טו - חובל ונטילת נשמה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

סדר הלימוד

קז. ריש פירקא - קז: ושאר שקצים, עה. הצד צבי - עה: והמולחו, קז: ושאר שקצים - קח. חי' ועוף, יב. לא יפלה - ת"ר הנכנס, קכא: ועל עקרב - א"ר אבא

ד' טבת פ'

דף מס' 1

**חובל**

**ק"ז א' - והחובל בהן חייב,** בטעם החיוב בחובל נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י בפי' קמא כתב דהו"ל תולדה דשוחט דחיובו הוא משום נטילת נשמה, וכ"ה מבו' בפירש"י בחולין מ"ו ב', ד"ה מי לא תניא וד"ה נצרר הדם, וכ"כ התוס' בסוגיין ולעיל ע"ה א' ד"ה כי היכי ובכתובות ה' ב' ד"ה דם מיפקד, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין, והבעה"מ לקמן קכ"א ב', והיראים בסימן ער"ד, והמג"א בסימן שט"ז סקט"ו כתב דכן הסכימו רוב המפרשים, וכ"כ הביאוה"ל שם ס"ח ד"ה והחובל.

ובטעם החולקים דס"ל דחובל אינו חייב משום נטילת נשמה, כתב הלח"מ בפ"ח משבת ה"ט דהוא משום דנטילת נשמה הוא רק כשממית הבע"ח לגמרי, אך בחבורה באבר לי"ב משום נטילת נשמה.[[1]](#footnote-2)

ובטעם הסוברים דחיוב חובל הוא משום נטילת נשמה, כתבו התוס' בכתובות ה' ב' ד"ה דם מיפקד ולעיל ע"ה א' ד"ה כי היכי דהוא משום דהדם הוא הנפש,[[2]](#footnote-3) וכ"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין, ואך דהתוס' בכתובות כתבו דהוא משום דכשמוציא דם נוטל מקצת נשמתו, והרמב"ן וש"ר הביאו מירושלמי דהוא משום נטילת נשמה שבאותו מקום.[[3]](#footnote-4)

והשיטה להר"נ בסוגיין כתב דהוא משום דמחליש אותו אבר או אותו מקום שנוטל ממנו דם, ועד"ז כתב התורי"ד לעיל ק"ו א' דהוא משום דאין החבורה חוזרת, והוי כהורג את הבע"ח, דמה לי קטלה כולה מה לי קטלה מקצתה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז בסוגיין,[[4]](#footnote-5) - אך התוס' בכתובות שם ולעיל שם כתבו דאין לפרש דהוא משום שמחלישו ונוטל קצת נשמתו, דא"כ מ"ט הוצאת דם במילה אסורה מה"ת, אף דא"צ להחליש התינוק, ואם נטילת נשמה הוא במה שמחלישו, הרי דכל דא"צ להחליש התינוק, הו"ל מלאכה שא"צ לגופה.

**ב** בפירש"י בפי' בתרא כתב דכיון דיש להן עור נצבע הדם בדם הנצרר בו וחייב משום צובע, וכ"כ בפירש"י בב"ק ל"ד ב' ד"ה בצריך לכלבו בטעם הא דחייב בנצרר הדם אע"פ שלא יצא, וכן הביאו הרמב"ן וש"ר בסוגיין מירושלמי דהעושה חבורה ונצרר בה דם חייב משום צובע.

והתוס' בכתובות ה' ב' הק' על פירש"י ממה שאמרו בחולין מ"ו ב' דאף שאר שקצים ורמשים שיצא מהם דם, אף דאין להן עור ולי"ב משום צובע, וכן הק' הרמב"ן וש"ר בסוגיין,[[5]](#footnote-6) - אך המגיני שלמה שם כתב דכל מש"כ רש"י דחיובו הוא משום צובע, הוא רק בהא דמחייבינן בנצרר הדם אע"פ שלא יצא, אך הא דחייב כשיצא הדם הוא משום נטילת נשמה, וכ"ה להדיא בד' הירושלמי, וע"כ הוא חייב אף בשאר שקצים ורמשים שאין להן עור, וכ"כ החת"ס שם, והפמ"ג באש"א סימן שט"ז סק"ה, והקר"א בסוגיין ובחולין מ"ו ב',[[6]](#footnote-7) וכ"נ להדיא בפירש"י בב"ק שם, עיי"ש, וכמש"כ כן הבית אפרים באו"ח סימן כ"ב (ד"ה ומצאתי לרש"י), וכ"ה בתשו' הר"ד הבבלי שבתשו' ברכת אברהם סימן י"ח.[[7]](#footnote-8)

והרמב"ן הק' על פירש"י דמה ניח"ל בצביעה זו, וכן הק' התוס' תלמיד ר"י הזקן והריטב"א לעיל ע"ה א', והרשב"א וש"ר הוסיפו לתמוה ממה שאמרו לעיל ע"ה ב' דכל הא דהשוחט חייב משום צובע הוא רק משום דניח"ל בצביעה זו, וכתבו לפרש דד' הירושלמי קיימי בגונא דניח"ל בצביעה זו.[[8]](#footnote-9)

**ג** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא תולדת דש משום דהוא מבדילו מזולתו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ז דהוא חייב משום מפרק דהוא תולדה דדש.[[9]](#footnote-10)

והרמ"ך שם הק' דהיאך הוא חייב משום מפרק דהוא תולדה דדש, הרי אין דישה אלא בגידו"ק, כמש"כ הרמב"ם שם, והמ"מ שם הביא גם למה שאמרו לעיל ע"ה א' דלרבנן הפוצע חלזון אינו חייב משום דש, משום דאין דישה אלא בגידו"ק, וכתב דצ"ל דדוקא דגים הגדלים בים אינם נקראים גידו"ק, אבל בהמה חי' ועוף קרויים הם גידו"ק.[[10]](#footnote-11)

אך בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ח כתב לישב, דאף דאין דישה אלא בגידו"ק מ"מ המפרק חייב אף בגידו"ק, משום דהתולדה אע"פ שהיא דומה לאב אינה לא האב ולא מעין האב אלא הפרש יש ביניהם, ואף דהדישה שהיא האב אינה אלא בגידו"ק, מ"מ המפרק שהוא תולדה דדש ישנו בגידו"ק ושלא בגידו"ק, וכ"כ בפי' קדמון בפ"ח משבת ה"ז, - והיינו דהא דהמפרק הוי מלאכה, אי"ז משום דמפרק הוי מעין דישה וה"ז חשוב כעשיית דישה, אלא אף דמפרק אינו דישה כלל, מ"מ כיון שפעולת מפרק דמי לפעולת דישה, ע"כ הו"ל תולדה דדש, וחיוב המפרק אינו משום דחשיב כעשיית דישה, אלא משום דעשיית המפרק עצמה הויא מלאכה, וע"כ אף דחשיבות דישה היא רק בגידו"ק, מ"מ חשיבות דמפרק הוא אף שלא בגידו"ק, והו"ל מלאכה.[[11]](#footnote-12)

ונפ"מ בין ב' הדרכים הוא בדין חובל בדגים, דלדעת המ"מ החובל בדגים פטור, אף דיש להן עור, כמו שאמרו לקמן ק"ח א', משום דאין דישה אלא בגידו"ק, ודגים ל"ה כגידו"ק, אך לדעת הר"א בן הרמב"ם הדין נותן דאף החובל בדגים חייב, דמפרק שהוא תולדה דדישה הוי מלאכה אף בדבר שאינו גידו"ק.[[12]](#footnote-13)

הרמב"ם בהל' שבת שם כתב דשיעור חובל הוא כשיצא ממנו דם כגרוגרת, ובתשו' ברכת אברהם שם בסו"ד כתב דהוא משום דשיעורו הוא כשיעור האב שהוא הדש וכדין כל מפרק, וכיון דקי"ל דכל שיעורי שבת כגרוגרת, הרי שכל דבר שלא נתפרש שיעורו ולא נאמר שהוא בכ"ש, הדרינן בי' לכגרוגרת, - והמ"מ בהל' שבת שם כתב דכ"ז הוא להרמב"ם לטעמי' דחיובו הוא משום מפרק, אך לדעת ש"ר דחיובו הוא משום נטילת נשמה או משום צובע חייב אף בפחות מכגרוגרת, והמים חיים שם כתב דלדעת הסוברים דחיובו הוא משום נטילת נשמה, אין לו שיעור וחייב בכ"ש, ולדעת הסוברים דחיובו הוא משום צובע, צירך שיוצא דם כדי לצבוע ממנו חוט שארכו ד"ט.[[13]](#footnote-14)

ח' טבת פ'

דף מס' 2

**חובל בשאר שקצים ורמשים**

**ק"ז א' - ושאר שקצים ורמשים החובל בהן פטור,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין להן עור, וזה נלמד ממה שאמרו בגמ' דהא דהחובל בח' שרצים חייב הוא משום דיש להן עור, ובטעם הא דתליא חיוב החובל בהא דיש להן עור, מצינו כמה דרכים, ותליא ביסוד החיוב דחובל, **א** התוס' לעיל ע"ה א' ד"ה כי היכי כתבו דהיינו כשנצרר הדם ולא יצא, דבח' שרצים שיש להן עור, חייב אע"פ שלא יצא, דכיון שנצרר סופו לצאת אלא שעתה העור מעכבו,[[14]](#footnote-15) ובשאר שרצים שאין להן עור אינו חייב כשנצרר הדם ולא יצא, דכיון דלא יצא סופו לחזור, דאם הי' סופו לצאת הי' יוצא מיד, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין, וכ"כ בפי' מבן דורו של רבינו פרחי' בסוגיין ושמא הוא מפי' הרמב"ם לסוגיין.[[15]](#footnote-16)

**ב** בפירש"י בחולין מ"ו ב' ד"ה מי לא תניא וד"ה נצרר הדם כתב דבח' שרצים כל שנצרר הדם אף שלא יצא, כיון שהאדים העור מבחוץ, בידוע שנקרע העור מבפנים וסופו לינקב ולצאת, ובשאר שרצים שעורן רך אע"פ שנצרר הדם והאדים עורן מבחוץ אי"ז לקותא, דמתוך שעורן רך הוא ממהר להאדים.[[16]](#footnote-17)

**ג** בפי' ר"ח בסוגיין כתב דהוא משום דבח' שרצים שיש להן עור אין חבורה זו חוזרת, דעור שנעשית בו חבורה נעשה מקומו צלקת,[[17]](#footnote-18) ומשא"כ בשאר שרצים דאין להן עור דחבורה זו חוזרת, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דהוא משום דהעור הנחבל אינו חוזר כמו שהי' לעולם,[[18]](#footnote-19) וכ"כ בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ח בסו"ד, וכ"נ בפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז, והבית אפרים בסימן כ"ב (ד"ה הנה כבר ביארתי) הוסיף לפרש דהיינו דיציאת הדם עצמה לעולם הויא כחבורה החוזרת, משום דהדם ממילא קא רבי ואתי,[[19]](#footnote-20) ומשא"כ כשחובל בדבר שיש לו עור דאין העור חוזר לקדמותו.[[20]](#footnote-21)

**ד** בפירש"י בד"ה והחובל בהן כתב דלפי' בתרא דחיוב החובל הוא משום צובע, ע"כ היינו רק בשרצים שיש להן עור, דנצבע העור בדם הנצרר בו, ומשא"כ בשאר שרצים דאין להן עור, דאין בהן צביעה,[[21]](#footnote-22) והא דאינו חייב משום צביעת הבשר, (וכמו שפירש"י לעיל ע"ה א' בהא דשוחט חייב משום צובע דהוא משום צביעת הבשר), מבו' בד' האבנ"ז בסימן קע"ג סק"ג, דהוא משום דלא ניח"ל בצביעה זו, (ומשא"כ בח' שרצים שיש להן עור, ה"ה חייב על צביעה זו, כיון דדרך לצבוע עור וניחא לי').

**ה** בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ח כתב בפי' קמא, דהוא משום דבח' שרצים שיש להן עור, שהדם מבליע בבשר ולא בעור, ע"כ כל שחבל עד שיצא הדם או עד שנצרר בעור הו"ל מפרק שפירק הדם מן הבשר, דומיא דמפרק משקה המובלע בזית או בענב ולא בקליפתו, ומשא"כ בשאר שרצים דאין להן עור שהדם מצוי בגוף כולו, אף אם חבל ויצא הדם לא קרינן בי' מפרק, שאין לאותו הדם או הליחה בזה הגוף מקום מסוים עד שנאמר אם הוציאו ממנו פירק אותו.

בתשו' ברכת אברהם שם הק' הר"ד הבבלי, דלדעת הרמב"ם דחיוב חובל הוא משום מפרק, מ"ט אינו חייב אלא בשרצים שיש להן עור,[[22]](#footnote-23) הרי כל קוצץ אוכל מפסולת המחוברת בו הו"ל מפרק,[[23]](#footnote-24) - והר"א בן הרמב"ם שם השיב דהא דאינו חייב בשרצים שאין להן עור, הוא משום דהדם מצוי בגוף כולו ול"ד למפרק,[[24]](#footnote-25) וכנ"ל, ועוד, דדוקא בשרצים שיש להן עור אין החבורה חוזרת, שהעור שנקרע אינו חוזר לברייתו, אך בשרצים שאין להן עור חבורתן חוזרת.[[25]](#footnote-26)

והר"ד הבבלי שם הק' עוד דאם חיובו הוא משום מפרק מ"ט בעינן חבורה שאינה חוזרת, והר"א בן הרמב"ם השיב דהוא מפני שהתולדה צריכה שתהא דומה לאב, והואיל והאב שהוא הדש אין הנידוש חוזר לכמות שהי', כך המפרק צריך להיות אותו דבר שנתפרק אינו חוזר לכמות שהי',[[26]](#footnote-27) ועיי"ש שהק' ע"ז מהא דחולב חייב משום מפרק, אף דהוא חוזר לכמות שהי', וכן הק' הרמ"ך בפ"ח משבת ה"ז.[[27]](#footnote-28)

**חובל בשאר שקצים ורמשים כשיצא מהן דם**

בחולין מ"ו ב' תניא דשאר שקצים ורמשים עד שיצא בהן דם, ומבו' דכל הא דפטרינן בחובל בשאר שרצים הוא רק בנצרר הדם ולא יצא, אך כשיצא הדם חייב.

ובטעמא דמילתא, הנה לדעת התוס' ודעימייהו ולדעת רש"י בחולין דהא דפטרינן בחובל בשאר שרצים הוא משום דלא נעקר הדם וסופו לחזור, הרי דכ"ז הוא כשנצרר הדם ולא יצא, אך כל שיצא הדם ואין סופו לחזור חייב, ולפי' בתרא דרש"י דהא דפטרינן בחובל בשאר שרצים הוא משום דלי"ב משום צביעה, הרי דכ"ז הוא כשלא יצא הדם דלי"ב משום נטילת נשמה, אך כשיצא הדם דחיובו הוא משום נטילת נשמה, חייב אף בשאר שרצים, וכמש"כ כן המגיני שלמה בב"ק ל"ד ב' ועוד מן האחרונים בדעתו, ונתבאר בדף מס' 1.

