מ_מ יומא פ_ו
קטגוריות: ש_ס / יז יומא / יומא - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

כ"ט סיון פ"ג

דף מס' 1

## בהא דבעינן שיהיו ב' השעירים שוין

**ס"ב א' - מצותן שיהיו שניהם שוין במראה,**[[1]](#footnote-2)בפירש"י כתב דהיינו שניהם לבנים או שחורים או שחופין, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי, ועד"ז כתב בפי' רבינו אליקים דהיינו שלא יהי' אחד שחור ואחד אדום, והריטב"א כתב ללמוד מד' רש"י דל"ב שיהיו שוין ממש בדקדוק, אלא שיהיו דומין זל"ז דרך כלל כל מאי דאפשר,[[2]](#footnote-3) וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש, ועיי"ש שכתבו דבע"כ דהוא כן דא"א שיהיו דומים ממש זל"ז.

התו"י הק' ממה שאמרו דבן סורר ומורה לא הי' ולא עתיד להיות משום דבעינן שיהיו אביו ואמו שוין במראה ובקומה וזה א"א, וא"כ היאך הכא משכח"ל ב' שעירים שוין,[[3]](#footnote-4) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו דאף דבאדם א"א שיהיו שוין מ"מ בבהמה אפשר שיהיו שוין, ואף דאינם ממש דומין זל"ז, כמו שאמרו בירושלמי דאפי' חטה אינה דומה לחברתה, מ"מ בעינן שיהיו שוין במראה ובקומה כל מה שיוכלו, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א.[[4]](#footnote-5) - **ב** הגבו"א כתב דהתם לא אמרו אלא דא"א שיהיו שוין בג' דברים במראה ובקומה ובקול, אך בקומה ומראה לחוד אפשר שיהיו שוין.[[5]](#footnote-6) - **ג** השפ"א כתב לישב דהכא משכח"ל שיהיו שוין ממש כשהם תאומים, ומשא"כ באב ואם דבן סורר ומורה.

**ובדמים,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו שיהא זה נקנה בדמים של זה לא פחות ולא יותר, ומשמע דתלי בהדמים שנתנו עליהן, וכ"ה מבו' בד' התוי"ט, וזהו שכתב דהוא דבר שחוץ לגופן, - אך בירושלמי אמרו דאם שוין בדמים ואין שוין בשבח הדמים אין השעירין כמצוותן, ואם שוין בשבח הדמים ואין שוין בדמים השעירים כמצוותן, והקה"ע שם כתב דהיינו דלא תלי במה שהן שוין בדמים שנתן עליהן, אלא תלי במה שהן שוין בשבחן שהוא דבר שבגופן, ועד"ז כתבו הפני משה שם והרש"ש הכא.

## דין לקיחתן כאחד

**ולקיחתן כאחד,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו שיהו נקחין שניהן ביום אחד, אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו דבשעה אחת יקחום מן השוק ולא בזאח"ז, והתו"י והתוס' הרא"ש כתבו דבעינן דתהא לקיחתן כאחד ממש שלקחן מאדם אחד או מב' בנ"א שעשו שניהם שליח לקבל המעות, דמעות קונות בהקדש,[[6]](#footnote-7) והתוס' הרא"ש עמד לפ"ז בהא דתנן דלקח אחד היום ואחד למחר כשרין, דהול"ל לקחן מב' בנ"א כשרין,[[7]](#footnote-8) ולפ"ד רבינו אליקים ניחא.

**מת אחד מהן וכו' יקח זוג לשני,** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהיינו משום דל"ב לקיחתן כאחד אלא למצוה, והריטב"א הוסיף דהכא חשבינן לה כדיעבד ודיינו שכבר נתקיימה מצות לקיחתן כאחד.[[8]](#footnote-9)

והתו"י הקשו דמ"מ דכיון דראוי השעיר שנשתייר לשעיר הנעשה בחוץ מ"ט לא יקחו שנים ויקיימו בהן מצות לקיחתן כאחד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' הרא"ש והתור"פ כתבו דאיירי כשכבר הפרישו אחר לשעיר הנעשה בחוץ. - **ב** הריטב"א כתב דמהא דתני לה סתמא משמע דאיירי אף קודם שהפרישו שעיר הנעשה בחוץ, והיינו משום דאין מצות לקיחה כאחת מצוה כ"כ לערבב עלי' את השורה כ"כ. - **ג** הגבו"א כתב די"ל דהא דקפיד רחמנא אלקיחה כאחת אי"ז על שעת קניית המקח שיהיו שניהם נקנים להקדש ביחד, אלא על הקדשן שיהא חל קדושה ביחד עליהן, והא דתלי לה בלקיחה הוא משום דקרבן ציבור הן ונלקחין ממעות הקדש מתרומת הלשכה, ולקיחתן זהו הקדשן, וע"כ י"ל דלב בי"ד מתנין עליהן דאם ימות אחד שלא תהא הפרשת החי הפרשה לקדש עד שיקחו לו זוג בשני', וכשיקחו לו אז יהי' קדושה חלה עליו ונמצא הקדשן כאחת, ועיי"ש במשה"ק ע"ז. - **ד** הגבו"א כתב לישב עוד דלא קפיד קרא שיהיו ב' השעירים בשעת עשייתן מאותן ב' השעירים הנלקחין כאחד, אלא עיקר הדין הוא דבעינן שבשעת לקיחתו יהי' לו בן זוג שיהיו ראויים לד' ולעזאזל, וע"כ כל שלקח תחילה ב' שעירים ואח"כ מת אחד מהן, שפיר דמי, כיון דבשעת לקיחת הראשון הי' בן זוגו עמו, וגם בשעת לקיחת השני יש לו בן זוג דהוא השעיר הראשון.[[9]](#footnote-10)

הגבו"א הק' ע"ד התו"י ודעימי' דהא דיקח זוג לשני הוא משום דדינא דלקיחתן כאחת אינו אלא למצוה, דאף דאי"ז אלא למצוה מ"מ למה לנו לבטל מצות המקום בחינם כיון שיש לו תקנה לעשות כמצותו שיקח זוג אחר והשעיר הנשאר חי מהזוג הראשון ירעה, דאטו מפני תקנת השעיר החי שלא יהא ניתק לרעי' נבטל מצות לקיחה כאחת דצריך מה"ת, וכי מה ביטול מצוה יש כאן אם השעיר החי ידחה מהקרבה לרעי' שנבטל בשביל זה מצות לקיחה הצריך מה"ת, - והמרומי שדה כתב דכיון דכבר הקדיש זוג הראשון ונשתייר אחד מהם, ה"ז כדיעבד ודוחה מצוה דלקיחתן כאחד, - אך הרש"ש תמה ע"ז ממה שאמרו במנחות ס"ד א' דאם שחט כחושה בשבת אומרים לו הבא שמינה ושחוט, ועי"ז תיפסל הכחושה ששחט, וכ"ש דיש לו להביא זוג אחר לקיום המצוה דלקיחתן כאחד.[[10]](#footnote-11)

## בטעם הא דכשמת אחר הגרלה מביא זוג אחר

**ואם משהגריל מת יביא זוג אחר ויגריל בתחילה וכו',** הפסקי רי"ד כתב דהא דצריך להביא זוג אחר ולהגריל בתחילה, הוא משום דאינו יכול ליקח לא הגרלה כמו שאמרו לעיל מ' ב' דהגורל עושהו חטאת ואין השם עושהו חטאת, ולפ"ז הרי דכ"ז הוא למ"ד דהגרלה מעכבא, אך למ"ד דהגרלה לא מעכבא הרי דאף אם מת אחד מהן אחר שהגריל יקח זוג לשני.

אך התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דמהא דלא מוכחינן מינה לעיל ל"ט ב' דהגרלה מעכבא, יש ללמוד דאף אם הגרלה אינה מעכבת יביא זוג אחר ויגריל בתחילה משום מצות הגרלה, ועיי"ש שהקשו דמ"ש מהא דאינו מביא זוג אחר לקיום מצות לקיחתן כאחד, וזה למש"כ לעיל דכשמביא זוג לשני אין מתקיים בזה מצות לקיחה כאחד, (ודלא כמש"כ הגבו"א), וכתבו דאע"ג דהגרלה לא מעכבא ל"ד למצות לקיחה, לפי שעיקר מצותה אינה אלא מאתמול, ואע"ג דאם לא לקח מאתמול יכול ליקח היום, מ"מ אין עיקר לקיחתו ביוהכ"פ,[[11]](#footnote-12) ומשא"כ בהגרלה דעיקר מצותה ביוהכ"פ, הרי דאף דאינה אלא למצוה יביא זוג אחר ויגריל, וכ"כ הריטב"א, - והתור"פ כתב דהוא משום דמצות הגרלה כ"כ גדולה, וע"כ מוטב דמייתינן חד למיתה לכתחילה ואל יבטל מצות הגרלה.

**שאין חטאת ציבור מתה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דכי גמירי ה' חטאות ביחיד גמירי, דמה מצינו ולד חטאת ותמות חטאת וחטאת שמתו בעלי' ביחיד ולא בציבור, אך נתכפרו בעלי' לא נאמרה אלא ביחיד, וכ"כ רבינו אליקים והמאירי, - וזה דלא כמשמעות פירש"י בתמורה ט"ו א' דלדעת ת"ק הא דחטאת ציבור אינה מתה אי"ז מטעמא דר"ש דיש מן החטאות המתות דלא שייכי בציבור, אלא הוא משום דלא גמירי דין מיתה בציבור, ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ה דף מס' 9.

**יקח שני שעירי עזים מיעוט שעירים שנים מה ת"ל שני וכו',** הריטב"א כתב ללמוד מהכא דכל היכא דאמרינ מיעוט לשון רבים שנים לאו ספיקא הוא כלל, אלא כאילו נכתב שנים בפירוש, וע"כ לא איצטריך למכתב שני, - אך המאירי כתב דהא דלא איצטריך למכתב שני לדקדק דשנים ולא יותר הוא משום דכתיב אחד לד' ואחד לעזאזל, וכ"ה מבו' בד' הר"ח ודעימי' לקמן בסוגיין בטעם הא דבמוספין לא דרשינן להא דכתיב שני כבשים דבעינן שיהיו שניהם שוין, ונתבאר להלן.

**מנין אע"פ שאין שניהם שוין כשרים ת"ל שעיר שעיר ריבה,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיינו דאף דיותר רצוי שיהיו שוין במראה ובקומה ובדמים מ"מ אי"ז חובה, לפי שאמר אח"כ השעיר השעיר ולא אמר האחד רצה בכך שעיר מכל מקום,[[12]](#footnote-13) ונתחדש בדבריו דלאו היינו דחובה היא שיהיו שניהם שוין אלא שאי"ז מעכב בהכשרן, אלא היינו דאי"ז חובה כלל שיהיו שוין ואי"ז אלא למצוה בעלמא.

**חד למראה חד לקומה וחד לדמים,** התוס' הרא"ש כתב דלגירסא זו הא דלקיחתן כאחד לא ילפינן לה מדכתיב שני, אלא אף אם הוה כתיב יקח שעירי הוה דרשינן דיקח שנים כאחד, והתו"י כתבו דילפינן לה מדסמכי' קרא ליקח, ועיי"ש שהביאו כמה גירסאות אחרות בזה.

**תניא נמי הכי גבי כבשי מצורע וכו' ותניא נמי הכי גבי צפורי מצורע וכו',** בחי' הגרע"א עמד ע"ד הרמב"ם בפ"ד ממחו"כ שלא הביא לדין זה בכבשי מצורע דבעינן שיהיו שוין, אך בפי"א מטו"צ ה"ח הביא לדין זה בצפורי מצורע, וכן הק' המל"מ בפ"י משגגות ה"ג ובפ"א ממחו"כ ה"ג, ועמש"כ בזה המרכה"מ בפ"ד ממעה"ק ה"ט וההר המורי' בפ"י משגגות ה"ג ובהערות להגרי"ש בסוגיין.

## מקום שחיטת התמיד

**שנים ליום כנגד היום,** המאירי כתב דהא דמצותם לשחטם כנגד השמש הוא לרמוז על השפלת עובדי', והבאר שבע בתמיד ל"א ב' כתב דהי' נשחט היפך מקום זריחת השמש, מפני שאז היו אומות העולם עובדים לשמש.[[13]](#footnote-14)

והמנ"ח במצוה ת"א סק"ט נסתפק אם דין זה דכנגד היום מעכב, או דלא שנה עליו הכתוב לעכב, ועיי"ש שכתב דבסוגיין נראה דאי"ז מעכב דלא שנה עליו הכתוב.

**תמיד של שחר הי' נשחט על קרן צפונית מערבית,** בפירש"י כתב דהיינו דהי' נשחט על קרן צפונית מערבית של מזבח, והא דהי' נשחט בקרן צפונית הוא משום דקד"ק שחיטתן בצפון, ולפ"ז היינו דהי' נשחט בטבעת השני' הסמוכה לקרן צפונית מערבית של מזבח, וכ"ה מבו' בד' התוס' וש"ר, - אך התורי"ד הק' ע"ז דכיון דכל הטבעות עומדות בצפון המזבח מה הוצרך לומר על קרן צפונית מערבית, הי' לו לומר על קרן מערבית, וכתב דהא דתני על קרן צפונית מערבית היינו בקרן צפונית מערבית של הטבעות, ועיי"ש שכתב דהא דהי' מרחיק מן המזבח כ"כ, הוא משום דצל המזבח הי' מושך בבוקר ול"ה השמש באה כנגדו, וע"כ הי' מרחיק מן המזבח כל מה שיכול, ועיי"ש במש"כ לפרש לטעם הא דהי' שוחט על טבעת שני', וכ"כ הראב"ד בתמיד ל' ב', וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מתמידין ה"ה.[[14]](#footnote-15)

בטעם הא דשל שחר הי' נשחט בקרן מערבית ושל בין הערבים בקרן מזרחית, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דשל שחר הי' נשחט בקרן מערבית, לפי שהשמש באה מן המזרח וע"כ מושכו השוחט לצד מערב להרחיקו מן כותל המזרח בכל יכולת מפני שהכתלים גבוהים והחמה שחרית בשיפולו של רקיע וצל הכותל עומד כנגדה, ובבין הערבים שהחמה באה ממערב הי' נשחט בקרן מערבית, וכ"כ המפרש והרא"ש בתמיד ל' ב', וכ"נ בד' הערוך בע' טבעת. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהיינו משום דבעינן כנגד היום ולא אצלו, וע"כ בשחר שהחמה במזרח הי' שוחט במערב שהוא כנגד המזרח, ובבין הערבים שהחמה במערב הי' שוחט במזרח כנגד המערב, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד שם. - **ג** הראב"ד בתמיד שם גריס דשל שחר הי' נשחט על קרן צפונית מזרחית, ושל בין הערבים על קרן צפונית מערבית, וכתב דבזה מתקיים דינא דכנגד היום דכיון דזריחת החמה מן המזרח ע"כ הי' שוחט בקרן מזרחית, ובבין הערבים דזורחת יותר במערב הי' שוחט בקרן מערבית.

**על טבעת שני',**[[15]](#footnote-16)בפירש"י כתב דטעמא דטבעת שני' לא ידענא, ובד' ש"ר מצינו כמה דרכים בטעם הא דהיו שוחטין אותו על טבעת שני', **א** בפירש"י כתב ששמע דהוא כדי שתהא הראשונה מסייעתו להאחז בה רגלי הבהמה שלא תתהפך.[[16]](#footnote-17) - **ב** התוס' כתבו דלא רצו להקריבו כולי האי למזבח גזירה שמא יטיל גללים, ועמשה"ק ע"ז התפא"י בבועז והעולת תמיד בתמיד שם. - **ג** התו"י כתבו בשם רבו וה"ר יוסף דהוא משום דעל הטבעת הראשונה מיצל כותל המזבח,[[17]](#footnote-18) והיינו משום דבעינן לשחוט כנגד היום, ובטבעת ראשונה שמיצל כותל המזבח אין מתקיים דינא דכנגד היום, וכ"כ התוס' הרא"ש והמאירי, וכ"כ הראב"ד והמפרש והרא"ש בתמיד ל' ב'.[[18]](#footnote-19) - **ד** הבעה"מ כתב דשמע שהוא משום שהי' נשחט כנגד ליום ותניא מעולם לא יצאה החמה מקרן מזרחית צפונית ולא שקעה בקרן מערבית צפונית, וכשם שהחמה מופלגת בזריחתה ובשקיעתה בתקופת תמוז מן הקרנות של צפון העולם, כך הי' התמיד מופלג בשחיטתו מן הקרנות של צפון המזבח, ועמש"כ התפא"י בתמיד שם לפרש לדבריו. - **ה** הראב"ד בתמיד שם כתב בשם המפרשים דהוא משום דאם הי' שוחטו על טבעת ראשונה שבקרן זוית יהא מונח באלכסון, ועמש"כ השיטה לרשב"י ורבינו שמעי' שם להוסיף לפרש בזה.

בטעם הא דהיו שוחטין אותו על הטבעת השני' הסמוכה יותר למזבח, ולא היו מרחיקין אותו יותר מן המזבח, כתב הראב"ד בתמיד שם דהוא משום דכל כמה דהו"מ לקרובי לי' לצד המזבח הי' עושה דכל מה שהוא לפנים לצד המזבח קרוי הוא לפני ד' יותר, וע"כ הי' מן הדין לשחטו בטבעת הראשונה, אך כיון דאין מתקיים בה כנגד היום היו שוחטין אותו בטבעת שני' דמתקיים בזה כנגד היום וגם קצת לפני ד', וכ"כ הגר"א שם.

## מוספין אם בעינן שיהיו שוין

**מוספין של שבת ודאי צריכין שיהיו שניהם שוין,** בפירש"י כתב דהיינו דמוספין של שבת שנאמר בהם שני כבשים ודאי בעינן שנים שוין, ומסיק דאי"ז מעכב, דהרי לא כתיב בהו עיכובא, ועמש"כ התוס' ורבינו אליקים והריטב"א לישב גירסת הספרים דבעינן לעיכובא שיהיו שניהם שוין, - אך בפי' ר"ח גריס דבמוספין ל"ב שיהיו שניהם שוין דלא כתב שני כבשים אלא ללמד שהם ב' ולא ד' מדלא כתיב אחד אחד כדרך שכתוב בתמיד, והתוס' הרא"ש כתב לפרש דהיינו דאם ל"ה שנים הוה מפרישנא שנים עם תמיד הבקר ושנים עם תמיד הערב, וכל מה שאמרו לעיל דמיעוט שעירים שנים וכו' הוא משום דמפורש אח"כ השעיר השעיר הצפור הצפור, וכ"כ המאירי, ועד"ז כתב התורי"ד בשם רבינו ברוך.

בפי' רבינו אליקים הק' היאך אפשר שיהא מעכב שיהיו שניהם שוין, הרי אין המוספין מעכבין זא"ז, וכיון דאינם מעכבין אף כשלא הביא אלא אחד, כ"ש כשהביא שנים אלא שאינם שוין, וכתב דהכא איירי במוספין של חג שמעכבין זא"ז מדכתיב כמשפטם, כמו שאמרו במנחות מ"ד ב', או במוספין של עצרם דכתיב בהו יהיו דמשמע עיכובא, כמו שאמרו במנחות מ"ה א', אך בד' התוס' והריטב"א מבו' דקאי על מוספין של שבת דמעכב שיהיו שניהם שוין, ולפ"ז הדק"ל, ועמש"כ בזה החוקת היום.

המל"מ בפ"ד מתמידין ה"ט עמד ע"ד הרמב"ם שלא הביא להך דינא דבמוספין של שבת בעינן שיהיו שניהם שוין, והאו"ש שם כתב דדעתו היא כדעת ר"ח ודעימי' דל"ב במוספין שיהיו שוין, וכ"כ השיח יצחק והליקוטי הלכות בסוגיין, ועמש"כ בזה המרכה"מ בהל' תמידין שם.

א' תמוז פ"ג

דף מס' 2

## חיוב חוץ בשעיר המשתלח

**ס"ב ב' - עד שלא הגריל עליהן חייב על שניהם למאי חזו,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דלא חזו אמאי חייב הרי בעינן ראוי לפתח אהל מועד דכתיב בשחוטי חוץ ואל פתח אהל מועד לא הביאו, ומבו' דאין לחייב מכח הא דהוא ראוי לבא לפתח אהל מועד להגרלה, - וצ"ע מסוגיית הגמ' בזבחים קי"ג ב' שהביא בפירש"י לקמן ס"ג ב' (ד"ה ולא אוציא) דקודם הגרלה ווידוי חשבינן לה כראוי לפתח אהל מועד משום דראוי לבא להגרלה ווידוי, ולא פטרינן בזה אלא מדכתיב לד'.

וי"ל בזה כשבאנו לחייב על שחיטת השעירים בחוץ מצינו לדון לחייב עליהן משום תורת קרבן דהשעירים עצמן, ומצינו לדון לחייב עליהן משום דחזי לשעיר הנעשה בחוץ, ומקרא דלד' נלמד דאין לחייב משום תורת קרבן דהשעירים עצמן, וע"כ לא מצינו לחייב מכח הא דראוי לפתח אהל מועד להגרלה, שהרי הא דראוי לבא להגרלה הוא תורת קרבן דהשעירים עצמן, ומשום תורת קרבן זה אי"ז בכלל לד', וע"כ אין לחייב בזה אלא מכח הא דראוי לבא לפתח אהל מועד להקרבה גמורה, וזהו דפרכינן דלמאי חזו, ומשני דראוי לשעיר הנעשה בחוץ, וכ"נ להדיא בד' התו"י בסו"ד, עיי"ש, - וי"ל עוד למשמעות ד' הראב"ד בפי"ח ממעה"ק הי"א דהא דממעטינן שעיר המשתלח מדכתיב לד', אי"ז פטור בפנ"ע, אלא ילפינן מינה דלא חשיב כראוי לבא לפתח אהל מועד ויהא מיוחד לשם אלא שיהא ראוי לזריקה ולהקטרה.[[19]](#footnote-20)

## חיוב חוץ בשעיר המשתלח קודם הגרלה

**הואיל וראוי לשעיר הנעשה בחוץ,** בזבחים קי"ב א' תנן דשעיר המשתלח אין חייבין עליו בחוץ שנא' ואל פתח אהל מועד לא הביאו כל שאינו ראוי לבא אל פתח אהל מועד אין חייבין עליו, ובגמ' שם קי"ג ב' פרכינן עלה מדתניא דממעטינן קדשי בדה"ב מדכתיב ואל פתח אהל מועד לא הביאו וכו' יצאו קדשי בדה"ב שאינם ראויין, אוציא את אלו ולא אוציא את שעיר המשתלח שהוא ראוי לפתח אהל מועד, ת"ל לד' להוציא שעיר המשתלח שאינו ראוי לד', והיינו דבמתניתין ממעטינן לה משום שאינו ראוי לבא אל פתח אהל מועד, ובברייתא תניא דהוא ראוי לפתח אהל מועד וממעטינן לה מדכתיב לד', ומשני דכאן קודם הגרלה כאן לאחר הגרלה, ופירש"י דקודם הגרלה הוא ראוי ועתיד ליכנס משום הגרלה ובעינן למעוטי מדכתיב לד', אך אחר הגרלה אינו ראוי לבא וממעטינן לה מדכתיב אל פתח, ופרכינן עלה דאחר הגרלה נמי הא איכא וידוי, ופירש"י דבעי ליכנס להתודות עליו, ומשני רב מני דכאן קודם וידוי כאן לאחר וידוי.

והתו"י בסוגיין עמדו בזה במה שאמרו הכא דעד שלא הגריל עליהן חייב על שניהם, דהוא דלא כמו שאמרו התם דאף קודם הגרלה ממעטינן לה מדכתיב לד',[[20]](#footnote-21) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו בשם רבו דאה"נ דהו"מ למיפרך התם דקודם הגרלה חייב, אלא דפריך לה מגופה, ולפ"מ דמסיק התם דכאן קודם וידוי כאן לאחר וידוי, הרי דקודם הגרלה חייב כדתניא הכא, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ והריטב"א, וכ"כ התוס' בזבחים שם ובתמורה ו' ב'. - **ב** התו"י כתבו לישב עוד בשם רבו דמה שאמרו התם דקודם הגרלה פטור היינו קודם ההנחה שהוא גמר הגרלה, ובכה"ג הוא דפטור מקרא דלד' לפי שהוא מבורר כבר שאינו לד', אבל קודם ההגרלה דעדיין אינו מבורר חייב. - **ג** התו"י כתבו לישב דהרי כל הא דחייב קודם הגרלה היינו משום דראוי הוא לשעיר החיצון, והא דממעטינן התם שעיר המשתלח קודם הגרלה היינו כשכבר נתקדש שעיר החיצון שאינו ראוי לכך,[[21]](#footnote-22) ובכה"ג הוא דממעטינן מלד' דאע"פ שהוא ראוי לפתח אהל מועד שמא יתקדש לד',[[22]](#footnote-23) מ"מ עדיין אינו לד', ומשא"כ היכא דיכול להתקדש לשעיר החיצון דלד' קרינן בי'.

בירושלמי לעיל פ"ד ה"א אמרו בב' שעירי יוהכ"פ ששחטן בחוץ אית תנא תני חייב ואית תנא תני פטור, א"ר חסדא מ"ד חייב (בשקרב) [בשלא קרב] השעיר הנעשה (בפנים) [בחוץ] מ"ד פטור (בשלא קרב) [בשקרב] השעיר הנעשה בחוץ,[[23]](#footnote-24) והקה"ע והפני משה שם כתבו דהוא כדא"ר חסדא בתלמודין דטעם הא דחייב קודם הגרלה הוא משום דראוי לשעיר הנעשה בחוץ, וע"כ כ"ז הוא כשלא קרב השעיר הנעשה בחוץ, אך כל שקרב השעיר הנעשה בחוץ וכבר אינו ראוי לפתח אהל מועד אין חייבין עליו, וזה דלא כמש"כ התו"י דכל הא דחייבין על ב' השעירים קודם הגרלה הוא רק כשלא נתקדש שעיר החיצון וכל שנתקדש שעיר החיצון אין חייבין עליהן.[[24]](#footnote-25)

החזו"א בסימן קכ"ח סק"ד הק' במה שאמרו בזבחים שם דהא דפטור קודם הגרלה הוא מקרא דלד', דמ"ט בעינן לה"ט ותיפו"ל דמחוסר הגרלה, ועוד, דאם לא פטרינן לי' משום דמחוסר הגרלה, מ"ט פטרינן משום שאינו מיוחד לד', הרי הוא ראוי ע"י הגרלה לשעיר הנעשה בפנים ויש בו צד חיוב, כמבו' בסוגיין דכל הא דלא מחייבינן לי' קודם הגרלה מכח הא דראוי לשעיר הנעשה בפנים הוא משום דמחוסר הגרלה, והרי דסגי במה שמעורב בהן צד חיוב, - וצ"ב שהרי הא דמוקי התם לד' קודם הגרלה ולא ממעטינן לה מדכתיב אל פתח אהל מועד, הוא משום דראוי לבא לפתח אהל מועד להגרלה, ובזה אין מקום כלל לפטור משום דמחוסר הגרלה, שהרי כבר עכשיו הוא ראוי לפתח אהל מועד להגרלה ואינו מחוסר מעשה כלל, וכל מה שפטרו הכא מכח הא דמחוסר הגרלה, הוא משום דס"ל דלא סגי במה שראוי לבא לפתח אהל מועד להגרלה, אלא שבאנו לחייב משום דראוי לשעיר הנעשה בפנים, וע"ז הוא שאמרו דמחוסר הגרלה, וע"כ שפיר ממעטינן לה התם משום דאינו מיוחד לד', אף שהוא ראוי ע"י הגרלה לשעיר הנעשה בפנים, כיון דהוא מחוסר הגרלה, וכמש"כ כן התו"י בסוגיין בתי' בתרא.

## חיוב חוץ בשעיר המשתלח אחר הגרלה קודם וידוי

בילקוט פר' אחרי רמז תקפ"א גריס בזבחים שם ושעיר המשתלח לא ראוי לפתח אהל מועד הוא, והתניא וכו' יכול שאני מוציא אף שעיר המשתלח ת"ל לד', לא קשיא כאן קודם וידוי כאן לאחר וידוי, והיינו דקודם וידוי חייבין עליו משום דראוי לבא לפתח אהל מועד ולאחר וידוי אין חייבין עליו, וכ"כ בפי' המיוחס לר"ח בזבחים שם דקודם וידוי לד' קרינן בי' וראוי לבא אל פתח אהל מועד, וכ"כ הפסקי רי"ד שם, וכ"כ הרמב"ם בפי"ח ממעה"ק הי"א דב' שעירי יוהכ"פ ששחטם בחוץ אם עד שלא התודה עליהם חייב כרת על שניהן הואיל וראויין לבוא לפני ד' לוידוי ואם אחר שהתודה פטור על המשתלח שהרי אינו ראוי לבוא לפני ד', והמהר"י קורקוס והכס"מ שם כתבו דמקורו הוא מסוגיית הגמ' בזבחים, וגרסי כגירסא זו.[[25]](#footnote-26)

אך הראב"ד בהל' מעה"ק שם תמה ע"ז מסוגיין שאמרו דאינו חייב על שעיר המשתלח אלא קודם הגרלה משום דראוי לשעיר הנעשה בחוץ, והמהר"י קורקוס הוסיף לתמוה ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן ס"ג ב' דמבו' להדיא דהא דכתיב לד' אתא למעוטי שעיר המשתלח, וכ"ה גם בתמורה ו' ב', ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דפליגי הסוגיות בזה, וקי"ל כסוגיית הגמ' בזבחים דהיא סוגיא בדוכתא, והכס"מ שם כתב לדעת הרמב"ם דהא דתניא הכא דעד שלא הגריל עליהן חייב על שניהם משהגריל עליהן חייב על שם ופטור על של עזאזל, צ"ל דתנא לוידוי הגרלה קרי לי'.[[26]](#footnote-27)

והצ"ק והקר"א בזבחים שם כתבו לישב לד' הרמב"ם בע"א, דלעולם גריס בברייתא דהתם כגירסא שלפנינו דפטור על שעיר המשתלח מדכתיב לד', ומה שפסק הרמב"ם דקודם וידוי חייב, הוא משום דמתניתין דזבחים דלא פטרה בשעיר המשתלח אלא משום דאינו ראוי לבא לפתח אהל מועד פליגא וס"ל דכל הפטור בשעיר המשתלח הוא כשאינו ראוי לבא לפתח אהל מועד אך קודם הגרלה ווידוי דהוא ראוי לבא לפתח אהל מועד חייבין עליו,[[27]](#footnote-28) ופסק הרמב"ם כתנא דמתניתין.[[28]](#footnote-29)

החזו"א בסימן קכ"ח סוסק"ד עמד במה שהשמיט הרמב"ם דין שחטו בחוץ קודם הגרלה שדנו בזה בסוגיין, והיינו דאף שכתב דאחר הגרלה חייב משום דראוי לבא לפתח אהל מועד לוידוי, היינו רק לאחר הגרלה, אך קודם הגרלה אין לחייב מה"ט משום דמחוסר הגרלה, ואינו חייב אלא משום דראוי לשעיר הנעשה בחוץ, וכתב לישב דהא דפריך הכא דקודם הגרלה למאי חזי אי"ז משום דחיסרון הגרלה הוי חיסרון מעשה יותר מעבודת היום, אלא משום דלפ"מ דס"ל לתנא דעל שעיר המשתלח אינו חייב בחוץ, ראוי לפטור קודם הגרלה שאין כאן צד חיוב כלל, כיון דגם צד החיוב ליכא עתה בעולם ואינו ראוי לפנים משום שלא נתייחד, וכל שלא נתייחד יש בפנימי גופי' צד שלילי שאפשר שלא יהא פנימי,[[29]](#footnote-30) אך לפ"מ דקי"ל כתנא דזבחים דקודם וידוי חייבין גם על שעיר המשתלח, לא איכפת לן במה שחסר הגרלה, שאינו אלא כחיסרון עבודת היום שהרי השתא לא פתיכי בי' צד פטור,[[30]](#footnote-31) - ולכאו' י"ל עוד בפשיטות, דלפ"מ דקי"ל דחייב קודם וידוי משום דראוי לבא לפתח אהל מועד לוידוי, ה"נ יש לחייב קודם הגרלה משום דראוי לבא לפתח אהל מועד להגרלה, כמבו' בסוגיית הגמ' בזבחים שם דמהני הא דראוי לבא להגרלה לחשבו כראוי לפתח אהל מועד, ול"ב לה"ט דראוי לשעיר הנעשה בחוץ.

## טעם הא דפסלינן בשעיר הנעשה בחוץ קודם עבודת היום

**לשעיר הנעשה בחוץ נמי לא חזי דמחסר עבודת היום,** לדעת רש"י ודעימי' דכל שהקדים עבודת חוץ לעבודת פנים איכא עיכובא, י"ל דזהו דפריך דלא חזי לשעיר הנעשה בחוץ משום דמחסר עבודת היום, דאף דשעיר הנעשה בחוץ נעשה בבגדי זהב בחוץ ולא קאי עלי' חוקה, מ"מ כל שהקדימו לעבודת היום הנעשית בבגדי לבן בפנים פסול, וכ"כ האבנ"ז באו"ח סימן תנ"ז סק"ג.

אך לדעת הסוברים דליכא עיכובא אלא כשהקדים עבודת פנים, צ"ב דמאי פריך דמחסר עבודת היום, הרי אי"ז לעיכובא וא"כ שפיר הוא ראוי עכשיו לשעיר הנעשה בחוץ, וצ"ל כמש"כ בחי' הגרי"ז בפ"ה מעיוהכ"פ בשם הגר"ח שפירש בד' הרמב"ם שם ה"ג דהא דכשהקדים שעיר המוספין קודם עבודת היום פסול משום דחשיב כמחוסר זמן,[[31]](#footnote-32) וזהו דפריך דקודם עבודת היום לא חזי לשעיר הנעשה בפנים, ועיי"ש שכתב דמקור דברי הרמב"ם הוא מהכא, וכ"כ החזו"א בסו"ס קכ"ז,[[32]](#footnote-33) וכן צ"ל למש"כ הגרי"ז שם דכלל א"א לפסול בשעיר המוספין משום עיכובא דחוקה משום דאינו מכלל עבודת היום, והא דצריך להיות קרב אחר עבודת היום ילפינן לה לקמן ע' ב' מדכתיב מלבד חטאת הכפורים, והוא דין אחר ולא נאמר ע"ז חוקה כלל, ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ה דף מס' 23, ובע"כ דמה שאמרו הכא לשעיר הנעשה בחוץ לא חזי הוא משום פסולא דמחוסר זמן,[[33]](#footnote-34) - ועמש"כ בזה האבנ"ז שם סק"י.

**קסבר ר"ח אין מחוסר זמן לבו ביום,** התוס' במנחות ה' א' ד"ה אלא א"ר פפא כתבו דאף דהתם פליגי בהא אמוראי אם יש מחוסר זמן לבו ביום, והכא לא פליגי בה, היינו משום דלגבי שחוטי חוץ חשיב ראוי לפתח אהל מועד כיון דחזי בו ביום, ומבו' דמה שאמרו דאין מחוסר זמן לבו ביום לאו היינו דמה"ט אם שחט שעיר הנעשה בחוץ קודם עבודת היום כשר משום דאינו מחוסר זמן, אלא היינו דאף דאם שחט שעיר הנעשה בחוץ קודם עבודת היום פסול, מ"מ חשבינן לי' כראוי לפתח אהל מועד כיון שהוא ראוי בו ביום,[[34]](#footnote-35) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בפסחים מ"ו ב', וכ"כ בחי' הגרי"ז בהל' עיוהכ"פ בשם הגר"ח בדעת הרמב"ם.[[35]](#footnote-36)

והגרי"ז שם הביא מד' התוס' בשבועות ח' ב' ד"ה לטומאה דמבו' בדבריהם דשפיר מצי להקריב שעיר החיצון קודם שעיר הפנימי,[[36]](#footnote-37) וכתב בשם הגר"ח שפירש לדעתם דמה שאמרו הכא דאין מחוסר זמן לבו ביום, היינו דמה"ט גם אם הקריבו קודם עבודת היום כשר בדיעבד, והיינו משום דעיקר הא דפריך מעיקרא דלא חזי משום דמחסר עבודת היום, היינו משום פסולא דמחוסר זמן, וע"ז משני דאין מחוסר זמן לבו ביום ולי"ב לפסולא דמחוסר זמן.

בד' הירושלמי לעיל פ"ד ה"א שהבאנו לעיל דמפרשינן דהא דתניא דב' שעירי יוהכ"פ ששחטן בחוץ פטור איירי כשכבר קרב השעיר הנעשה בחוץ, מבו' דאם הקדים שעיר הנעשה בחוץ לעבודת היום כשר, וכבר עמד השיירי קרבן מד' הירושלמי ע"ד הרמב"ם שפסל בזה, והרידב"ז שם כתב לישב לפי גירסתו שם בד' הירושלמי.[[37]](#footnote-38)

ב' תמוז פ"ג

דף מס' 3

## טעם הא דמחוסר הגרלה כמחוסר מעשה

**ס"ב ב' - מחוסר הגרלה כמחוסר מעשה,** בטעם הא דשאני מחוסר הגרלה דהוי כמחוסר מעשה מהא דמחוסר עבודת היום דל"ה כמחוסר מעשה, כתב בפירש"י דהוא משום דבשעיר החיצון המחוסר עבודת היום אין כאן חיסרון מעשה בגופו אלא חסרון זמן שעדיין לא הגיע זמן המוספין, ובזה הוא דאמרינן דכל שראוי לבו ביום אי"ז מחוסר זמן, ומשא"כ בהגרלה דאף דאינה מעשה בגופן, שהרי הנחה אינה מעכבת, מ"מ הואיל ומצוה האמורה בהן היא כמחוסר מעשה דמי, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דל"ד לחיסרון עבודת היום שאינו מחיסרון מצוה של שעיר החיצון.

אך למש"כ הגרי"ז בשם הגר"ח בדעת התוס' בשבועות דמה שאמרו דאין מחוסר זמן לבו ביום היינו דמה"ט ראוי השעיר ליקרב קודם עבודת היום ולי"ב לפסולא דמחוסר זמן, וע"כ הוא דחשיב כראוי לפתח אהל מועד, ונתבאר בדף מס' 2, הרי דזהו דשאני מחוסר הגרלה, דכיון דהגרלה מעכבת ואינו ראוי ליקרב קודם ההגרלה, ל"ה ראוי לפתח אהל מועד.

## טעם הא דלא מחייבינן לי' משום הואיל

התו"י והתוס' הרא"ש הק' דהכא משמע דלי"ל לרב חסדא הואיל אפי' לחומרא היכא דמחוסר מעשה, ובפסחים ס"ב א' קאמר רב חסדא דשחטו למולים לזרוק דמו לערלים פסול הואיל ואי בעי מתקן נפשי', ומפרשינן התם דהוא משום דלחומרא אית לי' הואיל, והרי דלחומרא אית לי' הואיל אף היכא דמחוסר מעשה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בשם ה"ר אלחנן דהתם כיון שכל שעה ושעה בידו לתקן עצמו ובאיסור כרת הוא עומד לא חשיב כמחוסר מעשה. - **ב** התוס' בפסחים שם ד"ה כי לית לי' הוכיחו מהכא דמדאורייתא לית לי' לרב חסדא הואיל אף לחומרא, וכתבו דמדאורייתא לא שייך לחלק כלל בין לחומרא בין לקולא, והא דפסל רב חסדא התם הוא מדרבנן. - **ג** הבעה"ע בהל' יו"ט מחלוקת י"ד כתב דהכא טעמא אחרינא הוא דבעינן ראוי לפתח אהל מועד, וכיון דמחוסר מעשה אינו ראוי לפתח אהל מועד, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות בפסחים מ"ו ב', עיי"ש. - **ד** הבעה"מ בפסחים מ"ו ב' כתב דכל הא דאית לי' לרב חסדא הואיל לחומרא במחוסר מעשה היינו במחוסר מעשה בבעלים, אבל במחוסר מעשה בגוף הזבח כגון הגרלה מודה דלא אמרינן בה הואיל.[[38]](#footnote-39) - **ה** הראב"ד בכתוב שם בפסחים שם כתב בתחילת דבריו די"ל דהכא כיון דאית בה צד קולא דמחייבינן לי' להביא קרבן ומביא חולין לעזרה, הרי דכל דמחוסר מעשה אין מחייבין אותו קרבן משום הואיל, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הא דבשחטו ע"מ שיתכפרו בו ערלים לא אמרינן דהוא חומרא דאתי לידי קולא. - **ו** הראב"ד שם מסיק דהוא משום דהכא משום מחוסר זמן נגעו בה דכיון דאנו ראוי אלא לאחר הגרלה ומחוסר הגרלה כמחוסר מעשה דמי הו"ל מחוסר זמן ופטור, אך התם ל"ה מחוסר זמן כיון שאותו שחישב עליו לאו בעלים הוא וסגי בהא דאי בעי מתקן נפשי' דקרינן בי' חבירו דומיא דידי'.

## שחיטה קודם פתיחת דלתות היכל

**שלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל פסולין**, בפירש"י בזבחים ס"א א' ד"ה ושני מקומות כתב דהיינו דוקא בשלמים ולא ילפינן שאר קדשים מינייהו, וכ"נ בפי' רבינו אליקים בסוגיין,[[39]](#footnote-40) והמפרש בנזיר מ"ה א' ד"ה ת"ר,[[40]](#footnote-41) וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לעיל כ"ט א' בתי' בתרא, וכן צידד הריטב"א לעיל שם, - אך התוס' לעיל שם ובכ"ד כתבו דהיינו אף בשאר קדשים, ופירשו כן להא דתנן בתמיד ל' ב' דלא הי' שוחט השוחט עד ששומע קול שער הגדול שנפתח וכ"כ הראב"ד בתמיד שם.

