כלים פ_ט מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"ט מ"א**

א] **מחט או טבעת שנמצאו בנחושתו של תנור,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירשה במחט או טבעת שהיו טמאים במת, אך בהל' כלים פי"ג ה"ו פירשה בכלים הנמצאין, גם להלן מ"ג בדין מחט או טבעת שנמצאו למטה מנחושתו של תנור פירשה הרמב"ם בפיהמ"ש דטבעת ומחט הטמאין במת, ובהל' כלים שם פירשה בכלים הנמצאין, ועמד ע"ז התוי"ט שם, ואזיל לטעמי' שכתב בפי"ג משאה"ט ה"ד ופי"ח ה"ז דחיישי' בכלים הנמצאין שמא נטמאו במת והן אב הטומאה, וע"כ הן מטמאין כלים, וזה שלא כדעת בעה"מ ספ"ק דפסחים שלא גזרו על כלים הנמצאין טומאת מת אלא טומאת שרץ לטמא אוכלין ומשקין.

ב] **אם אופה את הבצק והוא נוגע בהן טמא,** בביאור הך דינא פירש החזו"א סימן י"א סק"ב, ז"ל, מבואר ממתניתין דא"צ שיגיע הטומאה תוך התנור, אלא כל שאין הפסק אויר בין הטומאה לאויר כ"ח מיקרי בא לתוכו הטומאה כיון שנוגע בתוכו, והכא בתנור עד מקום שהבצק בינוני נוגע מיקרי אויר תנור, ובשאר כ"ח בעינן שוה לאוירו ממש, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ לישב עפי"ז קו' התוי"ט לעיל פ"ח מ"ז בהא דתנן דאם הי' שם פו"ט הכל טמא, עיי"ש.

ג] אך הנה בקרית ספר פי"ג מכלים כתב, ז"ל, ואם היתה הטומאה וכו' או אפי' היתה שוה לקרקע ולא היתה יוצאה לאויר טהור, ואם אופה בצק בינוני והוא נוגע כטומאה נטמא התנור, עכ"ל, והרי שדעתו דכל דאף אם הטומאה נוגעת באויר התנור אינו נטמא, אא"כ הוא אופה את הבצק והוא נוגע בהן, ועמש"נ בדעתו להלן אות ט', והרי דאין טומאה הנוגעת באויר התנור מטמאה את התנור, אא"כ אופה את הבצק והוא נוגע בהן, אשר כפי הנראה בכה"ג חשבינן שהטומאה היא באויר התנור, וכדלהלן, ?אך העירוני דיתכן דהמכוון הוא דבעי' שיבלט קצת, וזה משערין בבצק בינוני, ולפ"ז לעולם אינו מטמא אלא אם הוא בתוך חלל התנור.

ד] גם בעיקר ד' החזו"א כבר העירו, דאי"ז מתישב לדעת הרמב"ם פ"ח ממטמאי מו"מ דזב שהכניס ידו או רגלו לאויר כ"ח טהור שאין הנדה וכיו"ב מטמאין לאברים, והרי להדיא דאין כ"ח נטמא במה שנוגעת הטומאה בתוכו, ורק אם נכנסה טומאה לתוכו נטמא, וע"כ כל שהכניס הזב ידו או רגלו לאויר הכ"ח, לא מצינו לטמאות את הכלי אלא מכח היד והרגל, ואין הזב מטמא לאברים, עוד העיר בזה בס' זכר טוב סימן י' אות ט', מהא דפכים קטנים טהורין בזב, ופירש"י דהוא משום דאין יכול להכניס אצבעו בתוכו, ולכאו' בנוגע ע"פ הכלי ליטמא הכלי, שאין הפסק אויר בין הטומאה לאויר הכלי, ועיי"ש מה שהעיר עוד מדעת ר"ש בתוספתא שהביא הר"ש אהלות פ"ו מ"ב, ועי' להלן סק"ז מש"נ לישב בזה, גם עי' חזו"א סקט"ו מה שהוכיח דאף אם אויר אהל המת שוה לאויר כ"ח אינו נטמא, דאל"כ הי' הדין דכל דלא חיילא הצלת הצ"פ על מקום שבתוך הצ"פ דלא חשיב כתוך, לא יהא ניצול גם תוך הכלי, כיון שאויר אהל המת נוגע באוירו, עיי"ש,? והבאנו דבריו להלן אות?.

ה] והנה אמנם בל' הראשונים מ' דכל כה"ג שהוא אופה את הבצק והוא נוגע בהן, חשיב שנמצא המחט באויר הכלי, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש הרי נטמא התנור בהיות מחט טמאה שהיא טמא מת "מצוי' בתוכו", עכ"ל, אך בהל' כלים פי"ג ה"ו כתב נטמא התנור "כאילו" היו בתוך אוירו, ול' הר"ש דאם בשעה וכו' "נחשב כאוירו של תנור" וכו', ול' הרא"ש חשיב כאילו הן בתוך התנור, ול' הראב"ד פ"כ מטו"מ ה"ה, כיון שהוא נראה כ"כ שהבצק נוגע בו, כמו שיוצא לאויר התנור הוא, ואמנם צ"ב הטעם בזה, ועי' עוד במשנת ר"א סימן כ"ט סק"ד שנקט כן דקצה המחט והטבעת שהבצק נוגע בו חשיב כנמצא בתוך התנור, וכתב דשאר המחט והטבעת לא חשיבי כנמצאין בתוך התנור, עיי"ש מש"כ לפ"ז.

ו] ונ' להוסיף עוד בזה, דאי נימא דהא דנטמא התנור בכה"ג, הוא משום דחשבינן שהטומאה נמצאת באויר הכלי, י"ל דכ"ז הוא רק משום שהטומאה בשוליו, דבכה"ג י"ל דכל שהוא אופה את הבצק והוא נוגע בו, חשיב מקום זה כתוך הכלי, אך כל שהטומאה הויא מחוץ להכלי, הרי דאף אם הוא אופה את הבצק והוא נוגע בו, מ"מ ודאי דלא מצינו לחשוב מקום זה כתוך הכלי.

