שיעור סא סימן רכז ב-ג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רב - רל ברכות הנהנין

**שיעורי הלכה**

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**..**

**הלכות ברכות**

**שיעור סא**

**~ סימן רכז סעי' ב – ג ~**

## [סעיף ב] כל זמן שלא נתפזרו העבים נפטר בברכה אחת, נתפזרו בין ברק לברק ובין רעם לרעם, צריך לחזור ולברך.

# שינוי מקום בברכת הברקים ורעמים

מבואר כאן שכל שלא נתפזרו העבים אינו צריך לחזור ולברך, ואפילו אם היה שינוי מקום א"צ לחזור ולברך. וכעין זה מצינו לעיל (סימן ריז סעיף א) שהנכנס לחנות של בשם ויצא משם והיה בדעתו לחזור, אינו צריך לברך שוב על הבשמים כשהוא חוזר לחנות, ולא אמרינן דשינוי מקום חשיב כהפסק. ובירושלמי (ברכות פרק ט הלכה ב וציינו הגר"א בביאורו שם) דימה דינא דברקים ורעמים שאינו מברך כל עוד שלא נתפזרו העבים, לדינא דבשמים שאינו מברך אף אם היה שינוי מקום.

והנה בשו"ע (סימן ח סעיף יג) כתב דהלובש טלית קטן ומברך עליו, וכשהולך לבית הכנסת מתעטף בטלית גדול, צריך לברך עליו, דהליכה מביתו לבית הכנסת חשיבא הפסק, אמנם בביאור הגר"א שם פליג על דברי השו"ע וס"ל דהעיקר שא"צ לברך אף שהיה שינוי מקום, והביא ראיה מחנות של בשם דשינוי מקום לא הוי הפסק.

ולעיל בשיעורים (ריש סימן ריז) נתבאר בארוכה דמבואר כאן ג' מקומות דלא אמרינן בהם שינוי מקום א' ברכת הבשמים, ב' ברכה על ברקים ורעמים, ג' בברכת המצוות, ויש לבאר מדוע בהני אמרינן שאינו הפסק, ומאי שנא מברכות הנהנין דאמרינן שכל ששינה מקומו חשיב כהפסק וצריך לחזור ולברך. וע"ש בשיעורים דמדברי הגר"א נראה דדווקא בברכת הנהנין יש דיני שינוי מקום כי אדם קובע מקום לאכילתו, אך לעניין ברכת הריח שאין הדרך לקבוע לו מקום לא נאמר בזה דיני שינוי מקום. וכן לעניין ברכת הברקים והרעמים לא שייך 'קביעות מקום' בזה, ונראה דזה כוונת הגר"א גם בברכת הטלית שאין קביעות ללבישתו ולכן אין בזה דיני שינוי מקום.

# ברכה ביום אחר ומה נחשב כ'יום אחר'

כתב המשנ"ב (ס"ק ח) בשם הירושלמי דדוקא באותו יום אינו מברך עד שיתפזר העבים, אבל ביום אחר בכל גוונא צריך לחזור ולברך.

וגדר 'יום אחר' נראה שדינו כמו ברכות השחר, והיינו שאם ישן וקם אחר חצות הלילה דקיי"ל שמברך ברכות השחר, ה"ה שמברך על הברקים ועל הרעמים, ואם היה ניעור כל הלילה יכול לברך שוב אחרי עלות השחר. ואם בירך ביום שלפניו והלך לישון אך התעורר מהרעמים נראה שלא יברך עליהם אם כוונתו להמשיך ולישון דלא חשיב כ'יום חדש' עד שיעור משינתו לגמרי.

## [סעיף ג] היה יושב בבית הכסא ושמע קול רעם או ראה ברק, אם יכול לצאת ולברך תוך כדי דבור יצא, ואם לאו לא יצא.

# שמע רעם בבית הכסא

הנה המג"א (ס"ק ב) ביאר סעיף זה דמיירי באופן שלא עשה צרכיו, ולכן יכול לצאת ולברך מיד ואינו צריך ליטול ידיו, או דמיירי באופן שיכול להספיק ליטול את ידיו ולברך בתוכ"ד [דקיי"ל שיכול לברך דווקא בתוכ"ד והוא לעיכובא, ודלא כמה שחידש הט"ז (ס"ק ב) שאינו מעכב]. וכן כתב המשנ"ב (ס"ק יא).

