11. עלה של ירק ובגדר זימון בעשרה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

ז' אדר ע"ה

**סימן י"א**

**בדין עלה של ירק ובגדר דין זימון בעשרה**

**א] ביאור ראית הראשונים מהירושלמי לגבי צירוף עלה של ירק לג'**

**ב] בביאור החילוק לגבי עלה של ירק בין זימון דג' לעשרה ובגדר זימון בעשרה**

**ג] ביאור דין צירוף עלה של ירק לזימון דג' ובשיעור אכילה הנצרך**

**ד] האם צריך צירוף בדין זימון דעשרה**

**ה] נידונים בדין זימון בעשרה א.זימן בג' האם יכול לזמן בעשרה ב.ביאור דברי הטור סימן ר' בשלש שענו לז' ובדברי המג"א שם**

**ו] בדין צירוף עלה של ירק האם יש חיוב זימון על כולם והאם צריך לשמוע עד הזן**

**ז] בגדר הדין דצריך שלשה בזימון**

**ח] מקורות הראשונים האם זימון דעשרה חמור מג' או איפכא**

**ביאור ראית הראשונים מהירושלמי לגבי צירוף עלה של ירק לג'**

א]מבואר בסוגין שתשעה אכלו דגן ואחד אכל ירק מצטרפין ודנו הראשונים האם זה רק בזימון דעשרה או גם בזימון דג' ושיטת הרי"ף שזה רק בזימון דעשרה אמנם שיטת הרא"ש וסיעתו שזה גם בזימון דג' ועיין תוס' שכתבו דבירושלמי מבואר שרשב"ג ס"ל שגם לגבי זימון דג' מצטרפים וצ"ב כוונתם דהרי הירושלמי אומר מפורש שזה כרשב"ג ורבנן חולקים אמנם בפשוטו הביאור כמבואר ברשב"א דמהא דהבבלי שואל על ר' יוחנן שלהוציא אינו מוציא עד שיאכל כזית דגן ולמה לא דוחה שזה רשב"ג ורבנן חולקים, וע"ש שדחה שהגמ' אמרה האמת שגם רשב"ג מודה לזה וצ"ב קושיתם דגם אם רבנן חולקים בדין צירוף של אוכל ירק אבל אין זה ענין לדין להוציא ידי חובתו שזה נפק"מ גם במקום שאין דין זימון כלל ומשמע שזה עצמו שיש כאן זימון זה סיבה שיוכל להוציאו ולרבנן שאין כאן זימון לא יכול להוציאו ולכאורא הביאור כלשון רש"י בתחילת הפרק שזימון זה ברכת שלשתם וצ"ע ועיין ביאור הגר"א דמשמע שנקט שתוס' נקטו שכונת הירושלמי שרבנן חולקים לא רק על ג' אלא שבכלל לא עוזר צירוף של ירק וממילא הבבלי שפסק שמועיל בהכרח שפסק כרשב"ג או שנקט שרבנן לא חולקים

**בביאור החילוק לגבי עלה של ירק בין זימון דג' לעשרה ובגדר זימון בעשרה**

ב] והנה צ"ב החילוק בין זימון דג' לזימון דעשרה דכמו דבזימון דג' כדי שיתחיבו צריך שלשה שאכלו פת א"כ בזימון דעשר שצריך עשרה למה שלא יצטרכו עשרה שאוכלים פת ועיין מעדני יו"ט סק"ט שביאר שכיון שצריך רובא דמינכר א"כ בשלשה שהם מועטים ששנים לגבי אחד זה לא נחשב מינכר וכן משמע קצת בלשון תר"י שכשהוא ס"ל שזה מועיל גם לגבי ג' טרח לבאר שכאן זה רובא דמינכר אמנם צ"ב דהרי בגמ' יש מ"ד שלא צריך רובא דמינכר ועוד דבירושלמי יש מ"ד שאפילו חצי עוזר ובפשוטו גם בזה יש את המחלוקת האם זה גם לגבי ג' ומבואר שאין הטעם מצד שזה לא ניכר הרוב אלא שיש סברא בעצם לחלק בין זימון דג' לזימון דעשרה ועיין שיבולי הלקט סימן קנ"ג שביאר דבעשרה שהענין להזכיר שם ה' שזה דבר חשוב לכן הקילו בזה משא"כ לענין ג' שזה לא ענין כל כך חשוב לא הקילו בזה

