2. בדין אויר חצר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / קנינים

י"ז כסליו ע"א

**סימן ב**

**בדין אויר חצר ובדינא דאויר שאין סופו לנוח**

**א]הערות בגמ' גיטין ע"ח:**

**ב]בביאור החיסרון דלא מינטר שיטת רש"י ותוס' והרשב"א**

**ג]בהא דנעץ קנה איכא חיסרון דלא מינטר אע"ג דנח**

**ד]במחיצות התחתונות עודפות האם עדין יש חשש רוח ליפול בחיצונה**

**ה]האם לצד שמדובר במחיצות התחתונות קשה קושית הגמ' הא לא מינטר**

**ו]בטעם דבדרך עליה אינה מגורשת אפילו שסופו לנוח**

**ז]בטעם שקדם שריפה לגט אינה מגורשת ובגדר דין אין סופו לנוח שקונה לרבא ואביי**

**ח]בדין שני קופות ושני חצירות**

**ט]בביאור סוגית הגמ' באויר שאין סופו לנוח ובביאור החיסרון דרץ אחריו ואין מגיעו**

**י]בדברי הרשב"א שסופו לנוח בגג לא עוזר**

**הערות בגמ' גיטין ע"ח:**

א]אמר רב יהודה היתה ידה עשויה כקטפרס וזרקו לה אע"פ שהגיע גט לידה אינה מגורשת ועיין רשב"א שהביא להקשות הרי לגמ' יש צד שאויר שאין סופו לנוח גם מועיל ובמתגלגל מבואר בגמ' שזה וודאי עוזר וא"כ למה שכאן זה לא יועיל והביא מהרמב"ן ליישב דדוקא בצבי שהוא יכול לעצור יש צד שזה עוזר אבל כאן שזה מעצם הטבע שזה יפול גרע והקשה על זה דהרי הגמ' דנה גם בזרק ארנקי ושם הרי אין בכוחו לעצור ומשמע שם שהספק רק בארנקי באויר אבל במתגלגל וודאי עוזר אמנם בדברי הרמב"ן מבואר שכאן שהקרקע מצד עצמה לא ראויה לקבל זה גרע שאין זה בגדר חצר שיכולה לזכות כלל ובפשוטו הכוונה שהגדר של אויר שאין סופו לנוח שזה כאילו נח בקרקע ולכן כל שהקרקע לא ראויה זה לא מועיל וכדין קדמה שריפה לגט

וברשב"א כתב לישב שלענין גט כל שזה לא נח ממש ברשותו זה לא טוב שכתוב ונתן בידה וצ"ע שהרי לקמן בגמ' באויר ד"א הקשה שזה יועיל כדין אויר שאין סופו לנוח ולא כתב שבגט הרי מבואר בתחילת הסוגיא שזה וודאי לא מועיל ובבית מאיר דחק ששם הבין את קושית הרמב"ן אמנם ליה לא ס"ל וצ"ע אמנם קשה עוד דבגמ' לקמן בדרך עליה הקשה שזה אורי שאין סופו לנוח ולגמ' יש צד שזה טוב וצ"ע כנ"ל הרי ביאר שבגט זה וודאי לא מועיל אמנם שמעתי לבאר שכל סברת הרשב"א שבמקום שזה לא עומד להשאר ברשות זה חיסרון נוסף שיש בגט אמנם שם מדובר שזה עומד להישאר ברשות דאחר כך זה ירד ורק שיש שם עוד חיסרון שעכשיו זה כמו אין סופו לנוח ועל זה הקשה הרשב"א שזה תלוי בספק הגמ'

**שם בגמ':** הגמ' שואלת ותיגרש בד"א והגמ' עונה בדלא נח וחוזרת ומקשה ותיתגרש באויר ד"א והגמ' רוצה להוכיח שאויר ד"א לא קונה והגמ' מתרצת בעומדת על גב הנהר דמעיקרא לאיבוד קאי ועיין רמב"ן ור"ן ורשב"א שהביאו להקשות מה הגמ' שואלת שתתגרש באויר הרי מדובר שזה לא נח וא"כ זה לא עומד לנוח וא"כ זה אויר שאין סופו לנוח ותירצו תירוץ אחד שכוונת הגמ' שנפשוט מכאן שלאו כמונח דמי עוד תירצו שכאן מדובר שבתחילת זה לא עמד ליפול ורק אחרי זה קרה התחדשות וכן מבואר ברש"י שדימה את זה לגמ' לקמן שנשרף דהגמ' מעמידה שקדמה גט לדליקה

ועיין ראשונים שהקשו עוד דזה לא מינטר ובר"ן מפורש שאפילו שישב הקושיא הקודמת שבזמן הזריקה זה עמד לנוח בכל אופן זה רק סברא דהוי אויר שסופו לנוח אבל עדין זה חשיב שזה לא מינטר ותירצו שבד"א זה נחשב מינטר כיון שהוא יכול לשמור על זה והגמ' לקמן זה חוץ לד"א והנה הרשב"א לא ישב כך לגבי הקושיא של אויר שאין סופו לנוח ומבואר שלגבי זה לא עוזר מה שיכול לתפוס ולעצור הגט דדנים על מצב ההנחה של הגט עצמו וצ"ע למה לגבי רץ אחריו ומגיעו מבואר בגמ' בתחילה שהוכיחה מזה שכמונח דמי והרי שם אם מגיעו זה וודאי עוזר חזינן שאם יכול לעוצרו זה כמונח אמנם יתכן שבאמת כל זה שבתור קושיא אי אפשר לשאול אבל למסקנא רק כין שזה כמתגלגל חשיב כמונח גם במקרה שזה רץ אחריו ומגיעו ויתכן עוד ששם שכל היציאה זה כח נפרד עוזר מה שהוא יכול לעוצרו משא"כ כאן שמעצם המצב זה לא מונח

ובתוס"ר והמאירי כתבו ליישב דכל קושית הגמ' והא לא מינטר זה רק באויר הגג שיש רוח אבל כאן שזה בקרקע זה לא שייך וצ"ע הרי גם בשני חצרות מבואר שמעל המחיצה לא קונה ואולי עיקר כוונת הראשונים דוקא כאן שזה בגובה חצי אדם אמנם צ"ע דהגמ' לקמן גם בקופות דנה שמעל אויר החיצונה וודאי לא קונה ואלי שם שזה דבר לא קבוע לא חשיב רשותו מעל מקום המחיצות ואין בכלל סיבת זכיה דהרי זה וודאי שמה שמעל המחיצות יקנה זה רק מצד שאויר רה"י עולה עד לרקיע כמבואר בר"ן וצ"ע בזה

ועיין תוס' שכתבו לישב עוד שר"א מספק"ל אולי רבנן תיקנו לא רק שד"א יקנה אלא גם אויר ד"א עכ"ד וצ"ע הרי מה שד"א מועיל לגט שמדרבנן הקנו לו את זה וזה נחשב חצרו אבל עד כמה שזה לא משתמר מה יעזור שרבנן יתקנו שזה יעזור ומשמעות התוס' שהגדר של קנין ד"א שרבנן תיקנו צורה חדשה של מעשה גירושין וזה מדין אפקעינהו רבנן לקידושין מיניה וצ"ע בסוגיא דד"א

