צער בעלי חיים
קטגוריות: כללי / דור המלקטים עניינים כלליים / מידות

**צער בעלי חיים**

1. דרבנן או דאורייתא.
2. מקור שהוא דאורייתא.
3. איזה צער.
4. להרוג בע"ח.
5. תועלת.
6. מעשה בידים או ע"י גרמא.
7. בהמה טעונה מוקצה.
8. איזה בעלי חיים: דגים, שרצים, וכדו'.
9. האם יש איסור צעב"ח גבי צער באדם.
10. שבת: צער בעלי חיים.
11. שבת, אמירה לעכו"ם - במקום צבע"ח. שבת, אמירה לעכו"ם - במקום צער בע"ח.
12. ***טלטול מוקצה - במקום צבע"ח***.
13. של הפקר, בשב ואל תעשה.
14. שאר ענינים.

**דור המלקטים** - על פי התורה (פר' חיי שרה), צער בעלי חיים (אשכולי), נפש כל חי (שטסמן).

1. דרבנן או דאורייתא.
   1. **גמרא** (ב"מ דף לב:) – "תדע דצער בעלי חיים דאורייתא ... תדע דצער בעלי חיים לאו דאורייתא ...".
      1. ראשונים.
         1. דרבנן – יראים (סי' קמ"ב, דפו"י סי' שנ"ב), מרדכי (ע"ז רמז תשצ"ט).
         2. דאורייתא – רמב"ן (ב"מ דף לג.), רא"ש (ב"מ פרק ב' סי' כ"ט), חינוך (מצוה תנ"א), ראבי"ה (סי' ש"ע), או"ז (ב"מ אות צ"ז).
      2. פוסקים.
         1. דאורייתא – רמ"א (חו"מ סי' ער"ב סעי' ט', "משום צער בעלי חיים דהוי דאורייתא"), גר"ז (חו"מ הל' עוברי דרכים וצעב"ח סעי' ד'), תפארת ישראל (כלכלת שבת מוקצה בסוף אות ד', לשונו מובא לקמן), קיצור שו"ע (סי' קצ"א סעי' א'), אשל אברהם (בוטשאטש, סי' ש"ה ***על סעי' כ'),*** מ"ב (סי' ש"ה ס"ק ס"ט, לשונו מובא לקמן), פוסקים.
   2. **בשבת לכ"ע יש איסור צעב"ח דאורייתא**.
      1. עי' פמ"ג (סי' ש"ח א"א ס"ק ס"ח) – "אפשר אף למ"ד צעב"ח דרבנן, בשבת ד"ת למען ינוח וכו'".
      2. **קשה**.
         1. הגמרא שבת (דף קנד:), שר"ג סבר צעב"ח דרבנן, והמעשה היה על שבת.
         2. וכן שבת (דף קכח:), והראשונים שם מהפסוק עזוב תעזוב.
      3. י"ל: היינו בהמה שלו.
         1. טל תורה (שבת דף קנד:) – "ונראה דבוודאי גם להפמ"ג **היינו בבהמה שלו** דאזהרי' רחמנא למען ינוח אבל בבהמת חבירו או בהמת הפקר דאינו מוזהר על שביתתה גם בשבת צעב"ח דרבנן לכך לא דחי צעב"ח ביטול כלי מהיכנו דהא אפשר להפקירו ... וזה למ"ד צעב"ח דרבנן אבל למ"ד דאורייתא תמיד אף בחול א"כ גם בבהמת חבירו ובבהמת הפקר ואפילו בבהמת נכרי כדאי' בב"מ דף ל"ג ודחי דאו' ביטול כלי מהיכנו דרבנן".
         2. דובב מישרים (ח"ב סי' כ"ה ד"ה ובעמדי) – "דהא הדין דבהמה שנפלה לאמת המים היא גם בבהמה של אחרים והנה כל הסברא דבשבת צעב"ח דאורייתא הוא משום שביתת בהמתו וא"כ **בבהמה של אחרים** שפיר גם בשבת צעב"ח דרבנן למאן דס"ל דבחול צעב"ח לאו דאורייתא וא"כ שפיר שמעי' דצעב"ח דאורייתא".
      4. י"ל: צעב"ח של שבת לא דוחה מוקצה.
         1. לבושי מרדכי (מהדו"ת או"ח סי' ס"ב) – "אם צעב"ח דאורייתא דחזינן דהקפידה התורה עד"ז ... אפי' נימא דבשבת דאורייתא מקרא דלמען ינוח מ"מ אין זה מפני צעב"ח בעצמות' רק דכך המצוה של ש"ק ... ליכא למילף להתיר איזה איסור דרבנן ... דפעמים העמידו דבריהם אפילו נגד מצוה דאורייתא".
         2. הגריש"א זצ"ל (במסביב השולחן גליון קע"ד, הערות במסכת שבת דף קכח: ד"ה צער) – "והנה למען ינוח הוי רק עשה, ולכן אינו דוחה מוקצה, וכמו ששופר לא דוחה מוקצה, ה"נ צעב"ח דשבת שכתב הפמ"ג דהוי דאורייתא לא יתיר מוקצה, והני מילי כשהצעב"ח משום שבת, אז העמידו דבריהם דמוקצה במקום מצוה. אך אם צעב"ח לא משום שבת אלא דין בכל התורה כולה, ע"ז אמרינן בגמ' דדוחה מוקצה".
      5. עוד תירוצים.
         1. לבושי מרדכי (מהדו"ת או"ח סי' ס"ב) – "**בשוא"ת** בזה אפשר אינו עובר משום **נייח דידה** וכעובדא דר"ג וזה צ"ע".
         2. חזון נחום (ח"א סי' ל"ה אות ה') – למ"ד צעב"ח דאו' אפילו בחול א"כ בשבת הוי דאו' מתרי טעמי ואיכא בה תרי עשה ... ואי דשבת הוי עשה ול"ת דרבנן הרי לעומת זה הוי צעב"ח תרי עשה דאו' ואתי ודחי ל"ת ועשה דרבנן ... דצעב"ח דרבנן ... העשה דלמען ינוח ביום השבת לא אתי חד עשה ודחי לתו"ע דרבנן".
         3. לפי האור שמח (פרק כ"ה הל' כ"ו) – "אינו אלא למ"ד דשביתת כלים ליכא בשבת, **אבל למ"ד** דאף בכלים מוזהר בשבת היכא דהכלי עבדי מעשה ע"כ המצוה היא משום האדם שיהיו כל עניניו נפסקים ושובתים בשבת שלא יהא לבו טרוד בהן וכאלו כל מלאכתו עשויה אם כן לא היה מכוון התורה מצד הרגשת בעלי חיים כלל ... ולכך אסור דמבטל כלי מהיכנו לא וותרו חכמים משום צער בעלי חיים **וזה** ר' גמליאל דסבר שביתת כלים".
      6. מראי מקומות – דף על הדף (שבת דף קכח:, סוף עמ' ש"ה), פירות תאנה (דף קכח: ד"ה צער, דף קנד: ד"ה קסבר), צער בעלי חיים (פרק ט"ז נספחים אות ב').
         1. שבט הלוי (ח"ט סי' ק' סוף הל' א') – "ועיין ברע"ב פ"ק דשבת מ"ה דשביתת בהמה משום צער בעלי חיים והוא מהמכילתא שבתוס' שבת קכ"ב ועיין בשו"ת צמח צדק בק"א דלטעם הרע"ב משום צער בע"ח לא מהני הפקר, וצ"ע דהא מוכח להדיא בע"ז ט"ו דאין שביתת בהמה רק בשלו וכן מסקנת הפוסקים גם במחמר עיין בר"ן בע"ז ועיין שו"ת צ"צ סי' ל"ה. ועיין בתשובת ח"ס ח"ו סי' צ"ז – א".
         2. ע"פ הנ"ל - מתרץ סתירת הרמב"ם.
   3. מראי מקומות.
      1. שבט הלוי (ח"ב סי' ז' ד"ה הנה) – "יראה לענ"ד **כי שלשה עיקרים בצעב"ח**, צער קטן, צער גדול, ואכזריות לב, ומינה אמינא לה דהנה בהא דב"מ ל"ב ע"ב בפלוגתת צעב"ח אי דאורייתא או לא פסקו הגאונים והרי"ף שם כרבא דצעב"ח דאורייתא, וכדמוכח שבת קכ"ח ע"ב, וכתב בנמו"י שם דוקא צער גדול אבל צער מועט לא כמוכח ביצה ל"ז ע"א גבי או"ב שנפל לבור, ומ"מ אף דצער גדול בבע"ח דאורייתא הותר לתשמישן של בני אדם כ"ש לכבודן יעש"ה".
2. מקור שהוא דאורייתא.
   1. **עזוב תעזוב עמו: פריקת המשא** - משפטים (פרק כ"ג פסוק ה').
      1. ר' נסין גאון (שבת דף קכח:) – "צער בעלי חיים דאורייתא מה שאמר הקדוש ברוך הוא (שמות כג) כי תראה חמור שונאך רובץ תחת משאו ואמרו בבא מציעא בפרק אלו מציאות (דף לב) מצוה מן התורה לפרוק".
      2. רש"י (שבת דף קכח: ד"ה צער) – "צער בעלי חיים דאורייתא. שנאמר עזוב תעזוב עמו ואיכא מאן דדריש טעמא דקרא משום צער בעלי חיים באלו מציאות (בבא מציעא לב, ב)".
      3. ריטב"א (שבת דף קכח: ד"ה וצער) – "וצער בעלי חיים דאורייתא. דנפקא ליה מעזוב תעזוב עמו בפרק אלו מציאות".
      4. נומ"י (שבת דף קכח:).
      5. ר"י מלוניל (שבת דף קכח:).
      6. ר' פרחיה (שבת דף קכח: ד"ה וצער) – "וצער בעלי חיים דאורייתא. דכתיב עזוב תעזוב עמו".
      7. מאירי (שבת דף קכח: ד"ה בהמה, ב"מ דף לב:) – "וצער בעלי חיים מן התורה כדכתי' עזוב תעזוב עמו".
      8. ר"ן (שבת דף נא. ד"ה גמ', חי' הר"ן שבת דף קכח: ד"ה צער) – "צער בעלי חיים דאורייתא. דכתיב עזוב תעזוב עמו ואיכא מאן דדריש טעמיה דקרא משום צער בעלי חיים בפרק אלו מציאות (דף לב ב)".
      9. ריבב"ן (שבת ריש דף קכח:) – "וצער בעלי חיים דאורייתא דילפינן מקראי בפרק אלו מציאות: תוספת. צער בעלי חיים דאורייתא. דכתיב עזוב תעזוב עמו".
      10. פסקי רי"ד (שבת דף קכח: ד"ה אמ') – "וצער בעלי חיים דאורייתא, דכת' עזב תעזוב עמו, ודחי דרבנן".
      11. אורחות חיים (דין הרואה בהמת חבירו רובצת תחת משאה אות ב') – "ודרשו ז"ל על פסוק עזוב תעזוב עמו מכאן לצער בעלי חיים שהוא מן התורה".
      12. **פוסקים**.
          1. מ"ב (סי' ש"ה ס"ק ס"ט) – "צער בע"ח דהוא דאורייתא [ממה דהזהירה התורה מצות פריקת המשא מעל הבהמה]".
          2. תהלה לדוד (סי' ש"ה אות ט"ו) – "ואפשר דאף ל"ת איכא דומיא דפריקה".
   2. **לא תחסום שור בדישו: חסימה** - כי תצא (פרק כ"ה פסוק ד').
      1. ראב"ד (ש"מ ב"מ דף לב:) – "ואפשר דנפקא לן מחסימה".
      2. השלמה (ב"מ דף לב:).
      3. מאירי (ב"מ דף לב:) – "ממה שראינו במשנתנו שהחמירה תורה בפריקה יותר מבטעינה למדנו על צער בעלי חיים שאנו מוזהרים עליו מן התורה בכל מקום ואע"פ שפשוטו של מקרא לא ראינו בו חלוק בין פריקה לטעינה מ"מ כבר כתבה תורה בפירוש לא תחסום שור בדישו".
         1. **לכאורה צריך ב' פסוקים** הנ"ל: חד הוא מצות עשה, והשני איסור לאו. א"נ, חסימה בהמה שלו, ופריקה הוי של חבירו. א"נ, חד גורם צער, פריקה להסיר הצער. א"נ, פריקה הוא צער גופי, וחסימה הוא צער בהמות.
         2. מראי מקומות.
            1. הגרח"ק זצ"ל (כל משאלותך פר' בהעלותך, עמ' תפ"ט) – "עוד שאלתי לגבי לא תחסום שור בדישו כתב החינוך: להרגיל עצמינו לחמול ולעשות חסד, ותפוק ליה משם צער בעלי חיים, והרי יש שלמדו כל ענין צער ב"ח מפסוק זה. תשובה: הרי הוא מפסיד על ידי אכילת השור וכה"ג שיש מי שמפסיד אין ענין צער בעלי חיים".
