סימן חדש מתנה עמ להחזיר תמוז תשעט
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

סימן

בדין מתנה ע"מ להחזיר בקידושין

ענף א'

שורש הנדון אם מתנה ע"מ להחזיר שמה מתנה או לא.

1. אמר רבא הילך מנה זה וכו' אי מתנה ע"מ להחזיר שמה מתנה וכו'. הנה לפנינו נדון בגמ' האם מתנה ע"מ להחזיר שמה מתנה או לא. וצ"ע מהו הצד דלא הויא מתנה, והרי יש כאן מתנה גמורה עם תנאי בעלמא. ואמאי לא תהא מתנה. ונראה דאין הנדון האם מהני תנאי כזה או לא, דהא ודאי דמהני התנאי. והנדון האם חשיבא כה"ג שלו. והצד דלא חשיבא שלו כיון דכל זכייתו היא באופן שצריך להחזיר את החפץ לאחר מכן, נמצא דלא חשיב בעלים ממש. דחפץ שבעיקר זכייתו חל בו חיוב להשיבו חזרה, לא חשיב לבעלים. והא הוא דאמרינן דמיוצא בו באתרוג ש"מ דאף כה"ג חשיב בכלל לכם.
2. ועיין ר"ן שפירש לפום ס"ד דהגמ' דרבא אמר דבמכר קידושין פדה"ב לא קנה ורק בתרומה קנה. ופירש הר"ן דשאני תרומה דבנתינה בעלמא סגי. [הגרא"א שליט"א פירש דהר"ן לא גריס לקושיא ראשונה של הגמ' שהקשתה ממנ"פ. דא"כ אין לו לפרש מידי מאי ס"ד דהא גופא קושיית הגמ' וכדפרש"י מיד דלקמן מקשינן דהא ממנ"פ. ולא היתה לגמ' אלא קושיא מדרבא דאמר גבי אתרוג דמתנה ע"מ להחזיר שמה מתנה. וכן המשמעות בכמה ראשונים דלא גרסו 'ועוד האמר רבא' אלא 'והאמר רבא'] ולהמבואר א"ש דהגמ' סברה דשאני תרומה שאין דין להקנות לו שיהא של הכהן, שהרי הוא אינו מקנה מידי לכהן דהכהן זוכה בו מכח היות התרומה ממון השבט והוא קדם וזכה הרי זה שלו. וכל דין הישראל הוא לתתו לכהן, והרי נתנה לכהן. ודי בנתינה זו לקיים את דינו אבל אין בכלל הנתינה דין להקנותו לכהן.

ענף ב'

בגדר מתנה ע"מ להחזיר - שיטת הקצות ומו"מ בדבריו.

