ז - בגדרי חיוב ערב שלוף דוץ
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שלהי גט פשוט ענייני ערב / שיעורים

**סימן כא**

**בגדרי חיוב ערב שלוף דוץ**

א] **ב"ב קע"ד א'** א"ל מר בר אמימר לרב אשי הכי אמר אבא תן לו ואני נותן אין למלוה על הלוה כלום, ולא היא לא מיפטר לוה מיניה דמלוה עד שישא ויתן ביד.

**ובגדר** הך דינא דכל שנשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום, משמע שנחלקו הראשונים, דהנה הר"י מיגש כתב, ז"ל, אא"כ נשא הקבלן המעות מן המלוה מעיקרא בשעת ההלואה ונתנם ביד הלוה, "שנמצא שהקבלן הוא שלוה המעות מן המלוה והלוה אותם ללוה", עכ"ל, ומשמעות דבריו דחיוב הקבלן בכה"ג, אי"ז מדין ערבות כלל, אלא הוי הוא לוה גמור, והוי כמו שנטל המעות לעצמו וחזר והלוה אותם לאחר.[[1]](#footnote-2)

**וכן** נראה גם בד' הרמ"ה בסוף אות ק"ל, עיי"ש שכתב דהטעם לומר דבתן לו ואני נותן אין ללוה על המלוה כלום, אף שלא נשא ונתן ביד, הוא משום דבכה"ג לאו לתורת ערבות ולא לתורת קבלנות קא נחית אלא לתורת הלואה קא נחית והוא ניהו הלוה עצמו וכו', ושליחא בעלמא הוא דשווי' להאיך לקבולי לי' זוזי מן המלוה, עכ"ד.

ב] **אמנם** הנה הרי"ף בסוגיין כתב, ז"ל, וש"מ דקבלן תרי גווני נינהו, איכא קבלן דגבי מלוה ממאן דבעי, ואיכא קבלן דלית ליה למלוה גבי לוה כלום, תן לו ואני נותן הוא ניהו קבלן דאית ליה למלוה לאפרועי ממאן דבעי, נשא ונתן ביד הוא ניהו קבלן דלית ליה למלוה על הלוה כלום, עכ"ל, ומשמע דאף בנשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום, הוא ג"כ מדין קבלן, ואך דזהו דינו של קבלן כה"ג דאין למלוה על הלוה כלום.[[2]](#footnote-3)

ג] **וגדולה** מזו מצינו בתשו' רגמ"ה שנד' בתשו' מהר"ם ד' פראג סימן תתט"ז שכתב, דאף דאם נשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום אלא על המקבל, אפ"ה אין המקבל גובה מן הלוה כלום אא"כ פרע למלוה, ואם הי' המלוה גוי או גר שאין לו יורשים, זכה הלוה במה שבידו, ואין למקבל לגבות ממנו כלום, ועיי"ש שכתב לפרש הטעם בזה, ז"ל, מ"ט דלאו מלוה הוא ולא מידי יהיב לי', אלא דיני' כמו קבלן, וכי אמרינן נשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום, היינו שאין המלוה צריך לתבוע הלוה אלא הקבלן פורע לו וכו', והקבלן חוזר וגובה מן הלוה וכו', עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

**ומבו'** להדיא בדבריו דאף היכא דנשא ונתן ביד, לא חשבינן להקבלן כלוה גמור שחזר והלוה ללוה, אלא דינו כקבלן, ואך דזהו דינו דקבלן זה דנשא ונתן ביד, דאין למלוה על הלוה כלום, וע"כ ס"ל דכ"ז שלא פרע למלוה ל"מ לגבות מן הלוה.

**ב**

ד] **והנה** כתב הטור בסימן קכ"ט סכ"ב, ז"ל, והרמ"ה כתב דהא דאמרינן כשנשא הערב ונתן ליד הלוה שאין למלוה על הלוה כלום, דוקא בקבלן, אבל בערב אע"פ שנשא ונתן ביד לא נפטר הלוה, כיון שאמר לו בלשון ערבות דלשעבדי' ללוה נמי קא מכוין, ולא נהירא לא"א הרא"ש ז"ל לחלק בזה בין ערב לקבלן, עכ"ל.

