ביאור מקיף בדין עונה בינונית
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר מרילס

**דיני עונה בינונית**

**אם יש חשש של עונה בינונית**

מבואר במס' נדה דף ט"ו ע"א דהא דהבא מן הדרך מותר באשתו היינו רק כשבא ומצאה תוך ימי עונתה. ושיטת הרי"ף והרמב"ם היא שהכוונה לעונת הוסת שלה, אבל רוב הראשונים נקטו שהכוונה לעונת סתם נשים שהוא לראות דם ל' יום. והכי קיי"ל בשו"ע שאשה חוששת גם לעונה בינונית שהוא ל' יום. ובשו"ע הגר"ז נקט שיש מחלוקת הרמב"ן והר"ן בדינו של עו"ב, שלר"ן והרמב"ן ליכא אלא חיוב בדיקה בעו"ב, אבל ליכא חיוב פרישה. אבל הרשב"א נקט שיש בזה גם חיוב פרישה, וכן מבואר בטוש"ע רסי' קפ"ט והכי נקטינן. וביארנו שלכאורה נחלקו גם בעיקר יסוד הגדר של עו"ב, שלרמב"ן ור"ן הוא משום סברא ד'וכי לעולם לא תראה', אבל אין זה וסת ממש, משא"כ לשיטת הרשב"א אמרינן שזהו וסתה כיון שלא ראינו שקבעה וסת אחר, ולכן יש גם חיוב פרישה

והנה שונה הדין של עו"ב משאר הוסתות בזה שבשאר הוסתות, אפילו בוסת שאינו קבוע, אנחנו חוששים עכשיו משום מה שראינו באשה זו עד עתה, אבל עו"ב אינו בנוי על ראיותי' שהיו לה עד עכשיו, רק כיון שאין לנו וסת קבוע ידוע אמרינן שהרי היא כשאר נשים שרואות פעם לל' יום. ומשו"ה נקט בכרו"פ דזה שאנחנו חוששים לל' יום, היינו כל היממה של יום הל', בין עונת יום ובין עונת לילה. וע"פ הנ"ל דבריו מובנים היטב (וכמו שביאר בס' סוגה בשושנים), דמה איכפת לן בה שראתה עד עכשיו, הא אין אנו חוששים לה ע"פ ראיותי' הקודמות. וכן אפילו קבעה מעכשיו הפלגה לל' יום והיו כל הראיות העתידיות באותה עונה אבל בעונה שונה ממה שראתה מקודם לאחרונה היתה קובעת וסת, וכמש"כ הנו"ב שלוסת ההפלגה, אע"ג דבעינן ד' ראיות, לא בעינן אלא ג' האחרונות שיהיו באותה עונת יום או לילה. ונראין הדברים, דכיון שהוא משום ספק דלמא תקבע בעונת יום, ודלמא בעונת לילה, שחייבת לבדוק גם ביום וגם בלילה, ואין כאן עונה אחת ארוכה של כ"ד שעות לומר שלאלו שאין מצריכים אלא בדיקה א' בעונת הוסת דהה"נ בזה שאינה צריכה אלא בדיקה א' בתוך הכ"ד שעות.

ומ"מ הסד"ט חלק על הכרו"פ וסבר שאינה חוששת אלא לאותה עונה שראתה לאחרונה. ולכאורה טעמא דילי' שאמנם החשש עו"ב הוא ע"פ רוב נשים ולא ע"פ ראיותי', היינו לענין זמן ההפלגה לחוד, אבל במה שאפשר אין חוששים אלא למה שידענו מטבעה עד עכשיו, וכיון שלאחרונה ראתה בעונה א', אע"ג שיכולה לקבוע וסת ההפלגה בג' ראיות הבאות אע"ג שאינם באותה עונה שראתה לאחרונה, מ"מ אין חוששים לזה, ואמרינן שלעונה שראתה עד עכשיו מיהת עתידה לקבוע אם קובעת כרוב נשים. וע' בס' סו"ב שם שכתב אפילו לשיטת הכרו"פ, שאם בפעם אחרון ראתה בהפלגת ל' יום, כיון שהיא עצמה יכולה להצטרף לוסת ההפלגה קבועה של ל' יום, אפשר להקל בעונת יום או לילה של פעם שעברה, כיון שבזה ששפיר י"ל שתמשיך לראות כמו שראתה מקודם. וע' מש"כ בזה בסמוך.

