פרק ה
קטגוריות: ש_ס / ג דמאי / דמאי עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד ט"ו אד"א ס"ח

**פרק ה**

**משנה א**

א]בעניין תקנת דמאי לעניין הפרשת חלה דעת הר"ש פ"ד דחלה מ"ו דכיון דזה במיתה לא נחשדו על זה ע"ה ועיין שם בר"ש דהביא דנחלקו בזה אמוראים בירושלמי אמנם כן הוא מסקנת הירושלמי ועיין חזו"א ס"ו סק"ו ואילך דהביא דדעת הר"מ דבא"י וסוריא לא נחשדו ובחו"ל בעה"ב עצמו לא נחשד לאכול טבל לחלה אבל נחתומים נחשדו ודעת הגר"א שם דזה גם בא"י ונחלקו אמוראים שם בביאור הירושלמי מה שבעה"ב לא נחשד האם זה רק כשלקח גבל חבר לעשות לו בטהרה או שגם בלי זה הוא לא נחשד ועיין חזו"א שם דהכריע ע"פ המנהג דלא נחשדו על החלה

ב]מבואר במתניתין דהלוקח מן הנחתום צריך להפריש דמאי וגם את החלה ולעיל פ"ב מ"ד מובא דהנחתום מעשר ורק מעשר שני פטרו אותו ועיין ר"ש שכתב שהיה מקום לדון ששם זה בנחתום חבר ופה בנחתום ע"ה ועיין חזו"א שתמה דהרי ע"ה לא נחשדו על החלה ובהכרח שכאן יש סיבה שהלוקח מפריש ולא הנחתום

ובירושלמי מובא שר"א יישב שכאן מדובר במידה גסה שמוטל על הלוקח ולעיל מדובר במידה דקה שמוטל על המוכר חוץ ממעשר שני שפטרו אותו כי הפרהדרין היו לוחצים אותם כמבואר בגמ' יומא, ור"י יישב שההבדל שאצלינו מדובר שעושה בטומאה ולעיל מדובר שעושה בטהרה ובטעם החילוק הר"ש ביאר שאם עושה בטהרה לא רצו לדחות ההפרשה כי זה יטמא עד אז ובגר"א ביאר שמדובר שהלוקח לא מקפיד על טומאה וטהרה ולכן אסור למסור לו שיטמא את הטבל לחלה עיין לעיל שהבאינו הדברים

עוד הקשו בירושלמי דלעיל פ"א מ"ג מבואר שחלה פטורה מן הדמאי וא"כ כאן למה צריך להפריש את הדמאי גם על החלה והנה לעיל מובא מחלוקת בירושלמי מה הטעם שפטור ר' אושעיא אומר שמדובר שהע"ה הפריש ואימת קדושת חלה עליו ולכן תולים דודאי תיקן חלק זה ור"י אומר שלא גזרו על זה ונאמרו באחרונים כמה טעמים הובאו בדרך אמונה והגר"א על הירושלמי ביאר כיון שזה קדוש והירושלמי אומר נפק"מ אם הלוקח הפריש את החלה ולא הע"ה דלר"א זה חייב בדמאי ולר"י זה פטור ועיין ראשונים דלר"א לא קשה כלל קושית הירושלמי דהרי כאן לא הע"ה הפריש ולא שייך לומר אימת הע"ה עליו ובהכרח דס"ל כר"י שמחמת קדושתו לא גזרו

ומסקנת הירושלמי ליישב דר"י הרי העמיד דכאן מדובר בעושה בטומאה ולשון הר"ש והרא"ש וכן הוא בלשונם בחלה פ"ד מ"ו דרק אם עושה בטהרה מזה שטרח לצורך הכהן תולים שהפריש משא"כ אצלינו שעשה בטומאה וכמו שהעמיד ר"י לעיל, זה לא שייך. והנה הדברים צ"ע דהרי ביארו הראשונים שהקושיא לצד שהטעם שלא גזרו לא כי אימת הע"ה על זה אלא כי זה קדוש וכנ"ל וא"כ מה שייך לישב מחמת טעם הנ"ל וצ"ל שגם לר"י שזה אפילו אם הפריש החבר אבל יסודו כי הע"ה כה"ג יותר זהיר אלא שזה לא דוקא אם הוא הפריש אלא עצם זה שעשה בטהרה כדי שיוכלו להפריש אמנם אין זה במשמעות הירושלמי שם שמדמה למדומע ואומר שגם אם נדמע אצל חבר בדמאי זה פוטר ושם בהכרח זה מחמת קדושתו וצ"ב ולולי דברי הראשונים היה מקום לבאר שהכונה שחלה טמאה לא דנים את זה כדבר קדוש כדי שזה יפטור מדמאי

