טו - בדין מלאכה ע_י אחרים בחוה_מ ובימי אבלו
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן טו**

**בדין מלאכה ע"י אחרים בחוה"מ ובימי אבלו**

**א**

א] **מו"ק י"א ב',** פתח באבל וסיים במועד, א"ר שישא ברי' דרב אידי זאת אומרת דברים המותרין במועד אסורין בימי אבלו, ופירש"י, ז"ל, דברים המותרין במועד כגון קורה ראשונה שמותר לו לטעון הוא בעצמו בחוה"מ אסור לו לטעון בימי אבלו אבל אחרים עושין לו, עכ"ל.

**ובטעם** הא דשאני דין ימי אבלו שאסור במלאכת דבר האבד מדין חוה"מ דמותר במלאכת דבר האבד, כתב הרא"ש בסימן ד', ז"ל, והא דמחמירין טפי באבל מבחוה"מ דאבל אסור לעשות בדבר האבד לעצמו וכו' נראה לי הטעם משום דבימי אבלו אפשר שיעשה ע"י אחרים לכן לא רצה להקל שיעשה תוך ג' הוא בעצמו אפי' בדבר האבד משא"כ בחוה"מ דהכל אסורין בעשיית מלאכה, עכ"ל.[[1]](#footnote-1)

**ובגל'** הגרע"א ביו"ד סימן שצ"ט ס"ב כתב לפרש בזה, ז"ל, דבאבילות כיון דאפשר ע"י אחרים "ולהם היתר גמור" משו"ה אין מקילין ע"י עצמו, עכ"ל, ולכאו' מכוון דבריו דאף דגם בימי אבלו אין מלאכתו נעשית ע"י אחרים, כדתניא במס' שמחות פ"ה ה"א דכשם שהוא אסור לעשות כך אחרים אסורין לעשות לו, וכ"ה מבו' בכולה סוגיין, אין האיסור אלא על האבל שלא יעשו את מלאכתו, אך לדידהו ליכא איסורא, וע"כ לא הותר שיעשה האבל עצמו מלאכה בדבר האבד, כיון דאפשר ע"י אחרים דליכא איסורא לדידהו, ומשא"כ בחוה"מ דאיכא איסורא לדידהו.

**אך** קשיא טובא ע"ז כמשה"ק הרש"ש בהגהתו על הרא"ש, דכ"ה דבימי אבלו מצי לעשות מלאכה ע"י אחרים, ה"נ בחוה"מ מצי לעשות מלאכה ע"י נכרי, וא"כ מ"ש דבחוה"מ מותר במלאכת דבר האבד אף דאפשר ע"י נכרי, ובימי אבלו אסור במלאכת דבר האבד משום דאפשר ע"י אחרים, - והיינו דאף דאסרו חכמים גם אמירה לנכרי, הרי גם בימי אבלו אסרו שתיעשה מלאכתו אף ע"י אחרים, ואפ"ה לא התירו לו לעשות בעצמו כשאפשר ע"י אחרים.

ב] **וביותר** צ"ע בזה במש"כ בתשו' רשב"ש סימן רי"ד, ז"ל, לפי שבחוה"מ כלם אסורים בעשיית מלאכה "ואפי' בנכרי אמרינן וכו' כל שאסור לעשותו אסור לומר לנכרי לעשותו", לפיכך כשהתירו מלאכת האבד לכל התירוה ומאי חזית דבעל המלאכה לא יעשנה ואחרים יעשוה בשבילו, אבל באבל הוא לבדו אסור בעשיית מלאכה וכו"ע שרי, ובמלאכתו כיון שהיא דבר האבד ואפשר לעשותה ע"י אחרים לא תעשה על ידו, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהא דבחוה"מ הותר במלאכת דבר האבד ולא אמרינן דיעשה ע"י נכרי, הוא משום דכל שאסור לעשותו אסור לומר לנכרי לעשותו.

**וקשיא** טובא לפ"ז דא"כ מ"ט בימי אבלו אמרינן דיעשה ע"י אחרים, הרי אף בימי אבלו אסור לומר לאחרים לעשות מלאכתו.[[2]](#footnote-2) ואפ"ה לא התירו שיעשה בעצמו מלאכת דבר האבד משום דיכול לעשות ע"י אחרים, וא"כ מ"ט בחוה"מ התירו לעשות בעצמו אף שיכול לעשות ע"י נכרי.