והנה עיין רשב"א דהקשה על הגמ' שעלה של ירק מצטרף לזימון וז"ל ולא עוד אלא היכי מצטרף עימהם וכל שכן מי שלא אכל אלא טבל עימהם בציר דהא כיון שזה אינו יוצא בברכתן היאך הוא מצטרף והיאך יזמנו עליו והא אינו בר זימון וכו' עכ"ל ובפשוטו כונתו להקשות דיסוד דין זימון זה שאם יש שלשה שחיבים בברכת המזון צריכים להוסיף הזמנה לברכה זו וכאן שהוא לא חייב בברכת המזון מה שיך שהוא יצטרף לגרום חובת זימון ועוד הקשה שעד כמה שהוא לא יוצא בברכת המזון א"כ איך שייך שהוא יעשה את מעשה הזימון הרי כל נוסח הזימון הוא הזמנה לברכת המזון [ובאמת בריטב"א פ"ז ה"ד כתב שרק ביין או מחיה או בו"נ מצטרף ולא בפירות מעין ג' דבזה לא יוצא בברכת המזון אם חיובו דהינו שלא שיך צירוף לזימון אם לא שנדון שהברכה זה ברכתו על אכילתו] ותירץ שלגבי זימון של עשרה לא צריך עשרה שחייבים בברכת המזון כמבואר בגמ' שארון מצטרף וקטן המוטל בעריסה מצטרף ואפילו שלא קי"ל כך אבל זה ודאי שלא צריך מחויב בברכת המזון והוסיף שלפ"ז יכול להיות שכמו שלגבי החיוב זימון לא צריך שיהיה חייב בברכת המזון גם לגבי מעשה הזימון זה לא מחייב שהוא יצא בברכת המזמן וכדין יוצא לשוק שהוא מברך אחרי זה בנפרד [ויש מקום לומר שלפ"ז לא צריך שיאכל כשיעור ברכה אחרונה דרק בתחילתו נקט הרשב"א שיוצא בברכת הזן וכל יוצא לשוק זה מתיחס לברכת המזון של אחרי זה א"כ צריך שיאכל שיעור אבל למסקנתו שזה כיוצא לשוק שזה לא מתיחס לברכתו אחרי זה א"כ יתכן שלא צריך שיעור][[1]](#footnote-2) עכ"ד ומבואר בדבריו שחלוק הדין זימון בעשרה מדין זימון בג' שלגבי זימון בעשרה הנידון רק לגבי הזכרת השם לזה לא צריך אדם שמחויב בברכת המזון משא"כ לגבי זימון בג' שם צריך דוקא מי שחייב בברכת המזון

ובפשוטו הביאור דהנה יש לחקור בגדר זימון בעשרה האם יש שני סוגי חיוב זימון אחד של עשר ואחד של שלשה או שיש רק חיוב זימון דג' ונתחדש שאם עושים אותו בעשר את החיוב זימון דג' צריך בהזכרת השם אבל לא שיש כאן חיוב זימון מחודש ולכן לגבי שלשה שזה עצמו סיבת החיוב זימון בזה ודאי צריך שלשה שאכלו משא"כ לגבי עשרה שכאן זה רק כדי שצורת הזימון תהיה אם שם בזה לא צריך שיהיה עשרה שחיבים בברכת המזון ומועיל גם אכילת ירק ועיין גר"ז סימן קצ"ז ס"ב שביאר כן בארוכה והמציין שם ציין שמקורו מדברי הרמב"ם וכונתו דעיין רמב"ם פ"ה ה"ז שהתחיל שאין זימון אלא על מי שאכל כזית פת ולמעלה ואחרי זה כתב שזימון עשרה מספיק שבעה אוכלי פת וזימון ג' צריך שכולם יאכלו פת ועיין כס"מ שהקשה בשביל מה הקדים שאין זימון אלא אם שלשה אוכלי פת אמנם לנ"ל הדבר מבואר דבתחילה יסד הרמב"ם שהחובת הזימון זה רק אם אוכלי פת ואחרי זה ביאר שלגבי התוספת של הזכרת השם מועיל גם מי שלא אכל פת אבל זה מצד שעיקר החובת זימון זה שלשה שאכלו פת

והנה בעיקר דין הזימון מבואר בריטב"א וברא"ה שזה מדרבנן וכן כתב הפמ"ג שזה דעת רוב הפוסקים [הובא בשער הציון קצ"ז ט"ז קצ"ט י"ט] אמנם הטור הביא בשם הראב"ד שזה מדאוריתא וכפשטות הגמ' דמביאה על זה פסוקים וכן נקט החזו"א ל' סק"א לעיקר אמנם קשה דהרשב"א נ. לגבי ריש גלותא כתב דמה שזימנו בשלשה זה מצד שכבוד הבריות דוחה איסור דרבנן ומבואר שזה רק דרבנן וכתב שהדין בעשר זה רק דרבנן אמנם עיין בקרית ספר פ"ה מברכות כתב שרק זימון בעשרה זה דאוריתא ובפשוטו לפ"ז ודאי שזה מחייב חדש של זימון שהרי כלפי הדאוריתא כל סיבת החיוב זה העשרה [אמנם בפשוטו החיוב הוא בשם אבל אין כלל ענין של זימון שלא בשם ונפק"מ דבמקום ספק שמזמנים שלא בשם אין עניין לזמן בעשרה ולא להתחלק] ובעיקר הנידון בפשוטו לומר שהחיוב הוא מדאוריתא הוא קשה דהרי מבואר שאין מזמנים אם ע"ה ועוד כל מיני פרטי דינים שבפשוטו מבואר שאין מחיוב דאוריתא ומסתבר שחז"ל הבינו שזימון זה תוספת וקיום דין דאוריתא אבל זה לא חיוב ולכן הקילו בזה כל כך ולפ"ז יתכן שגם הרשב"א מודה שזה דאוריתא רק החיוב הוא מדרבנן

