בענין מאי קעביד
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / ארבעה אבות

בס''ד

**בביאור סברת מאי קעביד**

א. 'מתקיף לה רב ששת והא איכא מרבה בחבילה היכי דמי אי דבלאו איהו לא אזלא פשיטא אלא דבלאו איהו אזלא מאי קא עביד' ונח' הראשונים האם פטור, או דכוונת הגמ' מאי קעביד טפי מאחריני, עי' רש''י לעיל בענין מסר שורו וכו', רשב''א בסוגיין, שטמ''ק מר' ישעיה ורבינו פרץ, מרדכי פרק הפרה אות נ''ה מתש' מהר''מ, טור ושו''ע סי' תי''ח סעי' י', ועי' ביאור הגר''א סי' שפ''א סק''ה ונראה בדבריו דנקט דמסקנת התוס' שהשני פטור אע''פ שהיה בכדי החבילה של השני להזיק, ועי' ביאור הגר''א סי' שצ''ו סקט''ו דשיטת הרא''ש והנמוק''י דהשני פטור.

ב. בסברת הראשונים דהשני פטור, הקשה הקצוה''ח סי' ש''צ סק''א מכיון שלא אזלינן בתר מעיקרא בזורק חץ, אמאי פטור השני, ומכאן הוכיח הקצוה''ח דאף בזורק חץ אזלינן בתר מעיקרא, ועי' אמרי משה סי' ל''א סק''ה בהגה''ה דלא אמרו הראשונים דבחץ לא אזלינן בתר מעיקרא אלא כשהחץ לא שבר את הכלי, אך כשהחץ שבר את הכלי אף בחץ אמרינן בתר מעיקרא, ולכן כאן שהאש של הראשון גם שרף אמרינן בתר מעיקרא - וצ''ב הרי לא רק האש שלו הזיק -.

ג. הראשונים הקשו על סברת הפוטרים מבור י' וכ' דהשני חייב, והכא לא שייך כלל סברת בתר מעיקרא, וע''כ לא הבינו כן בסברת הפוטרים, ומדלא הקשו מזרק חץ, משמע דמסברא ניחא להו דיש לפטור היכא דאיכא סברת מאי קעביד, ורק מכח בור י' וכ' הקשו, וצ''ב מדוע אינו דומה לזרק חץ, ועי' ברשב''א ור' פרץ דהקשו גם במסר שורו לה' בנ''א מבור י' וכ' וגם שם אין שייך בתר מעיקרא.

ד. הגר''א כתב דתוס' במסקנתם ס''ל דהשני פטור, ותוס' הרי כתבו דבחץ לא אזלינן בתר מעיקרא, ובע''כ לתוס' אין סברת מאי קעביד משום בתר מעיקרא.

ביאור הגרשש''ק

בחי' הגרשש''ק סוף סי' י''ח {כ''ג} כתב 'אינו מטעם שפי' הקצו"ה דכבר חשבינן כאילו נעשה ההיזק אלא דלא חשיב כעושה מזיק כיון דלא חידש במזיק כח להזיק דכבר הי' בו כח להזיק' מבואר בדבריו דסברת מאי קעביד הוא סברא ביצירת מזיק, דאין חייב על האש שיצר כשלא יצר מזיק, דהיינו שאין החיוב מוטל על היוצר אש, אלא על היוצר מזיק, ודנים את כל האש כאש אחת, וכיון שהאש יכלה להזיק, הרי לא יצר מזיק, ולכן אע''פ שהאש שהדליק מזיק אינו חייב.

א. מצינו כעין זה בבור בדף נ''א ב' דעת רבה - כ''כ הדרישה - דהמרחיב בור פטור, דכיון שמיעט הבל, א''א להחשיבו כיוצר מזיק, ופטור אע''פ שנפל מהצד שהרחיב, ואף כשנפל בקרקעית הבור שהרחיב, מכיון שדנים על כל הבור יחד, ונחשב הכל כבור אחד פטור.

ב. וכן מבואר לפי הל''ק דאם מת בהבל פטור אע''פ שנפל מהצד שהרחיב, אע''פ שמת מחמתו, ואע''פ דהמניח אבן על פי הבור חייב, ואף להך גיסא בתוס' בדף נ' ב' דנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, וע''כ כנ''ל דא''א להחשיבו כיוצר מזיק לענין הבל.