   3. **לא תחרש בשור ובחמר יחדו** - כי תצא (פרק כ"ב פסוק י').
      1. מדרש אגדה (בובר, דברים פרק כ"ב סימן י') – "לא תחרוש בשור ובחמור יחדיו, לפי שאין כוחם שוה, לפי שאין כוחם שוה. לפי שהשור מעלה גרה, ונראה לחמור כאלו אוכלי ויהיה לחמור צער, צער בעלי חיים אסור".
      2. רא"ש (דברים פרק כ"ב פסוק י') – "לא תחרוש בשור ובחמור יחדיו. משום צער בעלי חיים ולפי שהשור מעלה גרה ונראה כאוכל כל שעה והחמור רואה ומצטער".
      3. חזקוני (דברים פרק כ"ב פסוק י') – "לא תחרש בשור ובחמר שהשור מעלה גרה תמיד ואוכל והחמור אינו מעלה גרה נמצא שזה אוכל וזה מתענה וזהו צער בעלי חיים".
      4. הדר זקנים על התורה (דברים פרק כ"ב פסוק י') – "לא תחרוש בשור ובחמור. לפי שהשור מעלה גרה והחמור אינו מעלה גרה וסבור החמור שהשור אוכל תמיד כשהוא חורש עמו ויש צער בעלי חיים ולכך אסרה תורה לדבקם יחד".
      5. חינוך (מצות תק"נ) – "שלא לחרוש בשור ובחמור יחדיו, והוא הדין לכל שני מיני בהמה שהאחת היא טהורה והאחת היא טמאה, ולא דוקא חרישה לבד אסורה, אלא הוא הדין כל מלאכה מהמלאכות כגון דישה או למשוך עגלה וכל שאר מלאכות, ועל זה נאמר [דברים כ"ב, י'], לא תחרוש בשור ובחמור יחדיו ... כי מטעמי מצוה זו ענין צער בעלי חיים שהוא אסור מן התורה, וידוע שיש למיני הבהמות ולעופות **דאגה גדולה לשכון עם שאינם מינן** וכל שכן לעשות עמהן מלאכה, וכמו שאנו רואים בעינינו באותן שאינם תחת ידינו כי כל עוף למינו ישכון, וכל הבהמות ושאר המינין גם כן ידבקו לעולם במיניהן. וכל חכם לב מזה יקח מוסר שלא למנות שני אנשים לעולם בדבר מכל הדברים שיהיו רחוקים בטבעם ומשונים בהנהגתם כמו צדיק ורשע והנקלה בנכבד, שאם הקפידה התורה על הצער שיש בזה לבעלי חיים שאינם בני שכל, כל שכן בבני אדם אשר להם נפש משכלת לדעת יוצרם".
         1. ר' חיים פלטיאל (דברים פרק כ"ב פסוק י') – "ופרשו ה"ג הטעם דשור וחמור דשור מעלה גרה וחמור אינו מעלה גרה ומצטער החמור, **ולאו דווקא** דא"כ דווקא ליפשוט מהכא דצער בעלי חיים דאורייתא".
         2. למה צריך קרא זה, הא יש הפסוקים הקודמים - אולי להוסיף צער נפשי, עי' משנה הלכות (לקמן).
   4. **בלעם שהכה האתון** - בלק (פרק כ"ב פסוק כ"ח, פסוק ל"ב).
      1. רמב"ם (מורה הנבוכים ח"ג סוף פרק י"ז) – "אמרם צער בעלי חיים דאורייתא, מאמרו על מה הכית את אתונך".
      2. עי' רבינו אפרים (בס' נחל קדומים לחיד"א פר' בלק אות י"ב).
      3. ס' חסידים (סי' תרס"ו, עי' סי' תרס"ח) – "שהרי צער בע"ח דאורייתא. כתיב בענין בלעם (במדבר כב לב) על מה הכית [את] אתונך, וכנגד שאמר לו יש חרב בידי כי עתה הרגתיך (שם שם כט), לכן נהרג בחרב".
      4. חזו"א (מעשה איש ח"ה עמ' ל"א) – "אם צער בעלי חיים אסור מן התורה (עיין בבא מציעה דף ל"ב), באיזה פסוק נאמר. - שאלתי לחזו"א ואמר לי מפרשת בלק (במדבר כ"ב, כ"ח) מה עשיתי לך כי הכיתני זה שלש רגלים (ומצאתי שכן כתב הרמב"ם ב'מורה נבוכים')".
      5. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שמ"ו אות ק"ב) – "מאיזה פסוק נלמד איסור צער בעלי חיים. תשובה: הרמב"ם כ' מ'למה הכית את אתונך'".
         1. קשה: הוי לתועלת – הגרח"ק זצ"ל (דעת נוטה פר' בלק אות מ"ה).
         2. אולי להוסיף אפי' עכו"ם יש איסור של צעב"ח - עי' לקמן.
   5. **טוב ה' לכל ורחמיו על כל מעשיו, ענף ממצות והלכת בדרכיו** - כי תבא (פרק כ"ח פסוק ט').
      1. חת"ס (ב"מ דף לב:) – "צער בעלי חיים דאורייתא. נראה מדכתיב ורחמיו על כל מעשיו".
      2. ס' חרדים (פרק י"ד אות א') – "פ"ו דברכות (מ א) אמר רב יהודה אמר רב, אסור לאדם שיטעום כלום קודם שיתן מאכל לבהמתו, שנאמר ונתתי עשב בשדך לבהמתך והדר ואכלת ושבעת, דהוי צער בעלי חיים, וכל שכן שאסור לצער כל בעלי חיים בידים וכדאמרן בכמה דוכתי צער בעלי חיים דאורייתא, הביאוה הפוסקים. ומעשה היה בדורנו שהרב המקובל הגדול כמוהר"ר יצחק אשכנזי ז"ל הסתכל בפני חלמיד חכם אחד, ואמר לו נרשם בפניך עון צער בעלי חיים, והיה אותו תלמיד חכם מצטער ומפשפש בדבר, עד שמצא שאשתו לא היתה נותנת מאכל לתרנגולים בבקר אלא מנחת אותן הולכות בחצר וברחוב לנקר, ואז צוה עליה וזירזה לעשות להן גיבול הסובין והמים בבקר בבקר. ואחר שנתקן הדבר והרב לא ידע הסתכל בפניו ואמר לו סר עונך, [א"ל] מה היה הדבר, אז הגיד לו הענין. ונראה שזה **ענף ממצות והלכת בדרכיו**, ופירשו כמה הוא רחום אף אתה רחום וכו', וכתיב בו יתברך ורחמיו על כל מעשיו, (ענף מצוה)".
      3. עי' רמ"א (או"ח סוף סי' רכ"ג), לבוש (שם סעי' ו'), ערה"ש (שם סעי' ט') – "המנהג לומר למי שלובש בגד חדש: תבלה ותתחדש. ויש מי שכתב שאין לומר כן על מנעלים או בגדים הנעשים מעורות של בהמה דאם כן היו צריכים להמית בהמה אחרת תחלה שיחדש ממנה בגד אחר, וכתיב: ורחמיו על כל מעשיו והנה **הטעם חלוש מאד ואינו נראה, מ"מ רבים מקפידים על זה** שלא לאמרו".
         1. אמנם עי' אג"מ (חו"מ ח"ב סי' מ"ז אות א' ד"ה ועובדא) – "דאף אם יסבור רבי צער בע"ח הוא רק מדרבנן היה לו לומר שאסור, ולכן משמע שאמר לה אף שליכא איסור ממש יש לך להחמיר לנקוט במדת הרחמים של הקב"ה דמרחם אף על אלו שמצד מדת הדין לא היו ראוין לרחמים דורחמיו על כל מעשיו **דאיירי בבני אדם** כאלו שמצד מדת הדין לא היו ראוין לרחמים, דהא לא אפשר לפרש שקאי על איזה מהברואים שלא שייך בהם ענין חטא וכולן הם מעשה ידיו ועושין רצונו שבראן בשביל זה ואין שום טעם שירחם על איזה מין בע"ח יותר, שלכן גם את יש לך לרחם ולא תקפידי על קצת הטירחא שיהיה לך מהם כשלא תהרגם".
         2. וכן עי' שאילת יעב"ץ (ח"א סי' ק"י) - לשונו מובא לקמן.
   6. **הלכה למשה מסיני** – תוס' ר"פ (ב"מ דף לב:), עי' רדב"ז (סי' אלף תקמ"ב).
   7. מראי מקומות.
      1. מנחת חינוך (מצוה פ' סוף אות א') – "והנה אפילו להסוברי' צב"ח דאוריית' מ"מ אין מפורש בתורה רק מדחזינן דהוא בחנם או הוא הל"מ עיין בספר ש"מ. אם כן כ"ה דל"ש מצות פריקה רק משום צב"ח **אם נשבע** שלא להצילה חל השבועה כיון דאינו מפורש בתורה ע' יו"ד סי' רל"ח ורל"ט אבל על מצות פריקה לא חל השבועה כדין נשבע לבטל את המצוה".
      2. מנחת אשר (בראשית סי' כ"א אות ד', דברים סי' נ"א) – "ובמקור איסור צעב"ח **מצינו י"א דרכים** בדברי רבותינו הראשונים והאחרונים. א. שי' רש"י ...".
3. איזה צער.
   1. **צער גופני** (physical pain).
      1. מחמיר: עזב תעזוב עמו.
   2. **צער בהמות** (innate desire).
      1. מחמיר: לא תחסום שור בדישו.
   3. **צער נפשי** (emotional pain).
      1. מחמיר: לא תחרוש בשור ובחמור יחדיו.
      2. ר' גרשום (ערכין ריש דף ז.) – "שאין מענין את דינו אלא לאחר שנגמר דינו ליהרג [לאלתר] יהרג משום צער בעלי חיים".
      3. משנה הלכות (ח"ד סי' רל"ט) – "וגדולה מזו הקפידה תורה עלינו שלא לצער בהמות לא רק זאת צער גופני אלא אפילו צער נפשי אף שאין להם לבהמות דעת מ"מ צער טבעי אית להו וצותה התורה שלא לאכול אבמה"ח ונתנו ז"ל הטעם כיון דאסור לצעב"ח ואין לך צער ואכזריות גדולה בעולם מזו שיחתוך אבר או בשר בע"ח בעודנו חי לפניו ויאכלנו לעיניו עיין חנוך מצוה תנ"ב ובספרי סמ"ה שם, וגזרה חכמתו ית"ש שלא לחרוש בשור וחמור יחדיו וה"ה לכל ב' מיני בהמות שאחת היא טהורה ואחת היא טמאה ולאו דוקא חרישה אלא ה"ה לכל מלאכה שאסור לעשות והטעם היות דכח השור גדול מהחמור ואם יזווגם בעבודה יצטער החמור הרבה וצעב"ח דאורייתא עיין בספרי סמ"ה מצוה תק"נ והחינוך מצוה הנ"ל כתב דידוע שיש למיני הבהמה והעופות דאגה גדולה לשכון עם שאינן מינן וכל שכן לעשות עמהם מלאכה וכמו שאנו רואין בעינינו באותן שאינן תחת ידינו כי כל עוף למינו ישכון וכל הבהמות ושאר המינין ג"כ ידבקו לעולם במיניהם ויש בזה צעב"ח אם יזווגם שני מינים וסיים וכל חכם לב מזה יקח מוסר שלא למנות שני אנשים לעולם בדבר מכל הדברים שיהיו רחוקים בטבעם ומשונים בהנהגתם כמו צדיק ורשע והנקלה בנכבד שאם הקפידה התורה על הצער שיש בזה לבעלי חיים שאינן בעלי שכל כ"ש בבני אדם אשר להם נפש משכלת לדעת יוצרם עכ"ל".
      4. ודרשת וחקרת (ח"ד יו"ד סי' א') – "לאור כל הנ"ל נלענ"ד פשוט שגם כל צער נפשי לבהמה אסורה, ויש ללמוד לילדים שלא יפחידו חתולים ועופות כדרכם".
4. להרוג בע"ח: האם יש איסור צעב"ח היכא דממית הבהמה.
   1. חולין (דף ז:) – "כי אתא, איתרמי על בההוא פיתחא דהוו קיימין ביה כודנייתא חוורתא, אמר: מלאך המות בביתו של זה ואני אסעוד אצלו. שמע רבי נפק לאפיה, אמר לי: מזבנינא להו, אמר ליה: ולפני עור לא תתן מכשול. מפקרנא להו, מפשת היזקא. **עקרנא להו, איכא צער בעלי חיים. קטילנא להו, איכא בל תשחית**".

