35 כל לא ידענא פשיעותא
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שומרים / מהדו_ק

יום ד' י"ג סיון תש"ע

א] ב"מ דל"ה. ההוא גברא דאפקיד כיפי גבי חברי', א"ל הב לי כיפי, אמר ליה לא ידענא היכא אותבינהו, אתא לקמיה דר"נ א"ל כל לא ידענא פשיעותא היא זיל שלים, לא שילם אזל רב נחמן אגביה לאפדני' מיני', לסוף אישתכח כיפי ואיקור, אמר רב נחמן הדרי כיפי למרייהו והדרא אפדנא למרה וכו', למימרא דסבר רב נחמן דשומא הדר, שאני התם דשומא בטעות הוה דקא הוה כיפי מעיקרא.

ופירש"י, ז"ל, דשומא בטעות הוה, דסבור הי' שאבדו הנזמים והרי לא אבדו, דהא הוו כיפי מעיקרא, שהרי בתחילת השומא היו הנזמים בידו ול"ה יודע, דאילו הי' יודע שכן, לא שמו לו הטרקלין וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דכל הא דבאמר לא ידענא חייב לשלם, הוא רק משום שיש לחוש שאין הפיקדון בידו, אך כל שידוע שהפיקדון בידו, הגם שאין ידוע מקומו, אינו חייב לשלם, וע"כ כיון שנתברר לבסוף שהי' הפיקדון בידו, הוי שומא בטעות, שהרי אם הי' יודע מתחילה שהפיקדון בידו, ל"ה משלם כלל.

ב] ואמנם צ"ע, שהרי בפשוטו איירי בשהניח הפיקדון במקום המשתמר, וא"כ אי נימא דאף דאינו יודע מקומו א"צ לשלם, א"כ מ"ט אם יש לחוש שאבד ה"ה חייב לשלם, הרי אדרבה אם יוודע שאבד הפיקדון יש לפטרו, שהרי שמרו כראוי, גם צ"ע, שהרי טעם חיובו אמרינן דהוא משום דכל לא ידענא פשיעותא הוא, ואם אכן חיובו לשלם הוא רק משום דיש לחוש שנאבד, מה ענין זה להא דכל לא ידענא פשיעותא הוא.

ובס' חי' רד"ד כתב לפרש בזה, דכל הא דכשאינו יודע היכן הפיקדון הוא חייב לשלם, הוא רק כשהוא בקרקע וכיו"ב, שאינו עתיד לימצא, אך כל שהוא במקום שעתיד לימצא, אינו חייב לשלם, והכא דאישתכח כיפי, היינו שנמצאו במקום שהי' עתיד לימצא, וע"כ הוא דהוי שומא בטעות, דאילו הי' ידוע מעיקרא שהן במקום שעתיד לימצא, ל"ה חייב לשלם.

אך צ"ע, שהרי לא נתפרש בגמ' כן דאישתכח כיפי במקום שהי' עתיד לימצא, ואם כל הא דהוי שומא בטעות הוא מכח זה, הי' לרש"י לפרש כן במש"א דאשתכח כיפי.

ג] והנה כתב המאירי לקמן דמ"ב., ז"ל, כל שהפקיד אצל חבירו איזה פיקדון והניחו במקום הראוי לשמירה וכשזה בא ותבע מקום פקדונו אינו זוכר מקום שהניחן בו וכו' מכיון שהחזיק עצמו כשוכח נעשה פושע, ואם נאנסו אע"פ שנודע אח"כ שבמקום המשתמר נאנסו חייב לשלם, שכל שהשליך פקדונו אחר גוו כ"כ עד ששכח אין לך פשיעה גדולה מזו שאין לך מקום המשתמר שלא יהא צריך לנתינת לב עליו תמיד וכו', ומ"מ יש מי שפירש שלא נאמר לא ידענא פשיעותא הוא אלא כשאומר לא ידעתי אם הנחתים במקום המשתמר אם לאו, הא אם אמר ידעתי שבמקום המשתמר הנחתים אבל איני זכור המקום אי"ז פשיעה וה"ה אבידה, עכ"ל.

