מומר לסת_ם ומילה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין / מומר

גיטין מה: קצת בדיני מומר לסת"ם ומילה

**א. דין מומר לע"ז ולכה"ת לענין סת"ם-**

מבואר גיטין מה: דמומר וחש"ו פסולים משום ליתיה בקשירה.

דעת הר"ן שם דלא מיפסיל היכא שעושה לתאבון ורק פורק עול מיקרי לאו בתורת קשירה, וכ"נ ברש"י שם.

והנה מומר לכה"ת או לע"ז ושבת וודאי פסול לתפילין, ועיי"ש בר"ן שהביא י"מ דכיון שהוא פורק עול מעליו ליתיה בקשירה מיקרי.

אבל הביא הר"ן בשם י"א דמדינא אף ישראל מומר לע"ז איתיה בקשירה ואין פסולו אלא מדרבנן, והוסיף דאפי' בעובר עבירה אחת דשביק היתרא ואכיל איסורא פסלוהו רבנן [וכנראה ה"ה במומר לכה"ת].

והנה כפי לשון הר"ן משמע דאף מומר לע"ז מדינא מיקרי בר קשירה ואין פסולו אלא מדרבנן, והוא חידוש גדול מאוד.

ומ"מ נראה דוודאי מודה הר"ן שאם כתב פסול מדאורייתא משום דהוי כמין ומחשבתו לע"ז ויישרף, אלא דמ"מ לא חייל ביה שם לאו בר קשירה, ואין לפוסלו מטעם זה, וכלפי זה כתב הר"ן שאינו אלא דרבנן, ונפק"מ י"ל שאם יודע בעצמו שכתב לשמה ואח"כ נתגייר יוכל להניחן מדאורייתא ורק מדרבנן פסול משום לאו בר קשירה.

אבל עצ"ע מ"ש תפילין דמיקרי בר קשירה מדאורייתא ואילו לענין שחיטה פסול מדאורייתא, ומשמע דאף אם לא שחט לע"ז פסול?

וי"ל עפמשנ"ת במקו"א בשיטת הר"ן דפליג על שיטת התוס' וס"ל דפסול שחיטה אינו משום לאו בר זביחה רק משום דהוי כעכו"ם [אי כשיטת הר"מ משום ואכלת מזבחו אי כשיטת הפר"ח דילפינן לה מקרא דוזבחת אתה], ומין הוא כעכו"ם לענין זה, אבל תפילין הכל תלוי בדין בר קשירה ואינו פסול מדאורייתא, ומ"מ לא ראיתי שעמדו בזה ועצ"ע.

[עוד יש מקום לחלק לפמש"כ במקו"א דדין בר זביחה לענין תפילין תלי במה שעושה את השחיטה מכח צווי עליה ולא סגי במה שהוא מחוייב בעצם בצווי זה, משא"כ תפילין י"ל דתלי במה שהוא מחוייב בתפילין בעצם ואף מומר בכלל זה, וצ"ע].

ובמג"א לט-ב הביא ד' הר"ן דמדאורייתא מיקרי איתיה בקשירה משום דמומר לדבר אחד אינו מומר לכה"ת, מבואר להדיא דעתו דמומר לעכו"ם או אפי' מומר לכה"ת פסול מדאורייתא ורק במומר להכעיס לדבר אחד נקט שאין בו פסול מדאורייתא.

וכ"כ בחזו"א ב-כ בפשיטות דבמומר לע"ז או לכה"ת פסול מדאורייתא.

אבל בריטב"א שם משמע דלכה"פ במומר לכל עבירות אין פסולו מדאורייתא, ובר"ן שהבאנו משמע דאפי' במומר לע"ז מיקרי בר קשירה מדאורייתא.

**ב. עוד דיני מומר לענין סת"ם ושחיטה-**

א. בעיקר דין מומר לסת"ם כתב במג"א שם דדינו שוה לדיני שחיטה דקי"ל דמומר לשחיטה פסול גם אם אינו רודף אחר האיסור משום דלאו בר זביחה הוא, אבל מומר לשאר עבירות אינו נפסל אא"כ הוא רודף אחר האיסור כש"כ הר"ן שהבאנו לעיל וכש"כ הגר"א והפר"ח דאף הר"מ יודה לזה דאינו מין אלא ברודף אחר האיסור [ודלא כחזו"א], וכ"פ המ"ב לט-ו.

ובדגמ"ר תמה על המג"א דכיון דאף בתפילין לתאבון כשר ואינו נפסל אלא בשביק היתרא ואכיל איסורא א"כ אף בשאר מצוות נמי ומה חילוק כתב המג"א בין תפילין לשאר מצוות?