**ביאור דין צירוף עלה של ירק לזימון דג' ובשיעור אכילה הנצרך**

ג] והנה כל זה שיטת הרי"ף אמנם שיטת הרא"ש וסיעתו דגם בזימון דג' מועיל שהשלישי אכל עלה של ירק ובפשוטו שם הרי כל סיבת הזימון היא בגלל השלישי שאכל ירק דהינו שנתחדש שלא רק לתוספת דין עשרה מועיל מי שלא אכל ממש עמם אלא גם לעיקר דין הזימון מועיל חבורה שרובם אכלו והנה מבואר מדבריהם שנקטו שכיון שמבואר שזה מועיל לגבי עשר כ"ש לגבי שלש ומצד שלגבי עשר חזינן שצריך צירוף יותר גדול כמבואר בגמ' מ"ה: ויש לבאר שזה מצד שס"ל שבאמת זימון של עשר זה מחייב חדש וכמו זימון של שלש וכיון שחזינן שליצור זימון של עשר זה יכול ה"ה ליצור זימון של שלש אמנם יתכן לדחוק שודאי שגם הם מודים לעצם היסוד שזימון של עשר זה תוספת בעיקר החובת זימון אבל ס"ל שגדרי החיוב בזה שוים וכל דבר שמועיל ליצור את תוספת הדין עשרה זה גם מועיל ליצור את עיקר הדין זימון בג'

והנה עיין ב"י שהביא נידון האם לצירוף עלה של ירק צריך דוקא שיאכל כזית או אפילו כל שהוא ועיין בה"ל ובשער הציון שכתב שבמשנתינו הרי מבואר שהשמש שאכל כזית מצטרף ומבואר שפחות מכזית לא וא"כ מוכרח או שצריך כזית או שמדין עלה של ירק זה רק בעשרה ולכן תמה שכמו שלראשונים שזה מועיל בשלשה זה דוקא כזית ה"ה לראשונים שזה בעשרה ובעיקר ראיתו עיין חזו"א שדחה שבפת כיון שהדרך באכילה חשובה לא חשיב קביעות אם לא אכל כזית וברש"ש דן שחסר בקביעותו לכן כה"ג צריך דוקא כזית אמנם לפי שני ביאורים אלו צ"ב קצת קושית הגמ' בשמש שזה פשיטא הרי יש כאן חידוש שצריך כזית מצד שזה לחם או כי הוא שמש [ובפרט אם נימא דבעשרה לא צריך כזית א"כ זה ודאי לא פשיטא] אמנם עיין רש"י מ"ה. שביאר שהשמש מדובר שרוצה לזמן וביאר הרש"ש שכונתו דלהצטרף לזימון לא צריך כזית אלא מספיק עלה של ירק ולפ"ז א"ש קושית הגמ' פשיטא שלהוציא אחרים ודאי צריך כזית [אמנם לתוס' להוציא אחרים זה לא גרע כיון שרק צריך שיוכל לומר שאכלנו ועיין לקמן] והנה הגר"א הוכיח מעלה של ירק שזה פחות מכזית וכן מגרוגרת ועיין חזו"א שכתב דהנה רשב"ג של גרוגרת העמידו הראשונים בג' ומבואר שמועיל פחות מכזית גם בג' אמנם עיין ברכת ראש שכבר תמה דהרי מבואר שבת צ"א. דגרוגרת זה יותר מכזית וכמו שהביא שם רעק"א מתוס' בעירובין וצ"ל שכונת הגר"א שחזינן שהשיעור המבואר כאן זה לא דוקא דהינו דאם היה שיעור כזית דוקא היו אומרים שיעור כזית ולפ"ז ראית החזו"א קיימת ועיין פמ"ג א"א ד' שכתב שכל הנידון של פחות מכזית זה רק לזימון של עשר אבל לזימון שלש ודאי צריך כזית ומשמעות דבריו שכתב דבר זה מסברא וצ"ע מה סברא בזה

אמנם לנ"ל שחלוק גדר הדין עלה של ירק אם זה רק בעשר מאשר אם זה בשלש שאם זה בעשר שזה לא לעצם החלות זימון אלא רק לתוספת דין הזכרת השם בזה כל שהוא שותף לאכילה זה מספיק כיון שעיקר המחייב זה אכילת שלשה והעשירי רק לגבי הנוסח משא"כ אם הנידון בזימון דג' שהשלישי נצרך לעצם החלות זימון בזה כל שאין כאן חבורה שלש שלשה שאכלו בגדרי אכילה לא שיך להחיל עליהם חובת זימון ובזה מיושב קושית הבה"ל למה לא נוכיח מהשיטות שזה בג' דלדבריהם בהכרח שיש כאן גדר אחר, וצ"ע בזה

