ה (א) - בהא דל_מ יד בקידושין מכח האומדנא, ובדעת אחרים שהביא הר_ן בדף ז_
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / קידושין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ב' י"ד סיון תשע"ה

**א**

א] קידושין ד"ה: בדין אמירה בקידושין, - הנה בנדרים ד"ו מיבע"ל אם מהני יד בקידושין, ובברכ"ש סימן א' הק', דמה בעינן בזה לדין ידות, הרי כיון דאיכא אומדנא דמוכח שדעתו לקדשה, שפיר דמי, והי' מקום לדון דאף ידים מוכיחות ל"ה אומדנא דמוכח, וכאשר כן נראה מד' הרשב"א לקמן ד"נ. במשה"ק דבנזיר עובר לפניו אכתי הוי דברים שבלב, אך כבר עמדו דלא נתישב בזה ד' קמאי בנדרים ד"ו: שכתבו דאף אם ל"ה מצינו לפרושי דואת חזאי קאמר, ל"ה מהני, אף דהתם דליכא פירוש אחר, ודאי הו"ל אומדנא גמורה.

והגרב"ד כתב בשם הגר"ח דמדיבור לא עבדינן אומדנא, ופירש הגרב"ד דהיינו דהאמירה וגילוי דעתו הוי מכלל מעשה הקיחה, וכל שנתכוין לקדשה בהדיבור, אינה מתקדשת ע"י האומדנא.

ב] אך כבר תמהו ע"ז מהא דפריך בסוגיין דאם הי' מדבר עמה וכו' אפי' לא אמר נמי, ולד' הגרב"ד מאי פריך, הרי כל שהי' מדבר עמה, ל"מ מהני מכח האומדנא דעסוקין באותו ענין.

ועד"ז צ"ע גם ממש"כ הראשונים דהא דנתן הוא ואמרה היא ל"מ, הוא רק כשאינם עסוקין באותו ענין, אך אם היו עסוקין באותו ענין שפיר דמי, דאף אם לא אמר כלום ה"ה מקודשת, ומשום אמירתה לא גרע, ולד' הגרב"ד הרי לכאו' אף דאם לא אמר כלום ה"ה מקודשת, מ"מ כל שאמרה היא ונתכוין שיחול ע"י אמירתה, ל"מ.

ג] ובשיעורי הגר"ש כתב לישב דכל הא דמהני אומדנא, הוא רק כשלא דיבר, אך כל שדיבר שלא כראוי, ל"מ מכח האומדנא, - והוסיף טעם בזה, דכל הא דמהני אומדנא, הוא משום דאמרינן דאם הי' מדבר הי' מפרש הדברים כראוי, אך כל שדיבר שלא כראוי, ל"מ.

ואך דגם ע"ז צ"ע כמו שעמד הגר"ש שם, מהא דפריך לקמן דאי בהי' מדבר עמה וכו' אפי' לא אמר נמי, ועיי"ש מש"כ לדון בזה.

**ב**

ד] והנה כתב הר"ן לקמן ד"ז., ז"ל, תן מנה לפלוני ואקדש אני לך מקודשת מדין ערב וכו', ומיהו כתב הרמב"ם וכו' דהיינו כשאמר לה הרי את מקודשת בהנאת מתנה זו וכו', דאי לא הו"ל נתן הוא ואמר ההיא דאמרינן עלה דספיקא הוא, אבל אחרים אומרים דאפי' לא אמר כלום מהני דכיון דאמרה לי' ואתקדש אני לך והוא נתן על פי' לא גרע ממדבר עמה על עסקי קדושי' דמהני אע"פ שלא פירש, ול"ד לנתן הוא ואמרה היא, דשאני התם דנתן הוא תחילה ואין הדבר מוכיח שבתורת קידושין נתנו אלא בדיבורה ונמצא שבאמירתה נגמרו הקידושין ומשו"ה ל"מ, אבל כאן הוא עושה מעשה קידושין לגמרי שהרי בנתינה זו היא מתקדשת בלא דיבור אחר, דהו"ל דיבורא דידי' כמדבר עמה על עסקי גיטה וקידושי' דמהני אפילו בסתם, ודברי הרמב"ם ז"ל נראין לי עיקר, דהא ודאי נתן הוא ואמרה היא דאמרינן דספיקא הוי משום תלקח אשה לאיש, היינו כשאמרה כן בשעת נתינה, אבל לאחר נתינה לא עדיפא שתיקה דידי' משתיקה דידה היכא דנתן הוא ואמר הוא ושתקה היא דאמר רבא לקמן דשתיקה דידה לאחר מתן מעות לאו כלום הוא וכו', אלא ודאי בנתן הוא ואמרה היא בשעת נתינה הוא דמספקא לן ואע"פ שע"מ כן נתן לה, ול"ד למדבר עמה על עסקי גיטה וקידושי', דהתם בשאמר הוא, אבל כל שלא אמר הוא כלום אע"פ שנתינתו מוכחת שהוא מסכים לדברי האשה דשתיקה דידי' ה"ה כשתיקה דידה בנתן הוא ואמר הוא והיא שותקת דחשבינן שתיקה כהסכמה, אפ"ה כל שלא אמר הוא כלום איכא לספוקי דדלמא לא קרינא בי' כי יקח איש אשה, או שמא תאמר לא כי אלא שתיקתה מורה הסכמתה וכו' אבל האיש כיון דאי בעי למינסב אחריתי נסיב לא איכפת לי' אם נראה מסכים ולפיכך אע"פ שאינו מסכים שותק, [אבל הכא גבי תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך אפי' דשתק הוי מסכים לדברי' כיון דלא נתן אלא לאחר שאמרה לו כן הלכך אפי' לא אמר מידי בשעת נתינה מקודשת], א"כ אין הספק מחמת תלקח אשה לאיש אלא מחמת שיש ספק שמא לא הסכים ואי"ז דרך הסוגיא שלמעלה, עכ"ל, וצ"ע בדעת הני קמאי.

