק הא' נפשט באת"ל וע"ע ברש"י בד"ה 'וחפץ ע"ג', ועי' ברמב"ם סופי"ד.

- ויש לדקדק מהו שורש החילוק בין הספיקות, ופשטות הגמ' הוא חילוק בין לפני לאחרי, מיהו עי' היטב בתוס' ח. שהחילוק בין עקירה להנחה, ועי' במאירי דלא משמע כן.

ובזרק דף נראה לדקדק מרש"י דהוי כמו הספק הראשון אע"פ דהוי הנחה, וכך מבואר להדיא בריטב"א שם עיי"ש.

- ויש לדקדק עוד שלעולם אזלינן לקולא, מיהו עי' בתוס' ח. שאין העיקר הלקולא אלא העיקר הוא הרה"י, ודבר זה צריך ביאור היטב.

ועי' בזה היטב ב'שיטה לר"ן' על הספק של זרק דף, ודו"ק שם אם איירי בזרק ד' אמות שמתחייב אם נדון אותו כרה"ר או לא ועוד אם בכלל חשיב רה"ר או מקום פטור וזה תלוי בביאור האופן שם.

- ויל"ע מהו הספק, ולכאורה הספק הוא בדין של בהדי הדדי, מיהו עי' היטב בתורא"ש שנראה שהספק הוא אם חשיב בהדי הדדי.

- בעיקר דברי ר' יוחנן יל"ע דהרי תוך ג' חשיב כמונח ולא אתו בהדי הדדי, ועי' בזה בנפש חיה ושפ"א סב סכ"ג.

**ואמאי הא קא ממעט מארבע אמות** עי' רש"י והסכימו אתו הרמב"ן והר"ן וה'שיטה לר"ן', ומ"מ עיקר פירושו צ"ב, ועי' קצת ביאור בזה ב'שיטה לר"ן'.

- ועי' קושיית התוס' על דבריו, וקושייתם צ"ב ומבוארת יותר בתורא"ש, ועי' היטב בלשון התוס' שהביאו הרמב"ן והרשב"א והר"ן.

- ויישוב על קושיית התוס' עי' ברמב"ן ובר"ן, ובאמת שהתוס' מוכרחים להודות לשורש סברתם מכח עיקר פירוש רש"י וא"כ קושייתם צ"ב.

## רשויות - שבת ו. עד ח:, צט. עד קא:.

### סימן א'- גדרי ד' רשויות - כללי

שבת ו. ברייתא דד' רשויות.

#### מראי מקומות

**א']** יש לדקדק אם חילוקי השמות ברשויות שבת הם שמות דיניים או שהם שמות מוקדמים להלכות שבת, ועי' רמ"ה בב"ב יא: אות קלט שמבואר בדבריו שהכלל של הגמ' של רשות שבת כרשות גיטין נאמר גם על עיקר שם הרשות ולא רק על חילוקי הרשויות.

**ב']** איזה רשויות נתכוונה הברייתא למנות.

עי' בירושלמי שבמקום מקום פטור מנו מבואות שאינן מפולשין, ועי' בתשובת הר"י מיגאש [כד] שדן בטעם שהברייתא לא פירשה מהו מקום פטור, ועי' רש"י בד"ה 'לא עירבו' בטעם שלא מנו מבואות שאינן מפולשין לרשות בפנ"ע, וע"ע בתוס' שאציין בסמוך.

ועי' תוס' ותורא"ש ורמב"ן כאן שדנו בטעם שלא מנו קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה, וע"ע בתוס' בעירובין סז: שר"ת למד מכח זה שמותר לטלטל מקרפף לכרמלית אחרת, וע"ע במשב"ז סק"א שלמד עוד מכח זה שאסור לטלטל מקרפף לרה"י אחרת.

ובאמת שהרשב"א והמ"מ למדו ברמב"ם שחולק וכ"כ בשם הראב"ד שחולק ויש לדקדק לדבריהם מה הטעם שלא מנו חמש רשויות, ובאמת שנראה שלתי' הרמב"ן והתורא"ש אין מקור לתוס' בעירובין, ואדרבה יתכן שמדבריהם יש ללמוד להיפך, ודו"ק.

ועי' א"א סי' שמה סק"א שהק' בטעם שלא מנו מקום מוקף ג' מחיצות להראשונים דהוי מן התורה רה"י ואסור לטלטל ממנה לכרמלית [וכדרך טענת התוס' בקרפף], ציהו דע דעיקר דין שנוי במחלוקת, ובמקו"א נאריך בזה.

**ב']** איזה פרטים נתכוונה הברייתא למנות בפרטי הרשויות.

עי' בגר"א בביאורו [שמה י'] בקצרה ובהרחבה בשנו"א שנתן סימן למניין פרטי הרשויות ומשמע שהם בדווקא, ומאידך עי' בתשובה לגאון [שאציין בסמוך] שלא כ' מקום מוקף כיון שהוא פשיטא, וע"ע בר"י מיגאש בתשובה [כד] שמנו בכרמלית את הפרטים שיכולים לטעות בהם שהם רה"ר או רה"י.

- ובאמת שהרבה פרטים לא נמנו למדקדק

ברה"ר בעינן שלא תהא מקורה ורוחב טז וי"א שישים ריבוא [ובאמת שהרמב"ן בעירובין נט. הק' לשיטות שבעינן שישים ריבוא למה לא נמנה בפרטי רה"ר או בכרמלית], וכשאין תנאים אלו חשובים ככרמלית [כמבואר ברמב"ם בפי"ד ה"ו, ועוד נדון בזה בעז"ה בהמשך], ולא נמנו כלל.

בכרמלית לא נמנה עמוד גבוה יותר מג' עד י', מיהו יתכן שזהו איסטונית, ולא נמנה חריץ ולא מקום מוקף מחיצות פחות מי', ולא נמנה מקום שאין בו אויר י' [כהסוגיא בדף ז].

ברה"י לפרש"י [וכך נראה מעו"ר] לא נמנה מחיצה גמורה וכבר עמד ע"ז בתשובה לגאון [בס' העיתים רו] "בדין היא שהיה צריך לומר בית של יחיד וחצר של יחיד למטה אמר חריץ עמוק יוד טפחים ורחב ד' אלא הללו שנים שיש לספקו בכרמלית ואצ"ל בית של יחיד וחצר של יחיד", וע"ע בפנ"י מש"כ בזה.

מיהו עי' בביאור הגר"א שמה סק"ב דפי' באופ"א מרש"י ולדבריו לא נשנה עמוד, וע"ע בדבריו בהקדמה לשנו"א והיינו לשיטתו ולפי"ז תל ומחיצה שניהם נכללים בגדר, [ובכל הגדרים של עמוד וחריץ נאריך בעז"ה בדף ז:].

ובמקו"פ לא שנו להדיא כלום, ולמעלה מי' לא נמנה במנינו של הגר"א וצ"ע.

**#לשונות רבותינו בכללי הרשויות**

**לשון הר"י מיגאש [תשובה כד]**

"הא דת"ר ד' רשויות לשבת כו' יש מי ששאל למה לא קתני בה אי זהו כרמלי' כמו שאמרו איזהו רה"ר ואיזהו רה"י אלא קתני אבל ים ובקע' והאצטוני' והכרמלי' ועוד אמאי לא הזכיר בה מקום פטור כלל ותשובת' היינו טעמא דלא אמר איזהו כרמלית משום דכיון דסיימנהו לרה"ר ורה"י ואמר איזו היא רה"ר סרטיא ופלטיא גדול' כו' ואיזו היא רה"י חריץ שהוא עמוק י' כו' דאלמא כל מאי דגבוה י' ורחב ד' רה"י ואי כל מאי דמהלכי ביה רבים ומסגי ביה תשמישתיהו רה"ר ממילא שמעת דכל מאי דלית בית תורת רה"י וגם אין בו תורת רה"ר שכרמלית הוא ולפיכך לא הוצרך התנא לומר איזו היא כרמלית אלא הזכיר דינה בלבד ולפי שהים והכרמלית והאצטונית היה עולה בדעתינו שהן או רה"י או רה"ר הזכיר שגם אלו כרמלית הן.

וגם לענין מקום פטור לא איצטריך לבאר איזו היא לפי של' מקום פטור משמע שהוא עצמו לאו מקום (פטור) גמור דאלמ' אין בו ד' על ד' ושזה הוא ההפרש שיש בינו ובין הכרמלית שאע"פ ששניהם אין בהם תורת רה"י ולא תורת רה"ר כרמלי' ודאי יש בו ד' על ד' שלשון כרמלית משמע שמקום הוא ניהו ואין בו תורת רה"י ולא תורת רה"ר ולשון מקום פטור משמע שאפי' שיעור מקום נמי אין בו ולפיכך לא הוצרך להזכיר איזו הוא אלא הזכיר דינו בלבד והיינו דקתני אחרי' אומרים אסקופה משמשת ב' רשויות דאוקימנא להאי אסקופ' מקום פטור היא כדבעינן למימר קמן.

נמצא עכשיו שכל מקו' שיש בו ד' על ד' שהוא שיעור מקו' וגם יש לו ד' מחיצו' שגבוהים י' כמו חריץ וכיוצא בו או שהוא עצמו גבוה י' כמו גדר ועמוד וכיוצא בהן דאיכא למימר גוד אסיק מחיצת' שהן הן רה"י וכל מאי דמהלכי ביה רבים ומסגי ביה תשמישתייהו כגון סרטיא ופלטיא וכיוצא בהם הוא ניהו רה"ר וכל מאי דלית בהו תורת רה"י ולית ביה נמי תורת רה"ר אי אית ביה שיעור מקום שהוא ד' על ד' דה"ל כרמלית ואי לא מקום פטור הוא"

**לשון הגר"א בשנו"א בהקדמה לפרק קמא.**

"רשויות שבת שלש שהן ארבע ג' מהן מד"ת וא' מד"ס, והן ר"ה ורה"י ומקום פטור מד"ת, והרביעי כרמלית מדבריהם [[6]](#footnote-7)שחלקו המקום פטור לשנים כאשר יתבאר, והוא מלשון כארמלתא שאינו לא רה"י ולא רה"ר.

והן עשרה בכללן, וסימנם [[7]](#footnote-8)אבג"ד, ר"ל במקום פטור לא תמצא בו אלא בענין א', ורה"י ב, ור"ה ג', וכרמלית ד', וזה ביאורם.

עמוד [[8]](#footnote-9)ברשות הרבים מג' ואפילו עד לרקיע ואינו רחב ד' הוא מקום פטור.

וב' ([[9]](#footnote-10)עמוד) [רה"י] גדר גבוה י' ורחב ד' או חריץ עמוק עשרה ורחב ד', [[10]](#footnote-11)והחילוק ביניהן שהגדר עצמו מצטרף לד'.

והג' רה"ר סרטיא ופלטיא ומבואות המפולשין, סרטיא [[11]](#footnote-12)מבחוץ לעיר לפני השער. ופלטיא [[12]](#footnote-13)מבפנים לעיר לפני השער. ומבואות מפולשין משער לשער ואינו מקורה ואין דלתותיהן נעולות בלילה והן [[13]](#footnote-14)ג' ועוד שנים רחב י"ו ורבים בוקעין בו ושייכים בב' הראשונות דהיינו בסרטיא ופלטיא.

והד' כרמלית, והן ים ובקעה ואצטוונית וכרמלית. ופי' ים אפי' רבים בוקעים בו אפי' שישים ריבוא. ופי' בקעה בלא מחיצות. ופי' אצטוונית הוא אצטבאות בין החניות. ופי' כרמלית הוא קרן זוית כזה.

ובר"ה תמצא כל ד' רשויות דהיינו עמוד בר"ה פחות מג' ר"ה. מג' ועד י' כרמלית. ומי' ולמעלה רה"י. וזה וזה כשרחבו ד' וכשאין רחבו ד' מג' עד לרקיע הוי מקום פטור. ובכרמלית תמצא ב' רשויות דהיינו עמוד עומד בכרמלית רחב ארבע עד י' כרמלית ומי' ולמעלה רשות היחיד. וכשאינו רחבו ד' אף שהוא מקום פטור כאן מצא מין את מינו והוא כרמלית.

ודיני אלו הרשויות שלש שהן עשר, והן מוציא ומכניס ומעביר, מוציא מרה"י לרה"ר. ומכניס מר"ה לרה"י. ומעביר ד"א בר"ה עצמו.

וג' בכל אחת מהן, והן מוציא בידו, מושיט לחבירו, וזורק.

[[14]](#footnote-15)והיה מושיט מרה"י (לרה"ר) [לרה"י] דרך רה"ר, וזורק ומוציא פטור בזה ובעשרה הנ"ל יש חיוב חטאת, ובכרמלית פטור אבל אסור, ומקום פטור מותר לכתחילה בין מרה"י ובין מר"ה ובלבד שלא יחליף" עכ"ל הגר"א.

### סימן ב'- גדר רשות הרבים.

שבת ו: גמ' 'וליחשוב נמי מדבר'.

**דע** שרה"ר היא סוגיא רחבה ומקיפה כמה סוגיות, והארכתי בכ"ז ב'עניני מחיצות' קחנו משם.

#### מראי מקומות

**לא קשיא כאן בזמן שישראל שרויין במדבר כאן בזמן הזה** שיטת רש"י שבזמן שישראל שרויין הוי רה"ר דהיו מצויין שם רבים, וכך שיטת רוב הראשונים, ועי' בריטב"א וב'שיטה לר"ן' בביאור החידוש של הברייתא, וע"ע בתוס' מה שדקדקו מכאן.

מיהו מאידך שיטת הרמב"ם [פי"ד ה"א, ובפיהמ"ש בהקדמה לפ"א] דמדבר הוי רה"ר, ובנו ר' אברהם [בברכת אברהם טו, והובאת בקצרה בכס"מ] האריך לבאר שיטת הרמב"ם בשני דרכים, עיי"ש

**א']** הנה יש לחקור בגדר רה"ר אם הוא השימוש בפועל או מה שהוא ראוי לרבים**,** ולשון הר"י מיגאש בתשובתו [כד] "כל מאי דמהלכי ביה רבים ומסגי ביה תשמישתיהו רה"ר", ועוד כ' "וכל מאי דמהלכי ביה רבים ומסגי ביה תשמישתייהו כגון סרטיא ופלטיא וכיוצא בהם הוא ניהו רה"ר", ומשמע דהוא הילוך בפועל, וע"ע בלשון הרשב"א בעבוה"ק "איזהו כרמלית, כל מקום שאין רגל הרבים מצויה שם תמיד כמדינות והשוקים והדרכים המפולשין מעיר אל עיר, אלא מוקצים כמדברות והיערים, אינם בדין רשות הרבים דבר תורה לא לטלטל ולא להוצאה והכנסה" ויש ללמוד מדבריו שגדר רה"ר שהוא מקום שרגל הרבים מצויה שם.

ומאידך לשון ר' אברהם בן הרמב"ם בספר המספיק "ומה שנקראו רשויות אלו רשויות הרבים משמעותו גלויה לפי שהתשמיש בהן משותף לכל אחד ואין בהם קנין ולא תשמיש לאחד זולת אחד" והיינו שלא ביקש כלל בפועל את השתמשות הרבים.

ולכאורה זוהי מחלוקת הרמב"ם עם שא"ר בדין מדבר [מיהו עי' שהרמב"ם בהקדמה לפיהמ"ש כ' בגדר רה"ר וז"ל 'והוא המקום שהרבים בוקעין בו'].

**ב']** עוד בגדר רה"ר, עי' דבברייתא הוזכרו ג' מיני רה"ר והם ג' אופנים חלוקים שיתכן שיהיה חלוק בדיניהם, ועי' בביאורם ברש"י בברייתא ובגר"א בשנו"א ובביאורו לשו"ע סי' שמה ס"ז.

**ג']** רה"ר מקורה, מבואר לעיל ה. ולק' צח. דאינו רה"ר כיון שבעינן דומיא דדגלי מדבר.

**א'** ובטעם החסרון עי' תוס' צח. ד"ה 'הניחא' וכ"כ ר"ת בסה"י סי' רעז בתוספת קצת וז"ל "יש לומר שמסתמא יש לנו ללמד (שהאויר) [מהאויר] משום שיותר דומה לרשות הרבים וחילוק יותר מרשות היחיד ודאי מן האויר אמרה תורה ללמד"

**ב'** עי' רמ"ה בב"ב יא: סי' קלט שרה"ר אפי' שרה"ר מקורה מצטרפת לשיעור של רה"ר ואפי' רובה מקורה עיי"ש היטב שהאריך בזה.

**ג'** עי' ברמב"ם [פי"ד ה"ו] דחשיבא כרמלית, ועי' בראב"ד שהשיג.

**ד'** דע שעל עיקר המקור יל"ע דבמדבר היה ענני כבוד, ועי' בזה בריטב"א צח. דלא חשיבי.

ומאידך עי' תשובת הר"ש דענני הכבוד חשיבא מחיצה וז"ל [נדפסה בתשובות מהר"ם לבוב תלז (שצ)] "אשר שאלת למ"ד [שבת פו, ב] בשבת ניתנה תורה לישראל, האיך חזרו לאחריהם י"ב מילין [שם פח, ב].

הא לא קשיא דאפילו למ"ד תחומין דאורייתא [עירובין יז, ב], מוקפין היו ענני כבוד (ממחיצת) [כמחיצת] בני אדם, דאמר פרק מי שהוציאוהו [עירובין מג, ב] יעשו לו מחיצת בני אדם ליכנס, גבי נחמיה בריה דר' חנילאי. ואף על גב דעננים של עכשיו אינם [נחשבים מחיצה לפי שאין בהם ממש, אותם היו] נחשבין בממש, שהקיפן הקדוש ברוך הוא להגן מפני האומות ובכל מקום שהיו הולכים היו ענני כבוד עליהם.

וקרנינו תרום בכבוד שמשון בר' אברהם זלה"ה"

**לשון תשובת ר' אברהם בן הרמב"ם בגדר רה"ר [ברכת אברהם טו, והובאת בקצרה בכס"מ ריש פי"ד]**

**שאלה.** אמר הרב ז"ל (הלכות שבת פ' י"ד הלכה א') איזו היא רשות הרבים מדברות ויערים ושדות ובכולהו קא קשיא לי בין מדברות בין יערים בין שדות מדברות מיהא קא מקשינן אתנא ונחשוב נמי מדבר דהא תניא והמדבר ופריק אביי לא קשיא כאן בזמן שהיו ישראל במדבר וכאן בזמן הזה ומפרשי עלמא דבזמן שהיו ישראל במדבר היה /הוה/ ליה רשות הרבים מתוך שהיו מחנותיהם סדורות בו ומהלכין ביניהם לצרכיהם הוי ליה רשות הרבים אבל בזמן הזה הואיל ואין צורך הרבים להשתמש בו ולא דרך הוא להלוך הרי הוא כרמלית וטעמא דמסתבר הוא ולא ידענא אמאי קא מפליג אפירושא והפכיה.

וכן נמי יערים מפרשי עלמא יער מקום צמיחת עצים וקיני חיות כדכתיב ואשר יבא את רעהו ביער לחטוב עצים וכתיב יכרסמנה חזיר מיער וכתיב יער צומח עצים וכתיב כל עצי היער וכתיב ירננו עצי היער הילכך אינו אלא כרמלית דמסתמא אין דרך רבים עוברת בתוכו ואין רבים נכנסים לשם אלא לצורך חטיבת עצים או צידת חיות ואי אמרת יליף מהא דתניא ואשר יבא את רעהו ביער מה יער רשות לניזק ולמזיק ליכנס שם יצא חצר בעל הבית דילמא יער רשות לכנס בו והיינו רשות הרבים אי משום הא לא איריא והלא כרמלית רשות לכל היא כגון ים ובקעה וסרטיא וקרן זוית הסמוכה לרשות הרבים כולהו יש רשות לרבים ליכנס לתוכן ואפילו הכי כרמלית קרינא להו משום דאין דרך הרבים עוברת בתוכם הכי נמי יער כיון דלאו מיוחד למזיק קרי ליה רשות של שניהם ואף על פי שהיא כרמלית לענין שבת מידי דהוה אסימטא שהוא רשות למוכר וללוקח ואינה רשות הרבים לשבת ומשכחת לה בפונדקאות ומקומות המיוחדין למכירה תדע שהרי לא מיעט אלא חצר בעל הבית ולא שמעינן מכאן שהיער רשות הרבים.

וכן נמי שדות קשיא לי בגוה וכו'.

**תשובה.** דקא קשיא לך לענין מדברות מדקא מפרשי עלמא בזמן שהיו ישראל במדבר היה המדבר רשות הרבים איכא עלמא אחריני דמפרשי בזמן שישראל חונים במדבר והיו מחנותיהם סדורין בו והוא מקום דירתן היה לגבן כמו בקעה ושדה וממאי דדמי להו ובזמן הזה שאין ישראל דרין בו אלא כל מי שירצה מהלך ועובר בתוכו בלבד הוא רשות הרבים וטעמא דמיסתבר הוא

וזה שאמרת בדברך על המדבר ולאו דרך הוא לא ידעתי סוף דעתך בדבר זה אם כונתך שכל מדבר לאו דרך הוא אינו אמת שהרי כמה מדברות כמו מדברות שבארץ ישראל יש בארץ מצרים ושברוב העולם השיירות מהלכות בהן תמיד ואם כונתך לאותו מדבר שהיו ישראל מהלכין בו לאו כולו אינו דרך שהרי מקצת המסעות האמורות בתורה מקומן ידועות ושיירות של ישמעאלים מהלכין בהן ואם כוונתך לקצת המדבר שהיו ישראל בו ומאי דדמי ליה מן המדברות הרחוקים מן הישוב הרי נתתה /נתת/ דבריך לשיעורין ואפילו לפי פירושך מקצת המדברות והן כל המדברות שמהלכין בהן בני אדם רשות הרבים וליכא עליה קושיא שלא אמר ז"ל כל המדברות אלא מדברות אמר ולפי הפירוש הראשון כל המדברות רשות הרבים ומכל מקום בין לפי הפירוש שביארנו בין לפי זה הפירוש שאמרת דמפרשי ליה עלמא רוב המדברות שבין הישוב רשות הרבים והפירוש שביארנו הוא המדוקדק יתר /יותר/ כדי שלא נתן דברינו לשיעורין.

ולענין יערים לא דמי יער לים ובקעה דהים אין תשמישו נח כיער שאין אדם יכול להלוך בו אלא על ידי ספינה תדע דתנן הזורק בים ארבע אמות פטור אם היה רקק מים ורשות הרבים מהלכות בו הזורק בתוכו ארבע אמות חייב ומפרשינן בגמ' דתשמיש על ידי הדחק לא שמיה תשמיש והלוך על ידי הדחק שמיה הלוך והיער תשמישו והילוכו אינו על ידי הדחק והים תשמישו אינו אלא על ידי הדחק הילכך אינו לא על ידי הדחק ולא שלא על ידי הדחק הילכך לא דמי ים ליער כלל והבקעה והאסטרטיא וקרן זווית אף על פי שיש רשות לרבים להכנס לתוכן אין להם צורך בהם כיער שהכל צריכין לערים ולא דרך עליהם כמדבר הילכך לא דמי יער לכרמלית כלל אלא למדבר שהוא רשות הרבים.

ולענין שדות טעות בספרים שלכם שכך נוסח החבור מדברות ויערים ושווקים ודרכים המפולשים להם והן הן השווקים הן הן הדרכים אלא שהרחיב ז"ל בדברים"

### סימן ג'- כרמלית דבקעה, ובכללה דין רה"י ורה"ר לענין טומאה.

שבת ו:-ז.

#### מראי מקומות

**ובקעה אינה וכו'** למדנו שהוא חידוש דלא הוי רה"י אע"פ שאין לו מחיצות, וכאן נתחדש שרה"י צריכה מחיצות דווקא, וכ"כ הגר"א בשנו"א בהקדמה לפ"א.

**הבקעה בימות החמה רשות היחיד לשבת ורשות הרבים לטומאה בימות הגשמים רשות היחיד לכאן ולכאן** דע דמחיצות הם סיבה להיות רה"י גם לענין טומאה כמבואר ברמב"ם פ"כ מהלכות שאר אבות הטומאה ה"ז, ולפי"ז יל"ע לפי תירוץ רב אשי בטעם שבימות החמה הוי רה"ר לטומאה, ובאמת שנתקשו בזה ה'שיטה לר"ן' והמאירי, ועי' ב'שיטה לר"ן' שביאר משום שהוא מחוסר דיורין [ולכאורה דווקא משום שגדולה יותר מבית סאתיים] וע"ע במאירי שיתכן שלדינא כה"ג הוי רה"י אפילו בימות החמה.

ומ"מ לא כל מקום שיש מחיצות הוי רה"י לטומאה עי' במשניות בטהרות פ"ו וברמב"ם בפרק הנ"ל.

ודע עוד דכל שאין מחיצות הוא סיבה להיות רה"ר לטומאה כמבואר בריטב"א וב'שיטה לר"ן' כאן שא"א להיות רה"י לטומאה בלי מחיצות, ובאמת שברמב"ם שם ה"ב מבואר שכרמלית הוי רה"ר לענין טומאה, ונראה דהטעם משום דאין מחיצות דאע"פ שלא הולכים שם רבים בטומאה סגי במה שהמקום פרוץ לרבים, וכדברי הריטב"א, ולפי"ז צ"ב פי ההו"א שאיירי בלי מחיצות מ"ט דבימות הגשמים הוי רה"י לטומאה, ועי' בזה בריטב"א וב'שיטה לר"ן', מיהו באמת אינו כלל ברור שכל שבלי מחיצות הוי רה"ר לטומאה, עי' ברמב"ם שם ה"ח.

### סימן ד'- אסטונית ובכללה בין העמודים. וקרן זוית, ובכללה צידי רה"ר.

שבת ז. "והכרמלית" עד "דזימנין דדרסי ליה רבים כרשות הרבים דמיא", ובדין 'צידי' עי' שבת ו. "מידי דהוה אמוציא מרה"י לרה"ר דרך צדי רה"ר", ועירובין צד. מתני' 'חצר שנפרצה' הראשונה, וכל הסוגיא שעליה, וכתובות לא:

#### מראי מקומות

**א' צידי רה"ר** - **מראי מקומות עירובין צד.**

**וחכמים אומרים מתוכה לרה"ר ומרה"ר לתוכה** עי' רשב"א שבאו לחדש שאינה רה"י [ודו"ק שהיא היפך סברת ר"א] וע"ע בתורי"ד שנקט שבאמת הוי רה"י ומכח זה הגיה את המשנה, וע"ע בתורא"ש בכל הסוגיא שנקט דאיירי בגוונא דליכא ג' מחיצות, ועי' בדבריו בסוף הסוגיא בטעם שנקטו רבנן לרה"י.

ובסוף הסוגיא הרשב"א האריך בזה וצ"ע ליישב דבריו עם תחילתם.

**ואי בעית אימא בצידי רה"ר קמיפלגי** והיינו סוגיא דעלמא כדאיתא ברנ"ג בשבת ו.

ועי' תוס' שמשמע שטעם צידי רה"ר נראה שהוא מכח שיש לה בעלים, וצ"ע איך יתיישב בסוגיא דעלמא.

ועי' כתובות לא: דדנה אם נחלקו גם לענין קנינים, ולכאורה יש ללמוד מזה דיסוד מחלוקתם אינה בדין רה"ר אלא ב'שם' רה"ר [ורשות שבת כרשות גיטין וכדכתב הרמ"ה בב"ב יא: בדין 'מקורה']

**דאיכא חיפופי** עי' רש"י ור"ח דהיינו דברים שמעכבים את הילוך הרבים, וע"ע ב'שיטה לר"ן' בשבת דף ו. בשם הרא"ה ובריטב"א שם שפי' באופ"א, וע"ע בר"ח שם שפי' באופן נוסף.

וע"ע ברשב"א בעבודת הקודש [ש"ג אות א'] שכ' וז"ל "וכן צידי רשות הרבים אינו כרשות הרבים אלא ככרמלית. ואיזהו צידי רשות הרבים, בית הסמוך לרשות הרבים [[15]](#footnote-16)וכותליו בולטין וכנס ובנה והניח בין הכותלים קצת מקום פנוי סמוך לרשות הרבים הרי זה כרמלית שאין תשמיש אותו מקום נח לעבור ולהשתמש בו הרבים דרך הלוכם. וכן בית שנפרץ לרשות הרבים, מקום הכותל הפרוץ אף על פי שכותל בימין וכותל שבשמאל נפרצו בעובי אותו הכותל הפרוץ הסמוך לרשות הרבים עד שנשאר כל מקום אותו הכותל חוץ מן המחיצות, נידון משום צידי רשות הרבים והרי זה ככרמלית"

**מי לא קמודית היכא דטלטל מתוכה** עי' רש"י וע"ע בר"ח שפי' באופ"א.

וע"ע בדברי הרי"ף ובעה"מ והרמב"ן בסוף הסוגיא.

**ב' קרן זוית**.

בביאור קרן זוית עי' רש"י, וז"ל הרשב"א בעבודת הקודש [ש"ג אות א'] "קרן זוית הסמוכה לרשות הרבים נדון משום כרמלית. איזהו קרן זוית, בית הסמוך לרשות הרבים וקרן אחד נכנס וקרן אחר יוצא הקרן היוצא מעכב את הרגל מליכנס ולעבור דרך שם אלא באלכסון וכל שאין רגל הרבים מצויה שם אינה רשות הרבים כמו שביארנו".

וע"ע ברמב"ם פי"ד ה"ד שפי' דהיינו מקום המוקף ג' מחיצות [ודבריו תלוים במחלוקת הראשונים הגדולה וכבר נתבארו ברשב"א בעירובין צד דלעיל, וע"ע במ"מ פי"ז שהאריך בכ"ז].

**ג' איצטבא שלפני העמודים.**

ובחידוש שבדין זה, עי' רשב"א דהוא אפילו פחות מג', וע"ע בתורי"ד שהביא מר"ת בסה"י שהוא אפילו אם הוא פחות מרוחב ד', ועי' בשו"ע שפסק שלא כדברי שניהם.

**ד' בין העמודים**

בעיקר הפי' עי' רש"י, וע"ע בר"י מיגאש בתשובה כד שכ' "בין העמודים נידון ככרמלית פי' כגון שני עמודים עומדים זה כנגד זה בארך רה"ר שהדבר ידוע שהמהלך כנגדו ברה"ר אינו נכנס בין העמודים שהרי העמודים מפסיקים כנגדו אלא מכאן ומכאן הוא מהלך והנכנס ביניהם אינו מהלך הילוך מיושר כנגדו [א]לא צריך הוא להעקים ההילוך ומהלך כנגד רוחב רה"ר עד שיצא מבין העמודים ואח"כ חוזר לדרכו ומהלך כנגדו על ארך רשות הרבים וכיון שכן הוה ליה אותו מקום שבין העמודים ככרמלית דהא לא משתני ליה בהדיא אמר רב חסדא כו'".

- בראשונים נחלקו מה ההלכה עי' רמב"ם ורשב"א.

- עי' תוס' ותורא"ש ורשב"א שאפילו התמעטו מרוחב טז, וע"ע בעירובין ו: בתוד"ה 'וכי תימא' שלמדו מכאן למבוי שמתקצר, ונראה שהוא טעם אחר מהרשב"א והתורא"ש כאן, ומ"מ כל ענין זה אין מקומו כאן, ובעז"ה נלמדנו במקומו.

#### חבורה - צידי רה"ר

**א']** דין צידי רה"ר הוא בכלל רשות שבת כרשות גיטין.

יש לדקדק אם עיקר ה'שם' של רה"ר הוא שם שנתחדש לגבי שבת דהיינו שהוא מצב מסויים שהתורה אסרה בו מלאכת הוצאה, או שהוא דבר בעצם בעיקר הגדרת הרשויות בעולם.

ובאמת שנראה מכמה מקומות שהמושג רה"ר של שבת אינו עניין מיוחד לשבת, דהנה מצינו דימויים בין דיני שבת לשאר מקומות, וכגון הא דרה"ר בעלמא רחבה שש עשרה אמה לגבי מו"מ בב"ב צט:, ולגבי הרחקה במדליק אש בב"ק סא, וומבואר ברשב"ם וברש"י שם דילפינן לה מעגלות וכ"פ רנ"ג ור"ח לק' צט.

ועוד מצינו בגמ' בדף פ. שרשות שבת הוא כרשות גיטין, ואמנם שם היה מקום לפרש דהוא ענין פרטי לגבי חלוקת מקומות מיהו מצינו ברמ"ה בב"ב יא: [קלט] שכ' וז"ל "וכי תימא היכי ילפינן ממונא מאיסורא שאני רשויות דבכמה דוכתאי מדמינן להו להדדי דאמר רבא רשות שבת כרשות גיטין" ולמדנו בדבריו שהוא יסוד יותר מהותי בעצם הרשויות.

ועוד מצינו שדיני ספק טומאה ברה"ר ורה"י תלויים בקצתם בהלכות רשויות דשבת.

ובאמת שגם בדין צידי רה"ר מצינו שהגמ' בכתובות לא: תלתה בדין משיכה אם קונה בצידי רה"ר שתלוי במחלוקת ר"א ורבנן אם חשיבי כרה"ר לגבי שבת ואף למסקנא דהתם משמע שלרבנן דלא חשיבי כרה"ר לשבת וודאי לא חשיבי כרה"ר לקנינים, ורק לר"א חידשה דיתכן שלגבי קנינים חשיבי כסימטא.

**ב']** שני חלקים בגדר רה"ר.

יש להעמיד שגדר רה"ר מורכבת משני חלקים, הא' מצד המקום שהוא מקום הראוי לרבים. הב' מצד שהמקום משמש בפועל שהולכים בו רבים.

והדמיון של שבת לטומאה הוא מצד המקום דהרי אפילו כרמלית חשובה רה"ר לטומאה כמבואר ברמב"ם ובריטב"א ובמאירי וב'שיטה לר"ן'.

והדמיון של שבת לקנינים הוא מצד שהמקום משמש בפועל להילוך רבים, דהרי קנינים תלויים בהילוך רבים בפועל דהרי בסימטא דהיינו בכרמלית מהניא משיכה.

ונראה להוסיף בזה ביאור ובכך יתבארו קצת מגדרי צידי רה"ר, דהנה בעיקר הגמ' בכתובות יש לתמוה איך דימתה שבת לקנינים והרי מדבר להרמב"ם יוכיח דחשיב רה"ר לגבי שבת ולא חשיב רה"ר לגבי משיכה, והטעם ברור כמסקנת הגמ' שם דמשיכה תלויה בשכיחות הרבים, וצ"ב מעיקרא מאי קסברי.

והנראה בזה בעזהי"ת שמשיכה תלויה במה שמצוי כאן הילוך הרבים, ויסוד הדבר הוא משום דלמשיכה בעינן מקום שיש לו רשות להניח שם חפציו וכמבואר בכמה דוכתי, ובמקום העשוי להילוך אין לו רשות להניח חפציו וכדרך שמצינו שאין רשות לעמוד לפוש ברה"ר, וז"ל הר"י מיגאש בב"ב פו. בביאור התירוץ של הגמ' בכתובות "דכי אמרינן משיכה ברשות הרבים לא קניא הני מילי ברשות הרבים עצמה דלהילוך עבידא ולית ליה רשותא לאנוחי ביה מידי אבל צידי רשות הרבים משיכה נמי קניא בה".

ומצד זה דימו דין משיכה לדין שבת דבשבת נמי דינא דרה"ר הוא כדגלי מדבר שהיו מקום העשוי להילוך רבים, והביאור בזה נראה דמקום העשוי להילוך שאין רשות להתעכב שם א"כ אין המקום מיוחד לאף א' ומשא"כ כשאינו עומד להילוך הו"ל כסימטא שלכל א' יש רשות בה וחשיב הרבה יחידים, ודו"ק.

וכ"ז כשהנדון הוא אם הוא מקום המיוחד להילוך אבל כשהנדון הוא מצד כמות הרבים שעוברים בזה אינם דומים דלמשיכה אם המקום אינו מיוחד רק להילוך אינו כרה"ר ולגבי שבת לפי הרמב"ם לא אכפ"ל כלל בכמות הרבים שעוברים.

ולמדנו מכל זה שיסוד החסרון של צידי רה"ר אינו מצד שכיחות הרבים אלא מצד שאינו מקום הילוך, ועוד נוסיף בזה ביאור בעזהי"ת.

**ג']** גדר החסרון בדין צידי רה"ר.

לדעת רבנן צידי רה"ר אינם כרה"ר, וכבר נתבאר שגדר החסרון של צידי רה"ר הוא בעיקר ה'שם' רה"ר שהרי הוא חסרון גם ביחס לדין משיכה.

והנה לכאורה החסרון בצידי רה"ר הוא משום שעיקר רה"ר לגבי שבת הוא במה שהוא מקום הילוך הרבים, וצידי רה"ר אינו משמש כ"כ להילוך הרבים, וכך מוכחת הסוגיא בכתובות וכמו שביארנו כבר, וכך מבואר בתשובת הגאונים [נדפסה בקובץ תשובות רב נטרונאי גאון סי' שפג] וז"ל "רבנן אמרי כיון דלא רגילין רבים לסגויי אילא באמצע הדרך ולא דחקין נפשיהון לסגויי עים הכתלים לא כרשות הרבים דאמו", וכ"כ הריא"ז דהוא משום דאין דרך הרבים לעבור שם.

וכך מוכיח כל מה שהוזכר 'חיפופי' ביחס לצידי רה"ר, וכך מבואר בתוס' בשבת שהעמידוהו כענין שלא ניחא תשמישתיה.

מיהו מאידך גיסא בתוס' בעירובין צד. משמע להדיא שדין צידי הוא דווקא מחמת שהוא של יחיד ומשמע שאם יהיה שייך לרבים לכו"ע חשיב כרה"ר, ועוד שבאמת לכאורה כך מוכחת הסוגיא בעירובין דהנה טענת רבנן לר"א מכח שדימו את מקום המחיצה לתוך החצר, והטעם שבתוך החצר לא הוי רה"ר לכאורה מתברר מקושיית הגמ' בריש הסוגיא שתמהה על ר"א ד"משום דנפרצה לרה"ר הויא לה רה"ר" וכוונת הקושיא מתבררת מתירוץ הגמ' דהוק' לגמ' שהחצר של היחיד וכך פי' הריטב"א להדיא, וא"כ למדנו שתוך החצר לא הוי רה"ר מכח שהחצר של יחיד וא"כ מדברי רבנן שלמדו משם לצידי מוכח שהחסרון שראו בצידי הוא משום שהמקום אינו של הרבים.

מיהו העיקר שנראה דזה אינו, דבאמת צ"ב בעיקר התי' של ה'איבעית אימא' מה תי' על הקושיא דמעיקרא, ואם כדברי הריטב"א שהוא מכח מיצר שהחזיקו בו רבים הרי עיקר חסר מן הספק וממה שסתמו רש"י ותוס' שבתי' זה ל"צ לאבדה להם דרך משמע שבעצם דברי הגמ' שבצידי רה"ר פליגי נתיישבה הקושיא, וכבר מבואר כן במאירי שמעיקרא לא הוק' לגמ' אלא מחמת שהוא בתוך החצר, ואין לומר דעל מקום המחיצה לא חשיבי גזלנים וכעין דינא דבב"ק שמותר לרבים לא לדקדק בהילוכם על המיצר, וזה א"א דא"כ מעיקרא כשהעמידו דעל מקום מחיצה מחלוקת מה הוצרכו להעמיד באבדה להם דרך.

ועוד יש לדקדק דאמנם מריש סוגיא נראה דהחסרון בתוך החצר הוא מכח שאין קנין אבל במסקנת הגמ' בדברי ר"א מבואר שהחסרון הוא מכח שלא דרסי רבים, ועוד דאפילו בדעת רבנן משמע בראשונים כן שפי' דטענת רבנן מתוכה שוודאי כרמלית כיון שרחוקה מעיקר רה"ר והיינו וודאי מכח שלא דרסי רבים, ועוד שאם מכח הקנין לא היו צריכים רבנן לדמות לתוכה דאין שום אלימות לתוכה מצדדיה [אלא א"כ כהריטב"א שמיצר שהחזיקו בו רבים אסור לקלקלו].

והנראה ביישוב כ"ז בעזהי"ת, ויסוד הדברים מתברר מתוך פי' ר"ח, דהנה מר"ח משמע שעיקר תי' הגמ' בר"א היה שעוברים ושבים בתוכה משוי ליה רה"ר ומשמע לכאורה דקושיית הגמ' הייתה מכח שלא דרסי בה רבים, וא"כ צ"ב מה הוצרך לדברי ר"א שקונה, והנראה בביאור הדברים שיסוד החסרון בחצר שנפרצה דכיון שלא דרסי בחצר דרך הילוכן אלא הילוך אחר הוא שאינו בכלל הילוך רה"ר בכה"ג בעינן שתהיה רה"ר מצד עצמה ועצם הילוך הרבים בדרך מקרה שלא מכח קניין או מסירה להם אינו רה"ר, וזה עיקר הטעם של קרן זוית דאינו חשוב רה"ר, אבל כשבאים לחייב מצד צידי רה"ר בכה"ג הביאור הוא שהוא מכלל הילוך רה"ר אלא שהוא צידי ההילוך ואינו עיקר ההילוך.

ולפי"ז נראה שעיקר טענת חכמים הייתה לא מכח הקניין דהקניין אינו עיקר הגורם אלא רק כלפי מה שאינו עיקר רה"ר ורבנן העמידו בטענתם שאינם רואים את ההילוך של צידי רה"ר כהילוך רה"ר אלא כהילוך חדש וכך מדוקדק בראשונים שהגדירו הטעם בחצר לפי רבנן מכח שהיא רחוקה מרה"ר.

וזה מתברר ג"כ בדברי התוס' בשבת ז: שצידי רה"ר לא ניחא תשמישתיה.

וכ"ז מתבאר ג"כ מהסוגיא בכתובות וכמו שנתבאר לעיל.

**ד']** גדר החידוש של ר"א.

זה ברור שתחילת הדין של ר"א הוא להחשיב את צידי ההילוך כעיקר ההילוך ולא לראותו כמקום בפנ"ע.

מיהו יש לדקדק אם דברי ר"א היו מכח מה שראה את ההילוך של צידי כעיקר ההילוך או שהוא מכח שההילוך של הצידי מצטרף להילוך העיקרי, ונראה דיש בזה שני דרגות, הא' מצד ההילוך שהילוך ה'צידי' מקבל את שם הההילוך של עיקר רה"ר, והב' שכיון שהמקום ההוא עיקרו לרה"ר כל המקום מקבל שם זה.

### סימן ה'- לבינה, היזמי והיגי וצואה ברה"ר, ובכללו כל מקום גבוה ברה"ר.

דבר גבוה המונח ברה"ר שנעשה מקום פטור - דף ז. "אמר רבה בר שילא אמר ר"ח לבינה זקופה וכו' אפילו צואה", וע"ע בדף ח. "מ"ט פחות משלשה מדרס דרסי ליה רבים", וע"ע בסוגיא צז. "א"ל ר"ח לר"ה מנא הא מילתא דאמור רבנן וכו' הילכתא גמירי לה".

#### מראי מקומות

**והוא שגבוה שלשה דלא דרסי לה רבים** בכל מקום מבואר דפחות מג' חשיב רה"ר ולא מקום פטור, מיהו בטעם הדבר יש חילוק בסוגיות דבסוגיא בדף ז. מבואר בסוגיא שהטעם דבפחות מג' חשיב רה"ר הוא מכח שדרסי ליה רבים, ומכח זה דנה אפילו שבהיזמי והיגי וצואה יהיה רה"י, וכך מבואר בסוגיא בדף ח., ומאידך בסוגיא בדף צז. הוזכרו שני טעמים עי"ש, והרשב"א בעבודת הקודש [ש"ג א, הועתק לשונו בסוף] הביא את שני הטעמים של הגמ' בדף צז., וברמב"ם [פי"ד ה"ז] כ' שכל פחות משלשה הרי הוא כארץ, וכ"כ ר"ח צט. וז"ל [הסוגריים מספר העיתים רו] "אם [אין] גבוהה מן הארץ ג' טפחים הא קיי"ל דכל פחות משלשה דארעא כארעא [דמי]", וצריך תלמוד ליישב את שני הסוגיות.

- עי' בלשון רש"י שאם לא דרסי הוי מקום לעצמו.

- בעיקר הגמ' עי' גי' הרי"ף "ולא"

- בעיקר הסוגיא צז. עי' ב'שיטה לר"ן'.

**אבל היזמי והיגי אף על גב דלא גביהי שלשה** עי' ברמב"ם [פי"ד ה"ז] שהביא סוגיא זו על גבוה ג'.

**וחייא בר רב אמר אפילו היזמי והיגי אבל צואה לא**

**ורב אשי אמר אפילו צואה** ועי' היטב בדברי רש"י דמשמע דלרב אשי פחות מג' הוי כרה"ר אע"פ שלא דורסים עליו, וכן להדיא בטור [שמה] ובמאירי, מיהו עי' במרדכי שעז כ' הטעם משום דמפסע פסעי ליה, וכן מבואר בחידושי הגר"א.

- דע שאמנם קי"ל כרב אשי וכפסק הרמב"ם והטור אבל זה לא מוסכם בראשונים שהלכה כמותו עי' תורי"ד שהלכה שצואה הוי מקו"פ, והראבי"ה [רא] פסק אפי' היזמי והיגי.

- עי' ברשב"א בדין איצטבא שבין העמודים שאע"פ שאינה גבוהה ג' לא חשיבא כרה"ר, וצ"ב מ"ט אין כאן דין לבוד.

**לשון הרשב"א בעבודת הקודש** [ש"ג א] "כל דבר שהוא גבוה שלושה אף על פי שעומד בתוך רשות הרבים אינו נדון כרשות הרבים, אלא אם רחב ארבעה נדון משום כרמלית, ואם אין ברחבו ארבעה הרי זה מקום פטור. אין בגובהו שלושה הרי הוא כרשות הרבים, שכל פחות משלושה הרי הוא לבוד עם הקרקע. ועוד שאי אפשר לרשות הרבים להיות שוה כולו כמתלקט במלקט. ולפיכך לבנה או קוצים וברקנים או גללים המוטלים ברשות הרבים, אם אין בגובהן שלושה הרי הן כרשות הרבים"

#### חבורה

**חלוק מקום ברה"ר**

**א']** סתירת הסוגיות.

בסוגיין מבואר שלמעלה מג' הטעם שאינו רה"ר הוא מכח שלא דרסי עליו רבים וכך מבואר לק' ח., ומשמע דאם היו דרסי רבים אפילו למעלה מג' הוי רה"ר.

ועוד מבואר בסוגיין שבתוך ג' באופן שלא ידרסו יחלוק מקום לעצמו וכך משמע לק' ח. שהוצרכו לתת טעם בתוך ג' משום דדרסי עליה, ומשמע דאפילו שיש דין לבוד לא מהני במקום דלא דרסי ביה רבים.

ולמדנו שהכל תלוי בדריסת רבים דאם דרסי הוי רה"ר ואם לא לא.

ובאמת שמרב אשי שנקט דאפילו צואה דלא דרסי עלה הוי רה"ר בתוך ג' ולמעלה מג' מודה א"כ מוכח להיפך שהכל תלוי רק באם הדבר חשוב לעצמו דאז הוי רשות בפנ"ע לבין אם הדבר בטל לקרקע מדין לבוד, מיהו יתכן דעדיין לדבריו אם דרסי רבים אפילו למעלה מג' הוי רה"ר ובחדא סגי לעשותו רה"ר או מצד לבוד או מצד דריסת רבים.

ובסוגיא בדף צז. לפירש"י שם איתא בגמ' דגבשושית שפחותה מג' חשובה כקרקע מכח דין לבוד, ומבואר בגמ' שני טעמים ללבוד, הא' מכח שא"א לרה"ר שתלקט במלקט ורהיטני, והב' דהילכתא גמירי לה, וא"כ משמע דממילא גבשושית הגבוהה ג' אינה כרה"ר דאדרבה אפילו תוך ג' כל כחה להיחשב כרה"ר הוא מדין לבוד ובשלשה פקע טעם זה.

וצ"ע סתירת הסוגיות, דמהסוגיא בדף ז וח משמע שאין שום נפק"מ מדין לבוד ודלא כהסוגיא בדף צז ומהסוגיא בדף צז נראה להיפך, ועוד צ"ע ברב אשי דלדידיה משמע דבתוך ג' אפילו אם לא דרסי רבים הוי רה"ר ובדף ח. הוצרך עולא לומר שדרסי רבים.

ווודאי ריהטת הדברים שהיא מחלוקת דהסוגיא בדף צז. היא כשיטת רב אשי, ודעת עולא כאביי ורבא וחייא בר רב שתלו את הדבר בדריסת רבים, וזה מסתייע מדברי הרשב"א והב"י שנתנו טעם לרב אשי בצואה מכח דין לבוד, מיהו ק' לומר כן דהרי יש מהראשונים שפסקו דהיזמי והיגי לא הוי רה"ר ויש שפסקו דאפילו צואה, ועוד שהרי רב חסדא הוא מרא דסוגיא דלק' ובסוגיין קאו על דבריו, ועוד שנראה מדבריו שם דהוא מילתא דפשיטא שידוע לכו"ע, וכן ק' לומר דמילתא דעולא בדף ח. שנויה במחלוקת.

ועוד דמצינו בעלמא כמה מן הראשונים [עי' רש"י עירובין לג. ובמאירי שם, ורי"ו ני"ב ח"ו] שהזכירו דטעמא דתוך ג' הוא משום דדרסי ליה רבים אע"פ שוודאי קי"ל כרב אשי.

ועוד דברשב"א באיצטבא שלפני העמודים רצה לומר דחשובה ככרמלית אפי' שאינה גבוהה ג' וטעמו "מפני שהיא לפני העמודים אינה נוחה לידרס והלכך נפקא לה מתורת רשות הרבים" וצ"ע דלרב אשי לא אכפ"ל במאי דלא דרסי עלה רבים [אמנם היו שרצו לומר שהרשב"א התכוין שכך דעת רב יהודה ודלא כרב אשי, ולא נהירא].

ועוד צ"ע דהרי קרן זוית וצידי רה"ר ובין העמודים חשיבי כרמלית מכח שלא דרסי רבים ואיך כאן לא מתחשבים במה שלא דרסי רבים.

**ב']** יישובים שונים, וסתירתם.

בעיקר סתירת הסוגיות לכאורה לא ימלט א' מארבע דרכים עיקריות, וכולם נוסו לתרץ על ידם בביהמ"ד.

**הא'-** דהכל דבר א', והיינו שהלבוד בא לתת שיעור לדריסת הרבים.

ודרך זה לא תתכן כלל [מלבד הדוחק הגדול שבא], דבסוגיא בדף צז מעיקרא רצו לתת טעם שא"א לרה"ר להילקט במלקט ורהיטני וזה אינו עניין של שיעור וכדמקשינן התם אפילו שלשה נמי.

**הב'-** דהם שני סוגיות חלוקות דכל א' דנה כלפי ענין אחר, וזה יתכן בכמה אופנים, דיתכן דבדף צז. מהני הלבוד בלי דריסת רבים מחמת שהוא גבשושית או מחמת שאין בו רוחב ד' אבל בדף ז. הכל תלוי בדריסת רבים כיון שהוא מטלטל או שהוא רחב ד'.

עוד יתכן לחלק דבדף צז. איירי אפילו בדרסי רבים אלא שדנו על גבשושית ולעשותו כעיקר רה"ר [ונפק"מ תתכן לכמה דברים כגון לטז אמה או שימדדו ג' וי' טפחים ממנו], והסוגיא בדף ז איירי בדברים שאינם חלק מהקרקע ואין לדון בהם אלא מצד עיכובם את דריסת הרבים.

ודרך זו אינה מיישבת את דברי רב אשי, ועוד שברשב"א בעבוה"ק לא נראה כך.

**הג' והד'-** דבאמת שני הסוגיות אמת כאחד ותרוייהו צריכי, ודרך זו מתחלקת לשני פנים, הפן הא' שבכדי להפקיעו מתורת רה"ר בעינן תרתי שיחלוק מקום ולא דרסי ביה רבים, והסוגיא בצז. אפילו בלא דרסי רבים ושם זה לכו"ע כיון שאיירי בגבשושית, ובסוגיא בדף ז. נחלקו דלאביי ורבא וחייא בר רב כיון שהם דברים חלוקים מהקרקע סגי במה שלא דרסי רבים ורב אשי משווה ביניהם לגבשושית.

וזה הדרך קרובה ומ"מ יותר נראה כמו הפן הב' והוא שבכדי לעשותו רה"ר בעינן תרתי, דהיינו דריסת רבים ולבוד, ועכשיו בעזהי"ת נאריך בביאור דרך זו.

**ג']** ביאור הצירוף של הדרסי רבים עם הלבוד, ובכללו הגדר שכשלא דרסי רבים הוי מקום פטור או כרמלית.

יסוד הדבר שמעמיד את השייכות בין שני הדינים הוא שוודאי הכח של הלא דרסי רבים עיקרו רק בצירוף שיש כאן גובה, ואפילו לאביי ורבא וחייא בר רב, ואם לא ידרסו מכח דבר שאינו חולק מקום כלל כגון שמן שנשפך בכה"ג לכו"ע הוי רה"ר גמורה אע"פ שהרבים נמנעים מלדרוס שם.

והיסוד לזה מבואר בריטב"א בעירובין צט: דאיתא התם בגמ' דהמקום שבין הבור לכותל אם אין בו ד' טפחים הוי מקו"פ והק' הריטב"א דאפי' אם א"א להשתמש שם מכיון שהוא צר מ"מ לא יהיה מקו"פ כיון שאין בו חלוקת מקום מרה"ר דדינא דעמוד הוא מכח גבהו, וכ' שתוספות מכח קושיא זו העמידו את הסוגיא שם כשיש בו גובה ג', ודבריו מבוארים שמאי דלא דרסי רבים מהני רק בצירוף שיש כאן מקום חלוק.

וכיוצ"ב יש ללמוד מדברי הרשב"א על איצטבא שלפני העמודים שהיה לו צד לבאר דאפילו אינה גבוהה ג' לא הוי רה"ר ד"מפני שהיא לפני העמודים אינה נוחה לידרס והלכך נפקא לה מתורת רשות הרבים" ומשמע לכאורה דדוקא מכח הגובה מהני מה דלא דרסי רבים.

וכן יש ללמוד מדברי הרשב"א והב"י שהעמידו שהטענה שמקיימת שאפילו צואה הוי רה"ר ודלא כשאר אמוראי הוא מכח הלבוד, ולמדנו שכח הטענה של לא דרסי רבים התבסס על הגובה.

ולביאור עניין זה יש לחקור בגדר החסרון שלא דרסי רבים גורם להפקיעו מרה"ר, ויש לדון בזה בשני פנים

הא' שכל שאין בו דריסת רבים אינו רה"ר דאין רה"ר אלא מקום המוכן לדריסת רבים וכדינא דקרן זוית ובקעה.

והב' דכיון שהנדון אם להחשיב אותו כמקום בפנ"ע או כקרקע אחת הוא נדון ביחס לרה"ר שהוא מקום דריסת רבים א"כ המבחן אם נדון כמקום בפנ"ע הוא מכח דריסת הרבים, דהיינו שכל מקום שהוא בדריסתם הרי הוא כקרקע ואם לא הרי נחלק.

ודבר זה מבואר בכמה מקומות כהאופן הב', תחילה מבואר כן בר"ח בדף ח. וז"ל "מ"ט דכל פחות מג' רבים דורסין אותו וכארץ חשוב לפיכך הזורק ונח על גביו חייב מג' ולמעלה אינו נדרס שיותר הוא מכדי הרמת רגלו של אדם בפסיעות", וכך משמעות רש"י ז. שכ' "הוי מקו"פ לעצמו דלא דרסי רבים עליה", וכ"כ רש"י עירובין לג. וז"ל "דפחות משלשה ארעא סמיכתא היא דדרסי לה רבים", וכ"כ רי"ו [ני"ב ח"ו] "ואם הניח על גבי מקום פטור ודוקא שגבוה ג' טפחים דאי לא הכי כלבוד דמי דדרסי בה רבים ודינו כרשות עצמו".

ועוד נראה דיש ללמוד כן מהרמ"א [שנה] בשם המרדכי שצואה בכרמלית נעשית למקו"פ כיון שלא דרסי עלה רבים ואם הלא דרסי רק מחסר ממנו תנאי רה"ר אינו שייך בכרמלית.

ומעתה נראה דלפי הדרך השניה א"כ באמת הלבוד והדרסי ענינם א' להראות שהמקום הוא א' אלא שהלבוד הוא מצד עצם המקום, והדרסי הוא מצד תשמיש המקום.

ואפילו אם נאמר כהדרך הא' ג"כ הדבר מובן שכל מקום שהוא א' אין דנים אותו בפנ"ע אלא בכללות הרשות, וכשנחלק למקום אחר דנים אותו בפנ"ע.

**ודע** שמ"מ בהנו ראשונים שנקטו כלפי האמת את דרסי רבים נראה וודאי שמוכח כהדרך הא' וכמו שיתבאר בעז"ה.

**ד']** ביאור יישוב הסוגיות.

ועכשיו נבאר את יישוב הסוגיות בעזהי"ת [וכל דברי כאן כהצד שדריסת הרבים הוא מחשיבו למקום א'].

ועיקר הקושיות הם שניים, הא' עצם הסתירה מדף צז לדף ח וז אם הכל תלוי בלבוד או בדריסת רבים. והב' ליישב לשיטת רב אשי את מה שמוכח דבעלמא לכו"ע תלוי בדריסת רבים.

- יישוב הסתירה הא' -

בזה נראה שהסוגיא בדף צז. איירי כשדרסי רבים ובכ"ז אילו היה נדון כמקום חלוק לא היה נדון כרה"ר כיון שנדון לעצמו [ואינו דומה לעמוד ט' דהרי וודאי שאין הגבשושית עשויה לדריסה ואדרבה היא מעכבת את הדריסה אלא שהיא לא מסלקת את רגל הרבים].

ותרתי בעינן בכדי להיחשב רה"ר דהיינו לבוד שמצד המקום חשוב כקרקע ושדרסי רבים דמצד התשמיש חשוב כקרקע.

והסוגיא בדף צז. דנה מצד המקום דזה ענין הסוגיא שם בדין לבוד ואינו מתייחד בדווקא לדין גבשושית [ולכן ג"כ הקשתה הגמ' שם אי הכי אפילו שלשה דאין הכוונה להקשות דבפועל גבוה ג' יהיה רה"ר אלא עיקר הכוונה שא"כ מצד לבוד לא יהיה את החלוקה של ג' וזה וודאי אינו שבעלמא שהכל תלוי בלבוד ג"כ השיעור הוא ג'].

והסוגיא בדף ח. דנה מצד דריסת הרבים כיון שעיקר בדינא דעמוד ט' שהוי רה"ר מכח שמכתפין עליו וחשוב ודנה כלפי תשמישיו.

והסוגיא בדף ז ג"כ מתיישבת בכך שכל שלא דרסי רבים לא מהני דין לבוד, ועוד נוסיף בזה ביאור בסמוך בעזהי"ת.

- יישוב שיטת רב אשי -

מאחר שנתבאר דיסוד דין דרסי רבים היינו לדון אותו כמקום א' נראה דיש חילוק מהותי באופן מניעת דריסת הרבים, דבדבר שהגובה מונע את הרבים מלדרוס א"כ המניעה היא מגדר מחיצה וכמו שבגובה י' הוי מחיצה גמורה אף בגובה ג' דין תחילת מחיצה יש בה שמעכבת רגל הרבים, [וזהו דין כרמלית וכדמשמע ברמב"ם שהעמיד ג' גווני של כרמלית עמוד חריץ ומחיצות אלא שאינם גבוהים י']

ויש דבר המונע מצד שגורם לרבים להימנע מללכת שם אבל אינו גודר בעדם בגדר מחיצה, וזהו צואה והיזמי והיגי.

ונראה דרב אשי מודה דטעמא דתוך ג' דחשוב כקרקע מכח שאינו מעכב את דריסת הרבים וחשוב כקרקע המוכן לדריסתם, אלא שלא אכפת ליה במה שנמנעים מכח סיבות אחרות דכה"ג באמת הוא חידוש שיכול לחלוק מקום דהרי"ז כמי שאין כאן גובה כלל שאינו חולק, וכמו דאינו חשוב מחיצה לדין רה"י.

[ודע שכל זה נכון גם אם נימא כהדרך שמניעת רגל הרבים היא בדין רה"ר, דמ"מ יש לחלק אם רגלם נמנעת מגדר מחיצה דאז פוקע שם רה"ר לכו"ע לבין אם רגלם נמנעת מכח דברים אחרים דאז לא אכפ"ל בהא, וכדרך זו משמע ברשב"א בחידושים שלשונו מוכיח כן בדבריו באצטבא ובדבריו בהיזמי והיגי, ובכך מיושב מה שבעבודת הקודש לא הזכיר כלל זה דבאמת אינו דבר בפנ"ע אלא הוא הכלל הרגיל שבעינן ברה"ר מקום הראוי לדריסת רבים וזה נכלל בעיקר שם רה"ר, וכיון שכבר באמת דרסי רבים בתוך ג' א"כ עיקר הדין הוא הלבוד ודו"ק].

**ה']** יישוב וביאור הסוגיא בדף ז.

בסוגיא בדף ז. וודאי משמע שעיקר הטעם שלמעלה מג' לא הוי רה"ר הוא מכח שלא דרסי רבים וזה צ"ע לפי מה שכתבנו ליישב את הסוגיות, דמכיון דתרתי בעינן א"כ כל שנפק מלבוד תו לא יכול להיות רה"ר.

והנראה בזה בעזהי"ת, דבאמת יש לדקדק עוד דקדוקים בסוגיא בדף ז דעיקר המימרא של רב חסדא סתומה שלא פי' בשיעור הלבינה כלום ומשמע שיש חידוש בעצם הדבר שהזורק ע"ג לבינה פטור ואפילו גבוהה ג', ויותר מזה מתברר ברמב"ם והתורי"ד שנקטו שהיזמי והיגי וצואה של הסוגיא איירי בגבוה ג' וטענת אביי ורבא ורב אשי היתה שצואה לא תהיה מקום פטור אפילו בגבוה ג', וכ"ז צ"ב מהיכא תיתי שלא יהיה גבוה ג', [ואפילו כלפי האמת נראה בר"ח דלא הוי מקום פטור אלא רק חסרון שאינו מקום ד'].

והנראה בכל זה שסוגיין איירי במטלטלין ואפילו שאינם כלים הוי חידוש במה שיכולים לבטל שם רה"ר דהרי המקום בעצמו הוא רה"ר, ובכה"ג עיקר כחם הוא במה שמעכבים את הילוך הרבים דבכך מקומם חשוב מקום לעצמו שאינו רה"ר ובזה דנו אם צואה והיזמי והיגי בכלל זה.

וזהו החילוק בין דף ז. לצז. שבדף ז. איירי בעיקר מכח מה שלא דרסי רבים אלא שמ"מ חידש רב אשי דבעינן שיהיה מקום חלוק לגמרי ולא יהיה בו לבוד, וסוגיא דדף צז איירי בדין גבשושית דשם תחילת הדין אם בכלל חשוב כרה"ר ובעינן לדין לבוד אלא שבעינן גם לדריסת הרבים, ודו"ק.

וברוך ה' שהגיענו לכל זה

### סימן ו'- כרמלית ושאר רשויות בכלים ובעלי חיים ובאוכלין.

ז. דין לבינה והיזמי והיגי וצואה. רה"י וכרמלית בכלים סוגיא ה. בטרסקל, ח. כוורת וקופה.

#### מראי מקומות

**דין רה"י בכלים ובעלי חיים**.

מבואר בגמ' בכוורת ובכמה דוכתי דיש רה"י בכלים וכ"פ הרמב"ם פי"ד והשו"ע שמה.

ועי' ברשב"א בדף ה. שלפי פירושו הגמ' חידשה דין זה מכח ר' יוסי בר' יהודה [ונראה שהוצרכנו לחדש רק בטרסקל שאין בו בעצמו שיעור רשות, ודו"ק]..

- ובדין רה"י בבעלי חיים עי' שהראב"ד [ברשב"א ה. ד"ה 'ידו'] הביא שהראשונים הק' דידו של אדם הגבוהה י' תהיה רה"י, ועי"ש מה שתי' ע"ז, והרשב"א עצמו ג"כ [בסוף ד"ה 'הא דאמרינן'] כ' בפשיטות שהיד אינו רשות אחרת.

וע"ע בתורי"ד קב. שיש מקשים שאדם יהיה רה"י, ועי"ש שתי' כדברי הראב"ד.

**דין כרמלית בכלים**

**א']** רוב הראשונים העמידו שאין דין כרמלית בכלים, והם רש"י [ח.] ור"י מיגאש [בתשובה כד, הועתק בסוף המ"מ] ותוספות בשבת ה. יא: והרמב"ן שם והרשב"א [חי' ה. ז. ובעבוה"ק ש"ג סימן א] והרא"ה [ב'שיטה לר"ן' ח.] והריטב"א [ה.] והר"ן [בחי' ה. יא:] וה'שיטה לר"ן' [ח. (שלש פעמים) יא:] וההשלמה [ז.] והמאורות [ז.] וספר הבתים [שערי איסור הוצאה ש"ח אותיות ה' ח'] והמאירי [שבת ח. קנה.] ועיקרי הראיות הם ג' מקומות, ויש לדקדק בכל ראיה אם היא כלפי האיסור דרבנן או כלפי לפטור מאיסור דאורייתא, ונפרט את הראיות:

**א.** דף ה. שהמוציא לטרסקל חייב, וכך כתבו שם תוס' והרמב"ן והרשב"א והריטב"א, וכ"כ הר"י מיגאש בתשובה [שם] ור"ת בסה"י [קפו].

- ובראייתם זו מבואר דאם יש כרמלית בכלים מהני גם לפטור מחיוב דאורייתא, ועי' היטב רש"י בדף ח. שאין בכח כרמלית לפטור מחיוב חטאת, ובדוחק גדול שמא כוונת הראשונים לדון על מקו"פ בכלים ורק למדו שאין כמו שאין כרמלית מדרבנן, ודוחק.

- ולדעות שיש כרמלית בכלים, נראה דיתכן ליישב לפמש"כ המאירי בשבת קנה שדבר התלוי ביתד אינו נחשב מקום מסויים, וקרוב לסברא זו העלה גם הרמב"ן אלא שהוא דחה זה מדנעשה רה"י לר"י בר"י, ויתכן שהם יחלקו בין רה"י לכרמלית.

**ב.** דף ח. סוגיית כוורת שהמוציא כרמלית חייב והמוציא רה"י פטור, וכך הוכיחו משם הר"י מיגאש בתשובה [שם] והבתים [איסור הוצאה ש"ח ח], וכ"כ שם המאירי, מיהו רש"י לא פי' שם מהאי טעמא, והדבר צ"ת עי"ש במהרש"א דהוא רש"י לשיטתו בטעם כוורת [ובאמת שהר"י מיגאש והמאירי נקטו כטעם התוס' ולכן יכלו לפרש גם שם הטעם שאין כרמלית בכלים].

- גם ראיה זו עסוקה מכח הדין דאורייתא, ומ"מ משמע מדבריו שאילו היה כרמלית בכלים דווקא מכח ה'שם' כרמלית היה נפטר, ומשמע דפשיט"ל דבמקו"פ אין דין כוורת ולא הוצרך להוכיח אלא מכח ה'כרמלית'.

- ולדעות שיש כרמלית בכלים יפרשו כדברי רש"י, אלא שצ"ע דהתוס' בעירובין סוברים דמהני הדין כרמלית לפטור מאיסור תורה וא"כ מ"ט בדין כוורת לא.

**ג.** בברייתא בדף ח. בדין קופה איתא "גבוהה עשרה ורחבה ארבעה אין מטלטלין לא מתוכה לרשות הרבים ולא מרשות הרבים לתוכה פחות מכן מטלטלין" ובפשטות ב'פחות מכן' נכלל דין אינה גבוהה עשרה ורחבה ד', וכ"כ שם רש"י והרא"ה ב'שיטה לר"ן' והמאירי, וכ"כ הר"י מיגאש בתשובה [שם].

- ראיה זו היא רק לענין כרמלית.

**ב']** הטעם שאין כרמלית בכלים.

**א.** עי' רש"י ח. ד"ה 'פחות מכאן' שכתב "לא גזור רבנן לבטולי מתורת כלים, הואיל וכלי הוא", והביאו דבריו הרמב"ן והר"ן בדף ה., וכדבריו כ' המאירי שם בתחילת העמוד, וכעי"ז כתב הר"י מיגאש בתשובה [שם].

**ב.** עי' ברא"ה [ב'שיטה לר"ן' ח.] על דין קופה, דהוא משום דעומד לינטל, וכדבריו כ' הרשב"א בדף ז.

**ג.** עי' ברשב"א ה. מה שביאר בכל סוגיית הגמ' שם, ומדבריו עולה שהוא משום שהוא בתוך רה"ר הוא בטל אליה.

ע"ע לשון ה'שיטה לר"ן' ח. ד"ה 'רבא אמר' "פי' דהויא כלי ולא רשות היחיד ובטילא לגבי רשות הרבים משום דאין כלים קונין רשות לעצמן בזמן שהם ברשות אחרת"

**ג']-** אם הוא חסרון ברשות דאורייתא.

עי' רש"י ח. שנראה דהוא סברא ברשות דרבנן, ומאידך ברשב"א בדף ה. מבואר שגם ברשות דאורייתא קיים חסרון זה.

**ד']** שיטות החולקים שיש כרמלית בכלים.

**א'** עי' תוס' עירובין לג: ד"ה 'הואיל', ושם מבואר דמהני לפוטרו מהתורה.

**ב'** עי' תוס' קנה. ד"ה 'למטה', שנסתפקו בדין זה לענין איסור.

**ה']** מקומות שמצינו שלא נכללים בדין זה

מצינו בכמה מקומות שדנו דין כרמלית גם במטלטלין, ויש להעמיד טעם כל א' מהם.

**א.** דבר שאינו כלי, בריטב"א שבת ה. מבואר דיש כרמלית בלבינה כיון שאינה כלי, ולכאורה כך צריך לבאר הטעם שתוס' בשבת דף פ. ובכמה דוכתי נקטו שיש כרמלית בפיסלא אע"פ שהיא מטלטלת.

- ויש לדקדק היטב מה קובע שם כלי לענין זה

**ב.** נעץ קנה ובראשו טרסקל, מבואר בראב"ד בהשגות פי"ד הי"ח דאפילו בתוך עשרה לא הוי רה"ר אלא כרמלית, וספר הבתים [איסור הוצאה שער ח אות ה] חלק עליו דאין כרמלית בכלים, ונראה דאין ללמוד מהראב"ד שסובר שיש כרמלית בכלים דא"כ נלמד כן גם בדעת הרמב"ם שהרי כ' פטור ומשמע אבל אסור ואף המ"מ לא השיג ע"ז, ולכן נראה דיתכן שבנעץ קנה גרע דחשוב יותר כקבוע.

**ג.** נעץ קנה ובראשו טרסקל גבוה י' ורחב ד', דעת המאירי [שבת ה. וקא.] דטרסקל גבוה י' ורחב ד' שבראש קנה אין לו דין רה"י כיון שאינו קבוע, מיהו מ"מ נקט שהיא כרמלית ואפילו לפטור מהתורה [ויתכן דדווקא כשהיא בתוך עשרה], ונראה דטעמו דווקא בכה"ג שיש לו גובה י' ורוחב ד' דכה"ג כבר יצא מכלל רה"ר.

**ד.** מחובר לקרקע, עי' תוס' יא: ד"ה 'אלא לאו כרמלית' שכ' דבמחובר לקרקע יש כרמלית בכלים.

**ה.** כלי כבד, ב'שיטה לר"ן' יא: כ' בשם התוס' דכלי כבד אפילו באינו מחובר יש בו כרמלית, מיהו הוא חלק עליהם דמ"מ כלי הוא.

**ו.** ועי' מאירי ק: שספינה נדונת כקרקע ויש בה כרמלית ומקום פטור [מיהו עי' מג"א שנה סק"ו שסובר שאין כרמלית ומקום פטור בספינה ודינה כדין הרשות שהיא נמצאת בה]

**דין מקום פטור בכלים**

**א']** המבואר בראשונים בעיקר דין זה.

יש לדקדק בדין כלי אם נעשה מקום פטור [היינו מדין מקום פטור, ולעיל דברנו אם פטור מכח דין כרמלית].

והנה בחי' הרשב"א ה. ובעבוה"ק [ש"ג סימן א'] ובר"י מיגאש [בתשובה כד] ובהשלמה [ז.] ובמאורות [ז.] ובמאירי [ח.] וב'שיטה לר"ן' [ח.] ובספר הבתים [שערי איסור הוצאה ש"ב א, ש"ח ה] מבואר להדיא שאין מקום פטור בכלים וכך שיטת המג"א [שמה סק"ד].

מיהו בהגה"ה [סי' טו] בשם מהרי"ח [בפסקיו] כ' שאין כרמלית בכלים והוו מקום פטור, והביאו ר' מנדל קלויזנר בפסקיו, וכך שיטת האבן העוזר [שמה, ובחידושיו ה. האריך בזה], וכך לכאורה משמע מדברי רש"י ח. שכ' שרבנן לא גזרו לבטולי מתורת כלי ומשמע דמקום פטור שהוא דין דאורייתא הוי בכלים, ויתכן שלדקדוק זה נתכוין הפרמ"ג בא"א בסי' שמה סק"ד, מיהו במג"א שם כ' להדיא אפילו ברש"י שחשיב הנחה ברה"ר.

**ב']** ברור הסוגיא בדף ה.

בגמ' ה. מבואר בגמ' שהמוציא מרה"י לטרסקל שביד עני חייב דהוי רה"ר ומבואר שאינו מקו"פ, וביישוב הדעות שהוי מקו"פ מצינו שני דרכים:

**א.** אבן העוזר בחי' פי' דאין שום רשות בכלי באויר וצריכים לדין גוד אחית, ובמקו"פ אין גוד אחית לכו"ע [ועי"ש מה שפי' בכל מהלך הסוגיא].

- ויסוד טענתו מבוארת במאירי שבת קנה לענין כרמלית.

**ב.** אפשר לחלק בין כשכלי ביד אדם דחשוב כאדם [שורש החילוק ברמב"ן ובר"ן] למונח, וכך תי' הסטייפלר, אלא שצ"ע טענת הרמב"ן דלגבי רה"י הוי רה"י אפילו שביד אדם.

**ג']** עוד דקדוקים לדין זה משא"ר.

בעיקר דין מקום פטור בכלים מצינו עוד דקדוקים מהראשונים לדין זה.

**א'** בראשונים בדף ה. לכאורה מוכח שאין דהרי לא הוק' להם רק מכח כרמלית, מיהו כבר מגוף הגמ' מוכח וכבר יישבנו לעיל, ויתכן שאותו תירוץ יתרץ גם בראשונים דמהאי טעמא לא הוק' להם רק מכח כרמלית דחשובה כרשות.

- ודע שיש יסוד לחילוק בין מקו"פ לכרמלית, דהנה הריטב"א אחרי שתי' דאין כרמלית בכלים הק' מדין לבינה דאמרינן בדף ז. דפטור דמשמע שאסור, ומדהוצרך לדקדק שאסור ולא הוק' לו מעצם הדין שפטור משמע דפשיט"ל שא"א לפטור בטרסקל כמו בלבינה ורק הוק' לו דמ"מ דין כרמלית יהיה, ולכאורה הטעם משום דדבר שבידו פשיטא שאינו מקו"פ.

**ב'** הרשב"א הביא מהראב"ד וכן הביא הר"ן על הרי"ף בשם 'ומקשו הכא' שהק' איך משכח"ל דינא דמקום ד' ברה"ר והעמיד בעמוד או בבע"ח ולא תי' בכלים [מיהו בדעת הרשב"א באמת צ"ע], והגרעק"א [בסוף דרו"ח בהערות על הר"ן] הק' שלא תי' כן וכ' שאולי ס"ל דיש מקו"פ בכלים.

**ג'** בחי' אבן העוזר הוכיח מרש"י ז. שמצא את דין הנחה בתוך י' רק בפני הכותל ולא העמיד בכלים.

- מיהו המאירי שם כ' כדברי רש"י וסיים שאין צורך בפירושים האחרים ואע"פ שס"ל שאין מקו"פ בכלים.

**ד'** הגרעק"א בהגהות לאבן העוזר כ' שמרש"י קא. שכתב שספינה הוי כרמלית מוכח שאין מקו"פ בכלים.

- מיהו לפמש"כ המאירי אין לו ראיה.

**ד']** כמה ספיקות שיש להסתפק בדין מקו"פ בכלים

**א'** יש לחקור בכלי הגבוה ג' אם תוכו יחשב מקום פטור.

**ב'** יש לחקור בדף הגבוה ג' והוא עצמו אינו גבוה ג' אם חשיב מקו"פ.

**ג'** יל"ע אם אוכלים נעשים מקו"פ.

**ד'** ילה"ס בכלי עם רגליים אם הרגליים מתחשבים בכלל גובה ג'.

**ה'** אם מוציא דבר בתוך כלי עם הכלי יל"ע אם מתחייב, ובתוס' עירובין לג: להדיא שפטור.

**ה']** אם נימא דיש מקום פטור בכלים יש לתמוה טובא כמה תמיהות.

**א'** המוציא חי במטה חייב אטו מיירי בתוך ג'.

**ב'** כל המוציא כלי גבוה ג' יפטר מכל סוגיא דכורת לשיטת התוס' [והיא קושיית הר"י מיגאש בתשובה כד].

**ג'** זרק בפי כבשן יפטר, ואיירי בגבוה ג' מדצריכים למקום ד' [[הרב שלמה בניאל]].

**דין רשויות באוכלין**

לא נתברר מה דין הרשויות באוכלין, לענין רה"י או כרמלית או מקו"פ [בכרמלית ומקו"פ לשיטות שיש כרמלית ומקו"פ בכלים] ועי' סוגיא ק. דפירי מבטלי מחיצתא ויל"ע אם הדינים שקולים ודו"ק אם כלים מבטלי מחיצתא.

ועי' תוס' צט: ד"ה 'ואמאי' שלפי פירושם לכאורה מבואר דאין מקו"פ בפרי.

**לשונות הראשונים**

**תשובת הר"י מיגאש כד**

"נקטינן השתא דכל מידי דאיתי' ברה"ר ולא ניחא תשמישתיה ואית ביה רחב ארבע ולית ליה ארבע מחיצות א"נ אית ליה ד' מחיצות ולא גביהי עשרה וה"ה גדר דלא גבי' עשרה דכיון דלית ביה תורת רה"י ולית ביה נמי תורת רשות הרבים דכרמלית ניהו.

ואי קשיא לך דאמרינן לעיל הניח טרסקל ברשות היחיד אלא טרסקל ברשות הרבים רשות היחיד היא נימא דלא כרבי יוסי בר' יהודה דתניא רבי יוסי בר' יהודה אומר נעץ קנה ברה"ר ובראשו טרסקל וזרק ונח על גביו חייב ואמרינן אפי' תימא רבי יוסי התם למעלה מעשרה הכא למטה מעשרה.

[[16]](#footnote-17)דשמעת מינה דכיון דלא גביה עשרה הוי כרמלית ה"מ בגדר וכיוצא בו שאינו חפץ אבל טרסקל וכיוצא בו שהוא חפץ אית ביה רחב ארבעה חלק רשות לעצמו וה"ל רשות היחיד אי לא גביה עשרה כיון דנפיק ליה מתורת רשות היחיד ה"ל חפץ שאינו חולק רשות לעצמו והזורק בו כזורק באותו מקום שהוא החפץ עליו דמי. תדע. דהא תניא היתה קופתו מונחת ברשות הרבים גבוהה עשרה ורוחב ארבעה אין מטלטלין מתוכה לרה"ר ולא מרה"ר לתוכה פחות מכאן מטלטלין ואי ס"ד אפילו בכלים נמי מאי דלא גבוה עשרה ולא ניחא תשמישתיה הוי כרמלית אמאי קתני פחות מכאן מטלטלין נהי דליתיה רשות היחיד ניהוי כרמלית דאסור מדרבנן אלא ש"מ דכלים כיון דנפק ליה מתורת רשות היחיד ה"ל חפץ בעלמא ואינו חולק רשות לעצמו.

