פרה פרק י
קטגוריות: ש_ס / נד פרה / פרה - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**כל הראוי לטמא מדרס וכו'**

הא דהחמירו חכמים בטהרת חטאת טפי מתרומה וקדשים אע"פ שאין בזה קדושה כלל, ביאר בערוך השולחן (סי' עד) בג' אנפי: א. כיון דכשירה בטבול יום אתי לזלזולי בה. ב. כיון שמי חטאת מסורים לרבים אינם זהירים בשמירתו, משא"כ תרומה וקדשים מסורים לכהנים. ג. מפני שהיא מצוה סתומה וחתומה עד ששלמה המלך אמר ע"ז אמרתי אחכמה וגו', לפיכך החמירו בה להראות שמצוה זו גבוה מעל גבוה, ושכלו של אדם קצר להשיגו.

**מדף לחטאת**

ביארו הראשונים דכל כלי שאינו שמור לחטאת נחשב כלפי חטאת כטמא בטומאה החמורה ביותר ששייכת בו, ולכן כלי הראוי למדרס נחשב לגבי חטאת כנטמא מדרס ומטמא בהיסט, ומעלה זו נקראת "מדף" מלשון טומאה קלה, לפי שהיא חומרא דרבנן בעלמא. ועי' עוד להלן מ"ב.

ובמס' נדה (ד ע"ב) אמרינן מאי מדף טומאה דרבנן כדכתיב "קול עלה נידף", ולפי ביאור הראשונים הנ"ל צ"ל דפירוש הכתוב "קול עלה קל", דנידף פירושו קל. [אך רש"י עה"ת כתב דכאשר עלה נחבט בעלה אחר הוא משמיע קול, ולפי"ז נידף פירושו נחבט].

הרמב"ם בפיה"מ כתב דנידף פירושו ניסט בתנועה קלה שאינה מורגשת, וקמ"ל הכא דאף הסט מועט ביותר מטמא לגבי חטאת. וביאור הגמ' בנדה לפי"ז, דמדף הוא לשון מושאל לטומאה חלושה [טומאה דרבנן], כמו דנידף דקרא פירושו הסט חלוש.

אמנם במס' זבים פ"ד מ"ו כתב הרמב"ם דפירוש זה בגמ' בנדה הוא הוספה מרבנן סבוראי ואין זה פשטות הגמ' שם, אלא מדף הוא מלשון נודף למרחוק, שאף אין שייכות של נגיעה בין המטמא לנטמא מכל מקום הוא מטמא, דהטומאה מתפשטת למרחוק. ועי' בהשגות הראב"ד פי"ג ה"ז דהשיג על הרמב"ם ד"מדף" אין פירושו היסט אלא טומאה קלה דרבנן.

ובפשטות משמע ברמב"ם דחכמים החמירו לגבי חטאת דאפילו הסט שאינו מורגש מטמא, אע"ג דבעלמא לא חשיב היסט כהאי גוונא. אך החזון איש (ס"ה סק"ז) כתב דאי אפשר לפרש כך, דדין זה לא נתפרש במשנתינו ומנלן לחדש כן. ולכן פירש בכונת הרמב"ם, דכמו דבגמ' בנדה נקרא עליונו של זב בלשון מדף לפי שאין שייכות של נגיעה בין המטמא לנטמא, כך כל היסט נקרא כן משום שאינו נוגע במטמא. [אך הערוך השולחן סי' עה אות ג' נקט כפשוטו, דבחטאת אף תנועה חלושה מטמא].

**ואדם כיוצא בו**

האור שמח פי"ג ה"ז דייק מלשון הרמב"ם שם דיש חילוק בין כלי לאדם, דאדם שהוא טהור לקודש לא נחשב כזב לחטאת אלא אם כן הוא טהור לתרומה ולא לקודש. משא"כ בכלי הראוי למדרס אפילו הטהור לקודש נחשב כמדרס לחטאת, עיי"ש.

הר"ש והרע"ב נקטו אף לגבי כלים דהטהור לתרומה מדרס לקודש, ומשמע קצת דכלי הטהור לקודש אינו טמא לחטאת, והעירו המלאכת שלמה והמשנה אחרונה דבמשנה סוף פ"ב דחגיגה מפורש דהטהור לקודש מדרס לחטאת.

**כל הראוי להטמא טמא מת בין טמא בין טהור וכו'**

כתב הרש"ש דלפי השיטות דחרב הרי הוא כחלל מועיל לענין שהחרב מטמא בהיסט כמת עצמו, על כרחיך צ"ל דהכא לא איירי בכלי מתכות, [והא דקתני בתוספתא המשל במפתח צ"ל דאיירי במפתח של עץ], דהא כלי מתכות מטמאים בהיסט. והקשה על הרע"ב דסובר שכל הכלים מטמאים כמת עצמו ולאו דוקא חרב, ומאידך ס"ל דחרב מטמא באהל כמת עצמו, וכל שכן שמטמא בהיסט, ואם כן לא משכח"ל דין המשנה דכלי שאינו ראוי למדרס אינו מטמא בהיסט.

והנה בעיקר הקושיא יש ליישב דנפק"מ לאבן מסמא, דמת אינו מטמא באבן מסמא, כמבואר במס' נדה (סט ע"ב), וכל שכן שחרב אינו מטמא אחרים באבן מסמא אלא בהיסט ממש, ואילו מדרס מטמא אחרים באבן מסמא, וכן נפק"מ לגבי נתלה ונשען על המדרס. אמנם בתוספתא מבואר דאיירי לגבי היסט.

**וחכמים אומרים הטמא מדף והטהור אינו מדף**

בתוספתא מפרשינן דדוקא טמא שהוא אב הטומאה נחשב כמדף לחטאת, וביאר החזון איש (ס"ה סק"ה) דאב הטומאה מהתורה מטמא אדם במגע, ולכן החמירו חכמים אף בהיסט, אך טמא שהוא ראשון לטומאה שאינו מטמא אדם מדין תורה אינו כמדף לחטאת. עוד כתב, דדוקא בהיסט החמירו, אך לא נתנו לכלי זה כל דיני מדרס לטמאות את הנישא עליו.

הגר"א פירש את כל המשנה באופן אחר, וכתב, דמשנה א' היא כעין הקדמה למשנה ב', דמעיקרא קתני במשנה א' מה נקרא מדף לחטאת, דכלי שראוי למדרס ואדם לעולם נחשבים "מדף", וכלי שאינו ראוי למדרס לר' אליעזר אינו נקרא מדף לר' יהושע נקרא מדף ולחכמים תלוי אם הכלי טמא או טהור. ולאחר מכן במשנה ב' קתני מה דין המדף, דאם אדם או כלי הטהור לחטאת נשא [כן גירסת הגר"א] את המדף שנתפרש במשנה א', הרי הוא טמא. ואין חילוק לדינא בין הגר"א לשאר הראשונים אלא בביאור המשנה, ולהגר"א יתיישב קושיית האחרונים במשנה ב', עיי"ש.

הראב"ד בהשגות פי"ג ה"ז כתב, דממשנה ב' מבואר דהיסט לאו כנגיעה לגבי מדף, והמדף כבר נתפרש במשנה א' כי הוא דבר הראוי ליטמא מדרס וכו'. וכתב החזון איש (ס"ה סק"ז) דהראב"ד נמי מפרש את המשנה כהגר"א אלא דגרס במשנה ב' שנגע במדף כלפנינו. ולפי"ז מבואר דאף כלי שראוי לטמא מדרס אינו מטמא בהיסט אלא במגע. עיי"ש שהקשה עליו טובא.

**תוספתא**

**כל הראוי ליטמא טמא מת אפילו טמא אינו מדף וכל שאינו מכף לתרומה וכו'**

הגר"א גרס שכל, ונתינת טעם הוא.

**א"ל טמא למה שמא היתה בידו טומאה ישנה וכו'**

לפי ר' יהושע צ"ל דחיישינן שמא היתה ביד האדם טומאה ישנה, דכיון שאינו נזהר מטומאת מת חיישינן שנטמא אף במדרס מקודם לכן. או דר' יהושע גזר שמא יגע בטומאת מדרס. ולפי"ז על כרחיך גרסינן שמא היתה בידו. אך לפי ר' ישמעאל החשש הוא שמא הכלי עצמו טמא במדרס, ולפי"ז מסתבר לגרוס כהגר"א שמא היתה בה.

**הסיט את דמו טהור**

צ"ל דאיירי בהסיט ברגלו, דהא הסיט אוכלין ומשקין בידו ר' יהושע מטמא במשנה ב', והדם ראוי לטומאת משקין.

**הסיט את השרץ ואת הנבלה**

הר"ש כתב דנבלה היינו פחות משיעור או שהסריח ואינו ראוי לגר. ולכאורה נבלה זו אינה מטמאת כלל, ואף בטומאה קלה, ואינו דומה לדין משנתינו דטומאת מת מיהא מטמא. ובאמת הגר"א מחק תיבת נבלה, וכן הרמב"ם בחיבורו לא העתיק נבלה.

**ואת השכבת זרע ר' אליעזר מטהר ור' יהושע מטמא**

יל"ע מדוע שכבת זרע תלוי בפלוגתת ר"א ור"י, הא כל אדם שאינו טהור לחטאת נחשב כזב, וש"ז של זב מטמאת במשא משום צחצוחי זיבה, ואם כן לכו"ע צריך לטמאות הסיט ש"ז. ובמקדש דוד סי' מח סוף סק"ב כתב דר' אליעזר אזיל לטעמיה דאין ש"ז מטמא במשא ולא חיישינן לצחצוחי זיבה, כמבואר במס' בבא קמא (כה ע"א), ולכן אינו מטמא בהיסט. ולפי"ז הא דר' יהושע מטמא אין זה רק משום דגזרו על דבר שאינו ראוי למדרס שיטמא בהיסט, אלא בלא"ה מטמא משום צחצוחי זיבה.

