רבית ח_ב
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ל' ניסן פ"ב

דף מס' 1

## הלוהו ע"מ שידור בחצרו בחינם אם הו"ל רבית קצוצה

**ס"ד ב'** **- המלוה את חבירו לא ידור בחצרו חנם,** הרי"ף כתב כתב דאם התנה כן בשעת הלואה שידור בחצרו בחינם הו"ל רבית קצוצה, וכ"כ התורי"ד והריא"ז והרשב"א והריטב"א והמאירי והרא"ש בסימן ט"ז, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"א והטוש"ע בסימן קס"ו ס"א, - אך התוס' בבכורות ט"ז ב' ד"ה אין מקבלין כתבו דלדעת ר"ת דגם בבית שייך תיוהא, אי"ז אלא אבק רבית.[[1]](#footnote-2)

## טעם האיסור לשכור ממנו בפחות

**ולא ישכור ממנו בפחות,** השער דעה בסימן קס"ג סק"ב הק' דמ"ש מהא דשרינן בטרשא דר"נ, משום דאין שומתו ידועה, ומאי נפ"מ בין מוכר ביוקר או כשמוזיל בשביל ההלואה, וכתב דצ"ל דהכא כיון שמתחילה לוה ממנו מעות חמיר טפי ממכירה בהמתנה שהוא דרך מקח, ועד"ז כתב בחי' הגרע"א בסוגיין, ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש בזה, ונתבאר עוד בזה במ"מ רבית א' דף מס' 45 בסופו.

## אם אסור לשכור ממנו בפחות כשלא התנה כן בשעת ההלואה

התורי"ד כתב דכל הא דלא ישכור ממנו בפחות הוא כשהתנה כן בשעת ההלואה, אך כל שלא התנה כן בשעת ההלואה מותר לשכור ממנו בפחות,[[2]](#footnote-3) וזהו דתני דלא ידור בחצרו בחינם, דרק בחינם אסור לדור בו, אך מותר לשכור בפחות, - אך הריא"ז בקונט' הראיות תמה ע"ז דודאי יש לאסור בזה משום רבית מאוחרת, שהרי אף להקדים לו שלום אסור, וכ"ש לשכור ממנו בפחות, דלאדם אחר אין דרכו לעשות ולזה עושה כן מפני שהלוהו, והא דתני דלא ידור בחצרו בחינם לא זו אף זו קתני, דלא מיבעיא בחינם, אלא אף לשכור ממנו בפחות אסור, וכ"כ המאירי, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תקצ"ב, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן, והביא מש"כ הר"א אב"ד בשם הרי"ף דרק בכה"ג הוא דאסור, וכ"נ בד' התוס' בד"ה אבל חצר ובד' הרא"ש בסימן י"ז, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ו ס"א, ועמש"כ השער משפט שם סק"א באורך אם ה"ז אסור רק בעוד מעותיו בידו, או אף בשעת פירעון.

## התנה עמו שישכור ממנו בפחות אם הוי רבית קצוצה

נחלקו הראשונים בגונא שהתנה כן בשעת ההלואה שישכיר לו חצרו בפחות, אם הו"ל רבית קצוצה, **א** הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"א כתב דכל שהתנה כן בשעת ההלואה הוי רבית קצוצה, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב אות י' וח"ג אות י"ט וכ', ובתשו' הרשב"א ח"ה סימן קס"ה, וכ"נ בד' הריטב"א, וכ"כ הטושו"ע בסימן קס"ו ס"א, - **ב** התוס' לקמן ע' ב' ד"ה אין מקבלין כתבו דלדעת רש"י דבבית ליכא חשש תיוהא הוי רבית דאורייתא, ולדעת ר"ת דאף בבית איכא חשש תיוהא הוי רבית דרבנן. - **ג** התוס' בבכורות ט"ז ב' ד"ה אין מקבלין כתבו דאף לדעת רש"י דבבית ליכא חשש תיוהא, מסתבר דהא דלא ישכור ממנו בפחות אי"ז אלא רבית דרבנן, וכ"ה מבו' בל' הרמב"ן בסוגיין, וכ"כ התורי"ד בסוגיין ובפסקיו לקמן ס"ט ב' דמדאורייתא רשאי להלוות לו ע"מ שימכור לו מקחו ביוקר או שיקנה ממנו בפחות או שישכיר לו חצרו ביוקר או שישכור ממנו בפחות,[[3]](#footnote-4) ואי"ז אלא רבית דרבנן.[[4]](#footnote-5)

בתשו' הרשב"א ח"ה סימן קס"ה כתב דכל הא דכששוכר ממנו בפחות הו"ל רבית קצוצה, היינו כשאמר לו כ"ז שמעותיך אצלי חצרי שנשכרת במנה תהא שכורה בחצי מנה הוי רבית קצוצה, אך אם אמר סתם כ"ז שמעותיך אצלי חצרי שכורה לך בדינר אי"ז רבית קצוצה ואע"פ שהיא ראוי' להשכירה במנה, לפי שאין כאן קציצה, וגם אין אונאה לשכירות קרקע, ומ"מ יש בזה אבק רבית כדתנן הכא דלא ישכור ממנו בפחות, והביאוהו הב"י בסימן קס"ד ס"ג והדרכ"מ בסימן קע"ב סק"ג,[[5]](#footnote-6) והמחנ"א בהל' רבית סו"ס כ' דקדק כן גם ממש"כ הרמב"ם שם דקצב הדבר שפוחת לו מן השכר וכו', ומשמע דאיירי בגונא שהתנה להדיא לפחות מן השכר, אך בלא"ה ל"ה רבית קצוצה, וכ"כ בתשו' מהריב"ל ח"ב סימן מ"ב,[[6]](#footnote-7) - אך הריטב"א לקמן ס"ה ב' כתב דכל שמשכן לו בית או שדה ואמר לו לכשתרצה ותמכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו אסור, הו"ל רבית קצוצה דמשום שכר מעותיו מוזיל גבי', ומבו' דאף שלא פירש שהוא פוחת פירוש אסור לעשות ולקיים כן והו"ל רבית קצוצה דמשום שכר מעותיו מוזיל גבי' וכו', עכ"ל, וצ"ע דאם

בעיקר מש"כ הרשב"א דכל שהתנה עמו שישכיר לו בדינר, ולא פירש להדיא דדמי השכירות הם מנה, אי"ז רבית קצוצה, כתב השער דעה בסימן קס"ו סק"ג דהוא רק בקרקעות ומשום דאין אונאה לקרקעות, וכן נקט בגל' הגרע"א שם,[[7]](#footnote-8) אך בשכירות מטלטלין דיש להן אונאה, הרי דכל ששומתו ידועה או שיצא השער או שמוזיל לו הרבה שניכר לכל שהוא מחמת ההלואה הו"ל רבית קצוצה, דכ"ה דלענין דינא דטרשא בהני גווני הוי כמפרש, ה"נ הכא חשבינן לה כמפרש והוי רבית קצוצה, - אך האבנ"ז בסימן ר"ז סק"ח וסקי"א צידד דמש"כ הרשב"א בתחילת דבריו שאין כאן קציצה הוא טעם בפנ"ע, ואף במטלטלין כה"ג ל"ה רבית קצוצה, ועיי"ש שהוכיח מד' רש"י לקמן ס"ח א' דבמטלטלין כה"ג הוי רבית קצוצה.

בעיקר מש"כ הרשב"א דכיון דאין אונאה לקרקעות ל"ה רבית קצוצה, הק' השער דעה בסימן קע"ג סק"ב דמה ענין רבית לאונאה, דאף דאין אונאה לקרקעות מגזה"כ, מ"ט לא יהא בזה משום רבית, וכתב דשמא ס"ל כדעת רשב"ם בב"ב ס"א ב' דכיון דאין אונאה לקרקעות אף לא אמרינן בקרקעות דהדמים מודיעין, אך לדעת התוס' והרמב"ן שם שנחלקו ע"ז, הדין נותן דאף כשמוזיל לו הרבה דהוי כמפרש, הו"ל רבית קצוצה.

## הלואה ע"מ שימכור לו מקחו ביוקר או שיקנה ממנו בפחות

במש"כ התורי"ד דמדאורייתא רשאי אדם להלוות לחבירו ע"מ שימכור לו מקחו ביוקר או שיקנה ממנו בפחות וכו', כ"כ גם בתשו' מבי"ט ח"א סימן קט"ז,[[8]](#footnote-9) ופירש דהוא משום דיש בזה להתירא דרבית דרך מקח, דעיקר ההיתר בזה הוא משום דפעמים אדם קונה במעות בעין ביותר משויו, - אך בתשו' הרי"צ בן לב שם כתב דהו"ל רבית קצוצה, כיון דעיקר הממון ניתן בהלואה, ואף דתשלומי הרבית הם ע"י מקח, אי"ז טעם להתיר, וזה למש"כ שם דהא דליכא רבית בדרך מקח הוא מגזה"כ, וכן נקט הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג דין כ"א, - והש"ך בסימן קע"ג סק"ו הביא הפלוגתא בזה, והשער דעה שם סק"ג האריך לתמוה ע"ד המבי"ט והוכיח מד' הראשונים בכ"ד דבכה"ג הו"ל רבית קצוצה, וכן הוכיח האבנ"ז בסימן ר"ס סק"ח מפירש"י לקמן ס"ח א' ד"ה אימת קניי'.

## טעם הא דלא ישכור ממנו בפחות ול"ד למשכנתא בנכייתא דשריא

בפירש"י הק' בהא דלא ישכור ממנו בפחות, דמ"ש ממשכנתא בנכייתא דשריא,[[9]](#footnote-10) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דבמשכנתא של כרם זימנין דלא שקיל בי' מידי ואפ"ה מנכי לי', והו"ל קונה את הפירות בנכייתא זו על הספק, ומשא"כ במשכיר לו ביתו וחצרו בפחות דהוא נהנה תמיד ואין כאן ספק,[[10]](#footnote-11) ולפ"ז כל מה שאסרו הכא לשכור ממנו בפחות הוא בבית או חצר, אך מותר לשכור ממנו שדה בפחות, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז.[[11]](#footnote-12) - **ב** בספה"י לר"ת סימן תקצ"ב כתב דשאני הכא דלא הלוהו על החצר וע"כ אסור להשכירה לו בפחות, ול"ד למשכנתא בנכייתא דשריא דהוא כשהלוהו על הבית או על השדה, דבלא"ה אין ביד הלוה להשכירו, וכ"כ התוס' בשמו דהיינו דמה"ט אין מפסיד בעל שדה ובעל חצר, דבלא"ה לא יוכל להשכירו לאחרים, שזה מחזיק בו במשכון,[[12]](#footnote-13) והיראים בסימן קי"ח והרא"ש בסימן ט"ז הוסיפו לפרש דכיון דבלא"ה אינה ברשותו להשכירה לאחרים, ע"כ אין לאסור בנכייתא, שהרי כל מה שהמלוה נותן לו בשכרה ריוח הוא הן רב הן מעט.[[13]](#footnote-14) - **ג** התוס' כתבו לפרש עוד דהוא משום דכשמלוהו על השדה הו"ל כאילו השדה בידו בתורת מכר כל אותן השנים, וע"כ התירו בזה בנכייתא, ומשא"כ הכא דלא הלוהו על בית זה, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז בשם ר"י. - **ד** הרמב"ן כתב דבמשכנתא כיון שנותן לו הדמים בעד המשכנתא, ובין שהיא עושה פירות ובין שאינה עושה פירות מנכה לו וכל חובו כלה באותה נכייתא, דמי למה ששדי עושה מכור לך דשרי, ומשא"כ בהלוהו ודר בחצרו דהקרן שלו קיים בחובו, והוא משכיר לו חצרו בפחות ופורע מכיסו ואין מעותיו כלין כאן, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דבמשכנתא בנכייתא כיון דאפשר דכל חובו כלה באותה נכייתא, חשיב כעין מכירה לפירות, ומשא"כ הכא שהחוב קיים והוא שוכר ממנו בפחות במעות אחרות הו"ל רבית גמורה. - **ה** הרמב"ן כתב בשם י"מ דהא דלא ישכור ממנו בפחות היינו שלא יאמר לו דור בחצרי במחצית שכר,[[14]](#footnote-15) והיינו דהא דמשכנתא בנכייתא שריא הוא משום דמצינו לחשוב דזהו דמי הפירות, אך כל שאומר להדיא שידור במחצית שכר אסור. - **ו** הרמב"ן הביא מש"כ הר"א אב"ד בשם הרי"ף דלא הותרה משכנתא בנכייתא אלא כשאמר לו כן בשעת מתן מעות הריני אוכל פירות קרקע זו בנכייתא, דבכה"ג הו"ל כלוקח ואוזולי אוזי גבי', ומשא"כ הכא שהלוהו ואח"כ השכיר לו בפחות, הרי בשעה זו לא נתן לו כלום ואינו קונה את הפירות, וע"כ מיחזי כרבית, והרמב"ן תמה ע"ז, וכתב לפרש לד' הרי"ף כדבריו, עיי"ש, - ויתבאר עוד בכ"ז בעזה"י בסוגיא דמשכנתא.

ב' אייר פ"ב

דף מס' 2

## הלוהו ודר בחצרו דלא קיימא לאגרא

**ס"ד ב'** **- הלוהו ודר בחצרו וכו',** לקמן בסוגיין אמרינן דהאיסור בזה הוא משום דכל דמסיק בי' זוזי מיחזי כרבית, והרמב"ן במלחמות ובחידושיו כתב לדקדק מזה דלא חשבינן לה כאבק רבית, ואין האיסור בזה אלא משום דמיחזי כרבית, וכ"כ הרשב"א,[[15]](#footnote-16) - אך בתשו' הר"י מיגש סימן רי"א כתב דאם הלוהו ודר בחצרו דלא קיימא לאגרא, הו"ל אבק רבית, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ב והסמ"ג לאוין קצ"א, וכ"נ בד' הבעה"מ, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בב"ק ע"ה א' ותלמיד הרשב"א בסוגיין.[[16]](#footnote-17)

מעיקר מה שאסרו בהלוהו ודר בחצרו, אף שדר בה שלא מדעת המלוה, מבו' לכאו' דאיכא איסור רבית ברבית שנוטל המלוה מן הלוה שלא מדעתו, ועמש"כ בזה בקונט' מהגרד"ל שליט"א סימן כ"ט אות ג'.

**צריך להעלות לו שכר,** הרמב"ן שם כתב דהיינו כשהוא דר בחצרו, אך כל שכבר דר בה א"צ להעלות לו שכר, דמאי שקל מיני' ומאי חסרי', ואף דאבק רבית שאכלו בסתם שלא לדעתו של נותן חייב לצי"ש, מ"מ הכא א"צ להחזיר אף בבא לצי"ש, דאי"ז אפי' אבק רבית אלא מיחזי כרבית, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז והרשב"א והריטב"א והנימו"י.

אך בתשו' הר"י מיגש שם כתב דאף דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, מ"מ הוא צריך להעלות שכר לצי"ש, והביאו השטמ"ק בסוגיין, ומבו' דאף אחר שדר בחצר הוא צריך להעלות שכר לצי"ש, וכ"נ בד' הרמב"ם והסמ"ג שם, וכמש"כ המ"מ שם והשו"ע בסימן קס"ו ס"א בדעת הרמב"ם, וזה לטעמייהו דחשבינן לה כאבק רבית.[[17]](#footnote-18)

בטעם הסוברים דלא חשבינן לה כאבק רבית ואם כבר דר בה א"צ להעלות שכר לצי"ש, כתב הרמב"ן במלחמות דהוא משום דאף אם הי' דר בה בגזילה ל"ה חייב לו שכר, וע"כ לי"ב לדינא דרבית יוצא, דעיקר הא דרבית יוצא הוא מדין גזילה,[[18]](#footnote-19) והכא ליכא גזל ודין ממון, ולא שמענו תורת רבית במדת סדום זה נהנה וזה לא חסר, ועמש"נ להלן בדין הלויני ודור בחצרי.

בד' הרמב"ן וש"ר משמע דרק אחר שדר א"צ להעלות שכר, אך כ"ז שהוא דר בתוכה הוא צריך להעלות שכר ואם אינו מעלה שכר אסור לדור בה, - אך החכמ"א בכלל קל"ו ס"א כתב דכל הא דצריך להעלות לו שכר הוא רק כשבא ליכנס לחצר דאסור ליכנס לדור בחצר בחינם, אך כל שכבר נכנס ודר בו א"צ לצאת ממנו אפי' לצי"ש, וצ"ע.[[19]](#footnote-20)

הרמב"ן כתב דהא דאם הוה חשבינן לה כאבק רבית הי' חייב לצי"ש, הוא משום שדר בה בסתם, אך כל שדר בה לדעת הלוה, אינו חייב אף לצי"ש, וכתב דד"ז א"צ לפנים דאבק רבית אינו חוזר אף לצי"ש,[[20]](#footnote-21) - ולכאו' מכוון דבריו דעיקר הא דאבק רבית אינו חוזר כלל אף דמדרבנן חשבינן לה כגזילה, הוא משום דהוי גזילה דמדעתו, וע"כ כ"ז הוא כשנטל מדעתו, אך כל שנטל שלא מדעתו חייב לצי"ש,[[21]](#footnote-22) אך בחי' רא"ל סימן צ' (ד"ה והנה מפורש) כתב לפרש בזה בע"א, עיי"ש,[[22]](#footnote-23) - אך בד' הרשב"א בב"ק ע"ה א' ותלמיד הרשב"א בסוגיין מבו' דהא דאבק רבית אינו חוזר אף לצי"ש, הוא אף כשנטל שלא מדעתו, ומה"ט הוא דבסוגיין א"צ להעלות לו שכר אחר שנשתמש בעבדיו, עיי"ש.

## הלויני ודור בחצרי דלא קיימא לאגרא

נחלקו הראשונים בדין הלויני ודור בחצרי דלא קיימא לאגרא, **א** הרי"ף כתב דבהלויני ודר בחצרי מוציאין מידו השכר דהו"ל רבית קצוצה, והבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות י"ט כתב דמשמעות דבריו דהיינו אף בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר וחשבינן לה כרבית קצוצה, ודקדק כן גם מד' הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ב,[[23]](#footnote-24) וכ"כ הב"י בסימן קס"ו בדעתו, ופירש כן גם בד' ההגמי"י בהל' מלוה שם. - **ב** הרמב"ן כתב דמש"כ הרי"ף דהוי רבית קצוצה הוא בחצר דקיימא לאגרא, אך בחצר דלא קיימא לאגרא פטור, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והתוס' הרא"ש, וכ"כ המאירי בשם הראב"ד, והמ"מ בפ"ו ממלוה ה"א, ומשמעות דבריהם דלא חשיב אף כאבק רבית, ואף אינו חייב לצי"ש, וכ"כ הגידו"ת שם דין י"ח בדעתם. - **ג** הטור בסימן קס"ו כתב דאף דבהלוהו ודר בחצרו דלא קיימא לאגרא ל"ה אף אבק רבית, וא"צ להעלות לו שכר אף לצי"ש, מ"מ בהלויני ודור בחצרי הו"ל אבק רבית, וכ"נ בדבריו בקיצור פסקי הרא"ש סימן ט"ז, וכנראה למד כן ממש"כ הרא"ש דבהלויני ודור בחצרי אין מוציאין מידו משום דלא חסרי' ממונא וכו', וכ"ש הלוהו ודר בחצרו דאפי' אבק רבית אין כאן ואף לצי"ש אינו חייב וכו', ומשמע דרק בהלוהו ודר בחצרו לי"ב אף אבק רבית ואינו חייב אף לצי"ש, אך בהלויני ודור בחצרי אף דאין מוציאין מידו משום דלא חסרי' ממונא, מ"מ הוי כאבק רבית וחייב לצי"ש,[[24]](#footnote-25) וכ"כ השו"ע שם ס"ב. - **ד** בד' הריטב"א בשלהי סוגיין מבו' דכל דהגברא עביד למיגר אף דהחצר לא קיימא לאגרא הוי רבית קצוצה, אך כל דהחצר לא קיימא לאגרא והגברא לא עביד למיגר אי"ז רבית קצוצה, כמש"כ בד"ה איכא דאמרי,[[25]](#footnote-26) וכ"כ המאירי.

בטעם הסוברים דבחצר דלא קיימא לאגרא ל"ה רבית קצוצה, כתב הרמב"ן דהוא משום דלאו מידי חסרי', והיינו דדאף בגברא דעביד למיגר דנהנה, מ"מ כיון דהחצר לא קיימא לאגרא ולאו מידי חסרי' לי"ב משום רבית, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות דלא שמענו תורת רבית במדת סדום זה נהנה וזה לא חסר.

והרא"ש בסימן ט"ז הוסיף דאף דכשהוא גברא דעביד למיגר נהנה ונתרבה ממונו, מ"מ נשך אין כאן וכו' ואמרינן לעיל דאין תרבית בלא נשך וליכא איסור תרבית לאפוקי מיני' ממונא כיון דהוי זה נהנה וזה לא חסר, דרחמנא אמר אל תקח מאתו נשך ותרבית ואם לקחת אהדר לי' דניחי בהדך וזה שלא לקח מה יחזיר, - והלבוש בסימן קס"ו ס"א פירש דהיינו דלעולם חשיב כתרבית, אלא דכיון דאין תרבית בלא נשך ל"ה רבית קצוצה, וכ"כ הלח"מ בפ"ו ממלוה ה"א והמהר"ם שיף בריש פירקין, והקשו ע"ז ממה שאמרו שם דאי אתה מוצא תרבית בלא נשך, - אך בד' הפלפו"ח מבו' דמכוון ד' הרא"ש הוא דממה שאמרו דאין תרבית בלא נשך, בע"כ דבכה"ג דחצר דלא קיימא לאגרא ליכא איסורא, משום דלא נלקחה הרבית כלל מן הלוה, וכל מה שדנו דמשכח"ל תרבית בלא נשך, הוא דומיא דק' בק' והוקרו, דהתרבית דהמלוה נלקחה מן הלוה.

בטעם הסוברים דבחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר הוי רבית קצוצה, כתב המאירי דהוא משום דיש כאן תרבית אע"פ שאין בו נשך, והק' ע"ז דא"כ משכח"ל תרבית בלא נשך, וכתב דכיון שאמר דור בחצרי מכח הלואתך, עשאה כעומדת לשכר, וחשיב אף כנשך.[[26]](#footnote-27)

בטעם הסוברים דאף בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר הוי רבית קצוצה, כתב הב"י בסימן קס"ו דהיינו משום דכיון דהתנה עמו הלוני ודור בחצרי הוי כאילו שוכרו עכשיו, ולכאו' הוא משום דכל ששוכרו עכשיו חשיב כקבלת ממון גמורה, דכל מש"כ הראשונים דאי"ז קבלת ממון, הוא כשדר בה שלא בתורת שכירות,[[27]](#footnote-28) - אך הרא"ש בסימן ט"ז כתב דאין לומר דכשאמר הלויני ודור בחצרי הוי כאילו השכירה לו, ואע"ג דעד עכשיו ל"ה רגיל להשכירה עכשיו השכירה לו, דאחזוקי אינשי ברשיעי לא מחזקינן שיאמר לו הלויני ודור בחצרי בשכר בתורך רבית, אלא מפרשינן לדבריו דידור בחצרו דבלא"ה אינה משכירה לאחרים.[[28]](#footnote-29)

ולפ"ז נמצא דפלוגתת הרמב"ם וש"ר אם בהלוהו ודר בחצרו בכה"ג הוי אבק רבית ופלוגתייהו אם בהלויני ודור בחצרי בכה"ג הוי רבית קצוצה הוי תרי פלוגתי דלא שייכי אהדדי, שהרי בהלוהו ודר בחצרו ליכא לה"ט דכאילו שוכר עכשיו.

אך בד' הבעה"ת שם מבו' להדיא דהא דבהלוהו ודר בחצרו בכה"ג הוי אבק רבית, הוא מחד טעמא עם הא דבהלויני ודור בחצרי בכה"ג הוי רבית קצוצה, והא דהוי רבית קצוצה אי"ז משום דהוי כאילו שוכרו עכשיו, אלא משום דאתי מחמת הלואה, עיי"ש, וזה מתפרש כמש"כ בחי' רא"ל סימן צ' ד"ה אבל דעת הרמב"ם וד"ה מעתה דהוא משום דדיני ממון לענין רבית ל"ד לדיני ממון לענין גזילה, ואף בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר חשיב כקבלת ממון האסורה משום רבית, וע"כ הוא דבהלוהו ודר בחצרו הוי אבק רבית ובהלויני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה, עיי"ש.[[29]](#footnote-30)

## דירה בחצר דקיימא לאגרא כשהמלוה לא עביד למיגר

בד' הראשונים משמע דכל הא דל"ה רבית קצוצה ואבק רבית, הוא בחצר דלא קיימא לאגרא, אך בחצר דקיימא לאגרא, אף דהגברא לא עביד למיגר, אם אמר לו הלויני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה ובהלוהו ודר בחצרו הו"ל אבק רבית, והפלפו"ח כתב דהוא משום דחשיב דחסרי' ממונא, וכמש"כ הרי"ף והרא"ש בב"ק כ"א א' דהדר בחצר חבירו דקיימא לאגרא וגברא לא עביד למיגר צריך להעלות לו שכר, וכ"כ הגר"א בסימן קס"ו סק"ד וסק"ה, והמקומ"ח שם כתב לפ"ז דלדעת התוס' בב"ק שם ודעימייהו דבכה"ג א"צ להעלות לו שכר, אף ל"ה רבית קצוצה, - אך בחי' הגרע"א בריש פירקין כתב דהא דבכה"ג הוי רבית קצוצה הוא משום דכל שדר בו בשכר ההלואה נעשה כעביד למיגר,[[30]](#footnote-31) ולפ"ז לכו"ע הוי בכה"ג רבית קצוצה.

בד' הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג דין י"ט ודין כ' מבו' דבחצר דקיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר ל"ה רבית קצוצה, משום דהוא נשך בלא תרבית, וכ"כ הלח"מ בפ"ו ממלוה ה"א בסו"ד והמהר"ם שיף לעיל ס' ב' דכה"ג חשיב כנשך בלא תרבית, - אך בביאור משמעות ד' הראשונים דהוי רבית קצוצה כתב המקומ"ח בסימן קס"ו ס"ב, דכיון דמן הוא צריך לשלם לו כשדר בו, הרי דכל שדר בו בחינם ופטרו מן התשלומין הו"ל כתרבית, וכ"כ האבנ"ז בסו"ס קפ"ה.

## אם אסרו אף בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר

**אבל חצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר אימא לא קמ"ל,** כן גירסת רש"י והרי"ף וש"ר, ובפירש"י כתב דקמ"ל דאף דזה לא חסר וזה לא נהנה ה"ז אסור, וכן האריך הריא"ז בקונט' הראיות, וכ"כ ש"ר, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ו ס"א, - אך התורי"ד כתב דל"ג הכי, שהרי הא דהדר בחצר חבירו א"צ להעלות לו שכר, מוקמינן לה בב"ק כ"א א' בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר, ודוקא בכה"ג הוא שאסרנו לגבי מלוה, אבל בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר דזה לא נהנה וזה לא חסר לי"ב איסורא.

הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ב כתב להא דלא ידור בחצרו בחינם בחצר שאינה עשוי' לשכר ואין דרך בעל החצר להשכיר, ומבו' דמפרש דהא דלא עביד למיגר לא קאי על המלוה שדר בחצר שאין דרכו לשכור, אלא קאי על הלוה בעל החצר שאין דרכו להשכיר, והלח"מ שם הק' דהרמב"ם גופי בפ"ג מגזילה ה"ט פירש למה שאמרו בב"ק כ"א א' בגברא דלא עביד למיגר, דהיינו כשאותו הדר בחצר אין דרך לשכור, וכ"ה מוכח מסוגיית הגמ' בב"ק שם, וכתב די"ל דס"ל דלענין רבית ל"ה לנו לאסור בזה לא נהנה וזה אינו חסר, וכדעת התורי"ד, וע"כ הוכרח לפרש דמה שאמרו הכא דלא עביד למיגר היינו דהלוה בעל החצר אין דרכו להשכיר.

המהרש"א הק', דלפ"מ שפירש"י להא דאע"פ שאמרו הדר בחצר חבירו א"צ להעלות לו שכר, דהוא בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר, ודלא כמש"כ התוס' בתי' בתרא דאיירי בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר, א"כ הרי י"ל דלא אסר רב נחמן אלא בכה"ג, ומנ"ל להגמ' דהא דאסר רב נחמן הוא אף בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר, - וכתב לישב, דהא דאסר בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר, אע"ג דאין תרבית בלא נשך, בע"כ דהוא משום דמיחזי כרבית דהרואה יאמר דקיימא לאגרא, ומה"ט יש לאסור גם בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר, ועד"ז כתב השטמ"ק בשם שיטה.[[31]](#footnote-32)

## אלו הנאות אסור המלוה ליהנות מן הלוה

**הלוהו ודר בחצרו צריך להעלות לו שכר,** התוס' הק' דלפ"ז יהא הלוה אסור לעשות שום טובה למלוה ואף דבר שרגיל להשאיל בחינם ואין דרך ליטול ע"ז שכר, דומיא דחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בתי' קמא דלא אסרו אלא במידי דפרהסיא ואוושא טובא, כדירה בחצרו ותקוף בעבדו, אבל להשאיל כליו או סוסו מותר כיון דבלא"ה הי' משאיל לו, וכ"כ הרא"ש בסימן ט"ז והנימו"י בב"ק צ"ז א' והטוש"ע בסימן קס"א ס"ז.[[32]](#footnote-33) - **ב** התוס' כתבו בתי' בתרא דלא אסרו אף בחצר דלא קיימא לאגרא אלא כשדר שלא מדעתו, דכיון שלא ברשות עושה נראה שעל המלוה סומך שבשבילה יסבלו הבעלים, אבל כשעושה מדעתו לא נאסר אלא בדבר שלא הי' עושה הלוה למלוה בלא ההלואה, והיינו בחצר דקיימא לאגרא, וכ"כ הרא"ש והנימו"י והטוש"ע שם. - **ג** הריטב"א כתב דשאני בדר בחצרו, דאע"ג דלא קיימא לאגרא, אין דרך בנ"א להשאיל חצרם זל"ז בחינם,[[33]](#footnote-34) ומשא"כ בשאילת כלים וכיו"ב שבנ"א נוהגין לשאול ולהשאיל ולתת, הרי דכל דאף בלא ההלואה לא היו מקפידין הלוה עם המלוה, לי"ב איסורא.

הגר"ז בהל' רבית סי"א כתב דכל הא דשרי בדבר שאינו של פרהסיא כשהי' רגיל בכך קודם ההלואה, הוא רק כשאינו מתכוין עכשיו בשביל ההלואה, אך כל שמתכוין בשביל ההלואה אסור, וכ"כ החכמ"א בכלל קל"א סט"ז.

בל' התוס' משמע דהא דשרי בדבר שאינו של פרהסיא, הוא בכל דבר שהי' עושה לו גם בלא ההלואה, אף אם ל"ה רגיל בפועל בכך, וכ"נ בד' הטוש"ע בסימן ק"ס ס"ז.[[34]](#footnote-35)

בד' הב"י בסימן ק"ס ס"ו והש"ך שם סק"ט מבו' דמה שאסרו במידי דפרהסיא הוא אף כשהי' רגיל לעשות כן, וכ"כ הב"ח בסימן קס"ו ס"א, וכן הוכיח המל"מ בפ"ה ממלוה הי"ב מד' הרא"ש בפ' הגוזל סימן ח', - אך הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות י"א צידד דלא אסרו בפרהסיא אלא כשאינו רגיל בכך אלא שאנו אומדים דעתו שהי' עושה כן אף בלא ההלואה, אך כל שהוא רגיל בכך שרי אף במידי דפרהסיא, שהרי כבר התפרסם אצל הכל שמנהגו עושה.

הש"ך בסימן קס"ו סק"א כתב דבד' היש"ש בפ' הגוזל קמא סימן ט' משמע דמה שאסרו בדבר של פרהסיא היינו אף אם ידוע שקודם ההלואה היו אוהבים זא"ז כ"כ שהיו משאילים חצר זל"ז אם היו צריכים.[[35]](#footnote-36)

והמהרש"ל שם בסו"ד כתב דמ"מ היכא שהמלוה הי' כבר דר בו בחנם קודם הלואה, אף לאחר הלואה שרי, דלא אוושא מילתא ולא מחזי כלל כרבית,[[36]](#footnote-37) והגר"ז בהל' רבית סי"א הוסיף לפרש דמה שאסרו אף כשהיו אוהבים זא"ז וכו', הוא משום דאין הכל יודעים שהיו אוהבים זל"ז ונראה להם כרבית, אך אם הי' דר בו תחילה וידוע לכל דאי"ז מחמת ההלואה, שרי, ועד"ז כתב שם סימן י"א דאף דאין הלוה רשאי לכבד את המלוה במצוה כגון לקרותו לס"ת או ליתן לו מצות גלילה שקנה, אף שיודע בעצמו שהי' עושה כן גם בלא ההלואה, משום דאוושא מילתא ודמי לבית ועבד דאסור, מ"מ אם ידוע לכל שלא מחמת הלואה עביד שרי, והגר"ז בהל' רבית סי"א פירש דהיינו כשהי' רגיל לכבדו קודם לכן, והביאו הש"ך בסימן קס"ו ס"א.[[37]](#footnote-38)

הנימו"י שם כתב דכשדר שלא מדעתו אסור, אף אם גם קודם ההלואה הי' דר שלא מדעתו, דגם בכה"ג נראה שסומך עלי' בשביל מלוה שלו, - אך הגר"ז בהל' רבית סי"ב במוסגר כתב דאם הם אוהבים זל"ז בענין שהיו רגילים ליהנות זמ"ז בלא רשות הנאה זו לפני ההלואה, לי"ב איסורא, דבכה"ג אינו נראה כלל שסומך על הלואתו, כיון שהי' רגיל לעשות כן קודם לכן, וצ"ע.

## אם אסרו בהנאות אלו אף לאחר הפירעון

הטוש"ע בסימן ק"ס ס"ז כתבו דצריך המלוה ליזהר שלא ליהנות מהלוה שום דבר "כ"ז שמעותיו בידו" אפי' בדבר שהי' עושה לו אף אם לא הלוהו, וכתבו דהיינו כשנהנה ממנו שלא מדעתו, והגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות י"א כתב ללמוד מזה דלא אסרו בזה אלא בזמן שמעותיו בידו, אך אחר הפירעון שרי, ועיי"ש שכתב דמשמעות דבריהם דגם מה שאסרו במידי דפרהסיא הוא רק בעוד מעותיו בידו.

הסמ"ג לאוין קצ"ג כתב דאף דרבית מאוחרת לא נאסרה אלא במפרש מ"מ במתנה מרובה אסור, ונתבאר בדף מס' 4, והב"י בסימן ק"ס ס"ו כתב דאפשר דהיינו אף אם הי' רגיל מקודם, משום דהוי מילתא דפרהסיא ודמי לדירה בחצרו ושימוש בעבדיו דאסור אפי' ברגיל מקודם, וכ"כ הש"ך שם סק"ו, - והגידו"ת שם תמה ע"ז דאף אי נימא דאסרו במידי דפרהסיא אף כשהי' רגיל בכך, ונתבאר לעיל, הרי לא אסרו במידי דפרהסיא אלא בעוד שמעותיו בידו.

ובדעת הב"י והש"ך י"ל דהא דלא אסרו במידי דפרהסיא אחר הפירעון, הוא משום דאחר הפירעון אי"ז מתפרש לשם רבית, ולי"ב לעיקר המראית העין,[[38]](#footnote-39) אך במתנה מרובה דהוי כמפרש, ומה"ט ה"ז אסור אף דרבית מאוחרת לא נאסרה אלא במפרש, שפיר יש לאסור אף אחר הפירעון.[[39]](#footnote-40)

ג' אייר פ"ב

דף מס' 3

## טעמא דמאן דשרי בהלוהו ודר בחצרו דלא קיימא לאגרא

**ס"ד ב'** **- איכא דאמרי וכו' אבל הלוהו לא מ"ט כיון דמעיקרא לאו אדעתא דהכי אוזפי' לית לן בה,**[[40]](#footnote-41)הרמב"ן והרשב"א כתבו דאיירי בחצר דלא קיימא לאגרא, דומיא דההיא דדר בחצר חבירו, וזהו שהוצרך להשמיענו דבהלויני ודור בחצרי אסור.

והרשב"א הוסיף עוד דבחצר דקיימא לאגרא, הרי אף אם דר שם בלא הלואה צריך להעלות לו שכר, וכ"ש כשהלוהו דאיכא איסורא, ובע"כ דמה שאמרו דבהלוהו שרי הוא בחצר דלא קיימא לאגרא, - וכ"כ הריטב"א דבהלוהו ודר בחצרו דקיימא לאגרא, אף אחר שדר בה צריך להעלות לו שכר מדין גזל, וע"כ אף היורשים חייבין לפרוע השכר כשהניח להם אחריות נכסים, וכ"כ הב"י בסימן קס"ו בשם תלמידי הרשב"א, ועיי"ש שכתבו דאף בגונא דידע בעל החצר ושתק, לא משמע שיהא דעתו שידור בה בחינם, וה"נ כשאמר לו כשהלוהו דור בחצרי צריך להעלות לו שכר.[[41]](#footnote-42)

בד' הראשונים לא נתפרש להדיא טעמא דהך לישנא דשרי, ויש לפרש בזה בכמה אנפי, **א** דהוא משום דכשדר שלא מדעתו א"צ להעלות לו שכר, וכן משמע קצת בלישנא דגמ', והיינו דכיון דאי"ז לקיחת ממון המחייבת בתשלומין, אף אי"ז לקיחת ממון האסורה משום רבית, ולדעת הרמב"ן ודעימי' הרי אף להך לישנא דאסר אי"ז אלא משום דמיחזי כרבית, ובזה הוא דפליג אידך לישנא ולא ס"ל להא דמיחזי כרבית.[[42]](#footnote-43) - **ב** למש"כ התוס' דלהך לישנא דאסר נתחדש דאסור המלוה ליהנות מן הלוה אף בדבר שרגיל לעשות בחינם ואינו עושה כן מכח ההלואה, והיינו במידי דפרהסיא, או כשנהנה ממנו שלא מדעתו, י"ל דבזה הוא דפליג אידך לישנא וס"ל דבחצר דלא קיימא לאגרא דאינו עושה כן מכח ההלואה ליכא משום רבית.[[43]](#footnote-44) - **ג** התוס' לקמן ע"ג ב' ד"ה ושפכי עמדו במה שאסרו הכא דמ"ש מרבית מאוחרת דאינה אסורה אלא כשאומר שהוא בשביל מעותיך, וכתבו דשאני הכא שעדיין חייב לו, וי"ל דבזה הוא דפליג אידך לישנא וס"ל דאף כשעדיין הוא חייב לו לא אסרו אלא כשאומר שהוא בשביל מעותיך.[[44]](#footnote-45)

לדרך הב' בטעם הא דשרי בהלוהו ודר בחצרו, מתפרש טעם הא דבהלויני ודור בחצרי אסור, דכל הא דשרי בהלוהו ודר בחצרו הוא משום דאי"ז מכח ההלואה, וגם לדרך הג' הא דבהלויני ודור בחצרי אסור הוא משום שפירש שהוא בשביל ההלואה, וגם דכל הא דשרי כשלא פירש הוא ברבית שלא בשעת ההלואה, אך לדרך הא' צ"ב, דכיון דבחצר דלא קיימא לאגרא אי"ז לקיחת ממון האסורה משום רבית, מ"ט בהלויני ודור בחצרי אסור,[[45]](#footnote-46) - וצ"ל דהוא משום דהיכא שהתנה עמו להדיא דמי טפי לרבית, וכה"ג אסרו אף דאי"ז לקיחת ממון, - וי"ל עוד, דבהלויני ודור בחצרי גזרו בחצר דלא קיימא לאגרא אטו חצר דקיימא לאגרא דהוי רבית קצוצה,[[46]](#footnote-47) ומשא"כ בהלוהו ודר בחצרו דאף בדקיימא לאגרא אי"ז אלא אבק רבית, לא אסרו אטו זה בחצר דלא קיימא לאגרא, וכ"נ בד' הב"י בסימן קס"ו ס"ב ונתבאר להלן בהערה.

ההגמ"ר בסימן תל"ג הק' בהא דשרי משום דמעיקרא לאו אדעתא דהכי אוזפי', מהא דתניא לקמן ע"ה ב' דאסור הלוה להקדים שלום למלוה אע"ג דלאו אדעתא דהכי אוזפי', וכתב דלא אסרו התם אלא כשאמר לו בפירוש בשביל מעותיך אני עושה, והב"י בסימן ק"ס סי"א כתב דלא משמע כן מדברי שאר מפרשים, אלא בכל גוונא אסור.[[47]](#footnote-48)

ולא נתפרש בד' הב"י טעמא דש"ר, דמ"ש הלוהו ודר בחצרו דשרי ואף למאן דאסר הוא משום דמיחזי כרבית מרבית דברים דאסור, אף דאי"ז לקיחת ממון,  - וצ"ל דשאני ברבית דברים דאף דאין הלוה נותן למלוה ממון מ"מ הוא נותן לו דברים, וע"כ ה"ז אסור, ומשא"כ בדר בחצרו דחשיב דאינו נוטל מן הלוה כלום, - וי"ל עוד, אי נימא דטעם הא דשרי בהלוהו ודר בחצרו הוא משום שהי' מניחו לדור אף בלא ההלואה, ולפ"ז ל"ק כלל מהא דאסור להקדים לו שלום, דהרי התם לא אסרו אלא כשלא הי' רגיל להקדים לו שלום ומקדים לו מכח ההלואה.

## נתינת טוה"נ למלוה

הרא"ש בסימן ט"ז כתב בתו"ד דכהן שהלוה מעות לישראל ע"מ שיתן לו תרו"מ, למ"ד דטוה"נ אינה ממון לא מפקינן מיני' מידי, כיון דלא לקח מן הלוה כלום, והב"י בסו"ס ק"ס כתב לפ"ז דהמלוה מעות לחבירו ע"מ שכל מלאכה שתבא לידו יתן אותה למלוה לעשותה, למ"ד דטוה"נ ממון הוי רבית קצוצה ומפקינן מיני', ולמ"ד דאינה ממון ל"ה רבית קצוצה ולא מפקינן מיני', וכ"כ הרמ"א שם, ועמש"כ הגר"א שם ללמוד לזה מפלוגתת הראשונים בסוגיין בדין הלויני ודור בחצרי דלא קיימא לאגרא, וצ"ב, - ונתחדש בדבריהם דהפלוגתא אם טוה"נ ממון אינה רק במתנו"כ שאין לו בהן אלא טוה"נ אם זכות זו שזיכתה לו תורה זכות ממון היא, כאשר כ"נ בד' הראשונים בכ"ד, ועמש"כ בחי' הגר"ש ב"מ סימן ט"ו סק"ד, אלא הפלוגתא היא אם הנאת טוה"נ חשובה כממון,[[48]](#footnote-49) וע"כ אף במסירת מלאכה שבידו דהוא בעלים גמור ע"ז אלא דהנפ"מ שיש לו בזה הוא בטוה"נ, כיון דבע"כ הוא צריך למסור המלאכה לאחר ולשלם עלי', תליא בפלוגתא זו, וצ"ע.

המל"מ בפ"ז ממלוה הי"א בתו"ד כתב דאם לא התנה בשעת הלואה ובתוך הזמן רוצה ליתן לו מלאכה, הרי דלמ"ד דטוה"נ ממון אם אינו רגיל אסור, ולמ"ד דטוה"נ אינה ממון שרי,[[49]](#footnote-50) וצ"ב דמ"ט למ"ד דטוה"נ אינה ממון שרי, ומ"ש מהלוהו ודר בחצרו דלא קיימא לאגרא דקי"ל דאסור, - וי"ל למש"כ השטמ"ק והמהרש"א דהא דאסרו אף בחצר דלא קיימא לאגרא, הוא משום דמיחזי כרבית דהרואה יאמר דקיימא לאגרא, וע"כ כ"ז הוא בדר בחצרו דאי קיימא לאגרא הו"ל רבית ומכח זה הוא דאף בדלא קיימא לאגרא מיחזי כרבית, אך בטוה"נ דאינה ממון לא מיחזי כלל כרבית ושרי.[[50]](#footnote-51)

בל' הרא"ש מבו' דאף דכשהלוה לישראל ע"מ שיתן לו תרו"מ תליא בהפלוגתא אם טוה"נ ממון, מ"מ בהלויני ודור בחצרי דלא קיימא לאגרא לכו"ע ל"ה רבית קצוצה, - ובגל' יד אברהם בסימן קס"ו הק' דאף בהלויני ודור בחצרי הרי איכא טוה"נ שיכול ליתן לכל מי שירצה לדור בה בחינם, ומ"ט ל"ה רבית קצוצה,[[51]](#footnote-52) - וצ"ב, דבדור בחצרי, כיון דאם דר שלא מדעתו א"צ לשלם לו, והרי דלא חשיב כנוטל ממנו טוה"נ, אף לי"ב משום רבית קצוצה, ול"ד למתנו"כ דלמ"ד דטוה"נ ממון אם נטלם שלא מדעת הבעה"ב צריך לשלם לו על הטוה"נ, וע"כ הו"ל רבית קצוצה.[[52]](#footnote-53)

## קציצה בשעת הרוחת הזמן

הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ג כתב שהורו רבותיו שהמלוה את חבירו ולאחר זמן תבע חובו ואמר לו הלוה דור בחצרי עד שאחזיר לך חובך, ה"ז אבק רבית, לפי שלא קצץ בשעת הלואה, שנא' לא תתן לו בנשך, וכ"ה מבו' בד' הר"י מיגש שהביא בפי' ר"ח ב"ר שמואל בקידושין ו' ב' והמ"מ שם כתב דהיינו דכיון שאמר לא תתן נראה שהלאו הוא בשעת נתינה, אך שלא בשעת נתינה ל"ה רבית מדאורייתא, - והברכ"ש בקידושין סימן ד' סק"ג הוסיף לפרש בשם הגר"ח, דאף שנותן לו עכשיו את החוב עצמו, מ"מ לא חשיב כשעת מתן מעות, משום דמלוה הוי כשטרות דנתמעטו מכלל ופרט דלי"ב איסור רבית, או משום דגזה"כ הוא דבעינן הלואה של גוף כסף ותביעת חוב אי"ז נתינת מעות, עיי"ש.

הראב"ד בהל' מלוה שם נחלק ע"ז, דאם הגיע זמן הפירעון וארוח לי' זימנא משום ההוא דירה, כשעת מתן מעות דמיא, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין דכל מרויח זמן הלואה לשם רבית הו"ל רבית קצוצה, וכ"כ הטור בסימן קס"ו בשם רש"י, והב"י שם כתב דהוא ממש"כ רש"י דלמ"ד דהלוהו לא איירי מתניתין כשקצץ לו או בשעת מתן מעות או אח"כ.[[53]](#footnote-54)

אך לכאו' חלוקין הם בטעמם, בד' הראב"ד משמע דמודה ליסוד הדברים דאיסור רבית הוא רק בשעת מתן מעות, אלא דס"ל דכשהגיע זמן הפירעון וארוח לי' זימנא חשיב כשעת מתן מעות, וכ"נ להדיא ממש"כ הראב"ד להוכיח כן מקידושין, וזה לטעמי' בפ"ה מאישות הט"ז, עיי"ש, ואכמ"ל,[[54]](#footnote-55) וכ"כ תלמיד הרשב"א בסוגיין דכיון שכבר הגיע הזמן ה"ה כאילו אותה שעה ממש הלוה אותו, אך בד' הרמב"ן וש"ר מבו' דהוא משום דס"ל דאיסור רבית הוא אף שלא בשעת מתן מעות, וכ"כ הריטב"א דהוא משום דמה לי בשעת הלואה ומה לי אח"כ, כיון דשכר מעותיו נוטל משום אגר נטר לי,[[55]](#footnote-56) - ונפ"מ רבתא בזה, דלד' הראב"ד ל"ה רבית קצוצה אלא כשהרויח זמן אחר שהגיע זמן הפירעון, וכ"כ תלמיד הרשב"א, וכן צידד הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג (דין כ'), אך לד' הרמב"ן וש"ר אף אם הרויח זמן קודם שהגיע זמן הפירעון הו"ל רבית קצוצה,[[56]](#footnote-57) וכן נקט בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ג (ד"ה אולם לאינך).

הב"י בסימן קס"ו כתב בשם תלמידי הרשב"א דאם אחר שהלוהו אמר לו דור בחצרי חנם ולא הזכיר לו בשכר הלואתו אי"ז רבית קצוצה, והש"ך שם סק"ה דקדק מדבריהם דכל שהזכיר בשכר הלואתו הוי רבית קצוצה, ועיי"ש שכתב דהיינו כשלא הרויח לו זמן וכל יומא ויומא זימני' הוא, ובכה"ג כל שאומר לו בשכר הלואתך הוי רבית קצוצה, דאף אם אינו מרויח לו זמן בפירוש ויכול לתבעו אימת שירצה, מ"מ כשאומר לו דור בחצרי חינם בשכר הלואתך הו"ל רבית קצוצה, ורק כשהרויח לו תחילה זמן ואח"כ אמר לו דור בחצרי חינם בשכר מעותיך ל"ה רבית קצוצה, - וכ"נ להדיא ממש"כ הרמב"ן דאם אמר לו כ"ז שמעותיך אצלי דור בחצרי בשכרן אע"פ שכבר הלוהו מכמה ימים ה"ז רבית קצוצה, ומשמע דאף אם לא הרויח לו זמן, מ"מ כיון שבידו לגבות את החוב בכל יום, והתנה עמו שבשכר מעותיו ידור בחצרו כ"ז שלא יפרע את החוב, הו"ל רבית קצוצה, וכ"נ גם ממש"כ בתשו' הרשב"א ח"ה סו"ס קס"ה דכל שאמר כ"ז שמעותיך אצלי דירתי שכורה לך בפחות הו"ל רבית קצוצה.[[57]](#footnote-58)

ד' אייר פ"ב

דף מס' 4

**ע"ג ב'** **- ושפכי' לי' טפי כופיתא וכו' אחולי הוא דקא מחלי גבך,** בטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלא פסק עמהם והם נותנים מדעתם ואין מזכירין לומר בשכר מעותיך שהיו בטילות אצלנו, והו"ל מתנה בעלמא, והתוס' פירשו לדבריו דהא דאי"ז בכלל רבית מאוחרת הוא משום דלא נאסרה רבית מאוחרת אלא כשאומר בשביל מעותיך שהיו בטלין אצלי, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות לקמן ע"ה ב' ללמוד מהכא דלא אסרו רבית מאוחרת אלא כשאומר בשביל מעותיך שהיו בטילות אצלי, ועמש"נ להלן אם היינו אף כשהוסיף בשעת פירעון. - **ב** התור"פ כתב די"ל דאף דרבית מאוחרת אסורה אף כשלא פירש בשביל מעותיך שהיו בטילות אצלי, אלא בלבו הוא מחשב כן, מ"מ הכא דהוא דרך מו"מ שרי, די"ל בזה דאוזולי הוא דאוזיל גבי',[[58]](#footnote-59) וכ"כ הר"ן והנימו"י בשם תוס' דהכא שרי אף בשעת פירעון משום דהוא מו"מ, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א, וכ"כ הב"י בסימן ק"ס ס"ד בשם תלמידי הרשב"א, והב"י בבדה"ב שם כתב דיש לפרש כן גם בד' רש"י והרמב"ם דלא התירו אלא במו"מ, וכ"כ הט"ז שם סוסק"ד וסקי"ב בדעת הרמב"ם. - **ג** הריטב"א כתב דהוא מפני שדרך מוכרי פירות להוסיף ולתת במדה גדושה ללוקחין, אלא שהי' מקום לחוש דשמא עושין כן מפני הקדמת המעות ולא מפני עין יפה דמכר, וע"ז הוא שאמרו דכיון שלא פסק עמהן וגם לא הזכירו שהוא בשביל הקדמת המעות, הוי זה מתנה בעלמא משום עין יפה דמוכרים, ואי"ז כלל משום הקדמת המעות, וכתב לפרש כן בד' רש"י. - **ד** הרמב"ן מסיק דלא איירי כלל כשהקדים להן מעות, ול"ה בזה חשש רבית כלל, אלא דהי' חושש משום גזל, וע"ז הוא שאמרו דכיון שאין הדעת טועה בכך ובכל שעה עושין כן מחילה היא.

## רבית מאוחרת כשלא פירש דהוא בשכר המעות

בעיקר מש"כ התוס' ודעימי' דלא נאסרה רבית מאוחרת אלא כשאומר בשביל מעותיך שהיו בטלות אצלי, כ"כ גם הרמב"ן בסוגיין והרא"ש בסימן ס"ז, ומבו' בדבריהם שלמדו כן מהא דתנן לקמן ע"ה ב' דלוה הימנו והחזיר לו את מעותיו והוא משלח לו ואומר בשביל מעותיך שהיו בטילות אצלי ה"ז רבית מאוחרת, והרי דלא נאסרה רבית מאוחרת אלא כשאומר לו דהוא בשביל מעותיו, וכ"כ היראים בסימן קי"ח והסמ"ג לאוין קצ"א והסמ"ק בסימן ר"ס, והמ"מ בפ"ה ממלוה הי"א, ומשמע שפירש כן גם בד' הרמב"ם, - אך הטור בסימן ק"ס כתב בדעת הרמב"ם דה"ז אסור אף בסתמא, וכאשר כ"ה משמעות ל' הרמב"ם שם, וכ"ה מבו' בד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות י"א, וכ"כ התור"פ והריטב"א בסוגיין.

התור"פ והריטב"א הוכיחו דאיסור רבית מאוחרת הוא אף כשלא פירש, מלישנא דמתניתין לקמן שם דאומר בשביל "מעותיו" שהיו בטילות אצלו, ומשמע שאינו אומר כן לחבירו אלא אומר כן בלבו, דאל"כ הו"ל למיתני בשביל "מעותיך",[[59]](#footnote-60) ומבו' בדבריהם דלדעת המתירים רבית מאוחרת כשלא פירש, הוא אף כשמתכוין בלבו דהוא משום ההלואה, דלא אסרו חכמים אלא במפרש, וכ"כ הט"ז בסימן ק"ס סק"ג והחוו"ד שם סוסק"ג ובגל' הגרע"א לש"ך שם סק"י, - אך בד' הש"ך שם מבו' דאף לדעת המתירים בסתמא, מ"מ אם נתכוין הלוה לשם רבית אסור, וכ"כ החכמ"א בכלל קל"א ס"ח.

מד' התור"פ והריטב"א משמע דאף דאיסור רבית מאוחרת הוא אף בסתמא היינו משום דבלבו הוא בשביל המתנת המעות, אך כל שאין דעתו משום המתנת המעות לי"ב איסורא, וכ"כ הפרישה בסימן ק"ס סק"י, והמחנ"א בהל' רבית סי"ז, וכ"כ הלח"מ והמל"מ בפ"ה ממלוה הי"א והט"ז בסימן ק"ס סק"ג בדרך קמא בדעת הרמב"ם.

אך הנה הבעה"ת שם כתב דלא אסרו רבית מאוחרת אלא כשאינו רגיל לשלוח לו דורון אך אם רגיל שרי, ובלבד שלא יתכוין לכך, והמל"מ שם הוכיח מדבריו דכל שאינו רגיל אסור אף כשאינו מתכוין לכך, משום דמיחזי כרבית, וכן הוכיח בגל' הגרע"א לש"ך סימן ק"ס סק"י.[[60]](#footnote-61)

## דין מתנה מרובה בסתמא

היראים שם כתב דלא הותרה רבית מאוחרת בסתמא אלא במתנה מועטת דלא מיפרסמא מילתא שבשביל מעותיו נותן, אבל מתנה מרובה דמפרסמא מילתא שבשביל מעותיו נותן לו אפי' בסתמא אסור, וכ"כ הסמ"ג לאוין קצ"א, והביאו הטור בסימן ק"ס, וכ"כ הרמ"א שם ס"ב, - ובהגה' פרישה שם סק"י כתב בשם המהרש"ל כתב דה"נ הוא בכל מה שידוע שבלא"ה ל"ה עושה לו כלל, דהוי כמתנה מרובה ואסור, והביאו הש"ך שם סק"י, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית ס"ז דאסור לילך בשליחותו או לעשות לו איזה דבר בענין שידוע לכך שלא הי' עושה כלל בלא ההלואה, דהו"ל כמתנה מרובה דאסורה, ולא התירו אלא במתנה מועטת שאינה ידועה לכל, ואף היודעה אינו יודע שלא הי' נותן לו בלא ההלואה.

הב"י שם נסתפק אם הא דאסרו במתנה מרובה הוא רק כשלא הי' רגיל לשלוח לו קודם, אך אם אם הי' רגיל לשלוח לו אפי' דבר מרובה מותר, דכיון שהי' רגיל לשלוח לו כ"כ בלא"ה תו לא מיחזי כרבית, או דאף כשהי' רגיל מקודם אסור משום דהוי מילתא דפרהסיא ודמי לדירה בחצרו ושימוש בעבדיו דאסור אף ברגיל מקודם, והגר"ז בהל' רבית ס"ז והחוו"ד בחידושים סימן ק"ס סק"ז כתבו לאסור בזה, - ועמש"כ בזה הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג דין י"א, ומש"נ בזה בדף מס' 2 בסופו.

הב"י שם כתב דלא אסרו אף במתנה מרובה, אלא סמוך קצת להלואה, אך במופלגת הרבה אין לחוש כלל ואף מתנה מרובה מותרת בסתמא, והביאו הש"ך שם סק"י, - והגר"ז בהל' רבית ס"ז כתב דכ"ז הוא לדעת המתירים רבית מאוחרת בסתמא, אלא דבמתנה מרובה הוי כמפרש ובמופלגת הרבה ל"ה כמפרש, אך לדעת האוסרים רבית מאוחרת בסתמא, הרי דאף במופלגת הרבה ה"ז אסור כשנתכוין לשם רבית,[[61]](#footnote-62) וכ"כ החכמ"א בכלל קל"א ס"ח דלא התירו במופלגת הרבה אלא כשאינו מתכוין לשם רבית.

## רבית בשעת פירעון כשלא פירש דהוא בשכר המעות

הרמב"ן הק' על פירש"י דהא דשרי הוא משום דלא אמר בשכר מעותיך, שלא הצריכו כן אלא ברבית מאוחרת לאחר פירעון, כדקתני והחזיר לו מעותיו, אך כל שמוסיף בשעת פירעון ודאי דה"ז אסור אף כשלא פירש, והוכיח כן ממה שאסרו בהלוהו ודר בחצירו ואסרו לשכור ממנו בפחות אף שלא פירש, וכן צידד הרא"ש בסימן ס"ז דמשמעות לישנא דמתניתין דהא דלא נאסרה רבית מאוחרת אלא כשאמר לו בשביל מעותיך שהיו בטילות אלי הוא כששלח לו אחר שהחזיר לו מעותיו, אך כל שבשעת פירעון נותן לו יותר מיחזי כרבית אפי' בסתם, וכ"כ הר"ן דבמוסיף בשעת פירעון ודאי אפי' בסתם אסור דסתם כמפרש הוא, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א.[[62]](#footnote-63)

התוס' כתבו דל"ד להלוהו ודר בחצרו דצריך להעלות לו שכר, דשאני התם שעדיין חייב לו, והגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ו והשער דעה בסימן קס"ו סק"א פירשו בדבריהם דס"ל דהא דשרי הכא הוא אף כשמוסיף בשעת פירעון, ולא אסרו אף בסתמא, אלא קודם הפירעון, אך בשעת פירעון לא נאסר אלא במפרש,[[63]](#footnote-64) וכ"כ הטור בסימן ק"ס בדעת רש"י והרמב"ם דאף כשמוסיף בשעת הפירעון בסתמא שרי.[[64]](#footnote-65)

בל' הר"ן מבו' דהא דבשעת פירעון אסור להוסיף אף בסתם, ול"ד ללאחר הפירעון דאינו אסור אלא במפרש, הוא משום דבשעת הפירעון ה"ז מתפרש בסתמא לשם רבית,[[65]](#footnote-66) וכ"כ הגר"ז בהל' רבית ס"ז, ועיי"ש שכתב דמה"ט נאסר אף אם אינו מתכוין כלל בשביל ההלואה, דמ"מ ה"ז נראה כרבית,[[66]](#footnote-67) - אך בד' הב"י בסימן קס"ו מבו' שפירש בד' הרא"ש דהוא משום דכל הא דלא אסרו אלא במפרש הוא ברבית מאוחרת, אך כל שמוסיף בשעת הפירעון חמיר טפי ואסרו בזה אף בסתם, והשער דעה שם סק"ב תמה ע"ז.

## הוספה בשעת פירעון בדרך מקח

בטעם הסוברים דבדרך מקח שאני ושרי אף בשעת פירעון מצינו ב' דרכים, דהתור"פ כתב דהוא משום דבמו"מ שייך לומר אוזולי מוזיל גבי', וכן משמע בד' הב"י בשם תלמידי הרשב"א, - אך בחי' תלמיד הרשב"א כתב דהוא משום דלא החמירו אלא בהלואה, אך כל שהוא בדרך מקח לא החמירו, והיינו דכיון דעיקר הרבית בדרך מקח אינה אלא מדרבנן, לא החמירו בכה"ג, וכ"כ הט"ז בסימן ק"ס סקי"ב, וכ"נ בד' הלבוש שם ס"ד.[[67]](#footnote-68)

ונפ"מ רבתא בזה הוא במש"כ בגל' הגרע"א לש"ך סימן ק"ס סק"ד דלא הותר אלא כשלקח ממנו בדרך פסיקה ובשעת פירעון הפירות נתן פירות יותר, דבכה"ג הוא די"ל דאוזולי מוזיל גבי', אך אם נתחייב לו ממון בעד מקח ופורע לו יותר אסור, דבכה"ג ליכא לה"ט, וכ"כ הבית מאיר שם ס"ד, וכ"כ החכמ"א בכלל קל"א ס"ו, - אך בד' הש"ך שם בסו"ד מבו' דגם בכה"ג שהי' חייב לו מעות בעד מקח ופורע לו יותר שרי, וכמו שעמד ע"ז הגרע"א שם, וכן דקדק הבית מאיר שם מד' הרמ"א, וזה מתפרש כמש"כ תלמיד הרשב"א ודעימי' דלא החמירו בדרך מקח.

עוד נפ"מ בזה הוא במש"כ הגר"ז בהל' רבית ס"ח דכל הא דשרי בדרך מקח הוא כשמוסיף לו מעט, אף אם מוסיף לו הרבה שניכר שהוא בשביל שהמתין לו ה"ז כמפרש לו ואסור לקבלו הימנו, וזה לטעמי' שם דעיקר הא דשרי בדרך מקח הוא משום שאין הדבר ניכר שהוא בשביל שהמתין לו אלא נראה כאלו מוזיל לו הסחורה מעט,[[68]](#footnote-69) וע"כ כל שמוסיף לו הרבה דהוא ניכר שהוא בשביל המתין לו ה"ז אסור, - אך לדעת הסוברים דלעולם כיון דהוא בשעת פירעון הו"ל כמפרש, ואפ"ה לא אסרו בדרך מקח אלא כשמפרש להדיא, מסתברא מילתא דאף כשמוסיף לו הרבה שרי.[[69]](#footnote-70)

## בטעם מה שהתירו כשמצא המלוה תוספת במעות הפירעון

לעיל ס"ג ב' אמרו דמאן דאוזיף פשיטי מחברי' ואשכח בי' טופיינא שלא בכדי שהדעת טועה מתנה בעלמא הוא דיהיב לי', והרמב"ם בפ"ד ממלוה ה"י הביא לדין זה גם בגונא שהחזיר הלוה חובו ומצא המלוה יותר, והמ"מ שם כתב דלגירסא דילן י"ל דלא הותר אלא כשהלוה מוצא יותר, אבל כשהמלוה מוצא יותר יש לתלות שהלוה נתן יותר משום רבית ואסור, אך כתב לדון בזה, די"ל דאף בכה"ג שרי ואין תולין ברבית מאוחרת, שלא יהא הלוה מאכיל איסור למלוה, ואחזוקי אינשי ברשיעי וכ"ש לנזקו לא מחזקינן.

והאחרונים למדו מדבריו שפירש בדעת הרמב"ם דלא אסרו ברבית מאוחרת בסתמא, משום דתולין שלא נתן לשם רבית,[[70]](#footnote-71) אך למש"כ הטור בדעתו דאסרו ברבית מאוחרת בסתמא, ואין תולין דאינו לשם רבית, קשיא דמ"ט לא אסרו כשמצא המלוה יותר,[[71]](#footnote-72) וכן הק' האחרונים בד' הטוש"ע בסימן ק"ס ס"ד דכל שמוסיף בשעת הפירעון אסור אף בסתמא, וקשיא ממש"כ בחו"מ סימן רל"ב ס"ב דהמקבל מעות מחבירו בפירעון ומצא בהם יותר מכדי שהדעת טועה הוי מתנה, והרי דלי"ב משום רבית.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המל"מ בפ"ה ממלוה הי"א כתב דכל הא דאסרו בסתמא הוא על הלוה דאם נתכוין לרבית ה"ז אסור, אך המלוה מותר ליטלו, דאחזוקי אינשי ברשיעי לא מחזקינן,[[72]](#footnote-73) וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סי"ז.[[73]](#footnote-74) - **ב** הפרישה בסימן ק"ס סק"ו כתב דשאני התם דאינו מזכיר לפניו שנותן לו יתרון, ולא אסרו אלא כשאומר שנותן לו יותר מחובו, והב"ח שם ס"ג בקו"א והש"ך שם סק"ד הק' ע"ז דבל' הטור שם מבו' דלדעת האוסרים ה"ז אסור אף בסתמא כשלא הזכיר כלום. - **ג** הב"ח שם ס"ג בקו"א כתב דשאני התם שנתן לו היתרון בדרך טעות, וע"כ לי"ב משום רבית, דרק כשנותן לו תוספת מדעתו הוא דאמרינן דאי"ז למתנה בעלמא אלא בתורת רבית, דאם במתנה הי' לו לפרש, ועוד דמ"ט לא נתן לו מתנה זו קודם או אח"כ, ועד"ז כתב הט"ז שם סק"ב, והבית מאיר שם הוסיף לפרש דהוא משום דבכה"ג ליכא לספוקי ברבית מאורחת, דרבית אינו נותן לטובת המקבל אלא לטובת עצמו שילוה לו פעם אחרת, ובכה"ג שהוסיף שלא מידיעת המלוה, ואם לא חזר המלוה ומנאן והי' מערבן עם שאר מעותיו ל"ה המלוה יודע מכך, ליכא למיחש להכי, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"א אות י"א. - **ד** הש"ך שם סק"ד כתב דאיירי בפירעון חוב של מקח, דבכה"ג הותר להוסיף בסתמא, ועמש"נ בזה לעיל. - **ה** החוו"ד שם סק"ב כתב דרבית הניתנת בשעת פירעון הויא כרבית מאוחרת דאינו חייב להחזיר אף לצי"ש, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ אף דיש בזה משום רבית, מ"מ א"צ להחזיר.[[74]](#footnote-75) - **ו** השער דעה שם סוסק"א כתב דהא דאסרו כשמוסיף בשעת פירעון אי"ז משום דחיישינן שנותן משום רבית, דאחזוקי אינשי ברשיעי לא מחזקינן, אלא הוא משום דמיחזי כרבית והוי האיסור בזה משום מראית העין, ובכה"ג שמצא המלוה יותר בשעת הפירעון תחת ידו ליכא מראית העין, שהרי אין מוציאין אבק רבית ממלוה ללוה ולא חששו חכמים למראית העין.

ז' אייר פ"ב

דף מס' 5

## הלואה ברבית בת"ח

**ע"ה א'** **- ת"ח מותרין ללוות זמ"ז מרבית וכו' ומתנה הוא דיהבי אהדדי ואריך,**[[75]](#footnote-76)התוס' כתבו דלא הותר אלא בדבר מועט שיודע בלבו שהי' נותן לו בלא"ה,[[76]](#footnote-77) וכ"כ הרא"ש בסימן ע"ז, וכ"כ הסמ"ג לאוין קצ"א בשם ר"ת והאו"ז בסימן רל"ו בשם ר"י, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א והר"ן והנימו"י דלא התירו אלא בדבר מועט,[[77]](#footnote-78) וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות, והטוש"ע בסימן ק"ס סי"ז, אך בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דלישנא לא דייק הכי.[[78]](#footnote-79)

והר"ן והנימו"י כתבו דשיעור דבר מועט הוא עד חומש, דומיא דק' פלפלין בק"כ, וכ"כ השו"ע שם, והדרישה שם סוסק"ז כתב דהיינו רק כשאין התוספת אלא דבר מועט, אך כל שהתוספת הוא דבר חשוב, אף דאי"ז אלא חומש ה"ז אסור, וכ"כ בקונט' הסמ"ע סוף אות ל' דודאי דאף ת"ח אסורין לומר הלויני ק' מדות פלוני של פלפלין ואני אחזיר ואתן לך ק"כ מדות, כיון שעולין לדבר חשוב.

הרמב"ן כתב דאף בדבר מועט לא התירו אלא בעסקי סעודה, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ובקונט' הסמ"ע סוף אות ל' כתב דהוא משום דאין רגילין להקפיד בו,[[79]](#footnote-80) - אך בד' הרמב"ם בפ"ד ממלוה ה"ט משמע דהותר אף שלא בעסקי סעודה, וכ"נ בד' הרא"ש בסימן ע"ז, וכמש"כ הדרישה בסימן ק"ס סק"ז, וכ"ה מבו' בחי' המיוחסים להריטב"א לעיל ע"ג ב' סוד"ה נטר שתא, וכ"נ בד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות כ"ה בשם הר"י ברצלוני, עיי"ש.

## אם התירו בת"ח אף רבית קצוצה

הרמב"ן כתב דלא התירו בת"ח אלא כשלא קצץ לו מתחילה, אלא על דרך ויתור בלא הקפדה, ודקדק כן ממה שאמרו ללוות ולא אמרו להלוות זל"ז, וכ"כ הר"ן והנימו"י, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ד ממלוה ה"ט ובד' הסמ"ג לאוין קצ"א והסמ"ק בסימן ר"ס דלא התירו אלא כשהלוו זא"ז ונתן לו יתר על מה שהלוה ממנו, וכ"כ המ"מ שם בדעת הרמב"ם,[[80]](#footnote-81) וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן ק"ס סי"ז.

אך השטמ"ק כתב בשם הרמ"ך דהותר אף ברבית קצוצה, וכ"כ המאירי דת"ח מותרין להלוות זל"ז אף ברבית קצוצה דהואיל ויודעים חומר האיסור של רבית אי"ז אלא מתנה שנותנין זל"ז, וכ"נ בד' הריטב"א,[[81]](#footnote-82) וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן קס"ז דהתירו בת"ח אף כשקצץ עמו מתחילה, כיון שאין מתכונין לשם רבית אלא במתנה, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין הי"א דין ה', וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן ק"ס,[[82]](#footnote-83) וכ"כ הרמ"א שם סי"ז.

