יבמות - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות

### שעורי משא יד – תניינא

### שיעורים כללים על מסכת

### יבמות

\* \* \*

שנאמרו בס"ד

בישיבת כנסת יצחק חדרה

**ממורינו הגאון רבי יעקב דוד אילן שליט"א**

**מח"ס משא יד עה"ת ד"ח וקובץ על יד ב"ח**

**בס"ד** פרק הבא על יבמתו חורף תש"פ

**בגדרי ביאת יבום וקנין יבום**

מתני' ריש פרק ששי, הבא על יבמתו בין בשוגג בין במזיד וכו' "קנה" ואשמועי' מתני' דקנין יבום מהני גם בשוגג, וצריך לבאר הענין דאיך מהני קנין היבום בשוגג, וכמו כן איך מהני באונס, והרי להחמד"ש הידוע באונס ליכא התייחסות לעושה וא"כ לכא' ל"ח ביאת היבם, וצ"ל דכיון דמגופו הוי ביאה אף דאין מתייחס אחריו מהני דחשיב ביאת יבם וצ"ב, עוד צ"ע במש"כ רש"י כסבור וכו' או שהיא אשה אחרת, צ"ב דזה הוי כביאת זנות וכדינא דהבא במזיד, ובגוונא דסבור שהיא אשתו לכא' הוי מתעסק, ומוכח דגם מתעסק מהני לביאת יבום. והנה ברע"א במשניות ולקוטים עמוד רטז ד"ה נסתפקתי דן בייבם ואמר מפורש שאינו רוצה לקנותה וכו' אם מהני, ועי"ש מש"כ לדמות לחצר דאינו קונה בע"כ, ומבואר ספק ברע"א אם ביבום יהני בעל כרחו של היבם וצ"ב דאיך יהני כה"ג לקנין יבום.

ולבאר הענין נקדים דברי הרמב"ם בריש הל' יבום ובפה"מ לפנינו שכ' בתו"ד "ומן התורה אינו צריך לקדש", והר"מ בפה"מ כ' דכיון דאשה הקנו לו מהשמים וא"צ לקדש לפיכך מהני ביאת יבום בשוגג וכו', ומריהטת לשון הר"מ מבואר דביבום ליכא תורת קיחה וקנין דקדושין, ועיקרו הוי ביאה דהקמת שם, וכן משמע בספורנו דברים כה, ו עי"ש, וכך נקט באור שמח ריש הל' יבום שם ומסיים דכ"מ לשון הרמב"ם, והביא שם דעת המהרי"ק שורש קלט [בחדש] דבדין יבום איכא ב' ענינים חדא קיום דין ביאה ביבמתו והיא מצות הקמת שם, ועוד דין קנין יבום שהוא קנין אישות, ככל קנין קדושין, וע"י היבום חל הקנין אישות ככל קדושין, והמהרי"ק הוכיח כן מהא דבגמ' בריש קדושין ס"ד למילף קנין ביאה בקדושין מביאת יבום, [וע"ע בתוס' להלן נה, ב ד"ה קיחה], והאו"ש הוכיח מכ"ד דביבום הוי אישות דיבום ול"ב לקיחה כקדושין, וכלשון הר"מ דהקנו לו מן השמים, ופי' דזהו תרוץ הגמ' בריש קדושין דמשני דא"א למילף ביאת קדושין מביאת יבום דמה ליבמה שכן זקוקה ועומדת, דכוונת הגמ' דשאני הביאה דיבום דל"ה מדין ביאת קדושין, וברשב"א בשו"ת ח"ד סי' שכח כ' דבביאת יבום לא בעי עדים דזו אשה שהקנו לו מהשמים וכו', ודומה לסברת הר"מ בפה"מ דכיון דאשה הקנו לו מהשמים להכי מהני ביאת שוגג, וס"ל לרשב"א דלהכי לא בעי עדים דל"ה קנין דידיה, וכ"כ היש"ש במסכתין פי"ג סימן כה דיבום אין דומה לקדושין דמצוה בעלמא הוא דרמיא ואין היבמה צריכה לקי' כלל, והו"ד בבית מאיר באב"ע שם, ולהבנת האו"ש דביבום ליכא קנין דקדושין והוי ביאה למצות הקמת שם שפיר לא בעי' עדים, וכ"מ בהגר"א סימן קסו סק"ט, ועי' בזכר יצחק סי' יח אות ד שכ' דאם המצוה הוא הקנין בעי עדים, אבל אם המצות יבום הוא רק שיבא עליה וממילא קונה אותה מכח הראשון לא בעי' עדים, ובדברי הגר"ח בהל' יבום פ"ד מבואר כן בד' הר"מ דס"ל דלא בעי' עדים **ומשום דל"ה חלות דידיה** ולהכי מהני בשוגג וכו', וכ"כ בקו"ש קדושין אות צא, ולמהרי"ק הנ"ל דביבום איכא קנין כקדושין מסתבר דבעי עדים ככל קדושין.

[והנה בדין קטלנית לענין יבום אי' בשו"ת הר"מ סימן רעח הו"ד בכס"מ פכ"א מאסו"ב הלכה לא דאין בה דין קטלנית, ובאה"ט סימן ט הביא כן מתש' הרא"ם דקטלנית מתייבמת לכתחילה, ובערל"נ לעיל כו. הוכיח דביבום ליכא דין קטלנית ממתני' דיבמות פד. ובשו"ת מהרלנ"ח סל"ו כ' דמותר ליבם קטלנית כיון שכבר זקוקה לו והוי כקידש דמותר לכנוס, ובשו"ת נפש חיה אב"ע ס"א כ' דכ"ז למ"ד דיש זיקה, ובשו"ת מהר"י בי רב סימן נט כ' דתתיבם דאין כאן חשש קטלנית דאשה הקנו לו מהשמים וממילא נפלה קמיה, והוסיף **ועוד דהוי אישות המת ול"ח אישות לאיש אחר** ולהכי ליכא דין קטלנית. ובשו"ת הרמב"ם בסימן קצח (שעג) כ' דבתנאי הבעל שלא ישא אשה על אשתו אין יבום בכלל, שהיבום מין אחר ממיני הנישואין בשביל היותו נישואין נעשין ונגמרין במיתה ואינו תלוי ברצון וא"צ לקדשה דאשה הקנו לו מן השמים ע"כ, וראה בשו"ת ב"י דיני יבו"ח סימן ד מש"כ ע"ד הר"מ הנז'. ולהמבואר לעיל גדר אשה הקנו מהשמים הנאמר ביבום דל"ה חלות דידיה ולהכי מהני ביבום ביאת שוגג כמש"כ הר"מ בפה"מ בריש פרקין, והרשב"א בשו"ת דלהכי לא בעי' עדים ביבום, וניחא היטב הר"מ לשיטתו].

ומצאתי מרגניתא בשאילת יעב"ץ סימן כו שכ' בהא דביאה דיבמה קונה בין באונס בין בשוגג, דאע"ג דבעינן נמי כוונה לשם ביאה, אפ"ה לא בעי כוונה לצאת ולא לקנות, אע"ג דביבום תרוייהו איתנהו, שהיא מצות עשה ככל אחד ממצות ה', ושייך בה קנין שהיבמה נקנית על ידה, מ"מ דייה בכוונת ביאה בלי כוונת מצוה וקנין, **כיון דדעת אחרת מקנה אותו הכא נמי אשה הקנו לו מן השמים** עכ"ל, והיינו דמש"א ביבום דאשה הקנו מהשמים היינו דל"ה חלות דידיה ככל קדושין, וכמש"כ הר"מ בפה"מ דמה"ט מהני ביבום ביאת שוגג, וכן הרשב"א כ' דמה"ט יבום לא בעי עדים וכמש"נ לעיל, וכ"כ באב"נ אב"ע סימן ריב סק"ד דהתורה הקנתה לו, וכ"ה גם כוונת היעב"ץ במש"כ דהוי כדעת אחרת מקנה היינו דל"ה חלות דידיה וכמש"נ.

והנה בריטב"א ונמוק"י במתני' הקשו דלאבא שאול נימא דביאת מזיד הוי כביאה לשם נוי, ותי' דאבא שאול מדרבנן קאמר וקנאה מה"ת, וברמב"ן לעיל לט, ב כ' דמתני' דלא כאבא שאול דהאיך אפשר שיהא זה כפוגע בערוה והולד ממזר ורחמנא רבייה לקנייה, ובבית שמואל סימן קסו סק"ה כ' דאף אם אסור מה"ת לייבם לשם נוי מ"מ קנה יבמתו, ועיין בקרן אורה לעיל לט, ב שכ' דלאבא שאול בבא לשם זנות אף דאסור מה"ת היינו איסור בעלמא אבל האשת אח הותר מהתורה וקרוב בעיני להיות הולד ממזר הוי מדרבנן, וראה בפה"מ להר"מ בכורות סופ"ק ובתש' הר"מ בסימן קע דמשמע דלאב"ש הוי כבא על אשת אח, ועי' בחזו"א קכט סקי"ג, ובקובה"ע סימן לו סק"א. ובנובי"ק אב"ע סימן נד כ' דאבא שאול מיירי דוקא במכוין בפירוש לשם זנות, אבל בסתמא אף אם לא כיוון למצוה קונה אותה, ובזה פירש דהמשנה קאי גם כאב"ש, ובמזיד מיירי בסתמא ולא בכיוון לשם זנות ולהכי קנה, ומה"ט כ' שם דחרש קונה יבמתו גם לאב"ש דהוי כסתמא דמהני אף בלא כיון לשם מצוה ועי"ש. והנה הרמב"ן הנ"ל שכ' דלאבא שאול דהאיך אפשר שיהא זה כפוגע בערוה והולד ממזר ורחמנא רבייה לקנייה, ולכאורה י"ל דרבייה רחמנא לקנייה מדין יבום, ומוכח ברמב"ן דהוי קנייה מדין קדושין, ולהכי תמה דהוי תרתי דסתרי, ואכן זהו כוונת הב"ש הנ"ל דגם לאבא שאול דאסור מה"ת לייבם לשם נוי, מ"מ קנה יבמתו, היינו מחידושא דקנין יבום.

והנה במשנה למלך בהל' יבום פ"ב ה"ד הסתפק דכמו דמהני ביבום ביאת שוגג ה"נ מהני בלי עדים, והביא את שיטת הריא"ז בפ' בית שמאי דס"ל דיבום בעי' עדים, וכ"נ בריטב"א ותורא"ש קדושין יב, ב, וכ"כ בתורא"ש לעיל נא, ב ד"ה אי ולעיל נב, א ד"ה מאן, וכ"פ הרמ"א בשו"ע בסימן קסו ס"ב ועי"ש בהגר"א, ויסוד ספק המשנ"ל הוא דכיון דמהני ביאת יבום בשוגג וכו' הרי דל"ה חלות דידיה ולהכי לא בעי עדים, אך י"ל דכיון דעל ידו איכא חלות יבום בעי עדים, ולהנך דס"ל דבעי' עדים הוי כדין עדי גו"ק דהוי עדים לקיום הדבר וכלשון הריא"ז המובא בשלה"ג [לט. מדפי הרי"ף], וצ"ע דהיכא דהוי ביאת שוגג או ביאה לשם זנות, ודאי דלא משכח"ל עדי קיום שידעו שהיא היבמה, וכמ"כ בביאת אונס ל"ש לומר דבאנסוהו ייחד עדים לזה, וא"כ הוי חסרון מדין יבום בלי עדים, ובפת"ת בהל' יבום שם סק"ז בתו"ד רמז לקו' זו דבזנות ואונס ל"ש עדים לקיום, והיא קושית היד המלך, ובמאירי בריש קדושין נתקשה בזה שכ' גבי יבום: ואף בזו צריך עדי יחוד ואע"פ שאמרו בין בשוגג בין במזיד קנה מ"מ צריך שיהיו בזה עדים שאל"כ במה נקנית וכו' אלא שמזו של שוגג למדנו שא"צ לומר לה התקדשי לי בביאה וכן אינו צריך להזמין עדים שיראו את היחוד אלא שיראו מאליהם, וכן בכל קדושין שבעולם שאין עדי קדושין צריכין הזמנה ושלא אתם עדי אלא כל שרואים מאליהם דיים וכו', הרי דהמאירי הסיק מקו' זו דל"ב יחוד לעדים.

[והנה גבי יבום בביאת ישן עי' רש"י להלן נד, א דל"מ דלאו בר קנין, והראשונים הק' על רש"י מקטן וחרש ומביאת שוגג דקנה, ובהג' היעב"ץ חילק בין ישן לקטן דשאני ישן דל"ל דעת כלל משא"כ בקטן עי"ש, והראשונים כ' דבישן ל"ח כוונת ביאה, וטעם רש"י דלאו בר קנין הוא לענין הקנין דיבום, אבל לטעם דלאו בר כוונה היינו דל"ה ביאה כלל. וראה בנהור שרגא בספקו בנפל מהגג דל"מ ליבום אם סגי אח"כ בחליצה, או דבעי נמי גט כמו גבי ביאת מעוברת וכו' עי"ש, הרי דס"ל דגם בנפל מהגג אהני פורתא. ויל"ע בישן ונתנמנם דמהני ליבום אם מהני גם על הקנין וגם על המצוה, והפרמ"ג הו"ד במ"ב נקט דסגי בכך למצות צ"כ. והנה בתו"י וריטב"א הק' מביאת חרש וכנ"ל, וברש"י נו, א ד"ה אוכלת דלא גרעא ביאת חרש מביאת שוגג וזנות ואונס וכו', מבואר דמהני בחרש אף דאין בו דעת, והרשב"א הוסיף להק' מביאת שוגג, ובתוספתא יבמות פי"א הי"ב איתא חש"ו שבעלו קנו, וכן מבואר ברמב"ם יבום פ"ו ה"ג ובשו"ע סימן קעב סי"ב].

ובלשון הריא"ז הנ"ל אי' דבלי עדים ל"ה קנין גמור, וז"ל **לא נקנית לו באותה הביאה קנין גמור ואינו יכול לפוטרה בגט בלא חליצה וכו'**, וצ"ב דאם לא מהני ביאת יבום בלי עדים אמאי בעי גט, הא הוי כקדושין בלי עדים דלא מהני מידי, ונראה דאפי' אם נימא כדברי המהרי"ק שהביא האו"ש הנ"ל דגם ביבום הוי כקנין קדושין, [וכך הוא לשון הכתוב ויבמה, ולקחה וכו' ועי"ש במש"ח, ובכתבי הגר"ח החדש], וזהו סברת הראשונים דבעי' עדים ביבום וכנ"ל, אמנם נראה להוכיח מכ"ד דהמצות יבום והקנין יבום הם שני ענינים שאינם בהכרח קשורים זב"ז, ומשכח"ל שיתקיים הקנין יבום בלי המצוה, וכן משכח"ל איפכא שיתקיים מצות יבום בלי הקנין וכדיבואר. ולעיל הבאתי הבית שמואל שכ' דלאבא שאול דלשם נוי ליכא המצוה מ"מ קנאה, ומבואר חידוש בב"ש דהקנין דיבום שייכא אף בליכא לקיום המצוה, ולכן לאבא שאול אף דבא עליה לשם נוי ולא קיים המצוה מ"מ קנאה, ואף דהרמב"ן הק' דהוי תרתי דסתרי דאם לאב"ש קרוב בעיני דהוי כאשת אח איך קנאה, צ"ל דהב"ש מפרש דקנאה בתורת יבום, אבל הרמב"ן למד דאם קנאה הוי בתורת 'קנין קדושין וכמהרי"ק ומש"ה נקט דהוי תרתי דסתרי.

והנה הנך ראשונים דס"ל דבעינן עדים ביבום, יל"ע דלאבא שאול איך העדים יכולים לדעת אם כוונתו לשם מצוה דהרי ליכא דין אמירה ביבום, ולמבואר ניחא דהעדים בעינן לגבי הקנין יבום, וגם לאב"ש בבא עליה לשם נוי קנאה, ולפ"ד הב"ש נראה בהא דביבום מהני בהעראה, והראשונים הק' דליכא הקמת שם, וכן בביאה שלא כדרכה, ועי' בתוס' לעיל כ. וברשב"א שם, וכן בדברי התוס' ד"ה אילימא וברא"ש סימן א מש"כ גבי משמש מת, ובקו' הקר"א שם מהעראה ושלא כדרכה, דהק' הקר"א דכמו שכ' תוס' דמשמש מת ל"ק ביבום דבעי הקמת שם ה"נ נימא בשלא כדרכה.

וליישב הדברים י"ל דהעראה מהני רק לגבי הקנין, [דלגבי הקנין שפיר חשיב ביאה, כדס"ל לכמה ראשונים בקדושין י. ובתוס' להלן נה, ב דבאומר להדי' שתתקדש בהעראה קונה אשה בקדושי ביאה גם בהעראה, ולריטב"א כיון דיבום קונה בשוגג ל"ש לומר דדעתו על גמר ביאה ולהכי קונה בהעראה], אבל אה"נ בהעראה לא יהני לגבי המצוה, כיון דבמצות ביאה דיבום בעי' הקמת שם, ומצאתי בדבר אברהם ח"ג סימן ט שבתו"ד נחית ליסוד זה עיש"ה. וכמ"כ כ' המנ"ח במצוה תקצח דאם מצות צ"כ לא יצא ידי המצוה בלי כוונה אבל מ"מ קנה, הרי דשייך קנין בלי קיום מצות יבום. ונראה דכמ"כ שייך לומר איפכא גוונא דאיכא קיום המצוה דיבום מחמת ביאתו והקמת שם, ולא יהני לקנין, וכגון במש"כ בתורע"א במשניות ובלקוטים עמוד רטז ד"ה נסתפקתי בייבם ואמר מפורש שאינו רוצה לקנותה דאפשר דיבום לא מהני בעל כרחו של היבם, ואפשר דרק לא יהני לקנין דיבום, [וצ"ע בתוס' ב. גבי נדה דהוכיחו דקנאה מהא דמקיים המצוה, ומוכח לכאורה דס"ל דבלי קנין ליכא למצוה, ובישרש יעקב שם דן דהיכא דהוי מהב"ע כיון דליכא למצוה ליכא לקנין יבום, וע"ע בהגר"א בסי' קסד אות יב שכ' דנדה חולצת דמחמת המצוה חשיב עולה ליבום, ולכאורה כיון דקנאה חשיב עולה ליבום, ומוכח בד' הגר"א דלענין עולה ליבום בעינן גם לקיום המצוה דיבום].

והנה במתני' בביאת שוגג ובאונס אליבא דשמואל להלן נו, א מהני למצות יבום ולא יהני לקנין גמור דיבום, ומהני רק לדברים האמורים בפרשה, ובעי גט ולא בעי חליצה, כמש"כ רש"י להלן שם, [ובמתני' הזכיר רש"י רק דבעי גט], ועי' רש"י להלן שם דהטעם דהוי ביאה בלא דעת קנין וכו', וחידושא דמתני' דמ"מ קנה, והיינו דאף דלא נתכוין לביאת יבום מהני לקנין, ולבית שמואל הנ"ל דאתי גם כאב"ש, הרי דאף דלא קיים המצוה מ"מ מהני לקנות היבמה, ועי' תוס' לעיל לה, ב ד"ה תגלי גבי קטן שבא על יבמתו, ועי' קוה"ע סי' לו סק"א. והאחרונים הק' בגמ' לעיל ג, ב דאם עשה דוחה ל"ת שיש בו כרת שייכא יבום באח"א, והרי ל"ש בה קנין, עוד הק' באחיעזר מהגמ' דאם אחע"א שייכא יבום אף דל"ש בה קנין, וכן הק' גבי הואיל ואישתרי וכו', [וכמ"כ העירו בקו' רבינו ותוס' לעיל ט, א גבי חי"ל לר"ע], ומוכח לכאורה דשייך ביאת יבום גרידא אך דל"מ לדין קנין, [ובחזו"א שם סימן קל- ו נקט דכל שלא קנאה ל"מ הביאה, ועי' אפיקי ים סי' ז-יז דאין קיום העשה תלוי בקניה, ועי"ש ח"ב סימן לה, ונ"מ בכל הנ"ל היא גבי עריות דליכא יבום, אם הוא מחמת האיסור ביאה או מחמת דל"ש בהו הקנין].

ולפ"ז נראה דהא דבעי' עדים ביבום, העדים הם על הדין קנין שישנו ביבום, אבל על המצוה גרידא דהקמת שם ל"ב עדים, וגם בליכא עדים יכול לבא עליה ויתקיים בזה מצות יבום והקמת שם, אמנם מדברי הנובי"ת אב"ע סוף סימן קמח, וכן בישועות יעקב אב"ע סימן קסו ריש סק"ב נראה דבלי עדים ליכא אף מצות יבום עי"ש שדנו אם איכא בביאה איסור דאשת אח, ובשו"ת חת"ס חו"מ סימן רא נקט דבלי עדים דלא קני באותה ביאה ה"ל פוגע באשת אח שלא במקום מצוה וכרת מחייב וכו', וכבר הבאתי דבר"מ בפה"מ משמע לענין ביאת יבום לאב"ש דלשם נוי עובר באיסור אשת אח, ובמנ"ח מצוה תקצח שדן אם קיים מ"ע דיבום כשבא עליה בלי עדים להנך דבעי' עדים, ומשמע בדבריו דבודאי לא עבר בביאתו על איסור אשת אח, אלא דהמנ"ח דן אם יבא עליה שנית לקיים המצוה עי"ש, [וצ"ב דכיון שבא עליה נעשית כאשתו וביאה שניה הוי ביאת אישות ולא ביאת יבום], וראה בקר"א להלן נח. דנקט דבלי עדים הוי ביאת זנות, ובאו"ש פ"א מיבום הי"ב בתו"ד כ' דאף דבלי עדים לא קני אטו מי אסור לבא עליה מה"ת בלי עדים וכו', הרי דנקט דהעדים בעי לענין הקנין דיבום וכמש"נ. ולכא' יש לדון דבביאת שוגג וזנות ה"נ לא בעי עדים, דאפשר דלשמואל דהוי עלה דין ביאות גרועות מהני רק לענין ההקמת שם, אבל ליכא בזה חלות קנין דיבום, אמנם בסוגית הגמ' נו, א גבי ביאות גרועות דקני לדברים האמורים בפרשה, כ' רש"י ותו"י דהיינו דבעי גט ולא בעי חליצה, ואף דלשון רש"י שם דל"ה ביאת קנין, עכ"פ מהני להפקיע הזיקה דלא בעי חליצה, ומוכרח דמהני לקנין דיבום לענין זה, וזהו גופא דינא דשמואל דמ"מ מהני לדברים האמורים בפרשה, [ולהלכה עי' בשו"ע ב' דעות אם קי"ל כשמואל גם בנפלה מהנשואין], ולפ"ז מסתבר דבעי עדים כיון דמהני לקנין להפקעת הזיקה, [מיהו שיטת הרמב"ן להלן צו דלשמואל בביאות גרועות אינו חייב עליה משום אשת איש, וי"ל בשיטתו דביאת שוגג ל"ה קנין].

אך בדעת הריא"ז הנ"ל נראה שיטה שלישית, דס"ל דביבום בלי עדים ל"ה כקנין גמור, היינו דרק לענין הקנין דיבום בעי עדים, אבל מצות יבום נתקיימה גם בלי עדים, ולהכי ס"ל דבעי גט וחליצה, ויבואר עפ"י החזו"א סי' קל דדין זיקה פוקע רק ע"י הקנין, אבל ע"י ביאה גרידא אף שקיים המצות יבום לא פקעה הזיקה ומש"ה בעי חליצה. וכ"מ בגמ' לעיל לט כיון "שלקחה" נעשה כאשתו וכו' היינו דע"י קיום הקנין פקע הזיקה, [אך בדינא דמתני' דביאת שוגג וכו' נתבאר דגם לשמואל בביאות גרועות לא בעי חליצה ונפקע הזיקה, וזהו חידושא דמתני' דקנאה, ובגמ' הלשון דלא מכוונה למצוה, עכ"פ בודאי דמהני לקנין וכנ"ל]. אמנם לפ"ז הדר תיקשי קו' הפת"ת דבמתני' בביאת שוגג ואנוס דלא נתכוין למצוה כלל ומ"מ מהני לקנין, ובביאת שוגג וזנות ל"ש עדים, אכן נראה דכיון דלשמואל דמהני הוא רק לדברים הקנויים בפרשה ול"ה קנין גמור כבעל באשתו ליורשה וכו', ומהני לדין קנין יבום לדברים האמורים בפרשה, בזה שפיר יהני גם עדות מיוחדת וכיוצא, דרק היכא דהוי ביאת יבום גמורה דמהני לכל, הוי כביאת קנין קדושין, דמהני להיות ככל בעל ליורשה וכו' והוי כקנין דקדושין, ומש"ה ביבום כמצותו בעי' עדי קיום כגו"ק, אבל בביאות גרועות דמהני לדברים שבפרשה, אף דמהני גם לקנין דיבום, מ"מ כיון דמהני רק מדין קנין יבום לדברים שבפרשה, ל"ה קנין קדושין דעלמא, אלא כקדושי יבום, ושפיר מהני גם בעדות מיוחדת וכיוצא, וכן מפורש ברע"א בתש' סימן רכא אות ה מבנו הרש"א, וכן מבואר במנ"ח מצוה תקצט אות ג, וכ"כ בשערי יושר ש"ז סופ"ה ובחי' הגרש"ש למסכתין סימן כט אות ב דביבום מהני עדות מיוחדת כיון דל"ה חלות דידיה, ומעתה שפיר משכח"ל גם בביאת שוגג ובביאת זנות, שיהיה עדים, וניחא קו' הפת"ת הנ"ל.

ונראה להוסיף עוד דבגמ' בתניא אידך דרשי' ולקחה לו לאשה ובהך קרא הוי לקוחין דהיבם, וזה כמהרי"ק דהוי קיחה דקדושי יבם, ויש עוד דין יבום שהוא המשך אישות המת ואשה הקנו לו מהשמים וזה קרא דיבמה יבא עליה היינו ביאה בלי מעשה קיחה, ובזה מהני בשוגג ואונס דל"ב דעת היבם, ויתכן לומר מאידך גיסא דלגבי יבום דאשה הקנו לו מהשמים בעי דוקא ביאה כדרכה של הקמת שם, משא"כ לקנין הוי ככל קדושין דקונה גם בשלא כדרכה, ומדוייק הגמ' דמקרא דיבמה יבא עליה ילפי' ביאת שוגג דקונה, והרבוי דקונה בשלא כדרכה ילפי מקרא דולקחה, **היינו מצד קנין קדושין דקונה גם בשלא כדרכה**, וכ"נ בלבוש בסימן קסו ס"ז שכ' דרבתה רחמנא שלא כדרכה דכתיב ולקחה לו לאשה מ"מ **ושלא כדרכה נמי דרך לקיחת אשה הוא** עכ"ל, מפורש כמש"נ. ויש לדון ולחדש דבביאה שלא כדרכה כיון דמהני מצד הקנין דקדושין בזה לכ"ע בעי עדים ככל קדושין, ומה"ט י"ל דבביאה שלא כדרכה אם הוי באונס ושוגג לא יהני כיון דבעי לקנין דקדושין וזה ל"ש באונס ושוגג.

ואולי הדברים מדוייקים בתוס' ר"י הזקן ריש קדושין שכ' על מתני' דהיבמה נקנית בביאה, דהיינו **ליבם קנין גמור ליורשה וליטמא לה**, והיינו דהזכיר במכוון החלק שקונה אותה מדעתו ליורשה וליטמא והיינו מדין ולקחה נעשית כאשתו דזה החלק שהוא פועל כקנין קדושין, אבל לשאר דברים האמורים בפרשה הוי מצד דאשה הקנו לו מהשמים וכדפי'.

ובתוס' יבמות נג, ב ד"ה שאנסוהו כ' בשם ר"י דאף למ"ד משמש מת בעריות חייב ביבום ל"מ דל"ה דרך הקמת שם, ובקר"א תמה דמ"ש משמש מת מביאה שלא כדרכה דקונה ביבמה אף דליכא הקמת שם, ולדברינו י"ל דבשלא כדרכה נתרבה מדין ולקחה ככל קנין קדושין דהוי קנין של היבם, אבל תוס' מיירי שבא עליה בעל כורחו שהדביקוהו נכרים עליה, ובזה ה"נ לא יהני ביאה שלא כדרכה דליכא לקוחין ודעת היבם, והא דדדנו תוס' במשמש באבר מת ביבום היינו רק מצד מצות יבום, ובמנ"ח רסו אות לח תמה על השו"ע שכ' רק לענין יבום דל"מ במשמש מת, ושוב כ' דבקדושין פשיטא דל"מ לקנין קדושין, ורק ביבום סד"א דכיון דזקוקה לו מהני ולהכי השמיענו השו"ע דלא מהני, והיינו דבמשמש מת דל"ה קנין לביאת קדושין, ה"נ ל"ה ביאה לקנין יבום, אלא סד"א דיהני ביבום מצד מצות ביאת יבום, דמהני גם באונס, ובזה כ' תוס' דל"ה הקמת שם, אבל בשלא כדרכה דמהני לקנין קדושין שפיר היה מועיל ליבום, אלא בדאונס ל"ה קנין ביאת קדושין ולהכי ל"מ זולת טעמי' דהקמת שם וא"ש היטב. [מיהו בפת"ת בסימן לג הביא משעה"מ פ"א מאישות שכ' דלגבי משמש מת בביאת קנין קדושין תליא דלמ"ד דמשמש מת חייב בעריות ה"נ מהני לקדושין, ולפ"ז להתוס' כאן דמיירי להך מ"ד דחייב, א"כ מהני לביאת קדושין ביבום].

בס"ד **בדין ג' עבירות יהרג ואל יעבור**

שי' תוס' בסוגין וביומא פב דאונס רחמנא פטריה אפי' בעושה מעשה דנהי דחייב למסור עצמו מ"מ אם לא מסר עצמו לא מחייב מיתה דולנערה לא תעשה דבר אפילו בעשתה מעשה דאמר דפטריה ממיתה דבעשיית מעשה איירי היקשא דקרא ועוד דכיון דאפי' ברצון מיחייב מיתה אע"ג דלא עביד מעשה דהא אשה חייבת ברצון אפי' בקרקע עולם ה"נ כשפטר הכתוב אונס במיתת ב"ד כדכי' ולנערה פטור בכל ענין אפי' בעביד מעשה, וכ"ה שי' הרמב"ם בפ"ה מסוה"ת ובפ"כ מסנהדרין ה"ב וה"ג.

והנה ברמב"ם פט"ו מהל' תפילה ונ"כ ה"ג כ' כהן שעבד כוכבים בין באונס וכו' אינו נושא כפיו, ובכס"מ כ' דצ"ע מנ"ל הא וכו', וכוונת הכס"מ להקשות להר"מ לשיטתו דבעבר ולא נהרג אין עונשין אותו, והיינו דאיכא פטור אונס, ורק דביטל מצות קדוה"ש, א"כ ל"ח כהן שעבד ע"ז, (וניחא בזה מה שתמה על הכס"מ בס' קובץ על הר"מ שם בשם החכ"צ סימן יג, וברבינו מנוח שם נראה דהר"מ מיירי בגוונא דמתרפא מע"ז דדינו דעונשין אותו).

ובדברי התוס' הנ"ל תמה הרע"א בגה"ש ביומא שם [הועתק בסוגין] תמיהה עצומה לא זכיתי להבין דבריהן הקדושים דמה בכך דלדין מיתה אין חילוק הא מ"מ מכח דלא עבדא מעשה הדין דמותרת ותעבור ולא תהרג **אם עשתה בהיתר** וברשות ב"ד פשיטא דא"ח מיתה, ואיהו דיהרג ואל יעבור י"ל דאם עבר חייב מיתה, ובאמת גם בדידה אלו היה הדין דתהרג ואל תעבור היתה חייבת מיתה אף דלא עבדא מעשה אבל טעם פטור דידה כיון דכך הדין דתעבור ואל תהרג ועשתה בהיתר, וה' יאיר עיני עכלה"ק. וכה"ק ביד המלך בהל' יסוה"ת.

ונראה בהקדם דברי הרמב"ם בסה"מ ל"ת רצד הזהיר מענוש האנוס על חטאו אם עשאו אחר שהיה אנוס על המעשה וכו', (וכ"ה לשון הרמב"ם בהל' סנהדרין הנ"ל, ובסמ"ג ל"ת רא, ובחינוך מצוה תקנו), וברמב"ן שם ובשרש שמיני השיגו שזה הלאו הוא מניעה שהאונס פטור ממיתה וממילא אסור להמיתו וכו', וי"ל בדעת הרמב"ם דבאונסין הוי מעשה עבירה והא דאינו נענש הוי הלכה נפרדת גבי ב"ד דמוזהרין שלא לענוש האנוס, וזהו שכ' הר"מ האי דינא בהל' סנהדרין ובהל' יסה"ת, והדגיש דאין ב"ד ממיתין אלא ברצונו ובעדים ובהתראה, דהם דינים שנאמרו לב"ד, ולהכי מנאה הר"מ בסה"מ לל"ת לב"ד שלא לענוש את האנוס, אכן י"ל דכ"ז ה"ד לענין הג' עבירות כיון דלא נא' בהם דין וחי בהם, אבל בכה"ת כולה דדינו דיעבור ואל יהרג ופטור מדין וחי בהם, בזה ל"ח למעשה עבירה, [וקצ"ע דבסה"מ סתם הר"מ והביא דהוי ל"ת גם בכל אונס ולא רק בג' עבירות, ובזה צע"ג דהא כיון דבכה"ת איכא דין וחי בהם ול"ה מעשה עבירה כלל, מהיכי תיתי למנות ל"ת דולנערה הא ודאי פטור הוא מעונש], וברדב"ז בהל' סנהדרין שם ה"ב כ' גבי ג' עבירות בעבר ולא נהרג דאם עברו ב"ד והרגוהו אין עליהם עונש הורג נפש מישראל אלא עונש לאו לבד, כיון שהיה דינו שיהרג ואל יעבור ולא עשה כן אבל אם היה דינו שיעבור ולא יהרג הרי הוא כשאר ישראל הכשרים ע"כ, [ובמנ"ח שם כ' בפשטות דבהרגוהו חייבים מיתה], ומבואר ברדב"ז דבג' עבירות אף דאינו נהרג מפטור אונס, מ"מ חשיב דעבר עבירה ובר מיתה הוא ורק דב"ד אין מענישין אותו מאזהרה דלנערה וכו', ולהכי אם ב"ד הרגוהו עברו על עונש לאו בלבד, והדבר מחודש לומר דבאונס חשיב מחוייב מיתה ובהרגוהו ב"ד עוברים רק על לאו דלנערה, אכן הרדב"ז הדגיש דה"ד בג' עבירות החמורות דהיה דינו ליהרג, והיינו דבעבר ולא נהרג פטורו הוא מדין אונס, משא"כ בכל העבירות דאיכא גם פטור וחי בהם, הרי אם ב"ד יהרגוהו יתחייבו, וכמש"כ הרדב"ז דהוי כשאר ישראל הכשרים, [ובהורג בלי עדים והתראה פשוט דאם ב"ד יהרגו אותו יהיו מחוייבים מיתה ול"ד לאונס, והר"מ שם הכליל יחד גם הדין דאין ב"ד מענישין אלא ברצון ובעדים והתראה וצ"ב]. ועי' בקו"ש כתובות סי"א שדן דלרדב"ז האנוס היה ראוי להיפסל לעדות, (וראה בתומים בסי' לד ס"ק כג, ובנובי"ק אב"ע סימן עב, ובמנ"ח מצוה רצו אות לה), אך מלשון הרמב"ם הנז' דבאנוס הוי אזהרה לב"ד וכו' נראה כדבריו, [אם כי צ"ע דהר"מ כ' הל"ת באונס בכה"ת וכנ"ל], וכן נוטה לשון הריטב"א בע"ז הנ"ל במש"כ דלרבא בע"ז באונס חשיב נעבד דמיקרי עובד ע"ז ורק דאין ב"ד מענישין על כך, וכ"ה דעת הרמב"ם כנז', וא"ש לשיטתו, ועי' באבודרהם בתפילת יוהכ"פ דלהכי מתוודה על חטא כו' באונס וברצון, דגם בחטא באונס בעי כפרה, (ועי' רמ"א יו"ד סוף סימן קפה, ובלשון הר"מ ריש הל' תשובה כ' בין בזדון בין בשגגה, ולא הזכיר אונס), ולפ"ז ניחא מש"כ הרמב"ם דבכהן שעבד ע"ז באונס לא ישא כפיו, והיינו דאף דאיכא פטור אונס, מ"מ חשיב עובד ע"ז, ומה שאינו נענש הוי מדיני ב"ד שלא יענישוהו, אבל איהו חשיב עובד ע"ז ולהכי פסול לנשיאת כפים, [וקצ"ע דלגבי כהן שהרג דפסול כ' הר"מ בהרג בשוגג, ולא הזכיר בהרג באונס, ובמשנה ברורה בסימן קכח ס"ק קכח הביא מהרנ"ח ופ"ח דבאנסוהו להרוג נושא כפיו, אך בשע"צ אות צט העיר על דבריהם דנימא דהוי כעובד ע"ז באונס דפסול לנ"כ דעשה מעשה וכו' עי"ש].

וביאור הדברים נראה דהנה בכה"ת דדינו דבאונס מיתה יעבור ואל יהרג, איכא ב' פטורי, חדא דין אונס הנלמד מולנערה לא תעשה דבר, ועוד מילפו' דאלה המצות וגו' וחי בהם, וכך מבואר בתוס' סנהדרין סו"פ ב"ס עד: ובתורא"ש שם ועי"ש בערל"נ, ויל"ע דאמאי בעי' בכל התורה לילפותא דוחי בהם לומר דיעבור ואל יהרג, הא בלא"ה אין לעונשו בעבר כיון דהוי אנוס ופטור מעונשין מקרא דלנערה לא תעשה דבר, ודוח"ל דהפטור מקרא דוחי בהם אתי לומר דשרי ליה לכתחילה. ונראה דשני פטורים אלו חלוקים בגדרם, דמדין אונס הוי מעשה עבירה ורק דהוי פטור מעונשין (וכבר האריכו בזה האחרונים, וראה בחמדת שלמה סימן לח וסי' לט), משא"כ בדין וחי בהם ליכא לעבירה כלל, דבבמצות נאמר וחי בהם ואם ע"י המצוה אין לו חיים ליכא למצוה, ומצאתי הדברים מפורשים בספר הערוך בערך ערל שכ' "שלא נצטוו ישראל לקיים המצות במקום שיש מיתה שנאמר וחי בהם", וכן מבואר בקרי"ס בהל' יסוה"ת שם שהוסיף על מה שכ' הר"מ שם דבכה"ת דיעבור ואל יהרג אם נהרג הרי"ז מתחייב בנפשו, דהטעם כיון דליתא לצווי כלל במקום דנא' וחי בהם, "וכמו שהוא מצווה לשמור המצות כשאין סכנה כדכתיב ושמרתם את כל מצותו וחי בהם, כך הוא מצווה שלא לשמור כשהוא מסתכן דמכלל הן אתה שומע לאו" עכ"ל הקרי"ס, ומבואר כמש"כ דמדין וחי בהם ליכא לעבירה כלל ולהכי אינו יכול להחמיר על עצמו וליהרג, [והא דבפקו"נ דוחה שבת מדין וחי בהם, ולהרבה ראשונים הוי רק דין דחויה, אכן בזה שאני דהתם מתרפא ע"י שעובר על חילול שבת, וכמש"כ המנ"ח דמה"ט ס"ד דל"ש בזה דין וחי בהם, דאין העבירה גורמת לסכנתו ואכ"מ], וס"ל להר"מ בפ"ה מיסוה"ת דבג' עבירות החמורות הן אמנם דלא נא' דין וחי בהם, אמנם נשאר פטור אונס, ולהכי ליכא עונש על עבירה זו, אכן נראה דאין הפי' דאינו מחוייב מיתה כלל, דודאי עבר עבירה וחייב על עונשה, ורק דאיכא הלכה נפרדת גבי ב"ד דמוזהרין שלא לענוש האנוס, וזש"כ הר"מ האי דינא בהל' סנהדרין, וכן ביסוה"ת שם הדגיש דאין ב"ד ממיתין אלא ברצונו ובעדים ובהתראה, דחד דינא הוא דנא' לב"ד אזהרה מיוחדת, וזהו שמנאה הר"מ בסה"מ לל"ת מיוחד, אכן כ"ז ה"ד לענין הג' עבירות כיון דלא נא' בהם דין וחי בהם, אבל בכה"ת כולה דדינו דיעבור ואל יהרג בזה פטור מדין וחי בהם, דל"ח למעשה עבירה כלל ופשיטא דאינו מחוייב מיתה כלל, וזהו טעמו של הר"מ ביסוה"ת דבכה"ת בנהרג ולא עבר הרי"ז מתחייב בנפשו וכמש"נ.

ובזה יש לבאר את דברי רש"י להלן סד,ב שכ' דמשום סכנה אם עביד למילה הו"ל כמילה שלא בזמנה ואינה דוחה את השבת, (ועמדו האחרונים בדבריו דאמאי הוי חילול שבת, דאף דפטור מ"מ הא אית ליה קיום מצוות מילה, ועי' בחי' רמ"ש ביבמות שם), ומוכרח בדעת רש"י דמדין וחי בהם ליכא למצות מילה כלל והו"ל כמילה קודם זמנה, ומש"ה אינה דוחה את השבת, ויש לדון דלרש"י במל במקום סכנה בעי' הטפת דם ברית כדין מל קודם זמנו, וכן מצאתי בשו"ת בנין ציון לערל"נ סימן פז ובערל"נ להלן עא שכ' לדון דבעי הטפת דם ברית.

[וכפיה"נ זהו ספיקו של המשנה ברורה סימן שכח סקל"א אם שרי לחלל שבת כדי להציל מי שרוצים לחייבו לעבור עבירה של יהרג ואל יעבור וימסור נפשו על כך, והיינו כיון דבהנך עבירות ליכא לדינא דוחי בהם א"כ לא חשיב הצלה ולהכי א"א לחלל עליו את השבת, ולהר"מ אם יעבור יהיה פטור מדין אונס, אבל כיון דאין בהם דין וחי בהם אפשר דלא חשיב איבוד נפש דאדרבא מגיע לתכליתו ומש"ה אין מחללין עליו את השבת להצילו, ומ"מ הסיק המ"ב דאפשר דמחללין עליו שבת להצילו. והמ"ב כ' "דאפשר" דמחללין עליו את השבת, ובמ"ב מדוייק דקאי על הצלה מעבירה של יהרג ואל יעבור, ויש לדון דאם הוי עבירה של שבת שדינה ביעבור ואל יהרוג בזה כיון דמחמיר על עצמו שלא כדין ולהר"מ אסור והוי מתחייב בנפשו שוב אין מחללין עליו שבת להצילו. וע"ע בפרמ"ג שם ובלבוש בסימן שו גבי לאו דע"ז כ' דמחללין עליו שבת וה"ה גי"ע, משא"כ בסימן שכח סי"ג מיירי בעבירות שדינם דיעבור ואל יהרג ולכן אין מחללים בשבילם עיש"ה].

והנה בפרשת דרכים להמשנה למלך דרוש שני הקשה בהא דאאע"ה מסר נפשו באור כשדים, (וכן ביוסף דאף דהיה סכנה ליהרג ע"י פוטיפר), והרי אם אית ליה דיני ב"נ אינו מצווה על קדוה"ש, ואפי' נימא דהחמירו על עצמם, והאבות נהגו לחומרא כדין ישראל, מ"מ הא באינו מחוייב ליהרג כ' הר"מ דבנהרג הרי"ז מתחייב בנפשו, ועי"ש שהאריך בזה, והסיק דע"כ דהי' להם דין ישראל עכתו"ד. אמנם להמבואר ניחא היטב, דמש"כ הר"מ דבכה"ת דיעבור ואל יהרג אם נהרג הרי"ז מתחייב בנפשו, ה"ד בישראל דנא' בהו דין וחי בהם דחביבה נפשו של ישראל כפרש"י, ובזה הוי הפקעה מהאיסור והמצוה, וכמו שהבאנו מהערוך והקרי"ס, ומש"ה אסור לו ליהרג, אכן בב"נ דלא נא' בו דינא דוחי בהם, ורק דאיכא פטור אונס, וכדאי' בסנהדרין שם, (ועי' בח"א מהרש"א בנדרים לא,ב), בזה שפיר יכול להחמיר וליהרג, כיון דהוי מעשה עבירה וכמש"נ, והפר"ד אזיל לשיטתו דס"ל שם דבב"נ ג"כ אסור להחמיר על עצמו (ודלא כמהר"ש יפה שהביא שם).

ולפי"מ המבואר נ"ל בשיטת התוס' בסוגין וביומא שם ובכתובות ג, ב שכ' דבקרקע עולם לא אמרי' דתעבור ואל תיהרג, משום דנערה המאורסה ילפי' מרוצח ורוצח גופיה קאמר התם דסברא הוא דמאי חזית דדמא דידך וזה ל"ש אלא במאנסין אותו להרוג בידים וכו' עי"ש. ולכאורה לפ"ז בקרקע עולם הוי כבכה"ת דליכא דינא דיהרג ואל יעבור משום קרא דוחי בהם, ולא בעי' לפטור אונס, ומעתה צ"ע דלמאי כתיב קרא דולנערה וגו' גבי קרקע עולם, תיפ"ל דהפטור הוא מדין וחי בהם, ולא מסתבר לומר דהקרא כתיב למילף מיניה על פטור אונס בכה"ת, דלמאי כתבה התורה כן דוקא בעריות דקרקע עולם, [וכמ"כ דוח"ל דהפסוק בא ללמד על בן נח דליכא בו דינא דוחי בהם], מיהו י"ל דהפסוק מיירי בגוונא דעשתה מעשה, דבזה בעינן לפטור מדין אונס דל"ה קרקע עולם, וכמש"כ התוס' בסוגין, או דמיירי בגוונא דאנסוהו באונס אחר בלי סכנת מיתה, וראה ביד המלך [לנכד הנוב"י] בהל' יסוה"ת על הר"מ שם שעמד בעיקר הקו' דלמאי כתיב בקרא פטור ולנערה הא בלא"ה איננה חייבת ליהרג דוחי בהם כתיב בכה"ת.

ונראה ליישב בזה דבקרקע עולם הוי פרשה דגי"ע, ורק דבעברה ולא נהרגה איכא פטור אונס, והיינו דבק"ע נאמר רק דאינה מחוייבת ליהרג, כיון דאינה עושה מעשה, ואין מענישין אותה מחמת פטור אונס, ודבר זה מוכרח בתוס' בסוגין שכ' דבקרקע עולם הפטור מדין אונס, ולכא' נימא דכיון דליכא לילפו' מרציחה ליהוי ככל עבירות דכתי' וחי בהם, ואמאי בעי' לפטור אונס, וע"כ דבק"ע הוי גילוי עריות, וליכא בזה דינא דוחי בהם, ורק דאינה מחוייבת ליהרג מפטור אונס, ולהכי כ' התוס' דבעשתה ברצון חייבת, ואף דהוי קרקע עולם, ובודאי גם ברצון ל"ח מעשה והוי ק"ע, אלא דבעשתה מרצון דליכא פטור אונס ממילא חייבת דהוי גי"ע. ובזה ניחא ההערה הנ"ל דלמאי כתיב קרא דולנערה וגו' תיפ"ל מפטור דוחי בהם, דהוי פטור יותר גדול, וע"כ דבעי' לקרא היכא דליכא דינא דוחי בהם, אלא דק' דהך קרא כתיב בקרקע עולם ואז איכא לדין וחי בהם, ול"ל לקרא לפטור מדין אונס, אע"כ כדברינו דבק"ע ליכא דינא דוחי בהם דחשיב גי"ע, והפטור אינו אלא מדין אונס. **[אמנם בפנים יפות ובחיד"א בפני דוד אות יג בפ' אחרי כ' דלהכי כ' וחי בהם בפרשת עריות לומר דהיכא דהוי ק"ע איכא דין וחי בהם ודלא כמש"כ].**

ויסוד דברינו תליא בעיקר ההבנה בתוס' שכ' דבק"ע ליכא דינא דיהרג ואל יעבור, אם הפשט דעבירה בלי מעשה קלה יותר, [ובקובה"ע סימן מח,א העיר דהרי לענין גי"ע השוה הכתוב אשה לאיש מקרא דונכרתו וכו', וכתוס' ב"ק לב. דההנאה חשיבא מעשה, ועי' בני אהובה אישות פכ"ד ה"ז דאף דריבתה התורה לענין חיוב מיתה האשה הנבעלת מחמת הנאתה, מ"מ ל"ה מעשה גמור המחייב ברציחה ובנזקין, ולהכי ליכא חיוב יהרג ואל יעבור כיון דל"ה מעשה גמור, וי"ל יותר פשוט ע"ד שכ' העל"נ בסנהדרין עד: דכיון דאנסוה ל"ל הנאה דהא אין רצונה בהנאה זו כלל]. ושפיר י"ל דמ"מ הוי גי"ע גם בק"ע, ועוד דלא עדיף מאביזרייהו דג"ע דדינו דיהרג, ועי' במאירי בסנהד' שכ' דגם בק"ע מ"מ בהלכה למקום הבועל תהרג דמקרי מעשה, אף דבגוף העבירה ליכא מעשה, והנה הראשונים נחלקו גבי ק"ע אם מותר לה להתרפאות, עי' רמב"ן פסחים כה ורבינו דוד שם דאסור, וע"ע בריטב"א בע"ז שם, והיינו דבמתרפאין דל"ה אונס שפיר חייבת, ולעל"נ הנ"ל ניחא היטב דדוקא באנוסה דל"ל הנאה ל"ש השוה הכתוב אשה לאיש, אבל במתרפאין דאית לה הנאה שוב אמרי' דהשוה הכתוב וליכא פטור דקרקע עולם.

ולפי המבואר נראה ליישב משה"ק האחרונים לשי' הרמב"ם דהיכא דדינו דיעבור ואל יהרג, אם נהרג הרי"ז מתחייב בנפשו, דהא אמרי' בכתובות ג: איכא צנועות דמחמרי ומסרי נפשייהו וכו', וביד המלך הק' עוד מההיא דפ' הנזקין דד' מאות בנים ובנות דמסרו נפשן והא הבנות הוי ק"ע, וע"כ דהחמירו על עצמן והא דינם ביעבור ואל יהרג, אמנם נראה למש"כ עפ"י הקרי"ס דטעם הרמב"ם שייכא רק בכה"ת כולה דאיכא פטור דוחי בהם ול"ה מעשה עבירה כלל, ומש"ה אם נהרג הרי"ז מתחייב בנפשו, אכן בההיא דכתובות שאני דהא הוי פרשה דגי"ע ורק דהיא קרקע עולם ואינה מחוייבת ליהרג, אמנם כיון דהוי גי"ע תו לא נא' בזה דין וחי בהם, ואין להקשות דאם ליכא וחי בהם א"כ יהיו מחוייבים ליהרג, זה אינו דמ"מ איכא פטורא דאונס, אלא דבזה שפיר יכולים להחמיר על עצמם וליהרג, ודמי למש"כ לעיל לענין בן נח דכיון דפטורו הוא רק מדין אונס יכול להחמיר וליהרג, (אמנם בריטב"א בע"ז שם מפורש דגם בק"ע תעבור ואם לא עשתה כן מתחייבת בנפשה היא), וכמ"כ נ"מ דאסור להתרפאות בק"ע כיון דהוי גי"ע ובזה ליכא פטור אונס, ומה"ט נראה דגם לשיטת הבעה"מ סו"פ ב"ס דבגי"ע היכא דהוי להנאת עצמן ליכא דין יהרג ואל יעבור, אמנם הוא רק מחמת פטור אונס, אבל ליכא בזה דינא דוחי בהם כיון דהוי גי"ע, ונ"מ דלהתרפאות יהיה אסור גם בלהנאת עצמן, ובזה ניחא משה"ק הרמב"ן על הבעה"מ מהגמ' בפסחים פרק שני דאין מתרפאין בגי"ע אף דהוי להנאת עצמן, דלהתרפאות ה"נ אסור גם לבעה"מ, וכפיה"נ כן הוא כוונת הר"ן בפסחים שם בישוב קו' הרמב"ן עיש"ה, ועי' ביד רמ"ה דלהנאת עצמן שרי רק בשב ואל תעשה, וניחא עפי"ד דחשיב גי"ע, (אמנם בב"י בסי' קנז הביא מהר' ירוחם דבלהנאת עצמן אסור להחמיר וליהרג, וע"כ דס"ל דלא חשיב גי"ע). ומדוייק כן בתוס' ובתורא"ש לפנינו שכ' **דבקרקע עולם לא "מיחייבא"** ליהרג, ומשמע דאם רצתה שפיר דמי.

ובזה נראה ליישב קו' הרע"א בגה"ש ביומא פב: שהבאתי בתחילת השיעור שהק' ע"ד התוס' שם, והיא גם קו' על התוס' בסוגין במש"כ דפטור באונס דומיא דהאשה דכיון דברצון אין לחלק וכו', והק' הרע"א דהא באשה ע"כ הטעם משום דהוי קר"ע ואינה מחוייבת ליהרג משא"כ בדידיה וכו' ונשאר בצע"ג עיש"ה, אכן י"ל דגם בק"ע הוי גילוי עריות וליכא בה דינא דוחי בהם, אלא דבעברה פטורה מדין אונס, אבל לא הוי היתר [כלשון רע"א והיד המלך שם], ולשון הגמ' בכתובות ולידרוש להו דאונס שרי היינו דאינן נענשים על כך, דאינה חייבת ליהרג, משום דגם היכא דאין מענישין מחמת אונס רחמנא פטריה לא נאמר דינא דיהרג ואל יעבור, אף בלי קרא דוחי בהם, וכמו שכתבתי לעיל להוכיח מבן נח דליכא בהו פטור דוחי בהם, אלא פטור אונס ואינו חייב ליהרג על מצותיו, וה"נ נשים בקרקע עולם וכדפי', ולהכי אמרי' בגמ' שם דאיכא צנועות דמסרי נפשייהו דשרי להו להחמיר וכדפי' לעיל, ושפיר ניחא התוס' במש"כ דשייך למילף מיניה דגם גבי הבועל אף דיהרג מ"מ נשאר בו פטור אונס, ונמצא לפ"ז דבק"ע הנשים ואנשים שוים לענין דבתרוייהו הוי עבירת עריות, אלא דבאנשים כיון דעושים מעשה דינם דיהרג ואל יעבור ואם עברו פטורים מעונש מיתה מחמת אונס, ובנשים דאין עושים מעשה דינם דיעבור ועל יהרג, אך גם לגבי נשים הוי עבירת עריות, ורק אינם מחוייבים ליהרג, ובתרוייהו פטורים מעונש מפטור אונס, ושפיר כ' התוס' דילפי' אנשים מנשים, וכ"ה לשון הר"מ דבעבר פטור מדין אונס, וילפי' כן מנשים דנאמר בהם לנערה לא תעשה דבר, וראיתי מובא מהגרי"ז בכ"י שכ' ע"ד הגר"ח בריש יסוה"ת שהוכיח מלשון הר"מ ביסוה"ת פ"ה סוף ה"ד שהביא ראיה מאונס דולנערה לא תעשה דבר, לדינו דגם ביהרג ואל יעבור איכא פטור אונס, והק' הגרי"ז דמה ראיה היא זו דהא לגביה הוי ק"ע, והוכיח מכאן דהר"מ פליג על תוס' וס"ל דגם בק"ע חייבת ליהרג, אך לדברינו זה אינו מוכרח דבפשיטות כוונת הר"מ לדין התוס' דילפי' פטור אונס באנשים מפטור אונס בנשים, ומשום דגם בק"ע הוי גי"ע אלא דאינה חייבת ליהרג וכדפי', עכ"פ קו' הרע"א ניחא היטב דשפיר שייך למילף אנשים מנשים לפוטרם מדין אונס, כיון דאף דבאנשים נאמר יהרג ועל יעבור זהו מחמת דעובר במעשה, אבל גם לגבי אנשים שייך פטור אונס, כמו בנשים דעיקר פטורם הוא מחמת אונס, ורק דאינה חייבת ליהרג כיון דאינה עושה מעשה, אמנם הרע"א והיד המלך שהקשו כן הדגישו בקושייתם דלגבי האשה הוי עשתה **בהיתר**, היינו דס"ל דבק"ע ל"ה גי"ע כלל.

ונראה דהנ"מ בזה לשיטת הרדב"ז בפ"כ מסנהדרין ה"ב שהובא לעיל שכ' דבג' עבירות החמורות שדינם דיהרג ואל יעבור, היכא דעבר ואינו נהרג, דאם ב"ד הרגוהו פטורין ורק עברו על ולנערה לא תעשה דבר, דזהו אזהרה לב"ד שלא לענוש האנוס, משא"כ בעבר על שאר עבירות והרגוהו הוי רציחה עי"ש, ולדברינו י"ל דאף דלכאורה גם בעריות בק"ע לתוס' דאינה חייבת ליהרג ואיכא בה פטור דאונס, אמנם כיון דהוי פרשה דעריות, אם ב"ד הרגוה בזה כיון דהוי גי"ע אם הרגוה ל"ה רציחה, ורק יעברו הב"ד על ולנערה לא תעשה דבר, וכדברי הרדב"ז גבי ג' עבירות בעבר ולא נהרג, אכן זהו החילוק בין אנשים ונשים, דאף דבתרוייהו איכא פטור אונס להר"מ ותוס', מ"מ איכא חילוק דלגבי אנשים דהוי מעשה ודינם ביהרג ואל יעבור ורק דאינו נענש מחמת אונס, בזה אם ב"ד יהרגוהו יהיה פטורים ממיתה ורק עברו על ולנערה ל"ת דבר, אבל בנשים דהוי ק"ע ולא עבדו מעשה והיה דינם ביעבור ואל יהרג, בזה אם ב"ד הרגוה יהיו חייבים מיתה על הריגתה ודוק.

ובדברינו יש ליישב משה"ק בתוס' כתובות ג: גבי יעל דאמרי' דהטיל בה זוהמא וכו' ואמאי ל"א דהוי קרקע עולם, ולדברינו ניחא קו' תוס' דאם הטעם משום ק"ע נחשב מ"מ לעריות ושייך להחמיר וליהרג, ולהכי אמרו הטעם דהטיל בה זוהמא וכו' דמש"ה לא נחשב לעריות כלל וליכא דינא להחמיר וליהרג, ושפיר ניחא קו' תוס'.

ויסוד זה נראה גם לגבי ע"ז, דהנה בפסחים נג,ב דרש תודוס איש רומי מה ראו חנניה מישאל ועזריה שמסרו עצמן על קדושת השם לכבשן האש נשאו ק"ו בעצמן מצפרדעים וכו' ועי"ש בפרש"י, ובתוס' הק' על פרש"י דבלא"ה בפרהסיה חייב למסור עצמו, ומפר"ת דצלם זה שעשה נבוכדנצר לאו ע"ז הוה וכו', אמנם עי' בח"א מהרש"א שם שכ' ליישב דתודוס ס"ל כר' ישמעאל דבע"ז בצנעא יעבור ואל יהרג והתם לא הוו עשרה מישראל וכו', ומסרו עצמן למיתה אע"פ שלא היו מצווין לקדש השם דנשאו ק"ו מצפרדעים וכו', ומיהו האי ק"ו פריכא הוא דהצפרדעים גם שלא היו מצווין על קידוש השם מ"מ קדשו השם כיון דלא נצטוו על וחי בהם, אבל חנניה וחבריו כיון דלא היו מצווין על קדוה"ש לא הוה להן למסור עצמן כיון דנצטוו על וחי בהן וכו', ונראה בישוב קו' המהרש"א דגם לרי"ש דבע"ז בצנעא אינו מצווה ליהרג אמנם חשיב ע"ז ורק דאינו נהרג מפטור אונס, [אף דלשון הגמ' הוא משום וחי בהם וי"ל], ומש"ה יכול להחמיר על עצמו וליהרג, וסיוע לזה מפורש בהגא"ש בריש כתובות שהסתפק אם לרי"ש בע"ז בצנעא יכול להחמיר וליהרג, והיינו דספיקו הוא אם לא חשיב ע"ז כלל ונאמר בזה דינא דוחי בהם, או דהוי ע"ז ורק איכא פטור אונס ומש"ה יכול להחמיר, ויעויין עוד בהפלאה בכתובות יט,א על תוד"ה דאמר שכ' דגם לרי"ש בע"ז בצנעא אין מתרפאין, וכ"כ המנ"ח במצוה רצו, [אלא שהעיר דבגמ' בע"ז כז,ב מבואר דלרי"ש מתרפאין בע"ז בצנעא עי"ש במנ"ח באות ג], ומבואר היטב עפימש"כ דבע"ז בצנעא חשיב ע"ז ורק דאיכא פטור אונס ובזה אין מתרפאין וכמש"נ. ויסוד זה מוכרח גם בתוס' פסחים שם שכ' דהוי אנדרטא ול"ה ע"ז, ויקשה דא"כ איך החמירו על עצמם ליהרג, וע"כ דמ"מ הוי כאביזרייהו דע"ז, ואף דאינם חייבים ליהרג, מ"מ אית ליה שם ע"ז לענין דיכולים להחמיר על עצמם וליהרג, וכ"נ גם במהרש"א, דהרי לא הק' קושייתו על תירוץ התוס', ורק על תירוצו הקשה כן, ונראה דס"ל דבע"ז בצנעא שאני דעדיין שייך בו דין וחי בהם.

וכ"נ יסוד זה לענין רציחה, דהנה אמרו חז"ל נח לאדם שיפיל עצמו לכבשן האש ולא ילבין פני חברו ברבים, ולשון חז"ל "נח" וכו', משמע דאינו מחוייב בדבר, ומשום דל"ה רציחה, והמאירי בסוטה י,ב כ' דהוי דרך הערה ולא מדינא, והר"מ לא הביא כלל האי דינא, ובתוס' סוטה שם כ' דלא חשיב ליה בהדי ג' עבירות החמורות, משום דהלבנת פנים אינה מפורשת בתורה, ומשמע דה"נ חייב למסור עצמו על כך, וכ"נ בר' יונה בשע"ת שער ג' אות קלט, אך לשון המאירי משמע דאינו חיוב ליהרג, ובשו"ת בנין ציון סימן קעב העיר דממנ"פ אם אינו חייב ליהרג אסור לו להחמיר על עצמו, אך לדברינו י"ל דכיון דבהלבנת פנים איכא לאו דרציחה אף דאינו חייב ליהרג על כך, מ"מ ליכא בהו דינא דוחי בהם ויכול להחמיר על עצמו וליהרג, ודומה לבן נח דלא כתי' גבי וחי בהם ולהכי יכול להחמיר על עצמו וליהרג על מצותיו, **ומצאתי מפורש כן בפנ"י בפ' הזהב בב"מ נט, א ד"ה ואמר מר שכ' דכיון דהוי עון חמור ואין לו חלק לעוה"ב ליכא בהו דין וחי בהם** עיש"ה וכמש"נ. [אמנם לגבי תמר הוי כמתרפאין, שהרי ע"י שתאמר דהוא מיהודה תינצל ובזה לדברינו הרי אין מתרפאין כיון דליכא דינא דוחי בהם, אלא פטור אונס, ובמתרפאין ל"ה אונס].

[ולכאורה מסתבר דאפי' להנך שיטות דהוי חיוב רציחה בהלבנת פנים, כל זה הוא דוקא בישראל, אבל בבן נח פשיטא דל"ה בכלל רציחה, דרציחה גבי ב"נ הוא גדר גזל שלוקח נפשו של חבירו וזה אולי ל"ש בהלבנת פנים, אמנם א"כ לא יהני מש"כ לתרץ דכיון דאיכא איסור רציחה אפשר להחמיר על עצמו, דהרי בב"נ בהלבנת פנים ליכא איסור רציחה, אלא די"ל דתמר נידונית כישראל, ודלא כבנין ציון שם דתמר היה דינה כב"נ, ובפרמ"ג בס' מתן שכרן של מצות חקירה ה' כ' דתמר החמירה ליהרג לפנים משורת הדין, דהרי הוי שב ואל תעשה וקרקע עולם].

וכן נראה דאף בכה"ג דל"ה רציחה שנא' עליה דיהרג ואל יעבור, וכגון ברציחת טרפה ועוברין, דאין ב"ד מענישין עליהם, וחייב על הריגתם מיתה ביד"ש, ולא נאמר על הריגתם דין יהרג ואל יעבור, וכמש"כ המנ"ח מצוה רצו סק"ו, מ"מ נראה דכיון דהוי לאו דרציחה תו לא נאמר בזה דין וחי בהם, ומותר להחמיר וליהרג, ובח"א מהרש"א בסנהדרין נז, ב כ' על המיילדות העבריות דודאי פרעה לא שאל מהם להרוג הזכרים בידים דבן נח מוזהר על שפיכות דמים ולכך לא אמר כן למילדות המצריות שהוזהרו על שפיכות דמים אפילו בעוברים, אבל למילדות העבריות אמר שהותר לכם להרוג עובר במעי אמו, וראיתם על האבנים קודם שיצא לאויר העולם אם בן הוא וגו', וחזינן במהרש"א דהעבריות היו נידונין כדין ישראל, דאינן נהרגין על העוברין, ואף דגם בישראל איכא איסור הריגת עובר, מ"מ במקום סכנה לא היו מחוייבים ליהרג על כך, וקשה דאיך החמירו על עצמן ונכנסו לסכנה, ומוכרח דלענין הריגת עובר או טריפה וכיוצא אף דלא נאמר בזה דין יהרג ואל יעבור, אפשר להחמיר וליהרג, ול"ה מתחייב בנפשו, דכיון דאיכא בהו חומר דרציחה, לא נאמר בזה דין וחי בהם וכמש"כ. וי"ל עוד דהמיילדות דינם כבני נח, ואף דקי"ל דבן נח אינו מצווה על קדוה"ש, אמנם הפרשת דרכים חידש דלענין רציחה כיון דהוי מסברא דמאי חזית דדמא דידך וכו', ז"ש גם בבן נח, דמהיכי תיתי דיהרוג חברו וינצל הוא דמאי חזית עי"ש, ושפיר י"ל דכ"ז כשאונסין אותו להרוג חברו, אבל להרוג את העובר אף דב"נ נהרג על העוברין, מ"מ ודאי דאיהו עדיף, ול"ש בזה סברת דמאי חזית, (וכן נראה בתוס' בסנהדרין נט, א סוד"ה ליכא), ולכן באנסוהו שפיר יכול להרוג את העובר, דדינא דקדוה"ש לא נא' בבן נח, ומסברא דמאי חזית הרי בעובר ל"א כן, ובמנ"ח מצוה רצו סק"ו כ' דאף דב"נ נהרג על העוברין, מ"מ עובר לא חשיב נפש ול"ש בזה דינא דמאי חזית וכו', והוסיף דגם בב"נ ל"ח שפ"ד אלא הוי כשאר עבירות וכו' עי"ש.

[ואפשר לבאר עוד בענין מלבין פני חבירו ברבים, דהתו"ח בפ' החובל כ' דלהכי מבייש חבירו משלם יותר ממכה חבירו דהלבנת פנים הוא בזוי לנשמה והוא יותר ממכה בגופו, ולפ"ז נראה לחדש דבמלבין פני חברו טריפה אף דאינו חייב בהורגו מ"מ במלבינו יהא חייב דהנשמה ל"ה טריפה].

אין קשוי אלא מדעת.

ברמב"ם בהל' אסו"ב פ"א ה"ט כ' אנוס פטור מכלום וכו' בד"א בשנאנס הנבעל אבל הבועל אין לו אונס שאין קשוי אלא לדעת וכו', ועי' בראב"ד שם, וכבר הביא במ"מ שם מח' הראשונים בתוס' וברמב"ן בסוגין, ולד' הרמב"ן כיון דמחמת האונס יהב אדעתי' ונתקשה אף הוא פטור וכו', ונשנו הדברים גם בר"מ פ"כ מסנהדרין ה"ג, ובכס"מ שם כ' דאף דאנוס הוא כיון דקשוי כל שאינו מרוצה בדבר א"א לו להתקשות לפיכך חייב דאין עליו שם אונס וכו', ובקובץ הערות ביאר בזה דהוי כדין אונס ורצון היינו באנסו אדם לעבור עבירה וידעי' שהי' עושה כן ברצונו, [ודנו בזה האחרונים בכתובות נא אם לית ביה פטור אונס, וע"ע בביה"ל פ' שמות בזה לענין דין פקו"נ כה"ג, דל"ח לדין אונס]. אמנם צ"ע דשאני הכא דכל הדין רצון בקשוי נובע מחמת שהי' אנוס מעיקרא, ואינו דומה לדין אונס ורצון דבעיקר העשיה איכא רצון מחמת עצמו, [והרי חזינן בדין יצרא אלבשי' דחשיב לאונס גם מה שבסופה איכא רצונה, מיהו י"ל בזה בין חיוב האיש לחיוב האשה]. ויל"ע דאמאי נזכר בדינא דרבא ובר"מ דין קשוי רק בבועל הערוה, והרי משכח"ל גם בבא על חייבי לאוין דכיון דאין קשוי אלא לדעת חשיב רצון וילקה, דלכאורה לפי לשון הכס"מ בהל' סנהדרין שם דא"א לקשוי אא"כ יש לו רצון תו הוי רצון ונימא גם בלאוין דכה"ג חייב, וביותר קשה דאמאי בעי' לדינא דיהרג ואל יעבור הרי בודאי חייב כיון דהקשוי חשיב דאית ליה רצון, ואכן זוהי קו' השאילתות שאילתא מב, והתוס' וש"ר כ' דהנ"מ היכא דהיה מוקשה לאשתו וכו'. אכן בפשטות נראה דבחי"ל דליכא דינא דיהרג ואל יעבור, הרי גם אם חשיב רצון מ"מ כיון דאנסוהו והוי פקו"נ ליכא לדין יהרג ואל יעבור, וכ"מ בחזו"א, והיינו דהא דאין קשוי לדעת מהני להחשיב דל"ה אונס, [ודומה להא דאין מתרפאין וכו' ולהר"מ חייב מיתה כיון דל"ה אונס], אבל ודאי דל"ה דין רצון כיון דהך רצון בא מחמת הכפיה להריגה, והשאילתות בפ' וארא הנ"ל שהק' כן דל"ל לדינא דבעריות יהרג הא בלא"ה אין קשוי אלא לדעת, והרי נ"מ לחי"ל, ובמאירי בסנהדרין עג כ' דאין קשוי אלא לדעת הוא משום דיהרג ואל יעבור, והביאור כמש"כ דרק מחמת דיהרג ואל יעבור וליכא דין וחי בהם, ורק דבאנו לפטור מדין אונס בזה אמרי' דהקשוי ל"ח אונס, אבל פשיטא דל"ה עבירה ברצון כיון דהקשוי בא ע"י שאונסין להורגו וכדפי'.

ונראה להוסיף בד' הר"מ דס"ל דאף דהקשוי בא מחמת אונס מיתה וכקו' הרמב"ן, מ"מ חייב ליהרג, כיון דבגי"ע ליכא לדינא דוחי בהם, כמבואר לעיל דבג' עבירות החמורות אף בגוונא דא"ח ליהרג מ"מ ליכא בהו דינא דוחי בהם ורק דא"ח ליהרג מפטור אונס, ולפ"ז י"ל דס"ל להר"מ דבעי' שיהא אונס גמור דומיא דלנערה וכו', וכיון דאין קשוי אלא מדעת, אף דהקשוי הגיע מחמת האונס מ"מ כעת דאיכא רצון תו ל"ה אונס גמור להפקיעו מעונשין, וזש"כ הר"מ הנ"ל דאין זה אונס, ולא כ' הר"מ דהוי רצון, וכך הוא גם לשון החנוך מ' תקנו שאין זה אונס גמור וכו', ולהכי נענש, אבל ודאי דבקשוי לדעת ל"ח לדין רצון, ומש"ה לענין חייבי לאוין דבזה לענין מלקות בעי' דין רצון, פשוט דגם בקשוי לדעת לא חשיב לרצון ואינו לוקה וכמו שנקט החזו"א הנ"ל. ואפשר דזהו גופא תי' השאילתות שכ' דמשכח"ל במתרפאין וכו' והתחבט בקוה"ע בכוונת תרוצו, וי"ל דכוונתו דהוי כרצון הבא מחמת אונס דחולי גבי אין מתרפאין דבזה חייב מיתה, וזהו גם הביאור בר"מ הנ"ל דבמתרפא מע"ז חייב מיתה, והיינו דאף דהסיבה היא אונס המחלה מ"מ כיון דעושהו ברצונו תו ל"ש פטורא דאונס, ודמי לדין המתבאר בד' הר"מ לשיטתו גבי קשוי דאף דהסיבה לזה היא האונס מ"מ כיון שהעשיה כעת ברצונו ל"ה תורת אונס גמור ליפטר מקרא דולנערה וכמבואר. ונמצא דאף דהר"מ ס"ל דביהרג ואל יעבור אם עבר אינו נהרג היינו בע"ז או בג"ע בגוונא דגם הקשוי הוי באונס כגון שהדביקוהו וכיוצא, הא לא"ה כיון דאין קשוי אלא לדעת ל"ה אונס וכדפי'. [והרמב"ן שהשיג על התוס' וס"ל דגם בקשוי לדעת אינו נענש כיון דאתי מחמת אונס, נראה דאזיל לשיטתו בסה"מ דחולק על הר"מ שמנה לנערה לאזהרה וכו' וס"ל דהוי שלילה דאינו חייב ואם ב"ד יהרגו אותו יהיו חייבים, והיינו דלשיטתיה גם בג' עבירות בעבר ולא נהרג מיקרי אינו מחויב מיתה מחמת אונסו, כיון דליכא עבירה ברצון, מש"ה ס"ל דגם בקשוי כיון דאתי מחמת האונס דמי לדין יצרה אלבשי' דהכל מיקרי אונס וא"א לחייבו].

ולפי המבואר בדינא דרבא דאין קשוי אלא לדעת ל"ח רצון אלא דל"ה אונס, יל"ע דהרי רבא הוא מרא דדינא דיצרא אלבשי' דאי' בכתובות נא, וא"כ אמאי לא חשיב אונס, אף דמוכח שיש רצון מחמת דהקשוי הוא לדעת מ"מ נימא דיצרא אלבשי', (מיהו י"ל דשא"ה דתחילת הביאה עצמה הוי באונס כדפרש"י שם ובר"מ, משא"כ הכא דכל הביאה הוי ברצון אלא דמתחילה אנסוהו לכך), ולכאורה נראה דדוקא התם בכתובות דמיירי לענין לאוסרה על בעלה, ובזה בעינן לדין רצון, להכי אמרי' דכיון דיצרא אלבשיה תו ל"ה רצון גמור, משא"כ בסוגין דהשו"ט דאם הוי אונס גמור אינו חייב, ובזה אמרי' דכיון דאין קשוי אלא לדעת ל"ה אונס גמור וכמש"נ. אכן בכמה אחרונים מבואר דדין דיצרא אלבשי' אמרי' רק לגבי האשה ולא לגבי הבועל, וכ"נ במרכבת המשנה פ"א מאסו"ב, אלא דאיהו כ' טעם אחר דלגבי הבועל כל פורתא הוי התחדשות בביאה, ועד"ז בעין יצחק אב"ע סימן ע אות כ בישוב קו' הפנ"י פסחים כה בסתירת הסוגיות דאמרי' הכא אין קשוי אלא לדעת ול"א יצרא אלבשיה, דחלוק האיש והאשה והוכיח משבועות טז בבא על אשתו והיא נדה דיציאתו וכו' וחלוק האיש והאשה, וכיו"ב כ' הנובי"ת אב"ע קנ, ושם כ' דגם לגבי האשה בעשתה מעשה וקירבה עצמה לביאה ה"נ הוי כאיש ואמרי' דחשיב רצון עי"ש, ונראה עוד בזה דיש לחלק בין האיש לאשה דלגבי הבועל החיוב הוא על מעשה הביאה, וגם ביצרא אלבשי' שייך לחייבו על מעשה הביאה דהא הביאה עצמה הוי ברצון, משא"כ על הנבעלת עיקר איסורה הוא מפני רצונה ולכן בעי' רצון גמור, וכיון דיצרא אלבשי' ל"ח רצון גמור, [ובדברי המג"א והגר"א באו"ח סימן רד שכ' על דין השו"ע בכפאוהו לאכול דאף שנהנה בסוף אינו מברך, ומדמה ליה לדין דיצרא אלבשי', היינו דחשיב כל המעשה באונס, היינו דשם עיקר חיובו הוא על הנאתו באכילה וכיון דיצרא אלבשיה חשיב לאונס וי"ל]. ובהפלאה כתובות נא, ובמהרי"ט ח"א כא משמע דגם באיש אמרי' יצרא אלבשיה, וע"ע מנ"ח מצוה תקנו. ויסוד זה נראה ביש"ש בכתובות שם סי' לב שכ' דגם באשה אם עשתה מעשה כגון שהביאתו עליה ל"א יצרא אלבשי', והנוב"י אב"ע סי' קע תמה דהרי גם המעשה הוי מחמת דיצרא וכו', ולפ"ד י"ל דכה"ג חיובה מחמת המעשה כמו לגבי הבועל, ובזה ל"ש יצרא אלבשי' כיון דהמעשה עצמו שהוא המחייב נעשה ברצון, וכך נראה מפורש ביש"ש בפירקין סימן ג דזהו דינא דרבא דאין קשוי אלא לדעת ול"א דיצרא אלבשיה דחשיב מעשה דידיה, והדגיש דהבעל חייב על המעשה וציין לדבריו הנ"ל בכתובות, והיינו כיסוד הנ"ל דבאיכא מעשה דהחיוב על המעשה ל"ש פטור דיצרא אלבשיה, ואזיל לשיטתו כמש"כ שם להדי' בדבריו עיש"ה.

והנה הרע"א הק' דאם פטור על העראה בעריות, א"כ ל"ש חיוב על הגמר ביאה דנימא יצרא אלבשיה, ונראה עפי"מ שכ' לעיל לחדש דדין יצרא אלבשי' אמרי' רק לגבי האשה ולא לגבי האיש עי"ש וא"ש. ובתש' מהרי"ט ח"א סי' כא [ציינו בגליוני הש"ס] כ' דהיכא דהתרו בו באמצע הביאה א"ח על הגמר דיצרא אלבשיה, ועי' בנובי"ת אב"ע סימן קנ דהרצון נחשב לאונס, ועי' בצ"פ דרק היכא דההתחלה באונס אבל כאן דהוי ברצון דגרם בפשיעתו שאני, עכ"פ מבואר במהרי"ט דגם לגבי הבועל אמרי' יצרא אלבשיה, ודבריו מחודשים לומר דכה"ג שלא התרו בתחילת הביאה דנימא יצרא אלבשיה.

# העראה ומשמש מת

בגמ' פרכי' דא"א למילף חיוב על העראה מנדה דמה לנדה שכן מטמא את בועלה, וצ"ב דמאי פרכא היא על איסור בהעראה, דמה ענין טומאת נדה לביאת נדה, אכן כבר האריך באתוון דאורייתא אם האיסור נדה והטומאה תליא באהדדי, ונראה דהנה הר"מ בהל' מו"מ פ"ג ה"ג כ' דמערה חשיב בועל נדה לטומאה, ועי"ש בכס"מ דכך משמע בפירקין, והמשנ"ל הק' דהכא מיירי לענין איסור ביאה, ועי' בס' הליקוטים על הר"מ שם שהביאו מקור להר"מ מנדה טו דגם בהעראה איכא טומאת בועל נדה, ונראה דהר"מ פי' דזהו הפירכא שכן מטמא את בועלה היינו דגם טומאת בועלה איכא בהעראה דשם ביאה עלה, וכ"כ בישרש יעקב, [ומיהו בתוס' מו"ק טו מבואר דבהעראה ליכא טומאה דבועל נדה שכ' דלא משכחת בועל נדה שלא יהיה בעל קרי, והאו"ש תמה מהתו"כ דמפורש דמיטמא בהעראה], ובגמ' נדה שם כ' רש"י דבהעראה דאיכא טומאת בועל נדה הוא משום דכתי' את מקורה הערה דהוי כגמר ביאה, וכ"ה בריטב"א שם, וצ"ע דהא הך קרא מיירי לענין אסור נדה בביאה ולא לגבי טומאה, ומוכרח דהאיסור והטומאה תליא באהדדי וכנ"ל, [ועי' במילואים לריטב"א נדה סימן יג].

וי"ל עוד נ"מ לחקירת המנ"ח קפב והצ"פ אם במשמש באבר מת עם נדה, איכא טומאת בועל נדה ותלוי בהנ"ל אם הדין טומאה תליא באיסור ביאה, [ואולי תליא גם בחקירה אם טומאת בועל נדה חשיב טומאת מגע או טומאה היוצאת מגופו עי' ר"ש כלים פ"א מ"ה], וי"ל עוד לפי"מ דיבואר להלן דמשמש מת ל"ח ביאה כלל, וכיון דנתבאר דטומאת בועל נדה תליא באיסור ביאה ה"נ ל"ש במשמש מת להלכה דפטור דין טומאת בועל נדה. [והנה בשיטה במו"ק טו מפורש דבועל נדה שפירסה בשעת ביאה מטמא משום בועל נדה, ומוכח דגם באונס איכא טומאת בועל נדה, והריטב"א שם כ' דמיירי בשוגג, עכ"פ לשיטה משמע דבאונס טמא כבועל נדה, ונראה הטעם דאף דפטור מעונשין מ"מ באונס הוי ביאה דידיה ורק דהוי פטור מעונשין, ומש"ה שייך טומאת בועל נדה דחשיב ביאה דידיה].

ב] משמש מת

עי' בר"מ אסו"ב פ"א הי"א והי"ב, והנה במשמש באבר מת מבואר בלשון הר"מ דאינו חייב לא כרת ולא מלקות ואצ"ל מיתה שאין זו ביאה, והיינו דלוקה מדרבנן, ולענין משמש מתה מבואר בר"מ להדי' דפטור מכלום, ולכא' החילוק דבמשמש מת הוי חסרון בביאה לענין חיוב, [ומש"ה ביבום ל"מ במשמש מת דל"ח ביאה כלל, ומה"ט כתבתי לעיל דבמשמש מת ליכא טומאת בועל נדה], משא"כ במשמש מתה ל"ה ערוה כלל ול"ה מפרשת עריות, ואף התוס' שדנו אם החסרון בשאר דליכא לאח"מ, אמנם כבר העירו הקר"א ובקוה"ע דהרי גם בשאר עריות פטור, וע"כ דהמיעוט דל"ה ערוה, ולפ"ז ניחא דפטור מכלום.

אמנם הנה בב"ש בסי' כ סק"ה מבואר דבמשמש מת נאסרת על בעלה, וכן נקט המנ"ח רסו אות לח עי"ש, [ובמק"א דנתי בנשים המסוללות אם נאסרת על בעלה], והאחרונים חלקו בזה דרק לגבי דהוי קנוי דתליא בקפידה דבעל הוא גם במשמש מת, אבל אינה נאסרת, ולכאורה לפי לשון הר"מ הנז' דל"ה ביאה צ"ל דאינה נאסרת, והנה ריהטת הסוגיא בסוטה דבמשמש מת נאסרת בתרומה מה"ת, וצ"ב דכיון דל"ה ביאה אמאי נאסרת בתרומה, ולכא' נראה דרק לגבי הבועל ל"ה ביאה אבל לגבי הנבעלת חשיב ביאה, וכ"נ לשון הר"מ בפה"מ בסנהדרין שכ' דאינו חייב עונש ומ"מ הוא דבר ערוה, והיה משמע דאסור מהתורה, וכ"כ בקרית מלך רב דאסור מהתורה, ולכאורה כ"מ בתוס' ריש פירקין שכ' דהיכא דאינה מתקשה ל"ה דיהרג ומשמע דמ"מ אסור, מיהו ברא"ש בתוספותיו ובפסקיו הלשון דקאי אם משמש מת חייב, אבל התוס' סתמו בזה ומשמע דקאי אף למ"ד דמשמש מת פטור, [ועי' בהגהות היעב"ץ], ומשמע דרק אינו חייב ליהרג כיון דליכא חיוב מיתה ול"ה עריות, אבל מ"מ אסור מהתורה. מיהו בלשון הר' ירוחם כמעט מפורש דבמשמש מת אינו אסור אלא מדרבנן עי"ש, ועי' בצ"פ שכ' ע"ד הר"מ בפה"מ הנ"ל דהוי דבר ערוה לענין דנאסרת על בעלה.

ובמש"כ בהא דנאסרת בתרומה, כעי"ז כ' באבי עזרי דאף דל"ה ביאה מ"מ הוי זנות לגביה, ולכן נפסלת בתרומה מהתורה, כלשון הר"מ אבל פוסל הוא מן התרומה, וזה כעין מש"כ דלגבי הנבעלת חשיב שנעשה בה מעשה ביאה.

