בדין רמ_ת
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / וסתות

א] נדה דס"ו. ניסת לאחר וראתה דם מחמת תשמיש משמשת פעם ראשונה ושניה ושלישית, מכאן ואילך לא תשמש עד שתבדוק עצמה, כיצד בודקת את עצמה מביאה שפופרת ובתוכה מכחול ומוך מונח על ראשו, אם נמצא דם על ראש המוך בידוע שמן המקור הוא בא, לא נמצא דם על ראשו בידוע שמן הצדדין הוא בא.

והנה ז"ל הראב"ד בבעה"נ שער הספירה והבדיקה סימן ג', ואם ראתה עם השלישי שלש פעמים אסורה לכל אדם עד שתבדוק עצמה בשפופרת וכו', והבדיקה הזאת אין לנו עכשיו שאין אנו בקיאין בהכנסת המכחול ואולי יתחלף בו בין ראשו לצדדין, גם הרפואה שאמרו בה חכמים שמבעיתין אותה ואם הפילה חררת דם כבר נתרפאת, אין אנו בקיאין בחררה זו, ובין הפילה ובין לא הפילה אסורה לכל אדם, מיהו אין מוציאין אותה מבעלה אחר בדיקה זו ורפואה זו עד שתבעל ותחזור לקלקולה, עכ"ל.

והנה מבו' בד' הראב"ד, דהגם דבדיעבד מהניא בדיקת שפופרת להתירה לבעלה, מ"מ אם נבעלה וחזרה לקלקולה אסורה.

והנה ל' זה הובא בשו"ע סי' קפ"ז ס"ט לגבי הפילה חררת דם דאין מוציאין אותה מבעלה וכו' עד שתיבעל ותחזור לקלקולה, ופירשו התפאל"מ ס"?? הסד"ט סק"?? והפרד"ר בפתיחה לסי' קפ"ז?, דאף אם חזרה לקלקולה פעם אחת נאסרת, וכאשר כ"ה משמעות הלשון עד שתיבעל ותחזור לקלקולה, וכ"ה מפורש בהלכות הרמב"ן פ"ו, ז"ל, היו מבעיתין אותה בפחד פתאום והפילה חררת דם נתרפאה זו ומותרת לבעלה, ואם חזרה וראתה מחמת תשמיש אפי' פעם אחת בידוע שלא עלתה לה רפואה, עכ"ל.

ולפ"ז הרי דה"נ בבדיקת שפופרת שכתב הראב"ד דאין מוציאין אותה מבעלה עד שתיבעל ותחזור לקלקולה, הרי דאף אם חזרה וראתה פעם א' בשעת תשמיש ה"ה נאסרת.

אמנם האחרונים הנ"ל נקטו לא כן, אלא כל שהותרה בבדיקת שפופרת אף אם חזרה וראתה פעם א' בשעת תשמיש אינה נאסרת, וכ"ה בנוב"י סי' מ"ג ד"ה והנה אמאי, וחוו"ד קפ"ז ס"ג בקו' הט'.

אמנם מצאתי בזית רענן ח"ב סי' י"ח סק"ב דפליג על דבריהם, וס"ל דבפעם א' נאסרת, ודימה לדין חרדה שבשו"ע ס"ט, ולמש"נ יש יסוד לדבריו מד' הראב"ד, אך מאידך מד' הרמב"ן שכתב לדין חזרה וראתה רק בגוונא דהפילה חררת דם, ולא כתב כן בבדיקת שפופרת, מ' דס"ל דהיכא שהותרה ע"י בדיקת שפופרת אין נאסרת במה שחזרה וראתה.[[1]](#footnote-2)

ונ' הטעם בזה, דס"ל להראב"ד דהא דמהניא בדיקת שפופרת להתירה לבעלה, הגם שלא נמצא דם כלל, וא"כ מהיכ"ת שהדם שראתה עד עתה הוא מן הצדדים ולא מן המקור, הוא משום דמכה שמן הצדדים דרכה להתרפאות, וע"כ כיון שעתה לא מצאה דם כלל, תלינן שהדם שראתה בשעת תשמיש הוי מן הצדדים, ומה שבבדיקת השפופרת לא נמצא דם כלל, הוא משום שנתרפאה המכה שמן הצדדים, ואשר ע"כ כל שנבעלה וחזרה וראתה דם, הרי חזינן שלא בדקוה כראוי, שאם אכן נתרפאה המכה, אי"ז מסתבר דיהי' עתה מכה אחרת המוציאה דם בשעת תשמיש, ושוב יש לחוש שמא הדם שראתה בשעת תשמיש הוי מן המקור.

