נ בביאור השיטות אלו מקומות חשיבי כבית שאינו רשות א_ עם החצר
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**נ**

**ביאור השיטות אלו מקומות חשיבי כבית**

**שאינו רשות אחת עם החצר**

א] **כתב** החזו"א סי' צ' סקמ"א, ז"ל, קי"ל דאינו אוסר אלא מקום פיתא, ולפ"ז אם יש כמה חדרים בבית וחדר א' מיוחד לשולחנו בשבת, אין חשיב דירתו אלא חדר שהוא אוכל, ושאר החדרים הן כבית התבן, ולפ"ז מותר להוציא כלים ששבתו בשאר החדרים מחדרם לחצר בלא עירוב, וכן להכניס לתוכן כלים ששבתו בחצר וכו', עכ"ל, וכ"כ גם בריש סי' צ"א, וכ"כ גם בסי' ק"ד סקט"ז, וכ"מ בדבריו בס' צ"ו סוסק"ה, עיי"ש שתמה ע"ד האחרונים שנקטו דבית הכסא דינו כבית.

**ויש** לתמוה בזה, מהא דתניא לקמן דע"ט. בבית שבין ב' חצירות ומילאהו תבן וכו', נתמעט התבן מי' טפחים שניהם אסורים, ובפשוטו מכוון הברייתא שהם אסורין להוציא ולהכניס לחצר, וכ"ה בחזו"א סי' צ"ג סקי"א, וכ"ה בפירש"י שם במש"א דמבטל את רשותו הוא אסור וחבירו מותר, ופירש"י דהוא אסור להוציא מאותו בית לחצר שלו שהרי ביטל רשותו וכל הבית כחצר אחרת הוא, עכ"ל, ולכאו' מבו' מזה להדיא, דלגבי שֵם בית, אף בית התבן חשיב כבית ואסור להוציא ממנו לחצר, אך הנה בחזו"א סי' צ"ג כתב בתו"ד לדון דאיירי בבית המיוחד לדירה, ודקדק כן מל' הברייתא, ולפ"ז לכאו' ניחא, וצ"ע עוד בזה.

ב] **והנה** יל"ד בדין זה לחשוב כל חדרי הבית כבית מתלת טעמי, **א'**, י"ל דלשֵם בית שחלוק מן החצר ל"ב שידורו בו בפועל, אלא כל דחזי לדירה חשיב בית אף שאין דרים בו, וע"כ כיון שכל חדרי הבית חזיין לדירת פיתא חשיבי בית.

**ב'**, י"ל דהגם דמקום פיתא גורם לאסור, מ"מ כד דייני' מה חשיב בית, י"ל דכל מקום שמשתמשין בו תשמישי בית חשיב כבית,[[1]](#footnote-2) וע' להלן סק"ד שנת' מד' הבי"מ עפי"ד רש"י דהיינו שכל מקום שתשמישו תדיר חשיב כבית.

**ג'**, י"ל דכיון שמקום הפיתא חשיב בית, חשיבי אף כל חדרי הבית כבית, שכל הבית הוי מקום דירה א', וע"כ חשיבי כל החדרים המצורפין עם המקום פיתא כבית.

**ועי'** לקמן סק"ז בהערה, שנת' דהטעם דפליג החזו"א על הנך ג' טעמים, הוא משום דס"ל דתורת בית להתחלק מן החצר, הוא מקום דאית בי' דיורים האוסרין, וע"כ ס"ל דהגם דחזי לדירה והגם שעושין בהן תשמישי דירה והגם שהם מצורפין עם דירת הבית, מ"מ כיון שדירת חדרים אלו אינה אוסרת, אין דינם כבית אלא כחצר.

**ונ'** נפ"מ בין ג' הטעמים, חדא במקום הראוי לדירה, אך אין משתמשין בו כלל תשמישי דירה, וגם אינו מצורף עם דירת הבית, דבזה אין לחשבו כבית רק משום טעמא קמא.

**ומאידך** נפ"מ במקום שאין ראוי לדירת פיתא, אך משתמשין בו שאר תשמישי דירה, דמשום טעמא קמא אין לחשבו בית, אך משום ב' הטעמים האחרים יש לחשבו כבית, ואם מקום זה עומד לעצמו ואינו מצורף עם דירת בית, אין לחשבו כבית רק משום הטעם השני.

**וכן** יל"ד נפ"מ בחדר שאין בו ד"א על ד"א שבתוך הבית, דמשום טעמא קמא אין לחשבו כבית, למה שנוטה דעת הביאוה"ל בסי' שס"ו ס"ג שאין מניחין בו עירוב, ולא אמרי' סלק היקף הקטן, אלא חשיב כמקום שאינו ראוי לדירה, וכן הטעם השני ל"ש בזה, שהרי מקום שאין בו ד"א על ד"א חשיב שאינו ראוי לכל תשמישי דירה, אך י"ל דחשיב כבית משום הטעם השלישי, שהוא מצורף לדירת הבית, והוי אף הוא מכלל הבית, ומש"כ הביאוה"ל שאין מניחין בו עירוב, הוא משום דלהנחת עירוב לא סגי במה שהוא מצורף לדירת הבית, אלא בעי' שיהא מקום זה עצמו ראוי לדירת פיתא, כ"ה דנחשוב דכולהו הכא דיירי, וז"פ.[[2]](#footnote-3)

**ומ'** כן ממה שנקטו הגרע"א והמ"ב שהבאנו להלן סק"ה דבית הכסא שבין ב' בתים דינו כבית, והרי סתמא דמילתא לי"ב ד"א על ד"א, ואפ"ה חשיב כבית משום שהוא טפל לדירת הבית, אך לפ"ז למש"נ שם דיתכן דיש ללמוד מד' תור"פ והמרדכי והרמ"א דאף בית הכסא שבין ב' חצירות דינו כבית, וכן נ' גם בד' הבית מאיר שהבאנו להלן סק"ד, הרי נמצא לפ"ז דאף היכא שאינו טפל לבית מ"מ חשיב כבית ואף דלי"ב ד"א על ד"א, אך אולי שאני בית הכסא דחזי למילתי' אף דלי"ב ד"א על ד"א, וצ"ע בזה. [[3]](#footnote-4)

**ומצינו** בזה בד' רבותינו להנך תלת טעמי, וכמו שיתבאר בעזה"י.

ג] **והנה** כטעמא קמא מצאתי בעזה"י בחי' הרשב"א לקמן דצ"ב., ז"ל, שתי חצרות וחורבה אחת ביניהם. לפי מה שכתבתי למעלה בריש פרק כיצד משתתפין על דעת רבותינו הצרפתים ז"ל דכל שאינו אוסר מותר להוציא מן הבתים וחורבה אפי' דאחרים מוציאין לה אפי' מאני דבתים, האי חורבה רחבה שאחורי הבתים היא ופתח הבית פתוחה לה ולפיכך הו"ל כעין חצר לאסור בו כלי הבית בלא עירב, "ובשאינה ראוי' לדירה היא דאי בראוי' לדירה אפי' כלים ששבתו בחצר נמי אין מוציאין לה", עכ"ל.

**ומפורש** בד' רבינו הרשב"א, דכל דחזיא החורבה לדירה, דינה כבית שאסור להוציא לה כלים ששבתו בחצר, וע' להלן סק"י שכ"ה מת' להדיא בד' הרשב"א בעבוה"ק, ועיי"ש מש"נ להקשות בזה מד' הרשב"א בעבוה"ק בהמשך דבריו, ומש"נ בסקי"א לישב בזה, והרי להדיא דאף שאינו דר כלל בחורבה, מ"מ כיון דחזיא לדירה חשיבא כבית,[[4]](#footnote-5) וזה כטעם הראשון שנת' לעיל סק"ב.[[5]](#footnote-6)

**ובד'** הרשב"א נתחדש טפי, דאף לדעת התוס' דהחורבה מצ"ע כלל אין אוסרת אף להכניס לתוכה, וכל מה שאסור להכניס לתוכה הוא רק משום שהבית פתוח לה, מ"מ כל דחזיא לדירה דינה כבית ואסור להכניס לתוכה כלי החצר, ועמש"נ בפרט זה לקמן סק"ז וסק"ט.