עכ"פ מבואר דבמשמש מת אין הפי' דהוי רק פטור בעריות אלא דל"ח מעשה ביאה כלל ולהכי ליכא בזה טומאת בועל נדה וכנ"ל, ומה"ט נראה דבמשמש מת ל"מ לקנות אשה בקדושי ביאה, וכ"כ במנ"ח רסו, ועי"ש באות לח שתמה על השו"ע שכ' כן רק לענין יבום, ושוב כ' דבקדושין פשיטא דל"מ, ורק ביבום סד"א דכיון דזקוקה לו מהני ולהכי השמיענו השו"ע דלא מהני, אבל לקדושין פשיטא דל"מ, וכ"נ בתוס' ריש פרקין נג:, והיינו דל"ח מעשה ביאה וכדפי'.

והנה בגמ' סנהדרין עח. ס"ד דבא על הטריפה הוי כמתה ומשני דמ"מ אית ליה הנאה, ולכא' בזה ל"ש דס"ד דל"ה ערוה, אלא רק אי נימא דבמתה ל"ה ביאה ובזה משני דבטרפה כיון דמ"מ איכא הנאה חשיב ביאה, וכמ"כ בד' בעה"ת שכ' דבנגמר דינה למיתה ס"ד דהוי משמש מתה מוכרח דהוי חסרון בביאה, דהרי ודאי שם ערוה עליה. [ובר"מ שם שכ' ואצ"ל בחי"ל דבא על המתה דפטור, י"ל הכוונה דכיון דבחי"ל לוקה רק בקידש ובעל, הרי כיון דמתה פקע הקדושין ותו ל"ש חיוב על הביאה]. ויל"ע גבי יבום בנתכוין לבא על מתה ובא על יבמתו דלא יהני דל"ח כוונת ביאה כלל.

ועי' בשעורים עה"ת פ' כי תצא שהבאתי דהמנ"ח קפב אות ד דן דבמשמש מת איכא טומאת בועל נדה, וביארתי דלהנ"ל דל"ה מעשה ביאה לאיסור ה"נ ליכא טומאת בועל נדה, [ועי' חלק"י אם טומאת בועל נדה תליא באסור ביאה ובראייתו מתוס' ב"ק יא], עכ"פ סיכום הענין דאמנם במשמש מת לא חשיב ביאה היינו לגבי הבועל, אבל לגבי הנבעלת הוי ביאה, והיינו דלגבי הבועל חיובו על המעשה וזה ל"ח מעשה, אבל לגבי הנבעלת חיובה על ההנאה, וחשיב דאית לה הנאה, ומש"ה נפסלת לתרומה, ועי' ערל"נ וקר"א דבמשמש מת ל"ח קדימת בעל לבועל עי"ש בדבריהם נח. והיינו דל"ח ביאה לגבי בעל. [ויל"ע עוד דנ"מ למ"ד דהעראה הוי נשיקה דמסתבר דבמשמש מת ל"ח העראה דל"ה דרך ביאה, מיהו י"ל דלגבי דידה חשיב ביאה].

בדין ביאת עריות

בחינוך מ' תקצז מסופק ביבמה לשוק אם האיסור גם עליה ולוקה, ותמה המנ"ח דמהיכי תיתי לחלק מכל חי"ל. ונראה דהנה בכל העריות מבואר בר"מ ריש אסו"ב דבעי' לרבוי דהאשה חייבת, ומקורו בתו"כ, וכ"ה בסה"מ שמז, ובמעשה רקח שם הק' דל"ל קרא כיון דהוקשה לכל העונשין שבתורה, ותי' דכיון דאשה קרקע עולם ה"א דכיון דאינה עושה מעשה תפטר להכי צריך קרא דונכרתו, ועי' רש"י כריתות י: במתני' שכ' באמת הטעם דהשוה הכתוב וכו', אמנם עי' ברש"י כריתות ג. כ' דהא דהאשה חייבת בעריות הוא משום דמיתהנייה וכו' וצ"ב דל"ל לטעם זה.

ונראה דכיון דפעולת הבועל והנבעלת שונים ס"ד דרק על פעולת בועל חייב, משא"כ הנבעלת דהיא קרקע עולם, וזהו כוונת המעשה רוקח, דלהכי בעי' לילפו' מיוחדת דגם האשה חייב והטעם דקא מתהני, ומצאתי כן להדי' בפי' הרא"ם בפ' אחרי שכ' דדין דהשוה הכתוב וכו' אינם נאמרים אלא באותה עבירה עצמה שהוזהר בו הזכר כגון אכילת חמץ וחלב דשייך באשה כמו באיש, אבל בעילות עריות שאינו נופל באשה שפועל האשה שתבעל ופועל האיש לבעול והכתוב הזהיר שלא יבעול האיך יתכן לומר השוו וכו' עי"ש.

ולפ"ז יש לחקור אם לפי האמת דמרבי' חיוב נשים מקרא מיוחד, אם ה"נ חלוקים בגדרי חיובם, דבאיש חיובו על המעשה ובאשה חיובה הוא על ההנאה, או דנימא דמחמת דאית לה הנאה מהביאה חשיבה האשה כמו הבועל והוי כאותו מעשה ושוב שייך לומר דהוקשו וכו'. וכן היה נראה בב"ק לב. דאמרי' הנאה אית להו לתרויהו מעשה הוא דקעביד, ובתוס' כ' דרחמנא אחשביה להנאה כמעשה ולכן הוי בכלל קרא דונכרתו הנפשות העושות, ומבואר להדי' דבעי' לרבוי כיון דלא עבדא מעשה, אבל מכיון דהנאה אית להו לתרויהו חשיב מעשה. ובזה ניחא דברי הרש"י בכריתות ואין בהם סתירה דתרוייהו צריכי, דמחמת דאית לה הנאה הוי האשה בכלל בועל ושוב שייך לומר דהושוו הנשים לאנשים.

וביבמות פד: דמיירי על חייבי לאוין דכהונה מקשי' דתיפ"ל דהשוה הכתוב וכו', ולכא' אמאי לא מחלקי' דשאני בועל מנבעלת וכנ"ל, ומצאתי בס' נר תמיד בכריתות ג. שעמד בזה, והסיק עפ"י הגמ' ב"ק הנז' דלבתר דגלי קרא אזהרה ועונש לשון רבים דגם אשה בכלל דהוי מעשה שפיר הנאה הוי מעשה וממילא הושוו אישה לאיש וכו', והיינו כמו שנתבאר דלאחר דאמרי' דהנאה אית להו לתרויהו תו האשה כאיש וחשיב מעשה ושייך ההיקש.

אכן נראה עוד בזה דבחי"ל דכתי' לא יקחו והאיסור ע"י קדושין, עיין רמב"ם פט"ו מאסו"ב ה"ב, להכי בזה פעולת שניהם שוה, ואף דהוא המקדש והיא מפקרת עצמה, מ"מ מהות האיסור הוא חלות הקדושין דחל ע"י שניהם, ועי' בהמקנה בקדושין נא. ובערל"נ יבמות כג: דנו דליהוי קדושין שאין מסורים לביאה, הרי דאין הקדושין רק כתנאי בעלמא אלא דזהו מהות האיסור, ובתש' רע"א בסי' רכא הובא מרש"א דמה דלוקה על לאו דלא יקח א"ז דוקא באותו ביאה שמקדשה אלא כל שנישאת פ"א חייב על כל ביאה וביאה, דחשיב ביאה של אישות והוי ביאה אחר קדושין, וכ"מ בנוב"י הו"ד בישרש יעקב, ועי' בית יעקב כתובות לה: דבמקדש חיי"ל בביאה עובר אף דהקדושין והביאה הוי בב"א, וכל הנ"ל תלוי אם האיסור הוא בקיחה עצמה או דהוי תנאי דנאסר ביאה שע"י קדושין, וע"ע באו"ש פ"ו מיבום ה"י, [ובס' המפתח על הר"מ אסו"ב שם ציינו חבל אחרונים דבבעל ואינו קידש ליכא אף איסור מה"ת], וא"כ י"ל דכיון דבקדושין עשיית האיש והאשה שוה, להכי שייך לומר הושוו אשה לאיש, ונמצא דפעולת האיסור היא ע"י שניהם בשוה,[ועדיין יש לדון דמ"מ בפועל החיוב הוא על הביאה ולגבי הביאה פעולת הבועל והנבעלחת חלוקים, אף דגהחלות ביאת אישות חל ע"י שניהם בשוה].

ומעתה י"ל דלגבי יבום דס"ל להחנוך דבאיסור יבמה לשוק ע"י ביאה לבד לוקה, [ועי' הכרח לזה בקובה"ע באות תי ולהלן דהרי לרב לא תפסי קדושין ביבמה לשוק וע"כ דהאיסור הוא בביאה גרידא, ועי"ש ראייתו מחי"ל לר"ע, וע"ע באחיעזר אב"ע סימן ב, ובמנ"ח כ' במצוה רעג לענין כ"ג שבא על הגויה דלוקה אף בלי קדושין, וכ"כ הרד"ע ובזה ניחא קושית ההפלאה בהגהתו ביבמות צז עי"ש ואכ"מ], ולפ"ז י"ל דלהכי דוקא גבי יבמה לשוק הסתפק החנוך אם האשה עוברת דכיון דהאיסור הוא מחמת הביאה שפיר יש לחלק בין הבועל לנבעל.

**בס"ד**  **ביאור הסוגיא דביאות גרועות**

גמ' נו. פליגי רב ושמואל בביאת שוגג וכו' אם קנאה לכל או לדברים האמורים בפרשה, ולל"ק פליגי בנפלה מהאירוסין ולשמואל אינה אוכלת בתרומה, אבל מהנשואין לכ"ע אוכלת בתרומה, ולל"ב מהארוסין לכ"ע אינה אוכלת ופליגי בנפלה מהנשואין, ועי"ש ברש"י ותוס' בסוגיא, והתוס' כ' דלשמואל ה"ה דאינו יורשה ואינו מיטמא לה וכו', והראשונים נחלקו בזה אם פלוגתא דרב ושמואל היא דוקא לענין תרומה [עי' רמב"ן ועוד], או כד' התוס' דלשמואל לא קנאה אלא לדברים האמורים בפרשה, וכמ"כ דנו הראשונים לל"ב דמהארוסין לכ"ע לא אכלה אם ה"נ אינו יורשה, ומהנשואין דאכלה לרב אם גם יורשה, עי' בתוס' ותורא"ש ובש"ר, ובר"מ הזכיר רק לענין דין תרומה, עי' ב"י סי' קסו ובאב"מ בשו"ת סי' יז.

ובריטב"א כ' כד' התוס' דלשמואל לא קנאה אף לירושה, והוכיח כן תדע דאל"כ אמאי אינו מאכיל בתרומה, וצע"ג דהרי הריטב"א המשיך בדבריו דלשמואל אינה אוכלת בתרומה דאיכא חששא דשמא תשקה כבכל ארוסה וכו' וא"כ מאי זה שהוכיח הריטב"א דלשמואל אינו יורשה וכו' מהא דאינה אוכלת בתרומה, עוד צ"ע בעיקר הסוגיא דהא אף דנפלה מהאירוסין וארוסה אינה אוכלת, ואמרי' דלא קנאה לאלומי מבעל, [והיינו משום דיבום הוי המשך האישות ומש"ה בנפלה מהארוסין והיבם קנאה בביאה גרועה לא עדיפא מארוסה], אמנם הרי הא דארוסה אינה אוכלת בתרומה הוי רק מדרבנן שמא תשקה, וא"כ ממנ"פ ליפלגו בהא גופא אם ביבמה שייכא הגזירה דשמא תשקה או לאו, ואם בכל יבמה ל"ש הגזירה כיון דהיא בבית היבם, מאי שנא בביאה גרועה דגזרי', ועוד דהרי בכל נשואה אף אם איכא החשש דשמא תשקה מ"מ אוכלת, וא"כ הלא גם בביאה גרועה קנאה לאישות דיבום ואמאי אינה אוכלת, ובאב"מ בתשו' שם ר"ל דבביאה גרועה אינה אוכלת מה"ת, דהא דארוסה אוכלת בתרומה מדין קנין כספו הוא גם במקדשה בביאה דאיתקש הויות לאהדדי, וא"כ בביאת שוגג דל"ש היקש לביאת קדושין תו ל"ה בילפותא דקנין כספו עכתו"ד, וצ"ע דהא בנשואה אוכלת מדין ביתך ול"ב לילפו' דאיתקש לביאת קדושין.

**ונראה ובהקדם ביאור הסוגיא. הנה ברש"י ובתו"י** הדגישו דלשמואל דבביאות גרועות קנאה לדברים האמורים בפרשה, דבעי גט **ולא בעי** **חליצה**, [וכ"ה בפסקי הרי"ד ובריב"ן ובפי' ר"י אלמדארי], וצ"ב מהיכי תיתי דליבעי חליצה והרי קנאה בביאות גרועות לדברים האמורים בפרשה וזהו בכלל הולקחה דנעשית כאשתו, ונראה בדעתם דסלקא דעתך לומר דביאה גרועה מהני רק לקיום דין ביאת יבום ול"מ כלל לענין הקנין, והוי כביאת יבום בלי עדים, דכ' הריא"ז דביבום בלי עדים בעי גט וחליצה, וא"כ סד"א דכעי"ז נימא גם בביאת שוגג דבעי גט וחליצה, דכל היכא דל"מ לקנין לא פקע הזיקה ובעי חליצה, וזהו שכ' רש"י דל"ב חליצה דלזה אהני ביאת שוגג, דלענין זה ביאת שוגג עדיף מגזה"כ דקנאה ומהני להפקיע הזיקה, והיא בכלל דברים האמורים בפרשה, וזהו כוונת התוס' במש"כ דאהני היבום מקרא דלאחיו וכו' והרי בכל יבום איכא קרא דלאחר שיבמה הרי היא כאשתו ופוטרה בגט ול"ב חליצה, אלא דהתם הרי קונה אותה כאשתו ולהכי נפקע הזיקה ול"ב חליצה וזהו הקרא כיון שלקחה היינו שקנאה נעשית כאשתו, אכן הכא ס"ד דרק קיים מצות יבום ולא קנאה, ולהכי כ' התוס' קרא דלו לאשה ולא לאחיו לומר דל"ב חליצה ונפקע הזיקה, ואפשר דהכוונה ולא לאחיו היינו אחיו המת דנפקע הזיקה, והחידוש בזה דבביאות גרועות כיון דקני לדברים האמורים בפרשה, א"כ להך דינא דולקח נעשית כאשתו זהו הפרשה דיבום עצמה ולזה קני לה בביאת שוגג, ולהכי בעי גט ולא בעי חליצה דנפקע הזיקה. ובברכ"ש בסוף סימן ט פי' כוונת תוס' דלפי' מקרא דיבומו פוטר את האחין לייבם, ככל יבום דביבום אחד נפטרו האחין, והלבוש בסימן קע כ' קרא דבית אחד הוא בונה, ובמדרה"ג בפ' כי תצא ילפי' מקרא דיבמה יבא עליה דכיון שבעל אחד מהן נפטרו כולם, ובקרי"ס יבום פ"א הביא פסוק אחר, ובתורא"ש כ' "שהפקיע לגמרי זיקת אחיו ממנה", ונראה דאתי לומר דביאת שוגג מהני ככל יבום להפקיע זיקת אחיו המת דנפקע הזיקה לגמרי דקרא דלו לאשה ולא לאחיו לאשה אתי לומר דל"ב חליצה ונפקע הזיקה, (והכוונה ולא לאחיו היינו אחיו המת דנפקע הזיקה וכנ"ל).

וז"ל הריא"ז [לט. מדפי הרי"ף בשלה"ג] לענין יבום בלי עדים דלא נקנית לו באותה הביאה **קנין גמור** ואינו יכול לפוטרה בגט בלא חליצה וכו', וצ"ב דאם לא מהני ביאת יבום בלי עדים אמאי בעי גט, הא הוי כקדושין בלי עדים דלא מהני מידי, ובחזו"א סימן קל סק"ו כ' בקצרה דהריא"ז ס"ל דלא מהני ביאה לפוטרה מזיקתה כל שלא קנאה בביאה זו, והיינו דדין זיקה פוקע רק ע"י הקנין, אבל ע"י ביאה גרידא אף שקיים המצות יבום לא פקעה הזיקה ומש"ה בעי חליצה, ולו"ד י"ל דבלשון הריא"ז מבואר דבלי עדים קנאה, אך ל"ה קנין גמור, היינו דל"א בזה ולקחה נעשית כאשתו לכ"ד ולהכי בעי חליצה, דבגמ' לעיל לט, א מבואר דרק מדין "ולקחה" נעשה כאשתו, להכי לאחר יבום לא בעי חליצה, וזש"כ הריא"ז דביבום בלי עדים ל"ה קנין גמור לומר דנעשית כאשתו ולהכי בעי חליצה, אך כ"ז בדינא דיבום בלי עדים, אבל בדין הסוגיא דביאות גרועות דמתני' דביאת שוגג וכו' נתבאר דגם לשמואל בביאות גרועות לא בעי חליצה ונפקע הזיקה, וזהו חידושא דמתני' דקנאה לדברים האמורים בפרשה והיינו גם לדין דלקחה נעשית כאשתו ולהכי לא בעי חליצה, ובגמ' הלשון דלא מכוונה למצוה, אך ודאי דבביאות גרועות מהני לקנין וכמש"נ.

והנה לשמואל בביאות גרועות ליכא אלא המשך אישות המת ולא אישות החי, והטעם בזה הוא כיון דהוי ביאת שוגג ולא התכוין לקנאה, ולהכי בביאות גרועות אינו מאכיל בתרומה ואינו יורשה וכו' כיון דלא חל דין אישות ע"י יבומו, והיה מקום לומר דבביאות גרועות לשמואל, לא בעי' עדים בהך יבום, אף להנך ראשונים דס"ל דבכל יבום בעי עדים כבכל קדושין, כיון דבביאות גרועות מהני רק לדברים האמורים בפרשה ול"ה חלות אישות דידיה, אכן יש לדחות דגם בביאות גרועות לשמואל כיון דמהני להפקעת הזיקה הוי ככל יבום דלהנך ראשונים בעי עדים. ובסיכום מצינו כמה מהלכים בביאות גרועות לשמואל, דלרמב"ן וריטב"א ומהרש"א להלן נח ביאות גרועות לשמואל מהני רק כארוסין, ולרמב"ן להלן דף צו מחודש יותר דאינה אשת איש לחיוב מיתה וליאסר על הבעל בזינתה, וברש"י ותו"י תוס' ותורא"ש נראה דהוי כנשואה אך מ"מ ל"ה קנין גמור ליורשה וליטמא לה, אבל במה שנוגע ליבום גם בביאות גרועות מפקיע הזיקה ובעי גט ולא בעי חליצה ומפקיע הזיקה מכל אחיו ומהצרות דלהנך דברים נתרבה דביאות גרועות מהני ככל יבום וכמש"נ.

וראיתי ד"ח בנהור שרגא לעיל נד. שכ' לגבי נפל מהגג ובא על יבמתו דאפשר דלהך יבום בעי גט וחליצה, היינו דעדיין נשאר זיקה להצריך חליצה עיש"ה. והנה מצינו במסכתין עוד דוגמאות דבעי גט וחליצה יעוי' בעונג יו"ט סימן קעט שכ' בשיטת הר"מ לענין יבום בן ט' דבעי גט וחליצה, ויבואר להלן בארוכה. ומצינו עוד כמה מקומות דלאחר היבום בעי גט וחליצה, א] אם בעלו ל"ק לגבי חי"ל, וברש"י מבואר שחל קנין היבום קצת וצ"ב, ובפי' ראמ"ה להלן כ מבואר דחל קנין היבום ובעי גט וחליצה, וכ"ה בקרי"ס ובפי' רבינו דוד ערמאה בר"מ פרנקל. ב] ערוה לאחר נפילה לדעת הריטב"א דע"ט למ"ד יש זיקה. ג] כלפי מאמר ישנו מ"ד דבעי גט וחליצה עיין לקמן כ"ט. ד] יל"ע ברש"ש לקמן דקי"ב דיבום דחרש בעי תרתי, אך דבריו נסתרים מהראשונים ריש פרקין דבחרש קנאה ככל יבום. ה] הגמ' בריש החולץ לגבי מעוברת ברש"י כתב דבעי גט וחליצה אמנם הגר"א פירש דהוא מדרבנן ויל"ד דהוי יבום ללא דין כנסה. ויל"ע אם הגדר בכל הני שווה דבעי גט וחליצה, עוד יל"ע אי מהני גט קודם החליצה, וכן יש לברר אי בכל הני ליכא היתר של ביאה שניה כמו שנקט הפתחי תשובה בדין הריא"ז, והדברים צ"ע.

[והרמב"ן כ' בדעת הירושלמי דרב ושמואל פליגי גם בהעראה, והרמב"ן כ' דהיינו בהעראה בשוגג, ויש לבאר דהעראה מהני רק לדין קנין שביבום, דלענין המצוה בעי הקמת שם, ובזה ס"ד דבעי' דעת וכוונה לקנין יבום, ובשוגג דליכא דעת קנין גרע, ואולי בעי גט ול"מ להפקעת הזיקה ובעי חליצה, וקמ"ל הרמב"ן דלירוש' פליגי והוי כביאת שוגג לבבלי, דמהני דלא בעי חליצה ורק דל"מ לכל אלא לדברים האמורים בפרשה].

ונ"ל בזה דלשמואל בביאות גרועות כביאת שוגג וכו' דקנאה לדברים האמורים בפרשה היינו דביבומו ליכא אלא המשך אישות המת ולא אישות החי, כיון דהוי שוגג ולא התכוין לקנאה, ומש"ה ס"ל להרמב"ן המחודש להלן צו דבביאות גרועות לשמואל א"ח עליה מיתה, דדמי לביאת בן ט' וכדיבואר להלן, [ודלא כמו שנקט האו"ש בהגהותיו בתו"כ פ' קדושים דנתמעט בביאת בן ט' דוקא ממיתה ולא מכרת], ולהכי בביאות גרועות אינו מאכיל בתרומה ואינו יורשה וכו' כיון דלא חל דין אישות ע"י יבומו, וכן נראה נ"מ דיש לדון דבביאות גרועות אם מת היבם אינו זוקק ליבום כיון דל"ה אישות דידיה, ודמי לביאת בן ט' דאינו זוקק ליבום כדיבואר להלן, אך ברש"י נו. מפורש דלא כדברינו, שהרי כ' בדברי שמואל "**ולפוטרה מן היבום דאם מת ולו בנים מאשה אחרת**" וכו', ומשמע דבאין לו בנים, ה"נ זוקק ליבום גם בביאות גרועות, אכן לענין ביאת בן ט' דגרע מביאות גרועות, שפיר י"ל כדיבוארלהלן דאף דקונה מה"ת ל"ה אישות דידיה ואינו זוקק ליבום. ובתו"י כ' בנו"א וז"ל שאם יבמה בביאת אונס ושוגג נעשית כאשתו ואם היו לה ממנו בנים מזאת הביאה שוגג ומת פטורה מן החליצה ומן היבום דלא מייבמה משום בעל ראשון וכו' ע"כ, הרי דנקט גוונא דאית ליה בנים מהביאת שוגג, ודלא כרש"י דיש לו בנים מאשה אחרת, וצ"ל דלרש"י אם יש לו בנים מהך ביאה כיון דאיכא הקמת שם בזה יותר פשוט דנתקיים יבומו, וחידוש רש"י דאף ביש לו בנים מאשה אחרת קיים יבומו ע"י הביאת שוגג, ויל"ע היכא דיש לו בנים בלי כוונת ביאה כלל, וכגון בישן וכו' אם מהני, כיון דמ"מ בעי' הקמת שם דרך ביאה, ודוקא בביאות גרועות חשיב הקמת שם דרך ביאה ועיב"ז, עכ"פ מתבאר ברש"י דבביאות גרועות לשמואל זוקק ליבום דהוי כאשתו לענין זה, דבזה גופי' איתרבי דקנאה לדברים האמורים בפרשה ולכך ביאות גרועות עדיף על ביאת בן ט' וכמש"כ.

ב] ושיטת הרמב"ן המחודשת להלן צו. דלשמואל אין חייבים עליה מיתה משום אשת איש, והרמב"ן מדמה ליה לביאת בן ט' עי"ש. ונראה לבאר דבריו ובהקדם דין ביאת בן ט' ביבמה, דהנה שי' רש"י בקדושין יט. דיבם בן ט' קונה מה"ת, והתוס' שם ובסו"פ אלמנה פליגי וס"ל דאינו קונה מה"ת, ואכן צ"ב לשי' רש"י דאם קונה מה"ת אמאי אינו מאכילה בתרומה, ובערל"נ בנדה מה. עמד בזה, ועי' במנ"ח מ' רפא שדן דלהנך דבן ט' קונה מה"ת ה"נ יאכילה בתרומה, ובהגה' חלק"י על המנ"ח העיר מסו"פ אלמנה, ור"ל דפליגי בזה אביי ורבא עי"ש, וכ"כ בערל"נ שם. וברמב"ן לעיל נא. הביא הראב"ד, [וכ"ה ברש"י בקדושין שם] דאף אם קונה מה"ת הבא עליה אינו חייב מיתה כבא על א"א, [והאב"מ הקשה דא"כ יתפסו בה קדושי שני], והמנ"ח שם בספיקו הנז' כ' דכיון דהבא עליה אינו חייב, ה"נ מה"ט אינו מאכיל בתרומה. ובד' הרמב"ם האריכו האחרונים דדבריו סותרים בזה בכ"ד אם בן ט' קונה מה"ת או מדרבנן, דעי' ברמב"ם אסו"ב פ"ג ה"א דמשמע דקני מה"ת ונפקע הזיקה ע"י ביאת בן ט', דמשו"ה כ' דהבא עליה לוקה מכת מרדות, ואם נשאר זיקה הרי הוי שומ"י, ועי"ש בס' הליקוטים בשם הרד"ע שהביא ראיה זו עי"ש מש"כ עוד בזה דכיון דקנאה ל"ה שומרת יבם, ובעונג יו"ט בסי' קעט הביא מהר"מ יבום פ"ה הכ"א דמשמע דבביאת בן ט' בעי גט מדרבנן שכ' דגט מפני המאמר, וצ"ע דאם קנאה ליבעי גט מהתורה, וע"ע בר"מ שם פ"א הט"ז שכ' דאינו קונה קנין גמור. ובעונג יו"ט שם ואו"ש פ"א הי"ז הביאו קו' האהל דוד ממתני' להלן צו,ב דהא אם קנאה, א"כ במת אשתו צריכה להתייבם, ואיך קתני במתני' שם דבנשוי ב' נשים דמייבם לשניה, הא כשחלץ לראשונה נאסרה השניה בלא יבנה, דהרי ע"י חליצתה מתקיים דין יבום בבית זה, ונפטרת השניה, וע"כ דיבם אינו קונה מה"ת, ואינו מפיל ליבום, ועי' ביד המלך בהל' אסו"ב שם שהאריך בזה וכ' דאישות שחל ע"י יבום דקטן אינו זוקק ליבום, ובתו"ד כ' עוד דכיון דרבנן עשו לביאתו כמאמר א"כ בעי חליצה.

ונראה ובהקדם קו' המנ"ח במצוה תקצט דלהנך ראשונים דס"ל דבעי' עדים ביבום, [דלא כשי' הרשב"א בתשובה שכ' דכיון דאשה הקנו לו מהשמים ל"ב עדים, ונתבאר בארוכה בשעור כללי בריש פרקין עפי"ד הר"מ בפה"מ דביבום ל"ה תורת קדושין], א"כ איך יהני יבום דקטן מה"ת הא אין מעידין לקטן, ולהלן שם כ' המנ"ח ליישב דכיון דביבום דקטן אין חייבים עליה משום אשת איש, נמצא דל"ה קנין גמור, להכי לא בעי' עדים ביבום דקטן עי"ש, ובאבי עזרי תליתאה בהל' אסו"ב כ' דדוקא בגרושין דהוי חלות דידי' אין מעידין לקטן, אבל ביבום דמהני בשוגג אין חסרון דאין מעידין לקטן, וכבר קדמו באו"ש יבום פ"א הי"ז וז"ל בתו"ד וא"כ ביבום שאפילו שניהם אנוסים ג"כ קנה ביבמתו א"כ ל"ש לומר אין מעידין לקטן דהוי שלא בפניו דאין זה דבר התלוי ברצון שניהם והוי כמעידין על מעשה שהיה וכאילו הם מעידין על ענין שאינו של בן דעת כיון דלא בעי דעת דילהו וכו'.

ונראה לחדש בזה דאף לרש"י דקונה מה"ת, יסוד קנין יבם בן ט' הוא בגדר ביאות גרועות לשמואל, דקני ליה לדברים האמורים בפרשה, וכך מפורש ברמב"ן צו דמדמי ליה ביאת בן ט' וביאות גרועות, וא"כ י"ל דגם בביאת בן ט' הביאה מפקיע הזיקה, וקונה אותה מחמת אישות המת, אך אינו קונה אותה לאישות דידיה ליורשה וכו', ול"ה כאשתו מחמת זה כיון דאין לו דין אישות, דכמו דבאישות דקדושין ל"ש דין אישות בבן ט', ה"נ ל"ש ביה דין אישות שיחול ע"י היבום, וביאת בן ט' ביבום, מהני להפקעת הזיקה גרידא, ונמצא דע"י היבום לא חל דין אישות דידיה, ויבום דבן ט' דמי לביאות גרועות דמהני רק להעביר את אישות המת אליו, וכבר ל"ה יבמה לשוק, אבל אה"נ לא חל אישות חדשה מחמת הקטן, ולהכי מחמת הקטן ליכא אישות הזוקקת ליבום במותו כיון דלא חלה אישות מחמת דידיה, ולהכי ביבם בן ט' אינו יורשה ואינו מיפר נדריה, וכן אינו מאכילה בתרומה כיון דליכא אישות דידיה כדפי'. ובזה ניחא קו' המנ"ח הנז', דלהכי ביבום קטן ה"נ לא בעי' עדות, דרק היכא דחל אישות חדשה בעינן עדים כבכל אישות, אבל בקטן דרק אישות המת עוברת אליו, ה"נ דל"ב עדים כלל ביבום דידיה.

ונראה דזהו גופא המיעוט פרט לאשת קטן דממעטי' דיבום בן ט' אין חייבין עליה משום א"א, כדברי הראשונים הנ"ל, דכיון דלא קנאה לקנין אישות דידיה אלא לגדרי יבום להפקעת הזיקה, ורק אישות המת עוברת אליו הך אישות אינה מחייבת במיתה, דרק אישות חי מחייבת. וכן מוכרח ברש"י נדה מה,ב שכ' על בן ט' דרק קנאה לירש בנכסי אחיו, ולא כ' דמהני ליורשה וליטמא לה, (כדכ' במתני' לעיל מד: שם גבי בת ג'), ואכן בתוי"ט שם כ' דה"נ אינו יורשה, ובערל"נ תמה דמ"ש דיורש בנכסי אחיו, ולפ"ד ניחא היטב דכיון דלא חל אישות ע"י יבומו ודאי דאינו יורשה, [ואכן ברש"י קדושין שם ובסנהדרין כ' דיורשה, י"ל דזהו קודם המיעוט דאיש פרט לקטן, דמיניה ממעטי' דלא חל אישות ע"י יבומו וכנ"ל, ובשעורי הגרש"ר ר"ל דהרש"י בקדושין מיירי להלכה דקי"ל כרב דגם ביאות גרועות קנה לגמרי, אמנם לדברינו הרי בביאת בן ט' גרע וגם לרב לא קנה לכל, וכן מוכרח בד' הראב"ד ממשה"ק עליו הרמב"ן דלרב ביאת גרועות קונה לכל, וע"כ דהראב"ד ס"ל דבביאת בן ט' גרע מביאות גרועות, ובזה גם רב מודה דלא קנה אלא לדברים האמורים בפרשה].

ומצאתי כיסוד דברינו בדברי היד רמה בסנהדרין נב שכ' איש פרט לקטן דלית ליה קדושין ואפילו ביבם בן ט' שיבם הבא על יבמתו "דקני לה בקדושי אחיו", לענין מיסרא בעלמא לא קני לה וכו', ומשמע דס"ל כרש"י דקונה מה"ת, והדגיש דקני ליה בקדושי אחיו, היינו אישות המת, ושוב כ' דאינו מתחייב על ביאתה למיסרה לעלמא, והיינו דאין זה מגזה"כ גרידא לפטור מעונשין, אלא משום שהקטן אינו קונה קנין גמור לעשותה כא"א, והדגיש דקני ליה בקדושי אחיו, היינו משום דאישות הקטן אינה קונה לאישות בפ"ע אלא להמשיך קדושי אחיו, ומשמע להדיא כמש"כ.

והרמב"ן בדף נא ובדף צו הנ"ל, וכן ברמב"ן במס' נדה שם מדמה ביאת בן ט' לביאות גרועות, ובדף נא הביא שיטת הראב"ד דבביאת בן ט' אין דינה כא"א גמורה לחיוב מיתה, והרמב"ן שם השיג עליו דלרב דקנה לכל ה"נ בביאת בן ט', ומשמע דלשמואל ה"נ שייך לומר כד' הראב"ד, [ובד' הראב"ד צ"ל דבביאת בן ט' גרע מביאות גרועות גם לרב וכנ"ל], ובדף צו ס"ל לרמב"ן דבביאות גרועות אליבא דשמואל דקני ליה רק לדברים האמורים בפרשה, דאין חייבין עליה מיתה משום אשת איש, ונלמד מביאת בן ט' וכדפי', [וע"ע בחזו"א אב"ע סימן קכג סק"ג, ומש"כ בזה בחי' הגרש"ר סימן טז]. וביסוד דברינו ניחא היטב שי' הר"מ הנ"ל, דס"ל גבי ביאת בן ט' דנפקעת הזיקה, ולכן כ' דבבא עליה הוי רק מכת מרדות כיון דל"ה שומ"י, ומ"מ הגט מדרבנן כיון דל"ל אישות. [ואף דהר"מ פסק להלכה כרב גבי ביאות גרועות, מ"מ ביאת בן ט' גרע וכמש"נ].

ובזה ניחא שי' הרמב"ן יבמות נא: דבביאת בן ט' אינה נאסרת על בעלה בזנות, וע"כ דאינו קונה אותה בקניני אישות, ועכ"פ כיון דאית ליה רק אישות המת בזה ליכא דין דנאסרת בזנות, ובמנ"ח קצא כ' לדון דאף להנך דקונה מה"ת דא"ח על ביאתה משום קורבת עריות כקורבת אשת אח או אשת אב, וניחא לדברינו דליכא אישות גמורה מחמת המייבם.

ונראה להוכיח כן גם מדברי הר"מ בהל' יבום פ"ו ה"ח שכ' דקטן אינו זוקק ליבום, ואם כי מקור הר"מ הוא בגמ' סט:, אכן צ"ע דהרי הר"מ הביא לכך מקור מקרא, ובזה יקשה דל"ל לקרא להכי דהא בלא"ה אין אישות לקטן, [ורק לשי' הר"י ברזילי ניחא], ונראה דהר"מ מיירי בדין יבום דהבן ט' יבם, ובזה החידוש הוא דאף לפי"מ דס"ל דקונה מה"ת, מ"מ ביבם בן ט' שמת אינה זקוקה מחמתו ליבום, כיון דאף דמהני ביאתו ליבום מ"מ ליכא דין אישות וכמבואר, וזהו דהשמיענו הר"מ לשיטתו דאף דהוי קיום דין יבום מ"מ ל"ה דין אישות להזקיקה מחמתו ליבום. תדע שכן כוונת הר"מ דהרי הר"מ כלל גם שוטה, ושוטה פשיטא דל"ה בר קדושין, אכן לענין יבום אי' בתוספתא שלהי מסכתין דמהני יבומו, וכ"ה בפסקי ריא"ז בריש פרקין, [והקר"א נו. הסתפק בזה], וע"כ דמהני ג"כ רק להפקעת הזיקה, אבל לא חלה אישות של השוטה, ולכך אין נופלת ליבום מחמת יבום השוטה, [ועי' עוד בלשון הגר"א באליהו רבא בנדה על מתני' הנ"ל שכ' דל"ה קנין גמור וכו']. וניחא בזה מה דכ' הר"מ בפי"ב מנדרים הי"ד דקטן אינו מיפר נדרי אשתו, והאו"ש כ' שם דמיירי במופלא הס"ל, אמנם צ"ע דהא בלא"ה אין אישות לקטן, ולכא' י"ל דהר"מ מיירי ביבם בן ט', וזהו דקמ"ל דאינו מיפר ומשום דל"ל קנין אישות, ומבואר דביבם בן ט' אינו מיפר נדריה, אף דלכא' קנויה לו ע"י היבום, וע"כ דליכא אישות גמורה מחמת היבם, אכן האו"ש שם ובמנ"ח במצות נדרים [צויין בס' המפתח שם] נקטו דביבם בן ט' אם קונה מה"ת מיפר נדריה, וזהו רק האו"ש לשיטתו דאם בן ט' קונה ביבום אית ליה אישות וכנ"ל, אכן לפ"ד ה"נ אינו מיפר כיון דליכא אישות מחמתו.

ונמצא לאור המבואר דחידוש הסוגיא לפרש"י והתו"י הוא דגם לשמואל ביאות גרועות עדיף מביאת בן ט', דאכן קנאה לדברים האמורים בפרשה ופקעה הזיקה ובעי גט ולא בעי חליצה, וה"נ כיון דממשיך אישות הראשון אם מת היבם בלי בנים זוקק ליבום, דמגזה"כ בביאות גרועות עדיף מביאת בן ט' וזוקק ליבום דהוי מהדברים הכתובים בפרשה וכמש"נ.

ולאור כל המבואר נראה לבאר דברי הריטב"א שהבאתי בתחילת השיעור דממה שאינה אוכלת בתרומה מוכח דאינו יורשה וכו' וצ"ע דלענין תרומה הוי גזירה דרבנן וכו', ונראה דכבר ביארנו בשעורי קדושין וכתובות בהא דארוסה אינה אוכלת בתרומה מדרבנן אם הוי גזירה בעלמא דסימפון ושמא תשקה, ובמקום דליכא הגזירה ה"נ אוכלת ומשום דהוי קנין כספו, ולכן בהג"ז למשנה ראשונה דמייחד לה דוכתא וליכא הגזירה ה"נ אוכלת בתרומה, אמנם י"ל דמחמת הך גזירה הוי ריעותא ברשות הבעל ול"ה עדיין קנין כספו דכהן, וכך משמע בלשון התוס' רי"ד כתובות מח שכ' דל"ה קנין כספו גמור, וכ"ה בש"מ בשם רש"י במה"ק, וכ"נ ברש"י במתני' שם שכ' דלעולם הוי ברשות אב לתרומה ולכל מילי וכו' ועי' רע"א, ומשמע דאינה אוכלת משום דהוי עדיין ברשות האב, וכן נוטה לשון הר"מ בפהמ"ש שם. והבאתי דברש"י בפ' אמור כב, יא כ' דאשת כהן אוכלת בתרומה מן המקרא הזה קנין כספו ועוד למד ממקרא אחר כל טהור בביתך וגו' בספרי. ובתוס' להלן סח. ד"ה קנין כספו הביאו הספרי דנשואה אוכלת בתרומה מכל טהור בביתך וכ' התוס' דדרשה זו אסמכתא בעלמא דהא ארוסה אוכלת בתרומה ד"ת. אכן ברש"י קדושין י: מפורש דנשואה אוכלת בתרומה מקרא דכל טהור בביתך, וכבר עמד בדבריו בפנ"י דמבואר דרש"י חולק על התוס' וס"ל דנשואה אוכלת מקרא דכל טהור בביתך, אלא דקשה דתיפ"ל דאוכלת מדין קנין כספו כארוסה. ומבואר בד' רש"י דאיכא תרי קראי חדא לארוסה דאוכלת מדין קנין כספו, וחדא לנשואה דאוכלת מדין כל טהור בביתך, ולפ"ז י"ל דהא דרבנן גזרו דארוסה אינה אוכלת מגזרה דסמפון ושמא תשקה, היינו דנתחדש כאן לא רק גזירה בעלמא, אלא דמדרבנן בעי' דין ביתך לענין תרומה, דחכמים אמרו דמכיון דחיישי' לסימפון ושמא תשקה להכי אינה יכולה לאכול מדין קנין כספו אלא רק מדין כל טהור בביתך, ונמצא דלאחר הגזרה דרבנן הוי זרה מדרבנן והאיסור הוא מחמת זרות וחייבת בקרן וחומש מדרבנן, ולפ"ז י"ל עוד דלאחר הגזירה בעי' לדין כהנת לאכילת תרומה, ולכן ודאי היכא דהוי נשואה אפי' אם איכא הגזירה אוכלת כיון דהוי ביתו, ורק בארוסה אינה אוכלת ואפי' בגוונא דל"ש הגזירה, דנתחדש בגזירת חז"ל דל"ס בקנין כספו דארוסין לאכול בתרומה וכמש"נ.

ומעתה נראה דזהו דינא דשמואל, דבביאת שוגג אף דנתרבה דמהני לדין יבום מ"מ אינו אלא לדברים האמורים בפרשה, ולא לאכילת תרומה, ולתוס' וריטב"א ל"מ גם ליורשה וכו', היינו דלל"ק כיון דנפלה מהארוסין לא יהני הך ביאה למיחשביה לדין נשואה, ואה"נ לגבי דידיה בביאה גרועה משוי לה רק דין ארוסה, וכדמוכרח בפ"ג גבי מאמר לב"ש, וכך נקט המהרש"א להלן נח: עי"ש בתו"ד בדברי רש"י דתהיה נשואה ע"י חופה, וכן מוכרח כן גם בריטב"א שם עי"ש שביאר דזהו דברי הגמ' דלשמואל קרי ליה שומרת יבם בביאה גרועה, ולא הוי כנשואה, ומשום דגם אינו יורשה וכו', וכ"נ ברמב"ן לפנינו, ומוכרח דדינה מצד ביאה דידיה רק כדין ארוסין, וביאה גרועה מהני להשלמת דין האישות דיבום והפקעת זיקתה, ומשום דלהוסיף על הקנין הזיקה לאלומי מבעל בעי' עשייה דידיה בדעת קנין או אישות, משא"כ לאוקמי' במקום בעל סגי בביאת שוגג דל"ב עשייה של היבם, ולהכי בל"ק מחלקי' דאם נפלה מהנשואין תו סגי גם בקנין ביאה בשוגג להחיל עלה דין נשואה, ולל"ב פליגי גם בנפלה מהנשואין, ולשמואל קני לה רק לדברים האמורים בפרשה, ול"מ לתרומה וליורשה וכו', והיינו דמהני לדין יבום אבל ל"מ לקנין אישות גמורה. עכ"פ מה שהקשינו בדין תרומה ניחא היטב, וזהו כוונת הריטב"א דאם נימא דלשמואל יורשה אמאי לתרומה אינה אוכלת, והיינו דל"ש לומר דהטעם רק משום הגזירה דשמא תשקה, דאם קנאה וחל בה דין נשואה היינו דהוי קניינו מחמת הביאה גרועה תו ל"ש לומר הגזרה דשמא תשקה, דבנשואה הוי ביתו ואוכלת בתרומה בכל גוונא, וזהו שהוכיח הריטב"א דע"כ דאינו יורשה ומשום דל"ה ביתו ולהכי אינה אוכלת ככל ארוסה מגזירה וכו', [ולאב"מ אינה אוכלת מה"ת כיון דהך ביאה לא הוקשה לביאת קדושין ול"ש לומר דתאכל מדין קנין כספו וכנ"ל, ואפשר עוד בכוונת האב"מ דכיון דהביאת שוגג לא משוי ליה כנשואה ל"ה ביתו ובעי' לקנין כספו ומש"ה בביאת שוגג דס"ל לאב"מ דל"ח קנין כספו אינה אוכלת מה"ת].

וניחא היטב הא דהגמ' נקטה דוגמת תרומה דוקא, היינו דמהך הוי ראי' דבביאה גרועה ל"ה קנין גמור ולא חשיב לביתו אליבא דשמואל, ופלוגתא דרב ושמואל היא עד כמה כוחו בקנין היבום שע"י ביאה גרועה. ונמצא דעיקר המח' בסוגיא היא דבביאות גרועות כיון דבכל קדושין ל"מ בביאת שוגג וכו', והכא מהני כיון דביבום איכא כבר אישות דזיקה וכו', להכי ס"ל לשמואל דמהני לדברים האמורים בפרשה, היינו לאישות דיבום שממשיך אישות המת, אבל לענין ליצור אישות חדשה ה"נ לא מהני, וזהו הגזה"כ דמהני רק להפקיע הזיקה ולירש בנכסי אחיו וכו', ומש"ה נקט הנ"מ דתרומה לומר דאין עליה דין נשואה וכמש"נ.

בס"ד

זנות באונס באשת ישראל

סוגית הגמ' נו ע"ב. הנה באשת איש שזינתה באונס דמותרת לבעלה הישראל, ילפי' בסוגין ובכתובות נא, ב הטעם מקרא דוהיא לא נתפשה וכו', וצ"ב בהא דלא סגי בפטור דלנערה לא תעשה דבר, ובתוס' רי"ד בכתובות שם כ' דאונס שרי כדנפקא מהיא לא נתפשה א"נ מולנערה לא תעשה דבר, הרי דכ' ב' הטעמים, וצ"ב דממנ"פ אם מהני גם טעם דאונס בכה"ת ל"ל לקרא דהיא לא נתפסה, ובפשטות י"ל בכוונת תוס' רי"ד דגלי קרא דהיא לא נתפסה, דגם לענין לאוסרה על בעלה איכא פטורה דלנערה ל"ת דבר וכאונס בכה"ת.

אמנם נראה לחדש דמדין ולנערה לא תעשה דבר הוי רק פטור דאין ב"ד מענישין, אך מ"מ תיאסר לבעלה כיון דחשיב לזנות, דהוי מציאות של זנות, ולהכי בעינן לקרא מיוחד דמותרת לבעלה, ואזי אמרי' דבאונס ל"ח זנות כלל, וזהו טעם הבעה"מ דאמרי' מגו דשרי לבעלה הישראל שרי לכהונה כיון דל"ה זנות כלל. ובאב"נ באב"ע ח"ב [בחי' כתובות סי' קמה אות ג ה] כ' דלהכי בעי' קרא דזנות באונס שרי לבעלה מקרא דוהיא לא נתפשה, דמקרא דלונערה הוי זנות ורק דפטור משא"כ מקרא דוהיא לא נתפשה ל"ה מעשה זנות כלל ומש"ה ל"ב ראיה על טענת אונס, ומבואר באב"נ דחלוקים תרי פטורים אלו, ולכא' י"ל דנ"מ בזה למכניס עצמו לאונס דבכה"ת ל"ל דין אונס, ועי' בפנ"י בכתובות שם שהביא דכה"ג אסורה, אולם י"ל דמ"מ שייך הפטור דוהיא לא נתפשה, והיינו דבפטור ולנערה דהוי אנוס בהכניס עצמו ל"ה אונס, אבל בקרא דהיא נתפשה נאמר דבעי רצון ובזה גם מכניס עצמו סו"ס ל"ה רצון, ועי' רע"א כתובות ג: דהק' שם גבי ולדרוש להו דאונס שרי, דהא הוי מכניס עצמו לאונס, וכן י"ל דנ"מ בגוונא דהוי אונס ורצון [עי' או"ש והפלאה כתובות שם] דאפי' אם נימא דלית ליה דין אונס, מ"מ מותרת לבעלה מדין והיא לא נתפשה. ועי' בשו"ע בסימן קעח בנתייחדה ונאנסה מח' ראשונים אם מותרת, והגר"א סק"ג ביאר דאין זה אונס משום דגרמה לכך. [ובריטב"א בסוגין מבואר בד' רש"י שכל הנבעלות חשובות זונות לכל אדם ואסורות לבעליהם מפני שהיא זינתה תחתיו וכו', ובקוה"ע סימן מה ביאר דלהכי גם בביאת עכו"ם דאף דל"ה ביאה, חשובה זונה ליאסר לבעלה, אך בחת"ס כ' דבביאת עכו"ם אסורה לבעלה מדין מעלה מעל כמהרי"ק המובא להלן].

והנה בפוסקים דנו גבי אשת איש שנבעלה באונס בגוונא שדינה להיהרג ולא הוי קרקע עולם כגון שהביאתו עליו דדינה דתהרג, אך להרמב"ם ושו"ע אינה נהרגת מדין אונס, אם נאסרת על בעלה, ויסוד הספק הוא אם גם בכה"ג דאינה נהרגת שייך לומר דנאסרת על בעלה, ובאב"מ בסי' ז סק"ד כ' דאסורה לבעלה, וגם היכא דנתרצית לזנות כדי שלא יהרגנה אף דאינה חייבת על הך זנות מ"מ על בעלה נאסרת, אלא שהביא דברשב"א ותוס' רי"ד בכתובות כו מבואר דברצוי מחמת פחד מיתה מותרת, ובבית מאיר אב"ע סי' קעח ס"ג הסתפק בזה וציין לשבות יעקב ח"ב סימן קיז, ונביא תו"ד וצ"ע היכי דמושל או אנס גוזר עליה ביראת מיתה שתשמע לו ואף תעשה מעשה להביאו עליה וכן עשתה, אם מותרת לבעלה אם לאו, דאפשר דמ"מ נאסרת על בעלה כיון דעבדה מעשה חשובה ונטמאה לבעל, וציין הב"מ לרמ"א בסימן כ דבפטורה ממיתה שרי לבעלה. ולכא' י"ל דאם הא דמותרת לבעלה היה רק מפטור אונס, הרי גם בדינא דיהרג ואל יעבור לשי' הרמב"ם בעברה איכא פטור אונס וליכא עונש מיתה, ואפשר דסגי בזה גם דמיקרי נתפסה מותרת וחיובא דיהרג ואל יעבור אינו מבטל דין אונס להתירה לבעלה, אמנם י"ל דכיון דהכא עבדה מעשה והיה דינא ליהרג, והבאתי בשעורים לעיל הרדב"ז בהל' סנהדרין פ"כ דכל היכא דדינו ליהרג אם ב"ד הרגוה פטורין, ורק עברו על ל"ת דולנערה לא תעשה דבר, א"כ יש לדון דאסורה לבעלה, אך כיון דבאנוסה מותרת לבעלה מקרא דהיא לא נתפסה ל"ח זנות כלל, שפיר י"ל דכמו דאינה חייבת מיתה ל"ח זנות לאוסרה על בעלה.

והנה ברמ"א באב"ע סימן כ ס"א הביא מהטור דכל היכא דאין חיוב מיתה על הביאה אין האשה נאסרת על בעלה, ונראה דדין הרמ"א הוא לאפוקי דהיכא דהוי סוג ביאה דאינה מחייבת מיתה בזה אינה נאסרת על בעלה, אבל בנידון הנ"ל היכא דדינה דיהרג ואל יעבור ואינה חייבת מיתה מדין אונס בזה שפיר נאסרת על בעלה, כיון דהוי סוג ביאה המחייבת מיתה. והבית שמואל שם סק"ה הק' ממשמש מת דאף דפטור ממיתה נאסרת על בעלה, וכן כתב המנ"ח רסו אות לח דנאסרת על בעלה, וכה"ק בשו"ת שער אפרים קו"א סימן עח הועתק בשו"ע טלמן שם [צויין ברע"א בשו"ע שם והו"ד במהר"ץ חיות בסוטה כו] וכה"ק בפנים מאירות ח"ג סימן כב הועתק בפתח הגליון בשו"ע טלמן שם מהא דבמשמש מת מקנין לה אף דליכא חיוב מיתה, ובלבוש הו"ד במנ"ח מצוה שסה פליג וס"ל דבמשמש מת אינה נאסרת על בעלה, והבית הלוי סימן מ סק"ד כ' דליכא ראי' מהא דמקנין ע"י שחוף דע"י קנוי שאני דבקפידה דבעל תלא רחמנא, והמהר"ץ חיות שם הוסיף להק' מביאת עכו"ם דאינה חייבת מיתה ונאסרת על בעלה [לתרוה"ד ח"א סימן ריט דאף לר"ת דאינה אסורה לבועל אסורה לבעל], ובזה תירץ דהיכא דהעיכוב מצד האיש נאסרת על בעלה אף דליכא חיוב מיתה, ומביאת שחוף תי' דמקנין לה להפסידה כתובה וכו' עי"ש. אך עדיין צ"ע דבסימן קעח ס"ג הביא הרמ"א את המהרי"ק בשורש קסז דבאומרת מותר אסורה לבעל הישראל, [והרע"א בשו"ת ציין לשו"ת הרשב"א דלא ס"ל כן אלא ס"ל דבאומרת מותר שרי לבעלה], הרי דאף דליכא חיוב מיתה מ"מ נאסרת על בעלה, ועמד בזה בשער אפרים שם. [והמהרי"ק הוכיח מאסתר דלא עשתה איסור אלא מצוה רבה שהצילה כל ישראל ואפ"ה נאסרה למרדכי, ובבנין ציון בסימן קנד הקשה דבמרדכי ציוה עליה ללכת למלך ואמאי חשיב מעילה בבעל, ואכן באור שמח פ"כ מסנהדרין ביאר דאף דהלכה ברצון מרדכי נחשב לרצון שלה דבאישות שגודרת אותה מאחרים אם מעלה מעל וברצון יהיה מסיבה המותרת כיון שרצונה להבעל לאחר, א,כ יכול להיות דאע"ג דבכל מקום אונס קרי ליה, כאן נחשב לרצון לענין המעל שמעלה באישות בעלה המגדירה מבעילות אחרים עכ"ל, וכ"כ הגריש"א זצ"ל בקובץ תשובות ח"א סימן קצב דמעל מעל היינו ביסוד ושורש הקדושין דאסר לה אכו"ע כהקדש ולהכי הוא גם אם הבעל נותן לה רשות וכו', ודחה שם מש"כ בשו"ת אגרות משה ח"ד סוף סימן מד דבזינתה ברשות בעלה ל"ה מעלה מעל בבעל, דודאי אין בזה חילוק כלל כיון דחשיב מעל בקדושת האישות בישראל].

[והנה בדין משמש מת עי' בר"מ אסו"ב פ"א הי"א והי"ב, ומבואר בלשון הר"מ דאינו חייב לא כרת ולא מלקות ואצ"ל מיתה שאין זו ביאה, והיינו דלוקה מדרבנן, והאחרונים חלקו בזה דרק לגבי דהוי קנוי דתליא בקפידה דבעל הוא גם במשמש מת, אבל אינה נאסרת, ולכאורה לפי לשון הר"מ הנז' דל"ה ביאה צ"ל דאינה נאסרת, והנה ריהטת הסוגיא בסוטה דבמשמש מת נאסרת בתרומה מה"ת, וכן פסק הרמב"ם שם, וצ"ב דכיון דל"ה ביאה אמאי נאסרת בתרומה, ולכא' נראה דרק לגבי הבועל ל"ה ביאה אבל לגבי הנבעלת חשיב ביאה, וכ"נ לשון הר"מ בפה"מ בסנהדרין שכ' דאינו חייב עונש ומ"מ הוא דבר ערוה, והיה משמע דאסור מהתורה, וכ"כ בקרית מלך רב דאסור מהתורה, ולכאורה כ"מ בתוס' ריש פירקין שכ' דהיכא דאינה מתקשה ל"ה דיהרג ומשמע דמ"מ אסור, מיהו ברא"ש בתוספותיו ובפסקיו הלשון דקאי אם משמש מת חייב, והתוס' סתמו בזה ומשמע דקאי אף למ"ד דמשמש מת פטור, [ועי' בהגהות היעב"ץ], והיינו דרק אינו חייב ליהרג כיון דליכא חיוב מיתה ול"ה עריות, אבל מ"מ אסור מהתורה. ובלשון הר' ירוחם משמע דבמשמש מת אינו אסור אלא מדרבנן עי"ש, ועי' בצ"פ שכ' ע"ד הר"מ בפה"מ הנ"ל דהוי דבר ערוה לענין דנאסרת על בעלה. והא דנאסרת בתרומה, כ' באבי עזרי דאף דל"ה ביאה מ"מ הוי זנות לגביה, ולכן נפסלת בתרומה מהתורה, כלשון הר"מ אבל פוסל הוא מן התרומה, וזה כעין מש"כ דלגבי הנבעלת חשיב שנעשה בה מעשה ביאה, וכעי"ז כ' בקוה"ע בסימן מה עי"ש. וי"ל עוד נ"מ לחקירת המנ"ח קפב והצ"פ אם במשמש באבר מת עם נדה, איכא טומאת בועל נדה ותלוי אם הדין טומאה תליא באיסור ביאה, ועוד דאם משמש מת ל"ח ביאה כלל, כיון דטומאת בועל נדה תליא באיסור ביאה ה"נ ל"ש במשמש מת להלכה דפטור דין טומאת בועל נדה, ומשום דבמשמש מת אין הפי' דהוי רק פטור בעריות אלא דל"ח מעשה ביאה כלל ולהכי ליכא בזה טומאת בועל נדה, ומה"ט נראה דבמשמש מת ל"מ לקנות אשה בקדושי ביאה, וכ"כ במנ"ח רסו, ועי"ש באות לח שתמה על השו"ע שכ' כן רק לענין יבום, ושוב כ' דבקדושין פשיטא דל"מ, ורק ביבום סד"א דכיון דזקוקה לו מהני ולהכי השמיענו השו"ע דלא מהני, אבל לקדושין פשיטא דל"מ דל"ח מעשה ביאה וכדפי'. אך בדעת הב"ש והמנ"ח הנ"ל שכ' דמ"מ אסורה לבעלה צ"ל דאמנם במשמש מת לא חשיב ביאה לגבי הבועל, אבל לגבי הנבעלת חשיב שזינתה וכשם שאסורה בתרומה מה"ט אסורה על הבעל כזונה. ואפשר עוד דלגבי הבועל חיובו על המעשה וזה ל"ח מעשה, אבל לגבי הנבעלת חיובה על ההנאה, וחשיב דאית לה הנאה, ומש"ה נפסלת לתרומה].

והנה לדברי המהרי"ק דזנות לאוסרה על בעלה אינו תלוי בעבירה וגם באומר מותר דליכא עונש מ"מ אסורה לבעלה דכיון דנעשה המעשה עצמו ברצון הוי מעל בבעל, מעתה י"ל דגם איפכא היכא דהוי מעשה עבירה דדינה ביהרג ואל יעבור והוי עבירה, אך מ"מ מותרת לבעלה דכיון דאנסוה להרגה חשיב אונס לבעלה. [ובפנים מאירות שם דן דבבא עליה כשהיא ישנה אינה נאסרת על בעלה].

וברע"א כתובות מב. כ' ע"ד התוס' דבקטנה דהוי אונס איכא ביה דין ולו תהיה לאשה, [וברש"ש תמה דל"ה אשר עינה]. ובקו"ש הק' דל"ה במציאות אונס אלא דבקטנה ליכא רצון, וכבר הק' כן בחכמת שלמה אב"ע סימן קעז עי"ש. ונראה דגבי פתוי קטנה דהוי אונס, הרי עצם הזנות הוי ברצון ול"ש הפטור דוהיא לא נתפשה, אלא דמ"מ כיון דקטנה לאו בר דעת אית ליה דין אונס דכה"ת מדין אונס רחמנא פטריה, [ועי' מהרש"א כתובות ט: שר"ל דבפתוי קטנה אונס מפסדת כתובה, ויתכן דהטעם דכיון דמיקרי מעשה זנות וליכא פטור דוהיא לא נתפשה מש"ה מפסדת כתובה]. והנה שיטת הר"מ גבי פתוי קטנה אונס דאסורה לבעלה, וע"כ דמיקרי מעשה זנות, והמהרי"ק הנ"ל דבאומר מותר מ"מ אסורה לבעלה מדין מעלה מעל בבעלה, דבקרא לא כתיב מעלה מעל בה' דנימא דבאומר מותר ל"ה מעילה בה', אלא כתיב מעלה מעל בבעלה, ובזה גם באומרת מותר הוי מעל בבעל, ולהכי כ' שם דמה"ט גם בפתוי קטנה אף דהוי אונס מ"מ אסורה לבעלה כמבואר ברמב"ם סוטה פ"ב ה"ד ואסו"ב פ"ג ה"ב מדין מעל בבעלה. ונתכוונו לזה בבית יעקב כתובות ט, א ובמשכנות יעקב אב"ע סימן מז ויד המלך פכ"ד מאישות ובאו"ש פי"ח מאסו"ב. [ולפ"ז מבואר דפתוי קטנה דהוי אונס חלוק מכל דין זנות באונס א"כ פשוט דל"ש בזה דין ולו תהיה לאשה, ומעתה דברי הרע"א הנ"ל צ"ע]. **ובאו"ש שם כ' גם לגבי משמש מת דאסורה על בעלה מדין מעלה מעל עיש"ה**. ומעתה ניחא מה שהקשיתי על הרמ"א שכ' דכל היכא דאין חיוב מיתה אינה נאסרת על הבעל, והק' הבית שמואל ממשמש מת וכ' דע"כ לאו בכל הדינים כ' הטור דתליא לענין חיוב מיתה דאז נאסרת לבעלה, די"ל דגם בליכא חיוב מיתה מ"מ נאסרת על בעלה מדין מעלה מעל, וכמו שפסק הרמ"א עצמו כמהרי"ק לענין אומר מותר. [ועי' פרמ"ג בשפ"ד הל' ס"ס סימן קי סקי"ב שדן בפתוי קטנה אם מיקרי זונה לכהונה].

והנה בדינא דשמואל בכתובות נא: דבסופה רצון אסורה לבעלה, מסתבר דליכא חיוב מיתה מחמת הזנות כיון דהוי תחלתו באונס, וכ"כ בעמודי אור, וכן בשו"ת חת"ס או"ח סימן רב, [ובשדי חמד מערכת האלף אות נה עמוד 722 האריך בדברי החת"ס], ומבואר דלשמואל משכח"ל דגם היכא דליכא חיוב מיתה דנאסרת על הבעל, אך אפשר דהוא רק מדינא דמעלה מעל. והנה ברמב"ם בהל' אישות פכ"ד הי"ט הביא הדין דכל שתחילת ביאתה באונס אע"פ שסופה ברצון ואפילו אמרה הניחו לו שאלמלי לא אנס אותי הייתי שוכרתו הרי זו מותרת שהיצר לבשה ומתחילה היתה באונס, [עפ"י הגמ' בכתובות שם], והביאו גם בהל' אסו"ב פ"א ה"ט בקיצור לשון "ואשה שתחילת ביאתה באונס וסופה ברצון פטורה מכלום שמשהתחיל לבעול באונס אין בידה שלא תרצה שיצר האדם וטבעו כופה אותה לרצות", והא דכפל הר"מ ד"ז, היינו דבהל' אסו"ב הר"מ השמיענו דפטורה מכלום דל"ה זנות לחיוב מיתה, אבל בהל' אישות השמיענו הר"מ דגם מותרת לבעלה דליכא דין רצון וחשיב אונס מתחלתו לסופו, ולהכי הוסיף הר"מ שם דאפי' אומרת הניחו לי וכו', והיינו דליכא כאן אף מעילה בבעל, ואף בסופה ברצון חשיב אונס מחמת דיצרא אלבשי', וגם מותרת לבעלה, והחידוש בדברי רבא דיצרא אלבשיה חשיב ג"כ לאונס, ולא רק דליכא כאן דין רצון אלא חשיב המשך האונס, וכ"נ מפורש במג"א והגר"א באו"ח סי' רד בהל' ברכהמ"ז שכ' ע"ד הרמ"א דבאנסוהו לאכול אף שנהנה אינו מברך, וכ' המג"א והגר"א דהוי אונס כדאמרי' הכא דיצרא אלבשיה, והיינו דחשיב כולו אונס ומש"ה אינו צריך לברך.

והנה בתרגום יב"ע כ' עה"כ ולנערה ל"ת דבר דל"ל עונש מיתה ובעלה פוטרה בגט, וז"ל ולעולימתא לא תעבדון מדעם ביש לית לעולימתא דין קטול אלהן גברא יפטרינה מניה בגיטא ע"כ. וצע"ג דהא אשת ישראל שרי באונס לבעלה, ובפנ"י כתובות נא: כ' דהתרגום אתי כאבוה דשמואל דאף בנאנסה אסורה דחיישינן שמא סופה ברצון, ולד' התוס' הוי מהתורה, ולהכי כ' דאסורה לבעלה, והיינו דלשמואל גם במקצת אונס נאסרת לבעלה אף דלית לה חיוב מיתה וכנ"ל. ובספורנו דברים כב כו ביאר הקרא דולנערה בכה"ג דסופה ברצון דהוי אונס מחמת דיצרא אלבשי', וע"ע במש"ח שם, ולפ"ז שפיר י"ל כנ"ל דהתרגום אתי כשמואל, ועוד דאפי' אם אתי כרבא מ"מ ס"ל דיצרא אלבשי' הוי אונס רק לענין פטור עונשין, אבל לבעלה מ"מ אסורה כיון דהזנות נעש כעת ברצון, וי"ל לפ"ד המהרי"ק הנ"ל דאומרת מותר אסורה לבעלה מדין מעלה מעל, וא"כ ה"נ ביצרא אלבשיה אף דחשיב אונס ה"ד לענין דליכא עליה עונש, אבל מ"מ אסורה על בעלה דכיון דהוי סופה ברצון הוי מעל בבעל, [ולפ"ז אזדא ליה הוכחת האחרונים משמואל דבאונס ורצון חשיב רצון, דשא"ה דאפי' אם לענין עונשין חשיב לאונס, מ"מ רק לענין ליאסר לבעלה חשיב רצון ומיקרי מעל בבעל], וכיו"ב מבואר בעונג יו"ט סי' קסח, והוסיף שם ע"ד רש"י כתובות ג: שכ' דבאיכא פרוצות ויאסרו על בעלה וכו', ולא הזכיר העונש, אלא דהפרוצות הוי גוונא דתחלתו ברצון וסופו באונס ורק נאסרות לבעלה מטעם המהרי"ק, ומתאים למש"כ.

[ובמד"ר פ' נשא ט ובירושלמי סוטה פ"ד ה"ד איתא עה"כ והיא לא נתפשה דבתחלתה באונס וסופה ברצון מותרת דיצרא אלבשי', אולם אי' שם עוד דבתחלתה ברצון וסופה באונס אסורה, וצע"ג דמה החידוש בזה הא כיון דהוי תחילתה ברצון כבר נאסרה ומה לי דסופה באונס, ועי' פ"מ שם דהוי ילפו' דאזלי' בתר תחילתה ולכן בתחלתה באונס מותרת וצ"ב. ונראה דהפי' במד"ר דהוי ילפו' דאף דהוי אונס בסוף מ"מ כיון דהאונס הגיע מחמת דהוי תחלתו ברצון חשיב דאיכא רצון גם בסוף דנחשב כל הביאה ברצון, ואפשר דנ"מ לשפ"ח דבעי' לחיובא גם גמר ביאה דכה"ג כיון דמקרי רצון תהא אסורה]. [ולד' המהרי"ק הנ"ל נראה דלענין שומרת יבם שזינתה דאסורה ליבם דחשיב מדין זיקה אישות דיבם, אכן באומרת מותר ל"ש לאוסרה מדין מעלה מעל, דעדיין ל"ה אישה ול"ח מעלה מעל בבעל, ועי' באחיעזר סי' א בתו"ד בסוגרים שעמד בזה].

ויל"ע לד' המהרי"ק אם כה"ג תהא אסורה לבועל מדין כשם שאסורה לבעל די"ל דהכא הוי איסור חדש לבעל מדין מעלה מעל וליכא בזה דין דכשם וכו', והכי משמע בדברי החת"ס כתובות ג: שכ' גבי ביאת עכו"ם דאסורה לבעל לד' התוס', דהוא מדין מעלה מעל, ומ"מ כ' התוס' דמותרת לבועל, אלא דבחת"ס שם מבואר דמד"ז אסורה לבועל. ויש לומר בזה ביאור חדש ברמ"א אב"ע סימן יא דהמחבר כ' הדין דכשם שאסורה לבעלה כך אסורה לבועל, והרמ"א הוסיף וה"ה אם נאסרה בשבילה לבעלה אסורה לו, והב"ש סק"ג תמה מה הוסיף הרמ"א על המחבר בזה ור"ל דקאי על אשת כהן באונס עי"ש, ולפ"ד י"ל דכוונת הרמ"א אף היכא דנאסרה לבעל מדין מעלה מעל [והרמ"א הביא להלכה את דברי המהרי"ק] דמ"מ אסורה לבועל, וזהו הוספת הרמ"א על דברי המחבר. [אמנם אי נימא דלמהרי"ק ליכא כה"ג הדין דאסורה לבועל, היה נראה לחדש בסוגיא דיבמות יא דבסוטה אין דין יבום, וי"ל דבאומרת מותר דאסורה לבעל רק מדין מעלה מעל, ה"נ ליכא בה פטור יבום דלא נא' בה דין טומאה כעריות וצ"ע בחידוש זה].

בס"ד **משתמרת לביאה פסולה**

מתני' נו ע"ב. במח' בדין משתמרת לביאה פסולה, בתוס' נז: ובריטב"א נו: כ' דדין משתמרת לביאה פסולה הוא מדרבנן, והקר"א וערל"נ נקטו דהוי מהתורה, וכך נראה בירושלמי לפנינו, אמנם לפלא שלא הרגישו דכן מוכרח ברש"י ותוס' וש"ר לפנינו, דברש"י כ' דאם מיירי מתני' בבת ישראל מיירי בהג"ז וכמשנה ראשונה, והתוס' הק' דבעמוד והוצא וכו', ולכאורה צ"ע דל"ל לומר דמיירי בהג"ז, נימא דבבת ישראל לכהן ארוסה כיון דמה"ת אוכלת בתרומה, אף דמדרבנן אינה אוכלת, מ"מ נחלקו במתני' היכא דמשתמרת לביאה פסולה, אם נפסלת מהתורה לאכילת תרומה, ואמאי בעי' לאוקמי דוקא בהג"ז דאוכלת מדרבנן למשנה ראשונה, וע"כ דזה אינו כיון דדין משתמרת וכו' אינו פסול אלא מדרבנן, להכי ע"כ מיירי בהג"ז דאוכלת גם מדרבנן, א"כ מפורש בכל הראשונים להאי פי' דדין משתמרת אינו אלא מדרבנן. אכן עדיין צ"ע דנימא דמיירי בכל ארוסה ולו"ד בהג"ז, ואף דבלא"ה אינה אוכלת מדרבנן, מ"מ זה אינו אלא מגזירה דשמא תשקה וכו' אבל ל"ה הפקעה דזרות, אבל מדין משתמרת וכו' הוי עלה פסול זרות לתרומה דנפסלת לתרומה, א"כ עדיין נ"מ בכל ארוסה, דמדין משתמרת הוי פסול ואולי איכא חיוב חומש כיון דהוי זרות, ונראה דמכאן מוכרח יסוד דברינו בשעורים הקודמים דארוסה אינה אוכלת מדרבנן מגזירה דשמא תשקה, דמחמת גזירה זו הוי הפקעה ודין זרות עליה, ואינה אוכלת משום דבעי' דין נשואה לאכילת תרומה, ולתוס' קדושין י. משמע דאיכא חיוב חומש והיינו דנעשית זרה מדרבנן, ומעתה שפיר ליכא נ"מ בהא דנפסלת מדרבנן מדין משתמרת. והבאתי כן מלשון התוס' רי"ד כתובות מח שכ' דארוסה אינה אוכלת מדרבנן דל"ה קנין כספו גמור, וכ"ה בש"מ שם בשם רש"י במה"ק, וכ"נ ברש"י במתני' שם שכ' דלעולם הוי ברשות אב לתרומה ולכל מילי וכו' ועי' רע"א, ומשמע דאינה אוכלת משום דהוי עדיין ברשות האב הישראל, וכן נוטה לשון הר"מ בפהמ"ש שם. והנה ברש"י בפ' אמור כב, יא כ' דאשת כהן אוכלת בתרומה מן המקרא הזה קנין כספו ועוד למד ממקרא אחר כל טהור בביתך וגו' בספרי. ובתוס' ביבמות סח. ד"ה קנין כספו הביאו הספרי דנשואה אוכלת בתרומה מכל טהור בביתך וכ' התוס' דדרשה זו אסמכתא בעלמא דהא ארוסה אוכלת בתרומה ד"ת. אכן ברש"י קדושין י: מפורש דנשואה אוכלת בתרומה מקרא דכל טהור בביתך, ועמד בדבריו בפנ"י דמבואר דרש"י חולק על התוס' וס"ל דנשואה אוכלת מקרא דכל טהור בביתך, אלא דקשה דתיפ"ל דאוכלת מדין קנין כספו כארוסה. עכ"פ מבואר בד' רש"י דאיכא תרי קראי חדא לארוסה דאוכלת מדין קנין כספו, וחדא לנשואה דאוכלת מדין כל טהור בביתך, ולפ"ז י"ל דהא דרבנן גזרו דארוסה אינה אוכלת מגזרה דסמפון ושמא תשקה, היינו דנתחדש כאן לא רק גזירה בעלמא, אלא דמדרבנן בעי' דין ביתך לענין תרומה, דחכמים אמרו דמכיון דחיישי' לסימפון ושמא תשקה להכי אינה יכולה לאכול מדין קנין כספו אלא רק מדין כל טהור בביתך, ונמצא דלאחר הגזרה דרבנן הוי זרה מדרבנן והאיסור הוא מחמת זרות וחייבת בקרן וחומש מדרבנן, [וי"ל דהמשנה ראשונה ס"ל דבהגעת זמן כיון דיש לה במזונות מדין נשואה, שפיר מיקרי כל טהור בביתך]. ונראה ראיה מוכרחת לדברינו, דבר"פ אלמנה אי' הדין דאשת כהן אוכלת בתרומה, ומאכילה עבדיה בתרומה, וזהו דינא דקנינו שקנה קנין וכו', וקשה דאמאי מובא במתני' בגמ' וברמב"ם פ"ז מתרומות דין זה רק לגבי אשת כהן מהנשואין, הא משכח"ל גם מהארוסין, דהא מהתורה ארוסה אוכלת, ורק מדרבנן אינה אוכלת שמא תשקה, וא"כ נימא דמאכילה עבדיה, דלגבייהו ל"ש הגזירה, ועוד דכיון דאינה אוכלת רק מגזירת שמא תשקה תו הוי כמו דפומייהו כאיב ליה וא"כ בכה"ג צ"ל הדין דמאכילה לעבדיה כדמוכרח בסוגיא שם, ומצאתי בנהור שרגא שם שעמד בזה, ועפי"ד ניחא היטב דהרי מחמת הגזירה דשמא תשקה תו נא' דארוסה אינה אוכלת דבעי' דין ביתו, ולכן שפיר ארוסה אינה מאכילה עבדיה.

**בס"ד**

**בדין אכילת תרומה בבת כהן ואשת כהן**

יש לדון בבת כהן הנשואה לכהן, אם אוכלת תרומה מתרי דיני, חדא מדין בת כהן וחדא מדין אשת כהן, או דנימא דבנשואה לכהן יצאה מרשות אביה ואוכלת רק מדין אשת כהן, והנה באכילת בת כהן יבואר בשעורים בפ' שביעי דאוכלת מב' דינים, חדא דהוי כהנת מדין בת כהן, ואית לה קדושת כהונה, **ועוד דהוי רשות האב, ואוכלת מחמת דהוי קנין דאב**, וכדמשמע בתוס' כתובות מו: ד"ה לענין שכ' דקחשיב בת ברשות אביה לתרומה ויוצאת בנתארסה לישראל, הרי דחשיב דנפקא מרשותיה לענין תרומה, וכ"נ להדי' בר"ש משאנץ בפרשת אמור דהאב מאכיל את הבת בתרומה, ובתורא"ש פ"ק דקדושין ד: כ' ג"כ כדברי התוס', ואכן הגרי"ז הק' דהרי ל"ה מדין רשות אב דהא בגרה אלא הוי מדין בת כהן ככהנת וכו', ובחזו"א בקדושין לו. כ' דבת כהן דאוכלת הוי כטפילה לאב, ומצאתי מפורש בדברי רבנו חיים מבעה"ת בפ' שמיני גבי בנות אהרן קודם שנמשח דאוכלת מחמת רשות האב עי"ש שכ' להק' על בנות אהרן שנולדו קודם המשיחה וא"ל אתה ובניך ובנותיך והיכי אכלו כו', ותירץ דלא גרעי מעבד ואמה דכיון שהם קנין כספו אוכלים כדאמרי' המורם מהם כיוצא בהם, בתו נמי כיון דיכול לקדשה אף למנוול או למוכה שחין אם ירצה קנין כספו קרינן ביה עכ"ל, ומבואר דבר חדש דבת כהן יכולה לאכול בתרומה מחמת דהוי ברשות האב הכהן, דהוי לענין זה כקנין כספו כמו עבד ואמה כיון דיכול לקדשה אף למנוול אם ירצה קנין כספו קרינן ביה, וד"ז כ' גם המש"ח לגבי בני פנחס, [ואף דבת כהן אוכלת גם לאחר שבגרה שיצאה מרשות אב, וכמ"כ אוכלת בתרומה גם לאחר מיתת האב, צ"ל דנחשבת כברשות הכהונה, אבל ל"ל דין כהן, ונמצא לפ"ז דאשת כהן עדיפא מבת כהן, דבת כהן אוכלת מחמת רשות האב ול"ל דין כהונה, אבל באשת כהן הוי ככהנת מחמת בעלה, וכ"נ במנ"ח במצוה כב במש"כ לענין בת כהן ואשת כהן בחיוב פט"ח עי"ש ואכ"מ], ומצינו כיו"ב בדברי החלקת מחוקק דס"ל דכהן פצו"ד ל"ה כהן לענין איסור ליטמא והא דאוכל בתרומה הוא משום דלא גרע מעבד של אביו וכו', ולפ"ז מתבאר דאיכא ב' ענינים בדין אכילת בת כהן דהרי גם בוגרת דאין האב יכול למוכרה לקדושין אוכלת בתרומה, וע"כ משום דהוי ככהנת, אלא דלפ"ז יש לדון דבבת כהן שניסת לכהן יצאה מרשות אביה, ואוכלת רק מדין אשת כהן, ובפרט אם אכילתה רק מחמת רשות האב הרי בניסת יצאה מרשותו, וא"כ אוכלת מצד אשת כהן. ונ"מ בזה י"ל לפי"מ דקי"ל דבת כהן הנשואה לישראל ומת בלי בנים דחוזרת לבית אביה לתרומה ולא לחזה ושוק, וא"כ ה"נ י"ל דבבת כהן הנשואה לכהן ומת בלי בנים דחוזרת לבית אביה, אך כיון דכבר יצאה מרשות אביה דינה יהיה דחוזרת לתרומה ולא לחו"ש, ואמנם בקר"א להלן נז, ב כ' בתו"ד דבת כהן המקודשת לכהן ומת בעלה דאוכלת בחו"ש משום שהיא בת כהן, אולם הקר"א הדגיש דבריו בבת כהן המקודשת לכהן, היינו דאז לא יצאה כלל מרשות האב וכדיבואר להלן, אבל בבת כהן הנשואה לכהן ומת כיון דיצאה מרשות האב ה"נ יודה דאינה חוזרת לחו"ש וכדפי', ובס' דר"א בביה"ל נקט בפשטות דגם בנשואה חוזרת לחו"ש, ובחזו"א הדגיש דבבת כהן המקודשת לכהן אוכלת גם מדין בת כהן, ומכל דבריו שם דבנשואה לכהן יצאה מרשות אב וכמש"כ.

ומעתה יל"ע דבארוסה לכהן אינה אוכלת מדין בעלה, אף דל"ש גבה חשש דשמא תשקה, מ"מ כבר הפקיעו חז"ל זכות אכילה מארוסה לכהן דבארוסה ליכא דין דהארוס מאכיל ובעי' לדין ביתו וכמש"נ בשעורים לעיל דארוסה אינה אוכלת מדרבנן מגזירה דשמא תשקה, דמחמת גזירה זו הוי הפקעה ודין זרות עליה, ואינה אוכלת משום דבעי' דין נשואה לאכילת תרומה. ולפ"ז יש להעיר דבבת כהן ארוסה לכהן לא תאכל ממנ"פ, דמדין בת כהן הרי יצאה מרשות האב דהרי אירוסין מוציא מרשות האב לתרומה, דבנתארסה לישראל אינה אוכלת, ומדין בעלה הכהן אינה אוכלת בארוסה, וא"כ בבת כהן המאורסת לכהן לא תאכל ממנ"פ, דמדין רשות האב הרי יצאה מרשותו, ומדין הבעל אינה נכנסת לרשותו עד הנשואין, וא"כ צ"ע דבמתני' לרש"י בחד פירושא ולתוס' דמיירי גם בבת כהן המאורסת לכהן, יקשה דל"ל לטעמא דאינה אוכלת משום דמשתמרת לביאה פסולה, תיפ"ל דבאירוסין יוצאה מרשות אב ותו אינה אוכלת מדין בת כהן, ומצד הבעל אינה אוכלת בארוסה, וע"כ דאוכלת גם מצד הבעל, דכיון דהיא בת כהן ונתארסה לכהן ל"ש לומר דמדרבנן אית לה דין זרות לתרומה דהא היא בת כהן. ובהפלאה כתובות נז: ד"ה ריב"ב כ' כן להדי' וז"ל דבבת כהן למה לא תאכל מצד אביה אפי' אם ימצא סימפון וכ"ש דלא שייך שמא תשקה וכו' עי"ש.

ונראה לומר דאף דבת כהן ארוסה לישראל יוצאת מרשות האב לתרומה, ובלשון הריטב"א כאן כ' דהוי כזרות, והיינו דבארוסה לישראל אינה אוכלת משום דהוי קנין דישראל, וכלשון הרמב"ם תרומות פ"ח ה"ז, ושם פ"ו ה"ג, **משא"כ בנשואה לישראל הוי ילפו' בגמ' פח: דאז הוי זרה כמוהו, וכ"ה לשון הר"מ פ"ו ה"ה וכהנת אשת הזר הרי היא כזר,** וכ"כ החנוך, והיינו משום דבנשואה הוי ביתו דבעל ודינה כדין הבעל. אך נראה דבבת כהן המאורסת לכהן דנכנסת לרשות מי שמאכיל בתרומה תו לא נפקא מרשות האב לאכילת תרומה, וה"נ אוכלת מצד האב, אבל אין אכילתה מצד רשות הארוס, אלא דנשאר עליה זכות אכילה מצד רשות האב, וכ"כ ההפלאה כתובות נז:, ומוכרח כן ברש"י דרק לגבי הפי' דמיירי בבת ישראל כ' דמיירי בהגעת זמן, אבל לפי' דמיירי בבת כהן לא אוקים רש"י בהג"ז, ומשום דה"נ אוכלת מדין האב אף קודם הג"ז.

וברמב"ן במתני' מפורש דבבת כהן לכהן אוכלת מדין האב ומדין הבעל עי"ש שכ' דבמשתמרת לביאה פסולה אינה אוכלת בתרומת אביה ואינה אוכלת מצד בעלה, הרי דבלא"ה אוכלת מדין שניהם, ובדר"א תרומות פ"ח ה"ז אות נא הביא משהם וישפה דבת כהן המאורסת לכהן אוכלת ממנ"פ, וכ"נ באור גדול בכתובות שם דבבת כהן ארוסה לכהן אוכלת גם למשנה אחרונה דל"ש הגזירה, ועי' בחזו"א בסוגין שכ' בסוגרים דאפשר דבת כהן לכהן יש לה לאכול תרומה דבי נשייה מכח אביה **ואין קדושי כהן מפסידה זכות אביה** ע"כ, היינו דאוכלת מדין אביה אבל לא מדין אשת כהן.

