73 דשיל_מ ב - בדין דבר שיש לו צד היתר שלא נאסר מעולם, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ג' י"ט סיון תשע"ד

**א**

א] יבמות דפ"ב., רב אשי אמר סיפא משום דהו"ל דשיל"מ וכל דשיל"מ אפי' באלף לא בטיל, והא דרב אשי בדותא היא, למאן אי לכהן מישרא שרי אי לישראל לעולם אסור, אלא הא דרב אשי בדותא היא.

ובחי' הרשב"א שם כתב, ז"ל, והא דרב אשי בדותא הוא כו', ומכאן נ"ל קושיא על מש"כ הרי"ף וכו' דכיון דמצי למיכלי' בהדי בשרא הו"ל כדשיל"מ דאפי' באלף לא בטל, ולפום מאי דאמרינן הכא ליתא, דלמיכליה בבשר לעולם מישרא שרי ולמיכל בכותחא לעולם אסור, וכדדחינן הכא בפירוקי' דרב אשי מה"ט, עכ"ל, וכ"כ הראבי"ה בסימן תק"ז, ז"ל, וגם מה שאמר הרב דהו"ל דשיל"מ, אין נראה לי, שאותו ענין שנאסר הוא עד עולם אסור, ולאותו דבר שהותר דהיינו בלא כותח, כמותו לא נאסר מעולם, והכי מוכח וכו' דאמרינן והא דרב אשי בדותא הוא דאי לכהן מישרא שרי ואי לישראל מיסר אסיר, משמע מהתם דמהאי טעמא לא קרי לה לתרומה דשיל"מ, עכ"ל.

והר"ן בנדרים דנ"ב. הביא שהקשו על הרי"ף מהתם, וכתב ע"ז, ז"ל, ומיתחזי לי דהא דפרכינן עלי' מיהא ודאי בדותא היא, דהתם ה"ק דכיון לישראל לעולם אסור למה נחמיר אצל ישראל מפני היתרו של כהן אינו בדין, אבל פת שאפאה עם הצלי בתנור כיון שיש לו ולכל אדם היתר בה עכשיו ראוי להחמיר בבטולה ודבר פשוט הוא, עכ"ל, ועי' בית מאיר בפ"ב דביכורים שכתב בתו"ד ע"ד הפליתי, ז"ל, דנהי דנתן להם פנים וכו' ורצונו לעשות מזה ב' אופני אכילות כמו צלי ובישול או בשר וחלב, וקשה עליו על הראשונים אנו מצטערים שדימו ב' אופני אכילות לב' בנ"א, והוסיף איהו אכילתם בטהרה או שלא בטהרה, וזה ודאי לענ"ד לזמן דומה, עכ"ל.

ב] ובדעת הרשב"א והראבי"ה שהק' מזה ע"ד הרי"ף, נראה דס"ל דמש"א בתרומה דלא חשיבא כדשיל"מ משום דלכהן מישרא שרי ולישראל לעולם אסור, לאו היינו דכיון דלישראל עצמו ליכא היתר, אין מחמירין עליו מכח הא דאפשר להאכילו לכהן, והיינו דליכא למימר בזה עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, כיון שהוא עצמו אין בידו לאכלו בהיתר, דלעולם כל דיש לו היתר אף לאדם אחר, הי' לנו להחמיר שלא יתבטל לכל העולם, כיון דאפשר להאכילו בהיתר לאדם זה, - אלא הא דלא חשיבא התרומה כדשיל"מ, הוא משום דכל עיקר דינא דדשיל"מ הוא בדבר שיש היתר לאיסורו בע"א, ובזה הוא דאמרינן דעד שתאכלנו באיסור ותתיר את האיסור ע"י ביטול, תאכלנו בהיתר ותתיר את האיסור ע"י דבר אחר, אך כל שאין היתר לאיסורו בע"א, ונמצא דאת ההיתר החל ע"י הביטול, אין בידינו לעשות בע"א, ע"כ אף דיש אכילה המותרת, לא חשיב זה כדבר שיש לו מתירין, דלא חשיב דבר "שיש לו מתירין", אלא כשיש היתר לאיסורו, ולא כשאיסורו הוא על אופני אכילה מסוימים.[[1]](#footnote-2)

ואשר ע"כ שפיר נקטו הרשב"א והראבי"ה, דכ"ה דתרומה לא חשיבא כדשיל"מ משום דלכהן משרי שרי ולישראל לעולם אסור, ה"נ בשר שנבלע בפת לא חשיב כדשיל"מ, משום דלאכלו בבשר משרא שרי ולאכלו בכותח לעולם אסור, ונמצא דאין היתר לאיסורו, וכל שאין היתר לאיסורו, לא חשבינן לי' כדשיל"מ.

**ב**

ג] והנה השאג"א בדיני חדש סימן י"ב הוכיח מד' הרמב"ם והרע"ב בפ"ב דביכורים, דאיסורא דתרומה לכהן טמא, לא חשיב כדשיל"מ, וע"כ כל שנתערבה התרומה בחולין ובטלה, ה"ה מותרת אף לכהן טמא ולא חשיב כדשיל"מ, עיי"ש, ולא ולא פירש לנו רבינו הטעם בזה, ולעיל מינה נקט בפשיטות דחשיב כדשיל"מ, עיי"ש.