והאמנם דזה ניחא טפי לפי' קמא דהר"ש דאיירי בתנור שיש לו שולים, והויא הטומאה בשולי התנור, אך לפי' בתרא דאיירי בתנור שאין לו שולים, א"כ הרי מבו' דאף שאין הטומאה כלל בתנור, מ"מ כל שהוא אופה את הבצק והוא נוגע בו חשיב כתוכו של תנור, אך י"ל, דמ"מ כיון שקרקע זו משמשת לתנור, מצינו לחשוב הטומאה הנמצאת בה כנמצאת בתוכו של תנור, וביותר ניחא למה שפירש הר"ש דהיו עושין בארץ רצפה של טיט והתנור עומד שם והיא הנקראת נחושתו, דשפיר י"ל דחשבינן להנמצא ברצפה זו כנמצא בתוך התנור.

ז] ויתכן דגם לפ"ד החזו"א דיסוד דינא דמתניתין הוא דכל שאין הפסק אויר בין הטומאה לכלי נטמא הכלי, אי"ז רק בדהויא הטומאה בשוליו, דבכה"ג כיון שהטומאה נוגעת באויר הכלי, חשיבא כבאה באויר הכלי, וכאשר כ"ה ל' החזו"א שם, ומתישבים דבריו עם ל' הראשונים דכה"ג חשיב שהטומאה בתוך הכלי.

ובזה מתישב משה"ק ע"ד החזו"א מהא דפכים קטנים אין נטמאין בזב, אשר מבו' דאין נגיעה באויר הכלי מטמאה את הכלי, וגם מתישבים דבריו עם ד' הרמב"ם דזב שהכניס ידו לאויר כ"ח טהור, ואינו מטמא את הכלי בנגיעתו בו, דודאי אין טומאה שמחוץ לכלי מטמאה את הכלי בנגיעה באוירו.

ח] **שם בר"ש, וק"ק למה משערין בבצק והלא לא היו רגילין להדביק את הפת אלא בכותל של תנור והאש והגחלים והאפר הם היו בנחושתו של תנור,** מבו' מד' הר"ש, דהא דמשערינן בבצק הוא משום דתנור דרך לאפות בו בצק, וע"כ כל מקום שהבצק מגיע לשם חשיב כתוכו של תנור, ולפ"ז בשאר כלים אין משערין בבצק, ועמד ע"ז בחזו"א סימן י"א סק"ב, וזהו שהק' דכיון דלא היו מדביקין את הפת בנחושתו של תנור, א"כ מ"ט משערינן התם את תוך התנור ע"י בצק, ובמי"ט סייע לזה, מדמשער תנא בבצק ולא משער בדבר המסרגל כדלעיל ספ"ז.

ולפ"ז נ' וכ"ה במי"ט, דאיירי בשהמחט והטבעת משוקעין בתוך נחושתו של תנור, ואינם מגיעין עד תוכו של התנור, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בד' הרא"ש, ואפ"ה כיון דכשאופה את הבצק הוא נוגע בהן, ומקום זה משמש לאפיית הבצק שהוא תשמישו של התנור, חשיב מקום זה כתוכו של התנור.

ונ' עוד לפ"ז, דהא דמשערינן בבצק בינוני, הוא ככל שיעורי תורה שמשערין בבינוני, וע"כ ה"נ הכא דהמקום שהבצק מגיע לשם והוא משמש לאפי' חשיב כתוכו של תנור, משערינן בבצק בינוני.

ט] אמנם הנה ז"ל הראב"ד בהשגות פ"כ מטו"מ ה"ה, אבל אם שוקע שאין הבצק נוגע בו אע"פ שראשו נראה אינו יוצא לאויר התנור, ובבצק הבינוני שאינו לא רך ולא קשה שהרך אפי' שוקע נוגע בו והקשה אפי' הוא שוה לנחושתו של תנור אינו נוגע, עכ"ל, ומבו' בדבריו, דאין המחט והטבעת מטמאין את התנור, אא"כ הם שוין לנחושתו של תנור, והא דמשערינן בבצק בינוני, הוא משום דזהו האופן לשער אם הוא שוה לנחושתו של תנור או הוא שוקע, וכן נ' גם בל' הרמב"ם בפיהמ"ש בתרגום החדש, אך בתרגום הישן מ' בע"א וכמש"כ המי"ט, ובל' הרע"ב, אך אי"ז כד' הקרית ספר שהבאנו לעיל אות ג' דאף כשהטומאה שוה לקרקע אינה מטמאה את התנור אא"כ הוא אופה את הבצק והוא נוגע בה, ולדעתו צל"פ הא דמשערינן בבצק בינוני כד' הר"ש, ולדעתם נ' דאי"ז דין מסוים בתנור לשער בבצק, אלא בכל הכלים הוא כן, דעי"ז משערין אם הם שוקעים בתוך הדפנות, ועי' חזו"א שכתב כן דאפשר דהאי שיעורא דבצק בכל הכלים, ?אך הוא כתב כן אף דס"ל דהוא דין מחודש לשער בבצק.

?שו"ר שיל"פ דהר"ש והראב"ד אמרו דבר א', דבאמת ק' לפ"ד הראב"ד מ"ט משער תנא בבצק ולא משער בדבר המסרגל וכמו שעמד המי"ט, וי"ל דהוא משום דדרך לאפות בו בצק, וע"כ יהיב התנא דרך קלה לברר, ולפ"ז זהו שעמד הר"ש דאין דרך לאפות בקרקעית, ודו"ק.

