ציונים והערות מלאכת קושר
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - ציונים והערות

##### מלאכת קושר

**גמ' שבת קיא: ואלו קשרים - דף קיב. רב ירמיה הוה קאזיל.**

**הגמ' הק'** על קשר הגמלים, ומבואר דפשיטא לגמ' ד**אינו של קיימא אין בו חיוב**, ולפי"ז מובן מדוע רש"י בדברי ר"מ פי' דהיינו שעושה לקיימא ומ"מ היכא שיכול להתירו פטור, והיינו שכל קשר שאינו של קיימא ודאי אין חיוב, וכעי"ז כת' הריטב"א (ד"ה מתני) דר"מ לא פליג על רבנן אלא מפרש דבריהם [ובכל הראשונים משמע דלא כדבריו בזה] ומספקא לגמ' אם בעינן גם של קיימא וגם שלא יכול להתירו, או די בכך שהוי של קיימא לחייבו. ונראה מדבריו דפי' דמהודק דאיתא בגמ' היינו שיכול לעמוד כך והוי של קיימא, אולם במיוחסות לר"ן מבואר דאינו מהודק גלי בדעתיה שאינו רוצה שיהיה של קיימא.

**בגמ' קיב. גבי מנעל מבואר דיש ג' דרגות, חייב פטור ומותר, ונח' הראשונים בביאור החילוק.**

**שיטת רש"י:** דקשר שקושרין **לעולם חשיב קש"ק וחייב, ופטור היכא שפעמים פותחים** אותו ופעמים אין פותחין אותו, והיכא שפותחים אותו ב**ערב מותר אף לכתחילה**, וכך היא שיטת הרא"ש (סימן א) והריטב"א והר"ן הראבי"ה (סי' רמד) הריא"ז (פט"ו הלכה א אות א) ורוב הראשונים. וכן פסק הרמ"א (סעיף א).

**שיטת הרי"ף והרמב"ם:** כת' הרי"ף (דף מא:) דלחייב בעינן ב' תנאים, א, קש"ק, ב, מעשה אומן, ואם הוא מעשה הדיוט אך קש"ק פטור אבל אסור, ומותר רק היכא דגם אינו של קיימא וגם מעשה הדיוט, וכן כת' הרמב"ם (פ"י משבת ה"א), והוסיף (ה"ב) דאומן שקשר קשר שאינו של קיימא ג"כ פטור אבל אסור, וכעי"ז כת' בפי' המשנה. וכן משמע בפי' ר"ח. וכן פסק השו"ע (סעיף א).

**הרא"ש** הביא שיטת הרי"ף, וכת' ולא נהירא דבקש"ק חייב אף בלא מעשה אומן, ולא פי' מדוע לא נהירא, ואולי כוונתו כדלעיל דבגמ' נזכר רק פטור שאינו של קיימא, ולא נזכר כלל דבעינן מעשה אומן.

**לשיטת רש"י** מבואר דלעולם חייב ומיד מותר וקצת זמן אסור, **וצ"ב כמה זמן הוא זה**, ויעויין בב"י שהביא בראשונים כמה לשונות בזה. ויעויי"ע בדברי הרע"ב (פט"ו מ"ב) שכת' וז"ל 'וכן כל קשר שקושרים אותו לעמוד כך זמן ידוע, לא שיהיה קיים לעולם אין חייבין עליו', ונראה דכוונתו דכל שיש איזה קיצבה של זמן לא חשיב של קיימא, וכ"כ הט"ז (סק"א) דכל שיש קיצבה כל שהיא ואפילו הרבה מאד זמן פטור, ורק כשאין כל קיצבה חייב. עוד נח' הט"ז (שם) דס"ל דתלוי באדם, אולם הביאוה"ל (ד"ה הקושר) מאריך להוכיח דתלוי בדרכם של בנ"א. ולמעשה הא"ר (סק"ב) כת' דהעיקר כשיטה דיום אחד חשיב קיימא, אולם עיין בביאוה"ל (סעיף ד ד"ה שאינם) דהביא סעד גדול להקל במקום הצורך כשיטה שדווקא ז' ימים חשיב של קיימא.

