82 טלטול מן הצד
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] בד' הר"ן צ"ב, דמחד גיסא משמעות דבריו דהחילוק בין צורך דבר אסור לצורך דבר המותר, הוא אם חזינן דהוא מטלטל את האיסור או את ההיתר, ולפ"ז הרי דבטלטול מת שלא כדרכו שהוא מטלטל את המת עצמו, ואינו מטלטל דבר אחר עמו, ל"ש כלל התירא דטלטול מן הצד, אף אם יהא זה לצורך דבר המותר.

וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן, דהם ב' דינים נפרדים, חדא, טלטול איסור והיתר, והיינו רק כשהוא לצורך דבר המותר, ועוד, טלטול מת שלא כדרכו.

ב] אך בד' הר"ן מפורש דגם במת לא אסרינן אלא משום דהוא לצורך דבר האסור, אך אם הי' זה לצורך דבר המותר, כדינא דהשו"ע שהוא צריך למקומו, הי' שרי, וזה צ"ב.

ג] גם צ"ב בד' הר"ן בקש שעל המטה, דמשמעות דבריו דקשיא לי' דהתם אינו מטלטל אגב ההיתר, וע"ז כתב דהוא לצורך המטה שהיא דבר המותר, ולא כתב דהוא אגב השכיבה, אלא דהוא לצורך המטה, וזה צ"ב, שהרי אינו מטלטל כלל את המטה, ומה מהני הא דהוא לצורך המטה.

גם העירו, דלכאו' לפ"ז גם אם היתה המטה אסורה בטלטול, מ"מ כיון שאינו מטלטל אותה, ובאנו להתיר מכח הא דטלטול הקש שלא כדרכו אינו לצרכו, שפיר יש להתיר, וזה נסתר מההיא דמניח ראשו תחתי', שהק' הראשונים לקמן קנ"ד ב' דמ"ט שרי, ונתבאר במק"א דהוא משום דהוי הטלטול לצורך הבהמה שהיא דבר האסור, אף שאינו מטלטל את הבהמה, ולדרכו של הריטב"א דהוי היתר לכבוד שבת, ניחא.

ד] אך הביאור בזה הוא כמו ששמעתי לבאר, דדינא דטלטול מן הצד היינו דהוא טלטול גרוע, ע"ד מש"א מ"ז ב' בנין מן הצד, ואיכא תרי גווני, חדא, כשמטלטל האיסור ע"י ההיתר, דאף דאי"ז כלאח"י, מ"מ כיון דאי"ז טלטול מעליא של האיסור, הוי טלטול גרוע, והב', בטלטול כלאח"י, ואין לפרש דגם טלטול ע"י ההיתר הוי טלטול מן הצד מכח הא דהוא כלאח"י, דא"כ היאך דקדק הר"ן ממש"כ בפירש"י כלאח"י, דכונתו שהופך את המת עצמו שלא ע"י המטה.

ואמנם כל הא דשרינן בטלטול גרוע, הוא רק כשאינו לצורך המוקצה, אך כל שהוא לצורך המוקצה, והיינו משום דיסוד איסור טלטול דמוקצה הוא שלא להתעסק עם המוקצה, ואי"ז איסור מסוים בטלטול, אלא דטלטול הוא התעסקות במוקצה, ובטלטול גרוע לא חזינן לה כהתעסקות במוקצה, אלא כשהוא לצורך המוקצה, אך כל שהוא לצורך דבר אחר, לא חזינן לה כמעשה התעסקות במוקצה, וע"כ גם בטלטול דמת כלאח"י, יש לחלק בין היכא דהוא לצורך הדבר המותר להיכא דהוא לצורך הדבר האסור.

ובזה מבו' עיקר ד' הר"ן בקש שעל המטה, דאף דאינו מטלטל אלא את הקש, מ"מ כל שהוא לצורך המטה, חזינן לה כהתעסקות במטה, ולא חזינן לה כהתעסקות בקש, והיינו רק משום דהוא טלטול גרוע, וכנ"ל.

ה] ולפ"ז נראה דבקש שעל המטה לא שרי אלא משום דהמטה עצמה היא דבר המותר, דאם המטה עצמה היתה אסורה, ל"ה מקום להתיר לטלטול הקש שלא כדרכו מכח הא דהוא לצורך המטה, דמה"ט אי"ז התעסקות במוקצה, שהרי גם המטה היא מוקצה, וע"כ אף אם אי"ז התעסקות גמורה בקש, אלא גם במטה, הרי גם המטה אסורה בהתעסקות, ואמנם מותר להסיר דבר היתר מן המטה, אף אם המטה אסורה בטלטול, ואי"ז התעסקות האסורה, אך הכא שהוא מטלטל את הקש, ובאנו להתיר מכח הא דהוא לצורך המטה, ואי"ז התעסקות במוקצה, הרי דכ"ז הוא כשהמטה עצמה מותרת בטלטול.

ומה"ט הוא דבמניח ראשו תחתי', חשיב כטלטול לצורך דבר האסור, כיון שהבהמה אסורה בטלטול, וע"כ א"א לחשבו כהתעסקות בדבר המותר.