אך למש"כ הר"ח ודעימי' דהא דפטרינן בחובל בשאר שרצים הוא משום דרק חבורה בעור אינה חוזרת דנעשה מקומו צלקת, וכן למש"כ הר"א בן הרמב"ם דהא דפטרינן בחובל בשאר שרצים הוא משום דהדם מצוי בגוף כולו ול"ד למפרק צ"ב דמ"ט אם יצא מהן דם חייב,[[28]](#footnote-29) וכבר עמד בזה הרמ"ך בפ"ח משבת ה"ז, (כמו שפירש בדבריו הבית אפרים באו"ח סימן כ"ב ד"ה הנה כבר ביארתי).

ואמנם באמת בד' הפסקי רי"ד משמע דהא דפטרינן בשאר שרצים הוא אף כשיצא מהן דם, וכ"ה להדיא בפסקי ריא"ז, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ט, וכ"ה גם בתשו' הר"ד הבבלי שם ובד' הראבי"ה בסימן קצ"ד, וזה מתישב היטב לטעמייהו בטעם פטורא דחובל בשאר שרצים.[[29]](#footnote-30)

בדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דפטרינן בשאר שרצים הוא אף כשיצא מהן דם, הק' הרמ"ך והמ"מ בהל' שבת שם מהא דתניא בחולין דשאר שקצים ורמשים עד שיצא מהם דם, והרי דאם יצא מהם דם חייב, והמ"מ שם כתב דאפשר דס"ל דההיא ברייתא אתיא דלא כהלכתא, לפי ששנינו במשנה החובל בהן פטור סתם ולא חילקו בין יצא מהן דם ללא יצא, וכ"כ הפי' קדמון שם,[[30]](#footnote-31) ובד' הר"ד הבבלי והראבי"ה שהבאנו לעיל משמע דהא דאין חייבין בשאר שרצים אף כשיצא מהן דם, נלמד מהא דפטרינן לעיל ע"ה א' בפציעת חלזון, ונתבאר להלן.

**ריב"נ היא דתנן ריב"נ אומר ח' שרצים יש להן עורות וכו',** צ"ע דהרי הא דפטרינן בחובל בבע"ח שאין להן עור, לאו דינא הוא דחבורה תליא במה שיש לו עור, אלא הוא משום דכל שאין להן עור ליכא למציאות החבלה, וכמש"כ הראשונים כמה טעמים בזה, ונתבאר לעיל, וא"כ מ"ט תליא בהפלוגתא אם יש חשיבות עור על עורות ח' שרצים.[[31]](#footnote-32)

**נצרר הדם אע"פ שלא יצא,** בתשו' ר"ד הבבלי שבתשו' ברכת אברהם סימן י"ח הק', דלדעת הרמב"ם חובל הוא משום מפרק, מ"ט הוא חייב הוא חייב כשנצרר הדם אע"פ שלא יצא, הרי לא פירק, - ובפי' לבן דורו של רבינו פרחי' בסוגיין כתב ושמא הוא מפי' הרמב"ם לסוגיין דהוא משום דכשנצרר הדם כבר פירק הדם מן הבשר ונייד תחת העור ואין אותו הדם חוזר, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן שט"ז סקט"ו דאף שלא יצא לחוץ, הוי מפרק ממקום למקום, וכ"כ הביאוה"ל שן=ם ס"ח ד"ה והחובל דכיון דנעקר ממקום חיבורו הו"ל בכלל מפרק, והר"ד הבבלי שם דן ג"כ דשמא הוא משום דנעקר ממקומו, וכתב ע"ז דאין דרך פירוק בכך, - והמרכה"מ בפ"ח משבת ה"ז כתב דהא דהוי בכלל מפרק, הוא משום דסופו לצאת.

\*דעת ר' יוחנן לעיל ק"ו א' דאין החובל חייב אלא כשהוא צריך לכלבו, וצ"ע דא"כ מ"ט הוא חייב כשנצרר הדם אע"פ שלא יצא, ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ לעיל שם כתב דהיינו משום דמתוך שהכלבים להוטים אחר הדם יש בזה תקון, ועד"ז כתב הפמ"ג באש"א סימן שט"ז סקט"ו דהא דחייב הוא בכה"ג דהוא עומד להאכילו לכלב עם דמו, וכ"כ המ"ב שם סק"ל. - **ב** בפירש"י בב"ק ל"ד ב' ד"ה בצריך לכלבו כתב דהא דחייב הוא משום צובע,[[32]](#footnote-33) וכ"כ התור"פ שם. - **ג** המאירי לעיל ק"ו א' כתב דנצרר הדם אע"פ שלא יצא חייב, אף למ"ד דחובל וצריך לכלבו פטור, משום דאע"פ שמקלקלו נקרא תקון שדרך העולם להכותם כדי להחלישם שיהו נוחין ליכבש, והביאו המ"ב בסימן שט"ז סק"ל. - **ד** בפי' הר"י מלוניל בסוגיין כתב דכיון דא"א שיצא הדם אא"כ נצרר הדם תחילה, הוי ככותב שם משמעון דאע"פ שלא נגמרה מלאכתו כרצונו חייב, וה"נ הכא חייב כיון דה"ז מועיל לו דבהכאה מועטת יצא הדם משם, וכ"כ המאירי,[[33]](#footnote-34) וכ"כ התוי"ט,[[34]](#footnote-35) - ובתוס' הגרע"א תמה ע"ד התוי"ט, דשאני בכותב שם משמעון דהוי מלאכה וחייב, וע"כ אף כשרצה לכתוב שמעון לא גרע, וחייב מיד כשכתב שם אף שעדיין לא נתקיים כל מחשבתו, אך הכא דבנצרר הדם ל"ה מלאכה דהוי מקלקל, ואם הי' כונתו מתחילה לחבול בענין שיצרור לחוד הי' פטור משום מקלקל, א"כ מה בכך דחשב שיצא הדם ויתן לכלבו, הרי מ"מ עכשיו שלא יצא הדם לא נעשה מלאכת חיוב דהו"ל מקלקל, ועיי"ש בסו"ד במש"כ לדחוק בזה.[[35]](#footnote-36) - **ה** בפי' הר"י מלוניל בחולין מ"ו ב' כתב דאף דהחובל באדם אינו חייב אלא כשצריך לכלבו, ואם נצרר הדם ולא יצא פטור משום דלא איתעבידא מחשבתו, היינו רק באדם דחשיב קלקול דידי', אך בשרצים לא חשיב קלקול דידי' ואע"פ שא"צ לכלבו מיחייב, כגון דקא עביד למרמא אימתא אאנשי ביתי' מתקן הוא ומלאכת מחשבת מיקריא.[[36]](#footnote-37)

**מנין לחבורה שאינה חוזרת,** התוס' הרא"ש בריש פירקין כתב דהא דמפלגינן בין חבורה החוזרת לחבורה שאינה חוזרת הוא משום דבחבורה חוזרת לא נעקר הדם, ונתחדש בדבריו דליכא פטור בפנ"ע דחבורה החוזרת, אלא הוא משום דכל שלא יצא הדם לחוץ אינו חייב אלא כשנעקר וסופו לצאת, וכל שלא נעקר ואין סופו לצאת פטור,[[37]](#footnote-38) - אך בד' הרמב"ן וש"ר בריש פירקין מבו' דאיכא פטור בפנ"ע דחבורה החוזרת, ומכח זה הוא דפטור בשאר שרצים כשנצרר הדם ולא יצא, ונתבאר בהערה ?.

\***ע"ה א' - הצד חלזון,** התוס' הביאו מירושלמי דמשמע דצד חלזון לא מיחייב משום צידה,[[38]](#footnote-39) ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הפנ"י כתב דהוא משום דאינו מצוי שיהא ניצוד בשעת פריסה, וע"כ אף אם איתרמי שניצוד בשעת פריסה פטור, כיון דלא נתכוין לכך, והסכים לזה החת"ס, אך הראש יוסף תמה ע"ז, עיי"ש. - **ב** הנשמ"א בכלל ט' סק"ה כתב דהוא משום דליכא חיוב צידה בדגים, משום דל"ה כן במשכן, ופירש כן בד' המג"א בסימן תצ"ז סק"ו בשם הירושלמי,[[39]](#footnote-40) וכ"כ הטל אורות במלאכת צידה, והמנ"ח במוסך השבת צד סק"ד. - **ג** המרומי שדה בחי' על הירושלמי כתב דהוא משום דתכלת אין במינו ניצוד, דבמקומה א"צ להיות ניצוד, דבמקום שהיא עולה מן הים על ראשי ההרים המה ניצודים מאליהם, והצודה מן הים אין דרכן בכך, ועד"ז כתב הדברות משה בסימן ס"ד הערה מ"ב.[[40]](#footnote-41)

**מ"ט דרבנן קסברי אין דישה אלא בגידו"ק,**[[41]](#footnote-42)התוס' לעיל ע"ג ב' ד"ה מפרק כתבו דהא דאין דישה אלא בגידו"ק, הוא משום דמלאכת דישה ילפינן לה מסממנין שבמשכן שהן גידו"ק, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן צ"ה א', - והרש"ש בסוגיין הק' דהרי פציעת חלזון עצמה היתה במשכן לצורך תכלת, ונילף מינה דיש דישה אף שלא בגידו"ק, וכ"ה דילפינן מינה דחייבין על צידת דגים, (דאין ללמוד לזה מהא דחייבין על צידת תחשים, דחשיב טפי גידו"ק מדגים, כמש"כ התוס' לעיל ע"ג ב'), וכן הק' האג"ט בורר סקי"א אות ב', ועיי"ש מש"כ בזה.

הפמ"ג באש"א סימן שט"ז סקט"ו הק' דלדעת הרמב"ם דחיובא דחובל הוא משום מפרק, ואפ"ה אינו חייב בבע"ח שאין לו עור, ואף אם יצא הדם פטור, א"כ הרי מה"ט יש לפטור גם בפציעת חלזון, דהרי חלזון אין לו עור, כמש"כ הרע"ב לקמן פי"ד מ"א, וכ"נ בד' הרמב"ן לקמן ק"ז א', וכ"כ הר"ד הבבלי (בתשו' ברכת אברהם סימן י"ח) והראבי"ה בסימן קצ"ד, ומ"ט הוצרכנו להא דאין דישה אלא בגידו"ק, וגם מ"ט דר' יהודה דמחייב, וכן הק' בתוס' הגרע"א לקמן פי"ד מ"א, ועי' גם בדבריו בגל' הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ט.

והראש יוסף בסוגיין כתב דלדעת הרמב"ם בעכצ"ל דחלזון מיקרי דיש לו עור, וכן נקט המרכה"מ בפ"ח משבת ה"ז בפשיטות דחלזון יש לו עור, עיי"ש, ועמש"כ הרש"ש לקמן ק"ז א' לישב בע"א.

בטעם דעת רש"י וש"ר דכל חובל אינו חייב משום מפרק, ואף כשהוא צריך לדם כחובל וצריך לכלבו, אף דאמרו הכא דבפציעת חלזון יש משום דישה, בפשוטו הוא ג"כ משום דאין דישה אלא בגידו"ק, ולפ"ז לר' יהודה יתחייב החובל אף משום מפרק.

אך הנה ההשלמה בסוגיין כתב דרק דגים לא חשיבי כגידו"ק, אך בע"ח הגדלים ביבשה חשיבי כגידו"ק, ומה"ט הוא דהחולב חייב משום מפרק, וכ"כ הרשב"א לקמן צ"ה א' בדעת ר"ח, וכ"כ הרמב"ן שם בחד פירושא, וכ"כ האו"ז בסימן נ"ח, ולפ"ז תיקשי דמ"ט אין החובל חייב משום מפרק,[[42]](#footnote-43) וכן תיקשי למש"כ התוס' לעיל ע"ג ב' (ד"ה מפרק) בדעת רש"י דקי"ל דיש דישה אף שלא בגידו"ק,[[43]](#footnote-44) וכבר עמד ע"ז ההשלמה וכתב דהוא משום דדוקא פציעה שהוא דוחק את הבשר כדי שיוציא את דמו דמי לסחיטה, ומשא"כ בחובל דאע"פ שיוצא הדם אין בו משום דישה דלאו סחיטה היא כלל,[[44]](#footnote-45) ועד"ז כתב הקה"י בסימן ל"ט סוסק"ג בדעת רש"י, - ועמש"כ האג"ט דש סקי"ט אות ס"א ס"ו.

**חבלה בבע"ח מת**

**א"ר יוחנן שפצעו מת,** הפמ"ג באש"א סימן שט"ז סקט"ו כתב ללמוד מזה דאף בהוצאת דם מבע"ח מת הויא בכלל דישה, וכל הא דלרבנן פטור הוא משום דאין דישה אלא בגידו"ק, וכתב לפ"ז דלדעת הרמב"ם דהחובל חייב משום מפרק, היינו אף כשחבל בבע"ח מת, והביאו הביאוה"ל שם ס"ח ד"ה והחובל, וכן נקט הפמ"ג באש"א בריש סימן ש"כ, ובראש יוסף לקמן בע"ב ד"ה והמולחו, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת דש סק"ה דיש לחייב משום מפרק אף בחובל במת, דחיוב דישה הוא אף בדבר שאינו בע"ח, כדש בתבואה, וכסוחט זיתים וענבים.

והפמ"ג בפתיחה להל' שבת אות ל"ו הק' ע"ז ממה שאמרו לקמן קל"ו א' בספק נפל דמלין אותו ממ"נ, דאם אינו חי מחתך בבשר בעלמא הוא, ולדעת הרמב"ם מ"ט אינו חייב בזה משום מפרק, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה בתשו' בית יצחק או"ח סימן ל"ו סק"ח, ועי' מה שהשיג על דבריו האבנ"ז בסימן נ"ז ס"ק ו' ז,[[45]](#footnote-46) - והישועות מלכו בפ"ח משבת ה"ז כתב די"ל דמה שאמרו דמחתך בבשר בעלמא היינו דהו"ל מקלקל, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, וכ"כ הקה"י בסימן ל"ט ד"ה ונלענ"ד.[[46]](#footnote-47)

אך הישועות מלכו שם כתב דמל' הרמב"ם שם דהחובל בחי חייב משום מפרק, משמע דאינו חייב אלא כשהוא חי ולא במת, וכתב דהוא משום דאין על הדם תורת משקה, דרק דם חבורה דאדם מכשיר, והא דהוי בכלל דש, ול"ה כסוחט שאר פירות דפטור משום דאין על היוצא מהן תורת משקה, הוא משום דמעיקרא הי' עליו שם חיות, וע"כ כ"ז הוא בחי ולא במת, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעמא דמ"ד הכא דחייב אף כשפצעו מת, ועמש"כ בזה בע"א באג"ט דש סקל"ד, ובאבנ"ז סימן נ"ז סק"ח, ובקה"י סימן ל"ח, ומש"כ ע"ז בסימן ל"ט סק"ד.