ד] עוד צ"ע בזה במש"כ הרמב"ן והרשב"א לקמן ד"ט. דנידון הסוגיא שם הוא אם במכירה בעינן שיאמר המקנה שדי מכורה לך, או בעינן שיאמר הקונה שדך מכורה לי, - וצ"ע דלמש"כ הרשב"א בסוגיין דלעולם כל שנותן ע"פ דיבורה הו"ל כמפרש, וכל הא דל"מ הוא משום דליכא עדי קיום, הרי ממילא דבמכר לעולם מהני, בין אם אמר המוכר ובין אם אמר הלוקח, ומהו שדנו אם צריך שיאמר המוכר או הלוקח, והי' מקום לומר שדנו ביסוד הדין, אף דבפועל לעולם חשיב דאיכא גם לדברי המוכר וגם לדברי הלוקח, ואי"ז במשמע.

**ג**

ה] ונראה לישב, דהנה בחי' הריטב"א לקמן דמ"א: כתב, ז"ל, אבל מחשבה ישנה בשתיהן ואינה בגירושין וקידושין, ואף על גב דקי"ל הי' מדבר עמה על עסקי גיטה וקדושי' ונתן לה ולא פירש דיו, התם כיון דמדבר עמה על עסקי גיטה וקידושי' כמאן דפריש דמי ולא חשיבא מחשבה, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דמש"א בגמ' התם דתרומה וקדשים ישנן במחשבה, לאו היינו דישנן במחשבה בלא מעשה, דאל"כ הרי ל"ק כלל מגיטין וקידושין, דאף אם ל"ב דיבור, אך הרי יש בהן מעשה גמור, אלא היינו דל"ב בהו דיבור, וע"כ קשיא לי' דאף בגו"ק ל"ב דיבור, ואף דיש בהן מעשה, מ"מ כיון דה"ז מועיל מכח דעתו שבלבו, ול"ב שיגלה דעתו בדיבור, הו"ל דומיא דתרומה וקדשים, וע"ז הוא שכתב דשאני התם דהו"ל כמאן דפריש ולא חשיבא מחשבה.

והביאור בזה הוא כמו שפירשו רבים, דלפעול חלות לא סגי במחשבה בעלמא, אלא בעינן דיבור, והיינו דלא סגי במה שדעתו כן בלבו, אלא בעינן שיבטא הדבר בפיו, וע"כ כל הא דמהני עסוקין באותו ענין, הוא רק משום דהו"ל כמו שפירש.

ובגדר הדברים נראה, דלאו היינו דאיכא דין בפנ"ע שיוציא הדברים בפיו, אלא היינו דכיון דבעינן דעתו, לא סגי במה שדעתו בלבו, דבזה ליכא גמ"ד כ"כ, אלא בעינן שיבטא הדברים בפיו, דעי"ז אית לי' גמ"ד טפי, - והך מילתא דכל הא דבעינן שיוציא בפיו, הוא משום דבעינן לדעתו, הוא מבו' כן בד' הריטב"א לקמן בסוגיין, שכתב לגבי גט, ז"ל, מיהו דעתו בעינן שיהא הוכחה בדבריו או במעשיו שנותן לה גט זה לגירושין, עכ"ל, והרי דהא דבעינן שיהא הוכחה בדבריו או במעשיו, הוא מכח הא דבעינן דעתו.