1. הקצוה"ח רמא העמיד שתי שיטות יסודיות בגדר מתנה ע"מ להחזיר.
   1. דעת הרא"ש והריטב"א דגדרו כמשנ"ל דהוא נותן לחבירו מתנה גמורה בכל צד, אלא דעושה תנאי שכל מתנה זו תחול רק אם לאחר מכן יחזיר לו את המתנה.
   2. אכן הביא שם מכמה ראשונים גדר אחר. והוא דמקנה לו הגוף לזמן. והא דלפלוני ואחריך לפלוני. והיינו דהזוכה בעלים על הגוף אבל רק עד זמן מסוים, וכשיגיע הזמן הלזה יחזור החפץ להיות של הבעלים, לא מכח הקנאתו חזרה אלא דמראש הוא נשאר בעלים לענין הזמן שלאחר מכן. והא דבעינן לתנאי היינו באתרוג דרצונו של הנותן להבטיח שיחזירנו חזרה ולשם כך מתנה עם המקבל שבאם לא יחזירו תהא המתנה מבוטלת למפרע ולא יצא יד"ח וזה מה שיבטיח שיחזירנו. אבל לעולם אף אם לא יחזירנו בפועל, יהא האתרוד לאחר שהלה נטלו חוזר להיות של הבעלים מעצמו אף בלא הקנאה של המקבל. [ובדבר הסוגיא דלא ליקני אינש לינוקא עיין קצוה"ח שם מש"כ]
   3. והנה להבנה זו של הקצות יש לפרש באופ"א לנדון הגמ' אם מתנה ע"מ להחזיר שמה מתנה. והיינו דהא גופא מבע"ל אם שייך ליתן מתנה באופן שנותן בעלות על הגוף לזמן או לא.
2. ויש לעיין טובא בדברי הקצות גבי תרומה ופדיון הבן היאך יוצא יד"ח בזה שנותן את התרומה לכהן לזמן והרי חובתו היא ליתנה לגמרי לכהן דהרי התרומה הוא ממון כהן, והרי אינו נותן לכהן אלא את הבעלות לזמן קצר קצוב ומראש נשארה התרומה להיות של הישראל לזמן שלאחר מכן. ועוד, דמפורש ברש"י דלאחר שהחזירה לו הכהן מוכרה הוא לכהן. ואמאי יכול למוכרה והרי אין התרומה שלו אלא יש לו בה טה"נ בלבד. ועוד אמאי אינו חוזר ומתחייב בנתינה, דכיון שחזרה לידו התרומה, הרי חייב בחזרה ליתנה לכהן. וכל זה תקשי אף בפדה"ב דמצות התורה לתת חמשת שקלים לכהן נתינה גמורה והיאך יוצא בנתינה לחצאין.
3. אכן יעוין תורי"ד סוכה דף מא דלכאורה דבר ה שבפיו כהקצות. ז"ל: החזירו יצא ואם לאו לא יצא אי קשיא כיון שחייב להחזירו א"כ אינו יכול להקדישו והיכי הוי מתנה ע"מ להחזיר שמה מתנה והתנן בנדרים כל מתנה שאינה שאם הקדישה תהא מקודשת אינה מתנה תשובה התם הוה יהיב לי' החצר והסעודה מתנה לחלוטין ולא אמר לו עד זמן פלוני ולא נתנם לו בכל לב אלא שיבא אביו ויאכל בסעודה ואמרו חכמים שכל מתנה שאין המקבל יכול להקדישה לאו שמה מתנה וכיון דלאו שמה מתנה הרי הן של נותן והמודר אסור בהן אבל אם נתן אדם לחבירו חצרו או שדהו או חמורו במתנה עד זמן פלוני בכל לב ע"מ שלאחר אותו הזמן יחזירהו לו קנה המקבל עד אותו זמן והוא אוכל הפירות שלהן עד אותו הזמן ואם רוצה להקדישן עד אותו הזמן יכול וההקדש אוכל הפירות עד אותו הזמן ולאחר הזמן חוזר לבעליו מידי דהוה אשדה מקנה שאינו קנוי לו אלא עד היובל וביובל חוזר לבעליו ואם הקדישו הוא מוקדש עד היובל וביובל חוזר לבעלים הראשונים וה"נ באתרוג נתנו לו במתנה עד זמן שיצא בו ולא מתנה לחלוטין שיוכל להקדישו לגמרי ובודאי אלו הי' ש"פ באותה המתנה עד אותו הזמן שיטלנו הי' יכול להקדישו לגמרי ובודאי אלו הי ש"פ באותה המתנה עד אותו הזמן והי' משתכר ההקדש באותה פרוטה אלא שאינו דבר השווה ממון ומפני זה אינו מוקדש ולא מפני שאינו רשאי דרשאי הוא אלא שאינו שוה כלום והילכך מתנה היא וקרינן בי' לכם תדע דהא הדס וערבה אין בהם ש"פ אותו הבד של הדס או של ערבה ואם הקדישו בעליו אינו מוקדש שאין הקדש חל עליו יקרא לכם והם ה"נ מתנת האתרוג ע"מ להחזיר אף על גב דלא חייל הקדש עלוי' קרינ' בי' לכם. עכ"ל.