**שאני הכא דכל כמה דאית בי' נשמה טפי ניח"ל כ"ה דליציל ציבעי',** התוס' הק' דמ"מ כיון שדעתו להוציא הדם, יתחייב על הוצאת הדם משום נטילת נשמה ככל חובל, והרמב"ן והר"ן לקמן ק"ז א' הניחו לזה בצ"ע, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"ת דדם חלזון הראוי לצביעה מיפקד פקיד ואינו חייב עליו משום נטילת נשמה, ועל דם אחר היוצא עמו אינו חייב משום דלא ניח"ל כ"ה דליציל ציבעי', וכ"כ התוס' בכתובות ה' ב' סוד"ה דם מיפקד. - **ב** הריטב"א הביא מש"כ הרא"ה בשם הרמב"ן דהוא משום דשאני חלזון שאינו בעל איברים אלא גוף אטום כחלזונות שבאשפות, ובכי הא ליכא נטילת נשמה אלא כשנוטל כל נשמתו לגמרי, וכ"כ השיטה להר"נ לקמן ק"ז א'.[[47]](#footnote-48) - **ג** בתשו' הר"ד הבבלי שבתשו' ברכת אברהם סימן י"ח כתב דהוא משום דחלזון אין לו עור, וע"כ אין חייבין על הוצאת דמו דהו"ל חבורה החוזרת, וכ"כ הראבי"ה בסימן קצ"ד,[[48]](#footnote-49) ונקטו דהא דהחובל בשרצים שאין להן עור פטור, הוא אף כשיצא מהן דם, (והרמ"ך בפ"ח משבת ה"ז דן לפרש כן דהא דאין חייבין על הוצאת דם החלזון הוא משום דהיא חבורה החוזרת, והק' ע"ז מברייתא דחולין דאם יצא דם חייב.[[49]](#footnote-50) - **ד** למש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם דהא דחובל חייב משום מפרק אף דאין דישה אלא בגידו"ק, הוא משום דבהמה חי' ועוף קרויים גידו"ק, הרי דבחלזון דאינו גידו"ק אין חייבין משום חובל, וכ"כ ההעמק שאלה בסימן ק"ה סק"ה (רלו:) דמהכא הוא מקורו של הרמב"ם, וכ"כ הטל אורות במלאכת שוחט.

**שוחט משום מאי חייב,** הקר"א לקמן ק"ז א' כתב דמשמע דאינו חייב משום מפרק, ועיי"ש שהק' דלדעת הרמב"ם דחובל חייב משום מפרק, מ"ט אין השוחט חייב משום מפרק,[[50]](#footnote-51) - ובתוס' הגרע"א לקמן פי"ד מ"א והועתק בחי' הגרע"א בסוגיין כתב דלדעת הרמב"ם חייב השוחט משום מפרק, ואף כשא"צ ליתן הדם לכלבו, מ"מ יש לחייבו כיון דשחיטה ל"ה קלקול, וזה למשמעות ד' הרמב"ם בפ"ח משבת ה"ז דכל הא דהחובל וא"צ לדם פטור הוא משום דהוי מקלקל, וכ"כ הפנ"י בביצה י"ב א',[[51]](#footnote-52) והמנ"ח במוסך השבת דש סק"ד, - והגרע"א שם הק' על מש"כ הרמב"ם בפי"א משבת ה"א דשוחט חייב משום נטילת נשמה, ולא כתב דהוא חייב גם משום מפרק, וכתב דדוחק לומר דמיירי כשלא יצא דם או שלא יצא כגרוגרת, - ועמש"כ בזה הישועות יעקב בסימן שט"ז סק"ו, והאג"ט דש סקי"ט אות ס', והשביתת השבת דש סקצ"ז.

**משום נטילת נשמה,** בד' המאירי בחולין י"ד א' מבו' דליכא תוספת איסור בשחיטת בע"ח גדול מבשחיטת בע"ח קטן,[[52]](#footnote-53) וע"כ אין לגזור בשוחט שמא ירבה בשבילו, וכ"כ האו"ש בפי"ח משבת ה"א דל"ד לקצירה, דהמלאכה היא באוכל הנקצר מחיבורו ע"י תלישת העוקץ, וכדחזינן דבעי שיעור באוכלין, וע"כ כל שמוסיף בשיעורו חייב, ומשא"כ בנטילת נשמה דחיובו בכ"ש, ומשום דהחיוב הוא על הנשמה שנוטל, ולא על השיעור שמת ע"י הנטילה, ליכא נפ"מ בגודל הבע"ח, דכולהו חדא נטילת נשמה, וכ"כ העמק ברכה יוהכ"פ אות ה' והקה"י בביצה סימן י"ג סק"ב, אך לכאו' לטעם זה יש לאסור בגונא דמוציא יותר דם בעודו בחיים, דזה שפיר הוי כריבוי בשיעורים, וצ"ע.[[53]](#footnote-54)

אך הקרית מלך רב בפ"ב משבת ה"ט בתחילת דבריו נקט בפשיטות דשחיטת בע"ח גדול הו"ל כריבוי בשיעורים, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת בדיני פיקו"נ, והערוה"ש בסימן שי"ח סט"ז, והרב פעלים באו"ח ח"א סימן כ"א, - ולכאו' הוא משום דס"ל דנטילת נשמה אינה במעשה נטילת חיות, אלא במה שעושאהו למת, וע"כ איכא איסור בכל כ"ש וכ"ש שעושאהו למת.

ט' טבת פ'

דף מס' 3

**ק"ז ב' - הא הורגן חייב וכו' א"ר ירמי' ר"א היא וכו' ההורג כינה בשבת כהורג גמל בשבת,** הרמב"ן והר"ן פירשו דהיינו דס"ל דלרבנן דפטרי בכינה, פטרי בכל דבר שאין בו גידין ועצמות משום שאינו מתקיים י"ב חדש והו"ל כמת, וילפינן לה מאילים מאדמים שיש בהן גידין ועצמות, ולדידהו אין חייבין בהריגת רמשים דאין להן גידין ועצמות, אף שהן פרין ורבין.

**עד כאן לא פליגי רבנן עלי' דר"א אלא בכינה דאינה פרה ורבה,** בפירש"י לעיל י"ב א' ד"ה מתירין כתב דהיינו דמבשר האדם היא שורצת, ובס' פחד יצחק להר"י לאמפורנטי ע' צידה, כתב דבזה"ז שנתברר דכל בע"ח הוא מן הביצים, אין להרוג כינה בשבת, אך הביא בשם מהר"י בריל דאין לשנות הדינים המיוסדים על קבלת קדמונינו בשביל חקירות אומות העולם, ועמש"כ בזה בס' מכתב מאליהו ח"ד עמ' שנ"ה, ובס' ארחות שבת פי"ד ס"ל.[[54]](#footnote-55)

בד' הר"ן לעיל י"ב א' מבו' דהא דליכא איסור נטילת נשמה מינים שאינם פרים ורבים, הוא משום דאין חיותן חשובה כחיות, וכתב לפ"ז דמינים הנוצרים מן העפר, אף דאינם פרים ורבים, מ"מ כיון דחיות יש בהן כאילו הוא פרה ורבה מזכר ונקבה, חייב ההורגן, ועמש"נ בזה להלן.

**צידת פרעוש**

**הצד פרעוש בשבת,** בפירש"י כתב דהיינו ממקום שאינו ניצוד ועומד כגון מע"ג קרקע או מבגדיו מבחוץ, והפסקי רי"ד דקדק מדבריו דמעל בשרו מותר לכתחילה, וכ"כ הריטב"א והריא"ז,[[55]](#footnote-56) - והראבי"ה בסימן רל"ו פירש לד' רש"י, דכל שהוא תחת בגדו הו"ל כניצוד ועומד ושרי ליטלו,[[56]](#footnote-57) ול"ד לצפור דרור הכלוא בבית דאינו חשוב כניצוד ועומד,[[57]](#footnote-58) וכתב דל"ד למה שאמרו לעיל בע"א דנכנסה לו צפור תחת כנפיו יושב ומשמרה עד שתחשך, אבל לתופשה לא, דהתם הו"ל מוקצה, אך בפרעוש שרגיל בכך דעתו ליטלו, וצ"ב.

והתוס' כתבו דאף דצידת פרעוש אסורה מדרבנן,[[58]](#footnote-59) מ"מ אם הוא נושך האדם מותר ליקחנו ולהשליכו מעליו, דמשום צער שרי,[[59]](#footnote-60) וכ"כ הרא"ש בסימן א', ופירש דהוא משום דאינו כמתכוין לצודו אלא כמתעסק שלא ישכנו,[[60]](#footnote-61) וכתב דגם לי"ב משום איסור טלטול, דדמי לקוץ דשרינן לעיל מ"ב א' לטלטלו ולהוליכו פחות פחות מד' אמות, וכ"כ הרשב"א והר"ן.

והב"י בסימן שט"ז ס"ט עמד בד' התוס', דבתחילת דבריהם משמע דלא הותר אלא כשהוא עוקצו, אך כל שאינו עוקצו אע"פ שהוא על בגדיו מבפנים ויש לחוש שיעקצנו אסור, וכמש"כ כן הסה"ת בסימן רי"ח,[[61]](#footnote-62) והסמ"ג לאוין ס"ה, והסמ"ק בסימן רפ"ב, והאו"ז בסימן ל"א, וההגמי"י בפ"י משבת, והמרדכי בסימן רל"ג, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשם י"א, אף מסוף דבריהם משמע דדוקא כשהוא על סרבלו מבחוץ דאינו ירא שמא ינשכנו אסור, אך אם היא על בגדיו מבפנים ויש לחוש שינשכנו שרי ליטלו, וכמש"כ כן הרשב"א והר"ן בסוגיין, וכ"כ הריטב"א בשם תוס', - ובד' השו"ע שם ס"ט משמע דלא התיר אלא כשהוא עוקצו, ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"ח והמג"א סקי"ח והמ"ב סקל"ז ובשעה"צ סקס"ג.

\*בפי' ר"ח כתב בשם ר"י גאון דהוו מרבנן קשישי ראשונים דהוו מימנעי מלצוד פרעוש בשבת אפי' על בשרם, וכ"כ המרדכי בסימן ת"ב, - והב"י בסימן שט"ז ס"ט כתב דהוא ממידת חסידות, דמדינא שרי, וכמש"כ הראשונים.

\***המפיס מורסא וכו' אם להוציא ממנה ליחה פטור וכו', ר"ש היא דאמר מלאכה שא"צ לגופה פטור עלי',** בפירש"י לעיל בע"א ד"ה ואם להוציא לחה פירש דהא דהוי כמלאכה שא"צ לגופה הוא משום דאינו חושש אם תחזור ותסתום מיד, וכ"נ בפירש"י בכתובות ו' ב' ד"ה אם לעשות לה פה דלא חשיב כעשיית פתח, אלא כשעשה לה פתח ליום מחר, - והתוס' הרא"ש לעיל צ"ד א' כתב דהוא משום דאינו אלא כדי להוציא ליחה, וא"צ לפתח להכניס ולהוציא, ויש לפרש כן גם בד' התוס' שם, ואכמ"ל.

\*הרמב"ם בפ"י משבת הי"ז כתב דהמפיס מורסא כדי להוציא ממנה הליחה שבה ה"ז מותר, והמ"מ שם הק' דהכא אמרינן דכל הא דפטור הוא כר"ש דמלאכה שא"צ לגופה פטור עלי', וא"כ להרמב"ם לטעמי' דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי', מ"ט הוא פטור ומותר, וכתב לישב דהרמב"ם ס"ל דלישנא קמא ששנו הא דא"ר יהודה אמר רב אמתניתין, ס"ל דהך דינא דמפיס מורסא הוא לכו"ע, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלי"ב משום מלאכה אף דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי', והאחרונים כתבו כמה דרכים בזה, ואכמ"ל.

**נטילת נשמה כשלא הרג לגמרי אלא שאינו ראוי לחיות**

**השולה דג מן הים כיון שיבש בו כסלע חייב,** בפירש"י כתב דהא דחייב משום נטילת נשמה הוא משום דתו לא חיי, ובפי' ר"ח כתב דנפ"מ בזה, דאף שהחזירו למים אחר שיבש בו כסלע חייב, וכ"כ בפירש"י ובתוס' בתענית כ"ד א'.

ולפ"ז יש מקום לפרש דלעולם אין חיובו אלא מכח מה שמת לבסוף מכחו, ואך דכל שהחזירו למים ולא נודע אם מת מכח הוצאתו, אמרינן דכל שיבש בו כסלע ודאי דהוא מת, ולפ"ז לא יתחייב אלא כשמת בשבת.

אך משמעות הדברים דחיובו הוא משעה שיבש בו כסלע, דכיון דלא חיי חשבינן לי' כנטילת נשמה, וכ"ה להדיא בל' הר"ח בסוגיין והרמב"ם בפי"א משבת ה"א, ובס' יחוסי תנו"א ע' ר"י בר אבין, - ולפ"ז נפ"מ בדינא דהכא אף כשלא החזירו למים, דמכח זה הוא חייב כשיבש בו כסלע בשבת, אף שבא אחר והרגו, וכמש"כ היחוסי תנו"א שם, - וכן נפ"מ דחייב אף שלא מת אלא אחר השבת, וכמש"כ בס' טל אורות הקדמון בריש מלאכת השוחט,[[62]](#footnote-63) - וכן נפ"מ דאף שנזכר קודם שמת חייב חטאת, (וכמש"כ האבנ"ז בסימן קצ"ז סק"ב).

והמנ"ח במוסך השבת שוחט סק"ב כתב לפ"ז דה"נ הא דהשוחט חייב הוא אף כשעדיין הוא מפרכס, כיון דאינו יכול לחיות, וכ"כ האבנ"ז בסימן קצ"ז סק"ב דהעושה בהמה למפרכסת חייב אף דלא מתה עד מוצ"ש,[[63]](#footnote-64) או שנזכר קודם שמתה.[[64]](#footnote-65)

היחוסי תנו"א שם כתב דכל שיבש בו כסלע ובא אדם אחר והרגו הראשון חייב והשני פטור, עיי"ש, ועיי"ש שכתב דאף דפליגי רבנן וריב"ב בסנהדרין ע"ח א' בגוסס בידי אדם אם ההורגו חייב, מ"מ לענין שבת י"ל דפטור, והקר"א בסוגיין נסתפק בזה, דשמא אף דסופו למות, עדין חי הוא, ואף השני שקירב מיתתו חייב.

והראש יוסף לעיל ע"ה א' דכל ששחט בו שנים או רוב שנים ובא אחר וקירב את מיתתו פטור, דכיון דסופו למות לא עביד מידי, - אך הפמ"ג במש"ז סימן שט"ז סוסק"ה ובאש"א סימן תרכ"א סק"ד נקט בפשיטות דהחובל או הממית בהמה המפרכסת חייב משום נטילת נשמה, כיון דמפרכסת הויא כחי', אף דאינה ראוי' לחיות,[[65]](#footnote-66) וכן האריך האבנ"ז בסימן קצ"ז ס"ק ה' - י"א, עיי"ש,[[66]](#footnote-67) - והמנ"ח במוסך השבת שוחט סק"ג נסתפק בזה.[[67]](#footnote-68)

בד' היחוסי תנו"א שם מבו' דהעושה בע"ח לטרפה חייב, וזהו שכתב לדון דשמא הא דמחייבינן הכא הוא משום דהו"ל כטרפה, וכ"כ המנ"ח במוסך השבת שוחט סק"ב כתב דכיון דטרפה אינה חי', חשיב כנטילת נשמה, ודמי להא דמחייבינן כשיבש בו כסלע, - והאבנ"ז בסימן קצ"ז סקכ"ב ואילך האריך בזה, ומסיק דלדעת הרמב"ם חייב ולדעת ש"ר פטור,[[68]](#footnote-69) עיי"ש, והביאו מד' המאירי ביבמות ו' ב' דבמיתה דשריפה שהוא ע"י נתינת הפתילה לתוך פיו, ליכא משום נטילת נשמה אלא כשמת בשבת, עיי"ש.