**כל חילוק הזמן** הנ"ל הוא לשיטת רש"י והרא"ש, אולם לשיטת הרי"ף והרמב"ם משמע במ"ב (סק"ה) דאין כל חילוק וכ"ז שאינו לעולם מותר לכתחילה, וכ"כ הפרמ"ג (משב"ז סק"א ואש"א סק"ג). ויעויין בשלטי הגיבורים (דף מא: אות א) דמבואר לא כך. וצ"ע מנלן דין זה, שהרי גם לרש"י לא חשיב של קיימא, וא"כ להדיא שמותר. אמנם בט"ז (סק"א) מבואר דאף לרמב"ם אם הוא יותר מיום אחד חשיב של קיימא, ויותר מכך מבואר בגר"ז (סעיף ב), ויעויין בבית מאיר שנסתפק בזה, וכת' מקור לדברים הנ"ל.

**מבואר בב"י** דכל הנידון הוא לכמה זמן יקשור ויהיה פטור אבל אסור, אולם לענין חיוב לא ביאר להדיא, אך בדברי רבינו ירוחם שהביא הב"י מבואר דחצי שנה או שנה חייב, אמנם ברש"י משמע דבעינן לעולם, ויעויין בט"ז (סק"א) שכל שיש קצבה לא חשיב לעולם, ובגר"ז (סעיף א) ביאר יותר דכל שאין קוצב אימתי יתירנו אף שאפשר שיתרנו בזמן קרוב מ"מ כיון שלא קצב הוי של קיימא, ויעויי"ש שקיימא קצת שפטור היינו שקוצב זמן שבוע, אולם אם רוב הפעמים אינו פותח שבוע, אולם אפשר שיפתחנו תוך שבוע לא חשיב של קיימא כלל. ובדין דרבנן מבואר בב"י די"א יום אחד וי"א שבוע, אולם בדברי היראים שהביא הב"י וכעי"ז בסוף הסימן מהכלבו דרק קשר שיש צד שיקשרו לעולם בזה יש איסור דרבנן.

**לשיטת הרי"ף והרמב"ם צ"ב מה נקרא קשר של אומן:** כת' הט"ז (סק"א) אם קושרו חזק, והביאוה"ל (שם) כת' דהיינו שלא ניתר מאיליו. אולם השלטי הגיבורים (שם) כת' דהיינו שאינו מהודק, ותמה עליו האבנ"ז (סימן קעט) דהרי בגמ' רק לר"מ הו"א בענין מהודק.

**בגמ' גבי מנעל של רבנן** פטור אבל אסור, רש"י (ד"ה בדרבנן) דפעמים חולצים כך כשהוא קשר שאינו מהודק על הרגל כ"כ, ובשעת הטיט פותחים אותו לגמרי ומהדקים אותו. אולם הריטב"א הביא פי' ר"י דהיינו רבנן משום שעסוקים בתורה כל השבוע ולומדים כל הלילה, לא חולצים מנעלים בלילה וישנים עם נעלים, ורק מליל שבת לליל שבת חולצים את הנעלים.

**בגמ' בדברי ר"מ דמסתפקת גבי עניבה**, הק' תוס' (ד"ה ואלו) מדוע לא פשיטנן לה מדתנן גבי דלי דלר"י אסור עניבה ולר"מ מותר, ועיי"ש מה שתי', וכן הק' הרבה ראשונים, ויעויין במיוחסות לר"ן שהביא תי' רבינו יהונתן וצ"ע בתי'.