רש"י (שם) – "עקרנא. מנשר פרסותיהן (remove their hooves) ועדיין הן יכולין לילך".

* + 1. ראיה מכאן שאין איסור צער בעלי חיים לענין הריגת בע"ח – עבודת הגרשוני (סי' י"ג, לשונו מובא לקמן), נוב"ת (יו"ד סי' י', לשונו מובא לקמן), הו"ד בפת"ת (יו"ד סי' כ"ח ס"ק י', לשונו מובא לקמן), ***יהודה יעלה (ח"א או"ח סי' ס', לשונו מובא לקמן***), הר צבי (או"ח ח"א סי' קצ"ד, לשונו מובא לקמן), אור שמח (רוצח פרק י"ג הל' ט', לשונו מובא לקמן).
    2. אין ראיה – שואל ומשיב (תנינא ח"ג סי' ס"ה, לשונו מובא לקמן), מהרש"ם (ח"ד סי' ק"מ, דעת תורה יו"ד סי' כ"ח ס"ק ט"ו, לשונו מובא לקמן), בן יהוידע (חולין דף ז: ד"ה דהוו, "והא דאמר קטילנא להו הכונה ע"י סם דליכא צער בע"ח").
  1. **מיקל**.
     1. עבודת הגרשוני (סי' י"ג) – "ולענ"ד דצער ב"ח לא שייך אלא בב"ח בחיים חיותו כגון רובץ תחת משאו או לחסום שור בדישו או לעקר ב"ח וכיוצא בזה אבל מי שנוחר את הבהמה במקום שיוכל לשחטה אין בזה משום צער ב"ח וכי הבהמה אחינו הוא לברור לה מיתה יפה וראי' לדבר מהא דאית' בפ"ק דחולין גבי כודניית' דר' שאמר ר' לר' פנחס בן יאיר עקרנא להו (פי' מנשר פרסותיהן) איכא צער ב"ח קטלינ' להו. איכא בל תשחית כו' עכ"ל ואי אמרת שגם במיתה שייך צער ב"ח קשה מה אמר ר' לר"פ קטלינ' להו הא כבר השיב לו שאסור משום צב"ח אלא ודאי צב"ח לא שייך אלא לב"ח בחיים כנ"ל".
     2. נוב"ת (יו"ד סי' י') – "ושורש שאלתו איש אחד אשר זכהו השם בנחלה רחבה ויש לו כפרים ויערות אשר בהיערות תרמוש כל חיתו יער אם מותר לו לילך בעצמו לירות בקנה שריפה (רוׄבֶה, firearm) לצוד ציד או אם אסור לישראל לעשות דבר זה אי משום ... גם לא שייך צעב"ח אלא לצערו ולהניחו בחיים אבל להמית בהמות וחיות וכל מיני בעלי חיים לית ביה משום צעב"ח וכן מוכח בחולין דף ז' ע"ב עקרנא להו איכא צעב"ח קטלנא להו איכא משום בל תשחית הרי אף שהשיב לו על עקרנא דאיכא צעב"ח אעפ"כ אמר קטלנא להו".
     3. פת"ת (יו"ד סי' כ"ח ס"ק י') – "עי' בתשובת נו"ב תניינא חי"ד סימן יו"ד שנשאל באיש אחד אשר זיכהו השם בנחלה רחבה ויש לו יערות ושדות אשר בתוכו חיות אם מותר לילך בעצמו לירות בקנה שריפה לצוד ציד או אסור לעשות כן משום צעב"ח או בל תשחית והשיב דמצד הדין אין איסור דכ"ד שיש בו צורך להאדם לית ביה משום צעב"ח וגם לא שייך צעב"ח אלא לצערו ולהניחו בחיים אבל להמית לא ומשום בל תשחית נמי ליכא שהרי נהנה בעור וגם אינו עושה דרך השחתה ועוד דעיקר איסור ב"ת היינו שלא ישחית דבר שיכול האדם ליהנות ממנו אבל דבר שאין בו הפסד לשום אדם ל"ש ב"ת וא"כ הני חיות כ"ז שהם בחיים אין בהם שום הנאה רק במותן בעורותיהם ובבשרם ודאי דלית בהו משום ב"ת אך מ"מ יש בדבר זה מדה מגונה היינו אכזריות וזה אומנות שאינה שלו וגם איסורא שמכניס עצמו לסכנה וגם גורם הזכרת עונותיו ומי שהוא איש הצריך לזה ופרנסתו מצידה כזו אין ברירה אבל מי שאין עיקר כוונתו למחייתו אסור לעשות כן ע"ש".
     4. ***יהודה יעלה (ח"א או"ח סי' ס'***) – ***"דודאי מ' צעב"ח דאורייתא שרינן המראה משא"כ כדי לחיותן עוף המסוכן למות אף להמית בידים הבעל חי לית ביה משום צעב"ח כמ"ש בתשו' נוב"י תניינא יו"ד סי' י"ג מש"ס דחולין ז'".***
     5. הר צבי (או"ח ח"א סי' קצ"ד) – "נשאלתי ע"ד כלי זכוכית מלא מים ובו דגים קטנים לנוי, והם מולידים ומטילין בצים ודגים קטנים, ורגילים שהגדולים אוכלים את הקטנים, אי רשאי ליטול הגדולים ולהניחם בכלי אחר להחליפם מכלי אל כלי בשבת ויו"ט ... ואין לומר שבנ"ד יהא מותר לעשות כן משום צעב"ח, שאפילו אם נאמר שמשום צעב"ח מותר לטלטל מוקצה (שגם זה צריך בירור ובמקום אחר הארכתי בזה), ומ"מ בנידון דידן ליכא צעב"ח, שאין צעב"ח בממית את בעלי החיים, כמבואר בשו"ת נודע ביהודה מהדו"ק יור"ד סימן פג, ובתנינא יור"ד סימן י דלא שייך צעב"ח אלא א"כ מצערה בחייה, כדמוכח בחולין דף ז ע"ב בעובדא דרבי פנחס בן יאיר בכודנייתא דרבי דאמר עקרנא להו איכא צער בע"ח ולבסוף אמר קטילנא להו וכו' משמע שבקטלה ליכא משום צער בע"ח, עיי"ש".
     6. אור שמח (רוצח פרק י"ג הל' ט') – "דבהריגה ליכא צער בע"ח, כדהוכיח במישור בספר האשכול הלכות שחיטה סימן י' מהך עובדא דר' פנחס בן יאיר בפרידות (חולין ז' ע"ב) דאמר קטילנא להו איכא משום בל תשחית".
     7. חזו"א (מעשה איש ח"ז עמ' קס"ג) – "אמרו משמו שמותר להרוג בעלי חיים כמו ג'וק, ואין בזה משום צער בע"ח, **שהרי ימות פעם ולא עשה לו צער שלא יהיה לו** (מהגר"ח קניבסקי שליט"א [זצ"ל])".
     8. הגרח"ק זצ"ל (נחל איתן סי' ג' סעי' י"ב ס"ק ב') – "וכתב במרכבת המשנה ח"ב פ"א מה' סוטה הי"ח דכ"מ שאין חייבין בעגלה ערופה אסור לערוף שהרי הנחל נאסר בזריעה ועבודה ואיכא משום הפסד א"י ומשום גזל בעל הנחל ומשום צער בע"ח אא"כ מצד הדין איכא עשה דעריפה עכ"ל. וכוונתו שאסור להחמיר במקום שא"צ דא"כ יחמיר לאסור הנחל שלא לצורך ומפסיד א"י וגוזל בעל הנחל וגם צעב"ח שעורף העגלה שלא לצורך ובמש"כ דאיכא צעב"ח יש לדון שהרי סוף בהמה לשחיטה כמ"ש בברכות י"ז ובמה שסופה להצטער לא חשיב צער כמ"ש בכתובות ל"ט וכ"מ בחולין ז' ב' עקרנא להי איכא צעב"ח קטילנא להו איכא בל תשחית משמע דבקטלא ליכא צעב"ח משום דסופה למיתה וכ"נ בתוס' ב"ב כ' א' ד"ה כיון דבהריגת הבהמה ל"ש צעב"ח (וע"ש בשטמ"ק דל"מ כן וצ"ע) וכן מצאתי בנו"ב ח"א סי' פ"ג והביא ראי' מד' תוס' בסנהדרין פ' ומסוגיא דחולין הנ"ל ובשד"ח כללים אות ז' כלל ב' הביא כן בשם כמה אחרונים ואולי ס"ל דבעריפה איכא צער טובא וצ"ע מנ"ל הא".
     9. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב אות ת"ט, [לשונו מובא לקמן], כל משאלותך פר' בהעלותך [עמ' ת"צ]) – "אמרו לפני רבנו והוא אישר את מה שאמרו בשם החזו"א שמותר להרוג בעל חיים כגון ג'וק, ואין בכך איסור צער בעלי חיים שהרי הוא ימות פעם, ולא עשה לו כעת צער שלא יבוא עליו בעתיד, שהרי המיתה תבוא עליו וחוץ מזה לא הוסיף. [והסכים עוד כי אפשר להביא ראיה לשמועה זו בשמו של החזו"א מש"ס חולין דף ז 'עקרנא להו, איכא צער בעלי חיים. קטילנא להו, איכא בל תשחית' ועל המיתה לא אמר ליה צער בעלי חיים, משמע שמותר]. אבל אם פוצעו אסור. והבנתי מרבנו כי גם להרוג על ידי ריסוס מותר, ואע"פ שלא מת מיד אלא גוסס. גם התיר להרוג עכבר שנלכד במלכודת והאפשרות שלנו להורגו היא ע"י שמטביעים אותו במים".
     10. אנצוקלופדיא רפואית (ערך צער בעלי חיים טור תנ"ז) – "אך **רוב** הפוסקים סבורים, שהאיסור הוא דווקא לצער את בעלי החיים, אבל אין איסור להמיתם".
  2. **מחמיר**.
     1. ר"י מיגש (ב"ב דף כ.) – "ואקשינן: נהי דלאכילה דעכו"ם לא חזיא דהא כיחש הוא אכתי חזי ההוא אבר למפסקיה ולמשדיה לכלבים. ופריק: כיון דאיכא צער בעלי חיים לא אתי למעבד הכי. וליכא למימר דשחיט לה ופסיק לה לההוא אבר ושדי לכלבים: חדא דלאו אורח ארעא למשחט לה לבהמה כי היכי דניחתוך לה לפני כלבים. ועוד דכיון דלאו בת שחיטה היא שחיטתה נמי צער בעלי חיים דהא הריגה היא ולא שחיטה".
     2. יעב"ץ (ח"א סי' ק"י) - לשונו מובא לקמן.
     3. שבות יעקב (ח"ג סי' ע"א, וכדאי' בחבלים בנעימים ח"א אות צ' סוגיא מ"ג אות ד') – "עוד ראיות לדין זה חדא מהא דאיתא בשבת דף ע"ז ע"ב אמר רב כל מה שברא הקדוש ברוך הוא בעולמו לא נברא דבר אחד לבטלה ברא שבלול לכתית **זבוב לצירעה** יתוש לנחש וכו' היכי עביד מייתי אוכמי וכו'".
     4. תוס' רע"א (חולין פרק ה' משנה ג' ד"ה פטור).
     5. גר"ז (חו"מ הל' עוברי דרכים וצעב"ח סעי' ד') – "אלא אם כן הם מצערים לאדם אזי מותר **אפילו להרגם** שכיון שיש תועלת לאדם בהריגתם אין חוששים לצערם שהרי התירה התורה שחיטה".
     6. קיצור שו"ע (סי' קצ"א סעי' א') – "אך אם הם מצערין לאדם, או שצריך האדם להם לרפואה או לשאר דבר מותר **אפילו להרגן** ואין חוששין לצערן".
     7. שואל ומשיב (תנינא ח"ג סי' ס"ה) - לשונו מובא לקמן.
     8. קול מבשר (ח"ב סי' כ"ח אות מ') – "ובגוף ד' הנוב"י שם שכ' דבהריגה ל"ש בל תשחית וצער בעלי חיים וכ"כ בשו"ת עבודת הגרשוני סי' י"ג מבואר להיפך בחנוך מצוה רצ"ד ותנ"א ותקמ"א וכן במרדכי פ"ק דע"ז ובחא"ש על המרדכי ספ"ב דב"מ, ומ"ש שם הנוב"י ראי' מגמ' חולין ז' בעובדא דרפב"י דאמר עקרנא להו וכו' עי' בשלטי גבורים פ"ק דע"ז בהא דהקדיש בזה"ז בהמה תיעקר יעוש"ה".
     9. אג"מ (חו"מ ח"ב סי' מ"ז אות א', דברות משה חולין פרק א' הע' ל"ט ד"ה ומה).
     10. חוט שני (שבת ח"א פרק ט"ו ס"ק ב', עמ' קכ"ד) - לשונו מובא לקמן.
         1. **ראיה מגמרא** שבת (דף קכח:), שיש צעב"ח גבי מיתה, כדאי' בהפוסקים (על סי' ש"ה סעי' י"ט). "אמר רב יהודה אמר רב: בהמה שנפלה לאמת המים, מביא כרים וכסתות ומניח תחתיה, ואם עלתה, עלתה. מיתיבי: בהמה שנפלה לאמת המים, עושה לה פרנסה במקומה **בשביל שלא תמות**. פרנסה אין, כרים וכסתות לא. לא קשיא; הא דאפשר בפרנסה, הא דאי אפשר בפרנסה. אפשר בפרנסה אין, ואי לא מביא כרים וכסתות ומניח תחתיה, והא קא מבטל כלי מהיכנו. סבר, מבטל כלי מהיכנו דרבנן, צער בעלי חיים דאורייתא, ואתי דאורייתא ודחי דרבנן".
         2. ועוד, הגמרא שבת (דף קנד:), הוי מיתה.
  3. מראי מקומות – חבלים בנעימים (ח"א אות צ' סוגיא מ"ג אות ד'), משנה הלכות (ח"י סי' פ"ב), מעדני אשר (פר' בלק תש"ע), חשוקי חמד (סנהדרין דף קח:), נפש כל חי (סי' ה').
     1. מהרש"ם (ח"ד סי' ק"מ, דעת תורה יו"ד סי' כ"ח ס"ק ט"ו, ***עין הרועים ערך צעב"ח אות א'***) – "וע' נוב"ק סי' פ"ג שכתב דבמיתה ליכא משום צעב"ח והביא ראי' מהא דחולין הנ"ל ע"ש וע' ט"ז יו"ד סוסי' קט"ז בשם מהרש"ל ובמנ"ח סימן פ' באורך אולם בר"ן חולין י"ט ע"ב במתני' דהשוחט מהצדדין מבואר דאפי' במיתה איכא צעב"ח וכ"ה בש"ס ב"ב כ' ע"א ובאס"ז שם והרי קצת פוסקים כתבו בטעם איסור שחיטה בסכין פגום משום צעב"ח ע' פמ"ג בפתיחה לה"ש בסופו וע' שבו"י ח"ג סימן ע"א ובחיבורי דע"ת סימן כ"ח אות ט"ו בארתי דמהא דחולין שהביא הנו"ב אין ראי' ע"ש וע' תוס' ב"ק קט"ו ע"ב".
     2. שרידי אש (ח"ב סי' צ"א עמ' תר"ה אות ה') – "הנה במה שכתב הנוב"י והכ"ו דבמיתה לא שייך איסור דצער בעלי חיים נ"ל להביא ראי' גם מגמ' עבודה זרה י"ג, ב דפריך: ולשוי' גיסטרא. עיי"ש ברש"י. ומוכח דבמיתה ליכא איסור דצער בעלי חיים. וכן מפורש בתוס' בבא בתרא כ', א ד"ה כיון, שהקשו שם: 'כולה בהמה שקל ושדי לכלבים'. ואמנם יפה העיר כת"ר, שהר"י מיגאש בשטמ"ק שם לא סבירא לי' כן, שהרי כתב, שמכיון שאינו בת שחיטה, שחיטה נמי צער בעלי חיים. וקשה על הר"י מיגאש מגמרא הנ"ל. וצ"ל, דבאמת יש גם בשחיטה צער בעלי חיים, אלא שהתורה התירה, שהרי סוף בהמה לשחיטה וזו היא תיקונה, כמו שכתב הגאון יעב"ץ בשו"ת שלו. וגם מיתה בכלל דהא גם לבן נח הותר לאכול בשר והתורה התירה למכור להם נבלה, ושיטת התוס' היא עפ"י הפסיקתא דמתה מאלי' אסורה לבן נח וצריך נחירה, וא"כ סוף בהמה למיתה ג"כ. וא"כ יש לומר דמכיון שיש צער בעלי חיים לאו אורח ארעא למשחט, כמו שכתב לעיל מיניה, דלהכי לא חיישינן דשחט לה ופסק להאי אבר. אלא שמלשונם לא משמע כן וצריך עיון (ובאמת מוכח מהאי דרבי בבבא מציעא פ"ד, א שאמר לעגל: לכך נוצרת, שיש צער בעלי חיים גם בשחיטה אלא שמותר, ורבי נענש שלא הרגיש בצערו של העגל)".
     3. ששכ"ה (פרק כ"ז הע' צ"ח [דפו"ח, הע' ק"ג]) – "ואולי בנידון דידן מכיון שלא מת הדג מיד שייך בו בנתיים צעב"ח".
     4. חשוקי חמד (ב"מ דף לב:) – "שאלה. חתולים הנכנסים למטבחים ושותים חלב ומזיקים. האם מותר להרגם. תשובה. זכורני שלפני שנים רבות באה שאלה כזו לפני מו"ח (אשרי האיש יו"ד פרק ס"ו אות א') מרן הגרי"ש אלישיב שליט"א [זצ"ל], והשואל סיפר שמשרד הבריאות שולח אדם היורה בהם, ושאל אם מותר לעשות זאת. ומו"ח שליט"א [זצ"ל] סירב להתיר להרגם, ואמר שכל אחד ישמור את ביתו שלא ינזק מהם. והנה נחלקו הפוסקים אם צער בעלי חיים נאמר רק כשמצער בעל חיים בחיותו, או גם בהורג בעלי חיים, יש איסור של צער בעלי חיים. בנודע ביהודה (מהדו"ק יו"ד סימן פג, ובמהדו"ת יו"ד סימן י) העלה שבהריגת בעל חיים, אין איסור של צער בעלי חיים, והביא ראיה מהמבואר בחולין (דף ז ע"ב) בעובדא דרבי פנחס בן יאיר, בכודנייתא דרבי שאמר עקרינא להו איכא צער בעלי חיים, ולבסוף אמר קטלינא להו, שמע מינה שבקטלא ליכא משום צער בעלי חיים, יעו"ש. וכן מבואר ביש"ש (ב"ק פרק י סימן לז, הו"ד בט"ז יו"ד סוף סימן קטז). מאידך בשואל ומשיב (מהדו"ת סימן סה) כתב להוכיח מדברי החינוך (מצוה תנא) שיש בהריגת בעל חיים צער בעלי חיים. והנה במהרש"ם (ח"ד סימן קמ) דן האם מותר לפזר בתוך שדהו סם המות לבהמות, בכדי שיוזקו וימותו בהמות אחרים, שרגילים לילך ולהזיק בתוך שדהו, אחרי שהתרה בבעליהם. וציין למחלוקת הפוסקים אם יש בהריגת בהמות איסור של צער בעלי חיים, והוסיף שאע"פ שלצורך האדם אין איסור של צער בעלי חיים לכו"ע, מכל מקום בנידון זה, הרי אפשר לשמור את שדהו באופן אחר, ולכן קשה להתיר מצד איסור צער בעלי חיים, ומלבד זאת, ציין לגמרא בב"ק ולשו"ע (חו"מ סימן שצז) שאסור להזיק לבהמות חבירו למנוע פסידא, יעו"ש מה שהאריך בנידון זה. עכ"פ מבואר בדבריו שיש לחשוש לאיסור של צער בעלי חיים גם בהריגת בעלי חיים, וכן מבואר בדבריו שאע"פ שבמקום צורך האדם אין איסור של צער בעלי חיים, **מכל מקום כשאפשר בענין אחר, אין להרוג אותם**. ונראה שזהו סברתו של מו"ח שליט"א [זצ"ל], שמכיון שהיה אפשר להימנע מהנזק של החתולים באופן אחר, אין להתיר להורגם סתם. אמנם פשוט שאם אי אפשר למנוע את הנזק באופן אחר, מותר להורגם, וכל שכן בחתול רע, שכתב השו"ע (חו"מ סימן רסו ס"ד) שחתול רע שמזיק לקטנים, אין צריך להשיבו לבעלים, אלא כל המוצאו הרגו וזוכה בעורו".