ג] **והנה** הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, תניא וכו' דברים שעושין לאבל בימי אבלו, פי' שעושין לו אחרים אבל הוא אינו עושה ואפי' אין לו מי שיעשה וכו', דאי ס"ד מודו רבנן לרשב"ג ורשב"ג מפרש הוא א"כ מאי רבותא דמועד טפי מאבל דתניא כותיה דרב שישא, ואי משום דבמועד עושה ע"י עצמו ואפי' יש לו מי שיעשה לו, זה אינו לא קולא ולא היתר דכיון דבמועד כל העולם אסורין בעשיית מלאכה מה לי הוא מה לי אחרים, אדרבה בדידי' שהוא בעל הממון יש להתיר יותר, דאלו באבל הוא לבדו האסור בעשיית מלאכה ואין אחרים נאסרין אלא בשלו ואמטולתי' וכל היכא דאפשר באחרים ראוי הוא לאסור ע"י עצמו וכו', עכ"ל.[[3]](#footnote-3)

**וגם** בדבריו יש להעיר, דאם כל היכא דאפשר באחרים ראוי לאסור ע"י עצמו, מ"ט בחוה"מ הותר במלאכת דבר האבד אף דאפשר לו לעשות ע"י נכרי.

**ב**

ד] **ונראה** לישב, דהנה בעיקר הא דאסור האבל לעשות מלאכתו ע"י אחרים, נראה דנחלקו בזה רבוותא, דהנה המרדכי בסימן תתנ"א כתב בשם ר"ת דכיון דבמלאכת חוה"מ אינו אומר לנכרי ועושה כ"ש באבל דחמיר טפי,[[4]](#footnote-4) וכ"כ הרמ"א ביו"ד סימן ש"פ ס"ה דאסור לעשות מלאכתו אף ע"י נכרי,[[5]](#footnote-5) ובפשוטו מבו' מדבריו דהא דאסור האבל לעשות מלאכתו ע"י אחרים, הוא משום שעושה האחר בשליחותו וחשיב כמו שעושה האבל עצמו, וה"נ אסור לעשות ע"י נכרי משום איסורא דאמירה לנכרי.

**וכ"כ** הגר"ז בקו"א בסימן רס"ג סק"ח דהא דאבל אסור לעשות מלאכה ע"י אחר, הוא משום איסור אמירה ומשום דחשיב האחר כשלוחו, ועיי"ש שהק' מזה ע"ד הסוברים דישראל שקיבל שבת מותר לומר לישראל אחר שלא קיבל שבת לעשות מלאכה, דא"כ מ"ט אבל אסור לומר לחבירו לעשות מלאכה אע"פ שלחבירו מותר, ועיי"ש מש"כ בזה, וכ"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות סט"ו דכל דבר שאסור לעשות בשבת ובחוה"מ אסור ע"י אמירה לנכרי וה"ה באבל דאסור לומר לנכרי או לאחרים שיעשו מלאכה בדבר שלו.

ה] **אמנם** הנה בחי' תלמיד הרי"מ בסוגיין כתב בתו"ד, ז"ל, וגבי מועד אין לחלק בין ע"י עצמו לע"י אחרים דמועד חייל אכל ישראל, ואילו ע"י נכרי נמי מיתסר דהאמרינן לקמן כל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, עכ"ל.

**ומבו'** להדיא בדבריו דל"ד הא דאסור לעשות מלאכה בחוה"מ אף ע"י נכרי, מהא דאסור לעשות מלאכה בימי אבלו ע"י אחרים, וע"כ הוא דבמועד אין לחלק בין ע"י עצמו לע"י אחרים וע"י נכרי, ובימי אבלו יש לחלק בין ע"י עצמו לע"י אחרים, וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"ש שהבאנו לעיל סק"ב.