ענף ג'

בקושיית העצמו"י אמאי לא הוקשה לתוס' בריש הסוגיא היכי הויא תנאי והא אינו כפול

1. הקצות הביא לקושיית העצמות יוסף שהקשה קושיא נפלאה על התוס' שהוקשה להם אאתרוג אמאי בלא החזירו לא יצא והרי ליכא תנאי כפול. והקשה אמאי לא הקשו אמימרא דרבא דמתנה ע"מ להחזיר לא שמה מתנה, דאמאי התנאי חל ולהכי לא הויא מתנה והרי לא היה כאן תנאי כפול. ותריץ הקצות דלשיטתו לא קשיא מידי. דהרי מה שצריך להחזיר אין זה מכח התנאי אלא משום שלא זכה ליותר מזה ולאחר מכן נעשה ממילא של הבעלים דמראש היה של הבעלים לזמן שלאחר מכן.
2. והוסיף הקצות ליישב אף אליבא דהרא"ש והריטב"א ביסדו יסוד גדול בדיני תנאים. דאף בתנאי שאינו כפול דלא חל התנאי מ"מ כל המקבל לקיים התנאי מדין קציצה עבור מה שעשה לו. והיינו דאם נותן מתנה לשני ע"מ שיתן לו מאתים זוז, אף אם התנאי לא נעשה כדין ולא חל, מ"מ חובתו של המקבל ליתן לו מאתים זוז, דעד כמה דלא הויא תנאי, הרי יש כאן עכ"פ קציצה על המתנה שקוצץ עם המקבל שיתן לו כנגד המתנה מאתים זוז. והוכיח כן מסוגיא דיבמות גבי חליצה דאם עשה בה תנאי, אף דלא חיילא תנאי בחליצה כיון דליתא בשליחות, מ"מ חייבת היא ליתן לו את מה שהתנה עמו כיון שיש בזה קציצה שקוצץ עמה ליתן לו עבור החליצה שהתרצה לה. וה"ה במתנה ע"מ להחזיר אף שאין כאן דיני תנאי של חזרה מ"מ קצץ איתו שנותן לו בעבור שיחזיר לו חזרה והרי החזרה הויא קציצה על המתנה. ולהכי חייב להחזיר. ולהכי לא הוקשה לתוס' אמאי לא הויא מתנה והרי ליכא תנאי, דאף דליכא תנאי חייב להחזיר וממילא לאו שמה מתנה.
3. וכמה מרבותינו האחרונים נחלקו על דינו של הקצות. דאין להוכיח מחליצה לעלמא דהתם שאני דלא שייכא בחליצה תנאי ודעתו היתה לקציצה. עיין במלואי חושן שהביא דבריהם.
4. והנה אם לא נימא כהקצות הדרא קושיית העצמות יוסף לדוכתה. ויש בזה תירוץ נפלא להחמד"ש, דהנה להצד דלאו שמיה מתנה, נתבאר לעיל דלא חשיבא שלו. והנה לפ"ז הצד דלאו שמיה מתנה, אם נתן מתנה ע"מ להחזיר, אף באופן שלא עשה תנאי כפול, אין למתנה להיות מתנה. שהרי אף שנתן זאת לפלוני מתנה גמורה אבל תכד"ד אומר שכל מתנתו היא ע"מ שיחזיר, והן אמת דלא מהני מדין תנאי אבל יש בכאן חזרה מעיקר המתנה שהרי אם רוצה שיחזיר והרי עד כמה שזוכה בכדי להחזיר אין זה נחשב שהוא קיבל מתנה, ממילא נכלל בזה שאינו רוצה ליתן מתנה כלל. ולהכי לא הקשו התוס' על עיקר מימרא דרבא דאמר דלאו שמיה מתנה, דדין זה הוא אף באופן שאין תנאי כפול.