1. תועלת.
   1. **הלכה**.
      1. מיקל.
         1. תרומת הדשן (ח"א סי' ק"ה) – "דאין אסור משום צער בעלי חיים אם הוא עושה לצורכיו ולתשמישיו. **דלא נבראו כל הבריות רק לשמש את האדם**, כדאיתא פרק בתרא דקידושין. ותדע דבפ' ב' דב"מ חשיב פריקה צער בעלי חיים, וא"כ היאך מותר משא כבד על בהמתו להוליכו ממקום למקום הא איכא צער בעלי חיים".
         2. רמ"א (אה"ע סי' ה' סעי' י"ד) – "**כל דבר הצריך לרפואה או לשאר דברים**, לית ביה משום איסור צער בעלי חיים (איסור והיתר הארוך סימן נ"ט). ולכן מותר למרוט נוצות מאווזות חיות, וליכא למיחש משום צער בעלי חיים. **ומ"מ העולם נמנעים דהוי אכזריות**".
         3. שבות יעקב (ח"ג סי' ע"א) – "עוד ראיות לדין זה חדא מהא דאיתא בשבת דף ע"ז ע"ב אמר רב כל מה שברא הקדוש ברוך הוא בעולמו לא נברא דבר אחד לבטלה ברא שבלול לכתית זבוב לצירעה יתוש לנחש וכו' היכי עביד מייתי אוכמי וכו' ושם דף ק"ט ע"ב האי מאן דטירקה הוה וכו' האיבר קשה דפומבדיתא וכו' הרי דמותר להמית ב"ח משום רפואה ולא חיישינן לבל תשחית וצער ב"ח אפילו ספק רפואה מותר כל שיש בו צורך בני אדם בל תשחית דגופו עדיף ... ודאי **להלכה למעשה נ"ל ברור** כמ"ש דאין חשש איסור דבל תשחית או צער ב"ח כל שיש לו צורך בו ומותר לעשות אפילו לכתחלה אף שסיים רמ"א שם בא"ה ס"ס ה' במריטת נוצת שהעולם נמנעים משום אכזריות **היינו דוקא במריטת נוצה שעושה מעשה בידים** והעוף מרגיש מאוד הצער בשעת כל מריטה ומריטה משא"כ בנדון שלפנינו של השואל שאינה מרגשת כלל צער בשעת אכילה ושתייה זאת **רק שאח"כ גורמות** חולי ומכאוב והוא לרפואת אדם נ"ל פשוט דאין כאן חשש איסור אפילו ממדות חסידות".
         4. נוב"ת (יו"ד סי' י') – "אין לנו להאריך בזה כי כבר האריך מהרא"י בפסקים וכתבים סימן ק"ה שכל דבר שיש בו צורך להאדם לית ביה משום צעב"ח".
   2. **בבא מציעא** (דף פה.) – "דרבי: על ידי מעשה באו ועל ידי מעשה הלכו. על ידי מעשה באו מאי היא. דההוא עגלא דהוו קא ממטו ליה לשחיטה, אזל תליא לרישיה בכנפיה דרבי, וקא בכי. אמר ליה: זיל, לכך נוצרת. אמרי: הואיל ולא קא מרחם ליתו עליה יסורין. ועל ידי מעשה הלכו יומא חד הוה קא כנשא אמתיה דרבי ביתא, הוה שדיא בני כרכושתא וקא כנשא להו, אמר לה: שבקינהו, כתיב ורחמיו על כל מעשיו. אמרו: הואיל ומרחם נרחם עליה".
      1. שאילת יעב"ץ (ח"א סי' ק"י) – "והא דאשכחן לר' בפ' הפועלים דחזי לאמתיה דכנשה בני כרכושתא דשדיין וא"ל שבקינהו ורחמיו על כל מעשיו כתיב. מלבד שאינה ראייה להטיל חובה על כל אדם ואפי' ממדת חסידות. דהא רבי גופיה משמע קצת דמקמי הכי לא אקפיד בהכי. ושוב אחז במדת רחמנות יתרה שלכן רחמו עליו משמים להקל יסוריו. תדע שהרי אמרו שם דמעיקרא ע"י מעשה באו כדאי' התם מעובדא דעגל. ותמה על עצמך וכי לא זו מדת כל אדם ואפי' חסיד שבחסידים. מי יחוש ויחוס על בהמה שסופה לשחיטה. שבודאי לכך נוצרה והיא טובתה ותקנתה בלי ספק. ומה טיבה של מדת רחמים בזה. כ"ש שאין שייכות לעונש על האכזריות ההוא. א"כ בכך ימלטו כל ב"ח חייהם מיד השוחט. אלא פשיטא שאני ר' דרב גובריה. ומי עמד בסוד ה' לידע מה טיבו של עגל ההוא ואם אולי איזה נפש מישראל שנתגלגל בו. והיה מבקש תיקונו מרבי. שלא יצטרך למות מותא תנינא בבהמה והמ"י. עוד י"ל שמא בני חולדת הסניים היו שעשוין לנקר הבית ויש לבני אדם צורך בהם. אלא שעדיין היו קטנים שנולדו עכשיו ולא היו ראוין לתשמישן עד שיגדלו. ואעפ"כ מדה של רחמים גדולים היתה שם כנ"ל".
      2. אג"מ (חו"מ ח"ב סי' מ"ז אות א') – "ועובדא דרבי (ב"מ פ"ה ע"א) היה בבני כרכושתא שפירש"י היו מוטלין שם בני חולדה ... שאנשי אותו מקום היו רגילין יותר לגדל חולדות מכלבים כופרים וחתולין, אבל כל החולדות שוות לזה שאין מזיקין ואין מצערין כלום ואדרבה עשוין לנקר את הבית ומה שרצתה האמתא לכנש להו ולהשליכם היה מחמת שלא היתה צריכה להם והיה טורח לה לבקש מי שצריך להם, לכן אמר לה רבי שלא תעשה כן שצורך כזה בשביל הטירחא לבקש מי שצריך להם ובשביל טירחת גידולם עד שימצא מי שצריך להם אין זה כדאי לדחות ענין צער בע"ח. וגם משמע קצת דמדינא היתה רשאה מאחר שאומרת שקשה לפניה הטירחא בזה לכן לא אמר לה שבקינהו משום איסור צער בע"ח דאף אם יסבור רבי צער בע"ח הוא רק מדרבנן היה לו לומר שאסור, ולכן משמע שאמר לה אף שליכא איסור ממש יש לך להחמיר לנקוט במדת הרחמים של הקדוש ברוך הוא דמרחם אף על אלו שמצד מדת הדין לא היו ראוין לרחמים דורחמיו על כל מעשיו דאיירי בבני אדם כאלו שמצד מדת הדין לא היו ראוין לרחמים, דהא לא אפשר לפרש שקאי על איזה מהברואים שלא שייך בהם ענין חטא וכולן הם מעשה ידיו ועושין רצונו שבראן בשביל זה ואין שום טעם שירחם על איזה מין בע"ח יותר, שלכן גם את יש לך לרחם ולא תקפידי על קצת הטירחא שיהיה לך מהם כשלא תהרגם אבל אלו בע"ח כזבובין ופרעושין ועכברין וכדומה שמזיקין ומצערין לאינשי ודאי הוא דבר המותר וליכא אף מדת חסידות בזה".
      3. חוט שני (שבת ח"א פרק ט"ו ס"ק ב', עמ' קכ"ד) – "אף בימות החול מותר להרוג עכבר אם הוא מפריע לבני אדם ואין בזה משום צער בע"ח, וההוא דרבי ובני חולדה צ"ל שלא הפריעו לבני אדם ובכה"ג אסור להורגם משום צער בע"ח".
   3. **חולין** (דף ז:) – "כי אתא, איתרמי על בההוא פיתחא דהוו קיימין ביה כודנייתא חוורתא, אמר: מלאך המות בביתו של זה ואני אסעוד אצלו. שמע רבי נפק לאפיה, אמר לי: מזבנינא להו, אמר ליה: ולפני עור לא תתן מכשול. מפקרנא להו, מפשת היזקא. **עקרנא להו, איכא צער בעלי חיים**. קטילנא להו, איכא בל תשחית".
      1. קשה: יש תועלת אדם – פרי יצחק (ח"א סי' כ"ד ד"ה והנה).
         1. מהר"ל (ב"מ דף לב:) – "ובפרק קמא [דחולין] דקאמר עקרנא להו איכא צער בע"ח, אף על גב דגם הוא לצורך בני אדם שלא יזיקו, לא נקרא זה לצורך ולא נקרא לצורך אלא כשהוא לדבר תועלת".
         2. שואל ומשיב (תנינא ח"ג סי' ס"ה, עי' קמא ח"א סוף סי' רכ"ח) – "וראיתו מחולין דף ז לפענ"ד יש לדחות ... אבל לקטול ליכא שום חשש דצערא של אדם עדיף מצער בעלי חיים אבל לעקר הפרסות יש צער בע"ח בעוד בחיים חיותא וזה חמור כמ"ש עבוה"ג בעצמו וע"כ חש ר"פ אף דיש צער של אדם **דצער של אדם אינו רק לפי שעה והבהמה יהיה לה צער לעולם** אבל לקטול יהיה רק צער לשעה לבע"ח כבהמה לא חש לזה משום דצער דאדם עדיף ולכך לא אמר רק משום בל תשחית דהשחתה היא גם כן לעולם ודו"ק".
            1. קשה: רש"י (שם ד"ה מלאך), "מלאך המות. שמכה **ושוב אין המכה חיה** כדלקמן". ע"פ הגמ' (שם), "דאמר ר' חנינא: מימי לא שאלני אדם על מכת פרדה לבנה וחיה. והא קחזינא דחיי. אימא וחיית. והא קחזינא דמיתסי. דחיוורן ריש כרעייהו קא אמרינן".
            2. צ"ל שנשאר רק דבר כמו צלקת (scar). דהיינו הגם שאין המכה חיה, אבל הצער לאדם הוי רק לשעה. וצ"ע.
         3. חבלים בנעימים (ח"א אות צ' סוגיא מ"ג אות ג') – "שר' פנחס בן יאיר החמיר ממדת חסידות".
         4. דברות משה (חולין פרק א' הע' ל"ט) – "כיון שאפשר עכ"פ לשומרן לא נחשב זה צורך האדם להתיר לעקרן ואיכא איסור צער בע"ח, ואיסור בל תשחית כשיקטלם".
         5. מקום שמואל, הו"ד ביד אליעזר (סוף סי' קט"ז) – "... שכל שיש לו הנאה מרובה מהשחתה, אין כאן איסור בל תשחית".
   4. **הרעבת תרנגולים לצורך**.
      1. מיקל.
         1. עי' מנחת יצחק (ח"ו סי' קמ"ה) – "וכ"ז מעיקרא דדינא אבל עדיין יש בזה ענין מוסרי שהרי חזינן כמה קפדו רז"ל בענין צעב"ח כמבואר הרבה בספר חסידים (מסי' תרס"ו עד סי' עת"ר) עיין שם, אף דבנוגע אם יש צורך אדם הקיל שם לענין בל תשחית כמבואר (באות תרס"ז) שם, והובא בשבות יעקב שם, וי"ל דהה"ד לענין צעב"ח דמדמה השבו"י להדדי עיין שם".
         2. הגריש"א זצ"ל (שערי יושר ח"ב יו"ד סי' כ"ד ד"ה אך, אשרי האיש יו"ד פרק ס"ו אות ב') – "יש תהליך שעושים מגדלי תרנגולות, שבשלב מסוים בחיי התרנגולת, עשרה ימים לא נותנים לה אוכל, רק מים, ועי"ז נושרים הנוצות, והתרנגולת מתחדשת להטיל ביצים בכמות גדולה, ובלי זה קשה מאוד מבחינת ההוצאות להחזיק את התרנגולות, מותר לעשות כן, ואין בזה איסור צער בעלי חיים".
         3. שערי יושר (ח"ב יו"ד סי' כ"ד) – "מותר להרעיב תרנגולים כדי שעי"ז יתחדשו להטיל ביצים בכמות גדולה, אלא שיש להשתדל לדקדק להרעיבם רק את מה שמוכח ביותר".
         4. עטרת פז (ח"א כרך ג' חו"מ סי' ט' ד"ה ועכ"פ).
      2. מחמיר.
         1. שבט הלוי (ח"ב סי' ז') – "אבל אכזריות מופרזת כגון נ"ד להרעיב בע"ח זמן מרובה ולמנוע מהם אוכל, מצאתי בס' אוצה"פ שם מעתיק בשם ס' תולדות יעקב חיו"ד סימן ל"ג דכבר צווחו קמאי דקמאי על הקצבים המרעיבים את הבהמות יום או יומים באמרם שבעבור הרעבון מכביד הבשר שעוברים על צעב"ח, וזה ממש נ"ד, ונ"ד עדיף באכזריות מרובה להרעיב עד עשרה ימים, וגם אי נימא דגדר צעב"ח דאורייתא ממש אין כאן כיון דעביד סו"ס לריוח ממון, מכ"מ עביד כמנהג הגוים שהם אבירי לב, וכמש"כ הרמב"ם סוף ה' עבדים בכיו"ב דזרע אברהם שהשפיע להם הקדוש ברוך הוא טובת התורה רחמנים הם על כל, ואין האכזריות והעזות מצויה אלא בעכו"ם עע"ז יע"ש. ומכ"ש דמלשון ספר חסידים סי' תרס"ו יראה דצער בע"ח ממש איכא כה"ג, ע"כ הריני מסכים לכ"ת שימנעו מזה".
      3. מראי מקומות – ילקוט יוסף (או"ח חלק י"א [שבת ח"ד] עמ' מ"א, או"ה ח"א עמ' ג').
   5. מראי מקומות.
      1. ספר חסידים (סי' תתל"א) – "שנים היו אחד לא היה רוצה לשרוף הזבובים א"ל חבירו **אל תהי צדיק הרבה** (קהלת ז' ט"ז) מוטב לשרוף הזבובים כדי שלא יפלו במאכל ובמשתה ויבלעם ויחטא לכך נאמר אל תהי צדיק הרבה".
      2. הגריש"א זצ"ל (נפש כל חי סי' ה' הע' י"ב, אשרי האיש יו"ד פרק ס"ו אות ג') – "בעלי חיים המאוסים לבני אדם, או שמצערים אותם, וכן בעלי חיים הממאיסים את המאכלים כיתושים זבובים פרעושים ועכברים, מותר להורגם".
2. מעשה בידים או ע"י גרמא.
   1. **ע"י גרמא**.
      1. שבות יעקב (ח"ג סי' ע"א) - לשונו מובא לעיל.
      2. אג"מ (חו"מ ח"ב סי' מ"ז סוף אות א') – "מ"מ אם אפשר טוב שלא יהרגם בידיו ממש אלא ע"י הנחת דבר ההורגם, מאחר דחזינן דכשעושה אדם מעשה אכזריות דרציחה אפילו לאלו שמחוייבין להורגם ע"י חיוב פס"ד דסנהדרין **כעיר הנדחת** הוצרך הקרא ליתן הבטחה מהשי"ת שיתן להם רחמים וגם עוד יוסיף אצלם מדת הרחמים כדפי' כן באור החיים (דברים י"ג, י"ח) שהוא משום דבדרך הטבע היה נעשה בהו מדת אכזריות עיי"ש, וזה שייך שיעשה גם כשהוא עושה במדת אכזריות לבע"ח, אך **השוחט** לאכילה דהוא מעשה מצוה מועיל זה נמי שלא ישלוט בהם מדת אכזריות, אבל לאבד ולהרוג בשביל שלא להצטער אין בזה לכאורה ענין מצוה כשאין בביתו תינוקות שאין יכולין לגרשן כשבאין עלייהו שא"כ שייך לחוש שלא ישפיע זה מדת אכזריות, לכן טוב יותר שלא להרוג בידים אלא ע"י הנחת דבר ההורגם וכדומה".
   2. **להשתמש בנייר-דבק** (fly-paper, glue trap for rats), וכדו'.
      1. יד הלוי (ח"א אה"ע סי' ס"א, חו"מ סי' י') – "אם יש לאסור מצד מנהג חסידות להעמיד מטה **עם זפת דבוק עליו לדבק שם הזבובים**. הנה מדברי הרמ"א (באה"ז ס"ס ה') היה נראה לכאורה דאסור אין בו, והגם ששרש דבריו ממה שכתב בפסקי מהרא"י ... מכל מקום כך מצא מהרא"י בשלפניו ובאו"ה (שער נ"ט סי' ל"ו) ופסקו הרמ"א, אמנם לענ"ד הדבר צריך גדר ולא משום ריוח כל דהוא נתיר צער בעלי חיים, וראיה מדברי מהרא"י עצמו שם מכודניתא דבי רבי עיי"ש, ודבריו נעלמו לפי שעה מהגדולים בתשו' נודע ביהודה ... וגם מעובדא דרבנו הקדוש שבב"מ פ' השוכר את הפועלים (דף פ"ה) נראה שעל כל פנים משום ורחמיו על כל מעשיו דבר גדול הוא, הגם שדבר זה צריך גדר קצת. באופן אם הוא במין שכתב השבות יעקב (ח"ב סי' מ"ה) שהזבובים מתים מיד אז אם בני אדם מצטערים בכך ודאי אין אסור, אבל באופן שיש בו צער בעלי חיים לענ"ד לא יפה לעשות מעשה, גם אם אין בידינו לאסרו לחלוטין".
      2. לבושי מרדכי (ליקוטי תשובות, הקדמה ד"ה מעולם) – "מעולם לא רצה להניח להרוג דבר חי שעוקצת האדם, **ולא רצה שיתלו על הקורה דבר שמתדבק עליהם זבובים**. ואמר עפ"י הלצה שיברחו אותם על הגג ויקחו הסולם שלא יוכלו לעוף למטה".
      3. קובץ הלכות למעונות הקיץ (פרק א' הע' כ"ג) – "גם בכל השנה אין להשתמש בנייר-דבק שמתדבקים עליו העכברים שהרי מצטערים הרבה מזה (כאשר שומעים שהם צועקים ובוכים כשהן נתפסין עליה ואינן יכולין לזוז משם), ואף שמותר להרוג עכברים מפני שמפסידים המאכלים והבגדים (וגם שטבע הנשים להתפחד מאוד מהם) עי' טו"ז (יו"ד סי' קט"ז סק"ו) ושו"ת זבחי צדק (ח"ג סי' א'), ובפרט לפי"ד היעב"ץ הנ"ל, **מ"מ יש לבחור המיתה הפחותה בצער**, ובעקה"ד עשו"ת אמרי שפר (קלאצקין, סי' ל"ד) שצעב"ח משום תועלת וריוח ממון אסור. ועל פי הנ"ל הי' מן הנכון למנוע מלתלות רצועה שמתדבקת עליו זבונים וכו' שהרי לאחר שנתדבקו בו עוד חיים זמן מרובה, ואם אי אפשר בלא"ה הי' מן הראוי לזלף עליו מזמן לזמן סם הממית כל הדבוק שם, שוב הראוני בהקדמה לשו"ת לבו"מ (מהדות"ל) שהלבו"מ ז"ל לא רצה שיתלו על הקורה דבק שמתדבק עליהם זבובים וגם לא רצה להניח להרוג דבר חי שעוקצת את האדם, וכן בס' מעורר ישנים (אות ס"ג) מעורר שאסור לצער זבובים וציין לדרכ"ת (יו"ד סי' כ"ד סקנ"ח), מיהו ע' שאילת יעב"ץ (סי' ק"י) שדעתו שאין איסור צעב"ח בהריגת זבובים ופרעושים שאינן עושין מלאכה ואינן בני תרבות, רק מצערין האדם וגם מאיסי, (ולפי"ד גם בעכברים אין איסור צעב"ח) וע"ע בילקוט הגרשוני, ובס' שמירת הנפש (אות צ' ערך צעב"ח אות רס"ה) בנידון הריגת זבובים, [*ויותר שמעתי* ***ממומחים דזבובים והדומה שדם שלהם דם קר*** *אין מרגישין בכלל שום צער****, וממילא ל"ש אצלם ענין צעב"ח]".***
      4. ויהי בנסוע (פרק מ"ג צעב"ח סעי' ב') – "הפוסקים דנים אם מותר לתלות רצועה שהתדבקת עליו זבובים וכדומה".
   3. מראי מקומות.
      1. הגריש"א זצ"ל (נפש כל חי סי' ה' הע' ט"ז, אשרי האיש יו"ד פרק ס"ו אות ד') – "בעלי חיים המזיקים, אם בידו לגרום להם ב' סוגי מיתות באופן שווה, **יבחר להמיתם במיתה שיש בה פחות צער**, אך אינו מחוייב לטרוח כדי להמית את הבעל חי במיתה שיש בה פחות צער. ואם קל יותר להרעיל בעל חי, או להאכילם סם המות, רשאי לעשות כן".
      2. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שמ"ה אות צ"ו) – "אם אפשר להרוג חרקים ע"י רעל או ביד שבכך אינם סובלים הרבה, האם עדיף להרגם ביד. תשובה: מותר שניהם".
3. בהמה טעונה מוקצה.