ואמרינן נמי לענין זורק כורת ברשות הרבים גבוה עשרה פטור משום דחלק רשות לעצמו והוה לי כזורק [[17]](#footnote-18)ר"ה דפטור. אינה גבוהה עשרה חייב, ואי ס"ד בכלים כי לא גביהי עשרה הוי כרמלית הכא נמי נהי דלא גביה עשרה אמאי חייב והא כרמלית היא וא"כ ניהוי כזורק מרה"י לכרמלית אלא לאו ש"מ דכיון דנפק ליה מתורת רה"י ה"ל חפץ והזורק אותו חייב"

**עבודת הקודש ש"ג סימן א'**

"קופה שאין גבוהה עשרה, בין רחבה ארבעה בין אינה רחבה ארבעה, כלי הוא ואינה חולקת רשות לעצמה, והרי היא כרשות שהיא עומדת בתוכה"

**ספר הבתים איסור הוצאה ורשויות שבת שער ח' אות ה**

"נעץ קנה בר"ה ובראשו טרסקל וזרק ונח על גביו פטור שאין ר"ה אלא עד י"ט. לשון רבינו משה. מלשון הר"ם נראה, שאם היה בתוך עשרה וזרק ד"א ונח בטרסקל חייב כאילו זרק בר"ה. והראב"ד כתב אפילו עד עשרה פטור, שזה אינו רה"י. שאין אומרים גוד אחית מפני שהיא מחיצה שהגדיים בוקעים בה. ור"ה אינו אלא כרמלית שאין ראוי לכתף עליו. ויש מי שאמר, אפילו היה הכלי גבוה עשרה ורחב ארבעה אין ראוי לו דין רשות היחיד מאותו הטעם שביאר הראב"ד, בין שיהיה למטה מעשרה או למעלה מעשרה. ובזה אני חוכך להחמיר, הואיל ויש בו רשות היחיד. שמפני מה שתחתיו לא יבטל מדין רשות היחיד אחר שיש בו שיעור רה"י. וכשאין בו שיעור רה"י יראה לי שאין לו תורת רשות היחיד. [דאין] אומרים גוד אחית ולא תורת כרמלית ולא תורת מקום פטור, שאין לכלים תורת [כרמלית ולא תורת] מקום פטור. ואם הוא למטה מעשרה הרי הוא כזורק ארבע אמות ברשות הרבים תוך כלי [ו]חייב"

**מאירי שבת קנה**

"ושמא תאמר והלא כל שרחב ארבעה וגבוה משלשה ולמעלה ואינו גבוה עשרה אתה דנו ככרמלית כמו שביארנו בפרק ראשון מ"מ אף בכרמלית כשר כמו שהקדמנו אלא שאף לעיקר הפירוש לא נאמר כן אלא במקום המסויים כגון עמוד או חריץ אבל מקום שאינו מסויים לא וכמ"ש הזורק ד' אמות בכותל ברה"ר למטה מעשרה כזורק בארץ והרי היתד ככותל והכלכלה עומדת באויר ולא עוד אלא אפי' היתה מונחת בארץ אין כרמלית בכלי"

### סימן ז'- מקום פטור פחות מד', ודין מקום ד' בכרמלית ברה"י ורה"ר.

שבת ז. גמ' "אמר רב שילא בריה דרב דימי אין כרמלית פחותה מארבעה" ומסקינן ז: דהוא מקולי רה"י. ועירובין פז. וע"ע במראי מקומות.

#### מראי מקומות

**מקום שאין בו ד' הוי מקו"פ, ואין כרמלית פחותה מארבעה** - הא דאין כרמלית פחותה מארבעה מבואר בסוגיין דהוא מקולי רה"י, ועי' בעירובין פז.-: שלפי זעירי באוקימתא הא' לרבנן יש כרמלית פחות מארבעה.

והנה מצינו שני מימרות של רב דימי, הא' בסוגיין "אין כרמלית פחותה מארבעה". והב' בעלמא [לק' ח: ובדוכתי טובא] "מקום שאין בו ארבעה על ארבעה טפחים מותר לבני רשות היחיד ולבני רשות הרבים לכתף עליו" והיינו דהוי מקו"פ. ולפו"ר שניהם דין א' דכיון שאין כרמלית פחותה מארבעה הוי מקו"פ, מיהו עי' היטב בסוגיא בעירובין פז. "תניא אידך וכו'" עד פז: "תנאי היא", ומשם יסוד גדול דהם שני דינים חלוקים.

**מראי מקומות עירובין פז.**

**באגפיה ולהחליף** היינו שחולקים על האגפים אם הוי מקום פטור בפחות מארבעה או דווקא בפחות מג', אבל לכו"ע אין כרמלית פחותה מארבעה, ומבואר דדינא דמקו"פ לחוד ודינא דאין כרמלית פחותה מד' לחוד.

ובעיקר הגמ' צ"ב דסו"ס הרי באמת כל פחות מד' הוי מקו"פ וכמימרא דרב דימי השניה, ועי' בזה ברש"י ובריטב"א ובמאירי, ג' דרכים.

ודע שמש"כ רש"י לחלק בין מקו"פ שברשויות דאורייתא למקו"פ שברשויות דרבנן, לכאורה להלכה אין הכרע לחלק בזה כיון שבמסקנא לפי' רבינא או זעירי אין הפי' כן, מיהו עי' ברי"ו ני"ב חי"ז שפסק שבאגפיה מותר להחליף רק בפחות מג' ומטענת רש"י.

**באגפיה ולהחליף** ומבואר דהאגפים הוי מקו"פ, ועי' תורי"ד שמכח זה העמיד סוגיין כשהאמה עוברת ברה"ר דברה"י אין חילוק מקום להיות מקו"פ, מיהו רש"י ובעה"מ רשב"א והריטב"א פירשו ברה"י, ולמדנו חידוש שנעשה מקו"פ ברה"י[[18]](#footnote-19), ודע שהריטב"א באמת פירש שטעם ת"ק דבעינן פחות מג' למקו"פ הוא מכיון שהוא בתוך מחיצות.

**באגפיה ולהחליף** והיינו דכשהאגפים פחותים מג' או מד' הרי הם מקו"פ, ויל"ד הדין של האגפים כשיש בהם כשיעור מכח מה אסורים, אם מכח כרמלית או מכח רה"י, ועי' בריטב"א [במש"כ בטעם ת"ק ששרי רק בפחות מג'] דמוכח דהוי רה"י, ומאידך במאירי [בפסק בסוף הסוגיא] כ' שהאגפים כשיש בהם שיעור הוו כרמלית, ועי' בזה היטב ברשב"א בעבוה"ק [ש"ג ו].

**גדר הדין של מקו"פ ושאין כרמלית פחותה מד'.**

עי' ר"י מיגאש בתשובה כד [הועתקה בסוף], ומאידך עי' ר"ת בסה"י סי' קץ הובא בתורי"ד בדין איצטבא שלפני העמודים.

ועי' רש"י ו. ד"ה 'ונותן' שפי' דהוא בטל לרה"ר ורה"י, וצ"ע אם כוונתו להגדיר את הדין או את הטעם של הדין.

וכדבריו כאן כתב גם בעירובין לג. ד"ה 'מקום פטור', וע"ע בדבריו בעירובין עו: ד"ה 'אויר' עז. 'מקום' פו. ד"ה 'שלא היתה עמוקה' וד"ה 'התם רשויות דאורייתא' ועי"ש בדבריו חידוש גדול כדברי ר"ת בסה"י.

וראוי לראות את הסוגיא בעירובין פז. מ'תניא אידך' עד פז: 'ורב דימי תנאי'

**באיזה רשויות נאמר דין זה** עי' ביאור הגר"א שמה ס"י [סקכ"ז] שדקדק דברה"ר אין דין של רוחב ד', ומאידך עי' ב'שיטה לר"ן' שנתקשה שדין זה הוא גם ברה"ר עי"ש, וכך מבואר במהרש"א קב. ונראה שם שלמד כן מהסוגיא צו:, **ויש ללמוד היטב את התוס' קב. ד"ה 'והוציאו' ואת דברי המהרש"א שם הדק היטב**.

ועי' עירובין צט: דמבואר דפחות מד' אינו רה"ר, ועי' ברשב"א שם דנראה שבעינן 'מקום' להיות רה"ר, ומאידך עי' ברמב"ם [פט"ו ה"ט] שכ' הטעם דבפחות מד' אין אדם יכול לעבור שם וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, ועי' ביאור הגר"א רי"ס שנה שלמד משם למבוי המתקצר, ומ"מ נראה שאינו סתירה לדברי הגר"א דלעיל שדקדק שאין דין מקום ד' ברה"ר.

**תשובת הר"י מיגאש [כד]**

"לענין מקום פטור לא איצטריך לבאר איזו היא לפי של' מקום פטור משמע שהוא עצמו לאו מקום פטור גמור דאלמ' אין בו ד' על ד' ושזה הוא ההפרש שיש בינו ובין הכרמלית שאע"פ ששניהם אין בהם תורת רה"י ולא תורת רה"ר כרמלי' ודאי יש בו ד' על ד' של' כרמלית משמע שמקום הוא ניהו ואין בו תורת רה"י ולא תורת רה"ר ול' מקום פטור משמע שאפי' שיעור מקום נמי אין בו ולפיכך לא הוצרך להזכיר איזו הוא אלא הזכיר דינו בלבד והיינו דקתני אחרי' אומרים אסקופה משמשת ב' רשויות דאוקימנא להאי אסקופ' מקום פטור היא כדבעינן למימר קמן"

### סימן ח'- כרמלית אם צריכה מחיצה י'.

שבת ז. "ואמר רב ששת ותופסת עד עשרה מאי ותופסת עד עשרה אילימא דאי איכא מחיצה עשרה וכו' ולא והאמר רב גידל וכו' אלא"

#### מראי מקומות

**אילימא דאי איכא מחיצה עשרה הוא דהוי כרמלית** גמרא זו צ"ב בתרתי, א' דאם יש מחיצות עשרה והיא רחבה ד' הרי רה"י, ועוד מה ענין מחיצות אצל כרמלית, ומצינו בזה ג' דרכים.

**א'** שיטת רש"י, דמיירי בבקעה יותר מבית סאתים המוקפת שלא לדירה, וביאו"ד נראה שדווקא בזו שהיא כרמלית מכח מחיצות הזקיקו שיהיו מחיצות עשרה [ולפי"ז נראה שבלי דין הכרמלית שנתחדש בקרפף לא היה איסור טלטול ולכן בעינן דווקא מחיצות עשרה ודו"ק].

**ב'** שיטת התוס', דאין הכוונה שבעינן מחיצות עשרה אלא אויר הראוי למחיצות עשרה, והיינו לומר שלא יהיה מקורה באופן שלא יהיה בו חלל עשרה, ולזה נראה שהסכים הרשב"א.

**ג'** שיטת בעה"מ, דאיירי בכרמלית הנעשית מכח ב' מחיצות או מחיצה אחת, וקרוב לזה פי' הרמב"ן דאיירי בשני מחיצות וכוונתו נראה כהריטב"א דאיירי באופן שחסר מחיצה אחת מלהיות רה"י, דהיינו שיש ג' למ"ד ד', או שיש ב' למ"ד ג'.

- יש לחקור אם בצד כרמלית יש מחיצות רק לא נעשה מכחן כרמלית או דלא הוי מחיצות כלל.

- בכל הסוגיא יש לדקדק היכן החסרון אם בכרמלית או בהבדלה מרה"ר

- יש לדקדק בגובה ט' אם חשוב מקו"פ או רה"ר

במאי דס"ד דבעינן מחיצות י' הקושיא מבוארת שהרי מחיצות י' הם רה"י - ועי' רש"י ותוס' ובעה"מ ושא"ר.

- ובפרש"י יש לתמוה את תמיהת התוס' דהרי בקעה הוי כרמלית בלי מחיצות, ויסוד לפרש"י הוא פי' בעה"מ ודברי שניהם צריכים תלמוד, ותחילת יישוב דבריהם נראה בדברי ה'שיטה לר"ן'.

- ובשיטת התוס' צריך תלמוד מה ענין מחיצות לכאן, ועי' ברמב"ן ודבריו קשים ועי' היטב בר"ח ותרווה נחת.

- ושיטת בעה"מ היא יסוד לשיטת הרמב"ם דג' מחיצות עושים מקום פטור מהתורה ואע"פ שאינם רה"י, עי' ברמב"ם פי"ד ה"ד, ופי"ז ה"ב וה"ט, ובמ"מ בכל המקומות ובפרט בפי"ז ה"ט.

ויש בראשונים שחילקו בין פתוח לרה"ר לפתוח לכרמלית והובא במ"מ וברשב"א בעירובין ט. וצד, וצ"ב החילוק.

ויש לדקדק טובא אם הוא דין מחיצה או היכי תמצי לסלק רגל הרבים, ועי' דבקרן זוית אמרינן דהוא משום דלא ניחא תשמישתיה, מיהו יתכן דהוא משום דין חורי וכסוגיא דדף ז: והריטב"א בעירובין צד.

וע"ע בראש יוסף ו: שהביא ממג"א [שמה סק"א, מיהו אין הכרח בדברי המג"א לכוונה זו] שמהני לחי בדופן הג' להרמב"ם וא"כ הוא מדין מחיצה.

**לשונות הראשונים**

**פירוש המיוחס לרמב"ם [בכללי הסוגיא מדברי הר"י מיגאש בדף ט.]**

"ומקום שיש בו ד' על ד' ומוקף ג' מחיצות וגובה כל מחיצה מג' עד י' הרי הוא כרמלית והיינו דאמרינן ותופסת עד עשרה וההפרש שיש בינה ובין רשות היחיד שרשות היחיד מוקפת ד' מחיצות וכרמלית ג'.

**רבינו פרחיה**

"**דעד עשרה הוי כרמלית למעלה מעשרה מקום פטור הוא**. ואם תתמה ותאמר מה נשאר הפרש בין שיעורי כרמלית ושיעורי רשות היחיד. הנה נתבאר מדברי רב דימי א"ר יוחנן דמקום שיש בגובהו י"ט ויש ברחבו ד"ט נקרא כרמלית. דע שאין בינהם הפרש אלא בפחות מעשרה בגובהה. אבל ברוחב שווין. אי נמי לענין מחיצות דבארבע מחיצות הוא דהוי רה"י ובבציר מארבע כרמלית הוי ואף על פי שגבוה עשרה ורחב ארבעה"

#### חבורה

**גדר כרמלית**

יש לחקור בגדר רשות כרמלית שחידשו חז"ל מהו גדרה, דהנה גדר רה"י הוא רשות של יחיד וגדר רה"ר היא רשות של רבים, אבל גדר כרמלית צ"ב.

**א']** והנה הדבר ברור שאין ענין כרמלית רה"ר שאינה גמורה או רה"י שאינה גמורה דהרי אסורים להשתמש עם רה"ר ועם רה"י אלמא גדרם כרשות שחלוקה מרה"ר ומרה"י.

מיהו עדיין יש לדקדק אם גדרם רשות חדשה שכל רשות שאינה אסורה מדין תורה מכל סיבה שהיא חשובה כרמלית, ונראה ברור דזה אינו דוודאי רק שסיבת החסרון היא בשם 'רבים' או 'יחיד' והיינו שכל שאינו רבים מתקרב להיות יחיד וכל שאינו יחיד מתקרב להיות רבים, ונמצאת כרמלית ממוצעת בין רה"ר לרה"י.

וזה ברור מסברא בשרשי הדינים דכיון שהיא רשות חדשה במקביל לרה"ר ורה"י שמה חייב להיות מורכב ביחס אליהם.

וכך מתבאר מעיקר הלשון כרמלית בין לפי' הירושלמי דהיינו רך ומל ובין לפי' הרמב"ם דהיינו אלמנה דהיינו וודאי שחסרונותיה שהיא חסרה מהשמות האלו בעצמם ולא שפטורים בה מחמת דינים אחרים.

וכך מבואר בר"י מיגאש בתשובה [כד] שכ' שכרמלית נלמדת מתוך הגדרים של רה"ר ורה"י שהזכירה הברייתא דהיינו מקום שלא מסגי שם תשמיש הרבים אבל אין לו ג"כ מחיצות, וכך לשון רש"י בדף ו., וכ"כ הרשב"א בעבודת הקודש.

ולפי"ז נראה דעמוד גבוה י' ואינו רחב ד' אין צד שיהיה כרמלית דאין בו שום ענין כרמלית דחסרונו מהרה"י אינו מחמת קרבה לרבים אלא חסרון בפנ"ע שיש בו ומונעו מלהיות רה"י, וכן בקעה שלא הוקפה לדירה אם לא נימא דחסרון הדירה הוא קירבה לרבים ג"כ אינו בדין ליעשות כרמלית.

**ב']** ומכיון שנתברר דכרמלית היא ממוצעת בין רה"י לרה"ר יש לחקור אם גדרה כרשות חדשה או שכלפי רה"ר דנים אותו כרה"י וכלפי רה"י דנים אותו כרה"ר.

ומדברי התוס' שלא כ' קרפף בחמש רשויות משום דהיא מורכבת משני רשויות א"כ ע"כ שכרמלית ענינה כרשות א' שכך דיניה.

**ג']** ועדיין יש לחקור בגדר הכרמלית, אם גדר כרמלית הוא מכח שיש בו צד רה"ר חיובי וצד רה"י חיובי, או להיפך דעיקרו במה שהוא חסר את שני השמות, ונפק"מ גדולה בכל זה במקומות שצר א' מהרשויות משולל ממקום זה לגמרי כגון למעלה מי' שמשולל מרה"ר, וכגון מקום מקורה בתוך י' שמשולל מרה"י.

ושורש הנדון לכאורה אם עיקר הגורם לגזירה הוא שיש כאן רשות ג' שעומדת כרשות בפנ"ע מחמת שמחוסרת את הגדרת היחיד או הרבים שלה, או להיפך דסו"ס לא אסרה תורה אלא רשויות של יחיד ורבים וגדר כרמלית שיש בה צד רה"ר וצד רה"י.

ובאמת שיתכן שבזה תלוי ביאור הלשון כרמלית, דלהרמב"ם שהיא כאלמנה אין קפידה אלא בכך שאינה רה"ר או רה"י, אבל להירושלמי הוא מקצת משניהם.

והנה לשיטת בעה"מ שיסוד כרמלית היא מגזירת רה"ר א"כ הצד רה"ר שלה הוא מעיקר שמה ולא יועיל מקום שמשולל ממנו שם רה"ר, וכן לר' אברהם בן הרמב"ם שכ' "שכיון שהכרמלית פרוצה רחבה והרבים משתמשים בה על דרך הרוב אסרו החכמים ז"ל להעביר בה ביותר מארבע אמות ולא ממנה לרה"י ולא מרה"י אליה לפי שהיא דומה לרה"ר, ולפי שהיא דומה גם כן לרה"י בצד מה לפי שבעל השדה הזרועה וכיוצא בה מן הכרמלית ימנע מלהיכנס לקרקעו כפי שימנע בעל הבית אשר הוא רשות היחיד להיכנס לביתו ולפי שהיא דומה לרה"י בענין זה ובזולתו גם כן אסרו ההעברה מממנה לרה"ר ומרה"ר אליה"- ודבריו מבוארים שהשם רה"י והשם רה"ר שניהם מעיקר שם הכרמלית ולדבריו וודאי בעינן תרוויהו.

ומאידך גיסא ברשב"א בעבוה"ק לשונו משמע שהיא רשות שלישית וז"ל "חכמים עשו סייג לתורה ואסרו את הכרמלית עם הרשויות להכניס ולהוציא, וכן אסרוהו בטלטול כרשות הרבים גזירה שלא יבא לטלטל ברשות הרבים"- ומשמע שרק לענין ארבע אמות הוצרך לגזירת רה"ר.

ומה שסברה הגמ' בדף ז. מעיקרא לפי' התוס' שבעינן שלא יהיה קרוי בתוך י' כדי שיהיה אויר הראוי למחיצות, לכאורה יסודו מכח שבעינן צד רה"י.

ועוד שלמסקנא פי' הרבה ראשונים שאין כרמלית למעלה מי' היינו אפילו בכמו גג בית ומרפסת שגבוהים י' באופן שאין בהם מחיצות, וכדפי' הרמב"ם בדין תופסת עד י' דהיינו גובה העמוד [וכך רצה רש"י לפרש מעיקרא], וכ"ד הירושלמי שהביאו התוס' בעירובין פט:.

ויש להסתפק בביאור דבריהם אם הוא מחמת שסברו שחשיב כלמעלה מי' וחשיב כמקום פטור דאינו מקום העשוי לתשמיש, או שעיקר טעמם הוא מחמת שבעינן צד רה"ר ואין שליטת רבים למעלה מי', ודבר זה צריך דקדוק היטב בתוס' בעירובין ובמקו"א נאריך בזה אי"ה.

ובתוס' בעירובין פט הוכיחו מבית שאין בו חלל י' שחשיב כרמלית דלא בעינן שלטי רבים, ולכאורה זה עיקר כוונתם להוכיח שכרמלית ל"צ שיהיה בה צד רה"ר.

**ד']** והנה בגמ' מסקינן דהקלו בכרמלית קולי רה"ר וקולי רה"י, ומשמע שהוא קולא מיוחדת שהקלו ובפרט משמע כן ממה שפי' רש"י דהטעם שהקלו מחמת שהוא דרבנן.

ויש לדקדק אם כרמלית צריכה שתהיה צד רה"ר וצד רה"י א"כ פשיטא שלא יכולה להיות עד שתהיה חמורה בחומר שדורשים שניהם.

ובאמת שכל הסוגיא צ"ב שהרי מה ראו להקל באלו הקולות דהרי אם נבוא ונדרוש את קולי שניהם לא נמצא כרמלית כלל דנצריך מחיצות מקולי רה"י ונצריך בקיעת רבים וטז' אמה מקולי רה"ר.

והנראה בכל זה, דיש שני חלקים בהלכות הרשויות, הא' בגדרי היחיד והרבים שלהם ובזה נחלקים הרשויות זה מזה ובזה מנתה תורה שני רשויות והוסיפו חז"ל עוד רשות דהיינו כרמלית, וא"כ לא שייך לדון בזה בכרמלית את דינא דקולי רה"ר ורה"י דהרי אדרבה עיקר שמה הוא במה שהיא חלוקה מהם בזה אלא שיש לדון בזה מה שדנו מעיקרא אם בעינן עדיין שתהיה בה צד של רה"ר ורה"י.

והב' אינו בגדר הרבים והיחיד אלא בעיקר שם הרשות להיחשב כרשות והיינו שהיא זקוקה להיות במידה של ארבע, וכן השיעור שהיא תופסת למעלה דהוא ג"כ הגבולות שלה לא מכח שאין זה רשות הרבים אלא בעיקר הדבר שאין כאן רשות כלל ודו"ק.

### סימן ט'- בדין הרשויות לגובה ולעומק, ובכללו גדר מקום פטור דלמעלה מי', ובכללם דיני עמודים וחריצים שברשויות.

שבת ז. "אלא מאי ותופסת וכו'" עד סוף הסוגיא, ובמ"מ נציין שאר הסוגיות.

#### מראי מקומות

**א'] דין דאין רה"ר למעלה מי'.**

**א'-** מקורו.

מבואר בגמ' מכח המשנה דאין רה"ר עולה למעלה מי'.

ומקור דין זה מבואר בירושלמי פ"א ה"א [ד:] "מנין למעלה מי' שהיא רשות אחרת וכו'" וכעין דרשות הירושלמי דרשו בבבלי בסוכה ד: ללמוד שבעינן סוכה גבוהה י', וע"ע בתוס' שם שכ' דמקור דין מחיצה עשרה בשבת הוא ג"כ מהתם, וכך מוכח בגמ' שם ה: ובעירובין ד: וכדפירש"י שם "אלמא עשרה הוי מחיצה דלמעלה מעשרה לא חשיב ליה רשות תחתית אלא רשותא אחריתי".

ודע עוד דבסוגיא בסוכה מבואר שגם י' הסמוכים לשמים חשובים כשמים, ומכאן יש לדון אם ברה"ר מלמטה ג"כ יש שיעור י' ולכאורה מסוגיא ח. דגומא מוכח שכן.

ודע עוד דבסוגיא דסוכה מסקינן דלר"י הלכתא גמירי לה.

- לשון הריטב"א בעירובין לג: "מכיון שהנחתו תוך עשרה טפחים שהוא אויר מקומו של אדם ברשות הרבים"

**ב'**- חלוקים שבין מקום פטור של למעלה מי' למקום פטור של כרמלית

מצינו שיש חילוקים בין המקום פטור של למעלה מי' לשאר דיני מקום פטור

א'- בדין דרך מקום פטור דעת הבה"ג שהזורק מרה"ר לרה"י דרך למעלה מי' פטור, וצ"ע דלהדיא דדרך סטיו חייב, וע"כ צ"ל כמו שכ' הריטב"א בדף צט: בשם התוס' שיש חילוק בין למעלה מי' ללמטה, וצ"ב.

ב'- עי' רעק"א לקראת סוף המערכה בדף ד שנקט דאפילו אם שדי נופו מהני לעשות נוף שברה"י רה"ר מ"מ לא מהני לעשות למעלה מי' רה"ר.

ג'- ומאידך גיסא מצינו חומר בלמעלה מי' בדין מושיט ובדין משא בני קהת, וצ"ב.

**ב'] דין דרה"י עולה עד לרקיע ויורדת עד לתהום.**

**א'-** הא דרה"י עולה עד לרקיע מבואר בדוכתי טובא, ומ"מ משמע בסוגיין שאינה משנה בשום מקום.

והא דרה"י יורדת עד לתהום איתא בעירובין לד.-:.

וכ"פ הרשב"א בעבודת הקודש [ג א] "רשות היחיד יש לו גובה ועומק לפיכך בור ברשות היחיד אפילו עמוק מאה אמה ואין ברחבו ארבעה הרי הוא רשות היחיד גמורה שרשות היחיד נוקב ויורד עד התהום".

**ב'-** באיזה רה"י נאמר כן.

דין זה פשוט ברה"י המוקפת מחיצות, ויל"ד בדין עמוד ובדין חריץ, וכדלהלן.

בדין עמוד - רה"ג [בריטב"א צט. וברשב"א צט:] והרמב"ן [צט:] נקטו שבעמוד אין עולה עד לרקיע

יש לדקדק מה גורם את הדין שרה"י עולה עד לרקיע יותר מרה"ר.

עי' רשב"א בעבודת הקודש [ג א] שכ' וז"ל "חורי רשות היחיד יש להם גובה ואין להם עומק, עשויין הן להשתמש על גביהן ולפיכך רואין אותן מלאין עד לרקיע, ואין עשויין להשתמש תחתיהן כדרך שאדם משתמש ברשות היחיד עצמו ברומו ועומקו", ודבריו מבוארים שהשם של רה"י גורם.

ובאמת מצינו בכמה מקומות שאינם מכח מחיצות, עי' גמ' עירובין לג: על ד' אמות של עירוב, עי' ר"ן גיטין [מא. מדפי הרי"ף] וז"ל "ומיהו פשיטא לי דברשות הקנוי' לאדם לגמרי יש לו אויר דהא שלו הוא מתהום ארעא ועד רום רקיע שרשות היחיד עולה עד לרקיע", ושם ברור שאין הפרש במחיצות, וע"ע ברמ"ה ב"ב נו ובמהרש"א גיטין עז: שכתבו כן לגבי פיסלא בגט ושם נראה דפשיטא שאינו תלוי במחיצות.

מיהו מאידך מצינו בכמה מקומות שהוא מטעם המחיצות, עי' רמב"ן צט: דחילק בין עמוד לחצר והחילוק ביניהם לכאורה במחיצות, וכן להדיא ב'שיטה לר"ן' קא.,

ועוד דבחריץ נסתפק הפמ"ג [משב"ז שמה יא] וטעם ספיקו אם שייך גוד אסיק, ועי' רש"י ח: דמשמע שבאמת לא אמרינן עולה עד לרקיע בחריץ, ודו"ק דדעתו כן אע"פ שבעמוד אמרינן [ובאמת נראה שיתכן טעמו של רש"י לטעם אחר].

ועי' חידושי הגר"ח הלוי בפ"ד מהלכות סוכה שפשיט"ל שדינא דעולה עד לרקיע הוא מכח המחיצות מיהו האריך לדון אם הוא מכח גוד אסיק של המחיצות עד לרקיע או דסגי בעצם הדבר שהמקום גדור במחיצות בכדי שיעלה עד לרקיע, ותלה בזה את פלוגתת הרמב"ן והראשונים.

ועי' בלשון הריטב"א צט: שנראה דגם להרמב"ן אין הכוונה שעולה עד לרקיע הוא מדין גוד אסיק, וכ"נ מלשון הרשב"א בעבוה"ק וז"ל "כבר ביארנו שרשות היחיד יש לו גובה ואוירו עולה עד לרקיע, ויראה לי שהדין כן בכל מה שנעשה רשות היחיד ואפילו עמוד ברשות הרבים גבוה עשרה ורחב ארבעה ואף על פי שאין לו מחיצות ניכרות למעלה. וראיתי למקצת מגדולי המורים שאמרו שאין אויר אלא לרשות היחיד שיש לו מחיצות כבית וחצר וכיוצא בהן, ולא יראה לי כן".

**ג'-** נדונים שונים

- עי' אשל אברהם שמה סק"ד דבכלים אמרינן רה"י עולה עד לרקיע

- עי' ריטב"א צט: דיש שיטות שדין עולה עד לרקיע הוא דווקא ע"ג קנה וכיוצ"ב.

- דו"ק אם הטעם שאין רשות בתוך רשות משום דהרשות עולה עד לרקיע א"כ בעמוד להרמב"ן יהיה ע"ג כרמלית.

**ג'] חלוקים בין רה"ר בתוך י' לרה"י עד לרקיע.**

**א'-** ברמב"ם פי"ד הי"ז וי"ח מבואר לפי מה שפי' המ"מ דהטעם דאין כרמלית ברה"י ויש ברה"ר הוא משום דרה"י עולה עד לרקיע ורה"ר עד י', ולמדנו שאין דינם שווה.

ובעיקר הדבר שדינא דרה"י הוא מכח שעולה עד לרקיע ע"ע במ"מ פי"ד ה"ז, וכ"כ הרמ"ה בב"ב נו [רמח] כמה פעמים [וגדולה מזו מבואר שמטעם זה אינה חולקת רשות גם לא לעניין שבת וכ"כ המהרש"א גיטין עז:] מיהו עי' בב"י שמה בסופו שמשמע שהוא דין אחר "אבל ברשות היחיד אין מקום לרשות אחרת שכל דבר שבתוך רשות היחיד הוא רשות היחיד בין גבוה בין נמוך בין רחב בין קצר שכן דרך היחיד לבנות עליות זו למעלה מזו".

מיהו באמת הרשב"א בעבוה"ק [ג א] כ' וז"ל "חורי רשות היחיד יש להם גובה ואין להם עומק, עשויין הן להשתמש על גביהן ולפיכך רואין אותן מלאין עד לרקיע ואין עשויין להשתמש תחתיהן כדרך שאדם משתמש ברשות היחיד עצמו ברומו ועומקו" ומשמע דהכל א'.

**ב'-** בקולט מהאויר עי' ברשב"א בעבוה"ק [ג ה] "קלט מעל גבי כותל משופע או אפילו קיבל מן האויר והוציא אסור הטעינוהו מן השמים כהטעינו חברו וכבר ביארנו למעלה שאם הטעינו חבירו והוציא פטור אבל אסור ויש מגדולי החכמים שכתב בזה להקל ולא יראה לי כן, במה דברים אמורים בשקיבל מרשות היחיד אבל אם עומד ברשות היחיד וקיבל מי גשמים מאויר רשות הרבים, מותר להכניס בפנים ולשתות, דאויר רשות הרבים כל למעלה משלושה מקום פטור הוא ומותר"

**ד'] דין דכרמלית תופסת עד י' מאוירה.**

עי' רש"י דלא משכח"ל אלא באויר ולא בדבר מסויים, ועי' ר' ברוך והשלמה שפי' בטרסקל וצ"ב למה רש"י לא פי' כן ועי' באבן העוזר שהוכיח מכאן שלרש"י יש מקו"פ בכלים.

- בעיקר דברי רש"י בעמוד רחב ד' יש ללמוד מדבריו שאין אויר כרמלית עולה מעל העמוד י' ודו"ק.

ועי' רמב"ם בפי"ד ה"ד שנראה שכן פי' כן וצ"ע.

- בדברי רש"י באינו רחב ד' עי' ר"ן שהביא אחרים שחולקים מכח סוגיא דעירובין ט. ויש ללמוד סוגיא זו כאן, וע"ע ברמב"ם בפי"ד ה"ו שנקט דאין מקו"פ בכרמלית ועי' בב"י שפי' דבריו כדברי האחרים, וע"ע ברשב"א לק' ק. שחולק על דבריו.

- בדין כרמלית של קרפף יש לדון אם עולה מעל י' וברש"י מבואר שלא וכן משמע בתורא"ש עירובין כה. ומאידך בריטב"א משמע שכן.

- בעיקר הדין שאין כרמלית למעלה מי' עי' בעירובין פט. בתוס' "במחיצות שאינן ניכרות" וברא"ש שם סי' ב' מחלוקת גדולה בראשונים בדין כרמלית בדבר הגבוה י' שאין בו דין רה"י.

וע"ע במחלוקת התורא"ש ג: והר"י מיגאש [בתשובה כד] אם יד הפשוטה למעלה מי' יכולה להיות כרמלית.

**לשונות הראשונים**

**השלמה ז.**

"והרב בעל התוספות כתב אומר אני דאיכא לאוקומה בראש העמוד, וכגון דמופלג מן הכותל ד' וגבוהה עשרה, בין אית בה ד' בין לית בה ד', וקאי בכרמלית, שמותר להשתמש מראש העמוד לחלון שברשות הרבים למעלה מעשרה, דכיון דאין כרמלית למעלה מעשרה קא משתמש מרשות היחיד לרשות היחיד דרך מקום פטור. ואם אין העמוד גבוה עשרה קא משתמש מרשות היחיד לרשות היחיד דרך כרמלית, כדאמרינן בפרק בתרא דעירובין [צ"ט ע"ב] גבי [בור] ברשות הרבים וחולייתה גבוהה עשרה טפחים חלון שעל גבה ממלאין ממנו בשבת, ומוקים לה בגמרא כי האי גוונא.

אי נמי כגון שנעץ קנה ובראשו טרסקל, ואליבא דרבנן דפליגי עליה דר' יוסי ב"ר יהודה דלא אמרינן גוד אחית מחיצתא, כדאמרינן בהזורק [ק"א ע"א] דלמטה מעשרה וקאי בכרמלית אסור להשתמש מתוכו לרשות היחיד, דכיון דכלי הוא לא הוי רשותא לעצמו למהוי מקום פטור, אבל בטל לגבי כרמלית, כדאמרינן גבי טרסקל ברשות הרבים [ה' ע"א]. אבל למעלה מי', אף על גב דלא הוי רשות היחיד אליבא דרבנן, מותר להשתמש (מתוכן) [מתוכו] לרשות היחיד, דאין כרמלית למעלה מי"

#### חבורה

**גדר דלמעלה מי'**

**א']** יש לדקדק בדין למעלה מי' ברה"ר אם הוא גרע ממקום פטור דעלמא או עדיף ממנו, ומצינו בעניין זה סתירות.

מצד א' רואים שיש לו מעלה על פני מקום פטור בעלמא.

**א'-** בדין משא בני קהת דנראה פשוט דלא מהני כה"ג אם היה ברשות אחרת לגמרי.

**ב'**- בתוס' בדף קב. מבואר שאדם כיון שהוא בטל לרשות חשיב כרה"ר אפילו למעלה מי' [בלי משא בני קהת, עי"ש], ונראה פשוט דלא מהני כה"ג ברשות אחרת ועוד שמבואר כן בהא דאדם העומד ברשות היחיד וידו פשוטה לרה"ר למעלה מי' דחשיב הנחה במקום פטור עי' בריטב"א בעירובין כ.

**ג'**- באגד במקום פטור בלמעלה מי' איתא ברשב"א דאינו אלא באוכל כל הרשות, ולכאורה נראה שאין דבריו אמורים אם אגוד למקום פטור דעלמא.

ומאידך מצינו קולא בדין למעלה מי' משאר רשויות.

**א'**- הגרעק"א במערכה בדף ד נקט דגם אם אמרינן שדי נופו לשוויה כרה"ר מ"מ לא אמרינן כן אם הנוף למעלה מי'.

**ב'**- בדין מוציא דרך למעלה מי' מצינו כמה שיטות שאין בו את הדין של המוציא דרך סטיו שחייב, דהנה הריטב"א בדף צט: ליישב את קושיית הראשונים על ספיקו של רב מרדכי מדרך סטיו כ' בשם התוספות וז"ל "ותירצו דהתם אף על גב דסטיו מקום פטור הוא הרי החפץ הולך בתוך עשרה טפחים שראוי להיות רה"ר בעלמא, משא"כ בזה שהוא למעלה מעשרה טפחים שאינו ראוי להיות [רשות] הרבים כלל".

וכך לכאורה שיטת הגאונים דהנה הרשב"א בדף ק. הביא מרה"ג שהזורק לחור למעלה מי' פטור כיון דממקו"פ קא אתיא וכ"כ ר"ח שם, ולכאורה טעמם כאותו שיטה [דתי' התוס' לא יתכן כלל וכן תי' הרמב"ן לא שייך לכאורה, וצל"ע בזה].

ועוד בספר הישר [תשובות סי' ח' בסופו] דקדדק מהבה"ג שהמוציא דרך למעלה מי' פטור, ולכאורה היינו כשיטה זו.

**ג'**- בדין חורי אין חורי רה"ר למעלה מי' כמבואר בסוגיא, ובכ"ז במקום פטור אחר יש.

**ג']** והנראה בעזהי"ת ביישוב כל זה דלמעלה מי' עיקר חסרונו שאינו מקום כלל דאין הקרקע בסתם משמשת את הלמעלה מי' ונמצא שהוא אויר בלי מקום כלל, ויסוד לזה בדברי הרמב"ן הדף ד: שנקט שאין קלוטה במקו"פ "כיון דאיתפליג ליה רשותא מקרקע דהאי רשות", וזה טעם החסרון של למעלה מי' טפי מעלמא דאין כאן רשות כלל, ודין שדי נופו לא מהני אלא להחשיב שיש כאן רבים אבל אינו מועיל להחשיב שיש למקום קרקע, ודו"ק.

אבל מאידך גיסא למעלה מי' אינו רשות אחרת לגמרי מהרשות שתחתיו אלא דאיפליג רשותא וא"א לדון מכח אויר סתם את הלמעלה כרה"ר מיהו עדיין שייך בעצם לקרקע שתחתיו ולכן במקום שיהיה מה שייחס את הנמצא שם לקרקע יחשב שנמצא ברה"ר, וזה טעם משא בני קהת, ודין אדם שבטל לרה"ר, והנחה באגד.

### סימן י'- חורי הרשויות.

חורי רה"ר - שבת ז:. חורי כרמלית - עירובין פז:. חורי רשות היחיד - עירובין

#### חורי רשות הרבים

##### מראי מקומות שבת ז:

**חורי רשות הרבים** נחלקו בהן ויש לדקדק באיזה גובה החור שנחלקו בו, ויש לחלקם לג' גבהים.

**א'-**תוך ג', מבואר ברמב"ם [פי"ד ה"י] דהוי רה"ר וכ"כ הרשב"א והריטב"א בחי', וכ"כ הר"ן על הרי"ף, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג ס"א [הועתק בסוף המ"מ].

- ודע שהמדקדק ברמב"ם וברשב"א בעבוה"ק יראה שלא קראו לזה דין 'חורי רה"ר' אלא שהוא נכלל בדינם לפי מדתם.

**ב'-** גבוה מג' ועד עשרה, בהא ודאי נחלקו.

**ג'-** גבוה עשרה, בהמשך הסוגיא מבואר שגם אם חורי רה"ר כרה"ר היינו דווקא בתוך עשרה בין ברחב ד' ובין בלא רחב ד', מיהו באמת הוא תלוי בפירושים שם, דלפרש"י ודעימיה שהחור הוא רה"י בזכות עצמו א"כ וודאי שמוכח שאין חורי רה"ר לכו"ע למעלה מעשרה, אבל לפי' התוס' דאיירי במפולשין והוא מדין חורי רה"י א"א ללמוד דיתכן שהוא דווקא בכה"ג דהוי חורי רה"י.

ובעיקר דין זה באמת משמע ברש"י שלא נחלקו בו, וכך מפורש בריטב"א, מיהו ברי"ף משמע שגם בו נחלקו ויותר משמע כן בנמוק"י [הועתק בסוף המ"מ] עי"ש, ומשמע שם דאפילו בגבוה י' ורחב ד', וכן דקדק הראש יוסף.

וכעין נדון זה מצינו בדין עמוד ט' שמכתפין עליו, דנחלקו בדינו בגבוה עשרה דהרא"ש כ' שביותר מעשרה לא כיון שנעשה רשות אחרת, והרי"ד שם נקט שאין הפרש מצד זה ונקט שכל החילוק רק ברחב ד' מכח שנעשה רה"י, ולדבריו וודאי גם בחורי איירי ביותר מעשר, ואף להרא"ש נראה דיל"ע בזה, וצ"ע.

ולדעת רש"י הטעם שלמעלה מעשרה לא הוי חורי רה"ר, יתכן משום דנשתנה לרשות אחרת וכמש"כ הרא"ש בדין עמוד, ויתכן משום דלא משתמשים וכדמצינו בתוס' שכ"כ לנפק"מ אחרת, ויתכן משום דאיירי ברחב ד' שנעשה רה"י.

**אביי אומר כרה"ר דמו** יש לדקדק מאיזה כח הוא נדון כרה"ר, ועי' בדברי ר' יהונתן [הועתק בסוף המ"מ].

**רבא אומר לאו כרה"ר דמו** ובטעם החילוק בין חורי רה"ר לחורי רה"י, עי' בנמוק"י ובר' פרחיה ובפי' קדמון שעל הרמב"ם [והועתקו כולם בסוף המ"מ].

**אמר ליה רבא לאביי וכו' ותיהוי כחורי רשות הרבים** יל"ד היטב בכוונת הקושיא, ובחבורה בסוף הארכתי בזה.

**התם לא ניחא תשמישתיה הכא ניחא תשמישתיה** כ"ג הספרים, ועי' בתוס' שכתבו דגם ניחא תשמישתיה טפי מצידי, ועי' תורי"ד שגרס להיפך, וכנראה לא היה ניח"ל שחור יחשב ניחא תשמישתיה.

**אמאי כזורק באויר הא נח בחור** וכוונת הקושיא דכה"ג יתחייב מדין רה"י, וכדינא דר"מ, ויבואר דין זה בסמוך.

**וכי תימא מתניתין דלית בהו ארבעה על ארבעה** לפרש"י נדרש ארבעה מדין רה"י, ולתוס' שאיירי בחורי הוצרכו לפרש שהפטור הוא מכח דבעינן הנחה ע"ג מקום ארבעה, ובתוס' ביומא יא: משמע שחורי רה"ר צקיכים להיות לכה"פ ד' על ד' כדי ליחשב חורי רה"ר.

מיהו עי' מה שאכתוב בסמוך מהרשב"א ומהרא"ה.

**וכי תימא וכו'** **והאמר וכו' דרבי מאיר סבר חוקקין להשלים וכו'** וכבר נתקשו ברש"י ותוס' בטעם שהק' מר"מ עי"ש, וע"ע באו"ז הלכות ער"ש סי' ג' שהוכיח מכאן שהלכה כר"מ.

**זרק למעלה מעשרה טפחים וכו' באנו למחלוקת ר"מ ורבנן** יש לדקדק מאיזה טעם נעשה רה"י לר"מ, או ברחב ארבעה לרבנן. וכן צריך לדקדק הטעם שבעינן גובה עשרה, והטעם דבעינן רוחב ד'.

**א'** ר"ח לק' ק. פי' דהוא רה"י מדין עמוד וכ"נ ברש"י בקושיית הגמ' לעיל ולכאורה ה"ה כאן, וכך מוכח להדיא בריטב"א בעירובין יא:, וכך ריהטת דבריו כאן.

- ולפי"ז פשוט דבעינן רוחב ד' ויהיה למעלה מעשרה.

- מיהו יש לדקדק היאך מהני והרי בעינן חלל עשרה, ושמא מיירי כשיש חלל עשרה אלא שזה דוחק דלא הוזכר בסוגיא ועוד שיכלו להעמיד בחור שאין בו עשרה [וכה"ק הגר"ח בגנזי הגר"ח ד].

ויש לדקדק בכ"ז היטב בתורא"ש כאן ובתו"י ביומא יא: [ובכלל זה דברי התוס' כאן וכמו שפי' המהרש"א] ובריטב"א עירובין יא: וברא"ה כאן [הועתק ב'שיטה לר"ן'].

**ב'** התוס' והתורא"ש והתו"י ביומא יא: פי' דהוא מדין חורי רה"י, וכ"מ ברשב"א מדהוצרך לפרש הא דבעינן ד' להנחה ע"ג מקום ד', ויתכן שזו דעת הרא"ה [שב'שיטה לר"ן'].

- בפשטות הטעם דחשוב כחורי רה"י הוא כמו שכתבו התוס' משום דאיירי במפולש לרה"י, מיהו ברשב"א לא הוזכר ויש רגלים לפרש דהוא חורי רה"י בלא"ה.

- ולפי"ז מה דבעינן ד' כתבו התוס' דהוא לדין הנחה ע"ג מקום ד', מיהו ברשב"א הק' דא"כ הוא דלא כרב חסדא, ומכח זה פי' [ד:] דבעינן רוחב ד' לאפוקי מרה"ר [עי"ש וע"ע בדבריו ח.].

- והא דלמטה מעשרה לא הוי רה"י כיון שאין בני רה"י משתמשים שם מחמת שבני רה"ר משתמשים שם.

**זרק וכו' ונחה בחור כל שהוא וכו' דרבי מאיר סבר חוקקין להשלים** הראשונים נתקשו היאך מהני חוקקין להשלים בחור כל שהוא, והרי בעלמא בעינן שיהיה התחלה חשובה, ונראה דקושיא זו מתחלקת לשתי שאלות.

**הא'-** קושיא על החקיקה להשלימו לארבעה, וזו קושיית התוס' כאן והתוס' והתו"י ביומא יא: והתוס' בחולין קכו. והריטב"א כאן ובעירובין יא:, ונאמרו בזה ג' תירוצים.

א'- התוס' כאן והתוס' והתו"י ביומא יא: והריטב"א כאן בתי' הא' ובעירובין יא:, תירצו, דאיירי בחור שצדו אחד רחב ד' וצידו אחד צר [בעלי התוס' העמידו בחור מפולש שהוא צר מצד רה"ר ויתכן שלכן נקרא חור כל שהוא, והריטב"א העמיד בחור לא מפולש ושהוא רחב מצד רה"ר, ולדבריו כל שהוא לאו דווקא].

ב'- בתוס' בחולין קכו. חידשו שכל הדין שבעינן פתח חשוב בלי החקיקה הוא מהלכות מזוזה ולא מהלכות ה'חוקקין'.

ג'- בריטב"א בשבת תי' שבחור טפח על טפח שיעור אהל דטומאה נדון כחשוב.

- ויל"ע למה לא הק' כן על הסוגיא בעירובין לג שנקטה חוקקין להשלים את הכלכלה ושם היה ד' ברוחב ולא בעומק.

**הב'-** להשיטות שמדין רה"י קושיא על החקיקה להשלימו לעשרה, וזו קושיית התוס' רא"ש כאן והתו"י ביומא יא: וכך נראה מדברי התוס' כאן וכמש"כ המהרש"א וכ"מ למדקדק בדבריהם, ומכל קושיא זו דחו פרש"י בסוגיא דאיירי ברה"י מדין עמוד.

ובאמת שהריטב"א בעירובין יא: נראה שעמד על קושיא זו ותירצה וז"ל "דבהא סגי כיון שיש כבר הכותל גבוה עשרה עד החור שיעור גובה רשות היחיד" ודו"ק היטב.

- ומ"מ עיקר דין זה שצריך עשרה צ"ת וכמו שצויין לעיל, ודו"ק שאף התורא"ש והתו"י שהקשו לא הקשו מחור רחב ארבעה אלא מחור כל שהוא, ודו"ק.

**לשונות הראשונים**

**רבינו יהונתן**

"**חורי רשות הרבים** חורים שבכותלים כלפי רשות הרבים. **כרשות הרבים דמי**, לפי שדרך בני רשות הרבים להניח שם חפציהם"

**נמוקי יוסף**

"**חורי ר"ה**. חורים שבכותלים כלפי ר"ה. **לאו כר"ה דמו**, אלא רשות לעצמן הם, ואם רחבים ארבעה ולא גביהי עשרה הוו כרמלית. ואי לא, הוו מקום פטור. אע"ג דגביהי עשרה, כיון דלית בהו ארבעה על ארבעה. וכן נמי אי אית בהו ארבעה על ארבעה וגביהי עשרה הוו להו כרשות היחיד, כיון דפסיקנא דלאו כרשות הרבים דמו. ונראה טעמא, דתשמישו לא כדרך תשמיש ר"ה, שבוקעין בו רבים"

**רבינו פרחיה**

"יש מי ששואל ואומר, מה טעם נתנו דין חורי רשות היחיד כרשות היחיד ולא נתנו דין חורי ר"ה כר"ה.

ויש להשיב ולומר שכיון שמנהג רשות היחיד שיהיו בו חדרים וגנז' וכולן נכללין בתורת רשות היחיד, ולפיכך שמו דין חורי רשות היחיד כרשות היחיד. ולפי שרשות הרבים אין המנהג להיות בו מקומות מיוחדים כלל, אלא דרכו להיותו דרך אחת ישרה, דאפילו יש בו עקמומית (ו) אין דרך בני רשות הרבים להשתמש באותו מקום אלא ע"י הדחק בלבד, נשתנה דינה מרשות הרבים לכרמלית. לפיכך נתנו רז"ל לחוריו של ר"ה דין בפני עצמן, כמו שפירשתי"

**[[19]](#footnote-20)פי' קדמון ממצרים [על הרמב"ם פי"ד מהלכות שבת ה"י]**

"ויש לשאול למה אמרו חורי רשות היחיד כרשות היחיד ולא אמרו שחורי רשות הרבים כרשות הרבים.

והתשובה שבני רשות היחיד דרכן להשתמש בחורין שלהן ולהניח בהן חפציהם ולפי' עשאום כרשות היחיד אבל בני רשות הרבים אין דרכן להשתמש בחורין ולא להצניע שם חפציהם מפני שיפחדו שמא יגנבו אותם עוברי דרכים ולפי' אינם כרשות הרבים"

**תוספות רי"ד**

"**אמר ליה התם ניחא תשמישתה הכא לא ניחא תשמישייהו** נראה לי דהכי גרסינן. והכין פירושיה התם בקרן זויות הסמוכה לרה"ר מש"ה חשבינן ליה כרמלית ולא מבטלינן לה בהדי רה"ר משום דניחא תשמישתיה שבני הרבים מפנין שם חפציהן ומכתפין שם לפוש שאינם רשאים לעשות כן ברה"ר ומש"ה חשיבא רשות לעצמה ולא בטלה אצל רשות והויא כרמלית אבל חורי רה"ר דלא ניחא תשמישייהו לא חשיבי רשות לעצמן והרי הן כרה"ר.

והאי דאמרן לעיל גבי קרן זוית אף על גב דדחקי בני רה"ר (לעיולי) [ועיילי] בגווה כיון דלא ניחא תשמישתה ככרמלית דמיא, ההיא הוי תשמיש דהילוך דלא ניחא להילוכא ברה"ר והאי תשמיש דהכא הוי להצניע שם חפציהן ומש"ה משיכה קונה בסימטא שהוא קרן זוית מפני שרשאין להצניע שם חפציהן"

**ריא"ז הלכה א' אות לא**

"חורי הכתלים שהן לצד רשות הרבים אינן כרשות הרבים, אלא אם [הן] גבוהין מרשות הרבים עשרה טפחים ורחבין ארבעה טפחים הרי הן רשות היחיד, ואם אינן גבוהין עשרה הרי הן כרמלית, ואם אינן רחבין ארבעה הרי הן מקום פטור, בין שהיו למעלה בין שהיו למטה מעשרה טפחים"

**עבודת הקודש ש"ג סימן א' [בתוך דיני רה"ר]**

"חורי רשות הרבים אינן כרשות הרבים, ולעולם נדונין לפי גובהן ורוחבן. כיצד, עד שלושה הרי הם כקרקע והרי אלו נדונין משום רשות הרבים. שלשה ומשלושה ועד עשרה, אם רחבין ארבעה נידונין משום כרמלית, פחות מארבעה הרי אלו מקום פטור".

**עבודת הקודש ש"ג סימן א' [בתוך דיני חורי רה"י]**

"היו בהן חורין פתוחין כלפי חוץ ואין עוברין כלפי פנים, בין פתוחים לרשות הרבים או לכרמלית אין אלו רשות היחיד אלא נידונין לפי גובהן ורחבן. כיצד, אינן גבוהין שלושה פתוחין לרשות הרבים כרשות כרבים, לכרמלית ככרמלית. גבוהין שלושה ומשלושה ועד עשרה ורחבן ארבעה הרי אלו ככרמלית. גבוהין עשרה ורחבין ארבעה הרי אלו כרשות היחיד. אין בהן ארבעה כל שגבוהין שלושה הרי אלו מקום פטור"

**ארחות חיים הלכות שבת אות רלט**

"חורי ר"הי כר"הי חורי ר"הר לא כר"הר אלא הם רשות לעצמן אם רחבי' ד' והם למטה מעשר כרמלי' ואם אינן רחבים ד' אפי' גבוהים עשר מקום פטור. ואם גבוהים עשר ורחבים ד' רשות היחיד. ואם הם למטה מג' הרי הם כרשות הרבים. וחורים פתוחים כלפי חוץ והן עוברים כלפי פנים בין פתוחים לרשות הרבים בין כרמלית אין אלו חורי רשות היחיד אלא נידונין לפי גבהן ורחבן כמו שבארנו".

**רבינו ירוחם ני"ב ח"ד [עא א]**

"וכתבו התוספות וחורים שבכותל משני צדדיו כלומר שהם ברשו' הרבים כנגד פני רשות הרבים והם כמו כן ברשות היחיד כנגד פני רשות היחיד שהם מפולשים אם (היה) [[[20]](#footnote-21)הם] למטה מי' לאו כרשות היחיד דמי ודינם כמו שכתבתי למעלה בחורין שברשות הרבים ואם הם למעלה מי' אינם משתמשים בהם בני רשות הרבי' ודינם כרשות היחיד דהזורק לתוכן מרשות הרבים הוה ליה כזורק לרשות היחיד וחייב אפילו אין רחבים ארבעה דברשות היחיד לא בעינן הנחה במקום ד' כמו שכתבתי למעלה"

##### הערות

**א'] חורי רה"ר** דו"ק שבדין חורי לא אכפ"ל במקורה ברה"ר ולא אכפ"ל במחיצות ואפילו מחיצות י' שהרי קרן זוית יש לה מחיצות י' להרמב"ם, וכ"כ הריטב"א עירובין צד.

**ב'] הכא ניחא תשמישתיה** ועי' בתוס' דהוא ניחא טפי גם מצידי, וביאו"ד שמעתי מהרב ישראל הורביץ שחורי תשמישו הוא מתוך רה"ר בעצמה, ומשא"כ קרן זוית וצידי.

**ג'] לוקמה בצרור וחפץ ודנח בחור** מכאן מוכח שלמעלה מעשרה לא נעשה חורי רה"ר, וכבר הארכתי בזה במ"מ במחלוקת הראשונים בזה, מיהו יל"ע בדין חור שבתוך עשרה ואוירו למעלה מעשרה מהקרקע.

עוד יל"ע בחור משופע שתחילתו בתוך עשרה.

**ד'] תוד"ה 'התם'** מבואר בתוס' שחורי ניחא תשמישתיהו טפי מצידי, ויל"ד דאטו לר"א דצידי הוו רה"ר כ"ש שחורי, ונראה דצידי עדיפי מצד שהם יכולים היות נדונים כהרחבה של גוף הרה"ר.

**ה'] תוד"ה 'והלכה'** הק' שאין חוקקין בחור כל שהוא, יל"ד היטב אם בכלל קושייתם היה גם דבעינן חלל עשרה וכולי האי לא חוקקין בלי שיש לו התחלה.

והנה בתורא"ש כאן ובתו"י ביומא יא: הק' מגובה י', ומאידך בתוס' ביומא נראה שלא הוק' להם מצד זה [שהרי לא הזכירו בתירוצם דהוא מדין חורי אלא שיתכן דהיה פשיט"ל מעיקרא מטעם דכך דרך החורים וכמו שהתוס' לא הק' דנעמיד בחור לא מפולש וכמו שתי' ע"ז התו"י].

ויל"ד דעת התוס' בזה, והמהרש"א דקדק מראייתם מהירושלמי דכוונתם כהתורא"ש, ונראה דמשמע כן מהא דבעיקר תירוצם העמידו שאיירי בחורי רה"י ולא בעיקר רה"י, ולא הוצרכו לזה לתי' אלא אם כהתורא"ש, ועוד שהדגישו בתירוצם 'ולא פליגי אלא לשוויה מקום ד' על ד'' וכוונתם צ"ב דהרי אין כוונתם להעמיד שצריכים ד' לדין הנחה שהרי לא הוזכר בלשונם ועוד דבסמוך העמידו את זה בקטע בפנ"ע, ונראה כוונתם דפליגי רק לאשוויי ד' על ד' ולא על גובה י', ודו"ק, ונראה שכ"ז נכלל בחתימת המהרש"א שבזה יתבררו ויתלבנו כל דברי התוס'.

**ו'] תוד"ה 'והלכה'** עי' בתורא"ש שלא הזכיר את מידות החור ולא נתקשה בקושיית התוס' מנ"ל דבכה"ג מיירי, דכ"ז מוכיח שדעתו כהתוס' בחולין שלחקוק למקום ד' סגי בחור כל שהוא עי"ש.

**ז']** כ' ה'שיטה לר"ן' "באנו למחלוקת ר' מאיר ורבנן. דלר' מאיר אמרי' חוקקין להשלים, ודוקא בחור שהוא למעלה מעשרה דהוי מקום פטור לשוייה מקום חשוב ולעשותו רשות היחיד ולחייב הזורק בחור אבל תוך עשרה דהוי רשות הרבים וכן פני הכותל לא אמרינן חוקקין להשלים לאפוקי מרשותי' הרא"ה ז"ל"- ויש לדקדק היאך יהיה חוקקין להשלים בתוך עשרה לעשותו רה"י, ונראה דיתכן לבאר דבריו בשני דרכים.

**הא'**- דאיירי בחורים מפולשים וכדעת הרשב"א דחור מפולש בכדי שיהיה רה"י צריך שיהיה בו רוחב ד'.

**הב'**- דשאלתו היא כעין שאלת התוס' ביומא והריטב"א דנעשה בכל בית שאין בו ט' חוקקין להשלימו לעשרה, וכמו"כ כאן נימא חוקקין להשלים כאילו חקוק רוחב ד' בגובה י'.

##### חבורה - בביאור המחלוקת אם חורי רה"ר כרה"ר

**א']** איתא בגמ' [ז:] "איתמר חורי רשות היחיד כרשות היחיד דמו חורי רשות הרבים אביי אומר כרשות הרבים דמו רבא אומר לאו כרשות הרבים דמו" ויש לדקדק מהו שורש הנדון אם חורי רה"ר כרה"ר, דהיינו מאיזה צד יש מקום לדון על חורי רה"ר שאינם כרה"ר, וכן במאי פליגי.

והנראה בעזהי"ת דכ"ז מתברר מגוף הגמ' בשקלא וטריא של רבא ואביי מדין קרן זוית, וכמו שנבאר בעזהי"ת.

**ב']** שאלות על קושיית רבא מקרן זוית.

הנה רבא הק' על אביי מדין קרן זוית דחשיבא כרמלית דתיהוי כחורי רה"ר, ותירץ לו אביי דשאני התם דלא ניחא תשמישתיה, ולפו"ר קושיית רבא פשוטה דאמנם קרן זוית אין לה דין רה"ר מצד עצמה אבל מ"מ נדון אותה כרה"ר מכח דין חורי רה"ר, ותי' לו אביי דשם לא ניחא תשמישתיה ולכן אין לה דין חורי רה"ר.

מיהו אם באמת כוונת הגמ' להקשות שקרן זוית תהיה ממש חורי יש להקשות הרי הם בתוך שלשה ובהא אפילו לרבא שיהיה חורי, וצ"ל לכאורה דיש חילוק מהותי בין חורים שאינם חשובים לעצמם ולכן בטלים לרשות הסמוכה להם לבין קרן זוית שהיא רשות חשובה לעצמה, ולכן אפילו כשהיא בתוך שלשה אינה בטילה לרה"ר, מיהו א"כ קשה לאידך גיסא דלאביי ג"כ נימא הכי [ובאמת שדעת התורי"ד שזה כוונת הגמ' וכמו שנבאר בעז"ה, מיהו לשא"ר יקשה].

עוד צ"ע טובא מאי קשיא ליה לרבא והרי כבר ידע שקרן זוית אינה רה"ר והיינו משום דלא ניחא תשמישתיה וא"כ מאי שיאטיה לדברי אביי, דמהאי טעמא ג"כ לא יהיה להם דין חורי רה"ר.

ונראה שמצינו בביאור קושיית רבא שני דרכים בראשונים.

**ג']** דעת התוס' רי"ד.

והנה בתורי"ד בסוגיא גרס בתי' הגמ' דקרן זוית ניחא תשמישתיה, והוק' לו דבסוגיא לעיל מבואר שקרן זוית אינה רה"ר כיון שלא ניחא תשמישתיה, וביאר בזה דיש שני תשמישים, תשמיש של הילוך ותשמיש להצניע חפצים ולפוש, וביאר דהסוגיא לעיל איירי בתשמיש של הילוך שבזה קרן זוית לא ניחא תשמישתה ולכן אינה רה"ר, אבל בסוגיין איירי בתשמיש של להצניע חפצים ולפוש שאינם מתשמישי רה"ר.

וביאור דבריו נראה דהסוגיא בדף ז. דאיירי בדין עיקר רה"ר, לא דנה על קרן זוית מכח תשמישי הצנעת חפצים דתשמיש זה אינו מתשמישי רה"ר ואינו יכול לדון מקום לרה"ר, דאדרבה זה תשמישי יחידים, ולכן דנו מכח מה שהרבים נכנסים שם כשדחקי רבים ברה"ר שזהו מתשמישי הרבים, וע"ז אמרו דלא ניחא תשמישיתיה.

ובסוגיא ז: דנו מצד חורי רה"ר, ובהם נתחדש דגם תשמיש כזה של הצנעת חפצים יכול להיחשב כרה"ר מכח דהוו חורי רה"ר, וע"ז הק' לו רבא דא"כ בקרן זוית ג"כ נדון כחורי מכח הצנעת חפצים דבזה ניחא תשמישתיה, והיינו שרבא בא להוכיח שתשמיש כזה שאינו תשמיש רבים אינו יכול להיות נדון כרה"ר או שאינו יכול להיצטרף לרה"ר דאדרבה הוא חלוק ממנו.

ולפי דרך זו נתיישבו היטב דברי רבא, אלא שדברי אביי שאמר דלא ניחא תשמישתיה צ"ב דוודאי לזה ניחא תשמישתיה.

ובאמת שהרי"ד גרס בתי' להיפך ויתכן שהוא מטעם זה, ולגירסתו אביי תי' שבחורי לא ניחא תשמישתיה, וביאור דבריו נראה, דאביי הסכים לטענת רבא שתשמיש כזה בעצם אינו יכול להיות סיבה להצטרף לרה"ר, אלא שכ"ז במקום שהוא חשוב לעצמו, אבל חורי שמצד עצמם אינם חשובים ובטלים לרה"ר מהני להיכלל ברה"ר אפילו בשימוש כזה

**ד']** העולה מדברי התורי"ד ושכך דעת הנמוק"י.

ולפי מה שביארנו בדברי הרי"ד למדנו את יסוד החסרון בחורי רה"ר דהוא משום דאין תשמישם תשמיש רבים, וכן למדנו דטעמא דאביי משום דהחור אינו חשוב לעצמו וזה עיקר בטולו לרה"ר, וממילא נראה דרבא חלק ע"ז וס"ל שדין חורי צריך שיבוא מכח התשמיש.

וכטעם הזה בעיקר החסרון של חורי רה"ר מצינו בדברי הנמוק"י וז"ל "ונראה טעמא דתשמישו לא כדרך תשמיש ר"ה שבוקעין בו רבים".

מיהו נראה דמסתמא ל"ג כהתורי"ד אלא כהגי' לפנינו, וכוונת טענת אביי לפי"ז דרק בלא ניחא תשמישתיה שאינו צירוף גמור לרה"ר בזה יש חסרון כשאינו דומה לרה"ר, אבל בחורים שניחא תשמישתיה אין בזה חסרון.

ויש לדקדק לדרך זו אם זהו חסרון בשם רה"ר של החור דאינו יכול להיות מכח תשמיש כזה כרה"ר, או שהוא חסרון שאינו מצטרף לרה"ר דאינו מענין רה"ר, ומדקדוק לשון הנמוק"י נראה דהטענה דעיקר תשמיש החור שונה במהותו מתשמיש ר"ה, ואינו יכול להצטרף לכלל שם רה"ר, דאינו קיום של רה"ר אלא הוא תשמיש בפנ"ע ששייך למשתמשים כיחידים, ודו"ק.

וזה נראה יותר גם בדברי הרי"ד שהרי טענת אביי שחילק דדווקא בניחא תשמישתיה לא נעשה חורי רה"ר היא מעניין זה שלכן אינה מצטרפת לרה"ר, ודו"ק.

**ה']** דעת התוס'.

ונראה דמדברי התוס' מוכח שהתשמיש שעסקו בו בדין חורי הוא אותו תשמיש שעסקו בו בסוגיא למעלה, דהיינו תשמיש של הילוך, דהתוס' דנו דלפי מה דהוכיחו לעיל שצידי ניחא תשמישתיה טפי מקרן זוית א"כ יקשה על צידי קושיית רבא, ואם הסוגיא כאן עוסקת בתשמיש של הצנעת חפצים א"כ כלפי"ז לא אמרו שצידי ניחא תשמישתיה טפי, אלא וודאי שדעתם דכאן הלא ניחא היינו כדהתם, ומעתה הדרא קושיין לדוכתה מאי קשיא ליה לרבא, ועוד דמשמע בגמ' שאילו היה ניחא תשמישתיה היה לו דין חורי רה"ר, ואם איירי בתשמיש של הילוך א"כ אדרבה דליהוי דין רה"ר.

והנראה בעזהי"ת, דעיקר כוונת רבא להוכיח לו מעיקר דין רה"ר דתשמיש שעושים אותו רק מכח הדחק ולא לכתחילה אינו חשוב להצטרף לרה"ר, ולמד מזה לחורי רה"ר, ויש ללמוד מזה דטעמא דרבא דלא חשובים כחורי היינו משום דתשמיש החורים הוא ע"י הדחק.

ואביי הסכים עם עיקר הטענה והודה דכשלא ניחא תשמישתיה אינם חשובים לחורי רה"ר, רק סובר דחורים שבכתלים חשובים ניחא תשמישתיהו ואין תשמישם רק ע"י הדחק.

**ו']** באור דעת הפי' קדמון.

בפירוש קדמון פי' טעם החילוק בין חורי רה"י לחורי רה"ר "שבני רשות היחיד דרכן להשתמש בחורין שלהן ולהניח בהן חפציהם ולפי' עשאום כרשות היחיד אבל בני רשות הרבים אין דרכן להשתמש בחורין ולא להצניע שם חפציהם מפני שיפחדו שמא יגנבו אותם עוברי דרכים ולפי' אינם כרשות הרבים" ונראה דאפשר לבאר עומק כוונתו בשני דרכים.

הא'- שאין דרכם להשתמש בחורים כרבים דכרבים אינו מועיל כלום דיגנבום, אלא עיקר תשמישו הוא בהצנע כיחיד, ולפי"ז טעמו קרוב לנמוק"י אלא שהוא נתן טעם אחר לטעם שאינו שימוש של רבים, וזה קצ"ע למה הוצרך לזה ולא כ' כהנמוק"י, ולכן נראה יותר כהדרך השניה.

הב'- ששימוש החורים אינו מדרך תשמישי הרה"ר דלכתחילה אינו ראוי לתשמיש ואין משתמשים בו אלא מתוך הדחק, וזה כפי' התוס' שביארנו.

**ז']** ביאור דעת ר' פרחיה.

כ' ר' פרחיה "יש מי ששואל ואומר, מה טעם נתנו דין חורי רשות היחיד כרשות היחיד ולא נתנו דין חורי ר"ה כר"ה. ויש להשיב ולומר שכיון שמנהג רשות היחיד שיהיו בו חדרים וגנז' וכולן נכללין בתורת רשות היחיד, ולפיכך שמו דין חורי רשות היחיד כרשות היחיד. ולפי שרשות הרבים אין המנהג להיות בו מקומות מיוחדים כלל, אלא דרכו להיותו דרך אחת ישרה, דאפילו יש בו עקמומית ואין דרך בני רשות הרבים להשתמש באותו מקום אלא ע"י הדחק בלבד, נשתנה דינה מרשות הרבים לכרמלית. לפיכך נתנו רז"ל לחוריו של ר"ה דין בפני עצמן, כמו שפירשתי".

ונראה מדבריו שאין חסרון בחורי רה"ר כהנמוק"י שתשמישם הוא תשמיש יחיד, דהרי נראה מדבריו שגם ברה"י בשביל שיהיה חורי רה"י כרה"י הוצרך לסברא שדרך היחיד שיהיו בו חדרים וגנזים ומבואר דלא דן מצד סוג התשמיש, ועוד דברה"ר תלה את הטעם שאין המנהג ואם החסרון היה בתשמיש שהוא של יחיד בעצם אינו ענין למנהג.

אלא הנראה מדבריו דיסוד הכח של החורים להיות כעיקר הרשות הוא מה שמטבע הרשות להתפשט למקומות אחרים, דאז מתפשטת גם לחורים, וממילא בחורים ל"צ את כל תנאי הרשות כיון שהם מכח עיקר הרשות שמתפשטת אליהם.

ובזה חילק בין רה"י לרה"ר דרה"י מטבעה ובעיקר שמה מתחלקת לחדרים וגנזים וממילא שייך לצרף אליה את החורים, אבל רה"ר מצד מהותה אינו להתפשט למקומות אחרים דהיא רק דרך 'אחת' שלא מתחלקת למקומות מיוחדים דהיינו שאין באותו שם של רה"ר עוד מקומות מלבד עיקר הדרך, ושהיא 'ישרה' דהיינו שגם בדרך האחת רק המקום ה'ישר' שבה דהיינו המקום שמוליך למקום שאליו היא מובילה, הוא בלבד רה"ר לאפוקי אם יש עקמימות מסוימת שמי שלא מפסיק את הילוכו לא נכנס אליה דבכך הוא סוטה מן הדרך [והיינו קרן זוית], אע"פ שמבני רה"ר הולכים לשם מחמת הדחק, מ"מ אינו רה"ר, וכיון שאין מטבעה של רה"ר להתפשט לחוץ ממנה ממילא לא שייך בה דין 'חורי', ודו"ק.

**ח']** ביאור הגמ' לפי' ר' פרחיה.

והנה מדברי ר' פרחיה מתבאר היאך פי' את השקלא וטריא ברבא ואביי בדין קרן זוית, דהרי בדבריו למד את דינו של רבא מדין קרן זוית וכמו שנתבאר בעז"ה.

וביאור הדברים דרבא הק' לאביי דאיך יתכן לומר שחורי רה"ר כרה"ר בזמן שבעיקר רה"ר מקום שתשמישו רק מחמת הדחק אינו נדון מכלל רה"ר, ומכאן הוכיח לו שברה"ר ל"ש התפשטות, ואביי ענה לו דשם לא ניחא תשמישתיה דהיינו דשם הוא יציאה מההילוך של עיקר רה"ר ומשא"כ כאן הוא מצטרף לעיקר ההילוך, ודו"ק.

**ט']** העולה מכל זה.

נמצינו למדים מכל זה, דבטעמא דרבא דחורי רה"ר אינם כרה"ר, ישנם ג' טעמים.

**הא'** דעת התורי"ד והנמוק"י, דטעמא דרבא משום שתשמישם הוא תשמיש יחידים ואינו יכול להצטרף לעיקר רה"ר.

**הב'** דעת התוס' והפי' קדמון, דטעמא דרבא משום דאין תשמישם מרה"ר אלא ע"י הדחק, ולכן אינם מצטרפים לרה"ר.

**הג'** דעת ר' פרחיה, דטעמא דרבא דרה"ר בעיקרה אינה מתפשטת וממילא ל"ש בה דין חורי.

ובדעת אביי לפי הגי' לפנינו נראה דלכו"ע טענת אביי שטענת רבא צודקת בקרן זוית שלא ניחא תשמישתה מתוך רה"ר ובזה נעשית מקום בפנ"ע ובכזה צירוף וודאי יש את טענותיו של רבא, אבל בחורין דתשמישם ניחא מעיקר רה"ר הרי הם מצורפים עם עיקר רה"ר, ובצירוף כזה אין את טענותיו של רבא.

##### חבורה - דין עמוד אם צריך חלל עשרה

**א']** בדין מחיצות שנינו שבית שאין בתוכו חלל עשרה אינו רה"י, ויל"ד אם הדין כן גם בעמוד.

ובעיקר דין זה מצינו מפורש בתורא"ש בסוגיין שכתב "דאפילו עמוד גבוה עשרה ורחב ארבעה אם היה עליו גג ובין הגג לעמוד פחות מעשרה אין העמוד קרוי רשות היחיד כיון שאין חלל עשרה עליו", ומאידך גיסא מצינו ברי"ף וברמב"ם וברא"ש ובטור שפסקו דחור ברה"ר למעלה מעשרה ורחב ד' דחשוב רה"י ולא אמרו דבעינן חלל עשרה, ולפו"ר יש כאן מחלוקת בדין זה.

**ב']** דעת רש"י אם צריכים חלל עשרה בעמוד.

ובסוגיין הגמ' הוכיחה דהמשנה איירי בכותל שאין בו חור דאי סלקא דעתך בכותל דאית ביה חור אמאי כזורק באויר הא נח בחור" והיינו מכח דהוי רה"י, ובטעם דהוי רה"י מצינו שני פירושים, שיטת רש"י דהוא מכח עצמו דהוי בגובה עשרה, ושיטת התוס' דהוא מדין חורי רה"י.

והנה לשיטת רש"י לפי"ד התורא"ש לכאורה יצטרכו שיהיה בחור חלל עשרה כדי שיהיה רה"י.

ובתורא"ש הק' ע"ז דא"כ איך חוקקין כולי האי בחור כל שהוא להשלימו לארבעה ולעשרה, ומכח זה חלק על פרש"י, וכה"ק התו"י יומא יא:, ולכאורה זה יוכיח שדעת רש"י של"צ חלל עשרה, מיהו באמת שמצינו בריטב"א בעירובין יא: שעמד על קושיא זו וכ' וז"ל "דבהא סגי כיון שיש כבר הכותל גבוה עשרה עד החור שיעור גובה רשות היחיד", וילה"ס בכוונתו אם כן הדין בכל מקום או שהוא מדין חוקקין.

עוד מצינו שהגר"ח [בגנזי הגר"ח ד'] הוכיח דוודאי לא איירי שיש לו חלל עשרה דא"כ לוקמה בחור שאין בו חלל עשרה, ועוד הק' דאם איירי שיש לו חלל עשרה הרי הוא חשוב רה"י גם בלי דין עמוד אלא מכח דג' מחיצות דאורייתא וא"כ אפילו למטה מעשרה נמי, ומכח זה הוכיח הגר"ח דבעמוד לא בעינן חלל עשרה.

ובטעם הדבר ביאר דרה"י ל"צ מחיצות לתוכו אלא סגי במה שיש מחיצות מבחוץ ולכן בעמוד ל"צ חלל עשרה, ורק בבית אם אין חלל אין מחיצות כלל דהקירוי מפסיק, עי"ש.

מיהו באמת נראה שאין אלו הכרחים כלל, דמה שהק' דנוקמה בחור שאין בו חלל עשרה לק"מ דזה בכלל קושיית הגמ' דלוקמה בחור שאין בו ארבעה דכל שאין בו ארבעה אין בו עשרה, ודחיית הגמ' על שניהם בשווה דסו"ס נימא חוקקין להשלים, דסתם משנה כר"מ וכדפרש"י להדיא, והגר"ח יסוד קושייתו היא על פי' התוס' דקושיית הגמ' היא מכח הסיפא, מיהו רש"י לא פי' כן.

וראייתו השניה דג' מחיצות דאורייתא ופשיט"ל דחורי רה"ר לא יכולים לבטל דין רה"י נראה דבאמת דין זה צריך תלמוד, ומצינו שמשמע ברי"ף ועו"ר שחור גבוה עשרה ורחב ד' שדינו רה"י לרבא מ"מ לאביי מכח דין חורי רה"ר אין לו דין רה"י.

וככל זה מוכח בתורא"ש שהוא הק' על רש"י מכח יסוד זה דבעינן חלל עשרה אפילו בעמוד, ובכ"ז לא הק' את קושיות הגר"ח.

**ג']** מיהו קצת צ"ע בכ"ז דהתורא"ש פשיט"ל דבעינן חלל עשרה וכ"מ בתוס' ובכ"ז מאידך גיסא ברי"ף ורמב"ם ורשב"א מוכח בפשיטות של"צ, ובפרט דהרא"ש גופיה והטור כ' כהרי"ף בלי שום פקפוק.

[[21]](#footnote-22)ובאמת שיתכן להעמיד יסוד שלא יהיה שום קושיא בפרש"י מלבד קושיית התורא"ש וכן שלא יהיה שום סתירה בראשונים, דבאמת בחור רחב ארבעה למעלה מעשרה אע"פ שאין בו חלל עשרה מ"מ הרי"ז רה"י, ובכ"ז בעמוד גבוה עשרה ורחב ארבעה אם יש עליו גג הממעט חללו מעשרה אינו רה"י, וטעם הדבר דכה"ג אמרינן חוקקין לכו"ע כיון שכבר יש לעמוד גובה עשרה ואינו מחוסר אלא חלל עשרה רואים את הכותל הסותם כמי שאינו, אבל אם יש גג הרי הוא ממעט את החלל ולא שייך לומר כמי שאינו, ועיקר חילוק זה מצינו בדין חוקקין בריטב"א בעירובין יא: שבבית שאין בתוכו עשרה א"א לעשות חוקקין בגג כיון שבזה הוא סותר את הגג, ונראה פשוט שכוונתו דווקא בכעין גג שמהותו לחלק את הרשויות, ודו"ק.

ולזה נתכוין הריטב"א שהבאתי לעיל שכתב "דבהא סגי כיון שיש כבר הכותל גבוה עשרה עד החור שיעור גובה רשות היחיד" והנה מדנתקשה היאך חוקקין לגובה עשרה משמע דדעתו בעלמא דבעינן חלל עשרה, דאל"כ מאי קשיא ליה מעיקרא, וא"כ נראה שתי' טעם למה חוקקין, והיינו כמו שנתבאר דכיון שיש לו כבר שיעור עשרה, הרי כבר יש לו סיבה להיות רה"י ולחקוק לגובה עשרה, ודו"ק.

ובדברים אלו ג"כ מתיישבים טענות הגר"ח דבאמת כשיש חלל עשרה וודאי לא הוי חורי רה"ר ומודה אביי, ורק בדין זה שבעצם אין כאן רה"י מצד עצמו רק מכח החוקקין בזה לאביי קודם דין רה"ר לדין רה"י ודו"ק.

וככל דברים אלו כ' הראש יוסף, ומכח זה כ' שבעצם ההכרח של תוס' להעמיד את הסוגיא בחורים מפולשים הוא רק לאביי דחורי רה"ר כרה"ר ולכן בכדי שהחור יהיה רה"י בעינן שיהיה לו חלל עשרה, אבל לרבא ל"צ חלל עשרה, וזה יסוד לפרש את דברי המג"א שכתב דלמסקנא לא איירי בחורים מפולשים.

מיהו כ"ז מהני לפרש את דברי ר' חייא, דלאביי בהכרח להעמיד בחור מפולש ולרבא לא, אבל סו"ס יקשה על המג"א מהשקלא וטריא בגמ' דאביי הכריח דלא איירי בכותל שיש בו חור מחור למעלה מעשרה, ומנ"ל דאיירי בחור מפולש, אלא בהכרח דמסתמא מיירי בחור מפולש ולכן הוק' לו, וממילא ה"ה לרבא, מיהו במשנה לרבא לא מעמידים כלל בחור, ולדברי ר' חייא לא ברור שיש טענה שמיירי בסתם חורין.

#### חורי כרמלית

##### מראי מקומות עירובין פז:

יש ללמוד הסוגיא מ"ותהוי כי חורי כרמלית" עד "במופלגת".

**ותיהוי כי חורי כרמלית** מבואר דהבינה הגמ' בפשיטות דיש חורין לכרמלית, וגם למסקנא פרש"י ושא"ר דהטעם דלא אחמירו בה כולי האי, והנה בעלמא בדין חורי רה"י לכו"ע כרה"י, אבל בחורי רה"ר נחלקו וקי"ל שאינם כרה"ר, ויל"ד חורי כרמלית למה הוא דומה.

וברש"י הביא כאן דין חורי רה"ר ומשמע דסוגיין כאביי, מיהו בבעה"מ הביא חורי רה"י וכ"נ משא"ר, ועוד יש ללמוד כבעה"מ ממה שדנו הראשונים [רשב"א ריטב"א או"ז קצב] כמאן הלכתא ולא הכריעו מכח חורי רה"ר.