עוד יישב הירושלמי גם לר"א שמדובר בעושה בטהרה אבל יש חילוק בין בעה"ב למוכר בשוק ובפשוטו נראה שהכונה שכאן יש יותר חשש שלא הפריש דמאי או כי זה נידון יותר כללי וחז"ל ראו יותר מקום להחמיר ובחזו"א סי' ו' סק"ד ביאר שהחילוק דבקונה מנחתום א"כ זה לא תבואה שלו אלא הוא קנה את זה מישהו אחר והנידון האם הע"ה המוכר עישר כה"ג חז"ל לא הקילו משא"כ בבעה"ב שזה גדל אצלו עצמו והנידון האם הוא הפריש סומכים עליו שהוא הפריש ולכאורא מצד כיון שעשה בטהרה וכנ"ל אלא שזה רק סברא אם הקולא דיש כאן יותר מקום לתלות שהפריש ולא סתם דיש כאן חלה טהורה ובאמת צ"ב עד כמה שהירושלמי סובר שזה סברא לתלות יותר שהוא הפריש א"כ התירוץ ברור שכאן שהנחתום זה לא גדל אצלו לא שייך כל סברא זו וצע"ג

ועיין ירושלמי עוד תירוץ וכן נקט הריבמ"ץ לעיקר שבאמת על החלק של החלה לא צריך להפריש דמאי ועיין חזו"א סי' ד סק"ח שדן מסברא שכל הקולא שחלה לא צריך להפריש דמאי זה רק אם קנה עיסה מהע"ה שמלכתחילה לא חל עליו חיוב להפריש דמאי אבל אם קנה קמח שכבר חל עליו חיוב אין הוא נפטר ע"י עשיתו עיסה ודחה דבר זה מקושית הירושלמי כאן דהקשה דהלוקח מהנחתום יפטר מדמאי אע"ג שכבר חל חיוב אצל הנחתום כשקנה קמח עכ"ד ולכאורא יש לדחות דפה הרי נחתום חז"ל הקילו שהוא לא צריך להפריש דמאי א"כ לא חל עליו חיוב מעולם ורק אצל הקונה ממנו ואינו מוכרח דגם אצלו זה חייב לעניין אכילה אלא שלא הטילו החיוב עליו וצ"ע

ובעיקר סברת החזו"א לכאורא זה נסתר מהדין מדומע דמבואר בירושלמי שזה גם אם התערב תרומה אצל החבר חזינן דאפילו שחל כבר חיוב דמאי כה"ג זה נפקע אמנם עיקר סברתו כי הוא גורם לזה וכן עיין ירושלמי סוף פ"ה במפריש מדמאי על דמאי לעניין מה שהפריש זה נפטר מהדמאי אפילו שכבר חל על זה כבר חיוב ועוד הרבה אופנים ועיין מה שכתבנו פ"א מ"ג סק"ג

ג]עיין לעיל דהבאינו דדעת ר"א דהטעם שחלת ע"ה פטור מדמאי שאימת ע"ה עליו עיין חזו"א ס"ד סק"י שאם הכונה מטעם חזקה שהוא לא משקר דמפחד לשקר על קודש א"כ מה צריך פסוק שע"א נאמן באיסורים תיפו"ל מצד חזקה זו שאדם לא משקר וע"ש שביאר שהכונה שזה כמו דבר יותר חמור שהחשוד לקל אינו חשוד לחמור וזה נקבע לפי איך שנראה לאנשים כמבואר בגמ' בכורות וצ"ב כונתו אמנם הכונה לכאורא שגם הוא עצמו אם היה צריך לאכול חלה היה מעשר דרואה את זה כעבירה יותר חמורה ומה שלעצמו הוא לא חשוד הוא לא חשוד לאחרים וע"ש שהסיק שזה מקולות דמאי ולפ"ז בחשוד זה לא יעזור