שבת (דף קנד:) – "חמורו של רבן גמליאל היתה טעונה דבש ולא רצה לפורקה עד מוצאי שבת, **למוצאי שבת מתה**. והאנן תנן: נוטל כלים הניטלין. כשהדביש. הדביש למאי חזי. לכתיתא דגמלי. ויתיר חבלים ויפלו שקין. מיצטרו זיקי. ויביא כרים וכסתות ויניח תחתיהן. מטנפי, וקמבטל כלי מהיכנו. והאיכא צער בעלי חיים. קסבר: צער בעלי חיים דרבנן".

* 1. **ביאור הגמרא: צבע"ח דאורייתא דוחה איסור ביטול כלי מהיכנו , או שיפלו השקים עם הכלים כדי שלא יעבור צעב"ח**.
     1. צער בעלי חיים דאורייתא דוחה ביטול כלי מהיכנו.
        1. רש"י (שבת דף קנד: ד"ה והא) – "והא איכא צער בעלי חיים. וליתי דאורייתא ולידחי דרבנן, ביטול כלי מהיכנו".
        2. תוס' הרא"ש (פסחים דף ו.) – "כדאשכחן במי שהחשיך דאסור לבטל כלי מהיכנו משום צער בעלי חיים דרבנן, משמע אם הוי דאורייתא מבטלי".
        3. חי' הר"ן (דף קנד:) – "ולי נראין דברי רש"י ז"ל עיקר משום דאפי' דמ"ד צער ב"ח דאורייתא ה"מ שלא לצורך תשמישו של אדם אבל לצורך תשמישו ושמירת ממונו ודאי שרי, שאם לא תאמר כן אסור להטחין חמור ברחיים מפני צער בעלי חיים, אלא ודאי לצורך תשמישו של אדם לא חיישינן לצער בעלי חיים כלל, וכיון שכן היכי מקשינן והא איכא צער בעלי חיים וכי משום צער בהמתו יפסיד דבשו ומדותיו הא ודאי לא, אלא הכי מקשינן כיון דרבן גמליאל לא היה מחייב להפסיד את שלו בשביל צער בהמתו אם איתא דצער בעלי חיים דאורייתא ליתי ולידחי בטול כלי מהיכנו דהוי מדרבנן ...".
        4. פסקי ריא"ז (שבת פרק כ"ד הל' א' אות ו', ***שלטי גבורים דף סו: אות ב'***) – "ואפי' אם היו משואות גדולות שאי אפשר לשמוט הכרים מתחתיהן וצריכין לעמוד שם כל השבת והרי מבטל כלי מהיכנו התירו דבר זה משום צער הבהמה".
     2. ויפלו השקים עם הכלים.
        1. רמב"ן (שבת דף קנד:) – "פרש"י ז"ל ... ואינו מחוור לי שאין אומרים יבא דאורייתא וידחה דרבנן שלא לצורך והכא איפשר שיתיר חבלים ויפלו שקים, ואע"ג דמצטרו זיקי מוטב שיפסדו ואל יצטערו בעלי חיים ואל יבטלו כלי מהיכנו שהוא אסור... אלא ש"מ דהכי פירושא כדאמרן והא איכא צער בעלי חיים [וקא עבר אדאורייתא ופריק קסבר צער בעלי חיים] דרבנן ובמקום פסידא לא גזור".
        2. רשב"א (שבת דף קנד:) – "ופירש רש"י ז"ל ... אבל הרמב"ן ז"ל ... וזה נכון".
     3. דעת הריטב"א.
        1. ריטב"א (פסחים דף ו.) – "כדאשכחן בפרק מי שהחשיך לו בדרך דשרינן לבטל כלי מהיכנו למ"ד צער בעלי חיים דאורייתא".
        2. ריטב"א (שבת דף קנד:) – "פרש"י ז"ל ... אבל הרמב"ן ז"ל ...".
  2. **פשט** ברש"י (דף קנד: ד"ה והא) **ושאר ראשונים, למה דוחה ביטול כלי מהיכנו**.
     1. במקום הפסד מרובה מותר לבטל כלי לכל היום.
        1. מג"א (סי' רס"ו ס"ק י"ד) – "וכ"ה ברש"י בד"ה והא איכא צער ב"ח ואתי דאורייתא ודחי דרבנן ביטול כלי מהיכנו עכ"ל (ועבח"מ סי' ר"ס) משמע דמותר לבטל כלי מהיכנו במקום ה"מ והא דקפריך והא קמבטל כלי מהיכנו היינו משום שיכול לפורקן בנחת".
     2. משום צורך אדם אין איסור של צעב"ח: וכיון שהקשה הגמרא צעב"ח, מוכרח שאין איסור ביטול כלי מהיכנו כנגד צעב"ח.
        1. חי' הר"ן (שבת דף קנד:) – "דאפי' דמ"ד צער ב"ח דאורייתא ה"מ שלא לצורך תשמישו של אדם אבל לצורך תשמישו ושמירת ממונו ודאי שרי, שאם לא תאמר כן אסור להטחין חמור ברחיים מפני צער בעלי חיים, אלא ודאי לצורך תשמישו של אדם לא חיישינן לצער בעלי חיים כלל".
        2. חת"ס (שבת דף קנד: ד"ה קסבר) – "קסבר צער בעלי חיים דרבנן. לפי מה שהשריש רמב"ן בפ' שלוח הקן דלא הגיע רחמי שמים על בעלי חיים במה שהוא לצרכי אדם ע"ש וכן בדין שהרי כתיב ורדו בדגת הים והרי טוענין על הבהמה משאות ורודין במקל וליכא משום צער ב"ח ובזה מיושב מאי דמקשו בשיטה מקובצת דב"מ ל"ב מ"ט לזקן ואינו לפי כבודו פטור מפריקה שהוא צער ב"ח ולק"מ דכל שהוא לצורך אדם וכבודו והפסד ממונו ליכא משום צער ב"ח וא"כ הכא בשמעתין אי אסור להביא כרים משום ביטול כלי מהיכנו א"כ משום הפסד ממונו אין צריך להתיר השקין ולהפסיד אפי' תמות הבהמה תחתיו וליכא משום צער ב"ח אך ש"ס פריך ליתי צער ב"ח ולדחי איסור דביטול כלי וכיון שיכול להביא כרים תו ליכא הפסד ממון והדר ה"ל צער ב"ח **ותמהתי** על רמב"ן שהקשה אפירש"י".
        3. אור שמח (הל' שבת פרק כ"א הל' י') – "ונראה דהא ודאי דלבטל כלי מהיכנו אסור אף בהפסד מרובה, וכמו הך דר"ג, דמשום דמצטרו זיקי הי' מניח ע"ג הבהמה, ומתה, דאיכא פסידא דחמור, דדחוק לומר דלא אסיק אדעתי' שימות החמור, אולם צער בעלי חיים ודאי היכא דאיכא פסידא לא איכפת לן בצער בעלי חיים, אף אם הוי דבר תורה, וכמו דאשכחן בזקן ואינו לפי כבודו דפטור לפרוק (ב"מ ל, ב), אף דאיכא צער בעלי חיים, וצ"ל דכיון דאיכא העדר הכבוד לא איכפת לן אם אינו פורק, דרחמנא **שרי לצערא דילה משום צורך בני אדם**, וכמו דשרי לחרוש בה ולרכוב עלי' ולעשות בה כל עבודת פרך, כמוש"כ הנמק"י (שם יז, ב בדפי הרי"ף). שוב אשתכח דלמ"ד צער בעלי חיים דבר תורה הרי אמרו פרק מפנין (שבת קכח, ב) גבי בהמה שנפלה לאמת המים דאתי צער בעלי חיים דהוי דבר תורה ודחי אסור בטול כלי מהיכנו דהוי דרבנן, א"כ מה יעשה, יניח כרים וכסתות תחת משאות גדולות, הלא מבטל כלי מהיכנו, יניח ע"ג בהמה איכא צער בעלי חיים ד"ת, יתיר השקים ויפלו, הלא משתברין, ואיכא הפסד מרובה, ובמקום פסידא שרי לצער בעלי חיים, א"כ שרי להניח ע"ג בהמה, מאי תאמר איכא צער בעלי חיים ולדחי לביטול כלי מהיכנו, ויבטל כרים וכסתות מהיכנו ויניח, תו הלא מצי להציל ע"י פסידא, דיתיר שקים וישתברו, ולא יהיה צער בעלי חיים רק פסידא, ובמקום הפסד לא שרי לבטל כלי מהיכנו, ולכן הדין הוא למ"ד צער בעלי חיים ד"ת דיעשה כמו שהיה עושה בחול, ואותו הדבר העומד נגדו נדחה כאן ... אחר זמן רב ראיתי בחי' ריטב"א הנדפס מחדש, והמה לרבינו נסים, וכתב כמו שכתבתי, ושמחתי ת"ל שכונתי לדעתו הגדול".
        4. חזו"א (או"ח סי' מ"ח ס"ק ז') – "שבת קנ"ד ב' והאיכא צב"ח קסבר צב"ח לאו דאורייתא, פרש"י דלמ"ד צב"ח דאוריתא מביא כרים ומניח תחתיהן אע"פ שמבטל כלי מהיכנו, ובאר הריטב"א טעמו אע"ג דאפשר להציל מצב"ח בנפילה על הארץ, ולא הותר מבטל כלי מהיכנו משום הפסד ממון, מ"מ הכא אי אפשר לחייבו להפסיד ממונו משום צב"ח, דצב"ח הותר לצורך האדם, והלכך שרינן לי' להביא כרים, ולפ"ז הא דאסרינן בשליפי רברבי להביא כו"כ, היינו באופן דליכא משום צב"ח שאינן משאות גדולות שיצערו החמור, א"נ שליפי ...".
           1. **וזה כוונת** הבה"ל (סי' רס"ו סעי' ט' ד"ה לשמטן) שכתב "לפי מה שבאר הריטב"א בחדושיו" שחי' הריטב"א הישן הוי החי' הר"ן החדש (וכן איתא באור שמח, לשונו מובא לעיל), עי' מגיה לרמב"ן (דף קנד: הע' נ"ט), ואות ברית (סי' ט"ו הע' ד' ד"ה והשתא).
           2. עי' רב פעלים (ח"א יו"ד סי' א'), עץ השדה (סי' ח' הע' א' ד"ה ודבר).
        5. **יש לתרץ** שאר ראשונים, שלא יהיה סתירה ליסוד הנ"ל – חזו"א (או"ח סי' מ"ח ס"ק ז', "אבל דעת הרמב"ן והרשב"א דהא דפריך והאיכא צב"ח היינו שישליכם לארץ אע"ג דמצרי זיקי, ונראה דס"ל דאע"ג דליכא משום צב"ח בדרך עבודת הבהמה **אבל צער מרובה שלא כדרך עבודתה** אלא צערא בעלמא, לא ניתן לצערה בזה, והלכך חייב להשליך משאה אף בהפסד").
     3. כיון ביטול כמ"ה משום דומה לסותר כ"ש אסור לגרם סתירה ממש, והכלים יהיה לשבור – דם ענבים (עמ' קל"ו ד"ה הגמרא), ולפי האו"ז (שיש איסור סתירה לכלים דרבנן) הוי שפיר.
     4. מראי מקומות ***–*** חבלים בנעימים (ח"א אות צ' סוגיא מ"ג אות ג' ד"ה ובמרדכי),מגילת ספר (שבת סי' מ"ג אות י'), פירות תאנה (שבת דף קנד:).

1. איזה בעלי חיים - חיה, בהמה, עוף, דגים, שרצים, גוי, ישראל.
   1. **חיה, בהמה, עוף**.
      1. מצד רחמיו על כל מעשיו - פשטות כל בעלי חיים.
      2. חסימה, פריקה – משנה (ב"ק דף נד:, "אחד שור ואחד כל בהמה. לנפילת הבור, ולהפרשת הר סיני, ולתשלומי כפל, ולהשבת אבידה, **לפריקה, לחסימה**, לכלאים, ולשבת; **וכן חיה ועוף** כיוצא בהן. א"כ, למה נאמר שור או חמור. אלא שדבר הכתוב בהווה").
   2. **דגים**.
      1. מיקל.
         1. יד יהודה (סי' י"ג הקצר ס"ק א', הארוך ס"ק א') – "יש לעיין דכולם כתבו דמותר לחתוך ממנו אבר, אמאי לא חששו לצעב"ח דהוא דאורייתא, ואמת הוא שבהגהות מרדכי כתוב דמותר לחתוך ממנו אבר לרפואה, ואין בו משום אמ"ה, והיינו שהרפואה הוא לחתוך האבר בעוד שהחיות בו ולאכלו, וכל שצורך האדם כן אין חוששין לצעב"ח, אבל התוס' וכן הרמ"א כאן כתבו סתם דמותר לחתוך ממנו אבר, ובודאי חתיכת אבר הוא יותר צער מאם ימית אותו, ואמאי נתיר זה, על כן נ"ל דאין חוששין לצעב"ח אלא בנפש שחששה התורה על נפשו, ואסרה לאכול אמ"ה מפני שנפשו עוד בו, כמו כן חששה התורה שלא לצער נפש זה, אבל **בדגים וחגבים שלא חששה התורה על נפשם, והתירה לאכלן בעודן חי, כמו כן לא שייך צעב"ח בו** ... ולא מצאתי עדיין לאחד שהרגיש בזה".
         2. שיח יצחק (סי' שפ"ז) – "וברמ"א יו"ד שם מותר לחתוך מהם ולאכלו, אבל אסור לאכלן חיים משום בל תשקצו, ומדאסור לאכלן חיים רק מטעם בל תשקצו, ש"מ דמשם צעב"ח לית בהו בבא לאכלן חיים אם שכואב להם. ושוב עיינתי בס' יד יהודא ביו"ד סי' זה ומצאתי שכוונתי לדבריו".
         3. נשמת שבת (סי' של"ב אות מ"ט ד"ה ואולי דדגים) – "ואולי דדגים חולים אין לטלטל ... דלפי **חכמי הטבע** דגים (שחיים על דם קר) **אינן בני הרגש**, ואין להם מהות של צער כלל".
            1. אמנם עי' קובץ הלכות למעונות הקיץ (פרק א' סעי' י"ז, ריש עמ' י"ד) – "ועל כן אין לצוד דגים (פישינ"ג בלע"ז) כשאין בדעתו לאכול הדגים (הטהורים) רק לשם שחוק (ספאר"ט) בעלמא או כדי לבלות הזמן".
      2. מחמיר, יש דין צעב"ח.
         1. עי' שאילת יעב"ץ (ח"א סי' קי"א).
         2. חת"ס (ח"ו סי' כ"ד ד"ה נחזור) – "ואף די"ל לפמ"ש החינוך בסי' תנ"א בטעם שחיטה מן הצוואר דוקא ובסכין שאינו פגום משום דלא נצער הבע"ח יותר מדאי שצריך לנו ... ועוד טעם זה דהחינוך **קשה לאומרו דא"כ דגים וחגבים מאי איכא למימר** ולמ"ד אין שחיטה לעוף מן התורה מאי איכא למימר אע"כ אין לבנות הלכה על דברים כאלו".
         3. עי' תפארת ישראל (ב"ק פרק ה' אות ס"ה) – "וכן חיה ועוף כיוצא בהן. וה"ה דגים, וכש"ס כאן".
         4. הר צבי (או"ח ח"א סי' קצ"ד) - לשונו מובא לעיל.
         5. הגרשז"א זצ"ל (שולחן שלמה סי' ש"ה ס"ק י"ד).
         6. ששכ"ה (פרק כ"ז סעי' כ"ח [דפו"ח, סעי' כ"ח], עי' סעי' נ"ח [דפו"ח, סעי' ל']).
         7. משנה הלכות (ח"ו סי' רט"ז, ***חי"ב סי' ת"ל***) – "דגם בדגים שייך צעב"ח".
         8. נפש כל חי (סי' ג' אות א').
         9. הגרא"ד איורבך שליט"א (נפש כל חי עמ' ער"ה).
      3. ***מראי מקומות –*** קנין תורה בהלכה (ח"ה סי' פ"ח אות ד' ד"ה ועכ"ז),צער בעלי חיים (פרק ג' סעי' ד' אות ד'), הגר"א דבורקס שליט"א (מסביב לשולחן גליון ר"ל, מנהגים ד"ה והנה בשו"ת).
         1. ***תפארת ישראל (ב"ק פרק ה' אות ס"ה) – "וכן חיה ועוף כיוצא בהן.*** *וה"ה דגים****, וכש"ס כאן".***
         2. *אקוורים****: להוציא בשבת את הדגים החדשים כדי שהדגים הגדולים לא יאכלו אותם - עי' לקמן.***
   3. **חגבים**.
      1. מיקל, אין איסור צעב"ח – יד יהודה (סי' י"ג הקצר ס"ק א', הארוך ס"ק א', לשונו מובא לעיל), שיח יצחק (סי' שפ"ז, לשונו מובא לעיל).
      2. מחמיר – חת"ס (ח"ו סימן כ"ד ד"ה נחזור, לשונו מובא לעיל), הו"ד בנפש כל חי (פרק ו' הע' ט"ז).
      3. מראי מקומות – צער בעלי חיים (הע' ש"א, הע' שי"א, הע' שכ"ד אות ג' ד"ה לשאלתי).
   4. **שקצים**.
      1. מיקל, אין איסור צעב"ח ***[שאינו בעלי מלאכה].***
         1. יעב"ץ (ח"א סי' ק"י) – "ויראה שאינו באמת **אלא בבעלי חיים דבני מלאכה נינהו** כענינא דקרא דכתיב בבהמה הנושאת משא. ואפשר שאפי' כלב וחתול בכלל. לפי שגם המה בני תרבות ובעלי מלאכה כמ"ש במ"א לענין להקדים להם האכילה כבהמה (ע"ל סי"ז) אבל הקטנים שאינם ראוים למלאכת אדם. לא מיבעיא זבובים ופרעושים ושאר שקצים ורמשים דמאיסי וגם יש בהן חשש מכשול ואף קצת סכנה וצער לבני אדם. דלית לן בה. וש"ד למיקטלינהו. והא ר"נ דאמר קטלן להו ואשמען קלא דסנותי ולא תימא הנהו משום דלית בהו משום נטילת נשמה. דמשו"ה אפי' בשבת שרי. אבל שארא דאית בהו משום נטילת נשמה. דילמא אית בהו נמי משום צב"ח. כי לא מזקי ודאי. אלא ודאי כל הני דאמרן, אין להם סמך מן התורה להקפיד על צערן ועל הריגתן. ואצ"ל פרעושים דקמצערו טובא".
         2. יד אפרים (יו"ד סוף סי' קט"ז) – "יעב"ץ".
         3. שו"ת זבחי צדק (החדשות סי' א') – "יעב"ץ".
         4. ***תשובות והנהגות (ח"ב סי' תשכ"ו***) – ***"איסור צער בעלי חיים לזבובים. לא מצאתי בזה איסור, והואיל וחיותן זוטר טובא נראה שאין בזה איסור כלל, והיכא דמפריעים או מצערים אותו פשיטא במותר להרוג זבוב או פרעוש. ואף שמסופר על הקדוש האריז"ל שלא רצה להרוג אפילו זבובים, אין זה מטעם איסור בעלי חיים, אלא מרוב קדושתו נמנע לפי שאין בעל חי בלי תועלת, ולא רצה להרוג בעל חי ולבטל התועלת עבורו נברא, אבל ברור שאין בזה נדנוד איסור אלא לחסידים וקדושי עליון כמותו"***.
         5. ***עי' קובץ הלכות למעונות הקיץ (פרק א' סוף הע' כ"ג) – "ויותר שמעתי ממומחים דזבובים והדומה שדם שלהם דם קר*** *אין מרגישין בכלל שום צער****, וממילא ל"ש אצלם ענין צעב"ח".***
      2. מחמיר.
         1. שבות יעקב (ח"ג סי' ע"א) - לשונו מובא לעיל.
         2. חבלים בנעימים (ח"א אות צ' סוגיא מ"ג אות ו') – "ביד אפרים יו"ד קט"ז מביא בשם שאילת יעבץ סי' ק"י בבעלי חיים שאינם בני מלאכה לא שייך צער בעלי חיים. ובס' חסידים מפורש להפוך בסי' מ"ד דמושך אזני חתול עובר על איסור צער בעלי חיים וכן נראה משבות יעקב חלק ג' סימן ע"א שמביא ראיה משבת (עז ע"ב) והא התם לאו בני מלאכה נינהו".
         3. אג"מ (חו"מ ח"ב סי' מ"ז אות א') – "אבל אלו בע"ח כזבובין ופרעושין ועכברין וכדומה שמזיקין ומצערין לאינשי ודאי הוא דבר המותר".
         4. ***משנה הלכות (ח"ד סי' רל"ט, חי"ב סי' רפ"ד) – "שבכמה מקומות הזהירנו שלא לצעב"ח כמו שנבאר בסמוך אי"ה ואפילו על צער כל דהוא הקפידה התורה שלא לצער שום בעלי חי ואפילו יתושים".***
         5. הגרח"ק זצ"ל (הליכות חיים ח"ב אות ת"ט) – "אם יש איסור צער בע"ח בשרצים קטנים כמו נמלה או זבוב או דבורה וכיוצא בו או לא. תשובה: יש, אבל להרגם מותר".
      3. ***מראי מקומות –*** צער בעלי חיים (פרק ג' סעי' ד' אות ה').
2. אדם: האם יש איסור צעב"ח גבי צער באדם.
   1. **מיקל: יש איסור צער בעלי חיים רק אצל שאר בעלי חיים**.
      1. רדב"ז (סי' תשכ"ח) – "ובאדם לא אמרו צער האדם **לפי שהוא בעל שכל** ולא היה לו לטעון עצמו יתר מן הראוי לו".
      2. עי' חו"י (סי' קצ"א, [שלא כברית עולם שם]) – "אבל אין להתיר בנדון הנ"ל ובכל צער מק"ו דצער ב"ח דאוריית' למ"ד וכוותי' ק"ל כדמוכח בטור ח"מ סי' רע"ב ותרצה לומר דכ"ש צער אדם והרי מקלינן בשבותי' דשבת גבי בהמה שנפלה למים וכו' משום צערא. דאין זה ראיה כלל דודאי י"ל דהקפידה תורה על צער ב"ח דחסירה דעת ונפש המשכלת לסבול מש"כ זה האדם **איבעי' ליה ליתובי דעתי'** ולקבל מאהבה אשר יארע לו וכמ"ש במס' סוכה על אבל חייב בסוכה אע"פ דמצטער פטור מן הסוכה ודוק".

***עי' מקור חיים (חו"י, קיצור הלכות סי' רס"ו סעי' ט') – "משום צער ב"ח. כל דמשום ב"ח אפילו בהמת גוי חמירא מגופו"***.

עי' מקור חיים (חו"י, סי' שי"ד סעי' ז' בקיצור הלכות) – "נסגר **תינוק** בחדר אם אין בו דעת ובינה לישב דעתו ע"י שמדברין על לבו מוכח בגמ' דיומא דשוברין הפתח, ואפילו בגדול דלכ"ע שרי ע"י גוי, וע"ס שי"ז ס"א הגה, וסי' ש"ה סי"ט וס"כ, וק"ו לצער אדם".

