ד - בדין ספק ספיקא
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים כתובות מהדו_ב

**סימן ד**

**בדין ספק ספיקא**

**ובדין ספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת**

## בכמה דוכתי מצינו דהתירא דספק ספיקא עדיף מהתירא דרוב

א] **כתובות ט א',** א"ר אלעזר האומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו, ואמאי ספק ספיקא הוא ספק תחתיו ספק אין תחתיו ואת"ל תחתיו ספק באונס ספק ברצון.

**והנה** בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"א כתב, ז"ל, ותדע לך עוד דהא ספק ספיקא עדיף כרוב "ואפשר דאלים התירו יותר מרוב", דהא ר' יהושע לגבי יוחסין פסיל בחד רובא ומכשר ספק ספיקא, עכ"ל, ומבו' בדבריו דהתירא דספק ספיקא עדיף מהתירא דרוב, וע"כ אף דמעלה עשו ביוחסין ולא סגי ברוב מ"מ כל דאיכא ספק ספיקא שרי.

ב] **ומצינו** כן עוד בכ"ד דהתירא דספק ספיקא עדיף מהתירא דרוב, חדא, הוא במש"כ הרשב"א בתוה"ב בית ד' ש"ב, ז"ל, מכאן נלמוד דכל ספק ספיקא אפילו בדבר שיש לו מתירין מותר לאלתר וכו', וטעמא דכל שהוא בספק ספיקא היתר גמור משוינן לי' וא"צ להמתין וכו', עכ"ל, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק בית מועד שער ה' פ"ד, ז"ל, ספיקה שנתערבה באחרות יש מי שהורה שכולן מותרות לפי שהוא ספק ספיקא אפי' בספק של תורה הולכין בספק ספיקא להקל ואפי' יש לו מתירין וכו', עכ"ל.

**ואמנם** הנה בדין רוב כתב הרשב"א בעבוה"ק שם לעיל מינה, ז"ל, אע"פ שבכל מקום הולכין אחר הרוב, כבר נהגו שלא ליקח ביצים מן הגוי ביו"ט אע"פ שהרוב אינן בני יומן, אני אומר חומר הוא שהחמירו בכל המקומות בדבר זה מפני שיש לה מתירין, עכ"ל.

**ומבו'** בד' הרשב"א דהתירא דספק ספיקא עדיף מהתירא דרוב, וע"כ אף דבדבר שאין לו מתירין אין הולכין אחר הרוב, מ"מ ספק ספיקא הו"ל כהיתר גמור והולכין בו להקל אף בדשיל"מ.

ג] **עוד** מצינו כן בד' הרמ"א ביו"ד סימן ק"י ס"ט שכתב דיש להתיר מכח ספק ספיקא אף דיש לברר ע"י בדיקת הריאה, והגר"א שם סקל"ח הביא כן מד' התוס' והרא"ש בע"ז ל"ח ב', והוכיח כן מסוגיית הגמ' בנדה ס"ו א', ועמש"כ בזה הבינת אדם בשער הקבוע סימן נ"ד, אך בדין רוב כתבו הראשונים בפ"ק דחולין דכל היכא דהמיעוט מצוי צריך לברר, ומה"ט צריך לבדוק את הריאה דאין סומכין לכתחילה על הרוב היכא דמיעוטו מצוי.[[1]](#footnote-1)

ד] **עוד** מצינו כן בד' התוס' לקמן בסוגיין ד"ה אי למיתב שכתבו דכל דאיכא ספק ספיקא ליתן לה כתובה אינה מפסדת כתובתה, ובתשו' מהריב"ל ח"ג סימן כ"א וסו"ס ל"ג וסימן מ"א למד מד' התוס' דספק ספיקא מהני להוציא ממון, עיי"ש, והש"ך בתקפו כהן סימן ק"כ הביא עוד מרבוותא שפירשו כן בד' התוס', וכ"ה להדיא בתשו' מהר"ח או"ז סימן ק"מ דספק ספיקא מהני להוציא ממון כמו שהוכיח ר"י ממתניתין דמשארסתני נאנסתי.

**והמהריב"ל** שם סימן מ"ב הוסיף לפרש דהוא משום דספק ספיקא עדיף מרוב, ואע"ג דאין הולכין בממון אחר הרוב אלא אחר המוחזק בספק ספיקא מוציאין מיד המוחזק, וכ"כ בחי' הגרע"א בסוגיין להוכיח מד' התוס' אלו דספק ספיקא עדיף מרוב, ועד"ז כתב הפר"ח בכללי ס"ס סט"ז, (וכתבו לפ"ז דלדעת התוס' הדין נותן דיועיל ספק ספיקא נגד חזקה דומיא דרוב דמהני נגד חזקה).

ה] **עוד** מצינו כן, דהנה ההפלאה לקמן ט"ו א' הוכיח מכ"ד דאף לדעת ר"מ דחייש למיעוטא ולא אזלינן בתר רוב מ"מ אזלינן בתר ספק ספיקא, וכן הוכיח הש"ש בש"א פי"ח, (אך הראש יוסף בחולין י"ב א' נסתפק בזה), ועיי"ש שכתב דהוא משום דספק ספיקא עדיף מרוב וע"כ אף דלא אזיל ר"מ בתר רוב מ"מ אזיל בתר ספק ספיקא.[[2]](#footnote-2)

ו] עוד מצינו כן בד' ההשלמה ביומא פ"ד ב' בשם רבינו אפרים דכל דאיכא ספק ספיקא דאינו ישראל אין מפקחין עליו את הגל בשבת, אף דאין הולכין בפיקו"נ אחר הרוב ואף דאיכא רוב דאינו ישראל מפקחין עליו את הגל, והרי דספק ספיקא עדיף מרוב.

## בכמה דוכתי מצינו דהתירא דספק ספיקא גרע מהתירא דרוב

ז] **אמנם** הנה בכ"ד מצינו דהתירא דספק ספיקא גרע מהתירא דרוב, והוא, חדא, בהא דתנן בטהרות פ"ו מ"ד כל שאתה יכול לרבות ספיקות וספק ספיקות ברה"י טמא וכו', כיצד וכו' ספק נכנס ספק לא נכנס ואפי' נכנס ספק היתה שם ספק לא היתה שם ואפי' היתה שם ספק שיש בה כשיעור ספק שאין בה כשיעור ואפי' שיש בה ספק טומאה ספק טהרה ואפי' טומאה ספק נגע ספק לא נגע ספיקו טמא, - והרי דאף דרוב מהני לטהר בספק טומאה ברה"י, וכדתניא בנדה י"ח א', וכמבו' כן גם בסוגיית הגמ' לקמן ט"ו א', מ"מ ספק ספיקא גרע ול"מ לטהר בספק טומאה ברה"י, והפנ"י לקמן י"ד א' הוכיח מזה דהתירא דרוב עדיף מהתירא דספק ספיקא.

ח] **עוד** מצינו כן בד' המשאת בנימין בסימן ל"ח שכתב דל"מ ספק ספיקא נגד חזקת איסור גמורה, וכ"כ הט"ז ביו"ד סימן ק"י סקט"ו, וכ"כ הפנ"י לקמן י"ד א' דיש לו חבילות ראיות דל"מ ספק ספיקא במקום חזקת איסור, - והרי דאף דרוב מהני נגד חזקת איסור דרובא וחזקה רובא עדיף, מ"מ ספק ספיקא גרע מרוב ול"מ נגד חזקת איסור.

ט] **עוד** מצינו כן במש"כ הרמב"ן לקמן י"ב א' דאפי' כל היום אתה מרבה ספיקי ספיקות אבדה כתובתה דאמרינן המע"ה, וכ"כ הרשב"א והרא"ה לקמן בסוגיין דאף בספק ספיקא מפסדת כתובתה, ומשמעות סתימת דבריהם דהוא לכו"ע, והרי הרמב"ן לקמן שם למד להך דינא ממתניתין דלקמן י"ג א', והרי דאף לדעת רב דהולכין בממון אחר הרוב, מ"מ ספק ספיקא גרע ול"מ להוציא ממון.

י] **עוד** מצינו כן, דהנה התוס' בסוגיין כתבו דספק שיש רוב כנגדו אינו מצטרף לספק ספיקא, וע"כ אם הי' רוב גמור דרצון, ל"ה מצטרף ספק אונס לספק ספיקא, וכ"כ התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש, - ואמנם בדין ספק שיש ספק ספיקא כנגדו, נקט התוס' הרא"ש לקמן י"ג א' דמצטרף לספק ספיקא, וכל דאיכא ספק ספיקא שמא מוכ"ע היא ואת"ל דרוסת איש שמא תחתיו באונס יש לה כתובה, (אם מוכ"ע שכיח), אף דהך ספיקא דשמא תחתיו באונס הוא כנגד ספק ספיקא, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן בע"ב, וגם התוס' הרשב"א שם נסתפק בזה, עיי"ש,[[3]](#footnote-3) - והרי דספק ספיקא גרע מרוב, ול"מ לבטל את הספק שלא יצטרף לספק ספיקא.