**מלאכת מתיר**

**יעויין בתוס' לעיל** (ד"ה הקושר) [וכעי"ז מבואר ברא"ש (פ"ז סי' ב) ולקמיה (סימן ו) מכריע שבעינן ע"מ לקשור] דמסתפק אם צריך מתיר ע"מ לקשור או לא. ודייק מרש"י דחייב אפילו שלא ע"מ לקשור, אבל בר"ח משמע דבעינן ע"מ לקשור. ועיין בתוס' הגרעק"א על המשניות דדן בדברי רש"י בזה אולם בדברי הריטב"א משמע דלא כדבריו. אולם האחרונים דייקו בשיטת הרמב"ם והסמ"ג כדמשמע מרש"י דלא בעינן ע"מ לקשור, ויעויין בביאוה"ל (ד"ה דינו) מה שהכריע בזה.

רש"י לעיל (דף עד:) כת' דמקור הדין דקושר ומתיר מצדי חלזון, שפעמים צריך ליטול חוטין מרשת זו ולהוסיף על זו, מתיר מכאן וקושר מכאן, והיינו שבגמ' ילפינן מצדי חלזון גם קושר וגם מתיר, ובאמת לקושר יש ילפותא נוספת מהיריעות. ובמתני' כת' רש"י (ד"ה ואלו) דמקור קושר הוא מהיריעות, ומקור מתיר (ד"ה כך) מציידי חלזון שנצרכין לפרקין להתיר קשרי רשתות הקיימות כדי לקצרן או להרחיבן. וצ"ע מדוע לא כת' רש"י את הילפותא מחלזון גם על קושר, וכן מדוע שינה מה שכת' התם דמקור הדין מיריעה שמתיר וקושר ביריעה אחרת.

והריטב"א (דף עד: ד"ה דאי) מוכיח דאף מתיר שלא ע"מ לקשור חייב, וכך ביאר שם שיטת רש"י אף בצדי חלזון. והגרעק"א (תוס' למשנה שם) הק' על הרע"ב שכת' מקור דין קושר מיריעות. ונראה דביאור הדבר הוא דכה"ג אפשר דחשיב מתיר ע"מ לקשור שמתיר מכאן ע"מ לתפור כאן, ולהכי פירש"י דקושר הוא לעולם ביריעות, ומתיר הוא כה"ג שכת' בסוגיין שלהדיא לא ע"מ לתפור, ובגמ' שם רק הביאה מקור נוסף לקושר.

**סעיף א**

**קיי"ל דבעינן קש"ק**, והבאנו דהיינו לעולם, או לפחות שיעור חצי שנה, והנה דן המהרי"ל דיסקין (שו"ת מהרי"ל דיסקין קו"א סימן לה) בקשר שקושר אותו לעולם אולם לא משום שצריך אותו לעולם, אלא שצריך אותו לזמן אולם אח"כ אין לו צורך להתירו, האם חשיב קש"ק או לא, וכת' להוכיח מדין שעיר המשתלח שהיו קושרין לו את חוט השני והרי זה לעולם וכיצד היו עושים כן ביוה"כ, אולם הריב"ש (סימן קכב) כת' להדיא לא כך וז"ל 'ואף על פי שאין צריך לו אלא לימי החג, מ"מ, כיון שאינו צריך לאחר החג להתיר הקשר, מבטל ליה התם', ויעויין מה שהאריך בזה בשש"כ (פל"ה הערה סז). ויעויין באיל משולש (מקור השולחן סעיף א אות נד) מה שהוכיח מראיית הריב"ש יעויי"ש. וכן הכפות תמרים (סוכה דף לג ע"ב ד"ה ואמאי ליענביה) כת' דקשר של לולב חשיב קש"ק.

יש לעיין לדברי הביאוה"ל [וכ"כ הבית מאיר (סעיף א) המקור חיים (שיז סעיף א) והתור"ש (סק"א)] שכת' דאזלינן בתר דרך של הקשר ולא בתר האדם הקושר, מה הדין לחומרא, בקשר שדרכו לפתוח ביומו, והוא חושב לקושרו לעולם.