* + 1. ומהר"י אלגזי (ארעא דרבנן אות תקל"ו, וע"ש דהמחלוקת הוי אפילו גבי צער רגשני).
    2. הגרשז"א זצ"ל (ועלהו לא יבול ח"ב עמ' קס"ז).
  1. **מחמיר: יש איסור צער בעלי חיים גם אצל אנשים**.
     1. ר' גרשום (ערכין ריש דף ז.) - לשונו מובא לעיל.
     2. רבינו יונה (ס' היראה ד"ה השמר) – "השמר מלצער בעלי-חיים, הן בהמה הן עוף, **וכל-שכן שלא לצער אדם**, שהוא עשוי בצלם המקום".
     3. חינוך (מצוה תק"נ) – "וכל חכם לב מזה יקח מוסר שלא למנות שני אנשים לעולם בדבר מכל הדברים שיהיו רחוקים בטבעם ומשונים בהנהגתם כמו צדיק ורשע והנקלה בנכבד, שאם הקפידה התורה על הצער שיש בזה לבעלי חיים שאינם בני שכל, **כל שכן בבני אדם** אשר להם נפש משכלת לדעת יוצרם".
     4. סמ"ע (חו"מ סי' ער"ב ס"ק י"ג).
     5. ברכי יוסף (יו"ד סי' שע"ב ס"ק ב') – "ובעלמא איכא באדם נמי משום צער בעלי חיים דאוריתא".
     6. חבלים בנעימים (ח"א אות צ' סוגיא מ"ג אות ב') – "ופשיטא דחוות יאיר מודה בכל זה דיש צער באדם. אלא הכא בנידון דידי' כתב כן משום דהיה הצער במקום איסור לטמא את עצמו לכן אמרי' בשביל האיסור אבעיא ליה ליתובי דעתי' ואין מתירים איסור בשביל צערו".
     7. בצל חכמה (ח"ד סי' קכ"ה אות י"ב) – "אסור לאדם לצער את עצמו על חינם מה"ת ומכש"כ שאסור לצער את חבירו".
     8. משנה הלכות (ח"ד סי' רל"ט ד"ה ומכאן) – "הרי מבואר לרבינו החנוך דצעב"ח באדם כ"ש הוא מצעב"ח דבהמה".
     9. תשובות והנהגות (ח"ד סי' שי"ד, ח"ה סי' ש"פ, מועדים וזמנים ח"ז סי' קמ"ד) - לשונו מובא לקמן.
        1. ומביא ראיה משו"ת הרשב"א (ח"א סי' רנ"ב, "אלא ודאי איתנהו באדם וכל שכן בפריקה מיהא משום צערא דישראל"), [וערוה"ש (סי' שע"ח ס"א)], וכן נראה מהס"ח (סי' מ"ד ועי' סי' תרס"ו), ועי' בברית עולם (שם).
  2. *נהג המבקש עזרה שידחפו את הרכב כשהוא יושב בפנים****.***
     1. ***חשוקי חמד (ב"מ דף לב:) – "שאלה. מכונית שהתקלקלה, והנהג דרש מעוברים ושבים שידחפו אותו כשהוא יושב בפנים, האם חייבים לעשות זאת. תשובה. הנה יש לדון אם יש מצוה פריקה וטעינה באדם, ובספר לב מרפא (ערך צער בעלי חיים) הביא משו"ת חות יאיר (סימן קצא) שאין באדם צער בעלי חיים, כיון שיש בו דעת, משא"כ בבהמה שאין בה דעת, אמנם הרשב"א (סימן רנו) חולק וסובר שגם באדם יש צער בעלי חיים והוא ק"ו מבהמה. וכן כתב הסמ"ע (חו"מ סימן רעב ס"ק יג) שיש מצוה בפריקה שלא לצער ישראל, ואף שצער ישראל, לא נזכר בשום מקום, סובר הרמב"ם דלא גרע מבהמה, וכ"ש הוא, עיין שם. והנה בעניננו מצות פריקה וטעינה, עיקר מצוותם היא החסד עם בעל החמור בעת צרתו,*** *וא"כ הוא הדין במכונית החונה ובעליה צריך עזרה, מצוה לעזור לו****, אך אם הוא יושב בפנים כי אינו רוצה לדחוף, אין חייבים לעזור לו, כמו ששנינו בבבא מציעא דף לב ע"א הלך וישב לו ואמר הואיל ועליך מצוה, אם רצונך לפרוק פרוק פטור, שנאמר 'עמו'. היה זקן או חולה חייב. אך כאשר הנהג חייב לשבת בפנים כדי לכוון את ההגה, הרי הוא כמו זקן וחייבים לעזור לו, ואם הוא אדם מכובד ואינו לפי כבודו פטור מלעזור.*** *ויש להסתפק* ***כאשר הנהג מבקש מאנשים שידחפו את מכוניתו, והוא הולך לשבת במושב הנהג כדי לכוון את הדחיפה, ואומר לו הדוחף אני אשב במושב הנהג, ואתה תדחוף, והנהג אינו מסכים, ומבקש ממנו אתה תדחוף ואני אכוון האם חייב לדחוף, או שזה נחשב כמו שהוא יושב בצד, וצ"ע".***
  3. מראי מקומות – שבת של מי (דף קכח: ד"ה ובהיותינו), מהרש"ם (***עין הרועים ערך צעב"ח אות ה'),*** יחוה דעת (ח"ה סי' ס"ה), נשמת אברהם (ח"ד עמ' נ"ב ד"ה אגב), עטרת פז (ח"א כרך ג' חו"מ, מילואים סימן ז' עמ' תמ"ה ד"ה ואיידי), נפש כל חי (סי' ד' סעי' ז'), תחומין (חכ"ה עמ' ת"ו), צער בעלי חיים (פרק ח').
     1. ***פלא יועץ (ערך יונקי שדים) – "ומי שמניחות את ילדיהן יונקי שדים שיבכו זמן רב עד שיגמרו עסקיהן או עד דעבדי מאי דבעו*** *עתידות ליתן את הדין****".***
     2. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שמ"ה אות צ"ד) – "האם איסור צעב"ח נוהג גם באדם. וא"כ האם הוא מדאורייתא או מדרבנן. מחלוקת הראשונים".

הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שמ"ה אות צ"ב) – "***מה שהתירו לבטל כלי מהיכנו לצורך בהמה שנפלה לאמת המים, האם ה"ה לאדם שנפל לאמת המים.*** תשובה: ***אולי".***

הגרח"ק זצ"ל (דעת נוטה פר' בלק אות מ"ו).

* 1. *נכרי****.***
     1. אין דין צעב"ח.
        1. הגריש"א זצ"ל (הערות במסכת ב"מ דף לב:) – "ובוודאי צעב"ח דאורייתא ליכא בגוי, (וטוב שבגויים הרוג). אך משום איבה ודאי שייך בגוי".
        2. צער בעלי חיים (פרק ח' סעי' ז') – "ברם בפשטות נראה לי שמכך שאין צריך לרפא נכרי מוכח שאיסור צעב"ח אינו נוהג בנכרים ולא קשה מידי. וטעם העדיפות שיש לבהמה על פני הנכרי היא **משום שהבהמה אינה עושה מעשים כנגד רצון בוראה**, משא"כ זה הנכרי למה נרפאנו וילך ויכעיס את קונו. וכבר מצינו בגמרא [קידושין דף פ״ב:] שמכיון שבד"כ בעלי החיים לא משחיתים את דרכם לכן פרנסתם מצויה, משא"כ האדם. אמנם למעשה חובה לסייע לנכרים כדי שלא יחושו איבה כלפינו (כלשון השו"ע שנביא לקמן), ובפרט כלפי אותם הנכרים שמנהגם לסייע לישראל בעת צרתם, אולם כל זה אינו מחמת מצות צעב"ח אלא מחמת הסרת איבה".
     2. יש דין צעב"ח.
        1. עי' תשובות והנהגות (ח"ד סי' שי"ד, ח"ה סי' ש"פ, מועדים וזמנים ח"ז סי' קמ"ד, צעב"ח עמ' רנ"ח) – "וגדרו שאסור לצער ב"ח או אפילו להניחו בצער וכמבואר בשבת קכח ב, דלכאורה כל אדם, אפילו עכו"ם, הוא יציר כפיו של הקדוש ברוך הוא, ולא גרע לענין זה מבהמה ואסור להניחו בצער, ואם כן כשעכו"ם לפנינו בצער חייבין להצילו מדין צער בעלי חיים, אלא שרשאי ליטול שכר. **אמנם היינו דוקא אם אינו עובד ע"ז**, (דעובד ע"ז באמת גרע מבהמה), ואז באדם ג"כ יש איסור צער בעלי חיים וחובת פריקה, וכן נראה ברמב"ם בסה"מ ל"ת ר"ע, ומפורש בשו"ת הרשב"א ח"א רנ"ב, שיש באדם מצות פריקה (דלא כש"מ ב"ק נד: בשם תלמיד הר"פ שבאדם מצות פריקה וטעינה היא רק דרבנן), ומעכשיו לכאורה גם בעכו"ם מצוה להצילו מצער ולא רק מפני דרכי שלום. ועיין תוס' ע"ז סד: שאפילו עובד ע"ז כל זמן שלא דנוהו אין בו חיוב מיתה, וכ"ש לפי מה שביארנו במק"א שעכו"ם מוזהר רק על ע"ז ולא נתחייב במצות אמונה בהי"ת שזה רק בגר תושב, והרבה עכו"ם בזמננו אמנם אין להם אמונה כלל אבל אינם עובדי ע"ז, ולכאורה דינם עכ"פ כבהמות שאין להניחם בצער, ועיין היטב בב"י ש"ך וט"ז ביו"ד סי' קנ"ח. וצ"ל שעכו"ם שמאמין בהשם בצורה מעוותת דהיינו שמגשם בדמיונו את אלקינו ית"ש [כמצוי אצל הנוצרים], בעצם גרע מבהמה, ומינה ק"ו ליהודי כופר ומין שאינו מאמין ר"ל, פשיטא שגרועים מבהמות ביער ואין בזה משום צעב"ח. ועיין בכ"ז. [ועיין בענין צעב"ח באדם, בספרנו פשט ועיון למסכת ברכות אות תרמ"ג]".
     3. ***מראי מקומות*** – ***מקור חיים (חו"י, קיצור הלכות סי' רס"ו סעי' ט', לשונו מובא לעיל)***.
        1. קובץ שיעורים (פסחים אות צ"ב) – "רש"י ד"ה אותו וכו' ונכבד שכר הכלב מן הנכרי. ונוסח אחר **נכבד הכלב מן הנכרי**. והנה יש לחקור, אי איכא איסור צעב"ח בנכרי כמו בבהמה, דאין ללומדו מבהמה כיון שנכבד הכלב מנכרי".
        2. בצל החכמה (ח"ד סי' קכ"ה אות י"ב) – "אגב אעיר כי מדברי רבינו יונה שהעתקתי (אות א') נלמוד שאסור במכש"כ לצער כל אדם שעשוי בצלם אלקים ואפי' עכו"ם, ברם מלשון רבינו הריה"ח (שם) שכ', גורם צער 'לחבירו' וכן מלשון הרשב"א (שם) שכ', משום צערא 'דישראל', נראה דישראל דוקא ולא עכו"ם".

1. שבת: צער בעלי חיים.
   1. *האם לכו"ע הוי איסור דאורייתא****.***
      1. ***עי לעיל.***
   2. **איסור דרבנן**.
      1. מחמיר, אא"כ ע"י עכו"ם.
         1. ח"א (כלל נ"ט סעי' א', נשמ"א ס"ק א') – "אסור לעשות בשביל בהמה שום מלאכה דאורייתא או דרבנן, אפילו היא מתה. אבל מותר לומר לנכרי להקיז לה דם ולעשות לה שאר רפואות. ודוקא כשהיא חולה".
         2. מ"ב (ס"ק ו', שעה"צ ס"ק ו') – "אבל אסור לעשות בשבילה שום מלאכה דאורייתא או דרבנן אפילו היא מתה וע"י א"י מותר לעשות כשהבהמה חולה [ח"א]".
         3. ששכ"ה (פרק כ"ז סעי' נ"ה [דפו"ח, סעי' נ"ז], סעי' נ"ו [דפו"ח, סעי' נ"ח], הע' קע"ח [דפו"ח, הע' ק"צ]).
      2. מפני צעב"ח וחשש הפסד, יש להקל.
         1. חזו"א (או"ח סי' נ"ב ס"ק ט"ז) – "בענין חשש צידה אחרי שעוף שברשותו אפי' לדעת המחמירין סי' שט"ז אינו אלא מדרבנן יש להקל ולסמוך על דעת המתירים שם מפני צעב"ח וחשש הפסד, וכן יש להקל איסור מוקצה בשביל צעב"ח והפסד, ומיהו אם אפשר לחכות עד הלילה אין להקל כלל, וכשמושחין על הפצע לא ימרחו רק ישליכו את המריחה".
         2. ששכ"ה (פרק כ"ז סעי' ל"ה [דפו"ח, סעי' ל"ו]) – "בעל - חיים ביתי שדרכו להישמט מתחת יד האדם הבא לתפוש אותו, אבל אם הוא יוצא מכלובו במשך היום, הוא חוזר אליו בערב, יש בצידתו משום איסור דרבנן. ומכל מקום, אם קיים חשש הפסד או צער בעלי - חיים, ולכן לא ניתן להמתין עד מוצאי - שבת, מותר לצודו. ואם אפשר, לא יקח אותו ביד להכניסו לכלוב שלו, שכן בעלי - חיים מוקצה הם ואסורים בטלטול, וכמבואר לעיל".
            1. פירוש: צעב"ח **או** חשש הפסד.

ששכ"ה (פרק כ"ז סעי' ל"ה [דפו"ח, סעי' ל"ו], דפו"ח הע' קל"א) – "ברית עולם".

צער בעלי חיים (פרק ט"ז נספחים אות י').

* + - * 1. פירוש: צריך צעב"ח **וגם** הפסד.

אז נדברו (ח"א סי' ע"ט אות ק"י, עמ' קס"א [**וחזר** ממש"כ בברית עולם]) – "נראה דמש"כ החז"א צעב"ח והפסד היינו שניהם ביחד [דלא ככתוב בסוגריים] א"כ גם מש"כ קודם בחשש צידה צעב"ח וחשש הפסיד ר"ל שניהם ביחד ואין הכרח דחולק על המ"ב והאחרונים דלמעט בפלוגתא עדיף. אבל לפ"ז יש הכרח דס"ל דלא התירו מוקצה בשביל צעב"ח ומהמ"ב הנ"ל דמביא לבסוף המתירין משמע דמצדד להקל".

טלטולי שבת (פרק ז' הע' כ"ו).

זכור ושמור (דפו"ח ח"ג עמ' רצ"ב הע' ק"ו).

* + - * 1. מראי מקומות – חוט שני (תורת המלאכות הצד ס"ק קי"ז ד"ה והשיב).

הגרשז"א זצ"ל (ישורון חט"ו עמ' קמ"ב אות ג') – "שאלה: החזו"א התיר (בסי' נ"ב) משום צעב"ח לתפוס ואף לטלטל בע"ח שברשותו. האם משוש צעב"ח שיבוא לאחר זמן ג"כ יש להתיר. (כגון שאש ישאר הבע"ח נשרה יחלה או ייפצע וכיו"ב). תשובה: מסתבר דשרי".

הגרח"ק זצ"ל (צער בעלי חיים פרק ט"ז נספחים אות י') – "דבאמת אין ברורה לו כוונת החזו"א בזה ...".

* 1. **חולב בהמה במקום צער: ע"י ישראל בשבת באופן שהחלב הולך לאיבוד או ע"י עכו"ם**.
     1. עי' ריש סי' ש"כ, לשיטות ומראי מקומות.
  2. *פינוי אוצר בשבת - במקום צער בע"ח****.***
     1. ***מיקל - עי' סי' של"ג, לשיטות ומראי מקומות.***