וביד יהודה סימן ק"ב סקכ"א, כתב דלמש"כ שם סק"ה, הרי דכל כה"ג לא חשיב כלל כדשיל"מ, דרק בדבר התלוי בחפץ ואח"כ יהא מותר לגמרי שייך לומר דשיל"מ, ומשא"כ בפעולות האדם לא שייך דשיל"מ, עיי"ש, וצ"ב.

ד] ולפמש"נ נראה בזה, דהאמנם אי נימא דהא דבשר שנבלע בפת לא חשיב כדשיל"מ, הוא משום דאינו ראוי לאכילה עם חלב, אלא לאכילה אחרת, ולא חשיב כדשיל"מ אלא כשהוא ראוי לאכילה זו בהיתר, והיינו משום דהו"ל כהפסד להצריכו לאכול באכילה אחרת, ורק אם יכול לאכול אותה אכילה בהיתר, הוא דאי"ז בטל, הרי דהכא דהתרומה ראוי' לכהן כשיטהר לאותה אכילה, הו"ל בכלל דשיל"מ, אך לפמש"נ ללמוד מד' הראשונים דהא דבשר שנבלע בפת לא חשיב כדשיל"מ, הוא משום דאין היתר לאיסורו, הרי דגם באיסורא דתרומה לכהן טמא, חשיב דאין היתר לאיסורו, שהרי אין היתר לאיסור החפצא, דלעולם היא אסורה לכהן טמא, ואך דהגברא יש לו היתר, וזה ל"מ מידי, וזה כמש"נ, דעיקר דינא דדשיל"מ, הוא דעד שאתה מתיר את האיסור ע"י ביטול, תאכלנו בהיתר ותתיר את האיסור ע"י דבר אחר, אך בתרומה לכהן טמא, דאף כשיטהר לא יותר איסור התרומה, לא חשיב כדשיל"מ.

ושו"ר הדברים מפורשים כן בד' הפליתי סימן ק"ב סק"ה בתו"ד, ז"ל, אבל בנתערב בירושלים לאכול בטהרה כדין מע"ש, לזו לא נאסר מעולם, רק מה שנאסור לאכול שלא בטהרה, וע"ז אין היתר מעולם אף דיעלהו, ואין כאן דשיל"מ כלל, עכ"ל, וכן פשיטא לי' להמרכה"מ בפ"ד מביכורים הט"ו דאיסורא דטמאים אין לו מתירין, וזה מתפרש כמש"נ.

אך הבית מאיר בפ"ב דביכורים שנחלק ע"ד הפליתי, אזיל לטעמי' שפירש דהא דפת שנבלע בה בשר מותר לאכלה בחלב ולא חשיב כדשיל"מ, הוא משום דהוי מין אכילה אחר, וכמש"נ להלן סק"ח, וה"ט ל"ש הכא, - וגם היד יהודה שפירש הטעם בזה בע"א, הוא לטעמי' דס"ל ג"כ כד' הבית מאיר, וכמש"נ להלן שם.

ה] ויש להוסיף, דהנה בד' כמה מרבוותא מצינו שדנו בטמא בטומאה דרבנן דספק טבל, דמ"ט מקילינן מספק, הרי הו"ל דשיל"מ, ולכאו' זה דלא כמש"נ דאיסורא דטמאים חשיב לעולם כאיסור שאין לו מתירין.

אך הדבר פשוט דאינו ענין זל"ז, דכל עיקר מש"נ דאיסורא דטמא חשיב כאיסור שאין לו מתירין, הוא כאשר נידון הביטול או הספק הוא על החפצא, אם הוא אסור לטמאים, דבזה הוא דאמרינן דכיון דאיסורא דטמאים הוא איסור שאין לו היתר, ע"כ לא חשבינן לי' כדשיל"מ, אך משא"כ כאשר נידון הספק הוא על הגברא, דמספק"ל אם הוא טמא, ובאנו לדון דכיון דספיקא דרבנן לקולא, תלינן לקולא דאינו טמא, הרי דע"ז אמרינן דכיון דאף אם הוא טמא, הוי זה בידו לטבול, הו"ל דשיל"מ, והיינו דלעולם בעינן שאותו צד ההיתר דמכחו באנו להתיר, (מדין ביטול ברוב או מדין ספיקא דרבנן לקולא), יהא בידינו להתיר אף בלא הביטול ובלא דינא דספיקא דרבנן, וע"כ היכא דצד ההיתר הוא משום דאי"ז תרומה, לא חשיב כדשיל"מ, אא"כ הי' אופן אחר לבטל תורת תרומה מינה, ומשא"כ היכא דצד ההיתר הוא משום דאינו טמא, הרי דכל שיש אופן אחר לבטל את טומאתו, הו"ל כדשיל"מ, וז"ב.[[2]](#footnote-3)

ו] ועד"ז נראה במה שדנו בדין דבר שספק אם הוא חלב, או דבר שספק אם נבלע בו חלב, שיהא אסור לאכלם בתוך ו' שעות מאכילת בשר, דהגם דמותר לאכלם עם הבשר, משום דמין אכילה זו אין לה היתר, מ"מ יהא אסור לאכלם אחר הבשר, דמין אכילה זו יש לה היתר, ובפשוטו י"ל, דכיון דשרי לאכלם עם הבשר, א"א לאסור לאכלם אחר הבשר.