**האם צריך צירוף בדין זימון דעשרה**

ד]והנה לנ"ל בעיקר דין זימון בעשרה בדעת הרי"ף שזה תוספת על הדין זימון בג' וזה לא מחייב חדש היה מקום לומר שאין צורך שיהיו חבורה של עשרה אלא שזה כדין כל דבר שבקדושה שכל שיש עשרה במעשה הזימון דהינו עשרה שאכלו [דמי שלא אכל הוא נחשב כאינו איש לדין זימון] צריכים לזמן בעשרה ולפ"ז יש מקום לדון שהאוכל ירק לא צריך לאכול עמם אלא גם אם אכל בנפרד אבל כיון שהוא יכול להצטרף למעשה הזימון וכמבואר במג"א סימן קצ"ח סק"א בשם הרמ"ע מפאנו סימן קי"ב דאם יש שלשה שמזמנים ואחד שלא אכל עימהם שומע אותם יכול לענות ברוך שאכלנו כיון שהוא אכל וכמבואר במ"ב שם ובפשוטו הוא גם לגבי עשרה אמנם המ"ב הביא דהפמ"ג הסתפק בזה שבזה צריך חובת זימון וצ"ע וכי בעשרה ועוד אחד שאכל ירק אסור לו לענות אמנם עיין מ"ב קצ"ז סק"ג ומקורו בגר"ז קצ"ז ס"ב שכתבו שזה ודאי גם האוכל ירק בין לזימון בעשרה ובין לזימון בשלשה צריך שיאכל עימהם וכלשון הגמ' אכל עימהם וכן הוא בלשון הירושלמי עלה והיסב עימהם דהינו שצריך שיהיה חבורה של אכילה של עשר ומבואר שדין זימון בעשרה זה דוקא כשגורמי הזימון בעשרה הם מכלל החבורה

והנה עיין בה"ל סימן קצ"ה לגבי שני חבורות שאוכלות בבית אחד דמבואר דמצטרפות ונקט לעיקר שזה רק אם יש שלשה בכל חבורה אבל זה לא עוזר לעצם החלות חיוב זימון אמנם לגבי שיהיה זימון של עשרה בזה הביא מהרשב"ש שגם לא מצטרפים אלא אם יש עשר בכל חבורה אמנם הבה"ל נקט מסברא שכיון שיש כבר חיוב זימון בזה מצטרפים גם כה"ג ובפשוטו מבואר שנחלקו בנ"ל דדעת הרשב"ש שלזימון עשרה צריך דוקא חבורה של אכילה של עשר ודעת המ"ב שכל שמזמנים עשרה ביחד זה סיבה לעשרה אמנם כבר הוכחנו דלא כנ"ל וצ"ל שכל סברת הבה"ל שכיון שיש כאן מעשה זימון מעשרה אנשים שחיבים בזימון כה"ג זה מספיק סיבה לזמן בשם אבל כשהנידון ליצור חיוב עשר אם אנשים שאין עליהם חובת זימון בזה לא מועיל שזה מעשה זימון בעשר ובפשוטו נפק"מ בעשר שבאו מעשר חבורות של ג' דלדעת הרשב"ש לא יזמנו בשם אמנם לדעת הבה"ל יש מקום לדון שיזמנו בשם [אמנם מדבריו סוף סימן ר' לא משמע כך ועיין לקמן] אמנם אולי כונת הבה"ל שלגבי יצירת זימון בעשר מספיק חיבור יותר חלש ומועיל גם בשני חבורות אמנם בפשוטו הוא איפכא כמבואר בגמ' לגבי אם הוא בחוץ וצ"ע