י] במשנת ר"א סימן כ"ט סק"ד, הק' לפי' קמא דהר"ש דאיירי בתנור שיש לו שולים, דא"כ אף בשאין הבצק נוגע בו ולא חשיב המקום שהמחט והטבעת בו כתוכו של תנור, מ"מ הרי שולי התנור שתחת המחט והטבעת ודאי דחשיבי כתוכו של התנור, ומ"ט אין נטמא התנור בנגיעת המחט והטבעת בשוליו, ועיי"ש שדן להוכיח מזה דאין כ"ח נטמא במגע תוכו, עיי"ש, ולכאו' י"ל בפשיטות, דבמקום המחט והטבעת נפחתו שולי התנור, שהרי פירש הר"ש שנכנסו בו מתחתיו, ונמצא שאינם נוגעין כלל בשולי התנור, וע"כ אין נטמא התנור, וז"פ.

יא] בפי' הר"ש טבו"י פ"ב מ"ח פירש בדין בעבוע שבחבית, דאם יש בנקב כעדשה מן השרץ וכו' רואין אותו כאילו הוא מונח בתוך החבית כיון דרואה אוירה של חבית, וצ"ע דמ"ש מהא דתנן הכא דאין המחט והטבעת מטמאין את התנור אא"כ הוא אופה את הבצק והוא נוגע בהן, גם צ"ע מדינא דלעיל פ"ח מ"ז דנמצא בעין של תנור מן השפה הפנימית ולחוץ טהור, ועי' חזו"א טבו"י סימן ה' סק"ח, וצ"ע בזה.

יב] **נמצאו בטפילת התנור מוקף צ"פ אם בטמא טמאין,** משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש, ד"בטמא" היינו שאינו מוקף צ"פ כראוי, ואין התנור עצמו ניצל, וע"כ גם אין המחט והטבעת ניצלין, וכן משמעות לשונו בפ"כ מטו"מ ה"ה, וכן פירשו לדעתו הכס"מ שם והתוי"ט, ועי' תוי"ט לקמן מ"ב שכתב לפרש לדעת הר"ש בע"א, ועי' מי"ט חרד"נ ג'.

אך הראב""ד בהל' טו"מ שם פירשה, ז"ל, אם התנור ראוי לקבל טומאה, אין התנור מוקף מציל אותם שהרי אמרו אין כלי חרס מציל אלא על אוכלין ומשקין וכ"ח מפני תנורו של ע"ה שהוא טמא, אבל אם הוא טהור שלא הוסק טהורים שהרי על גב ע"ה נמי טהור ולפיכך ניצלים עם התנור בצ"פ, עכ"ל, אך דעת הרמב"ם דאף תנור הראוי לקבל טומאה, מציל על המחט והטבעת הבלועין במגופת התנור, ולי"ב לגזירת ע"ה, ועמש"נ בזה להלן אות י"ד.?מחודש בד' הראב"ד דאף תנור שלא הוסק מציל בצ"פ, ועי' בתוספתא שהביא הר"ש להלן פ"י מ"א דאף גולמי כלי מתכות מצילין בצ"פ, אך לכאו' בתנור הי' מקום לדון דכל שלא הוסק לא חשיב כלי כלל, ועי' אהלות רפי"ב, ועמש"נ להלן פ"י מ"א אות?.

יג] **ואם בטהור טהורין,** פירש הר"ש, דכיון דהתנור מוצף צ"פ וניצול גם הם ניצולין דבטילין אגב טפילה של תנור, וכ"ה ברע"ב, וגם הרא"ש שפירש דמיגו דמהני צ"פ לתנור מהני נמי להני, הוסיף להא דבטלי אגב תנור, וכתב התוי"ט שהוצרך לה"ט דאלת"ה הא קי"ל דאין צ"פ מציל על כלים, ועמש"נ בזה להלן אות י"ד, אך לקמן מ"ב עמד התוי"ט ע"ד הר"ש שם שפירש למתניתין דילן בכלי של חבר, דהוא מציל על כלים שבתוכו, דא"כ מ"ט הוצרך הר"ש לה"ט דבטילין אגב טפילה של תנור.

וצ"ל בזה, לפמש"כ בחי' הגר"ח פכ"ב מטו"מ בהך דינא דאף מה שבתוך המגופה ניצל, ז"ל, אלא דצ"ע בזה, אם נימא דלאחר הילפותא מקרא דכלי שוב אין דין הצלת צ"פ תלוי כלל בדין תוך, ולא בעינן תוך רק לענין שיחול בו דין מוקף צ"פ, אבל כל שחל בו דין צ"פ שוב מציל על כל הנמצא בכלי בין בתוכו ובין בדפניו, ואין דין הצלתו תלוי כלל בשם תוך, או דנימא דהא ודאי דדין צ"פ נאמר רק על תוכו, ויסוד דין הצלתו תלוי בדין תוך, וכך הוא עיקר דין הצלת צ"פ דכל מה שבתוכו טהור, ולא זולת, והריבוי מקרא דכלי הוא זה דין מחודש, דכל הבלוע בגופו של הכלי הרי הוא שייך לתוכו בדין הצלה, וחלה עליה הצלת תוכו, אבל הא ודאי דרק התוך של הכלי חרס הוא שמציל, וזהו יסוד דינה של הצלת צ"פ האמור בכלי חרס דהתוך מציל על מה שבו מדין צ"פ. ונראה דזה מתבאר מהסוגיא דחולין וכו', ר"ל דהצלת צ"פ אינה ע"י הכלי בעצמו כי אם תוכו הוא שמציל על כל מה שבו, ועצם הכלי הוא כטפל לתוכו וגורם שיהא כאן תוך הכלי המציל וכו', עכ"ל.

ולפ"ז י"ל, דהא דהנמצא בטפילה הוא שייך לתוכו בדין ההצלה, הוא רק משום שהוא בטל אגב הטפילה, וכל הבטל לגופו של הכלי, ה"ה שייך לתוכו בדין ההצלה, וזהו שהוצרך הר"ש לה"ט שהן בטילין אגב הטפילה.