ולפמש"נ נראה, דכ"ה דמותר לאכלם עם בשר, ולא חשיב כדשיל"מ, משום דאין היתר לאיסור אכילתם עם בשר, ה"נ מותר לאכלם בתוך ו' שעות מאכילת בשר, שהרי הא דאסור לאכול חלב בתוך ו' שעות מאכילת בשר, הוא משום דחשיב כאכילה עם הבשר, אם משום טעם הבשר, אם משום הבשר שנשתייר בין השינים, וכיון דחלב זה אסור לעולם לאכלו עם בשר, והו"ל איסור שאין לו היתר, לי"ב לדינא דדשיל"מ.

ז] והנה אמנם היד יהודה בסימן פ"ט סק"א כתב, דבספק אם צריך להמתין ו' שעות, או בספק אם עבר ו' שעות, ה"ה צריך להמתין, ואין מתירין מטעם ספק דרבנן, משום דהוי דשיל"מ, - אך נראה, דזה אתיא אף למש"נ, וזה ע"ד שנת' לעיל סק"ה, והיינו דהגם דבספק אם הוא חלב, מותר לאכלו בתוך ו' שעות, היינו משום דצד ההיתר הוא דאי"ז חלב, והיתר זה א"א לעשותו בע"א, ומשא"כ בספק אם הוא צריך להמתין ו' שעות או בספק אם עברו ו' שעות, דצד ההיתר הוא דכבר עבר זמן אכילת הבשר, הרי דכיון שבידו להמתין ויעבור זמן אכילת הבשר, הו"ל כדשיל"מ.

**ג**

ח] ואמנם הנה בעיקר מש"נ בביאור ד' הראשונים שנחלקו ע"ד הרי"ף, דאי"ז משום דהו"ל כהפסד להצריכו לאכול באכילה אחרת, אלא הוא משום דכל דאין היתר לאיסורו אי"ז בכלל דשיל"מ, ונת' כן מד' הפליתי, הנה מצינו שנחלקו בזה האחרונים.

דהנה בעיקר מש"כ הראשונים, דכל שאין היתר לאיסור זה, לא חשבינן לי' כדשיל"מ, הק' האחרונים מהא דמע"ש וביכורים חוץ לירושלים חשיבי כדשיל"מ, משום דיש להן היתר בירושלים, ואף דמעולם לא נאסרו לאכלם בירושלים, ולאיסור אכילתם חוץ לירושלים, אין היתר כלל, והבית מאיר בפ"ב דביכורים כתב בתחילת דבריו דבאמת אי"ז דשיל"מ מדינא, אלא שהחמירו לדונו כדשיל"מ, וכ"כ ביד יהודה סימן ס"ט סק"ס בתחילת דבריו.

וביד יהודה סימן ס"ט סק"ס כתב, דכל מש"כ הראשונים דלא חשיב כדשיל"מ, הוא בפת שאפאה עם הצלי, דאם נאסר הפת עם חלב לעולם, א"כ אם רוצה לאכול מין זה נאמר לו דלא יאכלנו משום דיש לו מתירין לאכלו עם מין אחר, הא זה דומה ממש לפ' הערל, דמה לי אדם אחר או מין אחר, משא"כ אם יש לו מתירין לאכול אותו במקום אחר, שפיר י"ל מה לי זמן אחר או מקום אחר, סו"ס ד"ז בעצמו יש לו מתירין, עכ"ל, וכעי"ז נראה בד' השעה"מ פט"ו ממאכ"א ה"י בסו"ד, והבית מאיר בפ"ב דביכורים.

ומבו' בדבריהם שפירשו דמש"כ הראשונים דכה"ג לא חשיב כדשיל"מ, הוא משום דאין מחמירין עליו שלא יתבטל מכח מה שיכול לאכלו באכילה אחרת, וזה דלא כמש"נ.

ט] ועיי"ש ביד יהודה דמכח דבריו נחלק ע"ד החוו"ד שם סקי"ט שכתב דאם בשר חי הי' אסור באומצא, הי' חשוב כיש לו מתירין בצלי', והי' אסור לאכלו ע"י בישול.