**והב"י** שם כתב דבד' הרמב"ם בפכ"ו ממלוה ה"ג מבו' כדעת הרמ"ה דרק בקבלן הוא דאם נשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום, אך בערב ל"מ הא דנשא ונתן ביד, וכ"נ גם בד' הרי"ף שכתב דתרי גווני קבלנות נינהו וכו', והרי דכל הך דינא דנשא ונתן ביד, הוא רק בקבלן.

ה] **אמנם** הנה אף דבד' הטור משמע טפי דיסוד ד' הרמ"ה הם דל"מ הא דנשא ונתן ביד אלא בקבלן ולא בערב, הנה בד' הרמ"ה שלפנינו באות ק"ל מבו' להדיא דאין עיקר החילוק בזה בין קבלן לערב, אלא עיקר החילוק בזה הוא, דדוקא כשאמר תן לו ואני נותן תן לו ואני פורע וכו', שלא הזכיר לשון ערבות או קבלנות בפירוש, דבזה י"ל דמה שאמר תן לו ואני נותן וכו', לא נחית לתורת ערבות או קבלנות, אלא לתורת הלואה קא נחית והוא ניהו הלוה עצמו, אך אם אמר תן לו ואני ערב, ודאי דלתורת ערבות בלחוד קא נחית, ואף אם נשא ונתן ביד יש עליו דין ערב, ומשמעות דבריו שם דה"נ אם אמר תן לו ואני קבלן, ונשא ונתן ביד, יש עליו דין קבלן.

**והדברים** מפורשים כן בד' הרמ"ה בסוף אות קל"א, ז"ל, ולא מיפטר לוה מיניה דמלוה עד שיאמר הקבלן למלוה תן לו ואני נותן או תן לו ואני פורע וכו', דכולהו הני לישני משמע דכולי' חיובא דקבלן הוא וכו' והוא שישא הקבלן בידו מן המלוה ויתן ללוה, אבל לא נשא ונתן ביד, "אי נמי א"ל תן לו ואני קבלן", וא"צ לומר היכא דאדכר לשון ערבות, אע"ג דנשא ונתן ביד עדיין הלוה חייב, עכ"ל, ולהדיא בדבריו, דאף בקבלן ל"מ הא דנשא ונתן ביד, אלא כשאמר תן לו ואני נותן וכו', אך אם אמר תן לו ואני קבלן, אף אם נשא ונתן ביד, יש עליו דין קבלן, כיון דלהדיא הזכיר לשון קבלנות.

**ולפ"ז** נמצא דד' הרמ"ה וד' הרי"ף והרמב"ם ב' דעות חלוקות נינהו, דלדעת הרמ"ה ל"מ הא דנשא ונתן ביד היכא דהזכיר להדיא לשון קבלנות או לשון ערבות, ורק כשלא הזכיר להדיא לשון קבלנות וערבות, מהני הא דנשא ונתן ביד לחשבו כלוה גמור, - אך בד' הרי"ף והרמב"ם מבו' דטעמם הוא דל"מ הא דנשא ונתן ביד אלא בקבלן, ולא בערב.[[4]](#footnote-5)

ו] **ופשוט** דאזלי לטעמייהו בזה, דהרמ"ה לטעמי' דהא דנשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום, הוא משום דלא ירד כלל לתורת ערבות וקבלנות, אלא ירד לתורת הלואה, והוי הקבלן לוה גמור, ע"כ ס"ל דכ"ז הוא כשלא הזכיר להדיא לשון ערבות וקבלנות, אך כל שהזכיר להדיא לשון ערבות וקבלנות, ל"מ מידי הא דנשא ונתן ביד, דכיון שהזכיר לשון ערבות וקבלנות, לא מצינו למימר דהוי הוא לוה גמור.