ב] והאמנם צ"ע בזה, דלכאו' אכתי יש לנו להתירה, דממה שלא נמצא דם בבדיקת השפופרת בע"כ דהדם שראתה בשעת תשמיש הי' מן הצדדים, וכבר נתרפאה המכה, ואף שעתה חזרה וראתה בשעת תשמיש, מ"מ לא סגי בזה לאסרה, שהרי אף אם עתה ראתה מחמת תשמיש, מ"מ אי"ז אלא פעם א', ואין לנו לאסרה עד שתראה ג"פ מחמת תשמיש.

ובפשוטו צ"ל, דאם אכן ראי' זו שרואה עתה הויא מן המקור מחמת תשמיש, תו מסתבר דאף הראיות שראתה קודם לכן הוו מן המקור מחמת התשמיש, וע"כ יש לנו לאסרה.

אך יש להוסיף עוד בזה, דהנה האחרונים האריכו בהא דמהני בדיקת שפופרת פעם א' להתירה, ול"ד לכל וסת קבוע שאינו נעקר אלא בג"פ, והנוב"י כתב דרמ"ת דמי לוסת הקפיצות דדינו כוסת שאינו קבוע ונעקר בפעם א'.

ובפשוטו צ"ל דהטעם בזה הוא, דע"י שלא נמצא דם על ראש השפופרת, מסתבר טפי לתלות דהדם שראתה עד עתה בשעת תשמיש הוי מן הצדדים, וע"כ היא מותרת.

והיינו שהרי הגם שאין וסת נעקר בפעם א', מ"מ חזינן דמהני פעם א' לברר אם הוי הוסת לקפיצות או לימים, וה"נ מהני פעם א' שלא נמצא דם בראש השפופרת לברר שהדם הוא מן הצדדים.

ולפ"ז הרי דמה"ט אם חזרה וראתה פעם א' בשעת תשמיש יש לאסרה, דהרי כל מה שהתרנוה ע"י בדיקת שפופרת הגם דאין וסת נעקר בפעם א', הוא משום דאף בפעם א' סגי לברר שאין הדם מן המקור, ולפ"ז הרי אדרבה כל שנמצא אח"כ דם בשעת תשמיש דהוי זה ראי' שהדם מן המקור יש לנו לאסרה.

ג] ובעיקר מש"נ בטעם הא דמהניא בדיקת שפופרת פעם א' להתירה, הנה כ"ז ניחא רק אי נימא דאף אם לא נמצא דם מן הצדדים, ואף בעברה ושימשה, הוי זה ראי' שהדם הוא מן הצדדים, והיינו או משום שמכה מן הצדדים דרכה להתרפאות, או כמש"כ הבית מאיר, דבדם מן הצדדים אין כל הפעמים שוין, עיי"ש.

אך למה שנקט הפרד"ר בפתיחה, דאמנם בשפופרת אף אם לא נמצא דם מן הצדדים תלינן דהוא מן הצדדים, ואף אם חזרה וראתה ג"פ אינה נאסרת, אך בעברה ושימשה, כ"ה דאי"ז מן המקור ה"נ הי' צריך להיות דם מן הצדדים, ובע"כ שנתרפאת, ובכה"ג ליכא ראי' דהוי הדם מעיקרא מן הצדדים ולא מן המקור, וע"כ בזה אם חזרה וראתה ג"פ נאסרת, ועיי"ש שכתב דמה שכתב הרמ"א דהוי כ"ש משפופרת, היינו משום דבשפופרת שמא אין כל האצבעות שוות, ואי"ז ראי' גמורה שאינה רואה מן המקור, ומשא"כ בעברה ושימשה הוי זה ראי' גמורה שאין רואה דם מן המקור, אך עכ"פ לגבי התלי' דהוי מן הצדדים גרע דין עברה ושימשה מדין שפופרת, הרי דלפ"ז אכתי תיקשי מ"ט עברה ושימשה ה"ז נעקר בפעם א'.

