כיבוד א רמ
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור א'**

**הדינים הנידונים:**

* מעלת וחומר מצוות כיבוד או"א.
* אם כופין על זה.
* למה אין מברכים על מצוה זו.
* בגדר מורא: עמידה, ישיבה במקומו, וסתירת דבריו.

*יורה דעה*

*סי' רמ, א-ב*

**כיבוד אב ואם**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף א] צריך ליזהר מאד בכבוד אביו ואמו ובמוראם.

## חומר החיוב לכבד אביו ואמו

עיין בביאור הגר"א, שהביא כאן כמה גמרות בקידושין (לא, לב) ת"ר נאמר כבד את אביך ואת אמך ונאמר כבד את ה' מהונך, השוה הכתוב כבוד אב ואם לכבוד המקום. וכן אמרו שם לעניין מורא, וכן לעניין המקלל, אבל בהכאה איתא שם שלא הושוו, והיינו משום שאי אפשר, ובאמת המקלל אביו ואמו, ענשו שווה למקלל כלפי מעלה.

ואמרו בגמרא הטעם שהושוו אביו ואמו לכבוד ומורא של המקום, משום ששלשה שותפין באדם, הקדוש ברוך הוא ואביו ואמו, בזמן שאדם מכבד את אביו ואת אמו אמר הקדוש ברוך הוא מעלה אני עליהם כאילו דרתי ביניהם וכבדוני. ועיי"ש (לא:) שאמר רב יוסף כששמע שאמו מגיעה 'איקום מקמי שכינה דאתיא'.

והנה החיי אדם (כלל סז) העתיק ג"כ מהגמרא בקידושין, וכתב שם עוד [ודבריו לקוחים מספר החרדים מצוות עשה פ"א] שכל מצוות הבן על האב ואם, הוא פרעון חוב, שהבן חייב לפרוע לאביו ולאמו הטובות שגמלוהו. ואחר כך כתב ז"ל 'יסכר פי דוברי שקר האומרים שאינם צריכים להחזיק טובה לאב ואם, כי להנאת עצמם היו מכוונים, וממילא נולד, וכיון שנולד מהם נתן הקדוש ברוך הוא הטבע שהאב והאם יגדלו בניהם בטבע, ככל בהמה חיה ועוף שמגדלים בניהם, ואין הבנים מחזיקים טובה לאבותיהם, יתאלמון וישתתקון ויתחרשון וכו', ועל זה אמרו חכמים, כל הכופר בטובתו של חבירו, סוף כופר בטובתו של הקדוש ברוך הוא, דלדבריהם גם אינם צריכים לכבד ולירא מהמקום ברוך הוא, כיון שאנחנו מעשי ידיו של הקדוש ברוך הוא, מהראוי להיטיב ולחמול על מעשי ידיו. ואין ספק, שהאומרים כן שהם כופרים בלבם.

עוד יש להוסיף שהרמב"ם כתב דיני כיבוד אב ואם בהלכות ממרים, וראיתי מבארים שמי שאינו שומע בקול אביו ואמו, הוא ממש כממרא פי הקב"ה, וכעין שמבואר בגמרא בקידושין שם.

והנה בירושלמי (הובא בתוספות קידושין לא. ד"ה כבוד) איתא שכבוד אביו ואמו עדיף משל מקום, שבמצוות, החיוב הוא כשיש לו ממון, אבל בכבוד אביו צריך לחזר על הפתחים. מיהו אנן קיי"ל דלא כהירושלמי ואי"צ לחזר על הפתחים כמו שיתבאר להלן, ומ"מ חזינן גדולת כבוד אביו ואמו. ובגמרא בקידושין (שם) הביאו גם מעשה דרבי טרפון דחזינן כמה טרח בכבוד אמו.

## חיוב הכיבוד גם במחשבה

ובגדר חיוב הכיבוד. עיין בחיי אדם (שם ס"ג) שהביא מהחרדים שהכיבוד הוא במחשבה ובמעשה ובדיבור, וביאר שבמחשבה היינו שידמה בעיניו שהם גדולים ונכבדי ארץ, אף שבעיני שאר בני אדם אינם חשובים כלל. וזה עיקר כיבוד, שאם לא כן, הרי כתיב (ישעיה כט, יג) "בפיו ובשפתיו כבדוני ולבו ריחק ממני", והיינו שכמו שמצינו שהקב"ה הקפיד על הלב שלא יהיה רחוק ממנו, הוא הדין באביו ואמו צריך שיהיה הכבוד גם בלבו. ובספר החרדים כתב שמי שבז לאביו ואמו בליבו על זה אמר שלמה (משלי ל יז) 'עין תלעג לאב ותבוז ליקהת אם, יקרוה עורבי נחל ויאכלוה בני נשר'. וכתב שם מעשה נורא שהיה בימיו, באיש שהיה זן את אמו, רק שהיתה קלה ובזויה בעיניו לפי שנשאת לאיש אחר אחרי מות אביו, והאיש הזה הלך דרך ים ונהרג והושלך לים, וחפשו היהודים לקברו ומצאוהו על שפת הים ועין אחת מנוקרת שנקרוה העורבים. והיינו שנתקיים ממש אותו פסוק שאמר שלמה 'יקרוה עורבי נחל'.