אך אכתי קשה בדברי הרמב"ם דכתב בפי"ג ה"ח: וכן אם הסיט את השרץ ואת הש"ז הרי זה טמא לחטאת אע"פ שאין אלו מטמאין במשא. ומבואר דש"ז לא מטמאת במשא ומכל מקום מטמאת את הטהור לחטאת מחמת הגזירה דהטמא מדף לחטאת. ולכאורה זה סותר למה שפסק הרמב"ם בפ"א ממו"מ הי"ד דש"ז מטמאת במשא משום צחצוחי זיבה.

ותירץ החסדי דוד, דאיירי הכא בש"ז של אדם טהור לחטאת, דמצד טומאת זיבה אין כאן שהרי הוא טהור לחטאת ואינו נחשב כזב, ורק מצד טומאת הש"ז עצמה שהיא כאב הטומאה נטמא המסיט, ולכן כתב הרמב"ם אע"פ שאין אלו מטמאין במשא, דש"ז של אדם שאינו זב לא מטמא במשא. אך אכתי יל"ע דלכאורה מיד כאשר יצא ממנו הש"ז הוא נעשה טמא לחטאת, ושוב דינו כזב לחטאת והש"ז שלו מטמאת במשא ככל ש"ז של זב.

ולפי מה שצידדנו להלן מ"ב דהטהור לחטאת שנטמא בטומאה קלה יכול להמשיך להיות טהור לחטאת, וסגי בטבילה בעלמא, י"ל דהכא גם לאחר שנטמא בש"ז הוא לא נעשה זב לחטאת, ולכן אין ש"ז מטמאת במשא.

והיה מקום ליישב, דכיון שכל טומאת הש"ז הוא מחמת צחצוחי זיבה המעורב בו, והכא האדם שאינו טהור לחטאת אינו זב באמת אלא דכלפי חטאת נתנו לו דין זב, אין זה מספיק לטמאות את הש"ז שלו במשא, שהרי במציאות לא מעורב בהם צחצוחי זיבה. אך אי אפשר לומר כן, דהא דעת הרמב"ם במו"מ שם דאף מי רגלים מטמאים רק מצד צחצוחי זיבה, ומכל מקום כתב הרמב"ם דמי רגלים של אדם שאינו טהור לחטאת מטמאים במשא כמעיינות. ועל כרחיך צ"ל כהחסדי דוד, דבמי רגלים איירי במ"ר של אדם שאינו טהור לחטאת, ובש"ז איירי בש"ז של אדם הטהור לחטאת.

**משנה ב**

**הטהור לחטאת שנגע במדף טמא**

פירשו הראשונים דהאי מדף היינו עליונו של זב. לדעת רש"י בנדה (ד ע"ב) טומאתו דאורייתא, ומכל מקום נקרא מדף לפי שטומאתו קלה ביחס למדרס. [ולפי"ז מדף פירושו טומאה קלה, או משום דהוי ראשון ולא אב, או משום דהוי מעלה דרבנן בעלמא]. ולדעת הרע"ב כאן דטומאתו דרבנן, הרי הוא נקרא מדף לפי שהוא חומרא בעלמא. ועי' רמב"ם וראב"ד פ"ו ממו"מ ה"ג.

ויל"ע מדוע צריך לטומאה של עליונו של זב, הא כל כלי שאינו שמור לחטאת מטמא את הטהור לחטאת, ואפילו כלי טהור לתרומה ולקודש. ומצינו בזה כמה תירוצים:

א. הכסף משנה פי"ג ה"ט תירץ בשם הר"י קורקוס, דכל הדין שאפילו דבר טהור לתרומה וקודש מטמא לחטאת זה דוקא בנגע בידיו, דהידים מקבלים טומאה אפילו מראשון, אך בנגע בגופו לא נטמא אלא אם נגע בדבר טמא כלפי תרומה. ולכאורה לפי"ז הא דתנן בחגיגה דבגדי אוכלי קודש מטמא לחטאת זה דוקא בנגע בידיו.

וכבר הקשו האחרונים, דכל החילוק בין נגע בידיו לנגע בגופו מצינו באוכלים ומשקין או בכלי חרס דאינם מטמאים את האדם לעולם אלא אם כן נגע בידיו, אך כלי שראוי לטמאות אדם הרי הוא נחשב כטמא בטומאתו החמורה ביותר, ומטמא אף אדם. והוכיחו כן מהרמב"ם בפיה"מ להלן מ"ד לגבי תנור.

ב. הרש"ש תירץ דאיירי בכלי טהור לחטאת, וקמ"ל דאם נעשה עליונו של זב הרי הוא מטמא את הטהור לחטאת אע"פ שעליונו של זב אינו מטמא אדם. ובפשטות כונתו דכאשר נטמא שוב אינו טהור לחטאת, ודינו ככל כלי שאינו שמור לחטאת, ועי' להלן.

ג. הגר"א גרס הטהור לחטאת שנשא מדף, ופירש דקאי על מדף האמור במשנה א', וכמש"כ לעיל, ולפי"ז לק"מ.

ד. המשנה אחרונה תירץ, דמה שכתבו הראשונים דמדף היינו עליונו של זב לאו דוקא, אלא מדף כולל כל דבר שאינו שמור לחטאת, דהוא מטמא לחטאת מחמת מעלה כמבואר לעיל משנה א'.

ה. האור שמח תירץ, דהכא איירי בכלי חרס שאינו נעשה אב הטומאה לעולם, וכאשר הכלי טהור לתרומה אינו מטמא את הטהור לחטאת כמבואר להלן משנה ד', כיון שבעלמא לא יתכן כלי חרס שמטמא אדם, וקמ"ל הכא דאם היה כלי חרס עליונו של זב ונעשה ראשון לטומאה הרי הוא מטמא את הטהור לחטאת, דחכמים גזרו גזירה נוספת דכלי טמא מטמא לחטאת אפילו שבעלמא אינו מטמא אדם. ולפי"ז ניחא דהא דכלי שאינו טהור לחטאת מטמא לחטאת זה רק בכלי עץ וכיוצ"ב שיכול להיות אב הטומאה, משא"כ כלי חרס. וכתב, דמכאן מקורו של הכסף משנה דאוכלין ומשקין טמאים מטמאים את הטהור לחטאת, כדלהלן.

ו. החזון איש (ס"ה סק"ח) כתב דלא זו אף זו קתני, דמתחילה קמ"ל דכלי שנעשה עליונו של זב מטמא את הטהור לחטאת, ואח"כ בפי"ב מ"ז ומ"ח קמ"ל דאפילו כלי טהור לגמרי מטמא את הטהור לחטאת אם אינו שמור בטהרת חטאת.

ז. עוד י"ל דהמשנה נקטה כן לרבותא, דאע"פ שהכלי נטמא בעליונו של זב מכל מקום הוא מטמא את הטהור לחטאת רק בנגיעה ולא בהיסט. ואע"פ שחכמים לעיל ס"ל דכלי טמא נחשב מדף ומטמא בהיסט, היינו דוקא בכלי שהוא טמא מת דמעיקר הדין מטמא אדם, אך כלי ראשון לא מטמא בהיסט כמבואר בתוספתא, וזה קמ"ל הכא. [ובאמת לר' יהושע מדף זה מטמא אף בהיסט].

**הטהור לחטאת שנגע במדף טמא**

הקשה החזון איש (ס"ה סק"ו), לפי מה שנקטו התוס' בעירובין (כז ע"א) דעליונו של זב נעשה ראשון רק אם הוא ראוי לכך, מדוע הוא מטמא את הטהור לחטאת רק במגע, הא כלי שראוי למדרס מטמא אף בהיסט, כמבואר במשנה א'. ותירץ, דאיירי בראוי למשא ולא למדרס, ולכן בהיסט אינו מטמא לפי שאינו ראוי למדרס, ומכל מקום במגע הוא מטמא לפי שהוא ראוי למשא ונעשה ראשון לטומאה.

אך אכתי יל"ע לפי מש"כ הריטב"א בעירובין שם דעליונו של זב נטמא רק אם הוא ראוי למדרס, דלפי"ז על כרחיך איירי בראוי למדרס, ומדוע הוא מטמא רק במגע. ויתכן לומר עפ"י מש"כ הרש"ש דאיירי בכלי הטהור לחטאת שנעשה עליונו של זב, וגם לאחר שנעשה ראשון לטומאה הוא ממשיך לשומרו בטהרת חטאת שלא יעשה אב הטומאה כדי שלא יטמא את הטהור לחטאת. וקמ"ל הכא דגזרו בכלי זה שיטמא את הטהור לחטאת כיון שהוא ראשון לטומאה, ומכל מקום אינו מטמא בהיסט, כיון שהוא שומרו בטהרת חטאת, והא דגזרו חכמים על כל דבר שאינו טהור לחטאת שיחשב כטמא לחטאת היינו דוקא באינו שומרו בטהרת חטאת, אך אם שומרו בטהרת חטאת אף שאינו טהור לא גזרו. אך תירוץ זה דחוק, דאם גזרו חכמים שיטמא את הטהור לחטאת מדוע גזרו רק במגע ולא במשא, הא איירי בכלי שראוי למדרס. ובעיקר החידוש שכתבנו כבר הוכיח החזון איש שם דלאחר שנטמא פקע ממנו דין טהור לחטאת, ולא מהני להמשיך לשמור בטהרת חטאת.

**הטהור לחטאת שנגע באוכלין ומשקין בידו טמא וברגלו טהור**

דין זה הוא לכו"ע, דאף ר' יהושע דגזר היינו היסט אטו מגע, אך דבר שאינו מטמא אדם אף במגע לא גזרו עליו כלל.