ולא הבנתי כ"כ קו' דבפשוטו משמע לשון המג"א דלענין שאר עבירות צריך שיהיה רודף אחר האיסור דוקא כמו לענין שחיטה.

ובדגמ"ר כתב דאף בשאר עבירות אף אם אינו רודף אחר האיסור פסול, אבל אין פסולו אלא מדרבנן, משא"כ במומר לתפילין הרי אף שאינו רודף אחר האיסור מ"מ פסול מדאורייתא ולא מיקרי בר קשירה.

ועפ"י דימוי המג"א לשחיטה כתב בביאוה"ל דלדעת הר"ן שמיקל גבי מומר לשחיטה דאף אם אינו רודף אחר האיסור אינו נפסל ה"נ לענין תפילין לא ייפסל, אלא דכוונת המג"א דקי"ל כש"כ הרמ"א ביו"ד להחמיר בזה כדעת הרא"ש.

ובחזו"א ב-כ הוסיף בזה דלדעת רש"י והרשב"א דאף מומר להכעיס לנבילות כשר ה"נ לענין תפילין יהיה כשר מדאורייתא ורק מדרבנן פסול.

אבל יל"ע בדבריהם, חדא במש"כ בביאוה"ל הנה לפי"מ שכתב רעק"א תשובה-סט [הבאנו דבריו במקו"א] מבואר דאף להר"ן ייפסל מדרבנן לכה"פ אף באינו רודף אחר האיסור דבכה"ג דבר הר"ן ומ"מ פסל מדרבנן [ובאמת בביאוה"ל כתב שראה לאחד שלא כתב כמוהו, ואולי כוונתו לד' רעק"א].

וביותר נראה דמה שדימו הביאוה"ל והחזו"א בזה לשחיטה אינו מוכרח, שהרי לענין שחיטה נתבאר טעמו של הר"ן דמומר לשחיטה ואינו רדוף אינו פוסל משום דאי"צ בר זביחה והעיקר תלי אם חשיב כעכו"ם, וכל שאינו רודף אחר האיסור לא חשיב מין ולאו עכו"ם מיקרי, והרא"ש פליג ע"ז משום דס"ל שהכל תלוי בדין בר זביחה ולא מיקרי בר זביחה.

אבל לענין תפילין גם הר"ן מודה שהכל תלי אם הוא בר קשירה ויתכן שבזה יודה הר"ן להתוס' דכל היכא שאינו קושר תפילין אף אם אינו רדוף אחר זה מ"מ פסול.

וכן יל"ד לפי"ז בד' החזו"א דאף דלדעת רש"י מומר להכעיס כשר לשחיטה הוא משום דלאו עכו"ם מיקרי ולית ליה לרש"י דין בר זביחה גבי שחיטה, אבל מ"מ לענין תפילין ייפסל.

וכ"נ בביאור ד' הגר"א יו"ד ב-טז שהוכיח מד' רש"י גיטין מה: דאף אם אינו רודף אחר האיסור פסול לתפילין, ואף דדעת רש"י לענין שחיטה להכשיר אף במומר לנבילות להכעיס, ונתבאר עפ"י חילוק הנ"ל דעיקר סברתו של רש"י דשחיטה אינו תלוי בדין בר זביחה אבל מודה בתפילין.

ב. במש"כ המג"א דמומר לשאר עבירות כשר לתפילין אף שאינו עושה לתאבון כל שאינו רודף אחר האיסור, וכ"פ המ"ב, תמה ע"ז בחזו"א דוודאי מדרבנן פסול אף בכה"ג וג"ז בכלל מומר דקתני בברייתא.

והוכיח כן שהרי לשיטת הרא"ה כל שהוא רודף אחר האיסור הוא בכלל מין לכו"ע וע"כ הא דקתני מומר בברייתא היינו לרבויי אף בכה"ג שאינו רודף אחר האיסור ומ"מ נפסל, ומבואר שם בר"ן וריטב"א דאף בשאר עבירות נפסל וע"כ דמ"מ לענין תפילין פסלוהו מדרבנן.

ולמש"כ רעק"א בתשובה-סט מבואר דאף שהר"ן הכשיר לענין שחיטה בכה"ג מ"מ לענין תפילין פסל מדרבנן.