הגה: **ומ"מ אין ב"ד כופין על מצות כבוד אב ואם, דהוי ליה מצות עשה שמתן שכרה בצדה שאין ב"ד כופין עליה.**

## בית דין שרצו אם יכולים לכפות על כבוד או"א

ובביאור הגר"א שלח לעיין בחו"מ סי' צ"ז (סט"ז) ושם איתא גבי מצוות השבת העבוט שהיא ג"כ מצוה שמתן שכרה בצידה, וממילא אין בית דין מצווים לכוף עליה, וכתב הרמ"א דמ"מ אם בית דין רוצים לכוף הרשות בידם. ועי"ש בנושאי כלים, שהסמ"ע שם כתב לחלוק על הרמ"א, אבל הש"ך הסכים עם הרמ"א, וכן דעת הגר"א. וכאן בט"ז (סק"א) כתב ליישב הסוגיות, שמצינו בגמרא בחולין (קי:) שרב חסדא תפס אדם להלקותו על שלא כיבד אביו ואמר רב מרי שבקוהו, וא"כ חזינן שאף אם רצו בית דין אין להם לכפות, וכתב הט"ז לבאר שקצת כפיה יש להם לעשות ,אבל לא להלקותו, שאין בזה דין ככל מצוות עשה שמלקין אותו עד שתצא נפשו.

## כופין שלא יבזה את אביו

ובגליון מהרש"א הביא מהמשנה למלך (מלווה ולוה פ"ד ה"ד) שדוקא על כבוד אביו אין כופין, אבל בדבר שהוא בזיון לאביו כופין, וכמו שמצינו (ב"מ סב.) לעניין אב שקיבל חפץ בריבית, שכופין את היורשים להחזיר כדי שלא יתבזה האב, מיהו זה דוקא בעשה תשובה, אבל בלא עשה תשובה רק בקום ועשה אין לו לבזות את אביו.

ונמצא ג' דרגות בזה. שלעניין כבוד אביו אין כופין, ולעניין בזיון אם עשה תשובה כופין אף בשב ואל תעשה, אבל אם לא עשה תשובה כופין רק בקום ועשה.

## למה אין מברכים על מצוות כיבוד אב ואם

ובטעם שאין מברכין על מצוות כיבוד אב ואם, מצינו כמה ביאורים.

א. בגליון רע"א הביא מתשובת הרשב"א (ח"א סי' יח) שכתב הטעם משום שהאב יכול למחול על כבודו, וא"כ יכולה המצוה להיעקר, וכל מצוה שיכולה להיעקר אין מברכין עליה [ועי' להלן מהרדב"ז שמ"מ מקיים מצוה ולדבריו לכאורה אינה נעקרת אף כשאביו מוחל].

ב. האור זרוע [הלכות המוציא סי' קמ] כתב שהטעם שאין מברכים, משום שהיא מצוה שחייבים בה כל שעה, ואין מברכים אלא על מצוה המתחדשת מזמן לזמן. והנה לפי מה שנתבאר לעיל שמחוייב לכבד את אביו במחשבה, מובן היטב שמצוה זו שייכת כל רגע ורגע, אבל גם בלא זה הרי אין זמן שהוא פטור ממצוה זו, ואפילו הוא ישן אם אביו ואמו צריכים לו מחוייב לעמוד ולכבדם.

ג. עוד הביא רע"א מהבנימין זאב (סוף סי' קסט) שאין מברכין אלא על מצות שאנו מקודשים בהם מן האומות, אבל מצוות שהאומות עושין אותם לפעמים אין מברכים, ולכך בכיבוד אב ואם אין מברכים, כיון שלפעמים אומות העולם עושים אותם כמונו. ואין כוונתו שהגויים מחוייבים בכיבוד אב ואם, שהרי מבואר להדיא בגמרא (קידושין לא.) לגבי דמא בן נתינה שהוא אינו מצווה ועושה, אלא כוונתו שכיון שלמעשה עושים הם כן אין בזה מעשה מיוחד מהאומות.

[סעיף ב] איזה מורא, לא יעמוד במקומו המיוחד לו לעמוד שם בסוד זקנים עם חביריו, או מקום המיוחד לו להתפלל, ולא ישב במקום המיוחד לו להסב בביתו, ולא סותר את דבריו, ולא מכריע את דבריו בפניו, אפילו לומר נראין דברי אבא.

## לא יעמוד במקומו

**לא יעמוד במקומו.** כתב הש"ך (סק"א) שדוקא במקום שעומד אין לו לעמוד, אבל במקום שרגיל אביו לישב שרי לעמוד.

וכתב בערוך השולחן (ס"ט) ז"ל וכמדומני שעכשיו הבנים עומדים במקום אביהם בבהכ"נ כשהאב אינו שם, והטעם, שכך נהגו והוי כאלו נתן לו רשות ואין פוצה פה ומצפצף על זה, ואין האב מקפיד בכך.