כתב הכסף משנה (פי"ג ה"י), דהא דתנן הכא ברגלו טהור היינו באוכלין ומשקין טהורים, אלא שאינם שמורים לחטאת, אך אוכלין ומשקין טמאים מטמאים את הטהור לחטאת אף ברגלו, דלא גרע מכלי שנעשה עליונו של זב מטמא את האדם הטהור לחטאת בכל נגיעה, ואפילו ברגלו, וכמש"כ הר"י קורקוס לעיל. וצ"ע מדוע לא גרע, הא כלי שנעשה עליונו של זב הוא ראוי להיות אב הטומאה, ולכן כאשר נטמא חשבינן ליה כאב הטומאה ומטמא אדם, אך אוכלין ומשקין לעולם אינן ראויין לטמא אדם. ויתכן לומר, דהכסף משנה הבין בכונת הר"י קורקוס דמצד הגזירה שכל דבר שאינו טהור לחטאת יחשב כטמא בטומאתו החמורה ביותר זה דוקא בנגע בידיו, אך בנגע ברגלו איכא גזירה אחרת דדבר טמא מטמא אדם אף ברגלו, ואין זה משום שראוי להיות אב הטומאה, ולכן לא חילק בין אוכלין ומשקין לכלים.

האור שמח שם כתב ליישב דבריו עפ"י מה שכתב ליישב קושיית הר"י קורקוס דרישא דמתני' איירי בכלי חרס, ומבואר דאף שאינם ראויים לטמא אדם לעולם מכל מקום כאשר נעשו ראשון לטומאה גזרו עלייהו שיטמא אדם לחטאת, והוא הדין אוכלין ומשקין. [אמנם הכסף משנה הביא קושיית הר"י קורקוס ולא תירץ כן, וצ"ע].

וברש"ש הקשה על הכס"מ מהא דתנן לעיל פ"ט מ"ח נטמאו מטמאין את הטהור לחטאת בידיו אבל לא בגופו, ומבואר דאף משקין טמאים אינם מטמאים את האדם ברגלו.

**משנה ג**

**הקדמה לדין מקומו טמא - מדוע האפר מקבל טומאה**

בפי"א מ"ו תנן כל הטעון ביאת מים בין מדברי תורה בין מדברי סופרים מטמא את מי חטאת ואת אפר חטאת במגע ובמשא. ומבואר דאפר חטאת מקבל טומאה אע"פ שאינו ראוי לאכילה ולא שייך בו טומאת אוכלין. ונחלקו הראשונים מה הטעם בזה:

תוס' ביומא (מח ע"ב) כתבו בשם הריצב"א דאפר חטאת אין לו טומאה דאורייתא, דאם משום חיבת הקודש הא לא שייכא בה כשנעשית אפר, כדמשמע בס"פ התכלת דאין מועלים באפר פרה. והוכיח מזה דאיכא צירוף כלי בטומאה דרבנן, דהא במס' עדיות פ"ח מ"א העיד רשב"ב על אפר חטאת שנגע טמא במקצתו טימא את כולו, אע"ג דטומאת אפר חטאת דרבנן. וכן נקטו התוס' בחגיגה (כג ע"ב).

אך בשו"ת הרשב"א (ח"א סי' לב) הביא בשם הר"י מגאש דאפר פרה מקבל טומאת אוכלין, וביאר הרשב"א דהיינו מדין חיבת הקודש. אלא דבמה שכתב הר"י מגאש דהוי מדין טומאת אוכלין נחלק עליו הרשב"א, דטומאת חיבת הקודש לא נחשבת לטומאת אוכלין אלא דין טומאה מחודש, אך בעיקר הדין דאיכא חיבת הקודש הסכים עמו הרשב"א.

[הרשב"א הוכיח כן מהגמ' במנחות קב ע"ב, דמקשינן לר' שמעון דפרה מק"ט אוכלין הואיל והיה לה שעת הכושר, והא כל העומד לשרף כשרוף דמי, ומדוע בשר הפרה מק"ט אוכלין. ומשני, חיבת הקודש מכשרתן. והבין הרשב"א בתירוץ הגמ' דחיבת הקודש מהני דלא נימא כל העומד לשרף, אך הא דאפר פרה מק"ט מדין חיבת הקודש הגמ' ידעה גם בס"ד, וכל קושיית הגמ' היא על הא דקאמר ר' שמעון דבשר הפרה מקבל טומאת אוכלין, נימא כל העומד לשרף ותהוי הטומאה רק מדין חיבת הקודש, והוכיח מהכא דאפר פרה שמקבל טומאה מדין חיבת הקודש אינו מדין טומאת אוכלין. אמנם בדעת הר"י מגאש יש ליישב דהגמ' בס"ד לא ידעה שאפר פרה מק"ט, והקושיא היא מדוע בשר הפרה מק"ט נימא כל העומד לשרף כשרוף. ומשני, דאף לאחר שריפה איכא טומאת אוכלין מדין חיבת הקודש, ולא איכפת לן בהא דעומד להשרף. ולדעת התוס' ביומא צ"ל בביאור הגמ' שם כהרשב"א, דעל ידי חיבת הקודש לא חשיב עומד להשרף, שהרי אין האפר מק"ט מהתורה כלל, וכן כתב הקהלות יעקב (טהרות סי' לט). ועי' חידושי הגר"ח על הש"ס (אות תטו) דיתכן שנתכוין לדברינו].

וכן נקט הטורי אבן בחגיגה (כג ע"א ד"ה לא ישא) דאפר פרה מק"ט מהתורה מדין חיבת הקודש. ומה שכתבו התוס' דלא שייך חיבת הקודש לאחר שריפה כמו שאין מועלים בה יישב הטורי אבן, דשאני התם דמיעטה התורה בהדיא דליכא מעילה, אך לשאר הדינים איכא קדושה על אפר הפרה, ולכן איכא דין חיבת הקודש לק"ט.

**ביאור דעת רש"י בחגיגה**

עוד כתב הטורי אבן, די"ל שאפר הפרה מק"ט מהתורה מדכתיב והניח במקום טהור, ולכן חכמים מטמאים קלל שהניחו ע"ג שרץ, וילפינן מהאי קרא דאפר פרה מק"ט מהתורה. ובזה יש לבאר דעת רש"י בחגיגה כג ע"ב. דהנה במשנה שם איתא דכלי מצרף מה שבתוכו לקודש ולא לתרומה, ויליף ר' חנין מקרא "כף אחת עשרה זהב מלאה קטורת" הכתוב עשאו לכל מה שבכף אחת. ומקשה ר' כהנא דלא יתכן שצירוף כלי הוא דאורייתא, דהא תנן בעדיות הוסיף ר' עקיבא הסולת וכו' ועל כרחיך דרבנן היא דהא קתני רישא העיד רשב"ב על אפר חטאת שנגע הטמא במקצתו שפסל את כולו, ודין זה ודאי דרבנן הוא, ומדתנן הוסיף ר' עקיבא מוכח דגם דינא דר' עקיבא הוא רק מדרבנן. ופירש רש"י שם, דהא דפשיטא ליה דצירוף כלי לגבי חטאת דרבנן, דאי מקרא דר' חנין ליכא למילף אלא קדשי מזבח אבל אפר פרה לא. וכיון שאין מקור לצירוף כלי מהתורה על כרחיך דרבנן הוא. והתוס' שם פירשו, דעל כרחיך דרבנן היא שהרי כל טומאת אפר חטאת דרבנן, וכדלעיל. ובדעת רש"י שהוצרך לבאר דליכא למילף מקרא דר' חנין מוכח דאפר פרה מקבל טומאה מהתורה. והנה הטורי אבן הקשה על רש"י מדוע אפר פרה לא חשיב קדשי מזבח, הא לגבי עצם הטומאה אמרינן דאפר פרה מק"ט מהתורה מדין חיבת הקודש, ומבואר דיש באפר דין קדשי מזבח. ובדעת רש"י על כרחיך צריך ליישב, דס"ל לגבי חיבת הקודש כהתוס' ביומא דלא שייך חיבת הקודש לאחר שנעשית אפר, וכן בביאור הסוגיא במנחות יתרץ כהתוס' ביומא, ומכל מקום איכא טומאה דאורייתא באפר פרה משום דילפינן מהא דפסלה התורה מקומו טמא דאפר פרה מק"ט. והשתא שפיר נקט רש"י דאף דאיכא טומאה דאורייתא באפר פרה מכל מקום ליכא צירוף כלי לפי שלא חשיב קדשי מזבח. [ולדעת הרשב"א והטורי אבן דאיכא טומאה דאורייתא באפר פרה מדין חיבת הקודש צ"ב מדוע פשוט לגמ' שם דאין צירוף כלי באפר פרה, ועי' טורי אבן שם שיישב דלא משכח"ל צריך לכלי באפר פרה].