**נידונים בדין זימון בעשרה א.זימן בג' האם יכול לזמן בעשרה ב.ביאור דברי הטור סימן ר' בשלש שענו לז' ובדברי המג"א שם**

ה] והנה בעיקר הנידון הנ"ל בגדר זימון של עשרה האם זה מחייב של זימון נפרד או שזה רק תוספת בדין זימון בשלשה יש לדון בכמה נידונים בדיני זימון א. עיין שו"ע סימן קצ"ב ס"ב שהביא מהארחות חיים דאם עשרה טעו וזימנו ללא שם לא יכולים לחזור ולזמן בשם אפילו שעדין לא התחילו ברכת הזן ובפשוטו עד כמה שיש כאן חיוב זימון של עשרה שהוא חיוב נפרד ואת זה לא קיימו א"כ למה שלא יוכלו לחזור ולזמן ומבואר שיסוד חיוב זימון בעשרה הוא צורה במעשה הזימון וכיון שעשו את מעשה הזימון ונפטרו מחיובם ממילא לא שיך לעשות את הזימון של עשרה לבד אמנם הנה עיין רש"י נ. לגבי רבא שזימן בריש גלותא בג' שכתב שמה שלא יכולים לחזור ולזמן בעשר מצד שאין זימון למפרע ומבואר שאם עדין לא בירכו ברכת המזון שאין חיסרון זה באמת יכולים לחזור ולזמן בעשר ובפשוטו מבואר שזה חיוב לעצמו ואולי ס"ל שכיון שנתחיבו לעשות הזימון בצורה יותר טובה ולא עשו ממילא חשיב שעדין חיבים בזימון וכדין מי ששכח הזכרה שיתכן שהגדר שחייב בשמונה עשרה אם הזכרה אבל לא שחולק על עיקר הדבר וצ"ע

והנה עיין טור סימן ר' שהביא בשם אחיו רבינו יחיאל ששאל את הרא"ש בשלשה שהפסיקו לשבעה איך יזמנו כשחוזרים לאכול ולברך אחרי זה לדעת ר"י שמי שהפסיק לשתים חוזר להזן וענה להם שכיון שהם הפסיקו לעשר בזה מספיק להם להפסיק עד נברך וכתב הטור דאנן לא קי"ל כר"י אלא בחזרו ואכלו חוזרים מהתחלה אמנם נפק"מ דבמפסיקים לז' לא צריכים לשמוע עד הזן ובביאור הדבר עיין ב"י שביאר ביאור אחד שהכונה שבאמת הם לא יצאו חובת זימון שזה עד הזן ורק שלגבי הדין זימון בעשרה הם יצאו ובפשוטו לפ"ז אם זה אחד שמפסיק לתשע שאין לו אפשרות אחרי זה לזמן בזה צריך לשמוע עד הזן וכן מבואר במג"א ובמ"ב קצ"ג סקי"ז להלכה עוד ביאר הב"י שיש כאן סברא שברכת הזימון אם שם יש לזה שם ברכה ללא ברכת הזן וממילא כה"ג שעונה בעשרה לא צריך להפסיק עד הזן גם אם יוצא חובת זימון וכן נקטו הדרך החיים והחזו"א סימן ל"א סק"ב

והנה מבואר מדברי הטור שזה ודאי שחוזרים ומזמנים אחרי זה בשלשה ולא אומרים פרח זימון מהם וצ"ע הרי מבואר ברא"ש שבזימנו לא יכולים לחזור ולזמן גם על מה שאכלו אחרי זה ובפשוטו מבואר שלא יצאו חובת זימון של ג' כשענו בתחילה דהינו שגם לחזו"א שנתחדש שזימון בשם ברכת הזימון זה רק נברך אבל זה ודאי שנתחדש שאפשר לצאת חובת זימון ביחס לדין הזכרת השם ולא לעיקר חובת זימון והנה לאחרונים זה ניחא כיון שבאמת לא שמע עד הזן וזה לא מועיל לדין חובת זימון בג' אמנם לחזו"א שיש כאן מעשה זימון של עשר הדבר מחודש יותר אמנם וצ"ל שזה אומדנא שלא נתכונו לצאת חובת זימון כיון שעדיף לזמן סמוך לברכת המזון ובפרט בזמנם שהיו מוציאים אחד את השני ובפשוטו כן מבואר מרבינו יחיאל דבתחילה נקט שבדין זימון של עשר גם צריך עד הזן ובכל אופן נקט שיכול לחזור ולזמן וצ"ע הרי פרח זימון ואפילו אם יחזור ויאכל וכמבואר ברא"ש בסוגיא דפרח זימון ועיין מאמר מרדכי שהאריך בזה [אמנם עין חידושי הגר"א נ: דמשמע שכה"ג הרא"ש מודה] ובהכרח כנ"ל שנקט שודאי אין כונתו לצאת חובת זימון בג' כיון שעדיף שיסמיך לברכת המזון ורק שנקט שגם דין זימון בעשר זה אם הזן וחידש לו הרא"ש שזה לא כך והנה לשון הטור שהנידון אם חזר ואכל וכן הוא בלשון המג"א אמנם עיין ט"ז שכיון שהגדר שלא יצא חובת זימון דג' א"כ גם אם לא אכל זה כך וכן מבואר בא"ר וצ"ל שכונת הטור והמג"א שעד כמה שלא חוזר ואוכל עדיף שיתכוין לצאת את כל הזימון אם העשרה ורק בחוזר ואוכל יש ענין שלא יצא חובת זימון בג' וצ"ע