והנה בטור הביא לשון הרמב"ן (שהוא המקור לדברי הרמ"א בסע' י"ג) חשבון וסתות לאשה שראתה בר"ח ניסן ושוב בכ' בו וכו' מה צריכה לחשוש. והעיר הב"י שם מזה שהטור לא הביא חשש עו"ב כלל. וכתב דאה"נ שחוששת ואין כוונת הטור להשמיט דבר זה. (וע' שו"ע הגר"ז שכתב לשיטתו הנ"ל שהרמב"ן לא הביא אותו כיון שלשיטת הרמב"ן אין חיוב פרישה בעו"ב, והרמב"ן דן בחיובי פרישה לא בחיוב בדיקה חדשה של עו"ב. ואע"ג שלטור יש חיוב פרישה בעו"ב, הטור סמך על מש"כ לעיל מיני' והביא לשון הרמב"ן סתם לדברים דנתחדשו בה. וע' מש"כ בפרישה בנד"ד ואכמ"ל בדבריו).

והש"ך בס"ק ל' התקשה בזה שישמיטו חשש זה מתוך שאר החשבונות של וסת שהביאו שם. ועוד העיר מלשונם של הראשונים שכתבו שחשש עו"ב הוא "ל' יום" "ולא יום ל'", ופי' שיום ל' היינו לפי מספר הימים כשמתחילים לספור מתחילת ראי' הראשונה עד שמגיע ליום ל', אבל בל' יום הכוונה אחר שעברו ל' ימים, ואין זה אלא ליום הל"א. וע"ש עוד ראיות לזה. וא"כ קשה על הרמב"ן שכתב לחשוש לר"ח אייר וכדומה משום יוה"ח, הא מ"מ חוששת משום חששא דעו"ב. ועוד הוסיף הש"ך להקשות דהאיך אפשר לומר שסתם נשים רואות לל' יום וכן חוששים לוסת של יוה"ח כיון שיש טעם לומר שתקבע ליוה"ח, הא ב' חששות אלו סתרי אהדדי.

ומשו"ה חידש הש"ך שלעולם אין כוונת החשש ד'עונה' המוזכר בגמ' לחשש להפלגת ל' יום, רק כוונת הגמ' לחשש יוה"ח (ופי' זה שונה משיטת הרמב"ם והרי"ף, שהם הבינו שהכוונה לוסת קבוע, בין יהא ליוה"ח ובין יהא להפלגה או לדבר אחר, משא"כ לש"ך הוא חשש ליום החודש שאינו קבוע). והכוונה בל' יום הוא לחודש מלא, ואה"נ שכשיש חודש חסר אינו אלא לכ"ט יום (שהוא יום ל').

ובשו"ת חכ"צ סי' קי"ד הרבה להקשות על ביאורו של הש"ך ממה שמבואר במה מקומות שדין עו"ב ודין וסת ליום החודש אינם שוים. וע' בחוו"ד ס"ק י"ב שאמנם פלפל ביישוב דברי הש"ך מהשגות החכ"צ, מ"מ מסיק דלא כוותי' ושלעולם יש חשש עו"ב שהוא הפלגת ל' יום. אמנם בזה מיהת מודה לי' שהחשש אינו ליום הל' אלא לל' יום, דהיינו יום הל"א.

אמנם בב"י ודרכ"מ על אתר מבואר שלמדו שהוא ביום ל', כמה אחרונים נקטו שאין עו"ב אלא ליום הל' ולא לל' יום. ורוב האחרונים נקטו שזהו הדעה העיקרית, וכן מבואר בחכמ"א (כלל קי"ב) שלא הביא את שיטת החוו"ד. אבל ידוע שהגרמ"פ (שו"ת אג"מ יו"ד ג' סי' נ') נקט שהעיקר כמו החוו"ד.