יד] דעת הר"ש והרא"ש לקמן מ"ב, דהא דגזרו שאין כ"ח מציל בצ"פ על כלי שטף שבתוכו, הוא רק בכלי ע"ה, אך כלי חבר מצילין אף על כלי שטף, ועפי"ז כתבו דזהו דתנן הכא דכלי המוקף צ"פ מציל על כלים, דאיירי בכלי חבר.

אך דעת הרמב"ם לקמן רפ"י ובפכ"ג מטו"מ ה"א, דאף כלי חבר אין מצילין בצ"פ על כלים, וקשיא לפ"ז דמ"ט הכא ניצולין המחט והטבעת, והראב"ד פ"כ מטו"מ ה"ה פירש מכח זה למתניתין בתנור שלא הוסק, וכמו שהבאנו לעיל אות י"ב, והרא"ש לקמן מ"ב כתב לישב, דהא דהמחט והטבעת ניצולין לאו משום הצלת צ"פ, אלא משום דבטילי לגבי מגופה וטפילה, עכ"ד, וכעי"ז בכס"מ פ"כ מטו"מ ה"ה, ז"ל, דשאני הכא דמגו דמהני צמיד פתיל לתנור מהני נמי להם ובטלים אגב התנור וזה הטעם בעצמו לנמצאו במגופת החבית כנגד פיה, עכ"ל, וכ"ה בתוי"ט במתניתין, והוא מבו' כן להדיא בד' הרמב"ם להלן, שפירש דהא דאם היו שוקעין בתוכה ואין תחתיהן כקליפת השום טמאין, הוא משום דאין כלי המוקף צ"פ מציל על כלי שטף שבתוכו, ואפ"ה אם יש תחתיהן כקליפת השום טהורין, ומשום דכה"ג הצלתן הוא מושם שהן בטלין למגופה, והרא"ש שם תמה ע"ד הרמב"ם, וצ"ב מ"ט לא ניח"ל לישב כמש"כ במ"ב, דכשיש תחתיהן כקליפת השום ה"ה בטלין למגופה.

אך צ"ב, דהרי אף שהן בטלין לטפילה ולמגופה, מ"מ אינם ניצולין אלא בשהתנור והחבית מוקפין וניצולין בהצלת צ"פ, ואם התנור טמא אינם ניצולין, וא"כ שייכא בזה הגזירה שגזרו שלא יציל הכלי, אטו כלי ע"ה שהם טמאין.

וצ"ל כמש"כ במשנ"א, דלא גזור רבנן בכלים הבלועין במגופה דלא שכיחא, ואך דכ"ז הוא משום דהצלת הכלים הבלועין בטפילה ובמגופה הוי דין בפנ"ע, וכמש"כ הגר"ח שהבאנו לעיל אות י"ג, וע"כ אי"ז בכלל עיקר הגזירה שגזרו שאין כ"ח המוקף צ"פ מציל כלי שטף, וזהו שפירשו הרא"ש ודעימי' דהצלת הכלים הבלועין במגופה ובטפילה הוא משום דבטילי לגבייהו, ובהצלה מחודשת זו לא גזרו רבנן.

ובל' הרא"ש מ' טפי, דהצלת הכלים הבלועין במגופה ובטפילה, אי"ז כלל משום דין הצלת צ"פ, אלא הוא משום הצלת בלועין, והגם דאין בלועין מצילין אלא בנפש החי', מ"מ הבלוע בכלי המוקף צ"פ ניצול, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם פ"כ מטו"מ ה"ה, ולפ"ז ניחא טפי, דהגם דבכלי טמא שאינו מציל בצ"פ על תוכו, אין הבלוע בו ניצול, מ"מ לא גזרו בזה רבנן אטו כלי ע"ה, משום דהוי מילתא דלא שכיחא, ואמנם עיקר ד"ז דהבלוע בכלי המוקף צ"פ אית בי' להצלת בלועין, צ"ב.

ועי' עוד בשיעורי הגרי"מ שפירש בדעת הרמב"ם בע"א, לפמש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, וכן מחט או טבעת שהיו מובלעין בטפילת התנור ונטמא התנור באהל המת או שנפלה טומאה לאוירו, נטמאו הכלים שבתוך הטפילה, וצ"ב מ"ט נטמאו הכלים כשנפלה טומאה לאויר התנור, ובע"כ דהכלים הבלועין בטפילה דינם כגוף הכלי לגבי קבלת טומאה, ואשר ע"כ כיון דהכלי עצמו ניצול בצ"פ, גם הן ניצולין, וג"ז צ"ב.

טו] **נמצאו במגופת החבית מצידי' טמאין,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש מבו' דהיינו אף בשנמצאו במגופת החבית כנגד דופני החבית, וכ"ה גם בפי' הר"ש מכת"י, ופירשו הרמב"ם והרא"ש הטעם בזה, משום שצידי החבית א"צ טיט, והיינו דחלק המגופה שכנגד דופני החבית, אינו מכלל המציל בצ"פ, ורק הבלוע במגופה המצלת את התנור בצ"פ, הוא שניצול עם החבית.

טז] **מכנגד פי' טהורין,** בד' הרמב"ם בפיהמ"ש והרא"ש מבו' דאיירי בשהן בלועין בגוף המגופה, ולדעתם הי' נראה דאם המגופה בולטת כלפי מעלה, ונמצאו באויר שבין פי החבית לבין המגופה אינם ניצולין, כיון שאינם בתוך הכלי, וגם אינם בתוך המגופה, והנה אמנם למש"נ להלן נראה דלדעת הרא"ש כלים אלו ניצלין, דחשיב מקום זה כתוך להציל בצ"פ, אך לדעת הרמב"ם נ' דאינם ניצולין, כיון שאין צ"פ מציל על כלי שטף, ורק הבלוע בתוך המגופה ניצול, וכמש"נ לעיל אות י"ד ולהלן אות כ"ב.

