נגעים - הרב זאב קרלנשטיין
קטגוריות: ש_ס / נג נגעים

# נגעים

**פ"א**

**מ"א** מראות נגעים וכו'.

**ומבואר** דלרבנן סדר ד' מראות הוא בהרת – שהיא שלג, ותולדה הוא סיד ההיכל. ושאת – שהיא צמר הלבן, ותולדה קרום ביצה. וסדרן הוא, שהלבן ביותר הוא שלג, ולאחמ"כ צמר, סיד, וביצה. ולרבנן צירוף ביניהם הוא אב ותולדה. או אב ואב וילפי' מקרא כמובא בר"ש שאב ואב מצטרף אף שאינו מינו. ולרבנן אין כלל ענין של צירוף ע"פ סדרן.

**ובשבועות ו' ע"א** מובא שי' ר"ע, **והעולה שם, לרש"י** שבעיקרון הם מצטרפים ע"פ סדר, ולכן שלג וצמר מצטרפין, וחוץ מזה סיד וביצה הם תולדות של צמר, ולכן הסיד והביצה מצטרפין לצמר אף שלא כסדרן משום שהם תולדה, והיינו שלרש"י לר"ע צירוף שייך או ע"פ סדר או בין אב לתולדה, וסבר רש"י שסיד וביצה הם תולדות דצמר ומצטרפין לה משום אב ותולדה.

**ולתוס' שם עולה** שסיד הוא תולדה דשלג, ולר"ע אינו מצטרף משום שהשלג גבוה ממנו ב' מעלות, וסיד מצטרף לצמר משום גובה מעלה א' אף שאינה תולדה לו, וקרום ביצה מצטרף לצמר אף שגבוה ב' מעלות מקרא ומג"ה. דהיינו שלתוס' לר"ע אין כלל צירוף מכח אב ותולדה, אלא רק מכח מעלה א', וקרום ביצה מצטרף לשאת מג"ה.

**עיין בעה"מ** דלרבנן יש רק ג' מעלות, שלג, צמר וסיד, וקרום ביצה. וצירופם לרבנן רק עפ"י אב ותולדה, וכנראה בהרת ושאת מצטרפות מג"ה, ובעה"מ לא הזכיר זאת. ולר"ע צמר גבוה מסיד, וצמר סיד וקרום ביצה מצטרפים זל"ז משום שסיד וביצה תולדות צמר, ולשלג אין תולדה, ומצטרפת לצמר מג"ה, דהיינו שלבעה"מ אין לר"ע צירוף מכח גובה מעלה א', אלא רק מכח תולדה או ג"ה, **וצ"ב** א"כ למאי יש זה למעלה מזה לר"ע, **וכן צ"ע** דנפקא שרבנן ור"ע לא נחלקו אלא אם סיד תולדה דשאת או דבהרת, אך לכ"ע צירוף הוא רק ע"י אב ותולדה, **וכן** מאי נ"מ במה שלרבנן סיד וצמר שווין ולר"ע הם זה ע"ג זה, וצ"ע. **וכן צ"ע** אם לר"ע נקט הבעה"מ שאין ענין כלל בסדר מעלתן לענין צירופן א"כ מה קושית הגמ' שלר"ע אין לסיד צירוף הא יכול ליצטרף לבהרת וזוהי קושית המלחמות. **וכנראה לבעה"מ שיטת הסוגיא היא כך,** שזה היה פשוט לגמ' לכ"ע שאף אב ותולדה אינם מצטרפים בדילוג ב' מעלות, ולכן בישלמא לרבנן שצמר וסיד דרגה א' הם לכן סיד מצטרף לבהרת שלמעלה ממנה, וצמר לביצה שלמטה ממנה, אך לר"ע ל"ש לצרף אב ותולדה בדילוג ב', והבינה הגמ' שצמר לביצה מצטרף אף לר"ע בדילוג ב' מג"ה.

**הר"ן והרמב"ן** נקטו שלרבנן שדיינינן אב ותולדה, בע"כ שיש דמיון גוון בצבע של סיד עם שלג, ושל ביצה עם צמר, ולכן הם אב ותולדה, וסיד ושלג הם גוון מסוים שונה מצמר וביצה, ולר"ע שדרש שסיד וביצה טפלים לשאת, ולבהרת אין כלל תולדה, בע"כ שצמר סיד ולובן הוא צבע וגוון א', וע"כ שכל חילוקם הוא רק ברמת בהירות הלבן, ונאמר בע"כ שצירופם לא מחמת אב ותולדה אלא מחמת שבמעלה א' מצטרפין, ולכן מצטרף שאת לבהרת וסיד לשאת, וביצה נמי מצטרפת מג"ה לשאת. וכנראה הגדר שמשאת ולמטה הכל במעלה א' הם נחשבים עד בוהק. וכמש"נ הר"ן שלא סגי לן בכך שרק בוהק טהור ולמעלה ממנו נגע, דנ"מ לומר שבהרת הוא ראשון במעלה ולמטה ממנו שאת ולמטה ממנו עד בוהק הם כולם במעלה א' ומצטרפים.

**ובתוס'** שכ' דאף לר"ע סיד תולדה דשלג ע"כ סבר דלא כהר"ן הנ"ל, וסבר דאף לר"ע יש אב ותולדה שעניינם הוא סוג הצבע הלבן. **וברש"י** משמע שלרבנן סיד תולדה דבהרת משום שלמעלה נותנים ללמעלה והלמטה ללמטה, ומשמע נמי דלא כהר"ן שכ' דע"כ אב ותולדה לרבנן הוא משום שנוי בגוון שבלבן, שסיד ושלג דומים הם, דלרש"י אי"צ לזה אלא הבהרת יש לה תולדה הגבוה שבספחת שהיא סיד אף שאין להם דמיון משותף והשאת ביניהם ודו"ק.

**בבעה"מ עלה לן** שלרבנן לא היו מצטרפים אב ותולדה אם היו מופרשים בב' מעלות, ולכן לרבנן סיד וצמר שוין הם. ולכאורה מסברא הוא דלא כהר"ן והרמב"ן שתורת אב ותולדה הוא מכח שינוי גוון (למשל ששלג וסיד נוטין לאדמימות, וצמר וביצה נוטין לצבע אחר ) דא"כ מה איכפת לן שהם חלוקים זמ"ז בב' מעלות.

**עיין א"ר** דנקט שלרבנן הסדר הוא שלג וסיד, צמר וביצה, וכן נקטה מתני' דידן בדעת ר"ע, וסוגיא דשבועות היא ר' נתן הסובר שלר"ע צמר גבוה מסיד, ולרבנן שלג הוא העליון ולמטה ממנו הוא סיד והוא תולדה שלו, וכן לאחמ"כ הוא צמר ולמטה ממנו תולדתו שהיא ביצה, ולר"ע אין אבות ותולדות אלא הצירוף הוא בין מה שלמעלה ממנו מעלה א'.

**עיין פיהמ"ש להר"מ סוף מ"ג** שמשום מה נקט שלר"ע סיד גבוה מצמר, ולרבנן צמר גבוה מסיד. ומ"מ לכ"ע כל המראות מצטרפות וצ"ע דבגמ' בשבועות מקשינן על ר"ע למה נצטרף סיד, דלבהרת א"א דשאת עדיפא מיניה, דהיינו ששלג עדיף מסיד.

**יש לברר** בס"ד דסוגיא דשבועות דמייתינן לברייתא דשאל יהושע בנו וכו' דמוכחינן מהא דהיה סגי אם היה כתוב קרום ביצה ולמעלה, בלא סיד ההיכל ולמעלה, **ולשי' רש"י** הכוונה שר"ע דלא כמתני', דסבר שסיד וביצה תולדת שאת דלא כמתני'. **וכן לתוס'** מ"מ לר"ע סיד וביצה מצטרפין לשאת ודלא כמתני'. **אולם לבעה"מ** שעיקר הענין הוא דלר"ע יש ד' דרגות ולרבנן ג' דרגות, א"כ אף אם סיד וביצה מצטרפין לשאת עדיין אולי הם ג' דרגות ולא ד', והיכא רמיזא בר"ע ד' דרגות. **וכן לר"ן ולרמב"ן** שעיקר הענין דלר"ע אין ב' סוגי צרעת, בהרת ותולדתהושאת ותולדתה, אלא כולם מיןא' בד' דרגות.וג"כ צ"ע אף שר"ע סבר שסיד וביצה מצטרפין לשאת, מ"מ אולי בהרת הוא סוג א' ושאת ותולדה סוג א', ומנא לן שלר"ע כולם מין א' עם ד' מעלות. **ועדיין צ"ע** לכל הראשונים הא תחילת הסוגיא היא שר"ע סבר שזה למעלה מזה, ולדין זה אין ראיה כלל מאמר לו יהושוע, דהא אין כאן הוכחה אלא רק שסיד וביצה הם תולדה דשאת אך אין שום ראיה לכך שצירופם הוא זה למעלה מזה, **ולתוס'** א"ש דסבר שודאי סיד תולדת בהרת ואעפ"כ מצטרף לשאת משום שהוא הגבוה ממנו, וא"כ ע"כ שלר"ע ל"א בתר תולדה אלא בתר מעלה א', אולם לרש"י וש"ר צ"ע היכן מצאנו כאן שלר"ע יש ענין של צירוף במעלה א' זמ"ז , וצ"ע.

**המשך הסוגיא** בשבועות, דמוכחינן ממ"ב שר"ע סבר כרבנן מהא דכ' שאדמדם שבבהרת ובסיד כיין המזוג. ולרש"י תוס' והר"ן והרמב"ן, מוכחינן מהא דר"ע השוה האדמומית בין שלג לסיד, בע"כ שצירופם ע"פ אב ותולדה לרש"י ולר"ן ולרמב"ן משום שהם סוג א' של לבן, ולכן משווינן בין שלג לסיד, אך לר"ע מ"ש להשוות בין שלג לסיד, שאינו תולדה, ואינו במעלה א', ולכן מוקמינן שר"ע אמר שלג וצמר. **ולבעה"מ** שהנידון הוא אם יש ג' או ד' דרגות, וצ"ל שקושית הגמ' שבישלמא לרבנן שיש ג' דרגות וסיד וצמר א' הם לכן ר"ע השוה שלג לסיד שהוא כצמר, אבל לר"ע מדוע קפץ דרגה והשוה שלג לסיד, ודו"ק.

**יש לבאר את שי' הר"מ** בפיהמ"ש דסבר דלר"ע סיד למעלה מצמר, דהר"מ בא ליישב קושית הגמ' בשבועות (עוד יבואר שהר"מ לא פוסק כסוגיא דשבועות), דר"ע אזיל בשי' מתני', דהגמ' בשבועות מבינה ששתים שהם ארבע הוא לענין צירוף, ולכן לא אזיל כר"ע דסבר שסיד אינו מצטרף לבהרת, אך יש לפרש את המשנה לענין סדר, שלג, סיד, צמר, ביצה, וכמבואר בברייתא דר' שיהושע שר"ע מבאר ב' שהם ארבע רק לענין ידיעת הכהן, ומכאן יצא לר"מ שלר"ע סיד למעלה מצמר, וכך מפרש הר"מ את שתים שהם ארבע לר"ע לענין שסיד למטה מבהרת וכו'. משא"כ לרבנן ששתים שהם ארבע הוא לצירוף הרי שיש להשאיר שצמר הוא הקרוב לבהרת.

**הר"מ פ"א מטו"צ** פסק שכולם מצטרפין זל"ז. **עיי"ש כס"מ** דנקט דלמסקנא לר"ע כל דין אב ותולדה הוא רק שהכהן צריך לידע שמותם. **עיין חזו"א ב' ד', וחי' רמ"ש שבועות שם, ועיין מרכבת המשנה.**

**עיין קרית ספר** שנקט אפשרות שדעת הר"מ שתולדות מצטרפות רק אגב אביהם, ולכן אב א' וב' תולדות אינם מצטרפות, **ועולה** שיסוד צירוף בין אב לתולדה הוא שהם מין נגע א', אך צירוף בין ב' אבות הוא צירוף ב' נגעים זל"ז, ולכן ב' התולדות יכולות ליצטרף לאב אחר רק ע"י שהם נטפלות לאב דידהו, ונחשבות לנגע א', ואז יש צירוף בין ב' נגעים, ועיין.**או י"ל** שנאמר שביצה מצטרף לסיד, וסיד לצמר וצמר לשלג, ובכך הם מחוברין למרות שהשלג אינו מחובר לקרום ביצה, וסגי בכך שיש בין א' לחבירו צירוף והוא עצמו מצרף את כולם, **ויש לדון** אם הקרום יגע בבהרת והבהרת לשאת והשאת לצמר, שאין מגע בין הקרום לצמר אם יאמרו שיצטרף מכיון שהכל נגע א' או"ד צריך שהקרום יקדים ליצטרף לשאת ומשם ליצטרף לשאר, וצ"ע.

**שי' ר"מ לר"מ, וכן לתוס' בשבועות ה' ע"ב ד"ה "שאת"** דלר"מ צמר נמוך מקרום, ותוס' מוקים בצמר לא רחוץ.**אולם שי' הר"ש והרא"ש ומהר"מ** דלר"מ שאת הוא הנמוך ביותר, והוא קרום, והוא אב, שהאבות הם גבוה והנמוך, והתולדה של שלג הוא סיד, ושל קרום הוא צמר, והר"ש יליף לה מהא דקראי שאת "לבנה", שתולדת שאת היא הכי לבן, **והמהר"ם יליף** דמהא דכתיב "והיה" שאבות מצטרפות, דהיינו שצירוף הוא דוקא אם הם רחוקים זמ"ז, כ"כ אבות ותולדות הם דוקא כשהם רחוקים זמ"ז, ולכן צמר תולדת קרום וסיד תולדת שלג. **והגדר בזה נראה** שמראות קרובות הם משתלבות להיות א', ומראה משולב מב' מראות אינו נגע לר"מ , ודוקא ב' חצאי מראות שאינם משתלבות, הרי שהן ב' חצאי נגעים הראויים ליצטרף, וצירופם הוא ב' חצאי נגעים ולא שמצטרפין להיות נגע א'. ודו"ק.

**עיין מקד"ד נ' ד'** שחקר אם היה חצי גריס בהרת, חצי גריס שאת, ולאחמ"כ חצי גריס קרום שהשאת יכול ליצטרף לבהרת, ויכול ליצטרף לקרום, אך הקרום אינו מצטרף לבהרת, האם יאמרו שהקרום מצרפן לנגע א', או"ד ל"ש לחבר בין בהרת לקרום, ולכן השאת ספק מחובר לשאת ספק לבהרת ספק לקרום. או"ד איכא ב' נגעים שהשאת נגע א' עם הבהרת וא' עם הקרום.

**יש לחקור** אם צירוף הוא צירוף ב' חצאי נגעים נפרדים שמצטרפים כב' חצאי נגעים לטומאה, או"ד ב' נגעים מצטרפין להיות נגע א' במראה א'. ויש לדון שאב ותולדה הם מצטרפין למראה א', וכן לר"ע צירוף למעלה ממנו הוא להיות נגע א'. ולפי"ז בהנ"ל א"א בשו"א שהקרום והבהרת ייחשבו נגע א'. ועוד יבואר בזה.

**מ"ב:** בפלוגתת ר"י ור"ע, **עיין ראב"ד מובא בתויו"ט** ועולה דלר"י פתוך צריך צבע לבן ואדום, ולכן שערו בחלב או סיד, ולר"ע צריך רק צבע אדום ולכן שערו במים, **וצ"ע** דלפי"ז לר"ע פתוך וחלוק הוו ב' סוגי נגעים, ולא משמע כן בסוגיא דשבועות דדיינינן אם לר"ע הפרש מעלה א' נאמר בפתוך או אף בחלוק, ודו"ק. **עוד צ"ע** דברייתא שם מבואר אף לר"ע שדנים ב' טפין ד' טפין בחלב.

**בא"ר** כ' דלר"י מ"מ שעור הפתיכה הוא כמזיגת יין, שליש וב' שליש, ועולה שהחילוק הוא רק בלובן סיד ושלג, אבל פתיכת האודם שוה.

**עיין רמב"ן שבועות דף ו'** שהעיר דבמשנה לר"ע הוי מזוג במים ובברייתא בחלב, ותי' שעיקר דברי ר"ע שאין הלובן משתנה בין סיד לשלג, אלא צבע האדמומית שונה בין סיד לשלג. ולר"י הלבנונית משתנה.

**עיי"ש עוד פלוגתת רש"י ורמב"ן** דלרש"י פתוך הכוונה שיש טיפה אדמומית בתוך לבן, ולרמב"ן כולו בצבע לבן אדום. **שי' הר"מ** שבהרת עם טו' טפין וכו' והראב"ד השיג דלהיפך שבהרת עם ב' טפין.**עיין חזו"א א' ב'** שלהר"מ בהרת עד טו' טפין עדיין ניכר לבנונית, משא"כ קרום עד ב' טפות ניכר הלבנונית. **ובכס"מ יש לדון** שכוונתו שכל פתוך הוא שוה באדמומיתו, ולכן בבהרת צריך טו' כדי להגיע לאדמומית שבקרום בב' טפות, וחילוקם כמראות צ"ל שהוא בסוג הלבנונית.

**יש לברר** איזה הלכות קבועות אפשר להוציא מהמשנה.

**לגר"א** לר"י פתוך הוא לעולם ענין של מזיגה, דהיינו ב' לבן וא' אדום, ונאמר שפחות מכאן (דהיינו פחות מחלק א' אדום כלפי ב' חלקי לבן) הוי חלוק, ויותר מחלק א' יין לא הוי כלל נגע שבטל ממנו הלבנונית.

**להראב"ד המובא בתויו"ט ר"י** לומר שצריך מזיגה של לבן ואדום, ולא שיהיו זה לצד זה, ולכן יין בשלג ודם בחלב כמו שהאריך בראב"ד, ולפי"ז עיקר דברי המשנה להוציא משי' רש"י בשבועות שפתוך הוא אדום לצד לבן, והמשנה באה לומר ענין מזיגת אדום ולבן יחד, ואולי הראב"ד יסבור נמי את הגר"א ששעור המזיגה הוא א' בב'.

**או י"ל** שר"י בא לומר שגוון של תוך בהרת ושאת הם גוונים שונים במהותם, ולא שעורים בא ללמדנו. **ובראב"ד** משמע לא כך, דא"כ פשוט שהמשנה צריכה לשנות בין יין לדם וכו' דהא באים להעמיד גוונים שונים, וע"כ שהנידון הוא רמה של אדמומית בתוך לבנונית ובזה הקשה הראב"ד תמיד אפשר או יין או חלב ולמה שינו. והיות והראב"ד כ' שאין המשנה באה לתת שעור של א' בב', וא"א לומר בראב"ד שהמשנה באה לתת גיינים שונים דא"כ אין מקום להקשות למה שינו מיין לדם, בע,כ המשנה באה לומר שמתוך הוא ערבוב גמור ולא אדום ע"י לבן, ודלא כרש"י שכ' בשבועות בדעת ר"ע דל"כ.

**והיות ולהראב"ד** כל מה שבא ר"י ללמד הוא ענין של פתןך מעורבב לגמרי, וא"כ צ"ע במה פליג ר"ע שאמר במים, **וע"כ הראב"ד לשי'** שר"ע בא לחלוק ולומר שפתןך אין בו כלל לבנונית אלא רק אדום שבאדומים ול"ש כלל לדון בפתיכות האדום בלבן וצ,ע ברייתא דשבועות שהתערובת הוא בלבן.

**ועיין רמב"ן שבועות שם,** ועולה דנקט שודאי ר"ע ג"כ מתכוון התערובת בחלב ולא במים, והוא רק בא לאפוקי, דר"י סבר שגוון פתוך דבהרת ושאת שונים הם, שבבהרת הלבנונית גדולה יותר, ובשאת האדמומית גדולה יותר, ולר"ע בשניהם האדמומית והלבנונית שוה , עיי"ש.

**ועולה דלהרמב"ן ר"י ור"ע** נחלקו מחלוקת ברורה ,דלר"י פתוך שבבהרת הוי עיקרו לבן, ולשאת עקרו אדום, ור"ע סבר ששניהם שווים הם.

**העירוני שהרא"ש** ודאי לא סובר כהראב"ד, דהא מוקים ששלג הכוונה משקה בצבע שלג, וע"כ דלא כהראב"ד שנקט שלג בדוקא ויין בדוקא שמתמזג עמו.

ולכן להרא"ש או שר"י אמר שעור ב' וא' כהגר"א, או שאמר שנוי גוון כהרמב"ן.

**ושי' הר"מ** לביאור החזו"א י"ל, דסבר כהרמב"ן שלר"י בהרת עיקרה לובן עם קצת אודם, ושאת עיקרו אודם עם קצת לובן. ור"ע פליג וסבר שכולם לובן כם קצת אודם, ולכן נתן שיעורק של ב' טיפות ד' טיפות, וכן נתן שעור ממתי ייחשב אודם על קצת לובן שאז לר"ע ל"ח נגע, ולכן נתן שעור שבבהרת מטו' טפות ולמעלה בטל עיקר הלבנונית, ובקרום מב' טפות כן. ודו"ק. וכן להראב"ד כנ"ל, שר"ע נתן שעור ממתי נחשב אודם בלובן שבבהרת אדמומית ניכרת בב' טפות, ובקרום עד טו' טפות לא ניכר האדמומית.

**עצם שי' הר"מ,** לביאור הכס"מ י"ל או שבאמת כולם גוון אדום א', שטו' בבהרת וב' טפות בקרום הוא גוון א', וחילוקם הוא רק שצחות הלבן בטו' שבבהרת יותר מצחות הקרום עם ב' טפות, ודוחק. **וי"ל שבאמת להכס"מ** אף אחרי שטו' בבהרת משווהו לאדום אך הוא עדיין פחות אדום מח' טפות בשאת וכד', ואז הסדר בין בהרת לשאת וכו' יהיה מ"מ באדמומית.

**וי"ל בר"מ,** דסבר שפתוך אין הנגע מחמת הלבנונית ככל נגע חלוק, ורק לא איכפת לן מהאדמומית אלא להיפך, עיקר הנגע הוא האדמומית, ובמגע שעיקרו אדמומית הרי שהסדר הוא שהיותר אדום הוא הבהרת והפחות הוא השאת וכו', ולכן הטו' בחלב הוא בהרת וכו', דמכיון שהתורה גילתה

שלנגעים חלוקים יש להם פתוכים, וסדר אבות ותולדות שלהם שוה, הרי שבע"כ שפתוך שבבהרת הוא אב לסיד, ואם עיקר הנגע הוא האדמומית הרי שבע"כ שתפוך שבהרת הוא האדום ביותר ואז שייך שהסיד יהיה תולדה שלו. ודו"ק.

**מ"ג:** ד' מראות אלו מצטרפות, עיין מפרשי המשנה בשי' הר"מ והראשונים אם באמת לעולם מצטרפים, **עיין א"ר.**

**להסגיר:** הסגר הוא **או** להסגירו בבית. **או** להסגיר מקום הנגע כדי לראות אם פשה, **או** כסוי הנגע שלא יתלשו ויעבור על הסרת נגע, **ועיין משנה אחרונה, וחזו"א ג' י עיין רש"י ויקרא יג' ד', מאירי מגילה ה' ע"ב, תו"ר מו"ק ז' ע"א, מל"מ פיד' מטו"צ.**

**להסגיר בסוף שבוע ראשון:**

**בר"מ ביאר** דמיירי שהיה מוסגר על חצי גריס בהרת ובסוף שבוע נוסף חצי גריס שאת, ולא מובן איך הוסגר על חצי גריס בהרת. **וכן צ"ב** מדוע כ' הר"מ שבתחילת שבוע היה פחות מגריס ונוסף חצי גריס בסוף שבוע, הא החי' קיים גם אם מעיקרא היה ב' חצאי גריס של ב' מיני נגעים.

**עיין מהר"ם** מדוע המשנה לא מדברת על הסגר ראשון, והמשנה רק מדברת מהסגר שני, ותי' שכוונת המשנה באמת קודם כל בהסגר ראשון, ואח"כ חידשה גם הסגר שני, וכו'.

**ונראה דהר"מ** סבר כנ"ל, ולכן אם מיירי שהיה מלפני הסגר ראשון עד סוף השבוע ראשון באותו מצב של ב' חצאי גריס ב' מראות, א"כ עדיין אין בזה שום חידוש בהסגר שני יותר מהסגר ראשון, וע"כ החי' הוא שהוסגר הסגר ראשון אם ע"י מראה א' או צירוף ב' מראות, ובאמצע שבוע נסתלק חצי גריס, ונוסף בסוף שבוע חצי גריס מנגע אחר, וס"ד שנדון צירוף להחשיבו נגע חדש ויצטרך הסגר ראשון מתחילה. **שאף שבמ"א ומ"ב** ידעינן דין צירוף בהרת לשאת אך עדיין אולי נגע מצורף הוא סוג נגע חדש, ואם נסתלקה הבהרת ונולד בהרת ושאת ייחשב שבא נגע חדש ויוסגר שוב לשבוע ראשון, קמ"ל שזהו המשך הבהרת ויוסגר שבוע שני. **וקמ"ל** שכל ענין הנגעים א' הוא, ואם בתחילה היה נגע סוג א' ובמשך השבוע נתרפא חציו ובא חצי גריס מנגע אחר ומצטרף, שיכול להמשיך את הנגע הקודם וחייב עכשיו בהסגר שני. ודו"ק. **העירוני לבאר את הר"מ, וכן משמע יותר בלשונו,** שהאדם היה מוסגר על בהרת שלימה שהיתה לו, ואז היתה לו עוד חצי גריס בהרת, ובסוף שבוע נוסף על חצי הבהרת חצי שאת, הרי שבלי דין צירוף הנגע השני ייחשב שאת, דהיינו שהר"מ סובר שעצם דין צירוף נגעים ידעינן במ"א ומ"ב, אך עדיין יש לחקור אולי הוי צירוף שם נגע חדש, או אולי הבהרת תיטפל לשאת ויהיה נחשב שאת, ואז בסוף שבוע ראשון צריך להסגירו מחדש על שאת, וע"ז כ' הר"מ שמכיון שהיה חצי בהרת ונוסף אליו שאת הוא מוגדר בהרת, ואז אם אדם היה בו בהרת ובסוף שבוע נוסף לו עוד בהרת אין להסגירו מחדש, אלא הוא מוסגר הסגר שני על שניהם.**יש להעיר** מדוע הר"מ כ' שהנ"מ בחילוקי נגעים הוא רק לידיעת הכהן, הרי נ"מ שאם היה בו בהרת ואח"כ שאת מונים לו ג' שבועות מחדש, ואולי אחר שכל הנגעים מצטרפים הרי שלעולם אם נולד לו שאת הוא נחשב שנולד לו בהרת ובהרת.

**ובר"ש ורא"ש** פי' כפשוטו שבתחילה היו ב' חצאי גריסין והסגירו, ואם עמד כן עד סוף שבוע שוב מסגירין, **וצע"ק** מה החי' בזה יותר ממה שהסגירו בתחילה.

**לטהר בשבוע שני:**

**עיין תויו"ט דמייתי מהר"ם**  שהקשה מ"ש צירוף לענין לפטור סוף שבוע שני, וצ"ע הא יכול להיות פשוט שאותו נגע חצי וחצי גריס עמד, וע"כ סבר שבכה"ג ליכא חי', וכמו שאין חי' בהסגר שני אם עמד בעניו מהסגר ראשון, **ולכן מוקים** שהיה בהרת שעור ב' גריסין וגריס א' בשבוע שני נהפך מבהרת לשאת או להיפך, דס"ד שייחשב נגע חדש קמ"ל דהוי אותו נגע מדין צירוף.

**ויש להעיר** מדוע לא העמיד המהר"מ באופן פשוט יותר, שאם היה בסוף ראשון בהרת, ובסוף שני נהפך לשאת, שאם אינם מצטרפים הם ב' נגעים, וצריך למנות מתחילה, ומכיון שהם נגע א' ולא פשה לכן טהור. וצ"ע.

**ועכ"פ עולה לן לדון** אם דין צירוף נגעים שהוא בעיקרו על ב' חצאי גריס, אם גם שנוי מראה מבהרת לשאת של כל הנגע ג"כ תלוי בזה, שרק הנגעים המצטרפים הם יכולים לישתנות מזל"ז ולייחשב אותו נגע. **ובר"ש בפ"ד מ"ז** משמע שנגע שנשתנה משלג לקרום חשיב שלא נשתנה , למרות שלהר"ש אין ב' נגעים אלו מצטרפין, **וכן י"ל בדעת** **המהר"ם** משו"כ הוצרך לאוקמי בנגע של ב' גריסין, וכמש"נ.

**ובתויו"ט** כאן נקט שמראות המתחלפות נחשבות אותו נגע רק בנגעים שהם יכולים ליצטרף, ועיין. **וכן מבואר בתפאר"י.**

**ובמהר"מ הנ"ל** בע"כ עולה שאם הנגע עצמו כולו נהפך אי"צ לדין צירוף, אולם אם הוי ב' גריסין בהרת ונתהפך א' לשאת אז צריכינן דוקא לדין צירוף, דהיינו שאם כל הנגע נהפך לצבע אחר הוי מ"מ נגע א', אבל אם חציו נתהפך הרי שאם אין דין צירוף ייחשב נגע חדש, וצ"ע.

**עיין רש"ש** כאן דנקט נמי לחלק שבנתחלפה כולה אי"צ לדין צירוף, ובנתחלפה מקצתה אתינן לדין צירוף, **ועיין חזו"א ב' יב'** ועולה נמי בדבריו כן, ונקט כן בדעת המהר"ם הנ"ל. וכמש"נ.

**יש להעיר** מדוע המהר"ם מוקים בב' גריסין של בהרת ושאת, הא משכחת גריס שאת ומשהו בהרת, ונשתנה השאת להיות בהרת, האם נחשב לנגע חדש. **ועולה** שבכה"ג אף בלא דין צירוף ל"ה נגע חדש, דדוקא אם ב' הנגעים היו כשיעור וכ"א לעצמו יכול להיות נגע אז מה שמחליף הוא תלוי אם הוי מין מצטרף, אבל אם היה גריס וחצי גריס נשתנה בזה הוי כנשתנה כולו, ובכה"ג הוי חילוף אף בנגעים שאינם מצטרפים, ודו"ק.

**שי' הר"מ** בענין לפטור בסוף שבוע שני דמיירי שהיו ב' גריסין א' בהרת א' שאת, ונתמעט השאת שטהר כל הנגע דחשיב נגע א'. **ויש להעיר** מדוע דוקא בנתמעט הא אף בעמד בענין טהור, וכן מדוע מוקים בב' גריסין ולא בגריס בהרת ועוד משהו שאת ונתמעט השאת.

ובאמת נחלקו הראשונים אם מטהרים בעמד בעניו או שצריך כהה הנגע, **עיין רש"י ויקרא יג' ו', וברמב"ן שם, וברא"ם שם, ובאו"ח ומהרי"ל דיסקין שם. ועיין רש"י במגילה ח' ע"ב,** וכן בר"ש ורא"ש כאן, ועולה דרוב שי' הראשונים שבעמד טהור, עיי"ש, **ובר"מ** כאן עולה שצריך שיתמעט הנגע, **וסתר עצמו ממש"נ בפיהמ"ש פ"ה מ"ד, וכן בפ"א מטו"צ ה"י.**

**עצם ענין טהרה ע"י נתמעט הנגע** ונשאר גריס, דמשמע בר"מ שטהור, **ועיין תוס' בחולין י' ע"ב ד"ה "אלא"** ועולה שמיעוט הנגע הוי סיבה לטהרה, **עיי"ש היטב ברש"ש. ועיין חזו"א ד' כג'.** שהוכיח מהא דמתני' לא מביאה טהרה בסוף שבוע ראשון בנתמעט הנגע. **עיין ראב"ד תו"כ פרשא ב'.**

אולי נחדש ונומר, דהר"מ ודאי סובר שבסוף שבוע שני אי"צ שיתמעט או יכהה הנגע, וכן אולי לא מהני מיעוט אם לא נגרע ע"י המיעוט משעור גריס, אך כאן מיירי בב' נגעים ששעורין גריס. וי"ל שהמקרה הוא שבשבוע ראשון היה גריס בהרת ובסוף שבוע ראשון נוסף גריס שאת, וי"ל שבכה"ג סבר הר"מ שא"א להגדירן נגע א' מכיון שאין כאן נגע הטפל לחבירו, ששניהם נחשבים כ"א נגע לעצמו עם שעור, ואז בסוף שני נתקטן השאת, ואז היה צריך החצי שאת לייחשב פסיון לבהרת, אך ל"א פסיון אם הוא נעשה ע"י שהשאת מתקטן, שפסיון יכול להיות ע"י שהוא גדל, אך ה"מ כלפי השאת, אולם כלפי הבהרת הא הוא גדל, וע"ז הסברא שמכיון שהם מיועדים להיות נגע א' הרי שאם השאת מתקטן וע"י יש להגדיר את הבהרת גדילה הוו נגע א' שנתקטן ול"ח פסיון, וכ"ז הם חי' גדולים.

**מבואר בר"ש** ששער לבן מטמא רק אם הוא בא אחרי הראות הכהן, **עיין חזו"א א' ה', ג' ב', רש"ש, ומ"א . וברא"ש משמע** שהן שער לבן הן מחיה אם באו כך אל הכהן טמא, צ"ב אם להר"ש שער לבן הוא סימן שבא אחמ"כ א"כ מדוע הוא שונה מפשיון, דשער לבן נחשב שבא אח"כ אף לאחר שראה הכהן, ופשיון הוא רק לאחר הסגר.

**מבואר בפיהמ"ש** שבהרת שפשתה ע"י שאת הוא רק משום צירוף, **עיין חזו"א ב' יב'.**

**התויו"ט מייתי מהר"מ** שהקשה מה החי' בכולו הפך לבן הוא הוי פשיון וכבר נתבאר שפשיון צריך צירוף. **ותי'** ב' תי' או דנ"מ לפשה לפנים שדין פשיון אין בו, או שס"ד שמכיון שאינו פשיון שתמיד טמא אלא טמא רק אחרי טהרה, לכן הוי חי' נפרד. (**עיין מקד"ד כ' ד'** שדן להוכיח מכאן שכולו לבן אינו משום פשיון.)

**עיין חזו"א ג' ג'** אם כולו לבן אחר הסגר אם צריך ממש הסגר או סגי במראה הכהן.

**מ"ד: בר"ש** עולה דלר' ישמעאל אין ב' האבות מצטרפין. **עוד עולה** בר"ש שפשיון מירקרק לאדמדם נידון כמראה נוסף. **עיין רש"ש וחזו"א ג' יא'.**

**הנה** ענין המנין הוא שהכהן שאינו יודע כל הני נגעים אינו יכול לטמאות. ואם עולה בר"ש נידון אם קרחת וגבחת, או שחין ומכוה אם הוי מספר א', א"כ עולה נ"מ אם צריך הכהן לידע פרטים אלו, וא"כ א"ש ששחין ומכוה הוו ב' מראות, משא"כ קרחת וגבחת ל"ה ב' מראות, אלא ב' מקומות, ול"ש ב' ידיעות של הכהן, ולכן לעקביא שחין ומכוה הוי ב' מראות וקרחת וגבחת לא. **עיין מ"א.**

עדיין צ"ע מדוע פשיון ירקרק ואדמדם חשיב מראה נוסף, וכן מדוע כל מראות חלוקות ופתוכות הפוסין מזל"ז ל"ח מראות נוספות. **עיין חזו"א שם** שהקשה שכמו שבנגעים נקטינן צירופם, וממילא ידעינן פסיונם, כ"כ בירקרק אדמדם מתוך שמצטרפין גם ודאי פוסין זל"ז. ואולי בנגעים, שרק אב ותולדה מצטרפין, הרי שיש דין ידיעת הכהן איזה נגעים מצטרפין, משא"כ ירקרק ואדמדם ל"ש לומר שצירופן הוא ידיעה נוספת, שאי"צ לידע אלא ירקרק ואדמדם וששניהם מצטרפין זל"ז, ולכן בנגעים ביאר הר"ש שצרופן הוא מראות נוספות ,וממילא גם פסיונם כמבואר בחזו"א, משא"כ בירקרק אדמדם אין ידיעה נוספת של צירוף, ובזה נקט ידיעת פסיונם, ודו"ק.

**להר"מ** אף קרחת וגבחת הוי תרי, וכן **להר"מ** אף ראית הסגר נחשב ראיה נוספת, וע"כ שהכהן צריך לידע לא רק ענייני סוגי צבע הבהרת, אלא לידע דיני שנויי מקומות או שנויי מראות כגון מהסגר לפטור או החלט. **אך צ"ע להר"מ** מדוע שחין ומכוה הוי חד. **עיין רע"ב** שהבין את הר"מ שגם קרחת

וגבחת ח', ונתקין ח', ולכן הקשה הא אין ח' מיני מראות בנתקין. **עיין מה שיישב בתויו"ט,** אולם לכאורה בר"מ משמע יותר , שיש ח' בעור בשר, ח' בשחין ומכוה, ח' בקרחת, ח' בגבחת, הוו לב', ועוד ירקרק אדמדם של נתק ונגעי בגדים, ועוד ירקרק אדמדם של בתים, וצ"ע מדוע להר"מ ירקרק אדמדם של נתקים ונגעי בגדים א' הוא.

**בתוס' וראשונים בשבועות** ענייני מראות נגעים הוא על מראות שבין בהרת לשאת וכו'.

**ובא"ר** נקט דלר' חנינא כל ד' מראות מצטרפות ולכן הם א', וטז' מראות הן כל החילוקי ראיות ,של הסגר א', הסגר ב', החלט, ופטור, החלט מחיה ד' פעמים, והחלט שער לבן ד' פעמים, והחלט פסיון ג' פעמים, החלט כולו לבן אחר טהרה, וטהרת כולו לבן אחר טומאה, או אחר הסגר, כולהו טז'. **ועולה** שכולם אינם ענייני סוגי מראות כלל. **ולר' דוסא** שיש רק ב' צרופים דאב ותולדה הרי שנוספו ב' צירופים. והוו ב' פעמים לו'. וצ"ע הא לר' דוסא יש ד' מראות וב' צירופים וא"כ הוו רטז' מראות. ומדוע לר' דוסא נוספו רק ב' צירופים, הא לר' חנינא לא מנו ד' מראות משום שהם מראה א'. וע"כ עולה שלגר"א יש ב' מראות, שלג ,סיד, וצמר עד קרום, והכל דין כולם הם רק ב' נגעים, ולית ד' נגעים עם ב' צירופים, ולהגר"א יעלה שלר' דוסא שלג הגבוה ולמטה סיד, ואח"כ צמר ואחכ קרום ולכן יכול לחלקם לב' נגעים וכמש"נ.

**ע"ע ביאור שני בגר"א. ע"ע ביאור במ"א. עיין חזו"א ב' יג'. ע"ע חזו"א ב' ח'.** אם כהן צריך להיות בקי בכל הנגעים או רק בנגע שרואה עכשיו.

אין רואין את הנגעים בשבת וכו' **בפיהמ"ש וברע"ב כ'** שזהו משום כעשיית דין בשבת. **עיין מ"א מש"כ** שזהו משום מחזי כמתקן, עיין שהאריך הנ"ל. **עיין מל"מ פ"ז מיו"ט הט"ז,** ואכ"מ. **עיין חזו"א ד' יז'.**

**מ"ה:** כיצד וכו' אחת לבנה **עיין ר"ש** שזהו לאו דוקא, עיין **מהר"ם** מש"ב.

בר"ש להקל בסוף שני, **עיין חזו"א ג' יט'.**

הקיף בשחין – **עיין תויו"ט** מדוע הב' שערות לא יחליטו בתוך השחין, **והכס"מ תי'** דמיירי במורד עיי"ש. **והמהר"מ תי'** דהוי שער לבן שבא לפני השחין וטהור, **עיין חזו"א ג' יב' וטז',** והענין שאם חזר להיות בהרת מטמאים השערות ול"ח נגע חדש, ומ"מ השחין נגע חדש עיי"ש, עיי"ש עוד שמתני' ל"א כמאן דמתני' פ"ז מ"א נחלקו ראב"י ורבנן בכה"ג דלרבנן טהור לגמרי ולראב"י טמא השתא. **עיי"ש שיישב**  דע"כ מיירי שהשחין פחות מגריס, **וכן בתפא"י מח', עיין מקד"ד נ' ט'. עיין מ"א ורש"ש** דמיירי

שהיה שחין שאינו נגע אלא רק שחין בלא בהרת בתוך השחין. ולא עולה יפה עם משנה ו' ויבואר בזה.

או חלקן – **בתפא"י** דמיירי חלקן לגמרי, **ובחזו"א ג' יח'** דמיירי אף אם רק השחין עומד בין השערה לשערה ועדיין יש חיבור בין הבהרת של שער א' לבהרת של שער השני.

**או מיעטה – עיין חזו"א ג' יח'** דתיפו"ל שאין המחיה מבוצרת, **ועיין מקד"ד נ' ו'** שהוסיף שחין בתוך המחיה מבטל המחיה מלהיות סימן טומאה. (ויש לדון אם בכה"ג חסר במבוצרת , או במרובעת.)

או נתמעטה ואין בזה כגריס – **עיין תויו"ט** בשם מהר"מ, **עיין חזו"א ג' יט', ורש"ש.**

שחין וכו' חולק בין אום לפשיון – **עיין ראב"ד פי"ב ה"ד** שהוכיח מכאן שפשיון באדם מהני אף במקום אחר, דאל"ה מדוע צריך להגיע להפסק שחין בין אום לפסיון הא תיפו"ל שאין הפשיון בנגע. **עיין חזו"א ד' טז', תויו"ט פ"ד מ"ה, מקד"ד נ' ח'.**

**לשון הר"מ בפיהמ"ש ובפ"ב ה"ד** שנסמך השחין הכוונה שב' השערות הם ע"י השחין, **ועיין חזו"א קי"ב** שהקשה הא בב' שערות אי"צ מבוצר. **ובאמת לשןם הר"מ בפיהמ"ש, וכן בהל' פ"ו ה"ג** שצריך שכל הנגע יהיה ראוי לפסיון, וא"כ כל שחין הנוגע בבהרת טהרה ובלא שום שייכות לשער לבן, וצ"ע מתני' דנסמך לב' שערות, **ואולי י"ל לע"ע,** שנגע מוסגר צריך שיהיה לו אפשרות להיות פושה לכל צד, אולם אם יש בו סימן דשער לבן אולי אי"צ שיהיה לנגע אפשרות לפסיון, ולכן חידשה המשנה שנסמך לשער לבן נמי מטהר, וצ"ע. **עיין חזו"א ג' יד' .**

**יש להעיר** מדוע בסיפא לענין פסיון לא נקטה המשנה לנסמך ולהקיו, ונקטה המשנה רק לחילוק, ובישלמא לענין הקיף י"ל שאין כאן סימן טומאה שניתק מהבהרת ע"י השחין. אלא הפסיון עצמו הוא פסיון של שחין. אולם מדוע לא נקטה המשנה דין דנסמך להר"מ שצריך שיהיה ראוי לפסיון ושחין הנסמך לנגע טיהר את הנגע, ואולי יעלה מכאן, שלמרות שנגע מוחלט עדיין צריך שיהיה ראוי לפסיון, אף שבין כה הנגע כבר מוחלט, מ"מ הפסיון עצמו אי"צ שיהיה ראוי לפסיון, אלא עצם הפסיון הוא עצמו מעמיד את הנגע שהוא בתורת פסיון ואי"צ שהפסיון יהיה ראוי לפסיון. ודו"ק.

**מ"ו:** כיצד להחמיר וכו' **עיין רא"ש** שהקשה הא אין נ"מ לחומרא, דאף אם היה רואה אתמול ומסגירו היה לו לטמאות היום כשנולדו ב' שערות, ותי' שאם היה מסגירו לא היה רואהו הכהן עד סוף שבוע, **ויש לדון** אם כוונתו

שכל מקרה השבוע אינם מעלים ומורידים, וגם ראהו הכהן א"א לטמאות לפי"ז, או שמ"מ אין על האדם דין להראות השערות לכהן, ועיין.

**עיין תויו"ט שתי'** באופן אחר.

נסמך השחין וכו' והלכו וכו', **עיין בועז סק"י, וחזו"א ג' יב' טז' יז',** וכבר נתבאר. עיי"ש שתי' שאין חסרון שקדם שער לבן, דמכיון שהסגיר ולא ראה בשבת עד יום א' הרי שכל מקרה השבוע כמאן דליתא, הרי שהיה בהרת ואח"כ ש"ל, ומה שבא אח"כ שחין והלך הוא כמאן דליתא. **ע"ע חזו"א שהוכיח ממתני' פ"ז מ"א** שלרבנן בהרת שנעשית שחין וטהרה וחזרה ונעשית בהרת הכל תוך הסגר, דלרבנן טהור, וא"כ מ"ש הכא שנסמך השחין ונטהרה וחזרה והלכה השחין מדוע לרבנן לא נומר שטהרה הבהרת, ותי' שם שחלוק אם כל הבהרת הפכה לשחין לבין אם רק נסמך לו השחין שאז בהלך השחין חזר הבהרת למה שהיה.

**שחין וכו'** חולקין בין אדם לפסיון וכו'. וצ"ע מדוע אם אם הלכו הוי פסיון, הא כבר היה ב' נגעים ורק נתחברו ע"י שנסתלק השחין, ובכה"ג ל"ח פסיון. **ובקד"ד נ' ח'** כ' שהסגירו נגע, ובתוך ז' נולד פסיון שחלקו שחין, ועד סוף שבוע נסתלק השחין, ומכיון שכל מקרה השבוע אינם נידונים הרי שלפנינו נגע שפסה, ומה שבאמצעו היה שחין אין דנים אותו. **אולם בר"מ ד' ד'** מבואר דמיירי שהסגירו נגע עם פסיון ושחין באמצעו, ולאחר ז' נסתלק השחין, וכאן צ"ע מדוע חשיב פסיון הא רק נתחברו ב' נגעים ע"י סילוק השחין. ובפ"ו מ"ה מבואר שב' נגעים שנתחברו ל"ח פסיון. וצ"ל דמכיון שהבהרת פסתה על מקום שחין ואחריו, אף שמקום השחין אינו נגע ולכן אינו פסיון, אך לאחר שנסתלק השחין הרי שהפסיון שהיה אחרי השחין הוא נחשב פסיון, והוא אינו נחשב ב' נגעים נפרדים שנתחברו, אלא מעיקרא יש שם פסיון על מה שאחרי השחין עם עכוב של השחין שבאמצע, וכשנסתלק השחין חזרו להיות הכל נגע א' שפשה, וצ"ע.

**פרק ב**

**מ"א:** בהרת וכו' בגרמני וכו'.

**לשי' הר"ש ודעמיה** לת"ק עזה בגרמני טהור וכהה בכושי טמא, **ולר"י ור"ע** לעולם אזלינן בתר בינוני, **ולר' יהודה** אזלינן להקל, ולכן בגרמני אזלינן בתר בשרו, ובכושי בתר כל אדם.

**ועולה** שבכושי לת"ק נגע שכשלעצמו הוא אינו נגע מ"מ כלפי כושי הוא נגע, ועולה ששעור צבע נגע תלוי יחסי לאדם, ואין דין גוון לנגע כשלעצמו.

**שי' הר"מ** דאית ב' דעות, דלית לת"ק דסבר שאזלינן בתר הכושי או הגרמני, אלא או בתר בינוני או להקל. דהיינו שלהר"מ אין אפשרות שנגע שכשלעצמו אינו נגע שיטמא כלפי כושי, אך אפשר שנגע עז יטהר כלפי גרמני.דהיינו שלר' יהודה צריך נגע כשלעצמו הוא נגע, וצריך גם שיראה נגע כלפי האדם, ולר"ע אי"צ אלא שיהיה נגע כלפי עצמו בלבד.

**שי' הראב"ד בתויו"ט** שיש ד' שי', ג' שי' כהר"ש, ועוד שי' ר' ישמעאל שלכושי וגרמני אין כלל תורת נגעים, ואולי דמיונם כמו בית אבל שאין בו תורת נגעים, ודו"ק.

**עוד פי' יש בראב"ד** שלת"ק אזלינן בתר הכושי והגרמני, ולר' ישמעאל אין להם כלל טומאה, ונחלקו ר' יהודה וחכמים בדעת ר"ע אם לעולם אזלינן בתר בינוני, או רק להקל אזלינן בתר בינוני, דהיינו דוקא לטהר כושי ולא לטמא גרמני.

בפשטות בגרמני החסרון הוא שהנגע נראה יותר כהה, **אך יש גם לפרש**  שאף אם הנגע נראה עז, מ"מ מכיון שעור הגרמני לבן יותר שוב חסר בנגע הענין של עמוק מעור בשרו. **עיין דעת זקנים ויקרא פי"ג פסוק ד', ור"ש משאנץ תו"כ א' ד'.** וא"כ יעלה שנגע שאינו עמוק יטמא, **ובר"מ פ"א ה"ו** פסק שאין נגע טמא אא"כ הוא עמוק ומעור בשרו, וע"כ כפי' קרא.

**בהא דמשערין בבינוני,** ועולה במתני' או באדם בינוני, או בסם בינוני, או בעץ אשכרוע, **ועיין גר"א בא"ר** שבזה נחלקו חי' ור"ע וחכמים. וצ"ב מה נ"מ במה מקיפין את הנגע לראות עזותו.

**הר"מ פ"ט ה"ד** שנגע טמא רק אם רואים אותו לעומת עור בשרו, וזהו הל' בהלכות מראה נגע ותנאי לטומאת נגע, וכן י"ל שיש לדון אם עדיף לצבוע את עור הכושי בצבע בינוני, או עדיף להניח עור של אדם בינוני על יד הנגע, או עדיף להניח על יד הנגע אשכרוע שהוא דומה לצבע בינוני, ודו"ק.

**החזו"א ב' י'** נקט שאין דברים הנ"ל של מראה כנגד עור הבשר לעיכובא.

**מ"ב:** אין רואין וכו'.

**הר"ש מייתי תוספתא** דדריש "ביום" למעט לילה, "ומעיני הכהן" למעט שחרית ובין הערבים, **ובמו"ק דף ח'** נחלקו אביי ורבא מהיכן ממעטינן לילה, אם "מביום" או "מלי ולא לאורי".

**לכאורה** לילה הוא דין זמן ראית נגעים, ושחרית הוא רק חסרון מראה עיני הכהן.

**לכאורה** לילה צריכה ליפסל לא רק לראיה אלא גם לאמירה, שאינו זמן הכרעת נגעים, משא"כ שחרית חסר רק רק בראיה ואין חסרון באמירה. **עיין ר"ן ומאירי סנהדרין לד' ע"ב ונמח"ח קסט' יח', וחזו"א ד' ה' ח'** בזה.

**עיין חזו"א ד' ג'** לגבי נתק שאין בו ענין של מראה מסוים, שלילה יפסל ושחרית יוכשר לנתקים.

וכן עיין בחזו"א הנ"ל בעבר וראה, בלילה, ובשחרית, ככל הנ"ל. **ע"ע חזו"א ד' א' ג'**

שדן אם בשחרית יראה ראיה טובהשאין בה טעות, דמ"מ פסלה תורה משום שהראיה איננה ראיה טבעית אלא ראיה ע"י אמצעי, עיי"ש, וכן פסלה תורה אף ראיה של ירקרק אדמדם אף שאין בוקר וערב מקלקל הראיה. עיי"ש. וכן דן שראית שער לבן ומחיה נמי פסול בבוקר מכיון שאינו רואה נגעעם ש"ל ומחיה, עיי"ש.

**עיין א"ר** ששלש היינו סוף שלש, ויצא שלר' יהודה בבוקר כשר עד סוף חמש שעה לפני חצות, ואחה"צ כשר רק מסוף שמונה שהם שעתיים לאחר חצות, שצהרים יותר מקלקל מבוקר. **ובחזו"א ד' ב'** נקט להיפוך ששלש תחילת שלש, ואז ייצא של ר"מ בצהרים כשר מתחילת שבע, מיד אחר חצות ובבוקר כשר רק עד סוף חמש שעה לפני חצות, דהיינו שבוקר מקלקל יותר, וצ"ע.

**ועכ"פ עולה בכל פרקין** ענין של מראות נגעים, ובכושי וגרמני אפשר לראות ע"י ראיה אמצעית של בינוני, ובבוקר ובין הערבים א"א לראות ע"י נר, וצריך ראית הכהן באופן טבעי וצ"ע מ"ש, ולכאורה בית הסתרים עניינו נמי שאין הוא מקום ראיה, ולא מטרחינן לראות, ונקט החזו"א שאם ראה לא יטמא, וכן בית אפל נקט המ"א שהוא כבית הסתרים שלא מטריחין לראות, ולא יהני שבירת דלת, ופתיחת דלת חייבין, **וצ"ע מ"ש** ביה"ס, בית אפל , שחרית ערבית,שאין ראיה שאינה ראיה טבעית מועלת, ובכושי מועיל, וי"ל שצריך לנגעים ראיהב המוגדרת ראיה שכך הוא דרך הראיה, ובכושי וגרמני זהו הדרך היחידה לראיה, שכך רואין כושי וגרמני לעומת בינוני, משא"כ שחרית ערבית מכיון שיש אפשרות של צהרים הרי שהוגדרה ראית שחרית וערבית שהיא איננה ראיה כדרך ראיה, ובית אפל וביה"ס איננו ככושי, אלא המקום הוגדר כמקום שא"א לראות בו, ואינו ככושי שהוגדר שאפשר לראות בדרכים מסויימות, ובית אפל וביה"ס מוגדר בחפצא מקום שא"א לראות בו ולכן הוא מופקע מתורת ראית נגעים, ודו"ק.

**מ"ג: בתויו"ט** סבר שסומא אף בא' מעיניו פסול, ובכהה דוקא בב' עניו, **ובמ"א פליג. עיין מנח"ח קסט' יח', ובחזו"א ב' ח'.** אם פסול כהה שייך בכהן הפוסק עפ"י ראית ישראל.**עיין בזה מאירי סנהדרין לד' ע"ב. בר"ש** שתלה פסול סומא לדינין בפלוגתת ר"מ ורבנן אם מקישים ריבים לנגעים, עיין רי"ף בעה"מ ומלחמות בסנהדרין לד' בזה, ומשמע ברי"ף שאף אם מקישין סומא כשר דהא גומרין דין בלילה, עיי"ש.

**בית אפל** וכו' ובר"ש ובר"מ דדרשינן לי ולא לאורי, **ועיין חזו"א ד' ה'** שביאר דהא קרא כדרש המו"ק ח' למעט לילה. עיי"ש משבב"ז.

**ועכ"פ** לפי"ז הוי ככל החסרונות הנ"ל של לילה וסומא, **ובמ"א** נקט שהחסרון הוא משום בית הסתרים. ולא ילפי' לה מקרא דלי ולא לאורי. **וביאר עפי"ז המהר"ם** שאם יש חלונות חייב לפתוחם, ורק אם אין חלון אסור לשבור ולעשות חלון, עיי"ש.

**מ"ד:** כיצד וכו' **עיין סוגיא בנידה סז' רש"י תוס' רא"ש שם, ובשו"ע קכט' סל"ה בשי' הראשונים, עיין תויו"ט, וחזו"א ד' ו'.**

**עיין חזו"א ד' ז'**  אם ביה"ס אינו טמא כלל, או רק שאין הכהן חייב לראותו. **תויו"ט פי"ד מ"ב.**

**מ"ה:** א"א רואה נגעי עצמו להרא"ש מיירי לענין האמירה ולא לענין הראיה. **ובא"ר** כ' שהני ג' דברים דהיתר חכם, הוראת נגעים, ותמימות בכור הם דברים התלויין באמירה ולכן אדם אצל עצמו פסול, והדבר צ"ב מהו ענין האמירה בבכור וכן מדוע ענין האמורה פוסל אצל עצמו.**ועכ"פ** אין החסרון שאין אדם נאמן ע"ע, אלא הוי דין שא"א מחיל האי אמירה ע"ע, וצ"ע. **למ"ד** אף קרובים אינם רואים, ובע"כ הויענין שאין אדם נאמן ע"ע. **וכן הר"ש**  שחילק שאדם נאמן ע"ע היכא דלא אתחזק ואינו נאמן היכא דאתחזק, ובע"כ הוי ענין של נאמנות, וא"כ מסתבר שהחסרון צריך להיות בראיה וההכרעה ולא האמירה. **עיין מנח"ח קסט' יט' וקעב' יב'.** שהוכיח מהגמ' בזבחים קב' מרים מי הסגירה, שיש חסרון גם באמירה. **עיין חזו"א ד' ח' ט' י'.**

נדרים שבינו לבינה, **בר"ש** מבואר שיכול להתיר, וברע"א במשניות שבזה א"י להתיר אף לא בצירוף עם עוד אחרים. דחשיב נדרי עצמו.

**הר"ש חידש** שכל הדין הנ"ל שא"א רואה נגעי עצמו ובבכור ונדר, זהו דוקא באתחזק איסורא, **עיין חזו"א ד' יא'. ובבועז ט'.**

**פרק ג**

**מ"א: הכל מטמאין וכו'** ובכל המפרשים מהגמ' בערכין ג', דלאתויי קטן. **עיין מנח"ח קעב' ט'** אם יש בו או באביו מצוה להביאו אל הכהן.

**חוץ מעכו"ם וגר תושב. בתויו"ט מייתי מהר"ם**  דילפי' לה מנזיר פא' שנתמעט עכו"ם מכל טומאה, והקשה התויו"ט דהתם הוא לענין מת. **והתויו"ט עצמו רפי"ב, וכן בא"ר ס"ז מ"א** ילפי' לה "מאדם" ואין עכו"ם קרוי אדם. **עיין מ"א דנקט כהמהר"ם ומייתי תוס' בב"ב דף כ',** אף שהתוס' כ' דוקא לענין טומאה שאינה יוצאת מגופו, וכנראה סבר שנגעי גופו נמי ל"ח יוצאת מגופו, עיי"ש שהאריך בזה נטמא שמן של חנוכה. **אולם הר"מ הר"ש והרא"ש בריפי"ב וריפי"א נקטו** דילפי' לה מארץ אחוזתכם, ומי שאינו בבתים אינו בגופו ובבגדים.

**עיין תויו"ט (ר"מ יא' א')** שתושב גזרו בו בתים ולא גופו, ומשום של"ש אצלו טהרה בקרבן. **עיין מל"מ פי"ד הי"א** דהא בנגעי בתים נמי צריך כפרה דב' צפרים. **ועיין חזו"א א' יד'.**

**מל"מ פ"ט ה"א** שנגע בגופו של עכו"ם ונתגייר טהור, ובבגדים ובתים טמא, והוו ב' גדרים, וצ"ע קצת מ"ש למילף גופו מבתים, ואולי בק"ו.

**הכל כשרים לראות וכו'. בגמ' בערכין** שהכל לאתויי אינו בקי, ומסקינן שצריך מסברי ליה וסבר. **וברא"ש כאן, וכן בחד תי' בתוס' בערכין ג' ע"א ד"ה "דמסברי"**  שהכהן אף שיכול להיות שוטה מ"מ צריך מסברי ליה וכו', והישראל צריך להיות בקי בכל נגעים. אולם בר"ש **ובחד תי' בתוס' שם** הכהן יכול להיות שוטה גמור, והישראל החכם צריך להיות מסברי ליה וסבר, ולישנא דמתני' הוא שהראיה יכולה להיות ע"י ישראל, וע"ז מבואר בגמ' שצריך מסברי ליה וכו', ומשמע כפי' ב' בתוס' ודלא כהרא"ש, דלהרא"ש עולה שהכל כשרים לראות מיירי בכהן, וא"כ צ"ע ההמשך אלא שהטומאה וכו'. **עיין בועז. ועכ"פ** לתוס' והר"ש סגי בישראל דמסברי ליה וכוו' וכהן שוטה.

**ולשי' הר"ש והתוס' הנ"ל** צ"ע הברייתא בשבועות ו' שצריך להיות בקי בהם ובשמותיהם וצ"ע. ובתוס' בערכין שם משמע שהישראל האומר לכהן צריך שיהיו לו מסביר שהוא בקי בכל הל' נגעים, **ובתוס' בשבועות ו' ע"א ד"ה "כל"** הקשה א"כ מה צריך את הישראל דמסברי ליה וכו', ותי' דמיירי שהישראל המסביר סומא בא' מעיניו, ולכן צריך הסומא להסביר לישראל דמסברי ליה וסבר, והוא יאמר לכהן השוטה. **ועיין חזו"א ב' ח'** שהקשה דא"כ איך מצטרף ב' הישראל א' סומא בקי, וא' רואה ואינו בקי, וליכא ראיה א'. **והחזו"א יישב** דכוונת הגמ' שצריך ישראל שהסבירו לו כל הל' נגעים ומהני אף שידוע שמיד ישכחם, וזהו מסברי ליה וכו . עיי"ש.

**עיין מ"א** שצריך הכהן והחכם לראות יחד הנגע, ודייק לשון ח"כ שאי"צ הכהן כלל לראות הנגע וכן בר"מ עיי"ש. **עיין חזו"א שם** שנמי נסתפק בזה, ונסתפק אם הכהן צריך להיות שאינו סומא בא' מעניו. **עיין חזו"א ד' ה'.**

**יש לדון** אם הכהן צריך להיות סביר ומסבר, א"כ יותר נוטה שגם צריך לראות הנגע, שהסיבה שצריך להיות סביר ונסבר שלא תהיה סתם אמירת שוטה "טמא", אלא שאמירת הכהן תהיה הכרעה כלשהי ע"פ הסברת הישראל. ואם אין הכהן צריך להיות נסבר א"כ אמירתו היא סתם פעולה, ואז יש לדון שאי"צ כלל לראות הנגע. או שמא יש דין שהכהן יאמר אמירתו על נגע וזה רק ע"י ראיה. ועכ"פ בת"כ עולה שאין הכהן צריך לראות הנגע, וצ"ע אם צריך נסביר לא מסתבר שאי"צ לראות הנגע. והחזו"א נסתפק אם הכהן צריך ראיה אם מהני בסומא בא' מעניו, ולפי"ז נמי צריך להיות שראית שחרית ובין הערבים נמי יהני.

**הנה מתבאר** שיש ג' דינים, א', שיהיה מי שמכריע עפ"י ראיה שהנגע טהור או טמא, ב', שיהיה חכם הבקי בכל הל' נגעים, ג', שיהיה עפ"י אמירת כהן. ובת"כ עולה שאמירת כהן אי"צ עפ"י ראיתו כלל. ומ"מ לתי' חד בתוס' צריך שיהיה סביר ומסבר, דהיינו ששייך תורת סביר ומסבר בלא ראיה כלל, **וא"נ יש לדון** מדוע בחכם הבקי המסביר לישראל הנסבר, מדוע הוא צריך לראות הנגע, וכמו שכהן יכול להיות נסבר בלא לראות הנגע כ"כ הבקי המסביר יכול להיות בלא לראות הנגע, וא"כ מדוע כ' התוס' שהבקי המסביר יכול להיות סומא בא' מעניו, הא יכול להיות סומא בב' עניו. וצע"ק. וכן התוס' בערכין לתי' קמא שצריך כהן כסבר כ' בפירוש שצריך הבקי עמו יחד. ומ"מ יש לדון שהכהן אי"צ לראות, וצע"ק.

הובא לעיל המאירי בסנהדרין לד' ועוד, שכהן האומר טמא צריך שלא יהיה סומא בא' מעניו, וצ"ע מ"ש הבקי שיכול להיות סומא והכהן לא, הא מבין שניהם נפקא אמירת כהן ע"י ראיה של בקי, ובאמת צ"ע מדוע הבקי צריך שלא יהיה סומא בא' מעניו ולא סגי לן בכך שהכהן אינו סומא, וא"כ צ"ע התוס' שכ' שצריך בקי ומחמת שהוא סומא צריך עוד ישראל סביר וסבר, וצ"ע מדוע אותו אמצעי צריך להיות עם ב' עניו ולא סגי בכהן שאינו סומא, וע"כ הכהן הסומא רואה ראיה שיש בה כדי לברר הנגע, דאל"ה אינו רואה ואינו מצטרף, ודוחק לומר של תי' קמא הבקי מצטרף דוקא ע"י ראיה ולתי' בתרא מצטרף הבקי בלא ראיה, וע"פ הכהן הסומא רואה ועפ"י ראיתו מכריע ומוסר הכרעתו לישראל השני, וכל חסרונו של ראשון הוא פסול סומא, ומדוע לענין זה לא סגי בעיני הכהן השוטה, ויש ליישב. וע"כ שהכהן אי"צ לראות כהת"כ, ומ"מ צריך שלא יהיה סומא, ואולי בבחינת כל הראוי לבילה , וצ"ע.

וכן לפי"ז צריך אמירה בצהרים ולא בשחרית ובין הערבים, שאין האמירה דבר נפרד מההכרעה, והכל חפצא א' של ראית הנגע והכרעתו בפה. וכמה בנ"א מצטרפים להיות כא' בזה.

**הנה מתבאר** שבנגע יש הכרעת ישראל ואמירת כהן, ויש לדון אם הוי כמקובל להבין, שהכהן רק עושה מעשה אמירה בעלמא. **וא"כ צ"ע** מ"ש בזה פסול דין לעצמו, ופסול קרובים, וכמבואר בפרק הקודם ,בזבחים קב' עולה שאף אמירה פסולה בקרובים, דאל"כ מדוע ישראל לא הכריע את מרים ואהרון רק היה אומר "טמא" , וע"כ קרוב פסול לאמירה, וצ"ע מהר"ש שדן שפסול קרוב דוקא נגד אתחזק ומשמע שעניינו הכרעת קרובים ולא אמירה. **וכן צ"ע** מ"ש נידון האחרונים אם יש פסול עיניו כהות וסומא בא' מעיניו בכהן האומר. וכן דברי הגר"א שאמירת כהן כאמירת חכם בנדר וב"ד בבכור.וע"כ שהוא ענין של פסק כלשהו. **עוד יש לדון**  אם כהן צריך להיות נסבר אם בהכרח צריך להיות רואה, ואם סגי בכהן שוטה אם באמת לא איכפת לן שהוא סומא או עניו כהות, וכן אם בהכרח אי"צ לראות הנגע.

**והנראה בכ"ז** שאין אמירת כהן מעשה אמירה בעלמא,ואין הכרעת הישראל ואמירת הכהן ב' עניינים שונים, אלא מה שנתחדש הוא שהכרעת הטומאה שהיא נעשית ע"י כהן אינה צריכה ליסמך עלידיעת הכהן, אלא הכהן פוסק עפ"י עפ"י ידיעת הישראל, ופשוט שהכהן השוטה צריך לידע שבאמירתו הוא דיין הפוסק את דין המצורע, ולא סגי באמירה בעלמא, אלא צריך שהאמירה תהיה מיועדת למעשה פסק המצורע, ורק נתחדש ששייך פסק מכח ידו כידו עם ידיעת והכרעת הישראל. ולכן שייך לדון שמכיון שהכהן פוסק עפ"י ידיעת הישראל כאילו הוא ידע ופסק הרי שהוא צריך להיות ראוי לפסק בעצמו, ואסור שיהיה סומא ועניו כהות, וכן אולי צריך ראית הנגע ואולי לא, וצריך אולי שיהיה נסבר ואולי לא. ולכן שייך ביה תורת פסול נגעי עצמו וקרוביו גם שכשר כהן שוטה, מכיון לפעולתו יש תורת מעשה דיינות ופסק דינו שח המצורע. וא"ש שמחד אהרן נפסל לומר "טמא" למרים, למרות שבר"ש עולה שהפסלות הוא פסול נאמנות של דיינות על קרוביו, ודו"ק. **וכן דברי הגר"א הם** שכל הוראת חכם התלוי באמירה, דהיינו שסתם הוראת חכם הוא גלוי מילתא, אולם דבר הצריך פסק הכוונה שרק פסק ב"ד מחייב את ניהוג הדין, וכן הוא בהתרת חכם שלמרות שעיקר ההיתר הוא נדר בטעות אך צריך שב"ד יפסוק כן, וכן בקור בכור צריך ב"ד של ג' או יחיד מומחה, וכן מעשה אמירת טמא של כהן, כולם הם מעשה פסק, אלא שאמירת כהן היא פסק ע"פ מה שסומך על בקי כלשון הר"מ.

**יש לדון** שאמירת הבקי לכהן צריך להיות שלא בשחרית ובין הערבים, שצריך שהכהן יהיה ראוי לראות בעצמו. **וכן יש לדון** במה שיבואר לקמיה, שישראל בקי שראה והכריע ולא מסר עדיין ההכרעה לכהן, יהיה אסור לישראל לראות נגע נוסף, מכיון שלא נגמר הפסק עד שנמסר הפסק לכהן, או י"ל ליהפך שמכיון שעיקר הענין כולו הוא אצל הכהן, והבקי הוא כשלוחו וכידו, הרי שאצל הישראל הבקי לא יהיה כלל חסרון לראות ב' נגעים כ"א כשלעצמו, או כמש"כ בתחילה שאם דין זה נאמר גם אצל ישראל בקי יהיה אסור לראות הנגע עד שימסור הפסק לכהן, ועיין.

**הובא לעיל הר"ש** שכ' שקרובים פסולים רק כנגד אתחזק, וע"כ שפסול קרוביםהוא בהכרעה ולא באמירת הכהן, ולפמש"נ שהכהן אף שהוא שוטה יש לו דין דיין יחד עם מסבריו, וא"כ אף שאין סומכין על הכרעתו מ"מ חשיב שהוא הפוסק המכריע ויהיה קרוב פסול, ודו"ק.

**עיין ר"מ פ"א ה"ג** ולשונו שכהן שאינו בקי צריך רבו ללמדו כל הל' נגעים. **ובפ"ט ה"א** משמע בר"מ שאם סומך על רבו אי"צ לידע כלום, ורק אם סומך ע"ע צריך רבו ללמדו כל הל' נגעים. **וכן מבואר בקרית ספר פ"ט. אולם בכס"מ נקט בדעת הר"מ** שאף בסומך על רבו צריך רבו ללמדו כל הל' נגעים. וכשי' הרא"ש ששוטה הכוונה מסברי ליה וכו'. **עיין חזו"א ב' ח' וכהכס"מ.** ולכאורה לשון הר"מ בפ"ט נוטה כהקרית ספר. עיי"ש.

**עיין ר"מ פ"ט ה"ב וה"ה** שכהן קטן ובעל מום כשר לנגעים, וחלל פסול שאינו כהן. **עיין דדב"ז מתרומות ה"ט** שבזמה"ז אין נגעים משום שאין כהנים מיוחסים . הראוני שהמראה כהן סקל"ט כ' שהקשה כן לרע"א ולא היתה לו תשובה ע"ז. **עיין מנח"ח קסט' יב' יג'** בענין חלל שלא נודע שהוא חלל, שבעבודה עבודתו כשירה. אך לנגעים הוא פסול.

**תוספתא דמייתי הר"ש** שכהן שטימא את הטהור ונזקק לו בסוף שבוע וטימא את הטמא טהור, **ובגר"א שם** שאף שבסוף שבוע יש נגע, מ"מ ההסגר שעשה עד עתה אינו הסגר, וצריך להסגירו עתה פעם ראשונה, **עיין חזו"א ד' יב'** שתמה מה החי' בזה, עיי"ש מה שהאריך בכל הענין.

**ר"ש** שהסגר שני נחלקו ר"מ ור"י **במו"ק דף ז'** אם צריך אמירת כהן. **והראשונים במו"ק שם** ביארו הסוגיא באופן אחר, ומ"מ אף בהסגר שני צריך אמירת כהן. **עיין מל"מ ז' יו"ט טז'. עיין קה"י סי' לא'.** שהוכיח לייסד שמוסגר טמא מעיקרא רק לזמן הסגרו, ואם בטל ממנו שם מוסגר בטל טומאתו ממילא בלא טהרת כהן. עוד צד נקט שמוסגר עיקר טומאתו היא כ"ז שיכול להחליטו, ואם ל"ש להחליטו פקע ממנו טומאת הסגר. ומייתי להר"ש כאן דלר"י הסגר שני אי"צ כהן. וכנראה נקט שהכוונה שמכיון שהוא כבר טמא הרי שאי"צ לשוב ולטמאותו אלא טומאתו ממשכת מעצמה ללא אמירת כהן, ודחה שכוונת הר"ש שיש דין שמוחלט אף שהוא חלות טומאה חדשה מ"מ אי"צ בזה אמירת כהן מג"ה. **ועולה כאן חקירה** אם להר"ש פלוגתת ר"ש ור"מ הוא אם דין אמירה הוא רק להחיל טומאה ולא להמשיך טומאה, או שנחלקו סתם אם הסגר שני והחלט צריך אמירת כהן, וצ"ע. **עיין ר"מ פ"ט ה"ג** שמוסגר נטהר באמירת כהן.

**עיין חזו"א ד' יז'** שרמז כהן כאמירה.

**אין רואין ב' נגעים וכו'.**

ומבואר שאין רואין ב' נגעים באדם א', וכן אין רואין בב' בנ"א, ובפיהמ"ש יליף לה מב' ילפותות, **ועיין תוס' אנשי שם** שהקשה למה צריך ב' ילפותות, וכ' שהר"מ בחבורו מייתי קרא א' לשניהם.

