יג - מ_ח א_
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

**מ"ח א' - כי יכרה איש בור ולא שור בור, - עי' תוס' דה"נ באש דבהמתו פטור דכתיב שלם ישלם המבעיר את הבערה דמשמע דוקא כשמבעיר הוא עצמו, והתוס' לעיל כ"ב א' כתבו דפשוט להש"ס משום איזה דרשא דפטור על אש דבהמתו דג' אבות נאמרו בשור ולא יותר, ועי' רשב"א שם, ומבו', דהצד לחייב על בור ואש דשורו, אי"ז משום דע"י שכרה שורו הוי זה כבור דילי' וע"י שהבעיר שורו הו"ל כאש דילי', (דא"כ אי"ז עוד אב דשור), אלא הוא משום דהשור חשיב כמזיק ע"י הבור וע"י האש, כ"ה דאדם שכרה או הבעיר חשיב כמזיק ע"י הבור וע"י האש, וכ"נ בד' הנימו"י בע"ב בשם הרא"ה דאין חייבין על גרמי דבהמתו דומיא דהא דאין חייבין על בור דבהמתו, אך צ"ע דלפמש"א לעיל כ"ט ב' דחיוב בור ברה"ר הוא משום דעשאן הכתוב כאילו הוא ברשותו והוי בעל הבור, (והרי דאין חיובו משום דהוי כמזיק ע"י הבור, אלא משום דחשיב כבעל הבור), מה מקום יש לחייב בבור דבהמתו.**

**עי' בפירש"י דפטורא דשור בור הוא כשחפר בור ברה"ר, וכ"כ עוד מקמאי, וצ"ע דלכאו' ברה"ר בלא"ה הוא פטור, שהרי פטור על שו"ר, וחפירת הבור הוי בכלל רגל, דאל"כ מ"ט הוא חייב בנזקי החצר נ"ש, אך עי' תורי"ד בע"ב דחפירת הבור הו"ל משונה, והא דחייב נ"ש, הוא משום שפשע בהכנסת שורו וכמאן דעבד איהו דמי, אך לש"ר דפליגי על דינא דהרי"ד מוכח דחשיב כרגל, ומ' מזה דהצד לחייבו הוא משום דחשיב ששורו מזיק ע"י הבור, והוי אב נוסף בשור, ובאב זה לא נאמר פטורא דרה"ר, וצ"ע.**

**עי' תורי"ד דלא מיפטר בעל השור אלא כשראה בעל החצר את הבור דהו"ל למלויי', אך בלא"ה חייב בעל השור בנזקי בעל החצר, דפטורא דשור בור הוא רק כשעשה בור ברה"ר דלא פשע איהו מידי, אבל הכא שהכניס שורו שלא ברשות שהוא פושע בזה, ה"ה חייב, דכל מה דעושה השור כאילו הוא עשאו, ובור זה שעשה השור כאילו הוא עשאו, ועי' בדבריו בע"ב שכתב לפ"ז, דבכה"ג הוא חייב נ"ש אף על נזקי קרן, (והוכיח כן מהא דחייב בנזקי החצר נ"ש אף דחפירת הבור הוי משונה), ועיי"ש במש"כ דמ"מ אינו חייב כופר, - ועי' ראב"ד לקמן בדין גללים בסו"ד דלא אמרינן ולא שור בור, אלא בשור ברה"ר שיש לו רשות להלך, ומשא"כ בחצר חבירו דשלא ברשות חבירו הוא ועלי' דידי' רמי לסלוקי דלא ליתזק בי' בעל החצר, אך בדבריו לעיל מינה מבו' דפטורא דשור בור הוא אף בחצר חבירו, ושאני גללים דהשור אנוס הוא וכו', ונת' להלן, וצ"ב, - אך בד' רש"י וש"ר בדין גללים מבו' דפטורא דשור בור הוא אף בחצר הניזק, ונת' להלן.**

