סוגיות יבום וחליצה - הרב יהודה אלבוים
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

![](data:image/png;base64...)

מראי מקומות וציונים

בעניני יבום וחליצה ובעניני עגונות

![](data:image/png;base64...)

הערות יתקבלו בברכה

טל' [PHONE_REMOVED]

[PHONE_REMOVED]

**בס''ד**

תוכן ענינים

מראי מקומות בעניני יבום וחליצה

[הקדמה ליבמות ה](#_Toc23155764)

[בגדר פטור ערוה מיבום וחליצה ז](#_Toc23155765)

[בדברי התוס' ב. שאני נדה דאסורה לכל יג](#_Toc23155766)

[בגדר פטור צרה יד](#_Toc23155767)

[צרת צרה יח](#_Toc23155768)

[כל שאינו עולה ליבום, אינו עולה לחליצה כ](#_Toc23155769)

[בגדר התר איסור אש''א במקום מצוה כב](#_Toc23155770)

[ערות אשת אח, האם פוטר מיבום כו](#_Toc23155771)

[בענין דין נאסרה ל](#_Toc23155772)

[נישואין מפילין לד](#_Toc23155773)

[בגדר דין דרכי נעם לט](#_Toc23155774)

[בגדר איסור יבמה לשוק, ובגדר ענין זיקה מ](#_Toc23155775)

[רבא אמר ערוה גופא לא בעי קרא וכו' מג](#_Toc23155776)

[דף לב. מה](#_Toc23155777)

[במח' רבנן ור''ש ביבם ואח''כ נולד מו](#_Toc23155778)

[דף י: חלץ א' מהאחים וכו' נ](#_Toc23155779)

[בדברי הרשב''א דף מא. נא](#_Toc23155780)

[כ''א קושיות בענין ייבם או חלץ וקידש, ואח''כ נולד נד](#_Toc23155781)

[בגדר הדין דנעשית כאשתו לכל דבר נה](#_Toc23155782)

[זיקה סא](#_Toc23155783)

[קידושין מפקעי זיקה, וערוה אחר נפילה ע](#_Toc23155784)

[זיקה ככנוסה עז](#_Toc23155785)

[בענין יבום וחליצה וזיקה פג](#_Toc23155786)

בעניני יבום וחליצה

[בענין ערוה ליבום פז](#_Toc23155787)

[בענין נישואים מפילים, ונאסרה צד](#_Toc23155788)

[בענין זיקה, ובענין חליצה. ק](#_Toc23155789)

[בגדר מצות יבום וחליצה קח](#_Toc23155790)

מראי מקומות בעניני עגונות

[נאמנות ע''א בעדות אשה קטו](#_Toc23155791)

[נישאת לא' מעידיה וטוענת ברי קיט](#_Toc23155792)

[בדברי התוס' פח. דבדבר הידוע וגלוי לכל אין דין תרי כמאה קכא](#_Toc23155793)

[מדרש כתובה קכו](#_Toc23155794)

[בענין הכחשה בעדות אשה קכח](#_Toc23155795)

[עדות אשה במלחמה קמ](#_Toc23155796)

[דאמרי אסקינהו קמן וחזינהו לאלתר, וקאמרי סימנין קמו](#_Toc23155797)

[בענין ''ולא אמרינן הנך אזלו לעלמא והני אחריני נינהו'' קמט](#_Toc23155798)

[סימנים קנט](#_Toc23155799)

[מים שאין להם סוף קסז](#_Toc23155800)

[מסיח לפי תומו קעו](#_Toc23155801)

בעניני עגונות

[בגדר נאמנות ע''א בעדות אשה קפח](#_Toc23155802)

[בענין כל מקום וכו' קצג](#_Toc23155803)

[בענין נאמנות אשה במלחמה קצט](#_Toc23155804)

[בענין סימנים רה](#_Toc23155805)

[בסוגיית סימנים ריא](#_Toc23155806)

[בעניין מסיח לפי תומו רטו](#_Toc23155807)

# הקדמה ליבמות

א. יהודי שמת בלא בנים, ציותה התורה שאחד מאחיו ייבם את אשתו, והאחרונים חקרו מהו מצות יבום האם המצוה הוא לקנותה, או המצוה הוא מעשה הביאה, דהיינו האם המצוה לקנותה אלא שנלמד מקרא שאע''פ שאשה נקנית בכסף שטר וביאה, יבמה אין נקנית אלא בביאה, וכן נלמד מקרא שנקנית בעל כרחה, וכן נקנית כשבא עליה אע''פ שאין דעתו לקנותה, או שהמצוה אינה אלא מעשה הביאה, אלא דילפינן מקרא דנקנית לו ע''י היבום, ואינה נפקעת ממנו אלא בגט ככל אשה הקנויה לבעלה, ונ''מ בביאה שאינה נקנית בו עי' עמ' פ''ג, או בנקנית לו בלא ביאה כגון במאמר לב''ש דנקנית לו מדאו' - עי' רמב''ן בדף כט: דהוצרך לומר שאף לב''ש אינה קנויה לו לגמרי ע''י מאמר, ומשמע שאילו היתה קנויה לו לגמרי לא היה מצוה לבא עליה -.

ב. אשה שמת בעלה בלא בנים, ויש אח לבעלה, הרי היא נקראת שומרת יבם, ואסורה לשוק באיסור לאו, והרי היא זקוקה ליבם, וביד היבם לייבם אותה, או לחלוץ לה וע''י החליצה ניתרת לשוק, ונלמד מקרא שאין גט מתירה אלא רק חליצה, וכן נלמד מקרא דאין חליצה מתרת אשת איש, אלא רק מתרת שומרת יבם.

ג. בגמ' דף יז: נחלקו אם יש זיקה או אין זיקה, דהיינו שאף לפני היבום יש קצת אישות או קצת קנין ליבם ביבמתו, ורוב הראשונים נקטו שלכו''ע יש זיקה מדאו' בין היבם ליבמתו, ולא נחלקו אלא בדרגת הקנין, אם נחשבת עי''ז לכעין ארוסה, או שהוא קנין קלוש יותר, וברוב הראשונים מבואר שלמד''א יש זיקה והוי כעין ארוסה, אינו אלא מדרבנן - מלבד דעת ר''ש בדף יט: דמדאו' היא כארוסה לו, וזהו המושג של זיקה ככנוסה - ומבואר בגמ' שאם יש זיקה יש איסורי עריות כאילו היא אשתו, ואסור באחותה ואמה וכו', וכן נאמרו בגמ' עוד הרבה נ''מ עי' בעמ' ס''ד.

ד. התבאר שע''י חליצה ניתרת לשוק, וחקרו האם ע''י החליצה נפקעת הזיקה, וכמו שגט כורת את האישות, החליצה כורתת את הזיקה, והאיסור לשוק הוא מכח הזיקה, וכעין איסור אשת איש, או דלמא דאסורה לשוק מכח מה שזקוקה ליבום, ולא מכח הזיקה, וע''י החליצה שוב אינה זקוקה ליבום, וממילא נפקעת הזיקה, דאין זיקה אלא כשזקוקה ליבום, עי' עמ' מ'.

ה. אשה שמת בעלה בלא בנים ויש לבעלה אח, הרי היא זקוקה ליבום, ודבר זה נקרא נפילה ליבום, ומבואר במשניות שיש נפילה ראשונה ויש נפילה שניה, דהיינו שיש אופן שנופלת לאותם האחים עוד הפעם, וזה על ידי שאח א' ייבם, ושוב מת, ונופלת שוב לאותם אחים מכח הבעל השני, ובאופן שהיא אסורה בנפילה ראשונה ליבום על כל האחים לא משכ''ל נפילה שניה וכדלהלן.

ו. כל אשה הנופלת ליבום, מותרת להתייבם אע''פ שיש בה איסור אשת אח, ונח' הראשונים האם ההתר מכח עדל''ת, או שלא נאמר איסור אש''א במקום יבום, ועי' להלן עמ' כ''ד בגדר ההתר בביאה שניה שאין בו עשה, והנה בנפילה שניה יש עליה ב' סיבות לאיסור אש''א, מחמת הבעל הראשון ומחמת הבעל השני, ואין אומרים שהותר איסור אש''א מכח הבעל השני שמפיל ליבום, אך אסורה מכח אש''א הראשון שמחמתו אינה נופלת היום ליבום, והאריכו האחרונים לבאר טעמו של דבר, ובדף כ. מבואר בתוס' שעל ידי היבום הראשון נפקע איסור אש''א מכל האחים ולא רק מהאח שייבם, וא''כ א''א לאסור מכח הבעל הראשון, ועי' שם ברש''י ד''ה איסור אחותו, והתבאר בארוכה בעמ' מ''ו - ס'.

ז. מבואר במשנה הראשונה שאין ערוה מתייבמת, דהיינו שרק איסור אש''א הותר, אך אם יש עליה איסור כרת אחר, איסור זה לא הותר, ונלמד מקרא בדף ג:, אך אם יש עליה רק איסור לאו הרי עדל''ת כמבואר בדף כ. אלא שמדרבנן אסורה להתייבם, דגזרו ביאה ראשונה אטו ביאה שניה שאין בו עשה, ומבואר בגמ' דכל זה דווקא לרבנן שיש תפיסת קידושין בחייבי לאווין, אך לר''ע שלא תפסי קידושין בחייבי לאויין, דינה כחייבי כריתות, ועי' בתוס' דף ט. ד''ה והרי איסור.

ח. עוד מבואר במשנה שאם היה למת ב' נשים, ואשה אחת היא ערוה על האח החי, גם האשה שאינה ערוה אסורה ביבום, ואשה זו נקראת צרת ערוה, ונח' רבי ורבנן מהו המקור לדין צרת ערוה בדף ג:, ובדף ח: ולס''ד גם צרה שלא בשעת נפילה הרי היא צרת ערוה, אך למסקנא אין הצרה נפטרת אלא אם היא צרת ערוה בשעת הנפילה ליבום, וביסוד דין צרה חקרו האם הצרה נחשבת גם כערוה, ויש לה פטור עצמי, או שנפטרת על ידי הערוה, דהערוה פוטרת את עצמה ואת צרתה, ורוב הראשונים ואחרונים נקטו שאע''פ שלס''ד הצרה נאסרת באיסור של הערוה אך למסקנא אין לצרה את האיסור שיש בערוה, אלא רק פטורה מיבום וממילא אסורה באיסור אשת אח, עי' עמ' י''ד.

ט. ובאופן שהיתה צרת ערוה רק על אחד מהאחים - כגון שהיא צרת אחות אשתו - ואח אחר שאינה ערוה עליו ייבם אותה, ומת גם הוא בלא בנים, מבואר במשנה שהיא אסורה על האח שהיתה אסורה עליו בנפילה ראשונה מכח איסור צרת ערוה, אע''פ שכעת אינה צרת ערוה, ואיסור האש''א שבה ניתר ע''י נפילה השניה, ואיסור האש''א מכח האח הראשון הרי אינו אוסר בכל נפילה שניה וכנ''ל, בכל זאת אסורה ופטורה מיבום, ורש''י ב: ד''ה כשם כתב שאסורה מדין נאסרה - עי' להלן - ועי' קובה''ע סי' א' סק''ב שכתב שאסורה מכח זה שחל בה שם צרה, ולא הוצרך רש''י לדין נאסרה אלא באופן שהותרה הערוה עי''ש.

י. עוד מבואר במשנה שלא רק שהצרה הנ''ל אסורה בנפילה שניה, אלא גם צרתה אסורה, וצרה זו נקראת צרת צרה, משום שהיא אינה אלא צרה של מי שהיא צרת ערוה, ולא משכ''ל צרת צרה אלא בנפילה שניה - ועי' בעמ' ל''א אות י''א אופן של פטור צ''צ בנפילה ראשונה - ולכן אם היא צרת ערוה בנפילה ראשונה על כל האחים, לא משכ''ל צרת צרה, ויסוד דין צרת צרה נדרש מקרא, ותמה רעק''א מדוע נצרך מקור לפטור צרת צרה, הרי מכיון שהצרה נפטרה מיבום בנפילה ראשונה הרי היא ערות אשת אח שלא הותר, וא''כ צרתה היא צרת אשת אח, וא''צ לפוטרה מדין צרת צרה, עי' עמ' ט''ו ועמ' ט''ז, ועמ' ל' אות ה'.

יא. מבואר במשנה בדף ל. ולב. דין כיון שנאסרה עליו שעה א' אסורה עליו עולמית, דהיינו יבמה שנאסרה שעה אחת בשעת נפילה הרי היא אסורה עליו עולמית, ומשכ''ל בנפילה ראשונה כגון שאחר שנפלה לאח שהיא אחות אשתו, מתה אשתו, ועי''ז הותרה היבמה, ומשכ''ל בנפילה שניה שמתה אשתו אחרי שייבם אח אחר, ואח''כ מת האח השני, ויסוד דין נאסרה הוא שהאיסור אש''א אינו ניתר, ובתוס' דף ב. כתבו דבנפילה ראשונה י''ל שהוא מדין דרכי נעם, המבואר בדף פז: דאם מת הבעל והיו לו בנים, ושוב מתו הבנים אינה נופלת כעת ליבום עי''ש.

יב. אשת אחיו שלא היה בעולמו, נלמד מקרא שאם אחר שמת הבעל, ונפלה לפני האחים ליבום, וטרם שייבם א' האחים נולד עוד אח, אין האח יכול לייבם, והרי היא אסורה עליו באיסור אשת אח, ואם ייבם אח שהיה בעולמו ומת, נח' ר''ש ורבנן האם יכול האח שנולד אחר מות הראשון לייבם מכח הנפילה השניה, ונח' כשנולד אחרי היבום של אחיו, ובנולד לפני היבום נח' האמוראים בדעת ר''ש אם גם בזה נח' או שבכה''ג מודה ר''ש לרבנן.

יג. נח' ר''א וחכמים - בדף יג. בדף ל: ובדף קט: - אם נישואין מפילין או מיתה מפלת, דהיינו האם הנישואין הם סיבת הנפילה ליבום, או רק המיתה היא סיבת הנפילה, עי' להלן באריכות עמ' ל'.

יד. מאמר, הוא קידושי שומרת יבם ע''י היבם בכסף או שטר, ולדברי ב''ה מדאו' לא חל מידי, אך מדרבנן נקנית לו, ואף תקנו חז''ל לקדשה טרם שבא עליה, וכיון שהיא אשתו מדרבנן נאסרת על שאר האחים, וכן אם מת מדרבנן נופלת ליבום מכוחו ואם האח שעשה בה מאמר יש לו עוד אשה שהיא ערוה על האחים נעשית צרת ערוה מדרבנן, ולדעת ב''ש - דף כט - מאמר קונה מדאו' ונח' שם אם קנויה לו לגמרי או לא עי''ש.

# בגדר פטור ערוה מיבום וחליצה

חקרו האם יש מצוות יבום, אלא דאי אפשר ליבם מחמת איסור אחות אשה וכד', דאין עדל''ת שיש בו כרת - ולרבא הוא מסברא, או שנלמד מעליה שיש איסור, וא''א הואיל ואישתרי אשתרי, או שנלמד מעליה שאין מקישים את כל העריות לאשת אח -

או דילמא דאין מצוות יבום משום שלא חל זיקה בחייבי כריתות כמו שאין תופס קידושין בחייבי כריתות, אך אין דבר הפוטר מיבום.

או דלמא דנלמד מקרא דעליה או מלצרור או מלקחת, דערוה פוטרת מיבום, דמלבד מה שערוה אסורה, ובערוה אין תפיסת קידושין, ובערוה הולד ממזר, נלמד מקרא דערוה פוטרת מיבום - ואף אילו לא היה איסור והיה תופס קידושין ולא היה הולד ממזר בכל העריות היה פטור מיבום - ואף למד''א דבלא עליה הו''א הואיל ואישתרי אישתרי, אין עליה מגלה שא''א הואיל וכו' אלא שיש פטור, וכן למד''א דס''ד להקיש שאר עריות לאשת אח קמ''ל עליה דיש פטור וממילא אין מצוה ואין מקום ללמוד מאשת אח, וכן נראה בלשון הרמב''ם פ''ו מהלכ' יבום ה''ט.

ואכתי יש לחקור האם ערוה פוטרת מיבום הוא שאינה נופלת, או שהערוה מפקיעה את סיבת הנפילה מהאש''א - ויתכן שזה כל כח הערוה להפקיע את סיבת הנפילה, ולפי''ז אם כבר נפלה אין בכח הערוה לאחר נפילה להפקיע את הזיקה, עי' להלן עמ' ע' -

וז''ל התו''י בדף ג. אבל השתא דתני פוטרות משמע שהערוה פוטרת הצרה ממצות יבום ועושה אותה כמאן דליכא מצוה עכ''ל.

ועי' לשון רעק''א בגיטין דף פ''ג דהתם - בערוה - לא נפלה לפניו ליבום כלל דכך אמרה תורה שזקוקה ליבם שלא במקום ערוה ...

**מקורות לגדר ערוה הפוטרת מיבום**

א. הנה מצינו גם חייבי לאווין ועשה שאינם ערוה ואינם מתייבמות משום שאין עדל''ת ועשה, ואם חייבי כריתות נמי אינם אלא אסורות משום שאין עדל''ת שיש בו כרת, א''כ אין חילוק בין חייבי כריתות לחייבי לאווין ועשה, ובאמת בתרוויהו אם בעלו לא קנו, אך מאידך חלוקים לענין פטור צרה, ופטור מחליצה, ויש צד במל''מ שחלוקים גם לענין איסור אש''א.

וכתב השערי יושר שער א' פי''א שמבואר מזה שאין הפטור מחליצה קשור לאיסור, אלא חייבי כריתות פטורים, או שאין זיקה מחמת שאין בהם תפיסת קידושין, וכיון שאין בהם דין יבום ממילא אין מקום לחליצה, משא''כ חייבי לאווין ועשה שאינם אלא איסור ומניעה ממילא חייבות בחליצה, ועי' קובה''ע סי' ד' סקי''א דאילו לא היה מיעוט על כסף ושטר והיה אפשר ליבם ע''י כסף או שטר, בחייבי לאווין ועשה היה דין יבום, משא''כ בחייבי כריתות שהערוה פוטרת מיבום.

ב. עוד מצינו אופן שפטורה אף מחליצה ובכל זאת אינה פוטרת צרתה, בבעלת התנאי, דנח' הרמב''ן והרשב''א אם חולצת או לא, ואף לרמב''ן שפטורה מחליצה אינה פוטרת צרתה, משום שאינה ערוה, ומבואר שאף אם פטורה אף מחליצה מדין כל שאינו עולה וכו', מכיון שאינה ערוה אינה פוטרת צרתה, ומבואר ברמב''ן להדיא שמלבד מה שערוה מנועה מיבום ומחמת כן אף פטורה מחליצה ומותרת לשוק דאין זיקה, יש עוד דין של ערוה הפוטרת ורק ערוה זו פוטרת צרתה, וכן מבואר בדברי רעק''א בגליון הש''ס גיטין פג. עי''ש, אלא שתוס' בדף י. כן הקשו שתפטור צרתה ונראה בדבריהם שאין ערוה פטורה מחמת ערוה ליבום שהרי כאן ודאי אינה ערוה כלל, וא''א לומר דהאש''א פוטרתה דהרי הוי אש''א מאותה נפילה דאינה פוטרת כדהוכיח הגר''ח, ורק אילו היה כאן ערוה הפוטרת, אף אש''א היה יכול לפטור.

אלא שבדברי הגרי''ז בהלכ' יבום וחליצה נראה שנקט שגם כאן שייך לפטור מדין ערוה מכיון שאם תתייבם תהיה ערוה, ועי''ש שכתב שמכיון שפטורה מכח ערוה הרי גם האש''א פוטר צרה עי''ש.

ג. ולכא' כל הראיות - עי' להלן עמ' כ''ו - שהביאו שאש''א מאותה נפילה אינה פוטרת אף אם יש כרת דאש''א - כמעוברת שיש בה איסור כרת אם ילדה ולד בן קיימא, ובכל זאת אסורה לשוק כל עוד לא נולד הולד, וכחייבי עשה להך גיסא שיש בהם כרת דאש''א - הם ראיות להא דלא סגי באיסור כרת, אלא רק ערוה פוטרת, ואש''א מאותה נפילה אינה ערוה ליבום וכמו שביארו הקובה''ע סי' ג' סקי''ג, ובחי' ר' שלמה סי' א', דכל שאינה פטורה מכח ערוה הפוטרת, האשת אח לעולם לא תהיה סיבה פוטרת מיבום, משום שהאשת אח הוא סיבה ליבום.

ד. הגרשש''ק סי' ט''ו סק''ד והקובה''ע סי' ה' סק''ט כתבו דמהא דצרה פטורה מוכח דערוה פוטרת, שהרי אין איסור בצרה כמבואר ברש''י ג: ד''ה שאין צרה, וכמפורש ברשב''א שם, וכן מבואר בתוס' ג. ד''ה כיון, וא''כ בע''כ שהערוה פוטרת את צרתה אע''פ שאינה אוסרתה, או שלצרה יש שם ערוה לגבי יבום אע''פ שאין לה שם ערוה לאיסור, ומפורש א''כ שיש ערוה ליבום, שאינו קשור לאיסור שיש בכל העריות.

אלא שהגרי''ז שם כתב שערוה אוסרת צרתה ואינו דין פטור, אלא שפי' - עי' שי' ר' שמואל עמ' ק' - בדבריו שהערוה אוסרת את האיסור אש''א ואינו איסור חדש, דהיינו שהגרי''ז הוכיח שאין גדר הפטור בצרה שהערוה פוטרת את צרתה, אלא שהערוה נותנת לצרה שם ערוה ליבום, ומחמת זה יש בה איסור אש''א, וא''כ גם לפי זה מבואר שערוה פוטרת ליבום.

ועי' באריכות במשנת ר' אהרן סי' א' שהביא כמה ראיות שמלצרור למדנו איסור על הצרה ולא פטור ועי''ש שיישב את דברי הראשונים שכתבו שאין איסור בצרה מלבד איסור אש''א דאמנם כתוב בלצרור איסור אלא שדרשו מקרא שאין אסורה אלא במקום מצוה, וכיון שע''י שאסורה אין מצות יבום א''כ אינו במקום מצוה וכל האיסור אינו אלא במקום מצוה, וא''כ לא משכ''ל למעשה לאיסור זה.

עוד אמרו לדחות את הראיה מצרה שערוה פוטרת, דמכיון שאין זיקה בערוה אף אם אינו אלא איסור וכדחזינן בחייבי עשה דאם בעלו לא קנו, נלמד מלצרור שאם חלק מהבית לא נופל כל הבית אינו נופל, וכן נראה ברמב''ם פ''ו מהלכ' יבום הי''ד, אלא שלכא' כל זה הוא רק לדעת רבי שדרש מולקחה דכל היכא דאיכא תרי ליקוחין וכו' וכמו שנראה ברמב''ם, אך לרבנן שדרשו מעליה ולצרור לכא' לא ס''ל הכי.

ה. הברכ''ש סי' ב', והקובה''ע סי' ה' סק''ט - י''א, הוכיחו שיש פטור מהא דיש איסור אש''א, דאי יש רק איסור ויש מצוה אין איסור אש''א, ובגמ' דף ל. ולב. מבואר שיש איסור אש''א מהא דיש נאסרה ואין מקום לנאסרה בלא איסור אש''א שהרי בכל נאסרה אין בה איסור אחר מלבד איסור אש''א.

ולכא' כל הראיה אינו אלא אי בחייבי לאווין ועשה אין איסור אש''א אך להך גיסא במל''מ וכן מבואר בתו''ר ג: - והאריכו בזה האבנ''מ סי' קעד' ובמגיה באבנ''מ שם - שיש איסור אש''א, מבואר שאף כשאין פטור אלא רק איסור יש איסור אש''א, ולכא' משום שכיון שאסור אין מצוה כמבואר מהא דאם בעלו לא קנו.

ואכתי אולי מדין נאסרה יש להוכיח שערוה פוטרת, ובלא פטור לא היה שייך דין נאסרה - עי' בחי' ר' שלמה שכל הנאסרה אינו אלא בערוה ליבום ולא באיסור - אך עי' בברכ''ש סי' ב' סק''ג שהביא מהריב''ש שיש נאסרה גם בחייבי לאווין ועשה, וכ''כ הבית שמואל שיש נאסרה בחדר''ג, ועי' רעק''א בשו''ת ח''ג סי' מ''ה שתמה טובא על דברי הב''ש שהרי יש מצוות יבום ורק אריא הוא דרביע עליה.

ו. עוד הוכיחו מהא דאם בעלו לא קנו דיש פטור, דאם אין אלא איסור כשעבר ויבם היה צריך לקנותה, וצ''ב על הוכחה זו דהרי גם בחייבי לאווין ועשה אם בעלו לא קנו אע''פ שאין בהם פטור, וכן רבא אמר שבחייבי לאווין אסור ליבם משום שאפשר לקיים שניהם ושאלה הגמ' מהא דאם בעלו קנו, ומבואר שאף אם יש מניעה של אפשר לקיים שניהם אם בעלו לא קנו.

ובאמת צ''ב להך גיסא שאין בהם איסור אש''א מנלן דאם בעלו לא קנו, דמיבמתו ילפינן דצריכות חליצה ולא שאין מתיבמות שהרי מסברא אין מתיבמת, וכן מאי שנא מנדה דכתבו התוס' ב. דאם בעלו קנו, עי' בדברי חי' מרן רי''ז הלוי בעמוד האחרון בספר, ועי' חי' הגרשש''ק סי' כ''א וסי' כ''ב, וקובה''ע סי' ד' סק''א וסי' כ' סק''ח, וחי' ר' נחום אות ז' - משא''כ לס''ד דאיירי בחייבי לאווין דמסברא מתיבמת הפסוק מחדש שאינה מתיבמת, ולרש''י ס''ד דאינה מתייבמת מקרא דלקחת דבעלמא אסורה בלקיחה אך למסקנא דאיירי בחייבי לאווין ועשה כמבואר בתוס' ושאר ראשונים דמסברא אינם מתיבמות מהיכי תיתי דהפסוק מלמד שאם בעלו לא קנו, אך בקרן אורה מבואר דנלמד מכאן דאינה מתיבמת, אך אכתי יקשה להך גיסא ברמב''ן דלמסקנא אין דורשים כלל לא לקחת ולא יבמתו, מנלן דאם בעלו לא קנו – ועי' תוס' חולין קמ''א. ד''ה לא דאע''פ שאין עדל''ת ועשה, כשעבר, עבר רק על העשה ולא על הל''ת, וא''כ אף כאן יש מצוות יבום ומדוע אם בעלו לא קנו, ואולי י''ל על פי מש''כ קובה''ע סי' ה' סק''ח וסקי''ד דאין זיקה בבעלת התנאי משום שאין חל זיקה בכדי, ולכן אם בעלו לא קנו, דאע''פ שיש עשה אך אין זיקה וממילא גם אין עשה ואף לתוס' יעבור על הל''ת, ועי' מה שחילק הנוב''י בסוף מהדו''ק בתשובה לחתנו בין דברי התוס' בחולין לחייבי עשה.

ז. הברכ''ש כתב שמקרא דלקחת שאין עולה לחליצה למדנו שפטורה מיבום, דהיינו שאין זה דרשא לפטור מחליצה אלא לפטור מיבום וממילא פטורה מחליצה משום שיש פטור מחמת הערוה, וכדחזינן דחייבי לאווין ועשה צריכות חליצה וע''כ הגדר משום שאינם פטורות מיבום, אלא שאין מצות יבום מכח האיסור, משא''כ חייבי כריתות נלמד מלקחת שיש פטור, אך אכתי י''ל דנלמד מקרא שאין תופס זיקה בחייבי כריתות וזה החילוק בין חייבי כריתות לחייבי לאווין ועשה.

ועי' בחי' ר' שמואל סי' א' שהביא מהרמב''ן בבעלת התנאי שאינה חולצת מקרא דלקחת ובכל זאת אין פוטרת צרתה, וע''כ דאין לומדים מלקחת שערוה פוטרת, דבבעלת התנאי אין ערוה שתפטור, ולכן אינה פוטרת את צרתה, ומאידך א''א ללמוד מפטור יבום שאינה חולצת, די''ל שערוה פוטרת רק מיבום ולא מחליצה, אלא שבקובה''ע סי' ה' מבואר שכוונת הרמב''ן הוא שבעלת התנאי אינה יכולה להתיבם וכיון שכך יש דין של כל שאינו עולה וכו' שמבואר במעוברת שאע''פ שזקוקה ליבום מכיון שאינה יכולה להתייבם אינה יכולה לחלוץ, וכיון שאינה יכולה לא להתייבם ולא לחלוץ לא חל זיקה דלא חל זיקה בכדי, משא''כ מעוברת שכשתפיל תוכל להתייבם אינו בכדי.

ח. עי' רש''י ט: ד''ה והאמר, י: ד''ה וחיי''ל, כ. ד''ה גרושה, סנהדרין נג. ד''ה איסור מצוה, דמעליה למדנו נמי דאינה חולצת - וצ''ל דלקחת נצרך רק בכדי שלא נלמד מיבמתו, או כהרמב''ן שלמסקנא אין צריך דרשת לקחת - ומבואר שאין כתוב בעליה רק שא''א ליבם מחמת האיסור, אלא שאין זיקה, אך אכתי י''ל שהוא רק משום שאין תופס זיקה בחייבי כריתות, או כנ''ל שאין חל זיקה בכדי.

ט. מבואר בגמ' דף ט. דלר''ע שאין תופס קידושין בחייבי לאווין אין צריכה חליצה, ואי בחייבי כריתות אינו אלא איסור ולא פטור, ולא שאין זיקה, היאך אפשר ללומדו מחייבי כריתות, והרי עדל''ת כקושיית תוס' והראשונים, וע''כ כמו שתי' הראשונים דערוה פוטרת ולר''ע גם חייבי לאווין הוי ערוה וכמו שכתב הריטב''א דהיא בכלל עליה עי''ש או כמו שכתב בתש' הרשב''א ח''ו סי' י''ט דכל שאין תופס בה קידושין נלמד מלקחת שאין חולצת, וגם התוס' שלא תי' כן, י''ל דקושייתם כמוש''כ הרמב''ן דמנלן דחייבי לאווין הוי ערוה ליבום, או שקושייתם שהעשה ידחה גם את הערוה ליבום וכך נקט הברכ''ש סי' ד' בכוונת קושיית התוס', ולכן לא מהני עדל''ת משום שפטורה ואין עשה, או דלא מהני עשה אלא לדחות לא תעשה אך לא את השם ערוה, כ''כ בחי' ר' שמואל סי' א' בשם הגרשש''ק - ולכא' יש נ''מ בין הרשב''א והריטב''א לענין פטור צרה, דלריטב''א דהוי בכלל עליה א''כ הוי נמי בכלל לצרור, משא''כ לרשב''א שאינו בכלל עליה אלא רק בכלל לקחת אין מקור לפטור צרה, אלא שכתב הגרי''ז דאף אם פטורה מדין לקחת, יש לפטור צרה מדין צרת אש''א.

ועי' ערוך לנר בדף ב. דביאר דלכן אשת אחיו מאמו פוטר אע''פ שאין בו כרת משום שערוה פוטרת, וא''כ אין כאן עשה דיבום, ועי' עוד אבי עזרי בפ''ב מאיסו''ב ה''א וה''ז בענין זה.

ובתוס' י. ד''ה לר''י מבואר שפוטרת גם צרתה לר''ע וע''כ משום ערות אשת אח דאל''כ מנלן דפוטרת צרתה - כ''כ הגרי''ז והאמר''מ סי' ז' סק''ו - וזה לכא' לא שייך אם אין פטור מיבום ע''י שהיא ערוה, דאם רק אסורה הרי אש''א אין יכול לפטור כדהוכיח הגר''ח.

י. עי' אבי עזרי שם שהוכיח שיש ערוה ליבום מסוטה שאסורה על היבם באיסור לאו, אך תופס בה קידושין, ואין הולד ממזר, ואין בה כרת, ובכל זאת פטורה מחליצה, ופוטרת צרתה, משום דטומאה כתיב בה כעריות, וטומאה זו היא רק לגבי יבום ולא לגבי דין אחר וכנ''ל, דהיינו שיש לה שם ערוה רק לענין יבום, וחזינן דיש ערוה ליבום אע''פ שאינה ערוה לשום דין אחר, וכן הוא בתוך דברי חרח''ה פ''ו מהלכ' יבום וחליצה וז''ל דשאני הך דינא דטומאה כתיב בה כעריות, דהוא דין מסוים ביבום שתהא חשובה כערוה, דמלבד דין האיסור שבה עוד יש בה עוד דין מסוים לעניין יבום שתהא חשובה כערוה, וכדחזינן דמועיל זאת גם לענין פטורא דחליצה וגם לענין לפטור צרותיה - ועי' נמוק''י דף ב. דכתב די''ל דאנוסה לבעלה הכהן מתייבמת, ואולי כוונתו דאע''פ שיש בה איסור אך אין בה טומאה כעריות -.

אלא שברשב''א בדף כ. ד''ה כלל כתב וז''ל ועוד יש מפרשים דסוטה לאו משום ערוה היא, והיא בת יבום היא, אלא שמעשיה הרעים גרמו לה, וכתיבה בה טומאה כעריות עכ''ל, וגם מדבריו מבואר שיש ערוה ליבום, שהגדרתו ''שאינה בת יבום'' אלא שסוטה אינה ערוה ליבום, ואדרבא ''בת יבום היא'' אלא שמדין אחר אינה מתיבמת, ומבואר ברשב''א שערוה אינה בת יבום, משא''כ סוטה היא בת יבום אלא שמדין אחר נפטרה מיבום וחליצה - וא''ת לדברי הרשב''א היאך סוטה פוטרת צרתה, ואולי י''ל דהרשב''א לשיטתו בדף ג ב דגדר פטור צרה הוא שכשהערוה אינה מתייבמת כל הבית אינו מתיבם עי''ש -

יא. ערוה לאחר נפילה נח' התנאים אם פוטר מיבום וחליצה, ולמד''א דצריכה חליצה, על כרחך דערוה פוטרת דאם ערוה פוטרת ניחא החילוק בין שעת נפילה לאחר נפילה, די''ל שערוה גורמת שלא תיפול אך אינו מפקיע נפילה, וכן אם הגדר שאין תופס זיקה נמי ניחא לשיטת התוס' דערוה אינו מפקיע קידושין שכבר חלו, אך אם אינו אלא איסור ומניעה לכא' אין נ''מ, אך י''ל דאף אי הוי איסור מחמת האיסור אין זיקה דאין חל זיקה בכדי - עי' לעיל אות ט' - אך אם כבר חל זיקה אינו פוקע - כמבואר בקובה''ע שם - ועי' בענין זה בחי' ר' שמואל סי' א' באריכות, ולמד''א דערוה אחר נפילה א''צ חליצה, מוכח שערוה פוטרת, דאל''כ ורק לא תופס זיקה כמו שלא תופס קידושין, א''כ לשיטת התוס' שאין נפקע קידושין שכרב חלו מדוע כאן נפקע הזיקה, וע''כ שיש ביבום פטור בערוה, אלא דאכתי יש להסתפק אם פטורה מקרא דעליה, או מקרא דלקחת דכל שאינו עולה ליבום פטור מחליצה, עי' באריכות בברכ''ש סי' י''ד.

יב. בדף יג. צרה במקום ערוה קיימא, וביאר הקובה''ע בסי' ב' סק''ד ובסי' ג' סקט''ו וסקט''ז דהכוונה שאין הערוה פוטרת צרתה, אלא חל על הצרה שם הערוה שיש על הערוה לענין יבום, דהיינו שהצרה עצמה אע''פ שאינה אסורה, אך הרי היא ערוה לענין יבום - והוכיח כן מדברי התוס' דף ל. וכן הוכיח משם הגרי''ז - ואפשר לומר כן רק אם ערוה פוטרת ויש ערוה לענין יבום שהרי אין איסור על הצרה וכנ''ל אות ד', ואף אי נימא שגדר פטור צרה הוא שהערוה פוטרת את כל הבית וכמבואר ברשב''א ג: ד''ה אין צרה אלא מאח - ולכא' הרשב''א יחלוק על התוס' בדף ל. ויסבור כהרמב''ן במלח' שם - כל זה שייך רק אם ערוה פוטרת, אך אם רק מכח האיסור אינה מתיבמת אין שייך לומר שמכח האיסור בה גם הצרה לא מתייבמת, ורק אם גם הצרה אסורה לא יהיה ראיה.

יג. תוס' דף ב. הקשו שנדה תפטר ככל העריות, ומבואר שאין הפטור בעריות משום שאין תופס זיקה כמו שאין תופס קידושין דהרי בנדה תופס קידושין.

יד. מבואר בגמ' דף יט. דאי זיקה ככנוסה, אחותה שנפלה אחריה פטורה מיבום וחליצה, ובתוס' רי''ד מבואר שע''י דין אחותה ככנוסה אינה חייבת מיתה מדין אשת איש, וכן תופס קידושין באחותה, ומבואר דאע''פ דתפסי קידושין פטורה מחליצה, וע''כ דאין הפטור בכל ערוה מחמת שלא תופס קידושין אלא מחמת ערוה ליבום, ועי' ברכ''ש סי' ט' דביאר מדוע היא ערוה ליבום ולא ערוה לתפיסת קידושין.

טו. וז''ל רש''י ט. ד''ה והרי איסור, כגון שנפלה לפניו ממזרת או נתינה שהיא בלאו, חולצת ולא מתייבמת, חולצת דלא אלים איסור לאו בלא כרת **לאפקועי ייבום לגמרי** ולא מתייבמת דהא אסורה לי' ופליג ר''ע דאמר בפ' החולץ (לקמן דף מט.) חייבי לאוין כחייבי כריתות דקתני איזהו ממזר כל שאר בשר שהוא בלא יבא דיש ממזר מחייבי לאוין ולר''ע **אלים לאו למיפטרה** בולא כלום כערוה גמורה עכ''ל, ובדף כ. ד''ה גרושה וחלוצה ... ואפטורי בולא כלום לא **דלא אלים לאו למיפטרה** **דילפי' מאחות אשה** בפ''ק עכ''ל, ועי' עוד רש''י סנהדרין דף נג. ד''ה איסור מצוה, וז''ל רש''י ט: ד''ה והאמר רב יהודה אמר רב, ... דלאו אחות זקוקתו היא משום דהך ערוה היא ולא זקוקה ליה **דרחמנא פטרה מיניה מדרשת עליה עליה,** ועי' עוד רש''י דף כח: ד''ה ליגזור.

**קושיות על גדר ערוה הפוטרת**

א. בדף לב. שאלה הגמ' דאי אין איסור חל על איסור ולא חל איסור אחו''א על איסור אש''א תתיבם יבומי, ובשלמא אם אין ערוה מתיבמת משום שאסורה להתיבם ניחא, אך אי ערוה הוא סיבה שלא חל זיקה, או שערוה פוטרת צ''ב מהו קושיית הגמ' הרי אע''פ שאיסור לא חל על איסור אך יש כאן ערוה ליבום, ובקובה''ע סי' ג סק''י וסקט''ו, כתב דרק כשהערוה אוסרת, הערוה גם פוטרת, אך בסי' ד' סק''ד הוכיח לא כך ונשאר בצ''ע, ועי' אחיעזר ח''א סי' ג', וחי' הגרשש''ק סי' סק''ב בהגה''ה, ועיין באריכות בשיעורי ר' שמואל דף לב. בענין זה, ולדברי הברכ''ש בסי' ד' שהובא לעיל אות ט' דעשה דוחה גם את הערוה ליבום ניחא, דמכיון שלא חל איסור אחו''א העשה דוחה את הערוה ליבום של אחו''א, דרק את הכרת אינו יכול לדחות.

ב. וכן מתי' הגמ' שאין ניתר איסור אש''א כי אם יותר ממילא תפטר ולכן לא ניתר, ולכא' אינה ערוה אלא שאין יכול לחול דין יבום מכיון שאם יחול יפקע, וא''כ איך תפטר צרתה, ואין לומר מצד ערות אש''א,מכיון שאינה פטורה, ממילא הוי אש''א מאותה נפילה שאינה פוטרת, ובתוס' מבואר שפוטרת את צרתה מכח האש''א, אלא דהגרי''ז פי' את תי' הגמ' באופן אחר ולדבריו ניחא עי''ש, וכן יעויין בשושנת העמקים לבעל הפמ''ג כלל כ''ב שדן באופן שלא חל על הבעל איסור סוטה מכח אאחע''א, האם מתייבמת, שהרי אם לא חל בה טומאה כעריות לבעל, הרי היא גם מתייבמת, ובאפיקי ים ח''א סי' י''ח סק''ה הביא שכתבו לו שגם על זה שייך לומר את תי' הגמ' דמיתלא תלי וקאי, ונראה שפי' את כוונת הגמ' שהערוה ליבום כן חל, ורק האיסור לא חל, וכ''ה בחזו''א סי' קל''ט - דף רי''ט ע''א ד''ה ומיהו, וכן הוא בברכ''ש סי' ט' סק''ז בשם האחיעזר.

ג. וא''ת אם ערוה פוטרת א''כ אינה נופלת ליבום וא''כ כיצד פוטרת את צרתה למד''א דצרת אילונית מתיבמת משום שאין האילונית נופלת כמוש''כ רש''י בדף יב: ותוס' בדף ח. וכן מדוע יש נאסרה הרי בלא נפילה אין נאסרה כדחזינן בגירש את הערוה דלמד''א מיתה מפלת הצרה מתיבמת, וצ''ל דמכיון שיש סיבה לנפילה אלא שיש פטור מחמת היותה ערוה לא דמי לאילונית שאין כלל סיבה לנפילה וכן מחיים אין כלל סיבה לנפילה.

ד. רבא אמר ערוה גופא וכו' ואם ערוה הוא פטור הרי בעי קרא להא דערוה פוטרת, הברכ''ש סי' ב' כתב דפטור למדנו מלקחת, אלא שאם היה עדל''ת הרי זה בכלל לקחת ולא היה מקור לפטור מלקחת והיה צריך עליה לפטור, אך מכיון שאין עדל''ת שיש בו כרת לא הוי בכלל לקחת, הגרשש''ק סי' ט''ו סק''ד והקובה''ע סי' ה' סקי''א תי' דמלצרור למדנו פטור בצרה ומינה נשמע שערוה פטורה, עוד כתב בקובה''ע שם ליישב דכוונת רבא דא''צ עליה בכדי לאסור אך ודאי נצרך בכדי לפטור עי''ש.

ה. התבאר לעיל דתוס' הקשו שבעלת התנאי תפטור אף את צרתה, ושם הרי אינה ערוה ומוכח שאין הערוה פוטר אותה ואת צרתה, אך עי' בדברי הגרי''ז שביאר שיש כאן ערוה הפוטרת ולדבריו ניחא.

ו. רעק''א בדף טז. ביאר בדעת רש''י פז: דאף בא''א חל זיקה משום שאפשר בגירושין, ואם ערוה פוטרת מיבום אין מובן סברא זו דאפשר בגירושין, ורק אם בפועל א''א לייבם ערוה מחמת האיסור ולכן לא חל זיקה דלא חל זיקה בכדי, ניחא דכל שאפשר בגירושין אינו בכדי ולכן חל זיקה וצריכה חליצה, ואולי י''ל דס''ל לרש''י דא''א הוי כנדה שאסורה לכל, וכתי' הראשון בתוס' דף ב. דכל כה''ג אינה ערוה ליבום.

ז. מבואר בדף עט: דלר''ע דחייבי לאווין כחייבי כריתות אף כשנפלה לפני פצוע דכא אינה צריכה חליצה, וצ''ב הרי אין היא ערוה, אלא החסרון בו, וא''כ א''א לומר שיש בה ערוה ליבום המפקיע את הנפילה, וכאן גם א''א לומר כהך גיסא שאין אלא איסור בכל העריות, דהרי כאן אין אלא לא תעשה וא''כ יבא עשה וידחה ל''ת כקושיית הראשונים בדף ט. ורק אי נימא דכמו שאין תפיסת קידושין בעריות כך גם אין נתפס זיקה, י''ל דאף כשהוא ערוה אין נתפס קידושין והולד ממזר, ולכן גם לא נתפס זיקה ומותרת לשוק בלא חליצה, אך אם הערוה פוטרת, לכא' אין זה שייך אלא כשהיא ערוה, דהערוה פוטרת אותה, אך כשהוא ערוה רק שייך לומר שלא נתפס זיקה, אך כיצד שייך לומר שהערוה שלו גורם שהיא לא תיפול, ואולי י''ל דכשם שערוה אינה נופלת, כך א''א ליפול לערוה וצ''ע.

**עי' עוד בישוב הקושיות בעמ' פ''ז, ועי' עוד בענין ערוה ליבום בעמ' כ''ז אות א'**

# בדברי התוס' ב. שאני נדה דאסורה לכל

עי' באריכות בדברי הקובה''ע סי' א', והגרי''ז - בסוף הספר בעמ' האחרון - ביאר באופן אחר וז''ל בעיקר איסורה ועצם החפצא שלה לא דמיא לשאר עריות וחייבי לאווין, דאין איסורא שייך כלל ללקוחין ונישואין שתחשב אשה שאסורה על יבמה, רק מעשה הביאה בשעתה אסורה ... דאינה בכלל אשה שאסורה להינשא לו ... וכיון דאיסורה רק במעשה הביאה לבד אין זה סתירה כלל לעיקר דין יבום ... עכ''ל, ועי''ש שכתב לבאר בזה את החילוק בין נדה דאם בעלו קנו לחייבי לאווין ועשה דאם בעלו לא קנו.

וצ''ב הרי גם ביאה בלא נישואין אסורה בכל העריות, וא''כ כיצד שייך לומר שאיסור הביאה קשור ללקוחים ונישואין, ומאידך י''א שאין איסור בקידושין.

א. בחי' הגרשש''ק סי' ב' סק''ג כתב כעין דברי הגרי''ז דכתב שבעריות ההתחתנות אינה רצויה, משא''כ בנדה רק הביאה אינה רצויה, והקשה כנ''ל, וכתב שכוונת התורה באיסור ביאה הוא מחמת ההתחתנות עי''ש.

ב. יש לפרש שבכל העריות שהאיסור על אדם מסוים, ע''כ שסיבת האיסור הוא קשור לאיש, שהתורה אינה רוצה את הביאה ביניהם דווקא, משא''כ כשאיסורה לכל אין הקשר ביניהם לא רצוי, אלא מעשה הביאה בכזה אשה שנואי לפני המקום, אך אין סיבת איסור ביחס לאדם מסויים, ולכן ע''כ מעשה הביאה הוא האסור, משא''כ בעריות לא מעשה הביאה אסור, אלא התורה רוצה בריחוק בין ב' אנשים אלו, והקירוב ביניהם שנאוי.

ג. יעויין בתוס' ר''פ דף ט דמבואר בדבריו בתי' הראשון דיש נאסרה בנדה - עי''ש שכתב דרק לדברי ר''י אין נאסרה - ויש לדון - וכן לפי קושיית התוס' - בדין צרתה, האם גם אינה מתייבמת, ואולי צרתה הוי כהותרה הנדה, שנקטו הרבה אחרונים שאף הצרה מותרת, דהוי כאילו היא טבלה, דהרי כשתטבול הנדה אין שייכות לערוה ויש לעיין.

בביאור התי' השני של התוס' עי' בעמ' ל' אות ב'

בענין דרכי נעם עי' בעמ' ל''ט

# בגדר פטור צרה

א. מבואר ברש''י ב: סוד''ה אשת אחיו וז''ל וכשם שהיא אסורה לו כך צרתה אשת שמעון האחרת אסורה דילפינן לקמן על כל העריות העומדות עליו בכרת שנפלו לפניו לייבום עם צרותיהן ששתיהן פטורות ואם נשאן ענוש כרת **שמאחר שפטרן הכתוב** עומדות עליו באיסור אשת אח שיש לו בנים, ובדף ג: ד''ה משום כתב וז''ל אלא הבת פוטרתה מייבום ואיסורא שכיב עלה ממילא דהויא באיסור אשת אח שיש לה בנים, ובדף ג: ד''ה שאין צרה, וברשב''א שם, ובתוס' ג. ד''ה כיון, נמי מבואר דהטעם שאין צרה שלא במקום מצוה, הוא משום שאין צרה אלא מאח, דהיינו שאין צרה אסורה אלא מחמת שפטורה מיבום, וממילא קאי באיסור אש''א, וזה לא שייך שלא במקום מצוה.

ב. ומאחר שמבואר בראשונים שאין הדין בצרה לאוסרה, אלא לפוטרה, יש לחקור בגדר הפטור, י''ל שהערוה פוטרת את כל הבית, וכ''ה ברשב''א הנ''ל, וי''ל שאע''פ שלמסקנא אין הערוה אוסרת את צרתה, ואינה נותנת לה שם ערוה לאיסור, אך נותנת לה שם ערוה ליבום, והצרה פוטרת את עצמה.

ג. מבואר בגמ' דף יג. דכשהיו לו ב' נשים ואחת ערוה, וגירשה ומת, למד''א מיתה מפלת הצרה מותרת, ולמד''א נישואין מפילין הצרה אסורה, ויש לבאר את דברי הגמ' בתרי אנפי, י''ל שהצרה אסורה למד''א נישואין מפילין משום שנאסרה שעה אחת, וי''ל שאסורה משום שחל בה שם ערוה ליבום כשהיתה שעה אחת צרת ערוה, ובתוס' דף ל. מבואר שאף למד''א נישואין מפילין אין נאסרה מחיים, ובע''כ הא דהצרה אסורה הוא משום שחל בה שם ערוה ליבום, ומוכח בתוס' שגדר פטור צרה הוא שחל בה שם ערוה ליבום, דאם הגדר שהערוה פוטרת את כל הבית, אחר שגירש את הערוה מה יפטור את הצרה, והרי אין נאסרה מחיים, והרשב''א בדף ג: שכתב שגדר פטור צרה הוא שהערוה פוטרת את הצרה, בע''כ צ''ל דס''ל דיש נאסרה מחיים וכדמוכח בדברי הרמב''ן במלח' דף ל.

ועי' רש''י בדף ל: דמבואר בדבריו דלמד''א יש זיקה, כשמת אח אחד ונפלה לפני ב' אחים הנשואים לב' אחיות, ולפני שאח אחד ייבם, מת עוד אח, נופלת גם מכח האח השני, מכיון שהיה לו בה זיקה, והו''ל צרת ערוה דאחות אשה, ואינה מתייבמת, ואע''פ שעדיין יש נפילה מכח האח הראשון, נפטרת ע''י שנעשית צרת ערוה מכח הנפילה השניה, ולדעת הרשב''א לא יתכן לומר כן, דהיאך הערוה תפטור את צרתה מנפילה אחרת, וע''כ רש''י ס''ל דיש בצרה שם ערוה הפוטרת את עצמה, אלא דאכתי יש לדחות ולומר דלעולם אין בכח הערוה לפטור את הנפילה הראשונה, אלא שיש איסור אש''א מכח השני, ואין התר של יבום מכח השני כי היא צרת ערוה, וכמוש''כ השלט''ג בשם הריא''ז דבנפלה לפני ב' אחים וטרם שנתייבמה מת אח א' עם בנים יש עליה איסור אש''א מכח השני, אלא שהרשב''א הקשה על רש''י דאין צרה לאחר מיתה, ומבואר שלמד ברש''י שנפטרת גם מנפילה ראשונה - ולא הקשה הרשב''א לשיטתו בדף ג: משום שא''א להקשות מכח זה על רש''י, והקשה גם אם גדר פטור צרה הוא שיש בצרה שם ערוה.

ד. ובגוף דברי הגמ' הנ''ל דלמד''א מיתה מפלת אין הצרה אסורה כשגירש את הערוה, יש לעיין על הך גיסא שהערוה נותנת לצרה שם ערוה ליבום, שהרי לס''ד אף שלא במקום מצוה הערוה נותנת שם ערוה לצרה אף לענין איסור אף שלא במקום מצוה, ולדעת הרשב''א קמ''ל קרא שאין הערוה נותנת שם ערוה לצרה, אלא רק פוטרתה מיבום, וזה לא שייך מחיים שאינה נופלת, למד''א מיתה מפלת, אך אם למסקנא יסוד הדין של צרה הוא שהערוה נותנת שם ערוה לצרה אלא דקמ''ל דרק לענין ערוה ליבום נותנת לה שם זה ולא לגבי ערוה לאיסור, מהיכי תיתי דלמסקנא גם השתנה שדבר זה חל רק בשעת נפילה ולא מחיים, והרי ערוה ליבום יש לערוה גם מחיים והרי היא צרתה גם מחיים ומדוע דבר זה חל רק בשעת נפילה, ואע''פ שיש לפרש שרק צרה בנפילה נותן לצרה שם ערוה, אך מנלן דבר זה, ומנלן דלמסקנא ב' דברים השתנו - ובכלל השאלה שיחול שם צרה גם שלא במקום מצוה, וכגון באדם שנשא את אחות אשתו והיתה לו עוד אשה, וגירש את השניה, ונשאה אחיו ומת שתאסר עליו -.

ה. בתוס' דף ל. ד''ה זאת אומרת הקשו על נכרית שנפלה לפני ב' אחים הנשואות לב' אחיות שתאסר להתייבם מדין צרת ערוה בזיקה, דהיינו שעל ידי שנפלה לפני האחים, ויש זיקה, ונישואין מפילין, הרי היא צרת ערוה בנפילה השניה, ותפטר עי''ז מנפילה הראשונה, ולכא' כל זה שייך רק לפי התוס' לשיטתם שחל שם ערוה ליבום בצרה, אך לרשב''א שדין צרה הוא שהערוה פוטרת את כל הבית, א''כ כאן שרק הצרה נופלת מכח הראשון, לא שייך שהערוה שאינה נופלת מכח הראשון תפטור אותה, ועי' בדברי הרשב''א דף ל: שהקשה על רש''י שבלא כנס ולא גירש ומת פטורה, דהוי ערוה אחר נפילה, ולשיטתו כלל לא שייך פוטר צרה, וצ''ל דהקשה על רש''י אף אם רש''י סובר שגדר פטור צרה הוא שחל שם ערוה בצרה.

ו. יש לחקור להך גיסא שחל שם ערוה בצרה, האם חל בה שם ערות אחות אשה ליבום, או שחל בה שם ערוה מחודש, נ''מ למד''א נישואים מפילין שחל בצרה שם ערוה מחיים, ואח''כ הותרה הערוה ע''י שמתה אחותה, האם גם הצרה מותרת, משום ששמה אחות אשה וא''כ מתה אחותה, ותותר גם אם הערוה כבר מתה או התגרשה, או''ד שחל בה שם ערוה מחודש ותשאר באיסורה - וכ''כ האמרי משה סי' ז' סק''ג ועי''ש מה שתי' על הקושיא מצ''צ - והקשו על זה דא''כ גם הערוה תאסר מדין צרת צרה, ובתוס' דף ל. מבואר שהערוה מותרת, אלא שיתכן ותוס' לא אמרו כן באופן שיש צרה, עי''ל דפטור צרת צרה הוא שהאש''א שבצרה פוטרת את צרתה, אך אין בכח השם הערוה המחודש לפטור את הצרה משום שלא הוקש לאחו''א ואינה בכלל קרא דלצרור, ומחיים אין האש''א שבה ערוה ליבום, כדחזינן שאין נאסרה מחיים - עי' בענין נישואין מפילין ונאסרה בענין זה -.

ז. הפמ''ג בספרו פורת יוסף חידש שהוא איסור כהס''ד אלא שאינה נקראת צרה אלא כשנפלה ביחד עמה, ולדבריו ניחא הקושיא באות ד', ועי' משנת ר' אהרן סי' ב' סק''ד די''ל דלצרור הוא ערוה ואיסור חדש אך האיסור רק במקום מצוה, האיסור רק לייבם, וכיון שהיא ערוה נפטרת מיבום וממילא אין היכי תמצא לעבור על האיסור כי אינו במקום מצוה, וכך פי' ברש''י ותוס' הנ''ל, ועי' בחי' ר' נחום אות מ''א דכתב דאין כוונת הגרי''ז בספרו, שיש איסור חדש בצרה כדעת הפורת יוסף עי''ש, וכן אמרו שר' נחום אמר בשם הגאון ר' ברוך בער שאין כוונת הגרי''ז לדעת הפורת יוסף, וכן הוא לכא' בלשון הגרי''ז שכתב וז''ל אבל הדין דצרת ערוה יסוד דינו הוא דין איסור, דהצרה נאסרת **ליבום** עכ''ל - ומש''כ נאסרת יתפרש דכיון דהערוה משויא לצרה דכוותה, ונעשית הצרה לערוה ליבום, ממילא הרי היא אסורה באיסור אש''א -.

ח. יש לפרש גדר פטור צרה בנוסח אחר - וכעין זה כתב בחי' ר' נחום אות רכ''ב - דכמו שבערוה אין האש''א שבה סיבה ליבום וממילא האש''א שבה היא ערוה ליבום, כך גם צרתה אין האש''א שבה סיבה ליבום, אלא האש''א שבה הוא ערוה ליבום, ואולי זה כוונת הגרי''ז שכתב וז''ל דנראה דיסוד הדין דצרת ערוה, אינו רק דין פטור בלבד דערוה פוטרת עצמה ואת צרתה מן החליצה ומן היבום, רק יסוד ועיקר דינו הוא דין איסור, דהערוה אוסרת להצרה במקום מצוה ומשויא לה לערוה דכוותה, עכ''ל ולהנ''ל אולי כוונתו אוסרת את האש''א ע''י שהערוה גורמת שאין האש''א שבה סיבה ליבום, ולפי''ז לא יסתרו דברי הגרי''ז מהראשונים הנ''ל אות א', ולפי''ז נמי יש ליישב את הקושיא מאות ד' עי' מה שנתבאר בענין נישואין מפילין ונאסרה.

ט. רש''י בדף ב: כתב שצרה אסורה בנפילה שניה משום נאסרה, ולכא' מוכח ברש''י שהערוה פוטרת צרתה, ולא שחל בה שם ערוה ליבום, ולכן בנפילה שניה אין מה שיפטרנה, ורק משום נאסרה אסורה, אך עי' בקובה''ע סי' א' סק''ב שכתב די''ל דרש''י כתב כן בכדי לבאר מדוע אסורה אף באופן שמתה אשתו דתו א''א לאוסרה מצד השם ערוה שיש בה, ובסי' ו' סק''ח כתב די''ל באופן אחר דבכח השם ערוה שיש בה מכח הערוה יש כח לפטור רק בנפילה זו ולא בנפילה אחרת, והרשב''א בדף ל: הקשה על רש''י שאין צרה לאחר מיתה בגוונא שנעשית צרה בנפ''ש, שלא תיפטר מכח זה בנפ''ר, משום שאין צרה לאחר מיתה, ומבואר שלא הוקשה לו היאך צרה מכח נפ''ש פוטר נפילה אחרת, אלא רק הוקשה לו שאין צרה לאחר מיתה.

י. מבואר בירושלמי - הובא ברשב''א דף ל: - דכשנעשית ערוה אחר נפילה, אינה פוטרת את צרתה, ובתש' רעק''א ח''ב סי' ק''ט ביאר דלא חל בה שם צרה כשלא היתה צרתה מחיים, ובשי' ר' שמואל עמ' צ''א הוכיח מהרשב''א דף ל: שאף אם נעשית צרה אינה פטורה עי''ש, ועי' תו''י ח' ריש ע''א ותו''י וראשונים י''ג ב' בהא דב''ש מתירים הצרה בנשא מת ואח''כ נשא חי, ועי' בשו''ת רשב''א ח''ו סי' כ''ה ועי' עוד בחי' רבי שמעון סי' ט''ו ד' וברכ''ש סי' י''ד ובחי' רבי ראובן ריש סי' ז', ולכא' יש לבאר שאין ערוה דעליה פוטרת לאחר נפילה - כמוש''כ בקובה''ע ויש לפרש דאין ערוה גורמת אלא שלא תיפול, אך אינה מפקיעה זיקה - אלא שיש בה כרת ומנועה מלהתייבם, ואולי מחמת זה פטורה גם מחליצה מדין כל שאינו עולה ליבום וכו', וכל זה אינו שייך בצרה שאין בה איסור, וא''כ יכולה להתייבם.

יא. כתב בחי' ר' שמואל סי' ג' דבפשטות לצרור כתוב בקרא דעליה הפוטרת מיבום, אך הא דצרה פטורה מחליצה, הוא מכח עצמו מקרא דלקחת שכל שאינו עולה ליבום ולא תפסי בה קידושין אינו עולה לחליצה, והצרה שפטורה מיבום הרי היא ערות אש''א ולא תפסי בה קידושין, עי''ש.

עי' רשב''א בקידושין דף ס' ד''ה ומסתברא וז''ל דאילו כשמת ראובן ראשון שוב אינה יכולה להתייבם לעולם ללוי, דכל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לו בנים ואסורה לעולם, ואפילו לשמעון נמי אסורה, לפי שלא נפלה לפניו כולה ליבום, וכל יבמה שאין כולה נופלת לפני יבם בבת אחת צד שאינו זקוק ליבום הוה ליה כערוה, והויא ליה כצרת ערוה, וערוה פוטרת צרתה ...

יב. עי' חי' הגרשש''ק ריש סי' א' שחקר בגדר הדין שערוה פוטרת את צרתה, האם נאמר כשהערוה פטורה, או גם כשהערוה אסורה עי''ש שביאר שבזה דנו התוס' בדף ח. ד''ה תרי איסורי.

יג. על קושיית רעק''א אמאי צריך קרא לצ''צ, ומאי שנא מתוס' דף לב. תי' דס''ד דצרה אע''פ שפטורה אכתי יש בה סיבה ליבום, וכל כה''ג אין האש''א שבה ערוה ליבום, ולהנ''ל שגדר פטור צרה הוא שבצרה יש גם ערות אחו''א, צ''ל דכל זה הוא רק למסקנא אחר שנלמד שגם צ''צ פטורה, אך לס''ד גדר פטור צרה אינו שחל בצרה ערוה ליבום, אלא שהערוה פוטרת את צרתה.

יד. מבואר בראשונים דאף למד''א יש זיקה ויש איסור קרובות מחמת הזיק מדרבנן, אפילו הכי לענין תפיסת קידושין אינה ערוה, ואף מדרבנן תופב בה קידושין - מלבד דעת התוס' רי''ד דס''ל דאף אין תופס בה קידושין מדרבנן - וצ''ב אם אינה ערוה לענין תפיסת קידושין, כיצד שאלה הגמ' בדף יח. על מד''א יש זיקה מהא דאין פטור צרה בצרת ערוה בזיקה, מהיכן פשיטה ליה לגמ' דאם היא ערוה לענין איסור הרי היא ערוה לענין יבום ולענין לפטור צרה, הא י'''ל דכמו שאינה ערוה לענין תפיסת קידושין ולכא' גם לא לענין ממזר מדרבנן, כך אינה ערוה אפי' מדרבנן לענין יבום ולענין לפטור צרה, ואי נימא דערוה אוסרת צרתה ניחא דהרי לענין איסורין עשאוה רבנן כאשתו, אך אם אין צרה נאסרת אלא רק נפטרת צ''ב מנלן דהוי ערוה לענין יבום.

טו. מבואר בדף עט: דלר''ע דחייבי לאווין כחייבי כריתות אף כשנפלה לפני פצוע דכא אינה צריכה חליצה, ומבואר דלא רק כשהיא ערוה הרי היא נפטרת מיבום וחליצה, אלא אף כשהוא ערוה, וא''כ גם כשהוא ממזר, או חלל לכהנת יהיה הדין כן לר''ע, ויש לעיין כיצד הדין בצרתה כה''ג, לכא' אינה צרת ערוה דהרי אין היא ערוה, ורק לרבידפטור צרה הוא מקרא דולקחה 'כל היכא דאיכא תרי לקוחין דאי בעי נסיב האי ואי בעי נסיב האי שריא ואי לא תרוייהו אסירין' יש לפטור אף צרתה, אלא שיש לדון שתפטור את צרתה מכח ערות אשת אח, ולכא' יהיה זה תלוי בגדר הדבר דאש''א מאותה נפילה אינה פוטרת.

# צרת צרה

א. רעק''א תמה ל''ל קרא על צ''צ, ומדוע לא תיפטר מכח צרת אש''א, וא''ת דאש''א אינו ערוה ליבום, אף כשיש ערוה אחרת הפוטרתה, הא מבואר בתוס' דף לב. דאש''א פוטר צרה כשפטורה מיבום ע''י ערוה, וכן מבואר ברש''י ב: דצ''צ פטורה מכח ערות אש''א - ועי' עמ' ל''ד אות ה' בביאור קושיית רעק''א -.

ב. ותי' בחי' ר' שלמה ובחי' ר' שמואל סי' ב' דכל מה שכתבו תוס' הוא רק אחר הפסוק של צרת צרה ששם כתוב שכשפטורה ע''י ערוה אף האש''א נהפך לערוה ליבום, ואילולי כן לא היתה פוטרת צרתה אף בנפילה שניה דכל שאינה ערוה ליבום אף בנפילה שניה אינה ערוה ליבום, דנאסרה שייך רק כשהאשת אח הוא ערוה ליבום, וזה הנלמד מקרא לפטור צ''צ, ולא שהערוה פוטרת גם צרת צרה, אלא שהצרה פוטרת צרתה מכח ערות אש''א, ולרב אשי מסברא ידעינן כן.

ויש לפרש בתרי אנפי מדוע בלא קרא אין האש''א ערוה ליבום, י''ל משום שאע''פ שפטורה יש עדיין סיבה ליבום ולכן אין האש''א ערוה ליבום, וקמ''ל קרא שכח הערוה להפקיע אף את הסיבה ליבום, וי''ל דס''ד שאין הצרה ערוה ליבום אלא שהערוה פוטרת גם את הצרה, וכיון שהיא עצמה אינה ערוה נשאר בה סיבה ליבום, ורק הערוה עצמה אין בה סיבה ליבום מכח היותה ערוה, וקמ''ל שהצרה עצמה היא ערוה ליבום - אך אין בכח זה לפטור צרה כי אינה ערוה מצד עצמה, משא''כ האש''א שבה יש בה כח לפטור גם צרה - או דקמ''ל שהערוה מפקיעה גם מהצרה את הסיבה ליבום.

ג. ולפי''ז כוונת הגמ' בדף יג. צרה במקום ערוה קיימא הכוונה לערות אש''א, והקובה''ע והגרי''ז הוכיחו מתוס' דף ל. דאין פטור צרה משום שהערוה פוטרת את עצמה ואת צרתה, אלא שהצרה נעשית ערוה ליבום ופוטרת את עצמה, ואע''פ שאין בה איסור, אך הרי היא ערוה ליבום, ולפי''ז ביאר הקובה''ע דזהו הכוונה של במקום ערוה קיימא דאם היא צרת בתו הרי היא גם ערות בתו לענין יבום, ויתכן שכל זה לרב אשי דס''ל דאם הצרה היא ערוה ליבום ממילא פוטרת גם את צרתה, אך רב יהודה ס''ל דאע''פ שהיא ערוה ליבום אך אין מקור שבכחה לפטור צרה, מכיון שכל שם הערוה הוא מכח הערוה מי יימר שכחה כל כך אף לתת שם ערוה לצרתה, ולכך צריך קרא וי''ל כנ''ל שלמדנו מקרא דהאש''א פוטר, ולפי''ז לרב אשי אין מקור שהאש''א יכול לפטור ואדרבא יש מקור שאינו יכול לפטור דהרי אמר שפוטרת צרתה משום שבמקום ערוה קיימא ולא מכח האש''א.

ד. ובתוס' ב. כתבו די''ל דלכו''ע בעי קרא לצ''צ ולא נח' אלא בצצ''צ, והנה אי נימא דלמדנו מקרא דהשם ערוה שחל בצרה גם פוטר, וצריך לכך קרא לכו''ע משום הסברא דלעיל דמי יימר שמה שחל בה שם ערוה הוא עד כדי כך שיכול לפטור צרה, א''כ מהו סברת ר''א דצצ''צ א''צ קרא, הא י''ל דגלי קרא דיש בכח הצרה לפטור, אך כשיש עוד ריחוק מי יימר, וע''כ כמוש''כ ר' שלמה דגלי קרא דהאש''א פוטר וממילא ידעינן אף צצ''צ, אלא דיש לדחות דבלא קרא ס''ד דערוה פוטרת צרתה, וגלי קרא דהצרה יש לה שם ערוה, וממילא ידעינן צצ''צ וא''א את הסברא הנ''ל דקלוש כח הצרה, אלא שלשון התוס' ''מסברא נפקי דצרתה מ''ט אסורה כ''כ דאוסרת גם צרתה דבמקום ערוה קיימא צרת צרתה נמי וכו'' ואי כהנ''ל אין צריך להיות הלשון דאסורה כל כך, אלא שנעשית ערוה ליבום, ואינו דרגות באיסור, אלא תלוי אם רק פטורה או היא גם ערוה, וע''כ דידענו שיש בה איסור אש''א רק לא ידענו שנעשית ערוה ליבום, אלא דיש לדחות שאם אינה ערוה ליבום אלא שפטורה מכח הצרה אינו כל כך אסורה.

ה. אלא שמדברי רב יהודה שהצריך קרא אף לצצ''צ מוכח שלא כתוב בדין צ''צ שהאש''א פוטר, דא''כ א''צ קרא לצצ''צ, וע''כ שהשם ערוה שיש בצרה פוטר או שהערוה פוטרת אותה ואת צרתה - כ''כ בחי' ר' שמואל סי' ב' סק''ב -.

ו. תוס' בדף ג: כתבו דכיון שבבועל לא משכ''ל צ''צ אין לנו להחמיר בבועל יותר מהבעל, והנה אם כל צ''צ פטורה מכח הערוה שפוטרת אותה ואת צרתה - או שפוטרת או שנותנת להם שם ערוה - ניחא דבסוטה אין מקור שאלים כ''כ כח הערוה, אך אם כל צ''צ פטורה מכח האש''א, א''כ מדוע שבבועל לא תפטור הצרה את צרתה מכח האש''א, וי''ל דאין מקור שכח הערוה אלים כ''כ שהופך הוא את האש''א לערוה ליבום - דהיינו די''ל שהערוה רק פוטרת מיבום אך נשאר סיבה ליבום, וי''ל שכח הערוה כ''כ אלים שעי''ז אין האש''א סיבה ליבום, ולכן הרי היא ערוה ליבום -.

# כל שאינו עולה ליבום, אינו עולה לחליצה

יש לחקור האם כל שאינו וכו' הוא דין בדיני חליצה, דכל שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה, או''ד דהוא גדר בדין יבום, שאין היא רק מנועה מיבום מכח האיסור, אלא היא פטורה מיבום, **וממילא** אינה צריכה חליצה.

א. דעת הרמב''ן דבעלת התנאי אינה ערוה, וז''ל שאין זו צרת ערוה כלל אלא זו גרושה גמורה אצל ראובן כשאר כל האנשים, ומשום תנאי בעלמא אסורה עליו עכ''ל, ובכל זאת צידד הרמב''ן שכיון שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה, וא''כ מפורש שאינו דין בהלכ' יבום שערוה פטורה מיבום, דהרי כאן אינה ערוה, אלא רק מנועה ובכל זאת יש דין כל שאינו עולה וכו', וע''כ כדפי' בקובה''ע דכיון דאסורה להתייבם אין חל זיקת יבום דאין זיקה חלה בכדי, וכיון שאין זיקת יבום אמרינן כל שאינו עולה וכו' שגם אין זיקת חליצה.

ב. הרמב''ן בדף כ. כתב דלמסקנא א''צ פסוק לפטור מחליצה, אלא כיון שאין תופס קידושין אין בה זיקה, וא''כ מפורש שדין כל שאינו עולה וכו' אינו פטור, אלא רק שאין תופס זיקה, אלא שא''כ צ''ע בבעלת התנאי מדוע לא תופס זיקה, והרי לא ביטל את התנאי טרם שייבם, וא''כ מדוע אין זיקה.

ג. ערוה אחר נפילה פוטרת מיבום וחליצה, לדעת ר''ג - לחד גיסא בגמ' שם, ולדעת אביי בדף עט: - ובתוס' דף טז. כתבו דכשנעשית א''א אינה נפטרת משום שאפשר בגירושין, ולכא' הניחא אם כל שאינו עולה וכו' הוא דין בחליצה ניחא, די''ל דאינה בכלל כל שאינה עולה ליבום, דאפשר ע''י גירושין והרי היא עולה ליבום, אך אם הוי פטור מכח הערוה שבה, ויש פטור זה גם בערוה אחר נפילה - וכ''כ בברכ''ש דאע''פ שאין פטור דעליה יש פטור דלקחת - מהו סברת אפשר בגירושין.

ד. מצינו במעוברת עוד דין של כל שאינו עולה וכו' דלא מהני חליצתה, ואסורה לשוק, ובשלמא אם כל שאינו עולה הוא דין בחליצה, י''ל דבקרא כתוב שחליצה הוא כיבום, ואם אין זיקת חליצה מקרא דעליה, גם אין זיקת חליצה וכמבואר ברש''י ג., ואם יש זיקת יבום אך ל''מ יבום כך גם ל''מ חליצה, אך אם כתוב שיש פטור בעריות ולכן אינה חולצת, מהו הדין השני וכו' ואולי י''ל דבקרא נראה שאין חליצה כשאין יבום, ויש באמת מכח זה ב' דרשות שונות האחד שאינה צריכה יבום ולכן אינה חולצת, ועוד דין דל''מ חליצה כאש''א לייבם.

ה. ועל פי הנ''ל י''ל דלכן הרא''ש הקשה על נדה ממעוברת ולא מחייבי כריתות, משום שחייבי כריתות הוא איסור אישות כמוש''כ הגרי''ז הרי זה פוטר מיבום ומחליצה ובנדה זה לא שייך, ורק במעוברת ששייכת ביבום אלא שא''א וכל שא''א גם חליצה לא מהני, ועל זה תי' דעומדת להיטהר, ובק''נ הקשה מדוע לא תי' ד''ז מעיקרא, וי''ל דאם היה בה תורת ערוה היה פטור ולא היה מועיל מה שעומדת להטהר, משא''כ אם יש מניעה חיצונית, יש סברא שעומדת להטהר ונחשבת גם עולה ליבום, וחייבי לאווין ע''כ אינו רק איסור, דא''כ מאי שנא מבעלת התנאי ונודרת שיש דין כל שאינו עולה וכו' לדעת הרמב''ן, וע''כ שיש פטור מיבום, וחידשה התורה שיש זיקה לחליצה אע''פ שאין זיקה ליבום, וכיון שכך על כה''ג לא שייך פטור כל שאינו עולה וכו' כי החליצה לא באה לפטור מהיבום, אלא הוא דין בפני עצמה, משא''כ מעוברת שזקוקה ליבום אחר שתפיל, וא''ת א''כ מדוע בבעלת התנאי לא יחול דין חליצה שיש בחייבי לאווין, וי''ל שכל ששייכת ליבום אין עוד חיוב של חליצה, ורק כשפטורה מיבום אמרה תורה שלכל הפחות יהיה חליצה שיש בה גם תכלית, אך כששייכת ביבום אין דין חליצה אלא לפטור מהיבום, ונדרש מקרא שיש ב' עניני חליצה, כשצריכה יבום הוי רק לפטור, וכשפטורה מיבום יש דין אחר של חליצה, והרמב''ם שכותב שאשת מלך תשב בזיקתה לעולם מוכח שנח' על הרמב''ן שפוקע זיקה כשאין שייך בה יבום וחליצה.

ו. בבעלת התנאי כתב הרמב''ן שאינה חולצת והרשב''א הקשה מנודרת, והקשה השער המלך מדוע הוצרך להוכיח מנודרת, ולא מכל חייבי לאווין ועשה, והעולם מתרץ כנ''ל דבחייבי לאווין ועשה יש פטור מיבום ולא קשה על בעלת התנאי, משא''כ בנודרת שאינו חלות בה שנאמר שפוטר מיבום, ובדעת הרמב''ן י''ל דיכולה להשאל ולכן אינה בכלל אינה עולה ליבום דשייכת ביבום, ונח' הרמב''ן והרשב''א אם יש דין כל שאינו עולה רק בדבר באשה כמעוברת, שיש מצב בה שמונע יבום, משא''כ בדבר חיצוני כנשבע שלא ייבם, או אינו יכול לייבם, ולפי''ז יש ג' דינים כשפטורה מיבום פטורה מחליצה בחייבי כריתות, במעוברת אע''פ שאינה מופקעת מצורך ביבום אך מנועה מכח סיבה בה, שיש דין כל שאינו עולה וכו' ויש דבר שהוא מניעה חיצונית שבזה נח', ויש לעיין מהרמב''ן בהחולץ שכן הקשה מאי שנא מעוברת מחייבי לאווין.

ז. יש לחקור האם באילונית, וסריס, או אשת סריס, או אשת אחיו שלא היה בעולמו בנפ''ר, פטורה מחליצה רק מדין כל שאינו עולה וכו' או שרק במקום שמחמת האיסור א''א לייבם צריך להגיע לדין כל שאינו עולה, אך היכא שגם בלא האיסור אין מצות יבום א''צ לדין כל שאינו עולה וכו'

ח. יש לחקור האם צרה פטורה מחליצה מכח דין כל שאינו עולה וכו' או שהערוה פוטרת אותה גם מחליצה.

ט. עי' רש''י דף ט: ד''ה והאמר, ודף י: ד''ה חיי''ל, ודף כ. ד''ה גרושה, ובסנהדרין דף נג. ד''ה איסור מצוה, שכתב דמקרא דעליה פטורה מחליצה.

# בגדר התר איסור אש''א במקום מצוה

**שיטת תוס' והרשב''א**

א. בתוס' ה: ד''ה כולה, ובדף נד: ד''ה אלא, וברשב''א דף ח. ד''ה הכא, מבואר שהוא מדין עדל''ת, אלא שא''א ללמוד למקומות אחרים משום שמצוותו בכך, וכתב הבית הלוי - ח''א סי' ל''ח - דלתי' התוס' דמצוותו בכך חזרו בהם תוס' וס''ל שאינו מדין עשה דוחה ל''ת, ובאפיקי ים סי' ז' אות ט''ו, ובקובה''ע הוכיחו דאף למסקנא הוא מדין עדל''ת מדברי התוס' הנ''ל בדף ה:, ובדף נד:.

ב. וצ''ב ממש''כ תוס' דף כ: ד''ה אטו, דבחייבי לאווין אין אומרים דע''י היבום הותר האיסור כמו שהותר איסור אש''א, משום דמקרא ילפינן דנעשית כאשתו לכל דבר רק כשמותר לו בלא דחיה, משא''כ חייבי לאווין שרק משום עדל''ת שרי, ומבואר שא''צ לדין עדל''ת ביבום וצ''ע.

ג. צ''ב - אמר''מ סי' ה' סק''כ - ממש''כ התוס' בדף ל''ה: דאין איסור גם בלא קיום מצוה, כמעוברת, ובקטן, וצ''ב אם אינו מקיים את המצוה ואין עשה מה ידחה את הל''ת, ויש שתי' - עי' שאגת אריה סי' ל' - על פי דברי ר''ת - עי' תוס' מנחות דף מ: ד''ה תכלת, וחולין דף ק''י: ד''ה טלית, וע''ע ברמב''ן שבת קל''ב ב', אלא דלכא' סתר משנתו ביבמות דף ד: עיי''ש מה דהקשה, ועי' בקוה''ע סי' ט' ס''ק ג' מש''כ בביאור שיטתו - לגבי ציצית דלאחר שהותר כלאים בציצית מדין עדל''ת כמבואר בגמ', מותר גם בלילה וכן לנשים, וכן בשאול דליכא מצות ציצית, וה''ה כאן במעוברת וקטן הוי כמו לילה, אך אכתי אף לפי זה לא יתיישבו דברי התוס' בדף כ:.

ד. צ'''ב למה לי לעדל''ת הא כשמיבם נעשית כאשתו לכל דבר ויש התר אף בלא העשה, כדחזינן שאף אחר שגירשה יכול להחזירה, וא''כ אף בלא עדל''ת יכול ליבם משום שלא יהיה רגע שבא עליה ואינה אשתו, שהרי בתחילה העראה היא כבר אשתו, ואין חלות לוקחת זמן - ועי' משנת ר' אהרן שדן בדברי הב''ש שלאבא שאול אע''פ שאינו מקיים את המצוה, בכל זאת קנאה, וא''כ גם קשה שאין רגע שעבר איסור - ועי' או''ש קונ' זיקה אות כ' דהביא ירושלמי דמבואר שם שאין אומרים כאן באים כאחת ויש לעיין בטעמא דמילתא, ועי' עוד בעמ' פ''ד בענין זה -.

ה. ואולי י''ל דאש''א הוא ערוה ליבום, והעשה דוחה את הערוה ליבום משום שאם ישאר ערוה ליבום לא תיפול ובכדי שתיפול צריך העשה לדחות את הערוה - וכך מבואר בדברי הברכ''ש סי' ד' - וכיון שדוחה את הערוה ממילא גם אין איסור, ואין שייך שידחה רק הערוה ליבום ולא את הערוה לאיסור, דאינו ב' ערוות, אלא ערוה אחת שהיא סיבה לכמה דברים, ולכן כל שנופלת אין איסור גם בלא קיום המצוה, וניחא התוס' בדף לה: וכן ניחא מש''כ בדף כ: דא''צ לעדל''ת בשעת ביבום, דכבר בנפילה נדחה הערוה, וכשבא ליבם א''צ לעדל''ת, ולכן ניחא דבעינן לעדל''ת דאל''כ לא תיפול ולא תיעשה אשתו אם אינה נופלת לפניו, משום שאש''א הוא ערוה ליבום, ורק משום עדל''ת נדחה הערוה ליבום, וא''ת שידחה רק הערוה ליבום ולא הכרת, הרי הצבאר שאינו מתחלק, ולכן נחשב ללאו שיש בו כרת.

ו. צ''ע - אפיקי ים סי' ז' ס''ק י''ד, ואמר''מ סי' ה' ס''ק כ', ועי' קוה''ע סי' ט' ס''ק ז' וח' - בסתירת דברי הרשב''א דבדף מ''א. כתב דאש''א הותר אפילו אין עוד זיקה, ומאידך כתב כתוס' שאינו אלא מדין עשה דוחה ל''ת, ואולי י''ל כנ''ל דלא היתה נופלת בלא עדל''ת, משום שאש''א הוא ערוה ליבום, ולכן צריך לדין עדל''ת, ואחר שהותר שוב לא יחזור האיסור - אולי משום דאחר מיתה כל האיסור משום איסור שחל תו לא פקע, וכאן הרי פקע ע''י עדל''ת, אלא שלפי''ז אם הוא כן גם בבת אשתו, יהיה הדין כמבואר בערוך לנר שבנולדה בת לאשתו אחר שגירשה שרי, וכן באחות אשתו שנולדה אחר שגירשה.

ז. עי' חת''ס חו''מ סי' ר''א דאי בעי עדי קיום, בלא עדי קיום חייב כרת, ולא דמי לתוס' הנ''ל משום שקנאה לענין שא''צ חליצה וכתב שכן הוא ברשב''א בחי', ועי' נובי''ת סוס''י קמ''ח שגם דן בזה, וגם דן בביאה שאינה לשם ביאה שאינו קונה אם עבר על איסור אש''א עי''ש.

ח. עי' תוס' כט. שביארו את דעת רב אשי, דכשעשה מאמר באחת צרתה אסורה ביבום, אך אסורה לשוק בלא חליצה, ולכא' האיסור הוא איסור אש''א, וצ''ל דלא דמי למעוברת או קטן שאין איסור אע''פ שאינו קונה אותה, משום שבמועברת או קטן יש מצוות יבום אלא שכעת א''א לקיימו, משא''כ כאן שהצרה מופקעת ממצוות יבום.

**שיטת הרמב''ן והרמ''ה**

א. הרמב''ן בתוה''א - הובא בקובה''ע סי' ט' סק''ב ונדפס בברכות י''ט: כ. ובקיצור בריטב''א ה: - כתב דהו''ל היתר גמור וכ''ה ביד רמ''ה סנהדרין נג: דגדר היתר אשת אח במקום מצוה הוא דמעיקרא לא אסרה תורה אשת אח במקום מצוה ואינו מדין עשה דוחה ל''ת, וכ''ה בתו''י ח:.

ב. יש לפרש דכשיש מצוה אין סיבת איסור מחמת שיש מצוה, דהיינו שסיבת האיסור הוא משום שביאה באש''א אינו דבר הראוי, אך כשיש מצוה הרי זה ראוי, ולא שמצד אחד אינו ראוי, ומאידך יש מצוה ויש סתירה וצריך לעדל''ת כדברי התוס' והרשב''א, אלא ע''י המצוה אין סיבת איסור, אע''פ שיש סיבה שיהיה סיבת איסור, ויתכן שנוסח זה הוא אף להך גיסא שצריך להגיע לדין עדל''ת, אלא שאינו דחויה אלא הותרה, וכמו בחולה שיש בו סכנה שיש נבילה לפנינו דכתב המהר''ם מרוטנברג שעדיף לשחוט כי שבת הותרה, ונבילה דחויה, והותרה הכוונה כנ''ל, משא''כ דחויה.

ג. האופן הראשון הוא שע''י המצוה אין סיבת איסור, אך יש לפרש שהסיבה למצוה היא הסיבה שאין סיבת איסור, דאש''א שלא במקום מצוה יש סיבה לריחוק, אך במקום מצוה שיש הקמת שם, אדרבא יש סיבה לקירוב, וגם סיבה לסיבה אין כאן, ואולי אפשר להוסיף על פי המבואר בחזו''א סי' ק''ל סק''ט, וסי' קל''א סק''ה, ובקובה''ע סי' ד' סקי''ד, ובחי' ר' שמואל סי' ב' סק''ה והוכיחו כן מדברי הספרי, שיבום הוא שעומד במקום אחיו, ואינו אישות שלו, וא''כ י''ל שעל מצב כזה אין סיבת איסור, דעל מצב של עומד במקום אחיו אין סיבת איסור, וכך נראה ברמ''ה שכתב דלכן שרי אף ביאה שניה משום שא''צ לעדל''ת אלא שעל מצב של מקום מצוה אין איסור, ולאופן א' לכא' אין מובן מדוע על ביאה שניה א''צ עדל''ת, אך לאופן זה ניחא, דכל הזמן עומד במקום אחיו ועל מצב כזה אין סיבת איסור, ודמי לאיסור חלב, דיש סיבת איסור רק בחלב בהמה ולא בחלב חיה.

ד. עי' או''ש בקונ' זיקה אות ל''ט על הירושלמי שהקשה עד שאתה למד כל העריות מאחות אשה לאיסור למד כל העריוית מאשת אחיו להיתר ... ר' לעזר בשם ר' אבין כל דבר שהוא בא מחמת הגורם בטל הגורם בטל האיסור ודבר שאינו בא מחמת הגורם אע''פ שבטל הגורם האיסור במקומו עומד, וכתב האו''ש וז''ל וכוונתו פשוט דאיסור אשת אח מביא הזיקה שמצוה לבנות בית אחיו דאל''כ לא יתקיים מצוות יבום.

ה. צ''ב לשיטת הרמ''ה דשרי ביאה שניה כמו דשרי ביאה ראשונה למה לי קרא דנעשית כאשתו לכל דבר, ונראה בלשון הברייתא שע''י היבום נעשית כאשתו ולא לפני כן, וי''ל על פי הנ''ל דכל ההתר רק משום שעומד במקום אחיו, וזה לא שייך אחר שגירשה, ולכך בעי קרא להתיר אף אחר שגירשה, ואה''נ אחר הפסוק א''צ לסברת הרמ''ה, ורק הוכיח כן מהא דמשמע דא''צ קרא על ביאה שניה.

ו. עי' ריטב''א ה: וז''ל דכל כה''ג דאשת אח שא''א לעולם אלא בדחיה בשום צד לא חשיבא דחיה כיון שא''א לקיים העשה אלא בדחית לאו עכ''ל.

ז. מבואר במאירי דף כ: דבחייבי לאווין ועשה, אע''פ שאם בעלו לא קנו, ואע''פ שאינה צריכה חליצה מדאו' ומותרת לשוק, אפ''ה אי קידשה היבם מקודשת, וצ''ע הרי אם מותרת לשוק ואין זיקה, יש כרת דאש''א, וכיצד מקודשת, ולכא' צ''ל דס''ל כשיטת הרמב''ן והרמ''ה וס''ל דכל שיש סיבה ליבום, אין כרת דאש''א, וחייבי לאווין ועשה שאין ערוה הפוטרת, יש סיבה ליבום, ועי' ירושלמי שדן אם בכל צרת ערוה יש איסור אש''א, ולכא' הצד שאין איסור אש''א הוא משום שיש בצרה סיבה ליבום, וגדר פטור צרה הוא שהערוה פוטרת את הצרה, אך הצרה אינה ערוה, ולכן נשאר בה סיבה ליבום, ועי' קובה''ע סי' ה' סק''ט דהעלה צד זה דכל שיש סיבה ליבום אין איסור אש''א.

ח. עי' מרומי שדה דף יט: ודף כז: די''ל דאף אחר חליצה יש הקמת שם, ולכן לרי''ו אין כרת דאש''א אחר חליצה, וכן כשייבם אחת, עדיין יש הקמת שם באידך ולכן אין בה לאו עי''ש.

ט. לכא' לשיטת הרמב''ן והרמ''ה, לא הותר אלא האש''א שהוא סיבה ליבום, דכל שהוא סיבה ליבום אין בו איסור אש''א, וצ''ע ממתני' דף קח: דבגירשה וחזר וכנסה, למד''א מיתה מפלת הרי היא מתייבמת, וצ''ב דלכא' רק הנישואין השניים הם סיבה ליבום, ולא הנישואין הראשונים, וא''כ יש סיבת איסור מכח הנישואין הראשונים, וא''כ כיצד מתייבמת, ולדעת התוס' והרשב''א יש לעיין אם י''ל דכיון דהוי רק חד איסורא, נלמד מאש''א דעדל''ת, או''ד דרק הותר היכא שמצוותו בכך, ובפרט לפי מש''כ תוס' דף ח. ד''ה רבא, דרבא אין סובר שאפשר להקיש חדא איסורא לאש''א, דלאיסורא מקשינן ולא להתירא, א''כ א''א ללמוד שיש עדל''ת היכא שאין מצוותו בכך - ויש שתי' דגירש וחזר וקידש הוי אותו אישות, ויתבאר יותר לפי מש''כ הגרשש''ק שגם אחר הגירושין נשאר אישות וא''כ בחוזר וכונסה מסתבר יותר שחוזר לאותו אישות, עי' תוס' בסוטה יח: ד''ה מהו שהביאו מהירושלמי דבקינא לה וגירשה וחזר והחזירה א''צ עוד קינוי אי לא מחל ואי נסתרה נאסרת - וכעין זה יש להקשות כיצד שרי אש''א מאביו ומאמו, והרי האש''א מאמו אינו סיבה ליבום, וא''כ מכח סיבת האיסור מאש''א מאמו אין שייך לומר לדעת הרמב''ן והרמ''ה שאין סיבת איסור, ועמד על זה האו''ש בקונ' זיקה אות ל''ט עי''ש, ויש שרצו לבאר שגם האש''א מאמו הוא סיבה ליבום, אלא שכשהוא רק אש''א מאמו אינו מספיק אחווה, אך כשהוא גם אש''א מאביו גם האש''א מאמו הוא סיבה ליבום.

**התר אשת אח לפני היבום, ואחר היבום**

א. לפני היבום התבאר שנח' הראשונים, ולדעת התוס והרשב''א רק מכח עדל''ת אין איסור אש''א.

ב. אחר שנפלה מבואר בתוס' דף לה: דמותרת אף כשאין מקיים את המצוה, דהיינו - כ''ה באמר''מ סי' ה' סק''כ - דהנפילה מתרת איסור אש''א, אלא דיעוין בשו''ת חת''ס חו''מ סי' ר''א דכתב דאי בעי עדי קיום, בלא עדי קיום חייב כרת, ולא דמי לתוס' הנ''ל עי''ש, וכן הנובי''ת סוס''י קמ''ח דן בזה, ועי' עוד בדבריו שדן בביאה שאינה לשם ביאה שאינו קונה אם עבר על איסור אש''א.

ג. וברשב''א דף מא. מבואר אף יותר מזה דהנפילה מתרת אף למצב שיופקע הנפילה כגון בנעשית ערוה ואין מצוה.

ד. אחר שיבם מבואר בתוס' ח: דשרי ביאה שניה אע''פ שאין בו מצוה, ואף בלא קרא, דסברא הוא וכו' ולכא' הסברא הוא ראיה שכך הדין, ולכא' מבואר שיש כאן עוד התר שכל עוד היא אשתו מכח יבום יש התר, אע''פ שאין כאן עשה.

ה. ובגמ' דף יט. ודף לט. ילפינן מקרא ילפינן לעוד התר דנעשית כאשתו לכל דבר ואף אחר שגירשה אין איסור אש''א, והתר זה הוא התר יותר גדול דאף תופס קידושין כמבואר בגמ' דיכול לחזור ולקדשה, משא''כ לפני שייבם כתב רש''י בדף נב. שלא תופס קידושין מכח ערות אש''א, וביארו - עי' קובה''ע סי' ג' סק''ד, וסי' ד' סקט''ו - דאע''פ שאין ביבמה כרת דאש''א אך הרי היא ערות אשת אח לענין תפיסת קידושין, משא''כ אחר היבום כתב הקובה''ע סי' ג' סק''ה דפוקע גם סיבת האיסור - ומבואר שיכול להתחלק ולא כהנ''ל אלא שיתכן שרש''י סובר שא''צ לעדל''ת ואין סיבת איסור, דהערוה דאש''א במקום מצוה אינו סיבה לאיסור, אך הוא סיבה שלא יתפסו קידושין -.

# ערות אשת אח, האם פוטר מיבום

**האופנים שערות אשת אח פוטר מיבום**

א. אשת אחיו שלא היה בעולמו, פוטרת את עצמה ואת צרתה בנפילה שניה - עי' ריטב''א ג. דחסר בשם אח, והוא פחות קרוב, ולא רק שאין דין יבום כשלא היו יחד בעולם, אלא חסר באחוה -.

ב. אשת אחיו מאמו, פוטרת את עצמה ואת צרתה בנפילה שניה.

ג. צרת אילונית לרב אסי האשת אח שבה פוטרת צרתה - אמר''מ סי' ז' סק''ג -.

ד. לר''ע חייבי לאווין פוטרות צרותיהן כמבואר בתוס' י:, ובתו''ר דף כ, וכתבו האמר''מ והגרי''ז דע''כ הפוטר הוא האשת אח, דהרי לא כתוב עליה על חייבי לאווין, ורק מקרא דלקחת נלמד שכל דלא תפסי קידושין פטורה מחליצה - ומבואר בדבריהם דאף מי שלא נכלל בקרא דעליה אלא רק בקרא דלקחת, האש''א הוי ערוה ליבום, והברכ''ש בסי' ד' חילק בין פטור דעליה לפטור דלקחת, ורק מי שבכלל לקחת האש''א הוי ערוה ליבום - אך בריטב''א מבואר שחייבי לאווין נכללו בקרא דעליה.

ה. תוס' בדף לב. כתבו שבאאחע''א ולא חל איסור אחו''א, האשת אח פוטר צרתה - אמר''מ סק''ה, ועי' בדברי הגרי''ז בביאור דברי התוס', ולדבריו רק כשהיא פטורה מכח א''א יש מקור שגם האש''א הוא ערוה ליבום, אלא שהגרי''ז גם הביא את הצד שכוונת תוס' שגם היא פטורה מכח האש''א ולא הקשה היאך האש''א יכול לפטור - ועי' ריטב''א דף יג: דב''ש ס''ל דאש''א אינו ערוה לפטור מיבום.

ו. התו''ר בדף ג: הקשה מדוע הכרת דאשת אח שיש בחייבי לאווין ועשה אינו פוטר צרה אע''פ שהאש''א הוא אש''א באותה נפילה - אלא שמבואר בדבריו שהקשה מצד ההקש לאחו''א, וא''כ אליבא דאמת שלא הוקש י''ל שאין מקור שאש''א מאותה נפילה פוטרת -.

ז. ברש''י דף ב: ד''ה כשם, וד''ה כך, נראה שכל צרת ערוה בנפילה שניה פטורה מצד ערות אש''א, ואינו ניתר בנפילה שניה מדין נאסרה, ומכח זה הצרת צרה פטורה משום צרת אש''א - ועי' קובה''ע סי' א' סק''ב, וסי' ו' סק''ח -.

ח. תוס' בדף י. הקשו מדוע אין בעלת התנאי פוטרת צרתה, ופי' הגרי''ז דפוטרת צרתה מכח ערות אש''א - אלא שהגרי''ז נקט שהיא עצמה פטורה מכח א''א, ורק כה''ג יש מקור שהאש''א יכול לפטור -.

ט בגמ' דף יב. מבואר שצרת אשת ב' מתים פוטרת צרתה מכח האש''א, ועי' עוד תוס' דף י. - קובה''ע סי' ב' סק''ו, אמר''מ סק''ז -.

י. תוס' דף יב. ד''ה צרתה, כתבו דצרת ממאנת יש לה להיפטר מדין צרת ערוה, ובממאנת הרי אין אלא ערות אש''א.

יא. מבואר בגמ' י: דלר''ל בחלץ וקידש ומת אינה צריכה חליצה משום ערות אש''א, ומבואר בריטב''א שם שפוטרת גם את צרתה.

**האופנים שערות אשת אח אינו פוטר מיבום**

א. צרת אילונית לרבא אינו פוטר צרה, עי' רמב''ן דף יב., וריטב''א דף כ. ועי' באריכות בברכ''ש סי' ה'.

ב. תוס' יא: כתבו דמחזיר גרושתו פטורה מחליצה, ובכל זאת מיבעיא לגמ' אי צרתה פטורה - אמר''מ סק''ד -.

ג. להך גיסא שיש כרת דאשת אח בחייבי לאווין ועשה מדוע אין צרתה פטורה - והקשה כן התו''ר בדף ג: - וכן יקשה בנפילה שניה כה''ג שמתייבמת ומדוע האשת אח שהיה בנפילה ראשונה לא תפטור.

ד. לראשונים שחייבי לאווין ועשה פטורות מדאו' גם מחליצה, ורק מדרבנן חולצות, א''כ ודאי יש בהם כרת דאש''א, וא''כ מדוע לא יפטרו צרותיהן מדין צרת אש''א - אמר''מ שם, ועי' מה שיישב הקובה''ע סי' ה' סקט''ז -.

ה. תוס' ג: כתבו דצרת צרה של סוטה לבועל אינה פטורה, מכיון שבבעל לא משכ''ל צרת צרה אין לנו להחמיר בבועל יותר מהבעל, ומבואר שגם מצד צרת אשת אח לא תיפטר הצרת צרה.

ו. ברמב''ן דף ב. מבואר דבעלת התנאי פטורה מחליצה ומותרת לשוק, וא''כ יש בה כרת דאש''א, ובכל זאת מבואר ברמב''ן שאינה פוטרת צרתה - ברכ''ש סי' ב' סק''ב בשם הגר''ח -.

ז. מעוברת שילדה היבם שבא עליה בשעת עיבורה בכרת, ובכל זאת מבואר בגמ' שאינה מותרת ואין האש''א פוטרה - כתבי הגר''ח סי' ע''ו וסי' פ''א, ובאמר''מ בשמו -.

ח. ברש''י סוטה ו. מבואר דספק סוטה יש בה כרת דאש''א ובכל זאת צריכה חליצה וא''א דהאש''א יפטור מחליצה.

ט. ברמב''ן דף יא מבואר שאף לאחר שידענו שסוטה פטורה מיבום וחליצה, עדיין צריך מקור שצרתה פטורה, ואין פוטרת צרתה מכח כרת דאש''א.

י. הרשב''א בדף כ' א' כתב דאע''פ שסוטה פטורה מיבום, הרי היא בת יבום אלא דמעשיה הרעים גרמו לה, ואינה נקראית איסור ערוה מכח האש''א שבה, ולא דמי לאילונית דאינה בת יבום ולכן האש''א שבה היא ערוה, ומבואר ברשב''א דאין האש''א שבסוטה פוטר צרתה, משום שהיא בת יבום, אע''פ שלמעשה אינה צריכה חליצה.

יא. קושיית רעק''א מדוע צריך קרא לצרת צרה, ואין פוטרתה מדין צרת אש''א.

יב. התרוה''ד סי' רי''ט כתב דמשומדת אין עולה ליבום וחליצה, אך צרתה מתיימבת - קובה''ע סי' ה' -.

**בביאור הדין דאש''א אין פוטר מיבום**

א. בחי' ר' שלמה, ובקובה''ע סי' ג', ובחי' ר' שמואל סי' ב' ביארו דכל העריות הרי הן ערוה ליבום, ולכן לא מנועות מיבום, אלא פטורות, ואף אם לא היו אסורות לא היו מתיבמות משום שהערוה פוטרת מיבום, ולכן אף אם יהיה עדל''ת ולא יהיה איסור לא תתיבם, וכל מה שכתוב בגמ' שאם עדל''ת שיש בו כרת היתה מתייבמת הוא רק אילולי עליה, אך אחר שכתוב עליה נלמד דפטורה, וזה תי' הראשונים על ר''ע שלא שייך עדל''ת כי פטורה, ואין בכח העשה אלא לדחות את האיסור ולא את הערוה, וא''ת א''כ כיצד מועיל עדל''ת על האשת אח, הא אע''פ שדוחה את הלאו, ישאר האש''א ערוה ליבום, וע''כ דאש''א במקום מצוה אינה כלל ערוה ליבום, ואדרבא הוא סיבה ליבום, ולכן לעולם האש''א אינו יכול לפטור אם אינה פטורה מצד אחר, ורק אם יש ערוה הפוטרת ועי''ז אינו אש''א במקום מצוה, אף האש''א הוי ערוה ליבום, וניחא לפי''ז מדוע חייבי לאווין ועשה אין פוטרות צרה, כי היא אינה פטורה, ואף אם מדאו' אינם חולצות, אינו אלא משום שמנועות מיבום אך אין דבר הפוטר, וכן י''ל בצרת סוטה, וצרת מחזיר גרושתו, דהם אינם ערוה כמו שכתב הרשב''א בדף כ. דסוטה בת יבום היא אלא שמעשיה הרעים גרמו לה, וא''כ אין דבר הפוטר אותן רק מנעה התורה אותם מיבום, וכן מעוברת ובעלת התנאי אין דבר הפוטר אותם - כמבואר בדברי רעק''א בגליון הש''ס גיטין פג. - וכל כה''ג שיש סיבה ליבום אין האש''א ערוה ליבום, אף אם בפועל אין עשה דיבום, וכן חייבי לאווין לר''ע שהחייב לאווין הם ערוה ליבום, האש''א יכול לפטור צרה.

ב. וכתב בחי' ר' שלמה דגם בנפילה שניה לא תפטור אש''א דנפילה ראשונה אם לא היתה האש''א ערוה ליבום, ומשום דרק משום נאסרה אין ניתר בכל ערוה האש''א דנפילה ראשונה, ונאסרה הוא דין בערות האש''א ולא באיסור אש''א, ובחזו''א סי' ק''ל סק''ט, וסי' קל''א סק''ה, ובחי' ר' שמואל סי' ב' סק''ה, מבואר דבכל נפילה שניה יש גם נפילה ראשונה, עי''ש באריכות, ולכן אי לא נאסרה אין האש''א ערוה ליבום, אם לא היתה ערוה ליבום בנפילה ראשונה.

ג. וכתב בחי' ר' שלמה דבלא קרא דצרת צרה פטורה, ס''ד דרק הערוה יש בה פוטר, אך הצרה שאינה ערוה אינה אלא פטורה, אך אין דבר הפוטר אותה, ואינה ערוה ליבום, ורק מקרא דצרת צרה נלמד שפטורה ובמקום ערוה קיימא, ובזה יישב את קושיית רעק''א, ובחי' ר' שמואל סי' ב' פי' בדעת רש''י ב: ד''ה כשם, וד''ה כך, דמקרא דלצרור דדרשינן דצרת צרה פטורה ילפינן שאחר שפטורה הצרה יש בה גם ערוה דאש''א הפוטרת מיבום, ובלא קרא ס''ד דפטורה מיבום אך אכתי אינה ערוה ליבום משום שיש בה סיבה ליבום, ונלמד מקרא שהפטור גורם שאין בה גם סיבה ליבום - ולא דמי למש''כ התוס' בדף לב. דהתם שהיא עצמה ערוה אין בה סיבה ליבום, משא''כ צרתה ס''ד דהערוה פוטרתה, אך לא שהיא עצמה נעשית ערוה ליבום, קמ''ל קרא דהיא עצמה נעשית ערוה ליבום, או שע''י שפטורה האש''א שבה נעשית ערוה ליבום -.

ד. האמר''מ סי' ז' - וכעין זה בקובה''ע סי' ב' סק''ד - ביאר דערות אש''א אין יכול לפטור צרה כשיש עוד דבר הפוטר את הערוה, משום שנחשב לשלא במקום מצוה, דכל העריות מכיון שבלא הערוה חייבת וע''י הערוה נפטרת נחשב הערוה לבמקום מצוה, משא''כ כשיש פוטר אחר, ולכן צרת אילונית אינה פטורה כי האש''א שבא הוא שלא במקום מצוה, כי פטורה מצד אילונית ומצד פטור זה אין הצרה פטורה, וכן צרת סוטה וצרת מחזיר גרושתו, דהיא עצמה פטורה מצד שהיא סוטה וזה אינו פוטר צרתה, ולכן אף שיש בה גם ערות אש''א אין האש''א פוטרת צרתה, משום שהוא שלא במקום מצוה.

ה. ולפי''ז י''ל דאדרבא רק משום שיש פוטר אחר אין האש''א פוטר, אך אם אין פוטר, אלא שפטורה, מכיון שכשפטורה האש''א הוא ערוה ליבום, והוא גם פוטר אותה, דהיינו שהיה סיבה ליבום, ורק אינה מתיבמת, ועי''ז האש''א נהפך לערוה ליבום, והוא פוטר, ואז גם יפטור צרתה, ובזה יובן צרת אילונית לשיטת ר' אסי שצרת אילונית פוטרת צרתה, ואידך מד''א ס''ל דכלל אינה נופלת כמוש''כ רש''י, וכן ניחא תוס' בדף לב. משום ששם המיתלא תלי אינו פוטר, אלא עי''ז לא חל למעשה מצוות יבום, ועי''ז שאין יבום יש ערות אש''א, והוא הפוטר, וממילא פוטר גם את צרתה, ולא דמי למועברת, ולחייבי לאווין ועשה שיש נפילה שהרי אסורה לשוק, וכן ספק סוטה הרי צריכה חליצה, וכל שנופלת אינה ערוה ליבום מכח עדל''ת, אך אם בפועל אינה נופלת תו הרי היא ערוה ליבום, וזה הפוך מדברי הגר' שלמה, דלעולם אש''א הוא ערוה ליבום ורק ע''י עדל''ת אינה ערוה, והעשה דוחה כל מה שנצרך, ואי תהיה ערוה ליבום הרי לא תיפול ולכן העשה דוחה ומבטל את הערוה ליבום, וכל זה רק כשלמעשה נופלת, אך אי לא תיפול הרי היא ערוה ליבום, ונמצא שיש ב' סיבות מדוע אש''א לא תפטור, אך אין הסיבה משום שבעצם אינה ערוה ליבום במקום מצוה, ובעלת התנאי לדעת הרמב''ן י''ל כמוש''כ הגרי''ז שערות א''א פוטרה אך אין בכח ערות א''א לפטור צרתה, ומכח האש''א י''ל כנ''ל דאינו במקום מצוה, כי אף בלאו הכי הערוה פטורה מכח הא''א, וזה הרי לא יכול לפטור צרה, ותוס' שהקשו י''ל דס''ל שאין הא''א פוטרה כי עדיין אינה א''א, ורק למעשה פטורה, וכל כה''ג האש''א הוא פוטר אותה ואת צרתה, ורק תי' שאין האש''א יכול לפטור משום שאם תתיבם לא תהיה אש''א, ולראשונים שחייב לאווין ועשה פטורות מחליצה, י''ל שביבמתו כתוב פוטר, ופוטר זה אין יכול לפטור צרה וא''כ גם האש''א הוי שלא במקום מצוה.

**נ''מ בין הדרכים**

א. בעלת התנאי שהיא גם בתו, לאופן של האמר''מ מכיון שהיא פטורה מכח הא''א, והצרה אינה פטורה, גם מכח בתו לא תפטר הצרה, משא''כ לנוסח הראשון שרק אש''א אינו ערוה ליבום וכו' כאן הרי בתו היא ערוה ליבום, וכ''כ הברכ''ש סי' ה' סק''א דתפטור צרתה.

ב. תוס' בדף לב. כתבו דבמיתלא תלי וקאי האש''א פוטר צרה, הגרי''ז דן בכוונת התוס' האם גם את עצמה רק האש''א פוטר, או שהיא עצמה פטורה אף בלאו הכי, ולכא' תלוי בהנ''ל אם שייך לומר שהיא פטורה מעוד סיבה אם צרתה יכולה להיות פטורה או לא.

ג. מבואר בדף עט: דלר''ע דחייבי לאווין כחייבי כריתות אף כשנפלה לפני פצוע דכא אינה צריכה חליצה, ומבואר דלא רק כשהיא ערוה הרי היא נפטרת מיבום וחליצה, אלא אף כשהוא ערוה, וא''כ גם כשהוא ממזר, או חלל לכהנת יהיה הדין כן לר''ע, ויש לעיין כיצד הדין בצרתה כה''ג, לכא' אינה צרת ערוה דהרי אין היא ערוה, ורק לרבידפטור צרה הוא מקרא דולקחה 'כל היכא דאיכא תרי לקוחין דאי בעי נסיב האי ואי בעי נסיב האי שריא ואי לא תרוייהו אסירין' יש לפטור אף צרתה, אלא שיש לדון שתפטור את צרתה מכח ערות אשת אח, ולכא' יהיה זה תלוי בגדר הדבר דאש''א מאותה נפילה אינה פוטרת.

# בענין דין נאסרה

**גדר דין נאסרה**

א. נאסרה בנפילה ראשונה מבואר בדף לב. במתני', ובמתני' דף קח: - לחד גיסא בגמ' שם - ונאסרה בנפילה שניה מבואר בדף ל. במתני', ונאסרה בנפילה ראשונה בלא דחיא מההוא ביתא לגמרי, מבואר בגמ' דף כז: ודף ל. אמר רב יהודה אמר רב כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לה בנים ואסורה, ורש''י בדף ב: ד''ה כשם, כתב שמכח דין נאסרה, צרת ערוה אסורה בנפילה שניה - ועי' בקובה''ע סי' א' סק''ב דכתב דבאופן רגיל א''צ לדין נאסרה משום דצרה במקום ערוה קיימא הרי היא ערוה גם בנפילה שניה, ורש''י הוצרך לכך רק באופן שהותרה הערוה, כגון שמתה אשתו -.

ב. תוס' בדף ב. בתי' השני כתבו שדין הנאסרה בנפילה ראשונה בדף ל. הוא מדין דרכי נעם, וכתבו בקובה''ע סי' א' סק''ב וסק''ד, ובשיעורי ר' שמואל אות ק''צ, ובחי' ר' נחום אות י''ב, דדרכי נעם רק שייך בנפילה ראשונה, אך בנפילה שניה אין שייך דרכי נעם, וע''כ שיש דין נאסרה שכל שנאסר האש''א שעה אחת בשעת נפילה שוב לא תותר לעולם, וכן יש להוכיח מנאסרה בדף קט. מגירשה והחזירה לר''א דנישואין הראשונים מפילין, ושם גם לא שייך דרכי נעם, וכן יש להוכיח מדף י: דלר''ל בחלץ וקידש ומת אינה נופלת משום שנאסרה על האחים אחר חליצה, ואע''פ שהותרה לכולם בשעת נפילה ראשונה, וכן יש להוכיח מדברי ר''ש שחילק בין נולד ואח''כ ייבם, לייבם ואח''כ נולד, ומבואר ברש''י ט: ד''ה ומשני בנולד, שבנולד ואח''כ ייבם, אסורה מדין נאסרה, ואם נאסרה בנפ''ש הוא גם מדין דרכי נעם, מאי שנא נולד ואח''כ ייבם, לייבם ואח''כ נולד, וכן יש להוכיח מהרשב''א ועוד ראשונים בדף יז: שכתבו שאין שייך דרכי נעם כשזקוקה לאח אחר, ובכ''ז מבואר בגמ' דף ל. שיש בכה''ג נאסרה, וע''כ שיש עוד דין נאסרה, מלבד דין דרכי נעם.

ג. ולפי''ז לתי' השני בתוס' דין הנאסרה המבואר בדף ל., ודין הנאסרה המבואר בדף לב., ב' דינים הם, בנפילה ראשונה הוא מדין דרכי נעם, ובנפילה שניה הוא דין אחר, ולא כדברי המקשן בדף ל. שהקשה על דברי רב מאי קמ''ל תנינא, אלא כדברי התרצן דאין מקור מנאסרה בנפילה שניה, לנאסרה מנפילה ראשונה, ולעולם אין נאסרה בנפילה ראשונה, ורק מדין דרכי נעם אסורה, ואע''פ שהלשון בב' המשניות הם כיון שנאסרה עליו שעה א' אסורה עליו עולמית, אין טעם הדין שוה, וצ''ע מדברי הגמ' בדף לב. דאפשר ללמוד ממתני' דף ל. גם נאסרה בנפילה שניה - ועי''ש בתוס' - והרי בנפ''ש לא שייך דרכי נעם.

**בגדר דין נאסרה בנפילה שניה**

א. יש לפרש שדין נאסרה בנפ''ש הוא משום שאין מה שיתיר את האש''א הראשון, ולא דמי לכל נפילה שניה, משום שהיה התר בנפילה ראשונה, עי' חזו''א סי' ק''ל סק''ט, וסי' קל''א סק''ה, וקובה''ע סי' א' סק''ה, ובשיעורי ר' שמואל אות קפ''ט, ואות קצ''א, ובשיעורי ר' נחום סי' ד' סק''ב.

ב. יש לפרש - קובה''ע סי' א' סק''ג וסי' ד' סקט''ז וסי' ו' סק''ד ושי' ר' שמואל אות קפ''ה ואות קצ''ב - שאע''פ שיש סיבה להתיר את האיסור אש''א של הראשון בנפילה שניה, יש דין מחודש של ''נאסרה'' שכל שנאסרה בשעת נפילה באיסור אש''א לא תותר לעולם, לא ע''י נפילה ליבום, ולא ע''י נעשית כאשתו לכל דבר, ולא ע''י שלישי מכח שני הוא בא, ולא ע''י דחדא איסורא הוקש לאש''א.

המקור לדין מחודש זה כתב הקובה''ע בסי' א' סק''ג דאמרינן הכי מסברא, דכיון דנדחה היתר אש''א שעה אחת ידחה עולמית, ובסי' ד' סקי''ז כתב דהילכתא גמירי לה, או דילפינן לה מקרא דדרכי נעם, וכן כתב בסי' ו' סק''ח דשמא הילכתא גמירי לה הכי, ועי' קה''י סי' ג' דכתב די''ל דדין נאסרה ילפינן מאיסור צרה בנפילה שניה עי''ש.

**הוכיחו שנאסרה הוא דין מחודש מכמה מקומות**

א. מכל נאסרה בנפילה ראשונה לפי התי' הראשון בתוס' ב. שאינו מדין דרכי נעם אלא מדין נאסרה, כשהייתה בשעת נפילה ערות אחו''א, ואח''כ מתה אשתו של היבם, דמבואר בדף לב. דאינה מתייבמת מדין כל יבמה שאין אני קורא בה וכו', ומדוע לא נדחה איסור אש''א כמו בכל יבום, וע''כ משום הדין המחודש של נאסרה, אלא שיתכן שאין כוונת התוס' בתי' הראשון לדין נאסרה, ולעולם אין דין נאסרה אלא בנפילה שניה, אלא כוונת התוס' הוא על פי הירושלמי שהובא בקובה''ע סי' ד' סקי''ב עי''ש.

ב. משיטת ר''ש דבייבם ואח''כ נולד שרי, וכמו שפי' רש''י דשלישי מכח שני הוא בא, או כמו שפי' תוס' שע''י היבום ניתר אש''א גם לאח הנולד, ובכל זאת לא מהני דבר זה בנולד ואח''כ ייבם, וצ''ב אמאי לא נימא אף בכה''ג שלישי מכח שני הוא בא, או שכמו שע''י היבום ניתר אש''א ליבם, הותר גם לנולד, וע''כ משום ההילכתא של נאסרה וכמבואר ברש''י ט: ד''ה ד''ה ומשני בנולד - ועי' עוד רש''י יח: במתני' ד''ה מייבם, וד''ה בהתירא אשכחא, ובדף יא. ד''ה ומתרץ לה, ובדף יט: ד''ה מ''ט דרבנן - ומבואר שנאסרה הוא סיבה שהייבום לא יתיר, ושלא נאמר שלישי מכח שני הוא בא.

ג. משיטת רבנן דבייבם ואח''כ נולד אסורה, משום דעדיין יבומים הראשונים עליה, וע''כ הוא משום דין נאסרה, וע''י יבומים הראשונים עליה הוי שעת נפילה.

ד. וכך לכא' מוכח - קובה''ע סי' ד' סקי''ז - מהא דאין אומרים בכל נאסרה דהוי חד איסורא ונילף מאש''א דשרי, ובשלמא בנפילה שניה י''ל דהוי תרי איסורי משום שהרי היא אש''א של ב' אחים, אך בנפילה ראשונה מאי איכא למימר, וע''כ דיש דין מחודש של נאסרה שאין בו את ההתרים הרגילים שיש בכל יבום, ואולי יש לדחות דכל העריות הוקשו לאש''א, אך אש''א לא הוקש לאש''א, ותוס' הקשו שם שדין צרה א''א ללמוד מאחו''א בחד איסורא, ותי' דכשא''א ללומדו מאש''א לומדים מאחו''א אף חדא איסורא, וא''כ אש''א שאינו בכלל ההתר, א''א ללומדו מאש''א, כי אש''א לא הוקש לאש''א, ולכן נלמד מאחו''א.

ה. וכן מוכח - קובה''ע סי' ו' סק''ו - ממח' ר''א ורבנן בגירש וחזר וכנס, דאי נישואין מפילין אסורה, משום שנאסרה שעה א' בשעת נפילה, ואי מיתה מפלת שרי, וצ''ב מדוע לא יהיה כאן התר על האש''א כמו בכל נפילה ליבום, ואין לומר שאין מה שיתיר את האש''א מכח הנישואין הראשונים, דא''כ מדוע למד''א מיתה מפלת ניחא, וע''כ שהוא מכח הדין המחודש של נאסרה, ולכן רק למד''א נישואין מפלת אמרינן נאסרה משום שלא נאמר נאסרה אלא בשעת נפילה, ולכא' מבואר שגם בנפילה ראשונה יש נאסרה, וצ''ב לפי' התי' השני בתוס' שאין נאסרה בנפילה ראשונה, עי' מה שביאר בקובה''ע סי' ו' סק''ח, ובאמרי משה סי' ט''ו.

ו. בחי' ר' נחום ביאר דין נאסרה, דלא נאמר ביבום התר על איסור אש''א אלא רק אם מעיקרא כשחל איסור אש''א היה טמון דין התר - ובקובה''ע ובאמר''מ כתבו כן בדעת מד''א נישואין מפילין, אך ר' נחום אמר כן לכו''ע - וזהו דין נאסרה דכל שיש מצב שאין טמון בה דין יבום, אין מה שיתיר את איסור אש''א, וכל הקושיות דלעיל הם קושיות גם על אופן זה, הרי מבואר בגמ' שכל שהוא חד איסורא שרי, וכן במה נח' ר''א ורבנן בדף קח:, וכן מאי שנא לר''ש בין ייבם ואח''כ נולד, לנולד ואח''כ ייבם, והרי בתרוויהו אין טמון דין שלישי וכו' וא''ת שטמון, א''כ גם בנולד לפני הייבום טמון שייבם, וכן צ''ב מה סברת רבנן דעדיין יבומים וכו' וכן יקשה מתוס' כ: דמבואר שולקחה היה יכול להתיר גם חייבי לאווין, וחייבי לאווין חל טרם שנישאת לאחיו, ולא היה טמון בו דין התר, וכן צ''ב מקושיית תוס' דנילף מיבום דעדל''ת שיש בו כרת, והרי ביבום מעולם לא ניתר איסור אש''א אם כשחל איסור אש''א לא היה טמון בו התר.

**עוד ייסד הקובה''ע דדין מחודש זה אינו אלא כשנאסרה בשעת נפילה, כדמוכח מכמה דוכתי.**

א. ממח' ר''א ורבנן בגירש וחזר וכנס, דאי נישואין מפילין אסורה, משום שנאסרה שעה א' בשעת נפילה, ואי מיתה מפלת שרי, והרי לכו''ע אסורה באיסור אש''א כשנתגרשה, ומדוע אי מיתה מפלת אין נאסרה, וע''כ דדין נאסרה רק נאמר בשעת נפילה.

ב. מהא דאיצטריך בגמ' פ''ז: לדרכי נעם לפטור יבמה שבשעת מיתת הבעל היו בנים ואח''כ מתו, ומדוע לא אמרו מדין נאסרה לפי התי' הראשון בתוס' ב. וע''כ משום שכיון שכמת היו בנים, אינו שעת נפילה, וכל כה''ג לא נאמר דין נאסרה.

ג. מדברי התוס' דף ל. דאין אומרים למד''א נישואין מפילין דין נאסרה מחיים, אע''פ שע''י דין נישואין מפילין נעשית הצרה לצרת ערוה, כמבואר בדף יג., וע''כ - כן הוא בחי' ר' נחום אות רכ''ח בשם הגרי''ז והגרב''ד - משום שלדין נאסרה צריך שעת נפילה, ולא די בכך לנישואין מפילין אלא צריך שעת נפילה בפועל כלישנא דרב יהודה אמר רב כל יבמה שאין אני קורא בה בשעת נפילה יבמה יבא עליה הרי היא כאשת אח שיש לה בנים ואסורה, דרק בשעה שהיה שייך יבמה יבא עליה יש דין נאסרה, אלא דמהא דבגירשה אמרינן נאסרה למד''א נישואין מפילין מוכח שא''צ שעת נפילה בפועל, וע''כ צריך לבאר באופן אחר את דברי התוס' עי' קובה''ע סי' ו' סק''ה, וא''כ אין ראיה מדברי התוס'.

ד. משיטת רבנן שבייבם ואח''כ נולד אסורה, משום דעדיין יבומים הראשונים עליה, וע''כ - קובה''ע סי' א' סק''ב, וסי' ד' סקט''ז - משום דין נאסרה, וע''י יבומים הראשונים עליה הוי שעת נפילה.

ה. וא''ת אי אמרינן נאסרה רק בשעת נפילה הרי ערוה הרי אינה נופלת, וא''כ מדוע יש נאסרה, וצ''ל דכיון דהיה סיבה ליפול וע''י הערוה אינה נופלת, די בכך להחשב שעת נפילה.

**והקשו על יסוד זה שנאסרה אינו אלא בשעת נפילה, ועל הא דנאסרה הוא דין מחודש.**

א. מהא דבגירשה וחזר וכנסה אמרינן נאסרה, וצ''ב הרי כשהייתה נשואה לא היה דין נאסרה, וכשגירשה תו אינו שעת נפילה, ועוד צ''ב הרי התבאר בתוס' דף ל. ששעת נפילה אינו אלא כשבפועל נופלת, וכאן הרי מעולם לא נפלה בפועל, עי' מה שביאר בקובה''ע סי' א' סק''ג.