**ביאור דעת תוס' בב"ק**

בהא דקאמר ר' שמעון פרה מטמאת טומאת אוכלין הואיל והיה לה שעת הכושר, הקשו התוס' בב"ק (עז ע"א) מה הנפק"מ בזה, תיפו"ל שהפרה מטמאת טו"ח את המתעסקין בה, וכל שסופו לטמא טו"ח מטמא טו"ק במגע. ומה שתירץ רש"י דנפק"מ להצטרף לפחות מכביצה בצק לקבל טומאה משרץ, הקשו התוס' הא אוכל מק"ט בכל שהוא ואין הבצק צריך לצירוף הפרה. וכי תימא דמדאורייתא צריך כביצה, והשתא יש נפק"מ בצירוף הפרה שעי"ז הבצק יקבל טומאה מהתורה לשרוף עליו תרומה וקדשים, הניחא אי חיבת הקודש דפרה דאורייתא אע"פ שאין בה קידוש כלי, אך אי חיבת הקודש דפרה דרבנן על כרחיך לא מק"ט הני אוכלין אלא מדרבנן, דמהתורה כשרוף דמי ועפרא בעלמא נינהו. וכונתם לסוגיא במנחות שם דמקשה על ר' שמעון נימא כל העומד להשרף כשרוף דמי ומשני חיבת הקודש מכשרתן, והשתא נסתפקו התוס' האם האי חיבת הקודש הוא דאורייתא, ולפי"ז הא דקאמר ר' שמעון פרה מטמאת טו"א וכו' הוא דין דאורייתא. או שמא כיון דליכא קידוש כלי כל הדין חיבת הקודש באפר פרה הוא דרבנן, וכל הדין של ר' שמעון דפרה מטמאת טו"א הוא מדרבנן, שהרי מהתורה הפרה עומדת להשרף, ואם כן לא שייך לומר דכל הנפק"מ בטומאת הפרה היא להצטרף לבצק לקבל טומאה מהתורה. והשתא יתכן דאף לפי הרשב"א והר"י מגאש דאפר פרה מק"ט מדין חיבת הקודש מכל מקום הוי רק מדרבנן, דכל דין חיבת הקודש באפר פרה דרבנן. אמנם ברשב"א שם משמע דחיבת הקודש מהני מהתורה, דהא כתב שם בתחילה דודאי אפר פרה מק"ט מהתורה, דמקרא מלא דבר הכתוב ואסף איש טהור וכו', ומבואר דפשוט לו שאפר פרה מק"ט מהתורה, וע"ז ביאר דמהני מדין חיבת הקודש.

עוד כתבו תוס' שם דנפק"מ בהא דפרה מק"ט אוכלין לפסול את גופה, דכיון שהיא מק"ט כשנגע בה שרץ היא נפסלת. והקשו דאי לאפסולי היא גופה גם האפר נפסל בנגיעת הטומאה, ומה הנפק"מ בזה שהיא מקבלת טומאת אוכלין. ותירצו, דהא דאפר מק"ט להפסל היינו מאב הטומאה [כן איתא להדיא בשיטמ"ק שם], אך אם נגע בראשון ושני אינו נפסל, ולזה צריך לדינו של ר' שמעון דפרה מק"ט אוכלין דאף אם נגעה בראשון ושני נפסלת. ומבואר מדבריהם דכל הטומאה של אפר פרה זה רק מאב הטומאה, והקשה ע"ז החזון איש (סי"ג סק"ד) מהמשנה דהניחו ע"ג אוכלין ומשקין וכתבי הקודש חכמים מטמאין. וכתב דצ"ל דר' שמעון סובר כר' יוסי דדוקא ע"ג אב הטומאה נפסל האפר. אך הקשה המקדש דוד (סי' לז סק"ז) דלהדיא תנן בפי"א מ"ו כל הטעון ביאת מים מטמא את אפר חטאת במגע ובמשא, ומבואר דאין צריך נגיעה באב הטומאה דוקא, והניח בצע"ג. ותירצו הקהלות יעקב (טהרות סי' לט) והדבר אברהם (ח"ב סי' ז' סק"ד), דבאמת מהתורה אין האפר נפסל אלא בנגיעת אב הטומאה, אך מדרבנן נפסל בכל נגיעת טומאה, שהרי אין מונין לחטאת, והמשנה שם מדרבנן. [וכן כתב החזון איש שם בסוגריים. וצ"ע מדוע לא תירץ כן גם על קושייתו דחכמים מטמאים בהניחו ע"ג אוכלין ומשקין וכתבי הקודש מדרבנן].

אך אכתי יל"ע דהתוס' לעיל נסתפקו האם הא דר' שמעון מטמא את בשר הפרה בטומאת אוכלין הואיל והיה שעת הכושר הוא מהתורה או מדרבנן, ומשמע דלפירושם השתא יתכן דהטומאה היא מדרבנן ומכל מקום יש נפק"מ לגבי לפסול, ואם נאמר דמדרבנן אין צריך אב הטומאה הדרא קושייתם מה הנפק"מ בהא דפרה מטמאת טומאת אוכלין, וצ"ע.

ועכ"פ בדעת התוס שם צ"ל דאפר מק"ט מהתורה משום דילפינן מהא דפסלה התורה מקומו טמא, וס"ל ד"מקום טמא" מהתורה נחשב רק על ידי אב הטומאה. דאם הטומאה של אפר פרה מהתורה הוא מדין חיבת הקודש מדוע נפסל רק באב הטומאה.

העולה מדברינו דיש ג' שיטות ראשונים בטומאת אפר חטאת: דעת תוס' ביומא ובחגיגה דהאפר מק"ט רק מדרבנן. דעת הר"י מגאש והרשב"א דהאפר מק"ט מהתורה מדין חיבת הקודש. דעת רש"י בחגיגה ותוס' בב"ק דהאפר מק"ט מהתורה, ולכאורה ילפינן לה מדין מקומו טמא.

**נתנו על גביו ר' אליעזר מטהר וחכמים מטמאים**

יל"ע לדעת ר' אליעזר דמטהר אפילו ע"ג שרץ למה לי קרא "והניח במקום טהור", הא אף במקום טמא לא נפסל האפר.

ותירץ החזון איש (ס"ה ס"ק כד), דר' אליעזר נמי מודה דמקומו טמא פוסל את האפר, אלא דס"ל דהקלל חוצץ כיון שאין כלי חרס מק"ט מגבו, וכלפי קבלת טומאה חשיב מקום אחר, אך קלל של עץ ע"ג השרץ חשיב מקומו טמא אף לר' אליעזר. ואף דבלא"ה נטמא הכלי וחוזר ומטמא את האפר, משכח"ל בכלי בתוך כלי ע"ג השרץ, דשניהם ראויים לקבל טומאה מהשרץ, אלא דהכלי החיצון נעשה ראשון ואין כלי מטמא כלי, [כלומר מדאורייתא, דהא מדרבנן אין מונין לחטאת והאפר נטמא].

אך הדבר אברהם (ח"ב ס"ז סק"ב) דייק מהרמב"ם בפיה"מ דר' אליעזר סובר דלעולם מקום האפר הוא תוך הכלי ולא מתייחסים למה שתחתיו, [ולא מצד שהכלי חוצץ כמש"כ החזון איש], ולפי"ז ר' אליעזר מטהר אף בכלי בתוך כלי.

ובדבר אברהם שם סק"ח יישב, דיש שני אופנים של מקומו טמא, דעיקר הקרא איירי באופן שהמקום של האפר עצמו טמא, ומשכח"ל רק באהל המת או בבית המנוגע, דכיון שהטומאה מתפשטת בכל האוהל הרי מקום האפר עצמו נחשב למקום טמא. ואע"פ שבלא"ה האפר טמא בטומאת מת נפק"מ לאפר שבתוך צמיד פתיל, דמצד טומאת מת ליכא ומצד מקומו טמא איכא, דצמיד פתיל מועיל להציל מהטומאה אך עדיין חשיב מקום אחד עם הטומאה. ועוד אופן של מקומו טמא איכא כאשר האפר נשען על דבר טמא, ומחמת כן זה נחשב שהוא מונח ע"ג מקום טמא. ובזה נחלקו ר' אליעזר וחכמים, אך באפר שבאהל המת מודה ר' אליעזר דחשיב מקומו טמא. [אך הרש"ש ומשנה אחרונה פי"א מ"א נקטו דלפי ר' אליעזר אף צמיד פתיל באהל המת טהור. ובמים טהורים שם נקט דאף לפי חכמים הא דאין צמיד פתיל מציל באהל המת הוא מדרבנן בעלמא, ועיקר דין מקומו טמא נאמר בנשען על הטומאה].

והנה בביאור הגר"א על התוספתא בהא דפליגי ר' אליעזר וחכמים בהסיט את השרץ כתב, דר' אליעזר לטעמיה דלא חידשו דבר בפרה. ואח"כ בהא דפליגי במונח ע"ג השרץ כתב, קלל של חטאת כנ"ל. וביאר הדבר אברהם שם סק"ב דגם בזה ר' אליעזר מטהר לטעמיה דלא חידשו דבר בפרה. כלומר, דכמו דבעלמא אין אפר מטמא הוא הדין הכא אין האפר נפסל אלא במגע טומאה ולא ע"י מקום טמא. ומשמע דבמקומו טמא לא נתחדש מידי, וצ"ע למאי אתא האי קרא.

**נגע באוכלין ומשקין ובכתבי הקודש טהור**

לגבי אוכלין וכתבי הקודש אין חילוק בין קלל של עץ לקלל של חרס, דאף כלי עץ אינו מק"ט מאוכלין ומכה"ק, אך לגבי משקין על כרחיך איירי בקלל של חרס, דהא כלי עץ מק"ט ממשקין, [ולגבי קודש וחטאת אף מאחוריו].

הקשה המשנה אחרונה, לדעת הרמב"ם (פ"ז מאה"ט ה"ג) דהא דגזרו חכמים דמשקין מטמאים כלים אף מאחוריו היינו בין בכלי חרס ובין בכלי עץ, וגרע משרץ שאינו מטמא כלי חרס מאחוריו, ולגבי קודש קיי"ל דאם נטמא אחוריו נטמא כולו, מדוע האפר טהור, הרי המשקין מטמאין את הכלי חרס מגבו ונטמא תוכו ונטמא האפר. וכתב דלפי הרמב"ם צ"ל דמשקין כדי נסבא.

וכתב, דלפיכך דייק הרמב"ם פי"ד ה"א וכתב: ולא ע"ג השרץ בלבד, אלא אפילו הניחו ע"ג אוכל שני וכיוצ"ב מדברים שטומאתן טומאה קלה והן מדברי סופרים, נטמא האפר. ולא כתב הרמב"ם משקין אלא אוכלין בלבד, לפי שמשקין מטמאין גם בלא דין מקומו טמא. [ובכסף משנה הקשה מדוע השמיט הרמב"ם כתבי הקודש, ויישבו האחרונים דזה כלול במש"כ הרמב"ם וכיוצא בו, עי' ספר המפתח. ומכל מקום מה שהקשה הכס"מ רק מכתבי הקודש ולא ממשקין, משום שלגבי משקין י"ל כנ"ל].