**אך** הרי"ף לטעמי', דהא דנשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום, הוי זה מכח חיובא דקבלנות, דבקבלן כה"ג אין למלוה על הלוה כלום, וע"כ ס"ל דבכל קבלן מהני הא דנשא ונתן ביד דאין למלוה על הלוה כלום, אף אם הזכיר לשון קבלנות, - ומאידך ס"ל דרק מכח חיובא דקבלנות מצי חייל הך דינא דאין החיוב אלא על הקבלן, אך בחיובא דערבות לא מצי חייל הכי, וע"כ ל"מ הא דנשא ונתן ביד אלא בקבלן ולא בערב.

**ג**

ז] **והנה** כתב בחי' הריטב"א ב"מ ס"ט ב', ז"ל, והיכא דא"ל מלוה ללוה וכו' זרוק דינר לים ואלוה לך מנה, הרי הוא כאלו הגיע לידו וחזר וזרקו לים, כיון שזה על פיו זרק, וכן פירש רבינו בשם רבו הרמב"ן ז"ל, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאף שלא בא הדינר ליד המלוה, מ"מ מדין ערב חשבינן לה כאילו הגיע הדינר לידו.

**אמנם** הנה כבר נת' בסימן כ' מד' הריטב"א בכ"ד, דאף בערב קבלן אין החיוב עליו מצ"ע, וכל חיובו הוא לפרוע את חובו של הלוה, עיי"ש, ולכאו' נלמד מזה דאף בערב קבלן לא חשבינן לה כמו שבאו המעות לידו, ותיקשי דזה דלא כמש"כ הריטב"א בב"מ דמדין ערב חשבינן כאילו הגיע הדינר לידו.[[5]](#footnote-6)

ח] **אמנם** אי נימא דהא דבנשא ונתן ביד אין ללוה על המלוה כלום, הוא משום דחשבינן לה כמו שקיבל הקבלן את המעות וחזר ונתנם ללוה, וכמש"כ הר"י מיגש והרמ"ה, י"ל דזהו מש"כ הריטב"א דכל שאמר לו זרוק מנה לים, הוי כמו שהגיע לידו וחזר וזרקו לים, משום דכל שאמר לו זרוק מנה לים דאין אחר המתחייב על קבלה זו, הו"ל כקבלן דנשא ונתן ביד דחשיב כמו שקיבל את המעות וחזר והוציאם.

**והך** מילתא דבקבלן דנשא ונתן ביד חשבינן לה כמו שקיבל הערב את המעות וחזר ונתנם ללוה, כן משמע קצת מד' הריטב"א בשבועות מ"ח ב', ז"ל, ומיהו אם הערב נשא ונתן ביד הא אמרינן בפ' גט פשוט אין למלוה על הלוה כלום, ואינו אלא כאילו הוא לוה מן המלוה וחזר והלוה ללוה, עכ"ל, אך יש לדחות דמכוון דבריו הוא דזהו הדין שחל מכח קבלנות זו, וע"ד שנת' להלן סק"ט בהערה ז' בדעת הרשב"א.

ט] **אמנם** הנה הרשב"א בקידושין ח' ב' כתב דבזרוק מנה לים ליכא דין ערבות, דאין דין ערבות אלא במי שנותן לבר זכי' על דיבורה, לפי שהערב אינו מתחייב אלא מפני זכיית הלוה וכו', עכ"ד, - ונת' בסימן ט"ז סק"ח דהוא משום דקבלת הממון דערב אינה מועלת כלל לחייבו בחיוב ממון בפנ"ע, ואינה מועלת אלא לחייבו להשיב את הממון שנתן המלוה, וע"כ בזרוק מנה לים דליכא כלל קבלה הראוי' לחייב בהשבת הממון, אלא שהלה מאבד את ממונו, ל"ש כלל שיתחייב הערב בתשלומי הממון.