ב. מהא דמבואר בדף י: דלר''ל שבחלץ שאר האחים בכרת, בקידש החולץ ומת יוצאת משום ערות אש''א, ולכא' הוא משום דין נאסרה, וכאן הרי נאסרה שלא בשעת נפילה, שהרי עד שחלץ היתה זקוקה לכולם, ואחר שחלץ אינו שעת נפילה, עי' מה שביאר הקובה''ע סי' ב' סק''ב, ולפי המבואר בירושלמי דפקע זיקה למפרע משאר האחים ניחא, וא''ת אי פקע זיקה למפרע א''כ לא נפלה לפניהם ואינו שעת נפילה, י''ל דיש סיבת נפילה לכולם אלא שאין יכול זיקה אלא לאחד, ודי בכך להחשב שעת נפילה,

ג. צ''ב מהא דאף לר''ש אם נולד אחר חליצה לפני קידושין אסורה, והרי אינו שעת נפילה ומדוע יש נאסרה.

ד. צ''ב על מש''כ הקובה''ע דלרבנן גם אחר יבום חשיב שעת נפילה ולכן אמרינן נאסרה, והרי כתבו התוס' שפקע איסור אש''א מהנולד, וא''כ לא נאסרה, עי' מה שביאר בקובה''ע סי' ד' סקט''ו.

ה. צ''ב מדעת רב דף מא. דבהותרה ונאסרה וחזרה והותרה חוזרת להיתרה הראשון, ומדוע לא יאמר כאן דין נאסרה, והרי הוי שעת נפילה, ובשלמא לשיטת הרשב''א שאף כשנאסרה באיסור אחות אשה, לא הדר עליה איסור אש''א ניחא דמעולם לא נאסרה באיסור אש''א, אך לחולקים עליו צ''ב, ולהך גיסא בתוס' דאינו אלא מדין דרכי נעם נמי י''ל דדרכי נעם הוא רק גילוי שאם לא חל זיקה בשעת נפילה שוב אינו חל, וכאן שחל זיקה בשעת מיתה, וכיון שחל לא פקע אף בנעשית ערוה לכן בהותרה חוזרת להתירה, אך לפי התי' הראשון בתוס' שהוא מדין נאסרה צ''ב, עי' אמרי משה סי' ה' סקי''א דתי' דכל הגזה''כ דנאסרה אינו אלא בנאסרה בשעת מיתה, בשעת נפילה, ולא כל זמן שנפולה.

ו. רבינו פרץ בדף ט. הוכיח שאין דין נאסרה בנפילה ראשונה מהא דבדף פז: הוצרכו לפטור בהיו לו בנים ומתו מדין דרכי נעם, ולא אמרו משום נאסרה, ומפורש שלא נאמר דין נאסרה רק בשעת נפילה - ובאחרונים כתבו די''ל דלא שייך נאסרה במתו הבנים, משום דהוי כעין נאסרה מחיים, דעדיין לא הושלמו תנאי הנפילה, דרק כשמת ואין בנים יש סיבה ליפול, וכשמת ויש בנים, הוי כחי ואין לו בנים -.

ז. צ''ב דלכא' נאסרה גורם שההיתרים שמתירים איסור אש''א לא יחולו כשיש נאסרה, אך כשאין צריך התר, אלא שכבר אין סיבת איסור לא יועיל דין נאסרה וא''כ צ''ב לפי מש''כ הרמב''ם בפיהמ''ש ריש פ''ב וז''ל כשייבם ואח''כ נולד להם אח אחר אינה אשת אחיו שלא היה בעולמו לפי שהוא מצאה ברשות אחיו השני, **ונישואי הראשון כאילו לא היו** עכ''ל והמאירי בדף ח: כתב וז''ל אלא נעשית כאשתו לכל דבר **ונפקע אישות המת שמצד אחיו לגמרי** עכ''ל, ועי' עוד אפיקי ים ח''ב סי' ל''ו שהאריך לייסד כן שפקע סיבת האיסור ע''י היבום, וא''כ מדוע ע''י נאסרה אסורה, הרי נישואי הראשון כאילו לא היו, ואם אין סיבת איסור מה שייך שישאר איסור אש''א ע''י דין נאסרה.

ח. תוס' בדף כ: ד''ה אטו כתבו דנעשית כאשתו מתיר את כל האיסורים ולא רק את איסור אש''א, וא''כ צ''ב וכי נאסרה גרע משאר איסורים, ובשלמא התר שנאמר לגבי אש''א י''ל שיש הלכה של נאסרה, אך על התר שיש על כל האיסורים קשה לומר כן.

**עי' עוד בענין נאסרה בעמ' ל''ו**

**ובעמ' נ''א – נ''ה**

# נישואין מפילין

א. מבואר בגמ' יג. דבהיו לו ב' נשים וא' ערוה, וגירש את הערוה, למד''א נישואין מפילין הצרה אסורה, וכתבו התוס' בדף ל. דאם הותרה הערוה, ע''י שמתה אשתו של האח, הרי היא מתייבמת אף למד''א נישואין מפילין, וצ''ב מאי שנא לענין צרה דאמרינן נישואין מפילין והוי צרת ערוה במקום מצוה, לנאסרה שא''א דהוי שעת נפילה, עי' מה שביאר התרוה''ד סי' רכ''ג.

ב. וי''ל - חי' מרן רי''ז הלוי הלכ' יבו''ח, ברכ''ש סי' י''ג, וחי' ר' ראובן סי' כ''ו, וחי' ר' שמואל סי' ג' סק''ו - דנאסרה אין אומרים אלא בשעת נפילה ממש, וכלשון רב כל יבמה שאין אני קורא בה יבמה יבא עליה וכו' דמשמע שרק בשעה שראוי להיות הדין דיבמה יבא עליה אמרינן נאסרה, זה לא שייך מחיים, והגרי''ז הוסיף דכל הפטורים מיבום אינם אלא בשעת נפילה ממש, משא''כ צרה אינו דין פטור, אלא שחל בו שם ערוה.

ג. אך צ''ב - שי' ר' שמואל ס''ק קפ''ו - דהרי מפורש בדף קט. שבגירשה אמרינן נאסרה אע''פ שאינו שעה שראוי לומר בו יבמה יבא עליה, וחזינן דכל שהוא שעת נפילה אמרינן נאסרה, וא''כ מדוע בהותרה הערוה אין אומרים נאסרה, ומאי שנא גירשה, מהותרה - וצ''ל בשיטת הברכ''ש כמו שיבואר להלן שאינו מדין נאסרה הרגיל, ולעולם אין דין נאסרה שלא בשעת נפילה ממש -.

ד. וביארו - קובה''ע סי' ו' סק''ג ועי' חזו''א סי' קל''א סק''ו - דנאסרה אמרינן רק כשהיתה נפילה שהופסקה, אך בנעשית ערוה עדיין יש דין נישואין מפילין, דעדיין יש סיבת נפילה לאחר שימות אם אז לא תהיה ערוה, וכמו שאם יש לו בנים מחיים ומתו דאין נחשב כגירשה משום שיש סיבת נפילה אם כשימות לא יהיה לו בנים, משא''כ בגירשה פקע סיבת הנפילה, ולכן למד''א נישואין מפילין נעשית צרתה צרת ערוה גם אם נעשית צרתה אחר שנולדו בנים לבעל, ומתו הבנים אחר שגירש את הערוה, וא''א דכשיש בנים אין דין נישואין מפילין, וכן בהיו לו בנים וגירשה וחזר וכנסה ומתו הבנים יהיה הדין דנאסרה עליו כשגירשה אע''פ שיש לו בשעת הגירושין בנים.

ה. אלא שלכא' דבר זה תלוי במה שחקרו האחרונים האם בערוה יש סיבת נפילה, אלא שאינה נופלת לערוה, או שבערוה אין סיבת נפילה, דאי אין בערוה סיבת נפילה, א''כ גם בנעשית ערוה מחיים פקע סיבת הנפילה כלפי האחים שהיא ערוה עליהם, וכך נראה בדברי רעק''א בקושייתו על צ''צ דהקשה מתוס' בדף לב. שערוה פוטרת צרתה מכח האש''א שבה, וצ''ב מדוע לא הקשה מאשת אחיו שלא היה בעולמו, או מאש''א מאמו, וביארו דכשיש באש''א סיבה ליבום אינה ערוה ליבום, ורק כשאין באש''א סיבה ליבום הרי היא ערוה ליבום, ולכן הוצרך רעק''א להוכיח שאש''א שיש בה פטור ערוה, הרי היא ערוה ליבום, דהיינו שהערוה גורמת שאין באש''א סיבה ליבום, ועי' בחי' ר' שלמה, וחי' ר' שמואל סי' ב', שתי' את קושיית רעק''א דרק מצ''צ ידעינן דבכח ערוה לגרום שאין באש''א אפי' סיבה ליבום.

ו. וי''ל - וכל זה לכא' מבואר בחזו''א סי' קל''א סק''ו - דאין שייך בנישואין מפילין לדון על דין ערוה לפטור מיבום, משום שלכא' אמרינן - וכ''כ החזו''א שם - נישואין מפילין אף כשאין אחים, ובגירשה וכנסה ונולדו אחים, לר''א אמרינן נאסרה אע''פ שלא היו אחים, וכן כשגירש את הערוה לפני שהיו לו אחים תאסר הצרה, ומשום שנישואין מפילין הוא רק שיש סיבת נפילה על זמן שימות הבעל, ולכן כל ההתייחסות אינו אלא על הזמן של המיתה, ותלוי אז אם יהיו בנים, וכיון שכך א''א לשאול הרי יש ערוה הפוטרת ואין סיבת נפילה, משום שאין האשה ערוה מצד עצמה, אלא היא רק ערוה על האחים, וכיון שאין התייחסות כלל לאחים שישנם היום, שהרי אף כשאין אחים אמרינן נישואין מפילין, א''כ גם כשיש אחים אין התייחסות כלפיהם כלל, אלא יש בה היום סיבה לנפילה בשעת מיתה, אם בשעת מיתה יהיו אחים, ולא תהיה ערוה עליהם, ואה''נ אין היום סיבת נפילה לאחים שתהיה ערוה עליהם בשעת מיתה, אך רק שעת מיתה קובעת, ולכן פשוט שלא שייך נאסרה מחיים, וביש לו בנים יש מקום לשאול הרי אין סיבת נפילה כשיש לו בנים, ועל זה גם צריך ליישב שיש סיבה לנפילה בשעת מיתה אם אז לא יהיו לו בנים, אך א''א לשאול מדוע יש סיבת נפילה לאח שהיום היא עליו ערוה, משום שהאח שקיים היום כאילו אינו כאן, כי אין הסיבה ליפול אליו, כדחזינן שאף כשאין אחים כלל אמרינן נישואין מפילין, ופשוט.

ז. ולפי''ז גם אם כשנשא את אשתו היתה כבר ערוה על אחיו, וגירשה, ומתה אשתו של אחיו וחזר וכנסה, אמרינן נאסרה, וא''א דלא היה רגע של נפילה שהרי מראש כשנשאה היתה ערוה, וכשגירשה לא נאסרה כי מעולם לא נפלה, אלא הנפילה אינה מתייחסת לאחים וכנ''ל.

ח. וכל זה לענין נאסרה, אך לגבי צרת ערוה, מכיון שבאמת היא ערוה, ממילא צרתה כמותה, וחל בה שם ערוה, אע''פ שהערוה אינה גורמת היום כלום וכנ''ל, אך מלצרור למדנו דכל שם ערוה שיש בערוה, יש גם לצרתה.

ט. בתוס' דף ל. ד''ה גירש מבואר שע''י נישואים מפילין יש זיקה לאחיו, ומחמת הזיקה יש מהאח השני נישואים מפילים לאח השלישי בחיי הראשון, ולכן אם לשני היתה אשה שהיא ערוה על השלישי אפי' אם גירשה בחיי הראשון, כבר נעשית הצרה לצרת ערוה, וכשימות הראשון, וייבם השני וימות אסורה החא על השלישי, ומבואר שנישואים מפילין גורמים זיקה מחיים, ולא רק זיקה על לאחר מיתה, וא''כ שוב צ''ב מדוע אין נאסרה, עי' מה שנתבאר בזה בענין נישואים מפילין ונאסרה, ועי' בריטב''א דף ל: דכתב בתו''ד וז''ל דכיון דנישואין גורמים זיקת יבום דבשעת מיתה, ומבואר לכא' בדבריו שנח' על דברי התוס' וס''ל שהזיקה חלה רק בשעת מיתה, ובהגה' מרדכי אות ק''ז לכא' מבואר שיש זיקה מחיים, דכתב דלמד''א נישואין מפילין אם כשנישאת לא היה אח בעלה מומר, ואח''כ נעשה מומר, צריכה חליצה, משא''כ אם מעיקרא היה מומר, ומבואר שע''י נישואין מפילין מחל זיקה ולכן אע''פ שנעשה מומר צריכה חליצה, וכ''ה בתרוה''ד סי' רכ''ג בשם הגאונים וז''ל דסברי הני גאונים דכיון דנישואין הראשונין הן מפילין, וכיון דהוי יהודי בההוא שעתא חייל עליה זיקה ותו לא פקע בשמדותו ... כיון דקי''ל נישואין מפילין אם היה יהודי בשעת נישואין חייל עליו הזיקה, ובתרוה''ד הקשה עליהם מהמפורש במתני' דף ל. דאפי' אם נעשית עליו ערוה אחר הנישואין, אי בשעת נפילה היתה עליו ערוה א''צ חליצה, וא''א דחל עליו זיקה ותו לא פקע למד''א נישואין מפילין, וע''כ דלענין זה א''א נישואין מפילין עי''ש - ולולי דבריו היה אפשר לומר דשאני מומר מערוה, דערוה מפקיע זיקה, משא''כ מומר דהוי כגוי אם חל זיקה תו לא פקע, ואע''פ דמתני' אתי כמד''א יש זיקה כמבואר בגמ' ולהך מד''א אין ערוה אחר נפילה מפקעי זיקה, כבר כתבו התוס' דף יח: דאינו אלא מדרבנן משום דנראה כנושא אחות זקוקתו, וי''ל דזה לא שייך בנישואין מפילין, והתרוה''ד שלא חילק בכך י''ל דס''ל דאין ערוה אחר נפילה בכלל קרא דעליה, והא דנפקע הזיקה הוא כמוש''כ באחיעזר סי' ב' סק''ה דמקרא דלקחת ילפינן דכל שאינה עולה ליבום אינה עולה לחליצה, ומכח זה יפקע הזיקה גם בערוה אחר נפילה וא''כ גם במומר י''ל כן -.

י. ברשב''א בדף ל: מבואר שהדין צרה שחל ע''י נישואין מפילין הוא רק מדרבנן, וכ''ה בתור''פ דף ל., אך בריטב''א בדף ל: מפורש שהוא מדאו', ולכא' הוא נ''מ לענין אם מותרת לשוק בלא חליצה.

יא. חקרו בגירש את הערוה, שהצרה אסורה, ואח''כ כנס אשה אחרת, האם תאסר מדין צרת צרה - ומשכחת לה צרת צרה באותה נפילה - וא''כ הקשו דמשכ''ל בסוטה צרת צרה, למד''א נישואים מפילים, כשגירש את הסוטה, וכנס אשה אחרת. וכן דנו בצרת אילונית למד''א שפוטרת צרתה, בגירש את האילונית, וכנס אשה אחרת האם תאסר מדין צרת צרה, ואי נימא דהצרה פוטרת את צרתה מכח האש''א שבה, אך מכח השם ערוה ליבום שחל בה אינה יכולה לפטור את צרתה - או משום שכיון שהשם ערוה שחל בה הוא רק מכח הערוה לא אלים ערוה זו לתת שם ערוה לצרתה, עי' קובה''ע סי' ו' סק''ח, או משום שהשם ערוה שבה אינה שם ערוה של אחות אשא אלא שם חדש, ערוה זו לא הוקשה לאחות אשה ולא נאמר עליה דין לצרור - י''ל שמכיון שמחיים אין האש''א שבה ערוה ליבום וכנ''ל אינה יכולה לפטור את צרתה - ועי' להלן אות ה' שהאחרונים נקטו שתאסר מדין צרת צרה -.

יב. העירו באופן שלא חל איסור אחו''א משום אאחע''א, כמבואר בדף לב. בנשא מת ואח''כ נשא חי, שאין הערוה מתייבמת משום סברת מיתלא תלי וקאי, האם פוטרת צרתה למד''א נישואין מפילין, כשגירש את הערוה ואח''כ מת, לפי מש''כ התוס' שם שמכח האש''א פוטרת את צרתה, ומחיים י''ל שאין האש''א ערוה ליבום וכנ''ל, ורק האחו''א היא ערוה ליבום, וא''כ לא תפטור את צרתה.

יג. יש לעיין בגירש את א' מנשותיו, וחזר וכנסה, האם הגרושה תפטור את השניה מדין צרת ערוה, שהרי היא לכא' ערות אש''א, ולמד''א נישואין מפילין לכא' תאסור אותה אף אם אח''כ שוב יגרש את הגרושה.

יד. עי' חי' הגרשש''ק סי' ט''ו סק''ד דביאר את דברי התוס' דלא שייך נאסרה מחיים, דדין נאסרה באותה נפילה הוא מדין דרכי נעם כמוש''כ תוס' בדף ב. בתי' השני, ולכן לא שייך נאסרה מחיים, דרק בהותרה לשוק אינו דרכי נעם שתחזור ותזדקק לו.

**בדברי התוס' דף ל. שאף למד''א נישואין מפילין אין דין נאסרה מחיים**

א. מדברי התוס' הוכיחו הגרי''ז שם, והקובה''ע סי' ג' סקט''ו וסי' ו' סק''ה, שאין הגדר בפטור צרה, שהערוה פוטרת את עצמה ואת צרתה, אלא שהצרה מקבלת שם ערוה - לענין יבום - דהרי כתבו התוס' שאין נאסרה מחיים, וא''כ בגירש את הערוה מדוע הצרה נפטרת, והרי יש סיבת נפילה אח''כ כדחזינן שהערוה עצמה ששהותרה נופלת, וא''כ מה יפטור את הצרה כשאינה צרת ערוה בשעת מיתה - ויש להוסיף לפי הנ''ל שהערוה לא פטרה כלל מחיים וכנ''ל דהוי כמו שאין אחים - וע''כ דכל שהיתה שעה אחת צרת ערוה בשעת נפילה, חל בה שם ערוה ותו לא פקע אף בגירש את הערוה.

ב. ובהותרה הערוה ע''י שמתה אשתו של האח, כתבו הגרש''ש סי' טו' סק''ד, וסוף סי' י''ט, והקובה''ע סי' ו' סק''ד ובחי' ר' ראובן סי' כ''ו שאם הערוה מתייבמת אף הצרה מתייבמת, וביארו - הקובה''ע הנ''ל, וחי' ר' ראובן סק''ב - דהשם ערוה שחל על הערוה הוא השם ערוה שיש על הערוה, דהיינו אחות אשתו, וא''כ כשמתה אשתו של האח, שעי''ז ניתרת אחות אשתו, ניתרת גם הצרה, ואף אם מתה הערוה יש סיבת התר על הצרה, ואין התירה מכח שהותרה הערוה, וכ''כ בשיעורי ר' שמואל ס''ק סד וס''ק קפב.

ג. וכתב בחי' ר' ראובן דלפי''ז לפי מה שדנו תוס' בבעלת התנאי, או בחוץ, שא''א פוטרת את צרתה, למד''א נישואין מפילין אף אם יגרש את הא''א תפטר צרתה, ולא דמי למתה אשתו של אחיו, אלא למתה הערוה, דאע''פ שהערוה הותרה, אך אין סיבת התר על צרתה,

ד. אך בחידושי הגר''ח סטנסל סי' עו' מובא בשם הגרי''ז דהערוה מותרת והצרה אסורה, ולכא' סברתו דאין השם ערוה של הצרה כשם ערוה של הערוה, אלא הרי היא ערוה חדשה, ושמה צרת ערוה, וכ''כ בחי' ר' נחום אות כ''ב ואות תק''ג בשם בעל הברכ''ש, ובאות תק''ו כתב באופן אחר בדעת הברכ''ש, דאם הותרה הערוה הותרה הצרה רק אם היא עדיין צרתה, אך אם גירש את הערוה, או שמתה הערוה, הצרה נשארת באיסורה, עי''ש, ועי' עוד באות רכ''ח מש''כ בשם הברכ''ש, ובחי' הגרשש''ק סוסי' י''ט כתב שא''א לחלק בין היכא שהיא עדיין צרתה, להיכא שאינה צרתה עי''ש.

ה. והקשו הגרש''ש סי' טו' סק''ד והאמרי משה ס''ז סק''ג ור' ראובן בסי' כ''ו, דא''כ מדוע הערוה לא תיפטר והרי היא צרה לערוה, ותפטר מדין צרת צרה, ובספר דורש לציון לבעל הנודב''י דרוש יב' ד''ה האמנם, כתב בתוך דבריו, דלמ''ד נישואין מפילין, אם מתה הערוה בחיי בעלה והצרה אסורה ואח''כ נשא אחרת דהיא אסורה מדין צ''צ, והעירו דלפ''ז משכ''ל צ''צ בסוטה וגירשה או מתה, דצרתה אסורה, ושוב נשא אשה נוספת שפטורה מדין צ''צ - ויש שנקטו דמחיים אין בכח הצרה לפטור צרתה כמו שאין נאסרה מחיים, וצ''ב -.

ו. עי' במשנת ר''א סי''א בהערה ב' בסופו דאם הגדר בפטור צ''צ הוא דהערוה פוטרת את צרתה ואת צרת צרתה א''כ הערוה בעצמה לא יכולה לתת דינים לעצמה, ויש שתי' די''ל דאה''נ, וכשיש צרה אף הערוה תפטר, ומה שהוכיחו תוס' שהערוה מתייבמת י''ל דאיירי בגוונא שאין צרה.

ז. כתב הרשב''א בדף ג: וז''ל לפי שאין הערוה אוסרת צרתה, אלא שמסלקת זיקת היבום מכל אותו הבית עכ''ל, ולכא' מבואר ברשב''א שגדר פטור צרה הוא שהערוה פוטרת צרתה, ולא שהצרה מקבלת שם ערוה - ונח' התוס' והרשב''א בביאור דברי הגמ' יג. צרה במקום ערוה קיימא, עי' קובה''ע סי' ג' סקי''ד - וצ''ע מהוכחת הגרי''ז והקובה''ע.

ח. אלא שבשיעורי ר' שמואל אות קפ''ג הוכיח מדברי הרמב''ן במלח' דף ל שיש נאסרה מחיים, וכן מפורש בהגה' מרדכי אות ק''ז, וא''כ כך יש לפרש ברשב''א שמדין נאסרה אינה מתייבמת, וא''ת כיצד שייך נאסרה מחיים הרי אף כשאין אחים אמרינן נישואין מפילין וכנ''ל, וי''ל דהרמב''ן והרשב''א ס''ל דנישואין מפילין אינו רק סיבת נפילה אלא נפילה על לאחר זמן, וכיון שכך הערוה פוטרת כבר מחיים, ונמצא לפי''ז שלא נח' על הסברא הנ''ל דלא שייך נאסרה מחיים, אלא נח' בגדר נישואין מפילין, ולפי''ז יתכן שלדעת הרמב''ן והרשב''א אין דין נישואין מפילין כשאין אחים, וכשאין אחים לא תאסר הצרה, ולא יהיה נאסרה בגירשה והחזירה.

ט. ונמצא לפי''ז דמחמת מחלוקתם בביאור נישואין מפילין, יש ב' נ''מ האם יש נאסרה מחיים, והאם פוטרת את עצמה ואת צרתה מחיים, דלדעת התוס' אף את עצמה אינה פוטרת, וכנ''ל דאין התייחסות לאחים, וא''כ איך תפטור את צרתה, וממילא גם לא שייך נאסרה מחיים, משום שאין שום משמעות בערוה מחיים, משא''כ הרמב''ן והרשב''א ס''ל שיש פטור ערוה מחיים, וממילא שייך לומר שתפטור גם את צרתה, וממילא שייך נאסרה מחיים.

י. ועי' קובה''ע סי' ו' סק''ח די''ל שהשם ערוה שחל בצרה אינו פוטרה אלא באותה נפילה, ולא בנפילה שניה, ואין לומר שלפי''ז יהיה נ''מ בין התוס' והרמב''ן אם תאסר הצרה בנפילה שניה, דלתוס' תתיבם משום שא''א נאסרה מחיים, ומכח השם ערוה שיש בה אין פטורה אלא באותה נפילה, ולרמב''ן שיש נאסרה מחיים לא תתיבם, משום שאע''פ שמחיים אין נאסרה, אך כשמת הבעל ונפטרת מהצרה מכח שם ערוה שיש בה יהיה גם נאסרה, ופשוט.

יא. מבואר בגמ' יג. דבגירש את הערוה ומת, אם נישואין מפילין הצרה אסורה, ואם מיתה מפלת הצרה מותרת, ומבואר בגמ' דאין צרה נעשית צרת ערוה שלא בשעת נפילה, ולכא' צ''ב, דהניחא לדעת הרשב''א שגדר פטור צרה הוא שערוה פוטרת את הצרה, פשוט שאין שייך דין צרת ערוה שלא בשעת נפילה, דאין מה לפטור, אך לדעת התוס' שחל בצרה שם ערוה, מהיכי תיתי שדבר זה חל רק בשעת נפילה, והרי לס''ד יש איסור בצרה אף שלא במקום מצוה, ולמסקנא אין צרה נאסרת אלא רק נפטרת, וכמוש''כ רש''י והרשב''א בדף ג: וכ''כ התוס' דף ג. ד''ה כיון, וא''כ כל ההבדל בין ההו''א והמסקנא הוא האם הצרה נעשית ערוה גם לאיסור, או שנעשית ערוה רק ליבום, ומהיכי תיתי שלמסקנא דין צרת ערוה אינו אלא בשעת נפילה.

**במח' ר''א ורבנן בגירשה וחזר והחזירה**

א. הקובה''ע בסי' א' פי' דדין נאסרה נאמר רק בשעת נפילה, וכמוש''כ רש''י דף מא. ד''ה עד כאן, ולכן רק למד''א נישואין מפילין אמרינן נאסרה.

ב. החזו''א סי' קל''א סק''ו, והקובה''ע סי' א' סק''ג, כתבו דיש לפרש דאינו מדין הנאסרה שהוזכר בשאר מקומות, אלא דלמד''א נישואין מפילין אין מקור שדין יבום דוחה איסור אש''א, אלא מכיון שכשנשאה יש כבר סיבה ליבום, ממילא יש גם סיבה להתר כשימות, וא''צ עשה שידחה את הל''ת, ולכן בגירשה שאין סיבת התר ממילא חל איסור אש''א לגמרי, ואין מי שיתירנו - וגם כאן צ''ל כנ''ל דבנעשית ערוה מחיים יש עדיין דין נישואין מפילין וסיבת יבום לאחר מיתה אם לא תהיה ערוה בשעת מיתה - משא''כ למד''א מיתה מפלת מוכח בקרא דיבום דוחה איסור אש''א, ועל פי זה כתב החזו''א בסק''ז דאין המח' בדף קט. בגירשה, קשור למח' בדף יג. אם נעשית צרה מחיים עי''ש, ולפי''ז מש''כ בגמ' בדף ח. דבחד איסורא ילפינן מאש''א דשרי, אינו כר''א.

**עי' עוד בענין נישואים מפילין בעמ' פ''ד**

# בגדר דין דרכי נעם

חקרו האם דרכי נעם הוא סיבה לפטור מיבום, או דאינו אלא הוכחה וסימן שפטורה מיבום - עי' קובה''ע סי' ו' סק''א שהביא את הגמ' בסוכה דאין ענף עץ אבות הירדוף משום דכתיב דרכיה דרכי נעם, ושם הוא ודאי גילוי שאין זה כוונת הפסוק, ואין הירדוף פסול מדין דרכי נעם -

את''ל דדרכי נעם הוא סימן והוכחה שפטורה מיבום, ולא סיבה, אכתי יש לחקור מהו הפטור, האם גדר הפטור שאין זיקה חלה אלא בשעת מיתה, או גדר אחר וכדלהלן.

א. לכא' בתוס' דף ב. מוכח דדרכי נעם הוא סיבה ולא רק סימן, מדכתבו דבנדה הוי דרכי נעם שתמתין וכו' ואי דרכי נעם הוא רק סימן שזיקה חל רק בשעת נפילה, א''כ ממ''נ או שחל זיקה בנדה מיד או שלא יחול בה זיקה לעולם, אך א''א לומר שמחמת דין דרכי נעם צריכה להמתין.

ויש לדחות דתוס' כבר הוכיחו שאם בעלו קנו, וא''כ יש זיקה, וא''כ לא שייך כאן דין דרכי נעם שהוא סימן שחל זיקה רק בשעת מיתה, אלא דאכתי אם לא היה זה דרכי נעם שתמתין היה מוכח שלא חל זיקה כל היכא שאסור לייבם, אף כשאין דבר הפוטר, והיה דרכי נעם גילוי שלא חל זיקה כשאסורה ביבום, וע''ז כתבו תוס' וכו'.

ב. תוס' כתבו בדף יז: דבחמותו מעוברת תמתין ואין חיסרון של דרכי נעם, ולכא' מוכח שדרכי נעם הא סיבה, דאל''כ והוי סימן שלא חל זיקה רק בשעת מיתה, א''כ כיצד יחול זיקה אחר שנולד האח.

ויש לדחות דדרכי נעם מלמדינו שאם אין סיבת יבום בשעת מיתה אין סיבת יבום אח''כ, אך אם יש סיבת יבום בשעת מיתה, אלא שלא היו אחים י''ל שהסיבה שהיה בשעת מיתה מחילה אח''כ זיקה לאח שנולד, ורק במת והיו לו בנים לא היה סיבת נפילה בשעת מיתה.

אלא דלכא' מוכח בתוס' לא כך מהא דרק בחמותו מעוברת הוי דרכי נעם, אך כשאינה מעוברת לא, ומה שם יהיה הגילוי, ואם הגילוי שהסיבה של שעת מיתה לא מפילה אלא בשעתה ולא אח''כ מאי שנא מעוברת ללא מעוברת, וכן דווקא בידוע שהיא מעוברת כתבו התוס' דהוי דרכי נעם, אך כשאין ידוע לא, וע''כ דרכי נעם הוא סיבה, וכל שידוע הוי דרכי נעם, כי יש גבול, משא''כ כשאינה מעוברת תאסר לעולם וזה לא דרכי נעם.

ג. עי' במרומי שדה דף כז: דרק ביש לו בנים נאמר בדף פז: דין דרכי נעם, משום שדרכי נעם הוא גילוי שאם יש בנים בשעת מיתה אין דין יבום, והוא פי' לבן אין לו - כמבואר ברש''י פז ב ד''ה דרכיה - אך אינו גילוי שלא יכול לחול זיקה אח''כ, בהיתה ערוה בשעת נפילה והותרה אח''כ, ובזה רק מדין נאסרה אסורה.

ד. רש''י בדף פז: פי' שאין זה דרכי נעם שבנישאת תצטרך חליצה ותתגנה על בעלה, וכתב רעק''א בדף טז. דלדעת ר''י דלא חל זיקה באשת איש, כוונת הגמ' דאין זה דרכי נעם שתחזור ותזדקק אחר שנפטרה והותרה לשוק.

ה. הרמב''ן בדף יז: דן דרכי נעם בב' אופנים, שאין זה דרכי נעם שתאסר להנשא לעולם, ושאין זה דרכי נעם שאם נישאת תאסר על בעלה.

# בגדר איסור יבמה לשוק, ובגדר ענין זיקה

י''ל דאיסור יבמה לשוק הוי כעין איסור אשת איש, ואפשר לומר בתרי אנפי או מחמת שנשאר בה אישות המת, או מחמת זיקת היבם - ולכו''ע יש זיקה קלושה ליבם מדאו', ולמד''א אין זיקה (וכן למד''א יש זיקה אינו אלא מדרבנן) אין הכוונה דאין זיקה כלל, אלא הכוונה דאין בכח מקצת הקנין שיש לו בה להפר נדריה, ולשאר דיני אישות -

י''ל דגדר האיסור דלא תהא אשת המת החוצה לאיש זר הוא דכל שזקוקה ליבום אסרתה התורה, ואינו דומה כלל לאיסור אשת איש.

**יש לחקור האם שייך זיקה למת** - ונח' בזה הבית מאיר והברוך טעם וכדלהלן -

אף את''ל שיש זיקה למת, אכתי י''ל שאין מחמת זיקה זו איסור לשוק, דלא אסרה תורה אשת מת - ורק איסור קרובות יש ע''י שנשאר זיקה -

**יש לחקור האם יש זיקה לחי**, ואת''ל שיש זיקה יש לחקור האם הוא זיקת אחיו המת, והוא עומד תחת אחיו, או''ד דהוא זיקה מחודשת.

א. כתב אתוון דאו' כלל ח' נסתפקתי איסור יבמה לשוק מה ענינו, אם ענינו שאישות הבעל לא נסתלק לגמרי, וניתק ממיתה ללאו, או''ד אישות הבעל נסתלק לגמרי ואיסורה לשוק איסור חדש הוא, ואת''ל שאישות הבעל לא נסתלק לגמרי, ג''כ יש להסתפק אם איסורה עדיין מכח הבעל או''ד אישות הנשאר נתרוקן ליבם ואיסורה עתה מכח היבם, וכן באופן שני הנ''ל שאישות הבעל נסתלק לגמרי, ג''כ יש להסתפק אם איסורה איסור בעלמא לא איסור אישות, או''ד חידשה תורה אישות חדש בינה לבין היבם ואיסורה מכח אישות היבם אלא שהוא אישות קלוש וע''כ איסורה רק בלאו, עכ''ל, ועי' קו''ש ב''ב קו''ש אות תקנ''ב.

ב. כתב המהרי''ט אה''ע סי' י''ח וז''ל ושמא נכנס הרב לספק זה משום דס''ל ... דזיקת היבם אינם אלא מקידושי אחיו, שכל שמת בלא בנים עדיין זיקתו קיימא ...

ג. כתב הקרן אורה דף כ''א. ד''ה וצריך, וז''ל והיה אפשר לומר ... דלמד''א יש זיקה א''כ איסורה דלא תהיה הוא מחמת זיקת השני ... אבל למד''א אין זיקה י''ל ... דהוי מחמת זיקת הראשון דחל עליה עד שתתיבם או תחלוץ ...

ד. ועי' בית מאיר אה''ע סי' קכ''א סעיף ב' שכתב דאילו מת היה יכול לגרש, כשנתן בחייו גט לשליח ומת יכול השליח לגרש בו את האשה ולהתירה לשוק במקום יבם, משום שבאופן שנופלת ליבום נשאר זיקת בעלה עליה, ורק במקום שאינה נופלת ליבום אין מה לגרש דכבר יצאה ממנו, והברוך טעם השיג עליו וז''ל זה אינו דאף שיש זיקה ליבם במצוות התורה, מ''מ לא שייך כלל לומר שיש עליו זיקת בעל שכבר מת - ועי' בעמ' ק''ג דיש לפרש בדברי הבית מאיר שזיקת המת נמצאת אצל החי, אך אין כוונתו שיש זיקה למת -.

ה. הרשב''א בדף ע''ט: הקשה על קושיית הגמ' מרבן גמליאל וכו' די''ל דר''ג ס''ל דאין זיקה, ויש בכח הערוה להפקיע את הזיקה, ולכן א''צ חליצה, משא''כ למד''א יש זיקה י''ל שאין בכח הערוה להפקיע את הזיקה, ולכן צריכה חליצה, ואי נימא דאיסור היבמה לשוק אינו מחמת הזיקה אלא מחמת שזקוקה ליבום, ממ''נ אם ערוה אחר נפילה זקוקה ליבום ואינה אלא מנועה מיבום, א''כ אף אם נפקע הזיקה היה צריך שתאסר לשוק, ואי נימא דערוה לאחר נפילה פטורה מיבום, א''כ אף אם יש זיקה היה צריך להיות שתהיה מותרת, וע''כ דס''ל לרשב''א דזיקה הוא סיבה לאוסרה לשוק.

ו. בחייבי לאווין ועשה, לכא' אינה זקוקה ליבום כדחזינן דאם בעלו לא קנו, ובכ''ז אסורה לשוק, ומוכח דיש בה זיקה ומכח זה אסורה לשוק, והזיקה חלה גם כשאין מצוה, דאין הזיקה תולדה מהמצוה, אלא מאותו סיבה שיש מצוה יש זיקה, או כמוש''כ הקה''י בסי' ט''ז דאין הזיקה קשורה למצוה, אלא אמרה תורה דכשמת בלא בנים אחיו יורש את האישות, ויש אולי להוסיף דהזיקה היא עצמה מקצת יבום, ויש בה קצת הקמת שם, ולכן חל זיקה, ואינו קשור למצות יבום, וכלשון הגמ' יט: יבומים הראשונים, ופי' רש''י והרמב''ן והרשב''א דהכוונה לזיקה.

אך י''ל דבחייבי לאווין ועשה זקוקה לחליצה, וזה גם סיבה לאסור כמו שכשזקוקה ליבום אסורה מכח זה לשוק, אלא שיש בזה קצת דוחק, דביבום אסרתה תורה כדי שתתייבם, וזה לא שייך בחליצה, ועי' תוס' דף ח: שכתבו דבחייבי עשה יש קצת זיקה, ונראה בדבריו שאין זיקה גמורה, ולכן אם בעלו לא קנו, ובכל זאת אסורה לשוק, וע''כ דלא מחמת שזקוקה ליבום אסורה אלא מחמת הזיקה.

ז. תוס' ושאר הראשונים בדף יז: כתבו דאיצטריך מיעוט על אש''א שלא היה בעולמו, בגוונא שחמותו מעוברת בשעת מיתתו דבכה''ג אין חיסרון של דרכי נעם, דתמתין שמא תלד זכר, וצ''ב מדוע צריכה להמתין, הא אין זיקה לעובר, ולכא' מוכח שהאיסור של לא תהיה וכו' אינו מכח הזיקה, אלא הוא מכח מה שזקוקה ליבום, ואע''פ שעדיין אין דין יבום כל שיכול להיות דין יבום אסורה לשוק, ואולי יש לדחות דיש זיקה לעובר וכמו שדן בכתבי הגר''ח ובגנזי הגר''ח, אך הרמב''ן כתב דתמתין אף כשאין חמותה מעוברת, כל עוד חמיו חי, אך י''ל דלא כתבו הראשונים שחייבת להמתין, אלא הקושיא היתה שאין זה דרכי נעם שתנשא ואח''כ תאסר על בעלה, וכן אין זה דרכי נעם שלא תנשא לעולם, ותי' דיכולה להמתין ולא להנשא ולהאסר, ולכן גם אם נישאת תאסר, וכיון שיכולה להמתין אין שייך כאן דרכי נעם, אלא שבדברי הגרעק''א מבואר שלמד בתוס' שאסורה להנשא, מדהקשה מדוע אסורה הרי יש רוב וכו', וא''כ מדבריו עדיין מוכח שאע''פ שאין זיקה יש איסור לשוק, וכן המעיין בדברי הרמב''ן יראה שאסור לה להנשא, אלא דאכתי י''ל שהאיסור לשוק הוא מכח אישות המת, וכל שיכול להיות יבום נשאר זיקה למת כדי שיהיה יבום, ורק מוכח מהראשונים הנ''ל שאין האיסור מחמת אישות החי.

ח. בדף לה: מבואר דמעוברת אסורה לשוק, אף על צד שתלד ולד בן קיימא, ועל צד זה יש איסור אש''א ואינה בת יבום, ובכל זאת אין הולד פוטר עד שיצא לאויר העולם, וא''כ אינה זקוקה ליבום ובכל זאת אסורה, וע''כ משום שיש זיקה אע''פ שאינה בת יבום, וכ''כ בחי' הגרשש''ק סי' ל''ב, ואולי יש לדחות דכל עוד לא נולד הולד, זקוקה ליבום, אלא דילפינן מקרא דעיין עליו שא''א לייבם.

ט. הרמב''ן בדף כ. כתב די''ל דרב גידל לא העמיד קרא בחייבי לאווין ועשה, משום דבהו מסברא חולצות ואין מתיבמות, דפשוט שאין מתיבמות, ופשוט שצריכות חליצה וז''ל אם לומר שחולצין, כיון דתפסי בהו קידושין פשיטא דזיקה בכדי לא פקעה, עכ''ל, ומבואר בדבריו להדיא שמחמת הזיקה שיש ליבם שחל בו משום שתופס בו קידושין צריך חליצה.

י. עי' אבן האזל ריש הלכ' יבום שכתב שלמד''א יש זיקה האיסור מכח הזיקה, וזה המקור של חז''ל שיש זיקה, ולמד''א שאין זיקה האיסור בכדי שיקויים בה מצוות יבום.

יא. כתב רש''י דף עט: ד''ה ולבסוף נפצע. דהשתא בעיא חליצה לאפקועי זיקה, ובדף קז. ד''ה אמר ר' אושעיא ממאנת למאמרו ... אבל חליצה שהיא בשביל זיקה לא עקרא.

יב. כתב רש''י דף כט: ד''ה ולא בעיא, דהא שאני אומר כל העושה מאמר ביבמתו פרחה ממנו זיקת יבמין וחלה עליה זיקת אירוסין, הוא אף למד''א דאחרי שעשה בה במאמר לב''ש אינה ניתרת בגט וצריכה חליצה - ובתוס' רי''ד מבואר לא כך - ומבואר שאע''פ שפרחה זיקת יבמין, אסורה לשוק וצריכה חליצה, ולכא' מוכח מכאן - קה''י - דהאיסור לשוק נובע מזה שזקוקה ליבום, אע''פ שאין זיקה, וכאן הרי צריכה יבום, דהיינו ביאה, ולכן אסורה לשוק, וכתב שגם זיקה הוא סיבה לאסור לשוק כדחזינן בחייבי עשה דאין מצות יבום כדחזינן דאם בעלו לא קנו, ובכל זאת אסורה לשוק וע''כ מכח הזיקה, וכתב שהזיקה אינה חלה מכח דין יבום, אלא הוא ירושה של האח על אישות אחיו, וכל זה טעון ביאור מנ''ל ב' דיני חליצה, וכן צ''ב במה שכתב שהזיקה הוא ירושה מדוע דווקא כשמת בלא בנים יש ירושה - ועי' מה שנתבאר בזה בענין מצוות חליצה -.

יג. תוס' בדף כט. כתבו דדעת רב אשי דכשעשה מאמר צרתה אינה מתייבמת, אך צריכה חליצה, וחזינן דאף כשאין זקוקה ליבום אסורה לשוק.

יד. ברשב''א דף מא. מבואר שיש חיוב חליצה אפי' בערוה אחר נפילה שאין זיקה כיון שאסורה להנשא מחמתו, וזה חיוב חליצה מחודש עי' אמרי משה.

טו. יש לעיין לפי הסוברים שהמצוה בביאה אע''פ שלא קנה אותה, האם אחר שבא עליה, מותרת לשוק, ולכא' אם האיסור לשוק הוא מכח מה שזקוקה ליבום, הרי כאן אינה זקוקה ליבום, שהרי כבר נתיימבה, משא''כ אם האיסור לשוק הוא מכח הזיקה, אלא דאכתי י''ל שאם אין מצות יבום פקע הזיקה, ודבר זה תלוי האם דבר זה דומה למש''כ בגמ' דף יח. דזיקה בכדי לא פקעה, או''ד דאינו בכדי, משום שקיים מצות יבום, וכן לכא' דבר זה תלוי האם הזיקה קשורה למצוות יבום, או שאין הזיקה קשורה למצוות יבום, וכמוש''כ הקה''י בסי' ט''ז דלכן יש זיקה בחייבי עשה, וכמוש''כ הגרשש''ק בסי' ל''ב דלכן יש זיקה במעוברת שבסוף ילדה אע''פ שאינה זקוקה ליבום עי''ש, ועי' בדברי הריא''ז המובא בשלטי גיבורים דהבא על יבמתו בלא עדים, אינה ניתרת ע''י גט, וצריכה חליצה, והחזו''א סי' ק''ל סק''ו, ובסי' קל''ד על דף י''ג, הוכיח מזה שהמצוה הוא בקנין, ולא בביאה, ויש שכתבו די''ל דאע''פ שהמצוה בביאה, אך בלא עדים לא קנאה, וכל שלא קנאה אינה נעשית אשתו ואין פוקע הזיקה, ולכן צריכה חליצה, ותלוי כל זה בהנ''ל, ובריב''ש מבואר שהמצוה ביבום וחליצה הוא להפקיע את הזיקה, ואין המצוה לא בקנין ולא בביאה אלא בהפקעת הזיקה, וא''כ א''א לומר שקיים את המצוה ובכל זאת נשאר זיקה.

טז. בדף צו. דאמר רב המנונא שומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה דרב אמר הרי היא כאשת איש ומיפסלא בזנות ושמואל אמר אינה כאשת איש ולא מיפסלא בזנות וא''נ בקדושין תופסין ביבמה קמיפלגי דרב אמר הרי היא כאשת איש ולא תפסי בה קדושין ושמואל אמר אינה כאשת איש ותפסי בה קדושין והא אפליגו בה חדא זימנא חדא מכלל דחברתה איתמר, ומבואר שלחד מד''א נחשבת א''א בין לענין להאסר מדין סוטה, ובין לענין שלא יתפוס בה קידושין.

יז. עי' תוס' קידושין דף ד: סוד''ה מה ליבמה וז''ל וה''ר אליעזר משזנ''א פי' שכן זקוקה ועומדת שביאה זו אינה עושה אלא גומרת קידושי ראשון ומשום דאשכחן ביאה גומרת לא נאמר שתקנה תחילת קנין עכ''ל.

יח. הריטב''א דף ס''ז הביא דדעת ר''ת דיבמה אוכלת בתרומה מכח קנין כספו דמת, וכעין זה בתו''ר כתובות דף נ''ז.

יט. עי' הגהת הב''ח בב''ב קלה. דהאיסור יבמה לשוק הוא המשך איסור הא''א שהיה קודם.

# רבא אמר ערוה גופא לא בעי קרא וכו',

**הקשו הא אף אילו היה עשה דוחה ל''ת שיש בה כרת כיצד תעשה אשתו הרי אין תופס קידושין בחייבי כריתות וא''כ כיצד תקנה לו ע''י היבום**

א. ודבר זה תלוי האם מצוות יבום היא בביאה או בקנין, עי' ברכ''ש סי' ב', ועי' חת''ס סי' ר''א ד''ה אמנם דלהסוברים שצריך עידי קיום ביבום - וכן פסק הרמ''א סי' קס''ו סעי' ב', ועי' בשלטי גיבורים בשם הריא''ז והובא בדרכי משה סי' קס''ו אות ג' דכשבא עליה בלא עדים צריכה גם גט וגם חליצה, דלא קנאה קנין גמור - אי בא עליה בלא עידי קיום חייב כרת, ועי' נובי''ת סוס''י קמ''ח שגם דן בבא עליה בלא עדים, ועי' קובה''ע סי' ג' סק''ו שדן בכה''ג האם הולד ממזר עי''ש, והאפיקי ים ח''א סי' ז' סקי''ז הוכיח מכאן שיש מצוה אע''פ שאינה נקנית, ועי' חזו''א סי' ק''ל סק''ו, ובסי' קל''ד על דף י''ג, ועי' בחי' הגר''ח על הש''ס בענין קידושין ביבמה - ואת''ל דהמצוה בביאה, אע''פ שאין קנין, יש לעיין האם בכה''ג שלא קנה אותה, נפטרת לשוק, דכבר אינה זקוקה ליבום, או''ד דנשאר זיקה, ואולי ד''ז תלוי האם הזיקה חל בכדי לקיים מצוות יבום, או שאין הזיקה קשורה ליבום, וכדחזינן בחייבי עשה -

ב. וכן דבר זה תלוי האם אין תופס קידושין בחייבי כריתות משום האיסור כרת, או משום סיבת האיסור עי' רש''י נב. ד''ה נתן לה, ועי' קובה''ע סי' ג' סק''ג וסק''ד.

ג. וכן דבר זה תלוי בגדר עשה דוחה ל''ת האם נשאר האיסור אלא שרשאין לעבור על האיסור - הותרה או דחויה - או שהעשה דוחה את הל''ת ואינה ערוה כלל, עי' שערי יושר ש''א פי''א הובא בחי' ר' שמואל סי' א' סק''ב.

ד. וכן דבר זה תלוי בגדר הא דנקנית לו ע''י היבום אי הוי חלות של התורה או חלות של הגברא - עי' רשב''א בשו''ת ח''ד סי' שכ''ח וז''ל ומיהו לא כן אני מדמה שתהא יבמה צריכה עדים אלא אפי' בא עליה בינו לבינה קנאה דזו אשה היא שהקנו לו מן השמים וכדמוכח נמי ..., ובשלטי גיבורים דף קי''א: הביא מהריא''ז שכשם שגיטין וקידושין צריכים עדי קיום כך גם יבום וחליצה צריכים עדי קיום, וכ''ה בתוס' הרא''ש נא: ובריטב''א קידושין יב: ד''ה דרב מנגיד, וכן פסק הרמ''א בסי' קס''ו, ועי''ש בביהגר''א סק''ו, ועי' בחרח''ה פ''ד מהלכ' יבום וחליצה - די''ל דרק אם הגברא מחיל אין תופס קידושין, לשיטות שבחייבי כריתות רק לא תופסים קידושין, אך אין הקידושין פוקעים - עי' מח' רש''י ותוס' וש''ר להלן מט: -.

ה. ועי' מקנה קידושין דף ס''ח דהא דאין תופס קידושין בערוה אין זה סיבה שלא תקנה ע''י יבום, וכתב בחי' ר' שמואל עמ' רכ''א דלדבריו ניחא הא דאילו עדל''ת שיש בו כרת היתה מתייבמת, ועי' עוד בענין זה באפיקי ים ח''ב סי' ל''ה, ועי' באבני נזר אה''ע סי' רכ''א סק''מ דכתב שיבום אינו קנין חדש, אלא שרשות הבעל עובר ליבם, ולכן אין זה דומה לתפיסת קידושין שלא שייכים בחייבי כריתות, והביא את לשון הגמ' בדף נו. כי רבי רחמנא לאוקמיה במקום בעל.

ו. ועי' או''ש בריש הלכ' יבום שכתב וז''ל המהרי''ק שורש ועוד שאתה אומר דביאת יבמה לא מהניא מטעם קידושין, והנה דבר פשוט דמהניא מתורת קידושין ... וכן מוכיח נמי בריש פרק קמא דקידושין, דבעי למילף שתהא אשה מתקדשת בביאה אי לאו משום דאיכא למיפרך שכן זקוקה ועומדת ואי אין קידושין תופסים ביבמה אפי קידושין ביאה פשיטא דלא הוי מצי למילף אשה מינה, וכתב האו''ש דבתוס' בריש דף מט: מפורש להיפך, ועל ראייתו כתב די''ל דזה תי' הגמ' שכן זקוקה ועומדת שאינו מדין קידושין, ועי' עוד אפיקי ים ח''ב סי' ל''ה בהגה''ה.

ז. ועי תוס' רי''ד בכתובות נ''ב. על מה שכתוב בגמ' נשבית לאחר מיתת בעלה אין היתומין חייבין לפדותה, ולא עוד אלא אפי' נשבית בחיי בעלה ואח''כ מת בעלה אין היתומין חייבין לפדותה שאין אני קורא בה ואותבינך לאינתו, וכתב התורי''ד: ''פי' שאעפ''י שהיבם מיבמה לא איקרי לי לאנתו שיבמה נקראת ולא אשה והא דכתיב ולקחה לו לאשה לדרשה אתא שיגרשנה בגט ומחזירה ככל אשה דעלמא אבל יבמתו נקראת וכדכתיב ויבמה'', עכ''ל, וכעין זה מבואר באבני נזר הנ''ל באות ה', שהיבמה היא אישות של אחיו, וכן נקט הקובה''ע סי' ד' סקי''ד בדברי רש''י בסוטה, וכ''ה בחזו''א סי' ק''ל סק''ט, וסי' קל''א סק''ה.

**מבואר - עי' תוס' דף ט. ד''ה והרי - דלר''ע שאין קידושין תופסים בחייבי אין זקוקה ליבום ולחליצה, ומבואר שכמו שאין קידושין תופסים כך גם אין חל זיקה, וא''כ צ''ב כיצד היה חל זיקה אילו היה עשה דוחה ל''ת שיש בה כרת**

א. עי' לעיל אות ג' דע''י עשדל''ת אינה ערוה וא''כ ניחא בסוגיין דהיה עליה זיקה אילו היה עשה דוחה ל''ת, אך צ''ב בחייבי לאוין מדוע באמת אין עשה דוחה ל''ת, וזה קושיית התוס' בדף ט. ד''ה והרי ושאר ראשונים שם, ועי' אבני מילואים סי' י''ח סק''א, ועי' באריכות בחי' ר' שמואל סי' א'.

ב. י''ל כנ''ל אות ד' דכל חלות שחל ממילא שלא ע''י הגברא אין חייבי כריתות מונעו מלחול, אך כנ''ל מדוע לר''ע אין זיקה.

**משמע בדברי רבא שאין ערוה פטורה מיבום, אלא שאסור ליבמה**.

א. וצ''ב - ברכ''ש סי' ב' - א''כ לכא' יש בה זיקה ואם עבר ויבמה תקנה לו, וכן מדוע פטורה מחליצה - ועי' בסוגיא בדף כ' דכל שאינה עולה ליבום וכו' - ועי' ברמב''ן דף כ' דכמו שאין קידושין תופסים כך אין זיקה, וצ''ל דאילו היה עשדל''ת שיש בה כרת היה זיקה עי' לעיל אות ג' בשם הגרשש''ק, ועי' עוד בחי' ר' נחום אות ז' ואות ח' מש''כ בשם הגרי''ז והגרב''ד.

ב. לדברי רבא צ''ב - ברכ''ש סי' ב' קובה''ע סי' ה' סקי''א - מדוע יש איסור אשת אח, כמבואר במתני' ל. דכל שהיתה ערוה אסורה עליו לעולם אפי' אם פקע הערוה כגון ערות אחות אשתו ומתה אשתו, ואפי' בנפילה שניה אמרינן דנאסרה עליו לעולם, והכוונה לאיסור אשת אח שהרי מתה אשתו ואין איסור אחר, ואי כהנ''ל שאין זיקה ניחא דיש גם איסור אש''א, ובחייבי לאוין ועשה שמדאו' אין מתיבמת הסתפק המל''מ אם יש איסור אש''א עי' באריכות בענין זה בקובה''ע סי' ג'.

ג. צ''ב אם אינה פטורה - אלא שלא חל בה זיקה דאין תופס זיקה בחייבי כריתות - כיצד תפטור צרתה, כמבואר ברש''י ג. ד''ה משום שהערוה פוטרת צרתה וממילא אסורה משום אשת אח, אך עי' בחי' מרן רי''ז הלוי הלכ' יבום וחליצה דיבמה אוסרת צרתה ולדבריו ניחא.

ד. בחייבי לאוין ועשה, דמדאו' אין מתיבמת משום שאין עשה דוחה ל''ת ועשה, ובכל זאת חולצת, וצ''ב לדברי רבא שערוה גופא לא צריך קרא וכו' וגם אינה חולצת מאי שנא מחייבי לאוין ועשה שחולצת, עי' קובה''ע הנ''ל, ועי' בשו''ת הרשב''א ח''ו סי' כ''א די''ל דמדאו' אין חייבי לאוין ועשה צריכה חליצה, ולפי''ז לכא' יש בהם איסור אש''א וא''כ אמאי לא יפטרו צרותיהן עי' קובה''ע סי' ה' סקט''ז.

# דף לב.

**בדברי קושיית הגמ' ותתיבם יבומי**

א. צ''ב כיצד שייך לומר שתתיבם, הרי יש כאן גלגל החוזר, דאם יפקע אש''א יחול אחו''א ולכל היותר יחשב גלגל לספק, ומהיכי תיתי שדין הגלגל יהיה שפוקע איסור אש''א ולא חל איסור אחו''א.

ב. צ''ב דאע''פ שאין איסור אחו''א חל אך כיצד יתפוס יבום בה, הרי אין תופס בה קידושין, עי' באחיעזר שהוכיח שאע''פ שאאחע''א אין תופס קידושין, עי' קובה''ע סי' ג' סק''י דתי' דרק קידושין שהגברא מחיל אין חל בעריות, אך יבום חל דאשה הוא דהקנו לו מן השמים.

ג. צ''ב אף אי אאחע''א ואין חל איסור אך הרי היא ערוה ליבום, שהרי כבר הוכיחו שהערוה פוטרתה, ולא האיסור, וכתב בקובה''ע דמוכח מכאן שאין ערוה ליבום בלא שיש איסור, אך בסי' ד' סק''ד כתב להוכיח לא כך ונשאר בצ''ע.

**בביאור תי' הגמ' איסור אחו''א מיתלא תלי וקאי וכו'**

**הגרי''ז הביא ג' פי' בביאור תי' הגמ'**

א. ברש''י מבואר שהאחו''א פוטר אע''פ שלא חל איסור אחו''א, מכיון שאם יפקע וכו' יחול איסור אחו''א נחשבת כבר מעתה לערוה ליבום, והיה מקום לפרש שבפועל פטורה כי לא שייך שתתחייב כי אם תתחייב ויפקע אש''א יחול איסור אחו''א, ולכן אינה נופלת, אך הגרי''ז נקט שערות אחו''א פוטרתה, ואותו הנידון יש בבעלת התנאי אלא ששם י''ל שאף נופלת ורק א''א ליבם מכח שאם ייבם יחול איסור א''א, והגרי''ז נקט גם שם שערות א''א פוטרת.

ב. בתוס' נראה שערות אש''א הוא הפוטר, וכן פי' האו''ש בקונ' זיקה אות י''ח, דלא פקע איסור אש''א מכיון שאף אם יפקע יבא איסור אחו''א תחתיה והלכך לא פקע איסור אש''א וכיון שלא פקע איסור אש''א הרי היא ערוה כמו אשת אחיו שלא היה בעולמו ופוטרת צרתה מכח איסור אש''א, ונראה בדבריו שגם היא עצמה לא מתייבמת מכח איסור אש''א. והוכיח הגרי''ז ממש''כ התוס' שפוטרת צרתה מדין אש''א דלא ס''ל כרש''י דאי אחו''א יכולה לפטור אותה מדוע לא תפטור גם את צרתה, וע''כ ס''ל לתוס' שכיון שלא חל איסור אחו''א אין ערות אחו''א יכולה לפטור, ורק מכח אש''א פטורה, ואח''כ כתב דיש לחלק בינה לבין צרתה עי''ש, וכן כתב על בעלת התנאי דהיא פטורה מכח א''א, אך מה שהקשו תוס' שצרת תפטר הוא רק מכח צרת אש''א ודייק כן בתוס' שתי' דלא שייך לפוטרה כיון שאם תבעל לו נמצא שלא היתה אש''א כלל - אך א''א הרי כן היא אם תבעל, ופי' כוונת התוס' דערוה פוטרת רק אם יהיה יבום תהיה ערוה, דערוה מרחקת ואם כשתתיבם לא תהיה ערוה אין ערוה יכולה לפטור -.

ג. וברמב''ן ביאר דכשמת פוקע איסור אש''א וחל איסור אחו''א וזהו הפוטרתה, ושוב כיון שפטורה חוזר איסור אש''א, ואין אסורה מכח אחו''א עי''ש, וא''כ מה שפוטרה הוא האחו''א שחל, ולא כרש''י שלא חל אחו''א ובכל זאת נפטרת מדין אחו''א.

ד. שוב כתב הגרי''ז דיש לחלק בין פטור הערוה לפטור הצרה, דהיא פטורה מכח אחו''א, אך את צרתה אין פוטרת, כי בפועל אין חל אחו''א, אלא צרתה פטורה רק מכח צרת אש''א, ולפי''ז לא נח' רש''י ותוס' אלא שרש''י דיבר עליה ותוס' דברו על צרתה.

# במח' רבנן ור''ש ביבם ואח''כ נולד

**דף יט: - כ. ודף י: - יא.**

א. מבואר ברש''י ט: ד''ה ומשני בנולד - ועי' רש''י יח: במתני' ד''ה מייבם, וד''ה בהתירא אשכחא, ובדף יא. ד''ה ומתרץ לה, ובדף יט: ד''ה מ''ט דרבנן - דהא דאסור לר''ש בנולד לפני שייבם הוא מדין נאסרה, ואחר שייבם לתוס' פקע איסור אש''א מכל האחים כשייבם, וא''כ לא חל איסור אש''א על הנולד, ולדעת רש''י דלא פקע אלא כלפי המייבם, אלא ששלישי מכח שני הוא בא, צ''ל - קובה''ע - שכשייבם אינו שעת נפילה ואין נאסרה אלא בשעת נפילה, ולכן אע''פ שחל איסור אש''א כלפי הנולד, אך אין נאסרה, וממילא כשמת השני, שלישי מכח שני הוא בא.

ב. רבנן דדרשו מקרא דויבמה דעדיין יבומים הראשונים עליה, ופי' בקובה''ע סי' א' סק''ב, וסי' ב' סק''א וסק''ב, וסי' ד' סקט''ז, דדין נאסרה נאמר רק בשעת נפילה וכיון שיבומים הראשונים עליה גם אחר הייבום הוי שעת נפילה ויש נאסרה, ולכא' הניחא לרש''י שחל על הנולד איסור אש''א, אך לתוס' שלא חל איסור אש''א על הנולד לא שייך נאסרה - עי' מש''כ הקובה''ע בסי' ד' סקט''ו - וצ''ל בדעת התוס' דבזה גופא נח' רבנן ור''ש אם הותרה לכולם או רק למייבם, ולכו''ע אמרינן יבומים הראשונים עליה, אלא שנח' אם יש על הנולד איסור אש''א, משא''כ לרש''י לכו''ע חל איסור אש''א אלא שנח' אם אמרינן דעדיין יבומים הראשונים עליה והוי שעת נפילה, או שאינו שעת נפילה, ועי' בחי' הגרשש''ק סי' י''ט שהאריך בענין זה,

ובחי' הגרנ''ט סי' ג' ביאר סברת רבנן דעדיין יבומים הראשונים עליה, דכשייבם האישות של המת עבר למייבם, וכשמת אינה יכולה ליפול למי שאין לו דין יבום מכח האח הראשון.

וז''ל הרמב''ן אלמא הלכו ממנה יבומין הראשונים ממנה ... ויש שהקשו ... אי כשהיא יושבת תחתיו של יבם עדיין עליה **זיקת יבום** א''כ ... עכ''ל

וכ''ה ברשב''א וז''ל ותרתי קא קשיא ליה אמאי מחזירה נימא מצוה דרמיא עליה עבדא, השתא תיתסר עליה משום אשת אח שלא במקום מצוה, ותו אמאי מגרשה בגט בלחוד תיבעי נמי חליצה, לומר שתצטרך גט וחליצה, גט לכניסתו **וחליצה לזיקתו** שעדין יבומין הראשונים עליה ...

ג. וצ''ב - קובה''ע שם - א''כ מדוע בנולד אחר חליצה קודם שקידש אסורה עליו לדעת רש''י ותוס' והרשב''א דף יא. הרי אינו שעת נפילה ולא שייך נאסרה אלא בשעת נפילה, וכן לדברי הגרנ''ט אין שייך בחליצה לומר עדיין יבומים וכו', ובאמת בריטב''א נראה - כ''כ החזו''א סי' ק''ל סק''י והקה''י סי' י''ב - דשרי אף בנולד לפני הקידושין, ועי' רשב''א בדף יא. דבנולד אחר חליצה לפני שקידש נאסרת על הנולד, משום שחליצה אינה קנין אלא פטור כדאיתא בירושלמי, וצ''ב, ועי' קה''י סי' י''ב.

ד. וכן צ''ב מהמבואר בדף י: דלר''ל בחלץ וקידש ומת, הוי על האחים שהיו בעולם ערוה דאש''א ופטורה מיבום וחליצה, הא כאן נמי אין נאסרה דהרי הותרה על כל האחים, וכשחלץ נאסרה עליהם ואז אינו שעת נפילה, עי' מה שתי' בקובה''ע סי' ב' סק''ב - וצריך לחלק לפי דבריו בין חליצה שיש נאסרה על שאר האחים, ליבום שאין נאסרה לכו''ע על שאר האחים שהיו בעולם ודו''ק -.

ה. מבואר בירושלמי דלדעת ר''ל פקע הזיקה משאר האחים למפרע, וצ''ב א''כ לא נפלה לפניהם וא''כ אינו שעת נפילה ומדוע יש נאסרה, וצ''ל דדי שיש סיבת נפילה לדין נאסרה, וכמו בכל ערוה שאינה נופלת ובכל זאת יש נאסרה וע''כ משום שיש סיבה לנפילה אמרינן נאסרה.

ו. מבואר בגמ' יט: דלרבנן אסורה על הנולד אחר יבום משום יבומים הראשונים עליה, ולכא' דבר זה אינו שייך בחליצה, וצ''ב מהגמ' יא. דכמו שנח' ר''ש ורבנן ביבום כך נח' גם בחליצה.

ז. יש לעיין ביבם וגירש, ונולד אח, ואח''כ חזר היבם וקידש ומת, האם מתייבמת לאח הנולד הנ''ל לרבנן, האם שייך לומר עדיין יבומים הראשונים עליה אחר גירושי היבם, ועי' או''ש קונ' זיקה אות ט'.

ח. עי' רמב''ן דף נא. וז''ל וכן נראה לי טעם חליצה פסולה דצריכה לחזר, דעשאוה כפוטרת הזיקה ולא כפוטרת קידושין הראשונים של אח, דומיא דגט, דכשהיא ראויה לביאה והביאה של זו פוטרת על כרחינו אף החליצה במקום יבום קיימא.

ט. עי' חזו''א סי' ק''ל סק''י דחלץ הוי כאילו קיבל אישות אחיו וגירשה, ולכן בנולד אחר חליצה לר''ש אינו באיסור אש''א משום דפקע בחליצה איסור אש''א וכשנולד אין איסור אש''א שיחול עליו, דחליצה ויבום חד דין להם עי''ש - ולכא' צ''ב ממש''כ תוס' דילפינן מקרא דפקע איסור אש''א ע''י החליצה, ואי חלץ הוי כיבם, הרי מקרא דולקחה למדנו שפקע איסור אש''א - ועי' ירושלמי דף ד. אי חליצה הוי קנין או פטור, ופי' הקרבן העדה דקנין פירושו דהוי כאילו קנה אותה וגירשה, ופטור פי' דלא הוי כקנה אותה אלא רק פטרה, ועי' בחי' הרשב''א דף יא. דכתב על פי הירושלמי דכיון דהוי פטור ולא קנין רק בנולד אחר חלץ וקידש שרי לר''ש, ולא בנולד אחר שחלץ עי''ש, ועי' בדף מד. דר''ע סבר דכתוב קראו לחלוצה ביתו ומדאו' אסור אדם בקרובות חלוצתו עי''ש.

י. כתב הרשב''א יט. ד''ה רבא אמר וז''ל דאותה שנתייבמה שליחותיה דכולא ביתא קא עבדא, ומבואר שגם ביבום אמרינן שליחותייהו דצרות, ועי' חזו''א סי' ק''ל סק''י על תוס' ד''ה חד.

יא. עי' חי' הגרשש''ק סי' י''ט דהקשה על מה שבדף יט: מבואר דסברת ר''ש מובנת ושאלו מ''ט דרבנן, ובדף כ. הקשו על ר''ש אלא מעתה וכו', ולדברי הקובה''ע הנ''ל ניחא דבדף יט: הקשו מדוע יש נאסרה, ובדף כ. הקשו כיצד ניתר אש''א דקמא הרי לא הותר לנולד בנפילה ראשונה, ועל זה תי' וכו' ועל זה רבנן לא נח', אלא נח' נשום דנאסרה.

יב. יש לדון באחים מן האב ולא מן האם, ומת אחד מהם, וייבם אחיו את אשתו, ואח''כ נולד אח מאב ומאם של האח המת, ואח''כ מת היבם, האם מותרת לנולד אחר היבום לר''ש, שהרי לשני הותר רק אש''א מאביו, וא''כ הנעשית כאשתו לכל דבר מתיר אלא מכח אש''א מאביו, וכן לא שייך שלישי מכח שני הוא בא כלפי אש''א מאמו.

**האי איסורא דאית ליה התירא**

א. עי' בחי' ר' נחום סי' ד' סק''ב דבכל נפילה שניה א''צ למש''כ בגמ' האי איסורה וכו' משום שהיבם יש לו את אישות האח הראשון, וגם מכח זה נופלת לשלישי ולכן יש סיבה להתיר גם את האש''א של הראשון, משא''כ באש''א שלא היה בעולמו שאין לו דין יבום על האישות של הראשון, ורק ע''ז נצרך דין שלישי מכח וכו' או מש''כ התוס', ועי' חזו''א סי' ק''ל סק''ט, וסי' קל''א סק''ה -והקשו על יסוד זה, מהא דיכול לייבם את הצרה שמעולם לא נפלה, ולא היתה אשת האח הראשון, וכיצד נפטרת זו שנופלת פעם שניה, הרי זקוקה ליבום גם מכח האח הראשון, ואולי י''ל דפטורה מדין בית אחד הוא בונה וכו' ועי''ז נפטרת גם מחליצה, וכך יש שביארו את הגמ' בדף יט. -.

ב. בלשון רש''י נראה שעל ההתר שחל בנפילה אמרינן דשלישי וכו' ולא על ההתר שחל ע''י המעשה יבום - ולכא' משום שרק על התר שיש באישות שייך לומר שלישי וכו' וההתר שחל ביבום אינו התר באישות שהרי מגרשה בגט ומחזירה, ורק ההתר שחל בנפילה שיכול לייבם הוא דין באישות שבאישות של יבום אין איסור אש''א, וכמבואר בתוס' ח: דביאה שניה שרי אף בלא קרא - וא''כ ניחא דרק באש''א שלא היה בעולמו צריך את הדין דשלישי מכח שני הוא בא כי לנולד לא היה את ההתר, ולכא' צ''ל דרש''י ס''ל כהרמב''ן והרמ''ה שההתר בנפילה אינו מדין עדל''ת, דהיאך התר זה עובר לשלישי, אלא ס''ל כהרמב''ן והרמ''ה שמעולם לא נאסר אש''א על היבם.

**בדעת רש''י דההתר משום שלישי מכח שני הוא בא**

א. עי' קובה''ע סי' ב' סק''א וסי' ד' סקי''ד, וחי' הגרשש''ק סי' י''ט דהכוונה דיבם במקום בעל קאי, וכמו שמצינו בסוטה ו. דסוטה אסורה על היבם מק''ו דאסורה על הבעל, דהכוונה משום שעומד תחת הבעל ולכן מה שהיה אסור על הבעל אסור עליו, וכאן מבואר שגם לגבי ההתר שיש לבעל אמרינן הכי שעומד תחת אחיו עם ההתר שהיה לו.

ב. ולכא' התר זה לא שייך אלא כשבאישות האח הראשון יש דין התר, דבזה אמרינן שהמיבם עומד תחת אחיו ויש לו את אישות של אחיו עם כל דיניו, אך התר שאינו קשור לאישות לכא' לא שייך לומר שעומד תחת אחיו, וא''כ צ''ב ממבואר בגמ' דבחלץ וקידש ומת, אי נולד אחר שקידש שרי לר''ש משום שמצאה בהתר, וצ''ב הרי ההתר חל בחליצה, וא''כ אינו קשור לאישות וא''כ כיצד עובר ההתר לאח הנולד.

ג. עי' לעיל דהתבאר דברש''י נראה שעל ההתר שחל בנפילה אמרינן דשלישי וכו' ולא על ההתר שחל ע''י המעשה יבום, וא''כ אם יבם האח שנולד אחר שמת השני וגירש י''ל דשוב לא יוכל להחזירה משום שיהיה עליו איסור אש''א של הראשון, ונעשית כאשתו וכו' הוא רק כלפי האח השני אך לא כלפי הראשון.

ד. מבואר במתני' דף ק''ח: דבקידש וגירש וחזר וקידש, למד''א דמיתה מפלת שרי ליבם, וצ''ב מה יתיר את את האיסור אש''א מכח הנישואין הראשונים, שהרי מכוחם אינה נופלת ליבום, ולדעת רש''י ניחא, די''ל שני מכח ראשון הוא בא.

ה. האפיקי ים בח''ב סי' ל''ו כתב דיש לפרש ברש''י דלא נח' על תוס' וכוונת רש''י הוא דמכח הראשון אינה נופלת כי פקע כל אישות הראשון, ורק מכח השני השלישי בא, אלא שכתב שבריטב''א מבואר שנח' רש''י ותוס'.

**בדעת התוס' דכשייבם הותר איסור אש''א מכל האחים**

א. לכא' כוונת התוס' דאף לר''ל הותר לכולם, ולא דמי לחליצה דהדר איסור אש''א על כולם, וכן לרי''ו יקשה כיצד הותר לנולד, הרי כלפיו לא שייך שליחותייהו, ולכא' החילוק הוא - כ''כ החזו''א - דביבום מה שנתייבמה הוא המתיר, מה שנעשית כאשתו מפקיע את השייכות מהאח הראשון, משא''כ חליצה מעשה החליצה הוא מתיר, ולכן מתיר רק למי שחלץ, ולכן אף לרי''ו אין הצרות ניתרות מקרא דולקחה - עי' תוס' יא. ד''ה חד אמר - משום שלא נעשו כאשתו, ורק בחליצה שמעשה החליצה הוא המתיר, ע''י שליחותיה דאחין ודצרות כולם הותרו, ובנוסח אחר דביבום אין היבום מתיר איסור אש''א, אלא שעל ידי היבום אין סיבה לאיסור אש''א משום דפקע כל אישות הראשון, וממילא שרי לכולם, משא''כ חליצה הוא מתיר, ונשאר סיבת איסור, וממילא המתיר רק למי שחלץ.

ב. סברא זו לכא' לא שייכת בחליצה, וא''כ צ''ב - אפיקי ים ח''ב סי ל''ו - מדוע בנולד אחר שחלץ וקידש שרי לר''ש, וכתב בקובה''ע סי' ב' סק''ב דתוס' מודו לרש''י עי''ש, ועי' בריטב''א דף כ. וצ''ב.

ג. לסברת התוס' צ''ב הרי גם בנולד לפני שייבם מצאה בהתר אצל כל אחיו דהרי כתבו תוס' דף לה: דשרי אף ביאה שאין מקיים בה מצוות יבום, ובשלמא לדעת הראשונים שכשנעשית ערוה לאחר נפילה פקע ההתר דאש''א ניחא דחזינן שחל ההתר רק משום שזקוקה לו, ולכן לאח שנולד אח''כ שאינה זקוקה לו אסורה, משא''כ כשייבם דשרי אף כשאין זיקה דפקע האוסר מכח האח הראשון, ממילא אין נאסרת לאח שנולד, אך לדעת הרשב''א דף מא. דהנפילה מתרת אף לכשיפקע הזיקה מה ההבדל בין נולד לפני יבום לאח''כ, וכתב הקה''י סי' י''ב דצ''ל דמה שמותרת בנפילה אינו מתיר כלפי מי שלא נפלה לפניו, ורק ההתר שחל ע''י היבום מהני דגדר ההתר שכשיבם פקע הסיבה האוסרת מכח האח הראשון, ולפי''ז כתב הקה''י דבנולד אחר שחלץ לפני שקידש לדעת הריטב''א י''ל דכל שחל ההתר אף כשאין זיקה מהני אף לאח שנולד, משא''כ לרשב''א א''א לומר כן, ולכן הריטב''א סובר דשרי אף בנולד קודם שקידש, והרשב''א ס''ל דשרי רק בנולד אחר שקידש וכמו שביאר שחליצה אינו קנין אלא פטור, וצ''ל שכל שקידש פקע האוסר מכח האח הראשון, ולא בעי קרא אלא ביבום דס''ד שכשמייבם מקבל את האישות של אחיו ואינו אישות שלו.

ד. מבואר בגמ' דף יט: דאי זיקה ככנוסה שרי אף בנולד ואח''כ ייבם, ולכא' הניחא לרש''י דדהתר של השלישי הוא מכח ההתר שחל לשני בנפילה ניחא, אך לתוס' שההתר חל לשלישי כשהשני מייבם, כאן הרי עדיין לא ייבם, ודין נעשית כאשתו וכו' ודאי לא נאמר טרם שייבם אע''פ שזיקה ככנוסה, מהא דאע''פ שזיקה ככנוסה אינה ניתרת בלא חליצה, ועי' שי' ר' שמואל אות ק''ז.

ה. עי' חי' ר' נחום שכתב שכוונת התוס' למש''כ רש''י, ולעולם לא חל על הנולד איסור אש''א, ורק כשמת השני שלישי מכח שני הוא בא, ומש''כ תוס' כי היכי וכו' אין הכוונה שהותר לו מיד כמו שהותר ליבם, ומש''כ הריטב''א שתוס' נח' על רש''י הוא ממש''כ רש''י שעל ההתר שחל בנפילה אמרינן שלישי וכו' ותןס' ס''ל שעל ההתר שחל ע''י היבום אמרינן שלישי וכו', ויש לעיין מלשון הריטב''א שהביא את תוס' בנוסח שלא חל על הנולדין איסור אש''א, וכן יש לעיין מלשון הריטב''א בדף יח: וז''ל דזיקת אחיו ככנוס דמיא לענין שלא ימצאנה באיסור מחמת הראשון ... ואיסורה של ראשון כבר פרח לו, אלא ששיטת הריטב''א דזיקה ככנוסה אינו מדין מצאה בהתר וכדלהלן וא''כ אין ראיה, וכן יש לעיין מדברי הרשב''א והריטב''א בדף יט שהקשו דלא שייך מצאה בהתר ע''י דין זיקה ככנוסה, ולדברי רש''י לכא' שייך כאן שלישי מכח שני הוא בא, שהרי נידון השני כייבמה ונופלת רק מכוחו כמבואר בגמ' שם, אלא די''ל דלדבריו תוס' נח' על רש''י וס''ל דעל ההתר שחל ביבום אמרינן שלישי וכו' ולא על ההתר שחל בנפילה, ובזיקה ככנוסה אין התר שתמיד חל ביבום.

**נעשית כאשתו לכל דבר**

א. עי' אפיקי ים ח''ב סי' ל''ו שחקר האם ילפינן מקרא שיש התר על האיסור אש''א, או''ד ילפינן דפקע שם אש''א של הראשון ואין סיבת איסור, והביא מהקובה''ע שהוכיח מהא דתופס קידושין אחר שגירשה אע''פ שבכל יבמה כתב רש''י בדף נב. דלא תופס קידושין, וע''כ דפקע שם אש''א דקמא ועי''ש דהקשה על זה מדין נאסרה, וכ''כ באחיעזר ח''א סי' ל''ד סק''ז, וכ''כ הגרש''ש סי''ט ד''ה ומעתה, ועי' בפיהמ''ש ריש פ''ב וז''ל כשייבם ואח''כ נולד להם אח אחר אינה אשת אחיו שלא היה בעולמו לפי שהוא מצאה ברשות אחיו השני, **ונישואי הראשון כאילו לא היו** עכ''ל והמאירי דף ח: כתב וז''ל אלא נעשית כאשתו לכל דבר **ונפקע אישות המת שמצד אחיו לגמרי** עכ''ל.

ב. בפשטות סברא דנעשית כאשתו לכל דבר הוא רק סברא להתיר איסור אש''א, אך בתוס' כ: ד''ה אטו, מבואר שהוא סברא להתיר אף איסורא דחייב לאווין עי''ש, וצ''ב, ועכ''פ נראה בתוס' דילפינן התר מקרא דולקחה ולא שפקע שם אש''א דקמא.

ג. מבואר בתו''ד הרמב''ן והרשב''א בדף יט. דיבומים הראשונים עליה הוא גם סיבה לאוסרה משום אש''א אחר שגירשה, וקמ''ל קרא דשרי, וצ''ב מה השייכות בין יבומים הראשונים עליה לאיסור אש''א, ולכא' נראה דיבומים וכו' הוא דנשאר זיקה למת וזה היה מצריך חליצה, והיה אוסר משום אש''א אחר שגירש, וקמ''ל קרא דזיקה זו אינה אוסרת ואינה מצריכה חליצה, וצ''ב, ועי' חי' הגרשש''ק סי' י''ט.

# דף י: חלץ א' מהאחים וכו'

א. במאירי מבואר דהאיסור דלא יבנה, הוא איסור אש''א ולא איסור חדש, אלא שאין על האש''א כרת, ונתקיה לאיסור אש''א מכרת ללאו, ועי' רש''י נ: ד'''ה ואי ביאה, ובחי' רעק''א שם תמה על דברי רש''י אלו, ובבית מאיר אה''ע סי' קס''א תי' דכוונת רש''י כהמאירי, וכן הוכיחו ממש''כ רש''י דף מט. במתני' דחלוצה הוא לאו דשאר, ולדעת הרשב''א דפקע איסור אש''א בנפילה לעולם, ע''כ לא יבנה הוא איסור חדש, ועי' קרן אורה דף לט. דהקשה היאך ס''ד דקאי באיסור אש''א אחר שגירש, והרי אחר יבום אין אלא עשה דבית אחד הוא בונה וכו' וכתב דאיסור אש''א לאו דווקא, והכוונה עשה דבית אחד וכו', ולדברי המאירי לא קשה מידי.

ב. כתב הרשב''א בעירובין דף ע''ג. וז''ל ופי' הראבי''ד ז''ל דטעמא דריב''ב משום דנשים הם כאחת יותר משום דחליצתה של זו או יבומה של זו פוטרת חברתה עכ''ל ובחי' הריטב''א שם וז''ל דקסבר שהנשים נגררות בתר בעליהן ... וגם נגררות זו עם זו שלא לאסור זו על זו שהבעל מצרפן, ולא עוד אלא שביאתה או חליצתה של אחת מהן פוטרת צרתה.

ג. בירושלמי מאי שנא חלץ דאסורה לאחים - לר''ל - ליבם דמותרת לאחים, ותי' דבחליצה פקע זיקה משאר אחים למפרע, אבל אם בא עליה אשתו היא, ופי' באחיעזר ח''א סי' ל''ד סק''ז ובאפיקי ים ח''ב סי' ל''ו דעל ידי שייבם ונעשית אשתו פקע סיבת האיסור מכח האח הראשון, וא''כ פקע אף מהאחים, ועי' בחי' הגרשש''ק סי' י''ט ד''ה ומעתה, ועי' באמרי משה סי' ה' ס''ק י''ח, ועי' בחזו''א סי' ק''ל ס''ק ט' וסי' קל''א ס''ק ה' בסוגריים ובקוה''ע ס''ב סק''ב.

ד. מבואר בדף מ: דלרי''ו היה צריך להיות הדין שכמו שאסור בקרובת חלוצתו, כך היה צריך להיות אסור בקרובת צרת חלוצתו עי''ש, ומבואר שע''י דין שליחותיה וכו' דין הצרה כחלוצה לכך דבר.

ה. עי' מהרש''ל גיטין דף פ: דבנשאת לאחר אחר החליצה הדר איסור אש''א על החולץ.

ו. יש לעיין בחייבי לאווין ועשה להך גיסא שיש בו איסור אש''א - או בשאר האופנים שאין אלא דין חליצה, עי' בגדר מצות חליצה - כיצד הדין לאחר חליצה, ודבר זה תלוי במה שיש לחקור בגדר הדין דאחר חליצה אין איסור אש''א, האם משום שהחליצה הוא מעשה מתיר, דומיא דיבום שהוא מתיר איסור אש''א, או''ד דגלי קרא דלא הדר איסור אש''א אחר חליצה - ואף לדעת התוס' שההתר היה רק מדין עדל''ת, י''ל דגלי קרא דפקע סיבת האיסור ע''י חליצה, ולכן אין חל כעת מחדש איסור אש''א, אך אין מקור מקרא דהאיסור פוקע - ובחייבי לאווין ועשה הרי מעולם לא פקע איסור אש''א, והוכיחו משיטת רש''י דף נב. דאין תופס קידושין ביבמה, ואחר חליצה מפורש בגמ' כאן שתופס קידושין, וע''כ דהחליצה מפקיעה את האיסור אש''א, ומתרת אף יותר ממה שמצות יבום מתיר, ולא רק שנשאר ההתר שהיה עד עתה, ועי' אבנ''מ סי' קע''ד סק''א - אך לפי הנ''ל יש לדחות דגלי קרא דע''י חליצה פקע סיבת האיסור, אך אין מקור שפוקע האיסור, ותפיסת קידושין תלוי בסיבת האיסור, ואין ראיה מהא דתופס קידושין, דאף פוקע איסור אש''א -.

# בדברי הרשב''א דף מא.

א. ברמב''ם פ''א מהלכ' יבו''ח הי''ב מוכח דס''ל כהרשב''א דף מא. עי''ש, ועי' אמר''מ בסי' ה' סק''ט דכתב די''ל דהרמב''ם כתב כן רק על חלוצה דמסברא שרי לכל האחים, אך בנעשית ערוה חוזר איסור אש''א עי''ש, ובסקי''א כתב די''ל להפך עי''ש, ועי' עוד אמר''מ סי' ז' סקי''א בדברי הרשב''א.

ב. לדעת הרשב''א ע''כ צ''ל דר''ל לא ס''ל דפקע בנפילה איסור אש''א לעולם ורק בדעת רי''ו אמר הרשב''א כן, אלא שברמב''ן דף מד. מבואר שגם לר''ל מסברא אין איסור אש''א על החולץ ומבואר ברמב''ן כיסוד הרשב''א גם בדעת ר''ל, וי''ל - קובה''ע א' סק''ז וסי' ד' סק''ט, אמר''מ סי' ה' סק''ז - דכשחלץ א' מהאחים פקע זיקה למפרע מכל האחים וכמוש''כ הירושלמי על הצרות דאף אם לא תופס קידושין ביבמה כשנחלצה אחת חלו הקידושין של צרתה למפרע, דאל''כ מדוע הם בכרת הרי הותר להם איסור אש''א וכיון שהותר אינה חוזרת ונאסרת אף כשפקע הזיקה, וא''כ לפי''ז במעוברת שהפילה דלר''ל אח שבא עליה בעיבורה לא קנאה, אך גם לא עבר על איסור אש''א כמבואר בתוס', אם אחר שהפילה חלץ לה אח אחר, איגלאי שעבר האח שבא עליה באיסור כרת, אלא שא''כ צ''ב מדוע אין נאסרה על האחים שהיו בעולם שלא ייבמו, ומדוע בנפילה שניה שרי לשאר האחים לייבם, ואולי י''ל דמכיון שהיה סיבת נפילה על כולם אינה ערוה ליבום, ואין נאסרה על איסור אש''א בלא ערוה ליבום, כמוש''כ בחי' ר' שלמה ובחי' ר' שמואל בישוב קושיית רעק''א, ועי' עוד בחי' הגרנ''ט סי' ב'.

ג. עי' אבנ''מ סי' קע''ד דכתב בדעת הרשב''א דבכל יבמה אין תופס קידושין וכדעת רש''י בדף נב:, ורק כשאין זיקה כהאופן שדיבר עליו הרשב''א תופס קידושין, עוד כתב דדברי הרשב''א הם אף לאבא שאול דכל שיש זיקה אם בא עליה שלא לשם מצוה פגע באיסור וכו' ורק כשאין זיקה הותרה לגמרי עי''ש, וכן כתב שבחייבי עשה י''ל שלא יתפוס קידושין כל שיש זיקה ורק לאחר חליצה יתפוס קידושין.

ד. לדעת הרשב''א בהותרה ונאסרה וכו' ויש אח א' שכלפיו לא נאסרה וחלץ לה, דכלפיו יש לאו, וכן כלפי שאר האחים, אך לכא' כלפי אח זה שנאסרה שאין זיקה לא נאסרה, דלא שייך גביה שליחותא דאחין, וא''כ אח זה רשאי לישה אותה ולכולם אסור, ונמצא חומרו שנעשית עליו ערוה קולו שאין לו איסור דלא יבנה, ויש שרצו לומר שהרשב''א רק התיר כל עוד לא חלצו, וכן כל עוד לא יבמו, דיש לה קצת שם של יבמה, ולכן צריך קרא דנעשית כאשתו וכו' משום שכשמייבם פוקע ההתר שחל מכח הנפילה, וצריך התר חדש, עי' מרומי שדה דף יט:, ודף כז:.

ה. בציור הנוב''י שהתעברה אחר מותו - באמבטי, או שרק אז נקלט הזרע - אי נימא דבטל הנפילה, האם גם אז תשאר מותרת לדעת הרשב''א, דלכא' לא בטל הנפילה למפרע אלא רק מכאן ולהבא, ותלוי בהנ''ל אות בד'.

ו. צ''ב מסתירת דברי הרשב''א דהקשה בדף ח. מדוע אין לומדים מיבום, דעדל''ת שיש בו כרת ותי' דמצוותו בכך, ומבואר שם בתו''ד דגם לפי התי' הוא מדין עדל''ת, וצ''ב א''כ כיצד מותר אף כשפקע הזיקה ואין עשה, ולא דמי לציצית בלילה או לנשים דשרי לר''ת, אלא דמי לנחתך כנף א' ונעשה הבגד לבעל ג' כנפות דבוודאי אסור בכלאים, וצ''ל דבלא עדל''ת לא היתה נופלת - ועי' באריכות בענין זה בעמ' פ''ז די''ל דאף ערות אש''א הוא ערוה ליבום, והעשה דיבום דוחה את הערוה ורק מכח זה נופלת - וכשנופלת הנפילה מתרת לגמרי את האיסור אש''א, ועי' מה שתי' האמר''מ סי' ה' סקכ''א.

ז. עוד צ''ב מדברי הרשב''א דף כ. דהביא את דברי התוס' דכשייבם חל התר אש''א ליבם ולכל האחים, והרי לשיטת הרשב''א בשעת נפילה חל התר לעולם, וכן צ''ב למה לי קרא דנעשית כאשתו לכל דבר, והרי אחר חליצה, או אחר שנעשית ערוה אין איסור אש''א, וכי אחר יבום גרע, ובקובה''ע - סי' א' סק''ח ועי' סי' ו' סק''ט - תי' דהגמ' בדף לט. דס''ד שיחזור איסור אש''א הוא רק לשמואל, אך לרב א''צ פסוק על כך שאין איסור אש''א אלא רק על כך שא''צ חליצה, וכן מש''כ הרשב''א בדף ח' שצריך עדל''ת הוא רק לשמואל, וכן כתב שכל הסוגיא דהואיל ואישתרי לא שייך לפי רב שאין סיבת איסור, וכן כתב שדברי הרשב''א אינם לדעת אבא שאול, ובשי' ר' שמואל עמ' רצ''ה תי' דאחר יבום אין את סברת הרשב''א והיה אמור לחזור איסור אש''א, ולא דמי לחליצה שלא היה עדיין הקמת שם, וכן בחזרה והותרה לא הוקם עדיין שם המת, עי''ש, ועי' בתי' הנצי''ב במרומי שדה דף כז:, ועי''ש בדף יט:, ועי' עוד בשיעורי ר' דוד שפי' בסוגיא דחלץ וקידש דשרי לר''ש בנולד לאחר חליצה וקידושין, דקידושין לאחר חליצה הוי כעין יבום, וא''כ אחר חליצה עדיין יש מקום ליבום, ולכן י''ל דהותר אש''א, וכן כשנעשית ערוה אחר נפילה, משא''כ אחר יבום, ועל יסוד זה הקשו מהגמ' דף נב: וברש''י שם ד''ה אבל עי''ש, וכן לשון הרשב''א דאי אפשר שתחזור לאיסור אש''א, ומשמע בכל אופן.

ח. תוס' כתבו דמלא יבנה ילפינן דפקע איסור אש''א כשחלץ, ובתוס' דף יא. ד''ה חד אמר כתבו כן גם בדעת ר' יוחנן, ומבואר דנח' על הרשב''א - וכ''ה בחי' בגרשש''ק סי' ט''ו סק''ב בשם הבית מאיר - דלדעת הרשב''א א''צ ילפותא להתר אש''א, אלא דפקע איסור אש''א בנפילה לעולם אף למצב שאין עשה, ולדעת הרשב''א ע''כ צ''ל דלר''ל שיש איסור אש''א על האחים הוא משום שפקע מהם הזיקה למפרע ולא נפלה לפניהם, כמוש''כ בירושלמי, ולרי''ו דלא פקע הזיקה למפרע משאר האחים, שרי משום שכבר הותרו הנפילה לעולם, וצ''ב א''כ מדוע אמר רי''ו דשרי משום שליחותיה דאחין קעבדא, וצ''ל - קובה''ע סי' א' סק''ז וסי' ד' סק''ט - דבא לבאר מדוע א''צ כולם לחלוץ אי לא פקע זיקה למפרע, ולפי''ז עיקר המח' הוא אי פקע זיקה למפרע, ולא אי שליחותיה דאחין קעבדו או לא, ולפי''ז לתוס' ע''י שליחותיהו דאחין פקע איסור אש''א, ולרשב''א ע''י שליחותיהו חל איסור לאו, ועי' בדברי הרשב''א בדף מד., ובחי' ר' נחום אות קמ''א הביא מהראבי''ד בתו''כ דאיצטריך שליחותייהו בכדי שיעברו האחים על לא יבנה, ומבואר בראב''ד כדברי הרשב''א שא''צ שליחותייהו בכדי להתיר להם איסור אש''א, אלא בכדי שיהיה עלייהם לאו.

ט. בדף מא. מבואר דשמואל ס''ל דאינה חוזרת לאיסורה הראשון, ולכא' פליג על החי' שפקע איסור אש''א לעולם, ולדברי שמואל צ''ל דמודה הרשב''א לדברי התוס' דלא יבנה נתקיה מכרת ללאו, ובאמרי משה סי' ה' סק''ט ובחי' ר' ראובן סי' ו' ובשיעורי ר' שמואל עמ' רצ''ו כתבו די''ל דמודה שמואל דאף כשאין זיקה אין איסור אש''א, ורק בנעשית ערוה פליג עי''ש.

י. בחייבי לאווין ועשה להך גיסא שיש איסור אש''א, וחלץ, לכא' לתוס' פקע איסור אש''א ע''י החליצה, משא''כ לרשב''א אין מקור שפוקע ע''י החליצה איסור אש''א, ואי נימא דשמואל פליג על היסוד שכתב הרשב''א, א''כ ע''כ לדידיה פקע איסור אש''א ע''י החליצה, וא''כ בחייבי לאווין ועשה גם יפקע איסור אש''א, משא''כ לרב יהיה בו איסור אש''א, וצ''ע.

יא. עי' חזו''א - עמ' רי''ח: סק''ח - שהסתפק בדעת הרשב''א, האם רק כשאין עוד אחים אינה חוזרת לזיקתה, או גם כשיש עוד אחים, ולפום ריהטא הרשב''א דן בזה וצידד דאף כשיש עוד אחים אין זה דרכי נעם שתחזור ותזדקק לזה שנפטרה הימנו, וכמוש''כ תוס' בדף ב., ומש''כ הרשב''א בדף יז: דכשיש עוד אחים ואח''כ נולד אח, א''א לפטור מצד דרכי נעם, משום שלא הותרה לשוק, אינו סתירה לכאן, וכמו שכתב בתוס' רעק''א אות ו' שרק כשנפטרה מאח אחד, אין זה דרכי נעם שתחזור ותזדקק לו, אך בנולד הרי מעולם לא נפטרה הימנו, משום שלא היה בעולם, אלא שדייקו בדברי הרשב''א שרק כתב כן על נאסרה, שיש נאסרה אף בכה''ג שהותרה וחזרה ונאסרה רק על אח אחד ויש עוד אחים, ואח''כ חזרה והותרה.

יב. יש לדון לדעת הרשב''א כשיש עוד אחים, האם מותרת לזה שחזרה והותרה לו, או שאסורה מדין איסור יבמה לשוק, ובאחיעזר ח''א סי' ל''ד אות ז' כתב שמותרת עי''ש.

יג. בחי' הגרשש''ק סי' ט''ו סק''ב ובקובה''ע סי' ו' סק''ט כתבו דהרשב''א נחלק על מה שכתב רש''י בדף נב. דמדאו' אין תופס קידושין ביבמתו משום ערות אש''א, שהרי לדעת הרשב''א בחזרה והותרה יכול לקדשה, ומבואר שבנפילתה ליבום פקע ערות אש''א לגמרי, והא דלא תפיס קידושין ביבמתו הוא מקרא דביאה גומרת בה וכו' ונלמד מפסוק זה שאין תופס בה קידושין כל זמן שזקוקה לו, ורש''י סובר שהמיעוט הוא רק שאין היבום נעשה ע''י כסף ושטר, אך אין מיעוט שאין יכול לקדשה, ורק משום ערות אש''א אין יכול לקדשה.

# כ''א קושיות בענין ייבם או חלץ וקידש, ואח''כ נולד

תוס' בדף כ. ד''ה האי פי' את סברת ר''ש דשרי בייבם ואח''כ נולד משום דכשייבם אח א' פקע איסור אש''א לגביו, וכי היכי דפקע מיניה פקע נמי מאחיו הנולד והו''ל אש''א שהיה בעולמו.

א. צ''ב הרי קרא קאי על היבם, ומנ''ל דפקע איסור אש''א מהנולד, והרי כלפי הנולד אפי' לר' יוחנן לא שייך שליחותייהו.

ב. צ''ב כיצד נלמד מקרא גם שא''צ חליצה וגם דפקע איסור אש''א, וכן - אפיקי ים - לרש''י דף נב. שלא תופס קידושין מאח ליבמה משום שהיא אש''א, כאן אחר שייבם וגירש תופס קידושין, וא''כ נלמד ג' דברים מקרא דולקחה, ומנלן ג' דינים אלו.

ג. צ''ב - עי' משנת ר' אהרן - מדוע צריך עדל''ת בכל יבום, הרי כשייבם יהיה מותר אש''א לגמרי אף בלא העשה, כדחזינן דמגרשה בגט ומחזירה, וא''כ מדוע צריך לעדל''ת, הרי אין רגע שיעבור איסור, דמיד בהעראה קנאה, ולכא' דין שלישי מכח שני הוא בא חל רק ביבום, וא''כ כיצד יכול לייבם וע''כ משום שכשייבם יהיה מותר, אך עי' באו''ש קונ' זיקה אות כ' דהוכיח מדברי הירושלמי דאין אומרים כאן באים כאחת ויש לעיין בטעמא דמילתא.

ד. צ''ב מדוע בנולד ואח''כ ייבם אין היבום מפקיע איסור אש''א מהנולד, ומאי שנא בין נולד לפני היבום או אח''כ, וברש''י דף ט: ד''ה ומשני בנולד ודף יח: ד''ה מייבם, וד''ה בהתירא אשכחא, נראה שהוא מדין נאסרה עליו שעה אחת, ולכא' כתוב כאן שע''י דין נאסרה אין חל ההתר של ולקחה על הנולד, וצ''ב בטעמא דמילתא, ובפרט לפי מה שמבואר בתוס' כ: ד''ה אטו שיש בכח ולקחה להתיר גם שאר איסורים ולא רק אש''א, וכי נאסרה גרע משאר איסורים וצ''ב.

ה. עוד צע''ג - קובה''ע, חזו''א - מהסוגיא בדף י''א דמבואר שר''ש התיר גם בחלץ וקידש, והרי שם אין את ההתר של ולקחה, וכדחזינן שאחר חליצה אסורה על שאר האחים לר''ל ואין חליצה מתיר אלא לחולץ, וגם לר' יוחנן אין החליצה יכולה להתיר לנולד אחר החליצה משום שעליו לא שייך שליחותיהו - ועי' בקובה''ע שתי' דתוס' מודו לסברת רש''י דשלישי מכח שני הוא בא עי''ש, ויש לעיין מדברי הריטב''א בדף כ. שנראה בדבריו שתוס' חלקו על רש''י -

ו. עוד צע''ג - שם - גם את''ל דיש את המתיר של ולקחה גם בחליצה - עי' חזו''א דחליצה הוי כיבם וגירש, ובירושלמי יש כזה צד, וכן נראה דעת ר''ע בדף מד. דאסור אדם בקרובות חלצותו מדאו', אך לא קי''ל כר''ע, וכן מסקנת הירושלמי אינו כן כמבואר ברשב''א בדף י''א. - מדוע כתבו רש''י ותוס' והרשב''א דשרי רק בנולד אחר שקידש, אך בנולד אחר שחלץ לפני שקידש אסורה עליו.

ז. עוד צע''ג דאי הא דאסר ר''ש בנולד לפני שיבם הוא משום נאסרה, וכתבו האחרונים שלא שייך נאסרה שלא בשעת נפילה, וא''כ מדוע בנולד אחר החליצה לפני הקידושין יש נאסרה, הרי אחר חליצה אינו שעת נפילה.

ח. צע''ג בסברת רבנן דחלקו על ר''ש משום דעדיין יבומים הראשונים עליה, ובקובה''ע ביאר בשיטת רש''י דעי''ז נחשב שעת נפילה ויש נאסרה, ובתוס' א''א לומר כן דהרי אין כבר איסור על הנולד אחר היבום, ואם אין איסור אש''א אין נאסרה, וע''כ צ''ל דרבנן נח' על הא דכי היכי דפקע כלפי היבם פקע נמי כלפי הנולד, אך צ''ע היכן דבר זה כתוב בעדיין יבומים הראשונים עליה - ובקובה''ע סי' ד' סקט''ו תי' דסגי בסיבת איסור לדין נאסרה -.

ט. עוד צע''ג אם רבנן נח' על ר''ש רק משום דעדיין יבומים הראשונים עליה, הרי דבר זה בחליצה אינו שייך, דילפינן מקרא דויבמה דעדיין וכו' וא''כ בחליצה שאין יבומים וכו' היו צריכים רבנן להודות לר''ש ובגמ' בדף יא. מפורש שנח' גם בחליצה כמו שנח' ביבום - ועי' בשיעורי הגר''ד פוברסקי שפי' שקידושין אחר חליצה גדרו כעין יבום עי''ש, ועי' מרומי שדה דף יט: דגם אחר חליצה יש הקמת שם, ומכח זה אין כרת דאש''א לר' יוחנן עי''ש (ולכא' אין הכוונה שאפשר לייבם אחר חליצה, ורק שיש לאו דלא יבנה אך שייך בניין, שהרי לא איירי דווקא בקידושי ביאה, ומשמע שגם בנולד אחר קידושי כסף ושטר שרי, וכן לכא' אין מי שיאמר שאם יבא עליה בע''כ תיקנה לו, וכן מבואר בגמ' דף נב: וברש''י שם ד''ה אבל שאין שייך יבום אחר חליצה עי''ש) ולפי''ז חלק מהקושיות מיושבות -.

י. עוד יש לעיין בדברי ר''ש שאמר דשרי הואיל ומצאה בהתר, מאי שנא נולד לפני היבום לאחר היבום, הרי גם לפני היבום יש התר לכל האחים ומצאה בהתר, ומדוע אחר היבום נחשב בהתר ולפני היבום אינו נחשב בהתר.

יא. מבואר בגמ' דף יט: דאי זיקה ככנוסה שרי אף בנולד ואח''כ ייבם, ולכא' הניחא לרש''י דדהתר של השלישי הוא מכח ההתר שחל לשני בנפילה ניחא, אך לתוס' שההתר חל לשלישי כשהשני מייבם, כאן הרי עדיין לא ייבם, ודין נעשית כאשתו וכו' ודאי לא נאמר טרם שייבם אע''פ שזיקה ככנוסה, מהא דאע''פ שזיקה ככנוסה אינה ניתרת בלא חליצה.

**רש''י בדף כ. פי' את סברת ר''ש דשלישי מכח שני הוא בא.**

א. ולדעת רש''י ניחא הא דגם בחלץ וקידש שייך שלישי מכח שני הוא בא, אך צע''ג כנ''ל מדוע לא שרי ר''ש בנולד לפני שייבם, ואם משום נאסרה, הרי אחר שחלץ שאינו שעת נפילה לא היה צריך להיות נאסרה, ומדוע התיר ר''ש רק בנולד אחר שקידש ולא בנולד אחר שחלץ לפני שקידש, ואין לומר דכל שהייתה זקוקה יש נאסרה, דא''כ גם בנולד אחר קידושין היה צריך להיות נאסרה, שהרי ההתר של שלישי וכו' חל רק כשמת השני.

ב. עוד צ''ע דלכא' שלישי מכח שני הוא בא, רק שייך בהתר שחל באישות של השני, דאמרינן שהשלישי עומד במקומו, ולכן כתב רש''י שעומד במקומו כלפי ההתר שחל בנפילה, דהוא מתיר את האישות של היבם, ולא כתב שעומד במקומו על ההתר שחל ע''י שייבם מקרא דולקחה, משום שהוא התר אף אחר שגירשה, ואינו קשור לאישות, וא''כ ההתר שחל בחליצה גם אינו קשור לאישות שהרי אף בלא שקידשה פקע איסור אש''א ע''י החליצה.

ג. צ''ב בסברת רבנן דעדיין וכו' ופי' בקובה''ע דעי''ז הוי שעת נפילה ויש נאסרה, ולפי''ז לא נח' רבנן על שלישי מכח שני הוא בא, וצע''ג א''כ בנולד אחר חליצה שאינו שעת נפילה ואין נאסרה מדוע נח' רבנן על ר''ש, וגם על האחים שהיו בעולם קשה מדוע אין עליהם דין שלישי וכו' הרי אחר החליצה אינו שעת נפילה ועד החליצה הרי לא היה עליהם איסור אש''א, אלא שע''ז תי' בקובה''ע דכל שנפלה לפניהם, ופקע הנפילה, וחל אש''א, קרוי שעת נפילה, כמו למד''א נישואין מפילין עי''ש - וצריך לומר דלא דמי ליבום דלא פקע הנפילה אלא הושלמה ולכן אין נאסרה על שאר האחים - וכל זה אינו שייך בנולד אחר החליצה.

- ועוד היה אפשר ליישב על האחים שהיו בעולם, על פי הירושלמי דפקע זיקה למפרע מכל האחים, וא''כ גם פקע למפרע התר אש''א, והיתה נפולה בלא התר אש''א לשאר האחים, ולכן יש נאסרה, וא''ת הרי לא נפלה להם, י''ל דסיבת נפילה יש, וכמו בכל ערוה שלא נפלה ויש רק סיבת נפילה ובכל זאת יש נאסרה, אך לכא' א''א לומר כן דא''כ גם בייבם נימא דפקע למפרע הזיקה ויהיה נאסרה למפרע על שאר האחים שהיו בעולם, וכן א''א ליישב כן בנולד אחר חליצה -.

ד. צע''ג בדברי ר''ש דשרי בנולד אחר שיבם הואיל ומצאה בהתר, דהרי גם בנולד אחר שייבם, חל עליו איסור אש''א לדעת רש''י, ורק במת השני יש את הדין של שלישי וכו' וא''כ מצאה באיסור, אלא רק שאין נאסרה כי אינו שעת נפילה, וא''כ כיצד אמר ר''ש דמצאה בהתר הרי מצאה באיסור דחל עליו איסור אש''א - ודוחק לפ' דבהתר פירושו שאין נאסרה -.

ה. צע''ג בדברי הגמ' יא. דרי''ו העמיד את הסיפא דעמד אחד וקידשה אין לה עליו כלום, כרבנן וקידש האח שנולד אחר שחלץ וקידש, ומבואר בגמ' דלר''ש תופס קידושין, וצ''ב דע''כ איירי שמת בלא בנים דאל''כ הרי אין תופס קידושין מכח האח השני, וע''כ איירי בחלץ לה אח אחר, דאל''כ וזקוקה ליבום הרי אין תופס קידושין ביבמה לרש''י בדף נב. וא''כ לא שייך כאן דין שלישי מכח שני הוא בא משום שאינה נופלת לפניו, וכיצד תופס קידושין לר''ש לאח הנולד אחר חליצה וקידושין - ועי' לעיל מה שהובא משיעורי הגר''ד פוברסקי, ולדבריו ניחא גם קושיא זו -.

ו. עוד יש לעיין דלכא' שלישי מכח שני הוא בא הוא רק כשמייבם, דאמרינן דקם תחת השני ועי''ז יש לו את ההתר שהיה לשני, וצ''ב א''כ כיצד רשאי לייבם, וצ''ל דבאין כאחת ואין רגע שבא עליה ואינה קנויה לו, ולכא' בב''ש מבואר לא כך דכתב דלאבא שאול אע''פ שכשלא כיוון לשם מצוה הוולד ממזר, אך קנאה, וא''כ הרי מיד נעשית כאשתו לכל דבר, ואין רגע שעבר איסור, ומוכח בדבריו שעבר איסור, ועי' או''ש בקונ' זיקה אות כ' שהביא ירושלמי שלכא' מבואר בדבריו שאין אומרים באין כאחת, ויש לעיין בטעמא דמילתא (וא''ת הרי הולד נוצר בגמר ביאה שהרי היא אשתו ואינה אסורה עליו, עי' מה שתי' בשי' ר' שמואל עמ' רע''ז)

**בביאור דין נאסרה**

הקובה''ע פי' דנאסרה הוא דין מחודש שכל שנאסרה בשעת נפילה שוב לעולם לא יותר איסור אש''א

א. צ''ב מדוע יש נאסרה בדף קט. בגירשה וכו' הרי אינו שעת נפילה, כדחזינן שמחיים אין נאסרה כמוש''כ התוס' דף ל.

ב. צ''ב מדוע יש נאסרה לר''ל על האחים אחר חליצה, הרי בשעת נפילה היתה מותרת להם, ואחר חליצה אינו שעת נפילה.

ג. כיצד ע''י עדיין יבומים הראשונים עליה יש נאסרה, הרי אינו שעת נפילה אע''פ שנשאר עליה זיקה, שהרי מיובמת, וכדחזינן שאחר שגירשה אין שוב מצות יבום.

ד. בנולד אחר חליצה לפני קידושין מדוע אסורה לר''ש, הרי אינו שעת נפילה.

# בגדר הדין דנעשית כאשתו לכל דבר

א. הרמב''ן והרשב''א כתבו בתו''ד דסברת יבומים הראשונים עליה, הוא לא רק סברא שתצטרך חליצה אחר שייבם וגירש, אלא גם שיהיה עליו איסור אש''א, וצ''ב בשלמא לגבי חיוב חליצה ניחא דס''ד דיש עדיין זיקה ליבם אחר שגירש, ואין היבום מפקיע את הזיקה אלא מחזקו ומביאו לתכליתו וכשגרשה עדיין יש זיקה, אך מדוע הזיקה הוא סיבה לאסור באיסור אש''א, ומבואר לכא' בדבריהם שיבומים הראשונים עליה פירושו שיש עליה גם אחר שייבם וגירש זיקה למת, והזיקה למת היא סיבה להצריך חליצה, והיא סיבה לאיסור אש''א, ולכא' מבואר ברמב''ן וברשב''א כיסוד הגרשש''ק דהאישות שנשארה למת היא הסיבה לאיסור אש''א דהיינו שאין איסור אש''א משום שהיא גיסתו וקרובתו שלו על ידי שהוא קרוב לאחיו והיא קרובה שלו, דקרוב לקרוב אינו קרוב כדמוכח ביש נוחלין, אלא יסוד האיסור משום שהיא חלק מאחיו על ידי שהיא אשתו של אחיו והוי כבא על אחיו וכלישנא דקרא ערות אחיך היא ועי' זכר יצחק סי' ט''ו - וכן בבת אשתו הוי כבתו ע''י שאשתו כגופו, וכן בחמותו הרי היא כאמו, וכל זה בקרובות ע''י נישואין, דאינה נעשית עי''ז לקרובתו, אך בקרובות שלא ע''י נישואין, כאחות אביו, הרי היא קרובתו לא משום שהיא קרובה של קרובו, אלא כמו שאביו הוא קרובו, ואחיו הוא קרובו, דודתו היא קרובתו ודו''ק, ואחות אשתו צ''ל שהוא גדר אחר של איסור ואינו משום קורבה, ואולי לכן רק בזה שרי אחר מיתה וכ''כ הרמב''ן שהאיסור משום שלא יהיו אחיות צרות זו לזו, ולכן אחר מיתה מותר - וא''כ אחר מיתה או גירושין מדוע אסורה לו, ע''כ משום שנשאר מעט אישות גם אחר מיתה או גירושין, שאינו סיבה לאיסור א''א אך הוא סיבה לאיסור אש''א וכיוצ''ב.

ב. ואחרים פי' דאיסור אש''א וכיוצ''ב אחר גירושין ומיתה, הוא מכיוון דאיסור דחל תו לא פקע, כדאשכחן בחרכו אחר זמנו דאסור אע''פ שאין סיבה אוסרת, כדחזינן דבחרכו קודם זמנו שרי, וע''כ משום דאיסור שחל תו לא פקע, וכן בנבילה שאינה ראויה לגר כתב רש''י דבנתנבלה ואח''כ נסרחה ס''ד דאיסור שחל תו לא פקע, ולפי''ז אין סיבת איסור אחר מיתה וגירושין, וכך נראה בדברי הערוך לנר שהתיר בת אשתו שנולדה אחר הגירושין.

ונראה שאף לדברי הגרשש''ק שיש סיבת איסור אחר המיתה, אך יש גם את הדין שאיסור שחל לא פקע.

ג. והנה חקר האפיקי ים - ח''ב סי' ל''ו - בגדר הא דנעשית כאשתו לכל דבר, האם הוא התר על איסור אש''א, או''ד גלי קרא דאין סיבת איסור, ועי' בפיהמ''ש ריש פ''ב וז''ל כשייבם ואח''כ נולד להם אח אחר אינה אשת אחיו שלא היה בעולמו לפי שהוא מצאה ברשות אחיו השני, **ונישואי הראשון כאילו לא היו** עכ''ל והמאירי דף ח: כתב וז''ל אלא נעשית כאשתו לכל דבר **ונפקע אישות המת שמצד אחיו לגמרי** עכ''ל, וכ''כ באחיעזר ח''א סי' ל''ד סק''ז בפי' דברי הירושלמי, וכ''כ הגרש''ש סי''ט ד''ה ומעתה, וי''ל בדעת התוס' כהך גיסא דבקרא דולקחה התחדש דפקע הזיקה מהמת, וממילא אין סיבת איסור וכנ''ל, ולכן א''צ חליצה, ולכן תופס קידושין אחר שייבם ומת, ואינו ג' דינים, אלא שורשם אחד דפקע זיקת המת, וממילא ניחא דאין איסור אש''א על הנולד, משום שאין סיבת איסור, אלא דאכתי י''ל דאיסור שחל תו לא פקע ועל מי שנאסרה אין מקור מולקחה דחל התר, אלא שעד שייבם הרי הותר איסור אש''א, והעשה דחה את כל הערות אש''א - כדנתבאר במקו''א דאש''א הוא ערוה ליבום והעשה דוחה את כל הערוה בכדי שתיפול - ואע''פ שיש זיקה ויש סיבת איסור, אך הערות אש''א פקע, ואחר היבום היה ראוי שיחזור איסור אש''א, אלא דמקרא דולקחה ילפינן דפקע סיבת האיסור ולכן אינה חוזרת לאיסור אש''א, וכל זה רק שייך על האחים שהיו בעולם, או על האח שנולד אחר היבום, אך האח שנולד לפני היבום, חל עליו איסור, כי הרי אינה נופלת אליו, וכיון שחל מה יפקיענו, דולקחה אינו מתיר איסורים, אלא רק מנתק את זיקת המת, ואין סיבת איסור, וזה הכוונה שנאסרה עליו שעה אחת, דכיוון שנאסרה עליו מה יפקיע את האיסור הזה, משא''כ שאר האחים פקע האיסור בנפילה, ותו לא הדר אחר היבום, ולכן שרי להו לייבם בנפילה שניה - ואף לירושלמי דפקע זיקה למפרע משאר האחים, יש לדון אם יש איסור אש''א למפרע, די''ל דרק זיקה לא היה כי לא שייך זיקה רק לאחד, אך עשה וסיבת נפילה יש על כולם, אך הקובה''ע ביאר בדעת הרשב''א שאף לר''ל כשניתר אש''א בנפילה ניתר לעולם, והא דיש איסור אש''א על שאר האחים הוא משום שפקע הזיקה למפרע - והיחיד שחל עליו הוא איסור הוא הנולד לפני היבום, וכן על ערוה שנאסרה עליו בנפילה ראשונה שלא הותר לו האיסור אש''א, ולכן אסור בנפ''ש, ולא מהני היבום להתיר איסור שחל אלא רק להפקיע את סיבת האיסור - ויתיישב קושית האפיקי ים מדוע יש נאסרה אם אחר היבום פקע כל שם אש''א דקמא, דאע''פ שפקע שם אש''א, אך איסור שחל לא פקע - ולפי''ז ניחא מאד הלשון דמצאה בהתר, דהכוונה כלפיו ולא כלפי האחים, דלפני יבום חל עליו איסור, משא''כ אחר היבום מצאה בלא סיבת איסור, וזה כוונת הירושלמי - כ''כ באחיעזר ח''א סי' ל''ד סק''ז - בהא דכשיבמה אשתו היא, דהיינו שפקע סיבת האיסור, וזה לא שייך בחליצה - וכעין זה כתב הקובה''ע סי' א' סק''ה לפרש את דברי התוס' דנאסרה ענינו דרכי נעם, והקשה א''כ מהו נאסרה בנפ''ש, ותי' דכיון שהיתה אסורה עליו בנפ''ר, מה יתיר בנפ''ש את האיסור מכח האח הראשון, ולקחה לא מהני אלא להתיר כלפי מי שנזקקה לו, או למי שנולד אחר היבום, ולכא' כוונתו דולקחה מפקיע גם את סיבת האיסור, וגם את האיסור למי שהיתה זקוקה, וכלפי אח שהיא ערוה עליו אין התר, וכיון שחל תו לא פקע, משא''כ הנולד אחר יבום אין חל עליו איסור משום שאין סיבת איסור אחר היבום, והקובה''ע נקט שצריך גם מתיר על האיסור ודלא כהנ''ל, ואולי משום שאע''פ שיש עדל''ת אך נשאר האיסור, אלא שמותר לעבור על האיסור, או שאיסור בפועל אין, אך יש חלות איסור.

ד. ועל פי זה י''ל דס''ל לר''ש דהא דגלי קרא דפקע זיקת המת, אינו משום שהיבום מפקיע את זיקת המת, אלא גלי קרא דכל שנשאת לאח אחר פקע זיקה מהאח הקודם, ולפי''ז יתיישב היטב הסוגיא בדף יא. דגם בקידושין פקע זיקת האח המת, ולכן רק בנולד אחר הקידושין שרי, דבנולד אחר שחלץ עדיין יש סיבת איסור וכיון שחל איסור על הנולד אין מה שיפקיענו, וכן ניחא הא דעל האחים שהיו בעולם יש כרת משום שאחר החליצה חזר איסור אש''א ואין מה שיתירנו דקידושין אינם מפקיעים איסור אלא רק מפקיעים את סיבת האיסור.

ויתיישב הא דבזיקה ככנוסה פקע איסור אש''א אע''פ שלא נאמר בו קרא דנעשית כאשתו לכל דבר כדחזינן שאינה ניתרת בלא חליצה, דכל שהיא ככנוסה פקע איסור אש''א, כמו שבקידושין פקע איסור אש''א אע''פ שאינו יבום, ורק להפקיע דין חליצה צריך דווקא יבום, ועי' חזו''א סי' קל''א סק''ב בתוך דבריו **דהאישות** של הזיקה ככנוסה של השני מפקעת איסור אש''א דקמא, וזה לכא' ככל הנ''ל דהאישות מפקעת איסור אש''א ולא מעשה היבום, ולא מה שמיובמת, ועי' קרן אורה דף יט: דכתב דע''י זיקה ככנוסה פקע זיקת הראשון ולכן אין איסור אש''א, וזה לכא' כהנ''ל דאישות השני מפקעת את אישות הראשון, וכנ''ל דפקע סיבת האיסור.

ויתיישב הא דבעי לעדל''ת ולא שרי מקרא דולקחה, דולקחה אינו מתיר איסור שחל אלא רק שאין סיבת איסור, ולכן צריך לעדל''ת, דקים להו לחז''ל דבקרא לא כתוב התר, אלא רק שאין סיבת איסור, וע''כ שרי לייבם רק מכח עדל''ת.

ה. ובדעת רבנן י''ל דאע''פ שמסברא ילפינן מקרא דולקחה כר''ש, אך מכיון דילפינן מקרא דויבמה דעדיין יבומים הראשונים עליה, ע''כ דלא גלי קרא בולקחה דאין זיקה למת, דבויבמה כתוב שיש זיקה למת וכנ''ל מהרמב''ן והרשב''א, אלא דגלי קרא שיבום הוא מתיר על איסור אש''א - ולא יתיישב לפי''ז מנלן ג' הדברים גם שא''צ חליצה וגם שאין איסור אש''א וגם שתופס קידושין וצ''ל דכולהו נכללו במשמעות הפסוק דנעשית כאשתו לכל דבר, וכן לא יתיישב מדוע צריך עדל''ת לרבנן, אלא שהובא לעיל שמהבית שמואל מוכח שיש רגע שעובר איסור, ועוד יש לישב דבלא עדל''ת הוי אש''א ערוה ליבום וכמו שנתבאר במקום אחר, וא''כ לא היתה נופלת בלא עדל''ת, ואם לא היתה נופלת ולא היה זיקה לא היתה נקנית אלא דלכא' דבר זה אינו נחשה לל''ת שיש בו כרת, אך י''ל דמכיון שצריך לדחות את הערוה ממילא לא יהיה איסור, דערוה הוא דבר א' המוליד ד' דינים, שיש חלות איסור, ושאין תופס קידושין, ושהולד ממזר, ושפוטר מיבום, והעשה יכול לדחות את האיסור ולא את הערוה, אך אינו יכול לדחות רק את הערוה ליבום, דאין ד' ערוות, ולא חל עוד דבר כמו שחל איסור, ולכן ממילא ידחה גם האיסור ואין כח בעשה לדחות כרת, וע''כ דביבום דוחה גם כרת ולכן הקשו תוס' דנילף מהכא וכו', ויתיישב לפי''ז גם מש''כ תוס' בדף כ: ד''ה אטו דיבום הוא בלא דחיה עי''ש וצ''ב הרי תוס' כתבו בג' מקומות שבכל יבום הוא מדין עדל''ת, ולהנ''ל ניחא דהעשה דחה את הערוה משום שבלאו הכי לא תיפול, וכיון שכך כשנופלת אין כאן ערוה כלל וא''צ בשעת היבום לדין עדל''ת, אלא שברש''י מבואר שנשאר ערוה לתפיסת קידושין וא''כ א''א לומר כנ''ל בדעת רש''י - וממילא אין מקור להתר על האח שנולד ולכן נח' רבנן על ר''ש וניחא דכ''ז כתוב ביבומים הראשונים עליה, וניחא היטב דנח' גם בחלץ וקידש דלדידהו אין מקור שנישואין לאח אחר מפקיע זיקת המת ואדרבא מקרא דויבמה ילפינן דלא פקע זיקת המת.

ו. ולפי''ז מש''כ תוס' בדף כ: דולקחה יכול היה להתיר גם חייבי לאווין הוא לרבנן, וניחא הא דס''ל לתוס' כן משום שאין ולקחה סיבה להתיר דווקא איסור אש''א.

ז. אלא דאכתי צ''ב כיצד לרבנן שרי בכל נפילה שניה, והרי ההתר שחל ביבום לא חל כלפי שאר האחים, וצ''ל כמוש''כ החזו''א והגרנ''פ ובשיעורי ר' שמואל עמ' ק''ד דכל שהיה מותר לאחים בנפילה ראשונה שרי גם בנפילה שניה וביארו שיבום הוא שעומד היבם המקום המת ואותו אישות הוא עי''ש ועי' בשי' ר' שמואל שהוכיח כן מרש''י דף נח: ד''ה שומרת יבם - וזהו המצוה להקים לאחיו שם ע''י הקמת ביתו ולא רק ע''י להקים לו זרע, דומיא דהא דנחלת המת עוברת ליבם וזהו הקמת שם המת שעומד תחתיו - וכל זה לא שייך כלפי הנולד אחר ביבום, שאין לו התר על נפילה ראשונה, ולר''ש א''צ ליסוד זה, אך לרבנן כך י''ל.