**ומצאתי מציאה גדולה ברבינו ירוחם נתיב כא חלק רביעי עמוד קעט שכ' וז"ל כהן שקדש בת כהן נחלקו בה הפוסקים אם אוכלת בתרומה זה פשוט ביבמות עכ"ל,** הרי שהביא מח' ראשונים אם בת כהן לכהן אוכלת בתרומה, וביאור הדברים נראה דהנה בבת כהן דאוכלת בתרומה, נתבאר לעיל עפי"ד כמה ראשונים דהוי מתרי דיני חדא דבת כהן יש לה יחוס הכהונה ועוד דאוכלת מצד דהיא ברשות האב וקניינו של אב עי"ש, ונראה דהבת הוי ברשות האב עד הנשואין, ובבת כהן שניסת לכהן מהנשואין ואילך אוכלת רק מדין הבעל היינו מדין אשת כהן, אבל בת כהן המאורסת לכהן שפיר י"ל דאוכלת גם מדין בת כהן וגם מדין ארוסת כהן, דבמאורסת לכהן לא יצאה מרשות האב גם לתרומה, ורק אם הוי בת כהן המאורסת לישראל כיון דהוי קניינו של זר נעשית כזרה, וזהו דינא דמשתמרת לביאה פסולה, היינו דבבת כהן אלמנה לכ"ג, ס"ל לר"מ דמדין משתמרת לביאה פסולה אינה אוכלת, דהוי כמו משתמרת לזר דאינה אוכלת משום האב אלא משום הבעל ולהכי פוסלה, ונמצא דבבת כהן הארוסה לכהן שפיר י"ל דאוכלת גם מדין בת כהן ומדין אשת כהן, והר' ירוחם הנ"ל הביא מח' בבת כהן המאורסת לכהן אם אוכלת, והשיטה דאוכלת י"ל דאוכלת מתרי דיני כמבואר, והשיטה דאינה אוכלת כפיה"נ ס"ל דגם בארוסה יצאה מרשות האב, ומצד רשות הבעל אף דליכא גזירה דשמא תשקה אינה אוכלת כיון דמדרבנן בעי דין נשואה לאכילת תרומה וכמש"כ, אבל בבת כהן הנשואה לכהן כשר מסתבר דאוכלת רק מדין אשת כהן, ולא מדין בת כהן כיון דיצאה מרשות האב, וכן מתבאר בדברי הקר"ע על הירושלמי כאן דבנשואה אינה אוכלת בתרומה דבי נשא עי"ש.

והנה בבת כהן הנשואה לישראל ונתעברה דאינה חוזרת לבית אביה דכנעוריה וכו', הערל"נ הק' דאמאי לא ממעטי' גם בעולה דאינה כנעוריה, והנה שיטת הטור בסי' שלא דבבת כהן הנשואה לכהן ומת, אפי' הניחה מעוברת אוכלת ומאכילה עבדיה, וכן מפורש בבעה"מ, וכ"נ ברש"י במתני' להלן סז. ובעל"נ הק' דכיון דילפי' מכנעוריה דבמעוברת אינה חוזרת לבית אביה, ומ"ל שנשואה לכהן, ונראה בשיטת הטור דס"ל דבת כהן לכהן נשאר לה מעלה דבת כהן ואוכלת מתרי דיני, וכ"נ בערל"נ להלן פא. במתני', ומש"ה במת בעלה אין צריך לחדש דין "חוזרת", דרק בבת כהן הנשואה לישראל דפקע ממנה דין כהונה והוי זרה בעי' לחידושא דקרא דחוזרת כנעוריה, וממעטי' דבנתעברה ממנו אינה חוזרת, אבל בבת כהן לכהן י"ל דגם בהיותה בבית בעלה נשאר עליה דין בת כהן, ולהכי יהני אף לאכילת חו"ש כיון דקדושת בת כהן עליה מאחר ונשאת לכהן, וכיסוד זה נראה בבעה"מ במש"כ בסו"ד דבבת כהן לכהן והניחה מעוברת דאוכלת עיש"ה. ובב"י כאן כ' בדעת הטור דכנעוריה פרט למעוברת לא אמרו כן אלא בבת כהן לישראל אבל בת כהן לכהן אפי' היא מעוברת כנעוריה מקרי כיון שאינה מעוברת אלא מכהן עכ"ל, ולכאורה הול"ל לב"י לחלק בפשיטות דפרשה דובת כהן ושבה אל בית אביה כנעוריה לא מיירי בבת כהן הנישאת לכהן, ומשמע בדבריו דבת כהן שנישאת לכהן ה"נ יצאה מרשות אב, ונכללת בפסוק של ובת כהן כי תהיה וכו' ושייך לומר עליה ושבה אל בית אביה, כיון שע"י הנשואין גם בת כהן לכהן יצאה מרשות האב, ולא דמי להמבואר בסוגין דבת כהן שומרת יבם לכהן דאוכלת, דשומרת יבם לא עדיפא מארוסה דלא יצאה מרשות האב, ולכן כ' הב"י דבמעוברת מכהן מיקרי כנעוריה כיון דנתעברה מכהן, והיינו דדרשה דכנעוריה הוא דעובר פוסל משום דהוי מעוברת מזר, דיש בו צד זרות, דע"י העובר מיקרי דכח הבעל קיים, ומעורב בה זרות, ולכן אינה שבה לבית אביה, וזש"כ הפרישה דכיון דהעובר כזר אינו מאכיל, משא"כ בבת כהן דהעובר כהן שפיר אוכלת דאז שבה לבית אביה כנעוריה, ודוקא כשהעובר הוא זר מונעה מלשוב לבית אביה לאכול מדין בת כהן כיון דמעורב בה זרות, וכ"נ בב"ח שם, וניחא היטב קו' העל"נ הנ"ל דנמעט גם בעולה מקרא דכנעוריה, וכן מבואר בבית יעקב בכתובות יג שכ' דדרשא דכנעוריה פרט למעוברת, הוא דבמעוברת מזר יש בו צד זרות, ועי"ש שנתכוין לשיטת הטור.

ובערל"נ בדף סז: הסתפק בבת כהן השומרת יבם לכהן אם אוכלת בתרומה, וציין לב"י הנז' דבמעוברת מכהן אוכלת, ומדמה ליה דגם בבת כהן שומרת יבם לכהן דאוכלת, והיינו דס"ל דבתרוייהו יצאה מרשות אביה אף בנישאת לכהן, אלא דכמו דבמעוברת מכהן העובר משייכא לבית אביה, ה"נ בשומ"י לכהן נחשב דנשארת ברשות בית אביה. ובעיקר ספק הערל"נ לכאורה מפורש בגמ' להלן נח, ב דאוכלת בתרומה, והמאירי להלן נח, ב ד"ה היבם כ' דבבת כהן השומרת יבם ליבם כהן דאוכלת בתרומה הטעם הוא דממה נפשך דאם לא קנויה ליבם קנויה לאב וכו', והיינו דבשומרת יבם לא עדיפא מבת כהן ארוסה לכהן דנתבאר דלא יצאה מרשות האב, וה"נ שומרת יבם אם אינה קנויה לזר שוב הוי ברשות האב ולהכי ממ"נ אוכלת דבין אביה ובין בעלה מאכילין אותה בתרומה, והיינו דגם בנשואה לכהן אוכלת מדין בת כהן, ולהכי ביבם כהן מאכילה כיון דבלא"ה אוכלת מדין בת כהן, אלא דלכאורה יש להקשות למתבאר לעיל בד' הרמב"ן ותוס' דבת כהן הארוסה לכהן אוכלת מדין בת כהן ומדין אשת כהן, ובנשואה לכהן יצאה מרשות האב, וא"כ יקשה דאיך כ' המאירי דאוכלת ממה נפשך מחמת האב או מחמת זיקת היבם, הרי כיון דנישאת יצאה מרשות אב, אכן נראה ברור דס"ל להמאירי דבשומרת יבם מחמת הזיקה הוי עדיין ברשות בית אביה, ובפרט לריטב"א דיבם מאכיל מחמת אישות המת, דהזיקה מקשרת בינה לבין הבעל, ונמצא דלא בעי' לדין ושבה אל בית אביה כנעוריה, אלא אוכלת מדין בית אביה, ולא עדיפא מבת כהן ארוסה לכהן דנתבאר דלא יצאה מרשות האב, וה"נ שומרת יבם אם אינה קנויה לזר אלא לזיקת כהן שוב הוי ברשות האב, וזהו שכ' המאירי דממ"נ אוכלת דבין אביה ובין בעלה מאכילין אותה בתרומה וכמש"נ. ולפ"ז יש ליישב הערל"נ דלא נשמט ממנו סוגין, אלא דפי' דהכא הנידון מצד משתמרת כו' ולא מחמת זרות ולכן לא מפורש בהדי' הדין היכא דשומ"י לכהן, ורק המאירי הוציא כן מהסוגיא מהטעם שנתבאר, אולם סו"ד הערל"נ שהסתפק בשומ"י לאח כהן ולאח חלל מה דינו, צע"ג דהלא זה דין סוגין דבשומ"י לאח חלל נפסלת מטעם דמשתמרת לביאה פסולה, ואיך לא הזכיר סוגין.

ובגמ' נז. מבואר דבנעשה פצו"ד אחר נשואין אמרי' דכבר אכלה וכו', והריטב"א ביאר דבפצו"ד שקידש הא דלרבא ל"א דמה שאכלה קודם בבית אביה חשיב שכבר אכלה, כיון דהוי מרשות לרשות, היינו דרק מה שאוכלת מכח הבעל חשיב שכבר אכלה, וקושית הריטב"א היא מצד דאכלה קודם הקדושין מדין בת כהן, והנה בדר"א תרומות פ"ז אות צג דן גבי בת כהן היכא דבשעת קדושין לא היה פ"ד ואח"כ נעשה פ"ד אם אינה נפסלת מטעם שכבר אכלה, ובציון שם אות קנה כ' די"ל דכאן כיון שאינה אוכלת מכחו לא מהני מה שכבר אכלה כמו דל"מ מה שאכלה קודם שקדשה ע"כ, והיינו כפי המבואר דגם בבת כהן ארוסה לכהן אף דל"ש שמא תשקה מ"מ אינה אוכלת, דמדרבנן בעי' דין נשואה לאכילת תרומה, וא"כ אינה אוכלת מכח הבעל, ותו לא חשיב דכבר אכלה, אך כבר נתבאר להוכיח מהרש"י דבבת כהן ארוסה לכהן אוכלת גם מדין בת כהן וגם מדין הבעל, אולם כ"ז במאורסת לכהן כשר, אבל במשתמרת לביאה פסולה הדר דינא דסותר לאכילת בת כהן והוי כמו בת כהן מאורסת לזר דמפקיע זכות אכילה דבת כהן.

אמנם בתוס' נז, ב בתו"ד כ' גבי בת כהן דאיכא מעליותא דכבר אכלה, ומש"ה בנפצע אח"כ אוכלת, ולהלן כ' גוונא דהג"ז ודחו דה"ד למשנה ראשונה, ועי' ב' פירושים במהרש"א שם, ובפי' הראשון ביאר המהרש"א **דאוכלת גם מכח הבעל**, הרי דבבת כהן המאורסת לכהן נחשב דאוכלת מכח הבעל, ולתי' קמא דתוס' נראה לכאורה דנשארו בזה דבבת כהן לכהן אמרי' שכבר אכלה, ורק בהמשך כ' אוקימתת הג"ז דבזה אוכלת מצד בעלה, אבל לאוקימתא קמא בכל בת כהן מאורסת לכהן חשיב שכבר אכלה, א"כ לתי' הראשון בתוס' מבואר דבבת כהן לכהן גם בארוסה אוכלת מכח הבעל, דלא מסתבר לומר דמה שאוכלת מכח האב מיקרי שכבר אכלה, ויחלקו התוס' על הריטב"א הנ"ל, ונראה בדעת התוס' בתרי אנפי, חדא דהתוס' ס"ל דבארוסה לכהן ה"נ אוכלת מכח הבעל, כיון דל"ש כאן טעמא דשמא תשקה לא גזרו, ומש"ה אוכלת גם מכח הבעל, [ול"א בזה לא פלוג, דבבת כהן ליכא לסיבת הגזירה כלל, ובזה גם בארוסה אוכלת מדרבנן], ולפ"ז להתוס' לשיטתם במתני' אינה אוכלת רק מדין משתמרת וכו' דמה"ט נפסלת גם מתרומת בית נשא וגם מתרומת בעלה, ועוד נראה בד' התוס' דאפי' נימא דבארוסה אוכלת רק מכח האב, מ"מ כיון דבמציאות אכלה בזמן שהיתה ארוסה, אף דסיבת אכילתה היא מחמת האב, אמנם מה דיש לה הזכות לאכול מדין בת כהן הוא מחמת הבעל, שהרי בארוסה לישראל יוצאת מרשות האב לתרומה, ורק כיון דהיא מאורסת לכהן לא יצאה מרשות אב לתרומה וכמש"נ לעיל, ונמצא דסיבת אכילתה מדין בת כהן הוא מחמת הבעל, ולהכי שפיר ס"ל לתוס' דמיקרי שכבר אכלה מכח הבעל כיון דהוא הגורם שתאכל לאכול מדין בת כהן, ועכ"פ מדברי התוס' נפשט ספיקו של הדר"א הנ"ל, דמפורש דס"ל דכה"ג חשיב שכבר אכלה, ויתכן דהרבינו ירוחם הנ"ל שהביא מח' אם בת כהן המאורסת לכהן אוכלת בתרומה, כוונתו למח' ברש"י ורמב"ן כאן ובתוס' נז, ב שנתבאר דנחלקו אם בת כהן ארוסה לכהן אוכלת מדין הבעל וכמש"נ.

ובדברינו ניחא קו' דו"ח לרע"א על הק"ו שהק' דאמאי נקט הק"ו מבת ישראל לישראל שאין מאכילין, ואמאי לא נקט ומה קדושי רשות דפוסל כ"ש קדושי עבירה דפוסל, דהק"ו של הגמ' הוא רק דאין מאכילין עיש"ה, ונראה דלדברינו ניחא היטב, דהרי הא דאינה אוכלת מדין בת כהן הוא משום דנתקדשה לכהן אינו מאכיל ושוב בזה אינה אוכלת גם מצד בת כהן, דכיון דנתקדשה לפסול יצאה מרשות בת כהן והוי כזר שקידש בת כהן דמוציאה מרשות אב, וה"נ בבת כהן שנתקדשה לכהן שפוסלה בביאתו הק"ו הוא דמוציאה מרשות אב ושוב אינה מאכילה, וניחא שפיר הק"ו, וראיתי בחזו"א בסוגין בתו"ד שפי' כן הק"ו דמחמת פסולו חשיב דאינו מאכילה וביאר בזה הק"ו, ובדבריו מפורש כמש"כ בישוב קו' הרע"א, והדברים שמחים ומחוורים היטב בס"ד.

בס"ד

**בדין בת כהן השומרת יבם לכהן**

בגמ' נח: יש לו אח חלל לדברי הכל אינה אוכלת, וברש"י מבואר דכיון דהחלל כזר פסל לה ולא אכלה, והוי מדין משתמרת לביאה פסולה, וכן הר"מ הביאו בהדי דיני משתמרת לביאה פסולה, בפ"ז מתרומות הכ"א ולהלן, ובר"מ הלשון דכיון דקנויה לו מחמת הזיקה פוסלה מתרומה, ועי' בקר"א שתמה דלכא' הוי פסול מה"ת מחמת זרות והוי מהתורה, ול"ש לדין משתמרת לביאה פסולה שהוא דרבנן, ואכן במאירי וריטב"א הרכיבו ב' הטעמים ומשמע דפוסל מדין חלל כזר.

ונ"ל בזה ובהקדם דינא דשומרת יבם לכהן דאמרי' להלן סז: דאינו מאכיל דקנין כספו אמר רחמנא והאי קנין דאחיו הוא, ופרש"י דיבם אינו מאכיל מה"ת, אולם הר"ת בס' הישר סימן ז, הו"ד בתוס' להלן שם ד"ה קנין, ובראשונים בכתובות נז, א כתב דאסמכתא בעלמא ומה"ת אוכלת מכח היבם הכהן דזקוקה אליו, ועי' רשב"א כתובות שם דלר"ת אוכלת מצד היבם, ובריטב"א שם כ' דמשורת הדין מן התורה דיבמה אוכלת בתרומה דקנין יבם הוא דאשה הקנו לו מן השמים, וכ"נ גם ברמב"ן וברא"ה שם, (וכבר ביארו דגם להלכה דל"א מהתורה זיקה ככנוסה, ה"ד דליכא אישות לאיסור קרובות, אבל מ"מ קנויה לו והוי קנין כספו לתרומה, ועי' ר"ן נדרים עד, א לענין הפרת נדרים ואכ"מ), אולם בתורא"ש בכתובות שם מבואר דאוכלת מכח המת, ויותר מפורש כן בריטב"א בפ' אלמנה דבמקום יבם לא פקע אישות המת לגמרי עיש"ה וכן בפסקי הרי"ד בכתובות שם, וע"ע בקוה"ע סימן מז-ח שכ' דהטעם דיבמה אוכלת הוא מכח המת, דכל זמן שלא חלץ לה עדיין כחו של הבעל קיים, ואם בחיי הבעל לא אכלה איך תאכל לאחר מיתתו, וכ' בקוה"ע שם דאם היה בעלה חלל ונפלה לפני יבם כהן כשר אינה אוכלת מהתורה, וע"ע בקו"ש כתובות אות קפג. וברמב"ם פ"ח מתרומות ה"ה מבואר כרש"י ועי"ש בקרי"ס ובמהר"י קורקוס.

ובדעת רש"י נראה דס"ל דלהאכיל בתרומה לא סגי בזיקה דבעי' אישות גמורה, [ובריטב"א כאן מבואר חידוש דאף לשיטת רש"י דיבם אינו מאכיל מהתורה, מ"מ בנשואה שנפלה ליבום אוכלת, ויבואר עפי"ד האחרונים דנשואה הוי ככהנת ושפיר י"ל דמחמת הזיקה נשאר אישות הבעל להאכילה בתרומה], ולפ"ז נראה דרש"י לשיטתו בסוגין והיינו דס"ל דכמו דקניינו של יבם ל"מ להאכיל בת ישראל דזיקה ל"ה אישות גמורה, ה"ה דקנין היבם ל"מ לפסול בת כהן שהיתה נשואה לכהן ומת ונפלה לפני יבם חלל ואין הקנין היבם פוסלה מלאכול, ודוקא היכא דנישאת לזר בזה נתמעט מושבה אל בית אביה, אבל הכא דהיא בת כהן שנישאת לכהן ומת ואח"כ כשהיא שומרת יבם יש זיקה לחלל לא יצאה מרשות אביה ול"ב לדין ושבה, והביאור בזה דבבת כהן שהיתה נשואה לזר ועדיין זקוקה לזר דאינה חוזרת במיתת בעלה, היינו דכיון דבת כהן שניסת לזר ומת חוזרת לבית אביה מקרא דושבה אל בית אביה כנעוריה, ובלי הפסוק הייתי אומר דכבר פקע מיניה היחס לכהונה ונפסלה לעולם מלאכול בתרומה, ואשמעי' קרא דושבה אל בית אביה דעדיין היא ביחס הכהונה, ורק דבהיותה לזר דינה כזרה לאכילת תרומה, [ולענין מתנות שאין בהם קדושה ה"נ נותנים לה כדאי' בר"מ בהל' בכורים ובתוס' קדושין ח. דרב כהנא אכל בשביל אשתו פדיה"ב, והרא"ש שלהי בכורות לענין פדיה"ב, אבל שאר מתנות כזרוע וכו' לכ"ע נותנים לה, וביאר הגרי"ז דנעשית כזרה לענין תרומה דוקא], ובמת בעלה חוזרת לבית אביה לתרומה ולא לחו"ש, וכיון דשומרת יבם נתמעטה מושבה פרט לשומרת יבם דאינה חוזרת, דמשום הזיקה ל"ח ושבה אל בית אביה דעדיין אגידה גבי בעל, וממילא נשארת בפסלותה שנפסלה מכח בעלה ישראל, ולהכי יבם פוסל היכא דבעלה היה ישראל, אבל בסוגין דמיירי בבת כהן שניסת לכהן, וכפי שנתבאר עדיין נשאר לה זכות בית אביה ואוכלת מכח אביה ומכח בעלה, ואינה צריכה כלל לדין ושבה אל בית אביה, שוב אין היבם החלל יכול לפוסלה. וכעי"ז מבואר במשנת רבי אהרן סימן כו סק"ג, ובקצרה כתב כן גם בדרך אמונה סופ"ז מתרומות בביאור ההלכה עי"ש.

ובשעור הכללי הקודם דנתי לומר דבת כהן שנישאת לכהן, יצאה מרשות אביה ובעי לדין ושבה, ולפ"ז יקשה מסוגין דכיון דבנישאת אף לכהן יצאה מרשות בית אביה ובעי' לדין ושבה, שוב יקשה דהיבם שהוא חלל יפסול בזיקתו כמו היכא דיש לה זיקה לזר, אך נראה דבסוגין היכא דבעלה המת היה כהן והיא שומרת יבם לכהן מסתבר דנשאר לה זכות בת כהן לאכילה, דכעת שמת בעלה ויש לה זיקה לכהן דהוי מעין ארוסין לכהן בזה נשאר לה זכות בית אב ותאכל מדין בת כהן, ובפרט לדברי הריטב"א ותורא"ש הנ"ל בד' ר"ת דאוכלת מכח המת א"כ כיון דאכלה בחיי בעלה אין בכח זיקת היבם לעכבה, ולהכי ס"ל לרש"י דביבם חלל אינו יכול לפוסלה מדין אישות דזר, כיון דאוכלת מכח בית אביה, וניחא מש"כ רש"י דהפסול הוא רק מדרבנן מדין משתמרת לביאה, וניחא היטב קו' הקר"א, [ומתבאר דלרש"י הגדר במשתמרת לביאה פסולה היינו דהוי כבא עליה, ולהכי גם בזיקה דל"ל קנין חשיב משתמרת לביאה פסולה].

והנה בערל"נ להלן סז, ב הסתפק בבת כהן השומרת ליבם כהן אם אוכלת בתרומה או לאו, וצ"ע דנשמט מיניה סוגין דמפורש דאוכלת בתרומה, והמאירי כאן ד"ה היבם כ' דאם היא בת כהן וזקוקה לישראל זיקתו פוסלתה, הא כהנת המשמרת ליבם כהן אוכלת ממה נפשך, ולכאורה כוונת המאירי דאם לא קנויה ליבם קנויה לאב וכו', וביאור דברי המאירי נראה דכוונתו דגם בנשואה לכהן אוכלת מדין בת כהן, ולהכי ביבם כהן מאכילה כיון דבלא"ה אוכלת מדין בת כהן, אלא דלכאורה יש להקשות למתבאר בשעור הקודם בד' הרמב"ן ותוס' דבת כהן הארוסה לכהן אוכלת מדין בת כהן ומדין אשת כהן, ובנשואה לכהן יצאה מרשות האב, וא"כ יקשה דאיך כ' המאירי דאוכלת ממה נפשך מחמת האב או מחמת זיקת היבם, הרי כיון דנישאת יצאה מרשות אב, אכן נראה ברור דס"ל להמאירי דבשומרת יבם מחמת הזיקה הוי עדיין ברשות בית אביה, ובפרט לריטב"א הנ"ל דיבם מאכיל מחמת אישות המת, דהזיקה מקשרת בינה לבין הבעל, ונמצא דלא בעי' לדין ושבה אל בית אביה כנעוריה, אלא אוכלת מדין בית אביה, ולא עדיפא מבת כהן ארוסה לכהן דנתבאר בשיעור הקודם דלא יצאה מרשות האב, וה"נ שומרת יבם אם אינה קנויה לזר אלא לזיקת כהן שוב הוי ברשות האב, וזהו שכ' המאירי דממ"נ אוכלת דבין אביה ובין בעלה מאכילין אותה בתרומה וכמש"נ. ולפ"ז יש ליישב הערל"נ דלא נשמט ממנו סוגין, אלא דפי' דהכא הנידון מצד משתמרת כו' ולא מחמת זרות ולכן לא מפורש בהדי' הדין היכא דשומ"י לכהן, ורק המאירי הוציא כן מהסוגיא מהטעם שנתבאר, אולם סו"ד הערל"נ שהסתפק בשומ"י לאח כהן ולאח חלל מה דינו, צע"ג דהלא זה דין סוגין דבשומ"י לאח חלל נפסלת מטעם דמשתמרת לביאה פסולה, ואיך לא הזכיר סוגין.

והנה בבת כהן הנשואה לישראל ונתעברה דאינה חוזרת לבית אביה דכנעוריה וכו', והערל"נ הק' דאמאי לא ממעטי' גם בעולה דאינה כנעוריה, והנה שיטת הטור בסי' שלא דבבת כהן הנשואה לכהן ומת, אפי' הניחה מעוברת אוכלת ומאכילה עבדיה, וכן מפורש בבעה"מ, וכ"נ ברש"י במתני' סז. ובעל"נ הק' דכיון דילפי' מכנעוריה דבמעוברת אינה חוזרת לבית אביה, ומ"ל שנשואה לכהן, וצ"ל בד' הטור דס"ל דבת כהן לכהן נשאר לה מעלה דבת כהן ואוכלת מתרי דיני, וכ"נ בערל"נ להלן פא. במתני', ומש"ה במת בעלה אין צריך לחדש דין "חוזרת", דרק בבת כהן הנשואה לישראל דפקע ממנה דין כהונה והוי זרה בעי' לחידושא דקרא דחוזרת כנעוריה, וממעטי' דבנתעברה ממנו אינה חוזרת, אבל בבת כהן לכהן י"ל דגם בהיותה בבית בעלה נשאר עליה דין בת כהן, ולהכי יהני אף לאכילת חו"ש כיון דקדושת בת כהן עליה מאחר ונשאת לכהן, וכיסוד זה נראה בבעה"מ במש"כ בסו"ד דבבת כהן לכהן והניחה מעוברת דאוכלת עיש"ה, מיהו יש לעי' מלהלן סט, ב דבבת כהן גם בביאת זנות ע"י ישראל והיא מעוברת דאינה אוכלת, והרי הכא ל"ב לדין ושבה כיון דל"ה נשואה לישראל, ולא חל דין זרות, וקשה דאמאי במעוברת מעכבה בתרומה, ובפרישה שם באות פא כ' בטעם הטור דדוקא בבת כהן לישראל דהעובר זר אינה אוכלת, משא"כ בבת כהן, וצ"ע דהרי אינה אוכלת משום העובר דבלא"ה שאינו ילוד אינו מאכיל.

והנה בשעור כללי הקודם נתבאר דבבת כהן שניסת לכהן אוכלת רק מדין אשת כהן דבנשואין יצאה מרשות אב, אבל בבת כהן המאורסת לכהן שפיר י"ל דאוכלת ממנ"פ גם מדין בת כהן וגם מדין אשת כהן עי"ש דנ"מ דבמת כשהיא ארוסה דחוזרת לבית אביה גם לחו"ש, ונראה להוכיח יסוד זה מדברי הב"י כאן שכ' בדעת הטור דכנעוריה פרט למעוברת לא אמרו כן אלא בבת כהן לישראל אבל בת כהן לכהן אפי' היא מעוברת כנעוריה מקרי כיון שאינה מעוברת אלא מכהן עכ"ל, ולכאורה הול"ל לב"י לחלק בפשיטות דפרשה דובת כהן ושבה אל בית אביה כנעוריה לא מיירי בבת כהן הנישאת לכהן, ומשמע בדבריו דבת כהן שנישאת לכהן ה"נ יצאה מרשות אב, ונכללת בפסוק של ובת כהן כי תהיה וכו' ושייך לומר עליה ושבה אל בית אביה, כיון שע"י הנשואין גם בת כהן לכהן יצאה מרשות האב וכמש"כ, ולא דמי להמבואר בסוגין דבת כהן שומרת יבם לכהן דאוכלת, דשומרת יבם לא עדיפא מארוסה דלא יצאה מרשות האב, ולכן כ' הב"י דבמעוברת מכהן מיקרי כנעוריה כיון דנתעברה מכהן, והיינו דדרשה דכנעוריה הוא דעובר פוסל משום דהוי מעוברת מזר, דיש בו צד זרות, דע"י העובר מיקרי דכח הבעל קיים, ומעורב בה זרות, ולכן אינה שבה לבית אביה, וזש"כ הפרישה דכיון דהעובר כזר אינו מאכיל, משא"כ בבת כהן דהעובר כהן שפיר אוכלת דאז שבה לבית אביה כנעוריה, ודוקא כשהעובר הוא זר מונעה מלשוב לבית אביה לאכול מדין בת כהן כיון דמעורב בה זרות, וכ"נ בב"ח שם, וניחא היטב קו' העל"נ הנ"ל דנמעט גם בעולה מקרא דכנעוריה, וכן מבואר בבית יעקב בכתובות יג שכ' דדרשא דכנעוריה פרט למעוברת, הוא דבמעוברת מזר יש בו צד זרות, ועי"ש שנתכוין לשיטת הטור.

ובערל"נ בדף סז: הנ"ל שהסתפק בבת כהן השומרת יבם לכהן אם אוכלת בתרומה, אכן ציין לב"י הנז' דבמעוברת מכהן אוכלת, ומדמה ליה דגם בבת כהן שומרת יבם לכהן דאוכלת, והיינו דס"ל דבתרוייהו יצא מרשות אביה אף בנישאת לכהן, אלא דכמו דבמעוברת מכהן העובר משייכא לבית אביה, ה"נ בשומ"י לכהן נחשב דנשארת ברשות בית אביה וכמש"נ.

בס"ד **סוגיא דחופה לפסולות**

בתוס' נז: כ' גבי חופה בקטנה פחותה מבת ג' דכיון דאינה בודקה איכא חשש סימפון ואינה אוכלת, והמשנ"ל פ"ג מאישות והשעה"מ בקו' חופה הק' בד' התוס' דאפי' אם ליכא חשש סימפון, מ"מ כיון דל"ה חופה הוי ארוסה, ותו אף בליכא חשש סימפון אמרי' לא פלוג ואינה אוכלת, וכדברי התוס' בקדושין, והמשנ"ל ר"ל בד' התוס' דה"נ מהני החופה בקטנה פחות מג', ועי"ש בשעה"מ בזה. וכמ"כ עי' בתוס' נח. ד"ה דהני בסו"ד במש"כ דחופה לפסולות לא גרע מהגעת זמן ואוכלות בתרומה דכיון דנכנסה לחופה ליכא חשש שמא תשקה וכו' ועי"ש מהרש"א וקרני ראם ומהר"ם וישרש יעקב, ומבואר דכיון דהיה מעשה חופה ליכא חשש סמפון ואוכלת, וצ"ב דהא כיון דהחופה לא אהני תו הוי ארוסה ושייך בזה לא פלוג,ותמה בזה טובא בישרש יעקב שם.

ונראה דבחופה לפסולות אפי' אם לא אהני, הרי נעשה בה מעשה נשואין, ולהלן יבואר דאה"נ אהני לדין קנין שיש בנשואין, וגם לשמואל דאין חופה לפסולות איכא הכנסה לביתו ומהני ליורשה וכו', וזהו שכ' התוס' דלא גרע מהגעת זמן ומש"ה אוכלת בתרומה, היינו דכמו דבהגעת זמן הוי חיוב מזונות מדין נשואה, ומש"ה אוכלת בתרומה, ול"ש להק' קו' השעה"מ דאיך תאכל הא כיון דהוי ארוסה נימא דאף דל"ש שמא תשקה מ"מ לא פלוג, דאדרבא בארוסה גרידא ומייחד לה דוכתא ה"נ אינה אוכלת בתרומה דאמרי' לא פלוג וכדברי הערל"נ בסוגין, שהעיר דתיפ"ל בלי דינא דהג"ז אלא משום דמייחד לה דוכתא עי"ש שכ' דלא פלוג וכו', ורק בהגעת זמן דאית ליה קצת דיני נשואה ע"י דאית לה מזונות דנשואה, ומש"ה אוכלת בתרומה, כיון דל"ש בה גזירה דשמא תשקה, דדוכתא מייחד לה, ול"ש לומר לא פלוג כיון דדינה כנשואה, וזהו שכ' התוס' דגם בחופה לפסולות דמי להגעת זמן כיון דהי' בה מעשה חופה, הוי כהגעת זמן דלענין זה דינה כנשואה לחיוב מזונות, דאיכא הכנסה לרשות הבעל, ומש"ה אוכלת בתרומה, [והרי מוכרח כן מסו"ד התוס' שכ' דגם במת הבעל אוכלת, והרע"א הק' דבמת ליכא חיוב מזונות על היורשים מדין הגעת זמן, אכן התוס' ס"ל דכיון דהוי חיוב מזונות מדין נשואה שפיר איכא חיוב על היורשים ואכמ"ל].

ובזה ניחא קו' המשנ"ל על התוס' גבי קטנה פחות מג', דה"נ כיון דאיכא בה מעשה חופה לא גרע מהגעת זמן, דנראה דגם בקטנה בפחות מג' אף דל"ה חופה היינו רק לדין חופה להיתר ביאה, אבל מ"מ מהני לדין קנין דחופה דהוי כנשואה ליורשה וכו', ודומה למ"ד דאין חופה לפסולות דנראה דהיינו לדין חופה להיתר ביאה, אבל לדין קנין שבחופםה שפיר אהני גם בפסולות, ומש"ה למזונות הוי כנשואה, ולהכי כ' התוס' דליכא חשש סימפון, והיינו דאם היה החשש אפשר דכיון דל"ה עדיין נשואה גמורה אינה אוכלת דלא חשיב ביתו, וביאורו של דבר הוא דרק בנשואה ממש דנעשית כהנת, ואכילת האשה היא כאכילת הכהן, בזה ל"ש לגזור דאם תשקה לא תאכל, דהוי ככל כהן דל"ג שיתן לבנו חלל וכיוצא, אבל היכא דהוי נשואה רק לקניני הבעל, וכגון בחופת נדה לשיטת הרמב"ם שיבואר להלן, בזה אם היה חשש שמא תשקה אפשר דאינה אוכלת אף דהוי נשואה, וד"ז מוכרח מהא דבקיבל מסר והלך דאוכלת דהוי כנשואה בקנינים לבעלה, ואמרי' בכתובות שם דאוכלת משום דל"ש שמא תשקה, הרי דאם היה שייך שמא תשקה, היינו גוזרים אף דהוי קצת כנשואה, וע"כ משום דל"ה נשואה גמורה ולא נעשית ככהנת עד שיהיה חופה גמורה להיתר ביאה, ובקר"א בתו"ד רמז לסברא זו עי"ש.

ודבר זה תליא גם בהא דבעי' מדרבנן נשואה לאכילת תרומה, אם תליא בהכנסה לרשותו שקיים בנשואין היינו בחלק הקניני, או דבעי' גם חופה לאישות והיתר ביאה, דמפשטות הגמ' בכתובות גבי מסר לשלוחי הבעל משמע דתליא בחלק הקניני וכמש"כ, אלא דבדרבנן עדיין לא בעי' שתאכל מדין כהנת אלא מדין נשואה שנכנסה לרשות הבעל וכדפי', ובזה י"ל דגם בקטנה הוי חופה לענין זה, ומוכרח כן בדברי התוס' להלן פט: במש"כ גבי חופה בקטנה דכיון דליכא חשש סימפון וגם הביאה לביתו אוכלת בתרומה וכו', והיינו דל"ס במה דליכא חשש סימפון, אלא בעי' הבאה לביתו, היינו לחול עלה שם נשואה עכ"פ בחלק הקניני, דמשו"ה מהני מה דליכא גזירת סימפון, אמנם בעי' לומר דליכא חשש סימפון, אבל היכא דהוי נשואין גמורין גם להיתר ביאה שפיר אף אם איכא חשש סימפון אוכלת כיון דהוי דין נשואה גמורה עלה, ול"ש לומר דחז"ל יפקיעו דין אכילה ודין כהנת שחל עליה, דכבר נתבאר דבנשואה חל עליה דין כהנת, ולא רק זכות אכילה גרידא, א"כ י"ל דדין כהנת חל עליה רק היכא דהוי נשואין גמורין ולא היכא דהוי חופה שמועילה רק לדין קנינים והכנסה לרשותו, ומש"ה רק בחופה גמורה דהוי כהנת לא מתחשבים בחשש סימפון וכמש"נ.

והנה במח' רב ושמואל נז: אם יש חופה לפסולות, רבו הפי' בראשונים עי' רש"י ותוס' וברשב"א וברמב"ן, ובאריכות הקר"א בדבריהם, והנה בד' רש"י נראה דמיירי בחופה בלי אירוסין, והראשונים הק' דהא לא קי"ל כר"ה דחופה קונה, וא"כ כיון דהחופה לא אהני מידי אמאי פוסלה מתרומה, ולכן פי' דמיירי הכא בחופה לאחר קדושין עי' בדבריהם, והנה בסוגיא מוכרח דמח' רב ושמואל היא בתרתי, חדא אם חופה לפסולות קני, דאפשר דלא קני כיון דהוי חופה שא"ר לביאה, [וכך מוכח בקו' הגמ' נח. מדין תחת אישך היינו דהשו"ט היא אם חשיב כנשואה], ועוד פליגי אם החופה פוסלה מתרומה גם לר"ש ור"א דמתני', ועדיף מקדושין דאינו פוסלה.

והנה הר"מ בפ"ז מתרומות דפסק דיש חופה לפסולות וכרב, הדגיש דמיירי בחופה קודם אירוסין, ובזה צ"ע דכיון דפסק דחופה אינה קונה כלל לאירוסין ודלא כרב הונא, א"כ מהיכי תיתי דפוסלה מתרומה, ובלח"מ כ' דאף דאינה קונה מ"מ פוסלה ומה"ט כ' דאף דלהר"מ בפ"י מאישות דחופת נדה אינה קונה, דבעי' חופה הראויה לביאה, א"כ הרי בפסולות הא ל"ה חופה כלל, אלא דמ"מ מהני לפוסלה מתרומה, וצ"ע דכיון דהחופה ל"מ ול"ה נשואה אמאי פוסלה כלל, והיש"ש כ' כן לענין חופה דר"ה דאף דלהלכה ל"מ מ"מ פוסלה מתרומה.

ונראה בזה ובהקדם מש"כ בשעורי כתובות בדין חופת נדה בשי' הר"מ, דהנה הר"מ בהל' אישות שם הדגיש דאם היתה נדה אע"פ שנכנסה לחופה ונתייחד עמה לא גמרו הנישואין והרי היא כארוסה עדין. וביארנו בזה בד' הר"מ [על דרך דברי הגרנ"ט שם] דבדין חופה איכא תרי עניני חדא ההכנסה לרשות הבעל וזהו הדין קנין שבחופה דנעשית אשתו ליורשה וכו', ועוד שם נשואה להיתר ביאה ובזה בעי' יחוד, ורק בדין השני בעי' שיהא חופה הראויה לביאה, אבל בדין כניסה לרשות הבעל לקנינים בזה ל"ב שיהא ראוי לביאה, וזש"כ הר"מ לא גמרו הנשואין [ודלא כח"מ סי' סא סק"ב והבית מאיר שנקט איפכא].

ויסוד הדברים דאיכא דין חופה לענין הכנסה לרשותו גרידא, מבואר בכתובות בדין מסר האב לשלוחי הבעל וכו' ולרב מהני לכל חוץ מתרומה, והיינו דאיכא כאן הכנסה לרשות הבעל, וכ"ה גם לשמואל לד' התוס' והרמב"ם דמהני גם לשאר דברים זולת ירושה עי"ש, [ראה ר"מ אישות פכ"ב ה"א וה"ב, ובה' נדרים פי"א הכ"ב], והבית יעקב הק' לד' הר"מ דחופה היינו יחוד איך יהני במסר לשלוחי הבעל, אכן ז"פ דדין יחוד בעי' להיתר ביאה, אבל לדין קניני הבעל מהני בהכנסה לרשות גם ע"י מסר לשלוחי הבעל, ובזה ל"ב כלל דין ראוי לביאה וכדפי', ולדין ירושתה וכן הפרת נדריה דכתי' בית אשה נדרה סגי בהכנסה לרשות הבעל, וכמ"כ מה"ט חייבת בחנק כיון דיצאה מרשות האב ול"מ לזנות בית אביה וכמש"כ בריטב"א [ועי' ביש"ש]. ולענין ליטמא לה מבואר בר"מ בפ"ב מאבל ה"ז דהטעם דכיון דיורשה עשאוה כמת מצוה וכו', וניחא דלטעם זה גם במסר לשלוחי הבעל להכי מטמא לה, וראה ברע"א בהל' אבלות ואכ"מ.

ובחופה לפסולות לפרש"י מיירי בחופה דר"ה, וכ"ה להדי' בר"מ תרומות פ"ז הכ"א "בלא אירוסין" הרי כפרש"י, וי"ל דהך חופה הוי גדר קנין והיא הבאה לביתו, ושפיר בזה קי"ל דיש חופה לפסולות, משא"כ בדין יחוד שבחופה בעי' שיהא ראוי לביאה. [ויתכן דרב ושמואל ביבמות שם אזלי לשיטתייהו בדין מסר לשלוחי הבעל אם מהני, דלרב מהני מדין קנין שבחופה דס"ל דבחופה איכא ב' הענינים, וזהו דס"ל דיש חופה לפסולות לענין הקנין שבחופה כמו בחופה דאירוסין וכדפי']. ויעוי' בכבוד חופה על השעה"מ בחופת חתנים ובדבריו מבואר להדי' כמש"כ בדין חופה דר"ה דל"ש בזה כלל דינא דראוי לביאה וכמש"נ. [ובתרי דיני חופה הנז', יתכן דנ"מ בחקירת הרע"א אם יש דין טעות בחופה, ועיין עוד בשעורי כתובות כמה נ"מ בזה].

והרווחנו בשי' הר"מ דביש חופה לפסולות כיון דמיירי בחופה דר"ה ל"ב שיהא ראוי לביאה, אכן עיקר הקו' עדיין קיימת דכיון דלא קי"ל כר"ה א"כ החופה לא אהני מידי ואמאי פוסלה מתרומה, וכמ"כ קשה להמבואר דפליגי בתרתי אם אהני החופה לפסולות ואם פוסלה מתרומה, ולכא' אם החופה לפסולות ל"מ איך פוסלה בתרומה, ולדברי הלח"מ הרי אה"נ דלהר"מ החופה לא אהני מדין חופה שא"ר לביאה, ומ"מ פוסלה מתרומה וזה צ"ע וכנ"ל.

ולכא' י"ל דהשו"ט אם החופה אהני לפסולות היינו לדין היתר ביאה ומעשה נשואין שבחופה דבזה ס"ל לשמואל דכיון דא"ר לביאה ל"ח קירוב דחופה, ולרב אהני ככל חופה בכשרות, אבל לדין הקנינים שבנשואין לכ"ע יהני גם בפסולות, דדין הקנינים ל"ש לדין היתר ביאה, וזה באמת הסברא במש"כ לעיל דבחופה דר"ה איכא למימר דמהני לכ"ע בא"ר לביאה, וכמ"כ בד' התוס' י"ל דבחופה דר"ה לכ"ע יהני גם בפסולות כיון דהוי רק מעשה קנין.

וביסוד דברינו ארווחנא בזה קו' הרמב"ן והתו"י שהק' דלשמואל דאין חופה לפסללות, אמאי בעי' קרא למעט דאינו מטמא לאשתו פסולה הא בלא"ה ל"ה נשואה דאין חופה לפסולות, וכבר ידעי' דאינו מטמא לאשתו ארוסה, [והרמב"ן ותו"י דנו מכאן דהוי נשואה ע"י הביאה ולכ"ע יש ביאה לפסולות], אכן י"ל דלענין הקנין ליורשה וליטמא לה מהני לכ"ע חופה לפסולות, דחל דעליה דין נשואה לדין הקנינים וכדפי', ולפ"ז שפיר ניחא דברי הלח"מ דאף דחופה שאין ראויה לביאה לא מהני, מ"מ פוסלה מתרומה, דכיון דאהני לדין קנין שבחופה שפיר חשיב ביתו ופוסלה משו"כ בתרומה.

ונראה מוכרח כן מה דאי' ביבמות פא. דסריס כהן מאכיל את אשתו בתרומה, וכ"פ הר"מ בפ"ז מתרומות הי"ד, ועי"ש בר"מ דאנדרגינוס אינו מאכיל את אשתו, והמשנ"ל כ' דאף שביציו מבחוץ מ"מ אינו מאכיל כיון דבעי' שתהא חופה הראויה לביאה להכי חופת טומטום אינו חופה כיון דאינו ראוי לביאה, וצ"ע דהרי גם בסריס הוי חופה שא"ר לביאה (וכמש"כ השעה"מ בחופת חתנים פ"ד), ואיך מאכילה בתרומה, וכבר תמה כן הקר"א ביבמות עב וכן המנ"ח [צויין בס' המפתח על הר"מ שם], ונראה דלגבי סריס שפיר הוי מעשה חופה לגבי קניני הבעל באשתו, וכבר נתבאר דבזה שפיר מאכיל בתרומה, אף דא"ר לביאה, היינו דל"ה חופה של יחוד להיתר אישות, אבל מ"מ הוי חופה לקניני הבעל באשתו וזה סגי להאכיל אשתו בתרומה, אמנם בטומטום נראה דכיון דלא ידעי' מינו ל"ה מעשה חופה כלל וליכא הכנסה לרשותו ומש"ה אינו מאכיל אשתו בתרומה.

ומתבאר דלענין אכילת תרומה של אשת כהן נשואה [דאוכלת גם מדרבנן], סגי בדין חופה של הכנסה לרשותו ולא בעי' לחופה המתרת לביאה, ובזה ניחא התוס' נח. שכ' גם למ"ד דאין חופה לפסולות הוי כהג"ז וחייב במזונות, ותמה הישרש יעקב דהא החופה לא אהני ומ"ש להג"ז, ולפ"ד ניחא דהחופה אהני לענין הכנסה לרשותו ושפיר דמי להג"ז. אלא דמ"מ י"ל דאיכא חילוק דבחופה גמורה דאהני גם לדין היתר ביאה נעשית האשה ככהנת לאכילת תרומה, אמנם בנשואה ע"י חופת נדה אף דאוכלת לית לה מעלת כהנת אלא אוכלת מדין ביתו של כהן,

והנה כ"ז ניחא אם מיירי בחופה לאחר אירוסין, אבל להר"מ דמיירי בחופה קודם ארוסין וכרש"י, הרי כיון דלא קי"ל כר"ה א"כ החופה לא אהני מידי ואמאי פוסלה. ולכן נראה דהנה הריטב"א בקדושין י כ' דבהכניסה לחופה בלא קדושין וקדשה בביאה לכ"ע הוי נשואה גמורה, ועי' בהמקנה שם בזה, ומבואר דביאה שקדמה לה חופה עושה נשואין, וכן נראה בתוס' יבמות פט: ד"ה משתגדיל שכ' גבי קטן דכיון שהיא בביתו של בעל כמסירה לחופה וכשבועל בגדלות לשם קדושין הוי כנשואה, והנה במשנ"ל פ"י מאישות דן אם שייך חופה קודם הנשואין והוכיח בזה מכמה ראשונים דמהני. וי"ל דאין הכוונה דהוי נשואה בצירוף החופה וקדושי כסף שאח"כ, אלא דוקא אם הוי ביאה אח"כ, והיינו דע"י החופה הועילה הביאה שאח"כ דהוי נשואה דהביאה הוי כהמשך החופה. ובבני אהובה על הר"מ כאן רמז לזה בקצרה.

ולפ"ז ניחא דאף דלא קי"ל כר"ה ואין חופה מהני לאירוסין, מ"מ אם הוי אח"כ ביאה הוי נשואין ונמצא דהחופה אהני, ושפיר ניחא שי' הר"מ דפוסלה מתרומה, כיון דהחופה אהני דהוי אח"כ נשואה ע"י הביאה, והוי כתחילה הביאה דפוסלת, דהרי בלא"ה כל הפסול הוא מחמת דמשתמרת לביאה פסולה ושייך זה יותר בחופה דהוי כתחילת הביאה ופוסלה מדין משתמרת, [ופסולה הוא מדרבנן לד' התוס' והריטב"א, ולקר"א וערל"נ הוי מה"ת מדין משמרת לביאה פסולה].

ונראה עוד לחדש בזה דהנה נתבאר בשעורים לעיל דאשת כהן דאוכלת בתרומה בנשואה דהוי מדין ביתו היינו דנעשית כהנת, ובארוסה אוכלת מה"ת מדין קנין כספו, אמנם ביארתי דהוי "מעלה" שיש בה אף דלא נעשית עדיין ככהנת, מ"מ עדיף מקנין כספו דעבדו ובהמתו. ולפ"ז נראה לדון דדין כהנת חל בה רק היכא דהוי נשואה גמורה גם לדין היתר ביאה, אבל היכא דהוי חופה רק לקנינים היינו להכנסה לרשותו וכגון בחופת נדה להר"מ, בזה אפי' נימא דאוכלת בתרומה, מ"מ לא חל עליה דין כהנת, ובזה י"ל דתליא אם איכא חשש סימפון ושמא תשקה, דאף דנתבאר במק"א דבנשואה גם באיכא חשש סימפון אוכלת בתרומה, ה"ד בנשואה גמורה דנעשית כהנת, משא"כ היכא דהוי נשואה רק להכנסה לרשותו, וזמש"כ התוס' נז: גבי קטנה דל"ש חשש סימפון וכו' כמש"נ לעיל בסוגיא דביאות גרועות וקנין כספו.

בס"ד

**קדמה שכיבת בעל וכו'**

כ' הר"מ בהל' סוטה פ"ב ה"ח כל איש שבא ביאה אסורה מימיו אחר שהגדיל אין המים המאררים בודקין את אשתו ואפילו בא על ארוסתו בבית חמיו שאסור מדברי סופרים אין המים בודקין וכו' ועי"ש בראב"ד האי דלא כהלכתא משמעתא דריש ארוסה ושומרת יבם, ועי"ש בכס"מ ומשנ"ל דקו' הראב"ד היא מהגמ' נח. ובסוטה כד: דמוקי לה בבא עליה בארוסה בבית אביה דאז קדמה שכיבת בעל לבועל, הרי דמקרי מנוקה מעון, ועי' במשנ"ל מש"כ ליישב בארוכה, וכן בטו"א בהגהותיו על הר"מ שם.

ונראה עוד בדרך חדשה בשי' הר"מ, ובהקדם דהנה בעיקר הסוגיא דשו"ט היכי תימצי דביאת בעל קדמה לבועל, ומוקי לה בבא על הארוסה, יש להעיר דאמאי לא מוקי לה שקידשה בביאה דהוי ארוסה וממילא קדמה שכיבת בעל לבועל, ומצאתי בקר"א בסוטה שם שהעיר כן, שו"ר גם בעל"נ בסוגיא בתו"ד שהעיר כן דאם ביאה אירוסין עושה נוקי לה בגוונא שקדשה בביאה, (ותי' דהא מבע"ל בקדושין י. אם ביאה עושה נשואין), וכה"ק בס' קובץ על הר"מ בהל' סוטה שם, והנה כיו"ב העיר השעה"מ בהל' אישות פ"ג ה"ה דלהך ס"ד בגמ' קדושין ט: דבעי' מקדש והדר בעיל, א"כ בכל א"א כיון דבעי' ביאת בעלה לקדושיה, ע"כ דהוי קדמה שכיבת בעל, וכן הק' באו"ש אישות פ"י ה"ח ותי' ד"ח דקונה בסוף הביאה ובתחילת הביאה שהיא המחייבת ההשקאה אינו בעל.

אכן נראה לחדש דלדין קדמה שכיבת בעל, בעי' שכבר חל עליו שם בעל, ולכן מה דקדשה בעל לא סגי למיחשביה קדמה שכיבת בעל, כיון דהך ביאה הוי לקדושיה, ורק כשכבר נתקדשה ונעשה לבעל, חשיבה הביאה קדמה שכיבת בעל, [דהרי מסתבר דעיקר דין קדמה שכיבת בעל הוא משום דרק לאחר שנבעלה החשיבה התורה יותר בגידתה שזינתה עם אחר, ומש"ה י"ל דדוקא לאחר שנבעלה לבעלה ביאה אחת זולת ביאת קנין האישות], ומצאתי במנ"ח במ' שסה אות טז שכ' כן להדי' וסיים דפשוט הוא עיש"ה, וא"כ ניחא קושית האחרונים הנ"ל, דאה"נ ל"ס בביאת קדושיה לאחשובי לקדמה שכיבת בעל, וניחא היטב קושית השעה"מ. אמנם בד' הרמב"ם הי' נראה דס"ל כמו שנקטו האחרונים הנ"ל דגם במקדשה בביאה מיקרי קדמה שכיבת בעל, ולפ"ז נראה דהר"מ יפרש הסוגיא דאין הכוונה דבא על ארוסתו, דבזה אה"נ כיון דביאתו אסורה מדרבנן, תו אין האיש מנוקה מעון, אלא הכוונה דקידש לארוסתו בביאה, וס"ל דחשיב קדמה שכיבת בעל, ומצאתי בהגהות מהרא"י על הר"מ [והועתק בס' הלקוטים מהדורת פרנקל על הר"מ בהל' סוטה שם] שכ' כן בישוב ד' הר"מ, והוסיף דלכך קתני בגמ' בארוסה בבית אביה ולא קתני חמיה, כיון דעדיין הוי בבית אביה ורק דמקדשה בביאה ועי"ש.

ולכאורה יש להוכיח דבמקדש בביאה מקרי קדמה שכיבת בעל, מהא דבסוגיא אמרי' לגבי שומרת יבם דאם בא עליה בזנות דלרב דקנה לכל קונה את היבמה ומקרי קדמה שכיבת בעל, הרי דגם בביאת הקניה חשיב קדמה שכיבת בעל, (עי' רש"י ותוס' בפי' הסוגיא), אכן נראה ברור דשאני ביבום דכבר איכא אישות דזיקה דהוי כארוסה ומש"ה מהני הביאה יבום להחשיבה קדמה שכיבת בעל.

ויסוד זה נראה ממש"כ התוס' בסוגיא שהק' מנפל מהגג ונתקע וכו', ותי' דבעי' כוונת שכיבה, ומוכח דאף אם לא קנאה מקרי קדמה שכיבת בעל, **ומתבאר חידוש בתוס' דלדין קדמה שכיבת בעל לא בעי' דין "בעל" שקנאה, אלא מציאות של בעל,** ולשון התו"י הוא דבעי' קדמה שכיבת בעל וכו', ואולי כוונתם דאה"נ לא חשיב שכיבת "בעל" כיון דאינו קונה אותה, אמנם בפשטות כוונתם כדברי התוס'. ובמשנ"ל בהל' סוטה שם ה"ה כ' דבישן או שכור דלא קנאה ל"ח שכיבת בעל, ומציין לתוס' כאן, הרי דמפרש בתוס' דכוונתם משום דה"נ לא קנאה.

ובערל"נ כ' להק' בקו' הגמ' דבבא על היבמה אשתו מעלייתא, דהרי נ"מ במשמש מת למ"ד דבעריות חייב ומ"מ ביבמה לא קנה (וכה"ק בקר"א), והרי"ז ודאי דאעפ"כ מקרי שכיבה לענין קדימת שכיבת בעל לבועל וא"כ משכח"ל דלאו אשתו היא, **ואין לומר דכיון דאכתי לא קנה לה להיות כאשתו לא מקרי בעלה ולא חשיב קדמה שכיבת בעל לבועל, דא"כ גם התוס' לא מקשו מידי מנפל מהגג, אע"כ דס"ל דיבמה ע"י זיקה נחשבת כאשתו קצת וכו'** עכ"ד, ומבואר דמפרש בתוס' כמש"כ דביבום שאני דאף בביאה דלא קנאה הוי קדמה שכיבת בעל ומשום דאיכא זיקה.

ויש לעורר דהקר"א וערל"נ הקשו כן למ"ד דמשמע מת בעריות חייב, דאז חשיב ביאה, ולכא' יש להקשות כן גם למ"ד דמשמש מת בעריות פטור, דנוקי לה בארוסה בנבעלה באבר מת והוי מנוקה מעון ומקרי קדמה שכיבת בעל, ומ"מ נאסרת על בעלה כמ"ש הב"ש בסימן כ סק"ג הובא בשעורים לעיל, ונתבאר שם דחשיב זנות, וכמ"כ נאסת מה"ט בתרומה כמבואר בסוטה כו ובר"מ בהל' אסו"ב עי"ש, ומ"מ במשמש מת לגבי יבום אינו קונה כמש"כ התוס' בריש פירקין, ואפ"ה יחשב קדמה שכיבת בעל לבועל מאחר שאצל הבועל חשיב כה"ג ביאה, ואף דבר"מ מבואר דבמשמש באבר מת אסור מ"מ מדרבנן, ולהר"מ לשיטתו גם באסור דרבנן חשיב אינו מנוקה מעון, אכן יש לחלק דרק באסור דרבנן כבא על ארוסתו דהוי איסור ביאה בזה אינו מנוקה מעון, משא"כ במשמש באבר מת דהאיסור דרבנן הוי הרחקה בזה ל"ה חסרון לדין אינו מנוקה מעון, ועי' בשעורים לעיל דנתבאר מח' אחרונים בד' הר"מ אם אסור מה"ת או מדרבנן, והבאנו דהוי מעשה ביאה לגביה ולא לגביו, אכן גם להנך דאסור מה"ת מ"מ הרי לשון הר"מ במשמש מת הוא דאין זה ביאה עי"ש, א"כ נראה מוכרח דבכה"ג לא מיקרי קדמה שכיבת בעל, ואפשר דביבום יהני לאחשובי קדמה שכיבת בעל, והרי חזינן בסוגיא לפי' אחד ברש"י דביבום סגי לאחשובי קדמה שכיבת בעל משום אישות המת, והיינו כיון דביבום ממשיך אישות המת, ואף ללישנא קמא דפליג היינו דבעי' לביאת היבם, אמנם כיון דאיכא זיקה, משום הך זיקה סגי בביאה כזו אף שאינו קונה אותה וכמש"נ.

והנה הרע"א החדש כאן בלקוטים עמוד רכו הביא המו"מ בפוסקים אם יבום בעי עדים, והק' דנוקי לה כגון שבא עליה בלי עדים דלא קנאה ולהכי ל"ה אשתו מעלייתא, [וכה"ק הנובי"ת אב"ע סוף סימן קמח, ובישועות יעקב אב"ע סימן קסו ריש סק"ב ובפת"ת ובמנ"ח שם, ובשו"ת חת"ס חו"מ סימן רא, ודנו לומר דיבום בלי עדים עובר באיסור אשת אח, ובקר"א כ' דבלי עדים הוי ביאת זנות ול"ה מנוקה מעון], ובמהדו' אחת שהיא העתקה מדבריו בקו' וזאת ליהודה כ' בסו"ד ליישב דאם ליכא עדים ל"מ שכיבת בעל כיון דלא קנאה ולכן לא מהני בבא עליה קודם שאירסה דל"ה בעל, וא"כ בזיקת יבום דלא משוי לגמרי כארוסה היכי דבא עליה בענין דלא קנאה ל"מ שכיבת בעל וכו'. וכעי"ז כ' בשו"ת חת"ס שם, וכ"כ מד"ע בפסקי הלכות יד דוד ריש הל' אישות סק"ד, ומתבאר בדברי הרע"א דבלא קנאה ביבום לא מיקרי שכיבת בעל מחמת הזיקה, ובעי' ביאה שקונה כדי ליחשב שכיבת בעל, והרע"א בריש פירקין דן היכא דבא על היבמה להדי' שלא יקנה אם מהני, והק' מהכא דנוקים לה שבא על היבמה בתנאי שלא יקנה והוי ביאת יבם קדמה לבועל אע"כ דאינו קונה, וצ"ע דהרע"א לשיטתו כיון דס"ל דכה"ג שאינו קונה לא מיקרי שכיבת בעל אזדא ליה ראייתו, [אמנם עי' ברע"א החדש העתק מכמה מקומות דנראה דהרע"א לא ברירא ליה הך מלתא דבדו"ח ובתש' אחרת כ' תי' אחר על הקו' דנוקים ליה בבא עליה בלי עדים עי"ש].

וצ"ע על הרע"א מד' התוס' שכ' גבי הטיח בכותל דהחסרון הוא מצד דל"ה שכיבה, ומשמע דאף שאינו קונה מיקרי שכיבת בעל, וכמו שהוכיח הערל"נ מדבריהם, ולשיטת התוס' גם בביאה בלי עדים דלא קנאה מ"מ יחשב לשכיבת בעל מחמת הזיקה, וצ"ל דהרע"א יפרש בתוס' דכ' תרוץ יותר פשוט דל"ה "שכיבה" בכלל כה"ג ולא רק משום דל"ה שכיבת "בעל", אבל אה"נ איכא בכה"ג דהטיח בכותל וכו' גם חסרון מדין שכיבת בעל, וכפי שנראה בלשון התו"י וכנ"ל. ועי' במנחה חריבה להגרפ"א זצ"ל בסוטה כד. שדן היכא דבביאה קונה ול"ה כוונת ביאה, כגון בתקפתו יבמתו דקונה ועי"ש שכ' עפ"י התוס' דמ"מ ל"ה קדמה שכיבת בעל כיון דליכא כוונת שכיבה, ונמצא לפ"ז דטעמי' דהתוס' עדיף לענין זה דאף באיכא קנין בביאה אם ליכא כוונת שכיבה לא מיקרי קדמה שכיבת בעל.

ובחזו"א בסימן קל סק"ו כ' דכיון דבעינן שכיבת בעל כשהוא בעל לא מהני שכיבה בלא עדים כיון דלא קניא, אבל אינו נראה דהא השתא קיימינן דש"י משקה אותה מחמת זיקת יבמין, ולא ממעטינן מקרא דתחת אישך, וא"כ ה"נ יבם קרי לענין הא שכיבת אישך, ומיהו אפשר דהאי קרא דמבלעדי אישך קפיד טפי ובעינן שכיבת אשה דוקא, ולא מהני אלא זנות דקונה לדברים האמורים בפרשה, אבל בתוס' בסוגין ד"ה דהא לא משמע כן עכ"ל, והיינו דמתוס' מוכח דביבום כיון דאיכא זיקה מקרי קדמה שכיבת בעל גם באינו קונה וכמש"כ, וא"כ לשיטת התוס' גם בביאה בלי עדים דלא קנאה מ"מ יחשב לשכיבת בעל מחמת הזיקה.

ויש לדון לפי"מ שביארנו בשעורים לעיל בד' הריא"ז דס"ל דיבום בעי עדים, אמנם כ' שם דבלי עדים לא קנאה קנין גמור, ומוכרח דביבום בלי עדים יהני לגבי המצוה דרק לגבי הקנין יבום בעי עדים, ומש"ה בעי גט וחליצה, וא"כ י"ל דמשו"כ שפיר חשיב קדמה שכיבת בעל, דהרי חזינן דביבום בלי עדים בעי גט, והקר"א נח: כ' דיבום בלי עדים הוי ביאת זנות ופשוט דל"ח קדמה שכיבת בעל, ובנהור שרגא בריש פרקין כ' לדון גבי נפל מהגג דרק אינו קונה לגמרי ובעי גט וחליצה, ולפ"ז שפיר מקרי קדמת שכיבת בעל, אך בתוס' מבואר דבכה"ג ל"ח קדמה שכיבת בעל דליכא כוונת שכיבה.

ומצאתי מבואר כדברי הרע"א בשו"ת הרשב"א ח"ד סימן שכח, דשם הק' השואל דהגמ' מצי לאוקמא כגון שבא עליה בלא עדים, וכ' הרשב"א תשובה מה זו קו' אם אינו קונה אותה בביאה שלא בעדים ואכתי שומרת יבם גמורה היא א"כ אכתי ניקשי ליה שומרת יבם בת מישתי' היא והא בעי' תחת אישה וליכא ובעינן שקדמה שכיבת הבעל וליכא דאכתי לאו בעל הוא שהרי לא קנאה וכו', הרי דס"ל להרשב"א דאם לא קנאה ל"ח קדמה שכיבת בעל, אף דבמציאות בא עליה ואיכא זיקה, ודלא כמש"כ בד' התוס' עפי"ד הערל"נ דגם בלא קנאה חשיב קדמה שכיבת בעל, מיהו י"ל דאפי' אם הרשב"א יודה להתוס' מ"מ ס"ל דיבום בלי עדים (להנך דס"ל דבעי עדים) גרע דלא מהני מידי ומש"ה חשיב דלא קדמה שכיבת בעל. [והרע"א הנ"ל לא כ' כהרשב"א דבלי עדים הוי שומרת יבם ואינה שותה, אפשר דס"ל דכיון דבלי עדים מהני עכ"פ להצריך גט ל"ח שומרת יבם ובת שתיה היא, ורק כ' הרע"א החסרון דל"ה קדימת של שכיבת בעל], ועכ"פ מוכרח גם ברשב"א דבקנאה בביאת היבום חשיב קדמה שכיבת בעל, אלא שכאמור לעיל כך מוכרח מעיקר הסוגיא, ומשום דשאני ביבום דוקא ומשום דכבר איכא זיקה, משא"כ במקדש אשה בביאה ה"נ ל"ח קדמה שכיבת בעל וכד' המנ"ח הנ"ל וכמש"נ.

בס"ד

**במצות בתולה לכ"ג ואיסור בעולה לכ"ג**

**ברמב"ם בסה"מ מצוה לח כ' דכהן גדול הבא על בלתי בתולה לר"ע הוולד ממזר, וכ"ה בחנוך רעח, וצע"ג דמבואר להדיא בכתובות ל. דמודה ר"ע בבעולה לכה"ג דל"ה ממזר דאינו שוה בכל**.

וליישב דברי הרמב"ם נקדים את הסוגיא נט - ס. דמבואר דבבעולת עצמו אמרי' דבנשאה כ"ג אינו מוציא דסופה להיות בעולה תחתיו, וצ"ב האי סברא, ועוד דגם בבעולת חברו נימא כן דהא סופו להיות בעולה תחתיו, ובריטב"א עמד בזה עי"ש תרוצו דבבעולת חברו הוי גנאי ומש"ה ל"א סברת סופו להיות בעולה, וצ"ב בדבריו דהא הפסול הוא מה"ת, וע"ע בערוך לנר שהעיר להנך דבנשא אינו מוציא מ"ש לומר בדאורייתא לכתחילה ובדיעבד, דהא האיסור דלא ישא לכתחילה הוי מה"ת וכמש"כ בתוס' בכתובות ל. אך דעת תו"י ותוס' מהר"ם נה: ורשב"א נט דבבעולת עצמו אסורה רק מדרבנן, ובתוס' מהר"ם אכן כ' בשם ר"ת ראיה מהא דנשא נשוי, אך התוס' בכתובות הדגישו דחזינן גם בבוגרת ומוכת עץ דלכ"ע הוי דאורייתא ומ"מ נשא נשוי, וכ"ה בש"מ בחו"ח סנהדרין יט הו"ד בשעה"מ אישות פ"ג שהביאו דבעולת עצמו דרבנן ולהכי אם נשא נשוי, ודחו דגם בוגרת ומוכ"ע לא ישא ואם נשא נשוי אף דהוי דאורייתא.

ונראה לבאר בזה ובהקדם ביסוד דין בתולה לכ"ג, דהנה ברמב"ן ר"פ אמור פכ"א פסוק יג כ' והוא אשה בבתוליה יקח פירושו אבל לא בעולה, והוא לאו הבא מכלל עשה ואח"כ הזהיר בלאו על האלמנה ואמר כי אם בתולה מעמיו יקח אשה לצוות עליו שיקחנה וכו' וכך שנו בתו"כ כי אם בתולה מלמד שהוא מצוה על הבתולה ע"כ, ומבואר בדין בתולה לכ"ג דהוי עשה ליקח בתולה ומכלל העשה שלא ליקח בעולה, ועי' בקנאת סופרים בסה"מ מ"ע לח שהביא מהרשב"ץ דמנה מלבד העשה לכ"ג לישא בתולה, מנה גם לכ"ג מצוה לפרוש מהבעולה וכו' עיש"ה, ונראה בביאור הדברים דבדין בעולה לכ"ג איכא תרי עניני, חדא דאיכא עליו מצוה לישא בתולה, ועוד דבעולה הוי איסור מכלל עשה והיא פסול בעולה, והוי ככל פסולי כהונה דהיא אסורה עליו כגרושה וכו' ה"נ בעולה, ומדוייק כן בקראי בפ' אמור (כא - יג יד) דמתחילה נאמר והוא אשה בבתוליה יקח, (יג), ולהלן יד אלמנה וגרושה וכו' לא יקח כי אם בתולה מעמיו יקח אשה, ולכאורה היה נראה דפסוק יג הוי צווי לישא בתולה, ובזה ממעטי' כל שאינה בתולה אף אם ל"ה בעולה, וכגון מוכת עץ כדרכה, או בוגרת דל"ל בתולים, ופסוק יד הוי דין נוסף דבעולה הוי אשה פסולה לכ"ג, והוי כאלמנה וגרושה דפסולות לכ"ג, ובזה נמעט גם היכא דהוי בתולה, וכגון בנבעלה שלא כדרכה אף אם נימא דחשיב בתולה, מ"מ איכא בה פסול בעולה, אך ברמב"ן נראה איפכא דפסוק יג הוי לאו הבא מכלל עשה ופסוק יד הוי המצוה בלקיחת בתולה, אך עכ"פ מבואר דתרי דיני הוא, ומצות בתולה היא בקדושין ונשואין, ואיסור בעולה הוא כל הזמן על כל ביאה וביאה על בעולה כמו שחייב על אלמנה וכדיבואר להלן, ויסוד זה מתבאר בדברי המלבושי יו"ט ח"א אב"ע סימן יח, זכר יצחק סימן סה ענף ב, מרחשת ח"ב סימן יט ענף ג עי"ש. ולפ"ז ניחא הא דבעולת עצמו לא ישא ואם נשא נשוי דסופה להיות בעולה תחתיו, היינו דהאיסור דבעולה ליכא מה"ט, אבל מ"מ אכתי יש בה מ"ע של כי אם בתולה מעמיו ולכן לא ישא דמבטל המ"ע דלשאת בתולה, אבל בדיעבד שכבר ביטל העשה אם נשא נשוי, ולהדי' כן בלשון הר"מ פ"א מנערה ה"ו כה"ג שאנס בתולה או שפיתה אותה הר"ז לא יכנוס משום שהוא מצווה ליקח את הבתולה ובשעה שישא זו אינה בתולה, היינו דבבעולת עצמו לא יכנוס מחמת המצוה ליקח את הבתולה.

וכדברי הרמב"ן עה"ת הנ"ל נראה גם ברש"י גבי בעולת עצמו כ' קרא דכי אם בתולה מעמיו יקח אשה, ולא הפסוק הקודם לו והוא אשה בבתוליה יקח, וכ"ה ברש"י קדושין י ואסירא ליה דכתיב בתולה מעמיו יקח, וברש"י לעיל כ. ד"ה קפסיק כ' גבי בעולת אחרים קרא דהוא אשה בבתוליה יקח דהוא האיסור עשה, וברש"י כתובות ל. דאיירי בבעולת אחרים הביא קרא דכי אם בתולה מעמיו, וע"ע ברש"י להלן סא. ד"ה לא שכ' אלמנה לא יקח בתולה ולא בעולה.

ובגמ' חגיגה יד: דמבע"ל בבתולה שנתעברה אם מותרת לכ"ג, מי חיישינן לשמואל וכו', וכבר כ' המשנ"ל פי"ז מאסו"ב דמבואר דאם תהיה בתולה אף דהיא בעולה תהא מותרת, והקשה שם מ"ש מבעולה שלא כדרכה, אכן הר"מ השמיט סוגיא זו, ומבואר דה"נ אסורה לכ"ג, ומשום דשם בעולה פוסלה, וזהו מה דשייך למנות דין זה לב' מצוות דתרי עניינים הם וכמבואר, ונראה דאף דפליגי בגמ' בקדושין גבי בעולה אם האיסור בקדושין או גם בביאה, מ"מ העשה דבתולה קאי על הקיחה.

ובהכי נראה ליישב הא דכ' הרע"א בכתובות ל. לחדש דאיסור בעולה לכ"ג הוא רק עליו ולא על האשה, דכתיב יקח לשון יחיד, [וצ"ב דגם גבי אלמנה כתיב לשון יחיד], והוסיף עפ"י תוס' יבמות ה דלהכי חשיב אינו שוה בכל דאינו אצל האשה, וכ"ה בתורע"א לפנינו, והרש"ש שם הק' על דבריו מדברי התוס' בחגיגה שם, וכבר ציין בתורע"א בפרק החולץ לתוס' בחגיגה הנז', ונראה דכל דברי הרע"א קאי לענין העשה דבתולה יקח, אבל התוס' הלא מיירי היכא דהוי בתולה ורק דאיכא עליה פסול בעולה מחמת דהוי בעולת אחרים, בזה ה"נ האיסור גם עליה, והתוס' שם הזכירו הפסוק יג, ומתאים לרמב"ן הנ"ל דהך קרא הוא על איסור בעולה, והמסוה"ש שם תיקן: כי אם בתולה וגו' שבפסוק יד, ויתכן דהמסוה"ש שם נוקט דהפסול מדין בעולה נלמד בקרא בפסוק יד דבעולה הוי אשה פסולה לכ"ג כמו גרושה וזונה וכו'.

ובקו' הגמ' ס. ותיפ"ל משום בעולה, יל"ע דנ"מ בהא דקתני דאסורה משום אלמנה דהאיסור גם עליה, וצ"ל דהגמ' קאי כמ"ד דגם בעולת עצמו הוי פסול בעולה, ומש"ה מדין בעולה האיסור גם עליה, [ויל"ע מהא דכ' התוס' דלמ"ד העראה זו נשיקה שרי לכ"ג, ולכא' אמנם הוי בתולה, אבל מ"מ אתעביד בה מעשה בעילה דהרי העראה חשיב בכה"ת לביאה, וא"כ איך שרי לכה"ג נימא דמיקרי בעולה].

והנה לראב"י דבבעולה הולד חלל, מוכח דבעולה הוי פסול עצמי על האשה מאיסורי כהונה, ולא רק מחסרון קיום מצוה של בתולה מעמיו וכו', משא"כ בבוגרת ומכ"ע הוי רק ביטול העשה שנא' בשעת הקיחה, ולכן לכ"ע אין בניה חללין, והרמב"ם פסק כראב"י, ולכא' י"ל דמש"ה השמיט הסוגיא דסופה להיות בעולה תחתיו, דס"ל דכיון דבעולה הוי פסול עצמי, א"כ ל"ש סברא זו, דהנה בעיקר סברת הגמ' י"ל דהכוונה דדין בתולה הוי דין בקיחה וכנ"ל, ומש"ה בנשא נשוי דהא סופה להיות בעולה תחתיו, ואכן סברת הגמ' נאמרה בבעולת עצמו, דבזה י"ל דהפלוגתא בגמ' היא אם בבעולת עצמו איכא גם פסול עצמי ופגימה דבעולה, דהגמ' במסק' הקשתה דבבעולת עצמו הוי רק חסרון דאינה בתולה אבל ל"ה פסול עצמי דבעולה, דכיון דאיהו בא עליה קודם היות לכ"ג, תו ליכא פגימה דבעולה, ומש"ה אמרי' סברא דסופה להיות בעולה, כיון דליכא הכא פסול בעולה אלא החסרון רק דל"ה בתולה, דכ"ג צריך ליקח בתולה וכפרש"י דבשעת ליקוחין תהא בתולה, ומש"ה אם נשא נשוי, אבל בבעולה ע"י אחרים דהוי פסול בעולה בזה ה"נ לא אמרי' סברא דסופה להיות בעולה, וזהו כוונת הריטב"א במש"כ דבעולת אחרים שאני דגנאי הוא וכו', היינו דכוונתו דמש"ה הוי פסול עצמי וכדפי', וכעי"ז מבואר בקר"א בסוגיא. ובש"מ תמורה שהו"ל בס"ד מכ"י בסוגיא דא"ע ל"מ דף ד: הק' וז"ל וכ"ת בוגרת ומוכת עץ דאמר לא ישא ואם נשא נשוי אלמא מהני מצינן למימר דשאני התם דסופה להיות בעולה תחתיו עכ"ל, וכוונתו דכיון דסופה להיות בעולה תחתיו שוב ליכא איסור בעולה וכדפי'.

ועד"ז כ' החזו"א באב"ע סימן יד סק"ה לענין בוגרת וז"ל **וה"ט דעשה כבר עבר בקדושין ונשואין ועל הביאה אין איסור דאין הבוגרת פגומה בעצם ואין על הביאה פגם ואין האזהרה אלא על הקיחה וזה כבר עבר בקדושין ונשואין, אבל אלמנה וגרושה ובעולת אחרים פגומה לכה"ג בעצם שאין כבודו באשה זאת ועובר בלאו או בעשה אף על הקיום והלכך עבר בכל ביאה וביאה באיסור קיחה, ובבעולת עצמו נחלקו ומ"ד מוציא בגט סבר דבעולה קדם נשואין דידי' חשיב אשה פגומה וביאות שאחר הנשואין אינן פוגמין, והלכך לא שייך לומר סופה להיות בעולה תחתיו** ע"כ. ולפ"ז י"ל דהגמ' קאי גם לראב"י, דהא כ' התוס' דבבעולת עצמו מודה דאין בניה חללין, והיינו משום דבזה ה"נ ליכא פסול עצמי דבעולה, [והרשב"א הביא שיטה דבעולת עצמו אינו אלא דרבנן], אכן בד' הר"מ כבר הוכיח המשנ"ל דגם בבעולת עצמו בניה חללין, א"כ לדידי' הרי גם בבעולת עצמו הוי פסול בעולה עליה, א"כ שפיר השמיט הגמ' דסופה להיות בעולה תחתיו.

ועפ"י המבואר י"ל בדברי הגמ' בחגיגה בבתולה שעיברה מהו לכ"ג, דכיון דהשו"ט אם תהי' פסולה לכ"ג הוא משום דין בעולה, אף דהוי בתולה, א"כ ה"נ יהא אותו ספק בבעולת עצמו בביאה שלא כדרכה, דבזה ליכא חסרון דבתולה, אלא דפסולה לכ"ג מדין בעולה, ושפיר דמי לדין בתולה שעיברה. ועפי"ז היה נראה לומר בפי' הגמ' בחגיגה דבתולה שעיברה מלתא חדתא, דהנה ברש"י פי' דהספק הוא אם בבתולה שעיברה היינו שעיברה ע"י אחרים עי"ש, ועי' בפרי יצחק ח"ב סימן יט שהעיר דהא בלא"ה הוי מעוברת חברו דהדין דלא ישא וכו', אכן לו"ד רש"י י"ל דמיירי דעיברה ע"י הכ"ג, והוי בעולת עצמו, ובזה נתבאר לפי סוגין דל"ל פסול בעולה, משום דינא דסופו להיות בעולה תחתיו, והחסרון הוא רק דל"ה בתולה, וכיון דלשמואל הרי שייך להיות בתולה גם אחר ביאה, ומש"ה מבע"ל דתהיה מותרת לכ"ג, וניחא שפיר הערת המשנ"ל דמאי שנא מנבעלה שלא כדרכו, דהכא הוי בעולת עצמו ועדיף, ודמי לבעולת עצמו שלא כדרכה דלכ"ע שייכא סברת סופה ליבעל וכדיבואר, ועי' במרחשת בח"ב סימן יט ענף ג.

ובקר"א נט. דייק ברש"י דיותר מסתבר לפסול שלא כדרכה מבוגרת, והביאור דבשלא כדרכה הוי מעשה בעולה, אבל בבוגרת הוי רק חסרון בתולים, ומאידך גיסא בשלא כדרכה ליכא חסרון בתולים וכמש"נ. והנה הקר"א להלן ס: הסתפק אם באחותו הבעולה שלא כדרכה מטמא לה, וכן הסתפק בזה בערל"נ שם עי"ש, ולכא' י"ל דאף דאמנם פסולה לכ"ג מחמת דין בעולה, אבל כיון דעדיין הוי בתולה, א"כ לענין דין טומאת קרובים, דכתי' בקרא לאחותו "הבתולה" שפיר מטמא לה.

ונראה דאף דפליגי בגמ' בקדושין גבי בעולה לכ"ג אם האיסור בקדושין או גם בביאה, ומח' הראשונים בזה להלכה, מ"מ העשה דבתולה קאי על הקיחה, ובשו"ת שאילת יעב"ץ ח"ב סימן טו נראה דכ"ג אסור בבעולה אפי' בפילגש, הרי דהוי דין נפרד דבעולה אסורה לו ולא רק ע"י קדושין, ונמצא דלענין העשה דבתולה עובר דוקא ע"י קדושין והאיסור דבעולה עובר אף בביאה בלי קדושין. ועי' בקר"א שם סא: שהביא את דברי המשנ"ל דבעולה איסורו דוקא בדרך לקיחה, והוכיח המשנ"ל כן מהגמ' סא: גבי קטנה, והקר"א דחה דשא"ה דהוי אנוסת עצמו משא"כ בשל חברו חייב על הביאה, וי"ל בביאור הדברים כמש"כ דבאנוסת עצמו דהאיסור משום דל"ה בתולה זה הוי דין בקיחה, משא"כ בבעולת חברו הוי איסור ופסול דבעולה להכי הוי איסור בביאה.

ומתבאר דלחד מ"ד בבעולת עצמו אין בה פסול בעולה, אלא חסרון דל"ה בתולה, ולפ"ז נראה לחדש דלהך מ"ד בבעולת עצמו שלא כדרכה ה"נ שרי לכהן גדול, דהרי בבעולת עצמו ליכא פסול בעולה, ורק דל"ה בתולה, וא"כ בנבעלה ע"י הכ"ג שלא כדרכה, הרי עדיין הוי בתולה, וממילא אין סיבה לאוסרה לכ"ג. ומעתה י"ל בדברי הגמ' בחגיגה בבתולה שעיברה מהו לכ"ג, דכיון דהשו"ט אם תהי' פסולה לכ"ג הוא משום דין בעולה, אף דהוי בתולה, א"כ ה"נ יהא אותו ספק בבעולת עצמו בביאה שלא כדרכה, דבזה ליכא חסרון דבתולה, אלא דפסולה לכ"ג מדין בעולה, ומ"ד דבבעולת עצמו ליכא בה פסול בעולה, ה"נ דמי לדין בתולה שעיברה. אמנם ריהטת הגמ' נט, א דמקשה מאלמנה לכ"ג דאין לה קנס דתיפ"ל מדין בעולה שלא כדרכה, משמע דגם בבעולת עצמו שלא כדרכה אסורה, אכן בגמ' שם מקשי' כן על דינא דרב דנבעלה שלא כדרכה פסולה לכהונה, ולשיטתו שפיר קפריך, כיון דרב ס"ל שם נט, ב דגם בבעולת עצמו אם נשא יוציא, והיינו דאיכא עליה פסול בעולה, להכי הוא גם בנבעלה שלא כדרכה, אבל למ"ד דבבעולת עצמו לא יוציא, י"ל דה"נ בבעולת עצמו שלא כדרכה שרי לכ"ג.

ויל"ע עוד בהא דכ' התוס' נט: בתו"ד דלמ"ד העראה זו נשיקה שרי לכ"ג, ולכא' אמנם הוי בתולה, אבל מ"מ אתעביד בה מעשה בעילה דהרי העראה חשיב בכה"ת לביאה, וא"כ איך שרי לכה"ג נימא דמיקרי בעולה, וכפיה"נ המשנ"ל פי"ז מאסו"ב עמד בזה בתו"ד. אכן נראה דמש"כ התוס' ה"ד היכא דהוי העראה דנשיקה ע"י הכ"ג עצמו, דבזה בבעולת עצמו ל"ה דין בתולה, ורק דהוי חסרון במצוה דבתולה, ובנשיקה עדיין הוי בתולה, אבל בנשיקה ע"י אחרים ה"נ איכא חסרון דבעולה, ועי' במהרש"א ובקרני ראם ע"ד התוס' שם.

והנה ברמב"ם שם פי"ח ה"א פסק גבי נבעלת לבהמה דל"ה זונה לכהונה, ובס' הלקוטים שם הובא מהכנה"ג דלכהן גדול תהיה אסורה משום בעולה, ובשלא כדרכה שרי הואיל והיא בתולה, וכן נראה מהסוגיא ס: דעי"ש בראשונים שדנו בהא דאין זנות לבהמה דאולי קאי דוקא בשלא כדרכה, וכמ"כ דנו אם ההיתר גם לכ"ג כדמוכח ריהטת הסוגיא, עי"ש ברשב"א וריטב"א, ולדברינו י"ל דע"י ביאת בהמה ה"נ לא חשיב בעולה, אלא דאם נבעלה ע"י בהמה בכדרכה אסורה משום דמ"מ ל"ה בתולה, משא"כ בנבעלה שלא כדרכה דהוי בתולה אינה נפסלת מדין בעולה.