המנ"ח שם נסתפק לפמש"כ דהעושה בע"ח לטרפה חייב, דלפ"ז י"ל דהחובל או הממית בע"ח טרפה פטור, כיון שכבר אינו ראוי לחיות, ומצינו כן בד' התורי"ד לקמן קל"ו א' בשם ריב"ם, דהחובל בטרפה פטור דכמת דמי ולא שייך בה נטילת נשמה, ודימה ד"ז להא דההורג את הטרפה פטור.[[69]](#footnote-70)

אך התורי"ד שם תמה ע"ז דודאי דהחובל בטרפה חייב, כיון דכחי הוא לכל דבריו, וכיון דשחיטתו מטהרתו, היאך לא תהי' חבורתו חבורה, וכ"כ הרמב"ן וש"ר שם, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' בפסחים ע"ג א',[[70]](#footnote-71) וכ"ה מבו' בפירש"י בביצה ל"ד א' ד"ה מי מחזקינן וד"ה ביו"ט.

\* הטל אורות במלאכת צידה נסתפק, דשמא כל הא דאינו חייב אלא כשיבש בו כסלע, הוא כשדעתו להחזירו למים, אך כל שאין דעתו להחזירו למים, ה"ה חייב מיד כשהוציאו מן המים, ואף שלא יבש בו כסלע אלא במוצ"ש, ועיי"ש שסייע לזה מד' הריטב"א לעיל ע"ה א' ומד' המהר"י אבוהב, אך כתב דמד' הרמב"ם בפי"א משבת ה"א ומד' התוס' לעיל ע"ה א' ד"ה הצד חלזון מבו' דלא כן.

\***לא תימא דיבש ממש אלא אפי' דעבד רירי,** הרמב"ם בפי"א משבת ה"א כתב דכל שיבש בו כסלע בין סנפיריו חייב, ולא הביא להא דאף אם לא יבש ממש אלא דעבד רירי חייב, ותמה ע"ז בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער ט"ז, - והמער"ק שם כתב דצ"ל דס"ל דרב אשי פליג וצ"ל על שמואל ור"י בר אבין וקי"ל כוותייהו משום דהוו רבים לגבי', ועד"ז כתב הנהר שלום בסימן שט"ז סוסק"ה.

**הושיט ידו למעי בהמה ודלדל עובר שבמעי' חייב וכו',** הרמב"ן כתב דחיובו הוא משום נטילת נשמה, ואין חייב משום קוצר דאין קוצר אלא בגידו"ק,[[71]](#footnote-72) וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, וכתבו דכן נראה בד' הרמב"ם בהלכותיו בפי"א משבת ה"א,[[72]](#footnote-73) - ועיי"ש שכתבו דהא דמדמינן לה למאן דתלש כשותא וכו', היינו דהא דחייב משום נטילת נשמה אע"ג דעובר לי"ל בדידי' נשמה, הוא משום דגידולו תלוי בנשמת אמו והעוקרו משם נוטל נשמתו ממנו, וכתבו דדמי לחובל דחייב משום נטילת נשמה מאבר אחד,[[73]](#footnote-74) ודמי לתלש כשותא מהיזמי דיניקתו תלוי בהיזמי והעוקרו חשיב כעוקר דבר מגידולו.

אך המאירי כתב דאינו חייב משום נטילת נשמה, אלא משום עוקר דבר מגידולו,[[74]](#footnote-75) וכתב דהיינו כשלא מת, דאם מת חייב משום נטילת נשמה, אך כתב בשם גדולי הדורות דאף כשמת אינו חייב משום נטילת נשמה, דכל שלא נולד אין ראוי לומר בו נטילת נשמה, כדחזינן דאם הכה את האשה והפילה אינו חייב משום נטילת נשמה, והובאה פלוגתא זו בס' הבתים שערי המלאכות האסורות ביום השבת שער ט"ז.

\*למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דחייב משום נטילת נשמה, הוא משום דהוי כחובל דחייב משום נטילת נשמה מאבר אחד, ולכאו' הוא משום דהעובר הוי כאבר מאברי אמו, ודלדול העובר חשיב כנטילת נשמה מאבר אחד,[[75]](#footnote-76) צ"ע בדעת הרמב"ם דחייב הכא משום נטילת נשמה, אף דס"ל דחובל אינו חייב משום נטילת נשמה, וכתבו האחרונים דהוא משום דל"ה בכלל נטילת נשמה אלא כשממיתו לגמרי, - והאבנ"ז בסימן קל"א סקכ"ה כתב דהוא משום דמודה הרמב"ם דהחותך אבר מן החי חייב משום נטילת נשמה, עיי"ש.

אך בתשו' מהרשד"ם אהע"ז סימן ר"ח ד"ה א"כ אפשר משמע דהא דחייב הוא משום דהעובר בפנ"ע חשיב כבע"ח, וכ"כ האו"ש בפ"א מנחלות הי"ג ד"ה וע"כ דסבר, - וכ"ה מבו' מד' המאירי, שכתב בטעם הסוברים דאינו חייב משום נטילת נשמה, דהוא דומיא דהא דהכה את האשה והפילה פטור, והרי דהצד לחייב בזה הוא משום נטילת הנשמה דהעובר עצמו.

\***י"ב א' - איבע"ל לא יפלה את כליו ביום שמא יהרוג ור"א היא וכו',[[76]](#footnote-77)** מבו' דלמ"ד דמותר להרוג כינה בשבת, מותר לפלות את כליו ביום, - והפמ"ג במש"ז סימן שט"ז סק"ט כתב דהא דלא אסרינן לה משום מוקצה, הוא משום מאיסותא כגרף של רעי, - ובשביתת השבת מלאכת בורר סקכ"ד כתב במה שמצינו בכ"ד דהותר להסיר מן הבגד לכלוך, דהוא משום דה"ז בטל לבגד, וע"כ לי"ב משום מוקצה.

נחלקו הראשונים מהו דהוי בכלל כינה דמותר להרגה, ומהו דהוי בכלל פרעוש דחייבין על הריגתו, **א** התוס' כתבו בשם הר"י מאורלייניש דכינה היינו שחורה הקופצת, ופרעוש היא הכינה הרוחשת בראש, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בשם ר"ח. **ב** התוס' כתבו בשם ר"ת דכינה הוא כינה הרוחשת בראש שאינה פרה ורבה, ופרעוש הוא שחורה הקופצת, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפי"א משבת ה"ב, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ט, והטוש"ע בסימן שט"ז ס"ט, וכ"כ הריטב"א והר"ן בסוגיין להחמיר שלא להרוג את השחורה הקופצת. - **ג** הרמב"ן כתב דאף שחורה הקופצת הקרוי' ברגות מותר להרגה, דאינה פרה ורבה והיא נעשית מן העפר, ופרעוש דאסור להרגו, הוא מין רחש אחר שפרה ורבה, וכ"כ הרשב"א.

בטעם הסוברים דאסור להרוג שחורה הקופצת, מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' משמע דהוא משום דס"ל דהיא פרה ורבה, וכ"כ הארחות חיים בסימן קנ"ז. - **ב** הרמב"ם בפי"א משבת ה"ב כתב דרמשים שהן פרין ורבין מזכר ונקבה או נהוין מן העפר כמו הפרעושין ההורג אותן חייב כהורג בהמה וחי', והר"ן בסוגיין כתב בדעתו דהיינו דאף דפרעוש אינה פרה ורבה אלא הוא בא מן העפר, מ"מ חייבין על הריגתו, ופירש דהוא משום דיש בו חיות כאילו הוא פרה ורבה, וכל הא דבעינן פרה ורבה, הוא למעט רמשים שהוייתן מן העיפושים ככינה וכיו"ב, והגר"ז בסימן שט"ז ס"כ הוסיף לפרש דהוא משום דכל בע"ח היתה תחילת ברייתן מן העפר, כדכתיב ויאמר ד' תוצא הארץ. - **ג** הפי' קדמון בהל' שבת פירש בד' הרמב"ם דאף דאינם פרים ורבים מזכר ונקבה, מ"מ הם פרים ורבים, וע"ד שמצינו בתרנגולת דספנא מארעא. - **ד** הביאוה"ל בסימן שט"ז ס"ט ד"ה להרגה האריך דהרמב"ם לטעמי' בסהמ"צ ל"ת קע"ח דס"ל דכל שלא נוצר מן העיפוש יש בכחו לפרות ולרבות, והרמב"ן לטעמי' בהשגות סהמ"צ שורש ט' שנחלק ע"ד הרמב"ן בזה.

בד' הרמב"ן ודעימי' מבו' דאם אין הפרעוש פרה ורבה, מותר להרגו לכתחילה, ומשמע דס"ל דלא אסרו חכמים כלל בהריגת מין שאינו פרה ורבה, ואי"ז היתר מסוים במאכולת,[[77]](#footnote-78) ועמד ע"ז האלי' רבה בסימן שט"ז סקכ"ו, וכ"כ המג"א שם סק"כ דרמשים שהוייתן מן הגללים ומן הפירות מותר להרגן לכתחילה דומיא דכינה, וכתב דכ"ה משמעות ד' המ"מ בפי"א משבת ה"ב.

אך בל' הכל בו בסימן ל"א מבו' להדיא דרמשים שהוייתן מן הגללים אסור להרגן, ול"ד לכינה, וכמו שדקדק האלי' רבה שם, וכ"כ הפי' קדמון בפי"א משבת ה"ג, וכ"כ הלח"מ והמער"ק שם ה"ב לדקדק מד' הרמב"ם, וכ"כ האלי' רבה שם בדעתו, וכ"כ המ"ב שם סקמ"א, וכן הוכיח הביאוה"ל שם ד"ה מותר, - ועיי"ש שנסתפק בטעם הא דשאני כינה, אם הוא משום דנתהוה מזיעה וע"כ קייל טפי, או דמשום צערא ומאיסותא התירו, ובד"ה לא ימללנו נקט דהוא משום מאיסותא.

\***אפי' להבחין בין בגדו לבגדי אשתו,** המנ"ח במוסך השבת במלאכת בורר כתב דהיינו כשבא ליקח בגד שלו כדי ללבוש תיכף, דבכה"ג אין לאסור אלא משום גזירה שמא יטה, אך אם אינו רוצה ללבשו עכשיו ה"ז אסור משום בורר, אך לכאו' י"ל דלא איירי כשהם בתערובת, ול"ש בזה בורר כלל.

**מולל וזורק ובלבד שלא יהרוג, אבא שאול אומר וכו' ובלבד שלא ימלול,** בטעמא דת"ק דאסור להרוג, ובטעמא דאבא שאול דאסור אף למלול, נחלקו הראשונים, **א** בפירש"י כתב דת"ק ס"ל דהריגת כינה שבות, וע"כ מולל וזורק ולא גזרינן שמא יהרוג דהו"ל גזירה לגזירה, ובלבד שלא יהרוג, ואבא שאול ס"ל כר"א דההורג כינה בשבת חייב, וגזר מלילה אטו הריגה. - **ב** הרמב"ן וש"ר כתבו דת"ק ואבא שאול ס"ל דההורג כינה בשבת חייב, והר"ן כתב דפלוגתא דת"ק ואבא שאול הוא, דת"ק לא גזר מלילה אטו הריגה, ואבא שאול גזר. - **ג** הרא"ש בסימן כ"ט כתב דמודו ת"ק ואבא שאול דמותר להרוג כינה בשבת, והכא איירי במפלה את כליו להסיר מהם פרעושים וכינים, ובזה גזר הריגה דכינים אטו הריגה דפרעושים, ואבא שאול אסר אף במלילה דכינים אטו פרעושים, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרי"ף והרמב"ם, ונתבאר להלן, ולכאו' יש לפרש כן גם בד' התוס', אך הראש יוסף פירש דהוא שיטה בפנ"ע, עיי"ש.

הרי"ו בנתיב י"ב ח"י כתב דאסור למלול פרעוש בשבת שמא יהרגנו, וכ"כ הרמ"א בסימן שט"ז ס"ט, - והגר"א שם כתב דזה נלמד מהא דאסר אבא שאול למלול אטו הריגה, ואף ת"ק לא שרי אלא משום דאין חייבין על הריגת כינה, ולא גזר מלילה דכינה אטו מלילה דפרעוש, וכ"כ האלי' רבה שם סקכ"ג דלדעת רש"י ותוס' והרא"ש יש לאסור בזה, - אך עיי"ש שכתב דלדעת הר"ן ודעימי' דת"ק לא גזר מלילה אטו הריגה, אף דס"ל דההורג כינה בשבת חייב, שרי אף מלילה דפרעוש, וכתב לישב בזה מנהג העולם שנהגו להקל בזה, - ועמש"כ בזה הביאוה"ל שם ד"ה לא ימללנו.

**רבא מקטע להו,** בפירש"י כתב דהיינו דהי' הורגן בשבת, והתוס' כתבו דהיינו כב"ה דבסמוך דהורגין את המאכולת בשבת, וזה כמו שפירש"י לעיל בסוגיין דטעמא דמ"ד דבלבד שלא יהרוג הוא משום דס"ל דהריגת כינה בשבת שבות, אף לפ"מ דקי"ל כב"ה דמותר להרוג את המאכולת בשבת, אף המפלה את כליו מותר להרוג את הכינים, ומה שאמרו דהלכה מולל וזורק וזהו כבודו, אף בחול קאמר ומפני כבודו, אך מותר להרוג אף בשבת, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, וכ"כ המ"מ בפי"א משבת ה"ג בדעת הרמב"ם שם, ומש"כ דהמפלה את כליו מולל את הכלים וזורקן, הוא מפני כבודו, אך שפיר מותר להרגן.

אך הרא"ש בסימן כ"ט כתב דהמפלה את כליו אסור להרוג כינה בשבת, דכיון דמצוי שם גם פרעושים, אסור להרוג את הכינים אטו הריגת פרעושים, והא דהי' רבה מקטע להו הוא בחול, וכתב דאפשר דאיירי אף בשבת ובמפלה את ראשו, דאין מצויין שם פרעושין, - ועיי"ש שכתב כן בדעת הרי"ף שהביא לפלוגתא דתנאי במפלה את כליו, דאם הוו פליגי על ב"ה ל"ה מביא לדבריהם, ובדעת הרמב"ם בפי"א משבת ה"ג שכתב דהמפלה את כליו מולל את הכינים וזורקן, ומותר להרוג את הכינים בשבת, והרי דאף דמותר להרוג כינה בשבת, מ"מ במפלה כליו לא הותר אלא לזרקן, - וכ"כ הטוש"ע בסימן שט"ז ס"ט דאף דמותר להרוג כינה, מ"מ המפלה בגדיו מכינים לא יהרגם, אך המפלה ראשו מותר להרגן.