אמנם לכאורה צ"ב דכיון שנכנס לבית הכסא ליפנות מנקביו, ויוצא קודם שעשה צרכיו איך התירו לו לברך הרי הוא מתאוה לעשות צרכיו, וקיי"ל (לעיל סימן צב) שאסור להתפלל ולברך כשהוא מתאוה לעשות צרכיו.

# יצא קודם שעשה צרכיו

והנה האליה רבה (ס"ק ו) כתב דהצריך ליפנות מותר לו לברך על הברקים והרעמים דדמי למי שהוא באמצע תפלתו ונתעורר לו תאוה, דקיי"ל (סימן צב סעיף ב) שיעמיד עצמו עד שיגמור ולא יפסיק, וה"נ כדי שלא יפסיד הברכה על הברקים והרעמים דמי לאמצע התפילה דמותר לו לברך, אכן במחצה"ש (ס"ק ב) כתב דאינו דומה למי שנתעורר לו תאווה באמצע תפילתו, דמבואר במג"א (סימן צב ס"ק ב) שהטעם שהתירו להמשיך בתפילה הוא בשביל שלא יהיו ברכותיו הראשונות לבטלה, אך כאן שרק יפסיד ברכה מנ"ל שהתירו לברך כשהוא מתאוה ליפנות.

והמשנ"ב כאן (ס"ק י) הביא דעת הא"ר שאפילו אם נתעורר לעשות צרכיו מ"מ כל זמן שאין מתאוה כ"כ שיהא בו משום בל תשקצו יכול לצאת משם קודם שעשה צרכיו ולברך, אך הביא שיש מחמירין בזה, והיינו דעת המחצה"ש הנ"ל דס"ל דמחשש שיפסיד ברכה לא התירו לו לברך כשהוא מתאווה ליפנות.

וקצת יל"ע דמצינו במשנ"ב (סימן צב ס"ק ז) שהביא מחלוקת האחרונים אם מותר לומר דברים שבקדושה באופן שהוא נצרך לנקביו והוא יכול להעמיד עצמו עד פרסה דדסתימת המשנ"ב להקל בזה, אך הביא שהשערי תשובה מחמיר בזה ע"ש, ויל"ע בכוונת המשנ"ב כאן שהביא דהא"ר התיר לצאת ולברך קודם שעשה צרכיו, האם הוא דווקא באופן שיכול להעמיד עצמו עד פרסה, או אפילו שאינו יכול להעמיד את עצמו עד פרסה.

ונראה דדעת המשנ"ב להחמיר לכתחילה שלא לומר דברים שבקדושה אפילו אם יכול להעמיד את עצמו עד פרסה, אך אם יש חשש שיפסיד הברכה יש להקל כל שהוא יכול להעמיד את עצמו עד פרסה, וכן מבואר במשנ"ב (בסימן צב ס"ק ט) לעניין ברכו שהיקל לענות אם יכול להעמיד את עצמו עד פרסה (וכ"כ בתשובות הגרח"ק המובאים בסוף הספר אשי ישראל תשובה קא דהכרעת המשנ"ב שיש להקל במקום הצורך).

ומסיק המשנ"ב דבאופן שהוא משער שישמע עוד קול רעם ויוכל לברך אח"כ בודאי נכון להחמיר. וקצ"ב הכרעת המשנ"ב שהרי לדעת הא"ר מה מהני שימתין לשמוע רעם אחר שיבוא אחר כך, הרי הוא מפסיד את הברכה על הרעם הראשון שהוא שמע ויל"ע.

# עשה צרכיו ולא נגע במקום הטינופת

עוד מבואר בדברי המג"א דמיירי שלא נגע במקום הטינופת או לא עשה צרכיו. ובהגהות הרעק"א דקדק מדברי המג"א דמשמע שאם עשה צרכיו אף שלא נגע במקומות המטונפים אסור לברך בלא נטילה. ותמה עליו שהרי קיי"ל שהנטילה אינו לעיכובא אף בעשה צרכיו אם לא נגע במקום הטינופת.