ובישוב מתניתין דתמיד לדעת רש"י מצינו כמה דרכים, **א** התוס' במנחות צ"ה א' סוד"ה מר אמר כתבו דהא דלא הי' שוחט את התמיד עד ששומע שער גדול שנפתח הוא למצוה בעלמא. - **ב** התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א לעיל כ"ט א' כתבו דהוא מדרבנן. - **ג** ההעמק דבר בפר' ויקרא ג' ב' והמשך חכמה בפר' תצוה כ"ט י"א כתבו דהוא משום דבזריקה בעינן שיהיו דלתות היכל פתוחין עיי"ש, - **ד** י"ל כמש"כ הרא"ש בתמיד שם דהא דלא הי' שוחט את התמיד עד ששומע שער גדול שנפתח, הוא משום דדישון מזבח הפנימי והמנורה קודמין לדם התמיד ולא נכנסו לדשן עד שנפתח השער, עיי"ש.

ההעמק דבר בפר' ויקרא ג' ב' כתב בדעת רש"י דדוקא בשחיטה הוא דל"ב פתיחת דלתות היכל אלא בשלמים, אך בזריקה בעינן פתיחת דלתות היכל בכל הקרבנות, דגם בזריקת עולה כתיב פתח אהל מועד, וכ"כ המשך חכמה בפר' תצוה כ"ט י"א.

המנ"ח במצוה קמ"א סק"ה כתב בהא דשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל פסולין, משום דבעינן פתח אהל מועד, דהיינו רק למ"ד דהיכל ואולם ב' קדושות, דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא הוא, הרי לעולם מתקיים דין פתח אהל מועד במה שהאולם פתוח, שהרי האולם לא היו לו דלתות וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד מביהב"ח ה"ח, וכ"כ הליקוטי הלכות בזבח תודה בזבחים נ"ה ב', וזה מיוסד על המבו' בגמ' שם דבית החליפות הוכשר לשחיטה משום דהיו לו פשפשין לאולם, והרי דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא הוא מתקיים דין פתח אהל מועד במה שהוא פתוח לאולם, - וצ"ע שהרי התוס' ודעימייהו פירשו דהא דתנן בתמיד דלא הי' שוחט השוחט עד ששומע קול שער הגדול שנפתח, דהוא משום דין פתיחת דלתות היכל, ואי נימא דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא ל"ב פתיחת דלתות היכל, מ"ט לא מייתינן ממתניתין דהתם דהיכל ואולם ב' קדושות, - ועמש"כ בזה בס' מנח"א לעיל מ"ה ב', וצ"ע.

התוס' לעיל כ"ט א' הק' דמ"ט איצטריך קרא לפסול בשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל, תיפו"ל דנשחטו קודם התמיד, ומצינו בזה כמה דרכים ונתבארו לעיל שם דף מס' 2, ואכמ"ל.

## שחט שלמים בחוץ קודם פתיחת דלתות היכל

**שחטן בחוץ קודם שנפתחו דלתות היכל פטור מ"ט מחוסר פתיחה כמחוסר מעשה דמי,** צ"ב משעיר החיצון ששחטו קודם עבודת היום דאמרינן דאין מחוסר זמן לבו ביום, ולא חשבינן לה כמחוסר מעשה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו משום דמחוסר פתיחה אע"ג דלאו מעשה בגופן של שלמים הוא הואיל ובהן נאמר הוי כמעשה בגופן,[[41]](#footnote-42) וע"כ חשיב כמחוסר מעשה, וכ"כ התו"י והריטב"א והמאירי. - **ב** התו"י כתבו לפרש עוד דהואיל ובשעת שחיטת הקרבן צריך שיהא השער פתוח, הוי כמו מחוסר מעשה בגופו, ומשא"כ בשאר עבודת היום דלא שייכי בגוף השעיר. - **ג** הראב"ד בכתוב שם בפסחים מ"ו ב' בסו"ד כתב דהא דמדמי פתיחת דלתות ההיכל למחוסר הגרלה, היינו משום דקודם פתיחת דלתות כיון דלא חזי לשחיטת שלמים כמו שאין בית דמי ומחוסר בית ודאי חיסרון מעשה הוא וכמחוסר מעשה דמי. - **ד** למש"כ הגרי"ז בשם הגר"ח בדעת התוס' בשבועות דשעיר החיצון ששחטו קודם עבודת היום כשר משום דאין מחוסר זמן לבו ביום, וע"כ הוא דחייב עליו בחוץ כיון דהוא ראוי עכשיו לפתח אהל מועד, הרי דזהו דשאני דין שלמים ששחטן בחוץ קודם פתיחת דלתות היכל, דכיון דהן פסולין בפנים ואינם ראויין עכשיו לפתח אהל מועד אין חייבין עליהן בחוץ.

המנ"ח בסימן קמ"א סק"ה כתב דאם שחט בהיכל כשר אף אם דלתות ההיכל נעולים, דדוקא כששוחט בעזרה הוא דבעינן שיהא ההיכל פתוח, אך בהיכל עצמו ודאי דכשר, - והמקד"ד בסימן כ"ז סק"ב הק' דא"כ מ"ט פטרינן כששחט בחוץ קודם פתיחת דלתות היכל, הרי הוא ראוי לפנים שראוי לשחטו בהיכל עצמו,[[42]](#footnote-43) ועיי"ש שכתב דשמא כיון דהא דשלמים שנשחטו בהיכל כשרים הוא משום דלא יהא טפל חמור מן העיקר, כמו שאמרו בזבחים ס"ג א' ובמנחות ח' א', ע"כ היינו רק כשהעזרה ראוי' לשחיטה, אך כל שאין העזרה אינה ראוי' לשחיטה אף ל"מ שחיטה בהיכל, - ועמש"כ בכ' הגרי"ז בזבחים נ"ה ב' וענינים סימן מ"ז מטעם אחר דל"מ שחיטה בהיכל קודם פתיחת דלתות.

בפי' ר"ח גריס השתא דא"ר חדא מחוסר הגרלה כמחוסר מעשה דמי אף שלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל פסולין שנאמ' וכו' בזמן שהוא פתוח ולא בזמן שהוא נעול ומחוסר פתיחה כמחוסר מעשה דמי,[[43]](#footnote-44) ונתחדש בדבריו דעיקר הא דשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות ההיכל פסולין הוא משום פסולא דמחוסר זמן, וע"כ לא מיפסלי אלא משום דמחוסר פתיחה כמחוסר מעשה דמי.[[44]](#footnote-45)

## טעם הא דהמעלה בזה"ז בחוץ חייב

בזבחים ק"ז ב' א"ר יוחנן דהמעלה בחוץ בזה"ז חייב, והתוס' בסוגיין הק' דמ"ט הוא חייב הרי אינו ראוי לפתח אהל מועד כיון שנהרס המזבח, וכתבו לישב דמיירי בהעלאת קטורת דלא מחוסר מעשה כמו שאמרו בזבחים נ"ט ב' דמזבח שנעקר מקטירין קטורת במקומו,[[45]](#footnote-46) או דמיירי בהעלאת מנחה, דדוקא במיני זבחים פסלינן כשנפגם המזבח,[[46]](#footnote-47) והתוס' בזבחים נ"ט ב' הוסיפו דאיירי כשקמצה בכלי שרת בפנים, (ועמש"כ המקד"ד בסימן כ"ז סק"ז בטעם הא דלא מחייבינן אלא בכה"ג, ואכמ"ל), או דמיירי כשבנוי מזבח במקומו והעלה בחוץ.

אמנם הנה בפירש"י בביצה כ"ה א' ד"ה בכור שנפל מבו' דהשוחט קדשים בחוץ בזה"ז חייב כרת, וכ"נ בפירש"י בע"ז י"ג א' שהביאו התוס', וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מבכורות ה"ב, והחינוך בסוף מצוה קפ"ו, והמנ"ח בסוף מצוה ת"מ והליקוטי הלכות בזבחים ק"ז ב' כתבו דמסתימת ד' הרמב"ם מבו' דחייב אף כשלא בנה מזבח,[[47]](#footnote-48) וקשיא לדעתם דמ"ט הוא חייב אף דאין מזבח בנוי, ולא חשבינן לה כאינו ראוי לפתח אהל מועד, - והליקוטי הלכות בזבחים ק"ז ב' כתב די"ל כמש"כ התוס' שם ס"א א' סוד"ה מאי קסבר די"ל דחשיב כראוי לפתח אהל מועד משום דיכול לבנות מזבח במקומו ויקריב עליו.

אך צ"ע דמ"ש משלמים ששחטן בחוץ קודם פתיחת דלתות היכל דחשבינן לה כאינו ראוי לפתח אהל מועד, - ועמש"כ בזה הקר"א בזבחים נ"ט א', ובס' מגנזי הגר"ח סימן ס"א, ובכ' הגרי"ז בזבחים נ"ה ב' וענינים סו"ס מ"ז, והמקד"ד בסימן כ"ז סק"ב.

## טעם הא דפטרינן בשוחט בחוץ קודם פתיחת דלתות היכל אף אם חשיב כפסולו בקודש

התוס' הק' דלדעת רש"י דפסולא דקודם פתיחת דלתות היכל הוא רק בשלמים, הדין נותן דאף שלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל חשיבי כפסולו בקודש ואם עלו לא ירדו, וא"כ מ"ט אינו חייב ע"ז בחוץ, ומ"ש מפסח וחטאת ששחטן שלא לשמן בחוץ דחייב משום דאם עלו לא ירדו, וכתבו דשאני התם דהבהמה ראוי' לשחטה בפנים לשמה, ומשא"כ הכא דאינם ראויים לפנים קודם פתיחת דלתות, ולכאו' מכוון דבריהם דאיכא תרי גווני דפטרינן, חדא, כשהבהמה אינה ראוי' לפתח אהל מועד, ועוד, כששחיטה זו פסולה ואין תורת שחיטה עלי', וכל הא דמחייבינן בשוחט פסח וחטאת שלא לשמן הוא משום דהבהמה ראוי' לפתח אהל מועד, ובאנו לפטרו משום דשחיטה זו פסולה ובזה הוא דאמרינן דכיון דהיא מתקבלת בפנים יש תורת שחיטה עלי' וחייב, אך בשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל דהבהמה אינה ראוי' לשחיטה בשעה זו וחשיבא כאינו ראוי לפתח אהל מועד, ל"מ מידי הא דאם ישחטנה תהא מתקבלת בפנים.

והתוס' בזבחים נ"ט ב' הוסיפו דל"ד להא דמחייבין בחוץ בלן ויוצא ושנשחט חוץ לזמנו וחוץ למקומו הואיל ומתקבל בפנים, דהתם מיירי בהעלאה, דכיון שהשחיטה נעשית בפנים כהלכתה מיחייב בהעלאה כיון דמתקבל בפנים אבל הכא דאין השחיטה כהלכתה לא, והחזו"א בזבחים סימן י"ז סק"ג כתב דהיינו דבמעלה בחוץ, כיון שאם הי' מעלה בפנים מה שהעלה בחוץ הי' מתקבל מדין אם עלו לא ירדו חשיב כראוי לפתח אהל מועד, ומשא"כ בשוחט בחוץ קודם פתיחת דלתות היכל דאם שחטו בפנים הי' יוצא לבית השריפה ואין שחיטתו רצוי' דיעבד, ואף דאם הי' מעלה אבריו היו מתקבלין, מ״מ השתא מיהא בשחיטה קיימינן, ועד"ז כתב החזו"א בקמא סימן ל"ד סק"א, ובחי' הגרע"א בסוגיין הביא להקשות ע"ד התוס' ממה שאמרו בבכורות ט"ז א' דלר"ע דבדוקין שבעין אם עלה לא ירד, השוחט בע"מ בדוקין שבעין חייב, והרי דאף כשעשה השחיטה שלא כהלכתה מחייבינן מכח הא דאם עלו לא ירדו, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בזה החזו"א בזבחים סימן י"ז סוסק"ג.[[48]](#footnote-49)

ג' תמוז פ"ג

דף מס' 4

## פסח בשאר ימות השנה

**ס"ג א' - פסח ששחטו בחוץ בשאר ימות השנה וכו',** בעיקר דין פסח בשאר ימות השנה פליגי אמוראי בפסחים ע"ג ב' אם בעי עקירה או לא בעי עקירה, ואמרו שם דכל שהיו בעלים טמאי מת ונדחו לפסח שני דסתמי' לשום פסח קאי לכו"ע בעי עקירה, וכל הא דלא בעי עקירה הוא כשעבר זמנו דלא קאי לפסח, והיינו משום דאינו ראוי לפסח בשנה הבאה משום שעברה שנתו, וכ"כ התוס' שם ס' ב' ד"ה בשאר ימות השנה דקודם זמן הפסח לכו"ע בעי עקירה לפי שעומד לפסח כשיבא, והפלוגתא אם בעי עקירה הוא לאחר הפסח, ועמש"כ הצל"ח שם בדעת הרמב"ם, ונתבאר להלן.

התוס' בפסחים ס"ד א' ד"ה טעמא שלא לשמו כתבו בשם ר"ת דלמ"ד דפסח בשאר ימות השנה לא בעי עקירה, אף אם שחטו לשמו כשר, דשלמים לשם פסח קשחיט, וכ"כ התוס' בזבחים ח' ב' ד"ה בשאר, וכ"כ התורי"ד לקמן בסוגיין, - אך בפירש"י שם מבו' דאף למ"ד דלא בעי עקירה היינו דסתמי' לשלמים קאי, אך אם שחטו לשם פסח פסול, וכ"כ המאירי שם ס' ב' וס"ג א', וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין, ונתבאר להלן בהערה, וכ"ה מבו' בפי' רבינו אליקים לקמן בסוגיין.[[49]](#footnote-50)

**טעמא דשלא לשמו הא סתמא לשמו הוא ופטור ואמאי לימא הואיל וראוי שלא לשמו בפנים,** כן גירסת רש"י, והריטב"א פירש לגירסא זו דהיינו דהא דפטור בסתמא, הוא משום דפסח בשאר ימות השנה בעי עקירה, וכל ששחטו סתמא אינו ראוי לפנים, וע"ז פרכינן דמ"ט לא מחייבינן בזה משום הואיל דראוי שלא לשמו בפנים, - ובטעם הא דלא פרכינן אלא אדיוקא ולא פרכינן טפי מהכי דמ"ט כששחטו לשמו פטור ולא אמרינן הואיל וראוי שלא לשמו בפנים, מבו' בד' הריטב"א דהיינו משום דליכא למימר הואיל אלא כששחט סתמא, אך כששחט בחוץ בפירוש לשם דבר שאינו ראוי בפנים ליכא למימר הואיל.[[50]](#footnote-51)

גירסת ר"ח דפרכינן אהא דלשמו פטור דלימא הואיל וראוי שלא לשמו בפנים, ובד' התוס' מבו' דהיינו דאף דשחטו להדיא לשמו, מ"מ הי' לנו לחייב משום הואיל וראוי שלא לשמו, דאי בעי שחיט סתמא בפנים דסתמא שלא לשמו קאי, וכן מבו' בפי' רבינו אליקים, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ, - אך הריטב"א נחלק ע"ז ופירש דהא דקאמר דלשמו פטור היינו בסתמא דכלשמו דמי, ומשום דפסח בשאר ימות השנה בעי עקירה, וע"ז הוא דפרכינן דמ"ט אינו חייב משום הואיל וראוי שלא לשמו, אך אם שחטו להדיא לשמו ליכא למימר הואיל, וכנ"ל.

בחי' הגרע"א בפסחים ס"ד א' הק' דלמש"כ התוס' שם דלמ"ד דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה אף אם שחטו לשמו כשר, דא"כ מ"ט לא פרכינן הכא אלא דלימא הואיל וראוי שלא לשמו בפנים, ועדיפא מינה הו"ל למיפרך דמ"ט פטור כששחטו לשמו, הרי גם כששחטו לשמו ראוי להתקבל בפנים דשלמים לשם פסח קשחיט, - וקו' זו היא למש"כ התוס' דהא דפריך הכא דלימא הואיל הוא משום דס"ד דאף בסתמא כשר דל"ב עקירה, אך למש"כ הריטב"א דידעינן דפסח בשאר ימות השנה בעי עקירה ואפ"ה ס"ד דאיכא למימר הואיל, ניחא,[[51]](#footnote-52) וכ"כ הקר"א בזבחים ח' ב'.

**הכי השתא התם בעי עקירה,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דאינו ראוי בפנים לשלמים אא"כ עקר שם פסח ממנו בשחיטתו, לאו מתקבל בפנים הוא כל כמה דלא עקרי', ובפי' ר"ח כתב דהיינו דכיון דבעי עקירה מחוסר עקירה כמחוסר מעשה דמי, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, - אך בד' רש"י משמע דהא דלא אמרינן בזה הואיל אי"ז משום דחשיב כמחוסר מעשה, אלא היינו משום דכל זמן שלא עקר שם פסח ממנו אינו מתקבל בפנים כלל, ואף שבידו לעקרו לשלמים, מ"מ כל זמן שלא עקרו לשלמים והוי פסח אינו ראוי כלל לפנים, ול"מ מידי הא דהוא ראוי לפנים ע"י עקירה, כיון דעכשיו דתורת פסח עליו אינו ראוי כלל לפנים, ול"ד לשעיר קודם הגרלה דראוי לשעיר הנעשה בחוץ בלא עקירה, וכ"נ בד' הריטב"א.

**האי לא בעי עקירה,** בפירש"י כתב דהיינו דאע"ג שלקחו לשם שעיר הנעשה בפנים זה חטאת וזה חטאת שניהן שוין בשמותיהן, והחזו"א בסימן קכ"ח סוסק"ב תמה ע"ז דאם כבר נתקדש לשעיר הנעשה בפנים היאך יתכן לשנותו לחיצון, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד דכל שנתקדש לשעיר הפנימי אינו ראוי לחיצון, ועיי"ש בדבריו לעיל מינה במש"כ לפרש בע"א להא דראוי לשעיר החיצון, וצ"ע.

הריטב"א כתב בתו"ד דכון דל"ב עקירה ע"כ כי שחטי' בחוץ "סתמא" אמרינן הואיל, ומשמע דכל הא דמחייבינן בשחיטת ב' השעירים הואיל וראוי לשעיר הנעשה בחוץ הוא רק כששחט סתמא אך אם שחט לשם שעיר המשתלח או שעיר הנעשה בפנים פטור, ואזיל הריטב"א לטעמי' דכל ולפ"ז לכאו' מתישב בע"א קו' הראשונים לעיל בסוגיין ממה שאמרו בזבחים דפטור על שעיר המשתלח קודם הגרלה, די"ל דהתם איירי כששחט לשם שעיר המשתלח, אך הריטב"א גופי' לא כתב לישב כן, וצ"ע.

## עקירת חוץ

**עקירת חוץ לא שמה עקירה,** בפירש"י כתב דהיינו דעקירת שם בשחיטת חוץ לא שמה עקירה דאם הכשיר הכתוב פסח בשאר ימות השנה לשלמים היינו בפנים ובעקירת השם אבל בחוץ לעולם שמו עליו, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דרק כששחטו בפנים מהניא עקירה למעבדי' שלמים, אבל כששחטו בחוץ ל"מ בי' עקירה ואכתי פסח הוא.

ובטעמא דרב חסדא דפליג וס"ל דאם שחטו בחוץ שלא לשמו חייב, צ"ב, דהיאך מהני מה שחישב בו שלא לשמו בחוץ לעקירה, הרי שחיטה בחוץ לאו מידי היא, והיאך היא מועלת לעקרו, - וצ"ל דהיינו משום דלענין חיובא דשחוטי חוץ דנים כפי מה שהי' אם היתה שחיטתו שחיטת קרבן, דזהו עיקר החיוב דשחוטי חוץ במה שעושה שחיטת קרבן בחוץ, וע"כ יש לנו לדון כפי מה שהי' אם היתה שחיטה זו שחיטת קרבן, וע"כ כיון דבשחיטת קרבן שלא לשמו הוי עקירה, אף כששוחטו בחוץ שלא לשמו חשבינן לה כעקירה לענין חיובא דשחוטי חוץ.

**כי אתא רבין וכו' א"ר יוחנן פסח ששחטו בחוץ בשאר ימות השנה בין לשמו בין שלא לשמו חייב,** לדעת הריטב"א לעיל בסוגיין דכל ששחט לשמו ליכא למימר הואיל, ומבו' בדבריו דהוא מילתא דפשיטא, צ"ב דא"כ מ"ט מחייב ר' יוחנן אף כששחטו לשמו, הרי בכה"ג ליכא למימר הואיל, והרי עכ"פ לס"ד דגמ' אף פסח בעי עקירה והא דחייב בחוץ הוא משום דאמרינן הואיל, - ולכאו' בעכצ"ל דהא דאמר דבין לשמו היינו סתמא וקרי לה לשמו משום דסתמא לשמו, וכמש"כ כן הריטב"א לעיל שם דלשמו היינו סתמא, וצ"ע.

## טעם הא דחייב בהקרבת אשם מחוסר זמן בחוץ שלא לשמו

**וא"ר חלקי' בר טובי לא שנו אלא לשמו אבל שלא לשמו חייב,** בפירש"י כתב דהיינו משום דראוי בפנים כיו"ב דכל הזבחים שנזבחו שלא לשמן כשרים אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה, וצ"ב דאף דאשם שלא לשמו כשר, מ"מ הכא דמחוסר זמן הוא ואם שחטו לשמו פסול, מ"ט יהא כשר כששחטו שלא לשמו.

ובפי' רבינו אליקים כתב דהיינו משום דכל ששחטו שלא לשמו עקרו מדינו ועשאו נדבה, כמו שאמרו בריש זבחים ובריש מנחות דאם עשי כאשר נדרת כלומר ששחטו לשמו יהא נדר ואם לאו יהא נדבה וכיון דנדבה הוא אינו מחוסר זמן אלא ראוי להקריבו מיד, והיינו דבהקרבה שלא לשמה נתחדש דין הקרבה מחודש דנדבה, ובדין הקרבה זה ליכא נפ"מ בין בזמנו לשלא בזמנו, דרק בהקרבה לשמו דהויא ההקרבה בתורת אשם חובה לי"ב הכשר במחוסר זמן דעדין ל"ה זמן חובתו, אך בהקרבה שלא לשמו דבלא"ה ל"ה ההקרבה לחובתו, ואית בי' הכשר הקרבה מחודש דנדבה, הרי דלהקרבה זו אינו מחוסר זמן כלל, וכ"כ הקר"א בזבחים קי"ד ב', וכ"כ בס' בד קדש קדשים סימן ט' בשם הגרי"ז.

אך בד' השטמ"ק בהשמטות בתמורה י"ט ב' מבו' דטעם הא דכשר הוא משום דכיון דששחטו שלא לשמו ועקר שם אשם ממנו ועשאו עולה כשר דהא חזי שפיר לעולה, והיינו דכ"ה דמותר אשם קרב עולה, ה"נ אף כששחטו קודם זמנו לעולה נעשה עולה, וכ"כ החזו"א בקדשים ליקוטים סימן ה', ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה דהוא משום דכל ששחטו קודם זמנו נדחה מאשם וכל שנדחה מאשם דין הוא שנעשה עולה ומה לי דחי' מחמת שעבר זמנו או משום שנשחט קודם זמנו ודחייתו ועקירתו באין כאחד ונעשה עולה, ועד"ז כתב המשנת ר"א זבחים סימן י"ח סק"ג, ועיי"ש עוד בדבריו בסקי"ב - סקי"ד במש"כ בענין זה.

בעיקר הפלוגתא בזה בטעמא דרב חלקי' מצינו כמה נפ"מ, **א** בפירש"י כתב דהא דחייב כששחטו בחוץ שלא בזמנו שלא לשמו הוא משום דכל הזבחים ששחטן שלא לשמן כשרים, וכ"כ בפי' ר"ח ורבינו אליקים, ומבו' דלר"א דאשם פסול שלא לשמו לא מיחייב כששחטו בחוץ שלא בזמנו שלא לשמו, וכ"ה מבו' בפשוטו בסוגיית הגמ' בזבחים קט"ו א', וכ"ה להדיא בפירש"י שם ד"ה הא מני, וזה ניחא לדעת הסוברים דהא דכששחטו שלא לשמו הוא מתקבל בפנים הוא בתורת אשם נדבה, וע"כ הוא דלר"א דאשם ששחטו שלא לשמו פסול אינו מתקבל בפנים, אך לדעת הסוברים דהא דהוא מתקבל בפנים הוא משום דנעקר מאשם ונעשה עולה, הדין נותן דהיינו אף למ"ד דאשם שלא לשמו פסול, וכ"כ החזו"א בזבחים סימן כ' (ב) סק"ח, ועיי"ש במש"כ לדחוק בסוגיית הגמ' ופירש"י בזבחים.

**ב** בפירש"י כתב דהא דכששחטו שלא לשמו חייב הוא כששחטו לשם עולה או לשם שלמים, וכ"כ המאירי, וכן משמע בפירש"י בזבחים קי"ד ב' (ד"ה אבל שלא לשמו), וזה ניחא לדעת הסוברים דהא דכששחטו שלא לשמו הוא מתקבל בפנים הוא בתורת אשם נדבה, וע"כ היינו בכל מחשבת שינוי השם, אך לדעת הסוברים דהא דהוא מתקבל בפנים הוא משום דנעקר מאשם ונעשה עולה, תליא במש"כ החזו"א בקדשים ליקוטים סימן א' סק"א לדון אם עקירה דאשם לעולה הוא אף כששחטו לשם שלמים או היינו רק כששחטו לשם עולה, ובל' הרמב"ם בפ"ד מפסוה"מ הט"ו משמע דהיינו רק כששחטו לשם עולה.[[52]](#footnote-53)

**ג** הקר"א בזבחים קי"ד ב' כתב דמשכח"ל דיהא חייב אף כששחט בחוץ חטאת מחוסר זמן, והיינו כששחטה לשם חולין, לפ"מ שאמרו שם מ"ו א' דכל ששחטה לשם חולין כשר ואינו מרצה, וכ"כ הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק ה"ד, וכ"ז הוא לדעת הסוברים דהא דהא דכששחטו שלא לשמו הוא מתקבל בפנים הוא בתורת אשם נדבה, וע"כ ה"נ בחטאת מחוסר זמן ששחטה לשם חולין היא מתקבלת בפנים בתורת חטאת נדבה, אך לדעת הסוברים דהא דהוא מתקבל בפנים הוא משום דנעקר מאשם ונעשה עולה, הרי דכ"ז הוא באשם, אך בחטאת דאין מותרה קרב, אף אם שחטה לשם חולין אינה מתקבלת בפנים.

התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דגם בלא הא דרב חלקי' הו"מ למיפרך מהא דקתני בחוץ פטורין ולכל הפחות איירי בלשמו ואיהו קאמר בין לשמו בין שלא לשמו חייב אלא דאורחי' דתלמודא בהכי, - אך התור"פ כתב דל"ה מצי למיפרך ממתניתין, דהומ"ל דאף כששחט שלא לשמו פטור משום דאינו מתקבל לפנים, וכדעת רב הונא בזבחים קי"ד ב' דמי איכא מידי דפסיל לשמו וכשר שלא לשמו, ולא פריך אלא מכח הא דרב חלקי' דאם שחטו שלא לשמו חייב, וע"ז הוא דפרכינן דא"כ גם כששחטו לשמו יתחייב.

## טעם הא דחייב בפסח שלא בזמנו בחוץ אף כששחטו לשמו

**הכי השתא התם בעי עקירה הכא פסח בשאר ימות השנה שלמים הוא,** בפי' ר"ח כתב דהיינו דהתם דבעי עקירה ע"כ כל ששחטו לשמו פטור דמחוסר עקירה כמחוסר מעשה דמי, ומשא"כ בפסח בימות השנה דשלמים הוא ול"ב עקירה,[[53]](#footnote-54) וכ"כ בפי' רבינו אליקים, ועיי"ש שהוסיף לפרש דהיינו דכיון דל"ב עקירה ואף אם שחט לי' סתמא הוי שלמים, ע"כ אף אם שחטו לשמו חייב, דהואיל והוא ראוי בפנים אף בסתמא, אינו מחוסר מעשה, - אך התורי"ד כתב דהיינו דכיון דפסח בימות השנה שלמים ולא בעי עקירה, ע"כ אף כששחטו לשמו הו"ל שלמים לשם פסח וכשר, וע"כ הוא דחייב כששחטו לשמו בחוץ ול"ב בזה לדין הואיל, ופלוגתייהו תליא בפלוגתת רבוותא למ"ד דפסח שלא בזמנו ל"ב עקירה אם הוא כשר אף כששחטו לשמו, - ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה.

## דעת הרמב"ם בדין פסח בשאר ימות השנה

הרמב"ם בפי"ח ממעה"ק הי"ב כתב והשוחט את הפסח בחוץ אפילו בשאר ימות השנה בין לשמו בין שלא לשמו חייב, שהפסח בשאר ימות השנה שלמים הוא, ובפשוטו מבו' מדבריו דקי"ל דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה, והקר"א בנזיר כ"ה ב' ובזבחים ח' ב' הק' ע"ז מד' הרמב"ם בפ"ד מקר"פ ה"ג דמוכח דפסח בשאר ימות השנה בעי עקירה, עיי"ש,[[54]](#footnote-55) - עוד קשיא בד' הרמב"ם דבסתימת דבריו משמע דהא דחייב כששחטו בחוץ הוא אף קודם זמנו, וצ"ע שהרי קודם זמנו לכו"ע בעי עקירה, וכאשר כ"ה מבו' ממה שאמרו בפסחים ס"ד א' וע"ג ב' דכל שהיו הבעלים טמאי מת ונדחו לפסח שני בעי עקירה, וא"כ מ"ט הוא חייב כששחטו בחוץ לשמו, והצל"ח בפסחים ס' ב' כתב בדעת הרמב"ם דס"ל דקי"ל דאף פסח קודם זמנו ל"ב עקירה,[[55]](#footnote-56) וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ הרמב"ם בפט"ו מפסוהמ"ק הי"א דאם שחטו שלא בזמנו במחשבה שלא לשמו כשר, ומשמע דאם שחטו לשמו פסול.

והחזון יחזקאל בפסחים פ"ט א' כתב בדעת הרמב"ם דהא דמפלגינן הכא בין אשם מחוסר זמן דבעי עקירה לפסח בשאר ימות השנה דהוי שלמים, לאו היינו דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה, אלא היינו דשאני באשם דעיקר דין הקרבתו היא לחיוב אשמו של זה כשיגיע זמנו ובעי עקירה מעיקר דין הקרבתו, ומשא"כ בפסח בשאר ימות השנה דתורת שלמים עליו גם קודם העקירה ואף דבעי עקירה לעקור ממנו את דין פסח שיש עליו, מ"מ כל שעוקר ממנו דין פסח יש לו דין שלמים מצ"ע מעיקרא, - ועד"ז כתב הבד קדש קדשים סימן ט' בשם הגרי"ז דשאני באשם דהוא מחוסר זמן ואין לו הכשר הקרבה בפנים כלל, אלא דע"י שמקריבו שלא לשמו חל בו דין הכשר הקרבה מחודש בתורת נדבה ועי"ז בטל מיני' תורת מחוסר מזן, ומשא"כ בפסח בשאר ימות השנה דמעיקר דינו יש לו כבר הכשר הקרבה בתורת שלמים, אלא שצריך להקריבו באופן שעושה בו מעשה הקרבת שלמים והוא ע"י עקירה מתורת הקרבת פסח, וע"כ חייב עליו בחוץ.[[56]](#footnote-57)

**ר' ירמי' מדיפתי מתני פטור וכו' ופליגא דר"ח בר טובי,** בפי' ר"ח גריס דמשני דהא דר' חלקי' כגון ששחט שלא לשמו מיעוט סימנים בחוץ וגמר רובו בפנים משום דלא עקירת חוץ היא,[[57]](#footnote-58) ולכאו' היינו דלעולם אף אם שחטו בחוץ שלא לשמו פטור משום דעקירת חוץ לא שמה עקירה, והא דא"ר חלקי' באשם מחוסר זמן דאם שחטו שלא לשמו חייב היינו כששחט מיעוט סימנים בחוץ וגמר רובו בפנים דחשיב כעקירת פנים ושמה עקירה, ונתחדש לפ"ז דאף דאין העקירה אלא בשעת גמר השחיטה בפנים, מ"מ מכח זה מחייבינן לי' על מה ששחט מעיקרא מיעוט סימנים בחוץ, - אך המאירי כתב דלגירסא זו אם שחט מיעוט סימנים בחוץ וגמרן בפנים פטור וכשר, וצ"ב.

ו' תמוז פ"ג

דף מס' 5

## שחיטת חוץ בקדשי בדה"ב

**ס"ג ב' - שומע אני אפי' קדשי בדה"ב וכו' ת"ל וכו' כל שאינו ראוי לפתח אהל מועד אין חייבין עליו בחוץ,** בפירש"י כתב דהיינו דקדשי בדה"ב לא היו עתידין לבא לפתח אהל מועד, וכ"כ בפירש"י בזבחים קי"ג ב', וכ"ה מבו' בפי' רבינו אליקים ובמאירי, - אך בפירש"י בתמורה ו' ב' כתב דהיינו משום דקדשי בדה"ב בעלי מומין הן, דהמתפיס תמימין לבדה"ב עובר בל"ת, וכיון דהן בע"מ אינם ראויין לפתח אהל מועד,[[58]](#footnote-59) וכ"כ בפי' רגמ"ה שם, ובפי' רבינו הלל לתו"כ אחרי פר' ו' ה"ו, וכ"נ ממש"כ בפי' ר"ח דקדשי בדה"ב הינו כגון בהמה טמאה וכיו"ב שאין ראויין למזבח.[[59]](#footnote-60)

בפירש"י הכא כתב דאין לפרש דהוא משום דקדשי בדה"ב בעלי מומין הן, דאי"ז מתישב במס' זבחים, ובפירש"י בזבחים קי"ג ב' פירש דהיינו דבע"כ דאפי' תמים קרי אינו ראוי כיון דאינו עתיד לבא אל אהל מועד, שהרי פרת חטאת תמימה היא וקרי לה אינו ראוי, וכדתנן שם קי"ב א' דפרת חטאת ששרפה חוץ מגתה פטור וכו' שנא' וכו' כל שאינו ראוי לבא אל פתח אהל מועד אין חייבין עליו, ובפירש"י שם ד"ה אוציא מבו' להוכיח כן עוד ממשמעות הגמ' שם דשעיר המשתלח לא חשיב כראוי לבא לפתח אהל מועד אלא מכח הא דראוי לבא להגרלה ווידוי, ולא סגי במה שהוא תמים והוי מין הראוי לפתח אהל מועד, והתוס' הרא"ש בסוגיין הוכיח כן טפי מהא דמפרשינן בזבחים שם להא דתנן דשעיר המשתלח אינו ראוי לפתח אהל מועד, ומפרשינן לה התם דהוא לאחר הגרלה ווידוי, והרי דאף שהוא תמים והוי מין הראוי לפתח אהל מועד מ"מ כיון שאינו עתיד לבא לפנים חשיב כאינו ראוי לפתח אהל מועד.[[60]](#footnote-61)

והתוס' בזבחים שם כתבו לישב דשאני פרת חטאת דלא קיימא למזבח,[[61]](#footnote-62) ומשא"כ במתפיס תמימים לבדה"ב דכל הראוי למזבח אינו יוצא מידי מזבח לעולם ונמכרו לצרכי עולות ושלמים,[[62]](#footnote-63) ועמש"כ האבי עזרי בפ"ד מאיסו"מ ה"ו בסו"ד לפרש בטעם הא דמחייבנן מכח הא דאינו יוצא מידי מזבח, ולפ"ז ניחא גם הא דשעיר המשתלח לא חשיב כראוי לפתח אהל מועד, ואמנם לפ"ז הא דמפלגינן בין בעלי מומין לתמימין, אי"ז כפי המבו' בד' רש"י והרגמ"ה ורבינו הלל דהוא משום דסגי במין הראוי לבא לפתח אהל מועד ול"ב שיהא עומד לכך, (ומה"ט כתבו דגם פרת חטאת ושעיר המשתלח חשיבי כראויין לבא לפתח אהל מועד), אלא היינו משום דתמימין חשיבי כעתידין לבא לפתח אהל מועד כיון דאין יוצאין מידי מזבח.

בפירש"י בתמורה שם גריס בברייתא ולא אוציא פרת חטאת ושעיר המשתלח, ופירש דהיינו משום דתמימין הן, וכ"כ בפי' רגמ"ה שם ובפי' רבינו הלל לתו"כ שם, וזה לטעמייהו דהא דקדשי בדה"ב אין ראויין לפתח אהל מועד הוא משום דבע"מ הן, אך כל שהן תמימין חשיבי כראויין לפתח אהל מועד, וע"כ ה"נ פרת חטאת חשיבא כראוי' לפתח אהל מועד,

אך קשיא טובא ע"ז קו' רש"י מהא דתנן דפרת חטאת וכו' פטור שנא' וכו' כל שאין ראוי לבא אל פתח אהל מועד אין חייבין עליו, והרי דפטורא דפרת חטאת הוא משום דחשיב כאינו ראוי לבא לפתח אהל מועד, וצ"ע.[[63]](#footnote-64)

## אם חייבין על שחיטת קדשי בדה"ב תמימין בחוץ

לפירש"י בתמורה ודעימי' דמה שאמרו דקדשי בדה"ב אינם ראויין לפתח אהל מועד הוא משום שהם בע"מ, בפשוטו נמצא דקדשי בדה"ב תמימין חייבין עליהן בחוץ, וכ"כ המנ"ח במצוה ת"מ בדעתם, - אך קשיא טובא ע"ז מהא דתנן בתמורה ל"א א' דיש בקדשי מזבח שאין בקדשי בדה"ב דהשוחטן בחוץ חייב משא"כ בקדשי בדה"ב, ואם קדשי בדה"ב תמימין חייבין עליהן בחוץ, הרי לא שאני דין קדשי בדה"ב מדין קדשי מזבח, דבבע"מ אין חייבין אף בקדשי מזבח, ובתמימין חייבין אף בקדשי בדה"ב.

ולכאו' צ"ל בזה, דלפ"מ דמסקינן דאף פרת חטאת ושעיר המשתלח אין חייבין עליהן מדכתיב לד' יצאו אלו שאינם מיוחדין לשם, הרי דמינה ממעטינן אף קדשי בדה"ב תמימין דאינם מיוחדין לשם, דלא חשיב כמיוחדין לשם אלא כשהן מיוחדין לד' להקרבה, וע"כ אין חייבין עליהן.

אך הנה התוס' בזבחים קי"ג ב' ד"ה כאן קודם וידוי כתבו דמקרא דלד' אין למעט קדשי בדה"ב דמיקרו שפיר מיוחדין לשם דכולם לשמים, וע"כ לא פטרינן בקדשי בדה"ב אלא משום דאין ראויין לפתח אהל מועד, וכ"נ למש"כ בפי' ר"ח דהא דאלו אינם מיוחדין לשם הוא משום דפרה למי נדה ושעיר לעזאזל, וכ"כ בפי' רבינו הלל לתו"כ אחרי פר' ז' ה"ו, ולפ"ז הרי דקדשי בדה"ב דכולם לשמים לא ממעטי מהך קרא,[[64]](#footnote-65) ולפ"ז הדק"ל, וצ"ע.

התוס' בזבחים קי"ג ב' ד"ה יצאו הק' דמ"ט אין חייבין על קדשי בדה"ב תמימין,[[65]](#footnote-66) ומ"ש משעירי יוהכ"פ דחייבין עליהן בחוץ משום דראויין לשעיר הנעשה בחוץ וכ"ש קדשי בדה"ב דאין יוצאין מידי מזבח לעולם, וכתבו דכיון דעדיין לאו קדשי מזבח נינהו לא חשיבי ראוין לפתח אהל מועד.

## אם קדושה חלה על מחוסר זמן

**מנין שלא יקדישנו מחוסר זמן,** התוס' בזבחים קי"ד ב' ד"ה היתר במה כתבו דאף דאסור להקדיש מחוסר זמן, מ"מ אם הקדישו קדוש אלא דעבד איסור, וכ"כ התוס' בתמורה י"ט ב' ד"ה אף מחוסר זמן, - אך בד' התוס' בזבחים י"ב א' ד"ה לילה לקדושה ובבכורות כ"א ב' ד"ה אף מחוסר זמן מבו' דאין קדושה חלה על מחוסר זמן, וכן משמע בפי' ר"ח בסוגיין, - והמאירי בסוגיין כתב דאם הקדישו תוך ז' להקריבו לאחר ז', אין הקדש מזבח חל עליו כלל אלא ה"ה כמקדיש בע"מ עובר וירעו עד שיוממו במום קבוע ויפדו ויצאו לחולין ויביא בדמי' קרבן.[[66]](#footnote-67)

**והא אין הגורל קובע אלא בראוי לשם,** בפירש"י כתב דהיינו דאין הגורל קובע לשם אלא את הראוי לשם, וכיון דאין יודע על איזה מהן יעלה הגורל לשם א"א להיות אחד מהן מחוסר זמן, וכ"כ הר"ח ורבינו אליקים והמאירי, וכ"כ בפירש"י בחולין י"א ב' ובתמורה ו' ב', ועמש"כ בזה בכ' הגרי"ז בתמורה שם באורך, וצ"ע.

**כגון שהי' לו חולה בתוך ביתו ושחט אמו ביוהכ"פ,** הריטב"א כתב דבלא"ה נמי משכח"ל ששחטו במזיד לבריא שלא כדין, אלא דכל דאפשר לאוקומה בהיתירא עדיף טפי, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהא דמוקי לה בשחט את אמו לחולה, הוא כ"ה דתיהוי שחיטה ראוי', וזה כמו שאמרו בב"ק ע"א א' דחכמים דפטרי בגנב וטבח בשבת הוא ר"ש דשחיטה שאינה ראוי' לאו שמה שחיטה, וכר"י הסנדלר דמעשה שבת אסור מדאורייתא.