מבואר דקשר אחד אינן כלום ומותר לקושרו אפילו לקיימא, וכת' הפוסקים דהיכא שעומד כך כגון חוטי ברזל וכיוצ"ב אסור, ויש חוששים לחיוב [חו"ש (ח"ב עמ' רכב)]. והדבר צ"ע דלשיטתם לכאורה אפילו כריכה כה"ג או ליפוף אחד שעומד כך יהיה איסור ולא מצינו כן, ועוד דדמי לעניבה שנפתח בקלות ודרך לעשות כן כדי שיכולו לפתוח וצע"ג.

כת' החו"ש (שם) הקושר קשר בחוט אחד היכא שכה"ג אינו מהודק כגון בחבל עבה מותר אבל צריך לידע גבול השיעור דלא מיקרי מהודק.

כת' המ"ב (סי' תרנא סקי"א) שכריכה ובסוף נותן את ראש הכריכה תוך הכריכה כדין עניבה, אולם אם עושה קשר אחד ואח"כ כורך הרי זה כאילו כורך ב' קשרים. ומקורו בדברי הראבי"ה (סימן תרסו) ושאר הראשונים בסוגיא שם.

קשר ע"ג קשר שמחמירים שמא הוא מעשה אומן, כת' החזו"א (סימן נב סקי"ז) דהוא חומרא, ולפיכך אם נעשה כך בטעות יש להתיר, שכה"ג לא נהגו להחמיר. ויש שהוסיפו שכה"ג פעמים הרבה גם יש היתר משום צער, ויעויין במ"ב (סקי"ג) שיש ראשונים שלא ס"ל היתר זה.

**סעיף ב**

**גמ' שבת דף מח. רב חסדא שרא – וא"צ לומר ביו"ט.**

**מבואר ברש"י** דבחדתי אסור משום דהשתא עביד ליה מנא, ועתיקי היינו שהיו בכר זה ונפלו ממנו. וכת' תוס' (ד"ה הא) דאם נתקו חוטי סרבל מותר להכניסם כשהנקב רחב ואין בזה טורח, אך אם יש בזה חשש שיבא לתקוע אסור כדאמרינן לקמן (דף קכב:) לגבי שידה וכדו' דאסור שמא יתקע. וכעי"ז כת' הרא"ש (סימן ה) והוסיף דה"ה היכא שרגילין לקושר קש"ק אסור להחזירן שמא יקשור וכעין הגזירה שמא יתקע. ובריטב"א (ד"ה הא) שכשהנקב רחב לא נראה מלאכה ולא דמי לקני מנורה שאסורים אפילו רפוי שהתם מיחזי טפי כבנין, והכא אם צריך לתקוע ג"כ אסור כדהתם.

והאיסור לתת חדשים שהיינו **תיקון מנא**, כת' המ"ב לקמן (סימן שמ סקל"ג ושעה"צ סקס"ח) דהוי איסור **דאורייתא**, ויעויי"ש בשו"ע (סעיף ח) שכת' דין מוכין. ובעצם הדבר הנה המג"א (סק"ז) והמ"ב (סקט"ז) כת' מנעל חדש, וצ"ע מדוע הוצרכו לומר שגם המנעל חדש, ואולי רק בחדש אפשר לומר תיקון מנא, ובאמת הא"ר (סק"ז) כת' להדיא דגם מנעל ישן אסור להכניס שם שרוך חדש אסור, והעתיקו המ"ב (סקי"ח).