מיהו יל"ע בזה בלשון הרשב"א בעבוה"ק עי"ש.

**ותיהוי כי חורי כרמלית** בכוונת קושיא זו מצינו שני דרכים בראשונים.

**א'** רש"י פי' דהקושיא היא על האמה שתחשב כחורי האגם שהוא רחב ד', ולפי"ז הקושיא על זעירי, וכך פי' בעה"מ והרשב"א והריטב"א, ולזה הסכים המאירי.

**ב'** ר"ח פי' דהקושיא על עיקר הברייתא שאסרה לטלטל מהאמה שהיא כרמלית לחלון שהוא רה"י, ומ"ט לא נדון את החלון לחורי הכרמלית, ולזה הסכים הראב"ד בכתוב שם, וכן המאירי הביא פי' זה בשם י"מ.

- ועי' במאירי שפי' דמיירי לפי"ז שהחלון בתוך עשרה לכרמלית, וטעמו לכאורה שאין חורי כרמלית למעלה מעשרה, וע"ע במאירי בסו"ד שקצת נראה שצריך שלא יהיה עשרה גם מבפנים והטעם יתכן משום דנעשה רה"י מצד עצמו ברחב ד' ואפילו בפחות מדין ק"ו.

- ונתחדש שמהני דין חורי לבטל דין רה"י.

- יל"ע אם לאחר שמביא את המים לחלון מותר לו להביאו משם לבית.

**הני מילי [**יס"ג **'התם'] בסמוכה הכא במופלגת** ביאור גמרא זו תלוי בשני הפי' של רש"י ור"ח.

**א'** לשיטת רש"י ודעימיה, היינו שהמקום הרחב מופלג מהחצר, וע"ע ברשב"א אופן נוסף.

- ובאופן שהיא סמוכה, עי' בריטב"א שמשמע שכה"ג חשיב חורי והברייתא לא חילקה משום דכך רוב האמות, מיהו ברשב"א כ' שלא פלוג.

**ב'** לשיטת ר"ח והראב"ד, פי' המאירי דהיינו שהאגפים הרחבים ג' או ד' מפסיקים בין האמה לכותל.

- וכ' המאירי וז"ל "ושמא תאמר והרי אף האגפים כרמלית ותהא החלון חורי כרמלית מצד האגפים כתבו גדולי המפרשים שהחלון אינו עשוי לאגפים אלא לאמה למלאת ממנה ומעתה אין הכותל טפלה לאגפים להיות חלון שבה חורי אגפים אלא חורי האמה אלו היתה סמוכה לו".

**ודע** שמסוגיא זו יש ללמוד דאין חורין לרה"י אם הם מופלגים מהרשות, וכך למד מכאן הגר"א בביאורו בסי' שמה סט"ז סקמ"ג.

- והשיעור דנחשב מופלג מבואר בריטב"א דהיינו ד' טפחים [ועי' לשונות רש"י והרשב"א דג"כ משמע שלא פחות מד' טפחים], מיהו לפר"ח והמאירי עולה דהיינו ג' טפחים שהרי לת"ק בשלשה כבר אסור למלאות וצריכים לומר שאין שם חורי.

**לענין הלכה:**

דעת הרשב"א והריטב"א שהלכה שאין חורין לכרמלית, מיהו הריטב"א כ' שיש שיטות שפסקו דיש חורין לכרמלית.

**דעת הרמב"ם:**

עי' היטב ברמב"ם פט"ו הי"ד ודבריו לכאורה בנויים על הסוגיא שלנו, מיהו צ"ב איך למד, ועי' או"ש שפי' דהיינו כפר"ח, מיהו דבריו תמוהים שברמב"ם משמע להדיא שכל מה שהותר בתוך שלשה היינו כשאין באמה כשיעור, ולכן נראה להיפך דהרמב"ם התיר מדין תוך שלשה לכותל חשוב כחורי רה"י, וכן פי' בפי' קדמון ממצרים, אלא שצ"ע היאך ביאר את הגמ'.

**לשונות הראשונים**

**עבודת הקודש שער ג' סימן א'**

"חורי הכרמלית אינן ככרמלית שאין לרשויות חורין אלא לרשות היחיד בלבד"

##### הערות

**א'] חורי קרפף** יל"ע למאי דקי"ל שאין חורין לכרמלית בדין חורין בקרפף שהרי הם רה"י מכח חורי רה"י ואינם כרמלית כיון שאין חורי לכרמלית אם מותר לטלטל מהקרפף לחור, ונראה פשוט שמותר דאין בו דין רה"י יותר מעיקר הקרפף, ועדיין יל"ע לטלטל מהחור לכרמלית אחרת, וגם בזה נראים הדברים שמותר.

ועדיין יל"ע בחור שמצד עצמו הוא רה"י אבל עכשיו דינו להיות חורי רה"י אם מותר לטלטל ממנו לקרפף, ולכאורה זה תלוי אם מדרבנן יש מחיצות ורק אסרוהו או שאין כאן מחיצות כלל.

**ב'] חורי במבוי** ילה"ס בכל הנ"ל כקרפף, אלא שנתחדש בו שהוא רה"י גמורה אלא שאינו מתוקן ואינו נדון כמי שאין בו מחיצות.

#### חורי רשות היחיד

##### מראי מקומות - זיזין שלפני החלון, עירובין צח:

בסוגיא זו יש שלשה ענינים, הא' דין טלטול לזיז מדרבנן מחמת גזירה שיפול. הב' דין טלטול לזיז מצד איסור חצירות. הג' דין הזיז בהלכות רשויות ובכללו חורי רה"י.

ושני הענינים הראשונים נברר אותם בעז"ה במקומם [הא' בדין הוצאה דרבנן. והב' בדיני חצירות] וכאן אציין רק את הנוגע לדין רשויות.

**זיז שלפני חלון נותנין עליו ונוטלין ממנו בשבת** נפרט תחילה את הדינים העולים מסוגיין הנוגעים לרשויות, ואח"כ נבאר את טעמי הדינים.

**א']** זיז רחב ד' למעלה מעשרה, בזה מבואר שמצד דיני רשויות מותר להוציא אליו מרה"י אפילו ברחב ארבעה, ואינו נדון ככרמלית, ויש לדקדק היטב אם יש ללמוד מכאן דזיז רחב ד' שגבוה י' חשוב רה"י.

ועוד מבואר לשיטת הראב"ד והרשב"א שזיז התחתון שרחב ד' אוסר את הזיז העליון שנמצא באוירו אם העליון אינו רחב ד'.

**ב' וג']** זיז למטה מעשרה, בזה מבואר בברייתא בגמ' שאסור, ונחלקו הראשונים באיזה רוחב הזיז המדובר, דלפרש"י איירי בזיז רחב ד' דבזיז שאינו רחב ד' לעולם אסור, ואף לשיטת התוס' ביאר הריטב"א דאיירי דאיירי בחור רחב ד' ובכלים שאינם נשברים וכבסיפא ולא כרישא, וכ"מ בתור"פ, וכ"כ התורי"ד והריא"ז דהאיסור משום דהוי כרמלית.

ומאידך הרשב"א והמאירי פי' דלשיטת התוס' איירי בזיז שאינו רחב ד' [והיינו לשיטתם בביאור הסיפא דלא כתוס'] וכך מבואר ברמב"ם [פט"ו ה"ו, ודע שבספר הבתים שער ט' משערי איסור הוצאה כ' שמותר לדעת הרמב"ם כשאינו רחב ד' ולא ידעתי איך יתכן לפרש כן בדבריו] ובאהל מועד [שבת יב יט].

[ודע שלפי מה שפי' התוס' דהברייתא איירי בחורין אין לנו שום מקור לדין זה בזיזין, ולומר שגם בחורין אסור הוא חידוש גדול, וזה מטה לפי' הריטב"א בברייתא].

ובעז"ה כשנבאר את הטעמים לאסור נאריך קצת בעוד מקורות לאסור.

ועכשיו נפרט בעזהי"ת את טעמי הדינים.

**א']** יל"ד דין זיז למעלה מעשרה ורחב ארבעה, ומצינו בסוגיא שני הלכות הנוגעות לזה.

הא'- דמותר להוציא אליו מרה"י, ויל"ד הטעם שאינו כרמלית שהרי אין לו מחיצות, והנה נחלקו הראשונים בדין מקום ד' למעלה מעשרה שאין לו מחיצות אם הוא כרמלית או מקו"פ, ועיקר זה בריש פרק כל גגות עי"ש בתוס' פט וברא"ש שם, והעולה שם שלדעת רש"י והרא"ש חשוב ככרמלית וכ"פ הטוש"ע [שמה טז], ולדעת הירושלמי חשוב מקו"פ ודעת התוס' שבבבלי לא מצינו סתירה לזה, וכ"ד הרשב"א בעבוה"ק [ש"ג ס"א].

והנה לשיטת הרשב"א ברור שהזיז אינו כרמלית כיון שאין כרמלית למעלה מעשרה, וא"כ אין ראיה מכאן לדין זיז רחב ד' בגובה י' אם חשוב רה"י, אבל לשיטת הרא"ש יש לדקדק מסוגיין דהזיז חשוב רה"י.

מיהו הבית מאיר יצא לדון שגם לשיטת הרא"ש דגג הוי כרמלית יש מקום לדון שכ"ז דווקא בגג אבל זיז נדון כתלוי באויר וכחילוק שמצינו בריטב"א בדין כלים שאינן נשברים לפרש"י.

הב'- שלדעת הראב"ד והרשב"א הזיז אוסר את הזיז העליון שנמצא באויר שלו [אם העליון אינו רחב ד'] ומבואר ברשב"א להדיא דהטעם משום דרה"י עולה עד לרקיע, ולמדנו שהזיז חשוב רה"י

הטעם שהזיז חשוב רה"י, ומצינו בזה ב' דרכים:

הא' ברשב"א בעבוה"ק דעתו דכל זיז רחב ד' וגבוה י' היוצא מרה"י חשוב חורי רה"י.

הב' תוס' [פט:] והטוש"ע [שנג] העמידו דמיירי שהחלון פתוח לו.

ובעיקר דין נאריך בעזהי"ת בדין המזחילה.

**ב']** דין זיז שאינו רחב ד' והוא למטה מעשרה, נתבאר שלדעת הרמב"ם והרשב"א עולה מהסוגיא שאסור לטלטל אליו מהבית, וכבר תמה ע"ז הרשב"א מ"ט והרי הוא מקו"פ, [ובאמת שבעבוה"ק בדין הזיזין בשער ג' ס"ה לא דיבר להדיא בדין זה, ויש לדקדק שם היטב דשמא יתכן להוכיח שם את דעתו], ומ"מ ברמב"ם פסק שאסור, וכן מבואר במ"מ פט"ו ה"ג בדין מזחילה, ויל"ד מה הטעם דאינו חשוב כמקו"פ.

ובמאירי כ' "ושמא מגזרת רוחב ארבעה הוא" וצ"ב מ"ש דכאן גזרו טפי מעלמא [וכעין זה הק' הביאור הלכה בסי' שנא בדין צינור שגזרו בו לפרש"י, מיהו גם שם גזרו דווקא בגבוה י'].

ועי' בב"י שנג שפי' דהוא מטעם דזכו ביה רבים, ודבריו צ"ת, ובפרט שיש לתמוה לדבריו מאי שנא מכל עמוד ברה"ר שאינו רחב ד' שנדון כמקו"פ ומותר לטלטל ממנו לרה"י, וכבר תמה בזה הבית מאיר, עי"ש מה שתי', ולדבריו עולה שכל עמוד שאינו סמוך לרה"י אסור לטלטל ממנו לרה"י, וכ"ז חידושים גדולים.

מיהו באמת נראה שעיקר טענת הב"י בזיז הוא שכיון שהוא באויר רה"ר אינו נאסר עם רה"ר דהוא חלק מרה"ר, אבל עמוד נחלק הוא מרה"ר, ויסוד סברא זו מבוארת ברמב"ן בשבת ק: בדין זיז היוצא מן הספינה שכ' וז"ל "י"ל דאויר כרמלית הוא ואין הוצאת זיז [נ"א הנחת הזיז] כלום" וכ"נ מדברי רש"י שבת ד: דהעמיד את המחלוקת של זורק ונח בזיז בדין ד' אמות של רה"ר והתוס' שם תמהו עליו דממנ"פ אם בתוך שלשה לכו"ע צריך להיות חייב דהוא כקרקע, ואם למעלה הוי מקו"פ או כרמלית, ובדעת רש"י יתכן שיש חילוק בין דבר העומד באויר לעמוד.

וכ"נ מדברי בעה"מ בעירובין לג שנקט דיש איסור ד' אמות בדבר המונח ע"ג נוף האילן.

ומ"מ אמנם שמכל הנך רואים שזיז באויר אין לו דין מקו"פ לענין להוציא ממנו לרה"י אלא חשוב כרה"ר [ולא ככרמלית], מיהו נראה שיל"ד היטב דיש שהוא מדרבנן ויש שהוא מן התורה.

דברש"י בשבת ד: ובבעה"מ בעירובין הוא מהתורה ובדברי הב"י בביאור הרמב"ם והמ"מ יתכן שהוא רק מדרבנן.

ולגבי דין תורה מצינו בכמה מקומות בראשונים שחולקים דהוי מקו"פ, דזה דברי התוס' בשבת ד: וכך דבריהם ודברי שא"ר בשבת ה. בדין כלכלה שבידו, וברשב"א בעבוה"ק ש"ג ריש ס"א בדין ענפי אילן [ושם קצת משמע שגם מדרבנן חשוב כמקו"פ ומותר להוציא לרה"י, ויל"ע שם היטב].

**ג']** דין זיז רחב ד' שלמטה מעשרה, אם טעם ההיתר למעלה מעשרה משום דאין כרמלית למעלה מעשרה דין זה פשוט דכה"ג הוי כרמלית, ואם טעם ההיתר הוא מטעם דנעשה חורי רה"י כסברת הרשב"א א"כ ג"כ פשוט דבעינן שיהיה למעלה מעשרה.

מיהו אם טעם ההיתר משום דנעשה חורי רה"י מכח החלון, יש לדקדק הטעם שבתוך עשרה א"א להתירו מטעם חורי רה"י, וכבר עמדו בקושיא זו המג"א [שנג סק"ד] והגר"א [שנג ס"ק ד] ולמדו מזה שאין דין חורי רה"י כשהם מפולשים לרה"ר בתוך עשרה, ומכח זה תמהו על הרמ"א שמוכח מדבריו שחור מפולש הוי רה"י, וביישוב קושייתם מצינו באחרונים כמה דרכים.

**א'** הנהר שלום [שנג סק"ג] והאליה זוטא [שנג סק"א] והבגדי ישע והמאמר מרדכי ושו"ע הרב חילקו בין חור לזיז דזיז הוא באויר רה"ר משא"כ חור שהוא בתוך כתלי רה"י, ולזה נראה דנתכוין התוספת שבת [שנג סק"ה].

**ב'** אבן העוזר תי' דכל דברי הרמ"א הם לחיוב אבל מדרבנן אסור כיון שנפרץ למקום האסור וכ"ש שזיז נפרץ למקום האסור [ודע דכדבריו נקט הגרעק"א בגליון השו"ע שנה ד על המג"א סקי"ג].

**ג'** הבית מאיר [שנג] חילק חילוק נוסף בין זיז לחור, דחור ניחא תשמישתיה גם לבני רה"י ולכן אין בכח בני רה"ר לדחותו, אבל בזיז ניחא תשמישו דווקא לבני רה"ר ולא ליחיד, ולכן הם דוחים את היחיד, מיהו הוא עצמו כ' ע"ז שהוא דוחק והעדיף את פי' אבן העוזר על שלו.

וכדרך חילוק זה חילק גם הנשמת אדם [מז ג] עי"ש.

**תוספות ד"ה 'ומשתמש'** לפר"י מבואר לכאורה בתוס' דחורין שפונים לרה"ר הוי רה"י כשיש חלון, וזה חידוש גדול, מיהו עי' בביאור הגר"א שמה סוס"ק ו' שפי' דברי התוס' בחור מפולש.

**לשונות הקדמונים**

**עבודת הקודש ש"ג סימן א'**

"המקיף מקום ארבעה במחיצות גבוהות עשרה בין בכרמלית בין ברשות הרבים, אף על פי שאין רוחב המחיצה אלא כל שהוא עובי ראש המחיצה נדון משום רשות היחיד גמור, לפי שהמחיצה עושה את המקום רשות היחיד וכל שעושה את אחרים רשות היחיד בדין הוא שיעשה את עצמו רשות היחיד וכל שכן[[22]](#footnote-23).

חורי רשות היחיד הרי הן כרשות היחיד. ומהו שיקרא חורי רשות היחיד, חור שבכותלים של רשות היחיד ועוברין כלפי פנים אף על פי שהן למטה מעשרה טפחים ואין רחבין ארבעה על ארבעה.

היו בהן חורין פתוחין כלפי חוץ ואין עוברין כלפי פנים, בין פתוחים לרשות הרבים או לכרמלית אין אלו רשות היחיד אלא נידונין לפי גובהן ורחבן. כיצד, אינן גבוהין שלושה פתוחין לרשות הרבים כרשות כרבים, לכרמלית ככרמלית. גבוהין שלושה ומשלושה ועד עשרה ורחבן ארבעה הרי אלו ככרמלית. גבוהין עשרה ורחבין ארבעה הרי אלו כרשות היחיד. אין בהן ארבעה כל שגבוהין שלושה הרי אלו מקום פטור.

דף רחב ארבעה היוצא מכותל של רשות היחיד, בזמן שגבוה עשרה הרי הוא כחורי רשות היחיד אף על פי שיש תחתיו בקיעת גדיים. יראה לי שאין בקיעת הגדיים מעכבת בחורין אלא ברשות עצמה שלא לעשות רשות היחיד, ובזה יפה כח החורין מכח הרשות. והדין נותן שהחורין נגררין אחר הרשות ואינן עיקר הרשות, אבל לעשות עיקר רשות היחיד אינה עד שתהא רשות שלמה שלא תהא בקיעת גדיים עוברת תחתיה.

לפיכך דף היוצא מכותל שאינו מוקף לרשות היחיד ואין ברחבו ארבעה אף על פי שיש ברוחב הזיז ארבעה על ארבעה וגבוה עשרה אין זה רשות היחיד, והרי זה כנועץ קנה ברשות הרבים ונתן טרסקל על ראשו שאינו נדון משום רשות היחיד אלא כאויר ומקום פטור.

דף היוצא מכותל רשות היחיד ואין ברחבו ארבעה כל שסמוך לראש הכותל או לחלון שבכותל תוך שלושה, אם אינו בולט חוץ לכותל שלושה הרי זה נדון משום חורי רשות היחיד. היה יוצא למטה משלושה או שהיה בולט לחוץ שלושה הרי זה מקום פטור.

היה הדף ארוך ארבעה ונתן אורכו לאורך הגג או לאורך החלון אף על פי שאין ברחבו ארבעה ורחבו בולט חוץ לשלושה, הרי זה כחורי רשות היחיד שהגג או החלון משלימין אותו לארבעה.

חורי רשות היחיד יש להם גובה ואין להם עומק, עשויין הן להשתמש על גביהן ולפיכך רואין אותן מלאין עד לרקיע, ואין עשויין להשתמש תחתיהן כדרך שאדם משתמש ברשות היחיד עצמו ברומו ועומקו, ולפיכך אין לחורין עומק ואין בקיעת גדיים ולא אפילו בקיעת רגלי אדם מעכבת בהן כמו שאמרנו.

בית שאין תוכו עשרה אף על פי שגגו משלימו לעשרה תוכו כרמלית כמו שיתבאר, חקק בתוכו ארבעה על ארבעה והשלימו לעשרה מותר להשתמש בכולו כרשות היחיד, לפי שעשה כל הבית שאין בגובהו עשרה כחורי רשות היחיד"

**עבודת הקודש שער ג' ס"ה**

דף שלפני החלון היוצא על האויר שעל רשות הרבים, אם היה למעלה מעשרה ורחב מארבעה משתמש עליו ואפילו רחוק מן החלון שלושה טפחים, שאין רשות הרבים והכרמלית תופסין למעלה מעשרה טפחים. ולפיכך אפילו היו שם כמה זיזין לאדם אחד משתמש בכל הכותל עד עשרה טפחים התחתונות, היה למטה מעשרה טפחים אסור להשתמש בו, מפני שהוא ככרמלית ונמצא משתמש מרשות לרשות.

היה זיז אחר לאדם אחר תחתיו רחב ארבעה ואין העליון רחב ארבעה, העליון אסור לפי שאויר התחתון עולה עד לרקיע ועליון באוירו של תחתון, למה הדבר דומה למוציא זיז על חצר חברו, שאסור להשתמש בו בכלים ששבתו בתוך ביתו עד שיערבו, היו שניהם רחבים ארבעה, זה משתמש בשלו וזה משתמש בשלו, למה הדבר דומה לבית ועליה של שנים.

היה התחתון רחב ארבעה והעליון אינו רחב ארבעה, אם הוא כנגד החלון ותוך שלושה לחלון, החלון משלימו לארבעה והרי הוא כחורי רשות היחיד, ואם לא היה כנגד החלון, אסור להשתמש עליו כמו שביארנו.

כל דף שאמרנו שהוא מותר להשתמש עליו, יש מי שהורה שאין נותנין עליו אלא כלים הנשברים ככלי חרס וכלי זכוכית קערות וכוסות וצלוחיות וכיוצא בהן, שאם יפלו לרשות הרבים ישברו. אבל אוכלין ושאר כלים, אסור חוששין שמא יפלו לרשות הרבים ויכניסם. ויש מי שהחמיר עוד לאסור אפילו כלים הנשברים עד שיהא הדף רחב ארבעה, שכל פחות מארבעה אינו מקום חשוב להניחה ובודאי עשוי ליפול כל מה שהניח עליו, והרי זה כזורק בידים מן החלון לרשות הרבים. וזו חומרא יתירה, שאם אתה אומר כן שלא יתן אלא בדף ארבעה, אפילו בגג רחב, לא תתיר אלא כלים המשתברין ואינו. לפיכך הדעת נוטה שכל שרחב ארבעה נותנין עליו אפילו אוכלין ושאר כלים, וכלים המשתברין אפילו בדף שאין בו ארבעה, כי לא אמרו כלים המשתברין אלא בדף שאינו רחב ארבעה.

דף שהיה יוצא על אויר כרמלית, כל שהוא גבוה עשרה לעולם מותר, בין רחב בין קצר ואפילו כלים שאינן משתברין, שאין גוזרין בכרמלית שגזירה לגזירה היא.

במה דברים אמורים בשאין תחתיו דף אחר לחברו גבוה עשרה ורחב ארבעה, ואם יש שם אחד לחברו רחב ארבעה אסור, שכל גבוה עשרה ורחב ארבעה תופס עד לרקיע, ולפיכך לעולם העליון אסור עד שיהא רחב ארבעה או שיהא כנגד החלון כמו שביארנו"

**אהל מועד שער השבת דרך יב נתיב יט**

"זיז על פי החלון ויוצא לרה"ר נותנין עליו ונוטלין ממנו בשבת כלים שנשברים אם נופלים והוא שיצא הזיז למעלה מיו"ד ובזיז שהוא רחב ד' אין חוששין שמא יפול מותר"

**ריא"ז הלכה ב'**

"ז. היו הזיזין סמוכין לארץ פחות מעשרה והיו רחבים ארבעה טפחים, לא ישתמש בהם דרך חלונו, לפי שהן כרמלית והרי הוא כמטלט' מרשות היחיד לכרמלית"

**לבוש שנג ס"ב**

"זיז דהיינו דף הבולט מן הכותל לרשות הרבים, אם הוא למעלה מי' טפחים ויש בו ד' על ד' וחלון הבית פתוח לו, משתמשין עליו בכולו אפילו שלא כנגד החלון, ובכל מיני כלים אפילו בכלים שאין נשברים אם יפלו, ולא חיישינן דילמא יפלו ואתי לאתויי דהא הזיז הזה הוא רשות היחיד בפני עצמו, ולא גרע מחדר בפני עצמו שמשתמשין בו מן הבית לחדר בכל מיני תשמישין ובעשרה התחתונים אסור להשתמש בהן מן הבית בין יש בו ד' על ד' בין אין בו ד' על ד', אף על גב דכשיש בו ארבעה הוא רשות היחיד ובאין בו ארבעה הוא מקום פטור, ובתרווייהו הוי ליה לבעל הבית מותר להשתמש, מ"מ כיון שהוא בתוך י' שהם רשות הרבים כבר זכו בו רבים להשתמש עליו ועשאוהו רשות הרבים ואסרו על בעל הבית להשתמש עליו".

**מגן אברהם שנג סק"ד**

"**למעלה מי'**. צ"ע כיון דחלון הבית פתוח לו תוך י' א"כ אפי' למטה מי' הוי רה"י דהוי חורי רה"י כמ"ש סי' שמ"ה ס"ד בהג"ה ואי מיירי שאין החלון סמוך לו אפי' למעלה מי' הוי כרמלית כמ"ש שם סי"ז וכ"כ הטור והרא"ש ע"ש וצ"ע"

**בגדי ישע שנג [על דברי המג"א]**

"הנה כבר דחיתי דבריו לעיל באריכות וגם אין דומה לכאן כלל שם הוא החור בתוך הבית ויכול לפלפל בזה אם נקרא רה"י אבל כאן שהוא באויר ר"ה כבר זכו בו בני ר"ה כאשר מבואר בהרב"י ושאר מחברים וא"כ תימא גדולה על המג"א"

**שולחן ערוך הרב שנג ס"ב**

"ואם הזיז הוא למטה מעשרה מן הארץ כיון שהוא באויר רשות הרבים זכו בו רבים ואוסרים הם על בעל הבית להשתמש בו דרך חלונו אף על פי שהוא פתוח לו תוך שלשה בין שיש בו ד' על ד' בין שאין בו והוא הדין אם הוא בולט לאויר כרמלית תוך עשרה לארץ"

**שולחן ערוך הרב שנג קונטרס אחרון אות ב'**

"זכו כו'. עין מג"א ולא קשה מידי דדמי למ"ש בסי' שס"א ס"א וי"ל דדוקא עשיית סולם הוה גילוי דעת ע"ש בב"י וט"ז אבל לא פתיחת החלון דבלאו תשמיש הזיז פותחין חלונות להאיר.

ועיין אליה זוטא שחלק בין חורין לזיז ומוכרח הוא מסי' שס"א וממ"ש ב"י בשם הריטב"א דתשמיש הרבים אוסר על בעל הבית אלא דס"ל הכי אפילו בלמעלה מי' בב' זיזין ואנן לא קי"ל הכי.

ועיין בגמרא דף פ"ה ע"ב דס"ד דאויר רשות הרבים שלמטה אוסר למעלה למ"ד אדם אוסר על חבירו דרך אויר אלא דקיי"ל דאינו אוסר דרך אויר דהיינו בזריקה כגון למעלה מעשרה אבל למטה מעשרה אף למסקנא אסרי בני רשות הרבים כל דבר שהוא באויר רשות הרבים משא"כ חורין דבסי' שמ"ה שאינן באויר רשות הרבים"

**עטרת צבי שנג סק"ה**

"**למעלה מעשרה.** דאי למטה מי' הרי הוא כרשות הרבים אם אין בו ד' על ד', ואם יש בו הרי הוא ככרמלית, ואעפ"י שמשתמש עליו בעל הבית, מ"מ כיון שגם בני רשות הרבים משתמשים עליו זכו בו רשות הרבים. ומזה נראה לפענ"ד בחורין הכותל ולמטה מי' ומשתמשים בו בני הבית וגם בני רשות הרבים הוי כרשות הרבים. ועיין לעיל סי' שמ"ה סעיף ז'"

**אבן העוזר שנג**

"**זיז הבולט מן הכותל לרשות הרבים למעלה מעשרה וכו' וחלון הבית פתוח לו משתמשין עליו**. וכתב מ"א [ס"ק ד] צ"ע כיון דחלון הבית פתוח לה הוי חורי רשות היחיד דהוי כרשות היחיד, ואפילו למטה מעשרה כמו שכתוב סימן שמ"ה סעיף ד' ע"ש. ופשוט הוא דאין כאן שום קושיא כלל, דודאי לענין לזרוק מרשות הרבים עליו הרי חורי רשות היחיד לחייב עליו, אבל ודאי פשוט דלא עדיפא מחצר שנפרצה מצד אחד לרשות הרבים, ואף אם נשארו גידודין פחות מעשרה על פני כל המחיצה, אפילו הכי נעשה כרמלית, הואיל ונפרצה במלואה מצד אחד למקום האוסר דהוא רשות הרבים, וקל וחומר האי זיז אי הוי למטה מעשרה הוי נפרצה לרשות הרבים משלשה צדדים, דאסור ודאי לטלטל מזיז זה אל חלון הבית, לכן צריך למעלה מעשרה ואז הוי נפרצה למקום פטור"

**מאמר מרדכי שנג סק"ג**

"**למעלה מעשרה** הקשה הרב מ"א דכיון שחלון הבית פתוח לו א"כ אפי' למטה מעשרה (במ"א נדפס בטעות וצ"ל כמ"ש) הוי רה"י דחורי רה"י הוא כמבואר סי' שמ"ה ס"ד והניחו בצ"ע י"עוש ואפשר לחלק דדוקא התם דמיירי בעובי הכתלים ממש דשייך טפי לבני רה"י אמרי' דאף עפ"י שהם מפולשים והם למטה מעשרה אפ"ה הוו רה"י כמ"ש הרב מ"א שם אבל הכא דמיירי בדף הבולט בתוך אויר ר"הר שייך טפי לבני ר"הר ומש"ה בעינן שיהא למעלה מעשרה וכו'"

**תוספת שבת שנג ס"ק ה'**

"**וחלון הבית פתוח לו** דאז הוי כרשות היחיד כמ"ש סימן שמה סי"ו אבל אם הוא למטה מי' אז כבר זכו בו בני רשות הרבים ואוסרים עליו כמ"ש בסמוך דלא כמ"ש המג"א בזה"

##### הערות - זיזין שלפני החלון, עירובין צח:

**א']** הרשב"א נקט שזיז בתוך עשרה לאביי נדון כחורי רה"ר, וצ"ב מ"ט יהיה נדון כחורי ולא כעמוד שאין לו דין חורי רה"ר לכו"ע.

**ב']** כ' הרי"ף "האי זיז דמפיק ליה לרה"ר למעלה מי' טפחים דקי"ל דרה"ר ליתא אלא עד י' טפחים אבל למעלה מעשרה טפחים מקום פטור הוא הלכך נותנין עליו ונוטלין ממנו בשבת כיון דבהדי רשות היחיד הוא כרשות היחיד דמי" וסיום דבריו צ"ת מה כוונתו ולמה הוצרך לכך, דהרי למעלה מעשרה הוא מקו"פ וכמו שכ' בתחילה, וצ"ע.

וביותר יל"ע בדברי ר' ישמעאל בן חכמון שהוסיף על דברי הרי"ף "אע"פ שאין בו רוחב ארבעה על ארבעה כרה"י דמי".

ובאמת כדברי הרי"ף שהוא מטעם רה"י כ' רש"י אלא שברש"י יתכן שהוא מטעם דס"ל דיש כרמלית במקום שנמצא למעלה מעשרה, מיהו בגר"א צ"ע שנקט ברש"י כאן דמדין מקו"פ הוא וא"כ למה הזכיר רה"י, וביותר הגר"א עצמו כשביאר את השיטות שאינו מדין חורי רה"י כ' "דלמטה מעשרה כרמלית הוא אבל למעלה מעשרה הוא רה"י"

**ג']** הב"י ועוד פוסקים ביארו בטעם דזיז שאינו רחב ד' אסור בתוך עשרה משום דזכו ביה רבים, ויל"ע אם היא סברא לעשותו רה"ר כעין דין עמוד ט' או שהוא דין אחר, ויל"ע אם היא סברא לעשותו רה"ר מדאורייתא.

**ד']** הפוסקים ביארו בדין זיז רחב ד' הסמוך לחלון שאין בו דין חורי משום דהוא באויר רה"ר וזכו ביה רבים, והנה בלי סברא זו היה לו דין רה"י מהתורה, ויל"ע אם סברא זו מועילה להפקיע את הרה"י מהתורה.

**ה']** דע שברי"ו [יב ה, עג ב] לא הזכיר שדווקא באופן שהזיז גבוה עשרה.

##### מראי מקומות - מזחילה וצינור, עירובין צט:

בסוגיא זו נתחדשו כמה דינים וחילוקים בדיני הרשויות, ועוד נתחדש בסוגיא זו חידושים בהלכות הוצאה, וכאן נעסוק בדיני הרשויות העולים מהסוגיא, ובדיני הוצאה מדרבנן נברר את החלקים השייכים לדיני הוצאה.

כיון שהדינים והחילוקים רבים נעמיד תחילה את הדינים והחילוקים עם ראיותיהם בקצרה:

###### א'] דין תוך שלשה סמוך לגג בכותל עצמו

**א' עיקר הדין** נתחדש בסוגיא "דכל פחות משלשה סמוך לגג כגג דמי", ולכן אסור לצרף למזחילה שהיא תוך שלשה, ויל"ד אם איסור זה נאמר גם בלי מזחילה דאסור לצרף לכותל, ובפשטות הברייתא שהביאה הגמ' נראה שאסור מדלא הוזכרה מזחילה, ובתוספתא [פ"ו הי"ד] מפורש שאסור לצרף עם הכותל מיהו לא הוזכר שגם תוך שלשה אסור.

ומצינו ברמב"ם מפורש שאסור, וביאר המ"מ שזה כפי גירסתו במשנה 'ומכל מקום' דהיינו מהכותל, ובמאירי ובפי' הר"ח בן שמואל נראה שהבינו דאין משמעות כלל למזחילה להרמב"ם דהאיסור במזחילה הוא משום דכולה תוך שלשה לגג ואסור לצרף תוך שלשה לגג, וזה א"ש טפי שלא הזכירה הרמב"ם.

וכן הרשב"א בעבוה"ק פסק לאיסור, וכ"נ בתורא"ש שהבין בתוספתא עי"ש שהוצרך לתת טעם למה התוספתא איירי בלמעלה מעשרה [ואם איירי במצרף סמוך לגג הכותל ממש א"כ פשיטא שלא שייך בתוך עשרה דאינו רה"י].

**ב' גדר האיסור** יש לדקדק אם היא הלכה בהלכות רשויות שהמזחילה נדונת כרה"י או באיסור הוצאה שכיון שהמזחילה נדונת כחלק מהגג כשמצרף ידו אליה נדון כמצרף מהגג.

ובכ"ז לכאורה משמע שהיא מחלוקת ראשונים והארכתי בזה בחבורה והמסקנא שם שאין מחלוקת אלא גדר האיסור הוא שמקום זה טפל לגג והנמצא שם כנמצא בגג ומכח זה נדון כנמצא ברה"י, ולכן שם איסורו כנוטל מן הגג.

**ג' מהתורה או מדרבנן,** יש לדקדק אם דין זה הוא אסור מהתורה או מדרבנן, ובפי' קדמון מפורש שהוא מדרבנן.

**ד' צירוף בתוך עשרה**, בדין צירוף בתוך עשרה דעת הרמב"ם והתורא"ש שמותר אפילו תוך שלשה לכותל, וטעם הרמב"ם ביאר המ"מ משום ש"אין פחות משלשה לגג ממעט דין רה"ר שאין זה לבוד גמור ואם באנו לדונו כגג נמצא חומרו קולו לענין הזורק מרה"י", והתורא"ש התיר כאן אפילו שבמזחילה אסר משום דהוא ממש אויר רה"ר.

ומאידך ברשב"א בעבוה"ק משמע להדיא שאסור אפילו בכותל עי"ש.

ועמש"כ בספר הבתים.

**ה' מים שאינם ניגרים**, יש לחקור במים שיורדים באויר ולא ניגרים על הכותל אם יש איסור מצרף, ולכאורה הוא תלוי במה שחקרנו מעיקרא שאם גדר האיסור שדינו כרה"י לכאורה וודאי בעינן ניגרים שרק בכך הם נדונים ע"ג הכותל, ואם גדר האיסור משום דנדון כמצרף מהגג יש לחקור בזה, ולפי מה שהסקנו שאין כאן מחלוקת וגדר האיסור הוא משום דמקום זה חשוב כגג וזה כל שם איסורו א"כ מסתבר שבעינן ניגרים.

ועי' ברשב"א בעבוה"ק שבדין זה נקט לשון ניגרים ויתכן שהוא בדווקא [דבמזחילה כ' מקלחים].

**ו' דבילה שמינה,** יש לחקור בדין דבילה שמינה הדבוקה בכותל תוך שלשה לגג אם מותר לקחתה לרה"ר.

ונראה דאם נפרש דגדר האיסור שנדון כמצרף מהגג וודאי מותר דלא שייך כאן כלל, אבל אם גדר האיסור משום שנדון כרה"י ובפרט לפי מה שהסקנו שהוא כמונח בגג שהוא רה"י יש לדקדק אם היינו דווקא לגבי מה שבא מהגג או שדינו כן לכל ענין, ולכאורה אין חילוק ובפרט לפי מה שנראה במ"מ שמותר ליטול משם לרה"י, ועדיין צ"ע.

###### ב'] דין מזחילה שהיא תוך שלשה לגג

**א' עיקר הדין** בסוגיא מבואר שאסור לצרף למזחילה שהיא תוך שלשה לגג משום דכל פחות משלשה הסמוכים לגג כגג דמי.

**ב' גדר הדין** יש לדקדק היטב בדין זה אם איסורו מכח רשויות דנדון כרה"י או משום דנראה כאילו נוטל מעל הגג, והארכתי בזה בחבורה עי"ש דנחלקו בזה דבדעת רש"י ודעימיה נראה שהוא מקום הטפל לגג שהמונח בו כמונח בגג ולכן נדון כברה"י, ולדעת הרשב"א ודעימיה נעשה הוא עצמו רה"י בכה"ג שיש כאן מקום.

ולמדנו מסוגיין דין חדש בדין חורי, דתוך שלשה לגג דינו כרה"י, ומבואר ברשב"א [עבוה"ק ש"ג ס"א, הועתק בסוף המ"מ] דה"ה תוך שלשה לחלון.

**ג' דאורייתא או דרבנן** בר' יהונתן ובפי' קדמון מפורש שיש בזה חיוב חטאת, וכך משמע להדיא ברשב"א בעבוה"ק ש"ג ס"א שבתוך דיני רה"י כ' שדף שכולו תוך שלשה נדון משום רה"י, וכ"נ מוכח מהתו"י כתובות לא: שנקטו דהמוציא מרה"י לתוך ידו הסמוכה תוך שלשה לאיסקופת כרמלית פטור מהתורה.

מיהו מדברי המ"מ מבואר שהוא מדרבנן שביאר את טעם הרמב"ם שבתוך עשרה מותר לצרף בתוך שלשה וז"ל "אין פחות משלשה לגג ממעט דין רה"ר שאין זה לבוד גמור ואם באנו לדונו כגג נמצא חומרו קולו לענין הזורק מרה"י אבל כל שהוא למעלה מעשרה והוא פחות משלשה נחמיר בו כגג" ודבריו מבוארים שאין כאן לבוד גמור והוא רק חומרא ולא החמירו בו במקום שיש ממנו קולא.

וגם משיטת רש"י בסוגיא מוכח שתוך שלשה לכה"פ למטה מעשרה אינו מהתורה שהרי גזרו בלמעלה מעשרה אטו רוחב ארבעה ולא גזרו למטה אטו פחות משלשה

**ד' מהו תוך שלשה** בתוך שלשה כולל שני חלקים.

הא'- שלא יבלוט לכיון חוץ שלשה [ואין הכוונה שלא יתחיל אחרי שלשה שהרי בכמה ראשונים מבואר דצינור לא הוי רה"י כיון שבולט יותר משלשה], וכך מבואר ברשב"א בעבוה"ק ש"ג ס"א בדין דף, ובס"ה בדין צינור, מיהו במזחילה נקט הרשב"א שמהני אפילו בבולט יותר משלשה משום דהגג משלימו לארבעה וכ"כ המאירי בחי', מיהו בטור כ' שלא תבלוט יותר משלשה, ועי' ר' יהונתן שכ' בזה שני תירוצים, ועמש"כ בזה בחבורה.

הב'- שלא תהיה נמוכה שלשה, דין זה מבואר בגירסת הרי"ף שאיירי במזחילה שלשה עשר וביארו הראשונים דהיינו שהמזחילה תהיה תוך שלשה לגג וכך מבואר ברשב"א בעבוה"ק [ועי' בפרישה שנא שג"כ ביאר כן בדעת הטור, מיהו בדברי ר' יהונתן פי' אחרת ודבריו צ"ע עי"ש].

**ה' יותר משלשה באלכסון** יל"ד במזחילה שיוצאת מהכותל באופן שאינה נמוכה שלשה וכן ממקום שיוצאת אינה בולטת שלשה אלא שמ"מ מצד ראש הגג באלכסון פי המזחילה רחוק שלשה או יותר.

**ו' החילוק בין מזחילה לצינור** דין של תוך שלשה הוזכר לכו"ע במזחילה אבל בצינור תלוי בגירסאות, דלגרש"י מותר ולגי' הרי"ף אסור.

ולגרש"י שמותר, יש להעמיד את החילוק ביניהם, ומצינו בזה כמה דרכים בראשונים.

א. שיטת רש"י והרשב"א בחי', שמזחילה אינה בולטת שלשה וצינור בולט שלשה, וכ"פ הטוש"ע.

ב. שיטת הרשב"א בעבוה"ק ור' יהונתן, בדבריהם נוסף עוד חילוק שמזחילה רחבה ד' ולכן מצטרפת עם הגג להיות ד' על ד', ומשא"כ צינור שהוא צר, ועולה מדבריהם דבעינן תרתי לריעותא כדי לא להיות חורי הא' שבולט יותר משלשה והב' שאינו רחב ד'.

ג. שיטת הריטב"א והרי"ד, כ' הריטב"א "והטעם כי המזחילה שהיא נתונה כנגד כל הגג נעשית טפילה לגג כיון שהיא סמוכה לו בתוך שלשה אבל הצנור שהוא נתון מן הצד האחד של הגג כעומד לעצמו" וכ"כ הרי"ד בפסקיו [הועתק בסוף המ"מ], ובריטב"א הוסיף גם את מש"כ רש"י שמזחילה כולה תוך שלשה וצינור בולט יותר משלשה [ומסתבר שאף הרי"ד מודה לזה מאחר שתנאי זה מוסכם בראשונים ואף הריא"ז נקט אותו].

- ועלה לדבריהם דבכדי להיות דין מזחילה בעינן תרתי לטיבותא, תוך שלשה ושמוטלת לאורך הגג באופן שנעשית טפילה לו.

**ז' בתוך עשרה** לגירסת רש"י הצירוף אסור בתוך עשרה ולגירסתו הסכימו תוס' והרא"ש. ולגי' הרי"ף יש לדקדק, ודעת הרמב"ם ב'יד' שמותר וכך דקדקו התוס' לגירסתו [ומכח זה החזיקו בגרש"י], ומאידך דעת הרשב"א והריטב"א שאסור, ור' יהונתן בגי' הרי"ף הבין שמותר אלא שתמה ע"ז עי"ש.

- וטעם האיסור לאוסרים יל"ד אם הוא מחמת שנדון כמצרף או מחמת שחשוב כרה"י.

- בטעם ההיתר להרמב"ם עי' מ"מ וספר הבתים ובפי' קדמון.

**ח' דין תוך שלשה לכרמלית** יש לדקדק אם דין של תוך שלשה קיים גם בכרמלית, ועי' מג"א סי' שנא סק"א על השו"ע שתוך שלשה לגג חשוב כגג כ' דהוי רה"י וציין לסו"ס שעד, ושם מבואר הפרטים של גג הבולט שלפעמים נעשה כרמלית, ולפו"ר כוונתו לומר שיש מקומות שאין דין זה.

מיהו בתו"י כתובות לא: מבואר שגם בכרמלית יש דין זה ואפילו מהתורה עי"ש.

ועי' היטב בפרמ"ג שמשמע קצת שהמג"א נתכוין לדבר אחר וצ"ע שם.

###### ג'] דין צינור רחב ד' על ד'.

**א' עיקר הדין** מבואר בסוגיא שאסור לצרף לצינור שהוא רחב ד' על ד', והנה בתוך עשרה פשוט שהאיסור הוא מטעם כרמלית, ויש לדקדק למעלה מעשרה אם מטעם רה"י או מטעם כרמלית.

והנה לגרש"י איירי בתוך עשרה וא"כ ברור שאין לנו מקור מהגמ' שנעשה רה"י, ולגי' הרי"ף דאיירי למעלה מעשרה לכאורה תלוי במחלוקת אם יש כרמלית בדבר הנמצא למעלה מעשרה, דאם יש יתכן שהוא מטעם כרמלית, ואם אין לכאורה בהכרח צ"ל שהוא רה"י.

ולפרש"י בסוגיא שפי' דנקטו למטה מעשרה משום צירוף הצינור שמותר רק בתוך עשרה ולמעלה אסור משום גזירה אטו רחב ארבעה א"כ יש ג"כ מקור לעשותו רה"י.

מכל זה לא מצאנו מגוף הגמ' יתד חזק לסמוך עליו שנעשה רה"י, מיהו מ"מ הדבר מבואר בהרבה ראשונים, דכך מבואר ברש"י וברמב"ם וברשב"א ובריטב"א ובר' יהונתן ובמאירי וברי"ד ובריא"ז, ובהרבה מהם מבואר שהוא מהתורה והרי"ד גרס בגמ' להדיא שחייב.

**ב' הטעם שנדון כרה"י** הראשונים נקטו כן כדין פשוט וכמו שנתבאר שאין לזה מקור בגמ' ומשמע מלשונות הראשונים דהטעם הוא שמכיון שהוא גבוה י' ורחב ד' הרי יש לו שיעור רה"י, וע"ע בר' יהונתן ויש לתמוה בזה, שהרי הוא ממש טרסקל דר"י בן יהודה דקי"ל דלא הוי רה"י מחמת בקיעת גדיים, ומצינו בזה ב' דרכים.

**הא'** דעת הרשב"א, בעבוה"ק [ש"ג ס"א] האריך הרשב"א בדין זה שהוא מכלל דיני חורי רה"י, ודבריו שם צריכים תלמוד, ובעזהי"ת נאריך בזה בחבורה.

**הב'** דעת המג"א, המג"א [שנא סק"ה] ג"כ נתקשה בקושיא זו, וביאר דזה כדין הזיזין שמבואר בסי' שמה סט"ז וכוונתו לכאורה דנעשים רה"י מכח שהחלון פתוח להם וה"ה כאן מכח הגג.

ודבריו מרפסן איגרי דאם יש בסוגיין דין חורי לא היו צריכים רוחב ד' ולא גובה י' וכמו שהק' ר' יהונתן, ונראה דזה עומק קושיית הגר"א [בסו"ס שנג] וכן הק' שאר אחרונים, ומצינו בזה כמה דרכים.

א' המחוור מכולם הוא ביאור המחצית השקל, שבאמת המג"א מודה לר' יהונתן שאין כאן דין חורי גמור כיון שאינו ראוי לתשמיש בני רה"י ואינו עשוי אלא רק לקבל את המים ולהעבירם שלא יזיקו את הכותל, ובכה"ג הכל מודים לרשב"א דבעינן דווקא דבר שמצד עצמו כבר יש לו שיעור רה"י.

ב' הא דבעינן גובה י' ביאר התוספת שבת משום דבלי"ז זכו ביה רבים, ודבריו תמוהים לפרש כן בדעת המג"א שהק' על הרמ"א בשנג.

ג' הא דבעינן רוחב ד' ביאר התוספת שבת דומיא דמאי דבעינן חלון רחב ד', וכוונתו לכאורה דבעינן ראוי לתשמיש, ולדבריו זה הדין בכל זיזין דעלמא דכשאינם רחבים ד' אין להם דין חורי רה"י, וצ"ע דר' יהונתן כן דן שנדון כאן דין חורי רה"י.

ד' הא דבעינן רוחב ד' ביאר הפרמ"ג והיד אפרים דהיינו שיהיה שייך כאן חיוב הוצאה דבעינן עקירה מע"ג מקום ד', ודבריהם דחוקים מאוד ובפרט שכל לשונות הראשונים מוכיחים לא כך.

###### ד'] דין חורי רה"י בסוגיין

מבואר בסוגי שאיסור הצירוף הוא דווקא באופן שהוא בתוך שלשה או באופן שגבוה י' ורחב ד', ויש לדקדק מה טעם אינו נדון כחורי רה"י דל"צ להיות רחבים ד' על ד', ומצינו בזה בראשונים ג' דרכים.

**הא'-** דעת הרשב"א, דבעיקר דין חורי רה"י ס"ל שבאמת דף נדון כרה"י רק באופן המבואר כאן, וכדאיתא בדבריו בש"ג ס"א.

ונראה שזו דעת המאירי שלמד בסוגיין שתוך שלשה מהני לעשותו חורי רה"י, ובטעם דין הצינור כ' "וסתם צנור אינו רחב ארבעה וכן אינו חורי רה"י שהרי רחוק הוא מן הגג שלשה אף על פי שראשו האחד קבוע בכותל" והיינו שכל שבולט שלשה אינו יכול להיות חורי רק באופן שרחב ארבעה וכדעת הרשב"א.

**הב'-** דעת ר' יהונתן, ד' יהונתן הק' קושיא זו ותי' וז"ל "ויש לומר כיון שדרך כל מזחילה וצנור להיות נמוכין מן הגג הרבה כדי שירדו המים במדרון ולא יתעכבו שם מפני צרורות או עפרורית שיעמדו בפי המזחילה או הצינור לפיכך לא יקראו חורי רה"י ואינן נאסרין אלא בשביל עצמן" וכוונתו צ"ב, ויתכן לפרשו בשני דרכים, הא', דצורתו מעידה עליו שאינו נעשה לשמש את הגג ממש שהרי נעשה במדרון להרחיק את המים מהגג ואינו ראוי להשתמש עם הגג.

הב', דמיירי כשנמוכים בגובה ג' מהגג וכך נראה שהבין כוונתו הפרישה, ויתכן שזו דעת הגר"א בסו"ס שנג שנקט בפשיטות דבהכרח מיירי כאן בצנור רחוק מהגג.

###### ה'] דין זיז שאינו רחב ד' ובתוך עשרה אם חשיב מקו"פ.

המ"מ ביאר את הטעם שבתוך עשרה אין איסור מצרף וז"ל "אין פחות משלשה לגג ממעט דין רה"ר שאין זה לבוד גמור ואם באנו לדונו כגג נמצא חומרו קולו לענין הזורק מרה"י אבל כל שהוא למעלה מעשרה והוא פחות משלשה נחמיר בו כגג" ודבריו מבוארים שבתוך עשרה אסור לזרוק לשם מרה"י, ושלכן הוצרכו להקל בלוקח משם לרה"ר.

והארכתי בדין זה בסוגיא צח:, עי"ש האריכות.

###### ו'] דין צינור שאינו רחב ד' למעלה מעשרה

דעת רש"י לפי גירסתו במשנה 'למטה מעשרה' שמה שהמשנה נקטה כך הוא משום שהתירה צירוף בצינור ואינו מותר אלא למטה מעשרה אבל למעלה מעשרה אסור גזירה אטו רחב ארבעה, וכ"ד התוס' והטור.

ומאידך דעת הרשב"א [בעבוה"ק] והריא"ז והמאירי שמותר אפילו למעלה מעשרה, וכ"מ ברשב"א בחי' ובריטב"א שפי' שמה שהמשנה נקטה למטה מעשרה משום דיוקא דאסור לצרף אפילו למטה מעשרה, ולא פי' משום סיפא דהוא דווקא למאה מעשרה.

וכך דקדק הב"י מהרמב"ם, ובאמת שכ"מ לפי גי' הרי"ף שמיירי למעלה מעשרה ובכ"ז אמרו משום דתוך שלשה דווקא אסור.

###### לשונות הראשונים

**רשב"א עבודת הקודש ש"ג סימן א'**

"דף היוצא מכותל רשות היחיד ואין ברחבו ארבעה כל שסמוך לראש הכותל או לחלון שבכותל תוך שלושה, אם אינו בולט חוץ לכותל שלושה הרי זה נדון משום חורי רשות היחיד. היה יוצא למטה משלושה או שהיה בולט לחוץ שלושה הרי זה מקום פטור.

היה הדף ארוך ארבעה ונתן אורכו לאורך הגג או לאורך החלון אף על פי שאין ברחבו ארבעה ורחבו בולט חוץ לשלושה, הרי זה כחורי רשות היחיד שהגג או החלון משלימין אותו לארבעה"

**רשב"א עבודת הקודש ש"ג סימן ה'**

"גג גבוה עשרה טפחים ורחב ארבעה ומזחילה נתונה על שפת הגג לארכו לקבל מי גשמים היורדים מן הגג ומקלחין לחוץ, והמזחילה סמוכה תוך שלושה טפחים לגג, עומד אדם ברשות הרבים ומגביה ידו וקולט מי הקלוח היורד מן המזחילה ושותה ואפילו קירב ידו באויר תוך שלושה למזחילה ומקבל המים היורדים באויר מותר.

ואם צירף ידו למזחילה ונגע במזחילה אסור, מפני שהמזחילה כחורי רשות היחיד הוא, וכבר ביארנו שחורי רשות היחיד כרשות היחיד. ואפילו לא היתה המזחילה רחבה ארבעה הגג מצטרף עמה להשלימה לעשרה, דכל תוך שלושה כלבוד עמו.

וכן הדין במים הניגרים מן הגג לחוץ שקולט מן האויר אפילו תוך שלושה בין קולט מן האויר למעלה מעשרה בין שקולט למטה מעשרה. ואם צירף ידו ונגע לכותל תוך שלושה לגג אסור.

היו מי הגג ניגרים דרך צינור, והצינור ארוך ראשו תחוב בגג וארכו משוך לחוץ, אם אין הצינור רחב ארבעה הרי זה מקום פטור ואינו נידון משום רשות היחיד כמו שביארנו למעלה, ולפיכך בין קולט בין מצרף ונוגע בצינור מותר.

היה הצינור רחב ארבעה הרי זה כחורי רשות היחיד ולפיכך הרי הוא כגג וקולט מותר ומצרף ונוגע בצינור אסור, ואפילו היה הצינור למטה מעשרה ומופלג מן הגג שלושה אסור, לפי שנידון ככרמלית ואסור להוציא מכרמלית לרשות הרבים.

היה עומד ברשות היחיד קולט ומצרף מן המזחילה שבגג חברו ומן הצינור ואפילו מן הגג ושותה, ובלבד שלא יכניס לבית עד שיערבנו, ואם היו מי גשמים שירדו בשבת מותר ואפילו להכניס לבית לפי שלא קנו שביתה כמו שיתבאר"

**רשב"א [הועתק בחידושים קדמונים שבראש ספר מעשה רוקח, וגם המאירי כתב כן בשמו, ויתכן שהוא מעבוה"ק הארוך].**

על דברי הרמב"ם שנתן טעם שהמצרף מהצינור אינו חייב מפני שלא נחו המים "ויפה כתב דגרסי בפ"ק דשבת הכניס ידו לחצר וקיבל מי גשמים והוציא חייב ואסיקנא אימא קלט ואקשינן והא בעינן עקירה וכו' עד מיא מי עבידי דנייחי ולא אשכח לה פטרי אלא בקולט מן הגומא דמים ע"ג מים היינו הנחתן"

**ספר הבתים [שערי איסור הוצאה ט ה]**

"שמענו בביאור הר"ם שאפילו הוא בפחות משלשה סמוך לגג אין אומרים בו לבוד, לאסור הצירוף אא"כ הוא למעלה מעשרה. וזה נראה דבר תימה, מה לנו ולמעלה מעשרה אחר שאנו אוסרים אותו משום לבוד כאילו נוטל מעל הגג. ואשר יראה לי בזה, כי מה שאנו אומרים לבוד פחות[[23]](#footnote-24) אנו חושבין המקום שהוא מצרף לשם כאילו הגג הוא באותו מקום, ואילו היה הגג למטה מעשרה לא היה לו דין רה"י"

ובסוף דבריו בכל שיטת הרמב"ם סיים "מה שלבי מפקפק בזה וחוכך בו להחמיר, מה שיראה לנו לפי לשון הר"ם להתיר הצירוף אפילו בפחות משלשה סמוך לגג כשיהיה תוך עשרה"

**פירוש קדמון ממצרים על הרמב"ם פט"ו ה"ג [נדפס במהדורת פרנקל]**

"ודבר ידוע שהעומד ברשות הרבים יש לו לקלוט כלומר לחטוף בידו מן האויר מים כגון מי גשמים וזולתם ואין בזה איסור, אבל אם היו המים באים מרשות היחיד יש בו דינין, והם, אם היו המים יורדין ממרזב היוצא מן הגג שהוא רשות היחיד או נזחלין על הכותל יש לו לקחת מן המים היורדין באויר אחר שיצאו מן המרזב או מן הכותל ואין בזה איסור, שמאחר שלקח מן האויר אין משגיחין על המים בין יצאו מרשות היחיד או מזולתו ובלבד שלא יגע בצינור או בכותל, ואם נגע נראה הצינור או המקום שנגע בו מן הכותל אם ממנו ועד הארץ י' טפחים או יתר, וממנו [[[24]](#footnote-25)וע]ד שפת הגג ...[[25]](#footnote-26)משלשה טפחים אסור מדרבנן שהרי נראה כעוקר מעל הגג שהוא רשות היחיד, והטעם בזה הוא שבעת שיהיה גובה המקום שלקח ממנו י' טפחים הרי יש בו שיעור גובה רשות היחיד[[26]](#footnote-27), ואלו [[27]](#footnote-28)....... בגבהו זה השיעור והוא רחוק משפת הגג שלשה טפחים או יתר לא היה בו איסור שמאחר שהוא רחוק משפת הגג שלשה טפחים או יתר הרואה אותו יודע שלא לקח מרשות היחיד כלל וגם באמיתת הדבר אין לרשות היחיד הנה זכר שהרי זה המרזב או המקום מן הכותל אם היו בתוך עשרה הרי הן כאויר רשות הרבים ואם היו למעלה מעשרה הרי הן כמקום פטור, אבל כשיהיה בין המרזב ובין שפת הגג פחות משלשה טפחים הלוקח ממנו כאילו לקח מעל הגג עצמו שכל פחות משלשה הרי הוא כלבוד ולפיכך בזו הצורה אסור ליקח.

ואם תאמר מאחר שכל פחות משלשה כלבוד למה לא יהיה חייב, והתשובה כמו שהשיב ז"ל בלוקח מצינור שיש בו ד' מפני שהמים שקלט מהם לא היו עומדין בצינור ונוחין בו אלא זוחלין והולכין".

**רבינו חננאל בן שמואל**

**"אמר רב נחמן הכא במאי עסקינן במזחל' שלשה עשר וגו'** פי' האי דקאמרי' ואם נגע אסור כגון שהיה מקום שנגע בו למעל' מעשרה פחות מג' סמוך לגג שנמצא כעוקר מעל הגג שהוא רשו' היחי'"

**תוספות רי"ד [מהדו"ת]**

**"מתני': קולט אדם מן המזחילה למטה מי' טפחים** פי' דוקא למטה מי' טפחים [אבל למעלה מעשרה טפחים] לא יקלוט ואף על פי שקולט מן האויר גזירה שמא יקח מתוך המזחילה דהויא רה"י כיון שהיא למעלה מעשרה טפחים עיין [בפסקים] שפירשתי בענין אחר".

**פסקי רי"ד**

**"קולט אדם מן המזחילה כול'**. פי' מזחילה הוא שעוש' סמוך לגג ובולט לחוץ שכל מימי הגג שוללין שם ואורך המזחילה כנגד אורך כל הגג. וצנור הוא מרזב אחד ארוך, שכל מימי הגג יורדין לתוכו והוא (יולנא) [יוצא] ובולט חוץ לגג ומקלח כל המים לחוץ. ומותר אדם לקלוט מן המים היורדין מן המזחילה, שמן האויר הוא קולט, ואף על פי שעומד ברשות הרבים ומזחילה היא למעלה מעשרה והיא רשות היחיד, דדווק' ליטול מים מתוך המזחילה הוא אסור משום דקא שקיל מרשות היחיד ומפיק לרשות הרבים, אבל לקלוט מן האויר מותר.

ואמרי' **קולט אין מצרף לא** פי' דווקא לקלוט מן האויר מותר, אבל לצרף ולחבר הכלי סמוך למזחילה שירדו המים מן המזחילה לכלי אסור, מפני שנראה כאילו מתוך המזחילה לוקח אותם.

**אמ' רב נחמ' הכא במזחילה פחות משלשה לגג עסיק', דכל פחות משלשה סמוך לגג כגג דמי.** פי' המזחיל' אף על פי שהיא גבוהה עשרה אינה רחבה ארבעה ואינה חשובה רשות היחיד, אבל מפני שהיא סמוכה לגג כגג דמיא וחשובה רשות היחיד, ואם יצרף לה הכלי כאילו נוטל מתוכה דמיא.

**תניא נמי הכי עומד אדם ברשות הרבי' ומגביה ידו למעלה מעשרה בפחות משלשה סמוך לגג וקולט, אבל לא יצרף.**

**ומן הצינור מכל מקום ושותה.** פי' הצינור שהוא צר ואינו רחב ארבעה ואינו דומה כגג שאינו עומד אלא לצד אחד, ולא דמי למזחילה שהולכת כנגד כל אורך הגג והילכך מפני שסמוכה לגג בפחות משלשה דמיא כגג, אבל הצינור אינו דומה לגג והילכך מכל מקום מותר בין לקלוט בין לצרף, שאפי' אם יוציא המים מתוך הצינור אינו אלא מקום פטור כיון שאינו רחב ד' טפח'

**תנא, אם יש בצינור ארבעה על ארבעה טפח' חייב מפני שהוא מוציא מרשות לרשות**"

**פסקי ריא"ז פ"י ה"ג**

ה. מזחילה שהיא כעין מרזב ההולך באורך כל הגג, שכל מימי הגג יורדין לתוכו, אם היה גבוה מן הקרקע עשרה טפחים ולא היה נמוך מן הגג שלשה טפחים, אף על פי שאינו רחב ארבעה טפחים הרי זה רשות היחיד, שכל פחות משלשה הרי הוא כלבוד, והרי הוא כגג עצמו ואסור לעמוד ברשות הרבים או בכרמלית וליטול מים מתוכו. וכן אסור לחבר הכלי בפי המזחילה שירדו המים מן המזחילה לכלי, מפני שנראה כאילו נוטל מתוך המזחילה, אבל תופש כלייו באויר וקולט מי המזחילה מן האויר. היתה המזחילה נמוכה מן הגג שלשה טפחים, הרי היא מקום פטור הואיל ואינה רחבה ד' טפחים, ומותר לעמוד ברשות הרבים וליטול מים מתוכה.

ו. וכן צנור שהוא ארוך ויוצא מתוך אמצעיתו שלגג ונמשך ראשו לחוץ הרי הוא מקום פטור, שהרי הוא מתרחק מן הגג ג' טפחים או יותר ואינו רחב ארבעה, ומותר לעמוד ברשו' הרבים וליטול מתוכו. ואם היה רחב ארבעה הרי הוא כרשות היחיד ואסור לטלטל מתוכו לרשות הרבים. וכבר ביארנו דין רשות הרבים ודין רשות היחיד ודין כרמלית ודין מקום פטור ברוב מקומות.

##### הערות - מזחילה וצינור, עירובין צט:

**א'] ביאור ה'פירוש קדמון'**

דברי הפירוש קדמון לפו"ר נראים תמוהים וסותרים זה את זה, שהרי מתחילה בדין האיסור לצרף בתוך שלשה כ' שהוא "אסור מדרבנן שהרי נראה כעוקר מעל הגג שהוא רשות היחיד", ובסו"ד דן מ"ט אין בזה איסור מהתורה ותי' שהוא מטעם שהמים לא נחו וא"כ ברור שאסור מצד עצמו מדרבנן.

ועוד יש לתמוה במה שנתן טעם שהאיסור הוא רק למעלה מעשרה משום שהוא שיעור רה"י, ומה ענין שיעור רה"י כשאיסורו הוא מכח שנראה כנוטל מהגג, והגג הוא למעלה מעשרה.

והנראה בעז"ה בביאור דבריו, שתחילה דן במצרף ובזה אסר רק מדרבנן משום שנראה שנוטל מראש הגג, וביאר בזה שיסוד הנראה בנוי על כך שעשה מעשה במקום שיכל להיות רה"י ולכן יתכן לרואה לדון אותו כנוטל מרה"י, ואח"כ העמיד שכשנוטל מהצינור ממש שגבוה י' וסמוך תוך שלשה לגג ולא במצרף בזה באמת אסור מדינא מכח הלבוד, וע"ז הק' שא"כ היה לו להתחייב כה"ג ותי' עפ"י הרמב"ם, וצ"ל לפי"ז ששאלתו שיתחייב אינו על דין מפורש ברמב"ם שפטור, אלא בא להעמיד את דין זה.

##### מראי מקומות - בכמה סוגיות קטנות השייכים לדין חורי רה"י.

###### שבת צט:

**דאית ליה מורשא** רש"י פי' דהוא משום חורי רה"י, וכ"פ הריטב"א וה'שיטה לר"ן'.

מיהו בטעם דחשוב כחורי פרש"י "כיון דכולה גבוהה עשרה בר מההיא מורשא ואיהו לא הוי מקום חשוב הוי ליה חורי רשות היחיד" וכ"כ הריטב"א, ויל"ע בטעם שהוצרך לכל זה, ושמא מחמת שהוא בתוך עשרה.

**דרמיא בחריצא** בתוס' ד"ה 'ומוקף' מבואר דהוא מדין חורי רה"י, מיהו יש לעיין בדבריהם איזה חידוש ראו בדין זה שהוצרכו להביאו לראיה לדין חורי רה"י.

###### שבת ק:

מבואר בגמ' דלרב חסדא הרוצה לדלות מים מהים לספינה עושה מקום ד' וממלא, והרמב"ן הבין מתחילה דאיירי בדף רחב ד' ותמה ע"ז וז"ל "ק"ל טובא מקום ארבעה נמי או כרמלית הוי או רה"י אחר הוי כגון בשגבוה עשרה" וכ"כ הרשב"א שם, וכ"כ הריטב"א שם וז"ל "וא"ת האי מקום ארבעה טפחים דעביד היכא מנח להו, אם למעלה מעשרה הוה ליה רה"י והרי הוא כספינה עצמה", וכן מבואר בר' יהונתן שם, [מיהו יל"ע היטב בחי' הר"ן שם דנראה קצת דמסתפק בדין זה].

ובכל אלו לא נתבאר הטעם שפשיט"ל דכה"ג חשיב כרה"י, ויתכן לפרש דמטעם גוד אחית כיון שאין שם בקיעת גדיים, מיהו אם מטעם זה צ"ב סתימתם שהרי זו סוגיא כאן בסמוך.

וברשב"א בעבוה"ק ש"ד ס"ח נקט בדין דומה לזה שהוא מדין חורי רה"י [ובאמת צ"ב מה הוצרך לזה בים דמאי שנא מטרסקל].

**לשונות הראשונים**

**רשב"א עבודת הקודש שער ד' סימן ח'**

"נהגו הולכי ימים לעשות צרכיהן מן המשוטות לים. ואם אותו מקום אינו גבוה עשרה טפחים מעל המים אף על פי שרחב ארבעה מותר, שכל שאינו גבוה עשרה טפחים אף על פי שהוא רחב ארבעה הרי הוא ככרמלית, והרי זה מוציא מכרמלית לכרמלית, ואין אומרים אלו היתה הספינה ביבשה היה מקום המשוטות למעלה מעשרה טפחים או יותר והרי הוא כחורי רשות היחיד, אלא אין לך בזה אלא מקומו ושעתו ועכשיו אין אותו המקום למעלה מעשרה אלא תוך אויר הכרמלית והרי הוא ככרמלית.

לא היה מקום המשוטות רחב ארבעה אף על פי שהוא גבוה עשרה מותר, שהרי הוא נידון משום מקום פטור.

היה רחב ארבעה וגבוה עשרה אין לו תקנה אלא אם כן עשה לו מחיצות עשרה כמו שביארנו"

###### עירובין לג

סוגיית הגמ' לג. "האי אילן וכו'" עד לג: "וליכא"

**כי נתנו בכלכלה מאי הוי** בתוס' פי' דהוא מדין חורי רה"י וכ"פ הרשב"א והריטב"א, ולמדנו שכלי יכול ליחשב כחורי רה"י, וכן למדנו שיש לעמוד דין זיזין.

ומבואר בגמ' בלג: שאם הכלכלה בתוך עשרה אין לה דין חורי רה"י.

ויל"ע אם בעינן שהכלכלה תהיה ברוחב ארבעה, ועי' בתוס' לג: ד"ה הואיל שמשמע שמיירי גם בכלכלה שאינה רחבה ד'.

ובעיקר דין זה יש לתמוה, דהא דעת הרשב"א שדין זיזין לעולם חשובים כרה"י ואינם צריכים להיות תוך שלשה לגג או לחלון ומאיזה טעם כאן צריכים דווקא תוך שלשה.

ועוד צ"ע דהנה האחרונים דנו בדין זיזין בתוך עשרה, והרי כאן מבואר שבעינן למעלה מעשרה.

והנראה שכאן הוא כלי ואינו בדין הזיזין של הרשב"א ולכן צריך להיות דווקא למעלה מעשרה אפילו כשהוא תוך שלשה.

מיהו יל"ע לפמש"כ המג"א שבעינן בזיזין תוך שלשה א"כ כל זיזין יהיו רה"י מכח דין זה ומאיזה טעם צריכים לדין שחלון הבית פתוח להם.

ונראה דחלון אינו רה"י אלא הוא רק פתח ואין כאן דין לבוד רק דין חלון ומה שצריך תוך ג' בכדי שלא יהיה מופלג.

###### עירובין לד

##### נדונים שונים בדין חורי רה"י.

**א'-** בדין כלי אם יכול ליחשב חורי רה"י, עי' עירובין לג שמבואר דהכלכלה נעשית חורי רה"י לפי מה שפי' התוס' שם.

**ב'-** בדין עמוד אם יש לו חורים, עי' עירובין לג שמבואר דהכלכלה נעשית חורי רה"י של האילן שהוא רה"י מדין עמוד.

עוד מצינו כן בשבת צט: בדין חריץ או מורשא עי"ש.

**ג'-** שיעור הסמיכות עי' במש"כ על הסוגיא בעירובין פז: [בדין חורי כרמלית] וע"ע במש"כ בדין דף הבולט.

**ד'-** עמש"כ בעירובין פז: מהמאירי בשם הראב"ד דחורין צריכים שיבואו להיות טפלים לרשות, עי"ש.

**ה'-**אם בעינן הנחה ע"ג מקום ד' בחורים עי' תוס' שמבואר שבעינן, וכן מבואר בריטב"א מיהו הוא ס"ל דסגי שהכותל רחב ד'.

ועי' ר"י מלוניל באריכות [וכ"כ המאירי וה'שיטה לר"ן'] שבחורי רה"י חשיב כמקום ד' ולא בעינן רוחב ד' וחייב, ועיי"ש עוד נפק"מ שיש מכח שחשוב כרוחב ד' לדיני עירובי חצירות.

וע"ע ב'שיטה לר"ן' שהק' דנעמיד בכותל דלית ביה ד' ולא תי' משום החיוב של תוך י' ומשמע דס"ל דאפילו ברה"ר לא בעינן רוחב ד'.

וע"ע ברשב"א בדף ד. שפי' דחוקקין הוא להנחה ע"ג מקום ד' וכך מבואר שהבין בתחילה בדף ד: וח. ולכאורה איירי בחורי דאל"כ למה הם רה"י.

**ו'-** אם בחורי רה"י בעינן מקום ד' לרב חסדא עי' תוס' ח. שנסתפקו בזה ועי' תורא"ש ז: שלא בעינן וכך נקט הרשב"א ח..

**ז'-** חורי רה"י פרש"י דהם חורים שבכתלים, ויש לדקדק מ"ט לא נעשה רה"י מדין ק"ו ככתלי רה"י, וצ"ל בחורין שנמוכין מגובה עשרה טפחים, או שאינם רחבים ארבעה.

**ח'-** יל"ע בדין חור מפולש שאינו בכתל רה"י ממש אלא במחיצה שבין רה"י למקום אחר באופן שאין לה דין מחיצה.

##### חבורה - ברור דין תוך שלשה לגג כגג דמי, ובכללו דין זיזין הנעשים חורי רה"י מכח זה.

**א']** הגמ' צט: דקדקה מהמשנה שאסור לעומד ברה"ר לצרף ידו למזחילה לקחת מים, ושאלה "מאי טעמא" ותירצה "אמר רב נחמן הכא במזחילה פחות משלשה סמוך לגג עסקינן דכל פחות משלשה סמוך לגג כגג דמי" והנה למדנו שכל הקושיא מעיקרא היתה רק על המזחילה ומחמת שאינה שווה לגג אבל לצרף לגג עצמו או למזחילה שהיא שווה לגג משמע שהיה פשוט שאסור דנדון כשואב ממנה וכדפרש"י.

ונתחדש שגם לצרף למזחילה שהיא רק תוך שלשה אסור משום דתוך שלשה הסמוכים לגג כגג, ויש לדקדק היטב מה נתחדש בדין זה, אם שהמזחילה עצמה נדונת כרה"י או שהוא משום דנדון כמצרף ידו לגג ממש.

**ב']** ראשונים שמשמע שהאיסור הוא מדין שנדון כרה"י.

והנה מצינו בכמה ראשונים שמפורש שהמזחילה עצמה נדונת כרה"י, ונפרטם בעז"ה.

**א'.** ר' יהונתן כ' וז"ל "שאע"פ שאין המזחילה בולטת לחוץ ד"ט ונמצא שאין במה שבולט ד' טפחים על ד"ט אלא ד"ט במשך בליטה פחות משלשה אפי' הכי מיקרי רה"י דכיון שהוא פחות משלשה סמוך לגג רה"י מיקרי" ועוד כ' "היה יכול למצוא בצנור חיוב חטאת אף על פי שאינו רחב ארבעה כגון שלא היה בולט חוץ לגג אלא פחות משלשה אלא מילתא דלא שכיחא היא שכל צנור בולט הרבה".

**ב'.** ריטב"א כ' וז"ל "דאע"ג דסתם מזחילה אינה רחבה ד' ומקום פטור הוא מכל מקום דרכם להעמידה על פני כל הגג תוך ג' והיא טפילה לגג והויא לה כגג שהוא רשות היחיד ונמצא שמביא מרשות היחיד לרשות הרבים שהוא עומד בו" ומשמעות דבריו שהמזחילה נדונת כרה"י.

**ג'.** ברשב"א בעבוה"ק, כ' בשער ג סי' א' וז"ל "דף היוצא מכותל רשות היחיד ואין ברחבו ארבעה כל שסמוך לראש הכותל או לחלון שבכותל תוך שלושה, אם אינו בולט חוץ לכותל שלושה הרי זה נדון משום חורי רשות היחיד" ודבריו מבוארים שדף שכולו תוך שלשה חשוב כרה"י ומשמע שאפילו מהתורה חשוב רה"י, ולכאורה מקור דבריו מדין המזחילה.

ואמנם באמת שברשב"א בעבוה"ק מבואר בדין המזחילה שאפילו אם היא בולטת יותר משלשה דינה כרה"י כיון שהגג משלימה לארבעה, ולפו"ר יש מקום לטעות דכך פי' בסוגיין את טעם האיסור של תוך שלשה הסמוכים לגג, מיהו א"א לומר כן דוודאי מוכרח שעיקר דין מזחילה האמור בסוגיין אינו מטעם מצטרף לארבעה שהרי דעתו שם בעבוה"ק שגם מהכותל אסור לצרף וגם מצינור שאינו בולט שלשה אסור לצרף, אלא בהכרח צ"ל שמקורו לדין שמשלימו לארבעה למד מדין הזיזין בדף צח:.

מיהו א"כ צ"ב מ"ט הוצרכה הגמ' לטעם של תוך שלשה הסמוך לגג כגג, ולכאורה מוכח שהדין שבדף צח: שמשלימו לארבעה הוא מכח הדין שתוך שלשה הסמוכים לגג כגג דמי, וצ"ב.

**ד'.** במ"מ ביאר טעם ההיתר לצרף בתוך עשרה לשיטת הרמב"ם, משום ש"אין פחות משלשה לגג ממעט דין רה"ר שאין זה לבוד גמור ואם באנו לדונו כגג נמצא חומרו קולו לענין הזורק מרה"י" ודבריו מבוארים שאותו דין הגורם לאסור להוציאו לרה"ר הוא סיבה להתיר לטלטל ממנו לרה"י.

**ה'.** כעין דברי המ"מ מבואר בתורא"ש בדין כותל שהוא ממש אויר רה"ר שאין את האיסור בתוך שלשה, והיינו לכאורה משום דהמקום עצמו צריך להיות נדון כרה"י.

**ו' ז'.** ברי"ד ובריא"ז [הועתקו בסוף המ"מ] מבואר שהמזחילה היא רה"י.

**ג']** ראשונים שמשמע שהאיסור מכח מצרף.

ומאידך מצינו בפי' קדמון מבואר שהאיסור הוא "מדרבנן שהרי נראה כעוקר מעל הגג שהוא רשות היחיד" ובהמשך כ' שכשרחוק שלשה מותר משום "שמאחר שהוא רחוק משפת הגג שלשה טפחים או יתר הרואה אותו יודע שלא לקח מרשות היחיד כלל" ולכאורה דבריו מבוארים שהאיסור הוא מחמת שנראה כאילו לקח מהגג עצמו והיינו מדין מצרף.

וכך נראה באמת מדברי כמה ראשונים:

הא'. רש"י, מדברי רש"י נראה שכל האיסור בסוגיא הוא מדיני הוצאה, דז"ל רש"י במשנה "אבל לא יצרף פיו או כלי למזחילה שהוא בפחות משלשה סמוך לגג ואף על פי שהוא למטה מעשרה, מאי טעמא דהואיל ומוטלת לאורך הכותל ובתוך שלשה לגג דמיא לגג והוי כמוציא מן הגג שהוא רשות היחיד לרשות הרבים" והנה עצם הדבר שהעמיד את האיסור על הגברא שהוא כמוציא מן הגג, ולא העמיד שהמזחילה היא כגג ולכן ממילא אסור לצרף אליה כמו שאסור לצרף לגג.

ובפרט מדוקדק כן מכח שאת הרה"י הזכיר רק בסוף על הצירוף, ואם עיקר התוך שלשה דן את המזחילה כרה"י היה לו להזכיר זה כשהעמיד שהמזחילה היא כגג, ודו"ק.

ועוד נראה כן מדברי רש"י בגמ' שביאר את ראיית הגמ' מהברייתא וז"ל "תניא נמי הכי, דפחות משלשה סמוך לגג כגג דמי והמצרף משם כמצרף בגג" ונראה מלשונו דהברייתא לא איירי במזחילה אלא בעיקר הביאו ראיה לדין שבתוך שלשה חשוב כגג לענין איסור לצרף משם משום דחשוב כמצרף מהגג ולשונו משמע שנדון כמצרף מהגג ולא שהתוך שלשה נאסר מצד עצמו בצירוף, ודו"ק.

הב'. הרשב"א בחידושים, ברשב"א בחידושים כשבא להכריח שלמטה מעשרה ג"כ אסור כ' וז"ל "אי אפשר דהא אוקימנא בגמרא בסמוכה לגג בפחות מג' והלכך אפי' למטה מי' אסור לצרף דהרי זה כנוטל מן הגג" ולשונו משמע שאיסור הצירוף הוא משום דכנוטל מהגג ולא שהמזחילה חשובה כגג לענין שהיא תהיה כרה"י.

וכן כתב אח"כ "הלכך כל שהוא מצרף ידו או כליו לפי המזחילה הרי הוא כאלו נוטל מן הגג ממש" ובלשונו מייחס את פעולת האדם לגג מחמת שהמזחילה תוך שלשה, וגם נראה לכאורה שזה עיקר טענתו לאסור גם בתוך עשרה.

הג' ספר הבתים, בספר הבתים תמה על הרמב"ם שהתיר צירוף בתוך עשרה כשהוא תוך שלשה לגג וז"ל "וזה נראה דבר תימה, מה לנו ולמעלה מעשרה אחר שאנו אוסרים אותו משום לבוד כאילו נוטל מעל הגג" ולכאורה כוונתו לטעון שכיון שהאיסור הוא מחמת שכאילו נוטל מן הגג א"כ לא אכפ"ל בגובה המזחילה.

וגם נראה לפו"ר בדבריו שבזה גופא חולק הרמב"ם וכמש"כ לעיל מהמ"מ דכתב ליישב את דעת הרמב"ם וז"ל "ואשר יראה לי בזה, כי מה שאנו אומרים לבוד פחות[[28]](#footnote-29) אנו חושבין המקום שהוא מצרף לשם כאילו הגג הוא באותו מקום, ואילו היה הגג למטה מעשרה לא היה לו דין רה"י".