בחי' הגרע"א הק' דמ"ט לא מוקי לה בפשיטות דהב' שעירים הם (אם ובנה) [אב ובנו] דהא דבעינן שניהם שוים במראה ובקומה הוא רק לכתחילה בעלמא דבזה בשעת הגרלה כל חד וחד ראוי לשם אלא דלאחר שנשחט אותו דלשם נעשה אידך מחוסר זמן, וצ"ב, דהרי כה"ג תליא בפלוגתא דחנני' ורבנן בחולין ע"ח ב' אם אותו ואת בנו נוהג בזכרים, וע"כ לא בעי לאוקמה בכה"ג.

## אם יש בדחי' לצוק לאיסורא דאותו ואת בנו

**דחייתו לצוק זו היא שחיטתו,** בד' התוס' והתו"י מבו' דכיון דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו ע"כ יש בדחייתו לצוק לאיסורא דאותו ואת בנו,[[67]](#footnote-68) וכתבו לפ"ז בשם הר"מ מפונטייזא והוא בתשו' ספה"י לר"ת סימן נ"א אות ה' דה"נ בעריפת העגלה איכא לאיסורא דאותו ואת בנו, משום דעריפתה זו היא שחיטתה, וכתבו דכן דעת ר"ת, אך בתשו' ספה"י לר"ת סימן נ"ב אות ה' צידד דבעריפת העגלה ליכא לאיסורא דאותו ואת בנו, ונתבאר להלן, והקר"א בזבחים ע' ב' והמנ"ח במצוה רצ"ד עמדו לפ"ז בד' הרמב"ם שלא הביא להך דינא דיש בדחי' לצוק ובעריפת העגלה לאיסורא דאותו ואת בנו,

ובשם הגרי"ז הביאו שפירש בד' הרמב"ם, דאיסורא דאותו ואת בנו הוא רק בשחיטה גמורה, ובדחי' לצוק ובעריפת העגלה אף דזו היא שחיטתן מ"מ לי"ב לחיובא דאותו ואת בנו, ומה שאמרו הכא דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו הייו לענין פסולא דמחוסר זמן, דהא דאותו ואת בנו חשיב כמחוסר זמן אי"ז משום האיסור שעליו, אלא הוא דין בפנ"ע דאותו ואת בנו אינו ראוי להקרבה, וע"כ הגם דדחי' לצוק ל"ח שחיטה לאיסורא דאותו ואת בנו, מ"מ אית בי' לפסולא דמחוסר זמן, ומה שהוצרכו להא דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו, היינו דהרי כל הא דאותו ואת בנו הוי מחוסר זמן הוא לשחיטה אך לדחי' לצוק אינו מחוסר זמן, וע"ז הוא דאמרינן דדחייתו זו היא שחיטתו וכ"ה דהוי מחוסר זמן לשחיטה ה"נ הוי מחוסר זמן לדחי' לצוק, ועד"ז כתב האבי עזרי בפ"ב משאה"ט ה"י.

## אם עריפת העגלה חשיבא כשחיטה לאיסורא דאותו ואת בנו

הריטב"א כתב דהא דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו הכי גמירי לה, ומשמע דהוא דין מסוים בדחי' לצוק, - אך התוס' והתו"י למדו מהכא דה"נ עריפת העגלה זו היא שחיטתה, ומבו' דאי"ז דין מסוים בדחי' לצוק, אלא כל שדינו להמיתו במיתה זו אמרינן דזו היא שחיטתו.

ובתשו' ספה"י לר"ת סימן נ"ב אות ה' כתב די"ל דדוקא דחייתו לצוק זו היא שחיטתו ועריפת העגלה ל"ה כשחיטה לאיסורא דאותו ואת בנו, משום דשאני דחי' לצוק שהוא הכשר מצוה, מעריפת עגלה שהיא לכפרת חטא, וע"כ אע"פ שעריפתה מטהרתה מידי נבילה, מ"מ כיון שהיא מצוה הבאה על חטא אינה דומה לדחי' לצוק, דדחי' לצוק דמיא לשחיטת עולת קדשים דאסורה באכילה וכמליקת עוף דמותר באכילה וזהו הכשרו, ועיי"ש שכתב די"ל עוד דעיקר הא דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו לאיסורא דאותו ואת בנו נלמד מהא דרבי קרא מחוסר זמן לשעיר המשתלח, דלא מסתבר לרבא לאוקמי' קרא בהומם וחיללו אלא בתחילת הקדש, ולא ילפינן מיני' ערופה, - והתוס' הרא"ש בחולין פ"ב א' כתב די"ל דהא דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו הוא משום דהדחי' מתרת האיברים בהנאה,[[68]](#footnote-69) אך עריפת העגלה דאוסרתה בהנאה אף למ"ד דהיא מותרת מחיים, ל"ה כשחיטה.

## אם דחי' לצוק מטהרת מידי נבילה

בד' הקר"א בזבחים ע' ב' בתו"ד מבו' דאף שאמרו שם דעריפת העגלה מטהרת מידי נבילה דעריפתה זו היא שחיטתה, מ"מ דחי' לצוק אינה מטהרת מידי נבילה,[[69]](#footnote-70) - אך האחיעזר בח"ב סימן ז' סק"ג כתב ללמוד מהכא דדחי' לצוק מטהרת מידי נבילה, דאל"כ הו"ל כנחירה בעלמא ולא הי' חייב עלי' משום אותו ואת בנו,[[70]](#footnote-71) - ועמש"כ בזה המנ"ח במצוה קפ"ה ובכ' הגרי"ז בזבחים ע' ב'.

ט' תמוז פ"ג

דף מס' 6

**ס"ד א' - אמר רב שני שבזוג ראשון יקרב וכו' ר' יוחנן אמר שני שבזוג שני יקרב,** לעיל ס"ב א' פליגי אמוראי בגונא שנשפך דם השעיר אחר מתנות שבפנים והביא זוג אחר ונשפך דם השעיר אחר מתנות שבהיכל והביא זוג אחר אם השעיר הראשון משתלח או השעיר האחרון משתלח, והתו"י והריטב"א שם כתבו דמ"ד דהשעיר האחרון משתלח ס"ל דהא דתנן הכא דהשני ירעה היינו שני שבזוג ראשון, ובס' זכותא דאברהם שם הק' דמ"ט לא מייתינן התם לפלוגתא דרב ור' יוחנן דהכא דפליגי אם שני שבזוג שני ירעה או שני שבזוג ראשון ירעה, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"נ בזה לעיל שם בדף מס' 26.

## מהיכא ילפינן לפסול דיחוי

**רב סבר בע"ח אין נדחין,** בפירש"י כתב דמודה רב בשחוטין דאמרינן הואיל ונדחה ידחה, אך בע"ח אין נדחין, ובס' חוקת היום עמד בזה דמהיכא ילפינן לעיקר פסול דיחוי, ועיי"ש שכתב די"ל דילפינן לה מהא דמיעט רחמנא בבע"מ דאם עבר מומן ירצו, ולדעת רב הוא משום דבע"ח אין נדחין, ומדאיצטריך קרא דאם עבר מומן ירצו ולי"ב לפסול דיחוי, יש ללמוד דבשחוטין איכא לפסול דיחוי, וכבר כתב כן החת"ס בחולין פ"ז ב', ולדעת ר' יוחנן ילפינן מדמיעט רחמנא בהם דכל דחויין אם נדחו ידחו אף בבע"ח, ומינה ילפינן לפסול דיחוי, אך הק' דלהס"ד דגמ' דלא ידעינן להא דבע"מ תיקשי דמהיכא ילפינן לפסול דיחוי, ועיי"ש במש"כ בזה, - והערול"נ בסוכה ל"ג א' כתב די"ל דלדעת רב הלמ"מ היא בשחוטין שידחו.

## טעם הא דבע"ח אין נדחין

בטעמא דרב דאף דשחוטין נדחין מ"מ בע"ח אין נדחין, כתב המאירי בקידושין ז' א' דהיינו משום דבע"ח אפשר לו לצאת לחולין ע"י מום, וע"כ אין דיחויו דיחוי שלא להיות חוזר ונראה, ומתישב בזה משה"ק הצל"ח בסוכה ל"ב ב' דמ"ט שאני בע"ח משחוטין, ואטו חיותן גורם להן שלא ידחו, וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו בזבחים ע"ג ב' בדיחוי בעופות דבע"ח אין נדחין, אף דאין לעופות פדיון,[[71]](#footnote-72) היינו דכיון דמשום קדושתן יש להן פדיון, דלא שאני קדושת עופות מקדושת בהמה, אף דבפועל לא משכח"ל פדיון בעופות, לי"ב לדין דיחוי, ול"ד לשחוטין דמשום קדושתן אין להן פדיון.

אך הנה הריטב"א בקידושין ז' ב' כתב דאף אם בע"ח אין נדחין מ"מ אם הפריש עשיר עשירית האיפה והעני הואיל ונדחה ידחה משום דאי"ז בע"ח, והרי דהא דבע"ח אין נדחין הוא דין מסוים בבע"ח, אך במנחה איכא דיחוי אף דמהני בה פדיון, וכ"כ הלח"מ בפ"ג מפסוהמ"ק הכ"ד דאף דבע"ח אין נדחין מ"מ במנחה דאינה בע"ח איכא דיחוי.[[72]](#footnote-73)

בחי' ר"א מן ההר בסוכה ל"ג ב' כתב דקי"ל דאין דיחוי במצוות, כיון דקי"ל כרב דאפי' בקרבן נראה ונדחה חוזר ונראה כ"ש בשאר מצוות, ואף ר' יוחנן דפליג הוא רק בקרבן, אך במצוות מודה דחוזר ונראה, דאל"כ אדמיפלגי בקרבן ליפלגי במצוות, וצ"ב דהרי מודה רב דשחוטין נדחין ולא פליג אלא דבע"ח אין נדחין, ומה טעם יש בזה דלא יהא דיחוי במצוות, - ונראה מדבריו דהא דבע"ח אין נדחין אי"ז דין מסוים בבע"ח, אלא היינו משום דבע"ח אף שנדחו מ"מ אחר שחזרו ונראו מצי חייל עלייהו מהשתא דין הקרבה, ומשא"כ בשחוטין דל"מ חייל עלייהו דין הקרבה מהשתא, וגם דכיון שנדחו מדין ההקרבה הראשונה חסר להן העבודות הראשונות, וע"כ ה"נ לא שייך דין דיחוי במצוות.

אך ממש"כ הריטב"א והלח"מ דאף דבע"ח אין נדחין מ"מ מנחה דאינה בע"ח נדחית מבו' דהא דבע"ח אין נדחין אי"ז משום דמצי חייל עלייהו מהשתא דין הקרבה, דלפ"ז אף מנחה אינה נדחית, אלא הוא דין מסוים בבע"ח דלי"ב לפסול דיחוי, וע"כ הוא דמנחה שאינה בע"ח נדחית, וכ"נ גם מד' ש"ר והפוסקים שדנו בדין דיחוי במצוות אף דקי"ל כרב דבע"ח אין נדחין.

הקר"א בזבחים נ"ט א' כתב דלמ"ד דבע"ח אין נדחין ה"נ ליכא דיחוי אחר ששחט סימן אחד, כיון דאכתי חי הוא, והאבי עזרי בפ"ג מפסוהמ"ק הכ"ג כתב דכ"ז הוא אי נימא דהא דבע"ח אין נדחין הוא דין מסוים בבע"ח דלי"ב לפסול דיחוי, אך אי נימא דהא דבע"ח אין נדחין הוא משום דמצי חייל עלייהו מהשתא דין הקרבה, הדין נותן דאחר שנשחט בהן סימן אחד איכא לפסול דיחוי, כיון דבעינן לשחיטת הסימן הראשון.

**ור' יוחנן סבר בע"ח נדחין,** בפסחים צ"ז ב' תנן דהמפריש נקבה לפסחו תרעה עד שתסתאב ותימכר ויביא בדמי' שלמים, וגירסת הר"ח והרמב"ם בפיהמ"ש ויפלו דמי' לנדבה, ובגמ' שם אמרו דש"מ דבע"ח נדחין ודדחוי מעיקרא הוי דחוי, ובד' התוס' שם ד"ה ש"מ דחוי מעיקרו מבו' דהך מתניתין היא כר' יוחנן דבע"ח נדחין ודלא כרב, וכ"כ המאירי שם,[[73]](#footnote-74) וכ"כ הריטב"א בסוגיין בפי' קמא, וכתב דמוקי לה רב כר' יהודה דס"ל דבע"ח נדחין, וכמו שאמרו לקמן בע"ב.

אך התוס' לקמן בע"ב ד"ה ברייתא כוותי' דר' יוחנן כתבו דליכא לסיועי מינה לר' יוחנן דבע"ח נדחין משום דהתם הוי דחי' גמורה דלעולם נקבה לא חזיא לקרבן שהופרשה לשמו דהיינו פסח, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בפי' בתרא, והיינו דל"ד לכל דחוי דמעיקרא אין הדחוי אלא לזמן והוא חוזר ונראה, ומשא"כ התם דהדחוי מפסח הוא לעולם ואינה חוזרת ונראית לפסח, - והתוס' בזבחים י"ב א' ד"ה ש"מ בע"ח נדחין כתבו דשאני התם דדחיי' בידים ואפי' רב מודה בכה"ג דבע"ח נדחין,[[74]](#footnote-75) וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין

## אם שייך פסול דיחוי בבהמת חולין

**מ"ט דרב דיליף ממחוסר זמן וכו',** בפי' רבינו אליקים מבו' דהיינו ממחוסר זמן שהקדישו בתוך ז' דאף דלא חזי עד שיהיו לו ח' ימים, מ"מ כשהגיע יום ח' כשר אע"פ שנדחה מתחילה.

אך למש"כ התוס' בזבחים י"ב א' ד"ה לילה לקדושה ובבכורות כ"א ב' ד"ה אף מחוסר זמן דאין קדושה חלה על מחוסר זמן, בע"כ דהא דמייתי ממחוסר זמן היינו מהא דכל בהמה שהקדישוה ביום השמיני אינה נדחית מכח מה דקודם היום השמיני לא היתה ראוי' להקרבה, וכמש"כ כן הבית מאיר בזבחים שם, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין, ונתבאר להלן, וכ"נ בפירש"י בסוכה ל"ג ב' ד"ה תפשוט מיני', - ויש ללמוד מזה דדין דיחוי אינו דין בקדושה דכל שנדחית הו"ל קדושה דחוי', אלא הוא דין בבהמה דכל שנדחתה מהקרבה תו לא חזיא, וע"כ שייך פסול דיחוי אף בבהמת חולין.[[75]](#footnote-76)

## מ"ט לא יליף ר' יוחנן ממחוסר זמן דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי בבע"ח

**התם לא איתחזי כלל הכא נראה ונדחה,** התוס' הק' דלר' יוחנן דס"ל דדיחוי מעיקרא הוי דיחוי ואפי' בבע"ח תיקשי דמ"ט לא ילפינן ממחוסר זמן דל"ה דיחוי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דל"ד למחוסר זמן דהתם משעה שהקדישה היתה דחוי', והשיח יצחק והגנזי יוסף והרש"ש פירשו דהיינו דשאני במחוסר זמן שנדחה בעודו חולין ול"ה דחוי בשעה שהקדישו,[[76]](#footnote-77) ומשא"כ בבהמה של ב' שותפין דהו"ל דחוי בשעה שהקדישה, וכ"כ הבית מאיר והקר"א בזבחים י"ב א' לפרש לדבריהם.[[77]](#footnote-78) - **ב** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהוא משום דשאני מחוסר זמן דחוזר ונראה ממילא, וכ"כ התוס' בזבחים י"ב ב' ד"ה וש"מ דחוי מעיקרו. - **ג** התו"י כתבו לישב עוד בשם רבו דילפינן לה מקרא דמום בם לא ירצו הא שאר דחויין לא ירצו אף אחר שעבר הדיחוי ואפי' בדחוי מעיקרא, דאיכא בע"מ שלא נראה מעולם, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ, וכ"כ התוס' בתמורה כ"ו ב' ד"ה ש"מ בתו"ד. - **ד** התוס' בפסחים צ"ח א' ד"ה ש"מ דחוי מעיקרו כתבו דשאני מחוסר זמן דלא איתחזי מעולם לשום קרבן וזמן קבוע להיות ראוי ליום השמיני הלכך ל"ש למילף מיני' בעלמא. - **ה** התוס' בזבחים י"ב ב' סוד"ה וש"מ יש דחוי בדמים ונ"ט א' ד"ה עד שלא נבנה כתבו דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי היכא דבידו להשהותו, ולפ"ז הרי דע"כ ל"מ למילף ממחוסר זמן דדחוי מעיקרא ל"ה דחוי, דשאני מחוסר זמן דבידו להשהותו, - ועמש"כ עוד הקר"א בזבחים י"ב א' ובכ' הגרי"ז שם לישב באנפי אחריני.

**דיליף מבע"מ עובר וכו',** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בתו"ד דבבע"מ איכא גוונא דדיחוי מעיקרא כגון שהומם ממעי אמו או קודם ח', ומבו' בדבריהם דכל שנעשה בע"מ אחר ח' אף קודם שהקדישוהו חשיב כנראה ונדחה, וזה כמש"נ לעיל מד' התוס' ודעימייהו דאיכא דין דיחוי גם בבהמת חולין, וע"כ כל שנראתה בעודה חולין ונדחית חשיב כנראה ונדחה.

**הא עבר מומן ירצו,** המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"ו אות נ"ג הק' דמ"ט בעינן קרא דאם עבר מומן ירצו, הרי כיון דגלי קרא דאין בכור נשחט על מום עובר ואין קדשי מזבח נפדין על מום עובר, בע"כ דאם עבר המום הוא ראוי להקרבה, דאי נימא דכל שנדחה בעוד המום עליו אינו חוזר ונראה, ונמצא דאין שום תיקון למום זה, הרי הוי מום עובר זה כמום קבוע ועולמי כיון דע"י מום זה נדחה מהקרבה לעולם, ומ"ט אין בכור נשחט עליו ואין קדשי מזבח נפדין עליו, וכתב דבע"כ דהא דאיצטריך קרא הוא למום קבוע שעובר ע"י רפואה, וזה למש"כ התוס' בגיטין ס"ט א' (ד"ה לברוקתי) ובבכורות ל"ח ב' (ד"ה וסימניך ברקא) בחד תירוצא דמום העובר ע"י רפואה חשיב כמום קבוע, ועמש"כ בזה האחיעזר בח"ב סימן ל"ה סק"ג, - והקה"י בבכורות סימן כ"ח כתב לישב דאף אם הי' בע"מ נדחה מהקרבה לעולם, הרי מ"מ פסול המום עובר הוא, ומה שנדחה לעולם הוא משום פסול דיחוי, וע"כ אין לו פדיון.

בד' המהרי"ט אלגאזי נתחדש דהא דילפינן מקרא דבע"מ אינו נדחה, ולדעת ר' יוחנן אף דבעלמא בע"ח נדחין מ"מ בבע"מ גלי קרא דאינו נדחה, אי"ז דין מסוים בבע"מ עובר, אלא הוא אף בבע"מ קבוע,[[78]](#footnote-79) וכן נקטו המנ"ח במצוה י"ח סק"ז והאחיעזר בח"ב סימן ל"ה סק"ג והחזו"א בבכורות סימן כ"ה סקי"ט, וכ"ה מבו' בד' השעה"מ בפ"ד מקר"פ ה"ד בתו"ד.[[79]](#footnote-80)

## מ"ט ליכא דחוי באותו ואת בנו

**ור' יוחנן מיעט רחמנא בהם הם הוא דכי עבר מומן ירצו הא כל דחוין הואיל ונדחו נדחו,** התו"י הק' דלר' יוחנן דבע"ח נדחין ולא יליף לה מבע"מ עובר, הי' בדין דאותו ואת בנו דקדשים אין ראוי לעולם כששחטו את אמו, ובזבחים קי"ב ב' תנן דמחייב ר"ש בשחיטת אותו ואת בנו בחוץ משום דראוי לבא לאחר זמן,[[80]](#footnote-81) ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו בשם רבו דאף דלר' יוחנן דחוי מעיקרא הוי דחוי, הרי מ"מ מחוסר זמן ובע"מ חוזרין ונראין, וע"כ ה"נ אותו ואת בנו ל"ה דחוי דהוי בכלל מחוסר זמן והוי כמו בע"מ עובר, ועד"ז כתב התוס' הרא"ש.[[81]](#footnote-82) - **ב** בד' התוס' בזבחים נ"ט א' ד"ה עד שלא נבנה מבו' דהא דאותו ואת בנו ראוי ליקרב לאחר זמן הוא רק כשהקדישו אחר שחיטת האם דהוי דחוי מעיקרא, וכ"כ התוס' שם י"ב ב' (סוד"ה וש"מ יש דיחוי בדמים) לגירסת השטמ"ק שם, והיינו דהא דל"ה דחוי הוא משום דבידו להשהותו ובכה"ג ל"ה דחוי מעיקרא דחוי, וכמש"כ התוס' שם,[[82]](#footnote-83) אך כל שנראה ונדחה הוי דחוי אף שבידו להשהותו. - **ג** התור"פ בסוגיין כתב דהוא משום דאותו ואת בנו דאסירא עיקר בחולין כתיב וא"כ דיו הוא אם נותנין לו חומרא דחולין, וצ"ב. - **ד** התור"פ כתב לישב עוד דכיון דזמן פסולו כתיב בהדיא בקרא אותו ואת בנו לא תשחטו ביום אחד, הוי כאילו כתיב מכאן ואילך מותר דאינו פסול אלא אותו היום. - **ה** הקר"א בזבחים י"ב א' כתב דכיון דלא נדחה מפני הזמן שאינו מוכשר אלא מפני איסורא דרביע עליו, אי"ז חסרון בקרבן לקרותו דחוי בשביל זה, עיי"ש.

הריטב"א לעיל בסוגיין הק' במה שאמרו דהא דמחוסר זמן אינו נדחה דהוא משום דלא איתחזי כלל, דתיקשי מהא דאותו ואת בנו דהוי נראה ונדחה ואפ"ה הוא חוזר ונראה למחר, וזה דלא כמש"כ התוס' בזבחים דכל הא דהוא ראוי לאחר זמן הוא כשהקדישו אחר שחיטת האם, - וכתב דלא חילקה תורה וכיון דמחוסר זמן דעלמא שהי' דחוי מעיקרו כשר אף זה כשר אע"פ שנראה ונדחה דכיון שאין דיחויו אלא לבו ביום עשאו הכתוב כבע"מ עובר, וזה כיסוד ד' התו"י והתוס' הרא"ש דהא דאותו ואת בנו אינו נדחה, הוא מכח הגזה"כ דמחוסר זמן ובע"מ עובר אין נדחין.

י"ג תמוז פ"ג

דף מס' 7

## איברים שנתערבו באיברים בע"מ

**ס"ד א' - הא ע"י תערובת מירצו כדתנן איברים באיברים בע"מ וכו',** בפירש"י כתב דהיינו כר"א דס"ל התם דיקרבו כל האיברים כולן, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, וכ"כ התוס' בסוגיין ובזבחים ע"ז ב' בפי' קמא, - אך בפי' בתרא כתבו דהיינו אפי' כרבנן דמדאורייתא מודו דשרו, ולא אסרו אלא לכתחילה מדרבנן, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דמתניתין דאם עלו לא ירדו, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והתור"פ.[[83]](#footnote-84)

בזבחים ע"ז ב' אמרו דרבנן דס"ל באיברי עולה תמימה שנתערבו באיברי בעלת מום דלא יקרבו, לא דרשי לקרא דמום בם הוא דלא ירצו הא ע"י תערובת ירצו, אלא דרשי מום בם לא ירצו הא עבר מומם ירצו, והתוס' שם כתבו דאף דרבנן דמתניתין דרשי לקרא דע"י תערובת ירצו ולא אסרו אלא מדרבנן, כמשמעות לישנא דמתניתין דאם עלו לא ירדו, מ"מ רבנן דברייתא לא דרשי להך קרא ואסרי מדאורייתא, דמשמעות לישנא דברייתא דלרבנן דמי להיכא דנתערבו באיברי רובע ונרבע דאם עלו ירדו, וכ"כ התוס' והתו"י והתור"פ בסוגיין, - אך הריטב"א כתב דגם לרבנן דברייתא מדאורייתא יקרבו ולא אסרו אלא מדרבנן ואם עלו לא ירדו, ול"ד לאיברי רובע ונרבע, דהא כדאיתא והא כדאיתא, וצ"ע.[[84]](#footnote-85)

התור"פ הק' דמ"ט בעינן קרא דבהם לומר דע"י תערובת ירצו תיפו"ל דחד בתרי בטל, וכתב דאיצטריך קרא להתיר אף כשנתערב חד בחד, והתו"י בסו"ד כתבו דאין לומר דאיברי בע"מ אין בטלין מה"ת משום דעולין אין מבטלין זא"ז, וע"כ בעינן קרא דע"י תערובת ירצו, שהרי בע"מ לאו עולין נינהו, ועוד, דכל הא דעולין אין מבטלין זא"ז הוא רק בתערובת לח בלח ולא בתערובת דיבש ביבש, וכ"כ התוס' בזבחים ע"ז ב'.

**וחכ"א אפי' קרבו כולן חוץ מאחד מהן יצאו לבית השריפה,** התו"י כתבו דהא דלא התירו בזה משום ביטול ברוב, אף דלי"ב להא דעולין אין מבטלין זא"ז וכנ"ל, הוא משום דהוי דבר שדרכו לימנות דלא בטל, והוא כתנא דליטרא קציעות דכל שדרכו לימנות לא בטל, וכ"כ התוס' בזבחים ע"ז ב'.

והביה"ל בח"ב סימן ל"ד עמד בזה בדעת הרמב"ם שפסק בפ"ו מפסוהמ"ק הכ"א לדינא דהכא דיצאו לבית השריפה אף דקי"ל דדבר שדרכו לימנות בטל, ועיי"ש שכתב בדעתו דהוא משום דאיברים הנקרבין חשיבי טובא והוו כרימוני בדן וכל ו' דברים דלכו"ע לא בטל, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן.

**ולרב נמי נהי נמי דבע"ח אינן נדחין אי בעי האי נקריב אי בעי האי נקריב,** הרש"ש לקמן בסוגיין נקט דלדעת התו"י בריש פירקין אם יקריב את השני שבזוג שני יתקיים בזה מצות לקיחתן כאחד, ואם יקריב את השני שבזוג ראשון לא יתקיים בזה מצות לקיחתן כאחד,[[85]](#footnote-86) וצ"ע דא"כ מ"ט לא פריך אלא דאי בעי האי נקריב ואי בעי האי נקריב, ועדיפא מינה הו"ל למיפרך דיש להקריב את השני כדי לקיים מצות לקיחתן כאחד.

ולכאו' מוכח מהכא דגם אם מקריב את השני שבזוג הראשון מתקיים מצות לקיחתן כאחד, דל"ב לקיחתן כאחד אלא עד שעת הגרלה, וכמש"כ לדון כן בתשו' אגודת אזוב או"ח סימן י"ב סק"א, עיי"ש.[[86]](#footnote-87)

## מצוה בראשון

**דילמא שאני התם דבעידנא דאיתחזי קמייתא לא איתחזי בתרייתא,** בפירש"י כתב דל"ד להכא דלא איתחזי קמא עד דאיתחזי בתרא דאע"פ שהגריל עליו הרי אינו ראוי לישחט עד לאחר מתן דם הפר ובתוך כך מת חבירו והביאו ב' והגרילו עליהן וכשהגיע זמן שחיטת השעיר כבר זה האחרון עומד,[[87]](#footnote-88) והתור"פ כתב לפ"ז דהיינו רק כשמת קודם מתן דם הפר, אך כל שמת אחר מתן דם הפר, נמצא דבעידנא דנראה השעיר הראשון להקריב עדיין לא נראה השעיר השני, ובכה"ג ודאי דמצוה בראשון.

אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דהכא שני שבזוג ראשון לא איתחזי עד הגרלה דזוג שני ובההוא שעתא חזי אף שני שבזוג שני, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ הרש"ש דאף אם מת השעיר אחר מתן דם הפר דכבר הי' ראוי לישחט, מ"מ כיון שמת חבירו אידחי לי', ולא חזר ונראה אלא כשהביא ב' אחרים והגריל עליהן, ובשעה זו גם השני עומד.

**אלא ר' יוסי דפסח וכו',** הרמב"ם בפ"ד מקר"פ ה"ו כתב דמי שאבד פסחו ומצאו אחר שהפריש פסח אחר והרי שניהן עומדין יקריב איזה מהן שירצה לשם פסח והשני יקרב שלמים, והוא כדעת רבנן דלית להו להא דמצוה בראשון, והמהר"י קורקוס שם הק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הט"ו דשני שבזוג שני ירעה והוא משום דמצוה בראשון,[[88]](#footnote-89) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהר"י קורקוס שם כתב דמה שאמרו הכא דרב כר' יוסי לאו למימרא דסבר כוותי' לגבי פסח, אלא היינו דכ"ה דס"ל לר' יוסי לגבי פסח דמצוה בראשון מפני שהופרש לשם פסח תחילה ה"נ ס"ל לרב הכא, אך שפיר י"ל דמודו רבנן דהכא מצוה בראשון כיון שלא נדחה אלא מצד חבירו ואינו מביא זוג אחר אלא לקיום מצות הגרלה, ומשא"כ בפסח דכשאבד והפריש אחר תחתיו ובשעת הפרשה לא הי' הראשון שם והי' דינו להקריב את השני, הפסיד הראשון את חשיבותו.[[89]](#footnote-90) - **ב** הלח"מ בהל' עיוהכ"פ שם כתב די"ל דבחטאת דבאה לכפרה וחמירא מודו רבנן דמצוה בראשון, ולא פליגי אלא בפסח דלא בא לכפרה ואינו חמור כ"כ ובזה הוא דס"ל דאיזה מהם שירצה יקריב. - **ג** בתשו' חכם צבי סימן מ"ה כתב, דכל הא דס"ל לר' יוסי דמצוה בראשון הוא משום דס"ל דבע"ח נדחין והשני אינו קרב שלמים אלא רועה, כדתניא בתוספתא בפ"ט דפסחים דהשני ירעה, אך לפ"מ דקי"ל דבע"ח אין נדחין אלא שהאחד קרב פסח והשני קרב שלמים לא אמרינן דמצוה בראשון ליקרב פסח, דאדרבה כח שלמים יפה דטעונין ב' מתנות שהן ד' וסמיכה ונסכים ותנופת חזה ושוק, וכ"כ המרכה"מ והפתח הבית בהל' קר"פ שם, ועיי"ש במרכה"מ במש"כ לישב עוד. - **ד** החסד לאברהם בהל' עיוהכ"פ שם כתב דטעם הא דקי"ל הכא דשני שבזוג ראשון יקרב הוא כמו שאמרו בירושלמי בפירקין דילפינן לה מדכתיב ועשהו חטאת בראשון,[[90]](#footnote-91) ועיי"ש ובדבריו בהל' קר"פ שם במש"כ לישב עוד באורך.

**ואם הי' השני מובחר ממנו יביאנו,** התוס' נסתפקו אם ה"נ הוא במת אחד מן השעירים דאף דשני שבזוג ראשון קרב, מ"מ אם הי' השני מובחר ממנו יביאנו, או שמא לא שייך הך מילתא אלא (בגבולין) [בנאכלין] או בנעשים בעזרה אבל בשעיר המשתלח ובשעיר הפנימי הנשרף חוץ לג' מחנות אף אם הי' שני מובחר ממנו מצוה בראשון, ובתשו' חכם צבי סימן מ"ה כתב דהיינו משום דבשעיר לעזאזל ליכא כלל מצוה ליתן לו המובחר, ובשעיר הפנימי אף שחלבו מוקטר ע"ג המזבח, מ"מ כיון דבשרו נשרף מחוץ לג' מחנות והשני הרועה דמיו כולן לגבוה ניחא לן דאף דהוא מובחר יפלו דמי מבחרו לנדבה ויביאו בהן עולות שכולן לגבוה.

הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הט"ו כתב במת אחד מהן דשני שבזוג שני ירעה, וכ"כ הרמב"ם שם הט"ז בפר ושעיר של יוהכ"פ שאבדו והפריש אחד מהן ונמצאו הראשונים דיקרבו הראשונים וירעו השניים, ובתשו' חכם צבי סימן מ"ה כתב דמה שלא כתב דאם הי' השני מובחר ממנו יביאנו, הוא כמש"כ התוס' דבשעיר המשתלח ובשעיר הפנימי הנשרף מחוץ לג' מחנות אף אם הי' השני מובחר ממנו מצוה בראשון, וכ"כ המרכה"מ בהל' עיוהכ"פ שם הט"ז, אך אי נימא דמש"כ הרמב"ם דיקרבו הראשונים אינו משום דמצוה בראשון אלא מטעמי אחריני, י"ל דע"כ לא אמרינן דאם הי' שני מובחר יביאנו, וכמש"כ כן החזו"א בתמורה סימן ל"ה סקי"א.

**יעמוד חי ולא שחבירו מת וכו' יעמוד חי ולא שכבר עמד,** בפירש"י כתב דהיינו דלא שכבר עמד ונדחה ע"י מיתת חבירו, ויעמוד חי הוא עמידה אחת ולא ב' עמידות, ובד' הריטב"א מבו' דהם ב' דרכים, ועמש"כ בזה הרש"ש.

התוס' כתבו דהוא דלא כר' יוחנן דס"ל דאף בעלמא בע"ח נדחין, ויליף לה מדכתיב בהם, אלא אף דבעלמא אין בע"ח נדחין מ"מ הכא גלי קרא דיעמוד חי, ועמש"כ בזה השיח יצחק, ומש"כ החסד לאברהם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ה בסו"ד, ומשמעות דבריהם דלאו היינו דהוא פסול בפנ"ע בשעיר שכבר עמד, אלא מהך קרא ילפינן דאיכא בכה"ג לפסול דחוי, אף דבעלמא אין בע"ח נדחין.

**אמר לך רב אליבא דר' יהודה לא קא אמינא כי אמינא אליבא דרבנן,** בפירש"י כתב דהיינו דמדקאמר ר' יהודה ועוד לאשמעינן דבע"ח נדחין מכל דשמעינהו לרבנן דאמרי דשני שבזוג ראשון קרב דבע"ח אין נדחין וכו', וכ"כ הריטב"א, ובחי' הגרע"א הק' דמ"ט לא פירש דהיינו משום דמהא דקאמר ת"ק אם של שם מת וכו' יתקיים תחתיו ומשמע דאידך כדקאי קאי מוכח דבע"ח אין נדחין, כמו שאמרו לעיל דדייקא מתניתין כוותי' דרב, וע"ז הוא דפליג ר' יהודה דהראשון ימות משום דבע"ח נדחין.

**אלא לר' יוחנן במאי פליגי,** התוס' כתבו דיש לפרש לדעת ר' יוחנן דפלוגתייהו היא דלת"ק רק אם מת של עזאזל קודם הוידוי הוא דצריך להביא ב' אחרים ולהגריל, אך אם מת אחר הוידוי שהקדים וידוי שעיר המשתלח למתן דם שעיר הפנימי,[[91]](#footnote-92) א"צ להביא ב' אחרים ולהגריל דס"ל כר"ש דלעיל מ' ב' דאין זקוק להיות חי אלא עד שעת וידוי,[[92]](#footnote-93) וע"ז פליג ר' יהודה דאם מת המשתלח אף אחר וידוי ישפך הדם, והחזו"א בסימן קכ"ז סק"ז פירש לדבריהם דלר"ש דלא דריש יעמד חי עד מתן דמים של חבירו, אין כפרת דמים של שם מעכב את המשתלח, ואם נשפך הדם לא נדחה כלל המשתלח, אלא מביא של שם ומכפר ושולח את המשתלח, ועיי"ש במשה"ק ע"ז.

אך הנה בד' התוס' מבו' דכל הא דפליג ר' יהודה על ת"ק מכח הא דס"ל דבכפרת דמים הדבר תלוי, הוא דמה"ט אם מת המשתלח אף אחר וידוי ישפך הדם, ומבו' דבהא דא"ר יהודה דנשפך הדם ימות המשתלח, לא פליג ת"ק ע"ז, והרי דמודה ת"ק דהשעיר של שם מעכב את המשתלח, ולכאו' הוא כמש"כ התו"י לקמן ס"ה א' דאף בלא קרא דיעמד חי, לענין שילוחו של שעיר ידעינן שצריך להיות חי עד מתן דמים ואי לא נדחה המשתלח, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א שם, וע"כ אף דת"ק ס"ל כר"ש דאין המשתלח זקוק להיות חי אלא עד שעת וידוי, מ"מ אם נשפך הדם של שם נדחה המשתלח,[[93]](#footnote-94) ועד"ז כתב החזו"א שם בסו"ד דת"ק דהכא ס"ל כר"ש דוידוי מעכב ולאחר וידוי שמת א"צ להביא אחר, אבל קודם וידוי מעכבין זא"ז.[[94]](#footnote-95)

בד' התוס' מבו' דלמ"ד דיעמד חי עד שעת וידוי, הרי דמכח זה אם מת השעיר המשתלח קודם הוידוי נדחה השעיר של שם, וצ"ב דאף דלא נתקיימה מצות השעיר המשתלח וצריך להביא אחר, מ"מ מ"ט מכח זה נדחה השעיר של שם, שהרי לקיום מצות השעיר של שם ל"ב שיהא המשתלח עומד, (דמה"ט לא איכפת לן כשמת אחר וידוי קודם מתן דמים), ואף דלא נתקיימה מצות השעיר לעזאזל קודם וידוי, מ"מ מ"ט ה"ז דוחה להשעיר של שם.[[95]](#footnote-96)

וצ"ל למש"כ בפירש"י לקמן בסוגיין דכל שצריך להביא ב' שעירים ולהגריל עליהן נדחה השעיר הראשון,[[96]](#footnote-97) ונתבאר בדף מס' 8, וע"כ כיון דלא נתקיימה מצות השעיר לעזאזל וצריך להביא ב' שעירים אחרים ולהגריל עליהן, נדחה השעיר של שם,[[97]](#footnote-98) - ובזה ניחא דלא סתרי ד' התוס' הכא לדבריהם לעיל מ' א' ד"ה ואזדו שכתבו דלר"ש אם מת המשתלח קודם וידוי וקודם זריקת דם חבירו יזרק הדם של חבירו ומביא שעיר אחר בלא הגרלה ומתודה עליו ולא נדחה השעיר של שם, והיינו משום דדברי התוס' הכא קיימי לת"ק דהגרלה מעכבא וצריך להביא ב' שעירים ולהגריל עליהן, ומכח ההגרלה נדחה השעיר של שם,[[98]](#footnote-99) ומשא"כ לדעת ר"ש דמביא שעיר אחד בלא הגרלה, לא נדחה השעיר של שם.

## ב' חטאות לאחריות

**הפריש ב' חטאות לאחריות,** התוס' הרא"ש הק' בשם ריב"א דהיאך חיילא הפרשת ב' חטאות, הרי אין יכול להפריש ב' חטאות זא"ז על חטא אחד וכל שאינו בזאח"ז אפי' בב"א אינו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב דשאני הכא דכיון שאמר שמפרישן לאחריות לא מיקרי בב"א אלא כל אחת אחריות לחברתה וחיילא קדושה אתרוייהו, וכ"כ התו"י והריטב"א, וכ"כ התוס' בפסחים צ"ז ב' ד"ה הפריש, והחזו"א במנחות סימן כ"א סוסק"י כתב דהיינו דכ"ה דאם אבדה חטאת אחת יכול להקדיש חטאת אחרת, ה"נ יכול להקדיש חטאת לאחריות חברתה.[[99]](#footnote-100) - **ב** התור"פ כתב דהכא איירי כשאמר יקדשו חדא מגו תרתי דבכה"ג קדיש, וכ"כ התוס' במנחות פ' א', והקר"א שם תמה ע"ז דא"כ מ"ט השני' תרעה ולר"ש תמות, הרי כיון שנתכפר באחת אין השני' קדושה כלל, שהרי לא הקדיש אלא אחת מהן, וצ"ע. - **ג** הקר"א במנחות פ' א' כתב די"ל דשפיר יכול להקדיש ב' חטאות זאח"ז, דאף דמי שאינו מחויב חטאת אינו יכול להקדיש חטאת, מ"מ כל שהוא מחויב חטאת אע"ג דכבר הקדיש אחת לא פקע חיובו עדיין, וכל שאמר על השני' ה"ז חטאת חל עלי' ג"כ קדוה"ג לחטאת ומתכפר באיזו שירצה, והמקד"ד בסימן כ"ט סוסק"ז כתב להוכיח כן מד' הירושלמי בשקלים פ"ב ה"ג דאף אם הקדיש ב' חטאות ולא נתכוין לאחריות קדשי תרוייהו, עיי"ש, וכ"כ האבי עזרי בפ"א ממחו"כ הי"ג להוכיח מד' הירושלמי בקידושין פ"ב ה"ו, ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ הרמב"ם בפ"ג משגגות ה"ה דהביא ב' חטאות על חטא אחד יקריב איזו שירצה והשני' תרעה.