**ע"ט.**

**בביאור החיסרון דלא מינטר שיטת רש"י ותוס' והרשב"א**

ב] מבואר במשנה שהיתה עומדת בראש הגג וזרקו לה כיון שהגיע הגט לאויר הגג הרי זו מגורשת ובגמ' הא לא מינטר והגמ' עונה שזה הגיע תוך ג"ט סמוך לגג או שמדובר שיש מעקה לגג והנה אפשר לבאר את קושית הגמ' שזה אויר שאין סופו לנוח אמנם אפשר לבאר שזה קושיא מצד דהוי חצר שאינה משתמרת והנה תוס' בסוף בד"ה בדרך עליה הקשו שזה אויר שאין סופו לנוח משמע שעד עכשיו אין ראיה מהגמ' לזה ומבואר שהחיסרון מצד אינו משתמר וכן מוכח מהרשב"א לעיל שמפורש העמיד קושיא מצד אויר שאין סופו לנווח וכתב שהגמ' הולכת לצד שזה טוב ובכל אופן חזר והקשה שזה לא מינטר ומבואר שזה חיסרון מצד אינו משתמר

והקשה המהר"ם שיף א"כ מה עוזר שזה הגיע תוך ג' או אפילו לקרקע הרי זה לא מינטר ועיין מהרש"ל בסוף העמוד דביאר דעד כמה שזה יהיה ממש מונח על הגג כה"ג זה לא יעוף וזה מינטר וכיון ששם זה חצר המשתמרת ממילא תוך ג' שזה כאילו מונח שם וחשיב שזה מונח בחצר המשתמרת לא איכפת לן דבפועל עכשיו הגט לא נשמר דהיינו שצריך שהחצר תהיה משתמרת עכ"ד וצ"ע הרי ברץ אחריו ואין מגיעו מבואר בגמ' שבהפקר זה לא מועיל ושם גם הרי החצר מצד עצמה שומרת כי הוא לידה ורק החיסרון שהצבי רץ דהינו שהחפץ הזה לא משתמר ויתכן שבגט זה נחשב דעת אחרת מקנה שבאמת רץ אחריו ומגיעו עוזר וכן נקט הגרעק"א בסוגין שגט זה כמו מתנה אמנם היה מקום לומר שגם מתנה שזה עוזר אבל זה רק מצד דין שליחות ולא מצד יד וממילא בגט זה לא יעזור ובפרט לשיטת רש"י שמועיל אינו משתמרת בדעת אחרת מקנה ואז זה רק מצד שליחות עוד יתכן ששם שהכח היציאה מונח בדבר עצמו ולא מחמת דבר חיצוני זה גרע אבל כאן שהחיסרון שהרוח תוציא כל שהחצר מצד עצמה משתמרת זה מספיק אמנם עדין צ"ע דהגמ' בב"מ ק"ב. אומרת דיצא לו שם מציאה בעיר החצר קונה וכה"ג הרי החצר היא אינה משתמרת ורק שחפץ זה משתמר אמנם השטמ"ק שם הביא בשם רבינו חננאל דמדובר שכיון שיצא שם מציאה בעיר אף אחד לא נכנס לחצר מחמת אימת המלכות והחצר משתמרת לכל דבר אמנם שאר הראשונים לא הזכירו ביאור זה וצ"ע

אמנם ברשב"א ביאר שכאן מדובר שהיא עומדת בצידה ומשמרת, אלא שכל שדנים שהחצר היא משתמרת מצד דבר חיצוני שהוא שומר על זה בזה לא עוזר אויר אלא צריך דוקא שיהיה מונח או תוך ג' שזה כמו מונח על הקרקע דהינו שאויר אין לו חשיבות של חצר אלא אם הוא נשמר מחמת עצמו עכ"ד והאריך בזה בתורת גיטין ובחידושי הגרעק"א כאן ע"ש והנה צ"ב הרי הרשב"א לעיל ע"ח: כתב לענין ארבע אמות שכיון שהוא עומד שם זה עושה את זה למינטר אפילו שזה באויר ומבואר שעוזר אויר גם על ידי שמירה חיצונית וצ"ל שבתוך ד"א זה רמה חשובה של שמירה שחשיב כאילו המקום משתמר מחמת עצמו ואין זה דומה למקרה שעומד יותר רחוק ורק שיכול לתפוס שזה לא יצא מהרשות וצ"ע

והנה בעיקר דברי הרשב"א אפשר לבאר שכה"ג זה סברא שאין לזה תורת חצר כלל וכן ביאר בחזו"א ובתור"ג אמנם אפשר לומר שזה סברא רק דלענין אויר גם כה"ג חשיב חצר שאינה משתמרת ובזה א"ש יותר שתוך ד"א זה מועיל ששם זה משתמר לגמרי וגם לענין אויר זה עוזר וקצת משמע כך בדבריו לעיל ע"ח: לענין ארבע אמות דכתב דרבנן החשיבו את זה כאילו זה משתמר ומשמע שזה כל החיסרון ולא שממילא זה לא אויר כלל

והנה רש"י בד"ה והא לא מינטר כתב וז"ל אויר הגג דאתי זיקא ושדי ליה מקמי דלינח וכי לא שדיה זיקא ואירע לו דבר אחר שבא כלב וקלטו או גשמים מחקוהו אמאי קתני מגורשת מהאויר הא בעינן אויר שסופו לנוח עכ"ל ועיין אבני מילואים סימן קל"ט שביאר שכוונת רש"י שאם זה בסוף יפול לרשות חזינן שזה עמד לנוח והיא מגורשת אמנם אם זה בסוף לא ינוח ברשות אגלאי מילתא שזה אין סופו לנוח ולא מגורשת וגם אם כלב יקחו זה יהיה ספק ע"ש אמנם ע"ש שכוונת רש"י שהחיסרון מצד שזה אין סופו לנוח ולא מצד שזה לא מישתמר וצ"ב למה אין חיסרון מצד שזה לא מישתמר ועיין בית שמואל סימן קל"ט סק"ה שביאר שרש"י ס"ל שכל שזה משתמר מגנבים זה מועיל אפילו שזה לא משתמר מחמת שהרוח תקחהו משם ועיין רעק"א שהקשה הרי הגמ' אומרת שרץ אחריו ואין מגיעו תוך החצר לא מועיל ורוח זה לא יותר גרוע ותירץ שבדעת אחרת מקנה מועיל גם כה"ג וגט זה כמו דעת אחרת מקנה ע"ש אמנם שמעתי להעיר דלשיטת רש"י שקי"ל כר"פ ובאינה משתמרת מועיל מצד שליחות וזה רק במתנה א"כ אין זה ענין לגט דשם צריך דוקא בתורת יד