הרמ"ך שם כתב ללמוד דהותר אף רבית קצוצה מהא דאמר שמואל הלויני ק' פלפלין בק"כ, ובדעת החולקים מצינו כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דהא דאמר שמואל הלויני ק' פלפלין בק"כ, דלא משום שיאמר לו לעשות כך, אלא שאם הוסיף בשעת פירעון עד חומש מותר, ועד"ז כתב הגר"א בסימן ק"ס סקל"ט בדעת הרמב"ם דדינא קאמר לי' דאף אם יחזיר ק"כ שרי, ובסקל"ח כתב דמה שאמרו ק' בק"כ דברי גמ' הוא. - **ב** הרמב"ן כתב דהיינו דאמר לו כן מתחילה דאיני מקפיד למנות הפלפלין וכשאני פורע שאלתי בהרוחה אני פורע הלכך אפי' הוספתי לדעת עד חומש מותר שזהו דרך כבודי, ועד"ז כתב המ"מ בשמו דהיינו שאמר לו הלויני ק' פלפלין ואפשר דבשעת פירעון אפרע לך ק"כ שלא אקפיד למנותן.[[83]](#footnote-84) - **ג** המ"מ שם כתב דאף דלא הותרה רבית קצוצה, מ"מ כל שלוה סתם שאין המלוה מתנה דבר, מותר אף באמירת הלוה בשעת הלואה,[[84]](#footnote-85) אך כתב דמד' הרמב"ם מבו' דלא הותר אלא בהלואה סתם.

הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ב' כתב בתו"ד לדעת הסוברים דלא התירו אלא ברבית דאחר הלואה, דהיינו דכיון שאינו אלא אבק רבית שהוא מדרבנן לא גזור עלייהו רבנן, דמחמרי בדרבנן נינהו דידעי דאיסורא דרבנן מיהא אית בי' ומתנה הוא דקא יהבי להדדי וכו', והם אסרו והם התירו להם, - והגידו"ת שם הק' דאם ברבית מאוחרת התירו לת"ח משום דהוי דרבנן ולא גזרו עליהם, א"כ גם בשאר אבק רבית נימא הכי שיהא מותר בת"ח, דכיון שיודעין שיש בזה איסור גמרי ויהבי לשם מתנה, אך לכאו' י"ל דגם לפי' זה כל הא דלא גזרו עלייהו רבנן הוא רק בדבר מועט דיש לתלות שנותנים בתורת מתנה.

המחנ"א בהל' רבית סימן י"ז כתב דכל מה שלא התירו הכא אלא בת"ח הוא בסתמא, דבת"ח אמרינן אף בסתמא דהוא לשם מתנה, אך כל שפירש ואמר שהוא לשם מתנה, אף בע"ה שרי, והיינו ברבית מאוחרת, שלא אסרו ברבית מאוחרת אלא בסתמא דאמרינן דהוא בשכר מעותיו, אך כל שאומר להדיא דהוא לשם מתנה שרי, ועמש"נ בזה בדף מס' 4.

## בביאור מה שהתירו מכח הא דמתנה הוא דיהבי אהדדי

האו"ז בסימן קס"ז כתב דאף דרבית אסורה אף כשמוחל לו ונותן בתוך מתנה, מ"מ הכא שרי,[[85]](#footnote-86) משום דת"ח לא מכווני לשם רבית אפי' מתחילה,[[86]](#footnote-87) אך כל שהלוהו ע"מ ליתן לו רבית ואח"כ אומר אני נותן לך מתנה אסור, ועיי"ש שכתב דגם כשהתנה מתחילה ליתן בתורת מתנה לא הותר אלא בת"ח אך כל שאינו ת"ח אסור דלא גמר בלבו לשם מתנה אלא לשכר מעותיו שהיו בטלים אצלו.[[87]](#footnote-88)

בתשו' מבי"ט ח"א סימן נ"א כתב דהא דהתירו הכא משום דמתנה הוא דיהבי אהדדי, היינו משום דהלוה גמר ונתן לשם מתנה והי' נותן לו אף אם ל"ה מלוה לו, ואע"ג דהמלוה ל"ה מלוה לו אלמלי שנתן לו מתנה זו, מ"מ אי"ז רבית, דל"ה אגר נטר ולא קרינן רבית גמור אלא היכא דמתרבי מחמת המתנת הלואה ומצטער על דשקיל מיני' מאי דלא יהיב לי' דאי לא הלוה לו ל"ה יהיב לי',[[88]](#footnote-89) - ונתחדש בדבריו דאף דהמלוה אינו מלוה אלא משום שמוסיף לו, מ"מ כיון שהלוה אינו נותן את התוספת בעד המתנת המעות לי"ב משום אגר נטר, ועד"ז מצינו בד' הריטב"א לעיל ס"ד א' ובדבריו לעיל מ"ו א', ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 36.

## מ"ט לא התירו בשאר בנ"א אף שהם יודעין שרבית אסורה

הבעה"ת שם הק' במה שהתירו בת"ח משום דמידע ידעי דרבית אסורה, שהרי כל אדם מישראל יודע שרבית אסורה וכולן ת"ח בדבר, ומ"ט אסורין להלוות ברבית, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפ"ד ממלוה ה"ט כתב דהוא משום דת"ח יודעין חומר איסור הרבית, וכ"כ הסמ"ג לאוין קצ"א והוסיף דהם חרדין יותר מכל אדם, וכ"כ המאירי. - **ב** הריא"ז בקונט' הראיות כתב דאף דגם שאר בנ"א יודעים דרבית אסורה, מ"מ אין חוששין כ"כ על האיסור ויותר חוששין על הממון, אבל ת"ח חוששין יותר על האיסור ממה שחוששין על הממון וגומרים ונותנים מתנה גמורה בכל לב כדי שלא יעלה בידם איסור. - **ג** הבעה"ת שם כתב דלמש"כ התוס' דלא הותר אלא בדבר מועט דבלא"ה הי' נותן לו אע"פ שלא ילוה לו כלום, ע"כ לא הותר אלא בת"ח, דשאר בנ"א לא דייקי כולי האי ונותנין בתורת רבית, וכ"כ האו"ז בסימן רל"ו בשם ר"י. - **ד** הרמב"ן כתב דהוא משום דכל שאינם ת"ח לא ידעי לאקנויי ולשם רבית הוא נותן, וכ"כ הבעה"ת בשם י"מ דמה שאמרו דידעי דרבית אסורה היינו דידעי ליתן ולמחול מתנה ומחילה גמורה כראוי בלב שלם ובלא הערמה, והיינו רק בת"ח שהן גדולין בחכמה ויר"ש. - **ה** הבעה"ת שם כתב עוד דלדעת הסוברים דאיירי ברבית מאוחרת, הרי דמה"ט הוא דלא הותר אלא בת"ח דמחמרי בדרבנן וידעי דאיסורא דרבנן מיהא אית בי' וכו' וכיון שאין האיסור אלא מדבריהם אין בזה ידיעה לכל אלא לת"ח המחמירים בדברי חכמים.

## באלו ת"ח התירו רבית

בד' הרמב"ם וש"ר משמע דמה שהתירו בת"ח היינו בכל ת"ח, אך השטמ"ק כתב בשם הרמ"ך דלא התירו בכל ת"ח אלא בת"ח שהוא שונא מתנות ולא אתי לאימשוכי בהכי, ובשם הר"י מיגש כתב דאף דקי"ל דשרי מ"מ אין לסמוך ע"ז אלא היחידים הכשרים שבהם ולא זולתם.

הרמב"ן כתב דלא התירו אלא כששניהם ת"ח,[[89]](#footnote-90) וכ"כ הבעה"ת שם בסו"ד דלא התירו אלא כששניהם ת"ח דהו"ל כבני חבורה שאין מקפידין זע"ז, והב"י בסימן ק"ס סי"ז כתב לדקדק כן ממה שאמרו דת"ח מותרין להלוות "זא"ז", ולא קאמר ת"ח מותרין להלוות ברבית.

הסמ"ג לאוין קצ"א כתב דאף שהתירו בת"ח, מ"מ אינו הגון לת"ח להיות רגילין בדבר זה שלא ירגילו המון העם בזה, והביאו ההגמי"י בפ"ד ממלוה ה"ט, וכ"כ הרמ"א בסימן ק"ס סי"ז.

## אם יש לאסור בזה משום דילמא אתי למסרך

הרמב"ן פירש דמה שאמרו דלאו מילתא היא משום דאתי למיסרך קאי גם על הא דת"ח מותרין ללוות זמ"ז מרבית, דמסקינן דה"ז אסור משום דדילמא אתי למיסרך, והביא דכ"כ רב עמרם,[[90]](#footnote-91) וכ"ה בתשוה"ג שערי צדק ח"ד ש"ב סימן ד', וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ב' בשם יש דוחקין ובשם רב עמרם, - אך עיי"ש שכתב דבפירש"י וש"ר מבו' דהא דדילמא אתי למיסרך קאי רק על הלואה לבניו וב"ב, דרק בזה יש לחוש דאתי למסרך מפני שהם קטנים ובמה שירגילו עצן בקטנותם גם כי יזקין לא יסור ממנה שיחמדו הממון ויהא להם כהיתר, אך בת"ח המלוים זל"ז ברבית, ודאי דכיון דת"ח זריזים הם לא ירגילו עצמן בדבר האסור, וכ"ה מבו' מד' הרי"ף וש"ר שהביאו לדינא להתירא דת"ח.

## הלואה לבניו וב"ב ברבית

**מותר לו לאדם להלוות בניו וב"ב ברבית,** בפירש"י בשבת קמ"ט ב' פירש דהיינו כשהן סמוכין על שלחנו, וכיון דהכל משלו אין כאן רבית, וכ"כ הריטב"א דהוא משום דכל מה שהן מוסיפין לו הוא משלו, ולי"ב משום רבית,[[91]](#footnote-92) ומבו' דאיירי כשהאב מלוה להן והם נותנין הרבית,[[92]](#footnote-93) - אך הרמב"ם בפ"ד ממלוה ה"ח כתב דהא דמדינא שרי הוא משום דאינו מקפיד ומתנה הוא שנותן להם, והלח"מ שם בתחילת דבריו פירש דהיינו כשהוא לוה מהן ונותן להם רבית, וכיון דנותן להם הרבית במתנה שרי, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות ב', והט"ז בסימן ק"ס סק"ד,[[93]](#footnote-94) ופירשו כן גם בד' הטוש"ע שם.[[94]](#footnote-95)

**כדי להטעימן טעם רבית,** בפירש"י כתב דהיינו כדי שידעו כמה מצטער ומיצר הנותנו וידעו כמה עונשו גדול, והריטב"א כתב דהוא כדי להטעימן טעם מרירות של רבית שלא ינהגו בו, ועד"ז כתב בפי' רבינו ברוך,[[95]](#footnote-96) וזה לטעמייהו דהאב מלוה אותן והם נותנין הרבית, - אך לדעת הרמב"ם דהאב לוה מהן ונותן להן רבית, מתפרש מה שאמרו כדי להטעימן טעם רבית כמש"כ השטמ"ק בשם ר"ח דהוא כדי להטעימן טעם הנאה, וזה מתפרש כמש"כ השטמ"ק בשם תשו' הרי"ף דהוא לפי שאם טעמו טעם ונמנעו ממנו הי' שכרם יותר.

ח' אייר פ"ב

דף מס' 6

## רבית מוקדמת

**ע"ה ב'** **- נתן עיניו ללוות הימנו והוא משלח לו ואומר בשביל שתלוני זו היא רבית מוקדמת,[[96]](#footnote-97)** מבו' דעיקר האיסור בזה הוא כשמשלח לו בשביל שילונו, אך כל שנתן לו מתנה שלא לשם רבית, מותר המלוה להלוותו, אף אם עיקר מה שמלוה הוא מכח מה שנתן לו מתנה ולי"ב איסור כלל, דאיסור רבית הוא בנתינת רבית בעד ההלואה, וליכא איסור במה שמלוה מכח מה שנתן לו, וכ"כ בתשו' רדב"ז ח"ד סימן רל"ג בתו"ד דדרך הלואה הוא שמלוה לו מעותיו בשביל שעשה עמו טובה או איזו נח"ר ואין בזה חשש רבית.

נחלקו הראשונים בדין רבית מוקדמת, ותליא בפלוגתייהו בדין רבית מאוחרת, ונתבאר בדף מס' 4, דבד' הרמב"ם בפ"ה ממלוה הי"א מבו' דאיסור רבית מוקדמת הוא אף בסתמא, אך הריא"ז בקונט' הראיות כתב דלא אסרו רבית מוקדמת אלא כשאומר בשביל שתלוני, אך אם הי' משלח לו סתם הואיל ולא היו מעותיו אצלו באותה שעה מותר, וכ"כ היראים בסימן קי"ח והסמ"ג לאוין קצ"א והסמ"ק בסימן ר"ס הטור בסימן ק"ס דלא אסרו ברבית מוקדמת אלא במפרש אבל בסתם שרי, וכ"כ הרמ"א שם ס"ו.[[97]](#footnote-98)

החוו"ד בסימן ק"ס סק"ג כתב דכל שפירש שאינו נותן לו המתנה רק בשביל שילוהו, הרי דאם לא ילוהו יצטרך להחזיר לו המתנה ואינה נקנית לו אלא כשמלוהו, והו"ל רבית קצוצה, וכל הא דאי"ז אלא רבית מוקדמת הוא כשאינו מתנה כן בתנאי גמור, אלא שאומר לו הריני נותן לך מתנה ואם תרצה תלויני לכשאצטרך, וכ"כ החוו"ד בסימן קס"ז סק"ב, ועד"ז כתב בגל' הגרע"א שם ס"ו, ומבו' בדבריהם דהטעם לאסור בזה הוא משום דהוא זוכה ברבית בשעת ההלואה, וע"כ חשיב כרבית קצוצה בשעת ההלואה, - ובד' השער דעה שם סק"ג מבו' לאסור בזה מטעם אחר, דאיסור רבית קצוצה הוא אף כשנותן לו קודם ההלואה,[[98]](#footnote-99) והיינו דל"ד לרבית מאוחרת דשריא מה"ת משום שאי"ז שכר מעותיו.[[99]](#footnote-100)

אך המקומ"ח שם כתב דאף בכה"ג הוי רבית מוקדמת, דלא חשיב כרבית קצוצה אלא כשקצץ בשעת מתן מעות,[[100]](#footnote-101) ועיי"ש שפירש כן במש"כ האו"ז בסימן קס"ט בשם ר"ח והביאו ההג"א בסימן ה' דרבית מוקדמת הוא אף כשפסק עמו ליתן לו קודם הלואתו רבית לכשילוה ממנו, אך בד' הר"ח שם מבו' דבכה"ג בדיניהם אין מוציאין מלוה למלוה, ובע"כ דאיירי בכה"ג דליכא תנאי גמור ע"מ שילונו, וצ"ע.[[101]](#footnote-102)

## רבית מאוחרת

**לוה הימנו והחזיר לו מעותיו והוא משלח לו ואומר בשביל מעותיך וכו' זו היא רבית מאוחרת,** נחלקו הראשונים בדין רבית מאוחרת אם לא נאסרה אלא כשמפרש שהוא בשביל מעותיו או דאף בסתמא אסור, ונתבאר באורך בדף מס' 4.

בחי' הרשב"א לעיל ס"ו א' ובתשו' ח"א סימן תרנ"א וח"ב סימן ב' וח"ג סו"ס רכ"ז ומיוחסות סימן רכ"א מבו' דרבית מאוחרת אינה בכלל אבק רבית, משום דל"ה כאבק רבית אלא היכא דהוי "אגר נטר", אך רבית מאוחרת דאינה אגר נטר כלל אינה בכלל אבק רבית, אלא דמ"מ ה"ז אסור משום דאסרו כל הנאה הבאה לו מחמת ההלואה, אף שאינה "אגר נטר", וכ"כ הרשב"א בח"א סימן תתקל"ח ובח"ה סימן קנ"ט וסימן קפ"ז דרבית מאוחרת קיילא מאבק רבית, וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש דרבית מוקדמת ומאוחרת אי"ז בכלל אבק רבית אלא הם דברים מגונים.[[102]](#footnote-103)

והרשב"א בסימן קפ"ז שם כתב דברבית מאוחרת אינו חייב לצי"ש, והב"י בסימן קס"א ס"ב פירש דהיינו דאף דבאבק רבית חייב לצי"ש, מ"מ ברבית מאוחרת דקיילא מיני', אינו חייב לצי"ש,[[103]](#footnote-104) וכ"כ הרמ"א שם.

## רבית קודם הפירעון אם איסורה הוא כרבית מאוחרת

הטור בסימן קס"ו נסתפק בגונא שהרויח לו זמן ובא בתוך הזמן ואמר דור בחצרי בשביל מעותיך שהן בטלות אצלי, אם אי"ז אלא רבית מאוחרת, או דלא מיקרי רבית מאוחרת אלא במה שנותן לו אחר שפרעו, ובד' הש"ך שם סק"ט מבו' דספיקא דהטור הוא אם כל רבית הניתנת לאחר ההלואה ולא קצצה בשעת ההלואה אינה אלא כרבית מאוחרת דקיילא מאבק רבית, או דלא מיקרי רבית מאוחרת אלא כשנותן לו אחר שפרעו, אך כל שנותן בעוד מעותיו אצלו מיקרי אבק רבית,[[104]](#footnote-105) וכ"כ השער דעה שם סק"ב בביאור ספיקא דהטור, והב"י שם כתב דהעיקר הוא דלא מיקרי רבית מאוחרת אלא כשנותן לו אחר שפרעו,[[105]](#footnote-106) וכ"כ הב"י בסימן ק"ס ס"ו דבעוד שמעותיו בידו רבית ממש היא ולא תקרא בשם מאוחרת.

ובתשו' הרשב"א ח"ה סימן קנ"ט מבו' דאף רבית הניתנת קודם הפירעון חשיבא כרבית מאוחרת וקיילא מאבק רבית, וכ"נ בד' הרשב"א לעיל ס"ד ב' דכל שאמר דור בחצרי חינם ולא הרויח לו זמן, אי"ז אף אבק רבית אלא רבית מאוחרת,[[106]](#footnote-107) וכ"נ בד' הריא"ז בפסקיו בפירקין ה"ב דין א' ובקונט' הראיות לעיל ס"ב א' וס"ב ב', עיי"ש, - אך בד' הריטב"א לעיל ס"ד ב' ד"ה איכא דאמרי נראה שנסתפק בזה אם חשיבא כאבק רבית או קיילא מיני'.[[107]](#footnote-108)

ונפ"מ בזה הוא בדין רבית הניתנת קודם הפירעון אם חייב להחזיר לצי"ש, למש"כ הב"י והרמ"א דאף דבאבק רבית חייב לצי"ש מ"מ ברבית מאוחרת אינו חייב לצי"ש, דלדעת הסוברים דהויא בכלל רבית מאוחרת אינו חייב לצי"ש, אך לדעת הסוברים דחשיבא כאבק רבית חייב לצי"ש.

השער דעה בסימן קס"ו סק"ב כתב לפרש מש"כ התוס' לעיל ע"ג ב' דאף דלא אסרו רבית מאוחרת אלא כשמפרש שהוא בשכר מעותיו מ"מ כל שעדיין חייב לו אסור אף בסתם, דהיינו משום דכל שעדיין חייב לו אין איסורו מדין רבית מאוחרת, אלא הוי בכלל אבק רבית, וע"כ ה"ז אסור אף בסתם, דרק ברבית מאוחרת הוא דלא אסרו אלא במפרש, - ועיי"ש שכתב דהרמב"ן ועוד מקמאי שם שכתבו ללמוד ממה שאסרו בהלוהו ודר בחצרו דה"נ רבית הניתנת בשעת פירעון אסורה אף בסתם, ס"ל דגם רבית הניתנת קודם הפירעון אין איסורה אלא מדין רבית מאוחרת, ואפ"ה אסרו בזה אף שלא פירש שהוא בשכר מעותיו, וכ"ש ברבית הניתנת בשעת פירעון דמיחזי טפי כרבית.[[108]](#footnote-109)

## רבית בשעת הפירעון אם איסורה הוא כרבית מאוחרת

החוו"ד בסימן ק"ס סק"ב נקט דברבית הניתנת בשעת פירעון א"צ להחזיר לצי"ש, וכ"כ השער דעה שם סק"א ובסימן קס"א סק"ב, ונתחדש בדבריהם דרבית הניתנת בשעת פירעון חשיבא כרבית מאוחרת, וכ"ה מבו' מד' התוס' לעיל ע"ג ב' למש"כ השער דעה בסימן קס"ו סק"ב בדעתם, דמה"ט הוא דרבית הניתנת בשעת פירעון אינה אסורה אלא במפרש, דהוא משום דאין איסורה אלא משום רבית מאוחרת, ול"ד לרבית הניתנת קודם פירעון דחמירא מרבית מאוחרת,[[109]](#footnote-110) ועיי"ש שפירש כן גם בד' הרא"ש בסימן ס"ז, ולעיל בהערה נתבאר ללמוד כן גם מד' הטור, - אך למש"כ הב"י בסימן קס"ו בדעת הרא"ש, ונתבאר לעיל בהערה, אף רבית הניתנת בשעת פירעון חמירא מרבית מאוחרת וחשיבא כאבק רבית, וחייב להחזיר לצי"ש.

## רבית דברים

**ר"ש אומר יש רבית דברים,** בד' הר"ן בכתובות מ"ו א' מבו' דעיקר איסורא דרבית דברים הוא מדרבנן,[[110]](#footnote-111) וכ"נ בד' הרמב"ם בפיהמ"ש, ובד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות י"ג.

אך בד' הריב"ש בסימן קמ"ז משמע דאיסור רבית דברים הוא מדאורייתא, ועמד ע"ז השער דעה בסימן קס"א סק"א, וכ"נ ממש"כ בפי' ר"ח ב"ר שמואל בקידושין ו' ב' בשם הר"י מיגש דכל שקונה אשה בשכר ההלואה הו"ל רבית קצוצה האסורה מדאורייתא, דאפי' דיבור בעלמא אסור ברבית וכ"ש הקנאת אשה, וכ"נ ממש"כ התוס' בקידושין ח' ב' ד"ה צדקה מנין דאם ל"ה בע"ח קונה משכון הרי כשמברכו הו"ל רבית דברים, וזהו דילפינן מדכתיב בקרא ושכב בשלמתו וברכך דבע"ח קונה משכון.

הנתיה"מ בסימן ע"ב סקט"ו עמד בד' התוס' בקידושין שם, דאף אם רבית דברים אסורה מדאורייתא, הרי היינו כשקצץ עמו, דכל שלא קצץ עמו ודאי דאי"ז אלא מדרבנן, ככל רבית שאינה קצוצה, והיאך מוכחינן מהא דכתיב וברכך דבע"ח קונה משכון, וכתב דצ"ל דכיון שהגיע זמן פירעון והתיר לו רחמנא לברכו, ומשמע דאף אם אמר לו בפירוש בשעה שמחזירו שיברכו מותר, וכיון שהי' יכול לגבות ממנו ואינו גובה רק נוטלו למשכון כדי להחזירו שיברכהו, הוי כמתנה עמו בשעה שמרויח לו זמן והוי רבית דאורייתא.

## מהו דהוי בכלל רבית דברים

**לא יאמר לו דע כי בא איש פלוני ממקום פלוני,** התוי"ט כתב דלגירסא זו הם דברי הלוה שמודיעו למלוה שבא איש פלוני ממקום פלוני, וכ"כ הגר"א בסימן ק"ס סקכ"א לגירסא זו.

אך גירסת רבים מקמאי דע אם בא איש פלוני ממקום פלוני, ובפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו שלא יאמר המלוה ללוה לך בשליחותי עד חנות פלוני ואם בא שם בעל החנות אמור לו שיבא אלי, ועיי"ש שכתב דהיינו אף כשלא טרח בעבורו שהי' לו ללוה לעבור באותה דרך, ואפ"ה אסור משום דמיחזי כרבית דבשכר מעותיו הוא שולח אותו ממקום למקום, ועד"ז כתב השטמ"ק בשם שיטה,[[111]](#footnote-112) - והטוש"ע בסימן ק"ס סי"ב פירשו דהיינו דלא יאמר המלוה ללוה הודיעני אם בא איש פלוני ממקום פלוני, והפרישה שם סקי"ט כתב דלגירסא זו משמע דלא נאסר אלא בכה"ג שאומר לו שיודיענו וה"ז אסור מפני הטירחא, אבל אם מודיעו בפגעו בו מותר.

הרמב"ם בפ"ה ממלוה הי"ג פירש דהיינו דלא יאמר המלוה ללוה דע אם בא איש פלוני וכו' שתכבדו ותאכילו ותשקהו כראוי, והשטמ"ק בשם הרמ"ך הק' דבכה"ג הוי רבית גמורה, דה"ז כאומר ללוה תן לי הקרן ותן הרבית לפלוני, ועד"ז הק' הב"י בסימן ק"ס סי"ב, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הב"י שם כתב דצ"ל דר' ישמעאל תרתי קאמר, חדא דיש רבית דברים כלומר שלא יקדים לו שלום וכו', ועוד דלא יאמר לו דע אם בא וכו' שתכבדו, דסד"א דכיון דאינו מהנה למלוה כלל וגם לא התנה כן מעיקרא שרי, וקמ"ל דה"ז אסור. - **ב** הב"ח שם כתב דמה שאסרו בזה משום רבית דברים, הוא דגם אם לא ישמע לו הלוה מ"מ איכא איסור באמירה עצמה. - **ג** הט"ז סק"ה כתב דאיירי בכה"ג שהלוה הי' עושה כן מעצמו וע"כ לי"ב רבית ממון, מ"מ כל שמצוהו הלוה ע"ז משום שסומך על שהוא לוה שלו, הו"ל רבית דברים שמצוה עליו דברים בשביל ההלואה.

בד' הב"ח והט"ז נתחדש דכשמצוה המלוה ללוה, אין האיסור רק במה שעושה הלוה ע"פ צווי המלוה, אלא עיקר מה שסומך המלוה לצוותו הו"ל כרבית דברים, וע"כ ה"ז אסור אף אם לא ישמע לו הלוה, וה"ז אסור אף בדבר שהי' הלוה עושה כן מעצמו,[[112]](#footnote-113) - וכ"כ הגר"ז בהל' רבית ס"י דאף המלוה מוזהר על רבית דברים כגון שלא יאמר לו הודיעני אם יבא פלוני ממקום פלוני אע"פ שאינו מטריחו אלא באמירה לבדה וכו' ועתה סומך על הלואתו לצוות עליו מפני שהוא נכנע לו, והרי דהאיסור בכה"ג אינו במה שעושה הלוה בעד המלוה, אלא הוי האיסור על המלוה במה שהוא סומך לצוות את הלוה.[[113]](#footnote-114)

בד' התוס' בקידושין ח' ב' ד"ה צדקה מנין מבו' דאסור הלוה לברך את המלוה והוי בכלל רבית דברים, והרמב"ם בפ"ה ממלוה הי"ב כתב דאסור לקלסו בדברים, ובתשו' אהלי יעקב למהריק"ש סימן קכ"ו כתב דאף אסור להחזיק לו טובה,[[114]](#footnote-115) וכ"כ הגר"ז בהל' רבית ס"ט דאסור להודות ולהחזיק לו טובה.

בס' קרית מלך בפ"ה ממלוה הי"ב הביא ממדרש ילמדנו דצריך אדם להחניף לבע"ח שלא ילחצנו, וכ"כ הארחות צדיקים בשער החניפות, וצ"ע דמ"ט לי"ב משום רבית דברים, וכמש"כ הגר"ז בהל' רבית ס"ט דאם צריך לבקש ממנו שילונו או שיאריך לו זמן, יבקש בדברי תחנונים בלבד ולא בדברי שבח וקילוס או חניפות דברים אחרים.

הרמב"ם שם כתב דה"נ אסור לו ללמד את המלוה מקרא או גמרא מדכתיב נשך כל דבר,[[115]](#footnote-116) והבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות י"ב הוסיף דאף אסור ללמד את בנו של מלוה, ואע"ג דלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה, מ"מ ה"ז אסור, משום שהאב חייב ללמד בנו תורה ואפי' בשכר, ונמצא דמשתרשי לדידי', וכ"כ השו"ע בסימן ק"ס ס"י.

והחוו"ד שם סק"ד כתב דהא דאסור ללמד את בנו, אף דהמודר הנאה מותר ללמד את בנו, היינו משום דהלוה נתחסר בשביל כך, ואף דלא חשיב דהמלוה נהנה, מ"מ הו"ל כנשך בלא תרבית וה"ז אסור ברבית דרבנן,[[116]](#footnote-117) - אך בד' המהר"ם שהביא המרדכי בסימן שכ"ז מבו' דהא דאסור הלוה להבריח ארי מנכסי המלוה הוא דומיא דרבית דברים דאסור,[[117]](#footnote-118) דכיון דהלוה טורח ועושה מעשה זה לצורך המלוה, הו"ל כרבית דברים, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דאסור ללמד את בנו, וכ"נ בתשו' רדב"ז ח"ג סימן תרל"ה דאסור הלוה לפרוע חובו של מלוה משום דהוי כרבית דברים.[[118]](#footnote-119)

## איסור רבית דברים אם הוא אף על הלוה

בחי' המיוחסים להריטב"א לעיל ס"ח ב' כתב דממה שאמרו דאסור להקדים לו שלום, יש ללמוד דאיסור רבית דברים הוא אף על הלוה, ועיי"ש שהוכיח מזה דגם ברבית דרבנן אסרו אף על הלוה, ושלא כדעת כמה מקמאי דאיסור אבק רבית הוא רק על המלוה,[[119]](#footnote-120) וכ"כ הרמ"א בסימן ק"ס ס"א, - ובדעת הסוברים דאיסור אבק רבית הוא רק על המלוה, כתב הנאו"י בסו"ס ל' בשם הביה"ל דהא דלא אסרו באבק רבית אלא על המלוה, הוא משום דאיסור אבק רבית הוא כדי שלא יבא לידי רבית דאורייתא וסגי לזה בהאיסור שעל המלוה, וע"כ כ"ז הוא כשאפשר לאסור על המלוה, אך במקום דא"א לאסור על המלוה אסרו על הלוה, ועד"ז כתב החדרי דעה בסימן ק"ס ע"ד הט"ז סק"ג, וצ"ע.

## רבית מאוחרת ברבית דברים

בפי' ר"ח ב"ר שמואל בקידושין שם כתב בשם הר"י מיגש די"ל דלא אסרו אבק רבית אלא בממון, אבל בדיבור וכיו"ב לא גזרו חכמים, אלא אוקמוה אדאורייתא דלא נאסר אלא רבית שהתנה בה מעיקרא שהיא רבית קצוצה, - וצע"ג שהרי אסרו הכא להקדים לו שלום וכו', אף שלא קצץ עמו כן מעיקרא.

ההגמ"ר בסימן תל"ג הק' כתב דלא אסרו להקדים שלום אלא כשאמר לו בפירוש בשביל מעותיך שאני עושה, אך בלא"ה שרי, והב"י בסימן ק"ס סי"א כתב דלא משמע כן מדברי שאר מפרשים, אלא בכל גוונא אסור, והמל"מ בפ"ה ממלוה הי"ג כתב דאף ההגמ"ר מודה דאסור בכל גוונא, וכל מש"כ דשרי הוא רק למ"ד לעיל ס"ד דהלוהו ודר בחצרו דלא קיימא לאגרא שרי, ועמש"נ עוד בזה בדף מס' 3.

## רבית דברים אחר הפירעון

הריא"ז בפירקין הי"א דין ג' כתב דאיסור רבית דברים הוא בשעה שמעותיו אצלו, ומבו' דלא נאסרה רבית דברים אחר הפירעון, וכ"נ בד' הרמב"ן לעיל ע"ג ב' בתו"ד, וכ"כ בתשו' מהר"ם שהביא המרדכי בסימן ש"מ דאיסור רבית דברים הוא רק בעוד שהוא חייב, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה ממלוה הי"ב והבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות י"ב והשו"ע בסימן ק"ס ס"י בהא דאסור ללמדו מקרא דהיינו רק כ"ז שמעותיו בידו.

ובטעם הא דלא נאסר רבית דברים לאחר הפירעון, כתב בתשו' מהריט"ץ סימן רס"ז דהוא משום דלא נאסרה רבית מאוחרת אלא במפרש שהוא בשביל מעותיו, וע"כ אין לאסור ברבית דברים לאחר הפירעון, כיון דאינו מפרש דהוא בשביל מעותיו, - אך למש"כ הבעה"ת שם אות י"א דרבית מאוחרת אסורה אף בסתמא, וכ"כ הטור בסימן ק"ס בדעת הרמב"ם, בע"כ דהא דלא נאסרה רבית דברים אלא כשמעותיו בידו, הוא משום דלא אסרו כלל רבית מאוחרת ברבית דברים,[[120]](#footnote-121) וכ"ה מבו' בתשו' מהר"ם שם דלא נאסר כלל רבית מאוחרת ברבית דברים, ומשמעות דבריו שם דמה"ט לא אסרו בהלויני ואלויך משום רבית דברים, אף דהתם שהתנה עמו כן הו"ל כמפרש, וכ"כ בתשו' אהלי יעקב למהריק"ש סימן קכ"ו, ומבו' בדבריו דגם בשעת פירעון שרי, (וזה כדעת הסוברים דאף בשעת פירעון אי"ז אלא כרבית מאוחרת, ונתבאר לעיל).

בעיקר דין רבית מאוחרת ברבית דברים, יש להעיר, דלכאו' כל המקום להתיר בזה, הוא רק לדעת הסוברים דרבית הניתנת בעוד מעותיו אצלו חמירא מרבית מאוחרת, דלפ"ז י"ל דלא גזרו כלל רבית מאוחרת ברבית דברים, אך לדעת הסוברים דאף רבית הניתנת בעוד מעותיו אצלו הוי בכלל רבית מאוחרת, בע"כ דגזרו רבית מאוחרת ברבית דברים, ולפ"ז הדין נותן לאסור אף אחר פירעון כשפירש שהוא בשביל מעותיו.[[121]](#footnote-122)

## רבית דברים קודם ההלואה

הגר"ז בהל' רבית ס"ט כתב דאם צריך לבקש ממנו שילוהו יבקש בדברי תחנונים בלבד ולא בדברי שבח וקילוס או חניפות דברים אחרים, ומבו' מדבריו דאסרו רבית מוקדמת ברבית דברים, וכל הא דלא אסרו אלא כשמעותיו בידו הוא בסתמא, אך בכה"ג שאומר לו דברי שבח וכו' לצורך ההלואה הו"ל כמפרש ואסור, - אך לדעת הסוברים דלא אסרו כלל ברבית דברים אלא כשמעותיו בידו, הדין נותן דמותר לבקש ממנו שילוהו אף בדברי שבח וכו', וצ"ע.

## לאוין דרבית

**עוברים משום לא תתן ומשום אל תקח מאתו,** הריא"ז בקונט' הראיות כתב דעל כל אחד ואחד עובר משום נשך ומשום תרבית כדאמרינן בריש פירקין, ונתחדש בדבריו דגם באיסורא דאל תקח מאתו עובר בב' לאוין משום נשך ומשום תרבית, וכ"כ הריא"ז בפסקיו הי"א דין ו', ועיי"ש בדין ז' שכתב דאף דהלוה עובר משום לא תשיך שיש בו משום נשך ומשום מרבית, - אך בד' הרמב"ם בפ"ד ממלוה ה"ב מבו' דמה שאמרו דחילקן הכתוב לעבור בב' לאוין, היינו דעובר גם משום את כספך לא תתן בנשך וגם משום ובמרבית לא תתן אכלך, אך באיסורא דאל תקח ליכא אלא חד לאו, וכן הלוה אינו עובר אלא משום חד לאו דלא תשיך.

בפירש"י משמע דאיסורא דלא תתן הוא בשעת הלואה, ואיסורא דאל תקח מאתו הוא בשעת פירעון,[[122]](#footnote-123) - אך בד' הרמב"ן והרשב"א לעיל ס"ב א' משמע להדיא דאין עוברין בלאו דלא תתן אלא בשעת גביית הרבית, עיי"ש.[[123]](#footnote-124)

## איסורא דלא תהי' לו כנושה

**ומשום לא תהי' לו כנושה,** בגמ' אמרו שהמלוה עובר בלאו זה, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו משום דהוא לו כנושה כשתובעו ודוחקו, וכ"כ האו"ז בסימן רל"ז, והמהר"ם שיף כתב אין בזה איסור בפנ"ע במלוה ברבית, אלא דאורחא דמילתא הוא דמלוה ברבית חס להניח מעותיו בטלין ודוחקו ונוגשו.[[124]](#footnote-125) - **ב** בד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת רל"ד ובפ"ד ממלוה ה"ב משמע דכל המלוה ברבית עובר משום לא תהי' לו כנושה, וכ"כ החינוך במצוה ס"ז, והמ"מ בהל' מלוה שם פירש דהיינו משום דלאו זה כולל כל מה שדרך הנושים לעשות, והוא שאין מלוים ממונם בחינם וכשמגיע זמן פירעון רוצים מעותיהן ונוגשין בחזקה ועל שניהם הזהירה תורה, ואף דאיסור הנגישה הוא רק בלוה עני, מ"מ איסור הלואה ברבית הוא גם בעשיר. - **ג** הרמב"ן בפר' משפטים כ"ב כ"ד כתב דהא דלא תהי' לו כנושה היינו שלא תהי' לו כמלוה שהוא כמושל ללוה וכו' אבל תהי' לו בכל דבר כשאילו לא לוה ממך מעולם וכו' אבל תהי' ההלואה אליו חסד לא תטול ממנו תועלת כבוד ולא תועלת ממון. - **ד** המהר"ם שיף בסוגיין כתב די"ל דכיון דמכריחו ליתן לו רבית בשביל שהלוה לו, אין לך לא תהי' לו כנושה גדול מזה.

הרמב"ן לעיל ס"ב א' כתב דכל שהחזיר את הרבית תיקן את הלאו דלא תהי' לו כנושה, וכ"כ הרשב"א שם, ולכאו' אזיל לטעמי' דאיסורא דלא תהי' לו כנושה הוא דלא תהי' לו כמלוה ולא תטול מן ההלואה תועלת, והוי זה איסור על לקיחת רבית, וע"כ מהני השבת הרבית לתקן לאו זה, - אך לדעת רש"י דהאיסור הוא במה שדוחקו ותובעו, ודאי דאין איסור זה נתקן במה שמשיב הרבית, וגם למש"כ המ"מ דהוא איסור לנהוג כדרך הנושים, מסתבר דאי"ז לאו הניתק לעשה.[[125]](#footnote-126)

בד' הרמב"ן והרשב"א לעיל ס"ב א' מבו' דאיסור לא תהי' לו כנושה הוא בשעת גביית הרבית, וזהו לטעמייהו דאיסורא דלא תהי' לו כנושה הוא דלא יטול מן ההלואה תועלת, ומה"ט ס"ל דמהני השבת הרבית לתקן ללאו זה, וכנ"ל, - אך למש"כ המ"מ דאיסורא דלא תהי' לו כנושה הוא משום דדרך הנושים שאין מלוין מעותיהן בחינם, לכאו' הוי עיקר האיסור בשעת ההלואה, וכן משמע קצת בד' החינוך במצוה ס"ז, - ולדעת רש"י דאיסורא דלא תהי' לו כנושה הוא במה שדוחקו ותובעו הוי האיסור כשתובעו ודוחקו.[[126]](#footnote-127)

## איסורא דלא תשימון

**לוה עובר משום לא תשיך וכו',**[[127]](#footnote-128) **ערב והעדים אינם עוברין אלא משום לא תשימון,** הרמב"ן לעיל ס"ב א' ובתשו' הר"ן סימן ע"ג כתבו ללמוד מהכא דאין הלוה עובר בלא תשימון, והר"ן שם כתב לדקדק כן מפי' רשב"ם בב"ב צ"ד ב' (ד"ה משעת כתיבה), וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת רל"ז ובפ"ד ממלוה ה"ב, והסמ"ג לאוין קצ"א, והריא"ז בפירקין הי"א דין ו' ז', וכ"כ בתשו' מהרלב"ח סימן ק"ד, והביאו המל"מ בהל' מלוה שם, וכ"כ המל"מ שם ה"א בתו"ד, והכנה"ג בהגה"ט סימן ק"ס סק"ו, והחוו"ד שם סק"א, והשער דעה בסימן קס"ח סקי"ב, וכ"נ בל' השו"ע בסימן ק"ס ס"א, וכמש"כ האבנ"ז בסימן קמ"ד סק"א.

אך בחי' הגרע"א בסנהדרין כ"ה א' דקדק מד' הרא"ש שם סימן ז' דאף הלוה עובר משום לא תשימון, והוכיח כן גם מד' התוס' בב"ק ל' ב', וכ"כ השטמ"ק לעיל ס"ב א' בשם שיטה, וכ"נ בד' הריטב"א לעיל שם, וכ"נ גם בתשו' מהר"א ששון סימן קס"ב שהביא הכנה"ג שם, וכן נקט הקצוה"ח בסימן ל"ח סק"א, ולפ"ז צ"ל דמה שאמרו דלוה עובר משום לא תשיך וכו', היינו דמלבד איסורא דלא תשימון שעוברים כולם, עובר הלוה גם על לא תשיך וכו', אך הערב והעדים אינם עוברין אלא משום לא תשימון.

השה"ג בסוגיין כתב דהא דעדים עוברים בלא תשימון הוא אף בעדים שמעידין בעדות ע"פ שהיו עדים על הלואה זו שיש בה רבית, ובתשו' מהר"א ששון סימן קס"ב כתב דאף במלוה ע"פ עוברים העדים משעת שימה, והיינו דעוברים במה שנעשו עדים על הלואה זו אף קודם שהעידו ע"ז בבי"ד, - אך הגידו"ת בשער מ"ו ח"ב דין ג' נקט בפשיטות דעדים שהעידו בעדות ע"פ על הלואה ברבית אינם עוברין בלא תשימון, - והמל"מ בפ"ד ממלוה ה"ו ד"ה עוד איכא כתב עפי"ד ההגמ"ר בסימן תל"ט דאין העדים עוברין בעדות ע"פ בלא תשימון, משום דשמא לא יבא לידי גבי',[[128]](#footnote-129) וכ"כ הקצוה"ח בסימן נ"ב סק"א, - ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן קמ"ד ס"ק ה' - ט'.

לעיל ס"ב א' פליגי תנאי באיסורא דלא תשימון, דלת"ק עוברים המלוה והערב באיסורא דלא תשימון משעת שימה אף קודם שבא החוב לידי גיבוי, ולר' נחמי' ולראב"י אין עוברין בלאו דלא תשימון אלא אם בא החוב לידי גיבוי, והרמב"ן שם כתב דכ"ז הוא באיסורא דלא תשימון דהמלוה והערב, אך העדים שאין בידם לקרוע את השטר, לכו"ע עוברים בלאו דלא תשימון משעת שימה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם, והשטמ"ק שם כתב בשם שיטה שנסתפק בזה, עיי"ש.

## איסורא דלפני עור בהלואה ברבית

התוס' כתבו דפעמים שעוברים הערב והעדים על לפנ"ע והוא בגונא שלא הי' מלוה בלא ערב ועדים, וכ"כ הרא"ש בסימן פ', וכ"ה מבו' בד' הסמ"ג לאוין קצ"א, - אך הפסקי רי"ד כתב דאינם עוברים משום לפנ"ע, דאינו עובר בלפנ"ע אלא כשנותן לחבירו דבר המחטיאו כגון מלוה שנוטל רבית מהלוה ומחטיאו ולוה שנותן רבית למלוה ומחטיאו, וצ"ע.[[129]](#footnote-130)

בד' התוס' ודעימייהו נתחדש דאף דיש בידו להלוות בלא ערב ועדים, מ"מ כיון דלא הי' מלוה אלמלי הערב והעדים, חשיב כתרי עברי דנהרא, ויש בזה משום לפנ"ע,[[130]](#footnote-131) וכ"כ החזו"א בסימן ס"ב סקי"ג דאף שהי' ביד המלוה להלוות, מ"מ כיון שהערב הכריע את החפץ של המלוה עובר בלפנ"ע, וכ"כ הח"ח בכלל ט' סק"א בהג"ה דאף אם יכול להגיע אל האיסור בלאו דידי', מ"מ כיון דבפועל לא יעשה האיסור בלאו דידי' עובר משום לפנ"ע, והוכיח כן מהא דמכה לבנו גדול עובר בלפנ"ע, ומהא דפריך בקידושין ל"ב א' דדילמא רתח וקעבר אלפנ"ע, - אך הר"ן בספ"ק דע"ז כתב בשם הרמב"ן דלא נאסר לישראל לעשות שותפות עם הנכרי משום לפנ"ע, דליכא משום לפנ"ע אלא במה שא"א לו לעשות אלא ע"י ישראל כתרי עברי דנהרא, ומבו' דאף דהישראל גורם לו לישבע בשם ע"ז, מ"מ כיון שבידו לישבע גם אלמלי הישראל, לי"ב משום לפנ"ע, וצ"ע.

מד' התוס' משמע דהלוה עובר לעולם משום לפנ"ע, והמל"מ בפ"ד ממלוה ה"ב הוכיח מדבריהם דאף היכא שרואה הלוה דהמלוה עומד להלוות ברבית לאדם אחר ובא ולוה הוא ממנו, עובר הלוה משום לפנ"ע, ודלא כמש"כ בתשו' פני משה ח"ב סימן ק"ה דבכה"ג דמי לחד עברא דנהרא דאינו עובר משום לפנ"ע, (וכ"כ בתשו' רדב"ז בסימן אלף תקע"ט), דכיון דאם ל"ה הוא לוה ממנו הי' הלוה האחד עובר בלפנ"ע, ע"כ עובר אף הוא בלפנ"ע, וכ"כ החוו"ד בסימן ק"ס סק"א, ועמש"כ בזה הפ"ת שם סק"א, - ועמש"כ בזה הגרי"פ לאוין קכ"ג באורך.

## איסורא דלא תהי' לו כנושה

**מנין לנושה בחבירו מנה ויודע שאין לו שאסור לעבור לפניו,** בד' הרמב"ם בפ"א ממלוה ה"ב וה"ג מבו' דעיקר האיסור שעובר עליו בלאו הוא כשנוגש העני ויודע שאין לו מה יחזיר, והא דאסור לעבור לפניו הוא איסורא בעלמא, ועמש"כ בזה הלח"מ שם ה"ג.

המנ"ח במצוה ס"ז צידד דמה שאמרו דיודע שאין לו, היינו משום דאינו עובר בלאו אלא כשאין לו, וכל שאינו יודע שאין לו הוי ספק איסור דאורייתא ולחומרא, ועיי"ש שעמד במש"כ השו"ע בחו"מ סימן צ"ז ס"ב דאסור לנגוש את הלוה לפרוע כשיודע שאין לו, שהרי לענין איסור אף כשאינו יודע שאין לו אסור לנוגשו מספק, וכתב דאפשר דהתורה לא אסרה כלל כשאינו יודע אם יש לו דאין אדם יודע מטמנותיו של חבירו וא"כ ברוב הפעמים לא יתבענו, ובע"כ דכל האיסור הוא כשיודע שאין לו, - וכ"נ להדיא ממש"כ החינוך שם דהאיסור הוא כשיודע שאין לו ותובעו כדי לצערו, והרי דכל עיקר האיסור הוא משום שיודע שאין לו ועיקר תביעתו היא כדי לצערו, אך כל שאינו יודע שאין לו ותובעו משום הספק דיש לו, לי"ב איסורא.

## איסור הלואה בלא עדים

**מי שיש לו מעות ומלוה אותן שלא בעדים עובר משום לפנ"ע,** הרמב"ם בפ"ב ממלוה ה"ז הביא לדין זה דאסור להלוות מעות בלא עדים משום לפנ"ע, וכ"כ הטוש"ע בחו"מ סימן ע' ס"א,[[131]](#footnote-132) ובתשו' פרי יצחק ח"א סימן מ"ח עמד במה שנהגו העולם להלוות מעות זל"ז בלא עדים ובלא שטר, ועיי"ש במש"כ בזה באורך.

המאירי כתב דהא דמותר להלוות בעדים היינו רק בענין שלא יהא בידו לומר פרעתי כגון אל תפרעני בפני פלוני ופלוני, דאל"כ הרי יש לחוש שיכפור בו ויאמר פרעתי,[[132]](#footnote-133) אך בד' ש"ר לא משמע כן, ועמש"כ בזה הכנה"ג בהגה"ט סימן ע' אות א', והתומים שם סק"א.

הרש"ש כתב במה שאמרו מי שיש לו מעות, דאולי אין האיסור אלא במי שיש לו ממון הרבה, דבכה"ג חיישינן שמא יכפור בו הלוה, אך אם אינו עמוד כ"כ לא חיישינן שמא יעיז הלוה בפניו לכפור, - אך בד' הרמב"ם והטוש"ע שם מבו' דבכל ענין אסור להלוות בלא עדים ועובר בלפנ"ע.

י' אייר פ"ב

דף מס' 7

## המוליך חבילה ממקום למקום

**ע"ב ב'** **- המוליך חבילה ממקום למקום מצאו חבירו ואמר לו תנה לי ואני אעלה לך כדרך שמעלין לך באותו מקום,** בפירש"י כתב דהיינו שאמר לו דיתננה לו והוא יוליכנה וימכרנה ויעשה צרכו במעות עד זמן פלוני, וכ"כ התוס' ורבים מקמאי, - אך הפסקי רי"ד פירש דהי' רוצה חבירו לקנות אותה חבילה והי' ירא שאם יוליכה בעיר יקפצו הקונים עלי' ויקדמו לקנותה, ובעבור זה הי' מקדים לקנותה בדרך כפי מה ששוה בעיר.

בהגה' הגר"א כתב דמש"כ רש"י דאיירי בגונא שאמר לו שיעשה צרכו במעות עד זמן פלוני, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין בד"ה והחמרים, דהחמרים היו משתכרין במעות בהליכה ממקום היוקר למקום הזול בשום סחורה, הוא משום דאל"כ שאין לו הנאה שרי בכל ענין, אף אם הוי ברשות לוקח.

אך הטור בסימן קע"ג כתב דכל שהאחריות על הלוקח אסור אף אם אמר אפרענה לך מיד כשתימכר, משום דמיד במקום הזול נעשית עליו הלואה כפי מה ששוה שם ומוסיף לו לפרעה במקום היוקר בשביל המתנת המעות, ומבו' דאף דאין לו הנאה בכך, מ"מ חשבינן לה כמו שקנאו ממנו במקום הזול, ומה שמוסיף לפרעה כשער מקום היוקר הוא בשביל המתנת המעות, ועמש"כ בזה הב"ח שם, ועד"ז כתב הפרישה שם סקכ"ו בשם המהרש"ל, - אך החוו"ד שם סקכ"ג פירש הטעם בזה בע"א, עיי"ש, וצ"ע.

**ברשות מוכר מותר,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין כאן מלוה עד שתמכר וכל מה שנמכר ביוקר הוא של בעלים הראשונים, והתוס' כתבו דלא הותר אלא כשנותן לו שכר עמלו ומזונו,[[133]](#footnote-134) דאל"כ נמצא שהוא טורח לו למכור את החבילה בשכר ההלואה,[[134]](#footnote-135) וכ"כ הרא"ש בסימן ס"ב ובסימן כ"ב,[[135]](#footnote-136) והרשב"א לעיל ס"ה א', וכ"כ הרמב"ן במלחמות לעיל שם בשם חכמי הצרפתים, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ג סט"ו, - והרמב"ן שם כתב לפרש בע"א דאיירי כגון שאמר לו אני אעלה לך כו"כ שהוא שער של אותו מקום, ואם ימכרנה בדמים יתירים יהא הריוח שלו, וע"כ הוא דשרי משום דמה שטורח בה הוא משום דשמא ירויח בכך.[[136]](#footnote-137)

הרא"ש בסימן כ"ב כתב דהא דאסור כשאינו נותן לו שכר עמלו ומזונו, הוא משום דהו"ל רבית מוקדמת, דהוא טורח במכירת החבילה כדי שילוה לו אח"כ את המעות, וכ"כ התור"פ לעיל ס"ה א', והריטב"א בסוגיין ולעיל שם, והטור בסימן קע"ג, - וצ"ל דאיירי בגונא דאם לא ילוה לו לבסוף, לא יהא חייב מדינא בשכר עמלו ומזונו, דבגונא דאם לא ילוה לו לבסוף יהא חייב מדינא בשכר עמלו ומזונו, לא חשיב כרבית מוקדמת, וכמש"כ החוו"ד והגרע"א בסימן ק"ס ונתבאר בדף מס' 6,[[137]](#footnote-138) וצ"ע. [[138]](#footnote-139)

בד' הריטב"א בסוגיין משמע דאף כשאינו נותן לו שכר עמלו ומזונו אי"ז אלא כרבית דרך מקח, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סי"ט, וכ"נ בד' החוו"ד בסימן קס"ז סק"ב, - וצ"ב דלמש"כ בפירש"י דהויא ברשות הבעלים עד שתמכר וכל מה שנמכר ביוקר של בעלים הראשונים הוא, וכ"כ הגר"ז שם, לכאו' אין כאן מקח כלל, והו"ל הלואה גמורה, שהרי הלוה מוכר את החבילה בשליחות המוכר ולוה ממנו את המעות.

בד' הבעה"מ לעיל ס"ה א' והאו"ז בסימן קפ"ד מבו' דס"ל דכל שהוא ברשות מוכר שרי אף כשאינו נותן לו שכר עמלו ומזונו, עיי"ש, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשם הרא"ה, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ט, וכ"כ המ"מ שם בשם קצת מפרשים, והב"י בסימן קע"ג סט"ו עמד בזה דמ"ט שרי הרי הם טורחים לו בשכר ההלואה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב בשם הרא"ה דלי"ב משום רבית מוקדמת בכה"ג שהוא דרך מו"מ, כיון דלוקח זה אף אם פרע לו מעותיו בכאן עכשיו או שהיתה שלו לגמרי רוצה הוא לטרוח להוליכה למקום היוקר למכרה שם ושיהא ניכר כסוחר, וכשטורח עכשיו בדידי' טרח ומפני מה שעתיד להרויח בה הוא טורח בה ולא משום שכר המתנת מעותיו של זה. - **ב** הב"י שם כתב דאיירי כשאייו מתנה עמו שילוה לו אלא הוא מעצמו נוטלן ומשתמש בהן, וכיון שלא התנה עמו להלוות לו אין כאן איסור רבית, דהטורח שטורח בהן גמ"ח הוא ומתנה דיהיב לי'. - **ג** הב"ח שם כתב דזהו דתני המוליך חבילה ממקום למקום, דמיירי בכה"ג שהמוכר יש לו דרך לילך למקום היוקר והלוקח שאל ממנו טוה"נ שיתננה לו ויוליכנה לשם ויעשה צרכיו במעות, דכיון שיש למוכר דרך לשם, נמצא דאינו צריך לטרחו של הלוקח, אלא אדרבה הוא עושה חסד עם הלוקח להלוות לו המעות עד זמן פלוני, וע"כ א"צ לשלם לו שכר טרחו. - **ד** הט"ז שם סקכ"ד כתב דהוא משום דהלוקח טורח בשביל עצמו כדי שיגיע מעות לידו, ואי"ז שכר הלואה כלל, אלא הוא טורח לעצמו כדי שיהיו לו מעות ללוות, וכיון דעושה כן הלוקח להנאת עצמו, אף דגם למוכר יש הנאה מזה, לי"ב איסורא.[[139]](#footnote-140)

הגר"ז בהל' רבית כתב דאף בגונא שאינו מוכר לו ביוקר כלל, אלא שזה ביקש ממנו מעות ללוות ואמר לו אין לי מעות אלא יש לי חפץ שאני צריך למכרו טול והוליכו למקום שתוכל למכרו ומכרהו ולוה לך המעות עד זמן פלוני, תליא בפלוגתת הראשונים בסוגיין, דלדעת התוס' ודעימייהו אף בכה"ג צריך ליתן לו שכר עמלו בשלימות שלא יהא טורח בשביל ההלואה, ואע"פ שהוא טורח בשביל עצמו, מ"מ כיון שמגיע מזה הנאה למלוה שהי' חפץ במכירתו אסור, ולדעת החולקים לי"ב איסורא, כיון שהוא טורח בשביל עצמו, - אך בד' הקצוה"ח בסימן קכ"ד סק"ד ובמשובב שם והנתיה"מ שם סק"ח מבו' דפשיטא להו דמותר הלוה לטרוח בהבאת מעות ההלואה, אף שהמלוה נהנה מכך, עיי"ש, וצ"ע.[[140]](#footnote-141)

הב"י בסימן קע"ג סט"ו כתב ללמוד מד' הרא"ש בסימן ס"ב דלא הותר אלא כשנותן לו שכר עמלו ומזונו משלם, וכ"כ הש"ך שם סק"ל, - אך בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תתקנ"ה כתב דסגי כשנוטל שכר כ"ד, והביאו המרדכי בסימן שי"ט,[[141]](#footnote-142) וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין בסוד"ה מ"ט בדין חמרים, וכן נקט בתשו' אבקת רוכל סימן ה' ד"ה עוד יש להביא וד"ה ומעתה, וכ"כ הט"ז שם סקכ"ד לדינא, בצירוף דעת הסוברים דל"ב שיתן לו שכר כלל.

**ברשות לוקח אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דמהשתא מלוה הוא גבי' ויהיב לי' טופיינא בדמי ברביתא, והיינו דמכירת החבילה חלה מיד, ומה שממתין בדמי החבילה ונותן לו כדמי' במקום היוקר הוי רבית וכדין טרשא, והרמב"ן במלחמות לעיל ס"ה א' הוכיח מהכא דטרשא אסורה אף כשלא אמר אם מעכשיו בפחות, ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 42, והריטב"א כתב דמסתברא דאכק רבית בלחוד הוא כיון דעיקרא דמילתא זביני הוא.[[142]](#footnote-143)

י"א אייר פ"ב

דף מס' 8

## דין חמרים המעלים ממקום היוקר כמקום הזול

**ע"ג א'** **- והחמרים מעלים במקום היוקר כבמקום הזול ואינן חוששין וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י מבו' דאיירי כשאחריות הדרך היא על החמרים, ואפ"ה הם מותרים ליקח מעות מבע"ב עשירים במקום היוקר ע"מ ליתן להם לזמן פלוני כשער מקום הזול ולי"ב משום רבית משום דניחא להו וכו', והתוס' תמהו ע"ז דבכה"ג דהאחריות היא עליהן אין להתיר מכח ה"ט דניחא להו וכו', והרשב"א הוסיף לפרש דהיינו דכיון דהפירות באחריות החמרים, הו"ל הלואה גמורה, וכיון שהם מעלין להן בשכר המתנתם פירות בזול למקום היוקר, הו"ל רבית גמורה, ואין להתיר בזה מכח הא דניחא להו וכו', וכ"כ הריטב"א והר"ן,[[143]](#footnote-144) - והרמב"ן והרשב"א כתבו בדעת רש"י, דכיון שאם הוזלו חטים במקום היוקר יותר ממקום הזול מקבל מהם בעה"ב בע"כ, ע"כ משעה שלקחו פירות במקום הזול נעשו שלו,[[144]](#footnote-145) ומה שהם טורחים ומביאים את הפירות ומקבלין עליהן אחריות בחזרתם הוא משום דניחא להו וכו', והרמב"ן בהמש"ד כתב דהיינו דכיון דמקבל עליו בעה"ב שער מקום הזול אף אם הוזל כאן יותר, ע"כ חזינן להו כשלוחי בעה"ב לקנות פירות, וכ"כ המ"מ בפ"ט ממלוה ה"ז.[[145]](#footnote-146)

**ב** הרמב"ן כתב דהא דשרי אף דאחריות הדרך היא על החמרים, הוא כשהבע"ב נותנים להם שכר טרחם ועמלם, ומה"ט חזינן להו כשלוחי הבעה"ב, ואי"ז הלואה כלל, והא דהם מקבלין עליהן אחריות הדרך הוא כשומר חנם שהתנה להיות כשואל, והא דבעינן לה"ט דניחא להו וכו', היינו שהרי קיבלו עליהן אחריות המעות והו"ל כהלואה, וגם דהיו משתמשין במעות בהליכתן, ונמצא דמה שהן מעלין להן בחזרתן כשער הזול הוי שכר הלואה, אלא דכיון דניחא להו וכו', ע"כ אמרינן דשלוחי בעה"ב הן, ואע"פ שנשתמשו במעות כאן הרי הם כשולחני שהפקידו לו, והן פורעין את חובם במה שהן לוקחין פירות בזול בשליחותו של בעה"ב, והא דהן מוליכין הפירות באחריותן, אי"ז בשכר המתנת המעות, אלא הוא משום דניחא להו וכו', ועד"ז כתבו הרשב"א והר"ן.

**ג** התוס' כתבו דאיירי כשאחריות הדרך בחזרתם היא על בעה"ב, והא דבעינן לה"ט דניחא להו וכו', הוא משום דהחמרים היו משתכרין במעות בהליכה ממקום היוקר למקום הזול בשום סחורה, ואלמלי הא דניחא להו וכו' הי' אסור משום דבשכר הלואה של הליכה היו טורחין להם בחזרה,[[146]](#footnote-147) וכ"כ הרא"ש בסימן ס"ג, וכ"כ הטור בסימן קע"ג בשם ר"י.

**ד** הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ח פירשה דאיירי בחמרין שנכנסו לעיר והוזילו ומכרו למכיריהן בזול במעות שנתנו להם תחילה כשיכנסו לעיר עד שיפתחו שקיהן וימכרו לכל אדם, והא דשרי, הוא משום דאינם מוכרין להן בזול מפני שנתנו מעות עתה ולא יקחו אלא לאחר זמן, אלא מפני שמודיעין להן את השער ומסעדין אותן, והמ"מ שם תמה דמ"ט הוצרכו לה"ט, הרי הו"ל ככל פסיקה בהוזלה ביש לו דמותרת, וכן הק' בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין.

ובישוב ד' הרמב"ם מצינו כמה דרכים, א. הלח"מ שם כתב דשאני הכא שקבעו זמן כשיפתחו שקיהן, ולא הותרה פסיקה בהוזלה ביש לו כשקבע זמן,[[147]](#footnote-148) וכ"כ המרכה"מ שם. ב. המאירי בסוגיין כתב דהכא אי"ז פסיקה על המעות לגמרי, אלא היו מלוין מכיריהן להן מעות כשנכסנו לעיר, ע"מ שאח"כ ימכרו להם במעות אלו כשער הזול, וכ"כ המל"מ שם,[[148]](#footnote-149) ועד"ז כתב הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ'.[[149]](#footnote-150) ג. האו"ש שם כתב דאיירי כשנותנים להם מעות בהלואה יותר מן המעות שלוקחין בהן את הסחורה, וע"כ לי"ב להתירא דפסיקה בהוזלה ביש לו, שהרי הם מוכרין בזול בעד מותר המעות שהם בהלואה גמורה, והיינו דלא הותרה פסיקה בהוזלה אלא כשניתנו כל הדמים בדרך מקח, אך כל שמוסיף לו על דמי המקח בהלואה גמורה, דמי להא דלא ישכיר לו בפחות.

בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ב ד"ה אולם הק' במש"כ התוס' דכל דאחריות הדרך בחזרה על החמרים אסור, דמ"ט ה"ז אסור, הרי אף דהמעות הוו ביד החמרים בהלואה והוי כפוסק בחובו, מ"מ הי' לנו להתיר בזה, משום דאחר שלקחו החמרים התבואה הו"ל כפסיקה בחובו ביש לו דשרי, ועיי"ש שכתב דצ"ל דצ"ל דחשבינן לה כפסיקה בהוזלה, כיון דידוע עכשיו דבמקום המקבל הוא ביוקר והוא מתחייב למסור בידו שם, ול"ד לכל פסיקה בקביעות זמן דמתיקר אח"כ, ומשא"כ הכא דמיד הוא ביוקר שם והוא מתחייב ליתן לו במקום היוקר כשער הזול, והו"ל כמוזיל גבי', ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ע"ו סק"ב.

התוס' כתבו בשם ר"ח דלא התירו אלא כשנותן בעה"ב לחמרים שכר החמורים, וכתבו דצ"ל דלא הי' נותן להם שכר עמלם, דאם הי' נותן להם גם שכר עמלם ל"ה בעינן כלל להא דניחא להו וכו', דאין כאן רבית כלל, שהרי הוא נותן להם שכר טרחם, ומה שהם טורחים אינו כלל בשכר המתנת המעות, וזה לטעמייהו דאיירי הכא כשאחריות הדרך בחזרה היא על בעה"ב, - אך הרשב"א והר"ן כתבו בשם ר"ח דאיירי כשאחריות הדרך בחזרה היא על החמרים, וע"כ לא הותר אלא כשנותן להם בעה"ב שכר עמלם וטורחם, דבכה"ג חזינן להו כשלוחיו של בעה"ב לקנות לו פירות במקום הזול.

## טרשא דרב חמא

**ס"ה א' - א"ר חמא טרשא דידי ודאי שרי מ"ט ניחא להו דליקו ברשותי וכו',** בפירש"י כתב דהי' מוכר במקום הזול כשער מקום היוקר וממתין להם והן מעלין אותו למקום היוקר והוא מקבל עליו אחריות דרך בהליכה וכו' וכיון דלא מקבלי עלייהו אחריות ל"ה מלוה גבייהו עד שהפרקמטיא נמכרת והן מקבלין המעות ואותן המעות נעשין עליהן מלוה ואין כאן רבית, - והתוס' הוסיפו לפרש דהא דהוצרכו לה"ט דניחא להו דליקו ברשותי וכו', הוא משום דאל"כ הי' אסור אף שאחריות הדרך היא על רב חמא, שהרי היו טורחין לו להביא סחורתו ולמכרה בשכר הלואתו,[[150]](#footnote-151) וזה לטעמייהו לקמן ע"ג א' דהא דתניא התם במוליך חבילה ממקום למקום וכו' דברשות מוכר מותר הוא רק כשנותן לו שכר עמלו ומזונו שלא יהא טורח לו בשכר הלואה, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ב.[[151]](#footnote-152)

אך הבעה"מ כתב דאם היתה האחריות על רב חמא הוה שרי אף בלא ה"ט דניחא להו וכו', כדתניא לקמן ע"ב במוליך חבילה ממקום למקום, (וס"ל דהיינו אף כשאין נותן לו שכר עמלו ומזונו, ונתבאר בדף מס' 7), ובע"כ דאיירי כשהאחריות על הלוקחין, ואפ"ה שרי משום דניחא להו וכו', וכ"כ התור"פ והרשב"א, - והרמב"ן במלחמות תמה ע"ז, דאם הויא האחריות על הלוקחין, הו"ל רבית גמורה, דהוא נותן להן שוה ק' ונוטל ק"נ, ול"מ הא דניחא להו משום דשבקי להו מיכסא, אא"כ עולה המכס כנגד מה שנותנין לו יותר מכדי דמיהן, ולא משמע הכי, - אך התור"פ כתב דאף דאסור להלוות את חבירו ברבית מכח הא שירויח באותן מעות, מ"מ הכא שרי דהריוח בא מחמת המעות, וצ"ב, ועמש"כ בזה הריטב"א בע"א, - והריטב"א כתב לפרש עוד דכל שהפרקמטיא היא ברשות רב חמא שבקי להו מיכסא ונקטי להו שוקא, נמצא דהאחריות שקיבלו על ההליכה אינם בחנם ומשום אגר נטר לי, אלא הוי כאילו נתקבלו שכר על אחריות זו, ובכה"ג אפי' ברשות לוקח מותר,[[152]](#footnote-153) ועד"ז כתב בחי' המיוחסים להריטב"א בדעת הבעה"מ.

## דעת הרמב"ם בדין טרשא דרב חמא

הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"ג כתב דחבית של יין שהיא שוה עתה דינר ומכרה לו בב' עד הקיץ ע"מ שאם תארע בה תקלה ה"ה ברשות המוכר עד שימכרנה הלוקח ה"ז מותר, שאם אבדה או נשברה אינו משלם כלום, ואם לא מצא למכרה ולהרויח בה הי' לו להחזירה לבעלים, והמ"מ שם כתב דשמא פירש הרמב"ם כן לדין טרשא דרב חמא.

ובד' הב"ח בסימן קע"ג סי"ג מבו' דטעם הא דלי"ב משום רבית, כדין טרשא, הוא משום דאינו אלא כמו שלוחו של מוכר, שהרי אחריותה על המוכר וגם ביד הלוקח להחזירה לבעלים, ואין המקח חל אלא בשעה שמוכרה לאחר, וליכא המתנת מעות כלל, ועד"ז כתב הט"ז שם סק"כ, - אך בד' הלבוש שם סי"ד משמע דלעולם חייל המקח מיד, והא דלי"ב משום רבית, הוא משום דמה שהוסיף על דמי' אינו משום המתנת המעות, אלא משום דאם אבדה או נשברה לא ישלם לו כלום, ואם לא ימצא למוכרה ולהרויח בה יחזירנה לו, ואם מכרה ולא הרויח בה או אפי' הפסיד בה, איהו דאפסיד אנפשי', שהי' בידו להחזירה.

הרמב"ם שם כתב עוד, דכן אם מכרה לו בב', ואמר לו היתר על ב' יהא שכרך בשביל שאתה מטפל למכרה, ואם לא תמצא למכרה כמו שתרצה החזירה לי ה"ז מותר, אע"פ שאם אבדה או נגנבה או החמיצה תהי' ברשות הלוקח, והב"י בסימן קע"ג סי"ד פירש דהוא ע"ד דינא קמא, אלא דנתחדש בזה דאף אם אחריותה על הלוקח מותר, ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט האריך הרמב"ם כ"כ בדין השני, ולא הול"ל אלא דהא דשרי הוא אף אם אחריותה על הלוקח, - והאחרונים כתבו כמה דרכים בדעת הרמב"ם בזה דבאמת תרי גווני נינהו, עמש"כ בזה הפרישה שם סקכ"ז והב"ח סי"ג והט"ז סק"כ והש"ך סקכ"ט והחוו"ד סקכ"א.

ט"ו אייר פ"ב

דף מס' 9

## אכילת פירות כשנתן הלוקח מקצת מן הדמים

**ס"ה ב'** **- משלשין את הפירות,** הרשב"א כתב דמשמע דאסורין לאכול הפירות ע"מ להחזיר, ולא הותר אלא להניחם ביד שליש, ואתיא כרבא דאסרי רבנן ברבית ע"מ להחזיר,[[153]](#footnote-154) וכתב לפ"ז דבזבין ולא איצטריכו לי' זוזי דהדרי זביני או בזבין אדעתא למיסק לארעא דישראל דאי לא סליק וכו' הדרי זביני, אין הלוקח אוכל פירות עד שידע בברי שיתקיים המקח, ול"מ מה שהתנה שאם יתבטל המקח יחזיר הפירות,[[154]](#footnote-155) וכ"כ הרשב"א במגילה כ"ז ב' ובקידושין נ' א', והר"ן בקידושין שם, וכ"כ הטור בסימן קע"ד, והשו"ע שם ס"ז והרמ"א שם ס"ה.