החזו"א במנחות סימן כ"א סוסק"י כתב דמש"כ התו"י הכא דמקדיש לאחריות, היינו דאינו מקדיש להקריב שתיהן אלא להקריב אחת אלא שיוקדשו שתיהן כדי שיהיו שתיהן ראויין להקרבה, - אמנם הנה התוס' בפסחים שם הק' דכיון דאינו מקדיש אלא לאחריות, א"כ מ"ט כשנתכפר באחת מהן השני' תרעה, הרי לא הוקדשה אלא לאחריות החטאת דהיינו אם תאבד אבל אם לא נאבדה לא נתקדשה, וכתבו בשם ר"י דכל כה"ג גמירי לה דרועה, ואי נימא דבמקדיש לאחריות הוא הקדש גמור על שניהם, אלא דמטרת ההקדש דשתיהן הוא כדי שאם תאבד אחת יהא בידו להקריב את השני', ודאי דגם אם לא נאבדה אחת נתקדשה השני' הקדש גמור, וצ"ע.[[100]](#footnote-101)

י"ד תמוז פ"ג

דף מס' 8

## טעם הא דאם נשפך הדם ימות המשתלח

**ס"ה א' - בשלמא נשפך הדם ימות המשתלח דאכתי לא איתעביד מצותי',** בטעם הא דנדחה המשתלח כשנשפך הדם של שם, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דכתיב דם וחוקה בדברים הנעשים בבגדי לבן צריך להביא דם אחר,[[101]](#footnote-102) וא"א בלא הגרלה ויביא ב' אחרים ויגריל וע"כ נדחה המשתלח הראשון, ובביאור דבריו משמע בד' התו"י והתוס' הרא"ש דהיינו דהדיחוי הוא ע"י ההגרלה עצמה, ועיי"ש שתמהו ע"ז דהדיחוי בכולה שמעתין הוא במה שנשאר יחידי (וע"י ההגרלה הוא נתקן וחוזר ונראה), אך לא מצינו דההגרלה דוחה אותו, אך בד' התור"פ והריטב"א מבו' שפירשו דאין הדחי' משום ההגרלה עצמה, אלא משום דלצורך ההגרלה צריך להביא שעיר משתלח אחר, ונדחה הראשון במה שצריך להביא משתלח אחר,[[102]](#footnote-103) והתור"פ תמה ע"ז דלא מצינו דיחוי כזה. - **ב** התו"י כתבו בשם רבו דהא דנדחה המשתלח כשנשפך הדם של שם הוא לפי שהי' המשתלח יחיד ונדחה ע"י כן, דאף דאכתי לא ידעינן להא דצריך המשתלח להיות חי עד שעת מתן דמים, מ"מ לענין שילוחו של שעיר יודע הוא שצריך להיות חי עד שעת מתן דמים ואי לא נדחה המשתלח, והא דפריך דאם מת המשתלח מ"ט ישפך הדם הוא משום דס"ד דלענין הכשר הדם ל"ב שיעמדו שניהם, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"פ, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דאף דס"ד דהמשתלח שהוא טפל אינו מעכב את הנעשה בפנים שהוא עיקר כיון שעומד בהכשרו, מ"מ ידעינן שהשעיר הנעשה בפנים שאינו טפל יהא עיכוב אל השעיר המשתלח ויעשנו דיחוי.[[103]](#footnote-104) - **ג** בד' הפסקי רי"ד משמע דהוא משום דב' השעירים תלויין זב"ז וכל שאין אחד מהם ראוי לקיום מצותו אף השני אינו ראוי, וע"כ אם נשפך הדם ולא נעשית מצות השעיר של שם, אינו חבירו ראוי לשילוח, ואף דאח"כ הביא שעיר אחר לשם, כבר נדחה השעיר דעזאזל הראשון וכיון שנדחה שוב אינו חוזר ונראה, והא דפריך דאם מת המשתלח מ"ט ישפך הדם היינו משום דכבר נגמרה מצות המשתלח.

## מת המשתלח אם צריך להביא שעיר אחר

**אלא מת המשתלח אמאי ישפך הדם הא איתעביד לי' מצותי',** בפירש"י כתב דהיינו דמ"ט בעינן כלל להביא שעיר אחר, הרי כבר נעשית מצות שעיר המשתלח, דאין מעכב בו אלא הגרלה, דלר' יהודה אם לא התודה כשר, וכ"ש דשילוח אינו מעכב משום דאי"ז מדברים הנעשים בבגדי לבן, וכ"כ הריטב"א,[[104]](#footnote-105) וכ"נ בד' רבינו אליקים והמאירי, וכ"כ התוס' לעיל מ' א' ד"ה ואזדו לטעמייהו דשילוח אינו מעכב, ואם מת קודם שילוח אינו מביא שעיר אחר.

אך הנה בפי' הר"ש לתו"כ אחרי פר' ד' ה"ח כתב דמביאין מירושלמי דשילוח השעיר מעכב,[[105]](#footnote-106) ואם מת לאחר וידוי מביא שנים ומגריל עליהן ושולחו לצוק ושל שם ירעה עד שיסתאב, וכ"כ המאירי לעיל מ' א' ולקמן ס"ו א' בשם י"א, וכ"כ המרכה"מ בפ"ה מעיוהכ"פ הי"ט בדעת הרמב"ם,[[106]](#footnote-107) ולכאו' היינו משום דאף דלא כתיבא ע"ז חוקה, מ"מ כל שלא שילח את השעיר לעזאזל לא נתקיימה עיקר מצות השעיר, וע"כ צריך להביא שעיר אחר לקיום מצות השעיר אף דליכא בזה לעיכובא דחוקה,[[107]](#footnote-108) ועד"ז כתב החזון יחזקאל בפ"ג ה"ז, - ולפי דבריהם צ"ל דמה שאמרו הכא דאיתעביד לי' מצותי' היינו דכבר נעשית המצוה המעכבת את השעיר של שם, ואף דצריך להביא שעיר אחר לקיים מצות שילוח מ"מ לא נדחה השעיר של שם.[[108]](#footnote-109)

למש"כ בפירש"י דנעשית מצות השעיר המשתלח אף בלא וידוי ושילוח, צ"ע דא"כ מ"ט אם נשפך הדם ימות המשתלח מדינא דחטאות המתות, הרי כבר נעשית מצותו בהגרלה, ומ"ט יש בו לדין חטאות המתות,[[109]](#footnote-110) - וצ"ל דכיון דב' השעירים מעכבין זא"ז, כדתנן במנחות כ"ז א', ע"כ כל שנשפך דמו של השעיר של שם, נפסל אף השעיר המשתלח, וע"כ הוא דימות,[[110]](#footnote-111) וכל מה שאמרו הכא דאיתעביד לי' מצותו, היינו דנעשית מצותו אף בלא וידוי ושילוח, אך היינו רק כשניתן אח"כ דם השעיר של שם,[[111]](#footnote-112) ושו"ר עד"ז בס' בד קדש סו"ס נ"ח.

בעיקר הא דפריך אהא דמת המשתלח ישפך הדם דאיתעביד לי' מצותי', צ"ע דמ"ט לא פריך הכי אהא דתנן דאף אם של עזאזל מת יביא ב' שעירים, והרי איתעביד לי' מצותי', וי"ל למש"כ בפירש"י בתו"ד דהא דפריך הוא משום דשמעינן לי' לר' יהודה דאמר דלא התודה כשר, ולפ"ז י"ל דמה"ט לא מצי למיפרך לת"ק די"ל דס"ל דוידוי מעכב ואכתי לא איתעביד מצותי', - וי"ל עוד לדעת הר"ש ודעימי' דלכו"ע שילוח מעכב, הרי דמה"ט הוא דאם מת של עזאזל יביא ב' שעירים, וכמש"כ כן הר"ש שם דאף אם מת של עזאזל אחר מתן דמו של פר יביא ב' שעירים, ולא פריך אלא דמ"ט ישפך הדם הרי כבר נעשית המצוה המעכבת את השעיר של שם.[[112]](#footnote-113)

במש"כ הר"ש בתו"כ דכל שמת המשתלח אחר וידוי מביא שנים ומגריל עליהן ושולחו לצוק ושל שם ירעה עד שיסתאב, נתחדש דאף שכבר נתן דם השעיר של שם וכבר נתכפר בו, שייכא הגרלה ויהא אחד לשם, אף דכבר יצא יד"ח שעיר של שם,[[113]](#footnote-114) - אך בפי' רבינו אליקים לעיל מ' ב' כתב דטעמא דר' יהודה דאם מת השעיר המשתלח אחר מתן דמו של חבירו אינו מביא שעיר אחר הוא משום דהגרלה מעכבא, והיינו דכיון נתן דמו של השעיר של שם וכבר נתכפר בו, א"א לו להביא שעיר אחר לשם, וגם א"א לו להביא שעיר בפנ"ע לעזאזל דהגרלה מעכבא, ועד"ז כתב בס' זכותא לאברהם לעיל שם, ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן כ"ד סק"ג.

**אמרי דבי ר' ינאי אמר קרא יעמד חי וכו' עד מתי זקוק להיות חי עד שעת מתן דמים של חבירו,** התוס' הק' דמ"ט לא מייתי להא דתניא הכי לעיל מ' ב' דיעמד חי לפני ד' לכפר עליו עד מתי זקוק לעמוד חי עד שעת מתן דמים של חבירו דברי ר' יהודה, וכתבו די"ל דאי מההיא הו"א דאם מת קודם מתן דמי חבירו יביא אחר אבל לא ישפך, ור' ינאי אתי לאשמועינן דאף הדם ישפך, והחזו"א בסימן קכ"ז סק"ד במוסגר עמד בזה דמאי ס"ד דאף דצריך להביא אחר מ"מ לא ישפך הדם, הרי כיון דאין הדם ראוי עד שיביא אחר ודאי דישפך הדם שהרי ר' יהודה אית לי' דבע"ח נדחין וכ"ש דשחוטין נדחין.

אך בד' השיח יצחק מבו' דהיינו דס"ד דהא דזקוק להיות חי עד שעת מתן דמים של חבירו, הוא לקיום מצות שעיר המשתלח דאין מצותו מתקיימת אלא אם הוא חי עד שעת מתן דמים של חבירו ואם מת קודם מתן דמים של חבירו לא נתקיימה מצותו וצריך להביא שעיר אחר, אך מצות שעיר של שם מתקיימת אף אם מת המשתלח קודם המתן דמים, וממילא דלא נדחה השעיר של שם כלל במיתת המשתלח,[[114]](#footnote-115) וזהו דקמ"ל ר' ינאי דאף לקיום מצות שעיר של שם בעינן שיהא המשתלח קיים עד שעת מתן דמים, וע"כ הוא דכל שמת המשתלח קודם מתן דמים של חבירו נדחה הדם.[[115]](#footnote-116)

## טעם הא דנדחה השעיר של שם כשמת המשתלח

בפירש"י כתב דהא דנדחה השעיר של שם כשמת המשתלח הוא משום דכל שמת המשתלח קודם מתן דמו של חבירו אין כפרת הדם כלום וע"כ צריך תשלומין ובלא הגרלה אי אפשר וזקוק לשנים וראשון נדחה, ובס' זכותא דאברהם לעיל מ' א' כתב ללמוד בדבריו דכל הא דיש בזה דחוי הוא רק משום דבעי הגרלה, אך אם ל"ה בעי הגרלה ל"ה בזה דחוי, וזה דלא כמש"כ התו"י ודעימי' בדעתו דמה שפירש לעיל דהדיחוי הוא משום ההגרלה הוא לפ"מ דלא ידעינן לה"ט דיעמד חי, דלפ"ז הרי דלפ"מ דמשני דאמר קרא יעמד חי וכו', ל"ב להא דבעי הגרלה, ועיי"ש שכתב לפרש בזה דהיינו דאם ל"ב הגרלה לא נדחה השעיר של שם כלל במיתת המשתלח כיון שבידו להביא שעיר אחר, ורק משום דבעי הגרלה הוא דהו"ל דחוי משום דמחוסר הגרלה כמחוסר מעשה דמי, וכ"כ הרש"ש לעיל שם.

בד' התוס' לעיל מ' ב' סוד"ה ואזדו לטעמייהו מבו' שפירשו דהא דאם מת המשתלח ישפך הדם הוא משום דהגרלה מעכבא, ולכאו' הוא כמש"כ בפירש"י דכל הא דהו"ל דחוי הוא משום דבעי הגרלה, ועיי"ש שהקשו דתיקשי מינה למ"ד דלר' יהודה הגרלה לא מעכבא, וכתבו דלדידי' צ"ל דטעם הא דישפך הדם אי"ז משום הגרלה אלא משום דבעינן ולקח את שני השעירים שיהיו ניקחין כאחד, או משום דכיון שהוקבעו שניהם כאחד ע"כ אם מת אחד מהן גם השני ידחה, וצ"ב, ועמש"כ בס' זכותא דאברהם בריש פירקין בביאור דבריהם, ובמש"כ בזה באורך בס' חוקת היום לעיל שם.

## טעמא דר"ש דאם מת אחד מן השעירים לא נדחה חבירו

לעיל ס"ג ב' תניא דמת אחד מהן מביא חבירו שלא בהגרלה דברי ר"ש, ובכריתות כ"ח א' מפרשינן דטעמא דר"ש הוא משום דס"ל דבע"ח אינם נדחין והגרלה אינה מעכבת, ומבו' דאף דס"ל דהגרלה אינה מעכבת, מ"מ אם הוה ס"ל דבע"ח נדחין הי' השעיר שנשתייר נדחה, ובפירש"י שם מבו' דהיינו כשמת שעיר המשתלח דאם היו בע"ח נדחין הי' נדחה השעיר של שם, וכ"ה בפירש"י בזבחים ל"ד ב' דלר"ש אם הי' דם בכוס ומת המשתלח ישפך הדם, והרי דאף דלדידי' הגרלה לא מעכבא, מ"מ נדחה הדם שבכוס במיתת המשתלח, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל ס"ג ב' ובכ"ד דחנן המצרי דאמר דאפי' דם בכוס מביא חבירו ומזווג לו הוא משום דס"ל דאף שחוטין אינם נדחין, והרי דאף שדנו שם דלדידי' הגרלה לא מעכבא, ומה"ט מביא חבירו ומזווג לו וא"צ להביא ב' שעירים אחרים ולהגריל עליהן, מ"מ אם היו שחוטין נדחין הי' נדחה הדם שבכוס,[[116]](#footnote-117) וקשיא מזה על מש"כ בפירש"י הכא דכל הא דנדחה השעיר של שם במיתת המשתלח הוא משום דבלא הגרלה אי אפשר וזקוק לשנים.[[117]](#footnote-118)

ובס' זכותא דאברהם לעיל מ' א' כתב דצ"ל דכל הא דכשאינו מחוסר הגרלה ל"ה דחוי, הוא לרב אשי בזבחים ל"ד ב' דכל שבידו ל"ה דחוי,[[118]](#footnote-119) אך לאידך אמוראי דס"ל דאיכא דחוי אף בדבר שבידו, הרי דכל שצריך להביא שעיר אחר הוי דחוי, וע"כ כל הא דלר"ש אם מת אחד מהן מביא חבירו שלא בהגרלה ולחנן המצרי אף אם דם בכוס מביא חבירו ומזווג לו, הוא משום דלר"ש בע"ח אינם נדחין ולחנן המצרי אף שחוטין אינם נדחין,[[119]](#footnote-120) וצ"ע.

## דעת ר"ש במת המשתלח אם ישפך הדם

התוס' לעיל מ' א' ד"ה ואזדו לטעמייהו כתבו דלר"ש אם מת המשתלח קודם וידוי וקודם זריקת דם חבירו יזרק הדם של חבירו ומביא שעיר אחר בלא הגרלה ומתודה עליו, והיינו דלר"ש לטעמי' דיעמד חי לכפר עליו הוא עד שעת כפרת דברים, ל"ב כלל שיהא השעיר המשתלח קיים בשעת מתן דמים של חבירו, וכאשר כ"ה מבו' גם בדבריהם לעיל ס"ד ב' (ד"ה האמר רבא), וע"כ זורק תחילה דמו של חבירו ואח"כ מביא שעיר אחר להתודות עליו, וממילא דלא נדחה כלל הדם שבכוס,[[120]](#footnote-121) - אך בפירש"י בזבחים ל"ד ב' ד"ה בכוס מבו' דאף לדעת ר"ש דאם מת אחד מהן מביא חבירו שלא בהגרלה, מ"מ אם דם בכוס ומת המשתלח ישפך הדם, דכל הא דס"ל במת אחד מהן דמביא חבירו שלא בהגרלה הוא משום דבע"ח אין נדחין, אך בדם בכוס מודה דשחוטין נדחין,[[121]](#footnote-122) ומבו' דמודה ר"ש דא"א ליתן דמו של שם בלא שיהא שעיר של עזאזל קיים, וע"כ נדחה דם השעיר של שם במיתת המשתלח, וכ"ה מבו' בד' המאירי בסוגיין דאף דבעינן שיעמוד חי עד שעת וידוי, וכדעתו לעיל מ' א' דקי"ל כר"ש, מ"מ בעינן גם שיעמוד חי בשעת מתן דמו של חבירו, וכ"נ בדבריו לעיל מ' א',[[122]](#footnote-123) וכל שמת המשתלח ישפך הדם, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן קכ"ז ריש סק"ה, ומש"כ בס' אשר לשלמה מועד סימן ע"ו.

## הכרעת ההלכה בדין מת המשתלח

המאירי בריש פירקין כתב דאף דאם מת המשתלח קודם שנשחט חבירו קי"ל כרבנן דשני שבזוג ראשון קרב משום דבע"ח אינם נדחין, מ"מ אם מת אחר שנשחט חבירו ישפך הדם, שהרי נדחה אותו דם ואינו חוזר ונראה, ושחוטין נדחין לכו"ע.

אך הנה הרמב"ם בהל' עיוהכ"פ השמיט להך דינא דמת המשתלח ישפך הדם, ועמד ע"ז הליקוטי הלכות בעין משפט בסוגיין ובריש פירקין, וממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דאין הלכה כר' יהודה, משמע דלית הלכתא כוותי' גם בהא דמת המשתלח ישפך הדם, וי"ל דהיינו משום דלא קי"ל להא דזקוק להיות חי עד שעת מתן דמו של חבירו,[[123]](#footnote-124) וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו לעיל ס"ד א' דהא דשני שבזוג ראשון קרב הוא משום דבע"ח אינם נדחין, (וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש), הוא בהא דשני שבזוג ראשון משתלח כשמת השעיר של שם, אך הא דשני שבזוג ראשון קרב כשמת השעיר דעזאזל ל"ב בזה להא דבע"ח אינם נדחין, שהרי לי"ב דיחוי כלל כיון דל"ב יעמד חי עד שעת מתן דמו של חבירו, (ומשא"כ כשמת השעיר של שם דנדחה השעיר של עזאזל אף בלא הך קרא דיעמד חי כמש"כ הראשונים בסוגיין),[[124]](#footnote-125) ועמש"כ בזה בס' זכותא דאברהם לעיל מ' א' בסו"ד ובריש פירקין, עיי"ש, ומש"כ בס' אשר לשלמה מועד סימן ע"ו.

ט"ז תמוז פ"ג

דף מס' 9

## תורמין על האבוד ועל העתיד לגבות

**ס"ה א' - בני העיר ששלחו שקליהן ונגנבו או שאבדו אם נתרמה תרומה נשבעין לגזברים,** בפירש"י כתב דהיינו דאם נתרמה תרומה קודם שנודע שאבדו נשבעין השלוחין שבועת השומרים לגזברים כיון דהוי ההפסד להקדש שאין הבעלים חייבין לשקול עוד דתורמין על האבוד שלא נודע, ומבו' בדבריו דהא דתורמין על האבוד הוא אף כשנאבד קודם שנתרמה התרומה ולא נודע לבעלים,[[125]](#footnote-126) וע"כ הוא דאף אם תרמו אחר שאבדו, מ"מ כיון דעדיין לא נודע לבעלים שאבדו תורמין ע"ז, וכ"כ בפירש"י בכתובות ק"ח א' ד"ה על האבוד ובב"מ נ"ח א' ד"ה נשבעין לגזברים.[[126]](#footnote-127)

אך התוס' בסוגיין ובכתובות ובב"מ שם פירשו דהא דתורמין על האבוד היינו שבא ליד הגזבר ונאבד קודם שתרמו, אך אין תורמין על מה שנאבד ביד השליח קודם שנתרמה התרומה, ובד' התוס' בב"מ שם מבו' דלפ"ז מתפרש הא דתנן דאם נתרמה תרומה נשבעין לגזברים דלא תלי במה שנתרמה תרומה קודם שנודע שאבדו, אלא במה שנתרמה תרומה קודם שאבדו המעות, דכיון שנתרמה התרומה בעוד המעות ביד השליח נפטרו הבעלים משום דתורמין על הגבוי, אך אם נתרמה התרומה אחר שאבדו המעות לא נפטרו הבעלים, דאין תורמין על מה שנאבד בדרך, ונשבעין השלוחין לבני העיר, וכ"כ ש"ר בב"מ שם והתו"י והתוס' הרא"ש והתור"פ והריטב"א בסוגיין.

**ואם לאו נשבעין לבני העיר ובני העיר שוקלין אחרים תחתיהן,** בפירש"י בכתובות ק"ח א' כתב דהא דתורמין על העתיד לגבות הוא אף אם לא נגבה לבסוף, ומה"ט הוא דהמודר הנאה מחבירו שוקל את שקלו דאינו מהנהו דאף אם לא שקל עליו יש לו חלק בקרבנות, והתוס' שם הק' דא"כ מ"ט בני העיר שוקלין ומביאין אחרים תחתיהן, הרי אף אם לא נגבו לבסוף תורמין עליהן, ואי משום מצוה א"כ אפי' משנתרמה נמי, והוכיחו מזה דהא דתורמין על העתיד לגבות הוא רק אם בא לידי גבוי לבסוף.

אמנם הנה בפירש"י בב"מ נ"ח א' כתב דהא דאם דאם לאו נשבעין לבני העיר הוא משום דכל שנודע להן קודם שנתרמה תרומה שוב אין תורמין עליהן אלא ע"מ שישלחו להם אחרים תחתיהן, ולכאו' היינו דאף דיש להן חלק בקרבנות גם אם לא נגבה לבסוף, מ"מ כיון דתרמו ע"מ שישלחו להם אחרים תחתיהן, ע"כ חייבין בני העיר ליתן אחרים תחתיהן, ול"ד להיכא דתרמו על האבוד ועל הגבוי דלא תרמו ע"מ שישלחו אחרים תחתיהן, וע"כ אף שלא באו המעות ליד הגזבר, א"צ הבעלים ליתן אחרים תחתיהן אלא למצוה בעלמא.[[127]](#footnote-128)

**ואין עולין להן לשנה הבאה,** בפירש"י כתב דהיינו דאין עולין לבעלים לשנה הבאה וצריכין לשקול לשנה הבאה, והמאירי כתב דהיינו משום דלשנה זו הופרשו וס"ל דאין חובת שנה זו קריבה לשנה הבאה, וע"כ מתערבים הם עם שקלים של שנה זו.

## חובות שנה זו אם קריבות לשנה הבאה

**קסבר ר' יהודה חובות של שנה זו קריבות לשנה הבאה,** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דחובת יחיד שחייב בשנה זו כגון שהביא בשנה זו קריבות לשנה הבאה, וה"ה דיצא בשקלים דשנה הבאה במה ששקל בשנה זו, ומשמעות דבריו דהא דמפרשינן לפלוגתא דרבנן ור' יהודה דפליגי אם חובות של שנה זו קריבות לשנה הבאה, לאו היינו דאם אינם קריבות לשנה הבאה א"א להביא בהן קרבנות וע"כ אין יוצאין בהן יד"ח שקלים, אלא היינו דכ"ה דחובות דשנה זו אין קריבות בשנה הבאה, ה"נ שקלים ששקל בשנה זו אין יוצא בהן יד"ח שקלים בשנה הבאה.

לדעת רבנן דחובות שנה זו אין קריבות בשנה הבאה, מבו' לקמן בסוגיין דהיינו אף בקרבן הבא מממון של יחיד כפר כה"ג, ובד' התו"י והריטב"א לעיל נ' א' מבו' דהוא אף למ"ד דפר כה"ג לא חשיב כקרבן ציבור אלא כקרבן שותפין, ולא נתפרש בד' הראשונים טעם דין זה דמ"ט איכא כלל נפ"מ בין שנה זו לשנה אחרת, ומ"ט לא יהיו קרבנות שהופרשו לשנה זו קרבין לחובות שנה אחרת,[[128]](#footnote-129) וצ"ע.

## פר ושעיר של יוהכ"פ שאבדו

**פר ושעיר של יוהכ"פ שאבדו והפריש אחרים תחתיהן וכו',** בפירש"י בשבועות י"א ב' ד"ה כולן ימותו כתב דאף דבשעירי הרגלים תנן שם ב' ב' דלר"ש אם לא קרבו ברגל זה יקרבו ברגל אחר משום דכולן באין לכפר על טומאת מקדש וקדשיו, מ"מ פר ושעיר של יוהכ"פ אינם ראויין עד יוהכ"פ הבא, וזה מתפרש לפ"מ שאמרו שם י"ב ב' דטעמא דר"ש דאם לא קרבו ברגל זה יקרבו ברגל אחר וכו' הוא משום דמתחילתו לא בא אלא לכפר על מזבח החיצון, וע"כ ה"נ שעיר החיצון שלא קרב ביוהכ"פ יקרב בר"ח או ברגל אחר, ומשא"כ בשעיר הפנימי, וכ"כ התוס' שם י"ב ב' ד"ה שמתחילה לא בא דאף דגם שעיר הפנימי בא לכפר על טומאת מקדש וקדשיו, מ"מ אם לא קרב אינו קרב ברגלים דתרתי בעינן טומאת מקדש וקדשיו ומזבח החיצון.

והתו"י והתוס' הרא"ש כתבו בשם ריב"א דכ"ז הוא כשאבד השעיר לאחר הגרלה, אך כל שאבד קודם הגרלה ראוי הוא לשעיר הנעשה בחוץ כמו שאמרו לעיל ס"ב ב', ואף אם נמצא לאחר יוהכ"פ ראוי הוא לשעירי ר"ח ולרגלים, דכיון דקודם הגרלה ראוי הוא לשעיר הנעשה בחוץ, הרי ראוי הוא לכפר על מזבח החיצון, וע"כ אף לאחר יוהכ"פ ראוי הוא לשעירי ר"ח ולרגלים, וכ"כ התור"פ, ועמש"כ החזו"א בסימן קכ"ח סק"ב בטעם הא דקודם הגרלה ראוי הוא לשעיר הנעשה בחוץ.

התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין הוכיחו דאף אחר הגרלה יכול לשנות ביוהכ"פ אחר של שם לשל עזאזל, אך מ"מ מהני הגורל דאין יכול לשנותו לקרבן אחר, וע"כ אין יכול לשנותו לשעיר הנעשה בחוץ, וכ"כ התור"פ שם, ועמש"כ המקד"ד בסימן כ"ד סק"ג ד"ה כתבו בת"י לפרש הטעם בזה.

**כולן ימותו,** התו"י והתוס' הרא"ש הק' דמה מייתינן מינה דחובות של שנה זו אין קריבין לשנה הבאה, הרי הא דימותו הוא משום דחטאת שכיפרו בעלי' למיתה אזלא, ובשקלים ליכא לה"ט, וכתבו דאם חובות של שנה זו קריבין לשנה הבאה והיא ראוי' לשנה הבאה אי"ז כיפרו בעלי', דלא חשיב ככיפרו בעלי' אלא בחטאת חלב או דם שבאה על חטא מבורר, וכיון שנתכפר החטא דין הוא שלא תקרב החטאת, ומשא"כ בפר ושעיר של יוהכ"פ דאין באין על חטאת ידוע אלא על טומאת מקדש וקדשיו ואף אם אין כאן טומאת מקדש וקדשיו קריבין הן לחובת היום, ולא שייך למימר בהו חטאת שכיפרו בעלי', - והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו משום דעיקר ההלכתא דחטאת שנתכפרו בעלי' אזלא למיתה, הוא כשאין לה תקנה בהקרבה, דומיא דחטאת יחיד שאין לומר שימתין עד שיעשה עבירה אחרת בשוגג, והיינו דכיון דמכח זה חשבינן דאינה ראוי' להקרבה והויא מותר חטאת, ובלא ההלכתא היתה רועה, ובזה נאמרה ההלכתא דמתה, אך בכה"ג דאפשר לה בהקרבה לשנה אחרת לא אמרה תורה שתמות, והיינו דבכה"ג שהיא ראוי' לשנה אחרת אינה מותר חטאת כלל, ולי"ב לההלכתא דמתה.

**שאני קרבנות ציבור וכו' חדש והבא לי מתרומה חדשה,** התו"י והתוס' הרא"ש הק' דא"כ היאך שקלים של שנה זו עולין לשנה הבאה וקונין מהן קרבנות ציבור, הרי בעינן תרומה חדשה, וכתבו דהא דעולין לשנה הבאה היינו דלא יתנום בלשכה בשנה זו אלא עם של שנה הבאה,[[129]](#footnote-130) והיינו דלא יתרמו מהן כלל בשנה זו אלא בשנה הבאה, וכ"כ הריטב"א,[[130]](#footnote-131) ועד"ז כתב בפי' רבינו אליקים לעיל בסוגיין דהא דעולין להן לשנה הבאה הוא משום דשקלים אלו עדיין הן של יחיד לפי שלא נתרמה עליהן התרומה אלא על אותן ששקלו תחתיהן.

אך התור"פ כתב דהיינו משום דיכול הגזבר לקנות מהן קרבנות של שנה זו ותורמין עליהן שקלים של שנה הבאה מאחר שהביאו ב' שקלים יכול הגזבר לקנות מהן קרבנות של שנה זו, ותורמין עליהן שקלים של שנה הבאה מאחר שהביאו שני שקלים לשנה זו,[[131]](#footnote-132) וכ"כ התור"פ לקמן ס"ו א' דקונה מהן הגזבר קרבנות בשנה זו וע"כ ליכא למיחש לתקלה.

**הא תינח שעיר פר מאי איכא למימר,** בפירש"י כתב דהיינו דבשעיר דבא מתרומת הלשכה בעי תרומה חדשה, ומשא"כ בפר דאינו בא מתרומת הלשכה, וכ"כ בפי' ר"ח דהפר שאינו בא משל ציבור אלא כה"ג מביאו מממונו ל"ב מתרומה חדשה, וכ"כ התו"י לעיל נ' א' בפי' בתרא דזהו דפריך אביי דפר מאי איכא למימר אף דאיהו גופי' ס"ל לעיל שם דפר כה"ג קרבן ציבור הוא, דמ"מ לענין תרומת הלשכה מודה דל"ה של ציבור, שהרי הוא בא משלו ולא שייך בזה תרומה חדשה, אך בפי' קמא שם כתבו דהכא פריך לרבא דס"ל דפר כה"ג ל"ה קרבן ציבור, וכ"כ הריטב"א שם, וכתב עוד דגם אביי מודה דקרבן שותפין הוא, ומבו' דס"ל דאם חשבינן לי' כקרבן ציבור א"א להביאו משל שנה שעברה אף דהוא בא משל כה"ג, וצ"ב.

**ומשום גזירה ימותו,** התוס' כתבו בתו"ד דבעופות ליכא תקנתא ברעי' דאין פדיון לעופות, והתור"פ כתב דהיינו משום דקי"ל דתמות וזכרות בבהמה ואין תמות וזכרות בעופות, וכ"ה במעילה י"ב א' דכיון דאין המום פוסל בעופות אין לעופות פדיון, - אך התוס' במעילה שם כתבו דל"ד הוא שהרי אפי' מחוסר אבר שפוסל בעופות לי"ב פדיון, אלא הוא כדתנן במנחות ק' ב' דאין פדיון אלא לבהמה, אך בדעת התור"פ צ"ל דהא דאין פדיון בעופות אף במחוסר אבר, הוא משום דפסולא דמחוסר אבר אינו פסול מום אלא פסול בפנ"ע, ואכמ"ל.

**ועוד הא דר' טבי א"ר יאשי' גופה מצוה היא וכו',** בפי' ר"ח משמע לא פריך אלא על הא דגזרינן פר אטו שעיר, דכיון דאף אם ישהה את השעיר ליכא עיכובא אין לגזור פר אטו שעיר, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דפריך על עיקר הא דימותו, דמשום מצוה אין מאבדין קדשים, וכ"כ הריטב"א.

הריטב"א כתב דהא דפריך דהיא גופה מצוה היא ול"ד להא דתנן בריש פירקין דאם משהגריל מת יביא שנים ויגריל עליהן בתחילה ולא פשיט מינה דהגרלה מעכבא והרי דמשום מצוה מביא שנים אף דאחד מהן אינו קרב,[[132]](#footnote-133) שאני התם דהשני אינו מת אלא רועה, וצ"ע, דאכתי תיקשי לר' יהודה דאמר התם דתמות, ולא פשיט מינה לעיל ל"ט ב' דר' יהודה אית לי' דהגרלה מעכבא, והרי דמשום מצוה מביאין שנים ומגרילין עליהן אף דעי"ז ימות אחד מהן.

## פר יוהכ"פ שמת הכה"ג או אחד מן הכהנים

**גזירה משום חטאת שמתו בעלי',** בפירש"י כתב דהיינו דשמא ימות הכה"ג בשנה זו, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, אך התוס' כתבו דליכא למיחש להכי דזה דבר הנראה לעינים ואפשר לעמוד עליו אם מת או לא, ועמש"כ השיח יצחק והגבו"א בדעת רש"י, אלא היינו שמא מת אחד מן הכהנים דאף את"ל דמקופיא מכפרי ראוי לגזור בפר כשמת אחד מן הכהנים משום חטאת שמתו בעלי',[[133]](#footnote-134) והשיח יצחק כתב דמכוון דבריהם דראוי לגזור כשמת אחד מן הכהנים משום חטאת שמתו בעלי' דעלמא או משום היכא שמת הכה"ג, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד בזה, וצ"ע.

בד' התוס' מבו' דאת"ל דכהנים מקיבעא מכפרי הרי דכל שמת אחד מן הכהנים הו"ל חטאת שמתו בעלי', וזה דלא כמו שצידד התו"י לעיל נ' א' דלא ימות הפר במיתת אחד מן הכהנים, משום דהפר קנוי לכה"ג יותר מלשאר הכהנים לפי שממונו הוא בא וע"כ לא תפסלנו מיתת אחד מהן אלא מיתת הכה"ג לבדו, ועמד ע"ז השיח יצחק.

והגרע"א בגהש"ס הק' ע"ד התוס' דגם אם מקיבעא מכפרי לא מיקרי מתו בעלי' ע"י מיתת כהן אחד דהוי רק מתו מקצת בעלים,[[134]](#footnote-135) ולכאו' דבריו מיוסדים על פירש"י בהוריות ו' א' ד"ה ודילמא מיעוטי דרק אם מתו רוב בעלי' לא קרבה, - ובדעת התוס' צ"ל כמש"כ התוס' הרא"ש בהוריות שם דליכא נפ"מ בין היכא שמתו רוב בעלי' להיכא שמתו מיעוט בעלי',[[135]](#footnote-136) ועמש"כ בזה הרש"ש.

בעיקר מה שאמרו הכא דכל שמת הכה"ג הויא חטאת שמתו בעלי', קשיא טובא למש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לעיל נ' א' דאף לר' יהודה דאיכא דין מיתה בפר כה"ג, מ"מ לי"ב לדינא דמתו בעלי', ואף אם אינו קרבן ציבור אלא קרבן שותפין, דכיון דאינו בא על חטא אין מניחין מלהביאו בשביל מיתת הכה"ג ועדיין הוא ראוי להקרבה, או דכיון דהוא בא לכל השבט וגמירי דלא כלה שבטא הו"ל כציבור דאין ציבור מתים.[[136]](#footnote-137)

**הא תינח פר שעיר מאי איכא למימר,** הגבו"א הק' דלמש"כ התוס' דחשש חטאת שמתו בעלי' בפר הוא שמא מת אחד מן הכהנים, הרי גם בשעיר יש לחוש שמת אחד מישראל, ואדרבה כיון דחיישינן למיתת אחד מכהנים המועטין כ"ש דיש לחוש למיתת אחד מישראל, ועיי"ש במש"כ בזה לדעת רש"י, - ובדעת התוס' צ"ל למש"כ בפי' ר"ח לעיל נ' א' דאף למ"ד דאיכא דין מיתה בחטאת ציבור, מ"מ לי"ב לדינא דמתו בעלי' משום דא"א שימותו הציבור כולו, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והמאירי שם דאין הציבור מתים, וע"כ הוא דבשעיר דקרבן ציבור הוא ליכא כלל לדינא דחטאת שמתו בעלי'.

**כרבי דתניא שנה תמימה מונה שס"ה יום כמנין ימות החמה דברי רבי,**[[137]](#footnote-138)התו"י כתבו דאף דבבתי ערי חומה יליף לה רבי מדכתיב תמימה, ילפינן מינה לכל שנת קרבנות,[[138]](#footnote-139) וכ"כ התוס' בר"ה ו' ב' ד"ה כמנין ימות החמה, - אך הריטב"א כתב דהוא משום דקים לן דלרבי ה"ק עד מלאת לו שנה שהיא מן הסתם תמימה של ימות החמה.

**ועוד חטאת שעברה שנתה לרעי' אזלא,** בחי' הגרע"א הק' דמ"מ כיון שאינו ראוי לכפר ביוהכ"פ אחר, הדר דינא דאזלא למיתה משום כיפרו בעלי', כיון דא"א עוד לכפרת בעלים, והיינו שהרי אבד השעיר ונתכפר באחר, אלא דאם הוא ראוי לשנה הבאה ל"ה חטאת שכיפרו בעלי', אך כיון דאינו ראוי לשנה הבאה משום דעברה שנתו, הרי דינא דהו"ל חטאת שנתכפרו בעלי', ועד"ז הק' הגרע"א במש"כ התוס' בהא דפריך דפר מאי איכא למימר, דאף דגם פר פסול להקרבה כשעברו שנותיו, מ"מ שמא לא גמירי בי' הלכתא דימות, והק' דמ"מ כיון דהוא פסול כשעברו שנותיו ואינו ראוי לכפר בו ביוהכ"פ אחר, הדין נון דאזיל למיתה משום שנתכפרו בעליו באחר, - ובס' הערות וביאורים להגרי"ג אדלשטיין זצ"ל בסוף הל' פסוהמ"ק כתב די"ל דלא חשיב כנתכפרו בעלי' אלא היכא דהא דאינה ראוי' להקרבה הוא משום דנתכפרו בעלי' באחר, ומשא"כ הכא דהא דאינה ראוי' להקרבה הוא משום שעברה שנתה, ועמש"כ בזה בס' יד הלוי.

**דאמר ר"ל חטאת שעברה שנתה רואין אותה כאילו היא בבית הקברות,** בתמורה כ"ב א' מבו' דלדעת ר"ל אף אם עברה שנתה ונתכפר באחרת אינה מתה, וכל הא דעברה שנתה מתה הוא כשאבדה ונתכפרו הבעלים באחרת, והתור"פ בסוגיין עמד בזה דהרי הכא איירי באבדה, ומ"ט אינה מתה, וכתב דהוא משום דהכא ראוי להמתין לשנה הבאה, והיינו דכיון דכל הא דכשעברה שנתה מתה הוא כשנתכפרו הבעלים באחרת, הרי דהכא לא חשיב כנתכפרו באחרת כיון דראוי להמתין לשנה הבאה, וכמש"כ התור"פ ודעימי' לעיל בסוגיין, ונתבאר לעיל.

## פסח שלא קרב בראשון ובשני

**פסח שלא קרב בראשון יקרב בשני בשני יקרב לשנה הבאה ותניא אידך לא יקרב במאי קמיפלגי,** בחי' בית מאיר לעיל ס"ה א' הק' דמ"ט לא מפרשינן דפלוגתייהו היא בפלוגתא דרבנן ור' יהודה אם חובות דשנה זו קריבות לשנה הבאה, ואין לומר דהא דתניא לא יקרב היינו דאף לא יקרב בשני, (ובזה ליכא לה"ט דחובות של שנה זו וכו'), שהרי לפ"מ שאמרו דבפלוגתא דרבי ורבנן קמיפלגי בע"כ דהא דתניא דלא יקרב היינו רק דלא יקרב לשנה הבאה משום שעברה שנתו, ובחי' בית מאיר בסוגיין כתב דבעכצ"ל דדוקא שקלים הבאתם לגזבר זה הוא קריבה דידהו ושייך לומר בהו דחובות של שנה אין קריבין לשנה הבאה,[[139]](#footnote-140) ומשא"כ במעות שהופרשו לקרבן פסח דמעות אלו אין קריבין מעצמן, לא שייך לומר בהו דאין קריבין לשנה הבאה.

והמקד"ד בקונט' סימן ה' סק"א כתב לישב דשאני בפסח יכול למנות אחרים על פסחו שהפריש כבר ויכולים להתכפר בו אף שלא היתה ההפרשה מתחילה לחובתם, והרי דשאני פסח משאר קרבנות חובה ול"ב הפרשה לחובתו, וע"כ לי"ב להא דחובות של שנה זו אין קריבין לשנה הבאה, דכל הא דאין קריבין לשנה הבאה הוא משום דמחוסר הפרשה לחובה זו, אך בפסח דל"ב כלל הפרשה לחובה זו, לכו"ע אפשר להתכפר בו בשנה האחרת.

**מאי לאו בתקלה פליגי,** הריטב"א כתב דהיינו שמא ישחטנו בשאר ימות השנה, והק' דמאי תקלה איכא הרי פסח בשאר ימות השנה שלמים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דאפי' למ"ד דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה דסתמי' שלא לשמו קאי, האי כיון דראוי לשנה הבאה בעי עקירה וחיישינן שמא ישחוט אותו בלא עקירה, ודמי למה שאמרו בפסחים ס"ד א' דכל שהיו בעלים ט"מ ונדחו לפסח שני בעי עקירה, וכ"כ הריטב"א בפי' בתרא. - **ב** הריטב"א בפי' קמא כתב דאתיא כמ"ד דפסח בימות השנה בעי עקירה. - **ג** לדעת רש"י בפסחים ס"ד א' דאף למ"ד דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה מ"מ אם שחטו לשם פסח פסול, י"ל דחיישינן שישחטנו לשם פסח.