**ד']** ראיות שאין כאן מחלוקת.

מיהו באמת נראה שא"א להבין את דברי הראשונים האלו כפשוטם, מכמה ראיות.

הא'. דמתוך מש"כ עולה שדברי הרשב"א בחידושים סותרים לדבריו בעבוה"ק, וזה קשה מאוד ולא מצוי כלל.

הב'. דמר' יהונתן הוכחנו שהמזחילה עצמה רה"י, ובכ"ז כ' בלשונו בהיתר בקולט ש"אינו נראה כמי שמוריד מהגג לרה"ר" ומשמע שבמצרף האיסור שנראה כמוריד מהגג.

הג'. בדברי ספר הבתים לא נראה כלל שבא לחדש בדעת הרמב"ם טעם חדש לגמרי באיסור מצרף אלא רק העמיד בדבריו גדר קצת שונה בלבוד ואם כוונתו מתחילה שנדון כמצרף מהגג למעלה לא היה מקום לחילוק שכתב.

**ה']** יישוב דברי הראשונים באופן שאין כאן מחלוקת מהותית.

והנראה בעזהי"ת, דגדר הדין של תוך שלשה הוא מדויק כהלשון המבואר בגמ' ד'כל פחות משלשה הסמוכים לגג כגג דמי' ולשון כעין זאת מצינו בגיטין עט. בדין גט שהגיע לתוך שלשה לגג דכבר נדון שבא לחצירה ונתגרשה, ויסוד הענין שאין התוך שלשה מקבל דין בעצמותו אלא כל שמו הוא שהוא בטל לגג ומה שבו נדון כשייך לגג, ונמצא שאמנם בסופו של דבר יש לו דין רה"י אבל לא מצד עצמו אלא מכח הגג דהיינו שהוא משוייך לגג והנמצא בו כנמצא בגג, ולכן לשון הראשונים בו שכנוטל מן הגג דזה שם איסורו, ודו"ק.

ועיקר טענת ספר הבתים ביישוב דברי הרמב"ם דכיון שיסוד כחו מהגג והוא התפשטות הגג לשם אין לו כח להחשיב כגג מקום שהגג עצמו לא יכל להיות שם רה"י.

ואף הפירוש קדמון נראה שעיקר כוונתו בנראה מחמת יסוד זה שכיון שמקום זה מצד עצמו ראוי ליחשב כגג המצרף ממקום זה כמצרף מהגג, ודו"ק.

ומ"מ נראה שהרי"ד והריא"ז כן דנו אותו כדין רה"י לגמרי, וכן ברשב"א בעבוה"ק שהביא דין זה בכלל דיני חורי ועוד שדעתו שמכח זה יכול להיות רה"י אפילו בבולט שלשה משום דמצטרף לארבעה, מכל זה וודאי נראה דס"ל דלכה"פ כשהוא זיז דהיינו שיש לו מקום ואינו רק כותל, נעשה חורי רה"י.

**ודע** שדין זיזין הללו כשהם בתוך עשרה נברר בעזהי"ת בחבורה בפנ"ע.

##### חבורה - ברור דין חורין בזיזין מכח שגבוהים י' ורחבים ד'.

**א']** בדברי הרשב"א בעבוה"ק מבואר דזיז היוצא מכתל רה"י נדון כחורי רה"י, ומשמעות דבריו של"צ חלון אלא הוא נעשה חורי רה"י מעצם הדבר שהוא גבוה י ורחב ד'.

וכיסוד דבריו מצינו בעוד מקומות

**א'** בדין צינור בעירובין צט:

אמנם בגוף הגמ' אין לזה מקור ברור [יש שני פנים להוכיח וכמש"כ במקומו, אבל אין בהם יתד נאמן] אבל כך מבואר שם בכל הראשונים, רש"י, רמב"ם, ר' יהונתן, רשב"א, ריטב"א, מאירי, רי"ד, ריא"ז [והרי"ד גרס כן בגמ' שכתוב חייב].

**ב'** בדין זיז היוצא מהספינה בשבת ק: מבואר ברמב"ן ורשב"א וריטב"א ור' יהונתן שזיז הגבוה י' ורחב ד' חשוב רה"י ולא פי' למה, וברשב"א בעבוה"ק [ש"ה ס"ח] דן בכיוצ"ב ממש שהוא רה"י מטעם חורי רה"י.

**-** ונאריך תחילה בעזהי"ת בביאור דברי הרשב"א בעניין זה ומכלל דבריו יתברר ג"כ גדר דין זה. ואח"כ נבאר שהתוס' חולקים ואח"כ נעמיד את יסוד מחלוקתם מדברי התוס' ומדברי הגר"א.

###### חלק א'- ברור דעת הרשב"א.

**ב']** בדברי הרשב"א בעבוה"ק יש בדין זה אריכות דבריו, ובדבריו מתבררים כמה יסודות בדין רה"י ולכן ראיתי להאריך [[29]](#footnote-30)בביאור דבריו, ואח"כ נבאר בעז"ה דעת שא"ר, ועיני אל ה' שידרכיני בדרך האמת ושלא נטעה ח"ו.

כ' הרשב"א בעבוה"ק "דף רחב ארבעה היוצא מכותל של רשות היחיד, בזמן שגבוה עשרה הרי הוא כחורי רשות היחיד אף על פי שיש תחתיו בקיעת גדיים יראה לי שאין בקיעת הגדיים מעכבת בחורין אלא ברשות עצמה שלא לעשות רשות היחיד ובזה יפה כח החורין מכח הרשות והדין נותן שהחורין נגררין אחר הרשות ואינן עיקר הרשות, אבל לעשות עיקר רשות היחיד אינה עד שתהא רשות שלמה שלא תהא בקיעת גדיים עוברת תחתיה, לפיכך דף היוצא מכותל שאינו מוקף לרשות היחיד ואין ברחבו ארבעה אף על פי שיש ברוחב הזיז ארבעה על ארבעה וגבוה עשרה אין זה רשות היחיד, והרי זה כנועץ קנה ברשות הרבים ונתן טרסקל על ראשו שאינו נדון משום רשות היחיד אלא כאויר ומקום פטור" עכ"ל.

**ג']** לפום ריהטא דברי הרשב"א פשוטים וברורים שהעמיד שאין בדין חורי רה"י חסרון של בקיעת גדיים ולכן יש לו דין חורי רה"י כשהוא מחובר לכותל של רה"י, אבל כדי להיעשות עיקר רה"י לא מהני כשיש בקיעת גדיים.

מיהו באמת כד דייקת בדבריו דבריו צ"ב, תחילה עצם הדבר שצריך להעמיד דבר זה ולתת בו טעם צ"ב דמה ענינם זה לזה, דהדבר פשוט שכדי לעשות רה"י יש דין מחיצות ובכדי לעשות חורי רה"י ל"צ כלום.

ועוד צ"ב דהנה יש לדקדק איזה דין בא להעמיד, את הדין שחורי מועילים אפילו בבקיעת גדיים או שרה"י נפסלת בבקיעת גדיים, ולכאורה היה מסתבר שאין צריך לחדש דרה"י לא הוי כשיש בקיעת גדיים דהם סוגיות מפורשות בגמ' שנחלקו בו ר"י בר"י ורבנן, אבל היה יכול להיות שבא להעמיד שבחורי רה"י אין חסרון זה, וכמו שמצינו בתוס' בעירובין לג. ד"ה 'אי דאית', וכך היה נראה מתחילת דבריו שכביכול הוק' לו שיש בקיעת גדיים ותי' "יראה לי וכו'" לבאר דין חורי.

מיהו באמת כל המשך דבריו מוכיחים להיפך שבא לחדש שאע"פ שבחורי אין את החסרון מ"מ ברה"י יש את החסרון, שהרי סיים "לפיכך וכו'" דהיינו שבא להעמיד דין זה דבכה"ג לא הוי רה"י.

ועוד יש לתמוה שסיים על הדין של הדף "והרי זה כנועץ קנה וכו'" והדבר מתמיה והרי עכשיו מעמיד שבקיעת גדיים מעכבת בדין רה"י וא"כ בכלל הנדון הוא גם דין הטרסקל, וכל דבריו צע"ג.

**ד']** והנראה בעזהי"ת בביאור דבריו, הנה בתחילת דבריו וודאי מבואר דבעצם שייך דין בקיעת גדיים גם בדין חורי רה"י וש'הוא' חידש ב'יראה לי' שאין בו חסרון של בקיעת גדיים, ונראה דמדברים אלו יש ללמוד שני יסודות, הא' בגדר דין חורי. והב' בגדר החסרון של בקיעת גדיים. ונבארם בעז"ה.

הא' בגדר דין חורי, יש ללמוד מדבריו שדין חורי רה"י בזיזין היוצאין אינם יכולים להתקיים מכח דין חורי רה"י הפשוט, והטעם מסתבר משום שהם מחוץ למחיצות, אלא צריכים שעיקר דינם כרה"י הוא מכח עצמם ורק כלפי החסרון של בקיעת גדיים עוזר להם דין חורי רה"י להתגבר ולהיעשות רה"י, ויסוד דברים אלו מתברר גם בדברי ר' יהונתן ובחלק ג' יתבאר בעזהי"ת.

הב' בגדר החסרון של בקיעת גדיים, נראה שעיקר החסרון של בקיעת גדיים הוא, שדין רה"י הוא הגדרה בעצם המקום שהוא מקום קביעות ליחיד, ואינו 'מקרה' בעלמא, וזהו יסוד דין רה"י עולה עד לרקיע ויורדת עד לתהום שעצם המקום הוא רה"י והמקום כולו הוא אחד, ומאחר שכן רה"י לעולם צריכה קרקע דהיא תדון שהיא הגדירה את עצם המקום ולא שהיא רק נמצאת בתוך מקום שאינו שלה, וכשיש בקיעת גדיים תחתיה שאינם שייכים לרה"י א"כ זה בעצם מעמיד שהרה"י לא תפסה את עצם המקום, ודו"ק.

ולכן בעצם חסרון זה שייך גם בדין חורי רה"י דכיון שהם צריכים להיות דבר הראוי מצד עצמו להיות רה"י כשהם תלוים הם עקורים מלהיות רה"י.

**ה']** ועכשיו נבוא לבאר את עיקר נדון הרשב"א, והנה מתחילה הקשינו שלכאורה דינו של הרשב"א פשוט ומה בא לחדש, ומאי שנא מטרסקל, ומ"ט טרסקל פשיט"ל טפי שמביא ממנו משל.

ובאמת עיקר דינו של הרשב"א אינו מוסכם, דמצינו בעירובין לג שכלכלה המונחת על אילן שאינו רחב ארבעה והכלכלה משלימתו לארבעה ע"י חקיקה שאינו רה"י, והרשב"א שם הביא מחלוקת רש"י ור"ח בטעם הדבר שאינו נעשה לרה"י, דרש"י פי' מכח דין דביצאתא דמישן דמוכח שרה"י שאין בקרקעיתה ד' אינה רה"י, ומאידך ר"ח פי' משום דלר"מ לא אומרים חוקקין להשלים לענין לעשותו רה"י [ולכאורה שר"ח לשיטתו בביצאתא דמישן דלא פי' כרש"י שם].

והנה דינו של הרשב"א בעבוה"ק הוא דינו של רש"י, וכבר מדברי רש"י שם יש ללמוד שאינו דין פשוט מדהוצרך ללמוד כן מביצאתא דמישן, וביותר שמדברי ר"ח מוכח שחולק על רש"י וס"ל שאילו הכלכלה היתה שווה לראש האילן דאז לא היו צריכים לחוקקין באמת היתה רה"י, ונמצינו למדים שדינו של הרשב"א שנוי במחלוקת רש"י ור"ח, וצריכים להבין מ"ט אינו דין טרסקל הפשוט.

ונראה עוד דלדברי ר"ח באמת אין לנו מקור שאין חסרון של בקיעת גדיים בדין חורי דיתכן דהטעם דמהני משום דדמי לדין הכלכלה שע"ג האילן, ודו"ק.

**ו']** והנראה בעזהי"ת, דבאמת יש מקום לומר שאע"פ שטרסקל לא מהני וכמו שנתבאר מטעם שאין לו מקום, מ"מ יתכן שליחשב שיש לו מקום ל"צ ד' ממש בקרקע אלא סגי שיש לו שיעור חשוב והתוספת שמשלימתו לארבעה אין קפידא שתתחיל מלמטה, וכמו שפשוט שבמקום שכבר יש ד' למטה מהני אפילו שלמעלה רחב הרבה אם רחבותו נעשית כדרך כותל משופע דהכל נגרר לד' שלמטה, וזה חידש רש"י דלא מהני מכח דין דביצאתא דמישן ור"ח לשיטתו חולק עליו ודו"ק.

**ז']** ביאור דברי הרשב"א.

ומעתה נראה דדברי הרשב"א מתפרשים בפשיטות, דהנה לרשב"א היה ברור מכח סוגיות הגמ' שבדין חורי רה"י דף הבולט יש לו דין רה"י, ודן הרשב"א בטעם הדבר אם הטעם הוא משום דכה"ג נגרר אחרי עיקרו וכדעת ר"ח ומהני אפילו לעשותו עיקר הרשות, או שהוא דין פרטי בחורין מאחר שהם נגררים, וכך הכריע הרשב"א, ודו"ק.

ובזה מתיישבים כל הדקדוקים דבאמת עיקר החידוש נתחדש בדין חורין, והרשב"א הוצרך לתת טעם לצמצם דין זה דווקא לדין החורין ועי"ז נתחדש לו הדין של עיקר רה"י שאינו נכלל בדין זה, ודו"ק.

**ח']** ועדיין יש לחקור בגדר מה שחידש הרשב"א דבחורין אין חסרון מחמת שהם נגררים, דיתכן לבאר כוונתו בשני דרכים.

הא' שבחורין אין חסרון כיון שהם נגררים אין שמם מוגדר בהם מחמת עצמם אלא מחמת עיקר הרשות, וממילא אינם צריכים לקבוע מקום לעצמם אלא הם נכללים בעיקר הרשות.

הב' שלעולם גם החורין קובעין מקום אלא שהם אינם צריכים לקבוע את עיקר מקומם בפנ"ע אלא הם נכללים בעיקר הרשות ושם מתקיים עיקר קביעותם, ודומה לרשות שתחילתה צרה ובראשה רחבה.

והדרך השניה נראית קצת מדברי הרשב"א שם בהמשך דבריו שבסוף דיני חורי רה"י כ' וז"ל "חורי רשות היחיד יש להם גובה ואין להם עומק, עשויין הן להשתמש על גביהן ולפיכך רואין אותן מלאין עד לרקיע, ואין עשויין להשתמש תחתיהן כדרך שאדם משתמש ברשות היחיד עצמו ברומו ועומקו, ולפיכך אין לחורין עומק ואין בקיעת גדיים ולא אפילו בקיעת רגלי אדם מעכבת בהן כמו שאמרנו" והנה העמיד שלחורי רה"י אין עומק ויש להם גובה וביאר טעם הדבר, וסיים "ולפיכך אין לחורין עומק ואין בקיעת גדיים ולא אפילו בקיעת רגלי אדם מעכבת בהן כמו שאמרנו"

ובפשטות דבריו נראה שביאר ע"י הדין שאין להם עומק את הטעם שאין בקיעת רגלי אדם מעכבת, וצ"ב כוונתו שהרי למעלה ביאר הטעם מכיון שהם נגררים, אלא נראה שהכל דבר א', דהיינו שמחמת שמהות החורים היא ליגרר זה עצמו סיבה דלחורין אין עומק, דעיקר דין העומק יסודו במה שהמקום עצמו נקבע להיות רה"י, אבל חורין שאינם מצד עצמם אלא נגררים הם א"כ מקום התשמיש בעצמו הוא תחילתם דמשם התחילו ליגרר אחרי עיקר הרשות, ולכן אין להם למטה כלום, ורק למעלה שמאחר שכבר נתפשטו שוב זכו את מקומם משם ולמעלה, ודו"ק.

###### חלק ב'- ברור דעת התוס' והרא"ש, ויסוד מחלוקתם.

**ט']** התוס' בדף פט: העמידו שהטעם שזיזין וגזוזטראה נעשים רה"י הוא מחמת שפתוח להם חלון מהבית [והארכתי בביאור דינם בחבורה בפנ"ע], והם מדברים בגבוה י' ורחב ד' דהרי כל דבריהם שם נמשכים מכח מה שחידשו שיש כרמלית במקום שרחב ד' אפילו כשהוא למעלה מעשרה, ולמדנו שדווקא מכח החלון נעשים רה"י אבל בלא"ה לא.

**י']** ביאור יסוד מחלוקתם.

באמת נראה שיסוד מחלוקת התוס' והרשב"א מתברר מתוך דברי התוס' בעצמם.

דהנה עיקר נדון התוס' שם בדין כרמלית למעלה מעשרה, אם הכוונה שכל מקום שהוא למעלה מעשרה מרה"ר אינו נעשה כרמלית דאין רבים שולטין בו, או שהכוונה שאויר הכרמלית אינו עולה למעלה מעשרה מקרקעית הכרמלית, ובתחילה העמידו שנעשה כרמלית ומכח זה נתקשו בכמה מקומות היאך נעשים רה"י וז"ל "וגזוזטרא דלא הויא כרמלית אלא רשות היחיד היינו משום דגוד אחית דבקיעת דגים לא הויא בקיעה כדפיר' לעיל או בפתוח לרה"ר דהוי כי חורי רשות היחיד וכן זיז היוצא לרשות הרבים רחב ד' דהוי רשות היחיד היינו סמוך לחלון תוך י' דהוי כי חורי רשות היחיד ומנעול דחשיב ליה בהמוצא תפילין רה"י היינו משום דליכא בקיעת גדיים שהאיסקופה גבוה שלשה".

והנה לפו"ר היה נראה לומר שעיקר דבריהם נמשך ממה שאמרו שיש איסור כרמלית בדבר גבוה י' ולכן הוק' להם בטעם שבגזוזטרא מותר לטלטל, מיהו א"א לומר כן, דהרי מלשונם נראה שמכח דבריהם רק צריכים לפרש הטעם דהוי רה"י אבל כבר היה פשוט מכבר שהוא רה"י, ועוד דהוק' להם גם ממנעול ושם הוא ענין של רה"י ומה שיאטיה להכא, אלא הדבר פשוט שהוצרכו כאן לפרש במקומות אלו הטעם דנעשה רה"י.

והנה הדבר פשוט שעצם הדבר שנכנסו כאן לדון בזה מכריח שהיה להם מהלך אחר לבאר דינים אלו אלא שמחמת דבריהם כאן הוצרכו לבאר אותם באופן אחר דבלי"ז אין שייכות דבריהם לכאן, והדברים צ"ב.

והנראה בעזהי"ת, דבאמת מתחילה הבינו כדעת הרשב"א שזיז גבוה י' ורחב ד' נעשה חורי רה"י, אלא שכל דברי הרשב"א יתכנו רק בהנחה שבאמת עצם הגובה י' מסלק שם רה"ר, ואז בעצם הוא כבר רה"י אלא דבעינן דין מחיצות כיון שיש בקיעת גדיים וכל אבל אם יש שם כרמלית א"כ בעצם הגובה י' אינו כלום וצריך לבנות הרה"י מתחילתה וזה לא מהני בלי חלון פתוח, ומאחר שחידשו שיש כרמלית ממילא הוצרכו לפרש טעם חדש בכל אלו, ודו"ק.

**יא']** דעת הגר"א שיסוד מחלוקת תוס' והרשב"א היא אם יש כרמלית במקום גבוה עשרה.

גם מדברי הגר"א מתבאר שיסוד המחלוקת בין תוס' לרשב"א הוא בדין אם יש כרמלית במקום גבוה עשרה [וכמו שהוכחתי קודם מדברי התוס'].

דהנה הרא"ש והטור פסקו דגג הבולט וזיז גבוה עשרה נעשים כרמלית, והגר"א האריך בסי' שמה סט"ז [סקמ"ג] ובסו"ס שנג להוכיח שהעיקר דלא כהרא"ש, וראיותיו הם מכח מה שזיז גבוה עשרה ורחב ד' חשוב רה"י גם בלי שפתוח לו חלון, והביא לזה שני ראיות.

הא' מדין זיזין שהוכיח מרש"י ותוס' והרמב"ם והרשב"א שמותר לטלטל מזיז רחב ארבעה כשהוא למעלה מעשרה, ולכאורה דבריו תמוהים שהרי הרשב"א דן את הזיז כרה"י גמור מדין חורי ומה עניין זה לנדון בגג הבולט דשם מיירי אחרי שאינו רה"י אם לדון אותו ככרמלית, ועוד שאחרי שזו דעת הרשב"א יתכן שזו דעת רש"י והרמב"ם, ובפרט שרש"י קרא לזיז בלשונו רה"י, אלא נראה שראייתו מעצם הדבר שנדון כרה"י, וכמבואר שם בדבריו קודם [על ס"ב] שדעת הרמב"ם שלמעלה מעשרה הוא רה"י ודלא כהרא"ש.

הב' הוכיח מדין צינור שחשוב רה"י דאורייתא כשגבוה י' ורחב ד'.

###### חלק ג'- ברור דעת ר' יהונתן

**יב']** דין חורין בזיזין.

בדין צינור ומזחילה כ' ר' יהונתן "וצריך עיון אמאי בצנור עצמו מותר לצרף אף על גב דמקום פטור הוא ליהוי כחורי רה"י דלכולי עלמא כרה"י דמו"- ומבואר בדבריו שיש דין חורין גם בזיזין היוצאים מהרשות, וכן מבואר שחורין אלו נעשים רה"י אפילו באינו רחב ד', מיהו לא ביאר לנו מאיזה כח נעשים כחורי רה"י אם הוא מחמת שהם תוך שלשה, או מחמת שחשובים כמי שהחלון פתוח להם.

**יג']** עוד כ' ר' יהונתן "ויש לומר כיון שדרך כל מזחילה וצנור להיות נמוכין מן הגג הרבה כדי שירדו המים במדרון ולא יתעכבו שם מפני צרורות או עפרורית שיעמדו בפי המזחילה או הצינור לפיכך לא יקראו חורי רה"י ואינן נאסרין אלא בשביל עצמן לפיכך מזחילה שהיא רחבה ארבעה במקום מושבה היא עצמה נקראת רשות היחיד והמצרף ידו אליה בפחות משלשה בין בידו בין בכלי אסור אף על גב דליכא חיוב חטאת שהרי הטעינו שמים הוא וכשנים שעשאוה דמי אבל בצנור הוא עצמו אינו נקרא גג שהרי אינו רחב ארבעה טפחים וגם אינו סמוך לגג מפני מדרונו שהוא רוצה לקלחו חוץ הרבה רחוק מן הכותל לפיכך מותר לכתחילה אפילו לצרף"

ומבואר בדבריו שמטעם ש'נמוכין הרבה' א"א לדון אותם כחורי רה"י גמורים, ולכן צריכים שיהיו רה"י מחמת עצמן, והוא ע"י שגבוהים עשרה ורחבים ארבעה, והדבר פשוט שאין כוונתו שיהיו לגמרי רה"י בפנ"ע שהרי יש שם בקיעת גדיים אלא עיקר כוונתו שעיקר שמם כרה"י הוא מחמת עצמן, ולא צריכים להיות חלק מהרה"י רק בשביל שלא יהיה להם חסרון של בקיעת גדיים דבכה"ג שאינם בפנ"ע אלא הם רק התרחבות של הרה"י אין בו חסרון של בקיעת גדיים וכיסוד דברי הרשב"א וכמו שנתבאר.

**יד']** עיקר דבריו

##### חבורה - ברור דין חורין המפולשין ובפרט דעת הרשב"א.

**א']** יש לברר דין חורין המפולשין מרה"י לרה"ר או לכרמלית, אם דינו כרה"י או כרה"ר.

###### חלק א'- ברור דעת התוס'.

**ב']** ועיקר דין זה מצינו בסוגיא בשבת דף ז: לשיטת התוס' שהם פי' בהא ד"אמר ר"י אמר ר' חייא זרק למעלה מעשרה טפחים והלכה ונחה בחור כל שהוא באנו למחלוקת ר"מ ורבנן" דאיירי בנח בחור מפולש, ומה שנקט למעלה מעשרה הוא משום דרק למעלה מעשרה חשוב כחורי רשות היחיד ומשום דאין בני רה"ר משתמשים שם, אבל למטה מעשרה בני רה"ר משתמשים ולכן בני רה"י לא משתמשים, וכ"כ התורא"ש שם, וכך פירשו גם את מה שהגמ' דנה שם להעמיד את המשנה בנח בחור, דמבואר בגמ' שלמעלה מעשרה הוי רה"י ולמטה הוי רה"ר, וכך פסק רי"ו [יב ד, עא א] בשם התוס' ומהטעם שכתבו.

מיהו לדעת רש"י הסוגיא היא בחור שאינו מפולש ולמעלה מעשרה הוי רה"י מדין עמוד, ולמטה מעשרה הוא רה"ר ככל דין חורי רה"ר, וכך מוכח בריטב"א בעירובין יא: וכך ריהטת דברי הריטב"א בשבת.

**ג']** ובדברי התוס' יש לדקדק היטב מה עיקר הדין, אם בעצם דינם כרה"ר ורק כשאין רה"ר נעשה רה"י, או להיפך שבעצם דינם כרה"י ורק כשאין רה"י נעשים רה"ר, ומלשונם משמע שבעצם אילו בני רה"י היו משתמשים למטה מעשרה היה נדון כרה"י אע"פ שגם בני רה"ר היו משתמשים, ורק מחמת שבני רה"י לא משתמשים נדון כרה"ר.

מיהו יל"ע בזה דהרי לא מצינו דדין חורי רה"י תלוי בהשתמשות בני רה"י רק כאן ולק' צט: בתוס' בדין כותלי רה"י, ובשני אלו הם חורים מפולשים ויתכן שהפילוש ביטל מהחור להיות נדון ממילא כרה"י והזקיק את בני רה"י להשתמש, ודו"ק.

**ד']** מחלוקת המג"א והגר"א, במסקנא.

המג"א [שמה סק"ב] נקט שחור מפולש בתוך עשרה הוי רה"י, וכתב "מה שכתבו התוס' דלמטה מי' שייך לר"ה היינו לפי הס"ד. כנ"ל דלא כע"ש" והיינו דס"ל דגם לשיטת התוס' למסקנא בתוך עשרה הוי רה"י, והיינו לכאורה למאי דקי"ל כרבא דחורי רה"ר לאו כרה"ר א"כ גם למטה מעשרה שייך לרה"י, ועדיין דבריו תמוהים ממימרא דר' חייא, והפמ"ג בספרו ראש יוסף יישב זה ובחבורה אחרת הארכתי בזה קצת, ואכמ"ל.

ומאידך הגר"א השיג שדברי המג"א קשה להולמן ונקט שאדרבה דכו"ע נוקטים כהתוס', וכך מבואר ברי"ו שפסק דברי התוס' להלכה.

###### חלק ב'- ברור דעת הרשב"א

דעת הרשב"א בענין זה צריכה דקדוק היטב, וכמו שנבאר בעזהי"ת.

**ה']** דעת הרשב"א בחידושים

הנה הרשב"א בחי' ד. וד: וח. הבין בפשיטות בפלוגתא דר"מ ורבנן ב"זרק למעלה מעשרה טפחים והלכה ונחה בחור כל שהוא" דהא דבעינן לחוקקין לעשותו ד' משום דבעינן הנחה ע"ג מקום ד', ומוכח מדבריו שדעתו שמה שחורין אלו חשובין כרה"י אינו מכח עצמן דא"כ הרי צריכים ד' להיות רה"י, וע"כ שדעתו דאיירי בחורין מפולשין ונדונים כרה"י מכח דין חורי רה"י וכשיטת התוס', וא"כ ממילא מוכח שדווקא למעלה מעשרה חשובים כרה"י.

מיהו באמת במסקנת דבריו יל"ד דבדף ד: כ' "נראה לי דטעמא דהתם לאו משום דבעינן הנחה ברשות היחיד על גבי ארבעה, אלא דאינו רשות היחיד אלא אם כן יש בחור ארבעה על ארבעה וחורי רשות הרבים הוא, אבל לרבי מאיר דאמר חוקקין הרי זה כמונח על גבי מקום ארבעה, כן נראה לי" ויש לדקדק אם חזר בו והעמיד שדין זה הוא מכח עיקר רה"י.

מיהו באמת לא נראה מלשונו ששינה את הפשט בעיקר המימרא אלא רק חידש את הדין, ועוד מהו שסיים 'וחורי רה"ר הוא' דמשמע דבעצם גם כשאינו רחב ד' יכל להיות רה"י רק שיש לו חסרון מכח שהוא חורי רה"ר, ונראה כוונתו דחידש דין בחורין המפולשין שצריכים להיות רחבים ד' בכדי להיות רה"י, ונראה דגם לזה נתכוין בדחייתו בדף ח. אע"פ ששם פחות משמע כן, ולפי"ז מסקנתו שכדי להיות חורי רה"י צריכים להיות גבוהים עשרה ורחבים ארבעה וכדין דף הבולט לדעת הרשב"א.

**ו']** ויל"ע בטעם הרשב"א שהבין דמיירי בחור מפולש ולא העמיד בחור שנעשה רה"י מצד עצמו וכדפרש"י, ולכאורה היה נראה דס"ל כהתורא"ש דגם בעמוד צריכים חלל עשרה, אבל צ"ע דבעבוה"ק פסק שחור גבוה י' ורחב ד' הוי רה"י ולא התנה בחלל החור כלום.

ויתכן לפי מה שנתבאר במקומו שיתכן דכשהחור רחב ארבעה מהני לחקוק לחלל עשרה לכו"ע ואפילו לרבנן, וכל קושיית התורא"ש דלא חוקקין גם להרחיבו לד' וגם לגובה י', ולפי"ז א"ש דברי הרשב"א דבגמ' דמיירי בחור כל שהוא הכריח דמיירי בחור מפולש, ובעבוה"ק דאיירי בחור רחב ד' היה סגי לו בזה לדונו כרה"י.

מיהו לפי"ז יקשה דבדף ח הביא תוספתא שהזורק בחור רחב ד' חייב ושם מנ"ל דאיירי בחור מפולש.

**ז']** דעת הרשב"א בעבוה"ק.

הרשב"א בעבוה"ק כ' וז"ל "חורי רשות היחיד הרי הן כרשות היחיד. ומהו שיקרא חורי רשות היחיד, חור שבכותלים של רשות היחיד ועוברין כלפי פנים אף על פי שהן למטה מעשרה טפחים ואין רחבין ארבעה על ארבעה.

היו בהן חורין פתוחין כלפי חוץ ואין עוברין כלפי פנים, בין פתוחים לרשות הרבים או לכרמלית אין אלו רשות היחיד אלא נידונין לפי גובהן ורחבן. כיצד, אינן גבוהין שלושה פתוחין לרשות הרבים כרשות כרבים, לכרמלית ככרמלית. גבוהין שלושה ומשלושה ועד עשרה ורחבן ארבעה הרי אלו ככרמלית. גבוהין עשרה ורחבין ארבעה הרי אלו כרשות היחיד. אין בהן ארבעה כל שגבוהין שלושה הרי אלו מקום פטור"

והנה פשטות דברי הרשב"א הם, דבתחילת דבריו איירי בחור מפולש ופסק דינו דחשוב כרה"י ואפילו באינם רחבים ארבעה, ובסוף דבריו מיירי בחור שפתוח רק לרה"ר, ובזה פסק שאינם רה"י. ולפי"ז דבריו סותרים את דבריו בחי' דמדבריו שם הוכחתי שחור מפולש אינו כרה"י רק למעלה מעשרה ולמסקנתו צריך ג"כ להיות רחב ד'.

ועוד שלכאורה דעתו בחי' דחור צריך להיות גבוה עשרה כדי להיות רה"י, ובעבוה"ק מפורש דנדון לפי גבהו ורחבו דהעיקר שיהיה למעלה מעשרה וברוחב ארבעה.

**ח']** ביאור הגר"א ברשב"א.

הגר"א על השו"ע שמה ס"ד כ' שהרשב"א בעבוה"ק שהביא הב"י סובר שחור מפולש בתוך עשרה אינו נעשה רה"י, ומש"כ הרשב"א שחורי רה"ר הוא כשאינם עוברים כלפי פנים דמשמע שאם עוברים כלפי פנים הוי חורי רה"י היינו בגבוה עשרה, וכ' עוד שלהרשב"א בכה"ג הוי חורי רה"י אפילו בלא רחב ד', וכוונתו נראה לשיטתו דאיירי למעלה מעשרה א"כ אילו איירי ברחב ד' אין הפרש בין מפולש לאינו מפולש, ולשיטת הגר"א אין סתירה בין הרשב"א בחי לדבריו בעבוה"ק בעיקר דין חור מפולש מיהו עדיין יהיה סתירה בחור כל שהוא דבחי' ס"ל דלא הוי רה"י ובעבוה"ק ס"ל דהוי רה"י.

מיהו עיקר דברי הגר"א צע"ג, דאמנם יתכן כן לפרש במה שהעתיק הב"י מעבוה"ק, מיהו לפנינו בתחילת העבוה"ק מבואר דחור מפולש הוא רה"י אפילו באינו גבוה י' ולא רחב ד', וכבר תמה בזה הנשמת אדם [מז ב] ומשמע מדבריו שם שהבין שהגר"א לא ראה את עבוה"ק בפנים אלא מה שהעתיק הב"י [וכדמשמע באמת בגר"א].

והשעה"צ [י'] נדחק ליישב את הגר"א שהרישא איירי בחור שפתוח רק כלפי רה"י, והוא דוחק וכמו שכתב בעצמו.

ואין לרשב"א את ההכרח לפרש כן מהסוגיא, מיהו עיקר טענת הגר"א הוא מדין הזיזין, ונבאר בעז"ה בהמשך.

**ט']** יישוב דברי הרשב"א.

והעיקר שנראה דבאמת הרשב"א בחי' לא איירי כלל בדין חור מפולש אלא בחור הפתוח רק לרה"ר ונמצא בכותל שהוא עצמו רה"י, דהרי דעת הרשב"א בדין זיזין שכל הזיז היוצא מרה"י יש לו דין חורי אע"פ שאינו פתוח לרה"ר, וממילא נראה שעיקר נדונו בחורים אלו שיהיו כזיזין, וזה גופא היה הסיבה שהבין של"צ שם רוחב ד' דסבר דהדין נותן שיהיה להם דין חורי גם כשאינם רחבים ד' כיון שהם גבוהים עשרה, ובזה גופא חידש שבעינן רוחב ד' וכך פסק בעבוה"ק, ופשוט.

###### חלק ג'- ברור דעת שאר ראשונים

**י']** דעת המאירי.

כ' המאירי שבת ז: "חורי הבית המפולשים לרה"י ולרה"ר דינם כחורי רה"י הואיל ומ"מ יש לבני הבית תשמיש בהם היא העיקר ולא סוף דבר חורים אלא כל פאות וזויות ודפין במשמע כלן כרה"י אלא שבדפין היוצאין יש קצת תנאים יתבארו במסכת עירובין בע"ה"- ודבריו מבוארים שחור מפולש הוי כרה"י, ועוד מבואר שזיז חלוק במקצת מחור מפולש, ויתכן כוונתו להא דבעינן גבוה י' ורחב ד'.

**יא']** דעת האורחות חיים.

כ' האורחות חיים [שבת רלט] "חורים פתוחים כלפי חוץ והן עוברים כלפי פנים בין פתוחים לרשות הרבים בין כרמלית אין אלו חורי רשות היחיד אלא נידונין לפי גבהן ורחבן כמו שבארנו" ודבריו מבוארים שלעולם חור מפולש אין לו דין חורי רה"י ומשמע אפילו למעלה מעשרה.

מיהו המגיה של עבוה"ק רצה להגיה במקום 'והן' 'ואין' ובכך עולה שהוא העתיק את הרשב"א בעבוה"ק, ודבריו נראים.

###### [[30]](#footnote-31)חלק ג'- הדין בזיז תוך עשרה הסמוך לחלון.

**יב']** בכמה מקומות מצינו דזיז שהוא למטה מעשרה אינו רה"י ואפילו כשהוא בתוך שלשה.

א'. בדין זיז שלפני החלון כ' הטור דמיירי כשהחלון פתוח לו ובכ"ז הזקיק שיהיה למעלה מעשרה.

ב'. בדין זיז שלפני החלון הגר"א בסו"ס שנג הוכיח מדברי הרמב"ם והרשב"א דלא מהני בתוך עשרה אפילו כשהחלון תוך שלשה.

ג'. בדין כלכלה בעירובין לג מבואר בראשונים דהוי רה"י מכח שהוא בתוך שלשה לחלון, ובכ"ז מבואר בגמ' לג: שיכול לנטות את הכלכלה לתוך עשרה ואז יהיה מותר לטלטל מהכלכלה לרה"ר.

ד'. בדין צינור לפי פי' המג"א.

**יג']** טעם דין הזיזין.

ברבותינו נחלקו בביאור ענין זה.

א'. המג"א בסי' שנג סק"ד והגר"א שם [בסק"ד ובסוף הסימן] נקטו שהוא מכח דחור מפולש בתוך עשרה לא נעשה רה"י, והטעם כמש"כ התוס' דבני רה"י לא משתמשים בו כיון שבני רה"ר משתמשים בו, ומכאן למדו דין חורין המפולשין.

- ודבריהם צע"ג דאם מטעם זה בזיז אפילו למעלה מעשרה לא ישתמשו דאיך יניחו שם דברים במקום הגלוי לכל בני רה"ר.

ב'. עוד הרבה הארכתי השיטות האחרונים בזה בדין הזיזין בעירובין צח: אות ג', ובדין צינור בעירובין צט: אות ג', קחנו משם.

ג'. ובאמת לולי דברי רבותינו היה נראה בפשיטות, שחור שבכתלים נדון כחור שבתוך המחיצות, וזיזין מחמת שהם מחוץ למחיצות עיקר כחם להיות רה"י הוא מכח שיש בהם כבר את עיקר תנאי רה"ר וכעין דעת הרשב"א שנעשה אפילו בלי חלון וכמו שהארכנו במקומו בדעתו, רק שדעת הרא"ש דבעינן שיהיה חלון כיון שעדיין הוי כרמלית בלא"ה, ואפילו את"ל של"צ רחב ד' אבל מ"מ יצטרכו גבוה י', ויתכן שזה כוונת האחרונים שאמרו דשלטי ביה רבים.

תדע דדעת הרשב"א דגם חור הסמוך לחלון חייב להיות רחב ד' וא"כ פשיטא שיצטרך להיות גם גבוה י', וחור שבכותל הרי ל"צ להיות רחב ד' וא"כ לא יצטרך להיות גם גבוה י', ודברי רבותינו בזה צע"ג.

ודו"ק שיתכן דלזה נתכוין המאירי שהבאתי שכתב שיש חילוק בין חורין שבכתלים לזיזין.

###### [[31]](#footnote-32)חלק ה'- עוד מקומות שיתכן ללמוד מהם דין חורים המפולשים

**א'** עי' עירובין לג: דמוכח דכלכלה שנמוכה מי' אינה נעשית חורי ולכאורה היינו דינא דזיז שבתוך י' אינו חורי, ויל"ע ממורשא בשבת צט:, ושמא זה כוונת רש"י שם צט: שהוא דין חדש של חורי.

**ב'** עי' עירובין פז: בפר"ח ובאופן שהביאו המאירי, עי"ש היטב דמיירי בחור מפולש.

##### חבורה - ברור דין דף הבולט מרה"י תוך שלשה לגג או לחלון, כשהוא בתוך עשרה.

**א']** בעזהי"ת בררנו דין חור מפולש שנחלקו בו הראשונים כשהם בתוך עשרה, ודין זיז רחב ד' שנעשה ברה"י דבעי להיות גבוה י', ויש לדקדק הדין בזיז שהוא נעשה רה"י מכח שהוא תוך שלשה לחלון אם צריך להיות גבוה עשרה.

ותחילה נברר את דברי הרשב"א בעבוה"ק שהאריך בענינים אלו הרבה, וזה החילי בעזרת החונן לאדם דעת.

###### חלק א'- ברור דעת הרשב"א והמאירי

**ב']** דברי הרשב"א במזחילה וצינור.

עיקר דין זה ברשב"א מתברר בדבריו בעבוה"ק בדין מזחילה וצינור, שיש ללמוד מדבריו שזיז שאינו מופלג שלשה הוי רה"י אע"פ שהוא בתוך עשרה, וכמו שנבאר בעזהי"ת.

ברשב"א בדין מזחילה (ש"ג ס"ה) כ' "גג גבוה עשרה טפחים ורחב ארבעה ומזחילה נתונה על שפת הגג לארכו לקבל מי גשמים היורדים מן הגג ומקלחין לחוץ, והמזחילה סמוכה תוך שלושה טפחים לגג, וכו', ואם צירף ידו למזחילה ונגע במזחילה אסור, מפני שהמזחילה כחורי רשות היחיד הוא, וכבר ביארנו שחורי רשות היחיד כרשות היחיד, ואפילו לא היתה המזחילה רחבה ארבעה הגג מצטרף עמה להשלימה ל[ארבעה[[32]](#footnote-33)], דכל תוך שלושה כלבוד [[33]](#footnote-34)עמו"

והנה ברשב"א כתב שהגג גבוה עשרה ולא התנה שהמזחילה תהיה גבוהה עשרה, ועוד שאם הגג גבוה עשרה מצומצמים הרי המזחילה היא בתוך עשרה שהרי היא רק תוך שלשה, ומשמע שאפילו בתוך עשרה, ובפרט שכשמצרף ידו למזחילה בתוך שלשה לגג ברור שאסור אפילו בתוך עשרה וכדין מצרף לגג כותל שדעת הרשב"א שם שאסור אפילו בתוך עשרה וא"כ מן הסתם מיירי כאן אפילו בתוך עשרה.

עוד כתב הרשב"א שם בדין צינור וז"ל "היה הצינור רחב ארבעה הרי זה כחורי רשות היחיד ולפיכך הרי הוא כגג וקולט מותר ומצרף ונוגע בצינור אסור, ואפילו היה הצינור למטה מעשרה ומופלג מן הגג שלושה אסור, לפי שנידון ככרמלית ואסור להוציא מכרמלית לרשות הרבים" והנה בסוף דבריו מבואר שאם הוא למטה מעשרה ומופלג שלשה צריך להגיע לטעם של כרמלית, ומשמע שאם אינו מופלג שלשה אפילו למטה מעשרה.

והיה מקום לומר שכוונתו להיפך שכל טענה בפנ"ע בכוחה להפקיע דין רה"י דהיינו או שבתוך עשרה או שמופלג שלשה וע"ז אמר שאפילו כששני תנאים אלו חסרים עדיין אסור מדין כרמלית, מיהו לא נראה דאפשר לפרש כן שהרי מופלג שלשה אינו סיבה להפקיע דין רה"י כל שרחב ד' על ד' דבהא עסקינן, אלא בהכרח שכוונתו רק ששני דברים אלו ביחד מפקיעים דין רה"י.

ועדיין יש לדקדק מה הכוונה שמופלג שלשה אם הכוונה שבולט יותר משלשה, או שהכוונה שהצינור מתחיל ברחוק שלשה מהגג, ונראה שצינור לעולם מתחיל מהגג כמבואר ברשב"א בתחילת דבריו שם, ועוד שדבר הלמד מענינו דעיקר טעם ההיתר לצרף בצינור הוא זה שהוא בולט יותר משלשה ומסתמא בריעותא זו מיירי הרשב"א כאן.

**ג']** דברי המאירי במזחילה וצינור.

המאירי בבית הבחירה כ' מפורש בדין סוגיין שאסור לצרף למזחילה "וצירוף זה אסור בכל מקום שיהא בו הגג ר"ל בין שהיה הגג למטה מעשרה בין שיהא למעלה מעשרה שהגג בכל מקום שהוא רה"י הוא ואפי' למטה מעשרה אלא שסתם גג למעלה מעשרה הוא" ודבריו מבוארים שהמזחילה יש לה דין רה"י אע"פ שהיא בתוך עשרה לרה"ר כיון שהיא חלק מהגג שהוא לעולם רה"י גם אילו יהיה בתוך עשרה [כל שבתוכו יש עשרה וכדין הסוגיא בדף פד: לפי' הרשב"א שם].

ועוד מבואר בדבריו כלשונו של הרשב"א הנ"ל בדין צינור וז"ל "ואם היה הצנור למטה מעשרה ומופלג מן הגג שלשה הרי הוא כרמלית ואסור להוציא ממנו לרה"ר", וגם בדבריו פשוט שכוונתו במופלג שלשה שבולט שלשה, שהרי כ' שם קודם לכן דהטעם שצינו אינו חורי "שהרי רחוק הוא מן הגג שלשה אף על פי שראשו האחד קבוע בכותל" ועוד שבדבריו שם קודם לכן מבואר דראש הצינור תקוע בגג ולזה רימז בסוף דבריו כאן.

וכיוצ"ב יש ללמוד מדבריו בחידושים שכתב דגג זה הוא רה"י משום דסתם גג גבוה עשרה מרה"ר ומשמע שרק בשביל זה הוצרך לזה.

**ד']** דברי הרשב"א בדין חורי רה"י.

ובאמת ברשב"א בעבוה"ק בעיקר דין חורי רה"י (ש"ג ס"א) כ' הרשב"א "דף רחב ארבעה היוצא מכותל של רשות היחיד, בזמן שגבוה עשרה הרי הוא כחורי רשות היחיד וכו' אבל לעשות עיקר רשות היחיד אינה עד שתהא רשות שלמה שלא תהא בקיעת גדיים עוברת תחתיה, לפיכך דף היוצא מכותל שאינו מוקף לרשות היחיד ואין ברחבו ארבעה אף על פי שיש ברוחב הזיז ארבעה על ארבעה וגבוה עשרה אין זה רשות היחיד וכו'.

דף היוצא מכותל רשות היחיד ואין ברחבו ארבעה כל שסמוך לראש הכותל או לחלון שבכותל תוך שלושה, אם אינו בולט חוץ לכותל שלושה הרי זה נדון משום חורי רשות היחיד. היה יוצא למטה משלושה או שהיה בולט לחוץ שלושה הרי זה מקום פטור.

היה הדף ארוך ארבעה ונתן אורכו לאורך הגג או לאורך החלון אף על פי שאין ברחבו ארבעה ורחבו בולט חוץ לשלושה, הרי זה כחורי רשות היחיד שהגג או החלון משלימין אותו לארבעה" והנה בדין הראשון של דף רחב ארבעה העמיד ברור שמיירי בגבוה עשרה אבל אח"כ כשהעמיד את דין דף שאינו רחב ארבעה והוא בתוך שלשה לא הזכיר את גובה הזיז, ויש מקום ללמוד מדבריו שבזיז בתוך שלשה ל"צ גבוה עשרה, אלא שאין בזה הכרע דיתכן שסמך על הדין הראשון ששם פי' דבעינן גבוה עשרה [ואינו מרווח].

**ה']** דברי הרשב"א בדין הזיזין.

ברשב"א בעבוה"ק בדין הזיזין (ש"ג ס"ה) כ' וז"ל "דף שלפני החלון היוצא על האויר שעל רשות הרבים, אם היה למעלה מעשרה ורחב מארבעה משתמש עליו ואפילו רחוק מן החלון שלושה טפחים, שאין רשות הרבים והכרמלית תופסין למעלה מעשרה טפחים. ולפיכך אפילו היו שם כמה זיזין לאדם אחד משתמש בכל הכותל עד עשרה טפחים התחתונות, היה למטה מעשרה טפחים אסור להשתמש בו, מפני שהוא ככרמלית ונמצא משתמש מרשות לרשות"

ועוד כ' "דף שהיה יוצא על אויר כרמלית, כל שהוא גבוה עשרה לעולם מותר, בין רחב בין קצר ואפילו כלים שאינן משתברין, שאין גוזרין בכרמלית שגזירה לגזירה היא".

בכל דבריו לא הזכיר היתר בתוך עשרה, וריהטת דבריו משמע שלעולם אסור אלא ששם עיקר דינו בזיז רחב ארבעה, ועי' בסמוך.

**ו']** והנה ריהטת כל דברי הרשב"א מעלים שיש לחלק בין דין זיז שהוא בתוך שלשה דאז אפילו בתוך עשרה הוי רה"י, לבין זיז שהוא יותר משלשה שדינו רק מכח שרחב ארבעה וגבוה עשרה, ובכה"ג בעינן גבוה י'.

מיהו יש לתמוה דבדין מזחילה מיירי גם במזחילה רחבה יותר משלשה מדהוצרך להגיע לדין משלימה לארבעה, וכיוצ"ב מוכח מדבריו בדין חורי רה"י דשם גם בדין זיז הבולט יותר משלשה שהחלון משלימו לארבעה לא הזכיר הרשב"א דבעי גובה עשרה.

וכן במאירי מבואר כמה פעמים שדין מזחילה היא רה"י משום דהגג משלימה לארבעה.

ודין משלימו לארבעה לכאורה הוא ממש הדין של זיז רחב ארבעה שהרי צריך רוחב ד'.

**ז']** והנראה בעזהי"ת, דבאמת גם זיז שרה"י משלימתו לארבעה ל"צ גובה עשרה, ול"צ גובה עשרה אלא בזיז רחב בעצמו ד'.

וביאור העניין, שרוחב ד' נדרש בכדי שיוכל להתקיים בו רשות כיון שאינו בטל לרה"י וצריך שיהיה לו חשיבות להתקיים בו שם רה"י, וגובה עשרה צריכים בכדי שהשם יחיד יהיה עדיף מהשם רבים, ונראה דבכה"ג שאין לו חשיבות מקום ד' מצד עצמו רק מכח הרה"י א"כ אין כח לרבים שם שהרי לעולם לא יוכל להיות כרמלית אלא או מקו"פ או רה"י, ודו"ק.

###### חלק ב'- ברור דעת שא"ר.

**ח']** דעת ר' יהונתן.

ר' יהונתן כ' "ובמזחילה נמי שאסרנו צירוף צריך עיון למה נקט למעלה מעשרה אפי' למטה מעשרה נמי ליתסר אי הוי פחות משלשה סמוך למזחילה שהרי היא עצמה רה"י ורש"י ז"ל גורס קולט אדם מן המזחילה למטה מעשרה אבל מצרף אפילו למטה מעשרה אסור ומפרש עומד אדם ברה"ר וקולט בכלי למטה מעשרה מן המים היורדים מן המזחילה אבל לא יצרף פיו או כלי למזחילה שהוא בפחות משלשה סמוך לגג ואף על פי שהיא למטה מעשרה מאי טעמא דהואיל ומוטלת לאורך הכותל ובתוך שלשה לגג דמיא לגג והוי כמוציא מן הגג שהוא רה"י לרה"ר"

ודבריו צריכים דקדוק היטב, דמצד אחד הק' שבאמת גם בתוך עשרה יהיה אסור, ולכאורה מבואר דנעשית רה"י גם בתוך עשרה, מיהו מאידך יתכן שכוונתו להקשות של"צ שהיד תהיה למעלה מעשרה דסגי שהמזחילה למעלה מעשרה, ולשיטתו דתוך ג' חשוב כמצרף, מיהו באמת יש לעיין אם בכלל שייך לאסור מדין תוך שלשה למזחילה במקום שאילו הייתה המזחילה עצמה שם לא הייתה נאסרת.

**ט']** דעת המ"מ.

כ' המ"מ בדעת הרמב"ם "כשהמזחילה תוך עשרה אפילו היא תוך שלשה לגג אין דינה כגג. ונ"ל טעם הדבר לפי שרה"ר תופס עד עשרה ואין פחות משלשה לגג ממעט דין רה"ר שאין זה לבוד גמור ואם באנו לדונו כגג נמצא חומרו קולו לענין הזורק מרה"י אבל כל שהוא למעלה מעשרה והוא פחות משלשה נחמיר בו כגג"

ובדבריו מבואר שביסוד הסברא אילו זה היה דין לבוד גמור היה מהני אפילו תוך עשרה, אבל כ' בדעת הרמב"ם [ונראה שגם הוא סובר כך] שאינו לבוד גמור וכדי שלא יהיה חומרו קולו מותר.

##### חבורה - ברור דין חורין בזיזין מכח שחלון הבית פתוח להם

**א']** התוס' בדף פט: הק' בטעם שגזוזטראה וזיזין חשובים רה"י, ופירשו דהם חשובים כחורי רה"י מכח החלון שפתוח להם, וכ"כ הרא"ש שם והוסיף שה"ה גג הבולט הגג יהיה רה"י אם פתוח לו חלון, וכ"פ הטושו"ע בסי' שמה סט"ז ובסי' שנג ס"ב ובסי' שנה ס"א.

ובדין זה יש לדקדק הדין כשהזיז בתוך עשרה, כשהזיז אינו רחב ארבעה, כשאינו עשוי לתשמיש הרה"י, ודעת שא"ר בעיקר דין זה.

**ב']** הדין כשאינו גבוה י'.

הטור ושו"ע [רנג ב] כ' מפורש בדין זיזין דבעינן שיהיה גבוה י', ובאמת שכך פשטות הרא"ש שהרי העמיד את המשנה למעלה מעשרה ושם איירי בזיז שלפני החלון.

והמג"א והגר"א שם הבינו שטעמם משום דס"ל בכל חור מפולש דהוי חורי רה"י רק למעלה מעשרה, וכמש"כ התוס' משום דבני רה"ר משתמשין ולכן בני רה"י נמנעין מלהשתמש בהם.

ואבן העוזר פי' שמדרבנן אסור לטלטל בהם ומהם לרה"י כשהם בתוך עשרה כיון שנפרץ למקום האסור לו [ודע דכדבריו נקט הגרעק"א בגליון השו"ע שנה ד על המג"א סקי"ג, ואף הפרמ"ג].

הבית מאיר [שנג] חילק חילוק נוסף בין זיז לחור, דחור ניחא תשמישתיה גם לבני רה"י ולכן אין בכח בני רה"ר לדחותו, אבל בזיז ניחא תשמישו דווקא לבני רה"ר ולא ליחיד, ולכן הם דוחים את היחיד, מיהו הוא עצמו כ' ע"ז שהוא דוחק והעדיף את פי' אבן העוזר על שלו.

וכדרך חילוק זה חילק גם הנשמת אדם [מז ג] עי"ש.

מיהו הנהר שלום [שנג סק"ג] והאליה זוטא [שנג סק"א] והבגדי ישע והמאמר מרדכי ושו"ע הרב חילקו בין חור לזיז דזיז הוא באויר רה"ר משא"כ חור שהוא בתוך כתלי רה"י, ולזה נראה דנתכוין התוספת שבת [שנג סק"ה].

**ג']** הדין כשאינו רחב ד'.

נראה דלפי מה שנקטו האחרונים של"צ גבוה י' מעיקר הדין רק מכח חור מפולש או מחמת שבאויר רה"ר, א"כ ממילא לא יצטרכו רוחב ד'.

**ד']** שיעור הסמיכות הנדרש שיהיה סמוך לחלון.

התוס' בדף פט: נקטו שבעינן בתוך עשרה לחלון, וצ"ע מנ"ל שיעור זה, ושמא בכך נחשבים שניהם בחד רשותא וביותר מעשר כבר איפליג רשותא [עי' עירובין לד.].

המג"א [שנג סק"ד] כ' שלשה טפחים.

הגר"א למד מסוגיא דדף פז: דבעינן שלא תהיה מופלגת, ולא פירש לנו בכמה נחשב מופלג, מיהו באמת שם נחלקו הראשונים אם השיעור הוא שלשה או ארבעה.

ונראה שבאמת גם דעת המג"א אינו מדין לבוד אלא מדין שלא תהיה מופלגת, דעיקר כח החורי הוא מכח החלון, וראיה לדבר דמצינו בדין כלכלה שהיא רה"י מכח שהיא בתוך שלשה לראש האילן וכמבואר בתוס' לג:

##### חבורה - ברור דין חורין בזיזין מכח שתחילתם תוך שלשה.

**א']** מצינו בכמה מקומות שזיז הבולט מרה"י והוא מתחיל תוך שלשה לגג הרשות או לחלון חשוב כרה"י.

**א'** בעירובין לג. מבואר בגמ' שכלכלה התלויה באילן שרחב ד' חשובה רה"י, וכ' התוס' הטעם משום דחשובים כחורי רה"י, ובהמשך בדף לג: בד"ה 'ורבי' כתבו שכל זה דווקא באופן שהכלכלה מתחילה תוך שלשה [ומספיק שפיה בתוך שלשה לראש האילן], והביאם הרשב"א שם.

**ב'** במהר"ם מרוטנבורג [פראג צו, וכיוצ"ב בלבוב וקרימונה] בדין בתי כיסאות שנמצאים ברה"י והצואה נופלת לכרמלית, כ' תקנה לזה שאם "יש דף או מידי אחרינא נגד פי הנקב בסמוך לו מתחתיו בתוך ג' דהו"ל חורי רה"י והצואה נופלת עליו ומשם מתגלגלת ונופלת כחו הוא" [אמנם במרדכי שבת שעו הנוסחא חורי ר"ה אין לזה מובן וע"כ דט"ס הוא], וכ"כ המג"א בסי' שנה סקי"ג והגר"א שם ס"ק יח.

**[ג.** דעת המג"א [שנג סק"ד] שדין חורי מכח שהחלון פתוח היינו כשהוא בתוך ג' לחלון, מיהו באמת יותר נראה שהוא דין אחר ורק בעינן שלא יהיה מופלג מהחלון].

**ב']** הדין כשאינו גבוה י'.

בעירובין לג: מבואר שכשמטה את הכלכלה לתוך עשרה כבר אינה נדונת כרה"י.

**ג']** הדין כשאינו רחב ד'.

**א.** בתוס' לג: משמע שמיירי גם בכלכלה שלא רחבה ד', עי"ש.

**ב.** בשו"ע בסי' שנה ס"ב בדין בית הכסא הביא את דברי מהר"ם הנ"ל בלשון זו "ואם עשה דף או קנה פחות מג'" ופירשו המג"א [יג] והגר"א שם דהכוונה שהקנה בתוך שלשה לרה"י בכדי שיהיה חורי רה"י וכמש"כ בדברי מהר"ם, והנה קנה וודאי אינו רחב ד' ומבואר דחשיב חורי כשהוא בפחות משלשה.

[ודע שמ"מ עיקר פירושם בשו"ע צ"ע, דהדבר פשוט דגי' השו"ע במרדכי הייתה "דף אחד או קנה פחות משלשה או מידי אחרינא נגד פי הנקב בתוך שלשה" והרי יש שם שני הלכות הא' שכשגוף הקנה פחות משלשה הוי מקו"פ גמור ולא אכפ"ל אם סמוך לרה"י. הב' שאם הדף תוך שלשה אפילו אם גופו רחב ארבעה הוי חורי רה"י. והשו"ע העתיק רק את האפשרות הראשונה, ועוד שלדברהם צ"ע למה צריך שיהיה רה"י כיון שאינו רחב ד' אינו כרמלית].

ונראה עוד שמוכח כן בדעת המג"א דהא ס"ל שמדינא ל"צ שיהיה גבוה עשרה

### סימן יא'- שדי נופו בתר עיקרו

בעיקר סוגיא זו נחלקו הראשונים אם היא סוגיא לענין רשויות או שהיא סוגיא לענין הנחה ע"ג מקום ד', וכאן נפרט את השייך לעניין רשויות.

#### מראי מקומות

**א]** לעניין איזה דין אמרינן שדי נופו בתר עיקרו.

בדברי רבי שחייב מדין שדי נופו בתר עיקרו, יש לדקדק אם חייב מדין רה"ר וה'שדי נופו' הועיל להחשיבו כמקום ד', או שחייב מדין רה"י דמכח ה'שדי נופו' נדון כמכניס לרה"י, או שהוצרך באמת לשניהם.

ובאמת מצינו את ג' הדרכים בראשונים:

**א'** דעת רש"י בדף ד: שמתחייב מדין מעביר ד' אמות ברה"ר, ומהני ה'שדי נופו' רק להחשיבו כמקום ד' ולא מהני להחשיבו כרה"י ומהני אע"פ שהעיקר ברה"י, וכ"נ דעת הר"י מיגאש [בתשובה כד, הועתק בסוף המ"מ] וההשלמה [הועתק בסוף המ"מ] והמאורות והמאירי.

- ובדף ח. יש ברש"י שני לשונות אם אוקימתא דאביי כרב חסדא, ונחלקו המהרש"ל והמהרש"א בביאורן, דלמהרש"ל הלישנא אחרינא דאביי כר"ח סוברת כדברי רש"י בדף ד:, וביאור דבריו עי' בגרעק"א ח., ודעת המהרש"א להיפך דהלשון הא' שאביי דלא כרב חסדא סוברת כרש"י בדף ד:.

**ב'** דעת הרשב"א והרי"ד [הועתק בסוף המ"מ] שמהני ה'שדי נופו' להחשיבו כרה"י ומתחייב מדין הכנסה לרה"י וממילא לא צריכים כבר למקום ד' כיון דהוי רה"י, ויל"ע בטעם דלא חשוב כמקום ד' אם הוא משום דמיירי באין בעיקרו ד' או משום דלא מהני להחשיבו כמקום ד'.

ואף התוס' בעיקר דברי אביי פירשו דלא הוצרך אלא לעשותו רה"י, אלא שהם פירשו דלכן מהני אף באין בעיקרו ד' ומשום דס"ל כרב חסדא דברה"י ל"צ מקום ד', אבל אה"נ אילו היה רחב ד' היה חשוב כמקום ד'.

**ג'** דעת התוס' דתרוויהו ענין א' ועיקר דברי אביי נאמרו לעניין רשויות בסוגיא בדף ח. דשם ל"צ מקום ד' וכר"ח, ובסוגיין למדו מדבריו לומר 'שדי נופו' גם לעניין מקום ד', דשניהם ענין אחד.

- ולדעת המהרש"ל כ"ד הלשון הראשון ברש"י דאביי הוא דלא כרב חסדא, עי' בגרעק"א ביאור דבריו, ודעת המהרש"א להיפך דהלישנא אחרינא דאביי כרב חסדא סוברת כפי' התוס'.

- ולשיטת התוס' יש לפלפל אם יועיל שדי על מקום ד' גם במקום דיחשבו העיקר והנוף כשני רשויות כמו שמצינו ברש"י [ובאמת שנראה דהמדקדק היטב יתכן לו למצוא בתוס' מקור שכן ואכמ"ל].

**ב']** בעיקר דין 'שדי נופו' לענין רשויות עי' תורי"ד ד: שהק' דא"כ כל חורים שבכותל הפונים לרה"ר יהיו רה"י עי"ש מה שחידש מכח קושיא זו.

**ב]** בדין שדי נופו להחשיב רה"ר עי' רשב"א בתוס' שמהני, ועי' ברמב"ן ג: דנקט שביד לא שייך לומר ידו בתר גופו גרירא מחמת גריעותא דרה"ר, וע"ע ברשב"א שם שנקט דל"ש לומר ידו בתר גופו גרירא להחשיב יד שבתוך רה"י כרה"ר [ונפק"מ בינו לרמב"ן במקום פטור], ובאמת שאין כל זה סתירה לרשב"א שבתוס' דהוא איירי כשהנוף בתוך רה"ר, וגדולה מזו חידש הגרעק"א בסיום המערכה [לפני 'ואומר עוד גרגיר'] דאפי' לשיטת הרשב"א בתוס' לא אמרינן שדי נופו ברה"ר לעשות את הנוף רה"ר אלא כשהנוף הוא בתוך י' ולכאורה לדבריו כ"ש שלא יאמרו כשהנוף אינו ברה"ר וכ"ש אם הוא ברה"י.

וע"ע בראב"ד בכתוב שם עירובין לג דאם מכתפים על הגזע שבגובה ט' נעשה כל הגזע שעד גובה י' אבל יותר מי' הרי הוא רה"י.

**ג]** בעיקר דברי רש"י דמשמע שהנוף נשאר רה"ר, ע"ע בתורא"ש ד: וח. שנקט ג"כ בפשיטות שהאילן רה"ר, וע"ע בעה"מ בעירובין לג. שנקט בפשיטות שאילן ברה"ר אע"פ שלא מכתפין עליו הרי הוא כרה"ר עיי"ש שתמה על רש"י, ובראב"ד שם בכתוב שם השיג עליו, ובאמת שדברי הבעה"מ צריכים תלמוד היטב שם בפנים ואכ"מ.

**ד]** בהא דבידו של אדם לא אמרינן שדי נופו בתר עיקרו ולהחשיבו מקום ד', עי' מאירי ז:- ח. "ואף על פי שבידו לא אמרו להיותה נגררת אחר גופו שיש בו רוחב ארבעה שתי תשובות בדבר שהיד אינה נגררת אחר הגוף אדרבא הגוף נגרר אחריה ועוד שלא אמרו לילך נוף אחר העיקר אלא בעיקר הקבוע ושאינו מתנועע כלל וכן עקר"

**ה]** אם שדי נופו אמרינן דווקא באילן או בכל זיז, בפשטות הגמ' נראה דדוקא באילן, מיהו מתשובת הר"י מיגאש ומהתורי"ד ומהמהרש"ל מתבאר שנקטו שאין בזה חילוק, וענין זה צריך בדיקה בשא"ר.

**ו]** בהא דבחור לא אמרינן שדי אגב עיקרו עי' תורי"ד ד:, ומכח זה חידש חידוש גדול בדין שדי נופו עיי"ש.

**ב'** עי' מאירי ד: ותורא"ש ח. ותשובת הר"י מיגאש דברשות אחת לכו"ע אמרינן שדי נופו ויש חילוק ביניהם עיי"ש.

- עי' גר"ח בדף ח. ועי' היטב בדבריו כמה חידושים

- לענין הלכה ר"ח והרמב"ם [פי"ד הי"ז] והראבי"ה [רא] וההשלמה [ד:] והמאורות [ד:] והמאירי [ד:] והריא"ז [פ"א ה"א אות כ"ט] פסקו כרבנן

- מסתבר שאין לנוף דין עולה עד לרקיע

- יש לדון אם אומרים שדי נופו להחשיבו מקום ד' לענין רשויות

- יש לדון אם אומרים שדי נופו להפקיע ממנו דין רשות ולעשותו כרמלית או מקו"פ.

- עי' מאירי ד: ותורא"ש ח. ותשובת הרא"ם דברשות אחת לכו"ע אמרינן שדי נופו ויש חילוק ביניהם עיי"ש

- עי' רשב"א בתוס' דאמרינן שדי נופו גם להחשיב רה"ר, ועי' בגרעק"א דחידש דלא אמרינן כן למעלה מי'

- עי' תורי"ד בטעם שלא אמרינן בחורים בכותל הבית שדי נופו בתר עיקרו.

- עי' מאירי ז:- ח. "ואף על פי שבידו לא אמרו להיותה נגררת אחר גופו שיש בו רוחב ארבעה שתי תשובות בדבר שהיד אינה נגררת אחר הגוף אדרבא הגוף נגרר אחריה ועוד שלא אמרו לילך נוף אחר העיקר אלא בעיקר הקבוע ושאינו מתנועע כלל וכן עקר"

- לשון ריא"ז א א כט "אילן העומד ברשות היחיד ונופו נוטה לרשות הרבים וזרק ונח על נופו, אף על פי שזרק מתחלת ארבע לסוף ארבע פטור, לפי שלא נח על גבי מקום ארבעה, ואין מטילין הנוף אחר העיקר לעשותו כרשות היחיד או כמקום רחב ד'"

- עי' הגהות מרדכי שהביא הדרכ"מ, מיהו עי' בדפוס מכון ירושלים

- דע שלשונות הראשונים שה'שדי נופו' מהני לענין להחשיבו כמכניס לרה"י ולא לדון את גוף הנוף כרה"י.

- יל"ע אם אמרינן שדי כשהעיקר עצמו הוא רה"י או דבעינן שהעיקר יהיה בתוך רה"י.

- עי' סוגיא בעירובין לה שהעיקר הוא רה"י והנוף אינו רה"י

- יל"ע אם מהני שדי לעשותו רה"י גם נוף שבתוך י'

**עבודת הקודש שער ג' סימן א'**

"אילן העומד ברשות היחיד ונופו נוטה לרשות הרבים אין אומרים נוף האילן נגרר אחר מקום העיקר והרי הוא כרשות היחיד, אלא דנין אותו לפי מה שהוא הנוף עצמו בגובהו ורוחבו"

**תוס' רי"ד ד:**

**"הכא באילן העומד ברשה"י ונופו נוטה לרה"ר כו'** פשט הלשון מוכיח כדפירש רבינו ברוך מחלב זצוק"ל דכי אמרינן שדי נופו בתר עיקרו מחייב משום דזרק מרה"ר לרה"י, ומאי דהוה קשיא לי במהדורא תנינא דכיון דנופו קאי ברה"ר היכי מצינן לחיובי' והא בית דכוליה הוי רשות היחיד וחורי הכתלים הסמוכים לרה"ר לאו כרה"י דמי, זהו תירוצא חורי הכתלים אינן זזים ממקומן הילכך ליכא למימר בהו שדינהו בתר רשה"י אלא או הן כרה"ר אליבא דאביי או הן מקום פטור אליבא דרבא נוף דנייד ואזיל ואתי התם אמרינן שדי נופו בתר עיקרו וכנח בעיקרו דמי והו"ל זורק מרה"ר לרה"י, דאי כדפריש המורה דעיקר מחשב ליה לנוף (כאלו הוי) למיהוי דבר חשוב אבל לאו לשוייה רה"י אמאי אדכר כלל באילן העומד ברה"י הכי הו"ל למימר הכא דאזל ונח על גבי נוף כל שהוא ומשום דאמרי' שדי נופו בתר עיקרו א"ו מדאדכר רה"י ש"מ לשוייה לנוף רה"י".

### סימן יב'- עמוד ט' שמכתפין עליו, וגומא ט'.

שבת ח. "אמר עולא עמוד וכו'" עד ח: "לא שמיה תשמיש שמע מינה"

#### מראי מקומות

**רוחבו** - יש לחקור מצד שני דינים, הא' מצד דינא דרשויות דבעינן מקום ד' והב' מצד מלאכת הוצאה דבעינן הנחה ע"ג מקום ד'.

והנה מצד רשויות ברמב"ם וברא"ש מבואר דלא בעינן רוחב ד' [ומ"מ לענין הוצאה לא נתבאר, ומבואר בקצור פסקי הרא"ש דלכן בכדי להתחייב בעינן שיהיה על גביו נסר רחב ד', ובאמת שעוד נפק"מ לענין לכתחילה דאם הוי מקו"פ מותר, ועוד דמהני אחשביה לחייבו, וע"ע בסמוך דיש שיטות שמצד הנחה אין צורך למקום ד']

ומאידך גיסא הרי"ד סובר דאם אינו רחב ד' הוי מקו"פ, וכן מוכח ברשב"א בעבוה"ק דהמתירים באין בו רוחב ד' עושים אותו למקו"פ ומתירים לטלטל משם לכרמלית ולרה"י.

עי' רש"י שכ' דלא בעינן רוחב ד' וסותר פירושו ק' צא: שפי' דרחב ד', וכבר הק' כן הגרעק"א בגלהש"ס והב"ח בהגהותיו [צא:].

ובדין הנחה על מקום ד' כ' הרשב"א והר"ן דחשיב כמקום ד' מכח אחשביה של הרבים וכן דחשיב כידו של אדם [ופשטות דבריהם דמהני האחשביה ומה שכידו גם כשמניח דבר רגיל ולא מחמת הצורך לכתף, דכך לשון הגמ' ש'זרק ונח על גביו'

ועי' ברמב"ם וברא"ש דלא בעינן מקום ד' מיהו אין ראיה מדבריהם אלא לענין ד' של רשויות ולא לענין הנחה, ובקיצור פסקי הרא"ש כ' להדיא שמ"מ מדין הנחה צריכים.

ומאידך דעת הראב"ד שהובא בראשונים וכ"ה בדבריו בהגהותיו על הבעה"מ בעירובין לג. שבעינן רוחב ד' ועיי"ש היטב דנראה דמוכרח דאיירי לעניין רשויות וכן בתורי"ד מבואר דפחות מד' לא חזי לכיתוף והוי מקו"פ

**גובהו** - עי' ברמב"ם [י"ד ח] דדוקא ט' ולא ט' וחצי, מיהו הרא"ש כ' דעד י' וטפי מי' לא משום דהוי רשות אחרת, ועי' תורי"ד דדוקא ברחב ד' משום דהוי רה"י אבל באינו רחב ד' ביסודו אפילו ביותר מי' אלא דבעינן עמוד ד'.

**גדר הכיתוף** - עי' ר"ח ותורי"ד ורשב"א שגרסו בגמ' "רבא אמר גומא לא מ"ט הילוך ע"י הדחק שמיה הילוך אבל תשמיש ע"י הדחק לאו שמיה תשמיש" ומשמע מגי' זו דכיתוף הוא הילוך, וכך כ' הרשב"א בעבוה"ק, מיהו עי' ברשב"א בחי' ובתורי"ד.

**כיתוף בפועל** - עי' ברשב"א ובר"ן שבעינן כיתוף בפועל

**מקום העמוד-** עי' ברשב"א בעבוה"ק [הועתק בסוף המ"מ] וברמב"ם דמהני כיתוף על גג הסמוך לרה"ר, ועי' תוס' ה: שמהני כיתוף על כותל משופע.

**מה נכלל בכיתוף** - עי' רשב"א בעבוה"ק על גג שנקט דלהניח חפצים חשיב בכלל כיתוף וצ"ב.

בכולא סוגיין עי' סוגיא דעירובין לג. כמה חידושים ברש"י ותוס' ובראב"ד שם על הרי"ף.

- וע"ע בסוגיא בדף ק: מהמשנה עד המשנה.

- יש לדקדק יסוד החילוק בין עמוד וגומא לבין חור.

- עוד יש לדקדק מהו החילוק בין ע"י הדחק של סוגיין לבין הלא ניחא תשמישתיה של הסוגיות דלעיל, קרן זוית, צידי רה"ר, בין העמודים, חורי, שבילי בית גלגול.

- עי' עירובין פד: ובמג"א סי' שסא סק"א דמשמע דבעמוד שעומד באופן שראוי לתשמיש להניח עליו כומתא וסודרא ל"צ גובה ט' דווקא בכדי להיות רה"ר ובלבד שלא יהיה גבוה עשרה.

- עי' רש"י שנקט כל הזמן שחיובו מכח שנחשב צורך הרבים

- עי' בר"ח שכ' "וגם אין מכתפין בו שאין גבוה עד הכתף"- ומשמע דגובה ט' הוא גובה הכתף וצ"ב.

- עי' בר"ח שכ' "והזורק מרשות הרבים ונח על גביו פטור" וצ"ב כוונתו דאם ד' אמות זרק מ"ט פטור ואם פחות מד' זרק וודאי פטור ואפילו אין רבים מכתפין.

- עי' סתירה במשנ"ב בדעת הרשב"א בשעה"צ סימן שסא

**לשון הרשב"א בעבודת הקודש**

"עמוד או תל או ענפי אילן שהן ברשות הרבים, אם אין גבוהין שלושה הרי הן כרשות הרבים, משלושה ועד תשעה אם רחבין ארבעה הרי הן ככרמלית, אם אין ברחבן ארבעה הרי אלו מקום פטור. היה בגובהן תשעה לא פחות ולא יתר, אם יש ברחבן ארבעה ורבים מכתפין עליו נדון משום רשות הרבים. ויש מי שהורה אפילו בשאינן רחבין ארבעה ואפילו אין מכתפין עליו, שכל שיש בגובהו תשעה ראוי לכתף עליו, וראוי לחוש לדבריו ולפיכך אסור לטלטל ממנו לרשות היחיד ואפילו לכרמלית ומהם עליו.

גומא ברשות הרבים עמוקה שלושה או יותר ומשלושה ועד עשרה, אם יש ברחבה ארבעה הרי זו כרמלית, ואם לאו הרי הוא מקום פטור ואפילו עמוקה מאה אמה. ומה בין גומא לעמוד, שהלוך על ידי הדחק שמיה הלוך ותשמיש הגומות על ידי הדחק אינו תשמיש.

גג הסמוך לרשות הרבים והוא בתוך עשרה לרשות הרבים ולמעלה מעשרה לחצר ורבים משתמשין בו ומורגלין להניח שם כלים קטנים כובעין וסודרין וכיוצא בזה, הרי זה כרשות הרבים ואסור לבעל הגג להשתמש בו מחצרו עד שיעשה לו סולם קבוע מחצרו, עשה לו סולם קבוע הרי זה מיוחד לו וסלק את הרבים ממנו, ומותר להכניס ולהוציא ממנו לחצר ולבית ומהם לו. איזהו סולם קבוע, כל שקבעו שם בין לחול בין לשבת, קבעו שם לשבתות ולא לחול אין זה קבוע"

### סימן יג'- בית או סוכה שאין תוכו י' וקרויו [או סככו] משלימו לי', הטעם דלא הוי רה"י ואינו כשר לסוכה, ובכללו גדר שיעור י' למחיצות.

שבת ז.- ז: מימרא דרב גידל, סוכה ד: "ושאינה גבוהה עשרה טפחים מנלן וכו'" עד ה:, ושם עיקר הסוגיא בסוכה שאינה גבוהה עשרה.

#### מראי מקומות - שבת ז

**בית שאין תוכו י' וקרויו משלימו לי' וכו' בתוכו אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות** הטעם שלא הוי תוכו רה"י עי' היטב רש"י ז. שאין כאן מחיצה י', ומאידך עי' ר"ח ור' יהונתן ו'שיטה לר"ן' שפי' משום דאינו ראוי לדירה, ולפו"ר הם שני פירושים חולקים, וע"ע בר"ן כאן שפי' משום דלא חזי לדירה ובסוכה דף ד פי' משום דאין בתוכו מחיצות עשרה, וצ"ע סתירת דבריו.

מיהו דע שגם ר"ח ודעימיה סיימו "מ"ט כיון דלא חזי לדירה אין המחיצות מועילות אלא כמו שאין שם מחיצות דמו", וצ"ב.

ודע שיש לרשב"א שיטה חדשה בדין זה דמיירי בבית רחב יותר מבית סאתיים, כמבואר בדבריו בעבוה"ק [ג א, והועתק בסמוך] ובזה מתבארים דבריו בחידושים ז. עי"ש, והיינו כפי הדרך שאינו ראוי לדירה וכמבואר להדיא בדבריו, וס"ל שהוא חסרון דווקא ביותר מבית סאתים כדין קרפף שלא הוקף לדירה [מיהו עי' במאירי שהשיא דבריו לכוונה אחרת, ודבריו רחוקים].

וע"ע בדין סוכה שהסכך משלימה לי' בדף ד: כל הסוגיא עד ה: עי"ש דמתחילה ילפינן מארון וכפורת ואח"כ בדף ה: מקשינן "וממאי דחללה עשרה בר מסככה אימא בהדי סככה וכו'" ומסקינן דילפינן מכרובים או מהילכתא.

ויל"ד בטעם שבסוכה הסוכה פסולה, עי' היטב שם ברש"י ושא"ר, וכן יל"ד אם שני הסוגיות שוות.

**ודע** שהביאור הלכה נסתפק אולי זה רק דין דרבנן וכך נקט המלא הרועים בהגהותיו לרא"ש, ודברי הרשב"א הנ"ל הם קצת סיוע לדבריהם, מיהו בכמה מקומות מבואר בראשונים שהוא דין תורה, עי' תורא"ש ז: בדין עמוד שאינו רה"י מהתורה והזורק לתוכו פטור.

ועיקר דבריהם קשים דמסוגיא דסוכה מבואר דהוא מהלכתא דמחיצות דבפשטות נאמרה בכל רה"י ולא רק בסוכה.

**בדין עמוד** עי' רש"י ז: דמוכח דס"ל דלא בעינן חלל גבוה י' וכ"מ בראשונים בכמה דוכתי, מיהו מאידך עי' בתורא"ש שם שהשיג עליו ודעתו דבעינן חלל י' וכך פי' המהרש"א בכוונת התוס' ז: ד"ה "והלכה".

**לשונות הראשונים**

**רשב"א עבוה"ק ש"ג ס"א**

בדיני רה"י כתב "בית שאין תוכו עשרה אף על פי שגגו משלימו לעשרה תוכו כרמלית כמו שיתבאר, חקק בתוכו ארבעה על ארבעה והשלימו לעשרה מותר להשתמש בכולו כרשות היחיד, לפי שעשה כל הבית שאין בגובהו עשרה כחורי רשות היחיד"

בדיני כרמלית כתב "בית יתר מבית סאתיים ואין בחללו עשרה וקרויו משלימו לעשרה, על גגו רשות היחיד ומטלטלין בכולו, בתוכו אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות, לפי שאין תוכו ראוי לדירה והרי זה ככרמלית"

#### מראי מקומות סוכה ד: - ה:

**ושאינה גבוהה עשרה טפחים** בדין זה נכלל שני אופנים, הא' אם כולה אפילו בהדי סככה אינה גבוהה עשרה. הב' אם אין בחלל עשרה. ולשניהם הביאה הגמ' מקור וכדמפרש והולך.