1. שבת, אמירה לעכו"ם - במקום צער בע"ח.
   1. **מיקל**.
      1. רא"ש (שבת פרק י"ח סי' ג').
      2. מחבר (סי' ש"ה סעי' כ'. סתם וי"א הלכה כסתם) – "מותר לומר לאינו יהודי לחלוב בהמתו בשבת משום צער בעלי חיים שהחלב מצערה".
      3. שלחן עצי שטים (סי' א' סעי' ט"ז אות ה') – "ומותר לומר לעכו"ם לחלוב בהמה בשבת משום צער בעלי חיים ומ"מ טוב שיחלוב לתוך האוכל".
      4. תפארת ישראל (כלכלת שבת, אמירה לעכו"ם אות ו' ס"ק ה') – "משום צער בע"ח. מותר לומר לעובד כוכבים לחלוב הבהמות אף דהו"ל תולדה דדש (ש"ה כ')".
      5. ח"א (כלל י"ד סעי' ח') – "ומכל מקום מותר לומר לנכרי לחלוב הבהמות, דמשום צער בעלי חיים דהוי איסור דאורייתא לא גזרו חכמים על איסור אמירה לנכרי (ש"ה)".
      6. ***ערה"ש (סי' ש"ה סעי' כ') – "ומותר לומר לאינו יהודי לחלוב בהמתו בשבת דאע"ג דחולב חייב משום מפרק ואמירה לאינו יהודי שבות מ"מ משום צער בעלי חיים דבהמה כשעטיניה מליאים חלב ואין חולבין אותה יש לה צער גדול לפיכך התירו לומר לאינו יהודי לחולבא".***
      7. מ"ב (סי' ש"ה ס"ק ע"ג, סי' של"ב ס"ק ט', שעה"צ ס"ק ו') – "והעולם נוהגין כסברא הראשונה דמשום צער בע"ח שרי אמירה לא"י לחלוב בין לא"י מן השוק ובין להשפחות שנשכרות לכל השנה למלאכתו ואין למחות בידם ומ"מ טוב שיחלוב הא"י לתוך אוכל דהו"ל שבות דשבות".
      8. יסודי ישרון (מער' הל' שבת, עמ' רצ"א).
      9. הל' שבת (איידר, עמ' ק"ט).
      10. ששכ"ה (פרק כ"ז סעי' נ"ו [דפו"ח, סעי' נ"ח]) – "מותר לומר לנכרי לעשות אפילו איסורי תורה, כשיש חשש סכנה לבהמה, וגם כאשר היא חולה ואין סכנה לחייה, ואפילו כשיש לה רק צער, התירו לעשות למענה על - ידי נכרי, ומשום צער בעלי - חיים".
      11. מנחת איש (פרק ב' סעי' מ"ו).
      12. צער בעלי חיים (פרק י"ז מבוא).
      13. פוסקים.
   2. **מחמיר אא"כ העכו"ם עשה בשביל עצמו**.
      1. גר"ז (סי' ש"ה סעי' כ"ט) – "מותר לומר לנכרי לחלוב הבהמה בשבת מפני שהיא מצטערת מרוב החלב ולא גזרו על אמירה לנכרי במקום צער בעלי חיים שהוא מן התורה ומכל מקום צריך שיטול הנכרי את החלב לעצמו או יחזור ויקנה החלב מהנכרי בדבר מועט כדי שלא יהא נראה כחולב לצורך ישראל אלא לצורך עצמו שלא התירו אלא האמירה משום צער בעלי חיים אבל לא שיעשה בשביל ישראל אלא בשביל עצמו שכשעושה בשביל ישראל הרי הוא שלוחו ממש והרי זה כאלו עשה הישראל בעצמו ששלוחו של אדם כמותו ואף שאין אומרים כן אלא בישראל שנעשה שליח לישראל מכל מקום חכמים החמירו כן גבי שבת ויו"ט וכיוצא בהן אף בנכרי שנעשה שליח לישראל שיהא נחשב כמותו ממש כשעושה בשבילו אבל כשעושה בשביל עצמו לא החמירו אלא שלא לומר לו לעשות וע"ד שיתבאר בסוף סי' ש"ז וכאן התירו משום צער בעלי חיים".
      2. קצות השלחן (סי' קל"ב סעי' ב').
   3. **רק במלאכה דרבנן יש להקל**.
      1. ארחות שבת (פרק כ"ג סעי' פ"ז) – "מותר לומר לנכרי לעשות מלאכה דרבנן לצורך גדול כגון במקום צער בעלי חיים או במקום כבוד הבריות".
         1. שאלתי הגר"י רובין שליט"א, שלכאורה ה"ה מלאכה דאורייתא. ואמר, שהוא צריך לעיין בזה.
         2. שו"מ מנחת צבי (הל' אמירה לנכרי, הע' על ס' ארחות שבת הע' סעי' פ"ז), "ארחות שבת ... וצ"ע דהשמיט שמעיקר הדין מותר אמל"נ אפי' בדאורייתא לצורך צער בע"ח כמפורש בשו"ע ש"ה ס"כ דמותר לומר לנכרי לחלוב הבהמה לצורך בע"ח ועיין במ"ב ס"ק ע"ג דהעולם נוהג כסברא ראשונה דמותר לחלוב לצורך ישראל אפילו שלא לתוך אוכל ורק טוב לכתחילה שיחלוב לתוך אוכל וצ"ע".
   4. מראי מקומות.
      1. הגרח"ק זצ"ל (אליבא דהלכתא חע"א עמ' מ"א טור א') – "מ"ב סימן של"ב ס"ק ט': ועיין בחיי אדם שמותר ע"י אינו יהודי כדי לרפאותה משום צעב"ח, היינו דאמירה לעכו"ם הותרה במקום צעב"ח. וכן הוא בסימן ש"ה ס"ק ע"א. והנה בסימן ש"ה סעיף כ' הביא השו"ע שני דעות אם הותר לחלוב בהמה ע"י עכו"ם משום צעב"ח, או שרק כה"ג שהוא קונה את הבהמה מהגוי אחר השבת שאז נראה כעושה הגוי בשביל עצמו, ופסק המשנ"ב שהעולם נוהגים כמקילים ואין למחות בידם, והוסיף שלכתחילה יסחוט הגוי לתוך אוכל, וכאן סתם כמקילים. תשובת הגר"ח קניבסקי שליט"א (זצ"ל): כאן צורך גדול".
      2. ***טלטול מוקצה ע"י נכרי, במקום צער בע"ח - עי' לקמן.***
2. ***טלטול מוקצה: במקום צער בעלי חיים.***
   1. *מיקל****.***
      1. ***פסקי ריא"ז (שבת פרק י"ח הל' ב' אות ד', שלטי גבורים דף נא. אות ג') – "ומז"ה [אומר] שאם אי אפשר על ידי כרים וכסתות מותר להעלותה בידים, שצער בעלי חיים איסורו מן התורה והתירו איסור שלדברי סופרים משום איסור שלתורה".***
      2. ***ב"ח (סי' ש"ח ס"ק כ"ג) – "דבשלטי הגבורים (נא א אות ג) כתב שאם אי אפשר על ידי כרים וכסתות מותר להעלותה בידים אפשר דשאני התם דאיכא צער בעלי חיים דאורייתא וכיון דאי אפשר על ידי כרים וכסתות מותר להעלותה בידים".***
      3. ***א"ר (סי' ש"ה ס"ק י"ח) – "ולכך אם אי אפשר ע"י כרים וכסתות מותר להעלותה בידים שגם זה אינו אלא איסור דרבנן (שלטי הגיבורים נא ע"א אות ג וריא"ז ומז"ה), וכן כתב הב"ח סוף סימן ש"ח. ולפ"ז נראה לי מה שכתב הרמב"ם [סוף פכ"ה] דאסור להעלותה בידים, היינו כשאפשר ע"י כרים וכסתות, לאפוקי ממג"א [ס"ק יא] שלא הבין כן ואישתמיטתיה כל דברי הגדולים הנ"ל".***
      4. ***עי' ח"א (כלל נ"ט סעי' י') – "אפשר יש לסמוך על הש"ג להתיר טלטול מוקצה דאין לו שורש מן התורה, משום צער בעלי חיים".***
      5. ***אשל אברהם (בוטשאטש, על הדף או"ח סי' ש"ח סעי' ל"ט).***
      6. יסודי ישרון (מער' הל' שבת, סוף עמ' קנ"ד).
      7. יביע אומר (הליכות עולם ח"ג עמ' רי"ב).
      8. ***ששכ"ה (פרק כ"ז סעי' נ"ד*** [דפו"ח, סעי' נ"ו]***) – "בעלי-חיים מוקצה הם בשבת ויו"ט, ואף-על-פי-כן יש שמשום צער בעלי-חיים התירו חז"ל לטלטל בהמה בשבת".***
      9. ***נשמת שבת (סי' של"ב אות מ"ט).***
   2. *מחמיר****.***
      1. ***עי' ט"ז (סי' ש"ה ס"ק י"א) – "מביא כרים וכסתות. אבל אסור להעלות' בידים כ"כ הרמב"ם ספכ"ה".***
      2. ***מג"א (סי' ש"ה ס"ק י"א) – "כתב הרמב"ם אסור להעלותה בידים ומשמע דאע"ג דאיכא צער ב"ח אסור דאין לנו לדמות גזירות חכמים זה לזה דיש דברים שהעמידו אפי' במקום כרת").***
      3. ***קרבן נתנאל (פרק י"ח סי' ג' אות נ') – "מ"א".***
      4. תוס' שבת (סי' ש"ה ס"ק ל"ג***) –*** "מג"א ... ובסא"ר ... וליתא".
      5. תפארת ישראל (כלכלת שבת מוקצה בסוף אות ד') – "אסור לטלטל מוקצה משום צער בע"ח. ומה"ט בהמה שנפלה למים עם טיט, אסור למשכה להעלותה (ש"ה י"ט), אף דצער בע"ח דאו' (כב"מ ל"ב ב' וח"מ רע"ב ט') אפ"ה לא התירו לטלטל עבורו מוקצה, רק בטלטול במקצת, כהאי דמדדין עגלים וסייחין (ש"ח מ') [ומסעדין בהמה בלידתה (של"ב)], אבל מותר לבטל כלי מהיכנו משום צער בע"ח, כגון להניח כלים תחת רגלי בהמה שטובעת בטיט (ש"ה י"ט)".
      6. ***ערה"ש (סי' ש"ה סעי' י"ט) – "בשבת אסור להמשיכה אף שיש צער בעלי חיים דאין לדמות גזירת חכמים זו לזו [שם סקי"א] ... אבל לא להעלותה בידים ממש ... [עא"ר סקי"ח וצ"ע]".***
      7. תולדות שמואל (ח"ג מצוה ל"ב סי' צ"ט אות ב' ערך בעלי חיים)***.***
   3. *במקום הפסד, יש להקל****.***
      1. ***חזו"א (או"ח סי' נ"ב ס"ק ט"ז, עי' סי' מ"ח ס"ק ז') – "***וכן יש להקל איסור מוקצה בשביל צעב"ח והפסד"***.***
      2. ששכ"ה (פרק כ"ז דפו"ח הע' קל"ב) – "ע"ש בחזו"א, דיש להקל באיסור מוקצה בשביל צעב"ח והפסד".
         1. מראי מקומות – אז נדברו (ח"א סי' ע"ט אות ק"י, לשונו מובא לעיל).
         2. אשל אברהם (בוטשאטש, סי' ש"ה על סעי' י"ט) – "ובסימן של"ב [סעיף ג] ותקכ"ג [סעיף ג] משמע קצת שהותר טלטול מוקצה דבעלי חיים משום צער בעלי חיים והפסד. וצלע"ע כי אולי אין הכוונה שם בטלטול רק מריצה בקול, ומכל מקום היה חשש גזירת שחיקת סממנים בזה כיון דלרפואה הוא".
   4. *במקום הפסד מרובה, יש להקל****.***
      1. ***גר"ז (סי' ש"ה סעי' כ"ו) – "אבל אסור להעלות הבהמה בידו אם לא עלתה על גבי הכרים אפילו אם תמות שם מפני שהיא מוקצה ולא התירו טלטול מוקצה אף במקום צער בעלי חיים שיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשב ואל תעשה (ויש מתירין להעלותה בידים משום צער בעלי חיים ויש לסמוך על דעתם במקום הפסד מרובה)".***
   5. ***מראי מקומות – תוס' שבת (סי' ש"ח ס"ק ק"ד, עי' סי' ש"ה ס"ק ל"ג), מ"ב (סי' ש"ה ס"ק ס"ה, ס"ק ע', סי' ש"ח ס"ק קנ"א), טלטולי שבת (סוף פרק ז'),*** מגילת ספר (סי' מ"ג סוף אות י'), הלכה שלימה (סי' כ"ט)***,*** צער בעלי חיים (פרק ט"ז אות ד' ס"ק ב', אות ו' ס"ק ג', אות י"א ס"ק ג')***.***
      1. ***קצות השלחן (סי' קל"ב סעי' ה'***, עי' ס"ק י"ד) – "***אבל אסור להעלות הבהמה בידו אם לא עלתה ע"ג החפצים, אפילו אם תמות שם מפני שהיא מוקצה, אבל מותר לומר לנכרי להעלותה, [ומ"מ אין למחות ביד מי שנוהג היתר להעלותה בידים כי יש מתירין להעלותה בידים משום צער בעלי חיים]".***
   6. *טלטול במקצת - במקום צער בע"ח****.***
      1. ***לכו"ע יש להקל –*** ר"ן (דף נא: ד"ה ומיהו), מחבר (סי' ש"ח סעי' מ', נו"כ שם), ***תפארת ישראל (פרק י"ח אות כ"ו,*** כלכלת שבת מוקצה בסוף אות ד', לשונו מובא לעיל***),*** פוסקים.
   7. *טלטול מוקצה ע"י נכרי - במקום צער בע"ח****.***
      1. ***לכו"ע יש להקל.***
         1. ***מג"א (סי' ש"ה ס"ק י"א) – "ופשוט דמותר לומר לעכו"ם להעלותה כמ"ש ס"ך".***
         2. תוס' שבת (סי' ש"ה סוף ס"ק ל"ג) – "ופשוט דמותר לומר לעכו"ם להעלותה כמ"ש ס"כ".
         3. ***א"ר (סי' ש"ה ס"ק י"ח) – "נראה דלומר לנכרי להעלותו מותר יותר מהנחת כרים, וכמ"ש בהגהות מיימוניות פ"ח [אות ז] ותשובות מהר"מ מרוטנבורק [דפוס פראג] סימן מ"ט".***
         4. ***גר"ז (סי' ש"ה סוף סעי' כ"ו) – "אבל (לדברי הכל) מותר לומר לנכרי להעלותה".***
         5. אשל אברהם (בוטשאטש, סי' ש"ה ***על סעי' י"ט) – "וע"י נכרי נראה שמותר ע"י צער כל דהוא וכההיא דסעיף כ' שם חליבה, ואולי גם ספק צער ע"י נכרי יש להקל וצלע"ע בספק צער, אך בצער קצת כעין דחליבה מותר לכולי עלמא".***
         6. ***ערה"ש (סי' ש"ה סעי' י"ט) – "ופשוט הוא דמותר לומר לאינו יהודי להעלותה משום צער בע"ח [שם]".***
         7. ***מ"ב (סי' ש"ה ס"ק ע') – "וע"י א"י לכו"ע מותר להעלותה וזה עדיף יותר מהנחת כרים וכסתות ושאר כלים תחתיה".***
         8. ***פוסקים.***
   8. **אין כלי ניטל - במקום צער בע"ח**.
      1. מיקל ***- עי' ערך מוקצה, לשיטות ומראי מקומות.***
   9. *לבטל כלי מהיכנו - במקום צער בע"ח****.***
      1. ***מיקל –*** חינוך (מצוה תצ"ו), ר' ירוחם (נתיב י"ב ח"י ע"ט-ד', פ"א-א'), פסקי ריא"ז (שבת פרק כ"ד הל' א' אות ו', ***שלטי גבורים דף סו: אות ב', לשונו מובא לעיל***), אהל מועד (שבת שער א' דרך י' נתיב ה', "מותר לבטל כלי מהיכנו משום צער בע"ח"), מחבר (סי' ש"ה סעי' י"ט, "בהמה שנפלה לאמת המים, אם המים עמוקים ומפני כך אינו יכול לפרנסם במקומם, מביא כרים וכסתות ונותן תחתיה משום יא צער ב"ח אע"פ שמבטל כלי מהיכנו"), תפארת ישראל (כלכלת שבת מוקצה בסוף אות ד', לשונו מובא לעיל), ששכ"ה (פרק כ"ב הע' ל"ח [דפו"ח, הע' מ"ג]), פוסקים
      2. ***עי' סי' ש"ה סעי' י"ט, לשיטות ומראי מקומות.***

* 1. *אקווריום: להוציא בשבת דגים החדשים שנולדו כדי שהדגים הגדולים לא יאכלו אותם****.***
     1. מחמיר.
        1. ***הר צבי (או"ח ח"א סי' קצ"ד) - לשונו מובא לעיל.***
        2. הגרשז"א זצ"ל (ששכ"ה פרק כ"ז הע' קע"ט [דפו"ח, הע' ק"ו], ומילואים, שולחן שלמה סי' ש"ה ס"ק י"ד) – "דכיון שהאדם אינו עושה שום מעשה וגם **כך דרכן של דגים שהגדול בולע את הקטן**, אפשר דאין בזה משום צער בעלי חיים אפילו לדעת המתירים איסור מוקצה משום צער בעלי חיים".
        3. ***ששכ"ה (פרק כ"ז סעי' נ"ח [דפו"ח, סעי' ל']) – "דגים שהשריצו באקווריון, אסור להוציא את הדגים החדשים כדי שהדגים הגדולים לא יאכלו אותם, אבל מותר לומר לנכרי שהוא יעבירם לכלי אחר עם מים".***
        4. ***הגרח"ק*** זצ"ל ***(ויכתוב מרדכי עמ' שמ"ה אות ק') – "האם מותר להוציא בשבת דג מת מתוך אקווריום של דגים, כיון שיש צער לדגים החיים. תשובה: מוקצה".***
     2. ***מראי מקומות.***
        1. הליכות משה (שבת פרק ט' סעי' ג') – "דג מת בבריכה של דגים חיים ששאר הדגים עלולים להינזק מחמתו, יש לסמוך להקל להוציא ולזורקו".
     3. ***האם יש צעב"ח אצל מיתה, ואם יש צעב"ח לגבי דגים - עי' לעיל.***
  2. *להחזיר דג לאקווריום בשבת: דג קפץ מן האקווריום, ואם לא יחזירוהו למים ימות. האם מותר להחזירו למים בשבת****.***
     1. ***וישמע משה (פר' וארא תשפ"א אות א') – "תשובה: הגאון רבי מרדכי אהרן גרין שליט"א השיב שבעצם הנידון הוא רק משום טלטול מוקצה, דחשש צידה אין כאן שהרי הוא ניצוד ועומד כשהוא מחוץ לאקווריום. אלא שהדג הוא מוקצה מחמת גופו ומטעם זה אסור לטלטלו. ואת זה יש להתיר בשני אופנים:***
     2. ***א. אם יש שם ילדים קטנים שחוששים מן הדג ונבהלים מפניו, הרי הוא נידון כגרף של רעי, דגרף של רעי אינו דוקא דבר מאוס כצואה, אלא כל דבר שמפריע לי במקום זה שאינו מקומו הראוי, דינו כגרף של רעי ומותר לטלטלו אפילו כדרכו. והסכימו לסברא זו הגאונים רבי נפתלי נוסבוים ורבי משה שאול קליין שליט"א.***
     3. ***ב. אפילו אם אין בו משום גרף של רעי יש להתיר לטלטלו ע"י כף אשפה וכדו’ דחשיב טלטול מן הצד אלא דבזה יש להיזהר שלא תהא כוונת הטלטול לצורך הצלת הדג, שהרי טלטול מן הצד לצורך דבר האסור אסור, אך אם כוונתו לצורך דבר המותר כגון לצורך מקומו של הדג יש להתיר הטלטול מן הצד.***
     4. ***והגאון רבי שמואל אליעזר שטרן שליט"א לא הסכים להיתר הראשון, ואמר שדגי אקווריום הם דבר קטן ועדין ואינם מאוסים כדי להתיר לטלטלם משום גרף של רעי, ומכל מקום הסכים דיש להתיר לטלטלם מן הצד לצורך דבר המותר. וכן הורה הגאון הגדול רבי חיים קניבסקי שליט"א*** [זצ"ל]***. ונראה דהוא הדין אם יכול לטלטלם בגופו ממש מותר בכל גוני דזה לא חשיב טלטול מוקצה כלל.***
     5. ***והגאון ר"ע פריד שליט"א אמר לי שעיקר דין מוקצה בבעלי חיים תלוי במחלוקת הראשונים, דהתוס' בשבת (מה, ב ד"ה הכא) ... אבל בשו"ת מהר"ח אור זרוע (סימן פא) ... והרא"ש השיבו בתשובה הבאה (סימן פב) ... ועיין שו"ע (סימן שה סי”ט) שכתב לגבי בהמה שנפלה לתוך אמת המים שמותר ליתן כרים וכסתות תחתיה משום צער בע"ח אע"פ שמבטל כלי מהיכנו, וכתב המ"ב (סק"ע): אבל אסור להעלותה בידים דכל בעלי חיים הם מוקצים ואף על גב דאיכא צער בע"ח אסור דאין לנו לדמות גזירות חכמים זה לזה. וע"ש שהביא דיש מקילין, ומ"מ לא התיר למעשה אלא ע"י גוי. והחזון איש סימן נב אות טז נקט כדעת המתירים לדינא. ולכן אע"פ שעיקר ההלכה היא כדעת התוס' והרא"ש שיש איסור טלטול גם על בעלי חיים העומדים לנוי, מכל מקום בצירוף המתירים במקום חשש שמא תמות יש להקל אף להחזיר את הדג בידים לתוך האקווריום כדי שלא ימות.***
     6. ***וגם הגאון רבי יעקב מאיר שטרן שליט"א אמר שדין זה תלוי במחלוקת הרא"ש ומהר"ח או"ז, ומכל מקום לא רצה להתיר למעשה. ואף ע"י טלטול מן הצד מכיון שעיקר הטלטול הוא לצורך דבר האסור.***
     7. ***והגאון רבי שמאי גרוס שליט"א אמר שכאן יש לאסור הטלטול גם לדעת מהר"ח או"ז, שלא התיר אלא בעופות המצפצפים שהדרך לטלטלן בכלובן כדי ליהנות מצפצופן וממראיהן, אבל אקווריום הוא דבר גדול וכבד שאין דרך להזיזו ממקומו כלל, וכ"ש שאין נוטלים את הדגים בידים כדי ליהנות מהם, ולכן גם לדעת מהר"ח או"ז נראה דהוי מוקצה מחמת גופו. וגם הסברא להתירם מדין גרף של רעי לא הוטבה בעיניו וכמו שכתבנו לעיל בשם הגרש"א שטרן, ואפילו בטלטול מן הצד אין להתיר מכיון שהוא לצורך דבר האסור".***