המי נפתוח (פרפר לט אות ט') תירץ, דהרמב"ם בפיה"מ כתב דמתני' איירי בקלל של חרס או של אבן. ולפי"ז י"ל דבמשקין איירי בקלל של אבן דוקא, ובשאר דיני המשנה איירי אף בקלל של חרס. והרמב"ם בחיבורו שם דאיירי בקלל של חרס לא הזכיר משקין לשיטתו דמשקין מטמאין כלי חרס אף מאחוריו לגבי חטאת.

עוד דייקו התפארת ישראל והמשנה אחרונה מהא דכתב הרמב"ם "אוכל שהוא שני" דלא חשיב מקומו טמא אלא ע"ג דבר טמא באמת, אך הניח אפר ע"ג דבר שאינו טהור לחטאת לא חשיב מקומו טמא, ואף לחכמים האפר טהור. עיי"ש שהוכיחו עוד ראיות לזה.

אך החזון איש (ס"ה ס"ק כב) נקט דאף דבר שאינו טהור לחטאת נחשב למקומו טמא. דכתב, דהא דנקטה המשנה כאן כתבי הקודש היינו ספרים שאין מק"ט מהתורה כלל, אך תפילין דמדין תורה חשיבי ככלים ומק"ט, לגבי חטאת חשיבי כאב הטומאה, ומודה ר' יוסי דחשיב מקומו טמא. ומבואר מדבריו דכל דבר שאינו טהור לחטאת נחשב מקומו טמא.

**נתנו על גביהן ר' יוסי מטהר**

משמע דבנתנו על שרץ מודה ר' יוסי לחכמים דחשיב מקומו טמא. וביאר הר"ש דלפי ר' יוסי "מקום טמא" נחשב רק באב הטומאה, אך דבר הטמא בטומאה קלה בלבד לא נחשב למקום טמא.

הרמב"ם כתב דלפי ר' יוסי רק על ידי טומאה דאורייתא חשיב מקום טמא, משא"כ אוכלין ומשקין וכתבי הקודש דהוי טומאה דרבנן לא חשיב מקום טמא. ובחזון איש שם הקשה הא אוכלין ומשקין טמאים מהתורה, ואי משום שאינם מטמאים כלים מהתורה הא גם מדרבנן אינם מטמאים. ועי' דבר אברהם שם סק"ז בהג"ה.

ונראה דהרמב"ם דייק בלשונו, דלגבי אוכלין כתב שאין אוכלין טמאין מטמאין מה שהן מטמאין אלא מדרבנן, ולגבי משקין כתב דאין משקין טמאין מטמאין את הכלים אלא מדרבנן, ולגבי כתבי הקודש כתב דכל טומאתן דרבנן. והיינו דמשקין באמת מטמאין כלים מדרבנן גזירה אטו זב וזבה, אלא דבעינן טומאה דאורייתא להחשב מקומות טמא. ואילו אוכלין אף מדרבנן אין מטמאין כלים, אלא דהם מטמאין מה שהן מטמאין דהיינו אוכלין ומשקין אחרים רק מדרבנן, דהרמב"ם פסק כמ"ד אין אוכל מטמא אוכל מהתורה, וכמו שנקטו הרש"ש הגרי"ז והמקדש דוד בדעת הרמב"ם. והחזון איש דהקשה כן אזיל לשיטתו (הוספות לטהרות עמ' רח"צ פ"ז מאה"ט) דהרמב"ם פוסק דאוכל מטמא אוכל מהתורה, עיי"ש.

החזון איש שם ביאר סברת ר' יוסי באופן אחר, דלפי ר' יוסי טומאה כזאת שיכולה לטמא כלים במקום אחר, אין הכלי חוצץ בפניה, אך טומאה שאינה יכולה לטמאות כלים בעלמא אין הכלי חוצץ בפניה. ולכן כלי חרס לא חוצץ משרץ אף שאינו מק"ט מגבו, כיון ששרץ בעלמא מטמא כלים, אך אוכלין ומשקין וכתבי הקודש דאינם מטמאים כלים כלל [מהתורה, דהא משקין מטמאין כלים מדרבנן], הרי הכלי חוצץ בפניהם.

אך חכמים סוברים דאין כלי חוצץ מטומאה כלל. וכתב החזון איש שם, דיתכן שלפי חכמים כאשר האפר מונח ע"ג אוכל טמא חשיב מקומו טמא מדאורייתא.

הדבר אברהם שם סק"ד ביאר סברת ר' יוסי לדעת הר"ש דבעינן אב הטומאה דוקא עפ"י מש"כ תוס' בב"ק (עז ע"א) דמדין תורה אפר מק"ט רק מאב הטומאה, שהרי אפר אינו ראוי לטומאת אוכלין, אלא גזיה"כ הוא דאפר פרה מק"ט ונפסל, ולא מצינו טפי מאב הטומאה. אמנם חכמים גזרו שאפר יק"ט מכל דבר כדתנן פי"א מ"ו דכל הטעון ביאת מים מדברי סופרים מטמא אפר חטאת במגע ובמשא, אך מדין תורה בעינן אב הטומאה. והשתא נחלקו ר' יוסי וחכמים האם גזירת חכמים היתה רק במגע טומאה ממש, או שמא אף לגבי מקומו טמא החמירו חכמים לטמאות מכל דבר, דלפי ר' יוסי לגבי מקומו טמא השאירו את הדין דאורייתא דדוקא אב הטומאה מטמא אפר.

ועפי"ז כתב דר' יוסי פליג דוקא באפר פרה, שאינו מק"ט אוכלין, והגזיה"כ באפר פרה נאמרה רק באב הטומאה, אך מי חטאת אחר קידוש דמקבלין טומאת משקין אף מראשון לטומאה, בזה מודה ר' יוסי דאף דין מקומו טמא איכא בכל דבר. ויישב בזה הא דאיתא בתוספתא דאם נתנו ע"ג כלי חרס הטמא נטמא האפר, ומשמע דאתי אף לר' יוסי, דרק באוכלין ומשקין וכתבי הקודש פליגי. והקשה המנחת בכורים מהכא לשיטת הר"ש דר' יוסי לא מחלק בין דאורייתא לדרבנן אלא בין אב הטומאה לראשון לטומאה, הא כלי חרס לא נעשה אב הטומאה לעולם, ומדוע ר' יוסי מודה בזה. אך לפי האמור לעיל יישב דהתם איירי במי חטאת. [אך תירוצו דחוק טובא, דהא דע"ג כלי חרס הטמא נטמא איירי דוקא במי חטאת, והא דע"ג אוכלין ומשקין וכתבי הקודש ר' יוסי מטהר איירי דוקא באפר, ומדוע מחלק בין כלי חרס לאוכלין ומשקין, הרי החילוק הוא בין מי חטאת לאפר חטאת].

**תוספתא**

**בזמן שאם ינטל השרץ הקלל עומד**

הקשה המקדש דוד (סי' נא סק"ד), לדעת ר' עקיבא דאם העביר את האפר ע"ג התנור נפסל, ופירש הרמב"ם דר' עקיבא לטעמיה דאית ליה קלוטה כמי שהונחה, מה יועיל כמי שהונחה, הא אכתי אם ינטל התנור האפר עומד. ובחזון איש (ס"ה ס"ק כ"ב) כתב, דר' עקיבא ודאי פליג דאין צריך נשען על הטומאה, והתוספתא כחכמים דפליגי, ועי' עוד להלן מה שיבואר בזה.

אך הקשה איך יתכן לטמאות במונח ע"ג רוק, כמש"כ הר"ש לעיל בשם הספרי, הא סתם רוק אם ינטל עדיין הקלל עומד. ותירץ, דאין כונת התוספ' דבעינן נשען ממש, אלא לאפוקי קלל באויר ושרץ מודבק בו מתחתיו, אך כאשר הטומאה על הארץ והקלל ע"ג הטומאה מקרי שפיר נשען על הטומאה. [ויתכן דבא ליישב בזה נמי קושיא קמייתא, דלכן גם קלוטה כמי שהונחה מועיל בזה, וצ"ע].

**משנה ד**

**בידו טמא וברגלו טהור**

הקשה הרמב"ם בפיה"מ מדוע ברגלו טהור, הא קיי"ל דכל הנוגע בדבר שאינו טהור לחטאת נטמא לחטאת, ואפילו היה כלי שנטמא ממשקין. ותירץ, דמין זה של כלים אינו נעשה לעולם אה"ט לטמא אדם, לפיכך הניחוהו גם לגבי חטאת שיטמא את הידים בלבד. ויתכן דבקושייתו הבין הרמב"ם דהא דגזרו על כלי שאינו טהור לחטאת שיטמא הביאור הוא דחכמים גזרו שחטאת תקבל טומאה גם מראשון ושני לטומאה, ולכן הוקשה לו דאף מכלי חרס יקבל האדם טומאה. ובתירוצו חידש דחכמים גזרו על כל כלי טמא שייחשב כטומאתו החמורה ביותר, וממילא נטמא האדם הטהור לחטאת, אך דבר שגם בטומאתו החמורה ביותר אינו מטמא אדם גם הכא אינו מטמא. וכן כתב המקדש דוד (נא ריש סק"ה), ויישב בזה קושיית הטורי אבן בחגיגה, עיי"ש.