**עי' שטמ"ק בשם הר"א מגרמייש"א שהק', למ"ד דבור ברה"ר פטור, היכי דרשינן ולא שור בור, הרי אף כשהשור חפרו חייב, משום דעלי' דידי' רמיא למלויי, ואי נימא דהצד לחייב בשורו שחפר בור, הוא משום דשורו מזיק ע"י הבור, לכאו' א"צ לזה, אלא בלא"ה אין מקום לחייב למ"ד דחיובא דבור הוא רק בבור ברשותו, וצ"ע דלכאו' נפ"מ לחייבו קודם שיש בידו למלאותו, ושמא מיעוטא דולא שור בור הוא רק דכריית שורו לא חשיבא ככרי' דידי', אך בבור ברשותו דחיובו משום ממונו, ואך דבעינן שיהא בידו למלאותו ולא יהא אנוס, הרי דכל שחפר שורו והי' לו לשמרו מכך, אין לנו לפטרו.**

**עי' תוס' שהק' דכ"ש דאם לא ממעטינן ולא שור בור שהי' ראוי לפטור בעל החצר, וכתבו דה"ק דאע"ג דממעטינן ולא שור בור והי' ראוי לפטור כל אדם בבור שכרה שור וכו', אי"ז סברא לדרוש כן, וצ"ב דמאי ס"ד ללמוד מהך קרא לפטור אף את בעל החצר, והרי חיובא דבעל החצר, אינו כלל משום מעשה השור, אלא משום הא דיש בור בחצירו, - ועי' שטמ"ק בשם ה"ר ישעי' והר"א מגרמיישא, דאלמלי דממעטינן ולא שור בור, הי' בעל החצר נכנס תחת בעל השור כשמשלם לו היזק החצר.**

**כיון דאית לי' להאיך למלויי' ולא קא מליי' כמאן דכריי' דמי, - בפירש"י כתב דהו"ל למלויי' מקמי דליפקרי' דהא דבור דידי' הוא וכי אפקר בתר הכי נותן תקלה ברה"ר, ועי' אמר"מ סימן כ"ט סקי"ג דהוצרך להא דההפקר הוי כנתינת תקלה ברה"ר, משום דס"ל דאף בבור ברשותו אינו חייב כשכרה אחר, וכדעת הרמב"ן ונת' להלן, אך בחי' הגר"נ לעיל כ"ח ב' אות ד' כתב דהוצרך לה"ט, וגם להא דהי' לו למלאותו קודם ההפקר, משום דאיירי בהפקיר רשותו ובורו, וכ"ה סתמא דמילתא, דאחר שנחפר הבור שלא מדעתו, מהיכ"ת נימא דלא הפקיר את הבור, דאחר ההפקר כבר אי"ז בור דידי', וכל חיובו בזה הוא משום דהי' לו למלאותו קודם ההפקר וחשיב ההפקר כנתינת תקלה ברה"ר, אך בד' רש"י לקמן בדין גללים מבו' דאף כשאין ההפקר נתינת תקלה, ה"ה חייב משום דהו"ל לסלוקי וכמאן דכריי', ועמש"נ שם.**

**עי' סמ"ע סימן ת"י סק"ו דבעל החצר חייב מיד אחר ההפקר, ואין נותנין לו הזמן לשכור פועלים וכו', כיון שעליו מוטל לטרוח ולכסותו, ועי' חזו"א סימן ח' סק"א שכתב לדון בזה, דאין חיובו לכסות אלא אחר שהפקיר, ואז אנוס הוא עד שישכור פועלים, אך למש"כ רש"י דהו"ל למלאותו קודם שהפקיר, ודאי הדין כד' הסמ"ע.**