כ' תמוז פ"ג

דף מס' 10

## אם יש תורת קרבן על שעיר המשתלח

**ס"ו א' - בא לו אצל שעיר המשתלח,** התוס' בשבועות י"ג א' ד"ה דעבד כתבו דשעיר המשתלח מכפר כל היום, ואע"ג דקרבנות אין מכפרין על עבירות של אח"כ אפי' בו ביום, שאני שעיר המשתלח דכתיב בי' כי ביום הזה יכפר עליכם לטהר אתכם מכל חטאתיכם משמע דכל היום יכפר, והתוס' הרא"ש שם הוסיף דהוא גם משום דשעיר המשתלח לאו קרבן הוא, ומבו' בדבריו דליכא תורת קרבן על שעיר המשתלח, - וכ"נ קצת בד' הרשב"א שם י"ג ב' שכתב דהא דתניא דחומר ביוהכ"פ מבשעיר שיוהכ"פ מכפר בלא קרבן משא"כ בשעיר שאינו מכפר בלא קרבן, היינו דיוהכ"פ מכפר בלא קרבן שעיר הנעשה בפנים ושעיר אינו מכפר אא"כ קדם של שם הנעשה בפנים, אך אין המכוון דהוא משום דאין השעיר מכפר אא"כ שילחו, שאין שילוחו קרוי קרבן, אך בפי' קמא כתב דמה שאמרו שאינו מכפר בלא קרבן היינו דאינו מכפר אע"פ שהגרילו עליו אא"כ נשתלח ושילוחו קרי קרבן לפי ששניהם שוים הקרב בפנים והמשתלח ושבפנים קרבן לד' והשני משלח לעזאזל.

ובכ' הגרי"ז בזבחים קי"ג ב' כתב בשם הגר"ח דעד הגרלה או עד וידוי יש על שעיר המשתלח תורת קרבן, וע"כ הוא חייב עליו בחוץ, ואחר הגרלה ווידוי פקע מיני' תורת קרבן, עיי"ש,[[140]](#footnote-141) ועמש"כ בזה בס' אשר לשלמה מועד סימן ע"ה ומשנת יעבץ או"ח סימן נ"ו אות א' ובס' תורת הקדש ח"ב סימן נ"ב.

הגבו"א לקמן בע"ב כתב דכיון דב' שעירים מעכבין זא"ז הו"ל שעיר שם ושל עזאזל כחד וכאילו הם קרבן אחד, וכתב דמה"ט הוא דשילוח השעיר דוחה את השבת, ונתבאר להלן, ונתחדש בדבריו דהא דהשעירים מעכבין זא"ז אי"ז דין עיכוב בעלמא, אלא הוא משום דחשבינן להו כחד קרבן דב' שעירים ושעיר אחד בפנ"ע לאו מידי הוא.

**חטאו עוו פשעו לפניך עמך בית ישראל,** בתשו' הרדב"ז ח"ד סימן ל"ד עמד בזה דמ"ט אינו כולל עצמו עם ישראל כמו שכולל עצמו בוידוי אחיו הכהנים אע"פ שכבר התודה על עצמו, כדתנן לעיל מ"א ב', וכתב דהוא משום דהפר הי' בא משלו ובו היתה תלוי' כפרתו וכפרת אחיו הכהנים, ומשא"כ בשעיר דלא היתה תלוי' בו כפרתו ולא כפרת אחיו הכהנים אלא כפרת ישראל לבד.

אמנם הנה התו"י לעיל מ"ג ב' והתוס' הרא"ש לעיל מ"א ב' עמדו בזה שהרי לדעת ר' יהודה יש לכהנים כפרה בשעיר המשתלח ואפ"ה אינו מזכירם בוידוי, וא"כ מ"ט בוידוי השני שמתודה על הפר אומר אני וביתי אף שכבר אמרו בוידוי ראשון,[[141]](#footnote-142) וכתבו דהוא משום דהכא כבר נשחט הפר שנתודו עליו הכהנים וע"כ אין להזכירם עוד אע"פ שמתכפרים גם בשעיר המשתלח, ומשא"כ בוידוי השני שמתודה על הפר, כיון דעדיין לא נשחט הפר ולא נגמרה כפרתו עדיין ראוי שיזכיר עוונתיו גם בוידוי שני כל זמן שלא נתכפר.

**כשהיו שומעים וכו' ואומרים בשכמל"ו,** הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ז כתב דהי' הכה"ג מתכוין לגמור את השם כנגד המברכין ואומר להם תטהרו, וכ"ה בסדר העבודה, והטור בסימן תרכ"א כתב דהיינו שהי' מאריך בשם בנעימות קול עד שהיו כורעין ואומרים בשכמל"ו ואז מסיים תטהרו, והסמ"ג עשין ר"ט עמד במקור הך מילתא וכתב דאולי בשום מדרש הוא, ועמש"כ בזה הראב"ן במכילתין.

ובקונט' הגרי"ז כתב דהא דהי' מתכוין לגמור את השם כנגד המברכין הוא מעיקר הדין דההשתחוי' ועניית בשכמ"ל צריכין להיות בשעה שהוא מזכיר את השם ולא אח"כ, וכתב לפ"ז דה"נ הוא בברכת כהנים במקדש דבשעה שהי' מזכיר הכן את השם המפורש היו כורעים ומשתחוים ואומרים בשכמל"ו,[[142]](#footnote-143) ועיי"ש שעמד ע"ד התוס' בסוטה מ' ב' ד"ה וכל כך דמבו' בדבריהם דהיו נופלין על פניהם ואומרים בשכמל"ו אחר שהי' מזכיר את השם.

## שילוח השעיר

**מסרו למי שהי' מוליכו וכו',** הגבו"א לקמן בע"ב נקט בפשיטות דשילוח השעיר קבוע לו זמן ביוהכ"פ ואם לא שלחוהו ביוהכ"פ א"א לשלחו במוצאי יוהכ"פ, וכ"נ בד' הרדב"ז שהביא המים חיים בפ"ה מעיוהכ"פ ה"כ, - אך המקד"ד בסימן כ"ד סק"ו נקט דשפיר מתקיים מצות השילוח אף במוצאי יוהכ"פ, וצ"ע.

לקמן בע"ב אמרו דאם נטמא משלחו נכנס טמא לעזרה ומשלחו, ובפירש"י שם כתב דנכנס טמא לעזרה שהכהן מוסר לו שם, וגירסת הב"ח שהכה"ג מוסרו לו שם, וכ"כ הפסקי רי"ד, ומשמע דבעינן שימסרנו לו הכה"ג, ואינו נוטלו מעצמו, והיד דוד כתב לדקדק כן גם ממש"כ הרא"ש בסדר עבודת יוהכ"פ דבא המשלח לעזרה ומוסרו לו, ולכאו' היינו משום דשילוח השעיר הוא מהעבודות המוטלות על הכה"ג לשלחו למדבר ביד אחר וע"כ צריך שישלחנו הכה"ג,[[143]](#footnote-144) ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם דפליג ע"ז וס"ל דא"צ שישלחנו הכה"ג, וזהו שכתב בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"א דנטמא המשלח ה"ז נכנס לעזרה ונוטלו ויוצא, ומשמע דא"צ שימסרנו לו הכה"ג אלא נוטלו מעצמו, - והדבר אברהם בח"ב סימן ח' סקי"א כתב גם בדעת רש"י דל"ב כלל שיהא המשלח את השעיר שלוחו של הכה"ג, ול"ב בדוקא שימסרנו לו הכה"ג, - ועמש"כ בזה המשנת יעבץ באו"ח סימן נ"ז ענף ב'.

## דחיית שבת בשילוח השעיר

**עתי ואפי' בשבת וכו',** בפי' הר"ש לתו"כ אחרי פר' ד' ה"ח עמד בזה דמ"ט בעינן קרא דשילוח השעיר דוחה שבת ומ"ש משאר קרבנות דדוחין שבת, וכתב דהוא משום דשילוח השעיר אינו מעכב, וע"כ בעינן קרא לרבות ששילוחו דוחה שבת דדמי לאיברים ופדרים דלא מעכבי ודחו שבת,[[144]](#footnote-145) וכתב דלפ"מ שאמרו בירושלמי דשילוח השעיר מעכב צ"ל דהא דבעינן קרא דדוחה שבת הוא משום דלאו קדשי מזבח הוא.[[145]](#footnote-146)

הגבו"א הק' דמ"ט שילוח השעיר דוחה שבת ומ"ש ממה שאמרו במנחות ע"ב א' דלמ"ד דנקצר שלא כמצותו כשר אין קצירת העומר דוחה שבת, וא"כ הדין נותן דה"נ שילוח השעיר דאינו מעכב אינו דוחה שבת,[[146]](#footnote-147) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ הר"ש בשם הירושלמי דשילוח השעיר מעכב, וכן דעת כמה מקמאי, ונתבאר בדף מס' 8, ניחא, דע"כ דחי השילוח שבת. - **ב** הגבו"א כתב דדמי להקטר חלבים ואברים דדוחה את השבת משום דחביבה מצוה בשעתה ואמרו במנחות שם דהוא משום דכבר דחתה שחיטה את השבת, וה"נ הכא כיון דב' שעירים מעכבין זא"ז הו"ל שעיר של שם ושל עזאזל כחד וכאילו הם קרבן אחד, וע"כ כיון דכבר דחתה שחיטת שעיר של שם את השבת ה"ז מועיל אף לשל עזאזל כאילו הוא גופו, וע"כ אף שילוח השעיר דוחה שבת, וכיון דהקטר חלבים ואברים דוחה את השבת אף דאפשר למוצ"ש, כ"ש בשילוח השעיר שהשעה עוברת לגמרי שאין לו תקנה אלא בשעתו ביוהכ"פ דדוחה את השבת. - **ג** המקד"ד בסימן כ"ד סק"ו כתב דהוא משום אימורי החטאת דאין רשאי להקריבן עד שיגיע השעיר למדבר, כמש"כ בפירש"י לקמן ס"ח ב' (ד"ה אמרו לו), וכיון דהקטרת אימורי החטאת דוחה שבת, הוי שילוח השעיר כמכשירין של אימורי חטאת.

**שאם הי' חולה מרכיבו על כתפו,** בתשו' דברי חיים ליקוטים סימן ח' הק' דמ"ט ה"ז דוחה שבת, הרי אף קרבן שזמנו קבוע אינו דוחה שבת רק בדבר שא"א בלא"ה, אבל הוצאת סכין כגון אם שכח להביא סכין לשחוט הקרבן או להביא איזמל למול בו אינו דוחה שבת, וה"נ אם נולדה בו יבלת אין חתיכתו דוחה שבת אף אם ליכא אחר, וא"כ ה"נ הדין נותן דאף אם חלה לא יותר להרכיבו על כתפו, עיי"ש,[[147]](#footnote-148) - ולכאו' י"ל דשאני התם דהבאת הסכין וחתיכת היבלת אינם אלא מכשירין, ומשא"כ הכא דשילוח השעיר הוא מכלל מעשה השעיר, ועוד, דשאני התם דהבאת הסכין וחתיכת היבלת אפשר לעשותן מער"ש ואין זמן קבוע להן בשבת, ואף אם נולדה יבלת בשבת אמרו בירושלמי בפסחים פ"ו ה"ג דאינה דוחה שבת משום דמין יבלת ראוי' ליחתך מאתמול, ומשא"כ הכא דשילוח השעיר קבוע לו זמן ביוהכ"פ, וע"כ אף דכשאינו חולה אפשר לשלחו בלא חילול שבת, מ"מ כל שאינו חולה וא"א בלא חילול שבת ה"ז דוחה את השבת.[[148]](#footnote-149)

**איש להכשיר את הזר פשיטא מהו דתימא כפרה כתיבא בי' קמ"ל,** בכ' הגרי"ז בזבחים קי"ג ב' כתב בשם הגר"ח דהיינו דס"ד דאף אחר וידוי עדיין יש עליו תורת קרבן ואינו כשר בזר, וזהו דקמ"ל דאחר וידוי פקע מיני' דין קרבן ואין בו אלא מצות שילוח ודחי' לצוק, וצ"ב דאם ס"ד דאף אחר וידוי יש עליו תורת קרבן, היאך ילפינן מהא דכשר בזר דאין עליו תורת קרבן, הרי שפיר דאף דקרבן הוא מ"מ השילוח אינו מעשה עבודה וכשר בזר, (והרי אף שחיטה כשרה בזר).[[149]](#footnote-150)

## טעם הא דלא מפרשינן לקרא להתיר בשילוח השעיר בשבת לאיסור תחומין די"ב מיל

**עתי ואפי' בשבת למאי הלכתא,** בפירש"י כתב דאי משום תחומין דרבנן הוא, וכ"כ הפסקי רי"ד והריטב"א, והרמב"ן בעירובין י"ז ב' הק' דלדעת הרי"ף ודעימי' דתחומין די"ב מיל דאורייתא בעינן קרא להתיר לשלחו י"ב מיל, ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** בתשו' נובי"ת או"ח סימן מ"ו כתב לישב דהך ברייתא היא בתו"כ וסתם ספרא ר' יהודה ור' יהודה ס"ל לקמן ס"ז א' דמירושלים לצוק הי' י' מיל ולי"ב לאיסור תחומין דאורייתא.[[150]](#footnote-151) - **ב** הנוב"י שם כתב לישב עוד דהוא משום דגם ביוהכ"פ איכא לאיסור תחומין ואפ"ה אמר רחמנא שישלחנו ול"ב קרא להתיר בשבת, ולא ס"ל לרב ששת למה שאמרו בכריתות י"ד א' דשאני יוהכ"פ דהכשרו בכך, וכ"כ השאג"א בסימן ע'.[[151]](#footnote-152) - **ג** הדברי יחזקאל בסימן ז' סקכ"א כתב דאיסור תחומין די"ב מיל אינו מכלל איסורי מלאכה ולי"ב אלא להלאו דאל יצא איש ממקומו אך לי"ב לעשה דשבתון, וע"כ ל"ב קרא להתיר אפי' בשבת דתיפו"ל דאתי עשה דשילוח ודחי ל"ת דתחומין, וכ"כ העמודי אור בסימן י"ד סקכ"א בתו"ד.

## טעם הא דלא מפרשינן לקרא להתיר בשילוח השעיר בשבת לאיסור נטילת נשמה

הנוב"י והשאג"א שם הקשו דמאי פריך למאי הלכתא הרי איכא חילול שבת בדחייתו לצוק שנעשה איברים, וכתבו די"ל דהוא משום דילפינן לה דדחי שבת מדכתיב ושלח ביד איש עתי המדברה ומשמע דבשילוחו איכא חילול שבת, ואם משום דחייתו לצוק אי"ז ענין לשילוחו, וכתבו די"ל עוד דהוא משום דאף כשחל יוהכ"פ בחול איכא חילול יוהכ"פ בדחייתו לצוק, ול"ב קרא להא דדחי שבת, ולא ס"ל לרב ששת למה שאמרו בכריתות י"ד א' דשאני יוהכ"פ דמצותו בכך.

## שעיר חולה אם כשר לשילוח

**שאם הי' חולה מרכיבו על כתפו,** המרכה"מ בפ"ה מעיוהכ"פ הי"ט הק' דהרי חולה הוא מכלל המומין הפוסלין באדם ובבהמה כמש"כ הרמב"ם בפ"ז מביאת מקדש הי"ב, וכיון דמומין פוסלין בשעיר המשתלח, כדילפינן לעיל ס"ג ב' מקרא וכ"כ הרמב"ם בהל' עיוהכ"פ שם הי"ז, הרי דכל שהוא חולה הוא פסול לשילוח, וכתב דצ"ל דלא איירי בחולה ממש שרועד מחמת חליו ואיננו יכול לעמוד בלא רעדה דהוי מום, אלא איירי כשאינו יכול לילך ויכול לעמוד דל"ה בכלל חולה, וכ"כ בתשו' שו"מ מהדורא רביעאה ח"ג סימן כ"א די"ל דלא מיירי שחלה כ"כ עד שיהי' פסול, אלא שחלה באופן שצריך לנשאו, - אך האבנ"ז באו"ח סימן תנ"ט סקי"ט כתב דכל הא דמום פוסל בשעיר המשתלח הוא קודם מתן דמו של חבירו לר' יהודה או קודם וידוי לר"ש שעדיין צריך לעמוד לפני ד', אך אחר שניתן לשילוח אין פוסל בו מום, וכ"נ למש"כ הגר"ח דקודם הוידוי יש עליו תורת קרבן ואחר הוידוי אין עליו תורת קרבן.

**אמר רפרם זאת אומרת עירוב והוצאה לשבת,** הריטב"א הק' דלגבי שעיר דיוהכ"פ מאי מלאכת הוצאה איכא, וכתב דמעביר ד' אמות ברה"ר מהוצאה גמירי לה, - וצ"ב דמאי קשיא לי' הרי השעיר הי' בעזרה שהיא רה"י, וגם כל רה"י הויא רה"י קודם שנפרצו בה פרצות, והו"ל מוציא מרה"י לרה"ר, ועמש"כ בזה באורך בתשו' בית שערים או"ח סימן רח"צ.

## אם יש ללמוד מהכא דאין עירוב והוצאה ליוהכ"פ

**ואין עירוב והוצאה ליוהכ"פ,** בפירש"י כתב דהיינו דאם יוהכ"פ כשבת להוצאה מ"ט איצטריך קרא להתיר משאו בשבת הרי כשחל בחול נמי כשבת דמי וקאמר רחמנא ישלחנו, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דמהא דמצרכינן קרא לשבת ולא ליוהכ"פ עצמו כשחל בחול, ש"מ דאין עירוב והוצאה ליוהכ"פ, והיינו משום דמהא דכתיב בקרא ישלחנו אין ללמוד דאף היכא דחולה הוא הותר להרכיבו על כתפיו, ובעינן קרא להתיר לזה.[[152]](#footnote-153)

בפי' ר"ח הביא למה שאמרו בכריתות י"ד א' דהא דרפרם ברותא הוא משום דשאני יוהכ"פ דהכשרו בכך, ובפירש"י שם כתב דהיינו דמיוהכ"פ לא שמעינן לשבת דיוהכ"פ שאני דהכשר מצותו בכך דומיא דתמידין שקריבין בשבת,[[153]](#footnote-154) וכ"כ התוס' ורבינו אליקים והתורי"ד והשבה"ל בסימן שט"ז,[[154]](#footnote-155) והתוס' בכריתות שם כתבו דהא דהכא לא דחי הכי, הוא משום דרגילות היא דד"ת עניים במקומם ועשירים במקום אחר, והשאג"א בסימן ע' תמה ע"ז דהיכן מצינו שהגמ' מייתי דברי איזה אמורא במקום אחד בסתם ובמקום אחר מייתי לי' ודחי לי' בב' ידים כהך דהכא, ולא עוד אלא שבמקומו במכילתין לא דחי לי'.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' הרא"ש כתב די"ל דהכא מיירי בהרכבתו דאין הכשרו בכך כיון דברוב פעמים יכול לילך ברגליו, ומהא דל"ב קרא דדוחה יוהכ"פ אף דאין הכשרו בכך ש"מ דאין עירוב והוצאה ליוהכ"פ, והתם מיירי להתיר איסור תחומין וכמ"ד תחומין דאורייתא, ובזה קאמר דברותא הוא דשאני יוהכ"פ דהכשרו בכך,[[155]](#footnote-156) וכ"כ התו"י, אך כתבו דלא מסתבר כלל דרפרם אמר דבריו בב' ענינים והתלמוד לא הזכיר כאן אותה של שם ושם לא הזכיר אותה שבכאן. - **ב** בתשו' נובי"ת או"ח סימן מ"ו כתב דהוא משום דרב ששת דהכא לא ס"ל לה"ט דהכשרו בכך, דאל"כ מ"ט הוצרך להעמידה בחלה, הרי אף בלא"ה בעינן קרא להתיר לאיסור נטילת נשמה ולאיסור תחומין די"ב מיל, ובע"כ דס"ל דלזה ל"ב קרא כיון דאף כשחל יוהכ"פ בחול איכא לאיסור נטילת נשמה ואיסור תחומין, ול"ב קרא אלא להתיר להרכיבו על כתפו בשבת דכשחל יוהכ"פ בחול לי"ב לאיסור הוצאה, ושפיר מייתי רפרם מינה דאין עירוב והוצאה ליוהכ"פ, וכ"כ השאג"א בסימן ע'. - **ג** הביה"ל בח"א סימן ל"ח סק"ד בהגה"ה כתב דמה שאמרו שם דהכשרו בכך אף דאם לא חלה ל"ה צריך לשאתו על כתיפו, הא משום דהמצוה היא על האדם שיגיע השעיר למדבר ואין המצוה על השעיר רק על האדם, ואף שיכול השעיר להלך לא מיקרי דל"ה הכשירו בכך כיון דהמצוה על האדם להגיענו, וכ"ז הוא למ"ד דאין חי נושא את עצמו וגם בבריא אם ישאנו הוי הוצאה וע"כ חשיב דהכשרו בכך, אך הכא דמוקמינן לה אף כר' נתן דחי נושא את עצמו וחלה שאני, ל"ה הכשרו בכך, שהרי בבריא לי"ב כלל משום הוצאה אף אם ישאנו, וע"כ שפיר מוכחינן מינה דאין עירוב והוצאה ליוהכ"פ.

כ"ב תמוז פ"ג

דף מס' 11

## שילוח השעיר בטומאה

**ס"ו ב' - עתי ואפי' בטומאה וכו' שאם נטמא משלחו נכנס טמא לעזרה ומשלחו,** השטמ"ק בכריתות י"ד א' הק' דמ"ט צריך ליכנס לפנים בטומאה, ול"מ להוציא לו את השעיר לבחוץ, וכתב דשמא כיון דכתיב יעמד חי' לפני ד' לשלח אותו צריך שיהי' ביד איש עתי מלפני ד', וכ"כ בסדר העבודה להר"י נחמיאש, - ועיי"ש שכתב לפרש עוד בשם תוס' דהא דילפינן מעתי ואפי' בטומאה איצטריך לומר דלא נימא דשילוח השעיר עבודה היא ואין לעשות בטומאה, ואיצטריך קרא להתיר, כ"ה דאיצטריך קרא להתיר בזרות, ולכאו' לפי דבריהם ל"ג הכא דנכנס טמא לעזרה ומשלחו, דלא הותר ליכנס לעזרה בטומאה, דאפשר להוציא לו את השעיר לחוץ.

בד' התוס' מבו' דאם הי' שילוח השעיר עבודה דאינה נעשית בטומאה, לא הי' משלחו בטומאה, ומשמע דהיינו אף כשנטמא במת, ולכאו' היינו דאף דטומאה דחוי' בציבור, ודין שילוח השעיר הוא כדין קרבן ציבור הדוחה טומאה, כ"ה דהוא דוחה שבת, מ"מ ל"ה לו לשלחו בטומאה כיון דאפשר לשלחו ביד אחר, - אך לגירסא דילן דנכנס טמא לעזרה ומשלחו, מבו' דאף דאפשר לשלחו ביד אחר, מ"מ כיון דמצות השילוח היא ביד איש עתי שהוא מזומן לכך מאתמול, ה"ז דוחה טומאה, וזהו מש"כ הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"א דהא דאם נטמא המשלח נכנס למקדש הוא משום שנא' ביד איש עתי המדברה ביד זה שהוכן אפי' נטמא, והיינו דאף דאם חלה המשלח ישלחנו ביד אחר, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין, מ"מ כיון דמצות השילוח הוא לשלחו ביד זה שהוא מזומן לכך מאתמול, ה"ז דוחה את הטומאה.

והשיח יצחק כתב דהא דהותרה הטומאה אף שבידו לשלח ביד אחר, הוא משום דטומאה הותרה בציבור, ובס' גחלי אש סימן י"ד עמד בזה דהרי רב ששת גופי' ס"ל לעיל ו' ב' דטומאה דחוי' בציבור, וגם הרמב"ם והמאירי פסקו כן דנכנס טמא לעזרה ומשלחו אף דקי"ל דטומאה דחוי' בציבור, ובע"כ דכיון דמצות השילוח היא ביד איש עתי סגי בכך לדחיית טומאה.

ועיי"ש שהק' דמ"ש מהא דאם נטמא הכה"ג ביוהכ"פ נכנס הסגן תחתיו ומשמש, אף דמצות העבודה היא בכה"ג שהפרישוהו ז' ימים קודם יוהכ"פ, וא"כ מ"ט הכא דחינן טומאה מכח הא דמצות השילוח היא ביד איש עתי המזומן לכך מאתמול, וכתב בשם הגר"ח דהוא משום דבכה"ג שנטמא איכא ב' איסורים שמטמא את העזרה ושהעבודה אסורה בטומאה, ומשא"כ הכא דליכא אלא חד איסורא שמטמא את העזרה, וי"ל דב' איסורים לא דחינן ואיסור אחד דחינן, והק' ע"ז ממה שאמרו בזבחים ל"ב ב' דמה לי חד דחי' מה לי ב' דחיות, וכתב בשם הגר"ח שהשיב דמ"מ עבודה דטומאה פסול מחמת עצמו הוא ופסול הגוף חמירא, וצ"ב.

והאבנ"ז בחו"מ סימן קמ"ב כתב לישב דאף דמצות העבודה דיוהכ"פ שתהא בכהן שהופרש ז' ימים, הרי ה"נ הויא המצוה שיהא הקרבן בטהרה, והוא מצוה יותר מהמצוה דהפרישה, וע"כ אין לדחות טומאה כדי שתתקיים העבודה כדינה בכהן שהופרש ז' ימים קודם יוהכ"פ, דאדרבה מצות העבודה כדינה הוא שתהא בטהרה, ול"ד לשילוח שעיר שכשר בזר ובטומאה, אלא שאסור ליכנס למקדש, ונמצא שאם ישלח ביד איש עתי בטומאה יתקיים מצות השילוח כדינו וה"ז דוחה את הטומאה.[[156]](#footnote-157)

בד' השיח יצחק מבו' דהיתר טומאה בשילוח השעיר תליא בהפלוגתא אם טומאה הותרה בציבור, והיינו דהא דילפינן מקרא דעתי אפי' בטומאה, אי"ז היתר בפנ"ע, אלא ילפינן מינה דאף בשילוח השעיר איכא להיתר טומאה בציבור, וכ"כ המנ"ח בהגה' הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"א דפשוט דלא הותרה אלא טומאת המת, אך שאר טומאות שלא הותרו בציבור לא הותרו הכא, והתפארת יעקב במנחות פ"י נסתפק בזה, וצ"ע.

**חלה וכו' אמר להם יכול הוא להרכיב אני ואתם חלה משלחו וכו' אמר להם אהא בשלום אני ואתם,** בפירש"י כתב דהשיב להם על מה ששאלו בחלה השעיר דהי' השעיר בריא וחזק להרכיב אותי ואתכם עליו, ועל מה ששאלו בחלה משלחו השיב דמה לכם לשאול על זאת לא אני ולא אתם נזקק לשילוחו, וכתב דהשיב להם כן משום שלא הי' חפץ להשיב על שאלתם מה שלא שמע מפי רבו, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהשיב להם על מה ששאלו בחלה השעיר דכשיחלה יכולין אני ואתם להרכיבו, כלומר לא הוצרך מעולם לכך, והריטב"א כתב דהיינו דדבר שאינו שאלתם כי חזק ובריא הוא השעיר שיכולין להרכיב עליו לי ולכם, וכ"כ המאירי, ופירשו כן גם במה שהשיב להם בחלה משלחו דאהא בשלום אני ואתם דמעולם לא אירע כן והי' המשלח בריא, - ועמש"כ בזה המהרש"א בח"א.

## חלה המשלח

**חלה משלחו ישלחנו ביד אחר,** המים חיים בפ"ה מעיוהכ"פ ה"כ כתב דקמ"ל דאע"פ שזה האחר לא הוכן מאתמול ולא קרינן בי' איש עתי, וכדתניא לעיל דעתי שיהא מזומן, אפ"ה הוא יכול להוליכו, - ובשם הרדב"ז כתב דקמ"ל דאף דכל היום כשר לשליח השעיר לא אמרינן דנמתין עד הערב אולי יבריא.

לדעת הסוברים דל"ב שיהא המשלח את השעיר שלוחו של הכה"ג ושימסרנו לו הכה"ג, מתפרש הא דישלחנו ביד אחר דהיינו דהשליח משלחו ביד אחר, וא"צ שישלחנו הכה"ג ביד אחר, - אך השפ"א נקט דבעינן שיהא המשלח את השעיר שלוחו של הכה"ג, ונסתפק לפ"ז אם יכול המשלח את השעיר לעשות מעצמו שליח אחר דשליח עושה שליח, או דצריך לבא חזרה עם השעיר והכה"ג ישלח אותו ביד אחר ול"מ המשלח לעשות שליח אחר, שהרי בגט איצטריך קרא לרבות דהשליח עושה שליח והכא ליכא ריבוי.

## דחפו ולא מת

**דחפו ולא מת ירד אחריו וימיתנו,** המאירי כתב דהיינו דממיתו בכל דבר שאפשר לו להמיתו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ב, והמים חיים שם כתב דהיינו אפי' בשבת, וכ"כ המער"ק שם.

הדבר אברהם בח"ב סימן ח' סק"ג כתב דהא דירד אחריו וימיתנו היינו משום דעיקר מצות השילוח הוא שימיתנו ע"י הדחיפה, דאי נימא דבדחיפה לחוד מתקיימת מצות שילוח אע"פ שנשאר חי, מ"ט מותר לירד אחריו ולהמיתנו ולעבור על איסור מלאכה אחר שנגמרה מצותו, ועיי"ש שהביא מתו"כ אחרי פ"ב דילפינן מדכתיב יעמד חי לפני ד' לכפר עליו עמידתו חי ומיתתו בצוק, ובירושלמי בפירקין אמרו דיעמד חי מלמד שהוא עתיד למות,[[157]](#footnote-158) - ושם סק"ט עמד בזה דאם אכן לא נתקיימה מצותו כשלא מת, א"כ מה מהני שירד אחריו וימיתנו בכל דבר שאפשר לו להמיתו, הרי בעינן שימיתנו דרך דחיפה, וכ"ה דאם המיתו בדרך הליכה לפני דחיפה לצוק לא נתקיימה המצוה דדרך דחיפה בעינן, ה"נ הדין נותן דאין מתקיימת המצוה במה שיורד אחריו וממיתנו, וכתב דאף דעיקר המצוה היא שידחפנו באופן שימות ע"י הדחיפה, מ"מ כל שדחפו בענין שראוי למות בו כבר נתקיימה המצוה, והא דירד אחריו וימיתנו ודוחה שבת ויוהכ"פ הוא משום דהוי כגמר מצוה, ודמי להקטרת אברים ופדרים שדוחה שבת משום שכבר ניתנה שבת לידחות.[[158]](#footnote-159)

## אם הותר המשלח לאכול

**אומרים לו הרי מזון והרי מים,** בגמ' אמרו דמעולם לא הוצרך אדם לכך, והתוס' הרא"ש שם כתב דאם הי' צריך היו מאכילין אותו, וכתב דאף אם לא הי' דוחה שילוח שעיר את העינוי כמו שדוחה שבת וטומאה, מ"מ אם הי' צריך כגון שאחזו בולמוס היו מאכילין אותו, וכ"נ בד' התו"י,[[159]](#footnote-160) ועיי"ש שהוסיפו לפרש דהא דהו"ל פת בסלו, היינו דמתוך שהי' יודע שאם ירעב ביותר ויאחזו בולמוס ימצא לאכול ל"ה רעב כ"כ.

אך הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ז כתב דאם כשל כחו וצריך לאכול אוכל, ומבו' דאף אם לא אחזו בולמוס הי' מותר לאכול, דאם לא הותר לאכול אלא כשאחזו בולמוס, מאי קמ"ל דאם כשל כחו אוכל, והקרית ספר שם כתב דהיינו דכיון דכתיב ושלח ביד איש עתי המדברה אם כשל כחו ולא יוכל לשלחו מעכב כפרתן של ישראל וע"כ דחי עינוי יוהכ"פ, והאו"ש שם כתב דדמי להא דדוחה את השבת ואת הטומאה, וכ"כ המרומי שדה בסוגיין.[[160]](#footnote-161)

והמים חיים שם הק' בהל' עיוהכ"פ שם הק' ממה שאמרו לקמן פ"א א' דמה לעינוי שכן לא הותר מכללו תאמר למלאכה שהותרה מכללה, והרי דעינוי לא הותר כלל אף לצורך עבודה, וכן הק' הגבו"א בסוגיין, ועמש"כ בזה הרש"ש לקמן שם והאו"ש בהל' עיוהכ"פ שם.

## טעם הא דהותר המשלח לחזור לסוכה האחרונה

**חוץ מאחרון שבהן שאינו מגיע עמו לצוק וכו' בא וישב לו תחת סוכה האחרונה עד שתחשך,** בפירש"י כתב דהא דהותר לחזור עד הסוכה האחרונה, אף דהיוצא ברשות אין לו אלא אלפים אמה ממקום שיצא לשם ברשות, הוא משום דהתירו לו לפי שהוא מעונה וחלש ועוד שהוא ירא לעמוד יחידי במדבר משתחשך, והתו"י והתוס' הרא"ש כתבו דמה"ט לא התקינו לו סוכה אחרת סמוך לצוק שישב שם, משום דירא לעמוד שם יחידי, ועיי"ש שכתבו דהא דלא אמרינן שיושיבו אחרים בסוכה זו ולא יעמוד יחידי, הוא משום דלא היו רוצים שיראו אחרים אם הלבין החוט,[[161]](#footnote-162) וכ"כ הריטב"א.

התו"י כתבו דאף למ"ד דתחומין דאורייתא הי' מותר לחזור לסוכה האחרונה ולי"ב משום איסור תחומין דאורייתא, דכיון שלא היתה שביתתו קבועה שם מתחילת היום אם חוזר לו אין כאן איסור מה"ת,[[162]](#footnote-163) ורבנן נמי לא גזרו בכה"ג, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א.[[163]](#footnote-164)

אמנם הנה בפירש"י בעירובין מ"א ב' ד"ה את ל"ת ובד' הריטב"א והר"י בן חכמון שם מבו' דלמ"ד דתחומין דאורייתא אף הא דהיוצא מתחומו אין לו אלא ד' אמות הוא מדאורייתא, וזהו שכתב הריטב"א בר"ה כ"ג א' דהא דהתקין ר"ג ביוצא ברשות שיהא לו אלפים אמה לכל רוח הוא משום דתחומין דרבנן, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ג הס"ט, - והרמב"ן בעירובין מ"ג א' כתב בתו"ד דהיוצא מתחומו בהיתר עובר באיסור תחומין דאורייתא כשהולך משם אלפים אמה, אך אינו עובר כשיוצא מד' אמותיו, ומה"ט התירו ר"ג ליוצא ברשות שיהא לו אלפים אמה לכל רוח אף אם תחומין דאורייתא, ובתשו' הרי"ד סימן פ"ט כתב דאסור אף לחזור יותר מאלפים אמה - ועיי"ש שכתב לפ"ז דסתם מתניתין דהכא דהתירו לו לחזור לסוכה האחרונה, הוא כמ"ד דתחומין דרבנן.[[164]](#footnote-165)

## קשירת לשון של זהורית

**חולק לשון של זהורית וכו',** בשבת פ"ו א' תנן דמנין שקושרין לשון של זהורית בראש שעיר המשתלח שנא' אם יהיו חטאיכם כשנים כשלג ילבינו, ובכ' הגר"ח בשקלים פ"ד כתב דלאו היינו דכל עיקר הא דהיו מביאין לשון של זהורית הוא כדי לראות אם הלבין, אלא לשון של זהורית הוא חובה לשעיר המשתלח, וילפינן לה מהך קרא דכשלג ילבינו, ומה שהי' מלבין אי"ז לסימן בעלמא להראות כפרתן של ישראל, אלא הוא משום דעיקרו הוא חובה לשעיר המשתלח ובמה שנעשה מצותו דשעיר המשתלח הי' מלבין, ועיי"ש שכתב דגם הא דתנן לעיל מ"א ב' דהי' קושרו בראש שעיר המשתלח ומבו' שם דהוא כדי שלא ליתי לאיחלופי, לאו היינו דכל עיקר הבאתו הוא כ"ה דלא ליתי לאיחלופי, דהלשון של זהורית הוא חובה לשעיר המשתלח, אלא דהא דהיו קושרין אותו בין קרניו הוא כדי דלא ליתי לאיחלופי.

אך הנה התוס' לעיל מ"א ב' ד"ה שלש לשונות כתבו דלשון של שעיר הפנימי שלא הי' אלא כדי שלא יתערב לא הי' לו שיעור ולשון של שעיר המשתלח דהי' בו צורך לידע אם הלבין הי' בו שיעור, ומבו' דלשון של שעיר המשתלח דמי ללשון של שעיר הפנימי שאינו חובה אלא כדי שלא יתערב וכדי לידע אם הלבין, וכ"ה מבו' ממה שעמדו התו"י והתוס' הרא"ש והמאירי לעיל שם בהא דתני שם דג' לשונות היו דמ"ט לא חשיב אף לשון של שעיר של שם, ולד' הגר"ח ניחא דלא חשיב אלא להלשון של שעיר המשתלח דהוא חובה לשעיר המשתלח, ומשא"כ בלשון של שעיר של שם שאינו אלא כדי שלא יתערב.

התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דלשון של זהורית דהכא אינו הלשון של זהורית דתנן לעיל מ"א ב' שהיו קושרין במקדש בראש שעיר המשתלח, - אך בפירש"י לעיל שם מבו' דאותו הלשון שהי' קושר בראש שעיר המשתלח הוא הלשון דתנן הכא דהי' חולק וקושר, וזהו שאמרו לעיל שם דלשון של זהורית דשעיר המשתלח בעי חלוקה, וכ"ה מבו' בד' רבינו אליקים והתו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א והמאירי שם.

התו"י והתוס' הרא"ש הוכיחו דב' לשונות הם מהא דתנן בשקלים פ"ד מ"ב דפרה ולשון של זהורית שבראש שעיר המשתלח באין מתרומת הלשכה, כבש פרה וכבש שעיר ולשון של זהורית שבין קרניו באין משיירי הלשכה,[[165]](#footnote-166) וכ"ה הגירסא בילקוט פר' תצוה רמז שפ"ו, וכ"כ הסמ"ג עשין ר"ט ובסדר העבודה לתלמיד הרשב"א ובסדר העבודה להר"י נחמיאש, - אך לפנינו בשקלים שם תנן דפרה ושעיר המשתלח ולשון של זהורית באין מתרומת הלשכה, ובפי' הרא"ש שם כתב דלשון של זהורית היינו שני תולעת שהיו משליכין לתוך שריפת הפרה, והזכיר הלשון לבדו כדי לחלק בין לשון זה ללשון של שעיר המשתלח, - ובפי' ריבב"ן שם כתב דלשון של זהורית דרישא הוא בתחילה שהיו קושרין אותו במקדש כדתנן הכא וע"כ הי' בא מתרומת הלשכה, ולשון של זהורית דרישא הוא לבסוף שהיו קושרין אותו חציו בסלע וחציו בין קרניו, וכיון דהי' בחוץ הי' בא משיירי הלשכה.[[166]](#footnote-167)

התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהבאת הלשון של זהורית אינה דוחה שבת ויוהכ"פ, והביאו אותו לצוק מאתמול, וזה מתישב לטעמייהו דלשון של זהורית זה אינו אותו הלשון שהי' קושר בין קרניו, וכתבו די"ל עוד דהיו מביאין אותו על ראש השעיר דהוי מחמר כלאחר יד, - ובכ' הגר"ח בשקלים פ"ד כתב לישב למש"כ שם דהלשון של זהורית הוא חובה לשעיר המשתלח והוא שייך אף במצות שילוח השעיר, וע"כ הותר להביאו בשבת, וצ"ב שהרי אף אם חובה הוא לשעיר המשתלח, הרי משום חובה זו א"צ להוליכו עמו לצוק, שהרי בראשונה היו קושרין לשון של זהורית על פתח ההיכל מבחוץ, וא"כ אכתי תיקשי היאך הותר להוליכו לצוק דיש בזה לאיסור מחמר.

## איברי שעיר המשתלח

**אותן אברים מה הן בהנאה וכו' ומ"ד אסורין דכתיב גזרה,** התוס' בזבחים ע"ב א' ד"ה אלא כתבו דהא לא חשיב במס' ע"ז בכלל הדברים שאינם בטלים פרוסה של לחם הפנים וחתיכה של חטאת טמאה וחתיכה של קדשים שמתו הוא משום דבקדשים לא קמיירי, וכתבו דהו"מ למיתני אברי שעיר המשתלח למאן דאסר הכא, ובקונט' הגרי"ז בסוגיין כתב ללמוד מדבריהם דאיסורא דאברי שעיר המשתלח אינו איסור קודש דודאי דפקעה קדושת השעיר לגמרי משעת דחייתו לצוק אלא הוא איסור בפנ"ע מקרא דגזירה, - ועיי"ש שעמד ע"ז ממה שאמרו במעילה י"א א' דלמ"ד דאיברי שעיר המשתלח אסורין בהנאה הו"ל דבר שנעשה מצותו ומועלין בו, ומשמע דאיסורן הוא משום לתא דקודש,[[167]](#footnote-168) דאם הוא איסור חדש מקרא דגזירה, אי"ז שייך לדין נעשית מצותן, ועיי"ש שכתב לדקדק כן מל' המפרש שם, והקוב"ש בח"ב סימן כ"א סק"ד כתב ללמוד כן גם ממש"כ התו"י לעיל ס' א' דהא דלא חשיב התם שחוטה דצפורי מצורע שאסורה הוא לפי דאי"ז קדשים אלא מעשה חוץ, ול"ד לשעיר המשתלח שנקדש בפנים.

**אמר רבא מסתברא כמ"ד מותרין לא אמרה תורה שלח לתקלה,** הגבו"א הק' דמה חשש תקלה יש בזה הרי לא הי' מגיע למחצית ההר עד שנעשה אברים אברים והי' אפשר ללקט האברים לקוברן או לשורפן לאחר יוהכ"פ, כמו שעושין לכל איסוה"נ, וכתב דהוא משום דפעמים לא מת השעיר ע"י דחיפתו מההר ויש לחוש לתקלה, ומבו' בדבריו דלמ"ד דאברי שעיר המשתלח מותרין הוא גם אם נשאר השעיר חי לאחר דחי' וברח, וכ"כ המים חיים בפ"ה מעיוהכ"פ הכ"ב כתב דאף כשלא מת מת בדחייתו וברח ולא ירד אחריו והמיתו מותר באכילה שלא אמרה תורה שלח לתקלה, - אך בקונט' הגרי"ז תמה ע"ז דכיון דאם לא מת ירד אחריו וימיתינו, בע"כ דהשעיר קאי עוד בקדושתו ולא נפקע ממנו שם שעיר המשתלח, והיאך יהא מותר בהנאה, - והדבר אברהם בח"ב סימן ח' סק"ד האריך הרבה בזה, עיי"ש.