ד] ובעיקר הדין בחזרה וראתה אחר בדיקת שפופרת, הנה לכאו' יש ללמוד דין זה ממש"כ הרמ"א בסי' קפ"ז ס"י, ז"ל, אם אירע לה שראתה ג' פעמים בביאה ראשונה שאחר לידתה, או ראתה אחר כל לידה ג' פעמים, ובנתיים לא ראתה, יש שכתבו להקל להתירה לבעלה, כי תלינן הראייה בחולשתה עדיין מכח לידתה, שהוכו הצדדים מכח לידתה, ולכן רואה סמוך ללידה ולא אחר כך, ותלינן בלידה כמו שתלינן במכה, וכ"ז אם כבר עברה ושמשה בין לידות הראשונות שהוחזקו ביאות של היתר אחר ביאות של איסור, אבל אם ראתה ג' פעמים רצופין אחר לידה, לא תלינן בלידה, אלא צריכה בדיקת השפופרת, מיהו כל מקום שצריכה בדיקה, אם עברה ושמשה ולא ראתה מותרת, דתשמיש זה שלא ראתה בו עדיף מבדיקת השפופרת כנ"ל, עכ"ל.

והנה מבו' בד' הרמ"א, דהגם דתשמיש שלא ראתה בו עדיף מבדיקת שפופרת, מ"מ אם חזרה וראתה אח"כ ג"פ ה"ה חוזרת ונאסרת, דרק היכא שחזרה וראתה ג"פ אחר לידה, הוא דתלינן הראי' בחולשה שמכח הלידה, ומאידך מבו' דרק אם חזרה וראתה ג"פ נאסרת, אך אם חזרה וראתה פ"א אינה נאסרת, וע' תפאל"מ שכבר הוכיח כן מד' הרמ"א, והפרד"ר בפתיחה ח"ב בסופו כתב דלא מצא כן בד' הרמ"א, וצ"ב שהרי הדברים מפורשים כן.

אך אולי י"ל, דהתם איירי ששימשה פעמים רבות בין הלידות, ובכה"ג ודאי נעקר לגמרי הוסת הראשון, וע"כ אינה נאסרת אלא אם חזרה וראתה ג"פ, ולא אמרי' בזה דחזר הוסת למקומו וכמש"נ להלן סק"ה, אך היכא שנבדקה פעם א' בשפופרת או שעברה ושימשה פעם א', הרי דכל שחזרה וראתה פעם א', תלינן שלא נבדקה שפיר, או שמקרה הי' שלא ראתה, וע"כ היא חוזרת לאיסורה.

ה] והנה עי' בפרד"ר שדן לאסרה בחזרה וראתה פעם א' מחמת תשמיש, מדינא דחזר הוסת למקומו.

אמנם יל"ד דל"ש בזה דין חזר הוסת למקומו ומתרי טעמי, חדא דחזר הוסת למקומו הוא רק בוסתות שזהו עיקר דרך הראי' של האשה, ולא בוסת של מקרים חיצונים הגורמים ראי', שאי"ז מעיקר טבע האשה.

ועוד י"ל דל"ש חזר הוסת למקומו רק בוסתות שחוששין להן אף קודם שנקבעו, דכיון דאף בפעם א' חיישי' להו, ע"כ היכא שהי' לה מעיקרא וסת קבוע לזה תלינן דחזר הוסת למקומו, אך וסתות שאין חוששין להן קודם שנקבעו, י"ל דאף לי"ב לדינא דחזר הוסת למקומו.

ועד"ז נ' לדון בד' הנוב"י שחידש דכל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לוסת דרמ"ת, משום דכל שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לשאינו קבוע, ורמ"ת הוי כאינו קבוע וכדחזי' שנעקר בפעם א', אך מד' כל הראשונים לכאו' מבו' לא כן, וצ"ב הטעם.

ובפשוטו צ"ל בזה, דלעולם וסת דרמ"ת הוי כוסת קבוע, ואינו נעקר בפעם א', והא דמהני בדיקת שפופרת פעם א' להתירה, וכן אם עברה ושימשה פעם א' ולא ראתה מותרת, הוא משום דה"ז מברר שהדם שראתה מעיקרא הי' מן הצדדים, ולזה שפיר מהני פעם א', וכמש"נ לעיל.