ענף ד

בגדר בעלות הישראל על מתנות הכהונה ובקושית הרע"א בסוגיין בענין זה.

1. בעיקר דין מתנה ע"מ להחזיר בתרומה יש לעיין בכמה נקודות. והנה יש להקדים בגדר הבעלות של הישראל בתרומה ואביא בזה את הנכתב בזה באנצ"ת בערך טובת הנאה. דהנה בגדר טובת הנאה ממון נחלקו ראשונים: יש סוברים שהמתנות בשלמותן חשובות כאילו הן של בעל הבית לגמרי[[1]](#footnote-1)68, וכתבו אחרונים שלדעה זו יש לו בהן קנין הגוף[[2]](#footnote-2)69, ויש שכתבו יותר מכך, שלדעה זו המתנות עצמן של בעל הבית הן, ואין עליו אלא מצות נתינה, ולכהנים אין שום זכות בהן עד שיבואו לידם[[3]](#footnote-3)70. ויש מהראשונים סוברים שאף אם טובת הנאה ממון, אין לבעל הבית במתנות אלא כשיעור דמי טובת ההנאה בלבד[[4]](#footnote-4)71. מהאחרונים יש שכתבו שמחלוקת אמוראים היא בירושלמי: לדעת ר' אלעזר המתנות בשלימותן הן כממונו של בעל הבית, ולדעת ר' יוחנן אין לו בהן אלא כשיעור טובת הנאה[[5]](#footnote-5)72.
2. יש מהאחרונים שכתבו שאף אם טובת הנאה אינה ממון, טובת הנאה שיש לו היא זכות ממונית ויש לה שיווי, שהרי שמין אותה בהקדש עילוי[[6]](#footnote-6)73, אלא שלסוברים טובת הנאה ממון הרי זו זכות ממונית בגוף המתנות - ויש לו בהן קנין על מנת להקנותן לכהן[[7]](#footnote-7)74 - ויכול להקנות את טובת ההנאה במשיכת המתנות[[8]](#footnote-8)75, ולסוברים אינה ממון, זכות הממון שיש לו אינה זכות בגוף המתנות אלא זכות מבחוץ, ואינו יכול להקנותה במשיכה[[9]](#footnote-9)76, והרי היא כדבר-הגורם-לממון\* בלבד[[10]](#footnote-10)77, ולכן הדמים שהוא מקבל אינם דמי המתנות, אלא הם ניתנים לו עבור רצונו ליתן אותן[[11]](#footnote-11)78, והכהן שמקבל תרומה אינו מקבל דבר משל הבעלים, אלא נותנים לו משל עצמו[[12]](#footnote-12)79, שלא מכח הבעלים הוא זוכה בהן, שהרי אין לבעלים אלא טובת הנאה שאינה ממון[[13]](#footnote-13)80. ויש שכתבו שאף אם טובת הנאה אינה ממון יש לו קנין כל שהוא בגוף המתנות, ויכול להקנות את טובת ההנאה לאחרים, אלא שאינה שוה ממון כיון שאסור לו ליטול שכר עליה[[14]](#footnote-14)81. ויש שכתבו בבכור בהמה טהורה - והוא הדין לשאר מתנות כהונה - שכיון שנאמרה בו נתינה, כל זמן שלא נתנו לכהן לא יצא מרשות בעל הבית, והוא קרוי בעליו, ולכן בעל הבית יכול להקדיש בכור הקדש עילוי[[15]](#footnote-15)82, וכן כתבו ראשונים שבעל הבית קרוי בעליו של הבכור, כיון שיכול ליתנו לכל כהן שירצה, ולפיכך הוא יכול להמיר בו[[16]](#footnote-16)83. ויש שכתבו להיפך, שאף לסוברים טובת הנאה ממון אין זכותו בגוף המתנות עצמן[[17]](#footnote-17)84, ואין בעל הבית חשוב שותף במתנות[[18]](#footnote-18)85, ואין לו בהן אלא הנאה, אבל אינו יכול להקנות את טובת ההנאה במשיכה, ולסוברים טובת הנאה אינה ממון, אפילו הנאה אין לו בהן, שהרי אסור ליטול עבור נתינתן שכר. עכ"ד אנצ"ת.