ו] **ונראה** בביאורו, דבאמת אין לאסור בעשיית מלאכה בימי אבלו ע"י אחרים וע"י נכרי משום איסור אמירה, ומתרי טעמי, חדא, דדמי להא דקי"ל דישראל שקיבל שבת מותר לומר לישראל שלא קיבל שבת שיעשה מלאכה, וה"נ בימי אבלו דכוותה, דכיון דחבירו מותר בעשיית המלאכה, לי"ב לאיסור אמירה, וכמו שעמד בזה הגר"ז, ועוד, שהרי לא אסרו באמירה לנכרי באיסור דרבנן בשאר איסורים, כמש"כ הפר"ח בסימן תס"ח ס"א והגר"א שם, דמה"ט שרי לעשות מלאכה בער"פ אחר חצות ע"י נכרי,[[6]](#footnote-6) (וכן האריך בזה בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ס"ב, עיי"ש).[[7]](#footnote-7)

**ובע"כ** דהא דאבל אסור בעשיית מלאכה ע"י אחרים אי"ז כלל משום איסור אמירה, אלא הוא איסור בפנ"ע שאסרו חכמים שתיעשה מלאכת האבל ע"י אחרים, דכ"ה דאסרו שיעשה האבל עצמו מלאכה, אסרו ג"כ שיעשה מלאכה ע"י אחרים,[[8]](#footnote-8) וכ"כ השד"ח במערכת הא' אות קע"ג דהיינו משום דאיסור מלאכה לאבל הוא משום שלא יסיח דעתו, וגם כשעושה מלאכה ע"י אחר איכא היסח הדעת, וכ"כ בס' קובץ תשובות ח"א סו"ס נ"ד.

**ואשר** זהו מש"כ תלמיד הרי"מ דבחוה"מ אין לחלק בין ע"י עצמו לע"י אחרים וע"י נכרי, דכל שאסור לעשות בעצמו אסור אף לעשות ע"י נכרי, וכדתניא לקמן י"ב א' דכל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, ומשא"כ בימי אבלו דהא דאסור לעשות ע"י אחרים הוא איסור בפנ"ע שאסרו חכמים שתיעשה מלאכתו ע"י אחרים, הרי דאיסור זה קייל מאיסורו לעשות בעצמו, וע"כ אף דאיסור זה לעשות ע"י אחרים הותר בדבר האבד, מ"מ האיסור לעשות בעצמו לא הותר אף בדבר האבד.

ז] **ובזה** מתפרש היטב מש"כ הרא"ש דמה שאסרו במלאכת דבר האבד בימי אבלו הוא משום דאפשר שיעשה ע"י אחרים, ומשא"כ בחוה"מ דהכל אסורין בעשיית מלאכה, ואף דגם בחוה"מ יכול לעשות ע"י נכרי, והיינו משום דבחוה"מ כל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, ומשא"כ בימי אבלו דהאיסור לעשות ע"י אחרים הוא איסור בפנ"ע דקייל מאיסורו לעשות בעצמו, וע"כ לא התירו לעשות בעצמו כשאפשר שיעשה ע"י אחרים.

**ועד"ז** מתפרש מש"כ הריטב"א דלכו"ע לא הותר מלאכת דבר האבד בימי אבלו כשאפשר לעשות ע"י אחרים, משום דאין אחרים נאסרין אלא בשלו ואמטלותי' וכל היכא דאפשר באחרים ראוי הוא לאסור ע"י עצמו, ול"ד להא דהתירו מלאכת דבר האבד בחוה"מ אף שאפשר ע"י נכרי, והיינו משום דבחוה"מ כל שאינו עושה אינו אומר לנכרי ועושה, ומשא"כ בימי אבלו דהאיסור לעשות ע"י אחרים הוא איסור בפנ"ע, וכיון דאין האחרים נאסרין אלא בשלו ואמטלותי', ע"כ קייל איסורא דידהו מאיסורא דידי', וע"כ כל היכא דאפשר ע"י אחרים ראוי הוא לאסור ע"י עצמו.

**ג**

ח] **ובד'** ר"ת דהא דאבל אינו אומר לנכרי ועושה הוא משום איסור אמירה, צ"ב דמ"ש בזה איסור אמירה, הרי דמי להא דישראל שקיבל שבת מותר לומר לישראל אחר לעשות מלאכה,[[9]](#footnote-9) ועמש"כ בזה הגר"ז בקו"א שם.