ו] ויש להסתפק במש"כ הריטב"א דהו"ל כמו שפירש, אם היינו דכיון דהמעשה מוכיח לקידושין, חשיב כמפרש ע"י המעשה, וכ"ה דאם מפרש בפיו מהני, ה"נ אם מפרש ע"י עשייתו מהני, או דהיינו דמהני מה שפירש תחילה בפיו.

ולכאו' יש ללמוד לזה מד' הריטב"א לקמן ד"נ: שכתב בדעת רש"י דהא דחוששין לסבלונות, אף ששלח לה בשתיקה, הוא משום דהיא משודכת לו והו"ל כעסוקין באותו ענין, אף דהתם ליכא דיבור כלל, ואמנם הזכיר הריטב"א שם דמילי מסר לה שישלח לה בעדים, אך לכאו' אין מתקיים בזה דין דיבור, כיון שלא מסר לה כן בפני העדים, ולא הוצרך לזה אלא כדי שיהא ידוע לה שדעתו לקדשה, ובע"כ דמכוון הריטב"א דהו"ל כמו שפירש ע"י המעשה, - ועי' עוד בד' הריטב"א שם לעיל מינה במש"כ בביאור הס"ד במקדש בפמשו"פ דכי שדר סבלונות אדעתא דקידושין משדר, ולכאו' ג"כ מוכח כן, אך התם י"ל דמהני הדיבור שדיבר בקידושין הראשונים, וצ"ע.

ועי' עוד בד' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, וה"ה במקדש בשטר וכתוב בו הרי את מקודשת לי בשטר זה כדינו, וכשנתן לה השטר לא אמר לה אלא הרי את מקודשת ה"ז מקודשת גמורה דידים מוכיחות נינהו, ולא גרע ממדבר עמה על עסקי גיטה וקידושי' ונתן לה ולא פירש דחשבינן לה ידים מוכיחות ומקודשת, עכ"ל, והרי דמדמה דינא דעסוקין באותו ענין לדינא דידים מוכיחות, ולכאו' הוא מתישב רק אם הא דמהני בעסוקין באותו ענין הוא משום דה"ז מתפרש ע"י המעשה עצמו, ודו"ק.

וזה נראה במש"כ הריטב"א לקמן ד"ו. דבעינן שיהא הוכחה בדיבורו או במעשיו, והוכחה בדיבורו הוא בידים מוכיחות וכיו"ב, והוכחה במעשיו הוא בעסוקין באותו ענין ונתן לה, דההוכחה היא ע"י המעשה שנתן לה.

אך צ"ע בזה בד' הריטב"א בתשו' סימן ס"ח משמע דלעולם ל"מ הקידושין אלא בדאיכא דיבור, והא דמהני בעסוקין באותו ענין, הוא משום דדיבר עמה תחילה, עיי"ש, וצ"ע.

**ד**

ז] ונראה לפ"ז, דכל הא דמהני בדאיכא אומדנא דמוכח, הוא רק בגונא שמצינו לחשוב דהוא מפרש ע"י הקידושין עצמן, אך כל דאינו מפרש ע"י מעשה הקידושין, ודאי דל"מ.

ודוגמא לדבר נראה, דמשה"ק הרשב"א דמ"ט ל"מ נתן הוא ואמרה היא, משום דהדברים מראין דלדעת מה שאמרה לו נתן הוא וכמו שפירש דמי, כ"ז הוא משום שנתן אחר אמירתה, וע"כ מצינו לחשוב דהוא מפרש ע"י נתינתו, - אך כל שנתן הוא ואח"כ אמרה היא, הרי דגם אי הי' ראי' משתיקתו שהוא מתרצה, ול"ה מדמינן לה לשתיקה לאחר מתן מעות, וכמש"כ הר"ן דדמי לזה, מ"מ ודאי דל"ה זה מועיל, משום דאף דידוע לנו שהוא מתרצה בכך, מ"מ אין בזה אלא מחשבת לבו, ולחלות הקידושין בעינן דיבור או מעשה המוכיח, וכמש"נ.