**ושאינה גבוהה עשרה טפחים מנלן** יש להעמיד אם היא סוגיא פרטית בסוכה או שהיא סוגיא כללית וכוללת גם דין רה"י.

ובתוס' מבואר שמכאן ילפינן לשבת דבעינן מחיצות עשרה, וכבר מוכח כן בגמ' דאמרינן דלר' מאיר דיליף מארון וכפורת ל"צ הלכה למחיצין אע"פ שפשוט שההלכה במחיצין אינה דווקא לסוכה, וגדולה מזו מבואר בראשונים בריש עירובין דהא שלא נקטה המשנה שם דין של מבוי שאינו גבוה עשרה משום דסמכה על המשנה בסוכה.

ועדיין יל"ד אם גם הדין השני של חלל עשרה היא הלכה בסוכה או כללית וכוללת גם רה"י, ועי' בסמוך.

**דלמא להדי רישייהו קיימי** יש לדקדק אם כוונת הגמ' שא"כ נלמד שליחשב סכך מהני גם בפחות מעשרה או שהיה פשוט לגמ' שסכך צריך עשרה כדילפינן מארון וכפורת אלא שמ"מ יהיה סגי שיהיה עשרה בהדי סככה.

וברש"י ור"ח מבואר דהגמ' רצתה שיהיה עשרה בהדי סככה, וכ"פ הריב"ן

**גדר הדין דבעינן חלל עשרה** עי' רש"י ה: ד"ה 'לרבי יהודה' שכ' "גמירי דבציר מעשרה לבר מסככה לאו מחיצה היא, ובהכי הויא מחיצה"

ובריטב"א במשנה כתב "ושאינה גבוה עשרה טפחים. פי' דלא חשיב סכך בשאין חלל תחתיו עשרה טפחים כדאיתא בגמרא"

**לשונות הראשונים**

**רבינו יהונתן במשנה**

"**ושאינה גבוהה י' טפחים פסולה.** לפי שלא יקרא סיכוך אלא א"כ יש לו חלל תחתיו י' טפחים, דכתיב [שמות כ"ה] והיו הכרובים פורשי כנפים למעלה סוככים בכנפיהם על הכפורת (וגבוה) [וגובה] הארון ט' טפחים דכתיב [שם] אמה וחצי קומתו ועובי הכפורת טפח דאין פנים פחות מטפח דכתיב [ויקרא ט"ז] אל פני הכפורת, והכי נמי אמרינן [פסחים ל"ז ע"א] בלחם הפנים שעוביין טפח"

**מאירי ב.**

"**ושאינה גבוהה עשרה טפחי'** ר"ל חלל שבה פסולה שכל חלל שאין בו עשרה טפחים גובה אינו ראוי לכלום ובגמ' ה' ב' פרשוה ממה שנאמר בתורה והיו הכרובים פורשי כנפים למעלה סוככים בכנפיהם על הכפורת וגובה הארון תשעה שנאמר אמה וחצי קומתו ועבי הכפורת טפח שהרי כתיב פני הכפורת ואין פנים פחותים מטפח"

**חידושי הרא"ה ב.**

"**ושאינה גבוהה עשרה טפחים.** דבפחות מכן לא הויא מחיצה, כדמפרש בגמ'".

**חידושי הרא"ה ד:**

"**מנא לן,** דלא הויא מחיצה בפחות מעשרה טפחים, **איתמר רב ור' חנינא וכו', ארון תשעה וכפרת טפח הרי עשרה, וכתיב ונועדתי לך שם ותניא מעולם לא ירדה שכינה למטה.** וכתיב דעל הכפרת נחתא, אלמא עשרה טפחים הויא מחיצה"

**פי' הריב"ן**

"**לא ירדה שכינה למטה**, מן השמים. ליי, לבדו ולא לבני אדם. והארץ, לבני אדם ולא לו. אלמא דהאי דהוה שכינה על הכפורת לא חשיב ליה למטה, הואיל ומחיצה עשרה הויא בין שכינה לארץ, ומכאן למדנו שיעור סוכ' בעשרה טפחים"

"**וממאי דחללה עשרה וכו',** כיון דגמרת לה לסוכה מארון וכפורת דחללא דבעינן עשרה לבד מעובי הסכך, דהכי אמרינן לעיל [ד' ע"א] היתה גבוהה עשרה והוצין יורד' לתוך עשרה, אלמא דבעינן חללה עשרה, והכי נמי אמרינן בעירובין בפרק ראשון [ג' ע"ב] חלל סוכה תנן. דילמא בהדי סככה, דהא ארון בהדי סככה דהיינו כפורת דהוי עשרה טפחים ותו לא"

**ר' אברהם מן ההר**

**"ממאי וכו'.** הואיל וגובה דפנות סוכה חזינן מכפורת וארון, אמאי אמרינן דחלל סוכה צריך עשרה. נימא שחלל סוכה עם הסכך די בעשרה. דהא ארון בהדי סככה דהיינו כפורת לא היו כי אם עשרה"

**יראים תכא**

"וכשם שהקפידו חכמים על גבהה שלא יגביהנה יותר מעשרים אמה כך הקפידו שלא ישפילנה יותר מן הראוי דתנן [ב' א'] ושאינה גבוהה עשרה טפחים פסולה וטעמא דאין מקום חשוב פחות מעשרה לר' מאיר [ה' ב'] יליף מארון תשעה וכפרת טפח לר' יהודה הלכתה גמירי לה"

**ספר מצוות זמניות הלכות סוכה שער ראשון**

"ואמנם גובהה לא יהיה פחות מעשרה טפחים. ואם הם פחות מזה ה"ז דירה סרוחה ואין ראוי להשתמש בה"

#### חבורה

**גדר החסרון בבית שאין בתוכו י'**

**א']** איתא בגמ' "אמר רב גידל אמר רב חייא בר יוסף אמר רב בית שאין תוכו עשרה וקרויו משלימו לעשרה על גגו מותר לטלטל בכולו בתוכו אין מטלטלין בו אלא בארבע אמות", ומבואר שתוך הבית אין לו דין רה"י, ויש לדקדק בטעם שאין לו דין רה"י כיון שיש כאן מחיצות י'.

**ב']** הטעם שבית שאין בתוכו עשרה נעשה רה"י.

ועיקר הטעם שאינו רה"י, משמע בגמ' בשבת ז. שהוא משום שאין לו מחיצות עשרה, דהגמ' שם דנה אם כרמלית צריכה מחיצות עשרה והוכיחה מבית שאין תוכו עשרה שנעשה כרמלית, ומבואר דחשוב שאין לו מחיצות עשרה, ובפשטות הטעם בזה משום שעובי הקרוי אין לו שם מחיצה דהוא אטום לגמרי.

וכדרך זו מבואר ברש"י ז. כ' "דכיון דלא גבוה המחיצה עשרה הוי כרמלית", וכ"כ הריבב"ן, וכיוצ"ב כ' הר"ן בסוכה "פי' משום שאין בתוכו מחיצות עשרה", ומבואר מדבריהם שהחסרון בבית זה שאין לו מחיצות עשרה, ולפו"ר הטעם כנ"ל.

מיהו מאידך גיסא בר"ח כ' וז"ל "בתוכו אין מטלטלין בו אלא בד' אמות מ"ט כיון דלא חזי לדירה אין המחיצות מועילות. אלא כמו שאין שם מחיצות דמו" וכלשון זו כ' הר"י מלוניל וה'שיטה לר"ן' והנמוק"י, וכדבריהם שהחסרון הוא מחמת שאינו ראוי לדירה כ' הר"ן על הרי"ף בשבת וז"ל "דכיון דלא חזי לדירה הוה ליה כרמלית", וכ"כ הרשב"א בעבודת הקודש [ג א] וז"ל "לפי שאין תוכו ראוי לדירה והרי זה ככרמלית", ודבריהם מבוארים שהחסרון הוא במה שאינו ראוי לדירה כיון שאין בו חלל עשרה.

וכשיטתם מתבאר מדברי התורא"ש ז: שנקט שעמוד שיש עליו גג בתוך עשרה אינו נעשה רה"י מהתורה, וכך פשטות התוס' שם וכמו שפי' שם המהרש"א, הרי שגם כשחסר רק בחלל לא מהני.

וגדולה מזו מבואר ברשב"א בעבוה"ק שכל הדין שאינו רה"י הוא דווקא ברחב יותר מבית סאתים, ומבואר שלא חסר במחיצות אלא רק ב'דירה' ואינו חסרון אלא ביותר מבית סאתים כדין קרפף.

**ג']** הטעם שסוכה שאין בה חלל עשרה אינה רה"י.

ודע שבאמת גם בסוכה מצינו לפו"ר אותה מחלוקת כעין שמצינו בדין רה"י, דברמב"ן במלחמות כ' להדיא "כשפסלו סוכה שאינה גבוה י' משום דיורין הוא דפסלינן לה ולא מפני שאינה אהל", ובאמת שיסוד לדבריו מהגמ' שם י. שאינה גבוהה עשרה חשובה שאין בה דיורין.

וכעי"ז כ' המאירי וז"ל "ושאינה גבוהה עשרה טפחי' ר"ל חלל שבה פסולה שכל חלל שאין בו עשרה טפחים גובה אינו ראוי לכלום", וזו לכאורה כוונת ר' יהונתן שכתב במשנה "ושאינה גבוהה י' טפחים פסולה. לפי שלא יקרא סיכוך אלא א"כ יש לו חלל תחתיו י' טפחים" וכלשונו כ' ר' מנוח סוכה פ"ד, וכ"כ הריטב"א ב., וקרוב לזה כ' היראים [תכא] שפחות מגובה עשרה אינו חשוב.

מיהו מאידך גיסא ברש"י ה: כ' "בציר מעשרה לבר מסככה לאו מחיצה היא, ובהכי הויא מחיצה", וכן ברא"ה בדף ב. "ושאינה גבוהה עשרה טפחים. דבפחות מכן לא הויא מחיצה" [ועוד כ' ד: "ושאינה גבוהה עשרה טפחים וכו'. מנא לן, דלא הויא מחיצה בפחות מעשרה טפחים"- מיהו הוא קאי בריש הסוגיא ואינו הכרח גמור לסופם] ומבואר שהחסרון שאין כאן מחיצה עשרה.

**ד']** ומכל זה עולה לכאורה שיש כאן מחלוקת בעיקר הטעם שבית כזה אינו חשוב רה"י וסוכה כזו אינה חשובה סוכה, דלדעת רש"י וריבב"ן הטעם בבית שאין כאן מחיצות עשרה, וכ"כ רש"י והרא"ה בסוכה.

ומאידך דעת ר"ח ור' יהונתן וה'שיטה לר"ן' והנמוק"י דבבית הוא משום שחסר ב'דירה' וכעין דין קרפף, וכ"כ הרמב"ן בסוכה, וכעי"ז מבואר שם במאירי ובר' יהונתן ובריטב"א ובר' מנוח.

מיהו באמת כ"ז צ"ע דבגמ' שבת ז. מבואר כדברי רש"י, ומאידך בסוכה י. מבואר שהוא משום חסרון דיורין, ועוד צ"ע סתירת דברי הר"ן דבשבת כ' כר"ח ובסוכה כ' כרש"י, מיהו באמת נראה שאין דברי רש"י כפשוטן ממש, וברור הדברים יתברר מתוך ברור הסוגיא בסוכה, ונציע תחילה את הסוגיא בסוכה ואח"כ נעמיד את העולה ממנה ואת יישוב הדברים שמכחה.

**ה']** הצעת הסוגיא בסוכה על דין סוכה שאין לה חלל עשרה.

גבי סוכה תנן "ושאינה גבוהה עשרה טפחים וכו' פסולה" ומבואר בגמ' בעירובין ג: דחלל סוכה תנן וכך מבואר בסוגיא בסוכה ה:.

ובמקור הדין דנה הגמ' בסוכה באריכות, ומתוך סוגיית הגמ' מתבררים יסודות הדין של בית שאין בתוכו עשרה, וקודם כל נקדים את מהלך הגמ', וכך הצעת הסוגיא, מתחילה [בדף ד:] למדה מהא דשכינה לא ירדה לארץ שנאמר והארץ נתן לבני אדם, ובכ"ז מצינו שירדה שכינה על הארון שהיה גבוה עשרה טפחים, ולמדו מזה דכל העשרה הסמוכים לארץ חשובים כארץ אבל למעלה מעשרה איפסיקא רשותא וכבר אינה חשובה רשות הארץ אלא רשות אחרת, והנה לכאורה משמע שמקור הגמ' הוא לשיעור גובה הרשות ואין כאן מקור לשיעור מחיצה, מיהו באמת בגמ' בעירובין ד: מייתי לה כמקור להלכתא דמחיצין ובפשטות היינו ללמד שהמחיצה צריכה להיות גבוהה עשרה וכ"פ רש"י והרי"ד והמאירי שם, וכך מבואר בתוס' בסוכה שמכאן לומדים לכל מקום ששיעור מחיצה עשרה, וכך מבואר ברא"ה שהלימוד הוא ששיעור מחיצה הוא עשרה, והביאור בזה מבואר ברש"י בעירובין ד: וז"ל "אלמא עשרה הוי מחיצה דלמעלה מעשרה לא חשיב ליה רשות תחתית אלא רשותא אחריתי", וכוונתו נראה דלעולם שיעור מחיצה הוא מכח שיעור הרשות דהיינו דצריך לחצוץ את כל גובה הרשות.

ואח"כ בדף ה: המשיכה לדון "וממאי דחללה עשרה בר מסככה אימא בהדי סככה" והיינו דאע"פ שבעינן עשרה לרשות ובעינן עשרה למחיצה אבל עדיין לא יצטרכו חלל עשרה, ויש לדקדק אם כוונת הגמ' לדון שלא יצטרכו כלל עשרה כלפי הפנים או שכוונת הגמ' לומר שמתקיים העשרה בהדי סככה דהוא מצטרף לשיעור כיון שהוא משמש כסכך, ומשמעות הגמ' דהיינו משום דהסכך מצטרף לעשרה, וכך מתבאר מדברי רש"י ועו"ר שפי' דהיינו משום דבארון הכפורת היה בהדי סככה, דאם הוא דין בפנ"ע שדנו אם בכלל צרכים אותו א"כ מה ענין למצוא שכך היה בארון וכפורת, ובסמוך נוכיח עוד ראיה חזקה יותר.

ומסקנת הגמ' דילפינן לה מכרובים שכתוב בהם סוככים לשון סיכוך והיו מעל עשרה ומכח החלל עשרה היו חשובים כסכך, [וגם כאן דנה הגמ' דדילמא כנפיהם היו מכלל העשרה כמבואר בר"ח, וזה מכריח דצירוף הסכך הוא בשביל לקיים דין עשרה, ודו"ק], ומכאן למדו שצריך שיהיה בסוכה חלל עשרה.

ואח"כ ביררה הגמ' שכל שיעורים אלו בארון וכפורת נכונים אליבא דר"מ אבל אליבא דר' יהודה לא, ואמרינן דלר' יהודה נלמד מהלכה למשה מסיני וכדאמר רב דמחיצין הלל"מ.

**ו']**

והנה סוגיא זו היא יסוד גדול לכל הבנת גדרי שעור עשרה במחיצה.

**א.** תחילה מבואר בסוגיא דיש שני לימודים בשיעור עשרה [ואין לומר שלמסקנא הוא נדחה שהרי בגמ' בעירובין מייתו רק לדרשה הראשונה], הא' לעיקר מחיצה עשרה. והב' דבעינן חלל עשרה. ומשמע דדין מחיצה עשרה מתקיים גם בלי חלל עשרה וכל מה דבעינן חלל עשרה הוא דין נוסף.

וא"כ בהכרח שמה שמבואר בסוגיא בשבת ז. וברש"י שם שאין כאן מחיצה אין הכוונה מהטעם שפירשתי מתחילה שאין כאן כלל מחיצה בטפח העליון כיון שהיא אטומה אלא טעם אחר וכמו שנבאר בסמוך בעזהי"ת.

**ב.** למדנו שיסוד שיעור עשרה בעיקר מחיצה [שהוא הלימוד הראשון] תחילתו בשיעור הרשות.

**ג.** בגדר הדין דבעינן חלל עשרה מצינו לכאורה סתירה, דמתחילה מבואר שלמדו דין זה מהא דאין סכך בפחות מחלל עשרה, ומשמע דאינה הלכה במחיצות אלא הוא שיעור חשיבות שבחלל דחשוב רשות, ומאידך גיסא הרי מסקינן דדין זה נלמד מהילכתא דמחיצין ומבואר א"כ שהוא דין בהלכות מחיצה, והדברים צ"ע.

**ז']**

והנראה מוכרח מהקושיא שהקשינו בסוגיא בסוכה, דוודאי תחילת הפסול הוא במה שאין כאן חלל עשרה הראוי לירה וכדילפינן לה מלשון 'סוככים' דאין סכך לפחות מעשרה, אלא שמ"מ אין הפסול הזה פסול בפנ"ע כעוד הלכה בסוכה או ברה"י דבעינן ראוי לדירה, אלא הוא חסרון בעיקר דין מחיצה.

ובאמת שיסוד זה מתברר גם בדברי ר"ח בשבת ז. שכתב "מ"ט כיון דלא חזי לדירה אין המחיצות מועילות אלא כמו שאין שם מחיצות דמו" והרי מבואר שסופו נגמר בכמי שאין לו מחיצות.

וביסוד זה מתיישבת הסוגיא בשבת לדברי ר"ח אלא שמ"מ עיקר יסוד זה צ"ב.

והנראה בעזהי"ת בביאור הדברים, דדין זה הוא המבואר בהרבה מקומות שאין מחיצה למקום פחות מארבעה, ובביאור דין זה כבר האריך רש"י בעירובין ה. [ד"ה 'ומאן דאמר'] וז"ל "קיימא לן בכל דוכתא דמחיצה שאינה ראויה לארבעה לאו מחיצה היא, דאין רשות היחיד לפחות מארבעה טפחים" ודבריו מבוארים שבכדי שהמחיצה תהיה מחיצה בעינן שתהיה מכחה רשות שחשובה להיות רשות בפנ"ע, ויסוד הענין נראה שעיקר דברינו בדין מחיצה של רשויות שאין ענינה חציצה בעלמא אלא עיקר מהותה להעמיד רשות שתהיה בפנ"ע ולא תתערב עם רה"ר, ובכה"ג אם אין כאן מקום הראוי להיות כרשות בפנ"ע הרי בעצמותו הוא בטל וזהו דין מקום פטור, שאין לו חשיבות להתקיים בפנ"ע ובהכרח בעצמותו הוא בטל.

וכמו שיש דין של חלל ארבעה כמו"כ יש דין של חלל עשרה דרק בכך הוא ראוי לדירה וראוי להיות כרשות בפנ"ע, אבל כל שאינו ראוי לדירה הרי בהכרח כל מהותו מתבטלת לשאר המקומות, וממילא אין מחיצותיו חשובות מחיצות.

**ח']**

והנה כ"ז מיישב את דברי ר"ח ודעימיה עם סוגיית הגמ', ועדיין יש לנו לבאר דברי רש"י שנקט שחסר ממש במחיצות.

והנראה בעזהי"ת דהנה כבר ביארנו שא"א לפרש דברי רש"י כפשוטם שאין כאן כלל מחיצות עשרה דבסוגיא בסוכה מבואר דלא חסר בעיקר דין המחיצות, אלא נראה שעיקר כוונת רש"י שחסר במחיצות היינו מבפנים, והיינו שמאחר דבשביל שיהיה חשוב רה"י בעינן עשרה בכדי שיהיה ראוי לדירה, ממילא בעינן שבתוך הבית יהיו ג"כ מחיצות עשרה דדין רשות היחיד להיותה בתוך המחיצות וכל שאין בפנים מחיצות עשרה אין כאן עשרה הנמצאים בתוך המחיצות.

ונמצא מכל זה שהכל מודים שתחילת הדין דבעינן חלל עשרה בכדי שיהיה ראוי לדירה, וכמו"כ הכל מודים שכשאין כאן בפנים רשות הראויה לדירה ממילא חסר בעיקר כח המחיצות, ורש"י חידש עוד שמכח דין זה בעינן שיהיו בפנים מחיצות עשרה דכל חלל שאינו בתוך המחיצות אינו נדון כחלק מהרשות ואינו יכול להצטרף לשיעור הרשות.

ובדברים אלו מתיישבים דברי הר"ן שנקט בשבת שחסר במה שראוי לדירה עם דבריו בסוכה שכתב שחסר במחיצות עשרה [והשעה"צ הביא את הר"ן בשבת כעומד בשיטת ר"ח, ודבריו צ"ע מדברי הר"ן בסוכה]

-- וכ"ז נפק"מ טובא לבירור דין חקק בבית, עי' בדברינו שם.

### סימן יד'- בית או סוכה שאין בתוכם י' וחקק בהם והשלימם לי', סתירת הסוגיות בין שבת לסוכה ויישוב הראשונים, ובכלל זה מהות החילוק בין מחיצות סוכה למחיצות שבת.

שבת ז: "אמר אביי ואם חקק וכו'", סוכה ד. "היתה פחותה מעשרה טפחים וחקק בה וכו'".

#### מראי מקומות

**אמר אביי ואם חקק בו ארבעה על ארבעה והשלימו לעשרה מותר לטלטל בכולו** בדין זה הק' הראשונים מהסוגיא בסוכה ובכדי להבין טוב את הדברים יש ללמוד את הסוגיא בסוכה ד. "היתה פחותה מעשרה טפחים" עד ד: "הכא לשוויי לדופן פחות משלשה טפחים אין אי לא לא", [ובאמת להבין היטב ראוי להתחיל מהסוגיא בדף ד. "היתה גבוהה מעשרים אמה ובנה בה איצטבא וכו'"], וללמוד את קושיית התוס' והראשונים כאן [תוס' הרא"ש ורא"ש ורמב"ן ושא"ר] ובסוכה [תוס' וריטב"א ור"ן] בסתירת הסוגיות.

ובשיטת הריטב"א ע"ע בדבריו בעירובין כב ובסוכה ד:.

**ודע** דיש לדקדק היטב אם נדון הראשונים [קושייתם וחילוקיהם] בלצרף את מחיצות הבית והסוכה עם החקק, או שעיקר דבריהם אם מחיצות הבית והסוכה מהני לחקק.

**נדונים שונים:**

**א.** שיעור המרחק.

**ב.** בית שאין בו עשרה מבחוץ אם מהני בו חקק.

**ג.** אינו מקורה.

**ודע עוד** דבוודאי פשטות הראשונים דמהני אפילו רחוק הרבה, אבל מצינו בפסקי מהרי"ח [הועתק בסוף המ"מ] שכ' שיש שיטות דבעינן תוך ד' אמות כדין דופן עקומה.

**#לשונות הראשונים**

**פסקי ר' יחזקיהו ממגדיבורג**

"בית שאין תוכו עשרה וכו' ואם חקק בו ארבעה על ארבעה והשלימו לעשרה מותר לטלטל בכולו, דהוו להו חורי רשות היחיד אף על גב שהמחיצות רחוקות מן החקק. ודוקא שקירויו משלימו לעשרה שיש בחוץ גובה עשרה שחקק בתוכו והשלימו לעשרה. כך מוכח מפירוש ר"י. וללשון אחר צריך גם שלא יהיו המחיצות רחוקות משפת החקק ארבע אמות כדין דופן עקומה"

**ראבי"ה רא**

"אמר רב(א) בית שאין תוכו עשרה וקירויו משלי[מו] לעשרה על גגו מותר לטלטל בכלו בתוכו אין מטלטלין אלא בארבע אמות אמר אביי אם חקק בו ארבעה על ארבעה והשלימו לעשרה מותר לטלטל בכולו, דחורי רשות היחיד [כרשות היחיד] דמי. ואפילו אם רחוק מן הכתלים טפי מארבע אמות. ולא דמי לההיא דפרק קמא דסוכה, דסככה וגם הדפנות נפקו לן מקראי ובעיא מחיצות הניכרות, ולא אמרינן דופן עקומה בטפי מארבע אמות"

#### חבורה - דין בית שעם קרויו אינו גבוה עשרה אם מהני חקק להשלימו לעשרה.

**א']** תוס' ושא"ר הק' סתירה מהמבואר בשבת לגבי דין רה"י שבית שקירויו משלימו לי' אם חקק בו נעשה רה"י ולא הוזכר בגמ' תנאי שיהיו המחיצות בתוך ג' לחקק ומשמע דכשר אפילו רחוק הרבה, ומאידך בסוכה בדף ד: מבואר דבסוכה שאינה גבוהה י' אם חקק בה והשלימה לי' מהני רק בתנאי שהמחיצות קרובות לחקק תוך ג', וחילקו הראשונים בזה בין דין רה"י לדין סוכה.

[ואין להקשות על עיקר קושייתם דהרי פשיטא דבסוכה א"א להכשיר אם יהיו רחוקות טפי מד' אמות דהרי בעינן סמוכות לסכך אפילו במחיצות גמורות וא"כ לא דמי לרה"י, דעיקר מה שהוק' לראשונים דאם ברה"י מהני רחוקות הרבה יועיל בסוכה עד ד' אמות ומדין דופן עקומה, מיהו א"כ צ"ע דבגמ' מבואר דא"א לומר דופן עקומה בכה"ג דלשויה דופן, ונראה דזה גופא הוק' לראשונים דאם מהני בשבת כה"ג א"כ אינו נדון כדופן עקומה לשויה דופן אלא כשאר דופן עקומה].

ויש לדקדק הרבה בהא דמהני בשבת החקק לעשותו רה"י אפילו כשהמחיצות מופלגות ממנו הרבה, אם הוא דווקא באופן המבואר בגמ' שהמחיצות מבחוץ גבוהים י', או דאפילו אם המחיצות אין בהם גובה י' מהני להצטרף עם החקק להיות י' אע"פ שאינם קרובים, ודבר זה תלוי בביאור השקלא וטריא בראשונים, וזה החילי בעזרת החונן לאדם דעת.

**ב']** מבואר בראשונים שמכח מה שראו בסוכה שבעינן שהמחיצות יהיו קרובות לחקק תוך ג' יצאו לדון שגם בשבת יזדקקו לכך, ויש לדקדק בדין של סוכה מה הטעם שצריכים שיהיו המחיצות תוך ג' לחקק, ונראה דיתכן לבאר בשני אופנים,

הא' שכיון שאין המחיצות י' ובעינן לצרף את המחיצות לחקק בכדי שיהיו ביחד מחיצות י' א"כ בכדי לצרפם להיות א' בעינן שיהיו תוך ג', ולפי"ז מהא דדנו הראשונים דבשבת מהני יש ללמוד דמהני אפילו אין המחיצות גבוהות י'.

הב' שכיון שהסוכה יכולה להיות סוכה רק במקום החקק א"כ בעינן שהמחיצות יהיו סמוכות לחקק בכדי שיהיו סמוכות לסוכה, ולפי"ז אין ראיה מדבריהם כלל אם בשבת מהני רחוקות הרבה מצד החסרון של צירוף המחיצה דכל עיקר דבריהם היו על הדין 'סמוכות'.

ואין להקשות על הדרך הב' מנ"ל לראשונים דהיו צריכים לכך מדין סמוכות דילמא משום דאין המחיצות גבוהות י', ונראה דאינה קושיא כלל דסוכה שאינה גבוהה י' היינו שאין לה חלל י' ועכ"פ בכלל דין המשנה גם באופן שהסכך משלימה לי' ואפילו בכה"ג הצריכה הגמ' שיהיה החקק תוך ג', ובדברי הרא"ש מוכרח להדיא שהיה לו ראיה בסוכה דלא מהני אפילו כשיש בחוץ י'.

וקודם שנבוא להכריע בחקירה זו נקדים דנראה ברור דביאור הגמ' בסוכה לא נשתנה לראשונים בתירוץ שלהם דכל עיקר התירוצים שלהם לחלק בין סוכה לשבת ומשמע דהבנת הדין נשארה כמו בשאלה אלא שחידשו שדין זה נזקק דווקא בסוכה ולא ברה"י, ומכיון שכן נראה דיתכן להוכיח את ביאור הסוגיא בסוכה גם מכח התירוצים שלהם.

ועכשיו נבוא לברר בעז"ה כאיזה צד משמע בדברי הראשונים, ודע שנראה שדברי הראשונים בענין זה חלוקים לשתי שיטות עיקריות, ונבארם בעזהי"ת.

**ג']** השיטות שבעינן לבוד לצרף את המחיצות.

השיטה הא' הם התוס' והרא"ש והרשב"א שלדעתם הלבוד בסוכה הוא בכדי לצרף את המחיצות לחקק, ומ"מ נראה שאין כוונת החילוק שלהם לחדש דבשבת מהני פחות מעשרה גם בלי צירוף אלא כוונתם לענין אחר ובזה חלוקים זה מזה וכמו שנבאר בעזהי"ת.

**א'** שיטת הרא"ש - בדברי הרא"ש בפסקיו ותוספותיו מבואר להדיא בתירוץ שבשבת לא מהני לצרף מחיצות לחקק אם אינם בתוך ג' לחקק, ומאי דמהני כשהמחיצות רחוקות הרבה היינו מכח המחיצות לחוד שגבוהות י' מבחוץ, וכבר הוכרע לנו דעתו בעיקר הנדון שלנו, אבל עדיין נדקדק בדבריו בכדי להתלמד מדבריו על דברי שא"ר.

והנה אע"פ שסובר כן הוצרך לבאר הטעם שבסוכה לא מהני משום דבעינן סמוכות לסכך, ולמדנו שמהסוגיא בסוכה יש ללמוד גם במקום שיש עשרה מבחוץ דלא מהני, ועוד יש ללמוד מדבריו דאע"פ שמדבריו מוכח דבסוכה בעינן תוך שלשה בכדי לצרף את החקק למחיצות משום דבמחיצות הפנימיות אין עשרה מ"מ עיקר החילוק בין שבת לסוכה אינו בדין צירוף אלא בדין סמוכות דהיינו שבסוכה דבעינן סמוכות צריכים את המחיצות הפנימיות אבל בשבת דלא בעינן סמוכות מהנו המחיצות החיצוניות, ודבריו יסוד להבנת כל העומדים בשיטת התוס'.

**ב'** תוס' ישנים שבת ז: - כל דבריהם מבוארים כדברי הרא"ש דבשבת מהנו העשרה מבחוץ ולכן ל"צ תוך שלשה דל"צ כאן לצירוף, ומשא"כ בסוכה בעינן את הפנימיות ובעינן לצירוף ואין צירוף אלא תוך שלשה.

**ג'** תוס' בשבת - בתוס' בשבת יש לדקדק כמה דקדוקים, דהנה כל צורת דבריהם נראה להדיא שמאי דבעינן בסוכה תוך ג' היינו בכדי שיהיו סמוכות לסכך דזהו כל התי' שכתבו, ואח"כ כתבו "ולהכי בעינן שיהא פחות מג' דצריך לצרף הגידוד של חקק למחיצות כדי שיהיו סמוכות לסכך שכנגד הנקב", ואח"כ הק' דיועיל דופן עקומה וריהטת דבריהם הוא משום דפירשו דהפסול הוא מכח שאינם סמוכות לסכך א"כ הקושיא המתבקשת היא דא"כ יועיל דופן עקומה כבשאר מקומות שאינם סמוכות לסכך, ואח"כ בתירוץ כתבו "הכא דלשויה מחיצה בפחות מג' מצטרף הגידוד עם המחיצות דהויא סמוך לסכך טפי לא מצטרף" ודבריהם מבוארים דאין הטענה בסמוכות רק לבאר הטעם דאין כאן עשרה אלא נראה דעיקר הדין של תוך שלשה הוא בכדי שיהיו סמוכות לסכך, וזה נוטה לפי' הר"ן שנבאר בשיטה השניה.

ואמנם מאידך גיסא לשונם פעמיים דהדין לבוד הוא מחמת שצריכים לצרף הגידוד למחיצות וא"כ משמע להיפך דהנדון מצד הצירוף, ובזה חילקו בין שבת לסוכה, והנראה בביאור דבריהם דוודאי עיקר החילוק בין סוכה לשבת הוא בדין סמוכות, אלא שדעתם דבשביל ליחשב סמוכות צריכים לצירוף דבעינן סמוכות ממש ולא מהני מה שסמוכות תוך ג', ותועלת הלבוד הוא משום דעיקר מה דבעינן הוא שהמקום שאותו הם גודרים הוא יהיה מקום הסוכה, וכשמצטרף הגידוד למחיצה נמצא שהמקום שנגדר הוא קרקעית החקק וכל השאר נדון כמחיצה עקומה [וכעין כותל משופע דהכל נדון כאויר, ודו"ק], וכך דקדוק לשונם בסו"ד דמדין דופן עקומה היא, ודו"ק.

**ד'** הרשב"א - כ' הרשב"א "קשיא לי דהכא משמע דבין שהמחיצות רחוקות מן החקק בין מקורבות לעולם מותר דסתמא קאמר, ומאי שנא מהא דאמרינן בפרק קמא דסוכה (ד' א') סוכה שאינה גבוהה עשרה וחקק בה והשלימה לעשרה אם יש משפת חקק ולכותל שלשה טפחים פסולה, ותירצו בתוספות דהתם בעינן מחיצות ממש והכשר סוכה במחיצות היא ושיהו סמוכות לסכך ולמטה מן הסכוך כדאמרינן הרחיק את הסיכוך מן הדפנות פסולה, אבל לענין שבת אין ההקפדה במחיצות ממש שיהו מכשירות את החקק אלא שיהא החקק נשמר על ידיהן שלא יהו הרבים בוקעין בו, וכיון שיש בחקק רוחב ארבעה על ארבעה ויש בגבהו כשיעור רשות היחיד עם גובה המחיצות והמחיצות שומרות אותו מבחוץ לא חיישינן בין שיהו על שפת החקק בין שיהו מרוחקות ממנו כמה" - כל דבריו נראים כדברי הרא"ש, דאמנם באמת ס"ל שהצירוף דבעינן בסוכה הוא מחמת שבפנימיות לחוד אין עשרה, מיהו משמע מדבריו שהחילוק בין שבת לסוכה אינו אם בעינן תוך שלשה בכדי לצרף, אלא בעיקר הדבר אם יש בו עשרה, דלענין סוכה חשוב כמי שאין בו עשרה כיון דבעינן מחיצות [[34]](#footnote-35)תחת הסכך ושמכשירות את החקק, אבל לענין שבת סגי במחיצות שמבחוץ דהם גבוהות עשרה.

ומה שכתב בסו"ד "ויש בגבהו כשיעור רשות היחיד עם גובה המחיצות" דמשמע שצריך את צירוף המחיצות מבפנים להשלימו לעשרה [וכנראה שזה דקדק הבית מאיר שלמד מדבריו דלא כהרא"ש], נראה דאפשר לפרש בדבריו כדברי הרמב"ן שנבאר בעזהי"ת בסמוך.

**ד']** השיטות שבעינן לבוד בשביל שיחשבו סמוכות.

השיטה הב' היא שיטת הר"ן ודעימיה, דעיקר הלבוד אינו לצרף את המחיצות אלא רק בכדי שהמחיצות יהיו סמוכות למקום החקק, ולדבריהם פשוט שאין הסוגיא ענין לצירוף מחיצות.

**א'** הר"ן - בר"ן בסוכה מבואר להדיא דעיקר הא דבעינן לבוד הוא בשביל שיהיו סמוכות לה נראות כשלה ומשמע שאינו לבוד לחקק להצטרף עמו אלא לבוד לחלל החקק בכדי שיהיו סמוכות לה, וגדולה מזו מבואר שם בר"ן דמעיקר הדין דמי לאופן שיש אויר בין הדפנות והסכך דבפחות משלשה אפילו מצטרף לשיעור וה"ה כאן מצטרף לשיעור, ואילו הדין היה מדין לבוד להצטרף לחקק לא היה שייך דבר זה כלל, ונראה שכל דבריו אמורים כשיש עשרה מבחוץ, ונראה דמדברים אלו יש ללמוד על כחם של העשרה מבחוץ דמהנו אפילו בסוכה.

**ב'** הרמב"ן - כ' הרמב"ן "ואיכא למידק אמאי לא בעינן שיהיו מחיצות תוך ג' לשפת החקק כדאמרינן לענין סוכה אם יש משפת חקק ולכותל ג' טפחים פסולה, איכא למימר לענין סוכה דפנות בעינן דכתיב בסכת בסכת בסכות הלכך בעינן תוך ג' דליהוי לבוד, אבל לענין שבת כל היכא דלא בקעי רבים כלל רה"י הוא והא איתנהו למחיצות מבחוץ דהוו עשרה, הלכך תוך חקק נמי תוך מחיצות דעשרה הוי ורה"י הוי".

בדברי הרמב"ן מבואר להדיא דבשבת מהני מכח המחיצות י' מבחוץ וכוונתו מבחוץ ממש דהיינו שכלפי חוץ הקרוי מצטרף לשיעור עשרה [ואין לפרש שכוונתו שמבחוץ לחקק הוי עשרה מכח החקק והמחיצות ביחד דא"כ מהו שסיים 'הלכך תוך חקק נמי תוך מחיצות דעשרה הוי' והרי לפי"ז עיקר העשרה הוא כלפי החקק דרק בחקק נדון כעשרה דכלפי חוץ החקק אין באמת עשרה], וממילא עיקר הנדון שלנו מבואר בדבריו.

ומ"מ נראה שמדבריו ג"כ משמע שעיקר מה שדן אם ללמוד מסוכה שיצטרכו תוך שלשה היה אם בעינן שהמחיצות יהיו סמוכות לרה"י, דזה ממש טעם הדין של סוכה [ולא כדברי הרא"ש והרשב"א שנקטו שאת הסמוכות צריכים רק בשביל לדון למה אין שיעור במחיצות של הסוכה, ולא כדברי התוס' שאת הסמוכות מקיימים ע"י שנעשים כחלק מהחקק].

**ג'** הריטב"א - בדבריו בסוכה מבואר כדברי הר"ן וכך משמעות דבריו בשבת שעיקר מה דבעינן תוך שלשה הוא משום דבכך חשובים כדפנות של מקום החקק, ולא משום צירוף נגעו בה.

**ה']** אם הא דמבואר בראשונים שחקק מהני מדין גידוד ומחיצה מצטרפין, מוכיח של"צ עשרה מבחוץ.

ועדיין יש לדקדק דמצינו בר"ן בשבת ובתוס' בסוכה ובריטב"א בעירובין צג: שהק' דמדין חקק בית מוכח שגידוד ומחיצה מצטרפין, ודברים אלו לכאורה מבוארים שהטעם שנעשה רה"י אינו מכח העשרה שבחוץ אלא מכח שיש עשרה מבפנים של חקק ומחיצה, וכך מבואר ברשב"א.

מיהו באמת בהכרח אין דברים אלו סתירה להא דבעינן עשרה מבחוץ, דהרי הרמב"ן כ' במפורש דבעינן עשרה מבחוץ ומיד לאחמ"כ הק' גם הוא קושיא זו, אלא שהדברים צ"ב היאך מתיישבים ביחד.

והנראה בעזהי"ת, דהנה כבר בעיקר דין בית שאין בתוכו עשרה ביארנו מכח הסוגיא בסוכה שהטעם שאינו נעשה רה"י אינו מכח שחסר לו בעיקר המחיצות אלא משום שחסר לו בדין פנים שלו, ומצינו שנחלקו הראשונים אם רק חסר בחלל עשרה או שחסר במחיצות הפנימיות, ונראה שבזה נחלקו הראשונים כאן בביאור תועלת החקק.

דבאמת דקדוק לשון הרא"ש משמע דסגי בעצם הדבר שיש כאן חלל עשרה, מיהו מדברי הרמב"ן והר"ן והתוס' בסוכה שהוצרכו להגיע לדין גידוד ומחיצה מצטרפין מוכח דס"ל דבעינן מחיצות עשרה מבפנים, מיהו לא צריכים שיהיו תוך שלשה כיון שכבר יש כאן עשרה מבחוץ, והעשרה מבפנים אינם יוצרים את הרשות אלא שהם נדרשים בשביל שנוכל לדון כאן את הרשות, ובמקום שכבר עיקר הדבר קיים ל"צ צירוף תוך שלשה דסו"ס החקק מבפנים הרי כל העשרה שבו בתוך מחיצות, ודו"ק.

**ו']** העולה בדין בית שאין בתוכו עשרה.

העולה בדין בית שאין בו עשרה מבחוץ וחקק בו והשלימו לעשרה ואין המחיצות תוך שלשה לחקק, דשיטת בעלי התוס' [וכ"ד הרשב"א] מבוארת דלצירוף בעינן תוך שלשה והטעם בשבת דלא בעינן תוך שלשה הוא משום דלא בעינן צירוף, וממילא דבמקום שאין המחיצות גבוהות עשרה דבעינן לצירוף יצטרכו תוך שלשה, ומ"מ הדין מבואר כן להדיא בדברי הרא"ש והתו"י ובפסקי מהרי"ח.

ולשיטות שלא מדין צירוף בעינן תוך שלשה א"כ לא מבואר בדבריהם דבעינן עשרה מבחוץ, אבל גם אין בדבריהם סתירה לזה, ובדברי הרמב"ן העומד בשיטה זו מבואר דבעינן עשרה.

ומעתה מצינו הדין מבואר בהרבה ראשונים ולא מצינו בזה חולק.

**ז']** דעות האחרונים בזה.

הנה המג"א דקדק מדברי הרא"ש דבעינן עשרה מבחוץ, ולא מצינו מי שחלק עליו על עיקר דקדוקו אלא שמצינו בא"ר שפקפק דיתכן לדחוק בדברי הרא"ש אחרת ומבואר בדבריו שהביא אותו לכך הקושיא מסברא בזה. ועוד מצינו שחלקו עליו מחמת שהר"ן והרשב"א חולקים על הרא"ש.

ומכלל דברינו נדחו שני הטענות הללו מתוך דברי הראשונים, דהטענה מסברא שהקשה הא"ר איך יתכן להחשיב את עובי הקירוי למחיצה, כבר הוכחנו מהרבה ראשונים שאין בזה בעצם טענה דעיקר החסרון הוא בחלל עשרה, וגם במי שפירש שחסר במחיצות כבר הוכחנו מסוגיא דסוכה שעיקר הטעם אינו מחמת שכנגד הקירוי לא חשיב מחיצה, ועוד שסו"ס לפי הבנתו מתיישב עיקר הדין לפי מה שהוכחנו מהרמב"ן דתרתי בעינן.

והטענה מהרשב"א והר"ן נדחית מדברי הרמב"ן המבוארים שאינם סתירה זה לזה, ונמצא שאין לנו שום מקום לשיטה דמהני כשאין עשרה מבחוץ.

ודע שהב"י והלבוש והמג"א נראה שלא עלה על דעתם שיש כאן שום מחלוקת דכולם הביאו את דברי הרא"ש כדבר פשוט, ואם נימא שעלה על דעתם ובכ"ז סברו שהלכה כהרא"ש ממילא יש לנו לסמוך על דעתם.

### סימן טו'- גדר רשות היחיד בעמוד, ובכללו גדר דינא דגוד אסיק.

סוגיא בסוכה ד: "היתה גבוהה מעשרים אמה ובנה בה עמוד שהוא גבוה עשרה טפחים וכו'" עד "דאפילו באמצע הגג נמי מכשיר".

#### מראי מקומות

**סוכה ד:**

**ובנה בה עמוד** בעיקר הדין של עמוד אם איירי רחוק מהמחיצות עי' רש"י וע"ע מ"מ פ"ד הי"ד ובפי' ראמ"ה [אע"פ שאין זה מענינינו נראה שכדאי לראות זאת].

**גוד אסיק מחיצתא** ובביאור מהו 'גוד אסיק עי' ר"ח ודו"ק ששינה את הפי' בין גוד אסיק של עמוד לגוד אסיק של מחיצות ועי' מהרש"ל.

- ובהא דבעינן דווקא י' לגוד אסיק, עי' ברא"ה ובריטב"א וע"ע במ"מ פ"ד הי"ד.

**בעינן מחיצות הניכרות וליכא** עי' בתוס' ד"ה "אבל" שבבית רבא מודה וכ"כ הרמב"ם [סוכה פ"ד יא] וע"ע בפי' ראמ"ה, וע"ע שם שהבין שרש"י חולק והביא עוד שחולקים בזה.

**גדר גוד אסיק**.

עי' היטב בדברי הגר"ח בהלכות סוכה פ"ד הי"א ובמה שהשיגו החזו"א בגליונותיו שם.

**גדר רה"י בעמוד.**

**א'** הסוגיא בסוכה היא יסוד גדול להבין דין עמוד דהוי רה"י אם הוא מדין גוד אסיק או לא, ושורש הנדון בסברת רבא אם היא סברא בסוכה דלא מהני לסוכה כאלו מחיצות, או שהיא סברא בעיקר דינא דגוד אסיק דלא אמרינן גוד אסיק כשאינן ניכרות.

ועי' בזה בריטב"א ובר"ן שהיא סברא בסוכה, ומאידך עי' בראמ"ה ובמאירי שפירשו שאינו מטעם גוד אסיק, וע"ע היטב בענין זה בדברי הרי"ד בפסקיו ותוספותיו ודבריו צריכים תלמוד.

ועי' אריכות בענין זה בחידושי הגר"ח סוכה, וע"ע בגנזי הגר"ח [עמוד טז, עניני רה"י].

**ב'** בעיקר הדין של שבת דע שרש"י בכמה דוכתי [שבת ו: עירובין פט.] והר"י מיגאש בתשובה [כד, הועתקה לשונו בסמוך], ותוס' [והרא"ש] והרשב"א בשם הראב"ד בריש כל גגות, ותורא"ש שבת מט:, ותור"פ עירובין כה., ורי"ו [ני"ב ח"ד], הזכירו גוד אסיק, ואף ר"ח בדף ז. על בית שאין בתוכו י' שמותר לטלטל על גגו הזכיר גוד אסיק.

**ג'** וע"ע בפלוגתת הראשונים אם יש לעמוד דינא דרה"י עולה עד לרקיע, עי' רש"י ז. ד"ה "עד לרקיע" וע"ע ברמב"ן צט: בבעיא דרב מרדכי ועי"ש ברשב"א ובריטב"א ובמאירי.

ויל"ד טובא מהו שורש הנדון בזה, ואם הוא תלוי במחלוקת הנ"ל אם יש גוד אסיק בעמוד, ועי' בראמ"ה בסוכה ד: שיש דין עולה עד לרקיע אפילו שאין גוד אסיק, וע"ע ברשב"א בעבודת הקודש [ש"ג אות א'].

**ד'** נחלקו הראשונים עם ע"ג עמוד צריכים חלל י', ועי' בתורא"ש ז: שבעינן [וכ"פ המהרש"א בתוס' שם], ומאידך בריטב"א בעירובין יא: מבואר שסגי בחלל טפח.

- ויש לברר אם חולקים בגדרי עמוד או בגדר החסרון של בית שאין בתוכו י', ודו"ק.

**ה'** עי' במה שדנו הראשונים בבור שבכרמלית אם דינו ככרמלית, עי' בזה ברשב"א ק. ועיקר דבריו על הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ה ובמה שהשיג עליו הראב"ד, וע"ע במאירי ח:.

**ו'** בראשונים מוכח שהעמוד עצמו מונח ברה"י, עי' תוס' בסוגיא דכוורת [והאריך בזה הגר"ח בפי"ד מהלכות שבת] ועי' 'שיטה לר"ן' וריטב"א בדף צט: שהזורק דף והניחו ע"ג יתידות גבוהות ט' והשלימו לי' נחשב הנחה ברה"י.

בירושלמי שהיה לו צד לחייב את הזורק וטח בפני הכותל למטה מי'.

**#לשונות הראשונים**

**רשב"א עבודת הקודש [ש"ג אות א']** "כבר ביארנו שרשות היחיד יש לו גובה ואוירו עולה עד לרקיע, ויראה לי שהדין כן בכל מה שנעשה רשות היחיד ואפילו עמוד ברשות הרבים גבוה עשרה ורחב ארבעה ואף על פי שאין לו מחיצות ניכרות למעלה. וראיתי למקצת מגדולי המורים שאמרו שאין אויר אלא לרשות היחיד שיש לו מחיצות כבית וחצר וכיוצא בהן, ולא יראה לי כן".

**תשובת הר"י מיגאש [כד**] "נמצא עכשיו שכל מקו' שיש בו ד' על ד' שהוא שיעור מקו' וגם יש לו ד' מחיצו' שגבוהים י' כמו חריץ וכיוצא בו או שהוא עצמו גבוה י' כמו גדר ועמוד וכיוצא בהן דאיכא למימר גוד אסיק מחיצת' שהן הן רה"י"

#### חבורה

##### גדר גוד אסיק

**א']** יש לדקדק איזה נקודה נתחדשה בהילכתא של גוד אסיק ואיזה נקודה כבר היתה בלי ההילכתא, ולאיזה דבר לא מהני ההילכתא.

ותחילה יש להעמיד את המקומות של"צ לגוד אסיק ואת המקומות שצריכים גוד אסיק ומהני בהם, ואת המקומות שלא מהני בהם גוד אסיק.

ואלו המקומות שמצינו שמועילים המחיצות לעל גביהם בלי דינא דגוד אסיק.

**א'** דין דרה"י עולה עד לרקיע.

יש לדקדק בדין רה"י עולה עד לרקיע אם הוא מדין גוד אסיק, והנה זה ברור שאין עיקר חידושו של רב חסדא שרה"י עולה עד לרקיע הוא דין גוד אסיק דוודאי מצינו דין זה גם בלי מחיצות, דהרי בכרמלית היה צד לגמ' שעולה עד לרקיע ורק מקולי כרמלית הוא שאינה עולה למעלה מי', ועוד דהרי מצינו זה לגבי מקום שביתה שהוא מקום בלי מחיצות, ועוד שהרי מצינו כן בדיני קנינים שהר"ן למד לשם משבת, ועוד שמצינו כן ברשב"א בדין חורי רה"י אע"פ שאין שם מחיצות, אלא וודאי שעיקר דינו אינו מכח גוד אסיק, מיהו יש לדקדק אם בשבת שרה"י שם היא מכח המחיצות אם הדין של עולה עד לרקיע נזקק לדין גוד אסיק.

ועי' בפי' הראמ"ה לסוכה ד: שכ' בדין עמוד שאין בו גוד אסיק שאעפ"כ הוי רה"י וז"ל "ונהי דאויר רשות היחיד עולה עד לרקיע מיהו הכא לשוייה סוכה כשירה נצטרך לומר גוד אסיק מחיצתא, במחיצות שאינן ניכרות כזה לא אמרינן גוד אסיק" ודבריו מבוארים שלענין שבת ל"צ לדין גוד אסיק אלא רק לענין סוכה.

ונראה שכ"ד המ"מ שכ' בפ"ד מסוכה הי"ד וז"ל על מה שאמרו בגמ' בגוד אסיק עמוד גבוה י' וז"ל "ומ"ש בגמרא גבוה עשרה לפי שפחות מי' והוא רחוק מן הדפנות ד' אמות אפילו אביי לא הוה מכשיר ליה שכיון שאינו רשות בפני עצמו היכי נימא גוד אסיק אבל בגבוה עשרה שהוא רשות היחיד לענין שבת ועולה עד לרקיע היה אביי סבור להכשיר בסוכה ואמר ליה רבא דלא".

ועי' במאירי צט: שנראה דהבין שבזה נחלקו הראשונים אם אמרינן בעמוד עולה עד לרקיע. וכך נראה שהבין הגר"ח בפ"ד מסוכה הי"א.

**ב'** עי' בר"ן סוכה ה: שכ' דלשיטות שבנעץ קונדיסין על שפת הגג וסיכך פסולה לא משכחת לדין דגוד אסיק בסוכה, ויש ללמוד מדבריו דהעושה מחיצה י' טפחים וסיכך על גביהם מלמעלה בגובה י' אמות דתנן במתני' טז דכשרב כשרה בלי דין גוד אסיק ומשמע שכשרה אפילו לאכול באויר שמעל המחיצות ולמדנו שהאוכל באויר מע"ג המחיצות נחשב כאוכל בתוך המחיצות בלי דין גוד אסיק

ואלו המקומות שמצינו להדיא שצריכים לדינא דגוד אסיק.

**הא'** בעמוד שיהיה לו מחיצות לענין סוכה לאביי, וכן לרבא בעושה סוכה ע"ג בית.

**הב'** בגג לעשותו שאינו פרוץ למקום האסור בעירובין פט

**הג'** בעמוד לעשותו רה"י להרבה ראשונים.

**הד'** בסוכה שהמחיצות גבוהות י' והסכך ע"ג אבל רחוק מהם דהרבה ראשונים בסוכה טז [והם הרא"ה והריטב"א והר"י מלוניל והרי"ד והמכתם וההשלמה שם, וכ"כ הראבי"ה תרכד ורבינו מנוח סוכה ד' ד', מיהו מאידך בר"ן בדף ד: שכ' שלשיטת הרי"ף ל"צ לגוד אסיק כלל בסוכה מוכח דכה"ג ל"צ לגוד אסיק וכן משמע מרש"י ד:].

ואלו המקומות שמצינו דלא מהני בהם גוד אסיק.

**א'** בדין קלוטה לרבי מבואר בתוס' בגיטין ובב"ק שאפילו להשיטות בדעתו שלא צריך קרוי מ"מ בעינן שיכנס לאויר המחיצות ממש, ולא מהני שם גוד אסיק.

**ב']** ונראים הדברים שבלי דין גוד אסיק כבר היה ניתן לדון גם על דברים שלא נמצאים בין המחיצות שנדונים כמשתמשים במחיצות ואע"פ שאין מחיצה ביניהם ממש כנגדם, ובגוד אסיק נתחדש שדנים שיש מחיצה כנגדם ממש ביניהם לרשות שבצדם, וזה דבר ברור שדין גוד אסיק אינו רק שגם הדברים שמעל המחיצה שייכים למחיצה שמתחתם אלא הוא דין במחיצה עצמה להעלותה, וזה ברור הן מעיקר הלשון 'גוד אסיק' שמשמעותה במחיצה ולא שהדבר נדון כגדור, ועוד זה מתברר מעיקר הדינים מהא דמבואר בעירובין פט שאם אין ראש המחיצה ניכר לא אומרים בו גוד אסיק ולמדנו שפעולת המחיצה ב'גוד אסיק' היא בחוד העליון שלה ולא ב'תוך' שלה.

ומ"מ אף בגוד אסיק לא מהני לדון שיש כאן ממש מחיצה למעלה ועוד נוסיף בזה ביאור בעז"ה.

ובכל המקומות שהוזקקו בהם לדין גוד אסיק היינו שהיו צריכים מחיצות כנגד המקום הנגדר, ובכל מקום מטעם אחר, דבעירובין פט וודאי זה עיקר מה שצריכים שם להבדיל מהגג הסמוך לו.

ובסוכה שע"ג עמוד או בית היינו ג"כ דבעינן שיהיו מחיצות לסוכה ולא מהני במה שיש מחיצות מתחת לסוכה.

ובדפנות שנמוכות שהסכך רחוק מהם הראשונים שהוזקקו בהם לגוד אסיק היינו בכדי שה'מחיצות' יגיעו עד הסכך שכך צריכים לדעתם.

ומכ"ז נלמד שגם זה טעם הראשונים שהצריכו בעמוד גוד אסיק בכדי לעשותו רה"י, הוא משום דהצריכו לגודרו על גביו

### סימן טז'- צירוף גידוד ומחיצה, ובור וחולייתו מצטרפין לי'.

גידוד ומחיצה - עירובין צג: גיטין טו:. בור וחולייתו מצטרפין לעשרה - שבת צט. מתני' "חולית הבור והסלע" עד צט: "ובור וחוליתה מצטרפין לעשרה", סוגיא דעירובין צט: מתני' 'בור ברה"ר' והגמ' שם.

#### מראי מקומות

**חלק א'- גידוד ומחיצה.**

**גידוד [ויס"ג גידור] ומחיצה** יש ללמוד היטב את הסוגיא בעירובין צג: וגיטין טו:.

בעיקר סוגיא זו יש להעמיד שני נדונים עיקריים:

**א'** עיקר הכוונה ב'גידוד', נחלקו הראשונים באיזה גידוד איירי, שיטת רש"י דהיינו חריץ ומחיצה סביבו, וכך נוטה דעת הרמב"ן בשבת ז:.

ומאידך התוס' בעירובין ובגיטין שם ובשבת ח. ד"ה 'רחבה', ובסוכה ד: 'פחות' חולקים עליו ומפרשים דהיינו תל ומחיצה, וכ"ד ר"ח בעירובין והערוך [הביאו הרמב"ן שם], וע"ע בספר הישר חידושים סי' קט [הועתק בסוף].

- ויל"ע אם שני עניני גידוד ומחיצה אלו הם ענין א' רק שני מיני גידוד, או שהנדון בשניהם משני סברות חלוקות, וכן יל"ע מה דעת רש"י בגידוד ומחיצה של התוס', ועי' בזה היטב בתוס' שבת ח.

**ב'** לאיזה דין מחיצה נחלקו, בסוגיא בעירובין מבואר שנחלקו לעניין עירובי חצירות, ויל"ד אם נחלקו גם לעניין רה"י, וברש"י בגיטין מבואר שנחלקו גם לעניין רה"י וכ"כ התוס' בגיטין ובסוכה ובשבת שם, וכך נוטה דעת הרמב"ן בשבת ז:.

ומאידך כ' הרמב"ן בשבת בשם 'אחרים' שלעניין רה"י וודאי מצטרפין וכל המחלוקת היא לעניין עירובי חצירות, ונראה שזו דעת התוס' בעירובין בסו"ד עי"ש היטב ודו"ק, וזה נראה כוונת הריטב"א בעירובין לחלוק על רש"י [עי"ש היטב שאע"פ שלפו"ר נראה שכוונתו לדברי התוס' שחלקו על חריץ אבל כד דייקת תמצא שעיקר מחלוקתו על רה"י] וכ"נ קצת מדברי הרשב"א בעירובין שנקט דהם סברות דרבנן.

**הטעם של מ"ד אין מצטרפין** עי' היטב בסוגיא בעירובין דמודה רב חסדא בתחתונה, ועי"ש בדברי הראשונים בטעם שבעליונה לא מצטרפין, עי"ש טעם א' ברש"י ובמאירי, וטעם נוסף ברשב"א ובריטב"א [ודע שאמנם כתבו סברות מדרבנן אבל עיקר סברות אלו יתכנו מהתורה, ודו"ק].

- והנה עיקר סברת רש"י לא שייכת דווקא בצירוף גידוד ומחיצה אלא אפילו במקום שיש גידוד עשרה ומחיצה חמשה עי"ש היטב ודו"ק, מיהו דבר פשוט הוא שאין כוונתו לפסול באמת אפילו בכה"ג דהא להדיא איתא בגמ' שהפסול הוא מחמת שאין מצטרפין, וביאור העניין מתברר במאירי עי"ש.

- ודע שנראה שכל מחלוקתם בדעת רבא אבל לפי הצד שחולקים אפילו בתחתונה כולם מודים לסברת הרשב"א.

**הטעם של מ"ד מצטרפין** עי' בר' יהונתן, וע"ע במאירי..

**גדר הצירוף** יש לדקדק למ"ד מצטרפין אם הוא נעשה מחיצה א' של עשר או שהם שני דברים רק שסו"ס דנים שהרשות יש לה עשר, ועי' בתורא"ש שבת ח. שכ' "אם יש תל גבוה חמשה ועל גביו מחיצה חמשה טפחים מצטרפין דהוי כאילו התל גבוה עשרה או הכל מחיצה עשרה", וע"ע במאירי סוכה ב. [הועתק בסוף המ"מ] שהביא מחלוקת בסוכה העשויה מגידוד ומחיצה מהיכן משערים את הגובה עשרים לפסול לפי הטעם שסוכה למעלה מעשרים פסולה משום שכל למעלה מעשרים צריכה דפנות קבועות.

**הסוגיא** בעירובין צג: עיקרה עוסקת במחיצות שמועילות כלפי צד א' ויש ללמוד אותה היטב דהיא עניין גדול בהבנת גדרי ותוכן המחיצות.

**ודע** שיסוד החסרון של גידוד ומחיצה מתברר בדינא דהתרוה"ד [סימן יט].

**חלק ב'- בור וחולייתו מצטרפין לעשרה.**

**בור וחולייתו מצטרפין לי'** יל"ד אם דין זה תלוי במחלוקת גידוד ומחיצה, ועי' בתוס' בכמה דוכתי שהק' על רש"י שגידוד היינו חריץ ועי"ש דמשמע מדבריהם שהוא מדין רואה פני עשרה שמצטרפין לכו"ע.

וכן ברמב"ן בדף ז: במסקנתו נקט שמכח דין בור וחולייתו קי"ל דגידוד ומחיצה מצטרפין, וכ"כ הר"ן [על הרי"ף] שם, וכ"כ הרי"ד בגיטין טו: ובשבת צט:

ומאידך עי' ברמב"ן בדף ז. שפי' דכה"ג מצטרפין לכו"ע כיון שדרך הבור בכך הו"ל גידוד י' וכ"כ ה'שיטה לר"ן' [בשם הרא"ה] בשבת צט. וכ"כ הריטב"א שם עי"ש שכ' דהו"ל חדא גוונא.

- דע שהמאירי צט. פי' חוליית הבור והסלע שהחוליא מתייחסת גם לבור וגם לסלע דהיינו שעשה לסלע חוליא על גבה, וזהו גידוד ומחיצה של שיטת ר"ח ותוס'.

- ודו"ק שאמרינן שבור וחולייתו מצטרפין לארבעה מאותו טעם עי' סי' יז'.

- דע שנחלקו הראשונים בבור וחולייתו מצטרפין לי' בדין המניח ע"ג החוליא, ויתבאר בעז"ה בסי' טז'.

**#לשונות הראשונים**

**ספר הישר חידושים סי' קט**

"גידוד. גידוד חמשה ומחיצה חמשה. פיר' רבי' שלמה אינו. דהא אמרי' בור וחוליתו מצטרפין לעשרה. ודייק ממתני' ותניא כוותיה בהזורק. ועוד מנא תיתי והא אמרי' אפי' סדינין וכל מחיצה העומדת ברוח שמה מחיצה. אלא הכי פי' גידוד חמשה כגון חצר גבוהה מחבירתה חמשה בגידודיה ועשה מחיצה על שפת הגידוד גבוה חמשה אין מצטרפין להיות כותל בין שתי חצרות גבי עליונה אף על פי שאם היה ממלא המחיצות הוה לה כותל לתחתונה וחריץ עמוק י' לעליונה כל כמה דלא (דליוה) [מליוה] לא מיצטרפי והתחתונה מערבת לעצמה דהא רואה פני עשרה. אבל העליונה אינה מערבת לעצמה דהא נפרצה לחצר התחתונה כיון שאינה רואה פני עשרה והכי מיפרשא בכל גגות. אבל לענין חריץ מצטרף ומצטרף".

**עבודת הקודש שער ג' סי"ב**

"מבוי שמתלקט עשרה מתוך ארבע אמות, רואין המתלקט כמחיצה וכל שלפנים ממנו אין צריך לא לחי ולא קורה, בין ששוה לתוכו ונעשה מדרון לרשות הרבים ובין ששוה לרשות הרבים ונעשה מדרון לתוכו.

היתה גדודית בפתח המבוי גבוהה חמשה או פחות או יותר ועשה מחיצה על גבה והשלימה לעשרה, מצטרפין למחיצה ואינו צריך דבר אחר להתירו, ולא עוד אלא שנדון משום מחיצה וכל שנידון משום מחיצה מתיר כל המבוי, ואף על פי שאין בו ארבעה ולא אפילו אחד מכל תנאי המבוי"

**מאירי סוכה ב:**

"הרבה נשתבשו לומר שאם היתה כאן בקעה קטנה וגידודין מקיפין לה מכל צד ועשה דפנות על הגידודין בפחות מכ' שהסוכה כשרה לדעת רבא אף על פי שחלל הסוכה יתר מכ' שהרי מ"מ ראוי הוא לבנין עראי משפת הגדודין ולמעלה ואין זה כלום שהרי אמרו גידוד חמשה ומחיצה חמשה מצטרפין והרי אמרו חלל סוכה תנן חלל מבוי תנן והרי מ"מ מקרקעיתה לסככה אינו ראוי לבנין עראי"

**מאירי גיטין טו:**

"כבר ידעת לענין שבת שכל מחיצה גבוהה עשרה או חריץ עמוק עשרה עושה רשות היחיד היה שם חריץ עמוק חמשה ועשה על צדדיו מחיצות חמשה כדי להשלים גובה החריץ לעשרה הרי אלו מצטרפין ונקראת מחיצה הן ליעשות היא עצמה רשות היחיד בגובה עשרה ורוחב ארבעה הן לעשות לפנים הימנה רשות היחיד עם שאר המחיצות וזהו גידור חמשה ומחיצה חמשה מצטרפין ולשון גידור הוא בענין חריץ ויש גורסין גידוד מלשון גידודין הנזכרים בעירובין וכן הרכסים לבקעה תרגומו גידודא ופירושו גבשושית הנעשית בקרקע מאליה כגובה חמשה והוא השלימה לעשרה מצטרפין ולענין פסק הלכה כן בשניהם וכבר ביארנוה בעירובין פרק גגות"

**עבודת הקודש שער ג' ס"א**

"גג הסמוך לרשות הרבים והוא בתוך עשרה לרשות הרבים ולמעלה מעשרה לחצר ורבים משתמשין בו ומורגלין להניח שם כלים קטנים כובעין וסודרין וכיוצא בזה, הרי זה כרשות הרבים ואסור לבעל הגג להשתמש בו מחצרו עד שיעשה לו סולם קבוע מחצרו.

עשה לו סולם קבוע הרי זה מיוחד לו וסלק את הרבים ממנו, ומותר להכניס ולהוציא ממנו לחצר ולבית ומהם לו. איזהו סולם קבוע, כל שקבעו שם בין לחול בין לשבת, קבעו שם לשבתות ולא לחול אין זה קבוע.

ומה בין זה לעמוד שברשות הרבים שאינו גבוה עשרה שהוא נדון משום כרמלית, יראה לי לפי שהעמוד אינו גבוה עשרה וגג זה גבוה מצד החצר עשרה. למה הדבר דומה, לבור ברשות הרבים עמוק שבעה וחוליא שלושה משלימתו לעשרה, שהחוליא נדונית משום רשות היחיד אף על פי שאינה גבוהה מרשות הרבים יתר משלושה"

**בית הבחירה להמאירי עירובין פד:**

"גדולי הדור מתרצים שכל שעמוק מתוכו עשרה וכשתעריכהו אצל רה"ר הוא גבוה שלשה רה"י הוא אפי' בגבו והרי הוא כבור ברה"ר שחוליתו משלימתו לעשרה שהבור והחוליא מצטרפין לעשרה וגג החוליא נדון משום רה"י אחר שהחוליא גבוהה מרה"ר שלשה"

#### הערות

**א'] גידוד חמשה ומחיצה חמשה אין מצטרפין** רש"י בגיטין העמיד בחריץ ובכדי לעשותו רה"י, ולדבריו תמהו התוס' בכמה מקומות מהא דאיתא בגמ' שמודה רב חסדא בתחתונה.

וביישוב דעת רש"י נראה, דכל הסוגיא דווקא בעירובי חצירות ולא ברה"י, וטעם החילוק נראה דעיקר מחיצות של רה"י הם לגדור מהרבים ולכן לא מועיל מה שבפנים רואה פני עשרה ומשאכ בעירובי חצירות כבר המקום גדור מהרבים וכל המחיצות להעמיד את הפנים שהוא מקום היחידים עצמם וכאן העיקר הוא הפנים.

מיהו עי' בהערה הבאה דחזרתי ממש"כ כאן, ולפמש"כ שם לק"מ על רש"י דשם באמת ס"ל לרש"י דלא כרבא, וצ"ע.

**ב']** **גידוד חמשה ומחיצה חמשה אין מצטרפין** ביסוד הפסול למ"ד אין מצטרפין נראה ברש"י כאן שהוא מחמת שהמחיצה סותרת את הגידוד וא"א לדון את שניהם כאחד, וא"א לפרש כן, דהרי דעת רש"י בעלמא שחולקים גם בחריץ של רה"י ושם הרי לא שייכת טענה זו, ועוד דמיניה וביה מוכח דהא בס"ד משמע דסברו שחלוקים גם בתחתונה ושם לא שייכת טענה זו, והנראה בעזהי"ת שוודאי רש"י מודה שעיקר הטענה שהגידוד הוא כקרקע ואינו 'מחיצה', רק בדברי רבא הוצרך למש"כ, דהיינו שס"ל בעלמא שמצטרפין ורק לעליונה לא ומטעם ששם הצירוף גרוע, ובעלמא רש"י פי' לא מטעם רבא.

ומש"כ כאן סותר מש"כ בהערה הקודמת, שהרי לעיל כתבתי שדברי רבא הם דווקא בחצירות, ולפמש"כ כאן מוכח שדברי רבא הם באמת שינו את כל ההבנה גם לעניין רה"י ולא שייך בבור הטענה שכתב רש"י דבעינן מינכר מחיצות.

#### חבורה - גדר מחיצות רה"י במחיצות גמורות

**א']** גדר מחיצות גמורות בעלמא.

המחיצה הידועה שמצינו בעלמא כבכלאים ובצואה וערוה הוא להפריד מקומות ולחלקם, וזה ע"י שיש מחיצה ביניהם שנמצא שכל רשות מסתיימת במחיצות, וכל המקום שאחרי המחיצות אינו המשך שלה ואינו מקום א' עמה, ויש לדקדק כמה דקדוקים בגדרי מחיצה זו.

**א'** יש לדקדק באופן עשיית המחיצה אם אופן עשייתה הוא שנותנת גבול למקום שרואה את פני המחיצה שלא להיות מצורף למקום שמאחורי המחיצה ובכך המקום שמאחרי המחיצה אינו פרוץ לאותו מקום.

או שאופן עשייתה הוא שנותנת גבול למקום שרואה את פני המחיצה שהוא לא מכיר בשאר המקומות שמאחרי המחיצות כנמצאים עמו אלא רואה אותם מחוץ למחיצותיו.

ומהסוגיא דעירובין צג: שהחצר שרואה פני עשרה יכולה לערב שניים חזינן שמי שרואה את פני המחיצה רואה את המקום שמאחרי המחיצות כחוץ ממנה.

**ב'** עוד יש לדקדק אם עשיית המחיצה היא בצד א' שלה או שעשייתה היא בשני הצדדים שלה, דהיינו אם עשיית המחיצה היא שמי שרואה את פני המחיצה בעצם זה בלבד גורם לו לראות את כל מי שלא בתוך המחיצות כחוץ ממנו או שרק מה שהצד השני הוא מאחרי המחיצה ממש הוא גורם לו לראות אותם חוץ ממנו.

והנה אם באמת אם עשיית המחיצה היא רק בצד א' שלה א"כ כל גידוד מה ששונה בו ממחיצה הוא רק הצד שאינו רואה את פני המחיצה.

והעיקר שנראה דוודאי עשיית המחיצה היא בשני הצדדים שלה כיון שתוכן המחיצה הוא להבדיל בין שניהם וא"כ ההתייחסות לשניהם מגדירה את המחיצה.

וכך לכאורה מוכח מדס"ד בעירובין שלרב חסדא לא מצטרפין גידוד ומחיצה כלל.

**ב']** גדר מחיצות של סוכה ורה"י.

עוד מצינו מחיצות שלא באים רק לחלוק מקום ממקום אלא נותנים משמעות למקום שהוא בתוך מחיצות, וזה כגון סוכה ורה"י, דשם נראה דיש תוכן שהמקום מוקף מחיצות ולא הבדלה ממקום מסויים, ויש לדקדק בגדר מחיצות אלו, ומצינו בזה הרבה סתירות וצריך לברור מהי דרך האמת בזה, והנה יש להעמיד בזה לכאורה ג' צדדים.

הא'- דבאמת המחיצה פועלת ממש כשאר מחיצות אלא שמצד המקום להיות רה"י או ראוי לסוכה הוא זקוק להיקף זה מד' רוחותיו.

הב'- דענין מחיצה זו היא מצד המקום הגדור והמוקף שיש לו להיות מקום מסויים שהמחיצות מעמידות אותו ומייחדות אותו ע"י שמכילות וקולטות את המקום בתוכם, ולפי"ז עיקר המחיצה היא חודו הפנימי.

הג'- דענין המחיצה הוא לשמור מהרבים שלא להיכנס למקום וזה ע"י שהמחיצה עומדת בפניהם, ולפי"ז עיקר המחיצה היא חודה החיצון.

ונעמיד תחילה את הראיות לצדדים השונים.

**א'**- ראיות שהמחיצה יש לה שייכות לתוכן הרשות שמעמידה [וממילא למדנו שיש בה תוכן יותר ממחיצה דעלמא ודלא כהצד הא', וכן ראיה שהוא כהצד הב'].

- בדין סוכה מצינו בסוכה ד: שבעינן מחיצות הניכרות וביאר הר"ן שבעינן מחיצות הראויות לדירה, [ובאמת שנראה דסביב זה כל מחלוקת ר"י וחכמים אם מהני דיוחדין או גוד אסיק בסוכה, ודבר זה צ"ע ובדיקה]

- בדין שבת מצינו שקרפף שלא הוקף לדירה חסר בתורת מחיצות שלו [ואפילו מהתורה היה צד לגמ', וכן מצינו בריטב"א וברשב"א אליבא דאמת באופן שאינו ראוי לדירה].

- בר"ן בדף קא. מצינו שנתן דין מיוחד למחיצות של ספינה משום דלהבריח מים עשויות.

- ברמב"ן מבואר שחקק בית אין בו את החסרון של גידוד ומחיצה מצטרפין מכח שכבר ראוי לדירה ע"י המחיצות [ונראה דאפי' אם נפרש כוונתו באופ"א עדיין תהיה ראיה].

- לכאורה מכח זה בנוי הדין שביתא כמאן דמליא [ומצינו כן במחיצות לחוד בסוגיא צט: ובתוס' ח. וברשב"א עירובין עח.

- הא דבקלוטה בתוך מחיצות יש צד יותר דמהני.

- בריטב"א בכמה מקומות מבואר שבעינן ברה"י שיראה עצמו בתוך המחיצות, ומשמע מדבריו שהוא מענין הדפנות של סוכה אלא של"צ כ"כ כמו בסוכה.

**ב'-** עוד ראיות שהמחיצות של רה"י וסוכה הם התוך שלהם.

- ממה שנקטו התוס' שבחריץ לכו"ע גידוד ומחיצה מצטרפין ונעשה רה"י גמורה.

- ממה שנקט הרמב"ן שלשיטת הערוך שגידוד היינו גבשושית יתכן שבחריץ וודאי נעשה רה"י כיון שיש מחיצות גמורות לעומד בחריץ [ודע שמהרמב"ן יש ללמוד שזה אמת גם לשיטת רש"י שהרי לא נראה ברמב"ן דבהא פליגי].

**ג'-** ומאידך גיסא בכמה מקומות מוכח להיפך שהמחיצות הם כלפי הרבים לגדור בעדם את הרשות.

- לגבי שבת כתבו כן כמה ראשונים [תוס' בסוכה, רמב"ן ורשב"א ורא"ש ור"ן בשבת] לבאר הטעם דמהני המחיצות מבחוץ בבית שקרויו משלימו לי' [ויש שפי' בכוונתם שבאו לבאר הטעם שמצטרפין ומ"מ לעניננו אין נפק"מ].

- לגבי שבת מוכח כן בתוס' בעירובין צג: שהיה להם צד שבעמוד גידוד חמשה ומחיצה חמשה מהני לרב חסדא לענין הזורק מרה"ר לעמוד.

- לגבי סוכה בתוס' בסוכה הק' על רש"י שנקט שבחריץ ומחיצה חשיב גידוד ומחיצה דא"כ בסוכה לא יועיל לצרף מחיצות לחריץ.

**ד'-** ובאמת עיקר הדבר שעיקר המחיצות הם לגדור מבחוץ צ"ע דא"כ מה הצד שגידוד ומחיצה לא יצטרפו בעמוד, ועוד שהרמב"ן עצמו כשאמר דבר זה הוצרך בחקק לדין גידוד ומחיצה מצטרפין.

ועוד יל"ד שהרי הגמ' הקשת שיועיל מחיצות הים לכל העולם ולמדנו ששייך להקיף את כל העולם מחיצות אע"פ שלא גודר בפני רבים אחרים, ועוד דאפילו נאמר שהים הוא המקום שגדרו ממנו והרי הריטב"א הק' ג"כ שהים גם יחשב רה"י וא"כ לפי קושייתו כל העולם ממש יהיה רה"י בלי מקום פנוי כלל.

וכן בסוכה אין הדעת נותנת שיהיה חסרון בכך שכל העולם יהיה סוכה אחת גדולה אלא עיקר הדבר להיות בתוך מחיצות.

ועוד יל"ד דהנה מצינו דבחריץ ובעמוד שניהם חשובים כגידוד ובכ"ז לגבי עמוד צריכים לדין גוד אסיק ולגבי חריץ לא שמענו שצריכים לגוד אסיק בכדי לגדור מהרבים, ומשמע דעיקר הגדירה היא מצד היחיד ולא מצד הרבים.

**ה'-** והנראה מכ"ז שמה שצריכים לגדור מהרבים אין הכוונה שיש רבים מסוימים בעולם שצריכים לגדור מהם, אלא עיקר ההיקף הוא מצד היחיד להיות מוקף, אלא שתוכן ההיקף שלו הוא להיות מוקף במחיצות שגודרות אותו משאר העולם דהיינו שהוא מקום שמיוחד בכך שהוא מקום שמוסתר וחלוק משאר המקומות, ובאמת בשביל כך לא צריך שיהיה מקום אחר שגדרו ממנו אלא עצם הדבר שמצד המקום הוא מקום המוקף מחיצות זה המעמיד אותו בשם רה"י.

ולפי"ז נראה שאין מחיצות סוכה ורה"י כמחיצות דעלמא, דמחיצות דעלמא נתבאר שעיקרם לדון שהמקום שרואה את פני המחיצות רואה במקומות שחוץ למחיצות כמקום שחוץ ממנו, וברה"י הוא להיפך הוא לדון את הרה"י כחוץ משאר העולם, מיהו מאידך גיסא אין המחיצות לשאר העולם כגודרות אותם אלא אדרבה גדירתם היא לרה"י לשהקיפו ולשומרו משאר העולם, ונמצא שאף מחיצות רה"י עיקרם להתייחס למקום הגדור אלא שאופן התיחסותם שונה.

ובכך מתיישב הכל דוודאי עיקר הגדירה היא כלפי תוכו להעמיד מקום מוקף מחיצות אלא שתוכן המחיצות המקיפות הם מחיצות שמבדילות מהעולם ולא כשאר מחיצות שמבדילות את העולם ממנו.

#### חבורה - ביאור דברי הרשב"א בדין בית הסמוך לרה"ר

**א']** כ' הרשב"א בעבוה"ק [ש"ג א] "גג הסמוך לרשות הרבים והוא בתוך עשרה לרשות הרבים ולמעלה מעשרה לחצר וכו' ומותר להכניס ולהוציא ממנו לחצר ולבית ומהם לו וכו'.

ומה בין זה לעמוד שברשות הרבים שאינו גבוה עשרה שהוא נדון משום כרמלית, יראה לי לפי שהעמוד אינו גבוה עשרה וגג זה גבוה מצד החצר עשרה. למה הדבר דומה, לבור ברשות הרבים עמוק שבעה וחוליא שלושה משלימתו לעשרה, שהחוליא נדונית משום רשות היחיד אף על פי שאינה גבוהה מרשות הרבים יתר משלושה"

ומבואר בדבריו שלמד דין גג הסמוך לרה"ר שנדון כגבוה עשרה מדין בור וחולייתו, ודבריו מבוארים שטעם דין בור וחולייתו שמצטרפין לעשרה הוא מחמת שנדון החוליא כחלק מהבור ולכן נדון כגבוה עשרה.

**ב']** טעם הדין בגג הסמוך לרה"ר.

ויל"ד בטעם הדין של 'בית הסמוך לרה"ר' שלמד הרשב"א משם, ולפום ריהטא כוונת הרשב"א דכל בית בתוכו שכיון שהבית לגבי תוכו המחיצות גבוהות עשרה ממילא נדון גם הגג כגבוה עשרה, ונתחדש בדבריו חידוש דמהני דינא דחוליית הבור גם לגבי גג הבור והוא חידוש דלכאורה הגג הוא מקום לעצמו, ויסוד הדברים שגג אין דינו כעמוד אלא הוא אחרי המחיצה.

**ג']** דחיית מהלך זה.

מיהו באמת נראה שא"א לפרש כן, דהרי בלשונות הרשב"א מבואר שהגג גבוה מהחצר 'עשרה' ומבואר שמכח הגובה מהחצר חשיב עשרה ולא מחמת 'תוכו'.

ועוד שוודאי משמע שאין בתוכו עשרה שהרי אם גבוה מהחצר עשרה והקרוי הוא חלק מהעשר ממילא בהכרח החלל פחות מעשרה, ומסתבר שכשאין בתוכו עשרה לא מהני דינא דבור וחולייתו מידי כמו שלא מהני כשאין בתוכו ארבעה כמבואר ברשב"א עירובין עח.