**ובדברי הר"ש והרא"ש עולה** שמכיון שדין ראית נגע צריך להיות כלפי עור הבשר באדם בינוני, משו"כ א"א שיראה ב' נגעים יחד, **ועולה ברא"ש** ב' דינים שלא יראה ב' ראיות ב' נגעים קודם שיכריע על הראשון, ומשום שצריך עניו בנגע א' ולא בב' נגעים, **ועוד** שאסור להקיף ולהצמיד ב' נגעים במקום א' ולראותם בראיה א' מכיון שצריך שכל נגע יראהו כלפי עור הבשר ולא שתהיה ראית נגע א' כלפי הנגע האחר.

**ועיין מ"א** שאם הענין הוא משום עור הבשר מדוע שלא יוכל לראות ב' ראיות כל נגע לעצמו ואח"כ להכריע שניהם. וע"כ דהוי ג"ב שאין לראות ב' נגעים יחד ולא משום עור הבשר. ואולי כוונת הרא"ש כמש"נ, שאם משום ב' ראיות הוי ג"ה שאין ב' ראיות, ואם נדון שעשה ראיה א' לב' נגעים חסרונו משום עור הבשר, ואסור שיהיה נחשב שראיתו היא כלפי נגע א' אלא רק כלפי עור הבשר. ואולי י"ל שהכל בכלל זה שכ"ז שלא הכריע נגע א' הרי שראית נגע אחר גורם הגדרה שראייתו של נגע א' הוא נחשב כלפי נגע אחר ולא כלפי עור הבשר, וצ"ע. **ובמ"א** מייתי דבח"כ דריש מאותו פסוק שאין נגע א' נראה ע"י ב' כהנים, ואולי יעלה שיש חפצא של פסול אם חל בנגע שם של ב' ראיות, אם ע"י ב' כהנים, אם ע"י שאותו נגע נראה עם נגע אחר, ועיין. **ומתבאר** שכ"ז שלא הכריע על נגע א' אסור לראות נגע אחר, **ואולי עולה כאן** שעד ההכרעה חל על הכהן דין שהוא במצב של רואה נגע, ואם יראה נגע נוסף ייחשב שחל שהכהן דן ראית ב' נגעים. (ואולי משו"כ יש גם לדון שפסק עפ"י הראיה צריך נמי בזמן הראוי לראיה ולא בשחרית ובין הערבים.)

**יש לחקור** אם ראה בקי והכריע ועדיין צריך למסבר לכהן, אם צריך להסביר לכהן ויסבור, א"כ עדיין לא הושלם ענין ההכרעה שבין הבקי לכהן, ויהיה אסור לבקי לראות נגע סוחר. **ולחד תי' בתוס'** שהכהן יכול להיות שוטה, ולכאורה מכיון שהכהן רק עושה אמירה בלבד, א"כ לכאורה ההכרעה נגמרה אצל הבקי, אך י"ל כמש"נ שהגדר לעולם הוא שבין הבקי לכהן השוטה חל תורת הכרעה מבין שניהם, דהכהן יודע שמכריעין אלא שאינו בקי כלל בסיבת ההכרעה, אך עדיין נחשב שהנידון הוא עדיין קיים להכריע עפ"י ראיה, ואם יראה הבקי נגע אחר יפסל ראית הנגע הראשון, וצ"ע.

**ועולה בראשונים** שאם פסק על נגע א' וקודם שהסגירו יש נגע אחר דנים אותו,

**אין מסגירין את המוסגר וכו',** ויכול להיות מב' טעמים, **או,** שמוסגר לא איכפת לן כל מקרה הנגע עד סוף שבוע, וי"ל שה"ה לא איכפת לן גם מקרה נגע אחר בגופו, וזהו דין בהסגר שזהו אינו זמן ראית נגעים אצלו, **או,** שמי שטמא בנגע אין לדון בו עוד טומאה.

**אין מחליטין את המוחלט** לכאורה זה רק משום שטמא בטומאת צרעת אין לדונו בטומאה נוספת.**אין מחליטין את המוסגר,** יכול להיות ב' הצדדים הנ"ל, **ואין מסגירין המוחלט** חייב להיות כצד ב' הנ"ל שוב לאחר העיון י"ל שגם מוחלט נקבעלו זמןשעד שיתרפא אין בודקין נגעיו, ודו"ק.

**הר"ש כ'** שהדין שנגע מוסגר שפשה ונסתלק הפסיון בתוך ז' שהוא טהור, שזהו בכלל משנתינו, דהיינו דסבר שאין מסגירין ומחליטין מוסגר זהו משום שבזמן הסגר אין דין ראיה, ולא משום שאין מטמאין טמא. **עיין חזו"א ד' יג' שעמד** זה וזה מה שנראה לי ליישב.

**התויו"ט מייתי תוספתא** שהענין בכל הנ"ל שכל שנקרא שם טמא עליו אין נזקקין לו, ויש לדון אם גם פסיון וסילוקו בתוך ל' של אותו נגע גם יכלל בהאי ענין שכל ששם טומאה עליו אין נזקקין לו.

**אבל בתחילה בסוף שבוע המסגיר מסגיר,** ובפשטות שאם ראה ב' נגעים לפני שהסגיר יכול להסגיר מכח שניהם, וכן לדון כל א' מהנגעים להסגר לפטור ולהחלט.

**ושי' הר"ש** שכ"כ בסוף ראשון ושני נמי יכול לראות ב' נגעים זא"ז ולדונם יחד, ולהסגיר להחליט ולפטור בשניהם. **אולם הרא"ש** ביאר שרק בתחילת שבוע ראשון יכול לדון ב' נגעים, וכוונת המשנה שב' נגעים שדן בתחילה יכול אותם לנהוג ככל ניהוג נגעים בסוף ראשון ושני. **עיין ע"א** שדין זה הוא פשיטא, שאם הוא נגע מדוע שלא ינהג סוף ראשון ושני. **ועכ"פ מדוקדק** בררא"ש שבסוף ראשון ושני אינו יכול לדון נגע חדש, וכ"ז שהטמא טמא מכח טומאת נגע ראשון אין לדון נגע שני.

ופלוגתת הראשונים יש לבאר, **או** האם בין הסגר להסגר או בין הסגר להחלט אם הוי כטומאה חדשה או לא. **או,** כמש"נ המוסגר עיקר דינו לא להיות נידון, ואם דנין אותו אפשר לדונו בכל נגע, ופשוט.

**יש לדון** אם ראה ב' נגעים, והחליט משום א', **אם** יכול לדון את השני, **האם** סגי בכך שנוגע על השני קודם שהחליט או הסגיר את הראשון, **או"ד** א"א לדון נגעים באדם מוחלט או מוסגר.

**א"נ** שאסור לראות נגע שני לפני שהסגיר או החליט בפועל נגא ראשון, וא"נ שאחר שהחליט או הסגיר שוב ל"ש לשוב להחליט ולהסגיר משום נגע שני, א"כ לא משכחת לה לדון משום ב' נגעים, שקודם שהחליט ראשון אסור לדון שני, ואחר שהחליט ראשון אין לדון שני. ולכן או שמותר לראות שני אחר שפסק בדעתו על הראשון, או שאם ראה ב' נגעים אף שהחליט על א' יכול להמשיך ולדון על השני.

**עיין ר"ש על הספרא רפ"ב** על דברי הת"כ שצריך שעיני הכהן יהיו על הנגע, וכ' הר"ש שצריך שאמירת הכהן תוך כדי ראיית הנגע. **ויש לדון** אם הוי דין נוסף שצריך אמירה תוך כדי ראיה. (גם אם אין הכהן השוטה צריך לראות, מ"מ צריך שהבקי יראה הנגע בשעה שאומר לכהן לומר טמא, ועיני הבקי בנגע עד שיאמר הכהן טמא.) אולם מסתבר יותר, שאותו ראיה הגורמת לרואה את ההכרעה היא צריכה להיות קיימת עד שעת האמירה, והוי חומרא שאין ההכרעה אחר שהנידון נסתלק מעיני הרואה המכריע, **וא"ע צ"ע** איך משכחת לה ראיה של נגע א' ופסק ואח"כ ראיה של נגע אחר והחלט וחזרה לנגע הראשון, הא מכיון שנסתלק מראית הנגע צריך לשוב ולראות ראיה שיש בכחה להכריע ומחמתה לומר טמא, וא"כ חשיב כמו שלא ראה הנגע השני לפני שהחליט את הראשון. **וכן צ"ע** איך משכחת לה שיאמר על שניהם בב"א טמא, הא יצטרך לראות ב' הנגעים יחד ולומר עליהם טמא.

**מלשון הא"ב** משמע שדנים נגע שני אחר שדן את הנגע הראשון אם להסגיר או להחליט, דהיינו שאי"צ שיסגיר בפועל אלא אם גמר בדעתו להחליט או להסגיר סגי בזה שיוכל לדון על נגע שני. (**עיין חזו"א ד' יג'** דנקט בדעת הגר"א ליהפך וצע"ג.)

**וכן דברי הא"ר** שאם ראה נגע ודן להסגירו ולא הספיק להסגירו עד שנולד נגע שני שרואה הכהן את השני, נמי מבואר להדיא שיכול לראות נגע שני אחר שגמר בדעתו להסגיר אף שלא הסגיר עדיין, **והחזו"א שם** הביחן בדעת הגר"א שכוונתו שפסק מוסגר אך עדיין לא הסגיר בפועל, והוכיח מהגר"א הנ"ל שענין הסגר הוא אינו אמירת "מוסגר", אלא הסגר הוא פעולת הכהן לסגור את המצורע או הצרעת, **ודלא כלהח"מ פי"ד מטו"צ ה"ה** שכ' שהסגר הינו רק אמירה בעלמא. ואין שום הכרח לכ"ז דהגר"א כ' כחדא דן להסגיר או להחליט, והכוונה כמש"נ שגמר בדעתו לכך ועדיין לא אמר "מוסגר" "מוחלט", וכן צ"ע לשי' החזו"א מדוע כהן אינו רואה נגע שני אלא אחר שהחליט ואמר טמא, ומאידך כהן רואה נגע שני קודם שהסגיר הכהן בפועל את המוסגר, הא להחזו"א אין חפצא של אמירת "מוסגר", וא"כ הכהן רואה נגע שני לפני שגמר דינו של נגע ראשון. וצ"ע **עצם ענין מוסגר** אם תלוי באמירה, ידוע הראשונים בנדרים נו' שמוסגר הוא פעולת סגירת הבית, וא"כ כ"כ באדם ובגדים, **וכן יש לדקדק בר"מ פ"ט ה"ב** שכ' שהבקי אומר לכהן אמור טמא אמור טהור, והגירו, דהיינו שאין הבקי אומר אמור מוסגר, אלא מצווהו הסגירו. ומשמע שהסגר הוא מעשה הסגר. **ודלא כהמל"מ** הנ"ל. אולם מדברי הגר"א אין לכאורה מקור לכ"ז.

**ועכ"פ יש לדון** אם ראה ב' נגעים והסגיר או החליט משום א' האם יועיל ראית השני קודם שהסגיר שיוכל לשוב לדון הנגע השני, וכן קצת משמע לשון הר"ש, או"ד מכיון שהאדם כבר מוסגר ומוחלט אין לדונו עוד ויכול רק לאחר שגמר בדעתו להסגיר או להחליט לראות השני ולהסגיר או להחליט שניהם יחד, וכן קצת משמע לשון פיהמ"ש, **ובאמת בר"מ פ"ט ה"י מבואר** בפי' שאפשר לראות נגע שני לפני שהחליט בפועל נגע ראשון, וכן מפורש שם שמסגיר ומחליט שניהם יחד, ועולה שאם יסגיר או יחליט א' לא יוכל לדון על השני למרות שכבר ראה את השני. **וקצ"ע** אם חזינן בת"כ שצריך עינים בנגע בשעת אמירה, וא"כ יהיה חייב לראות את ב' הנגעים יחד

ולהסגירם ולהחליטם, וא"כ שדין ראית הכהן שדעת אמירה צריך שיהיה ראיה הראויה להכרעה א"כ איך יתכן ראית ב' נגעים בשעה א' הא אין רואין ב' נגעים, ועיין.

ועכ"פ הגדר בכל הנ"ל שאם הסגירו אין דנים טומאה על טמא, ואז צע"ק מדוע שלא ידונו אולי הוא טהור, וי"ל דנים אם אין אפשרות לטמא, **או י"ל** שהסגר ונחלט עניינו שקובעים למשך זמן ז' ימים או עד שיתרפא ואין לבדוק אדם זה ואין ענין לדון מקרה נגעים בו, ואז מובן שגם אותו נגע אין לראות בו פסיון בתוך ז' והכל בכלל זה שאין מסגירין מוסגר וכו'. אולם הנגע שראה לפני שהסגיר הרי שיש לומר שההסגר לא כלל אותו נגע שני, וכביכול המוסגר והמוחלט לא כלל נגע זה, ולכן יש לדון אותו לכל תולדותיו. **עיין חזו"א** שנסתפק אם הנגע השני נטהר ואח"כ פשה אם נחשב נגע חדש ואין רואין או הוא אותו נגע ורואין.

**מהר"ם פד' מ"י** דן אם באותו נגע שהוחלט בפסיון אם אפשר לשוב לדונו בש"ל, עיי"ש. **עיין חזו"א ד' יד'.**

**עיין חזו"א ד' טז'** שהקשה להראב"ד שפסיון רחוק הוי פסיון, א"כ לא משכחת לה ב' נגעים, ותי' שנולד נגע שחין שאין לו צירוף, או שהפסיק ביניהם בוהק, ועוד יישב שאף שנגע שני נחשב פסיון לראשון אך הוא נידון גם כנגע לעצמו. ובפסיון הקרוב הוי רק פסיון ול"ה גם נגע חדש, עיי"ש.

**יש לדון** להמר"ם הנ"ל שגם פסיון באותו נגע לא דיינינן משום אין מסגירין את במוסגר, א"כ אה"נ שאף אם נגע אחר הוא פסיון רחום מ"מ זהו כוונת המשנה שאין דנים אותו, ויש לדון בזה.

**הר"מ מייתי** שכהן שמת הלכה לה פסיון שצריך אדם א' שיראה ב"פ אם היה פסיון. **עיין חזו"א ד' יח' משכב"ז. ע"ע חזו"א ד' י'** דהא מדכחת לה אם יעידו לפניו שהיה פסיון, עיי"ש.

**יש לדון להראב"ד** אם ב' נגעים יחד חשיבי נגע א' או ב' נגעים, ואם הוו ב' נגעים איך צריך לראותם הכהן, ואם יכול לראותן זא"ז או אף בב"א והאם אין חסרון שאין רואין ב' נגעים בב"א, וכמובן לחזו"א הא הוו נמי ב' נגעים, וא"כ ראייתו כפסיון צריך להיות בב"א בתורת נגע א', וראייתו כב' נגעים צריך בזא"ז, וצ"ע בכ"ז.

**אם** אין מסגירין מוסגר וכו' משום שאין דנים טומאה על טמא, א"כ מדוע שלא יראה עכ"פ כדי לטהר, ונ"מ שאי"צ לבא שוב לכהן, אלא שיש לדון אם דנים נגע שא"א לטמאו אלא רק לטהרו, ותלוי במשנה הבאה כדלהלן.

**מ"ב:** חתן וכו'. ןברא"ש שיש מצוה וכופין את המצורע לילך לכהן. **עיין חזו"א יג' יז' שלהי נגעים.**

**עיין סוגיא דמי"ק ז' ע"א ע"ב,** ומבואר דנחלקו דלר"י ילפי' מביום הראות, שאי"צ להראות לדבר מצוה, ולרבי ילפי' מופינו את הבית שאף לדבר ברשות, **והר"מ** יליף קרא דרבי, **ועיין עמק ברכה חוה"מ ד'** אם להר"מ מותר לדבר הרשות.

**מתבאר** דלר"מ אפשר לראות רק ע"מ לטהר ושלא ע"מ לטמא, ולחכמים דרשינן "לטהרו או לטמאו" שא"א לראות שלא ע"מ לטמא.

**ובתד"ה "בהסגר"** עולה שלראות ע"מ לטהר או להסגיר ולא להחליט אולי לכ"ע מהני. **עיין תוס' רא"ש כנ"ל. ועיין קרן אורה.**

**וברבינו יצחק** עולה שדוקא בראיה שניה שצריך או לטמא או לטהר צריך לראות ע"ד לטמא, אבל ראיה ראשונה שעדיין לא נזקקו לה יכול לראות ע"ד לטהר בלבד. **עיין תד"ה "יש"** כנ"ל בדעת רבינו יצחק. ויבואר להלן.

**לר"מ** שרואה אף בסוף שני, ואם רואה שטמא הכהן שותק, **ויש לדון** מה יהיה דינו של הטמא, דמחד אין מוסגר יותר מב' שבועות, ומאידך כהן לא טיהרו, **ובתו"ר כ'** שישאר מוסגר.

**עיין תו"ר** שכ' ב' סברות מדוע מודה ר"י בהסגר א', **בשם הראב"ד כ'** שבסוף ראשון שיכול לטהר או להסגיר מתקיים ביה נמי לטהרו ולטמאו, **ובשם הרשב"ם** כ' שכל הדין של לטהרו או לטמאו הוא בסוף שני שאם ישתוק יגרום לטמא לעמוד במצב שלא כדין, שאם הטמא טמא וישתוק הרי שדינו בהחלט ושתיקת הכהן יעמידו במצב של מוסגר, דהיינו שאין דין שכבן צריך לקיים לטמאו או לטהרו, אלא רק שאסור שהכהן יגרום לטמא לעמוד במצב שאינו כדין, ולכן בסוף ראשון שאם ישתוק יעמוד במצב של מוסגר ויש חפצא של הסגר שני בזה לא נחלק ר"י.

**ועולה** לע"ע שלרשב"ם אין כלל דין לכ"ע שכהן צריך לראות ראיה שיש לה גם צד טומאה, אלא רק צריך שלא לגרום להסגר שלישי אינו בתורת נגעים, **ולראב"ד**  לר"י צריך ראיה שיש בה תורת טומאה וטהרה, והסגר נמי חשיב צד טומאה, **וצ"ע להראב"ד**  מדוע שלא יסגיר גם בסוף שבוע שני, ולא נקט לסברת הרשב"ם שיש חסרון שיהיה שלא כדין, **ואולי עולה בראב"ד** שבסוף שני אם לא יטהר הכהן ממילא יהיה מוחלט. ודו"ק. **וכן הוא דעת הר"ש לעיל מ"א** בדעת ר' יוסי, וסבר שבזה נחלקו ר"מ ור"י.

**ובשי' רבנו יצחק** (כפי הגירסא המובא בהגהות) יש לפרש דר"י דריש לטהרו ולטמאו, שאחר שכבר הוסגר, הרי שדין ראית הכהן בפעם שנית חל עליו דין ראיה לטהרו ולטמאו, אולם בפעם הראשונה אין חלות דין עבור מה הראיה, דהא אם הוא טהור אי"צ הכהן לומר טהור, ופשוט כן, וכל דין הראיה הוא סתם לבדוק את דין הנגע, ולכן יכול לראות רק לפטור ולא ע"ד לטמאות, ודו"ק. ונתיישבה קושית המהרש"א.

**החזו"א ביג' יז'** דן אם בכל מצוה יהיה כמו מצות ראית נגעים, שאם אין דבר מצוה או דבר הרשות ומתעכב מלקיים המצוה אם יהיה בזה ביטול מצוה. **ונראה פשוט** לחלק שמראות נגעים, אם אדם יודע שיש לו נגע ואינו הולך לכהן הריהו כמו קוצץ את הנגע, שדין הנגע לניהוג טומאה והאדם מונעו. ואין זה דומה למצות חליצה ומילה וכד' שאם מתעכב קיום המצוה לא מתבטל כלום.

**עיין היטב חזו"א או"ח קלה' לדף ז'** בביאור שי' רבינו יצחק, דנקט שפשוט שבראית נגע בתחילה יש דין לטמאו או לטהרו, ור' יצחק ממרי שכהן ראה נגע וקבע בדעתו להסגירו ולא הספיק להסגירו עד שבא המועד, שהדין שהכהן צריך שוב לראות את בנגע כדי שידע אם פסה, ונקט שם להוכיח שפסיון הוא מעת שהסגיר ולא מעת שראה וקבע בדעתו להסגיר, והוכיח מחולין דף י' ע"ב, **וצ"ע** הא מוכח כן ממשנה ג' דאל"ה משכחת לה פסיון קודם הסגר ראשון. **ועכ"פ** הכהן במועד בא לראות הנגע לענין פסיון. ובזה לא נאמר דין של לטהרו ולטמאו, **ובאמת היה מקום לבאר** שאם כל תכלית ראית הכהן רק לדעת גודל הנגע לענין ידיעת פסיון דלאחמ"כ הרי שכזה מסתבר שלא נאמר לטמאו או לטהרו, ולכן יכול לשתוק אם יראה מחיה או ש"ל, שדין לטמאו ולטהרו נאמר אם תכלית ראית הכהן היא לטמא או לטהר, ולא אם עיקר דין ראית הכהן היא לידע גודל הנגע, ודו"ק.

**אולם החזו"א כ' באופן אחר,** דנקט שדין לטמאו או לטהרו נאמר דוקא אם לפני הכהן נגע מוסגר, שהנגע עצמו יכול לישתנות בפרט לטומאה כגון ש"ל ומחיה או לישתנות בפרט לטהרה כגון בכהה מעט או נתקטן מעט, ובזה נאמר שחובת הכהן לראות ע"מ לטמאו או לטהרו, אולם נגע כזה שכבר ראהו הכהן, ואו שנעלם הנגע, ואם הנגע קיים הוא ודאי טמא, בזה אין ב' צדדים לראית הכהן בנגע, שצד אולי הלך לגמרי הנגע אינו מעניינא, ודין לטמאו ולטהרו נאנמר רק אם בעוד הנגע קיים יש ב' צדדים לטמא ולטהר, ולכן בכה"ג יכול הכהן לראות ע"ד לטהר בלבד, וצ"לך שראיה ראשונה גם הצדדים אולי אין כלל נגע הוא בכלל לטמאו ולטהרו, ורק אחר שיש נגע אז רק צדדי טומאה וטהרה בעוד הנגע קיים הם משווים לדין לטמאו ולטהרו, ואפשרות אולי הלך הנגע אינו מעניינא, ודו"ק, וצ"ע. ונקט החזו"א שכל הנ"ל הוא רק לרש"י שבנגע מוסגר שכהה או נתקטן מטהרים, משא"כ לר"מ שאין מטהרין א"כ נפל כל היסד דהא בכל נגע אחר בסגר ראשן אין צד טהרה רק אם יסתלק הנגע, עיי"ש.

**עוד ביאר החזו"א** שמחמת חשש ש"ל ומחיה כל אדם יכול לראות לפני ראית הכהן, ואם ישנם לא יראה הכהן, וכל הנידון הוא רק חשש פסיון והוא מתחיל רק בסוף הסגר קמא עיי"ש.

**רש"י ד"ה "למימרא"** משמע שנידון דגמ' הוא מנלן שכהן הוא המטמא, וצע"ק דילפי' לה מהא שבפרשת מצורע כתוב "וראה הכהן" |וצוה הכהן" כדמפורש בפיהמ"ש ברי"פ. ויש לדחוק שכוונת רש"י מנא לן שכהן יכול ליתעכב מלראות**, עיין מל"מ פ"ז מיו"א טז' כפי' קמא, וקר"א** כפי' בתרא.

**תד"ה "יש"** הקשה לר"מ, וכן לרבינוט יצחק מדוע מפנים הבית קודם ראיה הא הכהן יכול לשתוק עד שיפנו הבית, **ותי' החזו"א או"ח קלה** שעצם צווי פנוי הבית כאמירת טמא. **ע"ע חזו"א ו' ססקי"ז**

**מ"ג:** עור הבשר מיטמא וכו'. **לשי' הר"ש ודעמיה** שעמד בעניו טהור, ואין טומאה אלא בפסיון וש"ל ומחיה, א"כ מהו הלשון "מיטמא בב' שבועות" , הא מיטמא בא' מג' סימנים מיד, וב' שבועות הם רק ענין של הסגר בלבד. **ולשי' רש"י בחומש** שעמד בעניו ב' שבועות טמא א"ש, שמלבד ג' סמנים, ב' שבועות הם גם סיבת החלט. **לשי' רש"י** יש לדון דלכאורה אין פסיון סימן טומאה בסוף שני, דא"ז פסיון אלא סגי בכך שלא נתמעט, **ואולי נ"מ** אםהיה נגע גדול ונתקטן מצד א' ופסה מצד שני, שעמד בעניו ליכא, ופסיון איכא. **ויש לדון** אם פסיון הוא שהנגע גדל, ואז ל"ש מש"כ, דממ"נ אם הנגע גדל א"כ לא נתמעט , ואם נתמעט גם לא נחשב שפסה. ואם פסיון הוא עצם ההתפשטות של הנגע י"ל שבכה"ג יטמא משום פסיון. **וכן יש להעיר** לשי' רש"י דמחיה וש"ל הם סימן טומאה בסוף שני דוקא אם כהה הנגע דאל"ה אי"צ לש"ל ולמחיה. ויש לדקדק קצת את לשון המשנה, דמבואר שמחיה וש"ל הם בימן טומאה לתחילה, ולסוף ראשון, ולסוף שני אחר הפטור, בלא ו' ,ולא כ' "ולאחר הפטור" וכם פסיון כ' דהוי סימן טומאה לסוף ראשון, ולסוף שני לאחר הפטור, וי"ל דלרש"י זוהי הכוונה, דמיירי בסתם נגע שלא כהה, ולזה טומאתו או לסוף שני בלא סימן טומאה, או לסוף ראשון בסימן טומאה, או לאחר שני לאחר הפטור דהיינו לאחר שכהה שאז סימן טומאה מטמאו, ודו"ק היטב. **ויש לדון** אם לרש"י שכהה הוא סימן טהרה אם זהו גם בסוף שבוע ראשון ויעלה שרש"י הוא לחומרא בסוף שני שבעמד טמא ולקולא בסוף ראשון שבכהה טהור, ולר"ש ורמב"ן אין כלל סימן טהרה דכהה, ודו"ק.

**הרא"ש כ'** שהבשר מטמא בב' שבועות הכוונה, שנגע לעצמו טומאתו עד ב' שבועות, ויותרמכן טמא רק בסימני טומאה **,** וצע"ק דהלשון צריך להיות הבשר מטמא "לב' שבועות", ולא בב' שבועות, ועיין, ולרש"י א"ש כמש"נ.

**פסיון לאחר הפטור** הוא צ"ב, דלכאורה לאחר הפטור הנגע טהור, ואפשר רק לדונו לנגע חדש, וא"כ מ"ש שבפסיון יהיה טמא הא אין פסיון בתחילה, ולכאורה עולה שענין נגע הוא שלאחר ב' שבועות הוא טהור מחמת הספק שאם לא נראו בו סמני טומאה קובעים לע"ע שהוא טהור, אך אם יפסה יחזור הנגע הראשון לטומאתו ול"ה נגע חדש, ולכן ל"ח פסיון בתחילה. **ובאמת כבר הבאנו שהחזו"א ד' יג'** דן שאם ראו ב' נגעים יחד וא' נטהר יהיה אפשר להמשך לראות פסיון בזה שנטהר ולא יאמרו שא"א לשוב ולראותו מכיון שאין מסגירין את המוסגר, דהיינו שנגע שנטהר ופסה נחשב

שדנים את אותו נגע שהיה ול"ח נגע חדש, ועיין. **עיין ראב"ד פרשה ב' י'**  שכ' לחלק שנגע שהוחלט ע"י מחיה וכד' ונתרפא המחיה לא יטמא בפסיון אחר הפטור ורק נגע שנטהרו בסוף שני מחמת שעמד. בזה אם פסה לאחר הפטור טמא, ועיין.

**פסיון בתחילה,** בר"ש פ"א מ"ג כ' דילפי' מקרא "דאחרי הראותו אל הכהן" שאין פסיון בתחילה, **ובר"מ שם כ'** דהוי מסברא שכל פסיון הוא לעומת מה שהיה, וצ"ע הא משכחת לה בראה הכהן וספק לעצמו ולא הספיק לומר טמא עד שפסה, **ואולי י"ל** שמכיון שצריך ראית הנגע עד האמירה כמו שהבאנו לעיל בשם ר"ש על תו"כ , משו"כ עד שעת אמירה לא הושלמה הראיה הראשונה. ולא נחשב שהיתה ראית כהן הקובעת את גודל הנגע הקטן שלעומתו אח"כ גדל הנגע, ודו"ק. **אולם** אם חלוק דין הראיה מהאמירה, ושייך שיגמר ראית בקי או כהן, ודין אמירת הכהן אינה מוגדרת כפסק אלא הוי אמירה בעלמא, א"כ צריך להיות שאם ראה כהן או בקי ראיה ופסק יהני ממנו פסיון, דהא קרא דדרשינן הוא "אחרי הראותו אל הכהן" והענין שצריך הכרעה מכח ראיה ראשונה ושניה שמהם יוצא שפסה הנגע, ולזה סגי בראית בקי ובהכרעה ולא באמירה, וע"כ שהאמירה היא חלק מעצם ההכרעה, ועד שלא אמרו טמא לא הוכרע ראיה הראשונה, וכ"ז שלא הוכרע ראיה ראשונה לא נקבע גודל הנגע וממילא ל"ש לקבוע בראיה שניה שפסה הנגע, ודו"ק.

**מ"ד:** השחין והמכוה, **עיין ר"ש** שעמד על לשון "מיטמאין", **ועיין תוס' אנשי שם** מדוע הר"ש לא עמד ע"כ במ"ג. **עיין תוס' חולין ח' ע"א ד"ה "מיטמאין". עיי"ש רש"י ד"ה "מיטמאין"** וסתר עצמו ממש"כ על החומש, ועיין משב"ז לעיל מ"ג.

**עיין א"ר** שאין מחיה בשחין ומכווה משום שהבשר אינו חי, **וכן בר"מ פ"ד מ"ג, ובר"ש** מייתי בזה ילפותא.

**במתני':** ומיטמאין בשבוע א' שהוא ז' ימים, וצ"ב מאי קמ"ל, **ועיין תוס' אנשי שם** שחידש בזה של"א מקצת היום ככולו. דהיינו שאם ראה בבוקר יום ז' סיבה להחליט ממתין עד הלילה ואם נסתלק סימן הטומאה טהור, **ויש לדון** אף אי אמרינן מקצת היום ככולו מדוע אם רואה סימן טומאה אינו יכול להמתין אולי יסתלק עד הערב, דהא אין הכרח שמקצת היום ככולו, אלא אם רוצה מקצת היום ככולו, וצ"ע אולם הוכיח שגם ביום ז' לשחין מהני משצת היום ככולו, דאל"ה לא משכחת לה וראהו ביום השביעי, דסמוך לשקיעה א"א לראות נגעים. **עיין תפא"י** שכ' משום שצריך הערב שמש משו"כ טומאתו ז' ימים שלמים, ואה"נ טהרת הכהן תיעשה

בדין מקצת היום ככולו, אך ניהוג טהרה בפועל הוא עד הלילה, וצע,ק דהא פשיטא הוא ומאי קמ"ל מתני'.

**מ"ה:** הנתקין וכו' **עיין א"ר ותפא"י** שכל נשירת שער בלא שום שנוי מראה זהו נתק. **ובפשטות** נתק הוא שנוי מראה, אלא שכל המראות מטמאין.

**בר"ש כאן עולה** שמקום גילוח שיער באופן שעתיד לגדול יש בו תורת נגע בד' מראות, ורק אין בו תורת נתק, (קצת משמע שנתק הוא שנוי מראה, שאם נתק הוא הסרת שער א"כ בקרחת ל"ש מציאות של נתקיים ואי"צ לזה קרא.) ורק מקום שיש שער בפועל אין בו תורת נגעים אלא רק נתק. ולפי"ז בכל מקום קרח אם כל הראש או חלק מהראש מטמא בבהרת, אלא שאם נקרח רק חלק מהראש מטמא אף בנתק, **עיין מ"א פ"י מ"י. והתויו"ט שם** סבר שאם אין קרחת אינו מטמא אלא בנתק ולא בסתם בהרת.

**עיין חזו"א ג' ד' וד' כ', והקשה שם שהר"ש סתר עצמו מפ"י מ"י** שכ' שם שנתק הוא במקום העשוי לגדל שער, וקרחת היא במקום שאינו עשוי לגדל שער. **וכן הר"ש פ"ו מ"ח** שנגע אינו פושה לנתק מכיון שעתיד לגדל שער, דהיינו שמקום העשוי לגדל שער אינו בכלל נגעים, והר"ש סתר עצמו וצ"ע.

**שי' הרמב"ן עה"ת יג' כט' ל'** שבהרת במקום קרחה דינו בשער צהוב ואין בו דין נגעים כעור הבשר, ורק קרח בכל ראשו חוזר להיות כעור הבשר.

**מ"ו:** בקרחת אין סימן טומאה של ש"ל, ובפיהמ"ש וברע"ב משמע שזהו מציאות שלא גודל שם שער, **אולם עיין ר"מ פ"ה ה"ט וכס"מ שם** דילפי' לה מקראי ורק טעם הילפותא הוא שלא צומח שם ש"ל.  **ובאמת צ"ע** מדוע לא נומר שאם צמח שם ב' שערות בטל שם קרחת והדר להיות מקום הטמא רק בניתק. וא"נ שמקום נתק מטמא טומאת נגעים א"ש, או שנומר שב' וג' שערות נחשב עדיין קרחת, וצ"ע מהו השעור א"כ, ומסברא מקום השער עצמו איננו קרחת וא"כ צריך כל שיער לחתוך ולחצות את הנגע לב' חצאי נגע, ודו"ק. **וגם א"נ** שרק מקום השער הוא איננו קרחת מ"מ לא משכחת ל"ה ש"ל בתוך נגע דהא מקום הש"ל אינו קרחת וממילא אינו נגע.

**מ"ז:** הבגדים וכו', **עיין ר"ש ורא"ש ובמפרשי המשנה** שירקרק אדמדם הוא כמראות דבהרת ושאת, ומ"מ נקראים שהם סמני טומאה מכיון שלאחר ב' וג' שבועות הם מטמאים בלא סימן נוסף, ודלא כמש"נ ברש"י דלרש"י כ"כ במראות נגעים, **וא"כ צ"ע** מדוע לרש"י בנגעים אדם נקרא שב' שבועות מטמאים, ובבגדים נחשב שהירקרק אדמדם מטמא, **ואולי נומר** שבנגעי אדם ד' מראות הם סיבה להסגר, וההסגר וההמתנה של הנגע ב' שבועות הוא סימן טומאה, ובבגד עצם הירקרק אדמדם הוא סימן טומאה רק בתנאי שלא יתרפא ב' או ג' שבועות.**וכ"כ באור החיים יג נ**. **ולפי"ז מיושב לשון המשנה** שירקרק אדמדם היא סימן טומאה בתחילה, **והעירו הר"ש והרא"ש** הא רק מסגירין, ולהנ"ל להסגר יש דין החלט בתנאי שיעמדו ב' או ג' שבועות, ודו"ק.**ועיין חי' ר' אריה ליב סט.**

**ועכ"פ בר"ש מבואר** שבירקרק אדמדם בתחילה רק מסגירין ודלא כשאר מתני' דלעיל שמחליטין על סימני טומאה, ונקט לה לאפוקי שלא משכחת לה שמסגירין בתחילה על פסיון. **ובמהר"ם הקשה** הא משכחת לה שמסגירין בתחילה על ב' נגעים, דמסגיר ומסגיר בתחילה, וא"כ משכחת לה הסגרה בתחילה על פסיון. **ותי'** שרק בנגע רחוק מסגיר ומסגיר אבל בפסיון קרוב אינו בכלל שיסגיר בתחילה, **וצ"ע כל דבריו** דלכאורה מאי שייטא דין מסגיר ומסגיר על ב' נגעים הבאים יחד, ומדוע ס"ד כלל למהר"ם שייחשב שמסגיר על פסיון, **וע"כ סבר כהראב"ד** שפסיון רחוק הוי פסיון, וסבר שמסגיר ומסגיר הוי שמסגיר על נגע ועל פסיון, וע"ז תי' דמכיון שעל פסיון קרוב לא אמרינן כן, ע"כ שפסיון רחוק איננו רק פסיון אלא גם נגע לעצמו, וב' ההסגרים הוו על ב' נגעים ולא על פסיון נגע, וצ"ע. **עיין בכ"ז בחזו"א ד' כב' טז'.**

**מבואר** שירקרק אדמדם מטמא לאחר הפטור, **ובר"ש** שאם כהה וחזר שורף, ולכאורה אם כהה וחזר הוי נגע חדש וצריך להסגיר, וע"כ מיירי שכהה רק בסוף שני שהדין שקובע מקום הנגע **כמבואר במתני' פי"א מ"ה,** ואז אם חוזר שורף, **ועיין מקד"ד נ' ד'** ד"ה כתב הר"מ, אבל בכהה מסוף ראשון מבואר בתוספתא מובא בר"ש פי"א מ"ה שאם חזר למראיתו נידון כתחילה ואינו שורפו. ופשוט.

**מבואר במתני'** שיש בבגדים פסיון בסוף שני ולאחר הפטור, **והקשו המ"א והחזו"א ד' כא'** הא בסוף שני טמא אף בעמד בעניו, וכן לאחר הפטור מטמאין בחזר בלא פסיון. **וכן צ"ע הר"מ פי"ב ה"ד** שכ' ששורפין על בגד שפסה לאחר הפטור, וצ"ע הא סגי בחזר ואי"צ פסיון. **ובמ"א** ביאר שלהר"מ חזרה כפסיון, ואולי הוי כפסיון הרחוק, ודו"ק.

**מ"ח: עיין מ"א ותפא"י ,**וגם כאן קשה מ"ש בסוף ג' פסיון הא מטמאין בעמד.

**עיין תוס' אנשי שם** שהעיר לשון המשנה שאין בנגעים פחות מז', הא משכחת לה בנגעי אדם שמוחלט מיד בש"ל ומחיה.

**פרק ד**

**מ"א: עיין מ"א** שאין הכהן צריך לראות לפני שבא הש"ל, ואם המנוגע יודע שקדם בהרת לש"ל והובא אח"כ לכהן טמא. **עיין בזה חזו"א א' ה', ג' ב'.**

**הר"מ בפיהמ"ש** יליף שפסיון צריך מד' מראות, שנאמר בוהק הוא טהור הוא, שטהור אף מפסיון. **ובפ"ו מ"ו מייתי הר"מ** ילפותא דצרעת היא פרט לפסיון של בוהק.

מבואר שפסיון, בכלשהו , **ובראב"ד התוס' פ"ה ס"א** שבנתק צריך שעור ב' שערות. **עיין מ"א** שהוכיח כן מלקמן פ"י מ"ה . כ"כ ודאי אם יש פסיון הרחוק הוא דוקא בגריס, **עיין ראב"ד פי"ב ה"ד.**

**מ"ב:** מחיה מטמא בכל מראה, **עיין ר"ש רא"ש ומפרשי המשנה,** ועולה דלרוב ראשונים מחיה הוא גוון עור הבשר של המנוגע, **ולהר"מ** כל מראה שהוא איננו בד' מראות נגעים אף שהוא לבן הוא נחשב מחיה.

**צ"ב** מהו שאין סימן טהרה למחיה, הא אם נתפשט המחיה בכל גופו הלך הנגע וטהור. וע"כ שמחיה הוא חפצא של נגע ואינו בשר בריא ועיין להלן.

**מ"ג:**מתבאר שש"ל צריך להיות אחר הבהרת, ומשא"כ מחיה, ובאמת לכאורה לא משכחת לה מחיה קדמה לבהרת, וע"כ שייך רק בבאו בב"א, וא"כ בע"כ שבש"ל בב"א טהור, **ובשטמ"ק כתובות עה' מבואר דל"כ, עיין מקד"ד נ' ט'. אולי י"ל** שאם יש דין ראית כהן גם לכך שקדמה בהרת לש"ל, א"כ יהיה נ"מ, שאם צריך דוקא מחיה בב"א עם בהרת, אף דלא משכח"ל באופן אחר, מ"מ אולי יצטרכו לזה מראה כהן. אלא סגי מה שא"א שיקדום מחיה לבהרת, וצ"ע.

עוד נראה ליישב קושית המקד"ד הנ"ל, שענין בהרת קדמה לש"ל הוא, שאם קדם ש"ל אין הוא סימן של חולי נגע, **וכש"כ** הר"ש דהוי ש"ל של זקן. וכ"כ יש לדון שמחיה היא סימן חולי של צרעת נושנת (עיין רש"י עב"ת יג' יא') ואולי הוא דוקא אם היה נגע וחזר ונתגלה בשר חי דס"ד שיחשב שנרפא קמ"ל שזהו צרעת נושנת, אבל אם צרעת הקיפה מקום בשר חי מהיכי תיתי הוא סימן טומאה, **ועכ"פ להנ"ל** אם במחיה נמי צריך הפוכה , אז היה צריך ליהיות שלמרות שש"ל בב"א טמא, וזאת שאמרינן שהש"ל בא מאותה סיבת חולי של הנגע, אולם אם בב"א הקיף נגע בשר חי עדיין אין שום סימן לחולי ושהמחיה סימן טומאה, והמחיה היה צריך ליהיות דוקא מחיה לאחר הנגע ולא היה מועיל בב"א, ואם במחיה מועיל בב"א הוא רק משום שאין כלל במחיה דין בהפוכה, ודו"ק היטב.

**ובדברי המשנה** שמחיה מעכב הפך כולו לבן, **וצ"ע** הא ל"ח כלל הפך לבן, וע"כ שמחיה הוא מעצם הנגע, ואינו בשר חי מחוץ לנגע, ולכן היה צריך לייחשב שפרחה בכולו, ורק זהו חומרא במחיה שאינו בכלל פרחה בגופו, ואף מעכב בפריחת כולו, **ומייתי מהגרי"ז** שהוכיח שמחיה הוא חלק מהנגע מהא שמחיה מצטרף לגריס עם הבהרת.

**מ"ד:** שתי שערות וכו'. מבואר במתני' דין שעור לבן בשער, אם כלשהו סמוך לעיקרן או כדי לקרוץ בזוג,  **ומלבד זאת יש פלוגתת תנאים** בשעור שער וג' דעות נאמרו בזה. ובפשטות י"ל שמתני' כאן אין פלוגתא בשיעור שער כלל אלא רק בשעור לבנונית שבשער אם בכלשהו או בקריצת זוג.

**בא"ר** מבואר דלר"ש ששעור לבנונית הוא קריצה בזוג, ע"כ דסבר שצריך שכל השיער יהיה לבן, **וצ"ע מלשון המשנה** שמשמע שלא נחלקו בכך שסגי בעיקרן מלבין, ילהא"ר לר"ש לא סגי בעיקרו מלבין אלא צריך כולו לבן. (הא פשוט שהנותר מהנטילת זוג אינו מקלקל דאמרינן דל מהנא וכמו בכה"ת, וכמו בב' שערות דפרה).

**ובמ"א כ'** באמת דע"כ לר"ש דנקט ששעור ש"ל בזוג, הרי שע"כ סבר ששעור שיער ביותר מכך, דאל"כ הא הוי שעור לבנונית בכל השער, וא"כ למאי צריך לדרשא שעיקרן של שערות עיקר, **ודלא כהא"ר.**

**עיין תויו"ט ומל"מ פ"ב ה"א** שהר"מ פסק כר"מ שעור נטילת זוג מספק לחומרא, **ובמ"א** נקט שפסק כן בודאי, וכמש"נ שמכיון ששעור שער הוא בנטילה ע"כ ששעור לבנונית במשהו.

**יש להסתפק** בעיקרן משחיר אי בזה נמי לר"מ במשהו, או"ד אם כל השיער לבן אין השחיר מציל אלא בכדי שעור שער שהוא כדי נטילה בזוג. **עיין מנח"ח שצז' ח'.**

**עיין מתני' נידה נב' ע"ב**  דעות בשער, ובגמ' שהל' ככולן להחמיר.

**והר"מ בפ"א מפרה** פסק ששעור שער אדום בנטילת הזוג, והקשו הנו"כ מדוע לא פסק להחמיר שעור לכוף ראשו לעיקרו. **ועיין גר"ח אישות פ"ב** דלהר"מ כל השעורין הם קיימים, והלל"מ לחומרא בתורת ודאי, ולכן דין אדמימות בפרה הוא איננו שעור שער אלא שעור אדמימות, ואם רק מצאנו תורת שם שער בשעור של כדי נטילת הזוג הוא שעור המספיק לשער אדום בפרה, **והקשה החזו"א בגליון שם** דא"כ ה"ה בנגעים נומר כן, ומדוע בנגעים סגח במשהו, הא לבן דנגעים הוא כאדום דפרה ושניהם אין דין שצריך שער לבן או אדום, וכמו שבפרה שאינו דין בשיער ומ"מ צריך שעור נמוך של שער, שעור של נטילת הזוג, גם בנגעים כן, ומדוע פסק הר"מ בנגעים במשהו. ומוכיח החזו"א שע"כ "עיקרן" חשיב טפי ואינו בכלל פלוגתא דנידה נב', וכ"כ בפרה, ונקט הר"מ מבין ר"מ ור"ש דמתני' לחומרא, ובפרה כדי נטילה, ובנגעים במשהו. **וכ"ד צ"ע** דהכא משמע שמכיון שעיקר הסימן ש"ל הוא מחמת הנגע משו"כ יש מעלה לעיקרן ומאי שייטא לפרה.

**הגר"ח הוכיח** שההלכתא שיש ג' שעורין בשעור שיער, **מהא דהר"מ בפ"ח ה"ה ו'** פסק ששעור שער צהוב בנטילת זוג והצלת שער שחור ביכול לכוף, **והקשה הגר"ח** הא ממ"נ אם יהיה שער צהוב ושער שחור בנטילה ממ"נ טהור, שאם אין לו שעור שער ליכא שער צהוב, ואם אית ליה שעור השחור מציל, וע"כ שאין ספק שעור,אלא ההלכתא שיש ג' שעורים לחומרא, ולכן שער צהוב בנטילה ושחור בכפיפה. **וכן הוכיח מפ"ב ה"א** שכ' ששעור ש"ל בכדי נטילה, ולכאורה היה צריך להיות ששעורו גם בכפיפה, לענין אם צמח שעור נטילה לפני הבהרת וצמחה לשעור כפיפה אחר הבהרת של חומרא ייחשב בהרת קדמה, וע"כ שאין השעורים ספק אלא כולם לחומרא מהלכתא. **ועיין חזו"א בגליונות ובסי' ז' סק"ו, ובאבי עזרי פ"ב מאישות שם,** דנקטו שבצמח שער לבן לפני בהרת שיעור נטילה ייחשב כשער שחור, וייחשב כעיקרן שחור, ולא יהני מה שצמח אח"כ שער לבן שעור כפיפה, ודלא כהגר"ח ע"ע מה שהעיר החזו"א על הגר"ח.

**הר"ש מייתי תו"כ פ"ב ה"ג** דלר"מ בכלשהו ולחכמים כשעור, **ועיין ראב"ד ור"ש שם** דנקטו דכשעור היינו כל חד לשיטתו, אם בנטילה אם בכיפוף אם בנטילת צפרן, **ועולה כשי' הא"ר. וכן עולה דלא כהגר"ח** דלכאורה להגר"ח ודאי אי"צ יותר משעור נטילה, וכמו בפרה, ודו"ק.

**עוד בתו"כ** רמ"א שלא יהא בני אדם מדמים שבגולם נידונים. **ובר"ש כאן** שהכוונה שאי"צ בעיקרה שתהיה לבן סביב כל השיער, אלא סגי מקום א'. **ולכאורה לפי"ז** אין כלל תורת שם "שער לבן", אלא צריך שמראה הנגע יתפשט גם לשיער, ולפי"ז דמיון החזו"א פרה לנגע אין לו שייכות כלל, שבפרה צריך שם שער אדום, ובזה או שצריך כל השיעור , או להגר"ח סגי בשעור שער הקטן, אך בש"ל דנגעים אי"צ שיחול שם "לבן" על השער, אלא שיפשוט הנגע על השער, ועיין.

**והנה בדברי הגר"ח דלעיל** שנקט שש"ל שצמח פחות משעור לפני הבהרת והשלים שעור אחר הבהרת דחשיב קדם בהרת לש"ל, וזה א"ש טפי אם הסימן טומאה הוא צמוח של שם "שער לבן", וזה חל אחרי הבהרת, אולם אם כמש"נ שהענין הוא מה שהבהרת נתפשטה לשיער, א"כ אם השער כבר היה צהוב לפני הבהרת איך יתכן לומר שהשלמת שעור גידול השער נחשב שנתפשט הנגע לשיער, וצע"ק. ובאמת הא פשוט ששער שחור שקדם לבהרת והפך לבן אחרי הבהרת הוי סימן טומאה, וא"כ מוכח שהענין שיפשה הנגע לשער, ולא שיצמח שער. ועיין היטב.

**עיין חזו"א ה' א'** שהקשה על פי' זה של הר"ש דא"נ אין שייכות בין פלוגתת ר"מ ורבנן אם סגי במשהו או צריך שעור, לבין הא שאי"צ שיהיה לבן

סביבות השיער ואולי בזה מודו חכמים לר"מ, **ולהנ"ל א"ש** שלרבנן ובפרט לפי' הר"ש שצריך לובן על כל שיעור השער כל חד וחד כפי שי' הרי שודאי הענין של סימן הטומאה הוא שם גידול ש"ל ולכן פשוט שצריך סביבות השיער, ורק לר"מ שסגי במשהו הרי שי"ל שאי"צ אלא שיתפשט הנגע אלא השיער ולכן סגי בחודו, ועיין.

בביאור התו"ס הנ"ל נאמרו עוד כמה פי' בראשונים, **עיין ר"ש וראב"ד בח"כ פ"ב ה"ג. עיי"ש בר"ש שפי' שר"מ אומר** ששער שחור שהפך לבן לא נומר שזהו מחמת זיקנה, אלא תולין שהוא מחמת הבהרת , משא"כ אם היה לבן לפני הבהרת אין תולין אחר שבא הבהרת שהוא מחמת הבהרת אף אם נשתנה הלובן ממה שהיה, **וג"כ צע"ג** מה השייכות לפלוגתת ר"מ ורבנן דלעיל, ובזה ג"כ מודו רבנן, **ואולי** לפמש"נ שלרבנן סימן הטומאה הוא דוקא צימוח ש"ל, ובאמת שער שחור שהפך לבן אינו סימן טומאה(ודלא כלישנא דקרא, **עיין חזו"א ז' ו'.)** ורק לר"מ ששעור לבן במשהו הרי שאין ענין שיחול שם שער לבן אלא רק שיתפשט הלבנונית בשער, ובזה קמ"ל ששחור שהפך לבן טמא, ולבן שהפך לבן אחר אינו טמא, ועיין.

**ע"ע בראב"ד** שם שביאר שכ"ז שאין השער כולו שחור, למרות שמדאו' טמא, הכהן רק מסגיר, והקשה הא כהן שטיהר טמא אינו כלום, ותי' דמיירי במוסגר ושתיקת הכהן גורמת שאינו מוחלט אלא מוסגר.

**מבואר במתני'** ששער אין לו שעור מקום למעט נגע, **ובא"ר** דמתני' גם אומרת שאין שער שחור מטהר נגע, עיין.

**מבואר מתני'** ששער אין בו שעור מיעוט הנגע, ובר"ש מייתי תו"כ שש"ש אינו ממעט מכיון שהוא מין טומאה, **עיין חזו"א ה' א' עיין משך חכמה יג' ד'.** דמכיון ששחור הפך לבן אחרי הנגע טמא, ע"כ גם השחור הוא סימן טומאה, ואם ענין ש"ל הוא פסיון הלבן בשער אין ראיה ואין שום טעם לומר שהשחור הוא מין טומאה וע"כ נקט המשך חכמה שצימוח השער הוא הסימן טומאה, וצמוח שחור שהפך לבן יש סימן טומאה בצמוח, ולכן יש לשחור מין טומאה. עיי"ש **וגרי"ז.**

**מ"ה:** בהרת כגריס וחוט וכו'. ומבואר שצריך שעור רוחב ב"ש לענין פסיון וש"ל. **ויש לחקור** אם הוי דין שעור בהרת, שמקום שהוא פחות מב"ש אינו יכול ליחשב כלל חלק מנגע, **או** שרק אינו מקום חשוב שיחול בו סימני טומאה של ש"ל ופסיון. **ונ"מ** האם חוט פחות מב"ש יכול ליצטרף לשעור נגע כגריס. וגם א"נ ששעור נגע רק במרובע, ול"ש האי נ"מ, מ"מ שמעתי לדון נ"מ אם צמחו ב"ש בחוט פחות מב"ש ואח"כ נתרחב והפך לב"ש, אם ייחשב שש"ל קדם לבהרת, וכן אם יהיה נגע ומסבירי חוט פחות מב"ש ופשה הנגע אל החוט אם חשיב פסיון לחוץ או לפנים, ודו"ק. **ואולי יש לדון** שמקום שאינו ראוי לסימני טומאה הוא עצמו מפקיעו מלהיות נגע, שאין תורת נגע אם אינו מיועד להיות בו סמני טומאה.

**ובסיפא** תנינן שחוט פחות מב"ש אינו מצרף ב' נגעים, וחשיבי ב' הגריסין לב' נגעים נפרדים, **ואולי יעלה כאן** שבהכרח פחות מב"ש אינו כלל חפצא של נגע, דאל"ה מדוע לא ייחשבו ב' הגריסין והחוט שבאמצע לנגע א'. **אולם י"ל** שב' גריסין וחוט באמצע אף אם החוט יש בו ב"ש ומצרפן, מ"מ הוו ב' נגעים מצורפים ול"ה מעיקרא נגע א', ואז נאמר כלל שפחות מב"ש אינו חשוב לצרף ב' נגעים, אולם עדיין אולי פחות מב"ש יכול ליצטרף לנגע א' להשלימו לשיעור גריס. **כ"כ יש לדון** אם נגע צר וארוך פחות מב"ש שיש בו שעור גריס אם חשיב נגע, ואולי ל"ח נגע מכיון שכל הנגע אינו ראוי לסימני טומאה, וצ"ע.

**הנה יש להעיר** מדוע נקטו הראשונים נ"מ לחוט מצרפןלענין אם פשה א' מחליטין שניהם, ומדוע לא נקטו נ"מ שב' חצאי גריסין מצטרפין ע"י חוט בשעור ב"ש. **וא"נ** שיסוד הענין הוא צירוף ב' נגעים ע"י חוט, ולא שמעיקרא הוי נגע א' עם החוט, א"כ יש לדון שחוט אינו יכול לצרף ב' חצאי גריסין. וצ"ע.

**עיין תפא"י סקל"א** שפסיון עצמו אי"צ רוחב ב"ש, אלא הוא במשהו, **וע"כ או,** שאף פחות מב"ש הוא מהנגע, רק מפחות מב"ש אין תורת סימני נגע שהוא טפל לנגע ואינו בתורת שבו יחול סימן דש"ל או פסיון, אולם פסיון עצמו יכול להיות במשהו. **או י"ל** שפסיון עצמו אין בו דין שיהיה נגע, וצ"ע, ולא נראה כן.

**ע"ע תפא"י** סקל"ג שנקט באמת שב' חצאי גריס מצטרפין עם חוט שעור ב"ש.**ובמ"א נקט** שב' חצאי גריס אין חוט ב"ש מצרפן.

**ויש לברר מהו הנידון הזה**, ומדוע חוט ב"ש מצרף ב' גריסין ואינו מצרף ב' חצאי גריסין. ומדברי המ"א משמע שזהו משום של"ש תורת מחיה מבוצרת, **אולם יש לדון** ולומר שאם כמש"נ שחוט ב"ש אינו נחשב נגע א' עם ב' הנגעים ב' גריסין, אלא באמת הם ב' נגעים והם רק מצורפים יחד ע"י חוט, הרי שי"ל שב' חצאי גריס א"א לצרפם ע"י תורת צירוף של חוט, אלא נגע צריך להיות נגע שלם בלא תורת צירוף, ודו"ק. ובאמת אף פחות מב"ש יכול לייחשב חלק מנגע, אלא שאין בו כח לצרף ב' נגעים, וכן אין בו שם נגע חשוב לסימני טומאה, ושעור ב"ש הוי נגע חשוב לסמני טומאה ולצרף ב' נגעים, אך אין הוא חשוב לצרף ב' חצאי נגעים לאשווי שם נגע א'. **יש להעיר על כל הנ"ל דהר"מ כ' בפ"א ה"ח** שאין תורת נגע אלא בגריס מרובע, וא"כ איך יש נידון צירוף ר' גריסין, דלתפא"י מהני, ולמ"א לא מהני רק מטעם שאינו ראוי למחיה, ולע"ע צ"ע.

**הר"ש מייתי תוספתא** דראבר"ש סבר שאין חוט ראוי להיות בכלל סימני טומאה אלא א"כ הוא כגריס. דהיינו שנגע כגריס, חוט היוצא ממנו הוא בסמני טומאה רק אם החוט בעובי כגריס, ולכאורה לא יעלה על הדעת דלראבר"ש אין החוט בפחות מעובי גריס מצטרף לשעור נגע, דכל נגע עגול יש בו חלק שאין רחבו כגריס (אם לא שנומר שבעגול הפינות הם כחדא עם מרכז הנגע ואין להם חסרון של פחות מגריס)., וע"כ שאף שהוא חלק מהנגע מ"מ אין הוא מקום לסמני טומאה, **עיין תפא"י דמייתי רע"ב** שמחיה מבוצרת הינה באמצע הנגע בדוקא, ובראבר"ש הנ"ל משמע שהיא יכולה להיות בקצה הנגע אם רק יש בה רוחב גריס. וכמו שלראבר"ש קצה הנגע עם רוחב גריס הוא מקום למחיה, כ"כ לדידן חוט שיש בו ו' שערות יהיה מקום למחיה. הר"ש מייתי צד לבאר פלוגתת רבנן וראבר"ש שהוא לענין חוט מצרף דוקא, והנידון הוא שב' גריסין וחוט פחות מגריס מצרפן הרי שפסיון בחוט הוא ספק איזה נגע פסה , ולרבנן דר"ע ספק איזה נגע פסה ל"ח פסיון, עיי"ש **ועכ"פ עולה** דסבר שב' גריסין וחוט מצרף הוא איננו נגע א' אלא ב' נגעין מצורפין. ודו"ק.

**הנה הר"ש** כ' שאם אין החוט מצרף, הרי שאם החוט פסה אינו נחשב אלא פסיון הרחוק וצריך גריס, והוכיחו דסבר כהראב"ד שפסיון במקום אחר אינו נגע חדש אלא פסיון רחוק ששעורו בגריס, **וכשי' הראב"ד פי"ב ה"ד,** עיין תויו"ט ועוד יבואר.

**אולם יש לדון** להנ"ל שפחות מב"ש הוא חלק מהנגע, ומצטרף לשיעור, אלא שאין לו חשיבות והוא חלק טפל, ולכן אין הוא מקום לסימני טומאה, הרי שי"ל שחוט זה שפסה הוא מ"מ נחשב בפועל שהנגע עצמו פסה, והפסיון הוא המשך הנגע, אלא מכיון שהחוט אינו חשוב להיות מקום סימני טומאה משו"כ אין בו תורת פסיון במשהו, ולכן דיינינן ליה כפסיון הרחוק שדינו בגריס, אולם נגע חדש במקום אחר ודאי לא ייחשב פסיון רחוק אלא נגע חדש. **עי"ל** דהחזו"א נקט בדעת הראב"ד שפסיון הרחוק יש בו גם דין פסיון וגם דין נגע חדש, ואם ילך האום ידונו הפסיון הנגע חדש, וי"ל שכאן מכיון שגם פחות מב"ש הוא חבור גמור לייחשב נגע א', אלא שאין לו חשיבות שבו יהיו סמני טומאה, ולכן הוא נידון כפסיון הרחוק, אך לא יהיה נידון כלל כנגע חדש, ודו"ק.

**עיין כס"מ פ"ד ה"ז** שכ' שהנ"מ המתני' היא ג"כ, שאם יש ב' גריסין וחוט פחות מב"ש באמצע, ויהיה ש"ל א' בגריס זה וא' בגריס זה יצטרפו, משא"כ בחוט פחות מב"ש לא יצטרפו. **והר"ש מייתי רק נ"מ** שבפחות מב"ש אין החוט מצרפן ולכן כשיטהר יביא ב' קרבנות דחשיבי ב' נגעים. ומשמע קצת דלא נקט להאי נ"מ דש"ל א' בזה וא' בזה. **ולהנ"ל נראה לומר בב' אופנים הפוכים, או,** א"נ שבאמת חוט פחות מב"ש רק איננו חשוב לצרף נגע להיות נגע א', אולם הוא נחשב נגע, והינו חלק מהנגע וא"כ י"ל שנגע א' שלם שהוא מורכב מב' גריסין וחוט פחות מב"ש ביניהם, הרי שלמרות שאם נולד סמני טומאה בא', מכיון שהשני המצורף אליו בחוט

פחות מב"ש אינו יכול לקבל את דין ההחלט מחבירו, וכן אם נטהר א' לא נטהר השני, וכפרתו בב' קרבנות, מ"מ אם נולדו סמני טומאה מבין שניהם, שערה כאן ושערה כאן אולי יצרפו מכיון שכאן אין א' נגרר אחר חבירו אלא הסימן נולד בשניהם. **וי"ל ליהפך** שמכיון שגם חבור של חוט ב"ש הוא חבור בין ב' נגעים וכמו שהוכחנו, משו"כ לעולם לא יהני לצרף שערה א' מכאן ושערה א' מכאן, ודו"ק היטב.

**ע"ע בכל הנ"ל בחזו"א ה' ב' ג'.**

**התויו"ט האריך** כאן להוכיח דלא כשי' הראב"ד דפסיון הרחוק הוי פסיון, וכן לכאורה שי' הר"ש והרא"ש כאן, וכבר כ' לדחות הראיה. ועכ"פ עיין רש"ש מה שדחה הראיה ממתני' דפרק קמא, **ועיין מ"א וחזו"א ד' טז' רי' כ',** וכ"כ בזה בפ"ק. **הנה הר"ש** משמע שבב"ש יש חבור בין ב' הגריסין לענין ש"ל ופסיון שבא' מחליט את שניהם ולא הזכיר לענין אם מחיה בא' מחליט את שניהם. **עיין מ"א וחזו"א שם,** והחזו"א נקט סברא שחוט שאינו ראוי למחיה אינו יכול לצרף לענין מחיה, ודחה זאת, דהא החוט ראוי למחיה אלא שהוא איננו שעור מחיה מבוצרת, ומדוע שלא ייחשב נגע א' עם מחיה וכולה בהחלט. **ויש ליישב,**  או שענין מחיה מבוצרת הוא איננו רק צורת מחיה, אלא הוי דין שסיבת הטומאה בנגע הוא שהוא המבצר של המחיה, ואין מבוצרת רק תנאי לצורת המחיה, אלא החפצא של הסימן טומאה הוא שכל הנגע הוא חלק מהצרעת נושנת של המחיה שבאמצע, ולכן נגע אחר שאין הוא מבוצר אינו בכלל סימן הטומאה, ועיין. ובפרט א"נ שחבור חוט ב"ש הוא חבור בין ב' נגעים והוא איננו ממש נגע א' מעיקרו, א"כ מה שחל בנגע א' סימן טומאה של מחיה מבוצרת, אין החוט המושך ומטפיל את הנגע השני אל הראשון, מ"מ מכיון שיש כאן תורת נגע שנטפל לנגע ולא שם נגע א' ובזה ודאי ל"ה ביצור של נגע א' נחשב מבוצרת לנגע השני, והחזו"א דן לסברות אלו אם יוחלט א' במחיה ונתרפא אם יטהר השני או יהיה נידון בתחילה, עיי"ש. **עיין רא"ש פ"י מ"ו**  דמבואר שב' נתקין וחוט ב"ש מחבר ביניהם, שפשיון בא' ל"ה פסיון לחבירו, ודלא כהר"ש.

**מ"ו:** בהרת כגריס וכו', **לכאורה מבואר במתני'** דלכ"ע בהרת ומחיה שבין שניהם כגריס טמא משום מחיה, אלא שנחלקו ר"ש ורבנן אם ש"ל שצריך שיבא אחר הבהרת, אם צריך שיבא אחר הבהרת דוקא, או שסגי שבא לאחר הנגע, דלרבנן אם צמח ש"ל בתוך המחיה והפך המחיה לבהרת חשיב שצמח הש"ל אחר הנגע, דהא המחיה הוא חלק מהנגע, ולר"ש צריך שיצמח הש"ל דוקא אחר הבהרת, והמחיה אינה בהרת אף שהיא חלק מהנגע. **וכן** אם צמח ש"ל בבהרת שהיא פחות מגריס ומחיה משלמת לה לגריס, אף דהוי נגע, ואח"כ נתפשט הנגע למחיה והושלם שעור גריס, לרבנן חשיב קדם

בהרת לש"ל מכיון שצריך שהש"ל יבא אחרי הנגע ואי"צ שיבא אחרי בהרת, ומחיה הוא ג"כ נגע, ולר"ש צריך שהש"ל יבא אחרי הבהרת, ולכן מכיון שצמח ש"ל קודם שהושלם שעור בהרת כגריס ל"ח קדם בהרת.  **אולם בפשטות משמע** דלרבנן הש"ל שבתוך המחיה הוא איננו סימן טומאה עד שיפשה לשם הנגע, דהיינו שחפצא של סימן טומאה דש"ל לכ"ע הוא דוקא בבהרת ולא במחיה אף שהוא מעצם הנגע. וכ"כ בש"ל בבהרת פחות מגריס כ"ז שלא יושלם לגריס על המחיה מודו רבנן דל"ח סימן טומאה, ודו"ק. **עיין תפא"י דנקט כנ"ל, וברש"ש פליג** דלרבנן אף ש"ל במחיה טמא. **עיין בכל הנ"ל מקד"ד נ' ו'.**

**עיין ר"מ פ"ד ה"י** ומשמע שש"ל בתוך מחיה והלכה מחיה טמא משום ש"ל ומשמע שממשיך להיות טמא, ולא שמטמא עתה. ולכאורה כהרש"ש, ויש לדחות, שהכלל שכל נגע שיש בו סימן טומאה שהלך ובא אחר אי"צ שוב החלט אלא ממשיך הנגע להיות מוסגר בהסגר הראשון, **עיין מהר"ם מ"י, וחזו"א ס"ה סק"ד.**

**מסברא** ש"ל במחיה פחות מגריס ל"ה סימן טומאה, ואם יסתלק המחיה ייחשב קדם ש"ל, **וכן נקטו המקד"ד נ' ו' והחזו"א ה' ה'.**

**מתבאר עכ"פ במתני'** שמחיה מצטרפת לשעור גריס עם הבהרת, **ובר"ן ורמב"ן קדושין כה'** נקטו דל"כ, **עיין רש"ש, ועיין הגהות גרא"ז שם.**

**ובמתני'** מודה ר"ש אם יש בבהרת גריס שש"ל הוי סי' טומאה, וצ"ע הא הוי פשיטא, **עיין תויו"ט, מ"א, וא"ר. וחזו"א ה' ח'. ובא"ר עולה** דלמרות שלר"ש המחיה אינה מכלל הבהרת, ולכן אינה מצטרפת, מ"מ גם איננה חולקת את הנגע,**וצ"ע** אם ש"ל במחיה אינו נחשב שהוא בנגע א"כ מדוע המחיה שבתוך הנגע איננו גורם שהנגע איננו מרובע. וצ"ל שמחיה הוא מקום נגע ולא מקום בהרת, וש"ל לר"ש צריך להיות בבהרת, אך שעור גריס מרובע הוא שעור בנגע, ולכן מחיה אינה מפסקת שעור גריס מרובע, **ובחזו"א** הנ"ל נקט דמודה ר"ש דוקא אם יש גריס מרובע בהרת לצד המחיה, דלא כהא"ר.

**מ"ז:** בהרת וכו' הלכה המחיה טמאה מפני הפסיון, **עיין גר"א** שהחי' הוא דס"ד שסילוק סימן טומאה מטהר את הנגע אף שיש בו סימן טומאה נוסף. **וביכין מט'** כ' דס"ד שבהלכה מחיה נשתנה תואר הנגע וחשיב נגע חדש ולא חשיב פסיון. **וכמובן יש לדון** אם סימני טומאה כולם ענין א', ול"ש להחליט על ב' סמנים, ואין תוספת החלט לנגע אם הוא עבור ב' סמנים, ולכן ס"ד שסילוק סימן טומאה הינו סימן טהרה ויטהר אף שנשאר סימן טומאה אחרת, וקמ"ל שצריך סילוק כל סימני הטומאה, **או"ד** נתחדש במשנה הא גופא שהחלט ב' סמנים הוא סיבה לב' החלטות ולכן סילוק א' לא מטהר את חבירו. **עיין יכין** שאם החליט רק על א' ונסתלק ונשאר זה שלא החליט עליו, אם צריך לשוב ולהחליט עבורו, ותלוי בהנ"ל, שאם כצד קמא אין ב' החלטות לנגע א', ואם הוחלט הוא מוגדר נגע מכח כל סימן טומאה שיתווסף עליו מכח החלט הראשון, שכל סימני טומאה א' הם, ודו"ק. **ע"ע מ"א. וכבר הבאנו שהמהר"ם לקמן מ"י** דן בזה אם הוחלט עבור א' ונולד סי' טומאה שני אם צריך לשוב להחליטו, **עיין חזו"א ג' כב'.**

**המ"א במ"ו** מייתי פלוגתת ר"נ ור"ש בשבת צג' בתולש שערה מתוך ג' אם עובר משום קוצץ בהרתו, **והמ"א נקט**  דה"ה תולש סימן א' מתוך ב' כגון תולש שערות במקום שיש גם מחיה, **ויש לדון ולומר** דל"ד, שג' שערות הם סימן טומאה א', ותלישת שער אינה עקירת סימן אלא רק ע"י אצטרופי של תלישת שער נוסף, ובזה פליגי ר"נ ור"ש, אולם ב' סמני טומאה, או שלכ"ע יש כאן תלישת סימן טומאה ומכיון שכמש"נ יש לומר שהוא מוסגר ע"י ב' סמנים ותלש סימן א', או להיפך שבג' שערות תלישת שער א' הוא תחילת תלישת הסימן, אולם בב' סמנים, א"נ שכמה הסמנים ל"ה אלא סימן א' ואין כאן ב' הסגרות על ב' סמנים א"כ בכה"ג תלישת סימן א' מכיון שסימן שני לא נגרע כלל אולי כאן לכ"ע ל"ח שהתחיל לעשות תלישת נגע ולכ"ע פטור, ויש לפלפל בכ"ז.

**מתני':** הלכה וחזרה וכו' לאחר הפטור וכו'.

**בפשטות כפי העולה בר"ש וברא"ש** מיירי בנגע שנסתלק לגמרי או אולי גם בנתמעט מגריס שהוא כמו נסתלק לגמרי וחזר לכמו שהיה , דבאמצעי שבועות לא איכפת לן מה שנסתלק הנגע וחזר ולאחר הפטור נסתלק וחזר הוי כתחילה. והם לא ביארו הטעם לחילוק, **ולכאורה לע"ע י"ל** שנאמר כאן במשנה הדין שאמצע שבוע של מוסגר אין שום דין להשתנות הנגע, אף לא אם נסתלק הנגע לגמרי, ולכן הלך וחזר הוא כמות שהיה, משא"כ לאחר הפטור ודאי נסתלק נטהר ובחזר נראה כתחילה. ועיין ר"ש דמייתי ת"כ דנחלקו רבנן ור' יהודה, דלרבנן בהלך וחזר אחר הפטור נמי טהור, **וצ"ב** אם כל הנידון כולו הוא רק מה שבאמצע הסגר אין תורת שנויי דין נגע, א"כ במה נחלקו רבנן ור"י בלאחר הפטור.

**ובסיפא דמתני':** כנסה ופשתה וכו'.

**להר"ש והרא"ש** מיירי בנגע שהתחיל בגריס "ועוד" והוסגר, ולאחר ב' שבועות פטרו, ונתמעט הועוד וחזר הועוד דלר"ע חשיב פסיון ולרבנן לא, וכן להיפך, שהיה נגע גריס, ולאחמ"כ הוסיף משהו וחזר, דלר"ע חשיב פסיון ולרבנן לא. דהיינו שבסיפא של המשנה הנידון הוא אם פסיון נמדד בדוקא למה שהיה בתחילה, ואם היה גדול ונתקטן וחזר וגדל לרבנן ל"ח פסיון, וכן אם היה קטן וגדל וחזר ונתקטן ל"ח פסיון, ולר"ע אם רק היה פעם א' פעולת פסיון חשיב פסיון. ולכאורה כנסה ופשתה הנידון הוא אם פסיון הוא לעומת לידת הנגע, או לעומת קטנו שהיה לאחר שכנסה, אולם בפשתה וכנסה צ"ב, דהא בזמן שפשתה לכ"ע טמא, וא"כ מה הנידון בחזרה ומדוע לא נטהר, ומהו טעמו של ר"ע. וכי ר"ע פליג על מושג של נתרפא הפסיון, **ועיין בועז סקי"ב** שנקט כן עיי"ש שהאריך וצ"ע. **יש לדון** להרא"ש בהסגיר גריס ועוד, ובסוף ראשון נתמעט, ובסוף שני חזר אם גם בזה נחלקו ר"ע ורבנן, **הא ודאי כ' הרא"ש** שאם נתמעט וחזר באמצע הסגר לא דיינינן ליה. לפלוגתת רבנן ור"ע דוקא לאחר הפטור ולא באופן הנ"ל שכנס בסוף ראשון וחזר הועוד בסוף שני.