ג. בור י' ובא אחר והשלימה לי''א, ונפל שור ומת, וברור שלא היה מת בבור י', נראה שאף בכה''ג פטרו התוס' והרשב''א בדף י' א', ולכא' משום שלא הוסיף כח בבור להזיק, אע''פ שגרם שעוד שוורים ימותו, אך לא היה חסר כח הממית בבור י' ולא נחשב שהוסיף כח חדש שלא היה בבור, ומבואר דאע''פ שהטפח שחפר המית פטור, משום שאין נחשב שיצר מזיק.

ד. ההופך את הגלל תוך ג''ט, בני אדם שניזוקו לא היו ניזוקים אילו מלא היה מזיז, ואפילו הכי פטור, וע''כ משום שנחשב אותו בור, ואינו נחשב יוצר בור.

ה. להלן דף נ''ו א' מקרב הדבר אצל האש, ונראה בר''י מלוני''ל ובמאירי דחייב רק כשלא היה ניזוק הגדיש אלמלא הקירוב - ועי' קו''ב אות ל' וז''ל אם זרק חץ ובא אחר וקירב את הכל אל החץ וע"י זה נשברה קודם מעט, בודאי פטור, דהא לא עבד ולא מידי - וצ''ב מאי שנא ממקרב בישול בשבת דחייב כמבואר ברא''ש בשבת פ''ג, ובריטב''א בשבועות, ולהנ''ל ניחא דבשבת חייב כשבישל, וכיון שקירב את בישולו נחשב מבשל, משא''כ באש אינו חייב כשהאש שיצר הזיק, אלא רק כשיצר מזיק, וכל היכא שבכח האש לשרוף, אין קירוב ההזק נחשב ליצירת מזיק.

ו. ומצינו אף להפך דאע''פ שמעשיו לא הזיקו, מכיון שנעשה בעל המזיק חייב, עי' דף נ''א ב' הרחיבה, מבואר בל''ק דחייב אף כשנפל מהצד שלא הרחיב, וברמב''ם מבואר דלא נח' בזה ב' הלישנות ולכו''ע חייב, ומבואר דכיון שהרי הוא שותף ביצירת המזיק, הרי הוא חייב אע''פ שלא ניזוק מחמת מעשיו, וכן שם מיבעיא לגמ' בטם טפח וכו' אם חייב, ויש צד שחייב אע''פ שלא ניזוק מכח מעשיו.

ז. לכא' יש להוכיח כן ממתני' דא' היבא את האור, וא' הביא את העצים, האחרון חייב, ומדוע אין הראשון חייב על האש שלו שכעת יכולה להזיק, דהרי אש המתפשטת ע''י עצים נחשב לאשו, ובע''כ משום דלא יצר מזיק, אך אולי יש לדחות דאע''פ שיש סיבת חיוב על הראשון, מכיון שיש יותר סיבה לחייב את השני, רק השני חייב.

ח. ולפי''ז היוצר אש במקום שאין רוח מצויה, ובאה רוח שאינה מצויה פטור, אף כשיכל אח''כ לשמור, מכיון שלא יצר מזיק, אינו אחראי על האש - ועי' אמרי משה שדן לומר כן, וביאר את דברי הגמ' בדף כ''ג א' דנפלה גדר שלא מחמת דליקה הכוונה שנפל ברוח מצויה, ואפילו הכי כיון שלא נפל מחמת דליקה אינו חציו - ואולי יש לומר דאף רוח שאינה מצויה הוי טבעו של עולם, ונחשב כיוצר מזיק, ואין רוח מצויה פוטרת אלא בשמירה - ובפרט לפי מה שהוכיחו שאין פטור אוח מצויה כעין פטור אונס, דלא היה לו לחוש לרוח שאינה מצויה, אלא השמירה פוטרת, אך אילו לא שמר אע''פ שהחשש של ההזק אינו אלא חשש של רוח שאינה מצויה חייב, ולכן א''א לפטור שומר שמסר לשומר מחמת שלא היה לו לחוש שלא ישמור - עוד יש לדחות דיצירת אש תמיד הוא יצירת מזיק, ואע''פ שאין לאש מה להזיק, יש לאש כח מזיק, ורק כשמוסיף על אש קיימת פטור, משום שהיה כבר מזיק, ורק הגדיל את האש, וכיון שהכל אש אחת, אין נחשב יוצר מזיק משום שהיה על האש שם מזיק, ורק אם האש אינה יכולה להזיק הוי הגדלת המזיק וחייב, וגם בבור יש לדון כה''ג כגון שחפר בור באופן שנוצר הבור עם כיסוי שיכול לעמוד ברוח מצויה, שיהיה פטור כשנפל הכיסוי ברוח שאינה מצויה אף בנודע לו אח''כ, ולא דמי לחופר בור וכיסהו דיצר מזיק ולכן נעשה בעל המזיק, ולכן חייב כשנפל אח''כ הכיסוי ברוח מצויה, משא''כ כשלא היה רגע שהיה זה מזיק, לא נעשה אחראי על הבור - ומאידך הפותח בור יש עליו כיסוי שיכול ליפול ברוח מצויה, לכא' יהיה פטור אע''פ שלא באה רוח מצויה, אע''פ שמחמתו ניזוקו, מכיון שלא יצר מזיק, דומיא דהס''ד דרק כורה חייב ולא פותח, משום שרק כשיצר מזיק חייב, ולא כשרק הסיר כיסוי -.

