קונטרס ספק ספיקא במצוות - הרב אברהם זנגר
קטגוריות: ש_ס / א ברכות

קונטרס

**ספק ספיקא בקיום מצוות**

ספק מחויב להוציא ספק מחויב מדין ספק ספיקא בברהמ"ז תקיעת שופר ומגילה

ומסתעף בגדרי ערבות במצוות ודיני ספקות במגילה

נערך בס"ד ע"י

**אברהם** בלאאמו"ר הג"ר יו"ט שליט"א **זנגר**

אדר ב' תשע"ו

פעיה"ק ירושלים תובב"א

**תוכן הענינים**

**ענף א; כללי ספק ספיקא במוציא את חבירו בברהמ"ז שופר ומגילה**

אשה המסופקת אם יצאה יד"ח מגילה האם יכולה לשמוע המגילה מבנה המחויב מספק ⧫ ספק בן י"ד אם יכול לשמוע המגילה לכתחילה מבן כרך ⧫ בן עיירות הספקות האם יכול להוציא בן עיר המסופק אם יצא יד"ח ⧫ אם תיקו בדברי קבלה לקולא ⧫ ד' הגרע"א דאיש שספק בירך ברהמ"ז יוצא ע"י אשה ⧫ ד' הביה"ל דאיש שהתפלל יוצא יד"ח קידוש ע"י בן י"ג שלא ידוע אם הביא ב' שערות ⧫ ד' הפמ"ג דאשה מוציאה טומטום בברהמ"ז ומגילה ⧫ ד' המהרש"ק דספק מוציא ספק בברכת התורה ⧫ להכניס עצמו לכתחילה לקיום מצוה מדין ס"ס ⧫ תמיהת האחרונים מ"ט טומטום אינו מוציא טומטום מדין ס"ס ⧫ חידוש הב"י דטומטום אינו מוציא אפי' אשה כי אינו ניכר מה הוא ⧫ אם ספיקא דדמאי מצטרף לס"ס⧫ ספק ספיקא בתרי גופי בספיקא דדינא ⧫ ביסוד דין ס"ס בתרי גופי ⧫ ס"ס כשלא נולדו הספקות בב"א ⧫ ס"ס בתרתי דסתרי ⧫ ס"ס בב' ענינים ⧫ בשורש ד' הרא"ם דאין לעשות ס"ס לכתחילה

**ענף ב; ערבות בספק חיוב**

חידושו הנשגב של החמדת שלמה דהפטור מערבות מדין ספק ספיקא אינו יכול להוציא את חבירו אפי' מספק ⧫ אם צריך לדין ערבות בשומע כעונה ⧫ אם צריך לדין ערבות בתקיעת שופר ⧫ הטעם דספק בירך אינו מוציא ודאי לא בירך לד' הרמב"ם דסד"א מה"ת לקולא ⧫ חידושו של הפמ"ג בד' דוכתי דחיוב דרבנן מוציא ספק דאו' לד' הרמב"ם דספיקו לקולא מה"ת ⧫ סתירה בהכרעת המשנ"ב אם נשים יש להן ערבות על אחרים ⧫ ישוב הגרח"ק שליט"א דשאני קידוש דאו' ממגילה דרבנן ⧫ בספק בין האב לבנו מי מקיים פדיון הבן האם יכול אחד מהם לברך לשניהם מדין ממנ"פ ⧫ זקני ב' עיירות מכוונות האם יוכל אחד מהם לברך על עריפת העגלה עבור כולם ⧫ אם יש ערבות בברכת מילה ופדיון הבן ⧫ פרוז בן יומו המסופק אם ישאר בעיר עד עלה"ש האם יכול לשמוע המגילה ממי שיצא לעצמו ⧫ מעשה דהבית הלוי שבירך על ספה"ע ע"ד להוציא את הגר"ח מדין ערבות

**ענף ג; ספק ספיקא לפסול מעשה מצוה האם פטור מלעשותו**

האם יש ערבות על חיוב של ספיקא דאו' לחומרא ⧫ ערבות על מנהג והידור מצוה ⧫ מסופק אם אכל מצה ולפניו מצה ספק כשרה האם חייב לאוכלה ⧫ החיוב במ"ע הוא רק לקיים העשה או גם לדאוג שלא יתבטל העשה ⧫ מצה ספק כשרה ויש על חציה דין רוב להכשיר ואכל החצי המסופק האם מחויב לאכול החצי השני ⧫ אם יש דין ס"ס על קיום המצוה כשמחויב בודאי ⧫ יש לפניו לולב ספק פסול בחוה"מ האם פטור מליטלו מדין ספק דרבנן לקולא ⧫ ד' הפמ"ג והאבנ"ז דספק מחויב במצוה פטור מלעשות מעשה מצוה מסופק⧫בקושיית האבנ"ז דכולם יפטרו מתקיעת שופר מדין ס"ס על תשר"ת תש"ת ותר"ת ⧫ שתה כוס א' בלא הסיבה אם יכול להשלים בסעודה ⧫ שכח יעלה ויבא במנחה בע"ש אם יש לו תשלומין בליל שבת במעין שבע

**ענף ד; אם יש דין ספק דאורייתא לחומרא בספק קיום**

הפולמוס אודות ספק התכלת אם יש חיוב להטילו מדין ספק דאורייתא לחומרא ⧫ מסופק אם עבר שיעור עיכול האם מברך ⧫ הגיע לו לולב בביה"ש האם חייב ליטלו ⧫ בקושיית הירושלמי ליתי עשה דמצה ולדחי ל"ת דחדש ⧫ הידור שלא לסמוך על דין ספק ספיקא

**ענף ה; ערבות למי שפטור בפועל מהמצוה מדין ספק דרבנן לקולא**

ערבות במצוות - ערב סתם או ערב קבלן ⧫ בגדר ערבות במצוות - חיוב כללי או ענף מהמצוה

**ענף ו; חידוש האחרונים דספק מוציא ספק לפי שדרגת חיובם שווה**

חידושו של הפמ"ג דב' ספיקא דדינא הוו כשֵם אחד ומוציאים זא"ז ⧫ בדברי הריטב"א בביאור 'אלו ואלו דברי אלוקים חיים' ⧫ חידוש הכת"ס דספק מוציא ספק לפי שדרגת חיובם שווה

**ענף ז; בנידון האחרונים אם יש דין ספק דרבנן לקולא במגילה**

נידון האחרונים אם חלוק גדר חיוב מגילה בלילה מביום ⧫ האם חיוב מגילה הוא מדברי קבלה ⧫ האם אשה מוציאה טומטום במגילה

**[א]**

**ספק ספיקא בקריאת המגילה**

**אשה המסופקת אם יצאה יד"ח מגילה האם יכולה לשמוע המגילה מבנה המחויב מספק**

יש לעיין איך הדין במי שמסופק אם יצא יד"ח קריאת המגילה, האם יכול לצאת יד"ח ממי שספק אם חייב בקריאת המגילה או ממי שספק אם יכול להוציא בקריאת המגילה, והנידון הוא אם יכול להוציאו לכתחילה מדין ספק ספיקא, ספק אם השומע מחויב בקריאה זו ואפי' את"ל דמחויב ספק שמא גם הקורא מחויב וממילא מוציאו יד"ח.

שאלה זו מצויה באשה ירושלמית המסופקת אם שמעה את קריאת המגילה כראוי מחמת הרעש וכדו' ובנה שהגיע הביתה לפני ליל ט"ו מהישיבה הנמצאת בערי הפרזים דינו כספק חייב בפורים ט"ו לד' רבים מפוסקי זמנינו [הואיל והתחייב בפורים בי"ד ומשמעות דעת הריטב"א והמאירי דאין דין מוקף בן יומו למי שכבר התחייב בי"ד, ומה שאמרו בירושלמי דבן עיר שעקר לכרך נתחייב כאן וכאן הוא רק אם עקר לכרך או חזר לכרכו אבל בן עיר אינו מתחייב שוב מדין מוקף בן יומו, ועי' מקראי קדש פורים סי' י"ז לענין האופן הנ"ל של בן ישיבה בעיר פרוזה], ועל כן הוראת פוסקי זמנינו שלא ישמש כבעל קורא לבני הכרך מחמת הספק שמא דינו כבן עיר, וקיי"ל דבן עיר אינו מוציא בן כרך כמבואר במשנ"ב סי' תרפ"ח סק"ח, ועתה השאלה היא האם יכול לקרא המגילה עבור אמו החייבת רק מספק.

**ספק בן י"ד אם יכול לשמוע המגילה לכתחילה מבן כרך**

וכן יש לעיין באופן זה בבן י"ד המסופק אם יצא יד"ח בי"ד, האם יוכל בן כרך להוציאו יד"ח מדין ס"ס, דבמשנ"ב שם הביא פלוגתת הפר"ח והפמ"ג אם בן כרך מוציא בן עיר בדיעבד בקריאת המגילה בי"ד[[1]](#footnote-1).

**בן עיירות הספקות האם יכול להוציא בן עיר המסופק אם יצא יד"ח**

וכן נפ"מ אם בן עיירות הספקות יכול להוציא בן עיר בי"ד או בן כרך בט"ו המסופק אם שמע את המגילה, וכן להיפך אם בעיירות הספקות יכול לשמש כבעל קורא בן כרך בי"ד או בן עיר שנעשה מוקף בן יומו בט"ו וכל כיו"ב. ורבים הם ההיכ"ת של ספקות בדיני בן עיר ובן כרך כנודע.

ונראה להביא כמה דוגמאות דעבדינן ס"ס באופן זה, כלומר דספק מחויב יוצא יד"ח ע"י מי שיש ספק אם יכול להוציא;

**ד' הגרע"א דאיש שספק בירך ברהמ"ז יוצא ע"י אשה**

**א]** ז"ל הגרע"א או"ח סי' קפ"ו ס"א; 'ואם האיש שאכל כדי שביעה מסופק אם בירך בהמ"ז י"ל דאשה מוציאתו דהוי ס"ס שמא כבר בירך ואת"ל דלא בירך שמא נשים חייבות בבהמ"ז מה"ת ויוצא בהם'.

**ד' הביה"ל דאיש שהתפלל יוצא יד"ח קידוש ע"י בן י"ג שלא ידוע אם הביא ב' שערות**

**ב]** ז"ל הביאור הלכה סי' רע"א; 'ודע עוד דאם הוא נער בן י"ג שנה אף דכתב המ"א דלא חשבינן ליה כגדול כיון שאין ידוע לנו שהביא שתי שערות מ"מ אם האיש כבר התפלל נראה דיכול הנער להוציאו (בקידוש) מכח ספק ספיקא, אחד דשמא הביא שתי שערות ועוד דפן יצא האיש בתפלה, דאף לפי סברתנו דחוששין שמא לא כוון לצאת ועוד שארי טעמים הנ"ל מידי ספיקא לא נפקא' עכ"ל.

**ד' הפמ"ג דאשה מוציאה טומטום בברהמ"ז ומגילה**

**ג]** ז"ל הפמ"ג סי' תרפ"ט א"א סק"ט; 'נסתפקתי אשה אם מוציאה דיעבד לטומטום (במגילה), דהוי כספק ספיקא שמא הלכה דאשה מוציאה אנשים ושמא זה נקיבה'. וכן צידד בסי' י"ז א"א סק"ב דאשה מוציאה טומטום בברהמ"ז מכח ס"ס, ספק שמא חייבת בברהמ"ז מדאו' ומוציאה איש ושמא זה נקבה.

אולם צ"ע ד' הפמ"ג בזה, דלפו"ר סתר משנתו בב' דוכתי;

**א.** בסי' קפ"ו מ"ז כתב דאשה מוציאה איש שחייב בברהמ"ז מספק לפ"ד הרמב"ם דספיקא דאו' מה"ת לקולא, ומשמע דלד' הרשב"א ודעימיה דספק דאו' מה"ת לחומרא אינה מוציאה אותו ולא מהני מדין ס"ס, ודלא כהגרע"א.

**ב.** בסי' קצ"ט א"א סק"ב דן הפמ"ג בגר שמל ולא טבל דהוי ספק חיוב אם מוציא אשה בברהמ"ז ע"ש, ולא דן כלל דיוכל להוציאה מדין ס"ס, וצ"ע[[2]](#footnote-2).

**ד' המהרש"ק דספק מוציא ספק בברכת התורה**

**ד]** בשו"ת האלף לך שלמה או"ח סי' ל"ב כתב דמי שספק בירך ברכת התורה לד' הפר"ח שצריך לחזור ולברך מספק יכול להוציא את חבירו שמסופק ג"כ אם בירך ברה"ת מדין ספק ספיקא. [אולם הוסיף דא"צ לזה כי בלא"ה יכול להוציאו מדין ערבות].

**להכניס עצמו לכתחילה לקיום מצוה מדין ספק ספיקא**

החידוש בכ"ז הוא דלא אמרינן דעליו לחפש מי שיוכל לצאת ממנו בתורת ודאי ולא להכניס עצמו להיתר של ס"ס ע"י שמיעה מן הספק, ואף שכתבו הפוסקים דאין להכניס עצמו לכתחילה להיתר של ס"ס, י"ל דזהו רק באיסורים דאין לו להיכנס לספק איסור מכח היתר ס"ס, אבל במצוות שהוא מחויב בדבר שפיר יכול לקיים חיובו באופן של ס"ס[[3]](#footnote-3).

**תמיהת האחרונים מ"ט טומטום אינו מוציא טומטום מדין ספק ספיקא**

אולם העומד לנגדנו סוגיא ערוכה בר"ה כט. דטומטום אינו מוציא את מינו בתקיעת שופר ונפסק בשו"ע סי' תקפ"ט, וכן מבואר בתוספתא לענין מגילה ונפסק בשו"ע סי' תרפ"ט, וכבר עמדו בזה כל האחרונים מ"ט לא יוכל להוציאו מדין ס"ס, ספק שמא הוא נקבה ופטור מתקיעת שופר, ואפי' אם הוא זכר שמא גם התוקע הוא זכר ויכול להוציאו. וכן לענין מגילה הביאו תוס' בכמה דוכתי ד' בה"ג שהוכיח דאשה אינה מוציאה איש במגילה מהא דטומטום אינו מוציא זכר במגילה, וקשה כנ"ל דא"כ מ"ט אין טומטום מוציא טומטום מדין ס"ס. [וכ"כ בתהל"ד סי' קצ"ז וחידושי ר' בונם איגר מגילה ה: (אחיו של הגרע"א) דמשם מוכח דאשה אינה יכולה להוציא איש שספק בירך בברהמ"ז, ודלא כד' הגרע"א, ובקובץ לחמה של תורה נדפס שיעור ממו"ר הגר"א גנחובסקי זצ"ל שאמר דשמא משום כך לא העתיק המשנ"ב את דברי הגרע"א הללו אע"פ שהעתיק את דבריו שם לענין אשה שספק בירכה דפטורה מדין ס"ס].

**חידוש הב"י דטומטום אינו מוציא אפי' אשה כי אינו ניכר מה הוא**

והנה בב"י סי' תרפ"ט כתב ליישב ד' הראשונים דס"ל דאשה מוציאה איש במגילה (והובא בשו"ע שם), וקשה עליהם קושיית הבה"ג דא"כ מ"ט טומטום אינו מוציא איש במגילה. ותי' הב"י בזה"ל; 'וטעמא משום דטפי עדיף כשהמוציא הוא ודאי אשה והשומע זכר מכשהמוציא הוא טומטום אפילו אם השומע נקבה ואפילו אם השומע טומטום, דסד"א כיון דתרווייהו חד מינא נינהו נפקו אהדדי ידי חובתן, קמ"ל דלא, משום דבעינן שהמוציא את אחרים ידי חובתן יהא ניכר אם הוא זכר או אם הוא נקבה, ולא תיקשי מאנדרוגינוס שמוציא את מינו דהתם שאני שכבר הוא ניכר שהוא בריה בפני עצמו' עכ"ל.

ולפ"ד הב"י לק"מ, דאין מקום לדון בזה כלל דין ס"ס, דהא אף אשה אינו מוציא. אולם הקושיא היא לפ"ד הבה"ג שנקט דטומטום מוציא אשה, ורק זכר אינו מוציא מספק שמא הוא אשה, ועל כן אינו מוציא את מינו שמא זה זכר זה נקבה, וכ"כ במשנ"ב סי' תרפ"ט סקי"ב, [וכן ביאר הטו"א מגילה ד. בד' ש"ר דחיוב אנשים הוא מדברי קבלה ואילו חיוב נשים הוא רק מדרבנן מכח סברת אף הן היו באותו הנס, ואין חיוב דרבנן מוציא חיוב של דברי קבלה], וקשה כנ"ל מ"ט טומטום אינו מוציא את מינו מדין ס"ס.

ומצאנו כמה אופנים באחרונים בישוב הקושיא, ולפ"ז נראה איך הדין בניד"ד[[4]](#footnote-4);

**ספק ספיקא בתרי גופי בספיקא דדינא**

**א]** הפר"ח ביו"ד סי' ק"י כללי ס"ס אות י' והגרע"א בשו"ת סי' ו' ובר"ה כט. הביאו תי' הרא"ם בהגהותיו על הסמ"ג הל' מגילה דס"ס בתרי גופי לא אמרינן. ולפ"ז כתב הגרע"א דה"נ מי שספק בירך ברהמ"ז אינו יכול להוציא מי שספק אם בירך ברהמ"ז מדין ס"ס, [אולם הסיק דיכול להוציא מטעם אחר, דמדאו' יש דין ערבות בברהמ"ז ע"ש]. וזה דלא כד' המהרש"ק הנ"ל גבי ספק בירך ברכת התורה.

והביא הגרע"א ב' ראיות ליסוד זה; **א.** בשם שו"ת מוצל מאש סי' י"ג מהמבואר בקידושין עד. דספק ממזר אסור לבא על ספק ממזרת ולא אמרינן דשרי מדין ס"ס. **ב.** מהמבואר בפ"ה דדמאי דאין מעשרין מן הדמאי על הדמאי שמא זה מעושר וזה אינו מעושר ולא אמרינן דשרי מדין ס"ס[[5]](#footnote-5).

והנה ביושבי קמי מו"ר הגאון האדיר רבי אברהם גנחובסקי זצ"ל בעת חוליו בעוד נר אלוקים טרם יכבה הקשה סתירה בדברי הגרע"א הללו ממש"כ דאשה יכולה להוציא מי שספק בירך מדין ס"ס, ושו"ר שעמד בזה בכתביו שנדפסו לאחר פטירתו בספר בר אלמוגים סי' ס"ד עמ' של"ב, וכתב לחלק דספיקא דאשה הוי ספיקא דדינא בגמ' ברכות כ: ובכה"ג י"ל דליכא להך כללא דס"ס בתרי גופי לא אמרינן, כי אין הס"ס שייך לגוף אשה זו אלא הוי ספק כללי בהלכה, (וכ"כ הגרב"צ פלמן זצ"ל בס' שלמי תודה סי' ל"ו אות ג'), והביא דוגמא לזה מדברי הגרע"א ריש ברכות והדרכי תשובה יו"ד סי' ק"י ס"ק רל"ה בשם הפמ"ג דיני ס"ס שפ"ד סק"א גבי הכלל דלא אמרינן ס"ס בלא נולדו ב' הספיקות יחד או בספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת, דכללים אלו הם רק בס"ס במציאות אך בספיקא דדינא שפיר הוי ס"ס. וכ"כ בספרו בני ראם סי' ס"א בישוב ד' הביה"ל הנ"ל גבי קידוש, דהספק אם יצא יד"ח בתפלה הוא ספיקא דדינא. [והוסיף דלפ"ז עולה דאנדרוגינוס יכול להוציא טומטום בתקיעת שופר ומגילה להצד דאנדרוגינוס הוא ספיקא דדינא אם הוא זכר או נקבה][[6]](#footnote-6).

ושורש החילוק נראה דיסוד הני כללי הם דכל שאין שייכות בין הספקות הרי כל ספק עומד בפנ"ע ומוכרע דינו לחומרא ושוב אינו מצטרף לספק השני, משא"כ בספיקא דדינא לעולם הספק במקומו עומד ואין בו הכרעה לחומרא, כי אין כאן ספק במציאות וממילא הוי כעין חלות ספק, (ובפרט להמבואר בריטב"א ערובין יג: דבפלוגתא בדין אלו ואלו דברי א' חיים וב' הצדדים אמת ע"ש ויובא להלן ענף ו'), ועל כן שפיר מצטרף לכל ספק שהוא לשוויי ס"ס. וכעי"ז כתב בדרכי תשובה שם[[7]](#footnote-7).

ולפ"ז באופנים שנסתפקנו בהם יהא חילוק, דאם אחד מן הספקות הוא ספק בדין שפיר מהני להוציא מדין ס"ס, אולם אם ב' הספקות הם ספק במציאות לא מהני ס"ס, וכגון בן עיירות הספקות להוציא מי שמסופק אם שמע המגילה באופן שהספק של אותה עיר הוא ספק במציאות אם היתה מוקפת חומה מימות יהושע בן נון, בכה"ג לא מהני ס"ס.

**ספק ספיקא כשלא נולדו הספקות בבת אחת**

**ב]** בערול"נ ר"ה כט. כתב בזה"ל; 'לענ"ד י"ל כיון דלא אמרינן ס"ס היכא דיש ספק אחד בגופו וספק אחד בתערובתו מטעם דקודם שבא ספק השני כבר אנו דנין על ספק הראשון לחומרא וא"כ ה"נ כיון דאם שואל הטומטום אם צריך לצאת ידי תקיעה אנו דנין לחומרא שוב כשבא הספק השני שטומטום רוצה להוציאו ליכא רק חדא ספיקא' עכ"ל. וגם תי' זה אינו מתאים עם כל אופני הס"ס שהבאנו מדברי הגרע"א הפמ"ג והביה"ל, אא"כ נימא כהחילוק הנ"ל דשאני ספיקא דדינא וכמש"כ הגרע"א ריש ברכות.