**אך** צ"ע בזה, דאף דאין לחייב בזרוק מנה לים משום חיוב ערב סתם, מ"מ מ"ט לא יתחייב בזה דומיא דערב שלוף דוץ, דחשבינן לה כמו שקיבל הוא עצמו את הממון וחזר והלוה אותם ללוה, ובזה לכאו' אין לנו להצריך שקבלת הלוה תהא קבלה הראוי' לחייב, שהרי בלא"ה אין החיוב מכח קבלת הלוה, אלא משום דחשבינן לה כמו שקיבלם הערב מתחילה וחזר ונתנם ללוה.[[6]](#footnote-7)

**ונראה** מזה בדעת הרשב"א, דס"ל כדעת הרי"ף ודעימי' דהא דבנשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום, הוא משום חיוב קבלנות, ואך דמהני חיוב הקבלנות בכה"ג, שיכנס תחת הלוה בחיובו לגמרי, וע"כ אין למלוה על הלוה כלום, - וע"כ כ"ז הוא היכא דאיכא קבלה הראוי' לחייב בתשלומי הממון, דנכנס הקבלן תחת הלוה בחיובו, אך בזרוק מנה לים דליכא קבלה הראוי' לחייב, אין הקבלן מתחייב.[[7]](#footnote-8)

**ד**

י] **ויש** להוסיף בזה, דהנה בתשו' הרשב"א המיוחסות סו"ס רכ"ה בהוספה מכת"י כתב, ז"ל, עוד כתבת בכלל דבריך כי אין ללשון ערבות רגלים בפעל שאין בו לא שום לוה ולא שום משתעבד, לא ירדתי לסוף דעתך וכו', ועוד, דלשון ערבות נופל בכיוצא מה שאמרת שאין שם מתחייב ולא משתעבד אחר, הרי מה שאמרו בקידושין תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך מקודשת מדין ערב, ושם אין שם שום אדם שמתחיב באותו מנה שתקרא היא ערב ותקדש עצמה בו וכו', וקרא נמי מסייענו דכתיב אנכי אערבנו, והוה ס"ד למילף מינה בשלהי גט פשוט דערב מתחייב מדאורייתא, והתם מאן נתחייב ומאן נשתעבד שיהא יהודה ערב בשבילו וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"א סימן אלף נ', וח"ב סימן כ"ב, וח"ו סימן ק"ח, דמהא דתן מנה לפלוני וכו' נלמד דערב חייב אף כשאין הלוה חייב.

**ובתשו'** מהרש"ך ח"ב סימן ר"ז ד"ה והנהו גווני כתב דהא דהערב חייב בכה"ג דאין אחר שנתחייב, הוא משום דדמי לערב שלוף דוץ, דאין למלוה על הלוה כלום, וכל החיוב הוא על הערב, עיי"ש.

יא] **אך** צ"ע דאם אכן הך גוונא דמי לערב שלוף דוץ, א"כ מעיקרא מה כתב הרשב"א לדון בהך מילתא אם הערב חייב כשאין הלוה חייב, הרי זהו דינא דערב שלוף דוץ, דאין למלוה על הלוה כלום וכל החיוב הוא על הערב.[[8]](#footnote-9)

**אך** גם אי נימא דאין מכוון הרשב"א דהחיוב בכה"ג אינו מדינא דערב שלוף דוץ, וכמו שיתבאר הטעם בזה לפנינו, מ"מ תיקשי דמהו שכתב הרשב"א לדון בדין זה, הרי שפיר יש לחייב בזה מכח דינא דערב שלוף דוץ, ואמנם בגוונא דאיירי הרשב"א שם, י"ל דל"ה דעת הערב לחיובא דערב שלוף דוץ, אך תיקשי במה שהוכיח הרשב"א כן מההיא דתן מנה לפלוני ואתקדש אני לך, ולכאו' התם שפיר מצו חיילי הקידושין מכח דינא דערב שלוף דוץ.

יב] **עוד** צ"ע, דלמש"כ בתשו' הרשב"א שם ללמוד להך דינא מערבות דיהודה, הרי יש ללמוד מזה דהא דחייב הערב בכה"ג, הוא מדין ערבות סתם, ול"ב בזה לדינא דערב שלוף דוץ, וזה צ"ע, דלכאו' הוי זה חד דינא עם דינא דערב שלוף דוץ,[[9]](#footnote-10) - וביותר תיקשי, לדעת הרי"ף והרמב"ם דכל הא דבנשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום, הוא רק בקבלן, ותיקשי דלהס"ד דבההיא דיהודה הי' זה ערבות, ל"ש בזה חיובא דשלוף דוץ כלל, ומ"ט נתחייב יהודה, אף דליכא לוה שנתחייב.