יא] **עוד** מצינו כן, דהנה בעירובין ס"ד ב' מבו' דאף דספק דרבנן לקולא, מ"מ כל דיש רוב לאסור אזלינן בתרי', וזהו שאסרו שם פת שנמצאה בדרך, משום דהולכין אחר רוב עוברי דרכים דנכרים הן, - אך בדין ספק ספיקא כתבו התוס' שם ל"ה ב' ד"ה ספק בדרך קמא דל"מ לאסור בספק דרבנן, עיי"ש, והרי דספק ספיקא גרע מרוב.[[4]](#footnote-4)

יב] עוד מצינו כן למש"כ ההשלמה ביומא פ"ד ב' בשם הראב"ד דאף היכא דאיכא כמה ספיקות דאין שם ישראל מפקחין עליו את הגל, וכ"כ המאירי שם פ"ה א' והמ"מ בפ"ב משבת הי"ח והטור בסימן שכ"ט, - ובדין רוב נחלקו רבוותא אם הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, והחת"ס לקמן ט"ו ב' כתב להוכיח מזה דספק ספיקא גרע מרוב, ועיי"ש שהק' מזה ע"ד הסוברים דספק ספיקא עדיף מרוב, ועיי"ש במש"כ בזה.[[5]](#footnote-5)

יג] **עוד** מצינו כן, דהנה דעת שמואל בזבחים ע"ד א' דבאיסור ע"ז אף ספק ספיקא אסור, ובד' הרמב"ן בע"ז מ"א ב' מבו' דאי"ז דין מסוים בספק ספיקא דתערובת, אלא ה"ה ספק ספיקא גמור ל"מ בע"ז, וכ"ה בתשו' הרשב"א ח"ג סימן שס"ט ובחי' הריטב"א ב"ב נ"ה ב' וקכ"ז א',[[6]](#footnote-6) והרי דגרע ספק ספיקא מרוב, דלא מצינו דאין הולכין בע"ז אחר הרוב, וכ"ה משמעות הסוגיא בע"ז ל"ד ב' דאזלינן בתר רוב אף באיסור ע"ז, עיי"ש.[[7]](#footnote-7)

## צ"ב בטעם הדברים דמ"ט לכמה מילי עדיף ספק ספיקא מרוב ולכמה מילי גרע ספק ספיקא מרוב

יד] **וצ"ב** בטעמא דמילתא דמחד גיסא עדיף ספק ספיקא מרוב לכמה מילי, ומאידך עדיף רוב מספק ספיקא לכמה מילי, וממ"נ אם בעיקר ההכרעה אלים כח ספק ספיקא מכח רוב, מ"ט לכמה מילי עדיף רוב מספק ספיקא, ואם בעיקר ההכרעה אלים כח רוב מכח ספק ספיקא, מ"ט לכמה מילי עדיף ספק ספיקא מרוב.

## טעם הא דל"מ ספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת

טו] **והנה** כתב הרשב"א בביצה ג' ב', ז"ל, דלא אמרינן ספק ספיקא להקל אלא בב' ספיקות הבאות מכח התערובת, כגון טבעת של ע"ז שנפלה לרובא ומרובא לרובא, דכל חדא וחדא דאיכא ברובא שני יש בה ספק ספיקא וכו', אבל כאן מה תאמר שמא לא זו היא הביצה שנפלה כאן ואת"ל זו היא גופא שריא, והלא מתחילתה אסרתה והיאך תחזור ותתירנה אחרי שהספק בגופה ממש וכו', - וק"ל בהא דאמרינן ברפ"ק דכתובות וכו' ואקשינן אמאי ספק ספיקא הוא וכו', והתם אין הספיקות באות מכח התערובת ואפ"ה אתה דן אותן בספק ספיקא להקל, ויש לתרץ דהתם שאני שא"א לה לדון לפניך אלא בב' ספיקות ואי אתה יכול להחמיר עלי' ולומר היאך תתיר וכבר אסרתה, כמו שאתה אומר בזו שהיא ספק חול ספק של י"ט שמיד עמדה עלינו באיסור ואח"כ נתערבה באחרות ונתוסף בתערובת ספק זה השני, עכ"ל, ועד"ז כתב הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער ב'.

**ומבו'** בדבריו דהא דל"מ ספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת, הוא כמש"כ האו"ה בשער כ"ו דין א' בטעמא קמא, ז"ל, הואיל והספק הראשון הוי דאורייתא שהיינו קודם שנתערב הי' באיסור ודאית וכו' הוי ספק אחד באיסור דאורייתא ונעשית באותו פעם כודאי, וכשנתערבה אח"כ הוי כודאי איסור שנתערב וכו', עכ"ל.

**ואמנם** צ"ב בטעמא דמילתא, דאף שאסרנו לחתיכה זו מתחילה, הרי לא אסרנוה אלא מן הספק, ועכשיו שיש לנו ספק ספיקא על כל חתיכה מ"ט לא יועיל זה להתירם, הרי אין אנו באים להתיר את אותה חתיכה שאסרנו אלא להתיר לכל חתיכה וחתיכה בפנ"ע שיש בה ספק ספיקא.

## צ"ב במה שדן הרשב"א דגם בספק ספיקא דסוגיין דמי לספק אחד בגוף, הרי הכא ליכא להטעם שכתב הרשב"א שם דמתחילתה אסרתה

טז] **וביותר** צ"ע בד' הרשב"א, דאחר שפירש מתחילה דטעם הא דל"מ ספק ספיקא בכה"ג הוא משום דמתחילתה אסרתה והיאך תחזור ותתירנה אחרי שהספק בגופה ממש, א"כ מעיקרא מאי קשיא לי' מסוגיין, והרי הכא ל"ש ה"ט כלל, וכמש"כ הרשב"א בתירוצו.

**וביותר** קשיא בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א, ז"ל, ור"י ז"ל פירש וכו' ואע"ג דאית בכל הני באותו תערובת תרי ספיקי וכו' אלא שאין לדון אותה גופה בהיתר שהרי באה לפניך ואסרתה ואחר שאסרתה היאך אתה אומר עכשו שנתערבה שמא מותרת היא וכו', ור"ת ז"ל פירש וכו' אבל בספק ספיקא כולן מותרות וכו', ולזה דעתי נוטה להלכה, וכדמוכחן לי שמעתא דר"א דאקשינן עלי' והא ספק ספיקא הוא הוי ואע"ג דהתם ליכא ספק תערובות, עכ"ל, - והרי דאף שפירש הרשב"א דטעם הא דל"מ ספק ספיקא שאינו בא מכח התערובת הוא משום שבאה לפניך ואסרתה ואחר שאסרתה היאך אתה אומר עכשו שנתערבה שמא מותרת היא, מ"מ ס"ל דמה"ט ל"ה לנו להתיר גם בספק ספיקא דסוגיין, ומהא דשרינן הכא מכח ספק ספיקא הוכיח הרשב"א שלא כד' ר"י, וזה צ"ב.

## במש"כ הרא"ה דהא דל"מ ספק אחד בגוף הוא משום דהתירא דספק ספיקא הוא רק כשהספק הראשון מותר מדאורייתא

יז] **והנה** הרא"ה בבדה"ב שם כתב לפרש טעם הא דל"מ ספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת, ז"ל, דטעמא דרבנו ז"ל, דלא אמרינן ספק ספיקא שרי בדאורייתא אלא היכא דבספק ראשון שרי מדאורייתא אלא מדרבנן אסור כגון הא דתערובת, הילכך הו"ל ספק שני ספק דרבנן, אבל כל היכא דבספק ראשון מיתסר מדאורייתא, ספק שני אסור מדרבנן דלא חשוב אלא חד ספיקא, עכ"ל.

**ובס'** יד יהודה בסימן ק"י סקנ"ו פירש בד' הרא"ה, דיסוד התירא דספק ספיקא הוא דכל היכי דספק אחד מותר מדאורייתא, הרי דכל שיש עוד ספק הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וע"ד שכתב הפנ"י בסוגיין בדעת הרמב"ם, וע"כ לא שרינן ספק ספיקא אלא אם יצא מתחילה מדאורייתא מחמת רוב וכיו"ב.

יח] **אך** הדברים צ"ע, שהרי להדיא מבו' בד' הרא"ה, דאף בכה"ג דהספק הראשון אסור מדאורייתא, איכא לעיקר התירא דספק ספיקא, ואך דבכה"ג ה"ז אסור מדרבנן, וכ"ה מבו' עוד בד' הרא"ה שם במש"כ לישב לההיא דסוגיין דכל תרי ספיקי בכל דוכתא ודאי איסורא דרבנן הוא ולא דאורייתא, ובכה"ג אין ראוי להאמינו לאסרה על פיו, ואי נימא דעיקר התירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל כספק דרבנן ולקולא, א"כ הי' בדין דכל שהספק הראשון אסור מדאורייתא לא יהא כלל להתירא דספק ספיקא, ומ"ט אי"ז אסור אלא מדרבנן.[[8]](#footnote-8)

## דעת הסוברים דהתירא דספק ספיקא הוא משום רוב

יט] **והנה** ביסוד דינא דספק ספיקא, כתב הפנ"י בסוגיין ולקמן י"ד א' דבד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"א מבו' דהוא מטעם רוב, וכ"כ הפמ"ג והגרע"א בכ"ד ורבים מן האחרונים עפי"ד הרשב"א.[[9]](#footnote-9)

**והך** מילתא דהתירא דספק ספיקא הוא מטעם רוב, מצינו כן גם בהגה' ר"פ לסמ"ק סימן רי"ד, ז"ל, אבל י"מ דטעמא דספק ספיקא מותר היינו "משום דאיכא למתלי ברובא דהיתר", וא"כ כ"ה דאיסור שיש בו חשיבות אינו בטל ברוב, כמו"כ לא יהי' מותר ע"י ספק ספיקא "דהוי נמי טעמא משום דאיכא למתלי ברובא דהיתר", עכ"ל, וכ"ה באו"ה כלל כ"ו דין ד', ז"ל, ניתרת שפיר ע"י ספק ספיקא וכו', דסו"ס הוה רובא דאזלי' בתרי' בכל דבר שבעולם, דהרי יש כאן ב' צדדין של היתר ורק אחד לאיסור דצ"ל שהיא זאת החתיכה וכו', אע"ג דברי' אינה בטלה ברוב מ"מ ניתרת שפיר היכא שיש לתלות ברובא דהתירא כגון שנוכל לומר בה ספק ספיקא הולכין אחר הרוב וכשרה וכו', עכ"ל.