והנה נתבאר מכל הנ"ל דבקבוצה של עשר יכולים לענות ללא לצאת את חובת הזימון דג' ולכאורא כל זה מובן אם זה חובת זימון נפרדת שייך לדון שהחובת זימון הנ"ל שייך לחלקה וכן דינה אחרת שמספיק עד נברך אבל עד כמה שזה רק תוספת בדין זימון בשלשה וכמבואר באורחות חיים הנ"ל א"כ צ"ע איך שייך לעשות זימון רק ביחס לדין עשרה ולא ביחס לדין שלשה והרי מבואר שזה לא רק עניה ביחס לחיוב של השבעה אלא שהג' גם יצאו חובת זימון דעשרה וכמדומה שהמור וקציעה הקשה כן וצ"ע ויתכן שאפילו שכל יסוד דין הזימון דעשרה הוא בצורת עשית החיוב זימון אבל אפשר לחלקו ולעשות רק חלק זה אמנם כל זה כשעיקר החובת זימון קימת אבל אם פקע עיקר החובת זימון בזה פקע גם החובת זימון בעשרה

והנה עיין מג"א סימן ר' סק"ג שחידש ששלשה שענו לשבע יכולים להצטרף אם שבע אחרים שאכלו עמם כגון שמראש היה קבוצה של שבע עשרה דהינו שאין דין פרח זימון לגבי דין זימון של עשרה דהינו שאפילו שמחשה ושנים זימנו והשלישי ענה להם פרח זימון מניהו כי נשאר רק שנים שהם מיעוט אבל לגבי זימון של עשר אין דין פרח זימון גם לגבי הדין זימון דעשרה וביאר מצד שכל בי עשרה שכינתא שריא וציין לשיטת הרי"ף שעלה של ירק עוזר לעשרה ולכאורא כונתו שכיון שהרי לא פרח מהם חובת זימון של שלשה א"כ יש כאן חבורה של עשר אם חובת זימון ממילא כל שזה עשר צריך לזמן וע"ש שהוסיף שגם אם חמשה ענו מצטרפים אם חמשה אחרים דהינו שלא רק כשנשאר מצב של צירוף של מי שלא חייב בזימון אלא גם אם נשאר שיעור שהוא לא סיבה לחובת זימון בעשרה בכל אופן כיון שיש כאן זימון של קבוצה של עשר ממילא מזמנים בשם [ולכאורא מסברא זה כמו כל דבר שצריך עשר שכל שיש רוב שחיבים יכולים לזמן] ועיין חמד משה הובא במחצית השקל שלכאורא ה"ה פחות מחמש וצ"ב למה נקט חמש ומשמע שכל שהרוב לא חיבים בזימון של עשר אפילו שכולם חייבים בזימון זה לא סיבה לזמן בעשרה וצ"ע מה מעלה בחצי ובמ"ב העתיק שכה"ג רק אם חזרו ואכלו יחד יכולים לזמן דהינו שבעשרה אין הדין של פרח זימון לגבי האכילה של אחרי זה [אמנם זה רק כי נשאר שלשה שחיבים עדין בזימון דג'] וצ"ע שאם ביחס לאכילה חדשה אין פרח זימון בעשר א"כ גם ברוב זימנו יכולים לחזור ולזמן וצ"ב הגדרים בזה

והנה מצוי שבחתונה יש מי שחייב ללכת ומבקש משנים שיענו לו ודעתם שיענו לו ואחרי זה הם יזמנו את הזימון בעשרה אם כולם והנה בפשוטו למבואר באורחות חיים כל שיצא חובת הזימון שלו ממילא פקע החובת זימון דעשרה דלא שיך חיוב זימון של עשר ללא החובת זימון דג' אמנם למבואר ברש"י לכאורא אין בזה חיסרון וכנ"ל [ובפשוטו מבואר ברא"ש דלא כאורחות חיים וכנ"ל אמנם השו"ע הרי פסק כאורחות חיים] אמנם יש מקום לדון שיכולים לכוין שרק עונים ולא יוצאים חובת זימון כמו שמצאנו בראשונים באחד עונה לשתים אמנם יש מקום לומר שאם לא מוכן לצאת חובת זימון לא שיך קיום דין זימון רק באחד והרי שם יסוד הדין שהוא צריך לענות וממילא אפשר גם בע"כ אבל כאן שלא חייב ומוכן רק לענות ללא לצאת יתכן שזה לא מועיל אמנם בתר"י באחד שבשוק מבואר שרק לא מתכוין לצאת ומבואר שיכול לזמן ולא משמע שעושה בזה איסור וצ"ע בזה ויתכן עוד שכיוון שלמעשה יוכל לענות את הזימון של עשר כה"ג אין איסור במה שמפקיע ממנו חובת זימון כל שבפועל יזמן בעשרה לפני ברכת המזון אמנם בפשוטו מבואר בגמ' מ"ה. דמי שחיב זימון חובה לא יכול לזמן זימון רשות בשתים אמנם אולי יש לחלק ששם צורת הזימון הוא רק בגדר רשות וכאן זה צורת זימון חובה וצ"ע