והנה בגמרא (קידושין לב.) מוכח שמחילה מועלת אפילו לכתחילה, דאיתא שם שרב הונא קרע שיראי באנפי רבה בריה כדי לבודקו אם יכעס, והקשו בגמרא שאם יכעס הרי יעבור על 'לפני עור לא תתן מכשול', ותירצו דמחל על כבודו. ומוכח שאם מחל על כבודו אין איסור כלל, דאל"כ עדיין יקשה דעבר על 'לפני עור'.

אלא שיש להקשות שבספר חסידים (סי' תקעג) כתב שלא יעשה אדם מלאכה בזויה בפני בנו כדי שלא יתבייש בו ויחטא, וכתב דאע"פ שהוא מוחל לבנו והאב שמחל על כבודו כבודו מחול, היינו מדיני אדם, אבל בדיני שמים חייב. מיהו נראה שזה דוקא לגבי בזיון, אבל אם אינו מכבדו אינו עובר כלל, וכמו שחילקו להדיא התוספות בכתובות (פו. ד"ה פריעת). לעניין דין כפיה, ולפי"ז לא קשה מהגמרא בקידושין (לב.) ששם יש רק חסרון במורא אב, אבל אין קלון לאביו, ולכן מהני מחילה.

## לא ישב במקומו

**ולא ישב במקום המיוחד לו.** בספר ארחות חיים [מלוניל, הלכות כיבוד אב ואם] כתב שאפילו לישב בצד אביו בלא אמצעי אסור, והוכיח כן ממעשה דדוד ויהונתן, שהרגילות היה שדוד ישב בין שאול ליהונתן, וכשדוד לא בא כתוב (שמואל א' כ כה) ויקם יהונתן, והיינו כי לא רצה לישב בצד אביו. מיהו כתב הערוך השולחן שלא מצינו מי שנהג כן, וראיית הארחות חיים יש לדחות דדוקא שם שהיה מלך, כבוד המלך שאני. וכן נראה למעשה שאין צריך להקפיד בכך, דהא מ"מ האב מוחל על זה, ומהני מחילתו.

ודין זה שלא לישב במקומו, כתב הט"ז (סק"ב) שהוא גם בשלא בפני אביו, ואפילו כשהוא נמצא שם לבדו אסור. ועי' בן איש חי (פרשת שופטים שנה שניה) שכתב שיש מחמירים אפילו הוא בפני עצמו בלבד, וצריך לחוש לדבריהם כיון שזה הוא איסור תורה.

## לא סותר ולא מכריע דבריו

**ולא סותר את דבריו ולא מכריע את דבריו בפניו, אפילו לומר נראין דברי אבא.** נחלקו המפרשים בביאור דברי השו"ע, דעת הט"ז (סק"ג) שמה שכתב השו"ע 'בפניו' אזיל גם על לא סותר דבריו, והיינו שדוקא בפניו אינו סותר דבריו, אבל שלא בפניו שרי, והוכיח כן ממה שמצינו בטור כמה פעמים שחולק על אביו, והיינו משום שהוא שלא בפניו. אלא שכתב לחדש, שאף דשרי לחלוק עליו שלא בפניו, מ"מ אם יש עוד אחד שאומר כאביו, לא יזכיר את אביו כשבא לחלוק אלא רק את השני, שאז הוא חולק בדרך כבוד יותר, והוכיח כן ממה שמצא בטור חו"מ סי' ק"ז שהביא דברי בעל התרומות ונחלק עליו, והרא"ש אביו כתב כבעל התרומות ולא הזכירו הטור שם. וכן משמעות השו"ע שגם לא סותר דבריו היינו דוקא בפניו וכן כתב הגר"א.

אולם הש"ך (ס"ק ב) כתב שנראה שסותר דבריו אסור אף שלא בפניו, ועיין בערוך השולחן (סי"ב) שכתב שדברי הש"ך נסתרים מהסוגיא, וגם מצינו להרמב"ם (שחיטה פי"א ה"י) שכתב ואבא מרי מן האוסרין ואני מן המתירין, ומבואר שסתר דברי אביו ועל כרחך משום שהוא שלא בפניו, ואין סברא לחלק בין אביו בחייו לבין אם כבר מת, שהרי מחוייב אדם לכבד את אביו בחייו ובמותו.

והנה בגליון רע"א ציווה לעיין בבאר שבע, ושם כתב שיתכן שכל הדין שלא יסתור דבריו היינו במילי דעלמא אבל בדברי תורה יכול לחלוק עליו, אבל לא הכריע כן. ובפתחי תשובה (ס"ק א) הביא מהעצמות יוסף שכתב שהבן עם האב יכולים להקשות ולתרץ ולהסיק מסקנת ההלכה, ואין בזה משום סותר דבריו. ונראה דמ"מ אין לו להעמיד במסקנה דעה אחת מול השניה לומר אבא אומר כך ואני אומר כך, שאז הוא סותר דבריו, וממילא אסור לעשות כן בפניו.