**שי' הר"מ בפיהמ"ש שברישא דמתני' מיירי בהליכה וחזרה,** דהיינו שנתמעט הנגע וחזר ופשה, ולא דיינינן ליה בפסיון מכיון שפסיון הוא לעומת הנגע שהיה בתחילה, ולא הזכיר כאן פלוגתת ר"ע ורבנן. - **בהלכה לאחר הפטור**  מיירי שהלך הנגע לגמרי ואז נידון כתחילה, ולא הביא הר"מ שמיירי דוקא בסוף שבוע, ואולי סבר שאף באמצע שבוע אם הנגע נתרפא לדמרי יש לטהר ואין ממתינין לסוף שבוע, ואז הנגע שחזר נראה כתחילה. **ועוד עולה בר"מ** שאם נשאר משהו מן הנגע וחזר לא חשיב נרפא הנגע אלא חוזר למה שהיה ואינו נידון כתחילה אלא הוא טהור. **ובסיפא** דכנסה ופשתה וכו' נקט הר"מ שפלוגתתם היא אם מקרה פסיון שבתוך זמן ההסגר אם חשיב פסיון, דלר"ע אם פסה בתוך הסגר וחזר לכמות שהיה חשיב פסיון, וכן אם נתמעט בתוך הסגר וחזר ופסה למה שהיה חשיב פסיון, ולרבנן לא. ומשמע שלכ"ע הא שחוזר למה שהיה חשיב פסיון, ופלוגתתם רק אם מקרה אמצע שבוע חשיב מקרה לענין פסיון, ולענין התמעטות הנגע כדי שלבסוף פסיונו יחשב פסיון, ועכ"פ עולה דלר"ע נגע שפסה ונתמעט אינו נטהר. **ועדיין צ"ע** רישא דנקט הר"מ שהלכה וחזרה אינו פסיון מכיון שדיינינן לפסיון רק למה שהיה תחילה, ולא נקט ביה פלוגתת ר"ע ורבנן, ובסיפא נקט לה ונקט דלכ"ע אין ענין שהפסיון יעמוד לעומת הנגע שהיה אלא רק נחלקו רבנן ור"ע אם מקרה אמצע ימי הסגר קובעים לדין פסיון, וצ"ע.

**ואולי י"ל** דדעת הר"מ, שברישא מיירי בנתמעט הנגע פחות מגריס, ואז בפסה וחזר למה שהיה, אין כאן נידון כתחילה כמש"נ לאחמ"כ שנידון כתחילה הוא דוקא בנסתלק הנגע לגמרי, אך כאן גם לר"ע אין לו דין פסיון, דדוקא בנגע גריס ועוד שנתמעט ונשאר נגע סבר ר"ע שדנים פסיון מהגריס לאחר שנתמעט, אבל אם נתמעט לפחות מגריס ל"ש ביה פסיון דהא השתא אין הוא נגע, אלא שאם יחזור למה שהיה לר"י נגע חדש, אך גם ל"ש לומד בו שהוא נגע שפסה, וזאת מכיון שכל עדרו בשעה שנתמעט שהוא שיירי נגע שהיה בתחילה ולכן ל"ש לדון בו פסיון ואם פסה למה שהיה.

**אולי י"ל בר"מ** שבסיפא למד כשאר ראשונים, דמיירי שהוסגר על גריס ועוד ובסוף שבוע נתקטן, ובסוף שני חזר למה שהיה, ונחלקו אם דיינינן פסיון לעומת הנגע בתחילה או לעומת מה שהיה בסוף ראשון. וצ"ע. **וברע"ב ובתויו"ט נקטו כפי' קמא.**

**עיין היטב ר"מ פ"ד ה"ה** ומבואר שבהרת שהסגירה והלכה וחזרה בתוך ימי הסגר, כ' הר"מ הריהי כמות שהיתה **ובראב"ד הוסיף** שתלוי אם כבר טיהר הכהן קודם שחזרה הריהי כתחילה, ואם חזרה קודם שטיהר הכהן הריהי כמות שהיתה, ויש לדון אם הר"מ פליג בחילוק זה, **ועכ"פ עולה כאן הנידון** שנקטנו לעיל בדעת הר"מ אם נגע שנסתלק בתוך ימי הסגר אם מטהרינן ליה, ואולי הר"מ יסבור שאין מטהרין, ולהראב"ד מטהרין, ועיין היטב.

**הר"מ שם ממשיך** שבהרת שפסתה ונתמעטה או נתמעטה ופסתה בתוך ימי הסגר טהורה, **ובה"ט שם** פסק הר"מ לדין הנ"ל לאחר הפטור. ולא בתוך ימי הסגר.

**ולכאורה ב' ההל' הם ב' האפשרויות שנקטנו לבאר בדעת הר"מ בפיהמ"ש,** דבהל' ה' זהו פלוגתת ר"ע ורבנן כפי' קמא, שלכ"ע נתמעטה ופסתה חשיב פסיון, ופלוגתתם דוקא בתוך ימי הסגר אם מקרה הנגע בתוך ימי הסגר אם הם משנים את דין הפסיון. **ובה"ט** שמיירי בלאחר הפטור נקט את עצם הדין שבהרת נידונית פסיון רק לעומת מה שהיתה בתחילה, **אולם צ"ע לפי"ז** אם נקט הר"מ שפסיון הוא רק לעומת תחילת הנגע, א"כ במה נחלקו רבנן ור"ע בפסה ונתמעט בתוך ימי הסגר, **ואולי ניישב** שבה"ט מיירי בבהות כגריס שנתמעטה לפחות מגריס וחזרה למה שהיתה, שזהו רישא דמתני' להר"מ, וכמש"כ שבכה"ג לכ"ע א"א לדון פסיון, שמכיון שבנתמעט אין לו שם נגע, אלא דסבר הר"מ שאם נשאר שיירי נגע עדיין יש לדון בו פסיון, אך בזה מהני רק פסיון יותר ממה שהיה תחילה, שאין לדון בו פסיון לעומת מה שהוא עכשיו, דעכשיו הוא פחות מגריס והוא אינו נגע, אלא הוא רק שיירי נגע לענין שאם יחזור ויפשה ייחשב פסיון, אך ודאי צריך פסיון יותר ממה שהיה, ובזה לא נחלקו רבנן ור"ע, ובה"ה מיירי בב' גריסין שנתמעט לגריס וחזר, וכן להיפך, ובכה"ג נחלקו רבנן ור"ע ופסק כרבנן. צ"ע לפי"ז מה כ' בה"ט ענין של פסתה וכנסה שאינו מעניינא. ומיושב הר"מ היטב.

**עיין חזו"א ג' כה' כו',** ועולה שנקט בדעת הר"ש בב' אופנים, או כמש"נ בדעת הר"ש, ונחלקו אם פסיון צריך שיגדל יותר ממה שהיה בתחילה, או שנחלקו בתוך ז' ואין מקרה תוך ז' נידונים ולר"ע הם נידונים.

**לפי' הרא"ש והר"ש** שי' ר"ע היא שפסה ונתמעט הוי פסיון, וכמש"נ שאי"צ שישאר פסיון, אלא סימן הטומאה הוא עצם מקרה הפסיון. **עיין מקד"ד נ' ח'.**

**לפי' הר"מ** דפלוגתת ר"ע ודרבנן הוא אם מקרה אמצע שבוע קובע ענין פסיון, **וצ"ע ממתני' פ"א מ"ה** דלר"ע נמי אם לא ראה הכהן והלך הפסיון טהור. ואולי אם לא ראה הכהן לכ"ע כן, וכאן מיירי שראה הכהן באמצע שבוע, ולר"ע אם ראה הכהן באמצע שבוע שפסה מחליטין עבור זה ולרבנן לא. ואולי יסוד פלוגתתם הוא כש"כ לדעת הר"ש,שלרבנן ענין פסיון הוא הימצאות הפסיון בפועל ולר"ע המטמא הוא מקרה הפסיון, ולכן לרבנן ראית הכהן של אמצע שבוע אינה נידונית אלא דיינינן רק לראיה של הימצאות הנגע ביום ז', ולר"ע שמקרה הפסיון הוא המטמא, משו"כ ראית הכהן באמצע שבוע שפסה הינה סיבה להחליט ביום ז'.

**ע"ע מתני' פ"ז מ"ד** דלר"ע תולש סימן טומאה בתוך ימי הסגר טהור, וא"כ עולה שאין סימני טומאה מטמאים בתוך ימי הסגר, וצ"ע על הר"מ שכ' כאן דלר"ע פסיון של אמצע שבוע מטמא, ולהנ"ל ניחא דדוקא פסיון סבר ר"ע שבפסיון הוא עצם מה שפעם א' פסה, ולכן זמן הראיה בהכרח באמצע שבוע, ואולי באמת יחליטוהו בסוף שבוע, אבל שאר סימנים הם ודאי בעצם מציאותם, ולכן זמן ראייתם הוא דוקא סוף שבוע, ודו"ק.

**נבא להעמיד שי' הר"מ** ביד החזקה לפי מה שלמדוהו הנו"כ.

**דהר"מ בהל' ט'** פסק את הדין הפשוט שהל' כחכמים שנגע שנתקטן וחזר למה שהיה לא נחשב פסיון, וכן נגע שפסה וחזר לכמות שהיה נסתלק הפסיון, ודלא כר"ע שבשניהם טימא מכיון שהיתה פעולת פסיון.

**והר"מ בה"ה** כ' דכל הנ"ל אם היה בתוך ימי הסגר הריהו כמות שהיה, ולכן בסוף ראשון יסגיר, ובסוף שני יפטור. **וצ"ע** מה נתחדש בה"ה יותר מה"ט,דמאחר שפסיון הוא לעומת כמות שהיה, ואם נתמעט הפסיון בשל הפסיון, א"כ פשוט שגם בתוך ימי הסגר כן, ומהו התוספת שהוסיף הר"מ שהיה בתוך ימי הסגר. **ובאופן** שהלכה הנגע לגמרי וחזרה אולי קמ"ל דל"ח נגע חדש שיצטרך ב' שבועות חדשות. אולם מה שפסה ונתמעט או נתמעט ופסה מה שייך בזה חדוש מיוחד אם הוא היה בתוך ימי הסגר אם מ"מ הל' כחכמים שאין בזה תורת פסיון אף לאחר הפטור. וצ"ע.

**הראב"ד כ'** דע"כ ה"ה היא איננה סיפא דמתני', שאם סיפא דמתני' מיירי בפסה וכנס וכו' בתוך ימי הסגר,א"כ ל"ש שר"ע יאמר שבכה"ג טמא, אלא היה צריך להיות יראה כתחילה, **וכמבואר במ"ח** שבהרת שפסה חצי גריס ונתמעט מן האום חצי גריס לר"ע יראה כתחילה, וסבר הראב"ד דכ"כ בבהרת שפסתה וכנסה בתוך ימי הסגר יראה כתחילה, וע"כ מתני' מיירי בלאחר הפטור, שאז אין נידון של יראה כתחילה אלא הנידון רק אם הוא חוזר לטומאה ע"י פסיון דלאחר הפטור. (והדבר תמוה איך יתכן שלר"ע בתוך ימי הסגר כנס ופסה חשיב נגע חדש, ולאחר הפטור ייחשב המשך הנגע שהיה ויחול בו תורת פסיון דלאחר הפטור. וצ"ע ) ולכן סבר הראב"ד שדעת הר"מ שמש"כ בה"ט היא מתני' ומיירי לאחר הפטור, **וה"ה** כ' הר"מ דין מסברא. וכבר הערנו מה נוסף בדין זה. **ובפרט צ"ע הכס"מ** שדן מנין לר"מ דין זה דהלכה ה', וצ"ע מה נתחדש בו כלל. **עיין בכס"מ** שהביא מקור מהתוספתא, ועיי"ש שדן אם בדין זה דתוך שבוע אם נחלק בזה ר"ע, **וצ"ב** מדוע שר"ע יחלוק שאמצע שבוע אינו מן המנין, ומהיכן מצאנו שר"ע יחלוק בדין מקרה של תוך ימי הסגר, **ע"ע בכס"מ** שלהר"מ לית גירסא במ"ח שלר"ע יחזור כתחילה, וממילא אולי לר"ע בכה"ג יחליט, וממילא אזלא לה לקושית הראב"ד, דאף תוך ימי הסגר לר"ע בכנס ופסה יחליט ולא ייחשב נגע חדש. **והכס"מ מסיק** שלר"ע ודאי מסברא שכנס ופשה יראה כתחילה ולא יחליט, וצ"ע מה כוונתו לפי"ז, ואולי חזר לומר כהראב"ד שע"כ מתני' דידן מיירי בלאחר הפטור, ומ"ח לר"ע יחזור לתחילה, ודלא כהגירסא שהביא לדעת הר"מ, וצ"ע.

**והתויו"ט** סבר בדעת הר"מ ליהפך מהנ"ל, **ובה"ה** דמיירי תוך ימי הסגר, זהו סיפא דמתני', ובזה נחלקו רבנן ור"ע, **ובה"ט** דמיירי אחר הפטור שאין פסיון בפסתה וכנסה וכו' הוי מקורו מהת"כ ובזה מודה ר"ע. **והדבר טעון הסבר** מדוע אם לכ"ע פסיון הוא דוקא לעומת מה שהיה, ואם פסה נתמעט ופסה ולהפך ל"ח פסיון אף לר"ע, א"כ מדוע אם כל זה היה בתוך הזמן סבר ר"ע שחשיב פסיון, וצ"ע.

**לראב"ד** דמוקי סיפא דמתני' בלאחר הפטור, **וזהו מש"פ בה"ט, וה"ה** נקט שאין לו מקור, ולכאורה יכול להיות מקור מרישא דמתני' דמבואר הלכה וחזרה כמות שהיתה, לאחר הפטור תראה כתחילה, **וביותר צ"ע דהר"מ** בפיהמ"ש פי' האי רישא שהלכה וחזרה מיירי שלא נסלק הנגע וכמות שהיתה מכיון שפסיון הוא לעומת מה שהיה, וצ"ע תיפו"ל משום שהכל היה באמצע שבוע, והר"מ בה"ה וכמקורו שבכס"מ מהתוספתא, וצע"ג.

**ולהתויו"ט** שמוקים לסיפא דמתני' בתוך ימי הסגר, ובזה נחלקו רבנן ור"ע, א"כ איך מוקים לבאר את שי' פהמ"ש את הרישא דמתני' דמיירי נמי בתוך ימי הסגר, ולא הזכיר פלוגתת רבנן ור"ע, ונקט כפשוטו לטעם דחכמים שענין פסיון הוא לעומת הנגע שהיה, ולא הזכיר כלל הטעם משום תוך ימי הסגר וצ"ע.

**עיין מרכה"מ** שהלך בדרך התויו"ט, אך הגביל, שנחלקו רבנן ור"ע רק בפשה וכנס או כנס ופסה ביום ז', אבל בהנ"ל באמצע ז' מודה ר"ע שלא דנים מקרה של אמצע שבוע. **ויישב עפי"ז** הקושיא ממ"ח בפסה ונסתלק מן האום שלר"ע יראה כתחילה, דמיירי שפסה באמצע ז', **אלא שצ"ע לפי"ז** במה נחלקו רבנן, הא הם מודו שאין דנים מקרה אמצע שבוע.

**לשי' התויו"ט** שפלוגתת ר"ע ורבנן בכנס ופסה או פסה וכנס בתוך ז', ולאחר הפטור לכ"ע טהור, וצ"ב הגדר. **ואולי י"ל** שלרבנן לעולם פסיון הוא לעומת מה שהיה, ולר"ע תורת פסיון הוא עצם פעולת פסיון , ולכן פסה וכנס הוי פסיון וכן כנס וכסה מ"מ היה מעשה פסיון, אולם לאחר הפטור י"ל דסברי שמכיון שהנגע טהור, הרי שתורת הפסיון הוא רק לעומת הנגע שהיה, שדוקא נגע טמא או מוסגר סבר ר"ע שפעולת פסיון מטמאתו, אולם בנגע טהור לאחר הפטור תורת פסיון שבו הוא אך ורק לעומת הנגע שהיה בתחילה.

**ולפי"ז** בהסגיר בב' גריסין, ובסוף ראשון כנס ובסוף שני פסה בזה נמי נחלקו רבנן ור"ע. דלרבנן תורת פסיון הוא לעולם לעומת מה שהיה, ולר,ע פעולת פסיון היא מטמאה.

**ולמרכה"מ** כל מקרה אמצע שבוע אינם קובעים, וכן לאחר הפטור כנס פסה או פסה וכנס לכ"ע טהור, ורק ביום ז' נחלקו ר"ע ורבנן, וצ"ע הגדר. וי"ל נמי כנ"ל, שלאור הפטור כל תורת פסיון הוא רק לעומת הנגע שהיה, ורק בנגע מוסגר סבר ר"ע שעצם פעולת הפסיון מטמאתו, אבל לאחר הפטור שהוא נגע טהור וע"י פסיון מתחדש שם נגע בזה צריך פסיון לעומת הנגע שהיה, אלא שרק הוסיף המרכה"מ שמקרה אמצע שבוע אינו קובע כלום כבעלמא בהל' נגעים, ולכן רק ביום ז' שיש תורת ראית כהן סבר ר"ע שכל שנוי בנגע של פסיון מטמא.

**יש להעיר** לר"ע בפסה וכנס שטמא, דא"כ לא משכחת לה מושג של סילוק טומאה בפסיון, ועיין מוכה"מ שנקט שפשוט שמטהרין הנגע כשכנס, אלא ר"ע רק סבר שמחמת מקרה הפסיון הוחלט וצריך צפרים, ולרבנן מכיון שלא נודע עד לאחר שחזר וכנס לא מטמאין ליה. **וצ"ע** לפי"ז שיוצא שנחלקו ר"ע ורבנן אם שייך תורת פסיון בלא ראית כהן בשעה שמחליט, **וי"ל** שזהוג"כ לשי' שלר"ע פועלת פסיון מטמאה ולכן ל"ש תורת דין עיני הכהן שיראה הפסיון בשעת אמירה, ורק לרבנן שפסיון הוא חפצא של נגע שגדל לעומת מה שהיה, הרי שעיני הכהן צריך להיות בנגע שפסה בשעת אמירה, ודו"ק. ועדיין צ"ב איך הכהן מטמא הנגע למפרע, וצ"ל שהכהן פוסק שהמנוגע טמא וצריך צפרים, ועיין.

**קושית הראב"ד** והכס"מ ממשנה ח' יש ליישב פשוט, שפסתה והלךמן האום ודאי חשיב נגע חדש, ואף לר"ע תראה כתחילה, **עיין מרכה"מ שם.**

**הנה הראב"ד** בה"ט הקשה מפ"ט הקשה מפ"ט מ"ג שבהרת בכף יד חיישינן שמא יכנוס ויפסה, וחזינן שלכ"ע כנס ופשה הוי פסיון. ולכן מוקים להר"מ בנגע כגריס ונתמעט וחזר, דבזה נחלקו, דלר"ע הוי פסיון ולרבנן טהור, **וצ"ע** הא הוי מכיון שנתמעט מגריס צריך להיות לכ"ע טהור, וכשחזר הוי נידון כתחילה, ומדוע לרבנן טהור, ולר"ע טמא. **והנראה בזה** דהא הר"מ בפיהמ"ש כ' שנתמעט לפחות מגריס וחזר אינו נידון כתחילה, ורק בנסתלק לגמרי נידון כתחילה, דהיינו שהר"מ נקט שנגע שנתמעט לפחות מגריס יש לו שם נגע לענין שאם יפשה יותר מגריס הוי פסיון ואינו נידון כתחילה, וממילא א"ש נמי שאם חזר לגריס לרבנן הוא טהור שחזר למה שהיה ופוטרו בסוף שני, ולר"ע גם בכה"ג חשיב פסיון , וגם כאן יסוד פלוגתתם דלרבנן פסיון עניינו גדילת הנגע, ולר"ע הענין פעולת פשיון, ולכן לרבנן ל"ש תורת פסיון לנגע שהוא גריס, ולר"ע מ"מ הנגע גדל פחות מגריס לגריס ויש כאן פעולת פסיון, דמכיון שגם בהיותו פחות מגריס שם נדע עליו אם פסה וחזר לגריס חשיב לר"ע שהיתה פעולת פסיון, ודו"ק. **אך צ"ע** דלכאורה להראב"ד מודו רבנן שב' גריסין שנתמעטו וחזרו למה שהיו חשיב פסיון, ורק נתמעט לפחות מגריס וחזר לגריס אינו פסיון, **וי"ל** דב' גריסין שנתמעט חל שם הנגע להיות גריס, ולכן ממנו דיינינן פסיון אם יחזור לב' גריסין אף לרבנן, אולם נגע שנפחת מגריס וחזר לגריס סברי רבנן שמהות פסיון הוא נגע שגדל ופסה בחפצא שלו, וזה ל"ש בגודל גריס, שלכה"פ צריך נגע גריס ומשהו כדי שיחול שם פסיון, משא"כ לר"ע אי"צ אלא פעולת פסיון, ולכן נגע שנתמעט וחזר לגריס, מכיון שבהיותו ממועט מגריס הינו נגע לכ"ע לענין שאם יפסה יותר מגריס לכ"ע טמא, כ"כ לר"ע עצם חזרתו לגריס מגדיר שחל פעולת פסיון בנגע וטמא, ודו"ק.

**עיין מרכה"מ ומקד"ד** שיישבו קושית הראב"ד על הר"מ מפ"ט מ"ג, דהתם מיירי בכנס לפני הפטור ופשה לאחר הפטור, ובזה מודו רבנן שפסיון אחר הפטור נחשב לעומת הנגע שהיה בסוף שני בשעה שפטרוהו, וכל פלוגתת ר"ע ורבנן הוא בכנס ופשה אחר הפטור, ועיין מקד"ד שביאר בזה שמכיון שאין דין מראה כהן על נגע שכנס אחר הפטור משו"כ ל"ש ביה תורת פסיון.

**ולדבריהם יכול להיות** שלכ"ע נגע גריס ועוד שהוסגר ובסוף ראשון כנס, ובסוף שני פסה ייחשב פסיון מכיון שהסגר שני היה גודלו גריס וממנו דיינינן הפסיון, ורק שנויי גודל בתוך ז' או לאחר הפטור שאין דין מראה כהן לנגע שנתקטן בזה אין תורת פסיון לעומת הכניסה, ודו"ק.

**וכמובן לפי"ז** אולי יש לבאר שי' תויו"ט ומרכה"מ בשי' הר"מ שלאחר הפטור לר"ע פסה וכנס וכו' טהור, ונחלקו רק בתוך ז' או ביום ז', דלאחר הפטור לכ"ע ל"ש כניסה ופסיון, אך צ"ע עדיין שייך שיחלקו רבנן ור"ע בכנס בסוף שני ופשה אחר הפטור, ולא נקטו כן, וכן צ"ע לשי' מדוע ל"ש אחר הפטור פסה וכנס, וכאן ודאי הא אחר הפטור יש דין מראה כהן לפסיון ומדוע לא יטמא, ולכן ע"כ צריך לבאר שי' התויו"ט והמרכה"מ כמש"נ לעיל.

**עיין מ"א** דהרא"ש העמיד פלוגתת ר"ע ורבנן אחר הפטור, דבתוך ז' ע"כ לכ"ע טמא כדמוכח מתני' בפ"ג מ"ט.

**שי' הראב"ד בתו"כ ב' ט',** עיי"ש דמייתי פלוגתת ר"י ורבנן בנתמעט נגע לאחר הפטור לפחות מגריס, וחזר למה שהיה דלר"י נסתלק הנגע ותראה כתחילה, ולרבנן לא בטל הנגע ולכן חזר לפטורו וטהור.

**ופלוגתת ר"ע ורבנן מוקי** בנתמעט הנגע לאחר הפטור פחות מגריס, ופשה יותר ממה שהיה ליותר מגריס, דלר"ע חשיב פסיון, שמכיון שנשאר נגע פחות מגריס חשיב נגע קיים ויש לדון בו פסיון, ולרבנן מכיון שהנגע לא עמד כמו שהיה אין בו עוד תורת פסיון. וכ' דר"ע כר' יהודה, ורבנן כרבנן. **והדברים מתמיהים** דהא לר' יהודה נגע שנתמעט מגריס וחזר נידון כתחילה, דהיינו שנסתלק הנגע, וא"כ אינה טעם יש לומר שר"ע סבר כן ושמשו"כ אם כנס מגריס לפחות מגריס ופשה ליותר מגריס שיטמא ויחליט הא הוי נגע חדש שצריך הסגר, ולרבנן דר' יהודה דסברי שגריס שנתקטן לפחות מגריס וחזר לגריס חזר לטהרתו, שאין הכינוס סיבה לדון כתחילה, א"כ ק"ו שאם לאחמ"כ פסה ליותר מגריס צריכים רבנן להחליט ולטמא, והראב"ד תלה הן את ר"ע והן את רבנן בהיפוך סברא **וצע"ג מאד.**

**והנראה לומר בזה** דסבר הראב"ד דרבנן דר"ע סברי יסוד חדש שאין תורת פסיון אלא רק לנגע שעמד שלם מתחילה ועד סוף, ואם נתקטן ממה שהיה פקע מיניה עוד תורת פסיון, ובאמת ר"ע נמי מודה ליסוד זה, ולכן רבנן דר"ע דסברי כרבנן דר"י שנגע שנתקטן הוא אותו נגע ולכן אינו נידון כתחילה, הרי שמשו"כ שייך לדון שחל בו ביטול תורת פסיון, שכל נגע שחל בו שם שנתקטן ממה שהיה שוב אין בו תורת פסיון, ולרבנן שבהתקטנותו הוא אותו נגע לכן חל בו פקיעת תורת פסיון, משו"כ ר"ע דסבר כר"י, שנגע שנתקטן הוא נגע חדש וכלשון הראב"ד דר"י סבר שכשהוא מתקטן הוא כאילו נגע חדש, הרי שבזה סבר ר"ע שהיות וכשהוא מתקטן הוא מוגדר נגע חדש הרי שלא חל בנגע הענין שהיות ונתקטן פקע ממנו תורת פסיון דהא כשנתקטן היה נגע חדש. ולכן הפסיון הוא כלפי כל הנגע שהיה, וצריך להוסיף בכל הנ"ל, שלר"י ולר"ע ודאי גריס שנתקטן אם יחזור למקומו יש לדונו גם מחמת הנגע הקודם, שפלוגתתם היא דלרבנן הנגע בקטנותו הוא אותו נגע, ולר"ע הנגע בקטנותו הוא נמי שאינו, ולכן לרבנן לעולם דיינינן ליה רק כאותו נגע שהיהף משא"כ לר"ע אפשר לדונו כאתו נגע ואפשר לדונו כנגע חדש, ותמיד דיינינן לחומרא, ולכן לר"י ור"ע אם נתקטן וחזר למה שהיה הוא נידון כנגע חדש ונידון כתחילה, משו"כ לרבנן שאין שייך בו תורת נגע חדש משו"כ אם נתקטן וחזר חזר לפטורו שפטרוהו בסוף שני, וכן לר"י ור"ע אם נתקטן וחזר ופשה יותר ממה שהיה דיינינן ליה כפסיון, ואין פקיעת תורת פסיון מחמת שהנגע נתקטן מכפי שהיה, דדיינינן בעת שנתקטן שהוא נגע שאינו , והנגע שלפנינו לעולם לא היה פחות מגריס ולכן שייך בו תורת פסיון, משא"כ לרבנן שלעולם דיינינן ליה שהוא אותו נגע, משו"כ חל בו פקיעת תורת פשיון, היות והנגע עצמו היה קטן ממה שהיה וגדל, ועיין היטב וכל דברינו מדוקדקים מאד בלשון הראב"ד.

**יש להוסיף**, דלכ"ע נגע שנשתנה אין בו תורת פסיון, וכן לכ"ע אם כשהוא מתקטן אם בטל ממנו שם נגע יש לדון שאם חוזר למקומו יש לדונו כנגע חדש ויש להחזירו לנגע הישן, אלא נחלקו אם בעודו פחות מגריס אם יש נגע או נסתלק הנגע, דלרבנן יש נגע, ולכן כשחוזר ל"ש לדונו כנגע חדש, ולכן בחזר לגריס טהור, וכן בנוסף יותר מגריס כבר חל שנגע שנשתנה אין בו

תורת פשיון, ולר"ע ור"י בעמדו פחות מגריס אין כאן נגע, ולכן יכולים לדון בחזרתו לכמות שהיה שיש נגע חדש וכן שיש חזרת הנגע הישן, ונקטינן לחומרא, שבחזר לכמות שהיה הוא חדש ואינו טהור, ובנוסף יותר מגריס הוא נגע ישן מוחלט ולא נגע חדש מסוגר.

**ובפשתה וכנסה נמי נקט הראב"ד,** שלר"ע שיש שנוי בנגע הוא כנגע חדש ונידון כתחילה, ולרבנן כל שנויי הנגע אין הם משנים את הנגע ונשאר נגע ישן, ופסיון ככניסה, וכמו שכניסה לר"ע הוא סיבה לנגע חדש, כ"כ פסיון בלא ראית כהן נקט שהוא ג"כ סיבה לדון נגע חדש, ועיין.

**מ"ח:** בהרת וכו'.

**להרא"ש והר"ש** לר"ע הליכת האום או חלק ממנה לאחר הפטור מבטל שם נגע ואם פשה וחזר לגריס נידון כתחילה, ולרבנן בפשה והלך חלק מן האום נשאר הנגע כמו שהיה וטהור.

**יש לדון** שאם אחרי כ"ז יפשה הנגע, דלרבנן טמא, ולר"ע עדיין הוא מוסגר ול"ח פסיון אחר הפטור.

**וכן יש לדון** א"נ שלהרא"ש מודו רבנן דמ"ז שבתוך ז' כנס ופשה הוי פסיון, וכדמוכח פ"ט מ"ג, א"כ נגע ב' גריסין שנתמעט מן האום לגריס ופשה מצד אחר לב' גריסין דלרבנן הוי פסיון, ולר"ע הוא נידון כתחילה היות והלך מן האום.

**ובפיהמ"ש ביאר** שפלוגתתם כמשנה ז', שלר"ע כנס וחזר למה שהיה חשיב פסיון, ולרבנן טהור. ולפי"ז להר"מ לא גרסי' בר"ע חוזר לתחילה אלא טמא, **עיין תויו"ט.**

**שי' מהר"ם** שהנידון הוא לאחר הפטור, אם הליכת חלק מן האום ופסיון משלימו לגריס, דלרבנן אין חצי אום וחצי פסיון מצטרפין לנגע וטהור, ולר"ע חצי אום וחצי פסיון מצטרפין, **וצ"ע** מדוע העמיד דוקא לאחר הפטור, הא הנידון בכל עת, שלרבנן חצי אום וחצי פסיון אינם מצטרפים, וצ"ע. **ועיין תפאר"י שנקט להנ"ל בתוך ימי הסגר, וצ"ע דברי המהר"ם.**

**עיין פ"ה מ"ג** ומבואר שנגע כגריס עם ש"ל, ונתמעט, וחזר לגריס, שבש"ל נעשה שער פקודה ונחלקו אם מטמא, ומשמע שש"ל חדש יטמא, ולהר"ש והרא"ש א"ש דלר"ש הוא כתחילה, ולרבנן חזר הנגע להיות גריס לאחר הפטור שנטמא בג' סמני טומאה, **אולם למהר"ם** דלרבנן אין צירוף בין אום לפסיון צ"ע מדוע נגע שנתמעט ופסה ל"ח שאין עוד נגע שאין צירוף בין אום לפסיון, **וי"ל** שהתם מיירי שהחזרה באותו מקום שנתמעט ולכ"ע חזר האום, ואינו דומה למתני' שנתמעט במקום א' וחזר במקום אחר שבכה"ג סברי רבנן לשי' מהר"ם שאין צירוף בין אום לפסיון.**יש לדון למהר"ם שגם**

לרבנן הח"ג אום וח"ג פשיון אינם נגע לענין מחיה וש"ל, אך לענין פשיון נוסף נחשב נגע א' ויטמא. **ולהר"ש והרא"ש** הח"ג אום וח"ג פשיון נחשב נגע שלא פשה אך יטמא במחיה וש"ל.

**עדיין יש לברר** לר"ע אם כנס וחזר למה שהיה נידון בנגע חדש, א"כ מדוע ר"ע מטמא בשער פקודה, והאם לר"ע חצי נגע עם ש"ל ופסה הנגע לגריס אם ייחשב ש"פ וטמא, ולע"ע צ"ב.

**ובחזו"א ג' כ'** כ' שרבנן פליגי דוקא באופן שהכהן מצא נגע שפסה גריס ונתמעט מן האום גריס, שאז האום הנשאר מעולם לא נפטר ולכן אינו מצטרף לפסיון לייחשב נגע חדש, דהיינו שאם הנגע היה מתמעט מן האום לחצי גריס והיה רואהו הכהן ופטרו וחזר ופשה לגריס לכ"ע הוי נגע חדש, וזהו פ"ה מ"ג, ורק כשהכהן ראה בכ"א הפסיון והמיעוט מן האום בזה מתייחסים לאום שמחד לא פטרוהו, ומאידך שוב הנגע מורכב מב' חלקים שאינם ראויים ליצטרף, והסברות קשות.

**והמקד"ד תי'** שדוקא במתני' שפסה ואח"כ נתמעט האום, הרי שהפסיון שחל עליו שם פסיון אינו מצטרף עוד לאום, משא"כ במתני' פ"ה מ"ג מיירי שנתמעט ופסה, ובכה"ג הפסיון ומעיקרא נידון כאום ולא כפסיון.

**ועיין מקד"ד שהקשה על המהר"ם**  כיון שכ' שמתני' היא גם אם נתמעט מהאום ואח"כ פסה, ואז צ"ע מ"ש ממתני' לקמן פ"ה מ"ג, וכבר יישבנו דהתם חזר לאותו מקום שנתמעט ול"ח פסיון.

**מ"ט: ומבואר דלר"ע** בהרת שפסתה גריס ועוד ונתמעט האום, דחשיב נגע עם פשיון, וצ"ב מ"ש מפשתה חצי גריס בלבד דנידון כתחילה, וחזינן שאם נתמעט האום הרי שנולד רק נגע חדש, ומדוע ע"י ה"ועוד" נשאר הנגע הקודם עם פשיון וטמא.

**ובגר"א** דלר"ע מספקא ליה אם הוי נגע חדש או נגע קודם, ולעולם אזלינן לחומרא, ולכן בפסה וכנס חצי גריס מחמירינן לומר שהוא נגע חדש, שאם הוא ישן הוא טהור שלא פשה ממה שהיה, ובמ"ט שפסה חצי גריס ועוד מחמירינן שהוא נגע ישן עם פשיון וטמא. ולשון הראשונים לא משמע שזהו מספק.וי"ל שאין הכוונה ספק, אלא הכוונה שנגע שנתקטן האום ופשה פסיון כנגדו יש לדונו הן מצד נגע חדש הן מצד נגע ישן, והוי דין ודאי ולא מחמת ספק, ולכן במ"ח דנים לחומרא שהוא נגע חדש ויסגיר, ובמ"ט דיינינן לחומרא את הנגע הישן שפסה והוא טמא.

**אולם את שי' חכמים צ"ע**  דמכיון דסברי במ"ח שבהלך חצי אום ופשה חצי הוי הנגע הקודם וטהור, א"כ ה"ה הכא מכיון שזהו הנגע הקודם א"כ שייחשב פשיון ויטמא. **ואולי י"ל בדעת חכמים כמש"כ על דרך הגר"א,** שיש באמת ב' סיבות לנגע שהלך מן האום ופשה, יש לדונו כנגע חדש ויש לדונו כנגע ישן, אלא שלחכמים לעולם דיינינן לקולא, ול"ה מחלוקת בהנהגת ספק נגע, שאין כאן ספק, אלא יש ב' סיבות לדון את הנגע, ולר"ע אם יש אפשרות לדון לטמא מטמאין, ולרבנן אם יש אפשרות לטהר מטהרין, ולכן במ"ח שנתמעט חצי גריס ופשה חצי גריס יש לדונו כנגע ראשון ואין סיבה לדונו כנגע חדש ולדונו כתחילה ולכן טהור, ומ"ט ליהפך שדיינינן לקולא ולכן לא רואין אותו שהוא הנגע שהיה ופשה וטמא, אלא רואיןאותו כנגע חדש, ועוד נקטו רבנן שמכיון שרואין ומעמידין לקולא כמה שאפשר משו"כ את החצי אום הנותר רואין כנגע ישן, ונגע חדש הוא רק הגריס ועוד ולכן טהור, משא"כ לר"ע לעולם רואין להחמיר, ולכן במ"ח רואין אותו נגע חדש כולו הן האום הן הפשיון כדי להסגירו, שאם ייחשב נגי ישן יהיה טהור. ובמ"ט רואין אותו נגע ישן שפשה, וטמא.

ומיושב היטב לשון הר"ש והרא"ש, **שבמ"ח** כ' לר"ע שזהו נגע חדש, ולרבנן שזהו נגע ראשון, **ובמ"ט** כ' לר"ע שנטמא מחמת הפסיון "ועוד", דהיינו שנידון כנגע ישן עם פשיון, ולרבנן נקט שטהור היות והנגע החדש הוא חצי גריס ועוד, ולכאורה סתר, דלר"ע במ"ח הוי נגע חדש ובמ"ט הוי פסיון נגע ישן, ולרבנן רמ"ח הוי נגע ישן, ובמ"ט דיינינן לפסיון ועוד לנגע חדש, וא"ש היטב לפמש"נ, ודו"ק.

**וסיפא דמתני'** בבהרת גריס ושפשתה גריס ועוד וכנס האום כולו, דלר"ע טמא ולרבנן יסגיר, **ונמי יש לפרש ככל הנ"ל,** דהא בכל נגע שהלך האום ופשה יש לדונו הן כנגעחדש הן כנגע ישן, ולר"ע נקטינן לחומרא ולרבנן לקולא, ולכן בכה"ג שפסה גריס ועוד ואין נשאר כלום מן האום לר"ע דיינינן ליה נמי כנגע ישן שפשה וטמא, ולרבנן דיינינן ליה לקולא שהוא נגע חדש ויסגיר לקולא.

**עיין חזו"א ג' כ' כא' כד'** שביאר כל הנ"ל באופן אחר , דלרבנן אף אם גריס שנתמעט לחצי וראהו הכהן וטהרו הוא לעולם חוזר לראות כתחילה, מ"מ כאן שראהו הכהן לאחר שנתמעט מצד א' ופשה מצד אחר וא"א לטהרו הרי שאותו אום שהוא חצי גריס נפסל מלהיות נגע ולעולם לא מצטרף עם הפסיון להיות נגע חדש, וכנ"ל במ"ט. ולר"ע אף אותו חצי אום שלא טיהרו הכהן יכול להיות נידון נגע חדש ולכן מצטרף לפסיון לנגע חדש, וזהו מ"ח,ובמ"ט נקט שמכיון שמ"מ הפסיון והחצי אום הם נגע א', ולכן החצי אום גורר אליו את הפסיון עם הועוד לייחשב נגע עם פסיון ולכן טמא, והדברים תמוהים מסברא , וכן אינם מדוייקים בלשון הראשונים וככל מש"נ לעיל.

**לפמש"נ יש להקשות, דמכיון שר"ע במ"ז** סבר שפשה וחזר, חשיב פשיון, ומכיון שהיה מעשה פשיון טמא אף שלא נשאר נגע גדול יותר, **א"כ במ"ח**  בפשה ח"ג ונתמעט האום ח"ג מדוע לר"ע יראה כתחילה, ומ"ש מפשה ח"ג ומשהו והלך מן האום ח"ג דלר"ע מכיון שיש פשיון דיינינן ליה לנגע ישן וטמא, וא"כ גם רפשה ח"ג בלבד אם נדון את החצי אום הנשאר גם הפסיון כנגע א' ישן א"כ יש לטמאו משום מעשה פסיון שהיה וכ"ע.  **וקושיא זו היא רק לשי' הראב"ד** דלר"ע גריס שכנס ופשה חשיב פסיון, ולדעות שרק גריס ועוד שכנס ופשח חשיב פסיון א"ש. **וכן צ"ע במ"ט** מדוע דוקא בפשה גריס ועוד והלך האום לר"ע טמא, הא אף בפשה גריס והלך גריס נמי לר"ע צריך להיות טמא, ויבואר להלן. וזה קשה אף לחולקין על הראב"ד.

**על כרחך עולה** של ר"ע דוקא נגע שלך שפשה וכנס או כנס ופשה הרי שעצם פעולת הפשיון נחשב פשיון, אולם בנגע שפשה ונסתלק הנגע, ודיינינן רק להמשיך הפשיון כהמשך הנגע הקודם, בכה"ג פשיון יכול לייחשב רק ע"י שלעומת הנגע הקודם הפשיון הוא גדול יותר, אבל מאורעות בנגע שבין היותו נגע קודם לנגע חדש הוא לכ"ע ל"ח פשיון, **ומשניות ז' ח' ט' י'** באות להעמיד את שי' ר"ע, שבמ"ז סבר ר"ע שפעולת פשיון חשיב פסיון, אך לא במשניות ח' ט' י' דהיות והאום הלך אם במקצתו אך בכולו, הרי שרק אם הפשיון הוא גדול מהאום שהיה חשיב פשיון, ולא אם נשאר רק מצב של כנס ופשה וכד', ועיין.

**ולהגר"א קושיא מעיקרא ליכא,** דהא ביאר במ"ז שר"ע ורבנן שם הם רק הקדמה למה שיאמר במ"ח ט' י', וא"כ אין כלל שי' ר"ע שכנסה ופשתה חשיב פשיון.

**שי' הראב"ד פ"ה ה"ה** ששי' ר"ע במשנה ח' שתראה כתחילה זהו דוקא באמצע שבוע (ולכן נקט שמש"כ הר"מ בה"ה איננו סיפא דמ"ז דא"כ בזה לא יחלוק ר"ע, דבאמצע שבוע כנס ופשה יראה כתחילה). דהיינו שלר"ע לאחר הפטור כנס ופשה יחליט, ובאמצע שבוע כנס ופשה יראה כתחילה. ולכאורה משום שבאמצע שבוע ל"ש תורת פשיון, ולכן במ"ח דמיירי באמצע שבוע ול"ש ביה תורת פשיון, ונחלקו רק ר"ע ורבנן אם שייך לדון האי נגע שנסתלק בחלקו באמצע שבוע, דלר"ע מצטרף החצי אום וחצי פשיון לנגע חדש, ולרבנן נטהר הנגע. דהיינו שבאמצע שבוע פשיון ל"ש, אך אם נתמעט האום הא הלך הנגע וזה דנים אף באמצע שבוע אם הליכת חלק מהפשיון הוא סיבה לבטל את הנגע הקודם ולדון משום נגע חדש, דלר"ע מסגירין מחדש, ולרבנן מטהרין. **ועולה חידוש** ששייך באמצע שבוע לטהר נגע היות והלך האום. ואם הלך כל האום יש לדון בזה שאולי אמצע שבוע אין בו תורת ביטול הסגר אף בהלך הנגע לדמרי, וכאן עולה אף בהלך מקצת האום שבטל הנגע הקודם, ונחלקו אם חל האום והפשיון מצטרף לנגע חדש או לא.

**אולם לכל הנ"ל צע"ג שי' ר"ע במ"ט ,** ומדוע אם באמצע שבוע פשה ח"ג ועוד ונתמעט האום ח"ג מדוע לר"ע טמא הא אין פסיון באמצע שבוע, וא"כ צריך להיות שמכיון שהנגע הקודם נתמעט יהיה הכל נידון כתחילה.

**ואולי** בסוף שבוע דיינינן למאורעות אמצע שבוע, שהיות והנגע נראה בסוף שבוע שנשתנה מקומו, הרי שאם בסוף לא רואים פשיון לעומת מה שהיה נידון רק כתחילה, שדיינינן שבאמצע שבוע הלך נגע ראשון ובא נגע שני, ואם בסוף שבוע נשתנה עם תוספת ועוד, הרי שבכה"ג דיינינן ליה כפסיון ,וצ"ע, ושי' הראב"ד במ"ט קשה ליישבו.

**מ"י: להר"ש והרא"ש** הכא נמי נחלקו ר"ע ורבנן, בבהרת גריס, ופשה גריס ונולד בפשיון סימן טומאה, והלך האום, דלר"ע הוי הנגע הישן וטמא משום סימן טומאה הנולד בנגע חישן, ולרבנן הוי נגע חדש, ומ"מ נמי טמא משום נגע חדש עם סימן טומאה, ונ"מ אם צריך ראית כהן חדשה, ואם כהן לא יראה נגע חדש בתוך ימי רגל, וכן נ"מ לצפרים, דלר"ע סגי בא', ולרבנן צריך ב' פעמים צפרים.

**וגם כאן צ"ע** דמכיון שלר"ע פשה וכנס חשיב פשיון, א"כ בפשה גריס והלך האום צריך להיות טמא אף בלא סימני טומאה דמחיה וש"ל . וכבר יישבנו לעיל דע"כ מודה ר"ע שאם הלך האום צריך פשיון דוקא שגדל ממש ולא סגי בפעולת פשיון.

**שי' הר"מ כאן** של ר"ע באמת מטמאים משום פסיון, ולרבנן משום סימן טומאה. ובאמת בכל המשניות הנ"ל לר"ע בפשה והלך מן האום חשיב פסיון. **אולם יש להעיר לשי' הר"מ, דבמ"ז ובמ"ח ומ"י** מיירי בפשה וחזר ונתמעט לכמות שהיה, ולר"ע טמא ולרבנן טהור, ומדוע במ"ט לר"ע טמא דוקא משום שפשתה ח"ג ועוד או גריס ועוד, ולע"ע צ"ע.

**שי' מהר"ם דלר"ע** פשיון לאחר הפטור הוא כנגע עצמו, וכמו שבמ"ח לר"ע הפסיון מצטרף עם האום, ומשום שהפשיון כנגע עצמו, ולכן כאן שהיה נגע גריס, ופשה גריס, ונולדו סימני טומאה, הרי שמחליט ומחליט, ששייך להחליט החלט פשיון וש"ל וכד'. **אולם לרבנן** סברי שפסיון אחר הפטור הוא איננו מכלל הנגע אלא רק לענין פסיון בלבד, אך הוא אינו בכלל הנגע לשאר דברים, ולכן אין לו צירוף יחד עם הנגע, ולכן אם נולד ש"ל או מחיה בפסיון, היות וחל שהפשיון משוייך לנגע לענין פסיון. והיות ואין הפשיון מצורף לנגע לענין אחר ממילא ל"ש שיחול בו ש"ל מחמת הנגע הישן, ומחמת הנגע החדש א"א כ"ז שהאום קיים והפשיון משוייך לנגע הישן (והשווה זאת להחלט אחר החלט וצ"ע כוונתו), ולכן אחר שהלך האום צריך לשוב ולהחליט עתה מכח הש"ל ומחיה, ודו"ק.

**בתויו"ט מייתי פי' נוסף מהמהר"ם ,** ומשמע שהחילוק בין פי' זה לפי' הראשון, דנקט כאן שנגע המוחלט מחמת סימן טומאה א' אי"צ להחליטו מחמת סימן טומאה אחר, ולכן פי' דלר"ע אם החליט משום פסיון ונולד בו ש"ל הוא ממילא מוחלט על ש"ל, אבל לרבנן אם הוחלט משום פשיון, ומכיון שההחלט הוא עבור האום שהיה, והפשיון הוא נטול לנגע שהיה רק לענין פשיון, אך כשלעצמו הוא נגע חדש, ולכן אם נולד בפשיון ש"ל אין הוא מוחלט מעצמו מכח ההחלט של הפשיון של הנגע הישן, ועיין.

**בר"ש מייתי תוספתא** שב' נגעים המצרפן חוט ומחיה בתוך החוט, אם יש מסביב המחיה ב"ש נגע מכל צד הוי מחיה, ואם יש שעור שער מצד זה ומצד זה ל"ח מחיה מבוצרת.

**ועולה** שמחיה בחוט נחשב מבוצר לאו דוקא אם המחיה באמצע הנגע, עיין מ"ה שמייתינן לרע"ב שכ' שצריך דוקא אמצע הנגע. **ועולה** שב' גריסין וחבור באמצע חשיב נגע א', ודלא כמש"כ במ"ה דחשיבי ב' נגעין עם תורת חבור ביניהם עיי"ש משכב"ז.

**העירוני** דמהא שכ' בתוס' שהחסרון כשאין ב"ש מכל צד הוא חסרון ביצור, ע"כ שב"ש יכולות לחבר ב' נגעים אף אם אין הם ב"ש יחד, אלא שעור שער א' מצד זה וא' מצד זה, דאל"ה א"כ אין כאן חסרון דמבוצרת אלא חסרון שהמחיה בין ב' נגעים.

**המשך דברי התוס' המובא בר"ש,** נבא לבאר את הס"ד דהר"ש, שהוא משונה, שכ' להעמיד התוס' בפרחה בכולו, וחזר למה שהיה ונולד לו בהרת נוסף, וצ"ע כל מש"כ שאין לו זכר בתוס'. **ונראה** שלשון התוס' הוא "בהרת שטהרה מתוך החלט", דהיינו שהסימן טומאה קיים ומ"מ טהרה, וזהו דוקא ע"י פריחת כולו. וא"כ המשך התוס' הוא שהלכה הפריחה וחזר למה שהיה דהיינו שחזר הנגע עם המחיה, וא"כ צ"ע מדוע אין שבין ומחליטין מיד מחמת המחיה, וע"כשנגע שטהר בפריחה וחזר למה שהיה שוב אין לו טומאה עולמית, ורק אם יתווסף לו בהרת חדשה יש לטמאה מכח סימני טומאה של הישנה, ויש כאן כמה וכמה חידושים.

**ועכ"פ הר"ש** דחה ממתני' דלקמן שפרחה בכולו נטהר רק אם נתמעט הנגע מגריס, ולכן חזר הר"ש ופי' כפשוטו, שנגע שנטהר ע"י שנסתלק סימן טומאה הינו טהור ואינו מוסגר עד שיוולדו לו סימני טומאה חדשים, ע"כ. **עיין חזו"א ה' י'** שהבין את הר"ש בפי' הראשון באופן אחר, וצ"ע.

**עיין מקד"ד נ' ח'** שהקשה מדוע הבהרת שנוספה לישנה מוחלטת רק מחמת סימני טומאה דישנה ומדוע אין החדשה עצמה ל"ח פסיון לישנה, ותי' דמיירי שהחדשה לא יצאה מהישנה אלא באה מבחוץ ונתחברה לה, עיי"ש. לפמש"נ א"ש דהר"ש סבר בפי' הראשון שא"א לטמא את הישנה אלא אגב החדשה, וכמש"נ, ודו"ק.

**עיין ראב"ד בתו"כ ג' ה'** דנקט שבהרת ח"ג ושער א', ונוסף לה ח"ג ושער, ועוד ח"ג ושער, דטהור, ולמרות שב"ש אחרונות באו לאחר שיש בהרת גריס (יש לדון אם כוונתו שבא ח"ג עם הש"ל בב"א, ואז מוכח בדבריו שבהרת וש"ל בב"א טמא, כהשטמ"ק בכתובות, או"ד מיירי שבא ח"ג בהרת ואח"כ הש"ל) מ"מ מכיון שהשער הראשון הוא שער פקודה משו"כ גם השני הוא שער פקודה, ויש לברר כוונתו, והאם לדבריו בכל נגע כגריס שצמח בו ש"ל א' ואח"כ בא חבירו אם נומר שהראשון כבר נהפך להיות שער פקודה , וזהו חידוש גדול. או שדוקא כאן שהשער הראשון הוא באמת שער פקודה שצמח בחצי גריס, הרי שהוא גורר את השני לייחשב עמו שער פקודה, ולא מצרפים את השני לשלישי אלא את השני לראשון. וצ"ע. **יש לדון** אם נוסף ח"ג רביעי עם שערה א' שכאן ודאי יהיה טמא, ואין סיבה לצרף שלישי לראשון אלא לרביעי, וצ"ע.

**עיין חזו"א ה' ט'** שדן במקרה של התוס', אם היו ב' נגעים וחוט יוצא מזל"ז ומחברן, אם חשיבי נגע א' עם פשיון א' של חוט לשניהם, או"ד חשיב פסיון לב' נגעים, או"ד כל נגע חשיב פשיון לחברו, ונ"מ כמה צריך להיות מיעוט האום כדי לטהר את הפשיון, **ולבסוף** מייתי דהא פשיון הוא רק היוצא מהנגע ולכן ל"ש לאחשובי נגע א' שהוא פשיון לחבירו. ועכ"פ עולה שב' נגעים המצורפים בחוט חשיב ב' נגעים מצורפים. **עיין משכב"ז לעיל מ"ה.**

**מי"א:** ספק קדם בהרת לש"ל, לרבנן טמא, ולר"י טהור.

**והר"ש בפי' קמא** בשם ר"ת , דמיירי שראה נגע בעודו טמא בנגע אחר, דלרבנן הוא בחזקת טומאה, ולר"י ילפי' מקרא דלטהרו שמ"מ הוא טהור, **ונראה** הגדר בזה שלר"י לעולם נגע דיינינן ליה כטהור אף שהאדם בחזקת טמא. ולרבנן לכאורה הענין הוא מחזיקין מטומאה לטומאה, **עיין ש"ש ב' א' וה' ד', ושע"י ש"ב פי"ז, ובחזו"א אבהע"ז פב' יב'** כ' דאית חזקה שהגוף חולה בחולי נגע, ואין זה שייך למחזיקין מאיסור לאיסור שאין חזקת איסור א' מחזקת איסור אחר.**אך עדיין צ"ע** הא מכיון דמיירי שנטהר מטומאת צרעת ראשונה א"כ ל"ש מחזיקין מטומאה לטומאה. ולחזו"א הנ"ל א"ש דמ"מ יש חזקה שהגוף חולה, ועיין . **עיין חזו"א שם ונגעים ה' יג', ע"ע תו"ר נידה יט' ע"א. ע"ע קוב"ש כתובות רסא'.**

**הר"ש בהמשך דבריו עולה** שפלוגתת ר"י ורבנן הוא אם ח"ה וחזקת דין מה עדיף, דלר"י חזקת גוף עדיף שלא בא נגע ועדיף מחזקת הטומאה, ולרבנן חזקת דין עדיפא, ולר"י הא גופא ילפי' מקרא דלטהרו.

**הר"ש השווה** לב' בנ"א א' כגריס א' כסלע וכו', דבכה"ג ששניהם באו עם פסיון ונטמאו ושניהם נתמעט הפסיון לסלע, דא' נטהר וא' לא דלרבנן הם בחזקת טמאים ולר"י לא. ולכאורה כאן ל"ש לדון חזקת גוף כנגד חזקת דין, ולפי' קמא יש לדון אם שייך לדרוש לטהרו, שגם ספק סילוק סמני טומאה יהיה שייך בהו לומר שצרעת תמיד נידונית כמי שצד טהרה הוא הפשטות שממנה באים להוציא, וצ"ע.

**הר"ש בפי' שני** מוקי שהיה חצי גריס נגע, ואח"כ נמצא גריס עם ש"ל, דלרבנן מוקמינן על חזקה שכמו שח"ג ראשון היה בלא ש"ל כ"כ ח"ג שני, ולר"י אזלינן בתר חזקת הגוף.

**עוד פי'** דאף בנגע גריס עם ש"ל, לרבנן מסתבר שהבהרת הפכה את הש"ל, ולר"י אזלינן בתר חזקה. ובב' הפי' הנ"ל נראה שיש כאן נידון של חזקה כנגד הסתברות, ולפי' קמא חל הסתברות רק ע"י שח"ג הושלם לגריס הרי שמסתבר שהש"ל בא אח"כ, ולפי' שני בכל רגע ישנו להאי הסתברות, **עיין חזו"א ה' יד'. ואהע"ז פב' יב', וש"ש ב' א'.**

**הר"ש דחה** פי' שני מזקן וגרמני, **עיין תויו"ט בשם קרבן אהרן** דאה"נ בזקן וגרמני מספק טהור. **עיין רבינו הלל פ"א פ"ב** דנקט שבזקן אין כלל סימן טומאה דש"ל.

בענין ספק הנ"ל אם יש בו ס"ט ברה"י וברה"ר, עיין מהרש"א נידה יט', ורע"א כתובות עה', **וש"ש ב' א',** גר"ח **אות קל' ורו', וחזו"א אהע"ז פב' יג', ואחיעזר, א' ה'.**

בפשטות לרבנן הוא ודאי טמא מחמת חזקת טומאה, **עיין רש"י סנהדרין פח' פז' ע"ב, תוס' בנזיר סה' ע"ב ד"ה "אי הכי", אולם הר"מ פ"ב ה"ט** נקט שלרבנן הוא ספק טומאה. **עיין תו"ר נידה יט', ורש"י כריתות כו' ע"א ד"ה "ספק מצורע". עיין חזו"א ה' כ'. עיין גרח' סי' כו' וקלז', וגרי"ז נזיר סה' ע"ב, וקובה"ע כח' ב'.**

**בר"ש** לכאורה מבואר שבהרת וש"ל שבאו בב"א טהור, ודלא כשהשטמ"ק בכתובות עה', **עיין תוס'** החדשים שנקט שבבאו בב"א לר"ש הוי ספק.

**הקשו האחרונים** מדוע ח"ה אומר שבהרת מאוחרת אולי נומר שש"ל מאוחר וטמא, **עיין קוב"ש כתובות** רסב', אמרי בינה שחיטה יט', **גר"ח מובא בספר אהל אברהם על כתובות עה'.**

**ע"ע מקד"ד נ' א'** משה"ק כאן.

**פרק ה'**

**מ"א:** כל ספק נגעים טהור וכו', ומבואר שספק נגעים טהור מלבד בפ"ד מי"א שיש הסתברות שהש"ל בא אחר הנגע, ומלבד נגע שפשה דלא חיישינן שנתרפא ובא אחר במקומו.

**ולכאורה** הסיבות לטמא מספק הוא, כדנתבאר לעיל פ"ד מי"א או משום מחזיקין מטומאה לטומאה, או אם חזקת טמא עדיף מחזקת הגוף, או שיש הסתברות שטמא המנגד לחזקת טהרה, ובמתני' דידן הוי סברא שחזקת הנגע הוא שמסתמא לא נסתלק ובא אחר במקומו, אולי זהו חזקת כאן נמצא כאן חיה, ומהני לכ"ע כנגד חזקת טהרה.

**עיין גר"א ומ"א** שהעירו דע"כ לא מיירי שהחשש שנסתלק הנגע וחזר לאותו מקום דהא מתבאר בפ"ד מ"ז שהלכה וחזרה הריהי כמי שהיתה, וכן היתה עזה ונעשית כהה, ויש להעיר דהיתה עזה ונעשית כהה הוי אותו נגע שנשתנה גוון שלו, אולם מהרישא הקשו דמבואר שהלכה וחזרה הריהי כמי שהיתה ושם הסיבה היא משום שכל מקרה שבאמצע שבוע לא דיינינן וה"ה הכא. ולכן מוקי הגר"א והמ"א דהספק האם הנגע באותו מקום או במקום אחר, וצ"ע לפי"ז מהו החזקה שעפ"י מטמאין ומכריעין שלא בא נגע אחר במקום אחר. ובמ"א מייתי דהוי כמו קבר שאבד ונמצא שתלינן שמה שאבד נמצא.

**עיין חזו"א ה' יז'.**

**ועכ"פ** בעלמא ספק נגעים טהור **עיין תוס' נזיר סה' ע"ב, ומל"מ פ"ב ה"א** שזהו משום חזקה קמייתא. **ועיין תו"ר נידה ב' ע"ב** שהשווה נגעים לחזקות.

**לקמן**  **במ"ד** עולה שגם באופן שממ"נ טמא מ"מ לא מטמאינן משום ספק נגעים בתחילה טמא. **ובתוס' בנזיר סה' ע"ב** כ' שזהו משום אוקמיה אחזקה, ולמרות שממ"נ הוא טמא ולכאורה ל"ש אוקמיה אחזקה, וכנראה דנים כל צרעת לעצמה ויש לה חזקה ולא דנין את הגברא, וצ"ע דבר"ש מייתי שם תוספתא שבנגע א' שיש בו ב"ש טהורות וב' טמאות לא מטמאינן להו מחמת שאינו יודע אלו טמאות, והתם הוי נגע א' וע"כ הוי ילפותא שאין מטמאין אלא בודאות ולא משום אוקמיה אחזקה, **עיין קר"א בנזיר שם.** וביאר שמכיון שהכהן צריך לומר טמא על נגע מסויים ואינו יכול מחמת שבכל נגע יש ספק ומוקמינן על חזקתו משו"כ הוא טהור. וא"כ אין מקור כלל לדין ספק נגעים טהור כמו ספק ממזר מותר, אלא הילפותא היא רק שצריך הכרעה ודאית על כל נגע כדי שיוכל הכהן לטמא בודאי על נגע מסויים ופשוט. אך בהתוספתא עדיין צ"ע דהתם הא נתערבו ב' שערות ב' טמאות וב' טהורות ול"ש כאן חזקה.

**מ"ד:** כבר נתבאר לעיל במ"א.

**ומבואר דלהרא"ש** מכיון שיש ספק אם יש בו פסיון הריהו טהור, ולמרות שממ"נ אינו צריך להיות טהור אלא מוסגר, מ"מ סבר הרא"ש שאם לא ידוע אם להסגירו או להחליטו א"א להסגיר מספק וטהור. **וזהו דלא כהר"ש שכ' בשלהי פ"ד מי"א** שספק קדמה בהרת מסגירו, דלהרא"ש בהא נמי צריך להיות טהור מספק. **ולהרא"ש** עולה דין שספק נגעים טהור ולא משום חזקה, אלא יש כלל שכהן אינו יכול לטמא או להסגיר אא"כ ודאי לו אם להסגר או להחלט.

**ברא"ש נקט** שאם היו א' גריס א' סלע, ופשו שניהם לסלע, וחזרו ופשו שניהם משהו, שמטהרין, למרות שיש ודאי בכל נגע פשיון, מ"מ בכל נגע אינו יודע אם לטמא מחמת פסיון ראשון או פסיון שני. והשוה לדברי התוספתא שיש ד' שערות ואינו יודע על אינה מטמא שטהור, **וצ"ע** דהתם יש ב' שערות טהורות וב' טמאות ואינו יכול לטמא בודאי, אך כאן הא ב' הפסיונות ראויות לטמא, ושיטמא מחמת המשהו האחרון בתורת ודאי.

**עיין חזו"א ה' טז'** שאותו נגע שפשה מגריס לסלע ומספק לא הסגירוהו, הרי שיש לדון של"ש לדון בו עוד פסיון משהו, שפשיון צריך להיות מהסגר להסגר ולא בתוך הסגר, וכאן מכיון שלא הסגירוהו א"א לדון בו פשיון לעומת ההסגר שהיה, וא"כ יש לפנינו ב' נגעים א' שאפשר לטמאו מחמת פשיון ראשון, מגריס לסלע אך א"א לטמאו מחמת המשהו, והנגע השני יש לטמאו רק מחמת המשהו, ולכן אין הכהן יכול להסגיר מספק, ולפי"ז אם יהיה בא' מהם ש"ל או מחיה יוכל לטמאו דהא הם מטמאים אף בתחילה. ונקט החזו"א שברא"ש לא משמע כן, אלא מכיון שיש כאן נגע שאולי הוחלט בפשיון ראשון מגריס לסלע שוב א"א להחליטו על המשהו שנוסף, וא"כ ה"ה א"א להחליט על ש"ל ומחיה מכיון שאולי כבר הוחלט על הפשיון מגריס לסלע, דהיינו שאף שכשנמצאו שניהם כסלע לא מסגירין ולא מחליטין אלא מטהרין, מ"מ אם נולד סימן טומאה נוסף חיישינן שמא הוא היה צריך להיות מוחלט עבור פשיון מגריס לסלע ואין החלט אחר החלט, ועיין.

**מ"ב:** החליטו וכו'

**ןמבואר** שנגע מוחלט שהחליף את סימן הטומאה שבו הוא נשאר בטומאתו, כגון הלך ש"ל ובא ש"ל או מחיה או פשיון וכו'.

ולכאורה מיירי בין בהלך סימן טומאה ולא הספיק הכהן לטהרו ובא סימן אחר, בין שכבר טיהרו הכהן שאם בא סימן אחר חשיב טומאה של אותו נגע שהיה, ול"ח כבתחילה ואי"צ ב' דברים. **ועיין חזו"א ה' יא'** דנקט שאם כבר טיהרו הכהן צריך ב' צפרים, וא"כ קמ"ל מתני' שאם נתחלפו הסמנים קודם שטיהרו הכהן שאי"צ ב' צפרים, וי"ל דאף למהר"ם לעיל פ"ד מ"י שבהוחלף סימן טומאה צריך לשוב ולטמאו מ"מ י"ל שאם בא סימן טומאה קודם שטיהרו הכהן אי"צ ב' צפרים.

**עיין גר"א** שקמ"ל מתני' שנגע שנסתלק ממנו סימן טומאה יכול לקבל סי' טומאה אחר, דס"ד שנגע שנטהר נטהר, עיי"ש. **וצ"ע דהגר"א נקט לחי' זה במתני' פ"ד מ"ז. עיין א"ר** שנגע שנולד עם ש"ל והוחלט והלך הש"ל ובא פסיון טמא, ושייך פסיון בן יומו, והוי כמו פשיון לאחר הפטור, ושם דיינינן שאחר הפטור ע"י פשיון חוזר הנגע שהיה ולכן שייך פשיון לעומת הנגע שהיה, וכאן נמי נגע שהוחלט מכיון שאין בו תורת הסגר שייך לדון בו פשיון לעומת מה שהיה רגע קודם ורק נגע שצריך להיות מוסגר אין בו תורת פשיון אלא ע"י הסגר, ועיין.

הנה בענין פשיון שהלך וטיהרו הכהן, וחזר הפשיון, בר"ש פ"א מ"ג מייתי תוספתא דבכה"ג הוי פשיון בן יומו וטמא, **אולם בראב"ד פ"ב פ"ב** ה"י נקט שכ"כ בהלך ש"ל או מחיה, אבל בהיה פשיון והלך וטיהרו הכהן אין לטמא עוד עבור פשיון שחזר, וצריך טעם מדוע פשיון שהלך מפקיע שם נגע לענין פשיון נוסף והוא אינו מפקיע שם נגע לענין שאר סמנים ואם יש לנגע שם נגע מדוע לא יהני פשיון הא פשיון בן יומו הוי פשיון. **וצ"ל** דהא בפשיון ישנו דין מסוים שאינו חל אלא כלפי מה שהיה ולכן צריך הסגר ולאחמ"כ פשיון. אלא שנגע שכבר חל עליו שם נגע כגון בהוחלט או לאחר הפטור, דיינינן ביה תורת פשיון אף שלא כלפי מה שהיה ע"י הסגר, אולם נגע שהוכרע ע"י כהן שאין בו סימן טומאה דפסיון שכבר הלך הפסיון, הרי שחל על הנגע שלענין פסיון הוא כתחילה, ושלא ידונו בו תורת פשיון אלא כלפי מה שהיה ע"י הסגר. ועיין היטב.

**הראשונים הקשו** מדוע בהלך פשיון לא תני וחזר מחיה, **ובר"ש תי'** שאם מחיה תחזור למקום פשיון שהלך א"כ היא איננה מבוצרת, **והקשה מהר"ם** א"כ חזר ש"ל נמי ל"ש דהוא חוץ לנגע, **ותי'** שמיירי שחזר ש"ל שעיקרו בנגע וגופו חוץ לנגע במקום פשיון, וצ"ע הא הש"ל נחשב במקום הנגע ולא במקום הפשיון, ואולי יהיה מוכח שהש"ל הוא נחשב מקום שהנגע מתפשט, והצבע לבן מתפשט בכל השער, ולכן אם השיער במקום הפסיון חשיב שחזר סימן ש"ל במקום הפשיון וצ"ע. **עוד תמהו הרא"ש והתויו"ט** דבהלך מחיה ל"ש חזר פשיון דהוי פסיון כלפי פנים, **עיין רש"ש מה שיישב. ע"ע** בפיהמ"ש.

**ועכ"פ עולה** שיש חידוש מיוחד אם חזר הסי' טומאה למקום שהלך משם הסימן טומאה, וצ"ב בזה.

**מ"ג:** מתבאר **דלעקביא** ש"ל הבא מחמת בהרת הוא לעולם סימן טומאה גם לבהרת שבאה לאחמ"כ, **ולר"ע** אם הש"ל נשאר עם ח"ג הוא נחשב סימן טמאה לגריס שיבא לאחמ"כ, **ולרבנן** צריך שהבהרת דהשתא תקדום לש"ל.

**ובר"ש** דלעקביא סגי שהש"ל נהפך ע"י בהרת כלשהו, ולרבנן צריך שהש"ל יהפך ע"י הבהרת הנוכחית המסויימת. וטעמו של ר"ע לא ביאר. **ובר"מ** שר"ע אחז בב' הדעות, וצ"ב. **בתויו"ט מייתי ראב"ד ומהר"מ** דלעקביא הש"ל הקיים מחשיב שעדיין לא הלכה הבהרת . והבהרת החדשה באה מאותו חולי, ולר"ע כן הוא דוקא אם נשאר ח"ג ואם נסתלק הבהרת הוי נגע חדש.

**דהיינו שלהר"ש והר"מ** לעקביא אי"צ שיהיה הש"ל שייך לבהרת המסויימת, **ולהראב"ד** לכ"ע צריך ש"ל השייך לבהרת מסויימת ורק נחלקו אם נחשב שהש"ל מקיים את הבהרת היא היא הבהרת שהיתה.

**לשי' הר"ש והר"מ** נראה לבאר את שי' ר"ע, דלעקביא אי"צ כלל ש"ל עם שייכות לבהרת, ולר"ע צריך שיהיה הש"ל שייך לחולי הבהרת ולא לדין בהרת, ולכן אם נשאר חצי גריס עם ב"ש הרי שהב"ש שייך לחולי הבהרת, ולעקביא אי"צ שהב"ש יהיו שייכים כלל אף לא לחולי הבהרת, ולרבנן צריך שהב"ש יהיו שייכים לבהרת עם חלות דין בהרת, ודו"ק.

**בפ"ד מ"ז ח' ט'** עולה הנידון אם נגע שנתקטן לפחות מגריס וחזר אם הוי הנגע הישן או הוי נגע חדש. **ולכאורה י"ל** שגם אם הוא נגע חדש מ"מ לעקביא טמא שאי"צ שיהיה שייכות בין הש"ל לנגע, ולר"ע טמא היות וצריך רק שיהיה שייכות בין הש"ל לחולי הנגע, וכ"ז שהנגע נתקטן לחצי עם הש"ל נחשב החולי שהיה והש"ל הינו סימן טומאה, וחשיב נגע חדש רק לענין הסגר והחלט מכיון שהנגע נתרפא חציו וחזר ולכן דין הנגע נתחדש אך הוא אותו חולי. ורבנן שמטהרין י"ל שגם אם נגע שנתמעט וחזר חשיב אותו נגע מ"מ סברי רבנן שצריך שיהיו הב"ש אחרי נגע טמא, **אך צ"ע** לשון המכילתא שצריך שהפכתו נגע שלה ולא נגע חברתה, והא הוי נגע דידה דהא הוא אותו נגע. וצ"ל דמ"מ הפכתו גריס דאתמול שהוא איננו גריס דהשתא אף ששם נגע א' להם, ופשוט. **עיין רש"ש וחזו"א ה' כא'.**

**עיין מקד"ד נ' ט'** נ"מ בבהרת עם ש"ל והלכה הבהרת וצמחה בהרת במקום אחר ופשתה לתוך הש"ל (וכנסה הבהרת ובטל הפשיון) דלפי' מהר"מ ודאי טהורה מכיון שאין הש"ל מן הבהרת, ולפי' הר"ש הש"ל הינו ש"ל שנעשה ע"י בהרת ולעולם הוי סי' טומאה לכל בהרת אף שאין לה שייכות עמה. **ע"ע בהנ"ל במ"א.**

**עיין מ"א** דפשוט שכל דינא דמתני' הוא רק אחר הפטור, אבל אם בתוך ימי הסגר הלכה הבהרת וחזרה פשוט הוא כמאן דליתא וטמא. **אולם בגר"א**

שכ' שאף בתוך ימי הסגר רבנן מטהרין מכיון שהש"ל לא נהפך מחמת הבהרת. ואם הענין הוא שלרבנן צריך שיהיה ש"ל מחמת בהרתה ולא בהרת חברתה זהו צע"ג הא מכיון שהבהרת ודאי נחשבת אותה בהרת ומקרי אמצע שבוע כמאן דליתא, ואם זהו דין בעצם הש"ל שיהיה מחמת חולי אותו נגע ולא מחמת חולי אחר י"ל שאף שמקרה אמצע שבוע אינו משנה את דין הנגע, אך מ"מ הש"ל עצמו אינו מחמת חולי אותו נגע, ודו"ק היטב. **וצע"ק** דהגר"א בתחילת דבריו משמע דסבר שפלוגתת ר"ע ורבנן הוא בדין בהרתה ולא בהרת חברתה, וצ"ע. **עיין משכב"ז החזו"א ה' כא' וג' יב'.** ע"ע שכ' לחלק, שלר"ע בהלך ח"ג הרי שדוקא בחצר הח"ג לאותו מקום הש"ל הוי סי' טומאה, אבל אם פשה ח"ג במקום אחר מודה ר"ע שטהןור, ואין שייכות בין הח"ג הנוסף לבין הש"ל. כבר כתבנו לעיל דאף להר"מ והר"ש לר"ע צריך שהש"ל יהיה מחמת חולי הבהרת, ואז י"ל שח"ג שפשה במקום אחר אין לו שייכות עם חולי הש"ל.

