כיבוד כב רמג
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור כב'**

**הדינים הנידונים:**

* דין קדימה בסחורה לת"ח,
* קדימה לת"ח בדין, א. הטעם. ב. אם זה גם בקרובו. ג. שלוחו ד. כשהוא נתבע. ה. בזה"ז.
* חיוב קדימה לת"ח גם בשאר דברים.
* האיסור לבזות אותו ואת דברי תורתו.
* איסור לבזות הממונים על הקהל.
* שלא להשתמש בתלמידי חכמים.

*יורה דעה*

*סי' רמג, ד-ו*

**כבוד רבו ות"ח**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף ד] תלמיד חכם שיש לו סחורה למכור לא היו מניחין לשום אדם למכור מאותה סחורה עד שימכור הוא תחלה את שלו, ודוקא דליכא גוים דמזבני אבל אי איכא גוים דמזבני לא, דהא לית רווחה לצורבא מדרבנן, ואפסודי להנך בכדי לא מפסדינן.

## דין קדימה במכירת סחורה לת"ח

עובדא היא בב"ב (כב.) גבי רב דימי מנהרדעא, שנותנים קדימה לת"ח למכור, וכל אדם לא ימכור סחורתו עד שהוא ימכור את שלו. אלא שכתב השו"ע שכשיש מוכרים וקונים גויים אין לו קדימה, שהרי הם לא ישמעו לנו, ונמצא שאנו מפסידים את שאר המוכרים הישראלים בכדי. מיהו כל זה דוקא בדבר שמוכרים גם לגויים, אבל אם הוא דבר שמוכרים רק ליהודים כגון ספרי קודש או שאר דברים שאין הגויים קונים, חוזר הדין שת"ח קודם [כן הביא הפת"ש חו"מ סי' קנו סק"ו בשם הכנסת הגדולה, עפ"י תשובת הרמ"א סי' י']. ונראה פשוט דכל זה דוקא אם כו"ע צייתי דינא, דאל"כ חוזר הדין להיות כמו במקום שיש קונים גויים.

[סעיף ה] תלמיד חכם שיש לו דין עם אחר ועומד לפני הדיין, ויש שם בעלי דינים אחרים שקדמו לפניו תחלה, מקדימים דינו של ת"ח, ומושיבין אותו.

## להקדים ת"ח לדין

ודין זה מבואר גם בחו"מ (סי' טו ס"א) שצריך להקדים דין של תלמיד חכם אפילו בא לבסוף. וכתב שם הרמ"א 'ואם הת"ח בעצמו לפני הדיינים, אפילו פתחו כבר בדין אחר דנין אותו תחלה, שלא יתבטל מלימודו, אבל אם קרובו בא לדין, אם פתחו בדין אחר אין צריכין לפסוק, ואם לאו צריכין לדון אותו תחלה משום כבוד החכם'.

ומבואר מדברי הרמ"א שיש ב' טעמים לקדימה של הת"ח, שיש דין קדימה משום כבודו, וזה שייך גם בקרובו של ת"ח. ויש עוד טעם להקדימו כדי שלא יתבטל מלימודו, וזה שייך רק בת"ח עצמו.

## אם יש דין קדימה לקרובו של ת"ח

ודין זה שכתב הרמ"א להקדים קרובו, הוא על פי מה שמצינו בכתובות (קה:-קו.) שאחד בא לדון אצל רב ענן, ולא רצה רב ענן לדונו מפני שנתן לו מתנה, ושלח לרב נחמן שידון אותו מפני שהוא פסול לדונו, ורב נחמן הבין שהטעם שפסל רב ענן את עצמו מלדונו הוא מחמת שהוא קרובו, ולכך הקדים דינו לשל יתמי, ומחמת זה נסתתמו טענותיו של בעל דינו. ועיי"ש בגמרא דאיתא שנענש רב ענן ע"ז, שאף שאליהו היה רגיל אצלו, אחר אותו מעשה פסק מלבוא אליו.