**ספק ספיקא בתרתי דסתרי**

**ג]** הטורי אבן בר"ה כט. ועוד אחרונים תירצו דהוי ס"ס דסתרי אהדדי, דאם יבא הטומטום השני להוציא את הראשון במצוה אחרת שהנשים פטורות ממנו כגון ק"ש נימא דמהני מדין ס"ס לאידך גיסא, והביא דוגמא לזה מתוס' נדה כז. כט. דלא אמרינן ס"ס דסתרי אהדדי[[8]](#footnote-8). אמנם הגרע"א שם תמה עליו טובא דבניד"ד לא שייך הך כללא משום דאכתי איכא ס"ס לב' האופנים גם יחד, ספק שניהם זכרים ספק שניהם נקבות, והסכים עמו הערול"נ שם.

נמצא דלד' הגרע"א לא שייך הך כללא בכל האופנים שאנו דנים בהם, אולם לפ"ד הטו"א יהא חילוק בין האופנים שנסתפקנו בהם, דברוב האופנים אין הס"ס סותר אהדדי אבל באופן של בן עיר שנתחייב בי"ד ונעשה מוקף בן יומו בט"ו הבא להוציא בן עיירות הספקות וכדו' הוי ס"ס דסתרי אהדדי משום דה"נ י"ל הס"ס להיפך שיוכל בן העיר המסופקת להוציא את המוקף בן יומו הנ"ל.

אמנם עדיין יש לדון בזה, דהטו"א כתב דסתרי אהדדי לפי שבמצוה אחרת כגון ק"ש נימא הס"ס להיפך, ומשמע דלא אמרינן דסתרי אהדדי על אותה מצוה עצמה כיון שכבר יוצא עתה יד"ח ולא יבא למעשה לידי סתירה, וכן משמע בשו"ת הגרע"א סי' ו' דלענין ספק בירך להוציא מי שספק בירך לא שייך כללא דהטו"א, ושו"ר להדיא בשו"ת הגרע"א סי' מ"ט שהאריך להוכיח דכל שלא יבא למעשה לידי סתירה ליכא להך כללא, וכ"כ בגליון הגרע"א על המשניות סופ"ה דדמאי. אך מ"מ יהא נפ"מ באופן שחפץ להוציאו במגילה דלילה, דאכתי שייכא הסתירה במגילה דיום[[9]](#footnote-9).

**ספק ספיקא בב' ענינים**

**ד]** ז"ל האבנ"ז או"ח סי' ת"מ; 'ובעיקר קושיית הרא"מ יש לומר דהוי ספק ספיקא שלא מענין אחד, ספק אחד שמא אינו מחויב וספק השני שמא עשה המצוה'. ועי' לעיל בהערה שהבאנו כמה אחרונים שפירשו כן הכלל דס"ס בתרי גופי לא אמרינן. ולפ"ז ודאי לא שייך ס"ס בכל האופנים שנסתפקנו בהם, אך מ"מ מדברי הגרע"א המהרש"ק והביה"ל מבואר דלא ס"ל הכי. [וע"ע שם באבנ"ז ולהלן סי' תמ"א אופן מחודש מאד בישוב הקושיא, ולדבריו ג"כ לא שייך ס"ס בכל האופנים הנ"ל, והרחיב בזה בס' בר אלמוגים סי' ס"ד עמ' של"ג ואכמ"ל].

**בשורש דעת הרא"ם דאין לעשות ספק ספיקא לכתחילה**

**ה]** עוד תי' הרא"ם שם דאין לסמוך לכתחילה על דין ספק ספיקא או ספק דרבנן לקולא[[10]](#footnote-10). והנה בשד"ח מערכת ס' כלל ל' הביא הרבה אחרונים וכ"ה בשפ"א מגילה ה: ותהל"ד סי' קצ"ט שפירשו כוונת הרא"ם דבא לפרש כוונת התוספתא דרק לכתחילה אין לו לשמוע המגילה מטומטום אבל אה"נ אם שמע יצא ואינו מחויב לקרא שוב, וזה חידוש גדול, דבודאי סתימת הדברים משמע דאף בדיעבד לא יצא. אכן בד' הפר"ח כתב השד"ח שפירש כוונת הרא"ם דאף לאחר שכבר שמע מהטומטום וחל עליו היתר הס"ס אין לסמוך ע"ז לכתחילה.

והנה האחרונים תמהו על דבריו מכמה דוכתי דמוכח דדין ס"ס הוא לכתחילה (עי' פר"ח יו"ד כללי ס"ס אות ד'), אולם בשו"ת מוצל מאש סי' י"ג כתב ליישב דבריו בזה"ל; 'דכוונת הגאון לומר דדוקא לענין איסור שהוא ל"ת שרינן ספק ספיקא אפילו לכתחילה משום דממזר אסרה תורה ספק ממזר אינו בבל יבא, וכן בכל האיסורים ספקן לא אסרה תורה, אבל לענין קיום מצוות או דרבנן או דאורייתא שהיא עשה כך וכך אין לפוטרו מטעם ס"ס, שהרי אפילו באלף ספיקות כיון שיש ספק אחד מני אלף שהוא חייב הרי לא קיים העשה והרי החיוב מוטל עליו, ולכך אין לומר שזה הספק אם הוא זכר יוצא מידי חיובו לכתחילה ע"י אותו הקורא משום דס"ס הוא ספק אם יצא יד"ח או לא, לכך אמרו שיקרא הוא בעצמו' עכ"ל. וכ"כ האבנ"ז או"ח סי' תקט"ז סקכ"ז מדנפשיה וז"ל; 'דכיון דהשתא ספק תורה יש עליו אינו יכול לצאת במגילה ספק פסולה לעשות ס"ס לכתחילה, וזה טעם המשנה (תוספתא מגילה פ"ב ה"ד) דטומטום אינו מוציא את מינו ולא אמרינן שמא הוא נקיבה ואת"ל זכר שמא חבירו גם כן זכר, אלא דכיון דספק תורה יש עליו אינו יכול לצאת בתקיעות ספק, וה"נ בניד"ד, וא"צ לדברי בעל טורי אבן שם, ויש כמה ראיות לזה' עכ"ל. וכ"כ בסי' תפ"ד סקי"ב והוסיף ע"ז בזה"ל; 'ואל תשיבני ממה שהכשירו הפוסקים לפעמים באתרוג מס"ס, דשם אין הפסול משום שאינו מינו ולכמה פוסקים בשעת הדחק ניטלין הפסולים משא"כ באינו מינו'. וכעי"ז כתב בפליתי סימן ט"ז דלמנוע ממצוה לא אמרינן ספק ספיקא[[11]](#footnote-11).

אכן לדינא משמע דלא קיי"ל כדברי הרא"ם כמבואר בפר"ח שם, וכן מבואר מדברי הגרע"א פמ"ג מהרש"ק וביה"ל שהבאנו לעיל דנקטו דמהני ס"ס לכתחילה בכה"ג, וכן הוכיח התהל"ד סי' קצ"ט (ד"ה ועכ"פ) מד' הפמ"ג בכמה דוכתי, [ועי' גם פמ"ג סי' תר"מ א"א סק"א שצידד דאיש יכול לכתחילה לברך לישב בסוכה בשביל להוציא טומטום מדין ס"ס]. וכן הוכיחו האחרונים לענין ספיקא דרבנן לקולא דמדינא שרי לכתחילה אף במצוות מהא דשרי לספור ספה"ע בביה"ש כמבואר בשו"ע סי' תפ"ט ס"ג וכן שרי ליטול ידיו במים ספק פסולים כמבואר בשו"ע סי' ק"ס סי"א, ועי' קה"י ברכות סי' ה', והרחיב בזה בספר בר אלמוגים סי' קי"ב וצידד משום כך דשרי לכתחילה לצאת בברכת השופר מטומטום אף במקום שיכול לצאת מודאי זכר[[12]](#footnote-12).

**[ב]**

**דין ערבות בספק חיוב**

**חידושו הנשגב של החמדת שלמה דהפטור מערבות מדין ספק ספיקא אינו יכול להוציא את חבירו כלל**

בחמדת שלמה אה"ע סי' י"ז סק"ד כתב ליישב באופן מחודש הקושיא מ"ט טומטום אינו מוציא את מינו מדין ס"ס, וז"ל; 'ולענ"ד היה נראה לפ"מ שפרש"י התם דהמחויב יכול להוציא הוא משום ערבות, ונראה פשוט דהיינו טעמא דכיון דכל ישראל ערבין זב"ז מחויב הוא להוציא את חבירו מצד ערבות, ועל כן אף שכבר יצא מוציא ולא הוי בכלל כל שאינו מחויב בדבר דמחויב הוא להוציא את חבירו וע"ש בהר"ן. ולפ"ז י"ל דמש"ה טומטום אינו מוציא את מינו ולא אמרינן דהוי ס"ס, דאדרבא מכח הס"ס אינו מחויב להוציא את הטומטום, דדילמא הוא נקבה ואת"ל זכר שמא התוקע נקבה, וכיון דאין כאן חיוב מצד ערבות דנפטר מן הערבות ע"י ס"ס שוב אינו מחויב כלל לתקוע להוציא הטומטום ומקרי אינו מחויב בדבר, ואף אם הוא באמת זכר מ"מ כיון דאינו מחויב להוציא הטומטום משום דהוי ס"ס מקרי ודאי אינו מחויב בדבר, ואם הטומטום השומע הוא זכר אין בשמיעתו מן הטומטום כלום כיון דאינו מחויב להוציאו, כך היה נראה לענ"ד דיש מקום לומר כך, אמנם הרא"ם לא תי' כן וס"ל דס"ס כזו לא מהני' וכו' עכ"ל.

ביאור דבריו נראה עפ"ד החזו"א או"ח סי' כ"ט וסי' י"ט דהא דבעינן לדין ערבות כדי להוציא את חבירו ולא סגי בדין שומע כעונה היינו משום דכל שאינו מחויב בדבר אין על תקיעתו וקריאתו שֵם תקיעה של מצוה וקריאה של מצוה, וכל שיש לו דין ערבות לחבירו נעשה הוא כמחויב בדבר בעצמו וממילא הוי זה תקיעה של מצוה, ובזה הוא שחידש החמד"ש דכל היכא שהמוציא פטור בפועל מלהיות ערב בעד חבירו מכח דין ס"ס ממילא אין על תקיעתו שֵם תקיעה של מצוה כיון שאינו מחויב בתקיעה זו, ועל כן לא יצא חבירו אף אם כלפי שמיא גליא שיש עליו חיוב ערבות לחבירו[[13]](#footnote-13).

והנה מהא דשקלו וטרו כל האחרונים בקושיית הטורי אבן ולא תי' כדברי החמד"ש משמע בפשוטו דלא ס"ל לחידוש זה. אך באמת אין ראיה שחולקים ביסוד הסברא, דאף אם נסכים ליסוד חידושו דכל היכא שהמוציא פטור בפועל מלהיות ערב בעד חבירו דינו כאינו מחויב בדבר מ"מ דוחק טובא ליישב כן הקושיא מטומטום, ובתרתי;

**אם צריך לדין ערבות בשומע כעונה**

**א]** מסתימת דברי הברייתא והשו"ע בסי' תקפ"ט משמע דמיירי נמי באופן שתוקע הטומטום לעצמו ולא רק באופן שכבר יצא לעצמו ותוקע רק כדי להוציא את חבירו מדין יצא מוציא, ובאופן שתוקע לעצמו הא בפשוטו א"צ לדין ערבות שהרי הוא מחויב בדבר בתקיעה זו בשביל עצמו מדין ספק דאורייתא לחומרא ודמי לדין שומע כעונה גבי ברכות, וצ"ע טובא ד' החמד"ש. [ואולי נקט החמד"ש דבתקיעה ליכא דין שומע כעונה ובכל גווני צריך לדין ערבות וזה חידוש רב, ומ"מ אכתי יקשה קושיא זו גבי קריאת המגילה דמסתימת דברי התוספתא והשו"ע בסי' תרפ"ט משמע דאין הטומטום מוציא את מינו אף באופן שקורא גם לעצמו, ובזה ודאי א"צ לדין ערבות, וצ"ע].

**אם צריך לדין ערבות בתקיעת שופר**

**ב]** מה שנקט החמד"ש בפשיטות דצריך לדין ערבות בתקיעת שופר אינו מוכרע, דאפשר דבתקיעת שופר יצא מוציא אף בלא דין ערבות כיון דעיקר המצוה היא השמיעה, וא"צ אלא שיהא התוקע בר חיובא בעיקר המצוה, עי' אבנ"ז או"ח סי' מ', מקראי קודש (ימים נוראים סי' ט"ז-כ"ג-כ"ה-כ"ז) ושיעורי שלמי תודה להגרב"צ פלמן זצ"ל (ימים נוראים עמ' קל"ז). והיסוד לזה מהא דאפשר לתקוע לנשים אע"פ שאינן מחויבות במצוה כלל ובפשוטו ליכא ערבות על מצוה קיומית [ומה"ט א"א לברך עבורן כמש"כ הרמ"א סי' תקפ"ט ס"ו וכדביאר הגר"א שם דדמי להא דאין ערבות בברכת הנהנין משום דלא ליתהני ולא ליבריך כדפרש"י ר"ה כט.][[14]](#footnote-14).

ולפ"ז אין ראיה דשאר האחרונים חולקים על עיקר יסודו של החמד"ש, ושפיר י"ל דבמגילה באופן שכבר קרא הטומטום לעצמו כו"ע מודו דבלא"ה אינו יכול להוציא את חבירו לפי שאינו מחויב בפועל לקרא עבורו מדין ערבות מכח ס"ס.

וכן מדברי הגרע"א פמ"ג מהרש"ק והביה"ל אין סתירה לזה, דכולם מיירי באופן שהמוציא קורא או מברך עבור עצמו ולא מדין ערבות לחבירו, ובזה שפיר איכא ס"ס להוציא את חבירו. [בדברי הפמ"ג בפשוטו מיירי בקוראת לעצמה, דהא מדין ערבות מספק"ל לפמ"ג בסי' תרפ"ט וכמה דוכתי אם יש לה ערבות לאחרים, וכן בדברי המהרש"ק מיירי שמברך לעצמו מחמת שספק לו אם בירך, וכן בדברי הביה"ל איכא לאוקמא באופן המצוי שמקדש הבן י"ג לעצמו, וכן בדברי הגרע"א בלא"ה צ"ל דאיירי באופן שהאשה אכלה ומחויבת בעצמה בברהמ"ז דהא מדרבנן ליכא ערבות בברהמ"ז כמבואר במשנ"ב סי' קצ"ז ס"ד בשם התוס' ברכות מח., אלא דיש נפ"מ באופן שאכלה רק כזית ולא כדי שביעה דאז אינה חייבת בברהמ"ז מדאו' אלא רק מדרבנן, ובאיש כה"ג מוציא את חבירו רק מדין ערבות כמש"כ המשנ"ב שם, וא"כ לפ"ד החמד"ש לא תוכל להוציאו בכה"ג].

ולפ"ז בכל האופנים שנסתפקנו בהם יהא הדבר תלוי, דבאופן שקורא גם לעצמו יוכל להוציא את חבירו מדין ס"ס, אבל באופן שכבר קרא לעצמו ובא להוציא את חבירו מדין ערבות אזי לפ"ד החמד"ש לא מהני כי יש ס"ס להיפך לפוטרו מהערבות בעד חבירו.

**הטעם דספק בירך אינו מוציא ודאי לא בירך לד' הרמב"ם דסד"א מה"ת לקולא**

ונראה להביא סימוכין לעיקר חידושו של החמד"ש, דהנה ד' הפר"ח בסי' קפ"ד והפמ"ג סי' י"ז א"א סק"ב ועוד אחרונים דמי שספק בירך ברהמ"ז יכול להוציא מי שודאי לא בירך ברהמ"ז לד' הראשונים דספק דאורייתא מה"ת לחומרא, כי שניהם מחויבים בדבר מדאו', והגרע"א בשו"ת סי' ו' ועוד אחרונים פליגי דמ"מ אין חיובו אלא מדין ספק ולא מדין ודאי ואין ספק מוציא ודאי, ואכמ"ל בפלוגתא זו[[15]](#footnote-15).

אמנם הא פשיטא להו לפר"ח ופמ"ג ודעימייהו דלד' הרמב"ם דספק דאו' מה"ת לקולא אינו יכול להוציאו, והקשה מו"ר הגר"א גנחובסקי זצ"ל בספרו בר אלמוגים עמ' ע"ב דאף לפ"ד הרמב"ם נימא דיוכל להוציאו, דכלפי השומע י"ל ספיקא דאו' מה"ת לקולא דיצא בזה יד"ח, ומצד החיוב דרבנן להחמיר בספק ולחוש שהמוציא אינו מחויב בדבר, הלא לענין זה המוציא הוא בר חיובא כיון שמדרבנן חייב להחמיר ולברך ולפ"ד הפר"ח והפמ"ג הלא חיוב מדין ספק מוציא חיוב ודאי[[16]](#footnote-16).

וכתב מו"ר זצ"ל דמוכח מזה דס"ל דכיון שאינו מחויב בפועל מדאו' לברך לא הוי ברכה להוציא אף אם כלפי שמיא גליא שלא בירך, וממילא לא שייך לדון בזה דין ספיקא דאו' לקולא לגבי השומע, כי בודאי לא יצא מדאו'. וזה כעין יסודו של החמדת שלמה.

**סתירה בהכרעת המשנ"ב אם יש לנשים ערבות על אחרים**

עוד מצאתי בס' שבת לישראל מכתב מרן הגר"ח קנייבסקי שליט"א שנקט בפשיטות כיסודו של החמד"ש, דהנה ידועה פלוגתת הגרע"א והדגול מרבבה בסי' רע"א ובשו"ת רעק"א סי' ז' אם יש חיוב ערבות לנשים על אחרים, ונפ"מ אם דין יצא מוציא נוהג בנשים שיוכלו להוציא אחרים, ולדינא יש בזה סתירה במשנ"ב, דבסי' רע"א סק"ה ושעה"צ סק"ט נקט כד' הגרעק"א דנשים מוציאות אנשים בקידוש אפי' אם כבר יצאו בעצמן יד"ח, ואילו בסי' תרפ"ט ביה"ל ד"ה ונשים העלה בספק אם יש ערבות לאשה להוציא אשה, ולכן כתב שאין לאשה להוציא אשה אחרת בקריאת המגילה אחר שכבר יצאה לעצמה.

**ישוב הגרח"ק דשאני קידוש דאורייתא ממגילה דרבנן**

ובספר שונה הלכות סי' רע"א הביא הסתירה וכתב 'וי"ל', ובספר שבת לישראל עמ' תע"ה נדפס מכתב ממנו ובו ביאר כוונתו בזה"ל; 'הפמ"ג נסתפק אם אשה בכלל ערבות וכיון שמגילה ספיקא דרבנן אין חייבת בערבות וממילא אין מוציאה' עכ"ל. וכוונתו נראה דשאני קידוש דאורייתא ממגילה דרבנן, דהואיל והוי ספק אם יש חיוב ערבות לנשים, הכרעת המשנ"ב היא דלענין דאורייתא אזלינן לחומרא שיש ערבות וממילא יכולה האשה להוציא אחרים מדין ערבות בתורת ודאי, משא"כ לענין מגילה דרבנן אזלינן לקולא דאין עליה חיוב ערבות וממילא אינה יכולה להוציא אחרים מדין ערבות בתורת ודאי.

ומבואר דנקט דספק ערב בדרבנן אינו מוציא את חבירו בתורת ודאי, וזה כיסודו של החמד"ש דמי שפטור מן הערבות מחמת דיני הספקות דינו כאינו מחויב בדבר בתורת ודאי, [ולפ"ז אשה ששמעה המגילה מאשה אחרת מדין ערבות להאמור ודאי לא יצאה ולא אמרינן דהוי ספק וספק דרבנן לקולא דאינה צריכה לשמוע שוב המגילה מאיש, וגם נפ"מ שתוכל לברך כשתשמע המגילה שוב מאיש][[17]](#footnote-17).

**בספק בין האב לבנו מי מקיים פדיון הבן, האם יכול אחד מהם לברך לשניהם מדין ממה נפשך**

ועפ"ז יש לבאר ד' השואל בשו"ת הרשב"א ח"ב סי' שכ"א, ז"ל; 'לטוליטולה; שאלת, ראובן בכור יעקב ולא פדאו אביו והגדיל ועדיין יעקב קיים, ובא עכשו ראובן לפדות את עצמו ולא הניחו אביו ואמר שהוא יפדנו שזו מצוה האב על הבן, והבן טוען שכיון שגדל פקע זכות האב מיניה ועליו לפדות את עצמו, ואמרת שנסתפק לכם הדבר והסכמתם לפדות שניהם וליתן זה חמש סלעים וזה חמש סלעים ואח"כ יחזיר להם הכהן חמש סלעים, **ואסרתם לברך מן הספק**, וביקשתם עכשיו לעמוד על דתי' עכ"ל. והכריע הרשב"א שהאב קודם לבן.

והקשה מו"ר הגר"א גנחובסקי זצ"ל מ"ט אסר הרב השואל על שניהם לברך מספק, והרי יכול עכ"פ אחד מהם לברך בדרך ממנ"פ, שיתכוין להוציא הן את עצמו והן את השני מדין ערבות, ואחד מהם הלא ודאי מקיים את המצוה.