ח. ולפי''ז - וכ''נ בחזו''א סי' קל''א סק''ה, וכן הוא בקובה''ע הנ''ל בסי' א' סק''ה - אין נאסרה דין מחודש אלא דין פשוט כמבואר בחזו''א, דכל שלא היתה מותרת בנפילה ראשונה משום שהיתה ערוה עליו, או משום אש''א שלא היה בעולמו אין מה שיתיר בנפ''ש, ובנולד אחר היבום שרי לר''ש משום שפקע סיבת האיסור וכנ''ל, וא''ת א''כ מדוע יש נאסרה בקידש וגירש וחזר וקידש למד''א נישואין מפילים, ומה הנ''מ אי נישואין מפילין או מיתה מפלת, י''ל דגירש וחזר וקידש הוי אותו אישות - ויתבאר יותר לפי מש''כ הגרשש''ק שגם אחר הגירושין נשאר אישות וא''כ בחוזר וכונסה מסתבר יותר שחוזר לאותו אישות, עי' תוס' בסוטה יח: ד''ה מהו שהביאו מהירושלמי דבקינא לה וגירשה וחזר והחזירה א''צ עוד קינוי אי לא מחל ואי נסתרה נאסרת - או אפי' בלאו הכי אמרינן דכל הנישואין מפילין גם הנישואין הראשונים, ואי מיתה מפלת כל האישות מפלת, וכל שהוא סיבה להפיל יש עליו התר אש''א, משא''כ למד''א נישואין מפילין, בשעה שהיא אשתו כל רגע הוא סיבה לנפילה, וממילא גם סיבה להתר אש''א, אך כשמת אין שום סיבת נפילה, וא''כ בגירש פקע סיבת הנפילה מהנישואין, ואף שחזר וקידש אע''פ שאותם נישואים הם אך חלקם לא הפילו ולכן אין מה שיתיר את האיסור אש''א, ובנפילה ראשונה כשמתה אשתו והותרה היבמה שהיא אחו''א צ''ל דאינה מתייבמת משום דרכי נעם וכמש''כ התוס' - וכעין זה יש להקשות כיצד שרי אש''א מאביו ומאמו, והרי האש''א מאמו אינו סיבה ליבום, וא''כ מכח סיבת האיסור מאש''א מאמו אין שייך לומר לדעת הרמב''ן והרמ''ה שאין סיבת איסור, ועמד על זה האו''ש בקונ' זיקה אות ל''ט עי''ש, ויש שרצו לומר שגם האש''א מאמו הוא סיבה ליבום, אלא שכשהוא רק אש''א מאמו אינו מספיק אחווה, אך כשהוא גם אש''א מאביו גם האש''א מאמו הוא סיבה ליבום -.

ט. ובדעת רש''י י''ל דלא פליג אדברי התוס' וכמו שכתב האפיקי ים, וכמו שנראה בחזו''א שלא הזכיר בכל דבריו שרש''י אמר את היסוד שהשלישי עומד במקום השני, וכוונתו למש''כ בדף ט: דאין היבמה נופלת בנפילה שניה אלא מכח השני ואין הראשון סיבה לא לנפילה ולא לאיסור משום שפקע סיבת האיסור, וזה כוונת רש''י שלישי מכח שני הוא בא, ולא מכח ראשון שאינו קושר כבר לאשה זו, ובא רק מכח השני, אלא שהאפיקי ים כתב שבריטב''א מבואר שנח' רש''י ותוס', וכן יש להעיר מלשון רש''י שדיבר על ההתר שחל בנפילה, ולא כתוס' שהנידון על ההתר שחל ביום, ואי רש''י ס''ל כתוס' שפקע סיבת האיסור ע''י היבום היה לרש''י להזכיר את ההתר שחל ביבום, אלא שיעויין במאירי ובתוס' ר''פ, דנראה שרש''י פי' את פי' המילים מצאה בהתר לא כמו תוס', ואין מצאה בהתר סיבה להתר, אלא הוא חילוק בין איסור אש''א לאחותו יעוי''ש, ובזה נח' רש''י ותוס' בביאור החילוק, אך גדר ההתר לר''ש הוא כמו תוס' וכך לכא' מפורש ברש''י דף יח: ד''ה ולא מת, וז''ל אסורה לזה שנולד לאחר מיתה ליבמה מזיקת אח שלא היה בעולמו אבל היכא דייבמה השני **פקעה זיקת אח הראשון ונעשית אשתו של זה השני**, ומפורש שההתר משום נעשית כאשתו, ולא משום ההתר שחל בנפילה ליבום.

# זיקה

א. לשון רש''י יז. ד''ה אין זיקה, זיקת יבמתו שמתה לא אלימא למהוי כארוסה, ובד''ה ולימא כתב אין זיקה לאחין חשיבא לאסור עליהן קרובותיה, וכ''ה ברש''י בד''ה אבל, ובדף כו. ד''ה יש זיקה, כתב רש''י כלומר **חומרת** זיקה לשוויי אחות זקוקתו כאחות אשתו, וכ''ה ברש''י בדף נא. ד''ה יש זיקה, ובדף נג. ד''ה אין זיקה, ובדף קט. ד''ה רבן גמליאל, ועי' רש''י בדף ל. ד''ה דאידחיא לה, ומשמע דלכו''ע יש זיקה ליבם, אלא שנח' בדרגת הזיקה, ועי' רש''י דף מא. ד''ה הלכה, ובדף יז. ד''ה יש זיקה כתב רש''י יש זיקה זיקת ייבום הויא ככנוסה, וכ''ה בד''ה אבל מחד, ובדף כט: ד''ה אין זיקה, ומשמע שנח' אי מדרבנן זיקה ככנוסה או שאינו אפי' כארוסה - לאפוקי משיטת ר''ש דמדאו' זיקה ככנוסה - וכ''כ הריטב''א בדף נג. וז''ל דאפי' למד''א אין זיקה יש זיקה קצת, דלא סגי בלאו הכי, ועי''ש, אך ברמב''ן בדף נא. מבואר שנח' אם יש זיקה ליבם או רק זיקה למת, דלמד''א אין זיקה יש רק זיקה למת, ולמד''א יש זיקה יש זיקה לכל אחד מהאחים, אך ע''כ צ''ל דאין כוונת הרמב''ן דאין זיקה כלל לאח החי למד''א אין זיקה, משום שבדברי הרמב''ן דף כ. מוכח שלכו''ע יש זיקה עי' להלן אות ט'.

ב. מבואר ברש''י יז: ד''ה ולימא, ובדף כו. ד''ה יש זיקה, דהמח' אם יש זיקה או אין זיקה הוא נ''מ לדאו' ולדרבנן, אי מפר נדריה מדאו' ואם יש איסור קרובות מדרבנן, וכן משמע בדברי הגמ' בדף יח: עי' להלן, ותוס' בדף כט: ד''ה כגון נח' על רש''י וכתבו די''ל דלר''ע אע''פ שאינו מפר נדריה, יש איסור קרובות, ועי' רשב''א דף עט: דכיון שיש זיקה הוא רק מדרבנן מדאו' ערוה מפקיע זיקה וא''צ חליצה, ועי''ש בתחילת דבריו שתלה דין ערוה מפקעי זיקה לענין דאו' אי צריכה חליצה במח' אם יש זיקה או אין זיקה, ורק בסו''ד כתב שאינו תלוי בזה, ומשמע שבזה גופא דן אם גם בדאו' יש משמעות למד''א יש זיקה.

והר''ן בנדרים כתב דלר' יהושע שיבם מפר, הוא משום דס''ל דזיקה ככנוסה וכדעת ר' אושעיא להלן בדעת ר''ש, ומבואר בר''ן דלא סגי בכך דיש זיקה, אלא רק אם זיקה ככנוסה יכול להפר, וכ''ה בפי' הרא''ש, ובחי' הרשב''א שם.

ג. כתב הקרן אורה דף כ''א. ד''ה וצריך, וז''ל והיה אפשר לומר ... דלמד''א יש זיקה א''כ איסורה דלא תהיה הוא מחמת זיקת השני ... אבל למד''א אין זיקה י''ל ... דהוי מחמת זיקת הראשון דחל עליה עד שתתיבם או תחלוץ ... עכ''ל, והאבן האזל בריש הלכ' יבום כתב דנח' אם אסורה מכח זיקת החי, או שאין האיסור מכח זיקה, אלא כדי לקיים את המצוה, ולולי דבריו י''ל דלכו''ע יש זיקה לחי, ולא נח' אלא אי הויא כארוסה או לא, וכלשון רש''י דלא אלימא וכו' ולא חשיבא וכו' וכנ''ל.

ועי' באריכות במהרי''ט אה''ע סי' י''ח, ובאתוון דאו' כלל ח' בענין חקירה זו - ועי' שו''ת או''ש ח''ב סי כ'' ד''ה ומה שפירש - אם האיסור לשוק הוא מכח זיקת החי או מכח זיקת המת, או שאינו מכח הזיקה, ועי' להלן אות י' ואות י''ד.

ועי' בית מאיר אה''ע סי' קכ''א סעיף ב' שכתב דאילו מת היה יכול לגרש, כשנתן בחייו גט לשליח ומת יכול השליח לגרש בו את האשה ולהתירה לשוק במקום יבם, משום שבאופן שנופלת ליבום נשאר זיקת בעלה עליה, ורק במקום שאינה נופלת ליבום אין מה לגרש דכבר יצאה ממנו, והברוך טעם השיג עליו וז''ל זה אינו דאף שיש זיקה ליבם במצוות התורה, מ''מ לא שייך כלל לומר שיש עליו זיקת בעל שכבר מת

ועי' אבנ''מ סי' קמ''ג סק''ד, דאפי' לסוברים דביטול התנאי אחר מיתה אין מבטל את הגט, דווקא כשמת ואין זקוקה ליבום, דכיון שמת אינה זקוקה לגט, אך בזקוקה ליבום אם תבטל את התנאי יתבטל הגט, דהגט לא התירה.

ד. עי' רמב''ן לה: דמעוברת אינה זקוקה, והרי היא בכרת, ובכ''ז אסורה לעלמא, וכתב בקובה''ע סי' ו' סק''ב די''ל דבכה''ג קידושין תופסים בה לכו''ע, דכל מה שאין תופס קידושין אין זה אלא מחמת הזיקה והוי כא''א.

ה. עי' שטמ''ק נדרים דף ע''ד דלמד''א יש זיקה מצד אחד זיקה עדיף מארוסה, והוי כנשואה, ומאידך גרע מארוסה, לענין הפרת נדריה הוי כנשואה, ולענין להיטמא לה וליורשה גרע מארוסה משום דכתיב בהו שאר, וארוסה נקראת שאר, משא''כ שומרת יבם עי''ש.

וע' בפי' הרא''ש שם דהטעם דעדיפא מארוסה וחשיבה ככנוסה - לענין הפרת נדרים - הוא משום שאינה מחוסרת כניסה לחופה, כמבואר בגמ' דף כט: דבא עליה בע''כ ונקנית לו וא''צ את דעתה ככל ארוסה.

ו. כתב הרשב''א קידושין ד: וז''ל דכסף שאינו קונה ביבמה לא משום קולא וחומרא היא, אלא שאין היבמה צריכה אלא ביאה שהיא עושה נישואין דזקוקה ועומדת, וכעין זה כתב גם הרמב''ן שם, וכן נראה ברמב''ם ריש הלכ' יבום וז''ל מן התורה א''צ לקדש יבמתו **שזו אשתו היא** שהקנו לו מן השמים, אלא יבא עליה, וכתובתה על נכסי בעלה המת, ובפתיחה להלכ' יבום כתב הרמב''ם וז''ל שלא תנשא יבמה לאיש זר עד שתסור רשות היבם מעליה, והאשה שהיא ראויה ליבום נקראת זקוקה ליבום, ורשות היבם נקראת זיקה, ומכל זה מבואר - כ''כ האבן האזל ריש הלכ' יבום - דיש זיקה מדאו' לכו''ע.

ז. בדף סז: מבואר דבת כהן שנישאת לישראל, ונפלה ליבום לפני אחיו, אינה חוזרת לבית אביה, דדרשינן ושבה פרט לשומרת יבם, ופרש''י שאינה ברשותו לשוב דהא אגידא ביה.

ח. כתב רש''י בקידושין ד: בד''ה שכן זקוקה ועומדת, לזה מחמת קידושי המת, ואין ביאה באה אלא לגמור, אבל קנין דמעיקרא לא, ועי' תוס' הרא''ש שם בשם הרמ''ה וז''ל שכן זקוקה ועומדת קודם ביאתו, דאסירא לזה בלא חליצה, וכיון דאית ליה ליבם קנין כל דהו מקמי ביאה, דינא הוא שתקנה בו ביאה עכ''ל.

ט. הרמב''ן בדף כ. כתב דסברא הוא דאין זיקה בערוה, כמו שאין תפיסת קידושין בערוה, ולכא' קאי לכו''ע אף למד''א אין זיקה.

י. שיטת ר''ת - בתוס' ובראשונים דף ס''ז - דמדאו' יבם מאכיל בתרומה, וז''ל הריטב''א בדף סז: בדעת ר''ת, דאילו מדאו' זיקה כאירוסין היא שמאכילה מן התורה עכ''ל ובכתובות נח. כתב וז''ל דשורת הדין דמן התורה יבמה אוכלת בתרומה, דקנין יבם הוא דאשה הקנו לה מן השמים ... עכ''ל, ומשמע בדבריהם דלדעת ר''ת אוכלת מכח קנין היבם, אך בר''ן בנדרים דף סז: ד''ה ואפילו, נראה דאוכלת מכח המת עי''ש, ועי' קובה''ע סי' מ''ז סק''ח, וסי' ס''ד סק''ב.

יא. עי' אבי עזרי פ''ו מיבו''ח הי''ח ומשנת ר' אהרן ובשי' ר' שמואל אות י''ב, שכתבו - על פי דברי הגר''ח בפ''ז מהלכ' אישות הט''ז - שיש בכל קידושין גם קנין וגם אישות, וביבמה מדאו' יש קנין ביבמה אך אין אישות, וכפי הנראה בשטמ''ק הנ''ל באות ה.

יב. דעת רוב הראשונים דבקרובות בזיקה תופס קידושין אף מדרבנן, דאף מדרבנן אינם ערוה גמורה, ודעת התוס' רי''ד דף כג, ודף מא. דמדרבנן אין תופס בהם קידושין, ועי' רמב''ן בדף ל: דרק לענין איסורי ערוה אמרו דיש זיקה ולא לשאר איסורין עי''ש - וצ''ב אם אינה ערוה לענין תפיסת קידושין, כיצד שאלה הגמ' בדף יח. על מד''א יש זיקה מהא דאין פטור צרה בצרת ערוה בזיקה, מהיכן פשיטה ליה לגמ' דאם היא ערוה לענין איסור הרי היא ערוה לענין יבום ולענין לפטור צרה, הא י'''ל דכמו שאינה ערוה לענין תפיסת קידושין ולכא' גם לא לענין ממזר מדרבנן, כך אינה ערוה אפי' מדרבנן לענין יבום ולענין לפטור צרה, ואי נימא דערוה אוסרת צרתה ניחא דהרי לענין איסורין עשאוה רבנן כאשתו, אך אם אין צרה נאסרת אלא רק נפטרת צ''ב מנלן דהוי ערוה לענין יבום, וי''ל דלענין כל האיסורין תקנו חז''ל דזקוקותו הוי כאשתו, ובכלל זה שתיפטר הצרה ותהיה אסורה ליבם, משא''כ לענין תפיסת קידושין שאינו איסור, לא תקנו חז''ל - ועי' ריטב''א בדף עט: שכתב ב' צדדים בגדר זיקה, האם הוי כקידושין, או שהוא פחות מקידושין עי''ש, וברש''י מבואר דלמד''א יש זיקה הוי ככנוסה וכ''כ המ''מ בפ''ו הכ''ה וז''ל דזיקה ככנוסה דמיא לענין זה - ועי' רש''י דף ח: בד''ה לכדר' שמעון, וזיקה הוי כקצת קדושין - וא''כ עלה בידינו ג' צדדים או דהוי ככנוסה, או כארוסה, או פחות מארוסה - ולכא' הכוונה כגדר מיקלש קליש שמצינו בכמה דוכתי, דאינה מקודשת גמורה אלא קידושיה קלושין, וכ''כ רש''י בדף כט: דלר' יהושע יש זיקה בחד ולא בתרי, ואף שנייהם יחד אינם יכולים להפר נדריה משום 'דקלישא זיקתן' וא''כ למד''א אין זיקה אפי' בחד נמי י''ל דס''ל דקלישא זיקתו, ועי' רש''י דף יז: ד''ה ה''מ, ודו''ק - ועי' רשב''א בדף כ. וז''ל וזיקה כעין קידושין הוא, ועי' רשב''א דף יח: ד''ה אין אומרים וז''ל דלדברי האומר יש זיקה הרי היא כמקודשת אצלו ... אבל נשואה שהיא כנוסה אצלו ... עוד כתב שם כתב בד''ה ד''ה וצריכה וז''ל דאנן לאו זיקה ככנוסה ממש קאמרינן אלא יש זיקה בלחוד הוא, ולכא' נח' על הרש''י הנ''ל.

יג. עי' רש''י דף כז. ד''ה לעולם ... ודקשיא לך הויא צרת אחות אשה בזיקה והויא כי אחות זקוקה גופה לא היא משום דלא אלימא זיקה לשוויי לצרה כי ערוה ולא גזרו חכמים אלא באחות זקוקה, ועי' רמב''ן ל: דלא גזור רבנן אלא במקום ערוה.

יד. כתבו התוס' בסוטה יח: ד''ה שומרת יבם, על מימרא דרב המנונא דשומרת יבם אסורה ליבמה, דהוא אף לרבנן דתפסי קידושין בחייבי לאויין הכא מודו ... דלא תפסי בה קידושין, משום דאגידא ביה, והויא כארוסתו שזינתה, ועי' קובה''ע סי' מ''ה סק''ב, ובקרן אורה בסוטה שם כתב דשומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה רק למד''א יש זיקה עי''ש.

טו. כתב הרמב''ן בדף יח: וז''ל י''ל דלמאן דאמר יש זיקה מקצת קנין שיש לו בה **מן התורה** פוגם עליו קדושי אחותה.

ובדף צו. נמי כתב הרמב''ן דכל יבמה קנויה לו מדאו' משום הזיקה עי''ש, ועי' רמב''ן בכתובות דף נח. דהקנין שיש לו ביבמה הוא קנין דאחיו וז''ל אין לו ליבם באשת אחיו אלא זכותו של אחיו ... עכ''ל, וז''ל הרשב''א שם כיון שאין ליבם ביבמתו אלא זכות אחיו שנתרוקנה לו ... דמ''מ קנינו הוא ומיגד אגידא ביה עד שיתירנה בחליצה עכ''ל.

טז. הקשו מהו המקור מהתורה שיש זיקה, וכתב האבן האזל ריש הלכ' יבום, דהמקור הוא מהאיסור של היבמה לשוק, וקבלו חז''ל שגדר האיסור הוא משום זיקת היבם.

**האם איסור קרובות זקוקותו הוא איסור דאו' או איסור דרבנן**

א. איתא בדף כח: ... קא פגע באחות זקוקתו סד"א משום מצוה עבוד רבנן קמ"ל, ומבואר דס''ד דלא אסרו אחות זקוקתו במקום מצוה, ומבואר דאסורה רק מדבריהם וכ''כ רש''י שם וז''ל ולא העמידו איסור זיקה שהוא **מדבריהם** עכ''ל, ומכאן הוכיחו הראשונים בדף כז: דאיסור קרובות זקוקותו אינו אלא איסור דרבנן, ויש שכתבו בישוב דברי הר''ח דזיקה דאו' דכוונת הגמ' שם על איסור שניה שהוא מדרבנן, ולא כדברי רש''י שפי' שאיסור זיקה הוא מדרבנן, והתבאר דדעת רש''י דזיקה ככנוסה, ובודאי אין שייך לומר כן אלא מדרבנן, דמדאו' ודאי אין זיקה ככנוסה כמבואר בדף יח: דרק לדעת ר''א בדעת ר''ש אמרינן הכי, אך לרבנן אין זיקה ככנוסה מדאו'.

ב. איתא בדף כז: ה"מ היכא דקאי באפה איסור אחות אשה דאורייתא אבל הכא זיקה דרבנן היא, ונקטו רוב הראשונים דכוונת הגמ' דאיסור זיקה למד''א יש זיקה הוא רק מדרבנן ולכן לא אמרינן ביה נאסרה, אך הר''ח פירש את דברי הגמ' דכוונת הגמ' דזיקה דרבנן הוא דאין זיקה, ויש רק איסור לבטל מצוות יבמין, וזה רק דרבנן, ולכן אין דין נאסרה.

ג. עוד הוכיחו הראשונים כן מהא דקרובות בזיקה חולצות, ואילו היה איסור זיקה דאו', היה צריך להיות דינה ככל העריות דפטורות מיבום וחליצה, וכמבואר בגמ' בדף יח. דלמד''א יש זיקה אף צרת זקוקתו אינה מתייבמת, ומבואר דע''י זיקה הרי היא כערוה לכל דבר, ודינה כחייבי כריתות ולא כחייבי לאווין שאינן פוטרות צרותיהן, וא''כ מדוע לא תיפטר אף מחליצה ככל העריות, ובדף כז: נראה דב' אחיות שנפלו לפני אח אחד, אף למד''א יש זיקה אף השניה צריכה חליצה, אע''פ שבשעת נפילה היתה אחות זקוקותו - אך אין להוכיח מהמבואר בדף יח. דב' אחיות שנפלו לפני ב' אחים שניהם צריכות חליצה, משום ששם אחר שחלץ אחר אחד, פקע זיקה מהאח השני, ולכן אינה נפטרת מחליצה מכח האח השני שכלפיו אינה אחות זקוקותו אחר חליצה -.

ד. במתני' דף מא. מבואר דלריב''ב יש זיקה ולכן כשקידש היבם את אחותה אומרים לו המתן וכו' וצ''ב אם איסור זיקה הוא דאו', ומבואר דדינה כערוה לענין יבום מדאוסרת את צרתה, א''כ מדוע תופס בה קידושין, מאי שנא ערוה לענין יבום צערוה לענין תפיסת קידושין, אך אם איסור קרובות זקוקותו אינו אלא מדרבנן י''ל דתקנו כן רק לענין איסור ובכלל זה שתאסר אף צרתה להתייבם, ולא לענין שלא יתפוס קידושין - ויש לעיין האם הבן ממזר מדרבנן - והתוס' רי''ד כתב בדף מא. דמדרבנן אין תופס בקרובות קידושין ולכן לא פוקע הזיקה ממנו משום אחות אשתו מדרבנן, ותו לא יהיה לו איסור לשאת את אחותה מדרבנן, ושייך לומר כן רק אם האיסור הוא מדרבנן, אך אם האיסור היה מדאו' אף לא היה תופס קידושין מדאו', ובמשנה שם מבואר שא''צ שוב קידושין.

ה. עי' או''ש קונ' זיקה סוף אות ל' דהירושלמי ס''ל דהוא מדאו', ועי' שי' ר' שמואל אות כ''ו, ועי' מהרש''א דף ח. ד''ה כי איצטריך דנראה קצת שהסתפק אם איסור קרובות הוא מדאו' או מדרבנן עי''ש.

**הנ''מ בין מד''א יש זיקה למד''א אין זיקה**

א. בדף יז: מבואר שנח' אם יש איסור קרובות ביבמתו.

ב. בדף ל. אחר המשנה הראשונה, ואחר המשנה הרביעית, מבואר שנח' אם יש צרת ערוה בזיקה, ומשכ''ל בתרי אנפי, או דהערוה היא אשתו, והצרה היא רק זקוקותו או דהצרה היא אשתו והערוה היא רק זקוקתו עי' בב' המשניות בריש דף ל. וברמב''ם פ''ז מהלכ' יבו''ח ה''ו, ובפ''ו הי''ח, נראה שאין איסור צרת ערוה בזיקה, אע''פ שפסק דיש זיקה, ובפ''ו הכ''ה פסק שיש צרת ערוה בזיקה, עי' באריכות בשי' ר' שמואל עמ' צ''ג, וחי' ר' שמואל סי' י''ג.

ג. בדף כט: ובנדרים דף עד. נח' אם היבם מפר נדרי היבמה, ורש''י הנ''ל פי' דנח' אם יש זיקה או אין זיקה, אך הר''ן שם פי' דסברת ר' יהושע שמפר הוא משום דס''ל דזיקה ככנוסה, וכסברת ר' אושעיא בדעת ר' שמעון עי''ש, וכ''ה בפי' הרא''ש שם, ובחי' הרשב''א שם.

ד. בגמ' דף נ''א מבואר דהנידון אם יש גט אחר גט תלוי במח' אם יש זיקה או אין זיקה.

ה.בדף כ''ו: מבואר דחיזור בחליצה פסולה תלוי במח' אם יש זיקה או אין זיקה.

ו. בדף נג. יש צד בגמ' שהמקדש חלוצתו, ואמר לה התקדשי לי בזיקת יבמין, תלוי במח' אם יש זיקה או אין זיקה, ועי''ש בריטב''א, ועי''ש בתוס' דף נב: ד''ה אי אמר.

ז. עי' תוס' ושאר ראשונים בדף יח: ובדף עט: דלמד''א יש זיקה אין הקידושין מפקיעים את הזיקה, ולמד''א אין זיקה הקידושין מפקיעים את הזיקה, ולכן יש איסור לשאת את אחותה משום דאסור לבטל מצוות יבמין, וכן זקוקה לחליצה כי אין קידושין מפקיעם זיקה.

ח. בגמ' דף ל: מבואר דלמד''א יש זיקה אמרינן דנופלת ליבום מכח הזיקה, למד''א מיתה מפלת כשמת - ונ''מ באופן שלאח השני יש אשה שהיא ערוה על השלישי דהו''ל אשת הראשון צרת ערוה בזיקה ואין השלישי יכול לייבם - ולמד''א נישואים מפילין אף טרם שמת - ונ''מ לענין לאסור צרתה כשמתה הערוה או גירשה -.

ט. תוס' בדף ל: ד''ה גירש, הוסיפו דאמרינן ע''י דין נישואים מפילים דיש זיקה לאח השני, וכיון שיש זיקה לשני אמרינן נמי ביה נישואים מפילים לשלישי, ונ''מ דאפי' כשגירש השני את האשה שהיא ערוה על השלישי בחיי הראשון, כבר נעשית צרת ערוה, ואין השלישי יכול לייבם, כשמת הראשון וייבם השני ומת, ומבואר בתוס' דע''י נישואים מפילין יש זיקה גמורה, ככל זיקה דהוי מדרבנן כאשתו, ולכא' לדברי התוס' אסור בקרובות אשת אחיו, וצ''ע, וכדברי התוס' דע''י נישואין מפילין יש זיקה מבואר גם בהגה' מרדכי אות ק''ז, וכ''כ התרוה''ד סי' רכ''ג בשם הגאונים דחל זיקה מחיים וכיון שחל תו לא פקע אף אם נעשה מומר אח''כ - וא''ת מדוע לא תיאסר על בעלה מכח הזיקה שיש לאחיו, והו''ל אשת אחיו, י''ל משום שכל הזיקה שיש לו הא מכח אחיו, עוד יש לעיין כיצד יכולים ב' אחים לישא ב' אחיות, הרי כשנשא הראשון חל זיקה לשני, וא''כ אחותה היא אחות זקוקותו -.

י. בדף יח: אמר ר' אושעיה בדעת ר''ש קסבר יש זיקה וזיקה ככנוסה דמיא, וצ''ב הרי לכו''ע יש זיקה מדאו', והמח' אם יש זיקה או אין זיקה אינו אלא מח' אם אסרו רבנן קרובות, וזיקה ככנוסה לר''ש הוא מדאו', ונראה בגמ' ששורש המח' הוא בדאו' וכמבואר גם ברש''י שנח' גם לענין דאו' אי מפר נדריה או לא, וצ''ב בגדר הדברים, ואולי י''ל על פי דברי השטמ''ק בנדרים ודברי האחרונים הנ''ל, דלכו''ע יש זיקה מדאו' שענינו רק קנין ולא אישות, ונח' בדרגת הקנין אם הוא רק קנין קלוש או דהוי קנין גמור כאירוסין או כנישואין, ולהפרת נדרים די בקנין משא''כ לענין איסור קרובות וליורש ולטמא לה בעינן גם אישות, ורבנן תקנו לענין איסורין לדונה כארוסה גמורה אף לענין אישות, ואי מדאו' אין הקנין גמור, לא היו רבנן מתקנים אישות גמורה, אלא רק היו מתקנים כעין דאו', ובאישות קלושה לא היה איסור קרובות.

יא. כשמת אח א' ולא יבמו את אשתו, ומת אח''כ עוד אח, האח שלישי מייבם גם את אשת הראשון וגם את אשת השני, והקשו הראשונים בדף ל: שני קושיות למד''א יש זיקה, רש''י הקשה דכיון דיש זיקה א''כ אשת הראשון, הוי נמי אשת השני מכח זיקה, וא''כ הו''ל אשת ב' מתים, ותי' רש''י דאשת ב' מתים הוא רק מדרבנן וכאן לא גזרו, הרמב''ן הקשה, דכיון דיש זיקה, אשת הראשון הוי כאשת השני, וא''כ נופלת גם מכח השני, וא''כ הוי כנפלו ב' נשים מהשני, ומדאו' אסור לייבם את שני הנשים מקרא דבית אחד הוא בונה וכו', ותי' הרמב''ן דלא אסרו רבנן בזיקה אלא איסורי ערוה, ועי' שי' ר' שמואל אות כ''ד, ועי''ש באות כ''ה שכתב דלדברי הרשב''א - הובא להלן - דכשאח א' ייבם פקע הזיקה למפרע משאר האחים לא קשה קושיית הרמב''ן, ועי' עוד מש''כ שם באות רל''ז.

יג. עי' רמ''א סי' קנ''ט סעי' ה' ובביאור הגר''א שם, דחל ע''י הזיקה איסור חרם דרבינו גרשום.

יד. גמ' בדף יח. יש צד שלמד''א יש זיקה אסור לבטל מצוות יבמין, ולמד'א אין זיקה אין איסור.

**זיקה בכדי לא פקע**

א. כשמתה היבמה, מבואר בגמ' דס''ד דפקע זיקה, ומותר בקרובותיה, וקמ''ל דזיקה בכדי לא פקע, ושיטת הירושלמי בפ''ב ה''א ובפ''ד ה''ח, דפקע זיקה כשמתה היבמה, ומותר בקרובותיה, ועי' ברשב''א בדף יח. דכתב דכל קושיות הגמ' בדף יח. אינם אלא על חידושי של ר''י דאף אחר מיתה יש זיקה, בין כשהוא מת ובין כשהימה מתה, אך א''א להקשות ממתני' דאין זיקה, דהרי ריב''ב ס''ל דיש זיקה עי''ש.

ב. וצ''ב מדוע אי פקע זיקה מותר בקרוביה, ומאי שנא מכל אשה שמתה או התגרשה שאסור בקרובותיה, ולדברי הגרשש''ק - ועי' לעיל מדברי הברוך טעם, אך מדברי הבית מאיר לכא' מבואר ששייך אישות אחר מיתה, ויש לדחות עי''ש - דאיסור קרובות לאחר מיתה הוא משום שיש אישות אחר מיתה וגירושין ניחא, דכאן מכאן ולהבא אין זיקה, אך לשיטות - וכמבואר באבני מילואים סי' מ''ד סק''ד דלרש''י שפוקעים הקידושין כשנעשית ערוה, אסור בקרובותיה - שאין אישות אחר גירושין ומיתה - אא''כ במקום יבום שבכה''ג כתב הבית מאיר שיש אישות אחר מיתה, וי''ל דעל זה הוצרך רש''י בכתובות דף ב: לומר שאין המתים מגרשים - ובכל זאת יש איסור קרובות צ''ב מדוע זיקה שאני, עי' קובה''ע סי' י''ב סק''ב, ומשנת ר' אהרן סי' ט''ו, ושי' ר' שמואל עמ' צ''ד, ועי' עוד בשו''ת הרשב''א ח''ד סי' ש''ג.

ג. ובאו''ש קונ' זיקה אות א' כתב דיש לבאר את דברי הגמ' דס''ד דפקע זיקה למפרע, וקמ''ל דלא פקע למפרע, אך אכתי גם למסקנא פקע מכאן ולהבא, והאריך בזה בחי' ר' שמואל סי' י''ג סק''ב, והרידב''ז בתוס' רי''ד על הירושלמי הקשה על הירושלמי שאחר מיתתה מותר בקרובותיה, דאם פקע למפרע הזיקה, כיצד מועיל הפרת נדריה הא יש לה לחשוש שתמות ונמצא שלא היה יכול להפר ונדריה קיימים, וע''כ דפקע הזיקה רק מכאן ולהבא.

ד. זיקה בכדי לא פקעה, ומבואר לכא' שיש אישות אחר מיתת האשה, וכל הנידון אם יש אישות אחר מיתה הוא אחר מיתת האיש, דמיתה הוקשה לגט, אבל לפי מש''כ באו''ש הנ''ל דיש לבאר דכוונת הגמ' דזיקה בכדי לא פקע למפרע, אך מכאן ולהבא פקע הזיקה, א''כ אין מקור שיש אישות אחר מיתה, אלא כל שלא פקע למפרע יש איסור קרובות.

ה. עי' קובה''ע סי' ה' סק''ח שכתב בדעת הרמב''ן דאע''פ דזיקה אינה פוקעת בכדי, כל זה כשחלה הזיקה, אך כשמעיקרא לא יהיה אפשרות של יבום או חליצה אין חל זיקה בכדי, ולכן בבעלת התנאי מותרת לשוק אע''פ שאינה ערוה עליו, וכתב דהרמב''ם פליג על זה דכתב על אשת מלך דאינה מתייבמת ואינה חולצת אלא תשב בזיקתה לעולם, ולדעת הרמב''ן לא חל זיקה בכדי ומותרת לשוק.

ו. עי' קובה''ע סי' ד' סק''ח דהקשה מדוע להך גיסא שאין ערוה לאחר נפילה פוטרת מיבום אלא שבפועל אינה יכולה להתייבם, וכיון שכך גם אינה עולה לחליצה, ומותרת לשוק, אכתי אמאי מותר בקרובותיה למד''א יש זיקה הא זיקה בכדי לא פקע, ומאי שנא ממתה שאסור בקרובותיה, עי''ש שתי' על פי הירושלמי דבתנאי שלא יבא תוך י''ב חודש ומת, אסורה עד שיעברו י''ב חודש, דיש לחוש למעשי ניסים שמא יחיה, וא''כ י''ל דלכן לא פקע זיקה כשמתה, שמא תחזור ותחיה.

**האם פוקע הזיקה - למפרע - מהאח שלא ייבם**

**א**. א. מבואר במתני' כג: ובמתני' מ: דקרובות היבמה או החלוצה מותרות על האחים שלא יבמו, וכן היבם מותר בקרובות הצרה, ומבואר דכשייבם או חלץ אח א' פקע הזיקה משאר האחים ומשאר הצרות, ויש לדון אי פקע הזיקה מכאן ולהבא, או למפרע, וברש''י כג: ד''ה אין מוצאים מידם, כתב רש''י דפקע הזיקה למפרע כשאח אחד ייבם, אלא שהרש''ש שם גרס ברש''י פקע זיקה, ולא גרס למפרע והוכיח כן מהא דאמרינן נאסרה על שאר האחים, עי''ש, ובאו''ש קונ' זיקה אות ט''ז כתב די''ל שנעקר רק מכאן ולהבא למפרע, ולכן שייך נאסרה עי''ש, וז''ל המאירי בסוגיין שהחליצה או היבום מפקעת זיקה משאר האחים למפרע כאלו לא היתה זקוקה מעולם עכ''ל, ועי' באמרי משה סי' ז' שהאריך בחקירה זו אם נעקר הזיקה למפרע או לא.

ב. וברש''י דף ל: ד''ה זו היא למעוטי מאי, נראה שפוקע הזיקה משאר האחים למפרע, עי''ש, וכן נראה ברמב''ן וברשב''א ובריטב''א שם, ובאמרי משה סי' ז' סקכ''ט, וסי' ח' סק''כ כתב שלכא' כן הוא בגמ' נדרים עד. דבב' אחים כיון דאין ברירה אין יכול להפר נדריה, ומבואר שתלוי בברירה דהיינו שיש זיקה רק לאחד.

ג. הרש''ש נקט דאין פוקע הזיקה למפרע כשייבם או חלץ אח אחד, ובכל זאת אין איסור קרובות בזיקה אחר יבום וחליצה לשאר האחים, וצ''ב מ''ש משאר קרובות שאסורות אחר מיתה, עי' מה שנתבאר לעיל אות ב.

ד. בירושלמי מבואר שנח' ר''ל ורי''ו אם פוקע הזיקה למפרע משאר האחים כשאח א' חלץ או ייבם, וצ''ב על דברי רש''י דף כג: דכתב שפקע הזיקה למפרע, והרי קי''ל כרי''ו, וביאר האמר''מ סי' ז' אות כ''ח דמש''כ רש''י דפקע למפרע הוא רק על הזיקה ככנוסה, אך עצם הזיקה לא פקע למפרע, ועי' שי' ר' שמואל אות ס''ג דחקר האם גם מהחולץ עצמו פקע למפרע הזיקה או רק משאר האחים.

ה. ובתוס' ל. ד''ה זאת אומרת, נראה שאין פוקע הזיקה למפרע, מדהקשו דתאסר להתייבם משום צרת אחו''א בזיקה, ולכא' מבואר בתוס' שאין פוקע הזיקה למפרע, אלא רק מכאן ולהבא, וכלפי איסור קרובות מהני מה שפוקע הזיקה מכאן ולהבא, וכלפי דין צרה לא מהני אא''כ פוקע למפרע, ועי' שי' ר' שמואל אות קצ''ד דתמה על תי' התוס' דהרי הכא איירי למד''א נישואים מפילים וכמוש''כ רש''י וכמבואר בתוס' ד''ה גירש, וא''כ מדוע נחשב שלא במקום מצוה עי''ש, ועי' בחי' הגרשש''ק סי' י''ד דכתב דהזיקה אין יכול לאסור על אחיו משום אש''א, משום שגם לאחיו חל זיקה, והוי כעין קידושי חוץ עי''ש, וכעין זה כתב החזו''א סי' קל''א סק''א עי''ש, וזה שלא כשיטת הריא''ז - הובא להלן -.

ו. אי נימא דפקע הזיקה למפרע כשאחד ייבם, יש לעיין מדוע בנפלו ב' אחיות לפני ב' אחים אסור לראשון לייבם משום דהו''ל אחות זקוקתו, הרי דעת האח השני לייבם אידך ויפקע למפרע הזיקה ממנו, ואי נימא דפקע מעתה למפרע ולא שהתברר למפרע, י''ל דכיון שבשעה שבא עליה עדיין לא נעקר למפרע אסור, ונח' בזה הרמב''ם בפ''ט מהל' גירושין הי''א - עי' מ''מ פ''ח מהל' גירושין הכ''ב - והרשב''א בתש', דברמב''ם מבואר שאע''פ שברור שיעקר אח''כ למפרע אסור כל שלא נעקר, והרשב''א כתב שאסור לעבור על הנדר אע''פ שדעתו להשאל רק משום שיש לחשוש שלא ישאל, עכ''פ גם לדעת הרשב''א יתיישב משום שיש לחשוש שאחיו לא ייבם או יחלוץ, ועי' עוד באמר''מ סי' ח' סק''כ בענין זה.

ז. הריטב''א בדף ל: כתב שכשכנס הוברר למפרע שהיה לו זיקה, ונראה בדבריו שלא היה זיקה מעולם למי שלא כנס, ולא שהיה זיקה ונעקר אח''כ למפרע, ועי' אמר''מ סי' ז' סקכ''ט דדן דאיסור קרובות הוא רק מספק, שמא בסוף הוא ייבם ויתברר שבא על קרובות בזיקה, ודן מדוע לא נימא ספק דרבנן לקולא, ובסוגיא בנדרים עד. ולהלן כט: מבואר דלא שייך זיקה לתרי לענין הפרת נדרים, ואולי הוא רק מדאו' אך רבנן עשו זיקה ככנוסה לתרי וצ''ב.

ח. מבואר במתני' דף ל. דיבמה שנפלה לפני ב' אחים הנשואים לב' אחיות, מתייבמת וא''א דלמד''א יש זיקה הו''ל צרת אחו''א בזיקה, וכתב בשי' ר' שמואל אות קצ''ד דיש לפרש בכמה אופנים י''ל דכשא' כונס פקע זיקה למפרע מהאח השני, יש לפרש דהו''ל צרה שלא במקום מצוה, דהערוה אינה נופלת, אלא שלכא' דבר זה תלוי המח' אם נישואים מפילים או מיתה מפלת, ויש לפרש דשרי משום ששם צרה שחל שלא מחמת נפילה זו אינה פוטרת, ותוס' שהקשו קושיא זו בד''ה זאת, לא ס''ל ככל תי' אלו.

**ב**. א. התבאר שאם אח א' ייבם פקע הזיקה משאר האחים, למפרע או מכאן ולהבא, וכל זה כשייבם א' האחים אך כשלא ייבם, מבואר בגמ' יח. כשמת האח שיכל ליבם, ונשאר אח שלא היה בעולמו, שאין פוקע הזיקה למפרע מהאח שמת, ולכן אשתו של המת היא צרת ערוה של האש''א שלא היה בעולמו בזיקה, ואינו יכול לייבם.

ב. וכן מבואר בגמ' דף ל. - אחר המשנה הראשונה, ואחר המשנה השלישית - דלא פקע למפרע הזיקה מהאח שמת, ואם לאח המת היה אשה שהיא אחות אשתו של השלישי אף הנכרית אסורה עליו מדין צרת ערוה של האחות אשה בזיקה.

**ג**. א. ובאופן שייבם א' האחים, אחרי שמת א' האחים שיכל לייבם, נח' הראשונים אם פקע הזיקה למפרע מאותו אח, דעת רש''י בדף ל: ד''ה זו היא, דלא פקע הזיקה למפרע, ולכן אם מת אח אחד, ולא יבמו את אשתו, ואח''כ מת עוד אח, נופלת גם מכח השני, ואם לשני היתה אשה שהיא ערוה על השלישי אין השלישי יכול לייבם את אשת הראשון, משום שהיא צרת ערוה בזיקה, וכן דעת בהעה''מ והרמב''ן במלח', והרשב''א שם, ובדף יח: נח', וביארו - ברכ''ש סי' י''ד סק''ה, חי' ר' שמעון סי' י''ד - את דברי רש''י על פי מש''כ הרשב''א בדף יט. דהקשה למד''א דזיקה ככנוסה, כיצד רשאי אח אחד לכנוס הרי היא אשת אחיו החי מדין זיקה ככנוסה, ותי' דנעקר הזיקה ככנוסה מהאח שלא ייבם, וכל זה רק כשאחיו חי, אך כשאחיו מת אמרינן אילו היה חי היה מיבם, ולא נעקר מהמת הזיקה - וחילוק זה צריך עיון רב כדהקשו הראשונים שם, והריטב''א באמת נח' על חילוק זה, ובברכ''ש כתב דכך פי' הרמב''ן את דברי רש''י - ואע''פ שבדף ל: נח' הרשב''א על רש''י וס''ל דאין נ''מ בין אם אחיו חי או מת, ואדרבא כתב שאיפכא מסתברא, כתב בשי' ר' שמואל אות קע''ה דרק בדעת ר''ש דזיקה ככנוסה מדאו' חילק הרשב''א בין מת ללא מת, משא''כ בזיקה ככנוסה מדרבנן ס''ל דאין חילוק, וכן נראה ברשב''א בדף יח: סוד''ה וצריכא עי''ש, ועי' במראי מקומות בענין זיקה ככנוסה שהתבאר שלכא' אין שום שייכות בין ב' הסוגיות, ואין סתירה כלל בדברי הראשונים.

ב. ועי' רש''י בדף ל. ד''ה טעמא שכתב בדעת רב אשי כדברי הרשב''א, ורק בדעת רבא כתב שלא פוקע למפרע - ועמד הריטב''א על דברי רש''י בדעת רב אשי דס''ל דבלא כנס ומת מותרת - ועי' יש''ש, ואהל משה, וחכמת מנוח, ובבעל המאור מבואר גם בדעת רב אשי שאסור בלא גירש ומת.

ג. בשלטי הגיבורים הביא מהריא''ז - ונפסק ברמ''א בסי' קע''ה סעי' ח' - דכשנפלה יבמה לפני ב' אחים, ואח''כ מת אחד מהאחים ויש לו בנים, אין אחיו יכול לייבם משום שהיא אש''א בזיקה של זה שמת ויש לו בנים, ובכל זאת בכל יבום אין איסור לא' האחים לייבם, וע''כ - שי' ר' שמואל אות קע''א - ס''ל דשאני מת מייבם וכנ''ל, ואין לומר דדי בכדי להתיר לומר דפוקע הזיקה מכאן ולהבא, וכשמייבם נפקע הזיקה ובאים כאחת, דא''כ גם במת ויש לו בנים נימא הכי.

ד. בחי' הגרשש''ק סי' י''ד דן בנפלו ב' נשים מאח אחד, דמבואר דבחלץ לאחד פקע הזיקה מהשניה ומותר בקרובותיה, כיצד הדין במתה אשה אחת, וכתב דלכא' תלוי במח' רש''י והרשב''א אם כשמת אחיו פקע הזיקה למפרע הזיקה מאחיו, וא''כ כמו כן נח' בב' יבמות, עי''ש מה שכתב לדחות ואף להרשב''א י''ל דאסור בקרובותיה.

ה. התבאר דכשמייבם פקע הזיקה מהאח השני, ולכן רשאי לייבם, ולכא' הניחא אי כשמייבם אח אחד מתברר שלא היה זיקה לאח השני, אך אם רק נעקר מעתה למפרע, א''כ רק אחרי שמייבם נפקע למפרע וכיצד רשאי לייבם, ובשלמא לרשב''א הנ''ל באות ו' דכל שנפקע למפרע שרי מדינא לעבור אף טרם שנפקע, ורק מחשש שלא יפקע אסור, כאן כשמייבם אין חשש, אך לדעת הרמב''ם שמדינא אסור כיצד רשאי לייבם, וצ''ל דבאים כאחת ואין רגע שמייבם ויש זיקה על אחיו - וכאן א''צ להחידוש שיש בכל באים כאחת -.

**ד**. א. רש''י הנ''ל כתב שכיון שהיא צרת ערוה בזיקה בנפילה שניה אינה מתייבמת, אף מכח הנפילה הראשונה, וכתב בשי' ר' שמואל אות קע''ד ובחי' ר' שמואל סי' י''ג סק''ו, דיש לבאר בתרי אנפי י''ל דאינה מתייבמת מכח הנפילה הראשונה משום איסור אש''א של השני, דהיינו איסור אש''א בזיקה שלא ניתר במיתת השני משום שהיא צרת ערוה, ויש לפרש דאינה מתייבמת מכח השם צרה שחל בה בנפילה השניה, והשם צרה שחל בה בנפילה שניה אוסרת עליה את הנפילה הראשונה - אך מכח אש''א י''ל דכשייבם השלישי פקע הזיקה מהשני מכאן ולהבא ומהני לענין זה שאין בה איסור אש''א, אך לא מהני לענין השם צרת ערוה שחל בה וכנ''ל בתוס' -.

ב. הרשב''א הקשה על רש''י דאין צרה לאחר מיתה, וברעק''א מהדו''ת תש' ק''ט כתב דאין צרה לאחר מיתה משום שלא חל עליה שם צרה, וכאן הרי חל עליה שם צרה מכח הנפילה השניה, ומבואר ברשב''א דאף אי נעשית צרה, אינה פטורה מכח זה אלא רק כשהיתה צרה בשעת נפילה - שי' ר' שמואל עמ' צ''א -.

ג. ולכא' לדעת הרשב''א בדף ג: דגדר פטרו צרה הוא שהערוה פוטרת את כל הבית, ולא כמו שהוכיחו הגרי''ז והקובה''ע בתוס' שחל בצרה שם ערוה ליבום, א''כ לא שייך שהערוה בנפ''ש תפטור את הצרה מנפילה ראשונה, משום שאין הערוה פטורה מנפילה ראשונה שנאמר שפוטרת את כל הבית.

# קידושין מפקעי זיקה, וערוה אחר נפילה

א. מצינו שנח' בזה התנאים אם ערוה אחר נפילה מפקעי זיקה, ומותרת לשוק, או שרק ערוה בשעת נפילה פוטרת מיבום וחליצה, אך אם נפלה וחל זיקה אין הערוה מפקעת את הזיקה וצריכה חליצה, רבן גמליאל במתני' דף קט. ס''ל דמותרת לשוק אליבא דחד גיסא בגמ' שם, וכן הוא דעת אביי בדף עט: בדעת ר''ג, וריב''ב בדף מא. ס''ל דזקוקה לחליצה, ובירושלמי בפי''ג ה''ז מבואר כן להדיא דמתני' דאומרים לו המתן אינו כר''ג, וכתבו תוס' בדף יח: ד''ה אומרים לו דריב''ב ס''ל דיש זיקה ולכן אין קידושין מפקעי זיקה, אך רבן גמליאל ס''ל דאין זיקה כמבואר בגמ' בדף יח., וכ''כ הרשב''א בשו''ת ח''א סי' שנ''ח.

ובדף ח. מצינו דבנשא מת ומת ואח''כ נשא חי דפטורה גם מחליצה אע''פ דאינה אלא ערוה אחר נפילה, וכתב הרשב''א שם ובדף מא. די''ל דקאי כמד''א אין זיקה, או דבנישואין כו''ע מודו דפקע זיקה, ועי''ש בתו''י ובמהרש''א.

ב. יש לפרש - עי' בתוס' ובראשונים כאן ובדף עט: - שנח' אם יש זיקה או לא, דאי יש זיקה אין בכח ערוה להפקיע זיקה, משא''כ אם אין זיקה, וז''ל הריטב''א כיון דבשעת נפילה הוא חזיא לי' תו לא משתליף זיקת יבום מינייהו עכ''ל.

ויש לעיין אי אין בכח ערוה להפקיע זיקה אלא רק למנוע את הנפילה, א''כ גם למד''א אין זיקה, אי נימא דיש קצת זיקה שמכחה אסורה לשוק, היה צריך להיות שתצטרך חליצה, ומדוע נקטו הראשונים שיש סברא לחלק בין מד''א יש זיקה למד''א אין זיקה.

ג. אך על פי דברי התוס' יח: ד''ה שומרת יבם, יש לפרש שרק למד''א יש זיקה שיש איסור קרובות גזרו שלא יהיה נראה כנושא אחות זקוקתו, ולכן תקנו שערוה אחר נפילה לא יפקיע את הזיקה, וכיון שכך ממילא צריכה חליצה, כי לא פקע הזיקה, משא''כ למד''א אין זיקה שאין מקום לגזירה כי אין איסור קרובות, ממילא אוקמי אדאו' שערוה מפקעת זיקה - ובגוף דברי התוס' דבכנסה אין אסורה, עי' מה שביאר בחי' הגרשש''ק סי' ט''ו דבכנס אין נראה כבא על אחות זקוקתו, ובאמר''מ סי' ז' סקל''ב ביאר באופן אחר עי''ש, ועי' בריטב''א בדף עט: דהקשה אי נשואין מפקעי זיקה אמאי אומרין לו המתן ישאנה ויפקע הזיקה, ועי' קובה''ע סי' ד' סק''ד שפי' שאסור לישאנה משום ביטול מצות יבמין, ויש שפירשו דאף תוס' ס''ל כמשו''כ הרמב''ן דנישואין אלימי להפקיע זיקה, משא''כ קידושין אין בהם כח להפקיע זיקה, ולפני הנישואין יש איסור גמור של אחות זקוקתו ולא רק איסור שנראה כבא על אחות זקוקתו, אלא דהוקשה לתוס' אמאי לא יכניסה לחופה ויפקע הזיקה, ועל זה תירצו דיש איסור לכונסה, וצ''ל דס''ל לתוס' דיש איסור לקדש עריות, וה''ה חופה, אלא דאכתי קשה הרי ע''י שכונסה פוקע הזיקה ובאין כאחת, וא''כ לא היה צריך להיות איסור, ועל זה כתבו התוס' דאסור משום 'דנראה' ככונס אחות זקוקתו -.

ד. מצינו בדף עט: שנח' בזה אביי ורבה, בנפלה ליבום ואח''כ נפצע, לר''ע דחיי''ל הוי כחייבי כריתות, אי פקע זיקה ומותרת לשוק, או שזקוקה לייבם, ואביי הוכיח מדברי ר''ג דפקע הזיקה, וכתב בחי' ר' שמואל סי' א' סק''ג די''ל בדעת רבה, דחלוק חייבי כריתות מחייבי לאווין לר''ע, ומשום דמקרא דעליה ילפינן שאינה נופלת, אך אם נפלה אין מקור שפוקע הזיקה, וחייבי לאווין הוו בכלל קרא דעליה לר''ע, ולכן אינה נופלת, אך אם נפלה אין פוקע הזיקה וממילא עדל''ת ומתייבמת, ובחייבי כריתות שאין עדל''ת שיש בה כרת ואינה מתייבמת גם אינה צריכה חליצה מדין כל שאינו עולה וכו'.

ובאמת צ''ע מה הקשה אביי מחייבי כריתות שאין עדל''ת שיש בו כרת, על חייבי לאווין שעדל''ת, והרי רבה חילק בין נפצע לפני הנפילה או אח''כ וא''כ בע''כ ס''ל דאין פטור עליה בערוה אחר נפילה, והיכן מוכח בדברי ר''ג שיש פטור עליה, הא י''ל דפטורה מחליצה מקרא דלקחת, דאינו עולה ליבום ולכן אינו עולה לחליצה, וחייבי לאווין חשיב עולה ליבום כל שאין בו דין ערוה הפוטרת, משום שעדל''ת, ולכא' דבר זה תלוי בגדר דין כל שאינו עולה וכו' דאי הוי פטור מחליצה צ''ב כנ''ל, אך אם הוי פטור מיבום דגלי קרא בלקחת דלא רק שאינה מתייבמת אלא אין אפי' זיקת יבום **וממילא** אינה צריכה חליצה, א''כ אי נאמר לקחת גם אחר נפילה, א''כ לר''ע נמי נאמר קרא דלקחת בחייבי לאווין כדחזינן דאינה צריכה חליצה, דכל שאין תופס בה קידושין נאמר דאין בה זיקה, וא''כ ניחא הוכחת אביי מר''ג דאף לאחר נפילה נאמר שנפקע הזיקה מקרא דלקח וא''כ אין עשה שידחה את הל''ת, ועי' מה שתי' בחי' ר' שמואל.

ה. והנה תוס' דף טז. ד''ה בני צרות מיפשט פשיטא להו דכל שנעשית ערוה לאחר נפילה פקעה זיקתה, ואולי המקור מהמדויק במתני' דדוקא בקידש אומרים לו המתן, אך בכנס שרי, וע''כ דמדאו' גם קידושין מפקעי זיקה, דבדאו' אין נ''מ בין קידושין לנישואין וכדהקשו הראשונים כאן ובדף עט:, עי''ל דכיון דאף למד''א יש זיקה הוא רק מדרבנן, פשוט לתוס' שמדאו' אין נ''מ בין מד''א יש זיקה, למד''א אין זיקה, וכיון שלמד''א אין זיקה קידושין מפקעי זיקה, כדהוכיחו תוס' בדף יח: ד''ה אומרים לו, וכמבואר בדברי ר''ג, א''כ אף למד''א יש זיקה, מדאו' קידושין מפקעי זיקה, עי''ל דמיפשט פשיטא לתוס' דמדאו' ערוה אחר נפילה מפקעי זיקה, מהגמ' בדף ח. דבנשא מת ומת, ואח''כ נשא חי פטורה מיבום וחליצה, אלא שהרשב''א בדף מא. והמהרש''א שם כתבו די''ל דקאי למד''א אין זיקה.

ו. ומאידך התרוה''ד סי' שכ''ג פשיטא להו דערוה אחר נפילה אינו מפקיע זיקה, עד שהקשה מדוע למד''א נישואין מפילין אי נעשית ערוה אחר שנישאת לפני שמת א''צ חליצה, הא כיון שחל זיקה תו לא יפקע בלא חליצה, עי''ש שתי' דנישואין מפילין אינם נפילה לענין לומר שכיון שחל זיקה לא תותר בלא חליצה עי''ש, ואולי כוונתו מדרבנן דלמד''א יש זיקה מבואר שאין קידושין מפקיעים זיקה, ולכן הקשה.

ז. תוס' כתבו שאין קידושין מפקיעים זיקה משום דנראה כנושא אחות זקוקתו, ולפי''ז י''ל דרק בקידש את קרובותיה נראה כנושא אחות זקוקתו, אך בנפצע אחר שנפלה, או בנתקדשה היבמה לאחר, הערוה מפקעת את הזיקה גם מדרבנן - אלא שבקידש אחר את היבמה כתבו תוס' ב' אופנים מדוע אינו כן וכדלהלן - אך הראשונים כתבו דאין קידושין יכולים להפקיע זיקה, למד''א יש זיקה, וכ''נ בתרוה''ד הנ''ל.

ח. עי' רמב''ן בדף יח: דכתב סברא במקדש אחותה דאין קידושין מפקיעים זיקה, משום דקידושיה פגומים, ולכא' זה סברא רק באחות אשה, דאמרינן מאי אולמיה אחות זה על אחות זה, וא''כ בקידש אחר את היבמה לא שייך סברא זו, ובזה י''ל דודאי הערוה מפקיעה את הזיקה - אילולי סברת התוס' דאפשר בגירושין, או כתי' השני - אלא די''ל דהוא סברא בכל איסורי קורבה שע''י קידושין, אלא שאכתי בנפצע אחר שנפלה לר''ע אין את סברת הרמב''ן, וכ''כ הבית מאיר בסי' קנ''ט סע' א', וניחא הא דאביי הקשה על רבא מר''ג, וצ''ב הרי ריב''ב נחלק, ולהנ''ל ניחא דאולי רק נחלק בקידש אחיו את אחותה, ולא בכל ערוה אחר נפילה, וכן ניחא לדברי התוס' דסברת ריב''ב הוא רק בקידש אחיו את אחותה, ולא בכל ערוה אחר נפילה, והרשב''א בדף מא. ובשו''ת ח''א סי' שנ''ח כתב - והביאו הריטב''א בדף עט: - דבנישואין לית מאן דפליג דנישואין מפקיעים זיקה, ולכן הקשה אביי מדברי ר''ג, ולכא' כוונתו דאי נישואין מפקיעם זיקה, ע''כ דמדאו' גם קידושין מפקיעים זיקה, דהרי מדאו' אין הבדל, וא''כ לא שייך לומר בנפצע אחר נפילה דאם בעלו קנו, דאין לומר שמדאו' עדל''ת ולא גזר ביאה שניה אטו ביאה ראשונה, מכיון שמדאו' פקע הזיקה, וא''כ אין עשה שידחה את הל''ת של פצוע דכא, וגם הדר איסור אש''א - אלא שמהריטב''א בדף עט: הוכיחו שמדאו' אין קידושין מפקיעם זיקה, ובכל זאת הביא את דברי הרשב''א -.

ועי' בריטב''א דקושיית אביי לא היתה דתצא בלא חליצה, אלא כיצד רשאי לייבם לכתחילה, ובמתני' מבואר דרשאי לייבם לכתחילה מעדותו של יהושע בן בתירא וכו', ותמהו על דבריו דעדותו של יהושע בן בתירא היתה על אופן שהמת היה סריס, ולא על אופן שהיבם היה סריס, עוד צ''ב בדבריו מדוע שלא יהיה דין יבום לכתחילה הא עדל''ת ולא דמי לחייבי כריתות שאין עדל''ת שיש בו כרת.

ט. עי' נוב''י תנינא אה''ע סי' ק''נ, דכתב דאין מקור מדברי התוס' דבנישואין פקע זיקה וא''צ חליצה, אלא רק שאין איסור קרובות כשנשאה, והמשנה הוא באופן שיש עוד אח ובלאו הכי אסורה לשוק, אך כשאין אח אלא הוא אין מקור מתוס' דקידושין מפקעי זיקה לענין שא''צ חליצה, ואע''פ שר''ג התיר לשוק, אך לריב''ב שיש זיקה אין מקור שע''י נישואין מותרת לשוק - ועי' להלן אות י' סברא הפוכה דיש איסור קרובות אך א''צ חליצה - ויש לעיין מקושיית התוס' בדף טז. דהקשו תוס' שתהיה מותרת לשוק ע''י שנעשית ערוה, וכן יש לעיין מדברי הרשב''א דף יח: בסוף דבריו שחילק לדעת התוס' בין קידושין לנישואין גם לענין להתירה לשוק בלא חליצה.

י. יש לעיין דאף אי קידושין מפקעי זיקה, הרי עד שנעשית ערוה היה זיקה, וא''כ כיצד הותרו הקרובות ומאי שנא מאחר גירושין ומיתה דאע''פ שאין אישות יש איסור קרובות, ובשלמא אי זיקה שאני ואינו אוסר קרובות אחר שפוקע הזיקה ניחא, אך אי הס''ד דכשמתה מותר בקרובותיה משום דכשמתה פוקע הזיקה למפרע, כאן שהזיקה פוקעת רק מכאן ולהבא מדוע מותר בקרובותיה, ועי' אמר''מ סי' ז' סק''ל דפי' בדברי האו''ז דערוה אחר נפילה מפקיע את הזיקה למפרע - ואולי הביאור דרק אם בסוף התייבמה איגלאי דיש זיקה, אלא שמהא דבמתה לא פקע זיקה מוכח לא כך, וצ''ב -.

ולפי''ז י''ל דכו''ע מודו דאין בכח ערוה להפקיע זיקה, כמו שאין ערוה מפקעת קידושין - לדעת התוס' בדף מט: - ולא נח' אלא אי נעקר למפרע או לא, אך מכאן ולהבא לכו''ע אין בכח ערוה להפקיע.

ועי באמר''מ בסי' ז' סקכ''ח וסק''ל דכתב די''ל דאף אי ערוה מפקיע זיקה י''ל דישאר איסור קרובות, משום שלא נעקר הזיקה למפרע, וא''כ אע''פ שא''צ חליצה כח פקע הזיקה מכאן ולהבא, אך איסור קרובות ישאר, ובדברי ריב''ב א''א לומר כן דהרי מפורש בדבריו שבמת אחיו צריכה חליצה.

יא. יש לעיין למד''א יש זיקה, ויש איסור קרובות מדרבנן כמו במקודשת, כיצד תופס קידושין באחות זקוקתו מדרבנן, הא מדרבנן היא ערוה עליו, ובאמת בתוס' רי''ד דף מא. הקשה מדוע אין קידושין מפקיעים זיקה, ותי' דאי יש זיקה מדרבנן אין תופס קידושין, ולכן מדרבנן אין נפקעת הזיקה, אך בראשונים בסוגיין מבואר שתופס קידושין, וצ''ל דאינה נחשבת כמקודשת גם מדרבנן, וברש''י דף יז: ד''ה יש זיקה כתב דהוי ככנוסה, ומבואר דלא רק דהוי כמקודשת מדרבנן אלא הוי כנשואה מדרבנן - ובדעת מד''א אין זיקה כתב דלא אלים למהוי כארוסה, דהיינו שלמד''א אין זיקה אינה נחשבת אפי' ארוסה, ולמד''א יש זיקה נחשבת כנשואה מדרבנן - ועי' בריטב''א דף עט: דכתב ב' צדדים למד''א יש זיקה אי הוי כמקודשת מדרבנן, או שאינו כקידושין, ולכא' הכוונה דהוי קידושין קלושים, וכדחזינן בכמה דוכתי בש''ס עניין מיקלש קליש, ועי' רש''י דף כט: ד''ה לתרי - ועי' חזו''א דמאי סי' י''א סקי''ח דהמפריש ה' על ק' ומתכוון שיחול על הכל, איקליש טבלייהו -.

יב. עי' מאירי בדף יח: דכתב דגם בכנס ובעל אין נפקע הזיקה, ובדף מא. כתב שנח' בזה הראשונים אי רק קידושין אין מפקיעים זיקה או גם נישואין, ולשיטת התוס' רי''ד בדף מא. שלא חל קידושין באחות זקוקתו - מדרבנן - ולכן אין קידושין מפקיעים זיקה, מבואר שאין חילוק בין קידושין לנישואין, ואם היה חל קידושין היה זה מפקיע את הזיקה, אלא שלא חל וממילא גם נישאוין לא יפקיעו את הזיקה, מכיון שלא יחולו.

**בביאור הצדדים אם ערוה אחר נפילה מפקיע זיקה או אינו מפקיע זיקה**

א. נח' רש''י ותוס' בדף מט: אם ערוה המונע תפיסת קידושין הוא גם סיבה להפקיע קידושין שכבר חלו, או שאינו אלא סיבה שלא יחולו קידושין, ולדעת תוס' דאין ערוה סיבה להפקיע קידושין לכא' גם זיקה אינו סיבה להפקיע, משא''כ לדעת רש''י, אלא שגם בדעת רש''י י''ל דזיקה שאני וכדכתב המקנה בקידושין דף ס''ח דהא דאין תופס קידושין בערוה אין זה סיבה שלא יחול בה יבום, וכן מוכח בדעת הריטב''א דס''ל בדף עט: דמדאו' אין קידושין מפקיעם זיקה, אע''פ דס''ל כרש''י בדף מט: דערוה מפקיע קידושין שחלו.

ב. אלא שגם בדעת התוס' י''ל דאע''פ שאין ערוה מפקיע קידושין, ערוה מפקיע זיקה, משום שמקרא דעליה ולצרור ילפינן דהערוה היא גם סיבה לפטור מיבום, ולא רק שלא יחול זיקה כמו שלא חל קידושין, וא''כ י''ל דמקרא דעליה ילפינן נמי שהערוה מפקעת זיקה, וכפשטיה דקרא במקום עליה לא תקח וגו' ומשמע דתלוי בשעת ליקוחים ולא בשעת נפילה.

ג. עי''ל דמקרא דעליה ילפינן רק שאינה נופלת, ואולי גם שאין סיבה לנפילה, אך לא ילפינן שאם חל זיקה הערוה מפקיעו, אך מכיון שאינה יכולה להתייבם מכח הל''ת שיש בה כרת, א''כ לא קרינן בה לקחת, וכל שאינה עולה ליבום אינו עולה לחליצה, וכך פי' הברכ''ש סי' ט' סק''ד וסי' י''ד בתחילת דבריו, ולשיטתו פירש דקרא דלקחת אינו דין בדיני חליצה, שכל שאינה עולה ליבום אינה צריכה חליצה, אלא הוא גילוי בדין יבום שכל שאינה עולה ליבום, פקע זיקה, **וממילא** א''צ חליצה, וכתב דלכן ערוה אחר נפילה אינה פוטרת צרתה, משום דרק מקרא דעליה נלמד פטור צרה, אלא שאח''כ הוכיח שנאמר פטור עליה גם בערוה אחר נפילה, כדחזינן בדף עט: דא''א עדל''ת לר''ע בפצוע דכא, כדהקשה אביי ניתי איסור פצוע דכא ונדחי וכו' ואם אין פטור של עליה מדוע לא נימא דעדל''ת, וע''כ שיש פטור וממילא אין מצוה.

אלא שצ''ב כנ''ל מהיכן הוכיח אביי שלא כדברי רבא שחילק בין ערוה בשעת נפילה לערוה אחר נפילה, הרי י''ל דיש רק פטור דלקחת ולכן לר''ג פטורה מחליצה כי אינה עולה ליבום משום שאין עדל''ת שיש בו כרת, משא''כ חייבי לאווין לר''ע עולה ליבום דעדל''ת, ורק אם יש פטור של ערוה מקרא דעליה פטורה מיבום ואין עשה שידחה את הל''ת.

ד. תוס' בדף טז. כתבו דאם קידש אדם אחר את היבמה, למד''א דתפסי קידושין, אין נפקע הזיקה משום שאפשר לתקן ע''י גירושין שתתייבם הלכך לא פקע זיקה, ולכא' אם ערוה אחר נפילה הוא גם פוטר מיבום, ומפקיע זיקה מקרא דעליה או מקרא דלקחת, אין מובן הסברא שכשאפשר ע''י גירושין לא יפקיע הערוה את הזיקה, ובקובה''ע הקשה דאין משיבים על ההקש, ואשת איש היא גם בכלל הקישא דר' יונה, ולכן ביאר בקובה''ע, וכ''כ האחיעזר סי' ב' סק''ה דערוה אחר נפילה אינו בכלל עליה, אלא רק שבפועל אינה יכולה להתייבם, וגם אם בפועל אינה יכולה להתייבם יש דין כל שאינו עולה וכו' דהיינו שדין כל שאינו עולה הוא דין בחליצה, ולא גילוי שאין זיקה, וכל שיכולה להתייבם ע''י גירושין אינה בכלל כל שאינו עולה ליבום, דיכולה להתייבם, וא''ת מאי שנא ממעוברת שמדין כל שאינו עולה אינה מותרת לשוק אלא רק לא מהני חליצה, וכאן ע''י כל שאינו עולה מותרת לשוק, וצ''ל דשאני מעוברת שאינה בת יבום, ואינה מנועה מכח איסור להתייבם, ועי' עוד אבני נזר אה''ע סי' רכ''א סק''מ.

ה. רש''י בדף פז: כתב דאין זה דרכי נעם שאם נישאת תזדקק לחליצה, ומבואר ברש''י שא''א בשעת נפילה חל בה זיקה, ולא רק שאין פוקע זיקה ע''י ערות א''א, וכתבו הנוב''י בתנינא אה''ע סי' ק''נ, ורעק''א בדף טז. דרש''י ס''ל כסברת התוס' דכיון שיכול לגרשה חל זיקה, ומבואר שאינו רק סברא בערוה אחר נפילה, ואולי י''ל דא''א דמי לנדה שאסורה על הכל ולכן אינה בכלל קרא דעליה כמו שכתבו תוס' בדף ב. ורק מדין כל שאינו עולה וכו' היתה צריכה להיפטר, וכיון שאפשר ע''י גירושין, אינה בכלל אינה עולה ליבום.

**האם נח' גם בדאו', או שמדאו' ערוה מפקיע זיקה**

א. בריטב''א דף ע''ט: מבואר דאם יש זיקה אין ערוה מפקעת זיקה, ומשמע בדבריו - כ''כ בשי' ר' שמואל אות י' - דהוא מה''ת, וכן נקט בקרן אורה בסוגיין, ובאו''ש קונ' זיקה אות כ' כתב דכן נראה בירושלמי, אולם ברשב''א דף מא. מבואר דמדאו' קידושין מפקעי זיקה, ואין הנידון אלא בדרבנן, וכ''נ בדברי התוס' דף טז. ודף יח: וכנ''ל.

ב. הרמב''ם כתב דבהותרה ונאסרה וחזרה והותרה אפי' כשאין עוד אחים - ולא כהריטב''א דהעמיד רק כשיש עוד אחים - רצה חולץ רצה מייבם, ולכא' מוכח ברמב''ם דאין ערוה אחר נפילה מפקיע זיקה אפי' מדאו', וכיון שנשאר זיקה יכול לייבם אחר שחזרה והותרה, דאי לא תימא הכי וערוה אחר נפילה מפקיע זיקה מדאו' היאך תחזור ותתיבם, הא הותרה לשוק, ומדין דרכי נעם אין חוזרת ונאסרת וע''כ דנשאר זיקה ולא הותרה לשוק, והבית מאיר פי' ברמב''ם דס''ל כדעת הרשב''א, ומש''כ רצה מייבם הכוונה שרשאי לישאנה, אך האחיעזר בסי' ב' סק''ד נקט כפשטות לשון הרמב''ם דיכול לייבם, ויקנה אותה גם בע''כ, וגם בביאת שוגג, וביאר דערוה אחר נפילה אינו בכלל קרא דעליה, ואינה פטורה מיבום, ואדרבא יש עליה מצוות יבום אלא שאין עשה דוחה ל''ת שיש בו כרת, ולכן אין שייך דרכי נעם, משום דמעולם לא נפטרה מיבום או מחליצה.

אלא שמדברי התוס' בדף טז. ודף יח: נראה שמדאו' פקע הזיקה, ולא ס''ל כהרשב''א כמבואר בדבריהם בדף י: דצריך ניתוק, וס''ל בדף ב. דגם כשיש עוד אחים שייך דין דרכי נעם, שלא תזדקק לזה שנפטרה הימנו, א''כ צ''ע כיצד יפרשו את סברת רב דחוזרת ונזקקת לאח שנפטרה ממנו מדאו', וי''ל דס''ל לתוס' דדרכי נעם הוא סימן, ולא סיבה, והוא סימן רק שאם לא נפלה בשעת מיתה שוב אינה נופלת, וכאן שנפלה בשעת מיתה, אע''פ שהזיקה נפקעה י''ל שחוזרת ונזקקת, אלא שבתוס' בדף יז: הוכיחו שדרכי נעם הוא סיבה, מדכתבו דבחמותו מעוברת אין חסרון של דרכי נעם, אך כשאינה מעוברת, ואח''כ נתעברה יש דרכי נעם, ואם דרכי נעם הוא סימן לכא' אין הבדל.

ג. במתני' דף קט. מבואר שלרבן גמליאל ערוה מפקעי זיקה ומותרת לשוק, ואע''פ דס''ל דאין זיקה כמבואר בדף יח. הרי לא נח' אם יש זיקה או אין זיקה אלא מדרבנן, וא''כ מוכח דערוה מפקעי זיקה אף למד''א יש זיקה, וא''כ לכא' א''א לומר בדעת הרמב''ם דמדאו' אין קידושין מפקעי זיקה, אך י''ל דאע''פ שהמח' אם יש זיקה או אין זיקה לגבי איסור קרובות הוא מדרבנן, אך מבואר ברש''י שנח' גם מדאו' לגבי הפרת נדרים, וא''כ י''ל דלמד''א יש זיקה מדאו' אין קידושין מפקעי זיקה, ואין זה נסתר מדברי רבן גמליאל.

ד. בחי' ר' שמואל סי' י''ד סק''ד כתב די''ל דערוה אחר נפילה אינה מפקיעה זיקה, דהקנין שיש ליבם ביבמתו אינה נפקעת, אך כיון שערוה היא אין בה מצוות יבום, ומכיון דלא פקע זיקתו, ממילא אם בה עליה קנאה בקניני יבום, בעל כרחה, ואף בביאת שוגג, דגדרי קנין היבמה תלוי בזיקה ולא במצווה, ואפי' שאין תופס קידושין בערוה, י''ל כדברי המקנה שיבום תופס בערוה, וכיון שכך אם בה עליה צריכה גט ואינה נפטרת בחליצה, ולפי''ז כתב דיש לפרש בדעת הרמב''ם שכתב דבחזרה והותרה רצה חולץ רצה מייבם, אין הכוונה שיש מצוות יבום אלא דאם רוצה יכול לייבם וכנ''ל.

**האם אפשר לומר דקידושין מפקיעים זיקה אע''פ שערוה אחר נפילה אינו מפקיע זיקה**

עד עתה התבאר דדין ערוה אחר נפילה וקידושין מפקעי זיקה הוא הוא דין אחד, אך בדברי הרמב''ן קצת נראה שהם ב' סוגיות

א. כתב הרמב''ן וז''ל איכא למידק וכיון שקדשה הרי זו אחות אשה היא מיד ותצא, דמאי שנא נשואין מאירוסין בתרווייהו אחות אשה היא מדאורייתא ... כשם שנישואין מפקיעין כך הקידושין יפקיעו וי"ל לדברי האומר יש זיקה שתיהן כמקודשות אצלו אבל נשואה אם מפקעת זיקה דין הוא לפי שזו אשה גמורה אצלו בביתו והיאך תכנס הלזו ותוציאנה מביתו עכ''ל, וכ''כ הרשב''א בשם הרמב''ן וז''ל וי"ל דלדברי האומר יש זיקה הרי היא כמקודשת אצלו וכשיקדש אחותה האיך תוציא מקודשת זו למקודשת הראשונה דמאי אולמא דבתרייתא מקמייתא אבל נשואה שהיא כנוסה אצלו אינו בדין שתוציא המקודשת לזו מביתה אחר שנכנסה אצלו עכ''ל.

ב. והנה אי נימא דערוה אחר נפילה מפקיע זיקה, לכא' אין נשואה יותר ערוה מארוסה, וע''כ דס''ל לריב''ב דערוה אחר נפילה אין מפקיע זיקה, אלא נישואין מפקעי זיקה דאל''כ יצטרך להוציאה ואינו בדין שתוציא המקודשת לזו וכו', וא''כ לכא' מבואר שיש ב' ענינים, ערוה אחר נפילה, וקידושין או נישואין מפקעי זיקה, וכ''ה לשון התוס' בדף יז: ודף יח: דקידושין מפקעי זיקה, ואם הזיקה נפקעת מכח הערוה, הרי משכ''ל ערוה אחר נפילה בלא קידושין, וא''כ מדוע הלשון בתוס' דקידושין מפקע זיקה, וע''כ דאע''פ שאין ערוה מפקיע זיקה, אכתי יתכן שקידושין מפקיעין זיקה.

ג. ולכא' כך מוכח מתוס' והראשונים שחילקו בין המד''א דיש זיקה דאין קידושין מפקעי זיקה, למד''א אין זיקה דקידושין מפקעי זיקה, וצ''ע ממ''נ אם ערוה אחר נפילה אין בכחה להפקיע זיקה, ולא נאמר בקרא דעליה אלא שלא חל זיקה בערוה, אך אם חל כבר זיקה אין בכח הערוה להפקיע זיקה, מה ההבדל אם יש זיקה או אין זיקה, והרי לכו''ע יש זיקה ולא נח' אלא אי אלימא למהוי כארוסה או לא, ואי ערוה אחר נפילה נכלל בקרא דעליה, ויש בכח ערוה אחר נפילה להפקיע זיקה כמו ערוה בשעת נפילה, מאי נשא אי יש זיקה או אין זיקה, ואי נימא דאינו מדין ערוה אלא מדין קידושין או נישואין מפקעי זיקה ניחא.

ג. אלא דלכא' מוכח בדף עט: שהכל דין אחד, דאביי הקשה על רבה שאמר שבנפלה ולבסוף נפצע צריכה חליצה מדברי ר''ג שאם כנס את אחות היבמה אין היבמה צריכה חליצה, ואי נימא דאף אם ערוה אחר נפילה אינו מפקיע זיקה אפילו הכי קידושין או נישואין מפקיעין זיקה אין שייכות בין דברי ר''ג לדברי רבה, משום שבפצוע דכא אין אלא ערוה אחר נפילה ואין שם כלל קידושין.

ד. אלא דלכא' לא רק על הרמב''ן קשה, אלא לפי כל הראשונים שחילקו בדעת ריב''ב בין קידושין לנישואין גם קשה, דהיכן כתוב בר''ג דדי בקידושין להפקיע זיקה הא ר''ג איירי כשכנסה, ומהיכי תיתי לדמות פצוע דכא לנישואין ולא לקידושין, ועי' בדברי הרשב''א בדף מא. דנראה דיישב דלעולם אין הבדל מדאו' בין קידושין לנישואין ובתרוייהו הערוה מפקיע את הזיקה, אלא דתקנו חז''ל שלא ישאנה משום שנראה כנושא אחות זקוקותו, ותקנה זו אינה שייכת בפצוע דכא, ולכן שם הערוה מפקיעה את הזיקה - ואכתי הקשה שם הרשב''א מדוע אחר נישואין אין תקנה זו, ומאי שנא נישואין מקידושין, ותי' דכיון שכבר נשאה לא החמירו עליו, וכיון שלא החמירו עליו, אוקמא הדאו' דפקעה הזיקה ולכן גם א''צ חליצה עי''ש -.

# זיקה ככנוסה

א. צ''ב אם נחשבת ככנוסה דהיינו כנשואה, מה נוסף בביאה, ומדוע לפני שייבם זקוקה לחליצה, ולא מהני גט, ואחר שבא עליה אינה צריכה גט - ויהיה מוכח דצריכה חליצה מכח שזקוקה ליבום ולא מכח הזיקה - וכן לכא' יהיה מוכח מכאן דאין המצוה ביבום לקנותה, אלא רק מעשה הביאה, שהרי כאן כבר קנויה לו.

ב. אלא שמבואר בתו''ס רי''ד בריש פרקין דע''י זיקה ככנוסה אינה נחשבת כאשתו לגמרי, ואינה חייבת מיתה כשזינתה, וכן תופס קידושין באחותה, וביאר הברכ''ש בסי' ט' וז''ל וביאור דבריו הקדושים הם, דעדיין לא נעשה גמר קנין אישות אלא קנין של זיקת יבמות, ולענין שלא תחשב אש''א שלא היה בעולמו סגי בקנין של יבמות, ולא תלי בגמר אישות, אבל לענין דין סקילה, וכן לענין שלא יתפסו קידושין בקרובות בעינן גמר אישות - ואולי הכוונה שזיקה הוא אישות המת שנמצאת אצל החי, וזיקה זו היא ככנוסה, אך אינו אישות שלו ולכן אינו אוסר קרובות, ואין בו דין סקילה מדין אשת איש - ומבואר בתוס' רי''ד דאע''ג דאין חייבים עליה משום אשת איש, אפי' הכי כשמת נופלת מכוחו ליבום, ועי' להלן.

ג. מבואר בגמ' בדף יט. דאי זיקה ככנוסה אחותה שנפלה אחריה פטורה מיבום וחליצה, מדין ערות אחות אשה, וצ''ב הא כתב התוס' רי''ד דאין בה איסור קרובות וא''כ אינה ערות אחו''א, ולכא' מבואר בדברי התוס' רי''ד דנחשבת ערוה ליבום, אע''פ שאינה נחשבת ערוה לתפיסת קידושין, ומבואר שערוה ליבום הוא דין חדש, ואינו מכח שאין תופס בה קידושין, אלא דאכתי צ''ב מדוע לענין ערוה ליבום הוי ערוה, ולענין ערוה לתפיסת קידושין לא הוי ערוה, עי' מה שביארו בזה בברכ''ש סי' ט' ובאמר''מ סי' ח' סק''ז, ועי' שי' ר' שמואל אות ע''ב דהביא את דעת הר''ח שנראה בדבריו שבכל זיקה יש חילוק בין כרת דאחות זקוקתו, ליבום באחות זקוקתו, דאע''פ שאין בה כרת אינה מתייבמת עי''ש.

ד. הקרן אורה בסוגיין הביא מהקרבן העדה דיש איסור אשת אב ע''י דין זיקה ככנוסה, וחלק עליו, ולכא' בראשונים בסוגיין מבואר שיש איסור אש''א דדנו בכל יבמה שנפלה לפני ב' אחים כיצד מתייבמת, וכתבו דכשמייבם פקע הזיקה ככנוסה משאר האחים.

ה. עי' שי' ר' שמואל אות ק''ב דכל שאין איסור אשת איש י''ל שאין איסור אש''א, ולא דמי איסור אש''א לאיסור אחו''א - כמבואר בזכר יצחק - דאיסור אש''א אינו אסור מצד איסור קרובות, אלא כעין איסור אשת איש, וא''כ אף אי נימא דמוכח בגמ' דיש איסור אחו''א, מדפוטרת אחותה מחליצה, אין ראיה שיש איסור אש''א.

ו. עי' קרן אורה דף יט. דאין אומרים בנפלה לפני קטן זיקה ככנוסה, כיון שאינו יכול לייבם, וא''כ כשנפלה לפני יבם קטן ואח''כ נולד אח, ומת הקטן, אינה מתייבמת לנולד, ומותרת לשוק.

ז. עי' קרן אורה דף כט. דכתב דאפשר דבחייבי עשה אין זיקה ככנוסה, והשניה צריכה חליצה, ועי' אמרי משה סי' ז' סקכ''ח בענין זה.

ח**.** עי' רמב''ן במתני' דף כ''ט א' בשם ירושלמידמאמר דב''ש כזיקה ככנוסה דר''ש.

ט. עי' ר''ן בנדרים דף עד. דכתב די''ל דאף דר' אושעיא איתותב אכתי י''ל דכל זה על מה שאמר ר' אושעיא דזיקה ככנוסה, דהוי כנשואה, אך אכתי י''ל דהוי כארוסה עי''ש, ומבואר בדבריו שהחי' של ר' אושעיא הוא דהוי ככנוסה, ורק מחמת כן שרי בנולד ואח''כ ייבם, ולדברי התוס' רי''ד רק לענין זה הוי כנשואה, אך לענין איסור אשת איש ואיסור קרובות אינה נחשבת אפי' לארוסה, ובר''ן הנ''ל מבואר דמהני זיקה ככנוסה לענין הפרת נדרים שיכול להפר לבדו, ולחולקים על ר' אושעיא דהוי רק כארוסה מפר בשותפות, ואם דעת הר''ן כהתוס' רי''ד צ''ב מאי שנא איסור קרובות ואיסור אשת איש, להפרת נדרים - ואולי גם כאן י''ל כדחילקו האחרונים לענין זיקה, דהוי קנין בלא אישות, ואי נימא הכי יהיה כתוב שלענין אש''א שלא היה בעולמו תלוי בקנין ולא באישות וצ''ב -.

י. עי' בפי' הרא''ש בנדרים עד. דהטעם דזיקה עדיפא מארוסה ונחשבת ככנוסה - לענין הפרת נדרים - משום דלא מיחסרא מסירה לחופה, כמבואר בגמ' דף כט: דבא עליה בע''כ ונקנית לו וא''צ את דעתה ככל ארוסה.

יא. בסוגיין איתותב ר' אושעיא, אך בירושלמי מבואר כן אליבא דאמת, ועי' בר''ן בנדרים שם דכתב די''ל דאע''פ דר' אושעיא איתותב, כל זה על מה שאמר כן בדעת ר' שמעון, אך ר' יהושע סובר דזיקה ככנוסה.

**זיקה ככנוסה כשמת אח אחד**

א. מבואר ברש''י ובראשונים דף יח: דבמת אח אחד ואח''כ נולד אח, ומת האח שהיה בעולמו טרם שייבם, מתייבמת לאח שנולד, ומבואר שמכח דין זיקה ככנוסה נופלת ליבום, אע''פ שאין מחמת זיקה ככנוסה סקילה כשזינתה, וכן אין איסור קרובות כמבואר בתוס' רי''ד, וא''כ אינו אשתו גמורה, בכ''ז נופלת ליבום מכח זיקה ככנוסה - ויש לעיין אי נימא שאין איסור אש''א מכח זיקה ככנוסה, מדברי ב''ש דף יג: שאין נפילה ליבום כשאין איסור אש''א ועי' להלן אות י' -.

- ועי' בראשונים שם שהקשו למה לי קרא דאש''א שלא היה בעולמו כשיש אח ולא ייבם ולא מת דאין הנולד מייבם, הרי היא כבר אשתו של החי מדין זיקה ככנוסה, ותי' דאילולי המיעוט היה חל למפרע זיקה ככנוסה גם לנולד, ועי' בחי' רבי שמעון סי' י''ז בהגה''ה דתמה איך י''ל דזקוקה לו קודם שנולד עי''ש -

ב. ומבואר בראשונים הנ''ל דאין צריך לכנוס בכדי דנימא זיקה ככנוסה, אלא אף אם לא כנס אמרינן זיקה ככנוסה.

והיה מקום לומר שרק ביבם אחד הרי היא ככנוסה לו אף אם לא כנס, אך בב' יבמים הרי היא ככנוסה רק לזה שבסוף יכנוס, אך מבואר בראשונים שגם בב' יבמין הרי היא ככנוסה אף אם מת ולא כנס.

- ועי' בראשונים שהקשו מנ''ל לגמ' דבר זה, והרשב''א כתב דאם רק בכנס אמרינן זיקה ככנוסה היה צריך להיות על הנולד דין נאסרה שעה אחת, והריטב''א נח' וכתב דכיון שע''י שכונס איגלאי למפרע שהיתה כנוסה לא נאסרה, ואולי נח' אם ע''י שכונס הוברר למפרע שהיא ככנוסה לו, או רק משעה שכונס למפרע היא ככנוסה לו, או שנח' אם אמרינן נאסרה כשמשעה שכנס למפרע היא ככנוסה לו, והאו''ש פי' ברש''י דף כג: דאמרינן בכה''ג נאסרה ובכך יישב את קושיית הרש''ש שם, ועי' עוד בקרן אורה בענין מח' הראשונים הנ''ל, ובנודרת שהותרו נדריה נח' התשב''ץ ח''ב סי' ר''ס והריב''ש החדשות סי' ד' אם יש בה נאסרה -

ג. ויותר מהנ''ל מבואר ברמב''ן וברשב''א דף יט. דאי זיקה ככנוסה, כשמתו ב' אחים בזה אחר זה ולא יבמו את אשת הראשון, ע''י יבום של אשת הראשון נפטרת השני, וכן ע''י יבום אשת השני נפטרת אשת הראשון, ומבואר ברמב''ן וברשב''א דאע''פ שבכל יבמה הנופלת לפני ב' אחים רשאי אח א' לייבם ואין אחיו מעכב עליו, וע''כ משום שכשמייבם פקע הזיקה ככנוסה משאר האחים, בכל זאת כשמת אח אחד א''א כן, משום דאמרינן אילו היה חי היה מייבם - אך הריטב''א לא ניחא ליה בזה דאע''פ דס''ל דא''צ לכנוס בכדי שתחשב ככנוסה, בכל זאת ע''י שאח אחר כונס נעקר הזיקה ככנוסה משאר האחים, ואין כח המת עדיף מכח החי, ופי' בשם מרן הלוי ז''ל דכוחו עדיף משום שעשה מאמר -.

ד. אלא דאכתי צ''ב - אמרי משה סי' ח' סק''ה - דהניחא בייבם את אשת הראשון, דנפטרת אשת השני, משום שאשת הראשון נחשבת לאשת השני ע''י דין זיקה ככנוסה והוי כצרתה, אך כיצד יבום אשת השני פוטרת את אשת הראשון הא לא נאמר דע''י זיקה ככנוסה א''צ יבום, דהרי לא ניתרת לשוק ע''י גט בלא חליצה, ואדרבא ניתרת ע''י חליצה בלא גט, וכיון שזקוקה ליבום מכח הראשון כיצד תיפטר ע''י יבום אשת השני - ועי' משנת ר' אהרן סי' ט''ו אות ט' דרצה לומר דאה''נ וכוונת הגמ' רק דאשת השני נפטרת ע''י יבום אשת הראשון, אך להפך לא מהני, אך הוכיח מדברי הראשונים לא כך -.

ה. ומבואר - כן כתב הגרשש''ק סוף סי' י''ח - דיש עוד עדיפות למת, דהזיקה ככנוסה כשמת הוי ככנוסה למת לכל דבר וכאילו ייבם אותה דנעשית כאשתו לכל דבר, וא''צ חליצה, וכ''ה בלשון הריטב''א בקושייתו על הראשונים דכשמת הוי ככנוסה **גמורה** **וככונס את יבמתו בקבר,** ועי''ש בחי' הגרשש''ק טעמא דמילתא, ובמשנת ר' אהרן הנ''ל כתב לפרש באופן אחר, אך כתב דנראה ברמב''ן כנ''ל.

ו. ומבואר דכשהוא חי קולו אחד כשהוא מת קולו שבעה, הוא לענין ב' דברים, דאין פוקע הזיקה ככנוסה כשייבם אח אחר, וכן שנעשית כאשתו לכל דבר וכאילו יבמה, ועי''ז פקע הזיקה משאר האחים, ובאמת אחר שכתוב שנעשית כאשתו לכל דבר, ממילא אין שייך שאח אחר ייבם, דכבר אינה זקוקה ליבום, ולכן אין מקום לומר שע''י יבום של אח אחר יפקע הזיקה ככנוסה מהמת, כי אי אפשר לייבם, ונמצא שרק צריך לבאר מדוע כח המת עדיף לענין שנעשית כאשתו לכל דבר, וממילא יבואר מדוע לא מהני יבום של אח אחר להפקיע את הזיקה ככנוסה מהאח המת, ועי' עוד באריכות בכל ענין זה בחי' הגרשש''ק סי' י''ז וסי' י''ח, ובחזו''א סי' קל''א.

ז. ולפי''ז כתב הגרשש''ק שבאופן שמת השני עם בנים מותרת לשוק בלא חליצה, ועי' חזו''א סי' קל''א סק''א שנסתפק במת השני בלא בנים אם אסורה לשלישי, ולדברי הקרן אורה שאין איסור אש''א מכח זיקה ככנוסה יש לדון דמותרת לשני בלא דין יבום, אלא שיש לדון מכח איסור אש''א דקמא, ולדעת תו''ס הרא''ש דפקע איסור אש''א דקמא ע''י זיקה ככנוסה א''א לאסור מכח הראשון.

ח. ושמעתי לבאר באופן אחר, דאין הכוונה בראשונים דהוי כאילו המת ייבמה, אלא שכשמת הזיקה ככנוסה הוא רק למת, ופקע הזיקה ככנוסה משאר האחים, ולכן אינה זקוקה מכח הראשון, משום שכיון שהזיקה רק לו ומת פקע הזיקה כדתנן בריש קידושין דהיבמה קונה את עצמה במיתת היבם, אלא שבמשנה שם אין עוד אחים ולכן ניתרת לשוק, משא''כ כאן נופלת מכח האח שהייתה זקוקה לו אפי' לאח שלא היה בעולמו של הראשון, ואין אומרים דכיון שמת פקע הזיקה ככנוסה וניתרת לשוק, אלא נופלת מכח הזיקה ככנוסה, ובריטב''א נראה כדברי הגרשש''ק, ואולי משום דאין מובן מדוע נפקע הזיקה ככנוסה משאר האחים, ורק אם נחשב כאילו יבמה ניחא דנפקע הזיקה משאר האחים - וע' בחי' הגרשש''ק שביאר שבכל זיקה ככנוסה אין נחשב ליבמה משום שיכול לחלוץ לה, משא''כ שמת שאין יכול לחלוץ לה הוי כיבמה ממש - א''נ י''ל דאע''פ שנפקע הזיקה ככנוסה משאר האחים, אך רק הככנוסה נפקע ולא הזיקה, וא''כ אכתי אין מובן מדוע אינה זקוקה מכח הראשון.

ט. הראשונים כאן חילקו בין חי למת וכנ''ל, ובדף ל: תמה הרשב''א על רש''י דיציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, וצ''ב מאי שנא לענין זיקה שלא הסכים הרשב''א לחילוק בין חי למת, לזיקה ככנוסה, ואולי י''ל דלענין זיקה לשון הראשונים דפקע למפרע מהאח שלא ייבם, וא''כ מדוע שלא יפקע למפרע מהאח המת, משא''כ לגבי זיקה ככנוסה הלשון ברשב''א דכשייבם נפקע הזיקה ככנוסה משאר האחים, ומשמע שנפקע מכאן ולהבא - ובריטב''א הלשון גם כאן שהוברר הדבר שהיה זיקה ככנוסה רק לזה שכנס וכ''ה בתוס' הרא''ש דמיתלא תלי וקאי, ובאמת הריטב''א נח' על החילוק בין חי למת וי''ל דהוא משום דס''ל דגם כאן נעקר למפרע - וזה לא שייך באח שמת, שכבר נפלה מכוחו, וכעת אינה ככנוסה לו דנימא דפקע הזיקה, אלא דהא גופא צ''ב מדוע לענין זיקה פוקע למפרע, ולענין זיקה ככנוסה פוקע רק מכאן ולהבא.

ולפי המבואר לעיל אות ו' לכא' החילוק בין זיקה, לזיקה ככנוסה ברור, דכאן כשמת הוי כייבם, וא''כ אין אח אחר יכול לייבם דנימא שע''י שייבם הזיקה ככנוסה הוא רק לו, משא''כ בכל זיקה גם אחר שמת זקוקה מכח הראשון ויכול לייבם, וניחא הלשון שם יציבא בארעא וכו' דבתרוייהו יכול לייבם ואם כל זה יציבא וכו' בחי מהני להפקיע את הזיקה מאחיו, ובמת לא מהני, משא''כ כאן אין יכול לייבם ולכן אין הלשון כאן יציבא וכו' והקושיא רק מדוע כח המת עדיף דנחשבת כאילו יבם אותה, ולכן אין שום שייכות בין ב' הסוגיות וניחא מדוע לא קישרוהו הראשונים - שו''ר שכ''כ בשי' ר' גרשון, ובאמת צ''ב על האחרונים שהקשוו על סתירת דברי הראשונים -.

י. לפי המבואר לעיל מיושב הא דכתב התוס' רי''ד דע''י זיקה ככנוסה אין חייבים עליה משום אשת איש ובכל זאת נופלת ליבום מכוחו, משום דכשמת היא ככנוסה גמורה, וכאשתו לכל דבר, ורק בחיי האח אינה ככנוסה לגמרי, וכן ניחא אף אי נימא דמחמת זיקה ככנוסה אין איסור אש''א, אף לדברי ב''ש - ואולי אף ב''ה לא נח' בזה עי' בראשונים שם - שכשאין איסור אש''א אין נחשב למקום מצוה, דכשמת היא ככנוסה גמורה ויש איסור אש''א מחמתו, ורק בחייו יש שנקטו שאין איסור אש''א.

יא. התו''י הקשה אי זיקה ככנוסה מדוע אינה מתייבמת בלא מת, וצ''ב הרי אסורה מכח החי, ושמעתי לפרש כוונתו דס''ל דאף בלא מיעוט של אאשלה''ב אי זיקה ככנוסה אין הנולד יכול לייבם, משום שהיא כבר כנוסה לזה שהיה בעולם וכמו שהקשו הראשונים, ולא ס''ל כתירוצם עי''ש, וא''כ כל איסורו רק מכח השני, וא''כ גם לאחר המיעוט כיון שזיקה ככנוסה פקע איסור אש''א מכח הראשון, ואינה אסורה עליו מכח הראשון, אלא רק מכח השני, וא''כ למה לי קרא, ותי' דזיקה ככנוסה רק כשמת, וא''כ מחיים אינו יכול לייבם רק מכח איסור אש''א מהראשון, עכ''פ גם מדבריו יש ללמוד דגדול כח המת ורק למת אמרינן זיקה ככנוסה, משא''כ לחי.

יב. הריטב''א פי' בשם מרן הלוי ז''ל דכח המת עדיף משום שעשה מאמר, והקשו הרי מספקא לר''ש אם מאמר קונה או לא, וא''כ אף אם זיקה ככנוסה אין נפטרת א' על ידי יבום אחותה מספק שמא אין מאמר קונה, ועי' בדברי הרמב''ן דכתב דאולי המת הוא גדול האחים, והזיקה ככנוסה הוא רק לגדול האחים אע''פ שגם שאר האחים יכולים לייבם - וא''ת הרי זיקה ככנוסה הוא גם בתרי, ואם הזיקה ככנוסה הוא רק לגדול האחים א''כ הזיקה ככנוסה הוא רק לאחד, י''ל דאילו לא היה זיקה ככנוסה בתרי גם לגדול האחים לא היתה נחשבת ככנוסה, ורק משום שיש זיקה כנוסה לתרי, אמרינן דמתייחד אליו משום שהוא קודם לייבם -.

**בגדר ההתר בנולד ואח''כ ייבם מכח דין זיקה ככנוסה**

א. הרשב''א והריטב''א בדף יט: הקשו מדוע הגמ' לא שאלה על ר' אושעיא מהלשון של ר' שמעון דמצאה בהתר, ובנולד ואח''כ ייבם אינו מצאה בהתר, וז''ל הרשב''א והא דלא אותביה נמי ממאי דקאמר ר' שמעון הואיל ובא ומצאה בהתר ולא עמדה עליו שעה אחת באיסור, דאלמא לכאורה טעמיה דר' שמעון משום דלא עמדה עליו שעה אחת באיסור היא, הא בנולד ולבסוף יבם **דעמדה עליו באיסור** לא פליג. משום דאיכא לדחויי דלטעמייהו דרבנן קאמר, כלומר לדידי אפילו בנולד ולבסוף יבם פליגנא עלייכו משום דזיקה ככנוסה, אבל לדדיכו אודו לי מיהא ביבם ואחר כך נולד הואיל ובא ומצאה בהתר עכ''ל, ובתוס' הרא''ש שם תי' דע''י זיקה ככנוסה נחשב כמצאה בהתר, וכן כתב בדף יח: ד''ה א''נ, ובדף יט. ד''ה לפלוג, וד''ה א''ה, וכן נראה ברש''י דף יח: ד''ה יש זיקה ובדף יט. ד''ה לא בשני, וכן הוא בתוס' רי''ד ובפסקי הרי''ד דע''י דין זיקה ככנוסה חשיב מצאה בהתר, וכל האיסור שלו לייבם הוא מכח אח החי, וכן נראה ברמב''ן דף יט: סוף ד''ה האי בבא, ובריטב''א דף יח: בשם מרן הלוי כתב דע''י זיקה כנוסה חשיב מצאה בהתר גמור, וכ''כ שם בסוף ד''ה מתקיף לה, וצ''ב ממש''כ בדף יט: דע''י זיקה ככנוסה אין נחשב למצאה בהתר, וכן בדברי הרשב''א דף יח: ד''ה א''נ כתב שע''י זיקה כנוסה הו''ל כייבם ואח''כ נולד וצ''ב.

ב. ולכא' המח' אם ע''י זיקה ככנוסה הוי כמצאה בהתר, תלוי במח' רש''י ותוס' בדף כ. בגדר ההתר לר''ש בייבם ואח''כ נולד, דרש''י פי' דההתר משום ששלישי מכח שני הוא בא, ותוס' פי' שכשם שהותר ביבום איסור אש''א למייבם, הותר לאח שנולד, וכן רש''י פי' שההתר שחל לשני בנפילה ליבום מתיר לשלישי, ותוס' פי' שההתר שחל ביבום מקרא דנעשית כאשתו לכל דבר מתיר לשלישי, וא''כ ע''י דין זיקה ככנוסה שייך לומר דהוי ככנסה ושלישי מכח שני הוא בא - אלא שגם לרש''י הרי לשון ר''ש דשרי משום דמצאה בהתר וסברתו דאי לא מצאה בהתר נאסרה שעה אחת כמבואר ברש''י דף ט: וא''כ לכא' אף לרש''י לא יתיישב - אך לתוס' הרי ע''י זיקה ככנוסה לא חל ההתר של נעשית כאשתו לכל דבר, כדחזינן דאינה ניתרת בלא חליצה, וא''כ היה מקום לומר שרש''י שפי' דע''י זיקה ככנוסה הוי כייבם ואח''כ נולד הוא כשיטתו, והרשב''א והריטב''א שנקטו בדף כ. כתוס' הם כשיטתם, אלא שבדברי התוס' הרא''ש א''א לומר כן דבדף כ. פי' כתוס', וכאן פי' שע''י זיקה ככנוסה הוי כמצאה בהתר, ונראה בדבריו דאע''פ שצריכה חליצה, אך איסור אש''א פקע ע''י דין זיקה ככנוסה - וכדחזינן בדף יא. דפקע איסור אש''א ע''י קידושין שאחר החליצה, וחזינן דאיסור אש''א פוקע ע''י שיש אישות לאחיו, ולא ע''י מעשה היבום או ע''י מה שהיא מיובמת, וכ''ה בתוך דברי החזו''א סי' קל''א סק''ב **דהאישות** של הזיקה ככנוסה של השני מפקעת איסור אש''א דקמא, וכן הוא בקרן אורה דף יט: דע''י זיקה ככנוסה פקע זיקת הראשון ולכן אין איסור אש''א, ועי' אמרי משה סי' ה' סק''ט, ושי' ר' שמואל אות ק''ז.

ג. התבאר שנח' הראשונים בגדר ההתר בנולד ואח''כ ייבם ע''י דין זיקה ככנוסה, אם גדר ההתר הוא משום שמצאה בהתר, או שהוא התר אחר - וצ''ע בגדר ההתר, ועי' אמר''מ סי' ח' סק''י - ובדברי הרמב''ן דף כט. גם מבואר שהוא התר אחר, דכתב דא''א לומר דסברת ב''ש הוא משום זיקה ככנוסה, דא''כ ע''כ יסבור כר''ש דאשת אחיו שלא היה בעולמו שרי, וצ''ב הרי לרבנן אף בייבם ואח''כ נולד אסור, וא''כ מדוע אם סובר ב''ש זיקה ככנוסה ע''כ יסבור כר''ש, ומוכח שההתר של נולד ואח''כ ייבם מחמת זיקה ככנוסה הוא התר אחר, ולא מחמת מצאה בהתר, ובהתר זה לית מאן דפליג דשרי.

ד. לדברי התוס' הרא''ש דשייך מצאה בהתר בנולד ואח''כ ייבם מכח דין זיקה ככנוסה, דהיינו שע''י זיקה ככנוסה פקע איסור אש''א, וכלשון הריטב''א דף יח: סוף ד''ה מתקיף לה, וז''ל דזיקת אחיו ככנוס דמיא לענין שלא ימצאנה באיסור מחמת הראשון ... ואיסורה של ראשון כבר פרח לו, א''כ יתפסו קידושין ליבם אף לשיטת רש''י דף נב. דאין תופס קידושין, דומיא דמגרשה בגט ומחזירה, וכן לפי''ז לכא' אם יחלוץ לה, לא יהיה איסור אש''א על שאר האחים אף לר''ל מכח הראשון, ומכח השני נמי לא תאסר לשיטות שאין איסורי קרובות ע''י דין זיקה ככנוסה, וא''כ תהיה מותרת לאחים לר''ל דאין בהם איסור כיון שלא בנה וכו', אא''כ י''ל דכל שחלץ פקע דין זיקה ככנוסה למפרע, ועי' שי' ר' שמואל אות ק''ח.

ה. ברש''י דף יח: ד''ה ולא מת מבואר דלא פקע איסור אש''א ע''י זיקה ככנוסה, ורק כשייבם פקע איסור אש''א, ומאידך בכמה מקומות מבואר בדבריו שההתר לר' אושעיא הוא משום מצאה בהתר, וצ''ב ממש''כ רש''י דלא פקע איסור אש''א לפני שייבם אף אי זיקה ככנוסה, אלא דרש''י הוא לשיטתו דההתר של מצאה בהתר הוא משום שלישי מכח שני הוא בא וא''צ שיחול התר לאח שנולד בשעה שנולד כדפי' התוס'.

# בענין יבום וחליצה וזיקה

**ייבם שלא בפני עדי קיום לשיטות שלא קנאה, האם צריכה חליצה.**

דבר זה תלוי בג' חקירות

האם המצוה בקנין או בביאה.

האם אסורה לשוק מכח הזיקה או מכח מה שזקוקה ליבום.

האם הזיקה קשורה למצוות יבום, או אין קשר וכדחזינן בחייבי עשה שאסורה לשוק.

**גדר מצוות יבום**

א. י''ל שהמצווה בביאה, אלא שיש עוד דין שקונה אותה בביאה - עי' רשב''א כ. דאף אחר שקנאה יש מצווה בגמר ביאה, ועי' נוב''י אה''ע סי' קל''ח שיש מצוה אע''פ שאין קונה אותה, ובמנ''ח מצוה תקצ''ח כתב דכשבא עליה לשם זנות קנאה אך לא קיים את המצוה וצריך לבא עליה שוב, ובמאמר לב''ש שקונה אותה קנין גמור נח' תוס' בדף י''ח: והרמב''ן דף כט: אם אחרי מאמר יש מצוה לבא עליה או שקיים את המצוה במאמר, ועי בדברי הרמב''ן בדף כ. דכתב דאם יש זיקה גם אחר שקנאה, אין איסור אש''א משום שאם יש זיקה יש מצוה בביאה שניה, ולכא' מבואר שהמצווה אינו קשור לקנין, אלא הביאה היא המצווה, ועי' אמרי משה סי' ה' סק''ד.

ב. י''ל שהמצווה במה שקונה אותה, אלא שקונה אותה רק ע''י ביאה - וז''ל החינוך מצוה תקצ''ח שנצטוה מי שמת אחיו ולא הניח בנים ליקח אשת אחיו המת לו לאשה, וז''ל הרמב''ם בספר המצוות מצוה רט''ז היא שציונו להיות היבם נושא את אשת אחיו כשמת ולא הניח זרע והוא אמרו ית' יבמה יבא עליה, והקה''י סי' א' דייק כן גם ברמב''ם פ''ו מהלכ' יבום ה''ט -.

ג. י''ל - קה''י סי' א' - שיש מצוה גם בקנין וגם בביאה.

ד. עי' עוד בענין זה בכתבי הגר''ח לדף נ''ב ''בענין קידושין ביבמה'' ובחזו''א סי' ק''ל ס''ק ו' ובאפיקי ים ח''ב סי' ל''ה, ובחי' ר' שמואל סי' א' סק''ב, ובדרך מצוותיך ח''ג כתב דאינו לוקה כשמיבם אלמנה דהלאו שבה נדחה ע''י העשה אע''פ שאם בעלו לא קנו ומבואר שיש מצוה אע''פ שאינו קונה אותה.

ה. הגרשש''ק כתב לבאר את דעת הרמב''ם דבחייבי לאווין ועשה אם בעלו קנו, אך אינה פוטרת את צרתה, דאין עשה בהם, אך זיקה יש, ולכן אם בעלו קנו אע''פ שאין מצוה, וכיון שאין מצוה לא נפטרו הצרות, וכען זה מבואר בב''ש דלאבא שאול אין מצוה אך אם בעלו קנו, ולהנ''ל יתכן שבכה''ג לא יפטרו צרותיה.

**בגדר איסור יבמה לשוק**

- עי' באריכות בעמ' מ' -

א. י''ל משום זיקת המת.

ב. י''ל משום זיקת החי.

ג. י''ל משום שזקוקה ליבום, ולא דמי לאיסור אשת איש.

**מדוע חייבי עשה חולצת**

א. י''ל שזקוקה ליבום, אלא שאסורה, וכיון שאסורה אם בעלו לא קנו מצד מצוה הבאה בעבירה.

ב. י''ל שאינה זקוקה ליבום, וכמוש''כ הנוב''י דאין בהם עשה של יבום, ובכל זאת יש זיקה, מחמת מצות חליצה.

ג. י''ל שיש זיקה, ומחמת כן בלא יבום אינה ניתרת לשוק בלא חליצה, ואין הזיקה כתוצאה ממצוות יבום או חליצה, אלא להיפך יש זיקה - הקה''י כתב שהוא דין ירושה על הזיקה בלא שייכות למצוה, הגרשש''ק כתב שאין ידוע לנו הטעם שיש זיקה, ואולי י''ל כלשון הגמ' בדף יט: עדיין יבומים הראשונים עליה, דעצם זה שיש זיקה הוא מקצת יבום -.

ד. בעיקר הדין שבחייבי עשה אם בעלו לא קנו נח' האחרונים, באבנ''מ סי' קע''ד מבואר דהוא משום איסור אש''א, אך בשער המלך מבואר שאף בלא אש''א לא קנו משום דאינה בת יבום מחמת איסור העשה.

**בא עליה בלא עדים**

א. י''א דקנאה - רשב''א בשו''ת ח''ד סי' שכ''ח -.

ב. י''א דלא קנאה ולא קיים את המצוה - שלטי גיבורים דף קי''א: בשם הריא''ז שכשם שגיטין וקידושין צריכים עדי קיום כך גם יבום וחליצה צריכים עדי קיום, וכ''ה בתוס' הרא''ש נא: ובריטב''א קידושין יב: ד''ה דרב מנגיד -.

ג. י''א דאע''פ שלא קנאה קיים את המצווה, וכאן יש לחקור האם מותרת לשוק בלא חליצה.

ד. בשלטי גיבורים בשם הריא''ז כתוב שצריכה גט וחליצה, דלא קנאה קנין גמור, ומבואר בדבריו - חזו''א - דכל שלא קנאה אינה נפטרת מזיקתה.

**----------------------------**

**הפטורים מיבום וחליצה מדין ערוה, ואין פוטרות צרה**

א. בעלת התנאי לדעת הרמב''ן פטורה מחליצה ואין פוטרת צרתה.

ב. ערוה אחר נפילה לדעת רבן גמליאל - דף קט: וכן דעת אביי בדף פט: - פטורה מיבום וחליצה, ואין פוטרת צרתה, כי אין צרה לאחר מיתה.

**אופנים שאם בעלו לא קנו, וצריכה חליצה**

א. חייבי לאווין ועשה בדף כ: לפי דעת הרבה ראשונים, ועי' לשון התוס' דף ח: וי''ל דחייבי עשה דאיתרבו לחליצה ואית בהו **זיקה קצת** הוו בכלל ולקחה

ב. דעת רש''י בדף כט: ד''ה ד''ה ולא בעיא, דהא שאני אומר כל העושה מאמר ביבמתו פרחה ממנו זיקת יבמין וחלה עליה זיקת אירוסין, הוא אף למד''א דאחרי שעשה בה במאמר לב''ש אינה ניתרת בגט וצריכה חליצה - ובתוס' רי''ד מבואר לא כך - ומבואר שאע''פ שפרחה זיקת יבמין, אסורה לשוק וצריכה חליצה, ולכא' מוכח מכאן - קה''י - דהאיסור לשוק נובע מזה שזקוקה ליבום, אע''פ שאין זיקה, וכאן הרי צריכה יבום, דהיינו ביאה, ולכן אסורה לשוק.

ג. בתוס' דף כט. נקטו דדעת רב אשי דכשנפלו ב' נשים מאח אחד ועשה מאמר באחת השניה אינה מתייבמת ואסורה עליו, אך יש עליה **קצת זיקה** לאוסרה לשוק.

ד. הראשונים בדף יט: פי' את קושיית הגמ' דאי יבומים הראשונים עליה תיבעי חליצה אחר שייבם וגירש, וכן שיחזור איסור אש''א, ומבואר בקושיית הגמ' שאחר שייבם וגירש צריכה חליצה ואם בעלו לא קנו.

**כשחל התר ע''י הביאה האם רשאי לבא עליה**

א. בב''ש מבואר דלאבא שאול אע''פ שכשלא כיוון לשם מצוה הוולד ממזר, אך קנאה, וא''כ הרי מיד נעשית כאשתו לכל דבר, ואין רגע שעבר איסור, ומוכח בדבריו שעבר איסור - וא''ת הרי הולד נוצר בגמר ביאה שהרי היא אשתו ואינה אסורה עליו, עי' מה שתי' בשי' ר' שמואל עמ' רע''ז -.

ב. וכן מבואר באו''ש בקונ' זיקה אות כ' מדברי הירושלמי גיטין פ''ט ה''א אמר לאשתו הרי זה גיטך ע''מ שתיבעלי לאיש פלוני בתחילה הוא אסור לבעול, עבר ובעל התיר הגט למפרע - ונפסק בשו''ע אה''ע סי' קמ''ג סעי' י''ח - וחזינן דאין אומרים כאן באים כאחת ויש לעיין בטעמא דמילתא

ג. יש לעיין מדוע צריך לדעת התוס' והרשב''א לדין עדל''ת בכל יבום, הרי ברגע שבא עליה נעשית כאשתו לכל דבר ופקע איסור אש''א לעולם, ואין רגע שבא עליה ועובר איסור - וי''ל דבלא עדל''ת האש''א הוא ערוה ליבום, ורק ע''י העדל''ת נפקע הערוה ליבום -.

ד. הרבה נקטו ברש''י דף כ. שההתר בנפ''ש לר''ש בייבם ואח''כ נולד הוא משום ששלישי מכח שני הוא בא, עי' קובה''ע סי' ד' סקי''ד שכיון שהאישות של הא' עוברת לשני, גם ההתרים שיש באישות עוברים, וצ''ב דרק אחרי שקנאה מותר לו, וא''כ כיצד רשאי לבא עליה, ומוכח דאמרינן באים כא'.

ה. בראשונים בדף יח: מבואר שיש זיקה ככנוסה לכל האחים, והא דרשאי כל אחד לבא עליה ואין אישות אחיו מונעת הוא משום שכשבא עליה נפקע מאחיו הזיקה ככנוסה, ולכא' רק אחרי שבא עליה נפקע האישות, וחזינן דאומרים באין כאחת, אך עי' באו''ש הנ''ל דכתב לא כך עי''ש וצ''ב.

-----------------------------------------------------------

א. בגדר הא דלא מהני גט ביבמה, י''ל משום שעל זיקה ל''מ גט, י''ל משום שהיבם אינו המקדש, הבית מאיר כתב דבאופן שמת בלא בנים ויש אח, בכה''ג היה שייך גט אחר מיתה, אלא רק משום שאין המתים מגרשים לא מהני, ומבואר כהצד השני.

ב. בגדר הא דמהני גט אחר שייבם, וא''צ חליצה, נראה בראשונים בדף יט: דפקע הזיקה אחר שייבם, ולכן א''צ חליצה ועי' להלן האם יבום הוא עילוי זיקה או לא.

ג. האם יבום הוא עילוי זיקה - עי' רש''י דף נב: ד''ה מאמר עילוי זיקה - או דפקע הזיקה ע''י היבום וחל אישות חדש, עי' משנת ר' אהרן ריש סי' ט''ו, ועי' קובה''ע סי' ד' סקי''ד.

ד. אשת אח מאביו ואמו מתייבמת, אע''פ שאשת אחיו מאמו לחוד אין מתייבמת, וא''כ יש לעיין מדוע בנשא אחיו מהאם אשה, ומת, ונשאה אחיו מהאב, אינה מייבמת, וז''ל החזו''א סי' קל''א סק''ה שלא הותר אלא איסור אשת אח הזוקק עתה ליבום ועי' עוד חזו''א בסי' ק''ל סק''ט וסי' קל''א סק''ה.

ה. כתב האו''ש בריש הלכ' יבום וז''ל המהרי''ק שורש ועוד שאתה אומר דביאת יבמה לא מהניא מטעם קידושין, והנה דבר פשוט דמהניא מתורת קידושין ... וכן מוכיח נמי בריש פרק קמא דקידושין, דבעי למילף שתהא אשה מתקדשת בביאה אי לאו משום דאיכא למיפרך שכן זקוקה ועומדת ואי אין קידושין תופסים ביבמה אפי קידושין ביאה פשיטא דלא הוי מצי למילף אשה מינה, וכתב האו''ש דבתוס' בריש דף מט: מפורש להיפך, ועל ראייתו כתב די''ל דזה תי' הגמ' שכן זקוקה ועומדת שאינו מדין קידושין.

ו. כתב התורי''ד בכתובות דף נב ''פי' שאעפ''י שהיבם מיבמה לא איקרי לי לאנתו שיבמה נקראת ולא אשה והא דכתיב ולקחה לו לאשה לדרשה אתא שיגרשנה בגט ומחזירה ככל אשה דעלמא אבל יבמתו נקראת וכדכתיב ויבמה'', עכ''ל.

ז. בכתובות נ''ג: בעי ריש לקיש בת יבמה יש לה מזונות או אין לה מזונות כיון דאמר מר כתובתה על נכסי בעלה הראשון לית לה או דלמא כיון דאי לית לה מראשון תקינו לה רבנן משני אית לה תיקו. וכתב בתורי''ד, ורש''י בכת''י: ''והא דלא מיבעי' ליה ביבמה גופא נמי כה''ג משום דגבי יבמה פשיטא ליה דאין לה מזונות מנכסי יבם אצל הבנים שהרי מחמת נשואי הראשון נזקקה ליבם **וכשמת היבם נתאלמנה זו מנשואי הראשון והרי היא אלמנת ראשון** וקורא אני בה ומיתזנא מנכסי כל ימי מיגר אלמנותיך לפיכך מזונותיה על נכסי בעל הראשון ואם אין לו נכסים אין לה מזונות על נכסי שני'', עכ''ל.

ח. מקומות שיש חליצה אע''פ שאין יבום בדף כ. חייבי לאוין ועשה, בדף יא: במחזיר גרושתו, בספק סוטה - בסוטה דף ה וביבמות דף יא, ובראשונים שם - בדף לט. ס''ד דאחר יבום כשגירשה עדיין צריכה חליצה ויש איסור אש''א, וא''א דע''י איסור אש''א אינה חולצת.

# בענין ערוה ליבום

א. האחרונים הוכיחו מכמה דוכתי שמלבד מה שאין עדל''ת שיש בו כרת ולכן אינה יכולה להתיבם, הערוה הוא גם פוטר מיבום, ואינו רק מניעה ליבם ואולי מכח זה גם לא חל זיקה דאין נפילה בכדי, אלא יש דבר הפוטר מיבום, וכדחזינן שצרה גם פטורה ואי נימא אין צרה אסורה אלא רק פטורה כמבואר ברש''י ג:, ותוס' ג., ורשב''א ג: מדוע צרה אינה מתיבמת, הרי אין בה שום איסור וע''כ דיש דבר הפוטרה, או שהערוה פוטרת גם את הצרה, או שאע''פ שאין הצרה ערוה לענין איסור הרי היא ערוה לענין יבום, וכך מבואר בכל המקומות שיש כרת של אש''א ובכ''ז אסורה לשוק, או שחולצת, כמעוברת, וכחייב לאווין ועשה להך גיסא שיש בה איסור שאש''א ובכ''ז חולצת וא''א שהכרת של האש''א יגרום פטור ככל ערוה, וע''כ דלא די באיסור אלא צריך ערוה הפוטרת, וביארו - עי' חי' ר' שלמה - שאש''א אינה ערוה הפוטרת דהרי היא סיבה ליבום, ורק אי כבר נפטרה מכח סיבה אחרת אף ערות אש''א יכולה להיות ערוה הפוטר.

ב. ולפי''ז ערוה האוסרת וערוה הפוטרת ב' ענינים הם, ויכול להיות ערוה הפוטרת בלא ערוה האוסרת כמו בצרה להך גיסא שהיא עצמה ערוה, ומאידך יכול להיות ערוה האוסרת ולא פוטרת כבמעוברת, וחייבי לאווין ועשה.

ג. והקשו על זה מהגמ' בדף לב. דאי אין אחע''א הקשו ותתיבם יבומי, וצ''ב דאין איסור חל על איסור, אך הרי היא ערוה ליבום, ואין לומר שאין ערוה חל על ערוה, דהרי אש''א אינו ערוה ליבום וא''כ יכול לחול ערות אח''א ליבום, ועוד יש להקשות מתי' הגמ' דאיסור אש''א לא פקע משום שאם יפקע ותיפול יחול איסור אחו''א ויפקע דין יבום ולכן לא חל מצוות יבום אע''פ שאין חל איסור אחות אשה, וכיון שבקושיא מבואר שגם ערות אחו''א לא חל כשאין איסור חל על איסור וכתב הקובה''ע דאין ערוה ליבום בלא ערוה לאיסור ולא דמי לצרה עי''ש, א''כ בתי' הגמ' כיצד פוטרת צרתה הרי אין כאן ערוה ליבום, אלא שאינה יכולה ליפול ליבום מסברת מיתלא תלי וכו' וכיון שאין כאן ערוה ליבום מה יפטור צרה, ואין לומר שערות אש''א יפטור דהרי הוא אש''א מאותה נפילה שאינו ערוה ליבום, ועי' מה שביאר הגרי''ז דנחשב ערוה ליבום ע''י שאם תתיבם תהיה ערוה, ודבריו צריכים תלמוד הרי כעת אינה ערוה, והגרי''ז כתב דפשטות דברי התוס' שגם היא פטורה מכח אש''א, וכן בד''ה והנה חזר על אופן זה, וצ''ב היאך אפשר לפרש כך הרי אש''א מאותה נפילה אינה פוטרת, וכן האו''ש בקונ' זיקה אות י''ח נראה שפטורה מכח אש''א וצ''ב.

ד. עוד קשה טובא מהך גיסא בתוס' דף י. ואפי' תחשבנה אשת איש וכו' והבינו התוס' שיכולה לפטור צרתה, וצ''ב הרי ודאי אינה עדיין א''א אלא שאיסור א''א מונעה מלייבם, אך אין כאן ערוה שיפטור מיבום וא''כ מה יפטור את צרתה - והגרי''ז כתב גם כאן כנ''ל וצ''ב - ובאמת כך כתב הרמב''ן שאע''פ שפטורה מחליצה אך אינה פוטרת צרתה משום שאינה ערוה ומבואר ברמב''ן שצריך ערוה ליבום ולא די באיסור, אך בדעת התוס' צ''ב.