**דיני העונה בינונית לאשה שיש לה וסת קבוע**

שיטת רש"י שם בדף ט"ו ע"א דהא דחיישינן לעונה, היינו אפילו באשה שיש לה וסת ועדיין לא הגיע שעת וסתה. אמנם כל הראשונים תמהים עליו, דאיזה טעם יש לחשוש לעו"ב באשה שיש לה וסת, הא כל הטעם דחיישינן לעו"ב הוא משום שאין לה וסת, אבל יש לה וסת אמרינן שתראה בשעת וסתה ולא בזמן אחר. אמנם נחלקו הראשונים מה הדין באשה שיש לה וסת ועברה עונת הוסת ולא ראתה, וכל זה הוא לפני ל' יום, האם חייבת לפרוש בעו"ב שלה. הרמב"ן והר"ן כתבו מסברא דכה"ג חוששת לעו"ב, דהא לא ראתה בשעת וסתה ויש סברא ד'וכי לעולם לא תראה'. והרשבא סבר דחומרא יתירה הוא.

ויל"ע מה הדין באשה שיש לה וסת קבוע ושינתה ראיתה לאות בזמן אחר, האם חוששת לעו"ב. וזה שונה ממקרה דלעיל, חדא בזה שלא רק עברה עונת הוסת בלי ראי', אלא גם ראתה בענין אחר. ועוד אולי יהא נפק"מ בשינתה והיא עדיין לפני וסתה הקבוע שצריכה לחשוש לעו"ב אילו לחולקיים על רש"י הנ"ל. ומקום הספק, דכיון ששינתה יש לנו דררא להסתפק שתשנה וסתה, וכיון שכן חוששים גם לעו"ב. ואיכא להסתפק גם אליבא דרמב"ן ור"ן לענין וסת שהוא ארוך יותר מל' יום ושינתה ליום אחר דאולי בכה"ג יודו לשיטת רש"י.

והפשטות היא שכה"ג לא חוששים, דהא סוף כל סוף אשה זו אשה שיש לה וסת היא, דהא עדיין לא עקרה וסתה שלש פעמים, ואשה שיש לה וסת אינה חוששת לעו"ב. וכן מבואר בחוו"ד וסד"ט. ולכאורה הלכתא כוותייהו בעו"ב דרבנן, אמנם ראוי לציין שלכאורה בט"ז ס"ק ה' מבואר אחרת, שכתב שם ליישב למה כתוב בשו"ע שאם עברה עונת וסתה שאינה קבוע שאינה צריכה בדיקה אחרי שיש תמיד חיוב בדיקה לפני תשמיש למי שיש לה וסת. ותי' דמיירי בכה"ג שיש לה וסת אלא ששינתה, דכה"ג אינה צריכה בידקות לפני תשמיש. ומקשים שהרי באותה שו"ע כתוב שאם הגיע עו"ב ולא בדקה עדיין צריכה בדיקה. ומקשים החוו"ד וסד"ט שאם כדברי הט"ז, הא אשה שיש לה וסת ושינתה אינה צריכה לחשוש לעו"ב וכנ"ל. ולכאורה חזינן לדעתי' דט"ז דסבר דכה"ג חוששת ומטעם הנ"ל. (וע' בפרד"ר שהקשה סתירה בדברי הט"ז, שהרי בס"ק ל"א הבא דברי מהרש"ל דסבר כרשב"א שאם עברה עונת הוסת ולא ראתה שאינה צריכה לחשוש, והט"ז שם לא חלק עליו. וע"ש בפרד"ר שכתב דאה"נ והט"ז חולק על מהרש"ל, אבל אין זה עיקר הנידון שם ולכן לא התייחס לזה. ולדברינו אין קשר בין שני הנידונים, ומשום שיש לחלק בין עברה עונת הוס ולא ראתה לשינתה וכמש"נ).