**עיין מ"א** ועולה דסבר דלעקביא הרי שכ"ז שיש ש"ל יש מקום שלא לטהר מספק, ולכן אם חזר הבהרת ודאי הוי הנגע שהיה ודן לפי"ז גם בפשיון ןמחיה כן עיי"ש. ולפמש"נ י"ל לעקביא יכול להיות שבהלך וחזר הנגע הוי נגע חדש, אלא דיינינן רק בענין שם סי' טומאה דש"ל אם סגי בכך שנולד ע"י בהרת זו או סגי שנולד ע"י בהרת אחרת, אך מ"מ מכיון שהנגע נתרפא וחזר יכול להיות שזהו נגע חדש.

**מ"ה:** בר"ש מייתי ילפותא שאין מטהר את הספק, **וצ"ע** תיפו"ל דמוקמינן על חזקת טומאה כמבואר בר"מ. **עיין חזו"א ה' יב'** שכ' נ"מ אם היו בב' בני אדם שמשום חזקה ל"ש, ויוכל א' לטהר בצפרים על תנאי, מאחרי הדרשא לא יוכל שא"א לטהר את הספק. **עוד דן שם** שלכל א6' יש חזקת טהרה שאם יסתלק הועוד הוא בחזקת טהרה שהיה לו מעיקרא נגע כסלע ולא פשה, וא"כ בלא קרא ליכא כלל חזקת טומאה, עיי"ש.

**פ"ו**

**מ"א:** מתבאר ברא"ש ששעור נגע הוא יותר מגריס, חדא שצריך לרבע ולא סגי בעגול, ועוד שצריך לסביבות מקום המחיה שעור דומה של שעור מחיה, ולכן באלכסון יש יותר שעור מקום כמו שהמחיה עצמה באלכסון היא גדולה יותר.

**ונראה** שלו' שערות שיצופפם במקום א' יהיה עגול וזהו שעור גריס, והרבוע מגדיל שעור הנגע ליותר מגריס כשעור שמרובע גדול מעגול. **וכן מבואר בתשב"ץ ח"ב סי' ק'.**

**במלאכת שלמה** נקט דלהר"מ גריס עצמו הוא מרובע, **ותלה זאת בפלוגתא בירושלמי.**

**בר"מ פ"א ה"ח** לכאורה שלא מהני כדי לרבע.

**עיין שו"ע יו"ד קצ' ס"ה ובנו"כ שם (**לענין גריס בכתמים) והנידון אם דיינינן שעור לו' שערות צמודות, או כפי גדולן בראש עם הפסק אויר, או כנ"ל כגידולן בגוף. ועכ"פ אם דיינינן שעור אויר שבגוף א"כ צורת גידול שער באדם אינו בעגול אלא ברבוע, ומכיון שהילפותא היא ב"ש מחיה וב"ל ש"ל, ולפי צורת גידול ד' שערות בגוף אדם הרי זה ברבוע, **עי"ל** שכל ד' שערות א"א להקיף עמם אלא רבוע ולא עיגול, ולכן מכיון ששעור עדשה שמקורו משעור ד' שערות של מחיה וש"ל הוא בהכרח ברבוע ולא בעגול, ומכיון שהמחיב בתוך בהרת המקפתה מכל צד בשעור מחיה, הרי שצריך רבועי ד' על ד' שערות מסביב המחיה ונפקא ו' על ו' שערות ברבוע, ודו"ק.

אולם לפי"ז יעלה שלו' שערות הם שעור גריס ברבוע, והרא"ש כ' ששעור גריס הוא אינו שעור נגע אלא צריך להוסיף לו כדי רבוע, ולכאורה גריס הוא לו' שערות , ולהנ"ל לו' שערות הוא אחרי הרבוע, ואולי כוונת הרא"ש שגריס אינו לו' שערות, ורק אחרי שמרבעים גריס הוא לו' שערות, ודלא כהתשב"ץ הנ"ל.

**מ"ב:** רבתה הבהרת טמאה, **ברא"ש** דקמ"ל שבעודה טמאה משום מחיה היא עדיין יכולה לקבל סימן טומאה אחר, **וצע"ק** דהגר"א כ' דהא קמ"ל בפ"ד מ"ו ופ"ה מ"ב, **עיין תפא"י וי"ל** בפ"ד מ"ז ובפ"ה מ"ב קמ"ל שהליכת סימן טומאה אינו מהווה סימן טהרה לטהרו גם על הסימן השני, אבל כאן ס"ד דהרא"ש הוא שפסיון שאינו נידון בשעתו מחמת שכבר היה מוחלט ס"ד שלא נדון אותו כפסיון, וכשהלך המחיה ייחשב כנגע גדול, ועיין.

**ועיין רש"ש** דס"ד שמחיה אינה מצטרפת לנגע לענין פסיון, דס"ד שמכיון שהגריס הוא עם המחיה הרי שלענין סי' טומאה דמחיה הוי נגע, אך לענין פשיון לא נחשב המחיה כחלק מהנגע.

**שי' הרמב"ן ור"ן קדושין כה'** שצריך גריס בבהרת מלבד מחיה. ודלא כהראשונים כאן, **ודלא כמתני' פ"ד מ"ו.**

**רבתה המחיה** יש ב' גרסאות או טמאה או טהורה, עיין מפרשי המשנה. ואם הבהרת היתה עם המחיה כגריס הרי שברבתה המחיה חסרונו שאינה מבוצרת, **ובר"מ** כ' שזהו משום שאין בבהרת גריס. **ועולה** נידון במחיה

שאינה מבוצרת אם היא לכה"פ מצטרפת להשלים גריס לענין הסגר או ש"ל או פשיון. **עיין מקד"ד נ' ו'.**

**מ"ג: מבואר** במשנה פלוגתת ר"מ ורבנן אם יש פשיון לתוכה.

**ומבואר בתוס' המובא בר"ש** שנחלקו רבנן ור"מ אם מחיה פחות מעדשה מצטרף לשעור גריס. **ומבואר במשנה** שבהרת גריס ומחיה פחות מעדשה ונתמעטה טהורה. ופי' ר"ש בפי' שני שטהורה אף אם נשאר בין הכל שעור גריס משום שמחיה פחות מעדשה אינו משלים גריס, דהיינו שהיתה יותר מגריס ונתמעטה לגריס. וא"כ צ"יע לפי'. קמא דהר"ש שנתמעטה טהורה אפי' היתה מחיה כעדשה, הא מיירי שהיתה יותר מגריס ומדוע בנתמעטה טהורה. **וצריך לדחוק** שנתמעטה שעור גדול עד שנקטן מגריס, **או י"ל** שמיעוט נגע מטהר כשי' רש"י שכבה הוא כינוס הנגע, ויעלה שגם נגע מוחלט שנתקטן נטהר, וצ"ע. **עיין רש"ש.**

**הר"מ בפיהמ"ש** כ' ברבה המחיה טמאה דוקא ברבתה עד עדשה ולא יותר, ובע"כ שאין בבהרת כגריס אא"כ תצרף אליה את המחיה, דאל"כ הא המחיה יכול להיות יותר מעדשה ועדיין הוא מבוצר, ולמרות זאת מבואר שברבתה בהרת טמא, וע"כ דסבר שבהרת עם מחיה כגריס והמחיה פחות מעדשה מצטרף, ע"כ דסבר דמתני' כר"מ דתוספתא.

**ולפי"ז עולה דלהר"מ** לר"מ דמתני' דבנתמעטה המחיה טמאה, שיש פסיון לפנים, דזהו נמי באופן שמ"מ הבהרת עם המחיה כולו רק גריס , ומ"מ בפשתה הבהרת לתוכה טמאה משום פשיון, למרות שבעצם הנגע לא צמח בכלום, ודו"ק היטב.

**וברא"ש כאן מבואר דל"כ**  שכ' דר"מ לא פליג במ"ב שבנתמעטה המחיה טהורה אף לר"מ שזהו משום שבמ"ב מיירי בבהרת עם מחיה כגריס ולכן מודה ר"מ שהפשיון למחיה אינו פשיון מכיון שלא נתרבה הנגע. ולשון הרא"ש הוא שהטעם בזה שאין נגע פחות מגריס מטמא בפסיון, וצ"ע הא דיינינן לר"מ שפחות מעדשה מחיה מצטרף לגריס, וכוונתו דממ"נ אם דיינינן שפחות מגריס מצטרף לנגע א"כ הוא חלק מהנגע ולית פסיון, ואם נדון אותו בבשר חי כדי שיחול פשיון א"כ הנגע נתקטן לפחות מגריס, ודו"ק.

**ויש לדון** מדוע לרבנן אין פשיון לתוכה אם זהו דין מסוים שאין פשיון לתוכה, אוד' שכל מחיה דין נגע עליו ולכן ל"ש עליו תורת פשיון.

וא"נ כצד שני א"כ ר"מ ורבנן אמרו דברים הפניים, דלר"מ חצי גריס מצטרף לשעור נגע, דהיינו שהוא נגע ולא בשר, ומאידך מהני לשם פשיון דהיינו שהוא בשר ולא נגע, ולרבנן ליהפך דחשיב נגע שאין לתוכו פשיון, ומאידך אינו מצטרף לנגע לשיעור גריס.

**יש לדון** אם לר"מ נגע שפשה לתוך מחיה שיש לה שיעור עדשה , דמכיון שעד שנתמעט המחיה הוא חלק מהנגע דהא הוא סימן טומאה, וע"י שנתמעט חל שהוא בשר חי, וא"כ הפשיון אליו לא נחשב פסיון לבשר חי שע"י הפסיון נעשה בשר חי, ודו"ק. **ולכאורה ברא"ש עולה** שגם בכה"ג חשיב פשיון, דאל"כ מה קשה לו מדוע ר"מ לא חולק במ"ב הא התם היה מחיה בעדשה ולכן בנתמעטה ל"ה פשיון. ועיין. **עיין א"ר** שכ' באמת שמשו"כ ל"פ ר"מ במ"ב כמש"כ. ומתבאר דהגר"א דלא כהרא"ש ולר"מ נגע עם מחיה כגריס יש בו תורת פסיון אף שלא צמח הנגע.

**בר"מ פ"ג ה"ה** עולה שפסק כר"מ שפחות מעדשה מצטרף לנגע, שכ' שנגע עם מחיה פחות מעדשה ונתמעט המחיה ל"ח פשיון, ולכאורה הא לית כאן כלל נגע דהא המחיה משלים בשעור גריס, וא"כ מ"ש לדון כלל פשיון הא אין נגע מוסגר, וכן משמע בר,מ שבנתמעט במחיה אין כאן סימן טומאה אך עדיין הוא מוסגר, **וכן כ' שם בראב"ד.**

וא"כ ע"כ הר"מ יסבור שהסיבה שר"מ לא פליג במ"ב הוא לא כמש"כ הרא"ש, אלא רק מכיון שמחיה כעדשה אין בה תורת פסיון מכיון שהוא נכנס לתוך מחיה שהוא חלק מהנגע, או כמש"כ בא"ר שאין כאן תורת פשיון אלא תורת רפוי המחיה.**וכן מוכח בר"מ פ"ד ה"א** שמוקי פלוגתת ר"מ ורבנן שאין פשיון לתוכה במחיה פחות מגריס, דהיינו שבמחיה גריס פשוט שאין פסיון לתוכה ,ודו"ק.

**עולה דלהרא"ש** מחיה פחות מגריס הוא בשר חי לכל דבר ואינו מצטרף לנגע ולכן יש פסיון לתוכה, ומ"מ הוא סובר שאף למחיה כעדשה סובר ר"מ שמהני פסיון לתוכה, **ולהר"מ** דסובר שפחות מעדשה הוא מצטרף לנגע, ולמרות כן יש פשיון לתוכה, ומ"מ מחיה כעדשה מודה ר"מ שאין פשיון לתוכה והשכל אומר הפוך, שלר"מ שפחות מעדשה יכול להיות חלק מהנגע ומ"מ יש לו פשיון א"כ גם למחיה כעדשה שיועיל פשיון, ולרא"ש שפחות מעדשה הוא בשר חי ולכן מועיל אליו פשיון היה צריך להיות שלמחיה כעדשה לא יהני פשיון. וצע"ק.

**עלה לן** שלדעת הר"מ שייך תורת פשיון למרות שלא צמח הנגע כלל, דהיינו שהיה בהרת עם מחיה פחות מעדשה יחדיו גריס ונתמעט המחיה, דלמרות שמצרפים המחיה לנגע חשיב פשיון, **יש לדון** אם הכוונה שיש כאן פלגינן מסוים, שלמרות שהמחיה הינו נגע להשלים שעור מ"מ הוא נחשב בשר חי לענין פשיון הבהרת לתוכה. **או"ד** נתחדש לדעת הר"מ שנגע פושה אף לתוך נגע ואין ענין שהנגע יפשה לבשר חי.

**ועיין גר"א** שכ' לחדש שלר"מ שמחיה מצטרף לנגע הרי שאם פשה המחיה אל תוך הנגע נמי חשיב פשיון, וחידש חי' גדול שיש תורת פשיון למחיה, וששייך פשיון מחיה אך תוך הנגע כמו ששייך פשיון הנגע אך תוך הפשיון. והגר"א ביאר לפי"ז דברי המשנה שרבתה המחיה טמאה שזהו אינו משום השלמת שיעור לעדשה אלא מחמת דין פשיון. **ולפי"ז בע"כ** הסיבה שבפשתה בהרת לתוך מחיה כעדשה אינה סימן טומאה זהו רק משום שאין כאן שם פשיון הנגע אלא שם רפואת המחיה, וכמש"כ הגר"א ודלא כמש"כ לעיל שזהו משום שרק עם הפשיון חל על המחיה שם בשר, ויהיה נ"מ שמחיה כעדשה שפשתה יהיה טמא נמי משום פשיון, ואם יתמעט המחיה מצד אחר ישאר טמא משום פשיוןץ וצ"ע.

**החזו"א ה' ו' הוכיח בסוף מהר"ש מ"י, ומהתויו"ט בשם מהר"ם פ"ח רמ"ט** שלר"מ יש פסיון לתוכו אף במחיה כעדשה, ואנחנו הוכחנו כן מהרא"ש כמש"נ.

**יש להסתפק להרא"ש** שאין פשיון לתוכה לר"מ אם המחיה עם הבהרת כגריס, אם מהני פסיון לחוץ, והנידון האם לר"מ בעיקרון אפשר לדון שהמחיה חלק מהנגע, ורק לתוכה ממ"נ אין פסיון שאם הוא חלק מהנגע אין פסיון ואם אינו חלק מהנגע ל"ה מעקרא נגע שיפשה, אבל לחוץ יהיה פשיון ע"י שנחשיב את המחיה שבה כחלק מהנגע, **או"ד** כל תורת שייכות המחיה לנגע הוא רק לענין להסגירם לענין אולי יגדל המחיה, אבל אין כאן תורת נגע גמור שיהיה בו פשיון. **עיין מקד"ד נ' ו'.**

**עוד יש להסתפק**  לרבנן שאין נגע פושה לתוכו, אם זהו דין מסוים שפסיון רק כלפי חוץ, **או"ד** לרבנן יש למחיה תורת נגע לענין שאין הפשיון מועיל לשם, ונ"מ אם באמצע הבהרת יהיה בוהק אם יהני פשיון לתוכו, **עיין חזו"א ה' ו'** דנקט דלא יהני משום שאין נגע פושה לתוכו לעולם. עיי"ש.

**ר"ש מייתי תוספתא** שבהרת צריך עדשה לכל צד סביב המחיה, **עיין חזו"א ה' ח'** שכאן כתוב שצריך גריס מרובע ולא שיהיה כדי לרבע, ולכן צריך שיהיה אורך ורוחב גריס, עיי"ש.

**ובגר"א** פי' שמיירי בהרת אורך ב' גריסין ובאמצע מחיה, דס"ד שפשיון לתוך המחיה לא ייחשב פסיון לתוכו מכיון שאי"צ בב' הגריסין, ונחשיב גריס א' כמאן דליתא והוי פסיון לחוץ, קמ"ל דמ"מ יש שם בהרת והוי פסיון לתוכו. **ועולה** כאן ס"ד שלרבנן מה שאין פסיון לפנים הוא דוקא אם צריך לצרף המחיה לשיעור נגע, ואז שם נגע עליו ואין פסיון, אבל אם אי"צ את המחיה לשעור הנגע ס"ד דחשיב בשר חי ויהני ביה פסיון, קמ"ל, ועיין.

**עיין מקד"ד נ' ו'** שדן שכל נגע מוחלט ע"י מחיה, אם יתמעט מעט המחיה הרי שחוץ מטהרת סילוק סימן טומאה יהיה גם סילוק כל הנגע, דלרבנן אין מחיה פחות מעדשה מצטרפת לשעור נגעף וא"כ לאחר שיסתלק לגמרי המחיה ייחשב נגע חדש כתחילה. עיי"ש. **ויש לדון** שכ"ז שהיה מחיה ועומדת בהתמעטות מעט מעט אולי בכה"ג שם נגע על המחיה אף בפחות

מגריס, ויצטרף לנגע, וכן כאן לכ"ע לא יהני פסיון אלא אותו מחיה מכיון שהוא חלק מהנגע, וזהו חי' גדול.

**מ"ה: מבואר** שנחלקו ת"ק ור"י אם מחיה שבתוכה בהרת אם המחיה סימן טומאה.

**עיין תוספתא מובא בר"ש סמ"ו** שמחיה שבתוכה שחין ודאי אינו סימן טומאה.

**עיין ר"מ פ"ג ה"ג וכן במשנה פ"א מ"ה** ולכאורה לא מובא שם ששחין באמצע מחיה מפקיע שם סי' טומאה, **עיין חזו"א ג' יח'** דנקט שנכנס לתוכה דהתם הכוונה שחין באמצע המחיה שטהור, אך אין דבר זה מפורש.

**ונ"מ** שבמתני' לרבנן מחיה עם בהרת בתוכה הוי סימן טומאה, ושחין בתוכה לא ברור כ"כ אם הוי מפקיע שם סימן טומאה.**אולם בר"ש סוף מ"ו** נקט ג"כ לפרש מתני' דפ"א מ"ה שמחיה שחלקה השחין שטהורה הכוונה שיש שחין באמצע המחיה.

**בביאור שי' רבנן ,יש לבאר** דסברי שמחיה צריכה להיות מבוצרת מבחוץ בלבד, ולכן לא איכפת לן שבפנים למחיה יש בהרת דהא מ"מ מבחוץ היא מבוצרת, ולר"י צריך שתהיה מבוצרת מבפנים ומבחוץ, ולכן במחיה עגולה מלוה ההיקף מבחוץ נחשב מבוצרתגם מבפנים, אולם כשיש בהרת בתוכה ואין הבהרת חלק מהנגע הרי שאין המחיה מבוצר בבהרתה בפנים. **אולם אם שחין באמצע** ודאי מטהר המחיה א"כ לכאורה אף לת"ק צריך מבוצר גם מבפנים . וע"כ דמודו רבנן שצריך נמי מבפנים, שלא סגי שסביבות המחיה מקפתה בהרת, אלא צריך שיחול על כל המחיה שהוא מוקף בבהרת, ולכן אם יש שחין באמצע הרי שאין היא מוקפת מבפנים , **ועי"ל** שיש להחשיב שיש מחיה על יד נגע ואין המחיה נחשב כלל מוקף, אלא יש אחרי השחין מחיה ואחריו נגע דאין כאן כל תורת היקף למחיה, ודו"ק. **וא"נ כצד השני** הרי שי"ל שאם יש בהרת בפנים במחיה הרי שסברו רבנן שאמנם הבהרת בפנים יש לה דין בהרת לעצמה להסגיר, אולם יש לה דין בהרת א' עם המחיה והשחין לענין להחשיב שיש כאן מחיה המוקפת בבהרת.

**וביתר ביאור** שיש לחקור מהו החסרון בשחין באמצע, אם באמת נחשב שיש היקף חוץ לבהרת אלא שאינה מוקפת מבפנים, **או"ד** שהשחין שבתוך הנגע הוא פירצה הגורמת להגדיר שכל הבהרת הסובבת את המחיה היא איננה סובבתה כלל וכל המחיה פרוצה כלפי פנים. ואין למחיה כלל תורת היקף, אף לא היקף חוץ **ואז י"ל** שרק אם הפנים הוא שחין או בוהק הריהו כגוף אדם בריא וסביבות המחיה אינו מוקף כלל מכיון שהמחיה פרוצה לעור בריא של אדם. אולם אם הפנים הוא בהרת הרי שאין למחיה תורת נפרץ למקום בריא וב' הנגעים ןהמחיה קובעים מקום לעצמם מחוץ לשאר העור הבריא. ובמקום שנוצר לעצמו יש בו מחיר מסובבת מבחוץ ואינה פרוצה מבפנים לשום מקום, ולכן חשיב מבוצרת דסגי במבוצרת מבחוץ אם לא נפרצה מבפנים, **ולר"י** נגע שבפנים נחשב ג"כ מקום לעצמו והמחיה שסובבתה נחשבת פרוצב אליה, ושוב פקע שם סיבוב הבהרת שבחוץ מלייחשב שהמחיה מסובבת ומבוצרת. ודו"ק.

**ולהנ"ל איצ"ל** שהבהרת הפנימית יש לה צירוף מסוים עם החצון לייחשב נגע א' כדי שיחול מחמ"כ שהמחיה מבוצרת, אלא כמש"נ סגי בהיקף חצון לשם מבוצרת, והבהרת הפנימית רק מגדירה שאין המחיה נפרץ לגוף בריא, ורק נפרץ לגוף בריא נחשב היקף המונע שם ביצרון, ודו"ק.

**אולם בחזו"א ה' כב'** נקט שהנגע הפנימי יש לו שם צירוף לנגע החצון לענין ביצרון, ואף שהוא נגעלעצמו, מ"מ חשיב נגע א' לענין ביצרון. **ובאמת צ"ע** איך יתכן שאם נולד בהרת א' גדולה והיה בכל נגע א', ובו נולד סימן טומאה של מחיה בהאי אופן שהבהרת הפנימית נחלקת מהחצונה ע"י מחיה, מדוע נחשב לב' נגעים הא הוי נגע א' עם סימן טומאה. וע"כ שבאמת הוי נגע א', אלא שיש הלכה צדדית שבהרת מצורפת רק בחבור, ואם הפנימית ניתק מהחצון ע"י מחיה אף שבעיקרון זהו נגע א' שקבל סימן טומאה, אך א"א לדון כן בפועל מכיון שבהרת צריכה ליגוע א' בחברתה כדי לייחשב נגע א', ולכן הפנימית הופכת לנהוג מנהג נגע אחר, אך ביסוגם זהו נגע א' ולכן לא חסר כאן בשם מבוצרת.

**יש לדון** דהא הבהרת החצונה היא ב"ש, והמחיה ב"ש, ומפסיק ביניהם בהרת פנימית ומחיה ורק אח,כ בר הבהרת החצונה ב"ש, ואיך יש השלמת שעור ג' עדשים, **ועיין חזו"א ה' כח'** דנקט דלר"י ודאי מיירי שהבהרת החצונה היא ד' שערות שיהיה צירוף עם המחיה לג' עדשים. ולא נתבאר לי איך סובר בדעת רבנן, ולכאורה כנ"ל, אולם להנ"ל יש שודאי הא הבהרת הפנימית היא נגע א' עם החצון, ורק לביצרון דיינינן אם חשיב המחיה מבוצר, ולרבנן דחשיב מבוצר ודאי ניתן לומר דחשיב בהרת כשעור ג' עדשים, ולר"י עדיין יש לדון בזה.

**עיין מקד"ד נ' ו'** שהוכיח שמחיה שאינה סימן טומאה אינה מצטרפת לשעור נגע, דאל"כ הא האי מחיה היא מצורפת לפנימית ומצורפת לחצונה וא"כ הא הויא נגע א' ואיך דיינינן שפנימית להסגיר וכו', **ונראה** שדין הוא שאין בהרת מצורפת לבהרת אלא במגע א' לחברתה. ולכן אין ראיה לכך, ודו"ק.

**ומבואר במתני'** שאם פסתה הפנימית טמאה וחצונה טהורה, ומכאן שפשיון שמתחיל מרחוק ומתחבר לנגע ל"ח פשיון דא"כ הא לעולם אף בפשתה חצונה לבסוף כשתגיע לפנימית יש לטמא הפנימית משום פשיון, **עיין חזו"א ה' כג' ועקד"ד ז' ח'.**

**ומבואר במשנה** שר"ע אומר בין כך ובין טהורה, ולהר"ש שהחצונה לעולם טהורה משום מחיה ומשום פשיון, וכר"י. **ובמהר"מ** כ' שר"ע מוסיף שהחצונה איננה כלל נגע אף לא להסגיר, דילךפי' שבהרת שבמצעה מחיה הוי נגע אבל נגע שבאמצעו מחיה ובהרת איננה נגע כלל. **עיין רש"ש .** ויש לבאר קצת, **דסבר המהר"מ** שהכל נגע א', ובאמת הפנימית אין לו פשיון שגם פשיון פנימי נחשב פשיון לפנים. ועוד סבר ר"ע שאין פשיון אלא אם חל על כל הנגע שפשה, ומכיון שאם יפשה החצון לא יתייחס הפשיון כלפי הפנימית , וכן ש"ל בחצון לא ייחשב ש"ל לפנימית א"כ אין עבור מה להסגיר את החצון ובטל ממנו שם נגע להסגיר, אבל את הפנימית יש להסגיר לש"ל או מחיה בתוכו. וצע"ק מדוע הפנימית יכולה לידון כנגע לעצמו לענין ש"ל ומחיה ולא נומר שהוא נגע א' ואם לא יתייחס הש"ל לכל הנגע ל"ח סימן טומאה. ויש ליישב.

**אולם בר"מ ובא"ר** שר"ע בא לחלוק שגם פשיון הפנימית חשיב פסיון לפנים, **ויש לדון** אם הסברא בזה הוא שר"ע סובר שהחצונה טמאה משום מחיה, וא"כ הפנימית פושה על מחיה שיש בו תורת נגע ואין פשיון על נגע, **או י"ל** דבכה"ג אף שהפנימית והחצונה חשבי ב' נגעים להסגר והחלט, מ"מ יש להם שם נגע א' עם מחיה בתוכו, ולכן גם פשיון הפנימית חשיב פשיון לתוכה, שהפשיון מסובב כולו בנגע. **עיין קרית ספר ג' ז'** שכ' שמכיון שאם יפשה הפנימית עד לחצון יהפך להיות נגע א' לכן ל"ח פשיון, ויש לדון אם כוונתו שמיירי באמת בכה"ג אבל אם באמת יפשה רק לחצי שטח המחיה לכ"ע יחשב פשיון לפנימית, או שכוונתו למש"כ דהא קמן שאם יפשה כל שעור המחיה חשיב נגע א' משו"כ השתא נמי חשיב נגע א' ולכן הוי פשיון לתוכו, ודו"ק. ולשונו משמע דמיירי שפשה רק על חלק מהמחיה.

**עיין חזו"א ה' כח'** שאם אין לפנימית תורת פשיון א"כ למה מסגרין אותו, **ותי'** דנ"מ שאם ילך הבהרת החצונה ישוב תורת הסגר לפנימית.

**מ"ו:** ר"ש אמר שאם המחיה שבאמצע היתה יותר מעדשה הרי שייך פשיון פנימית לתוכה ועדיין ישאר לחצונה מחיה לסימן טומאה, ולכאורה זה פשוט. **עיין מ"א. והרא"ש כ'** שכאן ר"ע מודה שהחלק הנוסף שאי"צ לשעור מחיה הוא ודאי אינו מן הנגע ולכן בכה"ג יש פשיון לפנימי ול"ח פשיון לתוכה לכ"ע. **ויש לדון** אם כוונתו שמחיה הוא רק שעור עושה והנותר הוא סתם בשר חי, או דנקט שאף מחיה אם הוא גדול משעור עדשה הוא מבדיל בין ב' הנגעים לייחשב ב' נגעים ול"ח שא' פושה לחבירו. ולב' הביאורים צ"ע מדוע החצונה טמאה, שאם דיינינן למחיה הנותרת לשעור עדשה כבשר חי א"כ הוי לא גרע מבוהק שבאמצע המחיה שהוא לכ"ע מבטל ביצרון המחיה כלפי הנגע החצון, ואם הוי סתם דין שמחיה יותר מעדשה מנתק את הקשר בין הבהרת הפנימית לחצונה א"כ מדוע הבהרת הפנימית איננה מבטלת בצרון של מחיה כלפי נגע חצון, ובע"כ כהחזו"א שאין נגע מבטל בצרון אף שהוא נגע אחר, ולשון הרא"ש משמע שרק הנותר כבשר חי, ואז צ"ע כנ"ל מדוע לא יהיה כבוהק במחיה שמבטל הבצרון. שוב נתברר בדבוק חברים שיש אפשרות להבין שבאמת כ"ז שהמחיה יותר מעדשה באמת גם החצון טמא אם משום שכאילו יש בוהק בתוכו, אם משום שיש הבדלה בין הפנימית לחצונה, ורק כשפשה פנימית על המחיה וחזר המחיה לעדשה אז הפנימית טמאה משום פשיון וחצונה משום מחיה, ועיין.

**במתני':** היה בו בוהק וכו' **להר"ש** קמ"ל שבוהק אינו מפסיק בין אום לפשיון בפחות מעדשה, **עיין חזו"א ח' ד', ה' כ', עיין מ"א** שהא משכחת לה להאי גם בנגע א', ומדוע קמ"ל זאת בנגע בתוך נגע.

**ושי' הר"מ** דקמ"ל שנגע פושה ע"ג בוהק. ואם היה הבוהק שעור עדשה הוי מחיה, דהיינו ב' חדושים שיש פשיון על בוהק, ובוהק הוי מחיה. **עיין תויו"ט שהאריך בזה. עיין ראב"ד בתו"כ ב' יז'** דלא מהני פשיוןע"ג בוהק. **ועיין ראב"ד ג' יא'** שבוהק אינו מחיה. **עיין ר"מ פ"ג ה"ג** שמחיה שבתוך הבוהק אינו סימן טומאה, וצ"ע הא הבוהק עצמו מחיה הוא ואיך מבטל את המחיה שבתוכה , וצ"ע. **ע"ע מש"ב בגר"א.**

**עיין תוספתא מובא בר"ש** שבנגע חצון ופנימי ומחיה ביניהם ופשתה פנימית על המחיה, דנחלקו ר"ג ור"ע אם יש פשיון בכה"ג ואם נחשב פשיון לתוכה, אבל אם חצונה פשתה לתוכה ודאי פנימית להסגיר, ושניהם סברי שמ"מ בפשו א' מהנגעים על המחיה שביניהם החצונה טהורה, **וצ"ע** דבישלמא לר"ג שהמחיה שביניהם היא סימן טומאה לחצונה א"כ בפשו א' מהם על המחיה הוי נתמעטה המחיה ונטהרת הנגע החצונה. אולם לר"ע שאין המחיה סימן טומאה לחצונה מדוע חצונה טהורה, **ובר"ש עמד בזה. הר"ש** לשי' דסבר לעל שר"ג כר' יוסי מחיה סימן לחצונה. אולם לש"ר אין הכרח ור"ע סובר שמחיה סימן וממילא סלוקה הוי סימן טהרה **ויש קצת לבאר,** שבאמת האי גוונא יש להחשיב את ב' הבהרות עם המחיה שביניהם כנגע א' עם מחיה, אלא זה שאין מגע בין פנימית לחצונה גורם לנהוג עם נגע א' זה כב' נגעים ולכן אין בחצונה מחיה מבוצרת, אולם יש לדון את המחיה כמחיה לענין שסלוקה הוא סימן טהרה וזהו חי' גדול, אך כך אפשר אולי לפרש הענין. **וי"ל** דהא המהר"ם כ' שלר"ע חצונה טהורה מקרא. אך קצת דוחק שר"עאמר שחצונה טהורה ומשמע שמאותה סיבה שלר"ג חצונה טהורה. ולכן מסתבר יותר שסלוק המחיה מטהר את החצונה וכמו לר"ג. **עוד צ"ע** התוספתא דלר"ג אם פשתה הפנימית החצונה להסגיר, ואם פשתה החצונה החצונה טהורה, ומכיון שביארנו שלר"ג חצונה טהורה משום

שהיתה מחיה ונסתלקה והוי סימן טהרה א"כ גם בפשתה פנימית נסתלק המחיה מן החצונה ויש לטהרה, **וע"כ עולה** דסבר ר"ג שפנימית שפשתה והיא סימן טומאה שוב אין היא יכולה לייחשב סימן טהרה לחצונה, וא"ש טפי אם באמת הוי נגע א' שחייבים לדונו כב' נגעים, ולכן אם פשיון הפנימית הוא סימן טומאה לפנימית שוב אינו יכול להיות סימן טהרה לחצונה מכיון שבאופן כללי ב' הנגעים יש בהם שם נגע א'. **ועכ"פ לפי"ז** ר"ע דפליג וסבר שאין פשיון לפנימית (לר"מ ודעמיה) א"ש דפליג וסבר שאף פשיון הפנימית מטהר החצונה שאין לפשיון הפנימית שם סימן טומאה ויכול להיות סימן טהרה, וא"ש הגירסא שמחק הגר"א שכ' ר"ע שבין כך ובין כך דהיינו אף בפשה פנימית להסגיר וחצונה טהרוה היות ואין פשיון לפנימית, והגר"א כ' שאין צורך בזה ולכן מחק הגירסא ולהנ"ל ר"ע פי' דבריו, ועין.

**מ"ז:** כד' ראשי וכו' משום מחיה.

**ובאמת**אין בראשי איברים דין נגע, וכמבואר במ"ח, ומדוע נקטה המשנה כאן מחיה. **עיין רא"ש** שעיקר טהרתו שכשיש מחיה אז נראית הנגע כב'. דהיינו שהנגע כשלעצמו נראה א' בראש אבר, ורק עם המחיה נראה כב', ושוב מכיון שהנגע אינו ראוי למחיה אינו נגע כלל, **ועולה לכאורה** שבאמת גם בראש אבר אפשר לראות כל הנגע כא', ורק ע"י המחיה יש מראית עין שהנגע כב' וגם זה אינו נחשב ראיה כא', ואף שאפשר לראות את כל הנגע כא', מכיון שע"י המחיה יש אחיזת עין כאילו הוא ב' זהו המפקיע שם נגע ממנו נחשב "ראהו הכהן,. ודו"ק.

**בתויו"ט מייתי ראב"ד** שיישב, א', שראש אבר אינו ראוי לש"ל שמקום חלק הוא, ואינו ראוי לפשיון שאפי' מקום בהרת אין בו מקום, ולכן דיינינן רק מחיה. **וצ"ע** מדוע לא דיינינן בהרת להסגיר, ומדוע צריך לדון סימני טומאה. **ועולה** שאין חסרון לראות את הבהרת עצמה בב' צדדים, וכל הדין כולו הוא רק שצריך לראות את הסימן טומאה לעומת הנגע בראיה א' ,ולכן אין לכתוב אלא סימני טומאה ומתוכם רק מחיה אפשרית, ועיין.

**עוד תי' הראב"ד** שאתא לאשמו עינן שלמרות שמחיה בראש אבר מעכב פריחה בכולו, הרי קמ"ל שלמרות שבפרח בכולו ראש אבר מטמא במחיה, בבהרת סתם אין נטמא במחיה, וידוע לחקור אם מחיה בפרח בכולו הוי סימן טומאהדמחיה או הוי הפקעת פרח בכולו. ולשון הראב"ד הוא שמחיה מטמא בפרח בכולו, ומאידך צ"ב דא"כ מ"ש שכאן סגי במראה כהן שאינו כחדא, ואם הוי רק הפקעת פריחת כולו א"ש. **וצע"ק**

דא"כ מאי ס"ד לדמות שאם ראש אבר חשיב הפקעת פריחה שמשו"כ יהיה שונה בענין "ראהו הכהן" ושלמרות שש"ל ופשיון לא יועיל בראש אבר שמחיה יועיל בראש אבר, **עיין רש"ש.**

**עיין מ"א** שאדם שיהיה ראש אברו גדול וראוי לקבל בהרת ומחיה בצד א', טמא. ומייתי שרש"י דרש כך על החומש, שאף אם לאחמ"כ גדל שומן והבהרת נראית עם המחיה דטמא, וצ"ע למה צריך לזה דרשא. עוד במ,א מייתי רש"י בקדושין כה' וגיטין מב' שדריש מקרא אחריני עיי"ש.

**הראב"ד בתו"כ ב' ח'** יישב שס"ד שמחיה אי"צ לראות כא' עם הנגע, ומתני' קמ"ל אף מחיה.

**עיין מ"א** שתי' משום שילפי' להא מקרא דמחיה ולכן תנא מחיה, **וכן הוא בתו"ר קדושין כה'.**

**דברי הראב"ד** דלעיל בתי' קמא שאין פשיון בראש אבר, **וצ"ע** דהא הא גופא אתא לאשמו עינן שפשיון שבצד אינו פשיון, ואלולי חדוש זה הא ודאי שייך בהרת בראש אבר ובסיבותיו, וא"כ מה תי', **ועיין חזו"א ו' ז' ומקד"ד נ' ה'.**

**ע"ע מקד"ד שם** דהא בהרת ששתה לראש אברים הוי סימן וא,כ ולה שאי"צ לראות נגע ופשיון כא', ומ"ש בהרת על ראש אבר דלא מהני פשיון לצדדיו. (ענין זה מבואר פ"ח מ"ז מ"ח). **עיין ראב"ד בתו"כ שם** שכ' שיש פשיון לראשי אברים מכיון שפשיון במשהו ואי"צ לראות אלא את תחילת הפשיון והוא נראה כא' עם הנגע, ועדיין צ"ע א"כ ה"ה ליהפך והראב"ד סתר עצמו.

**הרמב"ן והר"ן בקדושין כה'** תי' עפ"י יסוד תמוה שייסדו שעדשה דמחיה הוא מלבד הבהרת, ולכן ל"ש שיהיה בראש אבר, משא"כ פשיון וש"ל שייך בראש אבר.

**ועיין חזו"א ו' יז'** שכ' דבר"א ל"ש בהרת מכיון שצירוף שלה ע"י ג' צדדין, אבל אם יש בהרת מן הצד שעור גריס וחוט נמשך ממנה לר"א הרי שש"ל שייך בו, אך מחיה ל"ש בו מכיון שאינו מבוצר, ולהו מתני' שמחיה ל"ש בר"א, ומתני' קמ"ל חדא דאית ביה תרתי, חדא שאין בהרת בר"א, וכן אין מחיה בר"א אף שהבהרת כשלעצמה בהרת היא.

**עיין בבועז אות ו'** שכ' נמי שבהרת שעור גריס שנמצאת בצד ר"א ונמשכת לר"א הכל נגע א', ורק מעיקרא א"א לצרף שעור גריסל ר"אאבל נג שהושלם שעורו בצידי כ"א ונמשך לכ"א הוי נגע א', **ותי' עפי"ז קושיא** מדוע צריך קרא למילה בקוצץ בהרתו הא אין בהרת בר"א, וע,כ מיירי בכה"ג, עיי"ש, **עיין מקד"ד נ' ה' כנ"ל.**

**עיין כס"מ פ"ג ח"ח דנקט בדעת הר"מ** שבהרת שייך בכ"א ורק עם מחיה ל"ש בר"א שהמחיה גורמת שתיראה כב'. ועיין חזו"א ומקד"ד שם שדחו דלא משמע כן בר"מ ה"ט שכ' שאין בהרת בכד' אברים.

**עיין מקד"ד דהא נחלקו הר"מ והראב"ד בפ"ו ה"ג** אם בהרת צריכה להיות ראויה לכל סימני טומאה.וא"כ להר"מ שצריך להיות ראויה, א"כ סבר הר"מ שכ"א של"ש בו מחיה לכן ל"ח כלל נגע.

**הובא לעיל רש"י עה"ת יג' יד'** שדריש שר"א שתפחו ונראה בו כגריס דבכה"ג יש בהרת ומחיה בר"א. עיין חזו,א שהעיר דהא האם קרא דרשינן לענין אחר, ובאמת צ"ע למה צריך דרשא לזה הא פשוט שר"א הוא רק חסרון בשעור גריס ואם גדול הוא שוב אין בו חסרון והוא טמא, עיי"ש.

**עיין תוספתא ב' ה' ובגר"א שם** ועולה פלוגתא דת"ק וריב"י אם כ"א אין בהם כלל תורת נגעים או אין בהם רק תורת מחיה, עיי"ש.

**ולסכום** יש כמה צדדים בענין בהרת יש לדון שבר"א אין כלל בהרת מכיון שא"א לראות כא', או שאין כלל דין בבהרת לראות כא', או שאם בצידי כ"א הבהרת כגריס אין צורך לראות את כל הנגע כא' אלא סגי בראית גריס מתוך הנגע.

ובענין ש"ל, יש לדון אם צריך לראות ש"ל לעומת כל הנגע ואולי אין דין כזה ולכן יש ש"ל בר"א, ורק מחיה מפצלת הנגע לג' חלקים. או"ד מכיון שבהרת ג"כ איננה בר"א ודאי ל"ש ש"ל, או שבהרת אי"צ לראות לעומת כולו אולם ש"ל צריך לראות לעומת כל הנגע.

עוד עלה לדון אם מחיה בר"א חסרונו שא"א לראות לעומת הנגע, או שחסרונו שאינו נחשב מבוצר.

עוד עלה לדון אם מכיון שאין הנגע בר"א ראוי למחיה אם משו"כ בטל ממנו תורת נגע.

**ע"ע הגהת גרא"ז מלצר** על הרמב"ן בקדושין כה' דנקט בדעת הר"מ שר"א שיש בו שעור לבהרת גריס, מ"מ מחיה בתוכה מפצלת אותה לב' וטהורה, אבל בהרת בלא מחיה טהורה דוקא בר"א שאין בהם מקום בר"א לשעור גריס.

**מ"ח:** אלו מקומות, **עיין ר"מ, וכן בר"מ פ"ו ה"א** שכל המקומות האלו אינם עור, או אינם עור מגולה, ולכן ל"ח עור בשר. **ול"ד לפ"ב מ"ד ובר"מ פ"ט הי"ב** שיש מקומות שהכהן אי"צ לטרוח ולראות דל"ח מראה עיני הכהן. **עיין ברע"ב ובתויו"ט**  ועולה דלא כן.  **הר"מ פסק**  שגם שפתים אינם בכלל נגע, **ובריטב"א בקדושין כה'** כ' שרק משום שאין לו פשיון שפשיון לפנים אינו מכיון שהוא ביה"ס.

**שי' מהר"ם** שקמטין הוא דוקא בצוואר ולא של אדם שמן.

כף רגל **להר"ש** הוי ביה"ס, **ולרא"ש** חסרונו דהוי עוד קשה. ובין האצבעות **עיין תוס' ושטמ"ק ערכין יח'.**

**ומבואר** שבכל הני אין מטמא משום מחיה, **ובר"ש ורע"ב** שאם נהפך לבן ויש בכל הני בשר חי ל"ח מחיה, ותמה התויו"ט שתיפו"ל שטמא משום נהפך כולו לבן. **והרא"ש ביאר** שמיירי שהיתה בהרת סביב אותם מקומות באופן שהבשר חי מבוצר. אולם שי' הר"ש הנ"ל צ"ע. **ובמ"א** תי' שהכהן צריך לידע אם טמא משום פרח בכולו או משום מחיה. עוד תי' דמיירי שבט בתחילה כולו לבן מלבד אותם מקומות שטהור. **ובפיהמ"ש** ביאר שאם היתה א' מאלה כגון ראש קרח או שחין ומכוה אם הן עצמם היו באמצע נגע הם אינם נחשבים למחיה, **עיין חזו"א ו' יח'.**

**ומבואר** ששחין ומכוה שנעשו צרבת וראש שנקרח מטמאין בנגעים, נגעי נתק ושחין ומכוה, ולכן אין הם מצטרפין זל"ז ולא לבהרת, ואין בהם מחיה. ואין עליהם פשיון.

**והר"מ** מעמיד נקרח ראשו שנעשה קרחת המטמא בנגעים, וצ"ע לפי"ז מדוע אין מחיה, וכן אם הוי ככל עור בשר מדוע אינו מצטרף לנגעים אחרים, ומדוע אין בו פשיון.

**עיין חזו"א ו' יח'** שבהכרח לרא"ש ולר"ש מיירי הן בקרח של נתקים הן בקרח של אכל נשם (שהוא כעור בשר). דמחיה יש באכל נשם ולכן ע"כ מיירי בנתקים, ומאידך ומעכבין בהפך כולו לבן מיירי בנתקים ולא באכל נשם. אבל בצירוף ופשיון אין בשניהם. עיי"ש.

**ולהר"מ** מיירי רק בקרחת דאכל נשם, ובאמת יש בו מחיה, אלא הר"מ פי' שהקרחת עצמה איננה מחיה אם יש בהרת סביבה והקרחת מבוצרת בתוכה. והטעם שאין לה דין מחיה מכיון שאינה מצטרפת לבהרת שמסביבה, שאם אין לה צירוף בין בהרת למחיה ממילא אין לה דין מחיה ודו"ק.

**מבואר בתוספתא** שנחלקו רבנן וריבר"י בבהרת סמוך לעין שאין לו פסיון לצד העין, דלרבנן טמא, ולריבר"י טהור. **והר"ש** כ' מתני' שהל' כרבנן, **והר"מ בפיהמ"ש ובפו' ה"ג** פסק כריבר"י.  **והראב"ד השיג מפ"ט מ"ג** שבהרת שאי"ר לש"ל מטמא משום פשיון. ועוד דהנגע ראוי לפשות לצד אחר, **ותי' הכס"מ** שישנו דין מסוים שנגע צריך להיות ראוי לפשיון ולכל צד. **וצ"ע** מדוע לא נומר שהנגע סמוך לעין ראוי לפשיון אם יתמעט ויפשה וכמבואר בפ"ט מ"ג, **ועיין חזו"א ס"א סקי"ב** שבאמת דברי ריבר"י דוקא בנגע גריס סמוך לעין דל"ש שיתמעט ויפשה, ובנגע גדול יותר שיכול לתמעט, וליתרחק מהעין ולחזור ולפשות מטמא. **אולם בקה"י סל"ב** נקט דל"כ, וצריך שבהרת תהיה ראויה לפשיון כפי שהיא השתא, ובשחין אין דין זה, ומתני' דפ|ט מיירי בשחין שאין דין ראוי לפשיון, אלא שצריך שהנגע יהיה ראוי להחלט כדי שיהיה עבור מה להסגירו, ולזה סגי בכך שיכול לתמעט ולפשות.

**בעצם דברי ריבר"י עיין חזו"א ג' יד'** דה"מ בבא נגע להסגר שלא מסגירין אם אינו ראוי לפשיון לכל צד, אבל אם הנגע בא מעיקרא עם ש"ל מחליטין אותו.

**פרק ז'**

**מ"א:** בראשונים ילפי' לכולהו מקרא א' שצריך שיוולד בהרת בעודה מטמאה, **ובא"ר** דריש לכל דבר ודבר מקרא אחר, ועיין.

**במ"א**  דן אם דין זה נוהג בנגעי בגדים ובתים. **עיין תוספתא ברש"י פ"ב מ"ג** שביה"ס שנתגלה בבתים אין בו תורת נגע. **וכן ברש"י בהוריות י' ע"א ד"ה "אדם".**

**עיין מל"מ פ"ט** שכ' כנ"ל, וכ' שמ"מ בגדי ובתי גוי שנתגייר מטמא. **ובר"ש רפי"א** ביאר החילוק שזהו משום שכל הטעם בגוי שנתגייר הוא כשהוא כתנוק הנולד, וזה ל"ש בבגדים, ואעפ"כ נקט הר"ש בפ"ב מ"ג שקמט שנתגלה יש גם בבתים. **וע"כ** צ"ל שאם החסרון בעיני מראה הכהן לעולם אין נגע גם בבגדים ובתים, אבל בעכו"ם הא יכל לראות, וכל חסרונו משום כקטן שנולד והוי כנגע חדש, ודו"ק. **אך צ"ע** דהר"ש כאן נקט דילפי' לכולהו מקרא דעכו"ם שנתגייר, ולהנ"ל הא הוו ב' עניינים, שגוי שנתגייר חסרונו משום כנולד דמי ולא הוי חסרון שנולד בזמן שאינו יכול ליטמא. וצ"ל שמחמת שכנולד דמי משו"כ חשיב שהנגע נולד במצב שאינו ראוי ליטמא, שבגד נחשב שנולד עם כל האפשרויות ליטמא אם ימכר לישראל, ובנגעי אדם מכיון שהנגע אצל העכו"ם לעולם לא יטמא, ואם יתגייר הוי כנגע חדש שוב חשיב שהנגע של גיותו הוא נגע שנולד שנולד למצב שאינו ראוי ליטמא, וצ"ע.

**קטן ונולד,** עובר אינו בנגעים או משום שאינו אדם, או שא"א לראותו הכהן, והוי כביה"ס וכקמט ונתגלה , **עיין ר"ש ת"כ פ"א, ורבינו הלל שם.**

**מבואר** דנחלקו רבנן וראב"י בנגע בטומאה ונהפך המקום למקום טהרה וחזר למקום טומאה, דלראב"י לידתו וסופו בטומאה וטמא, **ולרבנן** מכיון שבאמצע היה שעת טהרה פקע מיניה שם נגע.

**ולהר"מ** מיירי שהיה עור בשר, ונעשה שחין וחזר לעור בשר, שאם יחזור לצרבת השחין לכ"ע טהור דהא נפקא בהרת קדמה לשחין, וצריך שיהיה צרבת השחין ועליו יבא בהרת.

**ולהר"ש** מיירי שהיה בהרת בעור בשר ונעשה שחין ואח"כ נעשה צרבת, ומ"מ לראב"י טמא, וצ"ע הא הוי קדמה בהרת לשחין. **וכן נקט הר"ש** דלרבנן תיראה כתחילה, וצ"ע הא קדמה בהרת וצריך להיות טהור **עיין בר"ש** שבתוספתא עולה כנ"ל, שהיה בהרת בעור בשר, ונעשה שחין ונטהר ואח"כ נעשה צרבת ונטמא, דלראב"י טמא, ולרבנן תראה כתחילה, וצ"ע הא הוי קדמה בהרת לצרבת כנ"ל.

אולם הר"ש עצמו ביאר שהיה בהרת בעור בשר, ואח"כ נעשה שחין, וכ' שנטהר משום קדמה בהרת לשחין, וצ"ע הא טהור מכיון שעדיין לא בא צרבת השחין, וכ' שאח"כ נעשה צרבת, ואח"כ חזר להיות עור בשר, הרי שמכיון שבין עור בשר לעור בשר נכנס זמן שהיה טהור מחמת קדמה בהרת, בזה לראב"י טמא, ולרבנן תראה כתחילה. **וצ"ע** כנ"ל מדוע הכניס בענין שנעשה צרבת ואח"כ חזר לעור בשר, **ועוד צ"ע** מדוע לרבנן תראה כתחילה הא הוי כמו נגע שעלה בשחין ונעשה עוד בשר שהוא איננו נגע כמו בעכו"ם. **וכן צ"ע** מדוע הסיבה שהיה טהרה באמצע הוא שקדמה בהרת לשחין, הא הסיבה היא שהיתה טהורה שהיה בו שחין שלא התחיל להתקשות ואין בו כלל תורת בהרת. וצע"ג. **עוד צ"ע** הא בעלה בהרת על שחין ונרפא השחין לכ"ע טהור לגמרי וזהו רישא דמתני', וא"כ לרבנן שתחילתו וסופו טומאה נמי טהור צריך להיות טהור לגמרי ומדוע תראה כתחילה, **עיין תוספתא ב' ז'** ועולה ג' דעות בתחילתו וסופו בטומאה, לת"ק טהור, לראב"י טמא, ולחכמים תראה כתחילה, **ובגר"א שם**  שלחכמים באמת גם בבהרת שנמצא על שחין ונרפא או עכו"ם ונתגייר תראה כתחילה, וכמו שהערנו שאין חילוק בין תחילתו טהרה לבין אמצעו טהרה.

**עיין א"ר** כהר"ש וצ"ע כנ"ל.  **אולם עיין גר"א** ועולה ביאור חדש, ואולי זה כוונת הר"ש, דהכל ליהפך, דבאמת מכיון שהיה בתחילה נגע בעור בשר, ונעשה שחין, ונעשה צרבת, הרי שצריך לייחשב נגע חדש של שחין, ולא שייך כלל לדון הנגע הקודם שהיה בעור בשר, וצריך לדונו בתחילה. **אלא שראב"י** סובר שמכיון ששחין צריך שיקדים בהרת לשחין, א"כ בע"כ כאן שהיה נגע ואח"כ נעשה צרבת א"כ נגע שחין ליכא, וע"כ נשאר הנגע הישן, ולכן אינו נראה בתחילה ואם יהיה פשיון יטמאו מיד, משא"כ לרבנן סברי שכאן אין חסרון של קדמה בהרת לשחין (לא ידעתי מדוע עיי"ש לשונו הקשה) ומשו"כ יש לדון את הבהרת כשחין ולכן תיראה כתחילה.

**ולאחר העיון אולי יש לבאר בדברי הגר"א**  שכוונתו בשי' רבנן, וז"ל "דחכמים סברי שקרוי ממקומו", דהיינו שמכיון שכעת יש לפנינו צרבת שחין עם נגע הוא נחשב צרעת השחין ולכן תיראה בתחילה, "אף שער שלא היה", למרות שדין צרבת השחין צריך שיקדים שחין לבהרת מ"מ כאן שהתחיל בנגע עור בשר, וכעת הוא צרבת שחין הרי שגם לרבנן דנים שיש כאן המשך הנגע הקודם, שדוקא אם קדם בהרת לשחין באופן שלא הסגירו את הבהרת ולא חל תורת בהרת, ודנים לטמא משום בהרת שחין, וידוע שקדמה בהרת לשחין, טהור, אבל אם כבר נטמא והוסגר בעור בשר, ונהפך לשחין וחזר לצרבת, שיש לדון את הנגע השחין כהמשך לנגע הקודם, הרי שלראב"י בהכרח דין בהרת עור בשר עלה ולכן אינו נידון בתחילה, ולרבנן דיינינן את המשך הטומאה מנגע הבשר לנגע השחין כדי לסלק חסרון

דקדמה בהרת לשחין, אך מ"מ מכיון שכעת לפנינו מקומו הוא נגע על צרבת השחין הרי שתורת נגע חדש עליו ולכן יראה כתחילה. ועיין.

**יש להוסיף** שנומר שדין זה שצריך קדמה שחין לבהרת הוא דין דומה לדין דמתני' שבהרת צריך ליוולד בטומאה, ולכן בהרת שחין צריך ליוולד על שחין, ואם נולד על עור בשר חשיב בייחס לשחין כמו שנולד במקום טהרה, וא"כ י"ל שבזה חלקו חכמים שמכיון שהבהרת נולדה בטומאת עור בשר שוב ל"ש לדון שנולד בטהרה, ואז שייך שיחול עליו שם טומאת שחין ולכן תראה כתחילה, ולראב"י אף בכה"ג ל"ש שיחול שם בהרת השחין מכיון שהבהרת נולדה בעור בשר והוי כמו נולדה בטהרה כלפי שחין, ולכן היא נשארת בטומאת עור בשר.

**עיין ר"מ פ"ה ה"ז** שבהרת בעור בשר שנעשה שחין טמא, וצ"ע הא קדמה בהרת לשחין, **וי"ל** שרואים מכאן שרק תחילת הסגר לא מסגירין בקדמה בהרת לשחין, אבל נגע מוסגר בעור בשר שנהפך לשחין נשאר טומאתו מכח שכבר נידון כנגע עור בשר, וכאן אין ענין שקדמה בהרת לשחין.

**והר"מ בפ"ו ה"ד** פסק בבהרת בעור בשר ונעשה שחין ונרפא שטהור לגמרי, וצ"ע הא הוי כמו הר"מ דלעיל, דלעיל היתה בהרת בעור בשר ונמצא צרבת דתראה כתחילה, וא"כ אף שבאמצע הא היה שחין מורד שאין בו תורת טומאה מ"מ תראה כתחילה, וא"כ מדוע בבהרת בעור בשר ונעשה שחין וחזר לעור בשר מטהר הר"מ לגמרי. ואולי הר"מ בפ"ה מיירי שהיה בהרת בעור בשר והסגירו, ולאחר שבוע מצא בהרת על צרבת, והשחין היה באמצע שבוע ולא דיינינן מקרה אמצע שבוע, ולכן ל"ח שהיה אמצעו בטהרה, והר"מ בפ"ו בבאור מתני' דידן מיירי שבסוף ראשון נהפך לשחין ונטהר ובסוף שני נהפך לעור בשר ולכן טהור לגמרי דחשיב שיש טהרה באמצע. וצ"ע. **עיין מקד"ד נ' י'. עיין חזו"א ג' טז' יז'. וסי' ז' ג'.**  ויישב שהר"מ פ"ה מיירי שהיה נגע עור בשר שנעשה מיד צרבת. ועדיין צ"ע שאה"נ לא היתה טהרה גמורה ע"י שחין מורד, אך עכ"פ הא קדמה בהרת לשחין. **ועיין מ"א** שהר"מ לא נקט לדין קדמה בהרת לשחין. **עוד תי' בחזו"א** דמיירי שהסגירו בעור בשר ובאמצע שבוע נעשה שחין ונסתלק הבהרת וחזרה על השחין, שקדמה שחין לבהרת, אולם מכיון שאין דנים מאורעות השבוע א"כ נחשב שהבהרת לא נסתלקה ושוב קדמה בהרת לשחין, וקמ"ל שמכיון שההסגר היה עור בשר והשתא הנידון הוא טומאת נגעי שחין, הרי שבטל הסגר השבוע שהיה ומאורעות השבוע נידונות, ולכן נחשב שנסתלק הבהרת וחזרה ואז שוב קדמה שחין לבהרת ולכן תראה כתחילה.

**מ"ב:** נשתנו מראיהן וכו' **ונחלקו הר"ש והר"מ, דלר"ש** דוקא בבהרת שנשתנתה לתולדתה הפחות ממנה טהורה, אבל לתולדה חברתה ודאי הוי

נגע אחר ויראה כתחילה. **ובר"מ** מבואר שכל שנוי למטה נחשב אותו נגע וטהור.

**ובתויו"ט דאתי לשי' פ"א מ"ג.** דהתם נחלקו בצירוף נגעים, דלר"ש דוקא אב ותולדתו, ולר"מ כל הנגעים מצטרפים. **ובחזו"א ב' יב'** כ' לחלק בין צירוף נגעים שבזה נחלקו הר"מ והר"ש, לבין שנוי כל הנגע לגוון אחר שבזה לכ"ע נחשב אותו נגע **וכמבואר במשנה פ"ד מ"ז. עיין תויו"ט פ"א מ"ג משכב"ז.**

**עיין א"ר ובועז כב'** שכ' שמתני' "דנעשית מספחת שאת" אתא לאשמועינן שבהרת שכהתה פחות משלג ליותר מסיד דמ"מ לר"ע חשיב נגע אחר למרות שעדיין לא כהתה בשיעור של גוון של נגע אחר.

**ומ"מ עולה דלראב"ע** באמת שנוי מראה למראה טמא נחשב אותו נגע, **אולם לראב"ח ולר"ע** אינו נחשב אותו נגע. **וצ"ע האם פליגי על פ"ד מ"ז.**

**והנראה בזה** דהתם מיירי בנגע עם דין נגע, הרי ששנוי למראה אחר אינו מפקיע שם נגע הקודם ונחשב אותו נגע, משא"כ הכא שהיה נגע בפטור, ונחשב שאינו נגע , הרי שי"ל שאם נשתנה למראה אחר חשיב נגע חדש. והסברא בזה שבאמת שנוי מראה הוא סיבה לשם נגע אחר, אלא שהכלל שאם המראה הראשון יש לו שם נגע הוא אינו נפקע בכך שהוא עצמו יש בו סיבה לייחשב נגע אחר, אולם אם לא היה בתחילה נגע שנולד אצל עכו"ם או בקמט, הרי שמכיון שהחליף צבעו ויש בו סיבה לנגע חדש הרי שדנים אותו לנגע חדש לעומת מה שהיה סתם צבע עור בשר. **וראב"ח סבר** ששנוי להקל הרי שבכלל שלג קרום ואין כלל סיבה בשנוי לייחשב נגע חדש. משא"כ כשנהפך להחמיר שנהפך מקרום לשלג. הרי שנוסף סיבה לנגע חדש, אלא שמנגע לנגע לא דיינינן סיבה לנגע חדש, אבל מפטור לחיוב דיינינן סיבה לנגע חדש בהשתנות הצבע, וכמש"נ.

**מ"ג:** מבואר שנגע אחר הפטור ועמד בפטורו פטור, **ובר"ש** י"ל שכוונתו שס"ד שיש גבול כמה זמן עומד נגע לאחר הפטור כנגע ישן, ואולי לאח"ז ייחשב נגע חדש ויראה בתחילה. **וברא"ש** כ' דקמ"ל שאף שנשתנה קצת להחמיר או להקל עומד בפטורו, דהיינו שס"ד שכל שנוי קטן לאחר הפטור יראה כתחילה, **ובמהר"ם** כ' דקמ"ל בפשה ח"ג וכנס מן האום ח"ג וכרבנן דפ"ז מ"ח. **עיין מ"א, וחזו"א ח' א'.**

**עיין רא"ש** שנקט "יראה לי" שאם בתוך ימי הסגר הלכו סימני טומאה לא מטהרין אותו, שאין מתחשבים במקרה אמצע שבוע. **וצ"ע** מאי קמ"ל בזה, ואולי ס"ד שכמו שאם הסגירו נגע על כף יד ונגדעה היד באמצע שבוע ודאי מתבטל ההסגר, וכן יש לדון בנתרפא הנגע לגמרי אולי בכה"ג אין כלל נגע לפנינו ומטהרין אף באמצע שבוע, ונקט הרא"ש ס"ד אולי סילוק סימן טומאה באמצע שבוע שהוא סימן טהרה אולי נחשב כסילוק נגע לגמרי

ומטהרין אף באמצע שבוע, קמ"ל דיש נגע לפנינו והוא מוסגר וסילוק סימן הטומאה אינו נידון באמצע שבוע.

**אולם דברי הרא"ש צע"ג,** דכ' שסילוק סמני טומאה שנולדו תוך ימי הסגר אין מטהרין מסברא דנפשיה, הא הוי ממש סיפא דמתני', דאף שבסוף שבוע רצה להחליט ולפני שהחליט נסתלקו סימני הטומאה, שחוזר להסגרו ולא הוי סילוק סמני טומאה, וכמו שביארו כל הראשונים שכ"ז שהסימנים לא הוחלטו סילוקם אינו סימן טהרה, וא"כ איך עלה ס"ד שבתוך ימי הסגר עלו סימני טומאה שאינם מוחלטים, ומ"מ ס"ד שבסילוקם הוי טהרה.

**והנראה אולי בביאור דברי לשון הרא"ש** באופן אחר לגמרי, שכוונתו דהא מתני' בבא להחליט ולא הספיק להחליט, שזהו כמו אמצע שבוע. ( אולי כוונת הרא"ש לומר הא גופא שאמצע שבוע כיום אחרון של שבוע לפני שהספיק להחליט) ומבואר במשנה שאם לא הספיק להחליט ונסתלק הסימן חזר להסגרו בסוף ראשון, וחזר לפטורו בסוף שני, אולם לא מבואר במשנה אם בסוף שני חזר הסימן לאחר שנסתלק אם מטמאינן ליה, וע"ז כ' הרא"ש ויראה שמקרה השבוע, (או מקרה לפני שהספיק הכהן לומר טמא,) כמו שאינם נידונים, ואם באו סימני טומאה ונסתלקו בסוף ראשון חוזר להסגרו ובסוף שני חוזר לטהרת סוף שני, כ"כ אם שוב חזרו הסימנים חוזר לדין סימני טומאה, ואין הסמנים שהיו והלכו בתוך ימי הסגר מונעים מהסמנים לטמא אם חזרו בסוף שבוע, ודין זה לא נתבאר במשנה ולכן כ' הרא"ש בלשון "יראה". **ויש להוסיף לבאר בזה** דס"ד שמכיון שסימן טומאה שנסתלק וחזר הריהו כמו שהיה כמבואר בפ"ה מ"ב, אז ס"ד שסימני טומאה שנולדו בימי הסגר ונסתלקו ומכיון של"ה אפשר לדונם כסימני טומאה, ומכיון שכשחזרו הם עצמם חזרו לכמות שהיה א"כ אולי לעולם לא יהיה להם תורת סימני טומאה, קמ"ל, שבאמת כשנולדו היה בהם סיבת סימן טומאה רק לא דיינינן להו בתוך ימי הסגר, ובסוף ימי ההסגר אם חזרו אף שחזרו לכמות שהיו אין מונע מלדונם בטומאה, וזהו חידושו של הרא"ש, **עיין מלאכת שלמה משכב"ז,** אולי כוונתו שדברי הרא"ש לחדש שאין דנים בתוך ימי הסגר רק משום שמא ישתנה עד סוף שבוע, וכנ"ל, עיי"ש.

**מ"ד:** התולש וכו'. שבת קלב' ע"ב דהוי עשה ול"ת. (עיי"ש רש"י תוס' ורשב"א)

ובר"ש שהאיסור בתלישת ש"ל או ש"צ בנתקים. והר"מ מנה זאת לב' מצוות. **עיין מצוה שז' שח'.** עיי"ש השגת הרמב"ן, **וכן בפ"י ה"א עיין ר"מ כנ"ל, ועיי"ש השגת הראב"ד. ועיי"ש כס"מ** שביאר דבנתק מיירי הר"מ בתגלחת של סביבות הנתק, וזהו דוקא בתער, עיי"ש. **עיין מנח"ח קע', ומקד"ד נ' ג'.**

קציצת הבהרת עצמה לא נתבאר כאן, **עיין מל"מ פ"י ה"א** דהא הר"מ שם כ' קציצה לאחר הפטור ובע"כ הוי קציצת בהרת עצמה. **עיין מנח"ח ריש תקפד'.** עיין רש"י עה"ת דברים כד' ח'. תוס' שבועות ד' ע"א ד"ה קוצץ, שיש איסור בקוצץ בהרת בלבד.

**עיין א"ר** דדוקא בקוצץ א' מב' או ב' מג', אבל ב' מד' לא חייב דלא אהני מעשיו, והקשה הרש"ש הא סוגיא ערוכה היא בשבת צד' בזה.

**עיין ר"מ שם** שגם בלא הועילו מעשיו איסורא איכא, ומל"מ ומנח"ח תקפד' דהוי איסור דאו', ובחזו"א ח' י' דהוי דרבנן.

**בשבת קלב'** מבואר דאף נגעים טהורים אסור לקצוץ, **וצ"ע** מ"ש מקוצץ ב' שערות מד' שלחזו"א אסור רק מדרבנן.

**עיין מל"מ שם** שטמא שקוצץ צריך אהנו מעשיו, אבל נגע טהור שקוצצו אף שלא אהנו מעשיו השתא מ"מ חשיב אהנו מעשיו מה שיימנע טומאה להבא. ע"ע מקד"ד שנסתפק בהפך נגע טמא למוסגר אם לוקה. עיי"ש.

**שי' רש"י בשבת קלב' ע"ב ד"ה "טהורות"** שקוצץ בוהק עובר משום קוצץ מראות טהורות, **עיי"ש תורי"ד**  שחלק דהא ל"ה כלל בהרת, ועוד דלא אהנו מעשיו כלל. ולכן מודים לנגעים טהורים הכוונה בקוצץ נגע אחר הפטור.

**עיין אפיקי ים ג' כא', ועויו"ט יו"ד צד',** מה שכ' בגדר איסור קוצץ בהרתו.

**עיין גמ' בבכורות דף לד'** ומתבאר שם שדין זה שנשאר בטומאתו זהו דין דרבנן, ומדאו' קוצץ בהרתו טהור. ויש לחקור אם מדרבנן לא מטהרינן ליה ונשאר טמא מדאו', או"ד חשיב שמדאו' הכהן טיהרו ורק מדרבנן נשאר טמא. **עיין רא"ש ור"ש** שעד שתפרח דמתני' הוא שתפרח הנגע האחרון, (עיין ברא"ש דפליג, דלמרות שפרח מן הראשון הוי פריחה מן הטהור, מ"מ גזרו שהוא טמא וביטלו הגזירה מכיון שפרח ממנו בכולו.) שאם יפרח הנגע הראשון הא הוא טהור והפורח מן הטהור טמא. ומשמע שמדאו' הנגע שנתלש טהור הוא. **אולם בהג"ה ברא"ש כ'**  ליהפך שהפריחה מהנגע הראשון והוא נחשב פריחה מטמא מכיון שלא טיהרו הכהן.**וכן הוכיח החזו"א ח' ט'. מלשון הר"מ פ"י ה"ב.** ובתוס' בבכורות לד' ע"ב ד"ה מקמייתא בתי' השני משמע שאף שטמא מדרבנן יכול מדאו' להביא צפרים.

**ומבואר במתני'** שמוסגר שתלש טהור, **ועיין קה"י לא'** שתלה בנידון אם מוסגר שלא טיהרו הכהן אם הוא נשאר טמא, ובר"מ משמע שנשאר טמא וא"כ מדוע לא נגזור עליו שלא יטהרוהו אם קצץ בהרתו. **ובתוס' ביומא שם** בתי' הראשון עולה שגם מוסגר קנסינן ליה, ודלא כמתני' וצ"ע. **ועיין חזו"א ח' נ'** שמה שמבואר במתני' הוא בקוצץ סימני טומאה בימי הסגר

קודם שבא אל הכהן דלא קנסינן ליה, אבל קוצץ בהרת מוסגרת היא טמאה. **וכן עולה בראב"ד בתו"כ ה' ד'.**

**עיין היטב סוגיא בבכורות** שרבנן ור"א נחלקו אם קנסינן לעולם. או רק עד שכבר מתברר שהיה צריך להיות טהור.

**ובעיא דר"פ** שם אם לידת הנגע השני מטהרו מן הראשון, או טהרת השני מטהרו מן הראשון, **וברבינו גרשום כ'** שהנידון אם יטהר תנן הרי שכשנולד נגע הרי שהנגע השני טהר למפרע מעת הקציצה, ואם ויטהר תנן הרי שרק כשנטהר מטהר מכאן ולהבא, דהיינו שיש ב' נ"מ בין ב' הצדדים.

**מ"ה:** הר"ש מייתי תוספתא שאם קצץ הבהרת עם בשר סביביו שלא יהני פריחה בכולו, אבל נולד נגע אחר אולי עדיין בפלוגתת ר"א ורבנן. ובשייר לכ"ע מהני פריחה בכולו, ונולד נגע אולי עדיין בפלוגתא, ובמובאת פליגי אם גזרו על פריחה בכולו, ועדיין שם פליגי בנגע אחר.

**ובסוגיא** בבכורות שם עולה שפריחה הוי יותר טהרה מנולד נגע אחר. וכאן עולה שבקצץ בבשרו לר"א נולד נגע מהני ופריחה לא מהני. **ועיין א"ר** שלפי מה שביאר א"ש, שבאמת פריחה עדיף, אלא שבקצץ בבשרו יש לחשוש אולי ליכא פריחה, ובמובאת נחלקו אם יש לחשוש שמא ליכא פריחה, ועכ"פ יעלה שפלוגתתם דר"א ורבנן אם נולד נגע מהני, ועוד נחלקו במובאת אם יש לחשוש שמא ליכא פריחה, ודו"ק.

**והר"מ פ"י ה"ג** כ' שכוונת הברייתא שאם קצץ בבשר שסביב כל הנגע אין לו טהרת פריחה, **ועיין חזו"א ח' ו'** שכוונתו שאז הפריחה איננהמן הטמא מכיון שאינה מתחברת בסופה לבהרת, שפריחה בכולו אף אם אי"צ שיתחיל הפריחה מהנגע אך צריך שיתחבר בסוף הפריחה לנגע, ובקצץ בבשר סביבות כל הנגע אין אפשרות שיהיה פריחה, משא"כ אם השאיר קצת בשר שייך פריחה שתתחבר לנגע, ובמובאת נחלקו ר"א ורבנן אם נחשב שהגיע לנגע או לא עיי"ש.

קציצה בראש הערלה, בשבת קלב' ילפי' מקרא, דהא אין עשה דוחה ל"ת ועשה. **וצ"ע שהר"מ**  לא מייתי ילפותא.