## שעיר המשתלח בנוב וגבעון

**לרבות נוב וגבעון,** הגבו"א הק' דלר"ש דס"ל בזבחים קי"ז א' דאף צבור לא הקריבו באהל מועד שבגלגל אלא פסחים וחובות שקבוע להן זמן ומשמע התם דאף חובות שקבוע להם זמן לא קרבו אלא עולות ושלמים אבל חטאות כמו שעירי הגרלים לא קרבו, וה"נ לא קרבו שם פר ושעירים דיוהכ"פ, וכמש"כ התוס' שם, וא"כ היאך הי' נוהג שעיר המשתלח בנוב וגבעון, הרי ב' שעירי יוהכ"פ מעכבין זא"ז, כדתנן במנחות כ"ז א', - ובס' חוקת היום כתב בשם המהרי"ד מבעלזא שהק' כן, וכתב בשם חתנו מהר"פ מאוסטילא דסתם ספרא ר' יהודה דס"ל בזבחים שם דחובות ציבור קרבים בבמת ציבור ולדידי' הי' קרב שעיר הפנימי בנוב וגבעון,[[168]](#footnote-169) ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

הגבו"א כתב לדון דכל הא דב' שעירי יוהכ"פ מעכבין זא"ז הוא היכא דמחויב להביא שניהם, אך בשעת היתר הבמות דאין שעיר של שם קרב, מביא של עזאזל לחוד ומתודה עליו ומשלחו, והוכיח דלא כן מהא דפריך לעיל ס"ג ב' דלמה לי קרא דשעיר המשתלח פסול במחוסר זמן תיפו"ל דאין הגורל קובע אלא בדבר הראוי לשם, והו"ל לאוקמי בשעת היתר הבמות דאינו מביא אלא שעיר המשתלח, ובע"כ דכל דאין של שם קרב אף אינו מביא של עזאזל, ועמש"כ בזה בס' מנח"א לעיל ס"ו ב'.

כ"ג תמוז פ"ג

דף מס' 12

## טומאת בגדים דמשלח את השעיר

**ס"ז ב' - ואין השולח את המשלח מטמא בגדים,** בפירש"י כתב דהיינו דהמלוים אותו מירושלים אין מטמאין בגדים, - אך בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דהכהן שהי' נותן למשלח אינו מטמא בגדים, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ המאירי לעיל ס"ו א' בשם י"מ דקאי על כה"ג, וכ"כ בפי' רבינו הלל לתו"כ אחרי פר' ה' ה"א, וכ"כ הקרבן אהרן שם,[[169]](#footnote-170) ומדבריהם מבו' דדין שילוח השעיר הוא מהעבודות המוטלות על הכה"ג שישלח את השעיר ביד איש עתי, וזהו דס"ד דיהא הכה"ג מטמא בגדים, ועמש"נ בזה בדף מס' 11.[[170]](#footnote-171)

**משיצא חוץ לחומת ירושלים,** בסוגיית הגמ' בזבחים ק"ה א' מבו' לגבי פרים ושעירים הנשרפין דמטמאין בגדים משעת יציאתן מהעזרה, דתליא ביציאת הפרים והשעירים עצמן, וכל שהפרים והשעירים בפנים אף שהמוציאן בחוץ אינו מטמא בגדים, ומאידך כל שהמוציאן בפנים אף שהפרים והשעירים בחוץ אינו מטמא בגדים דבעינן ואחר יבא אל המחנה וליכא, - ולפ"ז לכאו' בטומאת המשלח את השעיר תליא במה שיצא השעיר חוץ לחומת ירושלים, כדילפינן לה מדכתיב המשלח ופירש"י דמשמע שיצא כבר לצד המדבר, וקאי על השעיר, ולא תליא ביציאת המשלח, דאף דכתיב ואחרי כן יבא אל המחנה, הרי היינו למחנה שכינה.

בזבחים שם מיבע"ל בפרים ושעירים הנשרפים שיצאו וחזרו אם הן מטמאין בגדים בעודם בפנים, אם כיון שכבר יצאו לחוץ תו כל המתעסקין בהן מטמאין בגדים אף בעודם בפנים, בגונא דהעוסקין עומדין בחוץ דקרינן בהו ואחר יבא אל המחנה, או דכיון דהדור הדור, ולא נתפרש דין שעיר המשתלח שיצא חוץ לחומת ירושלים וחזר אם תליא באיבעיא זו, וצ"ע.[[171]](#footnote-172)

בירושלמי בפירקין ה"ג אמרו דברח דרך הליכה מטמא בגדים דרך חזרה אינו מטמא בגדים, והקה"ע שם כתב דהיינו דאם ברח השעיר בדרך הליכה לצוק וחזר ולקחו מטמא בגדים, אך אם אחר שדחאו לצוק חזר וברח, שלא מת בדחייתו לצוק, ותפסו המשלח אינו מטמא בגדים,[[172]](#footnote-173) ועמש"כ המה"פ שם והדבר אברהם בח"ב סימן ח' סק"ג לפרש בע"א.

השפ"א נסתפק בגונא שהוציאו חוץ לחומת ירושלים ולא הוליכו לצוק, כגון שחלה ושלח ביד אחר, די"ל דבכה"ג אינו מטמא בגדים, דאף דהוא מטמא בגדים משעה שיצא חוץ לחומת ירושלים, היינו משום דמשעה זו התחיל שילוחו לעזאזל, אך כל שלבסוף לא שילחו לעזאזל אינו מטמא בגדים, והדבר אברהם בח"ב סימן ח' סוסק"ג נסתפק עד"ז בגונא דברח מיד המשלח קודם דחי' ולא תפסו שלא נתקיים בו מצות שילוח אם בגדיו טמאים.[[173]](#footnote-174)

**ר' יוסי אומר עזאזל וכיבס עד שיגיע לצוק,** המאירי לעיל ס"ו א' כתב דהלכה כת"ק דמטמא בגדים משיצא חוץ לחומת ירושלים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה מפרה ה"ו, - אך הרא"ש בסדר עבודת יוהכ"פ כתב דהמשלח הי' מטמא בגדים משיגיע לצוק.

**קרען והוציא את אימוריהן,** מהא דהי' הכה"ג קורען ומוציא את אימוריהן יש ללמוד דדינא הוא שיהא זה בכה"ג, דאל"כ לא היו מייגעין אותו בתוספת עבודה, והמקד"ד בסימן כ"ד סק"א כתב דהיינו משום דהפשט וניתוח עבודה היא אלא שכשרה בזר, וכדחזינן לעיל כ"ז א' דמצרכינן קרא למעט הפשט וניתוח דכשרה בזר, וביוהכ"פ אף עבודות הכשרות בזר היו נעשות בכה"ג, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט לא מצינו דהפשט וניתוח של התמיד ביוהכ"פ הוי בכה"ג, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בס' מנח"א.

**נתנן במגיס והקטירן ע"ג המזבח,** המקד"ד בסימן כ"ג סוסק"ג כתב דמשמע דהי' נותן את אימורי שניהם במגיס אחד, והק' שהרי אמרו במנחות פ"ט ב' דאין מערבין חלבים בחלבים, וכתב דאפשר דפר ושעיר של יוהכ"פ משעה שמערבין את הדם לקרנות או לטהרו חשיבי כקרבן אחד וע"כ מערבין אח"כ גם את אימוריהן, - ובס' מנח"א כתב לישב דכל הא דאין מערבין חלבים בחלבים היינו כשאינו ניכר איזה קרבן הוא ומקטיר את התערובת לשם מה שהוא, אך כל שהן מונחין בכלי אחד והוא ניכר איזה הם האימורים של כל קרבן לא חשיב כמערב חלבים בחלבים.

**קלען במקלות,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהיו הפר והשעיר נתונין על ב' מוטות כשהם מורכבין זע"ז וכופפן זה תחת זה כמין קליעה, ומשמע דהיינו דהי' קולע את הפר והשעיר יחד, וכ"כ בפי' רבינו אליקים בשם י"מ. - **ב** בפי' ר"ח ובד' הערוך בע' קלע משמע דמפרשי דהיינו דהמוטות היו עשויין כמין קלע, וכ"כ המים חיים בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ז בדעתם, וכ"נ בד' הריטב"א. - **ג** הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ז כתב דהיינו דמחתך שאר בשרן חתיכות גדולות מעורות זב"ז כמין קליעה ואינו מפרק אותן,[[174]](#footnote-175) וכ"כ המאירי, והשיח יצחק כתב דהיינו דכיון דנשאר חיבור בין חתיכה לחתיכה היו נראין כל החתיכות בכללן כמין קליעה ושלשלת. - **ד** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דהי' נותן ומכניס השוקים של פר זה לתוך זה דהיינו כעין קליעה שעושין הטבחים, וכן מן השעיר.

**והוציאן לבית השריפה,** המאירי כתב דהיינו ע"י אחרים, ומהא דתני והוציאן לבית השריפה, משמע דהוא מוטל על הכה"ג להוציאן לבית השריפה ע"י אחרים,[[175]](#footnote-176) וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ז דמשלחן ביד אחרים להוציאן לבית השריפה, והמהר"י קורקוס שם כתב דהא דכתיב בקרא יוציא אל מחוץ למחנה היינו דיתן למוציא.

**אטו במגס מקטר להו,** התוס' כתבו בתו"ד דבמנחה דבעיא קידוש כלי אגב דמקדש בכלי שרת מעלה למזבח בכלי שרת שהיא נתונה בו להקטירה, ומבו' בדבריהם דלאו דינא הוא דצריך להעלות המנחה בכלי שרת, אלא כיון דהיתה בכלי שרת ע"כ הוא מעלה אותה בכלי זה, ובכ' הגרי"ז תמה ע"ז דלהדיא אמרו במנחות כ"ו א' דלרבנן צריך להעלות את הקומץ להקטירו בכלי שרת, ואם העלהו שלא בכלי שרת פסול, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום, - ועמש"כ בכ' הגרי"ז בסוטה ט"ו א' בדעת הרמב"ם בזה, ואכמ"ל.

**מה להלן ע"י ניתוח אף כאן ע"י ניתוח,** המקד"ד בסימן כ"ג סק"ג כתב דאף דילפינן לדין הניתוח מעולה, מ"מ אין הניתוח צריך להיות כניתוח של עולה שמנתחין אותה לו' אברים, ובס' חוקת היום כתב דהיינו משום דבעולה שמקריבין ע"ג המזבח צריך לחלק לחלקים חשובים, ומשא"כ בקרבנות הנשרפים חוץ לג' מחנות, אך כתב דממש"כ הרמב"ם בפ"ז ממעה"ק ה"ב דמנתחין אותן שם "כנתחי העולה" בעורן, משמע להדיא דצריך לנתחן כמו שמנתחין את העולה, דכיון דילפינן לדין הניתוח מעולה, ע"כ גם אופן הניתוח הוא דומיא דעולה.

**אי מה להלן ע"י הפשט אף כאן ע"י הפשט,** בפי' ר"ח כתב דהיינו דאי מה העולה ניתוחה אחרי הפשט עורה מבשרה אף זה הפר ניתוחו אחרי הפשיטו, ובס' הליקוטים בפ"ז ממעה"ק ה"ב כתבו בשם הגרי"ד ללמוד מזה דהא דניתוח העולה הוא אחר ההפשט איז מדיני ההפשט דבעינן להפשיט מבהמה שלמה ולא מאברים, אלא הוא מדיני הניתוח דניתוח צריך להיות אחר הפשט, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

## טומאת בגדים בפרים הנשרפין

**כיון שיצא חוץ למחנה אחת מטמא בגדים,** הרמב"ם בפ"ה מפרה ה"ד כתב דכך למדו מפי השמועה שהנושא פרים ושעירים הנשרפין להוציאן לבית הדשן לשורפן טמא ומטמא בגדים ד"ת כל זמן שהוא עוסק בהולכתן וכו' כמו המשלח את השעיר לעזאזל שהוא מטמא וכו' כל זמן שמתעסק בשלוחו שנא' והמשלח את השעיר לעזאזל יכבס בגדיו, והאו"ש שם כתב דמה שהוצרך לדמותו לשעיר המשתלח, אף דהכא ילפינן לה מקרא דכיון שיצא חוץ למחנה אחת מטמא בגדים, הוא משום דבקרא לא נתפרש רק דכשיצא חוץ למחנה מטמא בגדים, אך לא נתפרש מי הוא הנטמא, וילפינן לה מהא דמצינו בשילוח שעיר דהמשלח מטמא בגדים, וה"נ הכא המוציאן והנושאן להוציאן מטמא בגדים, ועמש"נ להלן בפלוגתת רש"י והרמב"ם בזה, ועמש"כ בזה בס' אשר לשלמה סימן פ'.

**השורף מטמא בגדים ולא המצית את האור ולא המסדר את המערכה,** בפירש"י כתב דהאי תנא אית לי' כר"ש אין מטמאין בגדים עד שיוצת בהן האור, וכ"כ בפירש"י בזבחים ק"ו א', - והקר"א שם תמה ע"ז, דאף לרבנן דוקא המוציאן או השורפן טמא, אך המצית את האור והמסדר את המערכה אינו בכלל מוציא ולא בכלל שורף וע"כ הוא טהור, ועיי"ש שהוכיח כן מד' הרמב"ם שכתב בפ"ה מפרה ה"ד דהמצית את האור והמסדר את המערכה טהור, אף שפסק כת"ק דהנושא פרים ושעירים הנשרפין להוציאן לבית הדשן לשורפן מטמא בגדים, והמאירי בסוגיין הביא לב' הדעות בזה.

ומתו"ד האו"ש שם מבו' דפלוגתת רש"י והרמב"ם היא ביסוד הא דהמוציא פרים ושעירים הנשרפין מטמא בגדים, דלדעת רש"י עיקר הטומאה דפרים ושעירים הנשרפין הוא על השורפן, כדכתיב בקרא, והא דהמוציאן מטמא בגדים הוא משום דגם ההוצאה היא מצרכי השריפה, וא"כ ה"נ המצית את האור והמסדר את המערכה מטמא בגדים, אך לדעת הרמב"ם הא דהמוציאן מטמא בגדים הוא דין בפנ"ע דילפינן לי' מקרא דמחוץ למחנה ומדמינן לה לשעיר המשתלח דהמשלח מטמא בגדים, וע"כ הוא דהמצית את האור והמסדר את המערכה אינם מטמאין בגדים, כיון דאינם לא בכלל מוציא ולא בכלל שורף, ועמש"כ עוד בזה באשר לשלמה סימן פ'.

**אמרו לו לכה"ג הגיע שעיר למדבר,** בפירש"י כתב דהוא משום שאין רשאי להתחיל בעבודה אחרת עד שהגיע שעיר למדבר שנא' ושלח את השעיר במדבר ואח"כ ואת חלב החטאת יקטיר המזבחה, וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי,[[176]](#footnote-177) ומבו' דהוא משום העבודה, שאינו רשאי להתחיל בעבודה אחרת קודם שנשלמה עבודה זו.

אך הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ח כתב דכיון שהגיע שעיר למדבר יצא כה"ג לעזרת הנשים לקרות בתורה, ובחי' הגרי"ז במכתבים כתב בשם הגר"ח דהיינו דעד גמר מצות השילוח הכה"ג צריך להיות עומד בעזרה ולא הי' רשאי לצאת לעזרת נשים, דדינא הוא דהכהן צריך להיות במקום העבודה עד גמר העבודה, וזה ניחא אי נימא דמצות השילוח מוטלת על הכה"ג, והיא מתקיימת במה שהוא משלח את השעיר ביד איש עתי, ועמש"נ בזה לעיל ובדף מס' 11.

**דקסבר ר' יהודה כיון שהגיע שעיר למדבר נעשית מצותו,** בפירש"י במתניתין ד"ה דירכאות וד"ה עד בית חדודו מבו' דהיינו דלת"ק ל"ה מתחיל לקרות עד שהגיע השעיר לצוק, וע"כ היו בנ"א עומדין מירושלים לצוק, ולר' יהודה סגי במה שהגיע לראש המדבר, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש והמאירי דפליגי בה ת"ק ור' יהודה, והרמב"ם כתב דאין הלכה כר' יהודה, - אך בהגה' הגר"א מחק לתיבות דקסבר ר' יהודה, ושמא הוא משום דס"ל דלא פליגי בה ת"ק ור' יהודה, דאף מלישנא דת"ק משמע דסגי במה שהגיע השעיר למדבר, וכמו שעמד ע"ז המים חייים בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ח.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין הלכה כר' יהודה, וכ"כ המאירי שפסקו רבים שאין הלכה כר' יהודה, - אך בסדר העבודה להר"א בן אסמעאל שהביא רי"ו בנתיב ז' ח"ג כתב דכיון שהגיע שעיר למדבר אע"פ שלא הגיע לצוק יצא כה"ג לעזרת נשים וכו', וכ"כ המאירי בסדר העבודה, - והרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ח כתב דכיון שהגיע שעיר למדבר יצא כה"ג וכו', והמים חיים שם כתב דהוא כת"ק דבעינן שיגיע השעיר לצוק, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דאין הלכה כר' יהודה, ומש"כ הרמב"ם שהגיע שעיר למדבר הוא כלישנא דת"ק, - ועמש"כ בזה השיח יצחק.

בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דמשהגיע שעיר למדבר נעשית מצותו היינו משום דכתיב ושלח את השעיר במדבר, וע"כ אם הי' מת שם מאליו א"צ להביא אחר שכבר נעשית מצותו אע"פ שלא דחאו לצוק, וכ"כ המאירי, ועיי"ש שכתב דלדעת ת"ק אם מת עד שלא נדחה צריך להביא אחר, וכתב די"א דאם מת אחר וידוי אין נזקקין לו, ותליא בפלוגתת רבוותא אם השילוח מעכב, ונתבאר בדף מס' 8.[[177]](#footnote-178)

והתו"י והתוס' הרא"ש כתבו דלר' יהודה דכיון שהגיע שעיר למדבר נעשית מצותו, הי' הלשון של זהורית מלבין מיד, ולית לי' להא דתנן דהיו קושרים חציו בסלע וחציו בין קרניו, ולכאו' דבריהם הם לפ"מ שאמרו לעיל ס"ז א' דהי' הלשון מלבין כשנעשית מצותו, ועמש"כ בס' חוקת היום לפרש לדבריהם בע"א.