**פעמים ששניהם מותרין דא"ל קני כשיעור זוזך,** בפירש"י כתב דבכה"ג זה אוכל פירות קרקע המגיע לדמים שנתן והמוכר אוכל השאר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ו והרא"ש בסימן כ"ד והטוש"ע בסימן קע"ד ס"ד, - אך בחי' המיוחסים להריטב"א כתב בשם תוס' דשניהם מותרין באכילת פירות כל השדה, שהרי אין כאן מלוה כלל, ומתנה הוא דיהיב לי' חברי', וכ"כ התו"ח באורך, - והפנ"י כתב דודאי דמודו רש"י וש"ר דבכה"ג ליכא הלואה כלל ולא שייך בזה איסור רבית, ומש"כ דכל אחד אוכל כשיעור מעותיו הוא משום דאיירי כשלא התנו בשעת מקח על אכילת הפירות, וע"כ מן הדין אוכל כל אחד כנגד מעותיו, ואינו אוכל יותר מכנגד מעותיו משום איסור גזל,[[155]](#footnote-156) וכ"כ השער דעה בסימן קע"ד סק"ב.[[156]](#footnote-157)

**פעמים ששניהם אסורין דא"ל לכי מייתית קני מעכשיו,** המאירי הביא להקשות דמ"ט לא נימא דקנה הגוף מעכשיו והפירות לכשיביא ויהא מותר המוכר לאכול פירות, דאינו אוכל פירותיו של הלוקח בשכר המתנת המעות, אלא הוו הפירות שלו, וכתב לישב דהוא משום דכל שנתן מקצת הדמים מתכוין הוא ליהנות לאלתר ודעתו על הפרי מהיום, ולפ"ז אם יפרשו להדיא שיקנה הגוף מעכשיו והפירות לכשיביא, מותר המוכר לאכול הפירות.

אך החי' הרי"מ בסוגיין כתב דאף אם הקנה לו הגוף מעכשיו והפירות לכשיביא אסור, שהרי אסרו למכור בהקפה ביותר מדמיו כשמפרש אם מעכשיו בפחות, וה"נ הוא כשמתנה שיקנה הגוף מעכשיו והפירות כשיביא לו המעות, דהו"ל כמפרש אם מעכשיו בפחות ואם לאחר זמן ביותר, שהרי אם יתן המעות מיד יהי' הגוף והפירות של הלוקח בעד מעות אלו, ואם יתן המעות לאחר זמן יקנה הגוף לבדו במעות אלו והפירות של המוכר עד נתינת המעות, ונמצא דמכירת הגוף הויא ביותר, וע"כ ה"ז אסור,[[157]](#footnote-158) וכ"כ האבנ"ז בסימן רי"ג סק"ב,[[158]](#footnote-159) אך אי"ז מתישב במש"כ בפירש"י (בד"ה הא דאמר לכי) דהאיסור הוא במה שאוכל המוכר פירותיו של לוקח בשכר המתנת מעותיו.[[159]](#footnote-160)

**פעמים שהלוקח מותר ומוכר אסור דא"ל קני מעכשיו וזוזאי ליהוו הלואה גבך,** הרשב"א כתב דא"צ שיאמר לו בפירוש דזוזי ליהוי הלואה גבך, דבסתמא נמי הדין כן, דכל דלא עייל ונפיק אזוזי כיון שהחזיק בקרקע או קנה בכסף או בשטר קנה הקרקע לגמרי והמעות הוו מלוה על הלוקח, וכ"כ האו"ז בסימן קפ"ה דבסתמא הוא קונה מיד את כולו, כמו שאמרו לעיל מ"ח ב' דעירבון כנגד כולו הוא קונה, וכל מה שאמרו הכא דאינו קונה מעכשיו כנגד כולו הוא כשהתנו כן, וכ"כ הב"י בסימן קע"ד ס"ד והש"ך שם סק"ג והגר"א שם סק"ז.[[160]](#footnote-161)

## באופנים שאסור לאכול הפירות אם הוי רבית קצוצה

האו"ז בסימן רפ"ה דבכל הני גווני דאסור לאכול הפירות הו"ל אבק רבית ואינה יוצאה בדיינים, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין, וכ"כ רי"ו בנתיב ח' ח"ה בשם יש מן הגדולים, ובטעם הא דאי"ז אלא אבק רבית י"ל בכמה אנפי, **א** דהכא לא קצצו שיאכל את הפירות, ואי"ז רבית קצוצה.[[161]](#footnote-162) **ב** דכיון דהוי המתנת מעות דמקח, הו"ל כרבית דרך מקח דאינה אלא אבק רבית.[[162]](#footnote-163) - **ג** החוו"ד בסימן קע"ד סק"ה כתב עפי"ד הש"ך שם סק"א דלדעת הסוברים דמשכנתא בלא נכייתא אי"ז אלא רבית, ויתבאר בעזה"י במקומו, ה"נ הכא אי"ז אלא אבק רבית. - **ד** דעת כמה מרבוותא דאף דצד אחד ברבית אסור אי"ז אלא רבית דרבנן, ולדעתם ה"נ הכא כיון דאי"ז אלא צד אחד ברבית ל"ה אלא רבית דרבנן, וכן משמע בד' רי"ו שם דמה"ט הוא דאי"ז אלא אבק רבית.[[163]](#footnote-164)

הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ו כתב דבגוונא דאסורין הלוקח או המוכר לאכול הפירות, אם אכלו מוציאין מידם, ובחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין כתב דאף דאי"ז אלא אבק רבית, מ"מ אם אכלו כשאין דינם לאכול מוציאין מידם דהו"ל גזל גמור, וכן האריך האבהא"ז שם ה"ז בדעת הרמב"ם.

אך הריטב"א בסוגיין כתב דבגונא שאמר לו לכי מייתית קני מעכשיו אם אוכל המוכר פירות סתם נמצא שהוא אוכל שכר מעותיו שנשארו לו ליטול והו"ל רבית קצוצה, וכ"כ המ"מ שם בדעת הרמב"ם דהא דמוציאין מידם דהו"ל רבית של תורה, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב אות ט', וכ"כ רי"ו בנתיב ח' ח"ה בשם הרמב"ם ורוב הגדולים, וצ"ל לדעתם דאיירי כשקצצו על אכילת הפירות וע"כ הו"ל רבית קצוצה, וס"ל דמשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה.[[164]](#footnote-165)

והגידו"ת שם הק' דמ"ט הוי רבית קצוצה במה שאוכל את הפירות בשביל המתנת המעות, הרי בדרך מקח אף כשמפרש בהדיא אם מעכשיו במנה ואם לאחר זמן בק"כ אינו אלא אבק רבית, אע"ג שאומר להדיא דבעד המתנת המעות מוסיף כ', ולא אמרינן דהמעות הוו הלואה גבי' והתוספת הוי רבית קצוצה.[[165]](#footnote-166)

אמנם הנה הריטב"א לעיל ס"ה א' ד"ה ומצינו בתשובה כתב שהמוכר לחבירו פירות ביותר מדמיהן "משום אגר נטר לי" הוי באיסור רבית קצוצה, וכ"כ המאירי שם, והיינו דכל הא דבמכירה בהמתנה ביוקר ל"ה רבית קצוצה הוא משום דחזינן לה כדמי המקח שמכר לו ביוקר, וע"כ כל שפירש להדיא דהוא משום אגר נטר ולא נתחייב בדמים אלו בתורת דמי המקח אלא בתורת אגר נטר הו"ל רבית קצוצה, ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 41, וע"כ הכא דאכילת הפירות אינה מכלל דמי המקח, אף דהוי החוב בדרך מקח, הו"ל רבית קצוצה,[[166]](#footnote-167) - ועד"ז כתב הגידו"ת שם בדרך בתרא דשאני במוכר בק"כ דכיון דבשעת המכר פוסק כן הוי מרבה על המכר עצמו, שגוף הדבר הנמכר מתייקר בשביל ההמתנה בפעם אחת ואין המוכר משתכר בדבר זולת עצמות המכר, ומשא"כ הכא דאינו מוסיף על המקח עצמו שכבר פסק בכך וכך, אלא אוכל הפירות שהוא דבר זולת המכר בעצמו, והו"ל כרבית דהלואה שמתרבה והולך מעט מעט כשיעור הזמן שישארו המעות ביד הלוקח.[[167]](#footnote-168)

והגידו"ת שם כתב לישב עוד, דשאני במוכר בק"כ דבשעת המכר עצמו מפרש כן שממתין לו על המעות, ונמצא שמה שמוסיף הוא בשביל המתנת מעות של מכר, ול"ה המעות הלואה כיון דמעיקרא כך התנו, וע"כ אי"ז אלא אבק רבית, ומשא"כ הכא דכשגמרו המכר לא פירשו כלום מהמתנת המעות אלא שאח"כ הביא הלוקח מקצתם ועל השאר ממתין לו המוכר, הו"ל כאילו הלוה לו את המעות, והפירות שאוכל הוי כרבית דהלואה, ולכאו' הוא כמש"כ החוו"ד בסימן קס"ו סק"ד דאף בחוב של מכר כשקצץ בשעת הרוחת זמן הוי רבית קצוצה, דהרוחת זמן הוי כמו שנותן המעות עכשיו, והו"ל כהלואה.[[168]](#footnote-169)

הב"י בסימן קע"ו ס"ו נסתפק במש"כ תלמידי הרשב"א דאם השכיר לו חצירו מעכשיו במנה והחזיק בה, ואח"כ אמר לו שאם ימתין לפירעון חדש בחדש יתן לו בשכירות סלע בחדש, רבית גמור הוא, דשמא אי"ז רבית קצוצה, כיון דאי"ז דרך הלואה אלא דרך מקח, והש"ך בנקוה"כ שם כתב דהיינו אף בכה"ג שכבר נשלם זמן השכירות והוא ממתין לו, דמ"מ כיון דלא בא ע"י הלואה י"ל דל"ה רבית קצוצה, וכ"ה מבו' בד' האו"ז בסימן קפ"א, - וצ"ע דמ"ש ממש"כ הבעה"ת ודעימי' הכא דכשאוכל פירות הו"ל רבית קצוצה, וא"כ הדין נותן דה"נ כשמרויח חוב השכירות ברבית הו"ל רבית קצוצה,[[169]](#footnote-170) דבין אי נימא דהא דהו"ל רבית קצוצה הוא משום דאי"ז תוספת על דמי המקח, ובין אי נימא דהוא משום דהרוחת זמן הוי כנתינה חדשה דהלואה, הרי הני טעמי שייכי גם התם.[[170]](#footnote-171)

ט"ז אייר פ"ב

דף מס' 10

## משכן לו בית

**ס"ה ב'** **- משכן לו בית וכו' וא"ל לכשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו אסור,**[[171]](#footnote-172)נחלקו הראשונים בביאור תנאי זה, **א** הפסקי רי"ד כתב דאין התנאי שימכור לו במעות אלו, שמעות אלו ניתנו לו בהלואה גמורה שלא ע"ד המכר, אלא הוי התנאי שאם יבא למכרם ימכרם לו בכו"כ דמים, ולא יקנה אותם בדמים אלו, אלא יהא צריך לכתוב עליהן שטר, ואף אם יבא למכרם אחר שפרע את ההלואה ימכרם לו, וכ"כ הרשב"א לקמן ס"ו א' ד"ה ורב נחמן דתנאו הוא דכ"ז שימכרנה ואפי' לאחר שיפרענו ימכרנו לו בכו"כ דמים,[[172]](#footnote-173) - ולפ"ז הו"ל הלואה גמורה, ומה שפוסק עמו שימכרם לו בדמים הללו הו"ל רבית גמורה.

**ב** הראב"ד בפ"ז ממלוה ה"ז כתב דאיירי כשאמר לו מעכשיו, והיינו שאם ירצה למוכרם יהיו מכורין לו משעה ראשונה במעות אלו שנתן, וכ"כ המ"מ שם בדעת הרמב"ם, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות כ"ג,[[173]](#footnote-174) - אך התוס' בסוגיין בד"ה לא תמכרם כתבו דכל שאמר לו מעכשיו שרי, משום דכל שמוכרם לו, הן מכורין לו משעה ראשונה וליכא הלואה והמתנת מעות כלל, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ה וההגמ"ר בסו"ס תל"ד.

ובטעמא דהראב"ד ודעימי' דאף אם אמר מעכשיו אסור, אף דאם ימכרם לו נמצא שלא הי' המתנת מעות כלל, כתב הראב"ד שם דהוא משום דלא פסיקא מילתא דזביני, - והגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות כ"ג (ד"ה ומה שאמרו) כתב לפרש בזה דהיינו משום דאין המלוה יכול ללקחה בע"כ של לוה בשום זמן, ובדעתו של לוה הדבר תלוי אם ירצה למכור או שלא למכור, וע"כ ה"ז אסור אף שאמר מעכשיו, לפי שלעולם המעות הם בתורת הלואה בכל זמן עד שירצה הלוה למכור, וכשנתרצה למכור לא חשבינן לה כמכורה משעה ראשונה אלא משעה זו, הואיל והשתא נמי אילו ל"ה רוצה ל"ה מוכרה, וזה ע"ד מש"כ הבעה"ת שם בשם הראב"ד בטעם הא דל"ד להא דשרי במתניתין בהלוהו על שדהו וכו', ונתבאר להלן, - אך החזון יחזקאל בפ"ד ה"ד כתב לפרש דהיינו דהאיסור הוא משום צד ההלואה, דאמרינן דבההיא הנאה דע"י תנאו יתכן שתימכר לו בדמים הללו, הוא מתרצה לצד ההלואה, ויש בזה משום רבית.[[174]](#footnote-175)

**ג** החוו"ד בסימן ק"ס סקי"ז הוכיח מד' התוס' בסוגיין ד"ה לא תמכרם דאיירי שנתן לו הדמים בתנאי מכירה, דכשירצה למכרם יהיו שלו בעד הדמים שנתן, וכ"כ הגרע"א בכו"ח לעיל ס"ג א' בדעת התוס' במגילה כ"ז ב' סוד"ה ר' יהודה שכתבו דהכא איכא צד מכר.

## אם הוי רבית קצוצה

הריטב"א כתב דאסור לעשות ולקיים כן והו"ל רבית קצוצה דמשום שכר מעותיו מוזיל גבי',[[175]](#footnote-176) וכ"כ הב"י בסימן קע"ב ס"ד דלמש"כ התוס' לעיל ס"ג א' ד"ה רבית ע"מ להחזיר דצד אחד ברבית הוי רבית קצוצה, אף הכא הוי רבית קצוצה.

אך הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ' כתב דאם עבר ועשה כן הו"ל אבק רבית, והב"י שם תמה ע"ז דמ"ט אי"ז רבית קצוצה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"ת שם ח"ד אות כ"ג כתב בשם הראב"ד בהא דתנן דהלוהו על שדהו וכו', דאף אם דמי לדינא דהכא, מ"מ אי"ז אלא אבק רבית משום דה"ז בא ע"י מכר, ולמש"כ לדמות דינא דהתם לדינא דהכא, משמע דגם הכא חשיב כבא ע"י מכר וע"כ אי"ז אלא אבק רבית, וכ"כ המקומ"ח בסימן קע"ב ס"ד, עיי"ש.[[176]](#footnote-177) - **ב** השער דעה שם סק"ו כתב דמש"כ הראב"ד והבעה"ת דאי"ז אלא אבק רבית, הוא משום דאיירי כשאמר מעכשיו ואי"ז הלואה כלל, וכל האיסור בזה הוא משום דלא פסיקא מילתא דזביני, וע"כ אי"ז אלא אבק רבית. - **ג** הב"ח שם סי"ט כתב דהוא משום דצד אחד ברבית אינו אסור אלא מדרבנן,[[177]](#footnote-178) ויתבאר בעזה"י במקומו. - **ד** הבית מאיר שם ס"ד כתב דכל הא דצד אחד ברבית אסור מדאורייתא הוא בגונא דלצד ההלואה הריוח בטוח, ואין הספק אלא דשמא לא יהיו המעות בהלואה, אך כל דגם לצד ההלואה אין הריוח ודאי, אי"ז רבית קצוצה, דדמי למשכנתא בלא נכייתא דלדעת רש"י ודעימי' אי"ז אלא אבק רבית. - **ה** המחנ"א בהל' רבית סוסי"ח כתב דהוא משום שאמר בדמים הללו ואפי' לפי דבריו יכול למכרה לכל מי שירצה, שהרי הוא רשאי למכרה לאחר ביותר דזוזי אנסוהו, הלכך אף כשמצא למכרה לאחר ביותר ומכרה לזה בפחות ל"ה אלא אבק רבית. - **ו** המחנ"א שם כתב עוד, דהוא משום דלא קצץ עמו כמה פוחת לו בשכר הלואה ואין אונאה לקרקעות.[[178]](#footnote-179)

מד' הריטב"א שכתב דהו"ל רבית קצוצה, ולי"ב להתירא דרבית דרך מקח, בפשוטו הוא משום דס"ל כמש"כ הרי"ד והרשב"א דהכא לא ניתנו המעות ע"ד מכירה, ואף אם ירצה למכרה לאחר שיפרענו ימכרנה לו בדמים הללו, והוי הלואה גמורה, וע"כ הו"ל רבית קצוצה, - אמנם הנה בד' המחנ"א בהל' רבית סי"ח מבו' דגם למש"כ הראב"ד דאיירי כשאמר מעכשיו והא דאסור הוא משום דלא פסיקא מילתא דזביני, הו"ל רבית קצוצה, וצ"ב,[[179]](#footnote-180) - והחוו"ד בסימן קס"א סק"א כתב בתו"ד דהכא כיון דלפי צד ההלואה הו"ל הלואה גמורה דצריך לשלם כסף דוקא ע"כ הו"ל רבית קצוצה אף לצד המכר,[[180]](#footnote-181) ולכאו' הוא לפי דבריו שם בטעם התירא דרבית בדרך מקח, וצ"ע.

## בטעם הא דלא התירו בזה כדין פסיקה בהוזלה ביש לו

למש"כ החוו"ד והגרע"א דאיירי הכא כשנתן לו הדמים בתנאי מכירה, צ"ע דא"כ מ"ט אסרו כשהתנה עמו למכרה לו בדמים הללו, ומ"ט לי"ב להתירא דפסיקה בהוזלה ביש לו,[[181]](#footnote-182) וי"ל בזה בכמה גווני, **א** לדעת הסוברים דלא התירו פסיקה בהוזלה ביש לו אלא משום דקנה למי שפרע, ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 32, וע"כ הכא דלא קנה למי שפרע, דהוי ככל מוכר לאחר ל' דיכול לחזור בו, ובפשוטו לא קאי במי שפרע, ואכמ"ל, ליכא להתירא דפסיקה בהוזלה.[[182]](#footnote-183) - **ב** דעת כמה מרבוותא דלא הותרה פסיקה בהוזלה ביש לו כשקבע זמן, ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 33, ולפ"ז הרי דהכא דהו"ל כקביעות זמן, ליכא להתירא דפסיקה בהוזלה. - **ג** י"ל דלא התירו פסיקה בהוזלה ביש לו אלא כשעיקר נתינת הדמים היא לשם מקח, אך הכא עיקר נתינת המעות היא בדרך הלואה, ובכה"ג חמיר טפי ולא התירו בזה פסיקה בהוזלה.[[183]](#footnote-184) - **ד** י"ל בפשיטות דהוא משום דדמי לדינא דחביתא דכל דהאחריות על המוכר אסור, וה"נ הכא דכוותה,[[184]](#footnote-185) וזה מתישב לכל הדרכים שכתבו הראשונים בטעם הא דאסרו בחביתא ול"ד לפסיקה דשריא, ואכמ"ל.[[185]](#footnote-186)

## אם מהני תנאו לחייבו למכרה לו בדמים אלו

בע"ז ע"ב א' אמרו דהאומר לחבירו שאם ימכור קרקע זו ימכרנה לו בק' זוז והלך ומכרה לאחר בק"כ, לא קנה הראשון, משום דזוזי אנסוהו,[[186]](#footnote-187) וההגמ"ר בסימן תל"ד הק' דא"כ מ"ט אסרו הכא כשאמר לו לא תמכרם אלא לי בדמים הללו, הרי אין תנאו מועיל,[[187]](#footnote-188) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** ההגמ"ר כתב דהכא מיירי כשהתנה בהדיא דלא תמכור אלא לי בדמים הללו אפי' אם תוכל למוכרו ביותר ויאנסוך זוזי והוא קיבל עליו הכל. - **ב** הרמב"ן כתב דאע"פ דבכה"ג לא קנה, מ"מ אם מכרה לו בדמים הללו שהתנה עמו יש בו משום רבית, אלא אסור למוכרה לו בדמים הללו קאמרינן דאע"פ שלא קנה מעכשיו אם מכרה לו בדמים הללו שהתנה עמו יש בו משום רבית, וכ"כ הרשב"א והנימו"י, והריטב"א הוסיף לפרש דהוא משום דכל שאומר ועושה בענין רבית אסור אע"פ שיכול לחזור בו, והוכיח כן ממה שאסרו בפסיקה על הפירות כשאין לו אע"פ שיכול לחזור בו ואינו מקבל עליו מי שפרע. - **ג** החת"ס בסוגיין הוכיח מד' התוס' דשפיר מהני תנאו,[[188]](#footnote-189) ונתבאר להלן בהערה, וכתב דהיינו דלא אמרו דזוזי אנסוהו אלא כשמכר לאחר ביותר מדמיו, דזה לא שכיח ואונסא דלא שכיח לא הו"ל להתנות עליו, אך הכא שמכר לראשון בפחות מדמיו, הו"ל לאסוקי אדעתי' שיבא אחר ויקנה בדמיו דמילתא דשכיחא הוא והי' לו להתנות ע"ז, ומדלא התנה סבר וקיבל.[[189]](#footnote-190) - **ד** הפנ"י כתב דלדעת הסוברים דבעל המשכונא דוחה את המצרן, בע"כ דמה שהוצרך הכא להתנות שימכרם לו בדמים הללו, הוא לענין דאף אם יבא אחר ויוסיף בה דמים תהא מכורה לו, והו"ל כמפרש דאף אם ימכרם לאחר ביותר מדמיהם לא ימכרם אלא לו דמהני תנאו.

המחנ"א בהל' רבית סי"ח כתב דמש"כ המרדכי דלא אסרו הכא אלא כשמהני תנאו, אף דאומר ועושה בענין רבית אסור, הוא משום דכל דזוזי אנסוהו ונמצא דאף לפי תנאו א"צ למכור לו, הרי דמה שמוכרה לו אי"ז משום רבית, אלא מחל לו בחינם, ולי"ב איסורא, - אך בד' הרמב"ן ודעימי' מבו' דאף דגם לפי תנאו א"צ למכור לו, מ"מ כיון דאי"ז אלא משום טענת אונס, ע"כ כל שמוכרה לו ה"ז אסור משום רבית, והמחנ"א שם בסו"ד כתב די"ל דהוא משום דכשרוצה למכרה צריך למכרה לו לפי כונתו, דכונתו הוא דימכרנה לו אפי' אם מוצא יותר אף שלא הוציא כן בשפתיו, וצ"ע.

## אם מותר למכרה לו כשהוא מוכרה לאחר בדמים אלו

הרמב"ן כתב דמשכח"ל דמהני תנאו וקנה ממש, בגונא שמכרה לאחר בדמים הללו שקצץ לו זה, דבכה"ג ליכא למימר דזוזי אנסוהו וקנה הראשון, וכתב דמ"מ במקום הלואה יש בו משום רבית ואסור לעשות כן, ובד' הרשב"א מבו' דהיינו דאף אם עכשיו אינה שוה יותר ורוצה למכרה באותם דמים, אסור למוכרה לזה, דכיון שהתנה ע"י הלואה מיחזי כרבית, ועיי"ש שנחלק ע"ז וצידד דבכה"ג מותר למכרה לו כדרך שהוא מוכרה לאחר.

ובתשו' הרדב"ז סו"ס תק"ל מבו' דכל מש"כ הרשב"א להתיר בזה, הוא רק אם עכשיו אינה שוה יותר, אך אם היא שוה יותר, אף אם נתרצה למכרה בדמים אלו אף לאחר, ה"ז אסור משום רבית,[[190]](#footnote-191) ועיי"ש שכתב דהא דשרי כשעכשיו אינה שוה יותר, הוא משום דבשעת קיום הדבר ליכא לא נשך ולא תרבית,[[191]](#footnote-192) והשער דעה בסימן קע"ב סק"ה כתב דאין לאסור בזה מכח הא דבתר מעיקרא אזלינן, דהכא כיון דגם אם מכרו לאחר ל"ה נוטל יותר, ע"כ אף שתנאו בטל, מ"מ אי"ז רבית כלל,[[192]](#footnote-193) ול"ד להלואת ק' בק"כ והוזלו, דכיון דבשעת הקציצה הי' רבית דאורייתא הקציצה בטילה ואסור ליטלו ואינו מחויב להחזיר אלא ק' שהלוהו, וכל שנותן לו ק"כ הוי רבית.[[193]](#footnote-194)

## בטעם הא דמהני תנאו ול"ה אסמכתא

הראב"ד בפ"ז ממלוה ה"ז הק' דמ"ט מהני תנאו הרי אסמכתא היא, שהרי לא ידע אם ימכרנה, וכתב דאיירי כשאמר לו מעכשיו, וע"כ לי"ב משום אסמכתא, והא דבדמים הללו אסור הוא משום דלא פסיקא מילתא דזביני, ונתבאר לעיל.

אך לדעת התוס' ודעימייהו דאיירי כשלא אמר מעכשיו תיקשי דמ"ט לי"ב משום אסמכתא, ועמד בזה הפנ"י,[[194]](#footnote-195) והחוו"ד בסימן קע"ב סקי"ב כתב לישב, דכיון שאמר ע"מ כן אני מלוה אותך, נתחייב באגר נטר בתנאי זה, דדמי לשוכר מטלטלין שחייב עצמו בשכירותן באיזה תנאי, דנתחייב בהתנאי או בשויו, - וי"ל עוד כמש"כ המחנ"א בהל' רבית סי"ח דאף דהוי אסמכתא, מ"מ כל שמוכרה לו בדמים הללו מכח מה שהתנה עמו הו"ל רבית.[[195]](#footnote-196)

## בטעם מה שאסרו כשהתנה למכרה בדמים הללו ול"ד להא דשרי במתניתין בהלוהו על שדהו וכו'

התוס' בסוד"ה לא תמכרם הק' דמ"ט אסרו כשאומר דלא תמכרם אלא לי בדמים הללו, ומ"ש מהא דתנן דהלוהו על שדהו וא"ל אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים הרי היא שלי הרי היא שלו, ומסתמא איירי בלוקח פחות משוי',[[196]](#footnote-197) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דלמאן דמוקי למתניתין כשאמר מעכשיו ניחא, דל"ה הלואה כלל,[[197]](#footnote-198) ונתבאר לעיל. - **ב** התוס' כתבו לישב עוד דהתם הי' הלוה יכול למכור מן השדה לאחר כנגד המלוה וליקח לעצמו המותר, וכשהוא מניח לו כולה אינה עושה משום רבית אלא מילתא בעלמא הוא דעבד לגבי מלוה שמחל לו בחינם,[[198]](#footnote-199) וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ה, ועד"ז כתבו הריא"ז בקונט' הראיות והריטב"א.[[199]](#footnote-200) - **ג** הפסקי רי"ד כתב דהתם אם לא יביא לו מעות הו"ל מכר גבי' בהני מעות ואין כאן הלואה כלל, ומשא"כ הכא שלא נתן לו מעות אלו ע"ד מכר, אלא שהתנה עמו שאם יבא למכרם ימכרם לו בכו"כ דמים, ולא יקנה אותם בדמים אלו, אלא יהא צריך לכתוב עליהן שטר, ומיחזי דבשכר הלואתו עושה לו תנאי זה למכור בפחות מדמיהן.[[200]](#footnote-201) - **ד** הרשב"א לקמן ס"ו א' כתב בשם הראב"ד דלא אסרו הכא אלא משום דהדבר תלוי ברצונו של מוכר אם ירצה למכור, ומשא"כ במתניתין דתנאי מכירה היא אם לא יפרענו ביום פלוני, והבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות כ"ג הוסיף לפרש דהיינו דהכא דלא קאמר אלא לכשתרצה ותמכרם אלא לי, עדיין הדבר תלוי בדעתו אם ירצה למכור ימכור ואם לא ירצה למכור לא ימכור, וע"כ הו"ל כהלואה ואסור, ומשא"כ בההיא דהלוהו על שדהו דאם לא יפרענו לסוף ג' שנים קנה בע"כ של לוה, הו"ל תנאי מכירה ולי"ב משום רבית, שהרי אין עליו שם הלואה. - **ה** הרשב"א שם כתב דהוא משום דכללא דרביתא כל אגר נטר לי אסור אך כל שאין בו אגר נטר מותר, וע"כ כל שהלוהו על תנאי שכל זמן שימכרנה ואף לאחר שיפרענו לא ימכרנו אלא לו ובדמים הללו הו"ל אגר נטר ואסור, אך במתניתין ליכא אגר נטר לי כלל לא קודם הזמן שקבע לו ולא לאחריו, ולא נתכוין אלא שיפרענו בזמנו ואם לא שיסתלק בזמנו לעולם, ונמצא שאם פרעו בזמנו קרקע חוזר לבעליו ואין כאן שכר המתנה, ואם לאו הרי השדה מכורה לו מיד ואין כאן המתנה, וכ"כ בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רכ"א דאין רבית אלא דבר המתרבה משום אגר נטר לי, וזה אינו כן, שאילו פרעו בזמנו ל"ה מרבה לו כלום, ואם לא פרעו בזמנו חייב ליתן לו באותה שעה ממש קרן וקנס ואינו ממתין לו על הקרן כלל, וכ"כ הריב"ש בסימן של"ה, וכ"כ הריטב"א במשנתינו דמהכא נלמד דלא אסרו ברבית דרך קנס,[[201]](#footnote-202) ויתבאר בעזה"י במקומו.

במש"כ התוס' והרא"ש דהא דשרי הוא משום דמילתא בעלמא הוא דעבד לגבי מלוה שמחל לו בחינם, צ"ע דאף דהי' בידו שלא למכור לו, מ"מ מ"ט לא אסרו בזה משום רבית מאוחרת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריא"ז בקונט' הראיות כתב דאי"ז רבית מאוחרת משום דאינו מוכרה לו בשכר מעותיו, אלא משום שאינו מוצא למוכרה לאחרים ביותר מכאן, וגם אם יכול למוכרה לאחרים ביותר מכאן ואינו מוכרה איהו דפשע אנפשי' ואין הלוקח מחזיק לו טובה בכך, שכך התנה לו שיחזור אחר המעות עד הזמן, ואם לא רצה או שלא מוצא הרי דינו של לוקח הוא, וצ"ב. - **ב** הפנ"י לקמן ס"ו א' כתב דהוא משום דהוא עושה כן בדרך קנס, עיי"ש, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. - **ג** החוו"ד בסימן קע"ז סקט"ז כתב דהוא משום דלא אסרו רבית מאוחרת אלא במפרש,[[202]](#footnote-203) דאף דבמתנה מרובה הוי כמפרש, מ"מ בקרקע דאין אונאה לקרקעות לא מיחזי כרבית. - **ד** השער דעה בסימן קס"ו סק"א הוכיח מזה דברבית מאוחרת אמרינן דאוזולי מוזיל גבי', ועמש"נ בזה בדף מס' 1.

בד' התוס' וש"ר מבו' דלא קשיא להו בהא דשרי במתניתין בהלוהו על שדהו, אלא מכח מה שאסרו הכא, אך אלמלי כן הוה ניח"ל הא דשרי במתניתין, אף דפורע לו חובו בשדה שדמי' יותר מחובו, ולא נתפרש בדבריהם טעם ההיתר בזה, ולדעת הראב"ד והרי"ד הרי גם לפי האמת הא דשרי במתניתין הוא משום דהו"ל כמכירה, וצ"ע דהרי הוא מוכר לו בהוזלה בשכר המתנת מעותיו, (ולכאו' אין להתיר בזה משום פסיקה בהוזלה ביש לו, וכמש"נ לעיל), - ולכאו' צ"ל דהוא משום דבקרקע דאין אונאה לקרקעות ליכא לאיסור דפסיקה בהוזלה, וכמש"כ כמה מקמאי דמה"ט לי"ב לאיסורא דטרשא כשלא פירש (ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 43), ומה"ט י"ל דשרי אף בהלוהו על שדהו.[[203]](#footnote-204)

## תנאי שימכרם לו בשוייהם

**בשוייהם מותר,** בפירש"י כתב דהא דבדמים הללו אסור הוא כשפסק לו דמים מועטים וכו', וכ"כ התוס' ורבים מקמאי, והב"י בסימן קע"ב ס"ד דקדק מדבריו דלא אסרו כשאומר בדמים הללו אלא כשהוא פחות משויין, אך כל שהוא בשויין שרי אף כשפוסק עמו למכרה לו בכו"כ דמים, וכ"ה מבו' בד' הטור שם, - ועיי"ש שכתב דמד' המ"מ בפ"ז ממלוה ה"ז משמע דס"ל דכל שפסק דמים ידועים אע"פ שאין הקרקע שוה יותר אסור, משום דמחזי כמוזיל גבי' מחמת ההלואה, ולא התירו אלא כשאינו קוצב דמים כלל אלא אומר לא תמכרנה אלא לי' בשוי', - והט"ז שם סק"י כתב לדינא להתיר בזה, וכן צידד הש"ך שם, אלא שכתב דיש להחמיר לכתחילה.

הב"י בסימן ק"ס סכ"ג כתב ללמוד מד' הרא"ש בסימן ט"ז דהמלוה מעות ע"מ שכל מלאכה שתבא לידו יתן אותה למלוה לעשותה אסור, וכ"כ בשו"ע שם.

והט"ז שם סקכ"ג תמה ע"ז דמ"ש מהא דשרי הכא כשמתנה עמו שלא ימכרם אלא לו בשוייהם,[[204]](#footnote-205) ועמש"כ בזה בקונט' הסמ"ע אות כ"ט, והש"ך בנקוה"כ שם, - והחוו"ד שם סקי"ז כתב דל"ד כלל, דהכא מיירי שנתן לו הדמים בתנאי מכירה שאם ירצה למוכרם יהיו מכורים לו בעד דמים אלו, וע"כ הוא דשרי כיון דבשעה שמקיים תנאו ומוכר לו ל"ה כאן הלואה כלל אלא מכירה, ומשא"כ התם דליכא צד מכירה ומתנה עמו תנאי בשכר הלואה שאותו תנאי הוא שו"כ, ה"ז אסור.[[205]](#footnote-206)

השטמ"ק לקמן ס"ח א' כתב בשם שיטה להוכיח מהכא כדעת הסוברים דאין בעל המשכונא דוחה את המצרן, דאל"כ מ"ט הוצרך להתנות שימכרנה לו בדמים הללו, הרי בלא"ה הוא צריך למכרה לו מדין מצרנות,[[206]](#footnote-207) וכ"כ הבעה"ע באות פותיקי סה: בשם רבוותא, - ובדעת הסוברים דבעל המשכונא דוחה את המצרן מצינו כמה דרכים, **א** הבעה"ע שם כתב דהכא איסור רבית אתא לאשמועינן דבדמים הללו אסור, וכ"כ המאירי לקמן ס"ח א'. - **ב** למש"כ הפסקי רי"ד והרשב"א דהכא נכלל בתנאו דימכרם לו אף אם ירצה למכרם אחר שפרע את ההלואה, ניחא, שהרי אחר הפירעון א"צ למכרה לו מדין מצרנות, וכ"כ השטמ"ק שם והבית מאיר בסו"ס קע"ב. - **ג** הפנ"י בסוגיין הוכיח מזה דמהני תנאו דאף אם ירצה למכרם לאחר ביותר משויים ימכרם לו בשויים ונתבאר לעיל. - **ד** השער דעה בסימן קע"ב סק"ז כתב דאיירי הכא כשדמי השדה הם יותר מדמי ההלואה, כמשמעות פירש"י בד"ה בדמים הללו, ובכה"ג הוצרך להתנות שלא ימכרנה אלא לו, אף אם יצטרך להמתין עד שיביא את המעות היתירים על דמי ההלואה. - **ה** החוו"ד שם סקי"ב הוכיח מזה דבכה"ג שהתנה שימכור לו בכו"כ דמים שהם שוים כך שרי אף אם נתייקר אח"כ,[[207]](#footnote-208) ולזה הוא שהוצרך להתנות עמו.[[208]](#footnote-209)

י"ח אייר פ"ב

דף מס' 11

## רבית דרך קנס

בב"ב קס"ח תנן דמי שפרע מקצת חובו והשליש את שטרו ואמר לו אם לא אתן מכאן ועד יום פלוני תן לו שטרו הגיע זמן ולא נתן ר' יוסי אומר יתן ר' יהודה אומר לא יתן, ובגמ' שם מפרשינן דפליגי אם אסמכתא קניא.

והר"י מיגש שם כתב ללמוד מזה דכל דל"ה בענין אסמכתא, לכו"ע יתן לו שטרו וגובה את כל הכתוב בשטר ואינו מנכה לו את מה שפרעו, ועיי"ש שעמד בזה דמ"ט לי"ב משום רבית, שהרי מרויח המלוה שחוזר וגובה ממנו את המקצת שפרעו, ונוטל יותר ממה שהלוהו, וכתב דהוא משום דלא אסרו ברבית אלא היכא דהתוספת שנוטל הויא אגר נטר, אך בכה"ג אי"ז אגר נטר, שהרי אם יפרענו הלוה בזמן הפירעון, ל"ה המלוה נוטל תוספת כלל, ורק כשאינו פורעו בזמן הפירעון הוא שחוזר המלוה וגובה את המקצת שפרעו, ותוספת זו אינה בשכר ההמתנה שהמתין לו, שהרי חזינן שאם הי' פורע בזמן ל"ה נוטל לתוספת זו, וכשלא פרעו בזמנו שהוא נוטל לתוספת זו, הרי אינו מרויח לו זמן אחר דנימא דהויא התוספת בשכר המתנה זו, וע"כ לי"ב משום רבית, וכ"כ הריטב"א והמאירי שם, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ל"ב, והרשב"א לקמן בסוגיין ובתשו' ח"א סימן תרנ"א וח"ב סימן ב' וח"ג סימן רכ"ז ובתשו' המיוחסות סימן רכ"א, והריטב"א בסוגיין ולקמן ע"ב ב' ובתשו' סימן ל"ה, והריב"ש בסימן של"ה.

ובדעת האוסרים ברבית דרך קנס ונתבאר להלן, כתב החוו"ד בסימן קע"ז סקט"ו די"ל דהתם מיירי שלא הרויח לו זמן בשביל כך אלא שעשו כן בשביל סיבת דבר אחר, אך כל שעושה כן בשעת הלואה או בשעה שמרויח לו זמן, ומה שמתרצה לתנאי זה הוא בשביל האגר נטר, ה"ז אסור.[[209]](#footnote-210)

הרשב"א לקמן בסוגיין כתב דזהו טעם הא דשרינן בהלוהו על שדהו ואמר לו אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים הרי היא שלי, ולי"ב משום רבית, משום דאי"ז אגר נטר כלל לא קודם הזמן שקבע לו ולא לאחריו ולא נתכוין זה אלא שיפרענו בזמנו ואם לא שיסתלק ממנו לגמרי, ונמצא שאם פרעו בזמנו קרקע חוזר לבעליו ואין כאן שכר המתנה, ואם לאו הרי השדה מכורה לו מיד ואין כאן המתנה, וכ"כ בתשו' הרשב"א בח"א ובח"ב ובתשו' המיוחסות שם, והריטב"א בסוגיין ולקמן ע"ב ב' ובתשו' שם, והריב"ש שם.

בחי' הגרע"א בסוגיין כתב דמד' התוס' שעמדו במה שאסרו באומר לכשתרצה למכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו ול"ד להא דשרי במתניתין בהלוהו על שדהו וכו', מבו' דס"ל דרבית דרך קנס אסורה, דאל"כ הרי לק"מ, וכמש"כ הרשב"א, דשאני בהלוהו על שדהו וכו' דהוי קנס בעלמא ואינו בשכר ההמתנה, ומשא"כ כשאומר לכשתרצה למכרם וכו' דהוא בשכר ההלואה,[[210]](#footnote-211) וכ"כ החוו"ד בסימן קע"ז סקט"ו, ולפ"ז מוכח כן גם מד' הרא"ש ועוד מקמאי שעמדו בקו' זו.

והגרע"א שם תמה לפ"ז בד' הריטב"א שעמד בקו' התוס', והרי לפי דבריו דטעם ההיתר הוא משום דהו"ל רבית דרך קנס ל"ק כלל, - ועד"ז הק' האמרי ברוך בהגה' החוו"ד שם בד' הרא"ש בסימן כ"ה שעמד בקו' זו, ובדבריו בתשו' כלל ע"ב סימן ד' מוכח דס"ל להתירא דרבית דרך קנס, וכמש"נ לעיל בהערה, וצ"ע.

## בטעם הפלוגתא אם רבית דרך קנס מותרת

החוו"ד בסימן קע"ז סקט"ו כתב בטעם האוסרים ברבית דרך קנס, דהוא משום דהו"ל כמלוה לחבירו ע"מ שיתחייב לו באיזה תנאי סך כו"כ, כגון לכשירדו גשמים או אם יעשה כך, דכיון שנתרצה לתנאי זה משום המתנת המעות, הו"ל רבית קצוצה,[[211]](#footnote-212) והיינו שהרי מה שנתרצה הלוה לקנס זה, הוא משום המתנת המעות, ובעד המתנת המעות נתרצה להתחייב שאם לא יפרענו בזמנו יתחייב לו כו"כ, והו"ל אגר נטר.

ובטעם המתירים כתב בהגה' אמרי ברוך שם דהוא משום דלא נתכוין זה לשם אגר אלא שיפרענו בזמנו ואם לא שיסתלק ממנו לגמרי, וכיון שאם יפרע בזמנו לא יטול תוספת כלל, אי"ז אגר נטר, ומשא"כ במלוה לחברו ומתנה בתנאי שאינו לגדר הפירעון בזמנו אלא לזכות להמלוה בזכות מה, שאותו התנאי בא כאגר על ההלואה,[[212]](#footnote-213) וכ"כ בתשו' גוו"ר כלל ו' ס"ב ד"ה עוד הובאה דפשוט דאין להתיר אלא בגונא די"ל דכל כונתו של המלוה לזרז את הלוה שיפרענו בזמנו, אך כל שעינינו הרואות שעושין כן לשם רבית, ל"מ מידי מה שאומרים שהוא בתורת קנס.

אך הנה בתשו' הרשב"א בח"א שם בסו"ד מבו' דההיתר בזה הוא אף כשהם מתכונים להערמת רבית, ומבו' דאף דנתכונו לשם אגר נטר, מ"מ כיון דהוא דרך קנס שרי, וכ"כ הגר"א בסימן קע"ז סקל"ה בתו"ד דשרי אע"פ שבדעתו בשביל שמשתכר בכספו באורך הזמן, וכ"ה מבו' בד' הלבוש בסימן קס"ז, ובקונט' הסמ"ע אות י"ב ואות כ"א, ולפ"ז הדק"ל דמ"ש מכל תנאי שמתנה המלוה עם הלוה דאסור, משום דמה שנתרצה לתנאי זה הוא משום המתנת המעות, וצ"ע.

## לדעת הסוברים דרבית דרך קנס ל"ה רבית קצוצה, אם ה"ז אסור מדרבנן

בד' הבעה"ת שם מבו' דרבית דרך קנס מותרת לכתחילה, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בסוגיין ולקמן ע"ב ב' ובתשו' שם, וכ"נ בתשו' הרא"ש כלל ע"ב ס"ד.

אך הרשב"א לקמן בסוגיין צידד דאין הדבר מותר לכתחילה, דלא גרע מרבית מאוחרת שנותן לו לאחר הפירעון, שכל שמקבל מיד הלוה יותר ממה שנתן לו אסור משום מראית העין, וכ"כ בתשו' הרשב"א בח"א וח"ב וח"ג ומיוחסות שם,[[213]](#footnote-214) ומבו' בדבריו שם דהיינו דאף רבית מאוחרת אי"ז אגר נטר, ומ"מ כיון שבאה לו הנאה מחמת הלואתו אסור, וה"נ יש לאסור ברבית דרך קנס,[[214]](#footnote-215) והביאו בתשו' הריב"ש שם, וכ"כ רי"ו בנתיב ט"ז ח"א והשו"ע בסימן קע"ז סי"ד לאסור בזה.

הרשב"א לקמן כתב דאף דהא דשנאוה סתם להתיר במשנתינו ובמשנת גט פשוט אף דה"ז אסור מדרבנן, הוא משום דקייל מאבק רבית, אך כללן כולן ר"ג בשלהי פירקין ברבית מוקדמת ורבית מאוחרת ור"ש שאמר יש רבית דברים, - אך בתשו' הרשב"א בח"א וח"ב ומיוחסות שם כתב דבההיא דמי שפרע מקצת חובו, אם לא פרע השאר בזמנו הוי הפירעון הראשון מתנה למפרע, ונמצא דכשהוא חוזר וגובה עכשיו אינו נוטל עכשיו רבית כלל, ומה שכבר נטל אינו חייב להחזיר, כיון שאינו רבית גמורה ואף לא אבק רבית, ואף למ"ד לקמן ס"ז דאכל שיעור זוזי מסלקינן לי' מודה הכא דלא מנכה לי' משום דאי"ז אף אבק רבית אלא גרע מיני' וכרבית מאוחרת היא וקיל מיני', ואף במשנתינו כיון דהיא משכונה גבי' וכדתנן דהלוהו על שדהו, לא מפקינן לה מיני'.

בתשו' הרשב"א בח"ב שם הק' דאם ה"ז אסור מדרבנן, דומיא דרבית מאוחרת, היאך הי' בייתוס בן זונין עושה כן ע"פ חכמים, ומצינו בזה כמה דרכים,[[215]](#footnote-216) **א** הרשב"א שם כתב דאפשר דלא הי' עושה כן אלא כשאמר מעכשיו, כדמוקמינן לקמן בסוגיין למתניתין בהכי, דבכה"ג לי"ב משום רבית כלל. - **ב** הרשב"א שם כתב עוד דשאני התם דהו"ל מכירה, דאף דמעיקרא אתא לידי' בהלואה, מ"מ כל דמהני תנאו ואי"ז אסמכתא הו"ל מכירה.[[216]](#footnote-217) - **ג** בתשו' הריב"ש שם כתב דכיון דאי"ז אסור אלא מפני הערמת רבית, ע"כ כל שאינו נוטל מעות בסוף לא מיחזי כהערמה, דהערמה היא כשנותן מעות ומקבל מעות יותר ממה שהלוהו.[[217]](#footnote-218)

הרמ"א בסימן קע"ז סי"ד כתב לדינא להתיר כשנותן לו מעות ומקבל פירות, והש"ך שם סק"ל כתב דאין בזה מחלוקת דגם המחבר וסייעתו מודים לזה, - אך השער דעה שם סק"ט האריך לתמוה ע"ז, דבד' הרשב"א מבו' דאסור אף בכה"ג,[[218]](#footnote-219) ועיי"ש שהוכיח כן מד' השו"ע שם סי"ז, ומתישב בזה משה"ק הש"ך שם סקל"ה.[[219]](#footnote-220)

הריב"ש שם כתב דאף הרשב"א לא אסר אלא במי שמלוה מעות ומתנה ליתן יותר אם לא יפרע בזמנו דהויא הלואה גמורה והוי כהערמה, אך בגונא שלא היתה הלואה מתחילה אלא מכירת סחורה, אף אם הוקרה לבסוף ונתן דמי' מותר אפי' לכתחילה ואין כאן משום הערמה כלל, אע"פ שנוטל יותר ממה שנתן לו, כיון שלא הי' בדרך הלואה אלא בדרך מכירה, עיי"ש, והשער דעה בסימן קע"ז סק"ט כתב דההיתר בכה"ג הוא כשהוא חייב לו פירות ומקבל מעות, דדמי למה שהתירו לעיל ס"ב ב' בהערמת רבית כשקיבל מעות ונותן לו פירות, משום דהוא בדרך מקח.

כ"א אייר פ"ב

דף מס' 12

## מקח ע"מ להחזיר

**ס"ה ב' - מכר לו בית מכר לו שדה וא"ל לכשיהיו לי מעות החזירם לי אסור,** בפירש"י כתב דהוא משום דנמצא שאי"ז מכר וכשאכל פירות שכר מעותיו עומד ונוטל, והמחנ"א בהל' רבית סי"ג הק' דמ"ט חשבינן לה כהלואה בכה"ג, ולא אמרינן דהמקח קיים עד שיחזיר לו המעות, דהו"ל כמתנה ע"מ להחזיר דהויא מתנה עד אותו זמן, וכשיחזיר לו המעות הוא חוזר ומקנה לו, ועיי"ש שכתב דהיינו משום שאמר לו כשיהיו לי מעות תחזירם לי, דל' זה משמע דכשיביא לו מעות יחזור המקח בע"כ של לוקח וא"צ שיחזור ויקנה אותם למוכר, אך כשאומר ע"מ שתחזירם לי, או שאמר כשאביא לך מעות תחזור ותמכרם, גילה בדעתו דגמר והקנהו לגמרי, ולכשיחזיר המעות לא פקע השדה ממילא שלא מדעת הלוקח, אלא צריך שהלוקח יחזור ויקנה אותו למוכר, וה"ל כמתנה ע"מ לחהחזיר דמתנה גמורה היא, וכן צידד בתשו' נובי"ת יו"ד סימן ע"ה דלא אסרו הכא אלא משום שאמר לכשיהי' לי מעות החזירם לי, דמשמעותו דכשיחזיר לו המעות יתבטל המקח למפרע והיו המעות הלואה בידו, אך אם אמר לכשיהי' לי מעות תחזור ותמכור לי, הרי דאף כשמחזיר לו המעות לא נתבטל המקח למפרע, והו"ל מכירה גמורה, ולי"ב משום רבית, וכ"כ החוו"ד בסימן קע"ד סק"א.[[220]](#footnote-221)

אך הנה בד' האו"ז בסימן קפ"ו בשם ר"ח מבו' דהא דהו"ל כהלואה הוא אף כשהתנה שיחזור וימכרנה לו,[[221]](#footnote-222) וכ"ה להדיא בתשו' הרשב"א ח"ה סימן קפ"ב, וכ"כ הריטב"א לעיל ס"ג א', וכן האריך החקרי לב בסימן י"ח, עיי"ש.

ובטעמא דמילתא מצינו ב' דרכים, דבד' ר"ח שם מבו' דהיינו משום דכל שידע המוכר שיחזור אליו לא גמר ואקני, וכ"ה בפי' ר"ח הנדמ"ח בסוגיין דהא דאסרינן בזה הוא משום דסמיך לי' אהא מילתא ולא גמר ומקני, וכ"ה מבו' בתשו' רב עמרם שהביא המבי"ט בח"א סימן כ' דהא דלא קנה הוא משום דלא סמכה דעתי' ולא גמר ומקני, וכ"נ בד' הרשב"א בח"ב סימן קפ"ח, וכ"ה מבו' בדבריו בח"ה שם דאין המקח חל כלל בכה"ג.

אך הריטב"א שם כתב דהוא משום דירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה, וילפינן לה מדכתיב את כספך לא תתן לו בנשך ולא אמר לא תלוה בנשך, לרבות מכר כיו"ב שיהא דינו כמלוה, ופירש כן לדינא דרבית ע"מ להחזיר, ונתבאר להלן?, - ובפשוטו היינו דאף דבדיני חו"מ הו"ל מכר גמור ולי"ב הלואה כלל, מ"מ כיון דירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה חשיב כהלואה לאיסור רבית, ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דהכא יש בזה לאיסור רבית אף דהוא מכירה גמורה, וכ"כ הריטב"א בקידושין ו' ב' דבמכר שדה ע"מ להחזיר קנה אלא שיש בדבר משום רבית, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 13.

## מקח ע"מ להחזיר אם הוי ספק מקח

הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ה כתב דהמוכר בית או שדה ואמר המוכר ללוקח לכשיהיו לי מעות תחזיר לי קרקעי לא קנה וכו', וכ"כ השו"ע בסימן קע"ד ס"א, והמחנ"א בהל' רבית סי"ג דקדק מדבריו דהמקח בטל בודאי, ואף אם לא יחזיר לו המעות בטל המקח,[[222]](#footnote-223) וכ"נ בד' הלח"מ בפי"א ממכירה ה"י שפירש כן, ועיי"ש שכתב דכ"נ מתשו' רב עמרם שהביא המבי"ט בח"א סימן כ',[[223]](#footnote-224) ומד' הטור בסימן קע"ד,[[224]](#footnote-225) וכ"נ בד' הפסקי רי"ד לקמן ס"ז ב', - וכ"ה מבו' להדיא בתשו' הרשב"א ח"ה סימן קפ"ב דאין לו דין מכר כלל והוי כמשכונא, עיי"ש,[[225]](#footnote-226) וכ"נ גם בדבריו בח"ב סימן קפ"ח, עיי"ש,[[226]](#footnote-227) ועמד ע"ז החקרי לב בסימן י"ח (ד"ה וגם מטעם), ובדבריו בח"ג סימן של"ה, ועמדו ע"ז המחנ"א והחקרי לב שם, ובד' הרשב"א בח"ב שם משמע דהוא משום דלא גמר ומקנה,[[227]](#footnote-228) וכ"כ המחנ"א שם.

אך בד' המ"מ בפי"א ממכירה הי"א מבו' להדיא שפירש בד' הרמב"ם דאין המקח בטל אלא כשהחזיר לו המעות, וע"כ כל הא דהפירות של מוכר, הוא לפי שאנו חוששין שמא יחזיר המוכר המעות ונמצא שאכל הלוקח שכר מעותיו, וכ"ה מבו' בדבריו שם ה"ט, ועיי"ש שכתב דהא דהמוכר אוכל פירות ואין משלשין את הפירות, הוא משום דאין זמן ידוע לדבריו, וכ"ה מבו' בתשו' מהר"א ששון סימן מ"ט וסימן קי"ח והט"ז בחו"מ סימן ר"ז ס"ז שפירשו כן בד' הרמב"ם,[[228]](#footnote-229) וכ"ה מבו' בגל' הגרע"א בסימן קע"ד ס"א שפירש כן גם בד' השו"ע.

המחנ"א שם תמה ע"ד הסוברים דהמקח בטל בודאי, ממה שאמרו בסוגיין דהוא דלא כר' יהודה דצד אחד ברבית מותר, והרי דאין המקח בטל אלא כשיחזיר לו מעותיו, וע"כ הו"ל צד אחד ברבית, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המחנ"א שם דהני רבוותא ל"ג הכי, וצע"ג מסוגיית הגמ' במגילה כ"ז ב' במכירת ביהכנ"ס על תנאי שאם ירצו יחזירוהו, דתליא בדין צד אחד ברבית, ותמהו כן החקרי לב בסימן י"ח (ד"ה וראיתי להרב), והבית אפרים ביו"ד סו"ס מ"ב. - **ב** בתשו' בית אפרים יו"ד סימן מ"ב כתב דלמ"ד דצד אחד ברבית מותר ורשאי לאכול את הפירות, אין המקח בטל, דגמר וקנה על הספק וזבין ארעא ליומא, ורק לפ"מ דקי"ל דצד אחד ברבית אסור ואסור לאכול את הפירות, לא שייך זבין ליומא, וכיון דלא סמכא דעתי' אין כאן מכר כלל.[[229]](#footnote-230) - **ג** בד' הרשב"א לקמן ס"ז א' ד"ה ושמא יצא להם מבו' דכל משכנתא ל"ה אלא כצד אחד ברבית, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ אף דהכא אין לו דין מכר כלל והוי כמשכונא, מ"מ אי"ז אלא צד אחד ברבית.[[230]](#footnote-231)

## במש"כ הרמב"ם בהל' מכירה דמקח בתנאי שיחזיר הוי מקח

הרמב"ם בפי"א ממכירה ה"י כתב דהמוכר או הלוקח שהתנו שיחזיר לו המקח בזמן פלוני או כשיתן לו המעות, הרי המכר קיים ויחזיר כשהתנה, והאחרונים עמדו דהוא דלא כמש"כ בפ"ו ממלוה דהמוכר בית או שדה ואמר המוכר ללוקח לכשיהיו לי מעות תחזיר לי קרקעי לא קנה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הלח"מ בהל' מכירה ובהל' מלוה שם כתב דד' הרמב"ם בהל' מכירה קיימי במטלטלין ובזה המכר קיים ויחזיר כשהתנה, אך דבריו בהל' מלוה קיימי בקרקע ובזה לא קנה כלל, וכ"כ בתשו' מהר"א ששון סימן מ"ט ד"ה והנה באמת וסו"ס קי"ח בדרך קמא, ועיי"ש בלח"מ ובמהר"א ששון במש"כ לפרש הטעם בזה, (אך הגידו"ת בשער מ"ו ח"ב אות ח' כתב דאין לחלק כן, וגם בעיקר הדברים צ"ב, דאף במטלטלין דליכא פירות, הרי הלוקח משתמש בו והו"ל רבית).[[231]](#footnote-232) - **ב** הט"ז בחו"מ סימן ר"ז ס"ז כתב דהרמב"ם בהל' מכירה לא מיירי באכילת פירות אלא בעיקר קיום המקח, וקמ"ל דאם אינו מחזיר לו כפי תנאו הוי מקח גמור ואינו יכול להוציא ממנו, וכ"כ בתשו' מהר"א ששון שם בדרך בתרא, עיי"ש. - **ג** הסמ"ע בסימן ר"ז סקי"א כתב דד' הרמב"ם בהל' מכירה קיימי כשהתנה שיחזיר לו המקח כשיתן לו המעות בזמן פלוני, ועד אותו הזמן יהא השדה בידו בקני' גמורה, ובכה"ג מותר הלוקח לאכול הפירות, אך דבריו בהל' מלוה קיימי כשלא קבע לו זמן, אלא התנה עמו שיחזיר לו השדה כ"ז שיביא לו מעותיו, ובכה"ג אין שם מקח עליו כלל אלא הלואה, ובכה"ג אסור הלוקח לאכול הפירות,[[232]](#footnote-233) - ועמש"כ עוד בזה הגידו"ת בשער מ"ו ח"ב אות ח', והב"ח בחו"מ סימן ר"ז סקי"א, ובתשו' מהר"י הלוי סימן ב', והמחנ"א בהל' רבית סי"ג, והחוו"ד בסימן קע"ד סק"א.

## בטעם הא דמכירת בית בבתי ערי חומה חשיבא כהלואה

בערכין ל"א א' תנן דהמוכר בית בבתי ערי חומה וכו' ה"ז כמין רבית, ופירש"י דהוא משום שכשמחזיר לו מעותיו בתוך שנה ואי"ז מנכה לו כלום נמצא שנשתמש בביתו בשכר המתנת מעותיו, ובטעם הא דחשבינן לה כהלואה מצינו כמה דרכים, ותליא בפלוגתת רבוותא בטעם הא דכשהתנה לכשיהיו לי מעות החזירם לי הו"ל כהלואה, **א** בד' הרשב"א בגיטין ע"ה א' ובתשו' ח"ב סימן רכ"ט מבו' דהא דבבתי ערי חומה גואל בתוך י"ב חדש, אי"ז זכות גאולה שזיכתה לו תורה, ע"ד זכות הגאולה בשדות לאחר ב' שנים, אלא הו"ל כמכר בתנאי שאם יהא לו מעות בתוך שנה יחזירם לו, ועד"ז כתב בתשו' מהר"ח או"ז סימן רכ"ג דהמוכר בית בבתי ערי חומה לא הקנה לו מעכשיו לגמרי, אלא אם לא אתן לך מכאן עד י"ב חדש הרי היא שלך,[[233]](#footnote-234) וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סי"ג בתו"ד, וכ"כ הנתיה"מ בסימן נ"ה סק"א דהו"ל כמכר על תנאי וכל שנתן לו מעות בטלה המכירה למפרע והוו המעות בהלואה, וע"כ הוא דהוי רבית גמורה. - **ב** בד' הריטב"א לעיל ס"ג א' מבו' דהא דבבתי ערי חומה גואל בתוך י"ב חדש הוא זכות גאולה שזיכתה לו תורה, והו"ל כמו שחוזר הלוקח ומוכרה לו,[[234]](#footnote-235) והא דיש בזה משום רבית, הוא משום דירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה, ובכה"ג דינו כמלוה לענין רבית. - **ג** למש"כ הר"ח ודעימי' דהא דכשהתנה ע"מ לכשיהיו לי מעות החזירם לי הו"ל כהלואה, הוא משום דכל שידע המוכר שיחזור אליו לא גמר ומקני, לכאו' ה"נ הוא בבתי ערי חומה, דאף דעיקר הא דגואל בתוך י"ב חדש הוא זכות גאולה שזיכתה לו תורה, מ"מ כיון שיודע המוכר שתחזור אליו כשיחזיר המעות, לא גמר ומקני.

\*המחנ"א בהל' רבית סי"ג כתב בתו"ד דבבתי ערי חומה כל שהחזיר הדמים חוזר הבית למוכר ממילא וא"צ להקנותו בקנין חדש, משום דמתחילה אדעתא דהכי נחית שאם יביא המעות יהא המקח בטל, - והמנ"ח במצוה שמ"א כתב דכ"ז הוא לדעת הסוברים דדין הגאולה בבתי ערי חומה הוא משום דהו"ל כמכר על תנאי, וכל שגאל נתברר דהו"ל הלואה, אך לדעת הסוברים דהוא זכות גאולה שזיכתה לו תורה צריך לעשות קנין חדש, - אך הריטב"א לעיל ס"ג א' כתב דאין המוכר צריך לחזור ולקנותה מן הלוקח, דרחמנא אפקעי' ויהבה ניהלי' כדכתיב כי לי הארץ.[[235]](#footnote-236)

\*בל' הרמב"ם בפי"ב משמו"י ה"א משמע דבבתי ערי חומה כשרוצה המוכר לפדות מחזיר כל הדמים שנתן הלוקח, אף אם הוקר או הוזל הבית, וכ"כ המקנה בקידושין כ' ב', - ולכאו' יש ללמוד כן מהא דחשבינן לה כרבית, דלא מיבעיא למש"כ הרשב"א ודעימי' דהוא משום דהו"ל כמכר בתנאי, דודאי דכל שגואל המוכר ובטל המקח מחזיר לו את הדמים שנתן, אלא אף למש"כ הריטב"א דהו"ל זכות גאולה שזיכתה לו תורה, מ"מ מהא דחשבינן לה כהלואה, מוכח דכשגואל מחזיר לו את הדמים שנתן, דאם צריך ליתן לו כפי שווי הבית בשעת הגאולה, לכאו' ל"ה לנו לחשבה כהלואה, וכאשר כ"ה בל' הריטב"א שם דהא דהו"ל כהלואה הוא כשהתנה שיחזור הלוקח וימכרנה למוכר "באותן דמים".

אמנם בד' הר"ן בקידושין כ' ב' מבו' דכל שהוזל הבית אין נותן לו אלא כפי דמיו בשעת הגאולה, ועיי"ש שכתב דזהו הנפ"מ בהא דגואל לחצאין, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א שם, וצ"ע לפ"ז דמ"ט חשבינן לה כהלואה.[[236]](#footnote-237)

ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בדינא דהכא דכשאומר לכשיהיו לי מעות תחזירם לי הו"ל כהלואה, דבפשוטו כ"ז הוא משום דתנאו הוא דכשיחזיר לו המעות שנתן לו יחזיר לו הקרקע, אך כל שהתנה עמו דיחזירם לו כשיתן לו מעות כשווי הקרקע בשעת ההחזרה, אי"ז הלואה כלל, אך לפ"ד המהרש"א והר"ן מוכח לכאו' דאף בכה"ג הו"ל כהלואה,[[237]](#footnote-238) וצ"ע.

כ"ב אייר פ"ב

דף מס' 13

## צד אחד ברבית

**ס"ג א' - הא מני ר' יהודה היא דאמר צד אחד ברבית מותר,** התוס' כתבו דהא דשרי ר' יהודה בצד אחד ברבית הוא אף בהלואה, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן, - אך בפירש"י כתב דהא דשרי הוא ברבית שאינה ע"י הלואה אלא ע"י מכר ופעמים שבאה לידי רבית, והרשב"א והריטב"א כתבו בדעתו דלא הותר צד אחד ברבית אלא היכא דאיכא צד מכר, והרשב"א כתב כן בשם הראב"ד, וכ"כ התוס' במגילה כ"ז ב' ד"ה ר' יהודה סבר ובערכין ל"א א' ד"ה ור' יהודה סבר.

התוס' הוכיחו דשרי ר' יהודה צד אחד ברבית אף בהלואה, ממה שאמרו לקמן ס"ה ב' במשכן לו בית וכו' וא"ל לכשתרצה למכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו, דלר' יהודה שרי משום צד אחד ברבית, אף דהו"ל הלואה, - אך התוס' במגילה שם כתבו דאף דהתם דלא אתי לידי' בתורת מכר, מ"מ כיון דאיכא צד מכר שרי, והגרע"א בכו"ח בסוגיין פירש לדבריהם דאף דהתם לא אמר שיקנה מעכשיו, מ"מ הוי התנאי דאם ירצה למכרם יהיו המעות שנותן לו לשם מכר, וכיון דלחד צד ניתנו המעות לשם מכר, אף דמ"מ הוי כמו רבית כיון שלא נקנה לו המקח מיד, מ"מ כיון דשם מכר עליו יש בזה להתירא דצד אחד ברבית.[[238]](#footnote-239)

## יסוד התירא דצד אחד ברבית

ביסוד ההיתר דצד אחד ברבית, כתב בחי' המהריל"ד בסוגיין דהוא משום דלא מיקרי קציצה כיון שיכול הלוה לעשות שיהי' מכר, ובחו"ש הגרב"ד סימן ע"ב הוסיף לפרש דהוא משום דלעיקר איסור רבית בעינן מעשה קציצה, וספק קציצה לא מיקרי מעשה קציצה, ועיי"ש שהוכיח מזה דהא דאיסור רבית הוא רק ברבית קצוצה, אי"ז משום דאיסור רבית הוא רק כשהרבית קצוצה מן המלוה והלוה, דאל"כ הוי כמתנה בעלמא, אלא הוא משום דבעינן מעשה הקציצה לאסור הרבית, דעיקר איסור רבית הוא בהקציצה והלקיחה, ואף הקציצה היא מעצם האיסור.

וי"ל דכ"ז הוא לדעת התוס' דהתירא דצד אחד ברבית הוא אף בהלואה, ובע"כ דהא דשרי הוא משום דאין ע"ז תורת קציצה, ובזה מתפרש מש"כ התוס' דלא מיקרי צד אחד אלא כשהדבר תלוי בדעתם, דבכה"ג אי"ז חשוב כקציצה,[[239]](#footnote-240) אך לדעת רש"י ודעימי' דהתירא דצד אחד ברבית הוא היכא דאיכא צד מכר, י"ל דאין עיקר ההיתר משום דאין ע"ז תורת קציצה, דא"כ מ"ט בהלואה גמורה אסור, אלא הוא משום דבכה"ג דאיכא צד מכר לא חשבינן לה כהלואה גמורה לאיסור רבית.[[240]](#footnote-241)

## מ"ט לא אסרו בצד אחד ברבית משום רבית מאוחרת

השער דעה בסימן קע"ב ריש סק"ה הק' בעיקר התירא דצד אחד ברבית, דמ"ט לי"ב משום רבית מאוחרת, וכתב דהוא משום דהתנה עמו מתחילה והי' התנאי בהיתר, וע"כ ל"ה רבית כלל, - וצ"ב דזה ניחא בכל גווני דצד אחד ברבית, אך בהא דשרי הכא בפוסק על הפירות ונותן דמים ליכא לה"ט, שהרי לא פסק עמו מתחילה ליתן דמים, וא"כ מ"ט לי"ב משום רבית מאוחרת.[[241]](#footnote-242)

## טעם הא דלא התירו בהלואת סאה בסאה ובפסיקה משום צד אחד ברבית

התוס' כתבו דאע"ג דבשעת הפירעון הוי רבית, כיון שבשעת הפסק הוי צד אחד של היתר שרי, והיינו דבשאר גווני דפירקין דצד אחד ברבית הוא בגונא דאף בשעת הפירעון אי"ז אלא צד אחד, אך הכא הרי בשעת הפירעון הוי רבית ודאי, ומ"מ כיון דבשעת הפסק הוי צד אחד של היתר שרי.

והתוס' הק' לפ"ז דמ"ט אסרו בסאה בסאה אף דהוי צד אחד ברבית דשמא לא יוקירו, והיינו דאף דאם הוקרו הוי רבית ודאי, מ"מ כיון דבשעת הפסיקה הוי צד אחד של היתר הי' לנו להתיר, וכנ"ל, וכתבו דהוא משום דלא חשיב צד אחד ברבית אלא דבר שיש ביד מלוה או ביד לוה לעשות צד אחד שלא יהא רבית,[[242]](#footnote-243) ומשא"כ בסאה בסאה שתלוי בשער ובע"כ יהא רבית אם יוקירו, וכ"כ הרמב"ן, - והרשב"א כתב דלדעת רש"י ודעימי' ניחא, דלא הותר צד אחד ברבית אלא היכא דאיכא צד מכר, וכ"כ הריטב"א.

בתשו' הרשב"א ח"ב סימן קע"ד כתב דאם הלוה לחבירו אלף דינרים וקיבל עליו הלוה בשעת ההלואה לסלק מעל הממון ההוא כל מס שיוטל עליו, אי"ז אלא צד אחד ברבית, כיון דאפשר שלא יבקש המלך מס בכל אותם השנים, ומבו' מדבריו דדין צד אחד ברבית הוא אף בהלואה גמורה, ואף היכא שאין הדבר תלוי בדעת הלוה והמלוה, וקשיא טובא דלפ"ז מ"ט סאה בסאה אסור, - וצ"ל דהתירא דצד אחד ברבית מדאורייתא הוא אף בהלואה גמורה, אלא דה"ז אסור מדרבנן, וכל דאיכא צד מכר לא אסרו, וצ"ע.

הגרע"א בכו"ח הק' דלמש"כ התוס' במגילה דכל דאיכא צד מכר הותר צד אחד ברבית אף אם אין הדבר תלוי בדעתם, מ"ט לא התירו בפסיקה על הפירות משום צד אחד ברבית,[[243]](#footnote-244) וכתב דהוא משום דכל שאין לו ולא יצא השער דהו"ל דשלב"ל הוי הלואה גמורה, ולי"ב צד מקח.