אך הרמב"ם בחיבורו פי"ג ה"ד כתב: מי שנטמאו ידיו בלבד בדברים המטמאים את הידים וכו' אפילו לא נטמאת אלא ידו אחת נטמא כולו, והרי הוא ראשון לטומאה. וכבר תמה החזון איש (ס"ה סק"ו) מדוע כתב דהוא ראשון לטומאה, הרי לאחר שנטמא גופו שב דינו להיות כזב שהוא אב הטומאה. ולפי הס"ד של הרמב"ם בפיה"מ דהתקנה היתה שגם ראשון לטומאה יטמא אדם וכלים ניחא, אך הרמב"ם הסיק לא כך, וצ"ע.

והנה מבואר ברמב"ם דתנור שאינו טהור לחטאת לא מטמא אדם ברגלו רק משום שאינו נעשה אה"ט לעולם, ומשמע דכלי עץ וכדו' שאינם טהורים לחטאת אע"ג שהם טהורים לקודש ותרומה הרי הם מטמאים את האדם לחטאת ברגלו, והקשה החזון איש (ס"ה סק"ח) מהכא על הר"י קורקוס (הובא לעיל משנה ב') שנקט דדבר שאינו טמא אלא כלפי חטאת אינו מטמא את האדם אלא בידיו. ועי' תפארת ישראל בועז ח' שכתב דהרמב"ם בחיבורו חזר בו, עיי"ש.

**משנה ה**

**היה עומד חוץ לתנור וכו' ר"ע מטמא וחכמים מטהרין**

במס' זבחים (צג ע"א) אמר ר' אלעזר מי חטאת שנטמאו מטהרין, והוכיח מנדה שהיא טמא מת, ומזין עליה אע"ג שהמים נטמאים ממנה. וביאר רבה דר' אלעזר לא הוכיח מהא דהמים נטמאים ממנה בשעת ההזאה, דאין להוכיח טומאה קדומה מטומאה בבת אחת, אלא ר' אלעזר סובר כר' עקיבא דמים שע"ג מקום טומאה כמונח דמי, והשתא קודם ההזאה על הנדה נטמאים המים מחמת דחשיבי כמונחים עליה, ומכל מקום הם מטהרין.

ואביי פליג התם דאין סברת ר' עקיבא משום כמונח דמי, דהא מודה ר' עקיבא שאם עברה הזאה ע"ג משכב ומושב שהמים טהורים. אלא מעיקר הדין לכו"ע לא אמרינן כמונח דמי, ופליגי האם גזרינן שמא ינוח או לא, ובזריקה ע"ג דבר טמא לכו"ע לא גזרינן. ופירש רש"י דר' עקיבא גזר שמא יניח את האפר באויר התנור, ובזריקה אין מקום לגזור, דכיון דנפיק מידו אין בידו להניחו.

הרמב"ם בפיה"מ והרע"ב כתבו, דר' עקיבא מטמא לטעמיה דס"ל לגבי שבת קלוטה כמי שהונחה דמי, ובשעה שהעבירו ע"ג התנור הרי הוא כאילו הניחו בתוכו ונטמא. והקשה התויו"ט, הא מסקנת הסוגיא בזבחים דפליגי בגזירה ולא האם חשיב כמונח, ונפק"מ ביצאה הזאה מידו כמבואר בגמ' שם. [ובאמת בביאור הגר"א על התוספתא כתב, דלגבי הזאה גופא לא אמרינן קלוטה כמי שהונחה. ולפי"ז אף דאביי הקשה לרבה מהתוספתא ודחה דבריו, מכל מקום רבה יתרץ דהזאה שאני. אך צ"ב מה הסברא בזה].

ותירץ התפארת ישראל דהרמב"ם ביאר את הגמ' שם דלא כרש"י, דלעולם אף לאביי היכא דהשהה את האפר ע"ג התנור ס"ל לר' עקיבא דחשיב כמונח מעיקר הדין, לפי שקלוטה כמי שהונחה דמי, ואין צריך לגזירה. אלא דאם העביר את האפר ולא השהה בזה סובר ר' עקיבא דגזרינן שמא יניח, כלומר שמא ישהה את האפר באויר. [ולפי"ז אין צריך לומר דחכמים סוברים דלא גזרינן, שהרי לפי חכמים לא אמרינן כמונח כלל, ואף אם ישהה באויר לא יטמא, אלא האמת נקט]. ולכן היכא דזרק את האפר ליכא למגזר שמא ינוח, שהרי אין בידו להשהות את האפר ע"ג הכלי. ולפי"ז שפיר כתבו הרמב"ם והרע"ב דר' עקיבא מטמא לטעמיה דקלוטה כמי שהונחה, דזה סיבת הטומאה.

ובמשנה אחרונה הקשה, לפי הרמב"ם מדוע נחלקו ת"ק ור"ע לגבי מי חטאת, הא אף בתרומה שהעבירה ע"ג כלי חרס לר' עקיבא צריך לטמאות משום קלוטה כמי שהונחה. וכבר יישב התפארת ישראל (בועז סוף אות י') דאין זה קושיא כלל, דלגבי תרומה צריך נגיעה בשביל לקבל טומאה, וקלוטה עושה כמי שהונחה ולא כמי שנגעה, ורק לגבי מי חטאת דסגי במונח על מקום טמא בשביל לטמאות מהני קלוטה כמי שהונחה. ועי' עוד בתוס' חדשים ובחידושי חת"ס בשבת ד ע"א.

**גדר מקומו טמא**

כפי המבואר במשניות ובתוספתא ר' עקיבא וחכמים פליגי בג' מחלוקות: א. בעומד ע"ג תנור והוציא ידו חוץ לתנור. ב. בהעביר את האפר ע"ג התנור, לרש"י פליגי האם גזרינן שמא יניח, להרמב"ם פליגי בקלוטה כמי שהונחה. ג. בתוספתא מבואר דלא חשיב מקומו טמא אלא בזמן שאם ינטל השרץ הקלל נופל, וביארנו לעיל בשם החזון איש דכל זה לפי חכמים, אך לפי ר' עקיבא בכל אופן חשיב מקומו טמא.

ויש לבאר ביסוד המחלוקת, דלפי חכמים ההגדרה של מקומו טמא היא "נשען" על הטומאה, דכאשר השרץ מחזיק את האפר ואם ינטל השרץ אין האפר עומד, חשיב שהמקום של האפר הוא השרץ, ולכן הם מטמאים אפילו בהוציא ידו חוץ לתנור, דמכל מקום האפר נשען על התנור. וכן הם מטהרים באופן שאם ינטל השרץ אין הקלל עומד, דהשתא אין האפר נשען על השרץ. וכן הם מטהרים בהעביר אפר ע"ג תנור, דהשתא אין האפר נשען על התנור. [לרש"י צריך להוסיף דלית להו נמי לגזירה שמא יניח, שהרי אם יניח את האפר נמצא האפר נשען על התנור. אך להרמב"ם יש לחכמים ב' סיבות לטהר, חדא דלית להו קלוטה כמי שהונחה דמי, ועוד דאפילו אית להו כמי שהונחה מכל מקום אכתי אין האפר נשען על התנור].

אך לפי ר' עקיבא אין זה תלוי בנשען על הטומאה אלא ב"מונח" על הטומאה, וכלישנא דקרא "והניח במקום טהור", דכאשר האפר מונח על השרץ הוא נפסל, ולכן בהוציא ידו חוץ לתנור ובאסל ובו שני קללות ר' עקיבא מטהר, שהרי האפר לא מונח על השרץ, ואף שהוא נשען עליו מכל מקום אינו מונח עליו. ומאידך כאשר העביר אפר ע"ג תנור ר' עקיבא מטמא, דקלוטה כמי שהונחה מחשיב את האפר שבאויר כמי שהונח למטה ע"ג השרץ. [ולרש"י ר' עקיבא מטמא רק מטעם גזירה, ואם כן אין שייכות בין המחלוקות כלל. אמנם יתכן דאף לרש"י אין זה סתם גזירה שמא יניח ע"ג השרץ, אלא הגזירה היתה להחשיבו כמונח שם השתא, ולכן רק לר' עקיבא שייך לגזור כן, דכיון שהוא נחשב כמונח שם נפסל, אך לחכמים מחמת גזירה זו לא נפסול דאף אם נחשבנו כמונח שם אכתי אינו נשען על השרץ]. וכן מהאי טעמא ר' עקיבא מטמא אפילו אם ינטל השרץ והקלל עומד, דאף שהקלל אינו נשען על השרץ מכל מקום הוא מונח על גביו. ועי' דבר אברהם שם סק"ו שלא נקט כן.

והנה במ"ג נחלקו ר' אליעזר וחכמים בקלל של חרס על גבי שרץ, ובטעמא דר' אליעזר דמטהר ביארנו לעיל בשם החזון איש, דכל דבר שאינו מק"ט חוצץ בפני השרץ מלהחשב מקומו טמא, דדבר שאינו מק"ט חולק את המקום לשנים וחשיב שאין האפר מונח במקום טמא אלא במקום אחר, עיי"ש. ולפי"ז על כרחיך צ"ל דר' אליעזר סובר כר' עקיבא דתלוי במונח ולא כחכמים דתלוי בנשען, דאם נשען לחוד חשיב מקומו טמא ואפילו בהוציא ידו חוץ לתנור, לא יתכן לומר דכלי חרס חוצץ בפני השרץ להחשב מקום אחר, שהרי כאשר הוציא ידו חוץ לתנור האפר לא נמצא ע"ג התנור ומכל מקום מה שהאפר נשען ע"ג התנור פוסלו, ואם כן אף בכלי חרס ע"ג השרץ תיפו"ל לפסול מחמת שהאפר עצמו כל היכא דאיתיה נשען ע"ג הדבר הטמא. ורק לפי ר' עקיבא דהפסול הוא מחמת שהאפר מונח על הדבר הטמא שייך לומר שכלי שאינו מק"ט חוצץ להחשב שאינו מונח ע"ג הדבר הטמא אלא ע"ג הכלי.