**עיין מנח"ח תקפד'. עויו"ט צד, ודברי יחזקאל יב':**

**עיין ראב"ד תו"כ ה' יב'** שביאר ברייתא דלעיל באופן אחר, שבקצץ בשר עמה לא מהני נולד בהרת שמא הראשון היה ראשה למקום בשר שקצץ. ובקצץ והשאיר קצת לא מהני נולד בהרת דמכיון שלא נרפא מה שנשאר הוי סימן שלא ריחמו עליו מן השמים.

**פרק ח**

**מ"א:** הר"ש נקט שפרחה מנגע טהור לאחר הפטור שבפשטות הוי פריחה מן הטהור וטמא, **אולם מייתי דבת"כ** מטהר בכה"ג. **והנידון** אם פריחה מנגע טהור לאחר הפטור חשיב פרח מטמא או פרח מטהור. **וכן מבואר בר"ש פ"י מ"ט. עיין ר"ש פ"א מ"ג** שהסיק דל"כ. **עיין חי' רא"ל ב' סט'.**ועכ"פ בפרח מנגעים טהורים או מאדם ללא נגע הוי מוסגר שבא לפנינו נגע בכל אופן, אבל פרח מנגע טהור לאחר הפטור הוי מוחלט, דהוי פסיון לאחר הפטור. **הר"מ פ"ז ה"א** פסק שפריחה מפטור דלאחר הפטור הוי פריחה מטהור וטמא, **ובנגעי בגדים יח' ח'** פסק ליהפך **עיי"ש נו"כ, ובירא"ל שם ומקד"ד נ' יב'.**

**הר"ש מייתי תו"כ** שנחלקו ר"מ ור"י אם חזרת ראשי איברים בעדשה כמחיה או במשהו, **ועיין גר"א בפ"א מ"ג** ומשמע בדבריו שהנידון בזה הוא אם חזרת ראשי אברים משום שפקע פריחת כולו, ולכן סגי במשהו. או שטומאתו משום מחיה ולכן צריך עדשה.

וכן משמע מן השו"ט בת"כ, דר"מ אמר שלא יתכן שמטמא משום מחיה דהא אין מחיה מטמא בראשי אברים. וטעמו של ר"י צ"ב. שהבין שכוונת ר"מ שמטמא משום ראשי אברים והוכיח דהא חזרה הוא אף בחזר לאמצעיתו. ולכן מוכיח שחזרה משום מחיה. וצ"ע. **ודברי הר"מ בפיהמ"ש** נמי עולה שחזרה מטמאה משום מחיה, **וכן הגר"א כאן** כ' שבחזרת אברים מטמא משום בשר חי, וכן כ' שכל כמה שמתגלה יותר טמא יותר, וע"כ שהענין בטומאת בשר חי, ולא בעצם זה שאין פריחת כולו, דא"כ לא נוסף עוד ועוד טומאה כמה שגדל יותר, ודו"ק. שו"ר ראב"ד ג' בתו"כ ג' ה' א' שכ' דלכ"ע ביגוד הגוף צריך עדשה, דהיינו שבאמת לר"מ הוי טומאת ראשי אברים ומשו"כ אי"צ עדשה, ובשאר הגוף צריך עדשה , ור"י דחה שאם בשאר הגוף נמי מהני חזרה בעדשה ע"כ שכל עניינו משום מחיה ולעולם צריך עדשה.

**כן הראב"ד בהשגות פ"ג מ"ח** שמחיה מטמאה בסוף בפרחה בכולו בד"א, עיי"ש. **וכן הוא בתו"ר קדושין כה' ע"א.**

**ועיין חזו"א ו' יג'** שנ"מ בזה שאם חזרה הוי רק ביטול פריחה, א"כ פורח מתוך הסגר וחזרו ר"א יחזור להסגרו (אם חזר הנגע לכמות שהיה, שאם הוא גדול ממה שהיה טמא בפסיון) ואם חזרת ר"א משום מחיה ישאר בטומאה עד שיפחת פחות מגריס**. ובמתני' מבואר** שנגע טמא ובפיהמ"ש שהכוונה למוחלט או מוסגר, ואם פרח בכולו נטהר, ואם חזר ונתגלה טמא עד שיתמעט הנגע מגריס, והא במוסגר סגי עד שיחפור הנגע למה שהיה וישאר מוסגר, וע"כ שנתגלה טומאתו משום מחיה.

**עיין מהר"ם מ"ג** דנקט שבחזרת ר"א טמא משום פשיון, דהיינו שרק בטלה טהרת פריחה. בפריחה מהטהור, **עיין מהר"ם בתויו"ט פ"א מ"ג** שאינו משום פשיון אלא הוי מדין מיוחד שפריחה מטהור מטמא. **עיין מקד"ד נ' ז'.** ולפי"ז במ"ז שבא בתחילה פרח בכולו יסגיר הוא דין אחר, שהוי נגע סתם שדינו הסגר משא"כ פריחה מטהור טמא. **אולם בר"מ בפיהמ"ש** כ' בר"י שבא בתחילה עם פריחה בכולו ופורח מן הטהור טמא הוא ענין א', דהיינו שאין דין שפורח מטהור טמא אלא פורח מנגע אחר הפטור הוי טמא ככל פשיון. ובאמת הר"מ ביד השמיט מקרה של פרח מנגעים טהורים, אלא רק פרח מנגע שנטהר אחר ב"ש, וע"כ חיונן דבפרח מנגעים טהורים לכאורה בע"כ זהו משום שפריחה הוא סימן טומאה,  **וא"כ** נפקא שהר"ש דמייתי לפרח מנגעים טהורים בע"כ סובר כהמהר"ם אא"כ נדחוק שלהר"ש בפרח מנגעים להורים יידון רק כנגע חדש בהסגר, ודוחק. עוד נפקא שגם אם נומר שיסבור כמהר"ם שפריחה מטהור הוי סימן טומאה, אם חזרו פ"א אינו טמא אלא הוא מוסגר כפי שהיה בתחילה, אא"כ נחדש ונומר שמכיון שהיתה לו פריחה פעם א' הינו טמא עד שיסתלק הנגע, וצ"ע.

**מ"ב:** בהרת כגריס וכו' **עיין חזו"א ו' ז'** שנתחדש בהלך מחיה וקודם שהראה לכהן פרחה ונטהר, שבאמת יש לדון ב' סיבות טהרה, הליכת מחיה ופריחה בכולו, ואם נדון שנטהר משום הליכת סימן טומאה דמחיה אין סיבה לחזור ולטמא בחזירת ראשי אברים, וקמ"ל שמטמאינן. **עיין מ"א. עיין מקד"ד נ' ז' שדחה** סברא זו , דמכיון שחוץ מכך שהלך המחיה הא פשה הנגע ויש לטמא משום פשיון, וע"כ טהרתו רק משום פריחה בכולו ולכן מטמאינן בחזרת ראשי אברים.

**ומבואר** דנחלקו ר"ן ור"י בש"ל שנולד בפריחת כולו אם מטמא, **ובתוספתא ,**שר"י יליף ש"ל ממחיה שמטמא, **ועולה** שוב שמחיה הוא סימן טומאה ולא ביטול הפריחה. ור"ע פליג או מקרא, או משום דאיכא למפרך שש"ל צריך הפוכה משא"כ מחיה. ויש לדון שאולי הכוונה שבכה"ג הש"ל והנגע באין כא' ול"ח קדמה בהרת, ותלוי בפלוגתא דש"ל ובהרת באין בב"א. **עוד אמר ר"ע** שאם פריחה מטהרת ש"ל שהיה איך יבא ש"ל אחר ויטמא פריחה. דהיינו שבאמת סבר עכ"פ שלו יצוייר מחיה ועדיין ייחשב פריחה בכולו לא יטמא המחיה, דהיינו שהתנאי של סימן טומאה של חזרת ר"א הוא קודם כל ביטול הפריחה ולאחמ"כ סימן טומאה דחזרת ר"א, ודו"ק. **עיין גר"א בתוס'** שביאר בהפוכה ושלא בהפוכה שהכוונה שמחיה נעכבת פריחה מעיקרו וש"ל אינו מעכב פריחה מעיקרו. **עיין א"ר.**

**מ"ג:** עיין מהר"ם , וכן בתויו"ט בשם מהר"ם, עולה שחזרת ר"א רק מחזירה הנגע למה שהיה וטמא משום ש"ל או פסיון שהיה, ול"ח ש"ל קדמה לבהרת דאף בזמן הפריחה חשיב נגע.

**עיין חזו"א ו' ד'.**

**מ"ד: עיין א"ר** דמתני' בא לאפוקי, שדוקא פריחה שטיהרה מטמאה כשיחזרו, אבל בא כולו לבן וחזרו ר"א הריהו כמות שהיה, וצ"ע למה הזכיר דוקא בא כולו לבן הא נמי יש למעט פריחה מן הטהור דטמא שאם חזרו ר"א חזר למה שהיה **וע"כ עולה דהגר"א נקט כמהר"ם פ"א מ"ג** שבפרח מן הטהור הוי סימן טומאה וסילוקו אינו מטהר אלא הינו טמא עד שיסתלק הנגע. אבל בבא כולו לבן ס"ד שאם הפריחה טימאה להסגיר הרי שבחזרת ר"א יטהר קמ"ל שחזר למה שהיה , ועדיין צ"ע מאי ס"ד שבבא כולו לבן ונגלו ר"א יטהר, וצ"ע.

**ע"ע בגר"א** שדברי המשנה כל חזירת ר"א שבחזירתם טמאו טהור, שזהו לאו דוקא, אלא אף הבא כולו לבן וחזרו ר"א שהיה ונשאר בטומאתו, אם נתכסו טהור, דהיינו שעולה נידון אם כולו לבן שהואטמא, ונתגלה ר"א שנשאר בטומאתו וחזר למה שהיה אולי נחשב שחזר לכולו לבן דתחילה שהוא טמא, קמ"ל שגם בכה"ג נחשב שפריחה דטמא טהור הוא, ובאמת היה מקום לחקור בזה, שאם כולו לבן ונתגלה כ"א וחזר לכולו לבן הרי חזר לכולו לבן שהוא טומאה, דהא כשנתגלה היה טמא אותה טומאה שהיה עליו בעודו כולו לבן, וצ"ע מהיכן לקח הגר"א דבר זה.

**עיין חזו"א ו' סקט"ז** שבנתגלו ר"א ונטמא, מכיון שעניינו סימן טומאה דמחיה, א"כ בחזרו ונתכסו בבוהק חשיב שנסתלק סימן הטומאה ונטהר, **ומייתי כן מהת"כ ג' ו' א' ב' עיי"ש ראב"ד.** אולם מלשון **הר"מ פ"ז ה"ה** שצריך דוקא שיחזרו מד' מראות כדי לשוב ולטהר, עיי"ש. **והנידון כנ"ל** שאם חזירת ר"א משום סימן טומאה כמחיה א"כ בנהפך לבוהק אין הוא נחשב מחיה וטהור, ואם צריך רק סלוק הפריחה בוהק ג"כ נחשב סילוק הפריחה וטמא. ויש לדון שגם אם חר"א הוי סימן טומאה מ"מ טהרתו דוקא בפריחה בכולו, ועיין.

**מ"ה:** שי' הראשונים מפרשי המשנה, שפריחה בכולו הוא כולו, ובפחות מעדשה מעכב שם פריחה בכולו, ומאידך אזלינן בתר שעת פריחה, ואם חל פריחה מחמת שראשו אינו ראוי לנגע ואח"כ קרח נחשב פרח בכולו.

**ושי' הר"מ פ"ז ה"ו לפי' הנס"מ שם** שפחות מעדשה אינה מעכבת פריחה, ומאידך אם קרח ראשו אחר שפרחה בכולו מתבטל הפריחה.

**עיין חזו"א ו' יב'** שדן אם להר"מ בקרח אם הוי חר"א והוי סימן טומאה, או שרק בטלה הפריחה, ונ"מ שאם היו ש"ל ונשרו דלצד קמא יחלט עבור סי' טומאה דחר"א, ואםכצד בתרא יטהר מכיון שאין לו סימן טומאה.

**יש לדון** אם פרח לא בכולו ונשאר בשר חי, ונהפך הבשר חי לשחין אם יחול עתה דין פריחה בכולו, דלכאורה להר"ש אזלינן בתר שעת הפריחה, וכמו שאם פרח בכולו לא איכפת לן שלאחמ"כ קרח ראשו, דמ"מ בשעת פריחה נטהר, כ"כ כאן בשעת פריחה לא פרח בכולו ונשאר טמא. ולהר"מ הא אזלינן בתא השתא, ואף בפרח ואח"כ קרח טמא, א"כ ה"ה אם אחר הפריחה נעשה שחין צריך לייחשב פרח בכולו וטהור, (**עיין מקד"ד**  **נז'. ) עיין חזו"א סוף פרה** שדן בפרח לא בכולו ואת השאר חתך הבשר אם חשיב פריחה בכולו. ודן מטעמים אחרים עיי"ש.

**הר"ש מייתי תוספתא, וביאורה עפ"י דברי החזו"א ו' יב',** דמיירי בפרחה בכולו למעט עדשה, וקרח הראש ונעשה הראש בהרת, דלר' יעקב אין פחות מעדשה מעכב פריחה, ולכן הנגע שכל גופו הוא טהור מחמת פריחה, והנגע שעל הראש הוא ג"כ נידון כפרח בכולו. (דלמרות שנחשב פריחה בכולו בלא הראש, מ"מ אין משו"כ הראש נחשב נגע אחר אלא הוא ג"כ המשך פריחה בכולו). ולרבנן פחות מעדשה מעכב הפריחה, והנגע שבגופו הוא מוחלט, והנגע שבראש הוא נגע אחר ונראה כתחילה, ומקשה הר"ש הא אין מסגירין מוחלט. **עד ביאר בחזו"א** הא גופא שהנידון דתוספתא הוא אם מכיון שכל גופו נחשב פריחה בכולו, שוב הנגע שבראש נחשב סתם בהרת, או נחשב סתם בהרת, או נחשב עצם הראש גופא נחשב פריחה בכולו כבא כולו לבן, שהדין שיסגיר, עיי"ש.

**עיין תו"כ וראב"ד ג' ד' ב'** שכף רגל נמי אינו מעכב פריחה משום שהוא ביה"ס, וא"כ כל השנויים בפ"ו מ"ח אינם מעכבים הפריחה. **עיין סוגיא בערכין יח' ע"ב** ועולה מיעוט לרגליו. **ועיי"ש רש"י ותוס' ושטמ"ק.** ומשמע שהנידון כל רגליו ולא כף הרגל, **שרש"י** דן שם שא"א לראות בין אכבע לאכבע, **ותוס'** משמע שהנידון כל הרגל, וכן בשטמ"ק משמע שרגל הוא דבר לעצמו שיש בו תורת פריחה לעצמו. ובשטמ"ק לבסוף ביאר דמיירי בכף הרגל.

**מ"ו:** ב' בהרות א' טמאה וא' טהורה פרחה מזו לזו, **להר"ש** אף אם הטהורה פרחה מקצת ואח"כ פרחה בכולו טהור דבפריחה ראשונה נעשית טהורה טמאה בפסיון, ואז פריחה מטהרתה, ולכאורה זהו פשוט. **והרא"ש העיר** א"כ האי חי' משכחת לה בנגע א' טהור שפשה ופרח, ומאי קמ"ל ב' נגעים א' טמא וא' טהור. **וכן צ"ע** במה נחלקו כאן ר' נחמיה, **ולכן ביאר הרא"ש** דמיירי שפרחה מטהורה לטומאה, ונקט הרא"ש שבכה"ג לא דיינינן שהטהורה פשתה אלא שמכיון שהפסיון היה לטמאה חל על הטהורה שהיא טפילה של טמאה, ואז מכיון שהטהורה כשלעצמו טהורה היא, והיא טמאה רק כטפילה של טמאה, בזה נחלקו רבנן ור' נחמיה, דלרבנן מ"מ הפריחה הוא מנגע טמא, ולר' נחמיה חשיב פריחה מטהור הטפל לטמא ול"ח פריחה מטמא. ועיין.

**ובר"מ** משמע שהיה נגע טמא וטהור, ובב"א נהפך פריחה בכולו, הרי שיש לדון אם פרחה מהטהור או מהטמא. ובזה יהיו נחלקים ת"ק ור"נ.

**ובתויו"ט מייתי שהמהר"מ הקשה** על הר"ש דמה מהני מה שפרחה מטהורה לטמאה, הא מכיון שלא ראה זאת הכהן א"כ היא נחשבת טהורה, ופריחה עדיין מן הטהור. עוד הקשה למה צריך פריחה מזל"ז הא סגי שהטהורה פשתה והוי פריחה מן הטמא. **ובאמת** את דברי הרא"ש אפשר להעמיד שפשתה מזל"ז וראה הכהן, ונתחדש דל"ח פשיון אלא טפילות לטמאה וכמש"נ. אולם על הר"ש צ"ע ככל קושיות המהר"מ והרא"ש.

**והמהר"מ מיישב** שמיירי שפרחה מטהורה לטמאה והיא טפילה לה, ואז סגי להחשיבה טמא מכיון שאם היה רואה הכהן היה מחליטה, וצ"ע כוונתו. ושמעתי ליישב שמכיון שהטמאה הוחלטה ע"י כהן הרי שכל מה שמצטרף אליה להיות כמותה הוא בכלל החלט שהחליט כבר הכהן את הטמאה, ולכן לרבנן חשיב פריחה מן הטמא. ולשון המהר"מ לא משמע כן.

**ועולה דלהרא"ש** טהורה שפשתה לטמאה, אף אם ראה הכהן, נחשב שהטהורה רק נטפלה לטמאה ול"ח שפשתה, ולכן לר' נחמיה אין לטהר הפריחה, דחשיב פריחה מן הטהורה. **ולמהר"מ** כנ"ל רק הוא בלא ראה הכהן, אבל בראה הכהן ודאי הטהורה נחשבת טמאה והפריחה תטהר אותה. **ושי' הר"ש** עדיין צ"ע, שכ' שמכיון שהטהורה פרחה נעשית טמאה, וממ"נ אם ראה הכהן במה נחלק ר' נחמיה, ואם לא ראה הכהן מה סברו רבנן, **ועיין בכ"ז בחזו"א ו' א-ה',** וביאר הר"ש כהר"מ, שמכיון שהגברא טמא אף שיש לו נגע טהור, מ"מ פריחת טמא הכוונה פריחת אדם טמא, ולכן לרבנן טהור, ור"נ סבר שפריחה היא פריחת הנגע, ולכן לעולם נטמא מחמת פריחת הנגע הטהור שפרח, וזה פשוט שלמרות שיש כאן פריחת נגע טמא ופריחת נגע טהור, מ"מ פריחת הנגע טמא מטהר רק נגעים עם סימני טומאה אך אין בו כח לטמא טומאה של פריחה מן הטהור, אולם אם פריחה מן הטהור אינו דין פריחה אלא הוא טמא ככל פשיון, א"כ צ"ע מדוע פריחת הטמא לא תטהר את פשיון הטהור, וצ"ל שטומאה שחלה בב"א עם הפריחה אינה נטהרת בדין פרח מן הטהור, וצ"ע אם בעת הפריחה יבא עוד ש"ל אם לא יטוהר, וצ"ע.

**עיין חזו"א** שיהיה נ"מ בעור בשר טהורה, ושחין טמאה, ופרח בכולו, דלר"מ והר"ש הא מ"מ יש גברא טמא ופריחה נידונית כלפי הגברא, **ולרא"ש ולמהר"מ** יהיה טמא מכיון שצריך שיהיה חבור בין הטהור לטמא לייחשב א' ואז לדונם כנגע טמא שפשה, והיות ואין חבור בין שחין לעור בשר ייחשב פריחה מן הטהור ומן הטמא, ועיין.

**עיין ת"כ ג' ג' ז' .** ברבנו הלל שא' טהורה הכוונה מוסגר, וצ"ע הא פרח ממוסגר טהור ולמה נחשב טהורה. **ובראב"ד שם** שא' טהורה הכוונה בוהק, שאם פרח לבסוף הבוהק ל"ח פריחה, ועדיין צ"ב דהא בפרח מעור הבשר ונשאר בוהק ופרח הבוהק טהור, ורק פריחה שהתחילה מן הבוהק ולבסוף פרח הבוהק אינו פריחה, וזהו תימה.

**מתני':** בשפתו העליונה וכו' **בר"ש** כ' דב' חצאי גריסין מצטרפין בכה"ג, והפורח מהם טהור. **וצ"ע** מדוע חי' זה של שפה עליונה ותחתונה נקטינן הכא בהל' פריחה. **ובמהר"מ** שהיה גריס בעליונה וגריס בתחתונה וחוט דק מפסיק ביניהם, ופשה טהורה לטמאה, דס"ד שפשיון קטן כזה אינו משווה להו לנגע א', ואז פריחה היא מן הטמא ומן הטהור, **וצ"ע** דממ"נ אם לא דיינינן להפסק משהו א"כ מעיקרא הם נגע א', **וצ"ל** דס"ד שאף שהם ב' נגעים וא' טהורה מ"מ פשיון מועט זה אינו מטפיל הטהורה לטמאה, **כן נראה נמי לפרש את כוונת הרא"ש. עיין רש"ש. – בר"מ בפיהמ"ש** ביאר שפריחה בין ריסין שנראין כא' כשהם צמודין זל"ז חשיב פריחה בכולו, וצ"ע ממ"נ אם בין הריסין אינו ביה"ס מדוע חשיב פריחה בכולו, **ואולי** יעלה לן שאין דין נגע בכל גופו, אלא סגי אם כשצמודין נראה ככולו לבן הוא עצמו מטהר, ועיין. **עיין חזו"א ו' ו'.**

**עיין ר"מ** שכ' שפשתה טהורה לטמאה ופרחה טהור, ואפילו בב' ריסין וכו', **ותמה הראב"ד** מאי שייטא א' לחבירו שכ' ואפילו, הא הוו ב' עניינים, **עיין כס"מ ר"י קורקוס. חזו"א ו' ו, ורש"ש.**

**מתני':** פרחה בכולו אבל לא בבוהק, דבוהק מעכב פריחה **חזרו ר"א וכו', ומבואר בר"ש וברא"ש** שחזרת בוהק אינה מטמאה, והיינו משום שחזרת ר"א אינו משום ביטול פריחה אלא משום מחיה, ובוהק אינו מחיה, עיין רא"ש דיליף לה מקרא. **ומבואר** בהמשך המשנה דר"מ פליג בזה, ולרבנן חזרת בוהק אינו מטמא, ולר"מ חזרת בוהק מטמא, ועוד קמ"ל מתני' דלר"מ חזרת פחות מעדשה מטמא, **וצ"ע** מה כלל תנא ב' עניינים שנחלקו ר"מ ורבנן, אם חזרת בוהק מטמא, ואם חזרת פחות מעדשה מטמא, **וי"ל** שזהו ענין א', דלרבנן חזרת ר"א משום מחיה ולכן צריך עדשה, ובוהק אינו חזרה, ולר"מ חזרת ר"א משום ביטול פריחה, ולכן אף בבוהק ואף בפחות מעדשה. **וכנ"ל עולה במהר"מ ובגר"א. ובמהר"מ מייתי** שכבר נחלקו בזה ר"מ ור"י בת"כ מובא לעיל מ"א.

**ובר"מ** ביאר דר"מ אזיל לשי' ר' יוסי דסבר בת"כ שצריך עדשה, הרי שאם היה חזרה דעדשה חציה מחיה חניה בוהק טמא, אולם ר"מ כשלעצמו הא

סבר שאי"צ כלל עדשה וסגי בפחות מעדשה , אולם ר"מ בשי' ר"י שאף אם צריך עדשה אי"צ שתהיה כולה מחיה וסגי אם חציה בוהק. ורבנן דמתני' הוא ג"כ בדעת ר"י ומצרכי שכל העדשה יהיה מחיה.

**וצ"ע דהר"מ פ"ג ה"ו** כ' שבוהק ראוי להיות מחיה, וא"כ מדוע לחר"א לא מהני בוהק.

**בא"ר** נקט דר"מ ורבנן נחלקו רק בפחות מעדשה, וסדר המשנה דבוהק לכ"ע מעכב בתחילה ולא בסוף, ובפחות מעדשה לרבנן הוא כבוהק (ויש אולי לגרוס וחכ"א בוהק כפחות מעדשה, ועיין) שמעכב בתחילה ולא בסוף, ולר"מ פחות מעדשה גרע שהוא מעכב גם בסוף וגם כאן י"ל שנחלקו דלרבנן חר"א משום מחיה וצריך עדשה, אולם פריחה ודאי הוא רק אם פרח בכולו, ולכן אף פחות מעדשה מעכב הפריחה, אולם מכיון שחר"א איננו משום סילוק פריחה אלא משום סימן טומאה דמחיה לכן צריך עדשה.

**מ"ז:** מבואר שבא כולו לבן הריהו נגע ככל נגע, ומטמא במחיה, ובר"ש מייתי קרא לזה, וצ"ע הא הוא פשוט כן, **וי"ל,** או, שבכולו לבן ל"ש מבוצרת באמצע אם צריך דוקא באמצע, וקמ"ל דאי"צ מבוצרת, **וי"ל** דהא כולו לבן הוי נגע שאינו ראוי לפשיון והר"מ בפ"ו ה"ג שנגע שאינו ראוי לפשיון טהור וס"ד שאינו נגע כלל קמ"ל, ודוחלק דהא הילפותא שמחיה מטמא ולא שפרח בכולו טמא, ועיין. **עיין חזו"א א' יב' ג' יד' וקה"י לב'. ע"ע חזו"א ו' טו'.** שתי' דס"ד שמחיה בבא כולו לבן אינו מטמא שמכיון שמחיה הוא חלק מהנגע הרי שע"י שתטמא את המחיה יהפך לייחשב כולו לבן וכולו לבן אינו יכול להיות סימן טומאה אלא רק הקלשת כח הנגע, עיי"ש.

**יש לדון** בבא כולו לבן, ונולד מחיה ונטמא, אם נהפך המחיה ללבן אם חשיב פריחה לטהר, או"ד המחיה נחשב חלק מהנגע וכדחזינן שמחיה מצטרף לגריס עם הנגע והפריחה בכולו לא בטלה ולכן ע"י פריחה במחיה לא נטהר, **עיין חזו"א ו' יא' .**

**שי' הר"ש** שחר"א אחר שבוע ראשון של בא כולו לבן, טהור, **ותמה התויו"ט** הא בבא כולו לבן אין שום דין לחר"א וצריך להיות מוסגר. **ויש לדון** כן אם נומר שבסוף שבוע ראשון מטהרים הכהההנגע, ולכן חר"א בסוף ראשון הוי ככל כהה הנגע. (עיין תוס' חולין י' ע"ב.)

**שי' הר"ש** לכאורה שבא כולו לבן וחר"א, ואח"כ פשה קצת הריהו טמא משום פשיון, **וצ"ע**  מדוע ל"ח כנסה ופשתה ול"ח פשיון, **ובאמת כן נקט המהר"מ** דל"ח פשיון. **ואולי י"ל** שחזינן מכאן דשי' הר"ש שכולו לבן הרי זה נגע אחר מנגע קטן, וכדחזינן שצורך ילפותא מיוחדת שכולו לבן טמא, וכו', ולכן כולו לבן שחר"א ופשה ל"ח יכנס ופשה.

**עוד משמע בר"ש** בחר"א רק אם פשה קצת ואח"כ חזר להיות כולו לבן עי"כ חשיב פריחה מן הטמא, **וצ"ע** הא כולו לבן וחר"א הוא עדיין מוסגר, וא"כ אם יחזור להיות כולו לבן שיטהר מדין פריחה מן המוסגר טהור, **וכן נקט המהר"ם,** ושי' הר"ש בזה כעת צ"ע. **וצ"ל פשוט** שכוונת הר"ש דכל הדין כאן הוא בפריחה שכבר נטהרה, ואז רק אם פשה ואח"כ פרחה טהור, ופשוט .

**עיין מ"א שהרבה להקשות על המהר"ם,** ולא מצאתי קושיא מוכרחת.

**מ"ח:**  לא מתבאר מה נחי' במתני', הא תני במ"א שפורח מן הטמא טהור ומן הטהור טמא, **ועיין ב"י הגר"א** וקמ"ל שבלא הראה לכהן ופשתה קצת קצת, דאזלינן בתר תחילה אם מן הטמא או מן הטהור.

**אולם הר"ש והרא"ש והא"ר**  מוקמי כהמשך למשנה הקודמת שבא כולו לבן ונטהר, דמבואר לעיל שפשתה מקצתה ואח"כ כולה טהור, ואם פשתה כולה בב"א הוי מן הטהור וטמא, ועדיין צע"ק מאי קמ"ל.

(עיין מנח"ח קעא' ב' אם פרימה הוא מצות קריעה – עיין מו"ק טו' ע"א אם פריעה הוא תספורת או לבישת כומתא וסודרא. ולרש"י שם שיהיה ראשו מגולה, ועיין ר"מ פ"י ה"ו. שצריך לכסות ראשו.)

**עיין מ"א** דמתני' קמ"ל שאף הנטהר מהסגר פרח כולו פטור מצפרים, **ובירושלמי** מגילה פ"א ה"ח נחלקו בזה, **עיין או"ש פ"ז מיו"ט הט"ז, ומקד"ד נ' ז'** שבפריחת כולו יש קודם כל סיבת טומאה של פשיון, וסיבת טהרת של פריחת כולו, ולכן מביא צפורים דחשיב טמא גמור שנטהר.

**ע"ע חזו"א ח' י', גר"ח עב'.**

**מ"ט:** מבואר שכולו לבן עם מחיה, ופרחה המחיה, וחר"א , דנחלקו ר"י וראב"ע אם טמא משום חר"א.

**והר"ש והרא"ש בפי' השני** ביארו שכבר טימא הכהן משום מחיה, ובפריחה נטהר משום פריחה ומשום סילוק סימן טומאה, ולכן לראב"ע נטמא, ולר"י מכיון שנטהר אף משום סילוק טומאה הרי שהפריחה לא טיהרה וממילא אין חר"א מטמאה, שרק חזירה של פריחה המטהרת מטמאה.

**ובלשונם** משמע שטעמו של ר"י הוא רק מכיון שסילוק הטומאה יכל להיות גם ע"י סילוק חצי עדשה של מחיה. ואלולי כן ואם כדי סילוק הטומאה היה צריך סילוק כל המחיה לכ"ע נחשב שיש כאן פריחה המטהרת, **וצ"ע** הא מ"מ היה טהור אף בלא הפריחה.

**והר"ש והרא"ש בפי' הראשון** מוקמי שהיה נגע ולפני שהוסגר ע"י כהן פרח בכולו, ואח"כ נתגלו ראשי איברים, דלר"י אינו נחשב פריחה המטמאה מכיון שפרח לפני שהוסגר, ולראב"ע סגי בכך שהיה ראוי להסגר וחשיב פריחה המטמאה וממילא נטמא בחר"א. **ומשמע** שאם היה מסגירו ואח"כ פרח וחר"א לפני שראה כהן הפריחה כאן לכ"ע החר"א מטמא, ואולי משום שפריחה אי"צ מראה כהן.

**והר"מ** ביאר, ולכאורה מיירי שהיה מוסגר, ופרחה בכולו, ונעשה מחיה בר"א ורק אז בא הכהן, דהיינו שלא ראה הכהן את הפריחה בכולו, דלר"י מ"מ חר"א מטמאה, ולראב"ע מכיון שהכהן לא ראה פריחה אלא ראייתו רק אחר שהיה מחיה בר"א הרי שאין לפנינו פריחה וחזרת ר"א, ולכן נידון כבהרת קטנה שאין מחיה בר"א מטמאתה, דהיינו דלהר"מ נחלקו ר"י וראב"ע אם פריחה צריכה ראית כהן.

**ובמהר"מ ביאר** דמיירי בכולו לבן שהוסגר, ונולד מחיה וחזר ופרח וחר"א לפני שראה הכהן, שהוא נידון כתחילה והוא נידון ככולו לבן שאין בו טומאת חר"א. ופלוגתת ר"י וראב"ע אם בכה"ג יש לטמאו משום פשיון, דהא כשבא מחיה הרי שפריחתה הוי פשיון, דמכיון שאין לדונה כפריחה המטהרת דהא לא ראה הכהן וטימא, הרי שחוזר להיות שפריחתה היא פשיון ופלוגתת ר"י וראב"ע אם יש לטמא בכה"ג משום פשיון הוא דלר"י אינו פשיון דחשיב פשיון לפנים, ולראב"ע הוא מטמא פשיון לפנים, **וצ"ע** מדוע כולו לבן שיש לו מחיה הרי שפשיון על המחיה נחשב פשיון לפנים, **וי"ל** דמכיון שעד שראהו הכהן כבר נראו ראשי איברים הרי שהיום באמת אחרי שנגלו ר"א הרי שהמחיה הוא פנים הנגע וחשיב פשיון לפנים, ודו"ק.

**אולם דברי המהר"ם צ"ע,** דאיך שייך לדון פשיון על נגע שלא ראהו הכהן כלל, **וצ"ל** דמכיון שהיה מחיה, ופרחה בכולו, ומכיון שאין עוד מה להראות לכהן, שגם אם יראה הכהן הא יראה סימן טומאה שפרחה בכולו וצריך לטהרו, הרי שבטל הדין להראות לכהן ונחשב מלמפרע נגע שהוכרע בלא ראית כהן, ול"ד לכל סימן טומאה שנסתלק קודם שראהו הכהן הרי שכ"ז שהיה הנגע קיים לא ראהו הכהן והשתא נסתלק הנגע, אולם כאן לו יצוייר היו ב' שערות ופרחה, שאף שסימן הטומאה קיים אין עוד מה להראותה לכהן מכיון שבין כה הנגע פרח כולו, ובכה"ג שהנגע עצמו הכריע את דינו בטל הדין שהכרעתו תהיה עפ"י כהן, אלא הוא מעצמו נחשב כאילו ראהו הכהן ואח"כ פרחה, ואף נגע שהיה לו סימן טומאה של מחיה, ופרח בכולו, מכיון שלא דיינינן את סילוק המחיה כטהרת הנגע אלא דיינינן את הפריחה כטהרת הנגע, הוי שלענין זה דיינינן שמכיון שהיה נגע טמא שהכריע את עצמו ע"י פריחה הרי שאין עוד סיבה שדין הנגע יוכרע ע"י כהן, ולכן מלמפרע חשיב שהיה נגע שפרח, אולם נקט המהר"ם דה"מ לענין לדון פשיון, שמכיון שמלמפרע דיינינן שהיה נגע עם סימן טומאה שפרח בכולו יש כאן כעין נגע לאחר הפטור ושייך בו תורת פשיון. אולם אין לדון כאן ענין של חר"א לטמא, שבזה צריך דוקא פריחה שעשתה טהרה בפועל והוציאה נגע מטומאה לטהרה הרי שבזה חר"א הוא סימן טומאה, אך כאן אף שדיינינן למפרע שהיה נגע טמא ונטהר, אולם בפועל לא נהג נגע טמא שנטהר, אלא רק מלמפרע דיינין שהיה נגע לדון בו פשיון מעתה אך טומאת חר"א ליכא, ועיין היטב.

**ובתי' השני כ' המהר"מ,** שמיירי בבא כולו לבן, וראהו הכהן והסגירו, ונולד מחיה והחליטו, ונתכסה המחיה ונטהר משום פריחת כולו, וכאן דן המהר"ם שאם משום חר"א אינו טמא מכיון דחשיב חר"א מתוך בא כולו לבן שהוא כמות שהיה, וצ"ע הא הוי חר"א אחר שנטהר. **וי"ל** דסבר המהר"ם דמכיון שבא כולו לבן, אף שנולד מחיה מ"מ מכיון שהמחיה היא חלק מהנגע דהא היא מצטרפת לשעור נגע הרי שמשו"כ לא פקע מיניה שם של כולו לבן, ולמרות שדנים את המחיה כמקום שפריחה בה מטהרת, אולם מ"מ גם דיינינן שיש גם כאן סיבה שלא נפקע שם כולו לבן מכיון שהמחיה היא חלק מן הנגע, ונקט המהר"מ שכולו לבן שנולד לו מחיה יש לדונו כמוחלט מכח מחיה וכמוסגר מכח שכולו לבן, ואם פרח בכולו וטיהר את הסימן טומאה של המחיה אך עדיין נשאר גם מוסגר ג' שבועות, ולעולם החר"א נידונית כלפי אדם שהוא במצב של כולו נגע, אלא שהמחיה היא גם מקום לדון שפריחתה תטהר את הסימן טומאה, אולם הגברא עצמו במצב של כולו לבן שבוע ראשון שני ושלישי ונטהר וחזרת ר"א אינה אלא כמות שהיה. והיא איננה סימן טומאה מכיון שעל הגברא יש שם כל הזמן שהוא כולו לבן שחר"א בו אינה מטמאה, אולם החר"א אף שהיא איננה סימן טומאה אולם גם הינה ביטול הפריחה, ואז יש לדון שהמחיה שכוסתה והיתה טהורה עד השתא משום פריחה, תיבטל טהרת פריחתה ותיטמא משום פשיון, ובזה נחלקו ר"י וראב"ע אם פשיון פנים חשיב פשיון, דלאחר שחר"א הרי שהר"א הם החוץ ומקום המחיה הוא פנים, ונחלקו אם פשיון פנים חשיב פשיון, ועיין היטב.

**עיין חזו"א ו' ז'** שהקשה על פי' שני של הר"ש מדוע לר"י אין נחשב שמטהרין מחמת הפריחה, הא המחיה שכוסתה הוי פשיון, וא"כ אף שנסתלק סימן טומאה גם נתחדש סימן טומאה והפריחה מטהרת מזה. וייסד החזו"א דחשיב פשיון פנים, **וצ"ע** מדוע נגע בכל הגוף הרי שהמחיה אינה נחשבת חוץ.

**ואולי י"ל** שנאמר כאן יסוד שפריחת כולו היא מופקעת בחפצא מלייחשב פשיון **אולם הם הקשו ממ"ב** דמבואר שנגע עם מחיה שפרח בכולו טהור, וצ"ע תיפו"ל משום סילוק סי' טומאה. דנגע עם מחיה שפרח בכולו, הרי שנסתלק המחיה, וגם פרח בכולו, **ולכן תי'** דהתם הא היה פשיון חוץ ולכן

צריך טהרת פריחה, משא"כ כאן. **ובאמת יש לדחות הקושיא** דרק בכולו לבן עם מחיה ונסתלק המחיה הרי שבזה נחלקו שסילוק המחיה הוא ורק הוא הפריחה בכולו, ודיינינן שסילוק סימן טומאה הוא איננו פריחה, אולם במ"ב חוץ מסילוק הסימן גם פרח בכל גופו ובזה כ"ע מודו דחשיב פריחה המטהרת, ודו"ק.

**ועיי"ש בחזו"א** ועולה דנקט בביאור דברי המהר"ם כמו בר"ש, אלא שר"י וראב"ע נחלקו אם פשיון פנים חשיב פשיון, ולמ"ד דחשיב פשיון א"כ הפריחה מטהרת וחר"א מטמאה , ולמ"ד פנים אינה פשיון, א"כ הנגע נטהר משום סילוק מחיה, ואין הפריחה מטהרת וממילא אין חר"א מטמאה. **וכ"ז לא נכנס בלשון המהר"ם** עיי"ש היטב.

**עולה בשי' הר"ש שפלוגתתם,** שפריחה שאינה צריכה, לפי' ב', או בפריחה שא"א לדונה מכיון שעדיין הנגע לא הוחלט ,אם חר"א מהאי פריחה חשיבא סימן טומאה. ונקטינן שפריחה שאינה צריכה היא דוקא אם הפריחה עצמה היא גם סילוק טומאה, אבל אם בב"א יקרו ב' דברים, שיפרח, ושיסתלק סימן טומאה לכ"ע חשיב פריחה המטהרת וחר"א שלה מטמא.

**אולם לפי' קמא** דמיירי בלא ראה הכהן להחליט, והנידון אם פריחה מסיבת טומאה חשיב פריחה,**א"כ צ"ע** למה מיירי דוקא בכולו לבן עם מחיה, הא אף כל נגע רגיל עם ש"ל או מחיה ולא ראהו הכהן ופרח בכולו יש לדון אם פריחה מטומאה שלא חלה אם מטהר או לא.

**מ"י: עיין חזו"א ו' כ'**  בהיו בו סי' טומאה והלך כל הנגע כולו קודם שטיהרו הכהן ואח"כ פרח בכולו אם נחשב פריחה מן הטמא וטהור, או"ד מכיון שהלך הנגע אין עוד מה להראות לכהן וטהרתו היא ממילא והפריחה מן הטהור וטמא, **עיין עוד מש"כ בסי' ח' ו'** בענין קוצץ בהרתו ואח"כ פרחה קודם מראה הכהן דהוי פריחה המטהרת, עיי"ש.

**פ"ט**

**מ"א:** השחין וכו'. **עיין רש"י ומאירי הוריות דף י' ע"א** דמשמע שהכוויה של שחין ומכווה הוא חלק מהנגע, ולכן חשיב שנגעים יכולים לבא ע"י אונס.

**עיין תויו"ט עיין חולין ח' עי"ל רש"י ותוס' ושטמ"ק,**  ששחין בשבוע א' אינו מטמא, אלא משך טומאתו עד סוף שבוע א', ולקטמ"ק שם בלא כהה הנגע בסוף שבוע הוא מוחלט, ולרש"י הוא טהור למרות שבנגע עור בשר בלא כהה בסוף ב' לרש"י הוא טמא.

**עיין ראשונים וא"ר פ"ג מ"ד** אם צריך קרא או הוי מסברא שאין מחיה **.**

**מ"ב: עיין מהרש"א חולין דף ח'** שהוציא שם בשי' רש"י, ששחין גריס, ונהפך חצי גריס למחיה, הם מצטרפים לישאר טמא, ול"א שנסתלק חלק מהנגע, ועיי"ש במהרש"א שתמה לפי"ז דהא מבואר שם שאם היה חצי גריס שחין, והיכה בשפוד רותח, שאם קדם השחין ואח"כ הפך למכווה טהור, והא כבר נטמא שהיה גריס שחין ואח"כ נהפך למכווה, ותי' שבאופן זה שמיד נעשה שחין ומיד מכווה נחשב שנהפך למכווה לפני שנעשה טמא טומאת שחין, עיי"ש.

**ע"ע שם רבינו גרשם ורמב"ן** ששחין שנעשה מכווה יראה כתחילה. דהיינו שהסגר השחין בטל ומתחיל הסגר מכווה. עוד דן הרמב"ן שאם היה שחין ונעשית מחיה ואח"כ חזרה לשחין מצטרפין ימי הסגר שחין הראשונים עם האחרונים **ועיין חזו"א ז' ד'** שהקשה על רבינו גרשם דע"כ מיירי בשחין עם בהרת והוסגר, וא,כ נהפך למכווה מיירי בע"כ שהיה מורד וא"כ הא מבואר בפ"ז מ"א דלרבנן בכה"ג מ"מ נחשב שקדם בהרת לשחין, ותראה בתחילה, ואף אם תחילת שחין וסופו שחין אמצעו מורד נמי יראה כתחילה, עיי"ש.

**ודברי המהרש"א תמוהין** , דעולה דנקט דמיירי שהיה מכווה עם נגע ונהפך לשחין, דאל"כ הא אין שייך לומר שאם כבר היו גריס שחין כבר נטמא ולא איכפת לן שחציו נהפך למכווה, וע"כ שהיה עם נגע, וא"כ היה צריך להיות ששחין עם נגע שנהפך למכווה הרי שקדמה בהרת למכווה וטהור.

**ופשטות שי' הסוגיא** שם היא רק שאלה בגדר שחין ואח"כ מכווה אם קרוי שמו שחין או מכווה, ואין שם ענין על חלות טומאה שכבר חלה.

**אא"כ נומר** ששחין ומכווה עצמ הם חלק מעצם הנגע, ואז שייך לדון ולומר ששחין שמקצתו נהפך למכווה עדיין ראוי הוא לקבל בהרת, וצ"ע. **ע"ע מהרש"א שם במהדו"ב** שחידש שאם היה ח"ג שחין וח"ג מכווה ונהפך שחין למכווה מצטרף אף אם לא אזלינן בתי בתרא משום שיש בו ב' דינים שחין ומכווה**.**

**בר"ש מייתי תוס'** לא ידוע אם שחין או מכווה וכוכ'. עיין ר"מ פ"ה ה"ו וכס"מ, שבאין ידוע טמא, **ובראב"ד ורבינו הילל בתו"כ ד' ז' ד'** נקטו שטהור. **בראש יוסף בחולין דף ח'** הוכיח שטהור דאל"כ מדוע הגמ' מחפשת נ"מ במכווה שנהפך לשחין, הא נ"מ לגופה שצריך לידע משום מה הוא מטמא, **ולמהדו"פ א"ש** דאלולי החי' שאחרון מבטל ראשון ס"ד שתרוויהו אית ביה. **ובאמת יש לחלק שהר"מ מטהר** דוקא שחין שנעשה מכווה, שבעיקרון תרוויהו אתנייהו ביה, אלא שדנים שהאחרון עיקר, אך מספק לכה"פ תרוויהו אתנייהו ביה. דהיינו שיש לחקור אם לאחר שנתחדש שאחרון מבטל ראשון הרי ששחין שנעשה מכווה בטל כל סיבת דין שחין,

או"ד רק דנים את האחרון עיקר לענין צירוף, אך סיבת השחין לא בטלה, ולצד השני מובן המהרש"א שאם כבר היה גריס שחין ונהפך ח"ג למכווה הוא עומד בטומאתו, שכאן כבר היה גריס שחין ולא בטל השחין לגמרי שיטהרוהו מחמ"כ, וא"כ כאן ודאי סובר הר"מ שאם ספק מה אחרון אך מ"מ ודאי יש ב' סיבות לנגע, ועדיין צ"ע דעדיין חסר במראה הכהן מכיון שאין אנו יודעים אם הפסיון יהיה בשחין או במכווה, ועיין.

**עיין ת"כ מובא בר"ש שנחלקו ראב"י ורבנן** בקדמה בהרת לשחין, ועולה בר"ש דלרבנן יראה כתחילה ולראב"י טמא ונ"מ בהסגירו בעור בשר ובסוף שבוע פשה והוא נעשה שחין, דלראב"י טמא ולרבנן יוסגר שיראה כתחילה, **ועכ"פ** פלוגתתם הוא אם נגע עור בשר יכול להיות משך א' עם שחין, דלרבנן הוי הפסק ולראב"י יכול להיות משך א', אך לפי"ז אין כלל דין מסויים לרבנן שצריך שיקדום שחין לבהרת, אלא כמש"נ כל הנידון רק אם יש לצרף משך עור בשר לשחין.

**עיין פ"ז מ"א** ושם עולה לכאורה דלרבנן בהרת ונעשה שחין הוא כמו בהרת קודם שנתגייר ונתגייר שטהור, **עיין גר"א בתוספתא פ"ב ה"ז** ש"נ שבאמת יש ג' שי', שבנולד בטהרה טהור, יראה כתחילה, וטמא, ותנא דתוספתא שם ודת"כ כאן באמת סבר שגם בגר שנתגייר יראה כתחילה, עיי"ש.

**עיין חזו"א פ"ז סק"א** דנקט בדעת הר"ש לחלק, שבהוחלט בעור בשר ונעשה שחין מודה באב"י שיראה כתחילה, ורק בהוסגר בעור בשר ונעשה שחין לראב"י דנים פשיון ולרבנן יראה כתחילה. ואולי יצא זאת לחזו"א כדי לבאר שמתני' דפ"ז מ"א מיירי בנגע שהוחלט בעור בשר ונעשה שחין שבזה לכ"ע טהור, ונחלקו. ראב"י ורבנן בנולד בעור בשר והוחלט ונעשה שחין וחזר להיות עור בשר דלאב"י טמא ולרבנן טהור, ופלוגתתם בת"כ כאן הוא בהוסגר דלראב"י הוי משך נגע א' ופשיון מטמא ולרבנן יראה כתחילה וצ"ע, ועצם הסברא צ"ב מדוע שנוי מעור בשר לשחין במוחלט לכ"ע הוא מבטל הנגע ובמוסגר לא.

**מ"ג:** מבואר שנגע על שחין בכף יד יש לו דרך להחלט אם יכנוס ויפשה, **עיין ראב"ד** פ"ד ה"ט שהוכיח דלא כהר"מ שפסק בכנסה ופשתה טהור. **עיין או"ש, וחזו"א ג' כז', וקה"י ל', ומקד"ד נ' ח'** שתי' דמתני' בכנסה יראה כהן ואח"כ פשתה, משא"כ הר"מ מיירי בכנסה ופשה אחר הפטור וכבר נתבאר עניינים אלו.

**ע"ע ראב"ד פ"ו ה"ג** להוכיח דלא כהר"מ שנגע על יד מקום שאינו ראוי לנגע אינו נגע, וכאן חזינן ששחין סמוך לעור בשר חשיב נגע משום יכנוס ויפשה וא"כ ה"ה בסמוך לעין. **עיין חזו"א א' יב', ג' יד', וקה"י לב'** שזהו דין דוקא בעור בשר שצריך שיהיה מוקף מקום ראוי לפשיון, ולא הוי כלל

דין שצריך ראוי לפשיון, אלא דין שיהיה מוקף עור בשר , ודין זה לא נאמר בשחין (ויש להטעים, שנגע עור בשר יש לסביבות הנגע תורת דין מסוים שיש נגע שסביבותיו עור בשר, אולם שחין אם היה דין כזה היה צריך להיות מוקף בשחין, ועכ"פ אין שום ענין שיהיה מוקף עור בשר, ודו"ק ).

**עיין תוס' אנשי שם, ואו"ש פ"ה ה"ה.**

**פ"י**

**מ"א: הר"ש כאן וב"ג מ"ה ופ"א מ"ד והרא"ש והר"מ פ"ח ה"א** שנתק הוא נשירת שער בלבד. **ורש"י עה"ת** ויקרא פי"ג פכ"ט ל' מב' שנתק הוא סוג מראה מסויים, **עיין רמב"ן,** ועמדו האחרונים דהר"מ בפ"א מ"ד נקט ח' מראות לנתק. **עיין רש"י זבחים פח' ע"ב ד"ה "מראות".**

**יש לדון** אם לרש"י נשירת השער הוא ג"כ חלק מהנגע. הדין שבהסגר שני מגלח ומשאיר סביבות הנגע כדי לראות אם פשה, וע"כ שגם נשירת השער הוא חלק מהנגע דאל"כ הא בין כה חזינן אם פשה.

**ברמב"ן עה"ת שם** שהעיקר הוא נשירת שער, וצריך גם שנוי מראה, **עיין ראב"ד פ"ח ה"א.** ובתו"ס **ה' א' ז'. עיי"ש מל"מ ומ"א כאן. וחזו,א ג' ז'.**

לר"ע ש"צ הוא קצר, ולריב"נ הוא דק, ולר"ע דק ארוך ודאי ל"ח ש"צ, ולריב"נ קצר ועב אם חשיב **ש"צ עיין חזו"א ז' ה'. ולראב"ד סת"כ ה' ה'** לר"ע צריך קצר ודק.

**בר"ש** ב' ביאורים אם קצר הוא כלפי שאר שערות, או קצר משעורים דמשנה בנידה נב'. **ובר"מ** פ"ח ה"ה עולה שצריך שעור ש"צ. וע"כ קצר הינו משאר שערות . עיין חזו"א שם שבתוס' משמע שש"צ אף בפחות מנטילת זוג. **עיין או"ש פ"ח ה"ד. ע"ע מקד"ד נ' יא'** איך משכחת לה ש"צ לפני הנתק שהואכש"ש, הא ש"צ הוא בהכרח פחות משיעור ואינו ראוי להציל. **עיין חזו"א ז' ו'** ששעור ש"ש שמציל אי"צ שעור שער ולפי"ז מיושב קושית המקד"ד.

**בתוס'** שש"צ ארוך מציל דהוי כש"ש, **עיין חזו"א ז' י'** דבר"מ משמע שרק אינו סי' טומאה אך לא כ' שמציל.

**מ"ב:**מבואר במתני' ותוס' ששער שחור מציל מש"צ ולא מש"ל, **ויש לדון** אם ש"ש הוא סימן טהרה, או שהוא מפקיע את הענין שנשרו השערות וממילא ל"ח נתק, וא"כ קצת צ"ע מאי שייטא לומר שש"צ צריך הפוך מפני שש"ש אינו מציל, הא אינו מעניינא שע"י ש"ש פקע שם נתק. **ויש לבאר** שההצלה של ש"ש הוא ע"י עצם זה שהוא מונע הגדרת חולי נשירת שיער מן המקום, שהנגע הוא טבע נשירת שער וב"ש מפקיע מזה . וא"ש שבאמת ש"ש מפקיע שם נתק ובזה הוא סימן טהרה.ולא מבעיא אם נתק הוא כולו

רק ענין של נשירת שער, אלא אף אם נתק הינו מראה טומאה מסוים מ"מ אם חזינן שנשירת שיעור ע"י סם אינו נתק, וצריך דוקא נשירת שיער משמים בע"כ שגם נשירת השיער הוא ענין חולי הנתק ולכן צימוח ש"ש הוא בעצם סימן טהרהב בכך שחזר המקום להיות מקום צימוח שער.

**מ"ג:** החילוק בין צומח שמטהר באינו מבוצר לבין משויר שמטהר דוקא במבוצר, **בר"מ** כ' שזהו מסברא שמשוייר שאינו מבוצר הוא נחשב חלק מן הקמה. **ובתויו"ט בשם מהר"ם וכן בר"ש** בסוף מתני' עולה דהוי ילפותא מקראי. **בראב"ד בת"כ ה' ט'**  שאף צומח צריך שיהיה מוקף בנתק מג' צדדים ורק צד א' מחובר לקמה, אבל אם מוקף בקמה מג' צדדים אינו מטהר.

**עיין חזו"א ז' יד'** בשערה משוירת ומבוצרת, ואח"כ צמח שער בינה לבין הקמה, שהמשויירת השתא איננה מבוצרת מ"מ חשיב מבוצרת, **ויש לדון** אם ביצרון המשויירת צריכה ראית כהן, וא"כ לא משכחת לה ראיה אלא לב"ש יחד וא"כ יש לדון או שלעולם שערה א' אין לדונה כמשויירת, שהכהן רואה אותה רק לאחר צימוח השניה ואז שניהם כצומחות, וא"כ יטמאו אף בלא ביצרון, **או** שענין משוייר אפשר שהכהן יראה אף בשערה א', אבל ענין ביצרון תלוי רק בראית כהן בב"ש להחיל דין סימן טהרה, ולכן המשוייר כשהוא נראה לכהן הוא איננו מבוצר, ודו"ק.

**מבואר במתני'** שמשוייר מציל מפשיון, וצ"ע הא מעיקרא הנתק טהור ואיך הסגירוהו ופשה. **וי"ל** דמיירי שהסגירו נגע עם משוייר שאינו מבוצר, ופשה הנתק ונהפך השער למבוצר שהוא מציל מפני הפשיון. **ועולה נידון** אם משוייר שאינו מבוצר ונהפך למבוצר אם הוא מציל.

**במתני'** א' צהובה וא' שחורה או לבנה (להר"ש) אינה מצלת, **ובר"ש בפי' קמא וכן להרא"ש** מיירי בקדמה צהוב לנתק, ולראב"י הוא טהור ואינו מציל, ודלא כר"י שמטמא, ודלא כר"ש דאמר מציל. **ועיין גליון הרא"ש מ"ד** דחי' דמתני' דהכא דא'. שער צהוב שקדם עם ש"ל אינו מציל, דס"ד שב"ש צהובות לראב"י אינו מציל כמבואר במ"ד אבל א' צהובה וא' לבנה תציל קמ"ל.

**עוד פי' בפי' שני** דאף לר"י שש"צ שקדם טמא, מ"מ ס"ד ששערה א' צהובה שאינה מטמאה אולי היא מצלת מפשיון, שמכיון שבפועל היא איננה מטמאה מכיון שהיא שערה א'. הריהי ממעטת את הנגע ויחשבו פשיון במיעוט שעור ב"ש של הלבן והזהוב. **וכאן עולה** שבאמת מלבד דין הצלה ששער מציל את הנתק, חוץ מזה מקום צמוח שער שאינו סימן טומאה הוא מ"מ ממעט את גודל הנתק, מכיון שנתק הינו מקום נשירת שער, ואם צמח

בו שער הריהו או סימן טומאה או מיעוט שעור הנתק, ועכ"פ קמ"ל שש"צ הינו חלק מן הנתק שעצם זה שהינו סיבה לסימן טומאה הוא חלק מן הנתק ואינו ממעטו, ויש לדון לפי"ז מדוע שערה א' לבנה או שחורה אף שאינה מצלת מ"מ תמעט שיעור הנגע ותמעט בפשיון.

**עוד יש לדון** מדוע הר"ש דן דוקא במיעוט פשיון ולא במיעוט שיעור הנגע מגריס. **ויש להעיר** לס"ד שקדם ש"צ הוא מצילמפשיון ואינו מציל מש"צ, דהיינו שאם היה שערה צהובה ולבנה ואח"כ צמחו עוד ב' ש"צ טמא, ולמרות שכבר חל שם מיעוט הנגע ע"י שערה צהובה ולבנה, ונקבע שהם מחוץ לנגע, מ"מ חוזרת השערה צהובה ומצטרפת עם ש"צ אחר לטמא, והדבר צע"ק, וכן יש לדון אם יצמח ש"צ א' אחר אם ג"כ לס"ד יצטרף השערה הראשונה אליה או לא. ודו"ק. **עיין חזו"א ז' יג'.**

**בעצם ביאור דברי הר"ש י"ל**  שכוונתו ששערה א' אף לר"י מכיון שאין ב"ש צהובות הוא גופא סיבה שהש"צ טהור ומציל, אלא שאינו מציל אלא מפשיון ואינו יכול להציל מש"צ, שכל מעלת השערה שהיא א' ולא ב', ופשוט. **ועדיין צ"ע** מדוע הר"ש לא כ' נ"מ שלא יסגירו נגע עם ש"ש וש"צ, ואולי סבר שלענין הסגר יסגירו שמא יצמח עוד ש"צ, וכל ענין הסגר הוא שמא יחלה הנגע יותר, ולכן שער א' צהוב יוסגר שמא יצמח עוד ש"צ, אבל לאחר החלט נקבע שיש רק שער א' צהוב והוא אינו טמא ולכן ס"ד שיציל, ודו"ק. ובר"ש על הת"כ מוכח יותר שס"ד דוקא בהוחלט בפשיון וכמש"נ.

**בגר"א ביאר** דקמ"ל אף למ"ד שש"צ שקדם מציל ה"מ בקדם, אבל בצמח שערה א' צהובה שיש בה סיבה לטמא ס"ד שמצטרפת עם שחורה להציל, קמ"ל. דהיינו שהר"ש ביאר מתני' לראב"י ור"י, והגר"א לר"ש. ודו"ק.

**שי' הר"מ** שדוקא ש"ש מציל ולא לבן, **ובקרית ספר** שדוקא לבן לא אבל אדום וכד' מציל, ולבן חסרונו שהוא סי' טומאה בעור בשר. **ובחזו"א ז' י'** דלהר"מ רק שחור מציל, ועיי"ש שלראב"י צהוב שקדם אינו מציל משום שהוא אינ ו שחור.

**מ"ה: עיין ר"ן וריטב"א מו"ק יג' ע"ב** ועולה שגדר גילוח נתק הוא רק כדי לברר הפשיון, ולכן מותר במועד. **ותוס' רא"ש מו"ק ז'** שיליף מגלוח נתק ענין הסגר עור בשר ע"י שיצבע סביבות הנגע. **ע"ע מל"מ פ"ח ה"א ושו"ת אב"מ כב'. שו"ת רדב"ז חלק ח' סי' רו' וראב"ד על ת"כ ה' סוף ט'** שנקט צד שהגילוח משום רפואת הנתק. **עיין מקד"ד נ' א'.**

**עיין רש"ש** מדוע צריך להשאיר שעור ב"ש הא פשיון במשהו, עיין ראב"ד ת"כ ריש פ"ה שבאמת בנתק צריך פשיון שעור ב"ש. עיין בכ"ז **בחזו"א ג' ז'.**

תלישת סביבות הנתק, **עיין ר"מ פ"י ה"א וראב"ד,** ועולה שנחלקו אם הוי איסור משום קוצץ בהרתו שמונע הידיעה אם יפשה, או דהוי סתם איסור, דלהר"מ אסור רק בכולו ורק בתער, משא"כ להראב"ד.

ענין גלוח נתק בנזיר ,ילפי' מקרא, עיין מל"מ פ"ח ה"ג שתמה שתיפו"ל משום עשה דל"ת וכמו במצורע, **עיין ר"מ וראב"ד פ"ז מנזירות הט"ו. עיין מנח"ח שעג' ה', מקד"ד נ' ג', ואב"מ שם. אפיקי ים ב' לד'.**

**במתני':**החליטו בפסיון הלך הפשיון וחזר, וכן בש"צ. **ובר"ש**  הא חזרת הפשיון הינו צימוח ש"ש ויטהר, **ותי'** שאין ש"ש מטהר בפשיון אלא רק באום, ולעיל מ"ג באינו דסבר הר"ש שש"ש מטהר במשויר בפשיון עיי"ש, **עיין מקד"ד נ' יא וחזו"א ז',** ובאמת סברת הר"ש יכולה להיות שחזרת פשיון אינה צמוח ש"ש בנתק אלא הינו ביטול הנתק וחזרתו לשער ראש רגיל, (דהיינו שש"ש מציל אינו מחמת שבטל הנתק, אלא הוי נתק שנתרפא עם ש"ש, ולכן פשיון שחזר נחשב שבטל ממנו שם נתק ואז הש"ש אינו בתוך הנתק ואינו מציל.) ע"ע בחזו"א שיישב קושית הר"ש באופנים שונים, כגון שפשה בשערה א' וחזר, או שחזר בפחות משיעור המציל, עיי"ש עוד מש"כ.

**עיין מהר"ם** ועולה שב"ש צהוב שהיה מחוץ לנגע חשיב חפצא של ש"צ, דבפשטות הם סתם שער, ורק כשפשה הנגע אליהם הם נהפכים לש"צ, והמהר"ם אוקים שהיה ש"צ תחילה והחליטו בפשיון ע"י שהיה ש"צ חוץ לנגע, וע"כ שתורת ש"צ עליהם (והיה מקום לדון שיהיה איסור קציצת נגע בהסרת הש"צ הזה, וצ"ע.)

**עוד עולה במהר"ם** בפי' השני, שנתק שפשה לעיני הכהן, שאין בו תורת פשיון שהוא בתחילה, ואם צמח ש"צ והוחלט בו, ונסתלק הש"צ שיחליטו על הפשיון שכבר היה, **וצ"ע** לפי"ז מדוע כל נגע שפשה לעיני הכהן, מדוע אחרי שבוע לא נחליט על הפשיון שהיה תחילה, ומ"ש פשיון תחילה והוחלט ונפטר, לבין פשיון בתחילה ועבר שבוע שא"א להחליט עליו. **ועכצ"ל** שבאמת כמו שעולה במהר"ם שגם פשיון בתחילה יש בו סיבת החלט, אלא שא"א להחליט בתחילה בפשיון שצריך החלט נגע שפשה ולא חולי שפשה קודם שהוסגר או הוחלט, ולכן אם לבסוף הוחלט שייך לשוב ולהחליטו על חולי הפשיון שכבר היה בתחילה, אולם אם פשה והוסגר הרי שדין הסגר הוא שלא לטמא מחמת מה שיש לפנינו אלא רק עפ"י מה שיהיה ויש בהסגר משום הפקעת סבות החלט הקיימות שלא ידונו יותר, ולכן רק בהוחלט שפשה בתחילה מכיון שהפשיון הוא סימן חולי לטמא, אלא שא"א לטמא מיד בפשיון אלא צריך שיחול שם נגע שפשה כדי להחליט, וא"כ כשהוחלט בב"ש שוב הוי למפרע נגע שיש בו חולי פשיון שיש להחליט עליו, ורק אם הסגירוקבעו שאין להחליט אלא עפ"י מה שהיה, ודו"ק.

**מ"ו: עיין רא"ש** בפי' קמא שבנפרץ ממקום א' טמא, שרק א' מהנתקים טמא אותו שמשם התחיל הפשיון והשני מוסגר, **ובפי' שני** כ' שבנפרץ גריס

נעשו נגע א' ושניהם טמאים, ובר"ש משמע ששניהם טמאים (עיין מ"ז) וע"כ שאף פחות מגריס נעשו נגע א', וצ"ע. **יש להעיר** בפי' קמא להרא"ש אם אף בגריס לא נעשו נגע א'. ולא מצאנו נידון כזה בנגעים א ב' נגעים נפרצוזל"ז אם חשיבי ב' נגעים או נגע א'.

**ובנפרץ** מב' מקומות טהור, ולמרות שלפי' שני של הרא"ש פרצות פחות מגריס אינו מחבר בין נגעים, וא"כ הש"ש אינו מבוצר בנגע א' אלא בין ב' נגעים. ועולה שביצור בין ב' נגעים מהני, **ויש לדון** כה"ג בביצור של מחיה בין ב' נגעים אם חשיב מבוצר, וצ"ע.

**עיין חזו"א ה' כה'** שכ' לחזק בין מה שעולה בפ"ד שב' נגעים עם חוט ב' שערות שנחשב נגע א' דהיינו דוקא בנולד כן אבל בהיו ב' נגעים אינם מצטרפים בב"ש, ויש לדון בגריס לפי' קמא ברא"ש כמש"נ.

**הר"מ ח' י'** כ' שבנפרץ ממקום א' נשאר מוסגר ואינו מוחלט בפשיון, **עיין תויו"ט וחזו"א ה' כז' ורש"ש.**

**החזו"א הקשה מפ"ו מ"ה** דמבואר שבהרת פנימית וחצונה ומחיה ביניהם והלכה המחיה מצד הפנימי, פנימי להחליט וחצונה להסגיר ולא אמרינם שהכל נהפך לנגע א'. ומיירי שהלך כל המחיה והוי לא גרע מנפרץ גריס, ותי' החזו"א שמכיון שהחצונה היה לה מחיה והלך המחיה, לא יתכן שהסימן טהרה של הליכת המחיה והפך לסימן טומאה של פשיון. ע"ע שם שכ' שאין מטמאין את החצונה משום שאין בזה נפקותא, ואם משום שאם יתמעט החצונה שעור פשיון שיטהר, נקט החזו,א שבכה"ג מודה הרא"ש דלענין זה לא נחשבו לנגע א' אלא הם כב' נגעים שהא' פשה והשני נתמעט, וזהו יסוד גדול, ותמוה.

**הר"מ בפיהמ"ש וכן בפ"ח ה"י ובראב"ד שם** ועולה דלהר"מ בנפרץ מב' צדדים ומצד א' היה גריס אין הש"ש מציל מכיון ששעור גריס הוא שעור נגע לעצמו ושוב אין הש"ש מבוצר.

**מ"ז:** מבואר שנתק בתוך נתק, אם המשוייר שביניהם מטהר החצון דתלוי אן מחיה בין ב' נגעים נחשב מבוצר, ונחלקו בזה ר"ע ורבנן.

**ומבואר** שלר"ע ור"י שאין המשויר מטהר דל"ח מבוצר, שאם נתמעט המשויר חשיב פשיון, אם לב' הנתקים או רק לזה שמשם התחיל הפשיון, **והקשו התויו"ט וההג"ה ברא"ש** הא הוי פשיון לתוכה, עיין במגה"ה שיליף מקרא שבנתק יש פשיון לתוכה, **ובחזו"א ה' כד'** שפשיון לתוכה חסרונו שבשר חי בין נגעים נחשב חולי הראוי לטמא משום מחיה ובזה אין פשיון, אולם במשויר אף שאינו מטהר מ"מ אינו חולי וודאי פשיון בו הוי פשיון ול"ח לתוכה.

**ומבואר** שבנפרץ מב' מקומות טהור, ולמרות שנפרץ בכל מקום פחות מגריס, וא"כ הוו הפנימית והחצונה ב' נגעים, ומ"מ המשויר נחשב מבוצר

אף שהוא מבוצר בין ב' נגעים, **ועיין חזו"א ה' כז'** שהוכיח דהא מיירי אף לרבנן דחצונה טהורה משום ביצור עוד לפני שנפרץ בב' מקומות, ומ"מ בנפרץ בב' מקומות הפנימית טהורה משום שנעשה נגע א' ולמרות שהחצונה כבר היתה נגע טהור, ועיין.

**עיין חזו"א ה' ב' וכן בכד' בסוגריים** שב' נתקים ורצועת ב"ש מצרפתן הרי שמשוייר שבא' מציל את חבירו, ולמרות שבכה"ג יש לדון אם מחיה שבא' מטמא הנגע השני המצורף לו.

**מ"ח: לדעת הרא"ש לת"ק** ש"ש מטהר ש"צ אף לאחר שנשר הש"ש, אך אינו מטהר פשיון רק כ"ז שהש"ש קיים ולא לכשנשר, ומ"מ ש"צ שבא אחר נשירת ש"ש טמא. **ולרשב"י** כל טהרת נתק מטהר הנגע לעולם, בין ש"ש או סילוק פשיון שוב אין הנגע נטמא לא בפשיון ולא בש"צ. **ולר"ש** ש"ש מטהר ש"צ לעולם אף מה שיבא לאחמ"כ, אך אינו מטהר פשיון שיבא לאחמ"כ, ומשמע שמ"מ מטהר פשיון שהיה אף לאחר שנשר ש"ש. **יש להעיר**  לרשב"י מדוע רק ש"ש או סילוק פשיון מטהר הנגע ומדוע נשירת ש"צ לא מוזכר שמטהר הנגע. **ואולי** מכיון דילפי' בנתק שצמוח ש"ש הוא "ונרפא הנגע" שהנגע טהור, ואינו ככל הנגעים שטהרת נגע אינו מטהר את הנגע לעולם, הרי די"ל דלרשב"י דוקא ש"ש שהוא מעשה מטהר נתק (דלא מצאנו כן בכל הנגעים שטהרתם ע"י סילוק סימן טומאה, וכאן הטהרה הוא ע"י סימן טהרה) הרי שבזה הוא מפקיע שם נתק לעולם, וכ"כ י"ל שסילוק פשיון שהוא צמוח ש"ש נמי מסלק שם נתק, אך סילוק ש"צ הוי ככל הנגעים שאין סילוק סימן טומאה סיבה לטהר את נגע לעולם, **אולם בתוספתא** שאף ש"צ שהלך מטמר לעולם. **עוד יש להעיר** מדוע אם נטהר בש"ש והלך הש"ש א"כ הנתק הוא נתק חדש, וא"כ מ"ש לומר כלל שיחזור הפשיון ויטמא, הא אין כאן פשיון אלא יש כאן נגע גדול חדש. וכן צ"ע, אם הנתק הוא נתק חדש א"כ שיחול בו שוב טומאת ש"צ ומ"ש שש"ש טיהר את הנגע לעולם, וצ"ל שחשיב שנרפא הנתק ואין הנשירה בכה"ג נחשבת עוד חולי נתק ודו"ק.

**הר"מ פי' דלת"ק** ש"ש מטהר ש"צ ופשיון שהיה, אך אינו מטהר ש"צ ופשיון שיבא לאחר שישיר הש"ש, ומשמע דלא כהרא"ש ומ"מ הפשיון שהיה אינו מטמא עוד. **ולרשב"י** ש"ש מטהר את הנגע לעולם מפשיון ומש"צ, ומשמע ששאר סימני טהרה אינו מטהר לעולם. **ולר"ש** שש,ש מטהר ש"צ לעולם אולם אינו מטהר פשיון לעולם, ויש לדון אם להר"מ פשיון שהיה נמי לא נטהר בש"ש לכשיסתלק. ומשמע שיטהר עיי"ש.

**ולדעת הר"ש** פלוגתת ת"ק ור"ש, דלת"ק ש"ש אינו מטהר פשיון אחר שנשר הש"ש, ולר"ש מטהר, אולם שניהם מודו שסימן שבא אחרי שנשר הש"ש טמא. ולרשב"י כל נתק שנטהר אין לו טומאה עולמית.

**ולהגר"א** לת"ק ש"ש שטיהר הנגע אינו גורם שהש"צ ייחשב כש"ש להציל מפני ש"צ שיבא לאחמ"כ דת"ק כראב"י דמ"ד שש"צ שאינו מטמא אינו מציל, **ולר"ש** הש"צ מציל וזהו לשי' במ"ד שש"צ שאינו מטמא מציל, ולרשב"י כל טהרה של ש"ש מטהר את הנגע לעולם אף מפני פשיון.

**הר"ש כ' בסוף דבריו** שש"ש מטהר רק אם בא אחרי החלט, אבל ש"ש שטיהר מוסגר אינו מטהר, ואדרבה סילוק הש"ש מטמא משום פשיון.

**וכן עולה בר"מ ובראב"ד, עיין פ"ח ה"ח הי"ג ובראב"ד שם, עיי"ש כס"מ בשם ר"י קורקוס כנ"ל.**

**ע"ע ר"ש** שדן אם פטור אחר ב' שבועות חשיב נמי סילוק טומאה המטהרת לעולם לרשב"י, ושמעתי לדון ששניהם חדא שאין טהרת מוסגר נחשב טהרה לעולם, וכן משמע לשון הר"י קורקוס. **אולם הר"ש** משמע שהענין בש"ש של מוסגר שנחשב שלא נגמר הגדרת טומאתו, וצימוח וסילוק הש"ש הוא אינו יכול לייחשב רפוי הנגע שכ"ז שלא נקבע חולי הנגע לא נקבע רפוי הנגע.