**וכן** מ' מד' המג"א והמ"ב בסי' שס"ו ס"ג, שכתבו עמש"כ הרמ"א שם דהמנהג להניח העירוב בביהכ"נ, והטעם דעירובין שלנו יש להם דין שיתוף וא"צ להניח בבית דירה, וכתב המג"א שם סק"י ד"מהאי טעמא" נ"ל דמותר לטלטל בביהכ"נ בלא עירוב כיון שאין שם דירה, עכ"ל, וכ"ה במ"ב שם סק"ל, ד"לפי זה" שאין בית הכנסת נחשב לבית דירה, חשבינן לי' רק כחצר השותפין ומותר לטלטל ממנה לחצר אחרת בלא עירובי חצירות, עכ"ל, [[6]](#footnote-7) והנה בטעמא דהרמ"א דביהכ"נ לא חשיב כבית דירה, אף דלגבי הנחת העירוב סגי בבית דחזי לדירה, כתב המ"ב שם סקכ"ט דהוא משום שאינו ראוי לדירה מפני קדושתו, ומ' מדברי המג"א והמ"ב דאף מה דחשיב כחצר לטלטל ממנו לחצר אחרת, הוא רק משום שאינו ראוי לדירה מפני קדושתו, אך אילו הי' מותר לאכול בבית הכנסת והי' חשיב ביהכ"נ בית דירה, שפיר הי' חשוב כבית הגם שבפועל אין דרים בו, דאי נימא דכל שאין דרים בו חשיב כחצר, הרי פשיטא דביהכ"נ חשיב כחצר, ואי"ז שייך לד' הרמ"א.

**ונראה** מזה שדעתם דהגם דאין דרים כלל בביהכ"נ, דלכאו' מה שמתפללין בו אי"ז תשמיש דירה כלל, מ"מ אילו הוה חזי לדירה והי' חשוב כבית דירה ומניחין בו עירוב, אף הי' דינו כבית, והי' אסור להכניס אליו כלים ששבתו בחצר.

**וכ"ה** מבו' באבהעו"ז סי' שס"ו, שכתב במה שהביא המג"א שם ד' מהרי"ל, דאסור לטלטל מביהכ"נ לחצירו, והמג"א תמה עליו דבית הכנסת אין דינו אלא כחצר, וכתב האבהעו"ז בדעת מהרי"ל, דביהכ"נ חזי שפיר לדירה דהא אורחים אוכלין וישנים שם,[[7]](#footnote-8) וע"כ אסור להכניס מן החצר לתוכה, והגם דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, מ"מ אסור להכניס לתוכה וכדעת רש"י, ומבו' לפ"ז דעת האבהעו"ז, דכל מקום דחזי לדירה חשיב כבית הגם שבפועל אין דרים בו, שהרי אסרו להכניס מן החצר לביהכ"נ אף אם אין אורחים שאוכלין וישנים שם,[[8]](#footnote-9) אך עמש"נ להלן סק"ד להוכיח שאין טעמא דמהרי"ל משום דביהכנ"ס חזי לדירה, אלא מטעם אחר, עיי"ש.

**וכן** מבו' גם בד' הגאו"י בדע"ד. שכתב דחורבה אינה רשות אחת עם החצר כיון דחזיא לדירה, מידי דהוי אבית העצים ודדמי לי' ובית שער דלאו מקום דירה נינהו ומ"מ לאו רשות א' הוא, דר"ש ע"כ לא קאמר אלא חצירות וגגות וקרפיפות אבל לא הנך, עכ"ד, והרי שדעתו דכל מקום דחזי לדירה דינו כבית ואינו רשות א' עם החצר.[[9]](#footnote-10)

ד] **וכטעם** השני מצאתי בד' הבית מאיר סי' שנ"ה, במה שדן שם בדין בית הכסא, ז"ל, והנה במתני' שם פירש"י הואיל וכולן אין תשמישן מיוחד ותדיר רשות א' הן וכו', וא"כ לפירש"י אפשר דבית הכסא כזה הואיל ותשמישו מיוחד ותדיר חשיב מוקף לדירה ודין בית לו וכו', משא"כ אם נימא דלפי' הרמב"ם זה נמי נקרא ולא נעשה לדירת אדם כי אין דירה חשובה וכו', עכ"ל, ולעיל סק"ג בהערה הבאנו דמפורש בעבוה"ק דבית הכסא ל"ח כבית.

**ומבו'** להדיא מדבריו דחדר שדירתו חשובה ודאי דין בית לו, ורק בבית הכסא דן לומר דשמא הואיל ואין דירה חשובה ל"ח כבית, ולא דן הבי"מ כלל שמא בעינן מקום פיתא, והיינו משום דס"ל דלשם בית ל"ב כלל שיהא מקום פיתא, אלא כל שתשמישו מיוחד ותדיר דינו כבית, ואך שדן דשמא לדעת הרמב"ם דינו כקרפף כיון שאין דירתו חשובה וחשיב שלא נעשה לדירת אדם.

**וכן** נ' גם מל' השעה"צ בסי' שע"ג סק"ג, ז"ל, דאילו כלים ששבתו בגזוזטרא גופא בודאי מותר לטלטל אפי' בלא עירוב, דלא עדיף מגגות שכולן רשות אחת משום שאין מיוחד לתשמיש תדיר כמו בית, עכ"ל, ומ' דאילו הי' תשמיש תדיר בגזוזטרא הי' דינה כבית, אף שאין אוכלין וישנים בה, ויש לדחות.

**ועי'** היטב בל' הרמב"ם בפיהמ"ש ר"פ כל גגות, שלכאו' נ' מדבריו דכל מקום המוקף כתלים ועשוי לדירה חשיב כבית, ורק קרפף שאינו עשוי לדירה אינו חשוב כבית, עייש"ה.

**ונ'** שזהו גם דעת מהרי"ל בריש הל' עירובי חצירות, עיי"ש שדעתו דאסור להוציא מביהכנ"ס לחצירו, והמג"א בסי' שס"ו סק"י תמה ע"ז שהרי ביהכנ"ס לא חזי לדירה ולא חשיב כבית, והאבהעו"ז שם כתב בדעת מהרי"ל דביהכנ"ס חשיב מקום הראוי לדירה שהרי אורחים אוכלים וישנים שם, עכ"ד, אמנם הנה מצאתי בשו"ת מהרי"ל החדשות סי' ל"ח אות ב' שדעתו דביהכנ"ס הוי מקום שאינו ראוי לדירה מכח האיסור, ועיי"ש דמה"ט דעתו שאין להניח עירוב בביהכנ"ס, ודן שם בסו"ד דאף גרע ביהכנ"ס מחצר ומבית שאין בו דע"ד, כיון דלא חזי לפיתא ולינה משום איסור ביהכנ"ס, וא"כ הדר קשיא דמ"ט ס"ל דביהכנ"ס דינו כבית לאסור להוציא ממנו לחצר, הרי לא חזי לדירה כלל.

**ונ'** מוכח מזה בדעת מהרי"ל, דס"ל דהגם דביהכנ"ס אין דינו כבית להנחת עירוב כיון דלא חזי לדירה משום איסור ביהכנ"ס, אך מ"מ כיון שהוא מקורה ותשמישו תדיר ורגיל, חשיב כבית ליחלק מן החצר, וז"ב בדעתו.

ה] **וכטעם** השלישי מצינו במנהגי מהר"ש מנוישטט רבו של מהרי"ל סי' שס"ג, שהבאנו לעיל סק"ב בהערה, שהביא שאמרו דכל מקום המצורף לבית דינו כבית, אף אם לא חזי כלל לדירה, ודעתם דאף מניחין במקום זה עירוב, עיי"ש, ונ' שם דמהר"ש גופי' לא ס"ל כן, אך כבר נת' לעיל בהערה שם דמ' דלא פליג אלא משום דס"ל דביהכ"נ אינו שייך לבתים שעל ידו כלל, אך לעולם מודה דכל חדרי הבית דינם כבית אף אם אינם ראויים כלל לדירה.

**וכן** נ' מד' הגרע"א בגליון שו"ע סי' שנ"ה, עיי"ש שנקט דבית הכסא דינו כבית, ואמנם כתב בסו"ד דכ"ז הוא בבית הכסא שבין ב' בתים אך בית הכסא שבין ב' חצירות דינו כחצר, וכ"ה בשעה"צ סי' שע"ו סקכ"ה.

**ונ'** מזה שדעת הגרע"א והמ"ב דבית הכסא דינו כבית, משום שהוא מצורף לבית והוי חלק מדירת הבית,[[10]](#footnote-11) ואשר ע"כ כל דהוי בין ב' חצירות אין דינו כבית.[[11]](#footnote-12)

**[ועיקר** הדין דבית הכסא חשיב כבית, מוכח כן מד' הר"ש משאנץ שהובא בהגמי"י ספט"ו משבת, שאסר ליפנות בבית הכסא שבין ב' בתים, וכן דנו בזה בתור"פ לקמן דפ"ו: והמרדכי ס"פ הזורק, והביאו שם בשם הר"י מקינון דשרי משום דמקום הצואה הוי מקום פטור, וכן שמע מריב"א, והנה למה שהכריעו האחרונים דאדם וכל הטפל לו אינו קונה שביתה, בע"כ דמה שדנו הראשונים לאסור בבית הכסא, הוא משום דבית הכסא דינו כבית, ואמנם לפ"ז, הרי מד' הדרכי משה בסי' שנ"ה שאסר אף בבית הכסא שבין ב' חצירות, וכמו שהביא הגרע"א שם, וכ"נ מסתימת ד' המרדכי, מוכח דס"ל דאף בדהוי בין ב' חצירות דינו כבית, אך המג"א והגרע"א פי' שהטעם משום דחשיבא הצואה ככלים ששבתו בבית, ודעתם דאף הטפל לאדם קונה שביתה, ולדבריהם אין להוכיח מד' הראשונים דבית הכסא דינו כבית**]**.