ה. עוד צ''ב מכמה ראשונים שכתבו שאין עריות מתיבמות משום שאין עדל''ת שיש בו כרת והרי אם ערוה פוטרת לכן פטורה, ובכוונת הגמ' ששאלה דאי לאו עליה היתה מתיבמת הא אין עדל''ת שיש בו כרת ולכא' היאך תתיבם הרי היא ערוה ליבום על זה י''ל דכל זה לפי קושיית הגמ' שלמה לי עליה הרי אף בלאו הכי אינה יכולה להתיבם, ובאמת לולי עליה לא ידענו עדיין מערוה ליבום ולכן לשון הגמ' שהיתה מתיבמת, וכן לפי התי' שצריך עליה דלא נימא הואיל ואישתרי אישתרי דבלא עליה אין מקור לפטור מיבום ובעליה י''ל שכתוב פטור ולא שכתוב שא''א הואיל ואישתרי וכו', וא''ת א''כ מה שאלה הגמ' הרי צריך פסוק בכדי שנדע שיש פטור, על זה תי' שנידע זאת מלקחת, או שקושיית הגמ' על מה שנראה בבריתא שבלא עליה היה מותר להתייבם, אך בראשונים שנראה בדבריהם שגם למסקנא הסיבה שאינה מתייבמת הוא משום שאין עדל''ת שיש בו כרת נראה שאין הסיבה משום שהיא ערוה ליבום.

ו. ואולי י''ל על פי מה שיש לחקור מדוע אין ערות אש''א ערוה ליבום, האם משום שאינה ערוה ליבום במקום מצוה וכמו שכתבו הרמב''ן והרמ''ה על איסור אש''א שמעיקרא אינה אסורה במקום יבום, דהיינו שאפי' אין סיבת איסור, כך לכו''ע אינה ערוה ליבום, דכלפי האיסור י''ל שיש סיבת איסור ורק מכח עדל''ת מותרת, אך ערוה ליבום אין היא כי הרי אדרבא הרי היא סיבה ליבום, וכך ביאר בחי' ר' שלמה את היסוד של הגר''ח שאש''א מאותה נפילה לא פוטרת כי אין האש''א ערוה ליבום, ואילו היה אש''א ערוה ליבום לא היה בכח העשה לדחותו וכדלהלן, אך י''ל דלעולם הרי היא ערוה ליבום, דיש לאש''א סיבה ליבום מכח שהוא אח ומאידך יש גם סיבה להפקעת יבום, וגם לכך נצרך עדל''ת שכוחו גם להפקיע את הערוה ליבום, וכמו שכתב בחי' ר' שמואל בשם הגרשש''ק דאי עדל''ת שיש בו כרת הייתה מתיבמת, ואע''פ שאין תופס קידושין בחייבי כריתות העשה דוחה את הערוה, דבכח העשה לדחות כל המעכב מהעשה להתקיים, ואילו תהיה ערוה תפיסת קידושין לא תוכל להתייבם ואולי גם זיקה לא יכול לחול כשאין תופס קידושין לכן העשה דוחה ומפקיע את הערוה לתפיסת קידושין ואף אי נימא שלא כדבריו אלא שאין תופס קידושין ביבמה כמוש''כ רש''י הוא משום שא''צ לדחות ערוה זו כי אין ערוה לתפיסת קידושין סיבה שלא יתפוס זיקה או יבום, וכך גם י''ל כלפי הערוה ליבום, וא''ת מכיון שיש פוטר ליבום אין כלל עשה ולא דמי לתפיסת קידושין שגם אי לא יתפוס יש סיבה לעשה, משא''כ כאן אי תפטר לא יהיה כלל סיבה, י''ל דאין הכוונה בערוה הפוטרת שהרי היא כמו אילונית שאין כלל סיבה אלא הוא רק פוטר למעשה מיבום, הוא רק מנגד ליבום שלא תיפול ליבום ולכן למעשה אין עשה של יבום ולא שאין סיבה ליבום, ואילו היה הכוונה בעדל''ת שיש לאו ומותר לעבור על הלאו לא היה שייך כל הנ''ל דהרי עד כמה שיש לאו וערוה אין כלל עשה, ורק משום שהגדר בעדל''ת שהעשה דוחה את הלאו ואין לאו, ואילו היה לאו לא היה דין לעבור על הלאו ולקיים את העשה, ורק משום שהעשה מפקיע את הלאו לכן יכול לקיים את העשה, ולכן נדחה הלאו כדי דיוכל לקיים את העשה, דזהו גדרו של עדל''ת שהעשה גורם לדחות את כל הגורמים שלא יוכל לקיים את העשה, ולכן הוא גם דוחה את הערוה ליבום, דאילו היה ערוה ליבום לא היה כלל עשה, וכח העשה לדחות את כל הגורמים לעשה שלא להתקיים, וא''ת הרי אין כלל עשה כשיש ערוה ליבום וא''כ אין מה שידחה י''ל דיש סיבה שיהיה עשה וזה גם גורם שידחה הערוה ליבום בכדי שיהיה עשה ויהיה אפשר לקיימו.

ובחי' ר' שמואל סי' א' כתב שהגרשש''ק יישב את קושיית התוס' בדף ט. דמכיון שלר''ע חייבי לאווין הם ערוה ליבום לא שייך עדל''ת, וכתב לבאר בתרי אנפי או משום שאין כח לעדל''ת לדחות ערוה אלא רק לאו, או שמכיון שיש ערוה הפוטרת אין סתירה בין העשה לל''ת דרק אם לא ידחה העשה ישאר העשה, דוחה לל''ת, והוכיח כאופן זה מקושיית הגמ' דמשמע דבלא עליה מתייבמת הרי אין עדל''ת שיש בו כרת, והקשה הגרשש''ק איך תתיבם הרי לא תופס קידושין, ותי' שעדל''ת דוחה את הערוה, ואין הכוונה בכל עדל''ת שיש לאו, אלא נדחה הלאו, וכ''ה בקובה''ע דחלוק עדל''ת אף אי רק דחויה מפקו''נ דחזינן שאסור להכנס לפקו''נ, ושרי להכנס לעדל''ת, וביאר שבפקו''נ יש לאו, משא''כ בעדל''ת, וחילק ר' שמואל בין ערוה לתפיסת קידושין שאים לא ידחה ישאר עשה, לערוה ליבום שאם לא ידחה לא יהיה עשה, וכל זה כתב ליישב את דברי התוס' אך בשיטת התוס' י''ל דאף כשיש ערוה אין נפקע סיבת המצווה, ולכן עשה דוחה גם את זה, ובנוסח אחר י''ל שהעשה דוחה לא רק כדי שלא יתבטל אלא גם כדי שיתקיים.

שוב ראיתי שכן הוא להדיא בברכ''ש סי' ד סק''א על דברי התוס' דף ט' שהקשו מדוע אין עדל''ת, ובפשטות קושייתם דמכיון שאין חייבי לאווין בכלל עליה או לקחת, ואינה פטורה אלא רק אסורה מדוע אין עדל''ת, אך הברכ''ש כתב דאע''פ שהיא ערוה הפוטרת נימא עדל''ת וז''ל חזינן מדברי התוס' דסברי דגם אחרי דידע' מדרשא דלצרור דערוה יש לה דין לפטור ולאסור הנפילה מ''מ מהני דחיי' דעשה דוחה ל''ת ושוב לא הוי ערוה עכ''ל.

וי''ל דתוס' לשיטתם בדף ב. שכתבו דנראה במתני' שאשת אחיו מאמו יש בו כרת, דס''ל דאף אם יש בו ערוה הפוטרת אי אין בו כרת ידחהו העשה, ולא משום דס''ל דאין ערוה פוטרת, אלא דס''ל דלא יהני ערוה הפוטרת אי אין בו כרת וכנ''ל.

ז. ועל פי זה י''ל דזה קושיית הגמ' תתיבם יבומי דעד כמה שאין איסור אחו''א העשה דוחה את הערות אחו''א הפוטרת מיבום, דבכח עדל''ת לדחות כל דבר מלבד איסור שיש בו כרת, אך ערוה ליבום אף בערוה שבעצם יש בה סיבה לכרת מכיון שאין בפועל כרת, בכח העדל''ת לדחות את הערוה ליבום, ולכן אע''פ שאין ערוה ביבום תלוי בערוה לאיסור, אך למעשה כל שלא יהיה איסור ידחה ולא יחול הערוה ליבום ע''י דין עדל''ת ולכן שאלה הגמ' תתיבם יבומי וכמו שאין ערות אש''א פוטר מכח עדל''ת כך גם ערות אחו''א פוטר מכח עדל''ת.

ח. וכך יש לפרש את קושיית התוס' בדף ט. על ר''ע דנימא עדל''ת דאע''פ שלר''ע הוי ערוה ליבום כי הרי אין תופס קידושין, אך שהעשה ידחה את הערוה ליבום, וכן פי' בברכ''ש סי' ד' דתוס' ידעו שלר''ע חייבי לאווין הוא ערוה ליבום ובכל זאת שאלו דיבא עשה וידחה ל''ת, והראשונים שתי' י''ל דס''ל שא''א עדל''ת על הערוה ובזה נח' תוס' והראשונים, ובדעת הריטב''א דכתב שנככל בקרא דעליה כל שלא תופס קידושין, י''ל דגלי קרא דהכא אין עדל''ת, וא''ת נילף מהכא, י''ל כדתי' הרשב''א בדף כ. דא''א ללמוד מכאן משום שיש כאן גם איסור אש''א, ולא אמרה תורה לדחות איסור אש''א כשיש עוד איסור.

ט. וניחא היטב מה שכתבו הראשונים שאינה מתיבמת מכח שאין עדל''ת שיש בו כרת, דרק מכח זה הרי היא ערוה ליבום, דאילו עדל''ת שיש בו כרת העשה היה דוחה את הערוה, וע''כ דבעליה או בלצרור כתוב שא''א הואיל ואישתרי וכו' ואין עדל''ת שיש בו כרת.

י. ועל פי זה יתכן ליישב גם את דברי התוס' בבעלת התנאי, די''ל דכוונת התוס' לפטור צרה מכח האש''א וכן הוא בדברי הגרי''ז להדיא והוכיח כן מתי' התוס' ששייך רק על אש''א ולא על א''א, ולא דמי למעוברת וחייב לאווין ועשה, משום שבעלת התנאי אינה חולצת לדעת תוס' וכשיטת הרמב''ן, וא''כ אינה נופלת, וכל שאינה נופלת אין עשה שידחה את הערות אש''א, משא''כ מעוברת שאסורה לשוק, וא''כ נופלת וכיון שנופלת הנפילה דוחה את הערוה ליבום, דאל''כ לא תוכל ליפול והעשה דוחה כל הנצרך כדי שיהיה עשה ותיפול, ואיסור יש משום שיכולה ליפול אף אם יהיה איסור ואין העשה צריך לדחות את הלא תעשה כדי שתיפול ורק כשבא ליבם רשאי ליבם מכח עדל''ת, וכיון שבפועל אין דין יבום אין רשאי ליבם, אך יש נפילה עד שיולד הולד והעשה גורם את הנפילה והרי הוא דוחה את הערוה ליבום כדי שתיפול, וכן בחייב לאווין ועשה הרי אסורה לשוק ויש חליצה וא''כ יש כאן נפילה הדוחה את הערוה ליבום, משא''כ בבעלת התנאי הרי מותרת לשוק וא''כ אין נפילה וכל כה''ג אף האש''א הוי ערוה ליבום, ועל זה תי' תוס' דכיון שאם ייבם לא תהיה אש''א א''כ א''א לומר שהאש''א הוא ערוה ליבום דערוה ליבום אינו אלא שאם ייבם עדיין תהיה ערוה, וכן פי' הגרי''ז בתוס' וכנ''ל - אלא שלדבריו הא''א פוטר אותה, ורק את צרתה האש''א פוטר, ולהנ''ל גם היא פטורה מצד אש''א, וב' הצדדים בתוס' הם האם פטורה מיבום וחליצה מכח שאם תבעל תהיה א''א וממילא הערות אש''א פוטרה, או שאינה פטורה אלא רק מנועה ואסורה לשוק כמו באשת מלך, והרמב''ן בזה גופא פליג וס''ל שכל שאין פוטר ליבום אין האש''א ערוה ליבום וס''ל שא''צ עדל''ת לדחות את הערוה ליבום דאינה כלל ערוה ליבום, וכשיטתו דא''צ לעדל''ת ביבום.

יא. וכך י''ל גם בתי' הגמ' בדף לב. דכיון שבפועל אינה נופלת מכח סברת מיתלא תלי וכו' ומותרת לשוק ממילא יש גם ערות אש''א שיכולה לפטור אותה ואת צרתה וכמו שכתבו התוס' שצרה פטורה מכח אש''א ורש''י לא נח' על זה ואמר על הערוה עצמה שפטורה מדין אחו''א שמיתלא תלי וכו' וגורמת שלא יחול דין יבום, וגם ברש''י אי נגרוס דכיון וכו' האש''א למעשה פוטר כמו שכתב בשיעורי הגר''ש עמ' קנ''א, וא''ת אי אינה נופלת אין עשה שידחה את הערוה ליבום של האחו''א, ומדוע הוצרכו תוס' לומר שהאש''א פוטר, וי''ל דכמו שאאחע''א כך אין ערוה חל על ערוה, וזה לא שייך בקושיית הגמ' משום שאין האש''א ערוה ליבום וא''כ שיחול ערוה ליבום דאחו''א.

יב. וא''ת מדוע חייבי עשה שפטורות מיבום חייבות בחליצה ומאי גרע מבעלת התנאי שכלל אין פטור אלא רק בפועל א''א ליבם, אלא שבלאו הכי צריך ליישב את דברי הרמב''ן שפטר מחליצה ומאי שנא מחייבי עשה, בקובה''ע שביאר שיש ב' דיני אין עולה וכו' כשאין זיקת יבום וכשא''א ליבם אע''פ שיש זיקת יבום, ובחייבי עשה שפטורות מיבום מכח שפטורות חייבות בחליצה דכשא''א ליבם, יש דין חליצה שיש בה גם ענין, אך אם אין פטורה מיבום א''כ אין עוד דין חליצה, וכיון שכך יש דין כל שאינו עולה במציאות ליבום א''א לחלוץ וממילא פקע זיקה דאין זיקה בכדי, משא''כ במעוברת שאינו בכדי דאולי תפיל, וממילא מותרת לשוק, וכן הוא באאחע''א שמכח זה מותרת לשוק כי אין פטור מיבום ולכן גם אין חליצה מדין כל שאינו עולה של מעוברת, וממילא אין זיקה, ולתוס' ממילא הדר ערות אש''א וכשיטתו בדף לב. וכקושייתו בדף י. בבעלת התנאי.

יג. ויבואר בזה מה שהקשה רעק''א על צרת צרה רק מכח תוס' בדף לב. שבנאסרה גם הצרה פטורה, ולא הוכיח כן מכל אשת אחיו שלא היה בעולמו, משום שבמקום שאין לה בנים י''ל שאינה ערוה ליבום גם כשיש פוטר, דאע''פ שפטורה יש סיבה ליבום וממילא על כה''ג אינה כלל ערוה ליבום, ולכן הוצרך להוכיח מתוס' שכשפטורה הדר ערות אשת אח, וס''ל או שהפטור כל כך אלים שגורם שאין סיבה, או כנ''ל שערות אש''א היא גם ערוה ליבום אלא שעדל''ת ורק לכן אינה ערוה ליבום, ולכן כל שאין עשה הדר ערות אש''א.

יג. וא''ת א''כ מה יעזור שהצרה יש לה שם ערוה ליבום הרי מכיון שאין בה איסור יבא עשה וידחה ל''ת, ובע''כ צ''ל לנוסח זה שפטור צרה הוא שהערוה פוטרת אותה ואת צרתה, וכיון שהעשה אינו יכול לדחות את הערוה של הערוה כי בה אין מצוה כי אין עשה דוחה ל''ת שיש בו כרת וממילא אין נפילה בכדי וממילא יש ערוה ליבום כי אין נפילה ליבום וגלי קרא בלקחת שיש ערוה ליבום שפוטרת ועי''ז ממילא פטורה גם מחליצה ואין כלל נפילה, וכיון שכך אין מה שידחה את הערוה ליבום, וכיון שהערוה היא ערוה ליבום הרי היא פוטרת גם את צרתה, אלא שהקובה''ע והגרי''ז הוכיחו שיש שם ערוה לצרה עצמה ממה שאסורה גם אם גירש את הערוה למד''א נישואין הראשונים מפילין ומה יפטור אותה אחר שגירשה, וע''כ שחל עליה שם ערוה, ואין לומר נאסרה שהרי מבואר בתוס' ל. שאין נאסרה מחיים אף למד''א נישואין מפילין, אלא שברמב''ן נראה שיש נאסרה ולדבריו ניחא, וכן ברשב''א דף ג: מפורש שהערוה פוטרת את כל הבית, ולא שנותנת שם ערוה לצרה.

יד. נמצא לפי''ז שרק משום שאין עדל''ת שיש בו כרת, אין נופלת ליבום, כי אין נפילה בכדי, וגלי קרא בלקחת או בצרה או בעליה שיש בכל ערוה פוטר מיבום כשאין נופלת, ועי''ז ממילא פטורה מחליצה - או שזה כתוב בלקחת שהיא פטורה ולא רק מנועה וממילא אין חליצה ואינו דרשא על חליצה, או דס''ד שאין ערוה פוטרת מחליצה אלא רק מיבום - ובחייבי עשה שאינה ערוה נופלת לחליצה, אע''פ שאין נופלת ליבום מקרא דיבמתו שאם בעלו לא קנו, אך אינו פוטר מהנפילה ולכן יש נפילה לחליצה, ובבעלת התנאי שאין פטורה אפי' מיבום אין נפילה לחליצה, וממילא יש פטור של כל שאינו עולה של מעוברת וממילא לא חל הזיקה דאין חל זיקה בכדי.

טו. ולכא' יש להוכיח כן מצרת אילונית למד''א שפוטרת צרתה, וצ''ב ממ''נ אם אילונית נופלת אלא שרק א''א ליבם ולכן אין זיקה כי אין זיקה בכדי, א''כ האש''א אינו יכול לפטור כמוש''כ הגר''ח - כן הקשה האמר''מ סי' ז' סק''ג - ואם אילונית אינה נופלת א''כ אינו במקום מצוה וכיצד פוטרת צרתה, ולהנ''ל ניחא דלעולם נופלת או שיש סיבה ליבום אלא שלמעשה אין זיקה כי אינה יכולה להתייבם, וכל כה''ג אין עשה וממילא הדר אף ערות אש''א.

טז. וכן לכא' מוכח מהיתה אחו'''א ואח''כ נעשית אש''א דאאחע''א וא''כ אין איסור אש''א וא''כ מדוע אח''כ כשמתה אשתו יש נאסרה הרי מעולם לא נאסרה באיסור אש''א ששייך לומר בו נאסרה וכשמתה אשתו הרי לר''ש מצאה בהתר וכאש''א שלא היה בעולמו, ולהנ''ל י'''ל דאע''פ שלא היה איסור אש''א אך היה ערות אש''א ובערוה יש דין נאסרה ולא באיסור כי האיסור כלל אינו מונע יבום ומה שייך לומר בו נאסרה, וע''כ שכלפי הערוה יש נאסרה, ואילו כשאין איסור אין גם ערוה ליבום לא ייתישב אך מכיון שיש ערוה ליבום גם בלא האיסור ולא היה עשה שידחנו כי יש איסור אחו''א שייך לומר נאסרה.

יז. ובברכ''ש כתב שהגר''ח אמר לו שבעלת התנאי אין פוטרת צרתה מכח אש''א דהוי אש''א מאותה נפילה, ולכא' בדברי הגרי''ז כתוב שעל זה תוס' תי' וכו', ועוד היה מקום לומר ששיטת התוס' כמוש''כ בקובה''ע כשיטת הרמב''ם שאסורה לשוק, ונופלת וכה''ג הוי אש''א שאין פוטרת וכנ''ל, אלא שי''ל שהקשה לצד זה בתוס' שא''א אינה יכולה לפטור צרה כי עדיין אינה א''א ועל זה הקשה הרי פטורה וא''כ יש כרת דאש''א ותפטור צרה, ועל זה י''ל שאם א''א אינו פוטר אינה פטורה אלא שאינה יכולה להתיבם, וממילא גם לא לחלוץ מדין כל שאינו עולה וכו' אך אסורה לשוק כנ''ל, ויש זיקה ולכן אין כאן ערות אש''א, אלא שא''כ גם אין איסור אש''א וכל קושייתו היתה שיש איסור אש''א.

יח. וא''ת א''כ בצרת סוטה וצרת מחזיר גרושתו מדוע אין האש''א פוטר את הצרה, כמבואר ברמב''ן שצריך מקור לצרה אע''פ שהיא פטורה מיבום וחליצה, וכן מבואר בתוס' על מחזיר גרושתו דהיא פטורה מיבום וחליצה, ורק על צרתה מספ''ל לגמ', ומדוע האש''א לא יפטור את צרתה, והרי אין נופלת שהרי מותרת לשוק, וי''ל על פי דברי האמר''מ סי' ז' והקובה''ע סי' ב' דכל שיש פוטר בה שאין בכח הפוטר הזה לפטור את צרתה, אין בכח האש''א לפטרו צרה, דהרי בלאו הכי פטורה וא''כ הו''ל ערוה שלא במקום מצוה, וא''כ רק כשהיא פטורה מכח האש''א צרתה פטורה, כגון בבעלת התנאי שאין דבר הפוטרה מלבד האש''א אע''פ שגם בלא הפוטר אינה מתיבמת, אך אין דבר הפוטרה, אך אם יהיה דבר הפוטרה ואין בכח דבר זה לפטור צרתה, לא תיפטר מכח האש''א, והגרי''ז נקט לא כך בבעלת התנאי ובדף לב. ולפי''ז יש ב' אופנים שאין אש''א יכול לפטור את הצרה, כשיש נפילה דבכה''ג אינה ערוה ליבום וגם את עצמה אינה פוטרת, או כשפטורה מצד דבר אחר שאינו יכול לפטור את הצרה.

יט. ולפי כל זה א''א ליישב את קושיית רעק''א כמו שתי' בחי' ר' שלמה ליבום אף אם פטורה, ולהנ''ל א''צ לכך קרא דכל שאין עשה ממילא היא ערוה ליבום, ואצ''ל דהערוה עוקרת את הסיבה לחיוב יבום, אלא דאכתי אולי י''ל דכל זה נלמד מקרא דצ''צ דכל אש''א היא ערוה ליבום וצריך לעדל''ת על כך.

כ. יש להוכיח כיסוד זה מדברי התוס' דף טז. דכתבו התוס' דבנעשית א''א אחר נפילה אין פוקע הזיקה, משום שיכול לגרשה, ולכא' סברא זו לכא' אינה שייכת אלא על הדין דכל שאינו עולה וכו' דכיון דאפשר בגירושין הוי בכלל עולה ליבום, ולכן אינה ניתרת בלא חליצה, אך אם יש פטור דעליה לכא' אין מקום לסברת אפשר בגירושין, וא''כ צ''ב בדף עט: הקשה אביי על הא דאמר רבא דלר''ע בנפצע אחר שמת הבעל מתייבמת, ממה שאמר ר''ג שבנעשית אחות אשה אחר נפילה פטורה מחליצה, וצ''ב מה הקושיא מחייבי כריתות על חייבי לאווין לר''ע, הא בחייבי לאווין עדל''ת, ורק בערוה בשעת נפילה אמר ר''ע שיש בה ערוה דעליה כמוש''כ הריטב''א, וממילא אין עשה, אך ערוה אחר נפילה שאין בה פטור עליה ממילא יהיה הדין דעדל''ת, ול''ד כלל לדברי ר''ג דאיירי בחיייב כריתות, דאין עדל''ת שיש בו כרת, וממילא אין עולה ליבום, וכל שאינו עולה וכו' ולכן פטורה מחליצה, וע''כ שגם בערוה אחר נפילה יש בה פטור ערוה, וצ''ע מדברי התוס' - עי' ברכ''ש סי' י''ד - ולהנ''ל ניחא דעדל''ת הוא גם על ערוה ליבום, אלא דגלי קרא דאין עדל''ת ביבום, וכמש''כ הריטב''א דלר''ע משמע דקרא קאי גם על חייבי לאווין, וא''כ גלי קרא דאין עדל''ת, וממילא גם היא ערוה ליבום, ובערוה אחר נפילה אע''פ שאין פטור דעליה, אך גלי קרא דאין עדל''ת ולכן אינה עולה ליבום, וא''ת נילף מהכא דאין עדל''ת כבר תי' הרשב''א בדף כ. על הס''ד דגלי קרא דאין חייבי לאווין מתייבמת דא''א למילף מינה משום דכאן יש גם כרת של אש''א.

אלא שאולי יש לדחות ראיה זו, דהרי הרשב''א בשו''ת כתב דלר''ע חייבי לאווין הוא בכלל לקחת, דכל שאין בה תפיסת קידושין אין בה יבום וחליצה, וא''כ י''ל דלכן הקשה אביי דלהוי בכלל לקחת, ואין מקור דהיא בכלל עליה, ורק לדברי הריטב''א דכתב דלר''ע היא בכלל קרא דעליה קשה, ולדידיה י''ל דגם ערוה אחר נפילה הוא בכלל עליה, ולא יסברו כתי' הראשון בתוס' דף טז. אלא כתי' השני, ותוס' י''ל דיסברו כהרשב''א ולא כהריטב''א.

כא. עוד יש להוכיח יסוד זה מהסוגיא הנ''ל דלכא' צ''ע מה הקשה אביי מחייבי כריתות שאין עדל''ת שיש בו כרת, על חייבי לאווין שעדל''ת, והרי רבא חילק בין נפצע לפני הנפילה או אח''כ וא''כ בע''כ ס''ל דאין פטור עליה בערוה אחר נפילה, והיכן מוכח בדברי ר''ג שיש פטור עליה, הא י''ל דפטורה מחליצה מקרא דלקחת, דאינו עולה ליבום ולכן אינו עולה לחליצה, וחייבי לאווין חשיב עולה ליבום כל שאין בו דין ערוה הפוטרת, משום שעדל''ת, ולכא' דבר זה תלוי בגדר דין כל שאינו עולה וכו' דאי הוי פטור מחליצה צ''ב כנ''ל, אך אם הוי פטור מיבום דגלי קרא בלקחת דלא רק שאינה מתייבמת אלא אין אפי' זיקת יבום **וממילא** אינה צריכה חליצה, א''כ אי נאמר לקחת גם אחר נפילה, א''כ לר''ע נמי נאמר קרא דלקחת בחייבי לאווין כדחזינן דאינה צריכה חליצה, דכל שאין תופס בה קידושין נאמר דאין בה זיקה, וא''כ ניחא הוכחת אביי מר''ג דאף לאחר נפילה נאמר שנפקע הזיקה מקרא דלקח וא''כ אין עשה שידחה את הל''ת, אלא שמתוס' הנ''ל דף טז. לכא' מוכח שאין כתוב בלקחת דין ביבום דא''כ לא שייך סברת אפשר בגירושין, וע''כ דאינו אלא דין בחליצה דכל שא''א בפועל לייבם א''צ חליצה, ובא''א דאפשר בגירושין שאפשר בפועל לייבם אין פטור מחליצה.

ועל פי הנ''ל הכל מתיישב דהרי גלי קרא בעליה שאין עדל''ת וא''כ אינה עולה ליבום בנפצע אחר נפילה, אלא דס''ל לרבא דאין את הכלל דכל שאינו עולה וכו' אלא בשעת נפילה שלא חל זיקה, אך אם כבר חל זיקה אינו פוקע, ואביי הוכיח לו מדברי ר''ג שפוקע הזיקה אחר נפילה וא''צ חליצה, ואין מקום לשאול דשאני חייבי לאויין דעדל''ת, דהרי גלי קרא דאין עדל''ת ביבום, וגם רבא לא אמר שמתייבמת אלא רק שצריכה חליצה ואם בעלו קנו, ובמשנה רק כתוב על בעל שהיה סריס שמתייבמת לכתחלה, ולא על יבם סריס, וא''ת מאי שנא מחייבי עשה שאם בעלו לא קנו, י''ל דכל שאינה ראויה ליבום בשעת נפילה לא חל זיקה, אך אם בכר חל זיקה אין הזיקה פוקעת.

כב. על פי זה יתיישב הא דהקשו התוס' והרשב''א דנילף מיבום דעשה דוחה ל''ת שיש בו כרת, וצ''ב הא אחר שייבם שרי אף בלא עדל''ת, כדחזינן דשרי אף ביאה שניה, ואפי' אחר שגירשה מותרת לו, וע''כ משום דע''י היבום פקע ערות אשת אח, וא''כ מנלן דשרי ליישב משום דעדל''ת, אולי שרי לייבם משום שע''י היבום פוקע ערות אש''א, ואין רגע שעובר איסור - ועי' בענין זה בעמ' פ''ד (בענין כשחל התר ע''י הביאה האם רשאי לבא עליה) - ולהנ''ל ניחא דאם אין עדל''ת שיש בו כרת יש כאן ערות אש''א הפוטר מיבום, וא''כ לא יחול היבום בלא דין עדל''ת.

כג. ועל פי זה אולי יש ליישב את סתירת דברי התוס' דבכל מקום כתבו דשרי משום עדל''ת, ובדף כ ב כתבו דשאני כל יבום מחייבי לאווין ועשה דבחייבי לאווין ועשה שרי רק ע''י עדל''ת, ועל פי הנ''ל י''ל דבכל יבום העדל''ת דוחה את כל הערוה, כי בלאו הכי לא תיפול, משא''כ בחייבי לאוין ועשה שיכולה ליפול גם בלא שידחה הערוה, ולכן צריך להגיע לעדל''ת בשעת היבום, משא''כ בכל יבום כשמייבם אין כלל איסור, ועי''ז גם יתבארו דברי התוס' בדל לה ב דאף כשאין מצוה כמעוברת או קטן אין כרת, וצ''ב הרי אם אין מצוה אין עדל''ת, ועל פי הנ''ל ניחא די''ל דבהנך נופלת ליבום, ורק שאין בפועל מצוה בקטן כי אינו בר הקמת שם, וכדי שתיפול צריך שידחה הערוה.

# בענין נישואים מפילים, ונאסרה

א. תוס' בדף ל. כתבו דא''א נאסרה מכח נישואים מפילין, אע''פ שיש דין צרה מכח דין נישואים מפילין, וצ''ב מאי שנא, ובפשטות י''ל - עי' גרי''ז, וברכ''ש - דנאסרה נאמר רק בשעה שאני קורא בה יבמה יבא עליה, וזה לא שייך מחיים שאין דין יבמה יבא עליה, אלא שלכא' דבר זה נסתר מדף קט. דבגירשה אמרינן דאסורה משום שעמדה עליו שעה אחת באיסור, אע''פ שלא היה דין יבמה יבא עליה כשגירשה, וכן בסברא צ''ב מדוע דין נאסרה נאמר רק בשעה שיבמה יבא עליה, ולא לפני כן, ויש שביארו שהדין נאסרה בדף קט. אינו מדין הנאסרה הרגיל, אלא שלמד''א נישואים הראשונים מפילין אין מקור בקרא דעשה דוחה ל''ת דאש''א, די''ל דכשנשאה וחל איסור אש''א מעיקרא לא חל למצב של יבום, מכיון שמשעה שנשאה הנישואים מפילין, וכשגירשה ויש איסור אש''א בלא התר, מי יתירנו אח''כ, דהיינו שרק למד''א מיתה מפלת, אמרינן דשרי לייבם מכח עדל''ת, אך למד''א נישואים מפילים מעיקרא לא חל איסור למצב של יבום, משום שהנישואים שהם הסיבה לאיסור אש''א הם הסיבה לנפילה, אך בגירשה שמעתה אין הנישואים סיבה ליבום, האש''א אסור, ואף כשנשאה שוב, הנישואים הראשונים אינה סיבה ליבום, וממילא מכח הנישואים הראשונים יש איסור אש''א גם במקום יבום, ויש להעיר על זה מהלשון הואיל ועמדה עליו שעה אחת באיסור, דמשמע שהשעה אחת גורם, ואי כהנ''ל גם עתה אין מה שיתיר את האש''א מכח הנישואים הראשונים, ולא משום שעה אחת שעמדה עליו באיסור, דמשמע שמעתה אין מה שיאסור, אלא כיון ששעה אחת נאסרה שוב אסורה לעולם.

ב. יש שפי' שנישואים הראשונים מפילין, אינו נפילה אלא רק סיבת נפילה, וכיון שכך י''ל שגם בערוה יש סיבת נפילה, ורק אין נפילה לערוה, אך סיבת נפילה יש, וכמו ביש לה בנים, ואח''כ מתו בחייו, דאמרינן שגם בהיה לו בנים יש סיבת נפילה שתיפול בשעת מיתה אם בשעה זו לא יהיו בנים, וכמו כן יש סיבת נפילה אם בשעה זו לא תהיה ערוה עליו, ולכן הדין נאסרה לא נאמר מכיון שנשאר סיבת נפילה, ורק בגירשה שכבר אין סיבת נפילה אמרינן נאסרה, ולכא' כל זה ניחא רק אם בערוה יש סיבת נפילה, אך אי נימא שהערוה גורמת שגם האש''א אין בו סיבת נפילה, וכדביארו רבותינו את דברי התוס' בדף לב. דבמקום ערוה גם האש''א נהפך לערוה ליבום, משום שהאש''א אינו ערוה ליבום משום שהוא סיבה ליבום, אך במקום ערוה אין סיבת יבום בה - והמקור לכך שכח הערוה להפוך את האש''א למצב שאין בו סיבה ליבום, הא בעליה רק כתוב שאין התר על האחו''א, י''ל שהמקור מצרה, דבא הרי אין איסור מלבד האש''א, וע''כ שיש דבר הפוטרה, ואכתי י''ל שרק פטורה, אך לא שאין סיבה ליבום, וי''ל שד''ז נלמד מפטור צרת צרה, וכמו שיישבו האחרונים את קושיית רעק''א - וממילא גם האש''א הוא ערוה ליבום, וא''כ מדוע במקום ערוה א''א שבטלה סיבת הנפילה למד''א נישואין מפילין ולהוי כגירשה.

ג. ולכא' הביאור בזה הוא - כ''ה לכא' בחזו''א סי' קל''א סק''ו - דאמרינן נישואים מפילין אף כשאין אחים, ואם גירשה ורק אח''כ נולדו אחים נמי נאסרה, ומשום שנישואים מפילים אינו סיבת נפילה כלפי האחים שנמצאים בעולם, אלא יש באשה סיבה ליפול בשעת מיתת בעלה, לאחים שיהיו בשעת מיתה, ואין כלל יחס לאחים שנמצאים כעת, ולכן אע''פ שיש אח והיא אחו''א עליו, א''א לומר שגם האש''א אין בו סיבת נפילה אליו, משום שמעולם לא היה סיבת נפילה אליו וכנ''ל, אלא רק סיבת נפילה לאחים שיהיו בשעת מיתה, וזה נשאר כפי שהיה גם כשהיא ערוה על א' האחים, ואה''נ אין האש''א סיבה ליפול לערוה, אך לאיזה ערוה לערוה שתהיה בשעת מיתה, ורק כשהגיע שעת מיתה, ומעתה נגמרה הסיבה, ומעתה נופלת, הסיבה שהייתה כל הזמן כעת מפילה לאחים, ואינו מפיל לערוה, וגם מעולם לא היה סיבת נפילה לערוה, ומי שעתה היא ערוה עליו, גם האש''א היא ערוה ליבום עליו, כי מעתה נגמרה הסיבה לנפילה, ויש רק נפילה ולמי שנופלת הרי האש''א סיבה ליפול אליו, ולמי שהיא ערוה אין האש''א סיבה ליפול אליו, וא''כ היא ערוה ליבום עליו גם מכח האש''א, משא''כ מחיים האש''א לא היה סיבה לנפילה לאחים שבעולם כעת, אלא סיבה לנפילה אח''כ, וא''כ א''א לומר שהאש''א היא ערוה ליבום עליהם כי האש''א אינו סיבה לנפילה, דזה אינו דמעולם האש''א לא היה סיבה לנפילה לאחים שבעולם, ולכן אע''פ שהיא אחו''א עליהם, והאחו''א היא ערוה ליבום עליהם אך הערוה ליבום אינו גורם מאומה, כח עדיין אין סיבת נפילה כלפיהם שנאמר שהערוה גורמת שאין סיבת נפילה כלפיהם, ולכן האחו''א היא ערוה ליבום, וצרתה כמוה, חל בה שם ערוה ליבום כלפיהם, אך האש''א אינו ערוה ליבום עליהם, ואדרבא האש''א הוא סיבה ליבום למי שלא תהיה ערוה בשעת נפילה.

ולפי''ז ביש לו בנים צריך לפרש מדוע נישואים מפילים, דהיה מקום לומר שגם אין סיבת נפילה אף על אח''כ אם יש לו בנים, ועל זה צ''ל דאע''פ שיש לו בנים אכתי יש סיבת נפילה על אחר מיתה, אך בערוה אין מקום לקושיא משום שבה הושלמו כל תנאי נפילה, ואין ערוה חסרון בה, ואינו אלא חסרון ביחס לאחים, וכיון שאין הסיבה ביחס לאחים הנמצאים כעת אין בה שום חסרון, ורק ביש לו בנים היה מקום לשאול שאין בה סיבת נפילה, וכן בגירשה כבר אין בה סיבת נפילה.

ד. ולפי''ז יש לפרש דנאסרה הוא סברא, דכל שרגע אחד אין האש''א סיבה ליבום הרי הוא ערוה ליבום, וכיון שחל תו לא פקע - דערוה הוא חלות כמבואר באחרונים שדנו שיהיה על זה דין אין איסור חל על איסור, וכן דנו שעדל''ת ידחה את הערוה ליבום ואת הערוה לתפיסת קידושין, וחזינן שאין המציאות של האחות אשה סיבה שלא יתפסו קידושין אלא הוא חלות שיכול להידחות - ואף אם אח''כ יהיה סיבה ליבום, כיון שחל הערוה ליבום תו לא פקע, וכאן י''ל בתרי אנפי, י''ל דגם עדל''ת אינו דוחה ערוה, אלא רק איסור, ולכן בנפילה ראשונה גם יש נאסרה שעה אחת, דכיון שנפטרה מיבום, הרי חל עליה ערוה ליבום, ותו לא פקע, או שאע''פ שעשה מפקיע ערוה לתפיסת קידושין, אך אינו מפקיע ערוה ליבום, משום שאין רגע שיש עשה אם היא ערוה ליבום, ואלו לא היה כאן דין כיון שחל תו לא פקע, א''כ כל רגע נעשית מחדש ערוה ליבום, וא''כ ברגע הבא אם צריך להיות עשה ממילא לא תהיה ערוה ליבום, אך כיון שהדיו דכיון דחל תו לא פקע צריך דבר המפקיע, ואין דבר המפקיע משום שבערוה ליבום אין עשה דיבום, דבכח הערוה להפקיע בו אפי' את הסיבה ליבום, ובאופן אחר י''ל שעדל''ת יכול גם להפקיע ערוה ליבום, ולכן בנפילה ראשונה אין נאסרה, אלא רק דרכי נעם, כמבואר בתוס' בתי' השני, ורק בנפילה שניה אמרינן נאסרה, משום שבנפילה שניה אין עשה שידחה את הערוה ליבום מכח הנפילה הראשונה, ורק משום שנעשית כאשתו לכל דבר נפקע איסור אש''א, כמבואר בתוס' דף כ., וי''ל שנעשית כאשתו מפקיע איסורים, אך לא ערוה, דבכל יבמה אינה ערוה ליבום, וא''כ אין מקור שהוא מפקיע ערוה ליבום ותמיד בכל יבום אין האש''א ערוה ליבום, וא''צ להפקיעו - ויבואר יותר על פי מש''כ בזכר יצחק להוכיח שע''י חוץ מאחיו תופס קידושין לאחיו, ובשאר העריות אינו כן, וביאר שאיסור אש''א דומה לאיסור א''א, ולא לאיסורי קרובות, דאע''פ שאחר מיתה אין איסור אש''א, אך שתנשא לאחיו הוא יותר גרוע, ובמקום יבום שקם תחתיו אין תחילת סיבת איסור - - אלא שלרש''י שלא תופס קידושין ביבמה מכח אש''א, ואחר שיבמה, וגירשה תופס קידושין מוכח שגם הערוה נפקעת, אלא שלרש''י י''ל שנעשית כאשתו אינו מתיר אלא ליבם, ולא לשאר האחים, ורק מדין שלישי וכו' שרי, ושלישי וכו' קאי לרש''י על ההתר שחל בנפילה, ולא על ההתר של נעשית כאשתו, וא''כ אין ההתר על הערוה עוברת לשלישי - וניחא היטב הלשון של שעה אחת, וכן ניחא הלשון שנעשית כאש''א שיש לה בנים, דיש לה בנים האש''א אינו סיבה ליבום, וממילא הוא ערוה ליבום, ויתכן שאחרי חליצה לר''ל א''צ לדין נאסרה על שאר האחים, אלא שאין סיבה להתיר את האש''א מכח הראשון, וא''צ לסברת נאסרה שעה אחת אלא גם היום יש בה סיבת איסור, וכן לרבנן בייבם ואח''כ נולד י''ל כן ואכהמ''ל.

ה. ולפי''ז ניחא מאד הנאסרה בנפילה ראשונה, ובנפילה שניה, דכל ששעה אחת נאסרה, חל באש''א ערוה ליבום, ואין העשה מפקיעו, ואין הנעשית כאשתו לכל דבר מפקיעו, אלא שלתי' השני בתוס' שבנפילה ראשונה הנאסרה הוא מדין דרכי נעם צ''ב מדוע לא תיעשה ערוה ליבום בשעת נפילה, וי''ל דבלא דין דרכי נעם המיתה היא סיבה לנפילה מיד, וגם לאחר זמן, ולכן אע''פ שכעת לא נפלה לערוה, עדיין האש''א הוא סיבה לנפילה אח''כ אם אח''כ לא תהיה ערוה, והוי כמו מחיים שאין נאסרה, ורק מכח דרכי נעם שאין סיבה לנפילה אח''כ מכח המיתה, יש גם נאסרה, ולפי''ז באמת יש גם נאסרה, ולא רק דרכי נעם, ובאותה נפילה אין נ''מ בנאסרה, אך יש נ''מ בנאסרה לאסור בנפילה שניה, ולכן אמר התנא נאסרה עליו עולמית בכדי להשמיעינו שגם בנפילה שניה אסורה, ובדף פז: דלא משכ''ל נפ''ש א''צ לומר נאסרה, ודי בדרכי נעם, אך בדף ל. ודף לב. צריך לומר נאסרה לאסור גם בנפילה שניה, ולכן הלשון בב' המשניות שוות, אע''פ שהמשנה בדף לב. צריכה לסברת דרכי נעם, אך מכח זה יש נאסרה, ובגירשה לא שייך דרכי נעם, ולכן אמרו נאסרה, דכיון שגירשה ואין האש''א שבה סיבה ליבום, הרי האש''א הוא ערוה ליבום - ויתכן שאע''פ שאין סיבה מחמת המיתה שתיפול אח''כ מסברא לתי' א' בתוס' או מדרכי נעם לתי' ב' בתוס' אכתי יש סיבה גם אח''כ דכל רגע יש סיבה, ואין המיתה סיבה, אלא שעל זה אמרינן נאסרה, ואף לתי' השני של התוס', דרק אם נשאר סיבה בשעת מיתה י''ל שאין האש''א ערוה ליבום - וכן ניחא הס''ד בדף לב. דבלא אידחיא בנפ''ר אין נאסרה בנפ''ש, דכיון שהיה בנפ''ר סיבה ליבום על אח''כ, אינה ערוה ליבום, ובייבם השני כבר פקע ערות אש''א ע''י היבום, ולא היה רגע שהיה האש''א ערוה ליבום, קמ''ל דאף בלא אידחיא יש דרכי נעם וממילא האש''א הוא ערוה ליבום.

ו. וא''ת למד''א מיתה מפלת מדוע אין נאסרה מחיים הרי האש''א אינו סיבה לנפילה, וממילא שהאש''א יהיה ערוה ליבום, ושוב אין מה שיפקיענו וכנ''ל, י''ל דלהך מד''א ודאי שאין אש''א ערוה ליבום, דערוה ליבום פירושו, שהאש''א הוא סתירה ליבום, ויבום הרי הוא רק לאחר מיתה כשצריך יבום, והיאך אפשר לומר שהאש''א סותר יבום בשעת מיתה, והרי האש''א ידרוש יבום בשעת מיתה, דהיינו שהיבום שעליו מדברים שהוא בשעה שצריך יבום הוא מכח האש''א, והיאך אפשר לומר שהאש''א מנגדתו, ורק אי נישואין מפילין שכבר יש סיבה ליבום בזה הנידון דאי כבר הגיע הזמן שיש סיבת יבום, אילו לא היה סיבת יבום לאש''א היה האש''א ערוה ליבום, ודו''ק.

(ומח' ר''ש ורבנן הוא האם ההתר של נעשית כאשתו וכו' מפקיע את סיבת האיסור או רק את האיסור - עי' בענין זה במקו''א - ואם פקע סיבת האיסור לא יחול הערוה ליבום, משא''כ לרבנן הרי אין סיבת יבום מכח האח הראשון לאח שנולד אחר כך ולכן חל בו ערות אש''א ליבום, וכן אחרי חליצה לר''ל, כבר אין סיבת יבום וממילא האש''א של הראשון נהפך לערוה ליבום, וא''ת כיצד שרי בכל נפילה שניה, י''ל על דרך מש''כ החזו''א ור' שמואל, וכ''ז שייך רק ביבום שאותו האישות של המת היא אצל המייבם, ויש על אישות זה סיבת נפילה ככל אש''א, משא''כ אחר חליצה כל זה אינו שייך, וגם אחר חליצה וקידושין אין זה שייך, ורק הנולד אחר קידושין י''ל שנולד כשאין כבר סיבת איסור, וממילא לא יחול בו ערות אש''א, דקידושין הם כמו יבום לענין הפקעת הסיבת האיסור, ולרבנן שלא נפקע נסיבת האיסור ממילא נולד אחר קידושין הוי כנולד אחר היבום.)

(וכן יתיישב לפי''ז מדוע א''א דכל נאסרה יחשב חדא איסורא - לכה''פ בנפילה ראשונה, דבנפילה שניה י''ל שיש ב' סיבות לאיסור אש''א וחשיב תרי איסורי כמו שדנו לומר כן הגרשש''ק והקובה''ע - משום שרק אם היה הקש של כל העריות לאש''א היה הקש שאין כל העריות ערוה ליבום, ורק אחו''א היא ערוה ליבום, אך לא היה הקש שהעשה דוחה ערוה ליבום, ולכן כל שהיא כן ערוה ליבום ממליא דמי לאחו''א אף בחדא איסורא, ועי''ל - גם לנוסח האחר - שאין הקש של אש''א לאש''א, ורק שאר העריות הוקשו לאש''א)

ז. ולפי זה יש להסביר הא דלמד''א מיתה מפלת אין נעשית צרה מחיים, דלכא' צ''ע מאי שנא מהס''ד דיש צרה גם שלא במקום מצוה, והרי למסקנא כל מה שהשתנה הוא שאין בצרה איסור אלא רק פטור כמבואר ברש''י והרשב''א דף ג: וא''כ בשלמא לדעת הרשב''א שגדר פטור צרה הוא שהערוה פוטרת אותה ואת צרתה, אין מה לפטור מחיים אם אין שום דין מדיני היבום מחיים, אך לדעת התוס' שגדר פטור צרה הוא שהצרה היא ערוה ליבום - כפי שהוכיחו הגרי''ז והקובה''ע בתוס - מהיכי תיתי שדבר זה לא יחול מחיים, ועל פי הנ''ל י''ל דגדר פטור צרה הוא - וכעין זה בחי' ר' נחום אות רכ''ב -לא שהצרה היא ערות אחו''א ליבום, אלא כמו שהערוה אין האש''א בה סיבה ליבום כמו כן הצרה אין האש''א שבה סיבה ליבום, וזה לא שייך למד''א מיתה מפלת שאין סיבה ליבום, וא''כ אף בערוה א''א לומר שהאש''א שבה אינה סיבה ליבום, משא''כ למד''א נישואים מפילים שיש סיבה ליבום, והערוה הרי אין האש''א שבה סיבה ליפול למי שתהיה ערוה עליו בשעת מיתה, כמו כן הצרה כמותה ואין האש''א שבה סיבה לנפילה למי שאין הערוה סיבה לנפילה, וכמו שהערות אחו''א אינה סיבה לנפילה לאח שתהיה עליו אחו''א בשעת נפילה, כמו כן הצרה אינה סיבה לנפילה על אדם כזה הגם שהיא אינה אחות אשתו, והעירו על זה מדברי התוס' דף ל. ד''ה זאת אומרת, דהקשה שתאסר משום צרת אחו''א, וע''כ שאין איסור אש''א מכח השני מדשרי לייבם אילולי דהוי צרת אחו''א, וא''כ ע''כ אין דין צרה רק שהאש''א שבה אינה סיבה ליבום, דאכתי תתיבם מכח הראשון, וע''כ שיש בה שם ערות אחו''א הפוטרה מנפילה הראשונה.

ח. ולפי זה י''ל דגירשה הוא מדין הנאסרה הרגיל, דיתכן שאחר שחוזר וכונסה כל האש''א הוא סיבה ליבום - אולי משום שהוא אותו אישות, ובפרט לפי מש''כ הגרשש''ק שכל איסור אש''א אחר גירושין הוא מכח שנשאר מעט אישות, א''כ כשחוזר וכונסה מסתבר שאין כעת ב' אישות, (ולדברי הגרשש''ק ניחא הא דמחזיר גרושתו קרוי טומאה כסוטה, דנשאר אישות, וכשמחזירה חוזר לאותו אישות, וא''כ הוי כעין סוטה אלא שהיה מותר לה להנשא, אך ביחס אליו הוי כטומאה, אלא שא''כ היה צריך שיהיה טומאה גם בזינתה ולא רק בנישאת) - אלא מכיון ששעה א' לא היה סיבה ליבום ממילא הרי היא ערוה ליבום, משא''כ למד''א מיתה מפלת הרי מעולם לא היה סיבה ליבום, אלא שאינה ערוה ליבום משום שיבום הוא לא סתירה לאש''א וכנ''ל, א''כ אף אחר גירושין, אם היחס ליבום עדיין אינה ערוה ליבום, דאם מדברים על יבום, מדברים על שיחזור ויכנסנה וימות, ולמצב זה הרי האש''א הוא הסיבה ליבום, והיאך שייך לומר שהאש''א הוא ערוה ליבום, משא''כ למד''א נישואים מפילים שיש כבר דין יבום מחיים, וכשגירשה פסק דבר זה, הרי האש''א שהוא תמיד סיבה לנפילה כבר מחיים, כעת אינו סיבה וממילא הרי היא ערוה ליבום, ומשא''כ אי מיתה מפלת שמעולם האש''א לא היה סיבה ליבום, לא נשתנה מידי בשעת גירושין, ודו''ק.

ט. אלא שלכא' כל זה נסתר מדברי התוס', דף ל. ד''ה גירש אחד דע''י נישואין הראשונים מפילין יש כבר זיקה לאחיו, ואפי' יש נישואים מפילין ע''י הזיקה, דהוי כמקודשת לו, וא''כ חזינן דנישואין מפילין כן מתייחס לאח, ובהגה' מרדכי אות ק''ז לכא' גם מבואר שיש זיקה מחיים, דכתב דלמד''א נישואין מפילין אם כשנישאת לא היה אח בעלה מומר, ואח''כ נעשה מומר, צריכה חליצה, משא''כ אם מעיקרא היה מומר, וכ''ה בתרוה''ד סי' רכ''ג בשם הגאונים וז''ל דסברי הני גאונים דכיון דנישואין הראשונין הן מפילין, וכיון דהוי יהודי בההוא שעתא חייל עליה זיקה ותו לא פקע בשמדותו ... כיון דקי''ל נישואין מפילין אם היה יהודי בשעת נישואין חייל עליו הזיקה עכ''ל, ומבואר שע''י נישואין מפילין מחל זיקה ולכן אע''פ שנעשה מומר צריכה חליצה, וא''כ שוב צ''ב מדוע אין נאסרה מחיים, וכן צ''ב ביש לו בנים שלכא' אין בזמן זה נישואין מפילין, דאין בכה''ג זיקה לאח, וא''כ כשמתו נמי נימא נאסרה, ובפרט לפי מש''כ בקובה''ע דכל שהיה זיקה ופקע יש נאסרה, וא''כ אם לא היו בנים ואח''כ נולדו נימא נאסרה, וכן נראה מדברי התוס' שאין דין נישואין הראשונים מפילין כשאין אחים, וכך מדוייק לשון הגמ' הועיל ועמדה עליו שעה אחת באיסורא, א''כ כתוב עמדה עליו, ומשמע שיש יחס לאח, ובפרט להנ''ל שנאסרה הוא שחל ערות אש''א כשאין אחים אין גם ערות אש''א, וא''כ אף בלא דברי התוס' לא היה שייך נאסרה אם אין אחים בשעת גירושין.

יא. וי''ל על פי הנ''ל דאע''פ שאינה נופלת לערוה, אכתי יש סיבה באש''א ליפול גם לאחר זמן, כי אין שייך דרכי נעם מחיים, וכנ''ל שמלבד מה שיש נפילה יש גם סיבת נפילה לאחר זמן למי שאז לא יהיה ערוה וכנ''ל, ורק בנתגרשה אין כבר סיבת נפילה, וחל בה ערוה ליבום, ובדיוק כמו שבאותה נפילה אין נאסרה אלמלי הדרכי נעם, כך באמת אין נאסרה מחיים, כי עדיין נשאר סיבה, וא''כ לא קשה מידי.

יב. לדעת הרשב''א שגדר פטור צרה הוא שהערוה פוטרת את הצרה, ולא שחל בצרה שם ערוה, או כנ''ל, צ''ב כיצד ע''י נישואים הראשונים מפילין הצרה פטורה אף אחר שגירשה, הא כעת יש סיבה חדשה לנפילה, ואי אין נאסרה מחיים מדוע אח''כ לא תיפול, וע''כ צ''ל דהרשב''א פליג על תוס' וס''ל כדעת הרמב''ן במלח' דף ל. דמוכח בדבריו שיש נאסרה מחיים, וכן מפורש בהגה' מרדכי אות ק''ז, ולהנ''ל על פי תוס' שיש זיקה מחיים, יהיה הביאור דאין בכל רגע סיבה לנפילה אח''כ, וכל שלא נפלה, אין על אח''כ סיבה, וממילא אם היא ערוה ואינה נופלת, האש''א הוי ערוה ליבום, ולכן יש דין נאסרה.

יג. ובמקו''א התבאר שנעשית כאשתו אינו מתיר אלא סיבת איסור ולא את האיסור, והוקשה מתוס' דף כ: והתבאר שהתוס' הוא לרבנן, ולפי הנ''ל א''צ לומר כן, אלא שהנעשית כאשתו מתיר איסור, אך לא ערוה ליבום, דבכל נעשית כאשתו אינה ערוה ליבום, וא''כ לא אשכחן שהוא מתיר את הערוה ליבום, וכן לפי הנוסח הנ''ל לא יובן מהו נאסרה בנפילה ראשונה, וע''כ צ''ל שהוא מדין דרכי נעם, וגם לתי' הראשון הוא דין אחר שאין סיבת נפילה על זמן של אח''כ, אך להנ''ל ניחא, דגם בנפילה ראשונה אם חל ערות אש''א תו לא פקע, וכן יתיישב לפי''ז מדוע א''א דכל נאסרה יחשב חדא איסורא - לכה''פ בנפילה ראשונה, דבנפילה שניה י''ל שיש ב' סיבות לאיסור אש''א וחשיב תרי איסורי כמו שדנו לומר כן הגרשש''ק והקובה''ע - משום שרק אם היה הקש של כל העריות לאש''א היה הקש שאין כל העריות ערוה ליבום, ורק אחו''א היא ערוה ליבום, אך לא היה הקש שהעשה דוחה ערוה ליבום, ולכן כל שהיא כן ערוה ליבום ממליא דמי לאחו''א אף בחדא איסורא, ועי''ל - גם לנוסח האחר - שאין הקש של אש''א לאש''א, ורק שאר העריות הוקשו לאש''א, וכן ניחא לפי''ז שהנאסרה בגירש הוא אותו דין נאסרה, שכל שחל ערות אש''א תו לא פקע, משא''כ לנוסח האחר שם הוא מדין אחר כדהתבאר שם, וניחא גם דברי ר' פרץ בדף ט: שהוכיח מדף פז: שאין נאסרה בנפילה ראשונה מדאיצטריך טעמא דדרכי נעם, והרי שם אינו שעת נפילה, ולהנ''ל אין דין שעת נפילה, אלא כל שאין סיבה ליבום האש''א הוא ערוה ליבום, וכיון שמת בלא בנים האש''א הוא ערוה ליבום, וע''כ שא''א כן בנפילה ראשונה, משום שיש סיבת נפילה על אח''כ וכלפי מצב שה אינה ערוה ליבום וכנ''ל.

יד. ובהותרה ונאסרה וכו' לכא' צ''ב הרי כשנאסרה אין האש''א סיבה ליבום, ושתעשה ערוה ליבום, ואולי י''ל דאה''נ ונעשית ערוה ליבום, אלא שהזיקה אינה פוקעת, דערוה ליבום אינו אלא שאין סיבת נפילה, אך לא להפקיע נפילה, וכאן כשנאסרה בלאו הכי אף אילו לא נאסרה כבר אין בה סיבת נפילה, דיתכן שאין סיבה אלא בשעת מיתה, וא''כ אף כשנאסרה נשאר בה זיקה, דזיקה בכדי לא פקעה כמבואר בדף יח. ואולי גם אם בעלו קנו, אלא שלפי''ז בנפילה שניה יהיה נאסרה אף למד''א שחוזרת להתירה הראשון, דנאסרה אינו תלוי באיסור אש''א, אלא בערוה ליבום של האש''א, ולכן אע''פ שאיסור אש''א אין בה, אך ערוה ליבום חל בה, ודבר זה דיהיה נאסרה בנפ''ש לכו''ע חידוש הוא וטעון בדיקה, ולרשב''א שהותר האש''א לעולם, נמי יש לדון דערות אש''א חל בה, מכיון שאין בה סיבה ליבום, וצריך תלמוד.

טו. העירו באופן שלא חל איסור אחו''א משום אאחע''א, כמבואר בדף לב. בנשא מת ואח''כ נשא חי, שאין הערוה מתייבמת משום סברת מיתלא תלי וקאי, האם פוטרת צרתה למד''א נישואין מפילין, כשגירש את הערוה ואח''כ מת, לפי מש''כ התוס' שם שמכח האש''א פוטרת את צרתה, ומחיים י''ל שאין האש''א ערוה ליבום וכנ''ל, ורק האחו''א היא ערוה ליבום, וא''כ לא תפטור את צרתה.

# בענין זיקה, ובענין חליצה.

א. בפשטות זיקה הוא תולדה מהמצות יבום, ובפשטות אם בעלו קנו הוא מחמת שיש זיקה, דהיינו שענינו של זיקה הוא תחילת קנין וכשיש זיקה נקנית בביאה, וא''כ בחייבי לאווין ועשה אין זיקה משום שאין מצוה כמוש''כ הנוב''י ולכן אם בעלו לא קנו, והא דצריכה חליצה ע''כ צ''ל דיש זיקה לחליצה, ואין חליצה בא להתיר את זיקת היבום, אלא חליצה הוא דבר בפנ''ע, וכהס''ד בקידושין יד. שאין חליצה מתירתה לשוק, וע''כ לס''ד יש מצוות חליצה בלא קשר לאיסור לשוק.

אלא דצ''ע לפי''ז מדוע בבעלת התנאי לדעת הרמב''ן א''צ חליצה הא אינה ערוה ליבום, דהרי פשיטא ליה לרמב''ן שצרתה מתייבמת, וע''כ צ''ל שיש ב' עניני חליצה, יש חליצה שכל מטרתה הוא הפקעת הזיקה, ויש חליצה שהחליצה הוא המטרה, ומכח זה חל זיקה לחליצה, ובבעלת התנאי אין בה זיקת חליצה שיש בחייבי לאווין ועשה משום שיש בבעלת התנאי סיבה לחיוב יבום, וכל כה''ג אין אלא זיקת יבום, משא''כ בחייבי לאווין ועשה שאין סיבת יבום, אזי בכה''ג נוצר צורך בחליצה - עי' שערי יושר ש''א סוף פי''א -.

ולכא' כ''ז לא שייך לסוברים שאין שום מטרה בחליצה ואינו אלא להפקיע את זיקת היבום ולהתירה לשוק, כמבואר בחכם צבי סי' א' וז''ל במצ''ע התלוי בידי אדם כגון חליצה, שאם היא רוצה להתעגן, וגם הוא אינו מקפיד אנן לא איכפת לן עכ''ל, והובאו דברי במנ''ח מ' תקצ''ט ונשאר בצ''ע, וכ''נ ברש''י בסנהדרין יט: על הדין דמלך לא חולץ ולא חולצין לאשתו, וכתב רש''י וז''ל ולא חולצין לאשתו מפני שאסורה להינשא, ועי' באור גדול על המשנה שם שהוכיח מדברי רש''י כהחכם צבי, וכן כתב הרש''ש שם בדברי רש''י, וכ''כ החת''ס אה''ע סי' כ''ה שאין מצוה בחליצה, ועי' רש''י ג. ד''ה ה''א מיחלץ חלצה, שלא להפקיע מצוות יבום, ואי ס''ל דאין מצוה בחליצה צ''ב, ולפי מה שיתבאר להלן יתיישבו גם דברי רש''י, דכוונתו שלכל הפחות יהיו יבומים ראשונים, ואין כוונתו לחליצה - ואכתי י''ל לדבריהם שיש זיקת יבום, ולכן צריכה חליצה ובכל זאת אם בעלו לא קנו, ועכ''פ יהיה מוכח דאם אין מצוה אם בעלו לא קנו אע''פ שיש זיקה, ויהיה מוכח שהזיקה אינה חלה מכח המצוה, אלא מאותו סיבה שיש מצוה, חל זיקה, ובתוס' דף ח. ד''ה תרי איסורי, הקשו דאילונית תחלוץ כחייבי עשה, ולכא' אינה זקוקה ליבום כלל, ובכל זאת הקשו שתחלוץ -.

וכן לפי''ז צ''ב בדעת רש''י פז: דחל זיקה בא''א, וביאר רעק''א דהוא משום סברת התוס' בדף טז. דאפשר לגרשה, וצ''ב הרי א''א היא ככל העריות שיש בהם ערוה הפוטרת מיבום, וכדהוכיחו האחרונים שאין עליה רק איסור, אלא פטור, וא''כ מה איכפת לן במה שיכול לגרשה, דרק אם אין פטור עליה י''ל דקרינא ביה לקחת ויש בה חליצה, אך כל החי' של זיקת חליצה התחדש בחייבי לאווין ועשה, ולא בחייבי כריתות, דהיינו דאליבא דהקובה''ע עליה מפקיע זיקת יבום וממילא אין מקום לחליצה, ובחייבי לאווין התחדש זיקה רק לחליצה אך לא בחייבי כריתות, וא''כ כיצד שייך לומר שחל זיקה בא''א משום שיכול לגרשה.

ב. ובחי' ר' שמואל סי' י''ד סק''ד כתב די''ל דערוה אחר נפילה אינה מפקיעה זיקה, דהקנין שיש ליבם ביבמתו אינה נפקעת, אך כיון שערוה היא אין בה מצוות יבום, ומכיון דלא פקע זיקתו, ממילא אם בה עליה קנאה בקניני יבום, בעל כרחה, ואף בביאת שוגג, דגדרי קנין היבמה תלוי בזיקה ולא במצווה, ואפי' שאין תופס קידושין בערוה, י''ל כדברי המקנה שיבום תופס בערוה, וכיון שכך אם בה עליה צריכה גט ואינה נפטרת בחליצה, ולפי''ז כתב דיש לפרש בדעת הרמב''ם שכתב דבחזרה והותרה רצה חולץ רצה מייבם, אין הכוונה שיש מצוות יבום אלא דאם רוצה יכול לייבם וכנ''ל - אלא שלכא' צ''ב ממ''נ אם בחייבי לאווין ועשה יש זיקה מוכח שאע''פ שיש זיקה אם אין מצוה אם בעלו לא קנו, ואם בחייבי לאווין ועשה אין זיקה ע''כ משום שאם אין מצוה אין זיקה, והזיקה תלויה במצוה, וא''כ לא שייך לומר שאם אין מצוה יש זיקה, אלא די''ל דחל זיקה רק מכח המצוה, וכיון שחל תו לא פקע אף אם אין מצוה -.

ג. וצ''ב על זה מהמבואר בגמ' דף יט: דרבנן דריש מקרא דוימבה, דעדיין יבומים הראשונים עליה, ושאלה הגמ' ממתני' דהרי היא כאשתו לכל דבר, ופי' הרמב''ן והרשב''א דהקושיא היא בין על הא דא''צ חליצה ובין על הא דאינה אסורה באיסור אש''א, וז''ל הרמב''ן אלמא הלכו ממנה יבומין הראשונים ממנה ... ויש שהקשו ... אי כשהיא יושבת תחתיו של יבם עדיין עליה **זיקת יבום** א''כ ... עכ''ל, ומבואר ברמב''ן דיבומים הראשונים עליה הכוונה זיקת יבום, וכ''ה ברשב''א וז''ל ותרתי קא קשיא ליה אמאי מחזירה נימא מצוה דרמיא עליה עבדא, השתא תיתסר עליה משום אשת אח שלא במקום מצוה, ותו אמאי מגרשה בגט בלחוד תיבעי נמי חליצה, לומר שתצטרך גט וחליצה, **גט לכניסתו** **וחליצה לזיקתו שעדין יבומין הראשונים עליה** ... אלא מדאמר רחמנא ויבמה, הוה איכא למשמע דאף על פי שלקחה עדיין יבמה מקריא, ואם בא להוציאה שתהא צריכה חליצה עכ''ל, ומפורש בראשונים שיש זיקה אע''פ שכבר ייבם, ואי נימא דזיקה הוא בכדי שייבם, כיצד שייך לומר שעדיין יש זיקה, ואין לומר שיש זיקה והיבום הוא תוספת על הזיקה ומשלימתו, וכשמגרש מגרש רק מה את שהוא החיל, ולא את הזיקה, דא''כ למד''א דאין יבומים הראשונים עליה ע''כ פקע הזיקה, וחל קנין חדש, וא''כ שוב חזינן שאין הזיקה תחילת הקנין והיבום משלימתו.

ד. עוד יש להקשות כיצד שייך לומר שצריכה חליצה, וגם יש עליו איסור אש''א מחמת הזיקה, הרי אם יש זיקה א''כ אם בעלו קנו, והיה צריך להיות שיכול לייבם, וא''כ מפורש ששייך זיקה בלא דין יבום, ואין הזיקה הסיבה לאם בעלו קנו.

ה. ברמב''ן הנ''ל מבואר דהמצוה אינו לקנותה אלא המעשה ביאה, מדכתב בתי' השני - הובא להלן - דאם יש זיקה יש מצוה גם בביאה שניה אע''פ שכבר קנויה לו, והנה הרבה ראשונים נקטו שלא קנאה כשאין עידי קיום, וא''כ כשבא עליה בלא עידי קיום קיים את המצוה, ובכ''ז אסורה לשוק בלא חליצה, וחזינן שאין הזיקה קשורה לכך שצריכה יבום, דא''כ כשהתקיים המצוה שיפקע הזיקה, ואולי י''ל דלא פקע בכדי - ועמד ע''ז החזו''א סי' ק''ל סק''ו דצריכה חליצה כדמוכח במתני' ריש קידושין דקונה את עצמה בחליצה ובמיתת היבם, ולא כתוב שקונה א''ע ביבום בלא עדים -.

ו. ונראה מכל זה דענין הזיקה הוא ענין בפני עצמו, כמבואר בראשונים הנ''ל דענין יבומים הראשונים עליה הוא זיקה, **וקרוי יבומים ראשונים**, וא''כ הזיקה הוא יבום בפנ''ע שהתורה מחילה, דהיינו שהזיקה שחלה הוא יבום, ויש יבומים שניים שהוא צריך לעשות, ואין הזיקה חלה בכדי שייבם, והמקור לזה הוא קרא דיבמתו שנאמר בחייבי לאווין ועשה, ומכאן נלמד שאע''פ שאין דין יבום יש זיקה, שיש יבום בזיקה עצמו וזה יבומים ראשונים, וניחא הא דאמרו חז''ל דיש זיקה וצ''ב מנלן שיש זיקה, ולהנ''ל זה המקור, דבחייב לאווין ועשה אע''פ שאין מצוות יבום יש יבומים הראשונים, וניחא הא דקרויה יבמתו אף טרם שיבמה, דהזיקה הוא יבום - ועי' רמב''ן בדף כ. דפי' בס''ד דבחייבי לאווין אם בעלו לא קנו, בכל זאת הפסוק דיבמתו קאי עלייהו ולא על חייבי כריתות, משום דבחייבי לאווין תפסי בהו קידושין וקרינן ביה יבמתו, משא''כ חייבי כריתות דלא תפסי בהו קידושין לא קרינא ביה יבמתו, ומבואר דכשחל זיקה נקראת עי''ז ליבמתו, ולא ע''י מה שאם בעלו קנו, דלס''ד גם חייבי לאווין אם בעלו לא קנו ואינה זקוקה ליבום ובכל זאת קרינא ביה יבמתו מחמת הזיקה - וא''כ רק אחר הפסוק הזה ידעינן להא דיש זיקה, ולחידוש שחידשו רבנן דיבומים הראשונים עליה, ולרבנן ממשיכים הייבומים הראשונים גם אחרי שייבם, ובאמת גם מקרא דויבמה דדרשו רבנן דעדיין יבומים הראשונים עליה מבואר כן, דיש יבומים ראשונים, וקרויה יבמה, שענינו כמבואר בראשונים שיש בה זיקה, וברמב''ן מבואר דמסברא י''ל דחייבי לאווין ועשה צריכות חליצה, כי תופס בהם קידושין, ולדבריו י''ל דידעינן שיש זיקה מהא דאסורה לשוק, וכמבואר להדיא ברמב''ן שם דהאיסור לשוק נובע מהזיקה שיש ליבם, ומסברא ידעו חז''ל דהזיקה שחלה אינה קשורה למצוה - וכן מבואר בקה''י ובחי' הגרשש''ק המובא להלן, דהא דהזיקה אינו משום המצוה הוא מסברא בלא מקור, ואדרבא אין מקור שהזיקה הוא מחמת היבום עי''ש - אלא דאכתי לא יתיישב להסוברים שיש מצוה בחליצה מנלן דיש זיקה, וצ''ל דהמקור מהא דאסורה לשוק, ולא מסתבר דאסור מכח מה שזקוקה לחליצה, דבשלמא מכח מה שצריכה יבום י''ל שאסורה כדי שתתיבם, אך לחלוץ אפשר גם לנשואה.

ז. והיה מקום לומר דאע''פ שהזיקה אינו חל משום היבום, כמבואר בחייבי לאווין ועשה, אך כשמייבם משלים את הזיקה, והיבום השני הוא המשך היבום הראשון, אך בראשונים הנ''ל מבואר שהיבום אינו השלמת קנינו, אלא קנין אחר שאינו קשור לזיקה, כדחזינן ששייך שישאר זיקה אף אחר שייבם, וזה הכוונה יבומים הראשונים, וכמבואר ברשב''א שצריכה גט ליבומו, וחליצה לזיקתו, משא''כ למד''א שאין יבומים וכו' שאין זיקה, והיה אפשר לדחות דהיבום משלים את הזיקה וכשמגרש מגרש רק את החלק שחל ביבום, ולשון הרשב''א **גט לכניסתו** **וחליצה לזיקתו שעדין יבומין הראשונים עליה** לא נראה כן, ואף אי נימא הכי א''כ למד''א שאין יבומים הראשונים עליה ע''כ פקע הזיקה, וחל קנין חדש, וא''כ מכאן יהיה ראיה שאין הזיקה קשורה ליבום, ואינו סיבה שיקנה ביבום, כי הרי פוקע כשמייבם.

ואף מי שירצה לדחות שמחמת הזיקה קונה אותה, ואע''פ שפוקע כשקונה אותה אפילו הכי כיון שהיה זיקה קונה אותה, אכתי יהיה מוכח כן מדברי הרמב''ן, דהנה הראשונים בדף יט: הקשו, לס''ד שיש זיקה אע''פ שייבם, ומכח זה צריך להיות איסור אש''א, מדוע ביאה שניה מותר, ומדוע כל הקושיא רק אחר שגירש, ותי' הרמב''ן דיבומים הראשונים עליה הוא רק אחר שגירש, דפקע הזיקה, ואחר שגירש חוזר הזיקה, אע''פ שאין כעת דין יבום, וחזינן דחל זיקה בלא דין יבום, וע''כ שיש ענין בזיקה בפני עצמו בלא שייכות ליבום, וכשמייבם פקע הזיקה כי יש יבום שלו, אך נשאר סיבה לחיוב יבום אם לא יהיה יבום, ולכן כשגירש חוזר הזיקה, אע''פ שאין שוב מצוה לייבם, דבתורה לא מוזכר שיש מצוה לייבם אחר שגירש, ומבואר שחל זיקה גם בלא דין יבום, וכן מבואר ברמב''ן דאין ענינו של הזיקה - לס''ד דעדיין וכו' - שע''י שיש זיקה נקל לקנותה אע''פ שאין היבום השלמת הזיקה, והא דאין פוקע הזיקה אע''פ שכל מטרתה שייבם, הוא משום שאינו פוקע בכדי, דא''כ כאן שפקע כשייבם מדוע שיחזור הזיקה אחרי שגירש אם אין כעת דין יבום - עוד תי' הרמב''ן דאם עדיין יש זיקה א''כ יש מצוה גם בביאה השניה, ולכא' כוונתו דאליבא דאמת אין מצוה כי היא כבר לא קשורה לאחיו, מקרא דנעשית כאשתו לכל דבר, דילפינן מהא דפקע כל השייכות מהאח הראשון, אך לס''ד יש מצוה בכל ביאה וביאה, אלא שצ''ב מדוע אחר שגירש אין מצוה, וצ''ל דרק אם קנויה לו יש מצוה, ואין מקור שקונה אותה פעם שניה, דהיינו שהמצוה בביאה, אך בביאה באשתו, וכדמבואר בקרא שקונה אותה וחזינן דרק כה''ג יש מצוה, אך לא המצוה בקנין אלא בביאה -.

ולמד''א שאין יבומים הראשונים עליה היה אפשר לפרש שהיבום הוא גמר הזיקה ואין הזיקה עומד בפנ''ע, אך יותר נראה לפרש שהזיקה פוקעת, וחל יבום, כדדרשינן מקרא דנעשית כאשתו לכל דבר, דפקע כל השייכות מהראשון, וכך מוכח בראשונים מהא דאם עדיין יש בה זיקה יש איסור אש''א, וא''כ למד''א שאין יבומים וכו' פקע הזיקה שהוא הסיבה לאיסור אש''א - אא''כ י''ל דכיון שהושלם ע''י היבום מהני הגט על כל האישות ורק משעת הגט אין איסור אש''א, אך בראשונים מבואר לא כך מדהקשו אי יבומים הראשונים עליה מדוע מותר ביאה שניה, ומשמע דלאידך מד''א ניחא -.

ולכא' הביאור בכל זה הוא שהזיקה הוא המשך אישות המת שהחי קם תחת אחיו המת, ויבום הוא אישות שלו, ולכן כל אישות עומדת בפני עצמו, ולכא' כן הוא בבית מאיר סי' קכ''א סי' ב' דאילו היה כח למת לגרש היה מועיל גט שנתן בחייו לשליח להפקיע את הזיקה כי הוא אישות שלו, ויתבאר לפי''ז מדוע ל''מ גט לזיקתו, משום שאינו אישות שלו, רק עומד במקום אחיו, ורק אחיו יכול להפקיעו וכמבואר בבית מאיר שאילו מת היה יכול לגרש היה מועיל הגט, וחזינן דשייך גט על זיקה, וא''כ מדוע היבם אינו יכול לגרש ולהנ''ל ניחא, דרק חליצה שהוא חלות של התורה כמבואר בחרח''ה בהלכ יבו''ח מהני, אך גט שהוא חלות שלו ל''מ על זיקה שאינה שלו, ולפי''ז יתיישב קושיית הברוך טעם על הבית מאיר וז''ל זה אינו דאף שיש זיקה לייבם במצות התורה מ''מ לא שייך כלל לומר שעוד עליו זיקת בעל שכבר מת עכ''ל, ולכא' כוונתו להקשות דלא שייך זיקה למת, ולהנ''ל י''ל דאין זיקה למת, אלא אישות המת עוברת לחי, וז''ל הבית מאיר עדיין זיקת בעלה מכח קידושיו עליה עכ''ל, ולא כתב שיש זיקה למת אלא הזיקה שנוצר מכח הקידושין עליה, ומכיון שהאישות אינו של החי, אלא החי עומד תחת המת, והמת יצר את האישות, בידו להפקיע את האישות אילו היו המתים מגרשים.

עוד יש להוכיח כן מהמבואר בגמ' דף קז: דלחד מד''א מהני מיאון ליבם שעי''ז נעקרים קידושי הראשון, אך במת ואין יבם לא מהני מיאון דאין במי למאן, וחזינן דזיקת יבום הוא אישות המת דאל''כ ופקע אישות המת ויש אישות חדשה לא היה מועיל המיאון כמו של''מ מיאון כשמת.

ועי' בגמ' בדף כט: שאני אומר כיון שעשה בה מאמר פרחה זיקת יבום וכו', וכתב הריטב''א שם וז''ל פי' פרחה ממנו תורת יבם שקונה בביאה לחוד בעל כרחה, ואפי' בלא חופה, דהכי קאמר קרא יבמה יבא עליה או ולקחה לו לאשה בכסף כאשה דעלמא עכ''ל - וכן הוא בשאר הראשונים בשם הירושלמי - ומבואר שמאמר לב''ש אינו המשך הזיקה, אלא פקע הזיקה, וחל מאמר, ואי נימא דכוונת הריטב''א דיש ב' אפשרויות או ביאה או מאמר, ובמאמר מבואר שאינו השלמת הזיקה, א''כ גם ביבום י''ל כן.

וא''ת כיצד שייך לומר שיש אישות שלו ואישות המת, וכי שייך ב' אישות באשה אחת, אלא דהרי כך מפורש בתוס' דף טז. שיש לומר שהמקדש יבמה, הרי היא אשתו, ובכל זאת יש גם זיקה, וכן מפורש ברש''י פז: דחל זיקה בא''א.

שו''ר בשי' ר' גרשון דף יט: וז''ל והיינו דס''ד דאישות היבום הוי אישות הנוספת על האישות של הזיקה, והוי ב' אישויות נפרדות והאישות הנוספת הוי דין אישות רגילה, דמהני להפקיע בגט, אבל את האישות של הזיקה א''א להפקיע אלא בחליצה.

ח. התבאר דס''ד דנשאר זיקה גם אחר היבום, ולא תותר בלא חליצה, וכן אחר שגירשה יהיה איסור אש''א, דמצוות יבום כבר נתקיים, ואין מקום לעוד יבום, אך נשאר זיקה שהוא אישות המת, שגורם איסור אש''א, וגורם שצריך חליצה, ואין שום קשר בין יבום לזיקה, ועי' בגמ' נב: בעי רב חנניה כתב גט לזיקתו ולא למאמרו למאמרו ולא לזיקתו מהו מאמר עילוי זיקה קא רמי והוה ליה כמגרש חצי אשה והמגרש חצי אשה לא עשה ולא כלום או דלמא האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי, ופרש''י מאמר עילוי זיקה רמי, כשעשה מאמר נדבק עם הזיקה וניתוסף עליה עכ''ל, והצד השני שהמאמר אינו קשור לזיקה, וא''כ י''ל דרק במאמר הגמ' מסתפקת, אך ביבום ודאי האישות שלו עומד בפני עצמו, וכך מוכח מהס''ד שאחר הגט צריכה חליצה, ובגמ' הנ''ל מבואר דאי מאמר עילוי זיקה א''א לגרש רק חלק דהוי כמגרש חצי אשה, וא''כ לס''ד לא היה שייך להתירה, וע''כ דלס''ד האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי, ולכן מהני גט לכניסתו, וחליצה לזיקתו, אלא שיתכן שגם לרבנן כל מש''כ הראשונים אינו אלא לס''ד, אך למסקנא שא''צ חליצה ואין איסור אש''א, אע''פ שלענין ייבם ולבסוף נולד אמרינו עדיין יבומין הראשונים עליה, אך הגדר אינו כהס''ד שיש זיקה, אלא שעדיין יש את אישות המת, ואולי הכוונה שהיבום משלים וגומר את אישות המת, אך אינו עומד בפנ''ע, וכיון שכך יכול לגרש כי הוא חולת שלו אע''פ שאינו אישות שלו, וכיון שהוא אישות אחת מהני גט על הכל ונפקע הזיקה, ולכן א''צ חליצה, ולכן אין איסור אש''א,

ט. ולמסקנא י''ל שאינו כן אלא היבום מפקיע את הזיקה וכנ''ל, אך בבא עליה בלא עדים, נשאר הזיקה וכמו הס''ד בכל יבום, ולכן צריכה חליצה, להפקיע את היבומים הראשונים.

י. ולפי''ז אין הזיקה תוצאה מהמצווה, אלא מאותו סיבה שיש מצוה יש זיקה, במצב שמת בלא בנים התורה החילה יבומים ראשונים, וגם ציוותה לעשות יבומים שניים, ובחייבי לאווין ועשה אין מצוה כי יש איסור אך אין סיבה שלא יחולו יבומים הראשונים, ויבומים אלו נפקעים רק ע''י חליצה, וכיון שאין מצוה אם בעלו לא קנו, דיבום הוא חלות של התורה במקום שיש מצוה, ואינו קשור כלל לזיקה וכנ''ל, והוי כאילו לא היה זיקה אלא רק מצוות יבום שהיה קונה מחמת המצוה, ולפי''ז ניחא אף לסוברים שאין מצוה בחליצה, דאין החליצה המטרה אלא הזיקה, ואדרבא אולי יש ענין שלא לחלוץ כדי שישארו היבומים הראשונים, ורק כשמעוגנת יש מצוה לחלוץ, וכך נראה ברש''י שפי' שאין חולצין לאשת מלך, ונראה שהוא איסור, דומיא דאין חולץ דגנאי הוא למלך דהוי איסור, ומדוע שיהיה איסור, והרי פי' הרש''ש והאור גדול שאין מצוה בחליצה אך מדוע שיהיה אסור, וע''כ כנ''ל.

וא''ת א''כ מדוע תמיד אחרי חליצה אין עדיין מצוות יבום, י''ל שמכיון שאין זיקה כבר אינה אשת אחיו, והוי כגירשה רגע לפני שמת שאין מקום ליבום, עי''ל דאע''פ ששייך יבום אמרה תורה שוב לא יבנה, דהיינו ששייך בנין אך אחר חליצה אין התורה רוצה את הבנין, ואולי משום שרק במקום שיש יבומים ראשונים רוצה התורה שיהיו יבומים שניים, עכ''פ מהא דצריך פסוק שא''א ליבם מבואר שהיה שייך יבום, ועי' כעין זה במרומי שדה דף יט.

ולפי''ז אסורה לשוק מכח הזיקה, ומותרת ע''י שהחליצה מפקיעה את הזיקה, ואין יבום אחר חליצה משום שאם אין זיקה כבר אינה קשורה לאחיו, אך לעולם אין היבום קשור לזיקה, ושייך חליצה גם אחר יבום וכנ''ל דס''ד בדף כ. ודף לט. דגם אחר יבום זקוקה לחליצה, ואין קשר כלל בין היבום לחליצה, ובין הזיקה ליבום.

דהיינו שאין הפי' בחייבי לאווין ועשה, דיש זיקת חליצה, אלא יש זיקה, ולא תותר לשוק בלא חליצה, דאין הזיקה תוצאה מהחליצה, אלא להיפך כיון שיש זיקה, צריכה חליצה, ותמיד הזיקה אינה קשורה למצוות יבום.

יא. ולפי''ז בערוה דעליה אין שום מקור שלא חל זיקה, דהיינו יבומים הראשונים, ורק יש מקור שיש פטור ממצות יבום, אך אכתי אין שום מקור שא''צ חליצה, כי י''ל שחלו בה יבומים הראשונים, וזה נלמד רק מלקחת שכל שאינו עולה וכו' במקום דלא תופס קידושין אינו עולה לחליצה ולא חל זיקה, ויש לפרש שהוא משום שערוה מונעת גם תפיסת זיקה, אך מתוס' דף טז. מוכח לא כך דהקשו שיפקע הזיקה כשנעשית א''א, והרי שיטת התוס' שאין ערוה מפקעת קידושין, וע''כ דהוי גדר אחר דכל דלא קרינא ביה לקחת פוקע הזיקה, וכן מתי' התוס' שתי' שאפשר בגירושין מוכח שאינו אלא דרשא שכל דלא וכו' ולא שיש כח ערוה המפקעת, דא''כ אין לכא' שום משמעות בזה שאפשר בגירושין, וע''כ שכל שאפשר בגירושין אינו בכלל אינו עולה ליבום, דעולה היא דאפשר בגירושין, אלא שלפי''ז גם בא''א מעיקרא שייך סברא זו, ובתוס' דף י. מוכח לא כך, אך דעת רש''י יתישב היטב לפי''ז - רש''י בדף פז: וכתב רעק''א בדף טז. דגם בשעת נפילה יש סברא של אפשר בגירושין - וגם בדעת התוס' י''ל כן, והא דבא''א מעיקרא לא חל זיקה הוא מכח שאין קידושין תופסים בערוה, ולא מכח קרא דלקחת, ורש''י יסבור שערוה לתפיסת קידושין אינו סיבה שלא יחול זיקה, דזיקה שאני מקידושין כמבואר בדברי המקנה בקידושין דף ס''ח.

יב. ולפי''ז מקרא דעליה אין פטור מחליצה, וא''כ צרה שפטורה מחליצה הוא רק מכח לקחת דכיון שהיא אינה עולה ליבום, אינה עולה לחליצה, וכמבואר ברש''י ג. דכיון שאינה עולה ליבום, חוזר איסור אש''א, והו''ל בכלל אינה עולה ליבום שאין בו תפיסת קידושין, ובערוה אחר נפילה אילו היה חל שם צרה היתה נפטרת מיבום, וממילא גם מחליצה, ורק משום שאין חל בה שם צרה כמוש''כ רעק''א מתייבמת.

יג. ואולי לפי''ז יתבאר הדין של ביטול מצוות יבמין, ומבואר שגם כשא''א ביבום אלא רק בחליצה הו''ל ביטול מצוות יבמין, ולכא' הניחא לשיטות שחליצה היא מצוה ואינו רק כדי להתירה, אך לאידך גיסא צ''ב מהו ביטול מצוות יבמין, ולהנ''ל אולי י''ל דמבטל את היבומים הראשונים, את הזיקה, ורק בצורה שאמרה תורה, שהוא ע''י חליצה שרי, וז''ל התוס' רי''ד דף יז: דאסור לבטל מצוות יבמין דכולי האי לא אמרינן אין זיקה שיהא מותר לבטלה עכ''ל, ולכא' מבואר בדבריו כנ''ל.

יד. עי''ל דעליה כשם שפוטר מיבום, דמופקעת מיבום, כך גם מופקעת מיבומים הראשונים, דמאי שנא, הרי מפקעת לא מחמת האיסור אלא מחמת הערוה, וכך י''ל ברש''י בכל מקום שא''צ חליצה מכח קרא דעליה, אלא שערוה אחר נפילה אינה יכולה להפקיע את היבומים הראשונים, דכבר נתייבמה, ונגמר יבומים הראשונים, ואין מקור שעליה מפקיע זיקה, דרק פוטר מיבום, ואין הזיקה קשורה ליבום, ומדוע שעליה יפקיענה, ורק מקרא דלקחת דמשמע דכל שאינה בת קיחה פקע הזיקה ילפינן שא''צ חליצה, וכל זה רק כשאינה עולה ליבום, משא''כ כשאפשר בגירושין הרי היא עולה ליבום, וניחא הא דרק בערוה אחר נפילה כתבו תוס' כן דבשעת נפילה לא יחול זיקה מכח הערוה הפוטרת גם את יבומים הראשונים.

טו. ולפי כ''ז דין כל שאינו עולה הוא דין בחליצה, שאם אין בה ליקוחין לא חל זיקה, לא חל בה גם יבומים הראשונים, ואולי גם נלמד שנפקע היבומים הראשונים, אך אינו גילוי שאין זיקת יבום, וממילא אין חליצה, דלהנ''ל אין זיקת יבום, אלא הזיקה עומדת בפנ''ע, אף שיתכן לומר כנ''ל שהיבום הוא המשך הזיקה ולא עומד בפנ''ע - וכספק הגמ' בדף נב: אי מאמר הוא עילוי זיקה או עומד בפנ''ע - ויש להוכיח כן ממש''כ תוס בדף טז. דתלוי אם אפשר בגירושין, וחזינן דתלוי בפועל אי עולה ליבום, ולא שבמקום ערוה אין חל זיקה, וכך יש להוכיח משיטת הרמב''ן בבעלת התנאי שכתב שאין חליצה, אע''פ שאינה ערוה, אלא כיון שמנועה מיבום מכח חיייבי כריתות לא קרינא ביה לקחת, דהיינו שמצד אחד שייך לומר שבערוה ממש חל זיקה, כשאפשר בגירושין, ומאידך כשא''א בהתר אף כשאינה ערוה אלא רק אפ תתייבם תהיה ערוה הרי היא לא בכלל ליקוחין והיא בכלל כל שאינו עולה וכו'.

טז. בקידושין ד: שכן זקוקה ועומדת, ויש לשונות בראשונים שהוא גמר קידושי הראשון, והיה נראה שהייבום הוא גמר הזיקה, אלא שעי' בשו''ת מהרי''ט ח''ב אה''ע סי' י''ח וז''ל ומעתה מה שפי' רש''י בקידושין שזקוקה ועומדת מחמת קידושי אחיו, לא שעכשיו ישנן עליה, דמכי מיית פקע להו, אלא שקידושי אחיו גרמו להפילה לפני יבם ... ומן השמים הקנוה לו וביאה הוי כגמר קנין עכ''ל, וכך יש לפרש גם בראשונים שם שכתבו שכאן א''צ קידושין אלא רק נישואין, מכיון שמכח האח היא זקוקה ליבום, דהיינו שהאח דורש יבום, לכן נחשב שאין חסר אלא נישואין, וע''כ צ''ל כן מדכתבו בדף יט: דאע''פ שייבם נשאר זיקה וא''כ מבואר שאינו השלמת הזיקה וכנ''ל.

יז. עי' הרמב''ן דף נב. בסוגיית חליצה פסולה שכתב בתוך דבריו וז''ל דכשהיא ראויה לביאה, והביאה של זו פוטרת, על כרחינו אף החליצה במקום יבום קיימא ... עכ''ל, וצ''ב מה השייכות בין היבום והחליצה, ולהנ''ל יתפרש דהיבום מפקיע את הזיקה, וכן החליצה מפקיעה את הזיקה.

יח. ולפי''ז יתפרש נמי המקומות שמצינו בהם חליצה, אע''פ שאין בהם דין יבום, כדעת הראב''ד בסוטה, ובמחזיר גרושתו עי' ב''ש סי' קע''ד סק''ד, דבהם לא נאמר כל שאינו עולה, ויש בהם זיקה ככל אש''א שאין לו בנים, וכנ''ל בחייבי לאווין ועשה שיש ענין בעצם הזיקה.

יט. שו''ר בקה''י סי' ט''ז שביאר ענין הזיקה שחל בחייבי לאווין ועשה, דאינו בשביל החליצה, אלא אע''פ שמופקעת מיבום חל זיקה כל שמת בלא בנים, משום שהיבם יורש אישות אחיו, ולכן אסורה לשוק וניתרת רק ע''י חליצה, ומבואר בדבריו דאין הזיקה חל בכדי שייבם, ואף כשמפוקע מיבום חל זיקה, ולא חל בשביל החליצה, וזה ממש ככל הנ''ל שאין זיקה חלה בכדי שיהיה חליצה, ואינו זיקת חליצה, אלא חל זיקה ולא יפקע בלא חליצה, וכן אין הזיקה קשורה ליבום כדחזינן שחל זיקה אע''פ שאין מצוות יבום ואם בעלו לא קנו, אלא דהוא פי' שחל זיקה מחמת שהיבם יורש זיקת המת, ולהנ''ל חל זיקה משום שזהו גם יבום כלשון הגמ' יבומים הראשונים עליה, ויש הקמת שם בזיקה עצמה, עכ''פ מבואר גם בדבריו שאין מטרת הזיקה בכדי שייבם, וממילא כשמייבם אין סיבה לומר שהוא השלמת הזיקה, ועי''ש בקה''י דכתב דאף כשאין זיקה, יש דין חליצה כל שזקוקה ליבם, ובכל יבמה תרוויהו איתניהו, גם צריך חליצה להפקיע את הזיקה, וגם לפוטרה מיבום, ומבואר בדבריו להדיא שאין קשר בין היבום לזיקה, ויש יבום בלא זיקה, ויש זיקה בלא יבום - ומאידך בסי' א' כתב הקה''י שהזיקה הוא משום דרמיא קמיה למצוות לקיחה עי''ש -.

וגם לסוברים שיש זיקת חליצה, מוכח שהזיקה אינו חל כדי שישלימוהו, שהרי בחליצה אין השלמה - כדקי''ל דחליצה אינו קנין, כמבואר ברשב''א יא. דכך הוא מסקנת הירושלמי - וא''כ אין שום הכרח לומר שזיקת יבום חל כדי שישלימוהו, ולכא' גדר הזיקה הוא לאוסרה לשוק, כדי שתחלוץ, וא''כ כך גם י''ל בגדר זיקת יבום, וכשמייבם פוקע הזיקה ואינו בהכרח גמר, וכמו מאמר למד''א שפרח זיקת יבמין וכו'.

ובאמת אף להנוקטים שיש זיקת חליצה, לא מצינו שתלאוהו בהא אם חליצה הוא מצוה או לא, ולכן יתכן שכוונתם בזיקת חליצה, לא שיש ענין בחליצה, אלא שבלא חליצה אסורה, ולא התכוונו לבאר מדוע חל זיקה, ויתכן ככל הנ''ל או כמבואר בקה''י, ורק מי שכתב שיש זיקת יבום ויש זיקת חליצה ע''כ כוונתם דלא ככל הנ''ל, וע''כ שיש קשר בין הזיקת יבום ליבום, אלא דאכתי אין מקור שהיבום הוא השלמת הזיקה וכנ''ל, אלא רק מוכח שאין כל הזיקה רק כנ''ל עבור הזיקה עצמה.

כ. שוב ראיתי בחי' הגרשש''ק סי' ל''ב שכתב כהנ''ל דהקשה לרי''ו דחליצת מעוברת שמיה חליצה, כשחלץ לה מדוע אינה מותרת לשוק הא ממ''נ אם תפיל איגלאי דהחליצה הועילה, ואם תלד ולד בן קיימא אינה זקוקה ליבום וחליצה, דהרי לא מהני החליצה להתירה ומותרת רק בלידת הבן, וא''כ אינה זקוקה על צד זה ליבום וחליצה, ותי' וז''ל אלא בע''כ צ''ל דכל יבמה שאגידא גבי יבם אין הענין שדין החליצה מאגד אותה ליבם, רק להיפך שסיבה המאגדת ליבם אינה ידועה לנו, רק שכן הוא גזה''כ, והחליצה מתרת אותה ... דסיבת החליצה הוא מפני שאגידא גביה והיא היתה בע''כ אגידא גביה דהרי אז לא היה לו עדיין זרע קיימא, עכ''ל, ומלבד מה שמבואר בדבריו ככל הנ''ל, לכא' ראייתו מכרחת יסוד זה, אא''כ י''ל דכל שאין עדיין זרע זקוקה לחליצה, אלא שלא מהני החליצה מדין כל שאינו עולה וכו', ועי' חי' הגרשש''ק סי' כ''ב סק''ג - וכן בסי' כ''א - דיתכן שקנאה והיא אשתו, ובכל זאת צריכה חליצה, בגוונא שאין עשה אפילו הכי קנאה, אך לא פקע הזיקה, ואינו ככל יבום שפקע הזיקה, וז''ל בסי' כ''א דהנה ביבום איכא שני דברים חדא מה שקונה אשת אחיו ... ועוד הדין שפוטר בזה זיקת יבום ... **כמו התרת נעל** שמפקיע הזיקה עכ''ל - ושמעתי לפרש לפי דבריו מש''כ התוס' דף י''א. דלרי''ו כשאחד ייבם יש על שאר האחים איסור דלא יבנה, וצ''ב הרי בנו, ולדברי הגרשש''ק ניחא דהשליחותייהו רק על הפקעת הזיקה ולא על הקנין, ולולי דברי צ''ל דהשליחותייהו הוא רק על מעשה היבום אך לא נעשית כאשתו - וחזינן מדבריו נמי שאין היבום גמר הזיקה, אך בסי' כ''ג כתב שיבום הוא גמר הזיקה, וכן יבום הופך את הזיקה לאישות, ובחייב לאווין ועשה אין גמר קנין אך הזיקה נהפכת לאישות, וזה שלא ככל הנ''ל.

כא. נ''מ בכל הנ''ל אם בחייבי לאווין ועשה יש איסור קרובות בזיקה למד''א יש זיקה, שנח' בזה האחרונים - היש''ש פ''ג סי' ב' והקרן אורה ריש פ''ג נקטו שיש איסור, ומהריטב''א דף כ. ד''ה אחותה דייקו שאין איסור, והאו''ש נסתפק בזה - דלהנ''ל הזיקה שיש בחייבי לאווין ועשה הוא הזיקה שיש תמיד, אלא דאולי לא אסרו חז''ל אלא משום שנראית כארוסה, וזה לא שייך היכא שאינה מתייבמת.

כב. יש לעיין על כל הנ''ל מדברי התוס' ח: ד''ה כל היכא שכתבו וז''ל דחייבי עשה דאיתרבו לחליצה, ואית בהו זיקה קצת הוו בכלל ולקחה ... עכ''ל ולהנ''ל אינו זיקה קצת, אלא ככל יבמה, ומשמע שבכל יבמה יש זיקה גם ליבום, וכאן הזיקה רק לחליצה, וזה לכא' שלא ככל הנ''ל, ועי' לשון תוס' הרא''ש שם, דחליצה נמי זיקת יבמין היא ... ויש בהן קצת זיקה, אלא שלשון זה יקשה גם על הנוסח הרגיל שיש זיקת יבום וע''י חליצה נפקע הזיקה, ורק אם בכל יבום יש זיקה גם ליבום וגם לחליצה ניחא, וצ''ע.

כג. בריב''ש סי' קנ''ט כתוב שמצוות יבום ומצוות חליצה עניינם שוה להפקיע את הזיקה, ומבואר בדבריו שאין המצוה לא בקנין ולא בביאה, אלא מה שנפקע הזיקה ע''י היבום, ואולי גם כוונתו ככל הנ''ל דההקמת שם הוא ע''י שחל זיקה שענינו שאישות המת קיימת אצל החי, ויש מצוה שלא לעגן את היבמה ולכן צריך לחלוץ או לייבם וכלשון החינוך שאם לא חלץ ברוע לבבו וכו', אך ע''י היבום אין הקמת שם שהרי ע''י היבום פוקע זיקת המת, ובערוה אין חל כלל זיקה כי לא שייך בו אישות משום שהיא ערוה עליו, וז''ל החזקוני דברים פרק כה ''ויבמה מתבות שיש בה שני פנים בפרושם זה למפרע מזה כעין דשן לדשנו וכיוצא בהם פירוש **יעביר ויסיר היבום** ותהיה אשתו''.

כד. עי' בדברי הריא''ז המובא בשלטי גיבורים דהבא על יבמתו בלא עדים, אינה ניתרת ע''י גט, וצריכה חליצה, והחזו''א סי' ק''ל סק''ו, ובסי' קל''ד על דף י''ג, הוכיח מזה שהמצוה הוא בקנין, ולא בביאה, ויש שכתבו די''ל דאע''פ שהמצוה בביאה, אך בלא עדים לא קנאה, וכל שלא קנאה אינה נעשית אשתו ואין פוקע הזיקה, ולכן צריכה חליצה, ולכא' רק על פי הנ''ל שאין הזיקה קשורה ליבום י''ל כן.

# בגדר מצות יבום וחליצה

א. כתב אתוון דאו' כלל ח' נסתפקתי איסור יבמה לשוק מה ענינו, אם ענינו שאישות הבעל לא נסתלק לגמרי, וניתק ממיתה ללאו, או''ד אישות הבעל נסתלק לגמרי ואיסורה לשוק איסור חדש הוא, ואת''ל שאישות הבעל לא נסתלק לגמרי, ג''כ יש להסתפק אם איסורה עדיין מכח הבעל או''ד אישות הנשאר נתרוקן ליבם ואיסורה עתה מכח היבם, וכן באופן שני הנ''ל שאישות הבעל נסתלק לגמרי, ג''כ יש להסתפק אם איסורה איסור בעלמא לא איסור אישות, או''ד חידשה תורה אישות חדש בינה לבין היבם ואיסורה מכח אישות היבם אלא שהוא אישות קלוש וע''כ איסורה רק בלאו, עכ''ל. וז''ל המהרי''ט אה''ע סי' י''ח ושמא נכנס הרב לספק זה משום דס''ל ... דזיקת היבם אינם אלא מקידושי אחיו, שכל שמת בלא בנים עדיין זיקתו קיימא ... וז''ל כתב הקרן אורה דף כ''א. ד''ה וצריך, והיה אפשר לומר ... דלמד''א יש זיקה א''כ איסורה דלא תהיה הוא מחמת זיקת השני ... אבל למד''א אין זיקה י''ל ... דהוי מחמת זיקת הראשון דחל עליה מיד שתתיבם או תחלוץ ... ועי' בית מאיר אה''ע סי' קכ''א סעיף ב' דאילו מת היה יכול לגרש היה מועיל מה שנתן גט שיחול אחר מיתה, להתירה לשוק במקום יבם, דבאופן שנופלת ליבום נשאר זיקת בעלה עליה, ורק במקום שאינה נופלת ליבום אין מה לגרש דכבר יצאה ממנו, והברוך טעם השיג עליו וז''ל זה אינו דאף שיש זיקה ליבם במצוות התורה, מ''מ לא שייך כלל לומר שיש עליו זיקת בעל שכבר מת - ועי' מה שנתבאר לעיל עמ' ק''ג -.

ב. מבואר ברש''י דף כט: ד''ה ולא בעיא, דהא שאני אומר כל העושה מאמר ביבמתו פרחה ממנו זיקת יבמין וחלה עליה זיקת אירוסין, הוא אף למד''א דאחרי שעשה בה במאמר לב''ש אינה ניתרת בגט וצריכה חליצה - ובתוס' רי''ד מבואר לא כך - ומבואר שאע''פ שפרחה זיקת יבמין, אסורה לשוק וצריכה חליצה, ולכא' מוכח מכאן - קה''י סי' ט''ז - דהאיסור לשוק נובע מזה שזקוקה ליבום, אע''פ שאין זיקה, וכאן הרי צריכה יבום, דהיינו ביאה, ולכן אסורה לשוק, וכתב שגם זיקה הוא סיבה לאסור לשוק כדחזינן בחייבי עשה דאין מצות יבום כדחזינן דאם בעלו לא קנו, ובכל זאת אסורה לשוק וע''כ מכח הזיקה, וכתב שהזיקה אינה חלה מכח דין יבום, אלא הוא ירושה של האח על אישות אחיו, וכל זה טעון ביאור מנ''ל ב' דיני חליצה, וכן צ''ב במה שכתב שהזיקה הוא ירושה מדוע דווקא כשמת בלא בנים יש ירושה.

ג. תוס' בדף כט. כתבו בדעת רש''י דלרב אשי ע''י מאמר אין אחותה הנופלת אחריה גורמת שהיא תהיה אחות זקוקה, אך אחותה צריכה חליצה, וצ''ב ממ''נ אם המאמר הוי כקידושין מדוע אחותה נופלת, ואם אינה נחשבת למקודשת ולכן אחותה צריכה חליצה, מדוע אינה גורמת איסור אחות זקוקה.

ד. והתוס' הנ''ל נקטו דדעת רב אשי דכשנפלו ב' נשים מאח אחד ועשה מאמר באחת השניה אינה מתייבמת ואסורה עליו, אך יש עליה קצת זיקה לאוסרה לשוק, וצ''ב.

ה. עי' תוס' דף ח: וז''ל וי''ל דחייבי עשה דאיתרבו לחליצה ואית בהו זיקה קצת הוו בכלל ולקחה, וצ''ב מהו קצת זיקה, ממ''נ אם יש מצות יבום ומאיזה סיבה אם בעלו לא קנו יש עליה זיקה גמורה, ואם אין מצות יבום ובכל זאת יש עליה זיקה, וא''כ הזיקה אינה קשורה ליבום כמוש''כ הקה''י בסי' ט''ז, והגרשש''ק בסי' ל''ב, א''כ תמיד זה הזיקה שיש, ומהו הקצת זיקה שיש עליה.

ומצינו א''כ ג' מקומות שאע''פ שאם בעלו לא קנו, צריכה חליצה, בחייבי עשה, לדעת רש''י בדעת רבה אחרי מאמר אם בעלו לא קנו, אך אינה ניתרת לשוק בגט לחוד, וצריכה גם חליצה, ובתוס' בדעת ר' אשי כשעשה מאמר באחת, צרתה צריכה חליצה אך אינה מתייבמת, ולכא' הדין דאם בעלו לא קנו, וגם לקושיית הגמ' בדף יט: דעדיין וכו' הראשונים פי' שאחר שיגרשנה תצטרך חליצה ויהיה עליה איסור אש''א, וא''כ אם בעלו לא קנו, אך צריכה חליצה, וכן מבואר ברא''ש שנדה חולצת, אף אם בעלו לא קנו.

ו. מבואר ברמב''ן דף כט. דאי זיקה ככנוסה הדין דאשת אחיו שלא היה בעולמו מותרת, וצ''ב הא רבנן ס''ל דאפי' בנולד אחר היבום אסורה, וכיצד ע''י זיקה ככנוסה עדיף מנולד אחר היבום, עוד צ''ב מדברי הרשב''א והריטב''א שכתבו שזיקה ככנוסה המתיר בנולד ואח''כ ייבם אינו משום שמצאה בהתר, וצ''ב א''כ מהו ההתר של זיקה ככנוסה.

ז. כתב הריב''ש בסי' קנ''ט דן בנשבע שלא לייבם ולא לחלוץ האם הוי שבועה לבטל את המצווה ולא חלה שבועתו, או''ד הוי כנשבע שלא לאכול מצה בכל הימים דכיון שכלל בשבועתו ימים שהם רשות חלה גם על לילי פסח, וא''כ ה''ה כאן כל שבועה לחוד אינו לבטל את המצוה, משום שאין מחוייב לייבם, כי יכול לחלוץ וכן להפך, וכתב על זה, וז''ל אבל בנידון זה בין היבום בין החליצה שתיהן מצוה עליו שהתורה חייבה עליו לסלק זיקת אחיו באחד משתיהן ... ולכן זה הגדול שהמצוה מוטלת עליו לפטור זיקת אחיו ביבום או בחליצה ונשבע שלא יפטור הזיקה לא ביבום ולא בחליצה הרי זה נשבע לבטל את המצוה ממש, והרי זה כנשבע שלא יקדש קדוש היום לא ביין ולא בפת ... עי''ל דאפי' את''ל דיבום וחליצה לא דמו ליין ופת של קדוש היום משום דהתם אין היין ופת שני מצוות אלא חלקי המצוה הם, אבל כאן יבום וחליצה שני מצוות חלוקות הן האחת לקרב והאחרת לרחק ... עכ''ל עי''ש, וז''ל החזקוני דברים פרק כה ''ויבמה מתבות שיש בה שני פנים בפרושם זה למפרע מזה כעין דשן לדשנו וכיוצא בהם פירוש **יעביר ויסיר היבום** ותהיה אשתו'', ועי' עוד בדברי המלבי''ם בפ' כי תצא.

ח. ומבואר בריב''ש ב' חידושים, האחד דאין היבום עילוי זיקה, ואין הפי' בכל אם בעלו קנו משום דהוי גמר הזיקה, ועי' בגמ' נב: בעי רב חנניה כתב גט לזיקתו ולא למאמרו למאמרו ולא לזיקתו מהו מאמר עילוי זיקה קא רמי והוה ליה כמגרש חצי אשה והמגרש חצי אשה לא עשה ולא כלום או דלמא האי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי, ופרש''י **מאמר עילוי זיקה רמי**. כשעשה מאמר נדבק עם הזיקה וניתוסף עליה ... ובריב''ש כתוב להיפך שהיבום מפקיע את הזיקה, וזה המצוה הפקעת הזיקה, ולכן דן שהיבום והחליצה הם מצוה אחת, ונשבע שלא לקיימה כשנשבע לא לחלוץ ולא לייבם, ואח''כ דן דהוי ב' מצוות ויתכן שלא חזר בו מהיסוד שהמצוה להפקיע את הזיקה, אלא כוונתו שכיון שהם ב' צורות שונות של הפקעת הזיקה הוי ב' מצוות, וצורה אחת היא ע''י חליצה שהוא כעין גט, וצורה שניה הוא ע''י שנעשית אשתו, דעי''ז נפקעת זיקת אחיו - כלשון החזו''א סי' קל''א סק''ב בתוך דבריו **דהאישות** של הזיקה ככנוסה של השני מפקעת איסור אש''א דקמא - ועי' במשנת ר' אהרן ריש סי' ט''ו שגם נקט שאין היבום עילוי זיקה, וכשמייבם פוקעת הזיקה - אך צ''ע על דבריו מדברי רש''י ותוס' בקידושין עי' להלן אות י''ב -.

ט. וכן מבואר ברש''י בהרבה מקומות שע''י היבום נפקעת הזיקה הראשונה - א. כתב רש''י דף יח: ד''ה ולא מת, אסורה לזה שנולד לאחר מיתה ליבמה מזיקת - לכא' הכוונה משום - אח שלא היה בעולמו - צ''ב מהו הלשון מזיקת, הו''ל לכתוב מכח וכמו אם מת עם בנים שאסור לאח הנולד מכח אחיו ולא היה הלשון מזיקת וכו' - אבל היכא דייבמה השני **פקעה זיקת אח הראשון ונעשית אשתו של זה השני**, ב. כתב רש''י דף יח: במתני' ד''המייבם לאיזו שירצה ... דקאמר ר''ש דכיון דכשנולד, כבר נתייבמה, **ולא היתה על זה בזיקת נישואי אחיו הראשון מעולם** מותרת לו - וכמוש''כ רש''י כמה פעמים שע''י היבום פקע זיקה הראשונה, ג. ושם ד''ה זיקת יבם אחד, כגון שלא נפלה אלא פעם אחת או שכנסה שני ופקעה זיקה ראשונה - ולשון רש''י יט: דלרבנן דעדיין וכו' דאשה שנתייבמה **עדיין זיקה ראשונה** **עליה**, ולעיל גם כתב דכשייבמה פקע זיקת אח הראשון - וכשמת אין כאן אלא זיקת ייבום של שני או לא עשה בה מאמר ומת אין כאן אלא זיקת ייבום ראשון ועכשיו יש כאן זיקת ייבום של שני יבמין שיש עליה קצת זיקה מן הראשון דכל זמן שלא נתייבמה לא פקע זיקתה - יש שהוסיפו מן הראשון וכשעשה בה השני מאמר יש עליה קצת זיקה - מן השני וצרתה אשת השני אסורה משום דידה, ד. ובדף יב. ד''ה חולצות. דאילו כנסה הוה פקעה זיקה קמייתא ולא הוה עלה אלא זיקת נשואי האחרון אבל מאמר לא מפקע זיקה והויא עלה קצת זיקת ראשון וקצת זיקת האחרון - צ''ע בכוונת רש''י בב' המקומות שכתב קצת, מהו לשון קצת, וכן יש לעיין בלשון התוס' דף ח: דיש קצת זיקה בחייבי עשה - ה. ובדף יט: ד''ה ולקחה לו לאשה ויבמה, אע''ג שכנסה עדיין קרויה יבמה אית דגרס אי הכי תיבעי חליצה אלמה תנן כנסה הרי היא כאשתו כו' כלומר אי הכי דאשה שנתייבמה **עדיין זיקה ראשונה** עליה תיבעי חליצה כל אשה שנתייבמה ובא שני זה לגרשה לא תסגי לה בגט, ו. ובדף לא: ד''ה זיקת שני יבמין. דכל זמן שלא כנסה זה עדיין זיקת ראשון עליה ונתוספת עליה זיקת מאמרו הרי כשמת זה נותרו עלה זיקת שניהם ואילו כנסה **הוה פקעה זיקה דקמא** וכי מיית לא הוה עלה אלא זיקת שני א''נ לא עבד בה מאמר לא הוה עלה אלא זיקת ראשון, ז. ובדף נג: ד''ה ולטעמיך בעל ועשה מאמר. ביבם ויבמה אחת למה לי בשלמא בעל ונתן גט איצטריך למתני אין אחר ביאה כלום דנפקא בהאי גיטא ולא בעיא חליצה **דביאה קמייתא אפקעתה לזיקה**, ח. ובדף קיב: ד''ה כונס ואין מוציא לעולם. דלא אתי גט דידיה ומפקע זיקת יבומי אחיו הראשון - שהיבום של החרש הוא יבום, ואין לו כח לגרש, ומבואר ברש''י דנקרא זיקת יבומי אחיו הראשון, אע''פ שנמצא אצל השני נקרא זיקת יבומי אחיו הראשון, אך עי' בתוס' יו''ט שביאר דאין כח בגט להפקיע נישואין שחלו מכח זיקת אחיו, ולא שיש היום זיקה - ט. וברש''י דף צו: ד''ה מתני' בן תשע שנים ויום אחד שבא על יבמתו ומת חולצת ולא מתייבמת, שיש עליה זיקת שני יבמין **שבמאמר זה לא יצתה מידי זיקת נפילה ראשונה** וחלה עליה זיקת נפילה שנייה ותנן בפ' ארבעה אחין (לעיל דף לא:) מי שעליה זיקת יבם אחד ולא שעליה זיקת שני יבמין.

י. ואע''פ שלס''ד בדף יט: לרבנן נשאר הזיקה הראשונה כלשון רש''י בדף יט: ד''ה ולקחה לו לאשה ויבמה, אע''ג שכנסה עדיין קרויה יבמה אית דגרס אי הכי תיבעי חליצה אלמה תנן כנסה הרי היא כאשתו כו' כלומר אי הכי דאשה שנתייבמה **עדיין זיקה ראשונה** עליה תיבעי חליצה כל אשה שנתייבמה ובא שני זה לגרשה לא תסגי לה בגט, וכמבואר בראשונים שם שגם אחר היבום נשאר זיקה וצריכה גט לכניסתו וחליצה לזיקתו, דהיינו כהך גיסא לגבי מאמר דהאי לחודיה קאי והאי לחודיה קאי - וכך מוכח מהא דמהני גט ואינו מגרש חצי אשה כמוש''כ שם - ע''כ דכל זה רק לפי קושיית הגמ' אך למסקנא הפסוק דויבמה מחדש דין רק בנולד אחר היבום, ואינו גדר שמכוחו נולד הדין אלא התורה כתבה ויבמה כדי ללמדינו שאסור בייבם ואח''כ נולד, והגדר יהיה שהתורה גילתה שלא ללמוד מקרא דולקחה לו לאשה דפוקע סיבת האיסור אלא רק שיש התר על מי שהיתה זקוקה לו.

יא. ועוד חידוש כתוב בריב''ש, דהפשטות שעיקר המצוה הוא לייבם ולהקים שם, ורשאי לחלוץ ולהפקיע את הזיקה, וכן בפשטות יש ב' צדדים האם המצוה בביאה או בקנין, ובריב''ש כתוב שהמצוה לא בביאה ולא בקנין אלא המצוה להפקיע את הזיקה או ע''י יבום או ע''י חליצה - ועי' חי' הגרשש''ק דיבום פועל ב' דברים הפקעת הזיקה כמו נעל, וגם קנין, ובחייבי עשה שאין מצוה, קונה אותה, אך אינו מפקיע את הזיקה - ויש לבאר בתרי אנפי י''ל דכל אדם שמת האישות נמשכת, ויש ענין וצורך להפקיעו - שהרי כבר כתבו שיש סוד בצורך והמצוה של החליצה, וא''כ י''ל שהסוד הוא בזה שיש צורך להפקיע את הזיקה - וכשאין אח אין מי שיפקיע, ואין איסור לשוק מכח אישות המת, דאין איסור אשת איש על אשת מת, אלא כשיש אח כדי שיוכל האח החי להפקיעו אמרה תורה שיעמוד החי תחת המת ועי''ז יוכל להפקיעו, וזה האוסר לשוק, ולכא' כך מוכח בגמ' דדרשינן - והוי אסמכתא - ולא שעליה זיקת ב' יבמין, ומשמע שיש עליה זיקה משני המתים כמוש''כ רש''י בכמה מקומות, אע''פ שאין בה דין יבום וחליצה מדרבנן מדאוסרת צרתה, וחזינן דאף כשאין זקוקה ליבם, יש עליה זיקת ב' מתים, דאל''כ ולא חל שום זיקה, לכה''פ שיחול אחד כמקדש א' מב' אחיות.

ובאופן אחר י''ל שכשאין אח אין נשאר אישות, ורק כשיש אח השאירה התורה אישות כדי שיפקיענו האח - וזה הסוד בחליצה שיהיה אישות ושיפקיעוהו - ולפי''ז מטרת הזיקה הוא כדי שיפקיעוהו, ולא כדי שייבמו, ולכן יש בחייבי עשה זיקה אע''פ שאם בעלו לא קנו, ובחייבי כריתות, אין יכול לעמוד תחתיו ולכן אין זיקה אליו כלל, משא''כ בחייבי עשה.

כתב הרמב''ן בדף נא דחליצה במקום יבום קיימא, ואם אין יכול לייבם, החליצה אינה במקום יבום עי''ש, וצ''ב מה השייכות, ולהנ''ל ניחא דהיבום והחליצה פועלים אותו הדבר להפקיע את החליצה, וי''ל שהחליצה הוי כעין קנין, שהרי יש צד כזה בירושלמי, וא''כ י''ל דגם לאידך מד''א אינו ממש קנין אך החליצה פועלת מה שהיבום פועל וצ''ב.

יב. ועל פי זה יש לפרש דזיקה רגילה הוא זיקת המת כלשון רש''י בכמה דוכתי, וכלשון הגמ' זיקת ב' יבמין, והרי יש רק יבם אחד, וע''כ הכוונה למתים, וזיקת יבמין הוא הזיקה שנשאר מהמת, אלא שהתורה העמידה את האח תחת אחיו כדי שיוכל לחלוץ - ואולי זה לא אוסר קרובות כי אינו אישות שלו - ואינה אשתו אלא עומד רק כממלא מקום או דומה לזה, משום שאם אין קשר לחי היאך הוא בעל דברים לחלוץ, ואולי זה המקור שיש קשר לחי לכו''ע גם למד''א אין זיקה, אלא שלמד''א אין זיקה הוא רק כממלא מקום, אך אין אישות המת ככונסה לו וכדלהלן, אלא שמלבד זה שיש לו קשר עם אישות המת, לגבי שיוכל להפקיעו, יש גם זיקה נוספת הגורמת לאם בעלו קנו, וזה זיקה מחודשת שיש בין היבם ליבמה ואינו אישות המת, והסיבה לזיקה זו היא משום שאע''פ שהחובה ביבום וחליצה הוא הפקעת אישות המת, אך הרי מצוות יבום קודמת, ואין זה משום שעדיף כך להפקיע את אישות המת, אלא שיש מצוה לכתחילה גם להקים שם, ומכח זה חל עוד זיקה לחי, אך רק כשיש מצוה לייבם ולא באופנים שאין מצוה וכדלהלן, ובאופנים אלו נשאר רק זיקת המת שיש מצוה להפקיעו - וכדמצינו בראשונים בדף כ: דיש מצוה בגמר ביאה כדי שיהיה הקמת שם אע''פ שאין חובה, ולהנ''ל יש אולי להוסיף שבתחילת ביאה מפקיע את זיקת המת, וכמו חליצה, ויש מצוה לכתחילה להקים שם, ובלא גמר ביאה אולי אין עדיפות ליבום על חליצה - ויסוד זה שיש זיקה לחי שמכח זה אם בעלו קנו מבואר ברש''י ותוס' בשם ר' אליעזר משזנ''א בקידושין בפי' הגמ' שכן זקוקה ועומדת דהביאה רק גומרת, ואע''פ שלשונם שגומרת אישות המת כבר כתב המהרי''ט ח''ב אה''ע סי' י''ח שאין כוונתם שהוא גומר את אישות המת וז''ל ומעתה מה שפי' רש''י בקידושין שזקוקה ועומדת מחמת קידושי אחיו, לא שעכשיו ישנן עליה, דמכי מיית פקע להו, אלא שקידושי אחיו גרמו להפילה לפני יבם ... ומן השמים הקנוה לו וביאה הוי כגמר קנין עכ''ל, ולהנ''ל י''ל דלא פקעו קידושי אחיו לגמרי כדמשמע מהריב''ש, אך היבום אינו גומר את קידושי אחיו אלא מפקיעם, ורק את הזיקה שיש ליבם נשאר והיבום הוא עילוי זיקה, אך לא עילוי אישות המת, אלא הזיקה הנוספת שיש לו וכנ''ל, ובנוסח אחר י''ל על פי מה שכתוב בחי' ר' שמואל סי' ט''ו סק''ב דיש זכות ליבם ביבמתו לקנותה ע''י ביאה בע''כ, ולכן נקנית בלא דעתה, ואין זה מאותו הדין שנקנית בלא דעת היבם עי''ש, ולדבריו י''ל שזה הדבר הנוסף שיש ליבם, שיעבוד בה לקנותה בע''כ, וזהו זיקת החי זכות לקנותה בע''כ, אלא שלמד''א יש זיקה נראה שיש יותר מזכות ואולי בזה נח' אם יש זיקה או אין זיקה אם יש לו זכות או קנין - ועל פי היה אפשר לומר שאין קשר בינו לבין זיקת המת כלל, ויכול לחלוץ אע''פ שאין קשר, והזיקה שיש לו הוא רק הזיקה הנ''ל שמחמתו אם בעלו קנו, ונ''מ שבכל האופנים שאם בעלו לא קנו לא יהיה איסורי קרובות בזיקה, אך בכדי לבאר זיקה ככנוסה צ''ל כנ''ל שיש לו קשר לזיקת המת ולמד''א זיקה ככנוסה זיקה זו היא ככנוסה לו עי' להלן אות י''ד -

יג. ועל פי זה יתיישב היטב ה' המקומות הנ''ל באות ה' שמצינו שאם בעלו לא קנו, וצריכה חליצה, דבכל המקומות האלו אין את הזיקה הנ''ל, ונשאר רק זיקת המת, ומחמת כן צריכה חליצה, וניחא היטב הלשון קצת זיקה בב' המקומות בתוס' דבתרוויהו אם בעלו לא קנו וצריכה חליצה, ויתיישב גם קושיית הגמ' בדף יט: שיהיה חיוב חליצה אחר שגירש ואם בעלו לא קנו משום שכבר קיים מצוות יבום, ולס''ד ע''י יבום לא פקע הזיקה, ועדיין נשאר המצוה להפקיע את הזיקה, ולכן צריכה חליצה, וכן ניחא דעת רש''י בדף כט: דאע''פ שפרחה וכו' צריכה חליצה, משום שמדוייק בגמ' בב' המקומות שפקע ממנו זיקת יבמין, ובעלמא הלשון ולא שיש עליה זיקת שני יבמין, ונראה בגמ' שרק ממנו פרח הזיקה, אך לא ממנה,וכנ''ל דזיקת המת נשארת, ורק הזיקה הגורמת לאם בעלו לא קנו פוקעת וא''כ י''ל שאחר מאמר הוא בדיוק כמו בחייבי עשה שיש רק קצת זיקה, ויכול רק לחלוץ, ואין דין אם בעלו קנו, ורק ממנו פקע זיקת יבמין, והכוונה הזיקה הנוספת הנ''ל, ולעולם כל הזיקה חלה כדי שיפקיענו וכנ''ל, וזה חל בין בחייבי עשה ונשאר אחר מאמר, ויש להוסיף דאחר מאמר התקיים מטרת התורה שרצתה שתקנה לו, דלא שמענו שיש כעת מצוה לכונסה בחופה, ולכן פוקע הזיקה שמחמתו אם בעלו קנו, דכל הזיקה מיתלא תלי וקאי בצורך של היבום, וכמו אחר חליצה שכבר אין צורך ביבום פוקע גם הזיקה שיש ליבם, אע''פ שהחליצה אינה פועלת אלא בהפקעת אישות המת, אך מכיוון שאין מצוות יבום הגורמת לזיקה זו אין זיקה - דהוא מתחדש כל רגע מחמת המצוה וכדביארו דלכן אין איסור קרובות אחרי שאין זיקה - אלא דאכתי לא התקיים רצון התורה שיפקע זיקת המת, וזה חל רק ע''י נישואין, ותמיד ע''י הביאה קנויה לו, וע''י שקנויה לו פוקע זיקת המת, ואחר מאמר שרק מקודשת עדיין אין פוקע זיקת המת, וביאה אין גומר בה כי הצורך בקנין נגמר ע''י קידושין וא''צ נישואין, ולכן אין דרך להפקיע את זיקת המת רק ע''י חליצה, או נישואין - וזה עוד ראיה שהאישות מפקיעה את זיקת הראשון, ולא היבום, שהרי כאן כשישא אותה לכא' לא תצטרך חליצה אחר הגט, אע''פ שלא ייבם אותה, וניחא קידושין אחר ביאה שגם מפקיעים זיקת הראשון, אלא דקשה על זה מהא דא''צ נישואין אחר חליצה ודי בקידושין, וי''ל דגם מאמר אינו קידושין מפ' יבום, וא''כ י''ל שאינם קידושין גמורים, וכדחזינן די''א שאינה נסקלת, ורק כה''ג אין פוקע אישות הראשון, אלא דיש לעיין אם אינה מקודשת לגמרי כיצד יועיל החופה לקנותה לגמרי, דחופה מועלת לקנות מקודשת, ולא מי שחסר בקידושיה, עי''ל דהמאמר כונס את הזיקה, וכמבואר בירושלמי דמאמר לב''ש כזיקה ככנוסה לר''ש, והדמיון הוא לגבי שאינו אישות שלו אלא אישות של המת, ולכן לא פקע אישות המת - ולר''ש מוכח בתורה שמועיל ביאה, וא''א לומר פרחה וכו' משא''כ לב''ש שאין מקור י''ל דמסתברא דפרח וכו' - ומאידך התקיים רצון התורה שעומד תחתיו ולכן אין מצוה לקנותה יותר, ולכן פרח וכו', אך אכתי יש מצוה בהפקעת זיקת המת, וזה רק ע''י חליצה או נישואין, ולפי''ז יהיה כאן מצוה בנישואין, כמו בחליצה, וחי' הוא, אלא א''כ י''ל דגם אחר נישואין צריכה חליצה ולא נראה כן.