אמנם הנה בד' הר"ש נ' להדיא דכלים הנמצאין באויר המגופה ניצולין, וזה ממה שפירש, ז"ל, חוץ לחבית נמצאו אלא שהם כנגד פי' למעלה משפתה והמגופה "עליהן" ונתונה באהל המת מצלת עליהן, "וכן אם נמצאו במגופה" ונראין לתוכה של חבית וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בלשונו, דרישא דכנגד פי' טהורין, איירי בשאינם נמצאין בתוך המגופה, אלא המגופה עליהן, ואפ"ה הן ניצולין, וצ"ב הטעם בזה, דהרי כה"ג אינם בתוך הכלי, וגם אינם בלועים במגופה, ומ"ט הן ניצולין.?עמש"נ להלן פ"י מ"א עוד בענין זה, ועי' עוד שם מ"ד אות ט' שנת' להוכיח ג"כ מתוספתא שם דהנמצא באויר המגופה ניצול, ועיי"ש מ"ו בסופו שלכאו' פליגי בזה ריבר"י ורבנן, עייש"ה?.

עוד צ"ע לדעת הר"ש, בהא דתנן נראין לתוכה אבל לא לאוירה טהורין, והנה אי נימא דכלים הנמצאין באויר שבין פי החבית למגופה אינם ניצולין, הרי דזהו דקמ"ל דכלים אלו שבתוך המגופה, הגם שהן נראין לתוכה ואין קליפת השום תחתיהן, דינם ככלים הבלועין במגופה שניצולין בהצלת החבית, אך לדעת הר"ש צ"ע דמאי קמ"ל, שהרי לדעתו בין כלים הבלועין במגופה ניצולין, ובין כלים הנמצאין באויר שבין פי החבית למגופה ניצולין, וא"כ פשיטא דאף כלים שבתוך המגופה ונראין לתוכה של חבית ניצולין.

יז] ונ' בדעת הר"ש, דהנה דהנה בהא דתנן לעיל דנמצאו בטפילת התנור טהורין, פירש הר"ש דהוא משום דבטילי אגב טפילה של תנור, וכן בהא דתנן לקמן דשוקעין בתוכה ותחתיהן כקליפת השום טהורין, פירש הר"ש דהוא משום דנחשבין כמגופה עצמה, וכעי"ז פירש הרא"ש, ואילו בהא דתנן הכא דנמצאו במגופת החבית וכו' נראין לתוכה וכו' טהורין, פירש דהוא משום דחשיב לי' כתוך להציל בצ"פ, וכן פירש הרא"ש, ולא פירשו דהוא משום דנחשבין כמגופה עצמה.

ונ' מזה, דבאמת ב' דינים נפרדים נשנו כאן, חדא הוא דינא דנמצאו בטפילת התנור ודינא דנמצאו במגופת החבית מצידי' ונבקעה החבית שם, דהא דהן ניצלין בהצלת התנור והחבית, הוא משום שהן בטלין אגב הטפילה ואגב המגופה, ועוד איכא דין נוסף, דכל שהן כנגד פי החבית ותחת המגופה המצלת, חשיב מקום זה כתוך החבית לענין הצלה, וע"כ הן ניצלין בהצלת החבית, ויתכן דהך דינא הוא דיליף לה מספ"ז שהביא הר"ש מדכתיב טמא, עמש"נ להלן אות כ"ז.

וזהו שפירשו הר"ש והרא"ש הכא דחשיב לי' כתוך להציל בצ"פ, אע"ג דלא חשיב כתוך לענין דאם היו טמאים לא נטמאו, ולעיל בנמצאו בטפילת התנור לא הזכירו לזה, והיינו משום דהתם הצלתן היא משום שהן בטלין לטפילה, ול"ש זה לענין לטמאות את התנור, ורק הכא דהצלתן היא משום דחשיב מקום זה כתוך לענין הצלה, הוצרכו הר"ש והרא"ש לפרש דל"ד תורת תוך לענין הצלה לתורת תוך לענין לטמאות את החבית.

וכן נ' ממה שפירש הר"ש בכת"י והרא"ש להלן, בהא דשוקעין בתוכה ותחתיהן כקליפת השום טהורין, דאע"ג דלבינה שבלעה את הטבעת אם נכנסה לאהל המת נטמאת וכו' שאני הכא דמסייעת לחבית להציל כנגדן, והכא לא הוצרכו לפרש כן, והיינו משום דהכא אין הצלתן כלל משום שהן בטילין למגופה, שהרי אף הנמצא באויר שבין פי החבית לבין המגופה ניצל, אלא משום דחשיב מקום זה כתוך החבית לענין הצלה, ורק התם דאינם כנגד פי החבית, ולא חשיב מקום זה כתוך החבית, והצלתן הוא משום שהן בלועין במגופה ונחשבין כמגופה עצמה, הוא שהוצרכו הר"ש והרא"ש לחלק מדין לבינה שבלעה את הטבעת, ולעיל בנמצאו בטפילת התנור, לא הוצרכו לחלק מלבינה שבלעה את הטבעת, דהתם שהן בלועין בכלי הניצול בצ"פ, ודאי דחיילא גם עליהן הצלת הצ"פ, אך בנמצאו במגופה שאי"ז כלי הניצול בצ"פ, ס"ד דהר"ש והרא"ש דל"ש שיחול ע"ז הצלת הצ"פ, וא"כ דמי ללבינה שבלעה את הטבעת, וע"ז פירשו דכיון דהמגופה מסייעת לחבית להציל, חיילא ההצלה גם על הבלוע במגופה.