1. בע"ח של הפקר, בשב ואל תעשה.
   1. **מיקל**.
      1. חת"ס (יו"ד סי' שי"ד ד"ה ולעשות, סי' שי"ח ד"ה והנה להציל) – "ולעשות תקנה להכניסו לכיפה הרי עיניו ראו מ"ש בנב"י קמא חי"ד סי' פ' והנני כמוסיף על דבריהם דודאי צדקו דברי הגאון מהר"מ פישלס ז"ל דצבע"ח דרעבון ק' מצבע"ח דעיקור אמנם גם דברי הנב"י צדקו דהא לא עביד ולא מידי בשעת הכנסה לכיפה ואני עני אכריע דבע"ח אשר מזונותיו עליו אסור להכניסו להרעיבו ואין לך צעב"ח גדול מזה אך בע"ח **שאין מזונותיו עליך נהי שאסור לצערו מ"מ להכניסו אינו צער** ושוב כשירעב אינו מוטל עליו לפתוח לו שער וע"כ בבכור דטיפולו מוטל על הישראל עד זמן שיתנו לכהן ואח"כ מוטל על הכהו וא"כ מזונותיו עליו ע"כ אין תקנה בהכנסה לכיפה משא"כ במקדיש בזה"ז דליכא גזבר כיון שהקדישו בעלים ה"ל כהפקירו ואין גזבר למסור לו הבהמה ושוב אין מזונותיו עלי' ומותר להכניסו לכיפה ומיושבת תלי"ת שיטת תוס' ומרדכי דלא כר"א ממיץ יעיי'".
      2. תפארת ישראל (נדרים פרק ד' בואז אות ג') – "אבל בבהמה שאינה שלו, אפילו משום צער בעלי חיים פטור מלפרנסם, דאף דצעבה"ח דאורייתא [כח"מ רב"ע ט'], היינו שלא יצערה הוא עצמו, ולא שכשתרעב בהמה שאינה שלו, ולא גרם לה הצער, יאכילה".
      3. אג"מ (או"ח ח"ב סי' נ"ב ד"ה אך, **עי**' דברות משה ב"מ ח"א סי' ל' ענף ב') – "וגם מדין צער בע"ח אף למ"ד דאורייתא בב"מ דף ל"ב נמי לא מצינו דנהיה מחוייבין להאכיל לבהמות של הפקר אלא שהוא רק דין שאסור לצערם בהכאות והנחת משאות יותר מכפי יכלתה וכדומה, וא"כ בהכרח שהוא רק דין שעל הבעלים ולא על רבקה שום מצוה".
      4. ***"הגאון רבי מרדכי גרוס שליט"א השיב שיניח את העכבר במקומו ולא יחלל שבת אפילו ע"י אמירה לנכרי, וביאר שדין צער בעלי חיים נאמר על האדם שאסור לו לגרום צער לבעלי חיים, אבל אין דין למנוע צער מבעלי חיים, וכאן שהעכבר הכניס עצמו למקום זה אין חיוב על האדם להוציאו משם אף אם ימות במקומו. וכן הורו הגאונים רבי משה שאול קליין, רבי שמאי גרוס, רבי יוסף בנימין וואזנר שליט"א" - וישמע משה (פר' חוקת תשפ"ב אות ב').***
   2. **מחמיר**.
      1. גר"ז (חו"מ הל' עוברי דרכים וצעב"ח סעי' ד') – "אבל לטרוח בגופו חייב להציל כל בעלי חיים מצער אפילו של הפקר ואפילו של עובד כוכבים".
      2. קיצור שו"ע (סי' קצ"א סעי' א') – "ואדרבא חייב להציל כל בעל חי מצער אפילו של הפקר ואפילו של נכרי".
      3. עי' טל תורה (שבת דף קנד:) - לשונו מובא לעיל.
      4. עי' דובב מישרים (ח"ב סי' כ"ה ד"ה ובעמדי) - לשונו מובא לעיל.
      5. הגרח"ק זצ"ל (כל משאלותך פר' בהעלותך, עמ' תפ"ט) – "חתול כלוא בפח זבל ומיילל האם משום צער בעלי חיים צריך לפתוח לו, דאינו מצערו רק שבא למנוע את צערו. תשובה: שם בבא מציעא זה מחלוקת ראשונים ולכאורה מש"ס מוכח שכן, שהרי פריקה צער בעלי חיים, ואין זה עשית צער רק מניעת צער".
         1. עי' דברות משה (שם), שמתרץ הדין של "פריקה". וע"ע אשל אברהם (בוטשאטש, סי' ש"ה על סעי' כ').
      6. עי' חשוקי חמד (ב"ק דף כז.) – "חתול מיילל מכאבים, האם יש מצוה לעזור לו. שאלה. חתול מילל מכאבים, כי נתפס בגדר תיל, וביד ראובן לחלצו. האם מצוה לעשות כך מדין צער בעלי חיים, או שמא איסור צער בעלי חיים נאמר, רק כאשר מצערה בידים, אבל אם מצטערת מעצמה, אולי אין מצוה מדאורייתא להצילה מהצער. תשובה. הגמרא במסכת בבא מציעא (דף לב ע"א) דנה אם צער בעלי חיים דאורייתא או דרבנן לגבי המצוה של פריקה וטעינה, והרי הפורק לא ציער אותה בידים, ובכל זאת נצטוינו לפרוק. ויעוין גם בשו"ע (או"ח סימן שה ס"כ) שמותר לומר לאינו יהודי לחלוב בהמתו בשבת, משום צער בעלי חיים, שהחלב מצערה. ועוד נאמר שם במשנ"ב (ס"ק עא) שמותר משום צער בעלי חיים, לומר לגוי להמרות האווזות שאין יכולים לאכול מעצמם, ואם ליכא גוי שרי ע"י ישראל וכו' כיון שאינם יכולים לאכול בעצמם. הרי שצער בעלי חיים נאמר, גם כשהבמה מצטערת מעצמה. וכך מבואר בשאילת יעב"ץ (ח"א סימן יז) שכתב שכל האיסור לאכול קודם לבהמתו, הוא מטעם איסור צער בעלי חיים, משמע שהוא מדאורייתא ועכ"פ חיוב גמור הוא. ויעוין בספר אמת ליעקב לגר"י קמינצקי (על מסכת ב"מ דף לב ע"ב) שדייק מדברי הרמב"ם במשנה תורה (פי"ג מהלכות רוצח) שס"ל שצער בעלי חיים הוא רק מדרבנן. מאידך במורה נבוכים (מאמר ג' פי"ז) כתב דצער בעלי חיים נלמד מבלעם, שחמורו אמרה לו למה זה הכיתני שלש רגלים, ומשמע שהוא איסור דאורייתא. והשיב דבמורה נבוכים מיירי במצער את הבהמה בידים, כמו בלעם הרשע, ובזה ס"ל לרמב"ם שיש איסור דאורייתא, ואילו בפריקה מיירי שצריך להצילה מהצער שבא מאליו, ובזה ס"ל לרמב"ם שהוא רק איסור דרבנן. עכ"פ בנידוננו לכאורה נראה שמצוה **עכ"פ מדרבנן להוריד הצער מהחתול**. ולכאורה צ"ע מהנאמר במסכת ב"ק דף כז ע"א בעי רבה הניח [המזיק] גחלת על לב שורו [של הניזק] מהו. הדר פשטה שורו כממונו, שאין בו דעת לסלקה וחייב. וצ"ע, דהרי יכול המזיק לומר, אמנם אין דעת בשור לסלקה, אבל האדון שהיה שם (יעוין בתוס' ד"ה הניח) היה חייב מצד צעב"ח לסלק הגחלת מעל ליבו, ולכן הייתי בטוח שהשור לא ישרף. ויעוין בשטמ"ק בשם רבינו פרץ שזה גופא היה הספק של הגמרא, ואם כן צ"ע מדוע הגמרא פשטה שהמניח חייב. וי"ל דהמזיק היה צריך להעלות על דעתו, שיתכן שיהיו לניזק חיובים אחרים באותו זמן, ואז יהיה פטור מלהתעסק בצער בעלי חיים, וכגון מצות קריאת שמע, או כיבוד אב ואם, או עזרה לאדם מישראל, שודאי קודם לבעל חי, ולכן אין זו סיבה מספקת לפוטרו, ועדיין צ"ע באופן כזה שבקלות ניתן להסיר את הגחלת".
   3. **תלוי אם צעב"ח דאורייתא או דרבנן**.
      1. מנחת חינוך (מצוה פ' ס"ק י') – "ולמ"ד צב"ח דאורייתא נראה מסוגיא זו דצריך להציל בע"ח אפי' בצער דאתי ממילא מחוייבים אנחנו להציל הבע"ח ע"כ אפי' ליתא למריה צריך לפרוק וכן בבהמת עכו"ם כמבואר בסוגיא זו וכן בשבת אמרי' צב"ח דאורייתא ודחי דרבנן ביטול כלי מהיכנו היינו דמצוה עלינו להציל הבע"ח מצער אבל למ"ד צב"ח דרבנן נראה דרבנן ל"ג רק לצער בע"ח בידים אבל להציל אותה אפשר לא אמרו כלל וכן מוכח מהסוגיא".
   4. מראי מקומות – נפש כל חי (סי' א' סעי' ה' - סעי' ז'), צעב"ח (פרק י"א).
2. שאר ענינים.
   1. **נכרי: האם נכרי מצווה על צער בעלי חיים**.
      1. מראי מקומות – נפש כל חי (סי' א' סעי' ט'), צעב"ח (פרק י"ח אות ב').
         1. הגרח"ק זצ"ל (כל משאלותך פר' בהעלותך [עמ' תפ"ט], עי' דעת נוטה פר' בלק אות מ"ז) – "שאלו את רבנו על דברי המורה נבוכים (הנ"ל) וכי גם גוי מוזהר על צער בעלי חיים, ותרצו על פי תוס' סוף פ"ק דב"ב טז: שדבר שהשכל מחייב גם בך נח מוזהר. רבנו רצה לומר שאפשר שזה פרט של מזיק, ועד כמה שאין לו רשות על כך הוא נחשב מזיק, כמו שלעבדו זה נחשב מזיק".
   2. **גזל שינה**.
      1. עי' ערך שינה, לשיטות ומראי מקומות.
   3. **לברך "הטוב והמטיב" על קניית מלכודת ליתושים ועכברים**.
      1. חשוקי חמד (שבת דף עז:) – "שאלה. קנה מנורת חשמל המושכת אליה יתושים ושורפתם, או מצודת עכברים, והוא שמח בהם מאד, האם מברך עליהם 'הטוב והמטיב'. תשובה. יש מקום לומר דאיך יברך עליהם 'הטוב והמטיב' כי השי"ת רחמיו על כל מעשיו והוא מפרנס מקרני ראמים עד ביצי כינים, ואיך יאמר שירה על קניית כלי ההורגם. ודוגמא לדבר מה שכתב הרמ"א (או"ח סימן רכג ס"ו): 'ויש מי שכתב שאין לומר תבלה ותתחדש על מנעלים או בגדים הנעשים מעורות של בהמה, דא"כ היו צריכים להמית בהמה אחרת תחלה, שיחדש ממנה בגד אחר וכתיב ורחמיו על כל מעשיו'. ומסיים הרמ"א: 'והנה הטעם חלוש מאד ואינו נראה, מ"מ רבים מקפידים על זה שלא לאמרו', עכ"ל. הרי שרחמיו על כל מעשיו ולא ראוי לומר תתחדש, ואולי ה"ה לגבי ברכת 'הטוב והמטיב'. אך ראיה זו שוברה בצדה, שהרי נאמר שם שלכן אין מברכים שהחיינו על מנעלים משום שאינו חשוב כל כך, משמע דלולא זאת היו מברכים עליו. ואם כן יש לברך על מנורה ההורגת יתושים ומלכודת העכברים, אם הוא חשוב. אך אולי אפשר לומר דחלוקים מנעלים שעצם ההנאה מהם היא לא הריגת הבהמה, אלא המנעלים לרגליו, ואילו היו לו מנעלים מפלסטיק גם היה נהנה מהם, ולכן היה ראוי לברך עליהם, משא"כ כאן בעניננו, עצם המנורה והמצודה אין בה הנאה אחרת כי אם הריגת היתושים והעכברים ולכן אולי לא ראוי לברך על דבר שהוא מנוגד לרחמי השי"ת ... ואולי ישנה סיבה נוספת שלכן אין לברך עליהם כשם שלא מברכים על מצות יבום, כי באה מפורענות, ומבואר באבודרהם (שער ג) דלא מברכים על קריעה על המת ותנחומי אבלים וכדומה כי הם פורענות, כך גם היתושים והעכברים הם פורענות ועל ביטולם אין לברך כשם שלא מברכים על הריגת שור שנגח אדם, [ויעוין נחל איתן עמוד ע"ה]".

* 1. **להרוג עכביש** (spider), **אי הוי מצוה**.
     1. דרכי חיים ושלום (אות תתר"פ, הג"ה שם ס"ק א' [עמ' רע"ז]) – "ואם ראה עכביש (שקוריו שפי"ן) טרח להרגה וכ"פ עלה בעצמו על הספסל ולקח נר אש ושרפה ופעם חלץ נעלו והרג בו עכביש ואמר על אדום אשליך נעלי. [ועיין במדרש (משלי ל') שממית בידים תתפש והיא בהיכלי מלך ששרף והחריב מקדשו של ממ"ה הקב"ה ע"כ. ועיין מה שהאריך רבינו בדברי תורה (ח"ט אות צ"ט) לענין שממית שברי' זי הוא כנגד עשיו והביא דברי המד"ר פר' תולדות ויעש גם הוא מטעמים וגו' הה"ד שממית בידים תתפש זהו עשיו ע"כ וכתב שם לכך יש לשממית שבעה רגלים כנגד ז' עממין ...]".
     2. מנהג ישראל תורה (או"ח סי' ר"נ אות ו') – "**והנה רגיל בפי העולם** דלהרוג עכביש (שקורין שפי"ן) הוי מצוה, ומצאתי כן בדרכי חיים ושלום ... אמנם ענין זה צריך בירור קצת ...".
  2. מראי מקומות.
     1. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שמ"ה אות צ"א) – "האם מותר להרוג זבוב מפרפר העומד למות, כדי שלא יצטער הרבה. תשובה: כן".

הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שמ"ה אות צ"ח) – "חיה או בהמה המתיימרת, האם מותר להרגה כדי למנוע ממנה צער גדול. תשובה: כן".

הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קמ"ח תשובה ת"א) – "שאלה: האם יש לחוש לצער בעלי חיים כשמחזיק בביתו עופות הכלואים בכלוב. תשובה: מדין קבלה יש ליזהר".

הגרח"ק זצ"ל (כל משאלותך פר' בהעלותך, עמ' תפ"ט) – "חתולה המליטה גורים במסתור כניסה של הבית. בעל הבית לקח את הגורים והניחם בחוץ, באופן שהאם לא יכלה לבוא אליהם במשך שבוע, היא באה בשעה קבועה למשך חצי שעה ויללה. כמה גורים אבדו נעלמו. תשובה: הוא לא עשה כדין, היה צריך להניחם באופן שהאמא תבוא ותראה אותם. תיקונו, ללמוד סוגית צער בעלי חיים בבא מציעא עם השולחן ערוך".

הגרח"ק זצ"ל (כל משאלותך פר' בהעלותך [עמ' ת"צ]) – "בעל תשובה יש לו כלב שנים רבות ועתה אינו חפץ בו, רוצה להביאו למקום שיתנו לו זריקה וימות, ומאידך גם אם לא יהרגוהו אם יפרידוהו מעליו ימות הכלב מצער שהוא כבר זקן. תשובה: כיון שאם לא יתנו זריקה גם יהיה צער בעלי חיים מותר לתת לו זריקה ולהמיתו. ואין להקשות מבל תשחית דגמרא חולין דף ז: כאן לא שייך בל תשחית, ודוקא שם שהם ראויין לעבודה, וכלב לא ראוי"***.***