יג] **ולפמש"נ** בדעת הרשב"א דס"ל כדעת הרי"ף בגדר חיובא דערב שלוף דוץ, נראה דבאמת ב' ענינים חלוקים הם ולא שייכי זל"ז כלל, - דדינא דערב שלוף דוץ הוא בגונא דהמלוה נותן הלואה ללוה, ומן הדין הי' הלוה מתחייב להשיב את הלואה זו, ובזה הוא נתחדש דבקבלן שנשא ונתן ביד, ה"ה נכנס תחת הלוה בחיובו, - אך ד' הרשב"א דהקבלן חייב אף כשאין הלוה חייב, קיימי בגונא דמן הדין אין המקבל מתחייב כלל בתשלומין, וכגונא דהרשב"א בכ"ד דלגבי המקבל הו"ל אסמכתא דלא קניא, וכן בההיא דתן מנה לפלוני, דהוא נותן המנה לפלוני ע"ד שלא יתחייב המקבל כלל בהשבתו, וכל עיקר חיוב התשלומין הוא על הערב.

**ולפ"ז** נראה דזהו מש"כ הרשב"א לדון אם הערב חייב במקום דליכא לוה, ולא מצי למיתי עלה מדינא דערב שלוף דוץ, דדינא דערב שלוף דוץ הוא בגונא דאיכא לוה הראוי להתחייב, ובזה מהני דינא דערבות שלוף דוץ שיכנס הערב תחתיו בעיקר החיוב, אך בגונא דליכא לוה כלל, שפיר יש מקום לומר דלא שייך בזה דין ערבות, דעיקר דין ערבות הוא דהערב נכנס תחת הלוה בחיובו, וכל דליכא סיבת חיוב על אחר, ל"ש חיוב ערבות.

יד] **ומאידך** נראה, דלפ"מ שהוכיח הרשב"א דאיכא חיוב ערבות בכה"ג, ל"ב בזה לחיובא דערב שלוף דוץ, אלא ה"ה מתחייב מדין ערבות סתם, - דכל הא דבעינן לדינא דערבות שלוף דוץ, הוא בגונא דמן הדין יש להלוה להתחייב על קבלה זו, ובזה לא סגי בדין ערבות סתם דמכח זה יתחייב הערב לבדו, דל"מ דין ערבות להפקיע את הלוה מחיובו ולחייב את הערב לבדו, וע"כ בעינן בזה לדין ערבות שלוף דוץ, - ומשא"כ בגונא דמן הדין אין למקבל להתחייב על קבלה זו, שפיר מהני דין ערבות סתם שיתחייב הערב על קבלה זו, דכי היכי דמהני דין ערבות שיתחייב הערב כשאין הלוה פורע, ה"נ מהני דין ערבות שיתחייב הערב כשאין הלוה מתחייב כלל.

**ולפ"ז** ניחא הא דס"ד דבההיא דיהודה הי' חיובו משום ערבות, ולא תיקשי מינה ע"ד הרי"ף והרמב"ם דחיובא דכל הא דנשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום הוא רק בקבלנות, - והיינו משום דדוקא בההיא דנשא ונתן ביד, דמן הדין הי' להלוה להתחייב על קבלה זו, הרי דכל הא דמהני מה שנשא ונתן ביד דיתחייב הערב לבדו, הוא רק בקבלנות, אך חיובא דערבות ל"מ דמכח זה יחול החיוב על הערב לבדו, דחיוב ערבות הוא אחריות על חובו של הלוה, ול"ש שמכח זה יפטר הלוה מחיובו, ויהא כל החיוב על הערב, - אך בההיא דיהודה דמן הדין לא נתחייב אחר, שפיר מהני דינא דערבות שיתחייב יהודה ע"ז.