3. והנה אם ננקוט דהבעלים אינו בעלים כלל על התרומה, ולמ"ד טה"נ ממון יש לו זכות ממונית טה"נ ולמ"ד אינה ממון אין לו זכות ממונית. וכן כתבו תוס' ב"מ ו' ב' דכהן החוטף מתנו"כ מישראל הרי הן שלו, ולמ"ד טה"נ ממון צריך לשלם לישראל דמי טה"נ ולמ"ד אינו ממון א"צ לשלם לו מידי. הרי למ"ד זה הקשה רע"א היאך יכול להתנות עם הכהן ע"מ שיחזיר והרי אף לא יחזיר ונתברר שהישראל לא הקנה לו אותן, הרי הן שלו דלא גרע מחוטף דהרי הן שלו. וא"כ איך מהני תנאו והרי בכל גוני אין חייב להחזיר. וביותר דהא רבא ס"ל דטה"נ אינה ממון. כה"ק רע"א ונשאר בצ"ע.
   1. יש לומר דהן אמת שאם הכהן יעכב את התרומה לעצמו מכח חטיפה ודאי יהא זה של הכהן. אבל אם רוצה לנהוג כדין ולא לפגוע בזכות טה"נ של הישראל, כיון שהישראל לא נתנו לו אלא בתנאי שיחזירנו, עליו להחזירו עד כמה שאינו רוצה לפגוע בטה"נ של הישראל. ונמצא שמצד הנתינה של הישראל לא נתנו אלא בתנאי, ומדיני הטה"נ דיליה יש לכהן להחזירו לו, ובזה בא הנדון אם קיים בזה דין נתינה. ואהא אמר רבא דקיים בזה שפיר דיני נתינה דמתנה ע"מ להחזיר שמה מתנה.
   2. ויש מקום להוסיף ולומר, בהקדים דיש להעיר הערה גדולה נוספת, דעכ"פ למ"ד טה"נ אינה ממון אין כאן שום הקנאה של הישראל להכהן, ואין זה אלא דין נתינה בעלמא, ובמה עושה תנאו, דלכאורה דיני תנאים הם בחלויות שאדם פועל. אבל בעשיה גרידא מי מצינו דיני תנאים. כה"ק בקו"ש. וחזינן דאף כה"ג יש דיני תנאים. ונמצא דהתנאי אינו על הקנאת התרומה דלעולם זוכה הוא מעצמו בתרומה, והתנאי הוא על המעשה נתינה דאין כאן נתינה לכהן אלא בתנאי שיחזירנו לישראל.
   3. ודאתאן להכי יש ליישב קושיית רע"א באופן אחר, דהן אמת שהמקבל לא יתחייב להחזירו מכח התנאי שהרי יכול לעכבו מצד חטיפה. אבל הישראל מתנה את נתינתו בהחזרת הכהן, ונמצא שהישראל לא נתן אלא באופן שהלה יחזיר. נמצא דנתינת הישראל היא נתינה ע"מ להחזיר ובזה בא הנדון האם יש לזה חשיבות של נתינה או לא. דלהצד דלא שמה נתינה פירוש הדבר דאין כאן שם נתינה עד כמה שלא נותן לו אלא באופן שיצטרך להחזיר, וממילא אף בדידן שהכהן יכול לחטוף ולא להחזיר, אבל הא מיהת שם נתינה מצד הישראל אין כאן. וביותר, דהרי הנתינה אין לה שום משמעות לענין הבעלות של הכהן בתרומה, דהוא לא נותן את הבעלות, שהרי הוא עצמו אינו בעלים כלל על התרומה, בפרט למ"ד דטה"נ אינה ממון, ורבא הא אזיל בהך שיטה. וכל המשמעות של הנתינה, הוא דבר נפרד שנעשה בתרומה. שהרי יש דין לישראל לעשות מעשה נתינה לכהן. ובמעשה זה עושה תנאי שיחזיר לו, והנדון אם כה"ג חשיבא מעשה נתינה או לא.
   4. עוד יש לומר דהתנאי שעושה עם הכהן היינו שהכהן עצמו יזכה בו רק באופן של תנאי היינו שזוכה לעצמו בתנאי שיחזירנו לישראל לאחר מכן. ונמצא שהכהן לא זכה לעצמו אלא באופן של מתנה ע"מ להחזיר.