ט. לכא' דברי הגרשש''ק מוכרחים מהא דחייבו הראשונים את הראשון, ואפי' לדעת המחייבים את השני היכא דלא הוסיף שיעור אש שיכל להזיק לחוד פטור השני, ומשמע דהראשון חייב, וצ''ע הרי לא רק האש שלו הזיקה, וחלק מהנזק נעשה ע''י האש של השני - והיה מקום ליישב דכיון שלא הוסיף אש, אלא הרבה בחבילה, והחבילה נדלקה ע''י האש של הראשון, הרי זה ככל אש שמתפשטת דהוי כאש של הראשון, ולפי''ז רק מרבה בחבילה פטור ולא מרבה אש - וע''כ צ''ל דכיון שהאש נחשב מזיק אחד, והמזיק נוצר ע''י הראשון, הרי זה כמזיק שלו שגדל, וכעין דיקלא ואלים, וכך לכא' מוכח מהא דבבור י' וי''א פטרו את השני וחייבו את הראשון, ומדסתמו הראשונים משמע דאף כשלא היה מת בבור י' הדין כן, וע''כ משום שהשני לא יצר מזיק, מכיון שהיה בכח הבור להמית, ואין הוספת אפשרויות של מיתה נחשבת לעשיית מזיק, לכן השני פטור, והראשון חייב משום שהוא בור אחד, והוי כאילו הבור שלו גדל.

י. לכא' לדברי הגרשש''ק היכא דהרבה בחבילה ועי''ז ינזקו עוד דברים, יהיה חייב אף על הדבר שהיה בלאו הכי נשרף, מכיון שהגדיל את המזיק ונעשה בעל המזיק, אא''כ דנים כלפי כל דבר הניזוק בפני עצמו, ונ''מ גם בהדליק אש שיכולה להזיק ברו''מ, דיתחייב אף על הזק שנעשה ברוח שאינה מצויה כשהיה בידו לשמור אח''כ.

יא. לדברי הגרשש''ק לכא' בהדליק אש במקום אחר ואח''כ התחברו האישים, לא יהיה סברת מאי קעביד, דהרי עשה מזיק, ואח''כ ב' המזיקים התחברו ונעשו מזיק אחד.

יש לעיין על דברי הגרשש''ק

א. לפי''ז ע''כ צ''ל דכל סוגיין אינו אלא לר''ל דאשו משום ממונו, אך לר''י דאשו משום חציו, לכא' א''צ יצירת מזיק, אלא הוי כחציו, עי' בחי' ר' שמואל מש''כ בזה.

ב. בה' שישבו על ספסל נמי אמרה הגמ' מאי קעביד, וגם כאן פירשו חלק מהראשונים דהיכא דישב ובלאו הכי היה נשבר ע''י הד' האחרים האחרון פטור אע''פ שגם הוא השתתף בשבירה, והכא באדם המזיק איירי, ואפילו הכי שייך סברת מאי קעביד, ולדברי הגרשש''ק רק באש שחייב על יצירת המזיק שייך סבת מאי קעביד.

ג. הרשב''א ור' פרץ שדנו גם במסר לה' שומרים לפטור את הראשון שהלך, והוצרכו להוכיח מבור י' וכ' שאינו כן, ע''כ הבינו סברא אחרת במאי קעביד.