1. בספר חסידים סימן תש"א כתב דאפי' בממון אין מפילים גורל אלא כשחולקים בשוה אבל אין משימין ב' חתיכות כנגד חתיכה אחת אא"כ שוים שתיהן כאחת, ולא חתיכה גדולה כנגד חתיכה קטנה אלא בשוה באומד הדעת, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דהיו ב' שעירי יוהכ"פ שוים במראה ובקומה, לפי שהיו צריכין גורל, ולפ"ז הדין נותן דל"ב שיהיו שניהם שוין אלא בשעת ההגרלה, ועמש"כ בזה בתשו' אגודת אזוב או"ח ריש סימן י"ב בהגה"ה. [↑](#footnote-ref-2)
2. צ"ע, דבד' רש"י ודעימי' משמע דלא חשיבי כאינם שוין במראה אלא כשזה לבן וזה שחור, אך כל ששניהם לבנים או שניהם שחורים אף שהן חלוקין הרבה במראה חשבינן להו כשוין במראה, וא"כ היאך זה מתישב עם מש"כ הריטב"א דבעינן שיהיו שוין כל מאי דאפשר. [↑](#footnote-ref-3)
3. למשמעות ד' רש"י ודעימי' דלא חשיבי כאינם שוין במראה אלא כשזה לבן וזה שחור, וכל ששניהם לבנים או שניהם שחורים חשיבי כשוין במראה אף שהם חלוקין זמ"ז, ונתבאר לעיל בהערה, ניחא בפשיטות. [↑](#footnote-ref-4)
4. צ"ב דבתחילת דבריהם כתבו לדמות הא דבעינן בבן סורר ומורה שיהיו אביו ואמו שוין במראה ובקומה להא דבעינן הכא שיהיו שוין במראה ובקומה, אלא שחילקו דבבנ"א א"א שיהיו שוין ובבהמה אפשר שיהיו שוין, ולכאו' למש"כ בסו"ד דגם בבהמה א"א שיהיו שוין לגמרי וסגי במה שיהיו שוין בכל מה שיוכלו, הרי דל"ד להתם דבעינן שיהיו אביו ואמו שוין לגמרי, - ובל' הריטב"א משמע דגם בזה שאני אדם מבהמה, דבבע"ח חשבינן להו כשוין אף כשאינם שוין ממש, אך בבנ"א לא חשבינן להו כשוין אלא כשהן שוין לגמרי, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. צ"ב דאם אפשר שיהיו שוין במראה ובקומה, וגם אפשר שיהיו שוין בקול, מ"ט א"א שיהיו שוין בכולן. [↑](#footnote-ref-6)
6. מבו' בדבריהם דדינא דלקיחתן כאחד הוא על שעת המקח דבעינן שיהא המקח כאחד, וזה דלא כמש"כ הגבו"א דלא קפיד רחמנא על שעת קניית המקח דהא לאו מילתא היא, אלא עיקר הקפידא היא משום הקדשן שיהא חל קדושה ביחד עליהן, והא דתלי לה בלקיחה הוא משום דהם קרבן ציבור ונלקחין ממעות הקדש מתרומת הלשכה ולקיחתן זהו הקדשן. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך ההון עשיר כתב דהא דתני בסיפא לקח אחד היום ואחד למחר כשרין הוא לגלויי ארישא דלקיחתן כאחד ל"ד הוא אלא ביום אחד, ואך שנקט שם דעיקר הא דלקיחתן כאחד הוא מנהג בעלמא, וצ"ע, וכ"נ בפי' רבינו אליקים דלקיחתן כאחד היינו שיהיו נלקחין ביום אחד. [↑](#footnote-ref-8)
8. נתחדש בדבריו דכל הא דאינו מביא זוג אחר לקיום מצות לקיחתן כאחת, הוא משום דכבר נתקיימה בתחילה מצות לקיחתן כאחד, והיינו דכיון דאי"ז אלא למצוה בעלמא, ע"כ בדיעבד א"צ ליקח זוג אחר כשכבר נתקיימה מצוה זו פעם אחת, ועד"ז כתב הריטב"א לעיל מ' א' בדעת ר"ש דמת אחד מהן מביא חבירו שלא בהגרלה דהוא משום דהגרלה לא מעכבא "ומצוה הא עבדה בהגרלה ראשונה". [↑](#footnote-ref-9)
9. הגבו"א שם הק' על ב' הדרכים מהא דתנן בנגעים פי"ד מ"ה דב' צפרים מצוותן וכו' ובלקיחתן כאחת וכו' שחט אחת מהם ונמצאת שלא דרור יקח זוג לשני' וכו' שחטה ונמצאת טריפה יקח זוג לשני' וכו', והרי התם כששחט אחת מהן ונמצא שלא דרור או טריפה, הרי מעולם ל"ה בשעת לקיחת זה הנשאר זוג הראויין לטהר מצורע, שהרי בעינן צפור דרור וכשרה, וכל שנמצא שלא דרור או טריפה כמאן דליתי' דמי, וא"כ מ"ט סגי כשיקחו זוג לשני', הרי בעינן לקיחתן כאחת וזו בשעת לקיחה כיחידית היתה כיון דחברתה הנלקחת עמה פסולה וכמאן דליתא, וגם ליכא למימר דלב בי"ד מתנה, דלא אמרינן לב בי"ד מתנה אלא בקרבן ציבור ולא בקרבן יחיד, וכ"ש בצפורי מצורע הנעשין בחוץ דליכא למימר דלב בי"ד מתנה עליהן, ועיי"ש במש"כ בזה, - ולמש"כ התו"י ודעימי' וכן למש"כ הריטב"א ניחא. [↑](#footnote-ref-10)
10. וי"ל דהיינו משום דשאני התם דהבאת שמינה היא מעליותא והידור בהקרבת החטאת, וע"כ אומרים לו הבא שמינה ושחוט, אף דעי"ז תיפסל הכחושה, ואף שנמצא שעשה עבודה בשבת שלא לצורך, ומשא"כ הכא דדינא דלקיחתן כאחד אי"ז מעליותא והידור בהקרבת השעירים, אלא הוא מצוה בפנ"ע שתהא לקיחתן כאחד, וכ"נ ממש"כ הריטב"א דכבר נתקיים מצות לקיחה כאחד, והרי הוא מצוה בפנ"ע שתהא לקיחתן כאחד וכבר קיים מצוה זו, דאם הוי זה מעליותא והידור בהקרבת השעירים, הרי דכל זמן שלא הקריב את השעירים לא נתקיימה מצוה זו כלל, ואמנם הנה לפ"ז הרי ממשה"ק התו"י ודעימי' דמ"ט מביא זוג אחר משום מצות הגרלה, מבו' דפשיטא להו דגם מצות הגרלה היא מצוה בפנ"ע, ואי"ז מעליותא בהקרבת השעירים שיהיו ע"י הגרלה, וכ"ה מבו' ממש"כ הריטב"א לעיל מ' א' לדעת ר"ש דהא דמביא חבירו שלא בהגרלה הוא משום דמצוה הא עבדא בהגרלה ראשונה, והרי דההגרלה היא מצוה בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. הגבו"א פירש בדבריהם דהיינו דעיקר מצות הלקיחה היא מערב יוהכ"פ דוקא, ואם לוקחן ביוהכ"פ לא נעשית הלקיחה כמצותה, ועיי"ש בסו"ד שתמה ע"ז דמהיכן נלמד הך מילתא דמצות הלקיחה היא דוקא מערב יוהכ"פ, ועיי"ש במשה"ק עוד בזה, - וצ"ע דלכאו' עיקר מכוון דבריהם דהלקיחה אינה מכלל מעשה יוהכ"פ כיון דא"צ שתהא ביוהכ"פ, וכאשר כ"נ להדיא בד' הריטב"א, וע"כ אף דגם כשלוקחן ביוהכ"פ נעשית הלקיחה כמצותה, מ"מ כיון דאין מצותו ליקח ביוהכ"פ, אי"ז בכלל מעשה יוהכ"פ, אך צע"ק בל' התו"י והתוס' הרא"ש דעיקר מצותה אינה אלא מאתמול. [↑](#footnote-ref-12)
12. משמעות דבריו דילפינן לה מיתורא דשעיר, דבא לרבות שעיר מכל מקום, אך בפי' רבינו אליקים כתב דילפינן לה מדכתיב שעיר שעיר דאע"פ שכל שעיר ושעיר לבדו שאינו שוה לחבירו כשרים. [↑](#footnote-ref-13)
13. לכאו' דבריו הם כפי' הר"ח והרמב"ם דכנגד היום היינו ששוחט כנגד מקום החמה ולא אצל מקום החמה, ונתבאר להלן, אך לפירש"י וש"ר הרי כנגד היום היינו במקום שהחמה זורחת שם, ועמש"כ בזה השיח יצחק. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועמדו ע"ז התפא"י בבועז והעולת תמיד בתמיד ל' ב', ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז טעם הא דהי' שוחט על טבעת שני'. [↑](#footnote-ref-15)
15. במדות פ"ד מ"ה תנן דטבעות היו לצפונו של מזבח ו' סדרים של ד' ד' וי"א ד' של ו' ו', ונחלקו בזה רבוותא, דבפי' הרא"ש שם כתב דהיינו שהיו ו' סדרים ממערב למזרח ובכל סדר היו ד' טבעות מצפון לדרום, אך בפי' המפרש בתמיד ל' ב' ד"ה על טבעת שני' מבו' דמפרש דהיינו שהיו ו' סדרים מצפון לדרום ובכל סדר היו ו' טבעות ממערב למזרח, ובד' התו"י בסוגיין מבו' שנסתפקו בזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. התו"י כתבו בשם ה"ר אלחנן שהק' ע"ז דאי"ז סברא שיהפכו רגלי' כלפי המזבח אלא חוץ למזבח שמא תטיל גללים, וכן הק' התוס' הרא"ש, והתו"י כתבו ע"ז דקו' זו היא אם היו הו' סדרים ממזרח למערב, אך אם היו מצפון לדרום הרי מ"מ הוי ראשו לגבי מזבח, ולכאו' מכוון דבריהם דאם היו הו' סדרים מצפון לדרום, י"ל דהא דתני על טבעת שני', היינו שבאותו הסדר הסמוך למזבח הי' שוחט על טבעת שני' (ולא הי' שוחט על הטבעת הראשונה המערבית), והטבעת הראשונה שבצד מערב היתה מסייעתו להאחז בה רגלי הבהמה, ולפ"ז לא היו רגלי הבהמה כלל כלפי המזבח, ועמש"כ בזה השיח יצחק, - והתורי"ד הק' ע"ז דהרי היו ו' או ד' אמות בין סדר לסדר, וכיון שהיו הטבעות רחוקות כ"כ זו מזו, הרי דכששוחט בטבעת השני' ל"ה מצי להסתייע בטבעת הראשונה לאחוז רגלי התמיד, ועמש"כ בזה התפא"י בבועז והעולת תמיד בתמיד שם. [↑](#footnote-ref-17)
17. התוי"ט בתמיד שם הק' ע"ז דכיון דהמזבח מאפיל לא יספיק מה שמרחיק לטבעת שני', דאף שמרחיק מן המזבח י"ב אמות אכתי מאריך ע"ז צל המזבח, ועמש"כ התפא"י בבועז והעולת תמיד שם להק' עוד ע"ז. [↑](#footnote-ref-18)
18. צ"ב היאך ד' הראב"ד אלו מתישבים עם מש"כ לעיל מינה דקרן מערבית צפונית היא קרן מערבית צפונית של הטבעות, ולפ"ז נמצא דהא דתני טבעת שני' הוא לאפוקי שלא הי' שוחט בטבעת ראשונה שהיא רחוקה יותר מן המזבח, וזה דלא כפי המבו' בדבריו אלו דהוא לאפוקי טבעת ראשונה שהיא קרובה למזבח, וכ"ה מבו' עוד בכל דבריו שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-19)
19. אך צ"ע מסוגיית הגמ' בזבחים קי"ג ב' דמוקמינן להא דתנן דשעיר המשתלח אין חייבין עליו בחוץ שנא' ואל פתח אהל מועד לא הביאו וכו', דהוא אחר הגרלה ווידוי, אך קודם הגרלה ווידוי לא מיפטר אלא מדכתיב לד', ומבו' דהא דפטרינן קודם הגרלה ווידוי מדכתיב לד', אי"ז משום דחשבינן לה כאינו ראוי לפתח אהל מועד, אלא הוא פטור בפנ"ע, - ואמנם הנה החזו"א בסימן קכ"ח סק"ד ד"ה שם כאן קדם וידוי כתב לדחוק לדעת הראב"ד דמה שאמרו כאן קודם וידוי כאן אחר וידוי, לאו היינו דלא איירי מתניתין אלא לאחר וידוי, אלא היינו דאחר וידוי ל"ב לקרא דלד', אך אה"נ מהא דכתיב לד' ילפינן דגם קודם הגרלה ווידוי לא חשיב כראוי לפתח אהל מועד, ומתניתין איירי אף קודם הגרלה ווידוי, אך בפירש"י בזבחים שם מפורש דלא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ונכלל בקו' זו, דקודם הגרלה אין לפטרו משום דאינו מיוחד לד', שהרי ראוי לשעיר הנעשה בחוץ, ושפיר חשיב כמיוחד לד'. [↑](#footnote-ref-21)
21. האבי עזרי בפי"ח ממעה"ק הי"א עמד בזה דאף אחר שהקדיש שעיר החיצון הרי בידו להקריב אחד מב' השעירים לשעיר החיצון ולא יקריב את השעיר שכבר נתקדש, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בס' מנח"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-22)
22. מבו' בדבריהם דמה שאמרו התם מעיקרא דקודם הגרלה הוא ראוי לפתח אהל מועד, אי"ז כמו שפירש"י שם דהוא משום דראוי ועתיד ליכנס משום הגרלה, אלא הוא משום דשמא יתקדש לד', וסגי בהכי לחשבו כראוי [↑](#footnote-ref-23)
23. כן גירסת הקה"ע והפנ"מ, אך הרידב"ז שם גריס מ"ד חייב בשקרב השעיר הנעשה בפנים ומ"ד פטור בשלא קרב השעיר הנעשה בפנים, וכתב דהיינו דמ"ד דחייב היינו כשכבר קרב השעיר הנעשה בפנים ע"י ב' שעירים אחרים, וע"כ הוא חייב משום דראוי עכשיו לשעיר הנעשה בחוץ, ומ"ד פטור כשלא קרב השעיר הנעשה בפנים, ואכתי אינו ראוי לשעיר הנעשה בחוץ דיש מחוסר זמן לבו ביום, ועיי"ש, והנועם ירושלמי שם גריס בד' הירושלמי בע"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-24)
24. ואך דלפ"ד הירושלמי מתישבת קו' התו"י בע"א, דמה שאמרו בזבחים דקודם הגרלה פטור על שעיר המשתלח, הוא כשכבר קרב השעיר הנעשה בחוץ, ואתינן לחייבו משום דראוי לבא לפתח אהל מועד להגרלה, וממעטינן לה מדכתיב לד', אך קודם שקרב השעיר הנעשה בחוץ ליכא למעוטי מדכתיב לד', שהרי הוא ראוי לבא לפתח אהל מועד להקרבה לד'. [↑](#footnote-ref-25)
25. הלח"מ שם הק' ע"ז דכיון דקודם הגרלה ווידוי הוא ראוי לבא לפתח אהל מועד, מ"ט בעינן לרבויי לה מקרא דלד', - והאבהא"ז שם כתב לישב דהוא משום דבקרא כתיב ואל פתח אהל מועד לא הביאו להקריב קרבן לד', וע"כ לא הי' לנו לחייב בשעיר המשתלח, דאף דאיכא הבאה לפתח אהל מועד הרי ליכא הבאה להקריב קרבן שאינו בא אלא להגרלה ווידוי וע"ז מרבנן מדכתיב לד' דכל שבא לפתח אהל מועד לד', אף שאינו בא להקריב קרבן, חייבין עליו. [↑](#footnote-ref-26)
26. האבהא"ז שם כתב דלאו היינו דלוידוי קרי תנא הגרלה דזה דבר שא"א, אלא היינו דהא דתני עד שלא הגריל ומשהגריל היינו הגרלה עם הוידוי ביחד והיינו שנגמר כל ענין ההגרלה וכל מעשה פנים וכבר צריך לשלח את השעיר במדבר, ועיי"ש במש"כ לישב לפ"ז משה"ק הלח"מ שם דאם קרי תנא לוידוי הגרלה, א"כ מאי קאמר ר"ח דהא דחייב הוא משום דחזי לשעיר הנעשה בחוץ, הרי אחר הגרלה אינו ראוי לשעיר הנעשה בחוץ ומ"מ חייב משום דראוי להבאה לענין וידוי, עיי"ש, וצ"ע, דכ"ה דאחר הגרלה חייב משום דראוי לבא לפתח אהל מועד לוידוי, ה"נ יש לחייב קודם הגרלה משום דראוי לבא לפתח אהל מועד להגרלה, - ובעיקר קו' הלח"מ לכאו' י"ל למש"כ המהר"י קורקוס שם דפליגי הסוגיות בזה, ולפ"ז הרי דלסוגיא דילן אין לחייב מכח הא דראוי לפתח אהל מועד להגרלה ווידוי, וכל הא דחייב קודם הגרלה הוא משום דראוי לשעיר הנעשה בחוץ, ואה"נ דלסוגיא דזבחים ל"ב לה"ט אלא יש לחייבו משום דראוי לפתח אהל מועד להגרלה. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך לדעת ש"ר צ"ל כמשמעות ד' התוס' בזבחים קי"ג ב' ד"ה כאן קודם וידוי דהא דתנן דפטור משום דאינו ראוי לפתח אהל מועד, לא איצטריך אלא לפרת חטאת, אך בשעיר המשתלח א"צ לזה, דאף קודם וידוי פטור מדכתיב לד' וכ"ש לאחר וידוי, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן ס"ג ב', ועיי"ש בתו"י במש"כ לישב עוד. [↑](#footnote-ref-28)
28. ועיי"ש שכתב דבזה מתישב בזה לדעת הרמב"ם גם הא דתניא הכא דאחר שהגריל עליהן פטור, והיינו משום דתנא דהך ברייתא ס"ל כתנא דברייתא דהתם דממעטינן שעיר המשתלח מדכתיב לד', וע"כ הוא פטור לאחר הגרלה, - ויש להוסיף, דבזה מתישב גם הא דמפרשינן דקודם הגרלה אינו חייב אלא משום דראוי לשעיר הנעשה בחוץ, ולדעת הרמב"ם הרי א"צ לזה, אלא יש לחייב משום דראוי לבא לפתח אהל מועד להגרלה, והינו משום דלהך תנא דס"ל דאחר הגרלה פטור מדכתיב לד', הרי דמכח זה יש לפטור קודם הגרלה, וכל הא דחייב הוא משום דראוי לשעיר הנעשה בחוץ, אך לתנא דמתניתין דזבחים דלא פטר בשעיר המשתלח אלא משום שאינו ראוי לבא לפתח אהל מועד, הרי דקודם הגרלה ווידוי דהוא ראוי לבא לפתח אהל מועד להגרלה ווידוי חייב, ול"ב לה"ט דראוי לשעיר הנעשה בחוץ. [↑](#footnote-ref-29)
29. צ"ע היאך הוא מתישב במה שאמרו לקמן בסוגיין דהשתא דא"ר חסדא מחוסר הגרלה כמחוסר מעשה דמי וכו' שחטן בחוץ קודם שנפתחו דלתות ההיכל פטור מ"ט מחוסר פתיחה כמחוסר מעשה דמי, ואם הא דפטרינן במחוסר הגרלה אי"ז משום הא דמחוסר מעשה, אלא משום דאפשר שלא יהא פנימי, הרי אין ללמוד מזה לפטור בשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל. [↑](#footnote-ref-30)
30. ועיי"ש שכתב דבזה מתישב משה"ק שם לעיל מינה בסוגיא דזבחים דמוקי לד' קודם הגרלה, וקשיא דתיפו"ל דמחוסר הגרלה, ואם אין חיסרון הגרלה מעכב הדין נותן שיתחייב קודם הגרלה משום צד חיוב של שם, ולהנ"ל ניחא דאי לא מיעטי' מדכתיב לד' הי' חייב קודם הגרלה דשניהם בני חיובא נינהו, ורק אחר דממעטינן משתלח נעשר עירוב פטור ופטור משום חיסרון הגרלה, - אך כבר נתבאר לעיל דעיקר הקו' צ"ב, שהרי הא דמוקי לד' קודם הגרלה ולא ממעטינן לה מדכתיב אל פתח אהל מועד הוא משום דראוי לבא לפתח אהל מועד להגרלה, וא"כ אין מקום לפטור משום דמחוסר הגרלה שהרי לענין הא דראוי לבא להגרלה אינו מחוסר מעשה כלל, וגם מש"כ לישב דאי לא מיעטי' מדכתיב לד' הי' חייב קודם הגרלה דשניהם בני חיובא נינהו, צ"ב, שהרי לס"ד דזבחים שם הוה פשיטא לן דאחר הגרלה פטור דאינו ראוי לבא לפתח אהל מועד, ואפ"ה ס"ד דקודם הגרלה חייב, וע"ז הוא דממעטינן מדכתיב לד' דאינו חייב מכח הא דראוי לבא לפתח אהל מועד להגרלה. [↑](#footnote-ref-31)
31. וצ"ע דא"כ מ"ט בכל הקדמה בעבודת יוהכ"פ בעינן לעיכובא דחוקה ולא פסלינן משום מחוסר זמן, וי"ל בזה למש"כ האבהא"ז בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ג, עיי"ש, ולפי דבריו נמצא דכל מש"כ הרמב"ם דאיל שהקריבו קודם עבודת היום לא עשה ולא כלום הוא רק באיל העם שהוא מכלל המוספין, (וזהו שכתב הרמב"ם איל ושעיר המוספין), אך באילו ליכא עיכובא, (ומה"ט כתב הרמב"ם איל בל' יחיד), ועמש"כ עוד בזה בס' יד הלוי לעיל ס' ב'. [↑](#footnote-ref-32)
32. ויש להוסיף דלגירסת כת"י שהביא הדק"ס בסוגיין, ונתבאר להלן בהערה, נתפרש להדיא בגמ' כן דמוספין שעשאן קודם עבודת היום מה שעשה אינו עשוי. [↑](#footnote-ref-33)
33. אמנם הנה התוס' במנחות ה' א' ד"ה ואי אין כתבו דהא דבעינן ביוהכ"פ לקרא דחוקה ולא פסלינן משום מחוסר זמן, הוא משום דרק במצורע חשיב כמחוסר זמן במה שעדיין לא הגיע זמן טהרתו, אך בסדר יוהכ"פ דלכפרה לא חשיב כמחוסר זמן, ולפ"ז הרי דאין לפסול בשעיר הנעשה בחוץ ששחטו קודם עבודת היום משום מחוסר זמן, ובע"כ דהא דפריך דלשעיר הנעשה בחוץ לא חזי דמחסר עבודת היום הוא משום עיכובא דחוקה, ואף בשעיר המוספין איכא לעיכובא דחוקה, ועמש"כ האו"ש בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ג לפרש בזה, - אך שו"ר מש"כ האבהא"ז בהל' עיוהכ"פ שם דבשעיר המוספין מודו התוס' דיש לפסול משום מחוסר זמן, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ושמא י"ל עוד למש"כ השטמ"ק במנחות שם דהא דבסדר יוהכ"פ לא חשיב כמחוסר זמן היינו דבכה"ג לכו"ע אמרינן דאין מחוסר זמן לבו ביום, ולפ"ז י"ל דזהו גופא הא דמשני הכא דאין מחוסר זמן לבו ביום, אך מעיקרא דפריך דמחסר עבודת היום היינו משום פסולא דמחוסר זמן. [↑](#footnote-ref-34)
34. והדק"ס בסוגיין הביא דגירסת כת"י נימא קסבר ר"ח מוספין ששחטן קודם עבודת היום מה שעשה עשוי, לעולם אימא לך מה שעשה אינו עשוי ושאני הכא דאין מחוס"ז לבו ביום, ולפ"ז נתפרש להדיא בגמ' דמוספין ששחטן קודם עבודת היום פסולין, ואפ"ה חשיב כראוי לפתח אהל מועד משום דאין מחוסר זמן לבו ביום. [↑](#footnote-ref-35)
35. ויש להוסיף דלהתוס' במנחות שם לטעמייהו דהא דפריך דלא חזי משום דמחסר עבודת היום הוא משום עיכובא דחוקה, וכמש"נ לעיל בהערה בדעתם, בע"כ דהוא כן דהא דאין מחוסר זמן לבו ביום היינו דמה"ט חשבינן לה כראוי לפתח אהל מועד אף דעכשיו אינו ראוי לפתח אהל מועד משום עיכובא דחוקה, שהרי כלפי עיכובא דחוקה ל"מ מידי הא דאין מחוסר זמן לבו ביום, דהרי כל עיכובא דחוקה הוא בדבר הראוי בו ביום, ובע"כ מכוון הגמ' דאף דעכשיו אינו ראוי לפתח אהל מועד משום עיכובא דחוקה, מ"מ חשבינן לה כראוי לפתח אהל מועד מכח הא דחזי בו ביום. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך האבנ"ז באו"ח סימן תנ"ז סקל"ג פירש לד' התוס' שם בע"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-37)
37. וי"ל עוד בדעת הרמב"ם דס"ל דתלמודין הכא פליג ע"ד הירושלמי וס"ל דאם הקדים שעיר הנעשה בחוץ לעבודת היום פסול, וזהו דפרכינן דמחסרי עבודת היום, (ולא משני אלא דאין מחוסר זמן לבו ביום וחשיב כראוי לפתח אהל מועד), ופסק הרמב"ם כתלמודין. [↑](#footnote-ref-38)
38. הראב"ד בכתוב שם הק' ע"ז מהא דמדמי רבינא הכא דה"נ כששחטן בחוץ קודם פתיחת דלתות היכל פטור, אף דל"ה מחוסר מעשה בגוף הזבח. [↑](#footnote-ref-39)
39. ועיי"ש שכתב דהא דלא בעינן לזה אלא בשלמים הוא משום דהוו דורון, והמביא דורון צריך להביאו לפני אדונו שמביאו לו, וע"כ צריך שיהיו דלתות ההיכל פתוחין, וכ"כ המפרש בנזיר שם. [↑](#footnote-ref-40)
40. וכ"כ התוי"ט בתמיד פ"ג מ"ז בדעת הרמב"ם בפ"ה ממעה"ק ה"ה, ועיי"ש שתמה ע"ז, והאחרונים נחלקו בזה בדעתו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-41)
41. המקד"ד בסימן כ"ז סק"ב כתב דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל דבשאר קרבנות ל"ב פתיחת דלתות ההיכל והוא דין מסוים בשלמים, וע"כ הו"ל מצוה האמורה בהן וחשיב כמעשה בגופן. [↑](#footnote-ref-42)
42. ועיי"ש שכתב דאע"ג דכל שדלתות ההיכל סגורות א"א להכניסו להיכל ולשוחטו, מ"מ ודאי דאין לחשבו מכח זה כאינו ראוי לפתח אהל מועד, דא"כ הי' בדין דאף אם נפתחו דלתות ההיכל יהא השוחט בחוץ פטור כל זמן שלא נפתחו שערי העזרה, ועוד שהרי אפשר להכניס להיכל דרך פשפש. [↑](#footnote-ref-43)
43. צ"ב דמ"ט הוצרך ללמוד כן מדברי רב חסדא, הרי להדיא אמר שמואל בעירובין ב' א' ובזבחים נ"ה ב' דשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות ההיכל פסולין, - ושמא י"ל דהומ"ל דהא דפסולין אינו אלא מדרבנן, וזהו דקמ"ל רבינא דהן פסולין מדאורייתא משום דהוי כמחוסר מעשה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-44)
44. ולכאו' יש ללמוד עוד מדבריו דמה שאמרו בשעיר הנעשה בחוץ דאף דמחוסר עבודת היום אין מחוסר זמן לבו ביום, היינו דלי"ב כלל לפסולא דמחוסר זמן, דלפ"מ שפירש הגר"ח בד' הרמב"ם דיש בו לפסולא דמחוסר זמן אלא דחשיב כראוי לפתח אהל מועד, הרי דלהא דשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל פסולין ל"ב להא דמחוסר פתיחה כמחוסר מעשה דמי, אך י"ל דמ"מ ה"ז פסול משום עיכובא דחוקה, אלא דכיון דלא חשיב כמחוסר זמן חשיב כראוי לפתח אהל מועד. [↑](#footnote-ref-45)
45. המקד"ד בסימן כ"ז סק"ב הק' דהרי אכתי אי"ז ראוי לפתח אהל מועד, שהרי להקטרת קטורת בעינן גחלים מן המזבח החיצון, - אך לכאו' אי"ז טעם לחשבו כאינו ראוי לפתח אהל מועד, דאי"ז אלא חיסרון היכ"ת בעלמא דאין לו גחלים להקטיר בהן. [↑](#footnote-ref-46)
46. המק"ד בסימן כ"ז סק"ז כתב דהיינו רק בהעלאת מנחה, אך בהעלאת אימורים אינו חייב בחוץ, אף שכתבו התוס' שם ס"א א' דמזבח שנעקר מקטירין אימורים במקומו, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-47)
47. אך השיח יצחק בסוגיין כתב דמש"כ הרמב"ם דחייב כששחט בחוץ היינו כשבנה מזבח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-48)
48. לכאו' יש מקום לומר דשאני בשוחט קודם פתיחת דלתות היכל דהוי הפסול במעשה השחיטה, וכיון דאין הבהמה ראוי' לשחיטה בפנים, ל"מ הא דאם ישחטנה יהא הדין דאם עלו לא ירדו, ועד"ז הוא בשוחט פסח וחטאת שלא לשמן, אלמלי הא דראוי' לשחטה בפנים לשמה, ומשא"כ בבע"מ בדוקין שבעין דאין הפסול במעשה השחיטה, אלא משום דהבהמה אינה ראוי', ובזה הוא דאמרינן דכל שהבהמה מתקבלת בפנים דאם עלו לא ירדו, חשיב כקרבן הראוי לפתח אהל מועד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-49)
49. התוס' הרשב"א בפסחים ס"ד א' תמה ע"ז מסוגיית הגמ' בפסחים ע"ג ב' בדין שחטו ונודע שמשכו הבעלים את ידיהם וכו' דמבו' אם פסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה הו"ל שלמים אף ששחטו לשם פסח, ועמש"כ בזה האבהא"ז בפט"ו מפסוהמ"ק הי"א בהשמטות ובחי' רא"ל ח"ב סימן ו' ובס' בד קדש קדשים סימן ט', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-50)
50. מבו' דהא דמחייבינן בחוץ משום דאמרינן הואיל וכו', לא סגי במה שבהמה זו ראוי' לפנים, דא"כ מה לי ששחט בחוץ לשמו, הרי מ"מ בהמה זו היתה ראוי' לשחטה בפנים שלא לשמו, ובע"כ דאין לחייב בחוץ אלא אם דנים ששחיטה זו ששחט בחוץ היתה ראוי' בפנים, ובזה הוא דאמרינן דכל ששחט בחוץ לשמו אין שחיטה זו ראוי' בפנים. [↑](#footnote-ref-51)
51. ולפי' התוס' מוכח מהכא דאף למ"ד דפסח בשאר ימות השנה לא בעי עקירה מ"מ כל ששחטו לשם פסח פסול, וכ"נ להדיא בדבריהם דרק כששחט סתמא כשר משום דסתמא שלא לשמו, אך כששחטו לשם פסח פסול. [↑](#footnote-ref-52)
52. ונפ"מ עוד בזה הוא כששחטו שלא לשם בעליו, דלדעת הסוברים דהא דכששחטו שלא לשמו הוא מתקבל בפנים הוא בתורת אשם נדבה, הדין נותן דה"נ הוא כששחטו שלא לשם בעליו דג"כ דינו דכשר ולא עלה לבעלים, אך לדעת הסוברים דהא דהוא מתקבל בפנים הוא משום דנעקר מאשם ונעשה עולה, היינו רק במחשבת שינוי השם, אך במחשבת שינוי בעלים דל"ה עקירה, כדמסקינן בפסחים ס"א ב', אינו מתקבל בפנים. [↑](#footnote-ref-53)
53. המשנת ר"א בזבחים סימן י"ח סקי"ב וסקי"ג כתב דמה שאמרו דפסח בשאר ימות השנה ל"ב שלמים, אין המכוון דכיון דל"ב עקירה ע"כ הוי שלמים, אלא הוא להיפך, דפסח בעיקר קדושתו פתיכא בי' קדושת שלמים, וע"כ הוא דל"ב עקירה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-54)
54. וכ"נ למשמעות ד' הרמב"ם בפ"ד מפסוהמ"ק הט"ו דמותר אשם בעי עקירה לעולה, וכמש"כ הלח"מ שם בדעתו, ובפסחים ע"ג ב' מדמינן דין מותר אשם לדין פסח בשאר ימות השנה בהנידון אם בעי עקירה, ועמש"כ המשנת ר"א בזבחים סימן י"ח סק"ד לדחות, והאבי עזרי בפ"י ממעה"ק ה"ז כתב לפרש בד' הרמב"ם שם דמותר אשם ל"ב עקירה, וכתב לפרש כן גם בד' הרמב"ם בפ"ד מקר"פ דפסח בשאר ימות השנה ל"ב עקירה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-55)
55. ועיי"ש שכתב דאף דמהא דא"ר שמעון בפסחים ס"ג א' דהפסח ששחטו במועד לשמו פטור שלא לשמו חייב מוכח דעכ"פ קודם זמנו בעי עקירה, דאף אם מוקמינן לה כשהיו הבעלים טמאי מתים ונדחו לפסח שני, לא עדיף מפסח קודם זמנו, לא קי"ל כוותי', ועיי"ש במה שהוסיף בזה. [↑](#footnote-ref-56)
56. ועיי"ש בבד קדש שהאריך הרבה בזה דהא דפסח בשאר ימות השנה קרב שלמים, אי"ז רק מדין מותרות, אלא דפסח מצ"ע יש בו דין הקרבה לשלמים, אלא דמ"מ בעי עקירה כדי לקבוע שהקרבתו היא בתורת הקרבת שלמים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-57)
57. היחוסי תנו"א בע' רב חלקי' בר טובי גריס דמשני דתנאי היא דתניא משהגריל עליהן חייב על של שם ופטור על של עזאזל, והדק"ס הביא דכ"ה בכמה כת"י, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-58)
58. צ"ב דלפ"ז אי"ז מיעוט במסוים בקדשי בדה"ב, שהרי אף קדשי מזבח בע"מ אין חייבין על שחיטתן בחוץ. [↑](#footnote-ref-59)
59. צ"ע במש"כ דהוא בהמה טמאה, שהרי בהמה טמאה בלא"ה אין לחייב על שחיטתה בחוץ דאי"ז שחיטה אלא נחירה. [↑](#footnote-ref-60)
60. גם יש להוכיח מהא דתנן שם קי"ב ב' דמחוסר זמן בבעלים אין חייבין עליו בחוץ, והרי דאף דהוא תמים והוי מין הראוי לפתח אהל מועד, מ"מ כיון דאינו עומד לפתח אהל מועד אין חייבין עליו. [↑](#footnote-ref-61)
61. בכ' הגרי"ז שם נסתפק אם היינו דכיון דהיא עומדת להקריבה בתורת פרת חטאת ע"כ לא קיימא לאהל מועד, אך אם מצא אחרת נאה הימנה וכו' יש בה לדינא דלא תצא מידי מזבח לעולם, ובכה"ג תהא חשובה כראוי' לפתח אהל מועד, או דבהקדש דפרת חטאת ליכא כלל לדינא דלא תצא מידי מזבח לעולם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-62)
62. בפשוטו מבו' בדבריהם דהא דאין יוצאין מידי מזבח הוא דין דאורייתא, וזה דלא כמש"כ התוס' שם נ"ט ב' ד"ה עד דאי"ז אלא מדרבנן ומשום קנס, ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ה מערכין ה"ה, ואכמ"ל [↑](#footnote-ref-63)
63. ושמא י"ל למש"נ להלן לדון דמקרא דלד' נלמד לפטור גם בקדשי בדה"ב תמימין, וי"ל דהיינו דמהך קרא נלמד דלא סגי במה שהוא מין הראוי לפתח אהל מועד אלא בעינן שיהא עומד לפתח אהל מועד, וזהו דתנן דהא דבפרת חטאת פטור הוא משום דאינו ראוי לבא לפתח אהל מועד, - אך אי"ז מתישב בסוגיית הגמ' בזבחים שם דפרכינן על הא דתנן דהשוחט שעיר המשתלח בחוץ פטור משום דאינו ראוי לבא לפתח אהל מועד מהך ברייתא דחשבינן לה כראוי לבא לפתח אהל מועד ואינו פטור אלא מדכתיב לד', אך לגירסת המיוחס להר"ח ודעימי' בזבחים שם שנתבארה בדף מס' 3, ניחא. [↑](#footnote-ref-64)
64. אך בפי' רבינו אליקים כתב דהא דקדשי מזבח מיוחדין לשם ופרת חטאת ושעיר המשתלח אינם מיוחדין לשם, הוא משום דקדשי מזבח כל מעשיהם הי' בעזרה, אבל פרת חטאת שחיטתה ושריפתה חוץ לעזרה ושעיר המשתלח מיתתו חוץ לעזרה, ולפ"ז הרי דה"נ קדשי בדה"ב אינם מיוחדין לשם. [↑](#footnote-ref-65)
65. הפנים מאירות שם כתב דדבריהם קיימי לפירש"י שם דממעטינן מקרא דואל פתח אהל מועד אף קדשי בדה"ב תמימין. [↑](#footnote-ref-66)
66. נתחדש בדבריו דאף דלא חיילא עלי' קדושת הקרבה, מ"מ חייל עלי' קדוה"ג ואין לו פדיון אלא במום, - ונתחדש עוד לפ"ז, דאף דחייל עלי' קדוה"ג, לא אמרינן דכשיגיע זמנו יחול עליו קדושת הקרבה, אלא כיון דבשעת ההקדש הי' מחוסר זמן לא מצי לחול עליו קדושת הקרבה מכח הקדש זה, ואין לו תקנה אלא ע"י פדיון. [↑](#footnote-ref-67)
67. המנ"ח במצוה רצ"ד צידד דמ"מ לא יהא לאיסורא דאותו ואת בנו אלא אם תחילה דחה את השעיר המשתלח לצוק ואח"כ שחט את אמו, אך אם שחט את אמו ואח"כ דחה אותו לצוק לי"ב איסורא, דכיון דהוא פסול משום מחוסר זמן, תו ליכא למימר דדחייתו זו היא שחיטתו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-68)
68. ולפ"ז אזיל רבא לטעמי' דס"ל לקמן ס"ז ב' דאיברי שעיר המשתלח מותרין בהנאה, אך למ"ד התם דאסורין בהנאה לא אמרינן דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו. [↑](#footnote-ref-69)
69. וי"ל דהיינו משום דהא דעריפה מטהרת מידי נבילה אמרינן התם דהוא משום דכתיב בה כפרה כקדשים, ובשעיר המשתלח הרי ליכא לה"ט, וכדחזינן ממה שאמרו בחולין י"א א' דעגלה ערופה טריפה פסולה משום דכפרה כתיב בה כקדשים, ובשעיר המשתלח אמרו שם דכל הא דפסול כשהוא טריפה הוא משום דאין הגורל קובע אלא בראוי לשם, וע"כ אין דחייתו מטהרת מידי נבילה. [↑](#footnote-ref-70)
70. ובדעת הקר"א נראה דהא דשחיטה שאינה מטהרת מידי נבילה לא חשיבא כשחיטה לחיובא דאותו ואת בנו, היינו משום דכל שאינה מטהרת מידי נבילה לא חשיבא כלל שחיטה, דכל שֵם שחיטה שעלי' הוי רק מכח שדינה בשחיטה להתירה ולטהרה מידי נבילה, אך בדחי' לצוק כיון שזהו דינו לידחות לצוק, שפיר חשיב כשחיטה אף דל"מ כלל לטהר מידי נבילה. [↑](#footnote-ref-71)
71. וכ"ה מבו' גם בסוגיית הגמ' בכריתות כ"ח א' דדין דיחוי בעופות תליא בהפלוגתא אם בע"ח נדחין, ואך דהתם תליא בפלוגתת קמאי, דבפירש"י שם כתב דהתם לא חיילא עלי' קדוה"ג ויש לו פדיון, ולפ"ז אין ללמוד מהתם דהא דבע"ח אין נדחין הוא אף כשאין להן פדיון, אך השטמ"ק שם כתב בשם הרא"ש דחיילא עלי' קדוה"ג ואין לו פדיון, ולפ"ז מבו' דהא דבע"ח אין נדחין הוא אף כשאין להן פדיון. [↑](#footnote-ref-72)
72. האבנ"ז ביו"ד סימן של"ט כתב לדון בקטן שהי' חולה והבריא בשמיני אם נדחה ממצות מילה בשמיני, וכתב לדון דלי"ב דיחוי משום דקי"ל כרב דבע"ח אין נדחין, ודחה לזה דהא דבע"ח אין נדחין הוא משום דקדשים עיקר מצותם לאחר שנשחטו ועופות לאחר שנמלקו וע"כ אין דיחוי דמחים מועיל לגבי לאחר שחיטה, ומשא"כ במילה דגם אחר מילה חי הוא, ועיי"ש במש"כ טעמים אחרים דלי"ב דיחוי, - ועמש"כ עוד בתשו' זרע אברהם סימן כ' סקכ"ח והאבהא"ז בפט"ו ממעה"ק ה"ד ד"ה ולכן כתב הרמב"ם בטעם הא דבע"ח אין נדחין. [↑](#footnote-ref-73)
73. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפ"ד מקר"פ ה"ב דהמפריש נקבה לפסחו וכו' יביא בדמיו שלמים, והרי דלא פסק כמתניתין דיפלו דמיו לנדבה, לגירסתו בפיהמ"ש, והיינו משום דהך מתניתין היא כמ"ד דבע"ח נדחין ואנן קי"ל דבע"ח אין נדחין, אך האחרונים פירשו בד' הרמב"ם דגריס במתניתין דיביא בדמי' שלמים והא דמייתינן מינה דבע"ח נדחין הוא מהא דאין היא עצמה קריבה שלמים, וכתבו לפ"ז דהא דפסק כן הרמב"ם אף דס"ל דקי"ל דבע"ח אין נדחין הוא משום דהתם הוי דחי' גמורה או משום דהתם דחיי' בידים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-74)
74. והך מילתא דהיכא דדחיי' בידים מודה רב דבע"ח נדחין, כתבו כן גם התוס' בפסחים צ"ו ב' ד"ה קודם שחיטת הפסח, ומה שנקטו התוס' בפסחים דדינא דמפריש נקבה לפסחו הוא דלא כרב, הוא מתפרש למש"כ התוס' שם דבבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי' וכו' לא חשיב כ"כ כדחיי' בידים כיון דדרך הקדש דחי לה, וה"נ הוא במפריש נקבה לפסחו, וכ"כ השעה"מ בפ"ד מקר"פ ה"ד, - אך בדעת התוס' בזבחים צ"ל דשאני מפריש נקבה לפסחו מבהמה של ב' שותפין שהקדיש חצי', ועמש"כ השעה"מ שם והצל"ח בפסחים צ"ח א' לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-75)
75. אך צ"ע ממה שאמרו בזבחים נ"ט א' במזבח שנפגם דלמ"ד דבע"ח נדחין נדחו כל הקדשים שהיו שם, ואם שייך פסול דיחוי אף בבהמת חולין מ"ט לא נדחו כל הבהמות, ועד"ז יש להעיר בד' התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין שדנו מ"ט לא פסלינן באותו ואת בנו משום דיחוי, ולא עמדו דגם בהמת חולין ששחטו את אמה תדחה לעולם מהקרבה, וצ"ל דכל הא דאיכא דחוי אף בבהמת חולין הוא רק במחוסר זמן דאינה ראוי' שיחול עלי' תורת קרבן, דחשיב דהיא דחוי' מדינה, אך בנפגם המזבח דהדיחוי הוא במה שאינה ראוי' ליקרב, הרי דכל דיחוי זה הוא אחר שהוקדשה דדינה ליקרב ונדחתה מדינה, אך בהמת חולין דאין דינה ליקרב, לא נדחתה כלל בפגימת המזבח, והעירו די"ל עוד עד"ז, דכל הא דשייך דיחוי בבהמת חולין הוא במחוסר זמן דאסור להקדישו, וע"כ איכא דיחוי בהבהמה דלא חזי לחול עלי' קדושה מכח האיסור, ומשא"כ בנפגם המזבח דליכא איסור בההקדש אלא דל"מ להקריב, ע"כ ליכא דין דיחוי רק בבהמה קדושה שדינה ליקרב ונדחתה מדינה. [↑](#footnote-ref-76)
76. וזהו שהק' התוס' דבמחוסר זמן אמרינן דלילה לקדושה ויום להרצאה, והרי דאף דבשעה שהקדישו לא הי' ראוי להקרבה מ"מ כשחזר ונראה הוא ראוי להקרבה ולא מיפסל משום דיחוי, והוא לטעמייהו דכל הא דלא ילפינן ממחוסר זמן הוא משום דל"ה דחוי בשעה שהקדישו, וזהו שהק' דאכתי מצינו למילף מהיכא דהקדישו בליל ח' דל"ה דחוי, אך למש"כ ש"ר בטעם הא דלא ילפינן ממחוסר זמן, הרי דמה"ט ליכא למילף אף מקרבן שהקדישו בליל ח'. [↑](#footnote-ref-77)
77. הקר"א והרש"ש שם הק' ע"ז מולדות קדשים דכבר קדשו במעי אמן או בהוייתן, ואפ"ה הן קרבין כשיהיו בני ח' ימים, ולא מיפסלי משום דיחוי, וקשיא כן גם מהא דבכור קרב ביום השמיני אף שנתקדש בשעה שנולד, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום. [↑](#footnote-ref-78)
78. אך בתחילת דבריו נקט המהריט"א דבע"מ קבוע שעבר ע"י רפואה אינו קרב, ולא משום פסול דיחוי, אלא משום דפודין קדשים על מום זה ופקע קדושתו לגמרי, ואינו ראוי להקרבה עד שיחזור ויקדישנו, ומסיק דאי"ז כן, דאף כשנפל בו מום לא פקע קדושתו לגמרי, וע"כ כשעבר המום הוא חוזר ונראה להקרבה, ועיי"ש שכתב כן גם בבכור שנפל בו מום קבוע ועבר המום, דאף דכשנפל בו המום שוחטין אותו עליו, מ"מ כיון דלא פקע קדושתו לגמרי דאכתי הוא אסור בגיזה ועבודה, ע"כ כל שנתרפא חזרה קדוה"ג למקומה והוא ראוי להקרבה, - אך החזו"א בבכורות סימן כ"ה סקי"ט כתב דכ"ה דפסוהמ"ק שנפדו על מום קבוע ואח"כ נתרפאו אין חוזרין לקדושתן, ה"נ הוא בבכור שנפל בו מום קבוע ואח"כ נתרפא, דכיון דנפל בו מום הרי הוא כפדוי. [↑](#footnote-ref-79)
79. השעה"מ שם הק' לפ"ז במש"כ התוס' בכ"ד דטעמא דרבנן דהמפריש נקבה לעולה אין הולד קרב הוא משום דחוי, דא"כ מ"ט אמרו בתמורה י"ז ב' דלרבנן אף ולד בע"מ אינו קרב הרי בבע"מ ליכא דין דחוי, והקה"י בבכורות סו"ס ט"ז כתב לישב דכל הא דליכא דין דיחוי בבע"מ, הוא כשחזר ונראה, אך כ"ז דהוא דחוי יש עליו תורת דחוי וגם הולד נדחה. [↑](#footnote-ref-80)
80. צ"ע דהרי ר"ש גופי' ס"ל דבע"ח אין נדחין, כמו שאמרו בכריתות כ"ח א', וא"כ ודאי דלדידי' אותו ואת בנו ראוי לבא לאחר זמן. [↑](#footnote-ref-81)
81. ואך דהתוס' הרא"ש כתב דדמי למחוסר זמן משום דראוי הוא ממילא, אך התו"י כתבו דגם הוי כמו בע"מ עובר, וכ"ה גם בתו"ד הריטב"א דעשאו הכתוב כבע"מ עובר, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-82)
82. התור"פ בסוגיין כתב דאין לישב כן, והוכיח מהא דפריך בזבחים י"ב א' דלבן בתירא אם הקדיש פסח בשחרית דחוי מעיקרא הוא והרי דחשבינן לי' כדחוי אע"ג שעתיד להיות ראוי ממילא, והתוס' בזבחים י"ב ב' ונ"ט א' הקשו כן והניחו בקושיא. [↑](#footnote-ref-83)
83. והתו"י כתבו דכל הא דאם עלו לא ירדו הוא רק כשנתערבו ברוב איברי תמימין, דכיון דמה"ת שרי בלא ביטול אף דמדרבנן אסור מ"מ כיון דיש בזה גם ביטול ברוב לא ירדו, אף דמדרבנן לי"ב ביטול ברוב משום דהוי דבר שדרכו לימנות, אך כל שנתערבו חד בחד דליכא ביטול ברוב, הרי דהגם דמדאורייתא שרי, מ"מ כיון דאסרו רבנן אף אם עלו ירדו. [↑](#footnote-ref-84)
84. ושמא מכוון ד' הריטב"א דפליגי הסוגיות בזה, דסוגיין דמפרשין דלרב דרשינן מקרא דבהם דע"י תערובת מירצו, ס"ל דאף רבנן דרשי להך קרא, ולא אסרו אלא מדרבנן, וסוגיא דזבחים ס"ל דאסרו רבנן מדאורייתא ולא דרשי להך קרא. [↑](#footnote-ref-85)
85. ועיי"ש שהק' לפ"ז במה שאמרו דהא דשני שבזוג ראשון יקרב הוא משום דמצוה בראשון, שהרי הא דמצוה בראשון אינו אלא מדרבנן, וא"כ הי' ראוי טפי שיקרב שני שבזוג שני לקיום מצות לקיחתן כאחד. [↑](#footnote-ref-86)
86. ועיי"ש שעמד ע"ז ממש"כ התוס' לעיל מ' ב' די"ל דטעמא דר' יהודה דאם מת המשתלח ישפך הדם הוא משום דבעינן ולקח את שני השעירים שיהו ניקחין כאחת, והרי דלא סגי במה שנתקיימה מצות לקיחתן כאחת עד שעת הגרלה, אך עמש"נ לעיל שם בדף מס' 3 לפרש לד' התוס' שם בע"א. [↑](#footnote-ref-87)
87. התו"י כתבו דכשמת של שם אין של עזאזל ראוי להשתלח עד שעת מתן דמים או עד שעת וידוי, ונמצא דאין ראוי להשתלח עד שיביא שנים אחרים והם נראין יחד, ועד"ז כתב התור"פ, - ונתחדש בדבריהם דלא חשיב השעיר המשתלח כראוי למצותו אלא במה שהוא ראוי להשתלח, ולא סגי במה שהוא ראוי לעמוד כנגד השעיר של שם, אף דהשילוח אינו מעכב, כמו שאמרו לקמן ס"ה א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועיי"ש שכתב די"ל דמכוון ד' הרמב"ם שם דאיזה שירצה ויקריב שירצה, ומש"כ דהשני ירעה הוא לאשמועינן דאף אם הקריב את הראשון ירעה השני ולא אמרינן דימות או דהוי חולין, עיי"ש, והלח"מ שם תמה ע"ז דאי"ז מתישב במש"כ הרמב"ם שם הט"ז בפר ושעיר של יוהכ"פ שאבדו והפריש אחרים תחתיהן פר ושעיר של יום הכפורים שאבדו והפריש אחרים תחתיהן דאם נמצאו הראשונים קודם שיקרבו אלו יקרבו הראשונים וירעו השניים, ועוד, דא"כ מ"ט כתב הרמב"ם דהא דהשני ירעה הוא משום דאין חטאת ציבור מתה, ומשמע דחטאת יחיד כה"ג מתה, ובע"כ דהוא משום דמצוה בראשון ומעיקרא כמפריש לאיבוד דמי, דאם אין מצוה בראשון הרי הו"ל כמפריש ב' חטאות לאחריות דאחת תיקרב והשני תרעה וכמו שאמרו לקמן בסוגיין, ועמש"כ לישב בתשו' אגודת אזוב או"ח סימן י"ב סק"י, - עוד יש להעיר בזה ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין להדיא דהא דתנן דהשני ירעה היינו השני שבזוג שני. [↑](#footnote-ref-89)
89. הלח"מ שם ובהל' עיוהכ"פ שם תמה ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם הט"ז בפר ושעיר של יוהכ"פ שאבדו והפריש אחרים תחתיהן פר ושעיר של יום הכפורים שאבדו והפריש אחרים תחתיהן דאם נמצאו הראשונים קודם שיקרבו אלו יקרבו הראשונים וירעו השניים, והתם הרי דמי ממש למי שאבד פסחו והפריש פסח אחר, והרי דגם בכה"ג אמרינן דמצוה בראשון, ועמש"כ לישב בתשו' אגודת אזוב או"ח סימן י"ב סק"י. [↑](#footnote-ref-90)
90. ועיי"ש שהק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם הט"ז בפר ושעיר שאבדו והפריש אחרים תחתיהן דמצוה בראשון אף דבפר ליכא קרא דהראשון יקרב, ועיי"ש בדבריו בהט"ז במש"כ בזה, - וי"ל עוד כמש"כ בתשו' אגודת אזוב או"ח סימן י' סק"י דבפר ושעיר שאבדו דמשמע שאבדו לאחר הגרלה, נמצא דכבר הי' ראוי הפר להקריב, ובכה"ג דבעידנא דאיתחזי קמייתא לא איתחזי בתרייתא אמרינן דמצוה בראשון. [↑](#footnote-ref-91)
91. משמעות דבריהם דאף אם וידוי מעכב מ"מ מהני אם הקדים את הוידוי למתן דם שעיר הפנימי, ולכאו' היינו לר' יהודה לטעמי' דלא כתיבא חוקה אלא בדברים הנעשין בבגדי לבן בפנים, וס"ל דלא סגי במה שהעבודה שהקדים אינה עבודת פנים לי"ב עיכובא, - אך יש לדחות דמכוון דבריהם הוא כשהקדים את הוידוי למתן דם השעיר בהיכל, ובכה"ג הוא דליכא עיכובא לר' יהודה. [↑](#footnote-ref-92)
92. לפ"ז נמצא דאף דת"ק ס"ל כר"ש דצריך לעמוד חי עד שעת וידוי, מ"מ ס"ל דהגרלה מעכבא ודלא כר"ש, וצ"ע היאך הוא מתישב למש"כ התוס' לעיל מ' א' ד"ה ואזדו לטעמייהו לפרש לסוגיית הגמ' שם דר"ש דס"ל דהגרלה לא מעכבא הוא לטעמי' דס"ל דצריך לעמוד חי עד שעת וידוי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-93)
93. החזו"א שם כתב דלמש"כ התוס' דלדעת ר"ש אם התודה על המשתלח קודם מתן דמים של שם ומת המשתלח א"צ להביא אחר, משמע דאין כפרת דמים מעכב את הוידוי, ולפ"ז אף אם נשפך הדם ראוי המשתלח להתודות כיון דאין כפרת דמים מעכבו, ותמה ע"ז מסוגיית הגמ' בכריתות כ"ח א' דמבו' דאף לר"ש א"א להתודות קודם שמביא שעיר אחר לשם, וכל הא דס"ל דאם מת אחד מהן מביא חבירו שלא בהגרלה הוא משום דבע"ח אינם נדחין, - אך לכאו' יש מקום לומר דאף דאם התודה קודם מתן דמים של שם ומת המשתלח א"צ להביא אחר, היינו משום דבשעת הוידוי הי' קיים השעיר של שם, ואף דעדיין לא נתן מדמו אי"ז מעכב את הוידוי ויתן מדמו אח"כ, אך כל שנשפך הדם של שם קודם הוידוי ל"מ הוידוי, דכל שנשפך דמו של שם נדחה המשתלח. [↑](#footnote-ref-94)
94. ומה שנקט החזו"א דדעת ר"ש גופי' אינה כן, אלא אף קודם וידוי אין מעכבין זא"ז ואם נשפך הדם לא נדחה המשתלח כלל, כנראה דהוא מכח ד' התוס' לעיל מ' ב' ד"ה ואזדו לטעמייהו שכתבו דלדעת ר"ש אין ב' השעירים תלויים כלל זב"ז, ואם נשפך הדם לא נדחה המשתלח כלל. [↑](#footnote-ref-95)
95. י"ל למש"נ בדף מס' 8 בהערה ללמוד מד' הריטב"א דכ"ז שלא נעשית מצות השעירים ודאי דבעינן שיהיו שניהם קיימין ומעכבין זא"ז, וכל נידון הגמ' לקמן ס"ה א' הוא אחר שנתקיימה מצות השעיר דעזאזל, וע"כ הוא דלמ"ד דוידוי מעכב אם מת השעיר המשתלח קודם הוידוי נדחה השעיר של שם. [↑](#footnote-ref-96)
96. וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל מ' א' ד"ה ואזדו לטעמייהו דהא דלר' יהודה נדחה השעיר השני שבזוג ראשון הוא מכח ההגרלה. [↑](#footnote-ref-97)
97. אך יל"ע אם הוא מתישב עם מש"כ התוס' לקמן ס"ה א' ד"ה א"ר ינאי דאף דידעינן דאם מת המשתלח קודם מתן דמי חבירו יביא אחר, ומכח זה צריך להביא ב' שעירים ולהגריל עליהן, מ"מ ס"ד דלא ישפך דמו של ראשון, ועמש"נ לפרש בזה בדף מס' 8, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-98)
98. ואמנם לכאו' יש בידו שלא להביא זוג אחר עד שיגמור המתנות של שעיר של שם ואח"כ להביא זוג אחר ולהגריל עליו, אך י"ל דאין בידו לעשות כן, דאחר שכבר גמר הכפרה דשעיר של שם א"א לו להגריל על שעיר אחר שיהא לשם, עמש"נ בזה בדף מס' 8 בהערה, וגם אם יש בידו לעשות כן, י"ל דאין לו להמתין מלהביא זוג אחר כיון דבלא"ה ידחה אחד מן השעירים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
99. ועיי"ש שכתב דגדולה מזו מצינו במנחות ס"ד א' דאף לאחר ששחט חטאת אחת יכול לשחוט אחרת. [↑](#footnote-ref-100)
100. החזו"א באו"ח סימן קכ"ד לדף צ"ח ב' עמד בתו"ד ע"ד התוס' בפסחים דמשמעות דבריהם דהפרשת ב' לאחריות היא כתנאי, ועיי"ש שתמה ע"ז דא"כ מ"ט היא רועה, וא"א שיהא דין רועה בדבר דהוא חולין, ובע"כ דהכי הלכתא שיכול להפריש שתים ויהיו שניהם קדושים עד הקרבה והשני יהי' דינו כמותר, ומשמע שפירש דזהו מש"כ התוס' דהכי גמירי לה דרועה, דהיינו דגמירי לה דחיילא קדושה על תרוייהו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-101)
101. צ"ב דהרי לר' יהודה גופי' לא כתיבא חוקה אלא בדברים הנעשים בבגדי לבן בפנים, והא דאם נשפך הדם אחר מתנות שבפנים קודם מתנות שבהיכל ובמזבח צריך להביא שעיר אחר, הוא משום דמחסר לעבודות מתנות הדם דהשעיר וצריך להביא שעיר אחר לקיום דין מתנות אלו, ולעיל ס' ב' ילפינן לה מקרא דאם לא כילה לא כיפר, ועמד ע"ז בהגה' ר"ש מדעסויא. [↑](#footnote-ref-102)
102. לכאו' המכוון בזה דכשמביא משתלח אחר בע"כ דנקבע בזה דשעיר זה יהא המשתלח ולא הראשון, וע"כ הוא דחשבינן לה כמעשה דיחוי על הראשון, וי"ל דזהו גם מכוון גם מש"כ התו"י והתוס' הרא"ש דהדחי' היא ע"י ההגרלה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-103)
103. למש"כ בפירש"י לקמן דגם לפ"מ דמשני דהא דמת המשתלח ישפך הדם הוא מקרא דיעמד חי, היינו משום דבעי הגרלה, ועמש"נ להלן לפרש בזה, לכאו' יש לפרש כן גם בד' רש"י הכא דמודה לד' התו"י ודעימי' דעיקר הא דנדחה המשתלח הוא משום דהי' יחיד ונדחה ע"י כן, ואך דכ"ז הוא משום דבעי הגרלה. [↑](#footnote-ref-104)
104. צ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ הריטב"א לעיל מינה דטעם הס"ד הוא דהמשתלח שהוא טפל אינו מעכב את הנעשה בפנים שהוא עיקר, ול"ד להא דהנעשה בפנים מעכב את המשתלח, ולפי דבריו הכא הרי טעם הא דס"ד דשל שם מעכב את של עזאזל ושל עזאזל אינו מעכב את של שם הוא משום דשל שם לא נעשית מצותו ושל עזאזל כבר נעשית מצותו, וכלישנא דגמ', - וצ"ל דאף דס"ד דהמשתלח שהוא טפל אינו מעכב את הנעשה בפנים שהוא עיקר, כ"ז הוא משום דכבר נעשית מצותו של עזאזל, דקודם שנעשית מצות השעירים ודאי דבעינן שיהיו שניהם קיימין ומעכבין זא"ז, ורק אחר שנעשית מצות אחד מהן הוא דאמרינן דהמשתלח שהוא טפל אינו מעכב את הנעשה בפנים שהוא עיקר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-105)
105. לכאו' מקור הדברים הוא ממה שאמרו בירושלמי בפירקין בפלוגתא דר' יהודה ור"ש אם וידוי מעכב, ואמרו שם דלר' יהודה וידוי מעכב ולר"ש וידוי אינו מעכב, והוא דלא אמרו שאמרו בתלמודין לעיל מ' א' דלר"ש וידוי מעכב, דמה נפק מן ביניהון שלחו בלא וידוי, ע"ד דר' יהודה צריך להביא שעיר אחר על דעתי' דר"ש א"צ להביא שעיר אחר, וממה שלא אמרו דנפ"מ אם מת המשתלח קודם וידוי, מבו' דלכו"ע השילוח מעכב, ולא נחלקו אלא כששלח בלא וידוי אם הוידוי מעכב, וכ"כ המרכה"מ בפ"ה מעיוהכ"פ הי"ט. [↑](#footnote-ref-106)
106. צ"ב שהרי מפרשינן דהא דכתיב בקרא יעמד חי לפני ד' לכפר עליו היינו עד שעת מתן דמים או עד שעת וידוי, והרי דאם מת אחר מתן דמים או אחר וידוי לא איכפת לן, - וצ"ל דמפרשינן דהא דכתיב יעמד חי וגו' היינו דצריך שיעמוד חי ולא ישלחנו עד מתן דמים או עד וידוי, וזה דלא כמש"כ בפירש"י לעיל מ' ב' (ד"ה יעמד חי) דאין לפרש כן משום דא"כ מ"ט כתיב חי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-107)
107. ודמי להא דבאילו ואיל העם אף דלא קאי עלייהו חוקה, מ"מ כל שמתו קודם ששחטן או אף קודם שזרק את דמן מביא אחרים, משום דלא נתקיימה עיקר מצותן, - ובדעת רש"י ודעימי' דפליגי ע"ז י"ל למש"כ הפסקי רי"ד דהוא משום דשילוחו בחוץ אינה עבודה, והיינו דכיון דאינה עבודה ע"כ אמרינן דנתקיימה עיקר מצות השעיר בהגרלה, והא דלא אמרינן דמ"מ יעכב השילוח בהכשר השעיר, הוא משום דלא קאי חוקה ע"ז דאי"ז דברים הנעשים בבגדי לבן. [↑](#footnote-ref-108)
108. וצ"ל כן גם למש"כ בפי' הר"י מלוניל לקמן ס"ח ב' דמה שאמרו שם דקסבר ר' יהודה כיון שהגיע שעיר למדבר נעשית מצותו, היינו דאם מת קודם שדחאו א"צ להביא שעיר אחר, וכ"כ המאירי לקמן ס"ו א', ומבו' דלדעת ר' יהודה גופי' אם מת קודם שהגיע למדבר צריך להביא שעיר אחר, ובע"כ דמה שאמרו הכא לדעת ר' יהודה דאיתעביד לי' מצותי' הוא לענין דאין השעיר של שם נדחה. [↑](#footnote-ref-109)
109. למש"נ להלן בדעת התוס' ניחא, די"ל דכבר ידעינן להא דזקוק להיות חי עד שעת מתן דמים של חבירו לקיום מצות שעיר המשתלח, וכל שמת קודם מתן דמים של חבירו לא נתקיימה מצותו וצריך להביא שעיר אחר, אלא דס"ד מצות שעיר של שם מתקיימת אף אם מת המשתלח קודם המתן דמים, וממילא דלא נדחה השעיר של שם כלל במיתת המשתלח, וע"כ ה"נ כל שנשפך הדם ונדחה בכך המשתלח, לא נתקיימה מצותו וימות. [↑](#footnote-ref-110)
110. ומה שאמרו דהא דנשפך הדם ימות המשתלח הוא משום דיחוי, היינו משום דאלמלי דין דיחוי, הרי כיון דמביא שעיר אחר לשם ונותן מדמו, תו איכא הכשר גם לשעיר המשתלח, וע"כ כל הא דליכא הכשר למשתלח הוא משום דיחוי. [↑](#footnote-ref-111)
111. וי"ל עוד דודאי דקודם שילוח לא נתקיימה מצות השעיר עצמו שדינו בשילוח, אלא דכיון דלא כתיב ע"ז חוקה אי"ז מעכב בעבודת היום, וכיון דנתקיימה עבודת היום א"א להביא שעיר אחר, אך מ"מ כיון דלא נתקיימה מצות השעיר ונדחה מדינו ע"כ הוא דימות. [↑](#footnote-ref-112)
112. והעירו די"ל עוד למש"כ בפירש"י דפריך דמת המשתלח למה לו תשלומין שאתה מזקיקו לו להביא שנים ולהגריל "ולשפוך דם הראשון", וי"ל דמכוון דבריו דלא פריך אלא משום דע"י שמביא ב' שעירים אחרים נדחה הדם הראשון והולך לאיבוד, אך אלמלי כן שפיר הוה מזקקינן לי' להביא שעירים אחרים, דאף דהשילוח אינו מעכב, מ"מ יש לו להביא שעירים אחרים משום מצות שילוח, ולפ"ז י"ל דע"כ במתניתין דכשמביא ב' שעירים אחרים לא נדחה עי"ז השעיר הראשון, ולא מיבעיא לרב דבע"ח אין נדחין, אלא אף לר' יוחנן דבע"ח נדחין הרי אינו הולך לאיבוד אלא הולך לרעי', שפיר יש לו להביא ב' שעירים אחרים, וזה כמש"כ הריטב"א לקמן בע"ב דלא עבדינן דבר שאינו אלא למצוה אם עי"ז ילך שעיר אחד למיתה, עיי"ש.