והנה הריטב"א שם הקשה, דלכאורה עולה מזה שאין להקדים מחמת כבוד ת"ח, שהרי מחמת זה נסתתמו טענותיו, ואילו בגמרא בשבועות (ל.) מבואר שת"ח קודם לדין, וחזינן שאין חוששים שמא יסתתמו טענותיו. ותירץ הריטב"א בתחילה שאם מקדים ת"ח אין חשש שיסתתמו טענותיו, שהרי מבין הוא שמקדימים אותו משום כבוד התורה, אבל במעשה דרב ענן הרי באמת לא היה ת"ח ולא קרובו של ת"ח, ולכך כשראה שמקדימים אותו נסתתמו טענותיו [כן כתב הב"י בשם הריטב"א וכן הגירסא בריטב"א לפנינו, מיהו הב"ח (חו"מ שם) גרס בדברי הריטב"א שכיון שלא היה התלמיד חכם אלא רק קרובו לכך נסתתמו טענותיו, וכדלהלן. ועי' בריטב"א בשבועות (שם) שכתב בתירוץ אחד כהב"ח ובתי' השני כהב"י]. ואח"כ כתב הריטב"א בשם רבו לחלק בין ת"ח עצמו שמקדימים אותו אף כשהתחיל הדין, כדי שלא יתבטל מלימודו ומשום כבודו, אבל קרובו של ת"ח אין כבודו אלא מדרבנן, ולכך אין להקדימו לאחר שפתחו כבר בדין, עיי"ש.

וברמ"א מבואר שנקט כדברי הריטב"א ורבו של הריטב"א שיש להקדים אף לקרובו של ת"ח. אלא שהב"ח (חו"מ שם) חלק על הרמ"א, שהרי מבואר שרב ענן נענש ע"ז, וע"כ שבאמת אין דין קדימה לקרובו של ת"ח (ועי' לעיל שנחלקו בגירסא בריטב"א]. ובאחרונים מצינו מחלוקת גדולה בזה, שדעת הסמ"ע (שם סק"ה) והט"ז (על הרמ"א שם) וכן נראה דעת הש"ך (שם סק"ב), וכן התומים (שם סק"ב) והנתה"מ (שם סק"א) ותרומת הכרי (שם סק"א), וכן משמע גם בגר"א (שם סק"ד) שבאמת להלכה יש דין להקדים אפילו כבודו של קרובו של ת"ח, וכמו שמשמע להדיא בריטב"א וכמו שפסק הרמ"א.

אולם דעת הב"ח (שם) והכנה"ג (שם הג' ב"י אות א) שאין להקדים את קרובו של ת"ח, ועי' בפת"ש (שם סק"ב) שהביא מהשבות יעקב שגם הוא חלק על הרמ"א.

## יש מחלקים בין בא הקרוב מעצמו או שביקש הת"ח בשבילו

והברכי יוסף (חו"מ שם אות ב) הכריע שאין דין להקדים קרובו של ת"ח, דדוקא שם שרב ענן ביקש בעדו לכך יש להקדימו משום כבוד הת"ח, אבל אם אין הת"ח מבקש בעדו, לא מצינו בכל הש"ס דין לכבד קרובו של ת"ח, וכן פסק הערוך השולחן (שם דין א).

## שלח הת"ח שליח שידון בשבילו

ומבואר ברמ"א שהטעם שיש דין להקדימו אף לאחר שהתחילו לדון הוא משום ביטול תורה, והתומים (שם סק"ג) והנתה"מ (שם) כתבו דממילא כל זה שייך דוקא אם הת"ח בעצמו בא לדון, אבל אם שלח שליח שידון במקומו, אין בזה משום ביטול תורה אלא רק משום כבודו של ת"ח ועל כן יש לו דין קדימה רק עד שפתחו בדין אבל לאחר שכבר פתחו בדין אין להקדימו.