והשו"ע (סעיף ב) פסק דמותר להחזיר ובלבד שלא יקשור, והרמ"א הגיה דווקא כשיכול לעשות כן בלא טורח, ואם לא אסור שמא יקשור. ודברי שניהם קצת תמוהים, דמדוע השמיט השו"ע הדין שמא יקשור, וכן הדין אם הוא רחב או צר, וברמ"א שתלה הדינים האלו שמא יקשור ג"כ תמוה דב' דינים שונים הם. והמ"ב (סק"כ) מסיק דבמקום שרגילים לקשור לעולם אסור, וה"ה במקום שהנקב צר אסור משום טורח. וצריך לבאר האיסור לטרוח בזה. ויעויין במג"א (סק"ט) ובמחצית שם שמבואר שהטעם דהיכא שהוא ע"י טורח חשיב תיקון מנא, ובגר"ז (סעיף ה) ביאר דכשנקב צר וצריך טורח אין זה כמחזיר אלא כנותן בתחילה. **ולפי כל זה היכא שאין איסור משום תיקון מנא וכלקמיה אין בזה גם איסור טורח**. ויעויין בלבוש (סעיף ב) שכת' דאם יש טורח ודאי יקשור שאינו רוצה לטרוח שוב.

והנה מקור דברי השו"ע הם ברמב"ם שכת' (פ"י משבת ה"ד) דמותר להחזיר ובלבד שלא יקשור, וכת' שם המ"מ דמקור הדין בתוספתא (פי"ב הי"ד), וכעי"ז איתא בירושלמי (פט"ו ה"ב). אולם אכתי צ"ע מדוע השמיט השו"ע כל הסוגיא. ואולי סמך על דין מוכין שנפלו מן הכר שפסק לקמן (סימן שמ סעיף ח).

**נראה לדייק** דברי הרא"ש והריטב"א דכל האיסור הוא גזירה היכא שיכול לבא לידי איסור דאורייתא דקש"ק, וא"כ לרמב"ם ולרי"ף האיסור רק היכא שהדרך לקשור קש"ק והוא מעשה אומן. וכ"כ העולת שבת (סקי"ג) המאמ"מ (סק"ז) והנה"ש (סק"ג). וזהו ביאור דברי השו"ע שלא הביא גזירה זו, וכדכת' בב"י (ד"ה רצועות) דלא גזרינן אלא היכא דדרך לקשור קש"ק, וס"ל לשו"ע שלא חיישינן בהכי שאין דרך לקשור קש"ק מעשה אומן.

**מבואר דהאיסור בחדתי** הוא משום תיקון מנא, והוסיף המ"ב (סקט"ז) דהיינו משום ש**מבטלו שם**, וכת' דא"כ כ"ז דווקא בדבר שנשאר שם, אבל דבר העשוי להכניס ולהוציא כמו **חגורה בזמנינו שמוציאים כל כביסה מותר**. אולם שרוך בנעלים אסור, ורק שרוך שהיה בנעל זו מותר. ויעויין באיל משולש (פ"י אות ו) שהביא כמה **עיצות למי שיצא שרוך הנעלים**, א. להשחיל את השרוך הקרוע בחורים העליונים בלבד, ב. לענוב את השרוך [הישן] ואח"כ להכניסו, ג. י"א שמותר לתת שרוך בצבע אחר, ושם בהערה (כ) כת' דאולי גם באותו צבע מותר כה"ג שמכניסו בצורה שאין דרך להשאירו שם כגון רק בחורים העליונים. ויעויין בפמ"ג (משב"ז סק"ח) שמשמע ג"כ שתלוי האם דרך לבטלו שם או לא. וכעי"ז כת' להדיא הקצות השולחן (סימן קמו בדה"ש סוסק"ג).

**סעיף ג**

**גמ' שבת מח. מתירים בית וכו' ובגמ' אמר ר"י אמר רב הפותח – דף מח: אינו חיבור.**

ברש"י מבואר דמתירים היינו שדרך הכובסים לקשור, ולפתוח האיסור הוא שעושה כן לכתחילה וטעמא משום מכה בפטיש שהשתא קמשוי ליה מנא והיינו גמר מלאכה. ויעויין בריטב"א (ד"ה הפותח) שתמה על רש"י, דאי כפי' מה מתמה רב כהנא דהדבר פשוט שחייב ואין אפשר שלא. ויעויי"ש בריטב"א שביאר סוגיין באופן אחר קצת בשם ר"ת.