**עיין חזו"א ז' ז'** שדן בבא בתחילה עם ש"ש שנטהר אם חזר וראה ש"צ אם טהור דהוי לא גרע ממוסגר שאינו טהור בכה"ג. ודן שאם בתחילה היה ש"צ וש"ש וטהר ונשר הש"ש שיטהר מכיון שהיה סיבה לסימן טומאה, ויש לדון בזה שכלשון הר"י קורקוס דוקא טמא שנטהר טהור ולא מי שלא נטמא מעולם אף שהיה לו סיבת טומאה, ודו"ק.

**עיין חזו"א ז' ח'** שנסתפק בגריס שצמח ש"ש אם נטהר משום ש"ש או נסתלק הנתק שנתמעט מגריס, ונ"מ אם ישיר הש"ש, אם נחשב חצי גריס וחצי גריס שמצטרפין וטמאין, אך אם הש"ש טיהר הנגע הרי שנחשב כחצי גריס טהור שאינו מצטרף לעולם, וכמו ח"ג של עכו"ם ונתגייר, עיי"ש, דהיינו שדן שלרשב"י ע"י ש"ש הנתק נטהר לגמרי כמו נתק עכו"ם עיי"ש.

**ע"ע חזו"א שם** מדוע נשירת הש"ש עצמו לא נחשב פשיון, ומדוע דוקא פשיון דלאחמ"כ מטמא לת"ק. ותי' שמכיון שבעוד הש"ש קיים אין פשיון מטמא הרי שנשירתו אינה נשירה המטמאה, וצ"ע טעמו.

**עיין ראב"ד בת"כ ה' ח' ג'** שכ' שלא משכחת לה בנתק פושה לתוכו, שש"ש שבתוכו מטהר הנגע ובסילוק הש"ש כעת נעשה הנגע לנגע ול"ש לדון בו פשיון דהוי פשיון בתחילה.

**ולכאורה הר"מ והראב"ד פ"ח הי"ג** נקטו שבמוסגר שצמח לו ש"ש ונסתלק חשיב פשיון, וא"כ משכחת לה פשיון לפנים, כגון שלמוסגר צמח ש"ש במבוצר ונסתלק שטמא משום פשיון, וצ"ע שהראב"ד סתר עצמו.

**בתוספתא פ"ד ה"ו** מבואר שש"ש שנשר מטמא משום פשיון, ולכאורה דלא כהראב"ד בת"כ **עיין חזו"א ז' יא'.**

**ע"ע חזו"א סק"ט** שהוכיח שגם לר"ש לת"ק שש"ש שנשר חוזר הפשיון שהיה לטמא, ה"מ אם הפשיון כבר טימא, אבל אם בא לפני הכהן נתק עם פשיון וש"ש ולא הספיק לטמא משום פשיון, הרי שבנשירת הש"ש לא ישובו לדון את הפשיון לטמא. וצ"ע הסברא בזה, ואולי כל מהות פשיון הוא התפשטות הנגע, ואם בשעת התפשטות הנגע לא טימא לא ישוב עוד לטמא וצ"ע.

**ע"ע חזו"א סקי"א**  שהעיר על הר"ש סוף מתני' באופן שנתק כנס ש"ש ואח"כ ניתק הש"ש שטמא, וצ"ע הא מכיון שהנתק הקיף ש"ש, א"כ נשירת הש"ש הוי פשיון פנים ואינו מטמא. ותי' החזו"א שחזינן בכה"ג שמטמאין אף בפושה לתוכו. **ונראה בזה** שבהסגר כל פשיון ושיור ש"ש בתוכו ונשירה של הש"ש הכל נחשב פעולה א' של פשיון, ול"ח פשיון פנים, **ולפי"ז מיושב שי' הראב"ד** שבאמת לא משכחת לה בנתק פשיון פנים, ובתוך הסגר מה שמשכחת לה פשיון פנים הוא אינו נחשב פשיון פנים כמש"כ החזו"א הנ"ל. ולכן בת"כ כ' הראב"ד שנתק אינו בתורת פשיון פנים שבמוחלט לעולם ידון כנגע חדש, ובמוסגר כל פשיון פנים לא ייחשב פשיון פנים, ודו"ק היטב.

**מ"ט:** ניתק כל ראשו, **להר"ש** טהור משום פריחה בכולו, **ולהר"מ** טהור משום שנעשה קרחת, וחוזר להיות עור בשר שנטמא במראות נגעים.

**להר"ש** אף פרחה לאחר הפטור טהור, ונקט כן גם בנגעי עור בדר עיין פ"ח מ"א. **והר"מ בפ"ח הי"ב** נמי פסק כן שפריחה בכולו טהור אף לאחר הפטור, ולפמש"נ דלהר"מ אין הנידון כאן משום פריחה בכולו אלא שנעשה קרחת א"כ ש"ש שגם לאחר הפטור כן, אולם **עיי"ש כס"מ בשם הר"י קורקוס** שהקשה מ"ש בנגעי עור בשר, שלאחר הפטור פרחה טמא ובנתק טהור, **ותי'** דהכי ילפי' מקראי שפריחה בעו"ב דוקא מן הטמא משא"כ בנתקים עיי"ש, **אולם צ"ע דהר"מ** פסק שבא כולו נתוק בתחילה יוסגר, וצ"ע הא הוי קרחת, ולע"ע צ"ע.

**וא"כ צריך לדחוק שכוונת הר"מ בפיהמ"ש** שבאמת פרח נתק בכולו הוא בטהרת פריחה, ושוב חוזר להיות עור בשר לקבל טומאת ד' מראות נגעים, וצ"ע.

**ובאמת צ"ע דשי' הר"מ פ"ה ה"ח** שקרחת הוא אף בראוי לגדל שער, **והקשה הכס"מ** א"נ מ"ש קרחת מ"ש נתק, ומתי קרחת נידון כעור בשר, ומתי נחשב נתק המטמא טומאת נתקים, **ותי' הכס"מ** דהר"מ יסבור שאם נשר רק באמצע ראשו הרי נתק אבל בנשר כל ראשו או צידי ראשו הרי קרחת, **וא"כ בע"כ כפיהמ"ש** שבנתק כולו הוי קרחת, **וצ"ע הר"מ הי"ג** ומקורו בתוספתא שבא כולו נתק יסגור, וצ"ע.

**הר"מ פ"ח הי"ב** שב' שערות מעכב פריחה ושערה א' לא. **ובחזו"א ז' כב'** שהר"מ לשי' משום שבנגע בשר פחות מעדשה אינו מעכב פריחה כ"כ שערה א' , ונקט שלראב"ד שפחות מעדשה מעכב כ"כ שערה א' מעכב, **עיין מקד"ד נ' יא'.**

**ביישוב שי' הר"מ צ"ל** שלמרות שניתוק כל ראשו הוי קרחת אף בעתיד לגדל שער, מ"מ אם התחיל נתק באמצע ופשה על כל ראשו אלולי דין פריחה בכולו היו דנים את נשירת כל ראשו כנתק ולא כקרחת, ודוקא בנשר כל שער ראשו הוי קרחת, אבל בנשר באמצע וחל בו תורת טומאת נתק ופשה בכל ראשו טמא, ואף התוס' שכולו נתוק יסגיר דהיינו שבב"א נעשה קרח כל ראשו ומ"מ הוי נתק, וצ"ע, וצ"ל שידוע שהתחיל באמצעו ופשה לכל ראשו והוי נתק ולא קרחת.

**או י"ל** דלהר"מ קרחת ונתק חד הם, אלא שכ"ז שדין נתק טמא להם הריהם נתקים ולא טומאת עור בשר, אך אם נטהרים משום נתקים שוב חזרו לעור בשר ומטמאים במראות נגעים. ולכן רק בפריחה בכל ראשו שנטהר חזר להיות עור בשר.

**עיין חזו"א ז' יז', וג' ד',**  שלהר"ש עור בשר רק אם אינו עתיד לגדל, ונתק רק בעתיד לגדל ונשר מחמת חולי, ובנשר מחמת נשם אינו בנתק ואינו בעור בשר. **אולם להר"מ** גם בעתיד לגדל הוי בכלל עור בשר, ודן אם מקום נתק מטמא בד' מראות. ואם נתקים מטמאים בד' מראות צריך לברר לענין מה יש תורת דין קרחת, דלהר"ש י"ל שקרחת הוא אינו עשוי לגדל ואינו נתק, אך להר"מ קרחת הוא עשוי לגדל והוי נתק, ואם מקום נתק ראוי לד' מראות א"כ מה נ"מ בדין קרחת. וכן הר"מ בפיהמ"ש כאן שבפרחה בכולו הוי קרחת, ונקטנו שע"י דין טהרת פריחה נהפך לקרחת, ואם בכל נתק יש בו מראות נגעים א"כ בפרח בכולו לא חל דין קרחת אלא רק נסתלק טומאת הנתק בלבד. ולענין נגעים היה גם קודם.

**עיי חזו"א ז' יח'** בפרח בכולו דנטהר בפריחה, וחזר וצמח ב"ש שאינם ראויים לטהר משום ש"ש כגון שערות שאין לנופפם, אם יטהרו משום חר"א, ותלוי אם חר"א הוי מחיה המטמאה או שהוי ביטול פריחה, שמשום מחיה ל"ש בנתק ומשום ביטול פריחה שייך בנתק. **ע"ע בסי' ג' ססק"ז** שלמ"ד שנתק יש בו שנוי מראה הרי שאם פרח בכולו וחזר מקצתו למראה עור בשר יטמא משום חר"א וצ"ע. **ע"ע חזו"א שם** דנ"מ בצמח ש"ש ונשר בנשם, דלית טהרת ש"ש, וכן אין נשירתו בטהרת פריחה, ואז אם צמיחתו הוא ביטול פריחה מטמאה ישאר טמא, ואם אינו ביטול פריחה יחזור לטהרתו.

**עיין מנחות לז' ע"ב ורש"י ד"ה "לאפוקי", ורש"ש, וחזו"א בהוספות עמ' רצו'** בענין נתקים בשאר מקומות שיש בהם קבוץ שער.

**עיין חזו"א א' יב'** בבא כולו נתק למה יסגיר הא ל"ש אצלו תורת פשיון, ול"ש שיכנוס וירשה שאם יכנוס הא יטהר משום ש"ש לעולם. **ואולי י"ל** שמא יכנוס בשעור שאינו יכול לכפוף ואין בו שעור של ש"ש לטהר אך מ"מ מקום זה אינו נתק וחזר ופשה לשם שטמא משום פשיון, ודו"ק.

**עיין כס"מ רפ"ח** ומשמע שקרחת ונתק חד הוא, אלא שקרחת הוא ביש בו ד' מראות, ונתק כשהוא בלא ד' מראות, **ולפי"ז** ודאי צ"ע לשון הר"מ בפהמ"ש כאן שע"י שפשה בכולו נעשה קרחת הא קרחת הוא נתק עם ד' מראות ומאי שייטא להכא.

**לפמש"נ** שלהר"מ כל נתק שפשה בכולו הרי שהוא נהפך לקרחת ומשום שנתק שנרפא הינו קרחת, וא"כ כל נתק שיצמח בו ש"ש יטמא משום ד' מראות, אא"נ נומר שש"ש הינו הפקעת שם נתק וחוזר להיות מקום צמוח שער והיא גופא טהרת נתקים ע"י ש"ש, ולכ ודאי לא יטמא משום נגעי עור בשר, ודו"ק.

**יש לדון** בבא כולו נתק שיסגיר ועמד ב' שבועות ונטהר אם ג"כ נעשה קרחת שמטמא בעור בשר, **די"ל** דמכיון שטהרתו משום שאת הנתק בכל ראשו א"א להסגיר יותר משבועיים אך עדיין שם נתק עליו ואינו קרחת, וצ"ע. **עיין תוס' בר"ש** שבקרח כל ראשו דמוסגר משום נתק ועבר שבועיים ונטהר וחזר וצמח ש"צ שטמא, **ויש לדון** אם נהפך לקרחת והינו ככל עור בשר איך יטמא משום ש"צ שהוא סימן לנתקים. **וכמובן לנס"מ** א"ש שקרחת ונתק חד הם ותמיד יש לדונם אם משום נגעי עוד בשר אם משום נתקים, אולם אם כמש"נ שכ"ז שהוא נתק הוא אינו עור בשר, וא"כ לאחר שבועיים שנטהר משום נתק אם נהפך לעור בשר מ"ש בו ש"צ. **ויש לדון** באמת בנתק שפשה בכל ראשו שנטהר משום פריחה, שכ' הר"מ שנעשה קרחת שבאמת אולי אם יבא ש"צ אינו יטמא שאין ש"צ בעור בשר, ולומר שע"י ש"צ יתברר למפרע שלא נהפך לעו"ב הוא צ"ע. דא"כ אם בקרחתנו יבא בהרת ואח"כ ש"צ יטהר הבהרת למפרע, וצ"ע בכ"ז.

**בתוספתא** שנתק שפרח טהור, ובפרח לאחר הפטור טמא משום פשיון, ודלא כהר"ש לעיל שפריחה אחר הפטור טהור משום פריחה. **ודלא כהר"מ פ"ח הי"ב.**

**עיין בר"ש** שבש"צ שנטהר בש"ש ונסתלק הש"ש, הרי שהש"צ הוא עצמו כש"ש ומציל מש"צ שבא לאחמ"כ, **וכ' הר"ש** שהש"צ מטהר כמשוייר, ועוד כ' שמטהר בין באמצע בין בצד, **וצ"ע** מדוע השווה למשוייר ולא לצומח וממ"נ א"כ מדוע מטהר מן הצד. **ואולי** ל"ח צומח מכיון שהיה ש"צ שמטמא ונהפך לטהר, וצומח הוא דוקא שמטהר בצמיחתו, ומ"מ אי"צ מבוצר מכיון

שרק במשוייר ממש צריך מבוצר כדי להבדילו מן הקמה, אך כאן היה מובדל מן הקמה בעצם היותו ש"צ המטמא , ודו"ק.

**מבואר בתוספתא** שבצמח ש"ש טהור וניתק טמא משום פשיון, וצ"ע הא במ"ח נתבאר שש"ש עצמו שנושר אינו מטמא משום פשיון, **וביאר החזו"א ז' ח'** שמכיון שבעוד הש"ש קיים ל"ש טומאת פשיון לכן נשירתם אינו מטמא משום פשיון. **ונקט הר"ש** דמיירי בש"ש מן הצד דאל"ה הוי פשיון פנים, **והר"מ פ"ח הי"ג** לא חילק בין באמצע לבצד, **עיין חזו"א ה' ו' כד'** שבנתקים כל ש"ש חשיב מן הצד, דחשיב מן קמת הראש, ולא דמי למחיה שבבהרת שהוא מעצם החולי, עיי"ש.

בדין זה שמצח ש"ש וניתק שמטמא משום פשיון, **וצ"ע** הא ניתוק הש"ש הוי שוב פריחה בכולו שטהור. **עיין חזו"א ז' כא'** מה שיישב, ואולי כוונתו שהש"ש שמציל אינו יכול לייחשב שבניתוקו הוא ייחשב פריחה. דהא היה נגע שפרח בכולו, ונולד ש"ש שהציל, הרי שנחשב פריחה בכולו קיימת והש"ש שמציל אינו מפקיע שם פריחה, ולכן נשירת הש"ש אינו נחשב פריחה מטהרת, ועיין.

**מ"י: מבואר בר"ש** שקרחת באינו מגדל שער, ונתק בראוי לגדל שער, **ובפ"ג מ"ה** כ' הר"ש שבנשר בידי אדם ל"ה נתק, דהיינו שנתק הוא ראוי לגדל ונשר בידי שמים, ונשר בידי שמים ואינו ראוי לגדל זהו ג"כ קרחת, ונשר בידי אדם וראוי לגדל שער אינו לא נתק ולא קרחת. **ויש לדון** בנשר בידי שמים ואינו ראוי לגדל שער אם זהו משום שאם אינו עשוי לגדל שער ע"כ שאינו מחמת חולי נתק, או"ד מכיון שאינו ראוי לגדל שער ונהפך לעור בשר שוב ל"ש בו תורת נתק. **ואולי נ"מ** שנשר נשירה הראוי לגדל שער באמצע הראש והוי נתק, ואח"כ נתן שם סם שגורם שאותו מקום כבר לא ראוי לגדל שער, שיש בעור הזה גם חולי נתק וגם קרחת שאינו ראוי לגדל שער, שאם כל החסרון רק שאם אינו עשוי לגדל אינו חולי הא כאן יש חולי, ואם הוי דין שנתק שייך רק במקום הראוי לגדל א"כ יפקע שם נתק, ועיין.

**המ"א כאן עפ"י הר"ש בפ"ג מ"ה** שמקום נתק יש בו תורת ד' מראות. וקרחת רק בא להקל שאין בו תורת נתקים. (וצ"ע אם מעכבים פריחה)

**עיין ראב"ד ריש פרשתא ה'** שכ' כהר"ש פ"ג מ"ה שמקום נתק ראוי לקבל ד' מראות נגעים, **וכ"כ בפ"י סק"ב אולם שם בסק"ו** כ' שנשירת שער בעתיד לחזור לא מהניב יה ד' מראות נגעים. וע"כ עולה בראב"ד ששייך תורת נתק ע"י נשירת שער של חולי נתק ושאינו עתיד לגדל שער, ולכן מחד הוי נתק, ומאידך הוא יכול לקבל ד' מראות נגעים.

**בר"ש** שבקרחת אין סימן ש"ל מקרא, **ובר"מ פ"ה ה"ט** משום שאין צומח שם שער. ולמרות דהא להר"מ קרחת הוא אף בעתיד לגדל, מ"מ אם יגדל יפקע מיניה שם קרחת ויחזור להיות מקום שער שאינו בתורת נגעים, ולכה"פ מקום הש"לאינו מבטל הנגע.

**רש"י עה"ת פי"ג פ"מ** שקחת נטמא בש"ל, **עיי"ש רא"ם ומהרי"ל דיסקין.**

**לא נתבאר בפי'** דין קרחת בזקן. **עיין פ"ו מ"ח** ראש וזקן שנקרחו, **עיי"ש ר"ש** שהזקן ניתק ודיינינן משום טומאת נתקים **אולם הר"מ בפ"ה הי"א ופ"ו ה"ב** שיש קו"ג גם בזקן, ולכן סי' שם במשנה שנקרחו, **עיי"ש מ"א.**

**עיין חזו"א ו' יח' ז' יט'** דפליג על המ"א ולכ,ע זקן הראש לכל דבר.

**ע"ע חזו"א ז' כב'** דאף לר"י שקרחת וגבחת מצטרפין, מ"מ ראש וזקן שנקרחו אינם מצטרפין. וכן עולה במתני' פ"ו מ"ח, ועיין. והא ודאי שקרחת וגבחת מצטרפין לנתק וכן מעכבין זא"ז בפריחה, **וא"כ יש לדון** בנתק המצורף מקרחת וגבחת, וצמח בו נגע, להר"ש שיש תורת נגעים בנתקים האם יצטרפו חצי מקרחת וחצי מגבחת.

**עיין מ"א פ"ו מ"ח** שעור בשר וקו"ג מצטרף, עיי"ש שהאריך בזה.

**לפום ריהטא עולה בר"ש** (בפי' התוספתא דראש מיטמא בה' מיני נגעים) שראש שמעולם לא צמח בו שער הריהו מצטרף ופושה לעור בשר. **ויש לדון**  אם כוונתו שגם פושה לקרחת. דהיינו שראש שלא צמח בו יכול ליצטרף הן לקרחת, וצ"ע. **אולם ודאי** נקט שקחת אינו מצטרף לעור בשר, **ודלא כהמ"א פ"ו מ"ח.**

**עוד בר"ש** שנתק שנעשה שחין מטמא כעור בשר בש"ל ופשיון, א"ש דלהר"ש יש תורת נגעים בנתקים, **אולם לשון הר"ש** הוא שאם בשחין צמח בהרת מטמא בש"ל אולם בלא שחין טמא בש"צ ומשמע שלמרות שיש בהרת מ"מ טמא רק בש"צ, דהיינו שאין תורת ד' מראות בנתקים. **אולם בר"מ פ"ה הי"א** דמיירי בקרחת שיש בו תורת שחין, ולפי"ז הוי טומאת קו"ג, ולא יטמא בש"ל, ועיין קרית ספק שיטמא בש"ל. **ועכ"פ שי' הר"ש צ"ע** מדוע בנתק תורת ד' מראות ליכא ושחין איכא. **עיין חזו"א ז' כב'.** ועולה ששחין מפקיע תורת נתק להר"ש, וכן להקרית ספר שחין מפקיע תורת קו"ג ולכן מטמא בש"ל, וא"נ יש לחקור אם הפקעת השחין תגרום שתוכל ליצטרף לשחין שע"ג עור בשר. והאם שחין שע"ג עור בשר ושחין שע"ג נתק להר"ש או ע"ג קרחת להר"מ יצטרף לשחין שע"ג עור בשר, והאם שחין שע"ג עור בשר ושחין שע"ג נתק להר"ש או ע"ג קרחת להר"מ יצטרף, ודו"ק.

**פרק יא**

**מ"א: מתבאר** שנגעי בגדים הוא בכל בגד, ורק אין לדון את הנגע ברשות עכו"ם, ולכן ישראל שקנה מעכו"ם בגד מנוגע יראה כתחילה. ול"ד לנגע עו"ב שאם נולד בעכו"ם הוא טהור לעולם מכיון שנולד בגוף שאינו בתורת נגעים משא"כ בגדים לעולם הם בתורת נגעים אלא שאין דנים הנגעים אצל עכו"ם. **ובר"ש ורא"ש** שגר תושב יש לו נגעי בגדים, **ובתויו"ט שבר"מ** לא משמע כן. **ויש לדון** דמסתברא שמכיון שנגעי בגדים תלוי בבעלות, הרי שצריך בעלות של מי שמצווה בנגעים, וא"כ מהיכי תיתי שגר תושב מצווה, וקטן י"ל שהוא מצווה אלא שאינו בתורת עונשין, ויש לדון בזה, ואכ"מ. **עכ"פ שי' הר"ש י"ל אולי** שמכיון שגר תושב נחשב קצת בבעלות ישראל הרי שבגדיו כבגדי ישראל, וצ"ע. (מבואר דס"ד שנכרי שכבשתו ישנו בבל יראה דחמץ.) **יש לדון** בבגד הפקר מה דינו דאולי הוי לא גרע מגר תושב שהוא ברשותך.

**עיין מהר"ם פ"ג מ"א** שג"ת גזרו עליו מדרבנן נגעי בגדים ולא נגעי עו"ב משום שאינו יכול ליטהר בקרבן דליתא בקרבן ולכן לא גזרו עליו.  **עיין מל"מ פי"ד הי"א**  שהקשה הא צפרים יש גם בבתים, וקרבן ג' כבשים אינו מעכב כפרה. **עוד צ"ע**  אם גזרו מדרבנן מ"ש לומר שיחוייב בחיוב קרבן ולהביא חולין לעזרה. **ע"ע חזו"א א' יד'.**

**עיין תוס' בר"ש שלהי פרקין** שבגד מנוגע שמכרו לגוי טהור. דהיינו שאין העכו"ם רק סיבה למנוע חלות שם נגע אלא אין דין הנגע נוהג אצל עכו"ם. **עיין מקד"ד נ' יב' וזכר יצחק נז' ג'. חזו"א א' יד', ומנח"ח קעב' י'.**

**מבואר במתני'** שבקנאו ישראל מעכו"ם יראה כתחילה, **ובר"ש** שלא מנינן ימים של רשות העכו"ם. **ובתויו"ט** דהא פשיטא דהא לא הסגיר הכהן. **ועיין מל"מ פי"ד הי"ב ורש"ש, וראב"ד בריש פ"ט דגיטין בהשגות על הרי"ף.**

**עיין בחזו"א מקד"ד ומנח"ח** הנ"ל שדנו בחזרה ישראל וקנה אם מונים הימים שהיו אצל הישראל בראשונה או יראה כתחילה.

עור הים שחיבר לו חוט, **עיין תויו"ט דלהר"מ** גם העור טמא, ולמהר"ם דוקא החוט טמא, וצריך שלחוט יהיה שעור, והחידוש שהחוט אינו נטפל לעור. **ולהא"ר** עולה לכאורה שאי"צ חוט של צמר ופישתים אלא סגי בחוט שמק"ט שאר טומאות שמחמתו העור ים מק"ט נגעים.

**ושי' הגר"א** שבאמת עוד ים הוא עור ויש בו סיבה לק"ט נגעים, אלא ששם "ים" הוא סיבת טהרה, ואם הבגד הוא עשוי שם מבגד המק"ט שוב פקע מיניה שם עור ים והוי עור ככל עור ומק"ט נגעים, ודו"ק.

**עיין מל"מ פ"א מכלים ה"ג** והבין שר"י סמפונט סבר שאף שרק הדבר הגדל בארץ טמא ולא הגדל בים, מ"מ הגדל בארץ אין לו שעור ומ"מ מצטרף עם עור הים לייחשב בגד ואז העור שגדל בארץ טמא אף שאין לו שעור, **עיין קובץ הערות עג' ח'** ועיי"ש שנקט לפי"ז שר"י סמפונ"ט אינו אזיל עם המהר"ם שמוקים שיש שעור לגדל מן הארץ וקמ"ל שאין בטל ברוב, **וצ"ע** מה הכריחו לכך וצ"ע, עיי"ש. **עוד דן שם** שמגע הגדל בים מקבל טומאה אף שאינו נטמא. **עיין חזו"א כלים כג' יא'.**

**בר"ש** שחבורו בב' תניפות, **עיין ראב"ד ה' יג' ט'** שצריך חבור גמור שנחשב מחמ"כ כלי א', **עיין חזו"א שם. ע"ע בראב"ד שם** שהקשה מדוע חוט מהני לעור ים, וצמר גמלים צריך כנגדו רוב צמר רחלים ולא סגי בחוט, עיי"ש. **ונראה כוונתו ליישב** שגמלים אינו כלל מין הראוי לנגעים, משא"כ עור ראשו הוא ראוי לק"ט נגעים, אלא שעור ים הוא סיבת טהרה, ולכן אם יש חוט א' מן הארץ שוב פקע סיבת הטהרה של עור ים מכיון שטהרת עור ים היא רק אם כולה עור ים, ודו"ק וכמש"כ לעיל בדעת הגר"א.

**מ"ב:** צמר רחלים וכו' והענין **או** משום ביטול ברוב, **או** ששם בגד נקבע עפ"י רוב או מחצה, וכדין רובו ככולו. **ולצד ב' צ"ע** מהיכי תיתי סגי במחצה הא להלכה ל"א מחצה כרוב אלא רק במחיצות, **ואם משום** ביטול ברוב א"ש שבמחיצה לא בטל.

**ברא"ש** דה"מ בערב בעודם צמר ולא בשהם כבר חולין, ואם הנידון משום ביטול ברוב צ"ע מ"ש, ואם הנידון הוא הגדרת בגד א"ש כלשון דברי הרא"ש שמכיון שהחוט עצמו ראוי לק"ט נגע שוב ל"ש לפטרו מכח שהבגד ברובו נעשה בבגד שאינו מק"ט דהא החוט עצמו ראוי לק"ט, אך אם משום ביטול ברוב צ"ע דמ"מ המיעוט מבטל דינו מלק"ט. ואדרבה בעודם צמר יש לדון אם הם בתורת ביטול דהוי ביטול היתר בהיתר, משא"כ בנעשו חוטין חשיב ביטול איסור בהיתר דהצמר חל עליו שהוא מק"ט וראוי לבטל דין זה ברוב, ודו"ק.

ועכ"פ סברת הרא"ש שקביעת שם בגד אם ראוי או אינו ראוי לק"ט שייך בעשיית הבגד מעיקרו, אך מאחר שכבר נעשה חוט הראוי לק"ט שוב רוב אינו מפקע ממנו שם כלי הראוי לק"ט נגעים. (יש לדון אם כלי מתכות שהוסיף עליו כלי עץ אם שייך להפקיע שם כלי מתכות שכבר חל עליו, וכ"כ הכא.)

**עיין שו"ת ר"ן נט'** שהוכיח ממתני' דין ביטול היתר בהיתר. ולכן גם לפני פסח בטל חמץ במצה, **ובנוב"י ת' י"ד קפו'** דחה ממש"נ שאם מחלקים בין צמר לחוט בע"כ שאין הנידון ביטול ברוב. **עיי"ש דמייתי כס"מ כלאים פ"י ה"ו, עיין בכ"ז בחזו"א א' טו' טז', וקה"י נדרים לד'.**

**בחזו"א הקשה** על הרא"ש הא חוט שנעשה בגד יראה כתחילה דהיינו שמטמא רק משום בגד וא"כ מה איכפת לן שהחוט היה ראוי לק"ט. הא עתה דנים שם בגד שנוצר מחוטי גמלים ורחלים והוו כמו צמר עצמו דלענין שם בגד לא מהני מה שהחוטין מק"ט. **עיין גר"ח תיב'. ויש לברר** אם י"ל שחוטשתי וערב, ובגד הכל דין א' הוא, ובגד הוא עיקר, וגם חוט הוא תחילת בגד, ולכן חוט שנטמא בבגד נידון בעיקר ולא בטפל ולכן נידון כתחילה, ובאמת חוט שיטמע בבגד גמלים ישאר במעלתו שיקבל טומאת בתורת חוט ולא בתורת בגד, ודו"ק. **ועכ"פ מיושב קושית החזו"א** שאין הכלל שחוט שנעשה בגד פקע מיניה שם חוט אלא שאם יכול להיות נידון בטומאת בגד אינו נידון בטומאת חוט ולכן יראה כתחילה.

**עיין כס"מ כלאים פ"י ה"ו** דמייתי סמ"ג שאין חוט מתבטל מחמת חשיבותו, ויש לעיין דבפשטות דבר חשוב אנו מתבטל רק מדרבנן, ומ"ש ענין זה בנגעים.

**בר"ש** שר"ש מטהר משום פרק נגעים, **וצ"ע** מאי שייטא לספק נגעים**, עיין או"ש פי"ג ה"ג** דלר"ש א"א לצמצם **עיין זכר יצחק ח' קה"י נדרים לד', ותפא"י ומ"א.**

**היה מקום לבאר עוד חילוק** בין עירוב צמר לעירוב חוטין, שמדין רובו ככולו זהו רק במקום שיש תערובת ב' חמרים להיות עצם א', כגון התכת ברזל טמא וטהור וכד', וכ"כ יצירת חוט מתערובת ב' צמר הוי כמו תערובת ב' מתנות, אולם אריגת בגד מתערובת חוטין אולי הוי כמו יצירת מנורה מחוליות שבזה ל"א רובו ככולו שאם ייעשה מרוב מתכות ייחשב כלי מתכות, **וכן מבאר בר"ש בכלים** פי"א בשם תוספתא שחבור ב' חצאי כלים אין בהם רובו ככולו, אלא במקום הטמא טמא ובמקום הטהור טהור. ודו"ק. **אולם דברי הרא"ש** שכ' שבחוטין שאני מכיון שהחוט כבר היה ראוי לק"ט זה צ"ע מה הוצרך לזה, ולכן לע"ע נראה כפי קמא. ועיין. **לביאור הנ"ל מיושב קושית החזו"א** שהקשה מהא שחוט מנוגע שנעשה בעד יראה כתחילה, אך מ"מ הכלל שרובו ככולו נאמר רק בתרכובת אבל צירוף חוטין אין בו רובו ככולו, ולכן החוט הראוי לק"ט אינו נטמע בשאר הבגד, והוא נחשב חלק מד ומק"ט בתורת בגד, **וכמו** שחבור בין ב' חצאי כלים הוי כלי ומ"מ הטומאה רק בברזל הטמא, כ"כ הכא חבור של ב' חוטין להיות בגד אין בו רובו ככולו אלא כל חוט יש בו דינו והחוט רחלים מק"ט בתורת בגד, דמסתמא בב' חצאי כלים שחברן החצי הטמא טמא משום כלי ולא משום שבר כלי, כ"כ הכא החוט רחלים שנהפך לבגד הוא טמא משום בגד ולא משום חוט, וא"ש שיראה כתחילה, שבתחילה היה טמא משום חוט והשתא טמא משום חוט שהוא חלק מבגד, ודו"ק היטב.

**מ"ג: עיין קה"י לג' וחזו"א א' יא' יז' כד' ב' י'** לחקור אם צבע הוא הפקעת בגד מלהיות מין ששייך בו נגעים, או דהוי בהל' מראות נגעים שאין בגד צבוע ראוי למראה כהן. **ותלו בפלוגתת ר"ש במ"י ור"מ פי"ב ה"י** בענין אמריות צבועות שבבגד, שלהר"ש אינם נטמאים בכלל הבגד מחמת שהם בועין ולה"מ זה פטור מחמת שהם אינם חלק מן הבגד. **עוד נ"מ** בצבוע בצבע פשתן וצמר. **לדון** אם יש איסור קציצת נגע בצביעה, **עיין מקד"ד נ' יב',** ולכאורה אם הצבע הופכו לבגד שאי"ר לט"נ א"כ ל"ח קציצת נגע ואםרק אינו ראוי למראה כהן אולי אסור, עיי"ש. וכן נ"מ בכהן שהסגיר ואח"כ נצבע הבגד אם נטהר רבמי"ב מבואר שנטהר ועולה שזהו בגד שנפקע ממנו שם בגד.

**מ"ד:** בגד ששתיו וכו' **עיין חזו"א א' יז' ועיין או"ש פי"ג** שמכאן שבגד צבוע הוא בתורת נגעים, דאל"כ הא הוי כמו בגד ששתיו צמר וערבו סריקון שטהור. **עיין ר"מ פי"ג ה"ג.** ובר"ש באמת פירש שסריקון לעולם נראה צבעו ולכן טהור, וזהו ליהפך ממש"כ שלר"ש אימרות טהורות אף שהם עצם הבגד, וע"כ שצבוע אינו מין המק"ט וכאן עולה שאלולי שהשתי נראה היה טמא וע"כ שצבוע בכלל נגע, וי"ל שגם אם צבוע אינו מין טומאה מ"מ הוא נקבע עפ"י מראה ואם נראה אינו מין טומאה וצ"ע. בביאור הגר"א בתוספתא, ובראב"ד בת"כ יג' ט' מבואר כהר"מ ולא כהר"ש.

ועולה ג' עניינים, בעור מהני חוט, ובתערובת רחלים וגמלים אזלינן בתר רוב ובשתי וערב (בדבוע אזלינן בתר מראה), ובבגד שאינו מין נגעים בשתי וערב טהור ולא איכפת לן רוב ומיעוט. ונראה שעור הוא ראוי לק"ט אם אין כולו מן הים וכמש"נ וסגי בחוט מן הארץ שייחשב שהבגד אין כולו מן הים וטמא, ותערובת בחוט עצמו אזלינן בתר רוב משום רובו ככולו ובשתי וערב מכיון ששם בגד חל ע"י שתי וערב הרי שאין חשיבות לרוב ומיעוט ולעולם טהור. ודברי הרא"ש לעיל שחוט א' אינו בטל צ"ל שהיה חוט בשתי ובערב ואז אינו בטל והוא עצמו מק"ט נגעים, ועיין.  **עיין תשב"ץ ב' ד', שו"תרדב"ז ד' אלף ער', וארצות חיים ט'.**

**מבואר במשנה** שפשיון אדמדם לירקרק הוי פשיון, וכן ליהפך ומבואר שירקרק שהפך לאדמדם אם נשאר בטומאתו או יראה כתחילה, נחלקו בזה ר"י ות"ק. ובר"ש מייתי תוס' שאדמדם וירקרק מצטרפין, ועולה חילוק בין פשיון וצירוף לבין נשתנה כולו. ועיין.

**לשי' הר"ש** כל ענין שתי וערב הוא שייך רק בצבע, ועניינו, שמכיון שצבע מפקיע תורת נגעים עפ"י מראה, ולכן נכנס כאן חילוק בין בגדים לכרים וכסתות לסריקון בענין מה נראה אם שתי או ערב או שתיהם. **אולם להר"מ** שתי וערב נאמר בענין תורת קביעת שם בגד מצר ופשתים, שצריך שהשתי והערב יהיו מין טומאה, ואז צ"ע מהרא"ש לעיל שחוט א' אוסר כל הבגד, ותי' שהרא"ש מיירי שהיה חוט בשתי ובערב.  **וצ"ע** לומר שחוט א' בשתי ובערב יהיה חמיר מאם כל הבגד בצו"פ רק בשתי או רק בערב. ואולי בהכרח הרא"ש והר"מ פליגי, ולהר"מ לא יתכן שחוט א' יטמא. או א"נ שכוונת הרא"ש רק שהחוט עצמו טמא ולא כל הבגד, ואה"נ גם כאן אם חוטי השתי או הערב יש בהם שיעור טומאה יטמאו, אולם זה א"א לומר כמש"כ לעיל שהחוט פקע טומאתו כחוט ונהפך לבגד, ובע"כ שהחוט נטמא כחלק מן הבגד וא"כ אם להרא"ש חוט נטמא כחלק מבגד א"כ איך יתכן ששתי או ערב לא סגי לכך, אא"כ נומר שכאן מיירי שאין אפשרות שיהיה גריס אלא רק בשתי ובערב יחד ואין שעור נגע גריס במקום א', ודוחק.

**עיין מ"ב פ"ט סק"א דמייתי מג"א** שבגד שהשתי צמר ועור משאר מינים שאינו חייב בציצית מדאו' משום שהבגד נעשה משניהם יחד ואין לבגד שם בגד בלא שו"ע, ולמש"נ יש מקור לסברא זו מהר"מ הנ"ל ולהר"ש אין מקור לסברא הנ"ל.

**בביה"ל שם** שבגד צמר בשעור ציצית שהוסיפו לו משאר מינים באופן שרובו משאר מינים מכיון שאין ביטול היות והצמר ניכר יחוייב בציצית, ויש לדון אם מטיל את הציצית אף במקום שאר מינים, ואם כן הרי שבהכרח שחל על כל הבגד שהוא חייב בציצית, וא"כ אף אם הצמר אינו ניכר ל"ש ביטול ברוב מכיון שהצמר חל על כל הבגד והוי כמו כלאים שאוסר את כל הבגד ולכן אין בו ביטול ברוב. **ועכ"פ סברת** הביה"ל יש לה מקור מהרא"ש כאן שזהו הסברא שמכיון שהחוט ראוי לק"ט לא איכפת לן שייגדל החוט לבגד שלם עדיין החוט יקבל טומאת נגעים בתורת חלק מהבגד וכמש"נ.

נשתנה ופשה, **להר"ש** נחלקו ת"ק ור"י אם שנוי מירקרק לאדמדם הוא סיבה ליראה כתחילה. **אולם בפיהמ"ש** ביאר שירקרק שכהה מעט או נתחזק מעט דלר"י מחמ"כ יראה כתחילה, ולת"ק אם כהה אף שפשה ל"ח פשיון , וכן בנתחזק ולא פשה ל"ח פשיון. אם כהה פחות משעור ירקרק לרבנן א"ש דאף שכהה מ"מ אינו נטהר מחמת שכהה פחות משעור ירקרק, עיין מ"ה. **אולם צ"ע** מדוע לר"י תראה כתחילה הא אין לו שעור מראה נגע, ואולי מיירי שעדיין יש לו שעור ירקרק ואעפ"כ אם כהה מירוק יותר לפחות הוא כבר סיבה שלר"י יראה כתחילה וצ"ע. אולם **עיין כס"מ פי"ב א'** שכ' דלרבנן בכהה ופשה ל"ח פשיון מכיון שאם כהה אין נגע ומה איכפת לן שפשה, ועכ"פ מוכח שכהה למטה ממראה ירקרק וא"כ צ"ע מדוע לר"י יראה כתחילה. (יש להעיר מדוע הכס,מ כ' שהמקור של הר"מ ממ"ה דהכהה בראשון יסגיר, הא מקורו ממ"ד כמש"ב בפיהמ"ש, וצע"ק.) **עוד צ"ע** מדוע כהה לירוק חשיב לרבנן שאין נגע הא בסוף ראשון מסגירין ע"כ.

**הר"מ פסק בפי"ב ה"א** שנשתנה מירקרק לאדמדם בסוף שני ולא פשה שקובע ושורף הקרע וכו', **ובכס"מ שם** דלמרות שבמתני' מבואר דלת"ק נשתנה מאדמדם לירקרק כמי שלא נשתנה, וא"כ הוי עמד בעניו בסוף שני וצריך לישרף, ונקט הסכ"מ דלהר"מ כאילו לא נשתנה הוא רק שאינו יראה כתחילה אך חשיב שנוי שצריךעוד הסגר. **וצ"ע** הר הר"מ ביאר מתני' דמיירי בכהה, וא"כ אין כלל מקור לנידון של שנוי מאדמדם לירקרק, וצריך להיות מסברא או יראה כתחילה או שאין כאן כלל שנוי, ומהיכי תיתי ומהו המקור שצריך הסגר שלישי.

**הכס"מ בפי' השני נקט** שהר"מ ביאר שמירקרק לאדמדם זהו מראשון לשני דמתני' שיקרע, ומירקרק לירוק זהו שלישי שטהור, וא"כ המקור של הר"מ ממ"ה דכהה בשני קורעו ושורף וכו'. ולפי' קמא דהכס"מ הר"מ ללא מקור.

**הראב"ד בת"כ ה' טו' ז'** ביאר שי' ר' יהודה שבהחליף מאדמדם לירקרק צריך הסגר נוסף, דהיינו שבסוף שני רק יסגירו עוד שבוע ולא יראה כתחילה ממש, עיי"ש.

**מ"ה:** העומד וכו' יכבס וכו' **בתפא"י** שאם כובס טהור, ורק אם אחר כבוס נשאר נגע יסגיר שנית, **ולא משמע כן בר"ש.** אלא לעולם יכבס ויסגיר שנית. **עיין א"ר וראב"ד בת"כ ה' טז' יא'** כהתפו"י, **ורש"י עה"ת יג' כח',** וסתר עצמו ממש"כ **בחולין לא' ע"ב, עיין תוס' אנשי שם.**

**נחלקו** בכהה בתחילה אם חשיב ככהה סוף ראשון, **ובתוספתא בר"ש** דכהה לשני, דלשלישי לכ"ע טהור. אולם מבואר בר"ש דמ"מ יכבס, והטעם דהא כמו שבכהה לירק לר' יהודה ור"ש חשיב ככהה בסוף ראשון ולכן יסגיר, כ"כ בנעשה שלישי חשיב שנטהר נגע טמא בסוף ראשון ויכבס, אולם צ"ע לרבנן שבכהה בתחילה טהור א"כ ה"ה צריך להיות שאי"צ כבוס. **ועיין ר"ש** שבאמת מייתי גירסא שלרבנן אי"צ כבוס אף בשני, ולר"ש צריך כבוס אף בשלישי, וא"ש כמש"נ דלרבנן מעולם לא נטמא, ולר"ש חשיב כנגע שנטמא ונטהר, ועיין.

**הר"ש** כ' מסברא דנפשיה שכהה ופשה אינו מוחלט ובסוף שני טהור. והר"מ ביאר זאת לעיל במתני' דנשתנה ופשה שאינו טמא. **ובהמשך הר"ש ביאר כן בתוספתא פ"ה ה"ה.** בענין כהה סתחילה לר"ש שאם עמד בכהויו אין שורפין אף בפשה. לא נתברר לי בכוונת הר"ש, אם סבר דלר"ש בכהה בתחילה ובסוף ראשון עדיין בכהויו וטהור אף בפשה אם הכוונה טהור לגמרי ואי"צ הסגר שני, **או"ד** שרק טהור מפשיון אולם צריך הסגר שני, ונוטה כצד שני. דצד קמא הוא חי' דמדוע אי"צ הסגר שני.

**עכ"פ** נפקא שהסגר דכהה תכליתו רק לראות אולי ישוב הירקרק ויחליטו, אבל בכהויו ל"ש בו תורת החלט.

**עיין חזו"א ריש נגעים** דנקט כפי' קמא, והכהה בתחילה והוסגר טהור בסוף ראשון, וכן נקט שאם חזר לירקרק בסוף ראשון ישרף, **וצ"ע** מ"ש מהיה מעיקא ירקרק שיוסגר שנית, **וביאר בחזו"א**  בב' אופנים, או שע"י שכובס והוסגר בכהה בתחילה חשיב כעבר שבוע א', ולכן סוף ראשון הוא כסוף שני, **עוד כ' החזו"א** שירוק שחזר לירקרק הוי כפשיון.

כהה בשני קובע וכו'. ודוקא בכהה לשני, אבל כהה לשלישי מכבס וטהור, ובפשטות כיבוס כאן הוא טבילה בלבד.

**ויש לדון** דהר"מ בפי,ב ה"ה כ' שכל כיבוס בנגעים הוא בז' סממנים, ומשמע אף בכהה לשלישי, **ובאמת י"ל שהר"מ לשי'** ששני זהו מירקרק לאדמדם, ושלישי זהו מירקרק לירוק, וא"כ עדיין שם נגע עליה ולכן צריך כבוס, אבל בפחות מירוק הוא עצמו נחשב סילוק הנגע ואי"צ כבוס אלא רק טבילה, ועיין.

**עיין חזו"א א' ב'** שהוכיח גם מהר"ש שכבוס בכהה לשלישי הכוונה ז' סממנין, ולא הבנתי ראייתו.

ע"ע בחזו"א שם אם כבוס הוא רק מקום הנגע או כל הבגד. שבפשטות כבוס הוא מקום הנגע, אולם בר"מ מבואר שבקובע מקום הנגע כל הבגד צריך כבוס.

**עיין חזו"א א' יא'** שלרבנן צריך מטלית רק לכתחילה ואינו מעכב שאם לא שם מטלית ונראה גע בבגד חוזר לטומאה, אלא שלרבנן אם לא שם מטלית עובר על קציצת נגע, עיי"ש עוד מש"כ, **ועיין מקד"ד נ' יב'.**

**עצם הדין** המחודש העולה בשי' ר' ישמעאל או ר"ש שכהה בתחילה יכבס, דהיינו שירקרק שנהפך לירוק לפני הסגר דינו כמו ירקרק שהוסגר ונהפך לירוק שטעון כבוס והסגר, וזהו דבר שלא מצאנו בשאר נגעים שמקרה של קודם הסגר ראשון יהיה נידון, ומדוע דוקא כאן בנגעי בגדים דנים את הנגע ושנוייו לפני הסגר ראשון, **וי"ל** שבאמת בכל הנגעים היה יכול להיות כן, אלא שאין היכי תמצא, דבנגעי אדם אם בא עם ש"ל או מחיה טמא מיד, ובפשיון גם בבגדים אין פשיון רק אחרי הסגר, שצריך שיהיה פשיון לעומת הנגע שהיה, ולכן לפני הסגר ל"ש תורת פשיון, דפשוט שלא נקטינן שבבגדים לר"ש באמת מאז שנראה ירקרק קודם שהוסגר כבר יש נגע קיים וכמו שיש לדונו בכהה כ"כ ידונוהו בפשיון, שודאי קודם הסגר אין לפנינו נגע לדון פשיון, ורק בנעשה מירקרק לירוק שעניינו כהה, וזה מצאנו רק בבגדים תורת הסגר לענין שמא יפחת מעלת הנגע, שבנגעי אדם כל ההסגר הוא רק כדי לראות אולי יהיה סימן טומאה, משא"כ בנגעי בגדים זהו להיפך, שירקרק ודמדם הם סימני טומאה ורק מסגירין לראות אם יעמדו

הסמני טמאה, הרי שירקרק שנהפך לירוק הוא כנגע שצמח בו ש"ל או מחיה שדנים את זה גם לפני הסגר, וכמו שבנגעי אדם דנים נגע שנראה לכהן ולפני שהספיק להסגיר צמח בו ש"ל שמחליטין, ולמרות שהסדר הוא צמיחת נגע שמסגירין אותו לראות אם יצמח בו סימני טומאה, מ"מ יכולים לדון זאת קודם הסגר ראשון, כ,כ דין הסגר בבגדים שעניינו ליהפך שצמח נגע עם סימן טומאה ודין ההסגר לראות אולי יכהה הנגע, הרי שיש לדון זאת גם קודם הסגר, וא"ש היטב, ודו"ק.

**ולפמש"נ** א"כ הסברא הפשוטה כר"ש, ורבנן צריכי טעמא מדוע אין זקוק לו. **וצ"ל** דאה"נ, ורבנן סברי שלמרות שירקרק שנהפך לירוק קודם הסגר הוי כמו נגע שקודם הסגר יש בו ש"ל, והיה מקום לדון אותו כמו שכהה בסוף ראשון ולהסגירו שנית, מ"מ סברי שבכה"ג שנטהר לפני הסגר ראשון הרי הכהה הוי סימן טהרה מיד ואי"צ ב"ש, **ולפי"ז א"ש דברי הר"ש** דאף לרבנן בכהה בתחילה לשני ואף לשלישי טעון כבוס, שבאמת מידו שחל לפני הסגר תורת מראה נגע שכהה, אלא שבכה"ג נאמר שנטהר מיד ואי"צ הסגר שני, אולם כבוס צריך. ודו"ק היטב.

**מ"ו**: **מבאר במתני'** שמטלית טהור במוסגר איננו חלק מהבגד המוסגר לענין עצם המטלית, אלא הוא רק משמש לבגד שנגע בו הוי נגע לבגד לשרוף הבגד, והמטלית עצמה נידונית כתחילה. **אולם מבואר בברייתא** המובא בר"ש שבפשה הנגע בבגד ובמטלית יחד שורפין המטלית, **ועולה** שאם כל הנגע במטלית ונחשב כנגע בבגד מ"מ אין המטלית נידונית עם הבגד, ובנגע שחציו בבגד חציו במטלית גרע טפי שנידון עם הבגד, ואולי מיירי שאין במטלית שעור נגע ומשו"כ א"א לדון את המטלית לעצמו ואז דיינינן ליה בהכרח עם הבגד ונשרף עמו, משא"כ אם הנגע רק על המטלית ואפשר לדון את הנגע שבמטלית כשלעצמו אז לא דיינינן ליה עם הבגד, וצ"ע דלפי"ז אם יפשה מהבגד למטלית בשעור גריס לא יטמא המטלית, וצ"ע. או י"ל שנגע בבגד שפשה על המטלית הוי אותו נגע, משא"כ נגע שהוא רק על המטלית הוא בחפצא נגע שעל המטלית ורק שייכות המטלית לבגד משייכת את הנגע לבגד, ולכן כלפי הבגד הוי כמו נגע אחר מהנגע שעל המטלית, ודו"ק. **עיין מל"מ** שהוסיף להקשות, שבישלמא אם נקטינן שנגע בבגד הוא סיבת הסגר למטלית, הרי שפשיון על המטלית יטמא משום פשיון, אולם מכיון שהדם להר"ש שנגע בבגד מציל על המטלית לגמרי א"כ איך שייך שישרפו המטלית משום פשיון בלא שהיה בו נגע קודם פשיון. **ותי'** שהסיבה שאין נגע בבגד גורר את המטלית הוא משום שתולין קלקלה במקולקל, ותולין שרק הבגד מנוגע ולא המטלית, אבל אם פשה אח"כ על המטלית נתברר למפרע שהמטלית הוא ג"כ סיבת הנגע, עיי"ש.

**באמת** אם היה נראה נגע במטלית ופשה על הבגד היה פשוט שישרפו שניהם וזהו הדין המבואר לאחמ"כ שבטולה טמא בטהור ופשה מהבגד למטלית ישרפו שניהם שמכיון שנראה נגע בבגד והוצרך הסגד שוב בפשה על המטלית חשיב פשיון וישרף, **עיין מל"מ.**

**ומתבאר במתני'** שמטלית מן המוסגר בטהור, הרי שנגע במוסגר גורר אחריו לשרוף את המטלית, ונגע במטלית נמי נותן דין שריפה לבגד המוסגר, אך המטלית עצמה אף שהיא בדין שריפה כדין הבגד המוסגר שבאה ממנה, מ"מ לע"ע המטלית משמשת לבגד השני דין הסגר ב' פעמים, שדין הנהגת סדרי טומאה לבגד השני שהמטלית מחוברת בו קודמת לדין טומאת המטלית מכח הבגד שבאה ממנו, ודו"ק.

**ועוד מתבאר בברייתא** המובא בר"ש שבנולד נגע בבגד הטהור יסגיר הבגד וישרוף המטלית שמכיון שהמטלית הוא נחשב מוסגר מכח בגד שבא ממנו, ונגע בבגד שני מתייחס אליו לשרפו , אולם אין חוזרין ומייחסין הנגע מהמטלית לבגד המוסגר שהמטלית באה ממנו, והביאור שכאן בבגד משמש את המטלית, שכמו שנגע המטלית טהור במוסגר הוי כלפי המטלית סיבת הסגר וכלפי הבגד סיבת החלט, כ"כ במטלית ממוסגר בבגד טהור הוי נגע בבגד סיבת הסגר לבגד וסיבת החלט למטלית, ונתחדש כאן שנגע שהוא סיבת החלט ע"י שימוש של בגד שנחובר לו איננו סיבה שיחול על הבגד שהמטלית באה ממנו סיבת דין שריפה, והטעם י"ל שמכיון שכל שם הנגע המטלית הוא מכח שהוא נחשב חלק מבגד של הטהור שמחובר לו, שוב ל"ש שייחשב חלק מהבגד שבא ממנו, דממ"נ אם הוא חלק מהבגד שבא ממנו א"כ אין לו נגע ואם יש לו נגע זהו רק מחמת שהינו נחשב חלק מהבגד שהוא מחובר לו, דהיינו שא"א לייחס כחדא שהמטלית שייכא לב' בגדים ושמחמ"כ יוולד דין טומאה. ודו"ק.

**עוד מבואר בברייתא** שאם פשה מהבגד למטלית ישרף גם הבגד, וכמש"נ שאז נחשב נגע א', ולמרות שאם הנגע כולו בבגד ומתייחס למטלית אין הבגד נשרף, ורק אם הנגע חלקו בבגד וחלקו במטלית הוי נגע א' ונשרף. וכמש"נ לעיל.

**עוד מבואר בברייתא** שבטלה מן מוסגר למוסגר ונראה נגע בבגד ישרף המטלית, ולכאורה הא פשוט ששורף המטלית המחובר לבגד דאף בטלה ממוסגר לטהור ונראה נגע בטהור ישרף המטלית, וכ' הר"ש שהחי' ששורף את המטלית שנטל מן הבגד לבגד אחר. **והקשה** מדוע הבגד האחר לא יציל את המטלית, דהיינו שמכיון שהבגד קיבל נגע וגורר אחריו את המטלית שחתך ממנה לבגד אחר, אך הבגד האחר אינו נשרף וא"כ שיציל את המטלית, וכ' הר"ש שרק בגד טהור מציל מטלית ולא בגד מוסגר, **ועכ"פ עולה בר"ש** שהבגד האחר אינו נשרף, ופשוט.

ומבואר שבנגע על א' מן המטליות הכלי שרף, וצ"ע מדוע המטלית שבבגד השני ישרף, הא הנגע בבגד ומושך עמו המטלית שבבגד האחר, וא"כ רק הבגד האחר ישרף ולא מטליתו, וכמו שבנראה בבגד אין בגד השני נשרף אגב מטליתו, **ועיין מל"מ** שהוציא מכאן שאזלינן בתר רוב ואם מטלית גררה בגד אליה המטלית שבבגד נשרף עמה, עיי"ש.

**ובאמת צ"ע** איך יתכן שבטלה מוסגר בטהור ונראה נגע במטלית אינו שורף המטלית, ובנראה בבגד שורף המטלית, **וצ"ל** שבנראה המטלית הרי שצריך את המטלית לצרפה לטהור כדי להסגיר הטהור וזהו שהמטלית משמשת לטהור, משא"כ בנראה נגע בבגד הטהור המטלית איננה משמשת לטהור כלום ולכן הנגע שבבגד משמש למטלית לשרוף את המטלית , ודו"ק.

**בר"מ בפיהמ"ש עולה** שבטולה מטהור למוסגר , אם חזר למטלית המטלית נשרפת עם הבגד, ואם חזר הנגע לבגד הרי שכלפי המטלית נחשב שהוא נראה בתחילה ואין אני דן את המטלית כחלק מהבגד שתולה עליו, **ופלי בב' עניינים,** א', בחזר במטלית שלר"ש ולרא"ש אין המטלית נשרפת ולהר"מ היא נשרפת ודלא כהתוספתא, עיין כס"מ פי"ב ה"ז , ובחזר לבגד נקט שדנים את המטלית כבגד שנראה בו נגע בתחילה, ובר"ש ורא"ש לא ביארו בזה אם הוי טהור לגמרי או שרק אינו נשרף. ובאמת משמע שאינו טמא כלל, דנקטו שא"א לומר מציל בנראה במטלית מכיון שאם יש בה גע"ג מסגירין אותה משמע שבנראה בבגד אין מסגירין ולכן נחשב שהמטלית ניצולית, ועיין. **עוד צ"ע** דבר"מ לא חילק בין יש או אין גע"ג, ומשמע שבנראה בבגד לעולם מסגירין המטלית, וצ"ע.

**ובטולה ממוסגר בטהור לא נמצא בר"מ חילוק** לדינא מאשר בר"ש, אלא שפי' מתני' שחזר נגע לבגד הכוונה לטהור ושורף המטלית כמבואר בתוספתא.

**הוכחנו בר"ש** שבטולה טהור בטמא, ונראה בבגד אין מסגירין את המטלית, **וצ"ע** מ"ש מתולה טמא בטהור ונראה נגע בטהור שהיא משמשת את המטלית לשורפה, ועולה יסוד שדין מטלית (אם מטלית טהורה בבגד טמא או בגד טהור המשמש מטלית למטלית טמאה) הוא רק כדי לקבל מראה שני להחלט ולא לקבל מראה ראשון להסגר, **וי"ל** שזה כלול בקרא שתולה עליו מטלית, וקרא מיירי דוקא בדין מראה שני להחליט, ולא נתחדש תורת מטלית לראיה ראשונה, **ובר"מ** נתבאר דל"כ ויש תורת מטלית לראיה ראשונה, ודו"ק. **ועדיין צ"ע** דהא מבואר שבנראה במטלית ישמש הבגד, וצ"ע מ"ש מבגד טמא שנגע שבו אינו גורר את המטלית כלל, ונגע במטלית מוסגר גורר את הבגד. **עיין מל"מ ויישב** שתולה טהור בטמא זהו דין מטלית שנאמר בו שאינו מקבל הסגר מנגע שנולד בבגד, משא"כ טולה טמא בטהור אין כאן תורת דין מטלית שמעצמו עשה כן, ולכן בזה נגע שבמטלית הוא סיבת הסגר לבגד הטהור. **ונראה בזה** שכשהתורה חייבה לטלות מטלית, הרי שחבור המטלית לבגד הוא לצורך מה שקבעה התורה, וכמש"נ זהו רק עבור קבלת נגע שני להחלט, ולגבי קבלת נגע ראשון להסגר אין הטלאי נהפך להיות חלק מן הבגד. משא"כ בטולה טמא בטהור שעשה מעצמו ולא בצווי בתורה הרי שהטלאי נהפך להיות חלק מן הבגד לכל דבר ולכן הבגד נגרר אחר נגע שבמטלית להסגר, משא"כ טולה טהור בטמא אין המטלית נגררת אחר הבגד לחייב את המטלית הסגר, ודו"ק.

**ולהר"מ** עולה שבטולה מטהור בטמא ונראה במטלית שורפה עם הבגד, ובטולה מטמא בטהור ונראה בבגד אינו שורף הבגד על המטלית. דהיינו שסובר שדין מטלית של טהור בטמא משייך את המטלית לבגד ולכן נראה במטלית ישרף עם הבגד, משא"כ בטולה טמא בטהור, ונראה נגע בבגד, דהא הוי כמו נראה במטלית ומדוע לא ישרוף הבגד, ובע"כ שמכיון שטלה מעצמו ללא צווי התורה לכן אין שייכות בין הבגד למטלית ואין הנגע שבבגד הטהור נחשב לבגד הצריך שריפה עם המטלית. **וזהו סברא הפוכה ממה שיוצא בשי' הר"ש** שהם סברי שדין מטלית שצוותה תורה משייך פחות את המטלית לבגד, ולכן נגע בבגד אינו מצריך את המטלית הסגר, משא"כ בטלה טמא בטהור הרי שנגע במטלית מצריך את הבגד הסגר מכיון שטלה שלא בצווי התורה ולכן יש יותר שייכות בין הבגד למטלית, וצ"ע.

**עיין רע"ב** דנקט שבטלה מוסגר בטהור ונראה נגע בבגד המוסגר אין שורפין את המטלית אלא הבגד הטהור מציל את המטלית לייחשב חלק ממנו ונראה כתחילה.

**ובאמת כך היא גירסת הר"ש, ועיין רא"ש** שהקשה דכמו שאם נראה על המטלית שורפין את הבגד המוסגר שהמטלית באה ממנה כ"כ בנראה בבגד יש לשרוף את המטלית, **וקושייתו צ"ע** שבנראה במטלית אין סיבה שלא לייחס את הבגד למטלית שהא הבגד לא נתחבר למקום אחר, משא"כ אם נראה בבגד אין לגרור אליו את המטלית מכיון שהיא נטפלת לבגד הטהור, **וצ"ל** שכוונתו שכמו שהמטלית אינה נטפלת לבגד ואם נראה בה נגע נחשב שנראה בבגד שבא ממנו כ"כ אין המטלית נטפלת לבגד לענין שלא תישרף, **אך עדיין יש לחלק** שודאי המטלית והבגד שבא ממנו חד הוא, אלא שבפועל על המטלית אין לנהוג ניהוג בגד שבא ממנו אלא הוא נוהג כבגד שמחובר אליו, ולכן נגע במטלית הוא סיבה שהבגד שבא ממנו ישרף, אבל נגע בבגד איננו סיבה שהמטלית תישרף אלא המטלית תינהג כבגד הטהור שהיא מחוברת אליו, ופשוט. **עכ"פ הר"ש עצמו מייתי התוספתא** דלא כשי' ובטולה מטמא על טהור ונראה נגע במוסגר ישרוף המטלית.

**עיין גר"א** שנקט כהר"מ שבטלה טהור בטמא ונראה נגע בבגד המטלית תראה כתחילה, וחידש שמשו"כ לא ישרוף את הבגד אלא ימתין לראות אם יפשה הנגע בבגד ישרוף המטלית, ואם יסתלק הנגע ישרוף את הבגד והמטלית טהורה, **וצ"ע** מדוע הבגד שחל עליו שריפה יכול להמתין עמו לבדוק דין המטלית ,**וכנראה** מכיון שהנגע הנולד בבגד הוא נגע בתחילה למטלית הרי שלשרפו יהיה בו משום איסור תלישת נגע דמטלית, ודין שריפה של בגד שני אין בו שום חסרון אם ימתין לקיימו עד שיבדוק אם יפשה וכו', ועיין.

הא פשוט שטלאי טהור בבגד טהור חשיב בגד א', ורק שא' טמא וא' טהור הם מתפלגים לב' בגדים, וכמש"נ לעולם הטהור הוא טלאי לטמא, וכמש"כ שחידשה תורה דין טלאי שטהור מביא טומאת החלט לטמא, ולהיפך לא נתחדש, ולכן נראה בטמא אין להסגיר הטהור, דהא הם ב' בגדים, ותורת דין טלאי לא נתחדש בזה ולכן טהור, **ועיין חזו"א א' ז' שנדחק בכ"ז.**

**ועיין מל"מ פי"ב ה"ז** שביאר שטלאי טהור בטמא ונראה נגע בטמא אין מסגירין את הטהור שתולין הקלקלה במקולקל ותולין שהנגע בא מחמת הבגד המנוגע ואינו מטמא הטלאי, וצע"ק לפי"ז בטלאי טמא בבגד טמא נמי נומר שנתלה במקולקל ומהיכי תיתי לתלות בטלאי ואולי סיבת הטומאה בבגד, ויש ליישב.

**ע"ע שם**  שבטולה מטמא לטהור ובא נגע למטלית ששורף הטמא, זהו דוקא אם יש במטלית גע,ג דאל"ה טהר המטלית בכך שתלשו מן הטמא ושוב אינו נחשב חלק מהבגד שבא ממנו, עיי"ש שנסתפק בזה.

**המל"מ** העיר מדוע הר"מ השמיט שבפשה מבגד למטלית שורף שניהם, ותי' שמכיון שלהר"מ בטולה טהור בטמא ונראה נגע במטלית המטלית נשרפת עם הבגד, א"כ פשוט שה"ה בנראה בבגד ובמטלית יחד שתשרף, עיי"ש.

**קצת להעיר** להר"ש, שטלאי מבגד טהור אין לו כלל שייכות לבגד שבא ממנו, ומ"מ אין לו חבור כ"כ לבגד הטמא אלא רק לענין שנגע שבו גורם שריפה לבגד, והוא עצמו אין לו שייכות לבגד ונגע בבגד אינו סיבת הסגר לו, וטמא בטהור שהטלאי שייך לבגד המוסגר שבא ממנו, ומ"מ הוא משתלב בבגד שהוא מחובר לו שנגע בו מסגיר הבגד ונגע בבגד מחליטו.

**לפמש"נ** טולה טמא בטהור וטהור בטמא חילוקם רק שאם מקיים דין קריעה מטלית חשיב טהור בטמא, וזאת אף אם המטלית רוב והבגד מיעוט, ותולה טמא בטהור זהו שסתם מחבר בגד טהור לטמא, ואפי' טמא רוב וטהור מיעוט, ואין הענין תלוי כלל ברוב או מיעוט בגד. ועיין.

**עיין חזו"א א' ז'** שביאר את הר"ש, שנגע הנמצא במקום ששם הוא מחליט, כגון בנמצא בבגד מוסגר, הרי שלא דנים את הנגע כלפי המטלית כנגע מסגיר, שאין לפצל נגע לב' עניינים. אולם כ"ז כשהנגע בעיקר הבגד ושם הוא מוחלט, והמטלית הוא הטפל, הרי שאין לייחס את הנגע למטלית לדין אחר של הסגר, אבל נגע במטלית טמאה הרי שמכיון שהעיקר הוא כלל הבגד הרי שדנים את הנגע במפוצל, שכלפי המטלית להחליט וכלפי הבגד להסגיר.

**ועדיין צ"ע** א"כ מדוע בטולה טמא בטהור ונראה בבגד הרי שהמטלית תישרף, ואיך דיינינן נגע שבבגד שהוא להסגיר שהוא נמצא גם במטלית להחליט, **ובזה ייסד החזו"א שם סק"ח**  שהנגע בבגד להסגיר מתפשט למטלית כנגע להסגיר ול"ח ב' עניינים, אלא שהא גופא שבגד שהיה מוסגר שנולד בו שוב נגע להסגיר הינו מוחלט. **ולכאורה יש לדון בדבריו ממ"נ,** אם מוחלט הוא נגע של מוסגר במקום שהיה כבר מוסגר, א"כ ה"ה נגע בבגד מוחלט עניינו נגע מוסגר במקום שהיה מוסגר, ושיתפשט למטלית כנגע מוסגר להסגירו, ועיין. **וכן להחזו"א** הכל תלוי ברוב ומיעוט, ואם יתלה סתם מעצמו מטלית טהורה בבגד, או אם יקיים דין קריעה ומטלית שהוא רוב שעור בגד, בכה"ג יתהפכו הדינים, שאם יקרע נגע שהוא ברוב בגד ויטלה שם טהור הרי שיהיה דינו כמו תולה מוסגר בטהור, וכן להיפך וזה צ"ע. וכי יעלה על הדעת להר"מ שהטולה סתם טלאי טהור בטמא ויראה נגע בטלאי שישרפו הטלאי, וצ"ע.

**עיין קרית ספר** ועולה שבאמת כמו שבטלה טהור בטמא אין הנגע שבבגד נותן דין שריפה למטלית, ואם הנגע במטלית שורף גם המטלית, שזהו ג"ה שכתוב "אם תראה עוד" במקום הראשון שהמטלית הוא מקום הנגע שהיה ולכן נשרף, ובר"מ בפיהמ"ש נמי משמע שזהו ג"ה ועיין.

**עיין ראב"ד בתו"כ טז' ה'** שביאר שבטלה מוסגר בטהור, הרי שנגע בבגד המוסגר מחליט את המטלית משום פשיון, ונקט כן בין בטלה ממוסגר בסוף ראשון בין במוסגר סוף שני, וכן נגע במטלית מחליט את הבגד המוסגר משום פשיון, והבגד הטהור שהמטלית עליו מ"מ טהור, שמכיון שצריך לשרוף את המטלית אין לבגד הטהור סיבת טומאה.

**ודברי הראב"ד צריכים תלמוד,** דלכאורה סדר נגעי בגדים הוא שנגע בבגד מסגירו שבוע ואם פשה טמא, ואם עמד מסגירו שנית, ואם עמד טמא, ול"ש פשיון דסגי בעמד, ואם כהה קורע הנגע ושם מטלית ואם חזר הנגע טמא משום חזרת נגע אך פשיון ל"ש דהא ליכא נגע קיים שנדון לו פשיון.וא"כ בטלה מוסגר ראשון בטהור ונראה נגע בבגד הטהור לכאורה אפשר לחייב שריפת מטלית רק משום פשיון, שבסוף ראשון שורפים רק משום פשיון. אולם בטלה ממוסגר בשבוע שני בטהור ונראה נגע בטהור ששורפין את המטלית לכאורה אי"צ לדין פשיון כלל אלא סגי בכך שהנגע עמד ב' שבועות, וא"נ דמיירי שהנגע שהיה בבגד המוסגר נתרפא או כהה ונולד נגע בטהור, אז מ"ש לשון פשיון, ויש לדון רק משום שהנגע שנולד בטהור המתייחס למטלית ייחשב עם הנגע שהיה בבגד המוסגר בשבועה הראשון שביחד ייחשבו עמד בעניו ב' שבועות, והראב"ד כ' שטמא משום פשיון, **ויש לדון** באמת בבגד עצמו אם כהה בסוף ראשון והסגיר וחזר הנגע בשני אם טמא משום פשיון או משום עמד בעיניו, וצ"ע.

**והנה** בטלה מטמא בטהור ובסוף שני כהה הנגע שבבגד המוסגר וקרעו וטיהרוהו, וחזר הנגע בבגד הטהור שטולה בו הטלאי, כאן ל"ש כלל לדון פשיון, אלא רק חזרת נגע אחר הפטור, ולכאורה הדין נמי שישרוף המטלית משום חזרת נגע, והראב"ד לא הזכיר מזה כלום.

**ולסכום** טולה טמא בטהור שייך לדון בסוף ראשון, שחזרת נגע בטהור יטמא המטלית רק משום פשיון. ובסוף שני נקטנו לדון שבפשטות חזרת נגע לטהור מטמא המטלית משום עמד ב' שבועות ובראב"ד כ' משום פשיון, וצ"ע. ובחזר הנגע לטהור אחר שנטהר הבגד המוסגר שייך לדון רק משום חזרתץ נגע, והראב"ד לא הזכיר מזה כלום.

**והר"ש כנראה פליג על הראב"ד**  שפי' במתני' דטולה טמא בטהור מיירי בטולה מבגד שכהה בסוף שני וקרע וטלה ממנו בטהור והנידון חזרתץ נגע, ולמאי הוצרך לאוקמי בהכי ומדוע לא נקט דמיירי בטולה מטמא בהסגר ראשון, וכנראה משום דסבר שאין פשיון מבגד לבגד, ובסוף ראשון אין חזרת נגע במוסגר סיבת שריפת מטלית וכן אין נגע המטלית סיבת שריפה לבגד המוסגר שאין פשיון מבגד לבגד. ואף שהנידון הוא ייחס בין מטלית לבגד שבא ממנו, **ובראב"ד חידש** שאף נגע בבגד הטהור חשיב פשיון לנגע שבבגד המוסגר כדי לשרוף המטלית, וזהו חי', דהא את הבגד המוסגר שבו הנגע לא ישרפו ומשום שאין מייחסים הנגע שבטהור דרך המטלית לבגד שהמטלית באה ממנו, אך דיינינן שהנגע שבטהור נחשב פשיון הרחוק לנגע הנמצא בבגד המוסגר, וצע"ג. **עיין מל"מ**

**עדיין צ"ע** מדוע הר"ש הוצרך לאוקמי בטלה מבגד שנטהר ונדחק שזהו נחשב ממוסגר לטהור, הא יכל לאוקמי במוסגר סוף שני וטלה ממנו בטהור שאם כהה במוסגר וחזר עד סוף שני בבגד הטהור שישרפו המטלית משום עמד הנגע ב' שבועות, וע"כ סבר הר"ש שנגע שכהה ועמד אחר במקומו דיינינן ליה רק משום פשיון ולא משום עמד בעיניו, ולכן ל"ש לאוקמי מתני' בכה"ג דאז אם חזר לבגד הטהור דיינינן ליה רק משום פשיון ולא משום עמד בעיניו, ולכן ל"ש לאוקמי מתני' בכה"ג דאז אם חזר לבגד הטהור דיינינן משום פשיון ואין פשיון מבגד לבגד, ודו"ק היטב בכ"ז, דזהו הפך הסבראר, שמסברא נגע שבאמצע שבוע נתרפא וקם אחר תחתיו אין שייך בו תורת פשיון שאין נגע הראשון לדון שהשני פשה ממנו, ומאידך יש לדון שלמעשה הבגד יש בו עמד בעיניו של ב' נגעים, ובר"ש ובראב"ד עולה להיפך שבכה"ג יש לדונו רק משום פשיון ולא משום עמד בעיניו, ואולי משום עמד בעיניו ל"ש לדון בלא מראה כהן לנגע השני, והנגע השני לא דנים אותו באמצע שבוע וצ"ע בכ"ז.