ד]עיין רמב"ם פ"ח דביכורים דהביא מהירושלמי דבסוריא הקונה מנחתום לא צריך להפריש חלה דלא נחשדו על החלה וצ"ע הרי מבואר במתניתין דהטילו את זה על הלוקח ולר"א יתכן דשם זה היה מוכר במידה דקה אבל לר"י זה לא שייך ואולי שם לא היה פרהדרין אמנם בחזו"א סק"ג חידש שכל הפטור מחלה אפילו שזה טבל וודאי זה רק עד כמה שיש כאן פטור ממעשר שני אבל בסוריא שאין חיוב דמאי ממילא אין כאן נידון אלא לעניין חלה בזה לא פטרו וע"ש דלפ"ז נחתום חבר שמוכר מתבואה שלו דחייב להפריש תרו"מ חייב להפריש גם חלה ואין לו קולת נחתומים ע"ש אמנם עיקר הדבר שאין חיוב דמאי בסוריא לא ברירא בדעת הר"מ ועיין דרך אמונה שהאריך בזה

ה]עיין בירושלמי לעניין מי פירות ולגירסת הר"ש סתימת הירושלמי שעיסה שנילושה במי פירות חייבת בחלה אמנם לגירסת הגר"א סתימת הירושלמי שזה פטור וכבר נחלקו בזה הראשונים

ו]עיין בירושלמי הנידון לעניין הסדר בחלה ולגירסת הגר"א איכא בזה שלש דעות או שזה אחרון או שזה קודם למעשר ראשון ושני או שזה לאחר מעשר ראשון קודם מעשר שני ועיין בראשונים שנקטו כולם שזה באמצע

**משנה ב**

א]מבואר במשנה דבתחילה מיחד אחד ממאה שהוא חולין ואחרי זה מפריש תרומה והטעם שעושה בצורה זו מבואר בירושלמי דאם יעשה קודם תרומה יתכן שלא עשה מספיק תרו"מ או שעשה יותר מדאי ויהיה כאן קילקול לכן עושה בצורה שהתרו"מ וודאי נכון ורק התרומה אולי לא מדויק והרי מדאוריתא אין לו שיעור ועיין חזו"א סימן י"ב סק"ב שכתב לתקן חיסרון זה שיאמר היותר מאחד ממאה שיש כאן הרי הוא תרו"ג וע"ש מה שביאר למה המשנה לא אמרה כך

ב]בצורת עשית המעש"ר גירסת הר"מ ומאה חולין שיש כאן הרי בצד זה מעשר והכוונה שאותו חלק אחד ממאה שנשאר חולין הוא יהיה מעשר ביחד אם מה שסמוך לו אמנם ברמב"ם שינה וכתב פ"ג הכ"ד מתרומות וז"ל והנשאר מזה שהפרשתי הוא תרומה על הכל והמעשר שראוי להיות למאה חולין אלו הרי הוא בצד זה שהפרשתי וזה הנשאר יתר על התרומה ממה שהפרשתי הרי הוא תרומת מעשר על הכל עכ"ל וצ"ב שאין כאן הזכרה מצידו שגם האחד ממאה נהיה מעשר ראשון וצ"ל שזה וודאי כוונתו יחד אם זה שהרי לכן אומר סמוך לו וצ"ב למה שינה מלשון המשנה

והנה בפשוטו הטעם דמבואר במשנה שמסיים מקום למעשר ראשון של הלוי דללא זה הוא יתבטל ברוב וכמו שהביא החזו"א סי' ט"ו סק"ב מהירושלמי חלה פ"ג ה"ה וצ"ע על הרמב"ם שהשמיט זה אמנם בפ"ד מתרומות הכ"ד העתיק דבר זה

ובר"ש גרס ומהחולין שיש כאן הרי זה בצד זה מעשר וביאר שלא מפריש את כל החולין דהרי על התרומה לא צריך מעשר ראשון וא"כ כוונתו שבחולין הנשאר מפריש קצת פחות מאחד מעשירית ממאה כך כאן זה קצת פחות וצ"ע שא"כ חלק זה שנשאר במה שהפריש הוא לא מתוקן דהרי לא הזכיר שרוצה לתקנו וצ"ל שזה אומדנא שכונתו שגם זה יתוקן ע"י המעשר ולא הוי דברים שבלב כמו שמובן שכונתו להפריש קצת פחות מעשירית

והחזו"א תיקן לומר היותר מאחד ממאה הרי זה תרו"ג אותו אחד ממאה שיש כאן ועוד תשעה חלקים וכו' הרי הוא מעשר ראשון וכו' ובדרך אמונה הביא שבקונטרס המעשרות כתב לכוין אותו אחד ממאה אחרי הפרשת התרו"ג וגם אם לא כיון סתמא הכי ודבר זה מבואר גם בנוסח המשנה וכנ"ל