והביאוה"ל שם הביא מהגה' הגר"ח צאנזער דכיון דש"ר מתירין בזה, הו"ל הרא"ש יחיד לגבייהו ובמילתא דרבנן, ועיי"ש שהביא מד' עוד מקמאי שהתירו בזה, וכתב בשם הא"ר שם סקכ"ח דע"ז סמכו העולם להקל, ומ"מ יר"ש יש לו להחמיר כדעת הרא"ש והטור.

**קכ"א ב' - ברצו אחריו ודברי הכל,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהא דתניא דה' נהרגין בשבת היינו אף כשאין רצין אחריו, וכר"ש דמלאכה שא"צ לגופה פטור עלי', ובה' מזיקין אלו לא גזרו, וההיא דריב"ל דכל המזיקין נהרגין בשבת אתיא אף כר' יהודה וכשהן רצין אחריו, ומותר להרגן משום פיקו"נ, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף, וכ"כ הרא"ש בסימן י"א, וכ"כ הרמב"ן וש"ר. - **ב** התוס' כתבו דהיינו דההיא דריב"ל דכל המזיקין נהרגין בשבת הוא כר"ש דמלאכה שא"צ לגופה פטור עלי' ובמזיקין לא גזרו, והא דתניא דה' נהרגין בשבת הוא כשהן רצין אחריו ואף לר' יהודה שרי משום פיקו"נ, וכ"ה מבו' בד' הבה"ג בפירקין, וכ"כ הבעה"מ והפסקי רי"ד, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בשם הראב"ד, ועיי"ש שתמהו ע"ז דברצין אחריו ודאי דיש להתיר אף בשאר מזיקין, דהיאך יתכן שיהיו נחש או עקרב רצין אחריו ולא יהרגם, הרי ודאי דהו"ל פיקו"נ. - **ג** הרמב"ן כתב בשם הערוך דמימרא דריב"ל איירי ברצין אחריו ולכו"ע מותר להרגן משום פיקו"נ, והא דתניא דה' נהרגין בשבת הוא כשאין רצין אחריו, ולכו"ע מותר להרגן משום פיקו"נ, דה' אלו שאינם רצין, הוו כשאר המזיקין שרצין, ועיי"ש שתמה ע"ז, דמשום פיקו"נ אין להרגן אלא כשאין יכול להציל עצמו בענין אחר, וכשאין רצין אחריו למה יהרוג אותן, אי"ז פיקו"נ למי שנפשו פקוחה, וכ"כ המ"מ בפי"א משבת ה"ד בדעת הרמב"ם שם שהתיר להרגן אף כשאינם רצין, אף דס"ל דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי', ובע"כ דיש בהן פיקו"נ בהראותן בלבד, וכ"כ המג"א בסימן שט"ז סקכ"ב.[[78]](#footnote-79)

**דילמא לפי תומו,** בפירש"י כתב דהיינו דאף דלא הותר להרוג אלא ה' מזיקין, מ"מ אף שאר מזיקין מותר לדרוס לפי תומו, משום דדבר שאינו מתכוין לר' יהודה מדרבנן הוא ולענין מזיקין לא גזור,[[79]](#footnote-80) - אך הרמב"ן וש"ר כתבו דמותר לדרסם אפי' במתכוין, ואף דה' מזיקין מותר להרגן להדיא, מ"מ בשאר מזיקין לא התירו אלא לדרסן לפי תומו, דכל היכא דאפשר לשנויי משנינן, וכ"כ המ"מ בפי"א משבת ה"ד בדעת הרמב"ם, דס"ל דהתירו בכה"ג אף דקי"ל כר' יהודה דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי',[[80]](#footnote-81) והמג"א בסימן שט"ז סקכ"ג כתב דהוא משום דאף בשאר מזיקין יש בזה משום פיקו"נ,[[81]](#footnote-82) וי"ל עוד למש"כ הבה"ג בהל' שבת פכ"ד והר"ח לעיל מ"ב א' וצ"ד ב' דאף דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי', מ"מ התירו לזה משום היזק רבים, (והרמב"ן לעיל מ"ב א' כתב דשמא ס"ל דהיזק רבים חשיב כסכנת נפשות), וכ"כ המרומי שדה בסוגיין בדעת הרי"ף.

התוס' כתבו דלפי דבריהם דלריב"ל מותר להרוג כל המזיקין אף כשאין רצין אחריו, כיון דהוי מלאכה שא"צ לגופה ובמזיקין לא גזרו, הרי דהנהו אמוראי דלא התירו אלא בדריסה לפי תומו, פליגי על ריב"ל, וכתבו דאין להקל כריב"ל.

הרשב"א הק' בהא דתנן דכופין קערה על עקרב כדי שלא תשוך, דהרי מותר אף להרגו לפי תומו, והוכיח מזה דכל היכא דאפשר לשנויי משנינן, ואע"ג דצידה נמי אב מלאכה מיהו לא מינכרא מילתא כולי האי,[[82]](#footnote-83) ורק אם א"א לו בהכי מותר לדרסן לפי תומו,[[83]](#footnote-84) - אך בד' האלי' רבה בסימן שט"ז סקל"ג והמ"ב שם סקמ"ז משמע להדיא דמותר לדרסן לפי תומו אף אם אפשר לו לצודן, עיי"ש, ועמד ע"ז התהל"ד שם סקי"ד, וצ"ע.

בד' הרמ"ך בפי"א משבת ה"ד מבו' דלדעת הסוברים דמלאכה שא"צ לגופה פטור עלי', מותר להרוג מזיקין הרצין אחריו, אף כשאין בזה סכנת נפשות אלא מניעת היזק, וכ"ה מבו' בד' הכס"מ שם, ובד' הב"י בסימן שט"ז ס"ט, וכ"כ הגר"ז שם סכ"ב, והמ"ב שם סקמ"ו,[[84]](#footnote-85) - והגר"ז שם כתב דה"נ מה שהתירו לדרוס לפי תומו כשאין רצין אחריו, הוא אף כשאין בזה אלא מניעת היזק, וכ"כ הביאוה"ל שם ד"ה ואפי' במתכוין, ודקדק כן מד' המג"א.

והמרדכי בסימן ת"ב כתב בשם ר"ת דאף פרעוש מותר להרגו, אך הטור בסימן שט"ז כתב דאסור להרגו, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א לעיל ק"ז ב' כתב דהוא משום דלינצל מצער סגי לי' ליטלו ולהשליכו, ומבו' דאם לא סגי לי' בהכי מותר להרגו. - **ב** הב"י בסימן שט"ז ס"ט כתב, דהוא משום דל"ד למזיקין הרצין אחריו דמותר להרגן, דשאני מזיקין דדרכן לנשוך נשיכה עוקצת, ומשא"כ בפרעושים, וכ"כ המ"ב שם סקמ"ו. - **ג** הגר"א שם כתב דהוא משום דלא הותר להרוג אלא במקום סכנת נפשות.[[85]](#footnote-86) - **ד** הגר"ז שם סכ"ב כתב דלא התירו להרוג אלא בשאר מזיקין דמשום היזק הגוף לא גזרו, ומשא"כ בפרעוש דאינו מזיק הגוף אלא מצערו.

ובטעם הא דלא התירו להרוג את הפרעוש אף שהתירו לצודו, להסוברים דאי"ז משום דסגי לי' בצידה, כתב הב"ח שם ס"ז דשאני צידה דכיון דאין במינו ניצוד לי"ב איסורא דאורייתא, וכ"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ז, וכתב דאף דגם הריגתו הויא מלאכה שא"צ לגופה, מ"מ בכה"ג לא התירו, והביאוה"ל שם ס"ט ד"ה ואסר להרגה הוסיף לפרש דהיינו דשאני צידה דלי"ב איסור דאורייתא כלל, ומשא"כ בהריגה דכשצריך לגופה חייב, וע"כ לא מקילינן משום צערא בעלמא אף כשא"צ לה.[[86]](#footnote-87)

1. ואמנם גם לדעת ש"ר דחובל חייב משום נטילת נשמה, כתב בפירש"י דאי"ז אלא תולדה דשוחט, וכ"כ התוס' לעיל ע"ה א', והתורי"ד לעיל ק"ו א' והיראים בסימן ער"ד, ולכאו' הוא ג"כ מה"ט, דהאב דנטילת נשמה הוא בשוחט שממית הבהמה לגמרי, וחובל שאינו ממית הבהמה לגמרי, אינו אלא תולדה, אך בד' ש"ר משמע קצת דחובל הוי בכלל האב דנטילת נשמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והתוס' לעיל ק"ו א' ד"ה בחובל ובב"ק ל"ה א' ד"ה חובל כתבו דהא דחובל וצריך לכלבו חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, ול"ד לחופר גומא וא"צ אלא לעפרה, הוא משום דהוא צריך לנטילת נשמה כדי ליתן לכלבו דהדם הוא הנפש, ומבו' בדבריהם דהא דהוי כנטילת נשמה, אינו במה שעושה שיהא הגוף בלא נשמה, דא"כ הרי כל דא"צ שיהא הגוף בלא נשמה, אלא הוא צריך להדם, הו"ל כחופר גומא וא"צ אלא לעפרה, אלא הוא בהפרדת הדם שהוא הנשמה מהגוף, וע"כ כל שהוא צריך לדם הו"ל כמלאכה הצריכה לגופה.

   והבית יעקב בכתובות ה' ב' הוכיח דאף היכא דא"צ לדם, אלא הוא צריך לגוף שיהא בלא הדם חשיב כמלאכה הצריכה לגופה, ומה"ט הוא דמציצה הויא מלאכה דאורייתא אף דא"צ לדם, וכתב דהוא דומיא דגוזז שכתב הריב"ש דחייב בין כשהוא לצורך הדבר הנגזז ובין כשהוא לצורך הגוף, וה"נ הוא בנטילת נשמה, והיינו דכיון דהמלאכה היא בהפרדת הדם מן הגוף, הרי דבין אם הוא צריך לדם ובין אם הוא צריך לגוף הו"ל כמלאכה הצריכה לגופה, ויתבאר בעזה"י עוד במקומו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובחי' הר"מ קזיס בסוגיין כתב דהוא משום נטילת נשמה דהדם עצמו, כשמוציאו מן הבע"ח הוא מוציאו מחיותו, וכ"כ המרכה"מ בפ"א משבת ה"א ד"ה ומה שנראה לענ"ד, - אך הנה לפ"ז אי"ז ענין להא דהדם הוא הנפש, וגם הוא דלא כמש"כ התוס' דנוטל מקצת נשמתו, ודלא כמש"כ הרמב"ן וש"ר דהוי נטילת נשמה שבאותו מקום. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם גם הריטב"א בסוגיין הזכיר גם להא דמה לי קטלה כולה מה לי קטלה פלגא, ואח"כ כתב דהוא משום דהדם הוא הנפש, והיינו דכיון דהדם הוא הנפש, ע"כ בנטילת הדם מן הבע"ח חשיב כקטלה פלגא, ועי' גם בד' ההשלמה לעיל ע"ה א' שכתב דחיובא דחובל הוא משום דמה לי קטלה כולה מה לי קטלה פלגא, וכ"כ המאירי בסוגיין. [↑](#footnote-ref-5)
5. והמ"מ בפ"ח משבת ה"ט כתב דלדעת רש"י בע"כ דהחובל בשאר שקצים ורמשים פטור אף כשיצא מהן דם, וברייתא דחולין שם היא דלא כהלכתא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-6)
6. והפנ"י בסוגיין כתב כן בתחילת דבריו, והק' ע"ז מסוגיית הגמ' בחולין שם דלא משמע כן, וכתב דהא דחייב בשאר שקצים ורמשים כשיצא הדם הוא משום מפרק, ואך דתליא בהפלוגתא אם יש דישה שלא בגידו"ק, עיי"ש, - והמים חיים בפ"ח משבת ה"ז כתב בדעת רש"י דאף דשאר שקצים ורמשים אין להן עור, מ"מ כל שיצא הדם ה"ה חייב משום צביעת הבשר, עיי"ש, ועמש"כ הבית אפרים באו"ח סימן כ"ב באורך בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-7)
7. והמגיני שלמה שם כתב לישב בזה גם משה"ק התוס' בכתובות שם דבהוצאת דם בתולים ובמילה לא ניח"ל בציבעא ומ"ט הוא חייב, אך להנ"ל הרי כיון דיצא הדם לחוץ חייב משום נטילת נשמה, ובזה ניחא גם משה"ק בתוס' תלמיד ר"ת בב"ק ל"ד ב' בהא דמציצה הויא מלאכה דאורייתא, אף דכבר נצבע במקום זה ע"י המילה. [↑](#footnote-ref-8)
8. והאבנ"ז בסימן קע"ג סק"ג כתב דרש"י לטעמי' אזיל, דמפרש לעיל שם דהא דשוחט חייב משום צובע הוא משום שצובע את הבשר, ודלא כמש"כ היראים והאו"ז דהוא צובע את העור, ובזה הוא שהוצרכנו להא דניח"ל וכו', אך הכא דצובע את העור שפיר הוא חייב משום צובע כיון דדרך לצבוע עור וניחא לי', ועמש"נ לעיל שם בטעם הא דהתם אינו חייב משום צביעת העור, - ובזה מתישב גם משה"ק התוס' בכתובות שם ע"ד רש"י, דלשמואל דשוחט אינו חייב משום צובע, ה"נ בחובל אין לחייב משום צובע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובדעת ש"ר דחובל אינו חייב משום מפרק, ול"ד לפוצע חלזון דלר' יהודה חייב משום מפרק, וכדתניא לעיל ע"ה א', ונתבאר בדף מס' 2.