**זקני ב' עיירות מכוונות האם יכול אחד מהם לברך על עריפת העגלה עבור כולם**

והביא מו"ר זצ"ל דכן מצאנו בספר נחל איתן סי' ז' סעי' ג' סק"ז גבי עגלה ערופה כשנמצאו ב' עיירות מכוונות, דהדין הוא דהזקנים משני הערים רוחצים ידיהם, וצידד דאפשר שאחד מהם יברך ויוציא את כולם בדרך ממנ"פ, או שמברך עבור עירו או שמוציא את בני העיר האחרת מדין ערבות.

**אם יש ערבות בברכת מילה ופדיון הבן**

[אולם דן שם הנחל איתן דיתכן דאין דין ערבות על ברכה שאין בידו להתחייב בה, וה"נ י"ל בד' הרב השואל בשו"ת הרשב"א דס"ל כד' הריא"ז (הובא בשלטי הגיבורים סופ"ג דר"ה) דאין ערבות על ברכת פדיון הבן וברכת להכניסו במילה הואיל ואין בידו להתחייב, אבל ד' האבודרהם ורבינו ירוחם שנפסק ברמ"א יו"ד סי' רס"ה ס"א דיש ערבות על ברכת להכניסו במילה ע"ש[[18]](#footnote-18)].

אכן לפ"ד החמד"ש ניחא, דכיון שכל אחד מהם מסופק אם הוא חייב לברך על כן חל דין ספק דרבנן לקולא על הערבות וממילא מקרי אינו מחויב בדבר לענין להוציא מדין ערבות[[19]](#footnote-19). ונמצא לפ"ז דדברי מרן הגרח"ק שליט"א בס' שבת לישראל אינם מתאימים לדבריו הנ"ל בספר נחל איתן.

אמנם יש להביא ראיה לסתור מדברי המשנ"ב סי' תקפ"ט סק"ו בשם הפמ"ג דטומטום שתקע לזכר חייב הזכר לתקוע שוב לעצמו אבל לא יברך מספק דשמא יצא מקודם. ומסתימת הדברים משמע דאיירי גם באופן שהטומטום כבר תקע לעצמו ותוקע עבורו מדין יצא מוציא. וקשה דתקיעת שופר ביום ב' דר"ה הוי ספק דרבנן ולפ"ד החמד"ש נימא דספק ערבות לקולא וממילא לא יצא בודאי ויוכל לברך שנית.

אולם יש לדחות דשאני יום ב' דר"ה דשויוהו רבנן כחומר יום א' ולפיכך ספקו לחומרא כמבואר שם במשנ"ב בשם הפמ"ג דמה"ט טומטום אינו מוציא זכר בתקיעת שופר ביום ב' דר"ה אפי' בדיעבד (אף אם תוקע לעצמו) ולא אמרינן דספקו לקולא, וה"נ י"ל לענין חיוב הערבות דספיקו לחומרא. [גם יש לדחות לפ"מ שהבאנו לעיל מהאחרונים שצידדו דבתקיעת שופר א"צ לדין ערבות].

העולה לפי חידושו של החמד"ש דמי ששמע קריאת המגילה ממי שספק אם יש לו ערבות אליו כגון בן כרך שקרא לבן עיר בי"ד או בן עיירות הספיקות שקרא לבן עיר או לבן כרך ושאר אופני הספקות בדיני בן עיר ובן כרך, אזי אם המוציא כבר קרא מקודם לעצמו ואין כאן נידון של שומע כעונה אלא רק של ערבות, לא יצא השומע בתורת ודאי [אם יש דין ספיקא דרבנן לקולא על ערבות בקריאת המגילה כמו שנקט הגרח"ק שליט"א ויבואר עוד להלן ענף ז'], וממילא יוכל השומע לקרא שוב בברכה כי ודאי לא יצא יד"ח כאמור.

וכן אם השומע מסופק אם הוא בן עיר או בן כרך או שמסופק אם שמע כל המגילה כדבעי באופן דהוי ספק דרבנן לקולא, אזי לא יוכל לצאת יד"ח ע"י מי שכבר קרא לעצמו וחפץ להוציאו מדין ערבות, כי דין ספק דרבנן לקולא חל גם על הערבות וממילא לא חשיב מחויב בדבר כלל.

**פרוז בן יומו המסופק אם ישאר בעיר עד עלה"ש האם יכול לשמוע המגילה ממי שיצא לעצמו**

ויש לצייר עוד נפ"מ למעשה בזה, כגון בן כרך שבא לעיר קודם ליל י"ד ומסופק אם ישאר בעיר עד עלות השחר דבפשוטו הוא ספק מחויב, להאמור לא ישמע המגילה ממי שכבר קרא לעצמו כי אין לו עליו ערבות מכח דין ספק דרבנן לקולא, ואם שמע ואח"כ החליט להישאר יוכל לקרות המגילה שוב **בברכה**. [אכן כ"ז רק להצד דאמרינן ספק דרבנן לקולא בקריאת המגילה, ויבואר ענין זה להלן ענף ז'][[20]](#footnote-20).

**במעשה דהבית הלוי שבירך על ספה"ע על דעת להוציא את הגר"ח מדין ערבות**

והנה כשהצעתי חלק מהדברים הנ"ל קמי מו"ר הגר"א גנחובסקי זצ"ל השתומם כשעה חדא על החידוש ואמר לאלתר דיש להביא כדמות ראיה שיש ערבות גם בספק, דהנה ידוע המעשה על הבית הלוי זצ"ל ששכח לספור יום אחד ספה"ע בהיותו רבה של בריסק והורה לבנו הגר"ח זצ"ל שלא יברך בעצמו אלא ישמע ממנו את הברכה והוא יוציאנו מדין ערבות כדי שיוכל לברך בציבור כפי הנהוג שהמרא דאתרא הוא הש"ץ בספה"ע. והנה מקובל היה שכל מי שמסופק אם יכול לברך מתכוין לצאת יד"ח בברכתו של הרב, והרב מתכוין להוציא את כולם. והשתא אי נימא שאין ערבות בספק, נמצא שהבית הלוי היה צריך להודיע לכל הציבור שהמסופקים אינם יכולים לצאת בברכתו כי להצד שהוא פטור מברכה הרי הוא מוציאם רק מדין ערבות, ולפ"ד החמד"ש הלא לית ליה דין ערבות משום דספק דרבנן לקולא[[21]](#footnote-21).

אך הוסיף ואמר דזה תלוי בפלוגתת הגרע"א והצל"ח, דד' הצל"ח בברכות כ: דהיכא שמוציא אחד מדין ערבות יכול להוציא בברכה זו גם מי שאין לו ערבות אליו מדין שומע כעונה, דהוי כמברך בעצמו, אולם הגרעק"א בסי' רע"א וכן בשו"ת סי' ז' פליג עליה, והארכנו בפלוגתתם בס' בירורי ברכות סי' ג'. ושוב כתב זאת מו"ר זצ"ל ונדפס בספרו בר אלמוגים עמ' ל"ח בהשלמות.

אך באמת יש להוכיח ממנהג העולם דאין ההלכה כן, דבכל מקום שקוראים מגילה בתורת חומרא ולא מעיקר הדין לא שמענו מקפידים שהבעל קורא יהא דוקא מי שיוצא יד"ח לעצמו בקריאה זו, כגון המחמירים לקרא מגילה בט"ו בב"ב וכיו"ב.

וכן בר"ה המקפידים לשמוע מיני תקיעות שונות לאחר התפילה כדי לצאת ידי כל השיטות לא שמענו מקפידים שיתקע להם דוקא מי שעדיין לא תקע לעצמו את כל התקיעות הללו, ומצוי הדבר שהבעל תוקע במנין הראשון שכבר תקע תקיעות הללו תוקע שוב לאחר המנין השני, ולפ"ד החמד"ש כיון שמדינא אין חיוב לשמוע תקיעות אלו נימא דאין עליהם ערבות, ולא שמענו מקפידים על כך [אא"כ נימא דתקיעת שופר א"צ ערבות כאמור לעיל].

**[ג]**

**ספק ספיקא לפסול מעשה מצוה האם פטור מלעשותו**

**האם יש ערבות על חיוב של ספיקא דאו' לחומרא**

בעיקר דברי החמד"ש גבי הא דטומטום אינו מוציא את מינו דהטומטום המוציא פטור מלתקוע עבורו מדין ס"ס, ספק אם הוא זכר וספק אם השומע הוא זכר[[22]](#footnote-22). אכן צ"ע טובא, דנהי דכלפי עצם חיוב תקיעת שופר של חבירו יש לו ס"ס לפוטרו, מ"מ מ"ט לית ליה דין ערבות על החיוב של ספיקא דאו' לחומרא של חבירו, דלכאו' היה נראה דמי שחייב לקיים מצוה מדין ספיקא דאו' לחומרא יהא חבירו מחויב בחיוב ודאי של ערבות להוציאו, כי יש לו ערבות על הדין ספיקא דאו' לחומרא של חבירו, דיסוד דין ערבות הוא לראות ולדאוג שזולתו יעשה את המוטל עליו, ונהי דסו"ס לא יהא חיוב זה אלא בדרגת ספק חיוב כי פשוט שאינו מחויב בדבר מדין ערבות יותר מאשר דרגת החיוב של חבירו, אך מ"מ היה נראה דהערבות היא ודאית, ודוגמא לזה ד' תוס' קידושין לב: דיש איסור לפני עיור על מי שנתכוין לאכול בשר חזיר ועלה בידו בשר טלה, והיינו דאף אם המכשיל יודע שנתן לחבירו בשר טלה מ"מ עובר באיסור גמור של לפני עיור כי חבירו צריך להימנע מאכילת בשר זה מאחר שהוא סבור שהוא בשר חזיר, וה"נ בערבות י"ל דמחויב לדאוג לחבירו לקיים את המוטל עליו אף אם כלפי שמיא גליא שאינו מחויב בדבר. ואם כנים אנו נמצא דיש לטומטום התוקע ספק אחד בלבד אם הוא בעצמו זכר או נקבה, דאם הוא זכר יש לו חיוב ערבות ואם הוא נקבה אין לו חיוב ערבות.

**ערבות על מנהג והידור מצוה**

ויש להוסיף, דהא מצינו בכמה דוכתי דין ערבות אף על מנהג והידור גרידא, כגון הא דקיי"ל בסי' תפ"ד דיש ערבות על ברכת האדמה של הכרפס אע"פ שהוא מנהג ולא חיוב, וכן בהלל דר"ח יצא מוציא אע"פ שאינו אלא מנהג כדמשמע בביה"ל סי' תכ"ב ד"ה הלל, וכן המנהג דיצא מוציא בתקיעת שופר להשלים לק' קולות אע"פ שאי"ז אלא מנהג, ובביה"ל סי' ק"צ ס"ד מבואר דיש ערבות על ברכת הגפן בכוס של ברהמ"ז אף להשיטות דאין חיוב לברך על הכוס אלא הוי מצוה בעלמא לכתחילה, וכ"כ הב"י ביו"ד סי' רס"ה דיש ערבות על ברכת הגפן בכוס של מילה כמו כוס של קידוש אע"פ שהוא מנהג גרידא שהנהיגו הגאונים, וכן ד' השו"ע סוס"י רצ"ז דיש ערבות על ברכת הבשמים בהבדלה אע"פ שאינו אלא מנהג וא"צ לחזר אחריו, וכן לענין ברכת בורא מאורי האש כתב המשנ"ב סי' רצ"ח סקל"ו בשם האחרונים דיצא מוציא אע"פ שא"צ לחזר אחריו, וא"כ מאי גרע חיוב של ספיקא דאו' לחומרא שלא יהא דין ערבות ע"ז, וצ"ע.

**מסופק אם אכל מצה ולפניו מצה ספק כשרה האם חייב לאוכלה**

ואולי י"ל בזה, דהנה יש לחקור איך הדין במסופק אם אכל מצה בליל הסדר דמחויב לאכול שוב מצה מדין ספיקא דאו' לחומרא, ועתה יש לפניו רק מצה שיש עליה ספק אם כשרה היא [כגון ספק אם נאפתה לשמה], האם מחויב לאכול מצה זו או לא. דמחד גיסא הלא עתה מחויב הוא באכילת מצה ואם יאכל מצה זו יפטר מן החיוב מדין ספק ספיקא וא"כ מחויב לאוכלה ולפטור את חיובו, אך מאידך גיסא אם נבא לדון האם מקיים מצוה באכילה זו הרי יש ס"ס לאידך גיסא דאינו מקיים בזה שום מצוה, ספק שמא כבר קיים המצוה וספק שמא מצה זו אינה כשרה לקיום המצוה, ונמצא דמכח ס"ס י"ל דאינו מחויב באכילה זו.

ונראה דיש בנידון זה ב' צדדים שלא יוכל להיפטר מאכילה זו מכח ס"ס;

**החיוב במ"ע הוא רק לקיים העשה או גם לדאוג שלא יתבטל העשה**

**א]** י"ל דנהי דאינו מחויב באכילה זו מצד הידיעה שמקיים בה מצות אכילת מצה, מ"מ יהא מחויב באכילה זו מחמת שע"י אכילה זו נוצר לו ס"ס הפוטרו מחיובו, ומוטל על האדם להביא את עצמו לידי פטור, וזה תלוי בחקירת האחרונים בגדר מצות עשה אם יש לאדם חיוב לדאוג שלא יתבטל העשה או שמא מחויב הוא רק לקיים העשה. ובפשוטו מוכח כצד הב' מד' המרדכי שהובא בשו"ע או"ח סי' י"ג שנקט דמדינא שרי ללבוש בגד של ד' כנפות בשבת לפי שאנוס הוא מלהטיל ציצית, ואם נימא דמוטל על האדם לדאוג שלא יתבטל העשה יהא מחויב להסיר את הבגד שהרי אינו אנוס על כך.

[אמנם המג"א שם סק"ח חידש דדברי המרדכי אינם אמורים אלא מדאו' אבל מדרבנן אסור, ולפ"ז י"ל דה"נ בניד"ד יהא מחויב בדבר מדרבנן. אך אפשר דהוא דין מסוים בציצית דאסור מדרבנן ללבוש בגד בלא ציצית, או כדמשמע בדברי הגר"ז שם דמדרבנן אסור להכניס עצמו בידים למצב של ביטול עשה, ועי'. ויש בזה נפ"מ לכל האופנים שאדם אנוס מלקיים מצוה אבל יכול להפקיע מעצמו את החיוב אם מחויב בכך, כגון מה שדן מו"ר הגר"א גנחובסקי זצ"ל במי שאין לו מגילה בי"ד אם מחויב להפטר מן החיוב ע"י שילך מבעו"י לכרך ויהיה מוקף בן יומו, או מה שדנו האחרונים אם יש ענין לא להיות בירושלים בערב פסח כדי להיפטר מקר"פ להצד דטומאה הוא בגדר אונס ואילו דרך רחוקה הוא פטור, והרחיב בזה הגר"מ זמבא זצ"ל בס' גור אריה יהודה סי' ח' וביאר כן ד' ר"י בירושלמי סופ"ח דפסחים דאם נטמא מספק משלחין אותו לדרך רחוקה ע"ש. גם דנו האחרונים לגבי מזוזה שנפלה בשבת אם מחויב לצאת מן הבית כדי שלא לדור בבית בלא מזוזה ואכמ"ל. עוי"ל בניד"ד דאף אם מדרבנן חייב לדאוג שלא יתבטל העשה מ"מ הכא הוי ספק וספיקא דרבנן לקולא, אך י"ל לאידך גיסא דמדרבנן מחויב לדאוג שלא יהא במצב של ספיקא דאורייתא לחומרא מן התורה, וצ"ת].

**מצה ספק כשרה ויש על חציה דין רוב להכשיר ואכל החצי המסופק האם מחויב לאכול את החצי השני**

ובספר בר אלמוגים עמ' של"ג דן בזה, ותלה בזה שאלה ידועה במצה שלא לשמה שנתערבה ברוב מצות לשמה ואחת מהם נחלקה לב' חלקים ופרשה חציה מהתערובת והוא אכל את החצי שנשאר בתערובת, דהנה לפ"ד העונג יו"ט סי' ד' ודעימיה ליכא דין ביטול ברוב להכשיר מצה שלא לשמה, ואין מקום לדון אלא מצד דין תליה דכל דפריש מרובא פריש, והשתא חצי מהמצה שפירש כשר מדין הכרעת רוב, אולם לענין חציה השני ידוע שנחלקו האחרונים אם גם היא כשרה מכח הכרעת הרוב שחל על חציה שפירש, דודאי מכריע את הספק, או דפלגינן ביניהם והיא נשארת בספק כדין קבוע, והרחיב בזה השב שמעתתא ש"ד פ"ג במעשה שהיה בק"ק וילנא והביא ד' הפר"ח יו"ד בסוף הספר שהכריע בפשיטות כצד הב' וסיים 'וכל שיעורי חכמים כך הוא ומי שאינו מורה כן לא ידע באיסור והיתר בין ימינו לשמאלו'.

ומעתה יש לדון לפ"ד הפר"ח איך הדין אם יש לפניו רק את החצי שפרש, האם יהא מחויב לאכלה, וזה תלוי בנידון הנ"ל, דאם נדון על עצם האכילה שלפנינו הרי ברור כשמש שאינו מקיים בזה שום מצוה, דאם היא כשרה הרי כבר יצא יד"ח בחצי הראשון, ואם החצי הראשון הוא המצה שלא לשמה הרי אינו מקיים גם בחצי השני, אולם אם נימא דאדם מחויב לדאוג שלא יתבטל העשה מסתבר דיהא מחויב לאכלה כדי שיפטר מחיובו, כי עתה הוא עומד בספק דאו' לחומרא ואילו לאחר שיאכל את החצי השני יפטר מחיובו מדין רוב[[23]](#footnote-23).

**אם יש דין ספק ספיקא על קיום המצוה כשמחויב בודאי**

**ב]** עוד יש לדון מטעם אחר דליכא דין ס"ס לפטור מאכילה זו, די"ל דכל היכא שהוא מחויב בודאי במצוה מחויב להשתדל בקיום המצוה גם על צד המיעוט ולא נאמר בזה דין ס"ס. משל למה הדבר דומה למי שספק אם אכל מצה ואין לפניו עוד מצה אבל יש לו ספק שמא יש מצה במקום אחר, האם נימא דפטור מלילך לאותו מקום להשיג המצה מכח ס"ס, ספק שמא כבר אכל מצה וספק שמא לא ישיג מצה בהליכה זו, הרי ודאי מסתבר דלא נאמר בזה דין ס"ס, כי אין עליו חיוב מסוים לילך למקום פלוני דנימא שיש ס"ס לפטרו ממעשה זה, אלא הוי חיוב כללי דמוטל עליו להשתדל להשיג מצה, וחובה זו מחייבתו להתאמץ ולעשות טצדקי להשיג מצה, וה"נ בניד"ד י"ל דאכילת מצה שספק אם היא כשרה לא גריעא מחובת השתדלות של הליכה למקום אחר כדי להשיג מצה, דהכל בכלל חובת ההשתדלות להגיע לידי קיום המצוה.

ועד"ז מי שאין לו אתרוג בערב סוכות ואינו יכול להשיג אתרוג אא"כ ילך למקום פלוני אלא שיש לו ספק אם ימצא שם אתרוג כשר ואף אם ימצא שם אתרוג כשר יש לו ספק שמא עד יו"ט בבוקר יפסל האתרוג וכדו' (באופן דלא הוי ס"ס משֵם אחד), האם נימא דפטור מלילך לשם מדין ס"ס, הלא ודאי מסתבר דמחויב להשתדל להשיג אתרוג גם בהשתדלות על צד המיעוט.

**יש לפניו לולב ספק פסול האם פטור מליטלו מדין ספק דרבנן לקולא**

דוגמא לדבר מש"כ האחרונים דאף לד' הרמב"ם דספיקא דאו' מה"ת לקולא, מ"מ באופן שחייב בודאי ויש לו לולב ספק כשר ספק פסול מחויב מדאו' ליטלו ולא אמרינן דפטור מדאו' מליטלו מכח דין ספיקא מה"ת לקולא, וביאר הפמ"ג סי' תקצ"ה דכיון שחייב בודאי 'מחויב לעשות מה שעליו' וכ"כ הפמ"ג בפתיחה כוללת ח"ד אות י"ג 'שאני התם דלכו"ע ספק כי הא מן התורה לחומרא, שתורה חייבה לנו לשמוע קול שופר וצריכין אנו לעשות כל מה דאפשר', ויישבו בזה האחרונים מה שמקשים ע"ד הרמב"ם מהגמ' בר"ה לד: דאם בעיר אחת יש ספק תוקע ובעיר אחרת יש ודאי מי שיודע לברך מלכויות זכרונות ושופרות ילך לעיר שיש שם ספק תקיעות משום דתקיעות דאו' וברכות דרבנן, וקשה דלד' הרמב"ם שניהם דרבנן, אכן להנ"ל ניחא. וכ"כ השפת אמת בר"ה שם אף לענין ספיקא דרבנן לקולא דלא אמרינן כה"ג [והבאנו דבריהם בהערה 11, אכן הערנו שם דמדברי הראשונים שהקשו על הרמב"ם מכמה דוכתי מוכח לא כן][[24]](#footnote-24).

אכן ודאי יש מקום לחלק בין דין ספק דרבנן לקולא או ספיקא דאו' לקולא מה"ת, דהמה דיני קולא בספק (ולא דין הכרעה על הספק, כלומר רשות היא לאדם להסתכן ולנהוג כצד אחד בספק, אבל אם יתברר כצד האיסור יתחייב קרבן, משא"כ הסומך על רוב נידון כאנוס כמבואר בתוס' יבמות לה:), ובזה שפיר י"ל דלא נאמרו קולות אלו כשהחיוב ודאי, אבל בספק ספיקא שכתב בשו"ת הרשב"א ח"א סי' ת"א דהוי כרוב ועדיף מרוב כנודע, והיינו דהוי הכרעה בספק י"ל דמהני בכל גווני.