**אך** אולי י"ל, דלעולם הא דס"ל להגרע"א והמ"ב דבית הכסא דינו כבית הוא משום שתשמישו מיוחד ותדיר, ואך דס"ל דכ"ז הוא היכא שהוא סמוך לבית, אך היכא שהוא בין ב' חצירות, ל"ח תשמישו טפי מתשמיש החצירות, ואין עליו תורת בית, וכ"נ מד' השעה"צ שם שציין גם לד' הבית מאיר, ונ' מדבריו דגם לפ"ד הבית מאיר יש לחלק בין בית הכסא שבין ב' בתים לב' הכסא שבין ב' חצירות, וזה מתאים עם מש"נ לעיל סק"ד דמשמע מד' השעה"צ שדעתו כד' הבית מאיר דכל מקום שתשמישו תדיר דינו כבית.

ו] **והנה** דעת רש"י לקמן דע"ד. ודפ"ה. דאף חורבה שאין דרים בתוכה, מ"מ אסור להכניס לתוכה.

**ויש** להסתפק לדעתו, אם דינה כבית ואסור להכניס לה אף כלי החצר, או אין דינה אלא כחצר כיון שאינו דר בה, ואין אסור להכניס לה רק כלי בית אחר.

**והנה** גירסת רש"י לקמן דע"ד. לא גזור דילמא אתי לאפוקי מאני דחצר לחורבה, ונ' מזה שלדעתו דין החורבה כבית שאסור להוציא לה כלי החצר.

**וכ"ה** מפורש בעבוה"ק להרשב"א ש"ג פ"ט, ז"ל, חצר הסמוכה לחורבה של א' מן השוק, בעל החצר מותר להוציא לה כלים ששבתו בחצר וכו', ויש מי שאוסר, עכ"ל, והרי להדיא דלדעת רש"י חורבה דינה כבית ואסור להוציא כלים ששבתו בחצר לחורבה,[[12]](#footnote-13) וכ"ה מבו' בד' תורי"ד בדע"ד. ובדע"ה:, עיי"ש.

**וכ"ה** מפורש בחי' המאירי בדפ"ו. בשם הראב"ד, דאסור לטלטל מן החצר לחורבה של אחר או מן החורבה לחצר, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בדצ"ב בשם הראב"ד, וכמו שהבאנו להלן סק"ז.

**וכ"ה** מבו' ממש"כ תור"פ והריטב"א בדפ"ה. להביא ראי' לשיטת רש"י מסוגיא דר"פ הדר, דלר"מ אע"ג דגוי כי ליתי' אינו אוסר ביתו אסור להוציא ולהכניס, עיי"ש בדבריהם, וע' גם בחי' אבהעו"ז ובקר"א בדס"ב: שביארו סוגיא דהתם כדעת רש"י, והרי דאף דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, מ"מ חשיב בית הגוי כבית, ואסור להוציא ולהכניס ממנו לחצר.

**אמנם** יש לדחות, דאף אי נימא דחורבה שאין דרים בה דינה כחצר, מ"מ בית שדרים בו ואך דבשבת זו עזבוהו בעליו, הרי שהגם דלא חשיבא דירה לאסור על החצר, מ"מ אכתי שם בית עליו, אך בד' החזו"א מבו' דאף כה"ג אין שם בית עליו, ועמש"נ בטעמו להלן סק"ז בהערה.

**ולכאו'** מוכח מזה כטעמא קמא, דכל מקום הראוי לדירה, איכא עליו שם בית אף אם אין דרים בו, וע"כ אף שאין דרים בחורבה, מ"מ כיון דחזיא לדירה חשיבא בית, ואסור להוציא ממנה לחצר ולהכניס מן החצר לתוכה.

**אך** באמת אין להוכיח כן, רק אי נימא דטעמא דרש"י דאף דירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, הוא משום דחילוק הבעלות אוסר הגם דאי"ז דירה כלל, אשר לפ"ז מהא דחשיבא כבית ש"מ דכל מקום הראוי לדירה חשיב בית, אך אי נימא דטעמא דרש"י הוא דדירה בלא בעלים חשיבא דירה במקצת לאסור לטלטל בתוכה, הרי דמה"ט פשיטא דהויא כבית, וכ"ה דלמ"ד דדירה בלא בעלים שמה דירה, ודאי דינה כבית, ועמש"נ בענין זה באורך בסימן מ"ז.

ז] **אמנם** הנה גיר' התוס' בסוגיא דע"ד. דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחורבה, והרי דכלי החצר מותר להוציא לחורבה, וכ"ה מוכרח לפי פירושם בסוגיא שם, עייש"ה, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א שם שכתב ע"ד התוס', ז"ל, והא דאמרינן דילמא אתי לאפוקי מאני דחצר לחורבה לאו דוקא אלא כלומר מאני דבתים לחורבה, עכ"ל, וכ"ה במהרש"א ובב"ח שם.

**ולכאו'** מוכח מד' התוס', דאף מקום דחזי לדירה, מ"מ כל שאין דרים בו אין דינו כבית אלא כחצר, וע"כ אף שהבית פתוח לחורבה זו, מ"מ כיון שאין דרים בה חשיבא כחצר, ואין אסור להוציא לה אלא את כלי הבית.

**וצ"ב** טעם פלוגתת רש"י ותוס' אם חורבה שאין דרים בה דינה כבית ואסור להוציא כלי החצר לתוכה, או דינה כחצר, ואין אסור אלא להוציא כלי הבתים לתוכה.

**ובפשוטו** נ' דהוא תלוי בפלוגתייהו בדין דירה בלא בעלים, דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל לתוכה, שפיר חשיבא חורבה כבית, כיון שהיא ראוי' לדירה, והגם שבפועל לי"ב מקום פיתא, מ"מ שם בית עלה, דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל לתוכה, וכ"ה דלמ"ד דירה בלא בעלים שמה דירה, ודאי חשיבא כבית, הגם שאין דרין בה,[[13]](#footnote-14) אך לדעת התוס' דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, אשר לדעתם כל הא דהחורבה אסורה הוא מכח שהבית פתוח לה, הרי דמה"ט אין לנו לחשבם כבית אלא כחצר, כיון שמכח מה שהם ראויים לדירה כלל אין לאסור, וכל מה שיש לאסור הוא רק מכח שהבעלים דר בהמקום פיתא, וכלפי דירה זו הרי אינם אלא כחצר.

**אך** גם לפ"ד התוס' י"ל דכל חדרי הבית נחשבים כבית אף שאין אוכלין בהן, דשאני הכא שהחורבה אין תשמישה תדיר, ואין תשמישה אלא כתשמיש חצר, משא"כ כל חדרי הבית ובית הכסא שתשמישן תדיר חשיבי כבית, וכמבו' בד' הבית מאיר שהבאנו לעיל סק"ד, גם י"ל דכל חדרי הבית דינם כבית כיון שהם חלק מדירת הבית, וכאשר כן נ' בד' הגרע"א והשעה"צ שהבאנו לעיל סק"ה.

**ומצאתי** הדברים מפורשים בחי' המאירי לקמן דצ"ב. עייש"ה שמפורש בדבריו דאם דירה בלא בעלים אסורה לטלטל בתוכה, חשיבא החורבה כבית,[[14]](#footnote-15) ואם אינה אסורה לטלטל בתוכה, וכל איסורה הוא משום שהבית פתוח לה, אין דינה אלא כחצר, עיי"ש.

**אך** בד' הרשב"א שהבאנו לעיל סק"א, מבו' דאף לדעת התוס' דין חורבה שהבית פתוח לה כבית, ונת' בזה להלן סק"ט.

ח] **אמנם** צ"ע רב בזה, במש"כ הרשב"א והריטב"א בדף פ"ה., דסוגיא דס"פ הדר מ' כפירש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל לתוכה, והנה הרי לפ"מ שפירשו הרשב"א והריטב"א בדף ע"ד. להסוגיא שם כפי' התוס', הרי מוכח מתוך הסוגיא דמותר להכניס כלי המבוי לחורבה, ואפ"ה מ' להו הסוגיא כדעת רש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה, ובע"כ דס"ל דהגם דשמה דירה לאסור לטלטל בתוכה, מ"מ אי"ז חשוב כבית אלא כחצר, וצ"ל לפ"ז, דאף להגירסא בסוגיא דע"ד. דאתי לאפוקי מאני דחצר לחורבה, י"ל דהמכוון הוא למאני דבתים הנמצאים בחצר, וכמש"כ כן הריטב"א שם לפי פי' התוס'. [[15]](#footnote-16)

**וכן** מבו' להדיא בד' הריטב"א שם, ז"ל, עוד הביאו ראי' מדאמרינן בפרק הדר וכו', ואמרינן דרבי יוחנן לא גזר דילמא אתי לאפוקי מאני דבתים לחורבה מפני השיתוף, דאלמא אסור להכניס ולהוציא כלי ביתו לחורבתו של חבירו, עכ"ל, והרי להדיא דאף לדעת רש"י אין אסור אלא להוציא כלי הבית לחורבה, אך כלי החצר מותר.