**ג. מומר לתאבון לענין סת"ם-**

בתוס' ע"ז כו: כתבו דאף דהכא אמרינן סמי מכאן מומר שהוא בכלל מין, מ"מ בכל דוכתא שפיר תני מומר ומין יחד, ולא בארו כה"צ כוונתם.

ופי' כוונתם במג"א או"ח לט-ב דבכל הנך דוכתי איירי במומר לתאבון, ומבואר בזה חידוש מופלג דמה דקתני גיטין מה: מומר ומין היינו אף במומר לתאבון ופסול לסת"ם, והביאו בביאוה"ל רסי' לט.

אבל במחה"ש הביא מהחמד משה שאי"ז כוונת התוס' כלל, ובוודאי איירי במומר להכעיס אלא דמ"מ תנא גם מין וגם מומר דס"ד דמומר להכעיס קיל טפי, ורק לענין מורידין פשיטא להגמ' שהוא כדין מין, עיי"ש.

וע"ע רעק"א-סט כתב דאף דאיירי במומר להכעיס מ"מ לא סגי למיתני מין והוצרכה הברייתא לחדש גם מומר, דהא אף במומר לאכול נבילות להכעיס חזינן דעת הרשב"א דמיקרי בר זביחה וא"כ גם לענין סת"ם י"ל דמיקרי בר קשירה ושפיר אית ביה חידוש [ומ"מ לפמש"כ דעת הרשב"א לא משום בר זביחה רק משום דדין מומר לשחיטה תלי בשם עכו"ם א"כ לשיטת התוס' דתלי בדין בר זביחה י"ל דלאו חידוש הוא], וע"ע בחזו"א ב-כא מש"כ בנו"א.

וכ"ה דעת רש"י גיטין ושא"ר שאין הפסול אלא במומר להכעיס.

ושיטת התוס' דלתאבון פסול דלא מיקרי בר קשירה א"כ למה לענין שחיטה מיקרי בר זביחה במומר לתאבון?

ובאמת עיין ברעק"א בחי' חולין שנקט שהוא מקורו של הר"מ לחדש דבשחיטת עכו"ם אין פסול של בר זביחה, דס"ל דלענין תפילין לא מיקרי בר קשירה אף לתאבון וע"ז הוקשה לו מ"ש משחיטה והוכרח לומר דלענין שחיטה אי"צ בר זביחה.

וכבר הק' זה השואל בתשובת רעק"א-סט מ"ש שחיטה מסת"ם, וכתב לו רעק"א דאף לשיטת המג"א בדעת התוס' אין פסולו לסת"ם אלא מדרבנן דעשאוהו כמאן דלאו בר קשירה הוא, עיי"ש שנתן תבלין בזה דאם יכשירוהו יבוארו להכשיר גם נשים וקטנים אבל לענין שחיטה נשים וקטנים כשרים ומיקרו בר זביחה לא גזרו על מומר לתאבון [וכש"כ במקו"א ביאור החילוק בין שחיטה לתפילין לענין קטן].

וע"ע בשו"ת הר צבי יו"ד-קז.

**ד. מומר במילה-**

פליגי אמוראי ע"ז כז. בטעם דעכו"ם פסול למול אי מקרא דהמול ימול, או מקרא דאת בריתי תשמור, ומבואר בגמ' נפק"מ בנשים דכמאן דמהילא דמיא אבל אינה בכלל את בריתי תשמור, ולהלכה קי"ל בעיקר הדין דאשה כשרה למול וכמ"ד דיליף מהמול ימול.

ובתוס' הק' נימא איכא בינייהו מומר לערלות דלמ"ד את בריתי ליכא אבל למ"ד המול ימול הרי ישראל לעולם חשיב מהול?

ותי' התוס' דמומר לערלות הוי בכלל את בריתי תשמור אם ירצה, ורק בגיטין מה: ממעט מומר משום לאו בר קשירה דהתם בעינן שיקיים קשירה בפועל[[1]](#footnote-2).

ברמ"א יו"ד-רסד כתב מומר לכה"ת או לערלות דינו כעכו"ם ולא ימול, ומקורו באו"ז מילה-צז.

וטעמו כתב בהגר"א מהתו"כ ריש פרשת ויקרא מכם להוציא מומר שאינו מקבל ברית, הרי שאינו בכלל קבלת ברית[[2]](#footnote-3).

ובהג' רעק"א תמה ע"ד הרמ"א טובא דבתוס' מבואר דמומר לערלות חשיב כמהול והרי הוא בכלל המול ימול ואף למאן דפוסל באשה משום שאינה בכלל ואתה את בריתי תשמור מ"מ מומר כשר?