וניחא מה שכתוב בגמ' בכמה דוכתי דהוי אשת ב' מתים כשעשה בה מאמר, ולהנ''ל קאי אף למד''א דפרחה זיקת יבמין, כי רק ממנו פרח ולא ממנה.

יד. ועל פי זה י''ל דזיקה ככנוסה מדרבנן - כמוש''כ רש''י על מד''א יש זיקה, ולפי מה שיבואר ניחא מדוע כך כתב רש''י - או מדאו' הוא שהאישות שלאחיו נעשית שלו ממש, אך עדיין לא התקיים מצות יבום שהוא להפקיע את אישות המת, ויבום הוא שאישות אחיו נפקעת כמוש''כ הריב''ש, ולכן ע''י זיקה ככנוסה יש איסור קרובות, ונופלת מכוחו, וכן יש לפרש את דברי הרמב''ן בחליצה פסולה, דחליצה פסולה תלוי בזה, דרק אם היא אשתו שייך לומר שמפקיע רק את הקשר שלו, ולא של המת, אך אם אינה אשתו רק עומד במקום אחיו א''כ זה כח מה שיש וא''א לומר שמפקיע רק את מה שעומד תחת אחיו דאין זה כלום ולא זה מה שאוסר - לפי האופן השני - אך באמת אף לרמב''ן יש קשר ליבם אף למד''א אין זיקה כדמוכח מדבריו בדף כ. דבחייבי כריתות מסברא אין תופס זיקה, ומשמע שהוא אף למד''א אין זיקה.

וגם אחר זיקה ככנוסה יש דין יבום להפקיע אישות אחיו, אלא כיון שאם ימות היבם בלא שייבם תיפול מכוחו, והאישות הזו שהיא בעצם סיבה לאסור, יש לה התר, דאישות המפלת יש לה התר - כהרש''ש לחצאין רק אישות המפלת, ולא כל איסור אש''א, א''נ י''ל כמבואר בחי' ר' שמואל סי' ב' סק''ה דהאישות של המת עברה אל החי וכיון שמחמת החי יש סיבה לנפילה הרי היא מותרת, כי אותו אישות יש בה דין יבום, דהיינו שאישות המת ע''י שעברה לחי יש בה סיבת יבום עי''ש - א''כ אין שייך נאסרה, כמו שבחיי האח אין נאסרה, משום שלמצב של מיתה מעולם לא נאסר, כמו כן כשנולד במצב של זיקה ככנוסה למצב שימות אין איסור, וא''כ אינו מצאה בהתר דהיום יש איסור עליו מכח הראשון - משא''כ בנולד אחר היבום - אך נאסרה אין שייך, ואפי' כשכן ייבם, הרי אז פוקע לגמרי איסור אש''א דקמא כי נפקע אישות המת, וניחא לשון הראשונים דהוי כייבם ואח''כ נולד לגבי זה שאין נאסרה, ולא לגבי זה דהוי כמצאה בהתר - ואכתי צ''ב בסתירת דברי הריטב''א -

טו. ועל פי זה יבוארו דברי התוס' דף כט. במה שכתב בדעת רש''י, די''ל דהמאמר גורם להפקיע את מה שיש בכל זיקה שעי''ז אם בעלו קנו, ורק עומד תחת אחיו וכחייבי עשה וכזה זיקה אינה אוסרת וכנ''ל, אך צריכה חליצה וכמו בחייב עשה, וכן יתישבו דברי התוס' דצרתה אסורה להתייבם דע''י המאמר פקע הזיקה הנוספת מצרתה שמכח זה אם בעלו קנו, משום שפקע המצוה לייבם את הצרה ע''י שעשה מאמר, וכיון שאין מצוה אין את הזיקה הנוספת וכנ''ל, אך צריכה חליצה, דיש עליה קצת זיקה וכחייב עשה, וניחא מאד לשון התוס' כאן ובחייבי עשה שיש עליה קצת זיקה.

טז. ועל פי יתיישבו דברי רש''י שכתב בב' מקומות על אשת ב' מתים שיש קצת זיקה מהראשון וקצת מהשני, וצ''ב מדוע יש רק קצת זיקה, ומדוע פקע הזיקה הגמורה שהיה מחמת הראשון, ולהנ'ל ניחא דהרי אין על אשת ב' מתים דין יבום, וא''כ יש רק קצת זיקה וכנ''ל - ואת''ל שמדרבנן גם א''צ חליצה, וכדחזינן דפוטרת צרתה, י''ל כהך גיסא שתמיד נשאר אישות המת, אך א''צ חליצה מכח זה וכנ''ל -.

יז. העירו דאין ראיה מהריב''ש שפקע זיקת המת, די''ל שזיקת המת עוברת אליו ע''י היבום ופקע האישות מאחיו, וזה המצווה הפקעת הקשר של אחיו מאשה זו, אלא שלפי''ז צ''ל שאחר היבום אינה אשתו ככל אשה, אלא אישות המת עברה אליו, ויש סיוע לזה מדברי התוס' רי''ד בכתובות נ''ב. על מה שכתוב בגמ' נשבית לאחר מיתת בעלה אין היתומין חייבין לפדותה, ולא עוד אלא אפי' נשבית בחיי בעלה ואח''כ מת בעלה אין היתומין חייבין לפדותה שאין אני קורא בה ואותבינך לאינתו. וכתב התורי''ד: ''פי' שאעפ''י שהיבם מיבמה לא איקרי לי לאנתו שיבמה נקראת ולא אשה והא דכתיב ולקחה לו לאשה לדרשה אתא שיגרשנה בגט ומחזירה ככל אשה דעלמא אבל יבמתו נקראת וכדכתיב ויבמה'', עכ''ל, וכן נקט הקובה''ע סי' ד' סקי''ד, וכן הוכיח בחי' ר' שמואל סי' ב' סק''ה מדברי הספרי, וכן הוא בחזו''א סי' ק''ל סק''ט, וסי' קל''א סק''ה, וכן י''ל בדברי רש''י הנ''ל אלא שמרש''י בדף יט: שכתב בקושיית הגמ' דיש עליה זיקה הראשונה, משמע שלמסקנא אינו כן, ולהנ''ל נשאר עליה הזיקה הראשונה, אלא שעוברת אליו והיה רש''י צ''ל דיש עליה זיקת אחיו.

יח. תוס' בדף יז: כתבו שצריך פסוק על אש''א שלה''ב כשחמותו מעוברת, ובראשונים מבואר שאפי' באינה מעוברת ס''ד דתמתין, ומבואר בתוס' שאינה אסורה לשוק מחמת זיקת החי, וא''כ יהיה מוכח בתוס' שהאיסור לשוק הוא מה שזקוקה ליבום, ולא מחמת הזיקה, אך על פי הנ''ל י''ל שאסורה מכח אישות המת, וא''ת מדוע כשאין אחין אינה אסורה י''ל כנ''ל דנשאר אישות המת רק כשיש מי שיכול להפקיעו, וזה רק כשיש צד שיהיה מי שיוכל להפקיעו, אלא שאכתי י''ל אם עיקר המצוה הוא הקמת שם, השאירה התורה את זיקת המת בכדי שיוכלו להקים שם, ורק כששייך שיקימו שם, אלא שיקשה מחייב עשה שאין דין הקמת שם ויש זיקה, וע''כ שהזיקה אינה בכדי להקים שם, אלא עבור החליצה, ולדברי הריב''ש הוא עבור הפקעת הזיקה, וזה המצווה בחליצה.

יט. ציינו לדברי האמר''מ סי' ו' סקי''ג וז''ל ועיקר המצווה לסלקה ולפוטרה מזיקתה ע''י היבום או החליצה, ומאידך הקובה''ע סי' ד' סקי''ד פי' בדברי רש''י בסוטה דהיבום הוא המשך אישות המת עי''ש, ובאבני נזר אה''ע סי' רכ''א סק''מ מבואר שאינו המשך אישות המת, ועי' חי' הגרשש''ק סי' י''ט, אלא שאף לדברי הקובה''ע יתכן שהמצוה להסיר את הזיקה מהמת, ולעשותה שלו, דהיינו שאישות המת עוברת לחי, והמצוה להסירו מהמת, וכך י''ל גם בדעת הריב''ש, ואין מקור מהריב''ש שהאישות נפקעת לגמרי מהאשה וכנ''ל.

כ. עי' בדברי הריא''ז המובא בשלטי גיבורים דהבא על יבמתו בלא עדים, אינה ניתרת ע''י גט, וצריכה חליצה, והחזו''א סי' ק''ל סק''ו, ובסי' קל''ד על דף י''ג, הוכיח מזה שהמצוה הוא בקנין, ולא בביאה, ויש שכתבו די''ל דאע''פ שהמצוה בביאה, אך בלא עדים לא קנאה, וכל שלא קנאה אינה נעשית אשתו ואין פוקע הזיקה, ולכן צריכה חליצה, ולכא' רק על פי הנ''ל שאין הזיקה קשורה ליבום י''ל כן, ולדברי הריב''ש שהמצוה להפקיע את הזיקה לכא' א''א ליישב כן.

# נאמנות ע''א בעדות אשה

**במח' הראשונים האם מהני עדות ע''א באשה מדאו' או רק מתקנה דרבנן**

שיטת התוס' ישנים בסוגיין, ושיטת הרא''ה שהובא בריטב''א ובנמוק''י בסוגיין, ושיטת הריטב''א בגיטין - רבינו קרשקש - דף ב: בשם הרמב''ן, דמדאו' מותרת, וכן שיטת התשב''ץ ח''א סי' פ''ב, וכן נקטו לדינא היש''ש בסוגיין, והנוב''י קמא אה''ע סי' כ''ז וסי' ל''ג - וכתב שכן הוא בספרי עי''ש ובבית מאיר סי' י''ז סעי' ג' כתב דדרשת הספרי הוא רק אסמכתא - וכן נקט החזו''א סי' כ''ב סק''ג שכן הוא דעת התוס' בסוגיין, וצ''ע מדברי התוס' שבועות לא. ד''ה ורבנן - ועי' בשו''ת רעק''א סי' קכ''ד דדן להתיר מדאו' מכח נאמנות ע''א שלא במקום חזקה, לדעת הראשונים שאף בדבר שבערוה ע''א נאמן שלא במקום חזקה, וכאן נחשב שאין חזקה מכח חזקה דאשה דייקא ומינסבא עי''ש.

שיטת רש''י דף צב. ד''ה תדע דהוראה היא, ובשבת קמה: ד''ה לעדות אשה - ובנוב''י כתב שאין ראיה מדברי רש''י משום דאיירי בעד מפי עד - ושיטת הרשב''א בכתובות ג., ובשו''ת ח''א סי' אלף קס''ב, וח''ג סי' קי''ב, ובמיוחסות סי' קמ''ב, וכן נקטו הרבה אחרונים - יש''ש בסוגיין, ש''ש פ''ז פ''א - בדעת התוס' בסוגיין, וכן דעת הריב''ש סי' קנ''ה, דנאמן רק מדרבנן.

**קושיות על השיטות שמדאו' נאמן**

א. צ''ב בדברי הגמ' משום עיגונא אקילו בה רבנן, הרי מדאו' נאמנת, עי' בריטב''א שתי' שהיה ראוי שחז''ל יחמירו אע''פ שמדאו' נאמנת, ולא החמירו משום עיגונא.

ב. צ''ב - ריב''ש סי' קנ''ה - מדוע צריך רשות ב''ד, ומאי שנא מב' עדים שא''צ רשות ב''ד, וכעין זה הקשה הרשב''א בריש סוגיין דא''א לומר דס''ד דע''א מהני מדאו' דא''כ מדוע צריך רשות ב''ד, ועי' תוס' פז: ד''ה מכלל, וכך י''ל למסקנא אליבא דהראשונים שמדאו' נאמנת, ועי' ריטב''א בשבועות לב: דכשעד אומר לאשה שמת בעלה אינה צריכה ללכת לב''ד אלא היא נחשבת כב''ד ורשאית להנשא עי''ש, ועי' בשו''ע סי' י''ז סעי' ל''ט ובנו''כ שם דאם נשאת שלא ברשות ב''ד לא תצא אפי' אם אח''כ בא ע''א ואומר שלא מת.

אלא שא''כ צ''ב מדוע פטורה מקרבן, דאם א''צ רשות ב''ד לכא' אין משמעות להוראת ב''ד - וכן יקשה בדברי התוס' שביארו בס''ד שא''צ רשות ב''ד -

ג. הקשה הריב''ש להך גיסא דמדאו' נאמן ע''א משום מילתא דעבידא לאיגלויי מדוע החמירו עליה שאסורה לחזור לבעלה, ומאי שנא מב' עדים, ולכא' יש ליישב עפ''י מש''כ הריטב''א דרק משום החומר בסופה הדבר יתפרסם, ורק עי''ז נאמן, ולא די מדאו' במילתא דעבידא לאיגלויי לחוד, אלא רק דבר שיתפרסם מאד כמוש''כ הריטב''א בסוגיין ובנדרים, דהוי מילתא דפומבי עי' להלן.

הנוב''י תי' דאין דבר זה נחשב עבידא לאיגלויי דמי יימר שיבא הבעל, ורק משום שמדייקת יתברר, וכן החמירו עליה כדי שתדייק ועי''ז יחשב מילתא דעבידא לאיגלויי.

ד. צ''ב לדעת הריטב''א בנדרים דף צא. דגם היא עצמה האומרת מת בעלי נאמנת מדאו' - וע''כ ס''ל כן מדהקשה אם אין ע''א נאמן מה''ת היאך עקרו וכו', ואם כשהיא אומרת מת בעלי נאמנת מדרבנן תיקשי לנפשיה - כיצד אוכלת צרתה בתרומה אליבא דר''ט כמבואר בדף קיח. ובתו''ר שם מבואר שאם צרתה זינתה נהרגת, ואין אפי' ספק שמא מת בעלה, עי' מש''כ החזו''א סי' כ''ב סק''ד ליישב.

ה. יש לעיין מלשון הגמ' כתובות דף כב: אמר אביי תרגמה בעד אחד, עד אחד אומר מת הימנוהו רבנן כבי תרי, וכדעולא, דאמר עולא כל מקום שהאמינה תורה עד אחד הרי כאן שנים.

ו. הריב''ש הקשה על הצד שבכל מילתא דעבידא לאיגלויי ע''א נאמן, מאי מספ''ל לגמ' בדף צג: ודף קטו. ודף קטז: אם האמינו לע''א משום מילתא דעבידא לאיגלויי או משום דדייקא ומינסבא, והתשב''ץ תי' על זה דמספ''ל אם החמירו חז''ל שלא לסמוך על מילתא וכו'.

**קושיות על השיטות שמדרבנן נאמן**

א. צ''ב הרי אין כח ביד חכמים לעקור דבר מה''ת בקו''ע, עי' מה שתי' התוס', ובביאור כוונתם עי' מה שפי' הריב''ש סי' קנ''ה דאין קפידא לתורה בתקנה זו, דאילו היו אומרים שא''צ ב' עדים ודי בע''א, זהו נגד דברי התורה שהצריכה ב' עדים, אך כאן סמכו על מה שדייקא וכו' ואע''פ שהתורה לא אמרה שבכה''ג נאמן, אך גם לא הקפידה תורה שחז''ל יתקנו שנאמן, ומה שאמרה תורה שצריך דווקא ב' והקפידה תורה על כך, אינו באופן של דייקא, וז''ל היש''ש, ופי' ר''י דאין זה עוקר דבר מן התורה כיון שדומה הדבר הגון להאמין ויש לו טעם וסמך הוי כאילו הסכימה התורה לדברי חכמים אף שאינו נאמן מן התורה עכ''ל.

וז''ל הלח''מ פי''ג מהלכ' גירושין הכ''ט ונ''ל ליישב לשונו דודאי מדרבנן הוא נאמן אלא שהקשה הקושיא שהקשו התוס' ואל יקשה בעיניך איך עקרו חכמים דבר מן התורה ותירץ שלא הקפידה תורה וכו' כלומר לא הקפידה תורה שלא נעקור ממנה אלא בדבר שאינו עשוי להגלות אבל בדבר עשוי להגלות אף על פי שמן התורה צריך שני עדים מ''מ כשנעקור הדבר לא הקפידה התורה על עקירתו כיון שהוא הגון להאמין וכמו שכתבו התוס'.

ועי' עוד בדברי החת''ס בשבת קמה: שכתב וכבר ביארתי בתשובה הא דאקילו רבנן בעדות אשה... היינו משום דקמו בהו רבנן דודאי מת הבעל מסברא דדייקא ומינסבא או מילתא דעבידא לאיגלוי ותו לית כאן איסור א''א, אך מצוה מן התורה ולאו איכא שלא להקים דבר כ''א ע''פ ב' עדים... נמצא הכא איסור א''א ליכא שכבר נתברר לנו מסברא שהבעל מת רק שאין לדון ע''פ ע''א או עד מפי עד, וזה איננו איסור א''א אלא איסור לאו ולזה הקילו בעיגונא ומתוך חומר שהחמרת בסופה וכו'.

ובעצם דברי התוס לכא' כוונתם - וכך נראה בדברי הריב''ש הנ''ל - דתקנו שע''א נאמן, ולא שהפקיעו איסור א''א, כדחזינן דכשבא בעלה חייבת קרבן לחד מד''א, ואין אומרים שהפקיעו חז''ל את איסור א''א, וכך מוכח בדבריהם בחולין דף צו. ד''ה פלניא עי' להלן.

ב. הריטב''א הוכיח דמהני מדאו' מהא דמדמי לה לעולא דכל מקום שהאמינה תורה ע''א הרי הוא כב', ומבואר דהאמינה תורה, והריטב''א בכתובות כב: כתב דלפי דעתם צ''ל דכיון שבדאו' היכא שנאמן ע''א הרי הוא כב' לכן גם כאן שמדרבנן נאמן ע''א כעין דאו' תקון והוי כב'.

ג. הנוב''י הקשה מדברי הגמ' בשבועות לב: אמר רב פפא הכל מודים בעד אחד במיתה, וקשה מהא דתנן שם ל. שבועת העדות אינו נוהג אלא באנשים ולא בנשים, והא משכחת לה בנשים בעד מיתה, דאשה נמי מהימנא, אלא ודאי דאשה אינה נאמנת מן התורה בעד מיתה, אבל עד אחד כשר נאמן מן התורה, ועי' מה שיישב הש''ש ש''ז פ''א, דלע''א האמינו, משא''כ לפסולים מהני מדין אומדנא, וכעין זה כתב הגרעק''א בשבועות שם.

ד. לדעת רש''י בשבת, והרשב''א שהקילו משום דאפקעינהו, וכתב הרשב''א דכשבא הבעל ולא דייקא לא אפקעינהו, וא''כ צ''ב כיצד רשאי הבעל השני לכונסה, הרי על הצד שלא דייקא לא אפקעינהו, ואם מדאו' אין סומכים על דייקא ומינסבא, ורק מכח אפקעינהו מותר, הרי אם לא דייקא לא אפקעינהו, וי''ל דיש חזקה שמדייקת, וחזקה זו מועילה מה''ת לומר שודאי דייקא, וכחזקה שאין אשה מעיזה וכו', אלא דאכתי אע''פ שדייקא לא מהני דא''א לסמוך על דיוקא, וא''ת א''כ כשבא בעלה מדוע תולים שלא דייקא הא י''ל שדייקא ובכל זאת הוא חי כדחזינן שא''א לסמוך על דיוקא, וי''ל על פי מש''כ החת''ס הנ''ל דודאי ברור שאם דייקא מת בעלה, אלא שמדאו' אין לעשות אלא בעדות כשר, ודרכי הבירור שלה אינם בעדות כשר, ולמשל אולי סומכת על משה ואהרן, ולכן א''א לסמוך על דיוק שלה, ולכן כשבא בעלה ע''כ לא דייקא, ולכתחילה יכול הבעל השני לסמוך על כך שדייקא, ואי דייקא אפקעינהו, ואינו נכשל בדין שאין לעשות אלא בעדות כשר.

ויש לעיין לדברי רש''י והרשב''א מדוע נוטלת כתובתה אי אפקעינהו, וצ''ל על פי מש''כ התומים דאע''פ דאפקעינהו מדרבנן כן מקודשת לו, ומדרבנן ע''א נאמן ולכן נוטלת כתובתה.

**נ''מ בין השיטות**

א. האם בעדות ע''א יורדים האחים לנחלה, התשב''ץ ח''א סי' ע''ז וסי' פ''ב כתב שיורדים משום שע''א נאמן מדאו' במילתא דעבידא לאיגלויי, ורק בעדותה של אשה המעידה שמת בעלה שאינה נאמנת מדאו' אין האחים יורדים לנחלה, וכתב דאפי' להך גיסא בגמ' שרק כשדייקא ע''א נאמן, ובאופנים שלא דייקא אין מתירים לה להנשא, אפי' הכי יורידו את האחים לנחלה, דרק משום חומר א''א החמירו יותר מהדין, אך לענין ירושה לא החמירו והעמידוהו על דין תורה דע''א נאמן בכל מקום במקום דעבידא לאיגלויי, וכתב שאפי' בעדות עבד ואשה יורידו את האחים לנחלה - ועי' עוד תשב''ץ סי' ע''ו - וכן פסק הנוב''י קמא אה''ע סי' ל''ג דבעדות ע''א מורידים לנחלה, ולא דמי לאשה שאומרת מת בעלי שאין מורידים את האחים לנחלה, אלא שהנוב''י נקט שנחשב עבידא לאיגלויי רק מחמת שתדייק, ובתשב''ץ מבואר שאף בלאו הכי חשיב עבידא לאיגלויי.

ויש לעיין בדברי הריטב''א בנדרים צא. דנראה שאשה שאומרת מת בעלי נאמנת גם מדאו' - וע''כ ס''ל כן דהרי בסוגיין הקשה היאך עקרו דבר מן התורה, ויש לעיין אם גם בעד מפי עד שייך לומר שנאמן מדאו' הרי יכול העד לומר שהעד שאמר לו שיקר כמוש''כ הנוב''י - ובכל זאת אין מורידים את האחים לנחלה.

ובריב''ש סי' קנ''ה דן אם בעדות ע''א מורידים את האחים לנחלה ומסיק שאין יורדים לנחלה, אך כתב משום שנאמן ע''א רק מדרבנן, והנוב''י אזיל להך שיטות שמדאו' נאמן ע''א.

והקצוה''ח בסי' ל''ט סק''א והחזו''א בסי' כ''ב סק''ג נקטו שאין מורידים את האחים לנחלה אע''פ שנאמן מדאו' עי''ש מש''כ החזו''א לבאר בזה, ועי''ש שהקשה מהא דצרתה אוכלת בתרומה כשהיא נשואה לכהן, ולגבי צרתה עדותה הוא כמאן דליתא הגם שלענין עצמה נאמנת מדאו', עי''ש בסק''ד מה שתי', ועי' בתוס' חולין צו. ד''ה פלניא דסימנים מועילים בעדות אשה ולא להוציא ממון, ונראה שם שהחילוק הוא מדאו', וא''כ י''ל דה''ה בע''א מהני לענין דבר שבערוה ולא לענין להוציא ממון.

ולכא' היה מקום לומר שאע''פ שע''א נאמן מדאו' אינו מועיל לענין נחלה, משום די''ל שדרגת נאמנותו הוי כעין דין רוב שמועיל בדבר שבערוה ולא בממון, אלא שהתשב''ץ נקט שבמילתא דעבידא לאיגלויי ע''א נאמן גם בממון - עי' תו''ר בגיטין י: ד''ה אי לאו וז''ל יש שרוצים לדקדק מכאן דמה שהצריכה תורה שני עדים לאו משום דחד חשיד לשקר אלא גזירת מלך היא כדאמרינן גבי קרובים משה ואהרן לאו משום דלא מהימני, ונראה דאין ראיה מכאן ... עי''ש, וכך ס''ל לתשב''ץ כמבואר בדבריו בסי' ע''ז דכל פסול ע''א אינו אלא מחשש משקר, וכשאין חשש משקר נאמן -.

ב. עי' תוס' בחולין דף צו. ד''ה פלניא וז''ל וכן אם נשאת על פי עד אחד וזינתה לא קטלינן לה אע''פ שבעלה הראשון נודע שהיה מת כבר בשעת הזנות דלא לכל דבר מהימנינן ליה דאין האחין יורדים לנחלה על פיו וגם צרתה אסורה, עכ''ל, ויש לדון לדעת הראשונים שמדאו' נאמן האם יהרגו אותה ואת בועלה בכה''ג, ולדברי הריטב''א בנדרים צא. שאף אשה שאומרת בעלי מדאו' מותרת יש לדון אם בכה''ג יהרגו אותה ואת בועלה, די''ל דרק לענין נחלה לא האמינו ופלגינן נאמנות, אך כל דבר שהוא תולדה מהתירה לשוק י''ל דלא פלגינן כמוש''כ האחרונים שלכן לא פלגינן נאמנות לענין כתובתה, וא''כ ה''ה לענין להורגה, ועי' בדברי החזו''א הנ''ל, ועי' שו''ת רעק''א סי' קכ''ד דנקט דתוס' הנ''ל בחולין ס''ל דא''א האיסור בע''א יוחזק, ולא ס''ל לתוס' כהרמב''ם, ומבואר בדבריו דלדעת הרמב''ם יהרגו על פי הע''א, ואע''פ ששיטת התוס' שע''א נאמן רק מדרבנן, בכל זאת כמו שלענין איסור א''א נאמן מדרבנן, כך גם לענין להורגו.

ג. אע''פ שלדעת התוס' ע''א נאמן מדרבנן, וא''כ לכא' אין מקור שדייקא ומינסבא מהני מדאו', אך כתבו תוס' בדף פח: ובכתובות דף כב: ובב''ב דף לב. דלא אזלינן בתר חזקת א''א משום דדיקא ומינסבא מרעא ליה לחזקה, ומהני מדאו' ואף לענין הבעל עי''ש, דהיינו שאע''פ שאין מועיל לענין להתירה, אך מהני לגרום ספק אף לענין אדם אחר, וצ''ב א''כ כיצד אוכלת צרתה בתרומה אליבא דר''ט כמבואר בדף קיח. הא ע''י דייקא ומינסבא יש ספק אף לענין אחרים, ועי''ש בתו''ר דאם צרתה זינתה יהרגוה, ומבואר שאין אפי' ספק, וצ''ל דאין כח בסברת דייקא ומנסבא לעורר ספק, ורק במקום תרי ותרי שיש ספק אלא שיש חזקה יש בכח דייקא ומינסבא לעמוד כנגד החזקה ונשאר ספק - כ''כ בחי' ר' שמואל כתובות עמ' נ''ה - ולפי''ז במקום תרי ותרי, כשאומרת אחת ברי שמת בעלי ונשאת, צרתה אסורה לאכול בתרומה, ולא מהני חזקת א''א להתירה לאכול בתרומה, וכ''ש שלא יהרגוה כשזינתה.

ועי' בשו''ת רעק''א סי' קכ''ד דכתב לנתה''מ דהיה מקום לומר דע''א נאמן מדאו' משום שע''י דייקא ומינסבא אין חזקת א''א וכל שאין חזקה יש ראשונים הסוברים דע''א נאמן אף בדבר שבערוה, ומבואר שנקט דדיקא ומינסבא מרעא חזקת א''א אף שלא במקום תרי ותרי, וצ''ע כנ''ל מדוע רשאית צרתה לאכול בתרומה - ואולי הדייקא ומינסבא הוא הוכחה שכדין נישאת, ולא הוכחה שמת הבעל, וא''א ע''י חזקה דכדין נישאת להוכיח שמת הבעל לענין דינים אחרים, ולפי''ז אף במקום תרי ותרי צרתה אוכלת בתרומה, ואם זינתה יהרגוה - ובגף דברי רעק''א עי' נודע ביהודה סימן מג שכתב וז''ל והנה אף שאין כוונת התוס' לומר שע''י זה נעקרה החזקה לגמרי דא''כ היה להיות ע''א נאמן מן התורה דבמקום דלא איתחזיק איסורא ע''א נאמן באיסורין מן התורה ועיין בתוס' דף פ''ח ע''א ד''ה מתוך חומר כו' שהם ג''כ דברי הר''י עצמו אבל כוונתן שריעא החזקה ואינו דומה לשאר חזקת איסור עכ''ל.

ד. במים שאין להם סוף שהחמירו חז''ל דלא תנשא, אך אם נישאת לא תצא, האם ע''א נאמן לענין דאם נישאת לא תצא, ולכא' תלוי אם הא דהאמינו לע''א הוא רק מדרבנן משום עיגונא, א''כ במשאל''ס שלא הקילו משום עיגונא י''ל שע''א אינו נאמן, וברמב''ם פי''ג מהלכ' גירושין ה''כ מפורש שע''א נאמן ועי''ש בלח''מ שעמד על כך שהוא חידוש שאפי' בע''א הדין כן, אלא שי''ל דלא פלוג חז''ל וכיון שתקנו שע''א נאמן כב' בכל מקום נאמן, ועי' עוד בענין זה באו''ש פי''ג מהלכות גירושין ה''כ.

ה. במתני' להלן מבואר שה' נשים אינן נאמנות, ועי' במל''מ שנסתפק אם אין אפי' ספק על פי דבריהם, ולכא' אם ע''א רק מדרבנן נאמן א''כ אין הה' נשים בכלל תקנתם, משא''כ אם מדאו' ע''א נאמן וחז''ל פסלו את החמשה נשים יש לדון אם פסלום בתורת ודאי או בתורת ספק.

**בטעם החומרות שהחמירו בנישאת על פי ע''א**

במסקנא מבואר שהחמירו בכדי להקל עליה בתחילה, ומשמע דבס''ד אין זה סיבת החומרא

כתבו התוס' דלפי הס''ד שע''א נאמן מה''ת, הו''ל למידק כשיש רק ע''א ולכן קנסוה, וכן נראה ברש''י ד''ה תצא, ובריטב''א כתוב ''מפני שהן נשואין שלא בדבר ברור לגמרי החמירו עליה בדברים אלו'' ואולי כוונתו כתוס' שלכן היה עליה לברר.

הרשב''א והריטב''א כתבו דלס''ד נאמן רק מדרבנן ולכן החמירו עליה, ואולי כוונתם כתוס' דלכן היה עליה לדייק, ולכן קנסוה.

**למסקנא החמירו בסופה בכדי להקל עליה בתחילה**

א. ברש''י ד''ה הקלת, ובתוס' כאן ובדף צג: מבואר שהחמירו בכדי שתדייק, ולכן אף להך גיסא דהאמינו לע''א משום מילתא דעבידא לאיגלויי, אין הכוונה שא''צ את הדייקא ומינסבא, אלא דדי בדיוקא קצת.

ב. אך ברשב''א ובריטב''א נראה שלהך גיסא בדף צג: ודף קטו. ודף קטז: שהאמינו לע''א משום מילתא וכו' א''צ כלל את סברת דייקא, עי' רשב''א דף כה. ד''ה הא דאמרינן והא מת, וריטב''א דף קיז. ד''ה אדעתא דכתובה, וכן מפורש בתשב''ץ ח''א סי' פ''ב דבכל התורה כולה ע''א נאמן במילתא דעבידא לאיגלויי, ולא מספ''ל אלא כאן בא''א אם החמירו והצריכו גם דייקא ומינסבא, וכתב שלהלכה כל הראשונים מלבד הר''ח ס''ל דקי''ל דא''צ דייקא ומינסבא.

ג. ולדבריהם הפי' בר' זירא מתוך חומר וכו' הוא לכא' כמוש''כ הריטב''א כאן, ובדף קיז. ובנדרים דף צא. דע''י שיהיה חומר בסופה יתפרסם מאד ששיקר, ובמילתא דעבידא לאיגלויי כי האי שיהיה פרסום גדול לא משקרי אינשי - ועי' בתשב''ץ סי' פ''ב, וכן פסק הנוב''י קמא אה''ע סי' כ''ז וסי' ל''ג דבכל מילתא דעבידא לאיגלויי ע''א נאמן, וא''צ פרסום גדול - ועי' להלן אות ז'.

ויש לבאר דברי בריטב''א בתרי אנפי, י''ל דע''א אינו נאמן מחשש שקר, וכאן שאין חשש שקר ע''א נאמן, אך לכא' דבר זה לא יבאר מדוע קרוב נאמן, שהרי פסולו אינו מחשש שקר אלא מגזה''כ, ולכן י''ל דכל הפסולים אינם נאמנים כשצריך את הנאמנות, וזה כשיש לו בחירה אם לשקר או לא, משא''כ כאן שמפחד לשקר, טבע בנ''א שלא לשקר, ואין אנו מאמינים לו אלא שיש לנו אומדנא עי' ש''ש ש''ז פ''א.

וז''ל הנוב''י בסי' מ''ה: ואומר אני לדעתי זה פשוט דלא שייך כאן כלל לבטל עדות הכשרים בשביל צירוף הפסולים ועד כאן לא שנינו רבים שהעידו ונמצא אחד מהם קרוב או פסול אלא בדבר הצריך עדים כשרים אבל בעדות אשה שכל הפסולים כשרים להעיד רק הפסול בעבירה דאורייתא מטעם שחשוד לשקר אבל אי לאו שחשוד לשקר והיינו יודעין שדבר זה מעיד אמת היה נאמן לכן נאמן במסל''ת משא''כ בשאר עדות אף אם האמת כדבריו מ''מ עדותו בטל מטעם גזרת הכתוב אל תשת רשע עד וכיון שבעדות אשה הוא עצמו כשר לולא מטעם דמשקר וא''כ אותן שנצטרפו עמו וכי גרועים ממנו בעצמו וכיון שהמה אנשים נאמנים ולא חשידי לשקר למה יופסל עדותן מחמתו ולכן לית דין צריך בשש שעדות הכשרים קיימת ואפילו להעיד מחדש אין צריכין.

ד. וכן מה שאשה שאומרת מת בעלי נאמנת יש לפרש דדייקא ומינסבא מחמת החומר בסופה שמפחדת מכל החומר בסופה, אך י''ל שמחמת החומר בסופה יתפרסם הדבר ומפחדת לשקר בדבר שיתפרסם.

ה. ונ''מ במה שכתוב בגמ' להלן קיז. דבאומרת תנו לי כתובתי כי מת בעלי אינה נאמנת, האם הוא משום שלא דייקא כי אינה באה להנשא, או''ד מכיון שאינה באה להנשא אין העד מפחד לשקר כי לא יהיה חומרא בסופה אם אינה נישאת עי''ש בריטב''א.

ו. עי' בדברי הנתה''מ בשו''ת רעק''א סי' קכ''ד דנקט כהסוברים שע''א נאמן בדבר שבערוה כשלא איתחזיק איסורא, וביאר שע''י דייקא ומינסבא איתרע חזקת א''א כמוש''כ הראשונים, וממילא ע''א נאמן, והחמירו עליה בסופה בכדי שיהיה דייקא ומינסבא שעי''ז לא יחשב לע''א כנגד חזקה - ועי' עוד מש''כ הנתה''מ בספרו קהלת יעקב סי' י''ז סי' ג' -

ז. עי' רשב''א גיטין ב: וז''ל דבכולהו נוסחאי גרסי' התם אלא משום עגונא אקילו, דמשמע דטעמיה דרבי זירא אידחי לגמרי, וכוליה טעמי' משום עיגונא, וכן גרס הרשב''א כאן דף פז: אלא משום וכו' ועי' מאירי כאן דף פז: שדן בזה ועי' שו''ת מהרי''ק סי' ל''ב - הובא בש''ש ש''ז פ''א - דכתב דבשום ספר לא גרס אלא ואף למסקנא נצרך הטעם של משום חומר בסופה וכו' - ובתוס' דף צג: מפורש שאף למסקנא טעם הקולא הוא משום חומר וכו' והכוונה דייקא ומינסבא, והרשב''א לשיטתו בדף כה. כתב שלמסקנא א''צ לדייקא ומינסבא, ויש לעיין ממש''כ הרשב''א בכתובות ג. דרק משום הדייקא הקלו ולכן כשלא דייקא לא אפקעינהו, והרי למסקנא א''צ סברת דייקא בע''א.

ח. ולדעת הרשב''א לכא' אף למסקנא החמירו מסופה משום קנס, אלא שברא''ש מבואר שהוא קנס גם למסקנא אע''פ שנקט שסיבת הנאמנות הוא משום חומר בסופה, וצ''ל דקנסו בסופה בכדי להקל בתחילתה, ולא היו מחמירים רק בכדי להקל בתחילתה, אלא שלדעת הרשב''א החומרא רק משום קנס, משא''כ לשאר הראשונים קנסו בכדי להקל בתחילתה, וכל זה רק אליבא דרב שבב' עדים אין קנס, אך למסקנת הגמ' בדף צא: דקנסו גם בב' עדים ע''כ אין הקנס בכדי להקל בתחילתה, אלא שאכתי י''ל דכיון שקנסו מידק דייק והקלו מחמת זה בתחילתה, וקושיית הגמ' לא לחמיר וכו' הוא רק כמד''א שבב' עדים לא קנסו, ורש''י שפי' במתני' שהוא משום קנס י''ל דהוא משום שלדינא גם בב' עדים קנסו, אך הרא''ש כתב דהוי קנס אף למד''א דרק בע''א קנסו וע''כ צ''ל כנ''ל דקנסו בכדי להקל בתחילתה.

**בגמ' דף כה. ודף צג: ודף קטו. ודף קטז: מבואר שע''א נאמן מחמת דייקא ומינסבא**

א. צ''ב מהו הצירוף של נאמנות הע''א והדייקא ומינסבא, דהיינו מה השייכות בין הע''א שנאמן, לבין האנן סהדי שיש ע''י דייקא וכו', ואי נימא דרק מדרבנן מותרת ניחא דהתירו רק בצירוף ב' הדברים, אך אם מדאו' מהני צ''ב, דאי כל אחד לחוד לא מהני, כיצד בצירוף תרוייהו שרי.

ב. עוד יש להקשות מהדין שכל מקום שהאמינה תורה ע''א הרי הוא כב', והרי אינו נאמן בכ' אלא רק בצירוף הדייקא יש לפנינו בירור כב', וביותר יש להקשות מהא דמבואר בגמ' בל''ב חילוק בין עד כשר לעד פסול לענין רוב דעות, ומבואר להדיא שיש שם עדות על דבריו, ואם לא האמינו לו אלא התירו רק בצירוף הדייקא ומינסבא א''כ א''א לומר שיש לו תורת עדות, שהרי לא עליו סומכים, אלא שיעויין בשו''ת מהרי''ט ח''א סי' נ''ב שמבואר בדבריו שגם בגוי המסל''ת שהתירוה להנשא לא תצא מהתירה הראשון, אע''פ שכתב שם להדיא שאין בו תורת עדות ואין שייך בו אין חוזר ומגיד עי''ש, ולכא' מבואר בדבריו שהוא דין שלא תצא מהתירה הראשון, ולא שכח העד כשנים.

ג. צ''ב - נתה''מ בשו''ת רעק''א סי' קכ''ד- באנסה אדם וכי יהרגוהו, דהרי עדיין לא נישאת ולא דייקא.

ד. צ''ב אם לא סמכו על הע''א לחוד, מה שייך כאן ענין כל מקום שהאמינה תורה ע''א הרי הוא בשנים, הרי לא האמינה לו התורה כב', ורק בצירוף הבירור של הדייקא ומינסבא ניתרת.

ה. לכא' דייקא בשעה שבאה להנשא, וא''כ עדיין אינה מותרת להנשא, אלא שמתירין אותה על סמך שלא תינשא בלא שתדייק, וצ''ב - נוב''י קמא אה''ע תש' מ''ב ד''ה בנכרי - וכי שייך להורות התר כשבעצם אין עדיין התר אלא מורים התר על סמך שיתחדש בירור אח''כ - ועי' חזו''א סי' כ''ב סק''ט -

ו. צ''ב - נוב''י קמא אה''ע תש' כ''ז ד''ה והנה, ובעוד מקומות - בקטנה דאין שייך בה דיוק היאך מותרת, ומסתמא דמתני' נראה שגם קטנה מותרת.

ז. צ''ב - עי' רעק''א שו''ת סי' קכ''ה - אם דייקא ומינסבא, א''כ טוענת ברי, וא''כ א''צ את העדות של הע''א, שהרי מבואר במתני' דף קיד: ודף קטז: שאשה שאומרת מת בעלי נאמנת - אלא שדבר זה תלוי אם דייקא שבעלה מת, או דייקא אם העד משקר וסומכת עליו עי' רעק''א בשו''ת סי' קל''ג דמספקא ליה בזה, והתומים בכללי מיגו אות ט''ז נקט שמדייקת בדברי העד שאינו משקר וסומכת עליו ואין ליבה נוקפה, אך אינה מבררת שבעלה מת, ועי' רש''י מסכת גיטין דף פט: ד''ה קנסוה רבנן, דהאי דשריוה בהעדאת עד אחד משום עיגונא אקילו בה והיא גופה תידוק במילתא ע''י עוברים ושבים ותנסיב - וי''ל על פי מש''כ הריטב''א בדף צג: די''ל שאינה מדייקת כשיש ע''א משום שסומכת עליו, והע''א מגרע בעדותו.

ח. צ''ב כשנישאת ואומרת שסמכה על העד ולא דייקא כלל, מדוע לא נימא דשויא אנפשא וכו' ותצא.

ט. צ''ב בספיקות הגמ' בדף צב: ודף קטו. ודף קטז: שלא הוזכר בדברי ר' זירא שנאמן משום מילתא דעבידא לאיגלויי, אלא רק דדייקא ומינסבא, וא''כ אף לפי מש''כ התוס' דנצרך גם דייקא ומינסבא, אך בר' זירא לא הוזכר שצריך גם את סברת מילתא וכו'.

**יסוד הנוב''י ורעק''א והאו''ש**

כתבו הנוב''י קמא אה''ע סי' כ''ז וסי' ל''ג וסי' מ''ג, והנתה''מ - בשו''ת רעק''א סי' קכ''ד - ורעק''א שו''ת סי' קכ''ה, והאו''ש - חי' רמ''ש סוטה לב. - דאין הכוונה שסמכו על כך שמדייקת, אלא כיון שדרכה לדייק, עבידא לאיגלויי, והעד ודאי לא ישקר, ולכן ההתר חל מיד, וגם בקטנה כשתגדיל תדייק, ושרי אף כשאין טוענת ברי, והספק בדף צג: ודף קטו. ודף קטז: אינו אם הנאמנות מחמת עבידא לאיגלויי או מחמת דייקא, אלא אם צריך את הדייקא בכדי שיחשב עבידא לאיגלויי, ולתוס' הספק כמה נצרך דייקא, דהיינו כמה נצרך דרגת העבידא לאיגלויי, ולפי''ז אין כאן צירוף נאמנויות, אלא הע''ד נאמן ועליו סמכו, אלא שסמכו עליו רק כשעבידא לאיגלויי, וא''כ גם ניחא דהוזכר בדברי ר' זירא שנאמן משום מילתא דעבידא לאיגלויי.

וז''ל רעק''א שו''ת סי' קכה, לענ''ד אמת נכון הדבר דההיתר נגמר מיד, וראי' ברורה מתוס' ב''ב (דף ל''ב ד''ה אבל), דהקשו למה דלא ידע באומרת ברי לי יקשה דבחטאת קאי, הרי דס''ל דבלא ברי דידה ליכא דיוקא, א''כ יקשה בכל אשה דמתירין להנשא עפ''י עד אחד אפילו באינה אומרת ברי לי, והא לא דייקא, אע''כ דההיתר נגמר מיד, כיון דמסתמא תידוק לא משקר העד - ולכא' כוונתו להוכיח שאין ההתר מכח הדייקא, דאמרינן דודאי תדייק דא''כ הרי כל שנישאת ע''כ מדייקת ולכן א''צ ברי דידה דאנן סהדי שתדייק, וא''כ מדוע קשה לתוס' דבחטאת קאי הרי ודאי דייקא, וע''כ דאין הכרח שתדייק אלא כיון שדרכה לדייק העד לא ישקר עכ''ל, ועי' מש''כ החזו''א סי' כ' סק''ט על הראיה מהתוס', ועי' תו''י פח: מה שתי' על קושיית התוס.

ועי' בדברי הנתה''מ שביאר באופן אחר שאין חשש משקר משום שכל כוונתו להתירה, וכיון שיודע שתדייק ולא תנשא אם אין דבריו נכונים לא היה מעיד.

החזו''א סי' כ' סק''ט הקשה על הנ''ל מדברי הגמ' דף כה. והא מת, דלאו עליה קסמכינן, דאמר מר אשה דייקא ומינסבא, עי''ש בגמ' וברשב''א שם.

עוד הקשה החזו''א ממסיח לפי תומו, והובא לעיל שהנוב''י עמד על זה וכתב ששם הוא דין אחר ואינו אותו דין כמו ע''א.

צ''ב על הנ''ל מדברי רש''י צב. ד''ה מאי טעמא לאו משום דהוראה היא, וכשהורו שחלב הקיבה מותר דאיעלם מינייהו וסמוך אדעתייהו והכא נמי אדעתייהו הוא דסמוך דאמרי כל אשה דייקא ומינסבא ונמצא דטעו בהוראתן דהא לא דייקא ואינסבא עכ''ל, ומפורש שאי לא דייקא טעו בהוראתן, ולהנ''ל הרי א''צ את הדייקא, אלא הע''א אינו משקר משום שחושש שהיא תדייק, והיה לרש''י לומר שטעו בהוראתן במה שסמכו על הע''א.

ומאידך הוכיח החזו''א מדף צג: דההתר נגמר מיד, ולכן כתב שמדייקת מיד עי''ש, אלא שבתו''ר שם מבואר להדיא שההתר הוא רק כשבאה להנשא שאז דייקא וכו' אך י''ל שרק כשעדיין אסורה להנשא לא דייקא עד אחר שיחלוץ לה, אך כשמותרת מיד להנשא י''ל דמיד דייקא.

יש לעיין מדברי הרשב''א דף קט''ו. וז''ל או דלמא טעמא דעד אחד משום דאיתתא גופא דייקא ומנסבא כלומר דזמנין דעד אחד משקר ואנן לאו עליה קא סמכינן אלא אאיתתא גופה דדייקא עד שתגיע לדבר ברור עכ''ל, וכ''ה במאירי שם, ולדברי האחרונים היה צריך להיות שע''י שהיא דייקא אין חשש שהוא ישקר ועליה קסמכינן, אלא שאף לפי מה שנראה ברשב''א ע''כ צ''ל דמחמת שהיא דייקא תקנו להאמין לעד, וכדמוכח מהא דאמרו על ע''א בעדות אשה כל מקום וכו' וכנ''ל.

עוד יש לעיין מדברי התוס' בדף קטו. ד''ה טעמא, שכתבו דא''א לומר שיש בדדמי בע''א, דא''כ מה יעזור הא דדייקא ומינסבא, ולפי האחרונים הרי י''ל דמחמת הדייקא ידקדק יותר, וכמוש''כ בראשית דבריהם דמחמת מילתא דעבידא לאיגלויי לא יעידו בדדמי.

עוד יש לעיין מדברי הרמב''ן במלח' בדף קטו. שכתב שאם סמכו על דייקא ומינסבא גם בגוי המסל''ת צריך דייקא ומינסבא, והנוב''י בסי' מ''ב כתב שלפי דרכו לא שייך לומר שבמסל''ת צריך דייקא ומינסבא, שהרי אין העכו''ם יודע שתנשא על פיו עי''ש.

**נ''מ מכח חידוש זה**

א. במסיח לפי תומו אין כל זה שייך, שהרי אינו יודע שמחמתו מתירים לה להנשא, וכתב הנוב''י בסי' מ''ב דע''כ הוא דין אחר שהמסל''ת מסתמא אינו משקר - ובשו''ת חמדת שלמה סי' מ''ב הקשה מדברי הנמוק''י שכתב דמסיח לפי תומו מותרת משום דדייקא ומינסבא -

ב. בעד מפי עד לא שייך כל זה, שהרי אם יתברר ששיקר יאמר שהעד שאמר לו שיקר, ולכן כתב הנוב''י שעד מפי עד הוא עוד דין ורק מדרבנן מהני, אע''פ שגם בעד מפי עד שייך דייקא ומינסבא, אך אין זה גורם לעד לפחד לשקר, ולכן אף להאי גיסא שנאמן ע''א משום דדיקא ומינסבא, אין זה אלא שמחמת כן העד יפחד לשקר, וזה לא שייך בעד מפי עד.

ג. אין מקור מסוגיין שיש כח בירור מחמת דייקא ומינסבא, אלא רק כתוב שלכן לא ישקר הע''א, עי' נוב''י סי' מ''ג ד''ה והנה נתתי, ובתו''י נראה שכל ההתר הוא מכח הדייקא ומינסבא, ויש לעיין לדבריו מדוע צריך את הע''א, ואולי י''ל דאינו נצרך אלא דקמ''ל דאפי' במקום ע''א דייקא, וא''א דסומכת על העד, אלא שיקשה על זה כנ''ל כיצד שייך לומר על עדות הע''א כל מקום שהאמינה תרוה ע''א הרי הוא כב', וצ''ל דלא סמכו על הדייקא ומינסבא לחוד, דהרי אם היא אומרת שיודעת שמת בעלה אך לא ראתה שמת אלא ברור לה ע''י שחקרה ודרשה וכו' או שמעה מהנאמן לה שמת, הרי לא יתירוה, ורק אם אומרת שראתה שמת האמינו לה, וע''כ דרק בצירוף הע''א התירו, ואכתי צ''ב מהו הצירוף.

ד. כתב הנוב''י דאף להך גיסא בגמ' דהאמינו לע''א מכח מילתא וכו' וא''צ לדייקא וכו' אין ע''א נאמן להעיד שמתה אשתו להתירו באחותו, משום שכל הסיבה שהוא מילתא דעבידאי לאיגלויי הוא מכח שדרכה לדייק וע''כ דאף להך גיסא מדייקת קצת כמוש''כ התוס', וכן לדברי הריטב''א הנ''ל שרק כשיש חומר בסופה ויתפרסם עי''ז פירסום גדול נאמן העד מדאו' וזה לא שייך בכה''ג, ולדברי התשב''ץ היה צריך להיות שיהיה נאמן מדאו' אלא שחז''ל החמירו כשאין זה במקום עיגונא.

# נישאת לא' מעידיה וטוענת ברי

א. הקשה הריטב''א אי טוענת ברי מדוע רק בנישאת לא' מעדיה שרי, הא אשה נאמנת לומר מת בעלי.

ב. וכתב שלכן כתב רש''י ד''ה ברי לי, כגון ע''י סימנים ואשם תלוי אינו בא אלא על מי שלבו נוקפו, וכתובות דף כב: כתב רש''י בד''ה באומרת ברי לי, אין לבי נוקפי שברי לי אילו היה קיים היה בא, דאילו היתה טוענת ברי בבירור היתה נאמנת להנשא לכל אדם, וז''ל חלקת מחוקק סימן יז ס''ק סח, רש''י פי' בכתובות דכ''ב ע''ב אעפ''י שאינה יודעת בודאי שמת מ''מ יכול' לומר ברי לי שאין לבי נוקפי שברי לי אלו היה קיים היה בא ואין אשם תלוי אלא למי שלבו נוקפו אבל הר''ן כתב בפ''ב דכתובות שאין פרש''י מחוור ומיירי שאומרת שראיתיו שמת, וז''ל הב''ש סימן יז ס''ק קיב, פרש''י בכתובות דף כ''ב ברי לי אם היה חי היה בא והר''ן חולק עליו וס''ל ברי כזה לא הוי ברי אלא דוקא שאומרת שראה אותו מת.

ג. ועי' כתבי הגרי''ז נזיר כג. דביאר דלדעת הרמב''ם ספק דאו' לחומרא רק כשיש אשם תלוי, ויש אשם תלוי רק כשליבו נוקפו, ולכן כתב כן רש''י ולא כתב כפשוטו שברי לה שמת, לחדש שא''צ ברי שמת ודי במה שאין לבה נוקפה.

ד. אלא שצ''ב מדוע אין דין ספק דאו' מדרבנן לחומרא, כל שאינה יודעת שמת, דבאין לבה נוקפה לכא' לא יצא מכלל ספק, ולכא' זהו קושיית הריטב''א כאן ובכתובות עי''ש, והרטב''א נח' על רש''י וכתב שרק בברי שבעלה מת מותרת, והא דשרי רק בנישאת לא' מעדיה הוא משום דרק כשאין עדים כדבריה דייקא ומינסבא ונאמנת, אך כשיש עדים סומכת עליהם ולא דייקא, וכעין זה כתב בדף צג: עי''ש.

ה. עי' מרדכי שבועות פרק שבועת הדיינים רמז תשעב וז''ל ונראה לה''ר מרדכי זצ''ל ראיה מפרק שני דכתובות באומרת בריא לי ופירש רש''י באמרה בריא לי אין לבי נוקפי שאילו היה קיים בבירור היה בא עכ''ל, דהיינו שדי בטענת אין לבי נוקפי להחשב ברי לענין לחייב שבועה, וס''ל לרש''י דכל שטוענת שברור לה, אי אפשר להפרישה אע''פ שמה שברור לה אינו בדרכי הבירורים של התורה, והסברא לכא' שכל שברור לאדם דבר רשאי לסמוך על זה, משום שאין לו ספק, ויתיישב קושיית הריטב''א, ואין צריך לומר שהוא רק דין באשם תלוי, וכדמוכח מהמרדכי דדימהו לברי בשבועה.

ו. וז''ל התוספות ישנים, הקשה ה''ר שמואל מאיוורא משמע דמעיקרא ס''ד דלא אמרה ברי לי וא''כ כי קשה ליה הבא עליה באשם תלוי הול''ל חטאת ודאי משום חזקת אשת איש וי''ל דלעולם היה יודע טעמא דאשה דייקא ומנסבא ומ''ה ליכא חטאת, ודאי אבל הכא קאמר שאומרת שברי לה שמת ששמעה מבני אדם שמכרת אותם ויודעת שלא ישקרו בשום ענין, ותוס' בב''ב לב. שלא תי' כן יש לעיין אם נח' על התו''י וס''ל דדייקא הוא ברי, ועי' חזו''א סי' כ' סק''ט.

ז. צ''ב כיצד מועיל ברי במקום תרי ותרי, וביארו רבותינו שאין אנו מאמינים לה, ואינו ככל ברי שיש לאדם כח טענה, אלא שע''י הברי מתעורר צד שאולי היא יודעת, ואם היא יודעת אין לה דין ספק דאו' לחומרא, והיאך נפרישנה, ואע''פ שלנו יש ספק, מספק א''א להפריש, ורק אם לה יש ספק יש דין הפרשה על דין ספק דאו' לחומרא, וז''ל רעק''א כתובות דף כז: בשנים אומרים מת ושנים אומרים לא מת דבנשאת לאחד מעידיה ואומרת ברי לי לא תצא, דודאי לאו מדין עדות אתינן עלה ומשום דבשעה שהעיד עדיין לא היה בעלה ולא העיד על עצמו, דהא מ''מ הוי תרי ותרי ומה כח בעדותו, אע''כ משום דבספיקות אם בעלי דברים שניהם היינו היא והבעל אומרים ברי לי לא מפקינן אותה, והרי התם הוי ספיקא דאורייתא והבא עליה באשם תלוי מ''מ מהני ברי דבעלי דברים.

ח. ובאיסורי כהונה לתי' הגמ' איסורי כהונה שאני, צ''ב מה הגדר באיסורי כהונה שיש דין הפרשה מספק, עי' קובה''ע כ''א י''ז שביאר שבכל האיסורים הכפיה הוא על הדין שיש לאדם, משא''כ איסורי כהונה הוא דין שלנו וכדילפינן מקרא וקידשתו וכו'

ט. עי' שו''ת חוט המשולש ח''א סימן י' שביאר מדוע רש''י לא פי' שטוענת ברי כפשוטו וז''ל והקרוב בעיני דכונת רש''י ז''ל הוא משום דבברי גמור מהימנא למשרייה לכל גבר ואף שלא לאחד מעדיה ואף לכתחלה ולא מטעם שהאשה נאמנת לומר מת בעלי דהא ודאי לא עדיף נאמנות דידה משני עדים וכבר יש שני עדים שמת אבל לא אלימי אף מאה סהדי מהני דאמרי לא מת וכן הקשה הר''ן פ''ב דכתובות. אבל עיקר סברת רש''י הוא משום דלגבה דנפשה מהימנא נגד החזקה להימנינהו להנך דאמרו מת. וקצת מזו הסברא כתב המהרש''א בר''פ האשה רבה (דף פ''א ע''ב). ולדעת רש''י אני מוסיף דאף לכתחילה שריא ואף שלא לאחד מעדיה מטעם דכתיבנא דכיון דלגבה דנפשה מהימנא נגד החזקה נעשית כחתיכה דהתירא דשריא לכ''ע. כן נראה דעת רש''י אף נגד חזקה קמייתא, ועי' רמב''ן גיטין ב: דכתב דא''א ללמוד נאמנות ע''א באיסורים מנדה וז''ל שאני התם שמתוך שנאמנת לעצמה נאמנת נמי לבעלה אבל בשאר עדיות מנא לן.

י. ומבואר בדברי הגר''ח מולאזין דלא כהנ''ל שהברי אינו נאמנות אלא רק שא''א להפרישה, אלא נאמנת על ידי הברי אף במקום תרי ותרי, וצ''ב.

יא. נח' תוס' כאן ובכתובות עם הרשב''א קידושין סו. - ועי' מהרש''א כאן שכתב שתוס' להלן צג: ס''ל כהרשב''א - אם במקום חזקה מהני טענת ברי, ואולי נח' אם חזקה הוא הכרעה או הנהגה, דאם הוא הכרעה הוכרע לב''ד כהחזקה, וא''כ הוכרע שמשקרת, משא''כ אם הוא רק הנהגה, שנשאר ספק לב''ד א''כ יש צד שאינה משקרת, ואין לה חזקה, ואין שייך לומר שיש לנו חזקה וננהג שאסורה, מכיון שדין ההפרשה נובע מדין שלה, וא''כ תלוי אם לה יש חזקה.

# בדברי התוס' פח. דבדבר הידוע וגלוי לכל אין דין תרי כמאה

א. יש שפי' בתוס' דרק כשיש ספק יש דין עדות, משא''כ כשאין ספק, וז''ל החת''ס בשו''ת חלק ג (אבן העזר א) סימן צו, והנה דבר שכולנו יודעי' בלא הצטרכות לקבלת עדות וכל איש ואשה וטף יודעי' הדבר עדיף מעדים כדמוכח מתוס' יבמות פ''ח ע''א ד''ה אתא וכו' וכמ''ש ש''ך ח''מ סי' מ''ו ס''ק ס''ו, ובחלק ד (אבן העזר ב) סימן ה כתב וז''ל ... בהא לא אמרי' תרי כמאה אלא נראה כמכחישין הידוע וכמעידין על יום שהוא לילה.

ב. עי' ש''ך סי' מו ס''ק סו וז''ל דבדבר העשוי ליגלות לכל העולם לא אמרינן תרי כמאה, והכי אמרינן ביבמות ריש פרק האשה רבה ... וכתבו התוספות שם וז''ל ... ויש לומר דלגבי דבר הנראה וידוע לכל לא היה אומר רב בשני עדים לא תצא, עכ''ל. וכן כתב מהרי''ק שורש קע''א וז''ל, ומה שכתבת תרי כמאה גם זה הבל, דכי לא אתא בתורת עדות אלא גילוי מילתא בעלמא סברא הוא להאמין יותר המרובים מהמועטים, דכל היכא שאין עדות ממש הלך אחר רוב דעות.

ג. עי' חתם סופר כתובות דף כב. וז''ל ולפיע''ד כוונת המהרי''ק כך היא דודאי כל שבאו הכשרים להעיד בב''ד ה''ל תרי ועשרת אלפים שוין ומה גדר וגבול יש ליתן בזה אבל כל שלא באו בתורת עדות אלא לפי תומה כל רואיו יכירוהו כי הוא זה נשים וקטנים ואפי' גוים מצטרפים דרובא נינהו כיון שלא באו בתורת עדות אזלי' בתר רובא ואלו הי' באים להעיד לא מיבעי' דרובא לא מהני אלא אדרבא ע''י הפסולים אפשר שיפסלו גם הכשרים דע''י שבטל מקצת העדות בטל כלו והשתא שלא באו לב''ד אלא כל רואיו יכירוהו אזלי' בתר רובא ונראה שלא יחלוק אדם על מהרי''ק בזה והתוס' יבמות עדיפא מיני' קאמרי אפי' אם יבא להעיד ויהי' תרי כמאה מ''מ לא הי' אומר רב לא תצא.

ד. עי' נתה''מ סי' מו ס''ק ז בביאור דברי התוס' וז''ל עיין ש''ך סקי''ב שכתב בשם רבינו ירוחם וז''ל, יש מחלוקת בתוספתא אם אומרים העדים כתב ידינו הוא, ואחרים אומרים אין זה כתב ידם, אי צריך קיום אחר. והוא תמוה לכאורה, דמה מהני קיום אחר, הא תרי כמאה, וכן הקשה בתומים, ולפענ''ד לא קשה מידי, דהא כתבו התוספות ביבמות ריש פרק האשה רבה הביאם הש''ך ס''ק ס''ו וז''ל, כיון דאיכא תרי דאמרי מת, אפילו איכא מאה דאמרי לא מת, הא תרי כמאה, וי''ל דלגבי דבר הנראה וידוע לכל העולם לא אמרינן תרי כמאה ע''ש, אלמא דבדבר התלוי בטביעת עין, לא אמרינן תרי כמאה, א''כ ה''נ בהכרת הכתב בטביעת עין, דמה הפרש יש בטביעת עין דהכרת איש, או הכרת הכתב בטביעת עין, ובודאי אזלינן בתר רוב העולם ורוב דעות עכ''ל וז''ל הרשב''א חולין צו. ומיהו נראה שהבא להתיר איסורין בטב''ע צריך לדקדק אם יש לו טביעות העין יפה מפני שפעמים שהעין משקרת וסבור שמכיר ואינו מכיר עכ''ל.

ה. עי' נוב''י מהדו''ק אה''ע סי' ס''ה שפי' בכמה אופנים את דברי התוס'.

# מדרש כתובה

במתני' דף קיז. אמרו להם בית שמאי והלא מספר כתובה נלמוד שהוא כותב לה שאם תנשאי לאחר תטלי מה שכתוב ליכי וחזרו בית הלל להורות כדברי ב''ש.

**נח' האחרונים בגדר מדרש כתובה וכו'**

א. האבנ''מ בסי' ק' סק''א כתב וז''ל אלא דלענין פרעון כתובתה אמרי' דמטא זמני' מכח תנאי כתובה ואף אם עודנו בחיים עכ''ל, ומבואר בדבריו דמספר כתובה נלמוד דכל שבפועל מותרת להנשא יש לה כתובה, ואף אם באמת לא מת הבעל וכלפי שמיא גליא שאסורה להנשא, מגיע לה אף כלפי שמיא כתובה, משום שהתחייב לה כתובה אם בפועל מותר לה להנשא, וכן נראה במל''מ פ' ט''ו מהלכ' מלו''ל ה''ו וז''ל דשאני תנאי דלכשתנשאי לאחר דהתם משום קביעות זמן הוא שהבעל קבע זמן הפרעון דכשיבא השליח ויאמר שגירשה בעלה או יבא עד אחר ויאמר שמת אותו זמן קבע לפרעון עכ''ל.

ב. הרבה אחרונים - קובה''ע סי' כ''א סק''ו, דבר אברהם ח''ב סי' ל''ב, שיעורי ר' שמואל גיטין דף ב' א', ובב''מ דף כ''ז סי' מ''ז - נקטו שרק אם באמת מת הבעל יש לה כתובה, אלא שמספר כתובה נלמוד שחיוב הכתובה תלוי בהתר נישואים ולא במיתת הבעל, אך צלוי אם כלפי שמיא גליא שמותרת להנשא, ולכן רק אם באמת מת הבעל יש לה כתובה, אלא דכיון שהכתובה תלויה בהתר נישואים ולא במיתת הבעל, לא פלגינן נאמנות בתולדה, ואף כלפי הכתובה נאמנת שבעלה מת.

ג. ולפי האופן הראשון אף אם דרגת הבירור של האשה שמת בעלה אינה מספקת לממון יש לה כתובה - עי' שיעורי ר' שמואל בגיטין שם - אך לפי האופן השניה רק אם דרגת הבירור של האשה הוא מספיק להוציא ממון שייך לומר שיש לה כתובה, דאל''כ אף אם לא פלגינן נאמנות בתולדה אך אין דרגת בירור המספקת לממון, ורק אם דרגת הבירור מספקת אלא דלענין נחלה פלגינן נאמנות, לענין כתובה שהוא בתולדה מהתר נישואין לא פלגינן נאמנות.

ד. בגוי המסל''ת מבואר ברמב''ם פ''ז מהלכ' נחלות ה''א דנוטלת כתובתה, אך אין האחים יורדים לנחלה, ומבואר בראשונים שמסל''ת אינו עדות אלא אומדנא, ולכא' באומדנא אין שייך פלגינן כבעדות, וע''כ דאין די באומדנא זו לממון, וא''כ לפי האופן השני צ''ב מדוע יש לה כתובה, ועי' להלן אות ט'.

ה. ברמב''ם פ''ז מהלכ' נחלות ה''ג מבואר דמים שאין להם סוף האחים יורדים לנחלה, וכתב על זה הראב''ד די''א דכתובה אינה נוטלת, וביארו בדבריו דדרשינן מדרש כתובה אף לחומרא, וכיון שבמשאל''ס אסורה להנשא אין לה כתובה, ולכא' הניחא לפי האופן הראשון, אך לפי האופן השני שהכתובה תלויה אם כלפי שמיא גליא שמותרת להנשא, ולא תלוי בהתר נישואים בפועל, א''כ הרי לענין ממון נקטינן שמת, שהרי האחים יורדים לנחלה, וא''כ מדוע לא תיטול כתובתה, ואולי י''ל דתרוייהו בעינן גם שבאמת מותרת, וגם שבפועל מותרת.

ו. ובעצם הנידון אם במשאל''ס שהדין שלא שנשא ואם נישאת תצא, אם יש לה כתובה, האם כיון שלא תצא קרינן בה לכשתנשאי לאחר או לא עי' באריכות בזה במ''מ בענין משאל''ס.

ז. הרמב''ם בפט''ז מהלכ' אישות הלכה ל''א כתב שהאשה שאמרה מת בעלי משביעים אותה ונוטלת כתובתה, וכתב הכס''מ שם וז''ל הטור הבין בדברי רבינו דהיינו לומר שמשביעין אותה שמת בעלה וזה דבר תימה שמאחר שמתירין אותה לינשא ממילא גובה כתובתה שהרי הוא כותב לה שאם תינשאי לאחר תטלי מ''ש ליכי וכמו ששנינו בפרק האשה שלום וא''כ אין מקום לשבועה זו עכ''ל, וכתב בשיעורי ר' שמואל ב''מ דף כז: דלפי האופן הראשון אין מקום לשבועה כי הרי מותרת להנשא, וא''כ אף אם בעלה חי נוטלת כתובתה, אך לפי האופן השני יש מקום להבין שצריכה להשבע וא''כ מוכח בטור כדרך השני.

ח. הקובה''ע הוכיח מהא דע''א בעדות אשה חייב קרבן שבועה משום שמפסיד לה כתובה, ואי כהאופן הראשון צ''ע דהרי אין נאמן על הכתובה, אלא הוי כאדם שהתנה שאם תהיה מותרת להנשא יתן לה ק' זוז וכי יש על כך קרבן שבועה.

ט. כתב הרמב''ם בפט''ז מהל' אישות הכ''ו האשה שאמרה לבעלה גירשתני נאמנת שאינה מעיזה פניה בפני בעלה ... חייב ליתן לה עיקר כתובה אבל אינו נותן לה התוספת עד שתביא ראיה שגירשה עכ''ל, ולכא' גם כאן לא שייך ענין פלגינן נאמנות משום שאינו עדות, דאין האשה נאמנת שמת בעלה, אלא הוא הוכחה וחזקה מכח אין אשה מעיזה פניה לפני בעלה, ואי לא מהני לענין תוספת ע''כ דלא די בחזקה זו להוציא ממון - וכיון שאינו קשור לפלגינן, לא שייך כאן לומר דלא פלגינן נאמנות בתולדה - וא''כ מדוע יש לה את עיקר הכתובה, ולכא' מוכח מהרמב''ם כהאופן הראשון, ועי' מה שביאר בשי' ר' שמואל גיטין דף ב' א', וב''מ דף כ''ז א', ובחי' ר' שמואל כתובות סי' י''ז, וגיטין סי' א', וסי' י'.

י. מבואר במתני' דבנישאת על פי ע''א ובא בעלה אין לה כתובה, והיה מקום לקשות על דברי האבנ''מ מדוע צריכה להחזיר כתובה הא בשעתו היתה מותרת בפועל להנשא, וחיוב כתובה תלוי בהתר בפועל אף אם באמת בעלה חי, אלא שלכא' כשבא בעלה נעקר למפרע ההתר נישואין, דומיא דהורו ב''ד וטעו דאיכא למד''א דיחיד שעשה בהוראת ב''ד חייב קרבן, אע''פ שבשעתו היה מחוייב לשמוע לב''ד, ואם היה עושה אחרת מב''ד היה נחשב זקן ממרא, וכמבואר בחינוך ועוד דהתורה נמסרה כפי הוראת ב''ד הגדול, ואף אם טעו, הדין לעשות כפי הוראתם, וא''כ מדוע אח''כ כשחוזרים בהם הרי הם צריכים להביא קרבן, וע''כ משום - כן מבואר בקו''ש בקונטרס דברי סופרים סי' ד ובקה''י יומא סי' כ' על פי דברי הגבורת ארי - דכחוזרים בהם הב''ד משתנה ההוראה והפסק למפרע, וא''כ הכא נמי י''ל כאן.

# בענין הכחשה בעדות אשה

**א. ע''א כשר העיד שמת הבעל, ואחר שהתירוה להנשא, באו ב' עדים כשרים והעידו שלא מת**

במתני' קיז: עד אומר מת ושנים אומרים לא מת, אף על פי שנשאת תצא, ובגמ' פריך פשיטא, דאין דבריו של אחד במקום שנים.

צ''ב מדוע אינו נחשב לתרי ותרי, מכח דברי עולא דכל מקום וכו'

א. דבר זה תלוי בגדר הדין כל מקום וכו' בחרח''ה הלכ' רוצח כתב דנח' הריטב''א והרמב''ם בגדר כל מקום וכו', לדעת הריטב''א נאמנות הע''א הוא כב', משא''כ לדעת הרמב''ם נאמנותו רק כע''א, ורק לענין הכחשה דינו כב', וכך מבואר במל''מ פ''ג מסוטה הכ''ג, על דברי התוס' סוטה ו. דכתבו שע''א נאמן לאוסרה גם אחר שתיית מים המרים - והרמב''ם שם פליג - והביאו ראיה מדברי עולא דע''א כב', ותמה על זה המל''מ וז''ל ומיהו מה שסיימו התוס' וכתבו כדעולא וכו' לא ידעתי מה שייך הך דעולא הכא דמלתא דעולא הוא בהכחשת עד אחד וכדאיתא בכמה דוכתי, ועי' באחיעזר סי' ו' סק''ב וסק''ו דפי' בתוס' כפשוטו, דנאמן הע''א כב', וכך גם פי' את דברי הרמב''ם בפט''ז מהלכ' סנהדרין דהאיסור בעד אחד יוחזק, ולוקה, הוא משום דס''ל להרמב''ם דגם באיסורים אמר עולא דהרי הוא כב', וכיון שנאמן כב' ממילא לוקה ''אחרי שהוברר הדבר עפ''י נאמנות ודאית כשני עדים'' ועל פי זה כתב דע''י עדות פסול אינו לוקה, שהרי הרמב''ם סובר שאין פסול כשנים - ובשערי יושר ש''ג פ''א ופ''ב גם ביאר את הדין שהאיסור בע''א יוחזק כדברי האחיעזר דנאמן לענין איסורים כתרי, אך לא כתב שהוא קשור לדין כל מקום וכו' ואדרבא כתב דע''א באיסורים הוי כב', אך בעדות אשה אינו כב' אלא סגי בע''א ולכן בעדות אשה אין את הדין שהאיסור בע''א יוחזק עי''ש, ועי שי' ר' שמואל ב''מ כז. שהביא את דברי השע''י ופי' את דבריו משום שכל מקום שהאמינה תורה ע''א הרי כאן שנים עי''ש - ועי' רעק''א בכתובות דף יג ב שכתב בתוך דבריו וז''ל דלגבי איסורים נאמנות העד כמו בעלמא ב' עדים עכ''ל עי''ש.

ב. ומכח זה כתב האחיעזר דבאמת הוא כב' גם לגבי ב' וכך פי' את הרמב''ם בהלכ' רוצח ובהרח''ה פ''ט מהלכ' רוצח הי''ד יישב את דברי הרמב''ם דאיירי בעדות מיוחדת עי''ש, ובחרח''ה ציין שבתוס' דף קיז: מבואר דחשיב כתרי ותרי והניח דבריהם בצ''ע - והעירו די''ל דכוונת התוס' הוא רק שלכן אינו פשיטא, אך לא שאליבא דאמת חשיב תרי ותרי, אלא שהגר''ח כנראה נקט דהס''ד רק דאין עורפין בתרי ותרי, ולמסקנא עורפין, אך אף למסקנא חשיב תרי ותרי, אלא דיעוין בתרוה''כ סי' ל''א דהוכיח מתוס' דאליבא דאמת אין עורפין בתרי ותרי עי''ש בטעמא דמילתא, ובזכרון שמואל סוף סי' מ''א פי' דרק כשהספק מחמת קינוי וסתירה שותה, ולא כשהספק מכח תרי ותרי עי''ש, ועי''ש שהביא שהבעה''מ בסוטה כתב ששותה בתרי ותרי - ועי' בהמהרש''א בדף קיז: כתב דבאמת מדאו' הוי כתרי ותרי ואין הולד ממזר, ורק מספק תצא, והביאו את דבריו הבית מאיר והמראות הצובאות, והוכיחו שלא כדבריו עי''ש - הובא בפתחי תשובה סי' י''ז ס''ק קמ''ז - ובטור סימן קעח כתב וז''ל באו שנים כאחד זה אומר נטמאת וזה אומר לא נטמאת או שבא אחד ואמר נטמאת ואח''כ באו ב' ואמרו לא נטמאת הרי זו שותה, וכתב הב''י על זה וז''ל פשוט הוא דאע''ג דכל מקום שהאמינה תורה עד אחד הרי כאן שנים מכל מקום כי אתו תרי ומכחשי ליה הוי ליה **כתרי ותרי** והדרא לספיקה והיתה שותה.

ג. כתב הפנ''י כתובות דף כו: ואף דלכאורה משנה שאינה צריכה היא אפ"ה הוצרכתי להאריך לפי שראיתי למורה אחד שטעה דהיכא דהעיד ע"א בעגונה שמת בעלה ובאו שנים והכחישוהו לא תצא אלא מדרבנן דהו"ל כתרי ותרי והולד כשר וסמך יסודו על לשון מהרש"א ז"ל בתוס' ביבמות (דף קי"ח) [קי"ז ע"ב]. לכן הארכתי בסתירת דבריו דלשון התוס' ומהרש"א ז"ל שם אינן אלא לסברת המקשה דלא ניחא ליה להקשות פשיטא ארישא כי אם אסיפא והיינו משום דארישא איכא למידחי בהאי סברא. אבל לקושטא דמילתא אין שום סברא לומר כן. ואף דלכאורה נראה כן מלשון הב"י בהל' סוטה [סי' קע"ח סע' ט"ו] שכתב דעד אחד בסוטה שנטמאה ובאו שנים והכחישו הו"ל כתרי ותרי והיתה שותה. כבר כתבתי דבאמת הב"י אגב שיטפיה כתב כן ודבריו צריכין עיון. והכי מוכח להדיא מלשון הטור אה"ע (סימן י"ז):

ד. וגם להך גיסא דרק לענין הכחשה דינו כב' אכתי יש לומר דבבאו ב' הוי תרי ותרי מכיון שלענין הכחשה נחשב כתרי, ועי' בריטב''א כאן שכתב וז''ל פי' לענין שאם בא אח''כ ע''א להכחישו חשבינן ליה כחד לגבי שנים ואין דבריו של אחד במקום שנים, אבל אם באו שנים והכחישוהו לא חשיב איהו כתרי לגבי תרי אלא כחד לגבי תרי, ואין הוכחה מקושיתו דנאמן כב' אלא אף אם לענין הכחשה דינו כב' צריך לבאר מדוע בבאו ב' אינו תרי ותרי.

ה. החזו''א אה''ע סי' כ''ט סק''א ביאר שאין הכוונה שע''א ה''ה כב', דבאמת אינו כב' אלא סברת עולא הוא דכיון דאיתחזק ע''י הראשון, אין השני נאמן נגד איתחזק עי''ש, ועי' להלן שסברא זו הוזכרה בדברי הנתה''מ ורעק''א, וזהו פי' שלישי בדין כל מקום וכו' דהתבאר שיש לפרש דכח נאמנותו הוא כב', ויש לפרש דלענין הכחשה הוא כב', והחזו''א פי' דאינו באמת כב' אלא דע''י דבריו הוחזק התר, ויש לעיין מדוע א''א כן על אשה עצמה שאומרת מת בעלי עי' בחזו''א שם ובסק''ו.

ו. כתב המרדכי - רמז עד - וז''ל דמודה עולא דלגבי תרי חשיב כחד ובטיל ולא אמרי' תרי ותרי נינהו, וז''ל החלקת מחוקק ס''ק ס''ט, ולא אמרינן דע''א שנשאת על פיו הוי כשנים דלגבי תרי ממש לא הוי כשנים, וז''ל הב''ש ס''ק קי''ד, ולא אמרינן העד הראשון כתרי דלגבי תרי ממש לא אמרינן ע''א כשנים, ונראה בדבריהם שאין ב' עדיפים משום שהאחד אינו ממש כב', אלא במקום שהוא נאמן הוא ממש כב', אלא שבמקום ב' עדים אין כוחו כב', דומיא דמש''כ התרוה''כ בסי' ל''א לבאר את השיטות שע''א בהכחשה כמאן דליתא, דלא נאמר שע''א נאמן אלא בזמן שאין מי שמכחישו, וא''כ י''ל דאף לחולקים בע''א בהכחשה, כנגד ב' עדים כו''ע ס''ל דאין דין נאמנות לע''א במקום הכחשת שנים, וכ''כ בשערי ישר שער ג פרק א וז''ל ולענין שהאמינה תורה עד אחד שוה בירור זה כבירור של שנים רק אם שנים מכחישים אותו מתבטלת עדותו.

ז. ועי' בדברי הגר''ח פרק י''ב מהלכות גירושין ה''ח שכתב, והא דשנים עדיפי מחד אף בעדות מיתה וטומאה ועגלה ערופה דנאמן בהו גם עד אחד, הוא משום דין עדות, דנאמר בה הגזירת הכתוב דעל פי שנים עדים יקום דבר, ואין עדות גמורה בכל מקום אלא עדות של שנים, אבל אין זה שייך לדין רובא.

ח. כתוב בשו''ת הרשב''א חלק א סי' תשמ''ח, וז''ל וכל עד מפי עד נראה שאינו נאמן לפסול העדות הראשון ואפילו שנים מעידין מפי שנים דעד הראשון הוה ליה כתרי אלא שיש להחמיר למעשה.

**ב. עד כשר מעיד שמת, ועד כשר מעיד שלא מת, ובאו בבת אחת**

א. נח' הראשונים - הרמב''ם פי''ב מהלכ' גירושין הי''ט עם הרמב''ן דף קיח. ועוד ראשונים, והובא מח' זו ברמ''א יו''ד סי' קכ''ז סעי' א' - אם דינו כתרי ותרי, דאם אומרת ברי ונישאת לא' מעדיה, לא תצא, או דע''א בהכחשה כמאן דליתניהו, ותצא - וא''ת אם אומרת ברי הו''ל ב' עדים האומרים שמת בעלה, וי''ל דהרי כתב רש''י שברי אינו שראתה שמת אלא רק שאין ליבה נוקפה, א''נ י''ל דאומרת ברי שהאדם שבא אינו בעלה, אך אינה אומרת שמת בעלה, ועי' להלן אות י''ד -

ב. ונח' האחרונים בביאור דעת הרמב''ם דלא תצא, התרוה''כ בסי' ל''א ביאר דס''ל דע''א בהכחשה כמאן דאיתנייהו וכמו בתרי ותרי, דאי הוה ס''ל דכמאן דליתנייהו לא מהני ברי לעורר ספק, ורק במקום תרי ותרי שיש ספק מהני ברי, אך הביא מהפנ''י שכתב שמועיל ברי גם לעורר ספק, והרבה להקשות עליו עי''ש - וכעין זה מצינו בדברי התוס' דף פח: ובעוד מקומות דחזקת דייקא ומינסבא מרעא לחזקה, ולכן אין היא והעד בחטאת, ומאידך מבואר במתני' דכשאומרת מת בעלי ונשאת צרתה אוכלת בתרומה, וא''א דחזקת דייקא ומינסבא מרעא לחזקה כלפי צרתה, וצ''ב מ''ש ממש''כ התוס' דחזקת דייקא ומינסבא מרעא לחזקה אף כלפי העד כלפי העד, וע''כ צ''ל דרק במקום תרי ותרי חזקת דייקא מרעה לחזקה, ולא במקום שאין ספק, אלא דרעק''א בשו''ת סי' קכ''ד דן מדוע לא פי' הראשונים דע''א נאמן בעדות אשה משום דחזקת דייקא מרעא לחזקה וע''א נאמן בדבר שבערוה שלא במקום חזקה, ושם הדייקא מעורר ספק, ואין כאן תרי ותרי וצ''ב -

ג. בסברת הרמב''ן דע''א בהכחשה כמאן דליתא כתב התרוה''כ סי' לא, וז''ל דשנים שאני שהאמינה אותן התורה בכ''מ ולכן אפי' אם אחרים מכחישים אותן אין הדבר יוצא מידי ספיקא ובשביל הכחשת אחרים לא מפקי' המנותי' של הראשונים אלא שאנו מסופקים מי מהם האמיתים ולכן מידי ספיקא לא נפקא, אבל בחד וחד דע''א לא מהימן אלא לקצת דברים פרטים אפשר שלא האמינה אותו התורה אלא כשהוא בלתי הכחשת האחר וכל שהוא בהכחשת אחר לא האמינה אותו התורה והרי הוא כלא הי' כלל, ובשו''ת זכר יצחק חלק ב סימן יג ביאר באופן אחר וז''ל דס''ל דנאמנות ע''א שהוא אינו בגדר עדות כי אם בגדר בירור שאינו משקר, וכל שיש עד כנגדו אין כאן בירור כלל, וישאר הספק כבראשונה - ועי' ט''ז יו''ד סי' צ''ח סק''ב דכל ע''א שנאמן באיסורים אינו מתורת עדות אלא מכח הוכחה ואומדנא - ועי' חי' ר' שמואל ב''מ סי' ג' סק''ה, דכתב נ''מ בין ב' האופנים, בעד א' בשבועה שיש לו דין עדות אם נאמר בו הדין דע''א בהכחשה כמאן דליתנייהו, ועי' ש''ש ש''ו פכ''א.

ד. שיטת הרא''ש - בשו''ת כלל נ''א ס' ה' - דחלוק תרי ותרי מחד וחד, דבחד וחד לא מהני בטוענת ברי משום דאזלינן בתר חזקת א''א, ורק בתרי ותרי מהני משום דתרי ותרי מפקי לה מחזקת א''א, ונראה דס''ל דאע''פ דחד וחד כמאן דאיתנייהו, תצא משום חזקת א''א, ועי' בביאור דבריו בזכרון שמואל סי' מ''א סק''ח.

ה. יש לדון בב' פסולים המכחישים ב' פסולים, אם הדין כמו ע''א בהכחשה, משום שב' פסולים כוחם כעד א' כשר, או''ד דלענין זה אין דינם כעד אחד, ובריטב''א דף פח: מבואר דבתרי ותרי פסולים מהני בטוענת ברי, וצ''ב בסברתו דהרי אין צירוף בב' פסולים, וא''כ אינם אלא שני עד אחד, ועוד דלכא' כל המעלה בתרי ותרי דאינם כמאן דליתניהו - אף לצד שתו''ת ספיקא דרבנן, אין שניהם כמאן דליתנייהו, אלא המשקרים כמאן דליתניהו, ואין ידוע מי המשקר, משא''כ בע''א בהכחשה תרויהו הם כמאן דליתניהו - הוא משום שיש להם כח עדות, ופסולים הרי אין להם כח עדות.

ו. יש לדון האם גם באיסורים נח' הראשונים, או''ד דרק במקום שבעצם צריך ב' עדים, בזה ע''א בהכחשה הוא כמאן דליתא, עי' רמ''א יו''ד סי' קכ''ז סעי' א', ועי' זכרון שמואל סי' מ''א סק''א.

ז. עי' מראות הצובאות ס''ק קנד שהביא שי''א שעד המעיד שמת ועד מפי עד מעיד שלא מת, עדיף העד שהעיד בפנינו ותנשא, עי''ש שהאריך בזה.

ח. כתב הר''ן כתובות כג. ע''א אומר נתקדשה ונתגרשה, וע''א אומר נתקדשה ולא נתגרשה, הוי ע''א בהכחשה וכמאן דליתניהו ואוקמא אחזקת פנויה, וא''א דכיון שתרוייהו מודים שנתקדשה א''כ יש ב' עדים שנתקדשה, משום שברור שע''א משקר, ואידך אינו נאמן דאין דבר שבערוה פחות מב'.

ט. התרוה''כ כתב נ''מ במח' הראשונים אם ע''א בהכחשה כמאן דליתנייהו או לא, בע''א בהכחשה בסוטה דאם כמאן דאתינייהו אינה שותה, משא''כ אם כמאן דליתניהו הרי היא שותה, עוד כתב נ''מ בע''א כנגד ע''א במקום חזקה אם חייב קרבן, והאדם אינו יודע, דאם ע''א בהכחשה כמאן דאיתא הוי כתרי ותרי וחייב אשם תלוי, משא''כ אם כמאן דליתא חייב חטאת, עוד נ''מ כתב חת''ס בשו''ת יו''ד סי' קי''ט בספק דרבנן, ויש רוב שאסור, ויש ע''א בהכחשה, אם כמאן דאיתא יש כאן ספק, וספק דרבנן לקולא, משא''כ אם כמאן דליתא אזלינן בתר הרוב ואסור.

י. עוד כתב החת''ס נ''מ במקום שאין ספק בלא עדותן כגון שלא ידוע שנגע אדם ביין, ובאו ב' עדים שנכנס אדם ונגע ביין, אלא שא' טוען שהיה זה גוי וא' טוען שהיה זה ישראל, וכתב החת''ס דהוי ע''א בהכחשה וכמאן דליתניהו, ואין כאן ספק, ותמהו עליו הרי יש ב' עדים שיש ספק ואם יש רוב גויים היה צריך להיות אסור, ול''ד לדברי הר''ן הנ''ל משום שבאיסורים נאמן ע''א.

**ג. ע''א כשר העיד שמת, ואחר שהותרה בא ע''א והעיד שלא מת**

א. הגמ' הביאה על זה את דברי עולא ''כל מקום שהאמינה תורה עד אחד הרי כאן שנים, ואין דבריו של אחד במקום שנים'' ועי בראשונים דף קיז: שהביאו שרנב''י בירושלמי נח' על עולא ולא ס''ל מדינא דכל מקום וכו'.

ב. ויש בדברי עולא ב' חידושים ראשית לשיטות שע''א בהכחשה כמאן דליתנייהו היה צריך להיות שלא יחשב אפי' לע''א ואפי' בטוענת ברי לא היה מועיל ומהטעמים שהוזכרו לעיל, וקמ''ל דאינו כן, ושנית שאינו כתרי ותרי, אלא אין השני יכול להכחישו, ושרי אף באינה טוענת ברי, אלא דבשטמ''ק כתובות כב: ד''ה כתוב בהשלמה, מבואר דשרי בכה''ג רק בטוענת ברי ונישאת לא' מעדיה והחי' רק דלא חשיב ע''א בהכחשה, אלא דבכל הראשונים מבואר לא כך, ועי' בחי' ר' שמואל ב''מ סי' ג' סק''ט מש''כ בביאור דברי השטמ''ק.

ג. עי' בחרח''ה הלכ' רוצח דהקשה מדוע נצרך דין זה הא ע''א רק נאמן לומר מת, ואינו נאמן לומר לא מת, ויעויין בשו''ת הרשב''א המיוחסות סי' קי''ט דמבואר בדבריו שהאמינו לע''א גם כשאומר לא מת, ולדבריו צ''ב בסברת עולא שגם בב''א יש כל מקום וכו' עי''ש שכתב שבב''א הוא אחר כדי דיבור, וס''ל דקמא כבר התקבל עי''ש - ועי' חידושי ר' מאיר שמחה סוטה דף לב. וז''ל משא''כ תמן העדים שאומרים מת הבעל הוי מילתא דעבידא לגלויי והוכחה על עדותן שאמת בפיהם דבמלתא דעבידא לגלויי לא משקר אינש והנך דאמרי לא מת אין הוכחה שאמת בפיהם דיוכל להיות דמת וזה לא עבידא לגלויי דמי ישוב משאול להגיד כי הוא מת.

ד. עי' ש''ך חו''מ סי' פ''ז ס''ק ט''ו, ויו''ד סי' קכ''ז ס''ק י''ד, דביאר הטעם שהראשון עדיף מהשני, משום שבכל המקומות שאמרו כל מקום וכו' לראשון יש דין נאמנות, משא''כ לשני, כעד טומאה שהאמינה תורה לע''א לומר נטמאת, אך לא האמינה לעד שאומר לא נטמאת, אך במקום שגם השני נאמן אין עדיפות לראשון, וכ''כ בחי' ר' מאיר שמחה סוטה לב. ועי' חרח''ה בהלכ' רוצח שהקשה מדוע בבת אחת אין עדיף הראשון מהאי טעמא שהוא נאמן, והשני אינו נאמן, ותי' דאע''פ שאין נאמנות לעד שאומר לא מת, הא מיהא הוי הכחשה, ועי' בחי' ר' שמואל ב''מ סי' ג' סק''ג שביאר את דבריו דלא האמינה התורה לע''א האומר מת אלא כשאין מי שמכחישו, ובכל זאת בהתירוה להינשא נאמר דין כל מקום וכו' שאין נחשב למוכחש מהשני - ועי' להלן אות ד' מש''כ הזכר יצחק - ולפי''ז כתב הגר''ח דכשהעד השני גם נאמן כבאיסורים לא שייך כל זה ונאמן כמו הראשון עי''ש, ועי' בית יעקב כתובות כב: שכתב כדברי הגר''ח בסוטה, אך בעדות אשה כתב שיש להאמין לזה שאומר לא מת כמו לזה שאומר מת עי''ש, ועפי''ז ביאר את דברי התוס' שכתבו שבדרבנן בזא''ז הוי כבב''א מדאו' עי''ש.

ה. הריטב''א כתב שכל דין זה נאמר רק במקום שצריך ב' ולכן ע''כ הרי הוא כב', אך באיסורים שא''צ ב' לא אמר עולא דהרי הוא כב', ועי' בזכר יצחק ח''ב סי' י''ג שביאר וז''ל דנראה דכל עיקר סברתו של הריטב''א דבאשה ובסוטה דהוא דבר שבערוה דבהם אין ע''א נאמן לא לאסור ולא להתיר, כ''א שחדשה התורה שע''א נאמן בטומאה או שחכמים הקילו, בזה רק המתיר נאמן ולא השני שבא לאסור, רק דאם באו בב''א דאז לא מקרי שבא לאסור, כי אם שאינו מניח להתיר, אבל כל שהותר, שוב אינו נאמן בזה ע''א, משא''כ בשאר איסורין דכשם שע''א נאמן להתיר כן נמי לאסור עכ''ל, ולכא' הן הן דברי הש''ך הנ''ל, ועי' בש''ך ביו''ד שם בביאור דברי הריטב''א, ועי' קצוה''ח סי' פ''ז סק''ח, והגר''ח דייק ברמב''ם שאין כל מקום באיסורים, אך ע''כ אין טעמו כסברת הריטב''א, שהרי הרמב''ם פסק בהלכ' רוצח שאין כל מקום ככל בפסולים, ובכל זאת בכשרים יש כל מקום וכו', וע''כ שאין הכל מקום וכו' מכח מה שצריך ב' עדים עי''ש.

ו. הש''ך ביו''ד שם הביא שהרא''ש והמרדכי והמהרי''ק סוברים שגם באיסורים נאמר הדין של עולא שהראשון כשנים, וכתב שכן פסקו המחבר והרמ''א עי''ש, וכן פסק הש''ך ביו''ד סי' ל''ט ס''ק מ''א.

ז. עי' שו''ת רעק''א תניינא סי' כ''ו דכתב די''ל דגם באיסורים יש דין כל מקום וכו' משום שכשהראשון העיד איתחזק התירא על ידו, ואין ע''א שבא אח''כ נאמן נגד חזקה, וכן כתב הקהלת יעקב - לבעל הנתה''מ - בסי' י''ז סעיף ח', דזהו הסברא של עולא שהראשון הרי הוא כב', וכעין זה כתב בחוו''ד בסי' קכ''ז סק''ה, וכ''כ החזו''א אה''ע סי' כ''ט סק''א, ועי' ברכ''ש גיטין סי' א'.

ח. עי' מחנ''א עדות סי' כ''א, דאין שייך לומר שבאיסורים לא שייך כל מקום, משום שהשני גם נאמן כתרי - לסוברים ע''א בהכחשה כמאן דליתא - דכלפי השני הרי הוא ע''א בהכחשה והוא כמאן דליתא, משא''כ הראשון שהתרנו על פיו אינו נחשב לע''א בהכחשה מכח דין כל מקום וכו', והגר''ח שכתב בדעת הרמב''ם שאין כל מקום וכו' באיסורים משום שגם השני נאמן הוא כשיטתו שע''א בהכחשה כמאן דאיתא, משא''כ הריטב''א שסובר שע''א בהכחשה כמאן דליתניהו, היה צריך לומר שאין כלל דין כל מקום וכו' באיסורים, דאילו היה כל מקום וכו' לא היה השני נאמן משום שהוא ע''א בהכחשה, משא''כ הראשון שכבר התקבל, ועי' יונת אלם סי' ל''ח שכתב שבאופן שהעד השני אינו מכחישו בגוף המעשה אלא שמעיד שלא ראה הראשון, לדעת הרמב''ם בכה''ג יהיה כל מקום וכו' גם באיסורים, משום שבדין כל מקום וכו' כתוב שאינו יכול להכחישו, אלא שבאיסורין יכול להעיד כנגד, וכאן שאינו מעיד אלא רק מכחיש אינו נאמן, משא''כ לדברי הריטב''א שכלל אין כל מקום וכו' באיסורים נאמן אף להכחישו.

ט. נח' הראשונים בנישאת שלא על פי ב''ד, ואח''כ בא ע''א והכחיש את העד הראשון, האם רק בהתירוה ב''ד להינשא אמרינן דין כל מקום וכו' או גם בנישאת שלא על פי ב''ד, עי' שו''ע סעי' ל''ט ובנו''כ שם, שהביאו שו''ת הר''ן דאם נישאת על פיו הרי הוא כב' אע''פ שהיה אסור לה להנשא בלא רשות ב''ד, וצ''ב דלפי''ז ב' דינים הם, כשב''ד התירוה להנשא הרי הוא כב' וכשעשו על פיו הרי הוא כב', אלא דיעויין בשו''ת הרשב''א המיוחסות סי' קי''ט דמבואר שם בדבריו דרק כשבאה לפני ב''ד וקיבלה רשות להנשא הרי הוא כב', ומשמע שהרשות גורמת את הדין, וא''כ גם כשנתנו רשות נחשב שעשו מעשה על פיו, וז''ל הר''ן בריש ב''מ - והובא בנמוק''י שם -''אלא א''כ נעשה מעשה עפ''י הראשון כגון שהתירוה להנשא וזכתה בעצמה שאין הדבר מחוסר מעשה וכן בסוטה שבא עד א' מעיד ואמר נטמאת שפטרוה לשתות'', ועי' עוד בית שמואל סי' קע''ח סקי''א.

י. עי' ר''ן בקידושין עג: דבחיה שנאמנת לומר זה כהן וכו' אין דין כל מקום וז''ל ואף על גב דהימנוה רבנן ואמרי' דכל מקום שהאמינה תורה עד אחד הרי כאן שנים היינו כשהדבר בענין שראוי להאמין בו עד אחד במילתא דעבידא לאגלויי אבל הכא אין החיה נאמנת אלא מפני שעל הרוב אי אפשר בלאו הכי הלכך כל שבא עד אחד ומכחישה אפילו לאחר שהעידה אינה נאמנת.

**ד. פסול המעיד שמת, ואח''כ בא פסול שלא מת**

א. בפ''ט מהלכ' רוצח הי''ד נחלקו הרמב''ם והראב''ד בזה, ודעת הרמב''ם שאין כל מקום בפסולים, ולענין עדות אשה כתב המ''מ בהלכ' גירושין דלכו''ע אמרינן כל מקום וכו' בפסול באופן שבא פסול אחריו, והובא בב''י באה''ע סי' י''ז וכך נראה בטור ובשו''ע שם, ועי' לח''מ בהלכ' גירושין שתמה על סתירת דברי הרמב''ם מהלכ' רוצח להלכ' גירושין, ועי' בחרח''ה הלכ' גירושין מש''כ לחלק בין עגלה ערופה שאין כל מקום וכו' בפסולים, לעדות אשה שיש כל מקום בפסולים, ועי' מה שתי' האחיעזר בסי' ו' סק''ז.

ב. ועי' בספר מראות הצובאות סימן יז ס''ק קמב שהביא שי''א בדעת הרמב''ם שגם בעדות אשה אין דין כל מקום וכו' בפסולים עי''ש.

ג. עי' חרח''ה בהלכ' רוצח פ''ט הט''ו דהביאור בדעת הרמב''ם בהלכ' רוצח דיש כל מקום רק בכשר ולא בפסול, הוא משום שלכשר יש תורת עדות, משא''כ לפסול, וכמו שיש קרבן שבועה בכשר ולא בפסול אע''פ ששניהם נאמנים - ובתומים כללי מיגו אות י''ח מבואר שגם בפסולים שייך קרבן שבועה, וכן נראה בנתה''מ סי' ל''ו סק''ח, וכ''כ בקרן אורה כריתות ח: דיש קרבן שבועה באשה, ועי' קצוה''ח סי' פ''ב סקט''ו שנח' על התומים וכתב שרק בעד יש קרבן שבועה, ועי' טורי אבן ר''ה דף כב. דחילק בין אשה לשאר פסולים, דאשה יש לה שם עד, ורק לענין מקום שצריך ב' עדים יש דין איש (אך לא איירי שם לענין קרבן שבועה) ובתומים סי' ל''ו סקי''א כתב להפך שאשה אינה כלל עד, ואין דין נמצא קרוב או פסול כשהיתה שם אשה, ולא דמי לשאר פסולים, והביאו הנתה''מ שם סק''י, - וכן הוא נ''מ לדין הזמה, שנאמר רק בעדות, ולא בפסול שאין לו תורת עדות, עי''ש, ועי' מהרי''ט ח''א סי' נ''ב שכתב שיש תורת עדות גם לפסולים בעדות אשה.

ד. הריטב''א בסוגיין כתב שהמקור לדברי עולא הוא דכיון שבדבר שבערוה צריך שנים ע''כ כוחו כב', א''כ ע''כ ס''ל דגם בפסול יש כל מקום וכו' וכמוש''כ בדף קיז:, אלא ששם כתב הריטב''א שבאשה האומרת מת בעלי אין כל מקום וכו', וצ''ב.

**ה. פסול המעיד שמת, ואח''כ באו ב' פסולים שלא מת**

א. מבואר בגמ' דאזלינן בתר רוב דעות, ומבואר בגמ' דגם לקולא אזלינן בתר רוב דעות, ומבואר שהרוב עדיפי על המיעוט וכן פסק הרמב''ם דתצא, ואינו כספק שבטוענת ברי ונישאת לא' מעדיה לא תצא, וא''ת הרי הראשון נאמן כב' וא''כ להוי כתרי ותרי, ולא שייך כל המבואר לעיל בבאו ב' עדים כשרים וכו', וצ''ל דבפסולים דאזלינן בתר רוב דעות, כח הרוב דעות הוא גם במקום כל מקום וכו', ורק בעד כשר שי''ל שאין בו דין רוב דעות היה צריך לבאר מדוע אינו כב' גם במקום ב'.

ב. ולפי''ז דין ב' כשרים שבאו אחר ע''א כשר, ודין ב' פסולים שבאו אחר ע''א פסול, הם ב' דינים שונים, בב' כשרים עדיפותם מחמת תורת עדות שיש להם, ובב' פסולים שאין להם תורת עדות עדיפותם הוא מדין רוב דעות, אך כנגד כשר י''ל שאין שייך דין רוב.

ג. כתב המנ''ח מצוה ל''ז, די''ל דב' נשים האומרות על אשה אחת שהעידה שמת הבעל, דעמנו היית, אינם נאמנות, ונשאר ההתר לשוק על פי אשה א' האומרת מת הבעל, ורק באומרות לא מת נאמנות, ועי' מה שתמה עליו בחי' ר' שמואל כתובות עמ' ק''ח על פי דברי הגר''ח.

ד. עי' יומא פג. וברמב''ם פ''ה משביתת העשור ה''ח, ובשו''ע או''ח סימן תריח סעיף ד, האם ברופאים אזלינן בתר רוב דעות, או דתרי כמאה.

ה. עי' בשו''ת הרשב''א המיוחסות סי' קכ''ח, דבמסל''ת אין דין רוב דעות, ואם התירו על פי עד אחד המסיח לפי תומו, אפי' באו אח''כ הרבה המסל''ת ואומרים לא מת, הראשון נאמן עי''ש, ויש לעיין שם אם כוונתו מדין כל מקום וכו' ויש כל מקום וכו' גם במסל''ת עי''ש.

ו. לכא' כל מעלת שני פסולים על פסול אחד הוא מדין רוב דעות, וכמבואר בדף קיז: דמכח דין רוב דעות מתירין להנשא, ועי' בחרח''ה דמבואר בדבריו שהוא מדין אחרי רבים להטות, אלא שמצינו כמה מקומות שיש מעלה לב' פסולים על פסול אחד ואינו מדין רוב דעות, עי' ביאור הגר''א שפי' בדעת הרמב''ם דיש כל מקום וכו' בפסול לגבי פסול אך לא לגבי כשר, וכתב הגר''א דהוא משום דבפסול הכל מקום וכו' משוי ליה כב' פסולים, ולכא' לא שייך בו רוב דעות דאינו אלא אחד, אלא דאלים כוחו כב', וזה רק שייך אם יש אלימות בב' שלא מכח רוב דעות, וכן מבואר במ''מ דבבאו ב' פסולים לפני העד הכשר, הפסולים עדיפים, ובבאו בב''א אינם עדיפים אלא הוו פלגא ופלגא, ולכא' כשבאו קודם אין עדיפותם מכח רוב דעות, דהרי רוב דעות אינו עדיף על ע''א כדחזינן בבאו בב''א, וע''כ שיש עדיפות בב' פסולים על פסול אחד שאינו מכח רוב דעות, אלא ב' פסולים כוחם כעד א' כשר משא''כ פסול אחד גרע כוחו מעד כשר, וצ''ב - ועי' בחי' ר' שמעון ליקוטים סי' י''א סק''ד דנקט דמעלת רוב דעות אינו מדין רוב אלא משום שיש יותר בירור ע''י הרוב, ועי''ש דהקשה א''כ מדוע כנגד עד כשר אינו כן, ובפרט שאין ע''א נאמן מה''ת א''כ מהו מעלתו עי''ש -

**ו. עד פסול העיד שמת, ואח''כ בא עד כשר המעיד שלא מת**

א. דעת הרמב''ם בפי''ב הכ''א שאין כל מקום וכו' ותצא, ופי' הגר''א בס''ק קכ''ח דאע''פ דס''ל לרמב''ם דיש כל מקום בפסול, כל זה רק לענין פסול, אך לא לענין כשר, ומשום דהרי הוא כשנים, הוא כשנים דכוותיה, בכשר כב' כשרים, ובפסולים כב' פסולים, ומבואר ברמב''ם דאפי' לא חשיב כתרי ותרי ולא מהני באומרת ברי ונישאת לא' מעדיה, אלא הכשר עדיף מהפסול, וצ''ב מהו המקור שעד כשר עדיף על עד פסול, ובל''ב רק כתוב שאין כח בפסולים לבטל את הכשר, אך מנלן דהכשר מבטל את הפסול, עי' בזה באריכות בדברי הגר''ח הלכ' גירושין.

ב. דעת הרמב''ן והרשב''א דיש כל מקום וכו' ותנשא והוכיחו זאת מהא דאיתא בירושלמי גידל בר בנימן בשם רב בכל מקום שהכשירו עדות אשה האיש מכחיש את האשה והאשה מכחשת את האיש, והרמב''ם בעצמו כך פסק לגבי שבויה, וס''ל דבשבויה הקילו, וכתב המ''מ דהירושלמי ס''ל כל''ק, והרמב''ם פסק כל''ב, ועי' באריכות בדברי הגר''ח בדברי המ''מ, ואע''פ שנח' הרמב''ן ושאר הראשונים על הרמב''ם, מודו דאם אין כל מקום הכשר עדיף על הפסול, מדכתבו שבאשה עצמה האומרת מת בעלי תצא, ומשמע דלא מהני אף באומרת ברי ונישאת לא' מעדיה.

ג. בתרוה''ד סוף סי' שנ''ג נראה שבבאו בב''א כשר ופסול הוי כפלגא ופלגא עי''ש.

**ז. אשה האומרת מת בעלי, ואח''כ בא עד כשר המעיד שלא מת**

א. הראשונים שחלקו על הרמב''ם הנ''ל, מודו דאשה המעידה שמת בעלה אין בה דין כל מקום כו', ונראה דמודו דתצא, ולא מהני אומרת ברי ונישאת לא' מעדיה, ועי' תשב''ץ ח''א סי' פ''ב דכתב דעד אחד אפי' פסול נאמן מדאו' ויורדים לנחלה על פיו, אך אשה עצמה האומרת מת בעלי אינה נאמנת אלא מדרבנן ולכן אין יורדים לנחלה על פיה, ונראה בדבריו שהוא משום דבעל דבר אינו נחשב עד, וז''ל הריטב''א בדף קיז: ''דאמירה דידה לאו עדות הוא ובמקום הכחשה לא הימנוה כלל'', ובדף צג: כתב וז''ל כיון דבחיוב כרת בעלת דבר מהימנא עד א' מהימן עכ''ל ונראה בדבריו שיש תורת עדות לפסול - ועי' טורי אבן בר''ה דף כב. דכתב וז''ל אבל אשה שם עד עליה. והא דאשה פסולה לעדות נפקא לן רפ''ד דשבועות (דף ל') מועמדו שני האנשים אלו עדים ודרשינן אנשים ולא נשים ולא למימר' שאינה בתורת עדות ואין שם עד עליה דודאי שם עד עליה ולא מיעט הכתוב לאשה אלא משום דאין שם איש עליה ורחמנ' אמר אנשים דוקא הלכך לית לן למעוטי אשה אלא במילת' דצריך שני עדים דמיעוט אשה דנ''ל מאנשים לא נאמר אלא היכא דצריך שנים כדכתיב ועמדו שני האנשים למעוטי דאשה לא במקום שצריך ב' עדים, אבל היכא דע''א נאמן אשה נמי בכלל עד וכן לענין עדות אשה להשיאה ע''י ע''א שמעיד שמת בעלה הקילו רבנן משום עגונה ל''ש כשרים ל''ש פסולי' כדאמ' בשלהי יבמות עכ''ל, ועי' נתה''מ סי' ל''ו סק''י ומנחת חינוך מצוה ע''ה שהביאו מהתומים שבאשה וגוי וקטן אין דין נמצא א' מהם קרוב ופסול, ועי' רש''ש מכות דף ו. - וצ''ב א''כ מדוע לל''ב יש הבדל בין כשר לפסול.

ב. השו''ע בסעי' ל''ח כתב שי''א שגם בפסול או באשה האומרת מת בעלי יש כל מקום וכו' וכתבו הח''מ והב''ש שכתב המחבר כן מפני שכך נראה בנמוק''י, והפתחי תשובה כתב שכן פסק היש''ש שאפי' באומרת מת בעלי יש כל מקום, ועי' בראשונים בדף קיח. דנראה שנקטו בדעת רש''י שיש כל מקום באשה האומרת מת בעלי.

ג. וז''ל הנוב''י בסי' מ''ה הן אמת אם האשה המעידה לעצמה שמת בעלה אם נקראת עד או לא לדעתי באשלי רברבי תלוי דלדעת הב''ח לפי המשמעות תחלת דבריו בש''ע סעיף ל''ח א''כ הא דאמר רק המנונא כל מקום שהאמינה התורה ע''א גם היא עצמה בכלל.

**ח. עד כשר מעיד שמת, ועד פסול מעיד שלא מת, ובאו בבת אחת**

א. כתב הפתחי תשובה אבן העזר סימן יז ס''ק ק''נ בשם כמה אחרונים דלדעת הרמב''ם הנ''ל דבבא עד פסול והעיד שמת, ואח''כ בא כשר והכחישו דתצא, דעדיף הכשר מהפסול, א''כ ה''ה בכה''ג עדיף הכשר ותנשא.

ב. ולדעת הראשונים שנח' וס''ל דיש כל מקום בעד פסול אפי' כנגד עד כשר, יש לדון אם כאן יחשב לע''א בהכחשה ויהיה תלוי במח' הראשונים אם תצא, או לא תצא בנישאת לא' מעדיה, או דלמא דרק בבא עד כשר תחילה שיש בו כל מקום דינו כעד כשר, אך בבת אחת אולי כו''ע מודו דעד הכשר עדיף מעד הפסול ולא תצא באומרת ברי, ואולי אפי' בלא אומרת ברי עד כשר עדיף.

ג. ובעד כשר מעיד שלא מת, ועד פסול מעיד שמת ובאו בבת אחת, נמי יש להסתפק לדעת הראשונים שיש כל מקום בפסול כנגד כשר, אם בבאו בב''א עד הכשר עדיף, ותצא, או ששווים הם ודינו כע''א בהכחשה.

**ט. כשר המעיד שמת, ואח''כ באו ב' פסולים שלא מת**

א. נח' ב' הלישנאות אם יש דין רוב דעות כנגד עד כשר, ובביאור המח' כתב הגר''ח בהלכ' גירושין וז''ל דלישנא קמא ס''ל דכיון דיסוד הך דינא דעד אחד נאמן בסוטה ומיתה ועגלה ערופה הוא משום דין נאמנות, וכדחזינן דגם נשים מהימני, ע''כ ממילא דהולכין ביה אחר רוב דעות, והלישנא בתרא ס''ל דכיון דמ''מ איהו מיהא עד כשר הוא, וחיילא בנאמנותו תורת עדות, ע''כ ממילא לית ביה דין רובא, עוד כתב שם ותרי לישני דפליגי אם רוב דעות מועיל כנגד עד כשר, הוא משום דפליגי אם יש בזה בעד הכשר דין עדות לענין זה שלא יהא מועיל רוב דעות כנגדו או דדין נאמנות בהעד אחד הכשר לגבי זה, וממילא דמועיל כנגדו הרוב דעות עכ''ל, ובהלכ' רוצח כתב וז''ל וללישנא קמא ... היינו משום דס''ל דנהי דדין תורת עדות ביה בהעד אחד הכשר, אבל מ''מ נאמנותו לאו בדין עדות תליא ... הרי דהא דפסולים נאמנים בעדות טומאה ילפינן זאת מנאמנותא דעד כשר, ובעל כרחך דגם נאמנותא דעד כשר לאו בדין עדות שבו תליא מילתא, וע''כ דינו בזה כנאמנות הפסולין, דמהני כנגדו רוב דעות. ובזה הלישנא בתרא חולק וס''ל דכיון דהוי מיהא עד כשר ממילא אית בנאמנותו דין עדות גם לענין זה ... עכ''ל, וכ''כ הברכ''ש יבמות סי' י''א, וכתב שלפי''ז צ''ל דמה שכתוב בגמ' בשבועות שיש קרבן שבועה בעדות אשה הוא לכא' רק לל''ב, אך אח''כ כתב דהוא גם לל''ק עי''ש.

ב. ולכא' לפי''ז לל''ק יש כל מקום וכו' בפסול, ולא אמר הרמב''ם בהלכ' רוצח שאין כל מקום וכו' בפסול אלא לל''ב, אא''כ י''ל דאף לל''ק יש לכשר שם עד, ובכל זאת מהני רוב כנגדו, דרק בתרי אמרינן תרי כמאה, ולא בעד אחד - ועי' בראב''ד בהלכ' רוצח שכתב שנראה מהגמ' שיש כל מקום גם בפסול, ואולי כוונתו כנ''ל דכך נראה בל''ק ואין מקור שהל''ב פליג בזה -

ג. לל''ק דדין הפסולים כדין הכשרים, עי' לעיל בטעמא דמילתא דא''א כל מקום וכו' כנגד ב' כשרים דלהוי תרי ותרי, ויש לדון אם גם בפסולים יש את הסברות שהתבארו שם.

ד. לל''ב דעת רש''י ועוד ראשונים דדין הפסולים כעד אחד כשר, וממילא יש דין כל מקום וכו' על הראשון ולא תצא מהיתרה הראשון, וכ''כ המ''מ בדעת הרמב''ם, אך הרמב''ן ושאר הראשונים נקטו בדעת הרמב''ם דהוי כתרי ותרי ורק בטוענת ברי ונישאת לא' מעדיה שרי, ועי' ברמב''ם בפ''ט מהלכ' רוצח הט''ו דכתב שכשר שהעיד שראה את הרוצח, וב' פסולים מעידים שלא ראה, אין עורפין, ומבואר שהוא עדיף מהם, שהרי בבאו בב''א וא' אומר ראיתי ואידך אומר לא ראית עורפין, והראב''ד שם נח' וס''ל דבבאו ב' פסולים עורפין, ועי' בחרח''ה שם שהאריך לדון אם דברי הראב''ד הם כשבאו בב''א או בבאו אחר שהעיד הע''א, וגם ברמב''ם בפ''א מסוטה הי''ז נראה כדברי המ''מ דכתב הרמב''ם שם דבבאו בב''א כשר האומר שנטמאה, וב' פסולים האומרים לא נטמאה שותה, ומשמע שכשבאו ב' הפסולים אח''כ אינה שותה, ועי' בדברי הגמ' להלן קטו. ''ונשים אפי' מאה כעד א' דמו'' וציין המסורת הש''ס לדף פח:.

ה. ויש לדון אם לדעת הסוברים דבע''א בהכחשה תצא אפי' בטוענת ברי, האם גם כאן תצא, או שע''א כשר אינו בטל לגמרי ע''י פסולים.

ו. לשון הגמ' - בשני הלישנאות - ועשו ב' נשים ... כב' אנשים באיש אחד, וצ''ע הרי ב' אנשים באיש אחד אינו מדין רוב דעות אלא משום עדות, משא''כ ב' נשים כוחם משום רוב דעות וא''כ אינו אותו דין, ואולי מכח זה כתב בביאור הגר''א ס''ק קלב דנראה בגמ' שאין תרי כמאה במקום שא''צ עדות, דאין צירוף בין העדים כשא''צ צירוף, וכל כח ב' הוא רק מדין רוב, ואף הל''ב לא חלק אלא שעד כשר יש לו שם עד, אך אין צירוף של ב' עדים כשא''צ ב' עדים - וציין לדברי רש''י שכתב דאין תורת עדות בדבר, ולא כתב רש''י שאין תורת עדות לעד, אלא בדבר, ולל''ק מחמת כן אף לע''א אין תורת עדות, ולל''ב רק לב' עדים אין תורת עדות אך לע''א יש שם עד דכל שע''א נאמן ממילא יש לו שם עד, משא''כ ב' עדים אין מה שיצרפם יחד להחשב לעדות - אלא דמלשון הגמ' בדף קיז: פשיטא דאין דבריו של אחד במקום שנים נראה שאין עדיפות של ב' משום רוב דעות אלא משום שיש כח עדות כנגד הע''א, דהרי הגמ' תירצה שאינו פשוט משום דאיירי כאן בפסולים וקמ''ל דאזלינן בתר רוב דעות, ואם גם בב' כשרים הדין כן מדוע הוצרכו להעמיד בפסולים.

ולדברי הגר''א שאין לב' עדים תורת עדות, ע''כ הא דב' עדים עדיפי על עד אחד הוא רק משום רוב דעות, ויש רוב דעות גם בעדות, ורק כנגד ב' עדים אמרה תורה דתרי כמאה, והא דב' פסולים אינם עדיפים על עד כשר מדין רוב דעות, ע''כ צ''ל כמוש''כ הגר''ח בדעת המ''מ דהוא משום שיש אלימות לכשר, ואינו משום שאין דין רוב דעות בכשר.

**י. ב' פסולים המעידים שמת, ואח''כ בא עד כשר ומעיד שלא מת**

א. אף להסוברים שאין כל מקום בפסול כנגד כשר, כתב המ''מ פי''ב הכ''א דלשיטות הנ''ל דב' פסולים כוחם כעד א' כשר, ויש כל מקום על א' הכשר כנגד ב' הפסולים, א''כ כשבאו ב' הפסולים קודם, תנשא דב' פסולים חשיבי כחד כשר.

ב. ולדעת הסוברים שב' פסולים עדיפי מעד א' כשר, ואין אומרים כל מקום וכו' כשבאו ב' פסולים אחר עד אחד כשר, והוי כתרי ותרי, לכא' ודאי תנשא, אך במ''מ כתוב להפך דבדעתם יש לדון - והקרן אורה דף קיז: באמת תמה על המ''מ מנלן דתנשא עי''ש - ולכא' כוונתו דאולי עדיפי משום דרוב דעות מבטל את הכל מקום, אך אין כח ב' פסולים כעד אחד כשר דנימא בהו כל מקום כלפי עד כשר, ולמעשה כתב דאפשר דאף לדעתם תנשא, ובדברי החלקת מחוקק ס''ק ע''ו נראה שפי' את דברי המ''מ דאע''פ שאין בכה''ג כל מקום וכו', אך אזלינן בתר רוב דעות אף כנגד עד כשר, ולכן שרי, וספיקת המ''מ הוא האם מהני רוב דעות להקל אף נגד עד כשר, ועי' להלן שהובא דברי המ''מ בהלכ' כ' דרוב דעות עדיפי מחד כשר לחומרא, ואולי כאן מספקא ליה אם גם לקולא אמרינן הכי.

ג. עי' בדברי הגר''ח בפי''ב מהלכ' גירושין הכ''א, ובפ''ט מהלכ' רוצח הט''ו, שדן אם יש תורת עדות לע''א כשר, או דילמא דכיון שבעצם צריך ב' עדים, הגזה''כ להאמינו אינו אלא בתורת נאמנות כמו בפסולים, אך אין לו תורת עדות, והוא נ''מ לקרבן שבועה, ולדין הזמה, שנאמר רק בעדים, וכן הוא נ''מ כנגד פסולים, דאם יש לו תורת עדות י''ל שאינו בטל ע''י דין רוב דעות אף אם אינו עדיף מרוב דעות, ויחשב כעין תרי ותרי, וכמו שלמדנו מקרא דתרי כמאה, דאין רוב דעות בעדות, כך גם אין רוב דעות יכול לבטל עדות ע''א, וא''כ רוב דעות יכול רק לגרום חומרא, אך לא קולא ולבטל את דברי העד שאומר לא מת, אך י''ל שיש בכח הרוב דעות לבטל עד אחד, ותרי כמאה רק נאמר בב' עדים ולא בעד אחד.