ח] ולפ"ז נראה דזהו מה שפירשו הרמב"ן והרשב"א לקמן שדנו בגמ' אם במכירה בעינן שיאמר המוכר או בעינן שיאמר הלוקח, ולא תיקשי דלעולם מועיל שיאמר א' מהן, משום שהדברים מראין שנתרצה השני בכך, ובמכר ל"ב עדי קיום, - דכל הא דמהני מה שהדברים מראין שנתרצה בכך, הוא רק כשעשה מעשה המורה ע"ז, וכמש"כ הריטב"א דמהני בדאיכא הוכחה במעשיו, אך כל שלא עשה מעשה המורה ע"ז, אף דמדלא מחה וכיו"ב מוכחא מילתא שנתרצה, מ"מ ל"מ, דלעשיית המקח בעינן הוכחה בדיבורו או במעשיו, ולא סגי במחשבת לבו.

ולפ"ז נמצא, דלמש"כ הראשונים שם דבמכר בעינן שיאמר המוכר שדי מכורה לך, הרי דאם אמר הלוקח שדך מכורה לי ונתן לו מעות בתוך ידו, הרי דאף דמוכחא מילתא שנתרצה המוכר בכך, מ"מ כיון שלא עשה מעשה המורה ע"ז, דלא לקח את המעות, אלא לא מנע ממנו להניחם בתוך ידו, נמצא דליכא אלא מחשבת לבו, וזה ל"מ, - ועד"ז הוא לפ"מ שדנו דבעינן שיאמר הלוקח שדך מכורה לי, דכל שאמר המוכר שדי מכורה לך ולקח הדמים, הרי דאף דלא מנעו הלוקח מכך, ומוכחא מילתא שנתרצה, מ"מ כיון דליכא דיבור או מעשה המוכיח, אי"ז אלא מחשבת לב בעלמא, וזה ל"מ לעשיית המקח.

ט] ועד"ז נראה במש"כ הר"ן לקמן בשם אחרים, דבתן מנה לפלוני ואתקדש אני לך, מהני אף שלא חזר ואמר לה וכו', דכיון שנתן על פי' לא גרע ממדבר עמה על עסקי קדושי' דמהני אע"פ שלא פירש, ול"ד לנתן הוא ואמרה היא, דשאני התם דנתן הוא תחילה ואין הדבר מוכיח שבתורת קידושין נתנו אלא בדיבורה ונמצא שבאמירתה נגמרו הקידושין ומשו"ה ל"מ, - ולפמש"נ נראה דהיינו, דהגם דאף הא דנתן הוא ואמרה היא איירי בשאמרה קודם נתינתו, דאל"כ הו"ל כשתיקה לאחר מתן מעות וכמש"כ הר"ן, מ"מ איירי בגונא שבא ליתן לה מעות, ואמרה לו הריני מקודשת לך בהן, ובכה"ג אף דמוכחא מילתא שנתרצה לקידושין, מ"מ י"ל דלא חשיב כמפרש במעשיו, שהרי אף בלא הקידושין הי' נותן לה מעות אלו, וההוכחה הוא ממה שלא מחה בה ואמר שאינו מתרצה בכך, וע"כ אי"ז אלא כמחשבת הלב, ול"מ זה לקידושין, - ומשא"כ בתן מנה לפלוני ואתקדש אני לך, דכל מה שנתן לאותו פלוני, הוא מכח דיבורה, הרי דאיכא פירוש במעשיו שהוא מקדשה, וע"כ שפיר דמי, ודו"ק.

**ה**

י] ועפי"ז נראה לדון במשה"ק הגרב"ד דמ"ט ל"מ ידות בקידושין משום דהו"ל כאומדנא דמוכח, - דהנה בד' הראשונים בכ"ד מבו' דל"מ דיבור בקידושין, אלא כשיש עליו תורת לשון, וע"כ דנו בהא דהאומר חרופתי ביהודה מקודשת דנימא בטלה דעתו,[[1]](#footnote-2) ולכאו' תיקשי דמה בעינן לזה, הרי אם מהני ידים מוכיחות בקידושין, וכל שאמר הרי את ומוכחא מילתא דכונתו לקידושין שפיר דמי, א"כ גם כשאומר הרי את חרופתי, יהא מה שאמר חרופתי הוכחה כנזיר עובר לפניו, ויחולו הקידושין מכח מה שאמר הרי את.

ועד"ז הק' בכ' הגרי"ז בריש נזיר בהא דבעינן לדינא דכנויים בשאומר הריני נזיק, והק' דיהא מה שאומר נזיק הוכחה על מה שאמר הריני, ויחול הנזירות מכח מה שאמר הריני, עיי"ש מש"כ בזה.