ד. הראשונים הקשו על הפוטרים במרבה בחבילה מבור י' וכ', ולדברי הגרשש''ק קושייתם על יצירת הבור, דלדברי הפוטרים אף כאן אין נחשב יוצר מזיק ולא היה השני מתחייב, ולכא' כאן ודאי הוסיף במזיק, דהרי יש שוורים שימותו רק בבור כ' ולא בבור י' כמבואר בתוס' בסנהדרין דף מ''ה א' ד''ה מה בור - אולי י''ל דבע''כ אינו חייב בכ' משום הוספה במזיק, דא''כ גם בבור י' וי''א נימא הכי, ובע''כ דכיון שהיה בכח הבור להרוג, אין נחשב הוספה במזיק מה שכעת יהרגו יותר שוורים, וא''כ גם בי' וכ' אינו חייב מחמת ההוספה במזיק, אלא חייב כי יש כאן עוד בור י' שיש עליו שם בור למיתה, וא''כ גם באש נימא הכי, ויש לעיין מדוע הרחיבה חייב, מאי שנא מהוסיף עוד טפח, מדוע בהרחיבה חייב משום שהוסיף כח מזיק בבור, דכעת יפלו עוד בבור, מהעמיק טפח שאינו חייב אע''פ שעושה שעוד נופלים בבור ימותו -.

ביאור סברת מאי קעביד

א. לדברי הגרשש''ק סברת מאי קעביד, הוא הסברא שפטור גם בהרחיבה וכד' וכנ''ל, ואינו סברא מיוחדת כאן, והתבאר דגם בסוגיין מוכח כן, מהא דקמא חייב, ובע''כ שיש אפשרות לדון את כל האש כמזיק אחד, אך אכתי אולי אין זה סברא לפטור את הראשון, משום דהאש שעשה יזיק, ולכן יצר מזיק, אע''פ שהוא מזיק אחד, אפילו הכי נחשב כיוצר מזיק, ולא דמי לכל הדוגמאות הנ''ל דכיון שמיעט את המזיק, או לא הוסיף על המזיק פטור, ולכן כאן הוצרכה הגמ' לסברא מחודשת של מאי קעביד, דאע''פ שעשה מזיק פטור, ופטור גם באדם המזיק מטעם זה.

ב. עי' בברכ''ש ובחזו''א, ואולי כוונתם על פי היסוד שכתבו האחרונים - עי' בשיעורי ר' שמואל סנהדרין דף ע''ט ב' דחילק בין חבלות להזק דכששניהם ברשות או שניהם שלא ברשות אינו מוטל עליו לשמור עצמו שלא יזיק שלא בכוונה, וממילא שוב אינו מחוייב בנזקיו, משא"כ לענין חובל בחברו לא תליא בדין שמירה, דבזה הוא מתחייב בכל גווני על עצם המעשה - דאין חיוב נזקין אא''כ קדמה לה תביעת אל תזיקני, וכמבואר ברא''ש פ''א סי' א' דשן ורגל פטור ברה''ר משום שאין מוטל עליו ללכת אחרי שורו ברה''ר, דהיינו שאין בכה''ג תביעת אל תזיקני, דאדרבא המזיק ינזק בכך שיצטרך ללכת אחר שורו, ועי' עוד רא''ש פ''ב סי' י', ובעצם כל מזיק הוא הזק למזיק שצריך לשמור שלא יזיק, ואפילו הכי קבעה התורה דזכות הניזק עדיף, ובאמת יש מקומות שזכות המזיק עדיף, כגון בנכנס לחצר חבירו, דאם הזיקו שלא בכוונה פטור, דא''צ להזהר שלא להזיק את הנכנס שלא ברשות לחצירו, וברציחה ודאי חייב בגלות, משום שברציחה הרוצח חייב, וא''צ שיקדם לכך זכות שלא יזיקנו, וידוע מש''כ הנתה''מ דאין חיובי ב''ק בלא יחפור משום שאין תביעת אל תזיקני היכא שצריך לבטל את שימושו, ובשם הגר''ח כתבו דאין תביעת אל תזיקני בעושה בתוך שלו - על פי זה ניחא דברי המשנה כל שחבתי בשמירתו וכו' אף להך גיסא דהחיוב על מה שממונו הזיק, ואין שמירה אלא פטור, דכוונת המשנה כל שחבתי בשמירתו, דהיינו שיש זכות לאידך שישמור, רק אז חייב בנזקו -.