ונראה דכוונת קושייתו דווקא באופן שלא שפשף או קינח דבכה"ג אף שעשה צרכיו קיי"ל שנטילת הידיים אינה מעכבת אם לא נגע במקומות המטונפים, דכן איתא בשו"ע בהלכות יום הכיפורים (סימן תריג סעיף ג) לעניין ההיתר ליטול את ידיו ביוהכ"פ, דאם הטיל מים ושפשף או עשה צרכיו וקינח מותר לרחוץ את ידיו, ומדוקדק שאם הטיל מים ולא שפשף או עשה צרכיו ולא קינח אין לו היתר לרחוץ [וזו קושיית הרעק"א דבכה"ג שאין היתר לרחוץ כיון שמותר לברך אף בלא רחיצה, ובכה"ג ה"ה שיוכל לברך ברכת הרעם אם הטיל מים ולא שפשף], אך אם הטיל מים ושפשף או שהוא נצרך לגדולים שהוא צריך לקנח קיי"ל שבכה"ג יש לו היתר לרחוץ ביוהכ"פ, והיינו שהרחיצה היא מעכבת ואסור לו לומר דברי קדושה עד שירחוץ את ידיו.

[ולעניין קינוח של נייר היום יש שדנו שאינו נחשב כ'קינוח', אך נראה שיש להחמיר שדינו כקינוח דמצוי הדבר שנדבק טינוף על ידיו ע"ש]

אכן יש לציין דמבואר במשנ"ב שם (ס"ק ד) דדעת חלק מהפוסקים דאף בשביל ברכת אשר יצר לא יברך עד שירחוץ אפילו אם לא שפשף או קינח, ולפי שיטות אלו מיושבת קושיית הרעק"א דכוונת המג"א שאם עשה צרכיו כיון שצריך לרחוץ את ידיו לא יספיק לברך שכו"ג מלא עולם בתוכ"ד לשמיעת הרעם.

ועוד נראה דאפילו לפי הדיעות שא"צ נטילת ידיים, הרי מבואר שם (בסימן תריג ובביאור הלכה שם) שכל שנכנס לבית הכסא חייב לנקות את ידיו בצרור או במילי דמנקי, וא"כ הרי בלא"ה יעבור שיעור של תוכ"ד משעה ששמע את הרעם, וצ"ל שאין הקינוח לעיכובא כל שלא עשה צרכיו, ובדיעבד התירו לו לברך אף קודם שינקה את ידיו.

# השומע רעם באמצע ברכות ק"ש

ולעניין השומע רעם באמצע ברכות ק"ש הביא המשנ"ב לעיל (סימן סו ס"ק יט) פלוגתת האחרונים דדעת המג"א (שם ס"ק ה) דהטעם שהתירו להפסיק בקריאת שמע לקדושה ולקדיש הוא משום דקיי"ל שפוסק לשאול מפני כבוד בשר ודם, וק"ו מפני כבוד הקדוש ברוך הוא, ולפי טעם זה ה"ה שאם שמע קול רעמים יפסיק ויברך דהוי מצוה עוברת, אך הביא המשנ"ב שם דעת התבואות שור ושאר אחרונים שחלקו וכתבו דכיון שהוא עוסק בשבחו של מקום אין לו לפסוק בשביל שבח אחר, ולא דמי לקדושה ולקדיש דקיי"ל שמפסיק ועונה באמצע ק"ש דהני נחשבים כ'דבר שבקדושה', וחייב לענות מדין קידוש השם. וע"ש במשנ"ב דמסיק מהחיי אדם שיברך ברכת הרעם רק בין הפרקים.

# השומע רעם באמצע ברכת המזון

ואם שמע רעם באמצע ברכת המזון יש לדון אם יפסיק כדי לברך ברכת הרעם, והנה מצינו בשו"ע לעיל (סימן קפג סעיף ח) שהביא בשם יש מי שאומר לעניין שאלה בברכת המזון מפני היראה או מפני הכבוד שדינה כתפלה, ולפי זה אין לענות ברכת הרעם באמצע ברכת המזון.