## בטעם הא דלא התירו בצד אחד ברבית משום דאין הרבית ודאית

דעת רש"י ודעימי' דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית גמורה, משום שפעמים דליכא פירות ואין הרבית ודאית, ויתבאר בעזה"י במקומו, והבית מאיר בסימן קע"ב ס"ד הק' דמ"ש מצד אחד ברבית דהוי רבית קצוצה אף דאין הרבית ודאית, וכתב דל"ד כלל, דבצד אחד ברבית הרי לצד ההלואה הוי הריוח ודאי, ואין הספק אלא דאפשר דלא יהיו המעות בהלואה, וכל שנתברר דהוו המעות בהלואה, הו"ל רבית קצוצה, ומשא"כ היכא דאף לצד ההלואה אין הרבית ודאית, לא מיקרי קציצה, ואינו אלא אבק רבית,[[244]](#footnote-245) וכ"ה מבו' בד' המחנ"א בהל' רבית סי"ב,[[245]](#footnote-246) אך בהגהת בנו שם נראה דס"ל דלדעת רש"י יש להתיר מדאורייתא בכל צד אחד ברבית משום דהוי רבית שאינה ודאית, וצ"ע.

## אם צד אחד ברבית אסור מדאורייתא

הב"י בסימן קע"ב ס"ד כתב ללמוד מד' התוס' בסוגיין דלמ"ד דצד אחד ברבית אסור ה"ז אסור מדאורייתא והו"ל רבית גמורה, ודעת רבא דאף למאן דשרי ה"ז אסור מדרבנן, וכ"כ הרשב"א לקמן ס"ז א', והוכיח כן מהא דתניא בערכין ל"א א' דרבית גמורה היא, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א לקמן ס"ה א', ובד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב אות ט' וח"ד אות י"ט, וכ"כ הריב"ש בסימן ש"ה ובסימן תס"ד.[[246]](#footnote-247)

אך השטמ"ק לקמן ס"ז א' כתב בשם הראב"ד דכל הני גווני דצד אחד ברבית כיון דעל ידי מכירה הן הוו אבק רבית,[[247]](#footnote-248) דמי איכא מידי דלר' יהודה מותר לכתחילה ולרבנן מוציאין בדיינים, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סי"ג ד"ה וראיתי בדעת הרמב"ם בפי"א ממכירה הי"א,[[248]](#footnote-249) וכ"כ המחנ"א שם סי"ב ד"ה צד אחד בדעת הרשב"א בתשו' ח"ב סימן קע"ד, וכ"כ הב"ח בסימן קע"ב סי"ט.[[249]](#footnote-250)

## רבית ע"מ להחזיר

**רבא אמר רבית ע"מ להחזיר איכא בינייהו,** בפירש"י כתב דהיינו דאף ר' יהודה לא התיר אלא היכא דהויא הרבית ע"מ להחזיר שאם לא יהא מכר יחזיר לו פירות שאכל, ואפ"ה אסר ת"ק דבשעת אכילה קאכיל רבית ועבדי' לאיסור, וכ"כ בפירש"י בערכין ל"א ב', וכ"כ התוס' וש"ר בסוגיין ובערכין שם ובמגילה כ"ז ב'.

אך הריטב"א כתב לפרש דהיינו דפליגי ברבית הבאה במכר שמכר ע"מ להחזיר, שהתנה שיהא המכר קיים עד אותה שעה ויחזור הלוקח וימכרנה למוכר באותן דמים, דלר' יהודה אוכל הלוקח פירות ולי"ב משום רבית דפירי דידי' קאכיל, ולרבנן כיון דאין דרך לוקח לעשות כן ירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה ודינו כמלוה, וילפינן לה מדכתיב את כספך לא תתן לו בנשך, ולא כתיב לא תלוה בנשך, לרבות מכר כיו"ב שיהא דינו כמלוה, ובדף מס' 12 נתבאר דהיינו דאף דבדיני חו"מ הו"ל מכר גמור ולי"ב הלואה כלל, מ"מ כיון דירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה חשיב כהלואה לאיסור רבית.[[250]](#footnote-251)

הרשב"א לקמן ס"ה ב' כתב דלדעת אביי דפלוגתייהו היא בדין צד אחד ברבית, הרי דרבית ע"מ להחזיר לכו"ע שרי, וכתב לפ"ז דממה שאמרו שם דמשלשין את הפירות ומהא דתניא דשניהם אסורין נלמד דקי"ל כרבא דפלוגתייהו היא בדין רבית ע"מ להחזיר, וכ"כ הנימו"י שם,[[251]](#footnote-252) - אך הרשב"א במגילה שם כתב דאף אביי ודעימי' שפירשו לפלוגתא דתנאי בדין צד אחד ברבית, מודו דרבית ע"מ להחזיר אסורה, אלא דס"ל דבבתי ערי חומה לא מיירי בתנאי ושיהא צריך להחזיר הפירות,[[252]](#footnote-253) ולא אמרינן דבע"כ דבתנאי חזרת הפירות כתיב, דקרא סתמא כתיב ומשמע בלא תנאי ובלא חיוב חזרת הפירות, ובע"כ דתנא דמתניתין ס"ל דצד אחד ברבית שרי,[[253]](#footnote-254) - ועמש"כ בזה המהר"ם שיף לקמן ס"ה ב'.

## טעם האיסור ברבית ע"מ להחזיר

התוס' הק' דמ"ט דרבנן דאסרי ברבית ע"מ להחזיר, הרי אי"ז רבית כלל, דכשיבא לפדות מנכה לו תחילה פירות שאכל, והריטב"א בסוגיין ובמגילה כ"ז א' הוסיף לפרש דהיינו משום דאם יתבטל המקח, נמצא דמה שאכל הפירות הי' בעד דמים וכמקח, ואי"ז רבית כלל, וכתבו דאיירי כשהתנאי הוא שיהא צריך לפרוע תחילה הכל, ואח"כ מחזיר לו דמי הפירות שאכל, וכ"כ הרשב"א והתוס' הרא"ש,[[254]](#footnote-255) וכ"כ הטור בסימן קע"ד, והרמ"א שם ס"ה.

והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דטעם האיסור בכה"ג הוא משום שנמצא שלקח רבית, ומה שמחזיר לו אח"כ הוי כמו מתנה שנותן לו,[[255]](#footnote-256) - ובד' הגר"א בסימן קע"ד סק"י מבו' דהאיסור בזה הוא משום דהו"ל כגזילה ע"מ לשלם דאסורה, וכמו שאמרו בב"ק ס' ב' דאע"פ שגזילה משלם רשע הוא.[[256]](#footnote-257)

הריטב"א במגילה כ"ז ב' תמה ע"ד התוס' דאף כשהתנה כן אכתי פירות שאכל בתורת מקח אכל ומעות הקדים, ואף דבתנאי זה יש קנס יותר למוכר, דשמא לא יזדמן לו כל המעות לאותה שעה, מ"מ אין לאסור משום אכילת הפירות, דהויא אכילתן בתורת מקח, וליכא נפ"מ אם מנכה לו מתחילה או שמנכה לו אח"כ, דאין בין זל"ז אלא אפוכי מטרתא וטירחא וקנסא למוכר.

אך הריטב"א בסוגיין פירש דהיינו דכיון דאינו מנכה דמי הפירות מאלו המעות, נראה שלא אכלם עד עכשיו בתורת מקח אלא בתורת הלואה, אלא שחוזר ומחזיר לו פירות רבית שאכל, והיינו דאם אכילת הפירות הויא בעד דמים וכמקח, ל"ה צריך לפרוע תחילה הכל, שהרי הפירות שאכל עולין לו לפירעון, וע"כ ה"ז נראה שלא אכלם בתורת מקח.

החוו"ד בסימן קע"ד סק"ד כתב בדעת הטור והרמ"א דטעם האיסור ברבית ע"מ להחזיר הוא משום דכל שמתנה שישלם חובו תחילה ואח"כ ישלם דמי הפירות, נמצא שמחזיר המלוה בידו דמי הפירות ומשתמש בה בחינם כ"ז שאין הלוה משלם חובו, וע"כ הו"ל רבית, שלפעמים דמי הפירות עולין כפלים כשיעור חובו, והוא משתמש במעות כ"ז שאין ללוה מעות אחרים לשלם חובו,[[257]](#footnote-258) ורק כשמנכה לו מחובו שרי, משום דבכה"ג אדרבה טובה גדולה הוא להלוה שפורע חובו בפרוטרוט, - ולפ"ז נמצא דהא דאסרינן בזה, אינו משום דנטילת רבית אסורה אף ע"מ להחזירה, וכמש"כ הגר"א דהו"ל כגוזל ע"מ לשלם דאסור, אלא הוא משום דהרבית היא השימוש בדמי הפירות ורבית זו אינה ע"מ להחזיר כלל.

בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין כתב לפרש דהא דאסרי רבנן ברבית ע"מ להחזיר הוא כשלא התנה עמו בפירוש שיחזיר לו הפירות, אלא שהלוקח אומר כן מעצמו כשבא לאכול הפירות, וכיון שאין המוכר יכול לכופו בזה, ע"כ ה"ז אסור, ועיי"ש במש"כ בטעמא דר' יהודה דשרי, וצ"ב, - והיינו דכיון שהלוקח אומר כן מעצמו ואין המוכר יכול לכופו בזה, נמצא דאכילת הפירות הויא בתורת רבית, אלא שהוא אומר שדעתו להחזיר, והו"ל נטילת רבית ע"מ להחזיר, וה"ז אסור.

## למאן דאסר ברבית ע"מ להחזיר אם ה"ז אסור מדאורייתא

בל' הריטב"א משמע דאף מאן דאסר ברבית ע"מ להחזיר אי"ז מדרבנן, משום דה"ז נראה שלא אכלם עד עכשיו בתורת מקח, וכ"כ הט"ז בסימן קע"ד סוסק"ד, - אך בד' הרשב"א לקמן ס"ז א' ד"ה הא דאמר מבו' דהא דתנן בבתי ערי חומה דרבית גמורה היא, היינו דהוי רבית קצוצה, ודלא כמש"כ התוס' לקמן ס"ד ב' (ד"ה ולא ישכור) ובערכין ל"א א' (סוד"ה והתניא) לדעת ר"ת דהוי רבית גמורה מדרבנן, ולפ"ז הרי דלפ"מ דמפרש רבא דאיירי ברבית ע"מ להחזיר, כמש"כ הרשב"א לקמן ס"ח א', בע"כ דה"ז אסור מדאורייתא.

## טעמא דמאן דשרי ברבית ע"מ להחזיר

הריטב"א כתב דטעמא דמאן דשרי ברבית ע"מ להחזיר הוא משום דגם בכה"ג הויא אכילת הפירות במקח ואי"ז רבית כלל, ומה שאינו מנכה לו אלא אחר שישלם כל המעות אי"ז אלא אפוכי מטרתא, וזה לטעמי' דאף רבנן לא אסרי אלא משום דה"ז נראה כמו שאכלם בתורת רבית, וע"ז הוא דפליג ר' יהודה, - אך למש"כ הרשב"א דהא דאסרי רבנן ברבית ע"מ להחזיר הוא מדאורייתא משום דהויא אכילתו בתורת רבית, י"ל דמודה ר' יהודה להך מילתא, אלא דס"ל דהותר ליקח רבית ע"מ להחזיר, ול"ד לגזילה דאסורה אף ע"מ לשלם, וכ"ה משמעות לישנא דרבית ע"מ להחזיר.[[258]](#footnote-259)

## אכילת פירות בספק מקח

הרשב"א לקמן ס"ה ב' כתב במה שאמרו בדין ספק מקח דמשלשין את הפירות, דהוא משום דרבית ע"מ להחזיר אסור, דאל"כ למה משלשין יאכלו שניהם וע"מ להחזיר, וכתב דה"נ הוא בדין זבין ולא איצטרכו לי' זוזי ובדין מוכר אדעתא למיסק לארעא דישראל דאם לא סליק או דסליק ולא איתדר לי' הדרי זביני, דא"א ללוקח לאכול פירות אפי' בתנאי עד שיהא ידוע בברי שנתקיים המקח, משום דאל"כ הו"ל כרבית ע"מ להחזיר, וכ"כ הנימו"י שם, וכ"כ הרשב"א במגילה כ"ז ב' ובקידושין נ' א' והר"ן בקידושין שם, וכ"כ הטור בסימן קע"ד והשו"ע שם ס"ז והרמ"א שם ס"ה.

והט"ז שם סק"ד כתב בדעת הרשב"א ודעימי' דפליגי ע"ד התוס' וס"ל דאיסורא דרבית ע"מ להחזיר הוא אף כשהתנה שינכה את הפירות מחובו, דאל"כ מ"ט משלשין את הפירות ולא מצי לאכול בתנאי, - אך בד' הב"י שם מבו' דמודה הרשב"א דכל שהתנה שינכה את הפירות מחובו שרי,[[259]](#footnote-260) וכ"כ הפנ"י לקמן ס"ה ב' והחוו"ד שם סק"ה והמקומ"ח שם, ועיי"ש שהוכיח כן, דהרי הרשב"א גופי' בסוגיין כתב כד' התוס'.[[260]](#footnote-261)

## רבית במכירת בית בבתי ערי חומה

בערכין ל"א א' תנן דהמוכר בית בבתי ערי חומה גואל כל י"ב חדש ה"ז כמין רבית ואינו רבית, ובגמ' שם פרכינן מהא דתניא דה"ז רבית גמורה אלא שהתורה התירתו, ומשני ר' יוחנן דלא קשיא הא ר' יהודה והא רבנן דתניא הרי שהי' נושה בחבירו וכו' מאי בינייהו צד אחד ברבית איכא בינייהו וכו', רבא אמר דכו"ע צד אחד ברבית אסור, והכא רבית ע"מ להחזיר איכא בינייהו.

ונחלקו הראשונים בביאורו, דבפירש"י שם כתב דרבא קאי על פלוגתא דר' יהודה ורבנן בנושה בחבירו וכדאמר רבא בסוגיין דפליגי בדין רבית ע"מ להחזיר, אך לא נתפרש בזה טעם הפלוגתא בדין מוכר בבית בבתי ערי חומה, ועמש"נ להלן בטעם הפלוגתא בבתי ערי חומה, - אך התוס' שם כתבו לפרש דפלוגתייהו היא בדין רבית ע"מ להחזיר, ומיירי כשנכנס בבית להחזיר לו דמי שכירות שנה אם בא לפדותו בתוך י"ב חדש, דלתנא דמתניתין אינו רבית משום דרבית ע"מ להחזיר שרי, ולתנא דברייתא רבית גמורה היא דרבית ע"מ להחזיר אסור,[[261]](#footnote-262) וכ"כ הרשב"א במגילה כ"ז ב',[[262]](#footnote-263) וכ"ה מבו' בדבריו לקמן ס"ח א' ד"ה עוד קשיא, - והריטב"א בסוגיין נחלק ע"ז, דודאי דבבתי ערי חומה אינו מחזיר לו דמי מה שדר בבית, וכן הק' הריטב"א במגילה שם, והוכיח מזה כדבריו דפלוגתא דרבית ע"מ להחזיר הוא בדין מכר שמכר ע"מ להחזיר אם יש בו איסור רבית, ובזה הוא דפליגי בדין בית בבתי ערי חומה, דלתנא דמתניתין כיון דהוי מכר גמור אי"ז רבית דמה שדר הלוקח בבית שלו הוא, ולתנא דברייתא כיון דירדה תורה לסוף דעתם דהלואה הוא רבית גמורה היא.[[263]](#footnote-264)

\*לדעת רש"י ודעימי' דמודה רבא דפלוגתא דתנאי בדין בתי ערי חומה ל"ה בדין רבית ע"מ להחזיר, מצינו כמה דרכים בטעם פלוגתייהו, **א** בפירש"י בערכין שם כתב דתנא דמתניתין ס"ל דבבתי ערי חומה ל"ה אפי' צד אחד, כיון דבתורת מכר אתא לידי', ותנא דברייתא ס"ל דסו"ס הואיל ולידי רבית אתי הוי צד אחד, וכרבית גמורה היא, אלא שהתורה התירתה, וצ"ב. - **ב** התוס' בסוגיין כתבו דפליגי בדין צד אחד ברבית אם ה"ז אסור מדאורייתא, והא דאמר רבא דכו"ע צד אחד ברבית אסור, היינו דה"ז אסור מדרבנן.[[264]](#footnote-265) - **ג** התוס' לקמן ס"ד ב' ד"ה ולא ישכור כתבו לדעת ר"ת דפליגי בדין צד אחד ברבית, ולמאן דשרי אי"ז רבית אף מדרבנן, והא דאמר רבא דכו"ע צד אחד ברבית אסור, היינו דלת"ק ור' יהודה צד אחד ברבית אסור, דאין לנו לומר שיתיר ר' יהודה צד אחד ברבית אפי' מדרבנן כ"ז דלא מפרש להדיא, וכ"כ הרשב"א במגילה כ"ז ב' בשם תוס', והוסיף לפרש דמה שאמרו דכו"ע אסור, היינו כו"ע דהך ברייתא, ועיי"ש במשה"ק ע"ז.

הרשב"א במגילה שם כתב לפרש דהא דפליגי תנאי בדין בתי ערי חומה, הוא כשלא גאלו ונחלט ביד לוקח, דלתנא דמתניתין ה"ז כמין רבית כיון דבשעת אכילתו הי' אפשר שיגאלנה מוכר, ואפ"ה אינה רבית, ולתנא דברייתא ה"ז רבית גמורה כיון שאכלה בשעה שאפשר שיגאלנה ונמצא שאין המכר מכר גמור עד סוף י"ב חדש אלא שהתורה התירתה,[[265]](#footnote-266) וצ"ע דתיקשי לתנא דמתניתין דלא התירה תורה בזה לאיסור רבית, דא"כ מ"ט כשגאלו המוכר ולא נחלט ביד הלוקח לי"ב משום רבית, וצ"ל דהוא משום דכשגאלו המוכר הוא מחזיר דמי פירות שאכל, וכמש"כ הרשב"א לעיל מינה, והו"ל רבית ע"מ להחזיר, אלא דלתנא דברייתא כיון דכשלא גאלו אינו מחזיר דמי הפירות שאכל, הו"ל רבית גמורה, אלא שהתורה התירתה.

## רבית במתנה ע"מ להחזיר

הרמ"א בסימן ק"ס ס"ה כתב דמתנה ע"מ להחזיר אסור, ובד' הדרכ"מ שם סק"ג מבו' שמכוון דבריו הוא למש"כ הר"ן בקידושין נ' א' דרבית ע"מ להחזיר אסור, - אך בד' הגר"א שם סק"ט מבו' דאיירי כשנותן בעד הרבית מתנה ע"מ להחזיר, ובכה"ג הו"ל רבית גמורה, משום דנתינת מתנה ע"מ להחזיר חשיבא כממון,[[266]](#footnote-267) כמו שאמרו בקידושין ו' ב' דבמכר קנה ובתרומה יצא ידי נתינה, ואף אשה היתה מקודשת אם לא משום חליפין, וכ"כ השער דעה שם סק"ב דבכה"ג הוי רבית גמורה.

כ"ג אייר פ"ב

דף מס' 14

## התנה הלוקח כשיהיו לך מעות אחזירם לך

**ס"ה ב' - מ"ש רישא ומ"ש סיפא אמר רבא סיפא דא"ל מדעתי',** בפירש"י כתב דהיינו דא"ל אם ארצה אחזירם לך ולא שתתבעני בדין, וע"כ לי"ב איסורא, דאף אם חזר וקיבל מעותיו עד עכשיו שלו היתה וחוזר ומוכרה לו, ומשא"כ היכא שבע"כ הוא צריך להחזיר לו, מעיקרא לאו מכר הוא, ויש בזה משום רבית, והשטמ"ק בשם הראב"ד הוסיף לפרש, דלא איירי בגונא דאם אמר לו אם ארצה אחזיר, דבכה"ג פשיטא דאי"ז תנאי כלל, אלא איירי כשאמר לו אם יהי' לי זה הדעת באותה שעה, והיינו שאמר לו שעכשיו אני רוצה, ואם יהי' לי זה הדעת וארצה באותה שעה אקבל אותם ממך, ואפ"ה שרי משום דג"ז אינו תנאי, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ו.

אך האו"ז בסימן קפ"ו כתב בשם ר"ח דהא דמוקמינן לסיפא בדא"ל מדעתי', היינו דאיירי שמכר לו מכירה גמורה, ואח"כ נתנדב הלוקח מעצמו והבטיח למוכר וא"ל לכשיהי' לך מעות אחזירם לך, ובכה"ג לי"ב איסורא, ועיי"ש שכתב דהוא שקנו מידו דהאי, והיינו דאם לא קנו מידו אין תנאו כלום כיון שהתנה אחר גמר המקח, ועד"ז כתב בתשו' הרי"ף סימן רפ"ו

הרמב"ן לעיל בסוגיין כתב דאף דאיסור רבית הוא גם היכא דלא חייל תנאו, דמה"ט הוא דכשאמר לכשתרצה למכרם וכו' אסור אף שאין תנאו מועיל, מ"מ כל שאמר לו מדעתי' שרי,[[267]](#footnote-268) דכיון דהוא קנוי לו מעכשיו ואם אין רצונו של לוקח להחזיר אינו כשמחזירה לו הרי הוא כמוכרה לו עכשיו, - אך הריטב"א כתב דל"ד למה שאסרו באומר ועושה אע"פ שיכול לחזור בו, דהתם הוא כשהיו פיו ולבו שוין בשעת תנאו, משא"כ בזו שאין פיו ולבו שוין ולא אמר אלא כדי להפיס דעתו של חברו, ומבו' בדבריו דאם היו פיו ולבו שוין לכך, אף שהדבר תלוי בדעתו, הי' בזה לאיסור רבית, דומיא דהא דאסרינן באומר ועושה, ודלא כמש"כ הרמב"ן.[[268]](#footnote-269)

הרמב"ם בפי"א ממכירה הי"א כתב דמכר לו סתם וא"ל הלוקח מדעתו כשיהיו לך מעות וכו' אחזיר לך קרקע זו, הרי התנאי קיים והלוקח אוכל פירות, ואין בזה אבק רבית שהרי מדעתו חייב עצמו בתנאי זה, ומבו' בדבריו דאף כשהתנה הלוקח התנאי קיים, ודלא כפירש"י וש"ר, ואפ"ה לי"ב משום אבק רבית כיון שחייב עצמו בתנאי זה מדעתו, וכן משמע קצת בדבריו בפ"ו ממכירה ה"ה, והטור בחו"מ סימן ר"ז תמה ע"ז דכיון דמהני התנאי וצריך הלוקח לקיימו, מ"ט מותר הלוקח לאכול הפירות, - והכס"מ ובב"י שם כתב בדעתו דס"ל כפי' ר"ח דאיירי כשהתנו אחר גמר המקח וקנו מידו, והא דנקט שהתנה הלוקח אורחא דמילתא הוא, ואף שתנאו קיים, מ"מ כיון שכבר נגמר המקח הוי כחוזר ומוכרו לו ואי"ז הלואה כלל,[[269]](#footnote-270) וכן האריך הדרישה בסימן ר"ז סקי"א.

אך הכס"מ שם בתחילת דבריו כתב לישב בע"א, דאף דגם כשאמר לוקח בשעת המכר חייב להחזיר, מ"מ אוכל הלוקח הפירות ולי"ב משום רבית,[[270]](#footnote-271) דדוקא כשאמר מוכר, ה"ז כמי שרצה ללוות ברבית, שלא רצה למכור אלא על תנאי זה ובדידי' תליא מילתא כשירצה יביא מעות ויקח הקרקע וכל שלא יביא מעות יאכל הלה פירות בשכר המעות, אבל כשהמוכר לא התנה אע"פ שאמר הלוקח ה"ז כאומר לו אל תצטער שאתה מוכר שדך כשתביא מעות אני אחזירנו לך, ולא נתכוין המוכר להלוות ברבית שהרי לא התנה, וגם הלוקח אף על פי שהתנה כדי שלא יצטער המוכר נתכוון ולא להלוות ברבית, ותדע שהרי ידו על התתחונה שאם יתייקר יביא המוכר מעות ויקחהו ואם יוזל יניחהו ביד הלוקח, והביאו הסמ"ע בסימן ר"ז סקי"ג, וצ"ב.

## תנאי שהתנה אותו שהוא חובתו

**פטומי מילי בעלמא הוא,** התוס' כתבו דאם בתחילת הדברים אמר המוכר כן ל"ה פטומי מילי אלא תנאי גמור, דבודאי לא נתכוין הלוקח לקנותו אלא באחריות כמו שפתח לו המוכר, וכ"כ השטמ"ק בשם הראב"ד והרשב"א והריטב"א והרא"ש בסימן כ"ז והטור בחו"מ סימן ר"ז והב"י שם בשם תלמידי הרשב"א, - ונחלקו אימתי חשבינן לה כפטומי מילי, **א** התוס' כתבו דהוא כשכבר עמדו בסוף המקח והי' מצטער הלוקח ע"ז שלא נתרצה המוכר למכרה באחריות אך ל"ה רוצה להניח מלקנותו בשביל כך, והב"י שם כתב בדעתם דאיירי אף קודם שהחזיק ונתן דמים, ומ"מ כיון שמתחילה התנו ביניהם שמוכר שלא באחריות ואח"כ התנה המוכר הו"ל פטומי מילי בעלמא, והביא שכ"כ תלמידי הרשב"א בסוגיין בפי' בתרא. - **ב** השטמ"ק בשם הראב"ד כתב דאיירי כשהחזיק בשדה אלא שלא נתן לו דמים, או איירי במקום שכותבין את השטר ושנתן דמים ולא נכתב השטר, ובכה"ג הוא דהו"ל פטומי מילי, אע"פ שעדיין לא נגמר המכר, כיון שלא תבע הלוקח מן המוכר להתנות כן אלא שהי' עומד בעצבונו, והי' לו להחליט ממנו הדבר ולחזק אותו וגם לכותבו בשטר ולא עשה, מפני שלא בטח בדבריו, ולא אמר לו אלא לפטומי, והביאו הרשב"א, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ז. - **ג** השטמ"ק כתב בשם שיטה דאיירי כשכבר נעשה הקנין אלא שעדיין הן עסוקין באותו ענין ובידם לחזור בהן, ומה"ט הוא דאם התנה אותו שיש לו להתנות מהני תנאו, אך כשהתנה חבירו ועיקר המקח ל"ה על תנאי זה הו"ל פטומי מילי בעלמא.[[271]](#footnote-272) - ועמש"כ בזה הסמ"ע בסימן ר"ז סק"ד, והט"ז שם.

בד' הראב"ד והרשב"א מבו' דכל הא דחשבינן לה כפטומי מילי, הוא משום דלא חיזק הלוקח את התנאי, ומזה חזינן דאין הלוקח רואה דברים אלו כעיקר אלא כפטומי מילי, דאל"כ הרי כשאמר לו המוכר כן הי' לו לחלוט הדבר ממנו ולחזקו, ובזה מתפרש מש"כ בתשו' הרשב"א החדשות סו"ס פ"ה דאף אם עשה הלוקח תנאי המכר וחלטו ממנו המוכר וחיזקו הוי תנאי.

הב"י בחו"מ סימן ר"ז כתב בשם תלמידי הרשב"א דכל הא דחשבינן לה כפטומי מילי בעלמא, הוא כשאינו אומר בלשון תנאי אלא שאומר כן דרך סיפור דברים, אך אם אמר לו על תנאי כן אני מוכר לך דאי טרפי וכו', ודאי לאו פטומי מילי בעלמא הוא אלא תנאי גמור, וכ"כ הריטב"א בסוגיין - אך בד' ההגמ"ר בסימן תל"ה מבו' דל"מ אף כשהתנה תנאי גמור, ועמד ע"ז הדרכ"מ שם סק"ב, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א שם ס"א דאף כשאמר המוכר על תנאי כו"כ אני מוכר לך ל"מ אלא כשהתנה כן בתחילת המקח.

הריא"ז בקונט' הראיות לקמן ע"ז א' צידד דלא אמרינן דפטומי מילי בעלמא הוא כשלא התנה מי שיש להתנות, אלא בדבר שהוא ספק, כגון כשאומר אי טרפו לה מינך דדילמא לא טרפי, וכן בשאר גווני דסוגיין, דבכה"ג י"ל דפטומי מילי בעלמא הוא דסבור שלא יבא לידי כך, אך כל שהוא דבר ברור ומתנה על דבר ברור, הו"ל תנאי גמור, עיי"ש.

\* הרא"ש בפ' הספינה סו"ס ה' בדין זכו בשדה זו לפלוני ע"מ שתכתבו לו את השטר, דהא דחוזר בין בשטר ובין בשדה ואין בידם לכתוב את השטר בע"כ, הוא משום דתנאי זה אינו אלא פטומי מילי בעלמא שהוא טובתו של לוקח ועלי' דידי' רמיא לאתנויי ולא על המוכר וכמו שאמרו בסוגיין, - וצ"ל דאף שכתב הרא"ש הכא דכל שהתנה המוכר כן בתחילת המקח הוי תנאי גמור, היינו משום דבכה"ג הוי כמו שהתנה הלוקח, דלא נתכוין לקנות אלא כמו שאמר המוכר, אך אין התנאי חל מכח המוכר, וע"כ בכה"ג שבאנו לדון שיחול התנאי מכח המוכר, אף שאמר כן קודם המקח הו"ל פטומי מילי בעלמא, ומתישב בזה משה"ק בס' משמרות כהונה בסוגיין.[[272]](#footnote-273)

**א"ל נעשה כמאן דאמר מדעתי' איתמר,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון שהמוכר הי' לו להתנות ולא התנה והלוקח אמר כן מעצמו, הו"ל כאומר לו אחזירנה מדעתי אם ארצה, ואע"פ שלא פירש כן הו"ל כמו שפירש ואין לנו לכופו על כך, וכן פירשו ש"ר, - אך בתשו' הרי"ף סימן רפ"ו כתב דליכא נפ"מ כלל בין היכא שהתנה המוכר להיכא שהתנה הלוקח, אלא כל שהתנו קודם גמר המעשה, בין שהתנה המוכר ובין שהתנה הלוקח, אסור הלוקח לאכול פירות, כיון שלא נגמר המעשה אלא בתנאי זה, הוי כאילו לא יצאו הנכסים מרשותו, והא דנקט לה כשהתנה המוכר, הוא משום דקודם גמר המעשה אין דרך הלוקח להתנות, וכל שהתנו אחר גמר המעשה, בין שהתנה המוכר ובין שהתנה הלוקח, מותר הלוקח לאכול פירות, כיון שכבר נגמר המעשה בלא תנאי, והא דנקט לה כשהתנה הלוקח, הוא משום דאחר גמר המעשה אין ביד המוכר להתנות בלא שיתרצה הלוקח לכך,[[273]](#footnote-274) ועד"ז כתב האו"ז בסימן קפ"ו בשם ר"ח, ונתבאר לעיל.

כ"ד אייר פ"ב

דף מס' 15

**ס"ו א' - בשעת מתן מעות קנה הכל,** נחלקו הראשונים בטעמו אם הוא משום דס"ל דאסמכתא קניא, או דהוא משום דס"ל דהכא לא חשיב כאסמכתא, ונתבאר להלן.

**לאחר מתן מעות לא קנה אלא כנגד מעותיו,**[[274]](#footnote-275)בטעם הא דלא קנה אלא כנגד מעותיו, ול"ד לבשעת מתן מעות דקנה הכל, מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' בסוד"ה לאחר מתן מעות ובד"ה ומניומי מבו' דהוא משום דהו"ל אסמכתא, וכ"כ הרמב"ן בשם ר"ת, וזה לטעמייהו דמודה רב הונא דאסמכתא לא קניא, והא דבשעת מתן מעות קנה הכל הוא משום דס"ל דלא חשיב כאסמכתא. **ב** בד' הריטב"א מבו' דאף דס"ל לרב הונא דאסמכתא קניא, מ"מ לאחר מתן מעות לא קנה אלא כנגד מעותיו משום דהו"ל גוזמא ולא גמר ומקני. - **ג** בחי' הרא"ש מלוניל כתב דהוא משום שמתחילה ניתנו המעות לשם הלואה והלואה אינה משעבדת את הקרקע אלא לפ"מ שהיא, וע"כ גם כשחזרה בסוף למקח ל"מ לפירעון אלא לפ"מ שהיא, וצ"ב. - **ד** השטמ"ק כתב בשם שיטה דהא דקנה הוא משום דחשיב לי' כאפותיקי, וע"כ לא קנה אלא כנגד מעותיו. - **ה** החזון יחזקאל בקידושין פ"ג ה"א כתב בדעת הרמב"ם דהוא משום דמלוה אינה קונה במכר אלא כנגד חובו.

בהא דקנה כנגד מעותיו הק' הראשונים דהרי הו"ל מלוה ואין קרקע נקנית במלוה,[[275]](#footnote-276) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** דעת הרמב"ם בפ"ז ממלוה ה"ד דמלוה קונה במכר. - **ב** הריטב"א כתב דאיירי כשנתן לו עכשיו שו"פ והתנה שיקנה בכסף זה, או כשהקנה לו בשטר שיקנה בו לאחר זמן כשלא יקיים תנאו, ובחי' הרא"ש מלוניל כתב דאיירי כשהקנה לו בקנין או בחזקה.[[276]](#footnote-277) - **ג** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד כתב דשאני הכא דהוא מלוה שע"י משכונא ומשכנתא למכירה דמיא דמאי משכנתא דשכונא גבי' דמכירה לשנה היא או לזמן שפוסק עמו, וה"ה כמי שמוכר שדהו לשנה ולוקחו ממנו לאח"ז באותן הדמים עצמן, והביאו הרשב"א, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דמה"ט התחילה הקני' משעת נתינת המעות כשנתרצה אח"כ למוכרה לו אם לא יתן לו מעותיו. - **ד** ההשלמה כתב דכיון דהקרקע תחת ידו והוא הלוה את המעות על קרקע זו, הו"ל כמו שהמעות קיימים, וכ"כ תלמיד הרשב"א לעיל ס"ה ב' והמאירי בסוגיין.

## טעם הא דאסמכתא לא קניא

**אסמכתא לא קניא,** ביסוד הך דינא דאסמכתא לא קניא נחלקו הראשונים, דבפירש"י בד"ה אני אומר כתב דהוא משום דהו"ל הבטחה בעלמא לסמוך על דבריו, והיינו שאין לו דעת גמורה להקנות, ולא בא אלא להסמיכו על דבריו, וכ"כ בפירש"י בסנהדרין כ"ד ב' ד"ה כל כה"ג דהוא משום דמעיקרא כי מתנה אדעתא דלא יהיב לי' ולאסמכתא קא מתני, ועד"ז כתבו התוס' בסוגיין בד"ה מניומי דהוא משום דאין חפץ שיתקיים הקנס והגוזמא אלא מתנה כן להסמיך חבירו על דבריו, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ע"ד א' (סוד"ה הכא לאו בידו) וכ"ב התוס' לקמן פ"ב א' (ד"ה לא דכו"ע) ובשבועות מ"ג ב' (ד"ה מתניתין) בדעת ר"ע, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות לקמן בסוגיין דהוא משום שקונס עצמו בדבר שאינו חייב להסמיך דעת חברו ולא בכל לב הוא מקנה, שכל מה שעושה אינו עושה אלא להסמיך דעת חברו שיהא בטוח על מעותיו, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ע"ב ס"ג דהוא משום שאמר שפת יתר וכיון להסמיכו על דבריו ומעולם לא נתכוון לו מה שאמר, אלא שאומר בלבו ודאי אעשה ד"ז כי בידי לעשותו ומאי נפ"מ אם אומר שפת יתר ולא גמר בלבו להקנות מעולם, ועד"ז כתב בתשו' הרשב"א ח"ג סימן ע' דהוא משום שאינו מתנה בדוקא לפי שהוא בוטח בעצמו וסבור לעשות מה שאמר, - ולדעתם כל הא דאסמכתא לא קניא, הוא במקום שיש לנו לתלות שאין רצונו בקיום המקח, דבכה"ג אמרינן דאף שהתנה כן אין לו דעת גמורה לקיום המקח ואינו מתנה בדוקא, אך כל שרצונו בקיום המקח, לא שייך עיקר דינא דאסמכתא לא קניא.[[277]](#footnote-278)

אך בתשו' הרי"ף סימן רמ"ז כתב דהא דמהני הנדר שנדר יעקב אם יהי' אלקים עמדי וגו', והנדר שדנו ישראל אם נתן תתן את העם הזה בידי, הוא משום דאין בנדרים ושבועות דין אסמכתא, וכ"כ בתשו' הר"י מיגש סימן קנ"ג,[[278]](#footnote-279) ומבו' דדינא דאסמכתא לא קניא הוא אף בגונא שהוא חפץ בקיום הדבר, וכ"ה מבו' גם בתשו' הרי"ף סימן רע"ו, במש"כ שם בדין שכירות, וכ"נ בד' הרמב"ם בפי"א ממכירה דבכל תנאי דאם אמרינן דאסמכתא לא קניא, אף כשדעתו ורצונו לכך,[[279]](#footnote-280) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן בהל' נדרים פ"ג ובב"ב קס"ח א' שהק' בהא דמהני תנאי דבני גד ובני ראובן ושאר תנאים ואינם בטלים משום אסמכתא,[[280]](#footnote-281) - ולדעתם בע"כ דהא דאסמכתא לא קניא, אי"ז משום דאין לו דעת גמורה להקנות, אלא הוא משום דכל שהדבר מסופק אם יתקיים, לא גמר ומקני,[[281]](#footnote-282) וכמו שאמרו בעירובין פ"ב א' (לדעת ר' טרפון) דמספיקא לא גמר ומקני.[[282]](#footnote-283)

מד' הרי"ף והר"י מיגש וש"ר מבו' דהא דאסמכתא לא קניא הוא מדאורייתא, - אך המרדכי בב"ק סימן מ"ו ובהגמ"ר בסנהדרין סימן תשכ"א כתב דמדאורייתא אסמכתא קניא, ומה"ט הוא דערב משתעבד, וכל הא דאסמכתא לא קניא הוא מדרבנן, וכתב בשם רבינו נתנאל מקינון דמה"ט מהני אסמכתא בהקדש ובצדקה, וכ"כ הב"ח בחו"מ סימן ר"ז סוסקי"ח, והש"ך שם סקי"ח תמה ע"ז.

## טעם הא דמכירת הקרקע חשיבא כאסמכתא

בפירש"י סוד"ה אני אומר כתב דהא דמכירת הקרקע חשיבא כאסמכתא, הוא משום שהיא הבטחה בעלמא וכו' יתן לו שוה מאתים במנה, והרמב"ן וש"ר פירשו לדבריו דכל הא דחשבינן לה כאסמכתא הוא משום שהתנה ליתן שוה מאתים במנה, אך כל שנותן כנגד מעותיו אי"ז אסמכתא כלל,[[283]](#footnote-284) וכתבו דהוא לפ"מ שאמרו לקמן ק"ד ב' דל"ה אסמכתא אלא היכא דקא גזים, וכ"נ בד' הטוש"ע בחו"מ סימן ר"ז סי"ג, - אך התוס' לקמן בסוגיין ד"ה ואי אמר כתבו דאף כשנותן כנגד מעותיו הו"ל אסמכתא, משום שאין אדם רגיל למכור קרקעותיו כלל, וכ"כ הרמב"ן וש"ר בסוגיין, וכ"כ הב"י בסימן ר"ז בשם תלמידי הרשב"א.

## בטעמא דמ"ד דבשעת מתן מעות ולאחר מתן מעות קנה

נחלקו הראשונים בטעמא דרב הונא דבשעת מתן מעות קנה הכל ולאחר מתן מעותיו קנה כנגד מעותיו ובטעמא דרב נחמן דאף לאחר מתן מעות קנה, **א** הריטב"א כתב דהוא משום דס"ל דאסמכתא קניא, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בדרך קמא. - **ב** בספה"י לר"ת סימן תקצ"ג כתב דאף דאסמכתא לא קניא, מ"מ הכא שהקרקע כבר בידו מהני, והביאוהו התוס' בסוף דבריהם, והרמב"ן כתב בשמו דהוא משום דבכה"ג דמי למעכשיו, ובזה פליגי רב הונא ורב נחמן אם הוא רק בשעת מתן מעות דמתפיס לי' לשדהו, או הוא אף לאחר מתן מעות, דמ"מ כיון דהוא מוחזק בשדה הו"ל כמאן דא"ל מעכשיו. - **ג** התוס' כתבו די"ל דטעמא דרב הונא הוא משום דבשעת מתן מעות ל"ה אסמכתא דע"ד כן מלוהו מעותיו שתהא השדה משוקעת בידו,[[284]](#footnote-285) ול"ד לשאר אסמכתא דאין חפץ שיתקיים התנאי והגוזמא אלא מתנה כך להסמיך חבירו על דבריו. - **ד** התוס' כתבו בשם ר"י דהוא משום דבתחילת המשכנתא הוי קצת כעין מו"מ שמקנה לו כל הקרקע להשתעבד לו בתורת משכון וגם עשה לו טובה בהלואה, וע"כ כשמתרצה לו שיהא שלו אם לא יתן לו עד ג' שנים יש בדעתו לקיים ולא להסמיכון על דבריו אמר כן אלא גומר בדעתו להקנות לו, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ט.

## דין אסמכתא כשאמר מעכשיו

**ואיבע"א דאמר לי' קני מעכשיו,** בטעם הא דבכה"ג ליכא משום אסמכתא נחלקו הראשונים, **א** התוס' וש"ר פירשו דאיירי הכא כשאמר לו אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים הרי היא שלי, וכלישנא דמתניתין, ואפ"ה לי"ב משום אסמכתא, והתוס' כתבו דבעלמא אסמכתא לא קניא אף כשאמר לו קני מעכשיו, ושאני הכא דעדיף משאר אסמכתא,[[285]](#footnote-286) משום דמתחילה הוי קצת כעין מו"מ וגם עשה לו טובה, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ט, והמרדכי בסימן שכ"א, והסמ"ג עשין פ"ב,[[286]](#footnote-287) ההגמ"י בפי"א ממכירה ה"ז, ועד"ז כתב בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן צ"א, וכ"כ הרמ"א בסימן ר"ז סי"ד.

**ב** הרמב"ם בפי"א ממכירה ה"ז כתב דבכל אסמכתא אם אמר לו קנה מעכשיו קנה, וכ"נ בד' הרמב"ן בב"ב מ"ד ב' וקס"ח א' ובהל' נדרים פ"ג, וכ"כ הרשב"א והר"ן בנדרים כ"ז ב', וכן דעת רבים מקמאי, וכתב דהוא משום דאם לא גמר להקנותו לא הקנהו מעכשיו,[[287]](#footnote-288) וכ"כ השו"ע בסימן ר"ז סי"ד.

**ג** בפירש"י כתב דאי"ז אסמכתא אלא קנין גמור הוא שע"מ מכר גמור החזיק בה מעכשיו בדמים הללו ואוזולי אוזיל גבי', וזה קיבל עליו שאם יחזיר לו מעותיו עד ג' שנים יקבלם, והקצוה"ח בסימן ע"ג סקי"ב פירש בדעתו דהא דאסמכתא לא קניא הוא אף בתנאי דמעכשיו,[[288]](#footnote-289) ומה שאמרו הכא דלי"ב משום אסמכתא הוא כשהקנה לו קנין גמור מעכשיו, אלא שהלוקח קיבל עליו להחזיר לו אם יחזיר לו מעותיו עד ג' שנים, וע"ד תיקון חכמי ספרד שהביא הרמב"ם בפי"א ממכירה הי"ח והשו"ע בסימן ר"ז סי"ד, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ב בדעת רש"י דהכא ליכא תנאי כלל על עיקר המכר ומכר מוחלט הוא,[[289]](#footnote-290) - וי"ל עוד דלעולם דהוי התנאי דכשיחזיר לו מעותיו יחזיר לו הקרקע ויתבטל המקח למפרע,[[290]](#footnote-291) וע"כ אין הלוקח אוכל פירות, והא דלי"ב משום אסמכתא הוא למש"כ בפירש"י לעיל דעיקר הא דאסמכתא לא קניא הוא משום דאמרינן שהבטחה בעלמא היא לסמוך על דבריו שאם לא ימלא דבריו יתן לו, וע"כ כ"ז הוא בגונא דעיקר עשיית המקח היא מכח הא שאינו נותן לו מעותיו, דבכה"ג אמרינן דהבטחה בעלמא היא להסמיכו על דבריו, אך כל שמכר לו מכירה גמורה והתנה עמו שאם יחזיר לו מעותיו יתבטל המקח, כיון דאין עיקר עשיית המקח מכח הא דאין נותן לו מעותיו, א"א כלל לומר שעשיית המקח היא להסמיכו על דבריו, וע"כ אף שהתנה שיהא בידו לבטל המקח לי"ב משום אסמכתא,[[291]](#footnote-292) ועד"ז כתב החי' הרי"מ.[[292]](#footnote-293)

**ד** התורי"ד כתב דהא דלי"ב משום אסמכתא, הוא משום דכל הא דאסמכתא לא קניא הוא כשאמר אם לא אביא עד ג' שנים ה"ה שלך, דקיום המכר תלוי בקיום התנאי, וכיון דהתנאי הו"ל אסמכתא ל"ה מכר, דאין תנאי של אסמכתא חשוב לקיים המכר, ומשא"כ כשאמר לו שדי מכורה לך מעכשיו וכו' ואם אביא לך מעות יהא בטל, המקח חל מיד, ואין קיום המקח תלוי באם, אלא ביטול המקח תלוי באם, וכיון שלא הביא לו מעות ולא נתבטל המכר קיים הוא,[[293]](#footnote-294) ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ בפסקיו בגיטין פ"ב א' לחלק בדין תנאי דגט, דכל שהתנה לאשתו שלא לעשות, מותרת לינשא מיד, משום דהגט הוא גט מיד והתנאי בא לבטל הגט, ומשא"כ כשהתנה עלי' לעשות, כיון שקיום הגט תלוי בקיום התנאי ואינו גט עד יתקיים התנאי, אסורה לינשא קודם שנתקיים התנאי, דאין הגט קיים עד שיתקיים התנאי.[[294]](#footnote-295)

## דין אסמכתא כשגילה דעתו אח"כ שגמר והקנה

**אשכחי' בגו זימני' וא"ל קני קני,** בפירש"י כתב דהוא משום דגמר ואקני, וצ"ב דמה מהני דעכשיו גמר ומקני, הרי מעיקרא בשעת נתינת המעות לא גמר ומקני והיאך יקנה, וי"ל בכמה אנפי, **א** לדעת הרמב"ם דמלוה קונה במכר, וכן לדעת הראב"ד ודעימי' דבמשכנתא קונה אף לאחר מתן מעות ונתבאר לעיל, וע"כ שפיר מצי חייל הקנין עכשיו. - **ב** י"ל דכיון שתחילה ניתנו המעות לשם מקח, אף דלא חייל הקנין משום דאסמכתא לא קניא, מ"מ כל שעכשיו דעתו להקנות בעד מעות אלו שפיר מהני אף שנתאכלו המעות.[[295]](#footnote-296) - **ג** י"ל דדמי להמבו' לקמן בסוגיין דכל דחזינן אח"כ דגמר והקנה מהני ההקנאה שהקנה מתחילה, ונתבאר להלן.

**אשכחי' דקא שתי שיכרא קני,** בפירש"י כתב דהוא משום דאי"ז עצב לחזר אחר פדיון שדהו ודעתו לשקעה, וצ"ב דמה מהני הא דעכשיו דעתו לשקעה, הרי בשעת ההקנאה לא גמר והקנה, והיאך יחול הקנין עכשיו,[[296]](#footnote-297) והכא לא אמר לו עכשיו קני, דנימא דהוא מקנה לו עכשיו.

ומצאנו שנחלקו בזה הראשונים, דהנימו"י בסנהדרין כ"ד ב' כתב דלעולם כל דלא גמר בדעתו להקנות בשעת התנאי אע"ג דבתר הכי גמר בדעתו לאו כלום היא, ומבו' בדבריו דהא דהכא מהני הוא משום דגילה בדעתו דמעיקרא נמי ניח"ל לאקנויי,[[297]](#footnote-298) - אך בד' הפסקי רי"ד לקמן ק"ד ב' מבו' דאי"ז גילוי דעת דמעיקרא ניח"ל, אלא הוא משום דעכשיו גמר והקנה, ואפ"ה ה"ז מועיל משום דהשדה עכשיו ביד המלוה, וכיון שגמר עכשיו והקנה בכל לב, אע"ג דמעיקרא לא קנה השתא מיהא קנה.

**אלא א"ר פפא אי קפיד בארעא ודאי קני,** הריא"ז בקונט' הראיות כתב דלא קי"ל הכי, דקי"ל דכל דאי לא קני, ורב פפא לטעמי' דס"ל לקמן בסוגיין דכל הא דאסמכתא לא קניא הוא בארעא אך בחמרא קניא, וס"ל דיש לחלק באסמכתא, וע"כ ה"נ ס"ל דאי קפיד בארעא קני, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בשם ר"ח, וכתבו כן גם בדעת הרי"ף שהשמיט לדין זה, וכ"כ הנימו"י בסנהדרין כ"ד ב', וכ"כ הב"י בסימן ר"ז בשם תלמידי הרשב"א, וכתב דכ"ה דעת הרי"ף והרמב"ם, - אך הרשב"א צידד קי"ל כרב פפא, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ט, ורי"ו בנתיב ח' ס"ה, והטור בסימן ר"ז, והרמ"א שם ס"ט.

**אלא אפותיקי דא"ר פפא מאי היא דא"ל לא יהא לך פרעון אלא מזו,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאם א"ל לא יהא לך פרעון אלא מזה אף בתוך ג' שנים, ואם אין אני נותן לה מגופה כנגד מעותיך עד ג' שנים תהא כולה שלך, אע"ג דלא קני למיהוי כולה דידי' לאחר ג', מ"מ הויא אפותיקי למיגבי מינה, משום דבלאו אסמכתא נמי שויא אפותיקי, והב"י בסימן ר"ז כתב בשם תלמידי הרשב"א שהק' ע"ז דכיון שהתנה בפירוש שיתן לו מן הקרקע כנגד מעותיו ואפי' בתוך הזמן, הרי לי"ב אסמכתא כלל, ובד' הסמ"ע שם סק"כ מבו' דקמ"ל דלא נימא דכמו שלא נתקיים דיבורו שאמר שיהי' כולה שלו דהוי אסמכתא, ה"נ לא יתקיים דיבורו שלא יהא לו פירעון אלא מזה, כיון שכללו בדיבור אחד. - **ב** הרמב"ן כתב דאיירי כשאמר לו אם לא הבאתי לך מכאן ועד יום פלוני הרי היא שלך, דאף דלא קנה משום דהוי אסמכתא, מ"מ אם בא לסלקו בשומא אינו מסלקו אלא בקרקע זו, שעל קרקע זו הוציא לו מעותיו ולא יהי' לו פירעון בשומא אלא ממנו כדין אפותיקי מפורש, וכ"כ הרשב"א, וכ"כ הב"י בסימן ר"ז בשם תלמידי הרשב"א בפי' קמא. - **ג** הריא"ז בקונט' הראיות כתב דאיירי כשהתנה עמו שאם לא אפרעך עד זמן פלוני תגבה מן הקרקע ולא יהא לך רשות לגבות ממקום אחר, ובכה"ג הוא קונה כנגד מעותיו ואינו יכול לסלקו במעות לאחר הזמן, שהרי התנה שלא יהא לו פירעון ממקום אחר.[[298]](#footnote-299) - **ד** הב"י שם כתב בשם תלמידי הרשב"א די"מ דאם התנה דאם לא פרעתי וכו' ואני בא לסלקך בקרקע לא תסתלק אלא בזו, אע"ג דלא א"ל מעכשיו קנה, דהיכא דשוויי' ניהלי' אפותיקי ליכא משום אסמכתא, וכתבו דכן פירש הראב"ד, וכ"כ הרמ"א שם ס"ט, והסמ"ע שם סק"כ הק' דמאי קמ"ל, הרי כל אפותיקי הו"ל כאומר אם לא אפרעך במעות לא יהא לך פירעון אלא מזה.[[299]](#footnote-300)

הרמב"ן והרשב"א כתבו בשם ר"ח דלא קי"ל כרב פפא, משום דקי"ל דכל דאי לא קני, וכתבו כן גם בדעת הרי"ף שהשמיט לדין זה, - אך הרשב"א כתב דקי"ל כרב פפא, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ה דין ג', והרא"ש בסימן כ"ט, ורי"ו בנתיב ח' ח"ה, והטור בסימן ר"ז, והרמ"א שם ס"ה.

## התנה עמו לגבות מעידית ולא מעידי עידית ושטף בידקא לעידי עידית

**אתא בדקא שקיל לעידי עידית וכו',** הריטב"א כתב בשם ה"ר פנחס הלוי דלא איירי כשנשתדפה העידי עידית לגמרי, דבכה"ג ודאי דגובה מן העידית דהויא עידית בין בשעת הלואה ובין בשעת גוביינא, אלא איירי כששטפה בידקא ושויא זיבורית, ונעשית העידית כעידי עידית, ודעת רב פפא דאזלינן בתר הלואה דהויא עידית, ודעת ר"א מדיפתי דאזלינן בתר השתא,[[300]](#footnote-301) ואינו גובה אלא מן הבינונית דהויא השתא עידית,[[301]](#footnote-302) וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א דכן עיקר,[[302]](#footnote-303) - אך המאירי פירש דאיירי כשנשתדפה העידי עידית, וטעמא דר"א מדיפתי דאינו גובה מן העידית, הוא משום דלא נתרצה ליתן לו את המובחר שבנכסיו, וכיון שנשתדפה העידי עידית, רוצה הוא להעמיד עידית זו לעצמו, ולא נתרצה להגבותו מן העידית כשהיא המובחר שבנכסיו, וע"כ הוא גובה כדינו מן הבינונית, וכ"ה מבו' בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן ל', ובד' הטוש"ע בסימן ק"ב ס"ה.[[303]](#footnote-304)

הגידו"ת בשער ד' ח"ח אות א' הק' דמה לי שעכשיו נעשית העידית כעידי עידית, הרי בשעת ההלואה הו"ל כעידית, ומ"ש ממה שאמרו בב"ק ח' א' בהיתה לו עידית ומכרה שגובה מן הבינונית אף שנעשית כעידית, ולד' המאירי ודעימי' ניחא דהא דאינו גובה מן העידית אי"ז משום שדינה כעידי עידית, אלא משום דלא נתרצה להגבותו מן העידית כשהיא המובחר שבנכסיו וע"כ גובה כדינו בבינונית, - וכתב דשאני התם שמכר את העידית, ומשא"כ הכא שנשתדפה העידי עידית, ונחלקו בזה רבוותא בההיא דהיתה לו עידית ומכרה אם ה"ה בנשתדפה, ואכמ"ל, - והתומים בסימן ק"ב סק"ז כתב דשאני הכא דחיובו הוא משום תנאו, ובכה"ג אמרינן דלא נתכוין להתחייב אלא מן העידית דבשעת גוביינא.

כ"ח אייר פ"ב

דף מס' 16

## מחילה בטעות

**ס"ו ב' - המוכר פירות דקל לחבירו,** בפירש"י כתב דהיינו כשמכר קודם שחנטו פירותיו, ומבו' בדבריו דאחר שחנטו פירותיו חשבינן להו כדבר שבא לעולם וחיילא המכירה, ומבו' בדבריו דבכה"ג חיילא המכירה עכשיו, וזהו שכתב דהא דעד שלא יבואו לעולם יכול לחזור בו, היינו כשבא לחזור בו קודם שחנטו פירותיו,[[304]](#footnote-305) וכ"כ הפסקי רי"ד בסוגיין ובתורי"ד בב"ב קמ"ב א', וכ"כ הרמ"א בחו"מ סימן ר"ט ס"א, ועמש"כ בזה הקצוה"ח שם סק"ב והאבנ"מ בסימן מ' סוסקי"ג,[[305]](#footnote-306) ואכמ"ל.

**ומודינא דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיני',** בספה"י לר"ת סימן תקצ"ב כתב בתו"ד דהיינו כשלקח הפירות בידו אע"פ שהן בעין,[[306]](#footnote-307) וכ"כ הבעה"ת בשער נ"א ח"ד אות ג', וכ"כ ההשלמה, וכ"כ הריטב"א בשם ר"י דל"ד שמיט ואכיל, אלא סגי במה שהגביהן או שנתנם בכליו, וכ"כ המאירי בשם יש חולקים, וכ"כ הריא"ז לעיל בפ"ק ה"ה דין כ"ד, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בתשו' החדשות סימן שכ"א, וכ"כ הטוש"ע בחו"מ סימן ר"ט ס"ד דאם קדם הלוקח ותפס הפירות אין מוציאין מידו, - אך המאירי כתב דכל שהפירות בעין מחזירן לו דאין קנין ומשיכה מועילין לו הואיל ולא ע"פ המוכר קנאם משבאו לעולם, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בשם תוס', וכ"כ הסמ"ק מצוריך בסימן רס"ט בשם הקדוש, ועמש"נ בזה להלן.

## בטעם הא דלא דנו הכא משום מחילה בטעות אלא על הפירות ולא על הקרקע עצמה

**למימרא דסבר רב נחמן מחילה בטעות ל"ה מחילה,** בפירש"י כתב דהיינו דסבור המוכר שהיא קנוי' ללוקח ומן הדין הוא אוכל פירות ומוחל על אכילתו, ומשמע דאף אם מחילה בטעות הויא מחילה, ל"ה מהני אלא לגבי הפירות, אך הקרקע עצמה ל"ה קנוי' לו, אף דהמוכר סובר שהיא קנוי' ללוקח, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א בחו"מ סימן ר"ז ס"י.[[307]](#footnote-308)

ובטעמא דמילתא י"ל בכמה גווני, **א** החת"ס בב"ב מ"א א' כתב דכיון דההקנאה הראשונה אינה מועלת דהו"ל אסמכתא, ובאנו לדון משום מחילת הלוה עכשיו, הרי דאינו קונה אלא את הפירות דשמיט ואכיל, אך את הקרקע לא יקנה בלא קנין.[[308]](#footnote-309) - **ב** לדעת הסוברים דאף אם מחילה בטעות הויא מחילה אי"ז מועיל אלא לגבי פירות שאינם בעין, ונתבאר להלן דהוא משום דל"מ מחילה אלא בדבר שאינו בעין, ובדבר שבעין בעינן להקנאת המקנה, והקנאה בטעות לכו"ע ל"מ, ע"כ אי"ז מועיל לגבי הקרקע. - **ג** בתשו' הרשב"א החדשות סימן שכ"א מבו' לפ"מ שפירש הש"ך בסימן רמ"א סק"ה דעיקר הא דמהני מחילה הוא רק במטלטלין דיש בהן תפיסה, אך בקרקע דבחזקת בעלי' עומדת ל"מ מחילה, אך הסמ"ע שם סק"י פירש לדבריו בע"א. - **ד** י"ל דכיון שהקרקע ממושכנת בידו, הרי דבמה שמניח הלוה את הקרקע ביד המלוה לא חזינן שמחלה לו שתהא קנוי' לו, שהרי בלא"ה היא ראוי' להיות בידו, וליכא מחילה אלא על הפירות שלקחם לעצמו.**[[309]](#footnote-310)**

## טעם הא דבהלואה מוציאין מידו הפירות ול"ד לזביני

**התם זביני הכא הלואה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאף דמחילה בטעות הויא מחילה, מ"מ בהלואה ל"מ משום דהו"ל כרבית קצוצה היוצאת בדיינים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ד, וכ"כ המ"מ שם בדעת הרי"ף, וכ"כ הריטב"א בסוגיין, ואך שנחלקו בטעם הא דהו"ל כרבית קצוצה היוצאת בדיינים, ונתבאר להלן. - **ב** בספה"י לר"ת סימן תקצ"ב כתב דהיינו דמחילה בטעות ל"ה מחילה, וע"כ הדרא פירי, והא דבמוכר פירות דקל ושמיט ואכיל לא מפקינן מיני', הוא משום דהוי זביני אלא דלא סמכה דעתי', וע"כ כל שהפירות שלקח כבר בידו קנאן ולא יחזיר, והתוס' כתבו בשמו דהיינו דהכא דהוי זביני, אי"ז מחילה בטעות, דאף דיכול לחזור מ"מ אין לו לחזור כ"ה דליקו בהימנותי' וע"כ יש לנו לומר דאף אם הי' יודע שיכול לחזור ל"ה חוזר, ועד"ז כתב הרשב"א בב"ב מ"א א' בשמו. - **ג** הרשב"א כתב בשם ר"ת דהיינו דבמוכר פירות דקל דזביני הוא אלא דל"ה סמכא דעתי', ע"כ אותם הפירות שלקח כבר ה"ה כמו אם קנאם ולא יחזיר אע"פ שהם בעין, ומשא"כ הכא דלאו זביני שהרי מתחילה לא מכר לו את השדה אלא משכן, והפירות שאכל לאחר ג' ל"ה קנויים מתחילה, והוי ככל דבר הטועה מתחילתו שאינו בכלל מחילה בטעות דהויא מחילה אלא טעות גמורה היא שהי' סבור שיצא מתורת משכונא ונכנס בתורת מכר ול"ה מכירה, וכמו שאמרו לקמן דכל דלא ידע דמחיל ל"ה מחילה,[[310]](#footnote-311) וכ"כ הנימו"י, ועד"ז כתב הריב"ש בסימן של"ה, וכ"כ הקצוה"ח בסימן ר"ז סק"ג גם בד' הרא"ש. - **ד** הרמב"ן כתב דהיינו דאף דמחילה בטעות הויא מחילה, היינו רק היכא דליכא איסורא, דבכה"ג אמרינן דניח"ל למיקם בדיבורי' וכמחילה בדעת דמי, אך בהלואה דאיכא איסורא, אנן סהדי דאניס כיון דאיכא איסורא ולא ניחא לי' אלא דליבי' אנסי', ובכה"ג ל"מ מחילה בטעות,[[311]](#footnote-312) וכ"כ הרשב"א, וכ"כ ההג"א בסו"ס ל"ב. - **ה** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דאף דמחילה בטעות הויא מחילה, מ"מ בהלואה דמיחזי כרבית החמירו חכמים ואמרו דל"ה מחילה ונמצא שאכלם בגזל, ועד"ז כתב ההג"א שם די"ל דתיקנו חכמים שלא יהא מחילה כדי שלא יבא זה לידי איסור.

בעיקר הפלוגתא בטעם הא דבזביני לא הדרי פירי ובהלואה הדרי פירי, כתב הרמ"א בחו"מ סימן ר"ז ס"י דנפ"מ הוא בדין אסמכתא כשאין תחילתו ע"י הלואה, דלדעת ר"ת ודעימי' דהא דבזביני לא הדרי פירי הוא משום דניח"ל דליקו בהימנותי', הרי דבאסמכתא דליכא לה"ט הדרי פירי, ועמש"נ בזה להלן בהערה, אך לדעת רש"י ודעימי' דהא דבהלואה הדרי פירי הוא משום איסור רבית, הרי דבאסמכתא בכה"ג דאין תחילתו ע"י הלואה ולי"ב משום רבית לא הדרי פירי, ועמש"כ בזה המחנ"א בהל' גזילה סכ"ה.

## בטעם הסוברים דבאסמכתא הו"ל כרבית קצוצה היוצאת בדיינים

במש"כ בפירש"י דהא דהדרי פירי הוא משום דכרבית קצוצה דמי, ואין אבק רבית בדבר הלואה אלא בדבר מכר, משמעות דבריו דהיינו דאף דאי"ז רבית דאורייתא ול"ה אלא מיחזי כרבית, מ"מ כיון דהוא בהלואה, דינו כרבית קצוצה היוצאת בדיינים,[[312]](#footnote-313) והפנ"י כתב דהיינו דאף דאי"ז רבית דאורייתא, משום שלא קצץ מעיקרא לשם רבית, וגם אם קצץ אי"ז רבית דאורייתא כיון דשמא לא יעשה פירות, כמש"כ בפירש"י לעיל ס"ב ב' (ד"ה ובדיננו), מ"מ כיון דהוי בדרך הלואה, דמי לרבית קצוצה דיוצאת בדיינים, ולא חשיב כאבק רבית דאין יוצא בדיינים, אלא בדרך מכר.

אך הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ד כתב דהא דהדרי פירי הוא משום דהו"ל רבית של תורה, וכ"כ המ"מ שם בדעת הרי"ף, וכ"כ הריטב"א, והאבהא"ז שם הק' דמ"ט הו"ל רבית קצוצה, הרי לא אכל הפירות כלל בתורת רבית, אלא משום שהי' סבור דחייל הקנין, ועיי"ש שכתב לפרש דהיינו דכיון שהלוהו ע"מ שיאכל פירות השדה, א"כ הויא אכילת הפירות רבית קצוצה, ואף שהוסיף ואמר דאם אין אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים ה"ה שלי, מ"מ כיון דאסמכתא לא קניא ולא גמר והקנה לו את השדה, נשאר התנאי הראשון בתקפו גם לאחר ג"ש דכ"ז שלא יחזיר לו המעות יאכל הפירות, וע"כ הו"ל רבית קצוצה,[[313]](#footnote-314) וכ"נ להדיא בד' הריטב"א, עיי"ש.[[314]](#footnote-315)

## בטעם הא דבאסמכתא לא אמרינן דניח"ל דליקו בהימנותי'

למש"כ התוס' בשם ר"ת דהא דבזביני הוי מחילה הוא משום דניח"ל דליקו בהימנותי', ויש לנו לומר דאף אם הי' יודע שיכול לחזור ל"ה חוזר, צ"ב דמ"ט בהלואה ל"ה מחילה, הרי גם בזה יש לנו לומר דניח"ל דליקו בהימנותי' שאמר דאם לא יפרע בתוך ג' שנים ה"ה שלו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' התור"פ משמע דהוא משום דעיקר נתינת הקרקע לא היתה בתורת מקח אלא בתורת הלואה, ובכה"ג ליכא למימר דניח"ל דליקו בהימנותי', וכ"נ בד' הריטב"א ובד' ההגמ"ר בסימן תל"ו וההג"א בסימן ל"ב ובד' המהרש"א, וכ"כ המהריט"ץ והפנ"י בסוגיין ובתשו' זרע אמת יו"ד סימן קל"ז קסב: ד"ה ומעתה.[[315]](#footnote-316) - **ב** בד' המחנ"א בהל' זכי' ומתנה סל"ו מבו' דהוא משום דלא מכר לו את הפירות בפנ"ע אלא את הקרקע, וע"כ כל שבאנו לדון שיקנה את הפירות בפנ"ע, ליכא למימר דניח"ל דליקו בהימנותי', ולכאו' הוא מתרי טעמי, חדא, דמעולם לא אמר לו שיתן לו את הפירות בפנ"ע, ועוד, שהרי להצד דמהני המחילה על הפירות, אינו מנכה לו כלל מחובו כנגד הפירות, ונמצא שנתן לו את הפירות בחינם, וע"ז ליכא למימר כלל דניח"ל דליקו בהימנותי', דמעולם לא אמר שיתן לו את הפירות בחינם, וכ"כ החי' הרי"מ בד"ה וצ"ל דקושיית[[316]](#footnote-317) וכ"נ בפי' הרא"ש מלוניל ובד' ההשלמה.[[317]](#footnote-318) - **ג** המהר"ם שיף לקמן בסוגיין ע"ד התוד"ה פירי כתב דהיינו משום דדוקא בפירות דקל דדעתו להקנותו, אלא דאין הקנין חל משום דהוי דשלב"ל, אמרינן דניח"ל דליקו בהימנותי', ומשא"כ באסמכתא דאין דעתו להקנותו רק להסמיך חבירו על דבריו ליכא למימר דניח"ל דליקו בהימנותי', כיון דמעולם ל"ה דעתו להקנות לו, ועד"ז כתב הפלפולא חריפתא בסימן ל"ד, וכ"כ החי' הרי"מ ד"ה והנראה מנימוקי בדעת הנימו"י, וכ"נ בד' הרמ"א בחו"מ סימן ר"ז ס"י.[[318]](#footnote-319)

## הא דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיני' אם הוא אף כשלא ידע המוכר

הרא"ש בסו"ס ל"ב כתב דהא דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיני' הוא משום דידע ומחיל, וכמבו' לקמן בסוגיין, וכ"כ עוד מקמאי, והש"ך בסימן ס"ו סקס"ו כתב לפ"ז דכ"ז הוא כשידע המוכר שהוא אוכל את הפירות, אך כל שלא ידע המוכר מכך ל"מ,[[319]](#footnote-320) וכ"נ בפי' הרא"ש מלוניל בסוגיין.

אך בד' הרמ"א שם סי"ז מבו' דאף דלא ידע המוכר מכך הוי מחילה, ופירש כן בד' התרוה"ד בסימן שי"ג, וכ"כ הקצוה"ח בסימן קכ"ג סק"א להוכיח מד' הרמב"ן, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ונתבאר להלן.

הפר"ח בתשו' מים חיים סימן י"ג כתב דלמש"כ התוס' בשם ר"ת דהא דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיני', אי"ז משום דמחילה בטעות הוי מחילה, אלא משום דתלינן דניח"ל בהכי ואי"ז בטעות כלל, הדין נותן דאף אם לא ידע המוכר שאכל לא מפקינן מיני', וכתב דהרא"ש שכתב במוכר שט"ח בלא כתיבה ומסירה דכל הא דכשגבאו הלוקח אינו יכול לחזור בו הוא כשידע מכך, הוא משום שפירש לד' ר"ת בע"א, וכמש"כ הריב"ש.

אך הקצוה"ח בסימן ר"ט סק"ה כתב דאף דהא דמהני הוא משום דתלינן דניח"ל בהכי, מ"מ ל"מ אלא כשידע מכך, דכל שלא ידע מכך, הו"ל כיאוש שלא מדעת דל"מ, ועיי"ש שכתב דלדעת הש"ך בסימן שנ"ח סק"א לא שייך בזה הא דיאוש שלא מדעת ל"ה יאוש, וכ"כ הנתיה"מ בסימן ס"ו סקכ"ח, ואכמ"ל.

## בדעת הסוברים דמהני מחילה בטעות

בספה"י לר"ת סימן תקצ"ב כתב דודאי דמחילה בטעות ל"ה מחילה, דהו"ל ככל דבר שהוא בטעות דלאו כלום הוא, כדתנן בנזיר ל"א א' דהקדש טעות אינו הקדש, וכמו שאמרו בקידושין מ"ו ב' במקדש אחותו דמעות חוזרין, ואמרו בגיטין י"ד א' דכל קנין בטעות חוזר, ואמרו לעיל ל"ה א' דשומא בטעות ל"ה שומא,[[320]](#footnote-321) וכ"כ התוס' והרשב"א, וההג"א בסימן ל"ב הק' ע"ז, דאם מכל הני דוכתי מוכח דמחילה בטעות ל"ה מחילה, א"כ היאך טעה רבא בזה ופירש לדרב נחמן דמחילה בטעות הוי מחילה, והק' עוד דמ"ט הטעהו רב נחמן והשיב לפי טעותו דמחילה בטעות הוי מחילה דלא כהלכתא הרי נפיק מיני' חורבא, וצ"ע.