והנה אי נימא בדעת רש"י כדעת יש מי שפירש דכל הא דלא ידענא פשיעותא הוא היינו רק כשאינו יודע אם הניחם במקום המשתמר, הרי לכאו' לפ"ז כל הא דמחייבינן לי' הוא משום דשמא אבד מן המקום שאינו משתמר, ושפיר פירש"י דכל שנתברר שלא אבדו הנזמים, הוי זה שומא בטעות, דאילו הי' יודע שכן לא שמו לא הטרקלין.

אך עיקר פי' זה צ"ע, שהרי בגמ' מפרשינן דטעמא הוא משום דכל לא ידענא פשיעותא הוא, ואם איירי בגונא שיתכן שנתנם במקום שאינו משתמר ואבדו משם, ומכח זה הוא חייב, א"כ אי"ז שייך להא דכל לא ידענא פשיעותא הוא.

ואולי יל"פ בזה, דהנה בהא דמחייבינן לי' בכה"ג אף דיתכן שנתנם במקום המשתמר ואף שיתכן שלא נאבדו, בפשוטו הוא מדינא דמשאיל"מ, וי"ל דס"ל דבשומרים ליכא כלל לדינא דמשאיל"מ, כיון שהמפקיד אינו טוען ברי, והא דמחייבינן לי' כשאינו יכול לישבע, הוא משום דמעיקר חיוב השומרים הוא לברר לבעלים בשבועה, וכל שאינו מברר לבעלים בשבועה ה"ה חייב מדיני השומרים, והאמנם דכ"ז הוא היכא דפשע במה שאינו מברר לבעלים, אך אם לא פשע בזה אין לחייבו, דכ"ה שאם נאבד הפיקדון שלא בפשיעה אינו חייב, ה"נ אם אינו מעמיד הדבר מבורר לבעלים שלא בפשיעה אינו חייב, וע"כ כל הא דמחייבינן לי' הוא רק משום דכל לא ידענא פשיעותא היא.

ד] והעירוני דגם לפי' קמא דהמאירי יל"פ ד' רש"י, דהנה בפשוטו הא דלא ידענא פשיעותא הוא, הוא משום דמכח שאינו יודע מקום הפיקדון אינו יכול להשיבו לבעלים, אך הנה המאירי כתב טעם אחר בזה, ז"ל, שכל שהשליך פקדונו אחר גוו כ"כ עד ששכח אין לך פשיעה גדולה מזו "שאין לך מקום המשתמר שלא יהא צריך לנתינת לב עליו תמיד", עכ"ל, ומבו' דכל הא דהוי זה פשיעה, הוא משום דשמירה הראוי' היא ליתן ע"ז לב תמיד, וכל שהשליך הפיקדון באופן שאח"כ שכח, הוי פשיעה במה שהניח הפיקדון שם, דאי"ז מקום הראוי לשמירה, והיינו משום דגם במקום המשתמר יתכן שיארעו מאורעות שיגרמו שכבר לא יהא הפיקדון משתמר שם, וע"כ כל שאינו נותן לב ע"ז, הוי זה פשיעה.