אמנם האבני מילואים ביאר שרש"י ס"ל שמצד שזה לא מישתמר כמו שאם זה בקרקע אין זה חיסרון וכדביאר הרשב"א כי הוא משמר ה"ה אם זה באויר שאין לאויר חיסרון מצד קנינו ולכן ביאר רש"י שיש כאן חיסרון אחר שזה אויר שאין סופו לנוח אמנם צ"ע הרי זה ספק בגמ' לענין אויר שאין סופו לנוח האם זה מועיל או לא ויתכן שבגט זה וודאי לא מועיל וכמו שהבאינו לעיל סברא מהרשב"א דיד דין ונתן בידה וצריך נתינה גמורה או שהגמ' שואלת לפי הצד שלא מועיל באויר שאין סופו לנוח אמנם צ"ע דרש"י כתב שמדובר שהגג גבוה עשרה מהחצר ולכאורא זה מצד שיהיה שמירה מבני החצר ובהכרח מדובר כמו שביאר התור"ג שזה חצר גדולה וזה מועיל בתור עומד בצידו אבל אינו יכול לשמר ורק כיון שזה רשות אחר זה נחשב שמור מבני החצר

ועיין תורת גיטין שגם רש"י כוונתו כרשב"א שהחיסרון שאויר חצר לא עוזר כשהוא לא משתמר מחמת עצמו רק אם זה היה סופו לנוח ממילא אויר החצר הוא היה כמו החצר ולגבי זה הוי משתמר רק כיון שאיו סופו לנוח ממילא הנידון שהאויר יועיל מצד עצמו וממילא זה לא משתמר ועל דרך זה ביאר בחתם סופר בחידושיו ע"ש שהוכיח שזה כוונת רש"י דלענין נעץ קנה ביאר שהחיסרון שזה אינו מינטר והוי חצר שאינה משתמרת ושמעתי לפרש עוד שכוונת רש"י שאם אויר היה נחשב כמונח א"כ כמו שבקרקע כזה רמה של מינטר מספיק ה"ה כאן אבל כיון שזה לא כמונח ממילא הנידון על האויר ולגבי אויר זה אינו משתמר עוד אפשר לבאר על דרך המהרש"ל דבקרקע זה משתמר ובאויר זה לא משתמר ואם היה כמונח א"כ זה היה כמו תוך ג' וכיון שאינו כמונח ממילא חוזר החיסרון שבמקום זה זה לא משתמר

והנה עיין תוס' ד"ה היתה שכתבו דמה שהמשנה אומרת היתה עומדת בראש הגג לר' אושעיא שאין דין עומדת בצד חצירה לא צריך את זה והנה לדעת הרשב"א שכל מה שעוזר כאן מצד שהוא משמר א"כ וודאי שצריך שעומדת בצד חצירה ומבואר מתוס' שעצם ההנחה בגג היא מספיקה שיחשב מינטר ולפ"ז בפשוטו צ"ל בכוונתם כמהרש"ל לעיל אמנם עיין חידושי הגרעק"א שהקשה דאם הנידון מצד אינו משתמר הרי בדעת אחרת מקנה מועיל אינו משתמר או לכל הפחות רץ אחריו ומגיעו וא"כ כאן שהוא בראש הגג מה החיסרון שזה לא מינטר ואפילו אם נימא שגם צריך רץ אחריו ומגיעו שזה כמו הפקר [ועיין לעיל מה שהקשינו דלתוס' אינה משתמרת זה רק מדין שליחות וזה לא שייך בגט] אבל תוס' הקשו בגזילה שגם לא יקנה ושם זה דעת אחרת מקנה גמור ולר"פ כה"ג לא צריך משתמרת ובהכרח שכאן זה לא חיסרון גרידא של אינו משתמר

וע"ש שכתב שיתכן שתוס' ס"ל על דרך הרשב"א שעד כמה שזה מונח מספיק הדרגא של מינטר שיחשב משתמרת או שבדעת אחרת מקנה לא צריך משתמר [רק שהרשב"א ס"ל שפה זה משתמר רק מחמת האדם ששומרו ובתוס' מבואר שגם ללא זה צריך להועיל עד כמה שזה מונח] ורק באויר עד כמה שזה לא משתמר אין כאן אויר חצר דהינו שזה לא ראוי לקנין כלל שבמקום שהאויר לא משמר אין לזה שם חצר כלל וכנ"ל ולכן זה סברא שגם בגמ' בב"ק שזה דעת אחרת מקנה זה לא מועיל אמנם עיין לעיל שנסתפקנו בדעת הרשב"א האם זה חיסרון שזה לא אויר או מצד אינו משתמר וכאן בהכרח לבאר שזה חיסרון בשם אויר שאין לו שם חצר דהר לא צריך משתמר במתנה אם לא דנימא שלא משתמר מחמת רוח זה גרע מגנבים או חיסרון אחר וצ"ע

והנה תוס' הקשו מהגמ' בב"ק והנה גם מזה מוכח שלא למדו שנידון סוגיא מצד אויר שאין סופו לנוח דהרי שם מדובר בשור דהוא וודאי ינוח ובהכרח שהנידון שזה לא משתמר ואין לזה שם חצר ובזה דנים לא לפי כל חפץ וחפץ

והנה בעיקר מה שביארנו דיש כאן נידון מיוחד מצד אויר או ששם צריך יותר משתמר או שזה לא נחשב חצרו היה מקום לדון שזה גם סברא באויר שתוך המחיצות אמנם משמעות התור"ג שהוא נקט שזה רק חיסרון באויר שמעל המחיצות אבל תוך המחיצות אין חיסרון זה ובזה א"ש שאין את חיסרון סוגין בזרק ארנקי בפתח זה ויצא בפתח אחר

**בהא דנעץ קנה איכא חיסרון דלא מינטר אע"ג דנח**

ג] והנה הגמ' בהמשך אומרת שנעץ קנה ובראשו טרסקל דלענין שבת הוא חייב כי זה נח אבל לענין גט משום אינטורי וזה אינו נשמר ועיין רשב"א דהקשה מה זה שונה מהגמ' לעיל דעד כמה שזה נח תוך ג' אין החיסרון של לא מינטר והרי כאן זה נח ממש ובמהרש"א ישב דלעיל האדם יכול לשמור על זה שזה לא יעוף אבל כאן שזה גבוה הוא לא יכול לשמור אמנם כל זה לדעת הרשב"א דמדובר שהאדם עומד שם [ובדעת הרשב"א שהקשה צ"ל כמו שביאר בתור"ג שהבין שהסברא בגמ' אפילו אם הוא עומד שם ליד ויכול להציל] אבל לדעת תוס' וכן הוכחנו לעיל מרש"י שמדובר שלא עומד שם א"כ קשה מה החילוק ועיין מהרש"ל שביאר לפי דרכו שכל המעלה שם שזה כאילו נח בקרקע ובקרקע זה נשמר אבל כאן שזה לא עומד לנוח בקרקע והנידון שזה יועיל בראש הקנה ושם זה באמת לא נשמר וברשב"א ישב שכיון שזה קצר ביותר ואזיל מיניה אפילו ברוח מצויה זה לא נחשב שזה נח שם