## איך מקדימים ת"ח הא יש חשש לסתימת טענות

והטעם שלא חששו לסתימת טענותיו של זה שבא לדון עם הת"ח, בריטב"א כתב סברא דיודע שמקדימים אותו מחמת שהוא ת"ח ולא מחמת שהדיין מעדיפו, ויש שכתבו שכיון שעשה הוא לכבד את הת"ח, במקום עשה לא חששו לסתימת טענותיו [ועי' בשערי תשובה לרבינו יונה ש"ג אות קמז ולהלן שהאריך הרבה בגדול החיוב לכבד ת"ח].

## אם הת"ח הוא הנתבע

וטעם זה שכתב הרמ"א להקדים את הת"ח משום ביטול תורה יש בו נפק"מ לעוד כמה דינים, דהנה באחרונים (עי' תומים ונתה"מ חו"מ שם) כתבו שדוקא אם התובע הוא ת"ח יש לו דין קדימה, אבל הנתבע אף אם ת"ח אין דין להקדימו, כי דוקא בתובע שרוצה את הדין, טובה הוא לו שמקדימים אותו. וכ"כ הפת"ש (שם סק"ג) בשם השבות יעקב. מיהו הברכי יוסף (שם אות ה) חלק על זה שאין לחלק בין תובע לנתבע דגם זה טובה לו שמקדימים אותו, והוסיף (וכ"כ תרומת הכרי שם) שכיון שכתב הרמ"א שיש להקדים את הת"ח משום ביטול תורה, א"כ גם שהוא נתבע שייך טעם זה.

## אם שייך דין קדימה לת"ח בזה"ז

ועוד נפק"מ בדין זה שצריך להקדימו שלא יתבטל מלימודו, דכמה אחרונים כתבו שלא שייך דין תלמיד חכם בזמן הזה, וכמו שמבואר בסמ"ע (שם סק"ד) על מה שכתב השו"ע שיש דין להפך בזכותו של ת"ח שלא שייך דין זה בזה"ז, כיון שאין לנו מי שבגדר תלמיד חכם שליו נאמר דין זה. והב"ח (שם אות ב) ס"ל שאף בזמנינו שייך דין זה, 'דמשום חיבת התורה והמצות צריך דיין להשתדל בכל צורבא מרבנן לדונו יפה ולעיין בדבריו שלא יהא נעלם מעיניו זכותו מה שהוא על פי הדין'. ובפת"ש (שם סק"א) הביא הרבה אחרונים שסוברים ששייך דין זה גם בימינו, כיון שהוא כבוד ת"ח, וראוי גם בזמן הזה לכבד ת"ח ועיי"ש בתומים שכתב ז"ל 'ואדרבה בדור יתום בעוונותינו הרבים חובה עלינו לסלסל ולרומם הוגי תורה ולעשות חיזוק ביותר, כי מאז אשר חדלנו לחלוק יקר וכבוד ללומדי תורה לשמה כראוי, מאז פסקו הוגי דת ה' על בוריה, ותיפוק תורה כי אין משען ומשענה, וחשבו כל אפי שוים כעם ככהן. ולכן יותר יש להתאמץ בזה וכל דכוותיה'.

והברכי יוסף (שם אות ג) האריך בזה הרבה, וכתב בסו"ד דמ"מ לעניין הדין להקדים את הת"ח זה ודאי שייך בזמן הזה, שהרי מבואר ברמ"א שיש טעם להקדימו כדי שלא יתבטל מלימודו, וא"כ פשוט שזה שייך גם בזה"ז, וא"כ כל ת"ח אשר שם לבו לשקוד על תלמודו אף בזמנינו דין הוא להקדימו שלא יתבטל מלימודו.

## חיוב להקדים ת"ח גם בשאר דברים בחנות ובאוטובוס וכדו'

ומעתה לפי זה יש חיוב להקדים ת"ח בכל מקום בין בחנות ובין באוטובוס וכדומה, ואף בדבר שאין שייך כל כך להקדים מחמת כבודו מ"מ תיפו"ל משום ביטול תורה [מ"מ נראה שזה דוקא במי שהוא ת"ח ולומד בשקידה בכל זמן, אבל כשאינו בגדר זה רק עכשיו שם פניו ללמוד תורה, בזה לא מצינו שיש חיוב להקדימו].