והנה אי נימא דמשום הא דלא ידענא פשיעותא הוא ה"ה חייב לשלם אף אם ידוע שהפיקדון בביתו ואך שאין ידוע מקומו, והיינו דכה"ג חשיב כנאבד החפץ שחייב השומר לשלם, א"כ הרי ודאי דהא דלא ידענא פשיעותא הוא, היינו משום דכל שאינו יודע מקום הפיקדון אינו יכול להשיבו לבעלים, וממה שהוצרך המאירי לפרש טעם אחר בזה, מבו' להדיא דס"ל דכל שידוע שהפיקדון הוא בביתו, א"צ לשלם, וע"כ אאל"פ דהא דלא ידענא פשיעותא הוא היינו משום דעי"ז אין בידו להשיבו לבעלים, שהרי גם אם מכח זה לא ידע מקום הפיקדון ולא יהא בידו להשיבו לבעלים, אינו מתחייב בתשלומין, ונמצא דפשיעה זו אינה פשיעה המחייבת כלל, וע"כ הוצרך המאירי לפרש דהא דפשיעותא הוא היינו משום דנתינת הפיקדון במקום שאינו שם על לבו וכו' הוי פשיעה.

והנה לפ"ז הרי נמצא, דגם לפי' קמא דהמאירי אינו מתחייב אא"כ יש לחוש שנגנב הפיקדון או נאבד, ויש להסתפק אם בכל פיקדון שאינו יודע היכן הוא חיישי' שמא נגנב ונאבד, או הוא רק משום שעתה אינו מוצאו, וע"כ הוי זה ריעותא לחוש שנגנב ונאבד, דע"ז הוא דהוי פושע.

וכן מ' מד' המאירי שפירש דכל שנאנסו אע"פ שנודע אח"כ שבמקום המשתמר נאנסו חייב לשלם וכו', וממה שפירש לזה בעיקר הדין דכל לא ידענא פשיעותא, נ' דכל הא דחייב הוא רק כשיש לחוש שנגנב הפיקדון או שאבד, וזהו שהוסיף דאף אם נאנס חייב, וכנראה היינו משום דהוי תחילתו בפשיעה וסופו באונס, אך צ"ע דלכאו' באופן הרגיל אין האונס בא מחמת הפשיעה, ואולי אין כונתו לאונס גמור שלא הי' בידו להציל, אלא לאונס שיש לתלות שבא מכח שלא שם על לבו מקום הפיקדון, וצ"ע.

ולפ"ז מתבארים היטב ד' רש"י, דכל שנתברר לבסוף שלא אבדו הנזמים הוי זה שומא בטעות, דכל מה שנתחייב מתחילה הוא רק משום הצד שנאבדו הנזמים, וכמש"נ.

כתב בנתיה"מ סימן רצ"א סקי"ד, ז"ל, לפענ"ד נראה דפשיעה זו מטעם מזיק היא דאפילו בבעלים חייב וכו', וראיה לזה, דאלת"ה כשטוען איני יודע אם החזרתי בפקדון, ליפטר כשהיה הפקדון בבעלים, דהא ע"כ טוען שאינו יודע אם החזיר אם לא החזיר והוא בביתו ואינו יודע היכן הוא, ואם נאמר דכשטוען שאינו יודע היכן הוא אינו חייב רק משום פושע, הא פשיעה בבעלים פטור, אלא ודאי דפשיעה זו מטעם מזיק היא דאפילו בבעלים חייב. והטעם נראה, דאפילו מי שאינו שומר כלל חייב בכה"ג, כגון אם ילך ראובן לבית שמעון ויקח מעות של שמעון ויקברם בקרקע, ואף שיכוין לטובת שמעון כדי שלא יגנב שלא נעשה עליו גזלן, וישכח באיזה מקום קברו, דודאי חייב ראובן לשלם, דכיון שעשה מעשה בחפץ חבירו וע"י מעשיו ניזק חפץ חבירו, מזיק גמור הוא, וה"נ השומר הזה שלקח החפץ ממקום המגולה והטמינו במקום שאי אפשר להמצא וניזק ע"י מעשיו, חייב לשלם, עכ"ל.

והנה ד' הנתיה"מ דכה"ג הוי מזיק, הם ע"ד מש"כ לעיל סק"ז דבהוליכו למקום האיבוד חשיב מזיק, וע"ד מש"כ בסימן ש"א סק"ב בדין שומר שמסר לשומר, דכל שיש לחוש שהוא עדין ביד השני, חשיב הראשון כמזיק, וכ"כ שם סק"א, דכל שהניח ממון חבירו ברה"ר דהוי אבידה מדעת, חשיב מזיק גמור.