ורצה ליישב דד' התוס' לא איירי אלא במומר לתאבון אבל מומר להכעיס לא חשיב מהול, אבל זה אינו דהא בתוס' הק' מגיטין מה: דלא חשיב בר קשירה, והרי מומר לתאבון וודאי מיקרי בר קשירה וא"כ אף למ"ד דיליף מאת בריתי תשמור יש להכשיר, וע"כ דבריהם איירי במומר להכעיס.

ובהר צבי יו"ד-קז תמה ע"ד רעק"א שהרי הוכיח המג"א מד' התוס' לעיל כו: דמומר לתאבון פסול לכתיבת סת"ם, אבל באמת לק"מ דאזיל רעק"א כפי שיטתו בתשובה-סט דסוגיא גיטין איירי דוקא במומר להכעיס, וגם לד' המג"א אינו אלא פסול דרבנן ולא גזרו אלא בתפילין ולא בשחיטה ושאר דוכתי.

וברעק"א צידד ליישב דד' הרמ"א איירי ברודף אחר האיסור אבל התוס' איירי בדשביק היתרא ואכיל איסורא אבל אינו רודף אחר האיסור, וכתב שכ"מ לשון הש"ך שכתב דד' הרמ"א איירי במפר ברית.

אבל דחה דברודף אחר האיסור אף בדבר אחד הוי מומר לכה"ת ומין כפסק השו"ע ב-ה לענין שחיטה, ולאו דוקא במומר למילה או לכה"ת.

עוד כתב דבאמת נראה דלדעת התוס' אף מומר לכה"ת כשר למילה, שהרי לפמש"כ לתרץ דמומר למילה בכלל את בריתי תשמור הוא שהוא מצווה ובידו לקיים כל הזמן, א"כ מומר לכה"ת נמי הוא כן.

וממילא ע"כ אף למ"ד המול ימול צ"ל דמומר לכה"ת חשיב בכלל מהול, דאל"כ הו"מ למימר נפק"מ בגמ' ביניהם במומר לכה"ת.

ומסקנת ד' רעק"א דשיטת התוס' היפך שיטת הרמ"א, דלשיטת התוס' אף מומר לכה"ת כשר לכו"ע, ולשיטת הרמ"א צ"ל דאף מומר למילה פסול לכו"ע דלאו כמאן דמהיל הוא, והביא שכ"נ בהגר"א [ועי' בח"ס חו"מ-קלד מש"כ ליישב ד' הרמ"א ע"ד אגדה].

כמו"כ עי' באבהעו"ז או"ח-קפט הביא ד' המג"א שם דמומר אינו בכלל ברית כש"כ התוס' סנהדרין עב: א"כ אינו בתורת שליחות, ואבהעו"ז תמה ע"ז והוכיח מכ"ד דמומר ישנו בשליחות וע"כ ישנו בכלל ברית, והוכיח כן מע"ז כז. דלמ"ד המול ימול וודאי כשר למול וא"כ ה"ה למ"ד את בריתי מדלא קאמר נפק"מ זו ביניהם, וכש"כ התוס' דלא כהרמ"א.

וכתב שם דדעת הרמ"א כהתוס' סנהדרין דמומר לאו בכלל ברית הוא, ולפי"מ דפסק דאשה פסולה למול דילפינן מואתה את בריתי תשמור לכך פסל אשה, וזה דלא כש"כ רעק"א דלשיטת הרמ"א ע"כ מומר גם אינו בכלל המול ימול דאל"כ לימא נפק"מ זו בינייהו.

[ובחת"ס חו"מ-קלד ואו"ח-קטז השיג עליו טובא דד' התוס' סנהדרין אינו ענין לכאן, דהתם אמרינן דמומר אינו בכלל ברית תורה, אבל כל שהוא נימול וודאי הוי בכלל ברית מילה, ולענין מילה שפיר מיקרי ואתה את בריתי תשמור, וא"כ גם התוס' סנהדרין יודו שמומר לכה"ת יכול למול שהרי הוא עצמו מהול ובכלל ברית מילה מיקרי, וד' הרמ"א שפסק דמומר לכה"ת א"י למול גם אם הוא עצמו מהול לא יתיישבו בד' התוס' סנהדרין[[3]](#footnote-4)].

עכ"פ למדנו מזה פלוגתת הרמ"א והתוס' אי מומר למילה להכעיס או לכה"ת חשיב מהול, ודעת הרמ"א מתבאר דלא חשיב מהול ודעת התוס' דחשיב מהול.