ענף ה

למסקנא האם הא דאשה אינה נקנית במעמ"ל הוא מה"ת או מדרבנן

1. מסקנת הסוגיא דאשה אינה נקנית במעמ"ל לפי שאין אשה נקנית בחליפין. ובראשונים הביאו בכאן גירסא נוספת דגזירה לפי שאין אשה נקנית בחליפין. והרמב"ן והרשב"א פירשו דלגרסא שלפנינו הא דאינה נקנית במעמ"ל הוא מדין תורה. וטעם הדין דאשה לא מקניא נפשה במתנה עמ"ל לפי שאין לה הנאה ממתנה זו. והא דאייתינן מחליפין דאף התם ה"ט להגרסא לעיל ג' ב' דלא מקניא נפשה. ואף דאין ללמוד מהתם להכא דהתם טעמא דלא מקניא נפשה משום דפחות מש"פ לא מקניא נפשה ואילו בכאן הוא מטעם דהויא ע"מ להחזיר מ"מ הואיל ודין דחליפין ילפינן לה ממתני' להכי תלתה הגמ' דינא דילן דדמיא לדינא דהתם כ"כ הראשונים.
2. והנה ברמב"ם משמע דהא דאינה נקנית במעמ"ל הוא מדין תורה. ופירשו דהרמב"ם לטעמיה דפירש אף במלוה דאינה מקודשת משום דאין לה דבר קיים להנות בו מעתה. ופירש האבנ"מ דלא מקניא נפשה אלא באופן שיש לה דבר קיים להנות בו מעתה. ואף בסוגיא דילן דמתנה ע"מ להחזיר כיון שאינה יכולה להנות מהגוף עצמו מידי לא מקניא נפשה [ואף דיכולה להנות משימוש בדבר, הרי לא היה דעתם לקדש ולהתקדש בשימושי הדבר אלא בקנין הגוף עצמו ומהגוף אינה יכולה להנות דאינה יכולה להוציאו דעליה להחזירו כפי שקבלתו]
3. אכן לדברי התור"י הזקן הנה יש חילוק בין מקדש במלוה למקדש במעמ"ל דבמלוה לר"י מפורש לקמן דאף מכר במלוה לא קנה. וע"כ דהוא קפידא אף במכר. ואילו מכר במעמ"ל ודאי קנה. והוא קפידא בקידושין דייקא. ודוק.
4. ויש להוסיף בכל זה דהנה יעוין היטב בתוס' דאינהו גרסי לבר מאשה לפי שאין אשה נקנית בחליפין. והמשמעות לגירסא זו דאינה מקודשת מה"ת וכן הם למדו בס"ד דיליה דמקדש במעמ"ל מה"ת אינה מקודשת משום דהויא כחליפין. אבל לא פירשו משום דלא מקניא נפשה וכהראשונים. ונראה דאזלי לטעמייהו דאינהו גרסי לעיל בחלפין דאשה בפחות מש"פ לא מקניא. ואין הטעם משום דאיהי לא מקניא נפשה דגנאי הוא לה. והתם כל הטעם דאינה נקנית בחלפין משום דלא דמיא לקנין כסף. ולהכי אף בסוגיין לא יכלו לפרש משום דלא מקניא נפשה. וז"ב.