   והעירו דנפ"מ בפלוגתא זו, היא במש"כ הר"א בן הרמב"ם בברכת אברהם סימן י"ח בתו"ד דחיובא דחובל הוא גם כשאינו מוציא דם אלא מוציא לחה, וכ"ז הוא לדעת הרמב"ם דחיובו הוא משום מפרק, אך לדעת ש"ר אין לחייב בכה"ג. [↑](#footnote-ref-10)
10. וכ"כ הרשב"א לעיל צ"ה א' בדעת הר"ח, דחולב חייב משום מפרק משום דבהמה חשיבא כגידו"ק, וכ"כ הרמב"ן שם בחד פירושא, וכ"כ ההשלמה לעיל ע"ה א', וכ"כ האו"ז בסימן נ"ח, וכ"כ המאירי לעיל ע"ג ב' בשם י"א, וכתב ע"ז שאין הדברים מחוורים כ"כ. [↑](#footnote-ref-11)
11. והרמב"ן לעיל צ"ה א' כתב בהא דהחובל חייב משום מפרק אף דאין דישה אלא בגידו"ק, דהוא משום דדישה בעצמו של פרי ליתא אלא בגדו"ק, אבל להוציא ממנו פירות מכונסים וטמונים בתוך כיס שלהן כגון חולב דומיא דדישת גידו"ק היא, והשביתת השבת דימה ד' הר"א בן הרמב"ם לד' הרמב"ן, - אך לכאו' ב' דרכים הם, דהרמב"ן ס"ל דדין התולדה כדין האב, והא דהמפרק חייב הוא משום דה"ז כדישה, ואך שחילק דהגם דדישה בעצמו של פרי לא חשיבא אלא בגידו"ק, מ"מ דישה כעין חולב חשיבא אף בשאי"ז גידו"ק, וה"ז דומיא דדישת גידו"ק, אך הר"א בן הרמב"ם ס"ל דאם הא דהמפרק חייב הוא משום דה"ז כדישה, ל"ה חייבין ע"ז אלא בגידו"ק, ואך דהא דהמפרק חייב אי"ז כלל משום דהוי זה פעולת דישה, אלא הוא משום דפעולת מפרק דמיא לפעולת דישה, וע"כ הוא דהגם דאין דישה אלא בגידו"ק, מ"מ מלאכת מפרק היא אף בדבר שאינו גידו"ק. [↑](#footnote-ref-12)
12. והרמב"ם בפ"ח משבת ה"ט כתב דאחד החובל בבהמה חי' ועוף או בח' שרצים ועשה בהן חבורה וכו' חייב, עכ"ל, ומשמע דאין החובל חייב אלא בשחבל בבהמה חי' ועוף או בח' שרצים, אך החובל בדגים פטור, גם לעיל מינה הזכיר הרמב"ם ב' פעמים בחיוב חובל דהוא בבהמה חי' ועוף, וזה כד' המ"מ, - ולדעת הר"א בן הרמב"ם צ"ל דבכלל מש"כ הרמב"ם שם ה"ח, בד"א בחובל בבהמה וחי' ועוף "וכיוצא בהם" נכללו גם דגים, וע"כ לא הוצרך הרמב"ם בה"ט לשוב ולפרשה, אך לדעת המ"מ מתפרש מש"כ הרמב"ם וכיו"ב, דהיינו ח' שרצים, שהזכירם הרמב"ם שם ה"ט. [↑](#footnote-ref-13)
13. וצ"ב מ"ט תלי במה שיש בדם שיצא כדי לצבוע חוט באורך ד"ט, והרי אין חיובו משום הוצאת דם הראוי לצבוע, אלא משום צביעת העור, והדין נותן דניבעי שיהא שיעור בעור דחייבין על צביעתו, ולא תלי בשיעור הדם. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכ"כ הרא"ש בסימן א' דהא דחייב אע"פ שלא יצא הדם הוא משום דסופו לינקב ולצאת, אך בד' ש"ר לא נתפרש לזה, ומשמע דאף דאין סופו לצאת טפי, מ"מ כיון דאינו חוזר הו"ל בכלל נטילת נשמה, ועמש"נ להלן דפליגי גם בטעם הא דאין חייבין על חבורה החוזרת, ושמא אזלי לטעמייהו בהא דפליגי בטעם הא דחובל הוא כנטילת נשמה, הוא משום נטילת מקצת נשמתו, או דהוא משום נטילת נשמה שבאותו מקום, ויש לדון לפ"ז דנפ"מ בפלוגתייהו בגונא דנצרר הדם ולא יצא, אם המוציאו חייב משום נטילת נשמה, ועמש"כ בדין זה בתשו' הר צבי בקונט' טל הרי"ם חובל סימן א'. [↑](#footnote-ref-15)
15. והקר"א בחולין מ"ו ב' הוסיף לפרש דהיינו דבח' שרצים אף דליכא הוכחה דאין סופו לחזור, מ"מ כיון דנצרר הדם ע"י החבלה אמרינן דמסתמא אין סופו לחזור, והאי דלא יצא הוא משום דהעור מפסיק, אך בשאר שרצים שאין להן עור, הדבר מוכח שלא נעקר הדם מדלא יצא לחוץ. [↑](#footnote-ref-16)
16. ולכאו' גם לפי דבריו הוא ע"ד ד' התוס' ודעימייהו דבח' שרצים שנצרר הדם סופו לצאת ובשאר שרצים אין סופו לצאת, ואך דלדעתו הוא משום דבח' שרצים מוכחא מילתא דסופו לצאת, דממה שנראית מראית הדם בע"כ דנקרע העור הפנימי, ובשאר שרצים לא מוכחא מילתא דסופו לצאת, וכמש"כ כן הקר"א בחולין שם, וכתב דלפ"ז הא דפטרינן בשאר שרצים כשנצרר הדם הוא מספק, שהרי שפיר יתכן דסופו לצאת. [↑](#footnote-ref-17)
17. צ"ב דבנדה נ"ה א' אמרו כן בבשר דאין גזעו מחליף שנעשה מקומו צלקת, אך בעור נחלקו התם אם גזעו מחליף. [↑](#footnote-ref-18)
18. וצ"ב במש"כ השעה"צ בסימן שט"ז סקנ"א לפרש לד' הרמב"ם בפיהמ"ש כפירש"י בחולין דהוא משום דשאר שרצים שאין להן עור במהרה נצרר בהן הדם וכו', ולכאו' אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שלפנינו, גם צ"ב במה שדקדק כן גם מפירש"י בסוגיין (בד"ה מנין), שהרי גם לדעת הר"ן הא דפטרינן בשאר שרצים שלא נעקר הדם, הוא משום דהוי זה חבורה החוזרת, וכמש"כ כן הרמב"ן וש"ר, וא"כ שפיר יש לפרש כן גם בד' רש"י. [↑](#footnote-ref-19)
19. וזה מתישב להרי"ד והריא"ז לטעמייהו דחיוב חובל הוא משום דמה לי קטלה כולה מה לי קטלה פלגא, דלדעת התוס' דחיוב חובל הוא משום הוצאת הדם דהוא הנפש, ל"מ מידי הא דממילא קא רבי ואתי דם אחר. [↑](#footnote-ref-20)
20. ונתחדש בזה, דליחשב כחבורה חוזרת לא תליא אם הדם עצמו חוזר, אלא תליא במה שהעור אינו חוזר, - וצ"ב, דלדעת הרי"ד והריא"ז דחיוב חבורה הוא משום נטילת נשמה, הרי אין החיוב משום חבלת העור אלא משום הוצאת הדם, דמה לי קטלה כולה מה לי קטלה פלגא, וא"כ מ"ט תליא במה שאין העור חוזר, - ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה בהא דתלי חיוב חבורה במה שאין העור חוזר, אף שלדעתו חיוב חובל הוא משום מפרק. [↑](#footnote-ref-21)
21. והבית אפרים באו"ח ר"ס כ"ב הק' ע"ז מסוגיית הגמ' בחולין מ"ו ב', וכתב לפרש דאף בח' שרצים יש להן עור רך, וכמש"כ בפירש"י בחולין מ"ו ב', וע"כ שפיר שייכא בהו צביעה, והא דאינו חייב בהן משום צובע, הוא משום דכיון דמה שהאדים העור הוא משום דהוא רך, ע"כ אי"ז צביעה בדבר המתקיים, ומשא"כ בח' שרצים שעורן חלוק מבשרן ואינו רק, הרי דכל שהאדים בע"כ דנצרר הדם בעור עצמו ואין סופו לחזור, והוי צביעה המתקיימת, וזהו דמייתינן מינה בחולין שם לענין ריאה שהאדימה אם הדר בריא, - ובזה מתישב לדעת רש"י הא דתניא בסוגיין דחיובא דנצרר הדם אע"פ שלא יצא הוא משום דהויא חבורה שאינה חוזרת. [↑](#footnote-ref-22)
22. ובפי' המיוחס להרמב"ם שנד' בקובץ באו"י ר"ה כתב דחיוב מפרק הוא בדבר שמפרקו מדיבוקו הטבעי, והא דהחובל חייב משום דש הוא משום שמפרידו מדיבוקו הטבעי והוא הפרדת הדָבַק בעור, ומשמע דהא דאינו חייב בשרצים שאין להן עור, הוא משום דכל הא דמפרק הו"ל תולדה דדש, הוא רק כשמפרידו מדיבוקו בעור, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-23)
23. ובפי' לבן דורו של רבינו פרחי' בסוגיין כתב, ושמא הוא מפי' הרמב"ם, דהוא משום דדוקא כשיש להן עור חייב אף כשנצרר הדם משום מפרק, כיון שכבר פירק הדם מן הבשר ונייד תחת העור ואין אותו הדם חוזר, ומשא"כ בשאר שרצים שאין להן עור, פטור כשלא נצרר הדם, משום דאותו הדם חוזר להבלע באברים, ואי"ז בכלל מפרק, אך הר"ד הבבלי והר"א בן הרמב"ם שלא פירשו כן, הוא משום דס"ל דבשאר שרצים פטור אף כשיצא הדם, וכדעת הרמב"ם ודעימי', ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-24)
24. ועד"ז כתב המרכה"מ בפ"ח משבת ה"ז, וכ"נ שפירש הפמ"ג באש"א סימן שט"ז סקט"ו, ועיי"ש שהק' דא"כ גם בהא דאסרינן בסחיטת פירות משום מפרק, נימא דאם קילף העור יהא מותר בשאר פירות עכ"פ, והראש יוסף לעיל ע"ה א' כתב כן עפי"ד הרמב"ם, דאם קילף הקליפה העליונה לי"ב משום מפרק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-25)
25. והמנ"ח במוסך השבת דש סק"ה כתב דהוא משום דל"ה בכלל מפרק אלא בדם דמפקד פקיד, אך בדם בלוע ל"ד לדישה כלל, וע"כ אינו חייב אלא בבע"ח שיש להן עור, שיש בהם דם דמפקד פקיד שהעור מגין עליו, וכשעושין בו חבורה יוצא דם זה, אך באותן שאין להן עורות אין בהן אלא דם דמבלע בלע, דאם הי' בהן דם דמפקד פקיד הי' יוצא, כיון דאין להן עור להגן ע"ז, ועל הוצאת דם זה אין חייבין משום מפרק, ובהערות בשולי המנחה הביאו מהחמדת ישראל שתמה ע"ז, דא"כ מ"ט החובל כגרוגרת חייב, הרי י"ל דמעורב בו אף דם המובלע באברים דאין חייבן עליו משום דש, ואין כאן שיעור כגרוגרת. [↑](#footnote-ref-26)
26. וצ"ב, דהיאך זה מתישב במש"כ דהא דאינו חייב אלא בשרצים שיש להן עור, הוא משום דחבלת העור אינה חוזרת, הרי לכאו' פירוק הדם מן הבשר והחבלה בעור, הם תרי מילי דלא שייכי אהדדי, ומ"ט תלי החיוב בפירוק הדם מן הבשר, בהא דחבלת העור אינה חוזרת, ושמא י"ל דלעולם עיקר פירוק הדם הוא מן העור המקיפו, (וכמש"כ הר"א בן הרמב"ם בדרך קמא), וע"כ בעינן שתהא חבלת העור אינה חוזרת. [↑](#footnote-ref-27)
27. עוד צ"ע ממה שאמרו בסוגיין דהא דבעינן חבורה שאינה חוזרת ילפינן לה מקרא דהיהפוך כושי עורו ונמר חברבורותיו, והרי דהא דאינו חייב בחבורה החוזרת הוא משום דאין תורת חבורה עלי', ולא משום דל"ה דומיא דדישה, - ובד' הר"א בן הרמב"ם שם משמע דמפרש דהא דילפינן מקרא דחבורה אינה חוזרת, היינו דמהתם ילפינן דאין חבורה העור חוזרת לקדמותה, וע"כ הוא חייב משום דישה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
28. וי"ל דכל שיצא מהן דם, הרי דחבורת הדם אינה חוזרת, ורק כשלא יצא מהן דם דהדם סופו לחזור, הוא דלא מחייבינן אלא בשרצים שיש להן עור דחבורת העור אינה חוזרת. [↑](#footnote-ref-29)
29. וצ"ל לדעתם דברייתא דחולין דהחובל בשאר שרצים ויצא מהן דם חייב, ס"ל דטעם הא דפטרינן בשאר שרצים כשנצרר הדם ולא יצא הוא מטעם אחר, וי"ל דהוא כהטעמים שכתבו ש"ר, וע"כ אם יצא מהן דם חייב, - אך לפ"מ דקי"ל דבשאר שרצים פטור אף אם יצא מהן דם, ונתבאר להלן המקור לזה, בע"כ דהוא משום דרק חבורה בעור חשיבא כחבורה שאינה חוזרת, או משום דבשרצים שאין להן עור דהדם מצוי בגוף כולו ל"ד למפרק, וע"כ אף אם יצא מהן דם פטור. [↑](#footnote-ref-30)
30. ויש מקום לומר עוד, דכיון דלקמן בסוגיין תניא דאין חייבין אלא על חבורה שאינה חוזרת, הרי דמה"ט יש לפטור בשאר שרצים אף כשיצא בהן דם, משום דהויא חבורה החוזרת, וכמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, וברייתא דחולין דאם יצא מהן דם חייב, בע"כ דס"ל דל"ב חבורה שאינה חוזרת, - אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי בברייתא בסוגיין מבו' דהא דאין חייבין כשלא נצרר הדם, הוא משום דהו"ל חבורה החוזרת, ואם ברייתא דחולין ס"ל דל"ב חבורה שאינה חוזרת, מ"ט תניא התם דאף בח' שרצים אין חייבין אלא כשנצרר הדם. [↑](#footnote-ref-31)
31. והיינו דלדעת התוס' ודעימי' דהא דהחובל בשאר שרצים פטור הוא משום דלא נעקר הדם דאם הי' נעקר הי' יוצא שאין כאן עור המעכבו, הרי דממ"נ אם בהני ד' שרצים העור מעכב את הדם מלצאת, הדין נותן דאף לרבנן יהא חייב, ואם בהני ד' שרצים אין העור מעכב את הדם מלצאת, הדין נותן דאף לריב"נ יהא פטור, ואטו פליגי ריב"נ ורבנן במציאות אם עור שרצים אלו מועיל לעכב את הדם מלצאת, ועד"ז הוא גם לפי' ש"ר. [↑](#footnote-ref-32)
32. ומשמעות דבריו דכל מש"כ דחיובא דנצרר הדם הוא משום צובע, הוא רק למ"ד דחובל אינו חייב אלא כשצריך לכלבו, ועמד ע"ז המרומי שדה ובחולין מ"ו ב' ובהעמק שאלה סימן ק"ה סק"ה (רלו:). [↑](#footnote-ref-33)