ג]ועיין ר"ש שכתב עוד להעמיד שזה כאבא אלעזר שהישראל יכול להפריש תרו"מ ולפ"ז גם יכול להפריש תרו"מ קצת יותר ומבואר בר"ש שגם מעשר ראשון יכול קצת יותר וצ"ב למה נטה מהירושלמי שביאר שהכונה חוץ מהחלק של התרומה וכמבואר בתחילת הר"ש והר"מ פסק כאבא אלעזר שבעה"ב יכול להפריש תרו"מ אמנם פסק שאי אפשר לעשר אלא מדויק ובהכרח כנ"ל שהכוונה אחד ממאה אחרי התרו"ג

**בדברי הירושלמי**

ד]בירושלמי כאן מבואר דלרבנן הישראל לא יכול להפריש את התרו"מ כי המעשר לא שלו וצ"ע א"כ איך בדמאי ישראל יכול להפריש הרי ממ"נ עד כמה שזה חייב במעשר ראשון א"כ זה לא שלו והוא לא יכול להפריש ובהכרח שכיון שזה שלו מדין המוציא מחברו עליו הראיה זה מספיק כדי לעשר ודבר זה הוא מחודש דהרי זה ממ"נ והנה לכהנים זה זכות גמור שיפרישו שע"י זה יקבלו התרו"מ שללא זה לא יקבלו אמנם זה רק אם זכין מאדם והאריך בזה הקצוה"ח ועוד שללויים אין בזה שום עניין ועיין מה שכתבנו בזה פ"א מ"ג באריכות

ה]מבואר בירושלמי שאפשר להפריש גם חלה כאחת הקשה החזו"א סק"ד הרי התרומה זה ממון השבט ואיך יכול להפריש על זה חלה לצד הגמ' שגם אי אפשר להפריש משלו על של חברו דזה לא זכות וע"ש כיון דאין כאן כהן מבורר ואסור לשלוח טבל לכן יכול להפריש וצ"ב

ו]עיין כאן בירושלמי שאם טעה באומדנא לענין מעשר שרגילים לטעות יש תנאי בי"ד שיחול בצורה המועילה בין אם הרבה במעשרות או מיעט במעשרות ועיין בירושלמי הצורה איך זה חל והרמב"ם לא העתיק זה וכן הוא פשטות הגמ' בעירובין שהמרבה במעשרות או ממעיט יש כאן קילקול [ועיין משפטי ארץ פי"ח הערה כ"ד מה שהביא מהאחרונים בזה ושהגר"א בפאה פ"ה הביא דבר זה ע"ש] ועיין חזו"א סי' ט"ו סק"ו שהקשה הרי אין הבי"ד בעלים על התבואה שיכולים לעשר בצורה אחרת ולא מבואר שזה הפקר בי"ד הפקר וע"ש שביאר שזה אומדנא של כל אחד שמעשר שכונתו שיחול כמו שתיקנו חכמים וממילא זה חל באופן המועיל ומזה למד שה"ה יעזור אם יגיד מפורש שזה יחול באופן המועיל או כמו הנוסח שברשותי וע"ש שדימה כמו שלעניין תנאים עוזר שיגיד שיחול כמו משפטי התנאים ע"ש ועיין לעיל סק"ב מהר"ש והר"מ עוד דוגמאות שלא אמר כלל אמנם כיון שזה כונתו זה חל בצורה זו וי"ל

**משנה ג-ד**

א]עיין רמב"ם שביאר שהחשש שמא יעשר מן החדש על הישן וצ"ע א"כ למה הירושלמי אומר שחלה זה אחרת הרי מפורש במשניות חלה שאסור להפריש מן החדש על הישן ואולי סבר שר' יהודה חולק וביאר טעמו של ר' יהודה

ב]עיין רמב"ם שמנפול זה שקונה מהרבה נחתומים והר"ש והריבמ"ץ ביארו שקונה מהרבה פלטרים ועיין רעק"א שהקשה לפ"ז למה מאותו דפוס אפשר להפריש הרי אולי אחד הפלטרים עישר ואחד לא וצ"ע