ובזה נבא ליישב מה שפחתנו בדברי הרמב"ם בסה"מ מ' לח שכ' דכה"ג הבא על בלתי בתולה לר"ע הוולד ממזר, וכ"ה בחנוך רעח, וצע"ג דמבואר להדיא בכתובות ל. דמודה ר"ע בבעולה לכה"ג דל"ה ממזר דאינו שוה בכל, ונ"ל דבר חריף בזה דברע"א בכתובות שם המובא לעיל ביאר הא ד"אינו שווה בכל" משום שהאשה אינה מוזהרת בעשה זה, וראייתו מהא דאלמנה לכה"ג ל"ח אינו שווה בכל, [ויל"ד עפ"ד הרע"א דהא דאמרי' אם נשא נשוי לפוטרו מן הקנס במפותה, זהו דוקא בבעולה לכה"ג אבל לא בנשואין האסורים גם על האשה, ועי' משנ"ל פ"א מנערה בתולה ה"ג ובאו"ש שם, ובקרן אורה נט, ב ד"ה אנוסת עצמו, ובאפיקי ים ח"ב סימן מב אות ג]. ונראה דזהו דווקא בבעולת עצמו שאין בה אלא ביטול מצ"ע, והאשה אינה מוזהרת שכה"ג יקח בתולה, ובזה הרי גם לראב"י ל"ה חללים, וכ"ש דל"ה מזרים כיון דאין האיסור בביאה אלא בלקיחה בקדושין ונשואין ומהיכי תיתי דהולד יהיה חלל וממזר, אבל הרמב,ם ממירי בבעולה מאחרים ובזה הוי איסור עשה שיש בבעולת אחרים, ולכן בזה גם האשה מצווה דהוי כגרושה לכהן וכד', ושפיר הולד חלל וממזר וכמש"נ לעיל. ולפ"ז יוצא דהא דאין הוולד ממזר כיון שאי"ז שווה בכל, כ"ז הוא דווקא בבעולת עצמו (ולפי' ר"ח המובא בתוס' שם הסוגיא מיירי בבעולת עצמו), אבל בבעולת אחרים ה"נ הוולד ממזר, וניחא דברי הרמב"ם בסה"מ. [והחידוש בדעת ר"ח בכתובות שם הוא דאע"פ שבעולת עצמו בעיקרה ראויה לכה"ג, מ"מ כיון דמבטל ע"י נישואיה עשה דבתולה, חשיבא אינה ראויה לקיימה לגבי קנס, ד"ראויה לקיימה" אינו מיעוט באשה, אלא שאין קנס במקום שאין ולו תהיה לאשה, וכיון דבבעולת עצמו יש עכ"פ ביטול עשה אין לה קנס].

ובאמת י"ל עוד דהרי הרמב"ם פסק כרב דגם בבעולת עצמו יוציא, וכמו כן פסק דגם בבעולת עצמו הולד חלל, וכמו שהאריך המשנ"ל פי"ז מאסו"ב הט"ו, הרי דס"ל דגם בבעולת עצמו הוי פסול בעולה, ולדידיה שפיר י"ל דהולד ממזר דהוי שוה בכל כיון דהאיסור גם על האשה, ועוד דכיון דהאיסור בביאה שפיר י"ל דהוי פסול בזרעו, והגמ' בכתובות אזיל כמ"ד דנשא נשוי וס"ל דבבעולת עצמו ליכא פסול בעולה והוי רק בטול העשה דבתולה מעמיו, ולהכי הוי אינו שוה בכל דהעשה אינו על האשה וכרע"א, וכמ"כ כיון דהוי איסור בקיחה ל"ש בזה פסול על זרעו.

ובשערי חיים קדושין סימן ל תמה בתו"ד על עיקר יסוד הזכ"י הנ"ל דעשה דבתולה הוי דין בקיחה, דא"כ ל"ל להגמ' בכתובות לומר דאין הולד ממזר מטעם דאינו שוה בכל, הא כיון דקאי כמ"ד דבבעולת עצמו נשא נשוי א"כ הוי רק איסור בקיחה ול"ה איסור בביאה, וא"כ מהיכי תיתי דיהיה הולד ממזר הא ליכא איסור בביאה, ואפשר דהיה שייך לומר דהולד ממזר מחמת האיסור בקיחה, ועוד י"ל דהאסור בקיחה וגם בביאה ראשונה [כדמשמע במשנ"ל שם] ולהכי היה שייך לומר דהולד ממזר, ועוד יתכן דטעם הגמ' דאינה שוה בכל הוי בגדר ראיה דהוי רק איסור בקיחה ולא ביאת איסור ולהכי היא אינה מוזהרת וצ"ע.

**בדין קנס בביאה שלא כדרכה ובדין ולו תהיה לאשה**

כ' הרמב"ם בפ"א מהל' נערה ה"ח אין האונס או המפתה חייב בקנס עד שיבוא עליה כדרכה וכו', ובראב"ד טעות היא זו ומפורש בגמ' דאפי' שלא כדרכה משלם קנס, ועי"ש במ"ע, ובהגהות הרש"ש המובא בס' הליקוטים על הר"מ שם כ' דכוונת הראב"ד להשיג מהסוגיא ביבמות נט. דפריך הגמ' על בעולה שלא כדרכה מדינא דולו תהיה לאשה באשה הראויה לו פרט לאלמנה לכ"ג דתיפ"ל משום בעולה אלא לאו שלא כדרכה וכו' הרי דאיכא קנס בשלא כדרכה, וכ"כ בתוס' לפנינו ד"ה אלא, משמע דמשלם קנס אביאה שלא כדרכה וכו', ועי' במשנ"ל פי"ז מאסו"ב סוף הי"ג שהביא מקור מהגמ' בסנהדרין לשי' הרמב"ם, וכ"ד רש"י בסנהדרין שם. ובקרי"ס שם כ' הטעם דקנס ה"ד בביאה כדרכה דקנסא לא מחייב אלא משום גמר ביאה שהוא מוציא בתוליה ובשלא כדרכה דליכא בתולים לא מחייב וכו'.

ונראה דיל"ע בדין העשה דולו תהיה לאשה אם הוי ג"כ בתורת קנס כמו הממון או דזהו מצוה נפרדת, ולשון הטור הוא דהוי קנס, וכ"ה בתוס' כתובות לה: ד"ה לא וברש"י מכות טו ד"ה ואכתי, אולם החינוך במצוה תקנג ותקנז כ' להדי' דהוי שני חיובים נפרדים ודין ולו תהיה לאשה הוי מצוה ול"ש בזה פטור דמודה בקנס, וכ"נ בשו"ע בסימן קעז ס"ב וס"ג שהביא דבזה"ז ל"ש קנס, ולהלן הביא הדין דבמאנס ישאנה לאשה, ועי"ש ברע"א ובפת"ת שהביאו דברי תש' הרדב"ז דהוי תרי עניני ובזה"ז אף דליכא לקנס איכא לדינא דולו תהיה לאשה, [ועי' באפיקי ים סוף ח"ב].

ומעתה יש מקום לומר דמסוגין דיבמות ליכא פירכא על שיטת הרמב"ם, דהגמ' מיירי לענין העשה דולו תהיה לאשה דהך עשה הוא גם בבא עליה שלא כדרכה, אבל לענין קנס ה"נ בשלא כדרכה ליכא לקנס, דכפי שנתבאר הקנס וקיום העשה תרי חיובים נפרדים הם, ובד' התוס' ביבמות שכ' להוכיח מהגמ' דבשלא כדרכה איכא קנס, ולא כ' דשא"ה דמיירי לענין העשה, י"ל דאזלי לשיטתייהו בכתובות דגם העשה הוי קנס, ומ"מ נראה דאין בד' התוס' סתירה ליסוד הרדב"ז דבמודה בקנס איכא מ"מ לעשה, דשאני התם משום דאיכא למחייב דקנס, משא"כ בשלא כדרכה ס"ל דאם ליכא קנס משום דל"ה השרת בתולים, ה"נ מופקע מהעשה, עכ"פ בד' הרמב"ם שפיר י"ל כמש"כ. ומצאתי בספרי דבי רב בפרשה פיסקא רמד שכ' ע"ד התוס' שכ' דמשמע מהגמ' דמשלם קנס אביאה שלא כדרכה, מה שכתבו בלשון משמע היינו משום דלא מבואר שם אלא שחייב ליקח אותה לאשה וכו'. שו"מ באו"ש בהל' נערה פ"א ה"ט שהלך בדרך זו בישוב שי' הרמב"ם, דבשלא כדרכה ליכא קנס משום שעדיין לא שלל ממנה כבודה וכו', והביא דבתוס' ר"י הזקן בפ"ק דקדושין כ' דגם לד' הר"מ דל"ל קנס מ"מ איכא המצוה דולו תהי' לאשה, והוסיף האו"ש דלכן רבותינו בתוס' כתבו משמע דמשלם קנס, דהוכחה גמורה ליכא, ולפ"ז כ' האו"ש דמדוייק לשון הכתוב ונתן האיש השוכב עמה וכו' ולו תהיה לאשה תחת אשר עינה וכו' ועינוי הוי שלא כדרכה כדאיתא במדרש פ' וישלח וישכב אותה כדרכה ויענה שלא כדרכה וכו', ולהכי עשה דולו תהיה לאשה איכא אף בשלא כדרכה ע"כ דברי האו"ש, וחלק מהדברים רמזו במש"ח בפרשה ד"ה ואת האיש, וכ"כ בצ"פ על הר"מ בה"ג וז"ל ונ"ל דאף רבינו מודה דאף שלא כדרכה מ"מ המ"ע של ולו תהיה לאשה

ישנו ובזה א"ש מ"ש התוס' ביבמות ד' נט וכו'. ומבואר בד' הרמב"ם דגם בשלא כדרכה הוי ביאה לחיוב עשה דולו תהיה לאשה, ורק ליכא קנס, ומוכרח להדי' דהוי תרי דינים, ויתכן דהקנס הוא על השרת הבתולים וזה ל"ש בביאה שלא כדרכה, משא"כ המצוה היא מחמת הביאה ולהכי הוא גם בביאה שלא כדרכה וכדפי'. [וכל המבואר הוא דלא כהגהות חשק שלמה ביבמות כד: שכ' דבמקום דליכא קנס ליכא גם העשה דולא תהיה לאשה].

ויש להוסיף בזה דביסוד דין ולו תהיה לאשה ראיתי בשם הגר"א קוטלר זצ"ל לבאר דל"ה עשה גרידא, אלא דזהו שעבוד לאשתו, וזהו הגדר באמרה לא בעינא וכו' דמוחלת על השעבוד, וכן באשה האסורה לו דנתמעט היינו דבכה"ג ליכא השעבוד, וכמ"כ שיטת הרמב"ם ס"ל דבשניות אף דהוי עריות מדרבנן ליכא המצוה דולו תהיה לאשה ועי"ש בכס"מ, אלא דהגדר הוא דתו ליכא לשעבוד, [ואפשר עוד דמצות ולו תהיה לאשה חשיב כמצוה לחבירו ובספק יהא נידון כספק ממון ולא כספק איסור], ובזה יש לבאר סוגית הגמ' בתמורה ה ובתוס' שם עיש"ה, ואולי זהו ספק הירושלמי אם באמרה לא בעינא וחזרה בה אם בוררת וחוזרת ועדיין קיימת המצוה, דאם הוי מחילה על השעבוד אולי ל"מ חזרתה, וע"ע בשפ"א בתמורה שם שכ' חידוש דהלאו דלא יוכל לגרשה אינו רק בגירושין, אלא אף במגרשה מביתו כיון דאינו מקיים חיוב שכ"ו עובר בלאו, ודבריו מחודשים, וניתן לבאר דבריו עפ"י הנ"ל דהוי שעבוד לאשה, עכ"פ י"ל דהך שעבוד הוא משום הביאה ול"ש להשרת הבתולים ומש"ה קיים שעבוד זה גם בביאה שלא כדרכה.

ב] פטור הקנס בבעולה. בהא דממעטי' לגבי קנס בתולה ולא בעולה, יל"ע אם עיקר המיעוט הוא דבבעולה ליכא קנס, או דבעי' דוקא בתולים בכדי לחייב קנס, ונ"מ בזה במאנס מוכת עץ אם יש לה קנס, ובמשנ"ל בהל' אישות פי"א ה"ח הביא מח' ראשונים בזה, ובאו"ש בהל' נערה פ"א ה"ט דייק בלשון הר"מ דבמוכת עץ יש לה קנס, אולם ביש"ש בכתובות פ"ג סימן ח כ' להדי' דבמוכת עץ אין לה קנס, ותמה שם על השמטת הר"מ בזה, וע"ע בקר"א ביבמות נט. שכ' בתו"ד להסתפק אם במוכת עץ יש לה קנס ושבדברי הרמב"ם לא מצאתי כעת דין מוכת עץ לענין קנס נערה המאורסה וכו' ע"כ, וראה במלבי"ם פ' אמור אות ז שכ' דהר"מ לא חשב מוכת עץ בהדי הנך דאין להם קנס, ע"כ דס"ל כד' הרמ"ה שהביא הטור דיש לה קנס, אלא שהק' מהספרי בפרשה לפנינו דממעטי' מוכת עץ, ותי' דהספרי כר"ש דמוכת עץ אינה בכלל ולאחותו הבתולה, אבל הרמב"ם פסק בפ"ב מהל' אבל דמטמא לאחותו מוכץ עץ, הרי דס"ל דהוי בכלל בתולה ולהכי ס"ל דיש לה קנס עכתו"ד ועי"ש. ויש להעיר מכתובות ל. דמוקי לה בבעולה לכ"ג ועי"ש בקו' התוס', ולכא' הא משכח"ל במוכת עץ, ומשמע דל"ל קנס. ונראה דאפי' אם נימא דל"ל קנס, היינו משום דהקנס הוא מחמת השרת הבתולים וכנ"ל וזה אינו במוכת עץ, אמנם העשה דולו תהיה לאשה לכ"ע איכא גם במוכת עץ דזהו משום מעשה הביאה וכדפי', ויתיישב בזה הערתינו מהגמ' בדף ל. ודוק.

בס"ד **בדין פנוי הבא על הפנויה**

גמ' נט: סא: ולהלן עו. דאמר רבי אלעזר דפנוי הבא על הפנויה "שלא לשם אישות" עשאה זונה, ובמ"מ בריש הל' אישות ה"ד כ' דמדינא דר"א דפנוי הבא על הפנויה עשאה זונה ונפסלה לכהן, מוכח כד' הר"מ שם דיש איסור מהתורה לבוא על הפנויה, ואע"ג דלא קיימא לן כוותיה דרבי אלעזר מ"מ משמע דאיסור לאו איכא דאי מן התורה היה מותר היכי אמר ר"א דמקריא זונה עכ"ל, והלח"מ דחה דלכ"ע בבא על הפנויה עובר בעשה, וראה באור שמח שם מש"כ ע"ד המ"מ. ובאבי עזרי שם העיר על המ"מ מביאת אונס דנעשית זונה אף דליכא לאו דלא תהיה קדשה, וכבר הקשה כן באבני נזר אב"ע ח"א סימן קכב סק"ו בסופו עי"ש, [וע"ע מש"כ הגרי"פ על הרס"ג ח"ב ל"ת רסד דאפי' להנך דליכא לאו דלא תהיה קדשה אלא במופקרת, וא"כ בפנוי הבא על הפנויה במקרה ליכא איסור מהתורה אפ"ה אמר ר"א דעשאה זונה ואתננה אסור דנהי דהתורה לא אסרה מ"מ לא התירה, הילכך ס"ל לר"א דביאת זנות היא ומיקרי זונה ליאסר לכהן, אבל שפחה לעבד דבפירוש התירה תורה אין זו בכלל ביאת זנות אפי' לר"א וכו' עי"ש].

ונראה בזה ובהקדם דיש לחקור בטעמי' דר"א דפנוי הבא על הפנויה שלא לשם אישות דעשאה זונה, אם הטעם בזה משום דבא עליה לשם זנות או משום דלא בא עליה לשם אישות, ועי' ברשב"א נט: ד"ה אי בתי' השני דס"ל דהוי זונה גם באונס, [ודלא כמש"כ בתשו' הרשב"א כמובא במשנ"ל פי"ח ה"ב ד"ה ויש לחקור בבא עליה באונס וכו', והביא המשנ"ל דנחלקו בזה ברש"י וש"מ כתובות ל. עי"ש], ולכאורה תליא בהא דאף דהיא אנוסה מ"מ ל"ה ביאה לשם אישות, ועי' בריטב"א לפנינו שכ' כרשב"א, אך לעיל נו: נקט לחד לישנא דבאונס אין נעשית זונה לר"א עי"ש, ועי' ברשב"א נט. ד"ה בבתוליה שכ' רק גווני דממאנת דאמרי' בסוגיא, והתם בבא עליה לנשואין שמיאנה בהם, ולדברי הגר"ח דהמיאון עוקר מכאן להבא למפרע שפיר הוי ביאה לשם אישות דל"ה לשם זנות, ובזה כיון דהוי קדושין תלוים מדרבנן ל"ח זנות, אך יש לדון היכא דהוי קדושין של טעות וכגון שנודע שהעדים פסולים בזה י"ל דה"נ הוי זנות, אך המשנ"ל הביא מהריב"ש סימן שצה דגם בכה"ג ל"ה ביאת זנות, וכ"נ בשו"ת בעה"ת סימן קלג [הו"ד בשיטות קמאי לעיל כג], ועי' בערל"נ ובחוסן ישועות.

ומצאתי בערכי תנאים [לרבו של הרוקח] ח"ב הוצאת בלוי עמוד תקנ ערך רב יעקב אחוה דרב אחא בר יעקב דברים נפלאים שכ' דקרא אל תחלל בתך להזנותה במוסר בתו שלא לשם אישות וקרו לה זונה אע"ג דפנויה לא מבעיא לר"א דפנוי וכו' אלא אפי' לרבנן כל ביאה שאינה לשם אישות זנות קרי ליה לענין חילול קדושת ישראל שאין להם להפקיר בנותיהן שלא לשם אישות לפי שחילול השם הוא, ופילגש אע"פ שאין בה אישות אין זה בכלל חילול הואיל ומיוחדת לאדם אחד ואפילו לרבי אליעזר וכו' ומסיים דאין למוסרה שלא לשם אישות "ולישנא שלא לשם אישות מוכיח דלא הוי זנות גמורה אלא שמוזהרת שלא לחלל קדושת ישראל" עכלה"ק, ומפורש כדבריו דהשו"ט היא מה דל"ה לשם אישות וכמש"נ. [ובריב"ש שם כ' להדי' דלר"א אפי' המיוחדת לו הוי זונה לדבריו כיון שביאתה שלא לשם אישות עיש"ה בעמוד קכד במהדורה הישנה, ואולי פליגי בדברי הרשב"א בשו"ת סי קפא הו"ד באב"מ סימן לג שכ' על פילגש דנתקדשה לשם פילגש].

ונראה לומר בזה ובהקדם מציאה נפלאה בתורא"ש לעיל סופ"ק שכ' בתו"ד הוספה על תוס' שם בקושייתם בעכו"ם הבא על בת ישראל דאמאי הולד ממזר הא מהתורה שרי, והוסיף בתורא"ש להוכיח מדינא דר"א דפנוי הבא על הפנויה הוי זונה וקרי ליה ביאת "היתר", וצ"ב כוונת תורא"ש דהוי ביאת היתר, עכ"פ מפורש בדבריו דלא כמ"מ הנ"ל שהוכיח מדינא דר"א דאיכא איסור קדשה בפנויה, אלא אפי' אם ליכא איסור תורה מ"מ הוי זונה, ומוכח יסוד גדול בדברי תורא"ש דהא דנעשית זונה אינו מחמת האיסור, אלא דהזנות עצמה משוי לה שם זונה ליפסל לכהונה, ואין הפסול תלוי באיסור ביאה, ודלא כמ"מ הנ"ל דלר"א הוי זונה מחמת איסור זנות, ומעתה ניחא היטב דגם בביאת אונס פנוי הבא על הפנויה הוי זונה, כיון דאין תלוי באיסור אלא מעשה הזנות משוי ליה שם זונה לתרומה ולכהונה. [אמנם לענין ליפסל מתרומה כ' תוס' ותורא"ש להלן סט. דאינה נפסלת מתרומה דל"ה זר מעיקרא, אך ברשב"א וריטב"א ריש פ' הערל ס"ל דנפסלת גם מתרומה, וכ"נ בתוס' גיטין עג ובתורא"ש שם, וכבר עמדו בסתירת שי' תוס' בערל"נ וקר"א להלן סט ובנוב"י בתשובה עי"ש].

ויש לבאר הדברים יותר דהנה בכל הנך דנעשית זונה לכהונה ולתרומה, יש לדון אם נעשית זונה מחמת הביאה האסורה, דהנה כתב הר"מ בפ"א מאסו"ב הי"א דגם במשמש מת פוסלה מתרומה, וכפי שנראה בסוטה כו, וביאר באבי עזרי שם דלגבי תרומה אין הפוסל הביאה אלא השם זנות פוסלה וגם משמש מת יש לזה שם זנות, והבאתי בשעורים לעיל מהבית שמואל בסימן כ סק"ה שכ' דנאסרת על בעלה, ועוד הוכיח מנשים המסוללות להלן עו. דלר"ה פסולה מדינא אף לכה"ד כפרש"י שם, ואף דאין זו ביאה מ"מ יש לה שם זונה, [ורק דמסקי' דנשים המסוללות אין הלכה כר"א כיון דהוי פריצותא בעלמא], הרי דאף דל"ה ביאה מ"מ חשיב זנות ליפסל לכהונה, ולפ"ז ה"נ י"ל גבי משמש מת דחשיבא זונה אף שלא נקראת ביאה לכל דיני ביאה לחיוב מיתה ומלקות, וכבר הרגיש בזה גם בקוה"ע בסימן מה סק"ו עי"ש.

ולכאורה ד"ז מוכרח מהא דכ' הר"מ באסו"ב פי"ח ה"ה דאין נעשית זונה בנבעלה לבהמה משום דלא נפגמה אלא מאדם, והרי מבואר בר"מ בפי"ז מאסו"ב הי"ד דבנבעלה לבהמה כשרה לכהן גדול ול"ח בעולה כדאי' בגמ' נט, ב [והמנ"ח רעב סק"ו כ' דהוא גם בנבעלת כדרכה, ונחלקו בזה ראה בקרי"ס שם ובכנה"ג ועוד], וחזינן דלא חשיבא ביאה כלל, וא"כ נימא דמה"ט לא נעשית זונה כיון דלא חשיבא ביאה לפוסלה, ואמאי הוסיף הר"מ הטעם דל"ה זונה דל"ה פגימה מאדם, ומוכח דהדין זונה לא תליא בביאה דהביאה היא הפוסלת אלא הוי הלכה דהזנות פוסל, ולהכי היה שייך דתעשה לזונה גם ע"י בהמה, אף דבדיני ביאה לא חשיבא ביאה אבל להעשות זונה א"צ גדרי ביאה, ולהכי הוסיף הר"מ הטעם דאין פגימה ע"י בהמה. ומ"מ הר"מ פסק דבפנוי הבא על הפנויה ל"ה זונה אף דלשי' הר"מ איכא ל"ת דזנות כמש"כ בריש הל' אישות, דמ"מ בפנויה אינה פגם דעושה אותה לזונה.

והנה בגמ' להלן עו. אמרי' דינא דר"ה דנשים המסוללות וכו' דהוי זונה, והגמ' דחתה דברי ר"ה דאפי' לר"א דפנוי הבא על הפנויה עשאה זונה הכא פריצותא בעלמא עי"ש, ועי' ריטב"א שם דבעי' לה"ט גם לרבנן דפליגי על ר"א דמ"מ ל"ה זונה משום דהוי פריצותא בעלמא עי"ש וצ"ב. וברמב"ם אסו"ב פכ"א ה"ח הביא הגמ' דבמסוללות ל"ה זונה, ובחי' מהר"י שפירא בנדה יג הק' דהא בלא"ה הר"מ לא פסק כר"א וא"כ מה חידש הר"מ במש"כ דל"ה זונה, אכן בזה י"ל דגם לרבנן בעי' לומר דל"ה זנות וכנ"ל.

[ובטור בסי' כ הביא רק דבמסוללות אינה נאסרת על בעלה, ולא הזכיר דכשרה לכהונה, והר"מ הזכיר דכשרה לכהונה וכנז', ונראה דהטור והר"מ לשיטתו, דהטור בסימן ו פסק דזונה ה"ד מביאת עריות דחי"כ או חייבי מיתת ב"ד, ודלא כהר"מ בפי"ח מאסו"ב ה"ב דגם מחי"ל הוי זונה, ונחלקו בזה רש"י ותוס' סא. עי"ש, וא"כ להטור לשיטתו כיון דבנשים המסוללות הוי רק חייבי לאוין [ואינו לוקה משום דהוי לאו שבכללות], תו בלא"ה ל"ה זונה לכהונה, ורק להר"מ לשיטתו דגם מחי"ל הוי זונה, הוצרך לומר דבנשים המסוללות ל"ה זונה לכהונה אף דהוי לאו כמעשה ארץ מצרים וכו' כיון דהוי פריצותא בעלמא].

ובעיקר דברי הר"מ צ"ע דיעוי' בר"מ שם פי"ח ה"א גבי בא על נדה דל"ה זונה שהרי אינה אסורה לינשא לו, וסיים הר"מ בה"ה הא למדת שאין היותה זונה תלוי בבעילה שלאיסור שהרי הבא על הנדה ועל הקדשה והנרבעת לבהמה נבעלת בעילה של איסור ולא נעשית זונה ואין הדבר תלוי אלא בפגימה מפי השמועה למדו שאינה פגומה אלא מאדם וכו', ומכל דברי הר"מ מבואר לכאורה דזונה ה"ד בביאה שאסורה להנשא לו וכו' עיש"ה, ומעתה צ"ע גבי נשים המסוללות דל"ש נשואין מהיכי ס"ד לומר דהוי זונה, עוד ק' מדברי הר"מ הנ"ל שכ' גבי נרבעת לבהמה אע"פ שהיא בסקילה וכו' לא נעשית זונה שהרי לא נבעלה לאדם, [ועי' ברש"ש סוטה כו ובערל"נ לפנינו שהק' מריש פירקין דבנתכוין לבא על הבהמה ובא על היבמה דקנאה, הרי דחשיב ביאה, וכבר הק' כן בתוס' רי"ד לעיל שם, וצ"ל דאפי' אם חשיב ביאה, ומה"ט חשיבה בעולה עי' בסוגיא נט:, מ"מ אינה נעשית זונה דדין זונה היא רק מביאת אדם כלשון הר"מ הנז'], וקשה דתיפ"ל דל"ש נשואין בבהמה וא"כ ל"ה ביאה שאסורה לינשא לו ואמאי הוי זנות, אי לאו דאין זנות לבהמה, עוד יל"ע מתחילת דברי הר"מ שם שהזונה האמורה בתורה היא כל שאינה בת ישראל וכו' ובמ"מ כ' דר"ל אפי' אחר שנתגיירה דנחשבת לזונה כסוגיא סא, ומשמע דעכ"פ גם בביאת עכו"ם הוי זונה, והרי ל"ש בה נשואין. [והנה הקו' מנשים מסוללות היה אפשר לומר עפי"מ שכ' הר"מ הנ"ל שם דהאיסור כמעשה ארץ מצרים שהם נושאין אשה אשה וכו', ודייק בקרית מלך רב ח"ב סכ"ו דאיסור זה מה"ת ה"ד בדרך נשואין בקביעות, אבל בנשים המסוללות באקראי בעלמא אינו אלא מדרבנן עי"ש ראייתו, א"כ שפיר י"ל דהוי בכלל מי שנאסרו הנשואין שלו, דדרך המסוללות הוי כדרך נשואין, ולהכי סד"א דנאסרת כזונה, אכן עדיין ישאר קשה מבהמה ועכו"ם].

ונראה דאדרבא היכא דל"ש נשואין כביאת בהמה וגויה בזה גרע וע"י הביאה הוי זונה, כיון דל"ש בזה לשם אישות, דכל דל"ש אישות הוי גדר ביאת זנות, ועיקר הכלל מבואר בר"מ דפסק כרבנן דפנוי וכו' ל"ה זונה כיון דשייך נשואין אמרי' דהדין זונה חל עליה דוקא בביאה של הנך דאסורין בנשואין, והנשואין אסורין עליו, אבל בלא שייך נשואין וגרע והוי זנות, והדברים מפורשים ברמב"ן שבת סה. עיש"ה בדבריו שכ' דנשים מסוללות **קאי גם כרבנן** דכיון דל"ש אישות סד"א דכיון דל"ש אישות הוי זנות, וניחא היטב הא דהר"מ הביא דינא דנשים מסוללות דשייך דין זה גם לרבנן להשמיענו דל"ה זנות, וכמ"כ שייך דין זונה אף היכא דל"ש נשואין, וראיתי בס' הערות להגריש"א זצ"ל בכתובות שתי' כן לענין ביאת עכו"ם דהוי זונה וכמש"נ.

ובזה מבואר דעת ר"ת בכתובות ג: דעכו"ם שבא על אשת איש דאינה חייבת מיתה דביאתו כביאת בהמה, וכ' תרוה"ד ח"א סימן ריט דמודה ר"ת דאסורה לבעלה ולא התיר אלא לבועל, והיינו דלאסור על הבעל תליא בשם זנות וביאת עכו"ם הוי כביאת בהמה, אבל גם ביאת בהמה היתה נאסרת על בעלה אי לאו דאין זנות לבהמה, ושפיר חשיב זנות ע"י עכו"ם, וכאמור לעיל בד' הר"מ דהיכא דל"ש נשואין גרע והוי זנות, וכעי"ז בקוה"ע שם וכמש"נ.

עכ"פ נתבאר דביאה זנות לאסור על בעלה ולכהונה הוא משם מציאות הזנות אף אם לא נחשבת לביאה, ומעתה ניחא מש"כ בתורא"ש לעיל סופ"ק הנ"ל דהק' כתוס' דאמאי מביאת עכו"ם הוי ממזר והא ל"ה אסור מה"ת והוי ביאת היתר, ובתי' תוס' הוסיף הרא"ש להוכיח מדינא דר"א דפנוי הבא על הפנויה וקרי ליה ביאת היתר, והיינו דס"ל דגם לר"א דפנוי הבא על הפנויה הוי זונה, אינו מחמת האיסור, אלא מציאות הזנות עושה אותה לזונה לכהונה, וכן נראה מוכח בתוס' סא: שכ' דאשמועי' פנוי הבא על הפנויה דסד"א דדוקא בנשוי שמזנה על אשתו, והיינו דהחידוש דגם בפנוי כיון דהוי דרך זנות נעשית לזונה, דהתוה"ק ציוותה לביאה בדרך אישות ונשואין.

[וידוע דברי הדרכי דוד שפי' הנא' "פנוי" עפ"י הר"מ סוף הל' אסו"ב דאין העריות מצויים אלא במי שלבו "פנוי" מהחכמה וכו'].

בס"ד

**גדרי מצוות פו"ר**

גמ' סב. היו לו בנים בהיותו עכו"ם ונתגייר וכו' עי' כל הסוגיא. ודעת הרמב"ם בהל' אישות פט"ו ה"ו ובשו"ע אב"ע סימן א ס"ז דמיירי דוקא בנתגיירו הבנים ג"כ, וכ"ה במאירי, וכ' המ"מ דס"ל דבעי' שיהיו מזרע ישראל, ועי' בהגר"א סימן א סקי"ז, ובקר"א הק' דהמח' הכא ולענין בכורה ל"ה בחד גוונא דלגבי נחלה הוי אפי' לא נתגייר בנו, ובק"נ סימן ו סק"מ כ' דגם לגבי נחלה מיירי בנתגיירו, אך בפי' ראמ"ה כ' דאית דמפרשי דבנחלה אפי' בשלא נתגיירו, ומדתגיר דנחלה אפי' כשלא נתגיירו דטעמ' דראשית אונו שייך אפילו כשלא נתגיירו בניו, הכי נמי נתגייר דפרייה ורביה, וסיים דהעיקר כדעת הר"מ דכיון דפו"ר אין בני נח מצווים עליה הא דאמר ר' יוחנן דהא הוו ליה דוקא כשנתגיירו שהרי יש לו בנים ישראלים שפוטרין אותו מפו"ר, אבל אם לא נתגיירו הואיל והוא נתגייר הוא מצווה לפרות ואיך יפטר בגוים, אבל לענין נחלה בראשית און תליא מילתא והנולד לו משנתגייר אינו ראשית אונו, וכן עיקר עכ"ל. ועי' בערל"נ שהעיר דאיך קיים המצוה לר' יוחנן דכיון דנתגייר ליהוי כמתו הבנים, כיון דאין לו יחס, ור' יוחנן עצמו ס"ל דבמתו הבנים לא קיים פו"ר, ובמאירי כ' דבמתו הבנים חזר לחיובו, ומשמע דעד עתה קיים המצוה, וראה בזה בשאילת יעב"ץ ח"ב סימן צז, עוד הק' בטו"א בחגיגה ד. דליהוי כקיים המצוה בשעה שהוא פטור, [ועי' בחלק"י בקבא קו' עב].

ועי' במנ"ח במצוה א שכ' דמצוה זו שאני שהיא לידת הבנים וכל רגע המצוה במה שיש לו בנים וניחא קו' הטו"א, ועוד כ' שם דבהיו לו בנים מישראלית דמתייחס לאם לכ"ד ה"נ ל"ה זרעו ולא קיים המצוה. וע"ע במנ"ח שו הוספה דלר"י לשיטתו דבמתו אין את המצוה היינו ע"כ דהמצוה נמשכת להכי יצא אף שעשה בזמן פטור, והיינו דלר"י גדר המצוה שיהיה לו בנים וממילא גם בנתגייר חשיב שיש לו כבר בנים ולהכי קיים המצוה, וזהו מש"כ הפרי יצחק סוף סי' מב דלהכי ל"ש מהב"ע בבנו ממזר.

ובזה יבואר שי' הרמב"ם דס"ל דמיירי בנתגיירו בניו, והיינו דס"ל דבבנים עכו"ם ל"ה חפצא דאדם לקיום פו"ר, ועי' במנ"ח דבהוליד חרש ושוטה קיים פו"ר, ולכא' פשוט כן דאף דלאו בני מצות הם קיים האב מצות פו"ר, ואף אם יוליד סומא דפטור לגמרי, כיון דהבן ראוי להוליד שפיר האב קיים פו"ר, ול"ד להוליד בהיותו עכו"ם דבניו העכו"ם לאו אדם הם לקיום פו"ר].

ולכאורה י"ל דאף דליכא יחס לבניו מ"מ כיון דבמציאות הוי בניו, וגם כשנתגייר לא פקע קנין הממון שיש לו בבניו, סגי בזה לומר דקיים פו"ר. [ולפ"ז יש לדון במש"כ בערל"נ דל"ש פו"ר בעבד דאין לו ייחס, ובתוס' ריש חגיגה ס"ל דעבד חייב בפו"ר, ועי' בקר"א, ויבואר להלן].

אמנם יש מקום לחדש בסוגיא באופ"א דאה"נ ל"ל קיום מצוה אלא דפטור, והיינו דגדר פו"ר הוא לעסוק בפו"ר דהרי אין הדבר תלוי בידו, אלא דינו הוא כלשון המשנה לא יבטל אדם מפו"ר אא"כ יש לו בנים וכו' ולא קתני חייב אדם בפו"ר וכו', אלא דלישנא דמתני' אתי להורות דגדר המצוה שלא יבטל מאופן דפו"ר, ואם יש לו בנים תו אינו חייב, ולכן לא נראה משה"ק הערל"נ דניחוש שמא ימותו בניו ויהא חייב בפו"ר, דבזה שפיר לא נאמר דלא יבטל וכו', כיון דעוסק בפו"ר. ובכל הסוגיא מבואר ברש"י כן שכ' להשלים דאין אבי האב חייב עוד בפו"ר, פטור הזקן שהרי השלים זה את חובתו, ובריב"ן כ' דאין צריך הזקן לחזר אחר אשה בת בנים שהרי השלים כל חובתו, והיינו דהנידון הוא דנפטר מפו"ר.

ומדוייק לשון תוס' שכ' דמיפטר נמי כשנתגייר, היינו דנפטר ממצות פו"ר, וכ"ה במאירי דבנתגיירו בניו עמו ה"ז "פטור" מפו"ר, ויש לדייק קצת בלשון הרא"ש בפסקים סימן ח שכ' בדברי ר' יוחנן דבהיו לו בנים ונתגיירו דקיים פרייה ורבייה, ובסימן ט בהיו לו בנים ומתו כ' דלר"ה קיים "מצות" פרייה ורבייה ור' יוחנן לא קיים, וכ"ה ברי"ף, והיינו דבהיו לו בנים ונתגיירו קיים פו"ר, דנתקיים הענין דפו"ר אך לא קיים המצוה, [אולם בנמוק"י הלשון דקיים מצות פו"ר, וכ"ה בר"מ אישות פט"ו ה"ו].

ובזה יש לפרש הרמ"א בשו"ע סימן א ס"ו שכ' בשם הרשב"א היה הבן ממזר או חרש שוטה "וקטן" קיים המצוה, והק' הפת"ת דלגבי קטן פשיטא דכל הנולדים קטנים הם, ומה"ט מחק תיבת קטן, וכ"כ ביד אפרים שם, ובשו"ע מהדו' פרידמן הביאו מנו"א והרבה אחרונים שמחקו תיבת קטן, ולכא' י"ל דהחידוש דלא חיישינן שמא יהא סריס, אכן קשה דהא קיי"ל דל"ח למיעוטא, ונראה דהחידוש דמקיים מיד מצות פו"ר בהולדת בניו אף דכעת אינו מוליד עד שיגדל, אבל כיון דבר הולדה הוא שפיר מקיים פו"ר, והביאור הוא דהנידון אם רשאי האב ליבטל מפו"ר על סמך שהוליד קטן דסד"א דחייב להמשיך בעסוק פו"ר עד שיוברר שהקטן אינו סריס ויכול להוליד קמ"ל דאינו מחוייב יותר.

ומצאתי בערוך השלחן אב"ע סימן א סקי"ט שכ' כן וז"ל "אין הכוונה שקיים מ"ע זו אלא כלומר שקיים פו"ר שעתה אינה מוטלת עליו מצות פו"ר, אבל אם היו לו בנים בהיותו עבד ונשתחרר לא קיים פו"ר דאין מתייחסים אחריו". וכעי"ז בהר צבי או"ח ח"ב סי' עו שכ' דגדר פו"ר היא שיתעסק בפ"ו ולידת הבנים הוא שיעור להמצוה וא"כ בהיו לו בנים בגיותו אין הכוונה דקיים פו"ר אלא דבמציאות העמיד דור של זו"נ ועי"ז שוב לא חלה עליו חובת פו"ר מכיון שכבר נתקיים בו אף שלא קיים מצוה זו [ועי' לשון הר"מ בסה"מ ריב], וכן בצ"פ ח"א קפה כ' דהכא הכוונה דכיון שיש לו בנים ל"ש עוד לקיים [ומדמה ליה לנימול תוך ח' ויש לחלק]. וכן בהליכות אליהו אב"ע סימן ד העיר דמ"ש לחייב במצות פו"ר אטו הוי בידו אלא ע"כ דהמצוה היא שיעסוק בפו"ר וכ"ז שעוסק מקיים מצוה גם אם לא נתעברה, ורק דביש לו בן ובת תו אינו חייב במצוה זו דכבר נתקיימה ובזה תי' קו' הטו"א הנ"ל.

והנה בשו"ע בסימן א אי' דהיו לו בן ובת סריר ואילונית לא קיים מצות פו"ר, וצ"ע דהרי לא קתני דגם הסבא לא קיים פו"ר עש שיהיו בניו ונכדיו ראוים להוליד, ונראה מוכרח דהסבר קים חובתו במה שבניו הולידו ולא ביטל מפו"ר, ובנו שהוא אבני שם סק"ו שכ' דגם בלא נשאו הבן והבת קיים האב פו"ר וכן בנשא הבן אילונית והבת סריס, ולכאורה כשימותו שוב הוי כהיו לו בנים ומתו כיון דל"ל בני בנים, ותמה כן בבני אהובה אישות פט"ו ה"ד, הובא בפת"ת שם, ולדברינו הפשט דסגי בכך שעסק בפו"ר והוליד בן ובת שהם בני הולדה, ומה שכעת אינו מוליד לא חיישינן להא ושפיר נחשב שעסק בפו"ר. ולכן לגבי הסבא ל אמרי' דאם נכדו סריס הרי הוא חייב מעתה בפו"ר, דכבר קיים המצוה ולא ביטל מחובת פו"ר וקיים המצוה בהולדת בניו.

ויש לדון דנ"מ דהיכא דלאחר שנתגייר רוצה לישא אשה בת בנים דיוכל למכור עבור זה ס"ת, והיינו דאף דכ' הראשונים ביבמות שם דרק משום המצוה דפו"ר מוכרין ס"ת, ומשום דינא דלערב וכו' אין מוכרין, אמנם הכא דעדיין לא קיים בפועל מצות פו"ר, הרי עי"ז שישא אשה ויוליד בנים יקיים פו"ר, שפיר מוכרין עבור זה ס"ת.

ועפי"ז נראה דגם השעור דבן ובת הכוונה דאינו נפטר מחיובו עד שיוליד בן ובת, אבל ל"ה בגדר שיעור במצוה, [ומה"ט לק"מ קו' הפרדס יוסף ריש פ' שמות דלגבי בן נח דאין שעורין לב"נ לא סגי בבן ובת לקיום פו"ר], ובזה מבואר שיטת הרמב"ן ועו"ר להלן סד, א דבנשא אשה ושהה עמה י' שנים וילדה אחד דאין מוציאים, ורק בלא ילדה כלל מגרשה כלשון הגמ' ולא ילדה, וכ"ה בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן שמ, והיינו כיון דגם בולד אחד יש לו קיום המצוה, ורק דלא יבטל מפו"ר עד שיהא לו בן ובת.

והנה שי' התוס' בחגיגה דעבד חייב בפו"ר וצ"ע דהא אין לו יחס, ועי' צ"פ אסו"ב פי"ד דאף דעבד אין לו חייס זה רק לדין משפחה אבל מ"מ שם אב יש עליו ולהכי במחוייב למול את בנו [כרע"א ריש הל' עבדים עפ"י תוס' ב"ק פח] דשפיר קרוי בנו על שמו אף דאין לו יחס.

ויש להוסיף למש"כ לעיל דעל פו"ר לא בעי' בנו עם דין קורבה ורק בעי' שיהא מציאות בנו, וגם בעבד יש ליחס של בן לאביו לענין זה, וראי' מהא דממזר נושא שפחה והולד עבד וע"כ דכשמשחררו אף דהוי ולד משפחה וליכא יחס מקרי בנו ולכן מתייחס אחריו לענין פו"ר. [והמנ"ח לג דן דעבד יהא חייב בכבוד אב, ועי' אהבת חסד לח"ח זצ"ל דאע"ג דבגר אין יחס כשאביו עכו"ם מ"מ איכא כבוד אב. ונראה דלענין ירושה עבד אינו יורש אביו דירושה תליא ביחס ורק בעכו"ם נתרבה דיורש אביו, ובתוס' גיטין מג נראה דאין לו ירושה].

ולעיקר הדברים יש להוכיח כן מהמכילתא בפ' בא דסד"א דגר שנגייר בניו העכו"ם מעכבים אותו בפסח מדין ערל בביתו, ולכא' כיון שנתגייר אינן בניו, וכבר ביאר הזכר יצחק דכיון דבעכו"ם הבנים הוי ממון דאב וגם בנגייר הוי ממונו סד"א דמעכבם בק"פ, עכ"פ מוכח דמציאות בנו קיימת גם לאחר שנתגייר, ולהכי שפיר י"ל דקיים פו"ר כיון דהוי בניו, וכ"ש לד' הר"מ דנתגיירו גם הבנים כיון דהוי מציאות דבנו שפיר מקיים פו"ר.

בס"ד

**בדין תרי זימני הוי חזקה לרבי ומילה במקום סכנה**

ברמב"ן רשב"א ריטב"א ונמוק"י כ' דקי"ל בשור המועד כרשב"ג דאין מוציאין ממון מחזקתו אלא בדבר ברור, וע"ע בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן שלח, והקר"א תמה מדברי תוס' כאן דבשור המועד כ"ע מודי דבעינן תלתא זימני, ועי' ש"מ ב"ק כג מגליון תוס' דבזה נחלקו אביי ורבא שם, ועי' בשו"ת מהרי"ט ח"ב יו"ד סימן טו דבדבר של טבע בעי' ג"פ, והיינו דחזקה דתרי זימני לרבי הוי רק ע"ד הסתברות, דבפ"א אמרי' דהוי מקרה, ובתרי אמרי' דל"ה מקרה, ועי' בקובה"ע בחדש אות תעב שהסתפק אם אח"כ הוי חזקה למפרע וכו', וד"ז מוכרח גם במהרי"ט חיור"ד סימן לא שכ' דבמתו שני אחיו מחמת מילה ומל את השלישי וחי הוי עקירה על כל החזקה, ולא בעי' עקירה ג"פ כמו במועד ובוסת, והיינו דל"ה חזקה מעליא, ובשו"ת בית יצחק אב"ע סוף סימן מו הביא דאף למהרי"ט מ"מ היכא דהוי הוחזק לסכנה במילה בג"פ, ה"נ בעי עקירה בג"פ, ומוכרח דגם לרבי דבתרי זימני הוי חזקה, מ"מ בהוחזק ג"פ עדיף ונעשה כך לטבע, ומש"ה בעי עקירה בג"פ, ועי' בערוה"ש רסג סי"א שכ' דבשנים הוי רק מספק ולכך מהני עקירה בפ"א, וכן בקר"א סוד"ה ומ"מ כ' דגם רבי מודה דחזקה ודאי ל"ה אלא בתלתא זימני, ובנשואין ומילה דנתחזק בתרי זימני הוא מספיקא ולחומרא, ולהכי יש לה כתובה משני, אולם העיר מהא דבמלקיות לרבי בשלישי כונסין אותו לכיפה ואטו מספיקא יהרגו נפש, וראה עוד בגה"ש יבמות קח, ב, ובתרוה"ד בסימן ריא הביא מהאו"ז סוף סימן תשלח דקטלנית הוי רק ספק חששא, ובתרוה"ד דן דהאו"ז כתב כן רק לשלישי, אבל לרביעי גרע, ומבואר דבהוחזקה ג"פ עדיף דנעשית מוחזקת לכך, ובזה יש לבאר דברי תוס' דס"ל דבעי' לעשותו לטבע של נגחן להכי ה"ד בהוחזק ג"פ, ומה"ט כ' תוס' להלן דלענין ממון מודה רבי דבג' זימני הוי חזקה, ובש"מ ב"ק שם הביא מתוס' שאנץ דאף דלשור המועד גם לרבי בעי ג"פ, מ"מ לענין חזרה ממועדות סגי בב' פעמים.

והנה בקר"א בד"ה ובאמת כ' דמצינן לאשכוחי נ"מ לרבי אי בתרי זימני הוי חזקה ודאי מן התורה, או משום ספיקא ולחומרא, כגון אם מל את השלישי בשבת דאם חזקה גמורה היא חייב חטאת על הג' דמילה שלא בזמנה היא, אבל אם לאו חזקה גמורה היא אלא מספק הוא דמחמיר אינו חייב חטאת דשמא מילה בזמנה הוא עכ"ד.

ונראה להעיר טובא בדבריו דהנה נתבאר בשעור כללי בריש פרקין דבכה"ת דדינו דיעבור ואל יהרג מפטור דוחי בהם, לא חשיב מעשה עבירה כלל ולהכי בנהרג ולא עבר הרי"ז מתחייב בנפשו, ובזה יש לבאר דברי רש"י בסוגין סד, ב שכ' דמשום סכנה אם עביד למילה הו"ל כמילה שלא בזמנה ואינה דוחה את השבת, ועמדו האחרונים בדבריו דאמאי הוי חילול שבת, דאף דפטור מ"מ הא אית ליה קיום מצוות מילה, ועי' בעונג יו"ט סימן מא ובחי' רבי מאיר שמחה שם, והישרש יעקב כ' דמש"כ רש"י שלב"ז הכוונה דהוי כמילה קודם זמנו, ומסייע מדברי רש"י לשי' הר"מ סופ"א ממילה דבמתו אחיו מחמת מילה ממתינין לו עד שיגדיל ויתחזק כוחו, והנוב"י וחת"ס דנו מנין מקור הר"מ, והחת"ס יו"ד סימן רמה כ' דמקורו מר"פ אלמנה דערל חשיב פומייהו דכאיב והיינו משום דיש לו רפואה עי"ש, עכ"פ מוכרח בדעת רש"י דמדין וחי בהם ליכא למצות מילה כלל והו"ל כמילה קודם זמנה, ומש"ה אינה דוחה את השבת, ויש לדון דלרש"י במל במקום סכנה בעי' הטפת דם ברית כדין מל קודם זמנו, ודן בזה בשו"ת בנין ציון סימן פז ובספרו ערל"נ להלן עא עי"ש.

אכן על פי' זה יש להעיר מדברי רש"י ריש פרק הערל דס"ל דגם במתו אחיו מחמת מילה אינו אוכל בתרומה, ודלא כדעת ר"ת, והרי להמבואר ברש"י כאן דמתו אחיו ליכא למצוה דמילה כלל ושוב ל"ה ערל, ולפ"ז צריך לדחוק בדעת רש"י בהערל דס"ל דמ"מ אינו אוכל בתרומה מחמת פסול הערלות שבו, וגם במתו אחיו מחמת מילה נחשב ערל וצ"ב.

אמנם י"ל בדברי רש"י מהלך נוסף דאכן גם במתו אחיו מחמת מילה הוי ערל ושייך בו קיום מצות מילה ולהכי נחשב ערל לאיסור אכילת תרומה, ומ"מ אין מילתו דוחה שבת כיון דאינו חייב במצות מילה, דלענין דחיית שבת בעינן שיהא חייב במצוה, ולא סגי במה שיש לו קיום מצוה וזש"כ רש"י דהוי כמילה שלא בזמנה, היינו כמילה אחר שמיני, דאינו דוחה שבת, ורש"י אזיל לשיטתו דס"ל לעיל לג, ב דשחיטת ק"צ דדוחה שבת ה"ד בשחיטת כהן ולא בשחיטת זר, והיינו משום דמצות הקרבה נאמרה לכהנים, וכיו"ב כ' הרש"ש בקדושין יב, ב בדעת תוס' שם דעבודת חלל אינה דוחה שבת עי"ש,

ולפי"מ שנתבאר במהלך הראשון בדעת רש"י לפנינו שכ' דבמל הוי חילול שבת, דהטעם הוא דמשום וחי בהם ליכא למצות מילה כלל ובעי הטד"ב, א"כ פשוט דגם אם בתרי זימני ל"ה חזקה גמורה חייב חטאת דמדין וחי בהם ליכא למצות מילה כלל, וגם לפי"מ שנתבאר בדרך השניה ברש"י דלענין מילה דוחה שבת בעי' שיהא חייב למול ולא סגי בקיום מצות מילה, שפיר י"ל דאף אם ל"ה חזקה גמורה בתרי זימני מ"מ כיון דאינו חייב במילה שוב איכא חיוב חטאת.

וראיתי בס' הערות להגריש"א זצ"ל בקדושין לט שהביא דברי העונג יו"ט הנז' שרצה להוכיח מהרש"י ביבמות דבאנוס ועשה מצוה לא קיים מצוה, ודחה כדברינו דכוונת רש"י דאף דקיים מצוה מ"מ אינו דוחה שבת כיון דאינו חייב במילה, ומדמה ליה לרש"י ביבמות לג: הנ"ל דשחיטת תמיד דוחה שבת דוקא בשחיטת כהן וכמש"נ.

וכיו"ב דן הצ"פ בשו"ת למ"ד דאשה כשרה למול דלא תמול בשבת כיון דאינה חייבת בכך, [וס"ל דאשה פטור מלמול אפי' מדין כל ישראל ודלא כהמקנה בקדושין כט דפטורה רק מחיוב הפרטי דאב ואכ"מ, עוד מתבאר בדבריו חידוש דבמוהל שמל במילה בזמנו בשבת את בן חבירו, דחית השבת הוא משום דהמוהל מצווה במילתו מדין כל ישראל שנאמר עליהם הצוווי המול לו כל זכר, נוסף על כך שהוא שליח האב, ויש לדון לפ"ז דאם האב יודע למול, ומכבד את המוהל למול את בנו בשבת, דאין זה ראוי, כיון דכעת בשמיני עיקר חיוב המצוה על האב, ולענין דחיית שבת בעי' דהבר חיובא לגביו דוחה שבת, מיהו יש לדון דלגבי המילה החיוב של הקטן הוא הדוחה שבת ולהכי אין נ"מ לגבי זה מי המוהל ולגבי כולם מילתו דוחה שבת, ולפ"ז גם ע"י נשים שימולהו ידחה שבת], ולאור הנ"ל י"ל במש"כ הר"ש משאנץ בפסחים עא דבקרבן תמיד שלא לשמה בשבת הוי חילול שבת, והיינו דס"ל דקרבן תמיד נדבה כגון תמיד של"ש כיון דאינו יוצא בו חובת קרבן תמיד להכי אינו דוחה שבת. ועד"ז נ"ל דבקרבן תמיד בזה"ז דלשיטת החנוך מקריבין באין בית הוי רשות להכי אינו דוחה שבת, ואכן בזה הוי חידוש יותר ול"ד לנידון הר"ש, דבתמיד שלא לשמה הא קרב כנדבה וצריכים להביא תמיד אחר לחובתם, ולהכי עברו על חילול שבת, אבל בזה"ז אף דלשיטת החינוך אינו חיוב, אבל כשהביאו תמיד קרב כתמיד חובה ומקיים מצות חובת תמיד, ובזה היה אפשר לומר דדחי שבת, אכן י"ל דכיון דאינם מצווים בהך תמיד בזה"ז ל"א עשה דוחה ל"ת דקרבנות בשבת, ולהכי אינו דוחה שבת. ובצ"פ בתשובה ורשא סימן רנג כ' דבר דומה לענין בא מדרך רחוקה להתחייב בפסח דכיון דאינו חייב אינו דוחה שבת, ותלי ליה במח' דבבבלי פסחים צא: נראה דפסח נשים רשות אינו דוחה שבת, אך הביא דבירושלמי נראה דדוחה שבת והיינו דפליגי אם החיוב דוחה או הפסח דוחה עכתו"ד. ותלוי במש"נ אם קיום המצוה דוחה או החיוב.

ובזה נראה לבאר דברי התוס' הנ"ל בכתובות כג. שכ' דמשכח"ל נ"מ בעדות שהיא שבויה דבנה יהא חלל ויתחייב סקילה בעבודה בשבת וכו' ותמהו מפרשי הש"ס (ראה מים חיים שם ועוד) הרי חלל עבודתו כשרה, והעונג יו"ט שם בסוף הסימן כ' דכיון דלכתחי' אינו עובד אין עבודתו דוחה שבת, וכעי"ז כ' הדב"א, וכן ברש"ש בקדושין יב. הנ"ל מדמי' ליה לרש"י הנ"ל דשחיטת ק"צ דוחה שבת רק ע"י כהן, וה"נ בחלל הוי חילול שבת, ולדברינו ניחא יותר בפשיטות, דהיינו דכיון דלדחיית שבת בעי' שיהא מחוייב בעבודה, להכי בחלל אף דעבודתו כשרה אבל ודאי אינו מצווה לעשות העבודה להכי אין עבודתו דוחה שבת.

[וכן מצינו לענין הדלקת המנורה בבית המקדש, דפסק הרמב"ם בפ"ט מביא"מ ה"ז וז"ל: וכן הדלקת הנרות כשירה בזרים, וכבר העיר במנ"ח דבסה"מ כ' הרמב"ם דמצות ההדלקה היא על הכהנים, ועי' סוגית הגמ' ביומא כד,ב, ובריטב"א ותו"י שם הק' על המ"ד דהדלקה לאו עבודה וכשרה בזר, דהא להדי' בקרא דבר אל אהרן ואל בניו בהעלותך את הנרות, הרי דהוי צווי לאהרן, והצווי הוא בין על ההטבה ובין על ההדלקה וכדפרש"י שם. ונראה לומר בזה דאכן עיקר מצוות ההדלקה נאמרה לכהנים, כשם שכל מצות הקרבנות במקדש נאמרה לכהנים, ובודאי המצוה שנאמרה בהדלקת הנרות, היא בהדלקתה ע"י כהנים, אלא דלהך מ"ד דהדלקה לאו עבודה ס"ל דגם אם הדליק זר, איכא קיום בזה שהמנורה דלוקה ועומדת, וכמו שביאר הגר"ח שם, והיינו דודאי עיקר המצוה היא בהדלקת המנורה, אלא דקיום חובתה היא במה שהמנורה דלוקה ועומדת במקומה, ולכן שפיר מהני גם מה שהיא דלוקה ע"י זר כיון דאין עבודתה במעשה ההדלקה. ולפ"ז נראה לענין הא דהדלקה המנורה דוחה שבת, ולכאורה אם עיקר המצוה מה שהיא דלוקה אמאי הדלקתה דוחה שבת, (ובפרט אי נימא דמהני גם מה שהיא דלוקה ע"י קוף, וראה במנ"ח מצוה צח), אע"כ דודאי איכא מצוה במעשה ההדלקה, והדלקה עושה מצוה, ומברכין עליה, וא"כ נראה דהא דהדלקה דוחה שבת, היינו דוקא בהדלקת הכהן דעליהם מוטלת מצוות המקדש ובכללם מצוה דהדלקת המנורה, ולהכי נאמר בקרא הצווי לכהנים דעיקר המצוה על הכהנים ובהדלקת המנורה בשבת ה"ד ע"י כהנים].

ובדברינו נראה ליישב הר"מ המפורסם סופ"א ממילה שכ' דאין מלין במתו אחיו שסכ"נ דוחה הכל ואפשר למול לאח"ז, ותמהו הרי ג"כ בא"א למול לאח"ז פקו"נ דוחה הכל, ראה חת"ס יו"ד סימן רמה ואב"נ יו"ד שכו אות יב, אך י"ל דעיקר כוונת הר"מ לומר דמדין וחי בהם ליכא למצות מילה ובעי הטד"ב וכנ"ל.

[ובמאמר על תורה כ' דרך נוספת דידוע דעל תורה איכא דין מסי"נ כמש"כ מהרש"א, וכיון דערל לאו בר לימוד תורה הוא כידוע, להכי סד"א דמילה דוחה פקו"נ דהוי מכשיר לתורה, וזהו דהוסיף הר"מ דאפשר למילה לאח"ז].

בדין יבום בקטלנית

עי' רמב"ן וחזקוני עה"ת בראשית לח - ח דמצות יבום קודם מ"ת נהג בכל הקרובים, וביהודה הוה ליה תורת יבם, וכ"מ במד"ר פ' וישב שם דיהודה התחיל במצות יבום תחילה, וכ"ה בפסיקתא דר"כ פי"ב, ובמושב זקנים פ' וישב שם, אולם בריטב"א יבמות ה, ב כתב דנהגו בה לא מתורת מצוה וכו'. ולהלן פסוק יא עד יגדל שלה בני כי אמר פן ימות גם הוא כאחיו וברש"י מוחזקת היא זו שימותו אנשיה. והנה בדין קטלנית לענין יבום אי' בשו"ת הר"מ סימן רעח הו"ד בכס"מ פכ"א מאסו"ב הלכה לא דאין בה דין קטלנית, ובאה"ט סימן ט הביא כן מתש' הרא"ם דקטלנית מתייבמת לכתחילה, אך הביא מתשו' חכ"צ סימן א שהוכיח מפר' וישב דשלה לא ניתן לתמר משום שהוחזקה קטלנית, כפרש"י והרמב"ן שם, והוסיף דאין לומר דשומר מצוה לא ידע דבר רע דה"ד במי שמצווה ועושה אבל האבות שקיימו את התורה בלא צווי ל"ש בהם זאת וכו', וע"ע בפ"ת שם סק"ד, ובנובי"ק אב"ע סימן י הביא דברי הר"מ הנ"ל דל"ש דין קטלנית ביבום, וכתב דזה זמן רב אמרתי מסברא דשומר מצוה לא ידע דבר רע ודבר זה תלוי אם מצות יבום קודמת, והוסיף דבזה תירץ מה שאמר יהודה לתמר כלתו שבי אלמנה בית אביך עד כי יגדל שלה ופרש"י כי לא היה בדעתו להשיאה לו כי אמר מוחזקת היא זו שימותו אנשיה, והדבר תמוה אטו בוש היה יהודה להורות הדין שאסורה להנשא שהיא קטלנית, ולדידי ניחא דזה פשוט דבאיסור אזלינן בתר רובא ובסכנה לא אזלינן בתר רובא כדאי' בחולין י, א וכו', ולדעת ר"מ דחייש למיעוטא קטן אסור לייבם שמא ימצא סריס אלא דקי"ל כרבנן דאזלינן בתר רובא, ובעובדא דתמר שהיה שלה קטן שם נזדמנו שניהם איסור וסכנה, וחדא תליא באידך אם הוא סריס אין כאן מצות יבום ויש כאן איסור אשת אח, וגם סכנתא דקטלנית, ואם אינו סריס יש כאן מצות יבום וממילא ליכא סכנתא, והורה יהודה כהלכה שצריכה להמתין עד יגדל שלה לדעת שאינו סריס, ואף דלענין איסור אזלינן בתר רובא מ"מ פן ימות וכו' ולענין סכנה חיישינן למיעוט וממילא לא דחה אותה בקש והורה כתורה עכ"ל. וכעי"ז כ' בעצי ארזים אב"ע סימן ט עי"ש, אכן זה תליא במח' האו"ש ןהעונג יו"ט אם בביאת יבום דקטן מקיים המצוה כעת או לכשיגדל ונחלקו בבאור הרש"י סא: עי"ש, ואם איכא למצוה שוב גם בקטן שייך שומר מצוה כו', וכ"כ בעמודי אור סימן פא דבקטן ליכא למצוה ולהכי דחאה עד יגדל שלה עי"ש. ובערל"נ יבמות כו. הוכיח דביבום ליכא דין קטלנית ממתני' יבמות פד עי"ש.

ובשו"ת מהרלנ"ח סל"ו כ' דמותר ליבם קטלנית כיון שכבר זקוקה לו והוי כקידש דמותר לכנוס, ובשו"ת נפש חיה אב"ע ס"א כ' דכ"ז למ"ד דיש זיקה, ובשו"ת מהר"י בי רב סימן נט כ' דתתיבם דאין כאן חשש קטלנית **דאשה הקנו לו מהשמים וממילא נפלה קמיה**. ובשו"ת הרמב"ם בסימן קצח (שעג) כ' דבתנאי הבעל שלא ישא אשה על אשתו אין יבום בכלל, שהיבום מין אחר ממיני הנישואין בשביל היותו נישואין נעשין ונגמרין במיתה ואינו תלוי ברצון וא"צ לקדשה **דאשה הקנו לו מן השמים ע"כ,** וראה בשו"ת ב"י דיני יבו"ח סימן ד מש"כ ע"ד הר"מ הנז'.

וכבר נתבאר בשעורים בריש פרקין גדר אשה הקנו מהשמים הנאמר ביבום דל"ה חלות דידיה ולהכי מהני ביבום ביאת שוגג כמש"כ הר"מ בפה"מ בריש פרקין, והרשב"א בשו"ת דלהכי לא בעי' עדים ביבום, וניחא היטב הר"מ לשיטתו.

והנוסח החריף יותר נמצא בשו"ת מהר"י בי רב סימן נט דביבום אשה הקנו מהשמים ועוד דהוי אישות המת ול"ח אישות לאיש אחר ולהכי ליכא דין קטלנית וחדר"ג עיש"ה.

**בס"ד**

**בדין אכילת אשה ועבד ובהמת כהן בתרומה**

מתני' ריש פרק שביעי אע"פ שחייב במזונותן הרי אלו לא יאכלו וכו', וצ"ב מה מעליותא דחייב במזונותן, ועוד דבכל אשת כהן דאוכלת כל חיוב המזונות להלכה הוי רק מדרבנן ומ"מ אוכלת בתרומה, ובאשתו ארוסה דאוכלת מהתורה בתרומה אינו חייב במזונותיה כלל. והנה בתוס' סו. ד"ה אלמנה מבואר דהא דבעבדי מלוג אין אוכלין קאי אף למ"ד דק"פ כקה"ג, ומשום דלענין דין קנין כספו אזלי' בתר קנין הגוף, ובתוס' ישנים הוסיפו דגבי תרומה כיון דהויא "מן התורה בעינן קנין הגוף דכתיב כי יקנה נפש", וצ"ב מש"כ כיון דהוי מהתורה, הא המח' אם ק"פ כקנה"ג הוי על דינים דאורייתא כבכורים בגיטין מז. ובעיקר דברי תוס' תמה בישרש יעקב מההיא דע"ז טו גבי כהן ששכר בהמה מישראל דמבואר בקושית הגמ' דאם שכירות קניה מאכילה בתרומה, והגמ' שם מקשה כן על מתני' דאמאי בשכר כהן מישראל בהמה אינו מאכיל הא שכירות קניא, והא קנין שכירות לא עדיף מק"פ, ובקרן אורה בסוגיא הק' מאידך גיסא דהתוס' יכלו להוכיח מהגמ' בע"ב בישראל ששכר בהמה מכהן דאוכלת בתרומה, וע"כ דאזלי' בתר קנין הגוף עי"ש.

[ותוס' אזלי בקושייתם לשיטתם להלן פה, א ד"ה אלמנה, דבאלמנה לכהן גדול יש לבעל פירות, אך ברש"י שם ד"ה ויש לה מפורש דל"ל פירות, וכ"ה בר"מ אישות פכ"ד ה"ד, ועי' בערל"נ להלן סז, ב ד"ה לימא שכתב בד' רש"י דהיכי שיש קנין פירות לבד מאכיל עבדיו בתרומה, ודלא כתוס' כאן, וע"כ לרש"י לשיטתו ניחא קו' תוס' משום דס"ל דבאלמנה לכ"ג אינו אוכל פירות, ועי' באור שמח בהל' אישות פי"ב ה"ד מה שהעיר בד"ז].

ונ"ל ובהקדם דברי האב"מ בשו"ת סי' יז שביאר בד' התוס' דכוונתם דלענין דין קנין כספו בעי' לדין אדון על קנין האיסור של העבד, ול"ס בקניני הממון, ומש"ה אף דק"פ כקה"ג ובכ"מ אמרי' דכיון דעיקר הדבר עומד להשתמשות להכי בעל הק"פ נחשב כבעלים, אמנם הכא דבעי' לקנין האיסור, הרי האשה עדיפא שהיא הבעלים על קנין האיסור של העבד כנעני, והא דבהמת כהן אוכלת הוא משום דהתם ליכא קנין איסור להכי אזלי' בתר קנין פירות עכתו"ד עי"ש בארוכה. וצ"ע על האב"מ מסו"ד תוס' שכ' גבי מעוכב ג"ש דאתיא גם למ"ד דק"פ כקה"ג, ומשמע דאם לאו כקנה"ג ליכא ראיה, והרי כיון דאזלי' בתר קנין האיסור מהני לכ"ע אף אם ק"פ לאו כקנה"ג, דמעוכב ג"ש יכול לאכול בתרומה מחמת קנין האיסור לאדונו הכהן, ובלא"ה ל"ש נידון דקנין פירות במעוכב ג"ש דהרי הפקירו וליכא לאדון ממונות בעבדו, ועי' בקוה"ע סימן מז סק"ז, ובאמרי משה שם סק"כ ולהלן, ובשערי יושר ש"ה פ"ח מש"כ בדברי תוס'. ובאבן האזל בסוף קדושה בקונטרס קנין כספו עמוד לו, ב כ' דהם ב' תרוצים בתוס', דמש"כ וקצת יש להביא ראיה הוא תרוץ שני עי"ש. ונראה בביאור דברי האב"מ דאין כוונתו רק דבהמת כהן שאני משום דאין לו בה במציאות רק קנין ממון ולא קנין איסור, אלא נראה דכוונת האב"מ דבאכילת העבד איכא ב' חידושים חדא דיכול לאכול ול"ח איבוד התרומה, ובזה דינו כבהמת כהן, דנתרבה מקנין כספו דל"ה אסוי כלוי התרומה, [והר"מ בפהמ"ש בסופ"ק דגיטין השווה אכילת עבדים לאכילת בהמה, אמנם בתוס' שם יב: מבואר דבאכילת עבדים איכא מצוה, וכן נקט המשנה ראשונה פ"ח דתרומות], אכן לענין אכילת העבד בעי' לרבוי דיכול לאכול וליכא בו איסור זרות, דהרי העבד חייב במצות כאשה, ואיך שרי איסור זרות, [ועי' בקובה"ע דמדמה ליה להתוס' להלן ע: דשרי בתרומה כמו דשרי בשפחה כנענית, וכן נראה בתוס' בגיטין מ.], ולפ"ז נראה בדברי האב"מ הנז' דבעי' את קנין האיסור להאכיל את העבד, היינו דעבד עדיף מבהמה, כיון דבעי' לתת לו מעלה שלא יהא בו איסור זרות באכילה, ורק מדין קנין האיסור ושם עבד שבו נתרבה דכמו דהותר לו שפחה כנענית ה"נ הותר לו לאכול בתרומה מדין עבד כהן וליכא בו איסור זרות, אבל בבהמה דל"ש בה איסור זרות, הא דבעי' לרבוי דקנין כספו דאוכלת בתרומה, היינו לומר דליכא איסור לתת לבהמה מצד איבוד התרומה ובזה סגי בקנין הממון שיש לו בבהמה, ונראה דזהו עומק דברי התו"י שכ' דשאני הכא דאסור מהתורה, היינו דבשביל להתיר איסור זרות מהתורה בעי' שיהא הכהן בעלים על קנין הגוף וקנין האיסור של העבד. [ובסוגיא דלהלן סז. גבי עובר אם מאכיל, מוכרח דלמ"ד דעובר זוכה, והעבדים שלו, זוכה העובר גם בקנין האיסור, דאל"כ ל"ש לומר שיאכיל עבדיו, ואין לתמוה מ"ש קנין איסור בעובר, דהא חזינן דשייך לקדש עובר].

ומעתה נראה דאף דאכילת עבדים תליא אם לכהן איכא הקנין איסור בעבדו, אמנם בבהמה תליא בבעלות הממונית וכמש"כ האב"מ, וא"כ נראה דבבהמת מלוג, בגוונא דמתני' דאלמנה לכ"ג דנעשית חללה, ה"נ תאכל הבהמה בתרומה, מצד קנין הבעל, כיון דלבעל הכהן איכא ק"פ וכקה"ג דמי, דבזה אזלי' בתר קנין הממון, ומדוייק היטב דמתני' קתני רק גבי עבדי מלוג דאין העבדים אוכלים, **ומודגש דאע"פ דחייב במזונותן היינו דהוי בעלים על העבד בק"פ ואית ליה שעבוד למזונות,** מ"מ כיון דלענין עבדים בעינן לקנין האיסור בשביל שיותר לעבוד לאכול בתרומה, וקנין האיסור של העבד שייך לאלמנה והיא נעשית חללה ואינה מאכילה, ולבעל הכ"ג יש רק קנין פירות וזה אינו יכול להתיר לעבד את האיסור זרות בתרומה וכדפי', ובזה ניחא היטב קו' הישר"י משכר בהמה דה"נ אם שכירות קניה ואית ליה קנין ממון שפיר מאכיל הבהמה בתרומה, ואין להקשות דמ"מ יאכל העבד בתרומה מחמת הק"פ של לכהן גדול בנכסי מלוג ויהני להאכילו כמו בהמת כהן דסגי בקנין פירות של הכהן, דזה אינו דדוקא לגבי להאכיל לבהמה דליכא איסור זרות מהני ק"פ, אבל להאכיל לעבד תרומה ולהתיר לו איסור זרות בעינן שיהא הכהן אדון על קנין האיסור ולא סגי בזה בקנין פירות וכדפי'. [ומה"ט צ"ב קו' התו"י שהק' גבי אשה דמה שקנה אשה קנה בעלה, ומלבד דהוי רק דרבנן, הרי בלא"ה לבעל איכא רק קנין פירות, ולא סגי בק"פ להאכיל העבדים בתרומה וכד' התוס' והתו"י הנ"ל].

והנה הרע"א בגה"ש ציין על דינא דעבדים שקנו עבדים, לההיא דכ' התוס' בנזיר דעבד א"י לקנות עבד לגופו אלא למעש"י, וכוונת הרע"א להק' דא"כ איך העבדים מאכילים עבדיהם הא ל"ה קנין כספו דבעי' לקנין הגוף, וכה"ק ברע"א בקושיות עצומות בנזיר שם דמסוגין מוכח דעבד קונה עבד, וכוונתו דע"כ דאית ליה קנין הגוף מדמאכיל בתרומה, וע"ע קר"א בסוגיא, ונ"ל דממנ"פ אם ליכא התם קנין איסור, דנתרבה דין עבדות מיוחד של הם קונים זמ"ז למעש"י, תו העבדים של כהן שקנו עבדים יאכלו מצד קנין הממון כמו שמאכילים בהמת כהן וכנ"ל, והוי כעבדים שקנו בהמה דיאכלו בתרומה מחמת קנין הממון והוי בכלל הרבוי דקנינו שקנה קנין, דמסתבר דדין קניינו שקנה קנין הוא גם בבהמה, וא"כ דין העבד שקנה עבד הוא כדין בהמה דמאכיל מצד קנין הממון, ובין אם נפרש באב"מ כפשוטו דבבהמה כיון דליכא קנין איסור סגי בקנין ממון, ובין אם נבאר גדר הדברים דבעבד כיון דחייב במצות כאשה להכי בעי' לקנין האיסור להתיר איסור זרות, מ"מ בעבד שקנה עבד דכל קניינו הוא למעש"י ואין לעבד השני דין עבד למצוות ולית ליה איסור זרות, שוב הוי כבהמת עבד וסגי בקנין הממון, ואכן מצאתי ביד שאול יור"ד בהל' עבדים סי' רסז שהרגיש בסברא זו דהעבד שקנה עבד, הרי העבד השני יהי' כבהמה, דהעבד אינו טובל לשם עבדות וא"ח במצות, אלא דסגי בקנין הממון להאכילו בתרומה, ונשנו דבריו גם בתשובה בשואל ומשיב קמא ח"ב סימן קל עי"ש. ונמצא דאף דבחד ברייתא קתני אשה המאכילה עבדיה ועבד המאכיל עבדים, תרי ענינים הם, דאשה מאכילה עבדיה כדין כהנת וכדיבואר להלן דאשת כהן הוי ככהנת ומעיקרא לית לה איסור זרות כיון דנעשית ככהנת, ובעבד המאכיל עבדיו הוי כדין עבד כהן דמאכיל בהמתו.

וברע"א ובערוך לנר העירו דנחלקו הר"מ והחנוך, דהחנוך מ' רפ כ' דרק עבדים מאכילים עבדים, ולא עבדים דעבדים השניים, ודלא כהרשב"א בגירסתו בסוגיא, ולהר"מ שכ' דעבדי האשה מאכילים עבדיהם, ה"ה עבדים השניים מאכלים עבדיהם, וכמש"כ הרע"א בגליון הר"מ שם, ומבואר דנחלקו בזה הרמב"ם והחנוך, אמנם נראה דאין בזה מח' כלל, ודוקא גבי אשה כ' הר"מ כן, והיינו משום דחלוק דין קנין כספו להאכיל עבדו מדין קנין כספו באשתו, דבעבד הפי' דמחמת דהוי כספו והוא בעלים עליו על הממונות או על קנין האיסור כד' האב"מ הנ"ל, להכי מאכיל עבדיו, אבל באשתו הפשט הוא דמחמת קנין כספו דינה ככהנת, ובפרט בנשואה דהוי ביתו א"כ אכילתה היא מדין עצמי דאשת כהן ככהנת, [ובשיעורים בסו"פ יבואר מלשון הר"מ אסו"ב פ"ג ה"ג שכ' דבת ישראל לכהן שזינתה דינה בחנק ככל אשת איש ולא בשריפה, הרי דסד"א דדינה כשריפה כבת כהן, והיינו משום דנעשית ככהנת]. וכך נראה ברמב"ן וברשב"א ובתוס' בסוגין, [מיהו ברש"י במתני' כ' גבי אשה שמאכילה עבדיה דהוא מדין קניינו שקנה קנין, וצ"ע דסותר לרש"י לשיטתו בקדושין י דאוכלת מדין ביתו א"כ ע"כ דנעשית כהנת, ול"ל לרש"י לומר הכא דהוא מדין קניינו שקנה קנין], וניחא בזה הערת המהרש"א ע"ד התוס' עיש"ה. וכ"כ בישועות מלכו תרומות פ"ז ובזכר יצחק סימן לא, ובשעורי הגר"ש בקדושין עמוד צג, ולפלא שבדרך אמונה בתרומות שם בביאור הלכה מערב אכילת בהמה עבד ואשה דהכל הוא משום קנין כספו ולא נעשית כהנת עי' בדבריו, ולא נראה כן וכמש"נ.

[ובאשת כהן אח"מ הבעל כשיש לה זרע לכא' ל"ש לומר דהוי קנין כספו דמת אין לו קנין, וע"כ אוכלת משום דין כהנת מחמת זרע בעלה, וכ"כ באמרי משה יג-ד, ונמצא דמה דמאכלת עבדיה אח"מ הוא מכח עצמה ולא מדין קנינו שקנה קנין, ומ"מ יש לדון דל"ה ככהנת בחיי בעלה דאפשר לקיים בה מצות נתינה של תרומה ואכ"מ, וכ"ה בחזו"א דבכה"ג אם היא חללה לאח"מ בעלה לא יאכלו עבדיה, ויש לדון דגם קנין כספו דאשה הוי מחמת "מעלה" ולא קנין גרידא, וא"כ שייך כן נמי לאח"מ בעלה].

וכ"כ בזכר יצחק סי' לא דנשואה דאוכלת מדין ביתו נעשית ככהנת, ובקוה"ע הכריח כן מהא דחללה אינה אוכלת ואילו שפחה אוכלת אף דהוי זונה, וע"כ החילוק דשפחה אוכלת מדין בהמת כהן, משא"כ אשתו דאוכלת מדין אשת כהן, להכי בפסולה נתמעטה דאינה אוכלת, והיינו דאין הכוונה דבאשתו דאוכלת איכא ב' דיני חדא דלא גרע משפחה ועוד מדין דנעשית ככהנת, דא"כ גם בזונה תאכל בתרומה מדין שפחה, וע"כ באשת כהן הוי רק דין נפרד דאוכלת מדין כוהנת, ומש"ה בזונה וחללה אינה אוכלת כלל, וכך מוכרח בגמ' לעיל דף נו בת ישראל שניסת לכהן ומית תיכול שכבר אכלה, ומשני כיון דמית ליה פקע ליה קדושתיה מינה וכו', הרי להדי' דאוכלת מדין קדושת כהונה שחל עליה ובמית פקעה קדושת אשת כהן מינה, [מיהו בגמ' נז. הלשון פקע קניניה, ומשמע דאיכא ב' דינים באכילת אשה], ונמצא דמה שאשת כהן מאכילה עבדיה אינו מדין קנינו שקנה קנין (כלשון הגמ' ורש"י לכאורה) אלא מדין כהן המאכיל עבדו, וא"כ עבדיהם המאכילים עבדים חשיב כעבדי כהן המאכילים עבדים. [אמנם בתורא"ש קדושין ה. כ' על דין קנין כספו דאוכלת דכיון דמושל עליה ומשועבדת לו מיקרי קנין כספו אפי' קנאה בשטר ובביאה, ולכא' הי' משמע מדבריו דהקנין כספו הוי גדר בעלות וקנין, אמנם בתורא"ש גופי' להלן שם י: כ' דבמקדש בביאה אוכלת משום דאיתקש הויות וכו' וכמש"כ רש"י בכתובות נח, והיינו ע"כ משום דהקנין כספו הוא משום שקנאה בכסף ובביאה איתקש וכו', אבל לא משום בעלות עליה, וכדפי' האב"מ בתש' שם, ומלבד זאת דברי התורא"ש הנז' צ"ע דאיזה שעבוד יש לארוסה, דהרי כל חיובי האשה חלים בנשואין]. אך מ"מ נראה דאף אשת כהן דאוכלת ככהנת מ"מ אין הפשט דהוי כבת כהן דהיא מזרע אהרן, אלא מחמת דהוי ברשות בעלה אוכלת, וזהו דילפי' ליה מקנין כספו, וגם להנך ראשונים [ריטב"א ותוס' שאנץ כתובות נח ובס' הישר סימן ז] שכ' דקנין כספו אסמכתא ועיקר קרא דאשה אוכלת הוא מדין כל טהור בביתך, הא מיהא דין כהנת שבה הוא ע"י קנין כספו, וזה כוונת תוס' שאנץ ליישב קו' תורא"ש קדושין יא שהק' על הר"ת דחזי' דאשה אוכלת מדין קניינו שקנה קנין, ותי' תוס' שאנץ שם **ולי נראה דלעולם קנין כספו הוי אסמכתא, ונהי דלא חשיב' אשתו קנין, כספו מיהא מקריא הילכך מקנין כספו נפ"ל שפיר אשה שקנתה עבדים** וכו', וכוונתו דגם זכות אכילה באשה מדין כל טהור בביתך הוא מחמת דהוי כספו דבעל, היינו דאינה כהנת ביחוסה אלא ע"י שהיא נשואה לכהן חל עליה דין כהנת, ונראה דהר"ש לשיטתו דהרי כ' בתו"כ אמור דע"ע אינו אוכל בתרומה כיון דאינו במכירה ל"ה כספו, וצ"ב דהרי גם אשה אינו במכירה, וע"כ דאשה שאני דנעשית כהנת, והר"ש לשיטתו ס"ל דמקיים מצות נתינה ע"י אשת כהן, אלא דמ"מ ס"ל דדין כהנת חל ע"י שנעשית כספו של כהן באישות וכדפי'. וחזינן דעובר במעי אשת כהן אלמנה נחשב כעובר במעי זרה, ובזה מבואר כוונת רע"א הנ"ל דמדמה אכילת עבד לאשה לגבי קנינו שקנה קנין, וראה עוד בשעור להלן בדין אכילת בת כהן.

ומה"ט יש לדון הרבה על דברי המנ"ח במצוה כב אות יח שכ' בפשיטות דאשת כהן דאוכלת בתרומה פטורה מפט"ח והוי כל שכן מבת כהן וכו' דשאני בת כהן דהיא מזרע אהרן ובודאי היא מעליותא יותר מאשת כהן דנעשית ככהנת מחמת הקנין כספו אבל אינה מזרע אהרן הכהן ומנ"ל דתהא פטורה מפט"ח. [וע"ע במנ"ח מצוה רפ אות לה מפורש דבת כהן עדיפא מאשת כהן וכמש"כ], עוד כ' המנ"ח שם בהמשך דבריו דבמת בעלה דאוכלת בתרומה מחמת הבן ה"נ תהא חייבת בפט"ח דרק בתרומה נתרבה דאוכלת מחמת הבן, וגם זה אינו נראה לי דאדרבא אם אשת כהן פטורה מפט"ח לשיטת המנ"ח מטעם דהוי ככהנת, הרי גם במת בעלה ואוכלת מחמת הבן הוי ככהנת כיבואר בשעורים להלן דאוכלת מחמת האב. [ולעיל הבאתי מלשון הר"מ אסו"ב פ"ג ה"ג שכ' דבת ישראל לכהן שזינתה דינה בחנק ככל אשת איש ולא בשריפה, הרי דסד"א דדינה כשריפה כבת כהן, והיינו משום דנעשית ככהנת, ומ"מ אין דינה בשריפה כיון דל"ה בת כהן].

והנה בהמה השייכת לכהן וישראל בשותפות, מבואר במשנה ראשונה תרומות פי"א מ"ט ובשו"ת פנים מאירות ח"א סי"א דאוכלת בתרומה (לכה"פ בימים ששייכת לכהן דיש ברירה, והמש"ר כ' דאנן סהדי דניחא ליה לכהן), וכן כתב באמרי בינה שבת סימן ג (ועי"ש שכ' דאם שכירות קניא חשיב בעלים לבד), ובפנ"י גיטין מב, ב כ' בד' תוס' שם גבי ח"ע וחב"ח דאוכל בתרומה, ותמהו במהרש"ל ומהר"ם ע"ד תוס' דאיך יאכל החצי ב"ח, וכ' הפנ"י בשיטתם דגם עבד של כהן וישראל אוכל בתרומה מחמת הכהן, ואף להתו"כ דאינו אוכל הכא עדיף דצד עבדות קנוי לגמרי לכהן וכו' ועי"ש במהרש"א ורש"ש, אכן בתורא"ש בגיטין שם הקשה דהאיך יאכל צד חירות בתרומה, ונראה הביאור דשאני עבד השייך בשותפות לכהן וישראל דאינו אוכל בתרומה, והחילוק בזה הוא דבעבד של כהן וישראל אינו אוכל מחמת דין זרות שחל עליו ע"י בעלות הישראל, משא"כ בבהמה ל"ש איסור זרות, ורק הנידון הוא משום הפסד התרומה, ומש"ה לגבי קנין כספו סגי בבעלות הכהן על הבהמה, וראה עוד בנידון שותפות מש"כ בשואל ומשיב מהדו"ק ח"א סימן רפט, ובישועות מלכו תרומות פ"ז הי"ח ד"ה והנה, ובאור שמח בהל' נחלות פ"א הי"ג ד"ה לכן נראה.