ו] ולפ"ז הדין נותן, דאין להתיר בקש שעל המטה, אלא כשאי"ז לצורך שימוש בקש, וכמש"כ הגר"ז, דאם הוא לצורך שימוש בקש, הרי אף דהשימוש אינו אסור, מ"מ לכאו' חשיב דההתעסקות היא בדבר המוקצה.

אך בדעת החולקים צ"ל, דהנה הרי להדיא כתב הר"ן דהוא משום דהוי זה לצורך המטה, והיינו דלא חזינן להקש כדבר בפנ"ע, אלא חזינן לזה כתיקון המטה, וע"כ רואים אף את טלטול הקש כהתעסקות במטה, וזה ע"ד מה שמצינו באבן שנעשית דופן לכלכלה.

לד' החזו"א ביסוד איסורא דטלטול מה"צ לצורך דבר האסור, צ"ל דהא דבצריך למקומו שרי, ובפשוטו הוא משום דהמקום הוי כדבר המותר, אף דלא נעשה בו הטלטול, הוא משום דל"ב שיהא הטלטול לצורך דבר המותר, ועיקר הא דבעינן שלא יהא לצורך דבר האסור, וכל שאין לו צורך בדבר האסור, אלא לסלקו, אי"ז סיבה לייחס אליו את הטלטול, - ומה"ט גם באבן שע"פ החבית מותר להגבי', אף בגונא דכל דהטלטול הוא רק כדי לנער את האבן, ומחזיר את החבית למקומה ונוטל ממנה יין, - ועד"ז הוא בהא דשרינן במת בצריך למקומו, אף דכל הטלטול הוא רק כדי להוציא את המת.

בקו' הגרע"א בסימן רס"ה דמ"ט חשיב כביטול כלי מהיכנו, הרי כשירצה לטלטל יהא בידו ליתן שם דבר היתר, צ"ע, דלכאו' כ"ה דהוא חייב לנער, ה"נ אסור ליתן לתוכו דבר היתר שלא יהא בידו לנער, - ואמנם לכאו' ד"ז תליא ביסוד חובת ניעור, דאם הוא משום דלא התירו שלא לצורך שבת, הרי דמה"ט יהא אסור ליתן גם דבר היתר, אך אם הוא כד' החזו"א, שפיר י"ל דאחר שנותן בתוכו דבר היתר וא"א לו לנער, כבר אין מתייחס הטלטול לדבר האסור.[[1]](#footnote-2)

ומצינו עד"ז בד' המג"א בסימן של"ד שכתב דכיון שאמרו בגמ' דהיכא דאפשר למישדי את המעות צריך להשליכן, כ"ש דאסור להביא תפילין וליתן בתוך הכיס של מעות, והרי דאף שאחר שיתן את התפילין כבר לא יהא בידו לנער, מ"מ כ"ה דהוא חייב לנער, ה"נ אסור לו להביא תפילין, ואמנם התם גרע טפי, דכ"ז שלא הביא את התפילין, ל"ה היתר כלל על טלטול הכיס, ול"ב לחובת ניעור, וע"כ כתב המג"א דהוא כ"ש לאסור בזה, אך הכא כל הנידון הוא משום חובת ניעור, אך אכתי לכאו' כ"ה דהוא צריך לנער, יהא אסור ליתן בתוכו דבר היתר.

ובד' המג"א שם מבו' דאף שאחר שנפלה דליקה אסור להביא תפילין בק"ו מהא דצריך לנער, מ"מ בער"ש מותר להביא תפילין, כדי שאם יהא דליקה יהא מותר להציל, ולכאו' הוא דלא כהמורים בדין טלטול מן הצד, דכ"ה דבשבת צריך לנער, ה"נ יש להסירו מער"ש, - אך יש לחלק, דהתם הוא משום דיש חובת ניעור גם בער"ש, ומשא"כ הכא דאי"ז עומד שיהא דליקה, ליכא חובת ניעור ע"ז, אך זה מחודש, שהרי כל מה שהוא נותן שם את התפילין הוא כדי שאם יהא דליקה יהא רשאי להציל, וי"ל.

ולא נתברר לי בד' המג"א אם כ"ה דמותר להניח בער"ש, ה"נ מותר להניח בשבת קודם שנפלה הדליקה, או דרק בער"ש מותר להניח, אך בשבת אסור, ולא כתב המג"א אם דאם הניח תפילין מותר אח"כ להציל.

1. והעירו די"ל, דטעם ההיתר בזה, הוא משום דביסוד הדין הותר שלא לנער משום הפסד המוקצה, וה"נ הותר ליתן היתר בכלי כדי שלא יצטרך לנער ויפסד המוקצה, - ואמנם הגרע"א הוכיח מד' ההג"א דלא הותר שלא לנער משום הפסד המוקצה, אך היינו כמש"כ הגרע"א שם דחשיב כטלטול לצורך דבר האסור, דאחר דמה שאינו מנער הוא משום הפסד המוקצה, ה"ז חושב לטלטולו דהוא לצורך הדבר האסור, וכ"ז הוא כשאינו מנער משום ההפסד, אך כל שהוא נותן היתר בכלי, ואח"כ אינו מנער גם משום הפסד ההיתר, אין לאסור מכח זה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-2)