ג]עיין ר"ש דהביא מהגמ' בב"מ שיש כאן הפרשה מהרע על היפה ועיין ריטב"א שם שהקילו בדמאי וצ"ע הרי כיון שקנה מע"ה א"כ זה בחזקת טמא וכה"ג מותר להפריש מן הרע על היפה ולכאורא כאן זה ודאי הוכשר כי זה לחם ואולי הנחתום הוא חבר ויתכן שהקושיא מהמעשר עני וראשון שהוא מותר באכילה ועיין פ"ק מ"ג מה שכתבנו לחלק בין זה למוקף

ד] מבואר במשנה דבקונה מאותו אדם מותר להפריש אפילו מיום ליום וכן הוא בכמה משניות לקמן ומבואר שלא חוששים אולי פעם הוא עישר ופעם לא וכן לא חוששים שמא עישר שלא כדין שכה"ג וודאי יתכן שפעם טעה ופעם לא אלא או שהוא מעמי הארץ המעשרים או שאינו מעשר

אמנם עיין לקמן מ"ט לעניין כותים דר"א ס"ל שלא מעשרים מכותי על כותי כי לעצמו הוא מעשר ולא לאחרים וחוששים אולי פעם חשב לאכול מזה ולכן עישר וצ"ב למה בע"ה לא חוששים שלעצמו הוא מעשר וכמבואר יור"ד סי' קי"ט שיש חשוד שרק לענין להאכיל לאחרים וצ"ב

**משנה ה**

א]בפשוטו החילוק דבפרוסות לחם ודאי לא שיך בילה משא"כ בתמרים וגרוגרות והנה בפשוטו זה וודאי שאין כאן בילה מעיקר הדין אלא קולא דרבנן בדמאי וכדחזינן בר"י שביארו הראשונים שבא לבאר שלא הקילו רק במתנה מרובה ועד כמה שיש כאן בילה מעיקר הדין זה לא משנה וצ"ב לשון הרא"ש והרע"ב דסבר שיש בילה בדבר יבש א"נ בדמאי הקילו שלכאורא זה וודאי קולא בדמאי

והנה נחלקו הראשונים בכוונת המשנה בתמרים וגרוגרות שעוזר בילה הר"ש והרע"ב ביאר שהוא צריך לדרוס אותם קודם אמנם הר"מ רק כתב שיתערבו ואדרבא כתב שאם דורס כה"ג אין את חילוקו של ר' יהודה ועיין משנה למלך פי"ד ממעשר שביאר שע"י דריסה זה נהיה כמו לח בלח דיש בילה מעיקר הדין וע"ש שתמה על הר"ש א"כ מה טעם דר' יהודה אמנם בפשוטו הכל זה מקולי דמאי וכן ברמב"ם כה"ג מקילים אפילו במתנה מועטת וכן הוא בדרך אמונה

והנה בירושלמי מובא רבי יוסי אומר אין בילה אלא ליין ושמן בלבד ר' יוחנן אומר עד כזיתים נבללים והירושלמי שואל על ר' יוחנן מהמשנה שהרי תמרים זה יותר מכזית והירושלמי עונה שזה היה חתיכות קטנות בגודל כזית וגירסת הגר"א שהירושלמי שואל על ר' יוסי ועונה בדמאי הקילו וכמבואר בר' יהודה ומשמע שלר' יוחנן זה מעיקר הדין וצ"ע א"כ מה חילוקו של ר' יהודה ואולי רבנן חולקים וצ"ע

וגירסתינו שהירושלמי שואל רק על ר' יוחנן וביאר המשנה למלך דלר' יוסי בהכרח מדובר שדרסו וא"כ זה כמו יין ושמן אמנם לר' יוחנן הרי מועיל גם ללא לדרוס וא"כ קשה שפה זה יותר מכזית והירושלמי עונה שזה בכזית וכ"ז לשיטתו כנ"ל וצ"ע

ובפשוטו מעיקר הדין קי"ל שאין בילה רק יין ושמן ויש ראשונים שקמח וקמח זה גם לח בלח והגר"א פסק שזה לא לח בלח ולעניין שאור בעיסה מובא בזה מחלוקת בשו"ע ועיין מה שכתבנו בחלה ועיין חזו"א שגם כשיש בילה זה אם עירב טוב