**עי' אבאהא"ז פ"ב מנז"מ הי"ח שהק' דמ"ט בעינן למימר דכמאן דכריי' דמי, והול"ל דחיובו הוא משום דהוא בעל הבור, ואמנם לד' רש"י דאיירי בהפקיר רשותו ובורו, ניחא דמה"ט בעינן לה"ט דכמאן דכריי' דמי, (ועי' כן בחי' הגר"נ לעיל כ"ט א' אות י"ט, ועיי"ש שדקדק כן מד' רש"י לעיל כ"ט ב' דבבור דממונו ל"ב להא דכמאן דכריי'), אך לדעת ש"ר דהפקיר רשותו ובורו פטור בע"כ איירי בהפקיר רשותו ולא בורו, והוי בעל הבור, ועיי"ש שכתב דמכוון הגמ' דחיובא דבור דממונו הוא משום דחשיב ככורה הבור, ועיי"ש ובדבריו בפי"ב ה"ב מש"כ לפ"ז, ועי' בדבריו בפי"ג ה"ח שכתב בע"א, - ועי' ברכ"ש סימן י' סק"ד דהא דבעינן לה"ט, הוא משום דגם בבור ברשותו אינו חייב אלא בדאיכא פשיעת כרי', ועיי"ש במש"כ עוד בזה, וצ"ב, ועי' בחי' הגר"נ לעיל כ"ח ב' אות ז' דהוא משום דבבור שאינו הולך ומזיק אין לחייבו אלא כשהוא פושע בעצם העמדת הבור, - ועי' פסקי רי"ד לעיל ל"א א' דבנשברה כדו באונס חייב אם הי' לו להזהיר, ומבו' דאף דאינו פושע בעצם העמדת הבור ה"ה חייב, ושמא שאני התם דכרה הוא עצמו את הבור באונס, וצ"ע.**

**עי' ברכ"ש סימן י' סק"ד דכל הא דמחייבינן בדהו"ל למלויי, הוא רק מכח הצד השוה, עיי"ש, ועי' חי' הגר"נ לעיל ו' א' אות קע"ה, - ועיי"ש באות קע"ח שהק' במש"א לעיל שם דבור מעשיו גרמו לו, שהרי בכה"ג דחפר שור בור בחצירו דמחייבינן לי' משום דהו"ל למלויי', לאו מעשיו גרמו לו, ועיי"ש במש"כ בזה.**

**עי' רשב"א דהא דחייב בעל החצר, הוא משום דבעל השור משלם לו נזקי החצר, אך בשטמ"ק שם בשם תוס' שאנץ מבו' דל"ב להא דבעל השור משלם נזקי החצר, וכ"נ בתור"פ שם, ובד' התוס' שם יל"ע בזה, ועמש"נ שם בדעתם.**

**ועי' ראב"ד דלא סגי במה שהוא חייב לשלם לו נזקי החצר, אלא אינו חייב אלא אחר ששילם לו את נזקי החצר, דחשיב כמו שמילא בעל השור את הבור, ובעל הבור דשבקי' ולא מליי' הו"ל כאילו חפרי' איהו, ועי' מנ"ח מ' נ"ג שנקט בדעתו דכ"ז שלא שילם לו נזקי החצר, חייב בעל השור בנזקי הבור, ולמד לזה מד' הראב"ד לקמן בדין גללים, ועיי"ש שכתב דהראב"ד אזיל לטעמי' בפ"ה מטונ"ט ה"ב דבחופר ברשות חבירו מצי בעל החצר לתבעו למלאות החפירות, - ועי' שטמ"ק ב"מ ה' א' מתוס' תוס' להרא"ש, דה"ר יונה הוכיח בסוגיין דהחופר קרקע בחצר חבירו אין מוטל עליו למלאותו אלא לשלם דמי ההיזק, וזה ממה שלא אמרינן דעל בעל השור למלויי הבור אלא נותן לו דמי הזיקו ובעל החצר יסתום הבור, וס"ל דאיירי הכא אף קודם ששילם דמי הנזק, וע"כ אם הי' על בעל השור למלאות הבור, ל"ה בעל החצר מתחייב בנזקי הבור, ועי' חזו"א סימן ו' סק"ג שפירש בדבריו דאם הי' בעל השור חייב למלאות החפירות, הי' חייב בנזקי הבור, ועיי"ש שכתב די"ל דאף אם חייב למלאות החפירות, מ"מ אינו חייב בנזקי הבור, כיון דהבור לאו דידי' הוא ואין חיובו רק נגד הניזק, אבל אינו מתחייב לכל העולם, ובעל הבור חייב בשמירת הבור.**