**עונה בינונית לאשה שראתה ע"י קפיצה**

כדי לבאר ענין זה יש לנו קודם לבאר מהו החשש וסשא"ק באשה שראתה ע"י קפיצה. דהיינו דלהלכה קיי"ל כרוב ראשונים הסוברים שאין אשה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, רק בוסת המורכב מקפיצות לימים. ומ"מ קיי"ל להחמיר שאם ראתה ג"פ בקפיצות שאינן מסודרות לפי הימים שחוששת לה כוסת שאינו קבוע.

ובענין הא דאינה חוששת אפילו כוסת שאינו קבוע אא"כ ראתה פעם א' כתב הש"ך בס"ק מ"ח דהיינו לענין זה שאינה חוששת לקפיצה בלבד, אבל עדיין חוששת ליוה"ח והפלגה ע"י קפיצה, ולכן כתב שאם קפצה וראתה, ולאחר כ' יום שוב קפצה וראתה, הרי היא חוששת אחרי הפלגת כ' יום השניים אם תקפוץ עוד. אמנם אם לא תקפוץ שוב אינה חוששת, ושונה דין זה מאילו ראתה פעם א' ע"י פיהוקים, שבזה חוששת בין לפיהוק לבד כוסשא"ק, ובין ליוה"ח או הפלגה גם בלי פיהוקים. וע"ש בהגהות אמרי ברוך הטעם לחלק ביניהם, משום שבקפיצות יש יותר נטיי' לומר שהי' ע"י אונס, ולכן ליכא למימר שתראה אא"כ הי' שוב אונס, אבל בפיהוקים שבאים מחמת טבעה, איכא למימר שיבא הדם גם בלי פיהוקים רק ליום מסוים (ואע"פ שיש יותר נטיי' שהדם הוא בהגרפת הקפיצה מאשר ע"י פיהוקים, מ"מ אינה אשה קובעת וסת לקפיצות לחודייהו, דהא אין הדם מחמת טבעה, ואע"ג שהקפיצה גרם את הדם, אין זה טעם לומר שיגרום את הדם תמיד).

והנה בטור הביא בשם הרשב"א שיש חומר בוסת הקפיצות יותר משאר וסתות בזה שחוששת לעו"ב בוסת הקפיצות ולא בשאר הוסתות. וכוונתו לכה"ג שקבעה וסת הקפיצות שהוא במורכב בימים. ושם ברשב"א ביאר הטעם משום דיתכן שלא תקפוץ ולא תראה, ולכן יש לנו לומר שבראי' הבאה מעצמה תראה כסתם נשים לל' יום (ע' בב"י בססי' קפ"ד שהביא את דבריו בשלימותם).

והנה לכאורה יש כאן מקום עיון, דהנה דברי הש"ך בס"ק מ"ח מדויקים שאינה חוששת לוסת ההפלגה בקפצב וראתה אא"כ קפצה גם בראי' שלפני ההפלגה ובין ראי' שלפני ההפלגה. והדברם צריכים עיון למה שיהא הדין כן, דלדוגמא הנו"ב נקט דאע"ג שבוסת ההפלגה מונים ימים ולא עונות, מ"מ צריכים כל הראיות להיות באותה עונת יום או לילה. ומ"מ כתב הנו"ב דהנ"מ בשלשת הראיות האחרונות שהם עצם הראיות של הוסת, אבל בראי' הראשונה אין אנו צריכים לה אלא כדי שיהא ראי' שמפלגת ממנה, ולכן לא איכפת לן אם ראצה בה ביום או בלילה. וא"כ לכאורה הי' צריך להיות הדין כן גם בוסת הקפיצות, שאמנם חוששים שיהי' וסת המורכב מימים וקפיצות ולכן חוששת אפילו כוסת שאינו קבוע, אבל לענין הפלגה לכאורה הי' צריך להיות הדין שמספיק שהראי' האחרונה יהי' ע"י קפיצה דוגמת הא דהנו"ב לענין עונת יום או לילה.