וזה תליא בהנ"ל, דהחוו"ד ס"ל דעיקר הדין תלוי אם יש היתר לאיסורו, וכד' הפליתי, וכמבו' בדבריו שם שהבאנו להלן סקי"ב, וע"כ אם הי' אסור לאכלו באומצא, והי' היתר לאיסורו ע"י הצלי', הי' חשוב כדשיל"מ, - אך היד יהודה ס"ל דלא תליא אם יש היתר לאיסורו או אין היתר לאיסורו, אלא תליא אם אותו ענין אכילה שהוא בא לאכול, יש בידו לאכול בהיתר, וע"כ אף אם הי' הבשר אסור באומצא, הי' מותר לאכלו ע"י בישול, כיון שאין לו מתירין לאכלו ע"י בישול.

י] ושוב העירוני שמצאנו דברים מפורשים בזה בד' המג"א בסימן תק"ז סק"ט, ז"ל, ע"ג גחלים, ואע"פ שאפשר לצלות בשפוד או לבשל וכו', לכן נ"ל וכו' ושרי משום דחשיב א"א בע"א דרוצה לאכלו כך, וכיו"ב איתא ביו"ד סי' ס"ט סי"ד לענין דשיל"מ ע"ש, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' המג"א, דטעמא דהתרוה"ד דבשר ששהה ג' ימים בלא מליחה ונתערב עם חתיכות אחרות, מותר לבשלו, אי"ז משום דאין היתר לדבר הנאסר, אלא הוא משום דרצונו בבישול, וע"כ חשיב דאין לו היתר בע"א.

וכבר עמד ע"ז הפמ"ג שם, ז"ל, ובתרוה"ד ק"ע משמע הטעם דלצלי לא נאסר מעולם, המג"א י"ל סובר דהטעם דרוצה מבושל דוקא וכו', עכ"ל.

יא] ועיי"ש בפמ"ג שכתב דבר חדש לפ"ז, ז"ל, וא"ש מש"כ הר"ב שם בסי' ק"ב אע"פ שי"א דשיל"מ, וא"צ כלומר, יע"ש בש"ך וכו', עכ"ל, והיינו דלפ"ד המג"א דטעם ההיתר בזה הוא משום דרוצה מבושל דוקא, הרי דכל דאינו רוצה בדוקא מבושל, הדר דינא דהו"ל כדשיל"מ ואסור לבשלו, וזהו מש"כ הרמ"א בסימן ק"ב די"א דהוא דשיל"מ, וא"צ לומר כמש"כ הש"ך שם דהיינו דהעיקר אינו כן, אלא היינו דאיכא גוונא דהו"ל דשיל"מ, כשאינו רוצה בדוקא מבושל.

ולפ"ד הפמ"ג בדעת המג"א נמצא, דה"נ הוא בפת שנתערב בה בשר, דהא דמותר לאכלה בחלב, הוא דוקא כשהוא רוצה דוקא באכילה זו, אך כל דלית לי' נפ"מ בזה, אסור לאכלה בחלב, וזה דבר חדש, וצ"ע בזה.

**ד**

יב] והנה להני רבוותא דס"ל דהא דבכה"ג לי"ב לדינא דדשיל"מ, הוא משום דכל דאין היתר לאיסורו, לא חשיב כלל כדשיל"מ, הרי הדק"ל, דאף במע"ש וביכורים חוץ לירושלים, הרי מעולם לא נאסרו לאכלם בירושלים, ולאיסור אכילתם חוץ לירושלים אין היתר כלל.

ומצינו ישוב לזה בד' הפליתי סימן ק"ה סק"ה, עיי"ש שכתב בתו"ד, ז"ל, דוודאי במדינה שאיסור מע"ש לכל, אם נתערב פשיטא דהוי דשיל"מ, דהרי אותו איסור לזרים יהי' מותר בפדיונו או בהעלותו לירושלים, עכ"ל, וכעי"ז כתב החוו"ד בסימן ס"ט סקי"ט, והיינו, דאף דמעולם לא נאסר המע"ש לאכלו בירושלים, מ"מ כיון דכשהוא חוץ לירושלים ה"ה אסור באכילה, וכשהוא בירושלים ה"ה מותר באכילה, חשיב כאיסור שיש לו היתר, ופשוט דכ"ז הוא לטעמייהו דבעינן שיהא היתר לאיסורו, אך אם יסוד הדין הוא דכל דאופן אכילה זה לעולם אסור, לא חשיב כדשיל"מ, אין לישב כן, - ונתחדש בזה דאף דמעולם לא נאסר לאכלו בירושלים, ולפי האמת כשמעלהו לירושלים אי"ז היתר על איסורו, מ"מ כיון דמע"ש זה אסור לאכלו חוץ לירושלים ובירושלים מותר לאכלו, והוי זה שינוי בהמע"ש עצמו, חשיב כדשיל"מ, - וכל מש"כ הראשונים דבכה"ג לא חשיב כדשיל"מ, הוא רק כשאין השינוי כלל בהחפצא הנאסר, ודו"ק, ועי' בפמ"ג סימן תרע"ז לענין מותר השמן דנ"ח, דלכאו' יש ללמוד מדבריו ג"כ כן, וצ"ע שם.