33. והמאירי כתב דכבר כן כן למעלה דהמנהג להכותן כדי שיצא דמן, ולכאו' כונתו למש"כ לעיל ק"ו א' דהא דחייב בנצרר הדם אע"פ שלא יצא, אף למ"ד דהחובל וצריך לכלבו פטור, הוא משום דאע"פ שמקלקלו נקרא תקון שדרך העולם להכותם כדי להחלישם שיהו נוחין ליכבש, והביאו המ"ב בסימן שט"ז סק"ל, וצ"ע מה ענין זה לדבריו הכא שפירש דהמנהג להכותן כדי שיצא דמן ולא כדי להחלישן, וגם כתב דחיובו הוא משום דהוי ככותב שם משמעון. [↑](#footnote-ref-34)
34. ולכאו' נראה מדבריהם דהמוציא דם שכבר נצרר, ג"כ הוי בכלל נטילת נשמה, וזהו דמדמו לה לכותב שם משמעון, דאי נימא דהוצאת דם שכבר נצרר אי"ז נטילת נשמה כלל, כמש"כ בתשו' הר צבי קונט' טל הרי"ם חובל סימן א', נמצא דכבר נשלמה הנטילת נשמה כשנצרר הדם, ול"ב בזה לחיובא דשם משמעון, וי"ל. [↑](#footnote-ref-35)
35. אך לכאו' למש"כ הר"י מלוניל דה"ז מועיל לו דבהכאה מועטת יצא הדם משם, כבר ל"ה מקלקל, ואף אם נתכוין מתחילה להכות עד שיצרר הדם כדי שיצא אח"כ הדם בהכאה מועטת ויתנו לכלבו, יהא חייב, וכ"נ בפי' קדמון בפ"ח משבת ה"ט שפירש כן לדבריו, עיי"ש, ועמש"כ בס' חשוקי חמד בסוגיין בשם הגרי"ש אלישיב זצ"ל. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך בסוגיין כתב הר"י מלוניל דאין לומר דהוא משום דבח' שרצים לא שייך מקלקל, וע"כ הוא חייב בכל גוונא, דמשמע דגם באדם חייב בכה"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-37)
37. וכ"ה גם למש"כ התוס' לעיל ע"ה א' דהא דבח' שרצים חייב כשנצרר הדם אע"פ שלא יצא הוא משום דסופו לצאת, ומשא"כ בשאר שרצים דסופו לחזור ואין סופו לצאת, ונמצא לפ"ז דל"ב לפטור בפנ"ע מכח הא דסופו לחזור, אלא היינו משום דכל שסופו לחזור אין סופו לצאת ואין ע"ז תורת חבורה כלל. [↑](#footnote-ref-38)
38. אך הקה"ע בפי' קמא והפנ"מ בירושלמי פירשו דהך מ"ד דאין חייבין על צידת החלזון, אי"ז משום דס"ל דלא שייכא צידה בחלזון, אלא הוא משום דס"ל דצידה אינה כלל מאבות מלאכות, דל"ה צידה במשכן, וכ"נ בד' האו"ז בסימן ע"א שפירש כן, ותמה דמ"ט לא ילפי צידה מאילים מאדמים, וכ"כ הראש יוסף דכ"ה משמעות ד' הירושלמי שלפנינו, ובד' המהר"ם משמע שפירש כן גם בד' התוס', וצ"ע, - ועמש"כ הקה"ע בפי' בתרא והמרומי שדה שם לפרש ד' הירושלמי לד' התוס', ומש"כ הקר"א לקמן ק"ז א'. [↑](#footnote-ref-39)
39. אך כבר עמדו ע"ז דבד' היש"ש שהביא המג"א שם מבו' דמכוון דבריו הוא לד' הירושלמי שאמרו דמאן דצייד כוורא וכל דבר שהוא מבדילו מחיותו חייב משום קוצר. [↑](#footnote-ref-40)
40. נתחדש בדבריהם, דליחשב כדבר שבמינו ניצוד, בעינן שיהא דרך לעשות בו מעשה צידה, וכל דדרכו דהוא ניצוד מאליו וא"צ מעשה צידה, חשיב כדבר שאין במינו ניצוד, וצ"ע, וגם יש להעיר ע"ז מהא דחייבין על צידת בהמות שמרדו, אף שדרך בהמות אלו דא"צ צידה. [↑](#footnote-ref-41)
41. בהשלמה ובפסקי רי"ד הגירסא מ"ט דרבנן אין דישה אלא בגידו"ק, וליתא לתיבת קסברי, וכ"ה בספה"י לר"ת סימן כ"ג, ובתשו' הר"ד הבבלי בברכת אברהם סימן י"ח, ובאו"ז סימן נ"ח, - והאו"ז שם צידד לפ"ז דר' יהודה נמי מודה דאין דישה אלא בגידו"ק, אלא דס"ל דדגים חשיבי כגידו"ק, דאם פלוגתת ר' יהודה ורבנן היא אם יש דישה שלא בגידו"ק, הול"ל מ"ט דרבנן קסברי אין דישה אלא בגידו"ק. [↑](#footnote-ref-42)
42. ויש שפירשו דרק בפציעת דם החלזון יש משום דישה, משום דדרך להוציא דמו לצורך הדם, ומשא"כ בשאר בע"ח שאין דרך להוציא דמם לצורך הדם, ודמי להא דאין חייבין בסחיטת פירות אלא בזיתים וענבים, אך זה תליא בטעם הא דפטרינן בסחיטת שאר פירות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-43)
43. אך האו"ז בסימן נ"ח דקדק ממש"כ בפירש"י לעיל ע"ג ב' ד"ה והמנפט בהא דהמנפט צמר גפן הוי תולדה דדש, דהוא משום דצמר גפן גידו"ק הוא, דס"ל דאין דישה אלא בגידו"ק, - ולמש"כ התוס' בדעת רש"י דיש דישה אף שלא בגידו"ק, צ"ל דמה שהוצרך לה"ט הוא לפרש טעם הא דדמי טפי למלאכת דש ממלאכת מנפץ, וכמש"כ בפירש"י שם, וכ"כ השביתת השבת דש סק"ג, (וכ"כ הקרב"נ בסימן ג' בביאור ד' הרא"ש), - וי"ל עוד דאין מכוון רש"י כלל דתליא אם הוא גידו"ק, וכמש"כ כן הטל אורות במלאכת הדש והמנ"ח במוסך השבת (דש סק"א), ונתבאר במ"מ למלאכת מנפץ. [↑](#footnote-ref-44)
44. וכ"ה משמעות פירש"י שכתב דהפוצעו היינו דוחקו בידו כדי שיצא דמו, ומשמע דרק בכה"ג הוא דהוי בכלל דישה, אך אם אינו דוחקו שיצא הדם, אלא עושה חבורה והדם יוצא ממילא, אי"ז בכלל דישה, ועמש"כ האג"ט דש סקט"ו (אות ה') בד' רש"י. [↑](#footnote-ref-45)
45. אך לא נתישב בדבריהם מה שאמרו בערכין ז' א' בהא דתניא דאשה שישבה על המשבר ומתה דמביאין סכין ומקרעין את כריסה ומוציאין את הולד, דפשיטא מאי עביד מחתך בבשר בעלמא הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
46. וכ"ה מבו' בפי' ר"ח לקמן קל"ו א', עיי"ש שהק' דאם המילה חיתוך בשר היא ואינה מלאכה, אפי' מילה שאינה בזמנה יהא נימול בשבת דמחתך בבשר הוא, וכתב דמילה הוי מלאכה כי מתקן הוא, דכיון שחותך הערלה מתקנו לאכול תרומה ולשחוט עליו אביו את הפסח. [↑](#footnote-ref-47)
47. ועיי"ש שהוסיף לפרש דהוא משום דרק בבע"ח שהם בעלי אברים איכא משום נטילת נשמה שבאותו מקום שהוא מחליש אותו אבר או אותו מקום שנוטל ממנו דם, ומשא"כ בחלזון שאין לו אברים שיתחייב משום נטילת אותו אבר, - וי"ל דאף למשמעות ד' הרמב"ן דחיובא דנטילת נשמה אי"ז משום שמחליש אותו המקום, אלא משום דהדם הוא הנפש ונטילת הנפש חשיבא כנטילת נשמה, מ"מ כיון דאי"ז אלא נטילת נשמה דאותו מקום, וכמש"כ הרמב"ן וש"ר לקמן ק"ז א' מהירושלמי, ע"כ היינו רק בבע"ח שהוא בעל אברים, דכל מקום נידון לעצמו, אך לדעת התוס' דהא דחובל הוי בכלל נטילת נשמה הוא משום שנוטל מקצת נשמתו, אין מקום לחלק בין בע"ח שהוא בעל אברים לחלזון. [↑](#footnote-ref-48)
48. והבית אפרים באו"ח סימן כ"ב סוד"ה הנה כבר ביארתי הק' ע"ז, דכל הא די"ל דבבע"ח שאין להן עור הויא הוצאת הדם חבורה החוזרת, הוא רק כשמניחו חי דסופו לחזור, אך בחלזון שהוא מת מחמת אותה פציעה, הרי אע"ג דכל כמה דאית בי' נשמה טפי ניח"ל, מ"מ לא שייך לומר דסופו לחזור, ועכ"פ יתחייב על מעט הדם שמוציא ממנו בטעם צאת נפשו דאי"ז חבורה החוזרת, שהרי הוא מת מיד תחת ידו, וכתב דבדוחק י"ל דכיון שאם הי' מניחו בעוד בו נשמתו הי' סופו לחזור, חבורה החוזרת קרינן בי', ולכאו' הוא משום דהחבורה מצ"ע היא חבורה החוזרת, ולא איכפת לן דיש דבר אחר הגורם שאינה חוזרת. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך הרמב"ן לקמן ק"ז א' כתב לפרש דהא דאין חייב בפציעת החלזון משום חובל, הוא משום דאין לו עור, ואין חייבין בו כשנצרר הדם ולא יצא, והיינו משום דפשיטא לי' דאם יצא הדם חייב אף בבע"ח שאין לו עור, וכמו שהביא לעיל מינה לברייתא דחולין, דאם לא יצא הדם, מ"ט מחייב ר' יהודה משום דישה. [↑](#footnote-ref-50)
50. ולמש"כ הגר"ז והחזו"א דלדעת הרמב"ם הא דחובל חייב משום מפרק הוא משום שצריך להוצאת הדם בחוץ, שחפץ לראות את יציאת הדם מחבירו ומשכך נקמתו בכך, אך בלא"ה ל"ה בו משום מפרק כיון דא"צ לדבר שמפרק, ניחא דע"כ בשחיטת חולין דא"צ לדם, אינו חייב משום מפרק. [↑](#footnote-ref-51)
51. ואך שכתב דלמ"ד דמלאכה שא"צ לגופה פטור עלי', אין לחייב בשוחט חולין דא"צ לדם, כיון דלענין הדם עצמו הוי מקלקל, ואף שהוא מתקן שמוציאו מידי אבר מן החי, מ"מ הו"ל מלאכה שא"צ לגופה, ורק בשוחט קדשים דצריך לדם יש לחייב משום מפרק, אך להרמב"ם לטעמי' דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי', יש לחייב אף בשחיטת חולין משום מפרק. [↑](#footnote-ref-52)
52. ובס' לפלגות ראובן חולין ט"ו ב' כתב לדקדק כן מהא דתניא לעיל י"ב א' ולקמן ק"ז ב' דההורג כינה בשבת כאילו הורג גמל, ומשמע דליכא נפ"מ בין הריגת כינה להריגת גמל. [↑](#footnote-ref-53)
53. ואמנם י"ל טעם אחר בזה, למש"כ הרא"ה בביצה י"ז א' ד"ה אין אופין וד"ה ממלא דליכא איסור בריבוי בשיעורים, אלא בגופין חלוקין, עיי"ש, וכ"כ האמרי בינה שבת סימן י"ז, אך הרב פעלים ח"א או"ח סו"ס כ"א תמה ע"ז, וכתב דל"ד לד' הרא"ה, עיי"ש, - והאמרי משה בסימן ל' סקי"ג בהג"ה כתב דבאיסור שאין לו שיעור, ליכא תוספת איסור בריבוי בשיעור, עיי"ש, - ועמש"כ עוד התהל"ד בסימן שי"ח סק"ח. [↑](#footnote-ref-54)
54. וכבר עמדו רבים בזה, דאף דהכינים פרות ורבות, י"ל דאי"ז ע"י זכר ונקבה, וע"כ שפיר י"ל דלא חשיב כמין הפרה ורבה, אך אי"ז כל' רש"י דמבשר האדם היא שורצת, וגם אי"ז כמש"כ הפי' קדמון בפ"י משבת ה"ג דאף דבר שאינו פרה ורבה ע"י זכר ונקבה, חשיב כפרה ורבה, - ויש שכתבו דכיון דאין הכינים נוצרות אלא ע"ג בשר האדם, וריבוים הוא מכח האדם, לא חשיבי כמין הפרה ורבה, - אך אכתי לא נתפרש מה שאמרו בסוגיין דליכא ביצים לכינים, ומינא הוא דמיקרי ביצי כינים, והוא דבר הנראה לעיני האדם דיש ביצים לכינים, ואי"ז חקירות אומות העולם, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-55)
55. ובד' הריטב"א מבו' דהיינו דאף מעל בשרו ה"ז אסור מדרבנן, ואך דמ"מ כיון דאיכא צערא שרי, אך בד' הרי"ד והריא"ז לא נתפרש לזה, והראבי"ה נסתפק בזה, ונתבאר בהערה ד'. [↑](#footnote-ref-56)
56. ומבו' בדבריו דרק כשהוא תחת בגדו חשיב כניצוד ועומד, אך כל שהוא על בשרו במקום שאין על גביו בגד, ל"ה כניצוד ועומד, וכן משמע בד' הב"י בסימן שט"ז ס"ט, וכ"כ האלי' רבה שם סקכ"ב, וכתב עפי"ז דגם האוסרים לצוד פרעוש שעל בשרו כשאינו עוקצו, היינו במקום מגולה שאינו תחת בגדיו, וכ"כ הנהר שלום שם סק"ו, - אך מסתימת ד' הרי"ד ודעימי' לא משמע כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. ועיי"ש שכתב די"ל דמ"מ ה"ז אסור מדרבנן, אך כ"ז הוא לדעת ר"א דכל שאינו ניצוד ועומד חייבין על צידתו, אך לדעת ר' יהושע דאף כשאינו ניצוד ועומד אין חייבין על צידתו, הרי דכל שהוא ניצוד ועומד שרי לכתחילה, וגם כיון דאי"ז אסור אלא מדרבנן, יש להתיר לזה במקום צער. [↑](#footnote-ref-58)
58. ולמדו לזה מהא דתני דר' יהושע פוטר, וכל פטורי דשבת פטור אבל אסור, - אך היראים בסימן ער"ד כתב דיש להשיב ע"ז, חדא, די"ל דאיידי דתנא ר"א מחייב תנא ר' יהושע פוטר, ולעולם פטור ומותר, ועוד די"ל דלישנא דפוטר אינו בכלל כללא דשמואל, שלא כלל אלא פטור ופטורים. [↑](#footnote-ref-59)
59. והריטב"א כתב דזה נלמד מהא דהותר לצוד נחש כדי שלא ישכנו, וכ"כ רי"ו בנתיב י"ב ח"י, והסה"ת בסימן רי"ח כתב ללמוד לזה מהא דשרינן במפיס מורסא להוציא ממנה ליחה, וכ"כ האו"ז בסימן ל"א ועוד מקמאי, והגר"א בסימן שט"ז ס"ט כתב לדמותו למפיס מורסא ולצידת נחש. [↑](#footnote-ref-60)
60. והפמ"ג במש"ז סימן שט"ז סק"ח כתב דהרא"ש פליג ע"ד התוס', ולא התירו לאיסור צידה במקום צער, אלא היינו דכיון דאינו כמתכוין לצודו אלא כמתעסק בעלמא לי"ב איסור צידה כלל, ועמש"כ הגר"ז שם סי"ח, - וצ"ב דא"כ מ"ט התיר הרא"ש לטלטלו, ולמד לזה מהא דשרי לטלטל קוץ ברה"ר, הרי התם שרינן אף לשאר איסורים דרבנן, והרי עיקר הא דשרי לטלטל קוץ, למדו לזה לעיל מ"ב א' מהא דמכבין גחלת של מתכת ברה"ר בשביל שלא יזוקו בה רבים, והרגיש בזה הפמ"ג שם, עיי"ש.