בישוב דעת רש"י ודעימי' דמחילה בטעות הוי מחילה, וכל הא דהדרי פירי הוא משום רבית, מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ש בסימן ל"ב כתב דבכל הני דוכתי דל"מ הוא משום דלא ידע ומחיל, ומשא"כ הכא דידע ומחיל שפיר מהני מחילה בטעות, וכ"כ התוס' הרא"ש בסו"ד, וכ"כ הסמ"ק מצוריך בסימן רס"ט בשם ריצב"א.[[321]](#footnote-322) - **ב** הסמ"ק מצוריך שם כתב בשם הקדוש דכל הא דמהני מחילה בטעות הוא בדבר שאינו בעין, ופירש דהכא איירי כשאין הפירות בעין, (עמש"נ בזה לעיל), אך בדבר שבעין ל"מ מחילה בטעות, וכ"כ הקוב"ש בב"ב אות קע"א מדעתו, ופירש דהוא משום דלהקנאה בעינן דעת גמורה דהמקנה ול"מ בטעות, ורק מחילה מהני בטעות, ול"מ מחילה אלא בדבר שאינו בעין.[[322]](#footnote-323) - **ג** ההג"א בסימן ל"ב כתב דהא דקנין בטעות חוזר הוא משום שהממון עדיין בידו וע"כ יש בידו כח לחזור כיון שבטעות הקנהו, והקדש נמי לא חייל בטעות כיון דבעינן שיגמור בלבו, ומשא"כ באדם שיש לו ממון ומוכר אותו לחבירו ומוחל לו, אע"פ שהוא בטעות זכה חבירו, מידי דהוה אהפקירא בעלמא דחשוב הפקר, א"כ שכנגדו קנאו ביאוש בעלים, ועמש"נ בזה להלן.

במש"כ ההג"א דהא דמהני מחילה בטעות, הוא משום דשכנגדו קנאו ביאוש בעלים, כתב הקצוה"ח בסימן קמ"ב סק"א דהיינו דאף דהקנאה בטעות ל"מ, מ"מ יאוש מהני בטעות, דגם יאוש דאבידה הו"ל בטעות, דאם הי' יודע היכן האבידה ל"ה מתייאש, וע"כ זוכה בו הלוקח מדין יאוש, וכ"כ הנתיה"מ שם סק"ג, והשער משפט בסימן כ' סק"א.

והשערי ישר בש"ה פי"ב תמה ע"ז ממש"כ ההג"א שם דהא דבהלואה ל"מ הוא משום דיש בו איסור רבית ואם הי' יודע שיש בו נדנוד עבירה ל"ה מוחל, ואם הא דמהני הוא משום יאוש ואינו בטל מכח הטעות, מ"ט ה"ז בטל מכח הא דלא ידע שיש בו איסור, ועוד, דאם הא דמהני הוא מדין יאוש, מ"ט יש בזה משום רבית, הרי מהפקירא קא זכי.

ועיי"ש שכתב לפרש לד' ההג"א דהא דמהני, הוא משום דאף דל"מ הקנאה בדשלב"ל, מ"מ ריצוי המקנה שיקנה הקונה את החפץ מהני אף בדשלב"ל, ובכה"ג מהני קנין מצד המקנה, וע"כ אי שמיט ואכיל ע"י מעש"ק שיכול לזכות בו מן ההפקר לא מפקינן מיני',[[323]](#footnote-324) ומש"כ ההג"א דהוא כהפקר ויאוש, היינו דכל דליכא עיכוב מצד הבעלים יכול הלוקח לקנות כמו שזוכה בחפץ שנתיאשו ממנו הבעלים.

אך לכאו' אי"ז מתישב במש"כ ההג"א דהא דקנין בטעות חוזר הוא משום דהממון עדיין בידו, והרי דאם ל"ה הממון בידו הי' מועיל קנין בטעות, וזה ניחא אי נימא דהא דמהני הכא הוא מדין יאוש, וע"כ ה"נ מהני קנין בטעות כשהממון ביד הלוקח מדין יאוש, אך אם ל"מ הכא כלל מחילה בטעות, וכל הא דמהני הוא משום מה שנתרצה מתחילה מדעתו, ואי"ז כלל מחילה בטעות, הרי הדין נותן דקנין בטעות ל"מ אף אם אין הממון בידו, - וגם אי"ז מתישב במש"כ ההג"א דהא דבהלואה ל"מ הוא משום האיסור, ואם הא דמהני במוכר פירות דקל הוא משום הריצוי שנתרצה מתחילה בדעתו, הרי דזה ל"ש כלל בהלואה דהריצוי שנתרצה מתחילה הוי אסמכתא, ועוד, שהרי לא נתרצה מתחילה אלא על מכירת הקרקע, וכיון דלא קנה כלל את הקרקע, ובאנו לדון דיקנה את הפירות שאכל, הרי דע"ז לא נתרצה מעולם, וצ"ע.

הקצוה"ח בסימן קכ"ג סק"א כתב לפרש בטעם הא דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיני', אף דהוי כמחילה בטעות, דהוא משום צווי המוכר דמעיקרא, וע"ד מש"כ השערי ישר,[[324]](#footnote-325) - ועיי"ש שכתב לפרש בזה דעת הסוברים דמהני אף לא ידע המוכר דשמיט ואכיל, אף דכיון שלא ידע מאכילתו, ליכא מחילה כלל, והיינו משום דה"ז מועיל מכח דעת המוכר דמעיקרא.

**הרי איילונית דמחילה בטעות היא והויא מחילה,** הרמב"ן בב"ב מ"א א' עמד בזה דהרי באיילונית לא ידעה כלל, והי' בדין דלא יועיל אף אם מחילה בטעות הויא מחילה, משום דלא ידע ומחיל, ועיי"ש שכתב די"מ דאה"נ דהא דמייתי מאיילונית הוא לפ"מ דס"ל דהא דמחילה בטעות הויא מחילה הוא אף היכא דלא ידע ומחיל, דמה"ט מותיב מאונאה, ונחלק ע"ז, דאיילונית חשיב דידעה ומחלה, שהרי ידעה שאוכל הבעל פירות שלה ומחלה לו משום שלא ידעה שיכול לחזור בו ולהוציאה בלא כתובה.[[325]](#footnote-326)

**דתנן הממאנת והשני' והאיילונית אין להן וכו',** בפירש"י כתב דהא דאין להן בלאות הוא אף בבלאות קיימין, ובד"ה והאיילונית פירש דהוא משום דמחילה בטעות הויא מחילה, ומבו' לפ"ז דהא דמחילה בטעות הויא מחילה הוא אף בדבר שהוא בעין,[[326]](#footnote-327) וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' בד"ה ובלאות דהא דאין להן פירות הוא אף בפירות שליקט ועדיין הן בעין.

**לא אונאה תיובתי' דלא ידע דאיתי' אונאה דמחיל גבי',** צ"ב דמ"ט חשיב כלא ידע ומחיל, הרי ידע שנותן לו את מעותיו, אלא שהי' סבור שבדין הוא נוטלם, וא"כ דמי לאיילונית דחשיב דידעה ומחלה וכמש"כ הרמב"ן, - וצ"ל למש"כ בחי' הגר"ח בפט"ו ממכירה דהא דבשתות מחזיר אונאה הוא מגזה"כ בפנ"ע הנאמר באונאה דשתות קנה ומחזיר אונאה, אך משום עצם מעשה המקח ל"ה צריך להחזיר כלל אונאה, עיי"ש, ולפ"ז הרי דנידון המחילה בזה הוא שמוחל לו שכנגדו על דין חזרת אונאה, וכיון דלא ידע דיש בזה אונאה, ליכא מחילה כלל.

א' סיון פ"ב

דף מס' 17

**ס"ז א' - כל את ונוולא אחי סמכא דעתי' ולא גמר ומקני,** הריטב"א כתב דקמ"ל דאף שאמר בל' תמיהא, וכאילו אינו רוצה אלא ברצונו של שליח ובהודאתו, מ"מ אמרינן דהו"ל כתנאי גמור,[[327]](#footnote-328) וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן במלחמות ובד' הרשב"א, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ד ס"ג ובחו"מ סימן קפ"ב סי"ב דבכה"ג אינו מוכר אלא על זה התנאי וצריך להחזירה.

אך הרמב"ם בפי"א ממכירה הי"ב דבכה"ג לא קנה כלום, שהרי לא סמכה דעתו של המוכר ע"ד השליח מפני שלא השיבו תשובה ברורה ונמצא שלא גמר ולא הקנה, וכ"כ השו"ע בחו"מ סימן ר"ז ס"ח, והלח"מ שם כתב בדעתו דגריס כל את ונוולא אחי לא סמכה דעתי' ולא גמר ומקני,[[328]](#footnote-329) והיינו דלא סמך ע"ד השליח מפני שלא השיבו תשובה ברורה, וע"כ לא גמר ומקני, ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש בזה, וכ"כ בהגה' הגר"א בסוגיין ובביאורו בחו"מ סימן ר"ז סקי"ח, - ועמש"כ בזה המחנ"א בהל' רבית סי"ג.

## משכנתא בלא נכייתא

**התם טעמא מאי משום דלא קץ לי' הכא נמי לא קץ לי',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו משום דאיירי בגוונא דלא קץ עמו לאכול פירות לשם רבית אלא סתם,[[329]](#footnote-330) והוא ירד ועשה ואכל,[[330]](#footnote-331) וכ"כ השטמ"ק בשם הראב"ד דאיירי כשלא אמר לו הלויני ואכול פירות בשכר מעותיך אלא משכונה סתם היא, ואפשר דמנכה לי' מה שיאכל, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תקע"ה, וכתב לדמותו למלוה את חבירו סלע ולא קצץ ולבסוף נותן לו ה' דאינו יוצא בדיינים. - **ב** הריטב"א כתב דהיינו משום דלא יהיב לי' דבר קצוב דאפשר שלא יהא לו ריוח, וכ"כ הפסקי רי"ד, והריא"ז בקונט' הראיות. - **ג** הריטב"א לקמן בסוגיין כתב די"ל דהא דקרינן לי' לא קץ, הוא באתרא דלא מסלקי דיכול לסלקו בכל זמן שירצה.[[331]](#footnote-332) - **ד** המהרש"א לעיל ס"ד ב' כתב בד' התוס' שם דהא דמשכנתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דהוא בתורת זביני, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, ונתבאר להלן??, והפנ"י בסוגיין כתב לדעתם דמה שאמרו דהוא משום דלא קץ לי', היינו משום דלא קצץ מתחילה שיאכלם לשם רבית, ומה שהתנה עמו שיאכל הפירות היינו משום דכמכורה לו דמיא וסובר דשלו הוא אוכל בתורת מכירה.

בעיקר מש"כ רש"י דטעם הא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דלא קץ עמו לאכול פירות לשם רבית, צ"ע ממש"כ בפירש"י לעיל ס"ב ב' ד"ה ובדיננו דטעם הא דל"ה רבית קצוצה הוא משום דזימנין שאין עושין פירות שהכרמים לוקין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א לעיל ס"ב א' כתב בדעת רש"י דמה שאמרו התם דמשכנתא בלא נכייתא אין מוציאין הוא במשכונת הכרם דהכרמים פעמים לוקין ואין עושין פירות, ומה שאמרו הכא דרבינא אפיק פירי הוא במשכונת בית, ולפ"ז זהו שפירש"י הכא דהטעם לומר דאי"ז רבית קצוצה הוא משום דלא קץ עמו לאכול פירות לשם רבית, דכיון דאיירי במשכונת בית הרי הוי הריוח ברור, וכל הא די"ל דאי"ז רבית קצוצה הוא משום דלא קץ לאכול פירות לשם רבית.[[332]](#footnote-333) - **ב** בד' הלח"מ בפ"ו ממלוה ה"ז מבו' דבעינן לתרוייהו, וכל הא דל"ה רבית קצוצה הוא רק היכא דאין הריוח ברור וגם לא קצץ לאכול הפירות לשם רבית, וכ"ה מבו' בד' המחנ"א בהל' רבית סי"ב, ועמש"כ החי' הרי"מ בסוגיין ד"ה ומדברי רש"י והאבי עזרי בפ"י ממלוה לפרש בזה. - **ג** בהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב לישב, דהכא דלא קצץ לאכול הפירות אלא בסתם, נעשה האיסור בעת האכילה, וע"כ אין להתיר בזה מכח הא דאין הריוח ברור,[[333]](#footnote-334) ומשא"כ התם איירי כשפסק עמו לאכול הפירות,[[334]](#footnote-335) וע"כ לי"ב להתירא דלא קץ, ואלא דכיון שפסק עמו לאכול הפירות יש להתיר מכח הא דאין הריוח ברור.[[335]](#footnote-336)

**או"ד התם זביני הכא הלואה,** הריטב"א כתב דהיינו די"ל דלא התירו משום דלא קץ לי' והוו הפירות בספק, אלא בזביני דאיכא תרתי למעליותא, אך הכא דהלואה היא אע"ג דלא קץ לי' והוו הפירות בספק, מ"מ כל היכא דאיתניהו רבית גמורה נינהו והדרי.[[336]](#footnote-337)

ובביאור הא דחשבינן לה כזביני, אף דכשהחזיר מעותיו בטל המקח, י"ל לדעת הריטב"א דהוי מכר גמור ע"מ שיחזור ויקנהו לו, ואף כשיחזיר לו מעותיו לא בטל המקח, והא דיש בזה איסור רבית הוא משום דירדה תורה וכו' ודינו כהלואה לענין רבית, ומ"מ כיון דהוי מקח קייל טפי, - ולדעת ש"ר צ"ל דאף דכשהחזיר מעותיו בטל המקח, מ"מ כיון דירידתו לקרקע היא בתורת מקח, ומכח זה הוא שאכל את הפירות, קייל טפי, - אך לדעת הרמב"ם דהכא לא חייל המקח כלל, צ"ב דא"כ מהו שאמרו דהו"ל זביני, וצ"ל דאף דלא חייל המקח, מ"מ מה שאכל הלוקח את הפירות הוא מכח שהיו סבורים שחל המקח, וע"כ י"ל דל"ה כרבית קצוצה.

## דעת רבינא בדין משכנתא בלא נכייתא

**עבד רבינא עובדא וחשיב ואפיק פירי,** נחלקו הראשונים בזה, **א** דעת התוס' דקאי על ההיא דאת ונוולא, ובזה הוא דאפיק פירי, אך במשכנתא בלא נכייתא הוי אבק רבית ואינו יוצא בדיינים, וכ"כ הרי"ף בשם ר"ח, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תקע"ה וסימן תקצ"ב, וכ"כ הבעה"מ, וכן דעת הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שם ה"ד, אלא דנחלקו בטעם הא דבההיא דאת ונוולא אפיק פירי, דדעת התוס' והבעה"מ דהוא משום דהו"ל מחילה בטעות, ועד"ז כתב הראב"ד שם דהוא משום דהוי גזילה, ולדעת הרמב"ם הוא משום דשאני מכירה באסמכתא דלא גמר ומקני ממשכנתא דהקנה גוף לפירות, ולדעת ר"ח כתב הרמב"ן דהוא משום דמשכנתא הוי מקח יותר ממכירה באסמכתא. - **ב** הרי"ף כתב דכיון דאפיק פירי בזביני, כ"ש במשכנתא בלא נכייתא דהלואה היא, וכן דעת רבים מקמאי, ונתבאר להלן. - **ג** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דקאי על משכנתא בלא נכייתא, אך בההיא דאת ונוולא אין מוציאין את הפירות, והראב"ד בכתוב שם הוסיף לפרש דהוא משום דהתם אי"ז אלא צד אחד ברבית, ואף לרבנן דאסרי אי"ז אלא אבק רבית, דמאי איכא מידי דלר' יהודה מותר לכתחילה דצד אחד ברבית הוא ולרבנן מוציאין מלוקח למוכר, והרשב"א כתב בשמו עוד דהוא משום דכל בזביני ליכא רבית קצוצה, והרשב"א האריך לתמוה ע"ז, עיי"ש.

התוס' הוכיחו דהא דאפיק פירי אי"ז משום דהו"ל רבית קצוצה, אלא משום דהו"ל מחילה בטעות ול"ה מחילה, שהרי רבינא גופי' קאמר לעיל ס"ב ב' דמשכנתא בלא נכייתא בדינינו אין מחזירין ממלוה ללוה, וכן הוכיחו בספה"י לר"ת והבעה"מ והראב"ד שם, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בשם הרב אב"ד.[[337]](#footnote-338)

אך דעת ש"ר דהא דאפיק רבינא פירי הוא משום דהו"ל רבית קצוצה, ובישוב הא דאמר רבינא גופי' לעיל דמשכנתא בלא נכייתא בדינינו אין מחזירין ממלוה ללוה מצינו כמה דרכים,[[338]](#footnote-339) **א** התור"פ כתב דתרי רבינא הוו, וכ"כ הסמ"ג לאוין קצ"א, וכ"כ השטמ"ק בשם שיטה.[[339]](#footnote-340) - **ב** הרשב"א לעיל ס"ב א' כתב בדעת רש"י דהא דאפיק פירי הוא במשכנתא דבית, ומה שאמרו דאין מחזירין ממלוה ללוה הוא במשכנתא דכרם לפי שהכרמים פעמים לוקין ואין עושין פירות וע"כ אי"ז רבית קצוצה.[[340]](#footnote-341) - **ג** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דהא דאפיק פירי הוא באתרא דמסלקי, אך באתרא דלא מסלקי הו"ל כמכר ואי"ז אלא אבק רבית, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם ובפ"ו ממלוה ה"ז, וכ"כ הרמב"ן במלחמות ובחידושיו והרשב"א והר"ן והנימו"י, וכ"כ הבעה"ע באות פותיקי סד:. - **ד** הבעה"ע שם כתב די"מ דהא דאפיק פירי הוא באתרא דלא מסלקי עד סוף הזמן, דקייץ לי' והוי רבית קצוצה, אך באתרא דמסלקי לא קייץ לי' והוי אבק רבית, וכ"נ בד' השטמ"ק בסוגיין בשם הרמ"ך, ועד"ז כתב הריטב"א לקמן בסוגיין די"ל דמה שאמרו דלא קייץ לי', היינו באתרא דמסלקי דיכול לסלקו בכל זמן שירצה. - **ה** הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז כתב דאף דמשכנתא בלא נכייתא הוי אבק רבית, מ"מ במכירה באסמכתא הוי רבית קצוצה, משום דהמוכר באסמכתא לא גמר והקנהו, והממשכן גמר והקנהו גוף זה לפירותיו, ועמש"כ בחי' הגר"ח שם לפרש בזה, ונתבאר בדף מס' 18, ובד' המ"מ והלח"מ שם מבו' דבזה נתישב הא דקשיא דרבינא אדרבינא, דהא דאפיק רבינא פירי הוא במכירה באסמכתא דלא גמר והקנהו, אך במשכנתא בלא נכייתא שגמר והקנה גוף זה לפירותיו אי"ז אלא אבק רבית. - **ו** הגר"א בסימן קע"ב סק"א כתב בדעת הרי"ף דל"ג התם א"ל רבינא, אלא הוא אמורא אחר דס"ל כרבה ב"ר הונא וכרבה דאי"ז אלא אבק רבית.[[341]](#footnote-342) - **ז** למש"כ בהגה' הגרא"מ הורוויץ בדעת רש"י דהכא דלא קצץ לאכול הפירות אלא בסתם, אין להתיר מכח הא דאין הריוח ברור, כיון דהאיסור הוא בשעת האכילה ובשעה זו הוי הריוח ברור, ניחא, דע"כ אף דלרבינא משכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, היינו כשפסק עמו לאכול הפירות דהו"ל ריוח שאינו ברור, אך הכא דלא פסק עמו לאכול הפירות וחשיב כריוח ברור, הו"ל רבית קצוצה.

## הכרעת ההלכה בדין משכנתא בלא נכייתא

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין משכנתא בלא נכייתא, דדעת הרי"ף דקי"ל דמשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם והשטמ"ק בשמו, וכ"כ הרמב"ן במלחמות ובחידושיו, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתשו' ח"ג סימן מ"ג, וכ"נ בדבריו בח"ד סימן שכ"א ובתשו' החדשות סימן פ', והריטב"א והר"ן והנימו"י.

אך הרמב"ן בסוגיין כתב בשם ר"ח דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה אלא אבק רבית, וכ"כ התוס' בסוגיין ולעיל ס"ד ב' ד"ה ולא ישכור ובבכורות ט"ז ב' ד"ה אין מקבלין, ובערכין ל"א א' ד"ה והתניא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז, והראב"ד שם ה"ד, וכ"כ בספה"י לר"ת סימן תקע"ה וסימן תקצ"ב, והסמ"ג לאוין קצ"א, והפסקי רי"ד לקמן ס"ט ב', והריא"ז בקונט' הראיות בסוגיין ובפסקיו בפירקין ה"ה דין י"ב וי"ג, והרא"ש בסימן ל"ד, וכן צידד הרב אב"ד בתשובתו שהביא הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב אות י'.

## טעם הסוברים דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה

בטעם הסוברים דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' לעיל שם כתבו בדעת רש"י דהוא משום דאין הריוח ברור דשמא לא יהיו פירות, וכ"נ בדבריהם לקמן ע' ב' ד"ה אין מקבלין,[[342]](#footnote-343) וכ"כ התוס' בבכורות ובערכין שם, וכ"כ הרמב"ם והסמ"ג והפסקי רי"ד והריא"ז שם, וכ"ה מבו' בתשו' הרא"ש כלל צ"א ס"ג. - **ב** בספה"י לר"ת בסימן תקע"ה כתב דהוא משום דלא קצץ שיאכל הפירות בתורת רבית.[[343]](#footnote-344) - **ג** בד' הרמב"ן במלחמות בסוגיין מבו' די"ל דהוא משום דמשכנתא דמיא למכר, ומה"ט הוא דיש להחמיר בההיא דאת ונוולא יותר מבמשכנתא, דמשכנתא דמי טפי למכר, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש לעיל ס"ד ב' דהוא משום דמשכנתא דומה כעין מכר,[[344]](#footnote-345) ולכאו' היינו דאף דמשכנתא חשיבא כהלואה גמורה, כמבו' לקמן בסוגיין, מ"מ כ"ז שמעותיו ביד הלוה הוא זוכה כנגדם בקרקע למשכנתא, והוו הפירות שלו מן הדין, וכ"כ המאירי לעיל שם בתו"ד,[[345]](#footnote-346) וכ"כ הב"י בחו"מ סימן ר"ז בשם תלמידי הרשב"א בדעת הרז"ה דהוא משום דמשכנתא מכר ליומי' הוא, וכ"ה מבו' בד' המהרש"א לעיל שם בדעת התוס', למש"כ דהא דשרי משכנתא בנכייתא הוא משום דהוי כאילו השדה בידו בתורת מכר,[[346]](#footnote-347) וכ"כ הנתיה"מ בסימן רל"ה סק"ד בדעתם, וכ"נ בד' הגר"א בסימן קס"א סק"ו, עיי"ש.[[347]](#footnote-348) - **ד** הרשב"א לקמן בסוגיין ד"ה עבד רב אשי כתב דטעם הסוברים דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה אלא אבק רבית הוא משום דקי"ל כר' יהודה דצד אחד ברבית ל"ה רבית דאורייתא, דמתניתין דערכין אתיא כוותי', וה"נ משכנתא בלא נכייתא הויא צד אחד ברבית.[[348]](#footnote-349) - **ה** הריטב"א לקמן בסוגיין ד"ה ונראה כתב די"ל דהוא משום שיכול לסלקו בכל זמן שירצה ולא חשיב כקציצה,[[349]](#footnote-350) וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע באות פותיקי (סד:) והשטמ"ק בסוגיין בשם הרמ"ך די"ל דקייל דין אתרא דמסלקי מדין אתרא דלא מסלקי, משום דבאתרא דמסלקי לא קייץ לי', עיי"ש.

## משכנתא בלא נכייתא בבית אם הוי רבית קצוצה

הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז כתב דכל הא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, הוא בשדה דאין בה פירות מצויין בעת ההלואה ואפשר שירויח ויהיו שם פירות ואפשר שיפסיד בזריעתה ובעבודתה, אך בבית או בחצר הוי רבית קצוצה, וכ"כ התוס' לעיל שם ובערכין שם בדעת רש"י, וכ"כ הרמב"ן לעיל שם והרשב"א לעיל ס"ב א' בדעתו, וכ"כ הסמ"ג לאוין קצ"א.

אך התוס' לעיל ולקמן שם ובערכין שם כתבו לדעת ר"ת, דאף משכנתא דבית אי"ז רבית קצוצה, משום דשמא יפול הבית וכו' ואין הריוח ברור, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל צ"א ס"ג, וכ"ה גם לדעת הסוברים דהא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום שלא קצץ עמו לשם רבית, או משום דדמי למכר,[[350]](#footnote-351) וכן פסק הרמ"א בסימן קע"ב ס"א.

ובד' הרא"ש בסו"ס ל"ד ובד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש שם ובסימן קע"ב משמע להדיא דאף לדעת רש"י ל"ה משכנתא בלא נכייתא בבית אלא אבק רבית, ורק התירא דמשכנתא בנכייתא הוא רק בשדה, עיי"ש, וכן נסתפק בזה הב"י בסימן קע"ב בתו"ד, ועיי"ש שכתב דהוא משום דגם לדעת רש"י מהני הא דאם יפול הבית וכו' לסלק מעליו שם רבית קצוצה,[[351]](#footnote-352) וכ"כ החוו"ד שם סק"ב דאף בבית אי"ז רבית קצוצה, אך פירש הטעם בזה בע"א.

## משכנתא בלא נכייתא באתרא דלא מסלקי אם הוי רבית קצוצה

הראב"ד בכתוב שם כתב דאף דמשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה, היינו באתרא דמסלקי, אך באתרא דלא מסלקי אי"ז אלא אבק רבית, וכ"כ הראב"ד בפ"ו ממלוה ה"ז, והשטמ"ק בסוגיין בשמו, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והר"ן והנימו"י בסוגיין, וכתבו כן גם בדעת הרי"ף, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ד בדעתו, ודעת רש"י לקמן בסוגיין ודעימי' דשרי אף לכתחילה, ונתבאר בדף מס' 20, עיי"ש, - אך בד' הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז מבו' דבגונא דהו"ל רבית קצוצה, הוא אף באתרא דלא מסלקי, וכ"כ המ"מ שם והב"י בסימן קע"ב והגר"א שם סק"א בדעת הרי"ף, וכ"כ הריטב"א בסוגיין דאין להתיר טפי באתרא דלא מסלקי, ואדרבה חמיר טפי משום דקץ לי'.

## בביאור מה שאמרו דבבתי ערי חומה הוי רבית גמורה אף דהוי כמשכנתא בלא נכייתא

הרמב"ן הוכיח דמשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה, מהא דתניא בערכין ל"א א' בבתי ערי חומה דרבית גמורה היא והתורה התירתה, והרי דאף דהוי כמשכנתא בלא נכייתא, מ"מ הוי רבית גמורה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' לעיל ס"ד ב' ד"ה ולא ישכור כתבו לדעת רש"י דהוא משום דכל הא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא בשדה, אך בבית הוי רבית קצוצה, וכ"כ התוס' בערכין שם ד"ה והתניא, וכ"כ הריטב"א בסוגיין. - **ב** התוס' שם כתבו לדעת ר"ת דמה שאמרו דרבית גמורה היא היינו דהו"ל רבית גמורה מדרבנן, ומה שאמרו אלא שהתורה התירתו, היינו דכיון דהתירה התורה בהדיא לא רצו חכמים להעמיד שם דבריהם, וכ"כ התוס' בערכין שם לדעתו, ופירשו דמה שאמרו אלא שהתורה התירתו, היינו דמהתם נלמד דאי"ז רבית דאורייתא.[[352]](#footnote-353) - **ג** הרמב"ן כתב בדעת רבה ב"ר הונא דס"ל דתנאי היא, וקי"ל כתנא דמתניתין דאמר ה"ז כמין רבית ואינו רבית. - **ד** הרשב"א לקמן בסוגיין ד"ה עבד רב אשי כתב דטעם הסוברים דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה אלא אבק רבית הוא משום דקי"ל כר' יהודה דצד אחד ברבית ל"ה רבית דאורייתא, דמתניתין דערכין אתיא כוותי', וה"נ משכנתא בלא נכייתא הויא צד אחד ברבית, ונתבאר לעיל. - **ה** השבה"ל בהל' רבית סימן מ"ה כתב בשם ה"ר אלעזר מווירונא דהא דשאני בבתי ערי חומה שיכול לפדותו בכל זמן שירצה, ומשא"כ במשכנתא דהיא מכורה שנה לכל הפחות ואין יכול לסלקו בשנתו, כמו שאמרו לקמן ס"ח א' דסתם משכנתא שתא.[[353]](#footnote-354)

ג' סיון פ"ב

דף מס' 18

## דעת הרמב"ם בדין משכנתא בלא נכייתא

הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז כתב בשם רבותיו דמשכנתא בלא נכייתא בשדה הויא אבק רבית ואין יוצא בדיינים, ול"ד למשכנתא דבית דהויא רבית קצוצה, שהרי אין בשדה פירות מצויין בעת ההלואה ואפשר שירויח ויהיו שם פירות ואפשר שיפסיד בזריעתה ועובדתה, וגם ל"ד למכירה באסמכתא, שהמוכר באסמכתא לא גמר והקנהו והממשכן גמר והקנהו גוף זה לפירותיו, ושם ה"ח כתב דמקצת גאונים הורו דכל משכנתא בלא נכייתא הויא רבית קצוצה, ולא ירדו לעומק הדבר להפריש בין שדה לחצר, ולפיכך נתקשו להן דברי הגמ'.

ומבו' מדבריו דהך מילתא דהא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא רק בשדה ולא בחצר, הוא נלמד מסוגיית הגמ', וזהו שכתב דאותם שלא חילקו בין שדה לחצר נתקשו להן דברי הגמ', ומצאנו בזה כמה דרכים, **א** בד' הראב"ד שם מבו' דהיינו דאל"כ קשיא דרבינא אדרבינא, דהכא אמרו דרבינא חשיב ואפיק פירי, ולעיל ס"ב ב' אמר רבינא דמשכנתא בלא נכייתא אין מחזירין ממלוה ללוה, ובע"כ דשאני חצר משדה, והא דרבינא אפיק פירי הוא בחצר, והא דאמר דמשכנתא בלא נכייתא אין מחזירין הוא בשדה, וכ"כ המ"מ שם,[[354]](#footnote-355) וכ"ה מבו' בד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב (אות י') דלדעת הרמב"ם איירי הא דרבינא דחשיב ואפיק פירי במשכנתא שפירותי' מצויין. - **ב** הלח"מ שם ד"ה הסברא החמישית כתב דהוא משום דאל"כ קשיא בהא דתנן דלא ישכור ממנו בפחות, דמ"ש ממשכנתא בנכייתא דשריא, ובע"כ לחלק בין חצר לשדה, וכמש"כ בפירש"י לעיל ס"ד ב', ויש להעיר, דמהתם לא נלמד אלא דהתירא דמשכנתא דנכייתא הוא בשדה ולא בחצר, אך לא נלמד משם דהא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא רק בשדה ולא בחצר,[[355]](#footnote-356) וביותר, דהרמב"ם שם העמיד להא דנתקשו להם דברי חכמי הגמ' על הא דס"ל בדין משכנתא בלא נכייתא דלא שאני חצר משדה, ולא בהא דס"ל בדין משכנתא בנכייתא דדמי שדה לחצר. - **ג** בחי' הגר"ח שם כתב דהוא נלמד מהא דתניא בערכין ל"א א' דבבתי ערי חומה הוי רבית גמורה, ול"ד למשכנתא בלא נכייתא דאי"ז אלא אבק רבית, ובע"כ דכל הא דל"ה אלא אבק רבית הוא בשדה דאין הריוח ברור, אך בבית דהריוח ברור הוי רבית קצוצה, וכ"כ בחי' מהרא"ל בפתיחה לסימן קע"ב ד"ה הסברא השלישית.[[356]](#footnote-357)

במש"כ הרמב"ם דבמכירה באסמכתא הוי רבית קצוצה ול"ד למשכנתא, כתב המ"מ שם דהוא נלמד מהא דרבינא דחשיב ואפיק פירי, ול"ד למשכנתא בלא נכייתא דאין מוציאין ממלוה ללוה, כדאמר רבינא לעיל ס"ב ב', ובע"כ דהוא משום דמכירה באסמכתא ל"ד למשכנתא,[[357]](#footnote-358) והלח"מ שם עמד בזה, דלמש"כ הרמב"ם בפי"א ממכירה דההיא דאת ונוולא איירי בחצר, הרי דבזה אף במשכנתא הוי רבית קצוצה, משום דהריוח ברור, ואין ללמוד מהתם דשאני מכירה באסמכתא ממשכנתא, וצ"ע, - ולכאו' י"ל עוד דהוא נלמד ממה שאמרו לעיל ס"ו ב' בהלוהו על שדהו דהדרי פירי משום דהוי הלואה, וכתב הרמב"ם שם ה"ד דהוא משום דהו"ל רבית של תורה, והרי דמכירה באסמכתא הויא רבית קצוצה אף בשדה.[[358]](#footnote-359)

## בטעם הא דכל שלא קנה גוף לפירות הוי רבית קצוצה אף דאין הריוח ברור

בד' הרמב"ם מבו' דהא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא רק היכא דאין הריוח ברור, ומה"ט הוא דבחצר דהוי הריוח ברור הוי רבית קצוצה, ורק היכא דהקנה הגוף לפירות, ומה"ט הוא דבמכירה בלא אסמכתא דלא הקנה הגוף לפירות הוי רבית קצוצה.

ובביאור מש"כ הרמב"ם דכל הא דל"ה רבית קצוצה הוא כשהקנה הגוף לפירות, כתב הבית מאיר בסימן קע"ד דהיינו דעיקר הא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דמשכנתא מכר ליומי' הוא, וכמש"כ כמה מקמאי ונתבאר בדף מס' 17, וע"כ כ"ז הוא כשהקנה הגוף לפירות, ומשא"כ במכירה באסמכתא שבטל המקח והו"ל הלואה, הוי רבית קצוצה, וכ"כ החדרי דעה שם, וכ"כ הפנ"י בסוגיין בתו"ד.

אך החדרי דעה שם תמה ע"ז, דאם הא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דמכר ליומי' הוא, א"כ מ"ט כ"ז הוא בשדה שאין הריוח ברור, ובחצר דהריוח ברור הוי רבית קצוצה, - ובע"כ מזה דעיקר הא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דאין הריוח ברור, ואך דצ"ב לפ"ז דמ"ט כ"ז הוא כשהקנה הגוף לפירות, ובמכירה באסמכתא דלא גמר והקנה הוי רבית קצוצה אף דאין הריוח ברור.

ובחי' הגר"ח בהל' מלוה שם כתב לפרש בזה, דבעיקר הא דלא חשיב כרבית קצוצה משום דאין הריוח ברור, צ"ב, שהרי לבסוף נמצא שהי' ריוח, ומה מהני הא דמעיקרא הי' אפשר שיפסיד, הרי מ"מ כל שהי' ריוח הוא נוטל את הריוח שקצץ לו,[[359]](#footnote-360) וי"ל דהיינו דכיון דכ"ז שאין הריוח ברור ל"ה רבית, ע"כ תו לא איכפת לן במה שנתהוה אח"כ ריוח, דכיון דהקנה לו קרקע לפירותי' נמצא דמה שנתהוה אח"כ ריוח, הוא מן הקרקע של המלוה, אך מהלוה לא קיבל רק דבר שאין הריוח ברור, וע"כ לי"ב משום רבית, דלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מיד לוה, ולא מה שהרויח המלוה לעצמו, וע"כ כ"ז הוא במשכנתא בלא נכייתא שהקנה לו גוף לפירותיו וברשות המלוה הוא דאשבח, ולא לקח מן הלוה רק דבר שאינו ריוח ברור, אך במכירה באסמכתא דלא גמר והקנהו וברשות הלוה הוא דאשבח, הרי דבשעה שנוטל את הריוח הו"ל רבית קצוצה, כון דהוא נוטל ריוח ברור משל לוה עצמו,[[360]](#footnote-361) וכ"כ בחי' מהרא"ל בסימן קע"ד סק"ב, והאבנ"ז בסו"ס ר"ד.

התוס' בסוגיין בד"ה פירי מאי ולעיל ס"ו ב' ד"ה התם זביני כתבו דכ"ה דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, ה"נ הוא במכירת שדה על תנאי ובמכירה באסמכתא ל"ה רבית קצוצה, וכל הא דהדרי פירי הוא משום מחילה בטעות, ולכאו' הוא משום דפליגי ע"ד הרמב"ם וס"ל דמהני הא דאין הריוח ברור אף כשלא הקנה לו גוף לפירות, דאף דבשעה שנוטל הפירות הו"ל ריוח ברור, מ"מ כיון דבשעת הקציצה ל"ה הריוח ברור, לא חשבינן לה כקציצה, - וכ"ה מבו' ממש"כ התוס' בבכורות ט"ז ב' ד"ה אין מקבלין בדין צאן ברזל דכל שהתנה שיקבל מחצה מן השבח אי"ז רבית דאורייתא כיון דאם לא יבא השבח לא יטול כלום, ודמי למשכנתא בלא נכייתא דהוא רבית דרבנן, וכ"נ בד' התוס' לקמן ע' ב' ד"ה אין מקבלין, - וכ"כ הש"ך בסימן קע"ד סק"א דלדעת הסוברים דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, אף במקח ע"מ להחזיר הוי רבית קצוצה.[[361]](#footnote-362)

## בטעם הא דחשבינן לה כריוח שאינו ברור אף שקנה הגוף לפירות

האבהא"ז בפ"ז ממלוה ה"ג הק' במש"כ הרמב"ם דהא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דאין הריוח ברור ומשום דקנה הגוף לפירות, דאדרבה כיון דקנה הגוף לפירות הרי דקנין זה הוא שו"כ, ומ"ט חשבינן לה כריוח שאינו ברור,[[362]](#footnote-363) וביותר קשיא במש"כ הגר"ח דנטילת הפירות חשיבא כריוח ברור, וכל הא דחשבינן לה כריוח שאינו ברור הוא משום דנטילת הפירות היא משלו וכל הרבית הוא במה שנותן לו הגוף לפירות, דהו"ל ריוח שאינו ברור, וצ"ב, דאדרבה אם נתינת הרבית הויא במה שנותן לו הגוף לפירות, הרי הו"ל ריוח ברור, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב.[[363]](#footnote-364)

## בטעם הא דיכול הלוה לסלקו מאכילת הפירות אף שכבר זכה בקרקע לפירותי'

המחנ"א בהל' רבית ס"ל דלמש"כ הרמב"ם דבמשכנתא הקנהו גוף לפירות, הדין נותן דאף דהו"ל אבק רבית, א"א לסלקו מאכילת הפירות, שהרי כבר זכה בקרקע לפירותי', וכיון דאי"ז אלא אבק רבית א"א לסלקו מאכילת הפירות, ופירש כן בד' הרמב"ם בפ"ז ממלוה ה"ג, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא באתרא דלא מסלקי, אך באתרא דמסלקי בכל שעה שירצה, ליכא קנין כלל, ומסלקין אותו מאכילת הפירות, - וצ"ב, שהרי בד' הרמב"ם מבו' דגם באתרא דמסלקי הקנה לו גוף לפירות, ומה"ט הוא דל"ה רבית קצוצה, וא"כ מ"ט מסלקין אותו מאכילת הפירות, הרי כבר זכה בקרקע לפירותי'.

והאבהא"ז בפ"ו ממלוה ה"ב כתב דצ"ל דהא דיכול הלוה למחות בו שלא יאכל הפירות, אף דהקנה לו הגוף לפירות וכשגדלו הפירות הם שלו, הוא משום דאף שהקנהו הגוף לפירות, מ"מ כשבא לאכול הפירות הוא עושה מעשה לאכול אבק רבית, וכל הא דאבק רבית אינו יוצא בדיינים היינו דאין מוציאין ממנו מעות שלו ממש, אך אסור ליקח לכתחילה הפירות שגדלו בהשדה דעכ"פ הם רבית, וצ"ב.

## טעמא דמ"ד דבאת ונוולא ל"ה רבית קצוצה אף שלא הקנה גוף לפירות

בחי' הגר"ח שם פירש לדעת הרמב"ם דטעמא דרבה ב"ר הונא דבההיא דאת ונוולא הוי אבק רבית ואינו יוצא בדיינים, הוא משום דאין הריוח ברור, וזהו מה שאמרו דלא קץ לי', וצ"ל לפ"ז דס"ל דהתירא דאין הריוח ברור הוא אף היכא שלא קנה הגוף לפירות, ואף דבשעה שנוטל הפירות הוי ריוח ברור, מ"מ כיון דבשעה שקצץ ל"ה הריוח ברור ל"ה כקציצה, וכמש"כ הגר"ח בתו"ד די"ל כן, - אך הנה אי"ז מתישב למשמעות ד' הרמב"ם בפי"א ממכירה הי"ב דהך דאת ונוולא איירי בחצר, ובחצר הרי הוי הריוח ברור ואפ"ה ס"ל לרבה ב"ר הונא דל"ה רבית קצוצה.

ובעכצ"ל דטעם הא דס"ל דאי"ז רבית קצוצה, אי"ז משום דאין הריוח ברור, שהרי בחצר הוי הריוח ברור, וגם דכיון דלא קנה הגוף לפירות הרי דאף בשדה חשיב כריוח ברור, אלא הוא משום דלא קץ עמו לאכול פירות לשם רבית, וכמש"כ בפירש"י, ומש"כ הרמב"ם דהא דבמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דאין הריוח ברור, ולא כתב דהוא משום דלא קץ,[[364]](#footnote-365) הוא משום דקי"ל כרבינא דחשיב ואפיק פירי, והרי דאף היכא דלא קץ הוי רבית קצוצה, ובע"כ דהא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דאין הריוח ברור.

## בטעם הא דלא התירו בצד אחד ברבית ובסאה בסאה משום דאין הריוח ברור

בד' המחנ"א בהל' רבית סי"ב מבו' דאף לדעת הסוברים דכל שאין הריוח ברור ל"ה רבית קצוצה, מ"מ בצד אחד ברבית הוי רבית קצוצה, וכ"כ הבית מאיר בסימן קע"ב ס"ד, וכתב דהוא משום דבצד אחד ברבית הרי לצד ההלואה הוי הריוח ודאי, ואין הספק אלא דאפשר דלא יהיו המעות בהלואה, וכל שנתברר דהוו המעות בהלואה, הו"ל רבית קצוצה, ומשא"כ היכא דאף לצד ההלואה אין הרבית ודאית, לא מיקרי קציצה, ואינו אלא אבק רבית, אך בהגהת בן המחנ"א שם נראה דס"ל דלדעת הסוברים דכל שאין הריוח ברור ל"ה רבית קצוצה, ה"נ בכל צד אחד ברבית ל"ה רבית קצוצה, וצ"ע.

לעיל ס' ב' אמרו דכל שהלוהו ק' בק' והוקרו, אם בתר בסוף אזלינן הוי רבית דאורייתא, וכ"כ הראשונים שם דהא דסאה בסאה ל"ה רבית דאורייתא הוא משום דאזלינן בתר מעיקרא, והאבי עזרי בפ"י ממלוה הק' דאף אם בתר בסוף אזלינן מ"ט הוי רבית קצוצה, הרי בשעת ההלואה ל"ה ודאי שיוקרו ואין הריוח ברור, ועיי"ש במש"כ בזה, ועמש"נ בזה במ"מ רבית א' דף מס' 11.

ז' סיון פ"ב

דף מס' 19

## סלוקי בלא זוזי

**ס"ז א'** **- אכל שיעור זוזי מסלקינן לי' אכל טפי וכו' ולא מחשבינן משטרא לשטרא,** הריטב"א הק' דמ"ש דאם אכל שיעור זוזי מסלקינן לי' ואינו גובה את הקרן, ומ"מ אם אכל טפי לא מחשבינן משטרא לשטרא,[[365]](#footnote-366) וכתב דעיקר טעמא דרבא הוא משום דכל שאכל סתם מחשבין כל מה שאכל מן הקרן, וע"כ לא מחשבינן משטרא לשטרא, דודאי דלא אכל כנגד החוב האחר, והיינו דמודה רבא דאם אכל להדיא משום זכותו בפירות לא מסלקינן לי' בלא זוזי, וכל הא דס"ל דמסלקינן לי' בלא זוזי הוא משום דאכל סתם ומצינו לחשוב את כל מה שאכל שהוא כנגד הקרן.[[366]](#footnote-367)

ועיי"ש שכתב לפ"ז דבזה הוא דפליג רב אשי וס"ל דאנן סהדי דפירא אכל, וכיון דכן לא מנכינן לי' מידי, והיינו משום דכל הא דלרבא מסלקינן לי' בלא זוזי הוא משום דאכל סתם ומצינו לחשוב את אכילתו שהיא כנגד הקרן, ובזה פליג רב אשי וס"ל דאנן סהדי דפירא אכל,[[367]](#footnote-368) וכיון שאכל משום זכותו בפירות, לא מסלקינן לי' בלא זוזי, - ולפ"ז נמצא דמודה רבא להא דכל סלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא, אלא דס"ל דמחשבין מה שאכל מן הקרן, וממילא בטל חובו, ורב אשי פליג וס"ל דאנן סהדי דפירא אכל, ותו ממילא אף אין בידו לנכות מחובו, דכל סלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא, - וכ"נ ממש"כ בפירש"י בד"ה כגדולים דרב אשי ס"ל דמתחילת אכילתן אבק רבית הוא, ומשמע דבזה הוא דפליגי רבא ורב אשי, דלרבא תחילת אכילתן ל"ה אבק רבית, ומצינו לחשוב אכילתו כנגד הקרן, ורב אשי ס"ל דמתחילת אכילתן אבק רבית הוא, וכ"נ גם ממש"כ בפירש"י (בד"ה מסלקינן לי') דטעמא דרבא הוא משום דעדיין לא נטל את האבק רבית, ומצי לחשוב את אכילתו שהיא כנגד הקרן.

בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דטעמא דרבא הוא משום דלא ס"ל דכל סלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן בתו"ד (ע"ד הראב"ד) דלדעת רבא בע"כ דאין המשכנתא קנוי' למלוה, דאל"כ הוה חשבינן לה כאפוקי, והיינו דלעולם אכילתו היא משום זכותו בפירות, ואפ"ה מסלקינן לי' בלא זוזי משום דלא חשבינן לה כאפוקי מיני', ואף דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, מ"מ לסלקו מחובו לא חשיב כהוצאה.

והאבנ"ז בסימן קפ"ו סק"ח כתב לפרש בזה דהיינו משום דאין נגמר איסור רבית עד שיגבה גם הקרן, דכ"ז שלא גבה הקרן לא חשיב דנתרבה ממונו ממה שהי' לו קודם הלואה, וכ"ש דלא חשיב שנחסר הלוה, וכשגובה הקרן נעשה האיסור למפרע ואסור לגבותו, וע"כ הוא דמסלקינן לי בלא זוזי שלא יעשה איסור בלקיחת הקרן אחר שכבר אכל הרבית, ומה"ט הוא דלא מחשבינן משטרא לשטרא, דגביית החוב האחר לא שייכא כלל להאיסור, ורב אשי פליג וס"ל דחשיב החוב בידו במה שמוחזק בשדה וכאילו גבה חובו, וכבר נעשה האיסור בשעה שאכל את הפירות, וע"כ לא מסלקינן לי' בלא זוזי.[[368]](#footnote-369)

**א"ר אשי וכו' אכל שיעור זוזי נמי לא מסלקינן לי' בלא זוזי מ"ט סלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא,** בפירש"י כתב דהייינו דלא מסלקינן לי' עד שיתן לו כל שיעור מעות הלואתו, וכ"כ ש"ר, - אך הרמב"ם בפ"ז ממלוה ה"א כתב דהיינו דאין מסלקין אותו בלא כלום, ושם פ"ו ה"ב כתב בדין הלויני ודור בחצרי דאין מנכין לו הכל אלא כמו שיראו הדיינים, דאם תסלק אותו בלא כלום ה"ז כמו שהוציא אותו בדיינים, והיינו דכל הא דסלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא, הוא רק כשמסלק אותו בלא כלום, אך כל שנותן לו מקצת, לא חשיב כאפוקי מיני', והרשב"א כתב דלפ"ז כל הא דלא מסלקינן לי', הוא רק כשאכל שיעור זוזי, אך אם אכל פחות משיעור מעותיו, מחשבין את מה שאכל ונותן לו המותר ומסלקו, דכיון דאינו מסלקו בלא כלום ל"ה כאפוקי מיני', - ועיי"ש שתמה ע"ז, דכל דמסלקינן לי' בלא כל הדמים ואפי' כשמנכה לו זוז אחד, אתה מוציא ממנו אותו זוז שאתה גורע מחובו ומסלקו בלא אותו זוז, וכ"כ הרשב"א בתשו' ח"ג סימן מ"ג וח"ה סימן קנ"ח, - ועמש"כ האבהא"ז בפ"ו שם בדעת הרמב"ם.

**עבד רב אשי עובדא ביתומים קטנים כגדולים,** הרמב"ן כתב בתו"ד דאף דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, מ"מ כל שאמר הלוה למלה אין רצוני שתאכל עוד פירותי בתורת רבית וכו', שהוא משלם לו, דהואיל ושלא ברצונו אכלן גזל הוא ביד ומוציאין ממנו, וכ"כ עוד מקמאי, ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 16, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מ"ט אף כשאכל של יתומים לא מפקינן מיני', הרי יתמי לאו בני מחילה נינה, והו"ל כמו שאמרו לו שאינם רצונם שיאכל, וכתב די"ל דאיירי כשאכל בחיי אביהן, או דאף אם אכל לאחר מותו, כיון דמשכן לו אביהן אינהו נמי בתנאה דאבוהון קיימי.

## סלוקי בלא זוזי בשאר אבק רבית

הרי"ף לעיל ס"ד ב' כתב בדין הלוהו ודר בחצרו דאבק רבית היא ואינה יוצאה בדיינים, דאף אם תבעו קודם שפרעו לא מחייבינן לי' לנכויי לי' שיעור אגר ביתי', כמו שאמרו הכא דסלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א לעיל שם, והרמב"ן שם האריך הרבה בזה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ב, וכתב דמנכין לו כמו שיראו הדיינים, ונתבאר לעיל, וכ"כ הבעה"מ והרמב"ן לקמן ס"ח ב' בשם הרב אב"ד, - אך הבעה"מ לעיל שם כתב בשם רבינו אפרים שנחלק ע"ז היא דכל הא דסלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא, היינו כשמשכנה אצלו, והסכים לדבריו, וכ"כ הבעה"מ והראב"ד בכתוב שם לקמן שם, והרא"ש בסימן ט"ז, ובתשו' הראב"ד סימן קל"ב.

בטעמא דרבינו אפרים כתב הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ' דהוא משום דשאני במשכנתא דשייכא בתורת זביני דקיימי ברשות המלוה, והרא"ש שם כתב דהיינו משום דבמשכנתא אין בידו לסלקו עד שיביא לו מעותיו, וע"כ הו"ל כמו שגבה חובו, וכל שבא לסלקו בלא מעות הו"ל כמוציא ממנו, אך בהלוהו ודר בחצרו שלא הלוהו על בית זה, ובידו להוציאו מן הבית בלא מעות, לא אמרינן דסלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא, וע"כ מנכין את שכר הדיורין מן החוב, - אך בד' תלמיד הרשב"א בסוגיין ד"ה ממה שאמרנו מבו' דטעם הא דלא אמרו סלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא אלא במשכנתא, הוא משום דבאבק רבית מהני תפיסת הלוה, עמש"נ בזה להלן, וע"כ כל הא דלא מסלקינן לי' בלא זוזי הוא במשכנתא, דכיון דיש להמלוה משכנתא על החוב, ל"ה כתפוס ביד הלוה, אך כל שאין ביד המלוה משכנתא והוי הלוה תפוס בחוב, שפיר מהני תפיסתו, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סט"ו.[[369]](#footnote-370)

הרא"ש לקמן פ"ז סימן י' כתב בהא דמיבע"ל בעושה בגפן זה מהו שיאכל בגפן אחר, דכיון דלא איפשיטא, אי אכיל לא מפקינן מינ' ולא מנכינן לי' מאגרי' דהיינו אפוקי כדאמר לעיל גבי משכנתא, והמחנ"א בהל' רבית סט"ו הק' דהוא דלא כמש"כ בפירקין דכל הא דלא מסלקינן לי' בלא זוזי הוא רק במשכנתא, וצ"ע.

## תפיסה באבק רבית

הרמב"ן כתב בשם הראב"ד, דאף דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, מ"מ אם תפס הלוה אין מוציאין מידו,[[370]](#footnote-371) וכ"כ החינוך בסוף מצוה שמ"ג, ועיי"ש שתמה ע"ז ממה שאמרו הכא דלא מחשבינן משטרא לשטרא, ואם מהני תפיסת הלוה, כ"ש שלא יגבו ממנו את החוב האחר דהוא תפוס בו, דאף דיש ע"ז שטר, הרי קי"ל דשטר העומד לגבות לאו כגבוי דמי, והרשב"א לקמן ס"ח א' והנימו"י לקמן בסוגיין הוסיפו לתמוה ע"ז מהא דקי"ל דאף מסלקינן לי בלא זוזי, אף שהלוה תפוס.[[371]](#footnote-372)

אמנם הנה בד' הראב"ד שהביא השטמ"ק בסוגיין מבו' דהא דלא מחשבינן משטרא לשטרא היינו כשיש לו משכנתא על ב' החובות, ולכאו' היינו דמה"ט הוא דלא מחשבינן אף דמהני תפיסת הלוה, דכיון דיש ביד המלוה משכנתא על חוב זה, לא חשבינן לי' כתפוס ביד הלוה, וכמש"כ הרמב"ן בתו"ד די"ל כן,[[372]](#footnote-373) וכ"ה מבו' בד' תלמיד הרשב"א בסוגיין ד"ה ממה שאמרנו.

ח' סיון פ"ב

דף מס' 20

## משכנתא באתרא דלא מסלקי

**ס"ז ב'** **- האי משכנתא באתרא דמסלקי וכו',** כן גירסת רש"י ודעימי', אך הרמב"ן והריטב"א צידדו דגרסינן האי משכנתא באתרא דלא מסלקי,[[373]](#footnote-374) ובביאור הא דנקט לה באתרא דמסלקי מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דבאתרא דלא מסלקי כל ימי הזמן הוי כמכורה אצלו ובלא נכייתא נמי אכיל, וכ"כ התוס' בד"ה במישלם שניא והרשב"א והרא"ש בסימן ל"ד והפסקי רי"ד והריא"ז בקונט' הראיות בסוגיין ולקמן ע"ג ב' ובפסקיו ה"ב דין י'. - **ב** הרמב"ן כתב דהוא משום דהא דצורבא מרבנן לא ליכול אפי' בנכייתא, הוא רק באתרא דמסלקי, אך באתרא דלא מסלקי אף צורבא מרבנן אכיל בנכייתא. - **ג** הרמב"ן כתב די"ל עוד דאתא לאשמועינן דאף באתרא דמסלקי מותר לאכול בנכייתא. - **ד** הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דרבותא קמ"ל דאף באתרא דמסלקי לא אכיל אלא בנכייתא, וזה לטעמי' דבאתרא דלא מסלקי חמיר טפי משום דקייץ לי'. - **ה** השטמ"ק כתב בשם שיטה דאתי למעוטי אתא דלא מסלקי לעולם במעות אלא בשומת קרקע, דהוי כעין אפותיקי מפורש ועדיפא מיני' ובכה"ג שרי לאכול אף בלא נכייתא, ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה.

בטעמא דרש"י ודעימי' דבאתרא דלא מסלקי שרי אף משכנתא בלא נכייתא, כתב הרמב"ן לעיל בסוגיין דכיון דלא מצי לסלקו עד הזמן, הו"ל כמוכרה מעכשיו וחוזר ולוקחה ממנו לאחר זמן, שהרי היא קנוי' לו קנין הגוף לענין בכורוה ושביעית וכו', וכמו שאמרו לקמן בסוגיין,[[374]](#footnote-375) והפסקי רי"ד הוסיף לפרש דאע"ג דלאחר הזמן מחזיר לו ואי"ז מכר לצמיתות, מ"מ כיון שבאותו הזמן אינו יכול לסלקו הו"ל מכר גמור עד אותו הזמן, והפירות שאוכל לאו בתורת הלואה אוכלן אלא בתורת מכר, ואע"פ שבלשונם הוציאו לשון הלואה שאמר לו הלויני מעות עד ג' שנים, כיון שהמעשה מוכיח שעד ג' שנים אינו יכול לסלקו, מכר הוי גבי דידי' עד ג' שנים, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות דבאתרא דלא מסלקי היא מכורה לו לכל דבר, ומה"ט הוא דבע"ח גובה ממנה וכו'.

אך השטמ"ק בשם שיטה תמה ע"ז, דכיון שהוא מחזיר אותה לו לסוף השנים שפסקו שלא יסלקנו, הרי אין כאן מכר כלל אף ליומו, שהרי הוא מחזיר לו כל מעותיו, ובמה קנה שדה או פירות כל אותם שנים, וכתב די"ל בדוחק דהוי כמוכר וחוזר ולוקח.[[375]](#footnote-376)

הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דאף לדעת רש"י דבאתרא דלא מסלקי שרי אף משכנתא בלא נכייתא, היינו בכרם דאין הריוח ברור, אך בבית דהריוח ברור אסור משכנתא בלא נכייתא אף באתרא ד[לא] מסלקי,[[376]](#footnote-377) - אך בד' הפסקי רי"ד משמע דהוא בכל ענין ואף בבית, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות לקמן ע"ג ב' ובפסקיו שם, וכ"כ הגר"א בסימן קע"ב סק"א בתו"ד בדעת רש"י,[[377]](#footnote-378) וכל מש"כ רש"י לעיל ס"ד ב' דאף משכנתא בנכייתא לא הותרה בבית (ונתבאר להלן), הוא רק באתרא דמסלקי.

הרמב"ן הוכיח דאסר רבא אף באתרא דלא מסלקי, דאל"כ מ"ט לא אשכחן היתר לצורבא מרבנן אלא במשכנתא דסורא, הרי יכול לאכול בנכייתא כשמתנה שלא יסלקנו, - ובישוב דעת רש"י ודעימי' מצינו ב' דרכים, דהרשב"א כתב דאף דמדינא שרי לאכול באתרא דלא מסלקי אף בלא נכייתא, מ"מ כ"ה דצורבא מרבנן לא ניכול אפי' בנכייתא אע"ג דמדינא שרי, ה"נ אסור לצורבא מרבנן לאכול אף באתרא דלא מסלקי ואף בנכייתא, - אך הרא"ש בסימן ל"ד כתב דאה"נ דמשכנתא דלא מסלקי מותרת אף לצורבא מרבנן, וכ"ה מבו' גם בד' התוד"ה במישלם שניא, ומה שאמרו דלא ליכול אלא בקיצותא הוא באתרא דמסלקי, דבאותו מקום אין רגילות לעשות משכנתא בלא סילוק, וע"כ לא משכח התירא אלא בקיצותא.[[378]](#footnote-379)

## טעם הא דמשכנתא בנכייתא ל"ה רבית קצוצה

**לא ניכול אלא בנכייתא,** בטעם הא דמשכנתא בנכייתא ל"ה רבית קצוצה אף שהוא מוכר לו הפירות בזול בעד המתנת מעותיו, מצינו כמה דרכים, **א** לדעת הסוברים דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, ונתבאר בדף מס' 17, י"ל דגם התירא דמשכנתא בנכייתא הוא מה"ט, ול"מ הנכייתא אלא דבכה"ג לא אסרו חכמים.[[379]](#footnote-380) - **ב** בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רי"ג בתחילת דבריו מבו' דעיקר ההיתר בזה הוא משום דאינו דרך הלואה אלא דרך מו"מ ולא אסרה תורה אלא דרך הלואה,[[380]](#footnote-381) ומה"ט אי"ז רבית קצוצה אף היכא דליכא חשש תיוהא,[[381]](#footnote-382) והרשב"א לקמן ק"י א' כתב דהוא משום דבמשכנתא בנכייתא תרתי אית בה מלוה ומכירת פירות באותה נכייתא, ואילו רצה הלוה לפרוע עיקר מלותו תוך זמן המשכונא פורע כחוב דעלמא שאין אכילת הפירות תלוי כלל במלוה, דאל"כ הי' זה אסור משום רבית דשכר מעותיו עומד ונוטל, אלא אינו אוכל אלא מחמת הנכייתא,[[382]](#footnote-383) ועד"ז כתב בחי' הגרע"א לעיל ס"ד ב' דהא דמשכנתא בנכייתא ל"ה רבית קצוצה, הוא משום דאין כאן אגר נטר, די"ל שעושה כן בעד פרוטה ששוכרו ממנו ומקדים לו השכירות. - **ג** בד' הריטב"א לעיל בסוגיין מבו' דהוא משום דקונה פירותיו על הספק, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמשכנתא בנכייתא בבית הוי רבית קצוצה, ונתבאר להלן. - **ד** הפסקי רי"ד לקמן ס"ט ב' כתב דהוא משום דלא הטילו השכר על ההלואה אלא על המכר, וזה כמש"כ שם דמדאורייתא רשאי להלוות לו ע"מ שימכור לו בפחות מדמיו, וכ"כ התורי"ד לעיל ס"ד ב', וכ"כ בתשו' מבי"ט ח"א סימן קט"ז, וכתב דהוא משום דיש בזה להתירא דדרך מקח, ונתבאר בדף מס' 1. - **ה** החדרי דעה בסימן קס"ו ס"ב כתב למש"כ הרשב"א בתשו' ח"ה סימן קס"ה דאם אמר לו כ"ז שמעותיך אצלי חצרי שכורה לך בדינר אי"ז רבית קצוצה ואע"פ שהיא ראוי' להשכירה במנה, לפי שאין כאן קציצה, וגם אין אונאה לשכירות קרקע, ומה"ט הוא דמשכנתא בנכייתא ל"ה רבית קצוצה,[[383]](#footnote-384) וכ"ה מבו' בד' הגל' מהרש"א בסימן קע"ב ס"א.

## טעם התירא דמשכנתא בנכייתא

בטעם הא דמשכנתא בנכייתא מותרת ואי"ז אף אבק רבית, אף דהטעמים שנתבארו לעיל אינם מועילין אלא דאי"ז רבית דאורייתא, מצינו כמה דרכים, ובזה פירשו הראשונים טעם הא דתנן לעיל ס"ד ב' דלא ישכור ממנו בפחות ול"ד למשכנתא בנכייתא דשריא, **א** בפירש"י בסוגיין כתב דהוא משום דנראה כמוכרו לו ויורד בספק דאפי' תלקה ולא יהיו בה פירות ינכה לו אותה קצבה וע"כ אף כשנוטל ממנו יותר לאו רבית היא, וכ"כ בפירש"י לעיל ס"ד ב' ד"ה קמ"ל דהא דשרי הוא משום דזימנין דלא שקיל בי' מידי ואפ"ה מנכי לי' והו"ל קונה את הפירות בנכייתא זו על הספק, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן ס"ח א' ד"ה ה"נ לא שנא, וכ"כ בפי' רשב"ם בב"ב ל"ה ב' ד"ה א"כ דהוא משום דהוא קרוב לשכר וקרוב להפסד שמקבל פירות של כל שנה במנה ואפי' בשנת שדפון שלא יהו שוין פירות השנה דינר, וכ"כ הטור בסימן קע"ב,[[384]](#footnote-385) ואמנם לא נתפרש בדבריהם אם זהו גם טעם הא דאי"ז רבית קצוצה, או דאי"ז הטעם אלא להא דלא אסרו בזה חכמים, אך הא דאי"ז רבית קצוצה הוא מהטעמים דלעיל, ובפירש"י לעיל שם כתב דמה"ט לא הותרה משכנתא בנכייתא אלא בשדה ולא בבית, וזהו דתנן התם דלא ישכור ממנו בפחות ול"ד למשכנתא בנכייתא דשריא.

**ב** בד' הרשב"א לעיל שם משמע שפירש בד' רש"י, דעיקר התירא דמשכנתא בנכייתא אי"ז משום דספק שמא לא יהיו בה פירות, אלא הוא היתר בפנ"ע, דמצינו לחשוב דאוזולי מוזיל לי',[[385]](#footnote-386) והא דלא ישכור ממנו בפחות, הוא משום דלא התירו משכנתא בנכייתא אלא בשדה דאף בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה משום דאין הריוח ברור, אך בבית דאף בלא נכייתא הוי רבית קצוצה, לא התירו בנכייתא,[[386]](#footnote-387) וכ"נ בתשו' הרשב"א החדשות סימן פ"ג דהתירא דנכייתא הוא משום דשכירות היא ובשכירותו משתמש בהן.

**ג** התוס' לעיל שם ד"ה ולא ישכור כתבו בשם ר"ת והוא בספה"י סימן תקצ"ב דהתירא דמשכנתא בנכייתא הוא משום דאין מפסיד בעל שדה ובעל חצר דבלא"ה לא יוכל להשכירו לאחרים שזה מחזיק בו במשכון,[[387]](#footnote-388) וי"ל דגם הא דאי"ז רבית קצוצה הוא מה"ט, והיראים בסימן קי"ח והרא"ש בסימן ט"ז הוסיפו לפרש דכיון דבלא"ה אינה ברשותו להשכירה לאחרים, ע"כ אין לאסור בנכייתא, שהרי כל מה שהמלוה נותן לו בשכרה ריוח הוא הן רב הן מעט, והא דלא ישכור ממנו בפחות הוא כשלא הלוהו על חצר זו.

**ד** התוס' שם כתבו דהוא משום דבמשכנתא הוי כמו שהשדה בידו בתורת מכר כל אותן השנים וחזינן לה כזביני, וע"כ לי"ב משום רבית, והא דלא ישכור ממנו בפחות הוא כשלא הלוהו על חצר זו ול"ה כמכר, - ובד' התוס' הרא"ש שם מבו' דגם הא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא מכח ה"ט דמשכנתא הויא כעין מכר, וכן מצינו בד' עוד מקמאי, ונתבאר בדף מס' 17.[[388]](#footnote-389)

**ה** הרמב"ן לעיל שם כתב דהוא משום דנותן לו הדמים בעד המשכנתא ובין שהיא עושה פירות ובין שאינה עושה פירות מנכה לו וכל חובו כלה באותה נכייתא, וע"כ דמי למה ששדי עושה מכור לך דשרי,[[389]](#footnote-390) ומשא"כ כשמשכיר לו חצרו בפחות דהקרן שלו קיים בחובו, והוא משכיר לו חצרו בפחות ופורע מכיסו ואין מעותיו כלין כאן, והריטב"א שם הוסיף לפרש דהיינו דבמשכנתא בנכייתא כיון דאפשר דכל חובו כלה באותה נכייתא, חשיב כעין מכירה לפירות,[[390]](#footnote-391) ומשא"כ כשמשכיר לו חצרו בפחות שהחוב קיים והוא שוכר ממנו בפחות במעות אחרות והו"ל רבית גמורה.

בעיקר משה"ק רש"י ודעימי' בהא דלא ישכור ממנו בפחות דמ"ש ממשכנתא בנכייתא דשריא, מצינו עוד דרכים בד' הראשונים, דהרמב"ן לעיל שם כתב בשם י"מ דהא דלא ישכור ממנו בפחות היינו שלא יאמר לו דור בחצרי במחצית שכר,[[391]](#footnote-392) והיינו דהא דמשכנתא בנכייתא שריא הוא משום דמצינו לחשוב דזהו דמי הפירות, אך כל שאומר להדיא שידור במחצית שכר אסור, ועיי"ש שתמה ע"ז, - והביא עוד מש"כ הר"א אב"ד בשם הרי"ף דלא הותרה משכנתא בנכייתא אלא כשאמר לו כן בשעת מתן מעות הריני אוכל פירות קרקע זו בנכייתא, דבכה"ג הו"ל כלוקח ואוזולי אוזי גבי', ומשא"כ כשהלוהו ואח"כ השכיר לו בפחות, הרי בשעה זו לא נתן לו כלום ואינו קונה את הפירות, וע"כ מיחזי כרבית, והרמב"ן שם תמה ע"ז, וכתב לפרש לד' הרי"ף כדבריו, עיי"ש.

## משכנתא בנכייתא בבית

לדעת רש"י לעיל ס"ד ב' לא הותרה משכנתא בנכייתא אלא בשדה דאיכא חשש תיוהא, אך בבית אסור, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז, והסמ"ג לאוין קצ"א, והפסקי רי"ד והריטב"א לקמן ס"ז ב', והריא"ז בקונט' הראיות בסוגיין ובפסקיו בפירקין ה"ה דין כ"א,[[392]](#footnote-393) - אך בספה"י לר"ת סימן תקצ"ב כתב דאף בחצר איכא למיחש לנפילה או לשריפה, וכ"כ התוס' לעיל שם בשם ר"ת ור"י דמשכנתא בנכייתא מותרת אף בבית, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והנימו"י שם, וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ב ס"א.

הגרע"א בגהש"ס ובחי' לעיל שם תמה במש"כ התוס' דבבית איכא חשש תיוהא אם יפול הבית או ישרף, שהרי אף אם יפול לא יהא הנכייתא אלא לפי ערך שדר בו,[[393]](#footnote-394) ועיי"ש שכתב לדון דנכייתא שאני ואף אם יפול מנכה לו כל שיעור הנכייתא ול"ד לשוכר בית משום דסתמא דנכייתא הוא בין יפול בין לא יפול, אך הק' דא"כ מתישב עיקר תירוצו של רש"י, דאף דמשכנתא דנכייתא שרי אף בבית משום דזימנין דלא שקיל מידי ואפ"ה ינכה לו, מ"מ אסור לשכור ממנו בפחות, דבשכירות ליכא פסידא לעולם, דאם יפול הבית אינו נותן לו השכר עד שיפול, - וי"ל דדעת התוס' הוא כמש"כ הריטב"א לקמן ק"ג א' בשם הרא"ה דאף אם נפל הבית חייב ליתן לו השכר, דהו"ל כלוקח בית ונפל קודם שנתן לו דמיו, והחוו"ד בסימן קע"ב סק"ד כתב לישב עוד לדעת הסוברים דכל שהקדים לו שכרו אינו חייב להחזיר כשאירע אונס,[[394]](#footnote-395) - אך לא נתישבו בזה ד' הרמב"ן לעיל שם שכתב דכל הא דבבית ליכא חשש תיוהא הוא משום דאין הבתים מצויין ליפול, אף שכתב לקמן ק"ג א' דבשוכר בית ונפל אינו נותן לו שכרו, והריטב"א שם כתב לדעתו דאף אם נתן מחזירין לו.[[395]](#footnote-396)

הטור בסימן קע"ב כתב דאף לדעת ר"ת אם כותב לו אחריות על שאר נכסיו אסור שאם יפול הבית או ישרף מיד יפרע משאר נכסיו ונמצא שאין כאן הפסד,[[396]](#footnote-397) ומבו' בדבריו דאף דר"ת גופי' פירש דטעם התירא דמשכנתא בנכייתא הוא משום דאין מפסיד בעל שדה ובעל חצר, לא סגי בטעם זה בפנ"ע להתיר, ולא הותר אלא במקום דאיכא חשש תיוהא, וע"כ הוא דכל שכתב לו אחריות וכו' וליכא חשש פסידא אסור.