## ביאור הא דספק ספיקא הוי מדין רוב

כ] **והנה** אמנם הדבר פשוט דהא דספק ספיקא מטעם רוב, לאו היינו דתלינן דיש רוב מקרים להיתר ומיעוט לאיסור, דא"כ ל"ה בעינן שיהא זה ב' שמות, ול"ה בעינן ס"ס המתהפך וכל כללי ס"ס,[[10]](#footnote-10) וגם באמת מהיכ"ת לתלות כן דתחתיו ברצון הוא מיעוט כלפי לאו תחתיו ואונס, אלא הא דספק ספיקא מטעם רוב הוא כמשמעות ד' האו"ה דהיינו משום דיש ב' צדדים להיתר וצד אחד לאיסור, וכ"נ בתשו' הנתיה"מ שבחמד"ש אהע"ז סימן כ"ד סקי"ב, (ועפי"ז כתב דספק ספיקא הו"ל כרובא דאיתא קמן).[[11]](#footnote-11)

## עפי"ז יש לפרש לכלל הדברים לענין מה עדיף ספק ספיקא מרוב ולענין מה גרע מרוב

כא] **ואמנם** חלוק הוא הרוב דספק ספיקא מרוב דט' חנויות, דברוב דט' חנויות הרי בעיקר הספק ליכא אלא צד אחד דהיתר שהיא שחוטה וצד אחד לאיסור דהיא נבילה, ובהכרעת הספק יש רוב כהצד דשחוטה, אך בספק ספיקא יש בספק עצמו ב' צדדים להיתר וצד אחד לאיסור.

**ובזה** פירשו רבים טעם מש"כ הרשב"א דספק ספיקא עדיף מרוב, אשר צ"ע דאם ספק ספיקא מטעם רוב הוא מ"ט הוא עדיף מרוב, והיינו משום דבספק ספיקא איכא לכח הרוב בצדדי הספק עצמם, וע"כ הוא עדיף משאר רוב.

**והנה** אמנם מאידך גיסא, כיון דבספק ספיקא הוי הרוב בצדדי הספק עצמם, הרי דכל דהוכרע כל צד בפנ"ע לאיסור בטל עיקר הספק ספיקא, ול"ד לרוב דט' חנויות דל"ש להכריע מקצת מן הרוב בפנ"ע כיון דהוי הכל צד היתר אחד.

כב] **ובזה** יש לפרש לכלל הדברים אימתי עדיף ספק ספיקא מרוב, ואימתי עדיף רוב מספק ספיקא, דבמקום דאין לנו הכרעה על כל צד בפנ"ע עדיף ספק ספיקא מרוב, וע"כ ה"ז מועיל ביוחסין ובדשיל"מ ובמקום דאיכא לברורי וה"ז מועיל אף לדעת ר"מ דחייש למיעוטא ולדעת התוס' א, ה"ז מועיל להוציא ממון ולדעת רבינו אפרים ה"ז מועיל אף בפיקו"נ.

**אך** מאידך כל דאיכא הכרעה על כל צד בפנ"ע גרע כח ספק ספיקא מרוב, וע"כ אי"ז מועיל בספק טומאה ברה"י דכל ספק הוי כודאי, וכמש"כ כן ההפלאה לקמן ט"ו א' דמה"ט הוא דל"מ ספק ספיקא בספק טומאה, וזהו טעם הסוברים דאי"ז מועיל נגד חזקה, משום דהחזקת מכרעת כל ספק בפנ"ע ובטל עיקר הספק ספיקא, וזהו טעם הסוברים דאי"ז מועיל לאסור בספק דרבנן, די"ל דדינא דספק דרבנן לקולא הוא דמצינו לתלות כצד ההיתר וע"כ ה"ז מבטל לכל ספק בפנ"ע, וי"ל כן גם בטעם הסוברים דספק ספיקא אינו מועיל להוציא ממון, אף למ"ד דהולכין בממון אחר הרוב, דהוא משום דהחזקת ממון עומדת כנגד כל ספק בפנ"ע להכחישו.

## כמה דוכתי דלא נתישבו בזה

כג] **אך** הנה אכתי לא נתישב בזה טעם הא דמצינו דספק ספיקא גרע מרוב, דספק שיש רוב כנגדו אינו מצטרף לספק ספיקא וספק שיש ספק ספיקא כנגדו מצטרף לספק ספיקא לדעת התוס' הרא"ש, וכן הא דמצינו דספק ספיקא גרע מרוב דאינו מועיל בפיקו"נ ולדעת שמואל אינו מועיל באיסור ע"ז.

**וגם** הך מילתא דהא דל"מ ספק ספיקא לטהר בספק טומאה ברה"י הוא משום דכל ספק הוי כודאי, הנה אי"ז במשמעות ל' התוס' בב"ב נ"ה ב' ד"ה ר"א מטהר דהמקור להא דספק ספיקא ברה"י טמא, הוא משום דמן הדין אפי' בחדא ספיקא טהור דאוקמה אחזקי' וילפינן מסוטה דטמא וא"כ מה לי חדא ספיקא מה לי תרי ספיקי דהא אפי' בחדא ספיקא הוה לן למימר דטהור, עכ"ד, וכ"כ התוס' בפסחים י' א' ד"ה ספק ביאה.[[12]](#footnote-12)

**וגם** הך מילתא דטעם הסוברים דספק ספיקא ל"מ להוציא ממון הוא משום דהחזקת ממון עומדת כנגד כל ספק להכחישו, אי"ז במשמעות ל' הרמב"ן שכתב דהא דל"מ ספק ספיקא להוציא ממון הוא משום דהמע"ה, ומשמע דאי"ז משום כח חזקת ממון אלא משום דהמע"ה וספק ספיקא לאו ראי' הוא, וכ"נ להדיא בל' הרא"ה.

## בכ"ד מצינו דהתירא דספק ספיקא דמי להא דספיקא דרבנן לקולא

כד] **והנה** בתשו' הרשב"א בח"א שם כתב השואל, ז"ל, ספק ספיקא דקי"ל דמותר אם נאמר כן אפי' במקום דאיתחזק איסורא או לא, ואם תאמר מותר מה נעשה לאותה שאמרו בפרק בכל מערבין דאפי' בספקא דרבנן היכא דאיתחזק איסורא אזלינן לחומרא, עכ"ל, והרשב"א השיב דהא דספיקא דרבנן אסור היכא דאיתחזק איסורא הוא משום דיש לו עיקר בדאורייתא והו"ל כספיקא דאורייתא ולחומרא, עיי"ש.

**ומבו'** מד' הרשב"א דיש לדמות התירא דספק ספיקא להתירא דספק דרבנן לקולא, ואם בהתירא דספק דרבנן לקולא אסרינן היכא דאיתחזק איסורא יש לאסור אף בספק ספיקא היכא דאיתחזק איסורא.

**ומצינו** כן עוד בד' הרשב"א בתוה"ב בית ד' שער ב', שכתב דספק ספיקא מותר אף בדשיל"מ, והבאנו דבריו לעיל סק"ב, וכתב ע"ז, ז"ל, ואינו דומה לספק אחד בשל דבריהם "דשרי כספק ספיקא בשל תורה", ואפ"ה אסיק וכו' דבדשיל"מ ואפי' בספק דרבנן אסור דהתם שאני דכיון דבספק אחד בכנגדו בשל תורה אסור אלא דמשום שהוא בשל דבריהם תקל בו להתיר בספק אחד כל שיש לו מתירין לא תקל בו, עכ"ל, והרי דדמי התירא דספק דרבנן לקולא להתירא דספק ספיקא בשל תורה וע"כ הי' מקום לדמותם בדינא דדשיל"מ.

כה] **עוד** מצינו כן בד' המרדכי בפ' החולץ רמז כ"א, ז"ל, והשיב רבינו ברוך על ספק אחות חלוצה דעתי חוכך בי כי אע"פ שיש למנות ולהתיר אינו רשאי לעשות מעשה לכתחלה, דהא בכמה מקומות אשכחן דאפי' בספק ספיקא מחמרינן, "דכל ספק ספיקא דאורייתא הוה כגון חדא ספיקא דרבנן" וכו', עכ"ל, והרי דדמי התירא דספיקא דרבנן להתירא דספק ספיקא, ומהא דמצינו בכ"ד דמחמרינן בספק ספיקא יש ללמוד דה"נ יש להחמיר בספיקא דרבנן.

**וכן** מצינו בד' הפוסקים ביו"ד סימן ק"י ובכ"ד שכתבו דכ"ה דבספק ספיקא קי"ל דה"ז מתיר אף במקום דאיכא לברורי, ה"נ ספיקא דרבנן הוי לקולא אף במקום דאיכא לברורי, ולדעת הרשב"א בחולין דבספק ספיקא צריך לברר ה"נ בספק דרבנן צריך לברר.

כו] **ומצינו** בחי' הגרע"א בחולין י"ג ב' שעמד בהך מילתא דמבו' בד' הרשב"א דדמי דין ספק דרבנן לדין ספק ספיקא, ז"ל, או די"ל דסוגיין קאי לשמואל דסבר בסוגיא דזבחים דבע"ז ספק ספיקא אסור עיי"ש, "ובכ"מ משוו הפוסקים ספק דרבנן לספק ספיקא בדאורייתא" וכמ"ש לעיל וכו', עכ"ל, ושם י' א' כתב, ז"ל, וע' בהרשב"א בתשו' סי' ת"א דספק ספיקא באתחזק איסורא דומה ממש לספק דרבנן באתחזק איסורא יע"ש וכן נקט לה הש"ך (בסימן ק"י), עכ"ל.

כז] **והנה** למש"כ הפנ"י ודעימי' בדעת הרשב"א דהתירא דספק ספיקא הוא משום רוב, לא נתפרש לן מה ענין התירא דספק ספיקא להתירא דספק דרבנן לקולא, ואטו הוה מצינו לדמות התירא דרוב להתירא דספק דרבנן לקולא, וכבר עמד ע"ז הגרש"ש בשערי ישר ש"א פי"ט בתו"ד.[[13]](#footnote-13)

## במש"כ כמה מקמאי דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהוי ספק רחוק וספק כה"ג אף בדאורייתא לקולא

כח] **ונראה** לפרש בזה, דהנה בחי' רבינו דוד פסחים ט' ב' כתב, ז"ל, בכל המצוות שבתורה שאומרין שספק אחד הוא להחמיר וב' ספיקות להקל, זהו מפני שהמצוה על הודאי, שהתורה שציותה על החלב ועל הדם ועל שאר האיסורין לא ציותה אלא על הודאי, ומפני חומר ד"ת בא הדין בספיקות להחמיר בהן, וכשהן ב' ספיקות הוא להקל, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו, דהא דספק ספיקא לקולא, אי"ז משום דמהני הספק ספיקא להכריע כצד ההיתר, אלא היינו דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא רק בספק אחד, אך בספק דספק ספיקא אזלינן לקולא וא"צ לחוש לצד האיסור.