**עי' תוס' דאף אם חפרו אדם דבר חיובא הוא חייב בעל החצר בנזקי בור ועלי' דידי' רמיא למלויי והחופר משלם נזקי החצר, והניחו בצ"ע, ועי' או"ז סימן רכ"ח דטעם הספק, הוא משום די"ל דכל שהחופר בר חיובא רמינן עלי' חיובא דבור, ועי' אמר"מ סימן כ"ט סק"ט שהק' דהיאך מצינו לחייב את החופר, הרי בשעה שחפר ל"ה תקלה לגבי שוורים דעלמא, והוכיח מזה דהתוס' מפרשים דהכא איירי כשחפר מתחילה סמוך לרה"ר, (ועיי"ש שהוכיח כן גם מד' התוס' לעיל כ"ט א', ויש לדחות), אך בד' התוס' לקמן מ"ט ב' ד"ה ברה"י בתחילת דבריהם, מבו' דבחופר ברשות חבירו והפקיר חבירו את הרשות, יש מקום לחייב את החופר, וכ"ה מבו' בד' תור"פ בסוגיין, ועי' תוס' לקמן מ"ט ב' דכיון דהחופר משלם נזקי החצר על בעל חצר למלויי', ופירשו הגר"א בסימן תי"ג סוסק"ה והגרע"א בגהש"ס דהוא מדינא דסוגיין דעל בעל החצר למלויי', ועמש"נ שם, ועי' תוס' לעיל כ"ט א' דאף אם נתן אדם אסו"מ של חבירו ברה"ר, חייב בעל האסו"מ, ועי' משנת ר"א סימן י"ג סק"י בטעם הא דאין מחייבין גם את המניח.**

**אך עי' רמב"ן במלחמות לעיל ל"א א' דאם הצניע אסו"מ בביתו ובא אחר והניחן ברה"ר והזיקו, השני חייב ולא הבעלים, דאי"ז נוהג בבור שיהי' זה חופר בור וזה מתחייב שיהא מוטל עליו לכסותו, ועי' תלמיד הרשב"א שם שנחלק ע"ז, דכה"ג הבעלים חייבין וכמש"כ התוס', ועיי"ש שכתב דה"נ כשנתקל הראשון ונפל ונתקל השני בראשון, אין השני חייב על ממונו משום בור, וכמש"כ הרי"ף שם והרמב"ם בפי"ג מנז"מ ה"י, דא"ל האי בירא לאו אנא כריתי' לא באונס ולא ברצון אלא מחמת הראשון נפל והוא הכורה, ואינו מוטל עלי לסלק הואיל ולאו אנא כריתי', וכ"כ הראב"ד בהל' נז"מ שם, דהשני פטור משום דבורו של ראשון הוא, ומבו' דאף דהתם אין הראשון חייב משום כורה בור, כיון דנתקל אנוס הוא, מ"מ אין השני מתחייב, - ועי' דברי משפט סימן תט"ז סק"א דהוא משום דאף בבור ברשותו אינו חייב בלא כרי', והא דבנפילת אונס ה"ה חייב אם מצי לסלוקי, הוא משום דכרי' באונס הוי כרי', וכמבו' כן בל' הרמב"ן שם, וכ"נ בברכ"ש סימן א' סק"ב, ועי' חי' הגר"נ לעיל ל"א ב' אות מ"ה בשם הגרב"ד דאמר דבכה"ג הוי ה"אבן" של הבעלים וה"הר" של המניח, וע"כ הוא פטור, - אך בחזו"א סימן ד' סק"ה כתב דאף דבור ברשותו חייב בלא כרי', מ"מ כל דאיכא כורה אחר פטור, וכל' הרמב"ן דלא אמרינן זה חופר וזה מתחייב, ול' הראב"ד דבורו של ראשון הוא, ואף דהתם אף הראשון פטור, מ"מ כיון דהוי בגרמת הראשון, מיפטר השני, ועי' חי' הגר"ש סימן ו' וחי' הגר"נ לעיל ל"א ב' מש"כ בזה.**