1. ואמנם נראה דאי"ז משום דהקבלן זוכה תחילה במעות לעצמו, ואח"כ הוא חוזר ומלוה אותם ללוה, אלא אף דאין הקבלן זוכה במעות, מ"מ כיון שהוא נוטלם ומשתמש בהן להלוותם ללוה, חשיב כלוה על מעות אלו, וה"ז ככל מי שנותן ממון לחבירו לכלותו, דאף אם אין המקבל זוכה בממון, מ"מ כיון שהוא נוטל את הממון ומכלה אותו, הו"ל כלוה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ונפ"מ לדינא בזה, הוא במה שנסתפק בהגה' מקור מים חיים יו"ד ריש סימן ק"ע, אם מותר ישראל להלוות לישראל ברבית ויהא הגוי ערב שלוף דוץ, די"ל דבכה"ג חשיב דהישראל הלוה לגוי והגוי חזר והלוה לישראל, וליכא בזה איסור.

   ולכאו' הדבר תלוי בפלוגתא זו, דלדעת הר"י מיגש והרמ"ה דבנשא ונתן ביד הוי הקבלן לוה גמור, והוי כמו שלוה מן המלוה וחזר והלוה ללוה, אין לאסור בזה, אך לדעת הרי"ף ודעימי' דחיובו של הקבלן הוי מכח קבלנות, ואך דזהו דינו של קבלן בכה"ג דאין למלוה על הלוה כלום, י"ל דיש בזה איסור רבית.

   וצריך להוסיף בזה, דכל הא דלדעת הר"י מיגש והרמ"ה אין לאסור בזה, הוא רק בערב שלוף דוץ גמור, אך בערב דגוי דבדיני הגוים א"א לתבוע מן הלוה, נחלקו בזה רבוותא אם חשיב כערב שלוף דוץ, ונת' בזה בדברינו בדף קע"ד א' הערה ? עמ' ?, ולדעת הסוברים דל"ה כערב שלוף דוץ, וכל דאין לערב לפרוע, חוזר המלוה על הלוה, ודאי דה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובמחנ"א שלוחין סימן י"ב כתב דש"ר פליגי ע"ז, וזה ממש"כ ר"ת בספר הישר סימן תרנ"ו, דבנשא ונתן ביד אם לא מצא להפרע מן הערב חוזר על הלוה מדר' נתן, והביאו התוס' לעיל קע"ג ב' וש"ר, והרי דבנשא ונתן ביד נשתעבד הלוה לערב מיד כמלוה גמורה, וכ"כ בקצוה"ח סימן קכ"ט סק"ז, - אך התומים שם סקי"ז והנתיה"מ שם סקי"ד נקטו לדינא כד' הרגמ"ה דאף בנשא ונתן ביד לא נשתעבד הלוה לערב קודם שפרע למלוה, ועיי"ש בתומים במש"כ לפרש למש"כ הראשונים דיש בזה שעבודא דר"נ, ועי' גם בד' הנתיה"מ שם בהוספה מכת"י, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונפ"מ רבתא בזה לדינא, הוא לפ"ד הסוברים בדעת הרמב"ם דתן לו ואני קבלן הוי קבלן, דלפ"ז אם אמר כן ונשא ונתן ביד, אין למלוה על הלוה כלום, ודלא כמש"כ הרמ"ה דבכה"ג יש עליו דין קבלן.

   ומאידך נפ"מ בזה, דהנה בד' הרי"ף והרמב"ם מבו', דכיון דקי"ל דתן לו ואני חייב ותן לו ואני פורע, הוי ערב, ע"כ יש עליו דין ערב אף כשנשא ונתן ביד, אך לדעת הרמ"ה מסתברא מילתא דאף אם בהני לישני יש עליו דין ערב, מ"מ כל שנשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום, כיון שלא הזכיר להדיא לשון ערבות, ואמנם אין להוכיח מזה מד' הרמ"ה גופי' שכתב דבלשונות אלו מהני הא דנשא ונתן ביד, די"ל דהוא רק להרמ"ה לטעמי' דס"ל דקי"ל דלשונות אלו הוו לשונות דקבלנות. [↑](#footnote-ref-5)
5. וי"ל בזה, ע"ד מש"נ בסימן ט"ז סקי"ג בדעת הרשב"א, דאף דבקבלן חשבינן לי' כמו שקיבל הוא עצמו את הממון, מ"מ כיון דהלוה עצמו נתחייב להשיב את ממון זה, לא שייך שיהיו ב' חיובי פירעון על אותה הלואה, וע"כ בע"כ חייל עיקר חיוב הפירעון על הלוה, והקבלן מתחייב מכח קבלתו לפרוע את חוב זה שנתחייב בו הלוה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם יש מקום לדון בזה, דהנה בסוגיין מסקינן דל"ה כערב שלוף דוץ אלא בנשא ונתן ביד, ובד' התוס' לעיל קע"ג וש"ר משמע, דאף אם פירשו להדיא שיתחייב בחיובא דערב שלוף דוץ, ל"מ חייל חיוב זה, אלא כשנשא ונתן ביד, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דלא מחייבינן בזרוק מנה לים מדינא דערב שלוף דוץ.