והנה רש"י בד"ה אבל ביאר וז"ל אם היה החצר של אשה וקנה נעוץ גבוה מהמחיצות אינה מגורשת שאין סופה לנוח לארץ דרמי ליה זיקא חוץ למחיצות וטעמא דגיטא משום חצר המשתמרת הוא דומיא דידה והא לא מינטר עכ"ל והנה צ"ב שכאן רש"י כתב שהחיסרון שזה לא נשמר ולעיל כתב שהחיסרון שזה אויר שאין סופו לנוח והבית שמואל ביאר לשיטתו ששם אין חיסרון מצד גנבים אבל כאן שזה גבוה הוא לא יכול לשמור מגנבים ועיין אבני מילואים שתמה למה לא יכול לשמור מלמטה מגנבים שלא יגנבו שהרי באותה צורה שהם ירצו לגנוב הוא ישמור עליהם וע"ש שביאר לשיטתו שלעיל האדם שומר ולכן בהכרח החיסרון מצד אין סופו וכו' אבל פה שזה גבוה הרי הוא לא יכול לשמור וכמו שביאר המהרש"א אמנם כבר הוכחנו לעיל דרש"י מדבר כשהוא לא עומד בצורה שיכול לשמור ולדברי התור"ג שגם רש"י סובר שהחיסרון מצד שלא משתמר אלא שאם זה היה סופו לנוח א"כ זה משתמר א"ש אמנם גם למה שביארנו לעיל שכוונת רש"י שאם אויר שסופו לנוח היה כמונח א"כ למטה זה נשמר וה"ה כאן אמנם לאחר שזה לא עומד ליפול לקרקע וכמו שביאר רש"י ממילא חוזר החיסרון של אינו משתמר כמבואר ברש"י

**במחיצות התחתונות עודפות האם עדין יש חשש רוח ליפול בחיצונה**

ד] הגמ' מבארת שמדובר שמחיצות התחתונות עודפות על העליונות ועיין תוס' שהקשו שעדין בצד של הגג זה פתוח ותירצו או שמספיק שלש צדדים או שרק נגד המקום שזרק זה היה פתוח או שהחצר החיצונה היתה מקיפה את הפנימית והנה צ"ב מה זה עוזר הרי עדין זה לא שמור מהחצר האמצעית ועיין מהר"ם שיף שביאר שכיון שיש מחיצות א"כ אין שם רוח ואין חשש שכיון שזה מעל המחיצות הפנימית זה וודאי יפול לבפנים וכל נידון התוס' כמה צריך להיות מוגן שלא יהיה רוח וכן הוא לשון הרשב"א לענין חצר פנימית וחיצונה בע"ב שזה וודאי יפול כנגדו לפנימית

והנה בגמ' בע"ב בחצר פנימית שכיון שהגיע לאויר שנגד הפנימית היא מגורשת הקשו תוס' שהרי זה לא משתמר מפני בני הפנימית ותירצו שמדובר שיש מחיצות החיצוניות בין החיצונה לפנימית וממילא זה שמור מבני החיצונה עוד תירצו שהיא עומדת בצד חצירה ושומרת מבני החיצונה והנה צ"ב האם החשש שהם יקחו את זה מרשותה דהינו מהאויר שכנגדה או שהחשש שזה יפול לרשותם וגם על זה עוזר ששומרת שלא יקחו את זה והנה אם ננקוט שכשיש מחיצות אין חשש שזה יפול שלא כנגדו א"כ בהכרח שכל החשש שבני החיצונה יכניסו את ידם ויקחו הגט מרשות הפנימית וזהו חידוש שגם מקום שיש לו מחיצות נפרדות יש חשש זה אמנם אם נימא שזה לא עוזר לגבי שלא יפול לפנימית א"כ יש לפרש שכוונת התוס' להקשות מצד שזה יכול ליפול לחיצונה ושם זה לא משתמר ועל זה תירצו התוס' שהיא עומדת בצידה או שמדובר שיש שם מחיצות שמפסיקות בין החצר החיצונה למקום זה ע"ש ובחזו"א ובאמת שכן משמע קצת מלשון התוס' שכתבו דהוי חצר המשתמרת על ידי מחיצות החיצונות **דלא לשדי זיקא לרה"ר** עכ"ל ומשמע שזה לא גורם שזה לא יפול לחיצונה וכן ביאר בדבריהם הגרעק"א בתו"ד ע"ש אמנם מסברא צ"ע מה זה עוזר שהיא עומדת ליד ושומרת שאם יפול לבני החיצונה היא תיקח מהם אבל למעשה בחצירה זה לא משתמר ואין לומר שזה כמו רץ אחריו ואין מגיעו שמועיל בדעת אחרת מקנה דהרי לענין גט שצריך שיועיל מצד יד לכאורא לדעת רש"י ותוס' שקי"ל כר"פ אין את המעלה של דעת אחרת מקנה וצ"ע

**האם לצד שמדובר במחיצות התחתונות קשה קושית הגמ' הא לא מינטר**

ה] והנה הגמ' בתחילת הסוגיא שואלת על זרק לה לראש הגג שזה לא מינטר והקשו המהרש"א והמהר"ם שיף שהגמ' אחרי זה מבארת הסיפא שמדובר במחיצות התחתונות עודפות העליונות א"כ בפשוטו גם ברישא מדובר כך א"כ לא קשה שזה לא מינטר דהרי באמת זה כן נשמר וכמבואר בע"ב בגמ' לענין חצר פנימית וחיצונה וכמו שביארו תוס' שאם זה מוקף מארבע צדדים אין חיסרון ועיין מהר"ם שיף שבאמת כל קושית הגמ' רק דעדין לא הסיקה שמדובר שמחיצות התחתונות עודפות על העליונות אבל למסקנא לא קשה קושית הגמ' ובאבני מילואים כתב שלשון המשנה כיון שהגיע לאויר הגג זה מחייב שרק באויר שהוא נחשב באויר הגג ובהכרח כתירוץ הגמ' ושלא היה מחיצות התחתונות עודפות

והנה מבואר במשנה שהיא עומדת בראש הגג והקשו התוס' לר' אושעיא שלא צריכה להיות סמוכה לחצר א"כ למה צריכה שתהיה בראש הגג וביארו שהכוונה שזה משתמר ועיין מהרש"א שכתב דלנ"ל שלמסקנא מדובר במחיצות וכו' א"כ לא קשה קושית הגמ' שזה לא מינטר אמנם עדיין קשה שזה לא משתמר מבני החיצונה ולזה צריך שתעמוד בצד חצירה כמבואר בתוס' בע"ב אמנם באמת קשה מה הקשו התוס' בפשיטות הרי לתירוץ הגמ' שזה הגיע לתוך ג' זה לא משתמר מבני החיצונה ולכן צריך שתעמוד בראש הגג ודוחק לומר שהקשו לתירוץ שהכונה מחיצות הגג שהיו צריכים להזכיר דבר זה והנה אם נימא שהחיסרון בגמ' בע"ב שזה לא משתמר מצד שבני החיצונה יקחו את זה שזה יפול לחצירם א"כ א"ש שכאן שזה תוך ג' וכאילו מונח למטה וכמהרש"ל לעיל ושם הרי זה לא יעוף וגם אם נימא שקושית תוס' בע"ב היתה מצד שיכולים לקחת את זה משם יתכן שכאן שזה גג גבוה אין להם אפשרות לקחת וודאי יתפסו כגנבים אם יקחו סולם וגם למה דנתבאר ברש"י שזה גבוה י"ט אבל יתכן שעדין כיון שזה גובה אחר זה יותר נתפס כגנב מאשר להכניס את ידו באויר שמעל המחיצות וצ"ע