וכתבו בזה האחרונים דע"כ ראי' שעל ידי קפיצה הוי סוג ראי' אחרת, לכן אין מפליגים וסת המורכב מהפלגות וקפיצות אא"כ הפליגה מראי' שראתה ע"י קפיצה. וע' באמת בחוו"ד ס"ק כ"ד שכתב עוד יותר מזה, שאפילו ראתה ראי' בין ראי' שע" קפיצה לראי' שלא ע"י קפיצה, אין הראי' שלא ע"י קפיצה מפסיקה את ההפלגה, דהא סוג אחר של הפלגה היא. (ובעיקר דבריו הי' אפשר לומר שאפ ראתה באמצע מ"מ מפסקת, דוגמת משל התרנגולת שבדף ל"ט. ומ"מ אפילו אם הדין שהיא מפסיקה, מ"מ עדיי אפשר לנקוט עיקר דבריו שהפלגה של וסת המורכב בקפיצות הרי הוא תמיד מראי' שע"י קפיצה וכמש"נ).

ומ"מ כוין דחזינן שאין וסת ההפלגה ע"י קפיצה אלא מוסת הפלגה שע"י קפיצה, צ"ע למה יהא הדין שחוששת לעו"ב מראי' שעל ידי קפיצה אע"ג שלא קפצה ביום הל'. והתי' לזה פשוט, דשאני החשש של עו"ב מחשש וסת שאינו קבוע. בוסת שאינו קבוע אנחנו חוששים ע"פ מה שראתה מקודם. וכיון שמקודם ראתה ע"י קפיצה, ויש צד גדול לומר שהקפיצה גרמה את הראי', אין אנו חוששים בעתיד אלא לראי' שעל ידי קפיצה. אחרת היא חשש עו"ב, שאין אנו אומרים שתראה כמו ראתה עד עכשיו, רק שיש לנו שהיא תראה כמו סתם נשים לל' יום, ובזה אין טעם לומר שתראה דוקא ע"י קפיצה, דמה"ת לומר שסתם נשים רואות ע"י קפיצה. רק אמרינן שתראה לאחר ל' יום, ובזה שפיר מהני ראי' אפילו שע"י קפיצה שתהא מפלגת ממנו, ומשו"ה חוששת לעו"ב.

ולכאורה יש לנו מכאן ראי' נגד מה שהבאנו לעיל מן הסו"ב. שהסו"ב רצה לומר שאפילו לשיטת הכרו"פ שבעו"ב חוששת לכל הכ"ד שעות, הנ"מ כשלא ראתה מקודם לל' יום, אבל אם כבר ראתה לל' יום, אמרינן שמסתמא זהו תחילת הוסת שלה כסתם נשים, ומשו"ה חוששת רק לעונה שראתה מקודם. ולכאורה אם כדבריו הי' צריך להיות שגם כאן אינה חוששת אלא כמו שראתה עד עכשיו דהיינו ע"י קפיצה. אמנם יש לדחות, דבשלמא לענין עונת יום ולילה, שפיר הוי הדרך של סתם נשים לראות בעונה מסוימת, רק לא ידעינן איזה. אבל לומר שתקבע להפלגת ל' יום מורכב עם קפיצות, מה"ת לומר שסתם נשים יראו ע"י קפיצה.

**עונה בינונית לאשה שראתה ע"י פיהוקים**

וע' בב"י שם שכתב שהחילוק שכתב הרשב"א בין וסת הקפיצות לשאר הוסתות, אין זה אלא בין וסת הקפיצות לוסתות הימים, אבל בנד"ד וסת הגוף הרי היא כוסת הקפציות, ולכן אפילו קבעה וסת הגוף המורכב בימים הרי היא חוששת לעו"ב. ושם בש"ך (ס"ק ל"ב) חלק עליו, דסברת הרשב"א אינו אלא בוסת התלוי במעשה, דכיון שאינו אלא ע"י מעשה, מי מחייב אותה לעשות את המעשה ולראות דם, אבל בוסת המורכב מימים ופיהוקים, יש שפיר לומר שתראה בעונת הוסת עם הפיהוקים, ולכן אין לחשוש לעו"ב.