ענף ו

בדברי התוס' – בס"ד דילהו דמה"ת אינה נקנית משום דמעמ"ל הויא כקנין חליפין ממש.

1. ובאמת יל"ע טובא בכל דברי התוס' מאי ס"ד דילהו דדמיא לחליפין ולא קני מה"ת מדינא דחליפין לא קנו. והרי כן חזינן להדיא מדבריהם וביותר מתדע דילהו בסו"ד.
2. ואכתוב מש"כ כהכנה לשעור. ואולי ס"ד דהתוס' דאי תפיס לא מיתפיס יש לפרש שעיקר הטעם דחליפין לא דמי לכסף דקרא משום דלא דמי לכסף דהוא כסף שנשאר אצלה. וע"ז כתבו דחליפין אינו כן וע"כ דלא דמי לכסף מטעם אחר דפחות מש"פ וא"כ הוקשה להם במאי דמיא לחליפין
3. אכן בהמשך התוס' הוכיחו התוס' דאי היינו כחליפין ממש היכי קנה במכר והא אין מטבע נעשה חליפין והיאך מהני בפדיון הבן למה יהא בנו פדוי בחליפין ומכאן מבואר דלהצד דהוא כחליפין אין זה רק לענין אשה דלא מקניא נפשה אלא אף לענין שאר מילי יש להם דין חליפין.
4. ולכאורה צ"ל לפמש"נ לעיל בסוגיא דחליפין בדעת התוס' דלעולם חליפין דמטעם כסף היינו דהויא הקנאה כנגד הקנאה. ואין הכונה מדין קנין כסף ממש אלא דמיון לקנין כסף. והנדון האם הכסף שניתן בחליפין דמי לכסף דקרא או דדמיא יותר לשטר שהשויות של השטר איננה חלק מהקנין ואף בחליפין השויות איננה חלק מהקנין דכל הקנין הוא שיש כאן הקנאה כנגד הקנאה. כ"ז נתבאר בס"ד לעיל.
   1. והשתא יש לומר דלפום ס"ד דהתוס' הטעם דחליפין שאני מכסף דאינו אלא הקנאה כנגד הקנאה ולא החלפת דברים, הוא משום דאין כאן החלפה של חפצים, שהראשון שמקבל אינו מקבל לגמרי אלא צריך להחזיר, וזה הטעם דלהכי דנים זאת כהקנאה כנגד הקנאה. וממילא אף בכאן כיון דנותן ע"מ להחזיר ע"כ דאין כאן הקנאה גמורה של כסף ולא מהני לקנין כסף אלא בתורת הקנאה כנגד הקנאה. ולכן הקשו דלא יועיל במכר וכן לא יועיל בפדיון הבן. ועדין צריך ליבון רב.