     אך בפשוטו י"ל דמה שהזכיר רש"י להא דלשפוך דם הראשון, היינו משום דעיקר הא דצריך להביא ב' שעירים אחרים ולהגריל עליהן נלמד מהא דישפך הדם הראשון, דלרש"י לטעמי' הוא מכח הא דהוצרך להגריל על ב' שעירים אחרים. [↑](#footnote-ref-113)
113. י"ל דהיינו רק משום דאלמלי שיביא שעיר אחר לעזאזל יפסל השעיר של שם, דהן מעכבין זא"ז, וע"כ אף דאחר שיביא ב' שעירים אחרים הדר דינא דהוכשר השעיר של שם הראשון, מ"מ כיון דבלא שיביא ב' שעירים אחרים ליכא הכשר להשעיר של שם הראשון ע"כ מצי להפריש שעיר אחר, וזה ע"ד מש"כ המקד"ד בסימן כ"ד סק"ג בתו"ד למ"ד דוידוי מעכב. [↑](#footnote-ref-114)
114. וזה ע"ד מש"כ התו"י ודעימי' דכבר מעיקרא ידעינן דלענין שילוחו של שעיר צריך להיות חי עד שעת מתן דמים, אלא דלא ידעינן דבעינן שיהיו שניהם עומדין יחד לענין הכשר הדם, והיינו דידעינן דלקיום מצות שעיר המשתלח בעינן שיהא עומד עד שעת מתן דמים דחבירו, אלא דלא ידעינן דלענין קיום מצות השעיר של שם בעינן שיהא השעיר המשתלח עומד עד שעת מתן דמים, - ואמנם דבד' התו"י ודעימי' לא מצינו להדיא אלא דלפי הס"ד צריך המשתלח להיות חי עד שעת מתן דמים של חבירו לענין שילוחו, וכל שנשפך דמו של חבירו א"א לשלחו, אך לא מצינו דמכח זה יש עליו להביא שעיר אחר, די"ל דאף דא"א לשלח, מ"מ כיון דשילוח לא מעכב א"צ להביא שעיר אחר, אך בד' התוס' מבו' דמכח הא דלקיום מצות שעיר המשתלח בעינן שיהא חי עד שעת מתן דמים של חבירו, הרי דכל שנשפך דמו של חבירו צריך להביא שעיר אחר, וכ"נ ממש"כ התו"י בתו"ד דאם יגרילו על אחרים וכו', ומשמע דצריך להביא ב' שעירים אחרים. [↑](#footnote-ref-115)
115. וזה ע"ד מש"כ התוס' לעיל מ' ב' ד"ה ואזדו לטעמייהו בתו"ד דמקרא דיעמד חי ילפינן תרתי, חדא, שאם מת המשתלח לא יוכל לכפר עוד בחבירו אלא ישפך הדם, ועוד דאם רוצה לשלחו אינו יכול לשלחו אא"כ כיפר בחבירו אבל אם נשפך הדם ימות המשתלח, - ואך דבד' התוס' שם מבו' דילפינן לה מתרי קראי דמקרא דיעמד חי לכפר עליו ילפינן דאם מת המשתלח ישפך הדם, ומקרא דלכפר עליו לשלח אותו ילפינן דאם נשפך הדם ימות המשתלח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-116)
116. אך שמא יש לפרש לפ"ד רש"י דמה שאמרו לעיל שם דאימר דשמעת לי' לחנן המצרי דלי"ל דחויין דלי"ל הגרלה מי שמעת לי' דילמא מייתי ומגריל, לאו היינו דאף דשמעת לי' דלי"ל דחויין מ"מ י"ל דאית לי' דבעי הגרלה, אלא היינו דמעיקרא ס"ד דמודה חנן המצרי לדין דיחוי, והא דס"ל דאין הדם נדחה הוא משום דלי"ל הגרלה וע"כ ליכא דיחוי כלל, וע"ז הוא דפריך די"ל דטעמא דחנן המצרי הוא משום דלי"ל דחויין, וע"כ אף דאי"ל דבעי הגרלה ונדחה הדם, מ"מ ס"ל דמביא חבירו ומזווג לו משום דלי"ל דיחוי. [↑](#footnote-ref-117)
117. וי"ל למש"נ לעיל בהערה להוכיח מד' הריטב"א דקודם שנעשית מצות השעירים ודאי דבעינן שיהיו שניהם קיימין ומעכבין זא"ז, וכל שמת אחד מהן נדחה חבירו, וכל נידון סוגיין הוא אחר שנעשית מצות אחד מהן, עיי"ש, - ולפ"ז הרי דלדעת ר"ש דוידוי מעכב וקודם הוידוי לא נעשית מצות המשתלח ודאי דאם מת המשתלח נדחה השעיר של שם, וכל מש"כ רש"י הכא דהדיחוי הוא מכח ההגרלה הוא משום דכבר נעשית מצות המשתלח בהגרלה, ואף לפ"מ דמשני דאמר קרא יעמד חי וכו' משמע להדיא בד' רש"י דמצות המשתלח נתקיימה בהגרלה, וכל הא דאם מת קודם מתן דמו של חבירו צריך להביא שעיר אחר הוא משום לתא דהשעיר של שם. [↑](#footnote-ref-118)
118. אך זה דלא כמו שפירש"י בזבחים ל"ד ב' ד"ה שבידו דבמת המשתלח לא חשיב כבידו מי דיימר דיהבי לי' אחריני. [↑](#footnote-ref-119)
119. ולפ"ז נמצא דכל מה שאמרו בזבחים ל"ד ב' ובמנחות נ"ט ב' דחנן המצרי לית לי' דחויין, הוא רק משום דהגמ' שם אזלא דלא כרב אשי ואף בדבר שבידו הוי דחוי, שהרי עיקר מה שהביאו לההיא דחנן המצרי הוא לישב להא דקיבל כשר ונתן לפסול יחזיר לכשר ולהא דאם נתן עלי' לבונה וליקטה כשרה ול"ה דחוי, וס"ד דאיכא דיחוי אף בדבר שבידו, אך לשנויא דרב אשי דכל שבידו ל"ה דחוי לא שמעינן מהא דחנן המצרי דלית לי' דיחוי, ואמנם לפ"מ שדנו לעיל ס"ג ב' ובתמורה ו' ב' דחנן המצרי אית לי' הגרלה ומה שאמר דמביא חבירו ומזווג לו היינו דמייתי ומגריל, שפיר יש ללמוד מהא דאין הדם שבכוס נדחה דלי"ל דיחוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-120)
120. ואמנם הנה התוס' לעיל ס"ד ב' ד"ה האמר רבא כתבו בדעת ר' יוחנן דת"ק דס"ל כר"ש ואם מת המשתלח קודם וידוי צריך להביא ב' אחרים ולהגריל עליהן ונדחה השעיר של שם הראשון, ומבו' דאף לדעת ר"ש נדחה השעיר של שם במיתת המשתלח, - אך כבר נתבאר בדף מס' 7 דד' התוס' שם קיימי לת"ק דס"ל דהגרלה מעכבא, וצריך להביא ב' שעירים ולהגריל עליהן, ומכח ההגרלה נדחה השעיר של שם, ומשא"כ לדעת ר"ש דמביא שעיר אחד בלא הגרלה, לא נדחה השעיר של שם. [↑](#footnote-ref-121)
121. ומקור דברי רש"י הוא מסוגיית הגמ' בכריתות כ"ח א' דאמרינן דטעמא דר"ש הוא משום דבע"ח אינם נדחין, וממילא דבשחוטין דנדחין מודה ר"ש דאם מת המשתלח ישפך הדם, - אך לדעת התוס' צ"ל דמה שאמרו דטעמא דר"ש הוא משום דבע"ח אינם נדחין הוא בהא דאם מת השעיר של שם לא נדחה השעיר דעזאזל, אך אם מת השעיר דעזאזל אי"ז דיחוי כלל להשעיר של שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-122)
122. י"ל דאזיל לטעמי' לעיל ס"א א' דקי"ל כר' נחמי' דכתיבא חוקה אף בדברים הנעשין בבגדי לבן בחוץ, ולפ"ז הרי דא"א להקדים את הוידוי למתן דמו של שעיר, וממילא דבהא דבעינן יעמד חי עד שעת וידוי נכלל גם דבעינן שיעמד חי בשעת מתן דמים. [↑](#footnote-ref-123)
123. וזה מתישב היטב בד' הרמב"ם שהשמיט להך דינא דצריך לעמוד חי על מתן דמו של חבירו, ועמד ע"ז הליקוטי הלכות בעין משפט לעיל מ' ב', והיינו משום דס"ל דר' יהודה קאמר לה ופליגי רבנן עלי'. [↑](#footnote-ref-124)
124. והנה אמנם לדעת ר' יוחנן דשני שבזוג שני קרב משום דבע"ח נדחין, בע"כ דמודה ת"ק לדינא דיעמד חי, דמה"ט הוא דאם מת השעיר דעזאל נדחה השעיר של שם, - והעירו דבזה ניחא הא דקשיא ע"ד הרמב"ם דגם בהא דמת המשתלח ישפך הדם פליג ר' יהודה על ת"ק, ולכאו' הוא דלא כמשמעות סוגיית הגמ' לעיל דלא פליג ר' יהודה בסיפא על ת"ק אלא בהא דבע"ח נדחין, וזהו דפריך דלר' יוחנן במאי פליגי, ולהנ"ל ניחא דהגמ' התם הרי היא לדעת ר' יוחנן ולדידי' מודה ת"ק להא דמת המשתלח ישפך הדם. [↑](#footnote-ref-125)
125. כ"ה משמעות פירש"י דתליא אם נודע לבעלים שאבדו, וכ"כ המאירי בב"מ שם, אך בסוגיין כתב דתליא אם נודע לגזברים שאבדו. [↑](#footnote-ref-126)
126. התוס' בסוגיין ובכתובות ובב"מ שם הק' ע"ז דא"כ הו"ל זו וא"צ לומר זו, דכיון דתנא דתורמין על האבוד שיש לו חלק אע"פ שאבד ולא יגיע לעולם ללשכה ואפ"ה יש לו חלק בקופות כ"ש על הגבוי שסופו שיגיע, והתור"פ כתב דליכא למימ דזו וא"צ לומר זו קתני בב' תיבות הסמוכות, אך התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א בסוגיין והריטב"א בכתובות שם כתבו דליכא למימר דזו וא"צ לומר זו קתני, שהרי תני עוד ועל העתיד לגבות דהוא רבותא טפי מהא דתורמין על הגבוי והו"ל לא זו אף זו, וי"ל למש"נ להלן בד' רש"י דהא דתורמין על העתיד לגבות הוא דין בפנ"ע דתורמין עליו ע"מ שיתן את המחצית השקל להקדש, ולפ"ז י"ל דהא דתורמין על האבוד ועל הגבוי זו וא"צ לומר זו קתני, והא דתורמין על העתיד לגבות הוא דין בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-127)
127. ובזה מתישב גם משה"ק התוס' בכתובות שם על פירש"י דא"כ הול"ל ועל העתיד לגבות ותו לא דהוי אבוד וגבוי בכלל, ולפ"ד רש"י בב"מ ניחא, דהא דתורמין על העתיד לגבות הוא ע"מ שיתן את המחצית השקל להקדש, וזהו לישנא דעל העתיד לגבות, ובהא דתורמין על האבוד ועל הגבוי נתחדש דתורמין עליהן שלא ע"מ שישלחו אחרים תחתיהן. [↑](#footnote-ref-128)
128. ושו"ר בס' הערות וביאורים להגרי"ג אדלשטיין זצ"ל שנקט דאי"ז דין מסוים דאין קריבות לשנה הבאה, אלא אף באותה שנה אינם קריבות לחובה אחרת, כיון דלא הופרשו לשם חובה זו, (וכ"נ בד' המקד"ד בקונט' מעניני קדשים סימן ה' סק"א), ועיי"ש שתמה ע"ז ממה שאמרו בפ"ק דשבועות דשעיר של רגל אחד ראוי ליקרב ברגל אחר ובר"ח, (ובד' התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין מבו' דאתיא אף כמ"ד דחובות של שנה זו אין קריבות לשנה הבאה), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-129)
129. התוס' הרא"ש הוסיף דאפי' אם נתנום בלשכה של שנה זו, כיון דלא פשעו הבעלים בכך, פטורין לשנה אחרת, וכ"נ בד' התו"י, אלא שבאו הדברים משובשים בדפוס, ויש שעמדו בזה דאם חזינן דאף שהם קריבין בשנה זו מ"מ נפטרו בכך מחובת שנה אחרת, א"כ מ"ט דרבנן דאין עולין להן לשנה הבאה, - אך הדבר פשוט דלרבנן דחובת שנה זו אינה קריבה לשנה הבאה ואין מעות אלו ראויין להביא מהן קרבנות לשנה הבאה, נמצא דאינם ראויין כלל לשקלים של שנה הבאה וע"כ אין עולין להן, אך לר' יהודה דחובה של שנה זו קריבה בשנה אחרת ומעות אלו ראויין להביא מהן קרבנות לשנה הבאה, נמצא דהיו ראויין לשקלים של שנה הבאה, וע"כ אף אם טעו ונתנום בלשכה של שנה זו, מ"מ כיון שלא פשעו הבעלים בכך נפטרו מחובת השנה הבאה, - ובלא"ה ניחא למש"נ לעיל מד' רבינו אליקים דכ"ה דחובות שנה זו אין קריבות לשנה הבאה, ה"נ שקלים ששקל בשנה זו אין יוצא בהן יד"ח שקלים בשנה הבאה. [↑](#footnote-ref-130)
130. התוס' הרא"ש במוסגר כתב דבמעות כיון דלכשיבא לשנה הבאה יקנו מאותן שקלים קרבן ויהי' הקרבן חדש, ע"כ הן עולין לשנה הבאה, ומשמע דאף שכבר תרמו מהן בשנה זו, מ"מ כיון דעדיין לא קנו בהן קרבן, מצי לקנות בהן קרבן בשנה הבאה ומתקיים בזה דינא דתרומה חדשה, וכ"נ בד' התור"פ, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-131)
131. צ"ע דא"כ מ"ט לרבנן אין עולין להן לשנה הבאה משום דחובות של שנה זו אין קריבין לשנה הבאה, הרי אף לר' יהודה אין קונין בהן קרבנות של שנה הבאה משום דבעינן תרומה חדשה, אלא קונין בהן קרבנות של שנה זו, ואפ"ה תורמין עליהן בשנה הבאה, וא"כ מ"ט לרבנן אין תורמין עליהן בשנה הבאה, - וי"ל למש"נ לעיל מד' רבינו אליקים דטעם הא דאין עולין להן לשנה הבאה, אי"ז משום דא"א להביא מהן חובות של שנה הבאה, אלא הוא משום דכ"ה דחובות שנה זו אין קריבות לשנה הבאה ה"נ שקלים ששקל בשנה זו אין יוצא בהן יד"ח שקלים בשנה הבאה. [↑](#footnote-ref-132)
132. לכאו' הי' מקום לפרש דהא דפריך דמשום מצוה ימותו, היינו דכיון דהם ראויין ליקרב לשנה הבאה, אף דמשום מצוה אין מקריבין אותן, לא חשיבי כחטאת שנתכפרו בעלי' ולא אזלא למיתה, והי' מקום לפרש כן גם להא דפריך דמשום גזירה ימותו, דאף דמשום גזירה א"א להקריבן לשנה הבאה, מ"מ כיון דמדינא הם ראויים ליקרב לשנה הבאה לא חשיבי כחטאת שמתו בעלי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-133)
133. התוס' כתבו דהא דחיישינן למיתת אחד מן הכהנים הוא משום דא"א לידע שפיר אם מת אחד מהן, והגרע"א בגהש"ס הק' דאם לא ידעינן הרי מדינא אין לחוש לכך דשמא מת לא חיישינן, והמרומי שדה כתב לישב דברבים ליכא למימר דשמא מת לא חיישינן דודאי מת אחד מן הכהנים במשך השנה, ועמש"כ בזה השיח יצחק. [↑](#footnote-ref-134)
134. מבו' בדבריו דלדעת רש"י דמכוון הגמ' הוא דאם מת הכה"ג הו"ל חטאת שמתו בעלי' ניחא לי', ולכאו' היינו דאף דאם מתו מקצת בעלים אינה מתה, מ"מ הכה"ג חשיב כבעלים טפי וכמש"כ התו"י לעיל נ' א', ועד"ז כתב הגבו"א, וי"ל עוד דלפירש"י י"ל דמכוון הגמ' הכא הוא את"ל דאחיו הכהנים מקופיא מכפרי, וע"כ כל שמת הכה"ג הו"ל חטאת שמתו בעלי'. [↑](#footnote-ref-135)
135. וכבר הוכיחו כן ממה שאמרו בהוריות שם דליכא דין מיתה בציבור מהא דמביאין שעיר ר"ח מתרומת השלכה והא מייתי להו מישראל והנך דפיישי היכי מייתו, והרי דאם הי' דין מיתה בציבור ל"ה מביאין הנשארים שעיר ר"ח אף שלא מתו אלא מקצת מן הבעלים, וכ"ה מבו' ממה שאמרו שם דמת אחד מבי"ד פטורין משום דבי"ד מביאין וכל שמת אחד מבי"ד הו"ל חטאת שמת אחד מן השותפין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-136)
136. ושמא י"ל דהגמ' הכא אתיא את"ל דאחיו הכהנים מקופיא מכפרי וחשיב הכה"ג כבעלים יחיד, ואף דר"א ור"ש ס"ל דפר כה"ג הוי קרבן ציבור או קרבן שותפין, מ"מ י"ל דר' יהודה ס"ל דהוי קרבן יחיד, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' שהוצרכו לישב אף את"ל דמקופיא מכפרי. [↑](#footnote-ref-137)
137. בפירש"י כתב דלרבי אף בשנה מעוברת אין נותנין לו אלא שס"ה יום שאין לך למנות אלא לימות החמה, וכ"ה מבו' להדיא בסוגיית הגמ' בר"ה ו' ב', - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בערכין ל"א א' כתב דאף לדעת רבי אם היתה מעוברת נותנין לו חדש העיבור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-138)
138. התו"י הק' מזה על פי' ר"ש בר"ה ו' ב' דבקדשים סגי לרבי שנת לבנה של שנ"ד יום ואף כשנתעברה השנה, וכתבו דצ"ל דמכוון הגמ' הכא דהא ל"ק וכו' כרבי וגמרינן מיני', ושמעתתא דר"ה ס"ל דלא גמרינן מיני'. [↑](#footnote-ref-139)
139. וזה מתישב למש"נ לעיל מד' רבינו אליקים דהא דמפרשינן לפלוגתא דרבנן ור' יהודה דפליגי אם חובות של שנה זו קריבין בשנה הבאה, לאו היינו דאם אינם קריבות לשנה הבאה א"א להביא בהן קרבנות וע"כ אין יוצאין בהן יד"ח שקלים, אלא היינו דכ"ה דחובות דשנה זו אין קריבות בשנה הבאה, ה"נ שקלים ששקל בשנה זו אין יוצא בהן יד"ח שקלים בשנה הבאה. [↑](#footnote-ref-140)
140. הגבו"א לעיל מ"א ב' כתב לדון דשעיר המשתלח לאחר הגרלה תורת קדשי בדה"ב עליו ואינו אסור בגיזה ועבודה אלא מדרבנן, ועיי"ש שכתב דאף שדנו לחייב עליו בחוץ, היינו משום דחיוב חוץ תליא בראוי לפתח אהל מועד, וקודם וידוי הוא ראוי לפתח אהל מועד, אך לא חשיב כקדשי מזבח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-141)
141. לכאו' ד"ז נלמד מקרא בפר' אחרי דכתיב שם ט"ז ו' והקריב אהרן את פר החטאת אשר לו וכפר בעדו ובעד ביתו, וקאי על וידוי ראשון, ואח"כ כתיב בקראי הההגרלה על ב' שעירים ואח"כ כתיב שם י"א והקריב אהרן את פר החטאת אשר לו וכפר בעדו ובעד ביתו, וקאי על וידוי שני, והרי דאף בוידוי שני כתיב וכפר בעדו, ומזה נלמד דמתודה גם על עצמו, ואילו בשעיר המשתלח כתיב שם כ"א והתודה עליו את כל עבודות בי ישראל, וד' התו"י והתוס' הרא"ש קיימי לפרש טעמא דקרא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-142)
142. בחי' הגרי"ז עה"ת בפר' כי תשא ל"ד ח' כתב דזהו דכתיב וימהר משה ויקד ארצה וישתחו שתיכף שהותחלה הקריאה תיכף השתחוה שכך היא מצותו. [↑](#footnote-ref-143)
143. וכ"נ בד' התור"פ לעיל ל"ב א' דשילוח השעיר הוא מעבודות שעושה הכה"ג בבגדי לבן, - וכ"נ מד' כמה מקמאי שפירשו דהא דממעטינן לקמן ס"ז ב' דהשולח את המשלח אינו מטמא בגדים, היינו דהכה"ג המשלח את המשלח אינו מטמא בגדים, והרי דחשבינן דהכה"ג הוא שמשלח את השעיר ביד האיש עתי. [↑](#footnote-ref-144)
144. בס' שלמי יוסף הק' הגרי"ג אדלשטיין זצ"ל דמ"ש מהוצאת הפרים ושריפתן דדוחה יוהכ"פ ולכאו' ה"ה דדוחה שבת אף דאי"ז מעכב. [↑](#footnote-ref-145)
145. בפשוטו מבו' בדבריו דאין על השעיר תורת קרבן ולא חשיב כלל כקדשי מזבח, אך י"ל דמכוון דבריו הוא דשילוח השעיר אינו מעשה עבודה דמזבח, וע"כ אי"ז בכלל כללא דקרבנות הקבוע להן זמן דוחין שבת. [↑](#footnote-ref-146)
146. צ"ב בעיקר הקו', שהרי מבו' במנחות ע"ב א' דכל הא דבהקטר חלבים ואברים בעינן לה"ט שכבר דחתה שחיטה אצל השבת, הוא משום דאין קבוע להן זמן בשבת ואפשר במוצ"ש, אך אם הי' קבוע לו זמן בשבת ודאי דהי' דוחה את השבת אף דההקטרה עצמה אינה מעכבת, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בפסחים ס"ט ב', והיינו משום דעבודה דקבוע לה זמן הדוחה שבת הוא אף כשאינה מעכבת את הקרבן, וע"כ ה"נ הוא בשילוח השעיר, דכיון דזמנו הוא ביוהכ"פ וא"א לשלחו במוצאי יוהכ"פ, כמש"כ הגבו"א, שפיר דחי שבת, - ול"ד לקצירת העומר דלמ"ד דנקצר שלא כמצותו כשר אינה דוחה את השבת, דשאני קצירה דאינה מכלל הקרבת הקרבן, וכל הא דיש בזה לדחיית השבת הוא משום דהיא מכשירי הקרבת העומר, וע"כ אם אי"ז אלא למצוה אי"ז דוחה שבת, משום דאפשר להקרבת העומר אף כשיקצור קודם זמנו, ומשא"כ בשילוח השעיר דנלמד מקרא דהשילוח עצמו הוא מכלל מעשה השעיר הדוחה שבת, לא איכפת לן דאי"ז לעיכובא, ושו"ר בס' שלמי יוסף מהגרי"ג אדלשטיין זצ"ל ובגל' הגרד"ל לגבו"א שכתבו עד"ז. [↑](#footnote-ref-147)
147. ויש להוסיף, דאין לומר דגזה"כ הוא בשילוח השעיר דדוחה שבת אף בכה"ג, שהרי בד' הר"ש מבו' דאם שילוח השעיר הי' ככל הקרבנות הוה פשיטא לן דדוחה שבת ול"ה בעינן קרא להכי. [↑](#footnote-ref-148)
148. והרי מבו' בד' הירושלמי דבנולדה יבלת בשבת הי' בדין דידחה את השבת אלמלי הא דמין יבלת ראוי' ליחתך מאתמול, והרי דאף דאם הי' לו בהמה אחרת בלא יבלת ל"ה בעי לדחות את השבת, מ"מ כיון דיש בו יבלת הי' בדין דידחה את השבת, וכל הא דאינו דוחה הוא משום דמין יבלת ראוי' ליחתך מאתמול וחשיב כמכשירין שאפשר לעשותן מער"ש, אך בשילוח השעיר שזמנו ביוהכ"פ, הרי דאף דאם ל"ה חולה ל"ה דחי שבת, מ"מ כל שהוא חולה דחי שבת. [↑](#footnote-ref-149)
149. והעירו די"ל עוד דהא דהשילוח כשר בזר הוא ע"ד הא דזר כשר בבמה, והיינו דעבודות הנעשות בחוץ כשרות בזר. [↑](#footnote-ref-150)
150. בהגה' אמרי ברוך שם תמה ע"ז דהרי אכתי בעינן קרא לגונא שלא יהא אפשרות לשלוח רק על מקום הר שעומד חוץ לי"ב מילין דלעזאזל כתיב, וכ"כ השאג"א בסימן ע' דבעינן קרא להיכא דאין צוק גזור וחתוך בתוך י"ב מיל. [↑](#footnote-ref-151)
151. דבריהם מיוסדים על מה שנקטו בפשיטות דאיסור תחומין דאורייתא הוא אף ביוהכ"פ, וכ"ה מבו' בד' התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין ולקמן ס"ז א', ואמנם בדבריהם בסוגיין מבו' די"ל דתליא בהפלוגתא אם עירוב והוצאה ליוהכ"פ, וכ"נ בפי' ר"ח, (וזה מתפרש למש"כ בתשו' הרמב"ם סימן ש"י דאיסור תחומין תלי באיסור טלטול), ואכמ"ל, וכן מצינו בד' הראשונים בכ"ד דאיסור תחומין דאורייתא הוא אף ביו"ט, - אך בתשו' מעשה נסים להר"א בן הרמב"ם סימן י"ב כתב דאיסור תחומין ביוהכ"פ ויו"ט אינו מה"ת, דבקרא כתיב אל יצא איש ממקומו ביום השביעי, וכן דעת הר"ד הבבלי שם, וכ"כ הגבו"א לקמן ס"ז א' ובטו"א בחגיגה י"ז ב', ודעת כמה מרבוותא דאף אם למ"ד דתחומין דאורייתא היינו אף ביוהכ"פ ויו"ט, מ"מ תחומין די"ב מיל דילפינן לה מקרא דאל יצא איש ממקומו ביום השביעי אינם אלא בשבת, (וי"ל כן בדעת הר"א בן הרמב"ם והר"ד הבבלי), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-152)
152. אך בד' רש"י מבו' דאף דהיכא דאינו חולה ליכא איסור הוצאה, מ"מ פשיטא לן דהיכא דהוא חולה מותר להוציאו, ומזה יש ללמוד דה"נ בשבת מותר להוציאו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-153)
153. בתשו' דברי חיים ליקוטים סימן ח' עמד בזה דאם דמי לקרבן ציבור דדוחה שבת מ"ט בעינן קרא דאפי בשבת, הרי כל קרבנות המועדים דוחין שבת וילפינן לה בפסחים ע"ז א' מקרא, ועייש במש"כ לפרש לד' רש"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-154)
154. צ"ע דלמש"כ רבינו אליקים גופי' דהא דמייתי רפרם מינה דאין עירוב והוצאה ליוהכ"פ הוא מהא דלא מצרכינן קרא ליוהכ"פ עצמו שחל בחול שמותר להרכיבו על כתפו, מה מהני לזה הא דיוהכ"פ הכשרו בכך, הרי אף דהכשרו בכך מ"מ מ"ט ל"ב קרא להא דמותר להרכיבו על כתפו, - וצ"ל כמבו' בד' התוס' הרא"ש, דאם חשבינן להרכבת השעיר על כתפו כשחלה דהכשרו בכך, ל"ב קרא להא דדוחה יוהכ"פ, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-155)
155. צ"ב דמ"ט תחומין חשיב דהכשרו בכך, הרי אפשר לשלחו בתוך התחום, ובתשו' חמד"ש או"ח סימן ל"ו סק"א דצ"ל למש"כ התוי"ט בפירקין דארץ גזירה משמע חוץ לתחום. [↑](#footnote-ref-156)
156. ובזה מתישב היטב מש"כ התוס' דאם הי' שילוח השעיר עבודה דאינה נעשית בטומאה, ל"ה משלחו בטומאה אלא הי' משלחו ביד אחר, ולא פליגי ביסוד הדין על הא דשילוח ביד איש עתי דוחה טומאה, והיינו משום דאם הי' שילוח השעיר עבודה דאינה נעשית בטומאה והיתה מצות השילוח ליעשות בטהרה, ל"ה דחינן לזה מכח הא דמצות השילוח ביד איש עתי, שהרי אדרבה מצות השילוח כדינו הוא שיהא בטהרה, אך אחר דהשילוח אינו עבודה וכשר בטומאה, ובאנו לדון משום איסור כניסה לעזרה בטומאה, הרי דמצות השילוח ביד איש עתי דוחה את הטומאה, וכ"ה גם לפ"ד הגר"ח דעבודה בטומאה חמירא. [↑](#footnote-ref-157)
157. ויש להוסיף מש"כ בפי' רבינו אליקים לעיל ס"ה א' בהא דפריך דמת המשתלח הא איתעביד לי' מצותי', דהיינו דמה לי הכא ומה לי מת בדחייתו לצוק, ומבו' דעיקר מצות הדחי' לצוק הוא להמיתו, וזהו דפריך דאף אם מת קודם השילוח נעשית עיקר מצותו. [↑](#footnote-ref-158)
158. ועיי"ש שנסתפק לפ"ז אם זה היורד אחריו וממיתו דינו כמשלח ממש ומטמא בגדים או לא. [↑](#footnote-ref-159)
159. הצ"פ בפ"ב משבת הי"ד כתב דמכוון דבריהם הוא דע"י ההליכה עם השעיר למדבר יהא מסוכן, דאל"כ פשיטא, - וצ"ב, דלפ"מ שנקטו דאין שילוח השעיר לעזאזל דוחה לעינוי דיוהכ"פ, א"כ מ"ט יהא מותר לאכול כשיודע שע"י ההליכה עם השעיר למדבר יהא מסוכן, הרי עכשיו אינו מסוכן ובידו שלא לילך עם השעיר למדבר, ומה שהוכיח הצ"פ כן משום דאם כבר אחזו בולמוס פשיטא, י"ל דאה"נ דהוא מילתא דפשיטא, ולא מצינו דהוצרכו להשמיענו לד"ז. [↑](#footnote-ref-160)
160. והעירו דלכאו' אכילתו אינה אלא כמכשירין, וא"כ מ"ט הותר לו לאכול, ומ"ש מדחיית שבת דמכשירין שאפשר לעשותן מער"ש אין דוחין את השבת, ואף אם נולדה יבלת בשבת דבפועל ל"ה אפשר לעשות מער"ש ג"כ אי"ז דוחה את השבת, משום דמין יבלת אפשר מער"ש, וכמו שאמרו בירושלמי בפסחים פ"ו. [↑](#footnote-ref-161)
161. המהרש"א בח"א כתב דלא עשו סוכה אחרת כדי שלא ילך שום אדם עמו עד הצוק אלא ההוא איש עתי בלבד, והתוי"ט כתב דהא דלא עשו כן הוא משום דא"כ ל"ה מיקרי ארץ גזירה כיון שמן הסוכה רשאין לילך עד לשם בו ביום, וצ"ב, דהרי למ"ד דתחומין דרבנן רשאין לילך מדאורייתא אף יותר מאלפים אמה, ואפ"ה מיקרי ארץ גזירה. [↑](#footnote-ref-162)
162. המנ"ח במצוה כ"ד פירש לדבריהם דהיינו דאין אסור מדאורייתא אלא להוסיף להתרחק מתחומו שהי' בתחילת שבת, אך העמודי אור בסימן י"א סקי"ט פירש לדבריהם דאחר שיצא מתחומו ליכא איסור מדאורייתא אף להוסיף ולהתרחק מתחומו, והחזו"א בסו"ס פ' נסתפק בזה. [↑](#footnote-ref-163)
163. הגבו"א כתב לדון בזה דאף למ"ד דתחומין דאורייתא היינו בשבת, אך ביוהכ"פ ליכא איסור תחומין אלא מדרבנן, ועמש"נ בזה בדף מס' 10 בהערה. [↑](#footnote-ref-164)
164. הגבו"א הק' ע"ז דהרי מתניתין ר"מ הא, כדתניא בגמ' דלר"מ י' סוכות וי"ב מילין היו, ור"מ ס"ל בעירובין ל"ה ב' דתחומין דאורייתא, וכתב דדוחק לומר דהאי תנא ס"ל כר"מ בחדא בהא די' סוכות וי"ב מיל ופליג עלי' בהא דתחומין וס"ל דאינו אלא מדרבנן, דכל כה"ג דרך הגמ' להקשות ולתרץ, ועוד שהרי סתם משנה ר"מ. [↑](#footnote-ref-165)
165. והא דהלשון שהיו קושרין במקדש הי' בא מתרומת הלשכה והלשון שבין קרניו הי' בא משיירי הלשכה, בפשוטו הוא כמש"כ בפי' ריבב"ן שם דהנעשה במקדש בא מתרומת הלשכה והנעשה בחוץ בא משיירי הלשכה, - וי"ל דהלשון שהיו קושרין במקדש הוא כדי שלא יתערב, כמו שאמרו לעיל מ"א ב', והוא צורך הקרבן וע"כ הי' בא מתרומת הלשכה, ומשא"כ בלשון שבין קרניו שאינו אלא כדי לידע אם הלבין ואינו צורך הקרבן, וע"כ ל"ה בא מתרומת הלשכה אלא משיירי הלשכה. [↑](#footnote-ref-166)
166. הרמב"ם בפ"ד משקלים ה"א כתב דלשון של זהורית שהיו קושרין בין קרניו באה מתרומת הלשכה, והמל"מ שם עמד בזה דהוא דלא כדתנן בשקלים דלשון של זהורית שבין קרניו באין משיירי הלשכה, וכתב דט"ס נפלה בד' הרמב"ם, ובכ' הגר"ח בשקלים שם בטעמא דהרמב"ם דהוא משום דקודם וידוי יש על השעיר תורת קרבן, והלשון של זהורית הוא חובה לשעיר מיד אחר ההגרלה, ונמצא דהו"ל צרכי קרבן הבאין מתרומת הלשכה. [↑](#footnote-ref-167)
167. בד' הקוב"ש בח"ב סימן כ"א סק"ג מבו' לפרש בזה, דעיקר האיסוה"נ דהשעיר מקרא דגזרה אינו רק לאחר דחייתו, אלא אף קודם דחייתו יש עליו לאיסור זה, ואפ"ה לא פקע איסור זה כשנעשה מצותו, וזהו שאמרו דהוא בכלל הדברים שנעשה מצותן ומועלין בהן, והוכיח מזה דדינא דנעשית מצותו הוא אף באיסוה"נ שאינו איסור קודש. [↑](#footnote-ref-168)
168. אך בד' הגבו"א מבו' דקשיא לי' דמאי עביד ר"ש בקרא דבמדבר, וכתב די"ל דס"ל דאתי להתיר בהנאה, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה. [↑](#footnote-ref-169)
169. היד דוד בסוגיין הביא מס' תולדות יצחק שהק' דהיאך אפשר שיהא הכה"ג טמא, הרי אף המשלח עצמו אינו טמא אלא כשיצא חוץ לחומת ירושלים וכה"ג אינו טמא, ולמש"נ להלן דלא תליא ביציאת המשלח אלא ביציאת השעיר, ניחא, דס"ד דיהא הכה"ג טמא כשיצא השעיר חוץ לחומת ירושלים מכח שילוחו, והק' עוד דהיאך ס"ד שיהא הכה"ג מטמא בגדים, הרי א"כ מי יעשה שאר עבודות היום, ודוחק לומר דבכל יוהכ"פ צריך להתקין כהן אחר במקום כה"ג שולח השעיר, ועד"ז הק' השיח יצחק, - ולכאו' י"ל דכל הס"ד דיהא הכה"ג השולח את המשלח טמא, הוא רק כשיצא חוץ לחומת העזרה, אך כל שלא יצא חוץ לחומת העזרה אינו טמא, דלא קרינן בי' ואחרי כן יבא אל המחנה, (וכמו שאמרו כן בזבחים ק"ה א' בהוצאת פרים הנשרפין), וע"כ שפיר הוא עושה את שאר עבודות היום. [↑](#footnote-ref-170)
170. ובירושלמי בפירקין ה"ג בעי שילחו ביד שנים מהו שיטמא בגדים, ואמרו נישמעיני' מן הדא והמשלח לא השולח את המשתלח הדא אמרה שילחו ביד שנים אינו מטמא, והפני משה שם פירש דהיינו דמיבע"ל כשמסרו המשלח הראשון לשליח אחר, אם הראשון מטמא בגדים משום שנמסר לו תחילה לשלחו, ופשיט דאינו מטמא בגדים משום דהשולח את המשתלח אינו מטמא בגדים, ואתי למעוטי כה"ג ששלחו הראשון לשליח אחר, דהראשון אינו מטמא בגדים, וכ"כ השפ"א בסוגיין, - אך הקה"ע שם פירש לד' הירושלמי בע"א. [↑](#footnote-ref-171)
171. לכאו' מסתברא מילתא דכיון דהא דאינו מטמא אלא משיצא חוץ לחומת ירושלים הוא מדכתיב המשלח דקודם שיצא מירושלים אי"ז שילוח, ע"כ אף אם כבר יצא מחומת ירושלים, מ"מ כל שחזר לירושלים אי"ז שילוח, ואין המשלחו טמא. [↑](#footnote-ref-172)
172. ונתחדש לפ"ז, דאף דאם דחפו ולא מת ירד אחריו וימיתנו, מ"מ אינו נטמא בשעה שחוזר ומוליכו כדי להמיתו, שכבר נתקיימה מצות השילוח, ואף אי נימא דבשעה שממיתו מטמא בגדים, מ"מ בשעה שמוליכו כדי להמיתו אינו מטמא בגדים, דאי"ז מעשה שילוח, ועמש"כ בזה הדבר אברהם בח"ב סימן ח' סק"ג וסק"ט. [↑](#footnote-ref-173)
173. אך במה שנסתפק השפ"א כן גם בגונא דחלה ושלחו ביד אחר, צ"ב, דלכאו' בכה"ג ודאי דחשבינן לי' כמשלח את השעיר לעזאזל, כיון דהתחיל שילוחו לעזאזל במה שהוציאו מירושלים, ומהיכ"ת נימא דבעינן שיהא כל השילוח נעשה על ידו. [↑](#footnote-ref-174)
174. המים חיים שם כתב בדעתו דאף דילפינן שמוציאו שלם, כיון שאין חותכן לגמרי שפיר דמי, וכמו שאמרו בחולין י"א א' דכיון דלייף לית לן בה, - ועיי"ש שכתב דהוא דלא כפירש"י דהיו מרכיבין את האברים זע"ז בלא חיתוך כלל. [↑](#footnote-ref-175)
175. וכ"נ ממש"כ המאירי לקמן ס"ח ב' דבעוד שהיו משלחין הי' הוא מתעסק בקריעת איברי הפר והשעיר וקליעתם "והשתדלות הוצאתם", והרי דהשתדלות הוצאתן מוטלת על הכה"ג. [↑](#footnote-ref-176)
176. והר"י מלוניל כתב דלכך הי' קורא בתורה כדמפרש ואזיל בעוד שהיו משלחין אותו לעזאזל, ואם לא נפלה ט"ס בדבריו נתחדש בדבריו דקריאת הפרשה שאינה עבודה היתה קודם שהגיע השעיר לעזאזל, ורק עבודה אחרת לא הי' רשאי לעשות קודם שהגיע השעיר למדבר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-177)
177. ולדעת הסוברים דאין השילוח מעכב, ובפירש"י לעיל ס"ה א' מבו' דאף לר' יהודה אין השילוח למדבר מעכב, צ"ב במה שאמרו דלר' יהודה כיון שהגיע שעיר למדבר נעשית מצותו, דלענין מה נעשית מצותו, הרי אף קודם שהגיע שעיר למדבר ליכא עיכובא, ואף אחר שהגיע למדבר עדיין הוא צריך לדחותו לצוק, וצ"ל כמשמעות פירש"י ורבינו אליקים דהיינו דנעשית מצותו המעכבת שלא להתחיל בעבודה אחרת, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום ובס' יד הלוי. [↑](#footnote-ref-178)