**ונראה** די"ל בזה, דהנה למש"נ בדעת תלמיד הרי"מ ודעימי' דהא דנאסר באבל עשיית מלאכה ע"י אחרים הוא איסור בפנ"ע, יש להסתפק אם היינו דכל שעושה אחר את מלאכת האבל עובר האבל באיסור במה שנעשית מלאכתו ע"י אחרים, או היינו דהטילו חכמים את האיסור על עושה המלאכה, שנאסרו כל ישראל לעשות את מלאכת האבל.

**ויש** להוסיף, דמצינו גדולה מזו בד' הט"ז ביו"ד סימן ש"צ סק"ג שנקט בפשיטות דישראל שנוטל צפרנים לאבל עובר הנוטל באיסור נטילת צפרנים דאבל, דאיסור נטילת צפרנים אינו רק על האבל, אלא הוא על כל ישראל שלא יטלו צפרנים דאבל, ואף לדעת הרמ"א והש"ך שם דפליגי ע"ז, מ"מ באיסור מלאכה י"ל כן, דאסרו חכמים לכל ישראל לעשות את מלאכת האבל.[[10]](#footnote-10)

**ונפ"מ** בזה אם יש לאסור מכח זה לעשות מלאכתו ע"י נכרי, דאם הא דאסרו לעשות מלאכה ע"י אחרים הוי האיסור על האבל במה שנעשית מלאכתו ע"י אחרים, הרי דמכח זה יש לאסור אף לעשות מלאכתו ע"י נכרי, - אך אם הא דאסרו לעשות מלאכה ע"י אחרים הוי האיסור על עושה המלאכה, הרי דאין לאסור מכח זה רק בישראל העושה את מלאכת האבל, אך נכרי אינו מוזהר באיסור זה.

ט] **ולפ"ז** נראה די"ל בדעת ר"ת דמודה להך מילתא דעיקר הא דנאסר באבל עשיית מלאכה ע"י אחרים הוא איסור בפנ"ע שאסרו חכמים שלא תיעשה מלאכת האבל ע"י אחרים, דאלמלי כן ל"ה שייך בזה איסור אמירה, כיון דהמלאכה שעושה הישראל אחר אינה כלל מלאכה האסורה, וס"ל דהטילו חכמים לאיסור זה על עושה המלאכה שנאסרו כל ישראל לעשות את מלאכת האבל, וע"כ הי' בדין להתיר לעשות מלאכה ע"י נכרי, דנכרי אינו מוזהר באיסור זה, אלא דיש בזה לאיסורא דאמירה לנכרי, - דאחר שאסרו חכמים לכל ישראל לעשות את מלאכת האבל, תו כל שאומר לנכרי לעשות כן הו"ל כאמירה לנכרי לעשות מלאכה האסורה.[[11]](#footnote-11)

**וסמך** לזה הוא ממה שהוצרך ר"ת ללמוד מחוה"מ דבימי אבלו אינו אומר לנכרי ועושה, וצ"ב שהרי יש ללמוד כן מעיקר הא דאסור לעשות מלאכה בימי אבלו ע"י אחרים, וה"נ יש לאסור לעשות ע"י נכרי, דמאי נפ"מ בין אחרים שאינם אבלים לנכרי, - ובע"כ מזה כמש"נ, דהא דאסור לעשות ע"י אחרים, הוא משום שנאסרו כל ישראל לעשות את מלאכת האבל, ונכרי אינו מוזהר באיסור זה, אלא דאסור ליתן לו מלאכה לעשותה משום איסור אמירה לנכרי.

י] **ואמנם** כ"ז ניחא לדעת הסוברים דאסרו אמירה לנכרי באיסור דרבנן בשאר איסורים, אך לדעת הסוברים דלא אסרו אמירה באיסור דרבנן בשאר איסורים, בע"כ דהא דאסרו באבל לעשות מלאכתו ע"י נכרי, כמבו' בד' הראשונים לקמן בסוגיין שדנו לפרש לדינא דקבלנות באבל, והרי דאסור לעשות מלאכתו אף ע"י נכרי, הוא משום עיקר האיסור שנאסר באבל עשיית מלאכה ע"י אחרים, - ולפ"ז בע"כ דעובר האבל עצמו באיסור במה שנעשית מלאכתו ע"י אחרים, ומכח זה אסור שתיעשה מלאכתו אף ע"י נכרי.