יח] ולפ"ז נ' דזהו דקמ"ל תנא דנראין לתוכה אבל לא לאוירה טהורין, דהגם דבין כלים הבלועין במגופה ניצולין ובין כלים הנמצאין באויר שבין פי החבית למגופה ניצולין, מ"מ ס"ד דהבלועין במגופה ונראין לתוכה של חבית אין ניצולין, שהרי הא דכלים הבלועין במגופה ניצולין הוא משום שהן בטלין למגופה, והא דכלים הנמצאין באויר שבין פי החבית למגופה ניצולין, הוא משום דמקום זה חשיב כתוך לענין הצלה, אך כלים הבלועין במגופה ונראין לתוכה, ס"ד דאינם ניצולין, דכיון שהן נראין לתוך החבית, אינם בטלין למגופה, ומאידך כיון שהן בתוך המגופה, לא חשיבי כנמצאין בתוך החבית, ועי' כעי"ז בחזו"א סימן י"א סק"ט, וע"ז קמ"ל דאף הכלים הנמצאין בתוך המגופה כנגד פי החבית חשיבי כנמצאין בתוך החבית, אף דלא חשיבי כנמצאין בתוך החבית לגבי לטמאות את החבית.

יט] ומקור ד' הר"ש והרא"ש לכ"ז נ' דהוא מהא דהכא תנן דאם נראין לתוכה טהורין, ואילו בסיפא תנן דאינם ניצולין אלא אם יש תחתיהן כקליפת השום, ומזה הוא שלמד הר"ש דהוו ב' דינים חלוקים, דבסיפא דהצלתן היא משום שהן בטלין למגופה, ע"כ אינם ניצולין אלא בשיש תחתיהן כקליפת השום, אך הכא דהצלתן היא משום דחשיב מקום זה כתוך החבית לענין הצלה, ל"ב שיהא תחתיהן כקליפת השום, ועמש"נ עוד בזה להלן אות כ"ו.

ובחזו"א סימן י"א סק"ט למד לדעת הר"ש והרא"ש מהא דשוקעין בתוכה ואין תחתיהן כקליפת השום דאינם ניצולין, דכלים הנמצאין באויר שבין פי החבית למגופה אינם ניצולין, ועיי"ש סק"י מה שדן בזה, אך למש"נ שאני התם דהוו בצידי החבית, ולא חשיב מקום זה כתוך החבית לענין הצלה, והחזו"א שלמד מזה אזיל לטעמי' שלא חילק בזה, וכמו שהבאנו להלן אות כ"א.

כ] הראב"ד בפ"כ מטו"מ ה"ה עמד לפמש"כ שם דאין כלי המוקף צ"פ מציל על כלי שטף אף שהן בלועין בתוכו, ופירש כן להא דתנן לעיל בטמא טמאין, וכמו שהבאנו לעיל אות י"ב, דא"כ מ"ט המחט והטבעת הבלועין במגופה ניצלים, וכתב לישב, ז"ל, ואולי נאמר שאני מגופה מטפלה שהטפלה כגופה של חבית והיא טמאה על גב ע"ה, אבל המגופה אינה כחבית וכלי טהור הוא בשאין לו תוך, ומכח עצמה היא מצלת, שלא גזרו עליה משום כליו של ע"ה, ואפילו יש לה תוך, עכ"ל, ונ' דאין כונתו דהכא איירי במגופה שאין לה תוך, דא"כ היאך היא מצלת בצ"פ, הרי אין מציל בצ"פ אלא כלי שיש לו תוך, אלא ודאי איירי בשיש לה תוך, וכדמסיק הראב"ד דאף בכה"ג לא גזרו בה משום כלי ע"ה, ומש"כ הראב"ד דמגופה כלי טהור הוא בשאין לו תוך, כונתו להוכיח מה שחילק בין טפילה למגופה, דמגופה אינה כגוף החבית ול"ד לטפילה, וזהו שהוכיח מהא דאם אין לה תוך אינה מקבלת טומאה, והרי שאינה כגוף החבית.

וצריך להוסיף בד' הראב"ד, דלכאו' מה מהני הא דהמגופה מצלת מכח עצמה, הרי מ"מ סתימת המגופה הוא ע"י החבית, וא"כ אכתי שייכא בזה הגזירה שגזרו משום כליו של ע"ה, ועי' חזו"א סימן י"א סק"ד שתמה כעי"ז, אך צ"ל לפמש"כ בכ' הגר"ח דהא דכלי טמא אינו מציל בצ"פ, הוא רק כשתוכו טמא, אך כל שתוכו טהור והצמיד טמא, ה"ז מציל, וע"כ כיון שהמגופה מצלת מכח עצמה, הרי דהגם דהחבית היא הצמיד דהמגופה, מ"מ ה"ז מציל אף בשהחבית טמאה, וע"כ ל"ש בזה עיקר הגזירה, ?והנה אמנם נת' לעיל ? לתמוה ע"ד הגר"ח מתוספתא, אך לדעת הראב"ד ל"ק מהך תוספתא, דלדעתו ל"מ צ"פ על גביו, וכמש"נ שם?.

אך עיקר מש"כ הראב"ד דלא גזרו על מגופה משום כליו של ע"ה אף בשיש לה תוך, לא נתפרש דמ"ש מכל הכלים שגזרו עליהן משום כלי ע"ה, שהרי בע"כ איירי הכא בשיש לה תוך העשוי לקבלה, וכמבו' כן בל' הראב"ד דרק כשאין לה תוך ה"ה כלי טהור, והרי דכשיש לה תוך היא מקבלת טומאה, ובע"כ דהתוך עשוי לקבלה, (וגם מסתבר דכלי שיש לו תוך שאינו עשוי לקבלה אינו מציל בצ"פ, ?ועי' להלן פ"י מ"א ובר"ש שם, ושם מבו' דאם יש בו פו"ט מציל, וי"ל דגם בפחות מפו"ט כל הא דאינו מציל הוא רק בנשעשה התוך שלא בכונה?), וצ"ע בזה.