אמנם נ' די"ל עוד בזה, דאף אם אכן וסת דרמ"ת הוי כוסת שאינו קבוע, מ"מ י"ל דליכא בזה לדינא דוסת קבוע עוקר חשש וסת שאינו קבוע, דכל הא דמי שיש לה וסת קבוע אינה חוששת לשאינו קבוע, הוא רק בוסת החודש וההפלגה, דהוי זה ב' זמני ראיות שקבעה לראות, ובזה אמרי' דבסתמא לא חיישי' שיהא לה ב' זמני ראיות, אך בראיות המקרה ודאי י"ל דאף די"ל וסת קבוע, מ"מ יש גם מקרים הגורמים ראייתה, ודו"ק, ועי' עוד בחוו"ד סי' קפ"ז סק"ג שהשיג על הנוב"י מטעמים אחרים, עיי"ש.

ו] והנה החוו"ד בסי' קפ"ו סק"ב ובסי' קפ"ז חידושים סק"א נקט, דכל שראתה פעם א' בליל התשמיש אף מופלג ממנו, הוי זה ריעותא שרואה היא מחמת תשמיש, וצריכה לבדוק ג"פ.

ומקור דבריו הוא מד' הראב"ד בבעה"נ שכתב דפעם הראשונה אינה מצטרפת משום דא"צ לבדוק בו, והיינו דמה"ט לא בדקה רק אחר שיעור אשם תלוי, ואפ"ה הוי זה ריעותא וצריכה לבדוק ג"פ אחר תשמיש.

אך לולי דבריו הי' נראה, דכל ד' הראב"ד הם רק בשראתה עכ"פ סמוך לתשמיש, כל' הראב"ד שם, אך אם ראתה מופלג מן התשמיש א"צ לבדוק.

ונ' הטעם בזה, דלעולם וסת דראי' מחמת תשמיש הוא רק בראי' בשעת התשמיש או תוך שיעור וסת, דכיון דראי' מחמת תשמיש היינו שהתשמיש מוציא הדם מן המקור, וכמש"כ האמרי ברוך בכ"ד, ע"כ ל"ש שיגרום התשמיש שתראה לאח"ז.

ומה"ט יל"ד גם במש"כ החוו"ד בסי' קפ"ז סוסק"א, דכל שראתה ג"פ מופלג מן התשמיש, אסורה לשמש ב"פ בלילה א', ומצאתי בזית רענן ח"ב יו"ד סי' כ' דפליג עליו מה"ט, דאין ראי' מחמת תשמיש מופלגת מן התשמיש.

ולפ"ז נ' דמש"כ הראב"ד דאף ראי' אחר שיעור אשם תלוי הויא ריעותא וצריכה לבדוק ג"פ אחר תשמיש, היינו משום דחיישי' שמא ראתה בשעת תשמיש עצמו, אך לעולם אילו בדקה אחר תשמיש ולא מצאה דם, ואח"כ בדקה ומצאה דם אי"ז ריעותא כלל, דודאי אין הדם מחמת התשמיש, ובכה"ג לא תהא צריכה לבדוק ג"פ.

וצריך להוסיף בזה, דהרי בעלמא אמרי' דכל שראתה אחר הנה"ח לא חיישי' שמא הויא הראי' קודם לכך, וא"כ מ"ט הכא חיישי' שראתה קודם לכן, אך נ' שהטעם בזה הוא דכל הא דלא חיישי' שראתה קודם לכן, הוא משום דמהיכ"ת לחוש לכך, אך הכא דיש לנו טעם לומר דראתה קודם, משום שהתשמיש גרם הראי', שפיר הוי זה ריעותא, אך לפ"ז הי' בדין דאילו ראתה אחר וסתה נחוש שראתה קודם לכן, וצ"ע, גם י"ל דהגם דדיני וסתות נקבעין כפ"מ שראינו לפנינו, מ"מ לענין דין הבדיקות אחר תשמיש, דהא דבעי' שתראה פעם א' בשעת תשמיש, הוא משום דבעי' שיהא ריעותא לפנינו, וכמו שביאר החוו"ד דמה"ט אף שראתה רק פעם א' צריכה לבדוק ג"פ, י"ל דסגי בזה לאשוויי ריעותא,

שו"מ בעזה"י הדברים מפורשים בד' הראב"ד בכתוב שם פ' אלמנה ניזונת, ז"ל, אין אשה צריכה בדיקה וכו' גם לאחר תשמיש, אם לא ראתה דם סמוך לתשמיש "דשמא בשעת תשמיש הי' דם", עכ"ל, וזה מפורש להדיא כמש"כ, וברוך ד' שהנחני בדרך אמת.