ובאמת שבעיקר דין זה לשיטת הרשב"א נחלקו האחרונים, דבאמת דעת העולת שבת [שסא סק"א] שדינו כרה"י, וכ"כ המחצית השקל, וכך הכריע המשנ"ב בסק"א עי"ש, מיהו בדרישה ובפרמ"ג [שסא א"א סק"א] ובשו"ע הרב [שסא ס"ג] מוכח שמצד הרשב"א א"א לדונו כרה"י.

ומדברי האומרים שאינה רה"י מבואר שלא הבינו כמש"כ תחילה, ואף החולקים לא ביארו שבזה איירי הרשב"א רק זה דין שהוסיפו מעצמם.

**ד']** ביאור דברי הרשב"א.

והנראה בביאור דברי הרשב"א שכיון שהבית נבנה מהחצר גובהו נמדד מהחצר ולא מרה"ר וענין זה למד מבור וחולייתו שמכיון שמצד מהותו משתייך למקום מסויים מדידתו משם.

ויל"ע לפי"ז בעמוד שנבנה בחצר אם דינו כבית, ומ"מ נראה פשוט שאם לא נבנה כחלק מהחצר אלא כחלק מרה"ר לא נדון כגבוה עשר.

### סימן יז'- דין המחיצה, קל וחומר דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש.

שבת צט: "אמר רב מישא בעי רבי יוחנן וכו'" עד "לעצמו לא כל שכן"

#### מראי מקומות

**כותל ברה"ר** היינו סמוך לרה"ר כדאיתא בר"ח, ולכאורה אין זה נפק"מ לדין אלא רק היכי תימצי.

**גבוה י'** אבל אם אינו גבוה י' כ' התוס' ד"ה 'לאחרים' דלא מהני הק"ו, וכ"כ לעיל צט. ד"ה 'מסייע' וכ"מ בתוס' בעירובין עח., מיהו דעת הרבה ראשונים [כ"כ הרשב"א בעירובין עח. בשם רש"י והראב"ד וכן דעתו שם וכ"פ בעבודת הקודש, וכ"ד הריטב"א שבת צט. ובעירובין עח., וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי וה'שיטה לר"ן' בשבת צט.] שבבור וחולייתו מצטרפין לעשרה אף המניח על גבי החוליא חייב, ולכאורה הוא מדין ק"ו וכך מפורש בר"י מלוניל ובמאירי וב'שיטה לר"ן' ודלא כהתוס', וצ"ב שורש מחלוקתם.

ובאמת המדקדק ברשב"א בעירובין ובריטב"א כאן ושם יראה שבאמת נתקשו בדין זה בשני קושיות, **הא'** בפחות מג' נתקשו שאויר רה"ר שולט שם, והרשב"א נטה באמת דבעינן ג' וכ"פ בעבוה"ק, והריטב"א תי' ע"ז כאן שחולק זה הבור וחולייתו רשות לעצמו, ובעירובין כ' "דכיון דחוליא לשמש לתוכה עשויה אין אויר רה"ר שולטת בה כלל", ונראה שבשניהם נתכוין לדבר א'.

**והב'** אפילו בגבוה ג' סו"ס אין בו שיעור רה"י, והרשב"א בחי' לא תי' ע"ז ועי' היטב בדבריו בעבוה"ק [הועתק בסוף] שנראה שתי' זה דחשיב כגבוה י', והריטב"א בשבת נראה שתי' ע"ז דהוי כחורי רה"י.

ולפי"ז הוצרכו לק"ו רק כלפי מה שאינו רחב ד', אבל מה שאינו גבוה י' דבר אחר הועיל לעשותו רה"י.

**ואינו רחב ארבעה** ויל"ע אם בכותל רחב ארבעה אמרינן ק"ו דשמא רק כשאינו רחב ארבעה דאין לו חשיבות לעצמו.

**ומוקף לכרמלית** מתבאר בראשונים שהבינו שהספק היה דווקא בכה"ג, מיהו מצינו כמה דרכים לבאר מה מיוחד במקרה הזה.

**הא'-** רש"י פי' שהכוונה שהכותל הקיף כרמלית ולא מקום דירה וכח המחיצה עשה את הכרמלית רה"י, ונראה כוונתו שאיירי בהיקף שאינו נעשה לדור במקום אלא היקף בעלמא ולכן פרש"י דהיינו קרפף [ואפילו לפי הצד ברש"י דמיירי בהוקף לדירה אינו לדירה בעצמו אלא הכוונה שבית פתוח לתוכו ונמצא שנעשה לצורך דירת הבית, אבל אין דרים בו בעצמו, ודו"ק].

- והטעם שבהוקף לדירה פשוט דהוי רה"י נראה משום דהמחיצות נצרכות מעצם הרשות.

**הב'-** תוס' פי' דהכותל הקיף כרמלית דהיינו מקום שכבר אינו רה"ר ולא הועיל הכותל אלא לעשותו מכרמלית רה"י, וע"ע בתורי"ד [הועתק בסוף המ"מ] שהאריך יותר בטעם הדבר.

- ולשיטתם במוקף לכרמלית פשוט שיש ק"ו.

**הג'-** ר"ח פי' דהכותל מתחילה היה מוקף לכרמלית דהיינו שהיה לכרמלית כותל רק מצד א' ולא נעשה רה"י, ואח"כ האדם עשאו רה"י ע"י שהשלים שאר המחיצות, והגריעותא בזה שמתחילת ברייתו היה כרמלית, ואח"כ בלי שום שינוי בגופו נעשה המקום מחמתו רה"י, וכ"פ הרשב"א והריטב"א וה'שיטה לר"ן'.

- וכשנעשה מתחילה לרה"י פשוט דחשוב רה"י, ומבואר בריטב"א דהוא מכח הק"ו, וכ"מ ברשב"א בעבוה"ק, מיהו עי' ברשב"א בחי' כאן שנראה דהוא מדין חורי וע"ע היטב בדבריו בעירובין עח. ובחבורה הארכתי ליישב הכל בעזהי"ת.

- ועי' ברמב"ם שפסק על סתם כתלים של רה"י דהם רה"י מדין ק"ו, ועי' בטור שלא הזכיר את הק"ו.

**ועשאו רה"י** יל"ד מי עשאו, ובפרש"י וברשב"א ובפסקי רי"ד מבואר דהיינו הכותל, ובפר"ח נראה דקאי אאדם עי"ש, ועי' מש"כ בזה בסמוך.

**מי אמרינן כיון דאינו רחב ארבעה מקום פטור הוא** צ"ב דהרי עובי המחיצה הוא בתוך רה"י, ועי' תורי"ד עירובין ט. שבמחיצה חוד הפנימי סותם, ויל"ע להשיטות דמקום המחיצה מצטרף לשיעור רה"י.

**או דילמא כיון דעשאו רה"י כמאן דמלי דמיא** ה'עשאו' כאן מתפרש לכאורה כמו ה'עשאו' דלעיל בסמוך ושם פירשתי דרש"י והרשב"א והפסקי רי"ד פירשו דקאי על הכותל וכך פי' כאן הרשב"א וה'שיטה לר"ן', וא"כ מבואר שה'כמאן דמלי' הוא מכח מה שהכותל 'עושה' רה"י, דהיינו סברת הקל וחומר של המסקנא, ומ"מ גם לפר"ח אפשר דהוא מכח זה.

ולמדנו דכבר מתחילה הצד לחייב בכמאן דמלי הוא מכח שעושה מחיצה לאחרים וא"כ למסקנא נראה דגם הק"ו הוא מכח כמאן דמלי, וכך מפורש בפסקי רי"ד, ועי' היטב ברשב"א בעירובין עח.

**כמאן דמלי דמיא** יש לדקדק הגדר דמהני כמאן דמליא, אם הוא משלימו לד' [כך פי' ר"ח, וכ"מ ברש"י, וכ"נ ברי"ד שכ' "וכל רשות היחיד כמאן דמליא דמיא, וכאילו היה כל החלל ארעא סמיכתא דמי, ומתחבר עובי הכותל עם אויר רשות היחיד להיות אחד"], או שהוא מדין חורי [יתכן לדקדק כן מהרשב"א דפשיט"ל בעירובין דמהני במחיצות גמורות וכאן פי' טעם הפשיטות שבמחיצות גמורות מכח חורי].

- עוד יש לדקדק בגדר הכמאן דמליא אם הוא מדין תל או מדין מחיצות.

**אמר עולא קל וחומר לאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כל שכן** יש לדקדק בגדר הק"ו כמה חקירות:

**הא',** בגמ' מבואר דמהני הק"ו על החסרון שאינו רחב ד', ויל"ד בשאר החסרונות כגון שאינו גבוה י' או שאין בו חלל י'.

**הב',** יל"ד בגדר הרה"י של המחיצה עצמה אם הוא מדין תל או מדין תוך המחיצות [נפק"מ לדין הרמב"ן בעולה עד לרקיע, ונפק"מ לחלל י' ולהיות גבוה י'].

**הג',** בגדר כח הק"ו יש לדקדק באיזה חלק הוא פועל, ונראה להעמיד בזה ג' צדדים **א'** מועיל לדון את המחיצה עצמה כבתוך המחיצות. **ב'** מועיל לתת שם רה"י במחיצה אגב עיקר הרה"י. **ג'** מועיל רק לצרף אותו להיות נכלל עם שאר הרשות וממילא נעשה כרה"י בזכות עצמו [דכבר נעשה כמקום ד' ע"י הכמאן דמליא.

**הד'** האופן דמהני הק"ו על המקום ד' יל"ע אם מהני של"צ מקום ד' או דמתקיים מקום ד' ע"י שמצורף לשאר הרשות.

**הה',** יל"ע אם מהני הק"ו מכח מה שכבר עשה בפועל מחיצה לאחרים או דלמא הוא מכח שביסודו כחו לעשות מחיצה לאחרים.

- ונראה דבזה תלוי אם מהני ק"ו כשאין חלל ד', ועי' ברשב"א בעירובין עח. שאין ק"ו בלי חלל ד', ומאידך עי' ר' פרחיה בדף ח. דמהני ק"ו גם כשאין רחב ד'.

**הו',** יל"ד אם הק"ו מהני מצד עצמו או רק לתת לו דין 'חורי', ועי' שתוס' הק' שיועיל מדין חורי בלי ק"ו, ומאידך עי' ברשב"א שנראה שבשביל שיועיל מדין 'חורי' צריך כותל שנעשה לחצר.

**לשונות הראשונים**

**עבודת הקודש שער ג' סימן א'**

"המקיף מקום ארבעה במחיצות גבוהות עשרה בין בכרמלית בין ברשות הרבים, אף על פי שאין רוחב המחיצה אלא כל שהוא עובי ראש המחיצה נדון משום רשות היחיד גמור, לפי שהמחיצה עושה את המקום רשות היחיד וכל שעושה את אחרים רשות היחיד בדין הוא שיעשה את עצמו רשות היחיד וכל שכן"

**תוספות רי"ד**

"**ומוקף לכרמלית ועשאו רשה"י** פי' דוקא רבותא נקט דאי מוקף לרה"ר אחר פשוט דהוי מחיצ' שהרי מחיצ' חשוב' היא עושה אבל לכרמלי' יש לומר דלא אהני מידי דבלאו האי כותל נמי הוי שרי מדאורייתא לטלטל בכולה והילכך במילתא קמייתא קאי ופשט עולא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש פי' הועיל נמי לכרמלית לחייב הזורק מרה"ר לתוכה"

**פסקי רי"ד**

"**לאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כל שכן** אף על פי שזה כותל היה ראוי להיות מקום פטור, כיון שאינו רחב ארבעה, אפילו הכי כיון שהיה מוקף לשדה שהיתה כרמלית ועשו לה מחיצה צפון ודרום וזה הכותל היה עושה מחיצה במערב, דהויא לה אותה שדה שהיתה כרמלי' רשו' היחיד בג' מחיצ' והזורק לתוכה מרשו' הרב' חייב, וכל שכן אם היה מוקף לרשות הרבי' ונעשה על ידו רשות היחיד גם כותל זה רשו' היחיד היא שלשדה עושה מחיצה לעצמו לא כל שכן, וכל רשות היחיד כמאן דמליא דמיא, וכאילו היה כל החלל ארעא סמיכתא דמי, ומתחבר עובי הכותל עם אויר רשות היחיד להיות אחד"

#### הערות

**א']** אופנים שונים של כתלי רה"י.

**א'** יל"ע אם אומרים ק"ו על תל, ועי' בחי' הגר"ח שנקט שלתוס' אומרים ק"ו מדנקטו דיש פטור זורק כוורת באופן שמנח מידי ומשתמש שהוא מדין תל, ולדעת ר"ח דן שם מאיזה צד חלק עי"ש, ובמסקנא יותר נטה לומר שחלק דהכוורת אינה רה"י כלל.

**ב']** **תוד"ה 'לאחרים עושה'** כ' התוס' "גבי חוליא דבור לא שייך למימר הכי וכו' כיון שאין החוליא עצמו גבוה י'"- יל"ד בעיקר טענתם אם הוא מחמת שלא יועיל הק"ו דסו"ס אינו גבוה עשרה, או משום דאינו עושה מחיצה ואין את הק"ו מעיקרא, ומהרב בריינדס שמעתי לפרש.שהוא מכח שפרוץ לרה"ר.

**ג']** יל"ד אם מהני הק"ו על הפתח שבמחיצות.

**ד']** יל"ד ברש"י הטעם שפי' במוקף לכרמלית וקצת נראה שמחיצות של בית וחצר וודאי נעשים רה"י.

**ה']** עי' דתוס' נקטו דל"ש דין חורי על הכותל ולכן צריכים לק"ו, ומאידך ברשב"א נראה דכל מה דמהני חורי רק אם המחיצה כבר שייכת לרה"י

יל"ע בטעם התוס' שהוא לא ראוי לתשמיש אם מחמת שהוא גלוי וה"ה אם המחיצה רק חמשה כגון בתל חמשה ומחיצה חמשה, או שמשום שהוא גבוה, ומסתבר משום דהוא גלוי דהרי גובה י' אינו גבוה, ועוד שהרי בחורים שבכתלים הוו חורי כשלמעלה מי'.

יל"ע לשיטת התוס' שהתשמיש גורם אם דנים כל סוג חצר לגופה דנימא כגון שהיא בית הבד ושם צריכים להשתמש בכתלים אם כה"ג חוזר להיות דין חורי.

**ו']** עי' תוס' דנקטו דבשביל ק"ו בעינן שתהיה בגובה י', ויל"ע לדבריהם בתל חמשה ומחיצה חמשה אם נימא כה"ג ק"ו, ומסתבר שכן דהצירוף משוי ליה שם י' ודו"ק.

#### חבורה

**א']** בדין כתלי רה"י גמורים דהיינו שנעשו לשם רשות היחיד מצינו בדברי הרשב"א כמה טעמים לדון אותם כרה"י, ויל"ד למה הוצרך כל טעם ואם סגי בכל אחד מהם או שצריכים את כולם, ומצינו בכל זה כמה סתירות ברשב"א וכמו שנבאר בעזהי"ת.

ותחילה נפרט את הטעמים שמצינו ואח"כ נברר בעזהי"ת אם צריכים זה לזה ואת מקומו של כל אחד מהם.

ואלו הטעמים שמצינו:

א'- בעבוה"ק [ש"ג] כ' מכח ק"ו לאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, וכ"כ בחי' בעירובין עח. ב'ועוד קשיא'.

ב'- בחי' בעירובין עח. בשאלה הראשונה כ' משום ד'כמאן דמליא' ויסוד טענה זו מבוארת בגמ' בשבת צט:.

ג'- בחי' שבת צט: כ' משום דהוו כחורי רשות היחיד.

ד'- בסוגיא בעירובין עח. לפי מה שביאר שם הרשב"א מבואר דיתכן לדונם כרה"י מכח דאי בעי מנח מידי ומשתמש.

**ב']** דקדוקים בדברי הרשב"א בשבת צט:

כ' הרשב"א "כותל ברשות הרבים גבוה עשרה ואינו רחב ארבעה ומוקף לכרמלית ועשאו רשות היחיד, מסתברא דהא דאיצטריך למימר כל הני משום דמעיקרא היה מקום פטור ועכשיו כשגדר הכרמלית ונעשית ממילא על ידי מחיצה זו רשות היחיד, והלכך מיבעיא ליה כיון דלא נתחדש שום דבר בגופו של כותל זה ומעיקרא היה מקום פטור אי אזלינן ביה בתר מעיקרא, או דלמא כיון דמכל מקום על ידיה נעשה רשות היחיד אף היא חוזרת רשות היחיד, אבל אם מתחלה גדר כרמלית בארבע מחיצות פשיטא ליה דאע"פ שאין המחיצות רחבות ארבעה חייב, דמחיצות רשות היחיד כרשות היחיד כשהוא מניח בראש המחיצה דהוה ליה כחורי רשות היחיד שהן כרשות היחיד"- ויש לדקדק בדבריו כמה דקדוקים.

**א'.** כ' בתחילת דבריו "ונעשית ממילא על ידי מחיצה זו רשות היחיד" וכך כתב עוד פעם בהמשך, ומבואר דכבר מעיקרא בעיקר הספק הטעם שהיינו דנים את הכתלים כרה"י היינו משום שהיא נעשית רה"י ע"י כתלים אלו והיינו סברת הק"ו, והרי בגמ' מבואר הטעם ש'כיון דעשאו רה"י כמאן דמליא' ולמדנו שהרשב"א פי' דכיון שהכותל עשאו רה"י דינו כרה"י ע"י כמאן דמליא, ולמדנו שכח הק"ו וכמאן דמליא צריכים זה לזה.

**ב'.** כ' בביאור הספק "מיבעיא ליה כיון דלא נתחדש שום דבר בגופו של כותל וכו' אי אזלינן ביה בתר מעיקרא, או דלמא כיון דמכל מקום על ידיה נעשה רשות היחיד אף היא חוזרת רשות היחיד" ומשמעות דבריו דאין כאן טעם חדש להיות רה"י אלא כל צורך הק"ו היינו להחזיר אותה ככותל שנעשה מעיקרא רה"י, וביותר נראה דיתכן דעיקר הטעם שעל ידה נעשה רה"י הוא טעם גם במחיצות גמורות אלא שבמחיצות גמורות הדבר פשוט כן כיון שנעשו לכך אבל במחיצות שלא נעשו לכך נסתפקו אם נכון לדון בהם את הק"ו אע"פ שמעיקרא לא נעשו לכך, ודו"ק [והיינו שהספק היה אם בתר מעיקרא ולא דנים את הק"ו או דסגי דבסוף יש את הק"ו כדי לדון אותם כרה"י.

**ג'.** כ' בטעם דמחיצות גמורות פשוט שהם רה"י "דמחיצות רשות היחיד כרשות היחיד כשהוא מניח בראש המחיצה דהוה ליה כחורי רשות היחיד שהן כרשות היחיד" כאן מבואר בדבריו טעם חורי רה"י שלא הוזכר בגמ' וצריך ביאור הטעם שהוצרך לכך, ובפשטות כוונתו לומר שכאן זה פשוט דהוי רה"י גם בלי ק"ו, מיהו מאידך לעיל דקדקנו בדבריו דמשמע דגם הק"ו צריך לטעם זה, וצ"ב.

**ג']** דקדוקים בדברי הרשב"א בחי' בעירובין עח.

הרשב"א בעירובין עח. על הא דאיתא התם דבור וחולייתו מצטרפין לארבעה הבין מתחילה דאיירי בבור שחולייתו אינה גבוהה עשרה מרה"ר ונעשית רה"י מכח צירוף הבור לעשרה, ובאופן שבתוך הבור יש חלל רחב ארבעה אלא שמ"מ צריכים לדין מנח מידי לעשות את החוליא רה"ר, והק' ע"ז הרשב"א וז"ל "וא"ת ולמה אנו צריכין לצירוף אויר הבור למשתמש על החוליא תיפוק לי' דהא כותל רה"י הנותן על גביו חייב ואף על פי שאינו רחב ארבעה דביתא כמאן דמליא דמי, ועוד קשיא לי דהא אמרינן בפ' הזורק גבי ההיא מתני' דחולית הבור והסלע כותל ברה"ר ומוקף לכרמלית גבוה עשרה ואינו רחב ארבעה ועשאו רה"י והניח על גביו ואסיקנא לאחרים עושה רה"י לעצמו לא כל שכן"

**א'.** בדבריו אלו משמע דיש שני טעמים לעשות את הכתלים רה"י, שהרי בקושיא הראשונה נראה שמהני ה'כמאן דמליא' לחוד בלי הק"ו, ובקושיא השניה משמע דמהני הק"ו לחוד בחי הכמאן דמליא, וכ"ז צע"ג דהרי בסוגיא בשבת לא משמע כן.

**ב'.** עוד צ"ב למה לא הזכיר את טעם חורי רה"י שנקט בחי' שבת.

**ג'.** עוד צ"ב דהנה מיירי בבור שחולייתו אינה גבוהה עשרה ובכ"ז דן כאן מנח מידי ומשתמש, ולמדנו דס"ל דע"י מנח מידי שייך גם בכה"ג להיות רה"י, וזה לכאורה ע"כ מחמת שנעשה בתוכו רה"י ע"י ה'מנח מידי' וזה מכריח שהמחיצות הם מכלל הרשות ואע"פ שאין שם ק"ו, דהרי דעת הרשב"א שם של"ש ק"ו במקום שאין בתוכו כבר רה"י.

**ד']** דקדוקים בדברי הרשב"א בעבוה"ק.

הרשב"א בעבוה"ק כ' "המקיף מקום ארבעה במחיצות גבוהות עשרה בין בכרמלית בין ברשות הרבים, אף על פי שאין רוחב המחיצה אלא כל שהוא עובי ראש המחיצה נדון משום רשות היחיד גמור, לפי שהמחיצה עושה את המקום רשות היחיד וכל שעושה את אחרים רשות היחיד בדין הוא שיעשה את עצמו רשות היחיד וכל שכן"

ובדבריו אלו משמע שכל כתלי רה"י הם מדין ק"ו, ודלא כמשמע מדבריו מחי' בשבת, וכן לא נראה שיש עוד טעם, וצ"ע.

**ה']** יישוב דעת הרשב"א.

והנראה בעזהי"ת בביאור דעת הרשב"א, דבאמת כל הטעמים הם דבר אחד, דהנה באמת כתלים גמורים של רה"י דבר פשוט הוא שהם חלק מהרשות וכמו שהוכחנו מדברי הרשב"א בעירובין שכשיש מנח מידי ומשתמש נעשה הכל רה"י מחמת שהכתלים הם חלק מהרשות, אלא שבאמת כיון שאינם רחבים ד' ואינם ראויים לתשמיש א"כ אין עיקר דין רה"י יכול להתחיל בהם, וממילא יש מקום לומר שצריך לדין ק"ו לעשותם רה"י, מיהו כ' הרשב"א שכיון שיש דין חורי רה"י דהיינו שדין רה"י יכול להתפשט גם למקום שאינו מעיקר הרשות ממילא א"כ כיון שרה"י כמאן דמליא יכולים הכתלים להצטרף לרה"י שכבר קיימת וכאילו רחבים ארבעה.

ונראה עוד דיתכן דמ"מ צריכים לדין ק"ו דיתכן שמאחר שאין בהם כח להיות כחלק מעיקר רה"י ממילא אפילו דין חורי לא יעזור דכבר אינם בתוך המחיצות ולכן צריכים לק"ו לומר שהם בכלל המחיצות, וכך נראה מדברי הרשב"א בעבוה"ק.

ובזה נתיישבו כל דברי הרשב"א בחי' שבת, דבאמת דין מחיצות רה"י הם מכח כמאן דמליא ודין חורי, ויתכן אף בצירוף ק"ו, וכן לפי"ז כשהרשב"א בעירובין הק' מכמאן דמליא נכלל בזה דין חורי.

מיהו עדיין צ"ע דברי הרשב"א בעירובין דלפו"ר משמע מדבריו שכמאן דמליא וק"ו הם דינים חלוקים, מיהו דבריו בלא"ה קשים דוודאי בפשטות הסוגיא בשבת מבואר שק"ו וכמאן דמליא הם ענין אחד.

ויתכן שתוספת הקושיא השניה ברשב"א בעירובין היא מחמת שאין שם גובה עשרה והוצרך לדין ק"ו כתוספת ועדיין צ"ע.

#### הדינים העולים

המחיצה דינה כרה"י אפילו שלא נעשית מעיקרא ע"מ לעשות רה"י, מיהו נראה דמ"מ בעינן שנעשית לשום מחיצה דאילו היא מחיצה שנעשית מאיליה אין לה דין רה"י, וצ"ע.

עיקר דין זה נאמר בגמרא ברשות היחיד רגילה המוקפת מחיצות גבוהות עשרה, אבל יש כמה אופנים שהרה"י נגמרת ע"י מחיצות שאינם גבוהות עשרה, דהיינו באופן שהרה"י נגמרת מצירוף גידוד ומחיצה, ובזה לא נתבאר דינו בפוסקים ומקצתו נתברר בראשונים, וכמו שנבאר, ויש לחלק דין זה לג' חלקים.

הא' בור וחולייתו מצטרפין לעשרה [דהיינו בור עמוק חמשה המוקף חוליא גבוהה חמשה, נדון תוכו לרה"י ע"י הבור והחוליא], בדין זה נחלקו הראשונים, דדעת התוס' [שבת צט. ד"ה 'מסייע' וצט: ד"ה 'לאחרים', וכ"מ בדבריהם עירובין עח.] דגב החוליא אינו חשוב רה"י כיון שאינו גבוה עשרה.

ומאידך דעת רש"י והראב"ד (כן כתב הרשב"א בעירובין עח.) והרשב"א (עירובין עח, ועבוה"ק ש"ג סימן א) והריטב"א (שבת צט. ועירובין עח.) ור' יהונתן מלוניל (שבת צט) ושיטה לר"ן (שם) ומאירי (שם) שבבור וחולייתו מצטרפין לעשרה גב החוליא נעשה רה"י. והטעם שנעשה רה"י אע"פ שאינו גבוה עשרה מתבאר מדברי הרשב"א בעבוה"ק (ש"ג סי' א, והובא במ"מ פי"ד משבת הלכה טו) שנדון כגבוה עשרה מכח דין בור וחולייתו מצטרפין לעשרה, ומדברי הריטב"א בשבת נראה שהוא מכח חורי רה"י.

וכ"ז באופן שהחוליא גבוהה שלשה אבל באופן שהיא פחות משלשה נחלקו הראשונים, דדעת הרשב"א דכה"ג גב החוליא אינו רה"י כיון שאויר רה"ר שולט בו, והריטב"א דחה טענה זו מחמת שהחוליא במהותה שייכת לבור ואין אויר רה"ר שולט בה.

### סימן יח'- דין מקום ד' ברה"י, וצירוף המחיצה לארבעה, וצירוף קרקעית הרשות לעשרה, ודינא דאי בעי מנח מידי ומשתמש.

עירובין עח. "אמר רב הונא עמוד ברשות הרבים וכו'" עד "דמנח מידי ומשתמש", ותוס' ושאר ראשונים בסוגיית כוורת דף ח.

#### מראי מקומות

**א'] הסוגיא בעירובין עח.**

**נעץ בו יתד כל שהוא מיעטו** ופרש"י ורוב הראשונים [מלבד ר"ח והרמב"ם שדרכם דרך אחרת] דמיעטו מרוחב ארבעה.

וכל סוגיא זו היא יסוד לדין מקום ד' ברה"י אם הלכה בקרקע רחבה ד' או שהוא שיהיה ראוי לתשמיש, ועי' בזה בחי' הגר"ח שבת פי"ד ה"א שהאריך בזה טובא.

**תלי ביה מידי, מנח מידי ומשתמש,** שני טענות אלו הוזכרו בגמ' ויש לעיין היטב בגדר כל א' מהם.

**בור וחולייתו מצטרפין לעשרה** ופי' רש"י ותוס' ורוב הראשונים [מלבד שיטת ר"ח] דהיינו מצטרפין לארבעה, ויש לדקדק אם דין זה הוא מענין בור וחולייתו מצטרפין לעשרה ועי' בריטב"א בעירובין דפי' להדיא הוא דין א' ונלמד זה מזה מסברא.

**ב'] בור וחולייתו מצטרפין לארבעה ודין דאי בעי מנח מידי ומשתמש.**

**א'** יש לדקדק היטב אם טענת 'אי בעי מנח' היא טעם לצירוף או שהצירוף הוא מכח דינא דבור וחולייתו מצטרפין לארבעה אלא שצריכים גם שיהיה ראוי לתשמיש.

ובריהטת הגמ' נראה דטענת אי בעי מנח אינה שייכת לעיקר צירוף בור וחולייתו אלא רק מהני כנגד טענת 'הא לא משתמש ליה', וכן מדוקדק היטב בריטב"א בעירובין.

ונראה דיתכן שדין בור וחולייתו מצטרפין לארבעה הוא מזקיק שיהיה עומד מרובה לשיטת הירושלמי, עי' בסמוך.

מיהו בתוס' בכמה דוכתי משמע לא כך, עי' תוס' גיטין טו: ד"ה 'גידוד', ותוס' שבת ח. 'רחבה', וע"ע תוס' שבת קא. 'הני'.

**ב'** יסוד ועיקר להבנת 'אי בעי מנח מידי ומשתמש' מתברר מפלוגתת תוס' והרשב"א בסוגיית ביצאתא דמישן בשבת קא. וע"ע בריטב"א שם.

ויל"ד אם שורש מחלוקתם בדינא דאי בעי מנח, או ששורש מחלוקתם בהבנת החסרון של ביצאתא דמישן.

**ג'** יש לדקדק טובא בגדר דינא דמנח מידי ביתידות בעמוד אם נעשה רה"י מדין עמוד ע"ג היתידות או שהוא רק טעם שלא יתמעט גב העמוד, ועי' בזה ברשב"א בעירובין עח ובשבת קא., וע"ע במאירי בעירובין עח.

**ד'** יש לדקדק טובא בגדר דינא דאי בעי מנח מידי בבור וחולייתו אם הוא מדין עמוד או מדין מחיצות, ויתברר באות ג'.

**ה'** עי' תוס' גיטין טו: דלא מהני טענת אי בעי מנח מידי אלא במחיצות קרובות שראויות לכך ולא במחיצות רחבות הרבה.

**ג'] בור וחולייתו מצטרפין לארבעה. ודין צירוף המחיצות לארבעה, והקרקעית לעשרה - סוגיית כוורת.**

**א'- שיטות הראשונים**

**א'** דעת הרא"ש [בפסקיו ותוספותיו] שהמחיצות מצטרפין לשיעור ד', [[35]](#footnote-36)ומוכח מדבריו [וכ"מ בתוס'] שאינו מטעם מנח מידי ומשתמש אלא הוא דין בפנ"ע והוא טעם גם לצרף את שולי הכוורת לשיעור י', וצ"ב מהו הטעם.

ונראה דלשיטה זו וודאי גם בחלל שבין המחיצות הוי רה"י.

**ב'** שיטת התוס' דמחיצות הכוורת מצטרפות לארבעה מכח טענת דאי בעי מנח מידי ומשתמש.

ויל"ד לשיטתם הדין בבין המחיצות, ונברר בסמוך בעז"ה.

**ג'** שיטת ר' פרחיה בדעת הרמב"ם שהמחיצות מצטרפות מכח ק"ו.

**ד'** שיטת ר"ח והרי"ף שמחיצות הכוורת אינם מצטרפות לשיעור ד' [ושולי הכוורת מצטרפות מטעם גידוד ומחיצה כמבואר בתוס' והרמב"ן והרשב"א], והטעם שאין טענת מנח מידי ומשתמש עי' ברמב"ן במלחמות וברשב"א בחי' שכתבו משום דאין המחצלת ראויה להניח עליה מידי ולהשתמש, ולפי"ז במחיצות חזקות מצטרפין, ובעז"ה נברר בסמוך בכה"ג את דין בין המחיצות.

וע"ע ברשב"א בחי' בדף ח. ובדף צט. דנראה שהיה לו צד נוסף לבאר את ר"ח והרי"ף דלא אמרינן בור וחולייתו מצטרפין לארבעה אלא כשהעומד מרובה על החלל [ור"ח עצמו הביא שם את הירושלמי] וכ"פ הגר"ח [פי"ד משבת ה"א] בדעת ר"ח והרי"ף ועיי"ש שהאריך לדון בטעם הירושלמי אם הוא הלכה באי בעי מנח או בעיקר דין מקום ד', ובעז"ה נברר בסמוך בכה"ג את דין בין המחיצות.

**ה'** בשיטת הרמב"ם והטור והשו"ע עי' בריש סי' שמה בב"ח וט"ז ושאר הנו"כ.

**ב'-** **ברור דין בין המחיצות כשהמחיצות מצטרפות לארבעה.**

יש לדקדק במה שאמרו שהמחיצות מצטרפות לארבעה אם נעשה רה"י בין המחיצות או רק על גבי המחיצות, ובכלל דין זה יש לברר אם הצירוף של בור וחולייתו לארבעה הוא מדין 'תל' או מחמת שמחיצות הרשות הם חלק מהרשות.

ועוד יש לברר בכלל זה את גדר ה'מנח מידי' אם הוא סיבה שהמחיצות לא ימעטו את מקומם כדין יתד בעמוד, או שהמנח מידי בא להחשיב גם את החלל כראוי להשתמש בו עם המחיצה.

**א'-** בתוס' בעירובין עח. מבואר בדבריהם שתוכו לא הוי רה"י [עכ"פ אינו עיקר רה"י], וכ"כ התורא"ש בגיטין טו:.

ומאידך בתור"פ כ' שמהני לחייב את הזורק מרה"ר לתוכו או ע"ג החוליא, וכך מוכח לפום ריהטא בתוס' גיטין טו: וסוכה ד: שהקשו שגידוד ומחיצה יועיל גם למ"ד אין מצטרפין מכח דינא דאי בעי מנח ומשמע שיועיל כמו למ"ד מצטרפין [ובאמת התורא"ש בגיטין דחה קושייתם מכח זה].

וכן מוכח ברשב"א בשבת ח. ודף צט. שהק' דבחילק הבור במחצלת לא יתמעט השיעור ד' כיון שהמחיצה היא חלק מהשיעור, והיינו על כרחך לגבי תוך הבור שיהיה רה"י.

**ב'-** בכמה מקומות בראשונים העמידו את הנדון אם המחיצות מצטרפות לשיעור הבור, עי' בלשונות הרשב"א בחידושים בדף ח., וע"ע בדבריו בעבוה"ק [ש"ג א' הועתק בסוף], וע"ע במאירי בדף ו., וגדולה מזו מצינו ברמב"ן במלחמות שמלשונו נראה להדיא שהמחיצות שמשתמש עליהם 'אינם מממעטות' את הרשות [מיהו עי"ש היטב דשמא אי"ז כוונתו].

וע"ע בדברי הב"ח והט"ז והמ"א בסי' שמה, וע"ע בגר"א בשנו"א [בהקדמה לפרק א', הועתק לשונו בסוף].

**ג'-** להשיטות שבתוכו הוי רה"י, יל"ע אם הוא מעיקר הדין או מדין חורי, ועי' בחי' הגר"ח שבת פי"ד ה"א שהאריך בזה.

**ד'-** בעיקר סברת ה'מנח מידי' אם הוא מדין תל או מדין מחיצות, עי' בתוס' שנקטו דמהני על גידוד ומחיצה ומשמע דמדין 'תל'.

**ה'-** בעיקר סברת 'מנח מידי' אם היא סברא כמו יתד שלא יתמעט המקום, או סברא לגבי האויר להחשיבו גם כראוי לתשמיש, עי' היטב ברשב"א בדף קא. שנראה שחילק בזה בין בור וחולייתו למילאו יתידות.

**ד']** הנה מצינו בצירוף המחיצות לרוחב הבור כמה דינים, ק"ו, מנח מידי, הירושלמי שעומד מרובה, ויל"ד אם כל דין הוא בפנ"ע ומהני דווקא במקום א' או צריכים את כולם.

ועי' בזה בחי' הגר"ח בפי"ד מהלכות שבת ה"א.

**לשונות הראשונים**

**רבינו פרחיה שבת ח.**

כ' על דברי הרי"ף בפי' כוורת "והרב הגדול רבינו משה בעל החיבור זצ"ל מקשי עליו ואומר ומנין לך לומר שעובי שתי המחיצות הן שני חומשין מצומצמים ושמא הן יתירות על זה השיעור או חסירות והיאך פסק אביי ואמר אם יש בה ששה טפחים בדבר שיתכן להיות יתר על ששה טפחים או פחות מהן אלא הוה ליה לאביי למימר אם יש בחללה חמשה טפחים ושלשה חומשי טפח פטור וזה הוא השיעור שאין להוסיף עליו ולא לגרוע.

ופריק ז"ל ואמר בתשובת דבר זה, שאלו השני חומשין שהוסיף אותם אביי אינם מחמת עובי המחיצות כלל אלא משום שהשיעור שנתנו חכמים ואמרו כל אמתא בריבועא אמתא ותרי חומשי באלכסונא, לאו שיעורא דדייק הוא אלא כל אמתא בריבועא אמתא ותרי חומשי ומשהו באלכסונא. ומשום הכי הוסיף אביי בחשבון המרובע היוצא מתוך העיגול שני חומשי טפח יתירות כנגד אותו משהו שישאר בכל אמה.

הרי למדנו מדברי הרב רבינו משה זק"ל דעובי המחיצות הם בכלל החשבון ואפילו לא יהיה בחללה אלא שלשה טפחים או פחות מזה השיעור או יותר, כיון שעובי המחיצות משלימות השיעור שאנו צריכים, הרי היא רשות לעצמה. והכי פסק ז"ל בחיבור שלו, ואמר עובי הכתלים של רשות היחיד כרשות היחיד, לאחרים עושה מחיצה לעצמה לא כל שכן ולפי שהמחיצות מצטרפות לחלל פסק אביי ואמר שאם יש בה רוחב ששה טפחים פטור"

**רשב"א בעבודת הקודש ש"ג ס"א**

"היה מוקף אפילו ד' מחיצות ואין ברחבו ארבעה טפחים אין זה רשות היחיד, שאין רוחב רשות היחיד פחות מארבעה טפחים.

ויראה לי שאם היה רוחב כותליו משלימו לארבעה הרי זה רשות היחיד, שרוחב הכתלין מצטרפין לחללו. במה דברים אמורים בכותלין בריאין יכולין לקבל כסוי, שאם רצה לכסותו ולשתמש עליו מכסה ומשתמש. היו הכותלין רעועין וחלושין מלקבל כסוי הראוי להשתמש עליו אינן מצטרפין. היו בריאין אף על פי שאין העומד מרובה על החלל, יראה לי גם כן שמצטרפין.

לפיכך חולית הבור מצטרפת עם הבור לעומק עשרה בין בריאה בין שאינה בריאה וכן לרוחב ארבעה והוא שתהא בריאה כמו שאמרנו.

חוליא זו שאמרנו אפילו אינה גבוהה מעל גבי רשות הרבים שלושה מצטרפת לעשרה. לפיכך אין ממלאין ממנו בשבת אלא אם כן עשה סביבותיו מחיצה גבוהה עשרה טפחים שהוא רשות היחיד, וכשממלא נמצא ממלא מרשות היחיד לרשות היחיד. וכן אין שותין ממנו בשבת אלא אם כן הכניס ראשו ורובו למקום ששותה"

**רשב"א בעבודת הקודש ש"ג ס"א**

"עמוד ברשות הרבים גבוה עשרה ורחב ארבעה הרי הוא רשות היחיד כמו שביארנו, ואם נעץ בו ברוחב גגו יתדות בין יתד אחד בין הרבה בין גבוהין שלושה בין אינן גבוהין [[36]](#footnote-37)שלושה, אין ממעטין את רחבו שעדיין ראוי להשתמש בו, אם יתד יחידי הוא ראוי לתלות בו איזה דבר ואם יתדות הרבה ראויין להניח עליהן דף ולהשתמש על גבן. ויש מן החכמים שכתבו הפך זה ואין לאותן הדברים עיקר אלא כמו שכתבנו".

**תוספות הרא"ש גיטין טו:**

"וא"ת אכתי ליהוי רשות היחיד משום דאי בעי מנח מידי עליה ומשתמש כדאמרינן בפ' חלון גבי עמוד שמילאוהו ביתידות וכן גבי חוליית הבור והסלע, י"ל דמיירי הכא בתל שהוא רחב הרבה ולא שייך לאחשוביה רשות היחיד מטעם דאי בעי מנח מידי עילויה. ונראה לי דלא קשה דהא דאמרינן דחשיב רה"י משום דאי בעי מנח מידי עלויה ה"מ ראש העמוד וכן חוליית הבור והסלע לענין הנוטל מהן והנותן על גביו, אבל גבי תל אפי' מנח מידי עילויה על גביו הוי רשות היחיד אבל תוכו הוי כרמלית כמו בית שאין תוכו עשרה וקירויו משלימו לעשרה"

**מאירי דף ו.**

"זה שכתבנו ברוחב ארבעה שפירושו ביניהן ר"ל שאין עובי המחיצות מצטרף לחללן לעשות רה"י יש חולקין בזו לומר שמצטרף וראיה להם בפ' הזורק בשמועת חולית הבור [צט.] ושם יתבאר בעזרת הקל".

**מאירי צט.**

"וראיתי לגדולי (הדורות) [הדור] שכתבו שעובי החוליא מצטרפת לרחב ארבעה גם כן ואיני מבין מה הוצרכו לכך שבודאי אחר שהבור רחב ארבעה אין שפת חוליא נכנסת לחלל הבור ומ"מ בירושלמי הביאוה ופירשוה והוא שאמרו שם העומד והחלל מצטרפין לארבעה והוא שיהא העומד רבה על החלל למדת שאם אין עומד מרובה על החלל אעפ"י שראויות להשתמש בשפתן אין עוביין מצטרף לארבעה ואם הדברים כן זהו שאמרו בור רחב שמנה שחלקו (המחיצות) [במחצלת] שנסתלקה המחיצה אלמא שאין המחיצה מצטרפת לחלל וכן הדבר פשוט בכוורת של פרק ראשון כמו שכתבנו שם שהרי בכל אלו אין עוביין מרובה על החלל ומ"מ יש חולקים בה כמו שכתבנו בפרק ראשון"

**ראבי"ה רא**

"ובור וחוליתו מצטרפין לעשרה ובפרק חלון משמע שגם לענין רוחב פעמים שמצטרפין ובירושלמי מפרש כגון שיש הרוב מן העומד, וכדאמרינן נמי בעירובין גבי עור העסלה וחלל שלה מצטרפין"

**ספר הבתים [שערי איסור הוצאה א ה]**

"בור וחולייתה מצטרפין לעשרה יש מן הגדולים שכתב שאם אין ברחבה ארבעה חולייתה מצטרפת לרוחב ארבעה להיות דין רשות היחיד וכן הדין לכל מקום מוקף ארבע מחיצות משלימות לארבעה והרשב"א דחה זה בראיות ברורות, יש מן הגדולים שכתב שתל או עמוד או כיוצא בזה שיש בין העמוד והחלל ארבעה מצטרפין לארבעה והוא שיהיה העמוד רבה על החלל ונראין דבריו"

**גר"א בשנו"א בהקדמה**

"וב' ([[37]](#footnote-38)עמוד) [רה"י] גדר גבוה י' ורחב ד' או חריץ עמוק עשרה ורחב ד', [[38]](#footnote-39)והחילוק ביניהן שהגדר עצמו מצטרף לד'".

#### הערות שבת ח.

**'] צירוף גוף הכוורת לחלל** התורא"ש הוכיח שהשוליים וודאי מצטרפות לשיעור עשרה דאל"כ אגודו במקו"פ, מיהו ברשב"א נראה שלולי ר"ח הפי' בסוגיא רק על החלל בלי גוף הכוורת ורק לפי ר"ח הוק' לו איך השולים מצטרפות, וצ"ע מה יעשה עם טענת התורא"ש.

ושמא ס"ל דאם אינם מצטרפין שיעור העשרה נמדד ממעל השוליים.

#### הערות שבת קא.

**'] שיעור המחיצות באופן שיש בתוך שלשה ארבעה** לפום פשוטו צריך שיהיה עשרה במקום הרחב, מיהו צ"ע דברש"י משמע דאיירי שיש עשרה רק בצירוף המקום שאינו רחב ד' דהיינו מהחוד, שהרי בעיקר הפסול פי' מטעם שאין כאן מחיצה, ולבסוף הוסיף "ואפילו יש ברחבו עשרה גובה לא משתרי דכיון דתחתונות לאו מחיצה נינהו הוה ליה תלויה" דהיינו שהוסיף דהדין כן אפילו באופן שיש עשרה במקום הרחב ומשום דהוי תלויה, ומשמע דעד השתא לא איירי בכה"ג, ועוד שבמלינהו קני ואורבני כתב שמותר "אם יש משפת רוחבן ולמעלה עשרה" ומשמע דלא איירי בכה"ג בכל דבריו.

ונראה לפרש דעיקר הסוגיא איירי שיש עשר מתוך שלשה לחוד הספינה וכשאין בהם ארבעה א"כ אין כאן מחיצות עשרה, ורש"י הוסיף שלא דיברו כלל על המחיצות שמתחילות מרוחב ארבעה דהם פסולות אפילו יש בהם עשרה משום דחשובים תלויה, וממילא כבר אין לדון כלל אלא על האופן הראשון.

ועדיין יל"ע דסו"ס מ"ט הוצרך רש"י לפרש שאין המחיצות מחיצות, והרי אין כאן רה"י, ונראה דס"ל דלדין רה"י סגי שיש ד' אפילו למעלה, וכל הפסול כאן הוא במחיצות, וזה מתברר מדברי רש"י בעירובין לג: בדין אילן שאינו רחב ד' שיש בראשו כלכלה שמשלימתו לארבעה ומבואר בגמ' "אף על גב דבראשו רחב ארבעה דכלכלה משלימה לעשרה לא הוי רשות היחיד, אלא אם כן מתחיל להיות רחבו ארבעה מתוך שלשה הסמוכים לקרקע, דהכי אמרינן בהזורק גבי בוצינייתא דמישן והן ספינות ששוליהן חדים ואין בשוליהן רוחב ארבעה ולמעלה הן הולכות ומרחיבות הרבה ומחיצתן גבוהות עשרה אין מטלטלין בהן אלא ארבע אמות דלאו רשות היחיד נינהו, ואף על גב דגבוהים עשרה ורחבין ארבעה מלמעלה, הואיל ובשוליהן לא הוי ארבעה, והכא גבי אילן נמי טעמא משום הכי הוא ותדע שזהו הטעם מדקאמר לקמן כמאן דלא כר' יוסי בר ר' יהודה וכו' ובהזורק נמי מותבינן עלה דההיא מהא דר' יוסי" ומשמע מדבריו שמצד דין רה"י לולי דין ביצאתא דמישן היה סגי במה שיש רוחב ד' למעלה, ומה שבאמת לא מהני נראה דהוא מטעם שכתב רש"י כאן שאין להם תורת מחיצה אם אינם חולקים מקום ד', ודו"ק.

**']** ברור עיקר הפסול בביצאתא דמישן לפרש"י

בביאור הפסול של ביצאתא דמישן פרש"י בעיקר המימרא "דלאו רשות היחיד נינהו שאין ברחבן ארבעה מלמטה לפיכך אין מחיצותיהן מחיצות" ומשמעות דבריו שא"א לדון אותו שאין בו ד' אלא היה צריך לגמור את הפסול במחיצות, ויל"ד למה הוצרך לכך והרי אין כאן רה"י כיון שאין כאן רוחב ד'.

ולפו"ר היה נראה לפרש דמיירי כשיש כאן למעלה במקום שרחב ד' מחיצות עשרה וממילא יש כאן רה"י, ורש"י בא לפסול אותם מכח דהוו מחיצה תלויה, מיהו מכל דברי רש"י לא נראה כן, וכמו שנבאר בעזהי"ת.

תחילה שרש"י בהמשך כשהגמ' פירשה דאיירי דווקא כשלא נעשה רחב ד' תוך שלשה כ' רש"י "ולא אמרן אלא, בשקצר שלהן גבוה שלשה שאין רחב ארבעה למטה בעוד שלא הגביה שלשה מקרקעיתו ואפילו יש ברחבו עשרה גובה לא משתרי דכיון דתחתונות לאו מחיצה נינהו הוה ליה תלויה" ומלשונו משמע דמה שסיים 'ואפילו וכו' אינו פשט בעיקר הפסול אלא תוספת שהפסול קיים אפילו בכה"ג מחמת שהעמדנו אותו כשאין בתוך שלשה ארבעה.

ועוד שאם נאמר דבהכי איירי עיקר הסוגיא וכל הנדון היה על המחיצות העליונות שיש ברחבן ארבעה א"כ מוכרחים לפרש דהטעם שפי' רש"י מתחילה שאינם מחיצות היינו בכה"ג

שוודאי מה שסיים 'דכיון דתחתונות לאו מחיצה נינהו' היינו שאינם מחיצות מכח מש"כ קודם לכן שאין להם רוחב ד'.

**']** ביאור קושיית תוד"ה 'הני'.

תוס' הק' על דברי רש"י בקושייתם השניה "ועוד מאי פריך לימא גוד אחית מחיצה מה מועיל שיהא המחיצות מבחוץ כיון שמבפנים אין שם ריוח מקום ד' ולא ניחא תשמישם ודופן הספינה שבקצר מבטל גוד אחית כמו חלוקה במחצלת דלעיל" וכוונת קושייתם צ"ב, ובאמת שדקדוק לשונם מורה שבעצם הבינו שהגוד אחית מהני לאשוויי כרשות שיש לה רוחב ד' מבחוץ ורק הוק' להם שמבפנים אין בה רוחב ד', וכן משמע מדהוצרכו להוסיף דלא ניחא תשמישם ומשמע שלא בכל הסוגיא הוצרכו לזה דא"כ לא היו צריכים להזכירו כאן, ועוד מוכח כן מדהוצרכו לדינא דחילקה במחצלת.

והנראה בעזהי"ת בביאור הדברים, דבאמת כמו שנבאר על פרש"י דוודאי מהני הגוד אחית לדון את המחיצות העליונות כמחיצות וממילא נדונת כרשות רחבה ד', אלא שהוק' לתוס' דמחילקה במחצלת למדנו שלגבי תוך המחיצות דנים את המחיצות הפנימיות ושם עדיין נדונת הרשות כמתחילה מלמטה מתוך שלשה לקרקעית ואין לה רוחב ד', ודבר זה נדרש רק מכח דבעינן ניחא תשמישם.

ואין להקשות דא"כ באופן שמחיצות יקיפו קרקע ד' ויחפור שם בור באלכסון כבר לא תהיה רה"י, דכה"ג שהמחיצות מתחילות מהקרקע, והעומק שמתחת למחיצות אינו במקום הצריך מחיצות א"כ אין המקום המוקף נדון אלא מלמעלה וכל צורת הקרקע אינה אלא צורה בקרקע שאינה משנה את דין הרשות, ועיקר הטענה בביצאתא דמישן הוא מחמת שהכל נמצא בחלל רה"ר ונמצא צריך מחיצות והקרקע שלמטה בהכרח היא תחילת הרשות והמחיצות מתחילות בתוך שלשה אליה ואם אין שם ד' נמצא דהיא רשות שאין בה ד'.

#### חבורה - ביאור דינא דבור וחולייתו מצטרפין לארבעה, עירובין עח.

**א']** איתא בעירובין עח. לפרש"י ועו"ר שם [לאפוקי מפר"ח והרמב"ם] שבור וחולייתו מצטרפים לארבעה, וביארו תוס' דהיינו באופן שהחוליא גבוהה עשרה וחלל הבור רחב ב' טפחים והחוליא עוד ב' טפחים, ומקשינן התם "ואמאי הא לא משתמש ליה אלא מאי אית לך למימר דמנח מידי ומשתמש" ומשמעות הגמ' שם דהא דבעינן למנח מידי ומשתמש היא תוספת ולא זה עיקר החידוש של מצטרפין לארבעה [ובעזהי"ת נאריך בזה בפנ"ע], ויל"ד בביאור הדין שנתחדש בהא דמצטרפין לארבעה.

ויש לדקדק בדין הצירוף הזה אם מהני שגם בתוך הבור יהיה רה"י מצד עצמו [ולא רק מכח חורי], או דלא מהני רק להא דעל גבי החוליא יהיה רה"י.

ועוד צריך להבין בענין זה גדר הרשות שנעשית כאן מכח הצירוף אם היא מדין מחיצות [ונתחדש שהמחיצות מצטרפות לחלל] או שהוא מדין עמוד [ונתחדש שהחלל מצטרף למחיצות].

ועוד צריך להבין מהו גדר הדין ארבעה שמחמתו הוצרכנו לצירוף.

**ב']** כשמצטרפים לארבעה אם תוך הבור ג"כ נעשה רה"י מצד עצמו.

יש לדקדק בהא דבור וחולייתו מצטרפין לארבעה אם בתוך הבור ג"כ נעשה רה"י מצד עצמו, ומצינו שנחלקו בזה הראשונים.

דהנה התוס' בעירובין עח. כ' "לא קאי האי טעמא אלא היכא דאין הבור רחב ד' מבפנים אלא ע"י צירוף חוליא והחוליא גבוה עשרה מבחוץ לרה"ר דאע"ג דתוכו לאו רה"י הוא על גביו רה"י משום דאי בעי מנח עליה מידי ומשתמש" והדבר פשוט שכוונתם דאפילו אחרי הדין שמצטרפין לארבעה אינו רה"י, וכ"כ התורא"ש שם ובדף צט: ובגיטין טו:.

מיהו מאידך גיסא דעת הרשב"א מבוארת שנעשה בתוכו רה"י מצד עצמו, וכ"מ בדעת הרמב"ן והריטב"א והגר"א, וכמו שנבאר בעז"ה.

**ג']** דעת הרשב"א והריטב"א.

בדברי הרשב"א בכמה מקומות מתבאר דכשמצטרפין לארבעה תוך הבור נעשה רה"י מצד עצמו, וכדלהלן.

א'- בשבת דף ק. איתא בגמ' שבור שמונה שחילקו במחצלת מתמעט מרוחב ד', והק' הרשב"א בשבת [ח. וצט] דמכח מנח מידי יחשב עדיין שיש בו ד', והנה בבור כל הנדון הוא על תוכו דלא שייך לדון על גביו דשם הוא שווה לרה"ר, ולמדנו שדעתו דמקום המחיצה משלים לבור שיחשב רחב ד'.

ב'- בעבוה"ק ש"ג ס"א כ' וז"ל "היה מוקף אפילו ד' מחיצות ואין ברחבו ארבעה טפחים אין זה רשות היחיד, שאין רוחב רשות היחיד פחות מארבעה טפחים. ויראה לי שאם היה רוחב כותליו משלימו לארבעה הרי זה רשות היחיד, שרוחב הכתלין מצטרפין לחללו.

במה דברים אמורים בכותלין בריאין יכולין לקבל כסוי, שאם רצה לכסותו ולשתמש עליו מכסה ומשתמש. היו הכותלין רעועין וחלושין מלקבל כסוי הראוי להשתמש עליו אינן מצטרפין" והדבר פשוט דעיקר דבריו איירי לענין תוכו ולא לעל גביו, וכן נראה פשוט שכוונתו מכח עיקר הרשות ולא מכח חורי.

ג'- בביצאתא דמישן חילק הרשב"א דלא אמרינן מנח מידי אלא במקום דמצד עצמו כבר הוא רחב ארבעה ורק יש כאן דבר הממעטו כגון יתד, דמנח מידי לא יכול לעשות רה"י אלא רק לסלק מונע, ובמקומו הארכתי בעז"ה בביאור דבריו שם, וא"כ גם במחיצות צריכים לומר כן שבעצם כבר יש כאן ד' דהיינו למטה ורק המחיצות ממעטות אותו ודו"ק.

וכדברי הרשב"א בביצאתא דמישן כ' ג"כ הריטב"א, וא"כ יש ללמוד כן גם בדעתו.

**ד']** דעת הרמב"ן.

ברמב"ן במלחמות בשבת ח בדין מחיצות כוורת כ' וז"ל "דודאי מחיצות דכוורת ממעטות הן בה כדאמרינן במסכת עירובין בפרק חלון גבי עמוד גבוה עשרה ורחב ארבעה ונעץ בו יתד ממעטו ומחיצה דכוורת לא מנח מידי עלייהו ולא משתמש ליה משום דמיקלקלי אלא תוכה בלבד מיחשיב" והנה מבואר ברמב"ן שהוצרך להוכיח שמחיצות הכוורת 'ממעטות הן בה', וביותר שלמד כן מיתד שממעט, ועוד שהוצרך לכל זה אפילו דלא שייך כאן מנח מידי ומשתמש, ולמדנו שבתחילת הדין יש כאן מקום ד' לולי המחיצות אלא שהמחיצות ממעטות, ואילו היה מנח עלייהו מידי הדר דינא שלא היו ממעטות, וכל זה מוכיח שהמקום ד' מתקיים למטה, ונעשה רה"י מדין מחיצות, וממילא מסתבר שנעשה בתוכו רה"י.

והנה מדברי הרמב"ן גם למדנו את טעם שיטתם שבעצם מקום המחיצה הוא מכלל הרשות וכל מה שצריכים למנח מידי ומשתמש הוא משום דכשלא משתמש ליה הוא ממעט את המקום, ובאמת שיש ללמוד כן גם מדברי הרשב"א והריטב"א .

**ה']** דעות שא"ר והאחרונים בזה.

העומדים בשיטת התוס'.

**א'-** הרי"ד שבת ח.

העומדים בשיטת הרשב"א.

**א'-** דעת התור"פ בעירובין עח. [מיהו שמא יתכן לפרש דהוא מדין חורי ודוחק]

**ב'-** דעת הגר"א בשנו"א

השיטות שאין בהם הכרע ברור.

**א'-** דעת רש"י [ח.] הרי"ד פי' בדעתו שמדמדד בכוורת את עובי המחיצות סובר שהם מצטרפות לארבעה, וכן דקדקו העו"ש והט"ז מרש"י.

מיהו הב"ח כ' שלרש"י לא מצטרף עי"ש דקדוקו מרש"י ו: ואין דקדוקו ברור.

**ב'-** דעת הרמב"ם, עי' בר' פרחיה שדקדק מדבריו בפירושו לש"ס וכן מה'יד' דדעתו שמצטרפות ואין ראייתו שם ברורה, מיהו הב"ח והעו"ש והמ"א דקדקו מהרמב"ם שלא מצטרף, והבית מאיר הביא ראיה לכך מפיהמ"ש.

**ג'-** דעת ר"ח והרי"ף שהמחיצות לא מצטרפות, וכך דקדקו מדבריהם העו"ש והט"ז, מיהו הרמב"ן והרשב"א נקטו בדעתם שמצטרפי

**ד'-** דעת הטוש"ע, הב"ח והט"ז כ' שמצטרף, ודעת הטושו"ע שלא מצטרף.

**ו']** ביאור שיטת הראשונים שבתוכו נעשה רה"י

ונראה דמשיטות הראשונים שבתוכו נעשה רה"י וודאי מבואר שבהא דמצטרפין לארבעה נעשה רה"י מצד דין מחיצות, ונראה דדבריהם צריכים לשני יסודות.

הא'- דלפו"ר משמע דמקום המחיצה הוא מחוץ לרשות דחוד הפנימי סותם, ומשיטתם יש ללמוד דבכל מחיצות חוד החיצון סותם.

והב'- דלכאורה צ"ת דמקום אטום לא יכול לשמש למקום ד', וצ"ל דמנח מידי ומשתמש כוחו לדון את היתד שחשוב ככלים שבבית ואינו ממעט, וכמש"כ להדיא הרשב"א, ובמקומו נאריך בזה בעזהי"ת שנחלקו בזה הראשונים.

ודע שהיה מקום לומר שהדין הראשון הוא תולדה של הדין השני דמאחר שדנים את המחיצה ככלים שבבית ממילא היא נכללת ברשות, מיהו ממה שדקדקתי לעיל ברמב"ן וברשב"א שבעצם עיקר הא דמצטרפין לארבעה אינו מכח ה'מנח מידי'' וכך משמעות הגמ', ממילא בהכרח שיסוד צירופם קודם לדין של 'מנח מידי'.

**ז']** ביאור הא דהמחיצות הם מכלל הרשות.

והנה מה שהוכחנו מהראשונים דבמחיצות חוד החיצון סותם הוא חידוש גדול, דהנה מצינו בדין רה"י ב' אופנים הא' ע"י עמוד והא' ע"י מחיצות, ולפו"ר תורת עמוד התורת רשות שלו הוא על גביו וכל העמוד עצמו אינו אלא תורת מחיצה ללמעלה, ותורת מחיצה היינו חציצה בין שני המקומות דהיינו שהרשות היחיד היא החלל שבתוכו והרה"ר היא מבחוץ, והמחיצה מבדלת ביניהם, ולפי"ז אין מקום לומר שהמחיצות הם מכלל הרשות.

ולכן נראה דיש ללמוד מדבריהם דתורת מחיצות דומות לתורת עמוד ובשניהם עיקר ההבדלה מרה"ר היא כבר על המחיצות בעצמם והם בעצמם נבדלים להיות רשות בפנ"ע עם החלל שהם מקיפים, ולפי"ז באמת אין הבדל בין תל למחיצות, וזה מסתייע מהא דהברייתא בשבת ו. לא נקטה דין מחיצות, וכך באמת מבואר ברי"ד [שבת ח.] בדעתם וז"ל "דמכדי ד' על ד' בענן גם עובי הדפנות יצטרף עם החלל דלא יהא אלא עמוד רחב ד' שאנו מונין משפתו החיצונה עד שפתו החיצונה ולא בענן כדי לחוק בתוכו ד' על ד', הם הכי נמי הכא נמנה ד' עם עובי הדפנות" [ודו"ק לשונו דנראה דלמד מהא דלא בעינן בעמוד שיעור כדי לחוק בו ד' על ד' וישארו מחיצות דכמו"כ במחיצות גמורות המחיצות יהיו מכלל השיעור והיינו שכל תל בעצם עשוי ממחיצות ורשות ואילו המחיצות לא היו מצטרפות הדין היה נותן שגם בעמוד יצטרכו עובי של מחיצה מלבד המקום ד', ודו"ק עוד שאילו בעמוד היה בעינן שיעור כדי לחוק ממילא במחיצות עובי המחיצות כפי שהן אינו מכלל השיעור, ומכל זה יש ללמוד שאין כוונתו לדמות לעמוד דנעשה רה"י על גביו ומדין עמוד אלא שרק למד מדין עמוד ודעתו שהם דין אחד, ודו"ק].

מיהו יש לתמוה א"כ למה הוצרכו לק"ו בשביל לחייב על כתלי רה"י, וכן למה הוצרכו להא דרה"י כמאן דמליא לחייב על הכתלים, והרי לשיטתם הכתלים הם מכלל הרשות מדינא.

והנראה בזה דבאמת כל דין זה בנוי על הק"ו, וכך מבואר להדיא בר' פרחיה בשבת דף ח. דמה שהכתלים מצטרפים לשיעור ד' הוא מכח הק"ו, [ואמנם ברשב"א בעירובין עח משמע דכשאין רוחב ד' בתוך הבור אין ק"ו, נראה דעיקר כוונתו שלא סגי בק"ו ודו"ק].

מיהו ילה"ק דהק"ו אינו דין פשוט בגמ' שהרי הם שני לשונות בגמ' אם ר' יוחנן נסתפק בזה או דהיה פשיט"ל [והיא קושיית הגר"ח], ונראה דלפי מה שפי' הראשונים דכל הספק היה דווקא במוקף לכרמלית א"כ לק"מ.

**ח']** לאיזה שיעור ד' הוצרכו לצרף את הכתלים.

יל"ד בהא דאמרו דבור וחולייתו מצטרפין לארבעה לאיזה דין מקום ד' הוצרכו לצרפם, ולפו"ר הוא להא דבעינן מקום ד' של תשמיש, אבל מיהו קשה לפרש כן דא"כ אין התחלה לצרפם בלי המנח מידי ומשתמש ולעיל הוכחתי ממשמעות הגמ' ומהרמב"ן והרשב"א דוודאי מצד עצמו אמור להצטרף לארבעה אלא שעצם המחיצות ממעטות כיתד, ונראה מזה דבעיקר דין ד' של רה"י בעינן שהרשות מצד עצמה תתפשט בד' ובכך תהיה חשובה רשות לעצמה ובזה נתחדש שהמחיצות מצטרפות, ומה דמקשינן דהא לא משתמש ליה הוא מכח מאי דבעינן גם מקום ד' של תשמיש.

ומ"מ אין בזה הכרע דיתכן לפרש דמצד דין המחיצות יש לשער ד' מחוד החיצון אלא משום דלא משתמש ליה הוא ממעט והיא גופא קושיית הגמ', ודו"ק.

**ט']** ביאור שיטת התוס' ודעימיהו שהמחיצות לא מצטרפות.

הנה כבר נתבאר דשיטת הרמב"ן מיוסדת על שני יסודות, וא"כ בדעת החולקים וסוברים שבתוכו לא נעשה רה"י יל"ד מה עיקר טעמם אם חלקו על הא דהמחיצות אינם מכלל הרשות וסוברים דדין עמוד לחוד ודין מחיצות לחוד. או דחלקו על הביאור בדינא דמנח מידי ומשתמש.

ונראה דמכמה מקומות מוכח דהחולקים לא חלקו על עיקר היסוד של מחיצות אלא על הא דמנח מידי ומשתמש מהני לזה.

**א'-** בדינא דמנח מידי נאריך בעז"ה להוכיח דהתוס' לא למדו כך בדין מנח מידי, וממילא כבר אין לנו סיבה להגיד שחלקו על היסוד הא'.

**ב'-**הרי"ד בשבת ח. ביאר הטעם שחולק וז"ל "ונראה לי דלא דמי לעמוד, דעמוד כוליה ניחא תשמישתיה, אבל עובי הדפנות לא ניחא תשמישתיהו עם החלל הילכ' לא מצטרף" ודבריו מבוארים שהטעם שלא מצטרף משום דלא ניחא תשמישתיה ולא מעיקר הדין, והיינו מטענת הגמ' דלא משתמש ליה.

**ג'-** בעיקר דברי התוס' יש לדקדק דאיך יהיה רה"י במקום שמעל האויר והרי אין לו מחיצות דהרי אינו תל דקרקעו למטה ושם אין מחיצות כיון שאין מחיצות למקום פחות מד', ואם נאמר שבעצם ביסוד הדבר מתקיים בקרקעית הבור שחשוב כרחב ד' רק שחסר במקום תשמיש, א"כ נראה שהחלל חשוב כמוקף מחיצות שאין בהם ארבעה, ומצטרפים המחיצות של הבור ושל התל לעשות למעלה רה"י.

**ד'-** התוס' בגיטין טו: ובסוכה ד: נקטו שבמקום ששייך מנח מידי ומשתמש לכו"ע גידוד ומחיצה מצטרפין, והיינו וודאי שגם בתוכו יהיה רה"י דאל"כ לא היה קשה להם כלום [וכמבואר בתורא"ש בגיטין], וצ"ב דהרי לשיטתם בתוכו לא נעשה רה"י.

אלא נראה מזה דכל מה שלא נעשה רה"י בתוכו במצטרפין לארבעה אינו משום דעצם המושג של מנח מידי הוא טעם רק לעל גביו, דא"כ גם בכה"ג לא היה בתוכו רה"י, אלא הוא משום דסו"ס בתוכו אין חלל ארבעה, אבל כשמצטרפין לעשרה ויש בתוכו רוחב ד' וכל החסרון הוא בגובה י' בכה"ג מהני המנח מידי לדון שמצטרפין לכל מילי.

**י']** אם בעינן רוב עומד בדינא דמצטרפין לארבעה.

הירושלמי בפרק הזורק כ' דבשביל להצטרף לארבעה בעינן רוב עומד, ובדעת הבבלי נראה שנחלקו הראשונים.

דהר"ח בדף צט. הביא את הירושלמי, וכ"כ העיתים רו, מיהו באמת לשיטת ר"ח אין בבלי דינא דמצטרפין לארבעה כלל דהוא פי' סוגיא דעירובין עח על מצטרפין לעשרה.

ומ"מ מצינו עוד ראשונים בשיטה זו, והם הראבי"ה בסי' רא, והריטב"א בשבת צט והגר"א בשנו"א בפרק הזורק, ואף הרשב"א בחי' בדף ח ובדף צט נתחבט אם לפסוק את הירושלמי, אלא שמ"מ בעבוה"ק הכריע דלא כהירושלמי.

ויש לדקדק מה שורש הנדון בזה, ולפו"ר היה נראה שחולקים אם הוא מדין עמוד או מדין מחיצות, מיהו זה צ"ע מהא דהרשב"א דן בזה וכן הגר"א בשנו"א נקט כן אע"פ שדעתם שהוא רה"י מדין מחיצות.

ונראה שבעינן רוב עומד כדי להחשיב שיש כאן מקום הראוי לתשמיש ואינו חידוש המנח מידי, ודו"ק.

**יא']** דעת הגר"ח [שבת פי"ד] בכל זה.

בדברי הגר"ח נתחדשו כמה חידושים, וברובם הוא דלא כמו הדרך שהלכתי בה, ואלו דבריו [ובעז"ה אציין על כל פרט את העולה ממה שכתבתי].

**א'-** דבתוכו וודאי לא נעשה רה"י מצד עצמו משום דדינא דמנח מידי הוא מכח עמוד ולא מכח מחיצות.

- וכבר נתבאר שיש כמה ראשונים החולקים שגם בתוכו הוי רה"י, והם וודאי חולקים על דבריו, מיהו עיקר כוונת הגר"ח נראה לפרש את החולקים, ומ"מ זה לא כמו שכתבתי בדעת החולקים.

**ב'-** נקט שאם נעשה על גביו רה"י אף בתוכו נעשה מדין חורי.

- ולדבריו שמא יפרש בזה את קושיית התוס' בגיטין ובסוכה דבגידוד ומחיצה נאמר מנח מידי, אלא שמ"מ בתורא"ש שם שטען שלא יהיה רה"י מכח דינא דבית שאין בתוכו עשרה מוכח לא כך.

**ג'-** נקט שבתוכו אין מחיצות כלל ולכן הקרקע שם לא יכולה להצטרף למקום ד' כיון שאינה ברה"י, ולכן סובר שבבור וחולייתו מצטרפין לארבעה אע"פ דבמקום ד' מהני לצרף מקום ד' משני מקומות כדמוכח מההיא דיתידות מ"מ כאן אין כאן קרקע ד' של רה"י כלל.

- ולפי מש"כ מוכח מחלק מהראשונים שוודאי חשיב מחיצות לד', והוכחנו שהתוס' ג"כ לא חלקו על עיקר היסוד, וממילא יתכן דחשוב שמתקיים שם רוחב ד' בצירוף המחיצות.

**ד'-** ומכיון שנקט דבבור וחולייתו אין קרקע, העמיד שזה גופא מחלוקת תוס' והרמב"ם דהרמב"ם סובר כדעת הירושלמי דבבור וחולייתו בעינן דווקא עומ"ר כיון שבעינן קרקע [ומ"מ בעינן מנח מידי דגם בעינן שיהיה ראוי לתשמיש], ותוס' סוברים שלא בעינן ברה"י קרקע ד' ודלא כהירושלמי.

- ולפמש"כ הא דבעינן רוב אינו מכריח דהוא משום דחסר בקרקע.

**ה'-** הגר"ח הוכיח שלש יסודות מהסוגיא בדף עח., הא' דגם במקום דיש קרקע ד' מ"מ בעינן שיהיה חזי לתשמיש מהא דאפילו כשהיתד פחות משלשה יש טענה דלא משתמש ליה.

הב' דגם אם נימא דבעינן קרקע ד' מ"מ אפשר לצרף משני מקומות מהא דמהני מנח מידי גם ביתד יותר משלשה.

הג' דיש דין קרקע ברה"י מכח ה א דבעינן ראוי לתשמיש מהא דלרב אדא בר אהבה אע"פ שלא הצריך שיהיה חזי לתשמיש מ"מ הצריך שיהיה בתוך שלשה והיינו כדי לקיים קרקע ד', ודינו הוא כדי לקיים את הדין תשמיש דאם הצריך מעיקר דין רה"י לא היו יכולים לחלוק עליו בטענה של מנח מידי ומשתמש.

- ומכל דבריו אלו יש ללמוד דביאר את הנדון בסוגיא בעירובין עח מצד דלא חזי לתשמיש ולכן בגבוה שלשה לכו"ע לא מהני ורב אדא סבר דמ"מ כשאינו גבוה שלשה דיש כאן קרקע ד' לא אכפ"ל במאי דלא חזי לתשמיש, ואביי ורבא חלקו דאפילו כשיש קרקע בעינן חזי לתשמיש, ורב אשי מסיק דמכח מנח מידי חשוב כחזי לתשמיש וממילא הבעיה מעיקרא ליתא.

ולול"ד היה אפשר להעמיד את הנדון שם באופן אחר דכשגבוה שלשה החסרון הוא דיש כאן מקומות חלוקים ואין כאן מקום ד', ואביי ורבא חידשו דכשלא חזי לתשמיש חשובים כמקומות חלוקים גם כשלא גבוה שלשה וכעין שמצינו בדין רה"ר בשבת דף ז. על היזמי והיגי וגללים, ורב אשי מסיק דמ"מ בכח ראוי להעמיד כאן מקום ובזה סגי שלא להוציאו מכלל רה"י.

#### חבורה - ביאור דין מנח מידי ומשתמש.

**א']** איתא בגמרא עירובין עח. "אמר רב הונא עמוד ברשות הרבים גבוה עשרה ורחב ארבעה ונעץ בו יתד כל שהוא מיעטו אמר רב אדא בר אהבה ובגבוה שלשה אביי ורבא דאמרי תרוייהו אף על פי שאין גבוה שלשה מאי טעמא לא משתמש ליה רב אשי אמר אפילו שגבוה שלשה מאי טעמא אפשר דתלי ביה מידי אמר ליה רב אחא בריה דרבא לרב אשי מלאו כולו ביתדות מהו אמר ליה לא שמיע לך הא דאמר רבי יוחנן בור וחולייתה מצטרף לעשרה ואמאי הא לא משתמש ליה אלא מאי אית לך למימר דמנח מידי ומשתמש הכא נמי דמנח מידי ומשתמש"

ומבואר בגמרא שאם המקום ד' אינו ראוי לתשמיש לא הוי רה"י, מיהו מבואר שבשני אופנים מהני, הא', באופן שנעץ יתד אחד דהוי רה"י משום דתלי ביה מידי ומשתמש, והיינו שמטעם זה אינו ממעט מעיקרו וכדפרש"י "וכיון דחזי לתשמישתיה דעמוד מיניה חשיב ולא ממעט".

והב', במילאו כולו יתידות ומשום 'מנח מידי ומשתמש', ודין זה מצינו בראשונים בכמה מקומות בדין צירוף המחיצות לארבעה או לעשרה, וכן בדין ביצאתא דמישן, ויל"ד בגדר דין זה, ונראה שגדרו תלוי בביאור סוגיית הגמ' בטעם דלא מהני במילאהו ביתידות הטעם של תלי ביה מידי, וכן במה נתחדש במסקנא דמהני משום דמנח ביה מידי ומשתמש, ונראה שמצינו בזה שני דרכים בראשונים שהם יסוד להבנת גדר דין זה.

**ב']** ביאור הסוגיא בעירובין עח.

בעיקר הסוגיא נראה דיתכן להעמיד שני דרכים:

**הא'-** בביאור טענת הגמ' במלאהו ביתידות שלא מהני ביה הטעם של תלי ביה מידי פרש"י וז"ל "לדידך דאמרת חד [[39]](#footnote-40)יתד תשמישתיה הוא ולא ממעט, יתדות טובא מאי מי אמרינן כיון דלא משתמש בהאי רוחב לאו רוחב הוא", וכוונתו נראה שהא דמהני טענת 'תלי ביה מידי' היינו כשיש כאן רוחב הראוי לתשמיש ורק יש בו יתד שממעט אותו דכה"ג כיון שהוא תשמיש הרוחב אינו ממעטו, אבל במילאהו יתידות הרוחב שלמטה אינו ראוי לתשמיש וכל המקום הוא על גביהם ושם אין רוחב ד', ולפי"ז נראה שנתחדש במסקנא שע"י מנח ביה מידי חשובים היתידות שיש בראשם רוחב ד'.

**הב'-** הרשב"א פי' דטענת הגמ' במלאהו ביתידות שלא מהני ביה הטעם של תלי ביה משום ד'לא משתמש ליה' וכוונתו נראה כדברי המאירי שכתב "מלאו ביתדות זו קרובה לזו עד שאין תשמישן נוח לתלות בהן כלום".

ובמסקנא דמנח ביה מידי ומשתמש ביאר הרשב"א דנתחדש ש"הרי הוא כבית מלא כלים ומניח עליהם מידי ומשתמש" ומשמעות דעתו דהוא כעין הדין של תלי ביה מידי דהיתידות אינם מקלקלות את המקום ד' של רוחב העמוד, אלא שכאן הוא מכח שהם בעצמם ראויים להעמיד רוחב ד' אחר ע"י שיניח עליהם מידי ויהיו ראויים לתשמיש, וממילא הם נדונים ככלים בעמוד.

וכך מבואר ברשב"א בעבוה"ק [ש"ג א] וז"ל "ואם נעץ בו ברוחב גגו יתדות בין יתד אחד בין הרבה בין גבוהין שלושה בין אינן גבוהין שלושה, אין ממעטין את רחבו שעדיין ראוי להשתמש בו, אם יתד יחידי הוא ראוי לתלות בו איזה דבר ואם יתדות הרבה ראויין להניח עליהן דף ולהשתמש על גבן".

**העולה מכ"ז** דיש שני דרכים כיצד מהני המנח מידי, הא' שמכח המנח ביה מידי דנים את היתידות כמי שיש להם רוחב ד' בראשם ובו מתקיים המקום ד' של הרשות. הב' שמכח מה שדנים את היתידות כמי שרחבים ד' וראויים לתשמיש דנים את היתידות ככלים שבבית שאינם ממעטים.

**ד']** מנח מידי בביצאתא דמישן.

נראה דיסוד מחלוקתם מתברר מסוגיית ביצאתא דמישן, דהנה רש"י בשבת קא. פי' דביצאתא דמישן היינו שהם קצרים למטה כחודו של סכין ומתרחבים למעלה, וביאר דחסרונם שאין להם רוחב ארבעה למטה, והק' התוס' דמ"מ יועיל מכח דאי בעי מנח מידי ומשתמש.

והרשב"א תי' קושייתם וז"ל "וזו נראה בעיני שאינה קושיא, דהתם הוא דרחב ארבעה אלא שהיתדות התחובות בו אינן רחבין ארבעה וכיון שהעיקר שהן תחובין בו ישנו רחב ארבעה אין היתדות מבטלות הרשות הואיל ואף בהן יכול להניח מידי ומשתמש, מה שאין כן בבא לעשות רשות לכתחלה שאילו מילא רשות הרבים יתדות ברחב ארבעה לא יעשה רשות היחיד בכך משום דאי בעי מנח עלייהו מידי, ובור וחוליתה כיון שיש בהן ארבעה ויכול להשתמש אי מנח ביה מידי שפיר דמי, אבל כאן שהיא קצרה מלמטה מארבעה אינה רשות היחיד אף על פי שיכול למלאתה, עד שימלאנה".

וכ"כ הריטב"א ביתר ביאור וז"ל "ויש לומר שזו אינה קושיא דהתם הוא דבעיקר רשות היחיד דהיינו (עומד) [עמוד] יש בו מקום להשתמש כראוי, אלא שהיתדות שהם עליו שאינם משיעורו מעכבים תשמישו, וכיון שראוי להניח בהם דבר ולהשתמש בו תו לא מבטלי מחיצות העמוד ואף על פי שלא מלאן עדיין, מה שאין כן בזו דעיקר תשמישו של רה"י דהיינו קרקעיתו אינו ראוי לתשמיש וכיון שכן (אינו ראוי) לא חשיב רה"י עד שימלא ויהא ראוי לתשמיש, שאילו בא לעשות רה"י לכתחלה והניח יתדות נעוצות ברה"ר, הא נמי אף על פי שיכול למלאות או להניח דף עליהם להשתמש בהם, לא חשיב רשות היחיד עד שיניח הדף או עד שימלא וכדמוכח לעיל בפרקי' (צ"ט ב') בבעיא דזרק דף על גבי יתדות, ונתקיים פירושו של רש"י ז"ל"

וביאור דבריהם נראה דהמנח מידי הוא דבר שאינו קיים כעת בפועל אלא הוא לדון את מה שקיים בכח ודבר זה יתכן דווקא להעמיד את הדבר בחזקתו אבל לא להחזיק בו דין שעוד לא קיים בו, ולכן בעמוד שכבר יש לו מקום ברוחב ד' ורק יש תוספת שמקלקלת אותו מהני המנח מידי לומר שלא קלקל כלום דחשיב ככלים, אבל כשהיתידות הם משיעור העשרה ממילא נמצא שבעיקר רה"י אין כאן רוחב ד' וצריך תוספת בכדי ליחשב שיש לו מקום ד', וזהו מה שסיימו בדין היתידות שלא מהני המנח מידי לעשותם רה"י.