**וכן** נ' בד' התוס' שם דאף לדעת רש"י גרסי' דילמא אתי לאפוקי מאני "דבתים" לחורבה, ואין אסור להוציא לתוכה אלא כלי הבית.

**וצ"ע** רב סתירת ד' הראשונים, שהרי הבאנו לעיל מד' הרשב"א והריטב"א, דלדעת רש"י דירה בלא בעלים דינה כבית ואסור להוציא לה כלי החצר, ואילו מד' הרשב"א והריטב"א הללו מבו' להדיא שאין דינה אלא כחצר, ואין אסור להוציא לה רק כלי הבית.

**ובדעת** הריטב"א י"ל, כמש"נ לעיל סק"ו די"ל דשאני דירה שדרים בה, דהגם שעזבוה בעלי' בשבת אכתי חשיבא כבית, ומשא"כ חורבה שאין משמשת לדירה כלל אין דינה אלא כחצר.

ט] **ונ'** לישב, דהנה באמת בלא"ה קשיא בד' הרשב"א לקמן דצ"ב. שמבו' בדבריו דאף לדעת התוס' דדירה בלא בעלים ל"ש דירה, מ"מ היכא שפתוח בית לחורבה דחזיא לדירה דינה כבית שאסור להוציא לה כלי חצר, ודלא כמש"נ לעיל סק"ז דלדעת התוס' אין דינה כבית אלא כחצר, וקשיא מהסוגיא בדע"ד. דמבו' להדיא דאין דין חורבה כבית ומותר להוציא לה כלי חצר.

**ובע"כ** צ"ל דאף התם איירי בחורבה שאינה ראוי' לדירה, וע"כ אין דינה אלא כחצר.

**ולפ"ז** הרי דמה"ט אף לדעת רש"י י"ל דאיירי בחורבה שאין ראוי' לדירה, וע"כ אין דינה אלא כחצר, וע"כ שפיר דנו הראשונים לפרש הסוגיא בדף ע"ד. כדעת רש"י, הגם שלפי פירושם בסוגיא שם מוכח דמותר להוציא כלי המבוי לחורבה, וז"ב.

**אמנם** לפירש"י גופי' בסוגיא בדף ע"ד., שפיר יל"פ דאיירי בחורבה הראוי' לדירה, ואף אסור לטלטל כלי החצר והמבוי לחורבה, וכאשר כן מ' לפי גירסתו שם, וכן נ' מד' הריטב"א שם דלפירש"י מתפרש לישנא דגמ' כפשוטו דאף אסור לטלטל מאני דחצר לחורבה, וכ"נ בהגהות הב"ח שם.

**אמנם** צ"ע רב, דלכאו' א"א להעמיד כלל הסוגיא בדע"ד. בחורבה שאין ראוי' לדירה, שהרי אמרו שם דא"ל רב יוסף לאביי דלא אמר ר' יוחנן אלא בחורבה דחזיא לדירה, והרי להדיא דאיירי התם בחורבה דחזיא לדירה, ולפ"ז הדר תיקשי מ"ט דינה כחצר ולא כבית, הרי להדיא כתב הרשב"א בדצ"ב. דחורבה הראוי' לדירה דינה כבית, וצע"ג.

**אמנם** באמת נ' דלק"מ, שהרי אמרו לקמן ד"צ., וכי מאחר דחזיא לדירה מאי קמיבעיא לי', את"ל קאמר, אם תימצי לומר אכסדרה לא חזיא לדירה חורבה חזיא לדירה, או דילמא השתא מיהא לית בה דיורין, ופירש"י, את"ל קאמר, כלומר לא פשיטא לרב ביבי דתיהוי חורבה חזיא לדירה, ולא פשיטא לי' נמי דתיהוי כי אכסדרה, דהא עדיפא מינה פורתא וכו', הכא מאי, התם הוא דאכסדרה לא חזיא מידי לדירה, אבל חורבה חזיא לדירה בתיקון מועט וכו', עכ"ל, והרי דאף שאמרו התם דחורבה חזיא לדירה, מ"מ אינה ראוי' אלא ע"י תיקון מועט, וע"כ לא פשיט"ל לרב ביבי דחשיב דחזיא לדירה, וה"נ יל"פ דמש"א בדע"ד. דחורבה חזיא לדירה, היינו רק ע"י תיקון מועט, וע"כ אין דינה כבית אלא כחצר, ומש"כ הרשב"א בדצ"ב דחורבה הראוי' לדירה דינה כבית, היינו בשראוי' לדירה בלא תיקון, דכה"ג דינה כבית, וז"ב.

[**אמנם** ילה"ע ע"ז, מד' הרשב"א בדע"ד: ד"ה ואיבות בר איהי, שנ' להדיא בדבריו דאיירי התם בחורבה הראוי' ממש לדירה, עייש"ה בדבריו, וצ"ע בזה].

י] **אמנם** צ"ע בזה בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ט, ז"ל, חצר הסמוכה לחורבה של אחד מן השוק, בעל החצר מותר להוציא לה כלים ששבתו בחצר וכו', ויש מי שאוסר ולראשון דעתי נוטה, אימתי בזמן שאין הבעלים משתמשין בה, אבל בזמן שהבעלים משתמשין בה אסורה, שחורבה חוזרת לבעלים כמו שביארנו, עכ"ל.

**והנה** במש"כ הרשב"א דאם הבעלים משתמשין בה אסורה, נ' להדיא דכה"ג דינה כבית, שהרי ד' הרשב"א קיימי אם מותר להוציא לה כלים ששבתו בחצר, והביא דעת רש"י דאסור להוציא לה כלים ששבתו בחצר, והיינו משום שדינה כבית, וע"ז כתב דאם הבעלים משתמשין בה אסורה, ונ' להדיא דכה"ג אסורה להוציא לה כלים ששבתו בחצר, וזה כמש"כ הרשב"א בדצ"ב. שהבאנו לעיל סק"א דחורבה הראוי' לדירה שהבית פתוח לה דינה כבית ואסור להוציא לה כלים ששבתו בחצר.

**אך** אולי יש לדחוק, דמש"כ הרשב"א דאם הבעלים משתמשין בה אסורה, איירי בשהם משתמשין בה תשמישי דירה אך אם אינם משתמשין בה תשמישי דירה דינה כחצר, ואמנם ודאי אין נ' כונתו דהוי זה מקום פיתא דילהו, אך י"ל דמשתמשין בה שאר תשמישי דירה, וג"ז מהני לחשבו כבית, וכמש"כ הבית מאיר שהבאנו לעיל סק"ד, ולפ"ז יתבאר מד' הרשב"א כמש"נ לעיל סק"ז שהנידון בחורבה אם חשיבא כבית, תליא בפלוגתת רש"י ותוס', דלרש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל בתוכה אף דינה כבית, ולתוס' דלאו שמה דירה וכל מה שאסורה היא משום שהבית פתוח לה, אין דינה אלא כחצר.

**אמנם** צ"ע רב בזה, במש"כ הרשב"א שם בהמש"ד, ז"ל, ב' חצרות וחורבה אחת ביניהן, בין ערבה כל חצר וחצר לעצמה בין לא ערבו, והחורבה משותפת לשניהן, נותנין אותה לשניהן להוציא לה כלים ששבתו בחצר, ואין חוששין שמא יוציאו לה כלים ששבתו בתוך הבית, עכ"ל.

**והדברים** צ"ע רב, שהרי ד' הרשב"א קיימי בחורבה הראוי' לדירה, וכמש"כ לעיל מינה דלרש"י אסור להוציא לה כלי החצר, ומדויק בדבריו דאם הבית פתוח לה לכו"ע אסור להוציא לה כלי החצר, וכנ"ל, וא"כ מ"ט כתב הרשב"א דמותר לשניהן להוציא לה כלים ששבתו בחצר, הרי כיון שהחורבה משותפת לשניהם ובתי שניהם פתוחין לה, דינה כבית שאסור להוציא לה אף כלי חצר.