**בטעם דבדרך עליה אינה מגורשת אפילו שסופו לנוח**

ו] מבואר במשנה שאם הוא מלמעלה והיא מלמטה וזרקו לה כיון שהגיע לאויר החצר היא מגורשת ובגמ' מבואר שזה דוקא אם זה דרך ירידה אבל אם זה דרך עליה לא כיון שמעיקרא לאו למינח קאי ועיין רש"י שכתב וז"ל דדרך סילוקו לא מיקרי נתינה אלא דרך הנחתו לבוא ברשותה עכ"ל דהינו דבפשוטו פה מדובר שזה וודאי יחזור וינוח בפנים כמו שרש"י ביאר קודם דהמחיצות התחתונות עודפות רק שיש כאן חיסרון כל זמן שהגט אם תנופה כלפי מעלה וביאר רש"י שהחיסרון שזה לא נחשב נתינה ובפשוטו זה חיסרון מיוחד בגט שיש דין נתינה וכן ביאר במאירי ושמעתי להקשות לשיטת רש"י שקנינים מועילים בגט א"כ עד כמה שזה חצר לענין קנינים ואין חיסרון מה שזה עולה א"כ מה איכפת לן שאין כאן נתינה אמנם יתכן שגם לרש"י יסוד הדין גירושין או נתינה ורק שחידש מסברא שהקנאה זה כמו נתינה וממילא כאן יתכן שמדובר בע"כ או שלא מדעתה שזה חוב וזה לא יועיל רק מצד הנתינה שבדבר ובזה צריך גדרי נתינה כמו לפי כל הראשונים

אמנם עיין תוס' ושאר הראשונים שהקשו שהרי לגמ' יש צד שאויר שאין סופו לנוח כמונח דמי וכוונתם שכל החיסרון שכשזה הולך כלפי מעלה לא רואים את זה עכשיו כעומד ליפול לחצר ועד כמה שגם אין סופו לנוח זה טוב אין סיבה שכאן זה יהיה יותר גרוע ומבואר שלא ביארו שזה סברא מיוחדת מצד שזה לא נתינה אלא שזה סברא גם בקנינים ועיין תוס' וברשב"א שביארו שפה שזה הולך כלפי מעלה זה נראה יותר שזה מתרחק מההנחה ולכן זה לא טוב

עוד תירצו התוס' שכל ספק הגמ' במקום שיש גג ועיין חידושי חת"ס שהקשה שהרי הגמ' בב"מ ק"ב. שואלת על רבא ממניח כלי תחת הבהמה לקבל הגללים שבעל הקרקע יזכה מצד אויר שאין סופו לנוח והרי סתם חצר אין לזה גג ושמעתי לבאר שכל סברת התוס' במקום שזה לכיון יציאה מהחצר ששם אי אפשר לראות שבכל אופן זה מונח ברשות רק אם תיקרה אבל שם שזה לכיון ירידה ורק שיש חיסרון שיש כלי שעומד לקחת וזה עושה אינו משתמר כה"ג לא צריך מקורה ועדיין צ"ע

**בטעם שקדם שריפה לגט אינה מגורשת ובגדר קנין אויר שאין סופו לנוח**

ז] מבואר בגמ' שהדין שנשרף היא מגורשת זה דוקא שקדם גט לשריפה אבל אם קדמה שריפה לגט זה לא מועיל ועיין ראשונים שהקשו לצד הגמ' שאויר שאין סופו לנוח כמונח א"כ למה כאן זה גרע ועיין ר"ן שיתכן שזה מקור הרמב"ם לפסוק שלאו כמונח וכן מהגמ' לעיל של דרך עליה ולא ס"ל את סברת התוס' אמנם עיין רמב"ן שכתב תירוץ אחד שכיון שמלכתחילה זה הולך לאיבוד גרע דהינו שהדין שאפילו אם זה עומד ליפול חוץ לחצר אבל שם זה לא הולך לאיבוד אבל כה"ג שזה הולך לאיבוד גרע וכתב שלפ"ז גם הדליקה בצד השני של החצר אפילו שבתחילה זה עומד מול המקום שאין דליקה היא לא מגורשת עוד תירץ וכן בריטב"א ששם יש אויר אבל פה הרי יש דליקה והריטב"א הוסיף שזה כאילו נח למטה והרי למטה יש דליקה והוכיחו סברא זו דהגמ' מסיקה שבמפסיק כלי אין הדין של אויר שאין סופו לנוח עכ"ד ולפ"ז אם יש דליקה בצד השני של החצר היא תהיה מגורשת

והה בעיקר הדין אויר שאין סופו לנוח שהגמ' דנה שזה כמונח יש לדון האם הכוונה שמקום האויר הוא עצמו חלק מהחצר ולכן חשיב שם שזה הקבלה והקנין או שזה רק מצד שזה כמונח בקרקע ובפשוטו מהגמ' שאומרת שבמפסיק כלי אין אויר שסופו לנוח מוכח שהגדר כאילו שזה נח בחצר ופה זה לא שייך אמנם יתכן לדחות שכוונת הגמ' לומר שאדרבא כה"ג חשיב שזה אויר הכלי ולא החצר אמנם מהראשונים כאן שכתבו שאם יש למטה דליקה זה לא טוב כי כאילו מונח למטה ושם יש דליקה ודימו דבר זה לגמ' בב"מ מוכח שנקטו שכוונת הגמ' שזה כאילו נח למטה ושם יש כלי ולכן גם כאן זה לא טוב וז"ב וכן מוכח מעיקר הסברא של דרך עליה שביארו תוס' שכאן זה גרע דכל זה אם הגדר כאילו נח בקרקע ולא אם הגדר שאויר החצר עצמו הוא סיבה לזכות ועיין קה"י ובנתה"מ בסוגיא דכליו דקונה ברשות מוכר נקט שהצד שמועיל אויר שאין סופו לנוח לא מצד שזה נח בקרקע אלא שהאורי עצמו קונה ע,ש מה שהאריך אמנם זה דלא כראשונים הנ"ל

והנה בפשוטו אפילו שנקטו הראשונים שהגדר כאילו זה נח בקרקע אמנם בפשוטו כל זה לרבא אבל לאביי שגם אם מפסיק כלי בעל החצר קונה בהכרח שס"ל שעצם האויר קונה דהרי זה לא עומד להגיע לחצרו אמנם יתכן שאין זה מוכרח אלא שס"ל שמצד עצם המציאות זה צריך ליפול החצר ורק יש כאן משהו חיצוני שמעכב ודוחק והנה עיין רשב"א בב"ב ע"ז: שביאר שמה שמועיל הגבהה ברשות מוכר זה מצד שאויר זה לא ממש כחצירו וגם לאביי שאויר שאין סופו לנוח קונה גם כשיש כלי תחתיו אבל דעת אחרת מקנה זה אחרת אמנם בקידושין כ"ו. לענין הגבהה מכוחו ברשות מוכר הניח בקושיא למה זה מועיל הרי יש כאן אויר שסופו לנוח של בעל החצר וצ"ע שהרי תירץ שאויר זה לא כחצר ממש שיהיה בזה חיסרון שזה אגוד אצל המוכר במקום שיש דעת אחרת מקנה ושמעתי לבאר שס"ל לרשב"א שאויר שסופו לנוח שגדר הדין שזה כמונח בקרקע שם זה כחצרו ממש משא"כ אויר שאין סופו לנוח של אביי שם הגדר שהאויר עצמו לא מעכב ובזה כתב הסברא שאין זה רשותו ממש שיעכב וצ"ע