יג] אך העירוני, דכ"ז ניחא רק בהא דחשבינן למע"ש וביכורים חוץ לירושלים כדשיל"מ, אך במש"כ הרמב"ם דאף מע"ש וביכורים בירושלים חשיבי כדשיל"מ, משום שיש להן היתר לאכלם בירושלים, תיקשי, דמ"ט אין בטל האיסור לאכלם חוץ לירושלים, הרי כשהן בירושלים, לא מצינו לחשוב לאיסור אכילתן חוץ לירושלים כאיסור שיש לו היתר, ודו"ק, - ובאמת בד' השעה"מ בהל' מאכ"א שם מבו' דלא קשיא לי' אלא מהא דחשבינן להו כדשיל"מ אף בירושלים, עיי"ש.[[3]](#footnote-4)

ועי' פליתי שם שכתב דהא דבירושלים חשבינן להו כדשיל"מ אי"ז אלא חומרא מדרבנן, עיי"ש, ועמש"כ ע"ז הבית מאיר בפ"ב דביכורים, וכמדומה דפשטות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש דמש"א שהחמירו חכמים לחשבם כדשיל"מ, הוא משום דלזרים ולבהמה אין להן מתירין, וכמש"נ בסימן ג' סק"י.

והנה אמנם הך מילתא דביכורים ומע"ש בירושלים חשיבי כדשיל"מ, לא נתפרש אלא בד' הרמב"ם, אך בד' הר"ש וש"ר לא מצינו לזה, וי"ל דהרמב"ם דס"ל דחשיב כדשיל"מ, ס"ל כד' הרי"ף דאף פת שאפאה עם הצלי, חשיבא כדשיל"מ, ואף דאיסור אכילתה עם הכותח, אין לו היתר כלל, אך בדעת הר"ש י"ל דאה"נ לא חשיב זה כדשיל"מ, אך עמש"נ להלן סקט"ו מש"כ הנוב"י דהרמב"ם לא ס"ל כהרי"ף וצ"ע.[[4]](#footnote-5)

יד] עוד הק' בזה הפר"ח, ממש"כ רש"י בביצה דל"ט., בהא דבתחומין חשיב כדשיל"מ, דהוא משום שיכול לאכלה כאן, ועי' נובי"ת בקו"א סימן ו' שכתב לישב, דד' רש"י שם הם לרב אשי לטעמי' דס"ל דאף תרומה חשיבא כדשיל"מ, מכח הא דהיא מותרת לזרים, וכ"כ הגרע"א בתשו' חדשות יו"ד סימן ט', ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ועי' יד יהודה סימן ס"ט סק"ס מש"כ בזה.

**ה**

טו] במש"נ לעיל סקי"ג בדעת הרמב"ם דס"ל כדעת הרי"ף דכל שיש לו אכילה המותרת חשיב כדשיל"מ, אף אם אין היתר למה שנאסר, הנה שו"ר בנובי"ת בקו"א סימן ו' שכתב לא כן, ז"ל, ודעת רבינו הגדול הרמב"ם ז"ל נראה יותר נוטה לדעת ראבי"ה מלדברי רבו הרי"ף, דלדעת הרי"ף מה שאינו מותר לכל לא מקרי דשיל"מ א"כ ביכורים אף שהותר לכהנים בירושלים לא מקרי דשיל"מ, והרי הרמב"ם בפ"ד מביכורים הט"ו, אע"פ שהביכורים וכו' אם נתערבו בחולין בירושלים אסורין בכל שהן במינן כמע"ש שהוא מקום אכילתן עשאום כדשיל"מ ואע"פ שאסורים לזרים אף בירושלים וכו', הרי שאף שלא הותר רק לכהנים אפ"ה מקרי דשיל"מ, וא"כ ע"כ אינו סובר כדעת הרי"ף, ואף שבירושלים לא נאסרו מעולם מ"מ כיון שכבר היו אסורים קודם שהועלו לירושלים ועכשיו הותרו מקרי דשיל"מ, עכ"ל, ונקט הנוב"י, דאי"ז חומרא מסוימת במע"ש וביכורים, אלא הוא מעיקר דינא דדשיל"מ, ועמש"נ בזה בסימן ג' סק"ט בהערה.

והדברים צ"ב, דהרי בפשוטו טעמא דהרמב"ם דביכורים בירושלים אינם בטלים כלל, הוא משום דיש להן מתירין לכהנים, וכיון דהאיסור לכהנים אינו בטל, אף האיסור לזרים אינו בטל, וא"כ הרי דאף לדעת הרי"ף דמה שאינו מותר לכל לא מיקרי דשיל"מ, הרי כ"ז הוא בתרומה, דכל נידון הביטול שבה הוא לזרים, וכיון דלזרים אין לה היתר, ה"ה בטלה, ומשא"כ בביכורים דנידון הביטול בהן הוא גם לכהנים, הרי דכיון שאינם בטלים לכהנים, אף אינם בטלים לזרים.

ומאידך צ"ב במש"כ הנוב"י דלדעת ש"ר ניחא, ולכאו' הרי לדעתם דכל שאין היתר לאיסורו לא חשיב כדשיל"מ, הרי דכיון דבביכורים ומע"ש ליכא היתר לאיסור דזרים ובהמה, מ"ט חשיב כדשיל"מ, וכבר תמה בזה החשק שלמה בהגהתו לנוב"י שם, הובא בליקוטי הערות לנוב"י.