**ומה"ט** כתב רבינו דוד שם, דבחיוב ביעור חמץ שציותה תורה על הספק, ה"ה צריך לבער אף בספק ספיקא דהו"ל כחד ספיקא, והיינו דכיון דהא דספק ספיקא לקולא הוא דא"צ לחוש לצד האיסור דהוי זה ספק רחוק, הרי דבביעור חמץ שציותה תורה על הספק, הרי דאף דאיכא ספק ספיקא, אי"ז אלא חד ספיקא אם יש בזה לחיוב ביעור חמץ, ואזלינן לחומרא, אך אם דספק ספיקא לקולא הוא משום דה"ז מועיל להכריע כצד ההיתר, הרי נמצא דמכח הספק ספיקא הוכרע לנו דאין חמץ בביתו, ול"ה מהני מידי הא דבביעור חמץ ציותה תורה על הספק.

**וכ"ה** מבו' בד' הריטב"א בב"ב נ"ה ב', ז"ל, ומיהו ר"א הי' סובר וכו' כל שיש שם ספק ביאה ספק רחוק הוא מאד ויש לתלות בהיתר וכו', דר"א חשיב ספק ביאה הכא כספק ספיקא דעלמא שהוא ספק לקולא ואע"פ שאין כאן אלא ספק אחד, והכי אמרינן התם דכיון וכו' וספק רחוק הוא מאד לאיסורא תולין בו להיתירא וכו' כספק ביאה לר"א לענין טומאה דמי וכספק ספיקא בשאר איסורין, עכ"ל, ולהדיא בדבריו דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהוי ספק רחוק וא"צ לחוש לצד האיסור, וזהו דמדמי לה הא דמתיר ר"א בספק ביאה ולהא דשרינן בגונא דאיכא הוכחה גמורה להתירא והוא ספק רחוק מאד.[[14]](#footnote-14)

## בזה מתפרש מש"כ הרא"ש בחולין לחלק בין התירא דספק ספיקא להתירא דרוב

כט] **ונראה** דיש ללמוד כדרך זו ממש"כ הרא"ש בחולין פ"ז סימן ל"ז, ולפלא שלא עמדו ע"ז, ז"ל, אבל דבר שאין ברי' ולא חהר"ל בטל ברוב וכו', ויראה שמותר לאוכלן כאחת, ול"ד להא דאמרינן בפ' התערובת וכו', ופירש ר"י וכו' להשמיע שיש חילוק בין השלש למקום אחר, שהג' אסור לאכלן כאחת אבל התערובת השני מותר לאכלו כאחת, דהתם התערובת השני מותר משום ספק ספיקא וכו', אבל אי אכיל שלשתן כאחד קאכיל חדא מתערובת הראשון והוי חדא ספיקא, אבל חד בתרי בדבר יבש דאפילו מדרבנן בטל "דלא משום ספיקא שרינן לי' דאפילו אי אכיל לי' חדא חדא ליכא אלא חדא ספיקא וספיקא דאורייתא לחומרא", אלא משום דגזה"כ הוא דכתיב אחרי רבים להטות הלכך חד בתרי בטל ונהפך איסור להיות היתר ומותר לאוכלן אפילו כולן כאחת וכו', וגם נמי ל"ד וכו', דהתם וכו' ולא שרינן להו אלא ע"י ספק ספיקא וכו' כיון דלא אכיל כולן כאחד אמרינן הנשאר הוא האסור, אבל דבר יבש חד בתרי הוא דבטל ברוב "לאו משום ספיקא מותר" אלא דגזה"כ הוא, הלכך מותר לאוכלן כולן כאחד, עכ"ל, וכ"ה בתשו' מהר"ם מר"ב שבתשו' הרשב"א ח"א סימן תש"ל.

**ומבו'** להדיא בד' הרא"ש, דחלוק הוא התירא דספק ספיקא, מהתירא דרוב, דבספק ספיקא אין ההיתר מגזה"כ, אלא הוי ההיתר "משום ספיקא" והיינו דספיקא כי האי דספק ספיקא לא חיישינן לי' והוי לקולא, וע"כ כל שאוכל כל התערובת השני' דהוי חד ספיקא ה"ז אסור, ומשא"כ ברוב, אין ההיתר משום ספיקא, שהרי הו"ל חד ספיקא, וחד ספיקא דאורייתא לחומרא, ואף דאיכא רוב לצד ההיתר, הוי זה ספק גמור ואי"ז ספק רחוק, ובע"כ דההיתר בזה הוא מגזה"כ דאזלינן בתר הרוב, וע"כ מכח זה נהפך האיסור להיתר ומותר לאוכלן כולן כאחד.

## בזה מתפרש הא דדמי התירא דספק ספיקא להא דספק דרבנן לקולא

ל] **ונראה** דזהו שדימו הרשב"א ודעימי' דינא דספק ספיקא לדינא דספק דרבנן לקולא, דעיקר דינא דספק ספיקא הוא דספק דספק ספיקא הוי אף בדאורייתא לקולא וא"צ לחוש לצד האיסור, דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא בספק אחד, אך כל דאיכא תרי ספיקי להקל וצד האיסור הוא רחוק לי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, ודמי לדינא דספיקא דרבנן לקולא, דא"צ לחוש לצד האיסור, ואך דבדרבנן אף בספק אחד א"צ לחוש לצד האיסור.[[15]](#footnote-15)

## ביאור מש"כ המרדכי בטעם הא דל"מ ספק ספיקא בספק טומאה ברה"י

לא] **ובזה** נראה לפרש מש"כ המרדכי שם בשם רבינו ברוך, בטעם הא דל"מ ספק ספיקא לטהר בספק טומאה ברה"י, ז"ל, דשאני התם דחד ספיקא ל"ה טמא אלא מגזה"כ דגמרינן מסוטה כי מן הדין הול"ל אוקי גברא בחזקתי' ואפ"ה גזה"כ ספק טמא "אלמא כודאי משוינן לי'" וכיון דהכי הוא מה לן חד ספיקא מה לן תרי ספקי, עכ"ל.

**ולמש"נ** נראה בביאור דבריו, דכיון דעיקר התירא דספק ספיקא הוא דלא חיישינן לצד האיסור, הרי דל"ש עיקר ההיתר אלא במקום דליכא הכרעה על הספק ואך שבאנו לדון דמספק יש לו להחמיר דספיקא דאורייתא לחומרא וע"ז הוא דאמרינן דספק דספק ספיקא הוי לקולא, - אך ברה"י דספק כודאי ולא באנו לאסרו משום הספק אלא משום דהוי הספק כודאי, ודאי דיש לטמאות גם בספק ספיקא, שהרי ליכא הכרעה בספק ספיקא דנימא שתעמוד כנגד דינא דספק כודאי, וכל דינא דספק ספיקא הוא דא"צ לחוש לצד זה, אך כל דאיכא הכרעה דספק כודאי לטמאות, אין מקום כלל לדינא דספק ספיקא, וז"ב.[[16]](#footnote-16)

## ביאור מש"כ המשאת בנימין בטעם הא דל"מ ספק ספיקא במקום חזקת איסור

לב] **ועד"ז** נראה בביאור מש"כ המשאת בנימין דל"מ ספק ספיקא במקום חזקת איסור, ועיי"ש שפירש הטעם בזה, ז"ל, הלכך כל ספק בשחיטה לא חשבינן לי' כספק איסור אלא בודאי איסור, דחזקה ילפי' לי' מקראי וכו', וכיון דחזקה מדאורייתא אין ספק מוציא מידי חזקה ודאית והוי כאלו אין כאן ספק כלל ואפי' לקולא אזלינן בתר חזקה ואין ספק מוציא מידי חזקה וכו', ובהדיא אמרינן וכו' חשבינן לי' כודאי טמא לשרוף קדשים עליו משום דהעמד טמא על חזקתו וכו', הרי הוכחנו יפה דסמכינן אחזקה אפי' לקולא וק"ו דיש לילך אחר חזקה לחומרא כמו שכתבנו, עכ"ל.

**ודבריו** צ"ב, דהגם דחזינן דאזלינן בתר חזקה לקולא וחשיב כודאי וכ"ש דאזלינן בתר חזקה לחומרא, הרי מ"מ שפיר י"ל דהכרעת ספק ספיקא עדיפא מהכרעת חזקה, ומהיכא פשיטא לי' דל"מ ספק ספיקא נגד חזקה.

**ונראה** דהוא משום דס"ל כדרך זו דבספק ספיקא ליכא הכרעה כלל לקולא, וכל הא דספק ספיקא לקולא הוא דא"צ לחוש לצד ספק זה, וזהו שכתב דע"כ ודאי דכל דאיכא להכרעת חזקה וחשיב כודאי אין מקום כלל לדינא דספק ספיקא, וכ"ה דבספק טומאה ברה"י ליכא להתירא דספק ספיקא משום דהספק כודאי, ה"נ במקום דאיכא חזקה להחמיר ומהני להכריע את הספק ליכא להתירא דספק ספיקא.