**עוד כ' הראב"ד** לבאר מדוע בטלה טהור בטמא ונראה נגע בבגד אינו שורף המטלית ולא נחשב המטלית חלק מן הבגד, ובטלה טמא בטהור ונראה נגע בבגד שורף המטלית ודנים המטלית כחלק מן הבגד, **ותי'** שבטלה טהור בטמא ונראה נגע בבגד, והבגד דינו בשריפה, והמטלית הטהור ל"ש לשרפו, ומאחר שישרוף הבגד עם הנגע אין עבור מה להסגיר את המטלית ולכן המטלית טהור, משא"כ בטלה טמא בטהור ונראה נגע בבגד. ורק מסגרינן הבגד ולכן הנגע מתייחס למטלית לחייבו שריפה.  **ועולה** והראב"ד סבר שאם מטלית טמאה בבגד טהור או להיפך ויש נגע שמחייב שריפה לטמא והסגר לטהור הרי ששורפין את הטמא ולא אמרינן שישמש הטמא את הטהור, וזהו להיפך ממה שהבאנו בשם הגר"א שדין הסגר דוחה שריפה. **ומשו"ה נקט הראב"ד** באמת שבטולה מן הטמא בטהור ונראה במטלית שהמטלית תשמש לבגד, שאין הכוונה כמש"נ ש"ר שמעכבים שריפת המטלית עבור הסגר הבגד, אלא ביאר באופן אחר , **ובמ"א** נקט כסברת הראב"ד ונדחק בזה, עיי"ש.

**מ"ז:** מבואר שמכיון שפשיון רחוק הוי פשיון לכן נגע בלבן זה ופשיון בלבן אחר הוי פשיון.

**ובתוספתא** דלר"נ צריך שיהיה בלבן שעור בגד, **ובפיהמ"ש** דלר"נ כל לבן הוא בגד לעצמו, ולתנא דמתני' כל הבגד הוא א' ולכן אי"צ בכל לבן שעור גע"ג. **ובפיהמ"ש** משמע שלר"נ שכל לבן הוא בגד לעצמו משו"כ לא יהני פשיון מלבן ללבן, עיי"ש. **וכן משמע בא"ר**  שר"נ פליג על מתני' ולא מהני פשיון מלבן ללבן.

**לא נתבאר לרבנן** אם צריך גע"ג ע"י כל הלבן בלבד, או שמצרפים לגע"ג גם הצבוע, ובפשטות מסברא מהא שהר"מ מגדיר שכל הבגד א' עם הצבוע בע"כ שהצבוע גם יכול ליצטרף לשעור גע"ג. **וכן הר"מ בפי"ב הי"ג** ששורפים גם את הצבוע והיינו שהוא חלק מן הבגד, **עיין בכ"ז חזו"א א' יא'.**

**עיין חזו"א ד' טז'** להראב"ד שפשיון הרחוק מטמא באדם, ומ"מ אם מפסיק בין אום לפשיון דבר שאינו מק"ט כגון מחית שחין, אז אין מצטרף, ומדוע בבגדים מצטרף אף שצבוע מפסיק, ובחזו"א נקט שבאמת חלוק פשיון הרחוק דאדם מבגדים, אולם י"ל שצבוע אינ ו דבר שאינו מק"ט אלא רק חסר במראה עיני הכהן, ולא קשיא כלל.

**ומבואר** שכשכל הקייטא מלאה בנגע, טמא, ונ"מ לעמד בעיניו, **ובר"ש** דאף לר"נ הנידון אם כל הגע"ג מלא בנגע, **ובתויו"ט** נקט בדעת הר"מ דלא מיירי כן, אלא מתני' דוקא לא לר"נ שאין גע"ג מלך בנגע. ועיי"ש. וצע"ק מהו הנידון הלא דברי הר"ש פשוטים הם. **אולם בחזו"א א' יב' ובמ"א** הקשו על

הר"ש מה הוקה לר"א הא אם מיירי ביתר מגריס א"כ יש להסגיר שמא יכנוס ויפשה. **עיין ראב"ד ה' טז' ט'. ובאמת נחלקו הר"ש פ"ד מ"ז והראב"ד פ"ד ה"ט** אם כנס בסוף ראשון ופשה בסוף שני הוי פשיון, ולהר"ש דוקא כנס ופטר ופשה הוי פשיון, ולהראב"ד לעולם הוי פשיון, וא"ש דלהר"ש במתני' לא שייך אלא כנס בסוף ראשון ופשה בסוף שני ובזה ל"ח פשיון, והראב"ד לשי' דבה"ג נמי חשיב פשיון.

**צ"ב** מהו חי' של ריב"ב הלא פשוט הוא, **ובפרט שבח"כ יג' ב'** יליף לה מקרא. וע"נ דס"ד דל"ח ראוי לפשיון. ובהכרח הקמ"ל כאן שעמד בעיניו הוא עצמו פשיון. **עיין חזו"א א' יב'. עיין מ"א.**

**החוזר בגריס ,**אם עניינו חוזר לאחר הפטור, או עניינו פשיון, **עיין מ"א פ"ג מ"ז. עיין ר"מ פי"ב** שכ' ב' הל', חוזר לאחר הפטור, ופשיון לאחר הפטור, **וצ"ע** איך משכחת לה פשיון לאחר הפטור הא אם הנגע קיים ישרף. **עיין מקד"ד נ' יב'** דלהר"מ פריחת כולו מטהרת, ובכה"ג אם פרח וכנס ופשה לאחר הפטור טמא משום פשיון. עיי"ש.**וצ"ע** הא בכנס כבר נטמא אף בלא פשיון דחשיב שחזר הנגע לאחר הפטור, **ועיין חזו"א סי' ג' ח' ט'** שמשו"כ חידש שבאמת פריחה אין לה לעולם תורת נגע, וכל פריחה מה שבעלה בו מחיה טמא זהו טומאה חדשה של מחיה ולא משום שביטל הפריחה ולכן בבגד אם פרח בכולו וכנס אין לנגע שם נגע, ולכן הריהו טהור. ובפשה טמא. **ועדיין צ"ע** מדוע חשיב פשיון הא לא פשה מנגע, עיי"ש חזו"א.

**ובר"ש** להלן שנחלקו ר"י בן אבטולמוס ורבנן אם יש טהרת פריחה בבגדים. **והר"מ פי"ב ה"ד** פסק שיש טהרת פריחת בגדים. **עיי"ש מל"מ וחזו"א ג' ח'.** ובר"מ שם שאף בפרח לאחר הפטור טהור, **והראב"ד השיג** מ"ש מאדם שפרח בכולו אחר הפטור טמא משום פשיון. **עיין מקד"ד** דהא פריחת כולו לאחר הפטור בבגד הכוונה אחר שקרעו הבגד ושמו מטלית ופרח בכולו, **וי"ל** שבאדם נגע שעמד ב"ש ונטהר חשיב פריחה שלאחר הפטור כפריחה מטהור וטמא, משא"כ בגד שכבה וקרעו נקט דחשיב מן הטמא וטהור, **עיין חזו"א ג' ח'** וצ"ע בכ"ז. **ע"ע בחי' ר' אריה ליב ב' פט'.**

**ע"ע מקד"ד שם ומנח"ח קעז' כג'** שאין טהרת פריחה מן המוחלט מכיון שכבר חל עליו דין שריפה, עיי"ש.

**מ"ח: בר"ש נחלק עם רש"י** אם שו"ע טמא אף באינו טווי דלרש"י אי"צ טווי, **עיין תוס' וראשונים בשבת כז' ובסוכה יב'. עיין שבת נז' ע"ב** שלבד אינו מק"ט ולרש"י שם משום שאינו טווי וצ"ע דתיפו"ל לרש"י שיטמא משום שתי וערב, **עיי"ש מאירי** דשו"ע עדיין מיועד לעשות ממנו בגד משא"כ בלבד שאינו מיועד עוד לעשות ממנו בגד. ובתי' קמא כ' שאינו שו"ע

ורש"י יתרץ כתי' האחר שאינו מיועד להיות בגד. דהא לרש"י אין צריך טוויה וא"כ לבד הינו כאונין. **עיין חזו"א א' יח'.**

מבואר שצריך שו"ע שעור גע"ג, **עיין תוס' שבת כו' ע"ב ד"ה "השתא"** אם צריך לזה ילפותא או שזהו מסברא. **ואולי** הנידון אם צריך שיהיה מיועד לבגד ואז אי,צ ילפותא אלא זהו מסברא. **עיין מקד"ד.**

**היתה פסיקות, לר"ש** נחלקו ת"ק ור"י אם קשירה מהני, **עיין חזו"א א' יח' ומקד"ד נ' יב'** אם פלוגתתם הוא דוקא לשו"ע דנגעים או פלוגתתם נ"מ לכה"ת כולה, **עיין מג"א ופמ"ג רי"ס טו'. עיין אב"מ שו"ת ד'. עיי"ש בפמ"ג** שכ' שזהו סברא מיוחדת בשו"ע שהקשור אין דרך לארוג עמהם בגד, ובחזו"א האריך להוכיח ומשמע דנקט דזהו ג"ה מיוחד לשו"ע, וצע"ק מה שהשווה לתפירת מטלית וכד', שזהו דרך בגד בקשירה ותפירה, משא"כ שו"ע אין דרך לטעות בחוט קשור, ועיין בכ"ז.

**מ"ט: עיין חזו"א א' יט'** שלכל דיני התורה חוט א' המגולגל לב' פקעות הוי חוט א', ורק לענין נגעים מכיון שאם החוט לא יהיה מגולגל הרי שאין בו תורת צרעת גריס, ורק הפקעת חשיב חפצא של פקעת שע"י דנין נגע בגריס, ולכן ב' פקעות אין מצטרפות . **ונקט החזו"א** שכ"ז שלא חתך החבור בין הפקעות שתיהן טמאות משום חבור,ורק ע"י ניתוק החוט יטהר הפקעת שאין בו הנגע, ועיי"ש.

**ומבואר** ששתי העומד נחשב דבר א', ומסתמא אף באין הם חוט א' הרבה חוטין, מ"מ עצם היותם תחילת בגד א' שהשתי עומד, בכך הוי צירוף, **וכ"כ בחזו"א שם.** ועולה ג' דברים לנגעים . בגד, שו"ע שצריך דוקא חוט א', ושתי העומד שאינו בגד ומטמא אף בפסוקות בטומאה שדומה לשו"ע, לא לבגד, ודו"ק.

**וכן נפש המסכת לסי' קמא דהר"ש** ששם שתי וערב, ול"ה בגד שעדיין לא ישבו על מכונם, ומצטרפים משום שתי, ושוב עולה שיש מצב שאינו בגד ואינו שו"ע ומטמא כמו שו"ע, ואלו הם חידושים גדולים. **עוד כ' הר"ש** דמיירי שעדיין לא ארג ערב גע"ג, ולכאורה היה שתי גע"ג וערב פחות מגע"ג ולכן ל"ח בגד, וטומאתו משום שתי ומצטרף הנגע שבערב לנגע א' עם השתי ומדין שו"ע. דהיינו שטומאת שו"ע הוא על חוטין העומדים לאשווי בגד, וזהו ע"י פקעת המיועדת לבגד, או שתי עומד, או שתי וערב ארוגים ולא נגמרה מלאכתן שטומאתן רק משום שו"ע שמיועדים לאשווי בגד. **בחזו"א הקשה מפי"ב מ"ב** שבגד שאינו גע"ג ונראה בו נגע והשלימו לגע"ג דטהור והקשה החזו"א מדוע לא יק"ט מתחילה משום שו"ע ואוקים שהיה חוט פחות מגע"ג, **ואין הכרח** שאולי מיירי שגמר אריגתו לבגד שלם פחות מגע"ג

(אף שהחוט היה שעור גע"ג) ואז ל"ש שיחול בו תורת נגע של שו"ע, אלא רק טומאת בגד, ובגד אינו שאין בו גע"ג. ולכן הנגע שנולד בהאי בגד אין לו שם נגע כלל, עיי"ש בחזו"א שרצה לומר שבאמת מיירי שהיה בבגד חוטין שעור גע"ג ובאמת טמא משוםשו"ע אלא שטומאת שו"ע פקעה כשגמר הבגד, ודחה דא"כ אינו טהור אלא יראה כתחילה. אולם לפמש"נ התם לא חייל טומאת שו"ע מכיון שהבגד הפחות מגע"ג היה אריג גמור ואז ודאי אין בו טומאת שו"ע ולכן קדם הנגע לבגד וטהור, ופשוט.

**מ"י:** מבואר שבגד שחציו אריג וחציו שתי, אינם מצטרפים זל"ז. ולהר"ש מיירי שאין מתכוון עוד לארוג השתי, ולהרא,ש ליהפך, אם אין מתכוון עוד לארוג השתי הוי בגד א'. **והרא"ש מובן** שכ"ז שרוצה לארוג הוי השתי כבגד שאינו גמור והוא בתורת שתי ולא בגד ולכן אינו מצטרף לבגד, משא"כ כשאינו רוצה לארוג אין הוא שתי אלא כך גמרו של בגד חציו ארוג שו"ע וחצי שתי לבד ולכן הם חבור. **ולהר"ש** צ"ל שאם חושב להמשיך לארוג הוו ב' החלקים מיועדים לבגד א', ומכיון שחלקו אריג נחשב כולו אריג, ורק אם אין חושב לגמור לארוג השתי הרי שהשתי כמי שנפרד מן הבגד ואין להם צירוף. ועכ"פ להר"ש עולה תורת שתי אף שאינו מיועד עוד להיות בגד דאל"נ צריך להיות שהשתי כלל לא יק"ט.

**והנה התוספתא פ"ה ה"י** מבואר ששתי כ"ז שעתיד לארוג הוי חבור עיי"ש. **ומשמע כהר"ש** שעתיד לארוג הוי סיבה שיטפל לבגד, ובאינו עתיד לארוג הוא אינו חלק מן הבגד אלא עד מקום שישאיר עיי"ש. **וצ"ע להרא"ש, ועיין חזו"א א' כג'** ונראה שהוא מיישב דלהרא"ש כוונת התוס' הוא שכ"ז שחושב לארוג הוי השתי חבור זל"ז שנגע בחוטי בשתי מצטרף, וכשאינו עתיד לארוג בטל ממנו תורת שתי והוי סתם חוטין שאין ביניהם צירוף,ומ"מ מצטרפים לבגד, ויהיה מוכח שבחוטין כמצורפים לבגד לא יהיה לחוטין עצמם תורת חבור והוי כחוטין נפרדים הנמשכים מהבגד, **ומסברא היה מקום לדון** שבכה"ג החוטין נמי יצטרפו וייחשבו כצורת בגד שחלקו ארוג וחלקו שתי ונגע בשתי יצטרף אלא שיטמא לא רק את השתי אלא את כל הבגד מכיון שאין עלה תורת שתי אלא תורת המשך מהבגד וכחלק מהבגד, אולם להרא"ש לפי' החזו"א א"א לומר כן, דמשמעות התוס' שאם איזו עתיד לארוג אין לשתי חבור וע"כ אין חבור בין החוטין דאל"כ הא יש להם חבור הן לבגד הן לחוטין בינם לבין עצמם.

**ועולה דלהר"ש** דין הנראה בשתי הבגד טהור הוא דוקא באינו עומד לארוג, ובעומד לארוג הכל בגד א', **ולהרא"ש** השתי לעולם אינו חלק מן הבגד, אלא שבעומד לארוג כולו אינו מן הבגד, ובאינו עומד לארוג הרי ששעור עד מקום שחותכין הוא חלק מן הבגד, **והחזו"א** דייק מהר"מ שסתם שלעולם השתי אינו חלק מן הבגד שבע"כ סבר כהרא"ש, **וצע"ק** דמ"מ סתימת הר"מ ששתי אף באינו עומד לארוג הוא כולו אינו מן הבגד, והר"מ לא סבר כלל לתוס'. **ואולי סברת הר"מ** ששתי אף שאינו עומד לארוג תורת שתי עליו ואיננו מצטרף מ"מ עם הבגד. ובאמת אף בגדר לארוג יצטרפו חוטי השתי לטומאת נגע דעדיין תורת שתי עליהם.

**יש להעיר** להר"ש שמתני' מיירי בגמר לארוג ולכן בטל מהשתי תורת שתי והם נידונים רק כנימין מהבגד, א"כ לא צריך להיות לחוטין תורת צירוף בינם לבין עצמם לשעור נגע, וא"כ מדוע תני נראה בשתי הבגד טהור הא השתי עצמו נמי טהור שאין להם צירוף, וצריך לדחוק שיש חוט עבה כגריס, וצ"ע.

**עיין חזו"א** שהעיר דהא לענין טומאת כלים שתי נחשב יד לבגד ומדוע לנגעים לא, והתם אין חילוק בין גמר ללא גמר לארוג, ולהרא"ש כאן כל שתי שלא גמר לארוג ל"ח יד הבגד, ועיין מה שתי', **ונראה** שמכיון שלנגעים יש לשתי תורת דין לעצמו הרי שהוא עצמו מפקיע את שייכותו לבגד, משא"כ בטומאת כלים לשתי אין דין לעצמו ולכן יש לדון השתי כחלק מן הבגד. **ובאמת יש לדון** מדוע שלא יהיה אפשר לדון את השתי גם כדבר לעצמו וגם כיד הבגד. **ונראה** דמכיון שאם נראה נגע בשתי ונעשה בגד יראה כתחילה א"כ בע"כ א"א לדון שתי ובגד כחדא, שאם כן מדוע לא נדון שהנגע בשתי המשיך הסגרו או החלטו בבגד, וע"כ שתורת בגד מפקעת שתי ולכן ל"ש לדון ששתי שתורת שתי עליו יהיה נידון גם כיד לבגד, ועיין.

בפשטות המבואר במ"ט שנפש המסכת ושתי העומד, התם ליכא אריג, דנפש המסכת מיירי שעדיין לא ישבו על מכונם, או אין שעור אריג גע"ג, ולכן השתי והערב צ מצטרפים לדין שתי, ושתי העומד מיירי שיש רק שתי עומד בלא בגד כלל. **ומתני' מ"י** מיירי בבגד שחלקו אריג גע"ג וחלקו שתי עומד.

**אולם הר"מ פי"ג ה"ט** מוקי למ"ט נמי באריג שחלקו שתי עומד, אלא שהנגע נראה חצי על האריג חצי על השתי העומד ולכן טמא, **ומ"י** מיירי בנראה כולו על השתי והאריג טהור או נראה כולו על האריג והשתי טהור. **עיין חזו"א שדחק את הר"מ.** ועוד יבואר להלן.

**עיין ראב"ד על ת"כ יג' ב'** שכ' שם בת"כ שגם בגד פחות מגע"ג מק"ט נגע, והקשה הראב"ד דהא תנן שצריך גע"ג, ותי' דמיירי שארג פחות מגע"ג ויש חוטים המחוברים לשתי העומד שבו עומד להשלימם לגע"ג, דהיינו שנקט כפי' השני בר"ש לעיל בנפש המסכת, ופשוט. דהיינו שבגד שחלקו אריג פחות מגע"ג וחלקו שתי מצטרף, **והקשה ממתני' דידן** שנראה בשתי העומד אין טמא האריג וליהפך, ולא נתבאר תי' שם, עיי"ש. **ונראה לחלק פשוט** שבמתני' דידן מיירי שיש בגד אריג גע"ג ושתי עומד ובזה אין צירוף ביניהם, אולם אם האריג פחות מגע"ג הרי שעדיין לכל הבגד יש שם שו"ע ואינו נחשב אריג ושתי מחובר לו, ואולי זה כוונת הראב"ד.

**עיין גר"ח סי' תיב'** שהבין את הראב"ד הנ"ל, שבאמת יש פחות מגע"ג אריג ופחות מגע"ג שתי, הרי שדינו כמו אם יש גע"ג אריג וגע"ג שתי, שאין השתי והאריג מצטרפין ואם נגע בזה אין טומאה בזה, ומ"מ לשעור בגד של גע"ג מצטרפין האריג והשתי שעי"כ אם יראה נגע באריג או בשתי הוא לבדו טמא ולא חבירו, דהיינו ששעור בגד ושעור כלי יש, אף שהטומאה חלב רק בחצי ממנו. ועיי"ש שדיינן בר"מ ל"כ וצריך קבלת טומאה בכלי שעור שלם, **ולפמש"נ** אין הכרח לכ"ז, אלא בגד פחות מגע"ג הרי שהשתי מצטרף וטפל אליו, משא"כ בגד עם שעור הרי שהשתי אינו מצטרף אליו. וכמש"נ.

**ע"ע בגר"ח שביאר את דברי הר"מ** שמ"ט ומ"י שניהם ממני בחציו אריג חציו שתי, ומ.ףט מיירי בנגע בשניהם ולכן שניהם טמאים,ומ"י מיירי שנגע בשתי אז האריג טהור וליהפך, **וביאר הגר"ח** שאף שהאריג והשתי חלוקים הם וטומאה בזה אינה מטמאה את זה, מ"מ יש לדון שאריג הינו גם שתי לכה"פ לענין שנגע א' שהוא בשתי ובאריג ייחשב נגע א' בשתי, שאף שארג חלוק בניהוג הטומאה שאין בו תורת ניהוג טומאת שתי, אך עדיין יש לדון אריג שהוא לא גרע משתי לענין עצם חלות הנגע, ולכן בנגע בשתי ובאריג הוי נגע לא גרע מכולו שתי, ואז מכיון שהנגע הוא א' הרי ששניהם טמאים, שמכיון שחל על הנגע שם נגע שוב כל מקצת שבו מטמא, ולכן חצי גריס שבאריג מטמא האריג וחצי גריס שבשתי מטמא השתי, עיי"ש היטב.

**הר"ש מייתי תוס'** שלמרות שנגע בנימין הבגד טהור, מ"מ אם היה נגע בנימין מצד זה והיה פשיון הרחוק בנימין בצד השני נטמא כל הבגד. **עיין חזו"א א' כד'** שכשבגד נמצא בין ב' נגעים המוגדרים נגע א' הרי שהבגד טפל לנימין.

**שי' הר"מ** שפושה מן הנימין לבגד שורף הבגד, **עיין חזו"א שם.** שהשווה לפשה ממטלית לבגד ששניהם ישרפו. **והנה להגר"ח הנ"ל** י"ל בביאור דין זה כאן שאף שנימין אינם גוררין טומאה לבגד, אולם הם נחשבים כבגד א' לענין חלות שם נגע ונגע שחלקו בבגד חלקו בנימין הינו חפצא של נגע ,ושוב כל מקצת שבנגע יטמא הבגד ויטמא הנימין ודו"ק. ולפי"ז לאו דוקא בפשה אלא אף אם מעיקרא צירוף גריס יהיה בנימין ובבגד יחד, ואולי בכה"ג זה פשוט, וכאן נתחדש שאף שהיה בנימין שעור נגע גם פשיון מהווה תורת המשך תורת המשך נגע בבגד ושוב שורפין הבגד מכיון שיש בו נגע שפשה, ומשכחת לה פשיון בתחילה, וכ"כ יש לפרש ענין במטלית שנגע מהמוסגר שפשה לבגד תורת פשיון עליו מכיון שלענין זה יש לבגד שם בגד א' ושוב כל מקצת נגע מטמא טומאת החלט, ועיין.

**לר"ש** אמריות ניצולות מחמת צבע , דהיינו שבגד צבוע שאינו ראוי לק"ט אינו נשרף עם כלל הבגד, **ולהר"מ** אינו כן, אלא צבוע נטמא ונשרף עם הבגד, ואמריות אינם נידונות עם הבגד, **עיין חזו"א א' יא' וכד'.**

**מי"א: עיין חזו"א א' כז'** מש"ב מה באה המשנה לחדש, ומהיכי תיתי ס"ד שאינו ראוי למדרס שלא יהיה ראוי לנגעים. **עיין מ"א וחזו"א** דפשוטי כלי עור להר"מ אינו בטו"מ פ"א מכלים ה"י, ומ"מ מטמא בנגעים, **עיין מקור ברוך ח"א סי"ד. ע"ע כל מפרשי המשנה.**

**בר"ש** שרצועות סנדלים דמתני' מיירי ברצועות אלא שלא חברן לנעל, משא"כ עור שעשוי לרצועות אינו בנגעים. **עיין ראב"ד פ"ה פי"ד** שמיירי בחברן לנעל**, וצ"ע**  א"כ מטמא מדרס. **עיין מל"מ פכ"ז מכלים הי"א**  שדייק מהר"מ **כהראב"ד. ע"ע חזו"א א' כז'.**

בהא דרצועות סגי בגריס ואי"צ אצבעות , **עיין מ"א וחזו"א א' כה'.**

**נגע בסגוס, להר"מ**  צריך שיהיה הנגע הן באריג הן בצציות, **עיין כס"מ פי"ב ה"ט** איך ילפי' מקרא דקרחתו, **ועיין חזו"א א' כח'. ובר"ש** סי' דמיירי בבגד שיש בו שורה אריג שורה שאינו אריג (אולי הכוונה שתי) ואם אין בכ"א ג' אצבעות מצטרף אריג עם שתי דוקא אם הנגע על שניהם, ולכאורה כשי' הר"מ לעיל במ"ט, ועיין. **עיין חזו"א א' כח'.**

**וכאן עולה כמה חי'** דלעיל מיירי באריג ובשתי, שנגע בזה אינו מטמא את זה, ולהר"ש מיירי באינו עתיד לארוג יותר, ומ"מ א' אינו מטמא את חבירו, וכאן מבואר שאם הנגע בשניהם טמא. וכן כאן מיירי שכ"א אין לו שעור והאריג והשתי מצטרפין. **ובאמת יש לדון** לאור מה שלמדנו במ"ט ומ"י, ועולה שחידשה תורה דין שתי, ועניינו שחוט המיועד להיות בגד אם כפקעת אם כשתי עומד הוא מק"ט נגעים, וחילקתו תורה מדין בגד, ולכן שתי אינו מטמא אריג ולהיפך, **ולהרא"ש** אם אין דעתו לארוג אינו שתי, **ולהר"ש** אף באין דעתו לארוג עוד יש לו תורת שתי שאין האריג מטמא השתי. ושם לא נאמר שאם הנגע בשניהם שטמא, דהא הר"ש כאן כ' לדין זה דוקא אם כ"א פחות מגע"ג, **וצ"ע** מ"ש מ"י דמיירי שתי שאין עתיד לארוג, ומתני' דידן מיירי בשתי שאין עתיד לארוג, ומיירי באותו מקרה, וכנראה ובכה"ג בפחות מגע"ג מצטרפין ע"י נגע בשניהם, וביותר מגע"ג אינם מצטרפין אף ע"י נגע בשניהם, ודלא כהר"מ.

**ובאמת יש לדון** בבגד שכולו שתי וכך צורתו ואין עתיד עוד לארוג בו ערב. דבפשטות אין בו טומאת נגעים. דבגד אינו שאין בו שו"ע, ושתי אינו מכיון שאינו יועד להשלימו לבגד, וצ"ע מדוע במ"י שאין עתיד לארוג מ"מ נגע בשתי הוי נגע, וכנראה התם שאני שהשתי עקונית מיועד לערב אלא שדעתו

לחתכו מן הבגד ולכן יש לו תורת שתי המק"ט, משא"כ בגד שמיועד לשתי בלבד ללא ערב אינו מק"ט כלל כמש"נ.

**ולכאורה מתני'** דידן זהו המקרה שהבגד עשוי פחות מגע"ג אריג וכנ"ל שתי וכך הוא צורת הבגד, וצריך להיות שהשתי בכה"ג אינו מק"ט כלל, ובאמת הר"ש לא קראו שתי, ודו"ק. ונתחדש במתני' שאם הוא כ"א יותר מגע"ג באמת אין השתי מק"ט, אך בפחות מגע"ג חשיב בגד א' שחלקו אריג וחלקו שתי, אך מצרכינן שיהיה הנגע באריג ובשתי יחד, וי"ל דבכה"ג הוי כנימין, שכמו שנראה נגע בנימין אינו מטמא הבגד ואם פשה לבגד נטמא הבגד, כ"כ הכא מכיון שהאריג והכיפין כ"א פחות מגע"ג הרי שאין כאן אריג שהכיפין טפל אליו וכן להיפך, ולכן נגע בזה אינו מטמא את זה, ורק אם הנגע בשניהם נחשב שנולד ינגע בבגד גע"ג שחציו כפין חציו אריג, ודו"ק היטב בכ"ז.

**עיין ראב"ד ת"כ טו' ט'** שסבר שקרחת הוא פנים הבגד שהוא חלק, וגבחת הוא חוץ הבגד שיש בו נימין, ולכן שבנראה בנימין האריג טהור ובנראה באריג המוכין טהורין, דסבר שהפנים והחוץ הם כב' בגדים, עיי"ש.

**עיין קרית ספר פי"ב** דסבר שצריך שיהיה הנגע בכל עומק הבגד, עיי"ש.

**חמת וטורמול,** מיירי בנגע בתוכו וקמ"ל שאי"צ לפתוח בחמת לראיית הנגע. **עיין ר"מ פי"ג ה"ו יז'** ומבואר שבמת כנ"ל, ובסדין צריך לפתחו, **עיי"ש ר"י קורקוס. ועיין קרית ספר ובינת אדם קיג' טו** שתי' שחמת אין דרכו לייפשט משא"כ סדין.

**בחמת פושה מתוכו לאריו,** ובבגדים אינו כן ואינו פושה מבחוץ לבפנים, **עיין חזו"א א' יז'** שבבגד אחוריו הוא נחשב הנגע עצמו שחדר עד לאחריו, ובעוד חשיב פשיון מכיון שהוא עבה ונחשב נגע נוסף. **ובקרית ספר** שבבגד מעיקרא צריך שהנגע יהיה מב' צדדיו, **עיין מקד"ד יב'** שנ"מ בפריחה, שבבגד אי"צ אחריו ובחמת צריך מב' צדדיו.

**מי"ב:** בגד במוסגר שנתערב, **בר"ש, או** דמיירי בלאחר הפטור שנתערב, **או** דמיירי שמוסגר שצבעו ולא ניכר הנגע, או שהיו ב' בגדים א' כגריס א' כסלע ולאחר שבוע שניהם כסלע, ומ"מ שניהם טהורים משום שאין מראה כהן, **ויראה כתחילה, וכמבואר בפ"ה מ"ד. עיין חזו"א א' לא'** דיראה כתחילה הוא שי' הר"ש לשי' בפ"ד מי"א שמספק יראה כתחילה, ודעת הרא"ש פ"ה מ"ד שטהורין לגמרי.

**להרא"ש כאן** הנידון הוא ביטול ברוב, שבמוסגר יש ביטול ולא במוחלט, ומשום שמוסגר הוא איסור קל, **עיין מ"א** היכן מצאנו בביטול חילוק בין איסור חמור לקל. **וכן צ"ע** מדוע שלא יהיה הדין שמספק טהור דלית מראה עיני הכהן. **ועיין תוי"ט ומ"א** דדנו ליהפך מנא לן שבבגדים נמי נאמר הדין שספקו טהור.

**לשי' הר"ש** שהשווה בגדים לאדם, ומכיון שבאדם אף ב' נגעים באדם א', א' גריס וא' סלע ומצאו שניהם כסלע טהור. ומדוע הושמט דין זה בבגדים, ונקטינן לבגדים דוקא בתערובת בין ב' בגדים.

**ועכ"פ י"ל בביאור שי' הרא"ש** דסבר דלמרות שאין ילפותא שספק נגעים טהור, וסגי בספק מראה כהן לאשווי ספק טמא, מ"מ אם תערובת בגדים תגרום שעפ"י דין רוב דיב"י יכריעו על כל בגד שבא כן הרוב ואין בו נגע, הרי בכה"ג ודאי אין תורת נגע, מכיון שאין שייך לדון כאן הסגר לתכלית החלט, שמספק עדיין יש תכלית ספק החלט, אך אם יש תמיד הכרעת רוב אין כאן נגע שיש לו תכלית להסגירו, **ועדיין צ"ע** במוחלט לא נומר נמי ביטול ברוב. ואולי סבר שאם אפשר לשרוף הכל ולקיים דין שריפה בודאי בגד הטמא ל"ש ביה עוד ביטול ברוב, שמכיון שבנידון הוא מעשה מצוות שריפה, ויכול לקיימה בשריפת כולו לכן ל"ש ביה תורת ביטול ברוב, י"ל ששריפת בגד מנוגע אינו כשריפת אסוה"נ, שאולי אין בו דין עפרן מותר, ואולי זהו דין רק על בעל הבגד, וכשהרן צפורין, לכן נחשב מעשה מצו הול"ש ביה תורת ביטול ברוב. משא"כ במוסגר כמש"כ אין כאן אפשרות לדון פעם החלט ולכן אין לו תורת הסגר, ודו"ק. **עיין חזו"א א' לא'** שביאר שנ"מ לטומאת משא שאין בה ביטול כמבואר בבכורות כב'.

**מתני':** עשאו מוכין, בר"ש שעשאו קרעים פחות מגע"ג אלא שלא הובדלו לגמרי, **עיין רש"ש** למאי הוצרך לכך. **ומ"מ** לא נתבאר דאם מיירי בבגד שכהה בשני וטהר, וקבעו ול"ש שיחזור בו טומאה, א"כ מאי ס"ד שאם לא הובדל לגמרי יחזור בו טומאה, וכי הר"ש בא לחדש לנו סתם שבגד שקרעו ולא הובדל לגמרי שאינו בגד, וצ"ע. ואם מיירי במוסגר, ומכיון שבמוחלט לא פקע ממנו טומאתו בקריעה , א"כ מ"ש מוסגר, **עיין קה"י לא'** שבמוסגר מכיון שאין עבור מה להסגירו שאינו מקבל טומאה עוד לכן פקע טומאתו, עיי"ש. **עיין מקד"ד יב'** שנקט שבקרעו לגמרי אף במוחלט טהור ,ולכן מיירי שעדיין הם מחוברין קצת, ומייתי לר"ש פכ"ח מ"ח בכלים שיש נ"מ בלא נקרע לגמרי שחשיב כלי לעניים, ולעשירים במחשבה, עיי"ש שהאריך בענין.

מבואר דמוסגר אסור בהנאה, **עיין ת"כ יד' יא', ותוס' בערכין כ' ע"ב ד"ה "אע"פ",** **עיין רבנו הלל ת"כ יד' יא'** שביאר מוסגר דמתני' במוחלט בעמידת ב"ש, שבקרעו מותר בהנאה ובמוחלט מחמת פשיוןאסור אף אחר קריעה, וסתם מוסגר מותר בהנאה.

**עיין תויו"ט** מדוע בר"ש ובר"מ כ' שקרען אסור בהנאה משום שהם בשריפה, תיפו"ל משום שהם אסורין בהנאה, **ואולי** ס"ד שבקריעה נעשית

מצוותו ומותר. **עיין תפא"י קו'. עיין מנח"ח קעו'** אם לאחר שריפה מותרין בהנאה.

בתוספתא בצבעו או מכרו לגוי דלראב"ש אם חזר הנגע טמא, **עיין חזו"א א' יג'** אם מיירי בחזר הנגע בעודו צבוע או בעודו אתל גוי ומ"מ טמא, **או"ד** מיירי שחזר וקנאו או הוריד את הצבע ואף בכה"ג לרבנן טהור.

אם התוספתא מיירי בנגע מוסגר שהוא אסור בהנאה, **הקשה האו"ש פי"ג הי"א ובחזו"א א' יג'** איך יכול למכור לגוי איסור הנאה, ונקטו שמכיון שאצל הגוי יפקע האסוה"נ לכן יכול למכור, ויעלה לן ראיה **ליסוד הגרש"ש** ששמעתי מדודי רה"י הגה"צ ר' דב צבי קרלנשטיין שליט"א שאסוה"נ שנפקע חוזר בעלות הבעלים, וכ"כ הכא מעקרא לא נפקע בעלות הבעלים מלמכור. לעכו"ם. ודו"ק.

**פרק יב'**

**מ"א:** בענין גר תושב בבתים, עיין מהר"ם רפ"ג, ר"ש רפי"א בענין בגדים, **מל"מ יב' יא', חזו"א א' יד'.**

ומבואר בלוקח בית מנוגע מעכו"ם יראה כתחילה, ועיין ר"ש ורא"ש רפי"א מ"ש מנגעי אדם בנולד בעכו"ם טהור, **עיין זכר יצחק נז' ג',** ולכאורה נוטה שנגע בבית קודם מתן תאוה יהיה פטור, וע"כ בעכו"ם החילוק כמש"נ רפו"א. חקרנו בנגע בבית הפקר מה דינו, ואם טהור צ"ע הא בבגד לכה"פ אי אה"נ כהפקר וא"כ כל נגע יפקיעו, וצ"ע לומר שיש כאן גדר של עשאן הכ' כאילו ברשותו.

**עיין חלקת יואב חו"מ א' טז'** שהוכיח שאף שאין קנין לעכו"ם להפקיע קדושת א"י מ"מ ל"ח ארץ אחוזתכם, **ובחזו"א ט' ט'** דחה שאין הענין תלוי בשם א"י אלא זהו דין שנגע הוא דוקא ברשות עכו"ם, ואולי נ"מ להפקר, דלחלקת יואב ודאי הפקר נחשב ארץ אחוזתכם משא"כ לחזו"א יהיה פטור, ודו"ק. עיין ריטב"א ביומא יא' ע"פ, ועיין בזה בחלקת יואב. ובענין בית ישראל המושכר לעכו"ם **במל"מ פי"ד הי"ב מייתי קרית ספר** דטמאה, **והחזו"א ט' ח'** מסתפק בזה. ויש לתלות בהנ"ל שאם הענין קדושת שם ארץ אחוזתכם הרי ששכירות תלוי מי עיקר הבעלים, ואם בעלות עכו"ם פוטרת י"ל שעכו"ם שוכר נמי פוטר.

**עיין מרדכי חולין תשמא'** שבית שישראל ועכו"ם שותפין בו טהור מנגעים, ויש לתלות שאם הענין שעכו"ם פוטר מנגעים יהיה פטור, ואם הענין הוא הפקעת שם ארץ אחוזתכם הרי שבעלות הישראל מחייבת וצ"ע.

**יש ג' צדדים עקריים, אם** מכיון שתורת נגעים תלוי במראה כהן, הרי שעכו"ם שלא נצטוה ע"כ אינו בתורת נגעים, וצ"ע לפי"ז מה הדין בחש"ו. **או** שתורת נגעים אינו בחפצא של החפץ אלא כל הנגעים הוא תורה שחל על האדם, (ונקטנו כן לעיל שמצות שריפה הוא דין על הגברא ולא על הבגד, וכמו טהרת צפורין) ועכו"ם שאינו בתורת אינו בכלל דין שנטמא בנגעים. אולם ב' ביאורים אלו קצת צ"ע מה השייכות לענין ארץ אחוזתכם, **וצד ג'** הוא שדין נגעים נאמר בחפצא של ארץ אחוזתכם ובעלות עכו"ם מפקיע מכך, וקצת צ"ע מהו ההיקש לבגדים ואדם, וי"ל.

לפי ב' הצדדים הראשונים שהענין הוא שנגע תלוי בניהוג ועכו"ם מופקע ממנו, הרי שבשותפות אין סיבה שלא ינהג נגעים.

**ע"ע בתויו"ט רפי"א** מה קמ"ל בהא דיראה כתחילה, **עיין בזה ברמב"ן גיטין** פב' בקמ"ל שאינו טהור. **עיין מל"מ יד' יב'.**

בית עגול וכו'. עיין תויו"ט בשם מהר"מ שבפנטגון הוי פלוגתא דמתני' עם התוספתא , וכמו שנחלקו בה' כנפות בציצית, **ועיין חזו"א ט' ז'** דהא הר"מ פסק בציצית שחייב ובנגעים שפטור, עיין שם מש"ב. **ע"ע חזו"א י' יד'** שנגעי בתים הוא דוקא בקירות ולא בקרקע ובתקרה. **עיין מ"א וקה"י לג'.**

**יש לבאר** שלמרות שה' דפנות ועגול ודאי משווי מקום בית דירה, אולם יסוד בית דירה הוא סגירה מד' רוחות, ומטבע הדברים זהו במרובע, ועגול או ה' דפנות מרבעים בתוכו, הרי שהמקום סתום וסגור אך נחשב שלא הקירות הם קירות הבית אלא הרבוע שבתוך העגול הוא הבית והשקעים של פינות העגול הם נקטוניות, ואז עיקר הבית מפנים סגור ע"י שהוא פרוץ למקום סגור אך לא קירות הבית הם הסוגרות, ודו"ק כי קצרנו.

**בית בנוי בספינה** ילפי' מקרא דל"ד ארץ אחוזתכם , עיין רע"א על הר"מ פי"ד ה"ו שתמה הא למזוזה פטור בית שבספינה משום דל"ה דירת קבע ולמה לנגעים צריך ילפותא וכמו שצריך בית קבע של דע"ד כ"כ לא יהני ספינה. אם מהני לרבע, **עיין או"ש פ"ו ממזוזה ה"ב, נמח"ח קעז' ש', קר"א מנחות לד'.**

**עיין חזו"א ט' ח'**  בענין ביהכ"נ שמכיון שאינו מיועד לדירה לכן הוא ממועט מקרא "דאחוזתכם" דהיינו שאין ענין אחוזתכם משום מעלת א"י, אלא נאמר שצריך דירה של דיורין עיי"ש. ולפי"ז ענין של בית בספינה דנמי ילפי' מקרא דאחוזתכם אין הענין שאין חבור לארץ, אלא הענין שיהיה מעלת דירה חשובה, וא"כ הוא ענין של דירת עראי וא"כ הוקל קושית הרע"א שילפותא דארץ אחוזתכם הוא ענין שצריך דיורין בדירת קבע, ודו"ק.

**אולם מהא דהר"מ** כלל בית בספינה ובית בולט באויר כחדא, ובע"כ שבשניהם החסרון רק משום שאינו ארץ אחוזתכם ולכן הקשה שפיר הרע"א, ועכ"פ להחזו"א יעלה שמאחוזתכם ילפי' ענין של א"י, וענין של קביעות מעלת דירה, וצע"ק.

ועולה ב' צדדים בכל המשנה, דדרשא דאחוזתכם למעט עכו"ם ובית באויר ובספינה, ובכולם יש אם הענין דין א"י ועכו"ם מפקיע א"י וכן אויר אינו

א"י, או"ד כל הענין הוא ענין של דיורין, שצריך דיור ישראל, וצריך בית דיורין חשיב ולא בית שבספינה, ויש להסתפק אם שייך לומר שבית באויר קבוע אם שייך לומר שחסר לו במעלת דירה, דלא מצאנו חסרון כזה במזוזה שהוקשה לנגעים בענין חשיבות דירה, וצ"ע.

**בפשטות** אם הבית בנוי על עמודים טמא, ורק בית הבולט מן הצד אינו נחשב בית, **אולם בתויו"ט בשם מהר"מ** שאם בית עומד על עמודים שאינם מחוברים לקרקע אינו מטמא.

**מ"ב: עיין בועז ג'** שדן אם שיש חסרונו שאין בו טבע לקבל נגע, או שאינו אבן, עיי"ש. **עיין מג"א קלא' כ'. עיין מ"א וחזו"א ט' ד'** שכותל שרובו שיש ומקצתו אבנים עצים ועפר טמא. **ע"ע בחזו"א** שם שאם רוח א' פרוצה לגמרי ג"כ טהור לא גרע מכותל שיש. **ויש לחלק** שגם רוח שלם פרוץ יכול לייחשב פתח וטמא, משא"כ כותל שיש גרע, ופשוט.

**עיין קה"י לג' ומקד"ד ניג'** אם יש חובת נתיצה על השיש. **ובחזו"א שם** נקט ומוכיח שאינו נותץ שיש, עיי"ש. **עיי"ש שחילקו** מדוע בבגד שורף אף חלק שאינו מק"ט, וכן תקרה רצפה אף שאינה מק"ט מ"מ נותצה ושיש לא, עיי"ש. **ע"ע מקד"ד** מדוע ביהמ"ק אינו בנגעים משום ירושלים תיפו"ל שעשוי משיש. עיי"ש שהוכיח מהרמ דל"כ.

**במקד"ד נ' יב'** הקשה מדוע בנראה נגע והביאו אבנים טהור ולא יראה כתחילה כמו בנראה בבית עכו"ם.

**עיין חזו"א ט' ה'** בהביאו עצים ואח"כ נראה הנגע, **דבראב"ד פי"ד ה,ט, ובת"כ ז' ה' יג'** שטמא אך אי"צ נתיצה, והוכיח החזו"א מהר"ש לקמן דל"כ ובעי נתיצה, עיי"ש.

**מ"ג:** מבואר שצריך בכל קיר שיהיה ראוי לנגע, ולכן לר"י צריך ד' אבנים ולר"ע ח' אבנים, **עיין חזו"א ט' ד'** דלהר"מ עצים ועפר סגי בקיר א', עיי"ש, וצ"ע מ"ש לאבנים צריך בכל קיר, **עיין חזו"א ט' א'** שנגעי בתים הם דוקא בנראה באבנים, ולפי"ז א"ש שצריך אבנים בכל קיר, ועצים ועפר צריך רק בקיר א' כדי שהנתיצה תהיה באבנים עצים ועפר. **ועיי"ש בחזו"א** שלהר"ש הנגע יכול ליראות בעצים ועפר, ואה"נ להר"ש צריך עצים ועפר בד' קירות. **ע"ע בחזו"א** אם נגע נראה בעצים ועפר א"כ מדוע לר"ע צריך ב' אבנים הא יכול לבא לידי שעור נגע ע"י ב' גריסין באבן ובעצים, ונקט דאה"נ שצריך רק כותל שעור ב' אבנים. עיי"ש.

**עיין תפא"י כו' ובחזו"א ט' ג'** שבבתים השעור הוא ב' גריסין, ואי"צ שיהיה גריס על כל אבן , אלא סגי בשעור ב' גריסין ושהנגע משוך מאבן לאבן אף שבא' רק יש משהו מן הנגע. (עיין רש"י סנהדרין עא' ד"ה "גריס", ופז' ד"ה "עד", ובנידה יט' ד"ה "ארכו".)

**מ"ד: עיין גר"א** שסנדל אחרי השקוף הוא בליטה מאחורי הפתח להגן מגשמים, ועולה שזיז היוצא מן הבית טמא בנגע,  **וצ"ע** הא הוי בליטה היוצאת שאינה על עמודים. וצע"ק.

קירות אבוס ומחיצה, להר"ש הוי בית בקר ומחיצות גינהב שאינם בית דיורין, **ובחזו"א ט' י'** מבאר בשי' הר"מ ביד ולא משמע כן בפיהמ"ש שחולק בתוך הבית מקומות לאבוס ע"י מחיצות דל"ח חלק מן הבית, **ובגר"א** מיירי בקירות שאין תקרה נשען עליה, וזאת למרות שתקרה אינה מק"ט נגעים מ"מ צריך קירות שתקרה נסמכת עליהן.

**מתני':** ירושלים וכו'. ובר"ש שנחלקו בזה ור"י, ופלוגתתם אם ירושלים נתחלקה לשבטים. **עיין יומא יב' ומגילה כו',** ובפשטות הילפותא מארץ אחוזתכם, **ועיין ריטב"א מגילה כו'** דמייתי עוד ילפותא "דבא אשר לו הבית", **ועיין דבר אברהם א' לז' ז'** שנקט נ"מ דמשום אחוזתכם הוי מקום מופקע מנגעים, ומשום "לו הבית" זהו חסרון בבית בעצים ואבנים ולא במקום, עיי"ש.

**עיין גבורת ארי יומא שם** שהביא סתירה ברש"י לר"י מ"ט ביהמ"ק אינו מטמא בנגעים, **שביומא ד"ה "אלא"** כ' משום שיש לכל ישראל חלק בה, **ובמגילה ד"ה "אני"** כ' משום שביהמ"ק שייך לגבוה ול"ח בא אשר לו הבית.

**בר"ש** שבתי כנסיות לר"י בירושלים טהורות בכל א"י טמאות בנגעים, ומשום שבכל א"י יכולים למכור וחשיב אחוזתכם. **עיין חזו"א ט' ח'** שמשמעות הסוגיות ביומא ומגילה דל"כ, וביהכ"נ טמא בנגעים או לר"מ, או באית ביה בית דירה, ובתוס' במגילה שאין הענין תלוי כלל ביכולים למכרו, עיי"ש.

**יש לברר** מדוע לגבי מזוזה פסק **הר"מ פ"ו ה"ו** שבכרכין חייב במזוזה דוקא אם יש בית דירה, ובכפרים לעולם חייב במזוזה דחשיב שיש לביה"כ בעלים מיוחדים, ולענין נגעים **בפי"ד הי"ד** סתם הר"מ שאף בכפרים אינו מטמא אא"כ יש בית דירה, עיין דב"א שם.

**עיין חזו"א ט' ב'** איך לפרש הר"מ שכ' שנגע צריך ליראות רק על האבנים, ובתוספתא המובא בר"ש כ' שאבנים ועצים ועפר מצטרפין זל"ז.

**מ"ה:עיין חזו"א י' ט'** לבאר הדין בת"כ שצריך דוקא בע"ב לבא לכהן ולא ע"י שליח, שזהו משום דברי הכבושין שצריך לשמוע . **ועיין מנח"ח קעז' ו'** שיש מצוה לומר כלשון התורה כנגע נראה וגו', ומשו"כ דוקא בע"ב, **ועיין מל"מ פט"ו** ה"ב שהר"מ השמיט הנ"ל**. מבואר** שאומר לכהן "כנגע" ולא "נגע" **, ובתויו"ט** שכ"כ בכל הנגעים ולאו דוקא בבתים. וטעם הדבר **עיין**

**חזו"א י' ח' שביאר** משום שאם הישראל חכם יחוייב הכהן לפסוק ע"פ, וצ"ב. **ע"ע רא"ם ויקרא יד' לה', וגור אריה שם, ומהרש"א כאן. הר"מ השמיט כל הענין.**

**מבואר** שנחלקו ר"י ור"מ אם מפנים את הבית כדי שלא יק"ט, ומשום חסה תורה על ממונם של ישראל, או שמפנה כל דבר אף שאמק"ט, **ועיין מל"מ יד' ד'** שלר"י יש מצות פנוי, ולר"מ הוי רשות. **והקשה דבמו"ק** ז' לר"י ילפי' דין חתן בנגעים מקרא דיום שאי **אתה רואה, ולא יליף מנגעי בתים משום דנגעי בתים חידוש הוא שמטמא עצים ואבנים, והקשה המל"מ** דהא ר"י לשי' ענין פנוי הבית אינו לצורך הכלים דחייב להוציא כל דבר וא"כ צע"ג דברי הגמ' במו"ך. **ובעיקר צ"ע דהר"**מ פסק כר"י דמפנים כל דבר, ויליף לדין חתן בפ"ט ה"ח מפנוי הבית וצע"ג**. עיין עמק ברכה חוה"מ.**

**שי' תוס' במו"ק דף ח' ד"ה "דהא"** שלר"י מפנים הכל מכיון שהכל נטמא בבית המנוגע אפי' חבילות קנים. **ובתפא"י ובא"ר** שלר"י קנים נטמאים, ולר"ש מפנה אותם בלא שנטמאים, ולר"מ אין מפנה אלא כלים הנטמאים בעלמא**.**

**מ"ו: עיין חולין** י' ע"ב שבדיעבד מסגיר בביתו. **ועיי"ש רש"י ור"ח, וכן ר"ן רא"ש ותוס' בנדרים נו' ע"ב** שבהכרח מביתו מסגיר ע"י שליח או ע"י חוט ארוך. **עיין מל"מ יד' ה',** דעולה שהני ראשונים סברי שהסגר הכוונה סגירת דלת ולא אמירת הסגר, דא"כ מאי קשיא להו. **עיין רש"י עה"ת יג' ד', א"ר ג' א', מ"א א' ג', חזו"א ג' י'.**

**ע"ע במל"מ** בענין הסגר מתוך הבית, ובמש"נ שם הר"י קורקוס המובא במל"מ, **וברש"ש חולין י', ובמאירי שם.**

**בת"כ** לא אמרתי אלא סביב הנגע, ובהמשך מחייב גם על צרורות למעט הנושר עיי"ש. **עיין חזו"א י' ח'** שדן אם צרורות מעצם האבני הנגע מדוע אין חולצין, ומסיק או שמיירי באבנים הבאים לחזר הטיט, או שמחדשים שהנופל בעת הקצוע ממקומות אחרות בבית אי"צ להשליך למקום טמא, **ועולה** שדין השלכה איננו דין באבני הנגע אלא הוי דין שאבני קצוע יושלכו ולכן צריך למעט אבנים שנפלו בבית מחמת קצוע, ועיין.

**מקום טמא בר"ש** בחד פי' שהמקום טמא אף אחר שנטלו האבנים, **ועיין חזו"א י' יז'** וגרי"ז זבחים קיג' דנ"מ לשריפת פרים ופרה בלבד.

**לא אחת תחת שתים,** וע"כ לר"ע שחולץ שתים, וצ"ע מ"ש לא שתים תחת א' הא צריך לחלוץ שתים, **עיין רש"ש** שלא יחלוץ שתים ויניח תחת א' שתים ותחת השני א'. **עיין מ"א, ועיין חזו"א ט' יב'** שס"ד שמהני שתים א' ותחת השני יניח עצים ועפר. עיי"ש שדן אם בפשיון הרחוק סגי א' כנגד כל אבן או שצריך ב' כנגד כל אבן.

**טיחת הבית** בפשטות הוא מקום הנגע, ובר"מ שצריך את כל הבית **עיין חזו"א י' ח'.**

**שניהם חולצין, עיין מ"א, עיין חזו"א י' ב'** שהיינו נ"מ שיש לשכן מצוה לעסוק בחליצת אבנים, שהא פשוט שחולצין כל האבן עד צדו של השכן. ומייתי שבכותל לחצר חבירו אין חבירו חולץ דהיינו שאינו מצווה לעסוק עמו בחליצה.

**עיין א"ר** שהוא לבדו מביא עפר, והוא טח הבית הוו ב' עניינים נפרדים, ולא נתבאר מאי האי כולי האי.

**מ"ז**: **עיין חזו"א ט'** **יא'** שבחזר נגע קודם שטח יראה כתחילה.

**עיין חזו"א י' ו'** בענין אבנים החדשים שהניח אם הוי כמטלית וכשחזר הנגע לבית אם הם טהורים, **ועיין מל"מ.**

**פרק יג'**

**מ"א:** כהה בסוף ראשון קולפו וטהור, **עיין ר"ש ורא"ש שלהי פי"ב** דילפי' שטהרה בקילוף וטיחה, **ובר"מ טו' ב'** שסגי בקילוף בלבד בלא טיחה. **ובתויו"ט** שצריך נמי חליצת אבנים. **ובמ"א** ביאר הר"מ שענין קילוף ככבוס בבגד. **בחזו"א י' א'** אם לפני קילוף חזר הנגע אם יראה כתחילה.

כהה בסוף שני וקילף וחזר קודם הבאת צפורין, **עיין חזו"א שם, מ"א, ומנח"ח קעז' ד'.**

**מתבאר** שבחזר אחר חליצה קודם צפרין הוי חזרת נגע, ולאחר צפורין יראה כתחילה, **ובראב"ד ב' ב' י'** שכ"כ בנגעי אדם שבחזר אחר טהרת צפרין יראה כתחילה, ובבגדים לא נתבאר מה דינו בכה"ג, ועיין.

**הר"ש** מייתי תוספתא דנראה נגע וחצצו דחשיב עדיין בית א', **ועיין חזו"א י' א', א' ט',** אם הוי כבגד מנוגע שקרעו לב' שפשיון בא' חשחב פשיון לחבירו או"ד הכא הפרדת הבית ל"ח פירוד אחר שכבר נראה בכולו נגע, ועיי"ש. **ע"ע בר"ש** שבנראה תחת נסרים ונתגלה יראה כתחילה, **ועיין חזו"א י' א'** דהא נראה בקמטים ונתגלה הוי נגע טהור לעולם.

**עולה לן** שבנגעי אדם בעמד ב' שבועות ונטהר וחזר הוי טומאה לאחר הפטור, וכן בבגדים בכהה סוף שני ונטהר וחזר הנגע הוי ממש טומאה לאחר הפטור, אולם בבתים לאחר הפטור הוא בעוד הבית טמא ועומד לטהרת צפרים וחזר הנגע דחשיב בכה"ג חזר אחר הפטור, וכ"כ באדם שפשה נגעו וכנס ונטהר שצריך צפרים וחזר דחשיב אחר הפטור, ויש כאן ב' מיני אחר הפטור, וק"ל.

**מ"ב:** מבואר שחליצה היא כל האבן אף חציו שבצד חבירו, ונתיצה נותץ חצי עובי האבן שלו ולא חציה של חבירו.

**ולמהר"ם ר"א** סבר דה"מ אם הוי אבן א' ולא אם הוו ב' אבנים זה לפנים מזה, ויש לדון אם ת"ק פליג בהא. **עיין תויו"ט מ"א, חזו"א ט' ב' יב'.**

**עיין גר"א** וכפי הבנתי הוא מחדש שמלבד שצריך לחלוץ כל עובי הכותל אף שבחצי של חבירו אף אם היו ב' אבנים, עוד נתחדש שצריך לנתוץ אבן שלמה אף אם חציה בחלקו של חבירו מן הצד ולא בעובי הכותל משא"כ נתיצה יכול לחלק האבן לב', דהיינו שיש ב' דינים בחליצה, לחלוץ כל עומק הקיר שבו הנגע, וכן לחלוץ כל האבן שבו הנגע. ור"א סובר שדין השני של חליצת כל האבן נאמר גם בנתיצה, אבל דין עומק הקיר לא נאמר בנתיצה, ועיין.

**מ"ג: עיין מ"א וחזו"א ט' ד'** מדוע אין דין נתיצה בחקרה ומ"ש מקירות הבית שנותץ את חלקו, ותי' משום שאין עיקר דין נגעים בתקרה, **עיין קה"י לג'.**

**הרא"ש מייתי לת"כ ז' ה' ג'** למילץ שבלא עליה אף בית גבוה נותץ תקרה. ועוד שם בת"כ שאם הוסיף אבנים אינו נותצן, **ועיי"ש ראב"ד ובהשגות יד' ט'** שהוסיף אבנים בבנין הם בכלל הבית לקבל טומאה ואינם בכלל הבית לנתיצה.

**מציל על המלבנים, עיין תוספתא ז' ב'** וגר"א שם שכל הני שבנאן מעיקרא נותצים, ומתני' מיירי בבאו אח"כ. ודלא כהראב"ד הנ"ל שבבאו אח"כ כולם ניצולין.  **עיין חזו"א ט' ה'.עיין מרכבת המשנה יד' ט'.**

**עיין ר"מ טז' א'** דשעור כזית הוא אף במוסגר.

**עיין א"ר** דלר"א בן חסמא דוקא אבן יועץ שלם מטמא בכלשהו. **עיין חזו"א י' טז'.**

**עיין יכין לא'** שעפר הינו תחוד שאינו מטמא בכזית שאין לו צירוף.

**מ"ד:** בפשטות רישא היא בטומאת מגע, שמוסגר מטמא במגע מתוכו ומוחלט גם מאחורא, לסיפא דמתני' הוא טומאת ביאה בשניהם **וכן שי' רש"י ביבמות קג' ע"ב, וכן בא"ר, וכן קצת משמע בר"מ טז' א', ועיין תפא"י מ"א, ומל"מ טז' ג'**  מהו המקור שיש במוסגר טומאת מגע מתוכו. **ובמל"מ מייתי תוספתא ז' ג'** שנחלקו בזה תנאים, **ועיי"ש גר"א**  באופן אחר. **עיין חזו"א י' י' . והר"מ בפיהמ"ש** משמע שמוסגר מטמא רק בביאה. **ועיין מל"מ** דצ"ע לישנא דמתני' שמשמע דרק בסיפא מיירי בביאה. **עיין יבמות קג' ע"ב בהגהת הב"ח בשי' רש"י וכן במהרש"ל ומהר"ם בשי' רש"י ובתוס' שם,** ועולה שלרש"י אין במוסגר טומאת מגע, אלא טומאה

מתוכו הכוונה לביאה מאחוריו שטמא בביאת כולו, דהיינו שבכדרך ביאה סגי ברובו, ובשלא כדרך טמא בכולו, וכלשון הב"ח, שאם כלים שהיו בבית טמאים ב"ה מה שנכנס דרך אחוריו אף שאין כאן ביאה המטמאה אך יש כאן תוך הבית שמטמא. **ולפי"ז א"ש** דרישא דמתני' מיירי בטומאת תוך בביאה דרך אחוריו, וסיפא מיירי בביאה דרך ביאה שסגר ברובו בלא כולו.

**עיין בתוס' ביבמות שם ד"ה "מטמא"** וכפי הגירסא שלפנינו הרי שדן התוס' בנגע שאחורי הבית, **ועיין מל"מ** שם וביאר **או** שהנידון שאין אחורי בית מטמא אלא אם הוא אחרי הנגע, וזהו חי' שאין מוחלט מטמא מאחוריו רק אחרי הנגע. **עוד ביאר** שהתוס' דן אם נגע מאחרי הבית מטמא במוחלט, ובמוסגר דן תוס' אם צריך רק שיוולד הנגע בתוך הבית או גם הנטמא צריך להיות בתוך הבית. **עיין חזו"א י' י'** שנוקט דפשוט שאין נגע חוץ לבית דאל"כ מ"ש לומר שניהם חולצין הא הוי נגע לשניהם לזה פנים ולזה חוץ. **עיין מאירי חולין קכח' ע"ב** שטומאת חוץ לבית הוא רק לבית הניתץ, ולכן כותל בין שותפין שניתצין רק חצי כותל הרי שאין חוץ הבית מטמא. עיי"ש.

**עיין ראב"ד ת"כ ז' ה' ד'** ועולה שהוסגר שקלף נגעו אינו מטמא, ומ"מ הבית בדין נתיצה.

**עיין חזו"א י' יב'** בביאור הגמ' ביבמות קג' שאם מכתת שאריה ל"ש בא אל הבית, **וצ"ע** הא מ"מ הוי אהל ומ"ש לדון ענין מכתת שאריה בזה.

**בתוספתא** בדין כולו נגע בבתים, ומבואר שכולו נגע יסגיר, ובעמד ב"ש, או כנס סוף ראשון ופשה חולץ את כולו. **עיין חזו"א י' א'** דעולה שכהה סוף ראשון אינו טהור ודלא כתוס' חולין י' ע"ב לגבי אדם. וצ"ע מה הוצרך התוספתא לכנס ופשה הא הוי לא גרע מעמד ב"ש שחולץ, ועכ"פ עולה בתוספתא דלא משתוות לה דין נתיצה מכיון שאין דין לבזותו, **וצ"ע מדוע** ולכן אם בזה יראה כתחילה. **ויש לחקור** בדין זה, אם נאמר שדין נתיצה הוא רק אם יש חיוב להניח אבנים אחרות אבל מה שבנה סתם בלא מצוה אינו המשך א' עם הנגע שהיה, או שעצם חליצת כל הבית הרי שבטל שם

בית וחיוב חליצה וטיחה הוא חוב שחל על הבית ומשו"כ אם נהרס הבית אין על מה שיחול חובת הנחת אבנים וטיחה, ובנין חדש שבנה הוא בית אחר ויראה כתחילה. **עיין חזו"א יז', ומקד"ד נ' יג'. לכאורה מבואר בתוספתא** שפריחת כולו אינה מטהרת בבתים **עיין חזו"א י' ז'.**

**מ"ה:** מבואר כאן שהבונה מן המוסגר בטהור וחזר נגע לבית המוסגר הרי שהאבנים שבטהור בנתיצה. **ושי' הר"ש** לעיל פי"א מ"ו שבטולה ממוסגר בטהור וחזר נגע למוסגר מציל הטהור, וצ"ע מ"ש. **עיין תויו"ט מה שכ' בזה בשם מהר"ם.**

**עיין מל"מ פי"ב ה"ו** שתי' דדוקא בבגד שייך חבור, ולכן חבור הטמא לטהור מטפיל הטמא לדין הטהור, משא"כ בבית ל"ש תורת חבור. **עוד כ'** שבבגד שכשפורמו נטהר שייך שחבור יטהרו, משא"כ בית אף אם יפורר לעפר עדיין האבנים בטומאתם ולכן ל"ש לטהרם ע"י שיחברם לבית אחר. (ונראה הגדר בזה, שבגד שם הטומאה הוא בעודו בשם בגד, ולכן אם פורמו נטהר, וכמו כן אם מטפילו לבגד אחר הרי שפקע שם הבגד שהיה וחל שם בגד אחר, ושם הטומאה נתפסת על שם הבגד שהיה, משא"כ טומאת בתים שטומאתו אף כשמפוררו הרי שאין דין שטומאתו תלויה כ"ז שהוא בעודו הבית שהיה ולכן ל"ש לטהרו ע"י שמטפילו לבית אחר.) **אך עיין במ"א** דנקט של"כ שבגד מוחלט לא מהני פרימתו לטהרו. עוד יש לברר מנא לן שאבנים מן המוסגר שהם בטומאתם אף שמפוררם. (ואולי כוונת המל"מ שמכיון שבמוחלט אף במפררם הם בטומאתם לכן זהו ראיה שטומאת בית אינה תלויה בשם בית ולכן אין דין בחבורו לבית אחר, ועדיין צ"ע משה"ק המ"א דהא בגד מוחלט נמי לא נטהר בפירומו לפחות מגע"ג.)

**והמ"א והחזו"א י' ו'** תי' בבגדים שאחר קריעה ונטלית הבגד טהור הרי שהמטלית טפילה לבגד האחר, משא"כ בבתים שאחר חליצה וטיחה הבית מוסגר לכן האבנים שהוציאו ממנו הם אינם נטפלים לבית האחר אלא הן נמשכים לבית המוסגר.

**צ"ב** מדוע כ' הר"ש שמיירי שלקחו אבנים מבית אחר קיצה וטיחה, הא משכחת לה בלקחו אבנים בשבוע ראשון ואח"כ הבית עבר הסגר שני ושלישי והוחלט לנתיצה שג"כ לכאורה צריך לנתוץ את האבנים שלקח מהם בראשון ולנתצם, ואולי באמת בכה"ג הבית הטהור יציל על האבנים, **ועיין מל"מ שם.**

**עיין חזו"א י' ה'** לברר החילוק שיוצא בין הבגדים לבתים, שבבגדים אם קרעו מבגד מוסגר פחות מגע"ג, וחזר נגע לבגד נחלקו רבנן ור"א אם נטמא המטלית פחות מגע"ג, ולרבנן אם אין במטלית שעור בגד הוא איננו טמא. ולפי"ז בבית ל"ש כלל שאבן מבית מוסגר יטמא דהא שעור בית הוא ד' בתלים, ואפי' קיר שלם הינו כפחות מגע"ג דבגדים. **וביאר** בחזו"א שמכיון שמטלית דבגד הוא לאחר שהבגד טהור בסוף שבוע שני ובאים לעורר מחדש טומאה הרי שצריך שיחול טומאה על בגד עם שעור, משא"כ בתים שהם מוסגרים עד סוף שבוע ג' והנידון הוא המשך טומאה לכן כאן חל הטומאה אף על אבנים שאין להם שם בית, **עיי"ש** דהוכיח דהא בבגדים אם יחזור נגע לבגד פחות מגע"ג לכ:ע אין חוזר טומאה לשאר המטליות, וכאן במתני' בחזר נגע לאבן נותץ הבית אף שלאבן אין שום דין בית, וע"כ ככל הנ"ל שבבגד באים להחזיר טומאה משו"כ בבית באים להמשיך הטומאה הקיימת, ועיי"ש.

**עיין בועז ג'** מדוע לא מבואר שחולץ האבנים "ונותצן" , וזהו משום שאי"צ למתוץ עד שיהיה כעפר, ולכן סגי בחליצה והוי כנתוץ.

**בר"ש** שבחזר על האבנים ינתוץ המוסגר והאבנים ישמשו לבית השני, אך אחר שישמשו ינתצו. **ובר"מ טו' ז'** משמע שלא ינתצו, ובמל"מ פי"ב ה"ו נקט בדעת הר"מ שגם בבגדים כן. ועיין.

**מ"ו:** לפי' הר"ש דמיירי בית פנימי וחצון.**עיין חזו"א פ"י יא' יג' טו'.** דהר"מ פסק כל הנ"ל אף בבית מוסגר, **והחזו"א דן** שמוסגר כמו שאינו בנגיעה כ"כ אינו באהל. **ע"ע** שביאר שי' ראב"ע שהתקרה של הפנימית נחשבת חוצצת ואין החצון מאהיל על הפנימי, ואף שבטומאת מת בקבר סתום יש אהל עליו, הכא שאני דמחיצה י' מהני, ויש לבארו שענין אהל במצורע הוא הגדרה של טהור וטמא ברשות א', ולכן מהני מחיצה י', ולכן התקרה מבדלת שהם בב' רשויות אולם במת הענין הוא אהל, ואף אהל על קבר סתום חשיב אהל, עיי"ש. **ע"ע חזו"א** דבחולין קכח' ע"ב מבעיא אם חצי אבן חצון נעשה יד לפנימי, וע"כ מבעיא לר"א דלראב"ע הא אין החצון מטמא, ועכ"פ לר"א ודאי מטמא ומאי בעיא, עיי"ש שכ"ז לרש"י שם, שאפשר לבאר הגמ' שם לענין נוגע בחצון, עיי"ש עוד מש"נ בכל הענין.

**להרא"ש** הנידון בחצון שמאהיל על חלק מהפנימי. ועיין מ"א ותפא"י דע"כ מיירי במוסגר, דבמוחלט הא כל אבני הפנימי טמאים וודאי החצון מאהיל על אבני הפנימי, ולכן צ"ל דמיירי במוסגר, ונחלקו ראב"ע ור"א אם כל אבני המוסגר מטמאין באהל או רק האבן המנוגע מטמא באהל, ועיין.

**מ"ז: בר"ש כאן ובר"מ פ"י הי"ב** ילפי' מקרא "דמושבו" שמושב האבן מטמא באהל. **ועיין רש"י סנהדרין ע"א ע"א ד"ה "מציינים" ובב"ב ט' ע"ב ד"ה "בימי"** שכ' שהמקור שהוקש למת. **ועיין רש"י מגילה ח' ע"ב ד"ה "הכא"** דיליף מקרא אחר.

**עיין רע"א ורש"ש ב"ב שם** שהקשו האשאני מת ממצורע לענין מת ומצורע עובר, וכן הכניס ידו לבית מנוגע טהור, **עיין תוס'** יבמות קג' ע"ב ד"ה "כיון" שכ' שזהו החילוק בין מת למצורע, עיי"ש.

**עיין א"ר** שיש סתירה ברש"י קדושין לג' לררש"י בברכות כה' אם אוחזר האבן מנוגע , אם דוקא הולך טהור או אף עומד טהור, ורק יושב טמא. **ועיין רע"ב** לחלק בין עומד לראש שטמא לבין עומד לכתף שטהור, ובמ"א שאין לחלק בזה.

**עיין תוס' יבמות קג' ד"ה "כיון"** שייסד שהטומאה צריכה ישיבה דוקא תחת אילן אבל בבית אף טומאה עוברת מטמאה, ושם משמע שהחילוק הוא שבבית הקביעות היא מיד אף בלא ישיבה, **אולם ברמב"ן ובריטב"א**

**קדושין לג'** נקטו כהנ"ל אולם מטעם אחר, שבבית הנטמא נטמא משום ביאה, משא"כ תחת האילן ל"ש ביאב, אלא טומאתו מחמת שמושבם במק"א ולזה צריך קביעות. **עיין ערל"נ יבמות שם** שנחלקו בזה הר"מ **והראב"ד פ"י הי"ב. ע"ע תויו"ט מי"א** מה שדייק בר"ש בענין. **עיין א"ר, ור"מ פט"ז ה"ג** אם ישיבת אבן טמאה תלויה באדם הנושאה, או שחשיבא יושבת רק אם הניחה.

**מ"ח:** מבואר שביאה לבית טמא צריך ראשו ורובו, וצריך הגדרה מדוע באהל מת סגי במשהו. **עיין קרן אורה בנזיר מג' ע"א, וקוב"ש פסחים קפז'** ועולה שם ביאה לאהל מת הוא משום טומאה כמאן דמליא והושיט ידו כאילו נגע במת, משא"כ במצורע זהו גדר אחר שצריך שהטומאה והטהור יחדיו באותו מקום ותלוי ברובו כנולד.