**עי' תוס' לעיל שם שהוכיחו דבבור דילי' חייב אף כשכרהו אחר, ממש"א הכא דכשחפר שור בחצירו בעל החצר חייב, ועי' נחל"ד שם ודברי משפט שם דלדעת הרמב"ן צ"ל דההפקר הוי ככרי' דקודם ההפקר ל"ה הבור מוכן להזיק, וע"י ההפקר נעשה הבור מוכן להזיק, וע"כ הוא חייב, וצ"ל לפ"ז, דמש"כ במלחמות לעיל כ"ח ב' דבהפקיר רשותו ובורו פטור, הוא משום דההפקר לא חשיב כמעשה כרי' החושבו כבעל התקלה, ול"מ ההפקר אלא בבור ברשותו דהוי בעל הבור, ואך דבעינן פשיעת כרי', ולזה סגי בההפקר, - ועי' ברכ"ש שם דשאני הכא דאיכא כרי' ע"י שור, ודמי לכרי' באונס דסגי בה לחייב, וצ"ב דמה מהניא כריית השור, הרי אי"ז שור דילי', וכנראה דד' הברכ"ש לא קיימי על דינא דהכא, אלא על דינא דהטיל גללים, ודו"ק, - ועי' חזו"א שם דדינא דהרמב"ן הוא רק כשנעשה הבור ע"י אדם ולא כשנעשה ע"י שור, - ועי' אבהא"ז פי"ג מנז"מ ה"י דשאני הכא דבעל החצר הוי בעלים גם על מקום התקלה והנזק, וצ"ב, - ועי' ביאור הגר"א סימן תי"ג סוסק"ה דאף לד' הרמב"ן י"ל דכל שהחופר חייב בתשלומין, רמי על בעל הבור לכסותו, ומבו' מזה דפטורא דכריית אחר, אי"ז משום דאינו חייב בבור ברשותו בלא כרי', (דא"כ מה מהני הא דהכורה משלם לו נזקי החצר), אלא הוא משום דלא אמרינן זה חופר וזה מתחייב, ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דהכא חייב בעל החצר בנזקי הבור, כיון דבעל השור משלם נזקי החצר, אך בד' הגר"א בסימן ת"י סק"ח מבו' דלדעת הרמב"ן אין בעל החצר חייב אף כשחופר חייב בנזקי החצר, ועי' חזו"א סימן ב' סוסקי""ט.**

**עי' תוס' לעיל שם שהוכיחו ממש"א לעיל כ"ט ב' בהופך את הגלל דאם נתכוין לזכות בה חייב ואע"פ שלא עשה בור זה, ועי' נחל"ד שם, דשאני התם דבשעה שזכה בו כבר הוי בור, וכ"כ באמר"מ סימן כ"ט סקכ"א, - ועי' חזו"א סימן ב' סקי"ט בדעת הרמב"ן, דכיון דבשעה שהגלל בידו אינו בור וחשיב כבור מכוסה, כי זכה בה אינו רשאי לגלותה, וע"כ הוא חייב, - ועי' רמב"ן קידושין כ"ו א' דההופך את הגלל חייב אף אם לא קנאו בהגבהתו, דמ"מ כיון שדעתו לזכות בה מאותה שעה נסתלקו מעשה ראשון, ולפ"ז בע"כ דאין חיובו משום בור דממונו, אלא משום דחשיב ככורה הבור, (וזה מתפרש כד' החזו"א), ואין ללמוד מזה דחייב על בור דממונו בלא כרי'.**

**עי' חזו"א סימן ב' סקי"ט שהק' לדעת הרמב"ן ממש"א בירושלמי פ"ה ה"ו דהלוקח בור או שניתן לו במתנה או שירשו חייב, ולד' הנחל"ד י"ל דשאני התם דזכה בהן אחר שהי' בהן בור, ועי' משנת ר"א סו"ס י"ג בהערה, וכתב דשאני התם דניח"ל לזכות בו ושפיר איכא למירמי עלי' נזקיו, והרי בידו להפקירו וליפטר מנזקיו, ומשא"כ באבנו שהניחה חבירו ברה"ר, לאו כל כמיני' למרמי שמירתה על הבעלים, - ועי' רמב"ם פי"ב מנז"מ ה"ג דאף אם נחפר הבור מאליו חייב, ולפ"ד הדברי משפט דאינו חייב על בור ברשותו בלא כרי', צ"ל דהתם איירי כשהפקיר אח"כ רשותו וחשיב ההפקר ככרי'.**