והנה בפשוטו כל החיסרון באויר כיון שזה לא מונח באויר ושם יש לדון שזה עוזר כי זה כאילו מונח בקרקע אבל אם זה מונח באויר אין בזה שום חיסרון וכן משמעות הגמ' שדנה גם במתגלגל שיהיה חיסרון והרי שם זה על הקרקע ובהכרח שכל החיסרון מה שזה לא מונח אמנם אין זה מוכרח דיתכן דעד כמה שצריך מונח בקרקע דהיינו שלא ההימצאות במקום א"כ ה"ה צריך שיהיה קבוע במקום מסוים בקרקע ולא שהוא זז ממקום למקום

והנה כתב הרשב"א בב"ב ע"ו: שדבר שמונח ביד האדם לאביי יש כאן חיסרון של אויר בעל החצר אבל לרבא חשיב כמו מפסיק אויר והנה צ"ע הרי כאן זה מונח במקומו ומשמע שגם כה"ג לרבא זה לא יעזור אמנם יתכן שכוונת הרשב"א דלרבא שכל הסיבה כי זה כאילו מונח בקרקע ולכן במפסיק כלי זה לא שייך ה"ה כאן אם אדם אחר מחזיקו זה מפקיע אותו מהרשות משא"כ לאביי שעצם ההימצאות ברשות זה סיבת הזכיה ובתומים ונתה"מ נקטו דנוף שנכנס לחצר אין לזכות בו לרבא דזה אויר שאין סופו לנוח וצ"ע שכאן זה מונח ומשמע שדעתם שצריך דוקא מונח על הקרקע אמנם אין זה מוכרח דיתכן כוונתן כיון שגוף האילן הוא בחוץ א"כ זה כאילו מונח על מה שבחוץ

והנה בעיקר קושית הראשונים צ"ע דביש דליקה זה כמו רץ אחריו ואין מגיעו שוודאי לא מועיל בהפקר דחשיב אינו משתמר ובהכרח שכאן זה כמו דעת אחרת מקנה שמועיל רץ אחריו ואין מגיעו ומבואר שגם גט שצריך להועיל מדין יד זה מועיל וכמו שנקט הגרעק"א אמנם לכאורא לרש"י שכל מה שזה מועיל זה מצד שליחות א"כ כאן זה לא שייך אמנם יתכן לדחוק שמדובר שהוא עומד ליד ויכול לתפוס את זה וצ"ע

**בדין שני קופות ושני חצירות**

ח] מבואר בגמ' שבשני חצירות כיון שהגיע לאויר שמעל הפנימית היא מגורשת ובקופות היא לא מגורשת באויר שמעל הפנימית ובטעם החילוק רש"י ביאר שצריך שהמחיצות החיצונות יהיו משועבדות לפנימית ובקופה זה לא משועבד ותוס' ביארו שצריך שהם יהיו קבועות ובקופה זה לא קבוע ומשמעות תוס' שהקובע שהחיצון יהיה קבוע וצ"ע מה צריך לסברות אלו הרי במציאות אין רוח וממילא זה משתמר לפנימית ולמה שלא תהיה מגורשת ולכאורא משמע שבדין משתמר צריך משתמר מצד עצם החצר ולא מצד דברים חיצונים וצ"ע מה זה שונה מיצא לו שם מציאה בעיר או שהוא עומד בצידו ומשמרו או שהנותן משמר ולכאורא לדעת תוס' לעיל שיסוד החיסרון בלא מינטר לא מצד חצר שאינה משתמרת אלא שאין זה אויר חצר כיון שבעלמא זה לא משתמר א"כ א"ש שאם זה מונח בחצר כה"ג באמת אין חיסרון כיון שהחפץ הנקנה נשמר ורק כאן שהנידון על האויר יש חיסרון זה וכן לרשב"א שלענין האויר לא עוזר שהוא משתמר מחמת דבר אחר א"כ צריך שהמחיצות יהיו חלק מהחצר

והנה תוס' הקשו על רש"י למה הגמ' מחלקת בין קופה לחצר ולא בחצר עצמה אם זה לא משועבד וכל זה קשה לשיטתם שכשהגיע לאויר הקופה היא מגורשת אבל לרש"י ששם יש חידוש שגם באויר הקופה לא מגורשת והרי דבר זה אין בחצר גם אם זה לא משועבד

ועיין רש"י ורמב"ן שביארו שגם באויר הפנימית לא מגורשת דאויר כלי זה לא כמו כלי והקשו מהגמ' בע"ז דמבואר שאויר כלי קונה ועיין רמב"ן שביאר שכאן שזה משתמר מחמת המחיצות החיצוניות ולא צריך הפנימי חשיב אויר החיצונה ובראב"ד על הרי"ף ביאר שכאן מדובר שגם לפנימית אין שולים ולכן האויר לא חשיב אויר הכלי ורק על הקרקע זה מועיל כי זה מושאל לבעל הכלי הפנימי ע"ש

ובראב"ד בע"ז הובא ברשב"א ובריטב"א שם תירץ שלענין גט שצריך מידי דמינטר דומיא דידה ואויר כלי לא חשיב מינטר כי מחיצות הכלי לא עשוי לאוירן משא"כ לענין קנין עכ"ד ולכאורא כוונתו דבקנינים זה מועיל בתור שליחות ממילא לא צריך משתמר משא"כ בגט וצ"ע דהרי דעת הרי"ף שגם בקנינים בדעת אחרת מקנה צריך משתמר וצ"ל שעיקר סברתו שכה"ג חסר בדומיא דיד

והנה הרי שם מדובר בעכו"ם ואין שליחות לעכו"ם וביארו האחרונים דמה שעוזר שם כליו זה מצד דמדובר בעומד בצידו וזה מועיל בתור יד וא"כ צ"ע מה תירץ הראב"ד שאויר כלי מועיל בתור שליחות אמנם לראב"ד לשיטתו דבדעת אחרת מקנה מועיל גם בקטן דהיינו שבזה אין חיסרון של אין שליחות לקטן א"כ ה"ה לעכו"ם אבל לדידן לכאורא לא שייך תירוץ הראב"ד אמנם הקצוה"ח נקט שהחיסרון של אין שליחות לעכו"ם זה לא סברא לענין חצר עכו"ם ולפ"ז א"ש ועיין מה שכתבנו בזה סימן א' סק"ט

ועיין רמב"ם דביאר סוגין שהקופה הפנימית מוטית על צידה ואין לה שולים ע"ש בביאורו בסוגיא ולכאורא מבואר שגם כלי בלי שולים קונה ועיין מחנה אפרים שהביא שפשטות הסוגיא דב"מ ס"ז מבואר שלא צריך שולים ובגיטין ס"א.מבואר שצריך שולים וכתב לחלק בין בעלי חיים לשאר דברים ועיין סימן ד' שכתבנו שיתכן שבגמ' בב"מ מדובר שיש שולים וצ"ע