טז] ונראה ללמוד מד' הנוב"י שפירש לדינא דהרמב"ם בע"א, וזה לפמש"נ לעיל סק"ב ללמוד מד' הרשב"א והראבי"ה דס"ל, דלעולם כל דיש לו היתר אף לאדם אחר, הי' לנו להחמיר שלא יתבטל לכל העולם, כיון דאפשר להאכילו בהיתר לאדם זה, וכל הא דתרומה לא חשיבא כדשיל"מ, הוא משום דאין היתר לאיסורה כלל, עיי"ש, - ולפ"ז הרי דזהו דס"ל להרמב"ם דביכורים בירושלים אינם בטלים כלל, דס"ל דכל הא דתרומה לא חשיבא כדשיל"מ, הוא משום דלכהן מעולם לא נאסרה, וע"כ לא חשיבא כלל כדשיל"מ, כיון דאין היתר כלל לאיסורה, אך בביכורים בירושלים, שפיר חשבינן להו כדשיל"מ, מכח הא דיש היתר לאיסורם לכהנים, ודו"ק.

ואשר זהו מש"כ הנוב"י, דכ"ז הוא לדעת ראבי"ה דס"ל דהא דדשיל"מ לא בטל הוא אף כשיש לו מתירין לאחר, אם אך הוי זה היתר על איסורו והוי בכלל דשיל"מ, אך לדעת הרי"ף דס"ל דכל שאין לו מתירין אלא לאחר, לא חשיב כדשיל"מ דלא בטל, וע"כ ס"ל דאף דדבר שיש לו אופן דאכילה בהיתר אינו בטל, מ"מ כל שאינו נאכל בהיתר אלא לאחר, ה"ה בטל, הרי בדין, דאף דביכורים יש להן היתר לכהנים, מ"מ איסורא דזרים דאין לו היתר, ה"ה בטל.[[5]](#footnote-6)

יז] ולפ"ד הנוב"י, מתפרש גם דינא דהמג"א בסימן שי"ח בע"א, דלאו היינו דכיון דאין איסור דמעשה שבת בטל לכל העולם, אף אינו בטל למבשל עצמו, אלא הא דאי"ז בטל למבשל עצמו, הוא משום דיש לו מתירין לאחרים, שהוא מותר להן לאחר השבת, - ואך דאילו ל"ה מעשה שבת אסור כלל לאחרים, ל"ה חשיב כדשיל"מ, כיון דאין היתר כלל לאיסורו, אך כיון דה"ה אסור לאחרים בשבת, והוא ניתר להם במוצ"ש, ונמצא דיש היתר לאיסורו, ע"כ אינו בטל, אך בד' המג"א גופי' אי"ז מתישב, שכבר נת' לעיל סק"י בדעתו, דל"ב שיהא היתר להדבר הנאסר, ורק אם ליכא היתר אלא במין אכילה אחר, הוא דלא חשיב כדשיל"מ, משום דרצונו לאכלו באכילה זו.

יח] שוב נתבוננתי דיל"פ בזה בע"א, וכ"נ בל' הנוב"י שם בסו"ד, ז"ל, וכיון שמיקרי לכהן דשיל"מ ואסור לכהן לאכלם חוץ לירושלים שוב גם לזרים אסורים לגמרי, עכ"ל, דלעולם הא דאין הביכורים בטלין אף לזרים, הוא משום דהאיסור לכהנים אינו בטל, וע"כ גם האיסור לזרים אינו בטל, - ואך דס"ל להנוב"י דכ"ז ל"מ אלא אי נימא דהא דתרומה לא חשיבא כדשיל"מ מכח הא דהיא מותרת לכהנים, הוא משום דאין היתר לאיסורה, אך אם הוה חשיב דיש היתר לאיסורה, ל"ה בטלה, והיו מפסידין את הזרים משום התירם של כהנים, וע"כ בביכורים דהם אסורים אף לכהנים, וכבר יש ע"ז תורת דשיל"מ דאינו בטל, השוו חכמים איסור הזרים לאיסור הכהנים, ואף איסור הזרים חשיב כדשיל"מ ואינו בטל, - אך לדעת הרי"ף דלעולם ביסוד הדין חשיבא תרומה כדשיל"מ, משום דיש לה אופן אכילת היתר, ואפ"ה היא בטלה לזרים, משום דאינו בדין להפסיד את זה מפני התירו של זה, הרי דאף בביכורים דהם אסורים אף לכהנים, ויש עליהן תורת דשיל"מ, מ"מ בדין שיהיו בטלים לזרים, דאף דנימא דיש עליהן תורת דשיל"מ אף לזרים, הרי אף תרומה מן הדין חשיבא כדשיל"מ, ומ"מ ה"ה בטלה לזרים משום דלא הפסידו את זה מפני התירו של זה, ודו"ק.