**גם** צ"ע סתירת ד' הרשב"א, שהרי הרשב"א בחידושיו לקמן דצ"ב. העמיד הך דינא דב' חצירות וחורבה א' ביניהם בחורבה דלא חזיא לדירה, דאי חזיא לדירה אסור להוציא לה כלי החצירות, ואילו בדבריו בעבוה"ק מבו' דאיירי בדחזיא לדירה, ואפ"ה מותר להוציא לה כלי החצירות.

יא] **ואולי** יש לחדש בד' הרשב"א, דכל הך דינא דמקום הראוי לדירה דינו כבית אף שאין דרין בו ואסור להוציא לו כלי החצר, היינו רק היכא שאין לבעל החצר שותפות בבית זה, אך כל היכא דאיכא לבעל החצר שותפות בבית זה אין אסור להוציא כלי החצר לבית זה.

**והטעם** בזה נראה שהוא ע"ד מש"כ הרשב"א בחידושיו בד"צ., ז"ל, ואיכא למידק מאי קא מבעיא הא בהדיא תניא לקמן גג חצר אכסדרה ומרפסת רשות אחת הן ואוקימנא כרבנן וכו', ונראין דברי רבותנו הצרפתים ז"ל שפי' דההיא ברייתא דלקמן באכסדרה של שותפין דכיון דאית לי' לבעל הגג שותפות בגוה, ועוד דקרובין תשמישיהן להיות שוין הרי הן רשות אחת לטלטל מזה לזה, והא דהכא באכסדרה של אחרים שאין לו בה שום שותפות, וכן פרש"י ז"ל לקמן גבי ההיא דרב יהודה דאמר כשתמצא לומר לדברי חכמים גגין וחצרות רשות אחת בחצר שיש לו בה שותפות דוקא, עכ"ל.

**וי"ל** עד"ז, דה"נ מקום שאין דרים בו ואך שראוי הוא לדירה, הגם שדינו כבית ואינו רשות א' עם החצר, מ"מ כיון שקרובין תשמישיהן להיות שוין, אין לאסור להוציא כלי החצר לתוכו היכא דאיכא לבעל החצר שותפות בבית זה.[[16]](#footnote-17)

**ולפ"ז** מתישבים ד' הרשב"א בעבוה"ק, שהגם שדעתו דחורבה דחזיא לדירה דינה כבית ואסור להוציא לתוכה כלי חצר, מ"מ היכא שהיא משותפת לבני ב' החצירות מותר להוציא כלי החצירות לתוכה.

**ולפ"ז** לא סתרי ד' הרשב"א בעבוה"ק למש"כ בחידושיו, שהרי בחידושיו שם העמיד דינא דב' חצירות וחורבה א' ביניהם בחורבה של אחר שהבית פתוח לה, וע"כ כל דחזיא לדירה אסור להוציא לתוכה כלי החצירות, ומשא"כ לפ"מ שהעמיד הדין בעבוה"ק בחורבה המשותפת לבני ב' החצירות, שפיר מותר להוציא לתוכה כלי החצירות, הגם דחזיא החורבה לדירה, וז"ב.

**ובאמת** שהדברים מפורשים בד' הרשב"א בעבוה"ק שם שסיים, ז"ל, ואם היתה חורבה של אחד מן השוק "שאינו משתמש בה", אף זו היא מותרת לשתי החצרות כמו שביארנו, עכ"ל, והרי להדיא דרק אם אין אותו א' מן השוק משתמש בה מותר להוציא לה כלי החצר, אך אם הוא משתמש בה אסור להוציא לה כלי החצר, וזה מתאים עם ד' הרשב"א דחורבה דחזיא לדירה דינה כבית, ותיקשי דמ"ש מרישא דאף החורבה משותפת לבני ב' החצירות והן משתמשין בה מ"מ מותר להוציא לה כלי החצירות, אך אולי יש לדחוק ע"ד מש"כ לעיל, דמש"כ הרשב"א דשרי רק משום שאינו משתמש בה, כוונתו דאם משתמש בה תשמישי דירה דינה כבית ואסור להוציא ממנה לחצר, אך אה"נ אם אינו משתמש בה תשמישי דירה שרי להוציא לה כלי החצירות.

**ובע"כ** מוכח מזה כמש"נ, דהגם דמקום דחזי לדירה דינו כבית ואסור להוציא לו כלי החצר, מ"מ אם איכא לבעל החצר שותפות במקום זה שרי להוציא כליו לשם, ומה"ט הוא שהתיר הרשב"א להוציא כלי החצירות לחורבה היכא שהיא משותפת לבני ב' החצירות, ומשא"כ היכא שהיא של א' מן השוק והוא משתמש בה, אסור להוציא לתוכה כלי החצירות, דכיון שהיא ראוי' לדירה דינה כבית, וכמש"נ.

**אמנם** צ"ע מקור ד' הרשב"א לחדש כן, דמקום שראוי לדירה דינו כבית ואסור להוציא לתוכו כלי החצר, ומ"מ היכא דאיכא לבעל החצר שותפות במקום זה, מותר להוציא לתוכו כלי החצר, וצ"ע בזה.

**ועכ"פ** גם אם נדחוק בד' הרשב"א שכונתו שרק אם אותו א' מן השוק משתמש תשמישי דירה דין החורבה כבית, אכתי יש ללמוד מדבריו דלשֵם בית ל"ב שיהא זה מקום פיתא, אלא סגי במה שמשתמשין בה שאר תשמישי דירה, וגם יש ללמוד מדבריו דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל בתוכה דינה כבית.

יב] **ואולי** י"ל בזה, דהרשב"א בעבוה"ק מודה ביסוד הדין לדעת רש"י, דאסור להוציא למקום של חבירו אף בדלי"ל פיתא ולינה שם, ואך דס"ל דכ"ז הוא היכא שעכ"פ הוא משתמש שם, אך אם אינו דר שם כלל אף שרי לטלטל לתוכו.

**ולפ"ז** י"ל דע"כ היכא שהחורבה היא של א' מן השוק שמשתמש בה, יש לאסור משום דירתו במקום זה בלא שייכות לדירתו בביתו, וע"כ אף חשבינן לה כבית, ומשא"כ היכא שהחורבה שלהם, אין לאסור משום תשמישם בחורבה בפנ"ע, שהרי לאסור על מקום המשותף עם חבירו אין אוסר רק מקום פיתא ולינה, וע"כ בזה כל האיסור הוא רק משום דירתן בביתם, וע"כ ניחא דבזה ל"ח כבית אלא כחצר, כיון שאין האיסור מכח מקום זה עצמו, אלא מכח שהוא משמש לבית, ודו"ק.

**ועד"ז** נת' בסימן מ"ז סק"י בד' הראב"ד שהביא המאירי בדצ"ב. שדעתו דהגם דחורבה דינה כבית, מ"מ היכא שהיא של בני החצירות דינה כחצר, עיי"ש.

יב] **בחזו"א** סי' צ"א סוסק"א נסתפק, בדין הלך לשבות לחצר אחרת ונמלך ושב בשבת, לדעת הסוברים דכה"ג ה"ה אוסר, אם יש לאסור בכלים ששבתו בבית זה להוציאן מחצר לחצר, בשיצאו לחצר דרך מלבוש, ולכאו' אי"צ לזה, אלא משכח"ל בשיצאו קודם ששב לביתו, או דכיון שלא שבתו בתחילת השבת בבית ה"ה ככלים ששבתו בחצר.

**ונ'** דכל ספק החזו"א בזה הוא לטעמי', שדעתו דדירה בלא בעלים דינה כחצר, וע"כ י"ל דחשיב ככלים ששבתו בחצר דכלפי כלים אלו הוו כל החצירות רשות אחת, אך למש"נ מד' הרשב"א דדירה זו דינה כבית, ואף לדעת התוס' דדירה בלא בעלים ל"ש דירה אף לאסור לטלטל לתוכה, נ' דדין כלים אלו ככלים ששבתו בבית, והגם דבתחילת השבת הי' מותר להוציאן מחצר לחצר, היינו רק משום דכל איסורא דהוצאה מחצר לחצר כלים ששבתו בבית, הוא משום דחשיב כהוצאה מן הבית הראשון, וכיון שהבית הוא דירה בלא בעלים ושרי להוציא ממנו, אין לאסור הוצאה מחצר לחצר, ונ' לפ"ז דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור להוציא ממנה, אף יש לאסור להוציא כלים ששבתו בה מחצר לחצר, וצריך בדיקה בזה, אך מעת שנעשה בית זה דירה בבעלים ואסור להוציא ממנו לחצר, אף אסור להוציא כליו מחצר לחצר, וז"ב.