ד. המה''צ ס''ק קנ''ו כתב שמת' מוהר''מ שבמרדכי פי''א דכתובות משמע שחולק על המ''מ וס''ל דהוי כתרי ותרי, וא''א כל מקום וכו' בפסולים כנגד עד כשר.

ה. ובעצם דברי המ''מ צ''ב מה שייך דין כל מקום וכו' בב' פסולים כנגד כשר, הרי כל עדיפות של ב' הוא מדין רוב דעות, ואין רוב דעות עדיפים על עד כשר, ואם כן מאי שנא עד א' פסול שאין בו' דין כל מקום וכו' לגבי כשר מב' פסולים.

**יא. ב' פסולים המעידים שלא מת, וע''א כשר מעיד שמת ובאו בב''א**

א. במ''מ הלכ' כ' פי' את דברי הרמב''ם דבבאו בבת אחת, שרי בטוענת ברי ונישאת לא' מעדיה, ולא אמרינן דאזלינן בתר רוב פסולים ותצא, ובראב''ד בפ''ט מהלכ' רוצח הט''ו מבואר שרוב פסולים עדיפים על הכשר עי''ש, וא''כ לכא' לדבריו תצא בכה''ג אף בנישאת לא' מעדיה - ולכא' נראה בדברי הראב''ד שיש דין רוב בעדות כשר, אך יש לומר שהכשר אינו מתקבל משום שהוא ע''א בהכחשה, משא''כ ב' הפסולים הם ב' ומבואר בריטב''א פח: דב' פסולים כנגד ב' פסולים הוא ספק ואינו נידון כע''א בהכחשה, ולעולם אין רוב בעדות, אלא שכאן מעולם לא התקבל הכשר, ולפי''ז באו הפסולים אחר הכשר י''ל דס''ל שיש כל מקום וכו' והכשר עדיף על רוב הפסולים, ורק בב''א אין הכשר מתקבל -

ב. ולכא' כל זה הוא רק לדעת המ''מ בדעת הרמב''ם דס''ל דכח ב' הפסולים הם כא' כשר, אך לראשונים בדעת הרמב''ם דבבאו ב' פסולים אחר כשר הו''ל ספק, ועדיפי מעד א' כשר, א''כ בבאו בב''א י''ל דעדיפי על הכשר, ועי' לעיל אות י.

ב. המ''מ כתב דהרמב''ם לשיטתו דבע''א בהכחשה לא תצא בטוענת ברי ונישאת לא' מעדיה, ומשמע שלחולקים תצא, דב' פסולים כנגד א' כשר הוי כחד כנגד חד, ואין אומרים דכשר אין בטל ע''י פסולים.

**יב. ב' פסולים המעידים שמת, ועד אחד כשר מכחישו ובאו בב''א**

א. במ''מ מבואר דרק בבאו בזא''ז תנשא, אך בב''א הוי ספק, וכן מבואר ברמב''ם פ''א מהלכ' סוטה הי''ז דבבאו בבת אחת כשר שמעיד שנטמאה, וב' פסולים שלא נטמאה הרי היא שותה, ובהגה' מרדכי כתובות אות ש''ו מבואר דלל''ק תנשא, ולל''ב אף אם נישאת תצא עי''ש.

ב. ולכא' לסוברים שע''א בהכחשה כמאן דליתא תצא, אך אולי י''ל להפך דלשיטות שע''א בהכחשה כמאן דליתא, הע''א כמאן דליתא, אך ב' הפסולים אינם בטלים, דאע''פ שדינם כעד אחד כשר, אך אין דינם כעד אחד לענין ע''א בהכחשה, מכיון שסוף סוף שנים הם, וא''כ תנשא על פיהם.

**יג. ע''א פסול העיד שמת, ואח''כ באו ב' עדים פסולים ואמרו שלא מת, והיא מכחישתן**

א. בנמוק''י מבואר דאינו נחשב תרי ותרי ע''י שהיא מצטרפת לעד המעיד שמת הבעל, אלא אף בלא טוענת ברי שרי, משום שהע''א שבא תחילה יש בו דין כל מקום וכו', ואינו בטל ע''י ב' המכחישין אותו משום שהיא מסייעתו, ואין רוב דעות כנגדו, וכן פסק החלקת מחוקק בסק''ע וז''ל דשנים הראשונים נאמנים לעולם כל זמן שהם פסולי עדות ואין שתי נשים מוציאין אותה מחזקת ... מאחר שנשאת בהיתר כ''כ רש''י פ' האשה רבה דף פח: עכ''ל, וכן כתב הב''ש בס''ק קט''ו, אך אכתי צ''ב מדוע אינו תרי ותרי, וצ''ל כמבואר בב''ש הנ''ל דע''י הכל מקום הראשון נחשב לב' כשרים - והגר''א כתב בדעת הרמב''ם דהו''ל כב' עדים פסולים, אך הנמוק''י ס''ל כשאר הראשונים, אלא דבדברי הב''ש שפסק כן לדינא נראה שגם בדעת הרמב''ם ס''ל דהוי כב' כשרים, לגבי ב' פסולים, ורק לגבי כשר אינם כב' כשרים וצ''ע, ובבאו ב' פסולים ואח''כ ג' פסולים, לכא' א''א בזה דהראשונים חשיבי כג' מדין כל מקום, ולכא' משום שרוב דעות מבטל את הכל מקום.

ב. והריטב''א לכא' מבואר לא כך דהעמיד בל''ק דשרי רק בנישאת לא' מעדיה וטוענת ברי, ולכא' גם בל''ב ס''ל הכי.

ג. ויש לדון האם נח' הריטב''א רק כאן שטרם שהכחישתם באו ב' עדים ובטל הכל מקום, ותו לא מהני מה שמכחישתם, אך אם מעיקרא באו ב' פסולים ואמרו שמת הבעל, ואח''כ באו ב' ואמרו שלא מת, אמרינן על קמאי כל מקום ועדיפי מבתראי, או''ד דאין כלל דין כל מקום כנגד ב' הבאים אח''כ.

**יד. עד כשר ועד פסול המעידים שמת, ועד כשר מעיד שלא מת, ובאו בבת א'**

א. רעק''א בגליון שו''ע סעי' ל''ז הסתפק בזה, אם אזלינן בתר רוב דעות, או''ד דלא מהני רוב דעות כלפי עד כשר והוי כפלגא ופלגא, עי''ש, ועי' לעיל אות י' וכו', ועי' בענין זה בשו''ת זכר יצחק חלק ב' סימן יג, ובחזו''א סי' כ''ט סקי''ב.

ב. ולכא' ספיקו תלוי במה שחקר הגר''ח האם מה שלא מועיל רוב דעות לל''ב בכשר הוא משום שלא מהני רוב דעות כנגד עדות, או שאע''פ דמהני רוב דעות כנגד עד אחד, אך עד כשר אלים מעד פסול ומחמת כן אין רוב פסולים עדיפי מיניה, דלצד שאין רוב דעות כנגד עד כשר א''כ עד כשר ופסול כנגד כשר יחשב רק ספק, משא''כ לאידך גיסא, בכה''ג שיש גם כשר כנגדו רוב הדעות יהיו עדיפים על העד כשר.

ג. ויש לדון להך גיסא דהוי כפלגא ופלגא, אם הוי כע''א בהכחשה ולסוברים דכמאן דליתנייהו תצא, או''ד דלהסוברים דע''א בהכחשה כמאן דליתנייהו, הע''א כמאן דליתא, והשניים כמאן דאיתנייהו ותנשא, ולא נסתפק רעק''א אלא אם ע''א בהכחשה כמאן דאיתנייהו.

**טו. אמרה מת בעלי, ושני פסולים מכחישין אותה**

א. כתב רש''י בדף פח: בד''ה ועשו שתי נשים וז''ל אבל היכא דאמרה ברי לי שאין זה דל עד קמא מהכא אין פסולי עדות נאמנים להעיד על אדם כשר אפילו הן אלף שכל אדם נאמן על עצמו באיסורין בדבר הברור לו אלא אם כן יש עדות כשרה בדבר הלכך כמאן דליתנהו דמו ומחזקת אשת איש יצתה לה על פי ראשון.

ב. ונראה ברש''י - וכן פי' בדבריו הבית יעקב כתובות כב: - דאם לא היה ע''א בהתחלה, אינה נאמנת לעורר ספק, כנגד עדים פסולים, ורק משום שהיה בתחילה ע''א ועי''ז יצאה מחזקתה, תו אף בלא כח עדותו היום, נאמנת על עצמה, וציינו לתוס' בכתובות כו: בשם ריב''ב עי''ש, אך הב''ש ס''ק קט''ז פי' ברש''י דכיון שאינה אומרת שמת בעלה, אלא רק אומרת שזה שבא אינו בעלה, לכן צריך את הע''א האומר מת בעלי, ויש לעיין בלשון רש''י שכתב שיצאה מחזקת א''א ע''י הע''א, ולהנ''ל נצרך הע''א בכדי שתהיה מותרת, ולא רק בכדי שתצא מחזקת א''א, וכן יש לעיין מלשון רש''י שכתב דל ע''א מהכא.

ג. הגר''א ציין שהרמב''ם נח' - בהלכ' כ' שכתב שגם בנישאת על פי עצמה תצא כשבאו אח''כ ב' פסולים - ויש לעיין במה נח', ואולי ס''ל דאינה נאמנת לעורר ספק ולא ס''ל כסברת הריב''ב, וכמו שהקשו תוס' שם על דבריו.

ד. צ''ע בדברי רש''י אמאי שרי לבעל הבא לכונסה לסמוך עליה כנגד הפסולים, ואולי מיירי בנישאת לא' מעדיה, אך הקרן אורה נקט דשרי אף למי שאינו א' מעדיה עי''ש מה שביאר, ואי נימא דהכא איירי בטוענת שמת בעלה, ולא רק ככל ברי דכתב רש''י דדי באין ליבי נוקפי, יתיישב לפי מש''כ הגר''ח מוולאזין בחוט המשולש וז''ל דכיון דלגבה דנפשה מהימנא נגד החזקה נעשית כחתיכה דהתירא דשריא לכ''ע, וביאר שלכן כתב רש''י אין ליבי נוקפי, דאילו אומרת שראתה שמת, שרי אף לא' שאינו מעדיה, אפי' במקום תרי ותרי.

ה. השלטי גיבורים בדף קי''ז הביא מהריא''ז דאשה שאמרה מת בעלי, אין שני נשים נאמנות להוציאה מבעלה, אלא רק שני עדים כשרים, וזה לכא' כשיטת רש''י, ועוד מבואר בדבריו שאפי' עד כשר שבא אח''כ אינו מוציאה אותה מבעלה אלא רק ב' כשרים.

**טז. ב' המכחישים ג'**

לכא' בפסולים אזלינן אחר רוב דעות, ובכשרים תרי כמאה, ואף לל''ק רק עד אחד אין לו מעלה על פסול, אך ב' עדים לכו''ע תורת עדות עלייהו, אלא שלפי מה שהובא לעיל מהגר''א דאף לל''ב אין דין תרי כמאה במקום שע''א נאמן, א''כ אף בכשרים אזלינן בתר רוב דעות.

# עדות אשה במלחמה

**אמר רבא מאי טעמא דמלחמה משום דאמרה בדדמי**

**האם מדאו' אסורה להנשא, או רק מדרבנן**

א. יש להסתפק בב' אופנים, האחד כשנודע שהלך למלחמה ורובם מתו ולא חזר, או כשנודע שפגע בו חץ כיוצ''ב, האם די בכך מדאו' לנקוט שמת, דבמים שאין להם סוף מבואר שמדאו' מותרת ורק רבנן החמירו - כמבואר בגמ' דף קכא: דאם נישאת לא תצא ונפסק בשו''ע בסעי' ל''ד - ויש לדון בכל האופנים בסוגיין אם הם חששות דאו' או חששות דרבנן, והנידון השני הוא כשאשה מעידה שמת במלחמה, דחששו לבדדמי, האם חשש בדדמי הוא חשש דאו' או רק חשש דרבנן.

ב. בכס''מ ה''ג מבואר דדעת הרמב''ם דהחשש בסוגיין הוא חשש דרבנן, וכ''כ המרדכי אות פ''ח בשם הראבי''ה, ולכן בכל הספיקות אם נישאת לא תצא, ויש לדון בדבריו אם החשש שאומרת בדדמי הוא חשש דאו', או שהחשש שלא מת אע''פ שפגע בו חץ וכיוצ''ב, הוא רק חשש דרבנן, וכמו במים שאין להם סוף שהוא רק חשש דרבנן, עי' להלן מה שהובא מהרמב''ם בהלכ' נחלות.

ג. בתש' הר''ן סי' ג' מבואר דהחשש בסוגיין הוא מדאו' ולכן בספק אזלינן לחומרא דכל בשל תורה הלך אחר המחמיר, ולדברי הר''ן על כרחך ב' החששות הם חשש דאו' גם החשש שלא מת, וגם חשש בדדמי, וכן הביא הב''י מהמרדכי בשם הר''ח והראב''ן דבספק הו''ל ספק דאו' לחומרא.

ד. נ''מ האם לענין נחלה ע''א נאמן, דאם הוא חומרא דרבנן אינו אלא במקום כרת, וכך הביא המראות הצובאות ס''ק קפ''ב שפסק הרמב''ם ז''ל פ''ז מהלכות נחלות ה''ג דיורדים לנחלה בפגע בו חץ - והביא המרה''צ שהטור לא גרס ברמב''ם ומת - ואע''פ שאסורה להנשא לא החמירו רק במקום כרת, ובשו''ת עין יצחק חלק ב אבן העזר סימן נד כתב די''ל דביבמה לא החמירו חז''ל, דלא החמירו אלא באיסור כרת ולא באיסור לאו, ואע''פ שדעת הרמב''ם שמלחמה הוא רק חשש דרבנן, אך לענין אם נשאת לא תצא אינו דומה למים שאין להם סוף שהדין דאם נישאת לא תצא, אלא תצא כמדויק ברמב''ם הלכה ג' - כן כתב הריב''ש סי' שע''ט, הביאו הב''י בסי' י''ז - עי' מראות הצובאות ס''ק קל''ב שכתב דלענין זה עשאוהו כשל תורה עי''ש, ובס''ק פ''ו כתב דבמשאל''ס הוה מיעוטא דלא שכיח כלל דניצול, דחומרא יתירה היא כמוש''כ תוס' בבכורות כ:, ולכא' אם כל הנאמנות של אשה הוא רק מדרבנן, א''כ מעיקרא לא תקנו שבמלחמה נאמנת, ולכן לא שייך לומר שכיון שחשש בדדמי הוא רק חשש דרבנן אם נישאת לא תצא.

ה. אלא שהרמב''ם בהלכ' נחלות כתב כן על פגע בו חץ, אך באופן שהלך למלחמה ולא חזר וכו' לא כתב הרמב''ם שיורדים לנחלה, ועי' חידושי הרי''מ שכתב דבאופן שהלך למלחמה ולא חזר וכו' מדאו' אסורה, דאין סתמא שמת, משא''כ באופן שפגע בו חץ וכו' הוא רק חשש דרבנן וכמים שאין להם סוף, ובכל זאת גם באופן שירד למלחמה וכו' פסק הרמב''ם לקולא במקום שיש ספק, וא''כ ע''כ צ''ל שאע''פ שאם לא ראתה שמת יש חשש דאו' שלא מת, אך באומרת שמת החשש בדדמי הוא רק חשש דרבנן, וכן מבואר בשער משפט סי' פ''ב כללי מיגו סק''י דמה''ת אמרינן מהיכי תיתי לחשוש שאומר בדדמי, ורק מדרבנן חששו לזה, והוסיף דרק חששו לזה היכי שמדאו' אין ע''א נאמן, דמדאו' יש חשש משקר בע''א, ורבנן שהכשירו ע''א הכשירוהו רק כשאין חשש בדדמי ועי''ש.

ו. הטעם שהחמירו כאן יותר משל תורה, ולא הקילו משום עיגונא כמו שסמכו על ע''א ועד מפי עד, עי' בבכורות דף מ''ו: כי אקילו רבנן בעיגונא בסופה, פרש''י בענין נאמנות העדות, שהאמינו אפילו לעבד או שפחה, אבל בתחילתה, ר''ל כשיש ספק בגוף העדות, אם הוא זה או אחר, לא הקילו, ואדרבה החמירו בו, כדאמר התם שאני עדות אשה דאחמירו בה רבנן. וז''ל המרדכי אות צא - והובא בהגהות מימוניות ריש פי''ג מהלכ' גירושין - וז''ל משום עיגון להקל בגופו של עדות דדוקא בעדות מקילין ולא בגופו של עדות כדאמר ריש פרק יש בכור לנחלה, שאני עדות אשה דהחמירו בו רבנן, ומי החמירו והא תנן הוחזקו להיות משיאין, ומתרץ כי הקילו בסופו פי' אחר שנחקר העדות יפה בטביעות עין, אבל בתחלה פי' בגוף העדות לא הקילו וה''נ מוכח כולה שמעתא דריש פרק האשה שלום דתלינן לחומרא דקאמר ודלמא דאיכא דעבד לה סמתרי וחיי ואמרי' כי היכי דלדידך איתרחיש ניסא וכו' ואמרי' נמי אימור איניש אחרינא אתי לאצולי וכו' ומים שאין להם סוף שמא עלה מצד אחר, ועי' בחי' ר' מאיר שמחה דף קי''ז. מש''כ בענין זה.

**האם מחמת בדדמי הרי היא משקרת במזיד, או שאין בכל הסוגיא חשש של שקר במזיד**

נפקא מינה באופן שאומרת שמת במלחמה, וראתה בבירור שיצאה נשמתו וכדלהלן.

א. תוס' הקשו ''דלא שייך מיגו כיון דאינה חשודה לשקר'' וכן תמה הרשב''א על הרמב''ם דאינה נאמנת בקברתיו ''תמיהא לי והא אנן לא מחזקינן לה דמשקרת אלא דאמרה בדדמי'' וכן הקשה על המיגו ''וא''כ מאי שייך בכי האי טעמא דמגו כלל דמגו לא שייך אלא במאי דחיישינן לשקרא והכא לא שייך כלל'' וז''ל הריטב''א ואילו הכא לא חיישינן כלל דמשקרא אלא דאמרה בדדמי עכ''ל.

ב. המהרש''ל פי ברש''י דבמלחמה אין חשש שמשקרת, אך ברעב חוששין שמשקרת, ולכן אף במת על מיטתו אינה נאמנת, ורש''י כתב בד''ה דאי בעיא אמרה שלום בעולם וז''ל או דלמא הכא ליכא למימר מה לה לשקר דאיהי גופא לא מכוונה לשקורי אלא כיון דאתחזק מלחמה אמרה בדדמי וסבורה היא שמת עכ''ל.

ג. נח' הרמב''ם ושאר ראשונים האם באומרת מת במלחמה וקברתיו נאמנת או חיישינן למשקר, ולפום ריהטא נח' בזה וכמו שהקשו הראשונים על הרמב''ם דבכל הסוגיא אין מחזקים אותה למשקרת, והרמב''ם ס''ל דיש חשש שקר וכ''כ הר''ן בשו''ת סי' ג' בדעת הרמב''ם - ועי''ש שחילק בין אשה לע''א שאע''פ שיש בע''א חשש בדדמי אין בו חשש שקר - וכ''כ היש''ש בדעת הרמב''ם וז''ל וטעמא דיליה, דחיישינן שמא תשקר, מטעם דאמרה בלבה שמת בודאי, והוא בדדמי עכ''ל, אלא שהשלטי גיבורים הביא ריא''ז שאינה נאמנת בקברתיו כי חוששין שמדמה שהוא בעלה - וכתב שרק בטב''ע חוששין אך אם יודעת שהוא בעלה על פי סימנים נאמנת - וכעין זה כתב הלבוש בדעת הרמב''ם שיש חשש שטעתה וקברה אדם אחר, והרא''ם פי' שרק בקברתיו יש חשש שקר, כי אין דרכה לשהות ולקוברו, עי''ש שפי' בזה את החילוק בין רעב למלחמה, דברעב יש שהות לקבור משא''כ במלחמה - ועי' רעק''א על השו''ע שכתב שלפי דבריהם באומרת קברתיו אחרי המלחמה נאמנת, משא''כ לדברי הריא''ז אף בכה''ג חיישינן לבדדמי שסבורה שהוא בעלה - ולדבריהם אין ראיה מדברי הרמב''ם שאם אומרת ראיתי שיצא נשמתו שאינה נאמנת,

ד. עי' חי' ר' מאיר שמחה כתב שנח' ב' הלשונות בגמ' אם משקרת או רק טועה, והרמב''ם שפסק כל''ק שיש חשש שקר, לכן פסק שאפי' בקברתיו אינה נאמנת עי''ש.

ה. נח' הראשונים האם לדינא שאין דין דרו''ח בעדות אשה, האם גם אין שואלים את העד כיצד מת, או דזה אינו נכלל בדרישות וחקירות, ברמב''ן במלח' מבואר שאין שואלים אותו וז''ל ולא מיבעי לר''ע ור' טרפון דאמרי' בודקין עידי נשים בדרישה וחקירה דודאי אומר להם היאך אתם יודעים שמא מאומד, אלא אפילו לרבנן במים ובמלחמה במילי דשכיחי חיישינן עכ''ל, וכן יש להוכיח מהראשונים שכתבו דבהחזיקה היא מלחמה בעולם הו''ל מיגו דאי בעי שתיק ומפורש שאין שואלים כיצד מת, דאל''כ אינו מיגו דאי בעי שתיק, וכן מבואר ברש''י דף קטו. ד''ה דאי, וכן מבואר לכא' בשו''ת הרשב''א ח''ב סי' ל''ב, אך הרמב''ם בפי''ג מהלכ' גירושין הט''ו כתב, שכשעד מעיד אני ראיתיו שמת שואלין אותו היאך ראית ובמה ידעת שמת, אם העיד בדבר ברור נאמן ואם העיד בדברים שרובן למיתה אין משיאין את אשתו שאין מעידין על האדם שמת אלא בשראוהו שמת ודאי ואין בו ספק - ועי' עוד ברמב''ם הלכ' עדות ריש פרק י''ז - וכן נפסק בשו''ע סעי' ה', וא''כ הרי תמיד שואלים את העד כיצד מת, ובע''כ גם בסוגיין שואלים אם ראתה שמת או רק ראתה שפגע בו חץ, ובע''כ אומרת שראתה שמת ומשקרת, דאל''כ על מה כתוב שיש חשש בדדמי, בשלמא לראשונים שתמיד אין שואלים י''ל שעל זה כתוב כאן שאינה נאמנת, ואה''נ מסתמא יאמרו לה שאם לא תאמר היאך מת לא יתירוה, ואם היא תאמר שראתה שמת נאמנת, אך לדעת הרמב''ם א''א לפרש כן, וע''כ שבכל הסוגיא החשש הוא חשש שקר, אלא שרק חוששין משום שמדמה שמת, וכל שמדמה שמת שוב אינה חוששת לשקר.

ו. עי' בחי' הרי''מ שכתב שכל שברור לה שמת, שוב אין כאן חזקת דייקא ומינסבא, וא''כ כל שיש חשש שטועה, אין את כל טעם הדין שהאמינו לה, ולכן פשוט שיש לחוש שמשקרת במה שאומרת קברתיו, וא''ת א''כ במת על מיטתו היאך נאמנת, וצ''ל דרק כשברור שמת במלחמה חוששין שטועה ולכן משקרת, אך באומרת מת על מיטתו מהיכי תיתי לחשוש לכך, ובאמת הרשב''א נקט דדעת הרמב''ם דאם אומרת שפגע בו חץ במלחמה וחזר לביתו ומת על מיטתו אינה נאמנת, ולכא' סברתו משום דחיישינן שמשקרת גם על זה שחזר ומת על מיטתו, דכיון שפגע בו חץ, שוב לא דייקא ומינסבא, ואין סיבה להאמין לה, ורק אם אומרת שמת על מיטתו שלא מחמת המלחמה, אמרינן מהיכי תיתי שהיה במלחמה ופגע בו חץ, והרשב''א כתב דנאמנת גם כשאומרת שפגע בו חץ במלחמה ומת על מיטתו, וצ''ל דס''ל דגם על כה''ג אין חוששין לשקר.

ז. אלא שיעוין בבית מאיר סעי' ה' שכתב שרק כשאחר מעיד שואלים היאך מת, ולא כשאשה עצמה אומרת מת בעלי וביאר בית מאיר ''כיון דבסתמא רחמא לי' ליכא למיחש דמעידה על דברים שרובם למיתה'' וא''כ לדברי הבית מאיר אין הכרח לכל הנ''ל, אך הביא שהחלקת מחוקק בס''ק צ''ז כתב שגם באשה עצמה שואלים אותה היאך מת.

ח. החזו''א בסי' כ''ו סקי''ג, ובסקי''ד ד''ה תשובה, ובריש סי' כ''ח, נקט בדעת כל הראשונים שיש חשש שקר בסוגיין, והוכיח כן ממה שכתוב במתני' שאינה נאמנת, משמע שאסורה להנשא בכל גוונא, מדסתמה המשנה ולא כתוב ששואלים אותה היאך מת ואם היא תאמר שראתה שמת נאמנת, וכתב שלדבריו רק בקברתיו נאמנת שהוא עוד סיפור ואין חשודה לשקר בעוד דבר, אך אם תאמר שראתה שמת, וראתה שפסקה נשימתו וכדומה חוששין שמשקרת, וכעין טענת החזו''א מצינו בתוס' רי''ד שהקשה על רש''י שפי' מתני' בסתמא, דאין נראה כן לפרש מתני' דישאלוה כיצד מת במלחמה או לא, ומדוע כתוב שבשלום נאמנת ובמלחמה אינה נאמנת ולא כתוב ששואלים אותה ותלוי מה תאמר, אך מאידך חזינן ברש''י דלא הוקשה לו כן, ועי' אחיעזר ח''א סי' י''ג סק''א דאין חסרון בכל סוגיין בנאמנות כלל אלא רק חשש טעות.

ט. כתב היש''ש וז''ל ולפי שיטה זו אמרינן לא משקרא כלל, א''כ אפילו יש מלחמה בעולם, ואמרה מת במלחמה, ואמרה שראתה שנפצע מוחו, עד שנשבר מוחו, וכ''ש חתכו ראשו, וכל הדומה, שא''א לחיות, ולא מהני ליה סמתרי, דמהימנא, דומה לזה כתב בתשובה, והיא בהג''ה מרדכי ארוך (סימן קכ''ג) עכ''ל.

י. וז''ל הר''ן בשו''ת סי' ג', ומ''מ הוו זהירין בדבר דלאו דבעינן דאמר וקברתיו ממש, אלא כל שאמר דברים שהם ברורים שאין לספק בהן דאמר בדדמי סגי כגון דאמר אני נגעתי בו אחר שמת או שניתיו ממקום למקום וכיוצא באלו ... אבל מ''מ צריך דקדוק גדול בעדות זה כדי שלא יהא בו שום צד דאיכא למימר דאמר בדדמי עכ''ל.

יא. נח' הראשונים האם גם בב' עדים יש חשש בדדמי, ולכא' אם אין חשש משקר בסוגיין אלא רק חשש טעות, מה המעלה בב' עדים, ואין לומר שב' אינם טועים דא''כ גם בב' פסולים נימא הכי, ובגמ' מפורש דאפי' מאה פסולים כחד חשיבי לענין זה, ומאידך מהשיטות שגם בב' עדים יש חשש בדדמי יש לכא' להוכיח להפך שאין בדדמי חשש משקר, שהרי לעולם אין חוששין שב' כשרים ישקרו - וי''ל דהוי כנוגע שי''א שפסול לעדות מחשש שקר, דכל שאין סתמא שאומר אמת לא חל פרשת עדות וה''ה כאן, וכך י''ל גם אם בדדמי הוא רק חשש טעות, דאין סתמא שאומרים אמת כשיש חשש טעות, ומאידך י''ל דכמו שנחשב שיש עדות שאינם אנוסים קטנים פסולי עדות כמבואר בכתובות יט: דהוי תרי ותרי, וכתב החזו''א שאינו רק בשטר אלא בכל עדות, כך נחשב שיש עדות שאינם טועים, וכמבואר בקצוה''ח מ''ג סק''ג דאף לענין טעות נחשב לתרי ותרי -

יב. עי' שו''ת זכרון יהודה סימן צב, שכתב על חשש בדדמי בע''א וז''ל עתה צא ולמד דוקא היכא דאיכא למיתלי באומדנא כגון שקצר את דבריו ולא חקרו את דעתו שראה סוף המיתה חיישינן הא אם העיד בירור דבר הוי כמו קברתיו עכ''ל.

**את''ל שכל החשש הוא רק חשש טעות, מדוע הראשונים חילקו בין ע''א, לאשה, שאשה אינה רוצה להשאר עגונה ולכן רק בה יש חשש בדדמי, ולכא' כל זה הוא רק סיבה שהיא תשקר, אך אינו סיבה לטעות**

א. כתב השלטי גיבורים בשם הריא''ז וז''ל ולפי שהיא חפיצה להתיר עצמה טועה בדמיון לבבה ואומרת דבריה בטעות ובדדמי אבל העד אינו אומר אלא מה שרואה עכ''ל ולכא' כוונתו שמחמת הנגיעה הרי היא טועה משא''כ עד שאין לו נגיעה.

ב. ברמב''ן במלח' מבואר לכא' באופן אחר וז''ל אנו היינו סבורים שלעולם אין חוששין לעדים שיעידו בדדמי ל''ש עד אחד ול''ש שנים שאם אין הדבר ברור להם כשמש מה להם ולצער הזה אבל היא מאחר שסוברת שמת ודאי אין רוצה להתעגן עכ''ל, ונראה בדבריו שאן הבדל ביניהם ושניהם טועים, אלא שע''א אע''פ שברור לו שמת, כל שלא ברור לו כשמש, לא יעיד בנוסח שמת הבעל, רק יספר מה ראה, משא''כ האשה אף אם אין ברור לה כשמש תעיד שמת בעלה.

ג. וז''ל הבית הלוי חלק ג סי' ט סק''ד, דמחזקינן דהעד ירא שמא יתברר אח''כ שלא כמו שאמר לא יסמוך גם על הך בדדמי שטועה בדמיונו דלמה לו להכניס עצמו בזה הספק וגם הוא חושש בעצמו שמא טועה וכמו שאמרו למד לשונך לומר איני יודע שמא תתבדה ותאחז ולא יעיד כלל רק בדבר שיודע בודאי שהוא כן בלא שום ספק ולא מה שהוא רק לפי אומדן דעתו.

ד. כתב הפמ''ג יו''ד כלל סימנים וטביעת עין וז''ל דעם הארץ אין נאמן בטביעות עין אף באיסורא היכא דיש לו הנאה מיניה דמשקר ואומר בדדמי (ר''ל העין משקר שאינו מדקדק בשביל הנאתו).

ה. וז''ל הבכור שור חולין דף צו. והא דבאמת לא מהדרינן אבידה לצורבא מרבנן בטביעות עין כל דהו דהא עדיף מסימנים ולשקורי לא חיישינן, י''ל דמשום חימוד ממון אפילו בצורבא מרבנן חיישינן שאומר בדדמי וק''ל.

**איכא דעביד ליה סמתרא וחיה**

א. עי' בשו''ת בית הלוי חלק ג סימן ח, שכתב ויש לפרשו בשני אופנים או דראתה דמחו לו ומונח כמו מת ולפי השערתה כבר מת הוא ואיכא דעביד סמתרא וחי דגם זה אף על גב דנראה מת מ''מ יש בו עדיין רוח חיים וברפואה יקום ויחי', גם יש לפרש דה''ק דאיהי סברה דע''י זו המכה ודאי ימות ולא יחי'.

ב. ולכא' יש נ''מ בין ב' הפירושים כשאומרת ראיתי שבעלי מת, דלפי' הראשון אינה מתכוונת לשקר, משא''כ לפירוש השני שיקרה בכך שאמרה שראתה שמת, והיה לה להעיד בעלי מת, ולא להעיד שראתה שבעלה מת, וכן בב' עדים שראו שטבע במים שיש להם סוף ועמדו שם כשיעור שאינו יכול לחיות דמתירין על פיהם, לכא' אסור להם להעיד שראו שמת, אלא יעידו שפלוני מת.

ג. והוא נ''מ לדינא לשיטות שאין כלל חשש שקר בסוגיין, אם אמרה ראיתי שבעלי מת, לפי הפי' השני יתירו על פיה, ורק כשאומרת בעלי מת לא יתירו ויחששו שסבורה שמת אע''פ שלא מת, משא''כ לפי' הראשון אף כשאומרת שראתה שמת לא יתירו ויחששו שסבורה שאין בו רוח חיים אע''פ שיש בו עדיין רוח חיים.

**החילוק בין מת במלחמה דנאמנת באומרת מת על מיטתו למת ברעב**

א. הרשב''א והריטב''א פירשו דברעב גם כשמת על מיטתו הרי מת מחמת רעב ולכן בורחת כדי שלא תמות ברעב ולכן אינה נאמנת, משא''כ במלחמה אם מת על מיטתו, אפי' אם פגע בו חץ במלחמה, וחזר לביתו, ומת על מיטתו, מכיון ששם אין מלחמה נשארת שם.

ב. רש''י חילק באופן אחר וביאר הבית הלוי ח''ג סי' ח' דלא ניחא ליה בפי' הראשונים משום דמשמע דמת על מיטתו ברעב הוא דומיא דמלחמה, וכמו שבמלחמה לא מת מחמת המלחמה כך גם ברעב לא מת מחמת הרעב, ולכן פי' דברעב יש חשש שקר, משא''כ במלחמה אין אלא חשש בדדמי, - כך פי' את דבריו המהרש''ל והבית הלוי, ועי' בדברי הבית הלוי שביאר את החילוק בין רעב למלחמה -

ג. וא''כ לכא' יהיה נ''מ לדינא בין הראשונים באומרת מת על מיטתו שלא מחמת רעב, וכגון שאומרת שהיה להם מזון בביתם ומת מסיבה אחרת - כ''כ הבית הלוי -

**מי אמרינן מה לי לשקר**

א. עי' בתומים כללי מיגו סי' מא, בביאור דברי התוס' בסוגיין, ועי' עוד מש''כ התומים שם סי' נט וז''ל ולכן צריך לומר דכי אמרינן היכי דאומר בדדמי אינו משקר, היינו לומר היפוכו וכדומה בשפת שקר, אבל לשתוק קעביד, דאילו אינו ברי ליה למאוד היה שותק, ומה לו לומר דבר אלא בברור לו להדיא למאוד בלי ספק כלל עכ''ל, ועי' נתה''מ כללי מיגו אות י''ז דנח' על התומים וס''ל דלא מהני גם מיגו דאי בעי שתיק כשיש חשש בדדמי.

ב. כתב הריטב''א וז''ל אלא ודאי שזה הלשון מושאל הוא ומפני שאילו שתקה היתה נאמנת אנו אומרים למה לה להכניס עצמה לומר טענה שיאמרו שמשקרת בשוגג ובדדמי ניחא לה טפי דתשתוק, אלא ודאי בתום לבבה אמרה כן מפני שהיא יודעת בעצמה שהיה הדבר כן ולקיים דבריה יותר עכ''ל ואולי י''ל דכוונתו דאם אין ברור לה כשמש, יודעת שיחשדוה בדדמי וכו' ועדיף לה לשתוק, ומדלא שתקה ע''כ ברור לה כשמש ע''י שראתה ממש שמת, ולכן אין חושבת שיחשדוה ובתום לבבה אומרת הכל כי עי''ז שמפרטת הרי יאמינו לה יותר, ורק כשאין ברור לה כשמש עולה חשש בליבה שלא יקבלו את דבריה ואם היתה רוצה שיתקבלו דבריה היתה שותקת.

ג. עי' שער משפט סי' פ''ב כללי מיגו סק''י שביאר שעל ידי המיגו אין בה חשש משקר, וכיון שאין בה חשש שקר, אף מדאו' אין סיבה שלא להאמינה, ורבנן חששו לבדדמי רק באופן שמדאו' אינו נאמן מחשש משקר דרבנן הכשירוהו רק כשאין בו חשש בדדמי, וע''י המיגו נאמן מדאו' וכל כה''ג לא חששו רבנן לבדדמי.

**התם כדרב אידי דא''ר אידי אשה כלי זיינה עליה**

א. נח' הראשונים בביאור דברי הגמ' עי' בדברי הריטב''א, ושאר הראשונים פי' דמחמת זה אינה יריאה להשאר ועומדת שם עד שימות, משא''כ במלחמה היא יראה לעמוד עד שימות לפי שזורקין חצים ואבני בלסטראות במלחמה ואינם מתכוונים על מי שיפול, והרשב''א והריטב''א הוכיחו כן וז''ל דאל''כ כשיש שלום בעולם ניחוש שמא חלה והיה גוסס וכסבורה שמת ואמרה בדדמי.

ב. לשיטת הראשונים שיש חשש בדדמי בע''א, יש לעיין מדוע בכל עדות של ע''א שמת הבעל אין חשש בדדמי שמא ראה שהוא גוסס וסבור שמת, דלכא' רק באשה שייך הסברא שאינה הולכת עד שמת, או משום שדרכה להשאר עם בעלה עד שימות ולקוברו, או שדרכה להשאר כדי שיהיה ברור לה שמת ותוכל להנשא, אך בע''א לכא' סברות אלו אינם שייכים, וז''ל הרשב''א בשו''ת ח''ב סי' לב ונראה שהיה מדמה זה לההיא דנפלו עלינו לסטים, דאמרינן דנאמנת משום דאשה כלי זינה עליה, ואין הנדון דומה לראיה. דהתם באשתו שאינה נפרדת ממנו כל שאינה יראה מן הלסטים אבל איניש דעלמא לא דמה לו להמתין לראות אם ימות אם יחיה עכ''ל, ובאמת הרשב''א שם ובסוגיין נח' על הרי''ף וס''ל דאין חשש בדדמי בע''א.

**האם יש חשש בדדמי בעדים ובע''א**

א. דעת הרי''ף שגם בב' עדים יש חשש בדדמי - כן הביאוהו הראשונים, אך עי' בספר הזכות להרמב''ן שכתב דאולי כוונת הרי''ף רק במים שאין להם סוף, ולא במת במלחמה, וכ''כ המאירי, ועי' בשו''ת זכרון יהודה בשם הרא''ש דכוונת הרי''ף רק כשהעידו באופן שאינו ברור, וכגון שמעידים שראוהו בקשרי המלחמה בתוך השונאים וא' מני אלף לא ניצול, אך אם העידו עדות ברורה שמת נאמנים, והרי זה בכלל קברתיו שנאמנים - דעת הרא''ש והרמב''ם ועוד לחלק בין ע''א לב' עדים, ודעת הרמב''ן ועוד ראשונים שגם בעד אחד אין חשש בדדמי.

ב. עי' לח''מ פ''ז מהלכות נחלות ה''ג דאע''פ שהרמב''ם לא חשש לבדדמי בב' עדים, כל זה בהעידו שמת, אך כשאמרו פגע בו חץ ומת, חיישינן לבדדמי, שסבורים שמת, אך באמת לא מת.

ג. דעת התוס' בד''ה טעמא, שאין חשש בדדמי אפי' בעד אחד, מלבד טביעות עין שבזה כתבו בדף קטו: דחיישינן לבדדמי כשאין גופו שלם וכדיבואר בס''ד להלן - ולכא' מוכח מתוס' דהטעם שאין ע''א נאמן במקום שצריך ב' עדים אינו מחשש בדדמי אלא מחשש שקר, ועי' נתה''מ סי' ל''א סק''א, וסי' נ''ו סקי''ד וסקי''ח -

ד. עי' קצוה''ח סי' מ''ג סק''ג דאף במקום דשכיחי טעות, ונאמנים העדים לומר שטעו ואינו נחשב חוזר ומגיד, בכל זאת כשהעדים אינם בפנינו ובאו ב' עדים והכחישום הוי תרי ותרי.

ה. המ''מ כתב שלדעת הרמב''ם הספק של הגמ' הוא האם יש חשש בדדמי בע''א, וכך נראה ברש''י, וצ''ב דבגמ' נראה שהספק הוא בכל נאמנות של ע''א האם האמינו לו מחמת מילתא וכו' או משום דיוקא דידה, ואין הספק אם ע''א טעי במלחמה בדדמי, ופי' הלח''מ שהספק הוא האם בכל עדות ע''א אפי' בשעת שלום יש חשש בדדמי ותמיד התירו רק מחמת דייקא וכו' ובמלחמה שהיא לא דייקא לא התירו, או''ד דאין חשש בדדמי בע''א כלל לא בעלמא ולא במלחמה משום מילתא דעבידא לאיגלויי - עוד שמעתי לפרש דהעד מפחד שהיא תדייק ויתגלה ששיקר, ותמיד מחמת זה מדייק ואינו טועה בדדמי, מכיון שהיא אינה טועה בדדמי, אך במלחמה שאינה מדייקת לברר שמת, משום שטועה בדדמי, אינו מפחד לטעות בדדמי, אך מפחד לשקר כי תדייק לברר אם שיקר או לא -

ה. נח' הראשונים אם במסל''ת יש חשש בדדמי, וז''ל המרדכי אות צ' וסברת הלב היא דלא שייכא אותה בעיא בעובד כוכבים שאין נאמן כי אם במסיח לפי תומו דבשלמא ישראל המתכוין כך להתיר י''ל דבשעת מלחמה נתן לבו להעיד ולהתיר על הנדמה ודבר ההוה להיות אבל עובד כוכבים שמספר מעשה לפי תומו ולא שם כוונתו לשם אותו דבר אינו אומר אחר הנדמה כי אם כאשר ראה, אך בשו''ת הר''ן סי' ג' כתב דכ''ש במסל''ת אין נאמן עד שיאמר קברתיו, וכן הביא הדרכ''מ מהתרוה''ד.

# דאמרי אסקינהו קמן וחזינהו לאלתר, וקאמרי סימנין, דלאו עלייהו סמכינן אלא אסימנים

א. נח' הראשונים בביאור מסקנת הגמ', ברש''י ותוס' נראה שלמסקנא שמדובר שהעלוהו אין חשש שקר בעדות העד, וזה עיקר תירוץ הגמ', וברמב''ן ושאר הראשונים מבואר שיש חשש שקר, ולכן הסימנים נצרכים בכדי שנידע שמת, וכשיש סימנים אין אנו סומכים על העד אלא על הסימנים, ולכן צריך סימנים המוכיחים שהעד אינו משקר ושלא היה יכול לדעת את הסימנים אם לא ראהו מת, משא''כ לרש''י ותוס' א''צ סימנים המוכיחים שראוהו מת, אלא הסימנים נצרכים בכדי שנדע שהעד יודע שזהו המת, ולכן אף אם העד ידע מחיים את סימניו מהני, משא''כ לראשונים ע''כ מיירי בסימנים שהעד לא ידע בחייו, או שמעולם לא ראהו, או בסימנים במקומות המוצנעים, ובביאור הגר''א הוסיף שהנשים ע''כ לא ראו במקום המוצנע בחייו.

ב. כתבו התוס' בד''ה וקאמרי סימנים אבל על ידי טביעת עין אין להאמינם דאמרי בדדמי ובדבר מועט יאמרו שאלו בעליהן של אלו, מבואר בתוס' דלמסקנא אין חשש שקר, אך יש חשש בדדמי - ובביאור הגר''א ס''ק ק''ז כתב דכוונת התוס' דחיישינן לבדדמי בכה''ג אף בב' עדים - ויש כאן שני הבדלים מהס''ד, דבס''ד לא היה חשש בדדמי אלא רק חשש שקר, ולמסקנא הוא הפוך יש חשש בדדמי ואין חשש שקר, ותמהו רעק''א והקרן אורה על תוס' מנלן חילוק זה, ומדוע הוצרכו לומר כן הא להך גיסא בגמ' אין ע''א נאמן אם היא לא דייקא, וא''כ יש חשש משקר, ולכן יש לפרש שצריך דווקא סימנים דלאו עלייהו סמכינן אלא אסימנים וכמוש''כ הראשונים.

ג. וכתבו האחרונים דס''ל לתוס' דכל שהעלוהו תו א''א דאינה מדייקת, וא''כ אין בעד חשש שקר, וא''כ הוקשה לתוס' מדוע כתוב בגמ' שצריך סימנים, וע''כ שכאן התחדש חשש מחודש, שבטב''ע יש חשש בדדמי וכמו שביאר רעק''א וז''ל דס''ל דטב''ע בקל משקר להעין וחיישינן בזה יותר לבדדמי עכ''ל, ואכתי צ''ב מלשון הגמ' דלאו עלייהו סמכינן אלא אסימנים, והרי כשאומרים סימנים עלייהו סמכינן, וכנ''ל דאפי' אם הכירו את הסימנים מחיים מהני, אלא דיעויין בביאור הגר''א סק''ז דכתב דתוס' לא גרסו את המילים דלאו עלייהו סמכינן אלא אסימנים.

ד. ובטעמא דמילתא דכשהעלוהו הרי היא דייקא ומינסבא, י''ל דכששומעת שעלה, בידה לבדוק, ורק כשאינה יכולה לבדוק אינה בודקת - ובסברת הראשונים שנח' י''ל דרק בודקת שמי שעלה הרי הוא מת, אך אינה טורחת לבדוק שזהו בעלה, דרק פוחדת שעלה חי, אך אם אינו חי לא איכפת לה אם הוא בעלה או לא -

ולסברת המרה''צ - עי להלן - דלמסקנא כלל לא העידו שטבע, פשוט שדייקא, כי אין כלל עדות שטבע.

ד. והבית הלוי ח''ג סי' ט' סק''ד, פירש את דברי התוס' באופן אחר, דיש ב' בדדמי, יש בדדמי שאומד בדעתו שימות, ויש שסבור שכבר מת, ועד לא יעיד אם לא סבור שכבר מת, אך כשסבור שמת יעיד, ובכה''ג חיישינן גם בעד לבדדמי לפי הצד בגמ' שרק משום הדייקא סמכו על העד, ועי''ש שבכך יישב את הסתירה בדברי תוס' ד''ה טעמא, ובמראות הצובאות ס''ק קל''ג ביאר באופן אחר עי''ש.

ה. ויש לדון האם רק כשהעד ראה שטבע יש חשש בדדמי, וכסברת הבעה''מ והרא''ש, או''ד אף כשלא ראו שטבע בטב''ע תמיד יש חשש בדדמי, דהנה בברייתא לא כתוב על מה העידו הנשים, ולס''ד שרק ראו את הטביעה ע''כ העידו על הטביעה, אך למסקנא שהעידו שהעלו אותם, יתכן שרק על כך העידו, אך לא ראו כלל שטבעו - אע''פ שהיו בספינה אך חלק לא טבעו אלא הצליחו להאחז במשהו וכד', ולס''ד העידו שראו שהם טבעו, אך למסקנא אין מקור לכך - וכ''כ המראות הצובאות ס''ק פ''ו (ב) ובריטב''א מבואר די''ל להפך דלמסקנא אין הכרח להעמיד שהנשים העידו שטבעו, אלא י''ל שעל כך יש עדים, והם רק מעידות שהעלוהו סימנים.

ו. במרדכי מבואר שפי' הגמ' דאמרי אסקינהו קמן וחזינהו לאלתר, וקאמרי סימנין הכוונה ''או'' שכשאין מכירים אותו בטב''ע מהני סימנים, אך טביעות עין גם מועיל (וע''כ דגם המרדכי לא גרס דלאו עלייהו סמכינן אלא אסימנים) וא''כ למסקנא באמת אין חשש בדדמי וגם לא חשש שקר ועי' ב''ח סקכ''א.

ז. הבית הלוי ח''ג סי' ט' סק''ו כתב שגם תוס' פירשו כעין המדרכי, אלא שפי' שהגמ' תירצה ב' תירוצים, ונח' ב' התי' אם מהני טב''ע, או שיש חשש בדדמי, ותוס' ד''ה דקאמרי הוא לפי התי' השני של''מ טב''ע.

ח. תוס' בסוף דבריהם כתבו א''נ מהני על פי טב''ע, והרבה אחרונים פי' דכוונת התוס' דמהני סימן בינוני עם טב''ע - ועי' אחיעזר ח''א סי' י''ג דהקשה מהו הצירוף, הרי כל אחד לחוד לא מהני עי''ש - אך המרה''צ ס''ק קי''ב פי' את דברי התוס' דכוונת התוס' בא''נ לפרש כהמרדכי, דאו או קאמר.

ט. הובא לעיל שהמראה''צ ס''ק פ''ו (ב) כתב דלמסקנא כלל לא הוזכר שראו שטבע, ורק אמרו שהעלוהו - ועל דרך זה מבואר בריטב''א להפך דלמסקנא אין הכרח להעמיד שהנשים העידו שטבעו, אלא י''ל שעל כך יש עדים, והם רק מעידות שהעלוהו - וא''כ אין הנידון כאן במים שאין להם סוף שהוא רק נידון דרבנן, אלא נידון דאו' ולכן כתבו תוס' שלמד''א סימנים דרבנן איירי בסימן מובהק, אך שבמים שאין להם סוף די בסימנים דרבנן, וכך דייק הנוב''י אה''ע קמא סי' כ''ט ד''ה ויש, מרש''י ב''מ כז: ד''ה סימנין דרבנן, ועי' בענין זה באריכות בפתחי תשובה ס''ק צ''ט.

י. לדברי המראות הצובאות, שלמסקנא שלא ראו שטבע, א''כ ע''כ אין האשה טועה בדדמי, ומדייקת, ולכן יש להאמין לע''א אף אם סמכו עליו רק משום דהיא דייקא ומינסבא, וברמב''ן ושאר הראשונים מבואר לכא' לא כך, דסמכו על הסימנים ולא על הע''א, וע''כ דהרמב''ן פירש גם במסקנא שמעידים על הטביעה, וכך מפורש ברשב''א דף קכ''א. ד''ה מתני' דהוכיח מכאן שא''א שזה שטבע הוא זה שנמצא, ואם אין ידוע שטבע אין ראיה מכאן.

יא. האחרונים הקשו על הרמב''ן מה מהני דהעלוהו ומכירין אותו ע''י טביעות עין או סימנים, דילמא חי הוא, דהרי אין הע''א נאמן כלל, ויש בו חשש משקר, אלא שע''י הסימנים מוכח שהעלוהו, אך לא מוכח שמת, וי''ל דהיא מדייקת אם מת או לא, דחוששת שמא חי הוא, אך אינה בודקת אם זהו בעלה או לא, אלא רק אם הוא חי או מת, דמפחדת שאם העלוהו שמא הוא חי והוא בעלה.

יב. הקשה השב יעקב הרי בברייתא מבואר שרבי התיר להנשא, ולדידיה הרי בפסחים י. תולין שקבר שנמצא הוא קבר שאבד, וא''כ מדוע אין תולין שאלו שנמצאו הם אלו שטבעו, ולמה לי סימנים, ותי' הנוב''י בסי' מ''ו דבעובדא דשני ת''ח הספינה טבעה, וא''כ י''ל שעוד טבעו, ויתכן שהם אלו שנמצאו, ולא הת''ח, ולכא' כל הקושיא רק לפי רש''י ותוס', אך לשיטת הרמב''ן ושאר ראשונים אין הנשים נאמנות כלל ויתכן ששקרו ולא העלום, ולכן צריך סימנים, ולדברי המה''צ הנ''ל שכלל אין עדות שטבעו למסקנא נמי ניחא.

# בענין ''ולא אמרינן הנך אזלו לעלמא והני אחריני נינהו''

**רב חסדא ורבא נח' בעובדא דשומשמי אם הדין כמו ב' ת''ח דלא אמרינן הנך אזלו לעלמא והני אחריני נינהו, או דשאני ב' ת''ח דקאמרי סימנים**

**שיטת רש''י**

א. שיטת רש''י דסברת ר' חסדא הוא, דלא אמרינן אחריני נינהו וסימנים הכי איתרמו, ורבא נח' וס''ל דכן וכן הויין אינו סימן, ונח' אם נחשב סימן או לא, ובר' יונה ב''ב דף קכח. פי' - בפי' הראשון - שנח' רב יימר ורבינא אם מדה ומנין הוא סימן מובהק או לא.

ב. ביש''ש סי' ט' נראה שר' חסדא הוצרך להוכיח משני ת''ח, משום דאע''ג דמהני סימן באבידה, י''ל דלא מהני להוציא ממון, דבאבידה אין מי שטוען כנגדו, משא''כ הכא הנפקד טוען ששלו הם, ולכן הוצרך ר''ח להוכיח שכמו שמועיל סימן מובהק בדבר שבערוה כך מועיל סימן מובהק להוציא ממון.

**שיטת הרמב''ן והרשב''א**

א. ברמב''ן וברשב''א, ובפי' השני של ר' יונה בב''ב קכח. נראה שפי' שר' חסדא סובר דשרי בעובדא דשני ת''ח אף בלא סימנים, ולא ס''ל כהאוקימתא דאיירי באמרו סימנים, אלא שרי משום ''דלא אמרינן הנך אזלו לעלמא והני אחריני נינהו'' ולכן אף בשומשמי ס''ל מסברא זו דהדין עם המפקיד.

ב. ר' יונה שם כתב בפי' השני דסברת ר' יימר הוא דאע''פ שמדה ומנין לא הוי סימן מובהק, ובעלמא לא מהני סימן שאינו מובהק להוציא ממון, הכא שאני ''כיון שיש עדים שהפקיד לו שומשמין ונתנם בחבילות והרי נמצאים שם באותה מדה שזה טוען, אין הנפקד נאמן לטעון החזרתים לך והני אחריני נינהו''.

ג. וכך מבואר בקצוה''ח סי' רנ''ט סק''ב דאע''ג דכתבו התוס' בחולין צו. דסימן מובהק לא מהני להוציא ממון, שאני שומשמי דמבואר להדיא בדברי רבא דאילו היה בהם סימן מובהק היה נאמן המפקיד ''כיון דראו עדים איך שהפקידו בסימן זה וראו נמי זה הסימן עתה בידו אמרינן דהוא אותו חפץ שהפקידו ולא מהימן לומר החזרתיו וזה חפץ אחר בסימן כזה, דמסתברא יותר שהוא אותו הפקדון אשר הופקד בידו בסימן כזה ומש''ה מהני להוציא'', ולפי''ז אין המפקיד נאמן מדין סימנים, אלא ע''י הסימנים הוי כעדים וראה וכדלהלן מהרשב''א.

ד. ונראה בדבריהם שאין הסימן נצרך בכדי להוכיח ששלו הוא, אלא שבלא הסימן אין סיבה לומר שזהו מה שהפקיד, וא''כ אף אם מדה ומשקל אינו סימן מובהק, אולי כאן די בזה, וכך לכא' מבואר ברשב''א בסוגיין וז''ל כלומר דלא חיישינן דלמא אחריני נינהו, והכא נמי לא חיישינן דלמא אחריני נינהו והלכך האי סימן משוי ליה ראיה וכיון דאיכא עדים וראיה לא מהימן עכ''ל ומבואר בדבריו דכיון שצריך עדים וראיה, לכן צריך סימן כדי שיחשב שהעדים ראו שהפקדון אצלו, דאל''כ אין מחוייב הנפקד להראות את מה שיש לו כמוש''כ הרשב''א שם עי''ש.

ה. וכך לכא' מפורש בדברי הרמב''ן בד''ה שלחו מתם על הא דיצחק ריש גלותא וכו' דשרי מדין כאן נמצא כאן היה וכתב וז''ל אלא תולין שזה הנמצא כאן שראו אותו עכשיו בקורטובא הוא הידוע שהיה דר בעיר קורטובא, וכעובדא דשני ת''ח לרב חסדא דלא אמרינן הני אזול לעלמא והני אחריני נינהו עכ''ל, וכ''כ הרשב''א, ומשמע שאין זה מדין סימנים כלל אלא מדין כאן נמצא כאן היה.

ו. בדף קכא. מבואר במשנה מעשה בעסיא באחד ששלשלוהו לים ולא עלתה בידם אלא רגלו, אמרו חכמים מן הארכובה ולמעלה תנשא, וכתב הרשב''א מסתברא שקשרוהו ברגלו ושלשלוהו אבל אם השליכוהו והשליכו מצודה בים ולא עלה בידם אלא אחד מאבריו או אפילו כל גופו בלא ראשו אין משיאין את אשתו דחוששין שמא אותו הלך לו ויצא במקום אחר ורגל זה מאדם אחר הי' ... ועוד מעשה דשני תלמידי חכמים דאסיקנא התם דאסקוה וחזיוה הא לאו הכי אמרינן הני אזול לעלמא ואתו אחריני וכדמוכח התם בעובדא דשומשמי, ודברים פשוטין הם נראין לי, אלא שראיתי להרמב''ם ז''ל שכתב אם השליכוהו לים והשליכו מצודה והעלו ממנו אבר שאי אפשר שינטל אותו אבר מן החי ויחיה הרי זה מעיד עליו שמת ומשיאין את אשתו ע''כ, ושמא בשלא נתעלם מן העין עד שעלתה רגלו בידם קאמרו עכ''ל.

וצ''ב מה הוכחת הרשב''א מהנהו תרי ת''ח, הרי שם טבעה הספינה ועוד טבעו ולכן אין לתלות בשני ת''ח בלא סימן, משא''כ כשאדם טבע והעלו רגל וכו', ולא ידוע על עוד שטבעו די''ל שא''א הני אזול לעלמא ואתו אחריני, וכתב המראות הצובאות סקס''ו דמוכח מהרשב''א שפי' את דברי רב חסדא שאמר היינו שני ת''ח שלא כדברי רש''י דשרי משום הסימן דא''כ עיקר חסר מן הספר, אלא דר''ח אף בלא סימן אמר דתולין בזה שטבע, ולכן מהני בשומשמי אף בלא סימן, ואי ס''ד דטבעו עוד בנ''א היאך ס''ל לר''ח דמהני בלא סימן, ולכן מפרש הרשב''א דעובדא דשני ת''ח מיירי שלא נטבעו שם אלא שנים לבד, ולא נודע מי הם, והתירו משום דכיון שידוע שאותן הת''ח נטבעו, ואח''כ העלו שנים באותו מקום, תלינן דהם הם אותן השנים שנטבעו, ולכן פשיט שפיר מזה לעובדא דשומשמי, דידוע שזה הפקיד מדה זו אצל זה בכלי זאת, ועכשיו נמצא כן באותו כלי, תלינן שהם הם של הפקדון, ולא חיישינן שמא פינן לשל פקדון, והני אחרינא נינהו.

ז. ולפי''ז צ''ל דר''ח פליג על דברי הגמ' לעיל דהעמידה דאסקוהו ואמרי סימנים, אלא שרי אף בלא סימנים, וכך לכא' מבואר ברשב''א הנ''ל ד''ה סבר וד''ה הא, דכל הסימן שנצרך בשומשמי הוא רק בכדי שיחשב לעדים וראה עי''ש צריך סימן בכדי לתלות בהם, ולא בכדי לברר שלא שקרו, וכמו בשומשמי שצריך סימן בכדי לתלות הידוע בידוע - אך אולי גם בשני ת''ח צריך סימן כדי לתלות הידוע בידוע וכן נראה ברשב''א עי' להלן אות ח' - וכן כתב החזו''א סי' כ''ה סק''ו דאולי כך יש לפרש את דברי ר''ח, ורבא שאמר לו התם קאמרי סימנים בזה נח' דלא שרי התם בלא סימנים, וא''ת היאך נאמנים הנשים לומר שעלו, י''ל דס''ל לר''ח דע''א נאמן במלחמה וכדקי''ל.

ח. כתב הרשב''א וז''ל הא דאמר רבא מי דמי התם קאמרי סימנים, לאו סימנים מובהקים קאמרינן כדדחינן לעיל דא''כ אפילו בב' עדים בעינן סימן מובהק אלא סימנין דהכרת פנים וטביעות עינא קאמרינן עכ''ל, ולכא' כוונתו דלר''ח אין הסימנים לברר שאין הנשים משקרות כדדחינן לעיל, דהרי מוכח בדברי ר''ח שע''א נאמן במלחמה וכנ''ל, ורבא לא בא לחלוק עליו בזה, אלא אמר רבא ששם היה סימן טוב ועי''ז תולין הידוע בידוע, וא''כ א''צ דווקא סימן כדלעיל אלא די גם בטב''ע, וכמו שבעדים וראה א''צ סימן ומהני טב''ע כי אין חשש שקר, ובודאי מהני גם סימן וזה כוונת רבא ששם היו סימנים, ורק בא לומר הרשב''א שאינו כדלעיל של''מ טב''ע, אלא סימנים הוא לרבותא דדי בכך וא''צ טב''ע.

ט. וז''ל הנמוק''י בסוגיין וז''ל וכ' הריטב''א ז''ל שאפי' בלא עדי פקדון אם הוא מודה בפקדון וזה נותן בו סי' מובהק ויש עדים שכן הוא ברשות נפקד בסי' זה שאו' מפקיד תו לא מהימן נפקד בשום מגו וכ''נ דעת הרשב''א דכל היכא דאיכא עדי פקדון לא בעי סי' מובהק עכ''ל.

י. בתוס' ד''ה אתרמויי אתרמי, מבואר דאילו היה כאן סימן המועיל באבידה היה המפקיד נאמן, וצ''ב הרי רק באבידה מהני סימן אמצעי, משא''כ כאן שבא להוציא ממון, וכמו שחילקו התו''ר והריטב''א כאן, ולכא' מוכח בתוס' כנ''ל דכיון שיש עדים שהפקיד אצלו סגי גם בסימן שאינו מובהק - אך יהיה מבואר בתוס' דסימן גרוע לא מהני, ואולי בזה נח' ר''ח ורבא אם סימן גרוע מהני לענין זה -

**ביאור הדין דלא אמרינן הנך אזלו לעלמא והני אחריני נינהו, הוא משום דתולין הידוע בידוע**

א. לעיל דף ס''ט: סבר רבא בבא על ארוסתו בבית חמיו בלא דיימא מעלמא תולין את העובר בו, וכתב החזו''א אה''ע סי' א' סק''א וז''ל ועיקר טעם דינין אלו משום דתולין העובר בביאה הידועה וכדאמר לקמן קטו: בעובדא דשומשמי ... וכל שאינו מצוי אחריני תלינן בהידוע, וכל שמצוי קצת אחריני לא תלינן בהידוע, וכ''כ החזו''א בסי' צ''ז סק''י וז''ל תולין את המאורע הידועה בענין הידוע לנו ובאיש הידוע לנו עי''ש, ועי''ש בסקכ''ב, וסקכ''ה.

ב. בפסחים י. דתניא שדה שנאבד בה קבר הנכנס לתוכה טמא, נמצא בה קבר הנכנס לתוכה טהור, שאני אומר קבר שאבד הוא קבר שנמצא, דברי רבי רבן שמעון בן גמליאל אומר תיבדק כל השדה כולה, ובנוב''י סימן מ''ו כתב דמדברי הרב המגיד משמע שהכריע הרמב''ם כרבי, וכן פסקו הראב''ד ובעה''מ, והטור פסק בדאו' לחומרא, ובדרבנן לקולא כרבי.

ג. ושם דימוהו לבית בדוק שנאבד בו ככר, ונמצא בו ככר, האם תולין שזה שנמצא הוא זה שנאבד או לא.

ד. בבכורות כה: בנתערב בעל מום בשאר בהמות, ונמצא בעל מום, האם תולין שזה שנתערב הוא זה שנמצא, או חיישינן שזה שנתערב עדיין שם, והנמצא בעל מום הוא אחר, ודנה הגמ' אי דמי למח' רשב''ג ורבי הנ''ל.

ה. כתב הרא''ש בתש' כלל נ''א סי' ב' עוד אמרינן בשילהי יבמות מעשה בישראל ונכרי שהיו מהלכין בדרך ובא נכרי ואמר חבל על היהודי שהיה עמי בדרך שמת וכו' ולא הכיר הנכרי את היהודי ולא ידע שמו אלא שאמר יהודי שהיה עמי בדרך מת והיו עדים יודעים שאותו יהודי נתלוה עם הנכרי ובאו לפני ב''ד והעידו שפלוני נתלוה עם זה הנכרי והנה הנכרי אומר שמת והתירו את אשתו ולא הזקיקו הב''ד לחקור מן הנכרי אם היה אותו יהודי שנתלוה עמו כי שמא אותו יהודי הלך לדרכו ונתלוה אחר עמו ומת אותו אחר אלא כיון שאותו היהודי נתלוה עמו תלינן לקולא בודאי שאותו היה שמת עכ''ל.

ו. בגיטין דף כז. מבואר דלרבה אפי' כשהוחזקו ב' יב''ש בעיר, אין חוששין שנפל מאידך, ומחזירים את הגט למאבד, והקשו תוס' וא''ת היכא דהוחזקו אף על גב דאין השיירות מצויות היכי מהדרי' מנא ידעינן דשל זה הוא וי''ל כגון דידעי' דמזה יוסף בן שמעון נפל ולא חיישינן שמא זהו של יוסף בן שמעון אחר דאין לחוש שגם אחר אבד כאן כיון דאין השיירות מצויות עכ''ל, ומבואר בתוס' דכל שידוע שנפל ממנו תולין שהגט הנמצא הוא שלו ואין חוששין שנפל מאידך, ועי''ש בתו''ר שהוסיף דידעינן שנפל במקום זה מיב''ש.

ז. כתב הש''ש ש''ז פי''ז וז''ל כתב בתשובת מבי''ט סימן קל''ח, אם נאבד יהודי בדרך שהלך ממקום פלוני למקום אחר ואחר כך באותו דרך נמצא הרוג, עיין שם שהעלה דמן התורה תלינן שזה הוא הנאבד אף בלא טב''ע או סימנים.

**ויש לעיין מכמה מקומות שמבואר שאין תולין הידוע בידוע**

א. בעובדא דשני ת''ח מבואר - להלכה כרבא - דרק על פי סימנים התירו, והקשה השב יעקב הרי בברייתא מבואר שרבי התיר להנשא, ולדידיה הרי תולין שקבר שנמצא הוא קבר שאבד, וא''כ מדוע אין תולין שאלו שנמצאו הם אלו שטבעו, ולמה לי סימנים.

ב. ברשב''א הנ''ל בדף קכא. נח' על הרמב''ם, וס''ל דאין תולין שזה שנמצא הוא זה שטבע, ונראה ברשב''א שבזה נח' בשומשמי וקי''ל דחיישינן.

ג. מבואר במתני' שאין מעידים על מי שנפל לגוב האריות, וכתב הב''ח דבנמצאו עצמות בגוב האריות תלינן שהוא מזה שנפל, וא''א שמא זה שהיה כאן יצא, ואחר בא לשם ואלו עצמותיו, והב''ש בסקצ''א נחלק עליו.

ד. בכל אבידה שיש בו סימנים, מבואר בגמ' בב''מ, דאי סימנים לאו דאו' יש לחוש מלבד לחשש שקר, גם שמא יש אחר כזה, ולכן אין מעידים על השומא, וצ''ב - חזו''א סי' כ''ה סק''א - מדוע אין תולין את זה שנאבד עם סימן כזה, במת שנמצא עם סימן כזה, וכסברת המבי''ט שתולין שזה שהלך בדרך זו שאבד, הוא זה שמת, וכאן אע''פ שאינן באותו דרך, ומצוי מתים בעולם ועל כך לא אמר המבי''ט, אך שימות אחר עם סימנים כאלו לכא' אין זה מצוי, ולא גרע מדרך, וכן לכא' לא גרע ממש''כ תוס' בגיטין דכשידענו שנאבד גט ליב''ש אין חוששין שנאבד ליב''ש השני אף בהוחזקו ב' יב''ש, וא''כ אף אם יש לחוש שיש עוד כזה חפץ עם כזה סימן אך מדוע לא נתלה את הידוע בידוע.

ה. ראו שצלבו את בעלה, ואחר זמן ראו באותו מקום את הצלוב מת, וא''א להתיר מצד טב''ע או סימנים, דנו הפוסקים האם אפשר להתיר מכח שתולין שזה שנמצא כאן הוא זה שהיה כאן.

**מדברי האחרונים בענין זה**

א. הש''ש הביא את דברי השב יעקב שהוכיח כדברי המבי''ט הנ''ל מקבר שאבד דדעת רבי דתולין שזהו הקבר שנמצא, ותמה עליו הש''ש דלא דמי לקבר שנאבד, דידענו על קבר אחד שאבד ומהיכי תיתי שאבד עוד קבר, אך בדרך הרי הלכו עוד בני אדם, ואולי אחר שהלך כאן מת, וכעין זה כתב הנודע ביהודה סי' מ''ו וז''ל וגם דברי המבי''ט ודברי השב יעקב לאו דסמכא נינהו והא בכל דרך שיירות מצויות וא''כ אין ספק שהלכו בדרך זה הרבה בני אדם ולמה נימא על ההרוג שנמצא שהוא פלוני ולא אדם אחר שג''כ היה בדרך זה ואם אין אנו יודעין מי הוא האחר שהלך בדרך זה אבל עכ''פ אנו יודעים שהיו גם אחרים כאן שהרי דרך מפולש למהלך רבים הוא, עוד תמה הש''ש מעובדא דשומשמי דקי''ל דחיישינן וא''א דזה שהיה כאן הוא זה שנמצא כאן.

ב. ותי' המראה''צ סקס''ו דגבי עיגונא איכא עוד טעמא אחרינא למתלי כי הוא זה שנאבד, משום דאם איתא שזה ניצול ואזיל לעלמא, היה נודע מקומו איו אפוא הוא, וזה לא שייך גבי שומשמי, ולא גבי מים שאל''ס כעובדא דשני ת''ח דלא מהני בלא שהכירוהו, משום שי''ל שהמים פלטוהו למקום רחוק, וביאור הדברים - כמבואר בלבוש מרדכי - דיש ב' מהיכי תיתי גם היכן זה שאבד, וגם מהיכי תיתי שעוד אדם מת, משא''כ כשאין קושיא היכן זה שאבד אין סיבה לתלות בו את זה שנמצא, ומכח סברא זו י''ל דאף לרשב''ג שרי, ולא דמי לקבר שאין אלא דבר אחד מחודש שיש כאן עוד קבר, משא''כ כאן שיש גם סיבה לתלות שקרה משהו לזה שאבד ולא חזר, וגם מהיכי תיתי שעוד אדם מת, ולכן יש לתלות הידוע בידוע, ולפי''ז בעובדא דהרמב''ם והרשב''א שטבע אדם והעלו רגל, ובעובדא דשני ת''ח אין את סברת המבי''ט, משום דיתכן שהמים פלטהו למקום רחוק ולכן לא חזר, ואין זה הוכחה שמת, ולכן אין סתירה מהא דקי''ל בב' ת''ח דלא שרי בלא סימנים דשאני התם דיש לחוש שהעלו אותו המים במקום רחוק.

ג. הובא לעיל קושיית השב יעקב מדוע בעובדא דשני ת''ח צריך סימנים, והרי בברייתא מבואר שרבי התיר, וא''כ לדידיה הרי תולין בקבר שנמצא שהוא הקבר שנאבד - ולכא' כל הקושיא רק לפי רש''י ותוס', אך לשיטת הרמב''ן ושאר ראשונים אין הנשים נאמנות כלל ויתכן ששקרו ולא העלום, ולכן צריך סימנים - ותי' הנוב''י והמראה''צ סקס''ו דבעובדא דשני ת''ח הספינה טבעה, וא''כ י''ל שעוד טבעו, ויתכן שהם אלו שנמצאו, ולא הת''ח, וא''כ מצינו עוד יישוב מדוע בב' ת''ח לא התירו מדין תולין הידוע בידוע.

עוד כתב הנוב''י דא''א להוכיח מדברי רבי בקבר שאבד, משום ששם י''ל שהתיר רבי בצירוף חזקת טהרה של האדם שנכנס, וזה לא שייך בשומשמי שבא להוציא ממון ממוחזק, ולכן הוצרך להוכיח משני ת''ח שהתיר רבי גם במקום חזקת א''א, ובקבר לא מצינו שהתיר רבי לכהן להכנס, אלא רק טיהר את מי שנכנס שיש לו חזקת טהרה.

עוד י''ל על פי מש''כ המראה''צ סקפ''ו דלמסקנא אינם מעידים על הטביעה אלא רק שהעלום, ולפי''ז מצינו תי' שלישי מדוע בב' ת''ח לא התירו מדין תולין הידוע בידוע.

ד. הובא לעיל מח' הראשונים בסברת רב חסדא שאמר היינו שני ת''ח, ולשיטת הרמב''ן והרשב''א שאף בלא סימנים אמר ר''ח, ומכח דתולין שזה שהיה כאן הוא זה שנמצא כעת, וצ''ב א''כ מדוע לא דימהו ר''ח לקבר שנאבד, וכתב על זה הנוב''י סי' מז וז''ל מה שלא דימה בקיצור הך דשומשמי להך דרבי בקבר שנמצא משום דהרי פליג רשב''ג שם ומאן מכריע דהלכה כרבי, אבל בהני נשי דעבד רבי מעשה והתירן ומעשה רב וממ''נ באיזה טעם עשה מעשה, אם בשביל דהיינו הך דאבד ממילא גם בשומשמי שייך דבר זה, ואם בשביל סימנים ולא חשש לאנשים דעלמא שסמך על הסימנים, א''כ גם גבי שומשמי הוה המנין סימן ודחה דזה לא מיחשב סימן אתרמויי אתרמי עכ''ל. וזה דרך שלישית בדעת ר''ח דדימהו לתרי ת''ח בדרך ממ''נ, עוד כתב הנוב''י כנ''ל דא''א להוכיח מדברי רבי בקבר שאבד, משום ששם י''ל שהתיר רבי בצירוף חזקת טהרה של האדם שנכנס, וזה לא שייך בשומשמי שבא להוציא ממון ממוחזק, ולכן הוצרך להוכיח משני ת''ח שהתיר רבי גם במקום חזקת א''א.

ה. על דברי הרשב''א בדף קכא. בטבע אדם, והעלו רגל דאין תולין שזהו שנטבע, כתב הנוב''י דבטבע אדם ונמצא אדם אין הכרח לתלות בזה שטבע כעת, דאנן סהדי שכמה ספינות נטבעו מימות עולם והרבה אנשים נטבעו והוי ג''כ כמו שידוע שיש שם אנשים אחרים ויש לנו לומר חילוק חדש דבנפל לים ודאי חייש הרשב''א, אבל מי שנפל לאיזה נהר שאין ספינות שכיחי בו ולא שמענו מעולם שנטבע שם אדם ואח''כ עלה אדם מת אף שאי אפשר להכירו אמרינן דלהני פוסקים שפסקו כרבי אמרינן היינו האי דנפל ולא חיישינן לאחר, ולפי''ז אין הרשב''א סתירה לדברי המבי''ט, וכן מהטעם הנ''ל אות ב' דשמא פלטו הים למקום רחוק אין סתירה מדברי הרשב''א לדברי המבי''ט.

ו. על דברי הרשב''א הנ''ל כתב הש''ש כתב דכמצאו רק רגל לא שייך כ''נ כ''ה כי נמצא רגל, ונאבד אדם שלם ''דלא אמרינן הך שנאבד הוא נמצא אלא כשנמצא דומה ושוה לנאבד, אבל היכא שהנמצא אינו שוה ודומה לנאבד אמרינן זה הנמצא אחר'', וא''כ לפי''ז אין כתוב ברשב''א שאין תולין הידוע בידוע, ועי' פתחי תשובה ס''ק קכ''ח שכתב על סברא זו, דהרי אף אם רגל זה של אחר הוא הרי הגיע מגוף שלם, וא''כ שוב יש לתלותו בזה שהיה כאן לפני כן, ולדבריו מוכח ברשב''א שאין תולין הידוע בידוע, אך אכתי י''ל כדברי הנוב''י הנ''ל דאנן סהדי שהרבה אנשים טבעו קודם לכן ולכן אסר הרשב''א.

ז. הרשב''א הנ''ל הוכיח דאין תולין שזה שנמצא הוא זה שטבע מב' מקומות ממעשה דשני תלמידי חכמים דאסיקנא התם דאסקוה וחזיוה הא לאו הכי אמרינן הני אזול לעלמא ואתו אחריני, וכדמוכח התם בעובדא דשומשמי, וכתב הנוב''י ליישב את שיטת הרמב''ם דבהנהו תרי ת''ח עוד היו בספינה וטבעו ולכן בלא סימנים א''א להתיר ולא דמי להיכא שלא ראינו אחר שטבע.

ח. ומעובדא דשומשמי יש לדון על פי מש''כ הרמב''ן במלח' דאע''פ וז''ל ומכיון דסלקא שמעתא כרבא דאמרי' כאן נמצאו וכאן היו בעינן מאי הוי עלה דשומשי ואפסיקא הלכתא חיישינן שמא פינן דמילתא דשכיחא היא ואפוקי ממונא באומדן דעתיה דכדי לא מפקינן עכ''ל, ומבואר ברמב''ן דשכיחי מילתא דפינן ולכן חיישינן, אך אולי לא שכיחי שיטבע אדם וימות, ולפי''ז גם מהא דחיישנין בשומשמי אין סתירה ליסוד של תולין הידוע בידוע, ולא לדברי המבי''ט.

ט. כתב בשו''ת עונג יום טוב סימן קכד וז''ל נראה דלא אמרינן הך סברא דהיינו האי שאבד אלא בקבר דהקבר שנאבד וודאי ישנו שם ולא אזיל לעלמא ואם באנו לחוש לקבר אחר אנו צריכים לומר שיש שני קברים וזה לא אמרינן אלא אמרינן דליכא אלא קבר אחד האי שנמצא היינו האי שאבד. אבל באדם דאיכא למימר דהאדם שאנו יודעין שהלך בדרך זה אזיל לעלמא וזה הנמצא הוא איש אחר לא אמרינן היינו האי שאבד היינו האי שנמצא - דבקבר ברור שנאבד כאן קבר, משא''כ באדם רק ברור שהלך בדרך זו, אך אין ברור שנאבד ונמצא שם -

ועל דברי התוס' בגיטין כז. שהובא לעיל כתב דשאני התם דכבר כ' הרשב''א ז''ל הטעם שם משום דלנפילה דיחיד לא חיישינן וזה מקרי נפילה דיחיד.

י. הקהלת יעקב - לבעל הנתה''מ - הביא ראי' מחולין דף צ''ה בההוא גברא דהוה מחוור רישא ונפל מידו ואייתי סילתא ואשכח תרין דאמר רב עבדין כדין וכתבו התוס' שם דאם לא הי' מוצא אלא חד רישא הוי שרי ולא הוי חיישינן שמא אחר הוא כיון דחזא דליכא עורב אמרינן שזהו שנאבד.

**שיטת הנוב''י בביאור דברי הרמב''ן בדין כאן נמצא כאן היה**

יא. הנוב''י האריך לחלק בין היסוד של רבי שתולין הידוע בידוע, לדין כאן נמצא כאן היה, וכמו שמבואר ברמב''ן במלח' לחלק בין יצחק ריש גלותא לשליח שבא ממדה''י ואבד לו גט, דהיסוד של כ''נ כ''ה הוא שתולין שמה שהיה כאן הוא זה שהיה כאן עד עתה - מכח חזקה דהשתא כשאין חזקה דמעיקרא כנגד - ולכן ביצחק ריש גלותא - עי' שו''ת הרא''ש כלל נ''א סימן ב' דהוא שם כינוי או שם משפחה ''תדע לך שלא נמצא בגמרא שמזכיר ריש גלותא בשמו אלא ריש גלותא סתם ... אלא ודאי זה לא היה ראש גולה אלא שם כינוי או שם משפחה'' אך ברשב''א בסוגיין כתב דאין לחוש שהיו ב' יצחק ריש גלותא בקורטבא משום ''שאין ממנין ב' ראשי גליות במקום אחד'' - תולין שזה שהיה כאן והלך לקורטבא הוא זה שהיה כאן תמיד, ואין אומרים שבא אחר ואידך הלך, אך בשליח שבא ממדה''י, הרי עד עתה לא היה כאן, ויש לחוש שבא עוד אחר ממדה''י עמו, ואע''פ שידוע שהוא בא, ומה''ת שבא אחר, וא''כ יש לתלות הידוע בידוע לדעת רבי, אך דין כ''נ כ''ה אין כאן, ולכן אע''פ שרשב''ג נחלק על רבי בקבר, אך מודה לכ''נ כ''ה, דבקבר יש לחוש שהיה כאן תמיד עוד קבר, ואין שייך כאן דין כ''נ כ''ה, אלא רק דין תולין הידוע בידוע.

יב. לכא' מדברי הרמב''ן הנ''ל שבשליח חוששין לעוד יב''ש, מוכח דלא קי''ל כרבי דתולין הידוע בידוע.

יג. ועל פי זה כתב הנוב''י ליישב את דברי הרמ''א בסעי' ל''ב שכתב שאם ראינו שטבע פלוני ומצאו מת שעלה ויש סימן בכליו של הטובע אשתו מותרת, ותמהו הח''מ והב''ש מדוע לא חישינן לשאלה, וכתב הנוב''י על פי הנ''ל דאין לחוש לשאלה, משום שעל זה שייך לומר כ''נ כ''ה, דכיון שראו שטבע עם בגדים אלו, א''כ אם השאילם ע''כ עלה הראשון והשאילם וטבע השני, ומדין כ''נ כ''ה יש לנקוט שהבגדים היו כאן מכבר משעה שטבע הראשון, ולכן בכה''ג אף לרשב''ג מותרת.

יד. ובאופן שצלבו אדם, ואחר זמן ראו את הצלוב מת, וא''א להכירו בטב''ע או סימנים, בתחילה דן הנוב''י להתירו מכח דברי רבי באבד קבר, ואע''פ שהטור פסק כוותיה רק בדרבנן, בכל זאת בראינו שנצלב מדאו' יש לתלות שמת, ורק מדרבנן חוששין, ואח''כ כתב דכאן יש להתיר מדין כ''נ כ''ה דשרי אף לרשב''ג, דהרי אם זה שידענו שנצלב הלך, וזה שנמצא כאן הוא אחר, א''כ זה שנמצא כאן בא אחרי הראשון, ומדין כ''נ כ''ה יש לתלות שמי שנמצא כאן היה כאן גם לפני כן, ולא דמי לנידון המבי''ט שיש לחוש שזה שעלה היה כאן מזמן שהראשון טבע או לפני כן.

טו. בנידון הב''ח והב''ש בנפל לגוב האריות ואח''כ ראינו עצמות, כתב הנוב''י דאפשר להתיר רק מכח דין רבי, אך כ''נ כ''ה לא שייך, שהרי יתכן שהיה כאן אדם לפני שנפל זה, ולפי''ז כשברור - ולא רק כעין קבר שנאבד שרק הוחזק שאין שם קבר - שלא היו כאן עצמות שרי גם מדין כ''נ כ''ה, וכן בציור הרשב''א והרמב''ם שהעלו רגל לא שייך כ''נ כ''ה, דיתכן שטבע אדם עוד לפני שטבע זה, ורק שייך דין תולין הידוע בידוע ותלוי במח' רבי ורשב''ג.

טז. עוד כתב הנוב''י, די''ל דבאבד קבר, יש כ''נ כ''ה לתלות שמה שנמצא אינו מה שאבד, דמדין כ''נ כ''ה יש לתלות שמה שנמצא היה שם עד עתה, ואם הוא זה שאבד היה שם רק משעה שאבד, אך אם הוא אחר יתכן שהיה שם עוד לפני כן, ומדין כ''נ כ''ה יש לתלות שהיה כאן בעבר ככל שאפשר לתלות, ולפי''ז י''ל שמכח זה נח' רשב''ג על רבי, ולעולם מודה רשב''ג ליסוד של תולין הידוע בידוע כל שאין כנגד זה סברת כ''נ כ''ה, וכגון בארוס שבא על ארוסתו כשידוע שלא בא עליה אדם לפני כן.

יז. ובעובדא דשומשמי לכא' יש לתלות שהוא של המפקיד גם מדין כ''נ כ''ה וכמו שכתב הרמב''ן, וגם מדין תולין הידוע בידוע, משא''כ בשני ת''ח אין אלא דין תולין הידוע בידוע ולא דין כ''נ כ''ה, וא''כ ע''כ רב חסדא ס''ל דשרי בב' ת''ח מדין תולין הידוע בידוע, ולכן גם בשומשמי נאמן המפקיד, ורבא נחלק עליו וס''ל דלא התירו בב' ת''ח משום תולין הידוע ביודע אלא רק משום סימנים, ואכתי יש לדון בשומשמי מדין כ''נ כ''ה, ורבא הרי ס''ל דאמרינן כ''נ כ''ה, אלא שהקשה על ר''ח שדימהו לשני ת''ח ששם לא שייך לדון מצד כ''נ כ''ה, וכששאלה הגמ' מאי הוי עלה דשומשמי כאן דנה הגמ' מדין כ''נ כ''ה וכמבואר ברמב''ן, ולא זה היה הנידון בין ר''ח לרבא, ועל זה נח' ר' יימר ורבינא, וכתב הרמב''ן דסברת רבינא שאין כאן דין כ''נ כ''ה הוא משום דשכיחי לפנותם, ויש לדון אם אמרינן סברא זו גם על דין תולין הידוע בידוע, ואולי בזה נח' ר''ח ורבא.

**שיטת השב שמעתתא**

יח. הש''ש כתב בדעת הרמב''ן שכ''נ כ''ה בסוגיין אינו ככ''נ כ''ה דפרק המדיר, ושם לא קי''ל כרבא, אך בסוגיין הוא דין אחר, דכל דבר שהוא מקומו של החפץ, וידוע שאין אחר הדומה לו שהוא גם מקומו, תולין בו, ולא תולין שבא ממקום אחר לכאן, אך בשליח שבא ממקום אחר, אומרים שכמו שזה בא ממקום אחר כך גם אחר יכול לבא ממקום אחר, והביא הש''ש את דברי הרמב''ן בב''ב כד. וז''ל דכי האי לאו קרוב בלחוד הוא אלא במקומו ממש הוא וחזקה כאן נמצאו וכאן היו ... דדרכן של כל הגננין למכור על פתח גנותיהן ... הילכך כמי שהוא במקומו דמי, וכיון דמקום שהוא מקומן ומצוי ליכא מאן דאמר רוב עדיף וכן נראה לי עכ''ל, ומבואר ברמב''ן שכל דבר שדרכו להיות במקום זה, נחשב למקומו, והסברא לכא' הוא דכיון שדרכו להיות שם, והבא ממקום אחר אין דרכו להיות שם, תולין בזה שדרכו להיות שם, משא''כ כ''נ כ''ה דפרק המדיר ביאר הש''ש בש''ב דענינו דאין מחזיקים ריעותא מרשות לרשות, ואינו משום שהוא מקומו של החפץ, ואע''פ שכ''נ כ''ה דפרק המדיר אינו כ''נ כ''ה דסוגיין, אך מחמת תרוייהו נוצר דין דלא נחתינן לספיקא, בהמדיר ע''י דאין מחזיקים ריעותא מרשות לרשות אין ריעותא המעורר ספק, ובסוגיין ע''י שזה מקומו של החפץ, ואינו חידוש שהוא כאן, לא נחתינן לספיקא שבא ממקום אחר לכאן.

יט. ולכא' כך מוכח בדברי הרשב''א בסוגיין שכתב שרק בשליח שהביא גט ממדה''י אין שייך דין כ''נ כ''ה, אך אם נאבד במקום כתיבתו אומרים כ''נ כ''ה ואף בשכיחי שיירתא תולין שנפל ממי שדר כאן, וכאן לא שייכת סברת הנוב''י דיש לתלות שהיה מכבר, דהרי אם שיירות מצויות יתכן ולפני כן נפל מאחר ששמו יב''ש, וע''כ כדברי הש''ש דכל שהוא מקומו תולין בו.

כ. ומאידך כדברי הש''ש מבואר ברשב''א והריטב''א והנמוק''י שהקשו על הרמב''ן מהא דלא קי''ל כרבא בפרק המדיר, והש''ש בא ליישב את קושייתם, אך בדבריהם נראה כדברי הנוב''י, וצ''ע.

כא. ברמב''ן מבואר דבשומשמי היה שייך כ''נ כ''ה, וכך ס''ל לר' יימר, ורבינא ס''ל דכיון דשכיח הוא דהחזירם א''א כ''נ כ''ה, ולדברי הש''ש הרי אין זה מקומן של השומשמין ומה שייך לומר בהם כ''נ כ''ה, ולדברי הנוב''י ניחא דא''צ שיהיו מקומן, ובחמד''ש סי' ל''א סקט''ז הביא דהנתה''מ ביאר דין כ''נ כ''ה כהש''ש, והקשה עליו מדברי הרמב''ן ששייך בשומשמי דין כ''נ כ''ה אע''פ שאינו מקומו של המפקיד אלא אדרבא רשותו של הנפקד.

כב. ומאידך מוכח מדברי הרמב''ן הנ''ל כדברי הש''ש, דלדברי הנוב''י דכ''נ כ''ה הוא חזקה דהשתא, מה הנ''מ אי שכיח או לא, משא''כ לדברי הש''ש ניחא דכ''נ כ''ה הוא סברת מהיכי תיתי שבא ממקום אחר לכאן.

כג. עי' גיטין כז: דכל שלא עבר שיירא הוי לאלתר ואין חוששין לעוד יב''ש, ומבואר שבשכיחי שיירתא החשש רק משיירא שבאה אח''כ, ולא משיירא שהיתה כאן לפני כן - וביארו שם שהוא משום שהיה רואה שיש שם גט - ולדברי הנוב''י צ''ב מדוע אין שייך כאן דין כ''נ כ''ה, הא תולין שהיה כאן מלפני השיירא.

כד. ויש לעיין הן על דברי הנוב''י והן על דברי הש''ש מדברי הרמב''ן והרשב''א שכתבו שכוונת ר''ח בהיינו שני ת''ח לכ''נ כ''ה, והרי בשני ת''ח לא שייך חזקה דהשתא כמוש''כ הנוב''י, ולא שייך לומר שהים הוא מקומו, אלא רק שייך לומר תולין הידוע בידוע, ולדברי הש''ש י''ל דלר''ח ס''ל דתולין הידוע בידוע גם כשאינו מקומו, ושייך לומר גם על זה כאן נמצא כאן כאן היה, כיון שידענו שהיו כאן תולין שהם אלו שנמצאו.

כה. כתב החזו''א סי' כ''ה סק''ה דאף לרשב''ג שאין תולין שהקבר שנמצא הוא הקבר שאבד, י''ל בעובדא דשומשמי כמד''א דלא חיישינן, די''ל דסברת רשב''ג הוא דכל שנאבד כאן קבר איתרע חזקת טהרה שהייתה כאן, ותו חיישנין שנאבד בו עוד קברים, אך כשאין לחוש שנאבד בו עוד קבר אא''כ זה שהיה כאן הלך, אין חוששין דהני אזול לעלמא והני אחריני נינהו, ולכן בעובדא דשומשמי דאין לתלות בשל הנפקד אא''כ של הנפקד הלך אין חוששין, דגם רשב''ג מודה דתולין הידוע בידוע, ומאידך גם רבי יכול לסבור דהכא חיישינן מסברת הרמב''ן דהכא שכיח לפנותם עי''ש,

כו. עוד כתב החזו''א שיש ג' חלוקות: בשכיח טובא לכו''ע אין תולין הידוע בידוע בשכיח קצת נח' בעובדא דשומשמי, ובלא שכיח כלל כו''ע מודו דתולין הידוע בידוע, ולפי''ז דן בכל האופנים שהתבארו לעיל אם שכיח או לא, ולדעת רש''י שר''ח לא התיר בלא סימנים צ''ל דשכיח שטבע אחר ולכן בזה לא נח' עי''ש, ולכא' כן מוכח בדברי חי' הרמב''ן בסוגיין ד''ה שלחו מתם, ובדברי הרשב''א שם שגם בב' ת''ח יש דין כ''נ כ''ה אליבא דר''ח, ויש לעיין מאי שנא משליח שהביא גט שכיון שאין זה מקומו א''א כ''נ כ''ה, א''כ גם הים אינו מקום שני הת''ח וצ''ב.

כז. בדברי החזו''א הנ''ל ובסי' א' סק''א לכא' מבואר שדין כ''נ כ''ה ודין תולין הידוע בידוע הוא דין אחד, ולכא' זה לא ככל המבואר לעיל בשם הנוב''י, ואין שייך לפי''ז לומר שיש כ''נ כ''ה כנגד דין של תולין הידוע בידוע, אלא הוא כעין שיטת הש''ש, דכל שהוא במקומו תולין הידוע בידוע, ואומרים מה''ת שבא אחר לכאן, משא''כ כלפי אחר שבא אמרינן כי היכי דהוא בא, כך אולי אחר בא, ובחזו''א נראה שאינו מחמת שהוא מקומו, ויתיישב הא דדימו הרמב''ן והרשב''א את דברי ר''ח בב' ת''ח לדין כ''נ כ''ה.

כח. רש''י ותוס' הקשו מהו דמיון הגמ' לחבי בר ננאי, הרי שם הוחזקו, ובכל זאת לא חיישינן וע''כ דשאני ממון מאיסור, וכתב הריטב''א דלדברי הרמב''ן לא קשה, משום שמקומו של השטר הוא בידי בעל השטר, ולכן אף בהוחזקו שייך דין כ''נ כ''ה, ובדברי רש''י ותוס' לכא' מוכח שלא פירשו את כל הסוגיא מדין כ''נ כ''ה, ולכא' לדבריהם ע''כ סברת רבא הוא מדין תולין הידוע בידוע, וזה כל הנידון בסוגיא, ואולי גם בשומשמי, אלא שרש''י פי' שם שסברת ר''ח הוא מכח הסימנים, אך בדברי התוס' אפשר לפרש כדברי הראשונים דר''ח התיר אף בלא סימנים, וכדמוכח בדברי התוס' הנ''ל דסגי כאן אף בסימן בינוני וכמבואר לעיל.

כט. מבואר בגמ' שלרבא בלא סימן לא מהני בעובדא דשומשמי, ויש לעיין מדברי התוס' ב''מ כב: ד''ה אי דליכא, שכתבו דלמד''א מקום הוי סימן, אין לחוש שבאותו מקום איבד עוד אדם כזה חפץ, ואף בלא סימן כלל מהני, וא''כ מדוע כאן צריך סימן, ואולי רבא ס''ל דמקום לא הוי סימן, אך אולי י''ל דכיון שזה מקומו של הנפקד, ודרכו להניח בחבית, אין מקום סימן לכו''ע, ומאידך יש לשאול לאידך גיסא אי נימא דר''ח לא הצריך סימן כלל, האם מוכח דס''ל דמקום הוי סימן, דאל''כ מדוע אין תולין הידוע בידוע באבידה כשידוע שאיבד במקום זה, וי''ל דשאני אבידה שיש אפשרות שנפל מהרבה בנ''א, משא''כ כאן שיש רק אפשרות שהנפקד הניח שם, וכדאמרינן לנפילה דחד לא חיישינן עי' ב''ב דף קעב: ורשב''א גיטין דף כ''ז.

ל. לרבי דאמרינן בקבר שנמצא הוא קבר שנאבד, אפי' בבקעה גדולה, צ''ב מאי שנא מאבידה דמקום לא הוי סימן, ולכו''ע לומר שנאבד לו בבקעה אינו סימן, ותי' החמד''ש בשו''ת סי' ל''א סק''ו דקבר אינו שכיח שיאבד, משא''כ אבידה, עוד תי' דרק באיסורים מהני דין קבר שנאבד וכו' ולא בממונות, עוד תי' דבקבר שנאבד כשנמצא קבר, יש מה''ת על הבקעה שיש שם עוד קבר, אך אין אומרים מחמת זה שיש בירור שהנמצא הוא זה שנאבד, אלא יש מה''ת על הבקעה שנאבד בו עוד קבר, וא''א מחמת מה''ת זה להכריע נידון המסתעף מזה, והשב יעקב שדימה את דדברי המבי''ט לקבר לא ס''ל חילוק זה.

לא. כתבו החמד''ש סי' ל''א סק''ז והפתחי תשובה ס''ק ק''ג דכל דין סימנים הוא רק בצירוף הא דידעינן שלזה נאבד, ולא שמענו שנאבד לאחר כזה חפץ, דיש לתלות הידוע בידוע, וכל כה''ג מהני סימנים, וכן סימנים במת לא מהני רק היכא שהיה צריך לחזור ולא חזר או היה לו להודיע ע''י איגרת היכן הוא, דנחשב כאבוד ומצאו מת בזה תולין הידוע בידוע בצירוף סימנים, אך אם לא היה צריך לחזור לא מהני סימנים, ויישב בזה את קושיית התוס' בחולין מדוע לא קטלינן ע''י סימנים, דשם אין נאבד וכו'.

לב. עי' נוב''י סי' מ''ד דכתב על אחד שאמר שרוצה לאבד את עצמו לגעת, ואח''כ נמצא אדם הרוג, דהוכיח סופו על תחילתו, ובצירוף עוד סיבות להקל כתב להתיר עי''ש, והחת''ס בסי' נ''ו, וסי' ס' וסי' ס''ט נחלק עליו.

# סימנים

**בגדר דין סימנים**

**יש לחקור ביסוד דין סימנים, האם מהני סימנים רק היכא דגם בלא הסימנים יש לתלות שזהו החפץ שנאבד, מכיון שידוע שנאבד לאדם המביא סימנים חפץ כעין זה שנמצא - כמבואר בתוס' כב: דנאמן שנאבד לו החפץ - ויש לתלות הידוע בידוע - עי' בארוכה במ''מ בענין זה - אלא דלא די בכך, ובצירוף סימנים מהני - ויש להוסיף שע''י הסימנים נחשב ''לידוע'' דעי''ז דומה לחפץ שנאבד, או''ד דמהני סימנים לחוד**

א. החמד''ש בסי' ל''א סק''ז והפתחי תשובה ס''ק ק''ג נקטו דרק בצירוף הא דידעינן שנאבד מהני הסימנים, וכתב שגם בעגונה רק היכא דנאבד הבעל, כגון שהיה צריך לחזור או להודיע ולא חזר ולא הודיע היכן נמצא, ונמצא מת בכה''ג ע''י סימנים תולין הידוע בידוע, אך אם לא היה צריך לחזור ונמצא מת עם סימנים כמו של הבעל לא מהני.

ב. העונג יו''ט סי' קכ''ח כתב כאידך גיסא דסימנים לחוד מהני, ובמקום שיש לתלות הידוע בידוע לא מספקא ליה לגמ' ובודאי דסימנים דאו', אך בסי' קכ''ט חזר בו וכתב כהחמד''ש דרק בצירוף הא דתולין הידוע בידוע מהני.

ג. רעק''א בשו''ת סי' ק''ז דן אם סימנין דרבנן מהני לאסור מדרבנן, וכתב נ''מ בקידש אשה ואין ידוע את מי קידש, האם ע''י סימנים תאסר מדרבנן, ומבואר בדבריו דבסימנים לחוד סגי, ואפי' בסימן בינוני, ואולי רק להחמיר מהני אף בלא תולין הידוע בידוע.

ד. תוס' בחולין צו. הקשו מדוע לא קטלינן על פי סימנים הא משיאין אשה וכו', ובציור של הגמ' שהעידו שפלוני שסימניו כך הרג, אין ידוע שאפשר לתלות בו, ומבואר בתוס' דסימנים לחוד מהני, ובאמת החמד''ש כך תי' את קושיית התוס' אך בדברי תוס' לכא' מבואר לא כך, אך יש לדחות דהתם בסימן מובהק מיירי, ובזה י''ל דדי בסימן לחוד משום דבסימן מובהק אמרינן מה''ת שיש עוד כזה חפץ, משא''כ בסימן בינוני שמסתמא יש עוד כזה חפץ ל''מ סימן לחוד, אך הפתחי תשובה הנ''ל כתב כן גם על סימן מובהק.

ה. הקצוה''ח סי' רנ''ט סק''ב וסי' רצ''ז סק''א כתב דלא מהני סימנים להוציא ממון, ושאני שומשמין הואיל ויש עדים שראו שהפקיד אצלו, ומבואר בדבריו דבעלמא מהני סימנים גם כשלא ידוע שאיבד, וכשידוע מהני גם להוציא ממון, ויש לדחות כנ''ל דסימן מובהק שאני.

ו. כשאבדו כמה בני אדם ונמצא א' מת עם סימנים, לכא' אין כאן ידוע בידוע כי הרי נאבדו כמה בני אדם, אך מאידך לא דמי לציור החמד''ש שהלך אדם ולא היה אמור לחזור שיש כאן דבר מחודש לומר שמת, משא''כ בנאבדו כמה בני אדם, והנך דס''ל דבעובדא דשני ת''ח - ביבמות דף קטו - טבעו עוד אנשים, ובכל זאת מהני סימנים מוכח דעכ''פ בכה''ג מהני סימנים.

ז. להך גיסא דע''י סימנים תולין הידוע בידוע ניחא מדוע מהני סימנים, אך להך גיסא דסימנים בלחוד מהני צ''ב מדוע מהני סימנים, ומדוע אין חוששין לאחר, ובפני שלמה ב''מ דף יט. כתב שהאחרונים כתבו דמהני מדין רוב, וכ''כ הנוב''י אבן העזר סימן מ''ג וז''ל דלמא סימנים הוו כמו רובא שע''פ רוב לא ימצא כיוצא בו בסימנים עכ''ל, וכ''כ במרה''צ סקפ''ו א' ד''ה ע''כ נראה, וז''ל הפנ''י בכתובות כב: כיון דקי''ל סימנין דאורייתא הו''ל כמו רוב או חזקה ... הוי כמו רוב דלא שכיח שיזדמן אדם אחר שיהיה לו אלו הסימנין מובהקין עכ''ל, וצ''ב א''כ מדוע סימן גרוע לא מהני.

ח. עוד צ''ב דלכא' בסימן בינוני יודעים אנו שיש עוד אחד כזה בעיר, ובפרט בעיר גדולה מאד, וא''כ מנלן דשייך לזה ולא לאידך, ובשלמא אם מהני מכח דידוע שלו נאבד ניחא דתולין הידוע בידוע, אך אם אין ידוע שנאבד לו - דומיא דפלוני דקטל נפשא שדנו שיעזור סימנים, ומשכ''ל באבידה כשאינו יודע אם נאבד לו - הרי יש לפנינו ספק השקול אם שלו נאבד או של אחר.

**האם באיסור דרבנן מהני סימנים דרבנן**

**שורש הספק הוא האם להך גיסא דסימנים דרבנן, בכל התורה תקנו חז''ל דמהני סימנים או''ד רק באבידה מהטעם שכתוב בגמ' ב''מ כז:, ונ''מ בכל חומרות דרבנן כמישאל''ס, וחיישנין לשאלה, ואין מעידים על הצלוב וכד', אם מהני בהו סימנים להך גיסא דסימנים דרבנן, והאריך בזה בפתחי תשובה ס''ק צ''ט.**

א. ז''ל רעק''א שו''ת סי' ק''ז ואני מסופק למ''ד סימנים דרבנן אי מחמירין באיסור בסימן אמצעי בנידון דמעידין דאשה בסימן אמצעי נתקדשה, נאסור לאשה שיש לה סי' כזו להנשא, והוא אם סימנים דרבנן היינו דחכמים עשו סימן לראיה באיסורין להחמיר, או דלא עשו כלל דין לענין איסור, רק להך מלתא דאבידה להחזיר בסימן, ובשו''ת חמד''ש סי' ל' סק''ב כתב רעק''א להוכיח דלא מהני סימן דרבנן באופנים שחששו חז''ל בעגונה, וחילק שם בין מקום ששורש האיסור הוא מדאו', למקום שכל האיסור רק מדרבנן.

ב. הנוב''י אה''ע קמא סי' כ''ט ד''ה ויש, דייק מרש''י ב''מ כז: ד''ה סימנין דרבנן וז''ל וגבי אשת איש, דאיסור דאורייתא הוא לא סמכינן עלייהו עכ''ל, דבאיסור דרבנן מהני סימנים דרבנן, וכן נראה קצת ברש''י חולין עט: ד''ה וסימנים דאו' עי''ש, וכן נראה בשו''ת הרא''ש כלל ב' סי' ט''ז.

ג. ברשב''א מבואר דבשני ת''ח די בסימן שמועיל באבידה, וצ''ב למד''א סימנים דרבנן כיצד מועיל כאן, ואי בדרבנן מהני סימן דרבנן ניחא, דמשאל''ס אינו אלא חשש דרבנן

ד. המראות הצובאות ס''ק פ''ו הוכיח כן מדברי התוס' ביבמות קט''ו ב' ד''ה וקאמרי סימנים, בתי' השני, דסימן בינוני בצירוף טביעות עין מהני, וצ''ב אם כל דבר לחוד לא מהני מהו הצירוף, וע''כ דהחשש שהעדים טועים בדדמי הוא חשש דרבנן, ולכן מהני סימן בינוני.

ה. המראות הצובאות שם הביא שהוכיחו מדברי התוס' שם לא כך, מדכתבו דאי סימנים לאו דאורייתא, מיירי בסימנים מובהקים, והרי במים שאין להם סוף איירי דאינו אלא חומרא דרבנן, וא''כ א''צ סימן מובהק, ודחה המראות הצובאות דהתם איירי דלא עמדו שם בכדי שיעור שתצא נפשו עי''ש, אלא שאכתי צ''ב מדוע התי' הראשון אינו סובר כהתי' השני שמהני סימן דרבנן כי חשש בדדמי הוא רק מדרבנן וכנ''ל.

ו. בממון שאינו אבידה יש לעיין אם תקנו סימנים, ובמראות הצובאות ס''ק פ''ו כתב דמשמע דרק באבידה תקנו מהטעם המבואר בגמ' כז:, ונ''מ שלענין נחלה לא מהני סימנים דרבנן, ויש לעיין א''כ מנלן לרש''י דמהני סימנים דרבנן באיסור דרבנן, היכן כתוב שחז''ל תקנו סימנים מלבד באבידה מהטעם שהוזכר בגמ'.

ז. למד''א סימנים דרבנן האם באיסורין דדי בע''א סמכינן אסימנים ולא אמרו סימנים דרבנן אלא רק במקום שצריך ב' עדים, או''ד דלא מהני גם באיסורים, ומהר''ן שכתב שבאבידה מהני ע''א מוכח דגם במקום דמהני ע''א מספקא ליה לגמ', עי' מראות הצובאות סקפ''ו שהביא מהאבן העוזר דלא מהני, ונח' עליו.

**מבואר בתוס' בחולין צו. דמחזירים שטר ע''י סימנים עי''ש, וצ''ב היאך גובים אח''כ בשטר זה שהוחזר ע''י סימנים**

א. כתב החזו''א יו''ד סי' רי''ד וצ''ע הלא עיקר הספק הוא על החוב שאם אין הלוה חייב אין ראוי להשיב השטר למלוה אף אם נפל ממנו אלא שאם נפל ממנו מחזקינן ליה לשטר שאינו פרוע, וכיון דכל הידיעה שנפל ממנו הוא ע''י סימנים, וכל עצמן של סימנים אין בכח בירורן להוציא ממון, א''כ איך מחזירין שטרא, וצ''ע ועי''ש מש''כ לדון מב' אדוקים בשטר.

ב. עי' קצוה''ח סי' ס''ה סק''י דכיון שאין אדם מוחזק בשטר, מחזירים ע''י סימנים, וכל שהוא בידו בדין ממילא גובה על ידו, וציין לשו''ע שם סעי' ט''ז, ועי''ש די''א אפי' אם החזירו למלוה את השטר שלא כדין גובה בו, ובשיעורי ר' שמואל בבא מציעא סי' מ''ז כתוב ביאור דבריהם דהשתא דהספק הוא רק על אבידת השטר לא מיקרי הוצאת ממון, ומאי דאח''כ יגבה על ידו זהו משום דהוחזק בהיתר, דומיא דמצא האובד עצמו את השטר דגובה בו אף שיש ריעותא דנפילה וכמש''כ התוס' משום דהוחזק בהיתר.

ג. וז''ל רעק''א ק''ק נימא כיון דפעם א' הוחזקה שבעלה הוי מת ושרי לינשא תו הוי כודאי וקטלינן לה כמו אם ע''א אמר שזהו חלב ואח''כ אכלו אדם א' חייב, אף דאם יאמר ע''א שזהו אכל חלב לא מהימן לחייבי' קרבן אבל כיון דפעם א' נתחזק לאיסור מחמת ע''א הוי כודאי איסור, וכה''ג תירצו לקמן דשט''ח אין אדם מוחזק בו מהדרינן אף שאח''כ יוציא ממון לא איכפת לי'.

ד. וכל הקושיא הוא רק אם כל כח הגוביינא מהשטר הוא מחמת ההוכחה דשטרך בידי מאי בעי, אך לפי מה שאמר הגר''ח דהמניה הלוה למלוה כל זמן שהשטר בידו ניחא, ועי' קו''ש מאות תר''ב, וכן ניחא לפי מש''כ האבי עזרי שכשהשטר בידו השטר מעיד שלא פרע, אלא שהעירו שלכא' הלוה טוען שנפל ממנו טרם שלוה, דאל''כ וטוען שפרע, כיצד נאמן המלוה בסימנים הא היה השטר בידו וראה את הסימנים, וע''כ דכל הפורע קורע מיד את שטרו, ואין הלוה נאמן לומר שפרע אלא רק שלא לוה - והעירו מדברי רש''י ב''מ דף כז: ד''ה אלא הא, דיש לחוש שנפל מהלוה אחר שפרע וי''ל - וא''כ אכתי לא הימניה למלוה, אך לדברי האבי עזרי ניחא אף בכה''ג.

ה. שמעתי ליישב על פי המבואר בשו''ת הרשב''א המיוחסות סי' ק' שהמוחזק בשטר הוא כמוחזק בחוב, וז''ל הרשב''א לפי שהשטר מוחזק הוא ביד המלוה וכאילו הממון הכתוב בו הוחזק בידו עכ''ל, וא''כ כשהשטר ברה''ר הוי כמו שהממון ברה''ר, והוי כאבידה שמחזירים ע''י סימנים - ולכא' בדברי רעק''א הנ''ל מבואר לא כך -

ו. עי' בשי' ר' שמואל ב''מ סי' נ''ג סק''ו שתמה על קושיית תוס' שדימו שטר שאבד, לעדים על פלוני שסימניו כך וכך לוה, דלא דמי כלל, דבשטר שאבד הרי אין חשש שיש עוד שטר בשמות אלו, וכל הנושא הוא אם נפל מהלוה או המלוה, והנושא הוא חשש שקר, ולא דמי לסוגיין שיש עדים ואין חשש שקר אלא חשש שמא יש אחר עם כאלו סימנים, וא''כ לא דמי כלל, דבסוגיין החשש שמא יש אחר ואין חשש שקר, ובשטר אין חשש שיש אחר, אלא חשש שקר.

ז. עי' קצוה''ח סי' מ''ו סק''ח דכל מש''כ התוס' הוא רק כשידוע מיהו הלוה, ורק לא ידוע ממי נפל השטר, אך בשטר בכת''י והלוה אומר שאיו זה כת''י לא מהני להשוות מכתב שלו, משום דאשווי כתב אינו אלא כסימנים - אם אין טב''ע שזו כתב ידו - ולא מהני סימנים להוציא ממון, והנתה''מ שם סק''ח נח' עליו וס''ל דמהני סימנים מובהקים להוציא ממון וכמוש''כ הש''ך בסי' רצ''ז עי''ש.

ח. תוס' שם כתבו דלא יהרגו אשה נישאת ע''י סימנים ועי' שו''ת נוב''י סי' נ''א שכתב וז''ל וגם דברי התוספות שכתבו שגם אשה הנשאת על היתר סימנין אם זינתה תחת בעלה השני לא קטלינן לה הוא דבר חדש ולא שמענו כזה בכל התלמוד עכ''ל ועי''ש דמסיק שיהרגוה.

**עד אחד באבידה**

האחרונים הביאו את דברי הר''ן בחולין צו. דע''א נאמן באבידה, ורק על עצמו אין ע''ה נאמן, אך על חבירו אפי' עם הארץ נאמן, והריטב''א בגיטין כז: כתב להדיא שאין ע''א נאמן באבידה, ואפי' צורבא מרבנן, ובביאור דבריהם נאמרו כמה דרכים

א. בנתה''מ סי' קמ''ו סקט''ז מבואר שסברת הר''ן הוא משום שכל שאין מוחזק ע''א נאמן, וכן הביא הש''ש ש''ו פ''ג בשם המהרי''ק.

ב. הש''ש הקשה על זה מדברי הגמ' בב''מ כח. דסימנים וסימנים וע''א ע''א כמאן דליתא דמי ויניח, ומבואר בגמ' דאף היכא דליכא מוחזק ע''א כמאן דליתא.

ג. השערי יושר ש''ו פי''ד פי' שרק כשיש ב' בעלי דינים הרי זה נחשב לדבר שבממון וצריך ב' עדים, אך כשאין אלא אדם אחד הטוען אין נחשב לדבר שבממון, ובזה נח' הר''ן והריטב''א אם כשאין ידוע שיש בע''ד כנגדו האם נחשב דבר שבממון - האם הנידון הזה גופא האם יש כאן בע''ד נחשב דיני ממונות או לא - ולפי''ז לא רק בסימנים וסימנים יניח, אלא גם כשב' טוענים ששלהם הוא בלא סימנים ויש ע''א יניח, והגמ' נקטה סימנים וסימנים משום שעסקו בדיני סימנים.

ד. עוד דרך כתב השערי יושר דע''א נאמן באבידה משום שהמאבד טוען ברי, ובדיני ממונות הטוען ברי ואין אחר הטוען כנגדו - וגם לא שייך טענינן כשאין ידוע שיש בע''ד כנגדו - אלא שמדין דרשיהו וכו' א''א להחזיר לו בלא סימנים, ודין זה הוי כדיני איסור והתר, ולא כדיני ממונות וע''א נאמן, ולפי''ז ע''א נאמן רק כשטוען ברי, אך כשאינו יודע אם הוא שלו אין ע''א נאמן - אם לא מהני ברי על פי אחר -

ה. ועצם היסוד מוכרח מהא דמצינו חילוק בין צורבא מרבנן לע''ה, ובכל מקום הן לענין טענת ברי, והן לענין עדות לא מצינו חילוק, וע''כ החילוק רק בדין המחודש של דרשיהו יש חילוק בין ע''ה לת''ח, וע''כ משום שמדינא תרוויהו נאמנים מכח טענת ברי, אלא די''ל סבירא לריטב''א דע''י דרשיהו לא מהני טענת הברי דידיה בדיני ממונות, ולכן ע''א אינו נאמן, או דלא איירי הריטב''א כשטוען ברי - אלא שיעויין בדברי הט''ז יו''ד סי' ס''ג סק''א דכתב שאין עם הארץ נאמן באיסור דאו' אלא רק באיסור דרבנן, ולדבריו הדין שע''א נאמן באיסורין לא נאמר אלא בצורבא מרבנן, והשיגו עליו שם הש''ך בנקוה''כ והפמ''ג דודאי עם הארץ נאמן באיסור דאו' כמבואר להדיא בראשונים, ועי''ש בב''י שהביא מהרשב''א בשם הר''ח שכתב שרק צורבא מרבנן נאמן באיסורים והקשה עליו הרשב''א דהרי לענין איסורים כל ע''א נאמן -

ו. תוס' בחולין דף צו. כתבו דלא מהני סימנים להוציא ממון, והא דמהני סימנים באבידה, י''ל כג' הדרכים הנ''ל, או משום שאין מוחזק, או משום שאין טוען ונטען, או משום שמדינא נאמן בטענת ברי, אלא שמבואר בגמ' דכשב' טוענים שהאבידה שלהם, מהני סימנים, וא''כ הנך שפי' דמהני ע''א משום שאין ב' הטוענים, ע''כ הסיבה שע''א מהני באבידה, והסיבה שסימנים מהני באבידה אינו מאותו הטעם, אלא ע''א נאמן כי אינו נחשב לדבר שבממון כשאין טוען ונטען, וסימנים מהני אף בדבר שבממון ורק להוציא לא מהני, וכלשון תוס' בחולין אבל ממון שביד בעלים אין להוציא ע''י סימנים.

ז. העולה מהנ''ל דע''א מהני רק כשאינו דבר שבממון, וסימנים עדיפי מע''א ומהני גם בדבר שבממון - כדחזינן שבסימנים וסימנים ע''א לא מהני, ובכל זאת סימנים מהני כשיש ב' בעלי דין - ואע''פ שסימנים עדיפי מע''א, אך להוציא לא מהני.

ח. כשב' תובעים את האבידה - כששניהם ראו את האבידה אחר שאמרו סימנים, דתו אין טעם להסתיר מהם את האבידה, או באופן שאומרים שאין להם סימן - וא' ת''ח וא' עם הארץ, לכא' לפי כל הדרכים אין ת''ח עדיף, וכמו שבכל טוען ונטען אין ת''ח עדיף, אך כשאחד מביא סימנים ואינו טוען בברי שהוא שלו, ות''ח טוען שהוא שלו ע''י טב''ע, כתב הריטב''א בחולין צו. דיביאו לת''ח, משום שטב''ע עדיפי מסימנים כדמסיק בגמ' שם, ולכא' י''ל כן אף לפי הצד שכשיש ב' בעלי דינים הרי זה נחשב לדבר שבממון, דכאן שאין אידך טוען ברי, א''כ ברי ושמא ברי עדיף כל היכא דאינו להוציא ממוחזק, ואילו לא היה חשש ששייך לאדם שלישי גם אם היה זה להפך והת''ח אינו טוען ברי העם הארץ היה טוען ברי היו נותנים לעם הארץ, אלא שמדין דרשיהו וכו' חוששין ששייך לאדם שלישי, אלא שיש לעיין דלכא' בכה''ג שא' מביא סימנים ואידך אינו מביא סימנים אלא רק טוען ששלו הוא הרי הדין דינתן לזה שאומר סימנים כמבואר בגמ', אלא די''ל דבגמ' לא איירי שא' טוען ברי ואידך שמא, אלא או תרוויהו טוענים ברי או תרויהו טוענים שמא, אך כשא' טוען ברי ואידך שמא לא ינתן להך דטוען שמא אף אם רק הוא מביא סימנים.

ט. הריטב''א בחולין כתב כדברי הר''ן דלאחר עם הארץ נאמן, והקשה בשי' ר' שמואל ב''מ דף יט. דסתר משנתו בגיטין שכתב דע''א לא מהני באבידה, ותי' דכוונת הריטב''א רק לומר שיש לעם הארץ טב''ע, ונאמן על אחרים, אך אינו נאמן לבדו אלא רק בצירוף עוד עד, משא''כ הר''ן ס''ל דנאמן בפנ''ע, וצ''ע דלשון הר''ן והריטב''א בחולין שווים וא''כ גם בדברי הר''ן י''ל כן.

**סימנים להוציא ממון**

א. בתוס' בחולין צו. מבואר דל''מ סימנים להוציא ממון, ואין מפורש בדבריו אם גם בסימן מובהק אין מוצאים ממון, ובר' יונה בב''ב דף קכח. מפורש שע''י סימן מובהק מוציאים ממון, ועי' באריכות בש''ך סי' רצ''ז סק''א ובקצוה''ח ונתה''מ שם, ובקצוה''ח סי' רנ''ט סק''ב, ועי' קובה''ע סי' ע''א.

ב. ברא''ש בב''מ פ''ב סי' י''ג מבואר דלא מהני סימנים להוציא ממ''ק, ועי' במה שנסתפק רעק''א שם בדברי הרא''ש, ועי' עוד ברא''ש בב''מ פ''ה סי' נ''א.

ג. עי' נתה''מ סי' מ''ו סק''ח דסימנים מובהקים מועילים להוציא ממון, אך אינם מועילים בדיני נפשות, ולפי''ז מצינו ד' דרגות, באיסורים מהני ע''א, בדבר שבערוה מהני רוב, להוציא ממון מהני סימן מובהק, ולדיני נפשות גם סימן מובהק ל''מ, ובקצוה''ח מבואר דגם להוציא ממון ל''מ סימן מובהק, וא''כ אין אלא ג' דרגות.

ד. עי' שו''ת נוב''י סי' ס''ו אה''ע תנינא סי' ס''ו שכתב ''נלע''ד בס''מ ביותר אילו אמרי בי תרי פלניא דהאי סימניה מובהק ביותר קטל קטלינן ליה ... אלא ודאי סימן מובהק וטביעות עין חדא נינהו ואין הפרש ביניהם אפילו להריגת רוצח''.

**סימנים על חשש משקר או על חשש דאיתרמי איתרומי**

**י''ל דהספק רק מחשש שקר, אך מחשש איתרמי איתרומי לכו''ע סימנים דאו', י''ל להפך, וי''ל דהספק בתרוייהו אע''פ שלכא' אין שייכות בין ב' החששות.**

הקצוה''ח בסי' רנ''ט סק''ב כתב שבתחילת דברי הגמ' בדף כז הספק היה רק על חשש שקר, ורק כשהביאה הגמ' את הברייתא שנח' לגבי שומא התחדש צד שסימנים לאו דאו' אף לגבי חשש איתרמי איתרומי, ובדף יח רב אשי הסתפק רק על חשש איתרמי איתרומי אם רבנן חששו לכך או לא, ועי' תורת גיטין בדף כז:

עי' בשי' ר' שמואל דף יח. דכתב בדעת הרמב''ם להיפך דכל הספק בדף כז הוא רק על חשש איתרמי איתרומי, אך אין חשש שקר, דודאי לא יאמר אדם כסומא בארובה.

א. עי' קצוה''ח סי' רנ''ט סק''ב שהאריך בענין זה, וכתב דסימן מובהק עדיף על סימן בינוני רק על חשש איתרמי איתרומי אבל מצד חשש שקר אין הבדל.

ב. הקשו על הקצוה''ח - עי' קה''י ב''מ סי' כ''ט - מדברי הרי''ף שכתב על הדין שאם הוא אומר סימני הגט והיא אומרת סימני הגט דינתן לה, הוא רק כשאומרת סימן מובהק, וחזינן דאף כשהחשש רק חשש שקר יש הבדל בין סימן מובהק לסימן בינוני.

ג. הראשונים הקשו מדוע כששאלה הגמ' מדרשהו וכו' לא תי' דכוונת הברייתא לסימן מובהק, ומפורש שיש הבדל בין סימן בינוני לסימן מובהק אף טרם שהביאה הגמ' את המח' בשומא וכו', ולדברי הקצוה''ח טרם שהביאה הגמ' את הברייתא של שומא לא היה אלא חשש שקר בסימנים, ובכל זאת חילקו הראשונים בין סימן בינוני לסימן מובהק, ומוכח או שאף כלפי חשש שקר יש הבדל, או שגם בתחילת דברי הגמ' יש צד שאף כלפי חשש איתרמי אירומי סימנים לאו דאו'.

ד. יעויין בדברי התוס' דף כב: ד''ה אי דליכא, דכשאמר האובד את האבידה, אע''פ שלא אמר סימניה, אין חשש שקר, אלא רק חשש שמא נאבד לאחר חפץ כזה עי''ש, ומבואר בתוס' דאם מהני סימנים אין חשש שקר אפי' בלא סימנים כלל, ורק אם סימנים לאו דאו' י''ל שהיה חשש שקר ואף סימנים לא היו מועילים על זה, אך כיון דמהני סימנים חזינן דאין חשש שקר כלל - כ''כ בשי' ר' שמואל ב''מ דף יח. ויעוין שם בריטב''א שלא תי' כן ויש לעיין אם נח' על תוס' וס''ל דיש חשש שקר, ונצרך סימנים גם עבור זה - ומש''כ בגמ' דרשיהו אם רמאי מאי לאו בסימנים, הכוונה הוא דאע''פ דנאמן שאבד לו, אך אין להאמינו שזהו החפץ שאבד, ויש לחוש שנאבד גם לאחר וישקר ויאמר שזהו החפץ שלו, ולכן אין נאמן בלא סימנים, ועי' נתה''מ סי' רס''ו סק''ו שכתב על פי דברי התוס' נ''מ למעשה עי''ש.