## לדעת הסוברים דלא הותרה משכנתא בנכייתא בבית אם הוי רבית קצוצה

הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז כתב דאף דבחצר לא הותרה משכנתא בנכייתא, מ"מ אי"ז אלא אבק רבית,[[397]](#footnote-398) וכ"כ הרמב"ן לעיל ס"ד ב' ובתשו' הרא"ש כלל י"ג סימן י' לדעת רש"י, וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן ס"ט ב' והריא"ז בקונט' הראיות לעיל בסוגיין ובפסקיו בפירקין ה"ה דין כ"א, - אך הריטב"א לעיל בסוגיין תמה ע"ז דאם מהני נכייתא בבית הדין נותן שיהא מותר לכתחילה, ואם ל"מ הרי הו"ל רבית קצוצה בהלואה, ועיי"ש שכתב כן דמשכנתא דבית אפי' בנכייתא הויא רבית קצוצה, וכ"ה מבו' בד התוס' לקמן ע' ב' ד"ה אין מקבלין דלדעת רש"י הו"ל רבית קצוצה, עיי"ש.

ופלוגתא זו תליא בטעם הא דמשכנתא בנכייתא ל"ה רבית קצוצה, דהריטב"א ס"ל דהוא משום דקונה הפירות על הספק, וע"כ הוא דבבית דליכא חשש תיוהא הוי רבית קצוצה, אך הרמב"ם ודעימי' ס"ל דהא דל"ה רבית קצוצה הוא מטעמי אחריני, ונתבאר לעיל, וע"כ אף בבית דליכא חשש תיוהא אי"ז אלא אבק רבית.

## משכנתא כשהוא משלם לו בעד הפירות ואינו מנכה לו מן החוב

למש"כ הרמב"ן דהתירא דמשכנתא בנכייתא הוא משום דמעותיו על אותם משכנתא הם וכו' ואפשר שכל חובו כלה באותו משכנתא, לא הותרה משכנתא בנכייתא היכא שמנכה לו מחובו, אך כל שהוא פורע מכיסו ממקום אחר אסור, וכ"ה מבו' בד' הנימו"י שם, וכ"כ החדרי דעה בסימן קע"ב ס"א לדקדק מד' הטור שם, וכ"כ החוו"ד שם סק"ג, - אך החדרי דעה שם כתב דמד' הרמ"א שהשמיט לזה משמע דאף כשהוא פורע מכיסו שרי, ועיי"ש שכתב דהוא משום דלדעת ש"ר שכתבו לישב לההיא דלא ישכור ממנו בפחות בע"א, מבו' דהתירא דמשכנתא בנכייתא הוא אף כשהוא פורע מכיסו.

י' סיון פ"ב

דף מס' 21

## משכנתא בנכייתא לצורבא מרבנן

**ס"ז ב'** **-** **וצורבא מרבנן אפי' בנכייתא לא ליכול,** בפירש"י כתב דהיינו משום דצריך שצריך לישר דרכיו ולהתקדש אף במותר לו פן ילמדו ממנו לזלזל באיסור, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ה דין י"ט, - אך בתו"ד הרמב"ן מבו' דהוא משום דאיכא מאן דאסר אף בנכייתא, ואף רבא דשרי מ"מ חשש לה ואמר דצורבא מרבנן לא ניכול, והיינו דאף דס"ל דמן הדין שרי, מ"מ יש בזה סרך רבית וצורבא מרבנן יש לו להחמיר בכך, וכ"נ בד' ש"ר בסוגיין.[[398]](#footnote-399)

## משכנתא בקיצותא

**בקיצותא וכו' דא"ל עד ה' שנים אכילנא לה בלא נכייתא מכאן ואילך שיימנא לך כולהו פירי,** הרמב"ן כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דכל דשיים לי' כולהו פירי מכאן ואילך כמאן דמנכה לי' פלגא דמי, - והריטב"א עמד בזה דמ"ט שרי טפי ממשכנתא דנכייתא, הרי אדרבה גרע טפי, וכתב דהוא משום דכן דרך אריסין שזה אוכל ה' שנים וזה אוכל ה' שנים, וכ"נ בד' הר"ן.

הרמב"ן כתב דאין להתיר בזה אלא באתרא דלא מסלקי, דבאתרא דמסלקי מה מהני הא דשיים לי' מה' שנים ואילך, הרי בידו לסלק בתוך ה' שנים ונמצא דאכל ה' שנים בלא נכייתא, ואף אם לא סילקו, מ"מ כיון שבידו לסלקו נמצא דאכילתו ה' שנים הויא בלא נכייתא, וכ"כ הרשב"א והר"ן,[[399]](#footnote-400) והריטב"א כתב כן מטעם אחר, דלמש"כ דהא דשרי הוא משום דכ"ה דרך אריסין, היינו רק באתרא דלא מסלקי דדמי לאריס.

אך הרמב"ן שם כתב בשם ר"ח דהתירא דקיצותא הוא באתרא דמסלקי, וכ"ה לדעת התוס' והרא"ש דבאתרא דלא מסלקי שרי אף משכנתא בלא נכייתא ואף לצורבא מרבנן, ובע"כ דהתירא דקיצותא הוא אף באתרא דמסלקי.

**איכא דאמרי כל בלא נכייתא אסור,** הריטב"א כתב דהיינו אף לאינש דעלמא דמותר לאכול בנכייתא,[[400]](#footnote-401) משום דמתחילה הוא אוכל בלא נכייתא ונוטל הודאי מפני השומא דלקמן דאפשר דלא אתי.[[401]](#footnote-402)

**ה"ד קיצותא דא"ל עד ה' שנים אכילנא בנכייתא מכאן ואילך שיימנא לך כולהו פירי,** הריטב"א כתב די"מ דבכה"ג שרי אף במשכנתא דבית, ונחלק ע"ז, דלא הותר קיצותא בכה"ג אלא משום דמדינא שרי אף בנכייתא לחוד, ואף דלצורבא מרבנן אסור, מ"מ התירו ע"י קיצותא, אך במשכנתא דבית דאסורה אף בנכייתא, דמי להא דאסרינן כשאוכל ה' שנים ראשונות בלא נכייתא, משום דבה' שנים אלו אכל באיסור.[[402]](#footnote-403)

## משכנתא דסורא

**שרי כי משכנתא דסורא דכתבי בה הכי במשלם שניא אילין תיפוק ארעא דא בלא כסף,** נחלקו הראשונים אם התירא דמשכנתא דסורא הוא אף באתרא דמסלקי, ונחלקו עוד בטעם הא דשרי טפי ממשכנתא דנכייתא, **א** התוס' כתבו דשרי אף באתרא דמסלקי, והא דשרי טפי ממשכנתא בנכייתא, הוא משום דכשמפרש במשלם שניא וכו' לא מיחזי כהלואה אלא כלוקח ממנו פירות של השנים הללו באותן דמים,[[403]](#footnote-404) ומשא"כ כשאינו כותב לו כן אלא מנכה כל שנה ושנה בפנ"ע נראה כאילו מוזיל פירות אותה שנה בשכר מותר המלוה,[[404]](#footnote-405) וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ד.[[405]](#footnote-406) - **ב** הרמב"ן כתב בשם הר"י אלברגלוני דהוא משום דלא מסלקי מינה עד משלם ההוא יומא ונפקא בלא כסף ואין כאן הלואה כלל אלא שכירות בעלמא היא, וכתב כן בדעת הר"ח והרי"ף, וכ"כ הר"ן בשם י"א, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן בסוגיין,[[406]](#footnote-407) וכ"כ המ"מ בפ"ו ממלוה ה"ח בדעת הראב"ד שם. - **ג** הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז כתב דשרי אף כשהתנו שיהא יכול לסלקו בתוך הזמן, משום דכל תנאי שבשכירות קיים, והר"ן והנימו"י כתבו דהיינו משום דאף דהלוה יכול לסלק את המלוה, מ"מ כיון דהמלוה אינו יכול לכפות את הלוה לפרוע לו חובו, ע"כ הו"ל זביני ולאו הלואה, ול"ד לשאר משכנתא דבסוף הזמן נפרע המלוה מן הלוה, וכ"כ הרמב"ן דהוא משום דאין המלוה יכול לכופו לפרוע לו חובו לא מזו ולא משאר נכסים, ועוד דאין אחריות המלוה עליו ואף אם שטפה נהר אינו נוטל כלום אלא פירות שהיא עושה, ול"ד למשכנתא סתם שהאחריות עליו ואם רצה תובע חובו ממנו ואם שטפה נהר גובה משאר נכסים.[[407]](#footnote-408) - **ד** בד' הר"מ הנשיא שהביא הרמב"ן מבו' דאיירי אף באתרא דמסלקי, וכתב לפ"ז דלא אסרו במשכנתא בנכייתא אלא כשמנכה לו דינר או סלע כשבא לפרעו ויוצאת המשכנתא מתחת ידו, אך כל שמנכה דבר מועט בכל שנה ושנה שרי דדמי למשכנתא דסורא, כיון דאפשר שיכלה חובו בנכייתא זו.

בד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות י"ח מבו' שנסתפק בדין משכנתא דסורא אם אסור הלוה ליתן לו רבית אחרת, ולא הותר אלא אכילת הפירות עצמם, או דלא חשבינן לה כלל כהלואה ואף אם נותן לו רבית אחרת שרי, עיי"ש במש"כ לדון אם מותר שיתן הלוה מס על הקרקע למלך.

## משכנתא דנכייתא כשמנכה לו דבר קצוב בכל שנה

בד' התוס' וש"ר מבו' דפליגי ע"ד הר"מ הנשיא וס"ל דדין משכנתא בנכייתא הוא אף כשמנכה לו דבר קצוב בכל שנה, אף דאפשר שיכלה חובו במשכנתא זו, ול"ד למשכנתא דסורא דשריא, וכנ"ל, - והרמב"ן תמה ע"ד ע"ד הר"מ הנשיא ממה שאמרו לקמן בסוגיין דמאן דשרי בנכייתא הוא דומיא דשדה אחוזה ומאן דאסר הוא משום דהתם לאו הלואה אך הלואה, והרי דהא דאסרינן הוא אף דומיא דשדה אחוזה דמנכה לו סלע ופונדיון, וכן הק' הריטב"א והר"ן ובחי' המיוחסים להריטב"א,[[408]](#footnote-409) והריטב"א הק' עוד, דבכה"ג דאנו קובעין זמן לפורעו עד זמן שלא יכלה אפי' אחד מק' מן החוב, היאך נדון בו דנפקא בלא כסף.[[409]](#footnote-410)

הרמב"ן הק' דמ"ט באמת נחלקו בדין משכנתא דנכייתא, הרי דרך מקח בכך הוא, ודמי למה שעזי חולבות מכור לך ומה ששדי עושה מכור לך מדשרי, אע"פ שהוא מקדים לו מעות, וכתב דשאני במשכנתא דכיון שהלוהו אסור דמחזי כרבית, שהרי המעות הנותרים עליו במלוה, ומשא"כ התם שכל מה שנתן על פירותיו נתן ואינו חייב אלא להעמיד לו מקח,[[410]](#footnote-411) וכתב די"ל עוד דהא דשרי התם הוא משום דאפשר דהוי בי' תיוהא, ומשא"כ הכא דליכא חשש תיוהא, כיון שהנכייתא דבר מועט הוא, וכתב ע"ז דאי"ז מחוור, - ואמנם בטעמא דמאן דשרי במשכנתא בנכייתא, כתב הרמב"ן לעיל ס"ד ב' דהוא משום דדמי למה ששדי עושה מכור לך דשרי, וצ"ל דאף בגונא דא"א שיכלה כל חובו בנכייתא זו ונמצא דהמעות הנותרים עליו במלוה, מ"מ לא חשבינן דהנכייתא היא בעד ההלואה, אלא הוי זה כמקח גמור שניתנו המעות בעד הפירות.[[411]](#footnote-412)

התוס' לעיל ס"ד א' ד"ה מה שעזי חולבות הק' למאן דאסר בפרדיסא דמ"ש ממשכנתא דסורא דשרי לכו"ע, והרשב"א לקמן ע"ג א' הק' בשם הראב"ד דמ"ש ממשכנתא דנכייתא דשרי, וכן הק' הריטב"א שם, ומצינו בזה כמה דרכים, ונתבאר במ"מ רבית דף מס' 37.

## גדר קנין המשכנתא באתרא דמסלקי ובאתרא דלא מסלקי

**האי משכנתא באתרא דמסלקי וכו' ובאתרא דלא מסלקי וכו',** בפירש"י כתב דטעם הא דשאני דין אתרא דלא מסלקי מדין אתרא דמסלקי, הוא משום דבאתרא דמסלקי הוי מלוה בעלמא דאין השדה לפניו אלא לשעבוד פירות, ומשא"כ באתרא דלא מסלקי דמכר הוא אצלו, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז בקונט' הראיות.

בד' הרמב"ן וש"ר לקמן בסוגיין מבו' דאף באתרא דלא מסלקי דחשבינן דהקרקע קנוי' לו, מ"מ אם מחל על עיקר המלוה, בטל קנין המשכנתא, וכ"כ הר"ן בגיטין ל"ז א',[[412]](#footnote-413) וכתב דל"ד למלוה שיש עלי' משכון דל"מ בה מחילה, משום דבע"ח קונה משכון, והו"ל כדבר שגופו קנוי דל"מ בו מחילה, ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן י"ד הוסיף לפרש דהוא משום דאינו מוחל את הקרקע הממושכנת שהיא קנוי' לו אלא מוחל המלוה שיש לו עליו ומעות אין כאן משכונה אין כאן, וכתב לדמותו למה שאמרו בקידושין ט"ז א' דהא דל"מ מחילה בעבד עברי הוא משום דגופו קנוי, אך אם ל"ה גופו קנוי הי' מועיל בזה מחילה,[[413]](#footnote-414) ועיי"ש במה שהוסיף לפרש בזה,[[414]](#footnote-415) ומבו' דאף באתרא דלא מסלקי אין לו קנין בפנ"ע בקרקע, אלא כל קנינו בקרקע הוא כנגד חובו,[[415]](#footnote-416) וע"כ כל שמחל על החוב בטל קנין המשכנתא.

וכ"ה מבו' ממש"כ הב"ח בחו"מ סימן ע"ב סק"ל בדין משכנתא באתרא דלא מסלקי ביד הגר ומת הגר תוך הזמן, דהמחזיק בו לא עשה ולא כלום, דכיון דיכול לסלקו בסוף הזמן אין לגר על קרקע זו אלא שעבוד בעלמא וכשמת פקע שעבודו, וכן הסכים הש"ך שם ס"ק קנ"א.

אך בד' הפסקי רי"ד לעיל בסוגיין משמע טפי דבאתרא דלא מסלקי הוי מכר גמור עד אותו הזמן, עיי"ש, וזהו שהוצרך לפרש דאע"פ שבלשונם הוציאו לשון הלואה, מ"מ כיון שהמעשה מוכיח שעד ג' שנים אינו יכול לסלקו הוי מכר עד ג' שנים,[[416]](#footnote-417) וכ"ה מבו' ממש"כ השה"ג בפ' חזקת ל. מדפי הרי"ף דמשכנתא באתרא דלא מסלקי שביד הגר ומת הגר, כיון דהויא הקרקע כמכורה בידו, אף כשמת לא פקע השעבוד, וכל הקודם בו זכה, והביאו הש"ך שם.

הפסקי רי"ד שם כתב דאין מקום לאסור משום רבית במשכנתא באתרא דלא מסלקי, משום דהוי מכר גמור בתוך הזמן, עיי"ש, וזה לטעמי' דהוי מכר גמור עד אותו הזמן, ואחר הזמן בטל המכר, - אך דעת כמה מקמאי דמשכנתא בלא נכייתא בבית הויא רבית קצוצה אף באתרא דלא מסלקי, ונתבאר בדף מס' 18, ומבו' דלא חשבינן לה כמכר גמור, וזה מתפרש כנ"ל דהו"ל הלואה, אלא שהקרקע קנוי' לו כנגד חובו, וע"כ שפיר י"ל דיש בזה משום רבית.[[417]](#footnote-418)

הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דאע"ג דבחוב דעלמא אם זרק הלוה חובו למלוה בידו וכו' נפטר מחובו, מ"מ אם עשה כן במשכנתא באתרא דלא מסלקי לא הפסיד המלוה פירותיו עד זמנו, דאל"כ הו"ל כולהו אתרא דמסלקי שיזרוק לו חובו בע"כ, ולא נתפרש בדבריו אם היינו דבאתרא דלא מסלקי אין בידו לפרוע החוב תוך הזמן, וע"כ הוא דלא הפסיד המלוה פירותיו עד זמנו, או היינו דאף דנפרע החוב, מ"מ לא פקע קנינו של המלוה בפירות, ול"ד למחילה, וצ"ב.[[418]](#footnote-419)

והבעה"ת בשער ל' ח"ב אות ב' כתב דבמשכנתא באתרא דלא מסלקי לא מצי הלוה לפרוע החוב בתוך הזמן,[[419]](#footnote-420) משום דהוי כמי שלקח הפירות עד הזמן וע"כ אינו מקבל ממנו אא"כ מניח לו הפירות לאכול, והביא שם מש"כ הרמב"ן בתשו' דהא דלא מצי לפרוע בתוך הזמן, הוא משום דזמן תרוייהו קבעי לי', וע"כ אין זה תובע ולא זה פורע עד משלם זימני', וכתב דהוא משום דהוי משכנתא דקא אכיל מינה פירי וכלוקח פירות עד הזמן דאמי, וצ"ב, דבתחילת דבריו מבו' דהא דל"מ לפרוע בתוך הזמן הוא משום דקביעות הזמן היא גם לטובת המלוה, ובסו"ד מבו' דהוא משום דהוי כלוקח פירות עד הזמן.[[420]](#footnote-421)

בתשו' הרמב"ן שם כתב דהמלוה לחבירו וקבע לו זמן יכול הלוה לפרוע בתוך הזמן בע"כ של המלוה, והוכיח כן ממשכנתא באתרא דמסלקי, דאף דהלוהו על שדהו לזמן קצוב, מ"מ יכול הלוה לסלקו בתוך הזמן, והיינו משום דקביעות הזמן היא רק לענין שאין המלוה יכול לתבעו בתוך הזמן, אך הלוה רשאי לפרעו בתוך הזמן, ועיי"ש שכתב דאף דאתרא דלא מסלקי פליגי ע"ז וס"ל דזמן תרוייהו קבעי לי' ואי"ז תובע ולא זה פורע עד סוף הזמן, כ"ז הוא במשכנתא שאוכל ממנה פירות דהו"ל כלוקח פירות עד הזמן, אך בבע"ח כו"ע מודו שפורע בתוך זמנו,[[421]](#footnote-422) והביאו הר"ן בכתובות פ"א ב', - ונתחדש בדבריו דחילוק המנהגים בין אתרא דמסלקי לאתרא דלא מסלקי, הוא בפירוש קביעות הזמן, אם קביעות הזמן היא לטובת הלוה שאין המלוה יכול לתבעו בתוך הזמן, או דקביעות הזמן היא לטובת שניהם ואף אין הלוה יכול לפרעו בתוך הזמן,[[422]](#footnote-423) וזהו שכתב בסו"ד דהיכא דליכא מנהגא הלכתא כאתרא דמסלקי, והרי דנחלקו המקומות בפירוש קביעות הזמן, וכל דליכא מנהג הלכתא כאתרא דמסלקי, ואין קביעות הזמן אלא לטובת הלוה.

הרמב"ן בקו"א בכתובות נ"ט א' כתב דשכירות ושאלה וה"ה למשכנתא באתרא דלא מסלקא, גופא קני לי' למילתי' ויכול למכור זכותו וקונין ממנו בכסף בשטר ובחזקה, דהא קרינא בי' ביתו שלו לענין הקדש, ומבו' דרק באתרא דלא מלסקי הוא דיכול למכור זכותו, אך באתרא דמסלקי, לא קרינא בי' ביתו שלו, ואינו יכול למכור זכותו, וכ"נ להדיא בתשו' הרשב"א בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ר"ט, עיי"ש שכתב דמשכנתא באתרא דלא מסלקי כיון שהיא קנוי' למלוה, חשבינן לה כביתו, והוכיח כן מהא דאדם מקדיש שדה מקנה אף בזמן שהיובל נוהג, והרי דחשבינן לה כשלו, ומשמע דבאתרא דמסלקי לא חשבינן לה כשלו, ואינו יכול להקדישה, - אך בתשו' הרשב"א ח"ז סימן ש"פ דמי שיש בידו קרקע במשכונא יכול לאסרה בקונם, דאדם אוסר פירותיו על חבירו, ואף באתרא דמסלקי, דמ"מ עד שיסתלק פירות המשכונה שלו הן ויכול לאסרן, וצ"ע.

י"ג סיון פ"ב

דף מס' 22

**ס"ז ב'** **- האי משכנתא באתרא דמסלקי,** נחלקו הראשונים היאך איירי, **א** לדעת הסוברים דמשכנתא בנכייתא מותרת אף באתרא דמסלקי, ויתבאר בעזה"י במקומו, איירי במשכנתא בנכייתא. - **ב** הרי"ף כתב דאף דמשכנתא בנכייתא אסורה, איירי הכא בכה"ג, וקמ"ל דאם עבר ועשה הוי הדין כן, והרמב"ן לעיל בסוגיין כתב דאפשר דכיון שאין בנ"א נזהרים בכך הוצרכו חכמים לדון בזה. - **ג** הרמב"ן שם כתב די"ל דמשכח"ל בהיתר כגון ששם את כל הפירות בשעת ההלואה, שאמר לו כ"ז שתמשך משכונה זו בידך תהא אוכל פירות ומנכה מחובך כו"כ, והוא שיעור בינוני למוכר פירות שדה כעין זו קודם שבאו לעולם בין עשתה פירות ובין לא עשה דליכא שכר מעותיו, וגם משכח"ל כששם את כל הפירות למחצה שליש ורביע והוא עובד ואוכל כשאר אריסי העיר. - **ד** הרמב"ן בתו"ד כתב דלדעת הסוברים דהתירא דמשכנתא דסורא הוא אף באתרא דמסלקי, מיתוקמא שמעתתא דהכא במשכנתא דסורא.[[423]](#footnote-424)

## גביית בע"ח ממשכנתא

**אין בע"ח גובה ממנה,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין לאביהם בגופה של קרקע כלום ומטלטלי בעלמא נינהו ומטלטלי דיתמי לבע"ח לא משתעבדי, והשטמ"ק כתב בשם הראב"ד דקאי גם על גוף המלוה, דאין הבע"ח גובה ממנה.[[424]](#footnote-425)

וצ"ל דלא איירי כשכבר פרע בעל המשכנתא את חובו, דבכה"ג הרי דממ"נ, אם פרע בקרקע, הרי דאף באתרא דמסלקי בע"ח גובה ממנה, דיתומים שגבו קרקע בחובת אביהן בע"ח גובה אותה מהן, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין בשם הראב"ד, ואם פרע במטלטלין, הרי דאף באתרא דלא מסלקי אין בע"ח גובה,[[425]](#footnote-426) - אלא איירי בעוד המשכנתא קיימת, ובכה"ג הוא דמפלגינן דבאתרא דמסלקי אין בע"ח גובה, משום דהו"ל כמטלטלי דיתמי, ובאתרא דלא מסלקי כיון דהקרקע קנוי' לו כנגד חובו, ע"כ בע"ח גובה ממנה,[[426]](#footnote-427) וכ"ה מבו' בחי' המיוחסים להריטב"א דאיירי כשבא לגבות מהמשכנתא קודם שפרע את חובו,[[427]](#footnote-428) וכנראה דעי"ז הוא זוכה בגוף החוב, וצ"ע.

## שעבוד ממטלטלי דידי' ודיתמי

\*בפירש"י כתב דהא דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע"ח הוא משום דדין שעבוד נכסים הוא מדין ערב דנכסייהו דבר איניש אינון ערבון בי' דכי אוזפי' עלייהו סמך, אבל מטלטלין אפי' דין ערב ליכא דלאו עלייהו סמיך מלוה הואיל ובידו להצניען ולאבדן, ומבו' דהא דמטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע"ח הוא מדאורייתא, משום דלא סמיך עלייהו ולי"ב דין ערב, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ג ח"ד אות ח' ולמד כן מד' רש"י, וכ"כ הרמב"ם בפי"א ממלוה ה"ז, והרמ"ה בב"ב קע"ו א' אות קמ"ח,[[428]](#footnote-429) והטור בחו"מ סימן ק"ז, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בקידושין י"ג ב', וכ"כ הלבוש שם ס"א, - אך הרשב"א בב"ק י"ד ב' כתב דלמ"ד שעבודא דאורייתא גובין נזקין ובע"ח אף ממטלטלי דיתמי, ורק מדרבנן הוא דלא משתעבדי, וכ"נ בדבריו שם צ"ז א',[[429]](#footnote-430) וכ"כ הלבוש בחו"מ סימן ל"ט ס"א.

\*משמעות ד' רש"י דהא דליכא שעבוד מדאורייתא מן המטלטלין הוא אף מיני' דידי', והא דגובה בע"ח מן המטלטלין הוא משום דמיני' ואפי' מגלימא דעל כתפי', וכ"כ הרמ"ה בב"ב שם דליכא דין ערבות כלל על המטלטלין אלא דמיני' דידי' גבי אף מן המטלטלין משום דמיני' ואפי' מגלימא דעל כתפי', - אף הבעה"ת שם פירש בד' רש"י הכא דמיני' דידי' איכא שעבוד דאורייתא אף על המטלטלין, והיינו דלמש"כ רש"י דהא דגבי ממטלטלין הוא מקרא דהאיש אשר אתה נושה בו, הוי זה דין שעבוד,[[430]](#footnote-431) אלא דהשעבוד דחייל על הנכסים עצמן לגבות מהן אף אחר שיצאו מרשותו מדין ערב הוא רק מקרקעות, וצ"ב.

## אם בכור נוטל פ"ש במשכנתא בגוף המלוה ובפירות המשכנתא

**ואין הבכור נוטל בה פי שנים,** בפירש"י כתב דאתיא כמ"ד דאין בכור נוטל פ"ש במלוה, וע"כ אף דאיכא משכנתא, כיון דהוא אתרא דמסלקי הו"ל כמלוה בעלמא דאין השדה לפניו אלא לשעבוד פירות והו"ל ראוי, ומבו' דמה שאמרו דאין הבכור נוטל פ"ש הוא בגוף המלוה, וכ"ה מבו' בד' הר"י מיגש בב"ב קכ"ה ב', וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן קצ"ח,[[431]](#footnote-432) וכ"כ הטור בחו"מ סימן רע"ח.

אך השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דלא קאי על גוף המלוה, דאף למ"ד דשעבודא לאו דאורייתא מ"מ כל שעשאה לו אפותיקי בשטר מודה דמשעבדא,[[432]](#footnote-433) אלא קאי על הפירות שאוכל במשכנתא זו, דאין הבכור נוטל פ"ש בפירות אלו, משום דהו"ל כשבח נכסים דאין הבכור נוטל בו פ"ש, ומשא"כ באתרא דלא מסלקי דקנוי להם גוף הקרקע לפירות, וע"כ נוטל הבכור בזה פ"ש, והביאו הטור שם.[[433]](#footnote-434)

## טעם הא דשביעית משמטת למשכנתא באתרא דמסלקי ול"ה כמלוה לי' שנים

**ושביעית משמטתה,** הרשב"א הק' דאם איירי בתוך הזמן, הרי אע"ג דהלוה יכול לסלק את המלוה מ"מ המלוה אינו רשאי לכוף את המלוה לפרעו בתוך הזמן, והו"ל כמלוה את חבירו לי' שנים שאין שביעית משמטתו, ואם איירי לאחר הזמן, מ"ט באתרא דלא מסלקי אין שביעית משמטתה, הרי לאחר הזמן הו"ל כאתרא דמסלקי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דאיירי לאחר הזמן, ואפ"ה באתרא דלא מסלקי אין שביעית משמטתה, משום דחשבינן לה כמכר עד שפרע לו מעותיו, ונתבאר להלן. - **ב** הרא"ש בסימן ל"ד כתב דאיירי בתוך הזמן, והוכיח מזה דבאתרא דמסלקי יכול המלוה לכוף ללוה לפדותו בכל עת, דכמו שהלוה יכול לסלק המלוה כך המלוה יכול לומר ללוה פדה משכון שלך, וע"כ קרינן בי' לא יגוש, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א,[[434]](#footnote-435) וכ"כ בתשו' הרמב"ן שהביא הבעה"ת בשער מ"ט ח"ה אות ג',[[435]](#footnote-436) וכ"כ הטור בסימן קע"ב, וכ"ה מבו' בתור"פ לקמן בסוגיין דבאתרא דמסלקי יכול המלוה לכופו לפרוע בתוך הזמן. - **ג** הרמב"ן שם כתב דיש לבע"ד לדחות ולומר, דאף דאין יכול המלוה לכופו לפדות משכונתו, מ"מ כיון דהלוה יכול לסלקו, ומפני שאינו רוצה לפורעו עומד המלוה בקרקע שלו וגובה ואוכל פירות, קרינן בי' לא יגוש, ועמש"כ האו"ש בפ"ז ממלוה ה"ד לפרש בזה. - **ד** הב"י בסימן קע"ב כתב בשם תלמידי הרשב"א דאיירי כשהתנו ביניהם שיהא המלוה יכול לכופו כ"ז שירצה, ומה שאמרו בסתמא דשביעית משמטתה, היינו מצד המשכונא, דאין הקרקע קנוי לו וה"ה כמלוה בעלמא.

הרמב"ן לעיל בסוגיין כתב דיש להעמיד לדינא דהכא במשכנתא דסורא, לדעת הסוברים דדין משכנתא דסורא הוא באתרא דמסלקי, ונתחדש לפ"ז דאף דבמשכנתא דסורא אין אחריות המלוה עליו ואי שטפה נהר אינו נוטל כלום ואינו יכול לכופו לפרוע לו חובו לא מזו ולא משאר נכסים, כמש"כ הרמב"ן שם, מ"מ קרינן בי' לא יגוש ושביעית משמטתו, ולכאו' הוא משום דעיקר דין גביית חוב זה הוא מן המשכנתא עצמה, ושפיר קרינן בה לא יגוש במה שהמשכנתא עומדת לגביית חובו.

## משכנתא דלא מסלקי לאחר הזמן

הרשב"א כתב ע"פ דבריו דדינא דאתרא דלא מסלקי הוא אף אחר הזמן, דחשבינן לה כמכר עד שיפרע לו מעותיו, וכתב לפ"ז דלפ"מ שאמרו לקמן בסוגיין דסתם משכנתא שתא, וא"א לסלקו בתוך שנה, הרי דאף לאחר שנה אין שביעית משמטתה, ומה שאמרו הכא דבאתרא דמסלקי שביעית משמטתה, הוא במקום שנהגו לסלק אף בתוך שנה, וכ"כ הרשב"א בשלהי סוגיין ללמוד מד' הראב"ד, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג (אות כ') בשמו, וכ"כ הרשב"א בב"ב קכ"ה ב', ובתשו' ח"א סימן תתקפ"א וח"ג סימן מ"ג וסימן נ"ד וח"ה סימן ר"ט ומיוחסות סימן כ"ב וסימן ס"ג ובתשו' החדשות סימן ע"ט וסימן פ' וסימן רנ"ה, וכ"כ הר"ן והנימו"י בסוגיין והמ"מ בפ"ז ממלוה ה"ד.

אך מד' ש"ר שכתבו לישב בע"א, מבו' דפליגי ע"ז וס"ל דדין אתרא דלא מסלקי הוא רק בתוך הזמן, אך אחר הזמן שהוא יכול לסלקו דינו כאתרא דמסלקי, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין בתו"ד דעד הזמן שאין בידו לסלקו דינו כדין אתרא דלא מסלקי ואי"ז אלא אבק רבית ומכאן ואילך דינו כדין אתרא דמסלקי והוי רבית קצוצה, וכתב דד"ז א"צ לפנים, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין, וכן צידד בחי' תלמיד הרשב"א, וכ"כ בתשו' הרמב"ן שם דכן הסכימו כל המפרשים, ופירש כן גם בד' הרי"ף בסוגיין, וכ"כ הר"י מיגש בב"ב קכ"ה ב' והביאו הטור בחו"מ סימן רע"ח, וכ"כ רי"ו בנתיב ח' ח"ה בשם תשו' הרי"ף, וכ"ה מבו' בתשו' הרשב"א ח"ה סימן ר' וח"ו סימן רמ"ו, וכ"כ הריב"ש בסימן ש"ה, וכ"כ הגר"א בחו"מ סימן ס"ז סק"ט בדעת הרמב"ם בפ"ז ממלוה ה"ד.

## בהא דחלוק דין משכנתא מדין מלוה על המשכון

בפירש"י כתב דהא דשביעית משמטתה ול"ד למלוה על המשכון דאין שביעית משמטתו, הוא משום דהתם הוא במשכון דמטלטלין דבע"ח קונה משכון והו"ל כגבוי, וכ"כ התוס', וכתבו דאף דאין בע"ח קונה משכון אלא שלא בשעת הלואתו, מ"מ מכח זה אף בשעת הלואה חשיב של אחיך בידך, ואכמ"ל, והיינו דבקרקע ליכא לדינא דבע"ח קונה משכון, וכ"כ הבעה"מ בפסחים ל"א א' ופירש דהוא משום דקרקע בחזקת בעלי' עומדת עד שעת גבייתה ולא שייך למימר בה דר' יצחק, ועד"ז כתב התור"פ בסוגיין דהוא משום דל"מ קנין משכון אלא במטלטלין שיכול להכניסו ברשותו ומשא"כ בקרקע דאינו יכול להכניסו ברשותו ולעולם הוא ברשות בעלים הראשונים, וצ"ב, וכ"כ הש"ך בחו"מ סימן רע"ח סק"ז דבכ"ד מוכח דבמשכנתא דקרקע אין בע"ח קונה משכון אלא שעבודא אית לי' עלה.

אך בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין כתב לדמות הא דמשכנתא באתרא דלא מסלקי אין שביעית משמטתה, להא דמלוה על המשכון אין שביעית משמטתו, ומשמע דדמי קנין משכנתא באתרא דלא מסלקי לקנין משכון, וכ"נ בד' הבעה"ע באות פותיקי סה: לגבי דינא דבר מצרא, ועמש"כ בזה הפנ"י לעיל ס"ו א', וצ"ע.

הריטב"א והר"ן בגיטין ל"ז א' כתבו דבמלוה על המשכון כיון דקני להמשכון מדר' יצחק אם מחל החוב אינו מחול, דדמי לעבד עברי דל"מ בו מחילה משום דגופו קנוי, אך במשכנתא באתרא דלא מסלקי, אע"ג דאינה משמטת, מ"מ מהני מחילה על החוב, דמשכון קרקע אינו קנוי, והך מילתא דבמלוה שיש עלי' משכון ל"מ מחילה, כ"כ גם הבעה"ע באות מחילה (נה.), והריטב"א בקידושין ח' ב' וט"ז א' וי"ט א', ולכאו' מכוון דבריהם דשאני במלוה על המשכון דקנוי לו המשכון לגוביינא, וכמש"כ התורי"ד בקידושין ח' ב' דקנין משכון הוא לגוביינא שרשאי למוכרו ולהיפרע ממעותיו, וע"כ ל"מ בזה מחילה, כיון דפירעון החוב הוא ביד המלוה, ומשא"כ במשכנתא באתרא דלא מסלקי, דקנינו במשכנתא אינו לגבות ממנה את החוב, אלא דכ"ז שלא נפרע החוב קנוי' לו המשכנתא כנגד מעותיו, ע"כ שפיר מהני בזה מחילה על החוב עצמו שאינו ביד המלוה.

אך בתשו' הרשב"א ח"ג סימן י"ד וסימן שנ"ד כתב דאף דמלוה על המשכון אין שביעית משמטתו, ודאי דמהני ע"ז מחילה, וכתב עפי"ז דה"נ במשכנתא באתרא דלא מסלקי מהני מחילה על החוב, אף דאין שביעית משמטתו, והך מילתא דמהני מחילה במלוה על המשכון, כ"כ המרדכי בסנהדרין סימן תרפ"א בשם המהר"ם מר"ב, וכן פסק הרמ"א בחו"מ סימן רמ"א ס"ב, (ועמש"כ בזה הקצוה"ח שם סק"ב).

הבעה"ת בשער נ"א ח"ד אות ו' ז' כתב דמלוה שיש עלי' משכון נקנית במסירת המשכון, אף בלא כתיבה ומסירה, אך משכנתא דקרקע אינה נקנית בלא כתיבה, ודעת המורים דהיא נקנית בכתיבה בלא מסירה כיון שירד והחזיק בקרקע וזה כתב לו שיזכה בו וכל שעבודו שיש לו לאותה משכונה,[[436]](#footnote-437) ודעת הר"י מיגש דכיון דלסלוקי בזוזי קאי דינה ככל מלוה, ולא מקניא אלא בכתיבה ומסירה, וכ"כ השו"ע בחו"מ סימן ס"ו ס"ח, ועמש"כ בזה הגר"א שם סקכ"ו וסקכ"ז, והנתיה"מ שם סקי"ב.

הבעה"ת שם ח"ו אות ג' כתב דהמוכר לחבירו מלוה שיש עלי' משכון ומסר לו המשכון אינו יכול למחול מאחר שהמשכון מוחזק ביד הלוקח, ובדין משכנתא דקרקע כתב דאיכא מ"ד דכל שכתב ומסר וירד לוקח למשכונה והחזיק בה, הואיל והמשכונה מוחזקת ביד המלוה אינו יכול למחול, דשטרא לאו לגוביינא קאי אלא לזכרון דברים ולראי' בעלמא, וגוף המשכונה מכר והרי החזיק וכמאן דמטיא ממונא לידי' דמי ולא מצי מחיל לי', וכ"כ בתשו' הראב"ד בשם ה"ר יצחק בן מרן לוי, וכתב דאף נגבית מן היתומים בלא שבועה, אך כתב בשם הר"י מיגש דכיון דיכול לסלקו במעות הוי כשאר מלוה ולא גבי מיתמי בלא שבועה, והביא לפלוגתא זו גם בשער י"ד ח"ג, ובתשו' הרשב"א ח"ג סו"ס י"ד וסו"ס שנ"ד כתב דכל שמסר לו את המשכנתא אינו יכול למחול, וכתב לדמותו להא דהמוכר מלוה שיש עלי' משכון ומסר את המשכון אינו יכול למחול, ומבו' דלענין זה דמי דין משכנתא דקרקע לדין משכון דמטלטלין, השו"ע בסימן ס"ו ס"ל הביא לב' הדעות בזה.[[437]](#footnote-438)

## משכנתא באתרא דמסלקי אם היא חשובה כמוחזקת ללוה

\***ובאתרא דלא מסלקי וכו' ובכור נוטל בה פ"ש**, הרמב"ן בסוף הל' בכורות כתב בשם רבינו אפרים דהא דבמשכנתא באתרא דלא מסלקי בכור נוטל פ"ש, אף דהגוף הוא של הלוה ורק הפירות הם של המלוה, הוא משום דאין ביד הלוה לסלקו עד סוף הזמן, וע"כ הויא קרקע זו מוחזקת ביד המלוה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דלגבי הלוה חשבינן לה כראוי, וכתב ללמוד מזה דה"נ בכותב נכסיו לבנו מהיום ולאחר מיתה, אע"ג דהגוף הוי לבן ורק הפירות הוו לאב, מ"מ כיון דאין ביד הבן לסלק את האב בחייו, הו"ל נכסים אלו כראוי לגבי הבן ואין אשתו נוטלת מהן כתובותה ולא הבכור נוטל פ"ש.

והרמב"ן שם תמה ע"ז, והוכיח דהיא מוחזקת ביד הלוה, מהא דתניא דבכור נוטל פ"ש בשדה החוזרת לאביו ביובל, ומדלא מפליג בה מידי מבו' דהיינו אף כשמת האב בתוך ב' שנים דאין בידו לפדותה, ואפ"ה הויא כמוחזקת בידו, משום דק"פ דהלוקח לאו כקה"ג דמי, וה"נ הוא במשכנתא באתרא דלא מסלקי, דכיון דאף שדה החוזרת ביובל דזביני נינהו ורחמנא אוקמה אפדיון הויא מוחזקת ביד המוכר אף בב' השנים הראשונות דאין בידו לסלק, כ"ש דמשכנתא דהיא שלו דחשיבא כמוחזקת בידו, ועיי"ש שכתב דאף שאמרו הכא דהיא מוחזקת ביד המלוה, מ"מ היא מוחזקת גם ביד הלוה, וכ"כ הרמב"ן בקו"א בכתובות נ"ט א', וכ"כ הרמב"ן בב"ב קכ"ה ב', והוסיף דכיון דהא דשדה החוזרת ביובל מוחזקת למוכר הוא משום דק"פ לאו כקה"ג, הרי דמטעם זה גם משכנתא דלא מסלקי הויא מוחזקת ללוה,[[438]](#footnote-439) - וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן קצ"ח דשפיר אפשר שיטלו בה פ"ש בכורו של מלוה ובכורו של לוה, ואי"ז כמזכי שטרא לבי תרי, אלא היינו דבכור של מלוה נוטל בה פ"ש במלוה דרואין אנו השדה הממושכן כמוחזק ביד המלוה ובכל אשר ימצא לו קרינן בי', ובכורו של לוה נוטל פ"ש בגופה של שדה אף אם פדאוהו לאחר מיתת אביהן דגופו של קרקע של אביהן הוא, וכתב לדמותו לשדה החוזרת ביובל, דבכורו של לוקח נוטל בו פ"ש עד שנת היובל שחוזר למוכר, וכן בע"ח גובה ממנו, (אף למ"ד דק"פ לאו כקה"ג דמי), ובכורו של מוכר נוטל בו פ"ש כשחזר ביובל.

אך הרמב"ן בהל' בכורות שם בסו"ד נסתפק בזה די"ל דאף דשדה החוזרת ביובל חשיבא כמוחזקת למוכר, וה"נ ודאי דמשכנתא דסורא חשיבא כמוחזקת ללוה, כיון שהיא חוזרת לו אחר הזמן, מ"מ שאני משכנתא באתרא דלא מסלקי שהיא בתורת זביני שהרי מוטל על גוף הקרקע שעבוד ממון ואינה חוזרת לבעלים לעולם עד שנותן את דמי',[[439]](#footnote-440) ולכאו' מבו' מדבריו שנסתפק בקנינו של המלוה במשכנתא באתרא דלא מסלקי, אם אין לו בה אלא קנין פירות, (וע"כ לא עדיף ממוכר שדהו בזמן שהיובל נוהג דהויא כמוחזקת למוכר ונוטל בה הבכור פ"ש), או דיש לו אף קנין בגופה, (ועמש"כ בזה בשיעורי הגר"ח לקמן ק"ט א' בדעת רבינו אפרים), וצ"ע.

י"ד סיון פ"ב

דף מס' 23

## דין הפירות שבשדה המשכנתא בשעה שמסלקו

**ס"ז ב'** **- האי משכנתא באתרא דמסלקי מסלקי לי' ואפי' מתמרי דאבודיא,** בב"ב קל"ט א' תניא דבכותב נכסיו לבנו מהיום ולאחר מיתה ומכר הבן בחיי האב ומת האב, לא זכה הלוקח בפירות המחוברין לקרקע בשעת מיתה והוו ליורשין, ומבו' דלא זכה הלוקח בקנין פירות אלא לאחר מיתה, ע"כ הפירות שגדלו בשדה קודם מיתה הוו ליורשי האב, והריטב"א בסוגיין עמד בזה דא"כ מ"ט במשכנתא מסלקינן לי' אפי' מתמרי דאבודיא, הרי כיון דהיתה המשכנתא קנוי' לפירות למלוה הדין נותן דיזכה אף בפירות המחוברין לקרקע, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דבאתרא דמסלקי הוי כמו שהתנה כן בפירוש וע"ד כן יורד דיסתלק אף מתמרי דעל בודיא. - **ב** הרשב"א כתב דאיירי הכא במשכנתא שהיא אבק רבית,[[440]](#footnote-441) והיינו במשכנתא בלא נכייתא וכמ"ד דאינה אלא אבק רבית, או במשכנתא בנכייתא וס"ל דהו"ל אבק רבית, וכ"נ הנימו"י, וכתב לפ"ז דהוא דלא כהלכתא, דקי"ל בלא נכייתא הוי רבית קצוצה, ובנכייתא שרי לכתחילה, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א דבמשכנתא שהיא בהיתר גמור אין מסלקין אותו כלל מן הפירות, וכל הא דמסלקינן לי' אפי' מתמרי דאבודיא הוא במשכנתא שהיא אבק רבית, והיינו דאף דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, מ"מ כל שעדיין לא נטל הפירות מסלקין אותו מהן. - **ג** המחנ"א בהל' רבית ס"ל כתב דהוא משום דבאתרא דמסלקי שיכול לסלקו בכל עת שירצה אין הגוף קנוי לו לפירותיו, וע"כ אינו זוכה בפירות עד שיגביהם.[[441]](#footnote-442)

ובדרכים אלו תליא דין משכנתא באתרא דלא מסלקי כשהגיע זמנו ומסלקו אם מסלקינן לי' אף מתמרי דאבודיא, דהריטב"א נסתפק בזה, וכתב לצדד דשאני באתרא דמסלקי דהוי כמו שהתנה כן בפירוש וע"ד כן יורד, אך באתרא דלא מסלקי משכנתא דשכונה גבי' היא לגמרי וכמכר היא אצלו, וע"כ זוכה אף בפירות המחוברין, וכדקי"ל דשמין את המחובר ללוקח, - והרשב"א כתב דבאתרא דלא מסלקי כיון דלי"ב משום רבית, ע"כ שמין לו למלוה אף את הפירות המחוברין, - והמחנ"א שם כתב דבאתרא דלא מסלקי קנה המלוה את הגוף לפירות, וע"כ זוכה אף בפירות המחוברין שגדלו ברשותו.

בגל' הגרע"א בסימן קע"ב ס"א הק', דאם איירי הכא במשכנתא האסורה, וכמש"כ הרשב"א ודעימי', א"כ אף אם לא בא לסלקו במעותיו, יכול למחות בידו דלא יאכלם, כיון דלא הגביהן ולא קנה אותם,[[442]](#footnote-443) - ובד' תלמיד הרשב"א משמע קצת דאה"נ דלא איירי הכא רק כשבא לסלקו במעותיו, וכמש"כ בפירש"י והפסקי רי"ד וכ"כ הרי"ף, אלא אף כשבא לסלקו מאכילת הפירות משום אבק רבית, מסלקינן לי' אפי' מתמרי דאבודיא,[[443]](#footnote-444) וצ"ע.

בד' הריטב"א משמע דאף דמסלקינן לי' מן הפירות, מ"מ הוא נוטל הוצאתו, - אך בד' תלמיד הרשב"א מבו' דלפ"מ שהעמידה במשכנתא שהיא אבק רבית אינו נוטל אף הוצאתו, וצ"ע.

**ואי אגבהינהו בסיסני קננהו,** הריטב"א הק' דכשלא הגביהן תקנה לו חצירו למלוה כיון שממושכנת אצלו, דהו"ל כקרקע מושכרת ומושאלת שקונה לו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דאף דהיא קונה לו לגבי אינש דעלמא, מ"מ אינה קונה לו לגבי הבעלים עצמן לחובתן של בעלים ובעל כרחן, וצ"ב. - **ב** בחי' תלמיד הרשב"א כתב דאף דלענין מציאה וכו' זוכה לו השדה הממושכן אצלו בקנין חצר, מ"מ לענין פירותיו של לוה שהוא אוכלן באיסור אינה זוכה לו. - **ג** השער משפט בסימן ר' סק"א כתב די"ל דמיירי שאין לו רשות בשדה רק לילך בו לצורך גדירת תמרים דבכה"ג אין החצר קונה לו, כמש"כ הש"ך בסימן קצ"ח סק"ו ובסימן שי"ג סק"א.

**ולמ"ד כליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח וכו',** בב"ב פ"ה ב' נחלקו הראשונים בדין כליו של לוקח ברשות מוכר למ"ד דלא קנה לוקח, ודעת כמה מקמאי דכל שיש לו רשות להניחו קנה אף אם לא א"ל זיל קני, וצ"ע דא"כ מ"ט הכא אינו קונה למ"ד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, הרי יש לו רשות להניח המחצלות בקרקע הממושכנת, ומ"ט אינם קונות לו,[[444]](#footnote-445) ושו"ר שכבר תמה כן השער משפט בסימן ר' סק"א.

**אפי' דלא אגבינהו בסיסני קני,** המחנ"א בהל' חצר סימן י"א הוכיח מהכא דאף כלי שאין לו תוך קונה לו,[[445]](#footnote-446) וכל מה שאמרו בגיטין ס' ב' דמצודות שאין להן תוך אין קונין מדינא, הוא רק לקנות בע"ח,[[446]](#footnote-447) - אך בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן ק"ד תמה ע"ז, וכתב דהא דהמחצלות קונין לו, הוא משום דיש להן גדנפי, וכמש"כ התוס' בסוכה כ' ב' (ד"ה מסככין בבודיא), או משום דעיקר עשייתם לכך לקבל תמרים הנושרין מן האילן, וע"כ שפיר מיקרי ככליו, ול"ד לשאר כלים שאין להן תוך שאין עשויין לקבל, ובחי' רמ"ש בסוגיין כתב די"ל עוד דכיון דהדרך הוא לכרוך התמרים במחצלות אלו, הו"ל כיש לו תוך.

## אם מהני לשנות דין המשכנתא בדיבור בעלמא

**באתרא דמסלקי ואמר לא מסתלקנא הא קאמר לא מסתלקנא,** בפירש"י כתב דאיירי כשהתנה כן בשעת מתן מעות, וע"כ אינו יכול לסלקו, משום דע"מ כן נתן המעות וקרקע נקנה בכסף כפי תנאו, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז בקונט' הראיות ובפסקיו בפירקין ה"ה דין ט"ו והרא"ש בסימן ל"ד, וכ"כ המ"מ בפ"ז ממלוה ה"ג בדעת הרמב"ם.

אך הרמב"ן וש"ר כתבו דאיירי כשהתנה עמו אחר מתן מעות ונתרצה הלוה לכך, ובטעם הא דמהני מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דהוא משום דהקרקע היא ברשות המלוה והוא עומד בה, יכול הלוה למחול על זכותו בדיבור בעלמא, והריטב"א כתב דהוא משום שהוא בתוך הקרקע ומחזיק בה כל שעה והו"ל כמו שאמר לו לך חזק וקני וקרקע נקנה בחזקה, ובד' הב"י בסימן קע"ב משמע שפירש כן גם בד' הרמב"ן. - **ב** הרמב"ן כתב עוד דהוא משום דכשמשכן שדה לחברו נעשה כאומר לו תיקני לך שדי לפירותי' עד זמן פלוני ומה שנהגו שיכול לסלקו יכול לבטל בדיבור בעלמא, כיון דהוא מוחל לו ומבטל לתנאו. - **ג** התור"פ כתב דהוא משום דבאתרא דמסלקי יכול המלוה לתבוע מן הלוה מעותיו אף בתוך הזמן, וזה כמש"כ הרא"ש בסימן ל"ד ועוד מקמאי, ונתבאר בדף מס' 22, וע"כ כשהתנה עמו שלא יסלקנו עד כו"כ שנים, הו"ל כמו שמאריך לו את הזמן, והנאה זו דהרוחת הזמן הויא שו"פ, ובההיא הנאה דשו"פ הוא קונה את הקרקע.[[447]](#footnote-448)

**באתרא דלא מסלקי ואמר מסתלקנא וכו' צריך למקנא מיני',** התוס' הק' דמ"ט צריך למיקנא מיני', הרי כיון שלא נתרצה להקנות לו אלא ע"מ כן שיהא בידו לסלקו אינו יכול לקנות טפי מכך, והרמב"ן וש"ר כתבו דבע"כ דאיירי הכא לאחר מתן מעות, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות בשם הר"ש, ונתבאר להלן, אך לדעת רש"י ודעימי' דאיירי קודם מתן מעות קשיא דמ"ט צריך למיקנא מיני', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאיירי לאחר שלוה ממנו סתם, ובהגה' הגר"א כתב בדעתם דהוא כפירש"י דאיירי קודם מתן מעות אלא דאיירי לאחר ששיעבד לוה שדהו סתם, וע"כ ל"מ מה שאומר מסתלקנא כיון שכבר זכה המלוה בשדה לפי המנהג, וכ"כ הטור בסימן קע"ב. - **ב** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דהוא משום דהמלוה אמר מסתלקנא, והלוה איבעי לי' לאתנויי, והו"ל פטומי מילי בעלמא,[[448]](#footnote-449) והב"י בסימן קע"ב כתב דצ"ל כן גם בדעת רש"י והרמב"ם, והנימו"י כתב דלדעתו לא איירי בשעת מתן מעות ממש, דא"כ הו"ל תנאי גמור, וע"מ נעשית משכנתא זו, אלא איירי כשאמר כן אחר שנתן המעות וקודם שנגמר הענין, ובכה"ג הוא דאמרינן דהו"ל פטומי מילי בעלמא, והתוס' וש"ר הק' ע"ז דא"כ מ"ט אמרו דצריך למיקנא מיני', לימא דיתנה הלוה. - **ג** הריא"ז בקונט' הראיות כתב דהוא משום דאין המוכר יכול לקנות זכותו בדיבור בעלמא ואף די"ל דאינה מקנה בעין אחר, מ"מ כיון שהקנה לו במשכנתא קנה, דמשכנתא כמנהג המקום ואינו יכול לשנות המנהג בדבור בעלמא בלא קנין, וכ"ה משמעות פירש"י שכתב דהוא משום דדיבור בעלמא ויכול לומר לא אשנה מן המנהג, וצ"ב.

הרמב"ן וש"ר כתבו דאיירי הכא כשהתנה לאחר מתן מעות וע"כ הוא דצריך למיקנא מיני', משום דקנה קרקע עד זמנו ואינו מסתלק ממנה בדיבור בעלמא, וטעמא דמ"ד דא"צ למיקנא מיני', הוא משום דעיקרא מלוה הוא ומצי מחיל לי', ומה לי מחילה במקצת מה לי בכולו,[[449]](#footnote-450) ונתחדש בדבריהם דכל שמחל על המלוה עצמה פקע קנין המשכנתא אף באתרא דלא מסלקי, ונתבאר בדף מס' 21.

והריב"ש בסימן תק"י הוכיח מהכא דאין שוכר מסתלק מהקרקע המושכרת לו בדיבור בעלמא אלא בקנין גמור, דשכירות מכירה גמורה ליומא הוא, וע"כ ה"נ הכא אינו יכול להסתלק מקנינו במשכנתא בלא קנין, - אך המחנ"א בהל' שכירות ס"ט כתב דשאני הכא דלא סילק עצמו מעכשיו אלא שהתנה לומר דכשיביא לו הדמים יסתלק עצמו, וע"כ צריך לקנות ממנו, וכ"כ השער משפט בסימן שט"ו סק"א דכיון דלא סילק עצמו מעכשיו אלא אמר דכשיתן לו המעות יסתלק, לא גרע משאר תנאי דיכול לחזור בו קודם קיום התנאי.

והשער משפט כתב די"ל עודלדעת רש"י ודעימי' דבמשכנתא באתרא דלא מסלקי ליכא משום רבית, והרי דהו"ל כמכר גמור ועדיף טפי משכירות והגוף נקנה לו, וע"כ ל"מ בזה מחילה,[[450]](#footnote-451) - אך מד' הריב"ש שדימה זל"ז מבו' דאף באתרא דלא מסלקי אי"ז אלא כקנין גוף לפירות, וע"כ דמי לשכירות, וכאשר כ"ה מבו' בד' רבינו אפרים שהביא הרמב"ן בסוף הל' בכורות ובב"ב קכ"ה ב', וכ"נ בד' הרמב"ן בקו"א בכתובות נ"ט א',[[451]](#footnote-452) ובד' הרמב"ן בהל' בכורות שם משמע שנסתפק בזה, ונתבאר בדף מס' 22 בסופו.

## אם ביד הלוה לסלק המלוה מן המשכנתא כשאומר שהולך להביא מעות

**אמר איזיל ואייתי זוזי לא אכיל,** בטעם הא דמהני הא דאמר שהולך להביא המעות דשוב אין המלוה אוכל פירות מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דאיירי במשכנתא המותרת,[[452]](#footnote-453) ואפ"ה כיון שיכול לסלקו, ה"נ כשאמר לו איזיל ואייתי זוזי, מהני דתו אינו אוכל, ועיי"ש מש"כ בדין משכנתא האסורה, ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א, וכ"כ הריא"ז בפירקין ה"ה דין כ"ג,[[453]](#footnote-454) והב"י בסימן קע"ב הביא מתלמידי הרשב"א שכתבו כן בדעת רש"י. - **ב** הרשב"א כתב דבמשכנתא המותרת אף דיכול לסלקו, היינו רק כשפורע לו את חובו, אך כ"ז שלא פרע את חובו, לא מצי לסלקו מאכילת הפירות, ובע"כ דאיירי כשלא כתב לו ואיכול בנכייתא כ"ז שתמשך משכונא זו בידך ונשלם זמן המשכנתא,[[454]](#footnote-455) וע"כ אף דגם אחר הזמן הוא אוכל בנכייתא כמו שהי' אוכל בתוך הזמן, מ"מ כל שאמר לו איזיל ואייתי זוזי אינו אוכל,[[455]](#footnote-456) וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין בשם הראב"ד, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ' בשמו.[[456]](#footnote-457) - **ג** בחי' תלמיד הרשב"א כתב בשם הרשב"א דאיירי אף במשכנתא בנכייתא המותרת, ומשום דמאחר שהוא מתרה בו שאינו רוצה שיאכל עוד פירות בנכייתא, הו"ל מאותה שעה כאוכל פירות בלא נכייתא דהוי אבק רבית,[[457]](#footnote-458) ועיי"ש שכתב דמה"ט אף אם עבר ואכל מוציאין מידו, ככל האוכל אבק רבית לאחר שהתרו בו דגזל הוא בידו, ועיי"ש שתמה ע"ז דהיאך אפשר לסלקו מאכילת הפירות בדיבור בלבד מאחר שאינו מביא לו מעותיו והוא אוכל בהיתר.

## מחאת הלוה שלא יאכל המלוה פירות במשכנתא האסורה

הרמב"ן כתב דבמשכנתא האסורה באתרא דמסלקי כל שמוחה בו שלא יאכל, אף אם אינו אומר איזיל ואייתי זוזי, מסלקין אותו מן הפירות, דכיון שזה צועק עליו בבי"ד שלא יאכל רבית אין נותנין לו רשות לאכלו, והוכיח כן ממה שהשמיט הרי"ף לדין זה, ולא העמידה במשכנתא האסורה וכשעבר ואכל, - ועיי"ש שצידד דאם עבר ואכל אחר שמחה בו הוי גזל בידו ומוציאין ממנו, דכיון שהעסק אסור ומיחה הלוה בידו שלא יאכל עוד והדין עמו, אין לו רשות לאכול ואם אכל משלם,[[458]](#footnote-459) וכ"כ הרשב"א והר"ן,[[459]](#footnote-460) וכ"כ הריטב"א לעיל בע"א.[[460]](#footnote-461)

הרמב"ן כתב דכל הא דמסלקין אותו מן הפירות במשכנתא האסורה כשמחה בו שלא יאכל, הוא באתרא דמסלקי, אך באתרא דלא מסלקי א"א לסלקו לגמרי מן הפירות, כיון דה"ז קנוי לו,[[461]](#footnote-462) אלא מסלקין אותו מלאכול הפירות בתורת רבית, ואוכל את הפירות בשומא ומנכה לו דמי כל הפירות מחובו.[[462]](#footnote-463)

אך הש"ך בסימן קע"ב סקי"ז כתב בדעת הראב"ד והרשב"א דבאתרא דלא מסלקי אין בידו למחות בו שלא יאכל את הפירות,[[463]](#footnote-464) וכן צידד המחנ"א בהל' רבית ס"ל דכיון דבמשכנתא קנה את הקרקע לפירותי', הרי דאף קודם שאכל את הפירות, הו"ל כמו שגבה את הרבית, וא"א לסלקו מן הפירות, דאבק רבית אינו יוצא בדיינים,[[464]](#footnote-465) וכתב כן בדעת הרמב"ם, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא באתרא דלא מסלקי דהקרקע מכור לו, אך באתרא דמסלקי עדיין לא קנה, כדחזינן דכשמסלקו אינו נוטל את הפירות שבשדה אלא כשהגביהם, וכל שמחה בו הלוה אין מניחין אותו לאכול את הפירות.

הב"י בסימן קע"ב כתב בשם תלמידי הרשב"א די"מ דהא דיכול למחות בידו היינו רק בבי"ד אך אם מיחה שלא בבי"ד ואח"כ אכל אינו משלם, וי"מ דאף אם מיחה שלא בבי"ד מהני מחאתו, והש"ך שם סקט"ו פירש דפלוגתייהו היא במשכנתא האסורה, - אך החוו"ד שם סק"ו צידד דבמשכנתא האסורה לכו"ע מהני מחאה אף שלא בבי"ד, דכל הא דאבק רבית אינו יוצא בדיינים הוא כשנתן מדעתו, אך כל שמחה אף שלא בבי"ד אי"ז רבית אלא גזל, ופלוגתת קמאי אם מהני מחאה שלא בבי"ד הוא בהא דאם אמר איזיל ואייתי זוזי לא אכיל אף במשכנתא המותרת, ובזה הוא שנחלקו אם מהני מחאה אף שלא בבי"ד.

ט"ז סיון פ"ב

דף מס' 24

## הכרעת ההלכה בדין משכנתא בנכייתא

**ס"ז ב'** **- רב כהנא ורב פפא ורב אשי לא אכלי בנכייתא,** בד' התוס' בד"ה רבינא אכל בשם ר"ח משמע דהא דלא אכלי בנכייתא אף דמשכנתא בנכייתא מותרת מדינא, הוא משום דצורבא מרבנן אפי' בנכייתא לא ניכול,[[465]](#footnote-466) וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, וכתב לדקדק כן ממה שאמרו דלא אכלי בנכייתא ולא אמרו דאסרו בנכייתא, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות, והרא"ש בסימן ל"ד, והריטב"א לעיל בסוגיין, והבעה"ע באות פותיקי סה., - אך הרי"ף כתב דהא דלא אכלי בנכייתא הוא משום דס"ל דמשכנתא בנכייתא אסורה, וכ"כ הרמב"ן לעיל בסוגיין, וכ"כ האו"ז בסימן קצ"ב וקצ"ה והריא"ז בקונט' הראיות בשם ר"ח, והתוס' הרא"ש נסתפק בדעת הר"ח בזה, עיי"ש, והגר"א בסימן קע"ב סוסק"א פירש גם בד' התוס' דדעת ר"ח דמשכנתא בנכייתא אסורה.

**רבינא אכל בנכייתא,** התוס' הק' שהרי אמרו לעיל דצורבא מרבנן לא ליכול אפי' בנכייתא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"ת דרבינא ל"ה רוצה ליטול השם ולעשות עצמו צורבא מרבנן, ועד"ז כתב הבעה"ע באות פותיקי סה.. - **ב** התוס' כתבו די"מ דהא דאכל בנכייתא היינו בקיצותא דה' שנים אכלי' בנכייתא ומכאן ואילך שיימינן לכולהו פירי. - **ג** הרא"ש כתב בשם התוס' דרבינא ס"ל דאף צורבא מרבנן מותר לאכול בנכייתא, והא דמייתי משדה אחוזה היינו כיון שהתירה התורה בשדה אחוזה א"צ להחמיר אף לצורבא מרבנן.

הרי"ף כתב דקי"ל כהני אמוראי דמשכנתא בנכייתא אסורה, וכ"כ הרמב"ן, וכתב כן בשם ר"ח, וכ"כ האו"ז שם והריא"ז בקונט' הראיות בשמו, - אך בפירש"י לעיל ס"ד ב' ד"ה קמ"ל מבו' דקי"ל דמשכנתא בנכייתא מותרת, וכמו שהוכיח הריא"ז בקונט' הראיות בסוגיין, וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוגיין ד"ה רבינא אכל ולעיל שם ד"ה ולא ישכור, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ו, והריא"ז בקונט' הראיות ובפסקיו ה"ה דין י"ח, והרשב"א בשלהי סוגיין, והרא"ש בסימן ל"ד, והריטב"א לעיל בסוגיין, וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ב ס"א, ונחלקו בהתירא דמשכנתא בנכייתא אם הוא רק בשדה או אף בבית, ונתבאר בדף מס' 20.

מסתימת ד' הרי"ף מבו' דהא דס"ל דמשכנתא בנכייתא אסורה הוא אף באתרא דלא מסלקי, וכ"כ הרמב"ן,[[466]](#footnote-467) - ולדעת המתירים משכנתא בנכייתא, מבו' בד' הרמב"ם וש"ר דהוא אף באתרא דמסלקי, - אך הרשב"א בסוגיין ולעיל ס"ב א' כתב בשם הראב"ד דלא הותרה משכנתא בנכייתא אלא באתרא דלא מסלקי, אך באתרא דמסלקי הוי אבק רבית,[[467]](#footnote-468) והרשב"א תמה ע"ז מהא דילפינן לה משדה אחוזה, ונתבאר להלן, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ' בשמו.[[468]](#footnote-469)

הרמב"ן כתב דמנהג העולם לאכול בנכייתא, והביא מבה"ג דאמור רבנן דמאי דאכיל בנכייתא ליתן טפי קליל כ"ה דניפוק מספיקא, ובשם בעל מתיבות משמי' דרב יעקב גאון דכל שמנכה מהלואתו עד רביע מותר ופחות מכאן אסור, ועיי"ש שתמה ע"ז דלא מצינו בגמ' הפרש בין נכייתא מרובה לנכייתא מועטת, וכתב די"ל כדברי הבה"ג בגונא שעובד את הקרקע כל צרכה משלו ומנכה שיעור רבית, משום דכ"ה דרך לוקחי שדות באריסות וכו', - וכתב עוד בשם הר"מ הנשיא דמה שנהגו לאכול בנכייתא הוא משום דכל שמנכה דבר קצוב בכל שנה שרי לכו"ע, ותמה ע"ז, ונתבאר בדף מס' 21.

## משכנתא בנכייתא במטלטלין

הר"ן כתב בשם ר"ת בספה"י דל"מ נכייתא אלא במשכנתא דקרקע דומיא דשדה אחוזה, אך במטלטלין לא כיון דסגי פחתייהו וקא כליא קרנא, - והב"י בסימן קע"ב כתב דמד' הרשב"א בתשו' החדשות סימן פ"ג ובד' המרדכי בסימן שי"ד מבו' דהתירא דנכייתא הוא אף במטלטלין, וכ"ה מבו גם בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רי"ג וסימן של"ב.

## בהא דיליף להתירא דנכייתא משדה אחוזה

**מ"ט דמאן דאכיל בנכייתא מידי דהוי אשדה אחוזה וכו',** בביאור הא דמייתינן משדה אחוזה נחלקו הראשונים, דבפירש"י כתב דהיינו דמהתם חזינן דכל שיורד לספק ונותן מעות סלע לשנה וספק אם יהיו בה פירות הוי זביני מעיקרא, והיינו דמהתם חזינן דאף שאינו מנכה אלא דמים מועטין, מ"מ כיון דאיכא ספק שמא לא יהיו פירות, הוי זה תשלום ראוי בעד הפירות, וע"כ ה"נ יש להתיר משכנתא בנכייתא ול"ה כרבית,[[469]](#footnote-470) וכ"נ ממש"כ הרמב"ן לעיל בסוגיין דהא דגמר משדה אחוזה הוא לומר דדרך מקח בהכי,[[470]](#footnote-471) - אך הרשב"א כתב דהא דמייתינן משדה אחוזה הוא דממה שהתירה תורה כן בשדה אחוזה נלמד דכל כה"ג לי"ב משום רבית, דכל דשרא רחמנא בהדיא ואמר דלעבדו הכי, ש"מ מילתא דהתירא גמורה היא וליכא למיחש בה למידי,[[471]](#footnote-472) וכ"כ הנימו"י, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ל"ד,[[472]](#footnote-473) וזהו שכתב דכיון דהתורה "התירה" בשדה אחוזה א"צ להחמיר אפי' לצורבא מרבנן, וכ"ה מבו' בחי' המיוחסים להריטב"א.

בחי' המיוחסים להריטב"א הק' בהא דילפינן ממה שהתיר תורה בפדיון שדה אחוזה דכל כה"ג לי"ב משום רבית, שהרי בשדה אחוזה מכירה גמורה היא שפודה את השדה בד' זוז לשנה וליכא הלואה כלל, ותב בשם ה"ר שלמי' דהיינו משום דבשדה אחוזה אע"פ דהפירות שוין טפי פודה אותם בד' זוז לשנה, אף דהיובל הוא דמפקע לי' ועד היובל ל"ה לגמרי גוף הקרקע שלו ומשום דנותן נ' סלעים דהוו הלואה, אוכל פירות דהקדש טובא בנכייתא, וכשבא היובל מפקיע לגמרי והוי שלו, והרי דכל כה"ג לי"ב משום רבית,[[473]](#footnote-474) ואף דהותר רבית בהקדש, היינו דלהקדש הותר ליטול רבית מהדיוט, אך הדיוט אסור ליטול רבית מהקדש, ועמש"כ בזה בחי' רמ"ש, - אך החת"ס כתב דהיינו דבשדה אחוזה אין השדה עצמה הקדש, דלא הקדיש אלא נ' סלעים והשדה ניתן להגזבר למשכון בעלמא, וההקדש אוכל הפירות בנכייתא סלע ופונדיון לשנה,[[474]](#footnote-475) ועיי"ש שכתב דאף דאין ללמוד מהא דההקדש אוכל הפירות דאין רבית בהקדש, מ"מ יש ללמוד מהדיוט שפודה מן ההקדש דאח"כ חוזרין הבעלים וגואלין ממנו,[[475]](#footnote-476) וא"כ לאותו ההדיוט הויא הקרקע במשכנתא ואוכל בנכייתא.

בעיקר מש"כ הרשב"א ודעימי' דהא דמייתינן משדה אחוזה הוא ממה שהתירה תורה ולי"ב משום רבית, לכאו' כ"ז ניחא לדעת הסוברים דלא הותרה משכנתא דסורא אלא באתרא דלא מסלקי, אך לדעת הסוברים דהותרה משכנתא דסורא אף באתרא דמסלקי, משום דאין אחריות המלוה עליו ואם שטפה נהר אינו נוטל כלום אלא פירות שהוא עושה ואינו יכול לכופו לפרוע חובו לא מזו ולא משאר נכסים, הרי דשדה אחוזה דמי למשכנתא דסורא, דאף דנימא דחשבינן לה כהלואה, הרי אין אחריות המלוה עליו ואם שטפה נהר ואין נוטלין ממנו כלום וא"א לכוף לפרוע החוב לא מזו ולא משאר נכסים, ולא מצינו למילף מינה דמשכנתא בנכייתא שרי, וצ"ע לפ"ז בד' הרא"ש שנראה שפירש כן, אף דס"ל דהתירא דמשכנתא דסורא הוא אף באתרא דמסלקי.