**בדין צירוף עלה של ירק האם יש חיוב זימון על כולם והאם צריך לשמוע עד הזן**

ו]והנה בעיקר הדין צירוף של עלה של ירק לזימון דג' או דעשרה זה ודאי שעל האוכלים חל חיוב זימון וזה לא רק רשות וכמבואר בשו"ע קצ"ז ס"ג בשם המהר"ם שכיון שנסתפק האם יש זימון ג' באוכלי ירק לכן לא רצה שיאכלו עמו ואם זה רשות א"כ שיאכלו ולא יזמנו ומשמע שזה חובה אמנם יש לדון האם כה"ג חל חיוב על האוכל עלה של ירק והנה אם נימא שזה רק בעשרה והביאור כנ"ל שזה חיוב בצורת זימון דג' א"כ על האוכל ירק לא שייך חיוב זה אמנם אם נימא שזה גם בג' דהינו שכל החלות חיוב חל על ידו א"כ יש מקום לומר שכה"ג חל עליו חובת זימון אפילו שזה לא אכילת לחם אמנם יש מקום לומר שזה ודאי חובת זימון לא חל רק על מי שאכל לחם רק שמה שאכל עימם יחד ויש כאן מציאות של מעשה זימון ממילא זה מחיב אותם בזימון אבל עליו אין חובת זימון ויתכן עוד לחלק שיש חיוב בזימון שהחבורה תזמן ויש חיוב על כל יחיד ויחיד ויתכן שכאן אין עליו חיוב בתור יחיד אלא רק בתור העמדה של זימון של החבורה וכמבואר ברשב"א נ. בשם רב האי גאון ועיין בדבריו מ"ה. שגם לשתים אסור לזמן לבדם אמנם בשאר הראשונים שם לא משמע כך [וזה שייך גם בזימון דעשרה] ונפק"מ שאם יש ג' חוץ ממנו יכול ללכת ללא לזמן משא"כ אם יש רק שיעור זימון עמו כה"ג חייב לזמן וכן נקט במקור חיים לבעל החות יאיר בקיצור הלכות שלו דאם יש ג' בלעדיו יכול ללכת ללא לזמן אבל ללא זה אסור לו ע"ש

והנה מבואר בגמ' שאחד שבירך הוא בכל אופן יכול לזמן אמנם המג"א קצ"ז הביא מהאגודה שאם הוא רק אכל עלה של ירק כה"ג הוא כבר לא יכול לזמן וביאר הפמ"ג קצ"ד א"א א' דזה מצד שבאכל פת שהיה עליו חיוב זימון בזה גם בבירך לא נפקע מחבורתם משא"כ כאן שלא היה עליו חיוב זימון בזה, ומשמעות דבריהם שאין עליו חיוב זימון אפילו בתור החבורה דאל"כ מצד זה הוא עדין אגוד עימם וצ"ע ועיין שו"ע סימן קצ"ז דמבואר דהמזמן צריך להיות דוקא מי שאכל פת והנה עד כמה שדרכם שהוא מוציא בברכת המזון א"כ ודאי הוא כן אמנם לדידן שלא מוציא בברכת המזון צ"ב הטעם ועיין שער הציון שכתב שאם ברכת הזימון זה עד הזן א"כ פשיטא שרק מי שאכל לחם יכול לברך עד הזן אמנם לשו"ע שזימון זה רק נברך א"כ צ"ב למה שהוא לא יזמן ועיין פמ"ג א"א י"א שכתב שכיון שהוא לא חייב בזימון אין הוא יכול לזמן אמנם המ"ב כתב שכיון שהוא מוציא את חבריו בברכת הזימון חמיר טפי ובפשוטו מבואר שהוא נחשב חייב בזימון דאל"כ מה הוצרך לדבר זה אמנם יתכן שנקט טעם לתוס' שיש ערבות בברכת המזון ועיין באחרונים שביארו שדמיון הרא"ש של אחד שבירך לעלה של ירק זה בעיקר דין הזימון והנה שם עליו אין חיוב זימון אמנם עיין סוגיא דאחד מפסיק לשתים שהבאינו מהפמ"ג לבאר כונת הרא"ש רק ביחס למעשה הזימון שמועיל אפילו ללא ברכת המזון ולפ"ז לא נתבאר ברא"ש שבזימון של עלה של ירק אין חיוב על האוכל עלה של ירק ועיין א"ר קצ"ד סק"א דבאחד אכל עלה של ירק ואחד מאוכלי פת קדם ובירך אי אפשר לזמן כיון שלא נשאר שנים חייבי זימון