**עי' בעה"מ לעיל כ"ח ב' שהוכיח ממש"א לקמן נ"א ב' בהרחיבה דאם בחבטה מיית הרי קריב הזיקא, דקי"ל כשמואל דחייב אף על חבטו, וכן הוכיחו הרשב"א והרא"ש לקמן, ועי' ראב"ד לקמן שם ובכתוב שם לעיל כ"ח שכתב דמיירי בבור ברשותו, וכ"כ ההשלמה שם, - ומד' ש"ר שהוכיחו מזה, מבו' דס"ל דאף כשחפר בר חיובא, רמי החיוב על בעל החצר, ואף קודם ששילם את נזקי החצר, וע"כ א"א להעמידה בבור ברשותו, דא"כ בלא"ה חייב בעל החצר.**

**עי' חזו"א סימן ח' סק"א שהק', דמ"ט אינו חייב בנזקי הבור אף קודם שידע, מפני שלא שמר חצירו שלא יעשה בה בור, כ"ה דמחייבינן בשלא שמר על אבנו ונתגלגלה לרה"ר ע"י בהמה, וכתב דהוא משום דחפירת הבור ע"י בהמה הויא כרוח שאינה מצוי', ומ"מ בעל השור חייב בנזקי חצר, דנזקי השור בכללן הוו רוח מצוי', ועוד, דרק באבן מוטל עליו לשמרה, כיון שכשהיא ברה"ר הויא תקלה, ומשא"כ הכא דהחצר אינה בור, ואכתי ליכא בור בעולם שיתחייב בשמירתו.**

**הכניס שורו וכו' או בעה"ב הוזק בו חייב, - עי' תורי"ד דבמהדו"ק כתב דאם הוזקו כליו של בעה"ב בגופו של שור פטור, דחיובו בכה"ג הוא משום בור ופטור על הכלים, ועיי"ש שחזר בו וכתב דכל מש"א לעיל ל"א א' דהוי קדרין בו, הוא כשנפלו בארץ שאין עומדין על רגליהן, וע"כ הכא שהשור עומד על רגליו ונתקל בו בעה"ב, הוי כמזיק בגופו וחייב אפי' על נזקי כלים, - ועי' ריא"ז דאף אם רבץ השור ה"ה חייב אף על הכלים, כיון שמדעת הוא רובץ, ורק כשנפל שלא מדעת אינו חייב אלא משום בור.**

**שהרביץ גללים וכו', - בפירש"י כתב דחיובו הוא משום דהוו דידי' בשעת נפילה ועלי' לסלוקי וכמאן דכריי' דמי וע"כ הוא חייב אף אם הפקירן אח"כ, - ועי' תוס' בשם ר"י דאם הפקירן פטור דהו"ל כמפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס, ועיי"ש שהסכימו לפירש"י וכ"ה באו"ז סימן רכ"ט בשם רשב"א משום דחשיב כמפקיר לאחר נפילת פשיעה שפושע הוא שמכניס שורו שלא ברשות שדרכו להרביץ גללים, והיינו דע"כ חשיב דהכרי' עצמה הויא בפשיעתו, וע"כ הוא חייב אף כשהפקיר הגללים, - ועי' הג"א סימן ד' דטעם החיוב הוא משום דהגללים היו שלו, וכיון דהוי פושע בהכנסת השור, הו"ל כמפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, ועי' חזו"א סימן א' סק"ד דדמי לדין דליל שאם הניחו במקום התורף והוציאו תרנגול לרה"ר והזיק בתר דנייח חייב עליו משום בור המתגלגל, אך בד' התו"ח מבו' שפירש בד' התוס' דכיון דהוא פושע ה"ה חייב על כריית שורו, ועיי"ש שכתב דהא דבחפר שורו בור ה"ה פטור, הוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא ול"ה לי' לאסוקי אדעתי', וזה כמש"כ הראב"ד ונת' להלן, ועיי"ש שכתב בדעת ר"י, דכ"ז שהמאכל בתוך מעי' לאו שם מזיק עלי' ואינו עתיד לצאת לחוץ, וכשנתעכל המזון ונעשה זבל הוי כפנים חדשות ובא לעולם מופקר ואין דנים ע"ז חיוב בעלות, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.**