## טעם הא דספק שיש ספק ספיקא כנגדו מצטרף לס"ס ול"ד לספק שיש רוב כנגדו שאינו מצטרף

לג] **ובזה** נראה לפרש גם דעת התוס' הרא"ש דספק שיש רוב כנגדו אינו מצטרף לספק ספיקא, וספק שיש ספק ספיקא כנגדו מצטרף לספק ספיקא, והיינו משום דספק שיש רוב המועיל להכריע כנגדו, בטל ספק זה, ואינו מצטרף לספק ספיקא, אך ספק שיש ספק ספיקא כנגדו, הרי אף דאין לחוש לספק זה בפנ"ע, מ"מ כיון דליכא הכרעה כנגדו, שפיר הוא מצטרף לספק ספיקא.[[17]](#footnote-17)

## אף דרוב מהני להכריע את הספק ועדיף מספק ספיקא, מ"מ במקום דאיכא להתירא דספק ספיקא הוי זה היתר מעליא טפי דליכא כלל צד איסור הראוי לאסור

לד] **ואמנם** נראה, דאף דמחד גיסא עדיף רוב מספק ספיקא, דרוב מועיל להכריע את הספק, וע"כ הוא מועיל אף בס"ט ברה"י, ואף כנגד חזקה, וספק ספיקא אינו מועיל להכריע את הספק, ועיקר דינו הוא דא"צ לחוש לצד האיסור, וע"כ אינו מועיל נגד חזקה, - מ"מ מאידך גיסא, במקום דאיכא להתירא דספק ספיקא ה"ז היתר מעליא טפי מהתירא דרוב, דבהתירא דרוב הרי יש צד איסור גמור לפנינו הראוי לאסור, ואילו בהתירא דספק ספיקא אין צד איסור גמור לפנינו, וזה כמש"נ לעיל סק"ל מד' הרא"ש דספק ספיקא הוי התירו משום ספיקא דאי"ז ספק הראוי לאסור, וברוב הוי התירו מגזה"כ דהוי זה ספק הראוי לאסור ואך דגזה"כ דהולכין אחר הרוב.

**ונראה** דזהו שכתב בתשו' הרשב"א דאלים "התירו" דספק ספיקא יותר מרוב, דבמקום דאיכא להתירא דספק ספיקא הו"ל היתר מעליא טפי מהתירא דרוב.

**ובזה** ניחא דלא תיקשי על מש"כ המשאת בנימין ודעימי' בדעת הרשב"א דל"מ ספק ספיקא נגד חזקת איסור, ממש"כ הרשב"א גופי' דאלים התירא דספק ספיקא מרוב, ורוב מהני נגד חזקת איסור, ועמד ע"ז הפר"ח בסימן ק"י סקמ"ט ובכללי ס"ס סט"ז, - ולהנ"ל הרי כל מש"כ הרשב"א דספק ספיקא אלים מרוב הוא במקום דאיכא להתירא דספק ספיקא, דהתירא דספק ספיקא עדיף מהתירא דרוב, אך כל דאיכא הכרעה דחזקה כנגד הספק ספיקא ה"ז מועיל לבטל לעיקר ההיתר דספק ספיקא, וכמש"נ.

## ביאור מש"כ הרשב"א ללמוד דמהני ספק ספיקא במקום דאיתחזק איסורא מהא דמהני רוב

לה] **ואמנם** צ"ע לפ"ז במש"כ הרשב"א שם ללמוד דמהני ספק ספיקא במקום דאיתחזק איסורא, מהא דמהני רוב במקום דאיתחזק איסורא, ולפי הנ"ל הרי שפיר יש לחלק ביניהם בזה.

**אך** נראה לפרש בזה, דהנה הרי למש"כ המשאת בנימין, לא קיימי דברי הרשב"א שם במקום דאיכא חזקת איסור גמורה, אלא קיימי במקום דאיקבע איסורא, וכדמדמי לה לחתיכת איסור שנתערבה בב' חתיכות של היתר, - והנה הרי הצד דלא יועיל ספק ספיקא במקום דאיקבע איסורא, אי"ז משום דאיכא הכרעה כנגד הספק ספיקא, ד"איקבע איסורא" אי"ז הכרעה כלל, אלא היינו די"ל דהחמירו חכמים במקום דצד האיסור חמור דאיקבע איסורא שלא לסמוך על התירא דספק ספיקא כדי שלא יבא לידי איסור.[[18]](#footnote-18)

**ובזה** הוא שכתב הרשב"א, דכיון דהתירא דספק ספיקא אלים מהתירא דרוב, הרי דכיון דחזינן דסומכין על התירא דרוב אף במקום דאיקבע איסורא, כ"ש דסומכין על התירא דספק ספיקא דהוא היתר מעליא טפי במקום דאיקבע איסורא.

## בזה מתפרש כלל הדברים לענין מה עדיף ספק ספיקא מרוב ולענין מה גרע מרוב

לו] **ובזה** יש לפרש לכלל הדברים אימתי עדיף ספק ספיקא מרוב, ואימתי עדיף רוב מספק ספיקא, דבמקום דאיכא להתירא דספק ספיקא וא"צ לחוש לצד האיסור ה"ז היתר מעליא טפי מהתירא דרוב, דברוב יש צד איסור גמור לפנינו הראוי לאסור, ומה"ט ה"ז מועיל ביוחסין ובדשיל"מ ובמקום דאיכא לברורי,[[19]](#footnote-19) וע"כ ה"ז מועיל אף לדעת ר"מ דחייש למיעוטא, כיון דליכא צד מיעוט הראוי לאסור.

**אך** מאידך במקום דאיכא הכרעה כנגד, גרע ספק ספיקא מרוב, דבספק ספיקא ליכא הכרעה כלל, וכל דאיכא הכרעה לאסור אזלינן בתרה, וע"כ ל"מ ספק ספיקא ברה"י ול"מ ספק ספיקא נגד חזקה.[[20]](#footnote-20)

לז] **ויש** להוסיף, דמצינו עד"ז בדינא דספק דרבנן לקולא, דמחד גיסא חזינן דהוי היתר מעליא מהתירא דרוב, דרוב אינו מועיל בדשיל"מ לדעת הרשב"א וספק דרבנן הי' בדין דיועיל אף בדשיל"מ, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב דכל הא דל"מ ספק דרבנן בדשיל"מ הוא משום שכנגדו בדאורייתא אסור, ובספק דרבנן א"צ לברר כמש"כ הפוסקים בסימן ק"י ובכ"ד וברוב צריך לברר, - ומאידך גיסא חזינן דגרע התירא דספק דרבנן מהתירא דרוב דדעת ר' יוסי במקואות רפ"ב דל"מ ספק דרבנן במקום חזקה, אף דרוב מהני נגד חזקה, וגם דינא דספק טומאה ברה"י טמא הוא אף בכמה גווני דאין הטומאה אלא מדרבנן, אף דרוב מועיל לטהר ברה"י.

**ופשוט** דהטעם בזה הוא, דבמקום דאיכא להתירא דספק דרבנן הו"ל היתר מעליא טפי מהתירא רוב, דברוב יש צד איסור הראוי לאסור ובספק דרבנן ליכא צד איסור הראוי לאסור, דבדרבנן לא חיישינן לספק, אך כל דאיכא הכרעה לאסור, הרי דבספיקא דרבנן ליכא הכרעה שבכחה לעמוד כנגד הכרעה זו, ובכה"ג בטל כל עיקר דינא דספק דרבנן.

**והנה** למש"נ מד' הרשב"א ודעימי' הרי דמי התירא דספק ספיקא להתירא דספק דרבנן, וע"כ ה"נ הוא בהתירא דספק ספיקא, דכל דאיכא להתירא דספק ספיקא הוי היתר מעליא מהתירא דרוב, וכל דאיכא הכרעה לאסור גרע ספק ספיקא מרוב, וכמש"נ.

## טעם הפלוגתא אם מהני ספק ספיקא להוציא ממון

לח] **ובביאור** פלוגתת הראשונים אם מהני ספק ספיקא להוציא ממון, נראה די"ל, דהנה בעיקר הך דינא דספק ספיקא לקולא משום דהוא ספק רחוק מבו' בד' רבינו דוד דהוי זה הגבלה בדינא דספיקא דאורייתא לחומרא דאי"ז אלא בספק מעליא, ולא בספק דספק ספיקא, וכ"ה מבו' מד' הרשב"א ודעימי' שדימו דינא דספק ספיקא לדינא דספק דרבנן לקולא.

**ולפ"ז** נראה דודאי ל"מ ספק ספיקא להוציא ממון, דאף דלא החמירה תורה לחוש לאיסור בספק רחוק דספק ספיקא, מ"מ לא סגי בזה להוציא ממון,[[21]](#footnote-21) - וכ"נ בד' הרא"ה, ז"ל, ודין הוא שלא נאמרו ב' ספיקות להקל אלא באיסורין, אבל בממון המע"ה, וכיון דכן תיתי ראי' דלא זינתה תחתיו ברצון וכל היכא דלית לה ראי' פסדא, עכ"ל.

**אך** בדעת התוס' נראה, דדינא דספק ספיקא הוא דאין חוששין כלל לצד ספק רחוק דספק ספיקא, ואי"ז הגבלה בדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, וע"כ ס"ל דה"ז מועיל אף להוציא ממון.[[22]](#footnote-22)

## דין ספק ספיקא להחמיר

לט] **ונפ"מ** בפלוגתא זו הוא במש"כ הפנ"י בסוגיין לדון אם אזלינן בתר ספק ספיקא להחמיר, ולמש"נ י"ל דתליא בפלוגתא זו, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דדינא דספק ספיקא הוא הגבלה בדינא דספיקא דאורייתא לחומרא דאי"ז אלא בחד ספיקא ולא בתרי ספיקי, הרי דל"ש עיקר דינא דספק ספיקא להחמיר, - אך לדעת התוס' בסוגיין דדינא דספק ספיקא הוא דאין חוששין כלל לצד רחוק דספק ספיקא, הרי דכ"ה דה"ז מועיל להתיר ה"נ ה"ז מועיל לאסור.

**ובזה** יש לפרש טעם הסוברים דספיקא דרבנן לקולא אף בדאיכא ספק ספיקא לאסור, ול"ד לרוב דמהני לאסור אף בדרבנן, משום דאין ספק ספיקא מועיל כלל להחמיר.[[23]](#footnote-23)

## טעם הפלוגתא אם הולכין בפיקו"נ אחר ספק ספיקא, ואם עדיף לענין זה מרוב או גרע לענין זה מרוב

מ] **ובזה** מתפרש טעם הפלוגתא אם הולכין בפיקו"נ אחר ספק ספיקא אף דאין הולכין בזה אחר הרוב, או דאף אם הולכין בפיקו"נ אחר הרוב מ"מ אין הולכין בזה אחר ספק ספיקא.