ובביצאתא דמישן חלוקים לשונותיהם ומ"מ נראה דהם נתכוונו לדבר אחד, דהרשב"א כתב שביצאתא דמישן קצרים מלמטה ולכאורה כוונתו שאין בהם רוחב ד' כלל כולל עובי הדפנות, וכך משמע ממה שכ' לפני"ז דבבור וחוליתו יש בהם ארבעה דהיינו למטה.

והריטב"א כ' שב'עיקר תשמישו של רה"י דהיינו קרקעיתו אינו ראוי לתשמיש' ומשמעות דבריו שצריכים מקום ד' הראוי לתשמיש וזה החסרון של ביצאתא דמישן שאין כאן מקום שראוי לתשמיש, מיהו באמת א"א לפרש כן דא"כ בור וחולייתו מ"ט מצטרפין ומאי שנא מעמוד שכולו רק יתידות שלא מהני וכמש"כ הריטב"א, אלא העיקר שנראה בביאור דבריו דהוא מיוסד על דברי הרשב"א שבקרקעית אין רוחב ד' אפילו בכלל הדפנות, וממילא א"א לדון שהמקום הוא בחוד למטה וכל השאר תוספת כיתידות, אלא בהכרח המקום הוא כל השיפוע ונמצא שאינו ראוי לתשמיש מ'עיקרו' ודו"ק.

**ולמדנו מדבריהם** דכל הכח של מנח מידי להחזיר את המקום ד' שכבר קיים, וממילא בהכרח לדבריהם ביתידות ובבור וחולייתו הרה"י מתחילה מלמטה וכשיטת הרשב"א שנתבארה לעיל, ומאידך שיטת התוס' דמהני מנח מידי בביצאתא דמישן ולמדנו דס"ל דכח המנח מידי הוא לחדש את המקום ד' וכמו שביארנו בסוגיא בעירובין לשיטת רש"י [וקצ"ע אם כמו שכתבתי שכך שיטת רש"י א"כ איך יתרץ בבביצאתא דמישן]

**ה']** דין רוחב העמוד שיש ע"ג יתידות ודין תוך הבור כשמצטרף לארבעה.

יש לחקור בדין מנח מידי ומשתמש שמהני לעשות מקום ד' כגון במילאהו יתידות ובבור וחוליתו מצטרפים לארבעה היכן נעשה רה"י, אם למטה ברוחב העמוד ובתוך הבור או רק ע"ג היתידות ובראש העמוד, ולכאורה הוא תלוי בשני הביאורים במנח מידי, דלהביאור הא' שדנים שיש למעלה מקום ד' א"כ רק שם יהיה רה"י, ואם הפשטש מכח שראוי לתשמיש אינו ממעט ממילא גם בתוכו נעשה רה"י, וכבר נתבאר לעיל שנחלקו בזה תוס' עם הרשב"א והריטב"א.

ובאמת שמצינו שנחלקו גם בדין בור וחולייתו אם נעשה בתוכו רה"י, דהתוס' בעירובין עח. והתורא"ש בעירובין עח וצט: ובגיטין טו: נקטו שרק על גביו נעשה רה"י.

ומאידך נראה שמהרשב"א מוכח דבתוכו נעשה רה"י, דהנה הרשב"א בשבת ח. וצט הק' על הא דאיתא בדף ק. דבור רחב שמונה שחילקו במחצלת אינו רה"י כיון שאין בו שיעור ד', והק' הרשב"א דמכח מנח מידי נדון את המחצלת משיעור הרשות ותשאר רחבה ד', והנה בבור הדבר ברור שא"א לדון שיהיה על גביו רה"י דאין כאן גובה ואדרבה על גביו הוא בגובה רה"ר, ולמדנו שדעתו דבתוך הבור הוי רה"י מכח המנח מידי אע"פ שאין בו חלל ד'.

וכך מבואר בדבריו בעבוה"ק ש"ג ס"א וז"ל "היה מוקף אפילו ד' מחיצות ואין ברחבו ארבעה טפחים אין זה רשות היחיד, שאין רוחב רשות היחיד פחות מארבעה טפחים. ויראה לי שאם היה רוחב כותליו משלימו לארבעה הרי זה רשות היחיד, שרוחב הכתלין מצטרפין לחללו.

במה דברים אמורים בכותלין בריאין יכולין לקבל כסוי, שאם רצה לכסותו ולשתמש עליו מכסה ומשתמש. היו הכותלין רעועין וחלושין מלקבל כסוי הראוי להשתמש עליו אינן מצטרפין" והדבר פשוט דעיקר דבריו איירי לענין תוכו ולא לעל גביו.

וכן מוכח מעצם חילוקו בביצאצא דמישן וכמש"כ שם וזה ראיה שגם דעת הריטב"א כך, ובאמת שכך מוכיחים לשונות הריטב"א בעירובין שהחוליא מצטרפת לחלל הבור עי"ש.

**ודע** שאע"פ שתוס' חולקים בביצאתא דמישן וסוברים שיש כח במנח מידי לחדש מקום ד', מ"מ אין מזה הכרח שיסברו שבתוכו לא יהיה רה"י, וכך מוכח בתור"פ שנקט בעירובין עח דבתוכו הוי רה"י.

אלא עיקר מה שתלינו בתוס' דלפירושם במנח מידי אין סיבה לפרש כן אבל עדיין יתכן, ודו"ק וע"ע בסמוך.

ונראה שבאמת יתכן שעיקר מחלוקתם עם הרשב"א בדין תוך הבור משום דס"ל דהמחיצות אינם מכלל הרשות אלא הם חוץ ממנו דחוד הפנימי סותם ורק מכח ק"ו שייכים לרה"י, וזו דעת הגר"ח וכבר הארכתי בזה בפנ"ע עי"ש, ודו"ק.

**ו']** דין גידוד חמשה ומחיצה חמשה, באופן שיכול להשתמש ע"י מנח מידי.

תוס' בגיטין טו: ובסוכה ד: הקשו לפי פירושם שגידוד חמשה היינו תל חמשה א"כ מ"ט דמ"ד גידוד חמשה ומחיצה חמשה שאין מצטרפין, סו"ס שיועיל מכח דמנח מידי ומשתמש.

ולמדנו מדבריהם דמהני המנח מידי לצרף את הגידוד למחיצה להשלימה לעשרה, ועוד יש ללמוד מדבריהם דבכה"ג שהמנח מידי מהני לצרף לעשרה נעשה גם תוכו רה"י דאל"כ לא הק' כלום, והטעם שכאן מודים דנעשה רה"י כיון שיש לו רוחב ד' וגובה י' וכל עיקר טענתם במצטרפין לארבעה כיון שבתוכו אין ד' אין טעם במנח מידי לעשותו רה"י.

ואפילו התורא"ש [גיטין טו:] שחלק וטען שבתוכו לא נעשה רה"י מבואר בדבריו דטענתו מחמת דדמי לבית שאין בתוכו עשרה ולא מחמת שלא שייך כלל לדון שם רה"י דחשיב גידוד ומחיצה.

ודבריהם צ"ב כיצד מהני המנח מידי לעשות בתוכו רה"י כיון דלפו"ר לשיטתם נעשה רה"י מדין 'תל', והנראה בעזהי"ת, דאמנם עיקר המנח מידי בא להעמיד שיש כאן מקום ד' וכמו ביתידות, מיהו בבור וחולייתו הוא נדרש כדי לאחד את המקום של שניהם כדי לאפשר את הצירוף של הבור וחוליתו ושל הגידוד והמחיצה דכשיש מקום א' שיכול להיות נדון מכח שניהם כאחד נעשים מצורפים.

#### חבורה - ביאור דין ביצאתא דמישן לפרש"י

**א']** איתא בגמ' "אמר רב הונא הני ביצאתא דמישן אין מטלטלין בהן אלא בארבעה" ומבואר דלא חשיבי רה"י אלא כרמלית, ובביאור מהו ביצאתא דמישן פרש"י "ספינות קטנות וקצרות מלמטה עד כחודו של סכין" ובטעם שאין מטלטלין בתוכן פרש"י "דלאו רשות היחיד נינהו שאין ברחבן ארבע מלמטה לפיכך אין מחיצותיהן מחיצות", ומבואר שהפסול הוא מחמת שאין כאן רוחב ד' 'למטה'.

**ב']** ויש לדקדק היטב בטעם שאין כאן רה"י, ונראה דיש לחלק את זה לשלש חלקים, הא' המקום הצר. הב' המקום הרחב. הג' המקום הצר מכח המקום הרחב.

והנה הטעם שהמקום הצר אינו יכול להיות רה"י מצד עצמו פשוט שהוא מחמת שאינו רחב ד' כלל, אבל יש עדיין לדון מה הטעם שהמקום הרחב שיש בו רוחב ד' אינו נעשה רה"י, וכן יש לדון עוד אם המקום הרחב יכול להועיל למקום הצר לדון אותו כמקום ד', ונפרט את הדברים בעז"ה.

**ג']** הטעם שהמקום הרחב אינו רה"י.

יש לדקדק בטעם שהמקום הרחב אינו נעשה רה"י כשיש בו בפנ"ע מחיצות גבוהות עשרה דהרי שם כבר המקום רחב ד', ולפו"ר נראה דיתכן להעמיד בזה שני דרכים חלוקות, ויסודם תלוי בהבנת הפסול כשאין כאן מקום ד'.

הדרך הא'- מה שפי' רש"י דכיון שתחתונות אינן מחיצות ממילא גם העליונות אינם מחיצה משום דהוו מחיצה תלויה, ומשמע מרש"י שבמקום הרחב כבר חשוב שמתקיים בו הדין של רחב ד' של רה"י אע"פ שהקרקעית מתקצרת, והיינו לכאורה משום שכל החסרון שלו היה ברוחב של הרשות ולא מצד המקום [משום דיכול ליחשב כד' או משום דלא בעינן ד'], והטעם שפסול הוא מטעם דהוו מחיצה תלויה דאין המחיצות תוך שלשה לקרקעית התחתונה, וכדרך זו משמע בכמה מקומות.

א'- כך מוכחת הסוגיא מדמסקינן דהוי רה"י מכח גוד אחית והיינו דלכן לא הוי מחיצה תלויה וכדפרש"י אבל את המקום ד' הוא לא תיקן כלום.

ב'- כך מבואר בתוס' שהק' על רש"י בקושיא השניה "ועוד מאי פריך לימא גוד אחית מחיצה מה מועיל שיהא המחיצות מבחוץ כיון שמבפנים אין שם ריוח מקום ד' ולא ניחא תשמישם ודופן הספינה שבקצר מבטל גוד אחית כמו חלוקה במחצלת דלעיל" ומבואר בדבריהם שהבינו שהפתרון של הגוד אחית הוא שהמחיצות רחבות ארבעה גם במקום הקצר, ולא הוקשה להם אלא מכח שדופן הספינה יבטל את הגוד אחית כמו בחילקה במחצלת, ולמדנו שכל הפסול הוא מחמת שאין כאן מחיצות שיש ביניהם ד', וממילא במחיצות למעלה צריכים להגיע לטעם שפרש"י.

הדרך הב'- דאפילו במקום הרחב נדון שאין לו מקום ד', ולכאורה הטעם משום דרה"י צריכה שיהיה לה מקום ד', וכשהקרקעית מתקצרת אין כאן מקום ד' דאין מצטרפים שני מקומות שאינם תוך שלשה, ויתכן עוד דלמעלה אין שמו מקום אלא כותל משופע דחשוב כאויר וכדכתב הרמב"ן, וכאן כו"ע מודו דהוא שיפוע חד, וכדרך זו משמע בכמה מקומות.

א'- תוס' ושא"ר הקשו על רש"י שלא יהיה אפילו כרמלית כיון שאינו רחב ד', ולכאורה כוונתם מכיון שאין כאן מקום קרקע ד' לא יהיה כרמלית, ומשמע שלמדו שזה החסרון בסוגיין.

ב'- הראשונים הק' שיהיה רה"י מכח דאי בעי מנח מידי ומשתמש, וטענה זו מצינו שמועלת רק במקום שפסולו הוא מחמת שאין כאן מקום ד', ולא שייכת שתועיל על חסרון של תלויה.

ג'- ברש"י פי' הטעם שבתוך שלשה מהני ד"הרי הן כמי שקרקעיתן עולה עד כאן ומחיצותיהן מחיצות" ולכאורה רש"י היה צריך לומר שכיון שהמחיצות תוך שלשה אינה תלויה, אלא משמע שהמידה של תוך שלשה היא מידה בקרקע אם חשובה כקרקע רחבה ד' בצירוף כל הקרקע או שנדונת לעצמה ואינה רחבה ד'.

וצ"ע בכ"ז דהראיות סותרות זו לזו

**ד']** ובאמת שיש לתמוה עוד בעיקר הסוגיא דמבואר דכשאומרים גוד אחית שפי"ד, והנה הרי הדבר פשוט שגם כשאומרים גוד אחית לא מהני מחיצה תלויה ממש לגדור למטה והא דמהני מחיצה תלויה במים אינו אלא מדרבנן, וא"כ צריך תלמוד מאי יהני הגוד אחית והרי סו"ס המחיצות גבוהות שלשה מקרקעית הספינה, ואם לא אכפ"ל במה שהמחיצות גבוהות שלשה מקרקעית הספינה ואינם חשובות בכך כתלויות א"כ מעיקרא מאיזה טעם לא הוי רה"י דהרי אין כאן מחיצה תלויה כיון שלא באה לגדור מהקרקע אלא מקרקעית הספינה.

**ה']** עוד יש להבין בעיקר הסוגיא באיזה אופן הוצרכנו לחידושו של רב הונא דלא הוי רה"י, אם דווקא באופן שיש במקום הרחב גובה עשר או אפילו באופן שכל הספינה גבוהה עשרה.

והנה ברש"י בעירובין לג: מיירי בדין עמוד שצר בתחתיתו ובראשו רחב ד' ולמד שאינו רה"י מכח דינא דביצאתא דמישן, והנה בעמוד הדבר פשוט שאם יש עשר ברוחב ד' הוי רה"י ואינו דומה לביצאתא דמישן, ועל כרחך עיקר כוונתו באופן שגבוה עשר בצירוף המקום הצר וכך באמת איירי שם בסוגיא, ובכ"ז הוצרך לדינא דביצאתא דמישן, ולמדנו שהוצרכו לדינא דביצאתא דמישן אפילו בכה"ג.

והדברים צ"ב מאיזה צד יחשב רה"י והרי בחלקו אין בו מקום ד'.

**ו']** והנראה בעזהי"ת בביאור הדברים, דבאמת עיקר הטעם שבביצאתא דמישן נדון שאין כאן מקום ד', אינו מחמת שינוי גבהי שני המקומות שאינם יכולים ליצטרף לשמש כקרקע אחת וגם אינו מחמת צורת השיפוע שדן את הכל כאויר, דבאמת הדבר פשוט דקרקע המוקפת מחיצות לא אכפ"ל במה שבפנים הקרקע תהיה משופעת כביצאתא דמישן, דסו"ס הרי גדר ד' מהקרקע ואין צורך שהקרקע תהיה בגובה שווה.

וכמו"כ נראה דספינה שתהיה בקרקעיתה רוחב ד' אלא שהקרקעית עולה כמין הר לתוך חלל המחיצות וממעטת את הרוחב ד' דכה"ג וודאי אין בכך כלום והוי רה"י, כיון שסו"ס הרשות גדרה מקום ד' וברוחב ד' חלו עיקר מחיצותיה.

אלא עיקר הפסול בביצאתא דמישן משום דעיקר המקום שעליו מיוסדת הרשות אינו ד' ונמצא שהמחיצות לא גדרו מקום ד' ורק החלל למעלה התרחב ונעשה ד', והטעם שנדון כך הוא משום דמחיצה תלויה אינה מחיצה א"כ המחיצה בהכרח נדונת כמיוסדת רק על הקרקע הכי נמוכה עם תוך שלשה אליה דהמחיצה בהכרח מתחילה מתוך שלשה לקרקע הנמוכה, וכל התרחבות של הרשות למעלה מזה אינה יכולה להיות נדונת כקרקע הרשות, אלא א"כ היא היתה רחבה ד' מצד עצמה דהיא תוכל לדון שהיא היא תחילה הרשות והשאר הוא תוספת, אבל כל עוד שאין לה רוחב ד' אינו נדון כמקום שנוסף לעיקר הרשות אלא הוא חלל שנתרחב, כיון שכל כחו הוא מכח הגדירה של מטה והוא נמצא מחוץ למחיצות אלו ולאחר שכבר התחילו המחיצות הכל כאויר.

והנה כ"ז אם מחיצה תלויה אינה מחיצה, אבל אילו היתה מחיצה ממילא העיקר היה שיהיה כאן למעלה מחיצות עשרה שרחבים ד', כיון שאין הרשות מיוסדת על המקום אלא אדרבה הרשות היא בזכות המחיצה ורק היא צריכה שיהיה לה קרקע והרי יש לכל חלק ממנה קרקע.

ובאופן שאומרים גוד אחית ג"כ שפי"ד, ואע"פ שגוד אחית לא מתיר מחיצה תלויה ממש, והטעם משום דע"י גוד אחית דנים את כל התרחבות הרשות למעלה כהתרחבות בעיקר הרשות שעיקר הרשות רחבה, דהרי כבר אין עיקר כח המקום הרחב מכח המקום הצר אלא כל רוחב המקום כאחד נדון כעיקר הרשות, כיון שאין תחילתו מכח מחיצות, ושוב אינו אלא כהפרשי גובה דאינם מעכבים בדין רה"י.

ובדרך זו נתיישבו דברי התוס' ורש"י והיו לאחדים, דכל אחד צריך לדברי השני.

**ז']** ביאור עיקר החידוש שנתחדש בביצאתא דמישן.

למדנו שדין ביצאתא דמישן הוא רשות שבעיקר מקומה אין ד' אבל למעלה כבר יש לה ד', ומעתה נראה שיתכן היה לומר דאע"פ שבעינן ברה"י מקום ד' היינו שיהיה בו באיזה שהוא מקום רוחב ד' אבל אי"צ שבכל הגובה עשר יהיה רוחב ד', דסו"ס המחיצות מעמידות מקום רחב ד' ומה אכפ"ל שבעיקרו אינו רחב ד', וזה קמ"ל רב הונא שכיון שאינו גדר מקום בקרקע ברוחב ד' אינו רה"י.

**ח']** הטעם דביצאתא דמישן הוו כרמלית.

ונראה עוד דעפ"י מה שנתבאר בגדר דין ביצאתא דמישן מתבארים דברי הראשונים בביאור הטעם דהוי כרמלית, דהנה התוס' הק' על רש"י מ"ט הוי כרמלית והרי כיון שאינו רחב ד' אף כרמלית אינו כמו שאינו רה"י.

והריטב"א יישב קושיא זו וז"ל "דלא אקילו רבנן כולי האי בכרמלית וכיון שיש בו למעלה רוחב ארבעה טפחים כשיעור כרמלית לא הקפידו על קרקעיתו שהוא קצר, אבל ברה"י דאורייתא בעינן מקום תשמיש שיהא גם בקרקעיתו רוחב ארבעה דחזי לתשמיש, וכשאינו כן אפי' יש למעלה רוחב ארבעה טפחים בגובה עשרה לא חשיב רה"י" ודבריו מבוארים בדרך שאמרתי שהחידוש שנתחדש בביצאתא דמישן יותר מהדין הפשוט של ביצאתא דמישן הוא דאע"פ שיש למעלה ארבעה נדרש שיהיה בעיקר המקום ארבעה, וחידוש נוסף זה אינו אלא ברה"י ולא בכרמלית, ואמנם הזכיר את הראוי לתשמיש מיהו נראה שעיקר כוונתו מכח השיעור ולא מכח הצורה.

והר"ן יישב קושיא זו באופ"א וז"ל "דכיון דכרמלית לא בעיא מחיצות כל שיש בו רוחב ארבעה ולא הוי רשות הרבים ולא רשות היחיד הוי כרמלית אף על פי שאין בו שטח של ארבע" וביאור דבריו ג"כ מתוך מה שביארתי שבעצם כל החסרון בשטח ד' על ד' הוא בדין מחיצות.

**ט']** עוד הערות בשיטת רש"י.

א'- לפי מה שביארנו בדעת רש"י אין בעצם חסרון במקום ד' מצד התקצרות המקום, ויל"ע מאי שנא מנעץ בו יתד שמקלקל את הרוחב ד', ואין לומר שהוא מכח דאי בעי מנח מידי ומשתמש שהרי בראשונים נראה שאם היה מועלת טענה זו כאן היה באמת רה"י אפילו בלי גוד אחית, ונראה דבכה"ג שהשיפוע לא מעכב את התשמיש דאדרבה אפשר למלאות גם את השקיעה בכה"ג חשיב שלא התקלקל המקום ד' כלל.

ב'- יל"ע הדין בספינה העשויה כמין עמוד מרובע גבוה י' ורחב ד' וחקוק בו כמין ביצאתא דמישן, באופן שמבחוץ הוא רחב ארבעה.

ולפי מה שפירשתי נראה פשוט דמהני, ובאמת ממש"כ רש"י שדווקא מחיצה תלויה לא מהני נראה פשוט שכה"ג לא חשיב מחיצה תלויה [מיהו יש שהבינו שאם התחתונה לאו מחיצה ממילא העליונה חשובה מחיצה תלויה].

ג'- יל"ע הדין בכרמלית שהיא מכח דף הבולט מהכותל בגובה חמש והוא עשוי בשיפוע כעין ביצאתא דמישן אם חשיב שיש לו מקום ד' להיות כרמלית.

- לפו"ר בתוס' נראה שאינו מקום ד', אבל לפמש"כ נראה שחשוב למקום ד' דאינו חסרון אלא מכח מחיצות.

**י']** שיטת הגר"ח.

הגר"ח בפי"ד משבת ביאר שיטת רש"י, בדרך אחרת ממש"כ, ואביא את דבריו בקצרה ואעיר עליהם מה שיש לי להעיר וכן אציין את הטענות שמכחם נטיתי מדרכו.

**א'-** פי' דבביצאתא דמישן א"א לומר שיש קרקע ד' ואפילו אם מצרפין שני מקומות, משום דבמקום השיפוע אין שם מחיצות כלל דאין שם רוחב ד'.

- ונראה שעיקר כוונתו דווקא בכה"ג של ביצאתא דמישן דהם באויר דאז בעצם המקום הצר הוא מקום הצריך מחיצות ולולי מחיצותיו הרי אין לו מחיצות כלל, אבל במחיצות ע"ג קרקע והקרקע שם בשיפוע שפי"ד דבתוך הקרקע אינו מקום הצריך מחיצות כלל ואדרבה עיקר דינו להיות נגדר במחיצות העליונות, ודו"ק.

**ב'-** דרש"י שהתיר ע"י גוד אחית בהכרח שכל החסרון בביצאתא דמישן הוא מחמת תלויה דע"ז מהני גוד אחית דהמחיצות מגיעות לקרקע, אבל לגבי קרקע ד' לא יועיל, ולכן בהכרח שרש"י חולק דלא בעינן קרקע ד'.

- באמת כדבריו פשטות לשון רש"י, מיהו לפי מה שפירשתי עיקר הגוד אחית מהני לדון שיש כאן קרקע ד', ובאמת שאינו מיושב כ"כ ברש"י.

-

**ג'-** הא דמהני גוד אחית אע"פ שאינו חזי לתשמיש הוא מחמת מנח מידי ומשתמש.

- לעיל פירשתי באופן אחר.

**יא']** עוד בעיקר הסוגיא.

**ודע** שבעיקר יישוב הדברים בסוגיא היה יתכן לומר דרכים אחרות.

א'- יתכן לומר כ"ז בהגדרה שונה של החסרון, והיינו שעיקר הטעם שאין מצטרפים המקומות הוא משום דאין צירוף ביניהם כלל דכל חלק במקומו אינו ד' והשאר הוי רה"ר, אבל אחרי גוד אחית כבר מצטרפים כיון שגם המקום הגבוה נדון עיקרו מלמטה ואינו מתחיל רק מלמעלה, ואם מחיצה תלויה היתה מועילה א"כ היא היתה מצרפת את המקומות, וכן דין גוד אחית, או שנאמר שאין דין מקום ד' ברה"י ורק הוצרכנו לו להתיר את המחיצה תלויה.

ב'- יתכן לומר דהתוס' פסלו מטעם שחסר במקום תשמיש אלא שכשיש מחיצות לא אכפ"ל דהמחיצות מאחדות, ולכן צריכים לדברי רש"י של תלויה.

#### הדינים העולים

חלק א' דיני מקום ד' בעמוד.

א'- עמוד צריך מקום ד' הראוי להשתמש בכולו כאחד, ולכן יתד הנעוץ באמצע מקום ד' מעיקר הדין ממעטו ואינו רה"י[[40]](#footnote-41).

ב'- יתד הממעט רוחב ד' אבל ראוי להשתמש בו ע"י שיתלה בו דבר, אינו ממעט דנדון מתשמישי המקום.

מיהו נראה שכ"ז כשהכל אטום אבל אם הכל חלול בצורה זו באופן שצריכים את ראש היתד שהוא יהיה הקרקע נראה שלא מהני.

ג'- מקום שאין בו רוחב ד' כאחד אבל ראוי להניח עליו דבר רחב ד' ועי"ז יהיה בו מקום ד' מהני ליחשב רה"י.

ונחלקו הראשונים בגדר דין זה, דלדעת הרשב"א מכח זה אין היתידות ממעטות ונדון למטה כרחב ד', ומאידך לדעת התוס' שנעשה למעלה מקום רחב ד' ולמעלה נעשה רה"י.

ונראה דבאופן שהכל חלול יהיה תלוי

ד'- ולכן עמוד שרחב ד' ומילאהו ביתידות באופן שכבר לא ראוי להשתמש ביתידות ע"י שיתלה בהם דבר, מ"מ אם ראוי להניח עליהם דף או בגד ועי"ז להשתמש בעמוד מהני ליחשב רה"י[[41]](#footnote-42).

ה'- יתידות שאמרנו שממעטות נחלקו בגמ' אם הם דווקא בגובה שלשה או אפילו לא בגבוה שלשה, ולא נתברר הלכה כמאן.

ו'- דין עמוד שראשו משופע יש לחלק, בין אם השיפוע הוא כלפי חוץ כגון / או ששיפועו כעין V.

ז'- העשוי כמין / ואינו ראוי לתשמיש הרי הוא כאויר, וכן כותל משופע שאין ראוי לישתמש בו אינו נחשב כמקום רחב ד' אלא כאויר בעלמא.

ח'- ובשיפוע שראוי לישתמש בו דעת הרמב"ן דנחשב כאויר, ומאידך דעת התוס' והרשב"א דנדון כמקום המסוים, וממילא נראה שיהיה רה"י וכך כתבו הריטב"א והרי"ד.

ט'- בשיעור השיפוע לשיטת התוס' כל שיש ד' מתוך שלשה וודאי מהני, וכשאין ד' בתוך שלשה, יל"ע אם דמי לביצאתא דמישן, ובפשטות הדברים משמע שכל חסרון של ביצאצא דמישן הוא במקום שמדין מחיצות אבל בכגון עמוד לא.

י'- בשיעור השיפוע לשיטת הרמב"ן יתכן דדוקא כשמתלקט עשרה מתוך שלש אמות דחשיב כותל אבל בעשרה מתוך ארבע הוי תל, ויסוד לזה מהחי' המיוחסים לר"ן בשבת דף ק., ודין זה צ"ע ובדיקה.

יא'- בשיפוע העשוי כמין V נראה פשוט דחשוב כמקום ד', ואינו דומה לדין ביצאתא דמישן שנכתוב בהמשך.

חלק ב'- דיני מקום ד' במחיצות.

יב'- מקום המוקף מחיצות יש להסתפק בדין המקום ד' שלו אם יתידות ממעטות אותו באופן שיש משפת היתד הגבוה עד ראש המחיצות גובה י'.

יג'- ובאופן שאין משפת היתידות עשרה הדבר פשוט שממעט אבל צ"ע אם מהני ביה תלי ביה מידי או מנח עליה מידי ומשתמש, ולכאורה תלוי אם מכח זה אינו ממעט מעיקרו, ואם זה נכון, תלי ביה מידי מהני, ומנח עליה מידי תלוי במחלוקת הרשב"א ותוס' אם מהני המנח מידי שהיתידות לא ימעטו.

יד'- ביצאתא דמישן והם 'ספינות קטנות וקצרות מלמטה עד כחודו של סכין' ובמקום הרחב יש גובה עשרה, אם יש בתוך שלשה מהחוד רוחב ארבעה טפחים חשובה רה"י, וכן אם מילאה קנים עד המקום הרחב[[42]](#footnote-43), וכן [[43]](#footnote-44)אם היא עומדת בים שהוא מקום שאין בקיעת גדיים.

טו'- ביצאתא דמישן שעומדת ביבשה ואין בה בתוך שלשה רוחב ארבעה ולא מילאה קנים, דעת רש"י שהרי היא כרמלית ולא מהני מה שיכול למלאותה וכ"ד הרשב"א והריטב"א, ומאידך דעת התוס' שכיון שיכול למלאותה קנים כבר חשובה רה"י אע"פ שלא מילא, וכ"פ המג"א.

טז'- ביצאתא דמישן שמחודה עד שפתה גבוהה עשרה ואין במקום הרחב ארבעה, לא מהני בה מילוי קנים לעשותה רה"י, אבל אם יש לה תוך שלשה ארבעה וכן אם היא עומדת בים [[44]](#footnote-45)משמע בפשטות הראשונים דנעשית רה"י, ועדיין צ"ע ובדיקה.

ומ"מ באופן שאינה רה"י לשיטת רש"י הוי כרמלית, ולשיטת התוס' הוי מקו"פ.

יז'- כל דין ביצאתא דמישן הוא ברשות העומדת לעצמה כתבנית זו, אבל אם בנה מחיצות גבוהות עשרה על הקרקע ויש שם רוחב ד', אע"פ שקרקעית הרשות משופעת לעומק כעין ביצאתא דמישן, הרי היא רה"י.

וכשאין עשרה במקום הרחב צ"ע.

יח'- וכן נראה דתבנית שמבחוץ גבוהה י' ורחבה ד' ומבפנים יש לה קרקעית משופעת כמין V ובמקום הרחב גבוהה עשרה חשובה רה"י, וכיוצ"ב אם רוחב הרשות עם המחיצות במקום החוד רחב ד' חשיב רה"י.

וכשאין עשרה במקום הרחב צ"ע.

חלק ג'- דיני מקום ד' בבור.

א'- נראה פשוט שבחקק אין יתידות ממעטות את המקום ד' באופן שיש מראש היתידות חלל רחב ד' בגובה י', וכ"ש שבשיפוע הכל חשיב רה"י ובלבד שיהיה כל העשרה העליונים חלל רחב ד'.

ב'- ובאופן שאין משפת היתידות עשרה הדבר פשוט שממעט אבל צ"ע אם מהני ביה תלי ביה מידי או מנח עליה מידי ומשתמש, ולכאורה תלוי אם מכח זה אינו ממעט מעיקרו, ואם זה נכון, תלי ביה מידי מהני, ומנח עליה מידי תלוי במחלוקת הרשב"א ותוס' אם מהני המנח מידי שהיתידות לא ימעטו.

### סימן יט'- כותל משופע ותל המתלקט.

כותל משופע - שבת ה. "אמר רבי אבין וכו' הכניס ידו וכו'" עד ה: "ואמר רבא בכותל משופע" [והעיקר הוא ה:], עירובין צח. "הופכו על הכתב והא לא נח [אמר רבא] בכותל משופע".

תל המתלקט - שבת ק. "אמר רב יהודה אמר רב תל המתלקט וכו'" עד המשנה.

#### מראי מקומות - כותל משופע

מבואר בגמ' דכותל משופע הוי רה"ר, ונחלקו הראשונים בביאור דין זה, דדעת התוס' בשבת ה: שדין הכותל כדין תל והטעם דהוי רה"ר הוא משום דמיירי כשרבים מכתפין עליו, ולזה הסכים הרשב"א שם, ולדעתם מבואר בריטב"א דדין שיפוע כותל זה כדין תל גמור ומג' הוי כרמלית ומלמעלה מעשרה הוי רה"י, וכ"נ מדברי הרשב"א שם עי"ש.

מיהו הרמב"ן שם נחלק ודעתו שדין השיפוע כדין אויר רה"ר "דפני כותל משופע וכותל שאינו משופע שוין הן", ולדבריו הסכימו הרשב"א והריטב"א בעירובין.

ודע שמבואר ברשב"א שאף התוס' לא פליגי אלא משום דהוי שיפוע כזה שראוי להניח עליו דחשוב כמקום מסוים, אבל בשיפוע שאינו ראוי להניח עליו לכו"ע הוי אויר רה"ר.

#### מראי מקומות - תל המתלקט

**א']** גדר דין תל המתלקט.

מצינו שני דרכים חלוקים ביסודם בביאור גדר דין זה, ונחלקו בהם החזו"א והגר"ח.

החזו"א בדוכתי טובא ביאר שהשיעור בא לחלק בין שיפוע שראוי להילוך ותשמיש ונדון כמקום וממילא אינו מחיצה אלא עלייה בעלמא, לבין שיפוע חד שאינו ראוי להילוך ולתשמיש ואין כאן מקום ולכן חשוב כמחיצה משופעת ודינו ככותל משופע.

ומאידך הגר"ח בחידושיו על הרמב"ם בהלכות סוכה נקט שהתל אינו מחיצה אחת אלא צירוף של הרבה מחיצות, וכן בדבריו על הרמב"ם בפי"ד מהלכות שבת נקט שהוא נדון כמקום המסוים ובתוך ג' חשיב כרה"ר, ולדבריו יש כאן מקום ואין גדר השיפוע לבטל ממנו שם מקום אלא לדון שניתן לדון כאן מחיצה, ועוד יתבאר בעז"ה גדר השיעור לדבריו, וכשיטתו מוכח במשנ"ב וכמו שנבאר בעז"ה.

ובין שני דרכים אלו חלוקים רבים.

**א'** הדין בשיפוע - דעת החזו"א [סי' קח אות ט' ובגליונות על הלכות שבת], דדינו כשיפוע של כותל משופע דלמטה מי' דנחלקו בזה הרמב"ן והתוס' אם הוי אויר רה"ר או כרמלית, ולמעלה מי' וודאי אינו רה"י, ותוך ג' נראה שדינו כאויר תוך ג' דחשיב כמונח בקרקע.

ולשיטת הגר"ח לכו"ע תוך ג' רה"ר ומג' ועד י' כרמלית, ומי' הוי רה"י.

- והדין בזה לא מצינו לו דברים מפורשים כ"כ ועי' היטב במהרש"ל במה שהעמיד מחלוקת רש"י ורמב"ם דיתכן שכוונתו לזה, וע"ע ב'שיטה לר"ן' שכתב דבמתלקט י' מתוך ג' לא הוי רה"י ולכאורה כוונתו על השיפוע.

**ב'** גוד אסיק - הגר"ח בהלכות סוכה נקט דלא מהני גוד אסיק כיון שאינה מחיצה א', מיהו החזו"א שם נחלק עליו דהוי מחיצה א'.

- ובאמת לשיטת רוב הראשונים תל הוא רה"י מדין גוד אסיק וא"כ ע"כ דעתם כהחזו"א, וצ"ע בזה.

**ג'** סוכה - בדברי הגר"ח בהלכות סוכה מדוקדק דלא מהני בסוכה תל המתלקט כיון שהוא רחוק ג', ומאידך החזו"א [סה סב] נקט דמהני.

**ד'** הפסק באמצע השיפוע - החזו"א [סה סב] נקט שאם יש התל עשוי באופן שבאמצע השיפוע נעשה ג' טפחים מיושרים וחזר ונשתפע עד גובה י' הרי זה לא מצטרף כיון שיש הפסק של ג' טפחים, וזה לשיטתו שסובר דבתל יש ג"כ את טענת הרא"ש אבל להגר"ח כל תל המתלקט כך הוא ולא חיישינן להפסק וכן באמת נקט הביאור הלכה בסי' שסב בפשיטות.

**ב']** בגדר השיעור יש לחקור אם הוא גדר של ניחא תשמישתיה או גדר של צירוף, ועי' רש"י שפי' דשיעור של ניחא תשמישתיה, ומאידך מצינו בביאור הלכה בסי' שנח ס"ב שלכאורה הביאו בהקשר של צירוף [ומ"מ נראה שאי"ז כוונתו], ועי' עוד בביאור הלכה בסי' שסב ס"ב ד"ה "תל".

**ג']** עי' ביאור הלכה שסב ס"ב ד"ה 'תל' שנראה דנסתפק בדין תל שמתלקט ה' מתוך שני אמות אם הוא נדון כתל גבוה י'.

**ד']** צורת המדידה, עוד יש לחקור אם השיעור הוא בשיפוע או קו של מרחק בקו ישר [דהיינו השיעור שתופס בקרקע],

ובסוגיין נראה ברוב המקומות שהוא בשיפוע עי' רש"י עירובין נח: שתלה ב'הילוך' ארבע אמות, וע"ע טושו"ע בסי' שצט "מתלקט עשרה מתוך ה' פירוש שבהילוך ה' אמות של שיפוע עולה י' טפחים וכו' ואם הוא משופע יותר שבהילוך ד"א עולה י' טפחים" וכן לשון המ"א בסי' שמה סק"א, ועי' בלשונות הראשונים בכמה דוכתי דמשמע על השיפוע.

ומאידך עי' בזה היטב בזבחים סג. דשם מבואר דסתם כבשים הם עולים אמה מתוך ג' אמות [דהיינו השיעור של י' טפחים מתוך חמשה אמות כמו שכ' המאירי] ודימו דין זה כמה ראשונים לסוגיין.

ושם בפשטות קאי על תפיסתו בקרקע ולא על השיפוע כמבואר למעיין שם סב: דהגמ' דנה שמידת הקרקע של הכבש היה לב אמה, מיהו עי"ש בתור"פ שבשטמ"ק שהביא בזה מחלוקת, וע"ע ברמב"ם בפיהמ"ש במידות פ"ג מ"ג שנראה להדיא דקאי על השיפוע, ומאידך גיסא בדבריו ב'יד' פ"ב הי"ג משמע להדיא דקאי על הקרקע, וצ"ע בכל זה.

[ודע שר"ח בסוגיין הביא את הגמ' בזבחים שעל כל אמה היה ג' ומחצה אמות וכ"ג הראבי"ה וכ' שאינו מכוון כמו החשבון של הסוגיא].

וע"ע בחי' המאירי עירובין טו בשם הראב"ד דלכאורה מבואר דהוא שיעור של תחתית התל אלא שדבריו צריכים דקדוק הרבה.

**ה']** גבול השיעור, מבואר שמתלקט י' מתוך ד' הוי רה"י ומתוך חמש הוי רה"ר, ויש לדקדק כשהוא מתוך ארבע וחצי, ועי' במאירי בעירובין יט בבית הבחירה ובחי' וכן בחי' טו שמבואר דעיקר השיעור הוא שמתוך חמש אמות דאז אורכו פי ג' מגובהו, מיהו כ' המאירי בדף יט: שכל שיותר על ארבע נדון כחמש ודו"ק ודבריו צ"ב ומ"מ הדין מבואר שארבע הוא הגבול.

### סימן כ'- דינא דתרומת הדשן, והוא סיום לכל דיני מחיצות.

סוגיית סיום לדינא דצירוף מחיצות

#### מראי מקומות

**א']** התרוה"ד [עה] כ' שבכדי לבטל מחיצה של קרפף יעשה בשני צדדי המחיצה תל עפר באורך י' אמות [דהוא שיעור פירצה] ויהיה התל רחב ד' וגבוה פחות מי' טפחים, ונפסק ברמ"א בסי' שנח ס"ב, והגר"א שם נחלק על דבריו מכח דינא דגידוד ומחיצה עי"ש.

**א'** תחילה יש להבין היטב מהו גדר הביטול של המחיצה דהרי סו"ס קרקעית הקרפף גדורה במחיצה בגובה י', ועי' היטב בתרוה"ד בפנים וכן במה שביאר בדבריו המשנ"ב.

**ב'** ועוד יש להבין את טענת הגר"א מגידוד ומחיצה, ועי' בזה בביאור הלכה שם במה שהאריך לבאר את דברי הגר"א, וכל דבריו שם צריכים דקדוק היטב.

**ג'** וע"ע בביאור הלכה במה שהק' על התרוה"ד מתל המתלקט, ודבריו צריכים תלמוד מ"ט לא ק' כן על הגר"א, ועוד שמשמע מדבריו שבא להוכיח כהגר"א.

**ב']** ובעיקר דברי התרוה"ד צריך תלמוד מ"ט לא היה סגי ליה שהתל יהיה רחב ג' וכבר לא יהיה לבוד וכמו בסוכה, וכדעת הרא"ש שכך הדין ברה"י.

וכאן המקום להיכנס לכללי גדרי צירופי מחיצות, דהנה יש בזה ג' אופנים.

**א'** חקק ומחיצה שאינם סמוכים תוך ג', והוא תלוי בדברי הראשונים בדין חקק בית, ונחלקו בזה לדינא המ"א והא"ר הביאם המשנ"ב בסי' שמה ס"ק סג.

**ב'** תל ומחיצה שאינם סמוכים תוך ג', זהו ספיקו של הביאור הלכה בסי' שסב ד"ה 'שעשה', ועי"ש שדימה לדין שני מחיצות של קרפף עיי"ש.

**ג'** מחיצה ע"ג מחיצה שאינם סמוכים זה לזה, וזהו לכאורה דינא דהתרוה"ד.

**ד'** תל ע"ג תל שאינם סמוכים זה לזה, בביאור הלכה בסי' שסב ד"ה 'שעשה' משמע דפשיט"ל דבתוך ארבע אמות מצטרפין.

ודו"ק בדברי המשנ"ב שדן בכל א' מהם כנדון בפנ"ע ולא קישר את דינא דחקק בית לתרוה"ד ולתל ומחיצה ולתל ותל.

ובדינא דתל ותל פשיט"ל שמצטרפין ולא דימה כלל לתרוה"ד.

ובדינא דתרוה"ד נסתפק אם לדמותו לתל ומחיצה עי' בדבריו.

#### חבורה

**צירופי מחיצות**

**א']** בעיקר דין צירופי מחיצות יש לחקור בגדר הדין שבעינן מחיצה עשרה, אם הוא הלכה בעצם המחיצה שבכדי שתחשב מחיצה י' צריכה להיות חפצא של גובה י' דהיינו שבעינן שמחיצה אחת תעשה את כל הי' דבלא"ה כל א' בפנ"ע בטלה ואינה נדונת כמחיצה, ולפי"ז הנדון בצירופי המחיצות הוא בדין זה שבעינן לעשותם מחיצה אחת.

או דהוא הלכה רק בעשיית המחיצה שצריכה לחלוק י' מרה"ר ולהעמיד י' ברה"י.

ולפי"ז לכאורה נראה שהנדון בצירופי מחיצות הוא רק ביחס לעשיית המחיצה שכל שבמקומה לא עשתה את פעולתה ממילא כבר כשבאים לדון אותה ביחס למקום אחר כבר כלתה פעולתה.

מיהו נראה שכל חסרון זה הוא דווקא במקום שהחסרון שלא חלה המחיצה הוא מכח עצם המחיצה אבל אם החסרון היה רק מכח פני המחיצה שהיא עוד לא חלה משום שפניה אינם שוים זה לא יגרע גם מצד הרשויות שנחלקו דלעולם אם מצד עצם המחיצה בעצם ראויה כאן חלוקה גמורה וכל השינוי הוא מצד פני המחיצה כל כה"ג החסרון נדון מצד המקבל אבל בעצם הדבר הוא עושה רשות גמורה וממילא כל מי שלא חל בו המחיצה אינו אלא חסרון בו, וכ"ש מצד רה"ר כיון שעיקר חוד החיצון לחלוק את הפנים ולא אכפ"ל במה שמעל הפני לא נגמרה הרשות אם הוא עדיין אינו עשר ודו"ק.

ונמצא לפי"ז דגם כלפי הטענה הזו שמצד עשיית המחיצה בעינן לחלוק את הכל ביחד מ"מ הצורה לתקן חסרון זה הוא ע"י לצרפם בעיקר המחיצה דעי"ז לא יהיה אכפ"ל תו בפני המחיצה.

ועוד ניתן לדון מצד המחיצה הפנימית שאינה יכולה לעשות רה"י כיון שהיא פרוצה למקום שבין שני המחיצות.

**ב']** והנה מצינו ד' צירופי מחיצות, הא' שני מחיצות שאינם גודרות באותו מקום, הב' שני תלים זה על גבי זה שאינם מתחילים מאותו גובה, הג' והד' מחיצה וחריץ או תל וחריץ שמתחילים באותו מקום וכשאינם מתחילים באותו מקום, ומתוך הדברים יתברר בעז"ה דכל א' מחלוקות אלו דינו חלוק מחבירו.

ועכשיו נברר בעז"ה את האופנים שמצינו שא"א לצרף מחיצות, ונברר את גדרי החסרון שלהם, ואת הגבולות שבהם שייכים החסרונות האלו, וזה החילי בעזרת החונן לאדם דעת.

**ג'] צירוף חריץ ומחיצה**, הרא"ש בדין חקק בית - בהא דאמרינן בגמ' על בית שע"י שחקק בו והשלימו לעשרה הוי רה"י הראשונים הק' מהא דאיתא בסוכה דלא מהני אלא תוך ג', ותירצו הרא"ש ודעימיה דאה"נ גם בשבת אם אין כאן מחיצה לא מהני לעשות מחיצה כשאין כאן לבוד, והא דמהני בבית להיות רה"י הוא ע"י העשרה מבחוץ.

**מקומות שאין בהם את דינו של הרא"ש** - מצינו בביאור הלכה שפשיט"ל דבתל המתלקט אם היה הפסק ג' באמצע ההתלקטות אינו פוסל את המחיצה, ונסתפק בדין גידוד ומחיצה ולא הזכיר כלל את דברי הרא"ש, וכן במחיצה גבוהה שבאמצע מתקצרת ונעשית יותר דקה באופן שיש הפסק יותר מג' מבואר בכל דברי התרוה"ד ומחלוקתו שאינו חסרון.

והטעם בכל זה ברור לפי מה שנתבאר כבר בעז"ה, דכל החסרון לצרף מחיצות שייך רק כשהם חלוקים בעיקר המחיצה אבל שאינם חלוקים בעיקר המחיצה אלא בפני המחיצה ל"ש כלל לדון בזה פסול במחיצה, וא"כ דווקא באופן של הרא"ש דהוא חריץ ומחיצה אינם א' כיון שהחריץ כל מחיצתו היא פני החריץ ואין עצם הקרקע שבשפת החריץ שייכת למחיצה כלל, משא"כ בתל ומחיצה כל עצמותם היא מעצם המחיצה, וזה ברור.

**ב'] צירוף תל ומחיצה הסמוכים,** עירובין צג: לשיטת התוס' - נחלקו בגמ' בדין גידוד ומחיצה אם מצטרפין ופירשו תוס' דהיינו לצרף מחיצה שעל גבי התל, ואיפסקא הילכתא בגמ' דמצטרפין.

ודע דדין זה הוא יסוד ושורש לכל דברי התרוה"ד והגר"א והביאור הלכה שנבאר בהמשך.

**גדר החסרון** - נראה דגדר החסרון שבזה דכיון שהתל הוא בעצם קרקע וכל מחיצתו היא לגבי קרקעו להעמידה כמקום שהוא רשות בפנ"ע, וכשהתל הוא רק חמש ולא הצליח לחלוק רשות לעצמו ולא חלה בו תורת המחיצה לעשותו רה"י כבר לא תועיל יותר המחיצה דהמחיצה כמחיצה אינה אלא לחלוק את המקום שע"ג התל והוא באמת כלפי עצמו הרי הוא קרקע רגילה והוא דורש מחיצה י' כבכל קרקע אחרת, תדע לך שהרי כשיש תל רחב ט' טפחים וגבוה הרבה ועשה מחיצה פחות מי' על גביו באמצעו אטו תתיר המחיצה לזרוע כלאים וזרעים משני צדדי המחיצה, הא וודאי לא דכלפי התל המחיצה אינה אלא חמש.

ונראה דמ"ד גידוד ומחיצה מצטרפין לא חולק על יסוד זה אלא סובר שאדרבה עוד קודם שנדון אותו כקרקע כבר נחלק במחיצה וכמו שהגדיר התורא"ש בשבת דף ח. "דהוי כאילו התל גבוה עשרה או הכל מחיצה עשרה".

ועוד בהמשך בביאור דברי הגר"א עוד נוסיף בזה ביאור בעז"ה.

**ג'] צירוף תל ומחיצה כשאינם סמוכים**, הביאור הלכה בסי' שסב - הביאור הלכה בסי' שסב נסתפק בתל ומחיצה שקי"ל דמצטרפין אם בעינן שהמחיצה תהיה בשפת התל ולא רחוקה ג' או ד'. ומסקנתו שלהגר"א וודאי מהני, ולתרוה"ד ילה"ס.

**מקומות שאין בהם את ספיקו של הביאור הלכה** מדבריו משמע שכל ספיקו היה דווקא בגידוד ומחיצה אבל לא בכולו בגידוד ולא בכולו במחיצה דהרי העמיד את הנדון שלו על השו"ע של גידוד ומחיצה ואם היה ספק תמיד לא היה לו להעמידו שם, ועוד שע"כ כולו בתל מהני מתל המתלקט וכולו במחיצה מהני מתרוה"ד שלא מהני שם לעשות תל רחב ג' משני הצדדים.

**גדר החסרון** - בצדדי הספק העמיד אם דומה להא דבקרפף העושה מחיצה בתוך הקרפף ברחוק ג' מהמחיצה החיצונה חשיב מחיצה חדשה ולא הוי מחיצה אחת, ומאידך העמיד דבתל המתלקט מהני אפילו אם באמצע יש ג' טפחים ויותר שאינם משופעים.

נראה דיסוד דבריו דבאמת אין חסרון בעצם במחיצות באופן זה וכמו שנתבאר שכל שהחילוק הוא בפני המחיצה אינם מוגדרים לשני מחיצות, אלא כל דבריו הם בתל ומחיצה דשם כמו שנתבאר כבר בעז"ה דבעצם כלפי התל המחיצה היא חמש כיון שהתל כקרקע ובזה בעינן שפני המחיצה יצטרפו ובכך יהיו דבר א' עוד קודם שיהיה כאן נדון של תל אלא אדרבה נדון את התל כבא אחרי שכבר יש כאן מחיצה י', ודו"ק היטב, וכ"ז רק לתרוה"ד אבל לשיטת הגר"א עוד יתבאר שסובר דלמ"ד מצטרפין גם ביחס לעל גבי התל נדון כמקום שכבר התחילה בו החלוקה ורק לא נגמרה ולכן המחיצה יכולה לבוא ולגמור אותה כמו בתל המתלקט לכו"ע, ודו"ק היטב.

ודע שאע"פ שלתרוה"ד בעלמא בעינן ד' כאן סגי במה שאין כאן לבוד דמ"מ אין כאן צירוף משא"כ שם כל שאין ד' הכל כמחיצה ואין כאן גידוד ומחיצה.

**ג'] צירוף מחיצה ע"ג מחיצה כשיש רוחב ד' ביניהם**, תרומת הדשן - התרוה"ד העמיד דהאופן לבטל מחיצה בעינן לעשות תל גבוה בשני צדדי המחיצה שגבוה פחות מי' ורחב ד', והגר"א נחלק עליו ומשמע מדברי הביאור הלכה שכל מחלוקתו של הגר"א זה על יותר מג' אבל כשפחות מג' בטל לכו"ע.

**גדר החסרון -**

**א'** היה מקום ללמוד בטעם התרוה"ד שאם יש מקום ד' בין שני המחיצות שוב אין כאן מחיצה דהפנים גדור במחיצה ט', ואח"כ נוספה עוד מחיצה שהיא רק ט' ואינה מצטרפת למחיצה הפנימית משום שאינה מתייחסת אלא לד' הסמוכות לה.

עוד בדרך זו יתכן לבאר שהמקום הפנימי פרוץ למקום ד' של התל ולכן לא מהני המחיצה החיצונה כלום דכיון שאת התל אינה גודרת, וכן אינה גודרת את הקרפף מהתל ממילא לא מהני מידי דסו"ס הקרפף פרוץ לאותו מקום.

מיהו כ"ז אינו, דז"ל תרוה"ד [עה] בטעם הדין "שהרי יש דריסת הרגל מקרקע העולם על עפר הנשפך שהוא פחות מגובה עשרה ומהחומה נמי יש דריסת הרגל שגם הוא פחות מי' וכל פחות מגובה עשרה לא מחיצה איקרי, וכפתוח וכפרוץ דמי, והכי איתא ומוכח בכמה דוכתין במס' עירובין" והנה האריך לומר שיש כאן דריסת רגל ולא היה סגי ליה להשתמש בפשיטות במושגים הידועים שבעינן מחיצה י' ושמקום ד' חשוב מקום בפנ"ע.

וכך מתברר בדברי הפוסקים שלא הבינו אותו כך, וכן שנקטו דאין כזה חסרון שהוא פרוץ למקום התל, דהנה הגר"א הק' על דבריו מדינא דגידוד ומחיצה מצטרפין ולפי"ז אינו ענין לדברי התרוה"ד, ועוד שהגר"א פירש שהטעם שבעינן ד' מהתוס' עירובין עז שכ' "דהכא בעינן ארבעה על ארבעה שיהא ראוי לעמוד ולהתעכב עליו ולעלות על הכותל" ולא הביא את הדין הפשוט של מקום ד', וכן המשנ"ב ביאר את התרוה"ד אחרת וז"ל "כדי שיתבטל המחיצה שהרי יש דריסת הרגל מקרקע הקרפף לחוץ לקרפף" ודבריו מבוארים שהטענה של התרוה"ד שקרקעית הקרפף שייכת לחוץ המחיצות ממש.

**ב'** ועוד יש לדקדק בדברי התרוה"ד מאי שנא מכל תל המתלקט, ואמנם לפו"ר הביאור הלכה הק' כן נראה דזה אינו דכוונתו לקושיא אחרת וכמו שנוכיח בעז"ה, ועוד דאם ק' מתל המתלקט על התרוה"ד יקשה ג"כ על דברי הגר"א שהרי מדברי הביאור הלכה משמע שהגר"א מודה לתרוה"ד כשאינו גבוה ג' ובתל המתלקט בשבע טפחים הראשונים עדיין אין בו גובה ג'.

ועוד יש לדקדק דמדברי תרוה"ד משמע שאינו מוצא תקנה אלא אם החומה גבוהה עד יט' טפחים, וצ"ב דגם אם גבוה יותר יעשה שני תלים התל הא' גבוה ט' והשני יח' וממנו אין החומה גבוהה אלא פחות מי'

ועוד יש לדקדק דהנה הגר"א הק' עוד על התרוה"ד דלו יהי שהמחיצה בטלה מ"מ כשיוציא את העפר נדון שחזרה למקומה ואינה מחיצה חדשה כמו העושה מחיצה נוספת בתוך הקרפף וחוזר ושוברה דלא מהני, ובאמת שדעת תרוה"ד פשוטה דהמחיצה הא' בטלה לגמרי וכשלוקח העפר הרי הוא בונה אותה משא"כ שם שהמחיצה מעולם לא בטלה, וצ"ע אם יש שייכות בין שני הטענות של הגר"א.

ועוד יש לדקדק דהנה הביאור הלכה בסי' שסב נסתפק אם ללמוד מדברי התרוה"ד שבגידוד ומחיצה אינם מצטרפין כשהם רחוקים ג' או ד', והדבר מתמיה בתרתי, א' דתרומת הדשן להדיא לא פסל אלא בד' ואיך ילמד מדבריו לפסול בג', ועוד דבד' מה נסתפק אם יפסול דפשיטא שיפסול כמו שפסל את המחיצה.

**ג'** והנראה בעזהי"ת בכל זה, דיסוד טענת התרוה"ד היא מה שנתבאר כבר בגדר הצירוף בתל ומחיצה, שבמחיצה שע"ג תל יש חסרון שהמחיצה במקומה אינה חולקת אלא חמש כיון שגב התל הרי הוא כקרקע לגבי עצמו וכמו דפשיטא לגבי כלאים דבכדי לזרוע על התל כלאים בעינן מחיצה י' מגובה התל, והנה כל זה כשנדון לחלוק את גב התל אבל כאן אנו דנים לחלוק את תוך הקרפף וכלפיו אין כאן שום חסרון דהרי הכל משמש כמחיצה אחת עבה בתחתיה ומתקצרת בראשה, ובזה חידש התרוה"ד דכיון שראש התל נדרס ברגלי ההולכים בקרפף והיינו שנדון כהמשך הקרקע א"כ בטלה ממנו תורת מחיצה ונדון כקרקע והרי זה נדון שקרקע הקרפף גבהה כאן וממילא צריכים כאן מחיצה י' חדשה שהרי תחילת חלוקתה כאן ואינה יכולה להצטרף עם הגידוד, וכמו שיש מ"ד שגידוד ומחיצה אין מצטרפין כאן מודים כו"ע.

וממילא ברורה טענת הגר"א שאם נדון באמת תל חמשה כקרקע ואינו אלא שגבהה הקרקע א"כ לא היה יתכן לצרף גידוד למחיצה מטעם זה, אלא על כרחך כשדנים על גובה ביחס לרשויות של יחיד ורבים לעולם יש על הגובה שם תל שהוא בתוך מחיצות ט' וכל שתשלים אותו לי' כבר יחלק מהמקום שתחת התל ואע"פ שאינו נחלק בי' מהמקום שלידו אין צורך לחלוק אלא מעיקר הרשות, ואף תרוה"ד מודה בכך שכלפי שבת שהוא נדון של יחיד ורבים החלוקה לעולם נדונת כלפי עיקר הרשות ולא לראש התל אלא שכשבאים לחלוק במחיצה שהיא חלוקה חדשה יש במחיצה חסרון שאינה מתחילה לחלוק אלא מכאן ואינה מצטרפת לתל כיון שהתל תורת קרקע עליו.

ונראה עוד לפי"ז, דמ"מ אף לתרוה"ד אין הפשט שנדון כארעא סמיכתא ממש אלא הוא נדון כדבר חלוק מהרשות ואינו עדיף מדבר שעומד באויר שכבר נדון כנמצא בגובה ט', ואם נוסיף עוד גובה לידו לא נוכל לדון את הגובה מחדש אלא נדון אותו כלפי קרקע עיקר הרשות, ולפי"ז ברור שלא שייך לעשות את תקנת התרוה"ד בשני תלים.

ונראה עוד לפי"ז דכיון דשם גובה לא פקע מיניה א"כ גם שם מחיצת תל לא פקע מיניה ולא פקע ממנו אלא שם מחיצה גמורה שתבוא להבדיל את תוך הקרפף דכיון שהיא נדרסת א"כ אינה מחיצה בין המקומות אלא גובה, אבל כשנדון את המחיצה לעצמות התל אין בו חסרון כלל דעיקר מה שחולק אינו אלא את עצמו וכל תחילת מניעתו את הרגל הוא בגובה י' וכשמתלקט לגובה י' אין כל גובהו מחיצה אלא לראשו, ונכון לדון את עצמות התל כדבר אחד ושאין חלוקת פני המחיצה אלא כחלוקה בפני המחיצה שאינה חסרון וכמו שנתבאר כבר.

ונמצא שביסודות הכל מודים, ועיקר מחלוקת התרוה"ד והגר"א אם תל נדון כמחיצה לגבי ראשו או שלגבי ראשו חשוב כקרקע.

והגר"א מודה לתרוה"ד דתל פחות מג' נדון כקרקע.

**ד'** ובזה נתבררו כל הדברים היטב דדינו של תרוה"ד תלוי בדריסה דווקא, וכן לק"מ מתל המתלקט דשם כולו 'תל', וכן א"א לעשות יותר מתל א' בעצתו של תרוה"ד כיון שאם יעשה עוד תל הרי כולו תל ויצטרף.

ונראה דלפי"ז שני מחלוקות הגר"א ותרוה"ד הם לשיטתם דהגר"א כיון שהוא ראה בתל כמחיצה ואין רחבה אלא עובי המחיצה א"כ כשנוטל את העפר אינו עושה מחיצה חדשה דלעולם היתה קיימת דהרי עצמותה לא נשתנתה, ומאידך התרוה"ד דן שתל כקרקע ופני התל כשהוא נדרס אין בו מחיצה כלל אלא מעל גביו, ודו"ק.

ונראה דלפי"ז ניתן להבין את ספיקו של הביאור הלכה בדעת התרוה"ד, דהנה עיקר טענת התרוה"ד היא כלפי תוך הקרפף שאין לו מחיצה י' והתל אינו מחיצה עבורו אלא גובה והגובה אינו מחיצה כיון שהוא כקרקע, ולכן המחיצה שעל גביו וודאי לא יכולה להצטרף עם התל, מיהו יתכן שכ"ז דווקא לגבי תוך הקרפף אבל לגבי העומד ע"ג התל הרי אצלו עצם הדבר שהוא בגובה הוי כמחיצה ט' וכמו שנתבאר דאין הגובה נסתר במה שדורסים עליו וא"כ ממילא אם יצטרף עם התל להיות שם חלוקה אחת יועיל, ולאידך גיסא יתכן שגרע מהאופן של תרוה"ד דיתכן דלבטל את המחיצה לעל גבי התל יועיל אפילו פחות מד' דכיון שהנדון לראש התל א"כ בעצם אין המחיצה בשבילו אלא מחיצה חמש ורק עם תהיה לבוד לשפת התל ותצטרף אתו תוכל להיות כלפיו מחיצה.

**ה'** ברור דברי הביאור הלכה בסי' שנח בביאור המחלוקת של תרוה"ד והגר"א.

הביאור הלכה בסי' שנח בתחילה הביא את טענת הגר"א מגידוד ומחיצה וביאר דבריו, ואח"כ כ' וז"ל "ואפשר היה לומר דלתה"ד מיירי הגמרא דוקא היכא דהגידוד אינו יוצא מחוץ למחיצה ברוחב ארבעה טפחים דליכא שם דריסת רגלי ב"א ולהכי מצטרף למחיצה אבל ג"ז אינו דהא קי"ל בשבת דף ק' תל המתלקט עשרה טפחים מתוך ד"א חשיב כמחיצה גמורה ובנידון דידן מקרקע הקרפף עד ראש החומה ליכא ד"א והוי מחיצה גמורה"- ולפו"ר תוכן דבריו הם שדחה את קושיית הגר"א מגידוד ומחיצה וחזר והק' על תרוה"ד קושיא חדשה מתל המתלקט, והיא קושיא בפנ"ע על התרוה"ד.

מיהו כל משמעות לשונו של הביאור הלכה אינה כן, דהרי כ' בלשון ואפשר 'היה' לומר וכ' דגם זה אינו ומשמע דממילא חוזרים דבריו של הגר"א, ועוד שמיד קודם לכן טרח לבאר את קושיית הגר"א מגידוד ומחיצה באופן שק' גם אם בגידוד ומחיצה עצמו לא מיירי באופן שיש רוחב ד'.

והנראה בעזהי"ת בעיקר כוונתו, דהנה יסוד טענת הגר"א הייתה, לפי מה שביארו הביאור הלכה שם בתחילת דבריו, דגידוד ומחיצה לא היו מצטרפין אם לגידוד לא היה שם מחיצה קודם המחיצה ובהכרח ממ"ד מצטרפין דלעולם דנים את הגידוד כמחיצה שרק חסר לה השיעור, וממילא גם כאן יש לנו לדון את המחיצה הנוספת כהמשך שלה.

ודעת התרוה"ד על עיקר הטענה יש ללמוד מדברי הביאור הלכה בסי' שסב דנסתפק שם בדין גידוד ומחיצה כשהגידוד אינו גבוה שלשה, ועיקר ספיקו וודאי אינו לדעת הגר"א שהרי בדבריו כאן מבואר דאינם מצטרפים אלא עיקר ספיקו לדעת התרוה"ד, ולמדנו דס"ל דהתרוה"ד חולק על עיקר טענת הגר"א וס"ל דבמידה מסוימת יש כח במחיצה להשלים את החסרון של הגידוד, ונראה שהביאור הלכה כאן ידע כבר טענה זו אלא שמ"מ הוק' לו דסו"ס גם בדינא דתרוה"ד דהמחיצה אינה בשפת התל מ"מ יצטרף המחיצה לגידוד להשלימו ולתת לו דין מחיצה, ובזה נחת לתרץ דיתכן לחלק אם המחיצה בשפת התל דאז משווה את עיקר התל למחיצה, לבין אם אינו בשפת התל דאז כיון שכבר יש שיעור מקום כבר נקבע כדבר נמוך ולא שייך לצרף לו את המחיצה, וזה דחה מכח תל המתלקט דוודאי אינה טענה מוחלטת, ולבסוף חילק דשמא מ"מ היא טענה במקום שהניח את העפר על דעת לבטלו דאז בעצם אינו מצטרף אלא א"כ יהיה דבר שיכריח את הצירוף, ומשא"כ בלא"ה כגון בתל המתלקט לעולם יצטרף עד שיהיה ארבע אמות דבזה לא יוכל להצטרף.

[בתחילה כתבתי מהלך אחר, וז"ל "אלא הנראה בביאור דבריו דהעלה צד לפרש טעם אחר בתרוה"ד מהבנת הגר"א, והוא שכיון שהמחיצה אינה מונעת את רגל הרבים ממילא לא חשיבא מחיצה, וטענת התרוה"ד שמחיצה כזו אינה מונעת רגל כיון שאפשר לעבור ט' ועוד ט', ואת זה דחה מכח תל המתלקט, וביאור דבריו שדינא דתל המתלקט כולל שני חלקים, הא' הוא עצם המחיצה שחשובה מחיצה אחת ומצד זה אינו ענין לדברי התרוה"ד דדין זה יתכן שהוא דווקא כשכולו תל וכמו שנתבאר כבר בעז"ה.

והב' דחשוב כמונע רגל הרבים והיינו שהשיעור של עשרה מתוך ד' אמות בא לדון שאינו ראוי לדריסה כיון שהליכה שעולים בו לי' טפחים בתוך ד' אמות אינו הילוך ראוי, ומצד זה הק' על מה שהעלה צד לבאר בתרוה"ד וממילא הדר דינא שטעם התרוה"ד כהבנת הגר"א דחשוב כקרקע.]

**מקומות שאין בהם את מחלוקתם -**

כבר נתברר כבר בתוך דברינו שהתרוה"ד מודה שאם כולו תל דמצטרף [וכמו"כ מסתבר אם כולו חריץ כגון שהיה חריץ עמוק ט' ורחב ד' ואח"כ נעשה החריץ יותר עמוק, דמצטרף], וזה הטעם של תל המתלקט וכן זה הטעם שיש צד לביאור הלכה שיצטרפו גידוד ומחיצה אפילו ברוחב ד'.

וכן נתברר שהגר"א מודה לתרוה"ד דאם התל פחות מג' אינו מצטרף [ולפי"ז נראה לדינא שאם היה תל שני טפחים ועל גביו מחיצה רחוקה יותר מג' משפת התל שוודאי אינו מצטרף אפילו להגר"א, ובאמת שמהגר"א משמע דאפילו סמוך לא מצטרף]

ויל"ע טובא אם בדן חקק בית שייך דינו של תרוה"ד, וזה צריך דקדוק משני פנים הא' מצד החריץ שנדון שהדריסת רגל מהחריץ לשפת החריץ תזקיק עוד מחיצה י' ממקום דריסת הרגל. והב' מצד המחיצה שדריסת הרגל של רה"ר מעבר למחיצות יזקיקו שהחריץ יהיה עמוק י'.

והנה מדברי האליה רבה שנטה לפסוק שמצטרפין המחיצות בחקק בית אפילו באינם גבוהות י' מבחוץ, אע"פ שגם פוסק את דינו של תרוה"ד א"כ מוכח שלא שייך בחקק בית דינו של תרוה"ד, וכ"מ מהמשנ"ב שהביא את ספיקו של הא"ר בחקק בית ולא העיר ע"ז כלום בסוגיית התרוה"ד.

ובאמת שמשמע שבמחיצה אין את דינו של תרוה"ד דהרי לכאורה משמע שהחיבור בין הרשויות הוא ע"ג התל ולא בשפת התל ודו"ק מיהו אין בזה הכרע.

ונראה דמצד החריץ אין לדון שקרקע העולם המשך שלו דהרי אדרבה כל שאינו בתוך החריץ כבר הוא חוץ ממנו [וכמו"כ אילו היה משכח"ל בתל שהוא גבוה חמש וקודם אליו היה מחיצה חמש דלא היינו דמים את קרקע העולם כהמשך התל ואינו דומה לתל כלפי הרשות דלעולם הרשות ממשיכה גם ע"ג התל

### סימן כב'- גדר כרמלית דים.

שבת ק: מתני' "הזורק בים וכו", וכן המחלוקת אם מארעא משחינן או משפת מיא משחינן על המשנה אח"כ.

#### מראי מקומות

**א']-** יל"ד בגדר כרמלית של ים מהו התוכן המיוחד בה, ומהו הטעם שאינה רה"ר ומהו הטעם שאינה רה"ר.

**א'** הא דאינה רה"ר נראה דהוא עיקר דין משנתינו דאיירי בארבע אמות ובזה איירי החילוק בין ים לרקק.

והטעם שאינו רה"ר מבואר בר"י מלוניל והמאירי והיראים [רעד, הועתק בסוף] שאינו ראוי להילוך, וכך מבואר ברמב"ם בתשובה שי דהוא משום דא"א להלך בהם ברגל, וכ"כ ר' אברהם בנו [ברכת אברהם טו, הועתק בסוף המ"מ] ומבואר ביראים [רעד] דהוא אפילו כשרבים בוקעים בו וכ"כ הגר"א בשנו"א בהקדמה בפ"א מ"א.

ודע שהיראים נקט דאילו היו מים מבטלים מחיצתא היה הים רה"ר מכח הספינות, ועי' בזה היטב בתשובת ברכת אברהם הנ"ל.

**ב'** הא דאינו רה"י מבואר במשנה השניה שהזורק מן הים ליבשה [דהיינו רה"ר כדפרש"י], ויל"ד הטעם בזה כיון שיש לה מחיצות ומיא לא מבטלי מחיצתא, וביותר ק' כן לדברי ר"ש שאמר בדף ק. דבור שבים הוי רה"י [ודעת התורא"ש והיראים רעד דרבנן לא פליגי עליה].

ומצינו בראשונים ד' דרכים לבאר הטעם דים אינו רה"י.

הא' היראים רעד [הועתק בסוף המ"מ]. הב' הריטב"א [בדפוס מוה"ק הודפס בצט. ובשאר הדפוסים הודפס כאן] בשם הרמב"ן. הג' הריטב"א [שם] בשם הרא"ה. הד' הרשב"א בעבוה"ק [ש"ג א'] והמאירי [ח:, וע"ע בדבריו כאן ובדף ק.].

ולדברי הרשב"א צ"ב ההפרש בינו לבין בור מים, ובדבריהם מבואר שבור עדיף כיון שמחיצותיו ניכרות.

ולדברי כולם בור שבים בעצם צריך להיות רה"י, והטעם שלרבנן לא עי' בראב"ד בהשגות פי"ד ה"ו, וע"ע ברשב"א בדף ק. ובר"ן שם [ולשונו מלשון חכמי לוניל במגדול עוז] ובריטב"א, וכל א' מראשונים אלו האריך לבאר את סברת הראב"ד וכל א' הטעים את דבריו בלשון אחרת עי"ש.

**ב']- גדר הרשות שבמים, פלוגתא דכרמלית דים מהיכא משחינן.**

מחלוקת יסודית בגדר הרשות במים היא המחלוקת בגמ' שבת ק: אם מארעא משחינן או משפת מיא.

**א'** לרב הונא דמארעא משחינן עי' רש"י עירובין פה. שפי' טעמו "דמיא כמאן דליתנהו דמו".

- ועי' ברשב"א שהק' מהא דמיא לא מבטלי מחיצתא וכל דבריו צריכים תלמוד [ודע שברשב"א זה יש חילופי נוסחאות בין מוה"ק לדפוס זכרון החדש].

**ב'** לרב חסדא ורבה בר רב הונא דמשפת מיא משחינן עי' בגמ' שביארה טעמם דס"ל דמיא ארעא סמיכתא.

- ועי' בריטב"א שהוצרך לבאר הטעם דאינו סתירה לדברי אביי שמיא לא מבטלי מחיצתא, וכן הק' בפי' קדמון על הרמב"ם [פי"ד הכ"ג, הועתק בסוף המ"מ], ועי' היטב ברשב"א בעבוה"ק [ש"ג א, הועתק בסוף המ"מ] וכדבריו כ' המאירי ח: ומדבריהם נראה ג"כ שהוק' להם דבר זה עי"ש שחילקו בין מיצות ניכרות לאינן ניכרות.

- יל"ד אם למ"ד משפת מיא משחינן היינו רק משפת מיא או אף משפת מיא, ועי' היטב בריטב"א.

- יל"ד אם גדר זה הוא מהתורה, ועי' בריטב"א שכ' דהוא מדרבנן, ועי' בר"ן ק. [ודבריו הם לשון חכמי לוניל בתשובתם לרמב"ם הובאו במגדול עוז פי"ד ה"ה] שמבואר דמהני מהתורה להפקיע רה"י בבור שבים, ובאמת שברשב"א ובמאירי הנ"ל משמע דזהו טעם של כל אגם וים, וע"ע ביראים שנקט דאם היינו דנים דמים מבטלי מחיצתא בים א"כ היה חשוב רה"ר מהתורה ולכאורה לדבריו מוכרחים לומר כהריטב"א, ועי' היטב בכ"ז.

**#לשונות הראשונים**

**רשב"א בעבוה"ק**

[ש"ג א] "רקק מים שרשות הרבים מהלכת בו, הרי זה רשות הרבים. ואיזהו רקק מים, כל שאין בעומקו עשרה טפחים. כל שפחות מעשרה טפחים אין רגל הרבים כלה ממנו לא בימות החמה ולא בימות הגשמים, ואף על פי שאין מהלכין בו אלא בדוחק, הלוך על ידי הדחק הלוך הוא כמו שביארנו"

[ש"ג א] "מקום קיבוץ מים שברשות הרבים אם יש בעומקן עשרה ורחבן ארבעה נדון משום כרמלית וכן הנהרות והימים ואף על פי שיש בעומקן עשרה ורחבן ארבעה אינן חולקין רשות לעצמן להיות כרשות היחיד אלא רואין את המים שבהן כקרקע עבה שאין רגל הרבים מצויה שם. במה דברים אמורים במים המכונסין שברשות הרבים שאין המחיצות ניכרות, אבל בור עמוק עשרה ורחב ארבעה אף על פי שהוא מלא מים רשות היחיד הוא, שאין המים מבטלין המחיצות. ואם היה מלא פירות טבלים, הרי הוא כמלא עפר או צרורות וחזר להיות כרשות שהוא בתוכו, וכמו שביארנו למעלה"

[ש"ד ו] "הים נידון ככרמלית שאין מודדין מקרקעיתו של ים אלא רואין את המים כקרקע עבה"

**יראים רעד**

"וכמה תהא הים עמוקה שיצאת מתורת רה"ר ואפי' רה"ר בוקעת בו אין בכך כלום דתנן בהזורק הזורק ד' אמות בים פטור ואם היה רקק מים שרה"ר מהלכת בו הזורק לתוכו ארבע אמות חייב וכמה רקק מים שרה"ר מהלכת בו פחות מעשרה"

"יש לשאול הלא ים עמוק עשרה ורוחב ארבע ומיא לא מבטלי מחיצתא כדאמרינן בהזורק [ק' א'] אמר אביי בור ברה"ר עמוק עשרה ורוחב ארבע הזורק לתוכו חייב ומיא לא מבטלי מחיצתא ואין לתרץ מפני שהספינות שטות על פני המים מיא מבטלי מחיצתא דאי בתר תשמיש הספינה שהוא על פני המים אזלינן א"כ ליהוי רה"ר אך היינו טעמא דים שאינה רה"י דכל חריץ עמוק ואינו מתלקט עשרה מתוך ד' כך היא כקרקע שוה וכשאינו עמוק דמי כדאמר גבי תל [שם] שנוח ללכת והים אין עומקה מתלקט עשרה מתוך ד' ורה"ר לא הוי שאינו נוח תשמיש הליכתו מפני המים והיינו דתניא בפרק הזורק הזורק מן הים לאסטרטיא מן האסטרטיא לים פטור ר"ש אומר אם יש במקום שזורק עמוק עשרה ורוחב ארבע פי' שמתלקט י' מתוך ד' חייב פי' ר' שמעון מפרש ואינו חולק ולפי שראיתי רבותי שפירשו טעם אחר להוציא ים מדין רה"י ולא נראה לי פירשתי אני הנראה לי"

**ברכת אברהם טו**

"ולענין יערים לא דמי יער לים ובקעה דהים אין תשמישו נח כיער שאין אדם יכול להלוך בו אלא על ידי ספינה תדע דתנן הזורק בים ארבע אמות פטור אם היה רקק מים ורשות הרבים מהלכות בו הזורק בתוכו ארבע אמות חייב ומפרשינן בגמ' דתשמיש על ידי הדחק לא שמיה תשמיש והלוך על ידי הדחק שמיה הלוך והיער תשמישו והילוכו אינו על ידי הדחק והים תשמישו אינו אלא על ידי הדחק [[45]](#footnote-46)הילכך אינו לא על ידי הדחק ולא שלא על ידי הדחק הילכך לא דמי ים ליער כלל"

**פירוש קדמון על הרמב"ם פי"ד הכ"ג**

"ויש לשאול ולומר היאך אמר הנה שמודדין הבור שיש בו מים מקרקעיתו לא משטח המים ולמעלה אמר [באויר] הכרמלית שכל המים שבים כקרקע עבה ואין מודדין הגובה אלא מעל פני המים, והתשובה שהים אין לו מחיצות שיאמר שיבטלם המים או לא יבטלם אבל הבור הואיל ויש לו מחיצות לא יבטלו המים את המחיצות".

#### חבורות

##### גדר כרמלית ד'ים'.

תניא בברייתא בדף ו' ד'ים' הוא בכלל הכרמליות, וכן תנן במתני' ק: דהזורק ב'ים' ארבע אמות פטור אבל אסור.

**א']** הנה מצינו שנמנו בברייתא ד' כרמליות ים בקעה האסטוונית והכרמלית שפירשה הגמ' דהיינו קרן זוית, ויל"ד אם כולם בעצם דבר א' שכולם אינם רה"ר כיון שאין להם מחיצות, וכולם אינם רה"ר כיון שלא עוברים שם רבים, או דכל אחד מהם הוא 'שם' כרמלית בפנ"ע וסיבת היותו כרמלית הוא בעיקר שמו.

והנה מצינו בירושלמי בפי"א ה"ה שנקט שאסור לטלטל מכרמלית לכרמלית וכ"כ ר"ח עה"ג שאם הספינה כרמלית אסור לטלטל מהספינה לים [מיהו עי' ראבי"ה רלג שנקט דהוא ט"ס בר"ח], ועוד מצינו במרדכי [שבת ריט] שהוכיח מסוגיא דעירובין סז: דתניא התם שמותר לטלטל מים לסלע שבים דמותר לטלטל מים לבקעה וכ"פ הרשב"א בעבוה"ק [ש"ג ב], והירושלמי באמת הק' מבריתא זו דהתירה לטלטל מ'ים' לסלע, ותי' הירושלמי שכיון שה'ים' מקיפה מכל צד הוו הכל כרמלית אחת.

ומ"מ למדנו מכל זה לכאורה דים ובקעה הם שמות חלוקים דהרי מותר לטלטל מרה"י לרה"י ומרה"ר לרה"ר ומהיכ"ת שיהיה אסור לטלטל מכרמלית לכרמלית, ואטו להירושלמי יהיה אסור לטלטל מבקעה לבקעה [ואמנם יש מקום לדון מזה מ"מ זה נראה עיקר], אלא ע"כ שכל א' מהן הוא 'שם' כרמלית אחר, וממילא יש לנו לדקדק מהו המיוחד בכרמלית זו.

עוד יש להוכיח דה'שם' כרמלית של ים הוא חלוק במהותו ואין המים רק אמצעי שלא ילכו שם אנשים מהא דהב"י נקט שמה שהקלו במחיצה תלויה במים הוא דווקא במים עמוקים י' כדין רקק מים, ומשמע שכוונתו דרק כה"ג ה'שם' כרמלית הוא מכח הים דבלא"ה ה'שם' כרמלית הוא מכח ה'בקעה' שבו והמים רק אמצעי שלא יעברו שם אנשים, ודו"ק.

**ב']** והנראה בביאור הדברים ד'ים' הוא מקום שמצד עצמו אינו ראוי לרבים ומכח זה מופקע מלהיות רה"ר ואפילו בוקעין בו רבים וכמש"כ הגר"א בהקדמה לשנו"א וז"ל "ופי' ים אפי' רבים בוקעים בו אפי' שישים ריבוא", וכ"כ היראים [רעד] שהחסרון ב'ים' הוא מכח שאינו ראוי להילוך וז"ל בדין 'ים' "רה"ר לא הוי שאינו נוח תשמיש הליכתו מפני המים".