**ויל"ד** עוד לאסור בזה, ואולי זה טעם ספיקא דהחזו"א, דאף דבתחילת השבת שבתו כלים אלו במקום שדינו כחצר, מ"מ הרי נקבעה בהם שביתת מקום זה, שהרי אף כלים ששבתו בחצר אסור להכניסן מחצר אחרת לבית, והרי דאף שביתת חצר נקבעת בכלים, ואך דשרי להוציאן מחצר לחצר, כיון דכל האיסור להוציא כלים ששבתו בבית מחצר לחצר הוא משום דהוי כהוצאה מהבית הראשון, ובכלים ששבתו בחצר שמותר להוציאן ממקומן לחצר זו, אף מותר להוציאן מחצר לחצר, ולפ"ז נ' דעכשיו שבאו הבעלים ודין מקום זה הוא שאסור להוציא ממנו לחצר, אף אסור להוציא הכלים ששבתו בו מחצר לחצר, דחשיב כהוצאתן ממקומן הראשון לחצר.

1. ונ' דעכ"פ החדרים שלן בהן ודאי מסתבר לחשבן כבית, שהרי אף למ"ד מקום פיתא גורם, מ"מ חזינן דגם מקום לינה מהני, וכמו שהארכנו בסימן כ"ו סקי"ב, וע"כ מסתבר דאף מקום לינה שפיר חשיב בית.

   והחזו"א שנקט דרק מקום פיתא חשיב בית ולא מקום לינה, אי"ז משום דס"ל דרק מקום פיתא אית לי' חשיבות בית, אלא הוא משום דמפרש דתורת בית להתחלק מן החצר, הוא מקום דאית בי' דיורים האוסרין, וכמש"נ בדעתו להלן סק"ז בהערה, עיי"ש מש"נ לפ"ז, וע"כ כיון שרק מקום פיתא גורם לאסור, ע"כ רק המקום פיתא חשיב בית, וז"פ. [↑](#footnote-ref-2)
2. שוב מצאתי בעזה"י במנהגי מהר"ש מנוישטט רבו של מהרי"ל סי' שס"ג, ז"ל, ועל העירוב של קהל, השיב למהר"א כהן שכבר דנו עליו היכן להניחו מאחר דבית הכנסת לא הוי מקום לינה ולא מקום פיתא, ואמרו מאחר שיש בתים אצל בתי כנסיות הוי בית הכנסת כאחד מן חדרי הבית וכו', עכ"ל, ועמש"נ בדין ביהכנ"ס בסימן מ"ט, ומבו' דאף מקום דלא חזי כלל לדירה, מ"מ כל שהוא מצורף לדירת הבית חשיב כא' מחדרי הבית ודינו כבית, ומה"ט אף מניחין בו עירוב, ולדעה זו נ' דאף מניחין עירוב בחדר שבבית שאין בו ד' על ד', אך עיי"ש בהמשך הדברים דנראה דמהר"ש עצמו לא ס"ל כן, אלא ס"ל דאין להניח העירוב בביהכ"נ משום שאינו מקום פיתא ולינה, אך מ' דלא פליג אלא משום דס"ל דלא חשיב הביהכ"נ כאחד מן חדרי הבית, שאין הביהכ"נ שייך לבתים שעל ידו כלל, אך אילו הי' חשוב כאחד מן חדרי הבית שפיר היו מניחין בו עירוב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואולי יל"ד דגם מרפסת שבתוך הבית חשיבא כבית משום הטעם השלישי, ובפרט היכא שהיא מקורה, והנה אמנם בשעה"צ סי' שע"ג סק"ג כתב, דגזוזטרא אין דינה כבית, דלא עדיף מגגות דכולן רשות אחת משום דאין מיוחד לתשמיש תדיר כמו בית, עכ"ד, אך י"ל דמרפסות דילן עדיפי, שהרי הך גזוזטרא כלל לא היתה משמשת כחלק מן הבית, וכדחזינן שאף לא היו לה מחיצות, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וראיתי לסייע עוד לזה, ממש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ג פ"ט, ז"ל, הי' נתון על גבי חצר חבירו וכו', אע"פ שלא עשה לו מחיצה כלל מותר, ואפילו להטיל שם מים בידים מותר, לפי שאין בית הכסא חמור יותר מאכסדרה ומרפסת, וכבר ביארנו שאכסדרה ומרפסת וגג וחצר כולן רשות אחת הן לכל מה ששבת בתוכן, עכ"ל, ומ' מד' הרשב"א דרק בית הכסא הוא שאינו חמור מאכסדרה ומרפסת משום דלא חזי לדירה, אך בית דחזי לדירה, חשיב כבית. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך יש לדון בזה, דכ"ז הוא בחורבה שמעיקרא היתה עשוי' לדירת אדם, וע"כ אף שעתה חרבה ואין דרים בה, מ"מ כל דחזיא לדירה איכא עלי' תורת בית, אך מקום שלא נעשה כלל לצורך דירת בית, י"ל דאף שהוא ראוי לדירה אין עליו תורת בית, אך בד' האחרונים דלהלן בביהכ"נ מבו' דאף כה"ג דינו כבית, וכ"נ מד' הרשב"א בעבוה"ק בדין בית הכסא שהבאנו בהערה לעיל. [↑](#footnote-ref-6)
6. ונ' לפ"ז דבבתי כנסיות שאוכלין בהן, כגון אלו שאוכלין בהן סעודה שלישית, או אלו שעושין בהן קידוש בשחרית, דינם כבית ואסור להוציא מהן לחצר של יחיד, ואף אם שלא כדין הן עושין, מ"מ כיון דבפועל אוכלין שם חשיב כבית.

   ויש להביא ראי' לזה מד' הרי"ד בשו"ת סי' מ"ד, ז"ל, ומה שאמרו הם ואפילו כשתאמר והאורחים שאוכלין בבית הכנסת אוסרין, נהי דעושין שלא כדין שאוכלין ושותין בבית הכנסת וישינים ועוד יהיו אסורין וכו', ועוד אפילו אם היו עושין באיסור נהי דחוטאין לשמים מכל מקום הרי הן משתמשין ודירתן היא והיאך יטלטלו מרשות לרשות בלי עירוב, אלא ודאי צריכין לערב עמהן, עכ"ל, והרי להדיא דאף אם אסורין האורחים לאכול בביהכנ"ס, מ"מ כל שאוכלין שם חשיב כביתם וצריכין לערב עמהן, וה"נ בנידו"ד דכוותה.

   ויש להוסיף, דיש בזה גם נפ"מ לקולא, והוא באולם הסמוך לביהכנ"ס, דאוכלין שם בשבת זו, ולכאו' נ' דכל שלא עירבו במקום זה משום שדרים שם גויים או משומדים, אסור להוציא מן האולם לחצר ואף לא למסדרונות ביהכנ"ס, משום דהאולם חשיב כבית של אותם שאוכלין בו בשבת זו, ואסור להוציא ממנו לחצר שהיא של רבים, והאמנם אותן שאוכלין בו בשבת זו אינם אלא כאורחים, אך הרי כל הא דאורח אינו אוסר הוא רק בשדר שם ישראל קבוע, והכא הגם שדרים ישראלים, מ"מ כיון שלא עירבו אין בטלין האורחים אליהם, וכמש"כ האחרונים שהבאנו בסימן כ"א סק"ח בהערה, אך אם אוכלין בביהכנ"ס וחשבינן שדרים שם, בטלין האורחים להם, אך עמש"נ בסימן כ"א סק"י בהערה לדון, דבגונא דהאולם שייך לכל בני המקום, אין לנו לחשוב אלו שאוכלים שם בשבת זו כאורחים, ולפ"ז בכה"ג אינם בטלין לאחרים. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועי' מ"ב סי' קנ"א סק"ה שהביא פלוגתא בזה אם מותרין אורחים לאכול ולישן בביהכ"נ, ועיי"ש שכתב דבא"י דל"מ תנאי ודאי אסורין, אך מצאתי בשו"ת הרי"ד סי' מ"ד סוף אות א' שכתב דאף בא"י שרי לאורחים לאכול ולישן שם, וי"ל עוד בדעת מהרי"ל דס"ל דחשיב חזי לדירה משום דלחכמים ותלמידיהם מותר לאכול ולישן שם, ע' שו"ע סי' קנ"א. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך י"ל שדבריו הוא רק לדעת רש"י דאף דירה בלא בעלים שמה דירה לאסור להכניס לתוכה, עמש"נ לחלק בזה להלן סק"ז. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך מש"כ דאף בית שער ל"ה רשות א' עם החצר, צ"ע וכבר עמדו בזה שהרי בית שער חשיב דלא חזי לדירה, ומה"ט אין מניחין בו עירוב, וא"כ מ"ט אינו רשות אחת עם החצר, והרי הגאו"י כתב מתחילה דהצד דחורבה אינה רשות א' עם החצר הוא משום דחזיא לדירה, ודימה לבית העצים ובית שער, וזה צ"ע שהרי בית שער לא חזי לדירה.