ב]**אמר ר"י אימתי בזמן שמתנה מרובה וכו'**: בביאור כונתו הרמב"ם ביאר שהכונה דוקא אם נותנים כולם הרבה שאז הם לא קמצנים ומסתמא עישרו אבל אם חלק נותנים קצת וחלק הרבה לא הקילו לסמוך על בילה והרדב"ז נקט בדעתו שאם כולם נותנים קצת גם עוזר בילה ויש מקום לומר שאז גרע דיש יותר מקום לחוש שאחד עישר ואחד לא, עיין דרך אמונה שדן בזה אמנם הר"ש ביאר אחרת שדוקא אם נותנים כולם אותו דבר וצ"ב החילוק וצ"ל שאם אחד נותן יותר יש מקום לומר יותר שזה ממנו ועין שנות אליהו וחזו"א

**משנה ו-ז**

א]מבואר במשנה שקונה מהסיטון בשני פעמים לא יפריש מאחד על השני ומשמע שאם קונה בפעם אחת יכול להפריש ולא חוששים אולי יש כאן תערובת משני בני אדם ועיין מאירי בב"מ שהביא שיש מפרשים שזה דוקא אם המוכר חבר שהוא נזהר לא לערב כדי שיוכלו לעשר מאחד על השני אבל בע"ה חוששים שעירב אמנם הוא עצמו כתב שלא חוששים ועיין רמב"ם לעניין בעה"ב שהיו מביאים לו מגינות אחרות שמבואר במשנה שאין לעשר מקניה על קניה שכתב שאם קנה פעם אחת יכול להפריש מאחד על השני ודייק מזה בחזו"א סי' ט"ו סקט"ו שבעלמא לא חוששים שזה מעורב והטעם שאין דרך בני אדם לערב שני תבואות אמנם אם זה מצב שיש חשש וודאי אסור וכמבואר בירושלמי לעניין יין ע"ש

ב]עיין חזו"א שם לעניין התליות הנ"ל כגון לר' יהודה כשקונה באותו יום או כשקונה מהסיטון בפעם אחת או הדין שמועיל בילה בתמרים מ"ה האם זה דוקא בדמאי או גם כשקונה מהחשוד או מעכו"ם שקונה מישראל חשודים וכתב כיון שמעיקר הדין אפשר להתיר א. מצד ס"ס אולי שניהם מעושרים ואולי שניהם לא מעושרים ב. ע"פ רוב יש או רובם מעשרים או רובם לא מעשרים ולא מצוי שיהיה מחצה על מחצה וכן בזמן הזה דרבנן ולקוח כה"ג זה דרבנן ומעשר ירק דרבנן אפשר לדון שדין המעשר הוא כדין דמאי ויש לזה קולות של דמאי ע"ש וכן עיין סימן י"ג סק"ח

ג]מבואר במשנה שנאמן הסיטון לומר שזה מאדם אחד עיין חזו"א שלשיטת הראב"ד שהחשוד על הדבר לא נאמן גם לאחרים ובע"ה הרי מודה הר"מ עיין סוף פ"ד שהארכנו בזה א"כ למה הוא נאמן וצ"ל שמדובר בחבר אלא שצ"ע א"כ מה החידוש ועוד דבירושלמי מובא שגם אם יש לו נגיעה להשביח מקחו הוא נאמן ובחבר זה פשיטא ויתכן שכיון שדמאי זה דרבנן סמכו חז"ל דבזה הם לא משקרים וצ"ע

ד]מבואר במשנה שאם מוכר מגינותיו מעשרים מאחד על השני עוד מבואר שגם אם אנשים אחרים כולם סומכים עליו על המעשרות דהיינו שמסרו לו שהוא יעשר אפשר לעשר מאחד על הכל וצ"ע למה לא חוששים אולי הוא שולח את פועליו לעשר ויש כאלו שעישרו ויש כאלו שלא עישרו והרי כיון שהם פועלים ע"ה אי אפשר לסמוך עליהם שעישרו וצ"ל שהדרך היה שהוא הפריש ולפ"ז אם ישתנו הדברים כגון בזמנינו וודאי הדין לא כך

**משנה ט**

א]מבואר במתניתין דמפרישים מעכו"ם על ישראל ובתוספתא מבואר שאיכא תנאים שחולקים והירושלמי ביאר שמחלוקתם האם יש קנין ובבלי מבואר שמחלוקתם האם מירוח עכו"ם פוטר והנה לבבלי צ"ל שהעכו"ם קנה מישראל לאחר שליש ועשה מירוח והנה צ"ב מה הנידון שיפרישו מהעכו"ם על ישראל הרי זה לקוח ותוס' תירצו שמדובר שמפריש מהישראל על העכו"ם אמנם כל זה אם כה"ג לא צריך להגיע לשליחות ויתכן שבאמת יהיה גם פטור לקוח ונפק"מ אם זה חד דרבנן או תרי דרבנן אמנם יתכן שזה גדל קצת אצל העכו"ם שכה"ג אין כאן לקוח עיין זרעים סי' ד סקי"ט מה שכתבנו בזה