**עי' שטמ"ק בשם ה"ר ישעי' שכתב בדעת רש"י, דלמש"כ הריב"א דאף בנפילת האונס אם שהה כדי לסלקו ואח"כ הפקיר חייב, י"ל דהכא איירי בכה"ג וע"כ הוא חייב, וכ"ה משמעות ל' רש"י, - ובעיקר דין זה דמפקיר אחר ששהה כדי לסלק, עי' שטמ"ק לעיל כ"ט א' שהביא דעת הריב"א דחייב, משום וכיון דכבר נתחייב לסלקן ותו ל"מ הפקר, וצ"ע שם אם הוא אף למ"ד דבור ברה"ר פטור, ואי נימא דהוא אף לדידי', בע"כ דטעם חיובו הוא משום דכבר נתחייב, (ולפ"ז כל מש"א לעיל שם דלמ"ד דבור ברה"ר פטור אף המפקיר נזקיו פטור, היינו רק כשהפקירן קודם שנעשו בור, וצ"ע), ועיי"ש לעיל מינה בשם הגליון דאף בכה"ג הוא פטור, וכ"כ הב"ח בסימן תי"א, - ועי' סמ"ע סימן ת"י סק"ה דאם הפקיר רשותו ואח"כ הפקיר בורו חייב, משום דלאו כל כמיני' להפקיר נזקיו שכבר חל עליו החוב לסלק התקלה, אך בד' ההג"א בפ"ג סימן ד' מבו' דהוא פטור, ובפשוטו תליא בהפלוגתא במפקיר נזקיו אחר נפילת אונס כשהי' לו שהות לסלק, - ועי' אמר"מ סימן כ"ט דטעם המחייבים, הוא משום דחשבינן לי' כמאן דכריי', והוי ככורה בור דחייב, אך בל' הריב"א ובל' הסמ"ע מבו' דהטעם הוא משום שכבר נתחייב, ועי' חי' הגר"נ לעיל כ"ט א' אות כ"ב, ועי' עוד בדבריו שם ב' אות כ"ט.**

**עי' ראב"ד דטעם חיובו הוא משום דלא ממעטינן ולא שור בור, אלא משום דל"ה לי' לאסוקי אדעתי' ושור מדעתא דנפשי' עביד, וצ"ל דאף דחזינן דחייב על נזקי החצר, והרי דהו"ל לאסוקי אדעתי', היינו כמש"כ החזו"א בסימן ח' סק"א דכל נזקי השור בכללן הוו כרוח מצוי', אך חפירת הבור בפנ"ע אינה מצוי', אבל הכא לגבי גללים שור אנוס הוא ואיהו איבע"ל לאסוקי אדעתי', ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ב, - ועי' בעה"מ דהוא משום דהכניסו לחצר שאינו שלו ודרכו בכך וכמאן דעבד איהו דמי ואיש בור קרינא בי', ועיי"ש שדימה ד"ז למש"א לעיל דכיון דהו"ל למלויי' כמאן דכריי' דמי, וצ"ב, - ועי' תורי"ד דהוא משום דהכניס שורו שלא ברשות ופשע בדבר, וע"כ כל מה שיעשה שם שורו כאילו הוא עשאו בידים דמי, ועי' ריא"ז שכתב לפ"ז דאם הטיל גללים ברה"ר ה"ה פטור.**

**עי' ראב"ד שהק' דמ"ט לא אמרינן דעל בעל החצר רמיא לסלוקי ולנקויי חצירו, ועיי"ש שכתב דהוא משום דאין בעל השור משלם לו נזקי חצירו, דאין בזה נזק לחצר, ובכה"ג לא רמי עלי' לסלוקי, ומבו' דהא דלא רמי עלי' לסלוקי בלא ששילם לו נזק החצר, הוא אף כשאין הלה חייב בתשלומין, וגם אם אית בי' נזק לחצר, מ"מ כ"ז שלא שילם לו נזק החצר, בורו הוא, - אך לדעת הסוברים דהא דבעל החצר חייב בנזקי הבור הוא אף בלא הא דבעל השור משלם נזקי החצר, צ"ל דשאני התם שהבור שלו, ומשא"כ הכא דאין הגללים שלו, ובדעת הראב"ד לכאו' צ"ל דחיובו הוא על ההפקר, וע"כ אף דאין הגללים שלו שפיר יש לחייבו, אך אי"ז מתישב, שהרי הכא איירי כשלא הפקיר חצירו, וא"כ מ"ט יהא עליו לסלקו, וצ"ע.**