המשנה אחרונה לעיל מ"ג הקשה, מדוע חכמים מטמאים קלל ע"ג שרץ, הא במס' שבת מספק"ל לגמ' באגוז בכלי וכלי צף על המים, האם אזלינן בתר אגוז או בתר הכלי. ואם נאמר דאזלינן בתר אגוז, מדוע חשיב מקומו טמא, הרי האפר נח בכלי, ומה איכפת לן דהכלי מונח ע"ג השרץ. ותירץ, דכיון דאפר חטאת אינו משתמר אלא בתוך כלי, על כרחיך הא דאמרה תורה והניח במקום טהור קאי על הכלי, שהכלי שבו האפר יהא מונח במקום טהור, וכאשר הכלי מונח ע"ג שרץ נפסל האפר מחמת שהכלי נמצא במקום טמא.

וכן כתב בחידושי הגרי"מ פיינשטיין (סי' כד), דחקר שם האם צמיד פתיל מציל משום דחשיב מקום אחר ואינו באהל המת, או דהוי הצלה בעלמא. והוכיח מהא דאין צמיד פתיל מציל על אפר חטאת משום דחשיב מקומו טמא דלא הוי מקום אחר. אך דחה כדברי המשנה אחרונה הנ"ל, דיתכן דוהניח במקום טהור קאי על הכלי, והרי הכלי שבו האפר נמצא במקום טמא, ולפיכך נפסל האפר.

ולפי מש"כ לעיל יש ליישב קושיית המשנה אחרונה באופן פשוט, דבשבת בעינן הנחה, ואי אזלינן בתר אגוז הרי האגוז מונח בכלי ולא ע"ג המים. אך הכא תלוי בנשען, דהא חכמים מטמאים אפילו באסל ע"ג תנור, וכיון דהאפר נשען על השרץ הרי הוא טמא. [דהא לגבי שבת אם יהיה אסל ע"ג רה"י ויוצא לחוץ, ויניח חפץ ע"ג האסל מחוץ לרה"י פשיטא דפטור, דבעינן הנחה ברה"י, ואין זה תלוי בנשען על רה"י].

**חקירה האם מקומו טמא הוא טומאה או פסול**

האחרונים חקרו בהא דחידשה תורה דמקום טמא פוסל את האפר, האם הוי פסול בעלמא, דאפר שנמצא על מקום טמא נפסל, או שמא חידשה התורה טומאה באפר, [ולפי"ז מונח שני חידושים במקומו טמא, חדא דאפר מק"ט אף שבעלמא אינו ראוי לטומאת אוכלין, ועוד, דהוא מק"ט מחמת המקום אף בלא מגע]. והנה לפי מה שנקטנו לעיל בדעת רש"י בחגיגה ותוס' בב"ק דהמקור שאפר מקבל טומאה מהתורה הוא מהא דפסלה התורה מקומו טמא, על כרחיך צ"ל דהוי טומאה ולא פסול, דאל"ה איך ילפינן טומאה מפסול. ומאידך לפי הריצב"א בתוס' ביומא וחגיגה דאפר מקבל טומאה רק מדרבנן, משמע דמקומו טמא הוי רק פסול, דאי הוי טומאה הא חזינן דאפר מקבל טומאה מהתורה ומדוע לא ילפינן מהתם לכל קבלת טומאה. אך בזה יש לדחוק דיתכן שהתורה חידשה טומאה באפר רק במצב של מקומו טמא, ולא על ידי נגיעת שרץ וכדו'.

ובחזון איש שם הוכיח דבמקומו טמא איכא גם טומאה ולא רק פסול מהסוגיא בזבחים שם, דר' אלעזר סובר מי חטאת שנטמאו מטהרין, שהרי נדה שהיא טמא מת מזין עליה אע"ג שהמים נטמאים ממנה. וביאר רבה דר' אלעזר לא הוכיח מהא דהמים נטמאים ממנה בשעת ההזאה, דאין להוכיח טומאה קדומה מטומאה בבת אחת, אלא ר' אלעזר סובר כר' עקיבא דמים שע"ג מקום טומא כמונח דמי, והשתא קודם ההזאה על הנדה נטמאים המים מחמת דחשיבי כמונחים עליה, ומכל מקום הם מטהרין. והשתא אם נאמר דהוי רק פסול איך הוכיח מכאן ר' אלעזר דמים שנטמאו מטהרין, דלמא מים שנפסלו מטהרין ולא מים שנטמאו, [והא דבאמת ליכא פסול במזה על הנדה מחמת מקומו טמא יישב החזון איש שם, דס"ל שהתורה פסלה מקומו טמא רק באפר ולא במי חטאת לאחר קידוש. אך יל"ע אם כן כיצד מוכיח ר' אלעזר דמי חטאת שנטמאו מטהרין, דלמא כיון דאיירי במי חטאת לאחר קידוש ליכא טומאה כלל. וצ"ל דלגבי עיקר הטומאה לא מסתבר לחלק דהתורה חידשה טומאת מקומו טמא רק באפר ולא במי חטאת, אלא דאע"ג דאיכא טומאה מחמת המקום בכל אופן מכל מקום במי חטאת לאחר קידוש לא איכפת לן מהטומאה, דמי חטאת שנטמאו מטהרין].

עוד הוכיח הדבר אברהם דאיכא רק טומאה ולא פסול מהר"ש פי"א מ"א, דבהא דתנן שם החטאת אינה ניצולת בצמיד פתיל הקשה הר"ש לדעת ר' אלעזר דמי חטאת שנטמאו מטהרין מה הנפק"מ בהא דאינה ניצולת בצ"פ. ותירץ, דנפק"מ לטמאות את הטהור לחטאת שנגע בידיו. ואם נאמר דבחידוש התורה דמקומו טמא נאמר רק פסול הרי אין זה סתירה לדברי ר' אלעזר כלל, דר' אלעזר אמר דמי חטאת שנטמאו מטהרין, אך אם נפסלו ודאי אינן מטהרין, ועל כרחיך דליכא פסול אלא טומאה. [אך יש לדחוק בכונת הר"ש דלפי ר' אלעזר על כרחיך מי חטאת לאחר קידוש שהונחו על מקום טמא לא נפסלו מדין מקומו טמא, דאי איכא פסול מקומו טמא אף במי חטאת איך מזים על נדה, הרי המים יפסלו מקודם לכן מחמת מקומו טמא, ועל כרחיך דפסול מקומו טמא נאמר רק באפר, וכמש"כ לעיל בשם החזון איש, ושפיר הוקשה לר"ש מה הנפק"מ לגבי מי חטאת בהא דאינם ניצולים בצמיד פתיל, הרי פסול בלא"ה ליכא, ולגבי טומאה הא ס"ל דמי חטאת שנטמאו מטהרין].

עוד הוכיח הדבר אברהם מהתוס' בב"ק שם, דהקשו מה הנפק"מ בהא דפרה נפסלת בנגיעת טומאה מחמת שהיתה לה שעת הכושר תיפו"ל דאפילו אפר נפסל מחמת טומאה. והוכיחו דאפר נפסל מטומאה מהא דמי חטאת לא יעבירם בספינה. ולכאורה התם המים נפסלו מחמת מקומו טמא, ומנ"ל דאפר מקבל טומאה, ועל כרחיך דעל ידי מקומו טמא המים מקבלים טומאה, ושפיר הוכיחו דאפר נפסל בנגיעת טומאה. [וכן כתבנו לעיל להוכיח מתירוצם דאפר נפסל מטומאה רק באב הטומאה ולא בראשון ושני, וביארנו לעיל דס"ל להתוס' דהמקור לפסול בנגיעת טומאה הוא ממקומו טמא, ומוכח דהוי טומאה ולא רק פסול]. ועי' קהלות יעקב שם דכתב להוכיח מדבריהם דהוי פסול ולא טומאה, ודחה, עיי"ש.

**משנה ו**

**שיטות הראשונים בדין טומאת מי חטאת**

דעת הרמב"ם פט"ו ה"א דכל שנגע או נשא לצורך הזאה לא נטמא כלל, ואף לא לתרומה. וכל שנגע או נשא שלא לצורך נטמא אף שהוא טהור לחטאת. [אלא אם כן היו המים פסולים, דאף שחכמים גזרו עליהם טומאה מכל מקום אינם מטמאים את הטהור לחטאת]. ובפשטות לדעת הרמב"ם לאחר שנטמא הרי הוא חוזר ומטמא את המים.

דעת הר"ש פ"ח מ"ב עפ"י הירושלמי, דאין מי חטאת מטמאין כלל כלפי חטאת, ורק כלפי תרומה וקודש מי חטאת מטמאין, ולכן אדם שנגע במי חטאת נחשב טמא לגבי תרומה וקודש ואינו טמא לגבי חטאת.

ונחלקו האחרונים בדעת הר"ש, האם כלפי תרומה וקודש הם מטמאים אף כאשר הנגיעה היא לצורך, או שמא דוקא שלא לצורך. החזון איש (ס"ה ס"ק י"ב) נקט דבאופן שנגע או נשא לצורך הזאה כו"ע מודו דליכא טו"ח כלל, ואף לא כלפי תרומה, ורק בנגע או נשא שלא לצורך לדעת הר"ש נטמא לגבי תרומה ולא לגבי חטאת. ואילו המשנה אחרונה (פ"ט מ"ח) והקהלות יעקב (יומא סי' ו') נקטו דלפי הר"ש אין חילוק בין נגיעה לצורך או שלא לצורך, דבכל אופן הוא נטמא כלפי תרומה וקודש ולא נטמא כלפי חטאת.

דעת הרמב"ם בפיה"מ במשנתינו בכלל השביעי והגר"א באליהו רבא בכמה דוכתי, דאדם וכלים הטהורים לחטאת אינם נטמאים ממי חטאת כלל, ואילו אדם וכלים שאינם טהורים לחטאת נטמאים ממי חטאת לגמרי ואף כלפי מ"ח.