**ד' הפמ"ג והאבנ"ז דספק מחויב במצוה פטור מלעשות מעשה מצוה מסופק**

ומצאתי להדיא בפמ"ג פתיחה כוללת ח"ד סקי"ג שנקט דמהני בזה ס"ס לפטרו, וז"ל; 'שמע סדר אחד וספק אם יש בעיר אחת תוקעים ובשניה יש ודאי מי שיודע להתפלל דהוה ספק ספיקא שמא תש"ת וכדומה די ושמא לא יש תוקעים, אפ"ה יש לומר לטעם ספק ספיקא לקולא לא מטעם רובא כי אם ספק א' מדרבנן וב' ספק דרבנן לקולא, וכהאי גוונא כתבנו לא שייך ספק לקולא וכדכתיבנא'. ומשמע דאם ס"ס הוא דין הכרעה כמו רוב שפיר פטור מללכת לעיר שספק אם יש שם תוקעים[[25]](#footnote-25).

וטפי מינה ראיתי במחצה"ש ומטה אפרים וטהרת השלחן סי' תקצ"ה, דאם בעיר אחת יש ודאי מי שיודע להתפלל ובעיר השניה ספק אם יש שופר או ספק אם יודעים לתקוע, ואפי' אם יש שופר וגם יודעים לתקוע ברי לו שאין יודעים לתקוע יותר מסדר אחד, כה"ג ילך למקום שיש ודאי תפלה אע"פ שהוא מדרבנן ולא למקום התקיעה שהוא ספק ספיקא לקולא, הרי דנקטו האחרונים דאף על חובת ההשתדלות לקיום המצוה חל דין ספק ספיקא לקולא, [ואולי זהו רק כנגד מצוה דרבנן אחרת ודאית, וצ"ת].

אכן נראה דאין ראיה מדבריהם כי אם נגד הצד הב' שהעלינו דכל שמחויב בודאי והספק הוא על אפשרות קיום המצוה ליכא בזה דין ס"ס, אבל אי"ז ראיה נגד צד הא' דאדם מחויב להביא את עצמו לידי פטור, דבגוונא דהאחרונים הנ"ל הרי לא שייך להביא עצמו לידי פטור ע"י הליכתו לעיר המסופקת, דהא אחר שילך לעיר השניה יתברר הדבר אם יש שם תוקעים או לא, ואם אין שם תוקעים הרי שלא קיים המצוה ואין לו הכרעת ס"ס שקיים המצוה, ופשוט.

וכן מצאתי באבנ"ז או"ח סי' ת"מ-תמ"א שנקט דאינו מחויב מכח הס"ס הנ"ל, ודימה זאת לד' המרדכי שהתיר לבישת ד' כנפות בלא ציצית בשבת כמו שנתבאר לעיל, וכתב עפ"ז דאף אם טומטום היה יכול להוציא טומטום בתקיעת שופר ומגילה מכח דין ס"ס, מ"מ הא מיהא ודאי דאין הטומטום מחויב לשמוע מהטומטום חבירו אף אם אין לו שום אפשרות אחרת לקיים המצוה, [ועפ"ז כתב טעם מחודש מאד בישוב קושיית האחרונים מ"ט אינו יכול להוציאו מכח דין ס"ס, דמאחר שאינו מחויב בזה הו"ל כעשאו בפטור ואינו יוצא בזה יד"ח כלל ע"ש, והרחיב בזה בס' בר אלמוגים סי' ס"ד עמ' של"ג ובמכתב בסוף ספר בני ראם אות ז'][[26]](#footnote-26).

ולפ"ז יש ליישב ד' החמד"ש על מה שהקשינו עליו מ"ט ליכא דין ערבות על חיובו של חבירו מדין ספיקא דאו' לחומרא. ולהאמור ניחא, דאין חבירו מחויב כלל לשמוע ממנו התקיעה או הקריאה מדין ס"ס, וממילא פשוט דליכא ע"ז דין ערבות, ואין מקום לדון דין ערבות אלא מצד עיקר החיוב להך גיסא דשניהם זכרים, וכלפי חיוב ערבות זו חידש החמד"ש דהוא פטור מן הערבות מכח ס"ס ועל כן דינו כאינו מחויב בדבר.

אולם הגר"מ זמבא זצ"ל נקט בפשיטות לא כן, דטומטום שיש לו שופר ספק כשר ספק פסול חייב לתקוע בו כדי לפטור את חיובו מכח ס"ס, והבאנו כל דבריו להלן ענף ד' ע"ש.

\* \* \*

אמנם נראה דאף שישבנו היטב ד' החמד"ש עפ"ד הפמ"ג והאבנ"ז, מ"מ אין ראיה מדבריהם לאופן שפתחנו בו בספק אם אכל מצה ויש לפניו מצה ספק כשרה, דבכה"ג י"ל טעם שלישי דאין לפוטרו מדין ס"ס, לפי שאחר שיאכל המצה תהיה לו הכרעה של ס"ס שאכל מצה וקיים המצוה, ובזה ודאי י"ל דמחויב באכילה זו מכח חובת ההשתדלות להגיע לקיום המצוה, דהגם דאם נדון על אכילה מסוימת זו איכא הכרעת ס"ס לומר שאינו מקיים בה מצוה, מ"מ מחויב הוא באכילה כדי שעל ידה יגיע לודאות בקיום המצוה, ולא דמי למה שנתבאר דבמצות עשה אין אדם מחויב אלא לקיים המצוה ולא לדאוג שלא תתבטל המצוה, דהכא כיון שהכרעת הס"ס היא שקיים המצוה שפיר הוי זה בכלל חיובו לדאוג שיקיים המצוה.

משל למה הדבר דומה, למי שנתערבו לו ב' אתרוגים מורכבים באתרוג שאינו מורכב, ועתה יש הכרעה של רוב על כל אחד מהאתרוגים שהוא פסול, אבל יכול ליטול את כולם ואז יקיים את המצוה מדין ממנ"פ, [ואין בזה דין ביטול ברוב לבטל הכשרו של האתרוג הבלתי מורכב כמבואר בשו"ת הגרע"א תנינא סי' קל"ב וכדמוכח מהשטמ"ק זבחים עח: והרחיב בזה בס' זכר דבר סוס"י ז' ובס' מלאכת שמואל יו"ד בד"ת מהגר"א גנחובסקי זצ"ל], והשתא האם נימא שיפטר מליטלם, כי על כ"א בפנ"ע יש הכרעה של רוב שאינו מקיים בו המצוה ומהיכ"ת לחייבו ליטול את כולם, והרי אינו חייב ליטול אלא את הכשר. ונראה פשוט שאינו כן ובודאי חייב ליטול את כולם כדי לקיים את המצוה אע"פ שאינו יודע באיזה מהם הוא מקיים את המצוה, ואף אם אינו יכול ליטלם בב"א אלא רק בזא"ז בג' נטילות נפרדות לא דיינינן על כל נטילה בפנ"ע לפוטרו ממנה אלא כיון שיכול ליטול את כולם דיינינן על כולם יחד ואמרינן דכיון שאם יטול את כולם יקיים המצוה מחויב הוא בכך.

וה"נ נראה דמי שמסופק אם נטל אתרוג ויש לפניו עתה ב' אתרוגים אחד מורכב ואחד כשר ונתערבו, דכיון שאם יטול את שניהם ודאי לן שקיים המצוה מחויב הוא לעשות כן ולא אמרינן דעל כל אתרוג בפנ"ע איכא ס"ס שאינו מקיים בו מצוה.

וכן אם יש לפניו ב' אתרוגים שיש על כ"א מהם ספק בפנ"ע אם הוא כשר או מורכב, נראה דכיון שאם יטול את שניהם תהיה לו הכרעה של ס"ס שקיים המצוה, מחויב הוא לעשות כן וא"א לדון על כל נטילה בפנ"ע ולפוטרו.

ומעתה נראה דה"נ אם יש לפניו רק אתרוג אחד שספק אם הוא מורכב יהא מחויב ליטלו הואיל ואחר שיטלנו תהיה לו הכרעה של ס"ס שקיים המצוה בצירוף הספק שיש לו מכבר שמא כבר נטל לולב כהלכה. וזהו אותו ציור שפתחנו בו לענין ספק אכל מצה ויש לפניו מצה ספק כשרה, דלהאמור פשוט דמחויב לאכלה.

וביאור הדבר דכאשר אנו דנים על חובת ההשתדלות להגיע לקיום המצוה (אשר זו היא המחייבתו בטרחה בהשגת האתרוג והוצאת חומש מנכסיו עבורו וכו') ודאי יש לדון את כלל המעשים יחד כל שבצירוף כולם יגיע לודאות שקיים את המצוה, ולא דמי לנידון האבנ"ז והחמד"ש דהס"ס הוא צירוף של ספק פטור וספק קיים, דבכה"ג הלא אין הכרעה של ס"ס שקיים המצוה אלא רק שפטור מן המצוה, וע"ז אין חיוב לדאוג להגיע למצב של פטור מן המצוה כמו שנתבאר לעיל. [התעוררתי ליסוד החילוק ע"י הגר"נ נבנצל שליט"א].

[ואף הפמ"ג דאיירי בס"ס של ספק קיים וספק יקיים אין ראיה מזה לניד"ד, כי שם לעולם לא תהא בפועל הכרעת ס"ס שקיים המצוה, כי לאחר שילך לעיר השניה יתברר הדבר אם יש שם תוקעים או לא, ואם אין שם תוקעים יתברר שלא קיים המצוה, ועמדנו בזה לעיל בתוך הדברים].

ולפ"ז יש לחלק בין כל הנידונים שהעלינו לעיל, דברוב האופנים הוי ס"ס של ספק פטור וספק קיים, אבל באופן שספק קיים וספק יקיים להאמור אין מקום לטענת החמד"ש, ושפיר יהא לו ערבות על חיובו של חבירו לקיים המצוה כדי להגיע להכרעת ס"ס שקיים המצוה. וכן הוא בגווני דהגרע"א שכתב דאשה מוציאה איש שספק בירך ברהמ"ז, וכן הביה"ל שכתב דבן י"ג מוציא בקידוש איש שכבר התפלל וספק אם יצא בזה יד"ח קידוש דאו', ולהאמור נמצא ישוב נוסף דאין דבריהם סותרים לעיקר סברת החמד"ש, וא"צ לדחוק דדבריהם אמורים רק באופן שא"צ לדין ערבות (כגון באשה שאכלה כדי שביעה ובן י"ג שמקדש לעצמו, אלא אף אם אכלה רק כזית והבן י"ג כבר קידש לעצמו יכולים להוציא מדין ערבות)].

**בקושיית האבנ"ז דכולם יפטרו מתקיעת שופר מדין ס"ס על תשר"ת תש"ת ותר"ת**

שבתי וראיתי באבנ"ז שהקשה על דבריו מהא דיש חיוב לתקוע תשר"ת תש"ת תר"ת, והרי על כל אחד מן הסדרים יש רוב צדדים שאינו מקיים בזה המצוה דאו' וא"כ נימא דפטור מדאו' מכל התקיעות, ותי' דספיקא דדינא שאני ע"ש. הרי שנקט דבספק במציאות כה"ג פטור מכולם, וזה שלא כדברינו. אולם לפו"ר דבריו מחודשים מאד, והסברא נותנת דמחויב בכולם כדי לקיים המצוה, ועי'. [שו"ר שכ"כ גם מו"ר הגר"א גנחובסקי זצ"ל במכתב בסוף ספר בני ראם אות ז', דלפ"ד האבנ"ז עולה דמצה שמורה שנתערבה בב' מצות שאינן שמורות או אתרוג כשר שנתערב באתרוגים מורכבים ויכול ליטלן רק בזא"ז פטור מלאכול את כל המצות או ליטול את כל האתרוגים הואיל על כל אחד בפנ"ע יש פטור מדין ס"ס, והוא דבר תימה].

**שתה כוס א' בלא הסיבה אם יכול להשלים בסעודה**

הלום ראיתי בכתבי מו"ר הגר"א גנחובסקי זצ"ל בעניני פסח שהעלה עיקר הנידון אם מעשה מצוה שיש עליו ס"ס שאינו מקיים בה מצוה פטור מלעשותו, וכתב דאם נימא דפטור יש ליישב הא דצ"ע, דהנה מי ששכח ושתה אחד מב' כוסות הראשונות בליל הסדר בלא הסיבה מבואר במשנ"ב סי' תע"ב סקכ"א דלד' הרמ"א יש חילוק ביניהם, דאם שכח בראשון אין לו תקנה כי אם יחזור וישתה מיחזי כמוסיף על הכוסות אולם אם שכח בשני יחזור וישתה בהסיבה כי יכול לשתות בסעודה ולא מיחזי כמוסיף על הכוסות ע"ש. וצ"ע טובא דא"כ גם אם שכח בראשון נימא שישלימו לאחר השני. אכן להנ"ל י"ל דכיון שנחלקו הפר"ח והב"י אם הוי לעיכובא לשתות על הסדר (הובאה פלוגתתם בביה"ל סי' תע"ב ס"ח), נמצא דלד' הפר"ח אינו יכול להשלים את הכוס הראשונה לאחר השניה, וממילא יש כאן ס"ס לפטור, דילמא כהפר"ח, ודילמא כד' הראבי"ה דהסיבה בזה"ז אינה לעיכובא, ועל כן פטור לשתות מדין ס"ס.

אכן יש לעורר דציור זה הוא של ספק קיים וספק יקיים אשר כה"ג כתבנו מסברא דודאי מחויב בדבר, ועי'.

**שכח יעלה ויבא במנחה בע"ש אם יש לו תשלומין בליל שבת במעין שבע**

עוד כתב ליישב עפ"ז, דהנה פסק השו"ע סי' ק"ח סי"א דהשוכח יעלה ויבא במנחה דר"ח ונזכר בלילה לאחר ר"ח יתפלל שוב בתורת נדבה, והטעם לפי שנחלקו הראשונים אם יש תשלומין למנחה או לא כיון שלא ירויח להזכיר יעלה ויבא. וכתב המשנ"ב סקל"ו דאם אירע כן בר"ח שחל בעש"ק לא יתפלל תשלומין בליל שבת כי אין נדבה בשבת. וצ"ע מ"ט לא אמרינן ליה לשמוע לברכת מעין שבע של הש"ץ ולהתכוין לצאת בזה יד"ח, דהא מבואר בסי' רס"ח סי"ג דיוצאים בזה בדיעבד תפלת מעריב. אכן להנ"ל י"ל דהוי ס"ס, ספק אם יש לו תשלומין האיל ואינו מזכיר יעלה ויבא, וספק אם יוצאים יד"ח בברכת מעין שבע כמבואר במשנ"ב שם דדין זה איננו מוסכם, עכת"ד.

**[ד]**

**אם יש דין ספק דאורייתא לחומרא בספק קיום**

**ד' הפמ"ג דאין דין ספק דאורייתא לחומרא בספק קיום**

עוד י"ל בישוב ד' החמד"ש מ"ט ליכא דין ערבות על הדין ספיקא דאו' לחומרא של הטומטום, דהנה הפמ"ג בסי' קצ"ד א"א סק"ג חידש בד' המג"א גבי מי שאינו יודע לברך אלא ברכה אחת דברהמ"ז דהוי ספק אם הברכות מעכבות זו את זו מדאו', ועל כן ס"ל למג"א דאין לו דין ספיקא דאו' לחומרא לברך כיון שיש ספק אם יקיים המצוה, (והוא להיפך מד' האחרונים שהבאנו לעיל בשיטת הרמב"ם דאף דבכל דוכתי ס"ל דספיקא דאו' מה"ת לקולא מ"מ בודאי מחויב וספק אם יקיים ספיקו לחומרא מה"ת), ולפ"ז ה"נ כאן דהוי ספק אם יקיים המצוה בשמיעתו מן הטומטום אינו מחויב לשמוע ממנו.

וכ"כ הפמ"ג בפתיחה לברכות אות ט"ז וז"ל; 'והנה כל ספק בדרבנן לקולא, הא בדין תורה לחומרא, (כגון) ברהמ"ז (אם אכל) כדי שביעה (דמחויב מדאו', וכן) למ"ד מעין שלש דין תורה, וברכת התורה למ"ד דין תורה חוזר ומברך בספק, וכן ברכות ק"ש (למ"ד דהוי מה"ת). ואף למ"ד ברכה שאינה צריכה דין תורה אסור (פי' אסור מה"ת) הדין כן, (והטעם) כיון דמחויב מספק לא הוה ברכה שאינה צריכה. ומ"מ אשכחנא פתרי (היכ"ת) אף בספק דין תורה (דאינו חוזר ומברך), היכא שאין יודע אם מתקן אם לאו, דאין מברך מספק. הדמיון (ההיכ"ת), ברהמ"ז יש בו מחלוקת אי מנין שלש ברכות דין תורה או רק הזן כו', ומי שאינו יודע רק ברכה אחת לא יברך משום חומר לא תשא, שמא דוקא שלש בעינן, וכהאי גוונא לא אמרינן ספק לחומרא מה"ת ועליו לתקן, הואיל ואינו יודע גם עתה אם מתקן, כמו שיראה הרואה בסי' קצ"ד במ"א' עכ"ל. [אמנם כל האחרונים והמשנ"ב שם חולקים ע"ד הפמ"ג בביאור דברי המג"א ואכ"מ].

**הפולמוס אודות ספק תכלת אם יש חיוב להטילו מדין ספק דאורייתא לחומרא**

וכן מובא בספר עין התכלת עמ' קע"ג בשם גדול אחד מפורסם לענין ספק התכלת, דהאדמו"ר מראדזין זצ"ל טען דאף אם אין ראיותיו מוכרחות דהחילזון שמצא הוא הדג שממנו יש לצבוע הציצית בתכלת מ"מ מידי ספיקא לא נפקא וספק דאו' לחומרא, אולם אותו גדול השיב על כך דאין דין ספיקא דאו' לחומרא היכא דספק אם מקיים, [ועמא דבר שהוא הבית הלוי זצ"ל, וכ"כ בשו"ת תשובות והנהגות ח"א סי' כ"ו]. והאדמו"ר מראדזין הביא ד' ראיות נגדו ע"ש ויש להתבונן בהם טובא, וכן נקט בפשיטות בס' ישועות מלכו או"ח סי' ב' דיש בזה דין ספיקא דאו' לחומרא (בספק תכלת), והרבה פלפלו בזה בספרים שנכתבו על התכלת. וכן מובא יסוד זה בהרחבה בס' גור אריה יהודה סי' ז-ח במו"מ בין הגר"מ זמבא זצ"ל לבנו דבספק אם מקיים אין דין ספק דאו' לחומרא, ודן בזה בראיות רבות.

וכן בשו"ת תשובות והנהגות ח"ד סי' קמ"ד כתב יסוד זה בשם המהרי"ל דיסקין זצ"ל לענין חובת הליכה לעיר שספק אם יש שם תוקע [וביאר בזה הס"ד בגמ' ר"ה לד: דספק תקיעות דאו' באופן הנ"ל אינו קודם לודאי ברכות דרבנן], וכן ביאר בכוונת השאג"א סי' ל"ו שכתב טעם לפטור ממצות כתיבת ס"ת בזה"ז הואיל ואין בקיאין בחסרות ויתירות (אם כי לענ"ד יש לפרש כוונתו דאי"ז בגדר ספק אלא בגדר אנוס שאינו יודע היאך לכתוב דמהיכ"ת שיכוון לאמת). וכן מצאנו במהר"ם שי"ף ב"מ ו: דאין חיוב מעשר בהמה אם הוי ספק אם מתקן ע"ש, וכעי"ז במנ"ח מצוה נ"א אות כ"ד לענין הא דפסק הרמב"ם דספק כופר לחומרא ולא הוי כספק ממון לפי שחיובו משום כפרה וספיקו לחומרא, וכתב המנ"ח דבאופן דאיכא ספק אם מתכפר אזלינן לקולא, 'דכיון דלעולם יהיה בספק ולא יתקן למה יתן'.

**מסופק אם עבר שיעור עיכול האם מברך**

ויש שביארו בזה ד' האוה"ח הק' בספרו ראשון לציון סופ"ח דברכות שנקט דבספק נתעכל המזון פטור מלברך, וכתב דלא דמי לספק בירך 'דשאני הך ספיקא מהך ספיקא' ולא ביאר כוונתו. ובס' ערך השלחן סי' קפ"ד אות ד' תמה ע"ד האוה"ח, וכן נקטו בפשיטות בשו"ת הרדב"ז ללשונות הרמב"ם פ"ד דברכות וערוה"ש סי' קפ"ד ס"ח דחייב לברך מספק כמו בספק בירך. ויש שביארו ד' האוה"ח ע"פ הנ"ל דהוי ספק קיום. [אכן נראה דתלוי בשורש הדין מ"ט א"א לברך לאחר עיכול, אם הוא משום דפקע המחייב או משום הפסק בין האכילה לברכה, עי' חזו"א סי' כ"ח סק"ד, ולצד הא' הדק"ל].

ולדברי האחרונים הללו עולה דזכר שאין לו מי שיתקע לו אינו חייב לשמוע מטומטום חבירו כיון שאינו מקיים המצוה אלא מספק. ולפ"ז ניחא ד' החמד"ש, דמה"ט לא שייך ערבות על הדין ספק דאו' לחומרא של הטומטום, לפי שאין הטומטום מחויב לשמוע תקיעה של טומטום אחר כיון שאי"ז קיום מצוה ודאי. [אלא דלפ"ז אף טומטום שתקע לזכר ודאי אינו מוציאו יד"ח אפי' מספק לפ"ד החמד"ש, הואיל ולהאמור הטומטום פטור מלתקוע לו].