ולפ"ז נ' עוד, דאפי' אם לא בדקה אחר תשמיש ומצאה טהורה, מ"מ כל שלא ראתה אלא מופלג הרבה מן התשמיש, אף שהוא באותו לילה, א"צ לחוש שהי' הדם בשעת התשמיש, דכולי האי לא מוקמי כתלי בית הרחם דם, ובכה"ג לא תהא צריכה לבדוק.

וזה מדויק היטב בל' הראב"ד בבעה"נ ובכתוב שם שהצריך בדיקה רק אם ראתה דם "סמוך לתשמיש", אך אם ראתה מופלג ממנו א"צ בדיקה.

ונ' דמאידך איכא נפ"מ בזה לחומרא, והוא בששימשה סמוך להנה"ח ומצאה דם סמוך לתשמיש אחר הנה"ח, דלדעת החוו"ד נ' דכה"ג לא תהא צריכה בדיקה, כיון שלא ראתה דם בעונה ששימשה, אך לפמש"נ עפי"ד הראב"ד אף כה"ג תהא צריכה בדיקה, כיון דחיישי' שמא ראתה הדם בשעת תשמיש, ודו"ק.

שו"ר עוד בבית מאיר סי' קפ"ז ס"א שנקט בדעת הראב"ד דטעם חובת הבדיקה הוא משום דחיישי' שמא ראתה מיד בשעת תשמיש, ומ"מ נקט דיש לחוש לכך אף בשראתה מופלג מן התשמיש, עיי"ש בדבריו, והביא גם מש"כ בשו"ת מהר"י ווייל סי' קפ"ד שכל שיש נדנוד ספק שכבר ראתה בשעת תשמיש חייבת לבדוק, אפי' אם ראתה למחרת בבוקר, עיי"ש.

ועכ"פ ביסוד הדברים מבו' בדבריהם כמש"נ, דטעם חובת הבדיקה הוא משום דחיישי' שראתה בשעת התשמיש.

שו"ר כמדומני בבית אפרים שכבר נחלק בזה על החוו"ד.

1. ומצינו באחרונים שדנו דאף אם חזרה וראתה ג"פ בשעת תשמיש לא תאסר, שכבר הוברר שהדם הוא מן הצדדים, וע"כ אין לאסרה, אך בד' הראב"ד מפורש דאם חזרה לקלקולה ה"ה נאסרת, ולכה"פ איירי בשחזרה וראתה ג"פ, וע"ז אין להוכיח מד' הרמב"ן דפליג, דמה שלא כתב דין חזרה וראתה רק בהפילה חררת דם ולא בבדיקת שפופרת, הוא משום דבהפילה חררת דם חידש דאף אם חזרה וראתה פעם א' נאסרת, אך י"ל דאף בבדיקת שפופרת יש לאסרה אם חזרה וראתה ג"פ בשעת תשמיש.

   אך רבים מן האחרונים חילקו בין מצאו דם בצדדים ללא מצאו, דהיכא שמצאו דם מן הצדדים הוברר שהדם שרואה הוא מן הצדדים, ויש להתירה אף אם תשוב ותראה פעמים הרבה דתלינן לי' שהוא מן הצדדים, וזה אינו נסתר מד' הראב"ד, דאיירי בשלא נמצא דם כלל, ואף דגם בזה פירש דהתירה הוא משום דבידוע שהוא מן הצדדים, מ"מ י"ל דבכה"ג תלינן דמה שלא נמצא עתה דם כלל הוא משום שנתרפאה, וע"כ כל שחזרה וראתה תלינן שלא בדקוה כראוי, וכמש"נ למעלה, ואשר ע"כ כל שבבדיקת שפופרת נמצא דם בצדדין, תו ליכא ריעותא כלל במה שחזרה וראתה דם בשעת תשמיש, וע"כ אף אם תשוב ותראה ג"פ בשעת תשמיש יש להתירה. [↑](#footnote-ref-2)