והנה מבואר בר"ן ע"ח: בסוגיא דהיתה ידה קטפרס שהגדר שאויר חצרו קונה גם בסופו לנוח זה מצד שאויר חצרו עולה עד לרקיע והנה לפ"ז צ"ע מה הוצרכו הראשונים לבאר שבקופות מעל הקופה לא קונה כי המחיצות החיצונות לא קבועות הרי תיפו"ל שהאויר שמעל הכלי לכאורא זה לא שלו ובפשוטו לא מדובר שזה בחצירו כמבואר ברמב"ן ובחזו"א והאבנ"מ עיין סימן ד' שהארכנו בזה והנה הר"ן ביאר שהנידון בקופות על אויר הקופה שגם שם זה לא קונה ויתכן שאויר הכלי או המחיצות בזה לא הוצרך הר"ן כי זה אוירו ורק על מה שמעל המחיצות בזה הוצרך כי זה שייך לו אמנם לתוס' שביארו שנידון סוגין רק על מה שמעל אויר המחיצות א"כ מוכרח שהאויר שמעל הכלי קונה לא רק מצד שזה שלו

**בביאור סוגית הגמ' באויר שאין סופו לנוח ובביאור החיסרון דרץ אחריו ואין מגיעו**

ט] עיין סוגית הגמ' בב"מ י"ב. דגמ' דנה בזרק ארנקי בפתח זה ויצא בפתח אחר האם אויר שסופו לנוח כמונח דמי או לא והגמ' מוכיחה מהדין שבמתנה עוזר בצבי שרץ אחריו ואין מגיעו והגמ' דוחה ששם זה מתגלגל וודאי עוזר והספק אם זה באויר שזה לא מתגלגל עכת"ד הגמ' והנה מצאנו בביאור סוגיא זו כמה שיטות בראשונים ונבארם בס"ד

הרשב"א כתב שלענין אויר שאין סופו לנוח אין סברא לחלק בין מתנה למכר דהנידון האם חשיב מונח או לא והגמ' מוכיחה דכיון שבמתנה עוזר אויר שאין סופו לנוח ה"ה במציאה ורק ששם בהפקר לא עוזר כי יש חיסרון אחר של רץ אחריו ולא מגיעו וכאן מדובר באופן שאין חיסרון זה והגמ' דוחה שבמתגלגל אין חיסרון של אין סופו לנוח ולענין אויר הגמ' נשארת בספק והנה בפשוטו כוונתו שהחיסרון של רץ אחריו ואין מגיעו זה מצד אינה משתמרת וכן מדובר שאין חיסרון זה דמדובר שיכול לעצור הארנק כגון שהוא עומד בצד השני שכה"ג מצד חצר המשתמרת אין חיסרון אמנם מצד אויר שאין סופו לנוח אין חיסרון והנה לפ"ז מבואר דמה שיכול לעצור זה לא עושה את זה לאויר שאין סופו לנוח [ועיין לעיל סק"א שהוכחנו דבר זה מהרשב"א לענין ידה בקטפרס שנקט שיש חיסרון של אין סופו לנוח וכן בזרק לאש שדן מדין אין סופו לנוח אפילו שיכול הרי לתופסו לפני האש דאל"כ יש חיסרון של אינו משתמר] אמנם צ"ע א"כ כשהגמ' הבינה שצבי רץ זה גם אויר שאין סופו לנוח א"כ למה הוכיחה דוקא ברץ אחריהן ואין מגיען ולא ממקרה שמגיען ואולי באמת זה רק לאלומי קושיא [וכן הוא בריטב"א הישן ובשטמ"ק בשם הריב"ש] אמנם יתכן עוד שבצבי כיון שהריצה זה התחדשות שבכל רגע ורגע כה"ג כל שהוא יכול לעוצרו דנים שלגבי זה אין כאן אלא אויר שסופו לנוח וצ"ע ועיין לעיל

ועיין ריטב"א דכתב דהגמ' מסיקה דבהפקר וודאי שלאו כמונח כדחזינן ברץ אחריו ואין מגיען ובמתנה הגמ' מסתפקת שאין להוכיח מהא דזה מועיל בצבי דכאן זה מתגלגל ומבואר מדבריו שנקט שיסוד הסברא שרץ אחריו ואין מגיען לא מועיל בהפקר זה לא מצד דהוי אינו משתמר דא"כ אין שום פשיטות משם לכאן אלא שהחיסרון מצד דהוי אויר שאין סופו לנוח ובמתגלגל בהפקר זה לא מועיל ובמתנה מועיל ובאויר לגמ' יש צד שגם במתנה זה לא מועיל

אמנם עיין רמב"ן ור"ן ותוס"ר שדנו להקשות מה הגמ' מוכיחה מצבי שרץ אחריו ואין מגיעו הרי שם זה מתנה והספק של הגמ' היה בהפקר כמבואר ברש"י וכן הוא מוכח מהגמ' לקמן ק"ב. שהספק היה גם לענין זבל של תורי דאתו מעלמא ומה ראיה מהפקר למתנה וצ"ב קושיתם הרי הסברא לחלק בין הפקר למתנה הוא מצד אינו משתמר וכאן הנידון מצד אויר שאין סופו לנוח ואפשר לבאר כוונתם או שהבינו כריטב"א שהחיסרון של אין מגיעו מצד שאינו כמונח ולא מצד משתמר אמנם בתוס"ר מפורש לא כך וכן בחידושי הר"ן במשנה מפורש שנקט שזה חיסרון של אינו משתמר עוד אפשר לבאר שכוונתם שכמו שמצאנו חילוק לענין אינו משתמר בין מתנה להפקר ה"ה זה סברא לחלק לגבי אויר שאין סופו לנוח אמנם לראשונים ששם זה סברא מיוחדת דזה כמו משתמר כיון שהנותן שומר או שלא צריך משתמר א"כ אין זה ענין לכאן שהנידון מצד שזה אין סופו לנוח אמנם יתכן שבאמת הבינו שכאן זה נידון של אין סופו לנוח ובזה אין סברא לחלק בין הפקר למתנה אלא שהוקשה להם שבהפקר יש עוד חיסרון של אינו משתמר דהינו שזה רץ אחריו ואין מגיעו ולא מסתבר להו להעמיד סוגין שיכול להגיעו וכהרשב"א ולכן הוכיחו שהפקר זה כמו מתנה לגבי הדין של רץ אחריו ואין מגיעו