אכן נראה דזה תלוי ביסוד הדין, דהנה בס' גור אריה יהודה שם ביאר הגר"מ זמבא יסוד זה בתרי אנפי, חדא דאין חיוב לקיים היכא דאי"ז פוטרו מחיובו כיון שישאר מחויב מספק, ובאופ"א ביאר יסוד מחודש דחיוב התורה הוא לעשות מעשה מצוה באופן ודאי ואם עושה מעשה מסופק לא קיים כלום אפי' מספק ע"ש[[27]](#footnote-27). וכתב נפ"מ בין הטעמים באופן שיפטר ע"י המעשה המסופק מדין ס"ס כגון טומטום שיש לו שופר ספק כשר ספק פסול, דלפי הסברא הראשונה יהא מחויב לתקוע בזה כיון שיפטר עי"ז מחיובו מדין ס"ס, משא"כ לפי הסברא השניה, עכת"ד[[28]](#footnote-28). ומעתה בניד"ד דאחר שישמע יפטר מדין ס"ס תליא בב' דרכים אלו. [ועולה מזה דבר תימה, דזכר ודאי וטומטום שיש להן שופר ספק כשר ספק פסול, הזכר פטור מלתקוע בו ואילו הטומטום חייב לתקוע, וכן איש ואשה שאינם יודעים לברך אלא ברכה אחת של ברהמ"ז, האיש פטור מלברך לד' הפמ"ג ואילו האשה חייבת, וכן העיר הגרח"מ הורביץ במכתב הנדפס בסוף ספר בני ראם אות ז', אולם מו"ר הגר"א גנחובסקי זצ"ל השיב לו דלפ"ד האבנ"ז שהבאנו בענף הקודם אי"ז נפ"מ, דלדעתו איכא ס"ס לאידך גיסא להכריע דאין קיום מצוה בהך ברהמ"ז ועל כן אין האשה חייבת בכך, והגר"מ זמבא חולק בזה ע"ד האבנ"ז].

[אמנם כתב הגר"מ זמבא זצ"ל להוכיח דלא כסברא השניה מכל דוכתי דמבואר גבי מצוה דרבנן דיכול לקיים באופן מסופק הואיל וספק דרבנן לקולא כמו בסי' ק"ס סי"א גבי נט"י במים ספק כשרים ובסי' תפ"ט ס"ג לגבי ספה"ע בביה"ש וכן לענין קריאת מגילה בעיירות הספקות לד' הר"ן דקורא בי"ד לחוד מדין ספק דרבנן לקולא].

עוד יש לצדד בזה בד' הפמ"ג, דהנה באמת צ"ע טובא על שיטת האחרונים הנ"ל מהגמ' בר"ה לד: דאם יש עיר שספק אם יש שם תוקעים חייב לילך לשם, ומשמע בגמ' שהחיוב הוא מדאו', ומזה הוכיחו האחרונים נגד ד' הרמב"ם דספיקא דאו' מה"ת לקולא, ותירצו דבכה"ג שהחיוב ודאי גם הרמב"ם מודה דספקו לחומרא, ושם הא הוי ספק על הקיום.

ויתכן לחלק דשם חיוב ההליכה לעיר אחרת היא מצד חובת ההשתדלות לטרוח כדי להגיע לקיום המצוה, והרי אפשר שיגיע לקיום המצוה באופן ודאי (אם יהיה שם תוקע), משא"כ היכא דגוף הקיום מסופק י"ל דאינו מחויב.

אולם י"ל באופ"א בד' הפמ"ג, דאף היכא דגוף הקיום מסופק שייך חיוב מצד חובת ההשתדלות להגיע לקיום המצוה, כי גם עשיית מעשה המצוה עצמה היא בכלל ההשתדלות להגיע לקיום המצוה, אלא דשאני גבי ברהמ"ז דהוי ספק ברכה לבטלה ועל כן אינו רשאי לברך מספק, וכ"ה ל' המג"א שם דספק ברכות להחמיר[[29]](#footnote-29), משא"כ בתקיעות לא שייך זאת. [ולא דמי לספק בירך דחל דין ספיקא דאו' לחומרא מצד גוף החיוב ולא רק מצד חובת ההשתדלות להגיע לקיום המצוה ועל כן לא הוי ספק ברכה לבטלה אלא ודאי לא הוי לבטלה, ודוק]. וכן צידד בעין התכלת שם בד' הפמ"ג. ולפ"ז בניד"ד נמי גבי שמיעת תקיעות ומגילה מטומטום יהא חייב כי אין בזה ענין ברכה לבטלה.

**הגיע לו לולב בביה"ש האם חייב ליטלו**

עוד ראיתי מעוררים מדברי הר"ן דמי שהגיע לו לולב בביה"ש של יום א' דסוכות חייב ליטלו מדין ספיקא דאו' לחומרא. אך לענ"ד לא דמי כלל, דהתם הוי כספק בירך כי הספק הוא אם הגברא עדיין מחויב ולא הוי הספק על מעשה המצוה אם הוא בהכשר או לא. ושו"ר שכן חילק הגר"מ זמבא שם בהרחבה רבה. [ועוד י"ל דלצד הא' שביאר הגר"מ זמבא דיסוד הסברא הוא דאין חיוב לקיים באופן מסופק כשאח"כ יהא חייב עוד לחפש לקיים המצוה מספק, ולפ"ז בביה"ש לא שייך זאת, דאחר שנטל נפטר מליטול עוד].

אולם בעל עין התכלת שם הביא עוד מהשו"ע סי' תרצ"ג ס"ב ומג"א סק"ג גבי תקיעות דאם יודע רק סדר אחד יעשה מה שיודע, ומשמע שמחויב בזה, וכן מש"כ הפמ"ג סי' תרע"ב א"א סק"ו (הובא בביה"ל שם ד"ה כזה) דמי שאין לו שמן כשיעור להדלקת נר חנוכה ידליק בלא ברכה כיון דהוי ספיקא דדינא אם מקיים המצוה בזה, ועי' גם בחידושי הגרע"א מנחות מב. שנקט בפשיטות דתפילין שספק אם נכתבו לשמה חייב להניחן אם אין לו תפילין אחרות, וכן הביאו מהביה"ל ריש סי' תרמ"ח דאתרוג ספק מורכב ואין לו אחר יטלנו בלא ברכה, ומשמע שחייב ליטלו, וכן ציין בס' בני ראם סוס"י ו' לל' השעה"צ סי' תר"ל סק"ו; 'ועיין בפרי מגדים דבאין לו מקום אחר אין לו לפטור עצמו אף מסוכה זו, ובלא ברכה, דהא בגמרא נשאר בזו בתיקו ומחמת ספק מחמרינן'. ולפמש"כ בד' הפמ"ג דדבריו הם רק במקום איסור ברכה לבטלה ניחא.

**בקושיית הירושלמי ליתי עשה דמצה ולדחי ל"ת דחדש**

עוד ראיתי מביאים ראיה מתירוצו של הגר"י אייבשיץ על התמיהה הנודעת על קושיית הירושלמי המובאת בתוס' קידושין לח. בהא דלא אכלו בני ישראל מצה בכניסתם לארץ לפי שהמצה היתה אסורה באיסור חדש, והקשו בירושלמי ליתי עשה דמצה ולדחי ל"ת דחדש, ותמהו האחרונים (קו"א לשאג"א סי' צ"ו ומנ"ח מצוה ו' ד"ה ונראה ועוד) מהגמ' תמורה טז. דנשתכחו השיעורים בימי אבלו של משה וא"כ שמא אוכל יותר מכשיעור או פחות מכשיעור ועובר על איסור חצי שיעור. ותי' הגר"י אייבשיץ דקושיית הירושלמי היא דיאכלו השיעור היותר קטן שאפשר, ואיסור חצי שיעור לא שייך בזה לפי שטעם האיסור הוא משום דחזי לאיצטרופי, וכאן ליכא האי טעמא דאם יצטרף לשיעור שלם יקיים בו עשה דמצה וידחה ל"ת דחדש, ואף דיתכן שהשיעור הוא יותר גדול ונמצא שלא קיימו המצוה מ"מ כל מה דמצי למיעבד הו"ל למיעבד, עכת"ד. הרי דנקט דיש חיוב לעשות ספק קיום מצוה.

# הידור שלא לסמוך על דין ספק ספיקא

שוב התבוננתי דעדיין צע"ק בד' החמד"ש, דאף שנתבאר דהטומטום השומע אינו מחויב לשמוע מחבירו הטומטום מדין ספק דאו' לחומרא, מ"מ מסתבר דחומרא והידור מצוה עכ"פ איכא לשמוע ממנו ולצאת ממצב של מחויב במצוה מספק למצב של ודאי קיים מכח הכרעת ספק ספיקא, וא"כ מ"ט ליכא דין ערבות על הידור מצוה זה כשם שמצינו דין ערבות על הידור מצוה בכמה דוכתי [כמו שהובא לעיל].

וביותר במה שנתבאר ד' השואל ברשב"א עפ"ד החמד"ש גבי ערבות על ברכת עריפת העגלה דספק ברכות להקל, הרי מצינו במשנ"ב בכמה דוכתי דנכון לצאת מידי ספק [כגון בסי' קס"ז סקמ"ט ועוד, לוּקט בס' 'ספק דברי סופרים'], ובדין שיהא ערבות על כך. [אך י"ל דס"ל לשואל ברשב"א כד' הראשונים דאין ערבות על מנהג או הידור מצוה בעלמא].

ועד"ז צ"ע לאידך גיסא, דנהי דהטומטום התוקע פטור מן הערבות מכח ספק ספיקא או מכח ספק דרבנן לקולא (בגוונא דהשואל ברשב"א וכן בדברי הגרח"ק גבי ערבות בנשים), מ"מ מי ליכא הידור ומצוה להחמיר ולצאת מן הספק ערבות דידיה ע"י שיתקע או יקרא המגילה לחבירו, וא"כ נימא דסגי בזה כדי להחשב מחויב בדבר ולהוציאו, דלא גרע מהא דאיכא ערבות על הידור מצוה כמו שנתבאר, דודאי כה"ג אינו מחויב גמור אלא בדרגת הידור, דלא עדיף הערב מהמחויב בעצמו, וא"כ בניד"ד נמי נימא דעכ"פ יש על הערב הידור לקיים ערבותו ומכיון שכך נעשה כמחויב בדבר לענין זה, וצ"ת.

**[ה]**

**ערבות למי שפטור בפועל מהמצוה מדין ספק דרבנן לקולא**

בעיקר חידושו של החמד"ש דאין ערבות לטומטום על טומטום חבירו יש מקום לומר כדבריו מטעם אחר, והוא עפ"מ ששמעתי מהג"ר נחום נבנצל שליט"א בשם הגאון הגדול רבי דוב לנדו שליט"א שדן לומר דליכא דין ערבות על ברכה למי שחיובו מסופק, דכיון שהחייב בעצמו פטור בפועַל מלקיים את חיובו מדין ספק ברכות להקל אין הערב חייב יותר ממנו בעצמו, ואמר דיש לדמות דין ערבות במצוות לערבות בממונות (וכל' הריטב"א ר"ה כט. 'כל ברכות המצות אע"פ שיצא מוציא, שאע"פ שהמצות מוטלות על כל אחד הרי כל ישראל ערבין זה לזה וכולם כגוף אחד **וכערב הפורע חוב חבירו**'), ומצאנו בגמ' בכורות מח. דאם הלווה הוא יוסף בן שמעון ואיכא תרי יוב"ש בעיר אחת, כיון דליכא לאשתלומי מהלווה לא משתלם מהערב, ונפסק בשו"ע חו"מ סוס"י מ"ט, ובש"ך שם כתב דה"ה יב"ש שערב ליב"ש כשם שאינו יכול לתבוע את הלווה כך אינו יכול לתבוע את הערב, ולא אמרינן דממנ"פ הוא חייב לשלם מדין לווה או מדין ערב. וה"נ גבי מצוות י"ל דכיון שהשומע פטור מדינא לברך דספק ברכות להקל (אף שהוא מדין תליה ולא בתורת ודאי) אין לחבירו דין ערבות להוציאו.

**ערבות במצוות - ערב סתם או ערב קבלן**

[אכן אפשר דדמי לערב קבלן שכתב הפתחי תשובה שם בשם שו"ת ושב הכהן דאף בתרי יוב"ש חייב הערב קבלן לשלם, ועי' ספר חידושי ושיעורי רבי ברוך בער ח"א בפתיחה שדן אם ערבות במצוות הוי כערב סתם או כערב קבלן וכתב בשם הגר"ח דהוי כערב קבלן].

ונראה להוסיף דאף שיש לחלק בקל בין ערבות במצוות לערבות בממונות יש לדון מסברא כדברי הגר"ד לנדו, דלכאו' נראה דערבות במצוות היא על ההנהגה בפועל, שצריך לדאוג לחבירו לסייע לו לקיים חיוביו, ומעתה אם האדם בעצמו איננו מחויב לדאוג לחיוב עצמו משום דספיקו לקולא, מהיכ"ת יצטרך חבירו לסייע לו לברך כשהוא בעצמו איננו מחויב בזה.

**בגדר ערבות במצוות - חיוב כללי או ענף מהמצוה**

אמנם יתכן דזה תלוי אם חיוב ערבות הוא חיוב כללי לדאוג שחבירו יקיים המצוות ולפ"ז מסתבר דאם חבירו פטור מדין ספק ברכות להקל ל"ש ע"ז ערבות, או שהוא ענף מחיובי המצוה דידיה שחבירו ג"כ יקיים, ומה"ט ליכא ערבות במצוה שאיננו מחויב בה כמש"כ בשו"ת רעק"א סי' ז' ובחזו"א סי' כ"ט והרבה אחרונים בביאור דברי הרא"ש ברכות כ: דאם אשה פטורה מברהמ"ז מדאו' אין לה ערבות ע"ז לאיש, ומסתבר שהביאור הוא כנ"ל שהוא ענף מגוף החיוב [וכעין ד' האמונת שמואל סי' י"ד גבי איסור לפני עיור שאין איסור לפני עיור באיסור שאינו מחויב בו לעצמו, משום שאיסור לפני עיור הוא סניף וענף של כל איסור ואיסור בפנ"ע], ולפי צד זה מסתבר טפי דשייך ערבות אף אם חבירו פטור מלברך בפועַל מחמת הספק. [וכן משמע ל' המשנ"ב סי' רי"ג סקי"ד; 'אבל בברכת המצוות כל ישראל ערבין זב"ז, **וכשחבירו אינו יוצא המצוה כאילו הוא לא יצא,** לכן יכול לברך אפי' מי שאינו חייב בברכה זו'. ובסי' תרנ"ה שעה"צ סק"ה; 'אנו מצווין מטעם ערבות לראות שגם חבירו בן ישראל יעשה מצוות התורה, **ואם יחסר לו הרי הוא כאילו חסר לי,** ומטעם זה אנו יכולין להוציא חד לחבירו בקידוש' וכו'].

ויתכן דבזה נמי תלוי פלוגתת האחרונים בגדר הא דמוציא לחבירו מדין ערבות, אם הערבות היא רק היכ"ת לעשותו מחויב בדבר וממילא הוא מוציא את חבירו מדין שומע כעונה [וכן נקט החזו"א בסי' כ"ט וסי' י"ט], או דהוי דין מסוים שמוציא את חבירו מכח הערבות אע"ג דאינו מחויב בדבר [כדנראה מדברי הגרעק"א בז' דוכתי, עי' ספר שלמי יוסף ברכות סי' נ"ב-נ"ג], וע"ע בספר שומע ומשמיע סי' ז' עמ' נ"ג מש"כ בגדר ערבות.

גם יתכן דבזה תלויה פלוגתת האחרונים אם יש ערבות על ברכת שחיטה עירוב וציצית, דמחד גיסא שם נמי אינו מחויב בדבר ודמי לברכת הנהנין דאין עליה ערבות משום 'דלא ליתהני ולא ליבריך' כל' רש"י ר"ה כט., ומאידך גיסא הוי מצוה המחוייבת כל שאוכל או מטלטל או לובש בגד של ד' כנפות, והשתא י"ל דתלוי בזה אם חיוב הערבות תלוי בעיקר חיוב המצוה או בהא דבפועַל מוטל על חבירו לעשות מצוה.

\* \* \*

ומעתה אם נימא דאין ערבות במקום שחבירו פטור בפועל מלקיים מכח הספק, לפ"ז ניחא ד' השואל ברשב"א בפשיטות, דכיון דזקני העיר פטורים מן הברכה מכח דין ספק ברכות להקל, ממילא אין לזקני העיר האחרת דין ערבות עליהם.

ולפ"ז י"ל כד' החמד"ש גבי טומטום ולא מטעמיה, דלפ"מ שנתבאר לעיל לצדד דהטומטום השומע אינו מחויב לשמוע התקיעות או המגילה מטומטום חבירו, ממילא אין לטומטום התוקע דין ערבות עליו כלל.

[ואי"ז כד' החמד"ש, דהחמד"ש חידש דהפטור מן הערבות מדין ס"ס דינו כאינו מחויב בדבר וממילא אינו מוציא אף אם כלפי שמיא גליא שהוא מחויב בערבות, אבל לדברינו א"צ לזה, אלא דכל שהשומע פטור בפועל מן המצוה אזי ליכא דין ערבות עליו אף אם כלפי שמיא גליא שהשומע מחויב במצוה].

ואכתי אינו מוכרע, דהא סו"ס הטומטום השומע מחויב במצוה וצריך לשמוע מאחר ורק מן הטומטום אינו מחויב לשמוע כיון שיש ספק אם יוצא בזה יד"ח, וא"כ פשוט דהטומטום התוקע מחויב לסייע בעד חבירו לקיים המצוה עכ"פ ע"י שמיעה מאחר, וכיון שכך י"ל דחשיב מחויב בדבר ושפיר יכול להוציאו בעצמו, וצ"ע.

\* \* \*

ומ"מ צד זה דאין ערבות על מי שפטור מן החיוב בפועל מכח ספק נסתר אף הוא ממנהג העולם שהמבקשים לצאת יד"ח תקיעת שופר וקריאת המגילה בתורת חומרא שומעים ממי שמוציאם מדין ערבות כמו שעוררנו לעיל ע"ד החמד"ש. [וכן הערת מו"ר הגר"א גנחובסקי זצ"ל ממעשה דהבית הלוי בספה"ע שייכת אף בזה].

**[ו]**

**בדברי האחרונים שחידשו דספק מוציא ספק לפי שדרגת חיובם שווה**

בעיקר הנידון אם המחויב מספק מוציא למחויב מספק, הנה עד עתה הרחבנו לדון אם יכול להוציא מדין ס"ס, אולם מצאתי בפוסקים שדנו דיוכל להוציא מב' טעמים אחרים, וכדלהלן;

**חידושו של הפמ"ג דב' ספיקא דדינא הוו כשֵם אחד ומוציאים זא"ז**

**א]** בפמ"ג סי' קצ"ט א"א סק"ב העלה סברא מחודשת מאד, דנסתפק אם גר שטבל קודם שמל מוציא אשה בברהמ"ז כיון דתרווייהו ספיקא דדינא הוו כשֵם אחד או דדמי לספק במציאות כמו טומטום דאינו מוציא את מינו שמא זה זכר וזה נקבה, וה"נ בזה שמא כשיבא אליהו יברר דזה לחומרא וזה לקולא, וצ"ע, עכ"ד. והדברים מפליאים איך יתכן לומר דהוי שֵם אחד, והלא ב' ספקות שונים הם.

**בדברי הריטב"א בביאור 'אלו ואלו דברי אלוקים חיים'**

ושמעתי לבאר סברתו ע"פ מש"כ הריטב"א ערובין יג: וז"ל; 'אלו ואלו דברי אלוקים חיים. שאלו רבני צרפת ז"ל היאך אפשר שיהו שניהם דברי אלוקים חיים וזה אוסר וזה מתיר, ותירצו כי כשעלה משה למרום לקבל תורה הראו לו על כל דבר ודבר מ"ט פנים לאיסור ומ"ט פנים להיתר, ושאל להקב"ה על זה, ואמר שיהא זה מסור לחכמי ישראל שבכל דור ודור ויהיה הכרעה כמותם, ונכון הוא לפי הדרש, ובדרך האמת יש טעם וסוד בדבר' עכ"ל.

ועי' ירושלמי סנהדרין פ"ד ה"ב; 'א"ר ינאי אילו ניתנה התורה חתוכה לא היתה לרגל עמידה, (פירש קרבן העדה דאילו ניתנה התורה כהלכה פסוקה ולא היו רשאין חכמים להכריע בשאלות המתחדשות ע"פ דעתם לא היה אפשר להתקיים כי ברוב הפעמים המציאות משתנה בכמה פרטים ממה שמפורש בתורה), מה טעם וידבר ה' אל משה (פי' והמשך הכתוב הוא החודש הזה **לכם**, ומינה ילפינן דיש רשות לחכמים להכריע ע"פ דעתם והתורה נמסרה ע"ד החכמים), אמר לפניו רבונו של עולם הודיעני היאך היא ההלכה (פי' כשיש פלוגתא בין החכמים איך נדע הכרעת ההלכה), אמר לו אחרי רבים להטות רבו המזכין זכו רבו המחייבין חייבו כדי שתהא התורה נדרשת מ"ט פנים טמא ומ"ט פנים טהור מנין ודגל"ו (פירש הפני משה דלכך הניח הקב"ה מקום לדינים מסופקים ולא גילה למשה הכרעת ההלכה במה שנחלקו בו חכמי ישראל כדי שחכמי ישראל יחדשו בתורה מ"ט פנים לכאן ומ"ט פנים לכאן ויגדיל תורה ויאדיר, וכל דבריהם תורה הם ותורת אמת היא). וכן הוא אומר אמרות ה' אמרות טהורות כסף צרוף בעליל לארץ מזוקק שבעתים (פי' שבעתים היינו שבע על שבע, כלומר מ"ט פנים), ואומר מישרים אהבוך' (פי' 'מישרים' ל' רבים, דבין האומר טמא ובין האומר טהור שניהם דברי אלוקים חיים הן).