?בדינא דדשיל"מ, כתבו הראשונים דאף שמותר לאכלו עם בשר, לא חשיב כיש לו מתירין, ויש שפירשו דהוא משום דרצונו לאכלו עם חלב, וצ"ע דא"כ נימא נמי דרצונו לאכלו ביו"ט וכיו"ב, גם צ"ע דמה הוכיחו מההיא דתרומה, הרי ודאי דהתם י"ל דל"מ מה שבידו ליתנו לאחר, אך הכא הרי הוא עצמו יכול לאכלו, ומהיכ"ת נימא דכיון שרצונו לאכלו עם חלב סגי בזה דלא יהא חשוב כדשיל"מ.

ע"ד מש"נ הוא בדינא דיש לו מתירין ע"י טורח והפסד, דפשוט דכ"ז הוא היכא שההיתר יבא ע"י טורח והפסד, דלא חשיב דיש היתר לאיסורו, אך היכא דיש לו היתר בלא טורח, ואך דאחר ההיתר לא יהא בידו להשתמש בו אלא ע"י טורח, ודאי דחשיב כדשיל"מ, דכללא הוא דכל שבידו להתיר את האיסור אינו בטל, ואי"ז היתר במקום הפסד, אלא היינו דבמקום הפסד לא חשיב זה כדשיל"מ.

בחוו"ד סימן ס"ט כתב דאין לומר דלא חשיב דשיל"מ, משום דאין היתר לדם, שהרי אף בהגעלת כלים אין היתר לאיסור הבלוע.

ונראה דהיינו משום דהביטול שבאנו לדון שם, הוא על החתיכות, שהרי הבלוע בלא"ה הוי מבשא"מ, ובאנו לדון שתתבטל חתיכה זו בחתיכות אחרות, וחתיכה זו יש לה היתר, ואכתי גדר הדברים צ"ב.

1. וכ"נ מלישנא דגמ' דאמרינן דלכהן לעולם שרי, ודו"ק, - וכ"ה בל' הגר"א בסימן ק"ב סקט"ו דהטעם דלא חשיב כדשיל"מ משום דיכול לאכול עם בשר, הוא משום דעם בשר לא נאסר מעולם, ולא כתב דהוא משום דעם חלב ה"ה אסור לעולם, וכ"ה גם בל' הגר"א בסימן ס"ט סקנ"ד, - ובאמת דכ"ה מבו' גם בל' הש"ך בסימן ק"ב סקי"א ובסימן ס"ט סקנ"ו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ודוגמא רחוקה להך מילתא, דדינא דדשיל"מ תלוי בהעמדת הספק, הוא במש"כ האבנ"מ בתשו' סימן ה' לפרש ד' המרדכי שכתב דטעמא דמ"ד דחדש בחו"ל שרי בספיקא דיומא, ולא אסרינן לזה משום דשיל"מ, הוא משום דה"ז חוזר ונאסר לשנה הבאה, והפר"ח בסימן ק"ב תמה טובא ע"ז, דהרי אותו החדש שאנו באים להתירו עכשיו מספק, אינו חוזר ונאסר לשנה הבאה, וכתב האבנ"מ לישב, ז"ל, דודאי ספק ביצה היינו ספק אם נולד קודם י"ט או ביום טוב וכן ספק תערובת שפיר אמרינן עד שתאכלנה באיסור ע"י ביטול תאכלנה למחר בהיתר גמור דלמחר תשתרי ביצה זו עד עולם, אבל בחדש באורתא דשיתסר נגהי שיבסר אין הספק על התבואה אם היא חדש או לא אלא הספק הוא ביומא אם הוא שיתסר או שיבסר, וזה הספק דשיתסר או שיבסר חוזר לשנה הבאה, ר"ל אותו ספיקא דיומא חוזר לספיקו לשנה הבאה, והו"ל דומיא דחמץ שחוזר לאיסורו לשנה הבאה וכן ספיקא דיומא נמי חוזר, אבל גבי ביצה זה הספק שנסתפקנו עתה עלי' למחר תצא מספיקא ושוב לא יהי' זה הספק חוזר וז"ב, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר בנובי"ת בקו"א סימן ו', ז"ל, והנה המג"א שם כתב דמ"ש בי"ד סימן ק"ב מיירי שנתערב אחר השבת דאז הוי דומיא דתרומה, ולכאו' גם בתרומה יש לדין לפמ"ש להרמב"ם דביכורים מקרי דשיל"מ בירושלים אף שלא נאסר בירושלים לעולם, וכתבתי לעיל הטעם משום שכבר עכ"פ הוי אסור קודם שהעלום לירושלים, וא"כ גם בנתערב אחר שבת ראוי להיות מיקרי דשיל"מ שהרי אתמול כבר היו אסורים לאחרים והיום הותרו לאחרים, וגם תרומה הוא כיו"ב שכבר היתה אסורה גם לכהנים כשהיתה טבל ועכשיו הותרה לכהנים, ואנן חזינן דתרומה עולה בק"א, וא"כ למה ביכורים בירושלים מקרי דשיל"מ, ונראה דשאני תרומה דמשום שם זה שאסורה עכשיו לא היתה אסורה מעולם וטבל שם אחר הוא, אבל ביכורים כבר היו אסורים קודם שהועלו לירושלים משום ביכורים ועכשיו בירושלים הותרו לכהנים לכן מקרי דשיל"מ, וא"כ בבישול שבת אפילו נתערב אחר השבת מ"מ כבר היו אסורים גם לאחרים אתמול משום בישול שבת ועכשיו הותרו לאחרים ראוי להיות מקרי דשיל"מ, - אלא דקשיא הרי גם חתיכות חטאת כבר היו אסורים גם לכהנים קודם זריקה לכשנזרק הדם הותרו, ואפ"ה מסקינן ביבמות דרב אשי בדותא היא, וא"כ קשיא מה בין זה לביכורים בירושלים, וצ"ל דשאני ביכורים שכבר היו אסורים גם לכהנים קודם שהובאו לירושלים ועכשיו הותרו בבואם לירושלים ועדיין האיסור לא פסק לגמרי שאפשר שיצא חוץ לירושלים, ולכן עתה בעודם בירושלים מקרי דשיל"מ שהכהן יכול לאכלם כאן, וכמ"ש הרמב"ם בפיהמ"ש, וכיון שמיקרי לכהן דשיל"מ ואסור לכהן לאכלם חוץ לירושלים שוב גם לזרים אסורים לגמרי כמ"ש המג"א, משא"כ חתיכות חטאת שוב לא שייך בהו לעולם שום איסור הקדום לגבי כהנים, לכן אמרו שפיר ביבמות אי לכהנים משרי שרי, וא"כ גם בנתערב אחר השבת דברי המג"א נכונים וכו', עכ"ל, ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז לקו' התוס' ביבמות דפ"ב..