הרשב"א הק' במש"כ הראב"ד דהתירא דמשכנתא בנכייתא הוא רק באתרא דלא מסלקי, שהרי למדו להתיר בזה משדה אחוזה דהוי כאתרא דמסלקי, - ודבריו הם לטעמי' דמייתינן משדה אחוזה דלי"ב סרך רבית, אך בדעת הראב"ד י"ל דס"ל כדעת רש"י דהא דמייתינן משדה אחוזה הוא דכל כה"ג הו"ל כדרך מקח,[[476]](#footnote-477) ולפ"ז י"ל דלא התירו בזה אלא באתרא דלא מסלקי דהוי כמקח ולא באתרא דמסלקי,[[477]](#footnote-478) וכ"ה מבו' בד' החת"ס.

הריטב"א והר"ן לעיל בסוגיין הק' ע"ד הר"מ הנשיא דכל שמנכה דבר קצוב בכל שנה שרי לכו"ע, ממה שאמרו הכא דנכייתא היא דומיא דשדה אחוזה שמנכה סלע ופונדיון לשנה, - ובדעת הר"מ הנשיא צ"ל דס"ל כפירש"י דהא דמייתינן משדה אחוזה היינו דמהתם שמעינן דדרך מקח הוא, ומזה יש ללמוד להתיר אף כשמנכה לו דינר כשבא לפרעו, ומאן דאסר ס"ל דליכא למילף משדה אחוזה להתיר בזה, וע"כ אסר כשמנכה לו דינר כשבא לפרעו, והא דשרי כשמנכה לו דבר קצוב בכל שנה, הוא משום דבכה"ג הו"ל כמשכנתא דסורא.[[478]](#footnote-479)

הרשב"א הק' דכ"ה דילפינן משדה אחוזה להתיר במשכנתא בנכייתא, ה"נ נילף מבית בבתי ערי חומה דמותר לאכול אף בלא נכייתא ובאתרא דמסלקי,[[479]](#footnote-480) - וכתב די"ל דלא התירו אלא בנכייתא דמיחזי כעין מכירת פירות וכמוזיל גבי', ומשא"כ בלא נכייתא דמחזי כרבית וחיישינן דלא לייתי ליגע בשל תורה ברבית דעלמא,[[480]](#footnote-481) - והחת"ס כתב דלמ"ד דבבתי ערי חומה הוי רבית גמורה והתורה התירתה ליכא למילף מינה כלל, דבע"כ דמה שהתירה תורה הוא גזה"כ , אך במשכנתא בנכייתא דהיא מותרת מדאורייתא, ואי"ז גזה"כ להתיר בשדה אחוזה, הרי דכיון דמצינו בתורה היתר בהדיא, אין ביד חכמים לאסרו.

**ומאן דאסר אמר לך שדה אחוזה הקדש היא ורחמנא אוקמי' אפדיון הכא הלואה היא ומיחזי כרבית,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דשדה אחוזה ליכא הלואה, שהרי משעה שהקדיש שדהו קנאו ההקדש עד היובל, ודין הי' שיפדה פירות של כל שנה ושנה בשויין, אלא דרחמנא אוקמינהו בפדיון זה וגזירת מלך היא, ומשא"כ הכא דהיא הלואה מיחזי כרבית שבשכר הלואתו מנכה לו מדמי פירות כל שנה ושנה, וזה כפירש"י דהא דמייתינן משדה אחוזה הוא דדרך מקח הוא, וזהו דדחינן דאף דבשדה אחוזה אוקמינהו רחמנא בפדיון זה, מ"מ במשכנתא בנכייתא דהוא הלואה מיחזי בכה"ג כרבית. - **ב** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב בשם ה"ר שלמי' דהיינו דהך מ"ד פליג וס"ל דהפודה שדה אחוזה אי"ז הלואה להקדש, אלא הוא פדיון, והא דפודה בסלע ופונדיון לשנה אף דשוה טובא, הוא משום דרחמנא אוקמה בהאי ענין לפדיון ואמר דבהכי לפרוק, ומשא"כ הכא דהלואה היא ומיחזי כרבית, וזה לפ"מ שפירש דהא דמייתינן משדה אחוזה הוא משום דכשפודה מיד ההקדש הו"ל כהלואה להקדש. - **ג** החת"ס כתב לדעת הרשב"א דהיינו דהך מ"ד ס"ל דיד ההדיוט הבא מכח הקדש דינו כהקדש, וע"כ לי"ב משום רבית ולא מצינו שהתירה תורה בכה"ג.

## סתם משכנתא שתא

**סתם משכנתא שתא וכו' דאי אכיל לה שתא וכו' ואי לא לא מצי מסלק לי',**[[481]](#footnote-482)נחלקו הראשונים במה איירי, **א** בפירש"י כתב דאיירי באתרא דמסלקי, ואפ"ה לא מצי לסלקו בתוך שנתו, וכ"כ הפסקי רי"ד ותלמיד הרשב"א,[[482]](#footnote-483) וכ"נ בד' הרא"ש בסימן ל"ה, וכ"כ הטור בסימן קע"ב. - **ב** הרשב"א כתב דאיירי בסתם מקומות, עד שיהא שם מנהג לסלק אף בתוך השנה, והוצרך לזה לטעמי' לעיל בסוגיין דדינא דאתרא דלא מסלקי הוא אף אחר הזמן שבידו לסלק, ולא חשיב כאתרא דמסלקי אלא במקום שנהגו לסלק אף בתוך שנתו, וכן משמע קצת בד' הרמב"ן לעיל בסוגיין, ובד' הראב"ד שהביא הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ'. - **ג** הריטב"א כתב דאיירי באתרא דלא מסלקי, ובזה הוא דקמ"ל דכל שלא קבעו זמן אין יכול לסלקו בתוך שנה, אך באתרא דמסלקי לעולם מסלקו כמנהגם ואפי' קבע לו זמן, וכ"נ בד' רבינו ברוך.[[483]](#footnote-484) - **ד** בד' רבינו יונה בב"ב ל"ג א' משמע דאיירי במשכנתא שלא קבעו זמן, וקמ"ל דבסתמא הויא המשכנתא לשנה, ואחר שנה אינו אוכל פירות המשכנתא, ועד"ז כתב הב"י בסימן קע"ב בדעת רי"ו דבסתם משכנתא בנכייתא אוכל בנכייתא שנה, ואח"כ צריך לפרוע השכירות משלם כשאר שוכר, ועיי"ש שכתב דאי"ז משום איסור רבית אלא משום גזל,[[484]](#footnote-485) וכתב עוד דהוא שלא כמש"כ הרשב"א בכ"ד דאף אחר הזמן אוכל הפירות בנכייתא כל שלא אמר איזיל ואייתי זוזי. - **ה** בחי' המיוחסים להריטב"א לעיל ס"ז א' כתב בשם י"מ דאיירי באתרא דמסלקי, ואף דאפשר לסלקו אף בתוך שנתו, היינו לקרקע אחרת, אך אינו יכול לסלקו מכל הקרקעות בתוך שנתו, ומ"מ כיון דבידו לסלקו מקרקע זו, אין לו על קרקע זו כלום, וע"כ בלא נכייתא הו"ל רבית קצוצה וכו'.

## מקום שנהגו שא"א לסלק אלא בתחילת השנה אם חשיב כאתרא דלא מסלקי

הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ' כתב בשם הראב"ד דבמקום שנהגו שאין יכול לפדות המשכנתא אלא בתחילת השנה, וכל שנכנס יום אחד בתוך השנה אינו יכול לפדותה עד סוף השנה, הו"ל כאתרא דלא מסלקי, והוא כמוכר בכל שנה ושנה משנכנס בה יום אחד.

אך הרא"ש בסימן ל"ה כתב דלא חשיב כאתרא דלא מסלקי אלא כשקבע זמן בשעת הלואה דעד אותו זמן אינו יכול לסלקו והוי כמכר עד אותו זמן, וה"נ בסתם משכנתא בשנה ראשונה דבשעת הלואה נקבע זמן שנה והוי כמכר לשנה ראשונה, אך בשנה שני', אע"פ שאין יכול לסלקו כל אותה השנה, מ"מ כיון שהי' בידו לסלקו לאחר ההלואה, לא חשיב תו כמוכר, דעיקר התירא דאתרא דלא מסלקי תליא בקביעות בשעת הלואה שמונע הסילוק עד זמן הקצוב, דמכח זה נעקר ההלואה ומשוי לה כמכר.[[485]](#footnote-486)

## דינא דבר מצרא במשכנתא

**מאי משכנתא דשכונה גבי' למאי נפ"מ לדינא דבר מצרא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** הרא"ש בסימן ל"ו כתב דהיינו דחשיב איהו כבעל המצר, ואם קנה אחד מן המצרנים בעל המשכונא מסלקו, ופירש כן גם בד' רש"י, וכ"כ המרדכי בסימן שצ"ד והמאירי והגר"א בחו"מ סימן קע"ה ס"ק ק"מ בדעתו, וכ"כ הריטב"א ופירש דהוא משום דאיהו קאי בגווה ושכונה כולה גבי' וה"ה כמצרן מד' רוחות, וכ"כ המאירי בשם גדולי הצרפתים, וכ"כ הבעה"ע באות פותיקי סה:,[[486]](#footnote-487) וכתב כן בשם ר"ת,[[487]](#footnote-488) וכ"כ המרדכי בסימן שצ"ג בשם הר"י ממגנצא, וכ"נ בד' התוס' לקמן ע"ג ב' ד"ה נטר שתא וכמש"כ בגל' הגרע"א בחו"מ סימן קע"ה סנ"ז, וכ"כ הרמ"א בחו"מ סימן קע"ה סנ"ז. - **ב** הריטב"א כתב בדעת רש"י דהיינו דחשיב אף בעל המשכנא כמצרן, אך לא עדיף מן המצרן, ואם קדם בעל המצרן וקנה זביני' זביני, וכ"כ השטמ"ק בשם שיטה, ונסתפק בדעת רש"י בזה, וכ"כ המאירי בדעת הרמב"ם בפי"ב משכנים ה"ט, וכ"כ הב"י בחו"מ שם בשם תלמידי הרשב"א.[[488]](#footnote-489) - **ג** המרדכי בסימן שצ"ד כתב בשם הרמ"ך דל"מ הא דשכונה גבי' אלא דאם קדם ולקחה אין המצרן יכול לסלקו ממנו, אך אין דינו כמצרן, ואף אם קדם אחר ולקחה אינו יכול לסלקו, דדוקא המצרן יכול לסלק, משום דטורח לו להיות ב' קרקעותיו מופלגין זמ"ז משו"ה תיקנו לו משום ועשית הישר והטוב דמסלק את הקונה, אך לגבי המלוה ליכא משום ועשית הישר והטוב, וכ"כ הרמב"ן והר"ן והנימו"י לקמן ק"ח ב', וכ"כ המ"מ בפי"ב משכנים ה"ט בשם הרשב"א, וכ"כ הב"י בחו"מ שם בדעת הרמב"ם שם, וכ"כ השו"ע בחו"מ שם. - **ד** המאירי כתב די"א דבעל המשכנתא נדחה מפני המצרן, ומה שאמרו דשכונה גבי' לדינא דבר מצרא היינו דהמצרן יכול לעכב שלא למשכנו לאחר, משום דהמשכונה שכונה גבי' ודומה למכר, וי"מ להיפך דאין המצרן יכול לעכב דאי"ז מכר אלא שהיא שכונה אצלו.

הראבי"ה בסימן תתקצ"ו כתב דכל הא דמשכנתא דשכונה גבי' לדינא דבר מצרא, הוא רק בסתם משכנתא שתא, וקאי אדלעיל שאמרו דסתם משכנתא שתא, ובכה"ג הוא דהויא שכונה גבי' שנראית כאילו שלו, וזכר לדבר ממה שמצינו בבתי ערי חומה שנחלטין לשנה, אך בפחות מכך ל"ה כשכונה לגבי דינא דבר מצרא, והביאוהו האו"ז בסימן קצ"ז וההגמ"ר בסימן תל"ו וההג"א בסימן ל"ו והתשו' מיימוני קנין סימן ט"ז, וכ"כ המרדכי בסימן שצ"ג בשם ה"ר שמחה, ובסימן שצ"ד בשם המהר"ם - אך המרדכי שם בסימן שצ"ג נחלק ע"ז דכל הא דסתם משכנתא שתא הוא לענין דאין יכול לסלקו בתוך שנה, אך הא דשכונה גבי' לדינא דבר מצרא הוא אף כשאין המשכנתא לשנה, וכ"כ האו"ז שם בשם מורו ה"ר יהונתן.[[489]](#footnote-490)

\*המרדכי בסימן שצ"ד כתב בשם המהר"ם דכל הא דמשכנתא שכונה גבי', הוא רק כשדר בתוך בית המשכונא, אך אם אינה דר בתוכה לא מיקרי שכונה גבי', והב"י בחו"מ סימן קע"ה כתב דאי"ז מוכרח וגם אין נראה כן מד' הפוסקים, וכ"כ בתשו' חת"ס חו"מ סימן י"א אות ה' דאף אם אינו דר בה ואינו אוכל פירותיו אלא שהלוה על קרקע זו, נקרא משכנתא דשכונא גבי'.

\*הב"י בחו"מ שם הביא פלוגתת רבוותא אם יכול המצרן לעכב ביד הלוה מתחילה שלא ללוות מאחר אלא ללוות ממנו, משום דהוא מערים להפקיע הקרקע ממנו, ועמש"כ בזה השטמ"ק בסוגיין בשם הרמ"ך, ומש"כ הראבי"ה בסימן תתקצ"ו בגונא דידוע שהערים, ופלוגתת רבוותא אם דין בעל המשכנתא כמצרן לגבי הקרקעות הסמוכות לקרקע המשכנתא, עיי"ש.

י"ז סיון פ"ב

דף מס' 25

## חכירי נרשאי

**ס"ח א'** **- חכירי נרשאי דכתיב הכי וכו' אימת קנאה דאקניי' ניהלי',** הרשב"א כתב דלאו היינו דלא קנאה כלל, שהרי קרקע נקנית בכסף ובשטר וכיון שמשכנה לו וקבל כספו וכתב לו את השטר קנאה, אלא כנגד הרואים קאמר דהרואה יאמר דאימת קנאה זה וירד בה שהקנה אותה לבעלים, אי"ז אלא כנוטל שכר מעותיו,[[490]](#footnote-491) - והתוס' הרא"ש כתב דמה שאמרו דאימת קניי', היינו שלא קנאה להיותה שלו אלא בתורת משכנתא ושֵם הלוה נקרא על הקרקע, וע"כ החכירות שנותן למלוה בכל שנה נראה כרבית.

**והאידנא דקא כתבי הכי קנינא מיני' ושהינא כמה עידני וכו' שפיר דמי,** הריטב"א כתב דלאו היינו שהיו כותבין אף שלא היו עושין כן, דא"כ מה מהני כתיבה שכותבין בשקר, אלא היינו שהיו עושין כן וכותבין כן בשטר, - והרשב"א כתב דטעם הא דמהני כשהיו עושין כן, הוא משום דכל הא דאסריענן הוא משום דהרואה יאמר דאימת קנאה זה וכו', וכמש"נ לעיל, וע"כ כל שכותבין וקנינא מיני' ושהינא כמה עידנין וכו', הרי דמכח זה מיחזי דירד בה וקנאה לפירותי' ואח"כ חזר והחכירה לו, וע"כ שפיר דמי.

**ולאו מילתא היא,** נחלקו הראשונים בעיקר האיסור בזה, **א** בפירש"י ד"ה אימת קניי' כתב דהוי רבית קצוצה משום דאינו טורח בה ואף אם תלקה לא יפסיד מחכירותו כלום,[[491]](#footnote-492) ולכאו' הוא לטעמי' דהתירא דמשכנתא הוא משום דאין הריוח ברור, וע"כ הוא דהוא חוזר וחוכרה ממנו והוי הריוח ברור הוי רבית קצוצה.[[492]](#footnote-493) - **ב** הריטב"א כתב בשם אחרים דהוי אבק רבית דרבנן, והסכים לדבריהם, וכ"כ הטור בסימן קע"ב בשם הרמ"ה, והבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות ט"ז, ובתשו' הרשב"א ח"ד סימן קע"ט ובתשו' החדשות סימן ע"ט. - **ג** הרמב"ם בפ"ה ממלוה הט"ו כתב דהוא משום הערמת רבית, והרמב"ן כתב דנראין דבריו, וכ"כ הפסקי רי"ד והתוס' הרא"ש, ובד' הרמב"ם שם מבו' דדמי לדין הערמת רבית דלעיל ס"ב ב' דלדעתו אם עבר ועשה מוציא ממנו בדין, - ועמש"כ הש"ך בסימן קס"ד סק"ב והשער דעה שם סק"א בהכרעת ההלכה בזה.

הפסקי רי"ד תמה ע"ד רש"י דכיון שירד לתוכה בהיתר והיתה אצלו בהיתר בנכייתא, מ"ט הויא קצוצה כשחזר והחכירה לו, - והרשב"א כתב בדעת רש"י דהא דהוי רבית קצוצה, הוא משום דכל שחוזרים הבעלים וחוכרים ממנו איגלאי מילתא דמעיקרא אדעתא דהכי עבדו והוי כמו שהתנו כן, וע"כ הו"ל רבית קצוצה, וכ"כ בתשו' הר"ן סימן כ"ט.

והבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות ט"ז כתב די"ל דאף לדעת רש"י ל"ה רבית קצוצה אלא כשיורד בה בתורת חכירות, אך אם אם יורד בה בתורת קבלנות ל"ה רבית קצוצה, שהרי אינו נותן לו אלא אם עושה פירות, ואם אינו עושה אינו נותן לו, והיינו דאכתי הו"ל ריוח שאינו ברור.[[493]](#footnote-494)

בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רכ"א כתב בדין רבית דרך קנס דאסור לעשות כן לכתחילה דלא גרע מרבית מאוחרת שאע"פ שאין כאן אגר נטר לי כיון שההנאה באה לו מחמת הלואתו אסור, דכל שנוטל יותר ממה שהלוה ה"ז אסור, וכתב דכן מוכח מאיסורא דחכירי נרשאי, - ומבו' מדבריו דבחכירי נרשאי לא חשבינן דנוטל את מה שנתחייב לו הלוה בשכר הלואתו, אלא דמ"מ כיון שבאה לו הנאה מחמת הלואתו ונוטל יותר ממה שהלוה ה"ז אסור.[[494]](#footnote-495)

## חכירי נרשאי כשהתנו כן מתחילה

מד' הרשב"א משמע דכל שהתנו כן מתחילה לכו"ע הוי רבית קצוצה, וכ"כ הטור בסימן קע"ב בשם הרמ"ה, וכ"כ בתשו' הר"ן סימן כ"ט והריב"ש בסימן ש"ה, - ובד' הטור שם מבו' דהרא"ש בתשו' כלל צ"א ס"ג פליג ע"ז, והב"י כתב דהיינו דלדעת הרא"ש אף אם התנה עמו כן ל"ה רבית קצוצה, ומ"מ אם אמר בשכר המתנת מעותיך אני אשכור החצר בכו"כ לחדש הוי רבית קצוצה.[[495]](#footnote-496)

בתשו' הר"ן שם כתב דהא דהו"ל רבית קצוצה, הוא משום דהו"ל כמו שהתנה עמו שיתן לו בכל שנה מאתים דינר ודמי משכונתו לבסוף, ואף שעשה כן ע"י משכנתא אי"ז מועיל להתיר, וכ"נ בד' הריב"ש שם.

## חכירי נרשאי במשכנתא באתרא דלא מסלקי ובמשכנתא דסורא

הפסקי רי"ד כתב דאף באתרא דלא מסלקי שהיא כמכר אצלו עד השנים הקצובות, אסור לחזור ולהשכיר לו מפני הערמת רבית, וכ"כ הריא"ז ה"ה דין כ"ד.

הרמב"ן העמיד לדינא דהכא במשכנתא דסורא, וזה לטעמי' דליכא משכנתא המותרת אלא משכנתא דסורא, וכתב דהא דאסור לחזור ולהחכירה לו, הוא משום דאין הקרקע קנוי לו כשחוכרה והוא חייב ליתן כו"כ כורין בשנה בין עושה מעט בין עושה הרבה, ונמצא נוטל יותר ממעותיו, וכ"כ בתשו הרשב"א ח"ד סימן רל"ב דאיירי הכא במשכנתא דסורא.[[496]](#footnote-497)

אך הרשב"א לעיל בסוגיין ובתשו' ח"ג סימן מ"ג כתב בתו"ד דבמשכנתא דסורא ליכא לאיסורא דחכירי נרשאי, דמשכנתא דסורא מכירת פירות גמורה היא ואפי' חכיר לה מרי ארעא מישרא שרי דלא מיחזי כלל ברבית, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א דבמשכנתא דסורא כיון דהשדה קנוי לו לגמרי עד אותו זמן, ואין לו עליו שום מלוה אחרת, למה לא יחזור וישכירנה לו, וכ"כ הריב"ש בסימן של"ה שהסכימו האחרונים דלא אסרו חכירי נרשאי במשכנתא דסורא, כיון דאינה אלא שכירות בעלמא, ובסימן ש"ה וש"ט ותס"ד הביא הפלוגתא בזה, - והשו"ע בסימן קס"ד ס"א וקע"ב ס"ב הביא לב' הדעות בזה, ועמש"כ בזה השער דעה בסימן קס"ד סק"ב.

בד' הריב"ש בסימן ש"ה מבו' דאף לדעת המתירים במשכנתא דסורא, היינו כשלא התנו כן מתחילה אף כל שהתנו מתחילה אסר, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ד ס"א, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן קפ"ב ס"ק ה' - ח', ובמש"כ שם אם ה"נ יש לאסור בכל חכירי נרשאי במשכנתא דסורא לדעת רש"י דאף בסתמא הוי כמו שהתנה לחזור ולהשכירה לו.

## חכירי נרשאי באפסקי' אחר

הריטב"א כתב דלא אסרו אלא כשהמלוה חוזר ומחכירה ללוה, אך כל שהחכירה המלוה לאדם אחר והוא החכירה ללוה שרי, אף אם לא ירד המלוה לתוך המשכונא כלל, וכתב דכן קיבל מהרא"ה, וכ"כ הב"י בסימן קס"ד בשם תלמידי הרשב"א, ועיי"ש שכתב דלדעת הסוברים דהו"ל רבית קצוצה, הדין נותן דכל דאפסקי' אחר אף דה"ז מועיל להוציאו משם רבית קצוצה, מ"מ הו"ל אבק רבית, - והדרכ"מ שם סק"א כתב דמתשו' הרשב"א ח"ה סימן קס"ה שהביא הב"י שם ומתשו' הרא"ש כלל צ"א ס"ג שהביא הטור בסימן קע"ב מבו' לאסור בזה,[[497]](#footnote-498) - והב"י בבדה"ב שם ובשו"ע שם ס"ב כתב להתיר בזה במשכנתא דסורא, והגר"א שם סק"ד כתב דכיון דנחלקו הראשונים בזה, ע"כ הכריע להתיר בזה במשכנתא דסורא דבלא"ה יש מתירין בזה.

## אם מותר המלוה להשכיר ללוה משכון דמטלטלין

הקצוה"ח בסימן ע"ב סק"י נסתפק בגונא שהשאיל המלוה משכון דמטלטלין ללוה אם הוא רשאי ליטול ע"ז שכר, ועיי"ש שכתב דבמשכון שלא בשעת הלואה דבע"ח קונה משכון, הוא רשאי ליטול ע"ז שכר ולי"ב משום רבית, והוכיח כן מד' התוס' בקידושין ח' ב' (ד"ה צדקה) דכיון דבע"ח קונה משכון מותר לברכו כשמחזיר לו המשכון ולי"ב משום רבית דברים, - והנתיה"מ שם סקט"ו כתב דיש לאסור בזה משום דדמי לדינא דחכירי דנרשאי דאסור לחזור ולהשכיר את המשכנתא ללוה, וכ"ש במשכון בחינם דאסור להשכירו ללוה, - אך הקצוה"ח במשובב שם כתב דלמש"כ התוס' הרא"ש דמה שאמרו דאימת קניי' דאקניי' ניהלי' היינו דלא קנאה להיות שלו אלא בתורת משכנתא ושֵם הלוה נקרא על הקרקע, הרי דכ"ז הוא בקרקע דשֵם הלוה נקרא עלי' וגזרו בזה משום הערמת רבית, אך במטלטלין דאין שֵם הלוה נקרא עליהן לא גזרו חכמים בזה, - ועיי"ש שכתב עוד למש"כ הריב"ש בסימן ש"ה דלא אסרו הכא אלא משום דאין גוף הבית מכור לו לגמרי רק הפירות לבד וכל שחוזר וגובה אותם מן המוכר הוי הערמת רבית, אך כל שגוף הבית מכור לו יכול להשכירו אף למוכר עצמו, וע"כ כ"ז הוא במשכנתא דקרקע דאין גופה קנוי לו דבקרקע לא אמרינן בע"ח קונה משכון, ואינה שלו אלא לפירות בנכייתא, אך במטלטלין דבע"ח קונה משכון ויש לו קנין בגוף המשכון, יכול להשכירו ללוה.

כ"א סיון פ"ב

דף מס' 26

## נכרי שמכר בית הממושכן לישראל

**ע"ג ב'** **- שקל אגר ביתא אמטי לי' לרבא וכו',** הריטב"א כתב בדעת רש"י דמה שהביא לו שכר הבית, הוא כדי שלא יהא דר בחצרו שלא מדעתו בלא שכר, אך לי"ב משום רבית, שהרי רבא לא הי' חייב לו כלום אלא הנכרי הי' חייב לו, ואע"פ שלקח רבא הקרקע ע"מ שיפדנה לעצמו, מ"מ לא נשתעבד לרב מרי במידי.

אך התוס' כתבו דמה שהביא לו שכר הבית הוא משום רבית, דחשיב כאילו הבית ממושכן לו מרבא, דכיון דאם הי' בא רבא להחזיק בבית הי' מונעו רב מרי אם הי' רוצה עד שיפרע לו מעותיו, הי' חשוב כרבא כלוה ואסור רב מרי לדור בו בחינם, והריטב"א כתב דהיינו דהוא נראה כנוטל שכר מעותיו מרבא ויש בזה איסור מדרבנן.

\* בד' הריטב"א משמע דהא דחשש רב מרי דחשיב רבא כלוה והא דמניחו לדור בבית הוא מפני המתנת מעות החוב, הוא משום דאין האיסור בזה אלא מדרבנן ובכה"ג לא הוזהר אלא המלוה, וע"כ הי' חושש רב מרי שעושה רבא כן משום שהוא אינו מוזהר, - וזה מתפרש למש"כ הריטב"א במו"ק ב' א' דליכא איסור לפנ"ע באיסור דרבנן, ודלא כמשמעות דבריו בע"ז כ"ב א', דאל"כ הרי אף דרבא עצמו אינו מוזהר, מ"מ ל"ה לו לעשות כן משום שהוא מכשיל את רב מרי באיסור רבית דרבנן.

הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות כ"ה כתב דפליגי רבוותא היאך איירי הכא, דדעת רש"י דאיירי כשנתן רבא לנכרי כל דמי השדה, והי' מוטל על הנכרי לפרוע את חובו לרב מרי ולפדות את השדה, ודעת ר"ח והראב"ד דלא נתן רבא לנכרי כל דמי השדה, ולא לקח ממנו אלא החליטה בעלמא והי' מוטל על רבא לפרוע את חוב הנכרי לרב מרי ולפדות את השדה,[[498]](#footnote-499) ועיי"ש שכתב לפ"ז דלדעת רש"י אין מקום לדון הכא מדין רבית, כיון דל"ה רבא חייב כלום לרב מרי, אך לדעת ר"ח והראב"ד יש מקום לדון הכא מדין רבית, אלא דמסקינן דישראל הבא מן הנכרי ה"ה כנכרי,[[499]](#footnote-500) וכ"כ הבעה"ע באות מחאה מד., עיי"ש, וכ"כ בחי' הרא"ש מלוניל בסוגיין והביאו החי' המיוחסים להריטב"א, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן והרשב"א והר"ן והנימו"י והמאירי, אך הריטב"א כתב בתו"ד גם בדעת רש"י דע"מ כן לקח רבא הקרקע שיפדה המשכנתא לעצמו, ואפ"ה לי"ב משום רבית כיון דלא נשתעבד לרב מרי בשום דבר.[[500]](#footnote-501)

התוס' הק' דמ"ט לא הוציאה רב מרי מרבא משום דינא דבר מצרא דמאי משכנתא דשכונה גבי', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דרב מרי לא הי' רוצה לקנותו, וכ"כ הריטב"א. - **ב** התור"פ כתב דהוא משום דבלוקח מנכרי ליכא לדינא דבר מצרא, ואף דהכא ליכא לה"ט דאריא אברחי ממצרך (וכמש"כ התוס') מ"מ לא פלוג רבנן. - **ג** התור"פ כתב לישב עוד לדעת ר"ת דאין בבתים משום דינא דבר מצרא. - **ד** דעת כמה מקמאי דבעל המשכנתא אין דינו כמצרן לסלק את הלוקח ונתבאר בדף מס' 24, ולפ"ז ניחא.[[501]](#footnote-502)

## טעם הא דלא הביא רב מרי שכר הבית אלא לאחר שנה

**האי דלא אמטאי למר אגר ביתא עד האידנא דסתם משכנתא שתא וכו',** בביאור הא דלא הביא רב מרי שכר הבית בתוך שנה מכח הא דסתם משכנתא שתא מצינו כמה דרכים, **א** הריא"ז בקונט' הראיות כתב דהוא משום דבמשכנתא באתרא דלא מסלקי ליכא משום רבית, אף בבית דליכא חשש תיוהא, וע"כ כיון דסתם משכנתא שתא ובתוך שנתו הו"ל כאתרא דלא מסלקי לי"ב משום רבית, וכ"נ בד' התוס' שכתבו דהוא משום דבתוך שנה חשוב כמכר אצלו כמו באתרא דלא מסלקי.[[502]](#footnote-503) - **ב** הריטב"א כתב דהוא משום דכבר זכה רב מרי בפירות והם שלו לגמרי, כיון דאי ביד הנכרי לסלקו, ואינו יכול למכור זכותו לאחרים, ורק לאחר שנה דיכול לסלקו בדיני ישראל, הוו הפירות של רבא, ועד"ז כתב הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות כ"ה בשם הר"י אברצלוני דבתוך שנה שאין הנכרי יכול לפדותה, חשיב הרבית דאותה שנה כקרן וחוב גמור הוא על הנכרי, ולא חשיב כמו שנוטל הרבית מן הישראל, ומשא"כ לאחר שנה, כיון דהישראל הלוקח יכול לפדותה חשיב כמו שלוקח ממנו הרבית. - **ג** בתשו' הרשב"א החדשות סימן רע"ח מבו' דהוא משום דכל הא דהביא לו רב מרי שכר הבית, הוא משום דהי' ביד הנכרי לסלקו והו"ל כמו שסילקו דמכירתו זהו סילוקו, ונתבאר להלן, והוי כמו שאוכל פירותיו של רבא, וע"כ כ"ז הוא לאחר שנה, אך בתוך שנה דאין בידו לסלקו, ל"ה כאוכל פירותיו של רבא, וע"כ א"צ ליתן לו שכר.

המחנ"א בהל' רבית סמ"ג הק' לדעת הרשב"א דדינא דמשכנתא באתרא דלא מסלקי הוא אף אחר הזמן שכבר יש בידו לסלקה, דא"כ מ"ט הביא רב מרי השכר לאחר שנה, הרי אף לאחר שנה דינה כאתרא דלא מסלקי, - ולכאו' צ"ל דהיינו דהא דבתוך שנה שרי אי"ז משום דינא דאתרא דלא מסלקי, אלא היינו משום דבתוך שנה שאין בידו לפדותה חשיב כנוטל הפירות מן הנכרי, וע"ד מש"כ הרב אברצלוני והריטב"א, אך לאחר שנה שיש בידו לפדותה, חשיב כנוטל הפירות מרבא וע"כ יש בזה משום רבית,[[503]](#footnote-504) וי"ל עוד דבתוך שנה שאין ביד רבא לפדותה, לא חשיב כלל כלוה, וכל הא דחשבינן לי' כלוה הוא רק לאחר שנה שיש בידו לפדותה.

ואמנם כ"ז ניחא למש"כ הרשב"א לעיל ס"ח א' לדינא דמשכנתא באתרא דלא מסלקי בלא נכייתא הוי אבק רבית, וכ"כ הנימו"י שם בשמו, וכ"כ הרשב"א בתשו' בכ"ד, אך למה שהסכים הרשב"א לעיל ס"ז ב' לד' רש"י דבאתרא דלא מסלקי שרי אף משכנתא בלא נכייתא, הרי מכח זה יש להתיר גם לאחר שנה דחשיב כאתרא דלא מסלקי ולי"ב משום רבית,[[504]](#footnote-505) וי"ל למש"כ הרשב"א לעיל שם דאף דמדינא שרי, מ"מ צורבא מרבנן לא ניכול, ולפ"ז י"ל דזהו שהביא רב מרי השכר לאחר שנה, אף דהו"ל כאתרא דלא מסלקי.[[505]](#footnote-506)

ובתשו' הרשב"א החדשות סימן רע"ח כתב דהא דהביא לו רב מרי השכר לאחר שנה, הוא משום דחשיב כאוכל פירותיו של רבא דכיון דיש בידו לסלקו ע"כ כל שמכרו לרבא הו"ל כאילו סילקו "דמכירתו זהו סילוקו", ולכאו' לפ"ז י"ל דאף דגם לאחר שנה דינו כאתרא דלא מסלקי, מ"מ כיון דמכירתו זהו סילוקו בטלה עיקר זכות המשכנתא, - אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי למש"כ הרשב"א דאף אחר הזמן שבידו לסלקו, הו"ל כמכר עד שיפרע לו מעותיו, אף אין לומר בזה דמכירתו זהו סילוקו, ולא בטלה זכות המשכנתא עד שפרע לו מעותיו.

במש"כ הרשב"א שם דכל שיש בידו לסלקו מכירתו זהו סילוקו, לכאו' היינו דכיון דיש בידו לסלקו, וכל הא דהוא אוכל הפירות הוא כנגד המתנת המעות, ע"כ כל שמכרו הנכרי לרבא, כבר אין לו זכות לו לאכול כנגד המתנת המעות ביד הנכרי, דכיון דכל זכותו באכילת הפירות היא כנגד המתנת המעות, ע"כ כל זכותו בהם הוא כשהפירות הם של הלוה.

וכ"נ בד' הב"י בחו"מ סימן שי"ב ס"ג שכתב ללמוד מהכא דכל שמשכן לשנים ידועות ויש בידו לסלקו ומכרו לאחר, יכול הלוקח ליקחו מיד המלוה, וכ"כ הגר"א שם סקי"ג, ומשמע דהוא אף בלא שיפרע לו מעותיו, דכיון שמכר הלוה את המשכנתא לאחר בטלה זכותו של המלוה במשכנתא.[[506]](#footnote-507)

בתשו' הרשב"א החדשות שם כתב החכם השואל דחיוב רבית אינו חל משעת כתיבת השטר, אלא בכל יום ויום הוא מתרבה כיון דיכול לפרעו בכל יום ויום ולסלק שעבודו, וכתב להוכיח כן ממה שהביא רב מרי שכר הבית לאחר שנה משום דיש בידו לסלקו, והרי דכל שיש בידו לסלקו לא קנה משעת זמן השטר,[[507]](#footnote-508) - והרשב"א שם כתב דאין הנידון דומה לראי' דההא הוא משום דחשיב כאוכל פירותיו של רבא כיון דבידו לסלקו והו"ל כאילו סילקו דמכירתו זהו סילוקו, אך כל שנתחייב לו רבית, משעת כתיבת השטר נשתעבדו לו נכסיו בין לקרן בין לרבית.

**אי הוה ידענא דהוה ממושכן לי' למר ל"ה זבנינא לי',** הריטב"א כתב דהוא משום דהו"ל כעני המהפך בחררה ובא אחר ונטלה ממנו דנקרא רשע, ועיי"ש שכתב דאף דל"ה רב מרי רוצה לקנותה, (דאם הי' רוצה לקנותה הרי משכנתא עדיפא מבר מצרא), הי' רבא חושש שהי' רוצה רב מרי לקנות, - ובחי' הרא"ש מלוניל נסתפק אם הא דלא הי' לוקחה רבא הוא משום מדת חסידות או משום דמזיק לי'.

## בטעמא דרבא דא"צ ליתן שכר אף לאחר שנה

**השתא בדיניהם עבדינא לך וכו',** בפירש"י כתב דהא דלי"ב משום רבית הוא משום דל"ה רבא חייב לו כלום אלא הנכרי, והרמב"ן כתב דהוא משום דס"ל דהכא הי' על הנכרי לפדות הבית ול"ה רבא חייב לו כלום, וכ"כ הבעה"ע והבעה"ת שם,[[508]](#footnote-509) וכ"כ התוס' בכתובות נ"ט ב' ד"ה שדה זו דזהו דהשיב לו רבא דכדיניהם עבדינא לך, דהוא משום דרבא לא מחייב לי' מידי אלא הנכרי.

אך הרמב"ן כתב בשם אחרים דאף אם הי' רבא חייב לפדותו מותר, דכיון דבדיניהם אין הנכרי יכול לסלק את רב מרי מן הפירות עד שיביא לו מעותיו, לי"ב משום רבית, שהרי השדה מכורה לו עד שיביא לו מעותיו וכמו שאמרו לעיל ס"ב ב' דבתורת זביני אתו לה, וישראל מנכרי קנה כדיניהם, ואף שהי' ביד רבא לפדותה, הו"ל כחוזר ומוכרה לו, וכ"כ הרשב"א והר"ן והנימו"י והמאירי בשם הראב"ד, וכ"כ בחי' הרא"ש מלוניל ובחי' תלמיד הרשב"א, ועד"ז כתב בפי' ר"ח שהביא השטמ"ק,[[509]](#footnote-510) וכ"כ הבעה"ע והבעה"ת שם בשמו והסכימו לדבריו,[[510]](#footnote-511) וכ"כ המאירי בדעת הרמב"ם בפ"ז ממלוה ה"ו, אך המ"מ שם נסתפק בדעתו, עיי"ש.

ובד' הריטב"א משמע דהא דלי"ב משום רבית, אי"ז משום דבתורת זביני אתו לה, אלא היינו דכיון דבדיניהם עבדינן לי' ואין ביד רבא לסלקו אלא כשיפרע לו המעות, לא חשיב כאוכל פירותיו של רבא אלא כאוכל פירותיו של הנכרי, וע"כ לי"ב משום רבית, וכ"נ להדיא בד' הריב"ש בסימן ש"ה, עייש"ה.[[511]](#footnote-512)

בחי' המיוחסים להריטב"א כתב לדעת רש"י לא א"ש מה שאמרו דכדיניהם עבדינן לי',[[512]](#footnote-513) - אך בד' הריטב"א מבו' דהיינו משום דעיקר הא דס"ל לרב מרי דיש בזה משום גזל, הוא משום דבדיני ישראל מצי הלוה לסלקו מן המשכנתא, וכיון דיש ביד רבא לסלקו מן הבית, הרי דכל שאינו מסלקו, הו"ל כמו שדר בביתו של רבא, וצריך להעלות לו שכר, וע"ז הוא שהשיב רבא דכדיניהם עבדינן לך דאין יכול לסלקו מאכילת פירות עד שיפרענו, וכיון דאין ביד רבא לסלקו מן הבית, נמצא שאינו דר כלל בביתו של רבא, וע"כ א"צ להעלות לו שכר, - וי"ל עוד דעיקר הא דס"ל לרב מרי דצריך לפרוע שכר הבית לרבא הוא משום דהמשכיר בית ועדיין לא נתן הלוקח דמי השכירות ומכר המשכיר את הבית לאחר, נותן השוכר דמי השכירות לקונה, וכמש"כ כן הסמ"ע בסימן שי"ב סק"ב והש"ך שם סק"ד, וע"כ ה"נ הכא צריך ליתן שכר הבית לרבא,[[513]](#footnote-514) וע"ז הוא שהשיב רבא דכיון דכדיניהם עבדינן לי', הו"ל כמו שהקדים שכרו למשכיר, דא"צ ליתן שכר לקונה.

הרשב"א וש"ר כתבו בשם הראב"ד דהא דכדיניהם עבדינן לי' ודין המשכנתא הוא כזביני, הוא משום דישראל הבא מן הנכרי ה"ה כנכרי, וכ"כ הבעה"ע והבעה"ת שם, והבעה"ע שם כתב ללמוד מזה לדיני אחריני דישראל הבא מן הנכרי דנים אותו בדיני נכרי, עיי"ש, וכ"כ הריטב"א בשם רבו, - ומבו' דהא דבישראל ל"ה משכנתא כזביני, אי"ז משום דכ"ה דעתם בעשיית משכנתא, דא"כ הרי ודאי דכל שקנה קרקע הממושכנת מן הנכרי הוי דינו כדין הנכרי, אלא הוא משום דכך קבעו חכמים בדיני ישראל, ואפ"ה כל שהוא בא מחמת הנכרי דינו כנכרי והו"ל כזביני, - וכ"ה מבו' בד' הגר"א ביו"ד סימן קנ"א סקי"ח שהוכיח מהכא דמו"מ הנעשה בין ישראל לנכרי דנים אותו בדיני הנכרים, ודע"כ היו דנים את המשכנתא שמשכן הנכרי לרב מרי כפי דיני הנכרים.[[514]](#footnote-515)

מד' הראב"ד ודעימי' מבו' דכל מה שאמרו לעיל ס"ב ב' דאינהו בתורת זביני אתא לידייהו הוא בדיני הנכרים, אך בדיני ישראל אי"ז כן, וע"כ הוא דאף דמשכנתא בלא נכייתא אסורה, מ"מ משכנתא שהיא כפי דיני הנכרים מותרת, - וזה דלא כמשמעות ד' התוס' לעיל ס"ד ב' דאף בדיני ישראל הויא המשכנתא בתורת זביני,[[515]](#footnote-516) ואפ"ה אסרו חכמים במשכנתא בלא נכייתא, וה"נ יש לאסור במשכנתא שהיא כפי דיני הנכרים.[[516]](#footnote-517)

הרמב"ן והריטב"א כתבו דהא דבדיניהם חשבינן להמשכנתא כמכר, הוא משום דאין הנכרי יכול לסלקו מן הפירות עד שיביא לו מעותיו, וצ"ב שהרי אף בדיני ישראל א"א לסלקו מן המשכנתא עד שיביא לו מעותיו, - וצ"ל לפ"מ שאמרו לעיל ס"ז ב' דאם אמר איזיל ואייתי זוזי לא אכיל, ודעת הרמב"ן והריטב"א שם דאיירי במשכנתא המותרת, ונתבאר בדף מס' 23, והרי דבדיני ישראל יש בידו לסלקו מן המשכנתא אף קודם שפורע לו חובו, ומשא"כ בדיני הנכרים דאין יכול לסלקו כלל מן המשכנתא, אלא שבידו לפרוע חובו ועי"ז הו"ל כחוזר וקונה את המשכנתא, אך כ"ז שלא פרע חובו, אין בידו לסלקו מן המשכנתא, וע"כ הוא דבדיני הנכרים חשבינן לה כזביני.

הריא"ז בפירקין ה"ה דין י"ז כתב דנכרי שמכר בית הממושכן לישראל אחר אין מעלה הישראל הממשכן שכר לישראל הלוקח עד זמן שאין הנכרי יכול לסלקו, ומשם ואילך מעלה לו שכר, ואם רצה ישראל הלוקח לעשות טוה"נ לממשכן שלא יקבל ממנו שכר עד שיפרענו הנכרי כמו שהי' עמו הנכרי הרשות בידו ולי"ב משום רבית, - ונתחדש בדבריו דמן הדין הי' רב מרי חייב לשלם שכר השנה השני' לרבא, אף שהוא בא מחמת הנכרי, אלא דרבא לא רצה ליטול ממנו שכר, וע"ז מהני הא דכדיניהם עבדינן לי' דלי"ב משום רבית,[[517]](#footnote-518) - וצ"ב דכיון דמן הדין הי' רב מרי חייב ליתן לרבא שכר הבית, אף שבא רבא מחמת הנכרי, מה מהני הא דהוא בא מחמת הנכרי דלא יהא בזה משום רבית.

כ"ב סיון פ"ב

דף מס' 27

## עיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון

**ק"ד ב'** **- האי עיסקא פלגא מלוה ופלגא פקדון וכו',** בפירש"י כתב דהיינו במקבל עיסקא לחצי שכר, והא דפלגא מלוה ופלגא פיקדון היינו דחצי אחריות אונסים עליו כמלוה וחצי אחריותה על הבעלים כפקדון, ומבו' מדבריו דעיקר התקנה דפלגא מלוה ופלגא פיקדון היא לענין אחריות ההפסד שיהא חצי האחריות על המקבל, אך הא דנוטל המקבל מחצה בריוח אי"ז כלל מכלל עיקר התקנה, וכ"ה מבו' בדבריו לעיל ס"ח א' (ד"ה אין מושיבין), וכ"נ בד' הרמב"ן לעיל ס"ח ב'.[[518]](#footnote-519)

אך בפי' ר"ח כתב דהא דניח"ל למלוה וניח"ל ללוה קאי גם על הריוח דניח"ל למלוה דיטול מחצה מן הריוח וניח"ל ללוה דיטול עכ"פ מחצה מן הריוח, ומבו' דגם הא דהריוח הוי מחצה למלוה ומחצה ללוה הוא מכלל עיקר התקנה, וכ"כ הרי"ף, וכ"ה בתשו' רב שרירא גאון שבתשוה"ג שערי צדק ח"ד שער ח' סימן ה' בשם רבנן סבוראי, וכ"כ בס' הלכות פסוקות לר"י גאון, והבה"ג בסימן מ"ה, והשערי שבועות בשער ח', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"ב.[[519]](#footnote-520)

**עבוד רבנן מילתא דניח"ל ללוה וניח"ל למלוה,** לדעת רש"י דעיקר התקנה דפלגא מלוה ופלגא פיקדון קאי על אחריות ההפסד, הרי דמה שאמרו דהוא מילתא דניחא לתרוייהו, הוא כמש"כ השטמ"ק בשם הר"י מלוניל דהיינו דאם הי' כל האחריות על המלוה ל"ה רוצה להמציא מעות לעני בשעת דוחקו, ואם הי' כל האחריות על הלוה לא ירצה אדם לקבל עיסקא.

אך בתשו' רב שרירא שם כתב בשם רבנן סבוראי דהא דניח"ל למלוה היינו דאם היתה כל העיסקא הלואה הי' אסור הנותן ליטול ריוח דהו"ל רבית, וע"כ עשאוה מחצה פיקדון דאם יהא ריוח נוטל מחצה בריוח, והא דניח"ל ללוה היינו דאם הי' כולה הלואה ונאנס הי' צריך לשלם כולה ואם הי' כולה פיקדון ל"ה נוטל חלק בריוח, וע"כ עשאוה מחצה מלוה דמכח זה נוטל המקבל בריוח, ועשאוה מחצה פיקדון דמכח זה אין חייב המקבל באונסי מחצה, והבה"ג שם הוסיף דהא דניח"ל למלוה היינו דגם לא ניח"ל דתהא כולה פיקדון דאם תיאנס לא ישלם לו הלוה כלום, וכ"כ הרי"ף.

הראב"ן במכילתין כתב דהתקנ"ח דעיסקא היא דבגונא שקיבל עיסקא לחצי שכר, אותו חלק שנוטל המקבל בשכר הוי כמלוה ואם נאנס משלם, ואותו חלק שנוטל המקבל בשכר הוי פיקדון ואם נאנס לנותן נאנס, - ונתחדש בדבריו דלא תיקנו חכמים כלל שתהא עיסקא מחצה מלוה ומחצה פיקדון, אלא עיקר התקנ"ח דעיסקא הוא דאותו חלק שנוטל המקבל בשכר הוי מלוה וחייב המקבל באחריותו, ואותו חלק שקבעו שיטול הנותן בריוח הוי פיקדון ואין חייב המקבל באחריותו, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות דתיקנו חכמים דכיון שמתעסק בהן בשותפות "והשכר הוא לאמצע" גם אחריות האונסין הוא על שניהם, וכ"כ השטמ"ק לעיל ס"ח ב' בשם תשו' הרי"ף,[[520]](#footnote-521) אך לכאו' הוא שלא כד' הרי"ף בסוגיין, וצ"ע.

בד' הרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"ה מבו' דכל שהתנו על חלק המתעסק בריוח ה"ז קובע את חלק המלוה וחלק הפיקדון, ואם התנו שיטול ג' רבעים בריוח הוי ג' רבעים מן העיסקא מלוה, ואם התנו שיטול רביע בריוח, הוי רביע מן העיסקא מלוה, ועיי"ש שנחלק עם רבותיו היאך הוי דין אחריות ההפסד בכה"ג, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ולכאו' הוא משום דס"ל דכל התקנ"ח דפלגא מלוה ופלגא פיקדון הוא רק כשלא התנו על חלק המקבל בריוח, וכמו שפירשו הר"ח ודעימי' דאיירי בכה"ג, אך כל שהתנו על חלק הריוח ה"ז קובע חלק זה כמלוה, דלא מפרשינן שנוטל חלק בריוח בשכר עמלו, אלא מפרשינן דשלו הוא נוטל, דחלק זה הוי מלוה, וכל עיקר תקנתא דפלגא מלוה ופלגא פיקדון, הוא בשלא התנה על חלק המתעסק בריוח, ובכה"ג תיקנו חכמים שתהא העיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון.[[521]](#footnote-522)

אך הרמב"ן לעיל ס"ח ב' נחלק ע"ז דאף אם התנה שיטול המתעסק ג' חלקים בשכר או יותר אינו נוטל מן ההפסד אלא מחצה דסתם עיסקא פלגא מלוה היא לעולם דהכי תקון, ועיי"ש שכתב דגם כשהתנה עמו ליטול בשכר פחות ממחצה הי' ראוי שיטול מחצה בהפסד דסתם עיסקא פלגא מלוה, אלא דא"כ הו"ל רבית, ומבו' בדבריו דהוא משום דס"ל כדעת רש"י דהתקנה דפלגא מלוה ופלגא פיקדון היא אף כשהתנה שיטול מחצה בריוח, דאלמלי התקנה הי' פטור מן ההפסד לגמרי והי' נוטל חלק בריוח בשכר פעולתו, ומשום התקנה דפלגא מלוה הוא חייב באחריות חציו, וע"כ אף אם התנו שיטול המתעסק ג' חלקים בריוח או יותר, ל"ה אלא פלגא מלוה.

## גדר ההלואה דעיסקא

**להכו קרו לי' עיסקא דא"ל כי יהבינא לך לאיעסוקי בי' ולא למישתי בי' שיכרא,** בפירש"י כתב דהא דלא נתנו לו אלא להתעסק בו הוא משום דמתוך שישתכר בשלו הוא טורח ועוסק בה יפה, והתוס' כתבו דהוא משום דכשמוציאה מפסיד המלוה שאין קרן שלו קיים ואין לו על מה לסמוך.

**להכי קרו לי' עיסקא דאם מת לא יעשה מטלטלין אצל בניו,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דלא ניתן לו לו להוציאה ע"כ אינה נעשית מטלטלין אצל בניו, דכל הא דמטלטלין דיתמי לא משתעבדי לבע"ח הוא משום דלאו עלייהו סמך שהרי בידו להוציאן, אך בעיסקא שאין בידו להוציאה סומך עלי' המלוה כקרקעות, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תתקע"ג והובא במרדכי סימן ש"צ ובתשו' מיי' משפטים סימן י"ב.

אך הרי"ף כתב דאם יש עדים דמטלטלין אלו הם מחמת עיסקא זו, נוטל אותם המלוה בלא שבועה ואפי' מיתמי, ואף אם יש עליו גם כתובה או שט"ח אין להם ממטלטלין אלו כלום אלא נוטל אותם בעל המעות דלא קנה אותם המת אלא להתעסק בהן וכיון שמת חוזרת העיסקא לבעלי', וכ"כ בתשו' הגאונים חמדה גנוזה סימן קל"ב בשם ר"י גאון, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז משלוחין ה"ה, והטוש"ע בסימן קע"ז סל"א, ומבו' דהא דאינו נעשה מטלטלין אצל בניו, אי"ז משום דבכה"ג משתעבדי מטלטלי דיתמי לבע"ח, אלא הוא משום דהוו של המלוה עצמו, ואי"ז כלל מדין גבי' מיתומים,[[522]](#footnote-523) וע"כ נוטל אותם המלוה מן היתומים אף אם יש עליהן גם כתובה או שט"ח.[[523]](#footnote-524)

ויסוד הפלוגתא בזה, דדעת רש"י דעיסקא הויא מלוה גמורה, וע"כ כל הא דאינה נעשית מטלטלין אצל בניו הוא משום דסומך עלי' המלוה,[[524]](#footnote-525) וכ"כ בתשו' רב שרירא שם דעיסקא הויא הלואה גמורה וחשובה כממונו של הלוה, והא דלא מצי למישתי בי' שיכרא, הוא משום דה"ז משועבד לנותן שיתעסק בו המקבל, ועיי"ש שכתב לדמותו לשותפין שמת אחד מהם דאין ביד היורש ליטול את חלקו בזמן השותפות לקנות בו דבר אחר ולשתות בו שכר דה"ז משועבד לשותפות, וכ"כ המהר"ם מר"ב שם דלכל דבר חשיב עיסקא פלגא מלוה - אך דעת הרי"ף דעיסקא לא חשיבא כלל כמלוה, אלא הויא ברשות הנותן, וע"כ הוא דכל שמת חוזרת העיסקא לבעלי', ול"ב בזה לדין גבי' מיתומים,[[525]](#footnote-526) וכ"נ בד' הראב"ן במכילתין דעיסקא אינה מלוה גמורה, אלא קיימא ברשות הנותן, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות, דכיון דאין לו רשות בה לאכול ממנה בחייו, כמו שאמרו דלא מצי למישתי בה שיכרא, א"כ אין לשום אדם רשות עלי' וכו' דכל היכא דקיימא ברשותא דמרה קיימא ולא יהבא לי' אלא לאיעסוקי בה.[[526]](#footnote-527)

## דין הפלגא מלוה אחר כלות זמן העיסקא או כשמת המקבל

בתשו' מהר"ח או"ז סו"ס ל"ט כתב דכיון דדמי העיסקא לא ניתנו למקבל אלא למו"מ ולא לגמרי, הרי דמשעה שהגיע זמנו להחזירם כבר אינם מלוה בידו, ואינו חייב באונסין, אלא הו"ל כשומר שכר ופיקדון בעלמא הם בידו, ודמי לשואל את הפרה דאם מתה אחר ימי שאלתו פטור, ועד"ז נסתפק האר"י הק' בתשו' אבקת רוכל סימן קל"ו בגונא שמת מקבל העיסקא ואח"כ נאנסה העיסקא, דשמא אין נותן העיסקא גובה מן היורשים אף את חלק ההלואה, כיון דמשעה שמת הדרא העיסקא למרה, ואין על היורשים כלום, משום דהרי שלו לפניו,[[527]](#footnote-528) - אך הב"י שם השיב דלא נפטרו היורשים מן העיסקא עד שתחזור ליד הנותן, עיי"ש.

וכל מקום הנידון בזה הוא לדעת הרי"ף ודעימי' דהפלגא מלוה ל"ה הלואה גמורה, ואחר זמן העיסקא או כשמת המקבל חוזרת העיסקא לבעלי', אך לדעת רש"י ודעימי' דהוי הלואה גמורה, ודאי דאף אחר זמן העיסקא ואף כשמת המקבל אכתי ההלואה קיימת, ואם נאנסה גובה הנותן מן המקבל ומיורשיו את חלק ההלואה.

## גביית פלגא מלוה דעיסקא מנכסי יתומים קטנים

האו"ז בסימן שמ"ב הביא מפי' ר"ח שאמרו בירושלמי בפ"ב דמו"ק דפרקמטיא נגבית מנכסי יתומים קטנים, ואף כשאין עדים יודעים, משום דנעשית כפיקדון, ול"ד למלוה דאינו גובה מנכסי יתומים משום דלהוצאה ניתנה ומשא"כ בפרקמטיא דלא ניתנה להוצאה, ועיי"ש שפירש דאיירי בעיסקא דפלגא מלוה ופלגא פיקדון, ואפ"ה גובין מן היתומים הקטנים אף את הפלגא דמלוה, משום דלמו"מ ניתנה ולא להוצאה דהקרן לעולם עומד בחזקת נותן העיסקא, ועיי"ש שכתב דאף דלא ניתנה מלוה זו להוצאה, מ"מ אם נאנסה חייב המקבל לשלם, וכתב לדמותו למה שאמרו בקידושין מ"ז ב' דאף למ"ד דמלוה לאו להוצאה ניתנה וברשות בעלים קיימא לחזרה מ"מ אם נאנסה חייב, ומבו' מדבריו כמש"כ הרי"ף דהפלגא דמלוה ל"ה הלואה גמורה, ואכתי הוי ברשות בעלים, ומה"ט הוא דגובין אותו מנכסי יתומים קטנים, וכ"כ הבעה"ת בשער י"ד ח"א אות ז' בשם ר"ה גאון דכיון דאינו נעשה מטלטלין אצל בניו גובין אף מיתומים קטנים, וכ"כ הבעה"ע באות כיס לט., והראב"ן במכילתין, והמרדכי בסימן ש"צ בשם ראבי"ה, והשטמ"ק בסוגיין בשם הרמ"ך.[[528]](#footnote-529)

## אם חייב המקבל באונסי הפלגא מלוה

הבה"ג בסימן מ"ה כתב דפלגא מלוה דעיסקא דהוי ברשותו לאונסין, היינו רק לשלם בגניבה ואבידה, אך בשבוי' ובשבורה ובמתה לא משלם, דדמי לשומר שכר דפטור באונסין, ול"ד לשואל דחייב באונסין משום דכל הנאה שלו, ומשא"כ בעיסקא דאין כל הנאה שלו הוי כשומר שכר ואינו חייב באונסין,[[529]](#footnote-530) וכ"כ בתשו' רב שרירא שם בשם רב מתתי' גאון, ועיי"ש שתמה ע"ז דודאי דהוי ככל מלוה וחייב באונסין, וכאשר כ"ה משמעות ד' רבנן סבוראי, וכן תמה הבעה"ע באות כיס לט.[[530]](#footnote-531) דהו"ל כמלוה דחייב אף באונסין, וכ"ה מבו' בד' ש"ר.

ובתשו' רב שרירא שם מבו' דטעם הסוברים דאינו חייב באונסין, הוא משום דס"ל דאי"ז הלואה גמורה אלא קיימא העיסקא ברשות הבעלים, וכדחזינן דלא מצי למישתי בי' שיכרא, - ועיי"ש שנחלק ע"ז דהוי הלואה גמורה, אלא דה"ז משועבד לנותן שיתעסק בו המקבל וע"כ לא מצי למישתי בי' שיכרא, וע"כ הוא חייב אף באונסין, - ולדעת הסוברים דאי"ז הלואה גמורה, צ"ל כמש"כ בפי' ר"ח שם דהא דחייב באונסין הוא משום דדמי להלואה למ"ד דלאו להוצאה ניתנה דהוא חייב באונסין, וכמו שאמרו בקידושין מ"ז ב'.[[531]](#footnote-532)

## דין הרוח דהפלגא מלוה קודם שחלקו העיסקא

השטמ"ק כתב בשם הרמ"ך בד"ה המקבל עסק מחבירו דכל ריוח המזדמן בעיסקא משועבד למלוה לאותה מלוה ופיקדון ולא מצי נפקד למשתי בה שיכרא וכו' ואין למקבל חלק ידוע עד שיחלק העסק, דכל העיסקא הויא בחזקת המלוה, ומבו' בדבריו דאף הריוח שנוטל המקבל אינו זוכה בו עד שיגבנו, וכתב לפ"ז דאם מת המקבל גובה בע"ח של המת מן הריוח, ול"ה כמטלטלי דיתמי דלא משתעבדי לבע"ח, כיון דאין הריוח קנוי להם עד שיבא לידם, - ולכאו' כ"ז הוא לטעמי' דס"ל כדעת הרי"ף ודעימי' דהפלגא מלוה אינו הלואה גמורה והוא ברשות הבעלים, וע"כ י"ל דאף אין זוכה המקבל בריוח דהפלגא מלוה עד שיגבנו, אך לדעת רש"י ודעימי' דהפלגא מלוה הוי הלואה גמורה, זוכה המקבל בריוח מיד.[[532]](#footnote-533)

## עוד נפ"מ שמצינו אם חשבינן להפלגא מלוה כהלואה גמורה

בעיקר הפלוגתא בזה אם חשיבא הפלגא מלוה דהעיסקה כהלואה גמורה, יש לדון בזה בכ"ד, **א** בתשו' מהר"ם שם כתב דשביעית משמטת את הפלגא מלוה, דלכל דבר חשבינן לה כמלוה,[[533]](#footnote-534) וכ"כ השו"ע בחו"מ סימן ס"ז ס"ג, אך בתשו' רדב"ז סימן אלף רפ"ה כתב דאין שביעית משמטת העיסקא כלל, דקושטא דמילתא לאו מלוה היא, ול"ד לשאר מלוה דלהוצאה ניתנה, אלא יש לזה דין פיקדון, עיי"ש, ועמש"כ בזה התומים בסימן ס"ז סק"ו והקצוה"ח שם סק"ב, - וממש"כ השו"ע דשביעית משמטתו, מבו' דאף דקי"ל כדעת הרי"ף ודעימי' דהפלגא מלוה הוי ברשות הבעלים, מ"מ שביעית משמטתו,[[534]](#footnote-535) וכ"ה להדיא בתשו' מהר"ח או"ז סימן ל"ט, עיי"ש שהביא מש"כ הר"ח והרי"ף דמלוה זו לא ניתנה להוצאה וברשותא דמרה קיימא, ואפ"ה נקט שם דמן הדין שביעית משמטתו,[[535]](#footnote-536) וצ"ע.

**ב** התוס' בב"ק ע' א' סוד"ה אמטלטלין כתבו דאף דחוב אינו נקנה באגב, מ"מ עיסקא דלא ניתנה להוצאה נקנית באגב, וכ"כ הרמב"ן בב"ב ע"ז ב', וכ"כ הנימו"י בב"ק ק"ד ב' בשם הרמב"ן והרא"ה דהפלגא מלוה דעיסקא דינו כפיקדון דיכול להקנותו באגב, משום דלא ניתן להוצאה, והביאוהו הקצוה"ח בסימן ס"ו סקל"ה והנתיה"מ שם סקל"ח, ולכאו' הוא כדעת הרי"ף ודעימי' דהפלגא מלוה הוי ברשות הבעלים, אך לדעת רש"י ודעימי' דהוא הלואה גמורה, אלא דאינו נעשה מטלטלין אצל בניו משום דסמיך עלייהו, הוי כהלואה דקי"ל דאינה נקנית באגב,[[536]](#footnote-537) וכן נקט בתשו' רדב"ז ח"א סימן צ"א דהפלגא מלוה דעיסקא אינו נקנה אלא בכתיבה ומסירה.

**ג** בתשו' רדב"ז סו"ס תתקצ"ד כתב דעיסקא של אשה שביד אחר, אין הבעל יורש את הפלגא מלוה דאין הבעל יורש בראוי כמוחזק, וקי"ל דמלוה חשיב כראוי, והשער משפט בסימן רע"ח סק"ב עמד בזה דלמש"כ הרי"ף ודעימי' דהפלגא מלוה קאי ברשות הנותן, הדין נותן דלא חשיב כראוי, ועיי"ש במש"כ בזה,[[537]](#footnote-538) ומש"כ הפ"ת שם סק"ד.

**ד** הרמב"ם בפ"ז משלוחין ה"ה כתב דהמתעסק שנתן מתנה לאחרים מן המטלטלין של עסק או ממעות העסק מוציאין אותן מידו, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ז סל"ב, והרדב"ז שם כתב דהיינו משום דל"ה כמלוה דעלמא דלהוצאה ניתנה דעושה בה מה שירצה, וכל הא דהוי כמלוה הוא להתחייב באונסין, וכ"כ הלבוש בסימן קע"ז שם דהוא משום דבכל מקום שהם הם שלו, ובתשו' רדב"ז סימן אלף רפ"ה הוכיח מזה דיש להפלגא מלוה דין פיקדון, עיי"ש, - ולפ"ז לכאו' כ"ז הוא להרמב"ם לטעמי' דהפלגא מלוה קיימא ברשות הנותן, אך לדעת רש"י ודעימי' דהפלגא מלוה הוי הלואה גמורה, הדין נותן דשפיר מהני המתנה,[[538]](#footnote-539) וכ"כ בקונט' הגרד"ל שליט"א סימן ל"ד אות ד', וצ"ע.

**ה** השטמ"ק כתב בשם הרמ"ך דאם יש בהעיסקא שטרי חוב שידוע שהם מן העיסקא אין המקבל ויורשיו יכולין למחול, דאין השט"ח של המקבל אלא של נותן העיסקא, עיי"ש, - וזה לטעמי' דס"ל דהפלגא מלוה הויא ברשות הנותן, אך לדעת רש"י ודעימי' דהוי הלואה גמורה, הדין נותן דיכולין המקבל ויורשיו למחול.

**ו** בהגה' אמרי ברוך לחוו"ד סימן קס"ז סק"ג כתב דאף דמי שהלוה לחבירו ואח"כ אמר לו דיהא בידך למחצית שכר אכתי הוו כל המעות הלואה בידו, וכמש"כ הרמ"א בחו"מ סימן קע"ו ס"א, מ"מ כל שהיו המעות בידו בעיסקא שכולה מלוה, יכול להתנות עמו דיהא עיסקא דמחצה פיקדון, כיון דהמלוה דעיסקא לאו להוצאה ניתנה והויא בחזקת הנותן, - וזה כד' הרי"ף ודעימי' דהפלגא מלוה קיימא ברשות הנותן, אך לדעת רש"י ודעימי' דהפלגא מלוה הוי הלואה גמורה, לכאו' אין בידו להתנות ע"ז שיהא פיקדון, וכ"כ בתשו' תשורת ש"י סימן פ"ח דתליא בפלוגתת רבוותא אם שביעית משמטת להפלגא מלוה.

## מקבל עיסקא שהפסיד ואח"כ טרח והרויח

**האי מאן דקביל עיסקא מן חברי' ופסיד טרח ומליי' ולא אודעי' וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דממה שלא הודיעו מתחילה חזינן דנכלם הי' מתחילה וטרח ע"ד מילוי הקרן, והבעה"מ הק' דאף אם הודיעו הדין נותן דממלא הריוח את ההפסד, כמבו' לעיל בסוגיין דבעיסקא אחת ושטר אחד ממלא הריוח את ההפסד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב דאיירי כשטרח שלא בעיסקא זו והרויח ועירבו עם עיסקא זו, ואפ"ה אמרינן דכיון דלא הודיעו טרח ע"ד מילוי הקרן, וכ"כ הרמ"ך בשטמ"ק בשם רבינו אפרים, וכ"כ הבעה"ע באות כיס (לט:) בשמו, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשם רבינו אפרים, ועד"ז כתב הר"י מלוניל בפי' קמא. - **ב** הרמב"ן במלחמות כתב בתחילת דבריו די"ל דמה שאמרו דבעיסקא אחת ושטר אחד ממלא הריוח את ההפסד הוא כשלא הודיעו, שאין אדם יכול להודיעו בכל שעה שהוא מפסיד. - **ג** הרמב"ן במלחמות מסיק דכל שהריוח תחילה ואח"כ הפסיד ממלא הריוח את ההפסד אף אם הודיעו, משום דרווחא לקרנא משתעבד, ול"מ מה שהודיעו אלא כשהפסיד ואח"כ הרויח, ונתבאר להלן. - - **ד** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דאיירי כשטרח ומילאהו אחר זמן חלוקת העסק וע"כ יש בידו לומר דיטול הנותן ב' חלקים בהפסד שהי' בו קודם הזמן וחצי בריוח שהרויח בו אחר הזמן, ומ"מ כיון שלא הודיעו אין בידו לומר כן, דאמרינן דטרח ע"ד מילוי הקרן,[[539]](#footnote-540) וכ"כ הר"י מלוניל בפי' בתרא, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז בקונט' הראיות.[[540]](#footnote-541) - **ה** ההג"א בסימן ט' כתב די"ל דאיירי הכא כשהיו רגילים לחלוק מיד כל ריוח שהי' בא להם וכן ההפסד, וע"כ יש בידו לומר דיחלקו תחילה ההפסד.[[541]](#footnote-542) - **ו** המאירי כתב דלעולם אף אם הודיעו אין חולקין את ההפסד לבדו ואת הריוח לבדו דהכל הולך אחר החיתום ואין ריוח או הפסד אלא לבסוף, ומה שאמרו דהיינו רק כשלא הודיעו, הוא למעט כשהודיעו ועשה את הממון שנשתייר אחר ההפסד עסק מחדש,[[542]](#footnote-543) וכ"נ בד' הר"ן שפירש כן, וכ"כ בהגה' הגר"א להג"א בדעת הנימו"י, ועיי"ש שכתב דהא דכשהודיעו וכו' חולקין את ההפסד בפנ"ע, הוא משום דיש בידו לחזור בו מלהתעסק, דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום. - **ז** בפי' רבינו ברוך כתב דאיירי כשטרח בדבר שלא התנו ביניהם בלא רשות הבעלים ומילא החיסרון, כגון שנתן לו ק' זהובים לקנות חטים וקנאן והפסיד בהן ל' זהוב והלך הוא מדעתו וקנה שעורים בע' שנשארו ומכרן בק', ולפ"ז ניחא דבכה"ג הי' בדין שיחלקו ההפסד בפנ"ע והריוח בפנ"ע.