ובעיקר קו' תוס' דהבעל יאכיל מחמת ק"פ דהוי כקנין הגוף בנכסי מלוג, יל"ע למש"כ תוס' לעיל לו: דק"פ דבעל גרע דאין לו אלא מכוחה ולהכי היה מהני מכירת האשה בלי תקנת אושא, וכ"כ עוד ראשונים הו"ד בשעורים בכתובות בפרק שמיני ותשיעי, וא"כ נימא דמשו"כ ל"ח קנין כספו להאכיל בתרומה, וצ"ל דמ"מ סגי בכך להחשב את העבדים כקנין כספו, וכונת התוס' רק לענין הא דהיה מהני מכירת האשה. עוד יש להעיר לדברי האור שמח בהשמטות להל' בכורות [בסוף ח"א] דנכ"מ חשיב כשותפות הבעל והאשה ומה"ט הסתפק דלענין מעשר בהמה בהמות נכסי מלוג יהיו פטורין מדין שותפות, ולפ"ז יש להעיר על קו' תוס' דהא כיון דהוי שותפות מה הקשו תוס' דבאשתו חללה העבדים יאכלו מדין ק"פ דבעל, והא הוי כעבד השייך בשותפות לכהן וחלל דאין העבד אוכל כיבואר להלן בשי' הרמב"ם והתו"כ, וצ"ל דדוקא לגבי מע"ב חשיב לפטור דל"ה שייך לאחד אלא שותפות, אבל הכא לגבי עבדים ל"ה פטור שותפות דכיון דלכ"א איכא סוג בעלות בפ"ע לבעל פירות ולאשה הגוף ל"ח שותפות כהן ישראל.

ולסיום הקונטרס נראה להעיר בהא דאי' בתו"כ פ' אמור יצא המת שאין לו לחם, ולראב"ד ורבינו הלל וזי"ר וח"ח מבואר דקאי על האדון שמת דאין עבדיו אוכלין בתרומה, וצע"ג דכיון שמת האדון ואין לו ממונות בעבדו וכ"ש דאין לו קנין איסור מהיכי תיתי דיאכלו עבדיו בתרומה, [וכעי"ז תמה במקו"ב ח"ב בהשמטות], ובר"ש משאנץ בפי' ראשון פי' דקאי על אשתו דאין אוכלת [באין הבנים כהנים], וכ"נ בזי"ר, והר"ש הוסיף אע"פ דכבר אכלה, וצע"ג דכיון דמת נפקע ממנה דין כהנת ומהיכי תיתי דיאכילנה בתרומה. ואולי מיירי כשהיה תפוסת הבית דעדיין שם המת על הנכסים וסד"א דמיקרי עבדי כהן.

בס"ד

**אכילת אשת כהן בתרומה**

א] ברשב"א בד"ה ועבדי מלוג כ' **דכל שהיא אוכלת הרי היא ככהן עצמו**, ומבואר דהאשה ככהנת, ואשה עדיפא מאכילת בהמה ועבד וכמש"כ החנוך דהאשה אחת מצלעותיו ונעשית ככהנת.

אולם צ"ע דבהמשך דברי הרשב"א ד"ה ה"ג כשהביא הירושלמי דעבדים שקנו קנין דה"ד בע"מ שישמשו את האדון, ומבואר ברשב"א בד' הירושלמי פי' חדש בדינא דעבדים שקנו עבדים דה"ד היכא דשייכא לאדון, וכ"נ בר"מ שהרי לא הזכיר דמיירי בגוונא דע"מ שאין לרבו וכו' כפרש"י ותוס', ועוד דהרי פסק להדי' דל"מ תנאי דע"מ וכו' (ודברי הרדב"ז בהל' תרומות שם צ"ע), אמנם צ"ב דא"כ ל"ל רבוי דאוכלים בתרומה הא שייכי לאדון, [ובמנ"ח רפ כ' דבזה פליגי בסוגיא דלרבינא אוכלים מכחה ולרבא ורב אשי פליגי בזה], ונראה לחדש דאף דבעבדים שקנו עבדים, העבדים השניים שייכא לאדון מדין מה שקנה עבד וכו', אמנם ה"ד לקנין הממון, [ולהרבה ראשונים הפי' דהאדון זוכה מיד העבד], אבל לקנין האיסור ל"ש לומר דרבו זוכה בקנין איסור של עבדי עבדיו, וא"כ שפיר ס"ד דלא יאכלו בתרומה, כיון דדין קנין כספו להאכיל עבד תליא בקנין האיסור וכמש"נ בשיעור הקודם, וקנין האיסור שייך לעבד אם יש בעבד שקנה עבד קנין איסור, וזהו דילפי' מקראי דקנינו שקנה קנין אוכל בתרומה מגזה"כ, ועי' לשון ראמ"ה ויש לפרש בדבריו כמש"כ. [ויתכן דבגזה"כ קתני דהאיסור נגרר אחר הממון וגם בקנין האיסור שייכי לאדון, ועוד דממנ"פ אי נימא דחשיב דהקניה היא ע"י העבד, הרי לד' התוס' בנזיר סא: הקניה היא רק לענין הממון וליכא כלל קנין איסור, ועי' בחזו"י בתוספתא כאן בענין זה. - ובאב"מ הוכיח מעבדים דמאכילים עבדים אף דאין הממון לאדון, וע"כ משום קנין האיסור וכו', אמנם זה תליא אם האכילה הוא משום העבד או משום האדון, דהא י"ל דשאני בקנינו שקנה קנין דאוכל מצד העבד ולאו מצד האדון, ואין להוכיח מכאן דהקנין איסור מאכיל. - והנה לד' הרשב"א דעבדים השניים אוכלים מדין עבדי האדון, לכא' ל"ש דינו של החנוך שם, דודאי גם עבדים השלישים יאכלו שהרי אוכלים מכח האדון ולא מכח העבדים השניים, ולפ"ז ע"כ להרשב"א בדעת הירושלמי ליכא לדינו של החנוך].

והרשב"א שם הק' מאשה דעבדי מלוג שלה לאח"מ הבעל אוכלים מחמתה אע"פ שאין ליורשים בהן כלום וה"נ כשקנו עבדים ע"מ שאין לרבו רשות בהן מפני מה אין אוכלין מחמת העבדים שאוכלין, וצ"ע דלהרשב"א שאני אשת כהן דאוכלת מכח עצמה דהוי ככהנת ולכן עבדי מלוג אוכלין מכוחה, אבל עבד אוכל רק מכח האדון להכי גם עבדי העבד לירושלמי אוכלים רק מכח האדון כשיש לו בהם חלק, ומצאתי בישועות מלכו תרומות פ"ז שעמד בזה, ותי' כן את קו' הרשב"א עי"ש, אך א"כ איכא סתירה בדברי הרשב"א, ונראה דהרשב"א ס"ל כן רק באשה בחיי בעלה דהוי ככהנת משא"כ במת ואוכלת מכח הבן ל"ח ככהנת, ובאמת הרש"ש לעיל סו. דן גבי אשת כהן שמת דאוכלת משום הבן, והרי אינה אוכלת משום קנין, ומנלן שמאכילה עבדיה, ובאמרי משה כ' דנעשית ככהנת וכו', [אמנם פשוט דמ"מ ל"ד לדין בת כהן, אלא דמחמת הקנין לבעלה הוי ככהנת, והרי חזי' בדף סז. דחשיב עובר במעי זרה הרי דל"א דמשום דהוי אשת כהן הוי עובר במעי כהנת ופשוט].

אכן זה תלוי בהא דבאשת כהן שמת והניח בן, אם הפי' רק דהבן מאכיל כמו דכהן מאכיל עבדו וכו', או דבהניח בן הוי כמו שהאב קיים ונשאר דינה כאשת כהן, ונמצא דהבן מאכיל מכח האב ולאו מכוחו של הבן, ומפורש כן ביש"ש סו"פ יש מותרות שכ' דבריה כרעיה דאבוה והוי כמו שהאב קיים ומבואר כמש"כ, [ויבואר בשיעור בסו"פ], וכן נוטה לשון הרשב"ם ב"ב קמא:, [ומוכרח כן מהא דהיכא דאיכא בן פסול דמאכיל וע"כ דאוכלת משום האב, ויבואר בזה בשעור בסו"פ], ולפ"ז גם כשמאכילה עבדיה אין הכוונה דמאכילה מכח הבן, אלא דמאכילה מכח עצמה, וא"כ עבדיה יאכילו עבדיה כמו בכל אשת כהן בחיי בעלה. איברא דאפי' נימא כמהרש"ל מסתבר דל"ד לאשת כהן בחיי בעלה דהתם מבואר בר"ש תרומות פ"ו מ"ב דהוי ככהנת גם לקיום מצות נתינה, אבל במת בעליה ואוכלת משום בנה מסתבר דל"ה כדין כהנת לקיום מצוות נתינה. ועי' בחזו"א כאן שכ' דאף למ"ד דחללה תאכיל עבדיה, מ"מ במת בעלה ואוכלת מחמת בנה אינה מאכילה עבדיה, ומסתבר דדברי החזו"א שייכי אף למש"כ דהבן חשיב כאביו קיים ומאכיל אמו, דמ"מ ל"ד לאב קיים וכמש"נ. [ועי' בגליוני הש"ס להלן פז שכ' לחדש דהיכא דהבעל מת והניחה מעוברת ואח"כ נולד הבן בזה אוכלת רק מכח הבן ול"ח כמו שהאב קיים, ויש בזה כמה נ"מ כיבואר בשעורים להלן, אך עיקר דבריו מחודשים].

ויש להוסיף בהא דבבת ישראל הנשואה לכהן שמת והניחה מעוברת, דאמרי' דהעובר הוי זר במעי זרה, והרי אמו הוי ככהנת ואיך מקבל העובר דין זרות מהאם, ובפרט היכא דהניח בן דככרעי' דאבוה והוי כהאב קיים ואשתו ככהנת, וע"כ צ"ל דמ"מ האם ל"ה משבט הכהונה וכל דינה ככהנת הוא מחמת בעלה, ומש"ה י"ל דאף דהבן מאכיל כמו שהאב קיים אבל ל"ה האם כדין כהנת ממש וכדין בת כהן וכדפי',

והנה שיטת הרוקח [הביאו הש"ך ביו"ד סימן שעא] דאשת כהן מעוברת אסורה ליכנס באהל המת משום טומאת העובר, וההיתר בזה הוא רק משום ספק ספיקא וכו', ותמהו האחרונים מהגמ' סז. דעובר במעי זרה זר הוא, ואף בעובר במעי כהנת, ל"ש דינא דהרוקח, כיון דהא גם לכהנת ליכא איסור טומאה. ונ"ל דבר חדש דהרוקח מיירי באשת כהן בחיי בעלה דאז דינה ככהנת ולהכי ס"ל דהעובר הוי כבמעי כהנת ול"ה זר, ואסור למעוברת ליטמא למתים, אבל הגמ' סז. מיירי במת בעלה ואז אוכלת מצד בנה דהבן מאכיל את אמו ובזה ל"ה ככהנת אלא דבנה מאכילה, ומש"ה נחשב העובר כנמצא במעי זרה [ויבואר בסוגיא שם דהעובר במעי זרה זו הוי כהן כיון דהוא מזרע כהן, ורק מחמת היותו חלק מאמו, אית ליה פסול זרות ודינו כזר] ויכולה אז ליטמא למתים כיון דהעובר דינו כזר וא"ש היטב.

ונראה עוד בישוב סתירת הרשב"א עפי"מ שביארנו בשיעור כללי הקודם דגם אם הוי ככהנת מ"מ יסוד דינה הוא מחמת קניינה לכהן, ול"ד לבת כהן דהוי מזרע אהרן, ולכן בסוגיא מוזכר דמאכילה עבדיה מדין קניינו שקנה קנין, וכפי שנקטו הרע"א והערל"נ הנ"ל ברמב"ם דחולק על החינוך וכנ"ל, וכפי שהבאתי בשיעור הקודם מתוס' שאנץ בכתובות שמיישב דגם אם האשה ככהנת ואוכלת מקרא דכל טהור בביתך הוי כספו היינו דדין כהנת שבה חל ע"י דהיא קנין כספו.

ונראה הוכחה מופלאה מדברי הרשב"א בנדרים כט במש"כ דבמקדש אשה לזמן הוי ק"פ ואם הוי אשת כהן אינה אוכלת דל"ה קנין כספו לתרומה דהוי כקנין פירות, ונראה דאפי' נימא דאשה נעשית כהנת וא"כ שייך זה גם בקדשה לזמן, אך כיון דדין כהנת חל ע"י דהוי קנין כספו, הכא דהוי לזמן ל"ה קנין כספו להכי אינה אוכלת בתרומה.

ב] במנ"ח במ' רפ סק"ה הק' בהא דמבואר בר"מ פ"ז מתרומות הי"ז דבעבד של ב' שותפין שהיה אחד מהם כהן אינו מאכיל ה"ז העבד אסור לאכול, ומשמע דרק היכא דשותף אחד א"י להאכיל, אינו אוכל, והרדב"ז שם כ' דהוי כמו עבד של כהן וישראל דאינו אוכל וכמו שנתבאר בשיעור כללי הקודם, ומשמע דבעבד של ב' כהנים כשרים ה"נ אוכל בתרומה, [ובמתני' דלאשה איכא קנה"ג ולבעל ק"פ ל"ח כשותפות וכך מוכרח מקו' התוס', ומשום דאם ק"פ כקנה"ג הוי הוא עיקר הבעלים], והק' המנ"ח דאמאי לגבי דין שן ועין ולגבי דין יום או יומים אמרי' דבעי' כספו המיוחד לו ול"מ בשותפין, עי"ש ראיותיו לדין זה, וא"כ ה"נ בקנין כספו נימא כן דבעי' כספו המיוחד לו, ובאו"ש נחלות פ"א הי"ג ד"ה לכן נראה הביא מהתו"כ פ' אמור פרשתא ה דכה"ג ה"נ אין העבד אוכל בתרומה דל"ה כספו המיוחד, וכך נראה בפי' רבינו הלל ור"ש משאנץ בפירושם על התו"כ שם, אכן ברמב"ם הנז' מפורש דהעבד אוכל, דהר"מ יפרש בתו"כ עפ"י הירושלמי דהמיעוט ה"ד היכא דהוי עבד של כהן וישראל או כהן שאינו מאכיל, אבל בעבד של ב' כהנים ה"נ אוכל ולא נתמעט מדין כספו המיוחד, ואפשר לומר בטעם הר"מ דשאני לדין שו"ע ויום או יומים דהוי סיבה מחמת הבעלים ובזה בעי' דוקא בעלים המיוחד, משא"כ לדין קנין כספו דתרומה כיון דממנ"פ שיך לב' כהנים שפיר אוכל, ועד"ז כ' האמרי משה בסימן יג, [ועי' בפנ"י קדושין ר"פ האומר גבי מקודשת לב' כהנים בלאחר ל' דאינה אוכלת דל"ה כספו המיוחד לו, וכ"נ ברשב"א שם, וע"ע בקר"א סו: ובישרש יעקב להלן סז. ע"ד רש"י שם].

ונראה לחדש בישוב קו' המנ"ח דרק אם באנו לדון בבעלות של קנין הממון דהעבד, בזה באית ליה ב' אדונים חשיבי כשותפין ול"ה כספו המיוחד לו, אכן לדין קנין כספו בתרומה הרי נתבאר בשיעור הקודם בד' תוס' עפ"י האב"מ בתשובה דתליא בקנין האיסור, ומסתבר דלזה חשיב כל אחד בעלים גמור, דלכ"א איכא קנין איסור גמור בעבדו, [דהרי העבד בעי ג"ש מכל אחד וע"כ כמש"כ, ועדיין יל"ע בזה מהגמ' גיטין דמבואר דבעבד של שנים ושחרר אחד חלקו נעשה לחב"ח ואסור בשפחה, וי"ל], דהרי כיון דדין קנין כספו דתרומה תליא בקנין האיסור, הרי אין הסיבה בהתייחסות של העבד לאדון, אלא דשם עבד כנעני שבו - דזה תליא בקנין האיסור - מאכילו בתרומה, ולהכי גם במפקיר עבדו דמעוכב ג"ש הוא אוכל בתרומה, ומש"ה בעבד של שותפין חשיב קנין כספו דכל אחד לאכול בתרומה. ונראה דנ"מ בשני עבדים של כהן שקנו עבד דהעבד הוי בשותפות לשניהם ואוכל מצד קנין הממון, א"כ ה"נ לא יאכל בתרומה דל"ה קנין כספו המיוחד לו, ודוקא בעבד של ב' כהנים דכ"א הוי בעלים גמור על קנין האיסור, בזה מיקרי קנין כספו המיוחד וכמש"נ. ובזה יש לבאר חידוש התו"ג בגיטין מב: בד' תוס' שם שכ' דבר נפלא וז"ל בסו"ד משא"כ בעבד שהיה כולו של כהן והיה נקרא קנין כסף של כהן וגם אף ששיחרר כבר החצי עדיין מעוכב מחמתו מלישא ב"ח והוא לבד יכול להתירו לא נתבטל קנין כספו של כהן זה עכ"ל, ונראה דכוונתו דחשיב קנין איסור כולו של הכהן דכבר חל מחמתו קנין איסור של עבדות וחשיב דנשאר הקנין איסור, ומש"ה שרי לאיסור זרות גם בכה"ג דהוי חב"ח.

ולפ"ז נראה דמדוייק היטב בר"מ הנז' שכ' האי דינא בעבד של ב' שותפין שהיה אחד מהן כהן שאינו מאכיל אינו אוכל, וכוונת הר"מ להשמיענו דאין העבד אוכל מאיסור זרות דכיון דאיכא בעלים אחד ישראל לא הותר האיסור זרות וכנ"ל. וכך נראה ברדב"ז ומהרי"ק שם שכ' דהר"מ מיירי בעבד של ב' כהנים, ואחד מהן הוי כהן שאינו מאכיל כחלל וכיוצא, ובזה כ' הר"מ דאין העבד אוכל מאיסור זרות כיון דהוי גם עבד של כהן שאינו מאכיל, וזהו מטעם הנ"ל דכה"ג יש בו איסור זרות, וכבר נתבאר בשעור לעיל דבבהמה של כהן וישראל שאני וה"נ אוכלת, אבל בעבד של כהן מאכיל וכהן שאינו מאכיל דייק הר"מ בלשונו וכ' אסור לו לעבד לאכול, והדגיש הר"מ דאסור לעבד לאכול, היינו דמצד האדון הראוי להאכיל ה"נ מאכיל העבד כיון דהוי קנין כספו גמור בקנין האיסור, ורק דאיכא איסור על העבד לאכול היינו מדין זרות כיון דמעורב בו בעלות של כהן שאינו מאכיל ודוק.

והנה בר"מ פ"ז ה"כ כ' גבי שניה דהיא אוכלת ואינה מאכלת עבדיה, ולכא' אם היא כהנת אמאי אינה מאכילה, והרדב"ז שם כתב הטעם כיון דאין לה מזונות וכו' וצ"ב דמ"ש דין קנין כספו למזונות והרי ארוסה הוי קנין כספו לתרומה מה"ת אף דאין לה מזונות, וע"כ צ"ל דכיון דאשת כהן יסוד אכילתה הוא מדין קנין, ואף דהיא אוכלת כיון דהיא נעשית כהנת, מ"מ לענין להאכיל עבדיה הוא מדין קנין וכמש"כ בתוס' שאנץ שהבאתי בשיעור הקודם, דלגבי להאכיל עבדי האשה בעי' לדין קניינו שקנה קנין כיון דמאכילה מדין קנין כספו, ואף דהיא אוכלת מחמת דהוי כהנת מדין כל טהור בביתך, זה הוי רבוי לגבי היא עצמה דהוי כהנת, אבל להאכיל עבדיה בעי' לדין קנין וכדפי', א"כ להכי בשניה אינה מאכילה עבדיה, ומטעם שכ' בזכר יצחק בסימן לא דכיון דצריך להוציאה חסר בקנין כספו, ולפ"ז מוכרח בר"מ דגם באשה האכילה היא מדין קנין וכפי שנקט הרע"א הנ"ל בהא דחולק על החינוך, ובזה יבואר הכס"מ שם בהכ"ג שכ' גבי בת כהן שניה שנתארסה לכהן דמאכלת עבדיה, והיינו דהתם הוי דין עצמי דכהנת דבת כהנת אוכלת מדין עצמי זולת מה שאוכלת מדין קנין בעלה וכמש"נ בשעורים לעיל נו:, ולכך מאכילה עבדיה, וכפי שביארתי בשעור הקודם דבת כהן עדיפא מאשת כהן דהיא מזרע אהרן, משא"כ אשת כהן דדין כהונה שבה חל מחמת הדין קנין כספו וכמש"נ. [והבאתי לתמוה על המנ"ח מצוה כב שכ' דאשת כהן עדיפא מבת כהן ופטורה מפט"ח וכו', ובאמת המנ"ח עצמו במצוה רפ אות לה נקט דבת כהן עדיפא עי"ש שכ' דבבת כהן שניסת לישראל ואכלה בתרומה דפטורה מחומש דל"ה זרה מעיקרא, אמנם בבת ישראל שניסת לכהן ונתגרשה אין דנים אותה כל"ה זרה מעיקרא כיון מחמת בעלה, ומבואר להדי' כמש"כ].

ובזכ"י שם הקשה ע"ד האב"מ בשו"ת סימן יז שכ' דהיכא דכופין את האדון להוציא את עבדו וכמו במעוכב ג"ש, ל"ח קנין כספו, א"כ גם באשה אמאי בפצו"ד מאכילה, הא כופין אותו להוציאה, ולכאורה יש לחלק דדוקא בעבד כיון דכופין להוציא חסר בבעלות דאדון גם על קנין האיסור, משא"כ באשה נשואה דאוכלת מצד דחשיבא ככהנת מחמת קנין האישות א"כ ה"נ אף היכא דכופין להוציא, מ"מ כל זמן האישות חשיבא ככהנת, ומש"ה אוכלת בתרומה, [וי"ל דנ"מ לפי"מ דיבואר להלן בשי' רש"י דארוסה דאוכלת מה"ת מדין קנין כספו, ודין אכילתה הוא דין קנייני מצד קניינה דכהן, ובזה שפיר י"ל דהיכא דכופין אותו להוציאה, ה"נ לא תאכל בתרומה].

ובזה ניחא היטב הא דכ' הר"מ הנ"ל דבשניה דהוי דרבנן היא אוכלת ואין עבדיה אוכליה, ואילו בבת כהן שנשואה לכהן בשניות לעריות כ' הכס"מ בהכ"ג, דגם עבדיה אוכלין, ונראה החילוק דבבת ישראל לכהן כיון דאוכלת דנעשית כהנת, להכי אף דיוציא היא אוכלת דכבר נעשית כהנת כ"ז שלא גירשה, אבל לענין עבדיה דמאכילה מצד קנין הבעל וכמש"כ בשעור הקודם עפ"י תוס' שאנץ בכתובות, ולהכי עבדיה אין אוכלין דחסר בקנין כספו שלה כיון דצריך להוציאה, אבל אם הוי בת כהן דאוכלת מצד עצמה, ה"נ היא מאכילה את עבדיה וא"ש היטב.

**בדין נכסי צאן ברזל**

ג] בסוגיא סו: נחלקו ר"י ורב אמי אם נצ"ב הוי של בעל או של האשה משום שבח בית אביה, ורבו הפי' בראשונים למ"ד דהוי של בעל אם הוי שלו לגמרי, וכן למ"ד דהוי לאשה אם הוי שלה לגמרי, ועי' בריטב"א דלמסק' לכ"ע הוי של בעל ורק דאיכא שעבוד לאשה. ויש לציין דמצינו גמ' בגיטין מד: גבי המוכר עבדו מנצ"ב לחו"ל אם קנסוהו, ואמרי' שם דהוי למ"ד דהוי של בעל היינו פירות אבל הגוף לאשה, והמהרש"א עמד בזה דהא הוי של בעל ונתכוין בתירוצו לרשב"א שם [וכ"ה ברמב"ן וריטב"א שם] דכיון דבאין לו דמים גובה הכלים חשיב של האשה עיש"ה, וצ"ע דאם חשיב דהגוף שלה אמאי מאכיל העבדים בתרומה הא גוף העבדים של האשה והיא חללה, וביותר קשה דברמ"ה שם [ריטב"א כ"י] כ' דכיון דצריך ליתן לה דמים כ"ז שלא נתן הדמים הוי נצ"ב של האשה, וא"כ קשה דאיך מאכיל העבדים בתרומה, ומוכרח דה"נ הבעל הוי בעלים, דתרומה תליא בקנין האיסור של העבדים וזה הוי לבעל, ורק לענין קנסא דמוכר עבד לחו"ל אמרי' דבנצ"ב ל"ח גוף העבד שלו, דבזה אזלי' בתר בעלות ממונית על העבד, ובצ"ב שייכא הגוף לאשה, [ובכמה ראשונים ס"ל דבנצ"ב הוי דידיה רק לרווח ביתיה, ראה בשעורי כתובות שהבאתי כן מב"י ומבי"ט, ושכ"ה בר"י מיגש ובעה"ת עי"ש].

והנה ברב אמי מבואר דראייתו היא מהא דבמתני' עבדי צאן ברזל אוכלין בתרומה ואזלי' בתר הבעל, ול"מ חיוב אחריות להחשיבם לעבדי הבעל, ולר"י חיוב אחריות מהני, ועי' ריטב"א דסגי לבעלות דתרומה לקנין כספו, [ועי' ברכ"ש דחשיב גם לקנין האיסור דידי' דהוא המאכיל], וצ"ע לרב אמי דמה יתרץ ממתני' דכהן ששם בהמת ישראל דאוכלת בתרומה, דמוכח דחיוב אחריות הוי כדידיה, וכקו' הגמ', ונראה דרב אמי שפיר יחלק, דכ"ז ה"ד בבהמה דסגי בקנין הממון להאכיל, ובזה מהני גם חיוב אחריות, אבל לענין עבדי נצ"ב דבעי' לקנין האיסור בכדי להחשיבם לעבדי כהן, בזה ס"ל לרב אמי דל"מ חיוב אחריות להחשיבו אדון על קנין האיסור. ועדיין קשה דמ"מ ליהוי העבד כשייך לכהן וישראל בשותפות, דהרי לאשה איכא דין ממון בגוף העבד, וכבר נתבאר דעבד של כהן וישראל אינו אוכל, ונראה דדוקא בעבד של כהן וישראל דגם בקנין האיסור הם שותפות בזה אמרי' דכיון דאיכא עליו גם בעלות ישראל הוי כזר ואינו אוכל, אבל הכא הבעלים הוי הבעל שהוא כהן ולאשה איכא בעלות בממונות של העבד, אבל קנין האיסור של עבדי נצ"ב הוי לבעל וכדחזי' דיוצא בשו"ע לבעל, להכי ל"ח עבד של כהן וישראל. [ויש לדון בכהן שעשו עבדו אפותיקי מפורש למלוה הישראל אם מגרע בדין עבד כהן, כיון דמשועבד לישראל ול"מ מסלקי ליה בזוזי, אך י"ל דאזלי' בתר קנין האיסור ובזה נחשב לעבד של כהן, ונ"מ לסוגין דהך עבד משועבד לאשה וי"ל].

ומעיקר הסוגיא מבואר דהיכא דהוי אחריות לישראל, מ"מ אינה אוכלת אף דהוי של הכהן, ולכא' לא גרע משותפות של בהמת ישראל וכהן דאוכלת, ומוכח דבזה לדידן גרע דהחיוב אחריות משוי ליה לישראל כשלו, ויבואר יותר לפ"ד הגרי"ז במכתבו בסוף ספרו בגדרו של החיוב אחריות, עכ"פ מוכרח כן מעיקר הסוגיא דבכה"ג חשיב של הישראל, וזהו גם מח' הפוסקים לענין גוי שקיבל אחריות על בהמה ישראל לדין שביתת בהמתו, עי' או"ח סימן רמו ס"ד ובהגר"א שם סקי"ד בראייתו מהסוגיא, ודבריו תלויים בדברי הראשונים בסוגיא אם מחמת חיוב האחריות גם לר"י חשיב נצ"ב ממון הבעל ורק משועבד לאשה ומה שא"י למכור הוי תקנה בעלמא, כ"נ מרוב הראשונים, ודלא כתוס' מהר"ם ותו"י עי"ש.

ובסוגיא מבואר דלר"י דהדין עמה אוכלים בתרומה משום החיוב אחריות דאית ליה, וכ' הריטב"א דסגי בחיוב האחריות לדין קנין כספו, וצ"ע דהרי בעי' קנין הגוף וקנין איסור לדין זה, (ובשלמא למסק' כ' הריטב"א דגם לר"י הוי בעלים מחמת דמחוסר גוביינא וכו' ויוצא בשו"ע לבעל, ונראה דמוכרח כן מהא דהנצ"ב אזלי בירושה לבניו כדאי' במתני' סז. וכהערת המהרש"א בסוגין עי"ש, ועי' בתו"י וש"ר אם למסק' גם לר' יהודה הבעל הוי בעלים על נצ"ב ורק משועבד לאשה, ועי' בברכ"ש סימן כ בארוכה, והרמב"ם פסק דהדין עמה ומכירת הבעל ל"מ, ומ"מ פסק כרב אמי דעבדי צ"ב יוצאין בראשי אברים ע"י הבעל, ועי' שעה"מ עבדים בזה ומבואר דהבעל חשיב בעלים והוי לגבי תרומה קנין כספו), וע"כ בס"ד לגבי בהמה סגי באחריות, ול"ד לקנין כספו דעבד, דלגבי בהמה שאני וכדפי', מיהו הגמ' בע"ב מקשה מאחריות דשם בהמה, ומדמה עבד לבהמה ולא מחלקי' דשאני בהמה דתליא בממון וסגי באחריות משא"כ בעבד, וצ"ל דלגבי אחריות מהני גם לקנין האיסור דעבד וכמו שנראה בברכ"ש שם. ומ"מ י"ל דרב אמי אכן יחלק דאף דלדידי' חיוב אחריות לא סגי להאכיל עבדים בתרומה דלגבי קנין האיסור בעי' בעלות גמורה, אבל לגבי להאכיל בהמה שפיר יודה להך מתני' דמהני חיוב אחריותו לדין קנין כספו וכמש"נ. [ומשה"ק הקר"א מישראל ששכר בהמה מכהן וכו' עכצ"ל דקנין פירות דשכירות גרע ומש"ה אזלי' בתר קנה"ג].

ונראה עוד גדר חדש בענין קבלת אחריות, דמחמת חיוב האחריות נעשה כבעלים על גוף הדבר, כמו דבענין שנוי וכן במעילה ידוע דע"י חיובו בדמים קונה את גוף הדבר, ה"נ ע"י חיובו באחריות נעשה בעלים בגוף הדבר, והוי בעלים גם על קנין האיסור של העבד ולהכי מאכילו בתרומה, ומש"כ הריטב"א דסגי בקנין כל דהו לקנין כספו, היינו דאופן הקנין הוא בכל דהו, אך נעשה כבעלים.

שעור יומי

יש להעיר הערה גדולה בסוגיא, דאמאי במתני' ובגמ' וברמב"ם נזכר רק דאשת כהן נשואה מאכילה עבדיה, והרי גם ארוסה אוכלת מה"ת מדין קנין כספו, ורק מגזרה דשמא תשקה וכו' אינה אוכלת, והך גזירה ל"ש לענין להאכיל עבדיה, ועוד דכיון דרק אינה אוכלת מגזירה תו חשיב דרק פומייהו כאיב להו, וא"כ הדין בזה דצריכה להאכיל עבדיה, (והתוס' ותורא"ש הדגישו רק על הרישא דברייתא דה"ה בארוסה דאוכלת מה"ת, אבל לא כתבו כן גם על הסיפא לענין דמאכילה עבדיה), ומצאתי בנהור שרגא שעמד בזה דה"נ גם ארוסה תאכיל עבדיה, אכן נראה דלפי"מ שבארנו בשעור בסוגיא דביאות גרועות בעיקר הך גזירה דשמא תשקה וכו' דאין הכוונה דרק אינה אוכלת מחשש גזירה בעלמא, אלא דהך גזירה היא להפקיע דין ארוסה בתרומה דבעי' דין ביתו לאכילת תרומה, והיינו דבגזירת חז"ל זו נתחדש דבעי' קנין כספו גמור לאשווי עלה דין ביתו דכהן ודין אשת כהן שחל עליה בנשואין דוקא, ומש"ה רק נשואה אוכלת, [ונתבאר בשעורים בפרק ששי דבהגעת זמן אוכלת כיון דחל עליה דין נשואה למזונות וזהו שאמרו דמייחד לה דוכתא וכו'], ונמצא לפ"ז דארוסה דאינה אוכלת בתרומה הוי הפקעה מאכילת תרומה, וא"כ ה"נ אינה מאכילה עבדיה. אמנם נראה דאפי' אם נימא כדברי הנהור שרגא דארוסה מאכילה עבדיה, נראה דיהי' חלוק גדרו של ארוסה לכהן המאכילה עבדיה מנשואה לכהן המאכילה עבדיה, דכבר ביארנו דברש"י קדושין י: מבואר דארוסה אוכלת מדין קנין כספו ונשואה אוכלת מדין כל טהור בביתך וכמש"כ הפנ"י שם, ושפיר י"ל דבארוסה אוכלת בתרומה מדין קנין כספו, והיינו מדין קנין דבעל וכלשון הרמב"ם בהל' תרומות בכ"ד, וא"כ ל"ה עליה דין ושם דכהנת, ונמצא דאכילתה היא מדין קנין דכהן, (מחמת קנין האירוסין), וא"כ הא דמאכילה עבדיה הוא רק מדין קנין שקנה קנין, (ויהיה ניחא בהכי הא דהגמ' נקטה לשון קנין שקנה קנין לגבי הא דאשה מאכילה עבדיה דנ"מ בארוסה), אכן בנשואה דאוכלת מדין ביתו היינו דנעשית לדין כהנת וכדכ' הראשונים הנ"ל, בזה הא דמאכילה עבדיה הוא מדין כהן המאכיל עבדיו, ומש"ה גם עבדיה יאכילו עבדים וכמש"נ, ומצאתי מרומז כן בישועות מלכו בהל' תרומות פ"ז שכ' בתו"ד דארוסה אוכלת מדין קנין ונשואה מדין ביתו עי"ש. [ויסוד דברינו בגדר שמא תשקה דהוי זרה מדרבנן, נתבאר בארוכה בשעורים בפרק ששי, ומוכרח כן בתוס' יבמות סח. במש"כ גבי יבם סברא דכבר אכלה אצל בעל].

וביסוד הדברים לחלק בדין אכילה של נשואה וארוסה לכהן, נראה דמוכרח כן משי' הריטב"א סז. גבי יבם דשם הביא שי' הר"ת דיבם מאכיל מה"ת ודלא כרש"י שם, [ולריטב"א שם שיטה מחודשת דאין הכוונה דהיבם הוא המאכיל כדפי' התוס' בד' הר"ת, אלא דהמת הוא המאכיל ועי"ש בקר"א, וכן נראה מפורש בתורא"ש בכתובות נח. עיש"ה, וכפיה"נ הריטב"א ותורא"ש הוכרחו לכך בכדי ליישב קו' התוס' בכתובות על הר"ת - הובא במהרש"א כאן - בהא דממעטי' בשומ"י לישראל מדין ושבה וכו' ותפי"ל דהיבם שהוא זר פוסלה מתרומה, ולכך פי' דאין היבם פוסלה כמו דאינו מאכילה, ומה דאוכלת בשומ"י לכהן הוא משום דהבעל מאכילה, וכמ"כ משה"ק הראשונים על הר"ת מהסוגיא לעיל נו. גבי ביאות גרועות דתיפ"ל דאוכלת מחמת היבם, הרי לריטב"א ניחא דהרי אכילתה היא מחמת אישות המת, וכיון דאיכא ביאה גרועה פקעה זיקת המת, כמש"נ בשעורים בסוגיא שם דלהכי אהני הביאה גרועה לדברים הכתובים בפרשה], והוסיף הריטב"א דאף לשי' רש"י דחולק על הר"ת, וס"ל דשו"י אינה אוכלת, דאינו אוכלת מחמת הבעל המת, ה"ד בנפלה ליבום מהאירוסין, אבל בנפלה מהנשואין שאני, ועי' בקר"א שתמה בדבריו, וע"כ דהחילוק דדוקא בארוסה דהוי מדין קנין כספו אמרי' דהאי קנין דאחיו, משא"כ בנשואה דהוי ביתו, כיון דביבום נשאר אישות הבעל חשיב ביתו לאכילת תרומה. [ובעיקר שי' הר"ת דיבם מאכיל מהתורה י"ל דמאכיל רק בתרומה אבל בחו"ש אינו מאכיל דלזה בעי' אישות גמורה שיהא עליה דין כהנת ולא סגי באישות דזיקה, ויבואר עוד בשעורים להלן דלענין חו"ש בעי' דין כהנת].

בס"ד

**עובר במעי אמו זר ועובר אינו מאכיל וכו'.**

שיטת הרוקח [הביאו הש"ך ביו"ד סימן שעא] דאשת כהן מעוברת אסורה ליכנס באהל המת משום טומאת העובר, וההיתר בזה הוא רק משום ספק ספיקא וכו', ותמהו האחרונים מסוגין דעובר במעי זרה זר הוא, ואף בעובר במעי כהנת, ל"ש דינא דהרוקח, כיון דהא גם לכהנת ליכא איסור טומאה. ובכדי ליישב שיטה זו נקדים לבאר כל הסוגיא, בהא דלר' יוסי דעבדי העובר אינם אוכלים, כיון דעובר זוכה בעבדים, דהוא מתרי טעמי, חדא מדין דעובר במעי זרה הוי כזר, ועוד דשאינו ילוד אינו מאכיל, ונ"מ בבת כהן לכהן, ויל"ע דאמאי בגמ' לא אמרו עוד נ"מ היכא דאיכא עוד בנים דמשום טעם דעובר אינו מאכיל תאכל מ"מ מחמת שאר האחים [וכדיבואר להלן מהר"מ והמאירי ותורא"ש], אבל מדין דעובר הוי זר הוי פוסל את העבדים לאכול כדין שותפות כהן וישראל בעבד דאינו אוכל כמבואר בשעורים לעיל.

והנה עיקר דינא דעובר במעי זרה הוי זר, צ"ב דהא לענין היחס אזלי' בתר האב ואמאי לא ליהוי כהן גם בהיותו עובר, דהא חזינן דעל עובר חלה קדושת כהונה, דבבת כהן לכהן העובר הוי כהן, ואכן הרבה אחרונים (עי' מנ"ח, עונג יו"ט, ובערל"נ, ובקו"ש ח"ב סי' מא) דהעובר הוי זר מטעמא דעובר ירך אמו, ועדיין צ"ב דהרי עיבורו הוא מכהן, וכיון דמתייחס אחר האב אמאי ל"ה כהן גם בהיותו עובר, ואם בעבורו אמרי' דהוי ירך אמו, איך חל עליו דין כהונה בלידתו. והרש"ש לפנינו וב"ב קמא נקט דבהיותו עובר אינו שייך לזרע כהונה, והיינו דאינו מתייחס לאביו, ותמוה דהרי לחד מ"ד יורש את אביו, ועוד קשה דהא בעובר של בת כהן לכהן ודאי דהוי כהן, [ובפי' ראמ"ה כ' דבכהנת מודי דאכלי דהעובר כהן הוא דבן כהן וכהנת הוא וצ"ב], ועוד צ"ע דהא כיון דאמו אוכלת בתרומה גם במת בעלה היכא דאיכא בנים דהדין הוא דהבן מאכיל, א"כ כיון דהאם אוכלת בתרומה איך שייך לומר דהוי עובר במעי זרה, ועמד בזה באבני נזר יו"ד סימן תמג עי"ש תירוצו ועדיין צ"ע, ובאלפסי זוטא בסוגין העיר גבי בת כהן דאיך האם אוכלת בתרומה ועי"ז אוכל העובר הא הוי זר, [וצ"ב דאם כוונתו להק' על בת כהן הנשואה לכהן הא ה"נ הולד הוי כהן], ותי' דלענין זה ל"ה זר ועוד לאו במעי זרה היא וצ"ב בדבריו, [ובהר צבי כיוון לעיקר הקו' ותי' דכיון דהאשה אוכלת לצורכה פשיטא דל"ש אסור כלוי התרומה מחמת העובר דהוי כזר דזה הוי מידי דממילא].

ונראה להגדיר דין עובר במעי זרה דאין הכוונה דל"ה כלל בשבט הכהונה, דה"נ הוי כהן גם בהיותו עובר, ורק בהיותו עובר יש בו פסול זרות מחמת היות ירך אמו כאחד מאבריה, והוי פסול זרות מיוחד לתרומה, [ומצינו כיו"ב בכהן לעבודה דביארנו בחי' זבחים דאיכא דין כהן לעבודה ופסול זר, ומש"ה כ' הש"מ זבחים כב: גבי עכו"ם דליכא בהו פסול זר אף דל"ה כהן וכו' ואכ"מ], ונמצא דעובר יש בו פסול זרות מחמת היותו ירך אמו כאחד מאבריה, וזה סותר את היחס לאביו הכהן, אבל מ"מ הוי פסול זרות מיוחד לתרומה, ונמצא דה"נ אית ליה יחוס דכהונה, אלא דמחמת היותו ירך אמו חל עליו פסול זרות לענין תרומה, [אבל אין זה דוקא למ"ד דעובר ירך אמו, וגם למ"ד דל"ה ירך אמו ביארנו במק"א דלענין דעת לכ"ע ירך אמו, ועכ"פ כיון דמציאותו היא בתוך אמו שהיא זרה להכי מעורב בו זרות, וחזינן דהגר"א בהל' עריוהכ"פ גבי כפרות במעוברת שציין כל סוגיות הש"ס דקי"ל עובר ירך אמו לא ציין לסוגין וע"כ דהכא לא תליא בהך פלוגתא], ודומה לבת כהן נשואה לישראל, דאמנם בר"מ ובחינוך מפורש דנעשית כזרה, אבל בכמה ראשונים מפורש דל"ה כזרה [ויבואר בשעור כללי הבא בס"ד, וכאן נביא בקצרה] דאי' במתני' בתרומות פ"ז מ"ב דבת כהן לישראל שאכלה תרומה משלמת קרן ואינה משלמת חומש דברי ר"מ, ובפי' רימב"ץ מבואר דהוי כזרה ולהכי משלמת קרן, והא דפטורה מחומש הוא משום דהוי ככהנת וצ"ב, וכן מפורש בר"ש שם דחייבת בקרן מדין גזל ופטורה מחומש דכהנת היא דחוזרת לבית אביה וכו', וכ"ה ברש"י סנהדרין נא, א בהאי לישנא ואינה משלמת את החומש דלאו זרה היא הואיל וראויה לחזור אם ימות בעלה וזרע אין לה, וכ"ה במאירי שם דל"ה זרה לגמרי, וביד רמ"ה כ' יותר דל"ה זרה והביא התו"כ בפ' אמור דממעטי' מקרא דאין משלמת חומש דל"ה זרה, ובאור הדברים נראה עפ"י הרדב"ז בפ"ו מתרומות ה"ח דבת כהן ישראל ל"ה זרה ממש אלא יש בה פסול כשהיא נשואה לישראל אבל ל"ה זרה לגמרי דהא חוזרת במת או גירשה לבית אביה לאכילת תרומה, ור"ל שם דאין לה חיוב מיתה על אכילת תרומה, והיינו דנשאר עלה דין בת כהן ורק יש בה פסול זר, אבל הוי בת כהן וכדחזי' דחוזרת לבית אביה לענין אכילת תרומה, ומ"מ ממעטי' דאינה חוזרת לחו"ש כיון דהיה בה פסול זרות לענין קדשים, וז"ל שם בתו"ד: וקרא דבת כהן כי תהיה לאיש זר היא בתרומת הקדשים לא תאכל איירי במי שנבעלה לפסול לה שנעשית זרה לגמרי או כגון שנשאת לישראל לענין המורם מן הקדשים אבל לענין אכילת תרומה אינה נעשית זרה לגמרי שהרי אם נתאלמנה או נתגרשה וזרע אין לה חוזרת לאכול בתרומה שאינו בדין דאתמול אם אכלה תהיה במיתה והיום שנתגרשה שתהיה מותרת לאכול לכתחילה הילכך אם אכלה בין במזיד בין בשוגג משלמת את הקרן ותו לא עכ"ל, ועי' מנ"ח רפ סק"ח שהסתפק לענין מלקות בבת כהן לישראל והביא מהפר"ד בזה, ובאו"ש תרומות פ"ח ה"ג כ' דגם לא לקי משום זרה דאינה זרה מעיקרא, והוסיף האו"ש דאף לר"מ דבנבעלה לפסול הוי זרה אבל כאן שראויה לחזור לבית אביה מודה דאינה זרה וגם מיתה ביד"ש אינה חייבת על אכילת תרומה לכן אינה משלמת חומש וכו', ונתכוין לדברי הרדב"ז הנ"ל, וכ"נ להדי' בקרי"ס שם סופ"ז שכ' בת כהן שנשאת לישראל אין עבדיה אוכלים בתרומה כיון דהיא אינה אוכלת דאע"ג דערל וטמא מאכילין היינו משום דתקנתן דידהו אבל הך אין בידה להתגרש מישראל עכ"ל, וצע"ג דתיפ"ל דהוי זרה ולהכי אינה מאכילה עבדיה, ומבואר להדי' בקרי"ס כהנך ראשונים הנ"ל דבת כהן הנשואה לישראל לא הוי זרה ונשאר מעלתה כבת כהן ורק היא עצמה אסורה בתרומה מחמת בעלה הישראל וכמש"נ.

ומבואר דבבת כהן הנשואה לישראל יש לה דין כהנת ולהכי באכלה תרומה אינה מוספת חומש, וגם מקבלת מתנות כהונה שאין בהן קדושה כיון דנשארת מזרע אהרן, ורק לענין תרומה אסורה באכילה דמחמת החיבור לבעלה יש עליה פסול זר לאכילת תרומה, ולפ"ז נראה לחדש דה"נ בהך עובר שהוא ירך אמו יש בו פסול זרות כ"ז שהוא ירך אמו, [והוא גם למ"ד לאו ירך אמו, דלכ"ע דעת אמו היא דעתו וכנ"ל], וניחא היטב דבלידתו דל"ה ירך אמו ופקע ממנו פסול זר, הוי כבר כהן גם בהיותו עובר, ורק למעשה כשהוא עובר כעת אינו מאכיל בתרומה דהוא כזר אבל במכאן ולהבא כשנולד שפיר נחשב כהן למפרע, זולת לאכילת תרומה וכדפי', וזה כוונת הרמ"ע באלפסי זוטא הנ"ל דבמעי אמו ל"ה זר ממש, ודבר זה מוכרח ברוקח הנ"ל דדן באשת כהן מעוברת אם מותרת ליכנס באהל המת, ותמה העונג יו"ט דהא בלא"ה הוי זר במעי אמו, [ואפי' נימא דהרוקח מיירי בעובר במעי בת כהן מ"מ הרי לא עדיף העובר מהאם דאין עליה קדושת כהונה לאיסור טומאה ושוב נימא דהעובר ירך אמו], אכן נראה דס"ל לרוקח דאית ליה דין כהן בהיותו עובר, לענין כל דבר דמעלת הכהונה מחייבת ומשו"ה אסור לטמאותו, ורק לענין תרומה איכא עליו פסול דזרות, והיינו דבאמת הוי בהיותו עובר זרע כהן ורק מחמת דהוא ירך אמו איכא ביה פסול זר דהוי חלק מאמו, [ולהלן יבואר עפ"י התוס' רי"ד בנדה דעובר אין לו זכיה רק היכא דהאם חיה וחיותו מחמת האם דאז הוי ירך אמו, משא"כ היכא דהאם מתה הוי כמנח בקופסא ויש לו זכיה, והיינו דמה שהוא חלק מאמו נותן לעובר פסול זרות למרות היותו משבט הכהונה], ובכ' הגרי"ז בשלהי נזיר והובא גם בכתבי הגר"ח על הש"ס כ' בקצרה ליישב הרוקח הנז', דה"נ הוי כהן ורק דאית ביה פסול זר לתרומה, ובמהדורה החדשה נוסף בדבריו דוגמת בת כהן לישראל דמקבלת זרוע ולחיים וע"כ דנשארת ביחוס הכהונה, ואפשר דכוונתו למש"נ. [ויש לעי' בעובר זה שהוציא ידו אם מותר לסוכו בשמן של תרומה, דלפי דברינו י"ל דכיון דהוציא ידו, היד ל"ה בכלל ירך אמו, וליכא עליה פסול זרות, ודין כהונה הרי בלא"ה חל על כל העובר, וא"כ שפיר יהיה מותר לסוכו בשמן של תרומה].

ויעויין בלשון הרשב"ם ב"ב קמא: שכ' בטעמא דר' יוסי דעובר במעי זרה זר הוא ולא קרינא ביה ויליד ביתו הם יאכלו בלחמו דאינו ילידו של כהן לקרות כהן עד שיצא לאויר העולם וכו', וצ"ב שהרשב"ם הרכיב ב' טעמי הגמ' דהוי זר ול"ה יליד ביתו, ועי"ש ברש"ש דאזיל לשיטתו בסוגין דנקט ברשב"ם דל"ה מזרע כהן עד לידתו, אמנם לדברינו נראה איפכא דכוונת הרשב"ם דגם טעמא דעובר הוי זר דומה לטעם דשאינו ילוד אינו מאכיל, [והנ"מ יבואר להלן], היינו דאף דהוי מזרע כהן מ"מ ל"ה כהן לענין האכלת תרומה מפסול זרות וכדפי'.

ולאור המבואר יש ליישב שיטת רש"י שכ' דכיון דעובר במעי זרה זר אינו מאכיל את אמו, והתוס' וברע"א הק' דהרי גם זר וממזר מזרע כהן מאכילים את אמו, אכן י"ל דזר וממזר מאכילים כשנולדו דאז נחשב זרע כהן ומאכיל מדין זרע כהן דמאכיל [ויבואר בשעורים להלן גדרו] אבל עובר ה"נ אינו מאכיל דעדיין ל"ח זרע כהן, וא"כ כיון דהעובר במעי זרה זר נחשב דמעורב בה זרות ולהכי אינו מאכיל את האם, וא"ש רש"י לשיטתו דמעוברת שאני ונחשב כיש זרות באשת הכהן שמת בעלה וכדפי'.

והנה ברש"י בסוגין כ' בהא דהעבדים אינם אוכלים דדלמא מתרמי וכו' צ"ע דממנ"פ הא העובר הוי שותף בעבד, והרשב"א הק' כן, והוסיף להק' עוד מדין ברירה וכו' עיש"ה, ועי' בישרש יעקב שהביא מהנטע שעשועים דס"ל לרש"י דעבד של כהן וזר אוכל בתרומה, ונראה דרש"י מודה דבשותפות זר וכהן אין העבד אוכל, וכמפורש בר"מ בהל' תרומות כמבואר בשעורים לעיל, וזהו מחמת פסול זרות מחלקו של האדון הישראל, אבל הכא דרש"י מיירי לטעמא דשאינו ילוד אינו מאכיל, בזה ס"ל דמ"מ יאכלו מצד שאר הבעלים המאכילים, דנראה דבטעמא דשאינו ילוד אינו אוכל, לא נאמר דשאינו ילוד פוסל והוי כזר, אלא דשאינו ילוד ל"ל כח להאכיל, ולד' הגר"ח בספרו הטעם דחסר בקנין כספו וכו' אבל ל"ה דין זרות עליו, ואכן במאירי במתני' מבואר דבהניחה מעוברת והניח עוד בנים אוכלת משום שאר הבנים, והיינו דאף דעובר אינו מאכיל מ"מ תאכל מצד שאר הבנים, וכדברי הגר"ח שם ומבואר כן גם בתורא"ש ב"ב קמב המובא בש"מ בהוספות שם [הו"ד באו"ש בהל' נחלות], שכ' בטעמא דרבנן דר"י דאפי' אם סברי דעובר אינו מאכיל מ"מ באיכא אחים שנולדו עדיפא מכח העובר עיש"ה, וכוונתו עפ"י המבואר בד' המאירי ועיש"ה, וכ"נ בפהמ"ש להר"מ כאן. ולפ"ז שפיר באיכא שאינו ילוד ובנים המאכילים ה"נ העבד יאכל משום הבנים המאכילים, וזהו שכ' רש"י דשמא כל העבד של האינו ילוד, ומש"ה לא יאכלו בתרומה. ויל"ע מלשון רש"י במתני' דסותר קצת לזה דנראה לכאורה דלא כהמאירי, שהרי כ' רש"י להדיא דמיירי גם ביש עוד בנים וכ"כ בראמ"ה, וי"ל דהיינו דוקא לטעם דעובר במעי זרה זר, דאז הוי זרות, ומ"מ להמאירי הרי מוכרח לפרש בברייתא דקתני דאף ביש עוד בנים אין העובר מאכיל, דע"כ הוא מטעם רש"י דשמא יפול העבד כולו בחלק העובר. אמנם מדין עובר במעי זרה דהוי כזר, לכאורה בזה גם באיכא עוד בנים אין העבדים אוכלים דהעובר דהוי כזר ופוסל, כמו עבד של כהן וישראל וכנ"ל, וכ"נ בשאילת דוד אב"ע סימן ל עמוד 118 עיש"ה, וכך מתבאר בדברי המאירי דלטעמא דזר אין האחים מאכילים עי"ש. וצ"ע דא"כ דהגמ' יכלה להגיד הך נ"מ בין ב' הטעמים אם משום עובר כזר או עובר אינו מאכיל דנ"מ ביש לו אחים.

ונ"ל דאף דבשותפות עם זר הזרות אוסרת על העבד לאכול וכמש"נ בשעורים לעיל, אמנם בעובר במעי זרה דנתבאר דהוי משבט הכהונה ורק דאית ליה פסול זר מחמת אמו, בזה שפיר י"ל דעדיין העבדים יאכלו מצד האחים, דהך פסול זר ה"ד היכא דכל העבדים שייכים לעובר, דנאמר דאינו יכול להאכיל אף דהוי משבט הכהונה, דכיון דהוי ירך אמו הוי כאחד מאבריה לענין דאיכא ביה זרות להאכיל בתרומה, אבל כ"ז הוא דאינו יכול לאכול מצד עצמו את עבדיו, אבל ל"ה גדר "פוסל", וא"כ באיכא אחים יאכלו מצד האחים, כמו לטעמא דשאינו ילוד אינו מאכיל, דכיון דגם העובר הוי כהן חשיב עבד של כהנים, ומה דלעובר איכא פסול זרות זה אינו סיבה לפוסלו היכא דאיכא שאר אחין המאכילין, ונמצא דגם גדרו של טעם עובר במעי זר זר דומה לטעם דשאינו ילוד אינו מאכיל דבתרוייהו ל"ה חלות פסול, ומעתה מתבאר היטב דברי הרשב"ם בב"ב והנמוק"י בסוגין הנ"ל שכ' לערב ב' הטעמים דגם במעי אמו זר הוא דשאינו ילוד אינו מאכיל, דבתרוייהו חד דינא הוא, ומצאתי מפורש כן בפי' הר"י אלמנדרי בסוגין שכ' דהעובר הוי זר וכמו שאינו מאכיל את אמו ה"נ אינו מאכיל העבדים, ומוכרח בדבריו כמש"כ, וניחא היטב הא דהגמ' לא אומרת נ"מ בין הטעמים לענין אם איכא עוד אחין, כיון דלב' הטעמים כה"ג העבדים יאכלו בתרומה וכדפי', ויש להסמיך החידוש קצת לדברי התו"ג הנ"ל בח"ע וחב"ח שכ' דכבר דינו באכילת תרומה מצד האחים, ואף דהכא שאני דלכא' בעי' ג"ש מצד העובר, אמנם בזה יש לדון אם לעובר ישנו קנין איסור בעבדים ואכ"מ.

וכ"נ בפי' ריב"ן הנדפס בשיטת הקדמונים שכ' **דאע"ג שהוא במעי אוכלת בתרומה דחשיבא ככהנת, אינו מאכיל לפי שאינו ילוד דכהן ילוד מאכיל עבדיו ולא כהן שאינו ילוד** עכ"ל, ומשמע דגם לטעם דעובר במעי זר אינו זר ממש דהא הוי במעי של אשת כהן דאוכלת בתרומה, [וגם הרמ"ע מפאנו באלפסי זוטא כ' דהא הוי במעי כהנת], אלא דאינו מאכיל לפי שאינו ילוד, וניחא היטב הא דהגמ' לא אומרת נ"מ בין הטעמים לענין אם איכא עוד אחין, כיון דלב' הטעמים כה"ג העבדים יאכלו בתרומה וכמש"נ.

ולפי דברינו יש לדון דבבת כהן לישראל דאף דנעשית כזר מ"מ ל"ה זרה ממש וכנ"ל, וא"כ אם תהיה שותף אם כהן, בבבעלות על עבד ל"ה כשותפות ישראל וכהן בעבד דפוסלו מתרומה, אלא דכה"ג יאכל העבד בתרומה כיון דל"ל לאשה דין זרות ודוק.

ובעיקר דברי הרוקח הנ"ל פירשתי בדבריו מהלך נוסף, דהרוקח מיירי באשת כהן בחיי בעלה דאז דינה ככהנת ולהכי ס"ל דהעובר הוי כבמעי כהנת ול"ה זר, ואסור למעוברת ליטמא למתים, אבל סוגין מיירי במת בעלה ואז אוכלת מצד בנה דהבן מאכיל את אמו ובזה ל"ה ככהנת אלא דבנה מאכילה, ומש"ה נחשב העובר כנמצא במעי זרה ודינו כזר ויכולה אז ליטמא למתים כיון דהעובר דינו כזר וא"ש היטב.

ב] ונראה להכריח דברינו בשיטת הרוקח דהך עובר אית ליה דין שבט הכהונה ורק בהיותו במעי זרה אית ביה פסול זרות, ובהקדם סוגיא בב"ב בפ' מי שמת דף קמב ולהלן, דלפי' הרשב"ם נראה דעובר חשיב בא לעולם, ומש"ה לר"נ במזכה לעובר לכשתלד מהני, והא דהמזכה לעובר לא קנה הוא משום דעובר לאו בר זכיה, וכ"כ הרמב"ן בפ' הספינה עט: וי"ל עפי"ד הקצות בסי' קצז סק"ד דחשיב קצת בר קנין עיש"ה, [וי"ל עוד להרמב"ן לשיטתו שכ' דבעובר שנעשה נפל לכ"ע אינו זוכה עיש"ה], וכ"מ בתוס' ותו"י בסוגין (וכן האריך הקצוה"ח בסי' רט, ובמחנ"א בדיני דשלב"ל סימן א), ומה"ט בירושה הבאה מאליה מהני, כיון דגם העובר יכול להיות בעלים ואית ליה רשות, ורק דלאו בר זכיה, א"כ בירושה דהוי מאליה שפיר אית ליה לעובר, וביד רמ"ה שם הוסיף דחזינן דמהני ירושה אף על דבר דל"מ קנינים כגון ע"ד שאינה ברשותו וכו' עי"ש, וברמב"ם מכירה פכ"ב ה"י משמע דעובר הוי כדשלב"ל, וכ"נ בתוס' גיטין יג: ד"ה לדבר ובתוס' כתובות ז: עי"ש. ולכא' י"ל דאף לרבא ב"ב קמב. דאין לעובר זכיה, מ"מ כשנולד זוכה למפרע משעת עיבורו, וכן ר"ל במרחשת ח"ב סי' לח, ועי' בשאילת דוד שם בזה, ולפ"ז ניחא הסוגיא שם דלהכי ל"מ החזקה בנכסי הגר כיון דהנולד זוכה למפרע, [ועפי"ז ניחא גם הערת הקו"ש שהק' דבהיו עבדים ל"ש לומר דנעשו ב"ח ואח"כ כשיולד העובר חוזרין ומשתעבדין וכו']. וביאור הדברים י"ל עפ"י התוס' רי"ד נדה מד: דרק באמו חיה אין לעובר זכיה אבל במעי מתה כילוד דמי דהא לא מעורה במעי אמו וז"ל בתו"ד **דהיכי אמרי' דעובר אין לו זכיה ה"מ במעי אמו חיה דאע"ג דכלו לו חדשיו כיון דמעורה במעי אמו לא חשבינן ליה כילוד, אבל עובר במעי מתה אי קים לן בגוה דכלו לו חדשיו כילוד דמי דהא לא מעורה במעי אמו דכיון דמתה כמנח בדיקולא דמי וכו',** וע"ע בסמ"ע בסי' רעו סק"ז, ובנתיבות שם סק"ג תמה על המחבר שהשמיט ד"ז דבמתה האם העובר נוחל, וראה עוד במג"א בסי' של סק"י ובמחה"ש שם, ולד' התוס' רי"ד מתבאר דהטעם דאין לעובר זכיה הוא משום דאין לו רשות בפ"ע דמעורה באמו, ואין לו רשות עצמאית לזכות, [דנתבאר בשעורי ב"ק דאף למ"ד לאו ירך אמו מ"מ הוי ירך אמו לענין דעת, דדעת אמו היא דעתו], ולהכי במתה אמו העובר נחשב כברשות עצמו ויש לו זכיה, [ומ"מ התוס' רי"ד כתב כן רק בעובר שכלו לו חדשיו], וכמו כן נראה **דהא דעובר במעי אמו זר הוא, אמנם בכה"ג דמתה האם והעובר חי ל"ה זר דכבר ל"ה ירך אמו**, וכ"נ בדברי החזו"א בגליונות על הגר"ח בהל' תרומות, ולדבריו י"ל דאף אם מטעם זה אין העובר יורש, וכשיטת הר"מ להלכה, אמנם כשנולד חל עליו דין יורש למפרע, ומשום דסיבת הירושה וזכיה קיימת בעובר, וכל המונע מהעובר דין זכיה וירושה הוא מחמת דמעורה באמו, א"כ כשנולד למפרע הוי בר ירושה וזכיה, ומשום דגם בהיותו עובר מקרי דהנותן זוכה עבור העובר, ורק דהעובר אינו יכול להיות מקבל לרשותו מחמת דהוא ברשות האם, ולהכי כשנולד זוכה למפרע, ובזה ניחא התוס' סז דמעש"י של העבד הוי לעובר ועי"ש בקר"א, והב"ח בסימן רי נקט דלא כהתוס', עי' חלק"י שם, ומ"מ לענין קנין האיסור ל"ש לומר דיש לעובר קנין איסור בעבדים בכדי להאכילן או לפוסלן מתרומה וכדיבואר, [ויל"ע אם שייך לומר דנעשה יורש למפרע גם קודם היותו בן מ' יום, ונ"מ לגבי מעש"י של העבדים וכו]'. והמבואר בזה דאף לרבא דאין לעובר זכיה אף במידי דממילא ול"ל ירושה, מ"מ כשנולד נעשה יורש למפרע משעת עיבורו, וכן כ' בשאלת דוד אב"ע ל ובמרחשת שם, ולפ"ז ניחא דלהכי ל"מ החזקה בנכסי הגר כיון דהנולד זוכה למפרע, ובזה י"ל גם בהגדרת דברי הגר"ח בהל' תרומות דלעובר לכ"ע אית ליה שם יורש, ורק אנו זוכה בירושה, די"ל הטעם בזה דרק אינו יכול לירש בפועל מחמת רשות האם, אבל מ"מ רשות האם אינה יכולה להפקיע ממנו שם יורש וקדימה לשאר הקרובים זולת אחיו וכדברי הגר"ח עי"ש בארוכה. [ונ"מ בזה דלתוס' בכה"ג דהאמא מתה והוי כמונח בקופסא ול"ה ירך אמו, א"כ להנ"ל דעובר במעי זרה זר הוא משום דהוי ירך אמו, הרי כה"ג דל"ה ירך אמו, דמתה האם, ה"נ כבר ל"ה זר ויאכיל עבדיו בתרומה וכמש"נ].

וביד רמ"ה ב"ב שם בסי' כט כ' "ואפי' בעובר דאתי בתר הכי לכלל לידה כי קא זכי משעת לידה היא דקא זכי למפרע לא זכי דא"כ מיפסיל נמי לפסול בתרומה אלא משום דלא זכי אלא משעת לידה". ודברי הרמ"ה ברורים דל"ש לומר דהעובר זוכה למפרע, אלא דיקשה מש"כ הרמ"ה להכריח דא"כ אמאי לרבנן אין העובר פוסל אם נימא דיורש למפרע, ונראה כמש"כ הגר"ח בהל' תרומות פ"ח דאף דעובר אינו זוכה מ"מ ה"ד בזכיית ממון אבל בהל' נחלות עובר וילוד שוין הן בעיקר הדין של ירושה אלא דמופקע הוא מדין זכיית ממון וע"כ אכתי אין לו בנכסי הירושה עד שיולד ודינו מתחלק דשם יורש לא פקע מיניה ולא בטל עיקר כח ירושתו שיש לו על הנכסים וזכות ממון אין לו כי אם שיורש את הנכסים שיהיו שלו לאחר שיולד וכו' עכתו"ד. ולפי זה נ"ל דאף דנימא דעובר אינו יורש מ"מ אית ליה שם יורש גם בהיותו עובר, והיינו דאית ליה כבר זכות ירושה לירש לכשיוולד, וזהו המונע מאחרים דין זכיה אף בהיותו עובר, ומש"ה בהחזיקו בנכסי הגר חייבין להחזיר. וניחא היטב קו' הלח"מ הנ"ל, וכמ"כ עדיין אית ליה לעובר דין קדימה על שאר היורשים וכדברי הגר"ח שם, ונראה דזהו כוונת התוס' בסוגין שכ' דמעש"י של העבדים שייכים לעובר, ולפ"ד י"ל דלענין המעש"י ל"ב קנין זכיה וסגי לזה מה דאית ליה לעובר דין יורש, ועי' בחלקת יואב חו"מ סי' יא ובתו"ד עמד על הנ"ל להוכיח דלא כלח"מ אלא דגם למ"ד דאין זכיה לעובר אית ליה לעובר מע"י, ועי"ש ראייתו מתש' הרשב"א, הובא גם במשובב נתיבות סי' קיב. וע"ע בשאילת דוד אב"ע סי' ל ונשנה ביד דוד ח"א בסופו סימן ה שהאריך בסוגיא זו, ובתו"ד כ' ג"כ להוכיח דאף דאין לעובר ירושה וזכי' מ"מ אית ליה זכות בירושה גם בהיותו עובר שיטול לכשיוולד עי"ש בארוכה.

ונראה דאפי' אם נימא כמרחשת הנ"ל דהעובר זכי למפרע, והקשינו דא"כ אמאי אנו פוסל את העבדים בתרומה, אמנם י"ל דמה דהעובר הוי יורש למפרע ה"ד בקנין הממון דעבדים, משא"כ בקנין האיסור ל"ש לומר דלמפרע הוי עבדיו, וכיון דנתבאר דלענין להאכיל העבדים בתרומה תליא בקנין האיסור, בזה י"ל דל"ש לומר דלמפרע הוי יורש בקנין האיסור ומש"ה אינו פוסלם, וניחא קו' הרמ"ה, אלא דצ"ע דהרי חזינן למ"ד דעובר יורש דמאכיל בתרומה, וא"כ ע"כ דשייך קנין איסור דעבדים גם בעובר, וא"כ נימא דגם למ"ד דאינו יורש מ"מ אם כשנולד הוי יורש למפרע זוכה למפרע גם בקנין האיסור ואמאי אינו פוסל העבדים.

ונראה לפי"מ שנתבאר דדין זרות הוא המעכב לאכול העבדים בתרומה, ובעובר לכ"ע הוי כהן ורק דאיכא ביה פסול זרות מחמת אמו, א"כ י"ל דאפי' נימא דהעובר כשנולד זוכה למפרע, והיינו דמכאן ולהבא ע"י שנולד זוכה למפרע בעבדים, מ"מ א"א לומר דעי"ז יחשב דבהיותו עובר נעשה זר למפרע, דהרי סיבת הזכיה היא הלידה ואז כבר הוי מופרד מאמו ול"ש לומר דיחול עליו פסול זרות למפרע, (וכן מצאתי שכ' המרחשת שם, דדוקא אם הוי חלל נעשה הפסול למפרע משא"כ בדין זרות כיון דכבר נולד, ולכא' כוונתו כעין מש"כ), והדברים נחמדים יותר למש"כ דאית ליה דין כהונה גם בהיותו עובר ורק כיון דהוי אז ירך אמו אית ליה פסול זרות, וא"כ כשנולד הוי כהן למפרע ול"ש לומר דהוי אז זר לפסול העבדים, ורק למ"ד דעובר יורש בפועל את הנכסים בזה אמרי' דכיון דאית ליה פסול זר פוסל את העבדים, אבל לדידן דאינו יורש ורק כשיוולד הוי יורש למפרע, זה לא משוי ליה דין זר על הך מצב שיחול אח"כ ודוק.

ג] הרש"ש לעיל סו. דן גבי אשת כהן שמת דאוכלת משום הבן, והרי אינה אוכלת משום קנין, ומנלן שמאכילה עבדיה, ובאמרי משה כ' דנעשית ככהנת וכו', וכבר ביארנו בשעורים לעיל דאשת כהן אוכלת כדין כהנת כלשון הראשונים ריש פירקין, אמנם ביארנו דמ"מ ל"ד לדין בת כהן, אלא דמחמת הקנין לבעלה הוי ככהנת, והרי חזי' בסוגיא דחשיב עובר במעי זרה הרי דל"א דמשום דהוי אשת כהן הוי עובר במעי כהנת ופשוט. [וראה להלן].

ונראה עוד דבאשת כהן שמת והניח בן, אין הפי' רק דהבן מאכיל כמו דכהן מאכיל עבדו וכו', אלא הביאור הוא דבהניח בן הוי כמו שהאב קיים ונשאר דינה כאשת כהן, ונמצא דהבן מאכיל מכח האב ולאו מכוחו של הבן, ומפורש כן ביש"ש סו"פ יש מותרות שכ' דבריה כרעיה דאבוה והוי כמו שהאב קיים ומבואר כמש"כ, וכן נוטה לשון הרשב"ם ב"ב קמא:, [ומוכרח כן מהא דהיכא דאיכא בן פסול דמאכיל וע"כ דאוכלת משום האב, ויבואר בזה בשעורים להלן], ולפ"ז גם כשמאכילה עבדיה אין הכוונה דמאכילה מכח הבן, אלא דמאכילה מכח עצמה, וא"כ עבדיה יאכילו עבדיה כמו בכל אשת כהן בחיי בעלה כמבואר בקונט' לעיל. איברא דאפי' נימא כמהרש"ל מסתבר דל"ד לאשת כהן בחיי בעלה דהתם מבואר בר"ש תרומות פ"ו מ"ב דהוי ככהנת גם לקיום מצות נתינה, אבל במת בעליה ואוכלת משום בנה מסתבר דל"ה כדין כהנת לקיום מצוות נתינה. ועי' בחזו"א כאן שכ' דאף למ"ד דחללה תאכיל עבדיה, מ"מ במת בעלה ואוכלת מחמת בנה אינה מאכילה עבדיה, ומסתבר דדברי החזו"א שייכי אף למש"כ דהבן חשיב כאביו קיים ומאכיל אמו, דמ"מ ל"ד לאב קיים וכמש"נ. [ועי' בגליוני הש"ס להלן פז שכ' לחדש דהיכא דהבעל מת והניחה מעוברת ואח"כ נולד הבן בזה אוכלת רק מכח הבן ול"ח כמו שהאב קיים, ויש בזה כמה נ"מ כיבואר בשעורים להלן, אך עיקר דבריו מחודשים].

ויש להוסיף בהא דבבת ישראל הנשואה לכהן שמת והניחה מעוברת, דאמרי' דהעובר הוי זר במעי זרה, והרי אמו הוי ככהנת ואיך מקבל העובר דין זרות מהאם, ובפרט היכא דהניח בן דככרעי' דאבוה והוי כהאב קיים ואשתו ככהנת, וע"כ צ"ל כמש"כ לעיל דמ"מ האם ל"ה משבט הכהונה וכל דינה ככהנת הוא מחמת בעלה, ומש"ה י"ל דאף דהבן מאכיל כמו שהאב קיים אבל ל"ה האם כדין כהנת ממש וכדין בת כהן וכדפי', ובזה ניחא לומר הפי' החדש שכ' ברוקח הנ"ל דמש"כ דאסור למעוברת אשת כהן להיות באהל המת אי לאו דהוי ס"ס וכו' דמיירי בחיי בעלה דבזה דינה ככהנת חוהעובר הוי כהן, משא"כ במת בעלה ואוכלת מדין בן מאכיל דבזה מיירי סוגין בזה נחשב כעובר במעי זרה, אלא דמ"מ י"ל דמסתבר יותר לומר כמש"כ בראשית דברינו דהעובר במעי זרה זו הוי כהן כיון דהוא מזרע כהן, ורק מחמת היותו חלק מאמו, אית ליה פסול זרות וכמש"נ.

# דין נכסים מועטים להאכיל בתרומה

בהא דשו"ט בסוגיא סז: אם בעובר ישנה תקנת נכסים מועטים, נראה לפי"מ שביארנו בשעורי ב"ב דברשב"א בשם הראב"ד ב"ב [הובא בש"מ] קמ: כ' דמזונות הבנות בנסכים מועטים כירושה שוינהו רבנן וכו', ומבואר דבנכסים מועטין הוי מעיקרא לבנות, ונמצא לפ"ז דמעיקרא הבנות נעשו לבעלים למזונותיהן דהוי כדין ירושה לבנות מדרבנן, והיינו דאין הפי' דהוי כחוב בעלמא אלא דמעיקרא מתקנת חז"ל הוי כירושה למזונות, ובזה ניחא היטב הרשב"ם שכ' דבנתמעטו יפסידו הבנות, והקשינו דאמאי גרע מכל בע"ח וכו', אלא דמשעת מיתת האב כבר נעשו הבנות לבעלים על הירושה לענין חיוב המזונות, אלא דמ"מ כך תיקנו חז"ל דמהני מכירת הבנים, וזהו שהדגיש הרשב"ם דיש לבנים תפיסת יד, וכן ברש"י לפנינו כ' דהוי ברשות הבנים למכירה, והיינו דאינם הבעלים אלא דאית להו תפיסת יד לענין מכירה, ושי' רה"ג דבמכרו משלמים הדמים לבנות, והתוס' כ' בסוגין דע"כ דהדמים שלהם, ועי' בערל"נ לפנינו שהק' עמש"כ תוס' דהדמים שלהם דמשמע דאם נותנים הדמים ל"ח שלהם, והרי בנכסי צאן ברזל נותן הדמים לאשה ומ"מ חשיב עבדים דידיה, ונראה דהחילוק פשוט דבנכסי צ"ב הוי של בעל ומה שנותן דמים הוא מדין תנאי הכתובה והתחייבות הבעל, משא"כ הכא דאם נימא דנותנים הדמים לבנות במכרו בנכסים מועטים, ל"ח של הבנים כלל אלא של הבנות.

ונראה בגדר הדברים דאף דשייכא לבנות, מ"מ כך היא התקנה דאיכא זכות לבנים לענין מכירה, והנוגע לסוגין הוא דכיון דאיכא זכות לבנים למכירה תו חשיב ברשות לדין קנין כספו, וזהו חידוש בגדר דקנין כספו, דאף דהבנות הבעלים מ"מ כיון דהוי ברשות הבנים למכירה תליא בבנים, ועי' לעיל סו: דקנין כספו תליא במי שאחריות שלו באחריות ישראל אף דהוי של כהן אינו מאכילה בתרומה, ויש לדמות קצת לזה. והתוס' שכ' דהדמים שלהם במכרו הבנים, אף דלהאכיל עבדים בעי' קנין הגוף כשי' התוס' ר"פ, היינו דס"ל דה"נ בעיקר התקנה נאמר דאיכא זכות לבנים למכירה וזהו דמשוי ליה לדין קנין כספו והוא דוקא משום דגם הדמים שלהם, הא לא"ה ל"ה קנין כספו, וס"ל להתוס' דהוי בגדר הראיה דהבנים חשיבי בעלים אף דאיכא זכות ירושה לבנות, אמנם ה"ד אם הבנים לא מכרו.

ונראה עוד דבר חדש בזה, דהנה בהא דע"ע אינו אוכל בתרומה, כ' הראשונים ר"פ הערל דל"ה קנין כספו גמור שהרי יוצא בשש וגרעון וכו', אכן הר"ש בתו"כ אמור כ' באופ"א דכיון דאינו ראוי למכירה תו ל"ה קנין כספו, ונראה בר"ש חידוש גדול דדין קנין כספו תלוי אם הוי ראוי למכירה, [ויל"ע מדין אחריות בנכסי צ"ב, וכן בכהן ששם בהמת ישראל, אולם יש לסייע לר"ש מקו' הגמ' גבי נכסים מועטים דכיון דמכרו הבנים מכרן מהני ל"ח קנין כספו של הבנות, והיינו דנחשב דהוי ברשות הבנים למכירה ויש להאריך טובא].

ונראה דיהני גם מכירת הבנות, כיון דהוי בעלים, [והרגיש בזה בקו"ש ב"ב שם], ומ"מ אין זה מגרע בזכות הבנים לגבי העבדים, דהבנות יכולות למכור כיון דהוי שלהם מדין ירושה, ומ"מ כיון דמהני מכירת הבנים שפיר ל"ה קנין כספו של הבנות וכנ"ל.

וכן נראה באב"מ דעיקר הקו' של הגמ' דכיון דמהני מכירת הבנים תו לא חשיבי קנין כספו של הבנות היינו דקו' הגמ' היא רק להפקיע מהבנות אבל לא דחשיב עבדים של הבנים ודוק.

ולפי המבואר דמזונות הבנות הוי ירושה לבנות מבואר הספק אם בעובר תיקנו דין נכסים מועטים, והרי לעובר ל"ל זכי', אלא דשא"ה דהוי דין ירושה למזונות וגם לעובר שייך שם יורש ודוק. [וראה יסוד כל הדברים בשעורי פ' מי שמת].

וברשב"א כאן העיר דהא הוי תקנה דרבנן ואיך יהני לתרומה, והאחרונים דנו מדין קנין דרבנן מהני לדאורייתא, ועי' באב"מ, ובישרש יעקב כ' דמ"מ לגבי להפקיר מהני לדאורייתא ושפיר חלק העובר ליהוי כשל הפקר ויאכלו מצד אחיו הכהנים עי"ש, ויש להוסיף דבמק"א כתבתי עפ"י הרשב"א גיטין לו: דאביי ורבא שם נחלקו אם הפקר ב"ד מהני לעשות זכיה, ולרבא שם מהני לזכות לשני, ולאביי מהני רק להפקיר, וביארנו דברי האחרונים דקנין דרבנן מהני לדאורייתא הוא רק אם הפקר ב"ד מהני לעשות זכיה, ונמצא דלאביי ע"כ דל"מ לדאורייתא כיון דהפקר ב"ד מהני רק להפקיר, משא"כ לרבא, [ובזה ביארתי דברי רבא בגיטין כ. ובגיטין נה: דאזיל לשיטתו וניחא קו' המהר"ץ חיות שם], עכ"פ לפ"ז ניחא דהכא בעל המימרא הוא אביי, ואיהו ס"ל דקנין דרבנן ל"מ לדאורייתא, ולהכי שפיר הק' הרשב"א דאיך יהני תקנת נכסים מועטים דהוי דרבנן לענין דאורייתא דאכילת תרומה.

**בדין בת כהן לישראל ובחוזרת לבית אביה דאינה חוזרת לחו"ש**

ברש"י סט: כ' גבי בת כהן מעוברת מישראל שאכלה תרומה דמשלמת חומש, ותמה המשנ"ל בפר"ד והרש"ש ובקר"א וערל"נ שם עמש"כ רש"י דמוסיפה חומש, דהוא נגד המשנה בתרומות פ"ז מ"ב דבת כהן לישראל שאכלה תרומה משלמת קרן ואינה משלמת חומש דברי ר"מ, וביד אליהו ועוד מפרשים המובא בליקוטים במשניות שם העמידו דברי רש"י דמיירי דאביה קיבל בה קדושין מיד כשנולדה והוי זרה מעיקרא, [ויש לדון דזה ל"ח זרה מעיקרא], ועיקר דבריו מתאימים לדעת רבנן במתני' בתרומות דס"ל דגם בנבעלה לפסול אינה משלמת חומש, וע"כ הטעם הוא דל"ה זרה מעיקרא כמש"כ הר"ש שם, אך לדעת ר"מ דהטעם דל"ה זרה גמורה כיון דחוזרת לבית אביה, ל"ש דבריו, ומצאתי בפי' ראמ"ה שעמד על דברי רש"י הנזכר שכ' דחייבת בחומש, וז"ל ולאו מלתא היא דתניא בסיפרא בת כהן שנישאת לישראל ואח"כ אכלה תרומה, וכן כהן שאכל תרומת חברו יכול יהיו חייבין בחומש ת"ל וכל זר לא יאכל קדש כו' יצאו אלו שאינם זרים, וצע"ג דברי רש"י. ועיקר דברי התו"כ צ"ב בדמיון של בת כהן לישראל שאכלה תרומה לאכילת כהן בשל חבירו, דהתם הוי כהן ורק גזל מחברו, ומבואר דגם בבת כהן לישראל שייכא לשבט הכהנים ורק חייבת קרן מדין גזל וכדיבואר.

ונבאר הדברים בס"ד, אי' במתני' בתרומות פ"ז מ"ב דבת כהן לישראל שאכלה תרומה משלמת קרן ואינה משלמת חומש דברי ר"מ, ובפי' רימב"ץ מבואר דהוי כזרה ולהכי משלמת קרן, והא דפטורה מחומש הוא **משום דהוי ככהנת** וצ"ב, ובר"ש שם כ' דחייבת **בקרן מדין גזל** [וניחא התו"כ דממה לכהן בשל חבירו], ופטורה מחומש דכהנת היא **דחוזרת לבית אביה** וכו', וכ"ה ברש"י סנהדרין נא, א בהאי לישנא ואינה משלמת את החומש דלאו זרה היא הואיל וראויה לחזור אם ימות בעלה וזרע אין לה, וכ"ה במאירי שם דל"ה זרה לגמרי, וביד רמ"ה כ' יותר דל"ה זרה והביא התו"כ בפ' אמור הנ"ל דממעטי' מקרא דאין משלמת חומש דל"ה זרה.

ובאור הדברים נראה עפ"י הרדב"ז בפ"ו מתרומות ה"ח דבת כהן ישראל ל"ה זרה ממש אלא יש בה פסול כשהיא נשואה לישראל אבל ל"ה זרה לגמרי דהא חוזרת במת או גירשה לבית אביה לאכילת תרומה, ור"ל שם דאין לה חיוב מיתה על אכילת תרומה, והיינו דנשאר עלה דין בת כהן ורק יש בה פסול זר, אבל הוי בת כהן וכדחזי' דחוזרת לבית אביה לענין אכילת תרומה, ומ"מ ממעטי' דאינה חוזרת לחו"ש כיון דהיה בה פסול זרות לענין קדשים, וז"ל שם בתו"ד: **וקרא דבת כהן כי תהיה לאיש זר היא בתרומת הקדשים לא תאכל איירי במי שנבעלה לפסול לה שנעשית זרה לגמרי או כגון שנשאת לישראל לענין המורם מן הקדשים אבל לענין אכילת תרומה אינה נעשית זרה לגמרי שהרי אם נתאלמנה או נתגרשה וזרע אין לה חוזרת לאכול בתרומה שאינו בדין דאתמול אם אכלה תהיה במיתה והיום שנתגרשה שתהיה מותרת לאכול לכתחילה הילכך אם אכלה בין במזיד בין בשוגג משלמת את הקרן ותו לא** עכ"ל, ועי' מנ"ח רפ סק"ח שהסתפק לענין מלקות בבת כהן לישראל והביא מהפר"ד בזה, ובאו"ש תרומות פ"ח ה"ג כ' דגם לא לקי משום זרה דאינה זרה מעיקרא, והוסיף האו"ש דאף לר"מ דבנבעלה לפסול הוי זרה אבל כאן שראויה לחזור לבית אביה מודה דאינה זרה וגם מיתה ביד"ש אינה חייבת על אכילת תרומה לכן אינה משלמת חומש וכו', ונתכוין לדברי הרדב"ז הנ"ל. וע"ע בכס"מ תרומות פ"י הי"ב שכ' דפטרינן ליה מחומש דאינה כזר ומ"מ חייבת היא בקרן דחומש הוא דתלה רחמנא בזר גמור אבל הקרן חייב כל היכא דאינו כהן גמור ואינו ראוי לאוכלו עכ"ל הכס"מ.