**שניהן בשתי ידיו שניהן טמאין**

כתב הרע"ב, דשל חטאת טמא משום דנגע בשל תרומה, וכיון דנטמאו ידיו נטמא גופו ומטמא את מי חטאת. והנה מש"כ נטמאו ידיו נטמא גופו תמה המשנ"א דהכא אין צריך לזה, שהרי דין הלגין של תרומה כטמא מת דמטמא אדם אף ברגלו, ואין צריך לגזירה המיוחדת דלגבי חטאת נטמאו ידיו נטמא גופו.

ובמש"כ ומטמא את מי חטאת הקשה התויו"ט, דהו"ל למימר ומטמא את הלגין של חטאת. ואין כונתו להקשות דאין האדם מטמא את מי החטאת, דהא כיון דהאדם נטמא לחטאת דינו כזב שמטמא במשא והיסט, וכמש"כ התפא"י. אלא כונתו להקשות דמתני' איירי לגבי הלגין ולא לגבי המים עצמם.

כתב הרמב"ם פי"ד ה"ז: הגביה שני הכלים בשתי ידיו שניהן טמאין וכו', ושל קודש נטמא מפני זה שהגביהו, והוא טמא בנשיאת מי נדה שהן מטמאין במשא מפני שנטמאו מחמת הכלי של קודש. והשיג הראב"ד נ"ל דצריך להיות אע"פ שנטמאו או חסר איזה דבר וכו'. וביאר הכסף משנה את השגת הראב"ד, דמי החטאת אינם מטמאים את הקודש בגלל שנטמאו, שהרי כל שכן שאם לא נטמאו הם מטמאים מהתורה, אלא צ"ל דאע"פ שנטמאו המים ונפסלו, מכל מקום הם מטמאים את הקודש בטו"ח מדרבנן.

החזון איש (ס"ה סקכ"א) והאור שמח גרסו ברמב"ם "שהן מטמאין במשא מפני שנטמא", וקאי על האדם שנשא אותם, דאם הוא היה טהור לחטאת לא היה נטמא כלל, שהרי הנוגע ונושא לצורך טהור לגמרי. והכא אף בנגע שלא לצורך לא נטמא, שהרי המים נפסלו, ובמים פסולים אף להרמב"ם אינם מטמאים את הטהור לחטאת גם שלא לצורך. ורק משום שהוא טמא לחטאת הוא נטמא ממי החטאת לגבי תרומה.

**בשני ניירות שניהם טהורים**

כתב הר"ש דאע"פ שהאדם טמא משום נושא מי חטאת, מכל מקום התרומה טהורה דהא מפסיק נייר. והא דאינו חוזר ומטמא את החטאת כבר פירש הר"ש לעיל פ"ח מ"ב דאין מי חטאת מטמאין דבר לחזור ולטמאות ממנו.

ולשיטת הרמב"ם דהנושא שלא לצורך נטמא צ"ב מדוע אינו חוזר ומטמא את המים. [ולפי מש"כ לעיל בשם החזון איש דאף הנושא שלא לצורך אינו חוזר ומטמא את המים ניחא]. ותירץ הקהלות יעקב (יומא סוף סי' ו') דאיירי הכא בנושא לצורך הזאה, ולכן האדם לא נטמא. אך הקשה, אם כן מדוע בנושא בלא ניירות שניהן טמאים, הא הנושא מי חטאת לצורך הזאה לא נטמא אף לתרומה. ותירץ, דכיון שהוא נטמא לגבי חטאת מהתרומה שוב אין נשיאתו לצורך הזאה, שהרי הוא טמא לחטאת, ומעתה הוא נטמא ממי החטאת. וכן כתב הגר"א לפי שיטתו שיש חילוק בין טהור לחטאת לבין טמא לחטאת, וכנ"ל.

**של תרומה בנייר ושל חטאת בידו שניהן טהורין**

לדעת הרמב"ם בחיבורו אם נגע בחטאת לצורך אף הוא עצמו טהור, ואם נגע שלא לצורך הוא עצמו טמא אך אינו מטמא את התרומה לפי שלא נגע בה. ולדעת הר"ש האדם טמא לתרומה ואינו מטמא את התרומה לפי שלא נגע בה. ולדעת הרמב"ם בפיה"מ והגר"א כיון שלא נטמא מהתרומה הוא נשאר טהור לחטאת, ואינו נטמא ממי החטאת כלל. [מש"כ הרע"ב אע"פ שהאדם טמא משום נושא מ"ח מכל מקום התרומה טהורה הוא משום דס"ל כשיטת הר"ש דהאדם נטמא לגבי תרומה אפילו כשנושא לצורך, ומה שהקשה הרש"ש לא קשה כלל].

הר"ש כתב דהתרומה טהורה דהא מפסיק נייר, ולא ביאר מדוע הנייר מפסיק. ובפשטות הטעם הוא משום דהנייר אינו מק"ט ולכן הוא חוצץ בין האדם ללגין של תרומה. אך הרע"ב כתב דנייר של חטאת אינו חוצץ לפי שאין מונין ראשון ושני לחטאת. ותמה הרש"ש הא נייר אינו מק"ט והו"ל לחצוץ אף לתרומה, ועל כרחיך הטעם הוא כמש"כ הגר"א דהאדם נחשב כזב לגבי חטאת ומטמא בהיסט, ואם כן מדוע כתב הרע"ב דאין מונין.

ובמים טהורים כתב בדעת הרע"ב, דאיירי הכא בנייר המק"ט, ומכל מקום הלגין של תרומה טהור לפי שהנייר ראשון לטומאה ואינו מטמא כלים. אך הלגין של חטאת טמא לפי שאין מונין והנייר נחשב כאב הטומאה ומטמא כלים.

**ר' יהושע אומר של חטאת טמא**

הרמב"ם בפיה"מ והגר"א כתבו דר' יהושע לטעמיה במשנה ב' דאם הסיט אוכלין ומשקין בידו טמא. אך החזון איש (ס"ה סקט"ז) כתב דהכא אפילו הסיטן ברגלו טמא, דהא לגבי הסט כלי שאינו טהור לחטאת ר' יהושע מטמא לעיל משנה א' אפילו ברגלו.

**תוספתא**

**קלל של חטאת וקלל של תרומה שנגעו זה בזה שניהם טהורין בשתי ידות שניהם טמאים בשתי ניירות וכו'**

הכא איירי בקלל של אבן כדמסיק בתוספתא, וגירסת הר"ש בשתי ידות שניהם טמאים צ"ע דהא בכלי אבן ליכא טומאה כלל. והגר"א גרס בכולהו שניהם טהורין. [ועי' בביאור הגר"א דרישא שנגע קלל בקלל יתכן בין בכלי אבן בין בכלי חרס, דכיון דאינו מקבל טומאה מגבו שניהם טהורים, אך סיפא בשתי ידות שניהם טהורין יתכן רק בכלי אבן, דבכלי חרס האדם נטמא מהכלי של תרומה ונעשה כזב לחטאת ומטמא במשא].

**ר' יהושע אומר של חטאת טמא**

ר' יהושע קאי על שתי ידיו ועל שתי ניירות, דכיון דנושא את התרומה הרי הוא נטמא לחטאת ומטמא את מי החטאת בהיסט.

**אבל בשל חרס הכל מודים בשל חטאת שהוא טהור**

הר"ש גרס: אבל בשל חרס לגין של חטאת ולגין של תרומה שנגעו זה בזה שניהן טהורין, בשתי ידות שניהן טמאין, בשתי ניירות שניהן טמאין. וצ"ע מדוע בשתי ידות של תרומה טמא, הא אדם שנטמא ממי חטאת אינו מטמא את התרומה במשא, וכן אינו מטמא כלי חרס מאחוריו. ובשלמא החטאת טמא לפי שהאדם שנטמא מהלגין של תרומה נעשה טמא לחטאת, [דכלי חרס שנטמא מטמא אחרים מאחוריו], ודינו כזב שמטמא את מי החטאת במשא, אך של תרומה צריך להיות טהור.

ולגבי שתי ניירות כבר כתב הר"ש דזה דלא כתנא דמתני' דמטהר תרוייהו אפילו בשל עץ, וכל שכן בשל חרס. וכבר תמה האור שמח פי"ד ה"ז, איך יתכן לטמאות בשתי ניירות, עיי"ש.

הגר"א גרס: בד"א בשל אבן, אבל בשל חרס הכל מודים בחטאת שהוא טמא. [לפי שהאדם נטמא מהלגין של תרומה, דכלי חרס מטמא אחרים מאחוריו, ונעשה כזב לגבי חטאת ומטמא את מי חטאת במשא].

קלל [מחרס או מאבן] של חטאת, ולגין [מעץ] של תרומה שנגעו זה בזה שניהן טהורין. [לפי שהקלל של חטאת אינו מקבל טומאה מגבו, והלגין של תרומה לא נטמא מהקלל לפי שאין כלי מטמא כלי].

בשתי ידים שניהן טמאים. [דהאדם נטמא מהלגין של תרומה ונעשה כזב לחטאת ומטמא את החטאת במשא, וכן הוא נטמא מצד נושא מי חטאת ומטמא את הלגין של תרומה בחיבורים].

בשתי ניירות שניהן טהורים. [דהאדם לא נטמא מהלגין של תרומה לפי שהנייר מפסיק, והרי הוא טהור לחטאת ולא נטמא ממי החטאת כלל]. ר' יהושע אומר של חטאת טמא. [דהאדם נטמא בהיסט התרומה, ונעשה טמא לחטאת ומטמא את מי החטאת, וכן הוא נטמא במשא מי החטאת, אך אינו חוזר ומטמא את הלגין של תרומה לפי שהנייר מפסיק]. ועי' חזון איש (ס"ה סק"כ) מה שגרס בתוספתא, ולפיו התוספתא נקטה את דין המשנה בלא תוספת חידוש.