וביאר המאירי את החילוק בין לפתוח ולהתיר, דלפתוח מותר כיון שכבר נפתח כמה פעמים, אולם אם לא נפתח עדיין הוי מכה בפטיש, והק' משובר אדם את החבית עצמה, ותי' דהתם איתא שלא מכוין לעשות כלי, והכא מכוין לעשות כלי.

והביאו הראשונים דברי רבינו אברהם בן הרמב"ם, שהביא ביאור אביו בסוגיין, וכת' דאם חותך מן הבגד בשבל כדי שיכנס בו הצואר פשיטא דחייב, אלא דרך החייטים כשגומרים את הבגד מושיב את החתיכה של בית הצואר במקומה ותופרה ארעי שם כדי שיהיה ניכר שהוא חדש, והו"א דכיון שהוא ארעי פטור, קמ"ל דחייב, והק' ממגופה, ותי' דהכא הוי חיבור יפה שכך דרך החייטים יעויי"ש.

וחידש רבינו ירוחם (חלק יד נתיב יב) דלא רק לפתחו לכתחילה אלא אפילו אחר שפתח וקשרו בחוטים ג"כ אסור או שתפרו כדרך האומנים בגמר המלאכה. והביאו הרמ"א, ויעויין בביאוה"ג (סקכ"א) שהביא מקור לכך מדין מגופה, שלולי שלא חשיב חיבור אסור אף שלא הוי פתיחה לכתחילה. והביאו האחרונים דברי הריטב"א (מכות דף ג:) שכת' דאף מה שעושים הכובסים [דהיינו אחר שהבגד כבר היה בשימוש] חייב משום מתקן מנא.

והביא הב"י דרבינו יואל מתיר, וטעמיה דלאו להתקיים עביד, וכ"כ הראבי"ה, וריב"א אוסר, וכת' הב"י דאין להקל בפני ע"ה, וכ"ז כשאינו פותח מעיקרא שבזה ודאי מכה בפטיש הוא, ורק כשחזר ותפרו שאיסורו משום מתיר פליגי, ויעויין בראבי"ה שמפרש זה משום תופר ומתיר, וכת' דגם לא הוי חיבור גמור ודמי למגופה.

הרמ"א פסק דין זה על ניתוק או חיתוך של זוג מנעלים התפורים יחד, ומשמע שס"ל כדברי רבינו ירוחם שכה"ג חיובו מצד מכה בפטיש ואין לחלק בזה. וחילוק הדבר דזוג מנעלים לכאורה ליכא למימר דחייב משום מכה בפטיש, דהכא הנעלים גמורות ורק מחוברות אחת לחברתה, משא"כ בבית הצואר שבעצם כיון שחשיב חיבור הבגד עוד לא גמור, ולפי"ז ה"ה זוג גרביים תפורות וכל כה"ג מותר לא בפני ע"ה. ומצאתי דכעי"ז כת' התהל"ד (סוס"ק ט). ומה שכת' באיל משולש (מקור השולחן סעיף ג הערה סג) דדן האם מותר כה"ג שהגרביים תפורות מצד לצד שכה"ג א"א ללובשם, אולם להנ"ל נראה דודאי מותר, דלא משנה בצורת הבגד, וגם בנעלים תפורות שא"א לילך בהם לא אמרינן הכי.

ונח' האחרונים בביאור היסוד די"א דבעינן לקיימא. דבדברי התהל"ד מבואר דאין זה כלל במלאכת תופר, אלא דמתיר דבר כעי"ז לא חשיב מלאכה שהדבר לא נעשה לקיום, אולם מי שתופר אף באינו לקיימא חייב. ונפק"מ בטיטולים אם יש בזה משום תופר, ובתחילה כשפותח הוי לקיימא עד שיבא בעה"ב [יעויין מ"ב (סקכ"א)], ואח"כ הוי לא לקיימא, אולם להנ"ל אין כאן מקום להתיר משו"ה. אולם יש שביארו דגם מלאכת תופר בעינן לקיימא דווקא.