וע"ש בביאור הגר"א שהוכיח כן מהגמרא בברכות (יד, א) שמצינו שבהלל אין מפסיקים וא"כ ה"ה בברכת המזון שהוא דאורייתא שאין מפסיקין. אמנם החזו"א (אורח חיים סימן כח ס"ק ג) תמה על דברי הגר"א שהרי קיי"ל דמפסיקין בהלל (עי' שו"ע סימן תכב סעיף ד), ועל כן מסיק שברכהמ"ז הוא כמו ק"ש שעונה לקדיש ולקדושה [אכן מבואר שם בדברי החזו"א דמ"מ אין עונים מפני היראה בברכת המזון, דלעניין זה דינו כתפילה, ורק לעניין ענית הקדושה דינו כמו ק"ש וצב"ק].

והמגיהים על החזו"א ציינו להקדמת ה'תקלין חדתי' (בהקדמה על מסכת שקלים) שהביא שם מה שהקשו התלמידים על דברי הגר"א שכתב דדין ההפסקות בברכת המזון הוא כמו תפילה משום דדמיא להלל, ואילו בסימן תכב (סעיף ד) לעניין הלל כתב הרמ"א שדין הפסקה בהלל הוא כמו קריאת שמע, וכתב הגר"א שהוא כפירוש הרא"ש שיכול לענות מפני היראה באמצע הלל, ובאמת נחלקו בזה הראשונים דדעת הרבינו יונה שאין מפסיקים מפני היראה באמצע הלל, אך הרא"ש נקט שמפסיקין כמו קריאת שמע. וכך הוא דרכו של הגר"א שבסימן קפג הביא את שיטת הרבינו יונה ובסימן תפח הביא את דברי הרא"ש, דכן משמע מסתימת השו"ע שם.

ויתכן לבאר את דברי הגר"א ע"פ מסקנת החזו"א הנ"ל שאין עונים בברכת המזון מפני היראה משום דהוי כמו הלל, אך עדיין יתכן שיענו קדושה באמצע ברכת המזון, כמו שנתבאר לעיל דיתכן שדין 'קדושה' שאני שעונה משום קידוש השם' וכמו שנתבאר לעיל.

והמורם מכל זה דדעת החזו"א שאם באמצע ברכת המזון שמע רעם לדעת החזו"א דינו כעונה מפני היראה שאינו עונה בברכת המזון כמו בק"ש, אך קדיש וקדושה יענה עם הציבור, אכן הכף החיים (סימן קפג ס"ק מה) הביא דעת הרבה אחרונים דדין ברכת המזון הוא לגמרי כתפילה ואינו מפסיק אפילו לקדיש ולקדושה, וכן משמע מסתימת דברי השו"ע והמשנ"ב בסימן קפג.

ונראה דאפילו לפי"ד החזו"א אם הוא מברך ברכת המזון ובאותו חדר הוא שומע קדיש וקדושה מפסיק ועונה, אך אם הוא בחדר אחר דאין חיוב לענות קדיש אלא רק מותר לו לענות, נראה דלדעת החזו"א בכה"ג יש לחוש ולא לענות באמצע ברכת המזון קדיש וקדושה. ולדינא נראה דעביד כמר עביד ודעביד כמר עביד אפילו באותו בית.

אך יש לציין לדברי הביאור הלכה (סימן קז סעיף א ד"ה חוזר) שכתב לעניין מי שספק אם התפלל דקיי"ל שחוזר ומתפלל בתנאי, וביאר הביאור הלכה שם שאף שהוא ספק דרבנן מ"מ צריך לחזור ולהתפלל דאם אינו מתפלל חשיב כ'מבזה את התפילה', וא"כ יל"ד שאף ששומע קדושה מחדר אחר כיון שיכול לענות ואינו עונה חשיב כמבזה את ה'קדושה', וא"כ יש לחייבו לענות קדושה וצ"ע.