**ד**

יא] **לקמן** י"ט ב' תניא דהקובר את מתו ב' ימים קודם הרגל מונה ה' ימים אחר הרגל ומלאכתו נעשית ע"י אחרים, וכן תניא לקמן כ' א' דקברו בתחילת הרגל מונה ז' אחר הרגל ומלאכתו נעשית ע"י אחרים, ופירש"י, ז"ל, ומלאכתו נעשית ע"י אחרים באותן ה' ימים שאין חמורין כ"כ כאילו היו סמוכין לקבורת מתו, משא"כ בימי אבלו ממש כדאמרינן לעיל דאין עושין לו בימי אבלו אלא דבר האבד, עכ"ל,[[12]](#footnote-12) ועמש"נ בזה באורך בסימן ט"ז?.

**ונראה** דזה מתפרש היטב למש"נ דאין לאסור מלאכה ע"י אחרים באבל משום איסור אמירה לנכרי, אלא הוא איסור בפנ"ע שאסרו במלאכה ע"י אחרים, וגם לדעת ר"ת דהא דאסור לעשות מלאכה ע"י נכרי הוא משום איסור אמירה, הוא רק אחר שנאסרו כל ישראל לעשות מלאכתו, וע"כ הוא דבאותם ימים שאינם חמורין כ"כ לא אסרו אלא לעשות מלאכה בעצמו, ולא החמירו שלא לעשות מלאכה ע"י אחרים.[[13]](#footnote-13)

**אך** אי נימא דיש לאסור מלאכה ע"י אחרים באבל משום איסור אמירה, צ"ב, דכיון דבאותם הימים אסור לעשות בעצמו, מ"ט מותר לעשות ע"י אחרים, ומ"ש משאר איסורים שנאסר בהן אמירה לנכרי, - וצ"ל שהקילו באיסור זה שלא לאסור בו אמירה לאחרים, וצ"ע.

1. אך התוס' לקמן י"ב א' כתבו לגירסת הרש"ש דבחוה"מ הקילו משום דהוי דאורייתא או כעין דאורייתא ואין לחוש שיבואו לזלזל בו, ועד"ז כתב תלמיד הרי"מ דהוא משום דחכמים עשו חיזוק לדבריהם יותר משל תורה, וכ"כ רי"ו בנתיב כ"ח ח"ב, ועמש"נ בסימן א'? סקי"ד לפרש בע"א לדעת הרמב"ן ולדעת הריטב"א, ועמש"נ עוד בזה בסימן ט"ז?. [↑](#footnote-ref-1)
2. והיינו דכיון דחזינן דבימי אבלו אף דאסור לומר לאחרים לעשות מלאכתו, מ"מ לא התירו לו לעשות מלאכת דבר האבד בעצמו, אלא עושה ע"י אחרים, א"כ מ"ט בחוה"מ התירו לו לעשות מלאכת דבר האבד בעצמו וא"צ לעשות ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-2)
3. ולפי דבריו נמצא דגם לרב אשי דשרי במלאכת דבר האבד בימי אבלו, היינו רק כשא"א ע"י אחרים, וכרשב"ג דברייתא דאם אין שם אומן אלא הוא יעשה, אך לדעת רב שישא ברי' דרב אידי דאסר הוא אף כשא"א ע"י אחרים, - ולדעת הרא"ש הוא להיפך, דגם לדעת רב שישא ברי' דרב אידי דאסר, הוא רק כשאפשר ע"י אחרים, אך שא"א ע"י אחרים מותר, וכמש"כ כן הרא"ש בסימן ד', ולפ"ז בע"כ דרב אשי דשרי הוא גם כשאפשר ע"י אחרים. [↑](#footnote-ref-3)
4. בסימן ט"ז? נתבאר ללמוד מדבריו דהא דדברים המותרין בחוה"מ אסורין בימי אבלו, הוא משום דהחמירו טפי בימי אבלו, וכמש"כ התוס' לקמן י"ב א' ותלמיד הרי"מ בסוגיין, - דאי נימא כמש"כ הרא"ש דהוא משום דאפשר ע"י אחרים, הרי דבעשיית מלאכה ע"י אחרים לא חמיר דין מלאכה בימי אבלו מדין מלאכה בחוה"מ, וגם למש"נ בסימן א'? סקי"ד לפרש בע"א טעם הא דלא התירו מלאכת דבר האבד בימי אבלו לדעת הרמב"ן ולדעת הריטב"א, אין ללמוד מזה דאבל חמיר טפי. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכ"ה מבו' מד' רש"י ועוד מקמאי שפירשו לדינא דלקמן י"ב א' בקבלנות במחובר וכו' דהוא בימי אבלו, והרי דאסור אבל לעשות מלאכה ע"י נכרי, דכיון דאיירי התם בקבלנות בשבת ויו"ט וחוה"מ בע"כ דאיירי בקבלנות דנכרי. [↑](#footnote-ref-5)
6. ושו"ר בנהר שלום בסימן תס"ח סק"ב שהק' כן ע"ד הסוברים דלא אסרו אמירה לנכרי באיסור דרבנן בשאר איסורים, מהא דאבל אסור לעשות מלאכתו ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-6)
7. והגר"א שם כתב דאף האוסרים לעשות מלאכה בער"פ אחר חצות ע"י נכרי, מודו דלא אסרו אמירה לנכרי באיסור דרבנן בשאר איסורים, אלא דשאני ער"פ דג"כ הוי בכלל מועד, ולפ"ז נמצא דבימי אבלו דליכא לה"ט, לי"ב לאיסור אמירה לנכרי לכו"ע, אך הגר"א שם כתב די"ל עוד דבכל איסור מלאכה גזרו אטו שבת, ולפ"ז י"ל דגם בימי אבלו גזרו אטו שבת ואסרו אמירה לנכרי.