**סעיף ד**

**מתני' שבת קיג. קושרין – קשירה היא**

**מבואר דגזרינן חבל דגרדי** [דצריך לו ואינו מבטלו – רש"י] אטו חבל דעלמא שדרך לבבטלו שם והוי קש"ק, וכת' תוס' (ד"ה התם) דבגמ' לקמיה מבואר דחבל דגרדי לא גזרינן, ותי' בב' אופנים, או דרב הכריע דלא גזרינן וכדברי רבי יהודה, או דהכא שלא מצוי שיקשור קש"ק לא גזרינן גרדי. וכת' הב"י דהטור מסיק כתי' הא', והיינו דלהלכה לא גזרינן כלל, אבל הרמב"ם (פ"י משבת ה"ג) פליג, מדסתם שכל חבל אסור, וכ"כ המ"מ שם, וע"כ דס"ל כתי' הב' דתוס', וכן דעת רבינו ירוחם. והנה השו"ע (סעיף ד) כת' כלשון הרמב"ם דחבל אסור, ולכאורה מבואר דמכריע כהרמב"ם דגזרינן גם בחבל גרדי, וכ"כ המג"א (סקי"ג), ועיין בא"ר (סקי"ב) והביאו הבאר היטב (סקי"א) פליג, ולכאורה פליגי על שיטת השו"ע, ויעויין בביאוה"ל (ד"ה אבל).

**הנה** לפי כל המבואר לעיל דלשו"ע שפסק כהרמב"ם דווקא קש"ק ומעשה אומן אסור מדאורייתא, א"כ הכא גזרינן רק היכא שדרך לקשור בחבל רגיל קש"ק ומעשה אומן, וכ"כ העולת שבת (סקי"ח), אולם המג"א (סקי"ב) פליג, וכת' דמצינו הרבה כיוצ"ב, וכת' המחצ"ה שכוונתו שהרי לשיטתו **הוי גזירה לגזירה**, וכת' המג"א דמצינו שגוזרים גם כה"ג, וכת' הפרמ"ג דהיינו כה"ג שהיא גזירה קרובה. וכן מבואר מדברי השו"ע דכת' זמן מרובה, ועיין מה שנכתוב בזה.

**כת' הראשונים** [רשב"א ריטב"א ור"ן] בשם תוספות דמתני' איירי ב**דליים שקבועים בבור**, אבל שלנו שאינם קבועים אפילו חבל רגיל כיון שאינו קש"ק מותר. וכן מבואר בשו"ע, וכת' המג"א (סקי"ד) דכ"ז כיון שאינו עשוי לעמוד שם זמן מרובה. והוסיף עיין סעיף א. וכוונתו דלא בעינן קש"ק לעולם, אלא אפילו קשר לזמן מרובה שהוא אסור מדרבנן ג"כ אסור, וכה"ג יהיה אסור גם של גרדי וכדלעיל שגזרו אפילו כה"ג שאסור מדרבנן. ועיין במחצה"ש מש"כ בזה [ומבואר בדבריו דלרמב"ם אפילו זמן מרובה אין בזה איסור דרבנן], וכת' הביאוה"ל (ד"ה שאינם), דלפי"ז לדברי הראשונים דביום אחד מקרי של קיימא אסור בסוגיין, אולם בראשונים מבואר לשון זמן מרובה, וכן העתיק השו"ע, ומסיים הביאוה"ל 'ומזה **סעד גדול להקל במקום הצורך דאפילו יותר מיום** אחד לא מקרי של קיימא כלל עדיין'. ויעויין במחצה"ש שדייק מכך שהרמ"א לא הגיה כאן דווקא בדליים שלא קשורים אף יום אחד.