וזה אין לומר שאי"צ להקדימו מחמת ביטול תורה, משום שיש לו אפשרות בזמן שממתין ללמוד איזה דבר או לחשוב בלימוד, שהרי זה מבואר כאן להדיא שאנו מקדימים את הת"ח לדון קודם משום ביטול תורה, ולא אמרו שילמד בשעה שממתין, ועל כרחך שכיון שאינו באכות כמו במקום לימודו, לכך חשיב ביטול תורה [ועי' ברמב"ם במורה נבוכים (פרק נא) שכתב על האבות הקדושים שמכח קרבתם להי"ת גם עסק מלאכתם היה בדביקות, אבל משמע ברמב"ם שרק האבות הקדושים הצליחו לבא לדרגא זו, שאין אדם יכול לעסוק במלאכתו ולהדבק להי"ת באותו מעלה שעושה הוא כן בשעת לימודו בבית המדרש].

[סעיף ו] עון גדול הוא לבזות תלמידי חכמים או לשנאותן, וכל המבזה את החכמים אין לו חלק לעולם הבא, והוא בכלל כי דבר ה' בזה.

## האיסור לבזות ת"ח

והגר"א ציין לזה את הגמרא בשבת (קיט:), דאיתא שם א"ר יהודה לא חרבה ירושלים אלא בשביל שביזו בה תלמידי חכמים, שנאמר 'ויהיו מלעיבים במלאכי האלוקים ובוזים דבריו ומתעתעים בנביאיו'. ועיי"ש בגליון הש"ס לרע"א, שכתב לפרש שמלאכי האלוקים זה ת"ח, על דרך שאמרו בנדרים (כ:) מאן מלאכי השרת רבנן. וכן יש באגרות חזו"א (יג, לג) שת"ח כשהוא שקוע בלימוד נעשה כמלאך. ובגמרא בקידושין (לג:) מצינו דאמר ר' אלעזר אין ת"ח רשאי לעמוד מפני רבו בשעה שעוסק בתורה, וכתב רש"י לפי שעסוקים בדבר הלכה נעשים כתורה עצמה [ואף שלייט עלה אביי, לכאורה אינו חולק על זה שהעוסק בתורה הוא במעלה גדולה]. אולם הרמב"ם (הל' ת"ת פ"ו הי"א) כתב כלומר בוזים מלמדי דבריו, והיינו ת"ח. ומבואר דעתו שלמדו כן מ'בוזים דבריו'. ועוד דרשה הביא הרמב"ם שאמרה תורה אם בחקותי תמאסו מלמדי חקותי תמאסו.

## איסור לבזות דברי תורתו

ועי' בחפץ חיים (הל' לש"ה כלל ח אות ט) שכתב ש'איסור של המבזה תלמיד חכם הוא אפילו אם מבזה אותו בעצמו, וכל שכן שאסור לבזות את דברי תורתו'. ולפי דברי הרמב"ם מובן היטב, שהרי עיקר הלימדו הוא מזה שבוזים דבריו, וחוקותיו.

ועיי"ש בבאר מים חיים (אות כג) שכתב שמה שמצאנו בחז"ל ובדברי רבותינו שאחד מקנטר לחבירו, היינו כדי להעמיד הדת על תילה, לפי שראו שהדבר אינו מוסכם להלכה וכדי שלא יסמכו העולם על זה ויצא מכשול מזה על כן כתבו מה שכתבו, ומבואר שאם עושה כן לצורך שרי, אבל בלא זה צריך ליזהר בכל גנאי.

## אסור לבזות חברו בפני ת"ח

ועי' בגליון מהרש"א שהביא דין נוסף מהגמרא בסנהדרין (צט:) שהמבזה את חברו בפני ת"ח אין לו חלק לעולם הבא.