ה. בב''מ כה: לפי שאין סימן למטבע דאמר דלמא אפוקי אפקה ומאיניש אחרינא נפל. ונחלקו הראשונים, רוב הראשונים (עיין רמב''ן, רשב''א ור''ן) ביארו דלהא לא חיישינן שמא הוא לא איבד כלום, דא''כ היאך ידע זה שאדם אחר איבד דוקא אבידה כזו עד שהוא בא ונותן סימנים אלו, אלא מדנתן סימנים הוי ראיה שאבד לו מטבע כזו, רק חיישינן שמא אחר נמי איבד מטבע כזו הואיל ואיכא הרבה מטבעות כאלו, ובשמו כתוב עליה נמי חיישינן דכמו דכתב שמו על מטבע אחת כך כתב על עוד מטבעות והוציאם מתחת ידו, וכמו דהוא איבד שמא נאבד גם מיד אותו שבא לידו, והוא סבור כי שלו נמצאה ונותן סימניה ע''כ לא אמר כלום, ואף הריטב''א דפי' שיש חשש משקר י''ל דהוא רק כאן עי''ש ועי' בשי' ר' שמואל סי' כ''ט.

ה. בשי' ר' שמואל דף כז. הקשה על הקצוה''ח מדברי הרא''ש דאע''פ שאין מחזירים לרמאי אפי' ע''י סימנים, אך ע''י סימן מובהק מהדרינן.

ו. בגמ' ת''ש והיה עמך וכו', ומבואר דסימנים הם מחשש שקר, דע''י הסימנים דורשהו שאינו רמאי, ולכא' מוכח כהקצוה''ח שספק הגמ' הוא מחמת חשש שקר, ויש לדחות דיתכן שספק הגמ' הוא מחשש איתרמי אירומי, ומקרא דדרשיהו וכו' דמחזירים אבידה בסימנים, מוכח גם שאין חשש של איתרמי איתרומי, אלא דלדברי הקצוה''ח יש להקשות דשמא איירי בסימן מובהק שאין בו חשש איתרמי איתרומי, וכל הסימנים נצרכים רק לחשש שקר, וכמוש''כ הקצוה''ח שיש חשש שקר גם בסימן מובהק.

ז. כתב הרמב''ן בב''מ דף כ''ה: וז''ל תפתר בשמו כתוב עליה דאע''ג דודאי ידיעא מילתא דדידיה הות חוששין שמא הוציא את זו ומאחר נפלה והוא אבד אחרת כיוצא בה והרי היא כדבר שאין בו סימן עכ''ל, ומבואר בדבריו שאין החשש שמא לא איבד ומשקר, אלא שמא יש עוד אחר שאיבד מטבע עם שמו, וז''ל הריטב''א שם והרמב''ן פירש דהכא לא חיישינן שזה לא אבד כלום ומיד חברו נפל שנתנה לו ואמר עכשיו סימנין בדדמי, דלהא ליכא למיחש כי מנין זה יודע שנפלה מיד חברו עכ''ל.

ח. בדברי ר' יונה בב''ב דף קכח. מבואר דספק הגמ' הוא גם על חשש איתרמי איתרומי, וז''ל ובפ' אלו מציאות נמי מוכח דאי סימנין דאורייתא מעידין על הסימנין שבגוף האדם להתיר את אשתו, ולא אמרינן איתרמויי איתרמי, ומדמי לה התם בגמ' לשאר סימני כלים. ודוקא בסימן מובהק, אבל בסימן שאינו מובהק לא, דקי''ל כרב אשי דמספקא ליה סימנין אי דאורייתא אי דרבנן עכ''ל.

**גדר סימן מובהק**

א. כתב הבית יוסף בשו''ת דיני גוי מסיח לפי תומו סימן יב וז''ל וזה סימן מובהק כי אחד מאלף לא ימצא שיהיה לו כן ביותר, ועי' שו''ת נוב''י אבה''ע סימן כט וז''ל שמבואר בפוסקים דסימן מובהק הוי היכא שלא נמצא אחד מאלף כיוצא בזה, וז''ל החת''ס בשו''ת ח''ג סימן פ''ו, הנה סימן מובהק ביותר דלא נמצא אפי' אחד מאלף הוא לכ''ע דאורייתא אך סימן אמצעי שאינו נמצא הרבה אבל עכ''פ נמצא א' מאלף איכא מ''ד סמכי' עליו מדאורייתא דלא חיישינן לאתרמי למעוטא כי האי ואיכא מ''ד לא סמכי' מן התורה דאפי' כי האי חיישי' עכ''ל.

ב. ז''ל הבית שמואל סימן י''ז ס''ק ע''ב, סימנים מובהקים, עיין תשו' מ''ב שם וכתב הכלל הוא ס''מ הוא שלא ימצא רק א' מאלף והוא דבר זר ומופלג, וכן לשון הגר''א בביאורו סקפ''ז הכלל דוקא שלא ימצא רק בא' מאלף דבר זה עכ''ל ומשמע שכשיש רק א' לאלף הוי סימן מובהק, וא''צ שלא יהיה אפי' אחד מאלף.

ג. כתב הבית יוסף אבן העזר סימן יז אות כ''ד וז''ל ורבינו ירוחם (נכ''ג ח''ג קצו:) כתב לא סמכינן אסימנים אפילו מובהקין לעדות אשה אלא בדבר ברור שאינו נמצא כך בגוף אחר.

ד. כתב בשו''ת רבי אליהו מזרחי (הרא''ם) סימן לח וז''ל ומה שכתב בעל אדם וחוה - הם דברי ר' ירוחם הנ''ל - שאין לסמוך על הסמנים אפילו על המובהקים לעדות אשה אלא בדבר ברור שאינו נמצא בגוף אחר כלל אינו רוצה לומר שלא ימצא דוגמתו לשום אדם אחר כלל דאין זה נמצא לשום סימן בעולם שכל סימן שנמצא לאדם אחד מאחר שהוא אפשרי שימצא אינו נמנע שימצא גם לאדם אחר אלא הכי פירושו שאין לסמוך על הסימן להתיר בו את האשה אפילו אם היה מובהק אלא כשיהיה הסימן ההוא זר ומופלג עד שיהיה ברור בלב כל אדם שאינו נמצא בגוף אחר באותה מדינה כלל ושלא נשמע אדם אחר שיהיה לו כזה הסימן מעולם אבל אם לא היה מזה המין אף על פי שהוא סימן מובהק אין לסמוך עליו להתיר בו את האשה כי מאחר שכבר נודע שיש דוגמתו לאדם אחר איך נסמוך להתיר בו את האשה דלמא אחר הוא ואינו בעלה של זו.

# מים שאין להם סוף

מבואר בגמ' דבמים שאין להם סוף אם נישאת לא תצא, וכתבו הראשונים דבמשאל''ס מעיקר הדין מותרת משום שרוב הנטבעים מתים, ואינו אלא חומרא דרבנן לכתחילה.

ויש לעיין היכן יש במשאל''ס רוב, הרי אינו רובא דאיתא קמן, ולא רובא דליתא קמן, דאין רוב בטבע העולם שאין מזדמן להם דף או גל להצילם, אלא למעשה עד עתה ראינו שרוב הנטבעים אין מזדמן להם דף או גל, ולכא' כל כה''ג שאין רובא דאיתא קמן, או שאין רובא דליתא קמן דהיינו שיש סיבה לרוב והוא רוב בטבע העולם, אלא רק שבמציאות ברוב המקרים כן הוא, אינו נחשב רוב וכדחזינן בכמה דוכתי, ואע''פ שהצד איסור הוא אחד לאלף אלפים, לא נפיק מכלל ספק, והאשה בחזקת א''א ואם היא אשת כהן אף יכולה לאכול בתרומה אע''פ שהצד שבעלה חי הוא צד רחוק מאד - ואף למד''א בבכורות דף כ' דרוב בתלוי במעשה הוי רוב כל זה רק במקום שיש בטבעו של עולם שיעשה מעשה -

א. עי' ש''ש ש''א פי''ח בגדר רובא דליתא קמן בשם הריב''ש וז''ל ומיהו היינו התם דמחצה זכרים ומחצה נקבות הוא ודאי ובהכרח כי כן יסד המלך מלכו של עולם לקיום המין, וכעין זה מבואר ברשב''א קידושין דף נ: וז''ל אף על פי דבעלמא לא חיישינן למיעוטא אלא הולכין אמר הרוב בין להקל בין להחמיר, התם הוא ברובא דמחייב כגון רוב נשים מתעברות ויולדות ומיעוט מפילות אבל רוב התלוי במנהג וכל אחד נוהג כמנהג שלבו חפץ אנו אומרים שמא זה נהג כמנהג המיעוט.

ב. בכל רובא דאיתא קמן, כט' חנויות וכו' הרי יש גם רוב במציאות, דבמציאות רוב הבשר הנמצא הוא מט' החנויות, ובכל זאת לא מהני רוב זה באופן שאין דין רובא דאיתא קמן, כגון מה שכתב הטור ביו''ד סוף סי' נ''ז על פי דברי הרא''ש דברוב חתיכות כשירות ופירשו ח' חתיכות, שנים האחרונים אסורים, וכתב הב''י וז''ל ומ''ש רבינו חוץ משתים האחרונות, פשוט הוא דהא לא שייך לומר מרובא פריש כשהם פחות משלשה עכ''ל, וכגון אופן שרוב החתיכות הם של איסור, אך רוב החנויות כשירות, די''א דאזלינן בתר רוב חנויות ולא בתר רוב חתיכות, אע''פ שמצד הסברא ומצד המציאות רוב הנמצאים יהיו כרוב החתיכות, או מהחנות שרוב בני אדם קונים שם.

ג. ויש להוסיף אף יותר מזה שאין הרוב במציאות מועיל אף לחומרא, אלא הוא כמאן דליתא, ואם יש רובא דאיתא קמן שרי - וגם מרוב חנויות כנגד רוב חתיכות מוכח כן - וכגון ס' חוטי ציצית, ומ' כשירות וכ' פסולות, ופירשו ט''ז חוטים דודאי הדין דשרי להטילם בבגדו, אע''פ שמצד הסבירות לא ימלט שלא יהיה אחד שלא יהיה פסול, והצד שכולם כשירים הוא א' לאלף אלפי אלפים.

ד. כיוצ''ב מצינו בדברי הרמ''א ביו''ד דאם התערב חלב מבהמה טריפה עם חלב מס' בהמות אחרות, בטל בס' ושרי, אע''פ שמצד המציאות בכל ס' בהמות יש כמה טריפות, בכל זאת אמרינן על כל אחת מהבהמות דהיא כשירה מדין רובא דליתא קמן, וא''א שיש רוב הפוך, מחמת שברוב הפעמים מתוך ס' בהמות יש לכל הפחות אחת טריפה, וא''כ מונח בתערובת הזו יותר מא' חלקי ס' חלב טריפה, והצד שאין כאן בכל השישים בהמות אחת שהיא טריפה הוא צד רחוק מאד, ועי' עוד בשו''ת רעק''א תנינא סי' ק''ג סקי''ב.

ה. כתב החזו''א אה''ע סי' ל''א סק''ה, אם אלף הפליגו בספינות, וידוע על אלף פחות א' שעלו לט' ספינות, וספינות אלו טבעו, ועל ספינה א' לא נודע אם טבעה או לא, ועל אחד לא ידוע אם עלה לט' הספינות שטבעו או לספינה הא' שלא טבעה, ובעלה של אשה אחת היה בין האלף, אסורה להינשא, ואף מותרת בתרומה משום שיש לה חזקת א''א, ויש לבעלה חזקת חיים, ומשום שבכה''ג אין רובא דאיתא קמן ולא רובא דליתא קמן עי''ש בכל הסימן בטעמא דמילתא.

ו. כיוצ''ב כתב החזו''א שם סק''ו, דאם היו י' בני אדם גוססים, ובעלה ביניהם, וידוע שא' הבריא, הרי היא אסורה משום שאין שם רוב עי''ש בטעמא דמילתא, ומאידך כתב די''ל שהיא מותרת משום שעל בעלה יש רוב גוססין למיתא, ואין רוב כנגד, וא''כ י''ל דאפי' אם ט' הבריאו מותרת, דעד כמה שאין כאן דין רוב הרי על בעלה יש רוב גוססין למיתה עי''ש, ולמדנו מדבריו שאין הרוב במציאות מעלה או מוריד לא לחומרא ולא לקולא.

ז. כתב התרומת הדשן סי' קל''ט ביצא קלא דלא פסיק על פלוני שנהרג ונשתקע שמו, ואילו היה חי באיזה מקום היה ודאי נשמע ונודע לנו ''וכה''ג מיקרי רובא דשכיחי טובא אף על פי שאינו בא אלא מכח סתמא, הוי כמו סתם סופרי דדייני מגמר גמירי, ורוב מצויין אצל שחיטה מומחין הן, דאינהו נמי מכח סתמא קאתי'' והחזו''א סי' ל''א סק''ז הקשה על דבריו ומסיק דלמעשה הרמ''א בסעי' ט''ו פסק כוותיה אם יש ראיות ואומדנות שמת, וכתב על זה החזו''א וז''ל ונפל הדבר בבירא מה הם ראיות ואומדנות ... ובפ''ת שם כתב בשם מה''צ ... מיהו דוקא באומדנות המוכיחות טובא דחשיב כרוב גמור ... אבל לא לימדונו רבותינו בגדרי האומדנות בזה שתהיינה כרוב מה''ת ... עכ''ל, ועי' שו''ת חת''ס אה''ע ח''א סי' נ''ח, וסי' ס''ה.

ח. מבואר בגמ' דצורבא מרבנן שטבע במשאל''ס אמרינן דאילו עלה היה קול, ומסיק בגמ' דדינו ככל משאל''ס שלכתחילה לא תנשא, וכתבו התוס' אע''פ שרוב ת''ח שעולים יש להם קול, לא תנשא לכתחילה כמו ברוב גוססין למיתה, וכתב החזו''א סי' ל''א סק''ו דנחשב רוב משום שכך טבע בני אדם לדבר על כך, וכיון שיש שיירות מצויות, אילו עלה ודאי היה נשמע, ולכן נחשב רוב, כי כך טבע בני אדם, והוי כרובא דליתא קמן, לומר שלא נהגו כן ולא דיברו על כך.

ט. עי' בשו''ת חמד''ש סי' כ''ג סקמ''א דדן מהו המיעוט שמחמתו חששו במשאל''ס, האם שמיעוט מזדמן להם דף או גל וכד', או שמיעוט בני אדם חזקים ויכולים להנצל אף כששהו במים הרבה זמן, ולאופן השני ניחא הא דמשאל''ס נחשב רוב, דרוב בני אדם אינם חזקים כ''כ, ויש רובא דליתא קמן שאין טבעו חזק כל כך.

י. ועל דרך זה י''ל דאף אלו שמזדמן להם דף וכיוצ''ב מתים, משום שטבע הים להמית אף בכה''ג ורק אם הים רגוע מאד יכול להנצל, ויש רובא דליתא קמן בטבעו של הים שאף המזדמנים להם דף וכיוצ''ב מתים.

יא. ודרך מחודשת מצינו בדברי התשב''ץ סי' פ', דהקשה על דברי הרמב''ם שכתב שבמשאל''ס יורדים האחים לנחלה, והרי אין הולכים בממון אחר הרוב, ותי' וז''ל וי''ל דשאני הכא דלאו רובא הוא אלא חזקה, וכן מוכיח לשון הרמב''ם ז''ל שכתב אם העידו העדים בדברים שחזקתן למיתה עכ''ל, אלא שהוסיף דלא די בכך וז''ל ''אבל הם לא אמרו כן אלא עם צרוף דבר אחר והוא אבדן זכרו, וע''ז סמכו סברתן שכיון שבענינים שחזקתן למיתה העידו וגם אח''כ אבד כל זכר לו, וזה הוציא הספק של חיות שהי' לנו, אנו אומרים דרך אומדן דעתא שזה ודאי מת, ואנו סומכין בזה על אומדן דעתינו לעשות בו מעשה גדול כזה, אף על פי שהחמרנו על אשתו ולא חששנו לעגונא, לפי שבחומר כרת אין לילך אחר אומדן דעתא ובממון הולכין אחר אומדן דעתא''.

יב. עוד כתב התשב''ץ שם וז''ל והשתא בנדון הזה יש לנו אומדן דעתא שזה מת בלי ספק שהרי יצא בפני עדים שמעידין שהפליג בספינה וידענו שלא בא למחוז חפצו וידענו שלא נטלוהו שבאין וידענו שאינו במקומו' שהן סביב המקומות שהיתה הפלגתו בהם וא''כ מה נשאר לנו לומר שזה העלוב או טבע בים ומת שם או תקעו השבאין חץ בלבו ומת או יצא ליבשה והרגוהו לסטים ומת או נזדמן לו חיות רעות ואכלוהו והרי הוא מת או מת ברעב ובצמא ואם היה קיים כבר בא וכל אלו הצדדין הן למיתה ולא נשאר צד של חיים אלא אח' רחוק מאד והוא שנכנס במדבר והוא שם וכבר ידענו מאלו הארצות שאין זה מצוי כלל וכיון שיש לנו מה שמוציא זה הספק והוא אבדן הזכר שלא בא שום אדם מזכירו לחיים הרי הוא כמי שטבע במים שאין להם סוף בפני אדם ואפשר שנצול בחששא רחוקה ועם אבדן הזכר אנו מורידין קרוביו לנחלה וכן נמי בכאן מכמה צדדין שיש למיתה יש צד א' לחיים וכיון שאבד זכרו נכנס היורש לנחלה ע''פ ידיעתנו ואומדן דעתנו.

יג. וז''ל הגר''א ס''ק ס''ה כמ''ש הפוסקים הטעם דמים שא''ל סוף אם נשאת לא תצא משום דאומדנ' דמוכח שטבע ולכך גובה כתובתה כמש''ל סל''ה אלא דמחמירין לכתחילה כנ''ל, ובס''ק קט''ז כתב הגר''א דגובה כתובתה דברובא דשכיח מודה שמואל דרוב מוציא ממון.

יד. הרמב''ם בפ''ז מהלכ' נחלות ה''ג כתב ב' פעמים שמורידים לנחלה במשאל''ס הואיל ואבד זכרו, וכ''כ בפי''ג מהלכ' גירושין ה''כ דאם נאבד זכרו ונשתקע שמו אם נישאת לא תצא, וז''ל החזו''א סי' ל''א סק''ז ועיקר אבד זכרו שהזכיר הרמב''ם אינו בשביל להוסיף עדות על מיתתו שאין דרך הרמב''ם לחדש דברים שאין להם מקור בגמ' אלא כוונתו שחוב ב''ד לחקור אחר אמיתת הדבר והרי הזהירו לענין מתונים בדין ולפיכך אין ממהרים להוריד לנחלה עד שנאבד זכרו עכ''ל, ויש לעיין מדברי התשב''ץ הנ''ל.

טו. עי' מרדכי אות צ''ב שהביא דעת הר''א מורדו''ן שבנאבד זכרו וצירוף האומדנות תנשא לכתחילה, והראשונים חלקו עליו וכמבואר ברמב''ם שאפי' באבד זכרו ונשתקע שמו לא תינשא לכתחילה.

**בטעם החומרא שהחמירו במשאל''ס שלכתחילה לא תנשא**

נח' הראשונים אם משאל''ס נחשב מיעוט המצוי ולכן החמירו בו, או שאדרבא הוא מיעוטא דמיעוטא ואינו שכיח ולכן הקילו בו שאם נישאת לא תצא.

ונ''מ האם בכל רוב החמירו חז''ל שלכתחילה לא תנשא

**שיטת הראשונים שכתבו דהוא מיעוט המצוי**

א. ז''ל התוס' יבמות דף לו: ד''ה הא, וא''ת ואמאי לא אזלינן בתר רוב נשים דולד מעליא ילדן ואר''י דחיישינן למיעוט מצוי כזה כמו במים שאין להם סוף דאשתו אסורה, וגוסס שאין מעידים עליו להשיא אשתו אף על גב דשמא התם משום ערוה החמירו מ''מ כיון דמיעוט של נפלים מצוי מחמירים ביה.

ב. ז''ל התוס' ע''ז דף מ: ד''ה כל, וההיא דנפל שאני דהוא מיעוט המצוי דנפלים שכיחי ושם ודאי יש לחוש כדאמרינן גבי ראוהו נופל למים שאין להם סוף או ראוהו גוסס דאשתו אסורה אף על פי שרוב גוססין למיתה וחיישינן למיעוטא מפני שהוא מיעוט המצוי.

ג. ז''ל הרא''ש מסכת יבמות פרק ד סי' ה', משום דמיעוטא דנפלים שכיחא וחיישינן למיעוטא דשכיחא כמו גבי מים שאין להם סוף דאשתו אסור וגוסס שאין מעידין עליו להשיא את אשתו אף על פי שרוב גוססין למיתה.

**שיטת הראשונים שכתבו שהוא מיעוט שאינו מצוי**

ד. ז''ל התוס' בכורות דף כ: ד''ה חלב, אפילו לר''מ דחייש למיעוט' סתם ספרי דדייני מגמר גמירי והמיעוט לא שכיח ולא חייש ליה ר''מ כדאמרינן בריש בנות כותים, וכן י''ל בההיא דיבמות דמים שאין להם סוף דדיעבד אשתו מותרת ולא אמרינן סמוך מיעוטא דנמלטים לחזקת אשת איש ומה שהחמירו שם לכתחלה משום חומרא דאשת איש וגוסס נמי לא אזלינן ביה בתר רובא להעיד עליו להשיא את אשתו, וכ''כ הרא''ש שם פ''ג סי' ב', ובחולין פ''א סי' ט''ז.

ה. ז''ל הרא''ש בסוגיין פרק טז סי' א', וקשה לפי' מהא דמים שאין להם סוף דאמרי' אם נשאת לא מפקינן מיניה אף על גב דאיכא חזקת אשת איש ומעוט נצולין ולא חיישינן למיעוטא ... וי''ל דשאני הני דהוי מיעוטא דלא שכיחא כלל ואפי' ר''מ דחייש למיעוטא למיעוטא דלא שכיח לא חייש כדאמרינן בריש בנות כותים.

ו. בשו''ת רעק''א סי' ק''ח ובתנינא סי' מ''ז מבואר דבטבע במשאל''ס ולא שהו בכדי שתצא נפשו, שנח' אם בזה הדין שאם נישאת לא תצא, דיש לתלות דבר זה במה שנח' הראשונים בטעמא דמשאל''ס, וז''ל רעק''א לדעת תוס' בכורות דף כ: דקיי''ל סמוך מיעוטא לחזקה, והא דבמשאל''ס ל''ת היינו דהוי מיעוטא דמיעוטא, א''כ י''ל דבלא שהה אף דרוב נטבעים למיתה, מ''מ הוי כמו כל מיעוטא דעלמא, ואמרינן סמוך מיעוטא לחזקה ... ולדעת תוס' יבמות דהא דמשאל''ס לא תנשא וחששו למיעוט, היינו דהוי מיעוטא דשכיח, הרי אף במיעוט דשכיח אם נשאת ל''ת, א''כ י''ל דגם בלא שהה אם נישאת ל''ת.

ז. כתב המהרי''ל דיסקין בשו''ת סי' מ''ב סק''ל דנח' הראשונים הנ''ל אם החמירו משום דהוי מיעוט המצוי, או שאינו מצוי והחמירו לכתחילה רק משום סמוך מיעוטא לחזקה, ונ''מ במקום שאין חזקה כגון שטבעה אשתו במשאל''ס ואח''כ ילדה חמותו בת, דלא היה עליה חזקת איסור אחות אשה ועי''ש.

ח. כתב בעל הנתה''מ בשו''ת חמד''ש סי' כ''ד סקי''ב דרק ברובא דליתא קמן אמרינן סמוך מיעוטא לחזקה ובכה''ג החמירו שלכתחילה לא תנשא, אך ברובא דאיתא קמן דא''א בו סמוך מיעוטא לחזקה אף לכתחילה תנשא.

ט. עוד כתב נ''מ בטבע אדם במשאל''ס, האם חייבים להשתדל לחפשו ולהצילו, דאם הוא מיעוט שאינו מצוי שחי, אין חייבים להתעסק בהצלתו, ורק לענין א''א החמירו בצירוף חזקת א''א, אך על להצילו אין חזקה, עי''ש שדן מדוע אין חזקת חיוב דהרי עד שיעבור שיעור שתצא נשמתו יש חיוב להצילו.

י. עי' מראות הצובאות בס''ק פ''ו דביאר טעמא דמילתא דבחשש בדדמי שאינו אלא חשש דרבנן הדין שאם נישאת תצא, ובמשאל''ס לא תצא, וכתב דלשיטת הראשונים דבמשאל''ס הוה מיעוטא דלא שכיח כלל דניצול, ניחא.

יא. מבואר בשו''ע סעי' ל''ה די''א דבמשאל''ס אע''פ שאסורה להינשא נוטלת כתובתה, וצ''ב הרי אין הולכים בממון אחר הרוב, וכתב הגר''א בס''ק קט''ז לענין כתובה וז''ל דאזלי' בתר רובא ואף דקי''ל כשמואל דלא אזלי' בתר רובא ברוב' דשכיח אף שמואל מודה ... עכ''ל, ולכא' תליא בהנ''ל אם נחשב מיעוט המצוי או לא, והגר''א ציין לדברי התוס' בבכורות ודברי הרא''ש בסוגיין, ומשמע שרק לדבריהם יש לומר כן.

יב. עי' או''ש פי''ג מהלכ' גירושין הכ''ח, דיישב את בסתירה שיש בדברי התוס' אם הניצולים הם מיעוט שאינו מצוי או מיעוט המצוי, דאע''פ שהניצולין הם מיעוט המצוי, אך הנך דיש עליהם חזקת א''א הם מיעוט שאינו מצוי, דהרי יש שאין להם נשים, ויש גויים שאין בהם חזקת א''א, ולכן אין אומרים סמוך מיעוטא לחזקה.

יג. כתב המרה''צ סקנ''ח, דהיה מקום לומר דרק במים דהוי כמלחמה שהאשה לא דייקא לא תנשא, דאמרינן סמוך מיעוטא לחזקה, אך במקום שהאשה דייקא הרי עי''ז איתרע חזקת א''א כמוש''כ תוס' דף פח: א''כ תנשא לכתחילה, ועל פי זה כתב לבאר את דברי התוס' שהוצרכו להביא ראיה מגוסס דלא מהני רוב שיש להם קול וכו' וצ''ע מדוע לא הוכיחו מכל משאל''ס, ותי' דס''ד דכל משאל''ס הוא מיעוט המצוי, ולכן החמירו בו משום סמוך וכו', אך בת''ח שיש להם קול הוא מיעוט שאינו מצוי ולא שייך בהם סמוך וכו', ולכן הוצרכו להביא ראיה מגוסס, שע''כ אינו משום סמוך וכו' שהרי שם האשה דייקא וא''כ אין שם חזקת א''א ולא שייך סמוך וכו' ובכל זאת לכתכילה לא תנשא.

**בגדר הדין דבמים שאין להם סוף אם נישאת לא תצא**

האם כשראו ספינה טובעת הוי כמשאל''ס, ואת''ל דבכה''ג אף בדיעבד אם נישאת תצא, דלא ראו שהאדם טבע, האם כשראו שהאדם טבע דהיינו דכיסוהו המים, אך לא עמדו שם כשיעור שתצא נפשו שרי בדיעבד

שהרי במים שיש להם סוף שרי רק כשעמדו שם כשיעור שהנשמה יוצאת וראו שלא יצא, אך במים שאין להם סוף שאין העין רואה את היבשה א''כ היבשה רחוקה ממקום הטביעה ורוב בני אדם אינן יכולים להנצל י''ל דאף כשלא עמדו כשיעור שתצא נפשו רובן מתים - ולפי''ז כשאין היבשה רחוקה אלא שאינו יכול לראותו מפני איזה סיבה לא יהיה הדין כן - אך י''ל דיש לחוש שעלה כאן ונזדמן לו דף של ספינה, ורק כשראו שלא עלה כשיעור וכו' רובן למיתה, דהחשש שמא עלה במקום אחר ושם נזדמן לו דף של ספינה הוא חשש רחוק, ויש להוסיף דהוי מיעוט שיזדמן לו דף של ספינה, וכן הוי מיעוט שיעלה במקום רחוק מכאן, ולכן הוי מיעוטא דמיעוטא, גם שיעלה במקום רחוק וגם ששם יזדמן לו דף של ספינה - עי' בקהלת יעקב סעי' ל''א, ובשו''ת חוט המשולש ח''א סי' ו', ובשו''ת רעק''א סי' ק''ח ותנינא סי' מ''ז, ובבית הלוי ח''ג סי' י''א שהאריכו בזה -

א. במשנה בגיטין דף כח: וספינה שאבדה בים, והיוצא ליהרג נותנין עליהן חומרי חיים וחומרי מתים, בת ישראל לכהן ובת כהן לישראל לא תאכל בתרומה, וב''ב דף קנג: אמר ליה אביי השתא ומה ספינה שרובן לאבד נותנים וכו', ומבואר בגמ' דגם בספינה שאבדה ולא ראינו שהאדם טבע רובן למיתה, ובכל זאת נותנים עליו חומרי חיים ובת כהן לישראל לא תאכל בתרומה, וצ''ב מדוע אין סומכים על הרוב.

ב. וביאר הריב''ש סי' שע''ט וז''ל ואעפ''י שרובן לאבד דכיון שאפשר בהן ההצלה אין הולכין בהן אחר הרוב אלא אחר החזקה, ואף על גב דרובא וחזקה רובא עדיף, הכא איכא תרי חזקי חזקת האיש שהוא קיים, וחזקת האשה שהיא בחזקת אשת איש ... אין זה טבע במים שאין להם סוף, שאם נשאת לא תצא, דטבע במים שאין להם סוף מעיד שטבע בים ושהה שעור שתצא נפשו ואז הצלתו ע''י מחילה של דגים או שיצא במקום רחוק הוי מעוטא דמעוטא ולא שכיח, ומשום הכי אמרו שאם נשאת לא תצא ...

ג. וכ''כ בשו''ת הרשב''א המיוחסות סי' קכ''ח דרק בראו שטבע דהיינו שכיסוהו המים ושהה כדי שתצא נפשו ולא עלה, אם נישאת לא תצא, אך בראו שנשבר הספינה ולא ראו שכיסוהו המים אם נישאת תצא, דשמא ניצל על גבי עץ או קורה - ורק בראוהו שכסוהו המים מעיקר הדין א''צ לחוש שעלה במקום רחוק שאין העין יכולה לראות ושם ניצל ע''י קורה וכד' דהוי מיעוטא דמיעוטא - וזהו המשנה בגיטין דספינה שאבדה בים דנותנים עליו חומרי חיים וחומרי מתים, וכן נפסק ברמ''א סעי' ל''ד דאם לא ראוהו בכדי שתצא נפשו אם נישאת תצא.

ד. הריב''ש חידש דאע''פ דרובא וחזקה רובא עדיף אך ב' חזקות עדיפי מרוב, ולכן בלא שהו כשיעור שתצא נפשו אם נישאת תצא, וכתבו הנוב''י סי' מ''ג ורעק''א בשו''ת סי' ק''ח דלדברי הריב''ש שאף בלא ראו שיעור שתצא נפשו רובן למיתה ולא מהני הרוב משום שיש ב' חזקות נגד הרוב - ועי' בנוב''י שם ובחת''ס שו''ת ח''ג סי' ב' ובשו''ת רעק''א סי' קצ''ח, ובשו''ת בית הלוי חלק ב' סימן כ''ג שהאריכו לדון ביסוד הריב''ש - א''כ כשראינו שעלה אדם אחד מהים מת, וא''א להתירו ע''י טב''ע או סימנים, אם נישאת לא תצא, דכיון שראינו אדם שעלה ומת, תו אין לבעל האשה חזקת חיים ''דמאי חזית למיהב ליה חזקת חי ולומר שזה הוא אחר שהרי גם להאחר יש חזקת חיים''.

ה. כתב בשו''ת חוט המשולש ח''א סי' ו' בנפל על קרח ומחמת נפילתו נשבר הקרח וטבע במים דרוב הנופלים מגובה כזה מתים, ורוב הנטבעים מתים, כה''ג דהוי תרי רובי כנגד תרי חזקה, גם הריב''ש מודה דרובא עדיף, ונפיק מחשש דאו'.

ו. עוד כתב שם דיש לבאר את דברי המשנה דלא סמכינן על רוב לאיבוד, על פי דברי התוס' תוספות בנדה דף ג. ד''ה גמר סוף טומאה ובתוס' שם דף יח: ד''ה מיעוטא כמאן דליתא דמי בשם ר''ת דברוב שאינו גמור כנגד חזקה הוי כפלגא ופלגא, ולכן בספינה שאבדה הוי פלגא ופלגא משום שאינו רוב גמור.

ז. הפנ''י בגיטין כתב שמדינא סמכינן ארוב אף בספינה שטבעה ודינו כמשאל''ס, אלא כיון שבא''א החמירו שלא תנשא החמירו מחמת כן שלא תאכל בתרומה, ואח''כ הביא שבריב''ש כתוב לא כך וכנ''ל, וכתב שכל זה לפי' רש''י דאבדה הכוונה טבעה, אך לפי' הרמב''ם שאבדה הכוונה שנשברו הכלים והמנהיגים ונשארה הספינה על פני המים א''כ בספינה שטבעה בת כהן לישראל תאכל בתרומה, ולא החמירו בתרומה אלא רק בא''א.

ח. כתב בשו''ת רעק''א סי' ק''ח וז''ל בשו''ת מהור''ר בצלאל אשכנזי סי' כ''א להוציא כן מדעת הרמב''ם בפי' המשניות גיטין ומדעת הר''ח, דדוקא בספינה המטורפת נותנים עליו חומרי חיים וחומרי מתים ואם נשאת תצא, אבל נשברה הספינה או נטבעה הוא בחזקת מת ואם נשאת ל''ת וכ''כ בשו''ת הר''מ אלשקר סי' כ''ו בשם חכם אחד עכ''ל, ועי' עוד בשו''ת רעק''א תנינא סי' מ''ז שהאריך בענין זה.

**כתובה ונחלה במשאל''ס**

א. ז''ל הרשב''א בשו''ת ח''ב סי' ל''ב, אבל אם לא היתה ראוי' להנשא לכתחי' אלא שאם נשאת לא תצא י''ל דאינה גובה - כתובתה - שאין אני קורא בה לכשתנשא לאחר כל שאינה יכולה להנשא לכתחלה, וי''ל דכל שאם נשאת לא תצא אף היא גובה כתובתה, דשפיר קרינן ביה לכשתנשא לאחר, שכבר נשאת ולא תצא. וזה נראה לי יותר עכ''ל - ועי''ש דכל דבריו הם כשיש רק ע''א שנפל למשאל''ס -

ב. הראב''ד בפ''ז מהלכ' נחלות ה''ג כתב וז''ל ויש מי שאומר שהיא אינה נוטלת כתובתה שאין אני קורא בה כשתנשאי לאחר תטלי מה שכתוב ליכי עכ''ל.

ג. השו''ע בסעי' ל''ה כתב, ויש מי שאומר שאם נפל למים שאין להם סוף, גובה כתובתה, וכתב בביאור הגר''א שם וז''ל דאזלי' בתר רובא ואף דקי''ל כשמואל דלא אזלי' בתר רובא ברוב' דשכיח אף שמואל מודה ... עכ''ל, ועי' לעיל שהובא מהתשב''ץ סי' פ' דהכא עדיף מרוב והוי חזקה ולכן מהני להוציא ממון.

ד. לענין נחלה כתבו הרמב''ם פ''ז מהלכ' נחלות ה''ג והמרדכי אות צ''ד ובהגה' מרדכי כתובות אות ש''ח דאם יש עדים שנפל למשאל''ס האחים יורדים לנחלה, ולכא' לענין נחלה מהני רוב אף בלא דברי הגר''א הנ''ל משום שאין כאן מוחזק, דהרי אם מת האב אינו מוחזק - וז''ל החזו''א סי' ל'א סק''י ואע''ג דברובן למיתה יורדים האחים לנחלה ... התם אם מת אין כאן מרא קמא, ובקהלת יעקב סי' י''ז סעי' ג' כתב דלא מהני ע''א לנחלה משום שהוא כנגד חזקת ממון, ועי' בענין זה בעין יצחק ח''ב אה''ע סי' ע' - ולא דמי לכתובה דהיורשים מוחזקים, והא דאין יורדים לנחלה על פי ע''א י''ל דע''א לא מהני אף במקום שאין מוחזק וכמבואר בדברי הריטב''א דלא מהני ע''א באבידה, ומאידך אף לדעת הר''ן דמהני ע''א באבידה אכתי י''ל דלנחלה לא מהני משום שבאבידה אין בעל דין כנגדו, משא''כ בנחלה שיש נידון בין האב לבנו לכן נחשב דבר שבממון, אך התשב''ץ סי' פ' הקשה מדוע יורדים האחים לנחלה הרי אין הולכים בממון אחר הרוב, ומבואר בדבריו דלא מהני רוב כאן, ומהני רק מדין חזקה.

העולה דבע''א מותרת ואין האחים יורדים לנחלה, ובמשאל''ס הוא להיפך, וזה על פי דברי הגמ' בבכורות דף מ''ו: כי אקילו רבנן בעיגונא בסופה אבל בתחילתה לא הקילו.

ה. הובא שנח' במשאל''ס לענין כתובה, ויש לדון לכא' משני פנים, כשיש ב' עדים שנפל למשאל''ס יש לדון דלא גרע כתובה מנחלה, וא''צ כאן לדין לכשתנשאי וכו' שהוצרך באשה שאומרת מת בעלי שאינה נאמנת לענין ממון, משא''כ כאן דיורדים לנחלה על פי ב' עדים, מהאי טעמא תיטול כתובתה, ולכן אף אם כשאסורה להנשא לכתחילה לא קרינן בה לכשתנשאי לאחר וכו', תיטול כתובתה.

ו. אלא שלכא' דבר זה תלוי במה שדנו התוס' בכתובות נ''ג והרא''ש שם פ''ד סי' ג' אם דרשינן מדרש כתובה אף לחומרא, וכל שאינה מותרת בפועל להנשא, אע''פ שיש בירור בדיני ממונות שמת בעלה אינה נוטלת כתובתה.

ז. ולכא' דבר זה יהיה תלוי בגדר הדין שהאומרת מת בעלי נוטלת כתובתה משום דמספר כתובה נלמד, דחקרו האחרונים אם הוא משום דלא פלגינן בתולדה, וא''כ כאן תיטול כתובתה, או שהכתובה תלויה בהנהגת התר נישואין בפועל ולא אם באמת מותרת להנשא, וא''כ אם דרשינן מדרש כתובה אף לחומרא לא תיטול כתובתה.

ח. הראב''ד הנ''ל שכתב שי''א שאינה נוטלת כתובה כתב כן על דברי הרמב''ם שהאחים יורדים לנחלה, ומבואר בדבריו דאף כשיש ב' עדים שנפל למשאל''ס אין נטולת כתובתה, ואע''פ שלענין ממון מהני משאל''ס לענין כתובה לא מהני, וע''כ משום דדרשינן מדרש כתובה לחומרא, וס''ל דכל שאסורה להנשא לכתחילה אין זה נחשב נחשב לכשתנשאי לאחר, ולכא' אם נישאת לכו''ע תיטול כתובתה עי' ב''ש ס''ק ק''ז.

ט. עי' בגליון רעק''א על הב''ש ס''ק ק''ב דאף אם אינה נוטלת כתובתה - כשיש ב' עדים שנפל למשאל''ס - משום שאינה מותרת להנשא, תוספת כתובה נוטלת, דומיא דאשה שאומרת מת בעלי דנוטלת כתובתה ולא תוספת כתובה, א''כ כאן הוא להפך.

**מדברי הפוסקים במשאל''ס**

א. עי' פתחי תשובה ס''ק ק''כ שהביא שבמשאל''ס יש להקל בעלה מן המים, שהדין שרק אם לאלתר הכירוהו שרי אך באישתהי חוששין שהשתנה, ובספק אישתהי גם אסור, אך במשאל''ס בספק אישתהי שרי.

ב. כתב הב''ש בס''ק ק''ה דבהעיד עד מפי עד שטבע במים, ואינו יודע אם הוא מים שיש להם סוף או משלה''ס, הו''ל ספק דרבנן ומותרת.

ג. עי' בשו''ת מהרי''ל דיסקין סי' מ''ב סק''ל שדן אם רק באיסור א''א החמירו במשאל''ס, או גם בשאר איסורים, כגון בנפלה אשתו למשאל''ס, האם מותר באחותה.

ד. שומרת יבם שנפל היבם למשאל''ס, הסתפק הנוב''י תנינא אבה''ע סימן ס''ו אם החמירו שלכתחילה לא תנשא, ודן אם יש להוכיח מדברי הרמב''ם שכתב שהאחים יורדים לנחלה ולא החמירו אלא לענין כרת עי''ש, ועי' עוד בענין זה בבית הלוי ח''ג סי' י''א, ובאחיעזר ח''א סי' ל''ו.

ה. עי' פתחי תשובה ס''ק קל''ג שדן האם בתרי רובי תנשא לכתחילה, ועי' חזו''א סי' ל''א סק''ו שחילק בין תרי רובי שמת דהיינו שיש ב' סיבות שימות כגון גוסס במשל''ס, לרוב אחד שמת, ועוד רוב המוכיח שמת מחמת הסיבה שיש רוב שימות מחמתה, כגון ת''ח במשאל''ס שיש גם רוב שאילו לא מת היה נודע שלא מת.

ו. נחלקו הראשונים בכל הנך דתנן אין מעידים עליהם, אם גם הדין דאם נישאת לא תצא, הריב''ש בסימן שע''ט כתב וז''ל ובכל הני דקתני בהו במתניתין אין מעידין, אין כאן עדות כלל ואם נשאת תצא דומיא דאינך דמתני' דאין מעידין עד שתצא נפשו.דאם נשאת תצא ועי''ש שכתב דכל הנך מדאו' הם, וא''כ בספיקן הוא ספק דאו', והב''ש ס''ק ק''ב הביא חולקים על זה ובכל רוב אם נישאת לא תצא, ובמרה''צ ס''ק קט''ו הוכיח שתוס' נח' על זה ואף על הא דתנן אין מעידים אם נישאת לא תצא, וכן הוכיח מדברי הרמב''ם פ''ז נחלות ה''ג דכל הנך רק מדרבנן הוא מדכתב על כל הנך דהאחים יורדין לנחלה, אלא דאכתי אע''פ שהוא רק מדרבנן י''ל שלא אמרו אם נישאת לא תצא אלא במשאל''ס שהוא מיעוטא דמיעוטא, ולא בכל הנך, אך הב''ש הביא שבכולם אם נישאת לא תצא, ועי''ש במראה''צ שכתב דדעת ר' ירוחם דכל שאם לא עלה ודאי מת, בדיעבד אם נישאת לא תצא, אך כשאף במקומו יתכן שחי אע''פ שמדאו' אין לחוש לזה בכל זאת מדרבנן אם נישאת תצא.

ז. כתבו התוס' דגוסס אע''פ שרובן למיתה לא תנשא מדרבנן, וכדתנן אין מעידים עליו עד שתצא נפשו, ופי' התוס' דכוונת המשנה לאפוקי גוסס, וכתב המהרח''ש דלפי''ז לדברי הריב''ש דכל היכא דתנן אין מעידים אם נישאת תצא, א''כ בגוסס אם נישאת תצא, והמרה''צ ס''ק קט''ז נח' על המהרח''ש עי''ש, ועי' בב''י שהביא ששיטת הרמ''ה דבגוסס אם נישאת לא תצא, וכן הוכיח המרה''צ ס''ק נ''ט מתוס', ויש שחילקו בין משאלה''ס שראינו לפנינו את הדבר הממית, לגוסס שאין הגסיסה סיבה למות ולכן בזה לא אמרו אם נישאת לא תצא, ועי' בב''ש דבגוסס אם עברו ג' ימים תנשא, וכ''כ היש''ש גיטין פ''ג סי' ח' והמרה''צ ס''ק קט''ז תמה על זה עי''ש, ועי' בשו''ע סי' של''ט סעי' ב' דגוסס אחר ג' ימים מתאבלין עליו דודאי מת, ועי''ש בפתחי תשובה.

ח. כתב הנוב''י סי' כ''ט ד''ה מסתעף וסי' מ''ג ד''ה ואומר - הביאו החת''ס בשו''ת סי' נ''ח - דבמשאל''ס מהני סימן בינוני מכיון שאינו אלא נידון דרבנן, וא''ת א''כ מדוע כתבו התוס' בדף קטו: דבב' ת''ח צריך סימן מובהק, עי''מראה''צ ס''ק פ''ו (ב) שתי' דלמסקנא כלל לא הוזכר שראו שטבע, ורק אמרו שהעלוהו - ועל דרך זה מבואר בריטב''א להפך דלמסקנא אין הכרח להעמיד שהנשים העידו שטבעו, אלא י''ל שעל כך יש עדים, והם רק מעידות שהעלוהו - וא''כ אין הנידון כאן במים שאין להם סוף שהוא רק נידון דרבנן, אלא נידון דאו', ועי''ש במרה''צ שכתב דרק משום שאם נישאת לא תצא מהני סימן בינוני, אך במקומות שאם נישאת תצא, אע''פ שאינו אלא מדרבנן י''ל דל''מ סימן בינוני, ועי' ש''ש ש''ז פכ''ג, ועי' פתחי תשובה ס''ק צ''ט שהאריך בענין זה.

ט. כתב המהרי''ל דיסקין בשו''ת סי' מ''ב אות ל''ד דהא דאם נישאת לא תצא לא משום שלא החמירו להוציאה מבעלה, דכבר הסכימו גדולי המחברים דאם נישאת, אפי' אם מת בעלה השני או גירשה רשאית להנשא לאחר לכתחילה, וכן הביא הבאר היטב בס''ק ק''ב מהרדב''ז, ועי' מש''כ בענין זה האו''ש בפ''ב מהלכ' יבו''ח הכ''א.

י. עי' צפנת פענח תניינא הלכות יסודי התורה פרק ו' דחומרת משאל''ס הוא איסור חדש ואינו מחמת אישות, ונ''מ שאם שלח הבעל גט לפני שאבד, לא יועיל הגט להתירה.

יא. מבואר בגמ' דאין חוששין למחילה של דגים במים שיש להם סוף משום דמחילה של דגים לא שכיחא והקשה החמד''ש סי' כ''ג סק''מ מאי שנא ממים שאל''ס דאע''פ דלא שכיחא חיישינן מדרבנן עי''ש מש''כ לחלק.

יב. בתשובות מיימוניות נשים סימן יא כתב בשם תש' מהר''מ וז''ל ואין לתמוה על ר''נ דאישתבע דאכלוהו כוורי לחסא, היכי אישתבע הכי כיון דאמרי' אשתו אסורה אלמא מספקינן אי מית אי לא, וי''ל דרובם אין ניצולים ור''נ שפיר אישתבע דאפילו בדיני נפשות אזלינן בתר רובא אלא דבעריות מחמרינן ואמרינן לכתחילה לא תינשא אף על גב דרובא לא מתצלו, ור''נ דאמר אכלוה כוורי לחסא לא נתכוון להתירה אלא שכך היה מתאונן על חסא ודיבוריה אטעייה ואזלה ואינסיבא.

# מסיח לפי תומו

יש לחקור איזה עדות עדיפה, המתכוין להעיד, או המסיח לפי תומו.

**מקורות שמסל''ת עדיף**

א. מבואר במתני' דף קכא: דקטן נאמן בעדות אשה במסיח לפי תומו, ולכא' במתכוין להעיד אינו נאמן, ומבואר דמסל''ת עדיף מהמתכוין להעיד - ומש''כ במשנה ''בין שהוא מתכוין ובין שאינו מתכוין'' כתב הב''ח בסי' י''ז דפשיטא דלא קאי אקטנים דודאי אין נאמנים כשאין מסל''ת, אלא קאי אגדול המעיד, אך הט''ז בסק''ט והדרישה בסקי''ט כתבו דאע''פ שברמב''ם ועוד ראשונים מבואר כן, אך דעת הטור שקטן נאמן גם במתכוין להעיד -

ב. מבואר במתני' דף קכב. דלר''ע נשים אינן נאמנות, אך גוי המסל''ת נאמן, ומבואר בתוס' קכב: דרבנן לא נח' על זה עי''ש, וכ''כ המהרי''ק שורש קכ''א דרבנן לא נח' על זה אלא ס''ל דלא היתה הפונקאית מסל''ת, ומכאן למדו בתרוה''ד פסקים סי' רכ''ג, והמהרי''ק הנ''ל, דאם עד מפי עד מועיל בעדות נשים ועבדים, כ''ש שמועיל בגוי המסל''ת מפי גוי המסל''ת שהרי מסל''ת עדיף לר''ע.

ג. בב''ק קיד: מבואר דבקנין דרבנן, אשה וקטן נאמנים רק במסל''ת, וכן קטן נאמן בשבויה רק במסל''ת, ומבואר שמסל''ת עדיף מהמתכוין להעיד.

ד. הרשב''א והריטב''א בסוגיין הביאו את דברי התוספתא ''אפילו שמע קול מקוננות שמזכירתו בין המתים אין עדות גדולה מזו'' - ואולי מקוננות הוא הוכחה יותר מכל מסל''ת, ויש לעיין אם יועיל גם לנחלה -

ה. התרוה''ד הנ''ל הוכיח מדברי המהר''מ שמסל''ת עדיף וז''ל כתב מהר''ם וז''ל ולית דין ולית דיין דהאי איתתא שריא לאנסובי, דאין לך עדות גדול מנכרי המסיח לפ''ת ... מדקאמר אין לך עדות גדול מנכרי, משמע דעדיפא מעדות שאר פסולים כמו אשה ועבד.

**מקורות שהמתכוין להעיד עדיף**

א. במתני' דף קכא: ''ר' יהודה בן בבא אומר בישראל אף על פי שהוא מתכוין'' כך גרסו הרי''ף והרא''ש, אך בירושלמי הגירסא ר' יהודה בן בבא אומר בישראל עד שיתכוין להעיד, וכן הגירסא במשניות, וכתב הב''ח בסי' י''ז שכך גירסת כל הספרים וכך גרס הטור, ותמהו האחרונים היאך שייך לומר שישראל גרע מגוי, ועוד הקשו מדברי הרי''ף דלמד מגוי המסל''ת, דגם גזלן נאמן במסל''ת.

הזכר יצחק בסי' י''ב כתב לתרץ וז''ל ונראה דהוא סבירא ליה דלא הקילו במסל''ת בעדות אשה אלא בעכו''ם שאין עצה אחרת, שאם יגיד במתכוין יגרע משא''כ בישראל הרי יכול להגיד במתכוין ואז יהיה עד, ולזה לא הקילו אלא עד שיתכוין שיהיה עד. דעד בודאי לא מהני כי אם במתכוין להעיד עכ''ל, והקרן אורה תי' דרק בגוי תקנו דמסל''ת נאמן משום דשכיחי בהו רוצחים עי''ש, עכ''פ מבואר דמתכוין להעיד עדיף, ולכא' משום שיודע שסומכים עליו ולכן מדייק ואינו משקר, משא''כ כשאינו יודע שסומכים עליו.

עי' מאירי שכתב וז''ל ור' יהודה בן בבא אומר בישראל עד שיהא מתכוין ר''ל אף כשהוא מתכוין עכ''ל, אך הרי''ד גם גרס כן וכתב דלריב''ב אין ישראל נאמן במסל''ת.

ב. בכל מקום שצריך ב' עדים, לכא' אין מועיל אלא במתכוונים להעיד ולא במסל''ת - וכמוש''כ הזכר יצחק הנ''ל - וכן לכא' עד אחד לחייב שבועה לא מהני במסל''ת, וא''כ מבואר דהמתכוין להעיד עדיף.

ג. בכל האיסורים, דעת רוב הפוסקים דבאיסור דאו' אין גוי המסל''ת נאמן, אע''פ שאשה ועבד נאמנים, ומבואר דאשה ועבד המעידים עדיפים על גוי המסל''ת, וכתב בחי' ר' מאיר שמחה שמכאן תמהו על התרוה''ד והמהרי''ק הנ''ל שנקטו שגוי המסל''ת עדיף על אשה המעידה, דהיאך יתכן שבעדות אשה גוי המסל''ת נאמן, ואשה המעידה אינה נאמנת, ובאיסורים הדין להיפך דגוי המסל''ת אינו נאמן, ואשה נאמנת - ואע''פ שי''א שגוי המסל''ת נאמן גם באיסור דאו' אך דעת התרוה''ד בסי' ע''ט שאין נכרי נאמן במסל''ת באיסור דאו' ורק בדרבנן האמינו לו, וא''כ כיצד כתב התרוה''ד דעדיפא גוי המסל''ת מעדות אשה -

ולכא' כמו כן יש להקשות על המבואר בב''ק דאשה אינה נאמנת בקנין דרבנן, אך במסל''ת נאמנת, וא''כ מסל''ת עדיף, ובאיסור דאו' גוי המסל''ת אינו נאמן, ואשה המעידה נאמנת.

אלא שלא הקשו משם משום שמעדות באיסורים רק מוכח שאשה ועבד המעידים עדיפי על גוי המסל''ת, אך אין ראיה שאשה המעידה עדיפה על אשה המסל''ת - וכדלהלן שכמה ראשונים ס''ל דחלוק גוי המסל''ת מאשה ועבד המסל''ת - ונ''מ בכל האיסורים שאשה נאמנת האם רק במתכוונת להעיד נאמנת או גם במסל''ת.

ד. הרמב''ן במלח' בדף קטו כתב להוכיח דקי''ל דעד במלחמה נאמן מהא דגוי המסל''ת נאמן במלחמה וז''ל אף על פי כן האמינו עובד כוכבים לפי תומו ולא יהא עובד כוכבים לפי תומו יפה מישראל כשר בא להעיד עכ''ל, ומבואר בדברי הרמב''ן שעד כשר עדיף מגוי המסל''ת, אלא דאכתי אין כתוב בדבריו רק שעד כשר עדיף, אך אולי אשה גרועה מגוי המסל''ת כדמוכח בדברי ר''ע.

ה. כתב הרשב''א בשו''ת סימן קיח וז''ל ובריש פרק האשה רבה בכל הסוגיא שאפילו עד אחד אינו נאמן אלא בשהבעלים שותקין ומדין שתיקה כהודאה דמיא, ורבינו יעקב ז''ל כן פסק, הא כשהבעלים משיבין את העד שאינן מאמינין אותו בכך אינו נאמן ומותר, כל שכן בגוי אפילו מסיח לפי תומו, ואף על פי שלא נראה לנו לגבי עד אחד כדברי רבי יעקב ז''ל מכל מקום אפשר לנו ללמוד מדבריו לגוי מסיח לפי תומו שאין משגיחין בדבריו כלל עכ''ל ומבואר בדבריו דעד עדיף על גוי המסל''ת, אלא דגם כאן י''ל דהרשב''א איירי בעד כשר, ואולי רק אשה גרועה מגוי המסל''ת

ו. כתב הרא''ש בשו''ת כלל ל''ב סי' ה' דאע''פ שאשה נאמנית בשבויה בין במעידה ובין במסל''ת, אך לא מצינו בשום מקום שגוי יהיה נאמן במסל''ת בשבויה, ומבואר שאשה המעידה עדיפה על גוי המסל'ת.

ז. המרה''צ ס''ק ס' הוכיח מלשון המשנה ''אפי' שמע מן הנשים'' ופרש''י דבכוונה כשאינם מתכוונות להעיד, וע''כ צ''ל כן דהרי כבר שנינו שאשה נאמנת, ומבואר דמסל'ת מחודש יותר מאשה המעידה

ז. הטעם שהמתכוין לעדות עדיף הוא לכא' משום שמסל''ת ועדות הם שני דברים הפכיים, דעדות הוא רק כשיודע שסומכים עליו, ומסל''ת הוא דווקא כשאינו יודע שסומכים עליו, דמסל''ת אינו אלא אומדנא והוכחה שכך היה, וכמו בקטנים האומרים הרינו באין מלספוד ומלקבור את איש פלוני, דאין שייך נאמנות לקטנים שאין בהם דעת, אלא אינו אלא אומדנא שכך היה, משום שאין להם סיבה לשקר כשאין יודעים שסומכים עליהם, ואומדנא זו לא מהני אלא באיסור דרבנן, או בעדות אשה, משא''כ בעלמא בעינן עדות, ועדות ענינו שסומכים על נאמנותו של המעיד, ובעדות אין אומדנא שהרי בידו לשקר, ויש לחוש שיש לו סיבה לשקר ועל זה נאמר גזה''כ של עדות, וזה לא שייך כשאינו יודע שסומכים עליו, משום שכל דין עדות הוא לסמוך על נאמנותו, שלא יעיד בשקר, אך אין גזה''כ לסמוך שלא ישקר סתם, אלא רק שלא יעיד בשקר.

וז''ל המהרי''ט בשו''ת ח''א סי' נ''ב ודאי שלא התירו חכמים ערוה החמורה על עדותם של עכו''ם אשר פיהם דבר שוא אלא כשאין כוונת העכו''ם על אותו המאורע שאין אדם בודה מלבו אלא כמתכוין להגיד אותו ענין אבל כשהוא על ענין אחר ומסיח אגב דבריו אין השקר מורגל על לשונו עכ''ל.

וז''ל הקרן אורה בדף קכא: וצריך לומר דאיכא רבותא בתרווייהו, דבתורת עדות איכא חששא דילמא משקר, ומסיח לפי תומו וודאי קושטא קאמר, ומכל מקום לענין עדות דעלמא וודאי עדיף בתורת עדות ממסיח לפי תומו, ולא מהני מסיח לפי תומו בכל עדיות שבתורה אפילו בישראל, ובעינן דווקא שיאמר בתורת עדות.

ח. ה' נשים שאינם נאמנות להעיד בעדות אשה כתב המגיד משנה פי''ח מהל' איסורי ביאה דגם במסל''ת אינה נאמנת, וכן הוכיח הב''ש סקי''ג מכמה ראשונים, וצ''ב מאי שנא מכל החשודים לשקר כגוי וגזלן דנאמנים במסל''ת, י''ל דגוי אינו משקר בלא סיבה, ורק יש לחוש שיש לו סיבה, אך ה' נשים ידוע שיש להם סיבה לשקר ולכן יש בהם יותר חשש שקר, דהחשש שמערימים לומר בדרך מסל''ת הוא חשש רחוק אף למי שרוצה לשקר, ולכן בגוי שלא ידוע שיש לו סיבה לשקר לא חיישינן, משא''כ בה' נשים.

**מדברי האחרונים בענין זה**

א. על הראיה מדברי ר''ע כתוב בחי' ר' מאיר שמחה די''ל דאע''פ דבעלמא אשה המתכוונת להעיד עדיף מגוי המסל''ת, הכא שאני, דהרי ר''ע סובר שאשה עצמה נאמנת לומר שמת בעלה, ורק אשה אחרת אינה נאמנת דיש חשש שכונתה לקלקלה, וחשש זה אין במסל''ת, אך לענין חשש שקר סתם, גוי המסל''ת גרע.

ב. עוד כתוב בחי' ר' מאיר שמחה שלכא' יש בזה סתירה בדברי התוס' דבדף קטו: ד''ה קאמרי כתבו וז''ל פי' רבינו חננאל ש''מ דאשה ועד אחד בספינה שטבעה ואמרו מת לא מהני וכל שכן עובד כוכבים אפי' מסיח לפי תומו, ומדכתבו תוס' וכ''ש נראה שמסל''ת גרע, ובתוס' דף קכב: מבואר דגוי מסל''ת עדיף, ותי' דלענין חשש שקר מסל''ת עדיף, משא''כ לענין בדדמי מסל''ת גרע, וכתב דאפי' לשיטת המרדכי דאין חשש בדדמי במסל''ת, דהנכרי מספר רק מה שראה, כל זה הוא רק במלחמה שלא יספר שמת, אלא יספר שראה שפגע בו חץ, אך לענין עדות שהמת הוא הבעל, בזה יש חשש שיאמר שזהו הבעל אע''פ שלא התבונן כל כך לראות שזהו הבעל.

ג. הקרן אורה בדף קכא: כתב דאע''פ שאשה המעידה עדיפה על גוי המסל''ת, בעגונא הקילו בגוי המסל''ת משום דבגויים שכיחי רוצחין, ולכן הקילו להאמינם, וכן י''ל על פי דברי הזכר יצחק הנ''ל דאע''פ שאשה המעידה עדיפה לא הקלו בה מכיון שיכולה להעיד, משא''כ גוי שאינו נאמן בתורת עדות, משום עיגונא הקילו לסמוך עליו שמא רק הוא ראה שהבעל מת.

ד. ובדף קכב. כתב הקרן אורה, שלפי הנוסח הראשון ברש''י ''ולפי זה פליגי בזה רבנן ור''ע, דלרבנן מסיח לפי תומו דבלתי בן ברית גרע מעדות אשה ושפחה, ומשום הכי קאמרי ולא תהא כהנת כו', ור''ע סבירא ליה דמסיח לפי תומו עדיף''.

ה. הריב''ש בסי' שע''ז נח' על המהרי''ק שכתב שבמסל''ת מהני עד מפי עד, וכתב וז''ל דעובד כוכבים מסיח לפי תומו חדוש הוא, והבו דלא לוסיף עלה, ואעפ''י שנראה מן הגמרא דאפילו מפי עבד מפי שפחה, ומשמע דעבד מפי עבד נמי מהימן בעדות אשה. וכן נמי שפחה מפי שפחה. שאני הני שנאמנין בתורת עדות ואין צריך שיהיו מסיחין לפי תומן אלא חכמים האמינום בעדות אשה כעד כשר, אבל עובד כוכבים שאינו נאמן בתורת עדות אלא במה שראה, לא במה שמעיד מפי אחר, שהרי אין העובד כוכבים בקי להכיר אם חברו היה מסיח לפי תומו או מתכוין להעיד. וזה נראה לי ברור עכ''ל.

ו. ולכא' להסוברים - עי' להלן - דגוי המסל''ת מועיל בעדות אשה רק בצירוף דייקא ומינסבא, י''ל דלכן מסל''ת עדיף על עדות אשה, דבעדות האשה סומכת על העד כמוש''כ הריטב''א בדף צג: ואינה מדייקת כל כך, והרי לשיטת ר''ע אשה עצמה נאמנת ואשה אחרת אינה נאמנת וע''כ משום סברא זו, משא''כ בגוי המסל''ת י''ל דאינה סומכת על גוי, או שאינה סומכת על המסל''ת אלא רק על עד, ולכן גוי המסל''ת עדיף - ונ''מ באשה המסל''ת לר''ע האם דינה כאשה המעידה או כגוי המסל''ת.

ז. המראה''צ ס''ק ס' חילק בין עדות אשה שמוכח בר''ע שמסל''ת עדיף מעדות אשה, לשבויה שכתב הרא''ש שאשה המעידה נאמנת וגוי המסל''ת אינו נאמן, דבעדות אשה שאשה עצמה נאמנת לומר מת בעלי, אין לחוש ששכרה את הגוי שיעיד בצורת מסל''ת, משא''כ בשבויה שהאשה עצמה אינה נאמנת, יש גם לחוש ששכרה את הגוי, ולכן גוי המסל''ת גרע.

ח. עוד כתב המרה''צ די''ל דלענין חשש שקר מסל''ת עדיף, משא''כ לענין בדדמי אשה המעידה עדיף ''דזה שמכוין להעיד ודאי לא יעיד כי אם על דבר הברור, משא''כ בזה שמסיח לפי תומו, ואינו מסיח ע''מ להעיד, יש לחוש דאמר בדדמי או עפ''י קול הברה, מאחר שסובר שאין נ''מ מדבריו לענין מה'' ולכן לר''ע שאשה אינה נאמנת ויש בה חשש שקר, גוי המסל''ת עדיף, משא''כ להלכה שאשה נאמנת ואין חשש שקר, עדות אשה עדיפה, ולכן כתוב אפי' שמע מן הנשים וכו' שיש במסל''ת יותר חידוש משום שיש בו חשש בדדמי, ולהלן הובא מהפר''ח דגוי המסל''ת אינו נאמן בשום מקום מלבד עדות אשה משום דפיהם דיבר שוא, ומבואר בדבריו דגוי המסל''ת גרע לא רק מחשש בדדמי אלא מחשש שקר.

ט. שמעתי ליישב הא דלר''ע גוי המסל''ת עדיף מאשה המעידה, ובאיסורים אשה המעידה עדיפה על גוי המסל''ת, דמצד האומדנא גוי המסל''ת עדיף על אשה המעידה, ולכן בעדות אשה הקילו חז''ל בגוי המסל''ת ולא הקילו באשה המעידה, אך באיסור דאו' לא סגי באומדנא, ובעינן עדות או נאמנות, ובהלכ' עדות אשה כשירה לעדות איסורים, וגוי פסול - ועוד דמסל''ת אינו עדות - ולכן בדאו' רק עד המעיד נאמן ולא מסל''ת, וכך י''ל לענין קנין דרבנן שחז''ל הקילו באשה המסל''ת ולא במתכוונת להעיד, משום שבמסל''ת יש יותר אומדנא, אך בדאו' לא מהני אומדנא אלא רק עדות או נאמנות, ולפי''ז אין אשה נאמנת באיסור דאו' במסל''ת, אלא שלהריטב''א שלא הקילו חז''ל בעדות אשה ומדאו' מהני לכא' לא יתיישב, וכן לדברי הט''ז והחוו''ד - עי' להלן - שע''א באיסורים אינו עדות או נאמנות, אלא רק אומדנא והוכחה, נמי לא יתיישב.

י. נ''מ בכל ענין זה בעדות שע''א נאמן, כע''א נאמן באיסורים, שגם אשה ועבד נאמנים, האם נאמנים רק במתכוונים להעיד או גם במסל''ת, דמחד גיסא חזינן דהמתכוין להעיד עדיף, וא''כ יתכן שבאיסורים אין מסל''ת מועיל, ומאידך חזינן בעדות אשה ובקנין דרבנן, דאשה או עבד המתכוין להעיד לא מהני ורק במסל''ת מהני, ולכא' אין הבדל בין עד כשר לפסול במסל''ת, ואם אין אשה נאמנת באיסורים במסל''ת, גם עד כשר או אפי' ב' כשרים המסל''ת לא מהני, ועי' להלן דנח' אם במסל''ת יש הבדל בין אשה לגוי, ואם אין הבדל לכא' כמו שגוי המסל''ת לא מהני באיסור דאו' גם אשה או אפי' עד כשר לא מהני, ורק לשיטות שיש הבדל יש מקום להסתפק.

**יש לחקור בגדר דין מסל''ת**

י''ל שבמסל''ת שאין חשש שקר לא פסלה התורה את כל הפסולים, ונאמן מדין עדות, וי''ל שאינו מדין עדות - מכיון שאינו מתכוין להעיד, או מכיון שפסלתו תורה מדין עדות - אלא הוא נאמנות בעלמא - וכמוש''כ הגר''ח על כל נאמנות של פסול בעדות אשה - וי''ל שאינו מדין נאמנות, אלא מדין אומדנא והוכחה.

א. כתב הריטב''א וז''ל זה אינו מדין עדות דגוי אינו בר עדות כלל אלא משום דקים לן דקושטא קאמר כיון שמסיח לפי תומו ומשום עיגונא אקילו רבנן כדאקילו בע''א ועד מפי עד, ואין לנו לחוש בשום מקום לשמא תשכור עדים גם לא חששו לשמא תשכור גוי שיאמר כן במסיח לפי תומו, דמתוך שהחמרת בסופה הקלת בתחלתה, עכ''ל, וכ''כ הרשב''א בשו''ת המיוחסות סי' קכ''ח ''שאין מבטלין עדות בשיחה לבד ... שאין מאמינים אותם בתורת עדות כלל''.

ב. וז''ל הריב''ש בסי' שע''ז שאני הני שנאמנין בתורת עדות ואין צריך שיהיו מסיחין לפי תומן אלא חכמים האמינום בעדות אשה כעד כשר, אבל עובד כוכבים שאינו נאמן בתורת עדות אלא במה שראה.

ג. כתב בשו''ת מהרי''ט ח''א סי' נ''ב וז''ל דעד כשר שיש לו דין עדות או עבד או שפחה שיש להם דין עדות באשה כיון שנחקרה עדותן בב''ד שוב אין יכולין להוסיף על דבריהם ולא לסתור את דבריהם כלל שאעפ''י שעדיין לא הותרה להנשא מתירין אותה דמשהגיד שוב אינו חוזר ומגיד הילכך גם לזות שפתים ליכא דהא דשרי' לה לאו משום שכבר התירוה אלא משום דנתקבלה עדותן הוא אבל עכו''ם זה שאין בו תורת עדות אלא מתוך סיחתו לפי תומו אנו מתירין אותה לא שייך משנחקרה עדותו וכל שסתר או הוסיף לפי תמו לא אזלינן בתר דבריו הראשונים דמאי חזית דסמכת אהני סמוך אהני עכ''ל.

ג. עי' שו''ת חת''ס אבה''ע ח''ב סי' קל''א שביאר הטעם דמהני עד מפי עד במסל''ת ולא במתכוון להעיד, וז''ל המכוון להעיד שנאמנותו הוא רק מגז''ה בלי טעם ... על זה אמרה התורה על פיהם ולא עפ''י מתורגמן היינו עד מפי עד אבל כל שאנו מאמינים לו במסל''ת שאין כאן תורת עדות רק שידענו דקושטא קאמר מה לי אם יאמר שראה כן בעצמו או מפי עד אחר עכ''ל.

ד. עי' חוות דעת סי' צ''ח ס''ק א' דחילק בין מקום שע''א נאמן רק בב''ד דצריך תורת עדות, דבזה מסל''ת לא מהני, למקום שע''א נאמן גם מחוץ לב''ד דא''צ תורת עדות כמו ע''א באיסורין ''דלא בעי עדות כלל רק הוכחה'' דמסל''ת נאמן, אא''כ הוא נגד חזקה דע''א אין נאמן.

ה. הריטב''א בריש פרק האשה רבה הקשה על הסוברים שע''א נאמן רק מדרבנן, ''ותמיה מילתא היאך סמכו חכמים להתיר מפני זה איסור אשת איש חמור שאינו מן התורה בפחות משנים'' ומכח זה כתב שע''א נאמן מה''ת, ולכא' ע''כ צ''ל דלשיטתו גם מסל''ת נאמן מה''ת דאל''כ כל מה שהקשה שם יקשה במסל''ת, וצ''ע מהא דלא מהני מסל''ת במידי דאו' מלבד בעדות אשה, או לכל היותר רק במקום שע''א נאמן, וצ''ל דבכל מקום החמירו חז''ל, ורק כאן משום עיגונא לא החמירו, וכמוש''כ הריטב''א שם לענין נאמנות ע''א, ולפי''ז לשיטת הריטב''א גוי המסל''ת נאמן להחמיר בכל התורה גם במקום שצריך ב' עדים, ורק להקל אינו נאמן - אך רק כשדומה לעדות אשה שהוא מילתא דעבידא לאיגלויי, ויש פרסום וכו' נאמן להחמיר -

ו. ברמב''ם סוף הלכ' גירושין כתב גם על מסל''ת שהאמינוהו משום מילתא דעבידא לאיגלויי, ומבואר שגם במסל''ת אין גוי משקר במילתא דעבידי לאיגלויי, ורק לכן האמינהו.

ז. נ''מ האם במסל''ת - אם מהני מסל''ת גם באיסור דאו' - יהיה הדין דבאיסור בע''א יוחזק, דאם במסל''ת אין משקר ונאמן, י''ל שילקה, משא''כ אם אינו אלא אומדנא, הרי אומנדא זו לא מספיקה במקום שצריך ב' עדים - ויהיה זה גם תלוי בגדר הדין דהאיסור בע''א יוחזק -

**בגדר מסל''ת**

א. מבואר במסקנת הגמ' דהמתכוין להעיד אע''פ שלא מתכוין להתיר אין נאמן ורק באין מתכוין להעיד נאמן, ובביאור מתכוין לעדות נח' הראשונים הר''ן בשו''ת סי' ג' מפרש דאם רק אומר פלוני מת הרי זה מתכווין להעיד, ורק כשאומר עוד דברים ובתוך דבריו מספר שפלוני מת נחשב למסל''ת, והריב''ש בסי' שע''ז מפרש דנתכוין להעיד הוא כשבא לב''ד דבכה''ג סתמא להעיד נתכוין, הא אם לא בא לב''ד, אפילו שלא אמר אלא פלוני מת, הוה מסיח ליה לפי תומו כל שאמר כן בלא ששאלוהו תחילה.

ב. וכתבו הלח''מ והב''ח והב''ש דמדברי הרמב''ם נראה כשיטת הר''ן, דכתב הרמב''ם בפי''ג מהלכ' גירושין הי''א כיצד היה הגוי משיח ואומר אוי לפלוני שמת כמה היה נאה וכמה טובה עשה עמי, או שהיה משיח ואומר כשהייתי בא בדרך נפל פלוני שהיה מהלך עמנו ומת ותמהנו לדבר זה כיצד מת פתאום וכיוצא בדברים האלו שהן מראין שאין כונתו להעיד הרי זה נאמן עכ''ל, משמע שצריך הוכחה שאינו מתכווין להעיד וכשיטת הר''ן, והריב''ש כתב דכתב הרמב''ם כן לרווחא דמילתא.

ג. ולדעת הר''ן דנתכוין להעיד הוא כשאמר כן בלא קישור דברים אחרים, א''כ י''ל דכשאמר כן עם קישור דברים אחרים אף כשבא לב''ד מהני כ''כ המרה''צ ס''ק מ''ו בשם החכם צבי, והוכיח כן מדברי הרא''ש,

ד. עוד כתב המרה''צ די''ל בדעת הרא''ש דרק אם אומר בב''ד בלא קישור דברים לא מהני דאיכא תרתי לריעותא, אך באומר בחוץ לב''ד אף בלא קישור דברים, או בב''ד עם קישור דברים מהני.

ה. כתב המרה''צ שם דלשיטת הר''ן א''צ דווקא שיאמר בקישור דברים אחרים, אלא סברת הר''ן דבעינן הוכחה שלא בא להעיד, וא''כ אפי' אם רק אומר פלוני מת אך מוכח שלא בא להעיד מהני וכגון שאומר כן דרך התאוננות חבל אוי וי לפלוני שמת.

ו. הב''ח כתב דכל דברי הר''ן אינם אלא שבלא הוכחה יש ספק שמא בא להעיד, וא''כ כשיש עוד ספק, כגון ספק אם הוא גוי או ישראל הו''ל ס''ס.

ז. כתב החזו''א יו''ד קפ''ט סק''ז וז''ל נראה דוקא בניכרין הדברים שבא כשיחת בני אדם להראה לו דבר בלתי שכיח שאדם אוהב לראות דבר בלתי רגיל, והיינו מסיח לפי תומו, אבל אם השומע מרגיש שיש לו להמספר כונה בזה אין זה מסל''ת, וכגון שהמספר יודע שהשומע ידוע לו הדבר מכבר, או שהמספר אדם חשוב ואינו רגיל לדבר עם השומע שיחה בטילה אלא בצוואות של שירות, אין זה מסל''ת, אלא כמצווהו.

ח. עוד נח' הריב''ש והר''ן האם גוי הבא לספר לבני משפחתו של המת שמת אביהם, שלא בדרך עדות אלא בכדי להודיעם שמת, אם נחשב מסל''ת או לא, וז''ל הריב''ש שאעפ''י שהיה מבקש אנשי ביתו שישמעו את דבריו וגם לא ספר דברים אחרים אלא שאמר שכיב חיואי, נקרא מסיח לפי תומו כיון שלא בא לב''ד וגם לא אמר כן בתשובת שאלה עכ''ל, ובשו''ת הר''ן הנ''ל פליג וז''ל ומי שהוא אומר מסל''ת אינו אומר אותו דבר בפני עצמו אלא בקשר ענין לפניו או לאחריו וכל שלא אמר כן אינו אומר כמספר דברים אלא כרוצה להודיע אותו דבר לבדו ואינו נאמן עכ''ל ובשו''ת בית יוסף דיני מסל''ת סי' ז מסיק דלא מהני, ובעובדא דבי חיואי היה מתאונן מי ילך להודיעם שאין להם במה לשמוח, אך לא הלך להודיעם, ולכא' ב' מח' הר''ן והריב''ש הם לשיטתם, דהר''ן ס''ל דכל שבא להודיע לא מהני ולכן לא מהני בלא קישור דברים, דבלא קישור דברים כוונתו להודיע, משא''כ הריב''ש ס''ל דהבא להודיע מהני, ולכן א''צ קישור דברים.

**נח' אם האמינו לגוי המסל''ת רק בצירוף חזקת אשה דייקא ומינסבא, או שבמסל''ת א''צ לחזקה זו, ונ''מ בג' המקומות שמבואר בגמ' שאין אשה דייקא ומינסבא**

א. בריטב''א מבואר שלא חששו שתשכור עד שיעיד באופן של מסל''ת משום חומר בסופה, אך אכתי אין מבואר שכל הנאמנות של מסל''ת הוא בצירוף הדייקא ומינסבא, ובתשובות מיימוניות נשים סימן ט' מבואר דמשום חומר וכו' האמינו במסל''ת, וכן נקט לדינא בשו''ת חמדת שלמה סי' ט''ו סק''ג.

ב. האחיעזר ח''ג סי' כ''ד סק''ג הוכיח מדברי הרמב''ן בחי' דף קטו. והרא''ש דאם בע''א צריך דייקא ומינסבא, גם במסל''ת צריך דייקא ומינסבא, וברמב''ן במלח' שם מפורש כן להדיא שכתב וז''ל ולא יהא עובד כוכבים לפי תומו יפה מישראל כשר בא להעיד ששניהם מפני שסמכו על בדיקת האשה האמינו אותן כדאמרינן בפרק הגוזל ומאכיל אין מסיח לפי תומו כשר אלא לעדות אשה בלבד עכ''ל.

ג. לדברי הרמב''ן נראה שמסל''ת תלוי בספק של הגמ' בע''א, וא''כ להך גיסא שא''צ בע''א דייקא ומינסבא, אלא סמכו עליו משום מילתא דעבידי לאיגלויי - והרמב''ן הוכיח מכאן דהכי קי''ל עי''ש - צ''ל דגם מסל''ת מפחד לספר סתם סיפור שיכול להתגלות ששיקר, וכך נראה ברמב''ם בסוף הלכ' גירושין שגם מסל''ת נאמן משום דהוי דעבידא לאיגלויי.

ד. עי' ש''ך יו''ד סי' צ''ח סק''ב, וביאור הגר''א שם סק''ב, די''ל דאע''פ שאין גוי המסל''ת נאמן באיסור דאו', במילתא דעבידי לאיגלויי נאמן, ולפי דברי הרמב''ן שהפי' בגמ' בב''ק שלא האמינו למסל''ת אלא בעדות אשה הוא משום ששם יש טעם להאמין כמו שהאמינו לע''א מחמת דייקא ומינסבא, או מחמת מילתא דעבידא לאיגלויי, א''כ מבואר בגמ' כדברי הש''ך והגר''א, שהרי לדינא א''צ לדייקא ומינסבא, ודי במילתא דעבידי לאיגלויי - וא''ת א''כ אף במקום שצריך ב' עדים יועיל גוי המסל''ת במילתא וכו' י''ל דמשום עיגונא הקילו להחשיב עדות אשה לשאר איסורים כמבואר בראשונים בריש האשה רבה -

וא''ת בתינוקות המסיחים לפי תומם ''הרינו באין מלספוד ומלקבור את איש פלוני'' שלכא' אומרים כן בינם לבין עצמם ואין יודעים ששומעים אותם אין שייך מילתא וכו' וצ''ל דאיירי שמספרים כן לאחרים, ולפי''ז אין מסל''ת מועיל כשאין יודע ששומעים אותו, ויש כאן חידוש שגם קטנים מפחדים לשקר במילתא דעבידי לאיגלויי, ועי מרה''צ ס''ק ס' שהקשה על לשון המשנה אפי' שמע מן הנשים מת איש פלוני דיו, מדוע כתוב נשים הרי די באשה אחת, ופי' דהכוונה אפי' שמע שהנשים מדברות בינם לבין עצמן, ומבואר בדבריו שאפי' אם אינם מספרות לאחרים מהני, אך י''ל דמספרת לחברתה, ואילו היה זה שקר תחשוש מחברתה שתשמע שאינו נכון.

ה. הנוב''י בסי' מ''ב כתב לפי דרכו דדייקא ומיסבא ענינו שעי''ז העד מפחד לשקר ''ולפ''ז בנכרי מסל''ת לא שייך דייקא כלל שהרי מתירין אותה בו ביום ובעודה קטנה וכאן אין לומר שהנכרי מתיירא שתידוק קודם דמינסבא ולא משקר שהרי הנכרי מסל''ת ואינו יודע כלל אם עדותו מועיל לשום דבר אלא ודאי בנכרי מסל''ת דמהימן לאו משום דייקא ומינסבא נגעו ביה רק משום דמסתמא כיון שמסל''ת אינו משקר'' והאחיעזר הנ''ל הקשה על דבריו מדברי הרמב''ן והרא''ש הנ''ל.

ו. הש''ש ש''ז פ''ט חילק בין מסל''ת גמור שא''צ לחזקת אשה דייקא ומינסבא, למסל''ת שאינו גמור עי''ש.

ז. וז''ל הרא''ה בבדק הבית בית ד שער א', ומסל''ת דנכרי אינו מעלה ולא מוריד באיסורין אלא בעדות אשה בלבד והתם בלאו הכי נאמן מן הדין דלאו עדות הוא אלא גלויי מילתא בעלמא הוא אלא דלחומרה בעו רבנן מסל''ת ודוקא בההיא בלחוד ומיהו האי דאוקמיה רבנן אדינא להימוניה משום חומר שהחמרת בסופה אבל בתורת עדות לעולם אינו נאמן עכ''ל.

**מבואר במתני' דאע''פ שאין עדות לגוי ולקטן, במסל''ת נאמנים, ובב''ק דף קיד: מבואר שאשה וקטן שפסולים לעדות ממון אפי' בקנין דרבנן, במסל''ת נאמנים, וכן בתרומה דרבנן נאמנים, ולא התבאר אם גם גוי נאמן שם.**

א. בשו''ת הרשב''א סי' קי''ח וסי' תצ''ז מבואר שאין גוי נאמן במסל''ת בשום מקום מלבד עדות אשה, וגרע מאשה וקטן וז''ל הפר''ח בסי' ס''ט סק''מ ''וטעמא דמילתא דגוי אפילו מסיח לפי תומו אפשר דמשקר משום דלמדו לשונם דבר שקר וכדכתיב אשר פיהם דיבר שוא, אמנם אשה וקטן ושאר פסולי עדות אף על גב דלאו בני עדות נינהו לא עבידי דמשקרי, וכיון דהוו מסיחים לפי תומם מסתמא קושטא קאמרי ולהכי מהמנינן להו'' ועי''ש בדברי הפר''ח שהוכיח מהרבה ראשונים שאין גוי נאמן אפי' בדרבנן, ורק בעדות אשה האמינוהו, וכן מבואר בדברי הרא''ה הנ''ל.

ב. כתב הריב''ש בסימן תל''ג וז''ל דברי הכותי בזה לא מעלין ולא מורידין, ואפילו היה מסיח לפי תומו, שאין הכותי מסיח לפי תומו נאמן אלא בעדות אשה, אבל בשאר אסורין לא, אלא כגון אומן באומנתו דלא מרע נפשיה, דומיא דקפילא ארמאה וזה נאמן אפילו בלא מסיח לפי תומו, אבל כותי אחר אפי' מסיח לפי תומו אינו נאמן ... דכתיב אשר פיהם דבר שוא.

ג. וז''ל הפר''ח שם וראיתי להש''ך בסוף סימן קל''ז ס''ק י''ט שכתב דאיתא בש''ס - ב''ק קיד: דעכו''ם נאמן מסיח לפי תומו באיסור דרבנן, והוא מוסכם מכל הפוסקים, ע''כ, ושרי ליה מאריה שלא עיין היטב ואשתמיטיה כל הני רבוואתא דפסקי איפכא, ונמשך אחר לשון הב''י בסימן זה שלפי הנראה מדבריו שלא ירד לחלק בין גוי לשאר פסולי עדות, וגם המנחת כהן בחלק א' בפרק ח' מספר התערובות לא שת לבו גם לזאת, וכולם לא כיונו יפה דמחוורתא דשמעתתא דדוקא בפסולי עדות דומיא דאשה וקטן מיירי כולה סוגיא, לא בגוי, וכן עיקר.

ד. ועי' בשו''ת הרשב''א המיוחסות סי' קכ''ח שגם חילק בין אשה ועבד וקרוב, לגוי, דבאשה ועבד וקרוב אין בהם חשש שקר, והא דבעלמא אין נאמנים הוא גזה''כ, משא''כ גוי מלבד מה שפסול אנו מחזיקים אותם לשקרנים וכדכתיב אשר פיהם דיבר שוא, ולכן במתכוין להעיד חלוק גוי מאשה ושאר פסולי עדות.

ה. במרדכי ובשו''ת הר''ן סי' כ''ה ובסמ''ק מבואר שגוי המסל''ת נאמן בכל איסורי דרבנן, וכן פסק הב''י ביו''ד סי' ס''ט, ובאו''ח סי' תקי''ג כתב וז''ל ואף על פי שכתב הרא''ש בתשובה כלל י''ח דאין גוי מסיח לפי תומו נאמן אלא בעדות אשה בלבד וכן כתבו גם כן הרשב''א ח''א סי' תתק''פ והריב''ש בתשובה כיון דמידי דרבנן הוא הסומך על דברי המרדכי לא הפסיד, ובש''ך סי' קל''ז סקי''ט כתב דהוא רק במקום דלא איתחזק איסורא.

ו. השלטי גיבורים הביא מח' הרי''ד והריא''ז האם גוי נאמן בכל איסור דרבנן במסל''ת, או שרק בעדות אשה גוי נאמן במסל''ת.

ז. הט''ז ביו''ד סי' צ''ח סק''ב נקט בשיטת הרשב''א והרא''ש שגוי המסל''ת נאמן גם באיסור דאורייתא, והביא שתמהו מדברי הגמ' בב''ק שאין מסל''ת נאמן אלא בעדות אשה, ותי' הט''ז וז''ל ונ''ל דהרשב''א והרא''ש ס''ל דהא דאמרינן בהגוזל דאין מסל''ת נאמן במילי דאורייתא היינו במידי דבעי עדות דוקא, משא''כ באיסור והיתר שפיר מהני, דבזה לא בעינן עדות גמורה אלא באם יש לנו הוכחה סגי תדע דהא ע''א נאמן באיסורין להתיר ואם כן הכי נמי מסל''ת דמזה יש לנו סברא שאין שם איסור וסגי בזה והא ראייה שקפילא מהני אפי' באינו מסל''ת מטעם דלא מרעא חזקתו ובמידי דבעי' עדות ודאי לא מהני דבר כזה אלא ע''כ דבאיסורין לא צריך רק הוכחה.

ח. וביאר החוו''ד שם את דברי הט''ז דחלוק היכן שעד אחד נאמן רק כשהעיד בב''ד, דבכה''ג בענין תורת עדות, ולא מהני מסל''ת אע''פ שע''א נאמן, ורק היכן שא''צ להעיד בב''ד כבאיסורים, דא''צ תורת עדות בהו, בזה מהני מסל''ת, מש''כ בגמ' דאין מסל''ת נאמן אלא בעדות אשה הכוונה רק במקום שצריך עדות בב''ד כעדות אשה שאינה ניתרת בלא עדות בב''ד.

ט. אי נימא דבאיסור דאו' אין מסל''ת נאמן, הקשה הקו''ש כתובות אות נ''ט היאך מהני בעדות אשה, לפי מה שמבואר בראשונים בריש האשה רבה דלא הקלו חז''ל אלא להחשיב עדות אשה לשאר איסורים, ולא כדבר שבערוה, ואי בכל האיסורים אין מסל''ת נאמן היאך יועיל בעדות אשה, ואולי יתיישב על פי דברי הרמב''ם דמסל''ת מהני משום מילתא דעבידא לאיגלויי, וא''כ י''ל דבכה''ג כו''ע מודו דמהני בכל התורה, וכן י''ל על פי המבואר לעיל בשיטת הריטב''א דע''כ צ''ל דמהני כאן מדאו'.

י. להסוברים שגוי המסל''ת נאמן רק בצירוף דייקא ומינסבא, או משום מילתא וכו', א''כ בשאר איסורים שאין דייקא או אין מילתא וכו' לכא' אין להאמינם, אלא שהסוברים שגוי נאמן כמו אשה ועבד, ס''ל דבמסל''ת אין חילוק ביניהם, וא''כ אם בקנין דרבן או באיסור דרבנן אשה ועבד המסל''ת נאמן אף בגוי הדין כן, ורק בעדות אשה שהוא איסור דאו' ודבר שבערוה צריך את חזקת דייקא ומינסבא, או מילתא וכו'.

יא. עי' בדברי הרא''ש במעוד קטן פ''ג סי' ל''ב וז''ל וכתב הרמב''ן ז''ל דמתאבלים ע''פ עד אחד ועד מפי עד ונכרי מסיח לפי תומו דמלתא דעבידא לגלויי היא ולא משקרי ביה אינשי כדקאמר גבי קידוש החדש דעד אחד מהימן מאי טעמא כל מלתא דעבידא לגלויי לא משקרי ביה אינשי עכ''ל, ובסוף דבריו כתב דמסל''ת מהני באבילות דומיא דמהני בכתובה, דאם הקילו בערוה החמורה וכי לא יקלו לענין כתובה, וכיון שכך גם הקילו לענין אבילות, וכיון שלענין אשה מהני מסל''ת לענין אבילות לא פלוג בין אבילות דאשה לשאר אבילות, ומבואר בדבריו דבעלמא אין גוי נאמן במסל''ת, אלא שאולי אינו נחשב רק לדין דרבנן, מכיון שיש בו נ''מ גם לדאו' וכמוש''כ שם הרא''ש דנחשב גם חומרא וז''ל חומרא דאתי לידי קולא הוא שנוהג אבילות בשבת דברים של צנעה ומבטל דברי תורה כל ז' ותפילין יום ראשון עכ''ל.

יב. עי' רא''ש בשו''ת כלל ל''ב סי' ה' דאע''פ שקטן ואשה נאמנים בשבויה במסל''ת, אך לא מצינו בשום מקום שגוי יהיה נאמן במסל''ת בשבויה.

**הכחשה במסל''ת**

**א. מסל''ת האומר שמת, ומסל''ת האומר שלא מת ובאו בבת אחת**

א. המרדכי בסי' צ''ג הביא שיטת ר' דוד ברבי קלונימוס שמסל''ת נאמן רק להתיר, ולא לאסור ובבאו בב''א גוי המסל''ת שמת, וגוי המסל''ת שלא מת תנשא, והביא המרדכי דרבינו גרשום ור''ת נח' עליו, ועי' באריכות בענין מסל''ת להחמיר בביאור הגר''א ס''ק קכ''ה, ובפתחי תשובה סי' ז' סק''ז, ובחלקת מחוקק סי' י''ז סקע''ד.

ב. ולכא' לדברי הרמב''ן הנ''ל דהאמינו למסל''ת רק בצירוף דייקא ומינסבא כמו בע''א - או שדי להלכה במילתא דעבידא לאיגלויי - א''כ י''ל דלא שייך מסל''ת לחומרא דאין שייך ביה דייקא ומינסבא, או מילתא דעבידא לאיגלויי, ולא דמי לכל עד המכחיש, מכיון שתקנו שע''א נאמן, משא''כ במסל''ת לא תקנו שנאמן, שהרי אינו מתורת עדות, אלא רק מכח אומדנא, ואם צריך גם דייקא ומינסבא, או מילתא וכו' בכדי שיהיה אומדנא, במסל''ת לחומרא אין אומדנא.

ג. אלא שי''ל לאידך גיסא, דכיון שכל מסל''ת אינו אלא מכח אומדנא, כל שיש מסל''ת הפוך נפל בבירא כל האומדנא.

**ב. מסל''ת האומר שמת, וב' המסל''ת שלא מת ובאו בבת אחת**

כתב המהרח''ש דלדברי ר' דוד אפי' ב' המסל''ת שלא מת תנשא אפי' באו בב''א.

**ג. ב' המסל''ת שמת, וא' המסל''ת שלא מת ובו בבת אחת**

א. כתב המהרח''ש דבזה לכו''ע תנשא ואזלינן בתר הרוב, ויש כאן חידוש שגם במסל''ת אזלינן בתר רוב דעות, ובפרט לפי מש''כ הגר''ח דהוא מדין אחרי רבים להטות, וא''כ י''ל דכל זה שייך רק בנאמנות, אך במסל''ת שאינו אלא אומדנא והוכחה י''ל דכל שיש הכחשה אין לנו אומדנא המספקת.

ב. ועי' בגיטין דף י''ט: רב פפא כי הוה אתי לקמיה שטרא פרסאה דעביד בערכאות של כותים, מקרי להו לשני כותים זה שלא בפני זה במסיח לפי תומו, ומגבי ביה ממשעבדי, ומבואר בגמ' שיש מעלה בב' עכו''ם המסל''ת.

**ד. מסל''ת האומר שמת, ואחר שהותרה בא גוי המסל''ת שלא מת**

א. במרדכי אות פ''ט מבואר שיש דין כל מקום ולא תצא מהתירה הראשון שהותרה ע''י מסל''ת, ובבאו אח''כ ב' המסל''ת תצא, ולכא' אף לדעת המרדכי כשהב' המכחישים אינם מסיחים לפי תומם הרי הם כמאן דליתא, וכמבואר להדיא ברשב''א הנ''ל וז''ל ואם השנים מתכוונים להעיד אינם נאמנין כלל שאין מאמינין אותם בתורת עדות כלל ועוד דאין הכחשה ממש בב''ד שאם באו לב''ד הרי אלו מתכוונים להעיד ואין מקבלין מהם כלל במתכוונים להעיד עכ''ל.

ב. ומאידך המרדכי באות צ''ג הביא דאפי' אם התירוה תצא, דא''א כל מקום במסל''ת, וכדביאר בדבריו המהרח''ש דרק בעדות שייך דין כל מקום וכו', ולא במסל''ת שאינו נאמן מתורת עדות.

ג. ברשב''א במיוחסות סי' קכ''ח מבואר שיש כל מקום במסל''ת, ואפי' להך גיסא דבבאו ב' אח''כ תצא, אך הא מיהא מיפשט פשיטא ליה לרשב''א דבבא א' אח''כ לא תצא מהתירה הראשון.

**ה. מסל''ת האומר שמת, ואחר שהותרה באו ב' גוים המסל''ת שלא מת**

בשו''ת הרשב''א המיוחסות סי' קכ''ח דן לחדש שאם הותרה על פי המסל''ת אין כח אפי' בב' המסל''ת לבטל את הפסק ''שאין מבטלין עדות בשיחה לבד'' ולכא' כוונתו דכיון דפסקו ב''ד, אין פסק מתבטל בשיחה בעלמא, אפי' בב' כנגד אחד, וכתב שאין לסמוך על דבריו כי רבותיו לא סברו כן, ובתש' הרשב''א ח''א סימן תתקפ סתם להקל וכך פסק הב''ח בשו''ת החדשות סי' ע''ה למעשה, וחלק שם על הב''י שפסק שא''א להקל עי''ש.

**ו. מסל''ת האומר שמת, ועד פסול מעיד שלא מת ובאו בבת אחת**

א. יש לעיין לדעת התרוה''ד והמהרי''ק הנ''ל דמסל''ת עדיף מפסול המתכוין להעיד, שהרי לשיטת ר''ע שפסול אינו נאמן ומסל''ת נאמן לכא' ודאי שאין פסול יכול להכחיש גוי המסל''ת.

ב. ומאידך יש לעיין מהא דבאיסורים פסול נאמן ומסל''ת אין נאמן, וא''כ פסול המעיד עדיף, וא''כ אפי' אשה המעידה תהיה עדיפה על אשה המסל''ת.

**ז. ב' המסל''ת שמת, ועד כשר או פסול מעידים שלא מת, ובו בבת אחת**

א. בהגה' מרדכי כתובות אות ש''ו מבואר דלל''ק בדף פח: שאין הבדל בין כשרים לפסולים, דין מסל''ת הוא כדין פסולים, וב' גויים המסל''ת שמת, ועד כשר המעיד שלא מת תנשא דאזלינן בתר רוב דעות.

ב. ובדעת הרשב''א הסתפק המהרח''ש האם בכה''ג גם ס''ל לרשב''א דאין כח בשיחה לבטל עדות, או רק אחר שהותרה להנשא אמר הרשב''א כן.

**ח. מסל''ת האומר שמת, ואחר שהותרה בא עד כשר או אשה והעיד שלא מת**

להסוברים שיש כל מקום במסל''ת, א''כ יש לדון להסוברים שיש כל מקום אף בפסול כנגד כשר, דאף במסל''ת יהיה כל מקום וכו'.

**ט. פסול המעיד שמת, ומסל''ת מעיד שלא מת ובאו בבת אחת**

כתב המה''צ ס''ק קנ''ד דעד המסל''ת כנגד עד המעיד ובאו בב''א, הוי כעד נגד עד אף לדעת הרשב''א שבבאו ב' המסל''ת אחר שהותרה לא תצא מהתירה הראשון, כל זה אחר שהותרה, אך בבת אחת אין עדיפות לעד המעיד.

**י. פסול המעיד שמת, ואחר שהותרה בא המסל''ת ואומר שלא מת**

לכא' יהיה תלוי במח' הראשונים אם יש כל מקום בפסול, אלא דאכתי יש לדון לדעת התרוה''ד והמהרי''ק שמסל''ת עדיף מפסול.

**יא. פסול שהעיד שמת, ואחר שהותרה באו ב' המסל''ת ואומרים שלא מת**

לכא' אזלינן בתר רוב דעות, אלא שיש לעיין כנ''ל אולי פסול שיש לו דין נאמנות, עדיף על ב' המסל''ת שאינו אלא אומדנא והוכחה.

**יב. גוי המסל''ת שמת, וגוי המעיד שלא לפי תומו שלא מת**

א. כתב היש''ש וז''ל ומצאתי כתוב בשם האחרונים, כל היכא דעכו''ם אינו מסיח לפי תומו, שאינו מהימן, אינו מהימן אפילו להכחיש עכו''ם אחד, שהסיח לפי תומו, שאמר מת, ונראה בעיני פשוט, מאחר שהרי אין עכו''ם נאמן, לא לאסור, ולא להתיר, אם לא במסיח לפי תומו, א''כ איך יכחיש העד שהאמינו חכמים, אפילו להתיר.

ב. בשו''ת חת''ס אה''ע ח''ב סי' קל''א כתב דגוי שמסל''ת שגוי אמר שמת פלוני, ושאלו את הגוי ההוא ואמר שמעולם לא אמר כן - דבעלמא בעד מפי עד כה''ג נאמן לומר שלא העיד - כיון ששאלהו אינו מסל''ת ואין ממשות בדבריו והראשון שאמר בשמו בצורה של מסל''ת נאמן

**יג. עד כשר או ישראל פסול המסל''ת, ועד ישראל פסול המעיד מכחישו**

לכא' דבר זה תלוי האם מסל''ת נאמן יותר, או המעיד נאמן יותר.

**יד. המסל''ת שמת, ואח''כ חזר ואמר בדרך מסל''ת שלא מת**

כתב בשו''ת מהרי''ט ח''א סי' נ''ב דרק בעדות יש דין אין חוזר ומגיד משא''כ במסל''ת וז''ל אבל עכו''ם זה שאין בו תורת עדות אלא מתוך סיחתו לפי תומו אנו מתירין אותה לא שייך משנחקרה עדותו וכל שסתר או הוסיף לפי תמו לא אזלינן בתר דבריו הראשוני' דמאי חזית דסמכת אהני סמוך אהני עכ''ל.

אלא שכתב שכל זה טרם שהתירוה להנשא, אך אם התירוה לא תצא מהתירה הראשון, ולמדנו מדברי המהרי''ט שיש דין מחודש שלא תצא מהתירה הראשון, ואינו משום שהראשון נחשב כב', שהרי במסל''ת לכא' אין שייך לומר כן וצ''ע.

**כתובה ונחלה במסל''ת**

א. כתב הרמב''ם בפ''ז מהל' נחלות ה''א: אין היורשין נוחלין עד שיביאו ראיה ברורה שמת מורישן, אבל אם שמעו בו שמת או שבאו עכו''ם משיחין לפי תומן, אף על פי שמשיאין את אשתו על פיהם ונוטל כתובתה אין היורשין נוחלין על פיהם.

ב. האחרונים נח' בהא דכשאשה אומרת מת בעלי נוטלת כתובתה משום מדרש כתובה, אם הוא משום שהכתובה אינה תלויה בהתר נישואין באמת אלא בהתר נישואין בפועל - וכמבואר באבנ''מ סי' ק' סק''א וז''ל אלא דלענין פרעון כתובתה אמרי' דמטא זמני' מכח תנאי כתובה ואף אם עודנו בחיים עכ''ל - או משום דלא פלגינן נאמנות בתולדה, ולכא' רק בע''א יש לומר שנאמן כתרי, וכיון שלא פלגינן נאמנות בתולדה נוטלת כתובתה, אך במסל''ת שאינו עדות אלא אומדנא, ואומדנא זו אינה מועילה בממון, א''כ מדוע נוטלת כתובתה, ואולי יתיישב על פי דברי הרמב''ם דמסל''ת מהני משום מילתא דעבידא לאיגלויי, ובריטב''א ע''כ צ''ל דמהני מדאו', וא''כ אע''פ שלענין נחלה לא אמרו שיועיל כתרי, אך לענין התר נישואין דמהני כתרי, ממילא י''ל דלא פלגינן נאמנות בתולדה ונוטלת כתובתה.

**חשש בדדמי במסל''ת**

א. ז''ל המרדכי אות צ' וסברת הלב היא דלא שייכא אותה בעיא בעובד כוכבים שאין נאמן כי אם במסיח לפי תומו דבשלמא ישראל המתכוין כך להתיר י''ל דבשעת מלחמה נתן לבו להעיד ולהתיר על הנדמה ודבר ההוה להיות אבל עובד כוכבים שמספר מעשה לפי תומו ולא שם כוונתו לשם אותו דבר אינו אומר אחר הנדמה כי אם כאשר ראה.

ב. בשו''ת הר''ן סי' ג' כתב דכ''ש במסל''ת אין נאמן עד שיאמר קברתיו, וכן הביא הדרכ''מ מהתרוה''ד.

ג. כתב הפתחי תשובה ס''ק צ''א עיין במראות הצובאות סקפ''א שנסתפק בגוי המסיח לפי תומו שראה אדם הרוג או מת לאור הנר או לאור הלבנה והכירו שהוא פלוני, אי מהני, דיש לומר שדוקא ישראל המכוין להעיד, ונותן ליבו להכירו היטב, כדי שיוכל להעיד עליו, הוא שיכול להעיד עליו גם לאור הנר, אבל גוי המסיח לפי תומו, שלא כיון להעיד בשעת ראייתו לאור הנר, אפשר שלא דקדק בהכרתו יפה, והלא בלי זה דעת רבינו שמחה ורבינו נתן, דגוי המסיח לפי תומו אינו נאמן לעולם, עכ''ל.

# בגדר נאמנות ע''א בעדות אשה

א. שיטת התוס' ישנים בסוגיין, ושיטת הרא''ה שהובא בריטב''א ובנמוק''י בסוגיין, ושיטת הריטב''א בגיטין - רבינו קרשקש - דף ב: בשם הרמב''ן, דמדאו' מותרת, וכן שיטת התשב''ץ ח''א סי' פ''ב, וכן נקטו לדינא היש''ש בסוגיין, והנוב''י קמא אה''ע סי' כ''ז וסי' ל''ג - וכתב שכן הוא בספרי עי''ש - וכן נקט החזו''א סי' כ''ב סק''ג שכן הוא דעת התוס' בסוגיין, וכן נקט הנתה''מ בשו''ת רעק''א סי' קכ''ד מטעם אחר עי''ש.

ב. ולכא' אם נאמן מדאו' ע''כ דרגת נאמנותו היא כב' עדים, וא''כ היה צריך להיות שעדותו תועיל גם לשאר הדברים הנובעים מכח מיתת הבעל, וכ''כ בתשב''ץ שנאמן אף להוריד את האחים לנחלה, ולא דמי לאשה שאומרת מת בעלי שמבואר שאין מורידים את האחים לנחלה, משום שאשה על עצמה אינה נאמנת אלא מדרבנן, אך ע''א שנאמן מדאו' נאמן לכל הענינים, וכן פסק הנוב''י, ובתשב''ץ אף הוסיף דאפי' בגוונא שאין מתירים את האשה כגון להך גיסא שבלא דייקא אינה ניתרת, יורידו את האחים לנחלה, דרק בא''א החמירו שלא לסמוך על מילתא דעביא לאיגלויי לחוד.

ג. אלא שבדברי הריטב''א מבואר לא כך, דהריטב''א בנדרים צא. כתב דאף אשה שאומרת מת בעלי מדאו' מותרת, ועל כרחך כך ס''ל דהרי הקשה על הסוברים דרק מדרבנן נאמן, היאך עקרו דבר מה''ת, ואי כשהאשה אומרת מת בעלי נאמנת רק מדרבנן והקלו משום עיגונא מהו קושייתו על הסוברים כן בע''א, ובכל זאת מפורש במתני' שאין האחים יורדים לנחלה, וא''כ מפורש דפלגינן נאמנות אף אם נאמן מדאו', וצ''ב מדוע פלגינן, הרי דרגת נאמנותו היא כב', ואולי י''ל דדרגת נאמנותו אינה ממש כב' אלא כמו שרוב מועיל בדבר שבערוה ולא בממון ה''ה ע''א.

ד. אלא שעוד יש להקשות - חזו''א - ועל זה לא יעזור לומר דדרגת נאמנותו הוא כמו רוב - מהא דצרתה אוכלת בתרומה כשהיא ישראלית הנשואה לכהן, וחזינן דאף לקולא חשוב הע''א כמאן דליתא, ואמאי הרי אמרו חז''ל דנחשב כאנן סהדי, או כרוב, והא דצרתה אסורה הוא משום דחיישינן לתמות נפשי עם פלישתים ומשקרת, אך כיצד תאכל בתרומה.

ה. התבאר שנח' התשב''ץ והריטב''א בתרתי, האם אשה שאומרת מת בעלי נאמנת מדאו' או מדרבנן, והאם מורידים את האחים לנחלה כשנאמן מדאו', ויש לדון במה נח', ואולי י''ל דהרי התשב''ץ כתב שבכל מקום ע''א נאמן במילתא דעבידא לאגלויי, וא''כ לכא' הגדר שבעלמא ע''א אינו נאמן מחמת חשש משקר וכמו שכתב התשב''ץ להדיא בסי' ע''ז, ועי' תו''ר בגיטין י: ד''ה אי לאו וז''ל יש שרוצים לדקדק מכאן דמה שהצריכה תורה שני עדים לאו משום דחד חשיד לשקר אלא גזירת מלך היא כדאמרינן גבי קרובים משה ואהרן לאו משום דלא מהימני, ונראה דאין ראיה מכאן ... עי''ש, ובאופן דעבידא לאיגלויי אין חששות אלו ונאמן מהתורה, וא''כ פשוט שנאמן לענין כל דבר ולכן האחים יורדים לנחלה, וכתוב בתשב''ץ שגם עבד ואשה נאמנים בכה''ג, אך אשה על עצמה שהרי היא בעלת דבר אינה יכולה להחשב עד - וכמבואר בראב''ד במכות - ולכן מדאו' אינה נאמנת.

ו. אך בריטב''א נראה דלא ס''ל דבכל התורה ע''א נאמן במילתא דעבידא לאיגלויי, וכמו שהוכיח הריב''ש בסי קנ''ה דאין ע''א נאמן במילתא דעבידא לאיגלויי, ורק כאן נאמן וז''ל והריטב''א, וי''ל דקים להו לרבנן דבמילתא דעבידא לאגלויי שהחמרת עליה בסופה כ''כ, ודאי קושטא קא מסהיד וכי דייקא ומנסבא בדין מנסבא, ואנן סהדי במילתא, ופרסום כזה נחשב בכל מקום כעדות גמורה ואפילו מדאורייתא, והכתוב מסרו לחכמים לדעת איזהו דבר מפורסם וניכר דברי אמת שיהא חשוב כעדות, וכעין זה כתב הריטב''א בנדרים צא. לגבי נאמנות אשה שאומרת מת בעלי וז''ל ... האמינה תורה מי שאמרה מת בעלי משום מילתא דעבידא לאיגלויי והוי מילתא דפומבי וכאילו אנו כולנו מעידים בדבר, וכן הוא בדברי הריב''ש שיש מקומות שברור שאינו משקר מחמת שודאי יתגלה ובזה ע''א נאמן מה''ת.

נמצא דלדברי הריטב''א החמירו עליה בסופה בכדי שיהיה העד ירא לשקר כי יתפרסם הדבר ע''י שיתפרסמו החומרות שהחמירו בה, משא''כ לתוס' החמירו עליה בסופה בכדי שהיא תדייק, ונוכל לסמוך להתירה מחמת זה, או כמו שכתבו רעק''א והנתה''מ שלכן העד ירא לשקר כי יודע שתדייק ויתברר ששיקר.

וכך מוכח בדברי הריטב''א בדף קיז. דכתב דבאומרת תנו לי כתובתי שאינה עומדת להנשא אין סברת דייקא ומינסבא, כי אינה עומדת להנשא, ובכל זאת שאל הריטב''א דלהך גיסא דא''צ דייקא, וסגי במילתא דעבידא לאיגלויי מדוע אינו נאמן הע''א, ותי' דרק בצירוף חומר בסופה נאמן, ומפורש בדבריו שחומר בסופה הוא סיבה אף כשאין דייקא ומינסבא, אלא שכשיש חומר בסופה הוא מילתא דפומבי וכו' ורק כה''ג אנן סהדי שאינו משקר.

ז. וא''כ י''ל דאין הגדר שהע''א נאמן, אלא שאנן סהדי וכלשונו בנדרים ''וכאילו אנו כולנו מעידים בדבר'' וכן לשונו כאן ''ואנן סהדי במילתא'' דהיינו שאין הגדר שסומכים על הע''א, אלא לנו ברור שכך היה כי אין בטבע בני אדם לשקר בכהאי גוונא, וכמו סברת אין אדם מעיז פניו בפני בע''ח, או אין אשה מעיזה פניה בפני בעלה, שאינו נאמנות אלא הוכחה, כי טבע בנ''א שאינם יכולים לשקר, משא''כ לדברי התשב''ץ העד נאמן, אע''פ שיכול לשקר בכה''ג האמינה התורה לע''א, ולכן לדברי התשב''ץ אשה על עצמה אינה נאמנת דאין אדם עד על עצמו, משא''כ לדברי הריטב''א שאין העד נאמן אין נ''מ בין ע''א המעיד עליה או שהיא מעידה על עצמה.

ח. ועל פי זה יש ליישב ולבאר את המח' בין הריטב''א לתשב''ץ אם יורדים לנחלה, דלעת התשב''ץ שבכל מקום הוא נאמן פשוט שיורדים גם לנחלה, אך לדעת הריטב''א שהוא דין מיוחד רק כאן שיש פרסום גדול י''ל שהגדר אינו שמהתורה כל כה''ג נחשב כעדים, וגילו חז''ל מהו הדרגא הנצרכת, אלא כלשון הריטב''א ''והכתוב מסרו לחכמים לדעת איזהו דבר מפורסם וניכר דברי אמת שיהא חשוב כעדות'' וכמו שביאר החזו''א סי' כ''ב סק''ד שאינו גילוי של חז''ל אלא נמסר להם לקבוע שכה''ג יחשב לדבר המועיל, ועד שקבעו אין הדין כן, וחל הדין ע''י שכך קבעו, וזה המוסג של נמסר לחכמים בכל מקום, והיה מקום לומר שקובעים שזה דרגת הפרסום הגורם שע''א לא ישקר אך י''ל שקבעו שמועיל בדבר שבערוה, וכיון שכך רק כשקבעו חל הדין, ורק משום עיגונא קבעו כן, ולא בע''א המעיד שמתה אשתו להתירו באחותה - ולתשב''ץ מדאו' נאמן אלא שחז''ל החמירו שלא במקום עיגונא - וכיון שלענין נחלה לא קבעו, וכן לענין צרתה לא קבעו, הע''א כמאן דליתא בין לקולא ובין לחומרא - ומשל לזה הוא ע''א באיסורים שכתב הרמב''ם שהאיסור בע''א יוחזק, וביאר הגרשש''ק שכשע''א נאמן נאמן כתרי, אלא שרק באיסורים האמינה לו התורה, ופלגינן נאמנות, אך לא פלגינן נאמנות בתולדה ולכן לוקה, וא''כ כמו שבע''א קבעה התורה שרק באיסורים נאמן כב' ולא בממון, כך כאן יכולים חז''ל לעשות כן, (ובגוף דברי הגרשש''ק יש לעיין מדברי התוס' בחולין צו. ד''ה פלניא, דמבואר דפלגינן גם בתולדה, וע''כ דאין דרגת הנאמנות של הע''א מספקת להרוג, ורק לענין כתובה תלוי בהנהגה המעשית, אך אכתי אין סתירה לע''א באיסורים אלא רק לע''א בעדות אשה מדרבנן, אלא שהתוס' דימו הריגה לנחלה אע''פ שהריגה הוא תולדה, וא''כ לדברי הגרשש''ק ל''ד לנחלה, אלא שמבואר בגמ' דף קיז. דבאומרת מת בעלי ונתיימבה יורש הישבם את נסכי אביו דדרשינן לישנא דקרא עי''ש, ולכא' שם ע''כ הביאור משום דלא פלגינן בתולדה, עוד יש לעיין על דברי הגרשש''ק מדברי הרא''ש מועד קטן פרק ג סימן לב וז''ל כיון דנאמן להתיר ערוה חמורה ולגבות כתובתה כ''ש לענין אבילות עכ''ל ולדבר הגרשש''ק כתובה הוא תולדה מהתר הנישואין משא''כ אבילות, וצ''ב, אלא שבגוף דברי הרא''ש צ''ב הרי לענין ממון לא האמינו כדחזינן דלענין נחלה אין נאמנת וצ''ב.) -

ט. ולפי כל זה הריטב''א נחלק על דברי התשב''ץ דכל היכא שאין חשש משקר ע''א נאמן, וס''ל דגזה''כ הוא שאינו נאמן וכמו שאין משה ואהרן נאמנים, ורק משום שאנו יודעים וכנ''ל מהני, אך קשה לומר כן משום שמבואר בגמ' שיש כאן דין כ''מ שהאמינה תורה ע''א הרי הוא כב' וזה לכא' אינו שייך לפי הבנה זו, וכן מדברי הגמ' בשבועות דע''א בעדות אשה יש בו קרבן שבועה לכא' מוכח שהוא דין עדות, וע''כ צ''ל ככל הנ''ל אף אם קבעו חז''ל שע''א נאמן, ולכן אולי י''ל דאף לדברי הריטב''א חלוק ע''א המעיד עליה, לאשה המעידה על עצמה, דבע''א המעיד עליה אפשר לחז''ל לקבוע שנאמן, ורק כשמעידה על עצמה א''א לקבוע כן אלא רק לקבוע שיש דרגת בירור המספקת בדבר שבערוה, ויותר נראה כן מהא דאמרינן כל מקום שהאמינה תורה ע''א הרי הוא כב' ומשמע שהע''א נאמן, אך אכתי להוריד לנחלה לא האמינו לע''א, דרק קבעו כן משום עיגונא, וכעין זה מבואר בש''ש לחלק בין עדות עד כשר שהאמינו לו, לעדות פסולים שאינו אלא מדין אומדנא עי''ש, וכ''ה לכא' בריטב''א דף קיז: וז''ל ומיהו האשה שאמרה מת בעלי והתירוה להנשא על פיה ואח''כ בא עד אחד כשר ואמר לא מת בהא ליתא לדעולא דאמירה דידה **לאו עדות הוא** ובמקום הכחשה לא הימנוה כלל, ועי' טורי אבן בר''ה דף כב. דכתב וז''ל אבל אשה שם עד עליה. והא דאשה פסולה לעדות נפקא לן רפ''ד דשבועות (דף ל') מועמדו שני האנשים אלו עדים ודרשינן אנשים ולא נשים ולא למימר' שאינה בתורת עדות ואין שם עד עליה דודאי שם עד עליה ולא מיעט הכתוב לאשה אלא משום דאין שם איש עליה ורחמנ' אמר אנשים דוקא הלכך לית לן למעוטי אשה אלא במילת' דצריך שני עדים דמיעוט אשה דנ''ל מאנשים לא נאמר אלא היכא דצריך שנים כדכתיב ועמדו שני האנשים למעוטי דאשה לא במקום שצריך ב' עדים, אבל היכא דע''א נאמן אשה נמי בכלל עד וכן לענין עדות אשה להשיאה ע''י ע''א שמעיד שמת בעלה הקילו רבנן משום עגונה ל''ש כשרים ל''ש פסולי' כדאמ' בשלהי יבמות עכ''ל, וא''כ ניחא דבאשה המעידה על חברתה יש לה שם עד, משא''כ אשה המעידה על עצמה - ועי' נתה''מ סי' ל''ו סק''י ומנחת חינוך מצוה ע''ה שהביאו מהתומים שבאשה וגוי וקטן אין דין נמצא א' מהם קרוב ופסול, ועי' רש''ש מכות דף ו. -

י. ונ''מ בכל זה לגבי מש''כ התוס' בחולין דף צו. ד''ה פלניא וז''ל וכן אם נשאת על פי עד אחד וזינתה לא קטלינן לה אע''פ שבעלה הראשון נודע שהיה מת כבר בשעת הזנות דלא לכל דבר מהימנינן ליה דאין האחין יורדים לנחלה על פיו וגם צרתה אסורה, עכ''ל, ולדברי התשב''ץ לכא' כן יהרגו כמו שמורידים לנחלה, אך רק בע''א המעיד עליה ולא כשהיא אומרת מת בעלי, אך לדברי הריטב''א י''ל שיהרגו אף כשהיא אומרת מת בעלי, משום דלא דמי לנחלה שאינו תולדה מההתר לשוק, משא''כ כשזינתה שהוא תולדה מההתר לשוק ולא פלגינן בתולדה, וא''כ יהרגו אף כשאשה אומרת מת בעלי, ונמצא שלענין להוריד את האחים לנחלה לדעת התשב''ץ מורידים בע''א, ולדעת הריטב''א אין מורידים, ולהרוג על פי הע''א בציור של תוס', לדעת התשב''ץ באשה האומרת מת בעלי לא יהרגו, ולדעת הריטב''א יהרגו.

יא. אלא שלכא' א''א לומר בדברי הריטב''א שלענין נחלה לא קבעו שע''א נאמן, מדכתב הריטב''א שאמרו משום עיגונא משום שהיו חז''ל מחמירים בערוה ולא החמירו משום עיגונא, ואם לענין נחלה לא קבעו א''כ י''ל שקבעו רק במקום עיגונא ומדוע הוצרך הריטב''א לומר שהיו מחמירים וכו' וכו' ועכצ''ל דאף בלא עיגונא היו קובעים שנאמן אילולי חומר דבר שבערוה, וא''כ לענין נחלה כן קבעו שנאמן, וא''ת מדוע לא קבעו שנאמן לענין לאסור צרתה בתרומה, צ''ל דלא רצו לקבוע דבר הסותר זה את זה שאסורה לשוק ואינה אוכלת בתרומה, ורק להתירה הקילו משום עיגונא ואמרו שמותרת אע''פ שאין האחים יורדים לנחלה, וא''כ הדרא קושיא לדוכתא מדוע לא קבעו גם שהאנן סהדי מועיל לענין נחלה, ומדוע כשהיא אומרת מת בעלי אין האחים יורדים לנחלה, וצ''ל דאם קבעו שע''א נאמן כי אין חשש משקר, אין סיבה שלא יקבעו כן אלמלי חומר ערוה, ולכן נצרך סברת משום עיגונא וכו' כי הרי כל מה שהתורה פסלה ע''א הוא מחשש משקר וכל שאין חשש משקר אין סיבה שחז''ל לא יקבעו שנאמן, משא''כ כשהיא עצמה אומרת מת בעלי שא''א לקבוע שיש לה דין עדות כי מעישה על עצמה, ורק אפשר לקבוע שיש כאן אנן סהדי, בזה י''ל שקבעו כן רק משום עיגונא, ולא בנחלה.

יב. אלא דאי נימא דאף לענין נחלה נאמן הע''א אין צריך לומר ככל הנ''ל שנמסר לחכמים וכו' לענין ע''א אלא רק נמסר להם לקבוע מהו הדרגא הנצרכת לומר שע''א אינו משקר, וממילא מהני לכל מקום, וכך נראה בלשון הריטב''א שנמסר לקבוע מהו דבר שאינו משקר, וכיון שראו חז''ל שאינו משקר ממילא וקבעו דדי בדרגא זו, נאמן לכל דיני התורה ולכן הוצרך הריטב''א לומר שמשום עיגונא לא החמירו, ורק לענין אשה שאומרת שמת בעלה, שאינה יכולה להיות נאמנת מדין ע''א, ונאמנת מדין אנן סהדי, בזה י''ל שנמסר לחז''ל לקבוע מתי מועיל, ובזה קבעו כן רק מחמת עיגונא, ולכן רק שם אין האחים יורדים לנחלה, כי לא קבעו כן רק במקום עיגונא.

יג. הגר''ח הקשה למה לי לדין כל מקום וכו' הרי אין כח נאמנות רק לע''א המעיד מת, ותי' דלענין הכחשה הוי כאין כאן ע''א האומר מת עי''ש, ולכא' כל זה רק שייך רק אם הע''א נאמן, ולא אם אנן סהדי, וא''כ כיון שהיא עצמה נאמנת מכח אנן סהדי וכנ''ל, מדוע הע''א אין לו גם את האנן סהדי, וצ''ל דאם יד הכחשה פקע כל האנן סהדי, דכשאדם טוען שמת הבעל ואין מי שמכחישו בצירוף דייקא וכו' ברור לכל שמת הבעל, אך כשיש הכחשה אין כלל אנן סהדי, וכך הוא לשון הריטב''א בנדרים צא. דכשאין הכחשה כולנו עדים וכו' עי''ש, ורק אם יש כח נאמנות לע''א יש מקום לקושייתו.

יד. כתב הרמב''ם הלכות פי''ב מגירושין הט''ו, מי שהוחזקה אשת איש והלכה היא ובעלה למדינת הים ושלום בינו לבינה ושלום בעולם ובאה ואמרה מת בעלי נאמנת ותנשא או תתיבם, חזקה שאינה מקלקלת עצמה ותאסור עצמה על זה ועל זה ותפסיד כתובתה מזה ומזה ותוציא בניה ממזרים בדבר העשוי להגלות לכל ואי אפשר להכחיש ולא לטעון טענה שאם הוא חי סופו לבא או יודע שהוא חי. וכן אם בא עד אחד והעיד לה שמת בעלה תנשא על פיו שהדבר עשוי להגלות, אפילו עבד או אשה או שפחה ועד מפי עד מפי עבד מפי שפחה מפי קרובין נאמנין לומר מת פלוני ותנשא אשתו או תתיבם על פיהם, עכ''ל, ומבואר בדבריו שההתר להנשא כשהיא אומרת מת בעלי הוא משום חומר בסופה דעי''ז דייקא ומינסבא, וע''א נאמן משום מילתא דעבידא לאיגלויי, וכ''כ בפי''ג הכ''ט, ועל פי הנ''ל י''ל דבע''א שיש לו תורת עדות די במקום שאין חשש משקר להאמינו, וא''צ אלא מילתא דעבידי לאיגלויי בכדי שלא יהיה חשש משקר, וא''צ לדייקא ומינסבא - וכמסקנת הגמ' לפי רוב הראשונים - משא''כ כשהיא אומרת שמת בעלה שאין לה דין ע''א כי מעידה על עצמה וכמוש''כ התשב''ץ, מהני רק כשאנן סהדי, וכחזקה שאין אשה מעיזה וכו' שאין אנו מאמינים לה אלא כנ''ל דבטבעה אינה משקרת משום החומר בסופה, ולכן לא די במילתא דעבידא לאיגלויי, וצריך גם דייקא ומינסבא, וכך נראה גם בריטב''א דף קי''ז. דאשה נאמנת רק מכח דייקא ומניסבא, משא''כ ע''א יתכן דסגי במילתא דעבידא לאיגלויי, וצ''ב מאי שנא, ולהנ''ל ניחא דכיון שאין לה תורת עדות לא די במילתא וכו' בכדי שיחשב דכולנו עדים, ורק ע''י דדייקא ומינסבא אמרינן כן.