ג. על פי זה אולי י''ל דזהו סברת מאי קעביד, דכל היכא שלא הוסיף מידי, אין תביעת אל תזיקני, דהרי המזיק ניזוק בזה שאינו יכול לעשות פעולה המזיקה, ולכן היכא דלא הוסיף מידי אין תביעת אל תזיקני, ולא דמי לזורק חץ, דהרי הוא מוסיף על מה שהראשון עשה, דהראשון זרק חץ, והשני שבר, וכל כה''ג יש לו תביעה שלא יזיקנו, משא''כ כשמזיק יחד אם השני, והשני יכול לבד להזיק אין תביעת אל תזיקני, עי' חזו''א דכתב דשור הדוחף לבור, ובא אדם וסייע לו לדחוף, באופן שהשור לחוד היה דוחף פטור, משום דמאי קעביד, ולכא' הסברא כנ''ל, וניחא היטב הא דכתבו הראשונים גם בספסל דמכח סברת מאי קעביד פטור, וכן ניחא מרבה בחבילה גם לדעת ר''י דאשו משום חציו - וא''ת הניחא באדם המזיק כשמזיק היכא שבלאו הכי היה ניזוק, אך במרבה בחבילה, יש סיבה לחייבו אחרי שהרבה, וא''צ לחייבו רק על הרגע הראשון, ואח''כ אין הבדל בינו לבין הראשון, ולכא' שניהם צריכים לשמור על האש, ויש כעת תביעה על שניהם בשוה שישמרו על האש, ואולי י''ל דאיירי בגוונא שא''א אח''כ לשמור, והחיוב רק על הדלקת האש, ובשעת ההדלקה אין זכות לניזק שלא ידליק את האש - ועי' חזו''א שו''ת וכתבים סי' תקע''ג דביאר דעיקר החילוק בין זורק חץ הוא דשם שבר קודם, משא''כ כאן, ואע''פ שכתב רש''י דהקדים את הנזק, אפילו הכי מכיון שאין זה סיבה לפטור את הראשון, שוב נחשב שהיה ניזוק ע''י הראשון, ובריבוי האש יש גם עוד אש, וגם קירוב הנזק, וקירוב הנזק לחוד אינו סיבה לחייב כמבואר בראשונים במקרב הדבר אצל האש, ואין סיבה לחייבו אלא משום הוספת אש, ובזה אמרינן דכיון שבלאו הכי ניזוק ע''י הראשון, אין השני חייב כשבלאו הכי נשבר באותו זמן.

ד. ולפי''ז קושיית הראשונים מבור י' וכ' אינו על יצירת המזיק, אלא על ההזק, דבור י' מזיק, וגם בור כ' מזיק, דבור המזיק הוא יצירת חלל שבו אפשר ליפול, ומכח י' העליונים נופל, ואח''כ ממשיך ליפול ומוסיף תאוצה מכח בור הכ', ושנייהם יחד מזיקים, ואע''פ שיש על הבור התחתון סברת מאי קעביד, אפילו הכי חייב, ואולי הראשונים יסברו שע''י שהוסיף במזיק נעשה בעל המזיק, והבור הוא מזיק אחד, וכעין הרחיבה שחייב על כל הבור, ואין חייב רק על הי' התחתונים - ועי' ברשב''א דף נ''א א' דכתב דהוי ב' בורות, ואזיל לשיטתו כאן דהקשה מבור י' וכ', אך אולי הראשונים שפטרו כאן יסברו שנחשב בור אחד, ויתרצו על קושיית הרשב''א א' ולא שנים באופן אחר -

ה. אלא דאכתי קשה מדברי הראשונים שדנו במסר שורו לה' בני אדם לפטור מסברת מאי קעביד, והוצרכו להוכיח מבור י' וכ' שאינו כן, ולכא' בשומרים חייב לשמור מכח קבלת השמירה, וא''כ יש זכות שישמור בכל גוונא, ואין שייך לומר שבמקום מאי קעביד אין זכות - אא''כ שמירת נזקיו אינו אלא שנשעה ברשותו וחייב כאילו הוא שלו, ותלוי בגדר שמירת נזקיו, ואם עומד תחת הבעלים לכא' חייב לשמור גם בכה''ג - ועוד יש להקשות דהרי הקדים את נזק, ומכח זה יש תביעת אל תזיקני, אע''פ שמכח ההקדמה אינו חייב וכנ''ל, אכתי מכיון שיש לו זכות, לכא' הרי זה סיבה גם לחייבו על מה שהאש הזיק - ואולי י''ל דכלפי ההזק אין לו זכות אלא רק כלפי ההקדמה, וכיון שעל ההקדמה אינו חייב, א''א לחייבו על הנזק וצ''ע -.