אמנם עי' בשבט הלוי ח"ה-קמו שהמעיין בפנים בלשון האו"ז צידד מתחילה להכשיר עכו"ם מדלא קאמר בגמ' איכא בינייהו ישראל מומר, אלא שמצדד לפוסלו משום דלא מהיל לשמה, ועי' גם בתוס' רבינו אלחנן שנראה כן.

ומבואר דאה"נ מצד מומר כעכו"ם דעתו שלא לפסול, רק פסולו משום לשמה, ואף דמבואר בגמ' דעכו"ם מיקרי לשמה כיון דסתמא כלשמה מ"מ מומר גרע דהוי כעושה לשם ע"ז.

וכתב בשבט הלוי דלפי"ז לא פסל הרמ"א אלא במומר לע"ז שיש לחוש שעושה לשם ע"ז אבל בסם מומר מחמת שפקר לכל דיני תורה לא אכפ"ל.

ועפי"ז מסיק בשבט הלוי לצדד להכשיר כל המומרים של זמנינו וכגון במל ע"י רופא, שאי"צ לחזור להטד"ב שהרי וודאי לא עשו לשם ע"ז ואינם אלא פוקרים בעלמא[[4]](#footnote-5).

אמנם לשון הרמ"א לא נראה כן חדא שכתב טעם הפסול דהוי כעכו"ם, וגם לפי"ד האו"ז לכאו' מומר לערלות אין טעם לפוסלו דמ"מ אינו עושה לשם ע"ז, וצ"ע, וגם בכל הפוסקים כתבו להלכה שאי"צ מילה לשמה עי' בב"י בשם רבינו מנוח ובט"ז סי' רסד, ולא אשתמיט מאן דלימא שד' הרמ"א סותרים לזה.

ואמנם מצאתי בתוס' ר' אלחנן ע"ז מסיק בסו"ד כד' הרמ"א דמומר שיכול למול ואינו רוצה פסול לכו"ע ואף אינו בכלל את בריתי תשמור, וכמו דפסול לענין תפילין, וזה כש"כ רעק"א בדעת הרמ"א שהרמ"א פסל לכו"ע ודלא כאבהעו"ז.

ועיין בב"י יו"ד-ריז שדייק מרש"י נדרים לא: דדוקא במתו אחיו מחמת מילה חשיב מהול אבל מומר לערלות לא [ועי' אבהעו"ז-קפט שכ"ה דעת התוס' סנהדרין עב: דאינו בכלל ברית ופסול למול וע"כ גם אינו חשוב מהול מדלא קאמר נפק"מ זו בינייהו], וכשיטת תוס' ר' אלחנן הנ"ל.

[ובהג' רעק"א שם הביא ד' הפר"ח דמומר לתאבון וודאי הוי בכלל מהול ודוקא להכעיס אינו בכלל מהול, וכן הביא בהג' רעק"א יו"ד-רסד דעתו דמומר לתאבון כשר למול ורק להכעיס פסול משום דחשיב בר מילה כמו בר קשירה לענין סת"ם.

(ויל"ע במה שתלה הענין בדין בר מילה ועיקרו צריך להיות תלוי אי חשיב כמהול או לא אבל אי"צ שיהיה בר מילה כדחזינן דאשה אין בה חסרון שאינה חייבת במילה)].

1. ובכת"ס או"ח-ט באר טעמם באופן מחודש דבמילה אכתי יכול לתקן משא"כ בתפילין מה שכבר עבר לא יתקן, אמנם משמעות התוס' באופ"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' שבט הלוי ה-קמו. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם מד' הגר"א שהביא טעמו של הרמ"א מהתו"כ דמומר אינו בכלל ברית משמע ג"כ דמדמה ברית תורה לברית מילה, דלא כהחת"ס, שבט הלוי שם. [↑](#footnote-ref-4)
4. והוסיף דבלא"ה לפי טעמו של האו"ז אינו אלא פסול מספק שמא כיון לשם ע"ז, וגם יש לצרף דעת השאג"א דנימול ע"י עכו"ם אי"צ הטד"ב.

   והביא מחי' חת"ס גיטין כג: שחשש לדעת הרמ"א לדינא שלא למול אצל מוהלים מחללי שבת וכתב החת"ס שהעומד שם יעשה מציצה של מעט דם כדי להחשיבו הטד"ב, ומ"מ כתב בשבט הלוי דדוקא בשעת מילה דאפשר בקל לעשות מציצה החמיר אבל לאח"ז אין לעשות הטד"ב. [↑](#footnote-ref-5)