   ואולי י"ל, דאף דבית שער לא חזי לדירת פיתא ולינה, וע"כ הדר שם אינו אוסר, מ"מ ודאי חזי לשאר תשמישי דירה, וסגי בזה לחשבו כבית, וזה לפ"ד הבית מאיר, שכל מקום שמשתמשין בו תשמישי בית חשיב כדירה, ותו י"ל דל"ב שישתמשו בפועל בזה, אלא סגי במה שה"ז ראוי לזה, וצ"ע בזה.

   שוב הראוני בתורי"ד בדע"ד. ודע"ה: שמבו' בדבריו דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, בדין שיהא אסור לטלטל מן החצירות לבתים החיצונים דחשיבי כבית שער, הגם שאינם אוסרין בחצר, ומבו' בדבריו כד' הגאו"י דאף בית שער חשיב כבית, אך אכתי יל"ד דכ"ז הוא לדעת רש"י דאסרינן להבתים החיצונים מצד עצמן, אך לדעת התוס' דכל איסור הבית שער הוא משום שהוא משמש לדירת הבית, י"ל דאינו אלא כחצר, וכמש"נ להלן לדון בכעי"ז.

   שוב נתבוננתי דטעמא דהרי"ד והגאו"י דבית שער חשיב כבית, הוא משום דהגם דבית שער חשיב מקום דלא חזי לדירה, היינו רק כד דייני' כלפי דירה המחייבת בעירוב, דדירת בית שער אינה דירה חשובה הראוי' לאסור, אך כד דייני' לענין שם בית וחצר, אף בית שער חשיב בית, דבפועל הוא ראוי לדירה, וז"ב.

   ובד' הרי"ד י"ל עוד בפשיטות, דס"ל כד' הבית מאיר דכל שתשמישו מיוחד ותדיר חשיב כבית, וע"כ ס"ל דהגם שהבתים החיצונים חשיבי כבית שער, מ"מ כיון שבפועל דרים בהם ותשמישם מיוחד ותדיר חשיבי כבית ליחלק מן החצר, וז"פ. [↑](#footnote-ref-10)
10. וי"ל לפ"ז, דכל מש"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ט דבית הכסא לא חשיב כבית, הוא רק בשאינו מצורף לבית, אך כל שהוא מצורף לבית חשיב שפיר כבית, אך אין מ' כן מסתימת ד' הרשב"א, ומ' דבכל גווני לא חשיב בית הכסא כבית.

    ואמנם אי נימא הכי, נמצא דפליג הרשב"א על מש"כ הר"ש משאנץ שאסור ליפנות בבית הכסא שבית ב' בתים, וכן פסק הרמ"א בסי' שנ"ה ס"ג ובסו"ס שע"ו, ובטעמו נחלקו האחרונים, וכמו שהבאנו למעלה, דהמג"א פירש דהוא משום דהצואה חשיבא ככלים ששבתו בבית, והבית מאיר והגרע"א פירשו דהוא משום דהביהכ"ס חשיב כבית, ומד' הרשב"א שהתיר ליפנות בבית הכסא, ש"מ שדעתו דהצואה לא חשיבא ככלים ששבתו בבית, וכמש"כ הבית מאיר, וגם לא חשיב בית הכסא כבית.

    אך אי נימא דהרשב"א לא איירי בבית הכסא שבין ב' בתים, דכל דהבית הכסא מצורף לבית מודה הרשב"א דחשיב כבית, א"כ לא פליג ע"ד הר"ש, דאיירי שם להדיא בבית הכסא שבין ב' בתים, אך הדרכי משה בסי' שנ"ה ובסי' שע"ו הביא ד' ההגמי"י על בית הכסא שבין ב' חצירות, וכמו שעמד בזה הגרע"א בסי' שנ"ה, וכן נ' גם בד' תור"פ לקמן דפ."ו: והמרדכי ס"פ הזורק שדנו בדין בית הכסא, ולא נזכר דאיירי בדהוי בין ב' בתים, ומ' דאף בדהוי בין ב' חצירות יש לאסור, אלמלי הא דמקום הצואה הוי מקום פטור, וזה ודאי שלא כד' הרשב"א, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ואמנם י"ל דמודה הגרע"א לטעמא קמא דכל דחזי לדירה חשיב כבית, וכמש"כ הרשב"א, ואך דשאני בית הכסא דלא חזי לדירה, וע' חזו"א סי' ל"ב סוסק"ה שכתב דבית הכסא גרע מבית התבן ובית העצים, וכנ' היינו משום דלא חזי לדירה, (וגם סתמא דמילתא לי"ב ד"א על ד"א), וע"כ לא חשיב מצ"ע כבית, וכאשר כן כתב הרשב"א גופי' בעבוה"ק דבית הכסא לא חשיב כבית, וכמו שהבאנו לעיל סק"ג בהערה, וי"ל דגם מודה הגרע"א דחשיב בית אף בדלי"ב מקום פיתא אלא משתמשים בו שאר תשמישי הבית, ואך דס"ל דזהו רק בשמשתמשים בו עיקר תשמישי בית כלינה, אך משא"כ בית הכסא ל"ח מצ"ע כבית.

    [ונתחדש לפ"ז בד' הגרע"א, דאף מקום דלא חזי לדירה דלא חשיב כבית, מ"מ כל שהוא מצורף לבית דינו כבית, וע"כ הגם שבית הכסא שבין ב' חצירות שאינו מצורף לבית לא חשיב כבית, מ"מ בית הכסא שבין ב' בתים חשיב כבית].

    ומה"ט גם מה שהוכיחו ממשמעות ד' המג"א בסי' שע"ו סק"ט דבית הכסא דינו כחצר, שדעתו כד' החזו"א שכל חדרי הבית דינם כחצר, וזה סותר למש"נ לעיל סק"ג שדעתו דחשיבי כבית, הנה באמת לא סתרי דבריו כלל, שהרי נת' לעיל שם דהא דס"ל דחשיבי כבית הוא משום דחזיין לדירה, ואשר ע"כ בית הכסא דלא חזי לדירה וגם סתמא דמילתא לי"ב ד"א על ד"א לא חשיב כבית, וכאשר כן מבו' בד' הרשב"א שמחלק כן, וכנ"ל, וז"ב.

    ואולי י"ל דגם מודה המג"א דכל שהוא טפל לבית איכא עליו תורת בית, ואך דס"ל דבית הכסא ל"ח טפל לבית, שהרי בזמנם לא הי' הבית הכסא בהכרח מצורף לבית, אלא הי' מקום בפנ"ע, וי"ל דמודה המג"א דבזמנינו דהבית הכסא הוא חלק מן הבית, איכא עליו תורת בית. [↑](#footnote-ref-12)
12. והנה אמנם לקמן ד"צ. ודצ"ב. מבו' דשרי להוציא כלי החצר לחורבה, והרי דלא חשיבא החורבה כבית, אך צ"ל כמש"כ הרשב"א בדצ"ב. דאיירי בחורבה דלא חזיא לדירה, וע"כ אין דינה כבית, וכן בההיא דד"צ. מבו' בסוגיא שם ובפירש"י דלא חזיא החורבה לדירה אלא ע"י תיקון קצת, וי"ל דע"כ אין דינה כבית, וע' עוד בחי' המאירי בדצ"ב. מש"כ בזה בשם הראב"ד ונת' בזה בסימן מ"ז סק"י. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף, דכ"ז הוא מוכרח רק למש"נ בדברינו בסימן מ"ז סק"ו בדעת התוס' דמפרשי דהא דלדעת רש"י אסור לטלטל בתוכה הוא משום דשמה דירה במקצת כיון שראוי' היא לדירה, וע"כ ודאי דלדעת רש"י חשיבא החורבה כבית, דומיא דהא דפשיטא דלמ"ד דירה בלא בעלים שמה דירה חשיבא כבית, אך למש"נ שם סק"ז בדעת הרי"ד והרשב"א ודעימייהו דהא דלדעת רש"י אסור לטלטל בתוכה הוא משום דהגם דלאו דירה היא כלל, מ"מ חילוק הבעלים אוסר לטלטל בתוכה, הרי שפיר י"ל דלא חשיבא כבית אלא כחצר, אך מ"מ להסוברים דכל מקום הראוי לדירה דינו כבית, א"כ אף חורבה דינה כבית, כיון דאסרינן לה מחמת עצמה והיא ראוי' לדירה, ומשא"כ לדעת התוס' דכל איסורה הוא משום שהבית פתוח לה, י"ל שדינה כחצר, כיון שכלפי הבית אינה אלא כחצר.