**ולמש"נ** נראה דטעמא דרבינו אפרים דהולכין בפיקו"נ אחר ספק ספיקא, הוא משום דספק דספק ספיקא הוי צד רחוק דאין חוששין לו כלל, וליכא כלל צד פיקו"נ לפנינו, ול"ד לרוב דאיכא צד פיקו"נ לפנינו, אלא דבאיסורים הולכין אחר הרוב, ובפיקו"נ אין הולכין אחר הרוב, ובכל צד פיקו"נ מחללין את השבת אף דאיכא לההכרעה דרוב.

**וטעמא** דש"ר דאין הולכין בפיקו"נ אחר ספק ספיקא אף אם הולכין בפיקו"נ אחר הרוב, י"ל דהוא משום דס"ל דדינא דספק ספיקא הוא הגבלה בדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, אך בפיקו"נ חוששין אף לספק דספק ספיקא, - וי"ל עוד דהוא משום דבפיקו"נ התירה תורה חילול שבת אף במקום דאיכא צד רחוק דפיקו"נ, וכמש"כ התוס' ביומא פ"ה א' דהא דכתיב וחי בהם ולא שימות בהם היינו שלא יוכל לבוא בשום ענין לידי מיתת ישראל, וע"כ סגי לזה גם בצד דספק ספיקא, ול"ד לרוב דמועיל להכריע את הספק.

## טעמא דשמואל דאין הולכין אחר ספק ספיקא באיסור ע"ז אף דהולכין בה אחר הרוב

מא] **ובטעמא** דשמואל דאין הולכין אחר ספק ספיקא באיסור ע"ז אף דהולכין בה אחר הרוב, נראה דהיינו משום דכ"ה דמצינו דבאיסור דרבנן ספיקא לקולא ואין חוששין לצד הספק, ובאיסור דאורייתא סומכין, הרי דבע"ז מכח חומרתה חוששין אף לצד רחוק דספק ספיקא וממילא דליכא לעיקר התירא דספק ספיקא.[[24]](#footnote-24)

## בדעת הסוברים דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהספק הראשון אינו אסור אלא מדרבנן

מב] **ובעיקר** מש"נ דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל ספק רחוק דלא חיישינן לי', כמדומה דצ"ל כן גם לדעת הני רבוותא שכתבו דלדעת הרמב"ם דהא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מדרבנן, הרי דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל כספק דרבנן ולקולא.

**דהנה** בעיקר דבריהם צ"ב, דמה מהני הא דגם ספק אחד אינו אסור אלא מדרבנן, הרי בפשוטו מה שבאנו לאסור בספק ספיקא, אי"ז משום הספק אם יש כאן ספק איסור, דנימא דכיון דאף ספק אחד אינו אסור אלא מדרבנן הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, אלא משום דאיכא ספיקא דספק ספיקא על גוף האיסור, ואם גם בספיקא דספק ספיקא אמרו חכמים דספיקא דאורייתא לחומרא, מ"ט נימא דהו"ל כספיקא דרבנן.[[25]](#footnote-25)

**ונראה** מדבריהם דלא מצינו כלל לאסור מכח הא דאיכא ספק ספיקא על גוף האיסור, דספיקא דספק ספיקא הוי ספק רחוק ואי"ז בכלל דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, ואך דמ"מ כיון דספק אחד הוי לחומרא הי' לנו לאסור גם בספק ספיקא משום דאיכא ספק אחד אם איכא ספק איסור, וספק זה אינו ספק רחוק, וע"ז הוא שכתבו דכיון דספק אחד אינו אסור אלא מדרבנן ע"כ אין לאסור בספק ספיקא מכח הספק שמא יש כאן ספק אחד, דספק זה הו"ל כספיקא דרבנן ולקולא.

## לדעת הסוברים דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל ספק רחוק צ"ב דמ"ט לא אסרינן משום הספק שמא יש כאן ספק איסור

מג] **ואמנם** למש"נ בדעת הרשב"א ודעימי' דעיקר התירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל ספק רחוק דלא חיישינן לי' ולי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, הרי יש להעיר כן, דהגם דאם באנו לאסור משום הספק על גוף האיסור הו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', הרי מ"מ יש לנו לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, לדעת הרשב"א ודעימי' דהא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא מה"ת, וספק זה הרי אינו ספק רחוק.[[26]](#footnote-26)

**ובפשוטו** י"ל בזה, דהוא משום דההלכתא דספיקא דאורייתא לחומרא לא נאמרה אלא על ספק איסור ודאי ולא על ספק איסור האסור מספק דאין איסורו אלא משום דיש לחוש לצד האיסור, וע"כ אין לאסור מכח הספק שמא איכא כאן ספק איסור, דכיון דאף אם איכא ספק איסור אין איסורו אלא מספק לי"ב לדינא דספיקא דאורייתא לחומרא, וכמש"כ כן השערי ישר בש"א פי"ט.[[27]](#footnote-27)

**אך** י"ל עוד בזה, דל"ש לאסור כלל משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, שהרי אין קיים לפנינו הספק הראשון בפנ"ע, וע"כ לית לן כלל ספק שמא יש כאן ספק איסור.

## ביאור דינא דספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת

מד] **ולפ"ז** נראה לפרש לדינא דספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת שכתב הרשב"א דהוא משום שהרי באה לפניך ואסרתה ואחר שאסרתה היאך אתה אומר עכשו שנתערבה שמא מותרת היא, - ולפמש"נ נראה דהיינו, דכל הא דספק ספיקא מותר ולא אסרינן משום הספק שמא הו"ל ספק איסור, הוא משום דאין קיים לפנינו הספק הראשון בפנ"ע, וע"כ כל שכבר באה הביצה לפנינו ואסרתה ועל אותה הביצה שנתערבה הוי הדין דספיקא דאורייתא לחומרא, יש לנו לאסור לכל התערובת מחמת הספק שמא הוי זו הביצה שנאסרה, דהגם דאם באנו להסתפק על כל אחת מן הביצים אם היא אסורה הו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', מ"מ יש לנו לאסרה משום הספק שמא הוי זו הביצה שנאסרה, וכנ"ל.

**ולפ"ז** נראה דזהו מש"כ הרשב"א לדון אם איכא לה"ט גם בספק ספיקא דסוגיין, והיינו משום די"ל דל"ב בדוקא להא דכבר בא לפנינו ונאסר, דלעולם מצינו להסתפק אם איכא ספק איסור, וע"כ אי נימא דבספק טריפה שנתערבה ליכא להתירא דספק ספיקא אף ל"ה לנו להתיר בספק ספיקא דסוגיין, ומהא דשרינן הכא בע"כ דכלל אין לאסור מכח הספק שמא איכא ספק איסור, (דספק איסור האסור מספק ל"ה לחומרא).

## ביאור דעת הרא"ה דאף דמדאורייתא שרי ספק ספיקא בכל ענין מ"מ מדרבנן לא שרי אלא היכא דהספק הראשון שרי מדאורייתא דהוי הספק השני ספק דרבנן

מה] **ובזה** נראה לפרש גם למש"כ הרא"ה דהגם דמדאורייתא שרי ספק ספיקא בכל גוונא, מ"מ מדרבנן לא שרי אלא היכא דספק ראשון שרי מדאורייתא דהו"ל הספק השני ספיקא דרבנן ולקולא, - ולפמש"נ נראה דהיינו דהא דספק ספיקא מותר ולא אסרינן לי' משום הספק שמא יש כאן ספק איסור הוא משום דליכא לדין ספיקא דאורייתא לחומרא, אלא על ספק איסור ודאי ולא על ספק דאיסור האסור מספק, אך מדרבנן אסרו אף לספק זה, וע"כ מדרבנן אין להתיר בספק ספיקא אלא בגונא שהספק הראשון אינו אלא מדרבנן, דבכה"ג אין מקום לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור דספק זה הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכל המקום לאסור בזה הוא משום דאיכא ספיקא דספק ספיקא על גוף האיסור, ובזה איכא להתירא דספק ספיקא דספיקא דספק ספיקא הוי ספק רחוק ולא חיישינן לי'.

**ונמצא** לפ"ז דהא דאסרו חכמים כל היכא דהספק הראשון אסור מדאורייתא, לאו היינו דמדרבנן לא התירו לספק ספיקא אלא היכא דהוי כספיקא דרבנן והתירא דספק ספיקא מדרבנן הוא מטעם אחר מהתירא דספק ספיקא מדאורייתא, - אלא לעולם עיקר התירא דספק ספיקא בין מדאורייתא ובין מדרבנן הוא משום דהו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', ואך דהגם דמכח זה אין לאסור משום הספק על גוף האיסור מ"מ מדרבנן יש לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, ורק היכא דהספק הראשון אינו אסור אלא מדרבנן ואין לאסור מכח הספק שמא יש כאן ספק איסור, הוא דאיכא להתירא דספק ספיקא.[[28]](#footnote-28)