והנה בגמ' פז ממעטי' דבת כהן לזר ומת בעלה בלי בנים דחוזרת לבית אביה חוזרת רק לתרומה ואינה חוזרת לאכילת חזה ושוק, ויש לחקור אם הוי גזה"כ גרידא דלגבי חו"ש אינה חוזרת דממעטי' ולא כל לחם אביה, או דלענין חו"ש חשיבא זרה, דלגבי קדשים ליכא דין ושבה, [וראה לשון רש"י מכות יד: ד"ה ששוה], ולפ"ז גם לר"מ דבבת כהן הנשואה לזר דבאכלה תרומה פטורה מחומש, מ"מ באכלה חו"ש חייבת קרן וחומש כמו זר שאכל חו"ש, ובלשון הרדב"ז על הר"מ פ"ו ה"ח הנ"ל בדין זה נראה הטעם דלענין חו"ש אמרי' דעדיין נשאר לה דין זרות עיש"ה, וצ"ב עיקרו של דין זה דממנ"פ אם חזרה לבית אביה כנעוריה א"כ חזרה לה דין בת כהן ואמאי מיעטה התורה אותה מאכילת חו"ש.

והנה בשי' הרמב"ם והחנוך מפורש בדבריהם דבת כהן לישראל חל בה דין זרות ולהכי אינה חוזרת לחו"ש, דבפ"ו ה"ז כ' הר"מ דבלאו דבת כהן כי תהיה לאיש זר היא בתרומת הקדשים לא תאכל שני ענינים נכללו דאם תיבעל לאסור ותעשה זונה או חללה אסורה לאכול בתרומות לעולם, ושאם תנשא לישראל הרי היא אסורה לאכול במורם מהקדשים שהוא חזה ושוק לעולם אע"פ שגירשה או מת עכ"ל, והרמב"ם לשיטתו שכ' בבת כהן לישראל דאינה אוכלת בתרומה, דאיכא חילוק דבארוסה לישראל אינה אוכלת משום דהוי קנין דישראל, וכלשון הרמב"ם תרומות פ"ח ה"ז, ושם פ"ו ה"ג בבת ישראל ארוסה לכהן דאוכלת מפני שהיא קנין הכהן, משא"כ בנשואה לישראל הוי ילפו' בגמ' פח: דאז הוי זרה כמוהו, ולשון הר"מ פ"ו ה"ה **וכהנת אשת הזר הרי היא כז**ר, וכ"כ הר"מ בסה"מ קלד, וכ"ה בחנוך מצוה רפג, והיינו משום דבנשואה הוי ביתו דבעל ודינה כדין הבעל, מיהו בריטב"א לעיל נו: כ' גם בארוסה לזר דהוי כזרה, ובריטב"א נח: משמע דבמאורסת לזר הוי כמשתמרת לביאת זר עי"ש, ובלשון הרימב"ץ בתרומות ועו"ר הנ"ל מבואר דבנשואה לישראל דינה ככהן וזר ולהכי אינה משלמת חומש, והיינו דלא נעשית לזרה אלא עדיין הוי בת כהן עם פסול זרות לענין תרומות, ולהכי מתנות שאין בהם קדושה ניתנות לבת כהן הנשואה לישראל דעדיין דין בת כהן עליה, אכן בלשון החנוך והר"מ נראה דבנשואה לישראל נעשית כזרה.

ונראה דשני סוגיות מסייעות להמבואר בשי' הרמב"ם, חדא דבסנהדרין נא מרבי' דבת כהן לישראל שזינתה דינה כבת כהן לשריפה, ומוכח דבלי הפסוק סד"א דכבר אינה בת כהן, ומשמע לכאורה כד' הרמב"ם והחנוך דבת כהן לזר נעשית כזרה, ואכן ברמב"ן במלחמות שם ריש פרק שביעי בסוף הקטע הראשון מבואר דהרבוי הוא על בת כהן שניסת לישראל, והיינו דאם רק נתארסה לישראל ליכא סד"א דל"ח בת כהן שזינתה, ורק בניסת סד"א דפקע מינה דין בת כהן והיא זרה כאחת מצלעות בעלה כלשון החנוך שם. [ויש להוסיף דברמב"ן יבמות פו מבואר דבארוסה ללוי אינה יכולה לקבל מעשר, הרי דבארוסה עדיין לא נחשבת אשת לוי]. והסוגיא השניה המסייעת לרמב"ם יבואר להלן.

ומעתה נראה דלהר"מ דבבת כהנת לישראל שמת או שיגרשה דחוזרת לבית אביה, י"ל דלהר"מ והחנוך הא דחוזרת לתרומה הוא מדין דחזרה לרשות האב, וכדכתיב בקרא ושבה אל בית אביה כנעוריה "מלחם אביה תאכל" היינו דאוכלת מצד דחזרה לרשות האב, ונראה דזה הביאור בסוגיא ביבמות להלן פז. והיא עוד מקור להמבואר בשיטת הרמב"ם, דהנה הגמ' שם מקשה דנימא דחזרה לענין הפרת נדרים, וצע"ג דמ"ש להכא דחוזרת לתרומה, [והריטב"א כ' דבקרא לחם היינו בכגון שנדרה לא לאכול מלחמו], ומוכח דענינא דקרא הוא אם חוזרת לרשות האב, אבל ה"נ פקע ממנה מעלת בת כהן, וזהו דמקשי דאולי קרא קאי לענין הפרת נדרים דחוזרת לרשות האב. עכ"פ לפי הרמב"ם ברור דלענין חו"ש דאינה חוזרת היינו משום דחסר לה בקדושת כהונה, דלא סגי בזה שחוזרת לרשות אביה אלא דלחו"ש בעי דין בת כהן שמעולם לא נישאה לזר.

ונראה להוסיף בזה דהנה בעיקר דין אכילת בת כהן נתבאר בשעורים לעיל ב' מהלכים אם אוכלת מחמת יחוסה העצמי דהוי כהנת או מחמת דהוי ברשות אביה, ונ"מ יסודית נתבאר לעיל נו: גבי בת כהן הנשואה לכהן אם אוכלת גם מדין בת כהן נוסף על דין אשת כהן או דכיון דנישאת יצאה מרשות אביה ואוכלת רק מדין אשת כהן, דאם נאמר דבת כהן לישראל עדיין הוי ברשות שבט הכהונה, א"כ כ"ש דבנישאת לכהן דאוכלת מדין בת כהן ומדין אשת כהן, והבאנו בשעורים לעיל דבזה תליא פרש"י ותוס' שם במשתמרת לביאה פסולה, וכן הבאתי לשון הקר"א דבת כהן לכהן שמת חוזרת לחו"ש, ובדבריו כאן סט. מבואר להדי' לסלקא דעתך בגמ' דגרושה אינה אוכלת דאינה ראויה לושבה, דבת כהן חוזרת כיון דלא בעי' לדין ושבה, היינו דבת כהן אשת כהן אוכלת גם מדין בת כהן ועי"ש.

ונתבאר בזה דבאכילת בת כהן אוכלת מב' דינים, חדא דהוי כהנת מדין בת כהן, ואית לה קדושת כהונה, ולהכי אם הוי גם אשת כהן אפשר דאוכלת מב' הדינים גם מדין בת כהן וכן מדין אשת כהן, ועוד דהוי רשות האב, ואוכלת מחמת דהוי קנין דאב, וכדמשמע בתוס' כתובות מו: ד"ה לענין שכ' דקחשיב בת ברשות אביה לתרומה ויוצאת בנתארסה לישראל, הרי דחשיב דנפקא מרשותיה לענין תרומה, וכ"נ להדי' בר"ש משאנץ בפרשת אמור דהאב מאכיל את הבת בתרומה, ובתורא"ש פ"ק דקדושין ד: כ' ג"כ כדברי התוס', והמגיה הביא מהגרי"ז שאכן הק' דהרי ל"ה מדין רשות אב דהא בגרה אלא הוי מדין בת כהן ככהנת וכו', אמנם כבר הבאתי דמפורש בדברי רבנו חיים מבעה"ת בפ' שמיני גבי בנות אהרן קודם שנמשח דאוכלת מחמת רשות האב עי"ש שכ' להק' על בנות אהרן שנולדו קודם המשיחה וא"ל אתה ובניך ובנותיך והיכי אכלו כו', ותירץ דלא גרעי מעבד ואמה דכיון שהם קנין כספו אוכלים כדאמרי' המורם מהם כיוצא בהם, בתו נמי כיון דיכול לקדשה אף למנוול או למוכה שחין אם ירצה קנין כספו קרינן ביה עכ"ל, ומבואר דבר חדש דבת כהן יכולה לאכול בתרומה מחמת דהוי ברשות האב הכהן, דהוי לענין זה כקנין כספו כמו עבד ואמה כיון דיכול לקדשה אף למנוול אם ירצה קנין כספו קרינן ביה, ויסוד זה מוכרח בדברי החלקת מחוקק שהבאנו בפ' ששי דס"ל דכהן פצו"ד ל"ה כהן לענין איסור ליטמא והא דאוכל בתרומה הוא משום דלא גרע מעבד של אביו וכו', וכן מבואר בפי' הר"ש על התו"כ בפ' אמור שכ' להדי' דאוכלת מכח אביה, אכן מוכרח דאיכא ב' ענינים בדין אכילת בת כהן דהרי גם בוגרת דאין האב יכול למורה לקדושין אוכלת בתרומה, וע"כ משום דהוי ככהנת וכדפי'.

ומעתה נראה דבנישאת לזר ומת דמרבי' דחוזרת לבית אביה, היינו דאי לאו הרבוי סד"א דכבר חל עליה דין זרות, וכמו שביאר הגרא"ק ז"ל במשנת ר"א סימן כו, וא"כ י"ל דבאמת בנישאת לזר פקע ממנה קדושתה, וכלשון הר"מ דבנישאת לזר הוי כזרה, [ואפי' אם ל"ה זרה בחפצא אבל אית לה דין זרה, וברדב"ז הנ"ל מפורש דל"ה זרה ממש ולהכי אינה חייבת מיתה ומלקות על אכילת תרומה, וכן מוכרח בקרי"ס שכ' כאן דאינה מאכילה עבדיה כערל וטמא וכו' ומבואר שם דל"ה זרה ממש, והיינו דעל דרך שביארנו דבת ישראל לכהן הוי ככהנת אבל ל"ה כבת כהן ממש כיון דל"ה זרע אהרן הכהן, ה"נ י"ל דבת כהן לישראל חל בה פסול זרות, אבל ל"ה זרה ממש וזש"כ הרדב"ז דבאכלה תרומה אינה חייבת מיתה], ואף לאחר הרבוי דחוזרת, היינו דחוזרת רק לאכילה מדין רשות האב, [ואפי' דהוי בוגרת מ"מ רשות האב מהני לענין תרומה גם כשהיא בוגרת ורק בנישאת יצא מרשות אב ונתחדש בגזה"כ דבחוזרת שוב הוי ברשות אב כנעוריה], אבל נפקע ממנה קדושת כהנת, ונ"מ י"ל דאפי' נימא דבנתן לבת כהן מקיים מצות נתינה מ"מ בכה"ג דחוזרת ליכא מצות נתינה כיון דל"ה כהנת, אלא דאוכלת מחמת רשות האב וכקנין כספו, [ועי' יעב"ץ חולין קלב ותפא"י שם לענין מצות נתינה], ומש"ה אינה חוזרת לחזה ושוק, דלענין אכילת חו"ש בעי' קדושת כהונה, דבמידי דקדשים לא סגי ברשות האב להאכיל כמו לתרומה אלא בעי' דין כהנת, ולכן אינה חוזרת לחו"ש כיון דכבר נעשית זרה, והן הם דברי הרדב"ז על הר"מ שם שכ' דבנישאת לישראל אינה נעשית זרה לגמרי לתרומה משא"כ לקדשים וכו', ולכן אינה חוזרת גם לאכילת תרומת לחמי תודה כמש"כ המנ"ח, ובישרש יעקב בפ' הערל הביא דאינה חוזרת לאכילת בכור, והיינו דלגבי קדשים בעי' דין כהנת ולא סגי ברשות האב כמו דמהני לענין תרומה, ומדוייק כן בקראי דכתי' ושבה וגו' מלחם אביה תאכל, היינו דרק אוכלת מלחם אביה מרשות אביה, אבל לא מחמת קדושת כהנת דפקע ע"י נשואיה לישראל, מיהו בבעה"ת הנ"ל משמע דבנות אהרן אכלו גם בחו"ש, ובזה יקשה דהא בעי' לחו"ש קדושת כהונה ולא סגי ברשות האב וצ"ע. [ומש"כ הר"מ בהל' סנהדרין דאינה אלא בלאו, ולא הזכיר חיוב מיתה, ביארנו במקומו דשי' הר"מ דגם זר שאוכל חו"ש אינו במיתה אלא בלאו וכמש"כ הרי"ט אלגזי בבכורות].

אך בדעת רש"י רמ"ה מאירי בסנהדרין, הר"ש ורימב"ץ בתרומות שם וברדב"ז הנ"ל מבואר באופ"א דנשאר עליה מעלת בת כהן ורק בהיותה לזר יש בה פסול זרות, אבל כיון דיש בה מעלת בת כהן פטורה מחומש, וכשחזרה לבית אביה חוזרת לתרומה מחמת מעלת בת כהן שיש בה בעצמותה כזרע אהרן הכהן, וכ"נ להדי' בקרי"ס שם סופ"ז שכ' בת כהן שנשאת לישראל אין עבדיה אוכלים בתרומה כיון דהיא אינה אוכלת דאע"ג דערל וטמא מאכילין היינו משום דתקנתן דידהו אבל הך אין בידה להתגרש מישראל עכ"ל, וצע"ג דתיפ"ל דהוי זרה ולהכי אינה מאכילה עבדיה, ומבואר להדי' בקרי"ס כהנך ראשונים הנ"ל דבת כהן הנשואה לישראל לא הוי זרה ונשאר מעלתה כבת כהן ורק היא עצמה אסורה בתרומה מחמת בעלה הישראל וכמש"נ. [ובחת"ס בתורת משה בפ' אמור עמוד נח כ' דבת כהן הנשואה לזר לא נתחלל גופה דא"כ לא היתה חוזרת במיתת בעלה, אך הטעם שלא תאכל בבית בעלה הזר הוא משום שלא יבואו הזרים לאכול בתרומה עמה ע"ד שגזרו חז"ל שמא ימזגו וכו', ומשו"ה כי מת בעלה וזרע אין לה וליכא למיחש למידי חוזרת לתרומה דבי נשיי והיינו ושבה אל בית אביה כנעוריה היא מלחם אביה תאכל ועי"ש בהמשך דבריו מה שביאר הפסוקים].

אך יש להדגיש דדברי הראשונים הנ"ל קאי לת"ק היינו ר"מ בתרומות שם דס"ל דרק בת כהן לישראל אינה משלמת חומש, אבל בנבעלה לפסול ה"נ מוסיפה חומש כיון דהוי זרה, אמנם חכמים היינו ר"י ס"ל דגם בנבעלה לפסול פטורה מחומש, וכן קי"ל, ומבואר בר"ש שם דהטעם **דל"ה זרה מעיקרא**, ולחיוב חומש בעי' שתהא זרה מעיקרא, וא"כ נמצא דלהלכה דקי"ל רבנן ליכא ראיה לומר דבת כהן לישראל ל"ה זרה מחמת דחוזרת לבית אביה ומש"ה פטורה מחומש, דהרי לרבנן גם בנבעלה לפסול דהוי זרה אינה מוסיפה חומש דחיוב חומש ה"ד בזר מעיקרו, אכן י"ל דגם לרבנן איכא תרי דיני, והיינו דבת כהן לישראל פטורה מחומש משום דל"ה זרה, ובזה י"ל דגם ליכא מלקות וכמו שדנו המנ"ח והאו"ש הנ"ל, ומטעם זה לענין חזה ושוק ה"נ כיון דאינה שבה לבית אביה חשיבא כזרה ומוסיפה חומש, אך לטעם דל"ה זרה מעיקרו בזה גם לענין חו"ש פטורה מחומש, עכ"פ גם לרבנן איכא ב' טעמים נפרדים בפטור חומש, בבת כהן נשואה לישראל הטעם משום דל"ה זרה כיון דשבה לבית אביה, ובנבעלה לזר הפטור משום דל"ה זרה מעיקרא, וכך מבואר להדי' ברדב"ז ובקרי"ס הנ"ל שכ' גם להלכה דקי"ל כרבנן דבת כהן לישראל כיון דחוזרת לבית אביה ל"ה זרה וכדפי'. ונראה דנ"מ בזה ביש לה בנים או במעוברת דאינה שבה לבית אביה דבזה י"ל דלר"מ מקרי זרה ותהא חייבת בחומש, אך לרבנן תהא פטורה מחומש גם בכה"ג כיון דל"ה זר מעיקרא.

[וצריך להוסיף במש"כ הנ"מ לחיוב חומש באכלה חו"ש, הנה עיקר הדבר דיש חיוב חומש לזר שאכל חו"ש הוא חידוש, דבריש מעילה מבואר דחיוב חומש ה"ד באיכא חיוב מעילה מהתורה עי"ש במפרש, וא"כ בחו"ש דהוי קק"ל ליכא מעילה ואיך יהיה חיוב חומש, אכן כבר ביארתי בכנסת ראשונים בריש מעילה דאיכא דין נוסף דחומש והוא כדאי' בתוספתא שקלים דבאוכל ק"ק אחר זריקה משלם חומש לכהנים וביאר הראב"ד דהוי כדין תשלומי תרומה, וזה ל"ש לדין מעילה כלל, וה"נ החיוב חומש בזר האוכל חו"ש אזיל לכהנים וכדין תשלומי תרומה ואכמ"ל].

וברש"י סט: שהבאתי לעיל כ' גבי בת כהן מעוברת מישראל דמשלמת חומש, ותמה המשנ"ל בפר"ד והרש"ש ובקר"א וערל"נ שם עמש"כ רש"י דמוסיפה חומש, נגד המשנה בתרומות הנ"ל, ולדעת ר"מ דהטעם דל"ה זרה ל"ש דבריו, אכן י"ל דרש"י קאי כר"מ אלא דס"ל דבמעוברת מודה כר"מ דמשלמת חומש כיון דאינה שבה לבית אביה, [ומה דתשוב במת העובר או הבנים ל"מ כיון דבכה"ג חל בה דין זרות מחמת העובר והבנים מישראל]. ובפי' ראמ"ה הנ"ל עמד על דברי רש"י הנזכר שכ' דחייבת בחומש, וז"ל ולאו מלתא היא דתניא בסיפרא בת כהן שנישאת לישראל ואח"כ אכלה תרומה, וכן כהן שאכל תרומת חברו יכול יהיו חייבין בחומש ת"ל וכל זר לא יאכל קדש כו' יצאו אלו שאינם זרים, הרי דהמיעוט בתו"כ הוא דפטורה מחומש דאינה זרה, וכלשון הראשונים הנ"ל, [והך תו"כ הובא ביד רמ"ה בסנהדרין נא הנ"ל], וצע"ג דברי רש"י.

וברבינו הלל בתו"כ שם אמור פ"ו ה"ב כ' יצאו אלו שאינן זרים לה דבת כהן שנישאת לישראל כי מיית בעלה אי לית ליה ולד **א"נ אית ליה ולד וימות הדרא לתרומה**, וכהן דאכל תרומת חברו אע"ג דבתרומת חברו הוי זר בתרומה דידיה לא הוי זר ע"כ, ומבואר כדברינו בפשט התו"כ דבת כהן הניסת לישראל אינה נחשבת כזרה, והוי ככהן בתרומת חברו, ובקובץ הערות מהגר"י הוטנר ז"ל העיר שם דאמאי פירש הרבינו הלל דבריו כר"מ דמתני', דהא לרבנן ע"כ הטעם דל"ה זרה מעיקרא וכנ"ל, ור"ל דכיון דאינה חוזרת לחו"ש, א"כ לר"מ לענין חו"ש כזרה דמי וחייבת חומש, אבל לרבנן ל"ה זרה מעיקרא ופטורה מחומש, ובזה דייק הר' הלל דכיון דבתו"כ קתני תרומה ולא קתני קדשים ש"מ דכר"מ ס"ל ולהכי פי' רבינו הלל דתליא בראויה לחזור עכתו"ד, ועיקר דבריו מסתברים דלענין חו"ש מודה ר"מ דבת כהן לישראל נחשבת כזרה וכלשון הרדב"ז שם וכפי"מ שנתבאר לעיל דלענין קדשים דינה כזרה דהא נתמעטה דאינה חוזרת לבית אביה וכנ"ל.

ומתבאר מהראשונים הנ"ל [רש"י רמ"ה מאירי בסנהדרין ובר"ש וברדב"ז ורימב"ץ הנ"ל] דעיקר הטעם דאינה מוסיפה חומש הוא משום דעדיין נחשבת ככהנת לענין זה [ואת הקרן משלמת מדין גזל כהנים כמש"כ הר"ש והרמ"ה בסנהדרין שם], שהרי חוזרת לבית אביה, ויש לחקור אם זה הוי סיבה וה"ד היכא דתהא חוזרת לבית אביה, או דהוי בגדר סימן דאם במת או גירשה חוזרת לבית אביה מוכח דגם כשהיא עם בעלה ישראל לא פקע ממנה יחוסה כזרע אהרן הכהן ורק יש בה פסול זרות לתרומה כיון דהיא נשואה לישראל.

ומעתה י"ל בדעת רש"י סט: שכ' דחייבת בחומש, דכיון דהכא מיירי דמעוברת גרע דהא אינה חוזרת לבית אביה ולהכי יש בה זרות ומשו"ה כ' רש"י דבאכלה תרומה חייבת גם בחומש, ומצאתי בהגהות חת"ס כאן שתי' כן, בהאי נוסח דכיון דגופה מעוברת ול"ה גופא סריקי וכו' חייבת בחומש, וכ"כ באב"נ ביו"ד, וכ"כ במהריל"ד כתבים סימן נח, [והמהריל"ד שם כ' ד"ח עפ"י הראשונים להלן ע על מתני' דבנעשה פצו"ד ובא על אשתו פסלה, וכ' הראשונים דאף דל"ה זר מעיקרא מ"מ כ' התו"י דכיון דנשתנה גופו חשיב כזר מעיקרא, וכ' מהריל"ד דמעוברת דנשתנה גופא חשיב כזר מעיקרא, והיינו דמעוברת אינו משום דחשיב זרע אלא מחמת דאישתני גופא, אך נראה דיש לדון בדבריהם ולומר דבמעוברת הטעם דהוי כיש לה זרע ולא מחמת אישתני גופיה, וא"כ לא יחשבה כזרה מעיקרא. וכן תי' בפי' יש סדר למשנה בתרומות שם, אך בדקדוק יש נ"מ בדבריהם, דבחת"ס ומהריל"ד נראה דרק במעוברת ס"ל לרש"י כן, והיינו כיון דמעורב בקרבה עובר שהוא כזר, אבל כשנולד בנה אף דהוי זר מ"מ נחשבת כבת כהן לענין דפטורה מחומש, אך בפי' יש סדר למשנה להגר"י פיק ז"ל כ' באופ"א דבמעוברת וכל שכן ביש לה בן כיון דאינה חוזרת עוד לבית אביה שוב הוי כזרה לגמרי וחייבת חומש, דבמתני' מיירי רק באין לה בנים וגם אינה מעוברת דיכולה לשוב לבית אביה במיתת בעלה להכי פטורה מחומש דנשאר עליה מעלת בת כהן, ודבריו מתאימים מאוד לנוסחת רש"י בסנהדרין הנ"ל וכמו שציין שם בדבריו דהא דנשאר בה מעלת בת כהן הוא משום דחוזרת לבית אביה, ולהכי ביש לה זרע מהישראל דאינה חוזרת לבית אביה שוב פקע ממנה מעלת בת כהן והוי כזרה לגמרי וחייבת בחומש, ואף דאם ימות הבן או זרעו חוזרת לבית אביה, מ"מ כיון דכעת היא מעוברת או יש לו בנים ונמצא דיש בה מזרעו של בעלה הזר נחשבת כזרה לענין זה דכבר חייבת בחומש וכדפי', אמנם בירושלמי בפרקין להדי' דגם במעוברת או ביש לה בנים אינה משלמת חומש, וכבר העיר במרה"פ ובציון ירושלים דדברי הירושלמי הם דלא כרש"י דבמעוברת שאני, אך י"ל דהירושלמי קאי כרבנן דפטור מחומש משום דל"ה זרה מעיקרא ולכן גם בבת כהן מעוברת מישראל פטורה מחומש, והדברים נפלאים בס"ד. [אך בדברי רבינו הלל שהבאתי משמע דגם ביש לה בנים כיון דאם מתו הבנים חוזרת לבית אביה אינה נחשבת זרה לענין חומש, שהרי כ' להדי' א"נ אית ליה ולד וימות הדרא לתרומה וכו' הרי דבכל גווני ס"ל דאינה נחשבת זרה דעדיין יכולה לחזור לבית אביה, וזה כפשטות הירושלמי שהבאתי].

[ובדר"א תרומות פ"י אות קיא פי' הפטור מחומש מחמת דל"ה זרה מתחילתו שמתחלתה היתה כהנת, והקרן חייבת מדין גזל, ולדברינו גם לחכמים לגבי בת כהן לישראל י"ל טעם הפטור דלא נעשית כזרה ממש, ובבה"ל שם עמוד 254 כ' בתו"ד דבת כהן שנשאת לישראל ראויה לחזור לבית אביה זה ראיה שגם בעודה בבית ישראל אינה נפסלת מלהיות כהנת ורק בתרומה אסרתה תורה דהרי חזינן דמת"כ אפשר לתת לה גם בעודה אצל הישראל כמ"ש ר"כ אכל בשביל אשתו אלמא שהיא עדיין כהנת אלא שהתורה אסרתה בתרומה עכ"ל, ולפ"ז לא היה לו לפרש באות קיא טעמא דבת כהן לישראל פטורה מחומש דבעי' זר מתחלתו, והו"ל דלא נחשבת כזרה כלל, ומדבריו נראה שפי' דב' הטעמים נכונים וגם לרבנן הטעם דל"ה זרה גמורה אלא דרבנן מוסיפין דגם בנבעלה לפסול דהוי זרה גמורה ואינה חוזרת לבית אביה מ"מ אינה חייבת חומש כיון דל"ה זרה מעיקרא, וכ"נ ברדב"ז שם הנ"ל].

ולפי המבואר בשיטת הרמב"ם דהא דאינה חוזרת לחו"ש היינו דחשיבא זרה לחו"ש כיון דהיתה נשואה לזר, ולא דהוי גזה"כ גרידא, אלא הוי הפקעה במעלת בת כהן ורק לענין תרומה חוזרת מדין רשות אביה, מעתה נראה בדעת הרמב"ם דדוקא בבת כהן שניסת לישראל דחל עליה דין זרות, ובעי' לילפו' דחוזרת לתרומה, בזה ממעטי' דאינה חוזרת לחו"ש, אבל בבת כהן הארוסה לישראל דנתב' משלון הרמב"ם הנ"ל דלא חל בה דין זרות ורק דאינה אוכלת מחמת קנין הישראל, א"כ י"ל דבמת בעלה וחוזרת לבית אביה חוזרת אף לחו"ש, וניחא היטב הא דהר"מ פ"ו מתרומות ה"ז והקרי"ס והחנוך כ' להדי' האי דינא דאינה חוזרת לחו"ש, רק **בנשאת לישראל**, ומבואר דבארוסה שאני, וכן בתו"י בפ' הערל שהו"ל מכ"י בדף עד: כ' להדי' דמיירי בניסת עיש"ה. [והוספתי כן במילואים שם], אמנם בלשון התוס' סח. סוד"ה אי נראה דגם בארוסה איכא להאי דינא, וכן מפורש יותר בתורא"ש סז: עי"ש. וכפיה"נ דהתוס' לשיטתייהו בזה, דהרי כל דברינו הם בשי' הרמב"ם דמוכרח דמפרש דחלוק דין ארוסה לכהן מנשואה לכהן, דארוסה אוכלת מדין קנין כספו ונשואה מדין ביתו כדרשת הספרי ולהכי הוי ככהנת, אכן התוס' הלא כ' בדף סח. דהספרי הוי אסמכתא, וע"כ דס"ל דגם ארוסה אוכלת מדין ביתך, וממילא ל"ש חילוקינו הנז' ומש"ה ס"ל דגם ארוסה נעשית כזרה ואינה חוזרת לחו"ש.

אמנם בלא"ה באו"ש בהל' תרומות פ"ו ה"ג כ' לדון אם ארוסה אוכלת גם בחזה ושוק אף דנלמד מכל טהור בביתך, והביא לפרש בד' הירושלמי דאינה אוכלת דל"ה ביתך, וביאר שם דבחו"ש כתי' בפ' קרח כל טהור בביתך וארוסה אינה בבית, [ועי"ש שציין ללשון הרמב"ם בפ"ז הי"ז שכ' דכל המאכיל בתרומה מאכיל בחו"ש, ואינו מוכרח], ובקרי"ס פ"ו מתרומות משמע דארוסה אוכלת רק בתרומה ולא בחו"ש, ולפ"ד הספק בזה ברור היטב, דהרי לאכילת חו"ש בעי' לדין כהנת, ובארוסה לכהן עדיין לא חל עליה דין כהנת עד הנשואין, להכי אינה אוכלת בחו"ש, וזהו הכוונה דנא' בקרא דבחו"ש בעי' ביתך, כיון דמדין הקדשים בעינן שתהיה כהנת, ולהכי ארוסה דהוי קנין כספו של הארוס אבל עדיין ל"ה עלה דין כהנת כמבואר בשעורים לעיל להכי אינה אוכלת בחו"ש. וי"ל נ"מ למש"נ בשעורים בפרק ששי דבת כהן ארוסה לכהן דאוכלת מתרי דיני מדין בת כהן ומדין ארוסת כהן, א"כ תאכל גם בחו"ש מדין בת כהן. אלא דיש לעי' על יסוד האו"ש מהא דעבדים אוכלים בחו"ש, ולכא' לא עדיף מארוסה לכהן, אכן כבר עמד בזה באמבד"ס בפ' קרח [עי"ש הביא כמה דיוקים בר"מ כדברי הירו' דארוסה לכהן אינה אוכלת בחו"ש], והביא שם דה"נ עבד אוכל מדין ביתו, ונראה ליישב בפשיטות דבעבד דאוכל מדין קנין כספו כבהמת כהן והותר לו איסור זרות, א"כ שפיר אוכל גם בחו"ש דלגביו ליכא נ"מ דהותר לו זרות, אבל באשה דאוכלת ממעלתה ככהנת בזה אמרי' דארוסה לכהן יש לה דין כהן רק לתרומה ולא לחו"ש.

**בדין בת כהן בשריפה**

כתב הרמב"ם בהל' אסורי ביאה פ"ג ה"ג בת כהן שזינתה כשהיא אשת איש בין שהיה בעלה כהן בין שהיה ישראל ואפילו היה בעלה ממזר או נתין או שאר חייבי לאוין הרי זו בשריפה שנאמר ובת איש כהן כי תחל לזנות, **וכן בת ישראל אשת כהן בחנק כדין כל אשת איש עכ"ל. וצע"ג דמה חידש הרמב"ם דבת ישראל אשת כהן דינה בחנק, פשיטא דכך הוא שהרי היא אינה בת כהן אלא אשת כהן.**

ונראה בזה ובהקדם מתני' תרומות פ"ז מ"ב שבו נחלקו ר"מ ורבנן דאף דלכ"ע בת כהן שניסת לישראל וזינתה דינה בשריפה ככל בת כהן, אכן בבת כהן שניסת לפסול, ס"ל לר"מ דמיתתה בחנק ולרבנן דינה בשריפה, ובפשטות מחלוקתם לשיטתם שם גם לענין אם ניסת לפסולין חייבת באכילת תרומה בקרן וחומש כמו זר, דלרבנן פטורה משום דל"ה זרה מעיקרא, ומה"ט נמי חייבת בשריפ,ה וחדא פלוגתא היא, וכ"נ ברש"י בכריתות ז, א ד"ה ומיתתה בחנק שכ' להדיא דר"מ לטעמיה דאע"ג דמעיקרא לאו זרה היא השתא מיהא זרה היא, ומה"ט ס"ל לר"מ דחייבת בחומש, וכן מבואר ברש"י בסנהדרין נא, א ד"ה ודלא כר"מ שכ' בדעת רבנן "דבת כהן הנשואה לממזר בקדושתה קיימת" ונידונית בשריפה דלא כר"מ עכ"ל. וכן מפורש בתור"פ בסנהדרין שם שכ' וז"ל דרבנן ס"ל דכיון דלענין שריפה דינה כבת כהן לענין חומש נמי דינה כבת כהן עכ"ל, והיינו דהא דבניסת לפסולין דאינה משלמת חומש ילפי' ליה מהא דלענין שריפה דינה כבת כהן, והביאור דחזינן דעדיין היא שייכת לשבט הכהונה, וכ"כ בקרי"ס פ"י מתרומות דכיון דהיא נקראת בת איש כהן פטורה מחומש.

אמנם בכתבי הגרי"ז מבריסק זצ"ל בכריתות שם העיר דלכאורה שני המחלוקות אינם תלויים אחת בשניה, דלענין חומש באכילת תרומה המח' היא דלרבנן רק בזרה מעיקרא משלמת חומש, ולענין דין שריפה תליא בדינת כעת אם היא בקדושת כהונה, ופליגי בקראי אם בניסת לפסולין דינה בשריפה, היינו אם דרשי' פרט לזו שמחוללת ועומדת, ואכן הגרי"ז שם הקשה דהא כיון דכעת נתחללה מקדושת כהונה, אמאי תידון בשריפה כדין בת כהן הא אינה כהנת, ולפלא שלא הביא את הראשונים הנ"ל דשני המחלוקות תלויות האחת בשניה אם בניסת לפסולין יש לה שייכות לדין בת כהן, אמנם צ"ע דביבמות סט, א, וכן בבכורות מז, א מפורש דבזינתה או בניסת לפסולין מתחללת מקדושת כהונה, ובבכורות שם אמרי' דבנבעלה לפסול בנה חייב בפדיון משום דהוי זרה, וא"כ אמאי לרבנן דינה בשריפה, והרמב"ם בהל' אסו"ב הנ"ל פסק כרבנן דדינה בשריפה.

ובמאירי סנהדרין שם כ' דגם לרבנן בחללה שנולדה מפסולי כהונה אין לה דין כהונה ואין דינה בשריפה, [עוד הביא מהירושלמי דבחללה זרה גמורה היא ומשלמת קרן וחומש, ועי' ברמב"ם תרומות פ"י הי"ב לגבי חלל, דפטור מחומש, וצריך לחלק בין חלל לחללה דחלל דנא' על עבודתו פועל ידיו תרצה ועבודתו כשרה עדיף, ראה שער המלך תרומות שם, ומנ"ח מצוה רפ סוף ס"ק לה ואכ"מ], והיינו דחללה הוי כזרה מעיקרא, אמנם בירושלמי לפנינו בתרומות שם נחלקו בחללה שזינתה ואיכא מ"ד דגם חללה בשריפה, וצ"ע הטעם דהא אינה שייכת לכהונה כלל.

והנה המשך חכמה בפרשת אמור כא – יט ביאר דלר"מ הטעם דבניסת לפסולין אינה בשריפה דהטעם דבת כהן שזינתה היא בשריפה היא דכל שהיא מחוללת מקדושת אביה באש תישרף, וכיון דנתחללה כבר אין עליה חיוב שריפה, ולרבנן הטעם כגמ' סנהדרין נב, א דאביה מבוזה, והיינו משום דהיא "בת כהן" ואפי' אם היא עצמה לא כהנת, היא מבזה אביה עכתו"ד.

ונ"ל להוסיף בזה עפי"ד הרא"ם בפ' וישב לח כד על הא דאמר יהודה על תמר הוציאוה ותשרף, וכתב רש"י שם דבתו של שם היתה שהוא כהן לפיכך דנוהו בשריפה, והקשה הרא"ם הרי אמרי' בנדרים לב, ב דרק שם היה כהן ואין זרעו כהן, ותי' דדנוה בשריפה משום דחיללה כבוד אביה עי"ש. ולפ"ז י"ל דבדין בת כהן בשריפה נאמר דמחמת קדושת כהונה שבה ומחמת שאביה כהן דינה בשריפה, ולכן סוברים חכמים דגם בניסת לפסולין דנתחללה מקדושת כהונה, מ"מ הרי היא בת כהן שדינה בשריפה, דעדיין שייכת היא לכהונה, ומה"ט סוברים רבנן דבאכלה תרומה פטורה מחומש דל"ה זר מעיקרא היינו דעדיין היא שייכת לשבט הכהונה וכנ"ל.

ובכלי חמדה בפ' וישב הביא מהתרגום עה"פ ובת כהן כי תחל לזנות את אביה היא מחללת וז"ל ובת גבר כהן אקרי תחל למטעי "מקדושת אביה היא מתחלא", וע"ע בתורת חיים בסנהדרין שם שפי' דהיא מחללת את עצמה מקדושת אביה וכן תרגם אונקלוס בהדיא וכו' עי"ש.

ולאור המבואר ניחא היטב כוונת הרמב"ם בהל' אסו"ב שכ' דבת ישראל לכהן שזינתה אין דינה בשריפה אלא בחנק ככל אשת איש שזינתה, והיינו דהרמב"ם אשמיענו דאף דמבואר בכמה ראשונים שהבאתי לעיל דבת ישראל לכהן נעשית ככהנת, וכן הבאתי לעיל דמפורש כן ברמב"ם בכמה הלכות בהל' תרומות, ובמנ"ח מצוה כב - יח כ' דנתקדשה ע"י בעלה כמו בת כהן ע"י אביה, ולפ"ז סד"א דאולי דינה בשריפה דחשיב כבת כהן לדין שריפה, לכן הדגיש הרמב"ם דאין דינה בשריפה, דלענין שריפה הוא דדוקא בדין בת כהן ביחוסה כנאמר בכתוב את אביה היא מחללת, ולהכי בת ישראל לכהן שזינתה אינה בשריפה דאף שהיא נעשית כהנת, מ"מ הרי ל"ה בת כהן, ונתבאר דלדין שריפה הוא רק בכהנת שהיא בת כהן, והדברים נפלאים היטב בכוונת הרמב"ם.

בס"ד **בדין בן וזרע מכהן מאכילין בתרומה**

**ובן וזרע מישראל פוסלין מתרומה**

ברמב"ם פ"ו מתרומות הי"ב עד סוף הי"ט גבי בן מאכיל, והנה בהי"ב כ' הר"מ דבישראלית שיש לה זרע מכהן **אוכלת בשביל בנה** וכו' ואפי' זרע הזרע עד סוף כל העולם שנ' וזרע אין לה וכו', והמשנ"ל כ' דבגמ' נדה מד ילפי' מיליד ביתו, אכן מקור הר"מ הוא ריהטת הגמ' להלן ע, א, והמקור הוא בתו"כ פ' אמור פ"ה, ובתוספתא במסכתין פ"ט ה"ח ובירושלמי, ראה ביפה עינים להלן שם, והמשנ"ל שם כ' דהוי דרשה אחת, וכעי"ז במלבי"ם בפ' אמור שם דילפי' גם מהך דרשא, וצ"ב דל"ל לתרי קראי.

והנה בסוף כל ההלכות בפרק זה בהי"ט הביא הר"מ הדין דבת ישראל שנשאת לישראל תחילה ויש לה ממנו בן וחזרה ונשאת לכהן אוכלת בתרומה, מת ולה בן אוכלת מפני בנה האחרון, וסיים הר"מ "**שהרי הוא מאכילה כמו שהאכילה אביו**" עיש"ה. וצ"ע דאמאי בעיקר ההלכה דהבן מאכיל את אמו בהי"ח לא כ' הר"מ האי לישנא דמאכילה כמו שהאכילה אביו, והנה היש"ש בסו"פ יש מותרות סימן ט כתב דבניסת בשנית לכהן אוכלת מכח בעלה מת ולה הימנו בן אוכלת בשביל בנה האחרון ובנה הראשון אינו פוסל כמו ברישא משום דחשבינן לה כאילו היא עדיין ברשות הכהן שהרי הבן עומד במקום האב כן ראיתי בדברי הרמב"ם עכ"ל, והמשיך היש"ש דבמת בנה מכהן לא תאכל בתרומה מפני בנה הראשון, מת אף הבן מישראל חזרה לבית אביה לתרומה ולא לחו"ש, אבל האוכלת בשביל בנה אוכלת אף בחו"ש עכ"ל, והיינו דבאוכלת משום בנה חשיבא כאשת כהן, ולהכי אף שיש לה בן מבעלה הקודם הישראל אוכלת בתרומה דנחשבת מחמת הבן כאילו בעלה הכהן קיים.

והנ"מ בזה לפי"מ דאמרי' בגמ' להלן פז. דבאוכלת בשביל בנה מבעלה הראשון שהוא כהן ומת בעלה השני הישראל חוזרת לחו"ש דלא כתי' מיעוטי, וה"נ באוכלת משום בנה האחרון שהוא בן כהן כיון דנחשבת לאשת כהן דע"י הבן אוכלת מחמת הבעל, ה"נ אוכלת בחו"ש, וברמב"ם שם פ"ו סוף הי"ח מבואר דבמת בנה מישראל חוזרת לבית אביה כנעוריה ואוכלת בתרומה ואינה אוכלת בחו"ש, וכ"ה במאירי דאין זרעה שמישראל פוסלה אחר שהיא בת כהן ויש לה בן מכהן, וז"ל וכן אם מת ולה ממנו בן תאכל בתרומה ואין זרעה שמישראל פוסלתה אחר שהיא בת כהן ויש לה בן מכהן, וכ"כ בערל"נ, ומשמע דבבת כהן דאוכלת מחמת דחוזרת לבית אביה, אכן אינה חוזרת לחזה ושוק, ובכס"מ שם מפורש דשאני במת בנה מישראל והיא חוזרת לאכול בשביל בנה חוזרת אף לחו"ש כמפורש בגמ' הנ"ל, והרמב"ם רמזו להלן כמש"כ משנ"ל פ"ז סוף הי"ז עי"ש והיינו דבזה מחמת הבן הכהן נעשית כאשת כהן וכמש"נ.

אך צ"ע דבמתני' סט: מוכרח דאף היכא דהאב לא הי' מאכיל כגון בזינתה עם כהן, דמ"מ הבן מאכיל, ומוכרח דהבן יש לו כח עצמי להאכיל את אמו, ולא משום דחשיב כמו שהאב מאכיל, דהרי האב לא היה מאכיל, דאין הכהן מאכיל אלא בנשואין. [ועמד בזה בדר"א סוף פ"ו ותירוצו דחוק], ואכן הר"מ בפרק זה הדגיש כ"פ דהכהן שנשא בת ישראל ומת הבן מאכיל, ובזה שייכא הלשון דהבן מאכיל כמו שהאב מאכיל, אבל בבן שנולד מזנות ל"ש סברא דמאכיל כמו שהאב מאכיל שהרי אין האב מאכילה.

והנה אף דבמתני' מבואר דהבן מאכיל גם היכא דהאב לא היה מאכיל, וע"כ הטעם הוא דהבן מאכיל מכח עצמו, אך מוכרח דאיכא גם לדין דמאכיל מכח האב, דהרי הדין הוא דאף היכא דהבן או הנכד יהיה ישראל או זרע פסול מאכיל את אם אמו, כיון דהוי זרעו של כהן, אף שהוא ישראל ואינו אוכל, וע"כ דדינו להאכיל הוא מכח האב.

ומתבאר בהא דבן מאכיל דאיכא ב' דיני, חדא דהבן מאכיל מצד עצמו, ועוד דמאכיל מצד האב דחשיב כמו שהאב קיים, וביאור הענין דחזינן דגם בן פסול מאכיל וזה ע"כ דמאכיל מצד האב, וכמ"כ חזינן איפכא דגם היכא דהאב אינו מאכיל כגוונא דהאב הולידו בדרך זנות מ"מ כיון דהוי זרע מכהן מאכיל את אמו, וע"כ דכה"ג האכלה מצד עצמו, וכבר עמד בזה הגרש"ר בפ' החולץ אות שנד.

ונראה דאכן איכא תרי קראי להא דבן מאכיל וכנ"ל, דבגמ' הילפו' מילוד כו' דבן מאכיל, אבל הר"מ הביא קרא דזרע אין לה, וי"ל דבעי' לב' קראי דאכן ב' דינים איכא דהאכלת האם ע"י הבן, דקרא דזרע אין לה היינו דמאכיל מצד האב וכאילו האב קיים, דמחמת הבן נחשב שיש קשר אישות בין האם לאב, וזה רק בזרע מהנישואין דהאב היה מאכיל, ואשתו הוי ככהנת וכדפי' בשעורים לעיל, וה"נ במת האב ע"י הבן נחשבת כאשת כהן וכמש"כ המהרש"ל הנ"ל, וזמש"כ הר"מ בהי"ג כיצד ישראל שנישאת לכהן וכו' היינו דבזרע פסול הבן מאכיל רק בגוונא דנישאת, ולזה מסיים הר"מ דהבן מאכיל כמו שהאכילה האב, ודין זה הוא גם בזרע פסול, אבל קרא דילוד מאכיל דילפי' מיניה דבן מאכיל את אמו, הוא דין נוסף דהבן מאכיל מכח עצמו מצד הבן, אך בדין זה הרבוי הוא רק היכא דהבן ראוי לתרומה דאז מאכיל, ובזה אוכלת משום בנה והר"מ לא כתב בהי"א והי"ב גוונא דניסת, דהכא הבן מאכיל מכח עצמו, אף דהאב הוי בזנות ואין האב יכול להאכילה, מ"מ אוכלת מצד בנה דהבן הוא המאכיל, ואכן בלשון הר"מ בפ"ח הי"ד גבי אנס כו' דהבן מאכיל כ' הר"מ דאוכלת משום בנה, ולא כ' התוספת כמו שהאכילה אביו דזה שייך רק בבן מהנשואין דהאב מאכיל, ולא בבן הנולד מזנות, והם ב' הדינים הנ"ל, ותרי קראי הם, דבפרק ו הביא הר"מ קרא דזרע והיינו בבנו מהנשואין דמאכיל מכח האב, ובפ"ח הי"ג בבן מאונסין הוא מקרא דילוד דהבן הוא המאכיל וכדפי'.

**ולפ"ז בבן פסול מביאת זנות ה"נ אינו מאכיל כלל, דאינו יכול להאכיל מצד אביו כיון דהאב אינו מנשואין אלא בזנות ואינו מאכיל את אמו, והא דבן מזנות מאכיל ה"ד אם הבן כשר דאז מאכיל מצד עצמו, אבל אם הבן הנולד יהא פסול ה"נ ממנ"פ אינו מאכיל אמו וכדיבואר להלן כמה אופנים בזה, ונפלא מאוד לשון הר"מ דעל בן פסול דמאכיל את אמו האלמנה כ' להדי' בפ"ו הי"ג והי"ד דהוא בן מאשה שנשאת לכהן, והביא המקור מקרא דזרע אין לה וכנ"ל, והיינו דמאכיל מכח האב דנחשבת עדיין כאשת כהן מחמת הבן וכמש"נ.**

ויש לסייע לדברינו ממש"כ במנ"ח מצוה רפ סק"ט גבי בת כהן לזר שמת והניח בן, דאם האלמנה אכלה בתרומה דעוברת בלאו, - ראה מש"נ בשעורים לעיל מהרדב"ז והאו"ש בזה אם נעשית כזרה ממש לעבור בלאו - וכ' המנ"ח דה"ד בבן מהנשואין משא"כ ביש לה זרע ישראל מזנות עוברת רק בעשה דושבה, והיינו דבבן מהנשואין נחשבת זרה ומחמת הבן הוי עדיין כאשת ישראל, משא"כ בבן מישראל בזנות, ומבואר דאיכא ב' דינים בבן מאכיל וב' דינים בבן הפוסל.

והנה בגמ' פז. הנ"ל אמרי' גבי בת ישראל שילדה מכהן ושוב נישאת לזר ומת הזר בלי בנים דחוזרת אף לענין חו"ש דלא כתי' מיעוטי, דהמיעוטים כתיבי גבי בת כהן החוזרת לבית אביה ולא לגבי אשה החוזרת להיתר מחמת שיש לה זרע מכהן עי"ש. והנה יל"ע דבשלמא אם הוי מיעוט גרידא דאינה חוזרת לחו"ש י"ל דבזה דליכא מיעוטא חוזרת לחו"ש, אבל לדברינו בשיעור הקודם בדעת הרמב"ם דגדר המיעוט דלחו"ש בעי' דין כהנת ובבת כהן שניסת לזר הוי עלה כבר דין זרות, א"כ מ"ש לומר דביש לה בן מכהן תאכל בחו"ש, אחר שניסת לישראל ומת, הא כבר נעשית זרה, אכן בזה צ"ל דביש לה בן כיון דחשיב כמו דאביו קיים וכדברי המהרש"ל, ולהכי בזה שפיר חשיב דחזרה לדין כהונה ומש"ה אוכלת בחו"ש, אף דמ"מ ל"ה ככהנת ממש, אבל כיון דמחמת הבן נחשבת כאשת כהן שוב אוכלת בחו"ש.

**אך נראה דדוקא בבן מכהן בנשואין בזה אף שבעלה מת כיון דהניח בן הוא מאכיל את אמו גם בחו"ש דהוי כמו שהאב קיים והיא נחשבת כאשת כהן לאכול בחו"ש, אבל ביש לה בן מכהן בזנות אף דמאכיל את אמו, ה"ד בתרומה אבל לא בחו"ש כיון דבזה אינה נחשבת מחמת הבן לאשת כהן.**

**ולפ"ז נראה לחדש דאף דהיכא דבעלה הראשון ישראל ואח"כ נישאת לכהן ומת והניח בן דאוכלת מחמתו, אכן נראה דה"ד בנשאר בן כהן מנשואין דבזה הוי האם ככהנת, וגם במת הוי ככהנת מחמת הבן שנולד מנשואין לכהן, משא"כ אם הנשאר הוי בן כהן מאונס ה"נ הבן לא יאכיל כלום לא בתרומה ולא בחו"ש, כיון דאז ל"ח דמאכיל מדין האב והאם תהיה ככהנת, ורק דהבן שהוא זרע כהן דינו שמאכיל, א"כ מהני רק כשהוא לבד בן כהן, אבל אם יש לה גם בן מהישראל הראשון, לא עדיף אך בן כהן מהבן ישראל ואינו מאכילה, ומדוייק כן בר"מ שם בהי"ט שכ' דחזרה ונישאת לכהן וכמש"נ.**

[ויסוד זה מוכרח למש"כ במשנת ר"א סימן כו אות ד דבנישאת לכהן באחרונה דאוכלת הוי גדר דאין לה דין חזרה לבעלה הקודם הישראל דהזרע מונע חזרה וכו' ובודאי זה רק בזרע מנשואים דמחברה לבעלה ולא בזרע מזנות וכמש"נ].

ועיין במאירי במתני' בסו"פ סט: שהביא דיש מוכיחים ממתני' דכהן ממזר אית ליה קדושת כהונה ואוכל בתרומה, והרשב"א בתשו' דן בזה, עי' באמרי משה ואכ"מ, [ורש"י בריש פירקין פי' בקו' הגמ' דהרי ממזר אינו אוכל ומאכיל, דבמתני' ה"ה היכא דהוי זר, דעיקר חידושא דמתני' הוא דזר שהוא זרעו של כהן מאכיל, וע"ע בריטב"א], והמאירי דחה דאין כאן תימא דאפי' אם ממזר אינו אוכל מצינו כיוצא בה שהרי אם היתה לזקנה בת מן הכהן והבת נשאת לישראל או אפילו נתחללה אין הבת אוכלת והאם אוכלת בשבילה וכו', והיינו דמאכיל מכח הסב וחשיב זרע כהן וכדפי'. ומוכרח דבהא דבן מאכיל איכא ב' דינים חדא דהבן מאכיל ועוד דמאכיל מכח האב ותרי דינים אלו נלמד מתרי קראי כמו שהבאנו, וכן בסוגיא דנדה מד מבואר ב' הקראי, ולכא' אם ילפי' דזרע פסול מאכיל הרי כ"ש דבן כהן מאכיל את אמו, אכן נראה דתרי דיני הם וכמש"נ.

וכבר נתבאר דכ"ה להדי' **בלשון הר"מ בפ"ו מתרומות הי"ג שהביא הדין דזרע פסול מאכיל רק בגוונא דכהן "שנשא" בת ישראל** וכו', והיינו דבכהן המאנס בת ישראל ה"נ ליכא להאי הלכתא וכנ"ל. ולפ"ז י"ל בלשון הגמ' סח: דאמרי' דאוכלת משום בנה דלא קדיש גופא, דמיירי באוכלת משום בנה בביאת אונס, אבל בבנה מכהן מנשואין שפיר קדיש גופא והוי ככהנת.

ועוד נראה נ"מ דהנה פשוט דבבת ישראל שניסת לכהן ונתגרשה דהדין דהבן מאכיל את אמו, אף דברמב"ם לא הביאו ד"ז ועמד בזה בתפארת יעקב במשניות סו"פ תשיעי, ודברי היעב"ץ בנדרים צ: שכ' דאינה אוכלת תמוהים, עכ"פ יש לדון דהכא ל"ש לומר דמאכיל מדין האב כיון שנתגרשו אלא דהוי דין דהבן מאכיל, ואם היעב"ץ מיירי בבן פסול ניחא היטב דבזה ממנ"פ אינו מאכיל וכנ"ל.

ולפי המבואר יש ליישב דברי רש"י והנמוק"י במתני' סז. שכ' גבי עובר דהוי זר ואינו מאכיל את אמו, ותמהו בתוס' וברע"א דהא דגם ממזר מאכיל את אמו, ובשעורים לעיל נתבאר דבעובר שאני ונחשב דמעורב באשת כהן זרות ולהכי אינו מאכיל את אמו, ודוקא בן כשנולד מאכיל את האם, אכן להמבואר כאן י"ל עוד דנ"מ בדברי רש"י, לענין בן שנולד מביאת אונס של כהן דבזה ע"כ בעי' שיאכיל מכח עצמו, ובזה נ"מ להך דינא דכיון דעובר הוי כזר אינו מאכיל את אמו, דבנולד מביאת אונס בעי שיהא לו כח האכלה עצמי ועובר במעי זרה הוי כזר ואינו מאכיל.

וכבר הערתי לעיל עוד נ"מ דבאשת כהן דאוכלת גם בחו"ש ה"נ במת בעלה והניח בן מהנשואין אוכלת בחו"ש דהוי כאשת כהן, אבל בהניח בן מביאת אונס אף דהבן כשר ומאכיל את אמו, מ"מ לא תאכל בחו"ש כיון דבזה אינה אשת כהן ורק נתרבה דמאכיל אמו בתרומה, אבל לחו"ש בעי' שתהא האשה כדין אשת כהן וה"ד היכא דהבן מאכיל מכח האב וכנ"ל, ומדוייק כן היטב בר"מ שכ' דבאלמנה מהנשואין הבן מאכיל בחו"ש, ואתי לאפוקי גם בבן מארוסין, דנתבאר בשעורים לעיל מהאו"ש והאמבד"ס דארוסת כהן אינה אוכלת בחו"ש דל"ה כל טהור בביתך, ה"נ הבן לא עדיף מאביו דאינו מאכילה בחו"ש.

ובזה נראה ליישב היטב בשי' רש"י סח: שהק' על הי"מ דס"ל דח"כ אינן פוסלין את האשה מתרומה, דא"כ משכח"ל ממזר מאכיל את אמו כגון שבא על אחותו וכו', ונראה דהי"מ ס"ל דהא דזרע פסול מאכיל ה"ד היכא דכבר חל דין אכילה ע"י האב, דהרי בלא"ה כל מה דמאכיל הוא מכח האב, אבל בחייבי כריתות דליכא תפיסת קדושין וא"כ האב לא היה מאכיל דל"ה קדושין, ה"נ זרע פסול אינו מאכיל וכמש"נ, (וזהו דקתני בכ"ד דרק בניסת לכהן ויש לה בן אוכלת, אף דאוכלת גם בביאת זנות, אלא דהנ"מ היא היכא דגם הזרע פסול דאוכלת מכח הבן, דבזה רק אם גם האב היה מאכילה ע"י נשואין אוכלת בזרע פסול), ובד' רש"י י"ל דס"ל דלממזר איכא קדושת כהונה, וא"כ גם האי בן שהוא ממזר יכול להאכיל אמו מדין עצמו כיון דהוי כהן. ואכן תלמיד האב"מ חתנו הגאון מהר"ר יא"ז ענזיל זצ"ל בסוף הל' יבום סימן קעד בהגהתו שם אות ג נגע בזה שכ' דהא הכא האב אינו מאכיל דלאו קנינו הוא שהרי אין לו בה קדושין ובזנות בא עליה וע"כ דממזר אוכל בתרומה דאל"כ לא היתה אמו אוכלת מכחו עי' המשך דבריו שנשאר בצ"ע על לשון הר"מ בת ישראל שנשאת לכהן ולא נקטי כהן שבא על בת ישראל וכו', ולדברינו מיושב היטב דבזה הבן הפסול אינו מאכיל וכמש"נ.

ולפ"ז ניחא קו' המאירי שהק' דאין להוכיח ממתני' סט: דממזר הוי בקדושת כהונה דהא גם זרע פסול והוא ישראל מאכיל את אם אמו, דהרי נ"מ היכא דגם האב לא היה מאכיל דבזה בעי' שהבן יאכיל מכח עצמו, דהרי ליכא כה"ג דין האכלה מדין זרע פסול, ומשו"ה הוכיחו הקדמונים מהך מתני' דע"כ דגם ממזר הוי כהן ואוכל בתרומה, ומעתה י"ל בדברי הר"מ שפתחנו דכיון דמיירי שיש לה זרע מישראל ע"כ דרק משום דאוכלת מכח הכהן השני בנשואין דבזה בנה מאכיל, כיון דאז הבן מאכיל מכח אביו ונעשית ככהנת, משא"כ אם הבעל השני יהיה מכהן באונס ה"נ לא תאכל, דאין הבן הנולד מביאת אונס מאכיל בכה"ג, דהרי יש לה בן מישראל הנותן לה דין זרות, ורק אם נשאת לכהן חל בה דין אשת כהן ואוכלת, וממילא במת בנה הנולד מהנשואין נותן לה דין אשת כהן וזהו שהדגיש הר"מ דהבן מאכיל כמו שהאב מאכילה, אבל אם הבן השני נולד מביאת כהן באונס אף דהבן היה יכול להאכיל את אמו מדין עצמי דילוד מאכיל, אבל כאן דיש לה בן מהבעל הקודם הישראל לא יוכל הבן השני מביאת כהן באונס להאכיל את אמו, והדברים מחודשים ונפלאים.

**והנה זה ברור דבכל אשת כהן שמת והניח בן, דודאי הבן מאכילה גם בחו"ש, דהוי כאילו האב קיים והיא אשת כהן, דאוכלת גם בחו"ש, אכן כבר ביארתי בחי' על התורא"ש דה"ד בבן שנולד מנשואין דנעשית כהנת ע"י הבעל והבן הוי כמו שהאב קיים, אבל בבן שנולד מאונס אף דהוי זרע כהן מאכיל רק בתרומה ולא בחו"ש עי"ש, והנידון כאן הוא משום דהיתה קודם אשת ישראל ויש לה בן ממנו, ולהכי בכה"ג רק בנישאת אח"כ לכהן שמת והניח בן מהנשואין דבזה חשיבא אשת כהן מחמת הבן, ותואכל גם בחו"ש דליכא מיעוטא וכנ"ל.**

ובדברינו דבן מאכיל את אמו בתרומה מכח אביו ונחשבת כאשת כהן, יש לדון עמש"כ המנ"ח במצוה כב אות יח דהיכא דהבן מאכיל את אמו בתרומה מ"מ חייבת בפט"ח ואינה כאשת כהן דחידש המנ"ח לעיל שם דפטורה מפט"ח דהוי כבת כהן, כיון דבאוכלת משום בנה הוי רק רבוי דמאכיל בתרומה, ולדברינו הרי הבן מאכיל מכח האב ונחשבת כאשת כהן וממילא אפשר דפטורה גם מפט"ח, ורק בבן מביאת אונס וכיוצא דבזה מאכיל מכח עצמו ואין אמו ככהנת בזה י"ל דחייבת בפט"ח.

ויש להסתפק במתני' פז דהולכין אחר בנה האחרון ובילדה מכהן ואח"כ ילדה מישראל בנה האחרון פוסלה, מהו אם היא בשניה מעוברת מישראל אם פוסלה מהדין אכילה שיש לה מחמת בנה הכהן, די"ל דעובר רק פוסל דאינה שבה לבית אביה כנעוריה, אבל לענין לחזור לבעלה כהן, בזה מעוברת אינו מפקיע מבית בעלה הראשון שהוא כהן, ומצאתי שהסתפק בזה בתפארת יעקב במשנה כאן בסו"פ יש מותרות בהא לישנא דאפשר דהבן קודם לעובר א"ד דל"ה ושבה וכו' עי"ש.

וכיו"ב נראה עוד נ"מ היכא דבת כהן נשואה לישראל ומת והשאיר בן דאז אמו אינה אוכלת דיש לה זרע מישראל, ואותו בן נשא אשה ומת הבן, ואשתו מעוברת דל"ש לומר הכא דעובר פוסל, דעובר ל"ה זרע, ורק נמעט מקרא דמעוברת ל"ה כנעוריה, אך יש לדון דהך מיעוטא שייך רק כשהאשה עצמה מעוברת דל"ה כנעוריה ולא כשאשתו של בנה מעוברת, וא"כ האמא של הבן שמת תאכל בתרומה מדין ושבה אל בית אביה.

עוד נראה להוסיף דהנה הערל"נ בדף ע. בהא דאמרי' דזרע פסול פוסל ומאכיל, וכ' תוס' קדושין ד. ותו"י כאן דזרע לאו דוקא דכיון דנבעלה לפסול פסלה ונפסלה מחמת הביאה אלא הכוונה זרע זרעה פסול. ובערל"נ כ' די"ל דמיירי בעיברה באמבטי בזרע פסול דלא היה ביאה ולכן נפסלת רק מחמת הביאה, ובדר"א תרומות פ"ו הי"ג בבה"ל כ' לדחות דבריו דזרע ע"י עיברה באמבטי לא יפסול ולא יאכיל דילוד מאכיל היינו בילוד שנולד ע"י ביאה, ואף דבעיברה באמבטי כתב הב"ש בסימן א דמתייחס אחר אביו, מ"מ מה שזרע פוסל ומאכיל ה"ד שבא ע"י ביאה, ולכא' תלוי בהנ"ל דאם מאכיל בן אפשר דבעי בן ע"י ביאה, אבל אם מאכיל מדין זרע כל דהוי בנו מזרעו אף אם ל"ה דרך ביאה מאכיל ופוסל.

והביאור נראה דהא דזרע פוסל ומאכיל הוא דעי"ז שייכת לבעלה, ובזה יל"ע אם בעי זרע ע"י ביאה ולא בעיברה באמבטי, ולפ"ז נ"מ גם במעוברת ע"י דעיברה באמבטי דאם מעוברת הטעם דחשיב זרע לפסול, א"כ בעיברה באבמטי לא יפסול כמו שזרע הנולד ע"י עבור באמבטי אינו פוסל, אבל אם במעוברת הטעם דל"ה כנעוריה דגופיא מליא, ה"נ מה"ט גם בעיברה באמבטי ל"ה כנעוריה ויצאה מרשות אביה.

והנה ברדב"ז בפ"ח מתרומות סוה"י כ' ומספקא לי בנולד לה בן חרש מאי אינה אוכלת שלא יהיה כח הבן יפה מכח האב א"ד אין הבן מאכיל מכח קנין האב אלא מפני שהוא זרעו של כהן ולקמן יתבאר ע"כ, ומבואר בדבריו דהבן מאכיל מכח האב היכא דהאב היה יכול להאכיל, אך צ"ב דבחרש מה דהבעל אינו מאכיל הוא משום דקנינו באשתו הוא רק מדרבנן, ומ"ש לומר בזה לגבי הבן דלא עדיף מהאב הא הבן לא גרע אילו הוי בן מביאת זנות, ומה נ"מ בזה שאביו חרש, וגם אמאי ספק הרדב"ז ה"ד כשהבן חרש, ועיין ברדב"ז להלן בהי"ג שהוסיף דברים והוכיח מהך מתני' דהבן מאכיל אף היכא דהאב לא היה מאכיל, וה"נ גבי חרש לא שנא ואין חוששין אם הזרע ראוי לקנות, ומוכח דספיקו היה דכיון דהבן חרש ואינו ראוי לקנות להכי מספ"ל שמא אינו מאכיל את אמו ועיש"ה.

ב] ובעיקר הדין דבבת כהן הנשואה לישראל ונתעברה דאינה חוזרת לבית אביה דכנעוריה וכו', עי' בתוס' נדה מד. שהק' דתיפ"ל מקרא דזרע אין לה וכו' עי"ש תרוצם, ומד' תורא"ש שם נראה הכוונה דמקרא דזרע אין לה ל"ה ודאי זרה וליכא מלקות, משא"כ מקרא דכנעוריה הוי ודאי זרה דהפי' דהעובר פוסלה מדין ודאי, [וביש"ש סופ"ט משמע דמקרא דזרע אין לה ל"ש למעט עובר דל"ח זרע עיש"ה]. והערל"נ הק' דאמאי לא ממעטי' גם בעולה דאינה כנעוריה.

והנה שיטת הטור בסי' שלא היא דבבת כהן הנשואה לכהן ומת, אפי' הניחה מעוברת אוכלת ומאכילה עבדיה, וכן מפורש בבעה"מ לפנינו, [וכן נראה ברש"י במתני' סז. עי"ש], ובעל"נ הק' דהא ילפי' מכנעוריה דבמעוברת אינה חוזרת לבית אביה, ומ"ל שנשואה לכהן, ועי"ש בב"י ומש"כ בעל"נ.

ונראה בישוב ד' הטור בתרי אופנים. חדא דס"ל לטור דבת כהן לכהן נשאר לה מעלה דבת כהן ואוכלת מתרי דיני, [וכ"נ בערל"נ להלן פא. במתני' עיש"ה, והבאנו כן בשעורים בפרק ששי], ומש"ה במת בעלה ל"ב לחדש דין "חוזרת", דרק בבת כהן הנשואה לישראל דפקע ממנה דין כהונה והוי זרה, [והארכנו בשעורים לעיל שנעשית זרה וכלשון הר"מ ואף בחוזרת ה"ד לתרומה ולא לחו"ש כיון דל"ה כהנת גמורה], ומש"ה בעי' לחידושא דקרא דחוזרת כנעוריה, ולכן ממעטי' דבנתעברה ממנו אינה חוזרת, אבל בבת כהן לכהן י"ל דגם בהיותה בבית בעלה אוכלת מתרי טעמי, דהרי לעיל נתבאר דאשת כהן אוכלת מדין ביתו דנעשית ככהנת, אבל ל"ה מדין קנינים דבעל, דנימא דקנין הבעל הוי סתירה לדין בית אביה, וכיון דהוי מעלת כהנת שחל עליה ע"י הנשואין, תו י"ל דנשאר עליה גם דין בת כהן, ויהני אף לאכילת חו"ש כיון דקדושת בת כהן עליה מאחר ונשאת לכהן, [ועי' ערל"נ סז: שהסתפק בבת כהן השומרת ליבם כהן אם אוכלת, ותלוי בזה, וכן במש"כ במק"א בבת כהן המאורסת לכהן דעדיין אוכלת מדין בת כהן, וה"נ בנשואה לכהן, עי' בשעורים בפרק ששי], ובמת בעלה ל"ב לחידושא דקרא דדין חוזרת מאכילתה, ולכן גם כשבעלה מת והאשה מעוברת אוכלת, וכיסוד זה נראה מפורש בבעה"מ בסוגין במש"כ בסו"ד דבבת כהן לכהן והניחה מעוברת דאוכלת, דהטעם הוא דעיקר המיעוט הוא בדין חוזרת עיש"ה, ולהדי' כמש"כ.

**מיהו יש לעי' דמהא דאי' בגמ' סט: דבבת כהן גם בביאת זנות ע"י ישראל והיא מעוברת דאינה אוכלת, והרי הכא ל"ב לדין ושבה כיון דל"ה נשואה לישראל, ולא חל דין זרות, וא"כ יקשה דאמאי במעוברת מעכבה בתרומה, [ובמהדו"ק ביארתי דגם באונס הוי מקצת אישות וכדחזי' מדין בת אנוסתו וכו' ושפיר בעינן לדין ושבה], אכן נראה דמוכרח לומר דמחמת דמעוברת מישראל ואית בה זרע מישראל אית לה דין זרות.**

ובפרישה שם באות פא כ' בטעם הטור דדוקא בבת כהן לישראל דהעובר זר אינה אוכלת, משא"כ בבת כהן, וצ"ע בדבריו דהרי אינה אוכלת משום עובר דבלא"ה שאינו ילוד אינו מאכיל.

ובלשון הב"י שם כ' הטעם כיון דנתעברה מכהן, ונראה בזה בד' הטור ובכוונת הפרישה הנז', וכ"נ בדברי הב"ח שם דדרשה דכנעוריה הוא דעובר פוסל משום דהוי מעוברת מזר, דיש בו צד זרות, דע"י העבור מיקרי דכח הבעל קיים, ומעורב בה זרות, ולכן אינה שבה לבית אביה, וזש"כ הפרישה דכיון דהעובר כזר אינו מאכיל, משא"כ בבת כהן דהעובר כהן שפיר אוכלת, אבל אין כוונתו מכח העובר, אלא דאוכלת דאז שבה לבית אביה כנעוריה, אבל כשהעובר זר מונעה מלשוב לבית אביה לאכול מדין בת כהן כיון דמעורב בה זרות, אך בדברי הב"י יותר נראה דס"ל דבעי' לדין ושבה גם בבת כהן כיון דבנשאת יצאה מרשות אב, ורק דכיון דעבורה מכהן לא נתמעטה, [וכמובן דלב' הפי' לק"מ דנמעט גם בעולה מקרא דכנעוריה וכו'], וכן מבואר בבית יעקב בכתובות יג שכ' דדרשא דכנעוריה פרט למעוברת, הוא דבמעוברת מזר יש בו צד זרות, [ועי"ש שנתכוין לשיטת הטור, ורק פלא שלא הביא דברי הטור כלל], והיינו דמצד פסול זרות אינה חוזרת לבית אביה ומבואר להדי' כמש"כ דגדר המיעוט הוא דהיכא דמעורב בה זרות ל"ה כנעוריה בית אביה, משא"כ בבת כהן וכמש"נ. [וע"ע באב"נ יו"ד סי' תלט-תמד].

ומה"ט י"ל דאף דבת כהן לישראל נעשית כזר מ"מ הרי אין מוסיפה חומש, ראה מח' תנאים בתרומות פ"ז, וי"ל דבאית ליה בן מישראל גרע והוי כזרה ממש, וניחא בזה דברי רש"י סט: ממשה"ק המשנ"ל והרש"ש שם דרש"י כ' דמוסיפה חומש נגד המשנה בתרומות, ולדברינו י"ל דכיון דהכא מיירי דמעוברת גרע ויש בה זרות להכי מוסיפה חומש, ומצאתי בהגהות חת"ס כאן שתי' כן, וכן תי' בפי' יש סדר למשנה בתרומות שם, וכבר נתבאר כן בשיעור כללי הקודם עי"ש.

**ביאת יבם בן ט'.**

נתבאר בפרק ששי דף נו דבביאות גרועות כיון דבכל אישות אינו קונה בביאת שוגג וכו' א"כ מה דקני ליה ליבמה הוא רק להמשיך אישות וזיקת המת, אבל ל"ה אישות עצמית, ומש"ה ל"מ ליורשה וכו', אלא לדברים האמורים בפרשה, ושיטת הרמב"ן המחודשת להלן צו. דלשמואל אין חייבים עליה מיתה משום אשת איש, והרמב"ן מדמה ליה לביאת בן ט' עי"ש. ונראה לבאר דבריו ובהקדם דין ביאת בן ט' ביבמה, דהנה שי' רש"י בקדושין יט. דיבם בן ט' קונה מה"ת, והתוס' שם ובסו"פ אלמנה פליגי וס"ל דאינו קונה מה"ת, ואכן צ"ב לשי' רש"י דאם קונה מה"ת אמאי אינו מאכילה בתרומה, ובערל"נ בנדה מה. עמד בזה, ועי' במנ"ח מ' רפא שדן דלהנך דבן ט' קונה מה"ת ה"נ יאכילה בתרומה, ובהגה' חלק"י על המנ"ח העיר מסו"פ אלמנה, ור"ל דפליגי בזה אביי ורבא עי"ש, וכ"כ בערל"נ שם. וברמב"ן לעיל נא. הביא הראב"ד, [וכ"ה ברש"י בקדושין שם] דאף אם קונה מה"ת הבא עליה אינו חייב מיתה כבא על א"א, [והאב"מ הקשה דא"כ יתפסו בה קדושי שני], והמנ"ח שם בספיקו הנז' כ' דכיון דהבא עליה אינו חייב, ה"נ מה"ט אינו מאכיל בתרומה.

ובד' הרמב"ם האריכו האחרונים דדבריו סותרים בזה בכ"ד אם בן ט' קונה מה"ת או מדרבנן, דעי' ברמב"ם אסו"ב פ"ג ה"א דמשמע דקני מה"ת ונפקע הזיקה ע"י ביאת בן ט', דמשו"ה כ' דהבא עליה לוקה מכת מרדות, ואם נשאר זיקה הרי הוי שומ"י, ועי"ש בס' הליקוטים בשם הרד"ע שהביא ראיה זו עי"ש מש"כ עוד בזה דכיון דקנאה ל"ה שומרת יבם, ובעונג יו"ט בסי' קעט הביא מהר"מ יבום פ"ה הכ"א דמשמע דבביאת בן ט' בעי גט מדרבנן שכ' דגט מפני המאמר, וצ"ע דאם קנאה ליבעי גט מהתורה, וע"ע בר"מ שם פ"א הט"ז שכ' דאינו קונה קנין גמור. ובעונג יו"ט שם ואו"ש פ"א הי"ז הביאו קו' האהל דוד ממתני' להלן צו,ב דהא אם קנאה, א"כ במת אשתו צריכה להתייבם, ואיך קתני במתני' שם דבנשוי ב' נשים דמייבם לשניה, הא כשחלץ לראשונה נאסרה השניה בלא יבנה, דהרי ע"י חליצתה מתקיים דין יבום בבית זה, ונפטרת השניה, וע"כ דיבם אינו קונה מה"ת, ואינו מפיל ליבום, ועי' ביד המלך בהל' אסו"ב שם שהאריך בזה וכ' דאישות שחל ע"י יבום דקטן אינו זוקק ליבום, ובתו"ד כ' עוד דכיון דרבנן עשו לביאתו כמאמר א"כ בעי חליצה.

ונראה ובהקדם קו' המנ"ח במצוה תקצט דלהנך ראשונים דס"ל דבעי' עדים ביבום, [דלא כשי' הרשב"א], א"כ איך יהני יבום דקטן מה"ת הא אין מעידין לקטן, ולהלן שם כ' המנ"ח ליישב דכיון דביבום דקטן אין חייבים עליה משום אשת איש, נמצא דל"ה קנין גמור, להכי לא בעי' עדים ביבום דקטן עי"ש, ובאבי עזרי תליתאה בהל' אסו"ב כ' דדוקא בגרושין דהוי חלות דידי' אין מעידין לקטן, אבל ביבום דמהני בשוגג אין חסרון דאין מעידין לקטן, וכבר קדמו באו"ש יבום פ"א הי"ז וז"ל בתו"ד וא"כ ביבום שאפילו שניהם אנוסים ג"כ קנה ביבמתו א"כ ל"ש לומר אין מעידין לקטן דהוי שלא בפניו דאין זה דבר התלוי ברצון שניהם והוי כמעידין על מעשה שהיה וכאילו הם מעידין על ענין שאינו של בן דעת כיון דלא בעי דעת דילהו וכו'.

**ונראה לחדש בזה דאף לרש"י דקונה מה"ת, יסוד קנין יבם בן ט' הוא בגדר ביאות גרועות לשמואל, דקני ליה לדברים האמורים בפרשה**, וכך מפורש ברמב"ן צו דמדמי ליה ביאת בן ט' וביאות גרועות, וא"כ י"ל דגם בביאת בן ט' הביאה מפקיע הזיקה, וקונה אותה מחמת אישות המת, אך אינו קונה אותה לאישות דידיה ליורשה וכו', ול"ה כאשתו מחמת זה כיון דאין לו דין אישות, דכמו דבאישות דקדושין ל"ש דין אישות בבן ט', ה"נ ל"ש ביה דין אישות שיחול ע"י היבום, וביאת בן ט' ביבום, מהני כעין דין חליצה, היינו דמהני להפקעת הזיקה גרידא, **ונמצא דע"י היבום לא חל דין אישות דידיה, ויבום דבן ט' דמי לביאות גרועות דמהני רק להעביר את אישות המת אליו, וכבר ל"ה יבמה לשוק, אבל אה"נ לא חל אישות חדשה מחמת הקטן, ולהכי מחמת הקטן ליכא אישות הזוקקת ליבום במותו כיון דלא חלה אישות מחמת דידיה.** ולהכי נמי ביבם בן ט' אינו יורשה ואינו מיפר נדריה כיבואר להלן, וכן אינו מאכילה בתרומה כיון דליכא אישות דידיה כדפי'. ובזה ניחא קו' המנ"ח הנז', דלהכי ביבום קטן ה"נ לא בעי' עדות, דרק היכא דחל אישות חדשה בעינן עדים כבכל אישות, אבל בקטן דרק אישות המת עוברת אליו, ה"נ דל"ב עדים כלל ביבום דידיה. [וא"ל בנוסח חריף יותר דיבום בן ט' מהני מהתורה רק להפקעת הזיקה, נתקיים בביאתו דין יבום והקמת שם, אבל גם אישות המת אינה עוברת אליו דאין אישות לקטן ולהכי בעי גט רק מדרבנן].

ונראה דזהו גופא המיעוט פרט לאשת קטן דממעטי' דיבום בן ט' אין חייבין עליה משום א"א, כדברי הראשונים הנ"ל, דכיון דלא קנאה לקנין אישות דידיה אלא לגדרי יבום להפקעת הזיקה, ורק אישות המת עוברת אליו הך אישות אינה מחייבת במיתה, דרק אישות חי מחייבת. וכן מוכרח ברש"י נדה מה,ב שכ' על בן ט' דרק קנאה לירש בנכסי אחיו, ולא כ' דמהני ליורשה וליטמא לה, (כדכ' במתני' לעיל מד: שם גבי בת ג'), ואכן בתוי"ט שם כ' דה"נ אינו יורשה, ובערל"נ תמה דמ"ש דיורש בנכסי אחיו, ולפ"ד ניחא היטב דכיון דלא חל אישות ע"י יבומו ודאי דאינו יורשה, [ואכן ברש"י קדושין שם ובסנהדרין כ' דיורשה, י"ל דזהו קודם המיעוט דאיש פרט לקטן, דמיניה ממעטי' דלא חל אישות ע"י יבומו וכנ"ל, ובשעורי הגרש"ר ר"ל דהרש"י בקדושין מיירי להלכה דקי"ל כרב דגם ביאות גרועות קנה לגמרי, אמנם לדברינו הרי בביאת בן ט' גרע וגם לרב לא קנה לכל, וכן מוכרח בד' הראב"ד ממשה"ק עליו הרמב"ן דלרב ביאת גרועות קונה לכל, וע"כ דהראב"ד ס"ל דבביאת בן ט' גרע מביאות גרועות, ובזה גם רב מודה דלא קנה אלא לדברים האמורים בפרשה].

ומצאתי כדברינו בדברי היד רמה בסנהדרין נב שכ' איש פרט לקטן דלית ליה קדושין ואפילו ביבם בן ט' שיבם הבא על יבמתו "דקני לה בקדושי אחיו", לענין מיסרא בעלמא לא קני לה וכו', ומשמע דס"ל כרש"י דקונה מה"ת, והדגיש דקני ליה בקדושי אחיו, היינו אישות המת, ושוב כ' דאינו מתחייב על ביאתה למיסרה לעלמא, והיינו דאין זה מגזה"כ גרידא לפטור מעונשין, אלא משום שהקטן אינו קונה קנין גמור לעשותה כא"א, והדגיש דקני ליה בקדושי אחיו, היינו משום דאישות הקטן אינה קונה לאישות בפ"ע אלא להמשיך קדושי אחיו, ומשמע להדיא כמש"כ.

והרמב"ן בדף נא ובדף צו הנ"ל, וכן ברמב"ן במס' נדה שם מדמה ביאת בן ט' לביאות גרועות, ובדף נא הביא שיטת הראב"ד דבביאת בן ט' אין דינה כא"א גמורה לחיוב מיתה, והרמב"ן שם השיג עליו דלרב דקנה לכל ה"נ בביאת בן ט', ומשמע דלשמואל ה"נ שייך לומר כד' הראב"ד, [ובד' הראב"ד צ"ל דבביאת בן ט' גרע מביאות גרועות גם לרב וכנ"ל], ובדף צו ס"ל לרמב"ן דבביאות גרועות אליבא דשמואל דקני ליה רק לדברים האמורים בפרשה, דאין חייבין עליה מיתה משום אשת איש, ונלמד מביאת בן ט' וכדפי', [וע"ע בחזו"א אב"ע סימן קכג סק"ג, ומש"כ בזה בחי' הגרש"ר סימן טז].

וביסוד דברינו ניחא היטב שי' הר"מ הנ"ל, דס"ל גבי ביאת בן ט' דנפקעת הזיקה, ולכן כ' דבבא עליה הוי רק מכת מרדות כיון דל"ה שומ"י, ומ"מ הגט מדרבנן כיון דל"ל אישות. [ואף דהר"מ פסק להלכה כרב גבי ביאות גרועות, מ"מ ביאת בן ט' גרע וכמש"נ].

ובזה ניחא שי' הרמב"ן לעיל נא: דבביאת בן ט' אינה נאסרת על בעלה בזנות, וע"כ דאינו קונה אותה בקניני אישות, ועכ"פ כיון דאית ליה רק אישות המת בזה ליכא דין דנאסרת בזנות, ובמנ"ח קצא כ' לדון דאף להנך דקונה מה"ת דא"ח על ביאתה משום קורבת עריות כקורבת אשת אח או אשת אב, וניחא לדברינו דליכא אישות גמורה מחמת המייבם.

ונראה להוכיח כן גם מדברי הר"מ בהל' יבום פ"ו ה"ח שכ' דקטן אינו זוקק ליבום, ואם כי מקור הר"מ הוא בגמ' סט:, אכן צ"ע דהרי הר"מ הביא לכך מקור מקרא, [ובקרית מלך הביא דכ"ה במדרש תנאים], ובזה יקשה דל"ל לקרא להכי דהא בלא"ה אין אישות לקטן, [ורק לשי' הר"י ברזילי ניחא], ונראה לחדש דהמדרש והר"מ מיירי בדין יבום דהבן ט' יבם, ובזה החידוש הוא דאף לפי"מ דס"ל דקונה מה"ת, מ"מ ביבם בן ט' שמת אינה זקוקה מחמתו ליבום, כיון דאף דמהני ביאתו ליבום מ"מ ליכא דין אישות וכמבואר, וזהו דהשמיענו הר"מ לשיטתו דאף דהוי קיום דין יבום מ"מ ל"ה דין אישות להזקיקה מחמתו ליבום. תדע שכן כוונת הר"מ דהרי הר"מ כלל גם שוטה, ושוטה פשיטא דל"ה בר קדושין, אכן לענין יבום אי' בתוספתא דמהני יבומו [והקר"א בפרק ששי נו. הסתפק בזה], וע"כ דמהני ג"כ רק להפקעת הזיקה, אבל לא חלה אישות של השוטה, ולכך אין נופלת ליבום מחמת יבום השוטה, [ועי' עוד בלשון הגר"א באליהו רבא בנדה על מתני' הנ"ל שכ' דל"ה קנין גמור וכו'].

וניחא בזה מה דכ' הר"מ בפי"ב מנדרים הי"ד דקטן אינו מיפר נדרי אשתו, והאו"ש כ' שם דמיירי במופלא הס"ל, אמנם צ"ע דהא בלא"ה אין אישות לקטן, ולכא' י"ל דהר"מ מיירי ביבם בן ט', וזהו דקמ"ל דאינו מיפר ומשום דל"ל קנין אישות, ומבואר דביבם בן ט' אינו מיפר נדריה, אף דלכא' קנויה לו ע"י היבום, וע"כ דליכא אישות גמורה מחמת היבם, אכן האו"ש שם ובמנ"ח במצות נדרים [צויין בס' המפתח שם] נקטו דביבם בן ט' אם קונה מה"ת מיפר נדריה, וזהו רק האו"ש לשיטתו דאם בן ט' קונה ביבום אית ליה אישות וכנ"ל, אכן לפ"ד ה"נ אינו מיפר כיון דליכא אישות מחמתו וכמש"נ.