והנה עיין רשב"א שהקשה על מה שכתבו הראשונים שהפקר זה כמו מתנה כיון שמפקיר כדי שיזכה בזה מישהו הרי בגמ' לקמן בזבל של תורי דאתו מעלמא לא שייך סברא זו אלא זה כמו מציאה ועיין רשב"א ותוס"ר שכתבו שרבא הסתפק על הפקר אלא שהמקשן בדף ק"ב. הבין שזה גם בהפקר גמור ולפ"ז באמת אין להוכיח ממתנה שמועיל רץ אחריו ואין מגיעו אלא שהגמ' י"ב. נקטה שיש סברא לדון הפקר כמתנה ולכן העמידה את ספק הגמ' רק בהפקר שהוא כמתנה ולכן הוכיחו ממתנה ובאמת לפ"ז אין זה ענין לזבל דאתו מעלמא ששם זה הפקר גמור אמנם עיין רמב"ן ור"ן שכתבו מפורש על הגמ' ק"ב. הפקר כמתנה וצ"ל שהעמידו סוגיא דלקמן שבעל השוורים מפקיר הזבל בכוונה לבעל החצר ולכן גם כה"ג זה דומה למתנה

והנה צ"ע על מה שכתב הר"ן שהפקר כמתנה שלכאורא למה שביאר שההבדל בין הפקר למתנה דצריך שלוחו של בעל הממון ובמתנה אין חיסרון זה א"כ לכאורא בהפקר וודאי שיש חיסרון של שלוחו של בעל הממון דהרי המפקיר הוא לא המקנה אמנם יתכן שהגמ' בתחילה שחילקה בין הפקר למתנה כוונתה כמבואר ברש"י שנוחה מתנה זו ליקנות והגמ' רק דחתה שעד כמה שהיא לא עומדת בצידה שם זה לא עוזר אלא מצד שליחות וממילא אין סברא לחלק בין הפקר למתנה וצריך לבאר כנ"ל מהר"ן מצד שלוחו של בעל הממון אבל כאן דמדובר בעומד בצידו וכה"ג זה יכול להועיל מטעם יד ורק יש חיסרון של אינו משתמר ובזה נשאר הסברא של הגמ' בתחילה שבמתנה זה יותר קל להיקנות ולגבי זה הפקר של בן אדם זה כמו דעת אחרת מקנה וצ"ע אמנם עין תוס"ר ובר"פ שמפורש ביארו שלמסקנא החילוק בין הפקר למתנה ששמירת הנותן חשובה כשמירתו או מצד שכשיש מקנה ואף אחד לא יכול לזכות זה עדיף וצ"ע א"כ מה זה שייך בהפקר וצע"ג

והנה הנימוק"י הובא בד"מ ובש"ך וסמ"ע כתבו לגבי הדין שבדעת אחרת מועיל רץ אחריו ואין מגיעו זה גם בהפקר של אדם ורק במציאה זה לא מועיל אמנם הרא"ש שסתם שספק הגמ' גם בהפקר ולא הזכיר שזה רק בסוג הפקר מסוים היה יותר נראה שדעתו כדעת הרשב"א שהנידון של סוגין אין בזה סברא לחלק בין הפקר למתנה ולפ"ז אין שום מקור לחידוש הנימוק"י וצ"ע שהפוסקים סתמו בזה כדעת הנימוק"י

והנה הרא"ש והרמב"ן ורשב"א וריטב"א נקטו שהגמ' נשארת בספק לענין אויר שאין סופו לנוח ולכן כולם כתבו שבמתנה משאירים בחזקת הנותן אם חזר בו אמנם לענין הפקר הרא"ש כתב שבעל החצר הוא מוחזק ושאר הראשונים כתבו שאין כאן מוחזק ומי שתופס זוכה וצ"ע סברת הרא"ש הרי אם אויר שאין סופו לנוח לא קונה לכאורא זה גם סברא שהוא לא יחשב מוחזק וצ"ל שכיון שזה היה ברשותו אפילו שזה לא ראוי לקנין הוא נחשב מוחזק וצ"ע

והנה הרמב"ם כתב שאם אדם זרק גט לאשתו בפתח זה ויצא בפתח אחר אפילו אם זה תוך ג' אינה מגורשת דאויר שאין סופו לנוח לאו כמונח דמי ועיין מ"מ שהרמב"ם ס"ל לחלק בין גט לממון ומקורו מהגמ' של קדמה דליקה והר"ן הוסיף מהגמ' של דרך עליה שהרי אם אויר שאין סופו לנוח זה לא חיסרון זה היה צריך להועיל אלא דבהכרח שבגט לא מועיל אויר שאין סופו לנוח וכן נקט השו"ע שלענין גט הביא את שיטת הרמב"ם שנפשט הספק ולענין ממון הביא כדבר פשוט שזה ספק בגמ' ובמתנה מעמידים אצל המר"ק ולא הביא את דעת הרמב"ם אמנם בפשוטו צ"ע דהר"מ לא הביא כלל את הספק לענין ממון ויותר משמע שס"ל שהספק נפשט גם לגבי ממון שזה לא עוזר ויתכן שכתב חיסרון זה בדין שלצבי רץ כדרכו שנקט שגם במתנה זה לא עוזר ששם גדר הדברים שזה לאו כמונח כלל וצ"ע

והנה ברמב"ם מבואר שתוך ג' זה לא נחשב מתגלגל שכה"ג הגמ' נוקטת שזה מועיל וצ"ע מקורו שכיון שמבואר בגמ' שתוך ג' זה כמונח בקרקע א"כ זה כמו מתגלגל שאין חיסרון של אין סופו לנוח והיה מקום לומר שזה הרמב"ם לשיטתו דבזרק דרך עליה כל שהוא לא נח בקרקע בסוף גם תוך ג' זה לא כמונח א"כ כאן שזה לא עומד לנוח בזה לא נתחדש הדין תוך ג' אבל כל הראשונים שחלקו עליו באמת יסברו שכה"ג זה כמו מתגלגל אמנם השו"ע העתיק כדבר פשוט שכה"ג לשאר הראשונים זה תלוי בספק של אויר שאין סופו לנוח ולא כתבו שכה"ג לדעת רוב הראשונים זה כמו מתגלגל ואין בזה את ספק הגמ'

**בדברי הרשב"א שסופו לנוח בגג לא עוזר**

י] עיין רשב"א שכתב שבחצר וגג של האשה וסופו לנוח בגג לא חשיב אויר שסופו לנוח כיון שזה לא ינוח בחצר ולא תהיה מגורשת אלא כשזה יגיע לגג ועיין בית מאיר שכתב שדבר זה חידוש שגם אם זה של אותו בן אדם כיון שיש שם הפסק מחיצות זה יחשב כשני רשויות שמה שסופו לנוח במקום אחד לא חשיב סופו לנוח אמנם לכאורא לראשונים שביארו את הגמ' בעירובין לענין חצר גדולה וקטנה שהנידון שיחשב סמוך לו ומבואר שכל שזה שני רשויות אפילו אם זה של אותו בן אדם לא חשיב סמוך א"כ ה"ה לענין סופו לנוח אמנם לראשונים שביארו הגמ' שהנידון מה התכוין להשאיל אין ראיה לדבר זה אמנם יתכן שכל מה שהם חולקים שבדין סמוך לא צריך בתוכה אבל בעצם הדבר שדנים את זה כשני רשויות וודאי מודים שכל שיש חילוק מחיצות בניהם חשיב כשני רשויות ואולי יש לחלק בין הנידונים וצ"ע אמנם שמעתי להעיר דהרשב"א רק כתב סברא לענין דרך עליה אבל משמע שבדרך ירידה אין חיסרון מה שזה ירד ברשות אחרת וצ"ע בזה