(וע' בחוו"ד שם שכתב שאפילו השו"ע כן הדין, רק שיש ב' סוגי וסת המורכב מימים ופיהוקים, א' שהיא מועדת לראות באותו יום ובפיהוקים, ובכה"ג ודאי אינה חוששת לעו"ב, וא' בכה"ג שעברה עונת הוסת ג' פעמים ולא ראתה וגם לא פיהקה, שבזה אמרינן שעדיין יש לה וסת המורכב לענין זה שאם תפהק בעונת הוסת י"ל שתראה דם, אבל אינה מועדת לראות ולפהק בימים אלו, שלזה מיהת היתה עקירה

ובעיקר הענין יל"ע, דהנה שיטת הרשב"א עצמו היא שאינה חוששת לעו"ב אפילו עברה עונת הוסת ולא ראתה כיון שיש לה וסת קבוע. וא"כ יל"ע מה יהא הדין אם באמת קפצה בעונת וסתה ולא ראתה, האם תצטרך לחשוש לעו"ב שלאחר מכן, דהא לכאורה לענין זה וסת הגוף ווסת הקפיצות שוין, דאי אפשר לומר דלמא לא תקפוץ, דהא קפצה ולא ראתה. ונראה פשוט שמ"מ י לחלק, דשאני וסת הגוף שיש לה סדר לראות בעונת הוסת, ולכן היא תראה בהרכח, ולכן חשובה עדיין אשה שיש לה וסת, משא"כ בוסת הקפיצות שאין הכרח שתראה דם אין זה אומר שיש לה וסת ולכן חוששין לעו"ב).

ובתוך דברי הש"ך שם מבואר שאם קבעה וסת מוסתות הגוף ולא לימים מסודרים שחוששת לעו"ב, וכ"כ שם נמי בהדיא בשם הגהות מיי'. ולכאורה הטעם בזה פשוט, והוא שאמנם קבעה שיש לה סימן בגוף שלה מתי שרואה דם, אבל אין לה סדר לפי ימים, ולכן אמרינן שהיא בכלל רוב נשים שרואות לל' יום.

אלא דהנה בסי' קפ"ט סע' כ"ד כתב השו"ע לחלק בין היכא שיש לאשה וסת הגוף ואינה רואה אלא בשעת פיהוק, לאשה שממשיכה לראות גם לאחר הפיהוק, שאם אינה רואה אלא בשעת פיהוק אינה אסורה אלא בזמן הפיהוק, אבל אם ממשיכה לראות גם אחר הפיהוק הרי היא אסורה עד סוף העונה. ושם בש"ך ס"ק ס"א כתב דהה"נ אם רואה דם גם קודם הפיהוק שצריכה לחשוש בעונת הוסת ג"כ קודם לפיהוק. ותמהו האחרונים בדברי הש"ך, דממ"נ, אם כוונתו לוסת הפיהוקים המורכב בימים הא בזה פסק השו"ע שתמיד חוששת לכל העונה משום דחיישינן שמא תפהק ותראה. ואם כוונת הש"ך לוסת הגוף בימים שאינם מסודרים, איך תוכל להחמיר קודם לפיהוק אם אין אנחנו יודעים מתי תפהק. וכתב החוו"ד (ס"ק ל"ב) שע"כ כוונת הש"ך לעו"ב, שאסורה היא בכל העונה כיון שדרכה לראות לפני הפיהוק. אמנם משמע מיני' שאם אין דרכה לראות אלא בזמן הפיהוק שאינה חוששת לעו"ב. ונראה ביאור הטעם בזה, דבשלמא אם עלילה לראות דם קודם הפיהוק, שפיר חייבת לפרוש בעו"ב דלמא תראה דם קודם הפיהוק כהרגלה, אבל אם אינה רואה אלא בשעת פיהוק, כיון שעדיין לא פיהקה לא חיישינן