אך מש"כ הנתיה"מ לפ"ז, דבאיני יודע אם החזרתי לך יהא חייב גם בבעלים, צ"ב, דכיון שהרי כל דחשיב כמזיק הוא רק אם לא החזיר לו, אך אם החזיר לו ל"ה מזיק כלל, ונמצא דהוי זה ספק אם הזיק לו, ומ"ט הוא מתחייב מספק, וצ"ע בזה.[[1]](#footnote-2)

ולול"ד הנתיה"מ הי' נ' לפרש, דהא דתנן דאיני יודע אם פרעתיך חייב, היינו בשיתכן שנתערב חפץ זה בין חפציו, ובכה"ג ניחא שפיר הא דמיחייב.

ועי' בחזו"א שכתב דאף אם הספק הוא שמא אכלו, נמי חשיב כאיני יודע אם פרעתיך, ומחודש בדבריו דכל הא דאין השומר חייב אלא מכח אחריותו על ההפסד, הוא רק בהפסד שבא ממילא, אך כל שאכלו ולקחו לעצמו, יש לחייבו מכח עיקר חובת השבת הפיקדון, שכל שאינו מעמיד הפיקדון לבעלים אלא הוא לוקחו לעצמו ה"ה חייב בדמיו, ודו"ק, ולפ"ז ניחא בפשיטות קו' הנתיה"מ.

העירוני, במש"א בב"ק דקי"ח. דאבידה ופקדון לא ניתנו ליתבע אלא במקומן, ופירש הש"ך דהיינו דס"ד דיהא עליו לשלם דמים, וקשיא, דלדעת הרמב"ן דאף באבד אינו חייב לשלם אם ה"ז עתיד לימצא, א"כ מה ס"ד דיהא חייב לשלם.

ובאמת דקשיא כן גם לדעת רש"י, שהרי אף באינו יודע מקום הפיקדון, כל הא דחייב הוא רק משום דכל לא ידענא פשיעותא הוא, וזה ל"ש התם שלא פשע כלל, ואין לתרץ דמה שהלך בדרך הוי זה פשיעה, שהרי הבעלים ג"כ אינו במקומו אלא בדרך, ול"ה מועיל להם כלום אם הי' הנפקד בביתו, וא"כ מאי ס"ד דיהא חייב.

ואולי באמת זה גופא מה שנתחדש בהך דינא, דפיקדון אין יכול לתבעו בכל מקום, משום שדינו הוא להשיב את הפיקדון עצמו, ומכח זה הוא דאינו חייב אף בשנאבד הפיקדון אם הוא עתיד לימצא, וגם אינו חייב בלא ידענא רק משום דפשיעותא הוא, אך אם הי' הדין שדינו הוא להשיב את דמי הפיקדון כ"ז שאינו משיב בפועל את הפיקדון עצמו, הי' חייב בכל גוונא שאינו משיב את הפיקדון, אף אם לא פשע בזה, כיון שיש עליו את חיוב השבת הפיקדון.

אך פשטא דמילתא מ' דהא דפיקדון לא ניתן ליתבע בכל מקום, הוא משום שאין מזכותי המפקיד לתבוע את הפיקדון במקום אחר, וצ"ע בזה.

1. ולכאו' צ"ל בדעת הנתיה"מ, דכיון דכל הצד לפטרו הוא אם החזיר את הפיקדון, חשיב זה כאיני יודע אם פרעתיך, אך בד' הראשונים בב"מ דצ"ז: מבו' לא כן, אלא כל דהצד לחייבו הוא שנאנס והצד לפטרו הוא שהחזיר, חשיב כאיני יודע אם נתחייבתי. [↑](#footnote-ref-2)