    ומצינו בחזו"א בסי' פ"ט סק"ח שכתב, שאסור לטלטל מבית של אחר לבית שדיוריו עזבוהו, אבל מהחצר מותר לטלטל לשם, וודאי כונתו לדעת רש"י, ומבו' שדעתו דאף לדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל לתוכה, מ"מ אינו חשוב כבית אלא כחצר, ואזיל לטעמי' דמפרש דהא דאסור לטלטל בתוכה אי"ז משום דשמה דירה במקצת, אלא משום דחילוק הבעלים אוסר לטלטל בתוכה, וכמש"נ מדבריו בסימן מ"ז סק"ג, וע"כ שפיר יש לומר שדינה כחצר, ושו"ר כן גם במרכה"מ פ"ג מעירובין הי"ז בתו"ד, שכתב דגם לגיר' רש"י דילמא אתא לאפוקי מאני דחצר, אין לאסור רק בכלי הבתים, דלא עדיפא חורבה מחצר, אך דבריו הם דלא כמש"נ מד' הראשונים דלדעת רש"י ודאי חשיבא דירה בלא בעלים כבית.

    וניחא לפ"ז מש"כ החזו"א בכ"ד בפשיטות דחדרי הבית שאין אוכל בהן חשיבי כחצר, ולא תלה הדבר בפלוגתת רש"י ותוס', אלא אזיל לטעמי' דס"ל דאף לדעת רש"י חשיבא דירה בלא בעלים כחצר.

    ובאמת ד' החזו"א מחודשים טפי, דבפשוטו הי' מקום לומר דאף אי נימא דחורבה חשיבא כחצר, כיון שאינה עומדת כלל לדירה, אך משא"כ דירה שעזבוה הבעלים בשבת זו, הרי שהגם שאינם אוסרין, מ"מ כיון דהוי זה מקום המיוחד לדירה, ה"ז חשוב כבית, אך החזו"א נקט דאף בכה"ג הוי זה כחצר, וכ"ה גם בחזו"א סי' צ"א סק"א.

    ונ' בטעמו, דמה שנקט החזו"א דרק מקום הפיתא חשיב כבית, לאו היינו דכ"ה דלענין לאסור מקום פיתא גורם ה"נ שם בית תליא במקום פיתא, אלא היינו דתורת בית להתחלק מן החצר, הוא מקום דאית בי' דיורים האוסרין, ומה"ט פליג החזו"א על ג' הטעמים שנת' לעיל סק"ב לחשוב כל חדרי הבית כבית, דהגם דחזי לדירה והגם שעושין בהן תשמישי דירה והגם שהם מצורפין עם דירת הבית, מ"מ כיון שדירת חדרים אלו אינה אוסרת, אין דינם כבית אלא כחצר, וע"כ כל שעזבו הבעלים ביתם בשבת ואין אוסרין, אין דינו כבית אלא כחצר.

    ומה"ט למ"ד דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור, ודאי מודה החזו"א שדינה כבית, כיון דאית בה דיורין האוסרין. [↑](#footnote-ref-14)
14. ועיי"ש שהביא ד' הראב"ד דמשו"ז פירש דסוגיא דהתם איירי בחורבה של בעלי החצירות, וצ"ב מה נפ"מ בזה, ועמש"נ בזה בסימן מ"ז סק"י, ולפמש"נ שם מבו' מד' הראב"ד דהיכא שאיסור החורבה הוא רק משום שהיא פתוחה לבית, אין דינה כבית אלא כחצר, וזה מתאים עם מש"נ שלדעת התוס' אין דין החורבה כבית אלא כחצר, ושלא כד' הרשב"א שדעתו דאף לדעת התוס' חורבה דינה כבית, וכן נ' גם מעיקר ד' הראב"ד שם, דכל הא דקשיא לי' היאך שרי להוציא כלי החצר, הוא רק משום דדירה בלא בעלים אסורה לטלטל בתוכה, אך אילו שרי לטלטל בתוכה וכל איסור החורבה הוא משום דהבית פתוח לה הוה ניח"ל דשרי להוציא לה כלי החצר. [↑](#footnote-ref-15)
15. ושו"ר כן במכתב החזו"א שנד' בס' שערי לימוד, ז"ל, אחרי שהכריעו תוס' ע"ד א' דהא דאמר ואזדא ר"י לטעמי' וכו', ר"ל דאי אין מכניסין כלים ששבתו בחצר לחורבה אין חורבה מכלל המבוי, ע"כ מוכח דחורבה רשות א' עם החצר ואין חורבה כבית, ודברי תוס' פ"ה א' הוא אף לפירושם, וגירסתינו לאפוקי מאני דחצר היינו שהן בשבת בחצר, אבל מער"ש היו בבית, עכ"ל, ואזיל לטעמי' דאף לדעת רש"י אין דין חורבה כבית אלא כחצר, וכמו שהבאנו לעיל סק"ו בהערה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ואולי יל"פ עוד הטעם בזה, דהנה בעבוה"ק שם לעיל מינה, ז"ל, הבתים אע"פ שתשמישן אחד אסור לטלטל מביתו של זה לביתו של זה עד שיערבו, ולא עוד אלא אפילו מביתו לבית המשותפת בינו ובין חברו ומביתו לחצר המשותפת לו עם חבירו אסור עד שיערבו, וכן למבוי, עכ"ל, ומבו' דהי' מקום לומר דמביתו לבית המשותף או לחצר המשותפת יהא מותר לטלטל, והיינו משום דליכא חילוק בעלים גמור.

    וי"ל דאף מה שאסרו חכמים לטלטל בכה"ג, אינו משום עיקר דין חילוק רשויות, דלעולם כיון דליכא חילוק בעלים גמור לא הי' לנו לאסור בזה, ומה שאסרו בזה הוא כמש"כ הרשב"א בש"ג פ"א דאסור להוציא מן הבתים לחצר ומן החצר לבתים גזירה שמא יתחלף להם רה"ר דעלמא ברשות חצר זו המשותפת לרבים, עכ"ל, וכ"כ הפם"ג במש"ז ריש סי' שס"ו והאבנ"ז בסי' ש"א בדעת הרמב"ם, דמביתו לבית חבירו אסור משום חילוק בעלים, ומביתו לחצר המשותפת אין לאסור משום חילוק בעלים אלא משום דדמי לרה"ר.

    ולפ"ז י"ל בדעת הרשב"א דרק מביתו אסור להוציא לבית המשותף, אך מחצירו מותר להוציא לבית המשותף, דכיון דכל האיסור להוציא לבית המשותף עמו הוא משום דמיחזי כרה"ר, ע"כ אין לאסור להוציא לשם רק מבית דמיחזי טפי כמוציא מרה"י לרה"ר.

    ואולי יש לסייע לזה, דהנה הא דכל חצירות רשות אחת הן, הוא משום דלא אסרינן משום חילוק בעלים אלא בבית שתשמישו מיוחד ותדיר וכמו שפירש"י ר"פ כל גגות, וצ"ב דמ"מ מ"ט מותר להוציא מחצר של יחיד לחצר של רבים, הרי בזה אין האיסור משום חילוק בעלים אלא משום דמיחזי כמוציא מרה"י לרה"ר, ובפשוטו צ"ל, דלא אסרו חכמים איסור חדש משום הך גזירה, אלא משו"ז חשבינן דאף מקום משותף הוא חלוק בבעלים מרשות דיחיד, וע"כ בחצירות דלא אסרינן משום חילוק בעלים, לא אסרינן אף להוציא משל יחיד לשל רבים, ומ' מזה דהאיסור להוציא מרשות יחיד לרשות שותפות ל"ש מעיקרא רק בבית יחיד ולא בחצר יחיד, משום דחצר יחיד לא מיחזי כ"כ כרה"י, וליכא בזה להגזירה דמוציא מרה"י לרה"ר.

    ולפ"ז מיושב ד' הרשב"א, דע"כ אם החורבה משותפת לבני החצירות מותרין להוציא כלי חצירן לשם, דהגם דהחורבה דינה כבית, מ"מ אין לאסור להוציא לתוכה כלי החצר, כיון שהחורבה משותפת להן דליכא בזה חילוק בעלים, וגם אין לאסור בזה משום דמיחזי כמוציא מרה"י לרה"ר, וכמש"נ.

    אך מלבד דהדברים מחודשים ואינם נראים ע"ד האמת, גם אי"ז מתישב בד' הרשב"א לעיל דכ"ו שמפורש יוצא מדבריו דאסור להוציא מבית המשותף לחצר, וגם אי"ז מתישב בד' הרשב"א לקמן ד"צ. שפירש הטעם דאף אי ס"ל לרבנן דאסור להוציא מחצר לאכסדרא מ"מ היכא דאית לי' שותפות בזה מותר, ופי' הטעם בזה משום דכה"ג אין חלוקין זמ"ז, ואם כנים הדברים שנתבארו הרי א"צ לזה, אלא הטעם הוא דכה"ג דאית לי' שותפות בזה אין לאסור כלל משום חילוק בעלים, אלא משום דמיחזי כמוציא מרה"ר לרה"י, וזה ל"ש בשמוציא מחצר לאכסדרא דלא מיחזי כמוציא מרה"י לרה"ר. [↑](#footnote-ref-17)