   ואמנם יש להעיר בזה מד' המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ"א והשו"ע ביו"ד סימן ש"צ ס"ז דמבו' דהא דאסור אבל ליטול צפרניו ע"י נכרי הוא משום איסור אמירה לנכרי, עייש"ה, והש"ך שם סק"ד כתב דהוא משום דאמירה לנכרי אסורה גם בשאר איסורין, ומבו' לפ"ז דאסרו אמירה לנכרי בשאר איסורים אף באיסור דרבנן, ויש מקום לדון בזה למש"נ בסימן י"ט ? סק"ט בהערה דאיסור נטילת צפרנים לאבל הוא ע"ד איסור מלאכה, ולפ"ז שמא י"ל דגזרו בזה אטו שבת, אך אי"ז מתישב בד' הש"ך דמדמי לה להא דאסרו אמירה לנכרי באיסור דרבנן, וצ"ע, שו"ר מש"כ בזה השד"ח במערכת הא' אות קע"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. וכ"נ ממש"כ הש"ך ביו"ד סימן ש"צ סק"ד דאבל אסור ליטול צפרנים ע"י נכרי, דהא קי"ל אמירה לנכרי שבות אפי' בדבר שאינו של שבת וכדלעיל הל' כלאי בהמה סימן רצ"ז ס"ד, ותיקשי דמ"ט לא הביא ממש"כ השו"ע והרמ"א בסימן ש"פ ס"ה דאבל אסור לעשות מלאכתו ע"י אחרים אפי' נכרי, והרי דאסרו אמירה אף באיסורי אבילות, ובע"כ דהתם אי"ז משום איסור אמירה, אלא משום דנאסר האבל לעשות מלאכתו אף ע"י אחרים, ומכח זה הוא אסור לעשות אף ע"י נכרי, וכמש"נ להלן סק"י, אך הדבר צ"ב, דבעשיית מלאכה ע"י אחרים וע"י נכרי ל"ב לאיסור אמירה, ובנטילת צפרנים ע"י נכרי בעינן לאיסור אמירה.