**מבואר** שהטהור והטמא צריכין ראשו ורובו, **עיין חזו"א י' טז' ובתרא"י** שבטהור צריך דרך ביאה ולא דרך אחוריו, אבל בטומאה אין דין שיהיה דרך ביאה, והענין צריך הגדרה. **ולע"ע צ"ל**  שהטהור נטמא במעשה ביאה והטמא מטמא בכך שמושבו שם ולא תלוי כלל במעשה ביאה, ולכן הטהור תלוי בצורה שבא לשם, והטמא נידון רק ע"ש סופו שהעיקר שמושבו שם ואין תלוי בצורה שבא לשם.

**מבואר במתני'** דטלית טהורה שהכניס גע"ג נטמא כל הטלית ולכאורה אף מה שבחוץ. ובאמת יש לדון שגע"ג מבגד גדול דיינינן ביה כמאן דפסיק דמי ולכן אולי רק הגע"ג טמא, ואם באמת כל הבגד נטמא הענין צ"ב מה גדרו, ומדוע גע"ג מהני לזה, הא כל מעלת גע"ג הוא שיש לו שם בגד לעצמו, אך מאי שייטא שמחמ"כ יטמא כל הבגד, וצ"ע.

**ובר"ש מייתי תוספתא** שר' נחמיה פליג וסבר שיק במכניס רובה טמא. א"נ דלרבנן רק בגע"ג טמא, א"כ יוצא שר"נ פליג אם אמרינן כמאן דפסיק דמי, וא"ושלרבנן כולה טמא, הרי שר"נ פליג שכולה טמא רק אם נכנס רובה, ואדרבה צ"ע שי' רבנן. **עיין מל"מ פט"ז ה"ו ובקרית ספר** דמשמע דרבנן טמא כל הטלית.

**עיין בתוספתא פ"ז ה"ו** בסופו דלכ"ע בגד טמא שהכניס ממנו כזית מטמא, ונחלקו אם אין בו כזית אם סגי להכניס גע"ג או צריך להכניס כולה. **ועולה** שאם הבגד פחות מכזית הרי שלרבנן רוב גע"ג מטמא ולר"נ רק כולה מטמא, ואם יש לבגד כזית מהני לכ"ע כזית אף שרוב הבגד בחוץ. **וצ"ב** מהם שנויי הדינים בין טהור לטמא, שטהור לרבנן סגי בגע"ג ולר"נ צריך רובה, ובטמא לכ"ע מהני כזית אף שרובה בחוץ, ואם ליכא כזית לרבנן סגי ברוב גע"ג ולר"נ צריך כולה, ובאמת כד דייקת לא נתבאר בטמאה בטלית גדול אם לרבנן מהני לטמא בגע,ג, והאם ר"נ פליג וסבר שצריך רובה או שצריך כולה, ובפשטות בכה"ג לרבנן סגי בגע"ג כמבואר במתני', ולר"נ

צריך רובה, ותוספתא מיירי בבגד שכולו רק גע"ג דלרבנן סגי ברובו ולר"נ צריך כולו. דהיינו שנחלקו ר"נ ורבנן אם מהני רוב גע"ג מבגד גע"ג, ונחלקו רבנן ור"נ אם מהני כל גע"ג מבגד גדול, ולרבנן בגד גדול מהני כל גע"ג ובקטן מהני רוב גע"ג אלר"נ בגדול צריך רוב בגד ובקטן צריך כל שעור גע"ג. וצ"ע מדוע בקטן לא יהני רוב בגד כמו בבגד גדול, ודו"ק. וצ"ע.

**ועכ"פ** לר"נ טלית טהורה דוקא ברובה נטמית, וטמאה אף בכזית בפנים ורובה בחוץ מטמאה, **ועיין חזו"א י' טז'** שהטעם שבטהורה ע"י גע"ג אתה בא לטמא כולה ולר"נ זה לא אמרנן, אבל בטמאה אין אתה צריך, אלא שהכזית יטמא. ולכן אף שרובה בחוץ מטמאה, וצ"ע. דהא אילולי כמאן דפסוק דמי בין לגבי הטמאה בין לגבי הטהורה אתה דן את מושבה של הטמאה והטהורה, ואם בטהורהל"א כמאן דפסוקוהמקצת שבפנים נגרר אחר רובה שבחוץ א"כ כ"כ בטמאה איך הכזית שבפנים מגדיר את מושבה של הבגד כולה בפנים שנוכל ע"י לטמא את הבית, וע"כ משום מה בטמאה אמרינן כמאן דפסיק, וא"כ צ"ע מדוע את הטהורה נמי לכה"פ נטמא את הגע"ג משום כמאן דפסוק, ומדוע בהכרח דנים הגע"ג כנמשך אחר רוב הטלית בחוץ, ולע"ע צ"ע.

**בטהורה שהיא רק גע"ג** מסברא צריך להיות שלכ"ע יהני רובא, וכמו שבבגד גדול לר"נ סגי ברובה, **ועיין מל"מ שם, וא"ר, ומנח"ח קעז' ה', ובמ"א, ובחזו"א י' טז'** דסגי ברובה וכמש"כ.

בטמאה שנחלקו רבנן ור"נ אם מהני רוב גע"ג או צריך כולה, בפשטות מיירי בבגד גע"ג כמש"נ, אולם **עיין מנח"ח קעב' יא' ודבר אברהם א' ב' י'** שדנו שאף בגד גדול לרבנן סגי שיכניס רוב גע"ג.

**לרבנן** דמהני רוב גע"ג אם מהני רוב כזית, **עיין חזו"א שם דמהני, ובקוה"ע עג' ח' דלא מהני.**

**ביבמות קג'** מבואר שכזית בגד זהו דוקא במוחלט שהוקש למת ולא במוסגר, **ועיין ר"מ יג' יד'** ומל"מ שם דמשמע בר"מ שאף כזית מוסגר מטמא, **ועיין חזו"א א' ל' וי' יב', ועיין או"ש.**

**עיין חזו"א י' טז'** אם כלי חרס צריך רובו, דנקט שכלי צריך רובו, אבל כ"ח שנטמא ע"י אויר הרי שמיעוט אויר נמי סגי. עיין גר"ח תיב'. **עיין תוספתא זבין ה' ה' ובגירסת הגר"א שם** שכ"ח נטמא בבית עכו"ם דוקא ברוב אוירו.

**מ"ט מ"י:**מתבאר שסתם כלי ובגד נטמא מיד בביאה לבית מנוגע, אבל אם הבגד על אדם לבוש מעוכב טומאת, הבגד שעור שהיהכאכ"פ, ודוקא בלבוש על ישראל, אבל בגד על בהמה ועכו"ם נטמא מיד. תוספתא בר"ש. ובגד על אדם שעומד בחוץ לרבנן צריך שהייה ולר' יהודה הוי כבגד על בהמה ועכו"ם דהא האדם טהור, ולכן נטמא הבגד מיד.

**עיין מל"מ פט"ז ה"ו** ועולה דהא הבגדים צריכים ליטמא מיד מצד ביאה לבית, ומצד שהם נוגעים באדם שלא פירש ממטמאיו. והקשה המל"מ מנא לן לחדש שאף בהיותם בבית הם מעוכבים מליטמא כדי שהייה, אולי רק בכלים שבחוץ והם צריכים ליטמא מכח האדם מחמת שלא פירש ממטמאיו, שרק משו"כ יש להם דין שהייה, אבל בבאו לבית הם נטמאים מיד.

**ויש לחקור** אחר שהייה כדאכ"פ אם הבגדים נטמאים משום ביאה, או משום חבור לטומאה ע"י האדם. **ובמ"י** מבואר שהטבעות שבפנים טמאות אף שהאדם טהור וע"כ משום ביאה, וטבעות שבחוץ טמאות אגב האדם וע"כ משום חבור לטומאה. ועיין **תוס' בחולין ע"א ע"ב ד"ה "למאי"** ועולה דנקט שטומאתם דוקא משום חבור לאדם, ובאצבעותיו בפנים הוי טמא רק מדרבנן מכיון שהגברא טהור.

**ולהתוס' עולה** שנתחדש ב' חידושים שבגד על אדם הינו טפל לאדם ואינו בכלל טומאת ביאת עצמו כלל, אלא כל טומאתו רק אגב האדם וזהו דוקא בכדי שהייה.

**ולפי"ז צ"ע יותר** דעולה שבגדים על גוי אינם בטלים ויש להם טומאה מיד. ובגדים על ישראל בטל מהם תורת טומאה לגמרי ולא מהני שהייה לטמאם, וצ"ע.

**עיין אבי עזרי טז' ו'** דנקט שטומאת חבורין שייך רק במגע ומשא, ול"ש כלל בביאה שצריך שיוגדר שם ביאה על הבגד, **ומיישב עפי"ז את קושית המל"מ** דמשו"ה ע"כ קרא "דהאוכל יכבס בגדיו" ע"כ אזיל על בא אל הבית ולא למה שחובר אליו דמשום חבורין אין כלל דין טומאה בביאה. ולכאורה התוס' בחולין הנ"ל דלא כדבריו.

**עיין מנח"ח קעז' כ'** שכ' ליהפך שטומאת חבורין באמת מטמא בלא שהיית כאכ"פ, ורק בגדים שאינם נוגעין בגוף האדם צריכין שהייה כאכ"פ. (בת"כ ז' ה' ט') מבואר שאף בגדים שנוגע בהם צריכים שהייה.) **עיין אבי עזרי הנ"ל.**

אם יש דין שהייה בבית שיש בתוכו מנוגע או אבן מנוגעת, עיין מ"א משנה יא', **חזו"א כלים א' ז'.**

נכנס דרך אחוריו, **הוכיח הגר"ח מהר"מ ותוס' בשבועות יז'** שאין הכלים נטמאים, וצ"ע מ"ש ממכניס ידיו שטבעות טמאות אף שהאדם טהור, **וביאר הגר"ח** שגדר דין טומאת כלים הוא שביאת האדם מחילה עליהם דין ביאה, ועיי"ש דנקט שדרך אחוריו ליכא שם ביאה כלל עד שיכנס כולו, ולכן ל"א רובו ככולו. ולכן אין שם ביאה על הכלים, משא"כ ביאה כדרך כל מקצת יש לה שם ביאה, ולכן אמרינן רובו ככולו, ולכן חל שם באה על טבעות

שבאצבעותיו. **עיין אבי עזרי** שם.

**ועולה** להגר"ח שטומאת בגדים הוא מחמת שם ביאה שחל עליהם מכח ביאת האדם,ולא איכפת לן שהאדם טהור, **ובתוס' בחולין ע"א** עולה שטומאת הכלי מכח טומאת האדם, ולכן נקט שאם האדם טהור טומאת טבעות רק דרבנן.

**עוד עולה בגר"ח** שטבעות בחוץ הוא נמי מחמת שם ביאה שחל על הטבעות מכח ביאת האדם, ולא משום טומאה בחבורין, ועיין.

**ולפי"ז צ"ע קצת** מדוע לבוש עכו"ם ובהמה אינו מציל, ומדוע הענין תלוי בטומאת האדם, ובר"ש כאן עולה נמי שהענין תלוי באדם הראוי ליטמא אך לא משמע כדברי תוס' שהנידון תלוי בטומאת האדם, דהא אף באצבעות בפנים נקט שטמא מדאו', וע"כ ישנה ג"ה שאדם שישנו בדין טומאה הוא גורד את בגדיו שיטמאו עפ"י כללי ביאה של בגד אגב אדם. ועיין.

**עיין חזו"א י' יח'** דלתוס' בחולין שטומאת כלים משום מגע האדם שלא פירש ממטמאיו הרי שהטומאה היא רק על בגדים שנוגע בהם, ומייתינן לת"כ דל"כ.

**בר"ש וברא"ש מייתי** תוספתא שבטבעות בקומצו של הנכנס לבית טמא וידיו בחוץ, **דלהרא"ש** נטמאו מיד, **ולהר"ש** הם טהורים ולכאורה שי' הרא"ש תמוהה מדוע כלים שאינם לבוש האדם יטפלו לאדם לייחשב כבאו לבית, **ועיין מ"א, ומל"מ טז' ח' ונמח"ח קעז' כ' ואבי עזרי, ועיין גר"א** על התוספתא כהר"ש. ובאמת המל"מ תמה ליהפך מדוע לא יטמאו הטבעות מחמת מגע מי שלא פירש מן הטומאה, ועיין אבי עזרי שם שדוקא מגע והיסט של אדם בטומאה גורר כלים שנוגע בהם אבל ביאה של אדם בטומאה אינהב גוררת כלי שנוגע בו לייחשב כמו שבא אל הבית, עיי"ש.

**מי"א: נחלקו** במצורע שנכנס לבית אם מטמא עד הקורות או עד ד"א או עד י"ט. **ובר"ש מי"ב** שהנידון גם בבית מנוגע כנ"ל. וכן במ"א, **ובחזו"א י' יט'** שנקט של"כ עיי"ש מה דמייתי שי' הגר"א.

**ע"ע חזו"א י' יא'** שאהל מת מטמא ודאי עד הקירות וכאן נחלקו, דבמת הענין של טומאה כמאן דמליא, משא"כ במצורע הענין שהם ברשות א' ולכן ד"א או י"א עשוי לחלק מקומם, ופשוט.

**ולפי"ז באמת צ"ע** מה שייך כ"ז בבית מנוגע שיטמא רק עד י"ט או ד"א, וצע"ג.

ולת"ק כלים נטמאים מיד, **ובר"ש** שהכוונה אם עמד ולא אם עבר בלבד, **ועיין תויו"ט** דהא שי' תוס' ביבמות שדוקא תחת אילן צריך עומד ותחת בית טמא מיד וכאן הוי תחת בית.

**ולר"י** צריך כדי הדלקת נר, **ובר"ש** שאם נכנס ברשות נטמא מיד, **וביאר** שצריך מושבו, וברשות בע"ב מיד חשיב מושבו, ושל"ב צריך שעור הדלקת

נר כדי שיהיה בכדי בע"ב להוציאו ולא הוציאו, ובמ"א כ' טעם אחר שצריך כניסה לשם צורך, וברשות חשיב לשם צורך, ושל"ב דוקא כדי הדלקת הנר הוי לשם צורך.

**מי"ב:** מבואר שמחיצה מצילה מטומאת בית מנוגע, ולפי"ז ודאי שאין טומאה יוצאת מבית לבית בפתח פותח טפח. **עיין יבמות קג' ע"ב תד"ה "כיון שנכנס" , ומאירי ברכות כ"ה.**

**ומבואר** שצריך לתת לו מקום דע"ד אמות, ובר"ש שזהו שעור לתפילה, או שעור מקום לאדם. ועכ"פ גם בפחות מהני, **עיין תויו"ט. אולם בתפא"י פא'** שצריך דוקא ד"א ובפחות לא מהני מחיצה, וי"ל משום שפחות מד"א אינו מקום לעצמו ושוב הוא נחשב נמצא בכל הבית, **עיין חת"ס סוכה כא'** ועולה שדין בדד מושבו מחייב מקום מסויים למושבו שהוא דע"ד. **עיין ר"מ פ"י ה"ז** שכ' שצריך שיהיה לומקום מושב לבדו. **עיי"ש מרנה"מ.**

נכנס ראשון ויוצא אחרון שמא יטמא באי ביהכ"נ ועיין רא"ש שהחשש שמא יעמוד, **וכן בר"מ פ"י הי"בף ובראב"ד שם,** משמע אף בלא שיעמוד, **ועיין ערל"נ יבמות קג'** שנחלקו אם בית צריך שיעמוד או רק באילן צריך שיעמוד, עיי"ש.

**מבואר במתני' ובתוס'** ג' דעות , **לר"מ** בית מנוגע כאהל המת, ולכלי צריך צמיד פתיל להציל , ובבור ידות צריך כסוי להציל, **ולר"י** שונה בית מנוגע שבכלי סגי בכסוי ובבור ודות אף במגולה מציל, ולרבי בכלי סבר שצריך צ"פ ובבור ודות סובר שמציל אף במגולה. ובר"מ בפיהמ"ש ביאר הטעם להקל בבית מנוגע משום שהוא רק טומאת ערב, **ועיין חזו"א י' יט'** שתמה בטעם זה שאינו מתאים בדאו'. עיי"ש מה שביאר. **וי"ל** שבאהל מת שיש מושג של טומאה מתפשטת דרך פתח פותח טפח, לכן אף שבור ודות וכלי יכולים לייחשב מעיקרא מקום אחר מהבית, אך מ"מ צריך כסוי או צ"פ למנוע מן הטומאה ליתפשט ממקום למקום, משא"כ בבית מנוגע שאין מושג של טומאה העוברת ממל"מ הרי שבור ידות הם מעיקרם מקום אחר, וכלי צ"ל שאם אינו מכוסה הוא נטפל לבית, וע"י כסוי לכה"פ הפנים שבו חייב לייחשב מקום אחר כלפי הבית, ועיין.

**עיין חזו"א ט' י'** בסוגריים שהקשה איך הכלי צ"פ וכן הכסוי מצילין הא הם עצמם נטמאים ואינם מצילין, דהא בבית מנוגע אף חבילי קש נטמאין, **ותי'** שחבילי קש נטמאין רק אלו שהיו לפני שנתנגע הבית. ומה שבא לאחמ"כ לבית נטמא לפי כל כללי דיני כלים. **אולם יש ליישב** שאם הנדון בבית מנוגע הוא להעמיד מקום אחר א"כ אף כלי טמא מציל, ודוקא באהל מת שהנידון למנוע כניסת טומאה י"ל שטמא אינו מציל. **שו"ר כן בשם מרן הגרי"מ פיינשטיין בקבא דקשייתא ח"ב.** ועדיין יש לדון בזה דהא צ"פ

וכסוי באהל מת נמי עניינם סתימה למנוע כניסת טומאה, ועניינו נמי מניעת חבור מקום למקום וחזינן שטמא אינו חוצץ , וצ"ע בזה.

**ע"ע חזו"א י' יט'** שביאר שהר"ש הוציא שלרבי בכלי צריך צ"פ, דאל"ה בשידה וכו' אף אי אהל זרוק לאו שמיה אהל אך מ"מ הוי לא גרע מכלי שמועיל בו צ"פ וא"כ כאן יועל כסוי וע"כ אם צריך צ"פ לא מהני כסוי. עיי"ש עוד כמה דברים.

**מתבאר בתוספתא** חומר באדם בבגדים ובבתים, וכ' דבאדם אין פשיון הרחוק, **עיין חזו"א י' כ', וד' טז'.**

**עוד מתבאר** דין שלוח מצורעים שבאדם הוא רק מעיירות מוקפות חומה ובבגדים , שא"כ ובתים משולחים מכל העיר, **עיין פסחים סז' ברש"י וראשונים שם**  ששלוח ממוקף חומה הוא בחיוב מלקות, **ובר"מ פ"ג** מביאת מקדש שלעיר המוקף חומה זהו רק איסור בלבד, **עיין בזה גר"ח סטנצילץ ומקד"ד לד'.**

**בר"ש** שבבתים אם נתעצל ולא חלף בשני ועמד בעניו בג' דנותץ, **עיין חזו"א י' כ'.**

**פרק יד'**

**מ"א:** חרס חדש, בר"ש מייתי דבסוטה טו' יליף מקראי, ובר"מ כאן ובפי"א ה"א דהוי דברי קבלה, עיי"ש כס"מ, **עיין חזו,א יא' א'. עיי"ש חזו"א** דנקט שדין נתאכמו דסוטה שם, דמבואר שכ"ח שהשחיר (לרש"י ע"י האור ולר"מ ע"י יושנן) וחזר למראיתו ע"י כניסה לכבשן, דבסוטה כשר וכן פסק בר"מ פ"ג מסוטה ה"ט, ונקט החזו"א דכ"ז הוא גם בדין כ"ח דמצורע , **וצ"ע** מדוע הר"מ השמיט זאת, וצע"ג . **ואולי י"ל** דהר"מ סבר שבמצורע נתאכמו פניו כשר, **דעיין היטב סוגיא בסוטה** דלר' ישמעאל הוקש כלידסוטה לכלי דמצורע וכן מים דסוטה למים דמצורע, וצריך כלי חדש דומיא דמים, וצריך בשניהם מים חיים. ולרבנן לא הוקש סוטה למצורע ואי"צ כלי חדש, ומ"מ הוקש כלי למים שכמו שמים שלא נשתנו כ"כ כלי שלא נתאכמו. ונראה דלר' ישמעאל בין בסוטה בין במצורע הוקש כלי למים ויליף כלי חדש, ואין ילפותא כלל לנתאכמו, ובאמת כלי חדש שנשתנה מראהו כשר, ורק לרבנן שאין היקש כלי למים למילף חדש הרי שהוקשו לשנוי מראה, ועיין. ובאמת כן הוא שי' רש"י שנתאכמו הוא לרבנן, ועיין. **אולם הר"מ** דסבר שכלי חדש במצורע הוא דברי קבלה ולא ילפותא ממים חיים, והיקש סוטה למצורע הוא למילף מדברי קבלה ממצורע, ואין הכרח שאם למדנו סוטה ממצורע כלי חדש שוב א,א להקיש כלי דסוטה למים דסוטה, שאין שייכות בין הדברים, דדוקא אם במצורע ילפי' כלי ממים וילפי' לסוטה שצריך כלי חדש ומים חיים שוב א,א למילף נתאכמו, אבל להר"מ ילפי' סוטה ממצורע דין כלי חדש מדברי קבלה, ולכן עדיין אפשר ללמוד כלי דסוטה ממים דסוטה שלא נשתנה מראה, והא לא מצאנו מימרא למילף כלי במצורע ממים למילף נתאכמו, ולכן השמיט הר"מ זאת.

**באמת שי' הר"מ צ"ע** דפסק כר' ישמעאל שצריך בסוטה כלי חדש, **ומאידך פסק בביאת מקדש פ"ה הי"ב** שמי כיור כשרים מכל המימות , ודלא כסוגיין דלר"י כמו שבסוטה צריך כלי חדש כ"כ צריך מים חיים, **עיין כס"מ** (**עיין לח"מ שתי'** דהר"מיסבור לדרשת רבא "כלי שאמרתי לך כבר", **ויש לדחות** תי' זה, דלא משמע בגמ' דלרבה לר"י אי"צ מים חיים, וכל דברי רבה הם שכלפי פירכת הגמ' דמה למצורע שיש לו עץ ארז ואזוב, יליף רבה כלי שאמרתי לך כבר דהוי כמו מופנה, אך עדיין נשאר הילפותא דמים חיים, עיי"ש.) **ולפמש"נ א"ש היטב**  דבאמת הר"מ פסק דדרשינן כלי מכלי, אולם אין הדרשא ממים חיים אלא כלי דסוטה מכלי דמצורע דהוא דברי קבלה, וממילא אין שום הכרח שאחרי דרשא זו צריך בסוטה מים חיים, אלא ילפי' בסוטה כלי ממים ששנוי מראה פוסל, ודו"ק.

**עיין גרי"ז בסוטה שם** שדקדק את דברי הר"מ בהל' סוטה פ"ג ה,ט שדין כלי חדש ושלא נתאכמו הוא דין א',  **אולם בפיהמ"ש שם** עולה שחדש משום פסול מלאכהונתאכמו משום שנוי מראה. ע"ע בר"מ שם בפיהמ"ש שכ' בפי' שבמצורע כלי ישן ילפי' ממים חיים ולא נקט משום דברי קבלה, עיי"ש.

**ועיי"ש חזו"א שדן** אם מהני כניסה לכבשן לכ"ח שנעשה בו מלאכה. ותלה בב' דעות בתוס' בזבחים צו' ע"א ד"ה "אלא" אם חזרה לכבשן הוי פנים חדשות וכלי חדש או הוי רק תקון כלי ולא מהני לנעשית בו מלאכה. **עיין גרי"ז בסוטה שם** דנמי נקט שאם חזינן שבחזרו לכבשן דיינינן משןפ דחוי וע"כ שאין כאן כלים חדשים אלא רק תקון כלי, וא"כ לא יהני לנעשית בו מלאכה.

**והעיר שבר"מ** משמע דמהני כניסה לכבשן אף בנעשית מלאכה. עיי"ש מה שיישב, **ונראה כוונתו** שבאמת פסול מלאכה במצורע עניינו רק משום פגם בכלי (ולא דמי למלאכה בפרה שזהו פסול מלאכה, ועיין.) ולכן כניסה לכבשן מתקנת כאן משום תיקון כלי ולא משום פנים חדשות, ולכן שייך לדון בו משום דחוי, **ועיי"ש שיישב קושית תוס' בסוטה על רש"י** שנקט שאזור אין בו פסול מלאכה ולכן הגמ' מייתי מהתם לנידון דנתאכמו, והתוס' מייתי תוספתא שיש פסול מלאכה, ולהנ"ל מיושב שפסול מלאכה במצורע עניינו משום פגם בכלי ושייך בו תקון ושיין בו דחוי, עיי"ש.

**ולפמש"נ** דהר"מ לא סובר דין נתאכמו במצורע, דהיינו שאין דין חסרון דפגם במצורע, ובהכרח שכלי חדש דמצורע הוא דין שלא תייעשה בו מלאכה, **וא"כ לא יהני ביה כניסה לכבשן ודלא כהחזו"א.**

**עיין חזו"א שדן** אם צריך מלוי הכלי לשם מצורע ובלא"ה בטלה חיותן, והוי כמי תשמיש ולא כמים חיים,ומביא ראיות בזה לכאן ולכאן.

**הר"ש** נקט דלכ"ע למצורע צריך רביעית מים, ופלוגתת ר"י ורבנן בסוטה טז' הוא אם צריך שיהיה ניכר הדם. **ובתוס' בסוטה שם ד"ה "מביא"** עולה דלרבנן לכתחילה צריך חצי לוג. ופחות מרביעית פסול, עיי"ש.

**הר"מ פי"א ה"א** כ' שרביעית מד"ס, **עיין חזו"א יא' ב',** שאם הר"מ פסק כר' ישמעאל א"כ הענין הוא שיהיה דם ניכר ואמרו חכמים ברביעית וזה כוונת הר"מ מד"ס. ואם פסק כרבנן שאין דין שיהיה ניכר, הרי שבע"כ להר"מ אין כלל שעור למים וסגי בטופח להטפיח, ורביעית מדרבנן. **עיין גרי"ז הל' טומאת צרעת.**

**עיין גרי"ז נזיר לח'** שבירר מנא להו לרבנן שיעור רביעית, דלר"י זהו כדי שיהיה ניכר הדם, אולם לרבנן מנא להו, ורצה לומר שלכ"ע רביעית הוא הלל"מ, והנידון רק דלרבנן יכול להוסיף על רביעית ולר"י לא כדי שלא יבטל מראה דם. אולם מכיון שהר"מ כ' ששעור רביעית דרבנן, בע"כ דלר"י אי"צ אלא שעור שיראה דם, ושערו חכמים ברביעית, וא"כ לרבנן ליכא כלל שעור. ורצה לומר שלרבנן הוי הלל"מ, ולר"י הוי הל' שצריך שיראה דם ושערו חכמים ברביעית והר"מ פסק כר"י. **ומ"מ נטה** לומר שגם לר"י הוי שעור רביעית, וכמו שמקוה מ"ס הוא משום טבילת רוב גופו והוי הלכה קבועה ומ"ס, כ"כ רביעית הכא עיי"ש. עיי"ש שהוכיח זאת מהשו"ט דצפור גדולה ומדחית המים וכו' ומאי קושיא הא כשיש צפור גדולה יתן יותר מים ובצפור קטנה יתן פחות, ובע"כ שהשעור הוא דוקא רביעית . (קצת משמע לפי"ז שלר"י אסור למעט ואסור להוסיף מרביעית).

**בר"ש** שמי כיור פסולין למצורע משום שם לוואי, **ועיין קר"א** זבחים כב' שהקשה דהא הוקש סוטה למצורע לדין מים חיים, וא"כ איך יתכן שלמצורע פסול מי כיור ולסוטה צריך דוקא מי כיור.

**עיין היטב גרי"ז בסוטה שם** שהאריך בביאור ענין מה שצריך לר"י מים קדושים ממי כיור לסוטה ואם צריך קידוש כלי במים, או שצריך מים קדושים שנתקדשו לדבר אחר, עיי"ש. ועכ"פ א"נ שצריך שיקדש המים לשם מי סוטה א"כ י"ל שקדוש הכיור אינו מקלקל בסוטה שזהו דין שאיבת המים שלו, משא"כ למצורע מי כיור הם מים עם שם לוואי, אולם אם כמש"כ הגרי"ז שקדושת כיור הוא רק היכי תמצא להמציא מים קדושין אם כן צ"ע יותר קושית הדר"א, ודו"ק.

מהו צפור דרור, עיין ר"ש דמייתי תוספתא שצריך לר"ש צפור קיבלות, ולר"ש אלו הם מובחרות, **ולגר"א**  זהו סוג מסויים של צפור, עיין רמב"ן עה"ת יד' ד'. **ועיין מל"מ פי"א ה"א. עיין ט"ז ונקה"כ יו"ד פב'.**

**במתני'** שישחוט בכ"ח על מים וכו' **עיין גרי"ז** הל' טומאת צרעת, וכן בסוטה שם שהאריך בפלוגתת רבנן ור"י, ונקט דלרבנן יש דין שישחוט על המים, ובנוסף דין שיתערב במים עיי"ש כל האריכות, ועולה שאם לא שחט העוף על הכלי פסול, **עיין בזה חזו"א יא' ב'.**

בענין קבורת הצפור, בר"ש שזהו משום אסה"נ, **עיין משכב"ז הגרי"ז סוף תמורה, ודבר אברהם ח"ב ס"ח. הר"ש הוכיח** דלכ"ע צריך שיהיה בשעת שחיטה בעץ ארז, ובתויו"ט דייק מהר"מ ל"כ, **וכן במאירי** קדושין נח' ע"א. **עיי"ש רש"ש.**

ענין שכורכן יחד שלשתן, **עיין חזו"א יא' ג'** ועולה משום שילפי' מ"ולקח" שצריך לקיחה א' לכולם. כ"כ רש"י ביומא מא', ור"ש בפרה פ"ג הי"א לענין אגודת אזוב דפרה. עיי"ש חזו"א דלמ"ד שאגד פרה משום כובד א"כ במצות אי"צ כריכה, עיי"ש. **עיין מ"א.**

**ע"ע מקד"ד נ' ב'.**

**בתוספתא המובא בר"ש. עיין מנח"ח קעג' יב'** בדין אין כהן מצורע מטהר, שזהו לעכובא, ובאפיקי ים ח"ב לד' נקט שאינו לעכובא, עוד נקט המנח"ח שמכיון שהילפותא מהא שאינו יכול ליכנס למחנה, הרי שמצורע בימי ספורו כשר לטהר. **ע"ע אפקי ים ומנח"ח שם** שאי"צ בגדי כהונה וגם חש"ו כשר ממתני' שטמא מת כשר לטהר, אבל נשאל על טהרות, הגר"א מחק "על עצמו", **עיין חזו"א יא' יא'.**

**מבואר** דנחלקו ת"ק ור"א אם עץ ארז שנשתמש לפרה כשר למצורע, **ובר"ש** שבזה גם תלוי אם יכול להזות על ג' מצורעים בארז א', והנידון שנעשית בו מלאכה דילפי' ממים. **ובגר"א** על התוס' שהזאת ג' מצורעים ל"ח פסול מלאכה, של"ה מלאכה רק מלאכה אחרת כגון הזאת פרה.

**ונראה** שפשוט שמלאכה של עצם הזאת המצורע אינה פוסלת דבהכי קאמר רחמנא, ואז הנידון הוא אם הזאת כמה מצורעים אם הוי מצוה א' כמו שחיטת כמה בהמות או בדיק"ח בכמה בתים, ולכן ל"ח פסול נעשית מלאכה, ודו"ק.

**עיין חזו"א יא' יא'** שדן אם צפור משולחת כשרה לטהרת מצורע אחר, וצ"ע דעולה דנקט חסרון אחר שלא מחמת נעשה מלאכה, דאיזה שם מלאכה יש בצפור משולחת, וצ"ע. עיין **שם דמייתי ר"מ יא' ז' ומקורו בתוס' ח' ד'** שכשירה, ורצה לתלות בפלוגתא דארז, וצ"ע.

**צ"ע על הר"מ פי"א מפרה ה"ה** שהביא שם הלכה זו שעץ ארז של פרה כשר למצורע, ומשמע שהנידון הוא נידון בהל' פרה ולא בהל' מצורע. ואולי הר"מ סבר שפלוגתת התנאים הוא אם מעשה פרה חשיב מלאכה, או שנחלקו אם כל הזאות חד הם, והזאת פרה ומצורע הוי נמי כשחיטת כמה בהמות.

**מ"ב:** מבואר ששולח לשדה ולא לים או למדבר או לעיר, והיכן עומד הכהן, **ברש"י** קדושין נז' ע"ב ד"ה "שעומד" **ובר"מ** פי"א ה"א ובמל"מ שם בשם סמ"ג שעומד בתוך העיר, ובתוס' שם ד"ה "כל" ותו"י ותו"ר שם שעומד מחוץ לעיר, והכריחו דהא המצורע אסור ליכנס לתוך העיר , ולרש"י עולה שם שהמצורע בחוץ והכהן בפנים. **ובמל"מ הקשה** דמכיון שמצורע מותר בעיר שאינה מוקפת א"כ אולי שם יעשו שלוח ואין קושיא שהמצורע בחוץ. **ובמשך חכמה יד' מ'** שמכאן ששלוח צפרים דוקא מעיר המוקפת חומה. **עיין חזו"א יא'.**

**בר"ש מייתי ת"כ** שאחר שלוח הצפור מותרת, **והאם** קודם היא אסורה, **עיין סוגיית קדושין נז' ע"ב** דנחלקו ר"י ור"ל מאימתי השחוטה נאסרת אם משעת לקיחה או משעת שחיטה, **ונחלקו הראשונים** לר"י שנאסרת משעת שחיטה אם גם המשולחת נאסרת אז עד שלוחה , או שאינה נאסרת כלל, עיי"ש תד"ה "משעת" ורשב"א נו' ע"ב ועוד ראשונים שנאסרת עד שלוחה , ולרש"י שם ד"ה "ומש" שאינה נאסרת כלל, **עיין דבר אברהם ח"ב ס"ח.**

**והטעם שמותרת** אחר שילוח, ובר"ש נקט סברא דנעשית מצוותו, ומייתי קרא בגמ' בקדושין "השדה", ומשום לא לתקלה. **ועיין דבר אברהם שם** שדברי הר"ש שהמציא טעם דנעשית מצותו הוא רק להפקיע שאין חייב לחזור ולשלח, אך היתר אכילה הוא מקרא או משום שלא לתקלה, עיי"ש, ועדיין דוחק. **ובתוספתא פ"ח ה"ד וכן בר"מ פי"א ה"א** שבחזרה חייב לשוב לשלחה, וא"כ צ"ע כנ"ל. ועיין גר"א שם דהכוונה בחזרה קודם שהגיע לשדה, ובהגיע לשדה שוב אי"צ לשלחה.

**בענין תגלחת, עיין סוטה טז' ע"ב, ובר"ש מייתי ת"כ,** ועולה ג' דעות, **צ"ע** דסבר שמגלח כדלעת למעט שער שבחטמו. **ר' ישמעאל** שמגלח מקום כנוס שער, ונראה, למעט בית סתרים ולרבות שער שברגלים. דהיינו שכל גופו שאינו כנוס שער אינומגלח מלבד רגלים. **ובת"כ** סבר שמגלח כל גופו מלבד ביה"ס. **ועיין גר"א** דנקט שיש רק ב' דעות, דלר' עקיבא משלח כל גופו אף שאינו כנוס שער אך אינו מגלח ביה"ס (ונקט שחוטם הוא ט"ס והכוונה ביה"ס), ולר"י כמש"נ שמגלח כל כנוס שער ושער שעל רגליו. **עיין חזו"א ד' ז'. ויא' יד'.**

**ועיין תויו"ט** שהר"ש ביאר מתני' כתנא דת"ז משום מתני' פ"ב מ"ה. שמבואר שתגלחת כראית כהן ושאין תגלחת בביה"ס. **עיין מקד"ד נ' ב'.**

**אולם שי' בר"מ** שמגלח כדלעת חוץ מחטמו, **עיין תויו"ט** דמתני' דפרק ב' מ"ב צריך ליישב שאין חייב לחפש אחר שער ביה"ס, עיי"ש.

טעם שער החוטם, עיין ראב"ד פי"א ה"א משום שאינו ברוב בנ"א, ובכס"מ שאינו כשחי שכשמגביה ידו רואין אותו, עיי"ש.

**בענין** כבוס בגדים בתגלחת ראשונה, ולמרות שמטמא כשרץ ויחזרו הבגדים ויטמאו, **עיין חזו"א יא יד'** דמ"מ צריך לטבול משכבות שכבר לא יחזרו ויטמאו, ונקט דמתני' כמ"ד טבילה בזמנה מצוה (צע"ק דבמס' נידה טובל משום טבילה בזמנה אף אם לא מועיל כלל לשום טהרה), אולם במנח"ח קעג' ז' נקט שמכבס כל בגדיו אף שאין נ"מ. **ובמ"א** כ' שאין מצוה לכבס אלא רק קמ"ל שאינו מטמא במו"מ. לאחר תגלחת ראשונה,כ' בר"ש שאינו מטמא מו"מ, ומשמע שמעיקרא מטמא. **וכן בר"מ פ"י הי"א ,עיין פסחים סז' ע"ב**  דמשמע שזב חמור ממצורע במו"מ, **עיין תורי"ד שם** שהכוונה שזב מטמא במו"מ עד שנטהר משא"כ מצורע אינו מטמא במו"מ אחר טבילה ראשונה. **עיין גר"א זבים פ,ה מ"ו. וחזו"א א' כט'.**

**עיין (רש"י ד"ה "זב") ותוס' בפסחים סז' ע"ב ד"ה** **"שכן",** **וביומו ו' ע"ב ד"ה "שמטמא", וסבר הישר לר"ת ח"א סנב' אות ג', וריטב"א ורשב"א נידה לד' ע"ב, וראב"ד יג' יג', ר"ש כלים א' ג', ומאירי פסחים שם, ונידה נד' ע"ב וסט' ע"ב, ויראים רעז'** שמצורע מטמא במו"מ רק לעשות ראשון לטומאה ולא אב הטומאה. **עיין שעה"מ פ"י הי"א.**

אם בימי ספורו מותר במחנה לויה, **עיין מנח"ח קעג' ח', ומקד"ד נ' ב'.**

**בא"ר** נקט שיש בימי בפורו איסור לבא לביתו מלבד איסור תשמיש, **וכן בתבא"י כח', ובר"מ כאן ובפי"א ה"א** לא משמע כן.

**מ"ג:עיין מקד"ד נ' ב' ד'.** שדן אם יום תגלחת ראשונה מצטרף ליום א' דספורו משום מקצת היום ככולו, וכן אם יום ז' דספורו אם מותר בתשמיש משום מקצת היום ככולו אף שהוא עדיין טבו"י עד הלילה.

**עיין מנח"ח קעג' ט', ודבר אברהם ב' ד' טו'. עיין בזה תוס' רא"ש מי"ק טו' ע"ב** שיום תגלחת ראשון עולה משום מקצת היום ככולו, **ועיין תו"ר ב"מ לא'** שלאחר ז' ימי ספורו אסור בתשמיש בעודו טבו"י.**ע"ע מקד"ד שם לדון אם תגלחת** שניה בכהן או בזר.

**לדון** אם עבר ז' ימי ספורו ולא גילח בשניה אם הוא רק בטומאת שרף או הוא עדיין אסור בתשמיש והנידון אם איסור תשמיש מחמת טומאה או דין ניהוג ז' ימי ספורו.

**לר"ש ולרא"ש** ג' טהרות הן טבילת סוף ספורו שנטהר מטומאתו והוא טבו"י, וערב נטהר מטבו"י, והבאת קרבנות היא טהרה לקדשים, אבל טהרת טבילה ראשונה ל"ח טהרה שהינו עדיין טמא אב טומאה. **ולר"מ ולגר"א** טהרה ראשונה בטבילה ראשונה שאינו מטמא בביאה ומו"מ, ושניה בלילה אחר שיצא מטבו"י ושלישית בהבאת קרבנות, אבל מה שנטהר בטבילה שניה למעשר ל"ח טהרה שאי"צ טהרה למעשרות, ולא הבנתי דבריו ובא"ר כ' משום שלא כ' וטהר בטבילה שניה, וצ"ע.

**מ"ד:** מבואר בתוספתא שתגלחת בכהן. **עיין תוס' שבועות ג' ע"א ד"ה "ועל"** ועולה שם שמהני תגלחת באשה וקטן (ומוכיח התוס' שם דע"כ הקפה ע"י אשה וקטן אסור דאל"ה אין לגמ' בייבמות דף ה' להוכיח מתגגלחת מצורע דין עדל"ת) **ובשעה"מ יא' מעכו"ם א' ואמרי משה יד' ואפיקי ים ב' לו'** שדין כהן אינו מעכב. **ובמנח"ח שעג' ו'** שמהני כהן קטן. עוד מייתי מר' משולם איגרא שיכול לגלח כל גופו בסם ורק ב' שערות בתער ע"י כהן, ועיקר קיום התגלחת בסופו. **ותמה האמרי משה** דא"כ שוב ל"ש עדל"ת שתמיד יגלח זקנו ובאת ראשו בסם. **עיין דבר אברהם ב' ד' ט"ז. ובחזו"א נשים קמ' י'** שתגלחת ראשונה בכהן ושניה בכל אדם. **ע"ע שו"ת חת"ס יו"ד קמ' קמא' דמייתי רע"א** שהמצוה בגלוח כל השערות ולא בגלוח ב"ש אחרונות.

בתוספתא דתגלחת וטבילה מעכבת, **ובר"מ יא' ד'** לכאורה דאינה מעכבת, עיין ראב"ד שהוא ט"ס, **ובחזו"א יא' טו'** שאין סדרן מעכב, **והקשה ממשנה בנזיר מד' ע"ב, ומיומא סב' ע"ב** שמבואר שסדר מעכב וטבילה לא מועלת לפני גלוח. **ע"ע חזו"א יג' ג'. בתוס'** גילח בראשונה והשאיר ב"ש וגלחן בתגלחת שניה אין לו אלא א', **עיין מנח"ח קעד' א'** אם צריך בשניה לגלח כל גופו גם מה שצמח או סגי בגלוח ב"ש הנותרים **ובר"ש** מבואר שחוזר ומגלח כל גופו. **וכבעיא דגמ' בנזיר מב'. עיין חזו"א נשים קמ' י',** ובר"מ משמע שסגי בגלוח ב"ש בלבד.

**מ"ה:** לקיחה כא', **עיין תוס'** יומא סב' ע"א שיקנה מאדם א' או ע"י שליח מב' בנ"א באותו זמן.  **ובתו"ר קדושין נז'** ע"א שיקדשן למצות צפרין בב"א. **עיין חזו"א יא' ח'** אם שחיטתן מקדשתן א"כ אין כלל קדושה להפריש אותם. **עיין טויו"ט או"ח ו'.**

בענין אם צפרים צריכים להיות שלו, **עיין דבר אברהם א' יא', חזו"א יא' ה', מרחשת א' א' ה'. ואו"ש יא' ח'. מבואר** שנמצאת שאינה של דרור יקח אחרת, **עיין רמב"ן עה"ת בד' ד'**  שדן להוכיח שדרור לעכובא, ודחה ששניהם דרור כשר ורק א' דרור וא' לא פסול.

**כס"מ יא' ט' שנחלקו בר"מ והראב"ד** אם יכול להביא ב' אחרות.

**יש לדון** אם בנטרפה במעשה השחיטה דמבואר בתוספתא ששניהם אסורות, וצ"ע הא לא היה מעשה שחיטה, ואולי הוי שחיטה להוציא מידי נבילה ומהני לצרפן.

**וכן יש לדון** בנטרפה בין לקיחה לשחיטה לר"ל שנאסרו בלקיחתן אם השניה תמות. ואז התוספתא כר"י ולא כר"ל, וצ"ע. נשפך הדם תמות המשתלחת , ומוכח שמשתלחת אסורה, **ודלא כרש"י בקדושין נז', עיי"ש רע"א ותורי"ד. וחזו"א יא' טז'** שחידש ליישב שכ"ז שעומדת לשילוח היא מותרת, אך מעת שנפקע ממנה קדושת שילוח היא נאסרת, וצ"ע.

נשפך הדם תמות המשולחת, **ויש לברר** מהו הפסול של המשתלחת , ומדוע א"א לזווג לה אחר, **ועיין מקד"ד נ' ב',** והענין אם יש איסור למשתלחת בין שחיטה לשילוח, א"כ צפור זה שנשחט עליו ול"ש כעת לשלחו היא כעת במצב של איסור אכילה, וא"א לישתמש עם צפור של איסור למצוות שלוח ולכן א"א לשוב ולייעד עמה צפור אחר מחדש לייעוד שחיטה ושילוח, ודו"ק. **ועיין חזו"א יא' ז'.**

**ועיין תויו"ט** שעמד מדוע בב"ש יו"כ ומת א' מזווגין לו אחר, עיי"ש מה שכב"ז. **ועיין חזו"א יא' ח'** שיישב שמכיון שהצפור החיה מיועדת וקדושה לטבילה בדם השחוטה, הרי שאם נשפך דם השחוטה פקע קדושת המשולחת, משא"כ בב' שעורין כשא' מת השני קדוש כמו שהיה עד שיבטל הדחוי, עיי"ש.

הר"ש מייתי ת"כ למעט צפור טמאה, **ובבית הלוי ג' כו' ד'** תיפו"ל שאין שחיטה בטמאה, ומשולחת צריך מין שחוטה כמבואר ברמב"ן עה"ת. **ובקה"י חולין כה' ה'** שיש שחיטה בטמאה.

בתוספתא שחלה בלא עץ ארז, דנחלקו אם אסורה או מותרת, **ובר"ש** שנחלקו אם חשיב פסול קודם שחיטה ומותרת או חשיב פסול אחר שחיטה ואסורה, **וצ"ע דבגמ' בקדושין נז'** אמרה הגמ' שנחלקו אם שחיטה ראויה שמא שחיטה, **ועיין חזו"א אהע"ז קמח' לדף נז'** ועולה שביאר כוונת הגמ' שם ענין דשחיטה ראויה, שאין הכוונה כמו בכל מקום שהנידון אם שחיטה שאינה מתרת לאכילה אם הוי שחיטה לענין דו"ה וכו', אלא כאן הוי נידון אחר, אם חשיב שלא חל קדושה מכיון שלא נתקיים בה שחיטה כדין צפרי מצורע וממילא לא נתייעד הצפור למצוותו, או מכיון שהשחיטה כתיקנה והעדר עץ ארז אינו מפקיע מהשחיטה שם תחילת מעשה מצוה, ולפי"ז אין סתירה בין דברי הר"ש לדברי הגמ'. **עיין מל"מ פי"א ה"ט.**

**מ"ו: א' מד' ,מכרעי המיטה עיין גר"א בתוס' ח' ג'**  שאתי לאפוקי א' מטז' אלא צריך להיות א' מד' מכרעי המיטה, **עיין חזו"א יא' יב'** שהעיר מה ס"ד הא ארכו מבואר שהוא אמה. ויישב שצריך א' מד' באורך ורוחב, וא"א להשלים בעובי במקום באורך, עיי"ש.

**ע"ע חזו"א שם** שדן האם כמו שבעץ ארז דפרה מבואר בפי' מ"ט שגרדומיו במשהו, ונקט שבמצורע ל"ש, שמכיון שכל מצורע הוא מצוה וקדושה מיוחדת הרי דלא משכחת לה גרדומין, שלעולם צריך בשעת שחיטה שעור שלם, **וצ"ע** דעדיין יש לדון בנשחט על עץ כשעור וקודם הזייה נתמעט שיהיה דין גרדומין, וצ"ע בחזו"א.

**מ"ז:** והדל וכו' **עיין חזו"א יג' יג'** בגדר דל שאינו תלוי בכך שנוטל מעשר עני אלא תלוי בכך שאין ידו משגת, עיי"ש שהוכיח כן מדלי קלות .

**מ"ח:** בא לו אצל אשם. עיין מנחות ה' ע"א שהקדים חטאת לאשם מצורע פסול ויעובר צורתו. **עיין מקד"ד יב' ב'** שדייק **מרש"י זבחים ע"ב** ד"ה "מפני" שדין קדימה דאשם הוא כדין תדיר מחמת מעלתו כמכשיר. וצ"ב לפי"ז מהו הפסול.

**ומבואר** שקרבנות מצורע צריכים סמיכה, ובשער נקנור, ולא מתקיים באשם מצורע תיכף לסמיכה שחיטה. **עיין גמ' זבחים לג'** ועולה שם שאם סמיכת אשם דאו' ותכף שסמיכה שחיטה דאו', א"כ חשיב דגלי קרא שמותר לטמא מצורע ליכנס לעזרה ולסמוך, ומוכחינן שם שסמיכה לאו דאו', ויכול להיות שודאי מצות סמיכההיא דאו' באשם מצורע לא גרע מכל קרבן, אלא רק אין חובת סמיכה מיוחדת למצורע, ומשו"כ ל"ח שהתירה תורה ליכנס למקדש מכיון שהתורה דיברה על סתם קרבנות ולא על מצורע בפרט, **וכ"כ בגרי"ז שם. וכן בחזו"א יב' ה'** שכ"כ ודחה זאת מלפרש בשי' רש"י שם, **והר"מ פסק** שמכניס בהונותיו בעזרה, ודלא כהתוס', **ונקטו הנו"כ** משום שפסק שבבמ"ק ל"ש ביאה, ופסק שכל הצפון פסק שמכניס בהונותיו בעזרה, ודלא כהתוס', **ונקטו הנו"כ**  משום שפסק שבבמ"ק ל"ש ביאה, ופסק שכל הצפון נחשב צפון עד שער ניקנור. **עיין חזו"א יב' ה' ו' ז' ח' ט'.**

בענין קבלת כהן בכף ידו, אם תורת קבלה עליה, **עיין חזו"א יב' יא', גרי"ז עה"ת, מקד"ד יב' ו', חי' רא"ל ב' יח'.** ונ"מאם יש בו פסול נשפך שנאמר דוקא בעבודת קבלה. ומ"מ הם הוכיחו שצפון אי"צ עיי"ש. עיין מנחת **אברהם בזבחים שם**שהביא משמיה דהגרי"ז להוכיח מקדושין נה' שאשם שנמצא אין מקריבין אותו מכיון שצריך לתת מדמו על הנטהר, וע"כ שזהו דין מדיני הקרבן ולא רק דיני טהרת מצורע, ולכן שייך שבקבלת כהן בידו יש בו תורת "קבלה", וכן מוכח בריש איזהו מקומן דלא תני קבול דמן בצפון משום אשם מצורע, וע"כ שקבלת כף כהן הוא קבלה דאל"כ מאי שייטא. **בתוס' מובא בר"ש** שא"א לישתמש בדם של כלי ליד. ולהנ"ל ניחא שמאחר שקבל מהכלי ליד ל"ח "דם מהפר יקבלנו" והוי כנשפך.

**ע"ע מקד"ד כד' ד' וגרי"ז מנחות ז' ע"ב** אם יד מקדש דם ככלי.

פלוגתת רבנן ור"י אם טובל בשער נקנור, **עיין יומא ל' ע"ב** אם לרבנן הוא דין טבילה לכל הנכנס למקדש, או"ד באמת הא טבל מאתמול בסוף ז' לספירתו, אלא חיישינן שמא עסק בטומאה ודוקא מצורע דייש בטומאה.

**וצ"ע הר"מ** שפסק **בפ"ה מביאמ"ק ה"ד** שכל נכנס טובל, **ובפ"ד ממחו"כ ה"א** פסק שמצורע טובל משום דייש אטומאה. **עיי"ש לח"מ. עייין חזו"א**

**יב' ג', וגרי"ז יומא שם, וגר"ח תלב'.** ועולה דלהר"מ דוקא נכנס לעבודה טובל, ולכן מצורע שאין נכנס לעבודה טובל רק משום דייש אטומאה.

**בפסחים פה'** דשער נקנור לא נתקדש כדי שמצורע יכנס לשם, **והקשה תוס' ביבמות ז' ע"ב** מדוע שלא יקדשו שער נקנור ויעמוד מצורע בעז"נ ויכניס בהונותיו לשער. ותי' ששער נקנור אינו לפני ה', ודחה שאם יקדש ייחשב לפני ה', **ובחי' מרן רי"ז הלוי** ייסד שיש דין עמידה בתוך שער ניקנור דוקא כדי שייחשב לפני ה' עיי"ש שהוכיח זאת.

**בתוספתא** שהכהן והבעלים מניפים את האשם חי. **עיין חזו"א יב' יא'**  שחידש שתנופה ודאי נאמרה כדין מיוחד במצורע ולכן אף למ"ד ביאה במקצת שמיה ביאה מותר למצורע להכניס ידיו לעזרה לתנופה.

**שי' הר"מ פ"ד ממחו"כ ה"ב** שרק כהן מניף, ותנופה בעזרה ולא בקדש. והראב"ד השיג דתנופה בפתח הקדש. **עיין נו"כ שם וקר"א זבחים לב'.**

**בא"ר** שקבלת כהן דכלי קודם לקבלת כהן דיד, ובגמ' בזבחים מז' הוא להיפך, **עיין מ"א, ועיין שכ"א שם.**

בתוספתא ששל יד מקבל בשמאל, **והר"מ פ"ד ממחו"כ ב'** שמקבל בימין ומעביר לשמאל ומנה בימין. **עיין מ"א** שמקור הר"מ ממתני' שסתם שקבלת שניהם שווה בימין, ומקור התוס' הוא משמן, ומתני' דידן לא יליף דם משמן. **עיין קרית ספר שם או"ש שם, חזו"א יב' יא'. חי' רא"ל ב' יח'.**

**מ"ט: במלאכת שלמה** דלר"י לא חיישינן שמר יכנס ראשו ורובו, וסבר שאסור להערים ליכנס ג"פ ולעבור על ביאה במקצת (אם מדאו' אם מדרבנן, **עיין חזו"א יב' ג'.) ומ"א** ביאר שנחלקו אם הותר עבירה אם מותר לעבור עליהם כמה פעמים, כגון מילה בשבת אם מותר בב' מוהלים.

אין לו בהן וכו' **עיין בר"ש** שזהו דוקא בנקטעה ידו משהוזקק לטומאה, וכמו עדים גדמין. **ובר"מ פ"ה ממחו"כ ה"א** לא חילק בזה. **עיין תויו"ט, מ"א, וחוות יאיר קטז'.**

**עיין תויו"ט שנחלקו הר"ש ותוס'** אם צריך נקטע בהן לפני שנטמא או לפני שנזקק לטהרה, וכן בעדים אם צריך שיקטע קודם שראו העדות או קודם שהעירו.

**עיין חזו"א יב' כ'** שסדר לברר מתי צריך לרבות שזה עליו לעכב, ומתי הענין הוא קרא כדכתיב, דהכא מצורע שאין לו בהן, וגלוח נזיר שאין לו שער, ועדים גדמין אי"צ קרא לעכב. ויש מקומות רבים בש"ס שצריך קרא לעכב, כגון שקריאת פרשת יבום מעכבת לחליצה וכו'. עיי"ש. **ונראה פשוט** שבכל הש"ס הנידון אם הוי דין לכתחילה או לעכובא, אך כאן הוי ודאי דין לעכובא והנידון אם מי שמופקע ממנו אם אין לו טהרה ומשום קרא כדכתיב, ולכאורה פשוט והחזו"א האריך באופן אחר וצ"ע.

**עיין מ"א וחזו"א יב' כב'** אם לר"ש שמהני נתינה בשמאל אם זהו דוקא בקטוע ימין או בכל אדם.

**עיין רמב"ן יבמות קד'** לדון אם איטר חליצתו בימין דידיה או של כל אדם, או שאין לו תקנה , או שצריך שתיהם, **עיין או"ש** ה' מחו"כ א' שדן בזה לענין מתן בהונות. **עיין ראשונים חולין צב' ע"ב.**

**מ"י: עיין מא' ומקד"ד יב' ג'** אם אחר מתן דם בבהונות מיד נותן שמן, או מקריב עולתו וחטאתו קודם, עיי"ש מה שדייקו בר"מ בזה לכאן ולכאן.

**בר"ש** מבואר שהכהן היוצק לכף חבירו הוא עושה ההזאות, וכ"כ בקרית ספר, ובאבן עזרא יד' טו' כ' שהכהן השני המקבל הוא עושה ההזאות.

**לרש"י במנחות עד' ע"ב** היו ז' ההזאות שמן על הפרכת, **והר"ש כאן ותוס' שם ד"ה "איכא"** פליגי וסברי שמזה על רצפת העזרה ופניו כלפי קה"ק. ותוס' שם מוכיח שהכהן אינו בהיכל וגם אינו בשער ניקנור אלא בתוך עזרת ישראל. **ועיין מקד"ד יב' ה'** שעמד מדוע אינו יכול לעמוד הכהן בשער נקנור שהוא כעזרה, ואם בין כה להר"ש ותוס' אין הכהן עומד בהיכל מהו המעלה שנכנס לעזרה, **ויישב** שצריך שיזה ויראה את קה"ק ולכן צריך לעמוד בין המזבח לאולם, דמשער נקנור המזבח מסתיר מקום קה"ק. ועיי"ש שהעיר דמנא לן שצריך שיראה המזה את קה"ק ומדוע לא סגי שזה כנגד קה"ק בלא שיראה אותו.

**ועל שי' רש"י הקשה המקד"ד** דבמנחות עו' מבואר שספק מצורע מביא אשמו ומתנה שאם אינו מצורע שהלוג יהיה נדבה, וא"כ איך נכנס להיכל מספק להזות הא ספק עבודה אינו מתיר ליכנס להיכל.

**עיין גרי"ז מנחות כז'** שדייק מרש"י שהכהן עומד בשער נקנור ותמה דהא לא נתקדש, וכן יש לברר אם רש"י סתר עצמו. **בר"מ פ"ה ממחו"כ פ"א** כ' שנותן השמן על בהן ואזן ואי"צ דוקא נתינת שמן על הדם, **והלח"מ שם** דייק מרש"י במנחות דף י' שצריך שיתן דוקא על הדם עצמו בין נתקנח בין לא, אולם אם יתן שמן במקום אחר מהיכן שהיה הדם לא מהני. **עיין חזו"א יב' טז'** שתמוה לשון המשנה שנותן שמן על "מקום דם האשם" ולא סגי לומר שיתן על בהן ואזן.

**בפלוגתת ר"ע ור"ש** במתן הראש, **עיין זבחים ו' ע"ב** דלרש"י לר"ע מתן ראש מעכב ואם נשפך השמן חוזר לבהונות, ולר"ש חוזר למתן הראש, ולתוס' שם ודאי לכ"ע אינו מעכב כמבואר ביומא סא', וכל פלוגתתם כלפי שמיא אם חיסר ראש או אף בהונות.

**עיין ר"מ מחו"כ פ"ד ה"ב ןפ"ב ה"ה** ועולה מחד שלא נתן של ראש לא כיפר, ומאידך בנשפך השמן לפני מתן הראש אינו מביא עוד שמן. **עיין**

**קר"ס וכס"מ** שחילקו שבנשפך אינו מעכב ובקיים לפניך הריהו מעכב. **עיין חזו"א יב' יז' וקר"א שם,** שנקטו בכוונת הר"מ שבנשפך אינו מעכב שמן מן הכלי ויכול בדיעבד לתת על ראש המצורע מהשמן שבידו.

**קושית הר"ש בהגה"ה** מדוע נחסר השמן לאחר יציקה לא תלוי בנחסרו שריים לאחר קמיצה. **עיין שפ"א מנחות ט'.**

**עולה בר"ש בפי' התוספתא** שחסרון לוג הוא פסול דוקא אחר יציקה, וכן ביצק קודם הזאת דם ל"ח כיציקה ולכן ימלאנו ולא חל פסול חסרון לוג. ובהקדים בהונות להזאות, דהא יצק כדין ומדוע לא יקח אחר, ונקט הר"ש שחסרון שמן שעל כף הכהן אינו פוסל. **עיין מקד"ד יב' ה' וחזו"א יב' יג' שהקשו מתוספתא בזבחים א' ז'** שגם בכף הכהן יש פסול חסרון שמן אפי' בטיפה א' עיי"ש. **ועיין בהגה"ה בר"ש** שמייתי ברייתא במנחות ה' שבהקדים בהונות להזאות ימלאנו, **ובאמת צ"ע** בתרתי דאו שאין פסול חסרון בכף כהן, ואם יש פסול צריך ליקח לוג אחר ומדוע ימלאנו. **והר"ש תי'** דברייתא דהתם אזלא למ"ד שקדוש הלוג עד אחר מתנות, ולכן צריך שבתחילת מתנות יהיה שלם וימלאנו, ומתני' דידן אזל למ"ד שלוג קדוש עד יציקה ולכן לא נפסל אחר יציקה. ולפי"ז לתנא דידן אין לעולם פסול חסרון, דלפני יציקה אין פסול כדמבואר לעיל, ואחר יציקה כבר יצא לחולין וצ"ע. **עיין חזו"א יב' יג'. ושמעתי** שכוונת הר"ש שפסול חסרון יד ליכא אחר יציקה אבל לפני יציקה יש חסרון מחמת שאין כל השמן קיים, ועיין.

**הר"מ צ"ע** שכ' בפ"ה ממו"כ ה"ד שיציקה קבעה, ומאידך נקט שם בה"ה שבהקדים בהונות להזאות ומלאנו צ"ע הא נפסל כל הלוג בחסרון, **עיין חי' רא"ל ח"ב סל"ו. וגרי"ז מנחות דף ה', ואו"ש שם.**

**בתוספתא** שנחלקו ת"ק ור"א ור"ש אם התחיל מתנות ונשפך אם חוזר לתחילה או מתחיל ממקום שפסק, וכן נחלקו אם כל הלוגין נאכלין, **ויש לדון** שפלוגתתם תלויה זב"ז אם נחשב שיש מעשה הזאה כ"א כשלעצמו, וא"כ יש לו כח וסיבה להתיר הלוג לאכילה, ודו"ק. ולפי"ז בנחסר השמן קודם תחילת ההזאות ודאי לא יאכל השמן. **ועיין או"ש פ"ד ממחו"כ ה"ג** שנקט שנחלקו אף בכה"ג. ואז הנידון אם בטלה קדושתם להזאה מחמת פסול אם הותר לאכילה.

**עיין ר"ש** שדן אם נשפכו מ"ש לדון אם מותרין באכילה, ולהאו"ש הא יש לאוקים שנחסר ונפסל שנחלקו אם מותר השאר באכילה, **אולם עכ"פ** מוכח שלוג שנחסר באמצע מתנות אינו נפסל , וצ"ע מדוע.

**מי"א:** עולה שדין עשיר ועני נקבע, או בחטאת, או באשם, או בצפרין כמובא בר"ש מברייתא בכריתות. **ובר"מ פ"ה ממחו"כ ה"ג** שתלוי בשחיטת חטאת ואשם, וברמב"ן קדושין יג' בשם הראב"ד (עיין ראב"ד קינין ספ"ב)

שתלוי בהקדשת תטאת ואשם. **ובפיהמ"ש ערכין פ"ד מ"ג** שתלוי בשעה שחל עליו חיוב. **עיי"ש רע"ב עיי"ש רע"א** שציין למתני' **פ"ב מ"ד דכריתות**. דמבואר שאינו תלוי בשעת חיוב.

**עיין חזו"א יג' ו'.**

**מבואר בתוספתא** שיולדת נתמעטה מדין זה שתביא עולה ממין חטאת, ולכן אם הביאה חטאת בעניות והעשירה מביאה עולה בהמה. **ועיין או"ש פ"ד ממחו"כ ה"ט,** דהא יולדת מ"מ חטאתה בצפור ולכן אין שום קביעות בהבאת החטאת לענין העולה, וצ"ע למאי בעי קרא לזה, וצ"ל שיש לחקור אם הענין שעניותה נקבע בחטאתה, או שיש ענין שצריכה להביא חטאתה ממין עולתה, והנ"ל תלוי בזה, ולכן צריך קרא לזה.

**מי"ב: עיין מ"א** שעמד, דהכא מבואר בראשונים שפשיטא שמצורע עני שהביא קרבן עשירות שיצא, ותבא עליו ברכה, ובכריתות כח' מייתי בזה דרשא **עיין א"ר.**

**עיין חזו"א יג' יב'** שדן אם מצורע עני הביא חטאת צפור ועולה בהמה אם יצא. והנידון כנ"ל אם יש ענין שהעולה והחטאת יהיו ממין א', או שהענין תלוי בחלות חיוב וזמן החטאת הוא זמן חלות החיוב אך מ"מ יכול להוסיף להביא עולה בהמה, עיי"ש.

**חינוך קכג'** שעני שמביא קרבן עשיר לא יצא. **עיין מנח"ח שם וקעו' ו'. עיין חת"ס שבת קלב'**, שחילק בין קרבן עולה ויורד שעניינו כפרה ועני שכפרתו בצפורין ל"ש ביה כפרה בבהמה**, ושפ"א יומא מא' ע"ב,** שחילק שבעולה ויורד שבעשיר אין עולה ובעני יש עולה וחטאת לכן ל"ש את העני שיביא קרבן עשיר ללא עולה.

**מבואר** שעשיר המביא עבור עני מביא קרבן עני, **ובתויו"ט** שזהו דוקא אם לא נדר העשיר להביא קרבן העני, שבנדר העשיר מביא קרבן עשיר כמבואר בערכין פ"ד מ"ב.

**ובמ"א** לא נקט לחלק בין קבל ע"ע קרבן חבירו לבין מביא עבור חבירו. אלא חילק שמביא עבור חבירו אינו אלא מכניס עצמו לדבר שאינו מחוייב בו ולא חסרחמנא עליו, משא"כ בבנו ובתו חייב להביא שלא יטמאו טהרותיו ולכן חס רחמנא עליו.

**ויש לדון** אם יכול להביא עבור חבירו עני בלא נדר, ואז יביא כדין העני, או דלמא ל"ש כלל להביא קרבן עבור חבירו אלא ע"י שנודר וחייב להביא קרבן עשיר, והראה עבור חבירו בלא נדר הוא רק עבור בניו הקטנים ועבדו וכו'. **ולהמ"א** אין הענין כלל תלוי בנדר או לא נדר, **אך להתויו"ט** שזהו החילוק צ"ע כנ"ל, **וצ"ע** אם עבור חבירו אינו יכול להביא בלא נדר מ"ש בניו ועבדיו. ואם אין חילוק וגם עבור חבירו יכול להביא שלא ע"י נדר א"כ מדוע מתני' מיירי דוקא בבנו ובתו ולא בכל אדם. וצ"ע.

**עיין תויו"ט** משה"ק על הר"מ ומה שדחאו המ"א מהר"מ פ"י משגגות ה"ו, וכן **עיין רש"ש נדרים לה'.**

**בר"ש מייתי ב' דעות** אם בעל חייב רק בקרבנות שמטהרות אותה כגון לידה וזבה וסוטה אך לא קרבנות לכפרה, או שאף קרבנות דכפרה והוכיח מנדרין לו'.

**אולם ברא"ש בנדרים לה' ע"ב ונזיר כד' ע"א** שחייב כל הקרבנות מלבד נדבות שמא תידור להקניטו, (ומשמע שגם נדריה מעיקר הדין שייך שיהיה חייב). **ע"ע רש"י** ב"מ קד' ד"ה "כל".

**ולכאורה** סברות הנ"ל דחייב רק בבאין לכפרה או שלא תקניטו, משמע שחובת הבעל משום תנאי כתובה, ובספרי יליף מקרא, וכן צ"ע הא תנאי כתובה אולי הוא רק דרבנן, וצ"ע.

**עיין תפא"י צד'** מה כלל הר"ש קרבן סוטה דהוי קרבן של בעל ולא של אשתו.

**עיין כס"מ פ"ג מסוטה הי"ב, ויש לדון** אם מנחת נסכי קרבות אשת כהן אם ישרפו כשכהן מביאן או"ד הוא רק פורע חובו ונחלשב קרבן דידה. ויש לתלות שאם בעל חייב מקרא יוחשב קרבן דידיה ואם חייב מתנאי כתובה לא, ועיין.

**מי"ג:** מתבאר שמצורע שמת אין להקריב חטאתו משום חטאת שמתו בעליה, **עיין חת"ס נידה דף ע'** דמכיון שאין חטאת מצורע בא לכפר א"כ מנא לן שיש פסול של מתו בעליה, עיי"ש.

**מתבאר בר"ש ובסוגיית נידה דף ע'** שלמ"ד אשם קובעת, ומכיון שבהכרח מוקי בהקריב אשמו קודם מיתת חבירו, דהא לאשם ליכא תקנה, ואם קבעה אשם לעשירות לא יהני מה שיתן נכסיו לאחר, **והר"מ פ"ה ממחו"כ ה"ט י'** עולה שפסק שאשם קובע ומאידך שיכול לתקן ע"י שיתן נכסיו, **עיין תויו"ט וכס"מ, ועיין לח"מ** שהר"מ לשי' שאשם אינו מעכב, עיין פ"א ממחו"כ ה"ה, וצ"ע מהר"מ פ"ה ה"ג שבהקדים חטאתו לאשמו ישרף החטאת, והוי סתם סתירה עם ש"כ בפ"א.

**עיין גרי"ז פ"א ממחו"כ ה"ה** שהאריך להוכיח שחטה"ע הבאה ע"ס אינו חיוב קרבן אלא רק מעשה כפרה, ולכן אין בה דין קדימה של אשם לחטאת, וכוונתו דמיירי שב' מצורעין א' מהם הקריב אשם, ונתערבו חטאות שלהם, ומת זה שהביא אשם , הרי שהשני מביא חטה"ע מספק אף שהוא לפני האשם, אך צ"ע הא החטאת שהובא ודאי לא הוציא ייד"ח את השני, או שהוא של המת, ואם הוא של החי הוא היה לפני האשם, וא"כ השני עדיין מחוייב בתורת ודאי דאשם וחטאת, וצ"ע. עיין מאירי שם שיישב שחטאת עוף בא אף על עשיר ספק, עיי"ש. **עיין תוס' חדשים ורע"א** כאן במתני'. וחת"ס שם, **וחזו"א יג' ג' ומקד"ד יב' ד'.**

**עיין קוב"ש כתובות אות שכג' שכח'** אם מהני לכתוב על נכסיו במתנה ע"מ להחזיר, ועיי"ש עוד מה מהני שיכתוב לאחר הא נכסיו ישארו משועבדים וייחשב עשיר לענין זה, ונקט שמכיון שנהפך לעני ונפטר מקרבן עשיר נפקע השעבוד, ופשוט.

בתוס' נתערבו כדאותהין, ולר"ש הכוונה הכלי חרס ומים חיים ועולה שצריך כ"ח ומ"ח מיוחדים לכל א'. **עיין חזו"א יג' טז'.**

**בפיהמ"ש** שטומאת וטהרת מצורע נוהג בזה"ז, וטומאת נגעים בזה"ז נ"מ לפריעה ופרימה ובדד ישב, **עיין מנח"ח קסט' כ'** אולם טהרת מצורע הוא צ"ע **ועיין חזו"א** שלהי נגעים דלמ"ד אין טבילה בזמנה מצוה א"כ למאי נ"מ ענין טהרת נגעים הא יכול לישאר בטומאתו אם בין כה אנו טמאי מתים, וטען שהא חזינן שגלוח נזיר דוחה הקפת ראש, וע"כ הוי מצוה, וצ"ע הא בר"מ בסהמ"צ כ' שטבילה היא מצוה אם ירצה ליטהר, וכמו שצצית מצוה אם רוצה ללבוש בגד, ומ"מ מנא לן שיש חובה ליטהר ויש לדון אם מצות שחיטה דוחה לאו. וצ"ע.

**עיין תפא"י במראה כהן לט' ששאל שאלה זו את הרע"א** מדוע נגעים אינם נוהגים בזה"ז.

**ומייתי מדרש לקח טוב ריש תזריע ובשמות ד' ו',** שאין טומאת צרעת לאחר חורבן הבית. **וכן בראבי"ה ס"ס תתמ'.**

**ע"ע בדב"ז תרומות פ"ז ה"ט, ומנח"ח קסט' סקט"ז, ואו"ש פי"א ה"ו,** שבזמנינו אין כהן מיוחס , או שנשכח צורת נגעים.

**עיין ב"י אהע"ז ל"ט**  שאשה מצורעת אינה מק"ט מכיון שמצורעת אינה אסורה בתשמיש. (שאין מי שיסגירה עיי"ש). וכן הטור והנו"כ מייתי לדין מילה דוחה צרעת, ולדין לא תקח האם הבנים לצורך מצות שלוח, עיין יו"ד רסו' ורצב' ועולה שטהרת מצורע נוהג בזה"ז  **הר"מ בפיהמ"ש דן** אם בזה"ז יגלח אף שבין כה לא יטהר בלא קרבנות, וא"כ מדוע ידחה ל"ת דהקפה. עיין **שו"ת אבני נזר יו"ד פו'** שהקשה שהר"מ בסה"מ עשה קיא' כ' שהבאת קרבן וגלוח דמצורע הם ב' מצוות, ודלא כנזיר שהם ענין א' ונ"מ למנין מצוות, וכאן משמע שתגלחת וקרבנות כרוכים זב"ז, עיי"ש.