ו. אולי יש לבאר באופן אחר, דאע''פ שיש זכות שלא יזיקנו יש סברת ''מאי קעביד'' על פי שהתבאר שחיוב תשלומי נזקין אינו עונש, ולא דמי לכל התורה כולה דבענין מעשה, משום שהעונש על המעשה, וכמוש''כ הגרשש''ק דהמזיק בפקו''נ חייב כמבואר בתוס', אע''פ שמותר להזיק, ואין מקום לעונש, אלא החיוב תשלומין נובע מזכות הניזק, ואמרה התורה שתשלום הנזק מוטל על המזיק, בכדי שלא יפסד הניזק, ולכן י''ל דאין חוב תשלומי נזיקין תלוי במעשה, אלא כל היכא שיש זכות לניזק שלא יזיקנו, או שישמור על ממונו שלא יזיקנו, ונעשה נזק ע''י שלא עשה את המוטל עליו, חייב בתשלומי הנזק, ולכן מצינו שגרמי חייב בנזקין מה שלא מצינו בכל התורה שגרמי יחשב למעשה, דודאי גרמי אינו נחשב למעשה, ואינו אלא כגרמא, ולכן בכל התורה שהחיוב על מה שעשה, בגרמי אין נחשב שעשה, ואין התוצאה מתייחסת אליו, ורק מזיק חייב, משום שמזיק אינו עונש על מעשיו, ואין חיוב התשלומין על מעשה ההזק, אלא כנ''ל כל היכא שהיה עליו מוטל למנוע את ההזק, כשנעשה הזק עי''ז חייב, וס''ל לר''מ דבגרמי יש זכות לניזק שלא יזיקנו.

ז. על פי זה י''ל דסברת מאי קעביד הוא, דכיון שבלאו הכי היה ניזוק, לא נעשה ע''י שלא עשה את המוטל עליו נזק, וזה לא שייך בזורק חץ שנעשה הנזק לפני פגיעת החץ, ועל ידו ניזוק, משא''כ כשבשעת הנזק אחר מזיק עמו, והיה ניזוק בלאו הכי מחמתו, אין סיבת חיוב, מכיון שאין החיוב על מה שהזיק, אלא על מה שניזוק במה שאילו היה עושה את הוטל עליו לא היה ניזוק, וכאן הרי היה ניזוק, וזה שייך גם במסר שורו לה' בני אדם, דאע''פ שיש זכות שישמור, תביעת תשלומים אינו אלא כגדר תשלומי נזקין, וצ''ל דאיירי הכא דרק ביד ד' לשמור, ולא היה בידו לחוד לשמור, ולכן שייך גם כאן סברת מאי קעביד, הא אף אילו הייתי שומר היה נזק - ואכתי צ''ע מדוע הראשון נחשב כחופר כ', הא חייב באותו מידה כמו האחרים, ומדוע נחשב הוא לשני, דהיה צריך להוכיח שחייב וא''א מאי קעביד, וקשה בתרתי, מדוע נחשב הראשון לשני, הרי ברגע שהד' הלכו הרי הוא חייב בדיוק כמותם, ומהרגע שאינו שמור אינו שמור מחמת כולם בשוה, ועוד אף אי נימא דהוא חייב רק רגע אחריהם, ברגע השני החיוב מחמת רגע זה, ולא מחמת שלא שמרו ברגע הקודם, וא''כ מהרגע השני כולם שוים, והוי כה' שבבת אחת הפסיקו לשמור.

ח. כתב המל''מ פ''ג מגו''א ה''ד וז''ל דהא פשיטא דע"כ לא אמרינן דמזיק בידים דחייב אלא כשאותו ההיזק לא היה מוכרח לבא אם לא היה המזיק אבל כשאותו ההיזק היה בא אף שזה קדם והזיק פשיטא דפטור ... שכל המזיק דבר שאותו ההיזק היה בא אף אם לא הזיק דלא חשיב היזק ופטור עכ''ל, עי''ש שדימהו לזורק כלי מראש הגג, והיה נראה בדבריו הפוך מהקצוה''ח, דלדברי הקצוה''ח מאי קעביד בסוגיין הוא משום דאזלינן בתר מעיקרא, ולדברי המל''מ הפטור בזרק כלי מראש הגג הוא משום סברת מאי קעביד, דנראה בדבריו שאין הפטור משום שהכלי שבור, אלא שאין חיוב מזיק היכא דבלאו הכי היה ניזוק, אך לכא' א''א לומר כן, מהא דאף לענין צרורות אזלינן בתר מעיקרא ונחשב שהזיק בגופו וצ''ע.