ועיין חזו"א סימן ל' סקי"ג שנקט שהאוכל עלה ירק הוא חייב בזימון וא"כ ודאי צריך לשמוע עד הזן וכתב שלפ"ז מוכח כתר"י ששיך ברכת הזימון רק ביחס לדין הזימון ולא שיוצא ממש וכדעת הרא"ש ונקט שלר"נ באמת גם האוכל ירק יכול לזמן אמנם בסימן ל"א סק"ב נקט מכח דברי הרא"ש שבאמת אין על השלישי חובת זימון כלל והוא רק בתור היכי תימצי שיוכלו לזמן ולכן נקט שהוא לא צריך לשמוע עד הזן [וזה לשיטתו שכל הדין שמיעה זה לא רק מעשה שמיעה אלא זה יחס של יוצא וכאן זה לא שייך אמנם הגר"ז נקט שגם כאן צריך לשמוע וזה מצד שס"ל שתמיד זה הלכה שישמע עד הזן ולא גדר של שומע כעונה והארכנו בזה בדין עד היכן ברכת הזימון]

**בגדר הדין דצריך שלשה בזימון**

ז]והנה עד כמה דנימא שבאמת אין חיוב זימון על השלישי יש לדון בעיקר הדין שצריך חבורה של שלשה לחיוב זימון שבאמת עיקר המחיב זימון זה רק השנים והשלישי זה רק היכי תימצי שיוכלו לעשות המעשה זימון דצורתו הוא שאומר לשתים ורק לכן שיך שיחול זימון על שנים שאכלו פת והשלישי ירק כיון שעיקר הזימון הוא בשתים ובזה א"ש הדין דאם יש שנים ראוי לבקש מהשלישי שיאכל משא"כ אם יש רק אחד מצד שחשיב שעיקר המחיב של הזימון יש כאן וכן יתכן לבאר שלכן שנים יכולים לכפות השלישי לזימון וכן יתכן לבאר שבאחד שזימן אין פרח זימון מצד שעיקר המחיב קיים ואפילו שלחלות זימון זה לא מספיק אבל אחרי שחל זה לא פקע אמנם עיין תרי"ח בסוגין שביאר דשנים אכלו ירק לא מזמנים מצד שיש כאן רובא דמינכר ולא ביאר שכאן שאין סיבה כלל לחיוב זימון ומבואר שנתחדש כאן שכל שיש קבוצה של ג' שיך שיחול חיוב זימון על מי שאכל לחם וצ"ע בזה

**מקורות הראשונים האם זימון דעשרה חמור מג' או איפכא**

ח] והנה בעיקר הדבר האם זימון דג' חמיר מזימון דעשרה עיין תוס' דמקור הרי"ף מהא דלענין קטן המוטל בעריסה הגמ' דנה שמועיל לעשרה ולא לשלשה ועיין ביאור הגר"א שציין גם לגמ' דקטן המוטל בעריסה מועיל לעשרה ולא לג' וכן לשיטת הראשונים שהדין של קטן היודע למי מברכים זה רק בצירוף עשרה והנה עיין תר"י ורא"ש שהקשו דבגמ' מ"ה: הרי מבואר שזימון בעשרה חמיר לגבי שיצטרכו להיות יחד ובפשוטו החילוק דשם הנידון לגבי מצב האנשים ששכינה שריה וזה רק אם הם במקום אחד אמנם לענין שאר דברים זימון דעשרה יותר קל מזימון דג' אמנם מצאנו באמת בראשונים שהביאו מהגמ' מ"ה: להוכיח דלא כריב"ל וכן לכן דחו שאין להעמיד קטן שיודע למי מברכים בזימון של עשר דתמיד עשר חמיר מג' ועיין שיבולי הלקט סימן קנ"ג שהאריך בזה אמנם ברא"ש כאן נטה לומר שאם בעשר מועיל כ"ש בג' והוכיח מהגמ' מ"ה: אמנם לעיל לגבי ריב"ל הביא את שני השיטות ולא הכריע דהינו שדן כן לפסוק כר"ת שזימון עשרה זה יותר קל וצ"ל ששם זה סברא מיוחדת שהגדר עשרה זה להשראת השכינה אבל כאן הנידון לא מצד הגברא אלא מצד צירוף האכילה ובזה הגמ' מ"ה דומה לכאן כמה הוא צריך לאכול שזה לא נידון מצד ההשראת שכינה אלא מצד דיני זימון ודו"ק בזה

1. אמנם העירוני דיתכן דהרשב"א בתחילה הבין שצריך שיברכו ביחד ממש וממילא זה דוקא אם זה אותו ברכה ולבסוף הוכיח הרשב"א שלא צריך יחד ממש וממילא גם מועיל מה שמברך בורא נפשות אלא שלפ"ז צ"ב מעיקרא מאי קאסבר הרי יש גמ' של יוצא בשוק אמנם למה שביארנו א"ש זה עצמו חזר בו האם שם זה מתיחס לברכת המזון של אחרי זה או לא ובעיקר דברי הרשב"א צ"ב למה את התשובה שבאמת מברך בו"נ זה לאחר שחידש שזה רק בזימון דעשרה [↑](#footnote-ref-2)