ודברים אלו באמת מבוארים במשנה ק: "הזורק בים ארבע אמות פטור אם היה רקק מים ורשות הרבים מהלכת בו הזורק לתוכו ארבע אמות חייב", ועיקר כוונת המשנה להעמיד ד'ים' אינו רה"ר אלא כרמלית ורק 'רקק' יכול להיות רה"ר כשרה"ר מהלכת בו. ונתנה המשנה שיעור עד מתי חשוב 'רקק' וממתי חשוב כ'ים' "וכמה הוא רקק מים פחות מעשרה טפחים", ושיעור זה מבואר בר"י מלוניל ובמאירי דעד י' ראוי לעוברו ברגליו ומי' א"א ולכן נדון כ'ים' וזה לשונם "הזורק ארבע אמות בים פטור מפני שהים מתוך שאין דרך בני אדם לילך שם כרמלית הוא היה רקק מים ורה"ר מהלכת בו ר"ל שאינו ים אלא מים שאפשר לעבור בהם ברגליו" "אף על פי שצער לרבים לעבור בתוכו כיון דעברי ליה על ידי הדחק אמרי' הילוך על ידי הדחק שמיה הילוך".

**ג']** הרי הדברים מבוארים דהשם כרמלית של 'ים' מיוחד במה שאינו רה"ר, וצ"ע אם הוא מיוחד גם בכך שאינו רה"י או דהטעם שאינו רה"י הוא כשאר כרמלית משום דאין לו מחיצות.

והנה מצינו בראשונים שהק' שה'ים' יהיה רה"י מכח מחיצותיו:

**א'** יראים רעד "יש לשאול הלא ים עמוק עשרה ורוחב ארבע ומיא לא מבטלי מחיצתא כדאמרינן בהזורק וכו' אך היינו טעמא דים שאינה רה"י דכל חריץ עמוק ואינו מתלקט עשרה מתוך ד' כך היא כקרקע שוה וכשאינו עמוק דמי כדאמר גבי תל שנוח ללכת והים אין עומקה מתלקט עשרה מתוך ד'".

**ב'** ריטב"א ק: [במוה"ק צט.] "והקשה רבינו ז"ל אמאי והלא הוא עמוק ורחב כמה ואמרינן בגמרא דמיא [לא] מבטלי מחיצאתה וכו' וי"ל דמכל מקום בע[ינ]ן מחיצות הנ[כ]רות שהעומד בתוכו יהא רואה עצמו בתוך מחיצות, שאם לא כן אין לך רשות הרבים בעולם שהרי מחיצות הים מקיפות העולם כולו וכו' ומורי הרב ז"ל תירץ שלא אמרו דיותר מבית סאתים אע"פ שלא הוקף לדירה שהוא רה"י אלא היכא דחזי לדירה וכו' מה שאין כן בים דלא חזי לדיורים כלל".

ומכל דבריהם מבואר שהטעם שאין מחיצות לים אינו משהו שבא מכח השם ים שלו, וא"כ כל הדין כרמלית המיוחד שלו הוא במה שאינו רה"ר, וכריהטת המשנה וכן משמע בגר"א הנ"ל.

והנה מצינו עוד טעם בראשונים שהים אינו רה"י משום דהמים הם כקרקע עבה וז"ל הרשב"א בעבוה"ק [ש"ג א] "מקום קיבוץ מים שברשות הרבים אם יש בעומקן עשרה ורחבן ארבעה נדון משום כרמלית וכן הנהרות והימים ואף על פי שיש בעומקן עשרה ורחבן ארבעה אינן חולקין רשות לעצמן להיות כרשות היחיד אלא רואין את המים שבהן כקרקע עבה שאין רגל הרבים מצויה שם", והנה מתחילה העמיד שאינם רה"ר, ואח"כ נראה שבא לבאר מ"ט אינם רה"י ונתן טעם משום שרואין אותם כקרקע עבה, וכ"כ המאירי ח: שאגם "רה"י אינו שכל שהוא מלא מים כקרקע עבה הוא".

והא דלא אמרינן דמים לא מבטלי מחיצתא המשיך הרשב"א שם "במה דברים אמורים במים המכונסין שברשות הרבים שאין המחיצות ניכרות, אבל בור עמוק עשרה ורחב ארבעה אף על פי שהוא מלא מים רשות היחיד הוא, שאין המים מבטלין המחיצות" ודבריו מבוארים דדווקא בבור אמרינן שמים לא מבטלי מחיצתא משום דהמחיצות ניכרות, וכ"כ המאירי שם וסיים "שהאגם הוא כימים ונהרות שגופן כרמלית ומי הכרמלית צפין על כל עומק שבה" ועוד כ' בדף ק: "אבל רה"י אינו שלא אמרו שאין מים מבטלים מחיצות אלא בבור שהביאו מים לתוכו ושמחיצותיו ניכרות אבל האגם דינו כימים ונהרות".

ומדברי המאירי משמע שהחילוק בין מחיצות ניכרות לאינם ניכרות שבאינם ניכרות יש בכח המים להעמיד שמעיקרא נדון מקום זה ככרמלית ולא לראות כאן עומק כלל, אבל בניכרות אדרבה על כרחינו יש כאן מחיצות ואין המים מבטלין אותן.

ובשיטה זו יש מקום לומר שהחסרון ברה"י הוא תוכן מיוחד בשם 'ים' וכשיש מחיצות ניכרות המחיצות מבטלות מהמים שם זה.

**ד']** נתבאר בעז"ה ש'ים' הוא שם רשות בפנ"ע שדינו ככרמלית, ויסוד דבר זה נראה דמים יש להם ג"כ כח להיות בכלל המקום ולא רק דבר המשתמש במקום, ולכן כשבאים לדון את המקום דנים אותו כמקום של מים, ודו"ק.

ויש כאן המקום לברר בעניין זה שני חלקים, הא' כח המים להיות נדונים כרשות בפנ"ע, וזה יתברר בעז"ה בסימנים הבאים. הב' את האופן שבו מגדירים את ה'רשות' במים, וזה החילי בעזרת החונן לאדם דעת.

##### גדר הרשות במים

נחלקו בגמ' אם כרמלית משפת מיא משחינן או מארעא משחינן.

והנה במ"ד כרמלית משפת מיא משחינן יל"ד אם הוא דין תורה או שהוא רק בגזירת חכמים של כרמלית, ועוד יש לדקדק אם מה שמשפת מיא משחינן הוא משום דבכה"ג דנים שהמים מבטלי מחיצתא, ונראה דשני דברים אלו מתבררים כאחד.

**א']** מצינו בראשונים שהשתמשו בדין משפת מיא משחינן לבטל מחיצות, ושראו בזה סתירה לדין מיא לא מבטלי מחיצתא והוצרכו לחלק ביניהם, ומדבריהם יש ללמוד שני דברים, הא' ששני סוגיות אלו ענין א'. והב' שמשפת מיא משחינן הוא דין תורה דאל"כ בזה חלוקים שני הסוגיות.

**א'** בפי' קדמון על הרמב"ם [פי"ד הכ"ג] מצינו דברים מפורשים וז"ל "ויש לשאול ולומר היאך אמר הנה שמודדין הבור שיש בו מים מקרקעיתו לא משטח המים ולמעלה אמר [באויר] הכרמלית שכל המים שבים כקרקע עבה ואין מודדין הגובה אלא מעל פני המים, והתשובה שהים אין לו מחיצות שיאמר שיבטלם המים או לא יבטלם אבל הבור הואיל ויש לו מחיצות לא יבטלו המים את המחיצות".

והנה דבריו מבוארים שבעצם דין מיא לא מבטלי מחיצתא ודינא דמשפת מיא משחינן הם שני דינים הפכיים, וחילק בין מקום שיש מחיצות שמים לא מבטלי מחיצתא לבין מקום שאין מחיצות שמים ארעא סמיכתא, ועוד נוסיף בדבריו ביאור בעז"ה.

**ב'** בדברי הרשב"א והמאירי מצינו שפירשו שהטעם שמקום קיבוץ מים ואגם אינם רה"י אע"פ שעמוקים י' ורחבים ד' הוא משום שדנים את המים כקרקע עבה [דהיינו משפת מיא משחינן, כמבואר בגמ' וכך לשון הרשב"א בש"ד ו] וז"ל הרשב"א בעבוה"ק [ש"ג א] "מקום קיבוץ מים שברשות הרבים אם יש בעומקן עשרה ורחבן ארבעה נדון משום כרמלית וכן הנהרות והימים ואף על פי שיש בעומקן עשרה ורחבן ארבעה אינן חולקין רשות לעצמן להיות כרשות היחיד אלא רואין את המים שבהן כקרקע עבה שאין רגל הרבים מצויה שם", וכ"כ המאירי ח: שאגם "רה"י אינו שכל שהוא מלא מים כקרקע עבה הוא".

וכן מבואר בדבריהם שנתקשו מדין מים לא מבטלי מחיצתא וחילקו בין מחיצות ניכרות לאינן ניכרות [והוא כעין חילוק הפי' קדמון] וז"ל הרשב"א בעבוה"ק שם "במה דברים אמורים במים המכונסין שברשות הרבים שאין המחיצות ניכרות, אבל בור עמוק עשרה ורחב ארבעה אף על פי שהוא מלא מים רשות היחיד הוא, שאין המים מבטלין המחיצות. ואם היה מלא פירות טבלים, הרי הוא כמלא עפר או צרורות וחזר להיות כרשות שהוא בתוכו, וכמו שביארנו למעלה", וכ"כ המאירי [ח:] וז"ל "אף על פי שביארנו באגם שאינו רה"י בבור שמחיצותיו ניכרות ברה"ר אפי' מלא מים רה"י הוא ואין המים מבטלים שם מחיצה ממנו וכמו שיתבאר בפ' הזורק שהאגם הוא כימים ונהרות שגופן כרמלית ומי הכרמלית צפין על כל עומק שבה אבל בור ברה"ר שהוא ביבשה אינו כן".

**ג'** עוד מפורש מצינו בריטב"א שהוצרך להאריך לפרש הטעם שמשפת מיא משחינן אע"פ שמיא לא מבטלי מחיצתא, מיהו תירוצו שם צריך ביאור ונאריך בדבריו בסמוך בעז"ה.

**ד'** ועיקר הדבר שמשפת מיא משחינן מהני מהתורה לבטל מחיצות מצינו עוד בדברי חכמי לוניל והר"ן, דהנה איתא בגמ' ק. דלר"ש בור בים הוי רה"י, והראב"ד [בהשגות פי"ד ה"ו] ועמו הרבה ראשונים [הרשב"א והריטב"א והר"ן בדף ק. והמאירי ח: וחכמי לוניל בתשובתם לרמב"ם הועתקו במגדול עוז בפי"ד] הבינו שרבנן חולקים על זה משום דמי הים צפים על הבור ומצינו מבואר בתשובת חכמי לוניל לרמב"ם שביארו יותר וז"ל "בבור שבים מיירי הואיל והמים צפין על גביו דקסבר משפת מיא משחינן ומיא ארעא סמיכתא היא" וכ"כ הר"ן בחידושיו, ולמדנו שסברא זו מהני מהתורה ומהני לבטל המחיצות וממילא משמע שסברא זו היא מענין מיא מבטלי מחיצתא.

**ודע** שהמתבונן בראשונים יראה שנחלקו הראשונים אם ב'ים' מים מבטלי מחיצתא, דלשיטת הרשב"א והמאירי והפי' קדמון ב'ים' מים מבטלי מחיצתא, ולשיטת הריטב"א והיראים אפילו ב'ים' מים לא מבטלי מחיצתא.

**ב']** כהקדמה להמשך הדברים ראוי לברר כאן גדר מה שנתחדש דמים לא מבטלי מחיצתא.

איתא בגמ' ק. "אמר אביי בור ברשות הרבים עמוקה עשרה ורחבה ארבעה מלאה מים וזרק לתוכה חייב מלאה פירות וזרק לתוכה פטור מאי טעמא מים לא מבטלי מחיצתא פירות מבטלי מחיצתא" ומבואר דאפילו פירות מבטלי מחיצאתא אבל מים לא מבטלי, ויש לדקדק בטעם החילוק שביניהם.

והמ"מ [פי"ד הכ"ג] כ' "וחלוק המים והפירות נראה שה"ה בכל דבר שאדם מסתכל ורואה בתוכו דינו כמים והם הדברים הלחים הרבה והדברים היבשים דינן כפירות. והטעם בזה לפי שאין המחיצות ניכרות" ומשמע דדעתו דאפילו דברים קשים אם הם שקופים כזכוכיות אינם מבטלים המחיצות ואם הם דברים נוזלים אבל א"א לראות דרכם כגון שהוא יין סמיך מאוד הוא מבטל המחיצות, וכך נראה שהבין ופסק המג"א בסי' שמה סק"י.

מיהו במאירי מפורש דהטעם "שאין המים מבטלין מחיצות הואיל וקצת דברים משתקעין במים" ועוד כ' שם "לענין רה"י כל שהוא מעכב העמדת הדבר בתוכו בטול מחיצות היא ומים מיהא הרי רוב דברים מישתקעין ויורדין עד קרקעיתם", וכ"כ בעירובין כד:.

םםוכך מבואר ברי"ד בפסקיו וז"ל "פי' שחפץ שוקע לתוכן ויורד למטה ושוקע וכאילו היתה ריקנית דמיא" [ויותר מזה חידש בתוספותיו "ומים נמי לאביי דלא מבטלי מחיצתא דוקא בדבר השוקע לתוכן אבל דבר הצף עליהן מבטל מחיצתא דומיא דפירות"]

וקצת נראה דזה דעת הרשב"א בעבוה"ק שכ' "פירות מתוקנין שאפשר לטלטלן הרי הן כמים כיון שאפשר לפנותו" ומדדימה פירות מתוקנים למים נראה שהטעם כי עדיין ראוי להשתמש שם.

וע"ע בריטב"א שכ' "דלענין שבת בעינן היכר מחיצות וכו' והכא כיון שמלמטה פירות ואין העומק ניכר הרי אין כאן היכר מחיצות, משא"כ במים שאפי' הן עכורים לא מבטלי היכר מחיצות"- ויל"ע אם כוונתו כהמ"מ ורק פי' דבמים אפילו עכורים סו"ס אפשר לראות קצת, או שכוונתו להיפך דבא לאפוקי מהמ"מ ולבאר כהמאירי שניכרות הכוונה בהשתמשות שלהם, וצ"ע.

**ג']** ועכשיו נבוא לדקדק בגדר הדין של משפת מיא משחינן, אם הכוונה שכל הכרמלית מתחילה משפת מיא או לאידך גיסא שגם שפת מיא מכלל הכרמלית וממילא גם ממנה יש למדוד את הי' טפחים.

ועוד יש לדקדק מהו שורש הנדון אם לדון שמארעא משחינן או משפת מיא משחינן, דיתכן להבין דשורש הנדון אם המים יכולים להיחשב כמקום תשמיש, ולפי"ז נראה דלכו"ע בעצם שגם מארעא משחינן אלא שס"ל לר"ח דמ"מ גם משפת מיא משחינן דאף המים חשובים כקרקע הרשות דהרי הם ראויים להשתמש על גבם.

ויתכן להיפך דאדרבה דלכו"ע המים חשובים מצד עצמם כרשות מכח מה שראויים להשתמש על גבם, וכל הנדון הוא אם מצד הקרקע יש כאן רשות דאם מצד הקרקע היא חשובה כרשות ממילא המים כבר נחשבים כנמצאים ע"ג מקום וכשהם למעלה מי' הוו מקום פטור, ואם הקרקע התבטלה א"כ ממילא עיקר הרשות מתחילה מהמים, ולפי"ז שורש הנדון אם הקרקע נחשבת כמקום.

ודו"ק דלכאורה הספק הא' תלוי בספק השני.

**ד']** ובהכרע נדון זה יש משמעויות הפוכות.

**א'** ביראים [רעד] מבואר דהטעם שים הוי כרמלית ולא רה"ר [שהרי הספינות הולכות שם] הוא מכיון שאין המים מבטלי מחיצתא וא"כ המקום של הרשות הוא קרקעית הים ואינו ראוי להילוך מפני המים, ולמדנו דס"ל שעיקר המקום הוא למטה, וא"כ לדבריו מה שקי"ל דמארעא משחינן היינו שגם שפת הים בכלל הכרמלית וגם ממנה ניתן למדוד.

ולגבי החקירה הב' ממילא דבריו נוטים לדרך הא'.

**ב'** בריטב"א מבואר שהטעם שמשפת מיא משחינן הוא משום שהספינות הולכות על גבי ה'ים' ומבואר מכל דבריו דהיינו דרק שם הוא הכרמלית, ולמדנו מדבריו היפך היראים בגדר המשפת מיא.

ולגבי החקירה הב' דבריו צריכים תלמוד דמצד א' משמע דעיקר מה שנתחדש במשפת מיא היינו שהמים הם המקום תשמיש מכח הספינות וכהדרך הא', ומאידך גיסא מכל דבריו מבואר דהוא משום שקרקעית הים אינה ראויה לתשמיש, והיינו כהדרך הב', וצ"ב.

**ג'** ומדברי הראשונים שדימו את הסוגיא לדין ביטול מחיצה ומשמעות דבריהם שארעא סמיכתא היא הפך דין מיא לא מבטלי מחיצתא [כמו שנתבאר בעזהי"ת באות א'] א"כ מוכח דהנדון מצד ביטול המקום של הקרקע שזה וודאי הנדון במיא לא מבטלי מחיצתא וכמו שנתברר לעיל באות ב' בעזהי"ת דהטעם שם הוא משום דניתן להשתמש בהם או שהמחיצות נראות בהם.

וממילא לגבי החקירה הא' נראה מדבריהם דעיקר המקום הוא למעלה בשפת מיא.

**ד'** וכשנבוא לדון בדבר מגמ' ומסברא, באמת נראה שמעיקר הגמ' מוכח דלא כהדרך הא' שהנדון אם המים נחשבים למקום תשמיש דהרי בגמ' מבואר טעמו של רב חסדא משום דמיא ארעא סמיכתא, ומשמעות ארעא סמיכתא אינה על שפת המים אלא על כל עומק המים, וכך מבואר ברמב"ם בפי"ד משבת ה"ה וז"ל "כל העומק המלא מים הרי הוא כקרקע עבה" וכך בעלמא משמשת לשון זו עי' גיטין ח. בדין ספינה שבנהר שהמים אינם מפסיקים בין הקרקע למים.

ומ"מ באמת נראה שגם הצד השני שכתבתי שם אינו נראה כלל, דלא משמע שהנדון אם הקרקע בטילה וכתוצאה מכך ניתן לדון את המים אלא משמע שהוא דבר א' שעצם הדבר שדנים את המים כארעא סמיכתא הוא עצמו סיבה לדון את הרשות מעל גבי המים.

ועוד שעצם הדברים אינם מיושבים דבשלמא להשיטות שגג הבולט אינו כרמלית א"כ יתכן לומר שמה שהקרקע חשובה לרשות היא עצמה סיבה לבטל מהמים שם כרמלית דכבר גבוהים י', מיהו להשיטות שדינו ככרמלית מאי אכפ"ל בדין הקרקע.

**ה']** והנראה בזה בעזהי"ת, דבאמת במים א"א לדון כלל מאותו טעם שבו דנים בחפצים אחרים, דאינם יכולים להיחשב רשות בזכות עצמם [מסתבר דהטעם מצד מה שהם נוזליים] אין הנדון במים כבשאר חפצים, דבהם דנים על החפצים מצד עצמם ובזה מים לא יכולים להיחשב כרשות כלל כיון שהם נוזליים ואינם ראויים כ"כ להחזיק חפצים, וכן אינם יכולים לבטל את הרשות שנמצאים בתוכה כיון שאינם מבטלים את המקום מלהשתמש בו וכן המחיצות נראות דרכם.

אלא עיקר הנדון במים מצד שהמים חשובים כהתפשטות של הקרקע עצמה, ויסוד הדבר הוא מכח מה שמוכח בסוגיות של רקק מים ואמת המים שהמים חולקים מקום לעצמם וגוף המקום מתפעל מהם ונראה דהיינו משום דתכונת המים להתמזג במקום ולהיות חלק ממנו וכשם שהמקום יש בו קרקע ואויר יש בו מים.

והנה באופן שבו דנים את היחס של המים לקרקע ניתן לדון בשני אופנים, הא' ניתן לראות שהקרקע עצמה נגמרת בקרקעית הים והמים על גביהם כגוף בפנ"ע על גביהם וממילא בכדי לדון את הרשות על המים צריכים שבכח המים מצד עצמם להיות רשות וזה אי אפשר להם וכמו שהקדמנו.

והב' ניתן לדון לאידך גיסא שהמים מתווספים על הקרקע ונעשים כחלק ממנה ודנים שהקרקע לא הסתיימה עד שפת הים דכל המים הם עובי של הקרקע ומקום ההשתמשות של הקרקע מתחילתו ומעיקרו הוא ע"ג המים ונדון כמשתמש בקרקע ממש, ובכה"ג המים יכולים להיחשב כרשות כיון שאי"ז מכח עצמם אלא מכח התחברותם לקרקע, וזה טעם מ"ד משפת מיא משחינן.

**ו']** ועכשיו נבאר את חילוקי הראשונים בדין זה שהובאו לעיל באות א'.

מצינו שהראשונים נתקשו בחילוק בין דינא דמשפת מיא משחינן לדינא דמיא לא מבטלי מחיצתא וכמו שנתבאר לעיל באות א', ומצינו בדבריהם כמה חלוקים בזה, הא' שיטת הרשב"א והמאירי דיש הפרש בין מחיצות ניכרות לאינן ניכרות והטעם צ"ב. הב' שיטת הפי' קדמון דיש הפרש בין כשיש מחיצות לאין מחיצות, וריהטת דבריו משמע דכשאין מחיצות באמת מים מבטלי מחיצתא וזהו דינא דמשפת מיא משחינן. הג' שיטת הריטב"א, וכוונת חילוקו צ"ב ונבאר דבריו בעז"ה בסמוך.

ובעיקר דבר זה צ"ב שיטת היראים שנקט שגם ב'ים' מיא לא מבטלי מחיצתא ומשמע דס"ל דארעא סמיכתא אינו מענין ביטול מחיצות כלל או דעכ"פ שכל דין ארעא סמיכתא הוא מדרבנן.

ונראה דיסוד כל החילוקים מתבארים בביאור דברי הריטב"א וז"ל "כרמלית משפת מיא משחינן. פירוש דאפי' אאביי ואידך דאמרי לעיל דמיא לא מבטלי מחיצאתא, הכא גבי כרמלית הכין רבנן שנעשה מגוף המים כאילו הן ארעא סמיכתא וספינות הולכות שם ונדון אותו ככרמלית דכולה (כ)כרמלית דרבנן הוא והם דנ(ן)[ו] בנהר ובים שיהא נדון ככרמלית למעלה בשפת מיא, אבל ברשות היחי' דאורייתא מודו רב חסדא ורבה בר רב הונא דמיא לא מבטלי רה"י שעיקר תשמישו במחיצותיו, וגם כאן אילו היינו אומרים כי קרקעו של ים או נהר הוא הנדון ככרמלית לא היו המים מבטלים מחיצותיו, אבל אנו שפת הים או הנהר עשוי ככרמלית כאילו הוא קרקע עולם"

ודבריו צ"ב דהנה הרכיב בדבריו שני חילוקים הא' שכרמלית הוא דרבנן ורה"י הוא דאורייתא. והב' שכרמלית עיקר תשמישה למעלה ורה"י עיקר תשמישה בקרקע שבתוך המחיצות. וצ"ב.

ועוד צ"ב מה עיקר הנדון במים דמצד א' משמע שכיון שהספינות הולכות למעלה הוי כרמלית בשפת מיא וא"כ משמע שחיפשנו ששפת מיא יהיו ראויים לתשמיש, ומאידך בדבריו מבואר דמה שהמקום למטה ראוי לתשמיש הוא סיבה לבטל את שפת מיא.

והנראה בכ"ז בעז"ה, דיסוד דבריו דבשביל לדון את המים כארעא סמיכתא וכמו שנתבאר דהיינו שנדונים כחלק מהקרקע בשביל כך בעינן שבאמת עיקר התשמיש שבקרקע הוא ע"ג המים דנמצא דהמים מצורפים לקרקע והתשמיש במקום מתקיים בשפת המים אבל אם הקרקע הייתה מעמידה את שימושיה על גבה ממש ממילא המים היו נחשבים כנמצאים במקום ולא היו מצטרפים לקרקע, ועיקר חילוקו בין רה"י דלעולם עיקר תשמישיה בתוכה כיון שהיא דאורייתא וגדריה קבועים ואין בהם שינוי מכח המים, ומשא"כ כרמלית דרבנן תלוי בתקנ"ח היאך העמידו את תקנתם.

ומעתה נראה שהיסוד העולה מהריטב"א הוא היסוד לכל חילוקי הראשונים, דמה שחילק הרשב"א בין מחיצות ניכרות לאינן ניכרות כוונתו דבניכרות הרי המחיצות מגדירות על כרחינו שהמקום תשמיש הוא בקרקע ואין המים נדונים כקרקע, אבל באגם וים כיון שאין המחיצות ניכרות אינם מכריחות לדון את המקום בתוכן אלא אדרבה דנים מעיקרא את המים לקרקע עבה ואין המחיצות כלום.

וכיוצ"ב כוונת הפירוש קדמון.

**ז']** ועדיין נותר לנו לברר בגדר משפת מיא משחינן אם הפשט ששפת המים הוא המקום לכל דבר וענין, או לא, ונפק"מ כגון מחיצה שמגיעה עד המים אם היא חשובה מחיצה תלויה, וכן אם היראים שנקט דים חשוב לכרמלית כיון שמים לא מבטלי מחיצתא אם הוא חולק על כל הראשונים הנ"ל דס"ל דבמשפת מיא משחינן בעצם נתחדש ביטול המקום דלמטה.

והנראה בעזהי"ת דכח המים להחשב כרשות אינו מכח עצמם אלא מכח הקרקע א"כ נראה דלעולם עיקר הרשות בעצם הוא הקרקע והמים לעולם כתוספת אלא שנדונים כארעא סמיכתא לענין שהם מכלל הקרקע אבל אין זה אומר כלל שעדיין עיקר המקום הוא הקרקע שנדון את המקום כאינו ראוי להילוך וכן שמחיצות יהיו צריכות להגיע עד הקרקעית של הים, ודו"ק.

### סימן כג'- דין רקק מים ברה"ר.

שבת ק: מתני' "אם היה רקק מים וכו'" וכל הסוגיא ע"ז, וע"ע שבת ח:

#### מראי מקומות

**אם היה רקק מים וכו' חייב** מבואר שדין הרקק כשמהלכין בו כרה"ר, ויל"ע אם דין זה נוהג בכל גומא ואפילו בלי מים, ועי' ב'שיטה לר"ן' בדף ח: שחילק דדוקא במים כיון שעבידי אינשי לאקרורי וע"ע בדבריו כאן שנראה שנקט דאה"נ אם תהיה גומא ארוכה דינא הכי.

וע"ע תוי"ט שחילק בין חריץ שכתליו משופעים כתל המתלקט לבור.

- והנה בעיקר דין זה יש לחקור אם הוא מכח הילוך הרבים שהולכים בו או שלהיפך בעצם מצד עצמו נחשב כחלק מרה"ר אלא שאם לא היה ראוי להילוך הרבים מצד זה היה פוקע מדין רה"ר.

ועי' היטב במחלוקת בעה"מ והראב"ד [בכתוב שם] בעירובין פז דנראה שנחלקו בזה, ולשון בעה"מ שם הוא לשון רש"י שם, וע"ע בריטב"א כאן שפי' דהילוך הרבים משוי ליה דין רה"ר.

ולכאורה נפק"מ בזה בדין רקק מים בכרמלית, ועי' בזה ברשב"א בעבוה"ק ש"ג אות ו' דנדון כהכרמלית שהוא בה.

**רב אשי אמר וכו'** דע דגירסת ר"ח והרמב"ם והמאירי והרי"ד והראבי"ה [רא] והריטב"א וה'שיטה לר"ן' הוא ד' טפחים, וברש"י לפנינו הגי' 'אמות' ועי' בעוז והדר שהביאו שיש כת"י ברש"י שגורסים טפחים.

**ודע** שאין להוכיח ממה שכ' רש"י שעוברים בתוכה דהגי' 'אמות' דבמאירי ובריטב"א ורי"ד ג"כ פי' כרש"י וגרסו טפחים.

- בעיקר דברי רב אשי רש"י ושא"ר פי' דהחידוש שהוי רה"ר וכ"מ מגודא דגמלא וכ"מ ברמב"ם ב'יד' [פי"ד כד], מיהו הרמב"ם בפיהמ"ש פי' דהחידוש הוא דבגבוה י' אינו רה"ר אע"ג דפסעי עליה, וצ"ע.

**אגודא דגמלא** עי' ריטב"א ו'שיטה לר"ן' דאיירי ברחב שש עשרה אמה ולכן הוי רה"ר.

- ובעיקר הכוונה גודא דגמלא עי' רש"י ומאירי שהוא דף המובדל וצ"ב כוונתם, ועי' ריטב"א ו'שיטה לר"ן' דאיירי שאינו מחובר טוב ולכן אנשים לא רוצים לדרוס עליו.

**שהרי רבים בוקעין בו** עי' בריטב"א דמשמע דמהני רק מחמת שהוא בתוך רה"ר.

#### חבורות

##### #ברור גדר דין רקק מים ברה"ר

תנן במתני' "אם היה רקק מים ורשות הרבים מהלכת בו הזורק לתוכו ארבע אמות חייב וכמה הוא רקק מים פחות מעשרה טפחים" ויש לדקדק בגדר דין זה שברקק פחות מי' הוי רה"ר.

**א']** ברש"י בעירובין פז. כ' "שאין מים נעשין רשות לעצמן בפחות מעומק עשרה ברוחב ארבעה" וכ"כ בבעה"מ ובר' יהונתן שם, וכיוצ"ב כ' המאירי ששיעור כרמלית של מים הוא גובה י' ואינו ככרמלית דעלמא ששיעורה בגובה ג' ועוד כ' וז"ל "וכל שאין בה כשיעור זה אינה חולקת רשות לעצמה אלא הרי היא בטלה אצל מקומה לידון כמקומה ר"ל שאם היא ברה"ר נידונת כרה"ר", וכן מבואר ברש"י בעירובין כד: "עומקו של סתם מים לבטל מקומו מדין קרקע עשרה טפחים, כדאמרינן במסכת שבת ואם היה רקק מים וכו' כמה רקק מים פחות מעשרה טפחים", ודבריו מבוארים שמים פחותים מי' אינם מבטלים מהמקום דין קרקע, וכיוצ"ב מבואר ברשב"א בחי' שם ובעבוה"ק שאין מים פחותים מי' חולקים מקום בשום מקום.

**ב']** מיהו הראב"ד בכתוב שם השיג על הבעה"מ שם "אין דינם כרשות הרבים אלא אם כן רשות הרבים עוברת בתוכן דהלוך על ידי הדחק שמיה הלוך. אבל בלא הלוך כרמלית הם" ומשמע דס"ל דבעצם מים גם פחותים מי' כבר דינם מצד עצמם להיות כרמלית אלא שהילוך הרבים משוי ליה לרה"ר.

וכך מבואר בריטב"א בשבת ק: וז"ל "דכיון דבעלמא דינו ככרמלית אתי הילוך על ידי הדחק דרבים ומשוי לה רה"ר", וכיוצ"ב מצינו ברי"ד בשבת דף ח. בדין עמוד ט' שרבים מכתפין עליו [שפשטות הדברים הוא דין א' שהרי בדין גומא ט' באו לדמותה לרקק ולמדו משם דבעינן דווקא הילוך ולא תשמיש] וז"ל "עמוד תשעה דלא הוי אלא כרמלית אתי כיתוף הרבים ומבטלו מתורת כרמלית".

וע"ע בב"י בסי' שנח שנראה דהרא"ש חולק על היסוד של רש"י שמים פחות מי' אינם חולקים מקום.

**ג']** והנה נתברר בעז"ה דנחלקו הראשונים בגדר הדין של רקק, דלשיטת הראב"ד והריטב"א [והרי"ד] הוא מצד עצמו כרמלית ומכח שימוש הרבים מתבטל ממנו התורת כרמלית, ומאידך שיטת רש"י ובעה"מ ור' יהונתן והרשב"א והמאירי דאדרבה מעיקר מציאות הרקק אין בו סיבה ליחלק להיות כרמלית כיון שהוא ראוי להילוך.

והנה במתני' תנן שרה"ר מהלכת בו ובפשטות הכוונה שבפועל יש כאן הילוך של רבים, וכ"נ שפי' הרמב"ם בפיהמ"ש וז"ל "וענין אמרו רשות הרבים מהלכת בתוכו שבני אדם עוברים בו", וכ"נ מדבריו ב'יד' [פי"ד הכ"ד] "רקק מים שהוא עובר ברשות הרבים ורבים מהלכין בו".

ונראה שיש לדון כאן מכמה פנים.

**א'-** תחילה יש לדון אם הכוונה הילוך בפועל, דהנה רש"י בדף ח: פי' בכוונת המשנה "לאשמועינן דבעינן שיהא צורך לרבים" והיינו שהרקק נמצא באופן שיש בו צורך לרבים, [וכמו בעמוד גבוה ט' וגומא עמוקה ט' לשון רש"י שם בכל הסוגיא שהוא צורך לרבים ושם דעת הרבה ראשונים של"צ שיהיה שימוש בפועל] ולא שצריכים לראות שבפועל הולכים בו.

**ב'-** עוד יש לדון על עיקר כוונת המשנה דיתכן שאין הכוונה כלל לומר איזה תוספת מיוחדת לכאן אלא להעמיד שהיא נמצאת ברה"ר באופן שהיא במקום הילוך של הרבים ואז ממילא אנו דנים שהיא חלק ממקום ההילוך כיון שהיא ראויה לכך ע"י הדחק ולכן אינה חולקת מקום.

ונראה דיש ללמוד כן מהרשב"א בעבוה"ק שכ' בדין אמת המים שאם היא עוברת ברה"ר היא רה"ר בלי להתנות דדווקא אם בני רה"ר הולכים בו.

**ג'** ועוד נראה שיתכן שכוונת המשנה להגדיר את הרקק כמקום שראוי להילוך דזהו הטעם שאינו חולק מקום וכך משמע בדברי ר' יהונתן והמאירי נראה שפירשו שעיקר כוונת המשנה להגדיר את השיעור של המים דמים בשיעור כזה שרה"ר מהלכת בו אינם כרמלית ואם הם עמוקים י' שכבר אינם ראויים להילוך הוו כרמלית וז"ל "שהים מתוך שאין דרך בני אדם לילך שם כרמלית הוא היה רקק מים ורה"ר מהלכת בו ר"ל שאינו ים אלא מים שאפשר לעבור בהם ברגליו והוא ברה"ר ובני רה"ר מהלכים בו לפעמים על ידי הדחק ואין בו עשרה טפחים הרי זה רה"ר".

**ד']** ונראה דנפק"מ בפלוגתא זו בדין רקק מים שבכרמלית, דהרשב"א בעבוה"ק [ש"ג ו', והביאו המאירי בעירובין פז] נקט שרקק אינו חולק מקום גם בכרמלית ודינו ככרמלית א', ונפק"מ שיש לו דין כרמלית אפילו שאינו רחב ד', וכן נפק"מ שהאגפים שלו כשהם פחות מד' אינם נעשים מקום פטור.

ונראה דלשיטת הראב"ד שרק מכח הרבים מהלכים בו אינו חולק מקום א"כ כאן יחלוק מקום [מיהו יש לדון מטעם מצא מין את מינו ואכ"מ].

**ה']** הדין במים עמוקים י' ואינם רחבים ד'.

נתברר שנחלקו הראשונים אם בכדי שהמים יחלקו מקום ברה"ר בעינן בדווקא גובה י' או אפילו מים פחותים מי' כבר חולקים מקום ורק הילוך הרבים יכול לאשווי רה"ר.

ומצינו עוד מחלוקת מענין זה אם מים שאינם רחבים ד' חולקים מקום ברה"ר [דברה"י מבואר בעירובין פז בברייתא דבעינן רוחב ד'].

דעת הרמב"ם בפיהמ"ש דזה חידוש הגמ' דהוי כרמלית וז"ל "אבל אם היה זה הרקק גבוה עשרה טפחים ואפילו היה ברחבו פחות מארבעה טפחים שאפשר לבני אדם לעבור בו בקלות אינו נחשב כרשות הרבים".

וכן נראה להדיא ברשב"א בעבוה"ק שבדין רה"י כ' שאינה חולקת רשות לעצמה אם "אין באמה כשיעור כיצד שאינה עמוקה עשרה או עמוקה עשרה ואין ברחבה ארבעה", ומאידך ברה"ר בכל החילוקים חילק בין עמוקה י' ללא עמוקה י', ועוד שבסימטא כ' להדיא שאם עמוקה י' ואינה רחבה ד' הוי מקו"פ.

מיהו מאידך בר' יהונתן מפורש דהוי כרה"ר וז"ל "אבל בפחות מעומק י' או אפי' עומק י' כיון שאין ברחבה ד' אם עוברת ברה"ר דין רה"ר יש להם" וכ"כ המאירי וז"ל "וכל שאין בה כשיעור זה אינה חולקת רשות לעצמה אלא הרי היא בטלה אצל מקומה לידון כמקומה ר"ל שאם היא ברה"ר נידונת כרה"ר ואם היא ברה"י נידונת כרה"י", וכך וודאי משמעות רש"י ובעה"מ שכתבו וז"ל "שאין מים נעשין רשות לעצמן בפחות מעומק עשרה ברוחב ארבעה ואם עוברת ברשות הרבים הויין רשות הרבים" וכך הביאו הב"י והב"ח את רש"י וכ"פ הלבוש, ועי' שעה"צ שתמה על דבריהם ודחק את דברי רש"י.

ויל"ד מה שורש מחלוקתם, ויתכן שנחלקו אם עצם הדבר שלא דרסי שם מפקיע ממנו שם רה"ר או רק מה שיש לו 'שם' חדש בפנ"ע.

ויתכן שלכו"ע צריכים שם חדש ונחלקו אם מקו"פ נחשב כרשות.

**ודע** שנראה דאין שייכות בין הנידונים, דאפילו להשיטות דבעינן י' לחלוק מקום לא יצטרכו ד' דדווקא י' בעינן שלא יהיה ראוי להילוך, וכן להיפך אפילו אם לא בעינן י' היינו ככרמלית דעלמא אבל ד' יצטרכו.

### סימן כד'- שיעור המים לחלוק רשות לעצמן.

שבת ק: מתני' "וכמה הוא רקק מים פחות מעשרה", ועירובין פז. מתני' "אמת המים" ובגמ' עד "ורוחבה ד'", ועירובין יב "תנו רבנן לשון ים וכו" עד "דאית ליה גידודי"

#### מראי מקומות

בדין מים שחולקים רשות לעצמן מצינו ג' סוגיות, הא' ברה"ר וזהו מתני' דרקק מים. והב' והג' ברה"י וזהו דינא דאמת המים בעירובין פז ודין לשון ים בעירובין יב.

וע"ע בעירובין כד: ברש"י ושא"ר.

**א'] גדר השיעור של עומק י' ורוחב ד' ברה"ר** עי' ברמב"ם בפיהמ"ש ובריטב"א שהוא שיעור להיות רשות לעצמו.

ומאידך עי' בר' יהונתן ובמאירי בשבת ק: ובמאירי שבת ו. וברשב"א בעבוה"ק דמשמע שהוא שיעור שנמנע דריסת הרגל, וא"כ נראה לכאורה שהוא דין ברה"ר.

מיהו עי' היטב ברש"י ובעה"מ ור' יהונתן ומאירי בעירובין פז. שהוא דין בעיקר כח המים וע"ע היטב ברש"י בעירובין כד: ועי' היטב במאירי שם שפירש הטעם שבמים הכרמלית צריכה עומק י' הוא מכח דריסת הרגל.

ולכאורה משמע דדעתם דכרמלית ד'ים' צריכה מים בגובה י', מיהו דע שהרמב"ם בתשובה [שי] נקט שמקומות בנהרות ובימים שאינם גבוהים י' ג"כ חשובים כרמלית [ובדפוס המכון נוסף בארות וברכות המים].

וע"ע בראב"ד בכתוב שם בעירובין פז שמבואר שהוא נעשה כרמלית בפחות מי' ומאי דבעינן גובה י' ברה"ר הוא כשרבים מהלכים בו, ומאי דבעינן ברה"י הוא להפקיעו מהמחיצות.

- בדין רה"ר אם בעינן רוחב ד', עי' ברמב"ם בפיהמ"ש בשבת שכ' דל"צ רוחב ד' וכ"מ ברשב"א בעבוה"ק ש"ג ו'.

ומאידך גיסא בר' יהונתן והמאירי בעירובין פז. מבואר דבעינן רוחב ד', וכ"מ מרש"י ובעה"מ שם וכך הבינו דבריו הב"י והב"ח בסי' שנו וכ"פ הלבוש שם [מיהו השעה"צ שם דחה דבריהם ודבריו צ"ע]

**ב'] עירובין פז - אמת המים**

**אמת המים שהיא עוברת בחצר אין ממלאין הימנה בשבת** בעיקר דינא דאמת המים שחולקת מקום אפילו ברה"י, עי' ברשב"א בעירובין יב. [ופז] וכן בריטב"א שם שנקטו שבעינן שתהיה דווקא נכנסת ויוצאה ובזה חלוק מלשון ים וכ"כ הראב"ד בהשגות פט"ו הי"ב.

ומאידך גיסא דעת ר' יהונתן פז והמאירי יב שסגי במה שהמים עמוקים י' ומחוברים לאמה וכ"כ הראשונים בדף יב מהראב"ד בחי'.

וע"ע בר' יהונתן והמאירי שטעם אמת המים כיון שהיא באה מכח הנהר שהוא כרמלית.

וע"ע בדין מה שאכתוב בסמוך בדין המחיצות.

**אלא אם כן עשו לה מחיצה גבוה עשרה טפחים בכניסה וביציאה** יש לדקדק בגדר המחיצות ועי' בגמ' דבעינן דווקא גם בכניסה וגם ביציאה, ולמדנו שאין בכל המחיצה לדון כאילו האמה אינה נכנסת ויוצאה, ויל"ד אם תכליתם לבטל את חיבורם לחוץ, או שהם להשלים ארבע מחיצות.

ועי' בט"ז בסי' שנו סק"ד שנקט דהוא לבטל את החיבור עי"ש מה שביאר בזה ודו"ק שדבריו הם גם לשיטות שצריכים נכנסת ויוצאת.

וכיוצ"ב יש לדון במה ששנינו בסוף הסוגיא דמהני כשעבד להו נפקי, ועי"ש בבבעה"מ ובמאירי שהוא השלים לארבע מחיצות.

וע"ע במשנ"ב שנו סק"ט שנקט דחשיב סתימה גמורה ואינה נחשבת כנכנסת ויוצאה ולכן לשיטת הרשב"א סגי בצד א', מיהו באמת דבריו מחודשים, וברשב"א בעבוה"ק כ' גם על נפקי בכניסה וביציאה וכ"נ בדבריו בחי' ובריטב"א.

- ויל"ע הדין כשבתוך האמה היה פס ארבעה והאמה רחבה י' אם מהני אפילו בלי לבוד.

**ג'] עירובין יב - לשון ים**

**לשון ים הנכנס לחצר אין ממלאין הימנו בשבת** ומיירי כשיש פירצה גמורה וכדמסיימת הברייתא, ובגדר הדין עי' היטב בראב"ד בהשגות פט"ו הי"ב, וע"ע ברשב"א בחי' שם ובעבוה"ק ש"א יד, שנחלקו אם דין זה קיים כשהמים נכנסים בפירצת י' אבל אין החצר פרוצה כלל כיון שיש על גבה מחיצה.

- עי' מאירי שביאר גדר החילוק בין אם המים נכנסים בפירצת יותר מי' לאם לא וז"ל "וכל שאינו בדרך זה אין ממלאין ואפי' לא היה הלשון עמוק עשרה ורחב ארבעה שאינו חולק רשות לעצמו והיה לנו לבטלו אצל החצר מ"מ אסור ומפני שאף הלשון נפרץ במלואו לים ואינו מכלל החצר שכל מים הנכנסי' בפרצה היוצא מתורת פתח אין להם דין החצר אלא דין כרמלית עד שימעט הפרצה עד עשר או שיעשה צורת פתח ובפרצת עשר מיהא הואיל ויש בה פס ארבעה או שני משהויין אינו צריך כלום ומותר למלאת וכל שכן לטלטל בחצר הא בפס אחד של משהו לא שאין פס אחד של משהו מתיר בחצר אפי' במים", ודבריו מבוארים בקצרה ברשב"א בחי' עי"ש [ודו"ק שנראה דהראב"ד חולק בזה].

**אלא אם כן יש לו מחיצה גבוה עשרה טפחים** עי' במאירי שני דרכים אם המחיצה היא מחיצה תלויה על רוחב המים או שהיא מחיצה גמורה הממעטת את הפירצה לרוחב י'.

**#לשונות הראשונים**

**לשון המאירי ו.**

"אפילו מים שברה"ר כל שעמוקים עשרה ורחבים ארבעה שבכך הם מונעים את הרגל מלדרוס לשם"

**לשון הרשב"א בעבוה"ק ש"ג א'**

"רקק מים שרשות הרבים מהלכת בו, הרי זה רשות הרבים. ואיזהו רקק מים, כל שאין בעומקו עשרה טפחים. כל שפחות מעשרה טפחים אין רגל הרבים כלה ממנו לא בימות החמה ולא בימות הגשמים, ואף על פי שאין מהלכין בו אלא בדוחק, הלוך על ידי הדחק הלוך הוא כמו שביארנו"

**לשון המאירי בעירובין פז.**

"שכרמלית היא הואיל ויש בעמקו עשרה וברחבו ארבעה שזהו שיעור כרמלית לאמת המים שבשיעור זה נמנע רגל מלדרוס ואף על פי ששיעור כרמלית הוא ארבעה על ארבעה בגובה שלשה ואינו גבוה עשרה באמת המים אינו כן מטעם שכתבנו"

**לשון הרשב"א בעבוה"ק ש"א יד**

"אמת המים העוברת בחצר נכנסת מכאן ויוצאת מכאן ועמוקה עשרה ורחבה ארבעה, אף על פי שהיא חולקת רשות לעצמה ונידונית משום כרמלית ואסור למלאות ממנה לחצר כמו שיתבאר בשער הרשויות לטלטל בחצר מותר, ואף על פי שהאמה שבחצר נפרצה ביותר מעשר למים שחוצה לה לפי שאין החצר כפרוצה במלואה לאמה שהיא כרמלית מפני שעומק עשרה של גדות האמה כמחיצות לחצר ואף על פי שמלאה על כל גדותיה אין המים מבטלין המחיצות.

לא היתה עמוקה עשרה ונפרצה לאמה שחוצה לה ביתר מעשר, אסור לטלטל בחצר מפני שהאמה פרוצה למה שחוצה לה ביתר מעשר וכן החצר פרוצה למקום האסור לה ביתר מעשר, ולפיכך אסור לטלטל אפילו בחצר עד שימעט פתח האמה מעשר או שיעשה גדודין סביב האמה להשלים עומק האמה לעשרה טפחים.

וכן לשון ים שנכנס לחצר אם פרצתו יותר מעשר ואין בעומקו עשרה, אסור למלאות ממנו ואפילו לטלטל בחצר. עשה גדודין סביב הלשון משלושת צדדיו עד שיהא בין קרקעיתו ובין החצר גובה עשרה, מותר לטלטל ואסור למלאות (עד) שעומקו של לשון מצטרף לעשרה. ואם אין בפרצתו יותר מעשר, מותר בין למלאות בין לטלטל מפני שאינו אלא כבור שבחצר"

#### חבורות

##### #ברור גדר שיעור המים לחלוק רשות לעצמן, ברה"ר וברה"י.

**א']** מבואר במשנה ק: דמים ברה"ר שעמוקים י' אינם רה"ר, ולפו"ר נראה דנחלקו הראשונים בטעם הדבר.

דהרמב"ם בפיהמ"ש כ' הטעם "אם היה בגובה הרקק עשרה טפחים או יותר אינו נחשב מרשות הרבים שהרי חלק רשות לעצמו כמו שנתבאר כמה פעמים".

ומאידך ברשב"א ובמאירי ובר"י מלוניל נראה הטעם משום דבעומק י' כבר לא הולכים שם רבים אפילו ע"י הדחק, וז"ל המאירי בדף ו. "אפילו מים שברה"ר כל שעמוקים עשרה ורחבים ארבעה שבכך הם מונעים את הרגל מלדרוס לשם" וכך מדוקדק ברשב"א בעבוה"ק ששיעור פחות מעשרה הוא שיעור שעדיין ראוי להילוך וז"ל "כל שפחות מעשרה טפחים אין רגל הרבים כלה ממנו לא בימות החמה ולא בימות הגשמים".

ולפו"ר לדברי הרשב"א והמאירי והר"י מלוניל השיעור י' הוא שיעור במניעת דריסת רגל הרבים שבכך נעשה מקום שאינו ראוי לרה"ר.

מיהו באמת א"א לומר כן מכח ג' ראיות.

**א'** בדין קרפף מבואר בגמ' בעירובין כד שאם יש מים בחצר שאינם ראויין לתשמיש חשיב המקום שלא הוקף לדירה, ודעת רש"י והרשב"א ועו"ר דהוא דווקא כשיש לו עומק י' וז"ל רש"י שם כד: "עומקו של סתם מים לבטל מקומו מדין קרקע עשרה טפחים, כדאמרינן במסכת שבת ואם היה רקק מים וכו' כמה רקק מים פחות מעשרה טפחים", ודבריו מבוארים ששיעור י' טפחים של מים הוא שיעור לבטל מהמקום דין קרקע.

וכך מבואר ברשב"א בחידושיו וז"ל "והוא שיהא עומק המים עשרה דפחות מעשרה במים אינו חולק רשות לעצמו כדאמרי' גבי רקק מים שהוא ברשות הרבים", וכ"כ בעבוה"ק [ש"ג ג] "במה דברים אמורים בשיש בעמקן עשרה טפחים פחות מכאן אינו אלא כטיט שבחצר רקק הוא זה ורקק אינו חולק רשות לעצמו בשום מקום" וכ"כ בש"א יד.

**ב'** עוד מבואר כן מהא דאיתא במתני' בעירובין פז. דאמת המים העוברת בחצר אינה רה"י, ומבואר בגמ' דהיינו כשהיא גבוהה י' ורחבה ד'.

ומבואר ברש"י שם שדין זה הוא אותו דין של רקק מים שעד גובה י' אינו חולק מקום מהרשות שהוא נמצא בה, וכ"כ הבעה"מ ורבינו יהונתן והמאירי, וביותר מבואר במאירי שם שגם שם הוא מכח שלא דרסי ביה ונביאנו בעז"ה בסמוך.

ולמדנו שאין השיעור י' הוא שיעור בדריסת הרבים דא"כ אינו שייך ברה"י.

**ג'** עוד יש ללמוד כן ממה שמצינו מבואר בר' יהונתן ובמאירי בעירובין פז שגם ברה"ר אם אינה רחבה ד' אפילו עמוקה י' הוי כרה"ר, ובאמת שכך וודאי פשטות רש"י [ובעה"מ] בעירובין שם וכך הביאוהו הב"י והט"ז והלבוש וכך ריהטת המ"א, אלא שהשעה"צ בסי' שנו דחק את דברי רש"י ולא הזכיר שחולק בכך על כל האחרונים, וצ"ע בזה.

ומאידך שיטת הרמב"ם בפיהמ"ש בשבת והרשב"א בעבוה"ק שברה"ר סגי בעומק י' לחלוק מקום.

ומ"מ למדנו מהשיטות דבעינן רוחב ד' שאין במים סיבה להפקיעם מרה"ר מכח העומק י' שלהם כיון שאינם ראויים להילוך.

**ב']** ונראה מכל זה שהשיעור י' הוא שיעור שבכך המים חולקים רשות לעצמן [כמבואר בראשונים בפז.] ונעשה המקום כ'מקום של מים', דהיינו שבכך נעשה שמו 'ים' [וכך מבואר כמה פעמים בלשונותיו של ר' יהונתן בדף פז' שכשעמוק י' יוצא מכלל ארעא סמיכתא ונעשה 'ים', ודברים אלו באמת מבוארים במשנה בדף ק. למתבונן דהמשנה נתנה דין ל'ים' והוציאה מכלל דינו של ה'ים' את ה'רקק' ושיעור ה'רקק' הוא עד י' טפחים ומשמע שמי' טפחים שיצא מכלל רקק נכנס לכלל 'ים'.

וצ"ב לפי"ז מה שמבואר בראשונים שהוא שיעור של 'הילוך', ונראה דיסוד הענין מתברר מגוף המשנה בדף פז. דאיתא התם "אמר רבי יהודה מעשה באמה של אבל שהיו ממלאין ממנה על פי זקנים בשבת. אמרו לו מפני שלא היה בה כשיעור" ופרש"י דהיינו שיעור 'כרמלית' ומבואר בגמ' שהשיעור הוא גובה י' ורוחב ד' ולמדנו דהשיעור של כרמלית היא י' ברוחב ד', והדברים צ"ב דבעלמא קי"ל שכרמלית סגי שתהיה גבוהה יותר מג'.

ומצינו במאירי בעירובין פז. שהק' כן וז"ל "והרי אמה זו הואיל ומכרמלית היא באה ר"ל מן הנהר הרי היא עדיין כרמלית אף על פי שהיא ברה"י ואינה בטלה אצל רה"י שכרמלית היא הואיל ויש בעמקו עשרה וברחבו ארבעה שזהו שיעור כרמלית לאמת המים שבשיעור זה נמנע רגל מלדרוס ואף על פי ששיעור כרמלית הוא ארבעה על ארבעה בגובה שלשה ואינו גבוה עשרה באמת המים אינו כן מטעם שכתבנו"- ומבואר בדבריו ששיעור כרמלית של 'מים' שונה משיעור כרמלית דעלמא משום דבכדי למנוע דריסת הרגל במים בעינן גובה י'.

וביאור הדברים נראה, דהנה כבר נתבאר דהתוכן של כרמלית של 'ים' הוא במה שאינו ראוי לדריסת רבים ושיעור ה'מים' שמונעים את ההילוך בהם הוא עומק י' ונמצא שבלי עומק י' עדיין אינו 'כרמלית' כלל, ונראה יותר מזה שכל שאינם משפיעים על הגדרת המקום ועדיין נדון כראוי להילוך א"כ אין המקום נדון כ'מקום' של מים ד'מים' לא מבטלי מחיצתא ואדרבה דנים את המקום לפי הקרקע שלו ורק כשהמים בעצמם העמידו את המקום כמקום של מים שאינם ראוים להילוך וביטלו ממנו את ה'תורת' קרקע שבו רק אז הוו מקום של מים וחלקו רשות לעצמן.

##### #גדר הדין שהמים חולקים רשות לעצמן ברה"י.

מצינו בדין אמת המים ובדין לשון ים שמים יכולים לחלוק מקום ברה"י שלא יהיה רה"י, ויש לדקדק מאיזה טעם אינו רה"י והרי הוא בתוך המחיצות, וכן יל"ד מהו הדבר הגורם לכך.

**א']** יסוד הדין של אמת המים.

יש לדקדק היטב בעיקר הגדר של הדין של אמת המים בטעם שהאמה נעשית כרמלית, ולכאורה מצינו בזה שני דרכים עיקריות.

**שיטת הראב"ד** - מכל דברי הראב"ד בסוגיא משמע דיסוד הדין שהאמה חולקת עצמה מכלל החצר ונעשית לעצמה וממילא אינה בכלל מחיצות החצר.

ואלו דברי הראב"ד בחידושיו [שהביא הרשב"א בדף יב.] בדין לשון ים, וז"ל "דהכא דוקא בשאין בעומקו עשרה טפחים אבל אם היה בעומקו י' ויש ברחבו ד' אפילו לא נפרצה חצר יותר מעשר צריך מחיצה י' טפחים בכניסתו וכדתניא בההיא דאמת המים דבעינן מחיצה גבוהה י' בכניסה ויציאה עשויה ממש כדי להתיר את האמה ולא סגי לה בכותלי החצר העומדין על גבה ור' יהודה דאמר כותל שעל גבה נדון משום מחיצה לא קיי"ל כוותיה אלא כרבנן דבעו מחיצה ממש של עשרה טפחים וכ"ש הכא שאין על גביו כלום אלא דהכא בשאין בעומקן י' והרי הוא מן החצר עצמו הלכך מחיצות החצר מהני ללשון הים".

ועיקר דבריו להמתבונן בהם להעמיד שהדין של לשון ים שעיקרו בפירצה במחיצות החצר איירי כשאין המים עמוקים י', דאם המים עמוקים י' אין המים חשובים מהחצר עצמו ולא מהני כלל מחיצות החצר למים, וראייתו מדינא דאמת המים שלא מהני המחיצות שעל גביו שנעשו בשביל החצר אלא בעינן מחיצות שנעשו בשביל האמה.

ובדינא דלשון ים דאין המים עמוקים י' הרי המים מן החצר ומהני להם מחיצות החצר וכ"ש כותל שעל גבן שנעשה לחצר מהני לאמה.

וכך מבואר גם בדבריו בהשגות לרמב"ם [פט"ו הי"ב] וז"ל "שהאמה אם אין בגבהה עשרה וברחבה ארבעה טפחים אף על פי שיש בפרצתה יותר מעשר מותר למלאות ממנה כי הוא מדבר בשיש כותל על גביו מה שאין כן בלשון ים ואם היא עמוקה עשרה ורחבה ד' אף על פי שאין בפרצתה יותר מעשר אמות אסור למלאות ממנה משא"כ בלשון ים והטעם מפני שהאמה נכנסת ויוצאה וחולקת רשות לעצמה ואפילו כותל שעל גבה אינו מתירה למלאות לפי שהיא בעצמה נפרצת במלואה למקום האסור לה והכותל שעל גבה אינו נחשב לה והלשון נכנס לחצר ואינו יוצא והוא כבור שבחצר ומחיצות החצר מתירות אותו וכיון שאין פרצתו יותר מעשר הכל מותר".

והמדקדק בדבריו יראה ג"כ כנ"ל שבמקום דהמים בכלל החצר ניתר במחיצות החצר, ודינא דאמת המים שאינה ניתרת במחיצות החצר הוא משום שהיא חלקה עצמה מהחצר.

אמנם בפרטי הדין יש חילוק בין דבריו בחי' לדבריו בהשגות, דלדבריו בהשגות רק כשיוצאה ונכנסת נחלקת מהחצר, ולדבריו בחי' סגי במה שהיא עמוקה י' [וכשהיא מחוברת למים שבחוץ וכדפי' הרשב"א לדבריו].

וכשיטתו נראה מדברי הריטב"א בדף יב. וז"ל "והקשו בתוספות דמשמע הכא דכל היכא דליכא פרצה אלא בעשר שאין החצר נאסר כלל דמלינן מלשון הים לחצר בלא שום מחיצה, ואמאי דהא אמרינן בפרק בכל משתתפין כי אמת המים שעוברת דרך נקב החצר צריך לעשות לה מחיצה עשרה בכניסה ויציאה שתהא ניכרת לכל שנעשית לכך כדי למלאות ממנה וכותלי החצר [אינם מתירים אותה] אף על פי שהם שלימות", והנה דבריו מבוארים שבדינא דאמת המים נתחדש דלא מהני מחיצות החצר אלא בעינן מחיצות שנעשו לאמה וזהו הדין שבעינן מחיצות הנעשות לשם מים ולא סגי בכותל העובר על גבה.

**שיטת הרשב"א** - מדברי הרשב"א משמע שבאמת המים עיקר ה'שם' כרמלית שלה היא מכח עצמה שהיא עמוקה י' ורחבה ד', ומה דבעינן שהאמה תהיה נכנסת ויוצאה, הוא בכדי שהמים לא יחשבו כמים שבחצר ויתבטלו מלהיות כרמלית.

וז"ל כשביאר הטעם שפשוט לגמ' דאיירי בעמוקה י' "דאי לא אפי' ממלא נמי ממלינן דהא לא נפרצה החצר אלא שהאמה עוברת דרך נקב מצד זה ויוצאה מצד זה ואיהי גופה נמי לאו כרמלית היא כיון דאינה עמוקה עשרה" ונראה כוונתו שכיון דבאמת המים אין החצר נפרצה שנוכל לדון אותה ככרמלית מכח ב'ים' א"כ ע"כ הסיבה שהיא כרמלית היא משום דהיא עצמה כרמלית דהיינו שיש לה גובה י' ורוחב ד' כשיעור כרמלית [וזהו שכתב אח"כ דטעמא כדאמרן והיינו למה שכ' כאן ודו"ק].

וכך משמע בר' יהונתן שכ' וז"ל "ואפי' לא נפרצה החצר אלא בפחות מעשר צריך מחיצה כיון שעמוקה י' ורחבה ד' דמי לים".

ומה דבעינן לשיטת הרשב"א שתהיה נכנסת ויוצאת היינו כדי שלא תחשב כמים שבחצר ותבטל מלהיות כרמלית וז"ל "דהתם שעוברת מצד אל צד ואינה נשארת בחצר והרי זו חולקת רשות לעצמה וכרמלית גמורה היא" ועי"ש היטב שמבואר שהוא בכדי שלא יחשב מים שבחצר.

**ב']** נתברר בעז"ה מדברי הראב"ד שגדר מה שנעשית כרמלית כיון שנחלקה מהחצר ואינה ניתרת במחיצותיו, ומאידך ברשב"א נראה ששיעור המים עושים אותם לכרמלית אלא שצריכים שתהיה נכנסת ויוצאת כדי שלא תחשב כמים שבחצר.

ובאמת נראה שאין כאן מחלוקת, דהנה דברי הרשב"א צ"ב דאם האמה נדונת כבתוך המחיצות וודאי לא מהני דין כרמלית של ים לבטל את המחיצות, אלא וודאי נראה שגם לשיטת הרשב"א גדר הדבר שהמים חלקו רשות לעצמן ואינם נכללים במחיצות החצר, אלא שכוונת הרשב"א דהטעם שהיא חולקת מקום מהרה"י הוא מכח ה'שם' כרמלית שלה דהיא רשות לעצמה ואינה רה"י ורק אם המחיצות היו מתייחסות להדיא למים היו עושות אותם רה"י.

וממילא אף דברי הראב"ד יכולים להתפרש כן דס"ל דה'שם' כרמלית הוא הגורם להפקיע את כח המחיצות מהמים.

והנה מצינו שנחלקו הראשונים בטעם שבעינן מים עמוקים י', דבמאירי מבואר משום דשיעור כרמלית של מים הוא עומק י', וכ"נ ברש"י. ומאידך הראב"ד בכתוב שם פי' "כיון שיש על גבן מחיצות אינן חולקות רשות לעצמן בפחות מעשרה ורחב ארבעה", ולפו"ר היה נראה שזו המחלוקת שהעמדנו מתחילה דלהראב"ד העיקר הוא לחלוק מקום מהרה"י, ולהמאירי העיקר שהוא בעצמו יהיה כרמלית.

מיהו העיקר שנראה דהוא להיפך דבאמת לכו"ע בעינן שיהיה למים דין כרמלית מצד עצמם אלא שלהראב"ד ל"צ לזה עומק י' דמים יכולים להיות כרמלית גם בפחות מי' כמבואר בדבריו שם ולכן הוצרך להוסיף טעם למה בעינן עומק י', אבל לשא"ר כל שאינו עמוק י' אינו כלל כרמלית וממילא לדבריהם בפשיטות צריכים עומק י'.

ובדברים אלו מתחדש לנו יסוד גדול שדין כרמלית של 'ים' אינו כפי הנראה מפשוטן של דברים דהוא רק סתירה לדין רה"ר של המקום, אלא מכאן למדים שדנים אותו בעצם כרשות בפנ"ע.

**ג']** התנאים הנדרשים לאמת המים להיות כרמלית.

בדין אמת המים מצינו ג' תנאים.

**הא'** עמוקה י' ורחבה ד', תנאי זה מבואר במשנה ובברייתא שאמת המים העוברת בחצר אינה נעשית כרמלית אלא א"כ יש בה שיעור זה.

**הב'** מחוברת למים שמחוץ לחצר, תנאי זה מתברר מדמהני המחיצות לאמה בכניסה וביציאה דמוכח שבשביל שיהיו כרמלית בעינן שיהיו המים מחוברים לכרמלית שבחוץ וכן פרש"י.

**הג'** מצינו ברשב"א ובריטב"א שהק' מדין לשון ים דבעינן פירצה לעשותו כרמלית, ומכח זה הצריכו שהאמה תהיה נכנסת ויוצאה וכ"ד הראב"ד בהשגות, מיהו הראב"ד בחי' בדף יב. לא הצריך את זה, וכן ר' יהונתן בדף פז. והמאירי בדף יב. לא מצריכים שתהיה נכנסת ויוצאה.

וע"ע בר' יהונתן והמאירי בדף פז. שכתבו דהטעם שהאמה הוי כרמלית הוא משום דהיא באה מכח כרמלית, וצ"ע אם כוונתם לחלק הב' או שכוונתם לחילוק נוסף [ולשיטתם דלא ס"ל את הרשב"א של נכנס ויוצא].

ויש לדקדק הטעם שצריכים את כל התנאים האלו

וכלל הדברים נראה שבכדי שהמים יהיו כרמלית צריכים לבחון ג' חלקים.

**הא'** תחילת הדין הוא מה שהמים מצד עצמם הם כרמלית ומצד עצמם אינם בכלל החצר, ולכן צריך שיהיה עומק י' ורוחב ד' במים שזהו שיעור כרמלית של מים כמבואר ברש"י ובמאירי ועו"ר, ואפילו לשיטת הראב"ד שיש כרמלית במים פחות מי' מ"מ בעינן דווקא י' שיהיה רשות גמור לעצמו ואינו נכלל בחצר.

**הב'** עי' בט"ז שנו סק"ד שביאר דבעינן לכך כיון שאין בכח האמה לחלוק עצמה מהמחיצות וליעשות כרמלית משום דמים לא מבטלי מחיצתא אלא בעינן שכבר יהיה כרמלית בחוץ והיא אינה אלא ממשיכה אותו ובכך אינה נדונת כ'מבטלת' מחיצות אלא שמעיקרא היא חלק מה'ים' ואדרבה החצר באה לבטל ממנה את ה'שם' כרמלית שלה, ועי' בט"ז שם שתנאי זה הוא אפילו להשיטות שצריכים יוצאה ונכנסת, וכ"נ מדברי הראב"ד שהרי כ' בהשגות שאיסור האמה הוא מכח שפרוצה במילואה לכרמלית.

[ואפשר לאומרה בלשון אחרת, דאע"פ שהאמה מצד עצמה ראויה להיות לעצמה מ"מ מכיון שהיא כולה מוקפת מחיצות הרי היא בתוך המחיצות, והכח שלה להיות נדונת מחוץ למחיצות הוא מכח חיבורה לנהר ול'ים' שנדונת כחלק מהם ואינה בפנ"ע בתוך המחיצות].

**הג'** כ"ז שייך באופן שלא יהיה סיבה מצד המים להיות נדונים כמים שבחצר דא"כ אדרבה הרי הם נחלקים מהנהר ונעשים כמים שבחצר, ולכן שיטת הראב"ד בהשגות שאם המים נשארים בחצר הרי הם כבור שבחצר, וכיוצ"ב שיטת הרשב"א שאם המים נכנסים דרך פתח הרי הם כמים שבחצר, ולכן הצריכו שהמים לא ישארו בחצר ובכך לא יתכן לדון אותם כמים שבחצר, ודו"ק.

**ד']** דינא דלשון ים.

הנה עיקר דין לשון ים וודאי הוא מכח חיבור המים ל'ים' שהוא כרמלית והוא מתפשט לבתוך החצר, והכח שלו להתפשט לחצר הוא מכח חסרון כח החצר כיון שהיא נפרצה ביותר מי' [וכן להדיא בריטב"א בסוף הסוגיא ממש].

מיהו נחלקו הראשונים איזה פירצה צריכים דדעת הראב"ד דבעינן פירצה בחצר בעצמה דאם מחיצות החצר שלימות הלשון ניתר במחיצות החצר כיון שהוא חלק מהחצר [כן דעתו בהשגות ובחי', מיהו יש חילוק ביניהם מתי נדון כחלק מהחצר, דבחי' כ' שדווקא כשאינו עמוק י', ובהשגות כ' דאפילו עמוק י' אם אינו יוצא מהחצר הרי הוא כבור שבחצר].

וכשיטה זו מדוייק מדברי הריטב"א בדף יב. וז"ל "והקשו בתוספות דמשמע הכא דכל היכא דליכא פרצה אלא בעשר שאין החצר נאסר כלל דמלינן מלשון הים לחצר בלא שום מחיצה, ואמאי דהא אמרינן בפרק בכל משתתפין כי אמת המים שעוברת דרך נקב החצר צריך לעשות לה מחיצה עשרה בכניסה ויציאה שתהא ניכרת לכל שנעשית לכך כדי למלאות ממנה וכותלי החצר [אינם מתירים אותה] אף על פי שהם שלימות", והנה מדבריו משמע שבדין לשון ים מהנו מחיצות החצר למים והטעם שנאסר הוא מכח הפירצה בחצר.

ומאידך דעת הרשב"א חולק בזה וס"ל דכל שהמים עוברים בפירצה יותר מי' אפילו שיש מחיצה על גבן הוי כרמלית, וז"ל הרשב"א בעבוה"ק [ש"א יד] "לא היתה עמוקה עשרה ונפרצה לאמה שחוצה לה ביתר מעשר, אסור לטלטל בחצר מפני שהאמה פרוצה למה שחוצה לה ביתר מעשר וכן החצר פרוצה למקום האסור לה ביתר מעשר" והנה דבריו מבוארים שגם בדין אמת המים [דאיירי במתני' כשיש כותל על גבה] מהני הפירצה יותר מי', ואין לומר שכוונתו כשאין כותל על גבה דא"כ החצר עצמה פרוצה לחוץ ומדבריו משמע שהחצר פרוצה לאמה והאמה פרוצה לחוץ. וכן מבואר מדבריו בחידושים שאילו היה באמת המים פירצת י' היה ניתן לאסור שם מכח דינא דלשון ים.

ויסוד מחלוקתם נראה דדעת הראב"ד דהגורם שהמים יותרו במחיצות החצר הוא מה שהמים נדונים מצד עצמם כמי החצר, ומאידך דעת הרשב"א דהגורם לדון את המים כמים שבחצר ולא כהתפשטות ה'ים' הוא מה שנכנסו לחצר דרך פתח שנמצא שבעיקר ביאתם לחצר מוכרח לדון אותם כנמצאים בתוך המחיצות, אבל כשיש פירצה יותר מי' בכח המים לדון את ביאתם מעיקרא כהתפשטות הים ושאינם מכלל החצר, ודו"ק.

ונמצא שלשיטת הרשב"א נתחדש בדין לשון ים שמים הנכנסים דרך פתח א"א לדון אותם כמחוברים למים שבחוץ אלא אדרבה הם נדונים כמי החצר וזהו טעמו לחלוק על הראב"ד בדין אמת המים דס"ל דא"א שיהיו כרמלית מכח חיבורם כיון שנכנסו דרך פתח.

**ה']** העולה מן הדברים.

דיסוד החילוק בין דין אמת המים לדין לשון ים, דדין אמת המים הוא שהיא מצד עצמה חלוקה מהחצר אלא שצריכה את החיבור לנהר בכדי שתתקיים בכך שהיא רשות לעצמה ולא תתבטל לחצר, ולכן לא אכפ"ל במחיצות החצר, ומאידך בעינן שיעור באמה, ולשיטת הרשב"א בעינן נכנסת ויוצאה.

ודין דלשון ים עיקרו מכח שחסר בכח החצר לבטל את הצירוף ל'ים', ולכן לא אכפ"ל בשיעור האמה אלא הכל תלוי בפירצה בחצר.

ומצינו בין הראב"ד לרשב"א שני חילוקים, הא' בדין אמת המים דהראב"ד בחי' ס"ל דכל שגבוהים י' הוו כרמלית, ולהרשב"א בעינן נכנסת ויוצאה. והב' בדין לשון ים שלהראב"ד בעינן שהחצר תהיה פרוצה לגמרי ולהרשב"א סגי שמקום כניסת המים פרוץ.

ושני המחלוקת נראה שהם שורש א', דלהראב"ד דן על המים מצד עצמם אם בטלים לחצר, וכשבטלים הרי הם בכלל מחיצותיו, וכשלא לא אכפ"ל תו במחיצותיו.

ולהרשב"א החצר היא הגורמת להחשיב את המים כמי החצר, ואם המים נכנסים דרך פתח הרי הם מן החצר, ואם נכנסים דרך פירצה אינם מן החצר, ודו"ק.

1. אולי חסר 'דלא'. [↑](#footnote-ref-2)
2. אצ"ל 'ונראה' [↑](#footnote-ref-3)
3. אולי חסר 'דלא'. [↑](#footnote-ref-4)
4. אצ"ל 'ונראה' [↑](#footnote-ref-5)
5. הגהה מסברא [↑](#footnote-ref-6)
6. עי' ביאור הגר"א שמה ס"ק לו, ודבריו מדברי המ"מ פי"ז מהלכות שבת ה"א ופ"א מעירובין ה"א. [↑](#footnote-ref-7)
7. וכ"כ בביאור הגר"א שמה סק"י [↑](#footnote-ref-8)
8. ולא נקט בכרמלית, ומשמע שסובר דהוי כרמלית וכך להדיא בדבריו בסמוך. [↑](#footnote-ref-9)
9. כך הגיהו המדפיסים ויתכן של"צ להגיה. [↑](#footnote-ref-10)
10. נראה שזה כ' לשיטתו בביאורו לשו"ע שמה סק"ב שגדר היינו מקום המוקף גדר, ובדבריו פה מתבאר עוד גם הטעם שלא שנו עמוד, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכך מבואר בביאורו שמה סקי"ג [↑](#footnote-ref-12)
12. וכך נראה מדבריו בביאורו שמה סקי"ד, אלא שצ"ע דשם מבואר דבעינן מפולשין משער לשער ולדבריו כאן היינו מבואות המפולשין, ובאמת שצ"ב לדבריו שם מהו מבואות המפולשין. [↑](#footnote-ref-13)
13. יש להסתפק אם כוונתו והם ג' מצד המניין שדן בו שרה"ר הם ג', או שכוונתו על התנאים שהזכיר דהיינו מפולש אינו מקורה ואין דלתות ננעלות.

    והנה ריהטת דבריו על המניין שדן בו מיהו לא נהירא לומר כן שהרי רוחב טז' ורבים בוקעין אינם עוד רשויות נפרדות אלא הם תנאים, ולכן נראה שקאי על התנאים, ובאמת שבחי' הגר"א כ' שיש לרה"ר חמש תנאים ופירט את החמש המוזכרים כאן.

    מיהו תימה גדולה דסיים על השניים הנוספים שהם שייכים בב' הראשונים, ואיך שלא נפרש כוונתו דבריו צ"ע, דהייינו, אם נפרש כוונתו ששיייכים גם בב' הראשונים א"כ משמע שדלתות ואינו מקורה לא שייך שם ובדלתות יתכן לומר כן וכדעת הרשב"א אבל באינו מקורה הוא חידוש שאינו נראה ולא שמענו עליו, ואם כוונתו דשייכים דווקא בב' הראשונים והיינו משום דמבואות המפולשין לא צריך טז' וכדעת הרא"ש, מיהו צ"ע דרבים בוקעים וודאי בעינן שהרי זה כל טעם הרא"ש וכ"כ הגר"א להדיא בשו"ע, וצע"ג בכ"ז. [↑](#footnote-ref-14)
14. נדצ"ל והי' [דהיינו למחוק את ה'ה'], והיינו שעד עכשיו מנה ט' ועכשיו מונה את הי' וע"ז סים שכל העשרה הנ"ל חייב חטאת. [↑](#footnote-ref-15)
15. כך העתיק המ"מ, במוה"ק הגי' "וכותלין" [↑](#footnote-ref-16)
16. כאן מתחיל התשובה וניכר קצת חסרון. [↑](#footnote-ref-17)
17. היינו לרשות היחיד, וכ"מ בסמוך דמפרש כדרך התוס' בפטור כורת. [↑](#footnote-ref-18)
18. ומצינו כיצ"ב בדין בית הסמוך לרה"ר בעירובין פד: שמבואר בפוסקים בסי' שסא שאם אינו גבוה מצד החצר עשרה נעשה רה"ר כשמכתפין עליו ואם לא הרי הוא כרמלית אע"פ שעומד בתוך המחיצות, מיהו יל"ע שם היטב דיתכן לבאר בדרכים אחרות. [↑](#footnote-ref-19)
19. נדפס בסוף רמב"ם פרנקל. [↑](#footnote-ref-20)
20. עפ"י כת"י [↑](#footnote-ref-21)
21. יסוד זה שמעתי מהרב ישראל הורביץ, ולאחמ"כ מצינו אותו בדברי הראש יוסף בסוגיין. [↑](#footnote-ref-22)
22. יש מפסקים "וכל שכן חורי רשות היחיד הרי הן כרה"י" וקטע הבא מתחיל "ומהו" [↑](#footnote-ref-23)
23. ניכר שחסר 'שלשה'. [↑](#footnote-ref-24)
24. מסברא [↑](#footnote-ref-25)
25. ניכר שחסר 'פחות' [↑](#footnote-ref-26)
26. ע"כ נתן טעם למה שצריכים גבוה עשרה, ומכאן נותן טעם למה שצריכים שיהיה בתוך שלשה לגג, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-27)
27. נראה שחסר 'היה', ובמהדורת פרנקל הגיהו מסברא 'לא היה' ונראה שטעות בידם. [↑](#footnote-ref-28)
28. ניכר שחסר 'שלשה'. [↑](#footnote-ref-29)
29. דברים אלו בפרט חלק ניכר מהם מהחברותא הרב ישראל הורביץ שליט"א. [↑](#footnote-ref-30)
30. כאן מיהרתי ולא היה סיפק בידי להעמיד את הדברים באריכות וכתבתים בקיצור. [↑](#footnote-ref-31)
31. כאן מיהרתי ולא היה סיפק בידי להעמיד את הדברים באריכות וכתבתים בקיצור. [↑](#footnote-ref-32)
32. הגהה מסברא, וכן הוא במאירי שכתב לשון זו בחידושיו [רק לא בשם הרשב"א], ובכת"י הגי' עשרה. [↑](#footnote-ref-33)
33. יס"ג 'דמי' [↑](#footnote-ref-34)
34. זה מדויק מדבריו שכתב 'למטה מן הסכוך' ודו"ק. [↑](#footnote-ref-35)
35. הרב אליהו כהן. [↑](#footnote-ref-36)
36. מילת 'שלשה' ליתא במוה"ק. [↑](#footnote-ref-37)
37. כך הגיהו המדפיסים ויתכן של"צ להגיה. [↑](#footnote-ref-38)
38. נראה שזה כ' לשיטתו בביאורו לשו"ע שמה סק"ב שגדר היינו מקום המוקף גדר, ובדבריו פה מתבאר עוד גם הטעם שלא שנו עמוד, ודו"ק, ועי' בחידושי הגר"א ששם מבואר הטעם משום גוד אסיק וא"כ היינו עמוד. [↑](#footnote-ref-39)
39. כ"ג עוז והדר, אבל בדפוס וילנא היה כתוב 'חד' כפול ומחקוהו מפני הכפילות, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-40)
40. ולכאורה הדין כן אפילו ברחב יותר מד' כל שאין בו מקום אחד ברצף של ד' על ד'. [↑](#footnote-ref-41)
41. אבל אם העומדים אינם בערך באותו גובה לכאורה לא הוי רה"י, דלא מבעיא דף שא"א להניח עליהם אלא אפילו בגד הרי אין העמודים שוים. וא"א להשתמש בצורה שוה, אלא יהיה או כגג משופע דלא מהני או כמקום שטוח שיש באמצעו בליטה, אלא א"כ נאמר שאומרים תרתי מנח מידי וע הבליטה נתיר מדין תלי ביה מידי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. וצ"ע אם מהני למלאות עד תוך שלשה למקום הרחב, ובפשטות לשון רש"י משמע דלא מהני. [↑](#footnote-ref-43)
43. ואף לשיטת התוס' הרי מהני מכח שיכול למלאותה קנים, מיהו דעת הגר"ח בדעת ר"ח דלא הוי רה"י. [↑](#footnote-ref-44)
44. לשיטת רש"י ולא לשיטת התוס' ובדעת התוס' בים ודאי לא מהני, ויל"ע אם מהני מה שתוך שלשה ארבעה. [↑](#footnote-ref-45)
45. נדצ"ל "והילוכו" [↑](#footnote-ref-46)