למדנו מכ"ז דבספיקא דדינא של פלוגתא נקטינן דאלו ואלו דברי אלוקים חיים וב' הצדדים אמת, וממילא דינו כספק לא משום העדר ידיעת המציאות כי אם משום הא גופא דב' הצדדים אמת, וכעין מה שיסדו האחרונים לענין המקדש אחת משתי אחיות והמוכר בית מבתי דחל חלות ספק לא משום העדר ידיעת המציאות על מי נתכוין, כי אם מחמת הא גופא דלשונו סובל שניהם, ואליהו ג"כ לא יוכל לברר ספק זה כי אין כאן ספק במציאות, (עי' קובץ שעורים ח"ב סי' ל"ד אות ד' ושערי יושר ש"ג פכ"ג).

ועפ"ז יש מקום להבין סברת הפמ"ג דתרי ספיקי דדינא הוו כשֵם אחד ומוציאים זא"ז ולא אמרינן שמא האמת בספק זה היא לקולא והאמת בספק השני היא לחומרא, כי אין ספק במציאות מהי האמת אלא הוי דין ספק מחמת הא גופא דב' הצדדים אמת.

[ויש לציין עוד בזה למש"כ תוס' נדה כח. דהא דילפינן בכמה דוכתי דאתי קרא למעט ספק כמו עשירי ודאי ולא עשירי ספק זהו רק בספק במציאות ולא בספיקא דדינא ע"ש היטב, ונראה לבאר ע"פ הנ"ל דהמיעוט בקרא הוא דבעינן ידיעה ודאית באיסור או בחיוב, אך בספיקא דדינא אין חסרון ידיעה כלל אלא הוי חלות ספק וכה"ג לא נתמעט. (ויש להוסיף דהאי חלות ספק הרי לא היה בזמן שניתנה תורה כדי שנוכל לומר דהתורה מיעטתו במסוים, ורק באופן כללי שייך לומר דהתורה הצריכה שתהיה לאדם ידיעה ודאית וזה לא שייך בחלות ספק כאמור)].

עכ"פ לפי סברת הפמ"ג נמצא דכל היכא דיש ב' ספיקות בדין יש סברא לומר דיכולים להוציא זה את זה. אמנם נראה פשוט דזהו רק בספיקא דדינא גמור, כלומר בפלוגתא או בספק שנסתפקו בו הפוסקים באופן דשייך לומר דב' הצדדים אמת, אבל בספקות המתיילדים בזמנינו רבים מהם חשובים כחסרון ידיעה ולא כספק ולא שייכא בהו סברת הפמ"ג (וכעין מה שמבואר בפוסקים דבחסרון ידיעה לא אמרינן ספק דרבנן לקולא).

**חידוש הכת"ס דספק מוציא ספק לפי שדרגת חיובם שווה**

**ב]** בדרך אחר מצאתי בכת"ס סי' ל' שנקט כד' הגרע"א דאשה מוציאה איש שספק בירך, וטעמו לפי ששניהם באותה דרגת חיוב, ולפי דבריו שם משמע דה"ה מי שספק אם אכל כדי שביעה יכול להוציא מי שספק אם אכל כדי שביעה מה"ט (ולא משום ספק ספיקא כדברי הגרע"א אלא משום דדרגת חיובם שווה), [וכן דן שם גבי ספק בירך אלא שדחה דהתם יש לו חזקת חיוב][[30]](#footnote-30).

יסוד סברתו היא, דהנה הבאנו לעיל דעת הפר"ח והפמ"ג דספק בירך ברהמ"ז מוציא לודאי לא בירך משום דהספק ג"כ מחויב בתורת ודאי להשיטות דספק דאורייתא מה"ת לחומרא, והכת"ס הסכים לעיקר הסברא, אלא שהוכיח שלא כדבריהם ממש"כ הראשונים דאשה אינה מוציאה איש בברהמ"ז, ולכך ביאר דאף דספק בירך נמי מקרי חיוב ודאי, מ"מ דרגת החיוב פחותה והוי כעין הא דחיוב דרבנן אינו מוציא חיוב דאורייתא. ולפ"ז כתב דאם שניהם מסופקים הרי דרגת חיובם שווה ועל כן מוציאים זא"ז.

אכן זקנו הגרע"א בשו"ת סי' ו' חלק ע"ד הפר"ח בעיקר הסברא ונקט דאי"ז חיוב ודאי אלא רק חיוב מסופק, [כלומר דהא דמחויב לברך שוב מצד דין ההנהגה של ספק דאורייתא לחומרא, חיוב זה אינו מועיל כלל להוציא את חבירו כי אי"ז חיוב עצמי אלא חיוב על ההנהגה בפועל כדי להחמיר ולחוש לצד הספק של החיוב, ומצד גוף החיוב הרי זה ספק].

אולם דעת הכת"ס צ"ע טובא מהדין דטומטום אינו מוציא את מינו, וצ"ע. [אכן לפ"ד הב"י סי' תרפ"ט דהוא דין מסוים בטומטום שאינו מוציא לפי שאינו ניכר מה הוא לק"מ, אולם הרי מבואר בראשונים בשם בה"ג לא כן, דאינו מוציא מכח הספק שאינו אשה, ולא נחלקו עליו שאר הראשונים גבי מגילה אלא משום דס"ל דאשה נמי מוציאה איש במגילה, אבל בגוף הדין כו"ע מודו דספק אינו מוציא ספק]. וכעי"ז קשה מהדין דאין מעשרין מדמאי על הדמאי שמא זה מעושר וזה אינו מעושר, ולא אמרינן דהשתא דשניהם חייבים מספק דרגת חיובם שווה והו"ל כמפריש מן החיוב על החיוב, וצ"ע.

ונראה נפ"מ בין ד' הגרע"א לד' הכת"ס בהא דאשה מוציאה איש שספק בירך, דלד' הגרע"א דמוציאה מדין ס"ס מהני נמי באופן שהאשה אכלה רק כזית והאיש המסופק אכל כדי שביעה, דאף דהשתא אינה חייבת מדאו' מ"מ הרי לפי הצד שאשה שאכלה כדי שביעה חייבת מדאו' דינה כאיש שאכל כזית דמוציא לכתחילה למי שאכל כדי שביעה מדין ערבות כמבואר בשו"ע סי' קצ"ז ס"ד (לפ"מ שנקט הגרע"א בסי' רע"א ובשו"ת סי' ז' דיש לאשה ערבות על אחרים במצוות שהיא חייבת בהם), אבל לפי סברת הכת"ס נראה פשוט דאינה יכולה להוציאו כיון שאינה באותה דרגת חיוב, ומדין ערבות הלא אם אינה חייבת בברהמ"ז מדאו' אינה בכלל ערבות, (אא"כ נימא דיש לה דין ספק דאו' לחומרא על החיוב ערבות דידה ומצד זה גופא מקרי שהיא באותה דרגת חיוב כמו של האיש).

**[ז]**

**נידון האחרונים אם יש דין ספק דרבנן לקולא במגילה**

הזכרנו לעיל כמה פעמים דין ספק דרבנן לקולא בקריאת המגילה לענין לצאת יד"ח ממי שיש ספק אם יכול להוציאו, אולם לכאו' יש לסתור זאת מהא דטומטום אינו מוציא זכר בקריאת המגילה, דהנה הטעם דאינו מוציא ביארו תוס' מגילה ד. עפ"ד הבה"ג דנשים אינן מוציאות אנשים במגילה לפי שאינן חייבות בקריאה אלא בשמיעה, [והטורי אבן שם ביאר באופ"א, דחיוב אנשים הוא מדברי קבלה ואילו חיוב נשים הוא רק מדרבנן מכח סברת אף הן היו באותו הנס, ואין חיוב דרבנן מוציא חיוב של דברי קבלה], וה"נ טומטום אינו מוציא מספק שמא הוא נקבה. אולם צ"ע מ"ט לא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא, דהא במשנ"ב סי' תקפ"ט סק"ו כתב בשם הפמ"ג דביום ב' דר"ה אין טומטום מוציא איש בתקיעת שופר, דנקטינן ככל חומרת יום ראשון. ומשמעות דבריו דהטעם דלא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא הוא משום דכחומר יום א' שויוהו רבנן, וא"כ במגילה דעיקרה דרבנן מ"ט אינו מוציא.

ובטורי אבן מגילה ה: עמד בזה וצידד להוכיח מזה דדברי קבלה כדאו' דמי וספיקו לחומרא, ומגילה חיובה מדברי קבלה, וכן הוכיח הגרי"א חבר זצ"ל בספרו בית יצחק שער הספקות סי' כ"ב. וכן בפמ"ג סי' תרפ"ט א"א סק"ט משמע דאשה אינה מוציאה טומטום במגילה (כמו שאינה מוציאה ודאי איש לד' בה"ג) ולא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא משום דהוי מדברי קבלה. [ובראש יוסף מגילה ד. כתב דאם נימא דספק בדברי קבלה לחומרא ניחא, ואם לאו י"ל דאה"נ מוציא בדיעבד ורק לכתחילה אין לו להוציאו, וזה חידוש].

**נידון האחרונים אם חלוק גדר חיוב מגילה בלילה מביום**

אולם מו"ר הגר"א גנחובסקי זצ"ל תמה ע"ז בספרו בני ראם סי' ט"ו סק"ד דהא ד' הטורי אבן מגילה ד. והנוב"י סי' מ"א (הובא בשע"ת סי' תרפ"ז סק"א) ועוד אחרונים דרק חיוב קריאת המגילה ביום היא מדברי קבלה אבל בלילה חיובה מדרבנן, וכן משמע מדברי המאירי מגילה כ:, וא"כ אכתי קשה מ"ט טומטום אינו מוציא איש בקריאת הלילה[[31]](#footnote-31).

**האם חיוב מגילה הוא מדברי קבלה**

גם מה שנקטו דמגילה היא מדברי קבלה נראה שהדבר שנוי בפלוגתת ראשונים, דהר"ן על הרי"ף תענית ז. (מדפי הרי"ף) חולק בזה על הבעה"מ שם וכתב דפורים ומגילת אסתר אינו דברי קבלה 'דלא מיקרי דברי קבלה אלא מה שנאמר על פי נביא ומגילת אסתר לאו על פי נביא נאמרה'. וע"ע בכל דברי הרמב"ם בסהמ"צ שורש א' דנראה דנקט דאין כלל חומרא בדברי קבלה טפי משאר דרבנן, ואעתיק חלק מדבריו; 'אנו מברכים אקב"ו על נטילת ידים ועל מצות עירוב כמו שנברך על מקרא מגילה ולהדליק נר חנוכה והכל מדרבנן, ובביאור אמרו מים ראשונים מצוה, מאי מצוה אמר אביי מצוה לשמוע דברי חכמים, כמו שאמרו במקרא מגילה ונר חנוכה היכן ציונו מלא תסור, וכבר התבאר שכל מה שתקנו הנביאים ע"ה שעמדו אחר משה רבינו הוא גם כן מדרבנן וכו'. הנה כבר התבאר לך שכל מה שתקנו אחר משה נקרא דרבנן, ואמנם בארתי לך זה כדי שלא תחשוב שמקרא מגילה בעבור שהוא תיקון נביאים ייקרא דאורייתא' וכו' וע"ש עוד.

גם עיקר היסוד דחיוב מדברי קבלה ספיקו לחומרא כדאו' אינו מוכרע וכבר נחלקו בזה הראשונים והאחרונים, דהנה נתקשו הראשונים מ"ט מחמירים בעיירות הספקות ולא אמרינן ספק דרבנן לקולא, ובטורי אבן ובית יצחק שם ופמ"ג סי' תרפ"ח א"א ס"ק ב-ד-ז כתבו לבאר הטעם לפי האמור דספק בדברי קבלה לחומרא, וכ"כ הפמ"ג בפתיחה כוללת ח"א אות י"ח, אולם הראשונים כתבו להדיא דמדינא ספק דרבנן לקולא ולכך הוצרכו ליישב באופ"א [כ"ה ברשב"א בשם הרמב"ן וריטב"א ור"ן מגילה ה: והו"ד בשעה"צ סי' תרפ"ח סק"ט], וא"כ מוכח דס"ל דמגילה דינה כשאר דרבנן וספיקה לקולא, וכ"כ בשו"ת הרשב"א המיוחסות לרמב"ן סי' רס"ג ושו"ת הרשב"ש סי' שצ"ז לענין ספק דברי קבלה בהל' אבלות דאזלינן לקולא, וכן צידד הב"י בסי' תקנ"ד גבי איבעיא דלא איפשטא בהל' יוה"כ ות"ב, דביוה"כ אזלינן לחומרא לפי שהוא מדאו' ואילו בת"ב אזלינן לקולא לפי שדברי קבלה דינו כדרבנן, וכן נקט הרא"ם בפשיטות בקושייתו מ"ט טומטום אינו מוציא את מינו מדין ספק דרבנן לקולא ולא תי' כנ"ל [העתקנו לשונו לעיל הערה 10]. וע"ע שו"ת תורת חסד ח"א סי' ל"ח אות ו-ח שהאריך בזה, ובס' זה השלחן הוכיח מדוכתי טובא דספק בדברי קבלה לקולא כשאר דרבנן. [אולם באבנ"ז או"ח סי' תקי"ז אות ט"ו פלפל לומר דמדברי קבלה יוצא יד"ח בין בי"ד ובין בט"ו וחילוק הימים לבן עיר ובן כרך אינו אלא מדרבנן ולפ"ז אין ראיה מד' הראשונים הנ"ל גבי עיירות הספקות].

אולם בהעמק שאלה סי' ל"ה סק"ב ביאר ד' השאילתות דס"ל גבי ספק בהל' אבלות דאזלינן בו לחומרא כדאו', וכן ביאר הטורי אבן הטעם דת"ב ביה"ש שלו אסור. וכן שמעתי להוכיח מהא דמבואר במשנ"ב סי' י"ז סק"ו בשם הפמ"ג דטומטום פטור ממצוות דרבנן שהנשים פטורות מהן מדין ספק דרבנן לקולא כגון טלית החייבת בציצית רק מדרבנן, ואילו גבי מגילה הביאו תוס' ערכין ג. ורא"ש מגילה ד. מהתוספתא דטומטום חייב במגילה ונשים פטורות, וביארו בשם בה"ג דנשים פטורות מקריאה וחייבות רק בשמיעה ואילו טומטום חייב נמי בקריאה כזכר, הרי דלא אזלינן בזה לקולא כשאר מצוות דרבנן.

ובפמ"ג סי' תרפ"ח מ"ז סק"ד הביא נידון זה לענין הא דנשאר הירושלמי בתיקו אם בן כרך מוציא בן עיר בדיעבד במגילה, האם אזלינן בזה לקולא ככל תיקו בדרבנן או אזלינן לחומרא כיון דהוי דברי קבלה, וצידד טפי דאזלינן לקולא, וכן סתם המשנ"ב שם סק"ח בשם הפמ"ג דיצא (ועי' לעיל הערה 1 דאפשר דספיקא דדינא קילא טפי). ומאידך גיסא במשנ"ב סוס"י תרצ"ב הביא בשם הפמ"ג שנסתפק בזה לדינא אם המסופק אם קרא המגילה צריך לחזור ולקרא דספק בדברי קבלה לחומרא או לא, וכן במשנ"ב שם סקי"ד הביא בשם הפמ"ג שנסתפק אם מי שקרא המגילה בביה"ש בדיעבד יצא מספק או לא כיון דהוי מדברי קבלה, וצ"ע בכ"ז.

ובטורי אבן שם כתב ליישב באופ"א מ"ט טומטום אינו מוציא איש, משום דלא אזלינן לקולא בתרתי דסתרי, דבפעם אחרת תבא אשה להוציא הטומטום ונימא דהוא נקבה ומוציאתו. והרא"ם תי' דלא עבדינן ספק דרבנן לקולא לכתחילה (והרחבנו בזה לעיל בדין ס"ס לכתחילה).

עוי"ל בפשיטות עפ"ד השפ"א ר"ה לד: ודעימיה דבודאי חיוב וספק אם מקיים לא אמרינן ספק דרבנן לקולא, וה"נ בזה הזכר מחויב בודאי והספק הוא אם יוצא ע"י הטומטום. וכעי"ז כתב בהגהות ברוך טעם על הטו"א ובתורת חסד שם דהיכא דאיתחזק חיובא על האיש אינו יוצא מחיובו מספק.

**האם אשה מוציאה טומטום במגילה**

ונראה נפ"מ בין הדרכים האם אשה מוציאה טומטום מספק, דלב' דרכים של הטו"א אינה מוציאה, וכ"כ הטו"א להדיא, וכן לד' הרא"ם, וכן הבאנו לעיל מהפמ"ג מכח הטעם דדברי קבלה ספיקם לחומרא, אבל לדרכו של הברוך טעם מוציאה כיון שהספק הוא בעיקר החיוב דידיה אם הוא מחויב בחיוב של איש או רק בחיוב של אשה. אולם מהא דמבואר בשו"ע דטומטום אינו מוציא את מינו משמע בפשוטו דאשה אינה מוציאה טומטום [אא"כ נימא כדברי הב"י שביאר באופן מחודש דטומטום אינו מוציא לא איש ולא אשה כיון שאין ניכר מהו].

ומ"מ ע"פ כל הדרכים הללו ניחא נמי מ"ט טומטום אינו מוציא זכר בתקיעת שופר ביום ב' דר"ה, ומהא דמשמע במשנ"ב בשם הפמ"ג דהטעם שאינו מוציאו הוא לפי שיום ב' דר"ה כחומר יום א' שויוהו משמע דלא ס"ל כהתי' הנ"ל, ובע"כ צ"ל כהתי' הראשון דמגילה שאני הואיל והיא מדברי קבלה, וצ"ת בכ"ז.

ומעתה נשוב לדון בשאר האופנים שיש ספק אם אחד מוציא את חבירו בקריאת המגילה האם אזלינן בזה לקולא או לא, וכגון מש"כ הפמ"ג דבן כרך מוציא בן עיר בדיעבד מספק, וכן מש"כ הגרח"ק שליט"א דאשה אין לה דין ערבות להוציא את חברתה במגילה מדין ספק דרבנן לקולא, וכן שאר האופנים שכתבנו לעיל לדון בהם כשהשומע מסופק בחיובו וממילא יש ספק למוציא אם יש לו דין ערבות לשומע, האם אמרינן בכ"ז דין ספק דרבנן לקולא.

והנה להאמור נמצא שהדבר תלוי בטעמים שנתבארו בהא דטומטום אינו מוציא זכר, דאם הטעם הוא לפי שחיובו מדברי קבלה ה"נ בכל הנ"ל [אולם צ"ע איך הדין בקריאת הלילה דד' הטו"א והנוב"י דהוי מדרבנן], אלא דגבי אשה דד' הטו"א דחיובה מדרבנן נמצא דאזלינן שפיר לקולא, ולד' הטו"א דהטעם הוא משום תרתי דסתרי לא שייכא סברא זו ברוב האופנים הנ"ל, ולד' השפ"א ודעימיה כשהנידון הוא על חיוב הערבות שפיר אמרינן ספק דרבנן לקולא, אולם כשהנידון הוא על השומע אם יכול לקיים חיובו ע"י שמיעה ממי שספק אם מוציאו אזלינן לחומרא.

🙣 🙡

1. אך צ"ע באופן זה, כי גם לד' הפמ"ג דבן כרך מוציא בן עיר בדיעבד הוא רק מספק, כי הירושלמי העלה דין זה בתיקו, וכתב הפמ"ג דקיי"ל תיקו בדרבנן לקולא, ובפשוטו הוא מדין ספק דרבנן לקולא (וכ"כ בראש יוסף שבת מו.), וא"כ יהא הדבר תלוי בנידון אם מיעוט צדדים מצטרף לס"ס דנחלקו בזה הראשונים [תוס' כתובות ט. ותוס' נדה יח. ד"ה שליא והראשונים קידושין עג.], אכן מסקנת הסדרי טהרה יו"ד סי' קפ"ג סק"ב וסי' קפ"ז סקט"ו דלדינא עבדינן ס"ס כה"ג.

   **אם תיקו בדברי קבלה לקולא**

   גם יתכן דהך כללא דתיקו בדרבנן לקולא עדיף מדין ספק דרבנן לקולא, וקצת ראיה לדבר, דהנה הפמ"ג צידד בכמה דוכתי דאין דין ספק דרבנן לקולא במגילה לפי שחיובו מדברי קבלה והביאו המשנ"ב בסי' תרצ"ב סקי"ד וסקט"ז, ומהא דלא חשש לזה הפמ"ג בניד"ד משמע קצת דעדיף מספק דרבנן לקולא ומהני גם בדברי קבלה, וגם המשנ"ב העתיק בסתמא בשם הפמ"ג דבדיעבד יצא ולא כתב דהוא רק מספק. וכן נראה להוכיח מהא דכתבו הראשונים בשם הרי"ף דכל הבעיות בדיני מנודה שעלו בגמ' בתיקו דינם לקולא כדקיי"ל תיקו בדרבנן לקולא, ומנודה הרי איסוריו מדברי קבלה כמבואר בב"י יו"ד סי' של"ד, וכ"ה להדיא בשו"ת הרשב"א המיוחסות לרמב"ן סי' רס"ג דאיסורי מנודה אינם מדאו' אלא מדברי קבלה ולפיכך כל הבעיות שעלו בתיקו אזלינן בהו לקולא ולא הוי כתיקו בדאו' דאזלינן לחומרא.