אלא שעדיין קשה וכמו שהעיר החוו"ד שם, דבשלמא לשיטת הראב"ד שבוסת המורכב מימים וקפיצות אינה צריכה לחשוש כל זמן שלא פיהקה ניחא, אבל לידן דחוששים דלמא תראה ותפהק בעונת הוסת, למה לא ניחוש לזה גם בעו"ב. והי' אפשר לומר לכאורה דרק בקבעה וסת ממש חיישינן שמא תפהק, אבל בזה שאינו אלא חשש אולי היא בבלל רוב נשים אין אנו חוששים כל זמן שלא פיהקה. אבל לכאורה גם זה צריך פירוש, דעד כמה שחוששים שתרה בעו"ב, מה זה עוזר לנו שהיא גם מפהקת, הא באותה מדה שחוששים שתראה חוששים גם שתפהק ותראה. וע' בחוו"ד שכתב דע"כ דברי הש"ך הם כראב"ד, והחוו"ד עצמו כתב שגם הראב"ד חוששת שמא תפהק, ולכן לענין מעשה כתב לאסור בעו"ב. וכן מ"מ לכאורה לפי פירושו של החוו"ד הרי זה סותר משמעות דברי הש"ך הנ"ל שאשה שאין לה אלא וסת קבוע לפיהוקים לעולם חוששים לעו"ב, שקשה לומר שאין כוונת הש"ך בססי' קפ"ד אלא לכה"ג שרואה גם קודם לפיהוק, שכל זה הול"ל בהדיא.

ונראה להדגיש שאפילו לכרו"פ דסבר שאין החשש עו"ב תלוי בראיתה הקודמת, מ"מ עד כמה דנקטינן כנ"ל בדעת הש"ך שאינה חוששת לעו"ב אם כל הראי' מובלעת בתוך הוסת, גם הכרו"פ מודה לזה. והטעם דעד כאן לא קאמר הכרו"פ אלא בכה"ג שאין לה וסת ולכן כל החשש הוא כמו סתם נשים. אבל אשה שיש לה חזקה שמפהקת ביחד עם הוסת, אין טעם לומר שאפלו תראה כמו סתם נשים שלא תראה עם פיהוקים כיון שכך קבעה.

**עונת האו"ז בעונה בינונית**

בשאר וסתות שיטת האו"ז ועוד הוא שלא חוששין רק לעונת הוסת עמו אלא גם לעונה שלפני. והב"י התקשה בזה כיון כיון שהוא נגד הגמ' שבמס' נדה ס"ג ע"ב שכתב שאינה חוששת אלא אותה עונה. ובפוסקים מבואר ב' טעמים עיקריים ליישב שיטה זו. הב"ח נקט דאה"נ שהוא נגד הש"ס אבל נהגו גדולי עולם חומרא זו אע"פ שהוא נגד דברי הש"ס וכן ראוי לעשות. והש"ך כתב שכל דברי הגמ' אינם אלא בזמן שאשה היתה רואה בשעה קבועה, בל היום שאינן רואות לשעה קבועה הוי עונת הוסת עיקר הוסת וממילא נשתנב הדין שצריכה לחשוש גם עונה שלפני הוסת.

והנה אמנם נחלקו הפוסקים אם צריכים להחמיר חומרת האו"ז או לא, וכן החזו"א כתב בהגהותיו לס' טהרת בת ישראל שאפשר להקל בזה, מ"מ מקובל אצל כמה בני תורה וכן בכמה קהילות שותו"מ להחמיר עונת האו"ז שלא במקום הדחק. וא"כ נשאלת השאלה אם יש להחמיר גם בזה בעונת העו"ב או לא.