1. 68 . מסקנת ריטב"א קידושין נח ב (ועי' ציון 247), וכ"כ בקצוה"ח רד ס"ק ג בד' תוס' הרא"ש ב"מ מט א, וכ"כ בביה"ל ח"ג סי' מו אות ג בד' העיטור. [↑](#footnote-ref-1)
2. 69 . אמ"ב דיני תרומות ומעשרות סי' ד ד"ה ולפי"ז לענין כו'. [↑](#footnote-ref-2)
3. 70 . נאות יעקב סי' ד (דכ"ה ע"א), ועי' אמ"ב שם ד"ה וע"כ וד"ה עוד הק', וע"ע מתנות כהונה. ועי' להלן: המתנות, שמעשר עני כשהוא בגורן אין לבעלים בו טובת הנאה, וא"כ ממון עניים הוא, וכשהוא מתחלק בבית יש בו טובת הנאה, והוא לאחר שהיה בגורן, (לסוברים כן, ע"ע מעשר עני), וצ"ב איך הופקע ממונם וחוזר להיות ממון הבעלים בהגיעו לבית. [↑](#footnote-ref-3)
4. 71 . דעה א בריטב"א קידושין נח ב, ועי' להלן ציון 244 הרבה ראשונים סוברים כן, ועי' קצות החושן סי' רעה ס"ק א ואבני נזר אהע"ז ח"ב סי' תנו אות ה. [↑](#footnote-ref-4)
5. 72 . צפנת פענח אישות פ"ה ה"ג, בביאור ירושלמי קידושין פ"ב ה"ז: במה קידשה, ר' אלעזר אמר בגופו ור' יוחנן אמר בטוה"נ שבו. וצ"ב מירושלמי שבציון 23 שלר' יוחנן אינה מקודשת. ועי' לעיל ציון 49 ואילך שיש סוברים שלד' ר' יוחנן טובת הנאה אינה ממון. [↑](#footnote-ref-5)
6. 73 . עי' להלן ציון 469, וע"ע הקדש, כרך י: הקדש עילוי. [↑](#footnote-ref-6)
7. 74 . עי' נדרים מח ב, וע"ע חלפין ציון 86. חי' רש"י הכהן ב"מ סי' טו; קובץ שיעורים פסחים אות כו, ועי' להלן ציון 380. [↑](#footnote-ref-7)
8. 75 . עי' להלן: בהקנאה וירושה. [↑](#footnote-ref-8)
9. 76 . עי' להלן, שם. מקור חיים בפתיחה לסי' תלא אות ג, ועי' להלן ציון 475, ועי' חלקת יואב חו"מ סי' כג שכ"ד הרמב"ם; חי' הרי"ם חו"מ סי' לז ס"ק יב; זית רענן חו"מ סי' עג; שערי ישר שער ה פ"ו. ועי' לשד השמן על רמב"ם אישות פ"ה ה"ד בשם מהר"י ששון בס' בני יעקב. [↑](#footnote-ref-9)
10. 77 . תשובת בעל מקור חיים בשו"ת מהריא"ז ענזיל סי' ב. [↑](#footnote-ref-10)
11. 78 . קונ' אחרון למקור חיים שם. [↑](#footnote-ref-11)
12. 79 . קרן אורה נדרים פד ב, שלכן מותר במודר הנאה, עי' להלן: במודר הנאה, ועי' להלן ציון 290. [↑](#footnote-ref-12)
13. 80 . קצות החושן סי' רמג ס"ק ד, ע"פ שו"ת מהר"מ בר"ב, להלן ציון 381, ועי' יד אפרים בגליון שו"ע יו"ד סא ס"ח בארוכה; עונג יום טוב סו"ס קז. [↑](#footnote-ref-13)
14. 81 . מחנה אפרים הל' טובת הנאה, ועי' שו"ת נפש חיה בחי' שבסוה"ס (דס"ה ע"ב), ועי' להלן ציונים 392, 415, 421. [↑](#footnote-ref-14)
15. 82 . ע"ע הקדש: הקדש עילוי, כרך י עמ' שסח. חי' ר"ח הלוי על הרמב"ם הל' ערכין, ועי' גליוני חזון איש על חי' ר"ח הלוי שם שדחה. [↑](#footnote-ref-15)
16. 83 . ע"ע תמורה. שיטה מקובצת תמורה ז ב בהשמטות אות טו, וכעי"ז בחי' ר"ח הלוי שם. [↑](#footnote-ref-16)
17. 84 . חלקת יואב חו"מ סי' כג בד' השאילתות, ועי' ציונים 264, 512; באר יצחק יו"ד סי' כג ענף ג. [↑](#footnote-ref-17)
18. 85 . חלקת יואב שם. [↑](#footnote-ref-18)