   ולא זכיתי לעמוד היטב על הדברים, דמה טעם הוא זה, דהואיל והי' אסור מתחילה והותר האיסור, יהא חשוב כדשיל"מ, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם השעה"מ שם כתב, דנראה דהר"ש ז"ל יודה דאם נתערבו בתוך ירושלים ג"כ הוי דשיל"מ משום דיכול לאכלן בירושלים, וכ"נ ממ"ש דהא דתנן דהבכורים עולין בק"א מיירי כשנתערבו בחולין, ואם איתא הול"ל דההיא מתני' מיירי כשנתערבו בתוך ירושלים דלא הוי דשיל"מ משום שיכול לאכלן במקומו דבירושלים לא נאסר מעולם, עכ"ל.

   אך נראה דיש מקום לדון בזה, דאף אי נימא דבעודם בירושלים ה"ה בטלים, ולא חשיב כדשיל"מ, מ"מ י"ל דכל שהוציאן מירושלים, הדר דינא דהו"ל כדשיל"מ ואינם בטלים, וע"כ לדינא מודה הר"ש דאף כשנתערבו בירושלים ל"מ הביטול להתיר לאכלם חוץ לירושלים, משום דכשיצאו חוץ לירושלים, הדר הו"ל כדשיל"מ דלא בטל, אך לעולם כ"ז שהן בירושלים לא חשבינן להו כדשיל"מ וה"ה בטלים.

   ואמנם דזה תליא בפלוגתת רבוותא אם איסור שנתבטל ואח"כ נעשה דשיל"מ ה"ה חוזר וניעור, דהפמ"ג בסימן ? נקט דאינו חוזר וניעור, והמקו"ח בסימן תמ"ז סק"ח כתב בדעת הסוברים דחמץ שנתערב קודם פסח חוזר וניעור בפסח, ז"ל, דס"ל דטעם חמץ במשהו משום שהוא דשיל"מ, והטעם דדשילמ הוא משום דעד שתאכלנו באיסור ע"י ביטול תאכלנו בהיתר שלא ע"י ביטול, וכמו שלא רצו לסמוך בדשיל"מ על בישטול דהשתא, כן לא רצו לסמוך בדשיל"מ על ביטול דמעיקרא כיון דאפשר לאכלו שלא ע"י ביטול וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש בתו"ד הנוב"י שכתב, ז"ל, גם פשטן של הדברים ביבמות דפ"ב אי לכהנים משרי שרי, משמע כפירש"י שלא נאסר להם כלל, דאי לפירוש הר"ן לתרץ דברי הרי"ף הו"ל למימר אף דלכהנים שרי הרי לישראל אסור, עכ"ל, - וזה מתפרש ג"כ ע"פ הנ"ל, דלדעת רש"י, כל הא דחשבינן לה כדשיל"מ, הוא משום דלכהנים מעולם לא נאסר, דאם גם לכהנים הי' נאסר והי' היתר לאיסורם, הוה חשבינן לה כדשיל"מ אף לזרים, אך לדעת הרי"ף, הרי אף אם לכהנים הי' נאסר והי' היתר לאיסורם, מ"מ אי"ז טעם לאסור לזרים, דליכא היתר לדידהו. [↑](#footnote-ref-6)