ועי' מנ"ח מ' רפא סק"ב שהסתפק בשומ"י לקטן להנך דקונה מה"ת, אם מאכילה בתרומה לר"ת דזקוקה ליבום אוכלת בתרומה, וכן הסתפק בזה הקר"א סח. ונוטה לומר דמאכילה, וכ"נ שם בריטב"א, ויל"ע דאם מאכילה, א"כ אמאי גרע בבא עליה בן ט' דאינו מאכילה, ולפ"ד ניחא דרק ביבם בן ט' דבביאתו ל"ה אשתו להכי אינו מאכילה בתרומה, אבל בזיקת היבום דהוי זיקה גמורה שפיר מאכילה, דמסתבר דגם בזקוקה ליבום לקטן הוי זיקה גמורה, ושפיר הזיקה מאכילתה בתרומה, אבל בבא עליה נפקע הזיקה מהמת, ושוב אין המת מאכילו, ומצד היבם הרי ליכא אישות דידיה ולהכי אינה אוכלת בתרומה.

בס"ד  **שעורים בפרק האשה רבה**

**בנאמנות ע"א במיתת הבעל**

מצינו ג' שיטות בראשונים בנאמנות ע"א במיתת הבעל, שי' רש"י בשבת קמה: וברשב"א כתובות ג ובמאירי כאן דהעד נאמן מדרבנן משום דאפקיענהו לקדושין, והתוס' פח. כ' דחכמים עקרו דבר מהתורה ואמרו דע"א נאמן, אך שיטת הריטב"א ונמוק"י ורא"ה דנאמנותו מהתורה דעבידא לאגלויי, דנחשב בכל מקום כעדות גמורה ואפי' מדאורייתא והכתוב מסרו לחכמים לדעת איזה דבר מפורסם שניכר דברי אמת שיהא חשוב כעדות וכו' עכ"ל, וכ"ה שיטת הרמב"ן [בתורת האדם שער האבל ליקוט עצמות ד"ה ולענין שמועות, ובמלחמות שלהי מסכתין מב, ב, ובריטב"א ריש גיטין, וברא"ש במו"ק פ"ג סימן לב בשם הרמב"ן] וכן בריטב"א בשלהי נדרים כ' ואם האמינה תורה על מי שאמרה מת בעלי משום דמילתא דעבידא לאגלויי הוא והוי מילתא בפומבי וכאילו אנו כולנו מעידים בדבר, וראה תשב"ץ ח"א סימן פב - פג בארוכה.

ועי' היטב בכל דברי הרמב"ם בסוף הל' גרושין, וכבר העירו נ"כ שם דצ"ע בדבריו דפתח דנאמנות ע"א לומר מת בעליך הוי תק"ח, והמשיך דמד"ת מהני דהוי עבידא לאגלויי, וסיים דהוי תק"ח, והפוסקים נחלקו בשיטת הרמב"ם אם ע"א נאמן מה"ת במיתת בעלה, וכמש"כ המ"מ והרמ"ך ובנוב"י קמא אב"ע סימן לד, אמנם בלח"מ ועוד נקטו דגם להר"מ הוי תק"ח, והפנ"י כתובות כב הביא מקור דהוי מה"ת מהספרי שופטים דלהדי' דלא יקום וכו' אבל קם לעדות אשה, [ובנוב"י כ' דהיינו היכא דהוי עד כשר משא"כ באשה ובפסולין הוי דרבנן], וכ"ה שיטת הריטב"א בסוגין בשם הר"ם דע"א נאמן מה"ת דמלתא דעבידא לאגלויי וכו' וניתן לחכמים לקבוע אם הוי עבידא לאגלויי וכו' עיש"ה, אולם בדעת הרמב"ם העירו עוד ממש"כ בהל' עדות פ"ה ה"ב דבמת בעלך נאמן רק מדרבנן, עוד הק' הריב"ש דמהסוגיא מוכח דנאמנות ע"א הוי דרבנן והותרה ברשות ב"ד ולהכי בזה קנסוה, דאם הוי מה"ת אמאי קנסוה ומ"ש משני עדים, (והיא קו' התוס' בסוגיא). ובחזו"א סימן כב סק"ג כ' דאחר תקנת חז"ל נאמנותו היא מה"ת עי"ש.

והנה כבר עמד בחידושי הרי"ם באב"ע סימן טז [ונתכוונו לדבריו באבן האזל ובאבי עזרי בסוף הל' גרושין], על דעת הר"מ כאן, ונבאר דבריו בתוספת דברים, עפי"ד הר"מ בפכ"ד מסנהדרין דהדיין יכול לפסוק באומד אף בלי עדים, ודין עדים הוא אף בלא ידעינן שכן הוא, ונשנו הדברים בר"מ ביסוה"ת פ"ז ה"ז במה שמדמה קבלת דברי הנביא לעדות עיש"ה, [ועי' במאירי כתובות ט שכל שנתפרסם ע"י נביא אין לך עדות גדולה מזו, ונראה דכוונתו עפי"ד הר"מ הנז'], וכבר ביארו דזהו דינא דערכאות דהעכו"ם נאמנים דלא מרעי נפשייהו, והיינו דל"ה מתורת עדות אלא מדין אומדנת הב"ד, ולכא' כ"ה גם באיסורין דהב"ד יכולים לפסוק עפ"י האומד, [ועי' אבי עזרי שכ' גבי משה ואהרן דאף דמדין עדות פסולין, אמנם מדין אומד ב"ד יהני], ולפ"ז י"ל בד' הר"מ דהא דע"א נאמן במת בעליך ה"נ הוי מה"ת מדין אומד הדיינים להאמינו כיון דעבידא לגלויי ודייקא ומינסבא, ומכח אומדן ב"ד נאמן מה"ת, וזהו הביאור דבע"א חשיב נאמנות מצד הב"ד, היינו דרק ע"י אומד הב"ד אית ליה תורת נאמנות, וניחא היטב קו' הריב"ש הנ"ל. אמנם יש להעיר דדין אומד הדיינים נא' רק בד"מ, וגם בזה כ' הנתיבות דל"מ להוציא ממון, דאל"כ אמאי אין עד נעשה דיין, וא"כ חידוש גדול לומר דמהני בדבר שבערוה לפסוק עפ"י אומד הדיינים.

וע"כ נראה לבאר בד' הר"מ באופ"א, ובהקדם הא דהר"מ הזכיר טעמא דעבידא לאגלויי, ומקורו כפי הנראה מהגמ' להלן צג: ועי"ש בתוס', ודינא דעבד"ל הוי מה"ת, כדאמרי' בר"ה כב גבי קדוה"ח וכמש"כ בטו"א שם, וכמ"כ בגמ' לעיל לט: עי"ש, וכן בגמ' לעיל עז. (ועי"ש בישר"י), והך דינא נזכר בבכורות לה גבי מום בבכור דנאמן מדין עבידא לאגלויי, וכן הראשונים בפסחים ג: כ' גבי נאמנות לומר ישראל אני דהוי מדין עבידא לאגלויי וכו', והוי מעין חזקה דבעב"ל לא משקרי אינשי, וברמ"א בחו"מ סי' ל סי"ד כ' דבממון ל"מ עבד"ל, ועי' בקצות בסימן לט סק"א וכן בסימן מט סק"ב דהתשב"ץ חולק בזה דמהני גם בממון, אלא דהתשב"ץ כ' דה"ד בעביד לאגלויי בכל העולם וכו', ועי' בתש' התשב"ץ ח"א סימן פג דהך נאמנות אינה מדין עדות אלא כאומדנא עי"ש בארוכה, ובמי נפתוח בסוגין ולעיל לט כ' דעבד"ל הוי מגדר רוב וכו' ול"מ רוב בממון, ולהכי כ' הרמ"א דל"מ עבד"ל בממון, וכעי"ז כ' בתורת חסד אב"ע סימן יז - מ ובשו"ת בית יצחק אב"ח ח"ב יב -יב, ואכן הש"ש בש"ז פ"ב כתב להוכיח כשיטת הסוברין דעד אחד במיתה אינו אלא מדרבנן, וז"ל דאי משום מלתא דעבידי לגלויי נראה כיון דדבר שבערוה ילפי' דבר דבר מממון וגבי ממון לא מהימן עד אחד אפי' במלתא דעבידי לגלויי וכמו שהוכיח הריב"ש בסימן קנה וסי' קפא וכן פסק הרמ"א סימן ל סי"ד דבממון לא מהימן עד אחד במלתא דעבידי לגלויי, א"כ ה"ה בדבשב"ע לא מהימן במלתא דעבידי לגלויי עכ"ל השמעתא, וכ"כ ההפלאה בנתיבות לשבת אב"ע סימן יז [בחדש עמוד פח סק"י], ובד' הריטב"א דנאמנות ע"א במיתת הבעל הוי מהתורה מדין עבידא לאגלויי, צ"ל דס"ל דדוקא בממון ל"מ כמו דל"מ רוב, [וכנ"ל מהתורת חסד והבית יצחק ומי נפתוח], משא"כ בדבשב"ע שפיר נאמן, דהרי רוב מהני בדבשב"ע כמפורש בריש גיטין סתם ספרא מיגמר גמירי, ואדרבא ניחא בזה קו' החזו"א אב"ע סימן כב סק"ב שתמה על הריטב"א דאם ע"א נאמן מהתורה על מיתת הבעל אמאי אין האחים נכנסים לנחלה כו' וי"ל דלענין ממון ה"נ אינו נאמן וכדפי', והדברים מפורשים בהגר"א על דברי הרמ"א בחו"מ שם שכ' דראיה לרמ"א מהא דאין מורידין לנחלה עפ"י ע"א עי"ש. [ועי' נובי"ק סימן ז שהוכיח דרוב מהני בדבר שבערוה, וכ"כ החת"ס אב"ע ח"ב סימן קא, ועי' אב"נ אב"ע קיט ס"ק קז].

עכ"פ בד' הריטב"א צ"ל דהילפו' דבר דבר מממון היינו דצריך ב' עדים בדבר שבערוה, אך אין הגדרים בערוה וממון דומים, דבממון להוציא ממוחזק בעי כח ב' עדים דעל פי שני עדים יקום "דבר" אבל בערוה שפיר יכול לפסוק עפ"י האומדנא דעבידא לאגלויי, וחזי' בכ"ד כגון בחזקה אין האשה מעיזה דמהני בערוה ול"מ לגבי כתובה ועוד כיו"ב, ראה ברשב"א כתובות יא שכ' דלגבי ממון בעי ראיה ברורה אבל לענין איסורין וכן דבשב"ע א"צ ראיה ברורה עיש"ה, וחזינן כן גם מדינא דהאשה שאמרה גרשתני דנאמנת להיתר הנשואין אבל לא לתוספת כתובה, הרי דהך חזקה מהני רק להתירה להנשא ולא להוציא ממון, ולגבי עיקר הכתובה מהני מדין מדרש כתובה וכמש"כ המ"מ פט"ז מאישות הכ"ו, ובזה מיושב קו' השמעתא הנ"ל דאיך מהני עבידא לאגלויי בדבר שבערוה, הרי לרמ"א ל"מ להוציא ממון, אלא דשאני ממון דבעי ראיה ברורה ועבידא לאגלויי ל"ה בגדר ראיה ברורה משא"כ באסורין א"צ ראיה ברורה עכתו"ד ולהדי' כמש"נ.

ועי' בשו"ת רע"א קמא סימן צב ד"ה ואף דגם שבתו"ד הגדיר ענין עבידא לאגלוי דהוי בטבע דאינו משקר, ובמיתת הבעל הוי בצירוף דייקא ומינסבא, ובתו"ד נקט שם דבממון מהני עבידא לאגלויי, ולא הזכיר דברי הרמ"א הנ"ל, אלא ציין לשו"ע סימן מט ס"ב, אך שם כבר כ' הקצות דכיון דהוי רק חשש דדבריהם מהני בעבידא לאגלויי אף דלרמ"א ל"מ בממון עי' בדבריו, ולפלא שהגרע"א כאן לא הביא את דברי הרמ"א הנזכר דל"מ בממון, אך עכ"פ נראה ברע"א דבמיתת הבעל להנך דע"א נאמן מהתורה מדין עבידא לאגלויי הוי בצירוף טעמי' דדייקא ומינסבא. ועיין עוד באו"ש פי"ב מגרושין דבבעל דבר ונוגע ל"א דינא דעבד"ל, ודוקא במת בעלי אמרי' כן משום עיגונא מדרבנן, ומצינו דין עבל"ג גבי עכו"ם דנאמן היכא דעבל"ג והארכתי במק"א, והיינו משום דהוי ענין אומדנא ול"מ בגדר עדות.

ונראה דדינא דעבידא לאגלויי דמהני **הוי כח בירור כעדות, אבל לא הוי דין עדות**, וי"ל בד' הר"מ דמש"כ דע"א נאמן מהתורה על מיתת הבעל, היינו דנאמנות הע"א הוי מה"ת, דהוי בירור גמור מה"ת מדין עבידא לאגלויי, דאומר אמת, אך ל"ה תורת עדות, ולהכי בעי' לתק"ח דאיכא עליו דין "עד", אבל מדין אומד הדיינים ודינא דעבידא לאגלויי ל"ה תורת עדות, ולאחר התק"ח דדייקא ומנסבא חל עליו תורת עד, אכן ה"ד אם הוי עד הכשר להעיד וכדברי הרמ"ך על הר"מ שם, ונראה מוכרח כדברינו מהא דכ' הרא"ש בתשובה כלל נד סימן א דבעי' שיהא תחילתו וסופו בכשרות, וכ"מ בזכרון יהודה לר"י בן הרא"ש סימן צב, ודלא כמהר"ח או"ז סימן צא ד"ה האנוסים עי"ש, וע"ע בפת"ת סימן יז סקל"ח, [ולענין עדות שבטלה מקצתה מבואר בבית שמואל סימן יז סקכ"ה דבעדות דמיתת הבעל דע"א כשר ל"א בטלה מקצתה בטלה כולה ואם ע"א אומר אמת שאינו חי היא מותרת, אך בשלטי הגבורים מג, ב מדפ"ה מבואר דבעדות מת בעליך אמרי' עדות שבטלה מקצתה, וכ"נ בהגר"א סימן יז סק"מ, ועי' עוד בזה בנובי"ק אב"ע סימן מא וסימן מה - מו, ובשערי יושר ש"ו פ"ו], וניחא לשון הר"מ בהל' עדות פ"ה ה"ב **בשני מקומות האמינה תורה עד אחד כו' וכן מדבריהן בעדות אשה שיעיד לה שמת בעלה,** היינו דהדין עד במת בעלה הוא מדרבנן.

ולדברינו י"ל דכיון דמדרבנן עשאוה לנאמנות של תורת עדות, להכי מהאי דינא איכא בע"א במיתת הבעל דינא דכ"מ שהאמינה תורה ע"א הרי הוא כשנים, כיון דדין עדות עלה, [ובנאמנות גרידא ל"א כן וכמבואר בריטב"א בסוגיא, ובדברי הגר"ח בהל' גירושין, ובדבריו שם מבואר כן דמחמת דייק ומנסבא ועב"ל הוי עליו דין עד והריהו כשנים עיש"ה], ועי' בדברי החת"ס בשו"ת סימן מג וסי' צד ובשו"ת הרי"ם סימן יא דערכאות יהיו נאמנים במת בעליך, ונראה דהיינו מצד אומדנת הב"ד, אבל ה"נ ל"ה דין עדות, ונ"מ דה"נ ליכא בו דינא דהריהו כשנים, וכדאמרי' בסוגין לגבי נשים דאזלי' בתר רוב דעות. ויל"ע לאו"ש הנ"ל דעבד"ל ליכא בבע"ד אלא דוקא בעדות אשה הקילו מדרבנן, מעתה י"ל דל"ה עלה דין עד, ובפי' ראמ"ה במתני' מפורש דע"א במיתת הבעל נחשב ברשות ב"ד כיון דב"ד קבעו לו דין עד ומשו"ה כ' דה"ד במעיד בב"ד, וראה בשו"ע השיטות בזה, ויש להוסיף עוד דמשה"ק הקר"א להלן צב. דאם הוי נאמנות מה"ת מדין עד, מאי קאמר בגמ' שם דהוי הוראה וכו', הרי נאמן מדין ע"א, אמנם לפ"ד ניחא דרק מחמת תקנת חז"ל חל עליו דין עד. ובזה יש ליישב הא דאי' בשבועות לב דבעד מיתת הבעל איכא קרבן שבועה, [והנוב"י הוכיח מגמ' זו דנאמנותו מה"ת], ולד' הר"מ י"ל דכיון דנאמן מה"ת מחמת הבירור [ומתק"ח הוי עלה תורת עד] מש"ה שייכא חיוב ק"ש. ובעצי ארזים בסי' יז ס"ק קפט כ' דגם כשהאשה עצמה נאמנת לומר מת בעלי הוי מה"ת משום דעבידא לאגלויי, אמנם הפני משה ס"ק קעז כ' דזה אינו דבבעל דבר עצמו אינו נאמן מטעם עבד"ל ועי"ש ראיותיו, וזהו כהנחת האו"ש הנ"ל דבבע"ד ל"א עבד"ל, ודוקא בעדות אשה הקילו מדרבנן וכנ"ל, וכן בתורת חסד אב"ע סימן מ נקט דבעבידא לאגלויי ה"ד בעד כשר, אולם ראה בזכר יצחק סוף סימן כ דכיון דבעבד"ל הוי נאמנות מאומדנא אין חילוק בין עד כשר לעד פסול.

ועי' היטב בדברי הנובי"ק סימן לג, בהרחבה ע"ד הר"מ בהל' גרושין הנ"ל, ותו"ד דשיטת הר"מ היא דע"א כשר מהתורה אמנם אין הטעם משום אמינותו של העד אלא משום מהות הדבר שמעיד בו שדבר רחוק הוא שיעיד דבר כזה שקר לפי שהדבר יכול להתברר, אכן כ"ז בעד שמעיד ע"ד עצמו שמת בעלה, אבל בעד מפי עד אינו נאמן מהתורה דבזה לא עבידא לאגלויי, דהרי שיתברר שהוא חי יאמר שהראשון אמר שקר, לכך אינו נאמן מהתורה רק חכמים האמינוהו משום עיגונא, [וסברא זו כבר כתובה בתשב"ץ שם], וזהו שסיים הר"מ דהוי תק"ח היינו בגוונא דעד מפי עד, וכמ"כ להכי בהל' עדות הנז' כ' הר"מ דהוי דרבנן כי באשה שמת בעלה אף שנאמן מן התורה מ"מ לא האמינה תורה את "העד" כי אם הדבר הזה אנו מחזיקין לאמת מצד אמתת הדבר דרחוק שיעיד שקר וכו' עכתו"ד.

ומבואר בדבריו דבע"א במיתת הבעל איכא נאמנות דאורייתא מצד עבידא לאגלויי, ואיכא גם תק"ח דבגוונא דלא חשיב עבידא לאגלויי, כגון בעד מפי עד דנאמן מתורת עד אחד, וזה סיוע למש"כ דאיכא נאמנות מהתורה ודין עדות מדרבנן, [אלא שלפי דרכינו הדין עדות מדרבנן הוא נוסף על מה שמהתורה הוי בירור דאינו משקר כיון דעבידא לאגלויי, ולהכי מדרבנן עשאוה כעדות, ולדברי הנוב"י הם ב' ענינים דהיכא דליכא עבידא לאגלויי, תיקנו חז"ל דין נוסף דהוי מדרבנן עד]. ולדברי הנוב"י כיון דאיכא תקנת חז"ל דבעד מפי עד נאמן והוי עליו דין "עד", א"כ כל שכן דהיכא דמעיד בעצמו על מיתת הבעל דנוסף על הנאמנות מהתורה של עבידא לאגלויי, איכא עליו התקנה דרבנן דנעשה לעד, דלא גרע מעד מפי עד דמדרבנן הוי עדות, א"כ מפורש בדברי הנוב"י כמש"כ ברמב"ם דאיכא נאמנות מבה"ת ודין עדות מדרבנן וכמש"נ. [ועי' עוד בנובי"ת אב"ע סימן קמז מבן המחבר שהאריך ע"ד רש"י בשבת הנ"ל דדברי רש"י קאי רק בעד מפי עד, דבזה לדברי הנוב"י הנ"ל הוי רק עד מדרבנן ולהכי בעי' לאפקעינהו, אבל מתני' מיירי בעד המעיד בעצמו דבזה הוי מה"ת מחמת הבירור ול"א אפקעינהו, ומש"ה הולד ממזר].

אכן בדברי הריטב"א בסוגיא בשם רבו שהובא לעיל משמע דנאמנות הע"א הוי מהתורה רק מדין עבידא לאגלויי וזהו הוי דין עדות, עי' היטב בלשונו, [אך י"ל דגם לריטב"א כוונתו דבעי' לת'"ח לעשותו דין עד], ולדבריו יקשה דבעד מפי עד הא ל"ה עבידא לאגלויי ואמאי נאמן מהתורה.

ובעיקר קו' התשב"ץ והרמ"ך והנוב"י הנ"ל דבעד מפי עד ל"ה עבידא לגלויי, שהרי יתלה השקר בראשון, ואם יבוא הראשון ויגיד שלא אמר יכחישנו וכו', נראה דאינו מוכרח כלל, דלהמבואר לעיל דעבידא לאגלויי הוי מעין רוב דבזה לא משקרי אינשי, והבאתי לעיל דהאו"ש דן דגם בבע"ד אמרי' עבידא לאגלויי, וכן בנוגע, וכמו כן ס"ל לכמה ראשונים דגם בעכו"ם אמרי' עבידא לאגלויי, הרי דגם בהנך דאיכא חשש גדול דמשקרים אמרי' דבעבידא לאגלויי לא משקרי, והיינו דאין העביד לאגלויי דין ודאי וחזקה גמורה דלא משקרי, אלא הוי מגדר רוב, והבאתי לעיל מכמה אחרונים דלהכי בממון ל"מ עבידא לאגלויי כיון דאין הולכים בממון אחר הרוב, ומעתה י"ל דגם בעד מפי עד איכא הך רובא דמסתמא אינו משקר כיון דעתיד להתגלות ע"י שיבוא הראשון ושפיר מהני גם בעד מפי עד מהתורה על מיתת הבעל דעביד לאגלויי ולא משקרי וניחא הערת התשב"ץ ודוק.

**ויל"ע בעיקר הסוגיא דהגמ' מביאה בתחילה ראיה לנאמנות ע"א במיתת הבעל ממתני' דשלהי מסכתין דעד מפי עד וכו' ואמאי לא הביאו מהמשנה הקודמת בהאשה שלום דאשה נאמנת לומר מת בעלי וע"כ הוי מדין ע"א והקילו דגם היא עצמה נאמנת, ולכאורה נראה דנאמנות האשה ל"ש לדין נאמנות ע"א, דהאשה נאמנת מדין חזקה דדייקא ומנסבא וכעין חזקה דאין האשה מעיזה פניה בפני בעלה, ול"ש לדין נאמנות ע"א כלל. [ובזה מיושב קו' החזו"א דאם האשה נאנמת מהתורה דעבידא לאגלויי, א"כ אמאי אינה נאמנת על צרתה לאוסרה בתרומה, די"ל דהוי נאמנות מיוחדת לאשה עצמה דדייקא וזה ל"ש לענין צרתה]. וכבר הארכתי בזה בהערותי על תורא"ש להלן קיז בראיות נוספות דנאמנות אשה ונאמנות ע"א שני ענינים הם עי"ש כל הראיות. [ובעיקר הקו' י"ל דהגמ' מקשה במיוחד ממתני' דעד מפי עד, כיון דבזה י"ל דל"ש דינא דעבידא לאגלויי וכקו' התשב"ץ הנ"ל, וע"כ דנאמנותו מדין ע"א, משא"כ באשה י"ל דל"ה מדין ע"א אלא מדין עבידא לאגלויי].**

ב] ברש"י בשבת קמה: מבואר דהא דע"א נאמן הוא מדין אפקעינהו וכו', ומשמע דנאמנות ע"א הוי דרבנן, וכבר הק' דסותר לרש"י בפרקין דמשמע דנאמנותו מהתורה ראה בשעור לעיל, והנה עיקר דברי רש"י בשבת, כ"כ גם בש"מ כתובות ג. בשם הרשב"א, ולכא' אם אמרי' אפקעינהו הרי פקע אישות הראשון, ובשמעתא ש"ז פ"א כ' דכשהוא חי הולד ממזר משום דלא עקרוה אלא משום דראו חכמים להאמין לעד שאומר מת אבל כל שנתברר בודאי ששקר העיד וחי היה לא עקרוה לקדושין אלא כשהיה הדבר עומד כמו שהיה בהעדאת העד אבל כשיתברר הדבר לא עקרוה לקדושין והו"ל הולד ממזר וחייבת קרבן עכ"ל, ואכן הרשב"א שם הוסיף דה"ד אם הראשון לא בא, אבל בבא הראשון ל"א אפקעינהו, ולהכי הולד ממזר, כיון דלא דייקא ומנסבא, והיינו דכיון דלא דייקא שוב קנסוה ולא הפקיעו כלל. ועי' עוד בבית מאיר סימן יז ס"ג, ועד"ז כ' בחת"ס בשו"ת ח"ד אב"ע סימן צז ד"ה ואומר אני דבבא ל"א אפקעינהו, וכ"כ בתלמיד האב"מ בסימן ק דל"א אפקעינהו אלא היכא דהדבר אמת ואיכא לחזקה דדיקא ומנסבא, אבל היכא דהבעל חי לא עדיף ע"א מב' עדים דלא תיקנו כלל כל זה ברור כשמש וכו' עי' בדבריו. והנה הא פשוט דאם מת בעלה ל"א אפקעינהו, ובעי יבום וכן נוטלת כתובה, ולפ"ז יקשה דאימתי נא' דין אפקעינהו, [ודוח"ל דכוונת רש"י דה"נ בפועל ל"א אפקעינהו, ורק הוי סיבה והיתר לב"ד לפסוק דמותרת לשוק מחמת אפשרות דאפקעינהו], והבית מאיר שם כ' דאם האמת שמת הבעל הרי היא אסורה מגזה"כ דבעי' ב' עדים והפקיעו כדי שלא להצריך עדים גמורים וכו', וצ"ב דבכה"ג נאמנת מצד החזקה דדייקא וכו', אלא נראה דדין אפקעינהו נאמר היכא דהבעל לא בא אף אם הוא חי, ובזה ל"ה חסרון בדייקא ומנסבא, וכ"נ במאירי דהיכא דלא נתברר הספק גם אם כלפי שמיא גליא דהבעל חי אמרי' אפקעינהו, ובזה ניחא קו' הריטב"א על שיטה זו שהק' דא"כ אמאי אחיו של ראשון אינו מייבם עיש"ה.

ולכאורה עדיין צ"ב דא"כ איך נאמן הע"א על הך גופיה לומר שהבעל מת והרי אפשר שהוא חי ואז שוב לא הפקיעו את הקדושין, ועכ"פ ניחוש שהבעל יבוא ויתברר דהוא חי ויתבטל האפקיענהו, ונ"ל מלתא חדתא והוא דכיון דאם הבעל לא בא אמרי' אפקיענהו, א"כ כעת הוי ספק באפקעינהו, ואיכא ריעותא באיתחזק, ונמצא דהוי ספק א"א, ושפיר דלהכי תו הע"א אינו מעיד נגד האיתחזק איסורא, דהא הוי ספק אם האישות קיימת, וכמ"כ לדינא דדבשב"ע כיון דהרשב"א ס"ל דבעי' איתחזק, הרי להצד דאמרי' אפקיענהו תו ל"ה דבשב"ע כלל ולכן הע"א נאמן, ואולי עפי"ז הע"א הי' נאמן מה"ת, כיון דל"ה איתחזק, אלא דהדרבנן הוא בהא דאמרי' אפקעינהו. [ועפי"ז מבואר מש"כ הרשב"א כאן דמ"מ הראשון יורשה, ולכא' הרי הרשב"א בכתובות כ' כרש"י לטעמא דאפקעינהו, וא"כ למפרע פקע האישות, אלא דה"ד בלא בא, אבל בבא ל"א דאפקעינהו, וכ"נ לשון המאירי דמקדש על תנאי שיהי' ע"א נאמן להשיאה].

**ובהפלאה בספרו נתיבות לשבת באב"ע סימן יז סק"י [בחדש עמוד פח] עמד בנקודה זו דמחמת האפקעינהו תו ל"ה איתחזק דהיא בחזקת פנויה והוי כאילו העיד העד שהיתה מתחילתה פנויה עכ"ל, ומבואר בדבריו דכוונת רש"י דמחמת אפקעינהו להכי הע"א נאמן ומפורש כדברינו.**

ויש לסייע לדברינו ממש"כ בעין יצחק באב"ע סימן כז אות נד הו"ד באחיעזר ח"ג סימן ח אות ב דכה"ג ל"ח איתחזק, עי"ש שדן גבי ספק מסל"ת, דכיון דאמרי' אפקעינהו אית ליה חזקת פנויה והוי כמו כל ספק בעיקר הקדושין דמוקמי' בחזקת פנויה וכו', [וע"ע בדבריו שם באות סט], ובאחיעזר העיר על דבריו מהגמ' פח. גבי שאלה דמקרי איתחזק וע"כ משום דעכ"פ היה הקדש עד עתה ואפי' אם נחלק דשאני הכא דכל מקדש אדעתי' דרבנן מקדש הוי בגדר תנאי מתחלה ועדיף משאלה מ"מ כיון דעד עכשיו הוחזקה אצלנו בחזקת א"א בלי שום ספק לא גרע משארי חזקות שהוחזקו והוי בחזקת א"א ול"ש לומר בזה חזקת פנויה כיון שהוחזקה בחזקת א"א וכו', ואכן בשמעתא ש"ו פ"ג הביא תשובת מיימוני גבי ראובן ששלח לקדש לו את לאה וקדשה לעצמו ונשבע השליח דלא נתכוונתי כי אם לקדשה לראובן כו' והשיב דל"ח איתחזק איסורא לדברי עד כו' ואיתחזק היינו דוקא היכא דאף לדברי העד מודה דמעיקרא אסורה היתה, ובשמעתא שם פ"ד הוכיח מסוגין דבידו לאתשולי והרי החכם עוקר הנדר מעיקרו וא"כ לדברי העד לא איתחזק איסורא כיון דלפי דברי העד לא היה אסור מעולם, ותי' השמעתא דדוקא בשליח שאומר טעיתי ולא נתכוותי לקדשה אלא למשלח א"כ לפי דברי העד לא היה איסור כלל מעולם אבל באומר ידענא דאתשל מאריה עליה כיון דעכ"פ גם לדברי העד קודם דאתשל מאריה עליה היה אסור שוב אינו נאמן להוציא מחזקתו ואמרי' עדיין לא אתשל מאריה עליה והרי הוא בחזקתו עכ"ד, והיינו דבשאלה מעיד דהיה הקדש ונשאל להכי חשיב איתחזק. [ובעיקר ההערה מיכול לישאל, י"ל למש"כ הגרש"ש דעקירת החכם היא מכאן להבא למפרע, וא"כ שפיר חשיב איתחזק, וע"ע מה שהאריך בזה בהמאיר לעולם ח"ב סימן א].

ויש להוסיף לכל הנ"ל דאף דרש"י כ' דנאמנות ע"א הוא מדין אפקעינהו וכו', מ"מ בעי' לנאמנות דעד אחד, והיינו דבשביל להתיר אשה לשוק בעי דין עד, ובזה אמרי' דהקילו רבנן דע"א נאמן, ואמרי' אפקעינהו וכו' וממילא ל"ה איתחזק ושוב הע"א נאמן מדין עדות וכמש"נ.

ונראה דעיקר השו"ט תליא בב' הבנות בגדר הא דבאיתחזק בדבשב"ע אין ע"א נאמן, דכבר הקשו האחרונים דהרי גם באיסורין באיתחזק בעי' ב"ע, וא"כ מאי החידוש בדבשב"ע, אכן החילוק פשוט דבדשב"ע בעי' ב"ע מהל' עדות והגדה בב"ד, וגדר איתחזק הוא דע"י כך הוי דבשב"ע, וכבר דנו בשמעתא דלא יהני בידו בדשב"ע, כיון דע"י האיתחזק הוי דבשב"ע, ואף בליכא כעת לחזקה כבר חל עלה דין דבשב"ע, (ומה"ט נראה דה"ד היכא דהוי חזקה ודאית, ולא היכא דהוי חזקה מחמת הספק ערע"א בלקוטים ואכ"מ), משא"כ באיסורין אף באיתחזק דבעי' ב"ע ל"ה תורת עדות כמש"כ הנתיבות, אלא רק נאמנות ול"ב הגדה בב"ד, ורק דבאיתחזק ל"מ נאמנות ע"א כיון דנאמנותו אינה אלא לברר ולא לשנות המצב, ומש"ה מהני הבידו לסלק האיתחזק, וע"א יהיה נאמן, והדברים ארוכים, (וכ"כ בקובה"ע, ובחי' הגר"ש היימן ריש גיטין).

וברע"א העיר לד' התוס' וש"ר דנאמנות הע"א הוי מדרבנן, והרי כיון דאשה דייקא ומנסבא תו הוי ריעותא בחזקת א"א, וא"כ יהי' נאמן מה"ת, להנך דס"ל דבדשב"ע בלא איתחזק ע"א נאמן, אכן נראה למש"כ דטעמם של הנך ראשונים הוא דחלות דבשב"ע חל מחמת דאיתחזק, וא"כ גם היכא דאיכא ריעותא מ"מ כבר חל עליה דין דבשב"ע, (וכ"מ בש"ש הנ"ל דגם בפקע האיתחזק חשיב דבשב"ע), ומש"ה מה"ת אין ע"א נאמן, וכעי"ז כ' בקובה"ע עי"ש. ולפ"ז אזדא ליה מש"כ לעיל דמחמת האפקעינהו הוי ריעותא באיתחזק, כיון דמ"מ כבר חל עליה דין דבר שבערוה.

# ונראה עוד נ"מ בזה בע"א המעיד שהקטנה מיאנה, דאם מיאון עוקר למפרע, הרי תו מעולם ל"ה איתחזק ול"ה דבשב"ע וא"כ ע"א יהיה נאמן, משא"כ אם מיאון עוקר מכאן להבא למפרע א"כ כיון דכבר היה מצב שהיתה א"א הוי דבשב"ע, ומעתה בעי' לזה ב' עדים להפקיע דין הקדושין מחמת המיאון, אך עי' בתוס' ריש פרק בית שמאי קז: דמבואר להדי' דלהעיד שמיאנה בעי ב' עדים, וכן נפסק בשו"ע אב"ע סימן קנד ס"ד והגר"א ציין לתוס' הנ"ל, וכן בבית מאיר שם מבואר דלא בעי' עדי קיום בשעת המיאון אבל להעיד על המיאון בעי ב' עדים, ומוכח דנחשב דבר שבערוה להצריך ב' עדים.

ג] מתני' ריש פירקין האשה וכו' תצא מזה ומזה, ויל"ע באשה שנשואיה הם רק מדרבנן, אם בכה"ג דמתני' אמרי' בה דתצא מזה ומזה, וכמ"כ אם יש בה כל דיני אשת שזינתה לענין ליאסר על בעלה וכו', ועי' תוס' יבמות נ: שכ' גבי מאמר דכעין דאורייתא תקון ואסורה לבעלה. ועי' באב"מ בסימן לא סק"י שכ' גבי מקודשת מדרבנן [בשמא ש"פ במדי] דאינה אסורה על הבעל, ולענין מקודשת בקדושי מיאון מבואר להדי' בר"מ בפי"א מגרושין דיש בה הדין דתצא מזה ומזה עי"ש ובהגר"א שם. אכן צ"ע בזה דהנה כ' הר"מ בפ"ג מאסו"ב ה"ב דקטנה בת מיאון שזינתה מותרת לבעלה, [ועי' כתובות עד. נתפשה מותרת וכו', דמיירי גם בקטנה עי' תוס' וש"ר, וכן ציין הגר"א], ומבואר דבזינתה מותרת לבעלה, והמ"מ כ' הטעם דכיון דאינה מקודשת מהתורה אין עליה דין אשת איש שזינתה עי"ש, וצ"ע דהא מ"מ הוי קידושין מדרבנן, ואמאי מותרת לבעלה, ומצינו ביבם קטן דקונה מדרבנן, וכ' התוס' ביבמות נא: דבזינתה אסורה מדרבנן, וכבר תמה כן באו"ש בפי"א מגרושין סוף הלכה טו דנימא כל דתקון וכו' ותהא אסורה, ועי' במשנ"ל פי"א מאישות ה"ח ד"ה וראיתי שרמז לקו' זו, וכיו"ב דנו האחרונים גבי אשת חרש דהוי קדושין דרבנן, דבזינתה תהא אסורה לבעלה מדרבנן, עי"ש במשנ"ל, ובבית מאיר, ועי' באחיעזר ח"ג סימן עז אות א שהוכיח דבקדושין דרבנן הוי סוטה, והעיר שם על דברי האב"מ הנ"ל גבי מקדש בפחות מש"פ דהוי קדושין דרבנן, דנאסרת לבעלה עי"ש. והנה בר"מ בהל' גרושין פי"א ה"ו מבואר דבקטנה קודם מיאון בנישאה לשני תצא מזה ומזה, ומבואר דכיון דהוי אישות דרבנן גזרו כמו בא"א, וכמש"כ שם הגר"א, וכן בהדין באשת חרש שתצא, אמנם צ"ע דמ"ש דבזינתה מותרת ובנישאת לאחר תצא, [ותמה כן בס' ישועת דוד אב"ע סוף סימן ד ותירוצו דחוק].

ונראה לחדש בזה דהנה בר"מ הנז' לענין קטנה שזינתה דמותרת, הדגיש הר"מ דינו בקטנה "דבת מיאון" היא דמותרת לבעלה, ונכפל שנית להדי' בר"מ בהל' סוטה פ"ב ה"ד ואזיל לשיטתו עיש"ה, ומשמע דבהגדילה אף דהוי קדושין מדרבנן [דרק בביאה נעשית אשת איש מהתורה], ה"נ נאסרת על בעלה מדרבנן, וקשה דממנ"פ אם בקדושי קטנה דהוי דרבנן אינה נאסרת על בעלה, א"כ גם בהגדילה כיון דהוי קדושין מדרבנן נימא דבזינתה מותרת, [ועי' בכס"מ בהל' סוטה שם, וי"ל בדבריו עפ"י המהרי"ק דבקטנה שקידשה אביה וזינתה אסורה לבעלה מדין מעלה מעל, ושפיר י"ל דבקדושי מיאון ל"ח מעלה מעל, והר"מ בהל' סוטה כ' שאין לה רצון וכו', מיהו בהגדילה דכבר יש לה רצון איכא עליה איסור מדרבנן, להכי שפיר אסורה על בעלה]. ונראה ובהקדם ד' רש"י ביבמות יד: שפי' הגמ' דספק א"א קרי לקטנה דבת מיאון היא, והריטב"א הק' דזה לא מיקרי ספק, (ועי"ש במגיה דהריטב"א מסייע לד' הגר"ח דמיאון הוי עקירה מכאן ולהבא למפרע, ונמצא דעד המיאון הוי קדושי ודאי, ואינו מוכרח). אכן נראה דרש"י ס"ל דכל דיני קדושי מיאון הוי כספק קדושין, כיון דיכולה למאן, וכלשון הר"מ שם דהוי אישות תלויה, וכ"ה לשון הגמ' יבמות קט: מיתלא תליא, וא"כ נראה דאף אם לא מיאנה אין הכוונה דלמפרע הוי ודאי קידושין מדרבנן, אלא דכ"ז שעד י"ב שנה דיכולה למאן חשיב קידושי מיאון שהם קידושי ספק, ומיקלש הוא בעיקר הקידושין, וכך נראה ברש"י יבמות יח "שלא היו נישואיה גמורין שמא תמאן", וכ"ה ברש"י להלן שם קז: הואיל והבת יכולה למאן אינן נשואין גמורין, וכן ברש"י להלן קי: קטנה ספק קנוייה כולה ספק אינה קנוייה כלל וכו', וכן ברש"י הנ"ל כ' גבי מיאון דזכאי במציאתה משום הפקר ב"ד, ובאשה גדולה לא בעי' לדין הפקר ב"ד להא דזכאי במציאתה דזהו מדיני האישות וכנ"ל, ועי' לשון רש"י במתני' יבמות ב: בסופו ושם יש גירסא [בש"ס ווגשל] גבי מיאון דהוי ספק קדושין, וא"ש לרש"י לשיטתו. [ובזה ניחא דברי רש"י ביבמות פט: במה שביאר קו' הגמ' דלא יירשנה שמא תמאן ועי"ש בקו' ערל"נ, ולכא' בלא"ה קו' הגמ' דל"ש ירושה דרבנן להפקיע ירושה מהאב, ולפ"ד ניחא דכוונת רש"י דל"ש ירושה כיון דהוי קדושי ספק, ובזה ניחא הא דהגמ' שם לא מקשה מכל ירושת הבעל למ"ד דהוי דרבנן דאיך מהני וע"כ מדין הפקר ב"ד, וכה"ק הערל"נ, אלא דבזה ידעי' דכיון דהוי אישות גמורה, מדיני האישות הוא דזכותו לירש ואכמ"ל].

אכן נראה דכ"ז בקטנה שעדיין יכולה למאן דאז הוי קדושין תלויים, אבל היכא דהגדילה נראה דשונה במהותו דבזה הוי אישות גמורה מדרבנן, וכן מפורש בר"מ פ"ד מאישות ה"ח הנ"ל דהוי אישות תלויה, והמשיך הר"מ דבהגדילה הוי א"א גמורה, ולא הזכיר דהוי דאורייתא, דלזה בעינן ביאה, אלא דמדרבנן גם בלי הביאה הוי קידושין גמורין דכבר אינה בקדושין תלויים וכמבואר דבהגדילה הוי אישות גמורה מדרבנן, וניחא בזה גם לשון התוס' בפ' המדיר דבקטנה הוי כקדושין על תנאי עי"ש, וניחא כוונת המ"מ בהל' אישות דכוונת הר"מ דבהגדילה נעשה לאישות גמורה מדרבנן, אבל אה"נ רק ע"י הביאה הוי אישות מה"ת. ומעתה ניחא דבקטנה דהוי אישות תלויה ל"ש לומר בזה כעין דאוריי' תקון, ומש"ה בזינתה מותרת לבעלה, כיון דהוי רק אישות תלויה, משא"כ בהגדילה דהוי אישות דרבנן כיון דאינה ראויה למאן א"כ חלו בה קדושין ודאים מדרבנן, ותו הוי כעין דאוריי' ומש"ה בזינתה אסורה לבעלה. ולפ"ז ניחא היטב הר"מ בהל' גרושין הנ"ל שכ' גבי קדושי קטנה דינא דתצא מזה ומזה, והקשינו דכיון דליכא בקטנה דין סוטה כמש"כ הר"מ בהל' אסו"ב ובהל' סוטה, א"כ אמאי שייך בה דינא דתצא מזה ומזה, אכן יש לדייק היטב דהר"מ בהל' גרושין כ' האי דינא רק בהגדילה ונשאת לשני, ובזה הרי נתבאר דגם בזנות כה"ג אסורה לבעלה, ולהכי דוקא בהגדילה הביא הר"מ הדין דתצא מזה ומזה כיון דבזה הוי אישות דרבנן, ודמי לאשת חרש, משא"כ בקטנה דהוי אישות תלויה ל"ג עליה דינא דתצא מזה ומזה, וניחא היטב הרמב"ם לשיטתו.

והנה לפי המבואר דבכל קדושי דרבנן יש בה דין סוטה ככל אשת איש שזינתה, ורק בקדושי מיאון שאני וכמש"נ, מעתה יל"ע במש"כ הרשב"א במגילה טז להקשות גבי מרדכי ואסתר דאחז"ל דכאשר אבדתי וכו' דאסורה על מרדכי, דבשלמא הא דמרדכי לא נתן לה גט הוא משום דהוי פרסום מחמת העדים, אבל מ"מ הקשה הרשב"א דהו"ל לתת לאסתר גט בכתב ידו דכשר מהתורה, ומבואר להדי' ברשב"א דבגט שכשר מהתורה אף דפסול מדרבנן אם זינתה אין נאסרת לבעל, ולכא' מ"ש מכל אישות דרבנן דנאסרת לבעל כגון באשת חרש וכיוצא. ואכן מצאתי בברכ"י אב"ע סימן י שהסתפק בגט שפסול מדרבנן אם נאסרת, והוכיח מהר"מ פ"י מגרושין ה"ב שכ' דבגט שפסול מדרבנן אם ניסת לא תצא, ע"כ דאינה נאסרת לבעל, ומה"ט כ' כן גבי כל קדושין דרבנן דאינה נאסרת, אכן נראה דיש לחלק בזה דדוקא בגט דפסול מדרבנן אינה נאסרת, דבגט הפסול מדרבנן אין הפי' דמדרבנן ביטלו הגט ונשאר קנין אישות, אלא ה"נ גם בדרבנן לא נשאר קנין אישות, והוי דין חדש דמדרבנן בעי' גט נוסף ואסורה להנשא, [ומצינו בפירקין חיוב גט מדרבנן בלי אישות כגון בתצא וכו' במתני' דריש פירקין, ובסוגיא צה: לר"ע גבי אשת אח ואחות אשתו וכו', וע"ע בתוס' חד מקמאי להלן צו. גבי ביאה וגט דקטן, ומשמע קצת כמש"כ], ולכך אינה נאסרת בזינתה לבעל ולבועל. ומה"ט י"ל דהיכא דהגט פסול מדרבנן ליכא על הבעל דין חדר"ג, ויכול לישא אשה אחרת דלא חשיב דיש לו באשתו קנין אישות, וכ"כ הבית יצחק בשו"ת אב"ע ח"ב סי' סב מטעמא אחרינא עי"ש. ובקו' זכרון ויטע אשל הביא הגר"מ סולוביציק זצ"ל תשובה בהלכה דהיכא דבעי גט נוסף מדרבנן ל"ח אישות להצריך חליצה וסיוע למש"כ.

והנה במסכתין לעיל ל: אמרי' גבי ערוה שנתגרשה בגט שפסול מדרבנן דצרתה חולצת ואינה מתייבמת, ולכא' משמע דאיכא אישות, ומש"ה אינה מתייבמת דהוי צרת ערוה, אכן ברש"י במתני' הדגיש הטעם "דאמרי אינשי" צרת ערוה מתייבמת, היינו דהוא רק מחמת דאמרי אינשי, ולא דה"נ הוי צרת ערוה, ושפיר מוכח כמש"כ, וראה בערל"נ מה שהעיר ע"ד רש"י הנז'. [ויש לדון דהיכא דאיכא אישות דרבנן להצריכה גט, ויאמר ע"א דנתן לה גט שני נאמן, דל"ח דבר שבערוה, דזה לא חשיב שמוציאה מבעלה כיון דלבעלה אין בה קנין אישות, והיכא דאין לו קנין ל"ח שמוציאה ול"ה דבר שבערוה וצ"ע בזה].

**בס"ד**

**בדין עדות בדבר שבערוה**

יל"ע בתחילת הסוגיא פז: להך ס"ד בגמ' דע"א נאמן מהתורה לומר מת בעליך, אם יהיה נאמן לומר דנתגרשה, או דבזה ידעי' דהוי דבשב"ע, והתוס' כ' דגם לס"ד דע"א נאמן מהתורה בעי' לדייקא ומנסבא. ולכאורה צ"ע דלהך ס"ד דע"א נאמן על מיתת הבעל ואם ה"נ במעיד שנתגרשה, יקשה דלהדי' אי' במתני' בגיטין סג,ב דלענין גרושין בעי ב' עדים, וכן יל"ע מהמשנה בכתובות כב א, גבי אמרה אשת איש הייתי ונתגרשתי דהפה שאסר וכו', דתיפ"ל מדין ע"א, דגם בע"ד נאמן מדין ע"א, וא"כ תהיה נאמנת מדין ע"א לומר דנתגרשה, וכיו"ב יש להעיר עמש"כ תוס' פח. ד"ה מידי ובתוס' גיטין ב: דרק בע"א לאסור אינו נאמן אבל להתיר גם בדבשב"ע סגי בע"א, א"כ יקשה מהנך משניות דלגרושין בעי ב' עדים, ומצאתי ברע"א בכו"ח תניינא קונטרס נטעי כרם שלמה סוף סימן ו והועתק ברע"א קדושין סה: שהק' מהמשנה בכתובות עמש"כ תוס' דלהתיר מהני בע"א.

[וכיו"ב קשה לי על מש"כ הרע"א בשו"ת קמא בהשמטות דשויה אנפשי' ל"ה דבשב"ע, א"כ תהיה נאמנת מדין ע"א, דגם בע"ד נאמן מדין ע"א באיסורין, ול"ל לדין הפה שאסר, ומצאתי בבית מאיר (בס' זכרון עולת שלמה הגהות על בית מאיר מכי"ק) שעמד בזה וכ' דכיון דהוי בע"ד בעי להפה שאסר, הרי דנקט דבע"ד אינו נאמן מדין ע"א, ואולי י"ל דכיון דאמרה אשת איש אני נעשה לאיתחזק דהוחזק על פיה ואין ע"א נאמן ולהכי בעי להפה שאסר, ולגבי אומרת שבויה אני וטהורה, י"ל דשבויה מדרבנן הוי כבעולה ולהכי הוי כאיתחזק, ועי' חת"ס כתובות שכ' כעי"ז דמה"ט ל"מ ברי שלה כקו' רע"א שם כז. כיון דהוי כבעולה, וכ"כ בחזו"א שם ואכ"מ].

ונ"ל ובהקדם מש"כ בתוס' סוטה ג: ד"ה נאמר שהקשו דאמאי בעי ילפו' דבדשב"ע בעי ב' עדים דאם סד"א למילף מע"א אחר קו"ס שאני התם דרגלים לדבר, ובמנחת קנאות שם תמה דבלי הילפו' סד"א דהוי כאיסורין, וכה"ק בחידושי הרי"ם בגיטין סג:, וכ"כ בתשב"ץ ח"א סימן פד ד"ה ומה דסד"א דבשב"ע איסורים הוא וכו'.

ונראה ובהקדם מש"כ הנתיבות בתוך תשובה שנדפסה בחמדת שלמה באב"ע סימן יח אות ד דבקדושין וגרושין בעי שנים כמו בממון כיון דבקדושין הוי ענין ממון דנעשית שדה הבעל, וז"ל: לכך נראה דבקדושין וגירושין אפי' לאביי לא מהימן ודוקא באשתך זינתה דאין בו רק איסור ואין מוציאין אותה מרשות מי שהיא והוי כמו נתנסך יינך דס"ל לאביי דנאמן משא"כ קדושין דדמי לקנין שדה דנעשית שדה של בעל ונקנית לו ממש כקנין שדה דכתיב ביה קיחה כקיחה דשדה עפרון וכשם שאין ע"א נאמן לומר מכרת מטלטלין שלך כיון דבא להוציא המטלטלין מרשות מי שהיה מקודם כמו כן אינו נאמן לומר להאשה מכרת עצמך או נמכרת ע"י אביך או ע"י שלוחך וכן בגרשין דהוי כמו קונה עצמה מרשות מי שנמכר לו וכו' עכ"ל הנתיבות במכתב לחמדת שלמה שם, והחמד"ש בתשובה להלן שם הסכים עם דבריו ורק כ' דמהגמ' כאן דפרכי' מצד דהוי דבר שבערוה ולא מקשי' דהוי דבר שבממון לא משמע כן, עוד צ"ע לפי"מ שהוכחתי בשעור הקודם דעדות בממון חלוקה מעדות בערוה ובממון בעי' ראיה גמורה ולהכי ל"מ נאמנות דעבידא לאגלויי, משא"כ בדבר שבערוה דמהני בעבידא לאגלויי, וא"כ איך נימא דכל עדות בערוה חשיב עדות ממון.

ונראה כוונת הנתיבות עפי"ד הנתיבות במכתב לרע"א שיובא להלן, והיינו דאין בדבריו הגדרה דאשה הוי כממון והוי כעדות ממון, אלא אתי להגדיר דעדות בדבשב"ע דבעי ב' עדים ואמרי' בקדושין סה: דעדי קדושין הוא משום דהקדושין הוי חב לאחרים ול"מ הודאת בע"ד, ונראה דאינו מחמת חומר איסורו דהוי חייבי מיתה דלהכי נימא דבעי ב' עדים, דמצד זה נידון כאסורין וסגי בע"א, ומה דהוי עונש מיתה אינו סיבה להצריך ב' עדים, דהרי חזינן דע"א נאמן לומר דהוא חלב ולחייבו כרת, וכן נאמן לומר לאחרים שיש כאן עירוב ושרי לטלטל אף דהוי איסור סקילה, וחזי' בנדה דנאמנת מדין עד אחר, ולרוב הראשונים נדה נחשב כאיסורין ול"ה דבשב"ע, וחידש הנתיבות דהא דבדבר שבערוה ילפי' דבר דבר מממון היינו דכמו בממון להוציא בעי ב' עדים, [והיכא דלא הוי להוציא כגון באבידה כ' הריטב"א והר"ן בחולין צו דע"א נאמן לומר כליו של פלוני הם, הרי דרק להוציא ממון בעי' ב' עדים, ומשה"ק בשמעתא ו-ג מהגמ' ב"מ כח סימנין וסימנין וע"א יניח, פשוט דשם דאיכא ב' בעלי דינים בעי' ב' עדים להכריע ככל עדות ממון], ועי' במהרי"ק שרש עד שכ' כד' הראשונים דע"א נאמן בדבר שבערוה היכא דלא איתחזק דכיון דילפי' מממון דון מינה ומינה ומה התם להוציא ממון מחזקתו בעי' ב' עדים אף להוציא מחזקתה וכו', והיינו דבאיסורין דמעיד על הדבר סגי בעד אחד אף דעי"ז הבעלים יפסידו ממון באומר דהם מאכ"א וכיוצא, אבל עיקר עדותו היא על הדבר, משא"כ בממון דמעיד על בעלות הממון וכיוצא בעי ב' עדים דמעיד לחייבו ממון, ובזה ילפי' דבשב"ע מממון דבעי ב' עדים כיון דהעדות מתייחסת אם היא אשת איש או פנויה וכיוצא ולהכי בעי ב' עדים, וחידש הנתיבות דהוי כממון כיון דבמעיד שהיא אשת איש הוי של פלוני, ובמעיד שנתגרשה הוי של עצמה ולהכי נחשב כעדות להוציא ממון דבעי ב' עדים, דכיון דמוציא אשה מבעלה בזה בעי ב' עדים, דזה חשיב כהוצאת ממון. וסברא זו כתבה גם האב"נ אב"ע סימן צג סק"ב, ונשנה באב"נ חו"מ סימן קמא בסופו ושם הביא דכ"ה בס' הקנה דבדשב"ע להוציא מהבעל הוי כהוצאת ממון עי"ש.

ובשיטות קמאי נדרים פ"ק בסוגית יש יד לקדושין עמוד מ הועתק מתש' חכמי פרובינצא קדושין סימן ה – ו הביא מהקדוש מטריי"ש דכמו שבממון צריך שני עדים להוציא מיד המוחזק ולהביא ביד התובע **ה"נ בקדושין צריך להו שני עדים להוציא האשה ולהביאה ברשות הבעל, וכן בגרושין צריך שנים להוציא האשה שהיא ברשות בעלה להביאה ברשותה** וכו', ומפורש דהא דאין דבשב"ע פחות משנים הוא משום דחשיב להוציא אשה מבעלה כהוצאת ממון עיש"ה והוא נפלא.

ומצינו עוד בראשונים המושג דלהוציא אשה מבעלה הוי כהוצאת ממון ראה ברשב"א קדושין ס,ב שכ' דבמכחישין זה את זה בקדושין היא נאמנת ובגרושין הוא נאמן שהמוציא מחבירו עליו הראיה וכו', וכן ברשב"א במסכתין כד: כתב גבי אין דבר שבערוה פחות משנים אלמא אין מוציאין מבעל אלא בעדים ולכן בנטען בכיעור אין מוציאין מבעל, ובכמה אחרונים בכתובות ט כ' דלהכי יש בדבשב"ע דין ברי כמו בממון, [כמש"כ הרא"ש מהר' יונה דבאומרת ברי שנאנסה כיון דהוא טוען שמא היא נאמנת ככל ברי ושמא, ותמהו דהרי הוי ספק באיסור ומ"ש כאן דין ברי ושמא אע"כ כמבואר בראשונים הנ"ל דכיון דאתי להוציא אשה מבעלה, הוי כעדות ממון ושייך דין ברי ושמא, והבית יעקב הק' דברי ושמא שייך בממון, ובתש' רא"ג ח"א סימן כה כ' דילפי' בגז"ש מממון דמהני, ותמה עליו בשע"י ש"ו פ"ח דאיך יהני ברי בערוה, ולדברינו הילפו' היא דכיון דבערוה להוציא אשה מבעלה הוי כהוצאת ממון וכמש"נ].

והנה ידוע דברי הגר"ח והגרי"ז [הו"ד בברכ"ש קדושין סימן כא סק"ו] שדנו אם צריך ב"ד על קבלת עדות בדבר שבערוה, מי נימא דהתורה גילתה בגז"ש ערוה מממון דבעי ב"ד, וכבר הבאתי במראה מקומות מדברי האחרונים בדברי רש"י במשנה בריש פירקין, **דברש"י במתני' ד"ה ניסת**, כ' דבב' עדים לא היתה צריכה להיתר ב"ד, דלכאורה מדברי רש"י סיוע לד' הגר"ח דבדבשב"ע לא בעי' גמ"ד והוי כהוראת איסור והיתר. ועי' מש"כ בזה הח"ח זצ"ל בשמיה"ל כלל ז סק"ו עמוד קלב ב' פי' ברש"י, ולפי' אחד ה"נ לא בעי' לב"ד, וכן משמע קצת בלשון המאירי שכ' דהעדים אמרו לה ומשמע דלא בעי' ב"ד, ועי' בדברי תוס' ד"ה מכלל, ובחלקת מחוקק סימן יז למד מתוס' דלעדות אשה סגי בהוראה של ב"ד כהוראת איסור והיתר ועי"ש בהגר"א ס"ק קלא. וכ"כ מהר"ם מינץ סימן כב, ובתורא"ש כ' דכשיש שנים כיון שנתקבל העדות ונחקר בב"ד הדבר ידוע שהיא מותרת ואינה צריכה הוראת ב"ד וכו', ובחת"ס אב"ע ח"ב סימן קל הביא את דברי תורא"ש אלו. וברמ"א סימן מב ס"ד כ' דכל עדות שלא נחקר עדות בב"ד ל"ה עדות לענין קדושין, ומשמע דבעי ב"ד. ונראה הביאור כדברינו דבעי ב"ד הוא משום דערוה הוי כהוצאת ממון וכמש"נ.

[ואין להק' מדברי הר"ן ריש גיטין דל"א טענינן דהגט מזוייף ומ"ש מממון וכו' וכ' דאין האשה מונו של בעל אלא ברשות עצמה להנשא וכו', אך כבר ביארתי בשעורי גיטין דכ"ז לדין טענינן דכיון דאין האשה ברשות הבעל וברשות עצמה להנשא להכי אין ב"ד טוענין, אבל לדין עדות בערוה כיון דמוציא האשה מבעלה ומשנה את דינה חשיב כהוצאת ממון, ועי' אב"נ קיט ס"ק קכז, ועי' בר"ן קדושין ה: בספק קדושין שכ' דהעמידה על חזקתה כמו בממון דהעמד ממון על חזקתו, ועי' ערך השולחן הספרדי כללי מיגו כלל יח דעניני אישות הוי כעניני ממון, וכ"ן בר"ן קדושין סא: דבעשו תנאי בגרושין על האשה להביא ראיה לקיום התנאי, וכן בר"ן כתובות כב הביא מהרמב"ן גבי תו"ת דל"א החזקה להוציאה מבעלה וביאר בדברי חיים [לבעל הדברי משפט] בתשובה דיני אישות סימן יג ד"ה ולפ"ז דבתו"ת ל"מ הברי דלהוציא אשה מבעלה הוי כהוצאת ממון ובתו"ת אין מוציאין ממון ממוחזק, הרי דכ' ג"כ דהוי להוציא אשה מבעלה].

ויסוד הדברים נמצא בתשובה מהנתיבות לרע"א שהובא ברע"א שו"ת ח"ה סימן פט [והועתק במהדורה חדשה בתשובות קמא סימן קכג במהדו' הר"ש אריאלי] וז"ל בתו"ד **דכל שבאה להוציאה עצמה מחזקת בעל חי הוי כמוציא ממון מחזקתו דמה לי במוציאה עצמה מחזקתה או ממון מחזקתו ועל זה נאמר הגזירה שוה דדבר דבר עכ"ד, ולהדי' בדברי הנתיבות כמש"כ דמחמת דמוציאה מבעלה הוי כהוצאת ממון.**

ובתשובה שם לרע"א הוסיף הנתיבות דבר מחודד וז"ל, ומה"ט אף למאי דס"ד דהש"ס דע"א נאמן במיתת הבעל מדאורייתא **מ"מ בגרושין אינו נאמן כיון שבא להוציא עצמה מרשותו בעודו בחיים, משא"כ במיתת הבעל כשיש ע"א דאם הוא בחיים אינה מוציאה עצמה מחזקתו מדאורייתא דהיא עדיין שלו**, רק דהעד מעיד שאין לה חזקה ומותרת, והיה ס"ד דהש"ס דלא הוי רק כשאר איסורים דנאמנת דהא אם יבוא בעלה תהא מותרת לו מדאורייתא, ודחי הש"ס דמ"מ דמי להוצאת דבר מחזקתו ע"כ.

ולפ"ד הנתיבות ניחא הקו' שהקשיתי בתחילת השיעור דלהך ס"ד דע"א נאמן על מיתת הבעל ולכאורה ה"נ במעיד שנתגרשה, א"כ במשנה בכתובות כב א, גבי אמרה אשת איש הייתי ונתגרשתי דהפה שאסר וכו', תיפ"ל דנאמנת מדין ע"א, ולפ"ד הנתיבות ניחא היטב דה"נ להעיד שהיא גרושה לכ"ע בעי ב' עדים, אבל להעיד שמת הבעל סד"א דממנ"פ אינו נחשב עדות להוציא אשה מבעלה דאם הבעל מת הרי בלא"ה ל"ה ברשותו, ואם האמת שהבעל חי הרי בדין נשארת ברשות הבעל ואם הבעל חוזר הרי מהתורה חוזרת לבעלה הראשון, אלא דלמסק' ס"ל דנחשב להוציא כיון דמעיד שמת בעלה ויכולה להנשא הוי כהוצאת דבר מחזקתו, עכ"פ דברי הנתיבות סיוע למבואר דרק כשמעיד להוציא מבעלה בזה בעי' ב' עדים וכדפי'. ולפ"ז י"ל ביאור חדש בהנך דס"ל דע"א במיתת הבעל נאמן מהתורה דטעמם דל"ח דמוציא האשה מרשות בעלה ולהכי ל"ה בילפו' דדבשב"ע מממון.

[והנה ידוע קו' הרע"א בתשו' קכד ובריש גיטין בסתירת ד' תוס' שם דס"ל בד"ה הוי דבשב"ע דבלא איתחזק גם בדבשב"ע ע"א נאמן, וסותר לתוס' להלן שם שהק' דאם ע"א נאמן באיסורין אף באיתחזק ולאו בידו אמאי איצטריך וספרה ותי' דסלקא דעתך דנדה הוי דבר שבערוה, הרי דאף דבנדה ליכא חזקת איסור לתוס' שם שכ' דאינה בחזקת שתהא רואה כל שעה מ"מ אם הוי דבשב"ע אינה נאמנת, אך לדברינו נראה דלהך סלקא דעתך דנדה הוי דבשב"ע, שונה הטעם בהא דבדבשב"ע בעי ב' עדים, דהטעם הנ"ל ל"ש בנדה דהא אין עדותו להוציא אשה מבעלת כהוצאת ממון, דהא נדה הוי לבעלה ורק אסורה באיסור נדה, א"כ להך ס"ד דנדה נחשב כערוה להצריך ב' עדים, [והרשב"א בחולין י: ס"ל כן לפי האמת דנדה חשיב עדות בדבשב"ע] היינו משום דחומר איסורה נותן לה דין דבשב"ע, דבעריות מחמת האיסור יש בה דין דבשב"ע, ובנדה הוי איסור עריות דיש בהם דין יהרג ואל יעבור כמבואר בריטב"א בפסחים ועוד, וא"כ לפי הך ה"א נראה דגם לתוס' בדבר שבערוה בעי ב' עדים גם בלא איתחזק, דכיון דהטעם דהוי ערוה מחמת חומר איסורה אין טעם לחלק בין איתחזק ללא איתחזק ושפיר כ' התוס' דבעי ב' עדים, אכן למסק' נדה ל"ה דבשב"ע ומשום דגדר עדות בדבשב"ע הוא מחמת דמוציא אשה מבעלה ובזה הוי כממון דבעי ב' עדים, שפיר נקטו הראשונים דרק באיתחזק איסורא בערוה בעי ב' עדים וא"ש היטב].

ובדברינו יש לדחות מה שכתבו לדון החידושי הרי"ם בגיטין יז. וההפלאה בקונט' באב"ע סימן יז ובעין יצחק אב"ע דמחמת האפקיענהו ל"ה איתחזק איסורא וכו', ונתבאר בשעורים לעיל, ולדברינו כאן דהגדר דמוציא אשה מבעלה הוי איתחזק להכי דנו האחרונים דבגוונאה דאיכא אפקיענהו ל"ח דמוציא אשה מבעלה ודוק.

וביסוד דברינו בדין דבשב"ע דלהוציא אשה מבעלה בעי' ב' עדים דהוי כלהוציא ממון, כ"נ לשון התוס' גיטין ב: ד"ה מידי, ובזה ניחא גם דברי התוס' ריש פירקין במש"כ דס"ד דלהתיר לבעלה ל"ה דבשב"ע, היינו דבזה אינו מוציאה מבעלה, ובזה נראה לבאר הא דכ' הרע"א בתשובה קכד דיבמה לשוק הוי דבר שבערוה כמו שמוכח בגמ' להלן גבי עד אחד ביבמה, והביאו דברי המרדכי בפ' מצות חליצה שכ' ביבמה לשוק דהוי ערוה משום דאין קדושין תופסין בה, ונראה דעיקר הכוונה הוא דכיון דאיכא זיקה ומש"ה לא תפסי קדושין (עי' בתוס' סוטה יח: ויבואר במקומו דהזיקה הוי אישות ומש"ה בזינתה אסורה ולא מחמת אישות המת), א"כ הוי דבשב"ע דהוי כמו שמפקיע מבעלה. ואכן הנתיבות בתשובה הנ"ל בחמדת שלמה כ' כן להדי' דלהעיד על יבמה לשוק הוי להוציא מזיקת היבם והוי כלהוציא ממון, [ויל"ע דבמעיד שמת היבם הוי כאילו מעיד שמעולם לא נתקדשה ול"ה דבשב"ע וא"כ יהיה ע"א נאמן מה"ת בלי צירוף דדייקא ומנסבא]. ובזה יש לבאר הרמב"ן ורשב"א כתובות כג שכ' בד' ר"פ בקדושין סה דבמקדש בע"א חוששין לקדושין דל"ל אין דבשב"ע וכו' ונראה דה"ד לגבי קדושין אבל בגרושין להוציא אשה מבעלה מודי דהוי דבשב"ע ובעי ב' עדים.

והנה הנוב"י הסתפק אם ע"א נאמן להתיר להחזיר סוטה לבעלה שאין כאן אלא איסור לאו וכו', והאב"מ בסימן י סק"ב תמה עליו דנסתר מקדושין סו דאמרי' להדי' דהוי דבר שבערוה גבי אשתך זינתה דרבא אמר דלא מהימן משום דאין דבשב"ע וכו', ובאחיעזר אב"ע סימן ו אות ה ביאר דדבר שבערוה היינו דאין אנו יכולים להוציא אשה מבעלה רק ע"י שני עדים וכו' ולכן להעיד על אשה שזינתה לאוסרה על בעלה זהו עיקר דבשב"ע וכן להתיר איסור א"א לשוק ע"י גט ומיתה בודאי אינו נאמן ע"א, וספק הנוב"י הוא שכבר יצאה מתחת בעלה מחמת קו"ס וגירשה ואנו דנין להתיר איסור לאו דמחזיר סוטה ע"י ע"א שפיר נוכל לומר דכיון דאיסור זה לא חמיר משאר איסורי לאוין ואין בו בעצמותו דבשב"ע נאמן ע"א וכו' וכל דבריו מסייעים למש"נ בגדר דבשב"ע דדוקא בבא להוציאה מבעלה בעי ב' עדים וכמש"כ, [וברע"א קכג שם מבואר במכתב מהנתיבות דסוטה לבעלה הוי דבשב"ע מחמת דטומאה כתיב בה כעריות עי"ש]. ולדברי האחיעזר יש לדון דבסוטה היכא דיבא אח"כ עד אחד להעיד שנתגרשה דיהיה נאמן כיון דאינו מוציא אשה מבעלה דכבר יצאה מבעלה מחמת הקו"ס, וצ"ל דמ"מ כיון דהוי איסור מיתה גרע והוי דבשב"ע ורק בסוטה דהוי איסור לאו וכו' וכמו שהדגיש האחיעזר הנז'.

והנה באב"מ בסימן מו סק"ה כ' דאף דמבואר ברמב"ם בהל' סנהדרין פט"ז ה"ו דעד אחד המעיד על אשה שהיא גרושה או זונה ופסולה לכהונה דנאמן דהוי כאסורין בעלמא, מ"מ ה"ד בפנויה, אבל עד אחד המעיד על אשת כהן שנאנסה ונאסרה לבעלה משום זונה, וכן כשמעיד עליה דכבר היא גרושה מקודם ובא להוציאה מבעלה הוי דבר שבערוה וצריך שנים, וע"ע בש"ש ש"ו פט"ו ובשע"י ש"ו פ"ג, ולכא' צ"ע דאמאי נעשה דבשב"ע, הרי איסור כהונה חשיב כאיסורין בעלמא, ומוכרח דשאני להוציא אשה מבעלה דזה הוי כהוצאת ממון ובזה ילפי' דבשב"ע מממון דבעי ב' עדים וכדפי'. ועד"ז כ' בטל תורה סוטה עמוד קכו דבזינתה תחת בעלה ל"מ ע"א לומר שזינתה להוציאה מבעלה עי"ש.

וי"ל עוד דהא דסוטה הוי דבשב"ע הוא משום דכשבא לאוסרה הוי שנוי בדין האישות, אבל בע"א שאומר שאינה סוטה מהני כיון דאינו בא לשנות בדין האישות שלה ונשארת מותרת לבעלה. ומתבאר מכל השיעור דחומר דבר שבערוה הצריך ב' עדים אינו מחמת חומר האיסור מיתה, אלא דבדבר שבערוה חמיר מחמת שבא להוציא אשה מבעלה ולשנות בדין האשה בזה הוי כעדות ממון דמשפט קרינן ביה ובעי ב' עדים וכמש"נ.

והנה הבאתי לעיל התוס' סוטה ג: ד"ה נאמר שהקשו דאמאי בעי ילפו' דבדשב"ע בעי ב' עדים דאם סד"א למילף מע"א אחר קו"ס שאני התם דרגלי לדבר, ובמנחת קנאות שם תמה דבלי הילפו' סד"א דהוי כאיסורין, וכה"ק בחידושי הרי"ם בגיטין סג:, וכ"כ בתשב"ץ ח"א סימן פד ד"ה ומה דסד"א דבשב"ע איסורים הוא וכו', ולדברינו ניחא היטב דהילפו' ממון הוא דבדבר שבערוה בעדות להוציא אשה מבעלה הוי כהוצאת ממון וכמש"נ. ועד"ז בשו"ת משיב דבר ח"ב סימן א עמוד 64 דמצד הסברא הוי לן למילף דבר דבר מממון שאין להוציא אשה מבעלה אלא עפ"י שנים עדים וכו' עי"ש.

**בדין ברי בתו"ת**

פח: באומרת ברי לי וכו', עי' בתוס' שכ' דהחזקה דדייקא ומנסבא מרעא לחזקת א"א, וצ"ב דהדייקא ומנסבא לא עדיף מהוכחה של עוד תרי עדים ותרי כמאה, ומוכרח דדייקא ומנסבא עדיף דהוי חזקת סברא, ומהני גם במקום תו"ת, וצ"ל דהדייקא ומינסבא עושה ריעותא בחזקת א"א וממילא ל"א בתרי ותרי דנעמיד על חזקה כיון דאיכא ריעותא בחזקת א"א, [ועי' ריטב"א קדושין סו. ואכ"מ]. וברמב"ם גרושין פי"ב ה"ז הוסיף דחזקה שאין מקלקלים עצמם וכו', וצ"ע כוונת הר"מ בזה, ועי' באו"ש שם, ויבואר להלן.

והנה בריטב"א בכתובות כב כ' דבאומרת ברי לי היינו ברי ממש שמת – וחולק על פרש"י דברי היינו דאין לב נוקפי וכו' – והוסיף דאע"ג דאומרת מת בעלי תנשא ה"מ היכא דליכא עדים דמסייעים לה אבל אי איכא עדים סמכה אעדים ולא דייקא ומנסבא, וכ"כ הריטב"א לפנינו, ולפ"ז ע"כ דהריטב"א אינו מפרש כתוס' הכא שכ' דדייקא ומנסבא מרעא לחזקת אשת איש, דהרי לריטב"א היכא דאיכא עדים דמסייעים לה [וגם באיכא תרי ותרי] ליכא לדייקא, וא"כ הא קיימא בחזקת אשת איש, ולפ"ז צ"ע דאיך מהני הברי להנשא. [ובמראות הצובאות בסימן יז ס"ק קס"א פי' דמהני הברי מדין ע"א באסורין, וצ"ע בדבריו דכיון דתרי כמאה מה יהני הע"א].

והנה הרשב"א בקדושין סו. כ' ד"ח דכיון דאיכא לברי לא מעמידים על החזקת א"א, "דהא אינהו בדינא קא אמרי ולגבי עצמן נאמנין הן בדיעבד", ונתכוין ליסוד זה במהרש"א בסוגין שכ' דהיכא דאיכא ברי ולגביה ליכא ספק לא מוקמינן על חזקה, ונבאר הדברים. בפנ"י כתובות כב: ובחמד"ש שם כ' לבאר דהרשב"א ס"ל דלא אמרה תורה דאזלי' בתר חזקה אלא למי שמסופק בדבר ועשתה תורה ספק זה כודאי עד שב"ד עונשין וסוקלין על חזקה, משא"כ אם אומר ברי נגד החזקה ל"ש לומר שהוא מוזהר על הספק כודאי מחמת החזקה, שלפי דבריהם לא עבדי איסורא כלל ול"ש לגבייהו החזקה כלל, ומה"ט כ' שם דיהני ברי גם נגד רוב ועי"ש, [ועי"ש בפנ"י מש"כ עוד בקו"א אות עד], ומבואר דכיון דהוי תו"ת ומספק מוקמי' אחזקה היינו חזקה בתורת הנהגה, אבל ל"ה חזקת בירור, דהא ל"ש בירור במקום תו"ת דתרי כמאה, להכי ס"ל להרשב"א דבאית להם ברי ולגבם ליכא ספק כלל תו לא מוקמי' אחזקה, וכ"נ כוונת מהרש"א בסוגין, והחמד"ש בכתובות שם ר"ל דה"ד כשאמרו ברי בב"ד, וגם בנישאת לאחד מעדיה היינו שהעיד בב"ד אבל באמר אחר ברי ולא העיד ב"ד אסורה לינשא לו, וזש"כ הרשב"א "בדינא", וא"צ להגיה בדבריו "בברי" עיש"ה. **ובמוסה"ק תיקן בהערות לגרוס בבריא ובהוצאת זכ"י מחקו בטקסט תיבת בדינא וכתבו בבריא, וזו חוצפה נוראה לשנות בדברי הרשב"א. [ויש להוסיף דבריטב"א הביא שיטת דמחמת הברי יכולה להנשא לאחר אף דלא העיד בב"ד עיש"ה].**

אמנם יל"ע דכ"ז לענין האשה והבעל, דלגבם הוי ברי, [והרי ההיתר ה"ד לאחד מעדיה וכמבואר בר"מ, ועי' לח"מ שגגות פ"ח ה"ג, ואמנם ד' המהריב"ל דלתוס' גם בנישאת לאחר לא תצא], אבל לענין הבנים ל"ש הברי, והרגישו בזה גדולי האחרונים, עי' בית מאיר אב"ע סי' קנב שהעיר דאיך יהני הברי גם לגבי בניהם, ובשלמא להתוס' הוא מחמת הריעותא בחזקת א"א, ולהרשב"א מוכרח לומר דהא דהברי מהני גם לגבי הבנים, היינו דהוי כדין ספק ממזר דמותר, ועי' בחמד"ש בכתובות כב: שכ' כעי"ז, ועי' ברע"א תניינא קיא שדן אם איכא נאמנות לאב מדין יכיר או דל"מ במקום תו"ת, ובאו"ש בפי"ב מגרושין כ' דודאי בהולד מותר דאל"ה לא הי' דינם בלא תצא, ובסו"ד ביאר דזהו כוונת הרמב"ם הנ"ל במש"כ דחזקה דהאשה והבעל לא מקלקלים עצמם, דמשו"ז הולד כשר, [וע"ע בפנ"י בקו"א שם אות עד שפי' בד' התוס' בסוגין דדייקא ומנסבא עדיפא על חזקת א"א (ולא דהוי פלגא ופלגא) ומש"ה גם בנישאת לאחר מה"ת לא תצא ולהכי מהני הברי לי גם על הבנים עיש"ה]. ונ"ל עוד בזה דכיון דהא דהולד ממזר הוא מחמת דהוי איסור כריתות בקדושין, א"כ י"ל דהכא כיון דאומרת ברי לי וליכא איסור בקדושין תו ל"ה ממזר, אף דכלפי שמיא איכא לאיסור מ"מ אזלי' בתר דידן וכיון דהתירו לינשא ליכא איסור עריות בקדושין, ועד"ז כ' בחי' רבי ראובן בב"ב עי"ש.

והנה בטוש"ע בסי' יז סל"ז הביא שיטת הר"מ דגם בחד נגד חד ונישאת לאחר מעדיה ואומרת ברי לא תצא, והביא עוד שיטת הרא"ש די"א דתצא, והב"י כבר הביא דכ"ה מח' הרמב"ם בה' גרושין פי"ב הי"ט, ובהגר"א ציין להרמב"ן שהק' מדין ע"א בהכחשה, והט"ז פי' כן דעת הרא"ש, אך המעיין ברא"ש בתשובה שהוא מקור לשו"ע, [כמו שהביא הב"י שם את תשובת הרא"ש הנז'], ובתש' הרא"ש כלל לב סימן ג [ונשנה גם בכלל נא] כ' דתצא דדוקא בתו"ת דאיכא תרי סהדי דמפקי לה מחזקת א"א להכי מהני הברי, ועי' בפנ"י בכתובות שם שביאר שיטת הר"מ כיון דאיכא לברי ליכא לחזקה, וכ"כ החוסן ישועות בסוגין, [ובישו"י באב"ע שם הוכיח כן מהגמ' דלא העמידו דהפסוק דדפנו קאי על חד כנגד חד דאין דבריו של א' במקום הכחשה, אלא ודאי דגם בזה לא תצא, וכבר הרגיש בראיה זו החמד"ש, ודחאה דקמ"ל בסוגיא דגם בתרי לכתחי' לא תנשא], ובשיטת הרא"ש צ"ב דמ"ש בחד נגד חד דאזלי' בתר חזקה.

ונראה בד' הרא"ש דס"ל דדברי הרשב"א ל"ש בחד נגד חד, והיינו דדוקא בתו"ת דבזה הא דמוקמי' החזקה א"ז מתורת בירור דל"ש בירור במקום תו"ת דתרי כמאה, אלא דהחזקה הוי מדין הנהגה לילך אחר החזקה, וכמש"כ החמד"ש הנ"ל, ומש"ה בזה ס"ל להרשב"א דבברי ל"ש הנהגה לילך אחר הברי, דכיון דאית לה ברי ליכא לגבה ספיקות, וכמש"כ הפנ"י הנ"ל ובחמד"ש בכתובות שם, [ומתאים יותר לפרש"י לפנינו בדין ברי ע"י סימנים, ודלא כרש"י בכתובות שם דרק אין ליבה נוקפה ועי"ש בפנ"י, ובריטב"א לפנינו], אבל בחד נגד חד דמוקמי' החזקה הוי חזקה המכרעת ומבררת, וא"כ לא יהני הברי, [ובחמדת שלמה בכתובות שם מבואר כנ"ל דבתו"ת החזקה ל"ה ודאי דלא עדיף מעוד כת עדים, וכמו דל"מ מגו ה"נ לא יהני החזקה מתורת בירור, ומה"ט י"ל דבתו"ת דמוקמי' אחזקה א"א להרוג עפ"י חזקה זו, וכ"כ הנתיבות בתשובה בחמד"ש אב"ע סימן יא], וע"ע בחזו"א אב"ע סימן ב סוף סקכ"ג שכ' דדברי הרשב"א הנ"ל קאי רק בתו"ת ולא בשאר ספיקות, ומוכרח כדברינו בד' הרשב"א, שו"ר בס' אבי עזרי תליתאה בהל' תרומות פ"ח וכן בזכרון שמואל שכתבו עד"ז בביאור דברי הרא"ש וכמש"נ.

ולפ"ז יבואר היטב דברי הגמ' דכהונה שאני ועפרש"י, וי"ל דבכהונה מדין וקדשתו הוי חובה עלינו בשמירת הכהונה ולהכי ל"מ הברי, דהברי מהני רק היכא דהאיסור הוא כלפיו ובזה אמרי' דבשביל לאפרושי מאיסורא כיון דלדידיה הוי ברי א"א להפרישו, אבל בדין וקדשתו דהוי דין על כל ישראל לכבד קדושת הכהונה שפיר לא יהני הברי, ועי' בריב"ש בסימן שמח. ומצאתי בקובה"ע בסי' כא סקי"ז ובחדש באות ר"נ שכ' בתו"ד דדין כהונה הוי דין על הב"ד לקיים דין וקדשתו, ובתו"ד כ' דזהו דינא דסוגין דלהכי ל"מ הברי משום דל"ה רק דין דידיה אלא דין על כל ישראל, והן הם הדברים שנתבארו, (וע"ע בחי' מו"ר הגרש"ר בכתובות עמוד עח שהביא כן בשם גדול אחד, והכוונה לקהל"י עי"ש).

והנה הרע"א בסוגין הק' דלאוקימ' דנישאת אחר שבאו העדים, אמאי לא מיירי גם בישראל לענין דאיכא עליה איסור סוטה לבעל, וכה"ק באו"ש שם, [והוסיף דבשלמא לשאר האוקימתות דנישאת קודם שבאו עדים ל"ה סוטה כיון דהוי אנוסה, משא"כ להך אוקימתא], ונראה לחדש עפ"י הנ"ל די"ל דלענין דין מעלה מעל שפיר מהני הברי דל"ח מעל בבעל ליאסר עליו, דעד כמה דלדידה הוי ברי ליכא לחזקת א"א, ורק בכהונה דאסורה משום זונה בזה אין איסורה משום מעל, אלא משום הביאת זנות, ולהכי תצא, ועי' בחי' ר' ראובן בב"ב כעין זה.

והנה ברע"א בדו"ח בכתובות כז [ונשנה בדברי הרע"א קמא סימן פה ותניינא סימן נד הועתקו כל דבריו ברע"א אריאלי כתובות יד עי"ש] הק' במתני' דזכריה בן הקצב גבי שבויה דאינה נאמנת בברי, דמ"ש מתרי ותרי דאיכא נאמנות דברי עי"ש, ולכאורה דברי הרע"א צע"ג דהרי אמרי' בסוגין דכהונה שאני דמשום וקדשתו לא מהני הברי וכנ"ל, והתם במתני' דשבויה הא מיירי לגבי כהונה, ובחזו"א אב"ע [הועתקו דבריו בחזו"א החדש ביבמות בסוגין] הבליע דדברי הרע"א קאי לאיב"א דלא אמרי' כהונה שאני, אך לתי' קמא ה"נ לא הק' הרע"א, ומ"מ הדברים תמוהים מה שהשמיט הרע"א כל סוגין, ואולי כיון דלהלכה לא הובא אוקימתת הגמ' דכהונה שאני ס"ל להרע"א דהך דינא לא קיימא להלכה. שו"ר בשיעורי הגרנ"ט בכתובות שם שהביא קו' הרע"א, ואכן תי' על הרע"א עפ"י הגמ' דכהונה שאני עי"ש.