   ושמא יש לדחות, דממה שמצינו שאסרו לעשות מלאכתו ע"י אחרים וע"י נכרי, אין ללמוד דנאסר אמירה לנכרי בכל איסורים, די"ל דבאיסור מלאכה דאבל גזרו אטו מלאכה דשבת, וכמש"כ עד"ז הגר"א בסימן תס"ח ס"א דבכל איסור מלאכה גזרו אטו שבת. [↑](#footnote-ref-8)
9. וי"ל דל"ד זל"ז, דהא דמי שקיבל שבת שרי לומר לישראל אחר לעשות מלאכה ולי"ב לאיסור אמירה, הוא משום דכיון דאצל העושה עדיין אי"ז שבת, אי"ז כלל החפצא דאיסורא, אך באבל החפצא דאיסורא הוא עשיית מלאכת האבל, ואף כשעושה אחר את מלאכת האבל נעשה בזה החפצא דאיסורא, אלא דהאחר אינו מצווה ע"ז, וע"כ שפיר יש בזה לאיסור אמירה, - ואם באנו לדמות להא דמי שקיבל שבת מותר לומר לחבירו לעשות מלאכה, הוא הא דמותר האבל לומר לחבירו לעשות מלאכה לעצמו, אף לדעת הסוברים דאיסור אמירה הוא גם כשאומר לנכרי לעשות מלאכה לעצמו, משום דכל החפצא דאיסורא הוא עשיית מלאכת האבל, וכשעושה חבירו מלאכה לעצמו אי"ז החפצא דאיסורא כלל, ונתבאר כן בסימן ט"ו? סק"י.

   ויש להוסיף דמצינו דכוותה במש"כ המהר"ם מר"ב בהל' שמחות סימן כ"א באיסור נטילת צפרנים לאבל, דלא נאסר ליטול ע"י נכרי אלא משום איסור אמירה לנכרי, וכ"כ השו"ע ביו"ד סימן ש"צ ס"ז והט"ז שם סק"ג והש"ך שם סק"ד, ובד' הרמ"א שם ובדרכ"מ שם מבו' דגם כשנוטל ע"י ישראל לי"ב אלא משום איסור אמירה, - וצ"ב דמ"ש בזה איסור אמירה, ומ"ש מהא דמי שקיבל שבת שרי לומר לישראל אחר לעשות מלאכה ולי"ב לאיסור אמירה, - ובע"כ דהוא משום דכל שאומר לישראל אחר ליטול את צפרני האבל נעשה בזה החפצא דאיסורא, אלא דהאחר אינו מצווה ע"ז, ושפיר יש בזה לאיסור אמירה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ויש לסייע לזה, דאי נימא דהאיסור הוא על האבל במה שנעשית מלאכתו ע"י אחרים, נמצא דהא דאסור ישראל אחר לעשות את מלאכת האבל, הוא רק משום איסורא דלפנ"ע, ואי"ז במשמעות הדברים, ובמסכת שמחות פ"ה ה"א תניא דכשם שהוא אסור לעשות כך אחרים אסורין לעשות לו, ומשמע דהאיסור הוא על האחרים העושין, (דלא תני דכשם שאסור לעשות בעצמו כך אסור לעשות ע"י אחרים, אלא תני דכך אחרים אסורין לעשות לו). [↑](#footnote-ref-10)
11. ונפ"מ בזה, דלפ"ז אסור אף ישראל אחר לומר לנכרי לעשות את מלאכת האבל, דכיון דעשיית מלאכת האבל הוי דבר האסור, אסורין כל ישראל לומר לנכרי לעשות כן. [↑](#footnote-ref-11)
12. אך התוס' שם פירשו דאיירי בדבר האבד, והגרע"א בגהש"ס שם תמה ע"ז דבדבר האבד מותר מלאכה ע"י אחרים אף בז' ימי אבילות, והתם לא הקילו אלא אחר ששלמו ז' ימים מתחילת אבילות, והרש"ש שם כתב דלדעת התוס' לא הקילו כלל בימים אלו יותר מבימי אבילות, אלא דקמ"ל דאף באותם הימים לא הותר במלאכת דבר האבד אלא ע"י אחרים, ועיי"ש שכתב כן בדעת הרי"ף והרמב"ם שהשמיטו לדין זה, ועמש"נ עוד בזה בסימן ט"ז?. [↑](#footnote-ref-12)
13. ועד"ז מתפרש מש"כ השו"ע בסימן תקנ"ד סכ"ב דאף במקום שנהגו שלא לעשות מלאכה בת"ב מותר לעשות ע"י נכרי, ועיי"ש בביאוה"ל ד"ה ע"י נכרי. [↑](#footnote-ref-13)