אך בפשוטו נראה, דכל עיקר דין ידות הוא אם הוא מבטא את הנדר בתיבות אלו שהוציא מפיו, אך כשאומר הריני נזיק, הרי ודאי לא נימא דבמה שאמר הריני ביטא את קבלת הנזירות, - דהאמנם אם נזיר עובר לפניו והוא אומר אהא, ה"ה מבטא את קבלת הנזירות באמירת אהא, אך כשאין נזיר עובר לפניו והוא אומר הריני נזיק, הרי ודאי דביטוי קבלת הנזירות הוא במה שאומר הריני נזיק, וע"כ ל"ש לדון דתחול הנזירות מכח מה שאמר הריני, - ועד"ז הוא גם באומר הרי את חרופתי, שלא ביטא את דעתו לקדשה במה שאמר הרי את, אלא במה שאמר הרי את חרופתי, ואם אמירה זו לא מהניא, א"א לנו לדון שיחולו הקידושין מכח מה שאמר הרי את.

יא] ולפ"ז י"ל דה"נ הוא בידים מוכיחות, דל"מ להועיל מדין אומדנא, והיינו משום דדוקא היכא דהמעשה מצ"ע מוכיח, הוא דאמרינן דהוא מגלה את דעתו במעשה עצמו, וגם בעסוקין באותו ענין, כיון דמה שהיו עסוקין מתחילה אינו מכלל גילוי דעתו על הקידושין, ע"כ הוי גילוי דעתו על הקידושין במעשה הקידושין עצמו, - אך בידים מוכיחות, דהמעשה מצ"ע אינו מוכיח כלל לקידושין, ונמצא דאינו מפרש את דעתו לקידושין בעשיית המעשה עצמו, וכל הא דחזינן בזה גילוי דעת לקידושין, הוא מכח מה שאמר, וע"כ בזה כל דאין הקידושין חלין מכח דיבורו, ל"ש לדון דיחולו מכח האומדנא, - ושמא זהו מש"א הגר"ח דמדיבור לא עבדינן אומדנא.

אך נתחדש לפ"ז, דאף דאחר שאמר דיבור דידות נתן לה את המעות, לא אמרינן דאחר שאמר כן, תו הוא מגלה את דעתו במעשה הנתינה, אלא כיון דמעשה הנתינה מצ"ע אינו מגלה את דעתו, רק מכח הדיבור, ע"כ חשיב דגילוי דעתו הוי ע"י הדיבור, וכל דל"מ חייל מכח זה, ל"מ חייל מכח גילוי דעתו שבמעשה הקידושין, וצ"ע עוד בזה.

יב] ואמנם אכתי הדברים צריכים פירוש, דלכאו' כ"ה דמהני שעושה מעשה המוכיח על קידושין, מ"ט לא יועיל שדיבורו מוכיח על קידושין, ומ"ט בעינן לדינא דידות, - גם צ"ע במש"כ הראשונים דבעינן לשון קידושין, דמ"ט לא יועיל גם כשאומר דברים שאינם לשון קידושין, מכח הא שהן מוכיחין על קידושין, - וצ"ע בגדר הדברים בזה.

1. ובאמת בתור"י הזקן פליג ע"ז דל"ש בזה בטלה דעתו דידוע שכונתם לקידושין, - ועי' גם בחי' הראב"ד דאם אמר תחילה שדעתו לקדשה במלות אלו, שפיר דמי, וזה מתפרש ע"ד ד' הר"י הזקן, - ועיי"ש בד' הראב"ד דאם אומרים הוא והיא שנתכונו לקידושין, ל"מ, משום דליכא עדים, וי"ל דרק לטעמי' הוצרך לזה, אך לדעת ש"ר דבעינן לשון קידושין, הרי דבלא"ה ל"מ הקידושין, משום דאי"ז לשון קידושין.

   ובעיקר מש"כ הראשונים דבעינן ל' קידושין, צ"ע, דאף אם אי"ז ל' קידושין, מ"מ מי גרע מעסוקין באותו ענין דמהני, - והאמנם די"ל דשאני עסוקין באותו ענין שדיבר עמה תחילה בל' קידושין, אך תיקשי מכמה גווני דמצינו בד' הראשונים דמדמו לעסוקין באותו ענין, אף כשלא דיבר כלום, - גם צ"ע דהרי הראשונים בסוגיין דימו דין אמירה בקידושין לדין אמירה במכר, ואטו גם במכר י מקום לדון דבטלה דעתו, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-2)