   אך יש להעיר בזה בתרתי, חדא, דממש"כ הרשב"א בכ"ד דבערב לגוי חייל עליו חיובא דערב שלוף דוץ, מבו' לכאו' דשייך שיחול חיוב דערב שלוף דוץ אף בלא שנשא ונתן ביד, דלכאו' דיני הגוים אינם מועילים לחייב את הישראל, אלא דמכח דכך הם דיני הגוים, הוי דעת הישראל להשתעבד בזה, ולא עדיף מהיכא דאמר להדיא שיהא ערב שלוף דוץ, - ועוד, דגם אי נימא דלדידן לא חייל חיובא דערב שלוף דוץ בלא שנשא ונתן ביד, וערב דגוי שאני, דמהני דיני הגוים לחייב את הישראל שנעשה ערב לגוי, הרי מ"מ למ"ד בסוגיין דבתן לו ואני נותן אין למלוה על הלוה כלום אף כשלא נשא ונתן ביד, יש לחייב גם בזרוק מנה לים ואתחייב אני לך, ובד' הרשב"א משמע דהא דהוא פטור בכה"ג הוא לכו"ע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם בחי' הרשב"א בסוגיין כתב בתו"ד, ז"ל, נשא ונתן ביד הלוה יכול לדחות את המלוה אצל הערב, "לפי שהערב כלוה אצל המלוה וכמלוה אצל הלוה", עכ"ל, ומשמע מזה דס"ל כד' הר"י מיגש ודעימי' דהא דנשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום, הוא משום דהוי כמו שלוה הקבלן את המעות מן המלוה וחזר והלוה אותם ללוה.

   אך הנה בד' הרשב"א שם מבו' כד' הרי"ף דתרי גווני קבלן נינהו, עיי"ש, ומשמע מזה דהא דבנשא ונתן ביד גובה המלוה מן הקבלן, אי"ז משום דחשבינן לי' כלוה עצמו, אלא הוא מדין קבלנות, - ומש"כ הרשב"א דהוי הערב כלוה אצל המלוה וכמלוה אצל הלוה, היינו דזהו הדין שחל מכח הקבלנות, דה"ה נכנס תחת הלוה בחיובו והו"ל כלוה, ומכח זה הוא דחשבינן לי' כמלוה אצל הלוה. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם בזה י"ל למש"נ לעיל סק"ט בהערה לדון דלא מצי חייל חיובא דערב שלוף דוץ, רק בנשא ונתן ביד, וכל שלא נשא ונתן ביד, לא חייל חיוב זה, אף אם פירשו להדיא שיהא ערב שלוף דוץ. [↑](#footnote-ref-9)
9. וי"ל בזה, למש"נ מד' הרי"ף ודעימי' דהא דנשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום, הוא מדין קבלנות, וזהו דינא דקבלנות כה"ג דאין למלוה על הלוה כלום, - ולפ"ז י"ל דאיכא תרי גווני בזה, דאיכא גונא דחייל הך דינא דאין למלוה על הלוה כלום מכח דין קבלנות, ואיכא גוונא דחייל הך דינא מכח דין ערבות, וזה לדעת הרא"ש דמהני הא דנשא ונתן ביד אף בערב, וזהו מה שדנו בגמ' בההיא דיהודה אם הי' זה ערבות או הי' זה קבלנות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)