טו. ובגוף דברי התשב''ץ שע''א נאמן כשאין חשש משקר, צ''ב מדוע ע''א כמשה רבינו אינו נאמן הרי אין בו חשש משקר, ומאי שנא כשאין חשש משקר מפחד שיתגלה שיקרו, או מפחד יראת שמים וכד', ובשלמא בפסול קרובים הוא גזה''כ שאין לעשות על פי קרובים אף כשאין חשש משקר, אך בע''א שאינו גזה''כ אלא סברא, מאי שנא מילתא דעבידא לאיגלויי, למשה רבינו, ובשלמא אנן סהדי אין על פי משה רבינו כי אינו טבע כחזקה אין אשה וכו' דהוי כטבע שיתעקמו פניו אם משקר, שא''צ להאמין אלא אנו יודעים, משא''כ עדות של משה שאנו סומכים עליו, ואע''פ שיש יותר לסמוך על משה רבינו מכל האנו סהדי, גזה''כ שלא לעשות על פי נאמנות של אדם כשאינו כשר לעדות, אך מדוע מדין עדות של ע''א אין נאמן, ואת''ל שנאמן, מדוע משה ואהרן אין נאמנים, דל מהכא את אהרן, או דל מהכא את משה, ונעשה על פי ע''א שאין בו חשש משקר, ואולי מדין נמצא א' מהם קרוב או פסול לא מהני ואה''נ אם יבא כל אחד לבדו יועיל.

# בענין כל מקום וכו'

א. ביסוד דין כל מקום וכו' כתב הגר''ח שנח' הריטב''א והרמב''ם, דעת הריטב''א דהע''א נאמן כב', ודעת הרמב''ם שאינו אלא ע''א, אלא שלענין הכחשה הוא כב' עי''ש - ובתוס' בסוטה ו. נראה כהריטב''א כמוש''כ האחיעזר בסי' ו' סק''ב ובכתבי הגרי''ז שם, אך המל''מ דחק את דברי התוס' משום דכתב דס''ל דאין כוחו כב' אלא רק לענין הכחשה הוא כב' - וצ''ב בדעת הריטב''א מדוע בבת אחת אין נחשב כב', והרי אידך המעיד שלא מת אינו אלא ע''א, ומאי שנא בבת אחת לבזה אחר זה.

ב. מבואר בל''ב דכשר חלוק מפסול לענין רוב דעות, וצ''ב הרי תרוייהו נאמנים, וא''כ מאי שנא, ובתשב''ץ ובריטב''א מבואר דאף פסול נאמן מדאו' וא''כ צ''ב מאי שנא, הש''ש והזכר יצחק והגר''ח ביארו דעד כשר נאמן בתורת עדות, משא''כ עד פסול, ובעדות אין דין רוב, ונלמד מקרא דתרי כמאה דאין דין רוב בעדות - ועי' אבי עזרי בפי''ח מהלכ' איסו''ב ה''י - וצ''ב הרי תרי עדיפי מחד אף כאן שנאמן כב' כמבואר בגמ' דף קיז: דפשיטא דב' שבאו אחר אחד דאין דבריו של אחד במקום שנים, וא''כ מנלן דהוא דין בעדות דאין דין רוב, אולי הוא דין בב' עדים שאין דין רוב דאולי רק כתוב בתרי כמאה שאותו כח שיש לב' יש גם למאה, או שכתוב שאין בירור יותר מב' - כך ביאר בקו''ש את ב' הצדדים בתוס' אי מהני מיגו במקום תרי ותרי - אך בע''א אין כל זה שייך, ואולי ב' ע''א עדיפי מחד.

ג. בדברי הרמב''ם נראה דכשר שבא אחר פסול תצא, ולא מהני טוענת ברי וכו', וצ''ב מנלן דכשר עדיף מפסול, הא לא אשכחן אלא שאין דין רוב בעדות, אך מנלן דעדיף מיניה ואין אפי' ספק, עי' חרח''ה.

ד. בראב''ד בהלכ' רוצח מבואר דב' פסולים עדיפי על חד כשר בבאו בבת אחת או בבא הכשר אחר הפסול, וצ''ב הרי אין רוב דעות בעדות, וא''כ מאי שנא פסול אחד מב' פסולים - וא''א לומר דס''ל לראב''ד דבעד אחד אזלינן בתר רוב דעות דהרי בל''ב מבואר לא כך -

ה. ונראה לבאר על פי דברי הש''ש והזכר יצחק, וז''ל הש''ש ולכן נראה דאע''ג דאשה ועבד כשרים לעדות מיתה אינו בתורת עדות דאין עדות לפסולים, אלא שראו חכמים להאמין בתורת אומדנא ודיעה, וכמו שאמרו בש''ס יבמות (קי''ז ב') בפסולי עדות הלך אחר רוב דיעות, ומשום הכי עד כשר אומר מת ונשים רבות אומרות לא מת הרי זה כמחצה על מחצה ... ומבואר דאפילו במקום שנאמנים אשה וקרוב ופסול וכשר, החילוק ביניהם דבפסולי עדות הלך אחר רוב דיעות, ומשום דהם לאו בני עדות נינהו אלא אומדנא ודיעה שראו חז''ל להאמין, ומשום הכי הלך אחר רוב דיעות, ועד כשר שהוא בגדר עדות ממש הרי הוא נגד מאה פסולים כמחצה על מחצה, וכיון דפסולים אינו בגדר עדות אלא בתורת אומדנא ודיעה, משום הכי לאו בר קרבן בשבועת העדות איתיה, וכדאיתא בירושלמי והוא עד לאפוקי אומר הרי את מקובל עלינו כשנים ומשום דאינו עד, והובא בר''ן ריש פרק שבועת העדות, וכיון דאינו בתורת עדות דפסולים לאו בני עדות נינהו אלא בתורת אומדנא ודיעה, כיון דקינא לה ונסתרה בסוטה, או בעד מיתה משום דייקא ומנסבא ומתוך חומר כו' ראו חכמים להאמין בתורת אומדנא ודיעה, וכיון דאינו בגדר עד אף על גב דמהני ומועיל בדבריו אינו בשבועת העדות, וכמו בהרי את מקובל עלינו כשנים עכ''ל, וז''ל הזכר יצחק ח''ב סי' י''ג - והנה רש''י ז''ל (יבמות פח, ב ד''ה ואיב''א) ס''ל דשתי נשים לגבי עד כשר אינם נאמנים כלל, וטעמו של דבר דעד שנאמן באיסורין הוא מצד בירור, ולזה אזלינן בתר רוב דעות דשני בירורים עדיף מבירור אחד, אמנם ע''א שנאמן היינו דנאמן באיסורין מתורת עדות דכל דאיננו נכלל בכלל עוון וחטאת הוא נאמן כשנים כמו לשבועה (עיין כתובות פז, ב), ולזה אינו מועיל כי אם הכחשת כשר דאז הוא כתרי ותרי, אבל הכחשת אשה לא מהני כלל. ונראה דלפ''ז אף אם האחת היא אשה והשני הוא איש, מ''מ הוי כתרי ותרי, דאין לנו בעדותה של אשה נגד איש עכ''ל, וכ''ה בדבר אברהם ח''ב סי' לב סקי''ב עי''ש - ועי' ט''ז יו''ד סק''ב שכתב שכל ע''א באיסורים אינו מתורת עדות אלא דהוי הוכחה ואומדנא, ומאידך עי' טורי אבן ר''ה כב. דיש לאשה שם עד, ורק במקום שצריך ב' עדים יש דין איש עי''ש -

ו. ומבואר בדבריהם שבפסול אין מאמינים לו אלא שנוצר על ידי אמירתו אומדנא, ואין הפשט שסומכים עליו, אלא נוצר מצב שיש פשטות שכך היה, וכשהוא מילתא וכו' נוסף יותר בירור, אך אין סומכים עליו, וכמו שעוף יאמר שיש לתלות שחוזר על מה ששמע, ואין מאמינים לו, משא''כ עדות אינו לסמוך על הסברא, אלא כמוש''כ הרמב''ם גזה''כ לחתוך על פיו, גזה''כ להאמין לו, ולקבל את דבריו, ואינו גזה''כ לסמוך על דרגת האומדנא שיש כאן, אלא לקבל את דבריו, ולסמוך עליו, וזהו לשון עדות, שמעיד ועליו אנו סומכים, סומכים על בחירתו שאינו משקר, משא''כ אומדנא סומכים על טבע בני אדם, ולא על בחירתו, לא על על הגברא, ולכן רק בעדות יש קרבן שבועה, כי יכל להעיד, אך מי שיכל ליצור מצב שיהיה אומדנא אין בו קרבן שבועה, וכמו מי שיכל להביא עד שיעיד שאין בו קרבן שבועה, ולכן אין דין עדות שבטלה וכו' או נמצא קרוב או פסול בנאמנות, כי בפועל נוצר אומדנא, ולא שייך בו דינים, משא''כ בעדות שייך דינים כי כולו גזה''כ, ולכן עדות צריך לקבל, דאומדנא הוא מציאות, אך עדות צריך שמישהו יקבל את העדות, וזה חל ע''י קבלת ב''ד, ומסל''ת בקטן, אין כאן על מי לסמוך, כי אין בחירה, ורק צריך לדון אם יש לאמוד על ידי שאמר שכך היה, דהיינו לאמוד על פי טבעי בנ''א, ואין משמעות באדם כאן יותר מבע''ח, משא''כ עדות הוא לקבל את דבריו ולסמוך על האדם, ואינו סברא כלל, ולכן לא שייך בזה דרגות וכדלהלן, ואף אם מה שהוא בחזקת כשרות הוא סיבה לסמוך עליו, אך זהו רק שעי''ז מבורר המציאות ותו לא, וא''ת מדוע משה ואהרן ל''מ בכל מקום כמו כל אומדנא י''ל דאינו אומדנא אלא נאמנות לסמוך עליהם, וגזה''כ דל''מ, משא''כ כשטבעו לא לשקר, אינו לסמוך עליו אלא על טבעו, וכמו לסמוך על עוף הפורח, כך סומכים על טבע בני אדם שאינם משקרים.

ז. ומחמת כן מצינו הרבה נ''מ בין כשר לפסול, הנ''ל לענין קרבן שבועה, דרק כשיכול להעיד יש קרבן שבועה, ולא כשיכול ליצור אומדנא, עוד כתבו נ''מ בדין נמצא קרוב ופסול, ובדין עדות שבטלה מקצתה וכו' - כ''כ בנודע ביהודה מהדו''ק אה''ע סימן מא וכ''ה בשער''י שער ו' סי' ו' - ולענין חוזר מגיד - קו''ש ב''ב אות תי אך עי' מהרי''ט ח''א סי' נ''ב דבעדות אשה גם הפסולים יש בהם דין אין חוזר ומגיד עי''ש - ולענין תחילתו בפסול, דכל אלו הם דינים רק בעדות, אך אומדנא הוא מציאות ואם יש אומנדא מדוע שלא יכולו לסמוך עליו, וכן הזמה אינו אלא בעדות, ברמב''ם בהלכ' רוצח כתב שיש כל מקום וכו' רק בכשר וכתב הגר''ח דהו משום שדין כל מקום נאמר רק בעדות, ובזכר יצחק כתב שלכן ע''א בהכחשה כמאן דליתנייהו, משום שאין אומדנא, ויעוין לקמן דאין נחקרה אלא בעדות, ועי' ש''ש ש''ז פ''ד דשונא פסול להעיד רק בפסולים דתו אין אומדנא, אך בכשר שונא כשר, ועי' מנ''ח מצוה ל''ז לענין מלקות דלא תענה אם הוא גם בפסול, והנה הגר''ח כתב עוד נ''מ דבעדות יש דין קבלה בב''ד, משא''כ בפסול - וז''ל החוות דעת בסי' צ''ח סק''א ודאי דבעי הגדה בבית דין דוקא, דכל זמן שאינו מגיד בבית דין לאו שם עד עליו - ויש לבאר דאומדנא הוא מציאות ואין שייך דין קבלה, משא''כ עדות שאינו סברא, אלא גזה''כ לקבלו, א''כ יש דין קבלה, ויש להוסיף דכיון שאינו סברא אלא דין לקבלו, ממילא לא שייך דרגות בעדות, דאם יש דין לקבלו הרי קיבלנוהו, וי''ל שזהו דין כל מקום וכו' לדעת הריטב''א, דבעלמא אין דין לקבל ע''א, אך כל מקום שהאמינה תורה לע''א, ויש דין לקבלו, ממילא הוא כב', דבאומנדא שייך דרגות, אך בעדות שאינו גזה''כ לסמוך על הסתמא, אלא גזה''כ לקבלו, ממילא לא שייך דרגות וי''ל דכל זה נלמד מתרי כמאה, שגדר עדות הוא לקבל, ואין הגדר לסמוך על הסתמא שאומרים אמת, ולכן לא שייך דין רוב בעדות, דעד כמה שיש דין לקבל, אין נ''מ בין תרי למאה, דאת כולם מקבלים לגמרי ואין דרגות, אלא ששבאו ב' עדים אחר עד אחד י''ל שבאופן שיש ב' עדים בטל הדין לקבל ע''א, ואף אם קיבלנוהו מעתה בטלה הקבלה - ובאמת מצינו כמה אחרונים שנקטו דחשיב תרי ותרי ואכהמ''ל - וכ''כ באחיעזר סי' ו' סק''ו שזהו דין כל מקום וכו' שנאמן כב' וכך ביאר את דברי הרמב''ם שהאיסור בע''א יוחזק, וכך מבואר בכמה ראשונים - עי' רמב''ן ב''ב ל''ד. ור''ן כ''ו. כ''ט - ברי''ף - דע''א כב' לענין שבועה ולכן ל''מ מיגו (ועי' קצוה''ח עה - ט, פד - ד, פז - טז, רכב - ד) ובסמ''ע סי' ע''ה סק''ל ובבי' הגר''א סי' פ''ז סקכ''א - דע''א בשבועה הוא כב' עדים בממון, ול''מ מיגו כנגדו, וכן מבואר בקצוה''ח שלא מהני שום חזקה כנגדו כמו של''מ שום חזקה כנגד עדים, דכל שקיבלנוהו אין נ''מ בינו לתרי, ונאמן לגמרי גם לענין ממון אלא שיש כח לבטלו ע''י שבועה, ובאופן אחר פי' שנאמן רק לגבי שבועה ופלגינן נאמנות.

ח. ועל פי זה יש לבאר את הדין של כל מקום שנאמר רק בבאו בזא''ז, דבבאו בב''א אין דין לקבלו, ורק כשקיבלנוהו כוחו כב', אך כשיש ע''א המכחישו לא נאמר דין לקבלו, וכדס''ל לריטב''א דע''א בהכחשה הוא כמאן דליתא, ול''ד לב' עדים, ומהאי טעמא נמי בבאו בב''א אין דין לקבלו דהו''ל ע''א בהכחשה - וגם לשיטות דע''א בהכחשה כמאן דאיתא י''ל דאין מתקבל עד כשר במקום הכחשה לכו''ע, אך אכתי הוי כפסול שא''צ קבלה, והוה כפסול כנגד פסול, ולא ככשר כנגד כשר, ולפי''ז בשבועה שאין פסול נאמן לכו''ע ע''א בהכחשה כמאן דליתא ויש לעיין בראשונים שם, ואם נצמא מי שסובר ששם הוא כמאן דליתא, וכאן הוא כמאן דאיתא יתיישב על פי הנ''ל - וכ''כ בשו''ת אחיעזר חלק א' אבן העזר סימן ו סק''ב וז''ל ולכן דוקא אי בא מתחלה יש בו משום דין כ''מ שהאמינה תורה ע''א הרי הוא כשנים ואין העד הבא אחריו נאמן להכחישו אבל בבאו בב''א אין ע''א בהכחשה כלום עכ''ל, וכל זה בבאו בב''א אך אחר שקיבלנוהו, שוב אין דרך לבטלו חוץ מע''י ב' עדים, ורק אפשר להעיד כנגד, וזה הרי אין כח לאומר לא מת, דאינו נאמן על זה כב', ורק בבאו בב''א אע''פ שאינו נאמן לומר לא מת, אך גורם שיש הכחשה ועי''ז אין דין לקבל את הע''א - ולדברי הגר''ח בדעת הרמב''ם צריך לבאר מדוע אין דין כל מקום בבאו בב''א, וצ''ל דרק כשהתקבל נאמר הדין דכוחו כב' לענין הכחשה - ובפסול נמי י''ל שכיון שנאמן וקיבלנוהו, השני הוא ע''א בהכחשה ואינו מתקבל, וזהו דין כל מקום, משא''כ כשבאו ב' כנגדו, הרי אינם א' דנימא ביה ע''א בהכחשה כמאן דליתא, כיון ששנים הם, וכיון שמתקבלים, אזלינן בתר רוב דעות, וכנ''ל משום שתולין שחלק טועים, ואזלינן בתר הרוב, ויתבאר גם שיטת הראשונים שיש כל מקום וכו' גם בפסול נגד כשר, משום שהכשר הוא ע''א בהכחשה ואינו מתקבל, והראשון הרי כבר התקבל, וע''א בהכחשה אינו אלא דין שלא לקבלו, אך אם נתקבל תו אינו מתבטל.

ט. ועל פי זה נמי י''ל דאע''פ שאין דין רוב בעדות, אך כשיש רוב דעות, אין דין לקבל את הע''א, ולא שעדיף רוב דעות מע''א, דבעדות אין דין רוב, אך כל זה רק אם התקבל וכנ''ל דכיון שהתקבל עדיף מכל שאר הדינים, מחמת שאין זה סברא אלא גזה''כ לקבלו, לכן אם מתקבל הרי הוא מתקבל בהחלט ולכן עדיף מהכל, ושני עדים בכל גוונא מתקבלים, משא''כ ע''א כדחזינן מהשיטות דע''א בהכחשה כמאן דליתא, שכתוב בזה שאין דין לקבלו, וכך י''ל ברוב דעות שעי''ז אין דין לקבלו, כמו שע''א בהכחשה אין דין לקבלו, ואינו כב' עדים שאין שום אופן שאינם מתקבלים, ובזה חלוק ע''א מב' עדים כדמוכח מדין ע''א בהכחשה, וניחא נמי מקור הרמב''ם שע''א כשר עדיף מפסול, משום שפסול אינו אלא אומדנא, וכשר הוא עדות שענינו לקבלו, וזה עדיף מכל דבר, אף מאומדנא שעדיפות על אומדנא של עדות, משום שעדות אינו סברא אלא גזה''כ לקבלו וכנ''ל, וניחא נמי שיש מקור מתרי כמאה גם על חד דהוי כמאה, משום שכתוב בזה את גדרו של עדות, וכיון שע''א הוא עד ממילא אין שייך בו דרגות וכנ''ל.

י. ויש לבאר לפי''ז את דברי התוס' בכתובות יח: דמהני הפה שאסר לומר שאנוסים משום דלא חשיב קיום כלל, וצ''ב הרי הפה שאסר ל''מ נגד עדים, וביארו דכל שהפה שאסר הוא בגוף הנאמנות אינו נגד עדים, דלדבריו אין עדות כנגדו, ועל פי הנ''ל מיושב היטב, דאילו היה גזה''כ לסמוך על האומדנא, מה איכפת לן ממה שאומר שאנוסים הם, אך כיון שעדות הוא לקבל את דבריהם, אין אנו יכולים לקבל אלא את מה שהם רוצים להעביר אלינו, וא''א לראות יותר ממה שהם רואים ואכה''ל.

יא. ואולי זה כוונת הגר''ח בהלכ' עדות שהשטר מעיד שלוה, דכתוב בשטר שלוה, וגזה''כ לקבל את מה שכתוב בשטר, וכן יש לבאר לפי''ז את דברי הגר''ח שכתב שאנוסים שהעידו, אם העידו אמת יש שפ עדות על עדותן, וצ''ב הרי היו אומרים כן אף אם לא היה כן, וכי לזה עדות יקרא, ועל פי הנ''ל י''ל דאם אומרים אמת יש כאן עדות, שענינו להעביר לב''ד את אשר הם יודעים, ורק כפויים להעיד, ואין עדות סברא שאומרים אמת, אלא לקבל את עדותן, ואם משקרים אין כאן עדות, אך אם לא שקרו יש כאן עדות - ויתבאר לפי''ז מנ''ל דין נחקרה וכו' בעדות, מכיון שאם משקרים אין כאן עדות, ואין נ''מ אם אין עדים או אין עדות, וע''כ שגזה''כ הוא לנקוט שיש כאן עדות, וזה גם הביאור בדברי הנוב''י שחלוק עדים דדיקרו לרוב לענין קרבן, דבעדות אם שקרו א''כ לא העידו, כי להעיד פי' להעביר את מה שהיה לב''ד, ואם אינם יודעים אין מה להעביר, ואולי י''ל דאין זה עוד דין שיש עדות על כך שיש עדות, אלא מכיון שהוא גזה''כ לקבל את דבריו, ולא לחוש לכלום בכלל זה לא לחוש שאין כאן עדות והכל אותו גזה''כ שאינו גזה''כ לסמוך על הסברא, אלא גזה''כ לקבל את דבריהם ולא לחוש לכלום לא לשקר ולא לטעות, ולא לחוש שאין כאן עדות -

יב. אלא דאכתי צ''ע מדברי הריטב''א שחילק בין פסול שיש בו כל מקום, לאשה שאומרת מת בעלי שאין כל מקום, וז''ל ''דאמירה דידה לאו עדות הוא ובמקום הכחשה לא הימנוה כלל'' ובדף צג: כתב וז''ל כיון דבחיוב כרת בעלת דבר מהימנא עד א' מהימן עכ''ל, ומבואר שיש תורת עדות בפסול - וכמבואר בטורי אבן הנ''ל שיש לאשה שם עד - וא''כ צ''ב מאי שנא לל''ב בין כשר לפסול.

וכן צ''ב אם דין כל מקום הוא שכיון שהתקבל התקבל כתרי, ופסול אינו אלא אומדנא, כיצד שייך כל מקום בפסול, והרמב''ם בהלכ' גירושין, ושאר הראשונים בסוגיין כתבו שיש כל מקום וכו' בפסול, ואפי' כנגד כשר כתבו הראשונים בסוגיין שיש כל מקום.

יג. עוד צ''ע היאך אזלינן בתר רוב דעות לקולא, וכי יש אומדנא בי''א אומרים מת וי' אומרים לא מת, ומה מועיל רוב, הרי אין רוב שמת, אלא רוב אומדנאות - ויש לעיין מרופאים דאזלינן בהו בתר רוב -

יד. ובדברי הגר''ח נראה בנוסח אחר, דכתב כמה פעמים שאף פסול נאמן אלא שאין נאמנותו בתורת עדות, ואולי יש לבאר שבעדות יש נחקרה וכו' שאינם אנוסים וכו' דהיינו שיש עדות על כך שיש עדות מגזה''כ של פר' עדות - כ''כ בחזו''א שגם בעדות על פה הוי כמעידים שאינם אנוסים או פסולי עדות או קטנים, ובשטר רק התחדש שא''צ קבלה בב''ד, והוי כאילו נחקרה עדותן בב''ד - וא''כ י''ל דאע''פ שגם בפסולים אין דרגות ועד כמה שנאמנים הרי הם מתקבלים, אך יש לחוש לטעות, וכשיש רוב נקטינן מדין רוב שהרוב אינו טועה, כמו רוב בדיינים שהרוב הוא שהרוב צודק בפסק, ולכן יש רוב, וניחא החילוק בין פסול ואשה עצמה, דפסול יש דין לקבלו, רק שאין לו תורת עדות, אך הוא כעדות לענין שיש דין לקבלו, משא''כ אשה עצמה שבע''ד היא לא שייך בו דין לקבלו, ובה הוא רק כמוש''כ הש''ש מדין אומדנא, ולכן לא שייך בה כל מקום, דמה שייך כל מקום לענין אומדנא, ורק כשיש דין לקבל אם התקבל שוב אין דרגות, ורק בבאו רוב דעות כנגדו עכי''ז תולין בטעות של המיעוט, וזה לא שייך בכשרים, דבכשרים אין תולים בטעות, ואם יבואו ב' עדים ויעידו שטעו יחשב תרי ותרי וכנ''ל, ולכן תרי כמאה, משא''כ בפסולים, ודין כל מקום בפסולים יהיה לפי''ז דכל שהראשון התקבל, שוב השני הוא עד אחד בהכחשה, ואינו מתקבל, משא''כ ב' מתקבלים וממילא גם עדיפים, ועי''ל כנ''ל דהאומר לא מת אינו נאמן ורק יכול לגרום לדין ע''א בהכחשה וזה שייך רק בבאו בב''א.

טו. ולפי''ז אשה עצמה לא תצטרף לרוב דעות, דרק כשכולם מתקבלים, הרוב מכריע מי הטועה.

טז. ולפי''ז הא דעד כשר עדיף מפסול באו בב''א או שבא הכשר אחר הפסול לשיטות שאין כל מקום בפסול כנגד כשר, דהאריך הגר''ח לבאר מהו המקור שעד כשר עדיף, ולכא' על פי הנ''ל י''ל דהוא משום שבכשר שיש לו תורת עדות אין תולין בטעות משא''כ בפסול, ולכן בהכחשה עדיף הכשר, משום שיש לתלות שהפסול טעה, אך לא שתולין שהפסול שיקר, דלענין זה אין עדיפות לכשר וכנ''ל דאין דרגות בנאמנות.

יז. ולפי''ז אולי גם יתיישב מנלן ב' הפרשיות האלו, ואם יש מקור בקרא דגם פסול נאמן מנלן דכשר נאמן בתורת עדות, וי''ל דכל הפסול של ע''א הוא שאינו נאמן, ואין דין לקבלו, אך אם יש דין לקבלו אין גזה''כ שצריך ב' עדים.

יח. ולפי הנ''ל אם אין כל מקום באיסורים, ע''כ שאין העד נאמן בתורת עדות, ואולי גם לא בתורת נאמנות, דהתבאר שאם נאמן ממילא הוא כתרי, אלא רק מתורת אומדנא מהני, ונ''מ דיהני רוב דעות באיסורים גם כנגד עד כשר, ולא יהיה נ''מ בין כשר לפסול, ואולי גם לא יהני רוב דעות לקולא, דהתבאר שרוב דעות רק מועיל בנאמנות וכנ''ל, אלא שכל זה רק אם אין דרגות בעדות, וכן לפי''ז א''צ לפלגינן בע''א באיסורין שאין לוקה מי שכבר אכל, כי אומדנא זו ל''מ לענין מלקות, ורק אם יש כל מקום באיסורים צריך לדין פלגינן, אך בדברי הגר''ח בכמה מקומות נראה שיש דרגות בעדות, ויש דרגת עד אחד, ויש דרגת ב' עדים, ולריטב''א דרגת ע''א כאן הוא כב' משא''כ לרמב''ם, ולדבריו י''ל שבאיסורים יש לע''א תורת עדות, ורק דין כל מקום אין, לריטב''א אין נאמנותו כב', ולרמב''ם אין כוחו כב' לענין הכחשה, וא''כ י''ל דרוב דעות לא יועיל כנגדו, משום שאין רוב דעות בעדות, ויחשב תמיד כתרי ותרי, ולא יהיו עדיפים הרוב דעות - ולדברי הגר''ח אליבא דהריטב''א דהתורה חיזקה את כח הע''א שיחשב כתרי, צ''ב מדוע רק בזא''ז אלים כוחו, ובשלמא להנ''ל שאין דרגות ניחא דתלוי בקבלה, דכל שהתקבל הוי כתרי, אך לדברי הגר''ח שאלים כוחו כב' מדוע בב''א אינו כן, וצ''ל כנ''ל דאלים כוחו רק כשאין הכחשה, דע''א בהכחשה כמאן דליתא, ורק כשכבר התקבל, תו אינו בטל ע''י הכחשת ע''א אלא רק ע''י הכחשת ב' עדים -

יט. הריטב''א כתב דא''א כל מקום וכו' באיסורים, וצ''ב הרי באיסורים ע''א נאמן וא''כ גם אידך נאמן כתרי, ומדוע הוצרך הריטב''א לומר שאין כל מקום משום שאין מקור וכך, אך התי' פשוט דהרי בב''א מהני הכחשה, וא''כ תמיד השני הוא ע''א בהכחשה, וע''א בהכחשה הוא כמאן דליתא, וכנ''ל דרק אם התקבל כוחו כב', וא''כ הראשון התקבל, אך השני הוא בהכחשה ולא יתקבל, ולכן הוצרך הריטב''א לומר שאין כח הע''א כב', ולכן השני מתקבל, והו''ל ע''א בהכחשה וגם הראשון בטל, דכל הסיבה בכל מקום וכו' שאינו ע''א בהכחשה הוא משום שכוחו כב', ולכן השני הוא כמאן דליתא, והראשון שהוא כב' עדיף מיניה, אך אם גם הראשון הוא רק כח של ע''א הו''ל ע''א בהכחשה - ולהנ''ל הוא רק דין של אומדנא אם אין כוחו כב' משום שבעדות אין דרגות, א''כ ודאי שאין כח בראשון יותר מהשני -

כ. בתש' הרשב''א המיוחסות סי' קי''ט מבואר שהאמינו גם לע''א שאומר לא מת, וצ''ב א''כ, מדוע לעולא בב''א יש כל מקום, מאי אלימותיה דזה שאומר מת מזה שאומר לא מת, ונראה שם בדבריו שבב''א הכוונה זא''ז אחר כדי דיבור, דקמא כבר התקבל, ולהנ''ל נח' אם התקבל מיד כשהעיד, או כל שיש עוד עד שבא להעיד, עדיין אין ב''ד מקבלים את עדות הא' עד שישמעו מה יש לכל העשים לומר, ותלוי בדעת ב''ד, משא''כ לעולא אינו תלוי בדעתם, ולמד''א דתלוי בדעתם, צריכים לומר שקיבלו, ואע''פ שאינם אומרים כן, כשפוסקים שמותרת להנשא הוא שעת הקבלה, וי''ל שלכן צריך להתירה, וי''ל דבב' עדים א''צ לקבל, משום שא''א לא לקבל, ורק בע''א שע''א בהכחשה אינו מתקבל, יש דין קבלה ולכן ב' שראו ב' שהעידו בב''ד א''צ להעיד שפסקו או קיבלו כי מיד מתקבל אחר דרישה וחקירה, אף אם יש ב' הבאים להכחישם - ובדברי הר''ן שכתב שא''צ ב'''ד אלא ע''י שנישאת הוי כב', צ''ב מדוע תלוי במה שנישאת ואין זה קושיא דווקא על הנוסח הנ''ל -

כא. לפי''ז יכיר י''ל דהוא דין עדות, ואינו דין לסמוך על מסתמא שאומר אמת, וניחא דמצינו כמה דיני עדות שיש בו כתחילתו בפסול וכד' ולכן גר אין בו יכיר כ''כ הרי''ד, ועי' יבמות דף מ''ז לדבריך וכו', רשב''ם קכז: שיש דין אין חוזר ומגיד.

# בענין נאמנות אשה במלחמה

א. הגר''ח כתב שנח' הריטב''א והרמב''ם בגדר דין כל מקום וכו' דלדעת הריטב''א בדין כל מקום וכו' כתוב שהעד נאמן כב', ולכן השני אינו נאמן, ובאחיעזר מבואר אף יותר בדעת הרמב''ם דנאמן ממש כב' ולכן האיסור בע''א יוחזק וז''ל ''הרי הוא כשנים וע''כ לוקין על פיו אחרי שהוברר הדבר עפ''י נאמנות ודאית כשני עדים'', וכתב שבפסול שאין כל מקום וכו' גם לא יהיה בו הדין שהאיסור בע''א יוחזק, ועל פי זה ביאר את דברי הרמב''ם דכשבאו ב' עדים אחר הע''א שאמר שמכיר את ההורג הוי כב' כיתי עדים המכחישים זה את זה ועורפין דבאמת נחשב תרי ותרי עי''ש, והגר''ח נקט בדעת הרמב''ם שאין כח הע''א כב' ורק לענין הכחשה נאמר דה''ה כשנים, ונמצא דלדעת הריטב''א - והאחיעזר בדעת הרמב''ם - נאמר בע''ע ובסוטה ובעדות אשה רק דין אחד, שע''א הוי כב' וממילא השני שאינו כב' אינו נאמן להכחישו, ולדברי הגר''ח בדעת הרמב''ם נאמרו ב' דינים האחד דדי בע''א, והשני דלענין הכחשה הרי הוא כב, וכבר נח' בזה בביאור דעת התוס' בסוטה דף ו' שכתבו דכיון דע''א כב' גם אחרי השקאה נאמן ותמה המל''מ דכתרי אינו אלא לענין הכחשה עי''ש כיצד ביאר את התוס', אך האחיעזר ביאר כפשוטו בתוס'.

ב. וצ''ב להך גיסא דנאמן ממש כתרי, ואפי' אם באו אח''כ ב' נחשב כתרי ותרי, א''כ מאי שנא ע''א לב' עדים לגבי חשש בדדמי, דהנה נח' הראשונים האם יש בדדמי גם בב' עדים, או שבב' עדים אין חשש בדדמי, אבל בע''א יש חשש בדדמי, או שאין כלל חשש בדדמי בעדות אפי' בעד אחד, ורק אשה האומרת מת בעלי יש בו חשש בדדמי. וברמב''ן ושאר ראשונים מבואר שיותר פשוט שב' עדים אין בהם חשש בדדמי מע''א, וכן נקט הרא''ש לדינא דבתרי אין חשש בדדמי, וכן במ''מ מבואר לדינא חילוק בדעת הרמב''ם בין ע''א לב' עדים אם יש בעד חשש בדדמי, וכן ביש''ש כתב שיש חילוק בין ע''א לב' עדים דבב' עדים אין חדש בדדמי, ואם כח הב' ככח האחד - וכ''כ האחיעזר בדעת הרמב''ם - צ''ב מאי שנא, וכן הוא באמת בתוס' רי''ד וז''ל אי טעמא דע''א דמהימן משום מילתא וכו' ... א''כ נאמן הוא כשנים וכי היכי דבעדות שלימה לא אמרינן בדדמי קא אמרי ... הכא כשנים דמי, ואין לומר דחשש בדדמי אינו אלא באדם אחד ולא בשני בנ''א, דאם כן בב' פסולים לא היה צריך להיות חשש בדדמי, ובגמ' מבואר דמאה עדים פסולים כעד אחד דמי

ג. והנה דבר זה תלוי במח' הרמב''ם והרמב''ן האם לדינא שאין דין דו''ח בעדות אשה שואלים היאך מת, דהנה ברמב''ם פי''ג הט''ו מבואר ששואלים אותו היכא דאפשר - וז''ל אבל אם אמר העד או האשה או העבד מת פלוני ואני ראיתיו שמת שואלין אותו היאך ראית ובמה ידעת שמת, אם העיד בדבר ברור נאמן ואם העיד בדברים שרובן למיתה אין משיאין את אשתו שאין מעידין על האדם שמת אלא בשראוהו שמת ודאי ואין בו ספק, ועי' עוד ברמב''ם ריש פי''ז מהלכ' עדות מי שהעידו לו אנשים רבים וגדולים בחכמה וביראה שהם אומרים שראו פלוני שעבר עבירה פלונית, או שלוה מפלוני, אף על פי שהוא מאמין הדבר בלבו כאילו ראהו לא יעיד עד שיראה הדבר בעיניו או יודה לו הלוה מפיו ויאמר לו היה עלי עד שפלוני הלוה לי מנה, שנאמר והוא עד או ראה או ידע ... וכל המעיד מפי אחרים הרי זה עד שקר ועובר בלא תעשה שנאמר לא תענה ברעך עד שקר ... לפיכך מאיימין אף על עדי הממון ... ואומר לו אמור היאך אתה יודע שזה חייב לזה, אם אמר שהוא אמר לי חייב אני לו או איש פלוני אמר לי שהוא חייב לו לא אמר כלום עד שיאמר בפנינו הודה לו שהוא חייב לו ... עכ''ל.

ד. וברמב''ן מבואר שאין שואלים אותו וז''ל ולא מיבעי לר''ע ור' טרפון דאמרי' בודקין עידי נשים בדרישה וחקירה דודאי אומר להם היאך אתם יודעים שמא מאומד אלא אפילו לרבנן במים ובמלחמה במילי דשכיחי חיישינן עכ''ל, וכן יש להוכיח מהראשונים שכתבו דבהחזיקה היא מלחמה בעולם הו''ל מיגו דאי בעי שתיק ומפורש שאין שואלים כיצד מת, דאל''כ אינו מיגו דאי בעי שתיק, וכן מבואר מכל הראשונים שהקשו מה שייך מיגו בסוגיין הרי אין חשש שקר בכל סוגיין, ומבואר הן מלשונם והן מתוכן דבריהם שאין בסוגיין כלל חשש שקר.

ה. ולדעת הרמב''ם שתמיד שואלים עד היאך מת וכו', צ''ב מהו חשש בדדמי הרי שואלים היאך מת, ואם היא תאמר שראתה שפגע בו חץ ובודאי מת, הרי לא יתירו על ידה, אא''כ תאמר בבירור שראתה שמת, וע''כ דכתוב בסוגיין דאף אם תאמר שראתה שמת לא מהני, וע''כ משום שלא האמינו לאשה במלחמה מחשש שקר, ובדדמי ענינו שכיון שמדמה בנפשה שמת, וטועה וסבורה שודאי מת, לא איכפת לה לשקר ולומר שראתה שמת, מכיון שבטוחה שמת, ורק משקרת על כך שראתה ואינה משקרת לפי דעתה על עצם הדברים, ולדעת הרמב''ן שאין שואלים יש להעמיד את הדין בדדמי באופן רגיל שאין שואלים, ועל כך כתוב שאינה נאמנת לומר מת, אך אם תאמר שראתה שמת י''ל דנאמנת, ורק באומרת שמת אינה נאמנת, ויאמרו לה אינך נאמנת עד שתאמרי לנו כיצד מת, ואז אם תאמר שראתה שמת נאמנת, ואולי עדיין יש חשש בדדמי שסבורה שמת כשפגע בו חץ, ורק אם תאמר שראתה שיצאה נשמתו ממש נאמנת.

ו. וגם ברש''י בדף קטו. מבואר שאין שואלים אותה כשאומרת מת, אלא בשעת שלום תולין שכוונתה מת על מיטתו, ואעפ''כ מבואר ברש''י בדף קיד: דיש חשש משקר ברעב אך לא במלחמה עי' מהרש''ל שם, וזה שיטה אמצעית, דלדעת הרמב''ם תמיד שואלים וע''כ כל חשש בדדמי הוא חשש שקר, וברמב''ן וש''ר מבואר שאין שואלים ואין בכל סוגיין חשש שקר, ודעת רש''י כהראשונים שאין שואלים, אך ס''ל דיש חשש שקר בסוגיין לגבי מת ברעב.

ז. וברמב''ם מבואר דגם באומרת קברתיו אינה נאמנת והקשו עליו הראשונים הרי בכל הסוגיא אין חשש שקר אלא רק חשש טעות, ולכא' יש להקשות עוד על הרמב''ם מנא ליה דאף בקברתיו אינה נאמנת, אך לפי הנ''ל ניחא מאד, דהרי תמיד יש דין לכתחילה לשאול, וא''כ בע''כ גם כאן ישאלו האם רק פגע בו חץ או גם ראית שמת, וע''כ עונה שראתה שמת, ובכל זאת על זה נאמר בסוגיין שאינה נאמנת, וא''כ מבואר שיש חשש משקר - וכ''כ הר''ן בשו''ת סי' ג' דלדעת הרמב''ם באשה יש חשש משקר, ועי''ש שחילק בין ע''א שאע''פ שיש בו חשש בדדמי אין בו חשש משקר, וכ''כ היש''ש בדעת הרמב''ם וז''ל וטעמא דיליה, דחיישינן שמא תשקר, מטעם דאמרה בלבה שמת בודאי, והוא בדדמי עכ''ל - ולכן גם בקברתיו אינה נאמנת, דהרי תמיד אומרת שראתה שמת, וקברתיו הרי אינו בדווקא וכמוש''כ הר''ן בשו''ת סי' ג' דגם באומרת שהזיזה אותו וראתה שמת דינו כקברתיו, וקברתיו פירושו רק שברור שמת, וכמו באומרת שנפל למים שיש להם סוף ועמדה שם ולא עלה בכדי שיעור שהנשמה יוצאת דמתירין אותה על פי זה, וז''ל הר''ן שם ומ''מ הוו זהירין בדבר דלאו דבעינן דאמר וקברתיו ממש, אלא כל שאמר דברים שהם ברורים שאין לספק בהן דאמר בדדמי סגי כגון דאמר אני נגעתי בו אחר שמת או שניתיו ממקום למקום וכיוצא באלו ... אבל מ''מ צריך דקדוק גדול בעדות זה כדי שלא יהא בו שום צד דאיכא למימר דאמר בדדמי עכ''ל, וכ''כ הגהות מרדכי אות קכ''ג וז''ל וכי לא יועיל אם יעידו על אדם שנחתך ראשו לגמרי וכי יצטרך לעולם לומר מת וקברתיו עכ''ל.

ח. אך לדעת הרמב''ן יש להעמיד את הסוגיא כנ''ל כשלא שאלוה, שתמיד נאמנת וכאן לא, ואה''נ מסתמא יאמרו לה שאינה נאמנת אא''כ תעיד גם שראתה שיצאה נשמתו ויחקרוה על כך, ואם על פי דין נחשב כזה דבר לודאי מת יתירוה, וכך נראה בראשונים שכתבו להקשות על הרמב''ם דבקברתיו אינה נאמנת דהרי אין חשש בסוגיין כלל לשקר אלא רק לטעות, - אך יעויין בחזו''א סי' כ''ח דנקט בכל הראשונים שיש חשש שקר בפרט זה שתאמר שראתה שמת, וצ''ל לפי דבריו שמה שכתבו הראשונים שאין חשש שקר בסוגיין הוא רק שקר כזה לומר דבר שלא היה כגון קברתיו, אך לומר שראתה מה שברור לה שהיה בכך משקרת, ולפי''ז אין הדין כנ''ל דלראשונים הנ''ל אם תאמר שראתה שמת ממש מהני, אלא יש חשש שקר, שו''ר שכ''כ גם בסי' כ''ו סקי''ג, ובסקי''ד ד''ה תשובה, ותמך את דבריו מחמת שהקשה דאי כשאומרת בבירור שמת מדוע כתוב במתני' שאינה נאמנת ולא כתוב ששואלים אותה היאך מת וכו' ולא ניחא ליה בהנ''ל דזה כוונת המשנה לומר שמה שבעלמא היא נאמנת כאן אינה נאמנת, ואה''נ יאמרו לה שאינה נאמנת רק אם תאמר בבירור שמת, אלא דכתב שלפי דבריו רק בקברתיו נאמנת שהוא ענין אחר ואין חשש שתשקר בו, אך אם תאמר שהזיזה את ידו וכו' אינה נאמנת, ולכא' בשו''ת הר''ן הנ''ל מבואר שבכה''ג נאמנת, ואולי דיבר הר''ן רק במסל''ת וצ''ע, ועי' עוד בתוס' רי''ד שהקשה על רש''י שפי' מתני' בסתמא, דאין נראה כן לפרש מתני' דישאלוה כיצד מת במלחמה או לא, ומדוע כתוב שבשלום נאמנת ובמלחמה אינה נאמנת ולא כתוב ששואלים אותה ותלוי מה תאמר, וא''כ לכא' מצינו מח' תוס' רי''ד ורש''י אם יש לפרש כך את המשנה, ועי' ביש''ש שכתב וז''ל ולפי שיטה זו **אמרינן לא משקרא כלל**, א''כ אפילו יש מלחמה בעולם, ואמרה מת במלחמה, ואמרה שראתה שנפצע מוחו, עד שנשבר מוחו, וכ''ש חתכו ראשו, וכל הדומה, שא''א לחיות, ולא מהני ליה סמתרי, דמהימנא, דומה לזה כתב בתשובה, והיא בהג''ה מרדכי ארוך (סימן קכ''ג) עכ''ל, ועי' אחיעזר ח''א סי' י''ג סק''א דאין חסרון בנאמנות כלל אלא רק חשש טעות -

ט. ולכא' המח' אם משקרת או רק טועה הוא נ''מ לעד אחד, די''ל שעד אין בו חשש שקר, דלמה לו לשקר, וכמוש''כ הרמב''ן דרק בה יש חשש כי אינה רוצה להתעגן, משא''כ אם הוא חשש טעות אין נ''מ בין עד לאשה, אלא שברמב''ן מפורש שרק בה חוששין ולא בעד כי רק בה חששו שמא אינה רוצה להתעגן, וצ''ב הרי אין בה חשש שקר, וא''כ מה החילוק, והיה אפשר ליישב דכשיש נגיעה הרי זה מטה את הלב לטעות ולסבור בוודאות שמת, וכ''ה לכא' בשלטי גיבורים בשם הריא''ז וז''ל ולפי שהיא חפיצה להתיר עצמה טועה בדמיון לבבה ואומרת דבריה בטעות ובדדמי אבל העד אינו אומר אלא מה שרואה עכ''ל, אך ברמב''ן במלח' מבואר באופן אחר וז''ל אנו היינו סבורים שלעולם אין חוששין לעדים שיעידו בדדמי ל''ש עד אחד ול''ש שנים שאם אין הדבר ברור להם כשמש מה להם ולצער הזה אבל היא מאחר שסוברת שמת ודאי אין רוצה להתעגן עכ''ל, ומבואר ברמב''ן דיש ב' אופנים של ברירות לאדם, יש שברור כשמש, ויש שברור לו אך לא כשמש ועד לא יעיד בכזה ברירות, ורק היא שאינה רוצה להתעגן תעיד, ואע''פ שלפי דעתה הרי זה אמת גמור, ורשאי אדם להעיד על סמך כזה ברירות דאל''כ הרי זה נחשב שקר - ואדם שראה את המעשה של שמעון בן שטח לכא' יכול להעיד שמת ואינו שקר כלל, אע''פ שאינו יכול להעיד שראה שמת, אך יכול להעיד בסתמא שמת - אך אנן ידעינן שדרך אדם לטעות ולסבור שזה ברור, אע''פ שאינו ברור ולכן אילו עד היה מוכן להעיד גם בכה''ג עדותו לא היתה מתקבלת, אך כיון שלא יעיד אפשר לקבל את עדותו, וא''ת הרי חייב להעיד, י''ל שחזקה שיעידרק על מה שראה ולא יאמר בפירוש שמת, וז''ל הבית הלוי חלק ג סי' ט סק''ד, דמחזקינן דהעד ירא שמא יתברר אח''כ שלא כמו שאמר לא יסמוך גם על הך בדדמי שטועה בדמיונו דלמה לו להכניס עצמו בזה הספק וגם הוא חושש בעצמו שמא טועה וכמו שאמרו למד לשונך לומר אינו יודע שמא תתבדה ותאחז ולא יעיד כלל רק בדבר שיודע בודאי שהוא כן בלא שום ספק ולא מה שהוא רק לפי אומדן דעתו.

י. ועל פי זה אפשר לבאר את דברי הריטב''א שכתב וז''ל ומיהו קשיא לן אשמעתין טובא היכי שייך בהא לומר מה לי לשקר, שאין אנו אומרים כן בשום מקום אלא כשיש חשש טענת שקר ואילו הכא לא חיישינן כלל דמשקרא אלא דאמרה בדדמי וא''כ מאי מגו שייך הכא, אלא ודאי שזה הלשון מושאל הוא ומפני שאילו שתקה היתה נאמנת אנו אומרים למה לה להכניס עצמה לומר טענה שיאמרו שמשקרת בשוגג ובדדמי ניחא לה טפי דתשתוק, אלא ודאי בתום לבבה אמרה כן מפני שהיא יודעת בעצמה שהיה הדבר כן ולקיים דבריה יותר עכ''ל, ודבריו צ''ב, ועל פי הנ''ל י''ל דאם אין ברור לה כשמש, יודעת שיחשדוה בדדמי וכו' ועדיף לה לשתוק, ומדלא שתקה ע''כ ברור לה כשמש ע''י שראתה ממש שמת, ולכן אין חושבת שיחשדוה ובתום לבבה אומרת הכל כי עי''ז שמפרטת הרי יאמינו לה יותר, ורק כשאין ברור לה כשמש עולה חשש בליבה שלא יקבלו את דבריה ואם היתה רוצה שיתקבלו דבריה היה עליה לשתוק, וכן לכא' כוונת המהרש''ל בדברי רש''י בביאור החילוק בין מלחמה לרעב, דברעב סבורה יותר שמת ולכן משקרת, אע''פ שגם במלחמה בטוחה שמת, בכל זאת יותר בטוחה ברעב, וחזינן שיש דרגות של ברירות אע''פ שבכולם ברור לה שמת בעלה.

יא. והנה אם חשש בדדמי הוא חשש משקר, ניחא החילוק בין ע''א לב' עדים, דהרי כל הסיבה שע''א נאמן כאן הוא רק משום שאין חשש משקר, מחמת מילתא דעבידי לאיגלויי, וא''כ אם אכתי המילתא וכו' אינו גורם שלא ישקר ויאמר שראה אע''פ שלא ראה, שוב נפלה כל הסיבה להאמין לע''א, ולא דומה לב' עדים שבהם נאמר הגזה''כ לא לחשוש לשקר, אך אם אינו חשש שקר אלא טעות, שוב צ''ב מאי שנא ע''א מב' עדים אם כאן כח האחד ככח הב', ובאמת יש לפקפק גם אם בדדמי הוא חשש משקר דהרי אין כאן יותר חשש משקר בעד א' משני עדים, ואם החילוק בדרך כלל בין ע''א לב' עדים הוא רק משום שיש יותר חשש משקר בע''א כאן דבר זה אינו שייך, אלא דאכתי י''ל דכיון שע''א בעלמא אינו נאמן וכל הסיבה שכאן נאמן ע''י מילתא וכו' שעי''ז אין בו חשש משקר, ועד כמה שנשאר חשש משקר צריך היה להיות הדין שאינו נאמן וצ''ע.

יב. וי''ל דהנה אי נימא דכח האחד ככח הב' מדוע בבת אחת אינו כן, והרי אידך האומר לא מת אינו נאמן כב', ובשלמא לדברי הגר''ח ניחא דדין מחודש הוא שהוא כתרי לענין הכחשה י''ל דדין מחודש זה נאמר רק אחרי שהתקבלו דבריו, אך אם אינו דין נוסף אלא רק שכוחו כב' מאי שנא בב''א לבזה אחר זה, וע''כ צ''ל דאין הביאור דאף טרם שבא לב''ד כוחו כב', אלא הענין של כוחו כב' הוא דכיון שעדות ענינו לקבל את דבריו, ואינו קשור לאומדנא וכד', ממילא אין שייך דרגות בקבלת דבריו, וזה הכוונה שהוא כב' דכל שהאמינה לו התורה הוא כב', ובאיסורים צ''ל לפי''ז שאינו נאמנות אלא אמרה תורה דדי באומדנא זו, ובאשה עצמה האומרת מת בעלי יש דרגת אומדנא המספקת לדבר שבערוה, אך בע''א אינו כדרגא זו, וע''כ הוי דין נאמנות, וממילא הוי כב', משא''כ באשה עצמה שאינו אלא אומדנא אינו כב', אך טרם שבא לב''ד אין נוסף בו מידי, וטרם שבא באמת כוחו אינו כב' כדחזינן דע''א בהכחשה כמאן דליתא משא''כ בב' עדים, וכמו כן גם כשיש חשש טעות כח א' קלוש יותר ואין בכה''ג דין לקבלו, משא''כ ב' עדים, דהיינו שכוחו כב' רק אחר שהתקבל, אך אין כוחו כב' טרם קבלתו, ובזה חלוק מב' עדים, ואולי גם אחר שהתקבל, קל יותר לבטל את הקבלה, ולכן כשבאו ב' אח''כ בטלה קבלתו, אך לא שהם נאמנים יותר, ושורש הענין דב' עדים א''א שלא לקבלם, משא''כ עד אחד כל שיש איזה ריעותא אין דין לקבלו, כגון שעד מכחישו או כשיש חשש בדדמי שעי''ז יש חשש שקר בשוגג, ורק כשאין שום ריעותא יש דין לקבלו.

יג. והנה האחיעזר כתב דדעת הרמב''ם שיש כל מקום גם באיסורים, ובריטב''א מבואר שאין כל מקום באיסורים, וצ''ב מה הנ''מ אם יש כל מקום או לא לענין הכחשה, הרי השני גם כב', וי''ל דאזלו לשיטתם, דדעת הריטב''א דע''א בהכחשה כמאן דליתא, ולכן אילו היה כל מקום היה הוא מתקבל, והשני הוא בהכחשה ולא היה מתקבל, ורק משום שאין כל מקום וכו' וכל כוחו רק כאומדנא, לכן אין נ''מ בין בזה אחר זה לבבת אחת, ולכן השני מכחישו, ואין עדיפות לקמא על בתרא, ורק אם היה דין כל מקום שענינו שנאמן, ממילא היה הראשון מתקבל, והשני לא מתקבל כי הוא בהכחשה, כי אין דין לקבל עד אחד בהכחשה, אך אם התקבל אינו מתבטל, והשני הוי תמיד כבבת אחת, משא''כ הרמב''ם דס''ל דעד א' בהכחשה כמאן דאיתא וממילא גם אם יש כל מקום וכו' השני נאמן ועי''ז יש עדות מוכחשת.

יד. וא''ת א''כ מדוע בעדות אשה יש נ''מ בין בב''א לבזה אחר זה, הרי לדעת הרמב''ם ע''א בהכחשה כמאן דאיתא, וא''כ כמו שהשני מתקבל אח''כ מדוע לא יתקבל גם הראשון כשאחר מכחישו, ואמנם בזה אחר זה י''ל דאין השני נאמן, דכל נאמנותו הוא רק לומר מת, ורק בב''א גורם שלא יתקבל, אך לדעת הרמב''ם הרי אין גורם שלא יתקבל כי ע''א בהכחשה כמאן דאיתא, וי''ל דאף הרמב''ם מודה דע''א בהכחשה אין בו תורת עדות, ומהני רק כעד פסול מדין אומדנא, ומצד אומנדא אין נ''מ בין באו בב''א לבזה אחר זה ובכל גוונא יש ריעותא באומדנא, ורק בזה אחר זה הראשון שאינו בהכחשה יש בו דין עדות, ועי''ז השני שבא אח''כ אינו יכול להכחישו אף אילו היה נאמן לומר לא מת כי השני תמיד הוא בהכחשה.

טו. הובא לעיל דהרי''ף ס''ל דיש חשש בדדמי גם בב' עדים, ועל פי הנ''ל י''ל שזה רק משום דס''ל שאין חשש משקר, אלא רק טעות, וזה שייך גם בב' עדים, כשא''א לשאול - ויש לבאר בתרי דכמו שיש צד שנוגע פסול מצד חשש משקר, אע''פ שאמרה תורה שאין לחוש לשקר בעדים, וא''כ כיצד חז''ל חששו בנוגע, וע''כ צ''ל דפרשת עדות חלה במצב שיש סתמא שאומר אמת, וכמו שמבואר בכתובות יח: דחזקה דנעשה בכשרות, ועי''ז הוי כעדים המעידים שאינם אנוסים וכו', וא''כ כמו שכשאין סתמא שאומרים אמת בזדון לא חל פרשת עדות, כך גם כשאין סתמא שיאמרו אמת בשוגג מחמת בדדמי לא חל פרשת עדות, אך אילו היה סובר שיש חשש שקר, לא היה פוסק כן על ב' עדים, ובאמת דעת הרמב''ם שאין חשש בדדמי בב' עדים, וי''ל דהוא משום דאזיל לשיטתו דיש בכל בדדמי חשש שקר - אך י''ל על פי מש''כ בשו''ת זכרון יהודה בשם אביו, וז''ל הר' אשר ז''ל ... כי באלפסי כ' דאפי' בב' עדים בעי דאמר מת וקברתיו וכי תעלה על דעתך דב' עדים המעידין עדות ברורה דלא מהימני אלא ודאי מעידין שראוהו בקשרי המלחמה בתוך השונאים וא' מני אלף לא ניצול וכן משמע מלשון הרמב''ן ז''ל וזה לשונו עד אחד אומר ראיתיו מת במלחמה או ראיתיו שנפלה עליו מפולת או ראיתיו שטבע בים הגדול וכיוצא בדברים אם אמר קברתיו הרי זה נאמן ותנשא ע''פ עכ''ל אלמא מדמה אותו למפולת או לטובע בים הגדול אלמא משמע דאינו מעיד עדות ברורה על מיתתו והאי דקאמר קברתיו מלתא דפסיקא נקט עכ''ל, ולכא' כוונתו דאע''פ שאמר מת במלחמה, וא''כ אינו כאומר טבע בים הגדול, כי שם לא אמר שמת, צ''ל דלשון בני אדם כשאומרים מת אין כוונתם שיודעים שמת בבירור, אלא שמסתמא מת, וכמו שאומרים על פלוני שנהרג בשואה, אע''פ שאין עדות על כך, אלא רק שלא חזר אחרי הרבה שנים, א''כ כוונת בנ''א דמסתמא מת, ואין זה שקר אלא לשון בני אדם, ולכן גם ב' עדים שאומרים כן א''א לדון על פיהם, ולפי''ז אין זה חשש בדדמי אלא שלא העידו ממש שמת וז''ל הרי''ף חיישינן דילמא אאומדן דעתא קא מסהדי עכ''ל -.

טז. יש להעיר שגם לדברי הרמב''ם שתמיד שואלים היאך יודעים אתם שמת, אכתי שייך לדון כשעד לא אמר קברתיו האם נאמן, דמשכ''ל בעד מפי עד או אפי' בעד המעיד אם א''א לשואלו כגון שמת וכד' אחר עדותו, שהרי אין בירור זה אלא לכתחילה ואינו מעכב כמבואר ברמב''ם.

# בענין סימנים

א. מבואר בגמ' דסימן מובהק מהני מדאו' באבידה ועגונה וגט שנאבד, וסימן גרוע גם מדרבנן לא מהני, ובסימן בינוני דנה הגמ' אם מדאו' הוי סימן או רק מדרבנן.

ב. לכא' החילוק בין סימן מובהק, לסימן בינוני, ולסימן גרוע, הוא בשכיחות הסימן, וכלשון הגמ' ב''מ כג: כי היכי דאתרמי לדידך האי מקום, אתרמי נמי לחברך האי מקום, וכן הוא לשון הפוסקים דסימן מובהק לא נמצא כן אפי' א' לאלף - וז''ל הבית יוסף בשו''ת דיני גוי מסיח לפי תומו סימן יב, וזה סימן מובהק כי אחד מאלף לא ימצא שיהיה לו כן ביותר, עי' שו''ת נוב''י אבה''ע סימן כט וז''ל שמבואר בפוסקים דסימן מובהק הוי היכא שלא נמצא אחד מאלף כיוצא בזה, וז''ל החת''ס בשו''ת ח''ג סימן פ''ו, הנה סימן מובהק ביותר דלא נמצא אפי' אחד מאלף הוא לכ''ע דאורייתא אך סימן אמצעי שאינו נמצא הרבה אבל עכ''פ נמצא א' מאלף איכא מ''ד סמכי' עליו מדאורייתא דלא חיישינן לאתרמי למעוטא כי האי ואיכא מ''ד לא סמכי' מן התורה דאפי' כי האי חיישי' עכ''ל, וז''ל הבית שמואל סימן י''ז ס''ק ע''ב, סימנים מובהקים, עיין תשו' מ''ב שם וכתב הכלל הוא ס''מ הוא שלא ימצא רק א' מאלף והוא דבר זר ומופלג, אך לשון הגר''א בביאורו סקפ''ז הכלל דוקא שלא ימצא רק בא' מאלף דבר זה עכ''ל ומשמע שכשיש רק א' לאלף הוי סימן מובהק -

ג. וצ''ב אם סימן מובהק הוא דבר שמצוי רק ליותר מא' מאלף, וסימן בינוני הוא א' לחמש מאות, וסימן גרוע הוא א' למאה, א''כ בעיר שיש בו י' אלפי בנ''א, יש כי' עם סימן מובהק, וככ' עם סימן בינוני, וכק' עם סימן גרוע, ולחוש מתוך י' אין לחוש, ומתוך כ' תלוי בסימנים דאו' או דרבנן, ומתוך ק' אינו סימן כלל דמתוך ק' מצוי עוד כאלו, א''כ בעיר שיש בו מאה אלף יש כק' עם סימן מובהק, וכר' עם סימן בינוני, וא''כ מצוי שיאבד מתוך ק' או ר' ומדוע אינו נחשב סימן גרוע, ומה שיש עוד בנ''א אינו סיבה שלא ימצאו את החפץ, שהרי רק א' מוצא ומכריז ופשוט.

עוד יש להוכיח מהסוברים דק' סימנים גרועים אינם כסימן א' מובהק, ובודאי מצד השכיחות הרי זה אף עדיף מסימן מובהק.

ד. עוד צ''ב עד כמה שיש אפשרות שיפול מאחר, מדוע אין לחוש לכך, ובכל התורה כל שיש צד, אפי' צד קטן מאד, כא' לאלף אלפי אלפים חוששין לו, וכמו שאם נתערב בהמה טריפה באלף אלפי אלפים כולם אסורים וא''א דמסתמא הא' שלוקח ממקום קביעותו אינו הטרף, כי הוא רק א' לאלף אלפי אלפים, וא''כ שיש לעוד בנ''א חפץ עם כזה סימן, אפי' מצוי רק לעוד א' מתוך אלף אלפי אלפים, מדוע אין לחוש שנפל ממנו, ואין לומר שהוא מפרשת רוב, דהרי גם ביחס לסימן גרוע עדיין יש רוב, וא''כ צ''ב מאיזה פרשה מהני סימנים, ובודאי שחוסר שכיחות אינו כלום בדיני התורה.

וביותר יש להקשות דבשלמא סימן מובהק י''ל דאולי אין עוד כזה, אך בסימן בינוני לכא' בעיר גדולה אנן סהדי שיש עוד חפץ עם סימן כזה, וא''כ יש ספק השקול אם זהו החפץ שנאבד או שהוא של אחר, ואין אפי' צד יותר לומר שהוא של המביא סימנים, או שהוא הבעל של אשה זו.

ה. ועי' רעק''א בשו''ת תנינא סי ק''ג אות י''ב, דאין נחשב שיש ודאי בעולם טריפות, ולכן אין נחשב קבוע אלא שרי מדין רובא דליתא קמן, אע''פ שהצד שאין בעולם טריפות הוא א' לאלף ריבי רבבות, ובכל זאת נחשב לספק בדיני התורה אף לקולא, ואי לא תימא הכי אין התר לשתות חלב בזה''ז ואכהמ''ל.

ו. ולכא' הביאור בגדר סימנים הוא, כדמצינו דין מהיכי תיתי להסתפק בהרבה מקומות, וכהדין שתולין הידוע בידוע, שהוא מכח מהיכי תיתי להסתפק, ואין הכוונה במהיכי תיתי להסתפק שתלוי בדעת בני אדם, אלא הוא דין וסברת חז''ל מה נחשב ספק, ומה נחשב שאין כאן ספק, וכמבואר בש''ש ש''ב פ''ד ''דודאי היכא דליכא ריעותא ואין מקום להסתפק ודאי לא נחתינן לספיקא, וכגון טבח שלקח בהמה ונאבדה ותובע המוכר הדמים ודאי לא מצי לוקח טעין אימר טריפה היתה והיה מקחי מקח טעות ואין הולכין בממון אחר הרוב, דכיון דליכא מקום ריעותא לספק ודאי לא נחתינן לספיקא, והא דאין הולכין בממון אחר הרוב היינו היכא דהספק לפנינו ויש במה להסתפק'' וכתב אח''כ שכל שלא נולד הריעותא ברשות זו אין מחזיקים ריעותא מרשות לרשות, וכל שאין ריעותא לא נחתינן לספיקא, ומהני להוציא ממון, ומבואר בש''ש דיש דינים וכללים מתי נחשב שיש ספק ומתי נחשב שאין ספק, ואם יש דין שאין מחזיקים ריעותא מרשות לרשות נחשב כאין ריעותא ולא נחתינן לספיקא.

ז. ודין זה ודאי אינו קשור לאחוזים וסיכויים וכד', דהרי יש טריפות בעולם, וא''כ יש צד שהבהמה טריפה, ואין הולכים בממון אחר הרוב, וע''כ דכיון שטריפה הוא שלא כטבעו של עולם וצריך סיבה הגורמת לכך - ובמיעוט זכרים לא היה אומר הש''ש כן - וכיון שאין סיבה לפנינו להסתפק, ולחשוש אולי היה דבר הגורם לכך, בלא סיבה אין מעורר ספק, ויתכן שהחשש לטריפה יהיה יותר חשש, מאופן אחר שיש סיבה להסתפק, ובכל זאת כשיש סיבה להסתפק לא יהני להוציא ממון.

ח. ויסוד הדין של מה''ת להסתפק הוא מפרשת חזקה, וכמבואר בחי' רעק''א כתובות יג: דע''א אין נאמן נגד חזקה רק אם ''בלאו עדותו לא הי' אצלנו ספק דמה''ת לומר שנשתנה כגון להעיד שנתרם תבואה זו או שמת בעלה וכיוצא בכל הנזכרים בסוגי' דשם, אבל במקום שנולד הספק במחצה כשרים ומחצה פסולים או באלמנת עיסה, דד''ת דמוקמי' אחזקה, בזה י''ל דע''א נאמן לפוסלה'', וכיוצ''ב מצינו בגיטין בסוגיית שני כיסים די''א שאפשר להוציא ממון ע''י המה''ת שהותר, אע''פ שיש תינוקות וכד' שמתירין, אך צריך סיבה לכך, ואין מעוררים ספק שמא בא אדם והתיר.

ט. והנה מבואר ברשב''א בדף קטו: בסוגיא דשומשמי - ובדף קכא. - דרב חסדא שאמר היינו שני ת''ח ולא אמרינן הנך אזלו לעלמא והני אחריני נינהו, אינו מכח ההוכחה של הסימנים אלא איירי שיש עדים שהפקיד, ויש עדים שראו אצל הנפקד שומשמין במדה שהפקיד, וכל שיש עדים וראה, אין נאמן הנפקד לומר שקנאם, וממילא גם אין לו מיגו ששלו הם, ומבואר ברשב''א שהיה צריך סימן בכדי שיחשב שהעדים ראו את הדבר אצלו, וז''ל הרשב''א, והלכך האי סימן משוי ליה ראיה וכיון דאיכא עדים וראיה לא מהימן דהא לא מצי למימר החזרתים לך או החזרתי לך ולקחתים ממך, ומסקנא דשמעתא דחיישינן שמא פינן וכן וכן הויין לא הוי סימן, הא אלו הו''ל סימן בגוייהו מפיק מיניה דהו''ל כעדים וראיה אף על פי שאין העדים מכירים אלא מתוך הסימנין דסימן משוי ליה ראיה עכ''ל, ומבואר ברשב''א שר''ח ורבא נח' אם המדה נחשב סימן בכדי לאשווי ראה, דהיינו דמצד דין סימנים של אבידה לא היה אפשר להוציא ממון, וכאן מהני משום שתולין הידוע בידוע, וכשרואים שומשמין עם סימן, לא נחתינן לספיקא לומר אולי הנך אזלו לעלמא והני אחריני נינהו.

י. וכל זה רק משום שידוע שהיה אצל המפקיד שומשמין, אך כשיש עדים שהיה אצל אדם שומשומין עם סימן בינוני, וכעת נמצא אצל אחר, וטוען זה שהלא גנבם לא מהני, דודאי נחתינן לספיקא, אלא שבאים לפשוט את הספק על פי סימנים, וי''ל דאין כח בסימנים לפשוט ספק, ורק בצירוף שידוע שהיה אצל המפקיד שומשומין לא נחתינן לספיקא.

יא. וכעין זה מצינו בדברי המבי''ט, וז''ל הש''ש ש''ז פי''ז כתב בתשובת מבי''ט סימן קל''ח, אם נאבד יהודי בדרך שהלך ממקום פלוני למקום אחר ואחר כך באותו דרך נמצא הרוג, עיין שם שהעלה דמן התורה תלינן שזה הוא הנאבד אף בלא טב''ע או סימנים עכ''ל, ולכא' הביאור הוא גם מצד דלא נחתינן לספיקא, ורק כשידוע שהלך בדרך זו, וכן רק בצירוף שאבד, והיה אמור לחזור כמבואר באחרונים, בכה''ג לא נחתינן לספיקא.

יב. וזה גם הדין של כ''נ כ''ה שכתב הרמב''ן בסוגיין, לפי ביאור הש''ש, דכשהוא מקומו של הדבר, ואבד, ונמצא שם, אין מסתפקים שמא בא ממקום אחר לכאן, אלא תולין במקומו, כי במקומו היה צריך להיות משא''כ ממקום אחר הוא חידוש, והכל אותו יסוד, דלא נחתינן לספיקא, אלא שיש כמה דרכים וצורות הגורמות דלא נחתינן לספיקא.

יג. ועל פי זה י''ל דסימנים הוא דין מחודש, אך ע''י דין זה נוצר מה''ת להסתפק וכדלהלן, דבסימן מובהק לכו''ע לא נחתינן לספיקא, משא''כ בסימן בינוני, די''ל דמש''כ האחרונים שאין אפי' א' לאלף, אין הכוונה שיש א' בכמה אלפים, אלא הכוונה שהוא דבר משונה, וקורה בדרך כלל רק לעיתים נדירות, ולכן אמרינן מה''ת שיש עוד א' כזה, וגם כשיש ריבי רבבות לא נחתינן לספיקא לומר שיש עוד א' כזה, ולא משום שמסתמא אין עוד אלא כמוש''כ הש''ש שאין סיבה להסתפק, וכמו שאין סיבה להסתפק שהיא טריפה, וכיון שלא נחתינן לספיקא, כשרואים חפץ אבוד, וידוע שיש א' שיש לו כזה חפץ עם כזה סימן, תולין בו, ולא נחתינן לספיקא, משא''כ סימן בינוני א''א לומר מה''ת שיש כאלו, דודאי יש כאלו, אלא שדנה הגמ' האם סימן גורם לומר מה''ת שאחר איבד עם כזה סימן, ולכן תולין בזה שידוע שאיבד - ואע''פ שאפשר להשבע שנאבדו חפצים וא''כ יש רק נידון מה נאבד, וזה רק ענין של רוב וכד' ומדוע אין ספק, וי''ל דאע''פ שנאבד אך ידוע למאבדים מה נאבד ולכן כל מה שידוע שנאבד אינו מעורר ספק על חפץ עם כזה סימן - וזה לכא' פשוט שאם נידע שאחר איבד חפץ עם כזה סימן, ודאי אין סימן זה כלום ואף גרע מסימן גרוע, וחזינן דסימן הוא משום שתולין שאחר לא איבד, ורק מכיון שאין אנו יודעים שאחר איבד כזה חפץ, ואנו יודעים שפלוני איבד כזה חפץ, אם הוא סימן גרוע, אין כאן תולין ידוע בידוע, כי אינו דומה בהכרח לזה שנאבד, ורק יש לדון להכריע את הספק ע''י שמה''ת שאדם איבד כזה חפץ, וא''א להכריע ספק ע''י מה''ת שאחר איבד - דמה''ת גורם לא להסתפק בזה, אך לא להכריע עי''ז דבר אחר - ורק כשיש סימן טוב, דנה הגמ' האם עי''ז הוי כראה של הרשב''א הנ''ל דנחשב למצב שאין מעורר להסתפק, או''ד דסימן אינו גורם לכך, אלא רק סימן מובהק מועיל משום שע''י מה''ת שיש כזה חפץ לא נחתינן לספיקא, ולא מחמת הסימן, ולפי זה הנידון בסימנים הוא האם יש בכח סימן לגרום לכך שכשרואים חפץ עם כזה סימן אין מסתפקים, או שאין כח בסימן להסתלק מהסתפקות, זה הנידון המיוחד בסימנים, ואילו בסימן גרוע אין הנידון כמה צדדים יש שנפל מאחר, שכן סימן גרוע אינו גורם לתלות זה בזה, ומתעורר ספק, וגם להכריע ע''י שיש לתלות הידוע בידוע אי אפשר וכנ''ל - וכן ברשב''א מבואר שרבא אמר שמדה אינו מחשיב ראה וזהו חסרונו של סימן גרוע -.

יד. ולפי''ז בסימן מובהק אם נידע שיש בעיר עוד אחד כזה, אפי' עיר המונה ריבי רבבות, אין זה נחשב סימן מובהק - וכ''ה בשו''ת הרא''ם סימן לח וז''ל ומה שכתב בעל אדם וחוה שאין לסמוך על הסמנים אפילו על המובהקים לעדות אשה אלא בדבר ברור שאינו נמצא בגוף אחר כלל אינו רוצה לומר שלא ימצא דוגמתו לשום אדם אחר כלל דאין זה נמצא לשום סימן בעולם שכל סימן שנמצא לאדם אחד מאחר שהוא אפשרי שימצא אינו נמנע שימצא גם לאדם אחר אלא הכי פירושו שאין לסמוך על הסמן להתיר בו את האשה אפילו אם היה מובהק אלא כשיהיה הסימן ההוא זר ומופלג עד שיהיה ברור בלב כל אדם שאינו נמצא בגוף אחר באותה מדינה כלל ושלא נשמע אדם אחר שיהיה לו כזה הסימן מעולם אבל אם לא היה מזה המין אף על פי שהוא סימן מובהק אין לסמוך עליו להתיר בו את האשה כי מאחר שכבר נודע שיש דוגמתו לאדם אחר איך נסמוך להתיר בו את האשה דלמא אחר הוא ואינו בעלה של זו - ואע''פ שהוא צד רחוק מאד שבדיוק יאבד החפץ הזה, אין מיעוט הצדדים גורם מאומה בדיני התורה וכנ''ל, ומאידך אם ידוע שבכל העיר אין אלא ב' חפצים עם סימן גרוע - או בלא סימן כלל - או שידוע רק על א' ואין ידוע שיש עוד יחשב לסימן גרוע, משום שכשרואים את החפץ אין תולין בזה שנאבד, כי אינו מספיק דומה, ורק כשמלבד החפץ יש עוד סימנים טובים הרי זה גורם לראות שזה מה שנאבד לזה שידוע שנאבד לו, וכמוש''כ הרשב''א הנ''ל, ושם הוא מכח שידוע שהפקיד אצלו, וכאן הוא מכח שידוע שלאדם זה נאבד, וזה פחות תליה מאשר שומשמי שידענו שכאן היה החפץ, ולכן בשומשמי אף מהני להוציא ממון, ויתכן שגם מה שמועיל באבידה מועיל הדבר להוציא ממון - ואמנם יש שנקטו כן שכשיש ב' התובעים את החפץ, דנחשב כלהוציא ע''י שהשומר שומר עבור הבעלים - אלא שבאבידה ידוע שלזה נאבד, משא''כ כשרואים אצל פלוני חפץ כזה וטוען שגנבו, אין כאן ידוע בידוע, ובודאי נחתינן לספיקא אם זהו שלו או לא, שהרי ידענו שיש עוד כאלו, ורק כשידוע שאבד לו אין מתעורר ספק לומר שנאבד לעוד אדם - וא''ת א''כ מדוע סימנים וסימנים כשלא' יש סימנים טובים יותר ינתן לו, י''ל דעי''ז נוקטים שהוא איבד ולא אידך, ואע''פ שכתבו תוס' דף כב: דלא חישינן למשקר, אולי כל זה רק כשא' אומר שאיבד ולא כשב' אומרים שאיבדו, וא''א ששניהם איבדו, וכך מוכח מהא דכתב הרא''ש דסימנים וסימנים וע''א חייב אידך שבועה -

טו. והנה אם מצוי מאד כאלו סימנים, אולי ע''י ריבוי הצדדים נחתינן לספיקא, וכמוש''כ הרמב''ן דכיון דמצוי בשומשמין שפינם א''א כ''נ כ''ה, דע''י דשכיח נחתינן לספיקא, וא''כ כך היה אפשר להסביר את החסרון בסימן גרוע, ואם נידע שיש רק ב' כאלו סימן גרוע יחשב כסימן בינוני, אך לכא' א''א לומר כן, וכנ''ל באות ג' דבעיר קטנה שמצוי מעט, הדין כעיר גדולה שמצוי הרבה.

טז. ולפי''ז המח' אם מקום הוי סימן, או ממדה ומשקל ומנין הוי סימן, אינו נידון כמה מצוי - אע''פ שי''ל שאם מצוי טובא זה גופא גורם להסתפק, וא''כ י''ל שבזה נח', אך יותר מסתבר שלא נח' במציאות, או בדרגת הגורם להסתפק - אלא אם נחשב לגורם לתלות שזהו מה שנאבד ולגרום שלא להסתפק, דסימן טוב בגוף החפץ גורם לזיהוי טוב יותר בחפץ, ולמייחד את החפץ משאר החפצים הדומים לו - ואין נ''מ כמה יש, אלא הוא יותר גורם לחפץ לעמוד בפני עצמו, וליחדו יותר ודו''ק - ודנו אי מקום או מדה הוי סימן ואולי משום שהוא סימן מחוץ דבר מחוץ לחפץ, ומקום הוא עוד יותר מחוץ לחפץ, וכך הרי קי''ל דמנין ודאי הוי סימן ובמקום נח'.

יז. ואולי יתפרש לפי''ז מדוע הרבה סימנים גרועים לא מהני, דאע''פ שמבחינת הסיכויים הוי כסימן מובהק, אך אין זה גורם לא להסתפק, דהרי לא נוצר עי''ז טב''ע, וא''כ זה רק חשבון, ולא שרואים מיד שזהו הנאבד, אלא נחתינן לספיקא.

יח. מבואר דהבא למשכן את חבירו, אין תולין שמה שחסר הוא אצלו, שמא בא גנב וגנבם, ואע''פ שזהו מה''ת, אך א''א לומר ע''י המה''ת שאין ספק וזהו חפציו, כיון שאין סימן, דרק כשרואים סימן לא נחתינן לספיקא, או סימן מובהק, ע''י מה''ת שיש עוד לא נחתינן לספיקא, משא''כ כאן רק ע''י חשבון שמה''ת שבא גנב יש לנקוט שזה של הבעלים, אך אין זה גורם שלא נחתינן לספיקא, ולא דמי לסימן מובהק שיש מה''ת שיש עוד ועי''ז נוקטים שזה שלו, משום שע''י שיש מה''ת שיש עוד זה גופא גורם לתלות בו ולא להסתפק, ואינו רק חשבון, וכן בסימן טוב ע''י מה''ת שנפל מאחר לא נחתינן לספיקא שנפל מאחר, ואינו חשבון, אלא כשידוע שיש מאבד לא נחתינן לספיקא, אך רק כשיש סימן שעי''ז תולין הידוע בידוע, אך בלא סימן אין במה לתלות, אלא זה רק חשבון שמה''ת שאחר איבד א''כ ע''כ ששלו הוא וזה לא מהני, ורק כשיש סימן שמיד תולין בו, ואע''פ שיש עוד חפצים כאלו, אין זה מעורר ספק משום שאין סיבה להסתפק שמא נפל מאחר, ולפי''ז אם יש צד שיש רק חפץ א' כזה, אולי יש מה''ת שיש עוד, אך א''כ יקשה כשיש רק ב' נימא מה''ת שנפל, ומ''ש מה''ת שנפל, למה''ת שיש כזה חפץ, וי''ל דמה''ת שיש כזה חפץ הוא מה''ת גדול יותר מה''ת שנפל, ולכן רק ע''י מה''ת שיש כזה חפץ א''צ סימן בכדי לתלות בו, דהרי יש תולין הידוע בידוע גם בלא סימן כלל, כיש דברים אחרים הגורמים למה''ת, ומה''ת שיש כזה חפץ גורם לתלות מיד בזה שאבד, משא''כ כיש כזה חפץ, אין המה''ת טוב כ''כ לגרום לתלות מיד בזה שאבד, אלא רק ע''י שיש סימן יש תליה, אלא שאם ברור שאדם אבד יש מעורר, משא''כ כשאין סיבה לחוש שאדם איבד אין מעורר, והמה''ת שמא איבד רק גורם שאין מעורר להסתפק, משא''כ המה''ת שיש כזה גם גורם לתלות, ואינו כגנב שהוא חשבון, אלא מכיון שטרם שבאים לדון אין ידוע שיש אחר כזה, עי''ז כשבאים לדון אין מסתפקים באחר, ולפי''ז סימן מובהק אינו מחמת הסימן אלא מחמת שאין סיבה לחוש שיש עוד כזה, ונ''מ שאף בלא סימן כלל אם יש כזה מצב יהני, וע''כ צ''ל כן דאי סימן מובהק מועיל מדין סימן מה וידענו שסימן בכוחו לגרום לתלות, מה הספק בסימן בינוני, וכי הספק מהו הגבול לתלות, ויש לדחות.

יט. התבאר שיסוד דין סימנים באבידה הוא רק בצירוף זה שיודעים שנאבד לו כזה חפץ, וכ''כ החמד''ש סי' ל''א סק''ז והפתחי תשובה ס''ק ק''ג - והפתחי תשובה כתב כן גם על סימן מובהק - ובדברי רעק''א מבואר לא כך דבסי' ק''ז הסתפק וז''ל ואני מסופק למ''ד סימנים דרבנן אי מחמירין באיסור בסימן אמצעי בנידון דמעידין דאשה בסימן אמצעי נתקדשה, נאסור לאשה שיש לה סי' כזו להנשא, והוא אם סימנים דרבנן היינו דחכמים עשו סימן לראיה באיסורין להחמיר, או דלא עשו כלל דין לענין איסור, רק להך מלתא דאבידה להחזיר בסימן, עכ''ל ושם הרי לא שייך סברא זו, ובעונג יו''ט סי' קכ''ח דן דאולי הנידון אם סימנים דאו' או לא אינו אלא כשאין ידוע שאיבד, אך כשידוע שאיבד שיש לתלות הידוע בידוע, בצירוף סימנים, ודאי דסימנים דאו', וצ''ע מדברי התוס' בב''מ דף כב: דנצרך סימנים אף היכא שנאמן שנאבד לו ובאמת בסי' קכ''ט חזר בו העונג יו''ט וכתב ככל הנ''ל דרק בצירוף זה שידוע שאיבד מהני, וכל זה הוא נ''מ בעגונה האם מהני סימנים אי סימנים דאו', או אולי גם בסימן מובהק, רק בנאבד שיש לתלות הידוע בידוע, או גם כשנאבדו עוד שאין כאן סברא לתלות הידוע בידוע, ונראה בפוסקים דמהני כה''ג סימן מובהק, אך אולי סימן בינוני לא היה מועיל אף אם סימנים דאו', עוד יש לעיין על דברי רעק''א כיצד יעזור סימן אמצעי בכה''ג שקידש וכו', הא סימן אמצעי ברור שיש עוד נשים כאלו, וא''כ כיצד יועיל סימן בלא צירוף של תולין הידוע בידוע - ועי' פתחי תשובה הנ''ל שכתב דלא מהני כשלא נאבד ובפרט כשידוע שיש עוד אחד כזה - ובאבידה אם נידע שנאבד עוד א' כזה ודאי נפל בבירא כל כח הסימן, אלא שיש לעיין על כל הנ''ל מהגמ' בחולין צו. דלא קטלינן ע''י סימנים, ולא מוציאים ממון ע''י סימנים, ובציורים שם אין מלבד הסימנים מאומה, וא''כ כה''ג אף באבידה לא יעזור סימן, וא''כ לכא' מוכח שם כדברי רעק''א, אלא שי''ל דכוונת הגמ' שם לסימן מובהק, שמועיל גם בלא ידוע שנאבד, א''נ איירי גם בציור כעין אבידה, שברח ומצאנו אדם המתחבא עם סימנים כאלו, ובאמת החמד''ש חילק כן, על קושיית התוס' משטר שאבד, דשאני שטר שידענו שאיבד, משא''כ עדים על פלוני שכך וכך סימניו שלוה מעות.

כ. מבואר בגמ' לחד אוקימתא שנח' בשומא אם הוא סימן העשוי להשתנות, וצ''ע הרי כמו שסימן מועיל משום שאין תולין שיש עוד אחד שמת עם כזה סימן, א''כ באותו מידה יש לתלות שהסימן של אחר לא השתנה לסימן של הבעל, דמאי שנא להיולד כך או להשתנות אחר מיתה לכך, ועל פי הנ''ל יש ליישב דכל שהסימן עשוי להשתנות תו אין כאן מצב שרואים שזה המת, דרק רואים משום שיש לו סימן כמו הבעל, וכיון שעשוי להשתנות, ואנו יודעים שאם נראה את הבעל יתכן מאד שלא יהיה לו סימן כזה, תו אין רואים לפנינו את הבעל עד כדי כך דמחמת כן לא נחתינן לספיקא.

כא. מבואר בגמ' דנלמד מקרא דמחזירים חמור בסימני אוכף, וצ''ב מדוע נצרך פסוק על כך - ויש שכתבו דס''ד דכיון שאין לו סימנים בחמור הרי זה ריעותא - ועל פי הנ''ל י''ל דקמ''ל קרא דהאוכף נחשב חלק מהחמור, דאל''כ אע''פ שיש הוכחה שהחמור שייך לבעל האוכף, אך אם היה זה נחשב לב' אבידות לא היה נחשב שאין ספק על החמור, אלא היה ספק והיה נפשט על פי סימני האוכף משום שרק ע''י הסימנים לא נחתינן לספיקא, דרואים שזה החפץ של המאבד, אך רק כשיש סימן בו, אך כשבו אין סימן, אין זה אלא הוכחה שייך לו, וכיון שנחתינן לספיקא אין בכח סימנים להכריע.

**מסקנת הדברים**

א. אין סימנים קשורים כלל למספרים וסיכויים, אלא סימן מובהק ענינו דבר משונה, כמוש''כ הפוסקים כגון שיש לו אף עקום מאד, ובזה כל שאין ידוע על אחר עם כזה סימן, לא נחתינן לספיקא לומר שיש עוד אחד כזה, אף במקום גדול מאד שיש ריבי רבבות אנשים, ולכן אין ספק לפנינו שזהו של המאבד, מכיון שידעינן שנפל לו, תולין בו ולא נחתינן לספיקא לומר שמא יש אחר שיש לו כזה, משא''כ סימן בינוני א''א לומר שיש מה''ת שיש כאלו, ורק הנידון אם לחוש שנפל לאחר, וכאן ע''י סימנים דנה הגמ' אם אמרינן שע''י סימנים, כשיודעים שאחד איבד חפץ עם כזה סימן, תולין בו ולא נחתינן לספיקא שמא אחר איבד, וזהו דין סימנים שע''י הסימן לא נחתינן לספיקא, דבלא סימן אף אם יש רק ב' כאלו חפצים בעיר, כשרואים את החפץ האבוד מתעורר ספק של מי הוא, ואחרי שיש ספק יש סברא לומר ששייך לזה שאיבד, דמה''ת שנאבד לאחר, אך כיון שיש ספק אין מה''ת יכול לפושטו, ורק סימן גורם שלא להסתפק, ולא דמי לסימן מובהק שלא הסימן גורם, אלא ע''י מה''ת שיש כזה חפץ לא נחתינן לספיקא, משא''כ מה''ת שנפל אינו גורם שלא נחתינן לספיקא, דכיון שיש ב' כאלו, מתעורר ספק של מי הוא, ורק ע''י הסימן שהוא מייחד יותר את החפץ הרי זה גורם לתלות בו, ולפי''ז סימנים אינו מועיל לחוד אלא בצירוף תולין הידוע בידוע, וכמוש''כ החמדת שלמה.

ב. ולפי''ז ב' סימנים גרועים י''ל שאינם כסימן א' טוב, כי דנים על כל סימן בפנ''ע, אך ב' סימנים בינונים אם עי''ז נוצר מה''ת שיש עוד כיוצ''ב וכגון שיש ק' סימנים בינונים היה זה צריך להיות כסימן מובהק.

ג. אלא שאולי י''ל שסימן מובהק גם הסימן גורם, והיה פשוט שהסימן כאן גורם מכיון שהוא דבר משונה הרי זה מייחדו מאד, משא''כ סתם סימן, ואי נימא הכי גם ק' סימנים בינונים אינם מייחדים אותו - וכדפסק ברמ''א סעי' כ''ד - כי כל א' עומד לעצמו ואין קשר ביניהם, ולפי צד זה אולי אף אם נידע שיש עוד חפץ כזה הוי סימן מובהק.

ד. ומאידך י''ל שסימן גרוע אינו חלוק מסימן בינוני מדין הסימן שבו, ורק משום ששכיח הוא ע''י שמצוי נוצר ספק, ולפי''ז אם יהיו רק ב' כאלו יחשב לסימן, אך אם לא יהיה לו סימן כלל, ורק ידוע שאין מלבד ב' עוד, לא יהני, ובפתחי תשובה ס''ק ק''ג כתב שאם יש רק ב' כאלו, סימן גרוע מהני כמו סימן מובהק.

#

# בסוגיית סימנים

א. כתבו התוס' בב''מ דף כב: וז''ל רש''י שפירש דהמוצא מכריז מקום שיאמר מצאתי חפץ במקום פלוני והוא יאמר חפץ פלוני ויקחנה ק''ק דהא תנן בפירקין (דף כח:) אמר אבידה ולא אמר סימנין לא אמר כלום אלמא במה שמכוין החפץ אינו סימן וי''ל דהתם נמי לאו משום שהוא חשוד לשקר שהפסיד חפץ אלא משום דא''ל כי היכי דאת אבדת חפץ ה''נ אימר אדם אחר הפסיד אבל הכא מהדרינן דאין רגילות ששני בני אדם אבדו חפץ זה כזה ובמקום אחד עכ''ל, ולכא' מבואר בתוס' שאין הסימן נצרך מחשש שקר אלא רק מחשש שמא נאבד לאחר כזה חפץ.

ב. כתב רש''י חולין דף עט:, וסימנין דאורייתא מדסמיך אסימנין ושרי איסורא עלייהו ש''מ הא דסמכינן אסימנין בחזרת אבדה כדאמרינן באלו מציאות (ב''מ דף כז) דאורייתא היא דאי דרבנן נהי דעבוד רבנן תקנתא בממונא באיסורא מי מצו מתקני אלא ש''מ דאורייתא היא והתם באלו מציאות מיבעיא לן סימנין דאורייתא או דרבנן עכ''ל.

ג. ובחידושי הר''ן שם כתב פי' רש''י ז''ל דמסימני אבדה קאמר. והקשה הרמב''ן ז''ל מה ענין זו לזו אפילו כשתמצא לומר סימנין אלו דאורייתא י''ל שאין מחזירין אבידה בסימנין דילמא מחזא חזא, א''נ כסומא בארובה אלא ודאי סימנין אלו קאמרינן שהן עיקר לסמוך עליהם בענין זה וגמרא גמירי לה והאי דומיא דמאי דאמרינן בפ' אלו טרפות גבי סימני ביצים סימנין לאו דאורייתא.

ד. ולכא' מבואר ברמב''ן דנצרך סימנים מחשש שקר, ולמד''א סימנים לאו דאו' לא מהני סימנים שמא ראה או אומר כסומא בארובה, ושלא כדברי התוס' הנ''ל בב''מ.

ה. אלא שלכא' צ''ע מדברי הגמ' דף כז: תא שמע והיה עמך עד דרש אחיך אתו, וכי תעלה על דעתך שיתננו לו קודם שידרשנו, אלא דרשהו אם רמאי הוא או אינו רמאי, מאי לאו בסימנין לא בעדים, ומפורש בגמ' שנצרך סימנים מחשש רמאי.

ו. וי''ל - יסוד הדברים מבוארים בקה''י - דהרמב''ן ותוס' לא פליגי, וצריך סימנים מחשש שקר, ואי סימנים לאו דאו' לא מהני סימנים מחשש שראה או אומר כסומא בארובה, אך אי סימנים דאו', אין הכוונה שע''י הסימנים מוכח שלא ראה או אינו אומר כסומא בארובה, דעל כך מה יעזור סימנים, אלא אי סימנים דאו' אין חשש שראה ואין חשש שאומר כסומא בארובה, וכן אי סימנים דרבנן מדרבנן אין חוששין לכך, וכיון שאין חוששין לכך, כתבו התוס' בדף כב: דגם אין חוששין שאומר כסומא בארובה או שראה אף כשאומר את החפץ בלא סימנים, דכל שכיון לחפץ אין מסתבר ששקר בפיו ולא איבד כזה חפץ, דאין דרך בני אדם לשקר ולנחש את החפץ ביודעם שמסתמא לא יכוונו מתוך כל כך הרבה אפשרויות לחפץ שנאבד, וזה הוכחה שנאבד לו כזה חפץ, אלא שאע''פ שהתברר שנאבד לו כזה חפץ אכתי בלא סימנים יש לחשוש שנאבד גם לאחר כזה חפץ, דמצוי שמתוך כל כך הרבה אנשים עוד אחד איבד כזה חפץ, וכיון שכך א''א להראות לו את החפץ ולסמוך עליו שיכירנו בטביעות עין, מקרא דעד דרוש אחיך אותו דרשיהו אם רמאי הוא, דשמא אע''פ שאיבד כזה חפץ ישקר ויאמר שזהו החפץ שאיבד, ועל כך נצרך סימנים שעי''ז אין חוששין שבדיוק נאבד לעוד אדם כזה חפץ עם אותם סימנים, ונמצא דהסימנים הם בכדי לברר שלא נאבד לאחר כזה חפץ, אך על כך שלאדם זה נאבד כזה חפץ א''צ סימנים, ולכן אם המוצא מכריז מקום והמאבד אומר את החפץ, כיון שאין לחשוש שנאבד לב' בנ''א באותו מקום, שוב אין צורך בעוד סימן, וא''צ שהמאבד יאמר את המקום, מכיון שאין חשש שכלל לא נאבד לו.

ז. ולפי''ז מש''כ בגמ' דרשיהו אם רמאי מאי לאו בסימנים, אין הכוונה שע''י הסימנים יתברר שאינו רמאי, אלא ע''י הסימנים יתברר שאין עוד אחד שנאבד לו וממילא מחזירים לו, וכדחזינן במקום לדעת רש''י שאינו אומר סימן כלל, דהרי לומר את החפץ ולא לומר את סימניו אינו סימן, אלא דרשיהו ע''י סימן כי רק עי''ז אין חשש רמאי כי אין על מה לרמות, אך לא שע''י הסימן מוכח שאינו רמאי, אלא אינו רמאי מחמת שאמר את שם החפץ, וע''כ נאבד לו, אך אכתי מי יימר שזה שלו ויש לחשש שישקר אם נראה לו ויאמר שזה שלו, ולכן נצרך סימן לברר שאין עוד אחד כזה, וא''ת מנלן שאין מטרת הסימנים לברר שאינו רמאי ומנלן לרש''י שאין חשש רמאות בלא הסימן, ואולי אומר כסומא בארובה ולא יהני כשאינו אומר סימן כמו במקום, י''ל דס''ל דעל כך לא היה מועיל סימן, דאילו היה חשש אין נ''מ בין אם מנחש את החפץ או את הסימן, וכמוש''כ הקצוה''ח דאין כלפי זה נ''מ בין סימן בינוני לסימן מובהק, והסברא בזה הוא דאע''פ שיותר קשה לנחש, אך אם יש חשש ניחוש אין נ''מ בין א' למאה שיצליח לנחש או א' לאלף, דמאי נ''מ בינייהו, הא בתרוייהו יש כעין רוב, ואי לא מהני מה יועיל כשהצד קטן יותר, ואין נ''מ בשום מקום בתורה בין א' למאה לא' לאלף, ולכא' מדברי הקצוה''ח נמי מוכח שאין מטרת הסימנים לברר שאינו משקר, דהרי על חשש שקר אין נ''מ בדרגת הסימן, ואם סימן גרוע אינו מועיל אף סימן טוב לא יועיל, וע''כ דאף בלא סימן אין חשש שקר.

ח. ועי' קצוה''ח סי' רנ''ט סק''ב, דאי סימנים לאו דאו' מחשש שקר, שאומר כסומא בארובה או ראה, גם סימן מובהק לא מהני, ואין נ''מ בין סימן מובהק לסימן בינוני כשיש חשש שאומר כסומא בארובה או שראה, ולפי הנ''ל י''ל דאם סימנים דאו' או' דרבנן, אין חשש שאומר כסומא בארובה אף ע''י סימן גרוע, דבסימנים דאו' כתוב שא''צ לחוש לכך, ולא שדבר זה מתברר ע''י סימנים, משום שלכך די באומר את שם החפץ, שזהו אולי אפי' יותר גרוע מסימן גרוע, וכל מה שנצרך סימן הוא לברר שאין עוד כזה חפץ, ולהאמין לו א''א מקרא דדרשיהו אם רמאי הוא או לא וכנ''ל, ויש שרצו לומר שאין קשה מהגמ' דרשיהו וכו' על תוס' דף כב: משום שבקרא כתוב שא''א להראות לו שמא ישקר, ועל כך די באומר את שם החפץ שעי''ז אין חשש שישקר, אך אכתי אולי נאבד לעוד אדם, ועל כרחך יתברר רק ע''י סימנים וחזינן דסימנים דאו' שעי''ז מתברר שאין עוד אחד כזה, אך א''א לפרש כך, וכנ''ל דאי שוב אין חשש שקר, מאחר שאמר את שם החפץ נראה לו את החפץ ויאמר אם הוא שלו, ולמה לי סימנים, וע''כ שגם על זה יש חשש שקר, וא''כ שוב קשה על תוס' וע''כ כנ''ל שאין חשש שקר רק על כך שנאבד לו, אך אכתי יש לחשוש שישקר ויאמר ששלו הוא אע''פ שאינו שלו, ועל כך נצרך סימנים.

ט. ולכא' סברא זו כתובה בתוס' כז: ד''ה מעולם וז''ל ואומר ר''י דלעולם לא חשדינן ליה שישקר במזיד לומר שהוא שלו לקלקלה דמשום להרויח פשיטי דספרא לא היה מקלקלה דהא בעל שאמר גירשתי את אשתי נאמן ולא חיישינן להכי ולהכי כשאומרים העדים שלא חתמו אלא על גט אחד והוא אומר שעל שלו חתמו נאמן אבל כשאין העדים אומרים כלום חיישינן שמא הוא סבור שהוא שלו לפי שאין יודע שיש יוסף בן שמעון אחר או יודע ואין נראה לו לחוש שגם הוא אבד גט ולכך אומר שהוא מכיר אף על פי שאינו מכיר עכ''ל, אלא שכתבו כן רק בגט שאינו חשוד לקלקלה ולא על כל אבידה, אך בתוס' בב''מ כב: מבואר כן על כל אבידה, ואולי בגיטין המוצא אומר שמצא שטר, ולכן רק בגט שאין חשוד לקלקלה אין חשש שקר, משא''כ בכל אבידה שהמוצא אומר את שם האבידה אין חשש שקר גם בכל אבידה.

י. וז''ל הב''ש בסי' קל''ב ס''ק י''ב והא דאינו נאמן לומר סימן אחר שראה הגט, אף על גב דלא חיישינן הרי התוס' כתבו לקמן דמשקר י''ל כיון דהוא אבד כזה סבר בודאי גט שלו הוא, וסבר שנעשה סימן זה אחר שאבד, ועכ''פ אינו משקר על הגט אף על פי דמשקר על הסימן, מ''מ אינו משקר על הגט וסבר גט שלו הוא, עכ''ל

יא. ועי' באבני נזר אה''ע סי' ע' סקכ''ט שכתב כן על פי התוס' בגיטין והקשה דלשון רמאי הכתוב בגמ' אינו נראה כן, אלא נראה שמשק בזדון, ולא רק שאומר ששלו הוא כי סבור שמסתמא לא נפל לאחר, ואולי י''ל דבאבידה יש חשש של שקר במזיד שמכיר שהוא של אחר ובכל זאת יאמר ששלו הוא, ותוס' בגיטין כתבו כן רק על גט שאין חשוד לקלקלה, ולולי דבריו י''ל דגם באבידה החשש רק שאע''פ שאין לו טב''ע יאמר ששלו הוא ע''י שסבור שמסתמא לא נפל לאחר, אך האבני נזר נקט שרמאי הוא גזלן, ולפי דבריו י''ל שישקר אע''פ שרואה שאינו שלו.

יב. ועי' בתוס' חולין צו. דספק הגמ' הוא אם סימן עדיף או טביעות עין קצת עדיף, ובתחילה סבר דסימנים עדיפי שהרי אין מחזירים אבידה אף לת''ח בטביעות עין קצת, וצ''ב הרי נפשט שטביעות עין קצת עדיף, וא''כ מדוע לא יחזירו אבידה לת''ח בטב''ע קצת, וכתבו הבכור שור והרש''ש דיש לחוש מחשש חימוד ממון לבדדמי בטב''ע קצת אף בת''ח, ומבואר כעין הנ''ל דאין חשש שלא נאבד לת''ח, אך יש חשש שיטעה בדדמי בטב''ע קצת, ועל כך צריך סימנים, ובעם הארץ יש חשש שישקר וכנ''ל - אך בריטב''א בחולין שם מפורש דלמסקנא מהדרינן אבידה לצורבא מרבנן בטב''ע בינונית -

יג. ונראה עוד להוסיף דכל הטעם שלא די לומר את החפץ בלא סימן הוא רק מחשש שמתוך הרבה אנשים נאבד גם לעוד אדם, אך אם ידוע שחפץ כזה יש רק לב' בני אדם, י''ל דאין לחוש שבדיוק נאבד לשניהם את אותו החפץ, כמו שאין לחוש שנאבד לב' בנ''א באותו המקום, וזה לכא' כוונת הקצוה''ח בסי' רנ''ט סק''ב דכשיש עדים שהפקיד מהני סימן מובהק להוציא, משום שכאן יש רק עוד אדם שיש אפשרות שהוא גם שם שומשמין בחבית, ואינו כאבידה שיש אפשרות שנאבד מכל אדם בעיר, שוב ראיתי שכ''ה לכא' להדיא בגמ' בגיטין כז. דרבה ס''ל דרק אם גם הוחזקו ב' יב''ש באותו העיר וגם שיירות מצויות חוששין לעוד יב''ש, וצ''ב מה הצירוף של שיירות מצויות להוחזקו ב' יב''ש, וע''כ צ''ל דאם אין שיירות מצויות אין לחוש שבדיוק גם היב''ש השני איבד גט, משא''כ כשיש גם שיירות מצויות שיש חשש שיש ג' אנשים ששמם יב''ש יש לחוש, דא''א לומר שבשירות מצויות יש חשש לכמה יב''ש, דא''כ מדוע בלא הוחזקו, ושירות מצויות אין חוששין, וע''כ ששירות מצויות הוא סיבה לחשוש על עוד יב''ש, ובצירוף יב''ש שהוחזק בעיר חוששין ואע''פ שאין פוסקים כרבה, אך בצירוף סימן מובהק מוציאים ממון - שו''ר ראיתי ברשב''א בגיטין שכתב כעין זה דלנפילה דחד לא חיישינן, אך את הגמ' ביאר דכיון שהוחזק עוד יב''ש חזינן דיש עוד כאלו ולכן עי''ז מתעורר ספק שאולי יש עוד כאלו מהשיירות עי''ש -

יד. ובנוסח אחר י''ל על פי מש''כ תוס' בגיטין כז. וז''ל וא''ת היכא דהוחזקו אף על גב דאין השיירות מצויות היכי מהדרי' מנא ידעינן דשל זה הוא וי''ל כגון דידעי' דמזה יוסף בן שמעון נפל ולא חיישינן שמא זהו של יוסף בן שמעון אחר דאין לחוש שגם אחר אבד כאן כיון דאין השיירות מצויות עכ''ל ועי' בתו''ר שם שהוסיף דידעינן שנפל כאן ממנו, ומבואר בתוס' דאם אין אנו יודעים שנפל ממנו, יש ספק ממי נפל, אך כשידוע שממנו נפל, אין מתעורר ספק שמא נפל גם מאידך, דמה''ת להסתפק, ותולין הידוע בידוע, וא''כ גם כאן הרי ידוע שהפקיד אצלו כך וכך שומשומין, ומה''ת שיש לאידך גם שומשומין עם סימן מובהק, ולא דמי לבא לחבירו ואומר חפץ שאצלך שלי הוא, דחיישינן שיש עוד חפץ עם כזה סימן, ואין ידוע שהחפץ של אידך היה אצלו, ואין כאן אלא מה''ת אחד מי יימר שיש עוד חפץ כזה, אך כשידוע שהפקיד יש עוד מה''ת, האחד מה''ת שיש עוד כזה חפץ, ושנית מה''ת שבדיוק אותו חפץ שדומה לו נמצא בדיוק כאן, ותולין הידוע בידוע, וכמו בהוחזק עוד יב''ש, דאמרינן מה''ת שבדיוק גם שלו נמצא כאן, מאחר דידעינן שכאן היה של אידך, ובצירוף תרוייהו שיש גם סימן מובהק וגם דתולין הידוע בידוע אפשר להוציא ממון, דהיינו גם לחוש שיש עוד אחד כזה, וגם לחוש שאם יש עוד אחד כזה בדיוק נמצא גם השני במקום שידוע שהיה את הראשון, הוא מספיק מה''ת שבידו להוציא ממון.

טו. עי' בקצוה''ח הנ''ל שפי' לפי הרמב''ן שכל האיבעיה בב''מ הוא רק מחשש שקר שמא ראה או אומר כסומא בארובה, ויש לעיין מדברי רש''י ד''ה אימא בעדי אוכף, אם יש עדים המכירין בטביעות עין לאוכף שהוא שלו מחזירין לו את החמור עכ''ל ולא כתב רש''י שיש עדים האומרים סימני אוכף, שהוא חידוש גדול יותר, ומשמע שאי סימנים לאו דאו' לא יעזור מחשש שמא יש אחר כזה, ולא רק מחשש שקר - ואינו סתירה לכל הנ''ל דכל הנ''ל הוא אם מהני סימנים או מדאו' או מדרבנן, ורק יקשה על דברי הקצוה''ח שכתב שעד הראיה מעדות אשה לא היה חשש שמא יש אחר אלא רק חשש שקר - ועי' תוס' דף כז. ד''ה ומה שמלה שגם נראה שלא יועיל עדים על סימנים, ורק אם יכירוהו בטב''ע מהני, אלא שבתוס' י''ל שפירשו אף לפי מה שכתוב בהמשך הגמ' של''מ סימנים בעדות אשה מדאו', וכתב הקצוה''ח דכאן התחדש חשש נוסף, וא''כ י''ל שתוס' רצו לפרש גם לפי צד זה.

טז. עי' ריטב''א בב''מ שם שלא תי' כתוס' ויש לעיין אם נח' על כל הנ''ל וס''ל דאף על חשש שקר נצרך סימנים, ואי נימא הכי ע''כ צ''ל דרק ע''י סימן טוב מוכח שאינו שקרן, ולכא' זה שלא כדברי הקצוה''ח.

יז. כתב הרמב''ן בב''מ דף כ''ה: וז''ל תפתר בשמו כתוב עליה דאע''ג דודאי ידיעא מילתא דדידיה הות חוששין שמא הוציא את זו ומאחר נפלה והוא אבד אחרת כיוצא בה והרי היא כדבר שאין בו סימן עכ''ל, ומבואר בדבריו שאין החשש שמא לא איבד ומשקר, אלא שמא יש עוד אחר שאיבד מטבע עם שמו, וז''ל הריטב''א שם, והרמב''ן פירש דהכא לא חיישינן שזה לא אבד כלום ומיד חברו נפל שנתנה לו ואמר עכשיו סימנין בדדמי, דלהא ליכא למיחש כי מנין זה יודע שנפלה מיד חברו עכ''ל, עוד מבואר בדבריו דאם יש לחוש שיש עוד חפץ עם כזה סימן אצל אדם אחר אינו סימן, ומבואר דגם סימן בינוני מועיל רק משום שתולין שאין עוד כזה חפץ בעיר זו, וצ''ב.

#

# בעניין מסיח לפי תומו

א. מבואר בגמ' דלר''ע גוי המסל''ת נאמן בעדות אשה, ואשה המעידה אינה נאמנת, ומבואר בתוס' שרבנן לא נח' על זה עי''ש, וא''כ מבואר דגוי המסל''ת עדיף על אשה המעידה.

ב. וכך מבואר בגמ' בב''ק קיד: דאשה וקטן המעידים על קנין דרבנן אינם נאמנים, דאף ממון דרבנן צריך ב' עדים, אך באשה וקטן המסל''ת מהני בקנין דרבנן, ומבואר שאשה המסל''ת עדיף על אשה המעידה.

ג. וצ''ב מהמבואר בפוסקים - עי' יו''ד ריש סי' צ''ח, ובסי' ס''ט ובסי' קל''ז - דבאיסור דאו' אין גוי המסל''ת נאמן - מלבד דעת הט''ז בסי' צ''ח בדעת הרשב''א והרא''ש עי''ש - אע''פ שאשה המעידה נאמנת באיסורים, וחזינן דעדות עדיפה על המסל''ת.

ד. אלא שנח' הראשונים והאחרונים - עי' פר''ח בסי' ס''ט סק''מ שהביא את השיטות - האם הסוגיא בב''ק, והסוגיא ביבמות הוא אותו סוגיא, יש שנקטו שגם בקנין דרבנן גוי נאמן במסל''ת כמו שאשה נאמנת במסל''ת, ויש שנקטו שגוי נאמן במסל''ת רק בעדות אשה, אך בקנין דרבנן לא הוזכר שגוי נאמן, אלא רק אשה וקטן נאמנים, וכמו שביאר הפר''ח שם ''וטעמא דמילתא דגוי אפילו מסיח לפי תומו אפשר דמשקר משום דלמדו לשונם דבר שקר וכדכתיב אשר פיהם דיבר שוא, אמנם אשה וקטן ושאר פסולי עדות אף על גב דלאו בני עדות נינהו לא עבידי דמשקרי, וכיון דהוו מסיחים לפי תומם מסתמא קושטא קאמרי ולהכי מהמנינן להו'' וא''כ להסוברים שאין הבדל בין אשה לגוי המסל''ת ותרוויהו נאמנים בקנין דרבנן, א''כ לכא' גם להיפך אם גוי אין נאמן במסל''ת באיסור דאו', גם אשה אינה נאמנת, ורק אשה המעידה נאמנת ולא אשה המסל''ת, ויקשה כנ''ל מאי שנא מעדות אשה שעדיף מסל''ת מהמעיד, אך להסוברים שחלוק אשה מגוי, יתכן שבאיסור דאו' כמו שאשה נאמנת כשמעידה, ה''ה שנאמנת במסל''ת, ולא אמרו הפוסקים אלא שגוי אינו נאמן, וא''כ לא יקשה מבב''ק על הא דבאיסור עדיף עדות, דלהנ''ל אין עדות עדיפה באיסורים, ורק יקשה מיבמות על הא דלא מהני באיסורים גוי המסל''ת, ועדות אשה מהני, ובעגונה הוא להיפך.

ה. והנה מבואר בראשונים ובאחרונים דמסל''ת אינו מועיל מדין עדות, דהרי אין עדות לגוי, ולכא' אין עדות לגוי לא רק משום חשש משקר, אלא גם כמו שקרוב פסול לעדות ה''ה גוי, וא''כ א''א לומר שכיון שאין בו חשש משקר הרי הוא נאמן מתורת עדות, וכדחזינן דלא מהני גוי המסל''ת באיסור דאו', וחזינן דאינו אפי' כע''א, אלא כל דין מסל''ת הוא אומדנא והוכחה כמוש''כ הריטב''א בסוגיין והריב''ש בתש' ובעוד הרבה מקומות.

ו. והנה אם נדון במה יש יותר אומדנא והוכחה באדם המעיד או באדם המסל''ת, יש צדדים לכאן ולכאן, די''ל דהמעיד שיודע שסומכים עליו פחות ישקר, מלשקר סתם בסיפור דברים כשאינו יודע שסומכים עליו, ומאידך י''ל שהמעיד אולי יש לו סיבה לשקר, משא''כ במסל''ת אם משקר משקר בלא סיבה, ובזה י''ל דמוכח בר''ע שיש יותר אומדנא במסל''ת מהמעיד, ואולי י''ל שאין כלל אומדנא באדם המעיד, דהרי החשש שמא יש לו סיבה לשקר, ואין אומדנא שאינו כן, אלא יש רק לדון אם מצוי שיעשה כן אדם לשקר במזיד, וכיון שיש לאדם בחירה א''א לומר שיש אומדנא, שהרי אומדנא אינו משום שהוא מצוי מאד מעט, דבדיני התורה אין נ''מ אם מצוי מעט או הרבה, ואומדנא הוא רק כשיש סיבה שיקרה כן, וכשכך טבעם של בני אדם, וכחזקה שאין אשה מעיזה פניה בפני בעלה, שהוא טבע של כל אשה, והמעיזה משנה מטבעה, ועל זה אומרים מה''ת שהלכה נגד טבעה, ואולי לכן אין אומדנא במשה ואהרן, כי לכל אדם יש בחירה ויוחנן כה''ג וכו' ואע''פ שהסבירות רחוקה מאד, אין שום משמעות בדין לכך, ואולי זהו המקור לכך שעדות עדיפה על כל החזקות והאומדנאות, מכיון שאין עדות מחמת אומדנא שהרי אין בהם אומדנא, ע''כ הוא פרשה מחודשת וכמוש''כ הרמב''ם דהוא גזה''כ להאמינם, וכיון שכן שמאמינים להם אין שייך בזה דרגות ולומר שאומדנא עדיפה מאומדנא של עדים, אלא עדות תמיד עדיפה מכיון שיש דין לקבל את דבריהם וכיון שהתקבלו דבריהם התקבלו בהחלט, ואין שייך דרגות בזה, וכמבואר בשערי יושר שבמקום שע''א נאמן, אין הבדל בינו לב' עדים כי אם יש דין להאמין אין בזה דרגות, ולכן האיסור בע''א יוחזק כי לא פלגינן בתולדה.

ז. ועל פי זה י''ל דבקנין דרבנן, ובאיסור דרבנן, ובעגונה שרבנן הקילו - ולרש''י והרשב''א אפקעינהו וכו' - הקילו לסמוך על אומדנא של מסל''ת, ומצד האומדנא מסל''ת עדיף מעדות, או שכלל אין בעדות אומדנא וכנ''ל, ולר''ע לא אמרו חז''ל שלאשה יהיה תורת עדות, אלא רק הקילו שיעזור האומדנא שיש במסל'ת, וכן בקנין דרבנן אין תורת עדות לאשה וקטן, והקילו חז''ל לסמוך על האומדנא, ולא הקילו לתת תורת נאמנות לאשה - או משום שבעדות אין סברא, ואינו אלא גזה''כ, ולכן רק כשראו חז''ל שיש סבירות כדבריהם הקילו, או שא''צ לכך, ותקנו רק שמועיל אומדנא, ולא תקנו שיהיה לה תורת עדות - משא''כ באיסור דאו' שהדין שלא מועיל מסל''ת, ולא סמכה התורה על האומדנא של מסל''ת, והצריכה התורה עדות, לכן רק עדות מועילה ולא מסל''ת שאינוס נחשב עדות, והכשירה התורה אשה לעדות באיסורים - ואף אם אין לעד א' תורת עדות, אך יש לו תורת נאמנות, ואינו מדין אומדנא, וכמוש''כ הגר''ח בכמה מקומות שכשר יש בנאמנותו תורת עדות, משא''כ פסול האו נאמנות בעלמא - ולכן מועיל עדות אשה, ולא מסל''ת שאינו אלא אומדנא, ונאמנות ודאי עדיפה על אומדנא, אלא שבממון שאין תורת נאמנות לאשה וע''א, וכן בעגונה שהוא דבר שבערוה, יש במסל''ת מה שאין בעדות אשה, שבמסל''ת יש אומדנא יותר מאשה המעידה, ותורת עדות הרי אין לעדות זו.

ח. בחי' ר' מאיר שמחה הביא את דברי התרה''ד והמהרי''ק שכתבו שאם באשה המעידה מהני עד מפי עד כ''ש במסל''ת שעדיף מאשה המעידה כדחזינן בדברי ר''ע, וכתב ר' מאיר שמחה שהקשו על דבריהם מאיסור דאו' שאשה נאמנת ומסל''ת אינו נאמן, וצ''ב מדוע רק קשה על דבריהם ולא קשה מהגמ' מדברי ר''ע, וכן יש להעיר מדוע לה קשה על הסוגיא בב''ק שמסל''ת עדיף מהמעיד, מאי שנא מאיסור דאו' שהוא להפך, אלא שעל זה י''ל כנ''ל שיתכן שבאיסור דאו' מהני אשה המסל''ת, ורק גוי לא מועיל, ובב''ק לא כתוב שגוי מועיל, משא''כ בדברי ר''ע כתוב שגוי המסל''ת עדיף מאשה המעידה, מאי שננא מאיסור דאו' שהוא להפך, אך צ''ע כנ''ל מדוע הקושיא אינה על הגמ', ועל פי הנ''ל מיושב היטב, דודדאי א''א להקשות מהגמ' וכנ''ל, אלא שהתרוה''ד והמהרי''ק שדברו להלכה שאשה נאמנת, וכיון שנאמנת יש על דבריה תורת נאמנות, והרי חזינן מאסור דאו' שנאמנות של אשה עדיפה על מסל''ת, ולכן מהני בה עד מפי עד, ומהיכ תיתי שמועיל גם במסל''ת דגרע מעדות, ורק אם אין דין נאמנות לאשה עדיף המסל''ת וכנ''ל, ואולי יש ליישב את דברי התרוה''ד והמהרי''ק דס''ל דלא הכשירו אשה בעדות אשה מדין נאמנות, אלא רק מדין אומדנא וכמבואר בש''ש, ולא דמי לאיסורים שהיא נאמנת ולכן עדיף שם אשה המעידה, ולכן אמרו שאם באומנדא של אשה המעידה מועיל עד מפי עד, א''כ כ''ש במסל''ת שיש בו יותר אומדנא כדחזינן בדברי ר''ע.

ט. אלא שכל זה נסתר מדברי הט''ז ביו''ד סי' צ''ח סק''ב ומדברי החוו''ד שם, וז''ל הט''ז וז''ל ונ''ל דהרשב''א והרא''ש ס''ל דהא דאמרינן בהגוזל דאין מסל''ת נאמן במילי דאורייתא היינו במידי דבעי עדות דוקא, משא''כ באיסור והיתר שפיר מהני, **דבזה לא בעינן עדות גמורה אלא באם יש לנו הוכחה סגי** תדע דהא ע''א נאמן באיסורין להתיר ואם כן הכי נמי מסל''ת **דמזה יש לנו סברא שאין שם איסור וסגי בזה** והא ראייה שקפילא מהני אפי' באינו מסל''ת מטעם דלא מרעא חזקתו ובמידי דבעי' עדות ודאי לא מהני דבר כזה אלא ע''כ דבאיסורין לא צריך רק הוכחה עכ''ל, וז''ל החוו''ד שם וזהו כוונת הט''ז, דלא אתי לאפוקי רק מידי דבעי עדות דוקא, דהיינו שיהיה שם עדות עליו דבעינן שיגיד בבית דין, מה שאין כן באיסורין דלא בעי עדות כלל רק הוכחה, דהא עד אחד מהימן אפילו בלא בית דין עכ''ל, וא''כ לדבריהם שגם באיסורים אינו אלא הוכחה לא יתיישב, אלא שהם דברו לשיטת הרשב''א שכן מועיל מסל''ת באיסור דאו', ולדבריהם כלל לא קשה, אך לא נראה שבשיטת החולקים יסברו שהגדר בע''א באיסורים הוא אחרת.

י. וכן כל הישוב הנ''ל אינו אלא לשיטות שבעדות אשה רק מדרבנן מהני מסל''ת, אך לשיטת הריטב''א שכל הנאמנויות בעדות אשה הוא מדאו' - וגם בסוגיין כתב כעין זה וז''ל וגם זה אינו מדין עדות דגוי אינו בר עדות כלל אלא משום דקים לן דקושטא קאמר כיון שמסיח לפי תומו ומשום עיגונא אקילו רבנן כדאקילו בע''א ועד מפי עד עכ''ל ושם כתב שהכוונה שהקילו שלט להחמיר, וא''כ גם במסל''ת הוא כן מדדימהו הריטב''א - וא''כ שמועיל מסל''ת גם מדאו' גם במקום שצריך ב' עדים, שוב יקשה דאם מסל''ת עדיף מעד המעיד כדחזינן בדברי ר''ע, מאי שנא באיסור דאו' שעד המעיד עדיף, ומסל''ת לא מהני, ואולי הריטב''א הוא מהסוברים שמועיל גוי המסל''ת באיסור דאו' ולכן לדברי לא יקשה, ועי' מה שתי' בחי' ר' מאיר שמחה ולדבריו גם יתישבו דברי הריטב''א.

יא. עוד יש לעיין בדברי הרשב''א בשו''ת סי' קי''ח וז''ל ובריש פרק האשה רבה מוכיח בכל הסוגיא שאפילו עד אחד אינו נאמן אלא בשהבעלים שותקין ומדין שתיקה כהודאה דמיא, ורבינו יעקב ז''ל כן פסק, הא כשהבעלים משיבין את העד שאינן מאמינין אותו בכך אינו נאמן ומותר כל שכן בגוי אפילו מסיח לפי תומו, ואף על פי שלא נראה לנו לגבי עד אחד כדברי רבי יעקב ז''ל מכל מקום אפשר לנו ללמוד מדבריו לגוי מסיח לפי תומו שאין משגיחין בדבריו כלל עכ''ל, ולכא' איירי במקום שע''א אינו נאמן, דלדעת ר''ת אינו נאמן כשהבעלים מכחישים, ובכל זאת למד מיניה דמסל''ת לא מהני ולפי הנ''ל הרי מסל''ת עדיף על ע''א במקום שאין ע''א נאמן וכדמוכח מדברי ר''ע, ולכא' לפי כל הנ''ל אין הבדל בין כשר לפסול שהרי אם ע''א אינו נאמן והא כמאן דליתא מדוע שיהיה בו מעלה על פסול, ואולי י''ל דאין נחשב כאן למקום שאין ע''א נאמן, דהרי בשותק נאמן, ורק במכחישו אינו נאמן, ולא דמי לקנין דרבנן דע''א הוא כמאן דליתא ולכן עדיף שם מסל''ת.

יב. הרמב''ן במלח' בדף קטו כתב להוכיח דקי''ל דעד במלחמה נאמן מהא דגוי המסל''ת נאמן במלחמה וז''ל אף על פי כן האמינו עובד כוכבים לפי תומו **ולא יהא עובד כוכבים לפי תומו יפה מישראל כשר בא להעיד** עכ''ל,ומבואר בדברי הרמב''ן שעד כשר עדיף מגוי המסל''ת, וצ''ב הרי אם ע''א במלחמה אינו נאמן משום שלא האמינוהו אלא בצירוף אשה דייקא ומינסבא א''כ הו''ל ע''א במקום דבר שבערוה והוא כמאן דליתא, וא''כ אולי לכן גוי המסל''ת נאמן במלחמה ולא ע''א, וכן מגוף דברי הרמב''ן יש להקשות מהיכן פשיטא ליה דמסל''ת מהני רק משום דייקא ומינסבא אם בע''א צריך לכך, אולי מסל''ת עדיף וכדמוכח בדברי ר''ע ומהני אף בלא דייקא ומינסבא, וצ''ע.