ונראה ליישב דהרע"א שייך גם להך אוקימתא דכהונה שאני, דהא דאמרינן הכא דכהונה שאני ול"מ הברי, ה"ד באיכא תרי ותרי דבזה אמרי' דמוקמי' על חזקה דהנהגה ובמקום דאומרת ברי ול"ל ספיקות ל"ש החזקה, ורק לכהונה דוקדשתו הוי דין על ב"ד להכי ל"מ הברי כיון דאיכא חזקת איסור, אבל בההיא דכתובות דשבויה דליכא תרי ותרי וא"כ אדרבא הרי יש לה חזקת היתר, ושפיר מהני הברי גם לכהונה לומר דהיתה שבויה ולא נאנסה ומותרת לכהונה, ול"ש כלל לדינא דוקדשתו בסוגין.

וע"ע בריטב"א בסוגין שכ' דהא דאמרי' דכהונה שאני הוא משום דאיכא חזקת אשת איש, וכפי הנראה דהריטב"א לשיטתו כנ"ל דחולק על התוס' שכ' דמשום דייקא ומינסבא איכא ריעותא בחזקת א"א, עכ"פ לדברי הריטב"א י"ל בד' הרע"א דס"ל דדוקא הכא דאיכא חזקת א"א להכי בכהונה ל"מ הברי, אבל בשבויה דליכא חזקה דזינתה שפיר מהני הברי גם לגבי הכהונה, ולהכי הוא דהק' כן הרע"א, ומה"ט נראה לחדש דבחד נגד חד ואומרת ברי לי שבעלה מת ה"נ יהני הברי גם לענין כהונה.

ובגוף קו' הרע"א י"ל לדברינו הנ"ל דרק בספק דתרי ותרי דהחזקה ל"ה בירור אלא דלא תוציאנו מספק, להכי מהני הברי, משא"כ בשבויה ל"מ הברי, וראה עד"ז בחזו"א הנ"ל שתי' כן את קו' הרע"א.

ויל"ע עוד בזה דאמאי לא נימא דנאמנות הברי הוא מדין ע"א, ובשלמא בסוגין דהוי תרי ותרי לא יהני ע"א, אבל בכל ספק כההיא דשבויה נימא דמהני הברי מדין ע"א דנאמן בשבויה, דשויא אנפשי' ל"ה דבשב"ע ובאומרת שבויה הייתי וטהורה אני תהא נאמנת מדין ע"א, ואף דהוי בע"ד, מ"מ מדברי הרע"א בסוגין משמע דגם בע"ד נאמן באיסורין [והבאנו במק"א מח' אחרונים בזה], ובתפארת ישראל במשניות כתובות פ"ב מ"ט בבועז משמע דל"א הכא ע"א נאמן באיסורין דבשבויה הוי כאיכא חזקת איסור ועי"ש דדחה סברא זו והאריך בזה. [והחזו"א שם כ' על קו' הרע"א דבשבויה יהני מדין ברי, דבשבויה קבעו רבנן דהוי כזונה ולהכי ל"מ הברי שלה], וכיו"ב יש להעיר להרע"א שכ' דמחמת דייקא ומינסבא הוי ריעותא בחזקת א"א וכתוס' ומש"ה נאמן הע"א מהתורה על מיתת בעלה, להנך דס"ל דבדבשב"ע בלא איתחזק ע"א נאמן, וא"כ יהני הברי [שלא במקום תו"ת] מדין ע"א באיסורין.

שו"ר בפנ"י כתובות כז. על מתני' עיר שכבשוה שהק' כן דתהא נאמנת מדין ע"א דגם בע"ד נאמן, והחת"ס בכתובות שם ד"ה עיר שכבשוה כ' דבשבויה כיון דרוב עכו"ם פרוצים בעריות בע"ד אינו נאמן, אבל ע"א נאמן בשבויה עי"ש ביאורו, והחת"ס כ' עוד דלהכי ל"מ ברי שלה [קו' הרע"א הנ"ל] דבשבויה חז"ל אסרוה מתורת ודאי דעשאוה כודאי בעולה [וזה כתי' החזו"א הנ"ל], עכ"פ להכי י"ל דמדין ע"א אינה נאמנת דהוי כודאי בעולה וכמש"כ. וכמה אחרונים כ' דע"א בע"ד אינו נאמן ושאני נדה דל"ח בע"ד, ראה בשע"י ש"ו פ"ח וקו"ש כתובות אות כא – כב. [והא דאי' במתני' כז דאשה ושפחה נאמנים על שבויה אמרי' בגמ' כז: דהיינו במסל"ת והקילו בשבויה].

בס"ד **בדין קדושי מיאון**

גמ' פט: בראית הגמ' ממיאון דיורשה, הדגיש רש"י **דדילמא היתה ממאנת** וכו', וצ"ב דהרי מת ולא מיאנה, עוד צ"ע דבסוגיא מבואר דגם בהגדילה דכבר ל"ש מיאון מקשינן ומשני דהיה חופה, ועי' במהרש"ל שהק' עוד דלב"ש רק בארוסות ממאנות, ועי' תי' הבית מאיר וישרש יעקב, וצ"ל בכוונת רש"י דהוי ראי' דכל קדושי מיאון הוי קדושי ספק וכדיבואר להלן בשי' רש"י במסכתין דגדר קדושי מיאון הוא דמעיקרא הוי קדושין תלויים, ומש"ה מקשי' דאמאי יורשה, ועי' בערל"נ ונהור שרגא דתיקשי בכל ירושת בעל למ"ד דהוי דרבנן, והערל"נ כ' דהגמ' קאי כמ"ד דירושת הבעל מהתורה, וכ"כ הרמ"ך בפי"ב מהל' אישות ה"ט, אכן נראה דקו' הגמ' היא דוקא ממיאון דהוי קדושי ספק, אבל ירושת הבעל הוא מדיני האישות, וכמו דמעש"י ומציאתה הוי לבעלה, ולא מקשי' דאיך תיקנו דליהוי של בעל, כיון דנעשה כהתחייבות באישות, ועי' בעונג יו"ט סימן קנא ד"ה אלא שלכאורה, ומדבריו נראה דדוקא בקטנה בקדושי מיאון דל"ש לומר דאיכא התחייבות שלה לירושה, להכי מקשי' על קטנה דוקא דאיך יורשה, ולדברינו נראה דכיון דהוי קדושי ספק להכי מקשי' דאיך ירשנה בעלה, וראה בפי' ראמ"ה שכ' דלית כאן עקירת ירושה שחכמים הפקירו ממון אשתו קטנה כשנשאה אם תמות בחייו שיהיה הפקר וממילא הבעל שהוא מוחזק זוכה וכו'.

והנה יסד הגר"ח בהל' אישות פ"ב ה"ט דדין המיאון הוא הפקעה על עיקר הקדושין למפרע אלא דמ"מ לא מהני הפקעת המיאון לענין שנימא דגם בשעתן קודם המיאון לא היו הקדושין חלין וקיימין בה אז, כי אם רק דלאחר המיאון דיינינן לה מכאן ולהבא כאילו לא נתקדשה מעולם וכו' עיש"ה, ויל"ע בזה מדברי המ"מ בהל' זכיה פ"ו הי"ח בשם הרמב"ן ב"ב קמה. שהביא מהגאון דמחזיר כסף הקדושין, (ועי"ש במקורות וציונים), ומשמע דלא כדברי הגר"ח, וברש"י להלן קיג, א ד"ה ממאנת כ' דלית לה כתובה דהא בעל כרחו נפקא, וקשה דתפי"ל דהקדושין נעקרו למפרע, ומוכח כדברי הגר"ח, וע"ע בתוס' כתובות לה, ב ד"ה הממאנת, ובקו"ש שם אות קכח ביאר דברי תוס' שם עפי"ד הגר"ח. וברע"א כתובות קא דן דבהיפר לה בעלה ומיאנה חוזר הנדר וכ' בלשונו כיון דהקדושין נעקרו למפרע שוב חזר איסור הנדר, הרי דלא כדברי הגר"ח, וע"ע במלא הרועים לעיל יב. לגבי הא דאי' להלן קט דיבמה שהיתר אסורה מדין אחות אשה מדרבנן מהני המיאון לעקור את הנשואי הקטנה ולהתיר לייבם את היבמה, והמלה"ר דן אם יש דין נאסרה במיאון דכיון דעוקרת נשואין קמאי איגלי מילתא דמשעת נפילה היתה ראויה ליבום דלא היתה צרת ערוה מעולם וכו' ומבואר מכל דבריו דהמיאון הוי עקירה למפרע עיש"ה. והצ"פ בתניינא כ' דמיאון הוי עקירת האישות למפרע מ"מ לגבי קנינים הוי רק מכאן ולהבא, היינו דלגבי מציאתה ומעש"י א"צ להחזירם דלזה הוי עקירה מכאן ולהבא. וברשב"א וריטב"א לעיל נט כ' גבי ממאנת דל"ה ביאת זנות הואיל ובא עליה לשם קדושין, והמשנ"ל פי"ח מאסו"ב הביא הריב"ש סימן קצד דהטעם כיון דלכוונת אישות בא עליה, והמשנ"ל כ' הטעם דממאנת שאני כיון דתקינו רבנן נשואין וכו', ולדברי הגר"ח בלא"ה ל"ה ביאת זנות כיון דאין הקדושין נעקרו למפרע.

ויל"ע עוד נ"מ בזה בע"א המעיד שהקטנה מיאנה, דאם מיאון עוקר למפרע, תו מעולם ל"ה איתחזק ול"ה דבשב"ע, משא"כ אם מיאון עוקר מכאן להבא למפרע, כיון דהיה מצב שהיתה א"א הוי דבשב"ע, ובעי' ב' עדים להפקיע, וכן מבואר בתוס' להלן קז, ב ד"ה מכשירין דלהעיד שמיאנה בעי ב' עדים, וכן נפסק בשו"ע אב"ע סימן קנה ס"ד והגר"א שם סקי"ד ציין לתוס' הנ"ל, אולם עי"ש ברשב"א וריטב"א ובאו"ז ח"א סימן תרעח וסימן תרפ, ובבית מאיר שם מבואר דלא בעי' עדי קיום בשעת המיאון אבל להעיד על המיאון בעי ב' עדים, וע"ע ביש"ש שם סימן ה, ובחזו"א קיא סק"ח.

והנה במתני' ריש פירקין האשה וכו' תצא מזה ומזה, ויל"ע באשה שנשואיה הם רק מדרבנן, אם בכה"ג דמתני' אמרי' בה דתצא מזה ומזה, וכמ"כ אם יש בה כל דיני אשת שזינתה לענין ליאסר על בעלה וכו', ועי' תוס' יבמות נא: שכ' גבי מאמר דכעין דאורייתא תקון ובזינתה אסורה לבעלה. ועי' באב"מ בסימן לא סק"י שכ' גבי מקודשת מדרבנן [בשמא ש"פ במדי] דאינה אסורה על הבעל, ולענין מקודשת בקדושי מיאון מבואר להדי' בר"מ בפי"א מגרושין סוף ה"ו דיש בה הדין דתצא מזה ומזה עי"ש ובהגר"א שם.

אכן צ"ע בזה דהנה כ' הר"מ בפ"ג מאסו"ב ה"ב דקטנה בת מיאון שזינתה מותרת לבעלה, [ועי' כתובות עד. נתפשה מותרת וכו', דמיירי גם בקטנה עי' תוס' וש"ר, וכן ציין הגר"א], ומבואר דבזינתה מותרת לבעלה, והמ"מ כ' הטעם דכיון דאינה מקודשת מהתורה אין עליה דין אשת איש שזינתה עי"ש, וצ"ע דהא מ"מ הוי קידושין מדרבנן, ואמאי מותרת לבעלה, ומצינו ביבם קטן דקונה מדרבנן, וכ' התוס' ביבמות נא: הנ"ל דבזינתה אסורה מדרבנן, וכבר תמה כן באו"ש בפי"א מגרושין סוף הלכה טו דנימא כל דתקון וכו' ותהא אסורה, ועי' במשנ"ל פי"א מאישות ה"ח ד"ה וראיתי, לענין אשת חרש דהוי קדושין דרבנן, והביא דיון אם בזינתה תהא אסורה לבעלה מדרבנן, ועי' באחיעזר ח"ג סימן עז אות א שהוכיח דבקדושין דרבנן הוי סוטה, והעיר שם על דברי האב"מ הנ"ל גבי מקדש בפחות מש"פ דהוי קדושין דרבנן, דנאסרת לבעלה עי"ש. והנה בר"מ בהל' גרושין פי"א ה"ו הנ"ל מבואר דבקטנה קודם מיאון בנישאה לשני תצא מזה ומזה, ומבואר דכיון דהוי אישות דרבנן גזרו כמו בא"א, וכמש"כ שם הגר"א, וכן בהדין באשת חרש שתצא, אמנם צ"ע דאיך יתכן דבזינתה מותרת לבעלה, ובנישאת לאחר תצא, [ותמה כן בס' ישועת דוד אב"ע סוף סימן ד, ותירץ בדוחק דשאני זנות מנשואין דבזה גזרו מדרבנן].

ונראה לחדש בזה דהנה בר"מ הנז' לענין קטנה שזינתה דמותרת, הדגיש הר"מ דינו בקטנה "דבת מיאון" היא דמותרת לבעלה, ונכפל שנית להדי' בר"מ בהל' סוטה פ"ב ה"ד ואזיל לשיטתו עיש"ה, ומשמע דבהגדילה אף דהוי קדושין מדרבנן [דרק בביאה נעשית אשת איש מהתורה], ה"נ נאסרת על בעלה מדרבנן, וקשה דממנ"פ אם בקדושי קטנה דהוי דרבנן אינה נאסרת על בעלה, א"כ גם בהגדילה כיון דהוי קדושין מדרבנן נימא דבזינתה מותרת, [ועי' בכס"מ בהל' סוטה שם, וי"ל בדבריו עפ"י המהרי"ק דבקטנה שקידשה אביה וזינתה אסורה לבעלה מדין מעלה מעל, ושפיר י"ל דבקדושי מיאון ל"ח מעלה מעל, והר"מ בהל' סוטה כ' שאין לה רצון וכו', מיהו בהגדילה דכבר יש לה רצון איכא עליה איסור מדרבנן, להכי שפיר אסורה על בעלה].

ונראה ובהקדם ד' רש"י ביבמות יד: שפי' הגמ' דספק א"א קרי לקטנה דבת מיאון היא, והריטב"א הק' דזה לא מיקרי ספק, (ועי"ש במגיה דהריטב"א מסייע לד' הגר"ח דמיאון הוי עקירה מכאן ולהבא למפרע, ונמצא דעד המיאון הוי קדושי ודאי, ואינו מוכרח כלל). אכן נראה דרש"י ס"ל דכל דיני קדושי מיאון הוי כספק קדושין, כיון דיכולה למאן, וכלשון הר"מ שם דהוי אישות תלויה, וכ"ה לשון הגמ' יבמות קט: מיתלא תליא, וא"כ נראה דאף אם לא מיאנה אין הכוונה דלמפרע הוי ודאי קידושין מדרבנן, אלא דכ"ז שעד י"ב שנה דיכולה למאן חשיב קידושי מיאון שהם קידושי ספק, ומיקלש הוא בעיקר הקידושין, וכך נראה ברש"י יבמות יח, א "שלא היו נישואיה גמורין שמא תמאן", וכ"ה ברש"י להלן שם קז: הואיל והבת יכולה למאן אינן נשואין גמורין, וכן ברש"י להלן קי: קטנה ספק קנוייה כולה ספק אינה קנוייה כלל וכו', וכן ברש"י הנ"ל כ' גבי מיאון דזכאי במציאתה משום הפקר ב"ד, ובאשה גדולה לא בעי' לדין הפקר ב"ד להא דזכאי במציאתה דזהו מדיני האישות וכנ"ל, ובזה מבואר מש"כ רש"י בריש מסכתין ב, ב ד"ה וכל היכולה דבערוה המקודשת קדושי מיאון צרתה אינה מתייבמת משום דנראית צרת ערוה, והק' מרן האבי עזרי זצ"ל דאמאי כ' רש"י רק דנראית צרת ערוה הא כיון דהוי קדושין מדרבנן הוי צרת ערוה מדרבנן, ונראה דלרש"י לשיטתו ניחא כיון דמדרבנן קדושי מיאון הוי קדושין תלויים ול"ה ככל קדושי דרבנן וכדפי'. ועי' לשון רש"י בגירסא בש"ס ווגשל נ"א גבי מיאון דהוי ספק קדושין, וא"ש לרש"י לשיטתו, וע"ע רש"י קז: ד"ה כל והרמב"ן קח: ד"ה ברם והרשב"א קז: סוד"ה עולא דנשואי קטנה הוי נשואין שאינם גמורים ומבואר כמש"כ. [ומה"ט י"ל בנידון המלא הרועים הנ"ל, דל"ש לומר דין נאסרה, דה"ד היכא דמעיקרא נאמר שהיבמה אסורה לעולם, אבל אם מעיקרא הוי תלוי ועומד ליכא לדין נאסרה].

ובזה ניחא דברי רש"י בסוגין במה שביאר קו' הגמ' דלא יירשנה שמא תמאן, ולכא' בלא"ה קו' הגמ' דל"ש ירושה דרבנן להפקיע ירושה מהאב, ולפ"ד ניחא דכוונת רש"י דל"ש ירושה כיון דהוי קדושי ספק, ובזה ניחא הא דהגמ' שם לא מקשה מכל ירושת הבעל למ"ד דהוי דרבנן דאיך מהני וע"כ מדין הפקר ב"ד, וכה"ק הערל"נ, אלא דבזה ידעי' דכיון דהוי אישות גמורה, מדיני האישות הוא דזכותו לירש וכמש"נ לעיל. [מיהו בגמ' מקשה גם מהגדילה ובזה הוי קדושין גמורין מדרבנן וי"ל].

ובמאירי קי. ד"ה קטנה כ' דבקטנה ספק קנויה לגמרי מדרבנן הואיל ויש לה דעת כל דהו לאקנויי נפשה ספק אינה קנויה כלל הואיל ויכולה למאן ולעקור את הקדושין למפרע, והיינו דביאת קטנה אינה פוטרת צרתה משום דנשואי קטנה הוי נשואי ספק הואיל ויכולה למאן, ואם נאמר דמיאון עוקר מכאן ולהבא למפרע ל"ש לומר דנשואי קטנה הוי נשואי ספק ולהכי אין ביאתה פוטרת צרתה דהא בנוגע לביאת היבום דהיתה קודם המיאון אין המיאון מפקיע את הנשואין למפרע ומשו"ה ביאתה פוטרת את חברתה, ומדברי המאירי נראה יותר כדברינו דהוי קדושין תלויין.

אכן נראה דכ"ז בקטנה שעדיין יכולה למאן דאז הוי קדושין תלויים, אבל היכא דהגדילה נראה דשונה במהותו דבזה הוי אישות גמורה מדרבנן, וכן מפורש בר"מ פ"ד מאישות ה"ח הנ"ל דהוי אישות תלויה, והמשיך הר"מ דבהגדילה הוי א"א גמורה, ולא הזכיר דהוי דאורייתא, דלזה בעינן ביאה, אלא דמדרבנן גם בלי הביאה הוי קידושין גמורין דכבר אינה בקדושין תלויים וכמבואר דבהגדילה הוי אישות גמורה מדרבנן, וניחא בזה גם לשון התוס' בפ' המדיר דבקטנה הוי כקדושין על תנאי עי"ש, וניחא כוונת המ"מ בהל' אישות דכוונת הר"מ דבהגדילה נעשה לאישות גמורה מדרבנן, אבל אה"נ רק ע"י הביאה הוי אישות מה"ת. ומעתה ניחא דבקטנה דהוי אישות תלויה ל"ש לומר בזה כעין דאוריי' תקון, ומש"ה בזינתה מותרת לבעלה, כיון דהוי רק אישות תלויה, משא"כ בהגדילה דהוי אישות דרבנן כיון דאינה ראויה למאן א"כ חלו בה קדושין ודאים מדרבנן, ותו הוי כעין דאוריי' ומש"ה בזינתה אסורה לבעלה.

ולפ"ז ניחא היטב הר"מ בהל' גרושין הנ"ל שכ' גבי קדושי קטנה דינא דתצא מזה ומזה, והקשינו דכיון דליכא בקטנה דין סוטה כמש"כ הר"מ בהל' אסו"ב ובהל' סוטה, א"כ אמאי שייך בה דינא דתצא מזה ומזה, אכן יש לדייק היטב דהר"מ בהל' גרושין כ' האי דינא רק בהגדילה ונשאת לשני, ומוכרח כן דרק בהגדילה שייך בה קדושי שני מהתורה, ובזה הרי נתבאר דגם בזנות כה"ג אסורה לבעלה, ולהכי דוקא בהגדילה הביא הר"מ הדין דתצא מזה ומזה כיון דבזה הוי אישות דרבנן, ודמי לאשת חרש, משא"כ בקטנה דהוי אישות תלויה ל"ג עליה דינא דתצא מזה ומזה, וניחא היטב הרמב"ם לשיטתו.

והנה לפי המבואר דבכל קדושי דרבנן יש בה דין סוטה ככל אשת איש שזינתה, ורק בקדושי מיאון שאני וכמש"נ, מעתה יל"ע במש"כ הרשב"א במגילה טז להקשות גבי מרדכי ואסתר דאחז"ל דכאשר אבדתי וכו' דאסורה על מרדכי, דבשלמא הא דמרדכי לא נתן לה גט הוא משום דהוי פרסום מחמת העדים, אבל מ"מ הקשה הרשב"א דהו"ל לתת לאסתר גט בכתב ידו דכשר מהתורה, ומבואר להדי' ברשב"א דבגט שכשר מהתורה אף דפסול מדרבנן אם זינתה אין נאסרת לבעל, ולכא' מ"ש מכל אישות דרבנן דנאסרת לבעל כגון באשת חרש וכיוצא. ולכאורה החילוק פשוט דהיכא דהוי קדושין דרבנן כיון דמדרבנן הוי אישות הוי סוטה מדרבנן, אבל היכא דגירש בגט הכשר מהתורה פקעה האישות ורק הוי דין דמדרבנן בעי גט נוסף ובזה ליכא אישות דרבנן ולהכי לא נעשית לסוטה דרבנן.

ואכן מצאתי בברכ"י אב"ע סימן י שהסתפק בגט שפסול מדרבנן אם נאסרת, והוכיח מהר"מ פ"י מגרושין ה"ב שכ' דבגט שפסול מדרבנן אם ניסת לא תצא, ע"כ דאינה נאסרת לבעל, ומה"ט כ' כן גבי כל קדושין דרבנן דאינה נאסרת, ולדברינו יש לחלק בזה דדוקא בגט דפסול מדרבנן אינה נאסרת, דבגט הפסול מדרבנן אין הפי' דמדרבנן ביטלו הגט ונשאר קנין אישות, אלא ה"נ גם בדרבנן לא נשאר קנין אישות, והוי דין חדש דמדרבנן בעי' גט נוסף ואסורה להנשא, [ומצינו בפירקין חיוב גט מדרבנן בלי אישות כגון בתצא וכו' במתני' דריש פירקין, ובסוגיא צה: לר"ע גבי אשת אח ואחות אשתו וכו', וע"ע בתוס' חד מקמאי להלן צו. גבי ביאה וגט דקטן, ומשמע קצת כמש"כ], ולכך אינה נאסרת בזינתה לבעל ולבועל.

ומה"ט י"ל דהיכא דהגט פסול מדרבנן ליכא על הבעל דין חדר"ג, ויכול לישא אשה אחרת דלא חשיב דיש לו באשתו קנין אישות, וכ"כ הבית יצחק בשו"ת אב"ע ח"ב סי' סב מטעמא אחרינא עי"ש.

ובקו' זכרון ויטע אשל הביא הגר"מ סולוביציק זצ"ל תשובה בהלכה דהיכא דבעי גט נוסף מדרבנן ל"ח אישות להצריך חליצה וסיוע למש"כ. [ועי' באבני מילואים בסימן עח סק"א שכתב דמוכח מתוס' גיטין ג, ב ד"ה כתב דבג' גיטין הפסולים מדרבנן הוי אשתו מדרבנן ואוכל פירות וחייב בפרקונה].

והנה במסכתין לעיל ל: אמרי' גבי ערוה שנתגרשה בגט שפסול מדרבנן דצרתה חולצת ואינה מתייבמת, ולכא' משמע דאיכא אישות, ומש"ה אינה מתייבמת דהוי צרת ערוה, וכן הוכיח בשע"ח גיטין סימן כ, מיהו יש לדחות דברש"י שם כ' דאמרי' אינשי צרת ערוה מתייבמת, היינו דהוא רק מחמת דאמרי אינשי, ולא דה"נ הוי צרת ערוה, ושפיר מוכח כמש"כ, וראה בערל"נ מה שהעיר ע"ד רש"י הנז'.

[ויש לדון דהיכא דאיכא אישות דרבנן להצריכה גט, ויאמר ע"א דנתן לה גט שני נאמן, דל"ח דבר שבערוה, דבשיעור הקודם נתבאר דדבר שבערוה היינו מחמת חומש שמוציאה מבעלה דהוי כהוצאת ממון, וא"כ הכא דבעי גט רק מדרבנן, זה לא חשיב שמוציאה מבעלה כיון דלבעלה אין בה קנין אישות, והיכא דאין לו קנין ל"ח שמוציאה ול"ה דבר שבערוה וצ"ע בזה].

**בדין יחיד שעשה בהוראת ב"ד**

בדינא דיחיד שעשה בהוראת ב"ד דפטור, עי' בתוס' שבת צג. דפטורו הוי מדין אונס, אמנם להנך דס"ל דליכא פטור אונס בקרבן צ"ל דהוי גזה"כ מיוחדת לפטור, ויש לפרשה דאין לחשוב לחוטא מי שעושה מכח הב"ד [והוי סוג שגגה הפטורה מקרבן], בין אם הוי ב"ד הגדול או כל ב"ד שיכול לפסוק [עי' בקר"א לענין ב"ד בפסק דמת בעליך דל"ב ב"ד הגדול, ודלא כח"מ, אמנם בראמ"ה מבואר כח"מ]. ויל"ע דאם הוי פטור אונס א"כ מאי נ"מ בסוגין אם הוראה הב"ד הוי דין טעות או הוראה, הא לגבי השומע איכא פטור אונס דשמע כן מהב"ד ואמאי חייב וצ"ע ליישב הדבר.

ויש לחקור בהא דבהוראת ב"ד וקלקלה ליכא פטור זה, אם הפי' דכיון דקלקלה נחשב דליכא להוראתם דלא חלה על דבר האסור, ונמצא דהחסרון הוא בהוראה דב"ד, או דהחסרון הוא מצד העושה דרק אם עשה עפ"י הוראת ב"ד ל"ח עשיה דידיה, וכיון דקלקלה הרי מוכח שלא עשתה מכח הב"ד, ומדברי הרשב"א שהביא הירושלמי דבקלקלה הוי כהורו ב"ד לאכול חלב ואכל דם, והרי לגבי דם ליכא הוראה כלל, ומוכח דבכל קלקלה הוי כבטלה להוראת ב"ד, וכמו שהערתי במשא יד ח"ג ויקרא עי"ש.

ועי' תורא"ש ריש הוריות בשם הרמ"ה דלא מקרי הוראה עד שפירשו היתר העשיה, ולהכי בקקלה לא מיקרי תולה בב"ד דלא מיקרי תולה אלא באותה מעשה עצמה שהורו בו היתר ואע"פ שהמעשה הוא יוצאה מכלל דהוראה אמנם דהוראה אינה אלא להיות מותר באותו מעשה עצמו וכו', ומפורש דבקלקלה הוי חסרון בהוראת ב"ד.

ולכא' י"ל דנ"מ היכא דקלקלה בשוגג כגון שסבורה דאין איסור אלמנה לכ"ג, [ועי' רע"א בהוריות ג דנקט דאף דלא ידוע לב"ד אלא לעושה חשיב קלקלה, והיינו משום דחזי' דהעושה מעשיו הם שלא מכח הוראה דב"ד]. עוד נראה דנ"מ היכא דקלקלה באיסור דרבנן, דהמשנ"ל שגגות פ"ה ה"א דן בזה ור"ל ראי' מדקתני בדברי ר' יוחנן גם חלוצה לכה"ד, אף דאיסורה רק מדרבנן, ודחה דחלוצה לו"ד, והנה בגמ' אמרי' דמ"ד (ר"א) דאמר אלמנה וכו' אבל זינתה לא מ"ט דשויתין פנויה, והרי לרוב הראשונים גם זנות בפנויה הוי מ"מ איסור דרבנן ומוכח דבזה ס"ל לר"י דל"ח קלקלה, וא"כ י"ל דחידושא דר"א הוא דאפי' זינתה כיון דהוי איסור דרבנן חשיב קלקלה, אכן י"ל דעיקר פלוגתא דר"א ור"י בסוגין היא אם איסור צדדי כזנות חשיב קלקלה, דר"י ס"ל דדוקא אלמנה לכ"ג וכו' דהוי איסור בנשואין ונמצא דהקלקלה הוי בגוף ההיתר, ואפשר דטעמו דהוי חסרון בהוראה וא"כ ה"ד אם הקלקלה שייכא להוראה עצמה, ור"א ס"ל דגם בזנות חשיב קלקלה דהחסרון הוא מצד העושה דמוכח שאינו עושה כן משום ההוראה דב"ד, ולפ"ז ניחא דשפיר ס"ל דגם באיסור דרבנן חשיב קלקלה, דמ"מ חזי' מהעושה דאינו עושה כן מחמת הוראת הב"ד, אבל לר"י דהוי דין מצד הב"ד דההוראה בטילה, י"ל דמש"ה ס"ל דרק בקלקלה באיסור דאוריי' חשיב בטול הוראת ב"ד, משא"כ באיסור דרבנן דהא מ"מ ביחס לדאוריי' הוי הוראה.

והנה נחלקו הראשונים באיסור פנויה בזנות אם הוי מהתורה, ועי' ר"מ וראב"ד אישות פ"א ה"ד, ולראב"ד שם ס"ל דרק במופקרת הוי מה"ת, ולהר"מ הוי מה"ת בכל זנות, ולכא' לד' הר"מ יקשה מסוגין דא"כ גם בזינתה הרי בפנויה יש לאו וא"כ ליהוי כאלמנה לכ"ג, [ועי' ערל"נ וישר"י מש"כ בזה], ולחידודא י"ל בהא דהר"מ פסק בהל' שגגות כר"א דאפי' זינתה, והכס"מ ובמשנ"ל העיר דהא בגמ' מוכיח מהברייתא כר"י, ואמאי פסק הר"מ כר"א, אכן י"ל דהר"מ ס"ל דחידושא דר"א הוא דאף בזינתה דהוי איסור דרבנן חשיב קלקלה, ובזה הגמ' הוכיחה מהברייתא דקלקלה דדוקא בקלקלה באסור דאוריי', ומשום דהברייתא ס"ל דפנויה שזינתה אין איסורה אלא מדרבנן ומש"ה ל"ח קלקלה, אכן הר"מ לשיטתו דבזינתה הוי איסור מה"ת, א"כ דמי בזה לאיסור אלמנה לכ"ג דחשיב קלקלה, ומש"ה הביא הר"מ דינא דר"א אף דל"ה מטעמי' וכמבואר.

ויל"ע היכא דנשאת בנשואין כשרים ורק דקלקלה אחר הנשואין וכגון בנישאת לכהן ואח"כ נאנסה אם נימא דכיון דהנשואין עצמם הוי בהיתר ל"ח קלקלה, ולפי המבואר נראה דכיון דבנשואין עצמם הוי בהיתר ע"כ דליכא חסרון דקלקלה הפוגם בהוראת ב"ד, ומש"ה אף דאח"כ איכא איסור ל"ה חסרון בהוראה דב"ד, ודמי להיכא דעברה איסור צדדי וכגון בנבעלה בהיותה בנדותה דבזה מסתבר דכיון דל"ה קלקול בנשואין עצמם ל"ח קלקלה, ה"נ בנ"ד כיון דהקלקול הוי אחר הנשואין ועיב"ז.

והנה המשנ"ל שגגות פי"ב ה"א נקט דדינא דקלקלה וכו' הוא בכל ההוראות ולא רק במת בעליך, אמנם בגבו"א ביומא פ: בהשמטות בתו"ד נקט דה"ד במת בעליך ומטעם דשאני הכא "דלא דמי דהתם בא בעלה חי קמן נתברר למפרע שהוראת טעות בודאי היה זו שהתירו להנשא ומדינא חייבת בקרבן אלא שגזה"כ הוא לפטור בתולה בב"ד הלכך אע"ג דע"י הוראתן יצאתה מאיסור א"א לכל דבר אפי' בזנות, מ"מ אין לך אלא חידושו במה שהורו לה להתיר בהדיא והבו דלא לוסיף עלה לפטור משום תולה בב"ד מה שיוצא מכלל דבריהם וכו', ועוד יש לחלק דהתם בהורו ב"ד לינשא וקלקלה ב"ד לאו אדעתייהו וסברת לבם לחוד קא סמכי אלא אעדים שמעידים שמת בעלה לפיכך אין הוראה זו חזקה בידם כ"כ בשעת הוראה משום דלמא סהדי שקרי נינהו ופוק חזי מה עלתה שהרי בא בעלה ושקרא אסהדו לפיכך אומדן דעת הוא שלא כיונו אלא מה שהורו להדיא לנשואי היתר אבל לא להפקיע איסור א"א לנשואי איסור או בזנות להיות תולה בב"ד אבל בהוראה זו דכזית בינוני אין סומכים על אחרים אלא על סברת לבם ודברי עצמם וכו'". עכ"ד הגבו"א, ובדבריו מבואר דדינא דקלקלה החסרון הוא בדין הוראה דב"ד, ולאו משום חסרון בדעת העושה, דאל"ה ל"ש לחלק כדבריו.

ואולי יש מקום להוסיף דכיון דכל הוראת הב"ד הוא מכח נאמנות דדייקא ומנסבא וכמש"נ בשעורים לעיל [ולתוס' פח: גם בב"ע בעי' לדייקא ומנסבא], א"כ בקלקלה הוי ריעותא בדייקא ומנסבא ותו בטלה הוראת ב"ד, וזהו בכלל דבריו השניים של הגבו"א הנ"ל, ולפ"ז י"ל דבקלקלה בשוגג כגון שסבורה דאין איסור אלמנה לכ"ג, ה"נ חשיב טעות בהוראת ב"ד, כיון דבכה"ג ליכא חסרון בדייקא ומנסבא שהרי שגגה באיסור הנוסף דאלמנה לכ"ג. ומצאתי בחת"ס אב"ע ח"ב אב"ע סימן קלו ד"ה אמנם בגוף שנגע בסברא זו דבקלקלה ליכא לחזקה דדייקא ומנסבא, וע"ע בדברי החת"ס שם בח"א סימן י כעי"ז.

בס"ד

בלאו דשומרת יבם לזר

שיטת הרמב"ם בפט"ו מאסו"ב ה"ב דבחיי"ל בבעל ולא קידש אינו לוקה, שאין לך בכל חייבי לאוין מי שלוקה על בעילה בלא קידושין וכו' והראב"ד השיגו, ועי"ש בכס"מ שהביא דהרמ"ה הק' על הרמב"ם בזה, וע"ע ברמב"ן וריטב"א בקדושין עח, א. והנה לעיל ד, א אי' דבאנוסת אביו דעובר בשני לאוין ורבנן בשומרת יבם הכתוב מדבר ולעבור בשני לאוין, ולהלן צז, א אי' דעובר בג' לאוין משום לא יגלה ומשום דודתו ומשום יבמה לשוק, וההפלאה שם הק' גבי לאו דלא יגלה בשומרת יבם של אביו, דהכא דהוי דודתו וליכא בה ת"ק, איך שייך לאו דיבמה לשוק, דלשיטת הרמב"ם בחי"ל עובר רק ע"י קדושין וביאה, [וכה"ק ביד דוד פ"א מאישות אות מא ונשאר בצע"ג], ובאמת קו' זו היא על כל הראשונים, דכבר כתב בשו"ת ריב"ש סימן שפה דבאיסור יבמה לשוק לכ"ע אינו לוקה אא"כ קידש כיון דכתיב לא תהיה א"כ האיסור הוא ע"י הויה דוקא, וכ"ה מפורש ברמב"ן וריטב"א קדושין עח, א דאף אם בחי"ל דלא כתי' בהו לא יקח בעל ולא קידש לוקה אמנם ביבמה לשוק "אליבא דשמואל" דסבר דלא תהיה דכתיב בה ללאו הוא דאתא כיון דהוא לשון הוי' וקדושין תופסין בה ה"ל בלא יקח ולכן רק בקידש לוקה עכ"ד, ומבואר דלרב דביבמה לשוק לא תפסי קדושין ה"נ עובר בביאה גרידא, והיינו דהיכא דלא תפסי קדושין גזה"כ דהחיוב הוא על הביאה, וכ"כ בריטב"א בקדושין שם גבי עריות שאין קדושין תופסין בהם, לאו דאית בהן היינו ביאה בלא קדושין שהקדושין כמאן דליתנהו דמי, וכ"נ ברמב"ן שם, וכן ביאר בקוה"ע (בחדש אות תי- תיב), והוכיח כן מחיי"ל לר"ע דלא תפסי קדושין, וע"כ דבזה האיסור הוא על הביאה, וכ"כ באחיעזר ח"ג סימן כג, וכן מבואר במנ"ח במ' רעג שכ' בתו"ד גבי כהן גדול שבא על גויה דלוקה אף בלי קדושין עי"ש, וכ"ה בס' הליקוטים שם בשם הרד"ע, ובזה ניחא גם קו' הבית מאיר באב"ע סי' טז דאיך משכח"ל להר"מ איסור זונה בשפחה כנענית כיון דלא תפסי בה קדושין וא"ח עד שיקדש ויבעול, וע"כ דהיכא דל"ש קדושין לוקה בביאה גרידא.

ובאחיעזר שם כ' בזה ליישב את קו' הפלאה הנ"ל, דהגמ' דבדודתו יבמה לשוק עובר בג' לאוין קאי כרב דלא תפסי קדושין ביבמה לשוק, ולהכי שפיר עובר באיסור יבמה לשוק בביאה גרידא, ואכן בריטב"א להלן צז, א מבואר מטעם אחר דהגמ' שם קאי כרב, (ובאחיעזר שם הוסיף דלהר"מ דפסק דהוי ספק אם ביבמה לשוק תופס קדושין, א"כ זנות בלא קדושין הוי ספק איסור תורה מלאו דיבמה לשוק, וראה במנ"ח מצוה תקצז סק"ד מש"כ בד' החנוך בזה).

והנה הקשו ע"ד הר"מ הנ"ל דס"ל דבחיי"ל עובר דוקא ע"י קדושין וביאה, מלעיל נו, ב באשת כהן שנאנסה דבעלה לוקה עליה משום טומאה ולהר"מ משום זונה אף דהקדושין היו בהיתר, ובתש' רע"א קמא בסי' רכא סק"ד ד"ה ויראה הובא מרש"א שחידש דהא דלוקה על לאו דלא יקח א"ז דוקא באותו ביאה שמקדשה אלא כל שנישאת פ"א חייב על כל ביאה וביאה שבא עליה אח"כ, והביא ראי' מהא דבאשת כהן וכו' והרי כשנשאת היתה כשרה, וע"כ דאף דמעולם לא עבר בשעת קדושין מ"מ כשבא "ביאה דאישות" לוקה, וטעם לא יקח היינו שלא תבא ביאה אחר קדושין עכתו"ד, ובאמרי משה בסי' י בהגה הוכיח כן מהא דעובר בחי"ל גם על ביאה שניה, (כמבואר לעיל כ, א גזירה ביאה ראשונה אטו ביאה שניה, וע"כ דגם בביאה שניה עובר בחי"ל אף דהקדושין היו בהיתר), וע"כ דאין כוונת הר"מ דבעי' הקדושין לעצם מעשה האיסור רק דבעי' ביאה דרך אישות וביאה של זנות לא אסרה תורה, אבל לעולם דעיקר האיסור הוא הביאה לחוד, וע"כ אף היכא דהקדושין הי' בהיתר איכא איסור על הביאה לחוד וכמש"כ הרע"א הנ"ל, וכ"כ בקוה"ע שם, ומש"ה חייב גם על ביאה שניה כיון דהוי דרך אישות, וע"ע במלבושי יו"ט אב"ע סימן ז, ונ"מ בזה י"ל דבמקדש בביאה ג"כ עובר אף דהקדושין והביאה הוי בב"א, וכ"כ בבית יעקב בכתובות לה, ב, והיינו משום דכה"ג הוי דרך לקוחין, [ועי' בס' המקנה קדושין נא, א, ובערול"נ לעיל כג, ב, ובקוה"ע סימן נ ובחדש אות תסג שדנו דלשי' הרמב"ם דבחי"ל עובר דוקא ע"י קדושין, א"כ חוזרת קו' תוס' דבקדושי חי"ל הוי קדושין שאינן מסורין לביאה, ובקוה"ע תי' דהקדושין אינו אלא תנאי עי"ש, והאחרונים דנו דגם להר"מ איכא איסור דאורייתא בביאה בלי קדושין ורק אינו לוקה אא"כ קידש, ראה בהמקנה קדושין שם].

**והנה בהלכות גדולות בהל' יבום [בישן דף נט, א] כתב שומרת יבם שנתקדשה בלא חליצה צריכה גט מאותו שנתקדשה לו ומותרת ליבם וכו' (ופסק דשומר"י תפסי בה קדושין), ואסיר ליה למיקרב גבה כמה דאיתא ליבם בחיי דכל ביאה וביאה דאזל לגבה קאי בעשה ומתבעי לאפרושה מיניה וכו', ומבואר דעל ביאה שניה עובר רק בעשה**, ובערוך השולחן אב"ע סימן קנט סי"ג בסוגרים נקט דס"ל כרש"י דבכל יבמה לשוק עובר בעשה וליכא ל"ת, אך זה אינו דדברי רש"י קאי רק לרב דל"ת בה קדושין, אבל הבה"ג הא פסק דבעי גט, ועוד דבמנין המצוות מונה הבה"ג בל"ת רעד לאו דלא תהיה אשת המת החוצה הרי דאיכא לאו, וע"כ מבואר בדבריו דאף דבשומרת יבם לשוק איכא לאו, אבל בביאה שניה עובר רק בעשה, (ובערוה"ש בסוגרים שם כ' בד' בה"ג דאפשר דבקדושין עובר בלאו ובביאה עובר בעשה), ויש לציין דבה"ג מהדורת מכון ירושלים הובא מהגהות בן אריה והגהות רע"ה דבאחד הכ"י של הבה"ג הנוסח הוא: דעובר בלאו על כל ביאה וביאה.

ונראה בזה דהנה בשי' הר"מ דבחי"ל לוקה דוקא על ביאה עם קדושין, נתבאר דהמלקות היא על הביאה ורק בעינן תנאי דקדושין, היינו דבעינן דרך לקוחין אסרה תורה, אכן נראה דביבמה לשוק אליבא דשמואל דתפסי בה קדושין דכ' הרמב"ן והריטב"א והריב"ש הנ"ל דאם תפסי בה קדושין לכ"ע אסור רק ע"י דרך הויה וקדושין, והיינו דביבמה לשוק האיסור הוא בקדושין עצמם, דיסוד האיסור הוא מה שנעשה ביבמה הויה לשוק, והקדושין הם חלק מגוף האיסור דע"י הקדושין והביאה נעשה בה הוי' לאיש זר, וכ"נ בלשון הר"מ פ"א מאישות ה"ז דמנה חייבי לאוין ועל יבמה לשוק הוסיף ונשאת לזר, וכן בהל' סנהדרין במנין הלאוין כ' שלא לישא שומרת יבם, ולא הזכיר בכלל חיוב על הביאה, ובשאר הלאוין כתב להדי' איסור על הביאה, והר"מ בהל' אסו"ב לא הביא איסור ביאה ביבמה לשוק, ורק בהל' יבום פ"ב הי"ח כ' דאסורה להנשא לזר, [ועי' בקר"א סוטה יח, ב מש"כ ע"ד הר"מ].

ונ"ל דבשומרת יבם שזינתה דאסורה ליבם ע"י קדושין וביאה, היינו דהאיסור הוא מה שמונע ממנה דין יבום, והוי דין בהל' יבום דאסורה להנשא לזר, דעי"ז הוי אשת איש ומנועה מיבום, **ונראה דזהו כוונת הרמב"ם בפתיחה להל' יבום שכ' "שלא תנשא יבמה לאיש זר עד שתסור רשות היבם מעליה"**. ונמצא דהנשואין הוא האיסור בעצמו שמרחיק היבום וכשבא על השומרת יבם עובר מחמת הנשואין.

ולפ"ז נראה בכוונת הבה"ג הנ"ל שכ' דעל ביאה שניה ביבמה לשוק עובר רק בעשה, דביבמה לשוק נתבאר דהקדושין הם בכלל האיסור דבעי' הויה לזר ע"י קדושין וביאה, א"כ הלאו שייך רק בקדושין וביאה ראשונה, אבל בביאה שניה דלא קידש פעם שניה שוב אינו עובר בל"ת אלא באיסור עשה דיבמה יבא עליה ולא אחר דזה הוי איסור ביאה ובזה עובר על העשה בכל ביאה וביאה, משא"כ בשאר חי"ל דהקדושין הוי תנאי שיהא ביאה בדרך אישות, שפיר עובר גם בביאה שניה על ל"ת כיון דהוי דרך אישות וכמש"כ הרע"א הנ"ל.

והנה בכל חי"ל דנתבאר דהקדושין הוי תנאי שיהא ביאה דרך אישות, יש לדון דגם היכא דהוברר דהקדושין לא חלו עובר על ביאתו, ומצינו בפנוי הבא על הפנויה דלר"א הוי זונה, ונתבאר בשעורים בהערות בפרק ששי עפ"י המשנ"ל דאם בא עליה לשם אישות אף אם הקדושין לא חלו לא עשאה זונה כיון דמ"מ בא לשם אישות, ועד"ז י"ל גם בקדושי חי"ל דאף אם יהא סיבה דהקדושין לא חלו כגון בקדושין בתנאי, מ"מ אם הוי דרך אישות שפיר עובר על ביאת חי"ל, ומעתה י"ל דהיכא דלא תפסי קדושין יהיה חלוק בזה בין כל חי"ל ליבמה לשוק, דבכל חי"ל י"ל דאף לד' הר"מ דבעי' קדושין היינו דוקא כדי שיהא ביאה דרך אישות ולא דרך זנות, ובכה"ג חייבתו תורה, ומש"ה י"ל דגם היכא דלא תפסי קדושין חייב על הביאה דמקרי קידש ואח"כ בעל, דכיון דעשה מעשה קדושין מקרי דרך לקוחין, ועיקר שיטת הר"מ בהא דבעי' שיקדש היינו כדי שלא יהיה ביאה דרך זנות, וכמדוייק בדברי הר"מ שם פי"ז ה"ב ואם בא עליה דרך זנות אינו לוקה, ואפשר דאם עשה מעשה קדושין לא מיקרי דרך זנות, וא"כ אפי' נימא דהוי קדושין שאמל"ב, מ"מ ל"ה דרך זנות ומקרי דרך לקוחין, [וי"ל עוד נ"מ למש"כ בערול"נ לעיל י, ב דבלאו דלא יבנה עובר רק בביאה ע"י קדושין לד' הר"מ דבעי' קדושין וביאה, אכן הבית אפרים אב"ע סוף סימן קמ כ' דבלאו דלא יבנה אפשר דעובר בביאה לחוד ואכ"מ, ולהמבואר י"ל דכיון דבא עליה לשם יבום הוי ביאה דרך אישות ולהכי עובר בל"ת], אמנם ביבמה לשוק דהאיסור הוא הויה והקדושין הם חלק מהאיסור, ה"נ אליבא דשמואל אם היבמה לשוק היא דודתו אינו עובר בלאו, והגמ' בדף צז דעובר קאי אליבא דרב דביבמה לשוק ל"ת קדושין וזהו הגזה"כ דעובר בלאו זה בביאה גרידא וכמש"כ האחיעזר הנ"ל.

והנה לד' כמה ראשונים ביבום בלי עדים קיים מצות יבום אף דלא קנאה, ועי' באו"ש ריש הל' יבום, ובהערות בריש פ"ו הבאתי קושית הגר"ח ז"ל דאמאי בעי' בחיי"ל לדין עשה דוחה ל"ת, והרי יכול לקיים העשה בלי לעבור על הלאו, והיינו דיבוא עליה לשם יבום בלי עדים דקיום המצוה איכא, והלאו דביאת חיי"ל אינו עובר כיון דל"ה ע"י קדושין, דהא הך ביאה לא אהני לתורת קדושין, ולדברינו י"ל דבביאת יבום בלי עדים כיון דהוי ביאה שלא בדרך ביאת זנות שפיר מיקרי ביאה של דרך לקוחין. והנה האו"ש בפ"ו מיבום ה"י כ' בד' הר"מ דבחייבי עשה אם בעלו קנו ובאלמנה לכ"ג לא קני, דהר"מ לשיטתו דבחיי"ל לוקה על הביאה דוקא דרך קדושין, זולת באלמנה לכ"ג דלוקה על ביאה לחודא משום לא יחלל, א"כ ביבום אילו לא קנה בודאי היה מותר ביאה לחודא, ורק משום דקני אסור דהוי דרך אישות, א"כ הכא ביבום בח"ע דביאה לחודא לא אסירא רק מסיבת הקנין שקונה אותה, ואיך נימא דמפקע הקנין מסיבת האיסור, הלא כל האיסור הוא בשביל הקנין שחל להכי הוי קנין באיסור ופוטר צרתה, משא"כ באלמנה לכה"ג דהאיסור הביאה עצמה וכו' ע"כ, אכן למש"כ גם אם אינו קונה, לוקה על הביאה כיון דמ"מ הוי דרך אישות וכמש"נ, (והאו"ש לשיטתו בזה ממש"כ בפט"ו מאסו"ב ה"ב).

בס"ד **בדברי החנוך בלאו דיבמה לשוק**

כ' החינוך במצוה תקצז בלאו דשומרת יבם "וגם היא בכלל האיסור שלא תבוא ותנשא לשום אדם עד שתפטר מן היבם ואפשר שאם עברה ונבעלה לרצונה ועוד זקוקה ליבם שגם היא בחיוב המלקות" הרי דמספ"ל אם הלאו דיבמה לשוק הוא גם עליה, ותמה המנ"ח מה זה עלה על דעתו הא בכל איסורי ביאה אין חילוק בין הבועל לנבעלת כמש"כ הר"מ **בפי"ז מאסו"ב ה"ה** וכו' ומה זה שבלאו זה לא ברירא להרב המחבר אם היא לוקה וכתב בדרך אפשר ונשאר בצ"ע.

ונראה ובהקדם דבלשון החינוך עצמו מבואר דיבמה לשוק שאני שכ' שם וז"ל דעיקר האזהרה היא על האנשים וגם היא בכלל האיסור שלא תבא ותנשא וכו', ומבואר בדבריו דחלוק גדר האשה מהאיש בלאו זה דעיקר האזהרה היא על האיש ורק דהאשה היא ג"כ באיסור, אבל אין עיקר הלאו עליה, ול"ה ככל העריות דהאיש והאשה מעיקרא שוים באיסור וצ"ב הטעם.

ונראה דהנה בכל העריות מבואר בר"מ ריש אסו"ב דבעי' לרבוי דונכרתו הנפשות שניהם הבועל והנבעל דהאשה חייבת, ומקורו בתו"כ, וכ"ה בסה"מ ל"ת שמז שהאריך למצוא מקור דאשה חייבת בעריות דלא תנאף אחד האיש ואחד האשה, וכ"ה ביראים בסימן יח עי"ש.

ובמעשה רקח שם הק' דל"ל קרא כיון דהוקשה לכל העונשין שבתורה, ותי' דכיון דאשה קרקע עולם ה"א דכיון דאינה עושה מעשה תפטר להכי צריך קרא דונכרתו.

ועי' רש"י כריתות י: במתני' שכ' הטעם דהשוה הכתוב וכו', וכ"ה ברש"י להלן צד: גבי חמותו דהיא חייבת דהשווה הכתוב וכו', והרש"ש שם תמה דבכל העריות מפורש בקרא דהעונש גם עליה כדכתי' ונכרתו, והתוס' לעיל נד: ד"ה בזכור מבואר דלא בעי קרא לחיוב האשה, וברש"ש הק' דבתו"כ מרביה לזה מקרא, אמנם עי' ברש"י כריתות ג. שכ' דהא דהאשה חייבת בעריות הוא משום דמיתהנייה וכו' וצ"ב דל"ל לטעם זה.

ונראה דכיון דפעולת הבועל והנבעלת שונים ס"ד דרק על פעולת בועל חייב, משא"כ הנבעלת דהיא קרקע עולם, וזהו כוונת המעשה רוקח, דלהכי בעי' לילפו' מיוחדת דגם האשה חייב והטעם דקא מתהני, ומצאתי כן להדי' בפי' הרא"ם בפ' אחרי שכ' דדין דהשוה הכתוב וכו' אינם נאמרים אלא באותה עבירה עצמה שהוזהר בו הזכר כגון אכילת חמץ וחלב דשייך באשה כמו באיש, אבל בעילות עריות שאינו נופל באשה שפועל האשה שתבעל ופועל האיש לבעול והכתוב הזהיר שלא יבעול האיך יתכן לומר השוו וכו' עי"ש. וכ"כ בש"מ בכריתות ג. בהשמטות אות יט דאין מעשה שוה בשניהם עי"ש.

ולפ"ז יש לחקור אם לפי האמת דמרבי' חיוב נשים מקרא מיוחד, אם ה"נ חלוקים בגדרי חיובם, דבאיש חיובו על המעשה ובאשה חיובה הוא על ההנאה, [ואולי מה"ט הבה"ג מנה חיוב הבועל והנבעלת לשנים כיון דהם ב' חיובים נפרדים], או דנימא דמחמת דאית לה הנאה מהביאה חשיבה האשה כמו הבועל והוי כאותו מעשה, כיון דבעריות החיוב הוא מחמת הנאה ולהכי במתעסק בעריות חייב, ושוב שייך לומר דהוקשו וכו'. וכן נראה בב"ק לב. דאמרי' הנאה אית להו לתרויהו מעשה הוא דקעביד, ובתוס' כ' דרחמנא אחשביה להנאה כמעשה ולכן הוי בכלל קרא דונכרתו הנפשות העושות, ומבואר להדי' דבעי' לרבוי כיון דלא עבדא מעשה, אבל מכיון דהנאה אית להו לתרויהו חשיב מעשה. ובזה ניחא דברי הרש"י בכריתות ואין בהם סתירה דתרוייהו צריכי, דמחמת דאית לה הנאה הוי האשה בכלל בועל ושוב שייך לומר דהושוו הנשים לאנשים, וניחא קו' הרש"ש דה"נ לאחר הרבוי גלי קרא דחיובה מחמת דהושוו לאנשים וכמש"נ. [ובבשו"ת שו"מ ועוד אחרונים צויינו ברזא ב"ק לב. הק' מדינא דקרקע עולם דלתוס' א"צ ליהרג והרי באית לה הנאה חשיבי מעשה, ומצאתי בערל"נ בסנהדרין עד: שכ' דהא דאחשביה רחמנא למעשה הוא מחמת ההנאה וה"ד כשעוברת מרצונה, אבל כשאנסוה זה הקולא דקרקע עולם כיון דלית לה הנאה].

וביבמות פד: דמיירי על חייבי לאוין דכהונה מקשי' דתיפ"ל דהשוה הכתוב וכו', ולכא' אמאי לא מחלקי' דשאני בועל מנבעלת וכנ"ל, ומצאתי בס' נר תמיד בכריתות ג. שעמד בזה, והסיק עפ"י הגמ' ב"ק הנז' דלבתר דגלי קרא אזהרה ועונש לשון רבים דגם אשה בכלל דהוי מעשה שפיר הנאה הוי מעשה וממילא הושוו אישה לאיש וכו', והיינו כמו שנתבאר דלאחר דאמרי' דהנאה אית להו לתרויהו תו האשה כאיש וחשיב מעשה ושייך ההיקש. ובדברי הגר"א בתו"כ בפ' אמור עה"כ לא יקחו כ' דבעריות הוי מדין השוה הכתוב ורק בלאו דכהונה בעי לרבות חיוב האשה, אך צ"ע מהגמ' ביבמות הנ"ל.

והנה בשיעור הקודם נתבאר בשיטת הרמב"ם דבחי"ל לוקה דוקא על ביאה עם קדושין, והבאתי הרע"א דהמלקות היא על הביאה ורק בעינן תנאי דקדושין, היינו דבעינן דרך לקוחין אסרה תורה, וחידשתי דביבמה לשוק אליבא דשמואל דתפסי בה קדושין דכ' הרמב"ן והריטב"א והריב"ש דאם תפסי בה קדושין לכ"ע אסור רק ע"י דרך הויה וקדושין, והיינו דביבמה לשוק האיסור הוא בקדושין עצמם, דיסוד האיסור הוא מה שנעשה ביבמה הויה לשוק, והקדושין הם חלק מגוף האיסור דע"י הקדושין והביאה נעשה בה הוי' לאיש זר, וכ"נ בלשון הר"מ פ"א מאישות ה"ז דמנה חייבי לאוין ועל יבמה לשוק הוסיף ונשאת לזר, וכן בהל' סנהדרין במנין הלאוין כ' שלא לישא שומרת יבם, ולא הזכיר בכלל חיוב על הביאה, ובשאר הלאוין כתב להדי' איסור על הביאה, והר"מ בהל' אסו"ב לא הביא איסור ביאה ביבמה לשוק, ורק בהל' יבום פ"ב הי"ח כ' דאסורה להנשא לזר, וביארתי שם דבשומרת יבם שזינתה דאסורה ליבם ע"י קדושין וביאה, היינו דהאיסור הוא מה שמונע ממנה דין יבום, והוי דין בהל' יבום דאסורה להנשא לזר, דעי"ז הוי אשת איש ומנועה מיבום, **וזהו כוונת הרמב"ם בפתיחה להל' יבום שכ' "שלא תנשא יבמה לאיש זר עד שתסור רשות היבם מעליה"**. ונמצא דהנשואין הוא האיסור בעצמו שמרחיק היבום וכשבא על השומרת יבם עובר מחמת הנשואין.

ואכן גם בלשון החנוך שם מבואר כן שכ' בתחילת המצוה דנמנע כל אדם מלבא על היבמה ועז"נ לא תהיה אשת המת החוצה לאיש זר יבמה יבא עליה, היינו מחמת דבעי' דיבמה יבא עליה, להכי ביאת זר אסורה ול"ה איסור ביאה גרידא. וכ"ה כוונת רש"י לעיל נה: דיבמה לשוק הוי עשה דיבמה יבא עליה, וכ"נ לשון הר"מ במנין הקצר בהקדמת היד "שלא תנשא יבמה לאחר חוץ מיבמה", ומפורש כן בשו"ת מהרי"ק ריש סימן קלט דכ' בתו"ד דיבמה לשוק ומצות יבום חדא מילתא נינהו, ומדוייק כן גם בפסוקים דלא תהיה וגו' יבמה יבא דהוא משום מצות יבום.

ומעתה י"ל בישוב ספק החנוך, דדוקא בכל החי"ל אמרי' השוה הכתוב וכו' כיון דיסוד האיסור בביאה, ולתרוייהו אית להו הנאה להכי השווה הכתוב אשה לאיש, אבל ביבמה לשוק דהקדושין הם חלק מהאיסור, סד"א דהקדושין נעשה ע"י הבעל והיא רק מפקרת עצמה, כידוע מהר"ן בנדרים ואכ"מ, ולפ"ז י"ל דלהכי דוקא גבי יבמה לשוק הסתפק החנוך אם האשה עוברת דכיון דהאיסור הוא מחמת הקדושין שפיר יש לחלק בין הבועל לנבעל.

מיהו המנ"ח באות ד נקט בדעת החנוך שם דביבמה לשוק חייב על הביאה גרידא בלא קדושין ודלא כשי' הר"מ, וא"כ ל"ש לומר מש"כ, אך אין דבריו מוכרחין.

ואפשר להוסיף לחידודא דכיון דיסוד הלאו הוא משום דאיכא מצות יבום, הרי להרבה ראשונים המצות יבום הוא עליו ולא עליה, והחנוך לשי' ס"ל כן דנוהגת המצוה בזכרים היינו דוקא על היבם, וכיון דהחנוך ס"ל דעיקר האיסור דיבמה לשוק יסודו שלא יעשה דבר המונע מצות יבום, להכי מספ"ל לחנוך אם האיסור דיבמה לשוק הוא גם עליה וא"ש היטב.

בס"ד

**בדין שומרת יבם שזינתה**

צב: אמר רב יהודה אמר רב מנין שאין קדושין תופסין ביבמה וכו', ושמואל אמר בעניותינו צריכה גט וכו', ולהלן בגמ' הובא דינא דרב המנונא דשומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה עי"ש כל הסוגיא.

והנה בדברי התוס' בע"א ד"ה ואמרו מבואר חידוש גדול בדין שומרת יבם שזינתה, במש"כ דמיבם ל"ה ממזר מהתורה אפי' לר"ע דמשוי זנות יבמה כזנות אשת איש לאוסרה איבם, דאפי' אשת איש לא מיתסרא מדאורייתא ע"י טעות, ותמה הרע"א [שו"ת סי' רו ד"ה והנעל"ד והובא בליקוטים] דבלא"ה הא אמרי' לעיל מט דלכ"ע בבא על הסוטה דאין הולד ממזר, וכה"ק בקר"א, ותירץ הרע"א בשם חכם אחד דביבמה לשוק שזינתה פקע מצות יבום כדאמרי' בפ"ק דטומאה כתיב בה כעריות ונעשית עתה ערוה וממילא הוי ממזר כיון דפקע הזיקה, והולד ממזר משום אשת אח, וסיים הרע"א דפח"ח, והדברים מחודשים דרק בסוטה בשעת נפילה היינו שהיא סוטה בחיי בעלה בזה הוי כערוה, אבל הכא שזינתה בשומ"י מהיכי תיתי לומר דפקע הזיקה והרי בעי חליצה, ועי' באמרי משה סי' ז אות יב, שהסתפק בשומרת יבם שזינתה אם בעי חליצה או דפקע הזיקה, ובאחיעזר ח"א סי' א-יג כ' להוכיח דבזינתה לא פקע הזיקה ולא נפקע ממנה דין אשת אח, שהרי טעונה חליצה, ועוד דמיד בהעראה הוי סוטה ופקע זיקה ובגמר ביאה ל"ה באיסור יבמה לשוק, וע"כ בזינתה אינה כסוטה ממש וזקוקה לחליצה, [אכן בזה י"ל כתורא"ש דאף בחי"ל ועשה איכא לאשת אח וה"נ י"ל בשומרת יבם], ועוד הקשה מהגמ' לעיל טו: העיד רבי יהושע וכו' גבי בני יבמה לשוק שהם חיי"ל דכשרים לכהונה, עוד הק' דא"כ בזינתה בביאה שניה תו ל"ה יבמה לשוק דכבר פקע הזיקה מהזנות הראשון, וא"כ מה ראי' ר' יהושע דילמא הוי מבני ביאה שניה.

[ובחזו"א סימן קל סק"ד כתב בד' תוס' דכיון דאסורה ליבום יש בה איסור אשת אח והולד ממזר, ומתאים לשי' תורא"ש לעיל ג, ב דבחילו"ע שאינם עולים ליבום איכא איסור אשת אח, ולפ"ז י"ל דאפי' אם לא פקע הזיקה מ"מ כיון דבסוטה איכא ל"ת ועשה כמש"כ בתוס' כתובות מ, א ד"ה ניתי, תו איכא איסור אשת אח ולהכי הולד ממזר].

ונראה לומר בזה ובהקדם מש"כ האחרונים במהות איסור יבמה לשוק, אם איסורו הוא מחמת אישות הבעל שמת וכלשון הכתוב לא תהיה אשת המת החוצה לאיש זר, או דהוא מחמת זיקת ואישות היבם, וברמב"ם בפתיחה להל' יבום כ' שלא תנשא יבמה לאיש זר עד שתסור רשות היבם מעליה, ומשמע דהוא מחמת זיקת היבם, ועי' בבית מאיר סי' קכא קכב ס"ב שהוכיח דהוא מחמת אישות הבעל, וכ"נ ברשב"ם ב"ב קלה. וכמש"כ בהגהות הב"ח שם. ובאתוון דאורייתא כלל ח הוכיח מקדושין יד יבם אוסרה ויבם שרי לה, וכן מגיטין פג: יבם הוא דקאסר לה, הרי דהוא מחמת זיקת היבם, [ובקו"א שם כ' דתליא בפלוגתא אם חליצה כתחילת דין או כגמ"ד, וכ"כ בצ"פ בהל' תרומות עמוד 40, והקדימם בזה באו"ז בשו"ת סי' תשמה דמבואר בדבריו דזהו המח' אם חליצה כגמ"ד עיש"ה].

ומצאתי במהרי"ט באב"ע סי' יח ד"ה ובאמת שכבר עמד בראיות האתוון דאורייתא הנ"ל להוכיח דאיסור יבמה לשוק הוא מחמת זיקת היבם ולא מחמת אישות המת, ודלא כמהריב"ל שהביא שם דס"ל דהיא מחמת אישות המת עי"ש. ובהמשך דבריו הוסיף המהרי"ט שם דברים נכבדים וז"ל ועוד נראה דקידושי ראשון הופקעה לגמרי במיתתו של ראשון והשתא ליתא אלא בלא תהיה אשת המת החוצה למאי דחשיב ליה לאו, תדע שאינה נאסרת בזנות כדאמרי' בספ"ב דסוטה דלית הלכתא כרב המנונא, ועוד דקדושין תופסין בה כדשמואל בהאשה רבה דאמר בעניותינו צריכה גט מספקא ליה אי האי לא תהיה ללאו אתא והויא כשאר חייבי לאוין, משמע **דאי ללאו אתא פשיטא לן דתפסי בה קדושין וודאין ולא אמרי איסור א"א יש בה אלא דאקלישא אסורא במיתת הבעל ותהוי נמי נאסרת בזנות וכו'** עכ"ל המהרי"ט.

ומבואר בדבריו להוכיח דקדושי ראשון הופקעו במיתתו של ראשון, מהא דלא קי"ל כרב המנונא, והיינו דאם היה נשאר בשומ"י מאישות הראשון, ע"כ דבשומ"י שזינתה תהא אסורה, ככל דין סוטה לבעלה, ומתבאר דס"ל בדינא דרב המנונא דהטעם דשומ"י שזינתה דאסורה ליבם, דהוא משום דהוי סוטה מחמת אישות המת שעדיין ישנו בה, (עכ"פ ביחס לזה שחל עליה כדין סוטה בחיי הבעל דפטורה מיבום), וכמ"כ קדושין לא יתפסו בה מחמת דעדיין יש בה מאישות הראשון, ומזה הוא שהוכיח המהרי"ט דאם קי"ל דשומ"י שזינתה מתייבמת ע"כ דפקע מינה אישות הראשון, (ועי' בגמ' להלן צו). [ומצינו כיו"ב בריטב"א בדף סח גבי היבם מאכיל דלשיטת הר"ת מאכיל מהתורה, והאחרונים דנו דשייך כן רק למ"ד דיש זיקה, אמנם עיין בריטב"א שכ' בשיטתו דאוכלת בתרומה מחמת אישות המת עי"ש וזו שי' חדשה בד' ר"ת, עכ"פ מבואר דשייך אישות המת להאכיל בתרומה].

ובתוס' סוטה שם ד"ה שומרת יבם שזינתה אסורה ליבמה כ' דקאי אף לרבנן דאמרי' קדושין תופסין בחייבי לאוין ופליגי אדר"ע, דהכא מודו דכתיב בה לא תהיה אשת המת החוצה לאיש זר לא תהא בה הויה לזר אלמא דקרא משוי לה כערוה דלא תפסי בה קדושין **משום דאגידא ביה והויא כארוסתו שזינתה** ע"כ, ומבואר בתוס' דהא דלרב המנונא שומ"י שזינתה אסורה ליבם הוא משום זיקת היבם דהוי כארוסין, ודומיא דהכי הוא דמה"ט לא תפסי בה קדושין, ולהדי' בדברי התוס' דלרב המנונא איסורא הוא מחמת זיקת היבם, [והתוס' ביבמות מט: כ' דאף למ"ד אין קדושי תופסין ביבמה לשוק מ"מ אין הולד ממזר ול"ד לדרע"א ומשום דלא תפסי קדושין לא לדידיה ולא לאחריני, והינו דאין תפיסת קדושין לא מחמת איסורה כאשת איש אלא מחמת דין יבמה לשוק ולהכי אין הולד ממזר], ומשמע דס"ל לתוס' דמשום אישות המת לא היה שייך לאוסרה, דל"ש משום הך אישות פורתא להחיל עליה דין סוטה לפוטרה מיבום, ודלא כמהרי"ט הנז' שכ' דאם נשאר אישות המת זהו סיבה לאוסרה, וס"ל למהרי"ט דמחמת זיקת היבם אין לאוסרה, דהזיקה ל"ח כאישות לענין לאוסרה ליבם. [וע"ע בגמ' להלן צה: יבמה וכו' ופליגי ברב המנונא אם אסורה ליבמה **א"נ** בקדושין תופסין ביבמה וכו' הרי דתרי מילי נינהו].

ועיין גם בחזו"א בסוטה יח (הועתק במסכתין לעיל פא) שכ' ב' הצדדין בשומ"י שזינתה אם הוי סוטה מחמת זיקת היבם, או דהוי סוטה מחמת אישות המת עי"ש מש"כ הנ"מ בזה לענין אם אסורה לבועל ולתרומה [ויבואר עוד להלן], וע"ע באחיעזר ח"ג סי' מד שהביא בתו"ד דבשומ"י שזינתה דאסורה הוא משום שמעלה מעל באישה המת דלא הופקעה אישות הראשון אבל לא מחמת זיקת היבם, וע"ע בדברי האחיעזר בארוכה בחאב"ע סימן א הנ"ל. [ובהנך ב' הדרכים בטעמא דרב המנונא י"ל דנ"מ היכא דנפלה לכמה יבמים ולאחד מהן הוי נאסרה, ואח"כ הותרה, דאם שומ"י שזינתה הוי סוטה מחמת זיקת היבם, הרי הכא לגביו שהיתה אז נאסרה לא היה זיקה, ול"ש להחיל עליה לגביו דין סוטה, משא"כ אם הוי סוטה מחמת אישות המת ל"ש לחלק בזה בינו לשאר האחין].

אכן בדעת התוס' שכ' דאיסורה הוא מחמת זיקם היבם, יל"ע למ"ד דאין זיקה דא"כ אמאי תאסר ליבם, ובאבי עזרי בריש הל' יבום נקט דשומר"י שזינתה דאסורה ה"ד למ"ד דיש זיקה, וא"כ קשה דהרי ר"ע ס"ל במתני' דסופ"י בנדרים דאין זיקה ואין מיפר נדריה, [וכ"כ רוב הראשונים בדעת ר"ע, זולת הר"ן בנדרים שם שכ' דר"ע קאי גם כמ"ד דיש זיקה, וכ"ה בתוס' במסכתין כט], ואיך אמרי' בסוגיא בסוטה דלר"ע דא"ק תופסין בחי"ל שומרת יבם שזינתה אסורה, הא לדידיה דאין זיקה ל"ש לאוסרה מחמת זיקם היבם, וגם להלכה הרי קי"ל דאין זיקה מהתורה, וא"כ אמאי לרב המנונא שומר"י שזינתה אסורה. ובפשטות יש לחלק דלענין איסור קרובות על היבם תליא בזיקת היבם ולא בזיקת הבעל, דלא מהני הא דחשובה כאשת המת לאסור את אמה על היבם כ"ז שלא ייבם, ובזה ס"ל לרב דליכא זיקה לאיסור קרובות על היבם, אבל לדין שומ"י שזינתה שפיר נאסרת מחמת אישות המת וכמש"כ המהרי"ט הנז' דזיקת הבעל חשיב טפי מאישות, ובזכר יצחק ח"ב סימן מח מבואר בתו"ד דהאיסור לשוק הוא מחמת מה שקנויה ליבם ולא מחמת האיסור שהיא ערוה ולכן גם הולד אינו ממזר לדעת הרבה ראשונים, ולדבריו י"ל במש"כ תוס' בסוטה יח: ד"ה שומרת דהא דלא תפסי קדושין לרב בשומרת יבם הוא משום דחשיבא ערוה דאשת איש כלשון הגמ' להלן צו, ולהלן שם הוכיחו בד"ה אמרי דהלכתא כרב המנונא מהא דכמה אמוראים ס"ל כרב דא"ק תופסין, אך הר"מ פסק כשמואל דמספ"ל אם תפסי קדושין, ואפ"ה פסק דלא כרב המנונא ביבום פ"ב ה"כ, אך י"ל דהא דלא תפסי קדושין ביבמה לשוק דהוי כאשת איש היינו שהיא קנויה ליבם אבל לענין ליאסר על בעלה בעי' ערוה דא"א, ובזה לא קי"ל כרב המנונא.

ובספרי בפ' כי תצא אי' רי"ש אומר בא הכתוב ללמדך על היבמה שהבא עליה אינו חייב עד שתיבעל, וכ' בפי' ספרי דבי רב דקמ"ל דאף דזקוקה לו ליבם ואפי' קדושין אינה צריכה, מ"מ לא חשיבא אשת איש להתחייב הבא עליה משום אשת איש ולאפוקי מרב המנונא דשומ"י שזינתה אסורה ליבמה כדין אשת איש שזינתה שאסורה לבעל והכי מסיק התם דלית הלכתא כרב המנונא, ומיהו נראה דאפילו לרב המנונא אצטריך לומר דאע"ג דאסורה ליבם מ"מ אינה כאשת איש גמורה להתחייב הבא עליה כדין אשת איש עכ"ל, הרי דסד"א דהבא על שומ"י הוי כבא על אשת איש, ולכאורה הך ס"ד הוא משום זיקת היבם ושייך זה רק למ"ד דיש זיקה.

ונראה עוד בזה ובהקדם הא דאמרי' בירושלמי במסכתין דלאבא שאול דכל המייבם לשם נוי קרוב בעיני דהולד ממזר, היינו דביבום לשם נוי הוי יבמה לשוק לגבי היבם, ומש"ה הולד ממזר כר"ע דיש ממזר ביבמה, [ובמדרש רות הובא בגליוני הש"ס יבמות ט. אי' דר"ע אמר דינא דאבא שאול, ומתאימים הדברים לירושלמי הנז'], ומוכרח מהירושלמי דהאישות דהמת נמשכת ומחמת זה איכא איסור יבמה לשוק, דאם איסורה הוא מצד היבם הרי ל"ש לומר דמאישות היבם הוי זנות האוסרת מחמת אישות דידיה.

אכן נ"ל בזה דיסוד מח' התוס' והמהרי"ט הנ"ל תליא בפלוגתא אם יש זיקה, והיינו דדברי התוס' קאי על עיקר דינא דרב המנונא, ובזה שפיר י"ל דקאי כמ"ד דיש זיקה, ולהכי בשומ"י שזינתה אסורה מחמת זיקם היבם, ולהך מ"ד אצ"ל הך חידושא דהוי כסוטה בחיי הבעל מחמת אישות המת, דשפיר י"ל דאישות המת כבר פקעה, אכן הלא חזינן מעיקר הסוגיא בסוטה דלר"ע בשומ"י שזינתה דאסורה, הוא לאו מאותו הטעם שאסורה לרב המנונא, והיינו דשפיר י"ל דלר"ע לשיטתו לפי"מ דס"ל בנדרים עד. דאין זיקה ליבם לענין הפרת נדרים, לדידי' ע"כ דאיסור יבמה לשוק הוא משום אישות המת, דאם לא מהני לענין הפרת נדרים כ"ש דלא יהני להחיל עלה דין סוטה מחמת אגידות הזיקה ליבם, ולכן בזה אמרי' בגמ' בסוטה הנ"ל דלר"ע אסורה ליבם מחמת דהוי כערוה, ונתבאר דהוא משום דהוי סוטה לאישות המת שיש בה, והוי כסוטה בחיי הבעל, וממילא הוי סוטה ליבום, משא"כ לר' יהושע בנדרים שם דס"ל דיש זיקה, ה"נ י"ל בדינא דרב המנונא דאיסור יבמה לשוק הוא מחמת זיקת היבם, וכדברי התוס' בסוטה שהבאנו שכ' דמשום דאגידא ליבם מיחשבא כארוסה, **ואכן בירוש' סוטה פ"ב ה"ה תולה דשומ"י שזינתה אסורה, דהוא כמ"ד דאסור באמה והיינו דיש זיקה.**

והנה בר"מ אף שפסק דבזינתה לא נאסרה על היבם, פסק כשמואל דבעי גט מספק, ומבואר דאף דאיכא צד דאין קדושין תופסין ביבמה לשוק, מ"מ בזינתה לא נאסרה, הרי דהר"מ פליג על התוס' בסוטה שם וכמש"כ לעיל, ועי' במאירי שהביא י"מ דבזינתה נאסרה מספק הואיל וקי"ל כשמואל דהוי ספק, וכ"ה בשלה"ג, וכ"נ בשאילתות צה דכ' שם דכיון דלית הלכתא כרב המנונא ע"כ דקדושין תפסי ביבמה מתורת ודאי, (ועי' בריטב"א דבקושייתו תלי לה בהדדי), אולם הר"מ להלכה דפסק כשמואל דשומ"י שנתקדש בעי גט מספק, מ"מ פסק דבזינתה מותרת, ועמד בזה בהעמ"ש על השאילתות שם. ונראה דעפי"ד מיושב היטב, דדוקא לרב דס"ל ביבמות ריש פ"ב דאין זיקה, להכי לדידי' ע"כ דשומרת יבם שזינתה דאסורה הוא מחמת אישות המת, ולהכי תליא גם בהא דאין קדושין תופסין ביבמה לשוק, וכ"ה בגמ' להדי' להלן צו. דלרב ס"ל כרב המנונא דשומ"י שזינתה אסורה, וע"כ הטעם מחמת אישות המת, אבל לשמואל דיש זיקה ואסורה מחמת זיקת היבם [וכד' התוס' הנ"ל], ומספ"ל אם תפסי קדושין או לאו, בזה שפיר יכול הר"מ לסבור דמ"מ בזינתה אינה נאסרת, דזיקה אינה אישות גמורה לאוסרה על היבם, ועי' כיו"ב בתוס' לעיל פא,א ד"ה לימא דמבואר דגם לר' יהושע דיש זיקה אינה נאסרת בשמו"י שזינתה עי"ש.

ומעתה נראה דד' הרע"א הנ"ל שהוכיח מהתוס' דבשומ"י שזינתה פקע הזיקה והולד ממזר משום אשת אח, דהיינו דוקא להתוס' דמיירי לר"ע, דאיסורה לשוק הוא מחמת אישות הבעל, ומש"ה בזינתה נפקע הזיקה, ככל סוטה דלית בה זיקת יבום, [דהרבה ראשונים כ' דבסוטה בחיי הבעל דטומאה כתיב בה כעריות ליכא זיקה והוי אשת אח, ראה ברשב"א וריטב"א לעיל כ. בשני התרוצים], ולהכי הוכיח שפיר הרע"א מהתוס' כיון דמיירי לר"ע, ונתבאר דלר"ע ליכא זיקה, וע"כ דשו"י דליכא בה תפיסת קדושין מחמת אישות הבעל, וכמ"כ מה"ט בזינתה אסורה, להכי שפיר בזינתה פקעה הזיקה, דהוי ככל סוטה בחיי הבעל דפקע הזיקה, אבל להלכה דהאישות דשומ"י ואיסורה לשוק, הוא מחמת זיקת היבם, שפיר י"ל דבשומ"י שזינתה לא פקע הזיקה, והא דאסורה הוא מחמת דאגידה גבי היבם וכמש"כ התוס' בסוטה הנ"ל, אבל משו"ז ה"נ לא נפקע הזיקה, ושפיר ניחא הקו' הנ"ל על הרע"א מפ"ק, דמבואר מדברי ר' יהושע דבזינתה לא פקע הזיקה, דה"נ לר' יהושע דס"ל דיש זיקה, איסורה הוא מחמת זיקת היבם, ובזינתה לא פקע הזיקה.

ולפי המבואר הרי דבדינא דרב המנונא ישנם שני מהלכים בטעם דאסורה, דלר"ע דאין זיקה יסוד האיסור הוי כאיסור סוטה לבעל היינו מחמת אישות המת, ובזה י"ל דהוי ככל סוטה דאסורה לבועל, אבל למ"ד דיש זיקה י"ל דהזיקה סותר לאישות המת ואדרבא הוי איסור חדש מחמת אגידות ליבם כדכ' תוס' בסוטה הנ"ל ובזה י"ל דלא נאסרת על הבועל.

ועי' בתוס' הרא"ש לעיל ט. שהק' דנימא בשומ"י דינא דעשה דוחה ל"ת, ועי' בערל"נ שם מש"כ ע"ד התורא"ש, והנה לכאורה לדברי הרע"א דבשומרת יבם שזינתה פקע הזיקה, ניחא קו' תורא"ש, דהא כיון דפקע הזיקה ליכא למצות יבום ושוב ל"ש דין עשה דוחה ל"ת. אכן נראה דתורא"ש הק' כן דנימא עשה דוחה ל"ת ושוב ל"ה ערוה ולא פקע הזיקה, וזהו עיקר קושייתו דמנלן דלר"ע חיי"ל הוי ערוה ליבום, דנימא דעשה דוחה ל"ת ושוב איכא יבום ולא פקע הזיקה דל"ה ערוה.

והנה בערל"נ בסוגין הסתפק בדין שומ"י שזינתה אם אסורה גם לבועל, (וע"ע במשנ"ל מה שתמה בזה, וכן מש"כ בחזו"א בסוטה שם בזה), ושוב הביא דברי הריטב"א הו"ד בנמוק"י שכ' להדי' דאסורה לבועל, ולפי המבואר י"ל דאם דין שומ"י איסורה הוא מדין סוטה מחמת אישות המת אפשר דה"נ אסורה לבועל, משא"כ אם איסורה הוא מחמת אישות היבם, י"ל דאישות דזיקה סגי רק לאוסרה ליבם ול"מ לאסור לבועל, ובחזו"א באב"ע סימן טו סקי"ב דן בשומ"י שזינתה אם הוי סוטה מחמת שפגמה באישות המת במידי דנאסרה עליו בחייו, להכי גם השתא נפגמה אישותה ולא אמרה תורה ליבם בכה"ג, או דלמא דכח זיקת יבמין ג"כ כיון דזינתה ונאסרה ליבם שתהא אסורה משום איסור טומאה שבסוטה, ונ"מ שאסורה גם לבועל ולכהונה ותרומה וכו' עיש"ה.

[ונראה בדינא דהמהרי"ק דאומרת מותר אסורה לבעל מדין מעלה מעל, ומבואר בחת"ס כתובות ג, ב דה"נ אסורה לבועל ככל סוטה, ואפשר דלזה כיוון הרמ"א באב"ע סימן יא ס"א בהוספה על דברי המחבר במש"כ וה"ה אם נאסרה וכו' עי"ש בנ"כ ואכ"מ, אך יש לדון דבשומ"י שזינתה באומרת מותר, ל"ש לאוסרה דל"ח מעלה מעל, דה"ד באשה לבעלה מחיים ול"ש זה באישות המת, וכן מבואר בדברי האחיעזר ח"ג סימן מד ד"ה ובאמת עי"ש].

והנה הרע"א בשו"ת סי' קכד הוכיח דעדות דחליצה חשיב דבשב"ע, [ולהכי אבע"ל בגמ' צג: גבי ע"א ביבמה אם נאמן, הרי דבעי' ב' עדים דהוי דבשב"ע], וציין שם לדברי המרדכי בפ' מצות חליצה שכ' דהוי דבשב"ע, והוכיח כן מהא דלרב לא תפסי קדושין ביבמה לשוק, ולכא' נראה דכוונת המרדכי דלרב דלא תפסי קדושין ע"כ הוא משום אישות היבם דמחמת הזיקה אגידה גבי, ולכן חשיב דבשב"ע, דחשיב עדות על מילתא דאישות, ולכן אף דהוי חיי"ל חשיב דבשב"ע, וכן נקט מדנפשיה במנ"ח במצות יבום דלרב דל"ת קדושין ע"כ דהוי דבשב"ע עי"ש. עכ"פ נראה דהמרדכי ניחא יותר לד' המהרי"ט דלרב ל"ת קדושין מחמת אישות המת, דלהכי הוי דבשב"ע כיון דעדיין יש בה אישות המת, אכן גם לד' התוס' בסוטה דלרב דביבמה לשוק לא תפסי קדושין הוא מחמת זיקת היבם ניחא דברי המרדכי, דמ"מ כיון דזיקתה ליבם, לאוסרה על היבם חשיב דבשב"ע.