כא] **שוקעין בתוכה ותחתיהם כקליפת השום טהורין,** הר"ש והרא"ש פירשו דהך בבא לא אירי בשנמצאו במגופת החבית כנגד פי', אלא נשקעו למטה משפתה מצידה, וזהו דתנן שוקעין בתוכה, ואיירי בשנבקעה החבית שם דהוי כנגד תוכה, דאי לא נבקעה החבית שם, אינם ניצולין, דהוי כנמצאו במגופת החבית מצידי', (ועי' חזו"א סימן י"א סק"ב שפי' דאיירי שהפחת במוציא זית, א"נ דסמוך לפה יש צורך במגופה דאל"כ לא יהי' כל הפה צ"פ שזה המקום יהי' פתוח, וע' עוד שם סקל"ה), ובזה הוא דתנן דאם יש תחתיהן כקליפת השום ה"ה בטלין למגופה וניצולין, ואם אין תחתיהן כקליפת השום אינם בטלין למגופה ואינם ניצולין, כיון דלאו כנגד פי' של חבית נינהו.

ומבו' מדבריהם, דכל הא דאם אין תחתיהן כקליפת השום אינם ניצולין, הוא רק משום שאינם כנגד פי החבית, וכדתני להך דינא בשוקעין בתוכה, אך אם היו כנגד פי החבית היו ניצולין אף בכה"ג, וכדתנן לעיל דנראין לתוכה אבל לא לאוירה טהורין, וכ"ה להדיא בד' התוספתא שהביא הר"ש בכת"י, ועי' לעיל אות י"ט מש"נ הטעם בזה, וצ"ע ד' החזו"א סימן י' סק"ב שפירש לדעתם החילוק בין נראין לתוכה אבל לא לאוירה לבין שוקעין לתוכה בע"א, עיי"ש.

כב] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש, דגם הך בבא איירי בנמצאו במגופת החבית כנגד פי', דתנן לעיל דנראין לתוכה אבל לא לאוירה טהורין, ובזה הוא דתני דכ"ז הוא משום שאינם יוצאין לאוירה, אך אם הן יוצאין לאוירה, אינם ניצולין אא"כ יש תחתיהן כקליפת השום, והטעם בזה הוא משום דגזרו בכ"ח המוקף צ"פ שאינו מציל על כלי שטף, והא דהמחט והטבעת שבמגופה ניצולין, הוא משום שלא גזרו על כלים הבלועין בתוכו, וכמש"נ לעיל אות י"ד, וע"כ כל שהמחט והטבעת יוצאין מן המגופה ואין תחתיהן טיט כקליפת השום שאינם בלועין בתוך המגופה, ואתינן להצילן משום הצלת הכלי המוקף צ"פ, הרי דאין כלי המוקף צ"פ מציל כלי שטף.

כג] והראב"ד בפ"כ מטו"מ ה"ה פירשה לפי דבריו שהבאנו לעיל אות כ', דלא גזרו על המגופה שלא תציל על כלי שטף שבתוכה, ז"ל, שוקעים בתוכה ותחתיהם כקליפת השום טהורים, נראה לי מאחר שאינם יוצאים לאויר החבית טהורים שנצלים בצמיד פתיל של חבית ושל מגופה כמו שפירשנו, אבל אם היו יוצאים לאוירה נחשבים ככלי החבית ואינה מצלת על כלים שבתוכה וכו', אבל אם היו שוקעים בתוך החבית ותחתיהם טיט כקליפת השום שהם נחבאים במגופה אע"פ שהכלים עומדים בתוך התנור טהורים לפי שהם כלי המגופה ולא כלי החבית, עכ"ל.

כד] והגר"א בזר זהב פירש למתניתין, דאם נמצאו המחט והטבעת במגופה שמעל אויר החבית, ה"ה ניצולין אף בשאין תחתיהן כקליפת השום, משום שהן בטלין אגב המגופה, אך אם נמצאו במגופה שבתוך אויר החבית, אינם ניצולין אלא בשיש תחתיהן כקליפת השום, דאל"כ אינם ניצולין משום דכל שהם באויר החבית אינם בטלין אגב המגופה, וגם אינם ניצולין בהצלת הצ"פ דהחבית, דאין צ"פ מציל על כלי שטף.

כה] לפי' הר"ש והרא"ש דאיירי מתניתין בחבית שנבקעה מצידה, והמגופה יורדת וסותמת את הנקב, צ"ע, דא"כ איך ניצול תוך החבית, הרי לכאו' המקום שבתוך הנקב אינו ניצול, דלא חשיב כתוך החבית, וכיון שמקום זה נטמא משום אהל המת, בדין דגם שאר החבית תיטמא, שהרי ליכא חציצה בין מקום זה לבין החבית, וכבר עמד ע"ז החזו"א סימן י"א סק"ט, ועיי"ש שעמד עוד כעי"ז, למש"כ שם דהנמצא באויר שבין פי החבית למגופה אינו ניצול, דא"כ בדין שאין החבית ניצל בצ"פ אלא כשהמגופה חופה את פי החבית, אבל אם יש אויר מגופה על פי' טמאה, וכתב דבע"כ דאף בכה"ג מציל, דאל"כ מגופה ע"פ עין התנור לא יועיל משום אויר עין התנור, וכ"ת ה"נ, א"כ כל גומא בחרסית התנור מבפנים או גומא בשוליו תבטל צ"פ, ומצינו כן גם בד' הגר"ח פכ"ב מטו"מ, בכלי שמילאהו טיט עד חציו, דלדעת ר' יהודה אין הכלים המשוקעין בטיט ניצולין, משום דמקום זה אינו בכלל תוך הכלי, ומ"מ הכלים שבחצי העליון ניצולין, אך שאין מחיצה בין החצי העליון לחצי התחתון, ומצינו כן גם בד' הרמב"ם פכ"ב מטו"מ ה"ז למה שפירש הכס"מ שם, וכמש"נ להלן מ"ב אות ?.