1. והנה אמנם כל הא דברוב צריך לברר הוא במיעוט המצוי, אך לכאו' בספק ספיקא ג"כ הו"ל כמיעוט המצוי ואפ"ה א"צ לברר, ושמא י"ל דבספק ספיקא כיון דהוי כספק רחוק, חשיב לעולם כמיעוט שאינו מצוי. [↑](#footnote-ref-1)
2. אך במק"א נתבאר לדון בזה, דהא דמודה ר"מ להתירא דספק ספיקא, הוא משום דעיקר הא דר"מ חייש למיעוטא, לאו היינו דס"ל דלא אזלינן בתר רוב, אלא היינו דס"ל דכיון דיש מיעוט האסור לפנינו ומיעוטא כמאן דאיתא יש לחוש לו, וכאשר כ"ה מוכח מכ"ד, וע"כ כ"ז הוא בספק שמחמת מקרי העולם דבזה יש מיעוט לפנינו ויש לחוש לו, אך בספק ספיקא דהספק הוא מכח מעשה שלפנינו ולא מחמת מקרי העולם, אזיל ר"מ בתר ספק ספיקא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. אך התוס' לקמן בע"ב כתבו דספיקא דאונס אינו מצטרף לספק ספיקא דאימור קודם שנתארסה נאנסה, והש"ש בש"א פי"ט פירש דהוא משום דכ"ה דספק שיש רוב כנגדו אינו מצטרף לספק ספיקא ה"נ ספק שיש ספק ספיקא כנגדו אינו מצטרף לספק ספיקא, ועמש"נ בזה להלן סק"ל?? בהערה. [↑](#footnote-ref-3)
4. והפמ"ג בכללי ס"ס סוף אות כ"ה עמד בזה דלמש"כ הרשב"א דספק ספיקא מטעם רוב, הדין נותן דיועיל ספק ספיקא לאסור בדרבנן, וכן עמד בזה בתשו' תורת חסד או"ח סו"ס ז', עיי"ש, ועד"ז כתב המל"מ בפ"ד מבכורות ה"א ד"ה עוד אחרת ובפ"ח משאה"ט ה"ה ובפ"י ממקואות ה"ו ד"ה ודע דהא, ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"י ממקואות. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועמש"כ בזה הישועות יעקב באו"ח סימן שכ"ט סק"ב ובאהע"ז סימן ד' סקט"ו והקובץ שמועות בחולין אות י' והמנחת שלמה בח"ב סו"ס ל"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
6. אך בתשו' הרא"ש כלל ב' סימן א' כתב דלא אסר שמואל אלא בספק ספיקא דתערובת דאתחזק איסורא, וכ"נ בד' הראב"ד בע"ז מ"א ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-6)
7. ומצינו עוד עד"ז, דהנה דעת ר' יהודה בזבחים שם דל"מ ספק ספיקא אף בשאר איסורים, ולד' הני קמאי נראה דלדידי' ל"מ אף ספק ספיקא גמור, וכ"כ בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן ל"ב, והרי דאף דמודה ר' יהודה דאזלינן בתר רוב, מ"מ ספק ספיקא גרע ולא אזלינן בתרי', - אך אין ללמוד מזה לדידן דספק ספיקא גרע מרוב, די"ל דר' יהודה פליג על עיקר דינא דספק ספיקא וע"כ לא אזלינן בתרי', אך לדידן דאזלינן בתר ספק ספיקא י"ל דעדיף מרוב, ואמנם זה ניחא רק אי נימא דר' יהודה פליג על עיקר דינא דספק ספיקא, אך אם מודה ר' יהודה דמדאורייתא ספק ספיקא לקולא ורק מדרבנן הוא דס"ל דל"מ ספק ספיקא, יש ללמוד מזה דספק ספיקא גרע מרוב. [↑](#footnote-ref-7)
8. אמנם יש מקום לומר, דלעולם מדאורייתא איכא היתר בפנ"ע דספק ספיקא, ואך דמדרבנן לא סמכו על היתר זה, ולא התירו אלא היכא דהספק הראשון אינו אסור אלא מדרבנן, דכה"ג הו"ל כספיקא דרבנן ולקולא, - אך אי"ז מתישב היטב, דלפ"ז נמצא דהתירא דספק ספיקא מדאורייתא והתירא דספק ספיקא מדרבנן הוי מב' טעמים חלוקים דלא שייכי זל"ז כלל, ואי"ז במשמע. [↑](#footnote-ref-8)
9. אך הנה הפר"ח בכללי ס"ס סט"ז הביא לד' הרשב"א שם ואח"כ כתב מדעת עצמו דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל כרוב, ומבו' שנקט דמד' הרשב"א אין מקור לזה, דלא כתב הרשב"א אלא דהתירא דספק ספיקא הוא התירא מעליא כהתירא דרוב, ולא נתפרש בדבריו דהוא מדין רוב, (ואטו אם כתב הרשב"א דרוב עדיף כחזקה ואלים טפי מינה נלמד מזה דהתירא דרוב הוא מדין חזקה), ועמש"נ להלן דכ"ה גם דעת המשאת בנימין ודעימי'. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובאמת דממקומו הוא מוכרע, דבקיבל בה אבי' קידושין פחותה מבת ג' אסרינן לה, וכשקיבל בה קידושין כשהיא בת ו' היא מותרת משום ספק ספיקא, אף דליכא בזה תוספת מקרי היתר, שהרי אף כשקיבל בה קידושין פחותה מבת ג' אינה נאסרת אלא אם זינתה בגדלותה, ונמצא שלא נוסף מקרי היתר כלל במה שלא קיבל בה קידושין אלא כשהיא בת ו'. [↑](#footnote-ref-10)
11. ואמנם לפ"ז צ"ע, דמ"ט בעינן שיהא ספק ספיקא המתהפך, הרי אף כשאינו מתהפך מ"מ איכא ב' צדדים להיתר וליכא אלא צד אחד לאיסור, ועמד ע"ז היד יהודה בכללי ס"ס אות כ'.

    ומזה נראה טפי דהא דספק ספיקא מטעם רוב היינו דכיון דבצד האיסור עצמו יש צד היתר, ע"כ הוי צד האיסור כמיעוט כנגד צד ההיתר, דב' צדדים שקולים הוו כפלגא ופלגא, וכל שבצד האיסור עצמו יש צד היתר נמצא דצד ההיתר הוא רוב כנגד צד האיסור, וכ"ה משמעות ל' המהרי"ט בח"ב סו"ס ב' והפר"ח בכללי ס"ס סוף אות י"ג ואות ט"ז ורבים מן האחרונים, וע"כ הוא דבעינן שיהא הספק ספיקא מתהפך, דכל שאינו מתהפך הרי נמצא דאיכא צד איסור שאין בו צד היתר והו"ל כפלגא ופלגא, ובזה יש לפרש דעת הסוברים דספק ספיקא הוי כרובא דליתא קמן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
12. ואמנם יש מקום לדחוק בד' התוס' דמכוון דבריהם הוא דהא דספק אחד טמא אף דאיכא חזקה הוא מכח דינא דספק כודאי, ומכח זה הוא דאף ספק ספיקא טמא כיון דכל ספק הוי כודאי, אך זה סתום מאד בדבריהם. [↑](#footnote-ref-12)
13. אך הנה הפר"ח בכללי ס"ס אות ט"ו וט"ז דימה דין ספק ספיקא לדין ספק דרבנן לקולא, אף שכתב שם סוף אות י"ג ואות ט"ז דדין ספק ספיקא הוא משום רוב, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-13)
14. וכ"ה משמעות פירש"י בב"ק י"א א', ז"ל, דאי יש מקצת שליא בלא ולד ל"ה חיישינן לטמא טהרות, "דכולי האי לא חיישינן דנימא תרי חומרי דלמא נפקא ורוב נפקא", עכ"ל, ומשמע דהתירא דספק ספיקא הוא משום דהו"ל ספק רחוק ולא חיישינן לי', וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפי"א מביכורים ה"ל, ז"ל, ילדו וכו' נותן ה' סלעים שלא נפטר אלא בשני ספיקות וכו' והואיל "והדבר רחוק" יתן פדיונו, עכ"ל, ומשמע דדינא דספק ספיקא הוא משום דהדבר רחוק ואין לחוש לצד זה, ואך דנתחדש בד' הרמב"ם דה"ז מועיל אף לחומרא, דכל דצד הפטור הוא צד רחוק דלא חיישינן לי' הוא חייב ליתן הפדיון, וזה כדעת הסוברים דמהני ספק ספיקא להוציא ממון, ונתבאר להלן סקל"ה?, וכ"כ המנחת יעקב בכללי ס"ס אות י', ז"ל, הא דאזלינן בספק ספיקא להקל "כיון שהוא רחוק לאיסורא" היינו דוקא דליכא ספק ספיקא לאיסורא, משא"כ אם יש ג"כ ספק ספיקא לאיסור א"כ "כמו שרחוק לאיסורא כך רחוק להתירא" ואין להקל בספיקייהו, עכ"ל, וכ"כ בתוה"ש על כללי ס"ס להש"ך סק"כ, ז"ל, וכיון דאיכא חששות רחוקות להחמיר, אזלינן להקל, עכ"ל, - וכן משמע קצת בד' הראב"ד בספ"ט מטו"מ, ז"ל, דהו"ל ספק ספיקא ואפי' בדאורייתא "לקולא", עכ"ל, וכ"ה בשטמ"ק לקמן י"ד א' בשם תר"י ובחי' הריטב"א בב"ב קכ"ז ב', ומשמע דעיקר דינא דספק ספיקא הוא דאפי' בדאורייתא לקולא, וכ"נ בל' הרי"ף והרא"ש בסוגיין שכתבו דתרי ספיקא דאורייתא לקולא. [↑](#footnote-ref-14)
15. ולפ"ז נראה לפרש מש"כ התוס' דהא דספק ספיקא ל"מ לטהר ברה"י הוא משום דמן הדין אפי' חד ספיקא וכו', והיינו דעיקר דינא דספק ספיקא הוא דא"צ לחוש לצד האיסור, אך בספק טומאה ברה"י דמן הדין אפי' בחד ספיקא הי' לנו לטהר דאוקמה אחזקי' ומהא דל"מ חזקה נלמד דהצריכה תורה לחוש לכל צד ספק, דיסוד דינא דחזקה הוא דא"צ לחוש לספק זה, ובספק טומאה נתחדש לטמאות אף בספק דמדינא א"צ לחוש לו, (וזהו מש"כ התוס' בסוטה כ"ה ב' דהכתוב הוציאה מאותה חזקה ועשאה ספק), וע"כ מה לי חדא ספיקא ומה לי תרי ספיקי ויש לחוש אף לספק רחוק דספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-15)
16. וזה ע"ד הא דפשיטא דבמקום דאיכא דין ספק כודאי ל"ש לדון כלל דנימא דספיקא דרבנן לקולא, דכל עיקר דינא דספיקא דרבנן לקולא הוא דא"צ לחוש לצד הספק, אך כל דהוי הספק כודאי ודאי דיש לאסור, וה"נ הוא בדינא דספק ספיקא דמדמי לה רבינו ברוך לדינא דספיקא דרבנן לקולא דכל דהוי הספק כודאי ל"ש כלל התירא דספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-16)
17. ויש להוסיף, דהנה בדעת התוס' בע"ב דספק דשמא תחתיו באונס אינו מצטרף לספק ספיקא, כתב בגל' הגרע"א לס' תשובה מאהבה ח"ג סימן שנ"ז, ז"ל, והיינו דלפי הצד שדנין שהיא דרוסת איש הוי ספק ספיקא בהיפוך דלית לה כתובה וכו', או דכונתם רק כיון דצריך למינקט בדוקא שמא באונס ותחתיו לא מיקרי ספק כ"כ, עכ"ל, - והנה משמעות ל' התוס' שכתבו דלא חשיב "ספיקא גמורה", ובהמש"ד כתבו ד"לא חשיב ספק", משמע טפי כדרך בתרא דהגרע"א, דאין מכוון התוס' משום דלפי צד זה דהיא דרוסת איש איכא ספק ספיקא להיפוך, אלא מכוון התוס' הוא דספק זה לא מיקרי ספק כ"כ.