   שו"ר באחיעזר ח"ג סי' י"ח שדן לומר דהרמב"ן לשיטתו דס"ל דספק בדברי קבלה לקולא כמו שהביא הרשב"א מגילה ה: בשמו לגבי עיירות ספק מוקפות חומה, וע"ש שהביא ב' ראיות דתיקו בדברי קבלה לחומרא, וכן משמע מדברי הפמ"ג סי' תרפ"ח א"א סק"ד. [אולם מה שפלפל האחיעזר לבאר כן ד' היראים שפסק דתיקו בספק שניות לחומרא, זה אינו כמו שהביא ביד מלאכי כלל תרל"ד דכן ד' היראים בכ"מ ע"ש והובא בב"י או"ח סי' תל"ז]. ומ"מ גדולי האחרונים שדנו אודות הכלל תיקו בדרבנן לקולא לא הזכירו חילוק זה בין דרבנן לדברי קבלה, וצ"ע.

   שו"ר בספר שלמי תודה להגרב"צ פלמן זצ"ל סי' ל"ו אות ב' שעמד בזה ודן לחלק בין ספיקא דדינא לספק במציאות, דספיקא דדינא קיל ואזלינן בה לקולא אף בדברי קבלה, והביא לזה דוגמא מדברי הפר"ח והגרע"א סי' תצ"ז לענין ספק מוקצה בדבר שיש לו מתירין שחילקו כן ע"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. וראיתי בתהל"ד סי' קצ"ז שדן אם אשה מוציאה מי שספק בירך, וציין דבפמ"ג בב' דוכתי הנ"ל מבואר דמוציאה. ותמוה דשם משמע להיפך. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואף אם נימא דגם במצוות אין לקיים המצוה לכתחילה באופן שיוצא יד"ח רק מכח ס"ס יש לדון לחלק דהכא דכל חיובו הוא בדרגת ספק שרי לו לקיים החיוב בדרגת ספק נוסף, ועי'. [↑](#footnote-ref-3)
4. ז"ל האבנ"ז או"ח סי' פ"ד בתוך דבריו; 'דאף דהכלל ספק אחד בדרבנן שנים בשל תורה מותר, מ"מ מצינו לפעמים דברים יוצאים מן הכלל כמש"כ המרדכי פרק החולץ והובא בפר"ח כללי ס"ס ס"ק י"ח, **ואוסיף אחת טומטום אינו מוציא את מינו במגילה**' וכו'. [↑](#footnote-ref-4)
5. **אם ספיקא דדמאי מצטרף לספק ספיקא**

   והמהרש"ק שם עמד בראיה זו ודן לדחות בכמה אנפי ע"ש. אכן באמת נקטו הרבה אחרונים דנחלקו הרמב"ם והראב"ד פי"א ממעשר הי"ג אם ספיקא דדמאי מצטרף לס"ס, ובכס"מ שם ביאר ד' הרמב"ם דבדמאי כיון דהחמירו רבנן לחוש אפי' למיעוט ה"נ החמירו לחוש אפי' לס"ס [וכעין סברא זו כתב המ"מ בפ"ב מחו"מ ה"י בשם הרא"ה גבי ספק בבדיקת חמץ דרבנן].

   באופ"א ביארו האחרונים ע"פ הצד שחידשו האחרונים דגדר תקנת חז"ל בדמאי הוא איסור ודאי ולא דין לחוש לצד הספק דאינו מעושר (והרחיבו בזה באתוו"ד כלל ו' ודרך אמונה ריש פ"ט ממעשר), וכיו"ב מצאנו בש"ך כללי ס"ס אות י"ח ופר"ח שם אות י"ד בשם האו"ה לענין ספק גבינות עכו"ם דלא עבדינן ס"ס לפי שגבינות עכו"ם הוא איסור ודאי אע"פ ששורש האיסור הוא מחמת הספק שמא העמידו בקיבת נבלה. וכ"כ התפא"י במכשירין פ"ב מ"י והמחנ"א בהגהותיו על הרמב"ם שם לענין דמאי, וכ"כ בחזו"א דמאי סי' ח' סק"ח וסי' ט"ו סק"ד ד"ה ממש"כ ושביעית סי' י' סקי"ב ד"ה פירות, ובשעה"מ פ"א מיו"ט ה"כ האריך בביאור פלוגתא זו בין הרמב"ם לראב"ד. וע"ע בדרך אמונה פי"ד ממעשר ה"ב בביה"ל מש"כ בהאי ענינא.

   שו"ר בגליון הגרע"א על המשניות סופ"ה דדמאי שעמד בקושיא זו וכתב דלד' הכס"מ הנ"ל ניחא, ובנו ציין למש"כ ליישב כאן מדין ס"ס בתרי גופי. [↑](#footnote-ref-5)
6. וכ"כ הגרע"א בגליון השו"ע יו"ד סי' כ"ח סי"א גבי כיסה דם של כוי וחזר ונתגלה, דהוי ס"ס שמא הוא בהמה ופטור מכיסוי ושמא יש דיחוי אצל מצוות, וכתב הגרע"א דאע"פ שלא נולדו ב' הספקות יחד מ"מ 'כתבתי בתשובה באורך אם גם בס"ס דדינא צריך שיוולדו ביחד', ולא באה תשובה זו לידינו.

   עוד מצאנו בדברי הגרע"א סי' קפ"ו והובא במשנ"ב שם לענין אשה שאכלה כדי שביעה וספק אם בירכה ברהמ"ז דפטורה מלברך מדין ס"ס, ובספר בר אלמוגים סוס"י ס"ד הקשה דהא לא נולדו ב' הספקות בבת אחת, דמיד בגמר האכילה נולד הספק אם היא חייבת בברהמ"ז מחמת שהיא אשה והוכרע לחומרא דחייבת, ואח"כ נולד הספק שמא בירכה. ולהנ"ל ניחא הואיל והספק הראשון הוא ספיקא דדינא.

   ובהכי ניחא מה שהעיר בתהל"ד סי' קצ"ט בסוף דבריו ע"ד הפמ"ג שהבאנו לעיל דאשה מוציאה טומטום בברהמ"ז מדין ס"ס, והעיר התהל"ד דאפשר דהוי כספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת. אולם להאמור ניחא לפי שספק האשה הוא ספיקא דדינא והפמ"ג עצמו כתב דבספיקא דדינא מהני.

   וכן י"ל בד' הפמ"ג א"א סי' י"ז סק"ב שכתב דטומטום הלובש בגד שחציו סתום שיש בו ספק אם חייב בציצית פטור מדין ס"ס, וקשה דאפשר דהוי ספק אחד בגוף וספק אחד בתערובת, ולהנ"ל ניחא כיון שהספק של הבגד הוא ספיקא דדינא. וכן י"ל בד' הפמ"ג א"א סי' תר"מ סק"א שצידד דטומטום פטור מלאכול בסוכה בגשם בליל א' דסוכות מדין ס"ס, ספק שמא הוא אשה וספק שמא יש פטור מצטער בליל א' דסוכות.

   אגב, יל"ע מ"ט לא כתבו הגרע"א ורוב האחרונים ליישב דינא דטומטום אינו מוציא את מינו מטעם זה דלא נולדו ב' הספקות בבת אחת, דמקודם הוכרע לחומרא שהטומטום חייב בתקיעת שופר ומגילה ואח"כ נולד הספק אם יכול לצאת ע"י חבירו הטומטום [וכמו שהובא להלן מהערול"נ שתי' כן]. וכן במה שדן הגרע"א גבי מי שספק בירך אם מוציא את חבירו המסופק אם בירך צ"ע מ"ט לא כתב הגרע"א דלא מהני מטעם זה דלא נולדו ב' הספקות בב"א, ועמדו בזה המגיהים לס' בר אלמוגים שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם בניד"ד הוא מחודש טפי, דאין ב' הספקות בדין אלא רק אחד מהם, וגם הספק הראשון הוא ספק במציאות.

   **ביסוד דין ספק ספיקא בתרי גופי**

   והנה ז"ל האבנ"ז או"ח סי' ת"מ; 'וכבוד תורתו העיר מהא דנדה לג: בכותי שטבל ועלה על גבי בגדי חבר דספק ספיקא שמא בעל ברחוק ואת"ל בקרוב שמא לא השלימתו לדם ירוק, והא הוי ספק ספיקא בתרי גופי.

   לדידי נראה טעם ס"ס בתרי גופי כעין שכתב הרשב"א [תוה"א ב"ד ש"ב] בספק טריפה שנתערבה באחרות דלא חשיב ס"ס, דאיך אתה אומר שמא אינו טריפה הלא כבר אסרת מספק, וה"נ איך אתה אומר שמא השומע נקיבה ואינו מחוייב כלל והלא כבר חייבתו מספק, משא"כ בהא דכותי שטבל ועלה על גבי בגדי חבר אין לומר כבר טמאתה לאשה מספק שהרי אין דנין על אשתו כלל. וכעי"ז כתב הר"ן בשם הרמב"ן פרק התקבל [גיטין ל. מדפי הרי"ף] בענין העושה שליח לקדש לו אשה אסור בכל הנשים שבעולם, שאין חזקת הקרובים שאינן באות לפנינו מועלת לה, ה"נ אין החזקת ספק איסור של אשתו מועיל אל החבר' עכ"ל.

   ולפי דבריו נראה דבניד"ד ודאי לא מהני הס"ס, דכיון דגבי השומע הוי ספק במציאות ולא ספיקא דדינא וכבר חייבתו מספק שוב אינו יכול להצטרף לספיקא דדינא לשוויי ס"ס.

   עוד ראיתי בחמדת שלמה אה"ע סי' י"ז סק"ד שכתב בזה"ל; 'ומלבד זאת יש לענ"ד מקום עיון על הס"ס שכתב הרשב"ם (ספק יש לו בנים ספק יש לו אחים להתירה לשוק בלא חליצה) ממש"כ הפר"ח באו"ח סי' תקפ"ט בשם הרא"ם דמש"ה טומטום אינו מוציא את מינו ולא אמרינן דהוי ס"ס שמא התוקע זכר ואת"ל דהוי נקבה שמא גם השומע נקבה ותי' דס"ס ע"י תרי גברי לא אמרינן, ולכאו' הך ס"ס דהרשב"ם דמיא להא דהרא"ם שהוא ג"כ ע"י תרי גברי, דע"כ צריך להסביר טעמו של הרא"ם דהס"ס צריך להיות על ענין אחד וס"ס דהרשב"ם הוא ג"כ על שני ענינים' עכ"ל. ולפי דבריו לכאו' אין מקום לחלק בין ספק במציאות לספיקא דדינא.

   וע"ע בשעה"מ הל' מקוואות וערול"נ נדה לב: שהוכיחו מתוס' יבמות ב: דלא אמרינן ס"ס בתרי גופי, מהא דקטנה אינה מתייבמת שמא תימצא איילונית, וכתבו תוס' שם דאף דיתכן דהבעל היה מקפיד והוי הקידושין מקח טעות וממילא אין כאן איסור אשת אח מ"מ אסורה מספק. והקשו האחרונים דהאיכא ס"ס, ספק אינה איילונית ומתייבמת כדין, ואת"ל דהיא איילונית שמא היה הבעל מקפיד והוי מק"ט ואינה אסורה משום אשת אח, ומזה הוכיחו דלא אמרינן ס"ס בתרי גופי. ולכאו' אין דבריהם מתפרשים אלא כדברי החמד"ש דהוי ס"ס בב' ענינים, וצ"ת. [ואמנם הערול"נ בנדה לג: ובשו"ת בנין ציון סי' ס' הקשה כקושיית האבנ"ז מהגמ' שם והניח בצ"ע, ואזיל לשיטתו דלא ס"ל כתי' האבנ"ז].

   ועי' שו"ת חת"ס יו"ד סי' שמ"ו סק"ט שנקט דספק כהן שרי להיטמא מדינא לספק קרוב מדין ס"ס (לולי הדרשא דאינו מיטמא על הספק), ולכאו' תלוי בהנ"ל אם נידון כס"ס בתרי גופי. [↑](#footnote-ref-7)
8. והנה תוס' מיירי ביולדת ספק זכר ספק נקבה ספק רוח, דיש ס"ס לטהר אותה אחר ז' ימים (ספק זכר וטומאת לידה היא ז' ימים ספק רוח וטומאת נדה היא ז' ימים), וה"נ אם ראתה ביום ל"ד וטבלה ביום מ' ושוב ראתה ביום מ"א יש ס"ס לטהר אותה אחר יום אחד (ספק נקבה והוי דם טוהר וספק רוח ודינה כשומרת יום כנגד יום), וכיון דהוי סתירה לטהר ב' האופנים לא מטהרינן כלל. והטורי אבן חידש דגם בב' אנשים ומקרים שונים אמרינן להך כללא, וע"ש שהביא מקור לזה. [↑](#footnote-ref-8)
9. אגב, ראיתי בחידושי הג"ר בונם איגר (אחיו הצעיר של הגרע"א) מגילה ה: (נדפסו לאחרונה מכת"י) שהרחיב ביסודו של הטו"א, וכתב לסתור עפ"ז ד' הפמ"ג דאשה שספק בירכה ברהמ"ז פטורה מדין ס"ס, דהוי ס"ס דסתרי אהדדי, דה"נ נימא דאשה תוכל להוציא איש שספק בירך מדין ס"ס ע"ש.

   והנה באמת אחיו הגרע"א כתב את ב' הקולות בזא"ז בסי' קפ"ו ולא חשש דהוו ס"ס דסתרי אהדדי. ואולי י"ל דדין ס"ס דסתרי אהדדי הוא רק כשהסתירה היא בב' הספקות יחדיו ולא כשהסתירה היא רק באחד מן הספקות, וכגון בטומטום החסרון הוא רק מחמת סתירה כשיבא טומטום אחר להוציא טומטום זה, דב' הספקות ענינם חד ועבדינן להו להיפוך [הגם שהם באנשים שונים], אבל אין חסרון מצד סתירה שתבא אשה להוציא טומטום זה בברהמ"ז, וחילוק זה צריך בדיקה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ז"ל הרא"ם; טומטום אינו מוציא את מינו ואין כאן ס"ס ספק זכר ספק נקבה ואת"ל נקבה אמור גם היוצא נקבה, ס"ס בתרי גופי לא אמרינן. וא"ת אפי' את"ל דספקא חדא הוא מ"מ כיון דמגילה תקנתא דרבנן היא, כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון. א"נ הא דאמרינן ספקא דרבנן לקולא ה"מ דיעבד אבל לכתחילה לא, ולפ"ז אפי' ס"ס נמי לכתחילה לא. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
11. והאבנ"ז ציין שכ"כ החוו"ד סי' ק"י ריש בית הספק, וכן ציין הגר"ז סופר בהערות לשו"ת מוצל מאש. והנה בחוו"ד שם כתב כעי"ז בישוב ד' הרמב"ם דספיקא דאו' מה"ת לקולא מקושיות הראשונים מכמה דוכתי, וכתב החוו"ד דלענין ספק בקיום המצוה גם הרמב"ם מודה דספקו לחומרא ע"ש. אך באמת חילוקו של החוו"ד הוא מצד לשון התורה בין לשון לאו ללשון עשה, דהתורה דיברה על הודאי ולא על הספק ועל כן לשון איסור מתפרש רק על הודאי וה"נ להיפך לשון עשה מתפרש דוקא באופן ודאי, וכתב כן גם לענין העשה דבתולה מעמיו יקח אשה, ובזה לא שייכא כלל סברת המוצל מאש והאבנ"ז. [וכבר עמד בזה בשו"ת ויען יוסף או"ח סי' ע"ב בכוונת החוו"ד והנפ"מ מזה, וכן הובא בשו"ת כת"ס סי' י"ב].

    אך מ"מ מצאנו כסברתם בישוב ד' הרמב"ם הנ"ל בפמ"ג פתיחה כוללת ח"ד סקי"ג (וכן נראה כוונתו באו"ח סי' תקצ"ה) ובספר נפש חיה לנין הנוב"י בסוף קונטרס הספיקות, וכ"ה בס' בית יצחק שער הספיקות להגרי"א חבר סי' ל"ג, וכ"כ בשיעורי המקד"ד (שנדפסו בסוף ס' שיעורי הגרא"ו), וכ"כ השפת אמת בר"ה לד: אף לענין ספיקא דרבנן לקולא דלא אמרינן כה"ג. [אולם מאידך גיסא, מקושיות הראשונים ע"ד הרמב"ם מוכח דלא ס"ל להאי סברא].

    [עוד ציין הגר"ז סופר שם דמצאנו כדמות חילוק זה בפר"ח או"ח סי' ס"ז בד' הרמב"ם, דהא דס"ל דאין מברכים על מצוה שמקיים מדין ספק דאו' לחומרא זהו רק בספק בעיקר החיוב אבל בחיוב ודאי וספק אם כבר קיים מברך. אולם יעו"ש שכתב בביאור החילוק דלא תקנו חז"ל ברכה בספק חיוב משא"כ בודאי חיוב הרי זה בכלל תקנ"ח לברך, וא"כ אי"ז שייך לענינינו]. [↑](#footnote-ref-11)
12. אגב, אף שהבאנו הרבה ישובים על הקושיא מ"ט טומטום אינו מוציא את מינו מדין ס"ס, מ"מ הרבה אחרונים משמע שנקטו לעיקר כאחד מב' התי' של הרא"ם והטו"א (ס"ס בתרי גופי או ס"ס דסתרי אהדדי), וז"ל הערול"נ בשו"ת בנין ציון סוס"י ס'; 'היוצא מזה דמכח קושיא זו של הרא"ם יהיה מוכח כאחד משני הכללים או דלא אמרינן ס"ס בתרי גופי או דלא אמרינן תרי ס"ס לקולא היכא דסתרן אהדדי, וכיון שהוכחנו מגמרא דנדה הנ"ל דאמרינן ס"ס גם בתרי גופי א"כ יהיה מוכח מכח ראיה זו דלא אמרינן ס"ס בתרי קולי דסתרן אהדדי'. [↑](#footnote-ref-12)
13. העירוני לדברי הפמ"ג בפתיחה כוללת ח"ב אות כ"ט שצידד דאונן מוציא אחרים יד"ח מדין ערבות אע"פ שהוא פטור מן המצוות ע"ש, ולכאו' פשיטא דפטור אף מן הערבות, ומוכח מזה עכ"פ דלא תליא בחובת הערבות בפועל. ויל"ע היטב בזה. [וע"ע בפמ"ג סי' ע"א מ"ז סק"ה וסי' קצ"ט א"א סק"ג]. [↑](#footnote-ref-13)
14. ובד' החמד"ש י"ל כמש"כ במקראי קדש שם די"ל דכיון דנשים במצות שופר רשות א"צ בר חיובא להוציאן, ודייק זאת מל' הגמ' 'כל שאינו מחויב בדבר אינו מוציא את הרבים **ידי חובתן**', ידי חובתן דייקא דהיינו כשמחויב בכך משא"כ בקיום של אינו מצווה ועושה. והביא ראיה לזה מהא דאשה תוקעת לעצמה אע"פ שאינה בת חיובא בשופר ולא אמרינן דהוי כמי ששמע ממי שאינו מחויב בדבר (כמו חציו עבד וחציו בן חורין שאינו תוקע לעצמו), ובע"כ דהא דבעינן תקיעה מבר חיובא היינו דוקא כדי להוציא בר חיובא.

    ובאמת מצינו להדיא בכמה ראשונים דהא דיצא מוציא בשופר הוא מדין ערבות, [מאירי וראב"ן ר"ה כט., שו"ת תשב"ץ ח"ג סי' ע"ט, שאילתות סי' קע"א יראים סי' תי"ט וסמ"ג עשה מ"ב ועוד, שכל אלו כתבו דדין יצא מוציא בשופר נלמד מדין יצא מוציא בברכות המבואר בר"ה שם]. [↑](#footnote-ref-14)
15. ובשו"ת מוצל מאש סי' י"ב וכת"ס סי' ל' הקשו ע"ד הפר"ח ממש"כ הרמב"ם רא"ש וטור והו"ד במשנ"ב סי' קפ"ו סק"ג דאשה אינה יכולה להוציא איש בברהמ"ז מחמת שהיא ספק מחויבת מדאו', וכן הקשו בתהל"ד סי' קצ"ט ועוד אחרונים מהא דטומטום אינו מוציא זכר בתקיעת שופר. ויש שחילקו בין ספק אם הוא בר חיובא בעצמותו לספק אם הוא מחויב עתה, ועי' פמ"ג בפתיחה כוללת ח"ב אות כ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-15)
16. **חידושו של הפמ"ג דחיוב דרבנן מוציא ספק דאו' לד' הרמב"ם דספיקו לקולא מה"ת**

    והנה לענ"ד בפשוטו לק"מ, דאף דהמוציא מקרי מחויב מדרבנן היינו רק לענין להוציא מי שמחויב ברהמ"ז מדרבנן, אבל חיובו של השומע לחוש לצד שהמוציא אינו בר חיובא אינו חיוב ברהמ"ז מדרבנן אלא חיוב כללי מדרבנן לחוש לספק דאו' שאינו יוצא יד"ח ממוציא זה, והספק דאו' הרי אינו נפקע בכל גווני, דכלפי הדאו' לא מהני מידי מה שהמוציא מחויב מדרבנן, ולעולם נשאר הספק אם יכול להוציאו וממילא ישאר לעולם הדין דרבנן לחוש לספיקא דאו' שאינו יוצא ממנו יד"ח, ופשוט.