    ובד' רי"ו בנתיב י"ב ח"י מבו' דמש"כ הרא"ש דאינו מתכוין לצודו, היינו דהו"ל כצידת נחש דמותרת, ולפ"ז לא נתכוין הרא"ש להיתר בפנ"ע, שהרי בצידת נחש טעם ההיתר הוא משום דהו"ל מלאכה שא"צ לגופה ובמקום צער שרו רבנן, וכמש"כ התוס' הרא"ש לעיל ג' א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיי"ש שכתב דבשעה שדולגת על בשרו חייב הלוקחה משום צד, צ"ב דהרי קי"ל דכל שאין במינו ניצוד אין חייבין על צידתו, (ושו"ר שתמה בזה בס' קהלת יעקב פי"א משבת ה"ג, ושו"ר בפמ"ג במש"ז סימן שט"ז סק"ג שכתב בד' ההג"א דמש"כ דחייב משום צד היינו מדרבנן), ול"ד לצד נחש שלא ישכנו דפטור דהוי סכנה קצת, וכ"כ האו"ז בסימן ל"א, - וצ"ב דכיון דהא דשרינן כשהיא על בשרו, הוא משום דהוי מלאכה שא"צ לגופה, ובמקום צער שרי לכתחילה, מ"ט כשהיא דולגת על בשרו, חייב משום צד, הרי אכתי הו"ל מלאכה שא"צ לגופה. [↑](#footnote-ref-62)
62. ובהגה' לשפ"א בסוגיין כתב דהני רבוותא שפירשו דהנפ"מ בדינא דהכא הוא כשהחזירו למים, הוא משום דס"ל כדעת הסוברים דכל שהדביק פת בתנור בשבת ונאפה למוצ"ש חייב, וה"נ הכא הוא חייב אף שמת במוצ"ש, וליכא נפ"מ בהא דחייב כשיבש בו כסלע, אך לכאו' אכתי נפ"מ כשנזכר קודם שמת, אם הוא חייב חטאת, ועמש"כ התהל"ד בסימן שט"ז סק"ט, בדין השולה דג בשבת ויבש בו כסלע במוצ"ש, וצ"ע, ובד' המאירי ביבמות ו' ב' (שהובא להלן) מבו' דפשיטא לי' דאף כשעשה את המעשה הממית בשבת, מ"מ כל שלא מת אלא אחר השבת פטור. [↑](#footnote-ref-63)
63. אך בהמשך דבריו כתב דלדעת התוס' ודעימייהו אינו חייב כשעשה בהמה מפרכסת, אלא בשחיטה, כיון דהיא מטמאה טומאת אוכלין, אך בנחירה דאינה מטמאה טומאת אוכלין, ל"ד לדג שיבש בו כסלע, ואינו חייב ע"ז משום נטילת נשמה, אך בדעת הרמב"ם כתב דאף בנחירה חייב. [↑](#footnote-ref-64)
64. וכ"ה מבו' בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ה, דהעושה בהמה למפרכסת חייב מיד משום נטילת נשמה, ואינו חייב כלל על מה שמתה לבסוף, עיי"ש, - והחזו"א בסימן ס"ב סקכ"ה נחלק ע"ז דכיון דמפרכסת כחי', ה"ה חייב על מה שמתה לבסוף מכח שחיטתו, ולכאו' הוא משום דס"ל דאף דמפרכסת אינה ראוי' לחיות, מ"מ חשיב מה שממיתה כנטילת נשמה, ומש"כ לדמותו לדינא דהכא, היינו דמהכא נלמד דחייבין משום נטילת נשמה אף כשלא ניטלה נשמתו מיד בשעת המעשה, וזה כמש"כ הפמ"ג בכ"ד, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-65)
65. והנה אמנם בד' הראש יוסף מבו' דכל מש"כ דפטור, הוא כשא"א לחייבו משום הוצאת הדם, אלא משום הריגת הבהמה, אך כל שבאנו לחייב משום הוצאת הדם, ה"ה חייב אף במפרכסת, עייש"ה, ולפ"ז אי"ז סותר לדבריו במש"ז דהחובל במפרכסת חייב, אך בדבריו באש"א מבו' דאף חייבין על הריגת המפרכסת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך כתב שם בסקי"ט דלדעת התוס' דבישראל השוחט בהמה טהורה ל"ה מפרכסת כחי', ודאי דתו לי"ב משום נטילת נשמה. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קס"ה שהובא בהערה י"א מבו' לכאו' דהממית בהמה המפרכסת אינו חייב, - אך שמא י"ל דאף דאחר שבא והמיתה חייב, מ"מ השוחט בהמה דכבר מתחייב בשעה שהיא מפרכסת, אינו מתחייב על מה שמתה לבסוף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-68)
68. ומש"כ האבנ"ז שם לדון אם דינא דהכא תליא בפלוגתא דר"ע ורבנן בחולין ע"ה א' אם דגים מטמאין טומאת אוכלין משעה שיבשו כסלע, ותלה לזה בפלוגתת תוס' והרמב"ם, כבר עמד בזה היחוסי תנו"א שם ונקט דאתיא אף כרבנן, דאף דחשיב כנטילת נשמה, אין מטמאין טומאת אוכלין, ועיי"ש במש"כ לחלק מהא דניטלה ירך וחלל שלה נבילה, וצ"ב, וכתב דדמי להא דמחייבינן במניח בשר ע"ג גחלים ונצלה בו כגרוגרות כמאב"ד דחייב אע"ג דמאב"ד אינו גמר בישול כולי האי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-69)
69. וכ"ה משמעות ד' היחוסי תנו"א שם שכתב דאף בגוסס בידי אדם דפליגי תנאי אם חייבין על הריגתו, י"ל דבשבת לי"ב משום נטילת נשמה, ולכאו' כ"ש דבטרפה דאין חייבין על הריגתו, דלי"ב משום נטילת נשמה, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-70)
70. ולדעת הריב"ם צ"ל דסוגיית הגמ' בפסחים קיימא בטרפה האסורה באכילה והיא ראוי' לחיות, כגון בטרפה שיש לה רפואה ע"פ דרכי הרפואה, שכתב המנ"ח שם דאף דהיא אסורה באכילה, מ"מ העושה טרפה זו אינו חייב משום נטילת נשמה, או בטרפה דיתרת, לדעת הרשב"א בתשו' ח"א סימן צ"ח דהיא ראוי' לחיות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-71)
71. וכ"נ ממש"כ בפירש"י דאיירי כשהפילתו ע"י דלדול זה, ולדעת הסוברים דחיובו הוא משום עוקר דבר מגידולו, הרי יש לחייב אף כשיצא העובר חי, וכמש"כ התוס' בע"ז כ"ו א' ד"ה סבר והמאירי בסוגיין, אך לדעת הסוברים דהוא משום נטילת נשמה, הוא רק כשמת עי"ז, וכמש"כ השבת של מי בסוגיין והאג"מ ביו"ד ח"ב סו"ס ע"ד, - אך יש לדחות, למש"כ התוס' בע"ז שם בתי' בתרא, דכל שכלו לו חדשיו כבר פסקו גידוליו, ולפ"ז בע"כ דאיירי הכא כשלא כלו לו חדשיו דהו"ל נפל. [↑](#footnote-ref-72)
72. והמנ"ח במוסך השבת קוצר סק"ב עמד בזה, דלדעת הרמב"ם גופי' דחובל חייב משום מפרק דהוא תולדה דדש, הרי בע"כ דבע"ח הוו כגידו"ק, שהרי אין דישה אלא בגידו"ק, וא"כ ה"נ בדין דיהא חייב הכא משום קוצר, וכתב דאה"נ דהוא חייב ב' חטאות, ועמש"כ בזה האג"ט גוזז סקי"ד והדבר אברהם בח"א סימן כ"ד סק"ג והקה"י בסימן נ', - אך למש"כ הר"א בן הרמב"ם דהא דחובל חייב משום מפרק, הוא משום דחיובא דמפרק הוא אף בדבר שאינו גידו"ק, מודה הרמב"ם דבע"ח ל"ה כגידו"ק, וניחא הא דאינו חייב הכא משום קוצר. [↑](#footnote-ref-73)
73. וזה לטעמייהו שכתבו בריש פירקין דהא דחובל חייב משום נטילת נשמה, הוא משום נטילת נשמה שבאותו מקום, וע"כ הו"ל כנטילת נשמה דאבר אחד. [↑](#footnote-ref-74)
74. וכ"כ בפי' ר"ח בסוגיין דחיובו הוא משום עוקר דבר מגידולו, וכ"כ הראבי"ה בסימן רל"ז, ובפשוטו הוא משום קוצר, וס"ל דיש קוצר בבע"ח, ומצינו כן בפירש"י לעיל צ"ה א' (ד"ה מפרק) בשם י"מ דהחולב חייב משום קוצר, ובד' היראים בסימן ער"ד דהתולש צפרניו או שערו וכו' חייב משום קוצר, וכ"כ השיטה להר"נ לעיל צ"ב ב' בשם י"מ, - והתורי"ד כתב דחיובו הוא משום גוזז, וכ"כ התוס' בע"ז כ"ו א' ד"ה סבר ובבכורות כ"ה א' ד"ה ואמר ר"ל, ויש מקום לפרש כן גם בד' הר"ח והמאירי והראבי"ה, דמש"כ דחייב משום עוקר דבר מגידולו, היינו משום גוזז, דהעוקר דבר מגידולו בגידו"ק חייב משום קוצר, והעוקר דבר מגידולו בבע"ח חייב משום גוזז, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בע"ז שם. [↑](#footnote-ref-75)
75. וכ"כ הקר"א בסוגיין דחיובא דדלדל עובר שבמעי' הוא משום דהוי כאבר מאברי אמו והוי כחובל באבר אחד. [↑](#footnote-ref-76)
76. העירו דמ"ט לא אסרו בזה אלא שמא יהרוג, ולא אסרו משום צידה, ולא מיבעיא לר"א לטעמי' לקמן ק"ז ב' דאף דבר שאין במינו ניצוד חייבין על צידתו, אלא אף לדידן, הרי ה"ז אסור מדרבנן, ולדעת הסוברים דליכא איסור צידה בבע"ח ההולכין לאיטן, ניחא, ושמא התירו לזה משום מאיסותא, ועמש"כ התהל"ד בסימן שט"ז סקי"א בטעם הא דהתירו לצוד כינה לבנה שעל בגדיו, (וצ"ב, דבכינה לבנה דאינה פו"ר ולי"ב משום נטילת נשמה, אף לי"ב משום צידה, וכמש"כ הרמב"ן והרשב"א בסוגיין, ונתבאר עוד במ"מ למלאכת צד דף מס' 3. [↑](#footnote-ref-77)
77. וכ"נ ממה שהוצרכו לפרש דטעמא דת"ק דבלבד שלא יהרוג הוא משום דס"ל כר"א, ולא ניח"ל לפרש כפירש"י דס"ל דהריגת כינה שבות, משום דפשיטא להו דלא אסרו חכמים בהריגת מין שאינו פרה ורבה. [↑](#footnote-ref-78)
78. והשעה"צ שם סקע"ב דקדק מל' הרמב"ם דלא הותר כשנראו לפניו אך לא לחפש אחריהן, וכתב דאפשר דהוא רק לטעמי' דס"ל דמלאכה שא"צ לגופה חייב עלי', וההיתר בזה הוא משום פיקו"נ, ול"ה כפיקו"נ אלא כשהן נראין לפניו, אך לדעת ש"ר מותר לחפש אחריהן, וכתב עוד דאם הי' במקום שרבים מצויין, לכאו' גם להרמב"ם שרי. [↑](#footnote-ref-79)
79. וזה תליא בפלוגתת קמאי אם לדעת ר' יהודה דבר שאינו מתכוין בשבת אינו אסור אלא מדרבנן, ויתבאר בעזה"י במקומו, - והריטב"א כתב דלפ"מ דס"ל דלר' יהודה ה"ז אסור מדאורייתא, צ"ל דאתיא כר"ש, וצ"ל דאי"ז פס"ר, דכיון דאינו מתכוין להרוג אלא הולך לפי תומו, אפשר דלא מיית, וכ"ה בד' הרמב"ן והרשב"א, ופירשו כן גם בד' רש"י, וכ"כ המ"מ בפי"א משבת ה"ד בדעתו. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך בתשו' הרדב"ז ח"ה סימן קמ"ט נחלק ע"ז ופירש דדעת הרמב"ם היא כפירש"י דההיתר בזה הוא משום דבר שאינו מתכוין, וכ"כ המרכה"מ בהל' שבת שם, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-81)
81. וכתב דבדבר שאינו ממית לעולם פשיטא דאסור לדרסו להרמב"ם, - ומבו' בדבריו דלדעת ש"ר שפיר התירו לדרסן לפי תומו, אף בדבר שאינו ממית לעולם, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-82)
82. והעירו דלמש"כ הראבי"ה בסימן קצ"ד דיש בהריגת מזיקין משום צידה, הרי דמה"ט כל דאפשר לצודן צדן ולא הורגן, משום דבהריגתן יש גם משום צידה. [↑](#footnote-ref-83)
83. אך ברצין אחריו דמותר להרגן וא"צ לשנות, מבו' בד' הרשב"א דגם אם אפשר לצודן מותר להרגן, - ויש להעיר לפ"ז במש"כ הריטב"א לעיל ק"ז ב' דהא דאסור להרוג פרעוש, הוא משום דסגי לי' בצידה, והרי משמעות ד' הריטב"א דאם ל"ה אפשר לצודו הי' מותר להרגו בידים, והרי דהוי כרצין אחריו דמותר להרגן בידים, וא"כ הדין נותן דאף אם סגי לי' בצידה מותר להרגו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-84)
84. והפמ"ג באש"א שם סקכ"ג כתב דהשו"ע חזר בו ואף לדעת הרמב"ם מותר להרגן אף כשאינם ממיתין, משום דיש בזה סכנה מפני הפחד, אך השעה"צ שם סקע"ג תמה ע"ז, ועמש"כ התהל"ד שם סקי"ב. [↑](#footnote-ref-85)
85. וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן והריטב"א בסוגיין, דמה שהתירו להרוג להדיא ברצין אחריו, הוא משום פיקו"נ, וכדחזינן דאף לר' יהודה שרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-86)
86. ונפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בדין תולעים שבפי הטבעת המצערות הרבה, דודאי דמותר לצודן, דלא גרע מפרעוש דמותר לצודו משום צער, אך יש להסתפק אם מותר להרגן, היכא דא"א בענין אחר, - והנה לדעת הריטב"א ודאי דיש להתיר בזה, שהרי לדעתו כל הא דאסרו להרוג פרעוש, הוא משום דסגי לי' בלא"ה, אך גם לדעת החולקים יש להתיר בזה, משום דהוו כרמשים שהוייתן מן הגללים דאין חייבין על הריגתן, ואף דה"ז אסור מדרבנן, מ"מ יש להתיר לזה משום צער, דכל הא דלא התירו הריגת פרעוש, הוא רק משום דה"ז אסור מדאורייתא, וגם יש לצרף דעת הסוברים דרמשים שהוייתן מן הגללים מותר להרגם לכתחילה, ובס' ארחות שבת פי"א הערה מ"ט לא עמדו בכ"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-87)