ב]עיין זרעים סימן א סק"ב בביאור הירושלמי לעניין והארץ לא תמכר וכו'

ג]עיין ירושלמי כאן אריכות בדין תבואה שגדלה אצל עכו"ם לענין חובת נתינה ועיין זרעים סימן ג' שהארכנו בזה ועיין גר"א כאן שהכונה שזה חייב מדרבנן מצד גזירת מירוח עכו"ם ובכה"ג אין דין נתינה ולדבריו מבואר שגם תרומת חו"ל אין דין נתינה אמנם עיין חזו"א סימן ח סק"ז שהביא גמ' בבכורות שיש דין כהן המסיע חזינן שיש דין נתינה

ד]בדין מירוח עכו"ם עיין זרעים סימן ב שהארכנו בזה

ה]עיין לעיל מ"ג סק"ד

**משנה י**

א]עיין ראשונים דהטעם דמשאינו נקוב על הנקוב זה תרומה ולא צריך לחזור ולעשר על זה כיון דמדאוריתא זה לא טבל הקילו בזה ועיין רעק"א שהקשה הרי מהנקוב על שאינו נקוב מותר לאכול את האינו נקוב חזינן שגם בדאוריתא כלול הדרבנן ושיך להפריש שזה יתקן כלפי הדרבנן וא"כ ה"ה כאן כלפי הדרבנן הנקוב מתוקן ולכן חל על האינו נקוב תרומה וע"ש שדן שמעיקר הדין זה טעות ולא חל והנה יש עוד לשונות בראשונים שזה לא תרומה מעיקר הדין ויתכן שכיון שכאן למעשה זה לא מועיל לא שייך שם תרומה מדרבנן ונפק"מאם עישר מדרבנן על הדאוריתא ואחרי זה הוא נהיה לקוח בצורה שזה פוטר וזה רק חייב מדרבנן דלפי רעק"א זה מתוקן ולפי לשונות הראשונים לכאורא זה לא מתוקן ועיין מה שכתבנו בזה סימן בעניין מעשר בשבת סק"ט

ב]עיין ראשונים ביבמות שמהנקוב על שאינו נקוב צריך להפריש עליו דוקא ממקום אחר והטעם גזירה דרבנן שלא יתירו את השירים

ג]עיין חזו"א שמהנקוב על האינו נקוב אסור להפריש מהתרומה על דאוריתא אחר כי הוא פוטר טבלו בממון כהן ולכן המשנה נקטה רק שיפריש עליו ממקום אחר ולכאורא תיפו"ל מצד שביחס לדרבנן זה עושר

ד]מבואר במשנה שאין להפריש מהנקוב על שאינו נקוב וכן איפכא ועיין חזו"א הובא בדרך אמונה בבה"ל פ"א מתרומות שהקשה שהר"מ העתיק דין זה והרי תרומה בזמן הזה דרבנן א"כ הכל זה רק חיוב דרבנן ולמה אין להפריש מאחד על השני ובפשוטו היה מקום לומר שזה תרי דרבנן על חד דרבנן אמנם ע"ש שכתב שכיון שחיסרון עצין שא"נ שזה לא א"י וזה אותו חיסרון של בזמן הזה א"כ אן כאן שני דרבנן ולא הבנתי מה שיישב שם אמנם לכאורא החיסרון של עציץ שא"נ הוא לא רק מצד שזה לא א"י אלא גם שזה לא סוג גידול שמחיב שזה לא גידולי קרקע ואין זה דרך גידול וא"כ יש לדון שזה חד דרבנן על תרי דרבנן וצ"ע בזה

משנה י"א

א]מבואר במשנה שמהדמאי על הדמאי יחזור ויתרום ועיין ירושלמי שדייק דהמשנה לא אמרה שגם על הדמאי עצמו יחזור ויוציא עליו ממקום אחר והטעם דעל דבר שיש עליו הנהגה של תרומה לא גזרו דמאי ומבואר שגם אחרי שזה חל הוא נפקע ועיין לעיל מ"א