    אך למש"נ י"ל דלעולם מש"כ התוס' דהך ספיקא לא חשיב ספק גמור וע"כ אינו מצטרף לספק ספיקא הוא משום דלהצד דדרוסת איש היא איכא ספק ספיקא דלית לה כתובה, וכמש"כ הגרע"א בדרך קמא, ואך דלאו היינו דכיון דאיכא ספק ספיקא כנגד ספק זה הוי ספק זה כמאן דליתא ואינו מצטרף לספק ספיקא, דאי"ז במשמעות ל' התוס', אלא היינו דכיון דספק דספק ספיקא הוי ספק רחוק וע"כ הוא דלא חיישינן לי' אף בדאורייתא, ע"כ אף אינו מצטרף לספק ספיקא, דרק ספק גמור מצטרף לספק ספיקא, אך ספק רחוק דאינו ספק גמור אינו מצטרף לספק ספיקא, וזה ע"ד מש"כ התוס' בסוגיין דספק דלא שכיח אינו מצטרף לספק ספיקא, ונתבאר במק"א. [↑](#footnote-ref-17)
18. ומצינו עד"ז בתשו' הרשב"א ח"א סימן ער"ב שכתב לדון כן בדין ביטול ברוב דשמא מדרבנן אין סומכין על הביטול משום דאיתחזק איסורא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
19. וזהו מש"כ הרשב"א בתוה"ב דהא דמהני ספק ספיקא בדשיל"מ הוא משום ד"היתר גמור" הוא, והיינו דבספק ספיקא ליכא צד איסור הראוי לאסור, וע"כ הו"ל היתר גמור, ומשא"כ ברוב דאיכא צד איסור הראוי לאסור, והגם דאיכא לההכרעה דרוב, מ"מ אי"ז היתר גמור, וע"כ אי"ז מועיל בדשיל"מ. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובדעת הסוברים דמהני ספק ספיקא נגד חזקה, י"ל דהוא אף אי נימא כדרך זו דספק ספיקא אי"ז הכרעה כלל ועיקר דינו הוא דא"צ לחוש לצד האיסור, והיינו משום די"ל דל"מ חזקה אלא בספק שקול, אך ספק רחוק דספק ספיקא דאין לחוש כלל לצד האיסור ל"מ חזקה כלל, אך לכאו' אי"ז טעם אלא היכא דאין החזקה עומדת אלא כנגד ב' הספיקות, אך כל שהיא עומדת כנגד אחד מן הספיקות ליכא לטעם זה. [↑](#footnote-ref-20)
21. ומשל לדבר יש להביא לדעת הרמב"ם דמה"ת הוי ספיקא דאורייתא לקולא, ומ"מ אי"ז טעם דיועיל חד ספק להוציא ממון, דאף דלא החמירה תורה באיסורים לחוש לספיקא מ"מ אי"ז טעם כלל להוציא ממון. [↑](#footnote-ref-21)
22. ומה שדנו התוס' בזה, מבו' בדבריהם דהוא משום דינא דאוקי ממונא אחזקתי', והיינו די"ל דהחזקת ממון מועלת להכריע כצד הפטור ומכח זה היא מפסדת כתובתה, דכל דאיכא הכרעה כנגד הספק ספיקא, ל"מ הספק ספיקא כלל, וכמש"נ לעיל.

    והנה מד' התוס' שם מוכח דפשיטא להו דלא תלי דין ספק ספיקא להוציא ממון בפלוגתא דרב ושמואל אם הולכין בממון אחר הרוב, ועמד ע"ז הגרע"א בדו"ח לקמן י"ב ב' ובתשו' מהדו"ת סימן נ"ו, ועיי"ש שתמה ע"ז, ולמש"נ נראה דהיינו משום דמחד גיסא אף למ"ד דאין הולכין בממון אחר הרוב היינו משום דאיכא ספק גמור ובאנו להכריעו מכח הרוב והכרעת רוב ל"מ להוציא ממון, אך בספק ספיקא דעיקר דינו הוא דלא חיישינן לי' ה"ז מועיל אף להוציא ממון כיון דאין לנו להסתפק כצד הפטור, ומאידך גיסא אי נימא דהחזקת ממון מועלת להכריע כצד הספק דספק ספיקא, הרי דגם למ"ד דהולכין בממון אחר הרוב לא יועיל ספק ספיקא, דהא דהולכין בממון אחר הרוב הוא משום שהוכרע הספק מכח הרוב ומהני הרוב כנגד החזקת ממון, ומשא"כ בספק ספיקא דל"מ כלל להכריע הספק וכל עיקר דינו הוא דלא חיישינן לצד זה, הרי דאם מהני החזקת ממון להכריע כצד זה ליכא לעיקר דינא דספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-22)
23. וי"ל עוד בזה, דבספיקא דרבנן הקילו חכמים בכל צד היתר אף אם הוא צד רחוק דספק ספיקא, וע"כ לי"ב לעיקר דינא דספק ספיקא, וזה ע"ד מש"נ לעיל סק"ל בהערה בביאור ד' התוס' בטעם הא דל"מ ספק ספיקא לטהר בספק טומאה ברה"י. [↑](#footnote-ref-23)
24. ועד"ז מתפרש טעמא דר' יהודה דפליג על עיקר התירא דספק ספיקא, והיינו משום דס"ל דדינא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא אף בצד רחוק דספק ספיקא, וממילא דליכא לעיקר ההיתר דספק ספיקא, וי"ל דכ"ז הוא מדרבנן דהחמירו לחוש אף לצד רחוק דאיסור דאורייתא, אך מדאורייתא מודה ר' יהודה דלא חיישינן לצד רחוק דספק ספיקא. [↑](#footnote-ref-24)
25. ושמא י"ל בדעתם דס"ל דהא דמדרבנן הוי ספיקא דאורייתא לחומרא, לא קאי על הספק בדין אלא על הספק במציאות, וע"כ יש לנו לדון על כל ספק בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-25)
26. והיינו, דהאמנם אי נימא דספק ספיקא הו"ל הכרעה דאי"ז אסור, ל"ש כלל לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, שהרי הוכרע לנו דלי"ב איסור, אך אי נימא דספק ספיקא ל"ה הכרעה כלל וכל עיקר דינו הוא דהו"ל ספק רחוק וא"צ לחוש לצד האיסור, הרי תיקשי דמ"ט לא אסרינן משום הספק שמא יש כאן ספק איסור דספק זה אינו ספק רחוק. [↑](#footnote-ref-26)
27. ובד' רבינו דוד נראה קצת בע"א, והיינו דכיון דכל הא דספיקא דאורייתא לחומרא הוא משום דיש לחוש לצד האיסור, הרי דכל דאיכא ספק דספק ספיקא דצד האיסור הוא רחוק וא"צ לחוש לו ל"ש לאסור משום הספק שמא יש כאן ספק איסור, שהרי אף אם יש כאן ספק איסור אין בזה איסור ודאי אלא הוי איסורו משום דיש לחוש לצד האיסור, ובספק דספק ספיקא הרי א"צ לחוש לצד האיסור, ול"ש לומר דאיכא ספק אם יש לחוש לצד האיסור, דאדרבה כל דיש ספק אם יש לחוש לצד האיסור הרי דבתורת ודאי א"צ לחוש לו. [↑](#footnote-ref-27)
28. ועד"ז מתפרש גם מש"כ שם הרא"ה לפרש לדינא דספק טריפה שנתערבה בע"א, ז"ל, ולישנא אחרינא אליבא דר"י ז"ל דכל ספק ספיקא בגופו של איסור מותר וכל ספק ספיקא בתערובות כגון ב' תערובות מותר, אבל חד ספיקא בגופו כיון דמיתסר מדאורייתא לא מישתרי בספק שני דתערובות משום טעמא דספק בכל דבר שיש לו ביטול בחד תערובות, עכ"ל, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, וכמש"כ הבית מאיר בסימן ק"י, ז"ל, דדוקא ספק ספיקא בגוף אף בזא"ז ואפי' הספק ראשון מה"ת מ"מ כשנתחדש בגוף זה תו ספק משתרי כיון דהב' ספיקות דבוקים בו וי"ל בשעה שאכלו ב' ספיקות אם יש כאן שום איסור וכו', אבל ספק דבגוף כיון דמיתסר מדאורייתא לא משתרי בספק שני דתערובות כיון שבשעה דמתרמי האיסור לפיו אוכל ספק איסור דמן התורה אסור, עכ"ל, והיינו דבספק אחד בגוף כיון דאותה הביצה אסורה בכל מקום שהיא יש לאסור מכח הספק שמא הוא פוגע באותה ביצה האסורה בספק, ומשא"כ בב' ספיקות בגוף דאין כאן דבר האסור מספק ול"ש לאסור מכח הספק שמא הוא פוגע בספק איסור. [↑](#footnote-ref-28)