    אכן יש להעמיד שאלה זו ע"ד הפמ"ג לשיטתו, דהפמ"ג נקט בכמה דוכתי דמחויב דרבנן מוציא למחויב מדין ספק דאו' לחומרא לפ"ד הרמב"ם דספיקא דאו' מה"ת לקולא, ולא חש לטענה הנ"ל, [ביו"ד בסוף הפתיחה לשער התערובות ובאו"ח סי' תרפ"ט א"א סק"ד כתב דקטן מוציא אשה בברהמ"ז, וכן מי שאכל כזית מוציא למי שאכל כדי שביעה וספק אם בירך, ובסי' קפ"ו במ"ז כתב דאשה מוציאה איש שספק אם בירך, ובסי' ל"ט א"א סק"א דן דתפילין שכתבם קטן כשרים לטומטום], ואכן בזכרון שמואל סוס"י כ"א תמה ע"ז מאד מחמת הטענה הנ"ל, וכתב דמבואר מד' הפמ"ג דדין סד"א לחומרא מדרבנן לפ"ד הרמב"ם אינו כלל דין לחוש לדאו' אלא חיוב חדש בפנ"ע, וזה דבר זר מאד, דמהיכ"ת שיתקנו חיוב חדש ולא דין לחוש לספק אשר זוהי סיבת התקנה. ועוד קשה כנ"ל דסו"ס כיון שנשאר הספק דאו' בעינו גם לאחר שיצאה מהקטן, למה לא ישוב ויחול החיוב דרבנן החדש הנ"ל. וגם קשה טובא מהדין דטומטום אינו מוציא את מינו בתקיעת שופר, ואם נימא דהוי חיוב חדש מדרבנן הרי חיובם שווה ומ"ט אין מוציאים זא"ז, (כן הק' בליקוטי הערות על שו"ת חת"ס יו"ד סי' שי"ד, וכן בשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' ל"ג הוכיח מזה דלא כד' הרמב"ם דספיקא דאו' מה"ת לקולא, אך כתב 'ויש לדחות'. ומו"ר זצ"ל אמר די"ל בד' הרמב"ם כד' הב"י דטומטום אינו מוציא שום אדם לפי שאינו ניכר מה הוא). והארכנו בזה טובא במק"א. ועכ"פ לפ"ז קשה קושיית מו"ר זצ"ל. [↑](#footnote-ref-16)
17. אכן לא נתברר לי מה הכריחו למרן הגרח"ק שליט"א לחדש כן, דהא לעיקר ישוב הסתירה סגי לומר דלענין קידוש כיון דיש עליה דין סד"א מה"ת לחומרא על חובת הערבות מקרי מחוייבת בדבר ויכולה להוציא איש בתורת ודאי, אבל אין הכרח לומר גם להיפך דלענין דרבנן חשיבא כאינה מחויבת כלל, ושפיר י"ל דדינה כספק, דבדברי הביה"ל הרי לא מבואר דודאי אינה יוצאת יד"ח אלא רק דהוי ספק.

    גם עיקר מה שנקט דבמגילה אמרינן ספיקא דרבנן לקולא אינו מוכרע, דהא נחלקו בזה רבוותא אם דברי קבלה ספיקם לחומרא כדאו' או לא, ובמשנ"ב סי' תרצ"ב סקט"ז הביא בשם הפמ"ג שדן בזה דספק במגילה לחומרא הואיל וחיובה מדברי קבלה, וכ"כ שם סקי"ד לענין קריאה בביה"ש, ויבואר ענין זה להלן ענף ז'.

    עוד יש לעורר בעיקר הישוב על סתירת דברי המשנ"ב דספק ערב בדאו' מוציא את חבירו בתורת ודאי, דלכאו' הדבר תלוי בפלוגתת הפר"ח והגרע"א שהבאנו לעיל אם ספק בירך מוציא את חבירו המחויב בודאי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-17)
18. אולם הוסיף מו"ר זצ"ל להעיר מ"ט לא יעץ להם הרב השואל שיעשה אחד מהם שליח את חבירו לפדות עבורו לפ"מ שהכריעו האחרונים דשייך שליחות בפדיון הבן (דלא כד' הרמ"א סי' ש"ה ס"י) וממילא יוכל גם לברך, ועי' בבר אלמוגים עמ' תשצ"ו מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-18)
19. והנה לפו"ר היה מקום לחלק דלענין ברכות לא ברירא דאמרינן ספיקא דרבנן לקולא, דהנה בב"י סי' ס"ז הביא ב' דרכים בראשונים אם דין ספק ברכות להקל יסודו מדין ספק דרבנן לקולא או דבברכות ראוי להחמיר בספק טפי מכל ספק דרבנן והא דספק ברכות להקל הוא משום דספק איסור לא תשא לחומרא ע"ש, (ובפמ"ג שם מ"ז ביאר הצד דאין בזה דין ספק דרבנן לקולא כי אפשר לברך בקל והוי כאיכא לברורי, ועוד דחזקה דמסתמא לא בירך ע"ש). ובפמ"ג סוס"י ר"ח בא"א כתב נפ"מ בין ב' הצדדים באופן שאין חשש ברכה לבטלה כגון אכל פרי שספק אם הוא מז' המינים או לא, דאם יברך על העץ ודאי לא הוי לבטלה כי כל פרי נפטר בדיעבד בברכת על העץ, ועל כן לפי צד' הב' בכה"ג אמרינן ספק ברכות להחמיר.

    נמצא דלצד הב' איננו פטור מצד עצם חיוב הברכה אלא רק דמי לאונס הואיל ואין בידו לקיים מחמת הספק איסור לא תשא דרמיא עליה, וממילא שפיר י"ל דחבירו מחויב מדין ערבות לסייע לו לקיים את חיובו בלא להיכנס לספק איסור.

    אך לכאו' זה אינו, דא"כ מ"ט לא מצאנו בספק ברכות דמחויב לבקש מחבירו שיוציאנו או לפטור ספקו ע"י ברכה על מאכל אחר או לאכול בתוך הסעודה וכדו', וכן מבואר במשנ"ב סי' קס"ז סקמ"ט דאף אם יכול לבקש מאחר שיוציאנו אינו מחויב מדינא, ומוכח מזה דדין ספק ברכות להקל פוטרו לגמרי ואי"ז רק בגדר אונס מחמת חשש ברכה לבטלה.

    וראיתי בספר 'ספק דברי סופרים' שעמד בזה וכתב דבע"כ אף לצד הב' גדר הדין אינו רק שאסור לו לברך מספק אלא גדר הדין הוא דכל היכא שאם יברך נכנס לחשש איסור ספקו לקולא כמו שאר ספיקא דרבנן, ורק במקום שאין חשש ברכה לבטלה לא תקנו כן ועל כן שם ספקו לחומרא. ולפ"ז אין נפ"מ לניד"ד. [↑](#footnote-ref-19)
20. שוב ראיתי בספר יבקשו מפיהו (פורים ח"א עמ' קפ"ז) בשם הגרי"ש אלישיב זצ"ל דהמסופק אם ישאר אינו נעשה פרוז בן יומו כלל עד שיחליט בודאות להישאר, אך מחכ"א שמעתי ששאל למרן הגר"ח קנייבסקי שליט"א והניח הדבר בספק והורה לו שבכה"ג יקרא בלא ברכה. [ורבים דנו בזה לענין יו"ט שני של גלויות בבן חו"ל הדר כעת בא"י ומסופק אם ישאר לגור בקביעות בא"י האם נשאר דינו כבן חו"ל עד שיחליט בודאות להשתקע בא"י או דהוי ספק, ואכ"מ]. [↑](#footnote-ref-20)
21. יש להעיר דע"פ רוב הספק בברכת ספה"ע [↑](#footnote-ref-21)
22. הוא מצד ד' הבה"ג דמי שלא ספר יום אחד אינו יכול להמשיך ולספור בברכה, וא"כ יכול היה הבית הלוי להוציא מדין ממנ"פ, דאם הם חייבים בברכה הלא גם הוא חייב בברכה, והנידון הוא רק באם יש ספק אחר בברכה כגון אם ספר בביה"ש וכדו'. [↑](#footnote-ref-22)
23. ומטו בי מדרשא לדון בזה עוד, דשמא י"ל דאף אם יאכל גם את החצי השני לא יצא בזה יד"ח ויהא מחויב לאכול מצה אחרת, דהא בחצי הראשון לחוד לא יצא יד"ח מספק ובחצי השני הלא ידעינן בוודאות מכח ממנ"פ שלא קיים בו שום מצוה, וא"כ נימא דאכתי בספיקו קאי ומחויב לאכול מצה שלישית. [וה"נ יש לדון בניד"ד גבי ס"ס באכילת מצה, דהס"ס על האכילה השניה תכריע שלא קיים בזה מצוה וממילא יהא מחויב לאכול מצה נוספת].

    אכן פשוט כמו שנקט מו"ר הגרא"ג זצ"ל דודאי יצא יד"ח, וביאור הדבר שמעתי מהגר"מ שמואלביץ שליט"א דנהי דידעינן בודאי מכח ממנ"פ שאינו מקיים שום מצוה באכילת החצי השני, ומה"ט אין לו לברך עליה ברכת 'על אכילת מצה' (גם לפי השיטות שמברכים על ספק מצוה) ואם בירך ברכתו לבטלה, מ"מ לענין לחייבו לאכול מצה נוספת אין לדון בזה דין ממנ"פ, הואיל וכל ידיעתינו שאינו יוצא בה ידי חובה היא רק מכח אכילת החצי המסופק, והרחבנו בזה במק"א מדברים ששמענו מהגאון הנ"ל.

    ובכתבי מו"ר זצ"ל העתיק מגליון הש"ש של יבלחט"א ידיד נפשו הגר"ד לנדו שליט"א שנקט בפשיטות דאינו מחויב לאכול החצי השני, אולם הוסיף דאם יש לפניו מצה אחרת שודאי נאפתה לשמה והרי הוא מחויב לאוכלה אזי יוכל לאכול החצי המסופק הנ"ל במקומה ומדין ס"ס יוכרע שקיים המצוה ושוב לא יצטרך לאכול המצה הכשרה בודאי, וזה כאמור. [↑](#footnote-ref-23)
24. אך מה שדימה השפ"א שם לדברי הר"ן המובאים במג"א סי' תרנ"ב דמי שלא נטל לולב ביום ב' דסוכות והגיע ביה"ש פטור מליטלו, וכתב השפ"א דלדבריו זה אינו, דכיון שהוא מחויב בתורת ודאי אין דין ספק דרבנן לקולא על הקיום, עכת"ד. הנה בפשוטו לא דמי, דבביה"ש אם הוי לילה כבר פקע חיובו ונמצא דהספק הוא על עיקר החיוב ולא על אופן הקיום, והגם דאם יטול תיקן את ביטול העשה שלו לפי שתלינן דקיים המצוה מכח דין ספק דרבנן לקולא, מ"מ אין הכרח שיש חיוב תיקון על ביטול המצוה גם במקום ספק אם הוי תיקון, דגם ע"ז י"ל ספיקא דרבנן לקולא ואינו מחויב בתיקון מסופק זה, ודן בזה מו"ר הגרא"ג זצ"ל בספרו בני ראם, וכן הרחיב בזה הגר"מ זמבא בס' גור אריה יהודה סי' ח' דב' נידונים יש בביה"ש, א' אם חייב מצד רגע זה (אף אם יצויר שהיה פטור עד עתה כגון שנתגייר עכשיו), ב' אם חייב מצד חובת תיקון על מה שביטל המצוה במה שלא נטל כל היום ואכ"מ.

    והנה הפר"ח סי' תפ"ט ס"ז כתב דמי שנזכר ביום שלא ספר ספה"ע אינו מחויב לספור מדינא משום דספה"ע בזה"ז דרבנן וכיון שנחלקו הראשונים אם יש ספירה ביום הוי ספק וספיקא דרבנן לקולא, ומש"כ השו"ע לספור ביום אי"ז אלא מהיות טוב כיון דליכא שום פסידא בדבר, עכ"ד. ולכאו' דמי לביה"ש וד' הפר"ח כד' הר"ן ודלא כד' השפ"א.

    אולם יש לדון דד' הפר"ח סותרת גם לעיקר סברת השפ"א, דלכאו' הכא עדיף מביה"ש, דמלבד הנידון אם יש לו עתה קיום מצוה בספירה ביום, יש בזה ג"כ נפ"מ לספירה דלמחר להצד דכל הימים מעכבים זה את זה, וא"כ י"ל דמצד החיוב ספירה בלילה שלאחריו הוא מחויב לספור עתה ביום, ודמי למי שאין לו אפשרות לקנות בערב סוכות אלא אתרוג ספק כשר דמחויב לקנותו לפ"ד השפ"א אף אם יו"ט ראשון חל בשבת ואין לו חיוב נטילה אלא בחוה"מ שחיובו מדרבנן, דכיון שיש לו ודאי חיוב דרבנן, כשם שאם אין לפניו אלא אתרוג ספק כשר הרי הוא מחויב ליטלו, ה"נ מחויב קודם סוכות לקנותו, וה"נ בניד"ד י"ל דמחויב לספור ביום בשביל שיהא לו עכ"פ ספק קיום של ספה"ע בלילה שלאחריו.

    אך יש לדחות דסו"ס כיון שיש ספק אם הימים מעכבים זא"ז (וד' רוב הראשונים דאינם מעכבים) אזי מדין ספיקא דרבנן לקולא יכול לכתחילה לקיים המצוה באופן זה ואינו מחויב לספור ביום הקודם כדי שיהא לו הכרעה מדין ס"ס שקיים המצוה באופן ודאי.

    ועוד יש לדחות דהמצוה דלמחר אינה מחייבתו לקיים עתה הספירה, כי הספירה עתה אינה הכנה לקיום המצוה דלמחר, אלא קיום המצוה עתה מעכב את קיום המצוה דלמחר, וכל שמצד המצוה עתה ספיקו לקולא אין מקום לדון מצד המצוה דלמחר, ועי'.

    ומ"מ יש לדון מטעם אחר, דשמא חייב לספור עתה כדי שיוכל לספור בלילות שלאחריו בברכה מדין ס"ס כמש"כ המשנ"ב שם, (ורק ביום המ"ט א"צ לספור ביום מדינא כי אם מהיות טוב), והפר"ח לשיטתו אזיל דס"ל שם דאם ספר ביום אינו סופר בשאר הימים בברכה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
25. ויל"ע מ"ט לא חשיב כב' ספקות שלא נולדו כאחד. וי"ל לפי שהספק הראשון הוא ספיקא דדינא וכמו שהבאנו כן לעיל בשם הפמ"ג ביו"ד סי' ק"י דיני ס"ס שפ"ד סק"א. [↑](#footnote-ref-25)
26. עוד הראוני בפמ"ג א"א סי' תר"מ סק"א שצידד דטומטום פטור מלאכול בסוכה בשעת הגשם בליל א' דסוכות מדין ס"ס, ספק שמא הוא אשה ופטור וספק שמא יש פטור מצטער בליל א' דסוכות. אך לכאו' לא דמי כלל לניד"ד, דשם הוי ב' ספקות לפוטרו מלאכול בסוכה באותה שעה, [אא"כ נימא דגדר הדבר הוא דאף בשעת הגשם רמי עליה חיוב לאכול כזית בסוכה בלילה זו אלא שעתה הוא אנוס, ולפ"ז י"ל דהוי כספק אם יקיים החיוב בשעת הגשם, ולענ"ד אינו מסתבר]. [↑](#footnote-ref-26)
27. והביא כן מדברי החת"ס שבת קלה. שחידש כן בד' הרמב"ם, וז"ל החת"ס; 'דעת הרמב"ם דהתורה לא נכנסה לשום ספק הן בקיום מצוה והן באיסורין, ע"ד משל כזית שיאור בליל פסח אינו מוזהר עליו משום ספק חמץ כיון שאינו ודאי חמץ לא הזהירה עליו תורה ומותר לאוכלו לכתחלה, ואם אכלו לשם מצות מצה אזי בודאי הוא חייב לאכול כזית מצה אחר ומכין אותו עד שתצא נפשו לאכול כזית מצה, דבודאי לא יצא י"ח כיון שהוא ספק, דמי שהזהיר לא תאכל ודאי חמץ אבל ספיקו מותר הוא ית"ש שצוה אכול ודאי מצה דוקא ולא ספק' עכ"ל.

    והנה עיקר הסברא מבואר בחוו"ד ריש בית הספק ועוד אחרונים (עי' אבנ"ז יו"ד סי' של"ד סקי"ט), אך בפשוטו הוא ילפותא לדין ספק לחומרא או לקולא, אבל החת"ס חידש טפי דהוי זה דין ודאי כמו ממזר ספק ולא ממזר ודאי דשרי בודאי כדביאר הר"ן סופ"ק דקידושין. [↑](#footnote-ref-27)
28. עוד נפ"מ כתב הגר"מ זמבא לענין ספיקא דדינא, דסברא השניה לא שייכא אלא בספק במציאות ולא בספיקא דדינא ע"ש, ולפ"ז ד' הפמ"ג גבי ברהמ"ז יש לבאר רק כפי הסברא הראשונה, וע"ש בדברי הגר"מ זמבא דגם לפי הסברא הראשונה אינו מחוור לענין ברהמ"ז, כי אין ספק שהברכה הראשונה היא חלק מהמצוה והספק הוא רק על עיכוב שאר הברכות ע"ש. ולפ"ז אין ראיה משאר האחרונים שחלקו על הפמ"ג דפליגי על היסוד האמור. [↑](#footnote-ref-28)
29. ואפי' למאי דקיי"ל לעיקר דאיסור ברכה לבטלה הוא מדרבנן ולא מדאו', מ"מ כיון שספק ברכה לבטלה לחומרא כמבואר במשנ"ב סוס"י רט"ו ושעה"צ סקכ"א, על כן אין לו היתר לעבור על כך לצורך ההשתדלות להגיע לקיום מצוה דאו' (דומיא דאין עולין באילן ביו"ט בשביל שופר של ר"ה). [↑](#footnote-ref-29)
30. אלא דבב' אופנים אלו כתב דבדיעבד ודאי מוציא מדין ערבות, ומ"מ הנידון הוא לענין לכתחילה דאין להוציא מדין ערבות ע"ש, וכן לענין אשה דאם היא פטורה אינה בכלל ערבות כמש"כ הרא"ש ברכות כ:. [↑](#footnote-ref-30)
31. ובבנין שלמה סי' נ"ח האריך לחדש טפי דקריאת לילה עדיין לא נתקנה בזמן המשנה! ולכן לא נזכרה בשום מקום במשנה, (ועי' שו"ת הר צבי ח"ב סי' ק"כ שנו"נ בחידוש זה).

    [ובראש יוסף מגילה ד. למד בד' רש"י שם דקריאת הלילה איננה חיוב אלא מנהג בעלמא, וכן משמע מלשונו של חד מקמאי בספר אהל מועד (שער מועד קטן דרך ב' נתיב ו') 'וביום ג"כ מברך שהחיינו שהקריאה של יום עיקר החיוב **אלא שנהגו בשל לילה** רמז לכתוב שאמר אלוקי אקרא' וכו'. אלא שתמה הראש יוסף דא"כ איך מברכים עליה. אך לכאו' י"ל דלא גרע מהלל דר"ח ואכ"מ].

    אמנם מדברי הט"ז סי' תרפ"ז סק"ב והפמ"ג בכמה דוכתי ובראש יוסף ברכות יג. משמע דאף קריאת הלילה היא מדברי קבלה. [והנה רוב הראשונים נקטו דעיקר הקריאה היא ביום וקריאת הלילה היא רק תוספת ולכן ס"ל דמברכים שהחיינו אף ביום, אולם שיטה יחידאה מצאנו ברוקח הל' ברכות סימן שס"ג וז"ל; 'אבל מקרא מגילה עיקר בלילה על מקרא מגילה אעפ"י שחייב לאומרה ביום', וכוונתו לאשר יסד שם דמצוות שעיקרן ביום מברכים ב'ל' ומצוות שעיקרן בלילה מברכים ב'על', ולדבריו נראה דשניהם מדברי קבלה].

    ובד' המשנ"ב יש בזה סתירה, דבשעה"צ סי' תר"צ סקמ"א הביא בשם הישועות יעקב לחלק בין קריאת הלילה לקריאת היום לענין אם בעי כוונה לפ"מ שפסק המג"א בסי' ס' דמצוות צריכות כוונה בדאו' ולא בדרבנן, (והשעה"צ חלק ע"ז לפי הכרעתו בסי' ס' דגם בדרבנן מצוות צריכות כוונה, אך משמע שהסכים לחילוק בין קריאת היום לקריאת הלילה), וכ"כ בשעה"צ סי' תרצ"ב סקכ"ז לענין איסור טעימה קודם המגילה 'דקריאה דיום חמור מלילה דהוא מדברי קבלה כמש"כ הפוסקים'. מאידך גיסא במשנ"ב סי' תרצ"ב סוף סקט"ז הביא מהפמ"ג דספק בקריאת המגילה אפשר דהוי לחומרא משום דהוי מדברי קבלה, וע"ש בפמ"ג דאיירי אף על קריאת הלילה, ויותר מפורש במש"כ המשנ"ב שם סקי"ד בשם הפמ"ג לענין קריאת לילה בביה"ש שאפי' בדיעבד י"ל דלא יצא, ובפמ"ג שם ביאר הטעם משום דהוי מדברי קבלה, וצ"ע בסתירת הדברים.

    ועי' בספר שלמי תודה פורים סי' ט' שהרחיב בענין זה, ובקובץ בית אהרן וישראל קפ"ג (אדר ב' תשע"ו) ערך חכ"א בטוטו"ד כל הנפ"מ המתיילדים מהחילוק בין גדר קריאת לילה וקריאת היום. [↑](#footnote-ref-31)