ושם סקט"ו פירש הטעם בזה, ז"ל, דמהני צ"פ אף מוגבהת, ואוכלין שבתוך אויר המגופה טמאין, ואע"ג דאויר המגופה הוא אויר אהל המת מ"מ החבית טהורה, דצ"פ הוא תנאי שאם החבית מוקפת צ"פ החבית חולקת רשות לעצמה ואוירה הוא אהל בפנ"ע, עכ"ל, ובתו"ד שם עמד דאי"ז מתישב למש"כ שם סקי"ב דכ"ח שאין הפסק בין אוירו לאויר אהל המת נטמא, (והבאנו דבריו לעיל אות ב' ובפ"ח מ"ז אות ז'), וצ"ע בזה.

והך מילתא דעיקר הצלת צ"פ הוא משום דהכלי חולק מקום לעצמו, נת' כן לעיל פ"ח מ"ו אות ב', ונת' דזהו מש"כ הגר"ח בפכ"ב מטו"מ דעיקר הצלת צ"פ הוא דהתוך מציל על מה שבו מדין צ"פ, עיי"ש, אך במש"כ החזו"א דצ"פ הוא תנאי דעי"ז החבית חולקת רשות לעצמה, יל"פ עוד, דלעולם דינא דצ"פ הוא דין מחיצה, והיינו דהגם דהכלי חולק מקום לעצמו, מ"מ טומאה נכנסת לו דרך פתחו, וכל שהוא מוקף צ"פ, ה"ז חוצץ בפני הטומאה שלא תיכנס לתוכו, אך מ"מ אף אם יש מקום בתוך היקף הצ"פ שאינו מכלל תוך הכלי והטומאה נכנסת לשם, הרי היינו משום דכלפי מקום זה שאינו מקום לעצמו, ל"מ חציצת הצ"פ כלל, אך כלפי תוך הכלי שהוא מקום לעצמו, מהני חציצת הצ"פ שלא תיכנס הטומאה לתוכו, ול"ב שתהא חציצה בין תוך הכלי לבין המקום שבתוך היקף הצ"פ שנכנסה הטומאה לתוכו, דסגי במה דאיכא חציצה בין עיקר האהל לבין תוך הכלי, ועמש"נ לעיל פ"ח מ"ו אות י' מד' הגר"ח דמבו' דסגי במה דאיכא חציצה מעיקר האהל, ול"ב שתהא חציצה מן הטומאה.

?במה שדן החזו"א שמא מגופה מוגבהת לא מהניא, לכאו' משנה ערוכה היא פ"י מ"ה דפליגי ר"י ורבנן בחבית שנתקלפה, והתם הזפת הוא מכלל הצ"פ המציל, והרי שאף שהוא מוגבה, מ"מ החבית ניצלת?.

כו] **שם בר"ש בכת"י, דתניא בתוספתא וכו', אין הטיט צף תחתיהן אם היו טמאים טימאו את החבית ואם היו טהורין אין החבית מצלת עליהן באהל המת,** צ"ב, דכיון דאם היו טמאין טימאו את החבית, והרי דחשיבי כנמצאין בתוך החבית, א"כ מ"ט אם היו טהורין אין החבית מצלת עליהן באהל המת, והגר"א בזר זהב פירשה בשנכנסו קצתן לתוך אויר החבית, ואם אין הטיט צף תחתיהן, לא בטילי אגב מגופה, ובצ"פ דחבית אין ניצולין, דאין צ"פ מציל על כלי שטף, אך לדעת הר"ש לא א"ש, שהרי לדעתו (לקמן מ"ב) איירי הכא בכלי חבר שהוא מציל בצ"פ אף על כלי שטף.

ונ' לפמש"נ לעיל אות י"ח, בהא דקמ"ל תנא דנראין לתוכה אבל לא לאוירה טהורין, דהגם דבין כלים הבלועין במגופה ניצולין ובין כלים הנמצאין באויר שבין פי החבית למגופה ניצולין, מ"מ ס"ד דהבלועין במגופה ונראין לתוכה של חבית אין ניצולין, דכיון שהן נראין לתוך החבית, אינם בטלין למגופה, ומאידך כיון שהן בתוך המגופה, לא חשיבי כנמצאין בתוך החבית, וקמ"ל תנא דהן ניצולין, משום דאף הכלים הנמצאין בתוך המגופה כנגד פי החבית חשיבי כנמצאין בתוך החבית לענין הצלה, עיי"ש, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא בנמצאין כנגד פי' של חבית, אך בשאינם כנגד פי' של חבית, דלא חשיב מקומם כתוך החבית, כמש"נ לעיל אות י"ט, אינם ניצולין, שהרי כיון שאין תחתיהן כקליפת השום אינם בטלין לחבית, ומאידך כיון שהן בתוך המגופה לא חשיבי כנמצאין בתוך החבית, והא דהן מטמאין את החבית, הוא משום שהחלק הנראה בחבית חשיב כנמצא בתוך החבית, וז"פ.

כז] **שם, תניא בספ"ז וכו' מנין אפי' בתוך המגופה למעלה מאויר של חבית ת"ל כלי, ומנין שאתה מרבה מכנגד השפה ולפנים ת"ל טמא, כלומר אימת טמא בזמן שאין צ"פ עליו, הא יש צ"פ עליו טהור,** לא נתפרש בד' הר"ש אחר דילפי' דאף הנמצא בתוך המגופה אף למעלה מאויר של חבית ניצול, מהו דמרבה עוד אף מכנגד השפה ולפנים, ואולי יל"פ דמרבה דאף הנמצא באויר שבין פי החבית ובין המגופה ניצול, ואף שאינו בתוך המגופה, וזה כמש"נ לעיל אות ט"ז בדעת הר"ש.

כח] בהשגות הראב"ד פ"כ מטו"מ ה"ה האריך לדון בדין הצלת בלועין, אם אף הבלוע בכלים ניצול, ואם יש ללמוד לזה ממשנתינו, עיי"ש, ויתבאר בזה בעזה"י להלן במקומו?.