ולכאורה דבר תלוי. שאם ראתה פעם שעבר בעונת יום, א"כ לכרו"פ חייבת לפרוש בעונה שלפני מ"מ. ולדברי הסד"ט לכאורה יש שפיר מקום להחמיר עונת האו"ז כמו בעלמא. אלא שגם בכה"ג יש להסתפק לשיטת הכרו"פ שחייבת להחמיר כל הכ"ד שעות, האם יש להחמיר גם בעונה שלפני זה משום שיטת האו"ז. וכן לכאורה יש להסתפק באשה שראתה פעם שעבר בעונת לילה גם אליבא דסד"ט. ויסוד הספק, שהרי עונה שלפני עונת הוסת הא אינו אלא יום כ"ט, והרי עיקר החשש של עו"ב הוא ליום ל'. וא"כ היכי אפשר לומר שיש לחשוש ביום כ"ט משום חשש שהוא ביום ל'.

שאלה זו הקשו להגר"ש ווזנר (שו"ת שבט הלוי ח"ח סי' קצ"ח) וענה שיש לה להחמיר גם בזה כיון ששני הטעמים שייכים גם לעו"ב אע"פ שהוא ביום הכ"ט. ומ"מ נראה שבראתה בעונת יום יש להקל יותר, כיון שלפי שיטת הסד"ט אין האו"ז מחייב אלא עונת לילה שלפני, ולכן כאן דהוי או"ז שהיא עצמה שנוי במחלוקת, וכן איכא למימר שלא שייך וכטעמו של השואל, לכאורה כולי האי לא מחמרינן.

ומ"מ נראה פשוט שאם ראתה בעונת לילה (וכ"ש אם ראתה בעונת יום רק חוששת בלילה שלפני משום שיטת הכרו"פ), וחוששת בעונת היום שלפני ליל ל' בלילה משום או"ז של העו"ב, מ"מ אין מקום להחמיר בעונת לילה של ליל כ"ט כשיטת הכרו"פ, דהא שיטת הכרו"פ לא שייכת אלא ביום הל' עצמו. ופשוט.

**עו"ב למעוברת ומינקת**

הנה במעוברת ומינקת לכאורה אין לטעם להחמיר חומרת העו"ב כלל. דהא אם הטעם להחמיר משום סברא דוכי לעול לא תראה, הא כיון שהיא מסולקת דמים הא התשובה היא שבאמת לא תראה שהא מסולדת דמים היא. ואם משום שאמרינן שיש לה וסת קבוע ליום ל', הא אפילו קבעה וסת ממש ליום ל' אין לה וסת קבוע, ולכן איך אפשר להחמיר משום דסתם נשים קובעות. וכן באמת נקט בסד"ט בס"ק ל"ו. והאחרונים מביאים שיטת מהר"ם פדאוה (סי' כ"ה) שכתב שחוששת. ולכאורה דבריו תמוהים.

והנה היום, אע"ג שיש לאשה דין מינקת לכל הכ"ד חודש שאחרי לידה אע"ג שאינה מניקה, מ"מ בפועל חזינן שאחרי שהאשה מפסיקה מלהניק כבר אינה מסולקת דמים אפילו תוך כ"ד חודש. ובזה נוקטים פוסקי זמנינו שאין לתת לה דין מסולקת דמים, כיון שדחזינן בפועל שהיא רואה דם (ויש נקטו כן בתורת ספק, ויש בתות ודאי, ולכאורה תלוי במחלוקת במעוברת תוך ג' חדשים הראשונים אם דינה כמסולקת דמים היום אפילו לקולא או לא. ואכמ"ל בזה). וא"כ לכאורה גם לענין עו"ב חוזרת להיות חוששת כיון עכשיו אינה מסולקת דמים ויכולה קבוע וסת. (ואיכא למימר שדוקא במקרה כזה החמיר בשו"ת מהר"ם פדואה. וצ"ע). אבל אם היא מסולקת דמים ממש, רק קרה מקרה וראתה דמים בימי הנקתה, לכאורה שורת הדין היא שאינה חוששת לעו"ב.