## יש איסור לבזות הממונים על הקהל

עוד כתב הגליון מהרש"א שהממונים על הקהל אסור לבזותם כדין תלמיד חכם, והביא כן מהש"ך בחו"מ (סי' תכ סק"ט), ושם ציווה הש"ך לעיין בשו"ת מהר"י לבית לוי (סי' מח (כט)), שהאריך בזה הרבה, ועיי"ש שעיקר טעמו משום שהממונים מקיימים מצוה בשעה שהם עוסקים בצרכי ציבור, ומצינו בגמרא (קידושין לג.) שחביבה מצוה בשעתה, ולכך בעלי אומנויות עומדים בפני מביאי ביכורים ולא בפני ת"ח, כיון שמביאי ביכורים מקיימים באותה שעה מצוה. וא"כ גם בממונים על הקהל, בשעה שהם עוסקים בעניני הקהל ומלאכת הקודש הוה ליה כעוסק במצוה, דאין לך מצוה גדולה מזו לפקח בצרכי צבור, וממילא הם עדיפים מתלמידי חכמים.

## דברי הרמב"ם בשיעור החומר של ביזוי ת"ח

והנה ברמב"ם בהלכות תשובה (פ"ג הי"ד) אחר שמנה כל אלו שאין להם חלק לעולם הבא, הוסיף וכתב שיש עברות קלות מהם שאמרו חכמים ש'הרגיל בהם' אין לו חלק לעולם הבא, ומנה שם את עוון ביזוי ת"ח, ומבואר שדוקא ברגיל לבזות אין חלק לעולם הבא, אבל אם פעם אחת עשה כן אף שהיא עבירה מ"מ אינו בכלל אלו שאים להם חלק לעוה"ב.

**ואסור לשמש במי ששונה הלכות, וכ"ש במי ששונה תלמוד שהוא הגמרא, ויקדים לשמש במי ששונה הלכות קודם שישמש במי ששונה גמרא**.

## האיסור להשתמש בת"ח

והוא מהגמרא במגילה (כח:) דאשתמש בתגא חלף, והיינו דאסור להשתמש במי ששונה הלכות, ואיתא שם מעשה בריש לקיש שבא למקום שהיה שלולית מים ולא היה יכול לעבור, ובא אדם והרכיבו על כתיפו, ושאלו ריש לקיש אם למד תורה ואמר לו ששנה ד' סדרי משנה, וביקשו ריש לקיש שיזרקו למים מפני שאסור להשתמש בו. ואמר לו אותו אדם שהוא רוצה להרכיבו כדי שילמדו ריש לקיש תורה, ולימדו ריש לקיש.

והברכי יוסף (להלן סי' רמו אות כב) כתב שאם לימדו הלכה ממילא הלה צריך לכבדו, ויכול להשתמש בו, ובזה ביאר מה דניח"ל לריש לקיש מה שלימדו איזה הלכה. מיהו בבניין ציון (סי' פג) כתב שאין לזה סברא, דהשימוש בו הוא כמו שמבזה אותו, ואיך שרי לבזותו מחמת שלימדו איזה הלכה, ומה שמצינו שתלמיד לפני רבו משמשו כעבד זה דוקא ברבו מובהק. והוא כתב לבאר שכל שעושה את השימוש לצורך הלימוד שרי, ולכך כשאמר לו אותו אדם שהוא נושאו עבור שישמע ממנו תורה אז שרי להשתמש בו.

וע"ע בברכי יוסף (שם) שהביא שיש אומרים שמהני מחילה לזה, אבל הברכי יוסף חולק שכיון שהוא משום כבוד התורה כמו אמרו דאשתמש בתגא היינו בכתר תורה, ואיך ימחול ע"ז. ועי' בבנין ציון (שם) שכתב שיש גם להוכיח ממעשה דר"ל דלא מהני מחילה, שהרי אותו אדם עשה כן מעצמו ובודאי מחל ואעפ"כ לא רצה ר"ל לקבל ממנו.