**סעיף ה**

**בגמ'** (דף קיג.) נח' חכמים ורבי יהודה אם עניבה חשיבה קשר או לא, ואמנם במח' חכמים ור"י לענין חבל יש שפסקו כר"י, לענין עניבה פסקו כל הראשונים כחכמים, והוסיף הריטב"א (ד"ה אלא) דלעיל במשנה מבואר דלר"מ מותר עניבה והק' מדוע הגמ' התם לא פשטה מסוגיין, דהרי סתמא ר"מ, ויעויי"ש מה שתי', ולהנ"ל אפשר דכיון שמסקינן שכך ההלכה, ולעיל אין הלכה כר"מ לא ניחא להו לאוקמיה כר"מ.

**וטעם הדבר לא מבואר להדיא**, ובספר איל משולש (תבנית השולחן סעיף ה הערה ט) כת' ג' טעמים, א, כיון שקושר בצורה שיוכל לפתוח בקלות א"כ מוכח שעומד לפתוח ולסגור, וא"כ דמי לכפתור וכדו' שלא הוי חיבור כלל, ב, כיון שבקלות נפתח אין ע"ש שם חיבור, ובגמ' לר"מ משום שיכול בידו אחת לפתוח מותר, ואף דלא קיי"ל כך, כה"ג שאין צריך טורח כלל גם רבנן מודו, ג, כיון שניתרת בקלות לא חשיב אצל בנ"א כקש"ק.

**וע"פ כל הטעמים הנ"ל** לכאורה עניבה [שתולים על הצואר] שהקשר נפתח לגמרי ע"י משיכה בצד אחד, אין בזה שום חשיבות של קשר ומותר אף לעולם, ורק עניבה שלא תפתח כך, יש לדון. אמנם בשולחן שלמה (סימן שיז אות יב ב) מחמיר בזה, והטעם שבתחילה הוי כעין קשר. אולם מסברא לא דמי להא, דהרי קשר וע"ג עניבה ע"י משיכה העניבה תפתח והקשר ישאר, והכא לא ישאר כלום, ובתחילה אינו קושר אלא כעין כריכה. וכן הביא באיל משולש (שם הערה סז) בשם הגרנ"ק והגר"מ פיינשטיין להתיר אף לעולם.

ויעויין מה שהבאנו לעיל דברי המ"ב (סימן תרנ"א) שקשר אחד וע"ג כריכה דינו כקשר וע"ג עניבה, וכריכה לחוד חשיב כעניבה לחוד.

**והוסיף הרמ"א** דמותר אף אם עשה קשר אחד ואח"כ ענב, וכת' הגר"א דטעמיה דקשר אחד אינו כלום, והיינו דכיון שהקשר לא חשיב מאומה, א"כ לא מעלה ולא מוריד, אמנם הט"ז (סק"ז) והמג"א (סקט"ו) ושאר האחרונים פליגי וס"ל דדוקא ליומו מותר, וכ"כ המ"ב (סקכ"ט) דהטעם שאסור לזמן מועט ב' קשרים שמא חשיבי מעשה אומן, וכה"ג ודאי לא מעשה אומן, [ולפי הנ"ל חזינן שכריכה ע"ג קשר דמי לב' קשרים, ובסוגיא שם מבואר דאמנם קשר אחד אינו כלום, מ"מ הכריכה מחשיבתו ואף שכריכה לחודא גם כן כלום היא, וא"כ מבואר כדברי האחרונים הנ"ל ודלא כהגר"א, דהעניבה היא מחשיבה את הקשר] וצ"ע מדוע התיר המ"ב רק ליום אחד ולא אף ז' ימים. והוסיף הביאוה"ל (ד"ה עניבה) דעניבה מותר אף לעולם ואפילו מהודקת יפה.