הר"י מלוניל הק' דאף אם הודיעו הרי אמרו לקמן בסוגיין דרווחא לקרנא משתעבד, והרי דהריוח ממלא את ההפסד, ואין בידו לחזור בו ולחלוק את הריוח בפנ"ע, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הר"י מלוניל כתב דאיירי בכה"ג שטרח ומילאהו מעיסקא אחרת, או דאיירי אחר זמן העיסקא, וכנ"ל. - **ב** הרמב"ן במלחמות כתב דלא אמרו דרווחא לקרנא משתעבד אלא כשהרויח ואח"כ הפסיד, דבכה"ג כיון דמשתעבד הריוח לקרן אינו נוטל ב' שליש אלא בריוח שנשתייר לאחר החלוקה, דהוא הנקרא ריוח, אך כל שהפסיד ואח"כ הרויח, הרי משעה שהפסיד נפחת הפיקדון, וכשהרויח אינו נוטל אלא לפי מה שנשתייר שם, שהשאר הוא שהשביח, ומה שהפסיד משעה שהופסד נפטר מחלק הפקדון. - **ג** הר"ן כתב דלא אמרו דרווחא לקרנא משתעבד אלא היכא דכבר איכא ריוח דאף דבידו לחזור בו שלא להתעסק בעיסקא זו, מ"מ אין בידו לחלוק את הריוח קודם הזמן דרווחא לקרנא משתעבד, ומשא"כ הכא דאכתי ליכא ריוח, יש בידו לומר דאינו רוצה להתעסק בו אא"כ יחלקו תחילה את ההפסד, והביאו הנימו"י, וכ"כ הב"י בסימן קע"ז סל"ד בשם תלמידי הרשב"א. - **ד** הנימו"י כתב די"ל דזהו עצמו הוא טעם הא דרווחא לקרנא משתעבד, משום דסתמא דמילתא כל מי שטרח בעיסקא לא ניח"ל שיפחות הקרן ויקבל הוא הריוח כדי שלא יקראוהו מפסיד עיסקי. - **ה** המהרש"א כתב עוד דהא דרווחא לקרנא משתעבד הוא בב' קבלנים, ומשא"כ הכא דאיירי באחד שקיבל עיסקא מבעה"ב, דשפיר יש בידו לחזור בו בתוך הזמן,[[543]](#footnote-544) וע"כ אף הי' בידו לומר דהוי כמו שחזר בו כשהפסיד והו"ל כעיסקא אחרינא, ויש לחלוק את ההפסד בפנ"ע ואת הריוח בפנ"ע.

הראב"ד בכתוב שם תמה ע"ד הבעה"מ דאם טרח מעיסקא אחרת ומילאהו מ"ט אין בידו לומר בשעת החלוקה דיש לו בעסק הזה כו"כ משלו ויטול אותו, ומ"ט יפסיד בערבונו, ואף אם היו הדברים שקולים הי' לנו לומר דהמע"ה וכ"ש שאין לזה הדבר טעם, - והשטמ"ק כתב בשם הרמ"ך שצידד דאיירי כשטרח ומילאהו מעיסקא אחרת שקיבל ממנו, אך אם טרח ומילאהו מעיסקא אחרת של אדם אחר או של המקבל עצמו הרי אין בידו למלאותו ממנו אלא באיסור, דאם הוא של אדם אחר הו"ל גזל, ואם הוא של המקבל הו"ל רבית, - ועמש"כ בזה הרמב"ן במלחמות והר"י מלוניל.

הקצוה"ח בסימן קע"ו סק"ח כתב עפי"ד הר"ן דאף דמקבל העיסקא יכול לחזור בו בתוך הזמן משום דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום, מ"מ כל שיש ריוח והוא רוצה ליטול בריוח ולא להתעסק בו עוד לאו כל כמיני', דרווחא לקרנא משתעבד, ואין לו בריוח עד שישלים פעולתו לזמן הקצוב, - והנתיה"מ שם סקמ"א תמה ע"ז דמ"ש מכל פועל החוזר באמצע היום דחייב בעה"ב לשלם לו השכירות עד שעת החזרה, וגם אין לומר בזה דרווחא לקרנא משתעבד, שהרי כיון שלא יתעסק שוב בהקרן, ודאי דלא יהא היזק, ועיי"ש שכתב דמש"כ הר"ן דאין יכול לחזור בו משום דרווחא לקרנא משתעבד, הוא בב' מקבלים שהשני עדיין עוסק, וכיון דעדיין הוא עוסק במעות ואפשר שיהא היזק בהקרן, אמרינן דרווחא לקרנא משתעבד,[[544]](#footnote-545) - ועמש"נ להלן בד' התוס' בזה.

הרמ"א בסימן קע"ז סל"ד כתב דהמקבל עיסקא נותן מס מן הריוח תחלה ואח"כ יחלקו, אא"כ התנו שיוכל ליקח ריוח מתי שירצה, או שהודיעו ליקח חלקו מן הריוח, ואז אם נתן אח"כ מס נחשב להפסד, - ומבו' מדבריו דאף אם לא התנה שיוכל ליקח ריוח מתי שירצה, מ"מ כל שהודיעו ליקח חלקו מן הריוח, דנים את הריוח לעצמו ואת ההפסד לעצמו, ולכאו' מבו' מדבריו דקי"ל דאף כשהרויח תחילה ואח"כ הפסיד לא אמרינן רווחא לקרנא משתעבד כשהודיעו, וזה כמש"כ הנימו"י או כמש"כ המהרש"א בטעם הא דהכא לא אמרינן רווחא לקרנא משתעבד, וצ"ע.

## ב' שקיבלו עיסקא והרויחו ורוצה אחד מהם לחלוק

**הני בי תרי דעבדי עיסקא בהדי הדדי ורווח וא"ל חד לחברי' תא ליפלוג וכו',** בפירש"י כתב דאיירי כשקבעו זמן, ובכה"ג הוא דמעכבין זע"ז שלא לחלוק עד שיגיע הזמן, וכ"כ הרא"ש בסימן ט', והטוש"ע בסימן קע"ז סל"ה, - אך הרי"ף כתב דאיירי כשידוע הדבר לפי המנהג דאם יניחו הסחורה יתוסף בה ריוח, והיינו כשיש זמן ידוע למכירת הסחורה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד משלוחין ה"ד והשו"ע בחו"מ סימן קע"ו סי"ז בדין שותפין.

## אם ביד מקבל העיסקא או נותן העיסקא לחזור בהן

התוס' כתבו דהא דנקט להך דינא בכה"ג ולא נקט לה באחד שקיבל עיסקא מחבירו, הוא משום דבכה"ג יכול המקבל לחזור בו קודם הזמן דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום, - והסמ"ע בסימן קע"ו סקנ"ח הוסיף לפרש דהא דכשקיבלו שניהם עיסקא אין יכול אחד מהם לחזור בו, ול"ד למקבל עיסקא שיכול לחזור בו, היינו משום דהמקבל עיסקא שם עבד עליו וע"כ יכול לחזור בו, ומשא"כ בב' שקיבלו עיסקא הו"ל כב' שותפין דאין אחד מהם יכול לחזור בו, משום דאין לזה נגד זה שם עבד, וכ"כ בדרישה שם סקכ"ג באורך, עיי"ש.[[545]](#footnote-546)

התוס' צידדו דנותן העיסקא אין יכול לחזור בו בתוך הזמן, שהרי פלגא הוי מלוה ביד המקבל, וגם פלגא דפיקדון נתן לו זכות והשליטו להשתכר בו עד הזמן, וכ"כ הרא"ש בסימן ט', וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות לעיל ק"ד ב', - אך הפסקי רי"ד לעיל שם כתב דאם חזר בו הנותן ואמר תן לי מעותי בפלגא שהם כמו פיקדון יכול לחזור בו, ורק בפלגא מלוה אין יכול לחזור בו בתוך הזמן.

התוס' כתבו דהמקבל יכול לחזור קודם הזמן ולומר לא אטרח עוד "ואטול מה שמגיע לידי עד הנה", ובד' הפסקי תוס' אות שנ"ט משמע דהיינו דנוטל את חלקו בריוח, - אך הנחל יצחק בסימן ע"ד ס"ג ענף ב' האריך דיש לפרש לד' התוס' דאף שאינו נוטל חלק בריוח, וכמש"כ הר"ן, ונתבאר לעיל, מ"מ הוא נוטל שכרו על מה שנתעסק בו, עיי"ש, וכ"נ בל' התוס' הרא"ש ותור"פ.

כ"ג סיון פ"ב

דף מס' 28

## טעם הא דעיסקא ל"ה רבית קצוצה

**ס"ח א' - אין מושיבין חנוני למחצית שכר,** בפירש"י כתב דהוא משום דהוא מתעסק בחציו של בעה"ב שהוא פקדון אצלו בשכר המתנת מעות המלוה, ובחי' תלמיד הרשב"א כתב דהו"ל אבק רבית, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"ב, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן בע"ב בההיא דרב עיליש והרא"ש בסימן מ"ב, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן ע' ב' ד"ה אין מקבלין, וכ"ה משמעות לישנא דגמ' לקמן ס"ט א' דאי"ז אלא מיחזי כרבית.

ובטעם הא דאי"ז רבית קצוצה,[[546]](#footnote-547) ול"ד להיכא שמלוה לו מנה ע"מ שיעשה לו מלאכה דהוי רבית קצוצה, מצינו כמה דרכים,[[547]](#footnote-548) **א** התור"פ בד"ה מאי כפועל בטל כתב דהוא משום דהתנאי ביניהם שיטרח למוכרה ויטול חצי השבח, וע"כ א"צ ליתן לו שכר טרחו אלא משום דמיחזי כרבית, וצ"ב. - **ב** החוו"ד בסימן קס"ז סק"ב כתב דהוא משום דחלק המלוה והפיקדון מעורב ועוסק בשלו ושל חבירו ביחד, וכמו שאמרו לקמן ס"ט א' דאמרי אינשי גביל לתורא גביל לתורי, ופירש"י דהיינו דבאותו טורח שאתה מגבל סובין ושעורין לפני שור אחד את יכול לגבל לפני ב',[[548]](#footnote-549) וכ"נ בד' השער דעה שם סק"א.[[549]](#footnote-550) - **ג** המקומ"ח בסו"ס קס"ז כתב דהוא משום דמה שטורח המקבל בדידי' קא טרח שרוצה להרויח בחלקו וע"כ לי"ב משום רבית, אף שהמלוה משתכר בכך,[[550]](#footnote-551) וע"ד מש"כ הט"ז בסימן קע"ג סקכ"ד דכל שטורח הלוה בשביל עצמו כדי שיגיע מעות לידו לי"ב משום רבית.

## שכר כפועל בטל

**אא"כ נותן לו שכרו כפועל וכו' תנא כפועל בטל וכו' כפועל בטל של אותה מלאכה דבטל מינה**, נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאומדין כמה אדם רוצה ליטול ליבטל ממלאכה כבידה כזו ולעשות מלאכה קלה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז ה"ו דין ב' והריטב"א. - **ב** התוס' בבכורות כ"ט ב' ד"ה כפועל בטל כתבו דהיינו דנותנין לו שכר בטלה מאותה מלאכה שעוסק בה כמו דבטל לגמרי ואינו עושה בשום מלאכה, וכן פירש הב"י בסימן קע"ז ס"ב בד' התוס' בסוגיין והרא"ש בסימן ל"ט, וכאשר כ"נ מהמבו' בדבריהם בין אם נותנין לו מלאכה קלה ובין שנותנין לו מלאכה כבידה שיעורו שוה, וכ"כ המהרש"א בדעתם, וכן האריך המהר"ם שיף בדעת התוס', והרא"ש שם כתב דהא דסגי בכך הוא משום דהקילו חכמים באבק רבית ובדבר מועט שהוא נותן לו לא מיחזי כרבית. - **ג** הרמב"ן במלחמות כתב בשם הר"ח והרי"ף דהיינו דנותנין לו שכר המלאכה שהי' עושה, ואך דאין נותנין לו כפי מה שהי' משתכר במלאכתו בשעה זו וכגון אם הי' חייט והי' משתכר סלע אין נותן לו סלע, אלא אומדין אותו בשעה שאין לו מה יתפור והוא יושב ובטל שיתרצה לתפור בגד בעד חצי סלע, ונותן לו שכר זה, וכ"כ בתשו' הרי"ף שהביא השטמ"ק לקמן בסוגיין,[[551]](#footnote-552) וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד.[[552]](#footnote-553) - **ד** הטור בסימן קע"ז כתב דהיינו דאין נותן לו שכר כלל על מה שמתבטל ממלאכתו, אלא נותן לו שכר על עסק זה, ורואין כמה אדם שבטל ואין לו שום מלאכה רוצה ליקח להתעסק בעסק זה, וכ"כ המהרש"ל בדעת התוס', וכ"כ הב"ח בסימן קע"ז בדעת הרא"ש.[[553]](#footnote-554)

לדעת רש"י ודעימי' דאומדין כמה אדם רוצה ליבטל ממלאכה כבידה כזו ולעשות מלאכה קלה, יש להסתפק אם היינו דנותן לו שכר על מה שטורח עכשיו, ואך דשומת השכר אינה כפי שווי מלאכה זו בשוק, אלא כפי שהי' הוא מתרצה ליטול כדי ליבטל ממלאכתו ולעשות מלאכה זו, או היינו דאין נותן לו שכר על מה שטורח עכשיו אלא שכר על מה שבטל ממלאכתו, ואך דכיון דגם בעיסקא הוא טורח במלאכה, הוי שומת השכר בטלה כפי מה שהי' רוצה להתבטל ממלאכתו ולעסוק במלאכה זו,[[554]](#footnote-555) ונפ"מ הוא בגונא שאינו בעל מלאכה כלל, או שאינו צריך להתבטל ממלאכתו כדי לעסוק בעיסקא, אם שמין כפי מה שמתרצה אדם בטל ליטול כדי לעשות מלאכה זו, או דא"צ ליתן לו שכר כ"כ.

ונתפרשו הדברים בד' הרי"ף והרא"ש בסימן ל"ט שפירשו במה שאמרו לקמן ס"ט א' דקוצץ לו דינר, דהיינו במי שיש לו עיסקא אחרת וא"צ להתבטל ממלאכתו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"ב, והטוש"ע בסימן קע"ז ס"ד, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות לקמן שם דאיירי בכה"ג, או במי שאין לו מלאכה כלל, ובכה"ג סגי במה שקוצץ לו דינר, ועד"ז כתבו השטמ"ק לקמן שם בשם הראב"ד, והסמ"ג עשין פ"ב, ומבו' לפ"ז דהא דנותנין לו שכר כפועל בטל, הוא דצריך ליתן לו שכר על מה שבטל ממלאכתו, וע"כ הוא דכל שאינו בטל ממלאכתו סגי במה שקוצץ לו דינר אף דהוא שכר מועט.[[555]](#footnote-556)

הט"ז בסימן קע"ז סק"ג כתב דלדעת התוס' דאומדין כמה רוצה ליטול כדי ליבטל ממלאכתו לגמרי, כ"ז הוא במי שהוא בעל מלאכה, אך אדם בטל שמקבל עיסקא משערים כפי מה שהי' אדם בטל נוטל לעשות עסק זה, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל הא דבבעל מלאכה אומדין כמה רוצה ליטול כדי ליבטל ממלאכתו לגמרי, היינו כששכר זה הוא יותר מהשכר שנוטל אדם בטל על עסק זה, אך כל שהוא פחות מהשכר שנוטל אדם בטל על עסק זה, צריך ליתן לו כהשכר שנוטל אדם בטל, ועמש"כ בזה החוו"ד שם סק"ב באורך.

אך הבית מאיר שם צידד דלמש"כ השו"ע שם ס"ד דכל שיש לו עסק אחר סגי בשכר מועט, ה"נ באדם הבטל ממלאכתו סגי בשכר מועט, וכתב דשמא י"ל דשאני היכא דיש לו עסק אחר דהו"ל חד טירחא, ומשא"כ באדם בטל דמ"מ הוא טורח בשביל המלוה, וי"ל עוד, דאף דהוא אדם בטל, מ"מ כיון דמכח שמתעסק בעיסקא אינו יכול לעסוק במלאכה אחרת אם תזדמן לו, לא סגי בדבר מועט, - ואמנם הנה בד' השטמ"ק לקמן ס"ט א' בשם הראב"ד והריא"ז בקונט' הראיות שם מפורש דגם באדם בטל סגי בשכר מועט, וי"ל כן גם לדעת התוס'.[[556]](#footnote-557)

**אבל מעות ליקח בהן פירות דנפיש טרחי' אימא לא סגי לה כפועל בטל,** התוס' בד"ה ונותן לו הק' לדעת רש"י דכפועל בטל הוא כפי מה שהי' מתרצה ליבטל ממלאכתו ולעשות מלאכה זו, א"כ מ"ט ס"ד דהיכא דנפיש טרחי' לא סגי כפועל בטל, הרי לפי מה שהיא כבידה נוטל יותר, - והריטב"א כתב לישב דהיינו משום דכל דנפיש טרחי' אין הבטלה ניכרת בין מלאכתו הראשונה למלאכה זו כ"כ עד שינכה לו כלום ממה שראוי לו להרויח במלאכתו.

הב"י בסימן קע"ז ס"ב הק' למש"כ הטור דכפועל בטל היינו דרואין כמה אדם שבטל ואין לו שום מלאכה רוצה ליקח להתעסק בעסק זה, א"כ אכתי תיקשי דמאי ס"ד דהיכא דנפיש טרחי' לא סגי לי' כפועל בטל, הרי לפי מה שהיא כבידה נוטל יותר, שהרי אע"פ שאדם זה בטל לגמרי אינו נשכר למלאכה כבידה כ"כ בזול כמו למלאכה קלה, והט"ז שם סוסק"ב כתב לישב דס"ד דכיון שיש בזה טירחא גדולה בזה משערינן שכרו כאילו הי' אדם בטל אלא משערינן בסתם אדם כמה הי' נוטל בעסק זה.

**כמה הוא שכרו בין מרובה ובין מועט דברי ר"מ,** נחלקו הראשונים בביאורו ותליא בפלוגתייהו בביאור השומא דכפועל בטל, **א** בפירש"י כתב דהיינו דצריך שיפסוק לו לשם שכר, ומיהו בכל מה שיאות לקבל עליו בשכר בין רב ובין מועט הא קביל עלי', והוא דלא כתנא דמתניתין דנותן לו כפועל, וכ"כ השטמ"ק לעיל בע"א בשם רבינו ברוך בס' החכמה.[[557]](#footnote-558) - **ב** התוס' לעיל ד"ה ונותן לו שכרו כתבו דהיינו דבין אם הי' עוסק במלאכה מרובה בין הי' עוסק במלאכה מועטת לעולם נותן לו כפועל בטל, והב"ח בסימן קע"ז ס"ב כתב דהיינו דנותן לו כפי מה שהי' נוטל לישב בטל ממלאכתו הראשונה, ואם היו נותנין עלי' שכר מרובה גם עכשיו שכרו מרובה ואם לא היו נותנים על הראשונה אלא שכר מועט גם עכשיו שכרו מועט, וזה לפ"מ שפירשו הב"י ודעימי' לדבריהם, ועד"ז כתב הפסקי רי"ד דהיינו דאין קצבה לדבר לכל חנוני אלא הכל לפי שכר פעולתו שבטל ממנה חייב ליתן לו,[[558]](#footnote-559) וכ"נ בד' הראב"ד שהביא השטמ"ק לקמן בסוגיין שפירש כן בד' הרי"ף. - **ג** הרא"ש בסימן ל"ט כתב דהיינו דבין אם הי' עוסק במלאכה מרובה בין הי' עוסק במלאכה מועטת "שכרו שוה", והב"ח בסימן קע"ז ס"ב כתב דהיינו דלא משגחינן במלאכתו הראשונה כל עיקר, ובין אם היתה מרובה ובין אם היתה מועטת שכרו שוה, דאינו נותן לו אלא כאילו הי' אדם בטל לגמרי שאין לו שום מלאכה כמה הי' רוצה ליקח ולהתעסק במלאכה זו לפי מה שהיא, וכמש"כ כן הטור שםֿ. - **ד** השטמ"ק לקמן בסוגיין כתב בשם תשו' הרי"ף דהיינו דשיעור כפועל בטל אינו דבר שנוכל ליתן לו גבול ידוע דהוא מתחלף כפי המלאכה ולפי המתעסק שקצת בנ"א יתרצו לקחת דבר מועט ולא ישב בטל ויש מי שירצה לישב בטל מלעשות שום דבר, וזהו שאמר בין מרובה ובין מועט ולא נתן לו גבול ידוע, וכ"נ בתשו' הרי"ף סימן קע"ט. - **ה** הרשב"א כתב לדעת הר"ח והרי"ף דהיינו דנוטל כפועל בטל בזמן שהמלאכה מועטת אע"פ שהוא נוטל הרבה מזה בשעה שהמלאכה מרובה, וכ"נ בד' הרמב"ן לעיל בע"א בשם הרי"ף, ועד"ז ובע"א כתב השטמ"ק לעיל שם בשם הראב"ד. - **ו** השטמ"ק לעיל בע"א כתב בשם הראב"ד די"מ דהיינו דמילתא פסיקתא בין לעסק מרובה בין לעסק מועט בין לזמן ארוך בין לזמן קצר והיינו פלגא באגר ותרי תילתי בהפסד, ור"ש פליג דסתם כל עסק יהא הכל למחצה ויתן לו שכר בטלה של כל יום ויום. - **ז** בתשו' הראב"ד סימן קל"ב שהביא השטמ"ק לקמן בסוגיין כתב דהיינו דהא דתנן דנותן לו שכר כפועל היינו בסתמא, אך אם רצה לפסוק דינר בשכר עמלו פוסק אע"פ שבטלתו גדולה מזו, וכ"כ השטמ"ק לקמן ס"ט א' בשם הראב"ד לדינא, ונתבאר בדף מס' 30, וכ"כ המאירי בשם י"מ. - **ח** המאירי כתב דהיינו דבין אם העסק מרובה ובין אם הוא מועט, אין נותנין לו אלא כפועל בטל ממלאכה שהוא רגיל בה, אף שהי' העסק מרובה ויש עמל גדול בהתעסקות יותר ממה שהי' במלאכתו הראשונה.

**רשב"י אומר נותן לו שכרו משלם,** בפירש"י מבו' דהיינו דאומדין כמה אדם רוצה ליבטל ממלאכתו ולעשות מלאכה זו, וכ"כ התוס' לעיל, וכ"כ הרשב"א לדעת הר"ח והרי"ף, - אך הפסקי רי"ד כתב דהיינו דנותן לו שכרו משלם כפי שכר פעולתו ולא כפועל בטל.[[559]](#footnote-560)

כ"ז סיון פ"ב

דף מס' 29

## איסור אבק רבית אם הוא אף על הלוה

**ס"ח ב'** **- רב עיליש גברא רבה הוא ואיסורא לאינשי ל"ה ספי,** הרשב"א כתב דממה שאמרו דאיסורא לאינשי ל"ה ספי ולא אמרו דלא עביד איסורא יש ללמוד דאיסור אבק רבית הוא רק על המלוה, ופירש דהוא משום שאיסור הלוה חידוש הוא, ודי במה שחידשה התורה ואסרה עליו, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתקל"ח ובתשו' החדשות סימן ע"ט, והריטב"א ותלמיד הרשב"א והנימו"י בסוגיין, והנימו"י ובסנהדרין כ"ד ב', ורי"ו בנתיב ח' ח"א, וכ"כ הרמ"א בסימן ק"ס ס"א, ובחו"מ סימן ל"ד ס"י, - אך בחי' המיוחסים להריטב"א בסוגיין כתב דהלוה מוזהר אף באבק רבית, וכ"ה מבו' בתשו' הר"ן סימן ע"ג, ועמד ע"ז בתשו' מהר"י בסאן שהביא המהרי"ט בח"ב יו"ד סימן מ', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"י מעדות ה"ד והטוש"ע בחו"מ שם, ועמש"כ בתשו' רדב"ז סימן אלף תקע"ט לישב לדעתם ללישנא דגמ' דאיסורא לאינשי ל"ה ספי.

הרא"ש בסימן מ"ב כתב דאבק רבית כי האי אין איסור ללוה, מדלא יהיב מדידי' טפי לא קרינא בי' לא תשיך ואפי' איסורא דרבנן ליכא אלא דוקא גבי מלוה איכא איסורא, - והגר"א בסימן ק"ס סק"ב פירש דהוא כמש"כ הרשב"א ודעימי' דבכל אבק רבית ליכא איסור על הלוה, וכ"ה מבו בד' רי"ו הנדמ"ח בנתיב ח' ח"א שפירש כן בדבריו.

אך בתשו' מהרלב"ח בסו"ס ק"ד כתב דמשמעות ד' הרא"ש דבכל אבק רבית אסרו אף על הלוה, ורק בעיסקא לא אסרו על הלוה, וכ"כ בתשו' מבי"ט ח"א סו"ס נ"א והמל"מ בפ"ד ממלוה ה"ב ד"ה כתב הרשב"א והמחנ"א בהל' רבית סי"ט והשער דעה בסימן קס"ח סק"ג.

ובטעם הא דשאני אבק רבית דעיסקא משאר אבק רבית, כתב המחנ"א שם דהוא משום דאין הלוה נחסר כלום, אך המהרלב"ח שם כתב לפרש בע"א, והביאו המל"מ שם, עיי"ש, והמבי"ט שם תמה ע"ז, ועמש"כ בזה המל"מ שם, וצ"ב.

בחי' המיוחסים להריטב"א הוכיח דהלוה מוזהר גם באבק רבית דרבנן, ממה שאמרו לקמן ע"ה ב' דאם אינו רגיל להקדים לו שלום אסור להקדים לו שלום, ועמש"נ בזה בדף מס' 6.

הרא"ש כתב דאף דאין המלוה מוזהר, מ"מ הוא עובר בלפנ"ע, וכ"כ רי"ו והרמ"א שם, - אך בחי' תלמיד הרשב"א כתב דהוא עובר משום מסייע ידי עוברי עבירה, וכ"כ בתשו' מהר"י בסאן שהביא בתשו' מהרי"ט ח"ב יו"ד סימן מ' לדקדק מד' הרשב"א בתשו' בח"א שם שאינו עובר בלפנ"ע, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א בתשו' החדשות שם, וכתב דהוא משום דלא החמירו חכמים על הלוה אף בלאו דלפנ"ע, וכ"ה שאינו עובר בלאו דלא תשיך מדרבנן, אף אינו עובר בלאו דלפנ"ע מדרבנן,[[560]](#footnote-561) - ובתשו' רדב"ז סימן אלף תקע"ט כתב דהוא משום דליכא איסור לפנ"ע כלל במכשילו באיסור דרבנן.[[561]](#footnote-562)

## אם העדים עוברין ברבית דרבנן

החוו"ד בסימן ק"ס סק"א כתב לדון לדעת הסוברים דברבית דרבנן אין הלוה עובר, אם ה"נ אין העדים עוברין, וצידד דאינם עוברין, עיי"ש, - אך האמרי בינה בתשו' סימן ב' סק"א כתב דהעדים עוברין, והוכיח כן ממש"כ הרא"ש בב"ק פ"ג סימן ח' דברבית דרבנן עוברים העדים אף דדעתו בפירקין דהלוה אינו עובר, למש"כ רי"ו והגר"א בדעתו דבכל רבית דרבנן אין הלוה עובר,[[562]](#footnote-563) וכ"ה מבו' בד' החוו"ד גופי' בסימן קס"ב סק"ח דאף ברבית דרבנן עוברים העדים, וכ"כ הבית מאיר בסימן ק"ס לט"ז סק"ה דגם ברבית דרבנן איכא איסור על הערב, וכ"נ בתשו' הר"ן סימן ע"ג.

## דין שטר שכתוב בו פלגא בשכר ופלגא בהפסד

**רב עיליש גברא רבה וכו' ממ"נ וכו',** הבעה"מ והרמב"ן כתבו בשם הרב אב"ד שהק' דמ"ט הוצרך להא דרב עיליש גברא רבה הוא, הרי גם אדם אחר ל"ה גובה מחצה בשכר כיון דיש לו מחצה בהפסד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הבעה"מ כתב דאה"נ דגם אדם אחר ל"ה גובה מחצה בשכר, והא דאמר דרב עיליש גברא רבה הוא כדי שלא יבואו לחשדו ולספר בשבחו ולא בגנותו. - **ב** הרמב"ן כתב בשם הרב אב"ד דאיירי כשהפסיד תחילה ונטל הנותן מחצה בהפסד ואח"כ הרויח ונטל הנותן מחצה בריוח ואח"כ בא הנותן לתבוע את הקרן, ומן הדין כיון שכבר נטל מחצה בשכר אין מוציאין מידו, וגם אין מסלקין אותו מן הקרן, דסלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא, ורק משום שהי' גברא רבה אמרינן דתנאם הי' שיטול ב' שליש בשכר, וכשנטל מחצה בשכר הוי שליש בעד הריוח והמותר בעד הקרן.[[563]](#footnote-564) - **ג** הרמב"ן כתב דיש לפרש ע"ד ד' הרב אב"ד דאיירי כשהרויח תחילה ונטל הנותן מחצה בריוח, ואח"כ הפסיד ובא הנותן ליטול מן היורשים מחצה בהפסד, ומן הי' שיטול כן, דאף דמה שנטל מחצה בריוח הו"ל אבק רבית, אין מסלקין אותו בלא זוזי, ורק משום שהי' גברא רבה אמרינן דתנאם הוא דאם יטול מחצה בריוח יטול ב' שליש בהפסד, וכיון שנטל מחצה בריוח נוטל ב' שליש בהפסד, וכ"כ הריטב"א בשם רבנן. - **ד** הראב"ד בכתוב שם כתב לפרש עד"ז, ואך שפירש דאיירי כשבר נטל הנותן מן היורשים את הקרן וחצי מן ההפסד,[[564]](#footnote-565) ומן הדין כיון שכבר נטל הנותן אין מוציאין מידו, דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, ורק משום שהי' גברא רבה אמרינן דתנאם הי' דאם יטול מחצה בריוח יטול ב' שליש בהפסד, וכיון שנטל בחייו מחצה בריוח יש לו ליטול ב' שליש בהפסד, ומה שנטל מן היורשים מחצה בהפסד הוא שלא כפי תנאו וחייב להחזירו, והביאוהו הרמב"ן והרשב"א,[[565]](#footnote-566) ועד"ז כתב בתשו' הראב"ד סימן קל"ב.[[566]](#footnote-567) - **ה** הרמב"ן כתב דבאדם אחר הרי דכיון דעיסקא הויא פלגא מלוה ופלגא פיקדון נוטל מן הדין פלגא בהפסד ופלגא בריוח, וכיון דמה שטרח הוי רבית נותן לו שכר טרחו כפועל בטל, ומשום שהי' גברא רבה אמרינן דתנאו הי' דאם פלגא בשכר תרי תילתי בהפסד ותליא בדעת רב עיליש שכך התנו מעיקרא, ועמש"כ בזה הרמב"ן במלחמות, ונתבאר להלן. - **ו** הרשב"א בסוגיין ובתשו' ח"ג סימן ד' כתב דבאדם אחר הוי השטר פסול ונוטל מחצה בהפסד, ומשמעות דבריו דהיינו דנוטל מחצה בהפסד וב' שליש בריוח, וכ"כ הב"י בסימן קע"ז ס"ד בדעתו, ומשום שהי' גברא רבה אמרינן דתנאו הי' שיהא ביד רב עיליש לברור שיהא או פלגא בשכר ושליש בהפסד או פלגא בהפסד וב' שליש בשכר, וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א. - **ז** הריטב"א כתב דבאדם אחר דנים את השטר כפשוטו דמחצה בשכר ומחצה בהפסד וטוענים ליתומים שהי' נוטל שכר עמלו, וכיון שהי' גברא רבא אמרינן דל"ה עושה שטר בתורת אבק רבית ונוטל שכר עמלו על פה דיש בזה לזות שפתיים. - **ח** הטור בסימן קע"ז כתב בשם הרמ"ה דבאדם אחר דנים את השטר כפשוטו והוי שטר שיש בו רבית, ואם איכא הפסד יקבל החצי כפי תנאו, ואם איכא ריוח לא יקבל כלום, וכ"כ השו"ע שם סכ"ה, וכן צידד הגר"א שם סק"ו בתו"ד בדעת הרי"ף, וכ"נ בד' הבעה"ע באות כיס לח: ובאות קבלנות סב:, עיי"ש.

## במה הויא גביית הרבית בעיסקא האסורה

מד' הראשונים מבו' דפליגי במה הוי נטילת הרבית בעיסקא האסורה, דבד' הרמב"ן מבו' דנטילת הרבית היא במה שטורח בחלק הפיקדון ואינו נוטל שכר עמלו, וע"כ הוא דמשום איסור רבית יש לו ליתן לו שכר טרחו, - אך בד' הרב אב"ד מבו' דנטילת הרבית היא במה שנוטל הנותן מחצה בריוח, דאין ראוי לו ליטול אלא שליש,[[567]](#footnote-568) - ובד' הרמ"ה מבו' דהוא במה שנוטל את הריוח כלל, וע"כ הוא דמשום איסור רבית אינו נוטל כלום בריוח, וצ"ב, ועמש"כ החדרי דעה בסימן קע"ז סכ"ה לפרש לדבריו בע"א.

הרמב"ן במלחמות צידד דבאדם אחר אף ל"ה נותן לו שכרו כפועל בטל, כיון דכבר טרח המקבל וכבר קיבל הנותן את הרבית במה שעשה זה שליחותו ועסק בשלו, ואבק רבית אינו יוצא בדיינים, והיינו דהרבית בעיסקא הוא במה שהוא טורח בהמחצה דהפיקדון בשכר המלוה, וכל שכבר טרח שלא ע"ד ליטול שכר הו"ל כמו שכבר גבה הנותן את האבק רבית ואינו יוצא בדיינים, - אך הרמב"ן בחידושיו נקט דכ"ז שלא גבה הנותן את העיסקא, לא חשיב כמו שגבה את הרבית, וצ"ב בטעמא דמילתא.

## דין עיסקא דפלגא באגר ותרי תילתי בהפסד

**אי פלגא באגר תרי תילתי בהפסד**, בפירש"י כתב דבכה"ג דמקבל פלגא באגר ותרי תילתי בהפסד הוי שליש מלוה וב' שליש פיקדון, ומה שנוטל בשכרו יותר משליש, הוא בשכר עמלו שטורח בב' שליש פיקדון, וכ"כ הרמב"ן לקמן ק"ד ב',[[568]](#footnote-569) והריא"ז בקונט' הראיות לקמן שם ובפסקיו בפירקין ה"ו דין ג',[[569]](#footnote-570) וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן שם ד"ה האי עיסקא, עיי"ש.

אך בפי' רשב"ם בב"ב ע' ב' ד"ה דאמרי נהרדעי כתב דבכה"ג דמקבל פלגא באגר ותרי תילתי בהפסד הוי פלגא מלוה ופלגא פיקדון, וכיון דהוי פלגא מלוה, צריך הנותן לקבל עליו תרי תילתי בהפסד, כדי שלא יהא רבית מה שטורח המקבל בפלגא דפיקדון, וע"ז מהני הא דמקבל הנותן עליו אחריות טפי מפלגא, דהוי שכר למקבל בשביל הטירחא שטורח בפלגא פיקדון, וכ"כ בהלכות פסוקות לר"י גאון, והבה"ג בסימן מ"ה, והריטב"א בסוגיין, וכתב דנמצא לפ"ז דלעולם נותנין למתעסק בשכר עמלו שליש ריוח הפיקדון, ולקמן ע' א' בתו"ד, וכ"ה מבו' בתשו' הראב"ד סימן קל"ב שהביא השטמ"ק בסוגיין, וזהו שכתב דאם לא יהא הפסד הוא מפסיד שכר טרחו, ונתבאר להלן, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"ג וה"ה ובפ"ז ה"א, עיי"ש.[[570]](#footnote-571)

בתשו' הראב"ד שם כתב דהא דשרי כשנוטל הנותן מחצה בשכר וב' שליש בהפסד, אע"פ שלפעמים שלא יארע בו הפסד כלל באותו עסק ונמצא זה מפסיד שכר טרחו, והיינו דלפ"מ דס"ל דאף בכה"ג הוי מחצה מלוה ומחצה פיקדון ושכר טרחו של המקבל הוא במה שנוטל הנותן חלק בהפסד גם בחלק המלוה, נמצא דאם ליכא הפסד אין נוטל המקבל שכר טרחו, מ"מ כיון דאם הי' בו הפסד הי' נוטל הנותן ב' שליש בהפסד שרי.

והריא"ז בקונט' הראיות לקמן שם תמה ע"ז, דאם אף בכה"ג דנוטל הנותן מחצה בשכר וב' שליש בהפסד הוי מחצה מלוה ומחצה פיקדון, ל"ה שרינן לה, כיון דאם לא יהא הפסד אינו נוטל כלום, ודמי למה שאמרו לקמן בסוגיין במותר שליש בשכרך דאסור, משום דאם לא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן,[[571]](#footnote-572) - והב"ח בסימן קע"ז סק"ו כתב לישב דל"ד למותר שליש בשכרך דאסור, דשאני הכא דעכ"פ כחו של מקבל יפה משל נותן או בשכר או בהפסד, ויש לו שכר טרחו עכ"פ, ומשא"כ היכא דחולקין שכר והפסד בשוה אלא שאם יהי' בשכר יותר על שליש דמיו וכו' יטול בשכר טרחו ואם לא יהי' יותר על שליש דמיו ילך לביתו ריקן ה"ז אסור, וצ"ב.

הרמב"ן בסוגיין הק' בהא דאמר רבא דאי פלגא באגר תרי תילתי בהפסד ואי פלגא בהפסד תילתא באגר, דאין השיעורין שוין, דבמחצה בשכר וב' שליש בהפסד נוטל המקבל רביע הפיקדון בשכר עמלו, ובמחצה בהפסד ושליש בשכר נוטל המקבל שליש הפיקדון בשכר עמלו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דלעולם נוטל המתעסק בשכר עמלו שליש ריוח הפיקדון, דכל שנוטל הנותן מחצה בשכר וב' שליש בהפסד, הרי מן הדין ל"ה לו ליטול בהפסד אלא מחצה, וכשנוטל ב' שליש בהפסד נמצא שנוטל שליש יותר על דינו דהוא שליש ריוח הפיקדון, וכן כשנוטל הנותן מחצה בהפסד ושליש בשכר, הרי מן הדין הי' לו ליטול מחצה בשכר, וכל שאינו נוטל אלא שליש נמצא נותן למקבל שליש ריוח הפיקדון, וזה ניחא לטעמי' דגם כשנוטל הנותן ב' שליש בהפסד הוי פלגא מלוה ופלגא פיקדון,[[572]](#footnote-573) וכ"נ בד' הרמב"ן.[[573]](#footnote-574) - **ב** בחי' המיוחסים להריטב"א ובשטמ"ק לקמן ק"ד ב' כתבו בשם הראב"ד דשמא המנהג הי' כך. - **ג** הראב"ד שם כתב עוד דשמא אי"ז בדקדוק וכל דנוטל הנותן פלגא בהפסד, נוטל בשכר ג' שמיניות, והוא קרוב לתילתא ולא דק. - **ד** בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן שם כתב דלעולם שכרו הוא שנוטל שישית מריוח כל העיסקא בשכר עמלו ומזונו, וכל שנוטל הנותן ב' שליש בהפסד הי' ראוי ליטול ב' שליש בשכר ואינו נוטל אלא מחצה ומניח שישית מריוח כל הממון, וכל שנותן הנותן מחצה בהפסד הי' ראוי ליטול מחצה בשכר ואינו נוטל אלא שליש ומניח שישית מחלק כל הממון,[[574]](#footnote-575) וכ"נ קצת בד' הטור בסימן קע"ז שכתב דנמצא שתות כל העסק וכו' הוא שכר טרחו, וכ"כ החדרי דעה שם סכ"ו, ועיי"ש במש"כ לפ"ז בדין עיסקא שהתנו על שיעור אחר בריוח.

## דין סתם עיסקא שלא התנו כלום

נחלקו הראשונים בדין סתם עיסקא שלא התנו כלום כמה נוטל המקבל, **א** בפירש"י לקמן ק"ד ב' ד"ה חד עיסקא כתב דבסתם עיסקא נוטל המקבל ב' שליש בשכר ומחצה בהפסד, וכ"כ הרמב"ן ותלמיד הרשב"א בסוגיין ולקמן שם, והרא"ש לקמן שם סימן ט', והר"ן והנימו"י שם, והראב"ד בפ"ו משלוחין ה"ג, והסמ"ג עשין פ"ב, וכ"כ הב"י בסימן קע"ז ס"ד בדעת הרי"ף לקמן שם ובדעת הרשב"א בסוגיין, וכן הכריע הגר"א שם סקי"ז. - **ב** בס' הלכות פסוקות לר"י גאון כתב דבסתם עיסקא נוטל המקבל מחצה בשכר ושליש בהפסד, וכ"כ הבה"ג בהל' רבית, והרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין, ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תתצ"ה, וכ"נ בפי' רבינו ברוך לקמן ק"ד ב', ובבעה"ע בהל' קבלנות, וכ"כ הרמב"ם בהל' שלוחין שם ה"ד בשם יש מי שטועה. - **ג** הרמב"ם בהל' שלוחין שם ה"ג כתב דכל שלא רצה ליתן לו שכר עמלו ולא התנו ביניהם שום תנאי, אם הרויחו יטול המתעסק ב' שלישי הריוח ואם פחתו יפסיד המתעסק שליש הפחת, ובחי' המיוחסים להריטב"א לקמן בסוגיין כתב בדעתו דיד המתעסק על העליונה והוא יבחר לעצמו שאם ירויח יטול ב' שלישי הריוח ואם יפסיד לא ישלם אלא שליש, וכ"כ הב"י בסימן קע"ז ס"ד והגר"א שם סקי"ז בדעתו, וכן דעת הטור שם. - **ד** בתשו' רדב"ז סימן אלף תק"פ פירש בד' הרמב"ם דהיינו דאם הרויח יטול ב' שלישי הריוח דאל"כ נמצא טורח בשל חבירו בחינם, ואם הפסיד אינו משלם אלא שליש ההפסד, דאם ישלם מחצה נמצא דטרח בשל חבירו בחינם,[[575]](#footnote-576) וכ"כ הדרישה בסימן קע"ז סק"ב בתו"ד והגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות ח' ד"ה וגבי מ"ש הרמב"ם בדעתו, וכ"כ האבהא"ז בהל' שלוחין שם.[[576]](#footnote-577) - **ה** הרמב"ן לקמן ק"ד ב' כתב בשם הראב"ד דבכה"ג שלא התנה עמו אינו נוטל שכר כפועל בטל, אלא נוטל הנותן או פלגא באגר ותרי תילתי בהפסד או פלגא בהפסד ותילתא באגר, והרשות נתונה בידו, ואם רואה בו ריוח נוטל מחצה בריוח ואם רוצה בו הפסד נוטל מחצה בהפסד.

הרמב"ן בסוגיין ולקמן ק"ד ב' הוכיח דבסתם עיסקא נוטל הנותן מחצה בהפסד ושליש בשכר, ממה שאמרו לקמן שם דסתם עיסקא הוא פלגא מלוה ופלגא פיקדון, ואם בסתם עיסקא נוטל הנותן ב' שליש בהפסד אי"ז פלגא מלוה ופלגא פיקדון אלא הוי שליש מלוה וב' שליש פיקדון.

ובדעת הסוברים דבסתם עיסקא נוטל הנותן מחצה בשכר וב' שליש בהפסד, כתב בחי' תלמיד הרשב"א לקמן שם דמה שאמרו דעיסקא הוי פלגא מלוה ופלגא פיקדון, הוא כשהתנה ליתן לו שכרו כפועל בטל, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בקונט' הראיות שם,[[577]](#footnote-578) וכן משמע בד' הראב"ד שהביא השטמ"ק שם, ובד' הרמב"ן שם בשם הראב"ד, - וי"ל עוד דאזלי לטעמייהו דאף דנוטל ב' שליש בהפסד מ"מ הוי פלגא מלוה ופלגא פיקדון, וכמש"נ לעיל בדעתם, ושפיר אמרו דסתם עיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון.

## חלוקת הריוח וההפסד בגונא שלא התנו רק על הריוח או רק על ההפסד

נחלקו הראשונים באופן חלוקת ההפסד והריוח בגונא שלא התנו רק על הריוח או רק על ההפסד, **א** הרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"ה כתב בשם רבותיו, והרמב"ן בסוגיין כתב כן בשם תשו' הרי"ף, דכל שהתנו על הריוח, הרי דהחלק שנוטל הנותן בריוח הוא פיקדון והחלק שנוטל המקבל בריוח הוא הלואה, וכתבו דבכה"ג דינא הוא דחולקין הריוח כמו שהתנו, ובהפסד נוטל הנותן את הפסד חלק הפיקדון ומלבד זה נוטל עוד בהפסד כשיעור שליש מחלק הפיקדון,[[578]](#footnote-579) ומאידך כל שהתנו על ההפסד, חולקין ההפסד כמו שהתנו, ובריוח נוטל המקבל מלבד החלק שהי' מפסיד, גם שליש מחלק חבירו.

ולכאו' יסוד דבריהם הוא דקביעות חלק ההלואה וחלק הפיקדון, הוא לפ"מ שהתנו ביניהם, וכל שהתנו על הריוח לבד, נקבע חלק ההלואה וחלק הפיקדון לפי הריוח, וכל שהתנו על ההפסד לבד, נקבע חלק ההלואה וחלק הפיקדון לפי ההפסד, וס"ל עוד דלעולם שכר המקבל הוא שליש מחלק הפיקדון כמש"כ הכס"מ שם, - וע"כ כל שהתנו על הריוח דהחלק שנוטל הנותן בריוח הוא פיקדון, ונטילת השכר היא בצד ההפסד, דינא הוא דמלבד חלק הפיקדון נוטל הנותן עוד בהפסד כשיעור שליש מחלק הפיקדון, ומאידך כל שהתנו על ההפסד דהחלק שנוטל הנותן בהפסד הוא פיקדון ונטילת השכר היא בצד הריוח, דינא הוא דמלבד חלק ההלואה נוטל המקבל בריוח שליש מחלק הפיקדון.

**ב** הרמב"ם שם כתב דאם התנו על הריוח, חולקין הריוח כמו שהתנו, ואם יהא שם הפסד יפסיד המקבל ב' שלישי החלק שהי' מרויח, ואם התנו על ההפסד חולקין ההפסד כמו שהתנו, ואם יהא שם ריוח יטול כמו אותו החלק שהי' מפסיד ותוספת שליש חלק חבירו,[[579]](#footnote-580) וכ"כ השו"ע בסימן קע"ז סכ"ז, - והכס"מ שם כתב דהיינו דהיכא דהתנו על הריוח ונטילת השכר היא בצד ההפסד, הוי השכר שליש מחלק המלוה, והיכא דהתנו על ההפסד ונטילת השכר היא בצד הריוח הוי השכר שליש מחלק הפיקדון, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דכשהשכר הוא בצד ההפסד הולכין אחר חלק המלוה וכשהשכר הוא בצד הריוח הולכין אחר חלק הפיקדון.[[580]](#footnote-581)

**ג** הרמב"ן בסוגיין כתב דאם התנו על הריוח חולקין הריוח כפי שהתנו, ואם יהא שם הפסד יפסיד המקבל ב' שלישי החלק שהי' מרויח וכדעת הרמב"ם,[[581]](#footnote-582) ואם התנו על ההפסד, חולקין ההפסד כמו שהתנו, ואם יהא שם ריוח יטול בריוח כמו אותו החלק שהי' מפסיד ותוספת שליש, והב"י בסימן קע"ז סכ"ז כתב דתלמידי הרשב"א כתבו כן בשם הרמב"ן ופירשו דהיינו דלעולם אזלינן בתר חלק המלוה, והיינו דלעולם הויא נטילת השכר שליש מחלק ההלואה,[[582]](#footnote-583) וע"כ כשהתנו על הריוח ונטילת השכר היא בצד ההפסד, הוי השכר שליש מחלק ההלואה, ולא יפסיד אלא ב' שליש מחלק ההלואה, ואם התנו על ההפסד ונטילת השכר היא בצד הריוח הוי השכר שליש מחלק ההלואה ומלבד חלק ההלואה נוטל המקבל בריוח כשיעור שליש מחלק ההלואה.[[583]](#footnote-584)

**ד** הסמ"ג עשין פ"ב כתב דכל שהתנו שיטול הנותן ג' חלקים בשכר, אי"ז קובע חלק ההלואה, אלא הו"ל מחצה מלוה ומחצה פיקדון, ומה שנוטל המתעסק בשכר יותר ממחצה הוא בשכר עמלו, והב"י בסימן קע"ז סכ"ז כתב דדברי הסמ"ג הם בגונא שהתנו שיטול המתעסק בריוח יותר ממחצה, אך אם התנו שיטול פחות ממחצה לא נתפרש בדבריו הדין בזה,[[584]](#footnote-585) ועיי"ש שכתב דצ"ל דבכה"ג מודה לד' הרמב"ם או לרבותיו.[[585]](#footnote-586)

בתשו' הראב"ד סימן קל"ב כתב דבגונא שהתנו על הריוח שיטול מחצה, ולא התנו על ההפסד, ולא פירשו אם יטול שכרו בהפסד או יטול שכר עמלו, יד בעל המעות על העליונה, שאם יש ריוח באותה חלוקה אינו נותן לו שכר עמלו שהוא אומר לו אילו הי' שם הפסד הייתי מקבל עלי ב' חלקים, ואם יש שם הפסד ורואה כי ב' חלקי הפסד גדולים מחצי שכרו אומר לו שכרך אתה נוטל ותיטול חצי ההפסד, - ועיי"ש שהוסיף לפרש דהיינו מפני שהעסק בחזקת בעלים הוא ויתרון חלק ההפסד שהוא נוטל משום שכר המקבל הוא, וכל שבא השכיר להוציא שכר מרובה מן השוכר עליו להביא ראי',[[586]](#footnote-587) ועוד שהרי רשות ביד בעל המעות להתנות בכל תנאי שירצה למחצה לשליש ולרביע לב' שלישי הפסד או לשכר עמלו, וכיון שהרשות בידו להתנות בכל תנאי שירצה עכשיו שלא התנה בתחלה מתנה בסוף.

כ"ח סיון פ"ב

דף מס' 30

## מותר שליש בשכרך

**ס"ט א'** **- אמר רב מותר שליש בשכרך ה"ז מותר,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו שהתנו דמה שיביא יותר על שליש דמיו של עכשיו טול בשכרך וכל השאר נחלוק בשוה, וכ"כ בפי' רבינו ברוך בשם ר"ח, וכ"ה מבו' בד' התוס' ורבים מקמאי. - **ב** בתשו' הרי"ף שהביא השטמ"ק לעיל בסוגיין כתב דהיינו דנתן לו ק' דינרים לקנות בהן סחורה והתנו ביניהם דכל שיבא בהן ריוח עד כדי הקרן יקח בעל המעות ב' שליש והמתעסק שליש ומה שיוסיף ע"ז השיעור יקח אותו המתעסק בשכרו. - **ג** הרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"ב כתב דאם אמר לו כל הריוח יהי' לך שלישיתו או עשיריתו בשכרך הואיל ויש לו עסק אחר ה"ז מותר,[[587]](#footnote-588) והב"י בסימן קע"ז סוס"ג כתב בשם הבעה"ת שפירש בדעתו דהיינו הא דמותר שליש,[[588]](#footnote-589) וכ"כ הגר"א שם סק"ו ובהגהתו בסוגיין סק"ד, ובביאורו שם האריך בזה, וכתב דכ"ה גם דעת הרי"ף והרא"ש והטור, אך בהגהתו כתב דדעת הסמ"ג וש"פ כפירש"י.

## בטעמא דרב דשרי במותר שליש ול"ה כצד אחד ברבית

התוס' הק' דמ"ט דרב דסגי בהכי אף דהוי כצד אחד ברבית דשמא לא ימצא מותר שליש, ואף לר' יהודה לא הותר צד אחד ברבית כשאינו ביד הלוה או המלוה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דשכיח טובא שיהא מותר שליש,[[589]](#footnote-590) וכ"כ הריטב"א, והוסיף דלמ"ד דסגי בטבל עמו בציר ולא החמירו בשכר טרחו כולי האי, הרי דמה"ט התירו גם בכה"ג. - **ב** התוס' הרא"ש כתב לישב עוד דהכא הקילו טפי, כיון שאינו נותן לו יותר ממה שלקח אלא שהוא טורח בשבילו. - **ג** השער דעה בסימן קע"ז סוסק"ג כתב דהכא ל"ד כלל לצד אחד ברבית, דעיקר איסור עיסקא הוא כשטורח בחינם בחלק הפיקדון בשביל חלק המלוה, וכל שהתנו שיקח המתעסק מחלק הפיקדון כשיהא ריוח יותר משליש, הרי אינו טורח בחלק הפיקדון בחינם, אלא בשביל שסבור שירויח יותר מחלק שליש ויהא לו ריוח גם מחלק הפיקדון, וזהו דרך כל הסוחרים שטורחים במו"מ בשביל ספק ריוח.[[590]](#footnote-591)

הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דלא התיר רב אלא במותר שליש דשכיח אבל אם התנה על יותר ממותר שליש כגון מותר מחצה וכיו"ב אסור, וזה למש"כ התוס' דעיקר הא דשרי רב הוא משום דשכיח טובא שיהא מותר שליש, ועד"ז כתב בקונט' הסמ"ע אות ב', - אך בפירש"י בעירובין ס"ג ד"ה עגלא תילתא כתב דדרך הוא שישביח העגל שליש, והביא כן מהא דמותר שליש בשכרך, ומשמע דאין עיקר דרכו שישביח יותר משליש ואפ"ה שרי, וכן צידד השער דעה בסימן קע"ז סק"ג, עיי"ש.

## בהא דשרי בפלגא בהפסד וב' שליש בריוח אף שאם לא יהא ריוח ילך לביתו ריקן

**ושמואל אמר לא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן,** הרמב"ן לעיל בסוגיין כתב דל"ד להא דשרי בפלגא בהפסד ותרי תילתי באגר אף שאם לא יהא ריוח ילך לביתו ריקן, דמ"מ כיון דא"א שיהא שם ריוח ולא יטול חלקו בשכרו שרי, ולא אסר שמואל אלא במותר שליש, דשמא לא יהא שם מותר שליש ויהא ריוח עד שליש, - והב"י בסימן קע"ז סוס"ג כתב בשם תלמידי הרשב"א דהוא משום דבפלגא בהפסד ותרי תילתי באגר דבר מצוי הוא שיהא בו ריוח וכל ריוח שיהי' בו הוא נוטל ממנו, וכל הא דאסר שמואל הוא במותר שליש דאף דיש ריוח אינו נוטל ממנו, ואפשר שלא יהא שם מותר שליש,[[591]](#footnote-592) וצ"ע לפ"ז בהא דשרי כשמתנה שיטול הנותן פלגא באגר ותרי תילתי בהפסד לדעת הסוברים דבכה"ג הוי פלגא מלוה ופלגא פיקדון, אף דאם לא יהא הפסד לא יטול שכר כלל, ונתבאר בדף מס' 29.

הב"י בסימן קע"ז סוס"ג הק' דלמש"כ הבעה"ת בדעת הרמב"ם דמותר שליש בשכרך הוא כשאמר לו שכל הריוח יהי' לך שלישיתו וכו', א"כ נמצא דבכל ריוח שיהא יטול בשכרו, וא"כ היאך אמר שמואל דלא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן, הרי דמי לתרי תילתי באגר דשרי אף דאם לא יהא ריוח ילך לביתו ריקן, - והגר"א שם ריש סק"ו כתב דאה"נ דשמואל פליג גם על הא דפלגא באגר ותרי תילתי בהפסד או פלגא בהפסד ותרי תילתי באגר, והא דהתיר רבא בכה"ג הוא כרב דקי"ל כוותי',[[592]](#footnote-593) - והתפארת למשה שם כתב דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דבעיסקא סתם אם הרויח נוטל ב' שלישי הריוח ואם הפסיד אינו משלם אלא שליש ההפסד, וע"כ נמצא דבין אם יהא ריוח ובין אם יהא הפסד הוא נוטל שכר,[[593]](#footnote-594) והוי מילתא דלא שכיחא שלא יהא לא ריוח ולא הפסד אלא הקרן בצמצום ולא יטול שכר, וכ"כ החדרי דעה שם.

## קציצת דינר

**אלא אמר שמואל קוצץ לו דינר,** בטעם הא דסגי בקציצת דינר, אף דבמתניתין תנן דנותן לו שכר כפועל בטל, מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' הרי"ף סימן קע"ט ובתשובתו שהביא השטמ"ק לעיל בסוגיין כתב דהא דנותן לו כפועל בטל הוא בחנוני וכיו"ב שהוא בטל כל היום, אך הכא איירי בעיסקא שאינו בטל לצרכה כל היום, וע"כ סגי בקציצת דינר,[[594]](#footnote-595) וכ"כ המאירי, ועד"ז כתב השטמ"ק בשם הראב"ד דאיירי באדם בטל וכיון דאינו בטל ממלאכתו לצורך העסק סגי בקציצת דינר, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות ובפסקיו ה"ו דין ד', והסמ"ג עשין פ"ב. - **ב** הריטב"א כתב דלעולם לא סגי בקציצת דינר, אלא איירי כשאומר מותר שליש בשכרך, ובזה הוא דבעינן שיקוץ עמו דאם לא יהא שם מותר שליש יתן לו דינר בשכר פעולתו כדי שלא ילך לביתו ריקן.[[595]](#footnote-596) - **ג** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד לישב עוד, דהא דבעינן שכר כפועל בטל הוא בסתם, אך במפרש שרי אף בפחות מכאן, וכ"כ בתשו' הראב"ד סימן קל"ב שהביא השטמ"ק לעיל בסוגיין,[[596]](#footnote-597) וכ"כ בהגה' הגר"א סק"ב ובביאורו בסימן קע"ז סק"ו בדעת הטור. - **ד** בהגה' הגר"א ובביאורו שם כתב בדעת הרמב"ם דלפ"מ דמסקינן דההיא דרב איירי כשיש לו בהמה אחרת, ה"נ הא דשרי שמואל בקציצת דינר הוא בכה"ג.[[597]](#footnote-598)

בעיקר מש"כ הרי"ף ודעימי' דבעיסקא שאינו בטל לצרכה סגי בדבר מועט, הנה בד' הטור בסימן קע"ז מבו' שלא חילק בזה ואף כשאינו בטל ממלאכתו צריך ליתן לו שכר כפועל, ורק כשיש לו עיסקא אחרת כיו"ב הוא דסגי בדבר מועט, ובד' החוו"ד שם סוסק"ב מבו' דאזיל לטעמי' דס"ל דשכר כפועל בטל אינו על מה שמתבטל ממלאכתו, אלא נותן לו שכר על עסק זה, ורואין כמה אדם שבטל ואין לו שום מלאכה רוצה ליקח להתעסק בעסק זה, וע"כ ליכא נפ"מ אם הוא בטל לצורך עיסקא זו ממלאכתו, ורק היכא דיש לו עיסקא אחרת כיו"ב דא"צ לטרוח יותר בשביל עיסקא זו הוא דסגי בדבר מועט.

## ריש עגלא לפטומא

**והאמר רב ריש עגלא לפטומא מאי לאו דא"ל מותר שליש בשכרך,** הריטב"א כתב דהיינו דבע"כ דאיירי בכה"ג, דליכא למימר דהוא בריש עגלא לחוד, דא"כ רב דאמר כמאן,[[598]](#footnote-599) - ועיי"ש שכתב לפרש בהא דמשני דאו מותר שליש או ריש עגלא, דהיינו דאף דבכל עיסקא צריך שיתן לו שכר כפועל בטל, מ"מ בעסק של עגל דיו בריש עגלא לשכרו כפועל בטל, כי בעסק מועט כזה הקילו, ועמש"נ להלן בדעת ש"ר בזה.

לפ"מ דמסקינן דהא דאמר רב דמותר שליש בשכרך מותר הוא כגון דאית לי' בהמה לדידי', נחלקו הראשונים בדין ריש עגלא לפטומא, ותליא בפלוגתייהו בדין קציצת דינר, **א** הריטב"א כתב דאף הא דריש עגלא לפטומא איירי בדאית לי' בהמה לדידי', וע"כ הוא דסגי בריש עגלא, וכ"נ בד' תלמיד הרשב"א, וכ"כ הראב"ד בפ"ח משלוחין ה"א בפי' קמא. - **ב** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דאיירי באדם בטל וע"כ סגי בריש עגלא, והסמ"ג עשין פ"ב, ועד"ז כתב הריא"ז ה"ו דין ד' ודין י"ט דאינו בטל ממלאכתו לצורך פיטום העגל, וע"כ סגי בריש עגלא, וכ"כ המאירי. - **ג** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד לפרש עוד, דהוא משום דכל שהתנה עמו סגי בדבר מועט, וכ"כ בתשו' הראב"ד סימן קל"ב שהביא השטמ"ק לעיל בסוגיין, וכ"כ הגר"א בסימן קע"ז סק"ו בדעת הרמב"ם בפ"ח משלוחין ה"א,[[599]](#footnote-600) וכ"נ בד' הראב"ד בהשגות שם בפי' בתרא. - **ד** הנימו"י כתב דלפ"ז איירי הא דריש עגלא לפטומא בדאמר לי' מותר שליש, ולכאו' היינו דלא הותר ריש עגלא אלא כשאמר לו מותר שליש בשכרך ואם לא מצא מותר שליש נותן לו ריש עגלא.[[600]](#footnote-601)

לקמן בסוגיין אמרו דר"א מהגרוניא נתן לאריסו בהמה לפטמה ונתן לו הראש בשכרו, ובפירש"י שם כתב דהיינו דנתנו לו למחצה לשכר ולהפסד, וטעם הא דסגי במה שנתן לו הראש בשכרו, כתב הריטב"א די"ל דהיו לו בהמות אחרות, או דכיון דהאריס משתעבד לבעל הקרקע סגי לי' בריש עגלא,

## אם סגי בריש עגלא אף לשכר מזונו

בפירש"י משמע דהא דריש עגלא לפטומא הוא אף בשכר מזונו, וכ"נ בד' הנימו"י, - אך בד' הריא"ז ה"ו דין י"ט משמא דל"מ הא דריש עגלא אלא לשכר טרחו, וצריך ליתן לו מזונות, וכ"כ המאירי, וכ"נ בד' התוס' בד"ה אלא שיטה.[[601]](#footnote-602)

## גביל לתורא

**כגון דאית לי' בהמה לדידי' דאמרי אינשי גביל לתורא גביל לתורי,** בפירש"י כתב דהיינו שיש בהמות למקבל שיש לו לטרוח לפני בהמותיו ובשביל בהמה אחת עמהם אין טרחו נוסף, וכ"כ בפי' רבינו ברוך בשם ר"ח, וכ"כ בתשו' הרי"ף סימן קע"ט ובתשובתו שהביא השטמ"ק לעיל בסוגיין דלא התיר רב אלא כשיש למתעסק מלאכה כיו"ב להתעסק בה לעצמו באופן יתעסק בשניהם יחד בעת אחת, וכ"כ הסמ"ג עשין פ"ב, והריא"ז בפסקיו ה"ו דין י"ח, ותלמיד הרשב"א בסוגיין, וכ"נ בד' הטור בסימן קע"ז, והב"י שם כתב דכ"ה משמעות פשטא דגמ', - ועיי"ש שכתב בדעת הרי"ף והרא"ש והרמב"ם דפליגי ע"ז וס"ל דכל שיש לו עסק אחר אף שאינו ממין זה שרי,[[602]](#footnote-603) ועמש"כ החוו"ד שם סוסק"ב לפרש הטעם בזה, ונתבאר להלן.

השטמ"ק כתב בשם שיטה דל"מ ה"ט דגביל לתורא אלא לענין שכר עמלו, אך צריך ליתן לו חלקו במזונות, דבזה ליכא לה"ט דגביל לתורא, וכ"נ בל' הריא"ז ה"ו דין י"ח.

התוס' הק' דכיון דשרינן מכח הא דגביל לתורא, הי' לנו להתיר מה"ט אף בדלי"ל בהמה לדידי' שהרי צריך לטרוח לעצמו משום פלגא דמלוה, וכתב דהוא משום דכל דאין לו אלא את הבהמה דהעיסקא, א"צ לטרוח בבהמה זו שהיא של שותפות בכל יום, אלא כל אחד יטרח ביומו, ועד"ז כתב הריטב"א דבכה"ג דבלא עסק זה ל"ה לו לטרוח ל"ה מקבל זה העגל לטרוח בכולו אלמלי פלגא של מלוה, וע"כ הו"ל אבק רבית אם אינו נותן לו שכר טרחו.

אך החוו"ד בסימן קע"ז סוסק"ב כתב בדעת הרי"ף ודעימי' למש"כ הב"י בדעתם דס"ל דשרי אף כשיש לו עסק אחר אף שאינו ממין זה דפליגי ע"ז וס"ל דאף בכל עיסקא שייך ה"ט דגביל לתורא גביל לתורי, שהרי גם בלא חלק הפיקדון הי' צריך לעסוק בכל יום משום חלק המלוה ומה איכפ"ל בחלק הפיקדון, והא דבכל עיסקא צריך ליתן לו שכר, הוא משום שהוא בטל ממלאכתו הראשונה, ומשא"כ היכא דאית לי' תורא לדידי' ועוסק ג"כ בבהמה אחרת, לא מיחזי כ"כ כביטול מלאכה ולא מיחזי כרבית, ומה"ט הוא דס"ל דשרי אף כשיש לו עסק אחר שאינו ממין זה כל שאינו מבטל מעסקיו מפני מעותיו של זה.

## מותר שליש בשכרך כשהתנו כן בתחילה

לדעת הראב"ד ודעימי' דהא דשרי שמואל בקציצת דינר הוא כשהתנה כן מתחילה, וכ"כ הגר"א בדעת הטור, הרי דמהא דס"ל דלא סגי במותר שליש בשכרך, ומסקינן דגם רב לא שרי אלא בדאיכא בהמה לדידי', מבו' לכאו' דלא סגי במותר שליש בשכרך אף כשהתנה כן בתחילה, וכן נקט בקונט' הסמ"ע אות ב', - אך הדרכ"מ בסימן קע"ז סוסק"ב כתב דאף כשאין לו עסק אחר שרי כשפסק עמו שיהא מותר שליש בשכרו,[[603]](#footnote-604) וכ"כ הש"ך שם סק"ט, והשער דעה שם סק"ג.[[604]](#footnote-605)

**ר"א מהגרוניא וכו' ויהיב לי' רישא באגרי',** בפירש"י כתב דהיינו דנתנו לו למחצה בשכר ובהפסד ונתן לו הראש בשכרו, וטעם הא דסגי בהכי תליא בפלוגתת רבוותא בדין ריש עגלא, ונתבאר לעיל.

## דין ממון השותפין שמתעסק בו אחד מהן

**עד האידנא זוזי דידי הוו אי לא יהיבנא לך טפי פורתא מיחזי כרבית השתא שותפי אנן,** הריטב"א כתב דהיינו דבשותפות ליכא משום רבית שהרי אין כאן מלוה, דחצי הקרן הוא של האריס וחצי הקרן של ר"א מהגרוניא הוא פיקדון גמור, וכ"כ הריא"ז ה"ו דין כ'דכל כה"ג ליכא משום רבית דאין אצלו מלוה משל חבירו כלום, וטוה"נ הוא עושה עם חבירו שטורח בחלקו בחינם, והריטב"א פירש לפ"ז דמה שאמרו מאי אמרת קא טרחנא טפי פורתא הא אמרי אינשי אריסא וכו', אי"ז משום לתא דרבית, אלא הוא משום לתא דגזל, דאינו חייב ליתן לו שכר טרחו, כיון דכדאי הוא האריס לטרוח גופו בכיו"ב בשביל בעל הקרקע, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות ובפסקיו (ה"ו דין כ"א), וכ"כ הב"י בסימן קע"ז ס"ג בשם הרי"ף בשערים שער ח' והסמ"ג עשין פ"ב, וכ"כ הרמ"א שם.[[605]](#footnote-606)

אך הרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"א כתב דכל שהאחד בלבד נו"נ בממון השיתוף אע"פ שהממון משלם שניהם ה"ז השותפות נקראת עסק וזה הנו"נ נקרא מתעסק שהרי הוא לבדו מתעסק במו"מ ושותפו שאינו נו"נ נקרא בעל המעות, ומבו' בדבריו שם ה"ב דבכה"ג צריך ליתן לו שכר טרחו דאל"כ יש בזה משום רבית, והיינו משום דיש בזה להתקנ"ח דעיסקא דפלגא מלוה ופלגא פיקדון, והב"י בסימן קע"ז ס"ג כתב דהיינו דאותם המעות שנתן אותו שאינו מתעסק דינם פלגא מלוה ופלגא פיקדון, אך המעות שנתן המתעסק, יחלקו כמו שירצו ולי"ב בית מיחוש, דכיון דבעל המעות עצמו מתעסק בהן לא שייך בהו רבית.

לדעת הרמב"ם דאף ממון השותפות שאחד מהם נו"נ בו דינו כעיסקא ויש בו משום רבית, הרי דטעם מה שאמרו הכא דלי"ב משום רבית, כתב הב"י שם דהוא משום דכה"ג דמי למאן דאית לי' עיסקא אחריתי, שהרי הוא מתעסק במעותיו ג"כ, וע"כ סגי בזה בשכר מועט, וכיון דהוא אריס א"צ אף שכר מועט, כמש"כ הרמב"ם שם סוף ה"ב, וכ"כ בהגה' הגר"א אות ה' ובביאורו שם סק"ו.

הכס"מ בהל' שלוחין שם הק' במש"כ הרמב"ם דכל שהי' זה המתעסק אריסו והי' לו עסק אחר א"צ להעלות לו שכר אחר כלל שהאריס משועבד הוא לבעל השדה, דא"כ מ"ט אמרו הכא דאם היו כל המעות של ר"א מהגרוניא הי' צריך ליתן לו שכר, אף שהאריס הי' לו מלאכה אחרת שסתם אריס הוא לעבוד הקרקע, וכתב די"ל שיש כמה ימים בשנה שהאריסים בטלים שאין האדמה צריכה עבודה, והו"ל כמו שאין לו עסק אחר, וע"כ הי' צריך ליתן לו שכר, ואחר שנשתתף עמו הו"ל כמו שיש לו עסק אחר שהוא מתעסק במעותיו וע"כ לא נתן לו כלום, ועיי"ש במש"כ לישב עוד בזה בכמה אנפי.

כ"ט סיון פ"ב

דף מס' 31

**ס"ט א'** **- באתונות י"ח חדש בגודרות כ"ד חדש,**[[606]](#footnote-607)השטמ"ק כתב בשם הרמ"ך שצידד דאם קיבל בהמות אלו כשהן בני שנה, אינו חייב לטפל בהן אלא עד תשלום י"ח חדש לאתונות וכיו"ב ועד תשלום כ"ד חדש לגודרות, - אך המאירי כתב בדעת הרמב"ם דהכא איירי כשקיבלן אחר שנתגדלו, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א בדעתו.

בחי' המיוחסים להריטב"א כתב בשם הראב"ד דגרסינן עד מתי חייב לטפל בולדות, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ז, והרא"ש בסימן מ"ג כתב דלגירסא זו איירי במקום שנהגו לגדל הולדות, ואשמועינן דאם נהגו יותר משיעור זה לאו מנהגא הוא, וכ"כ הטור בסימן קע"ז בשם י"א.

**ואם בא לחלוק בתוך זמנו חברו מעכב עליו וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאם בא המקבל לחלוק בתוך הזמן מעכב עליו בעל הבהמה, משום דבשנה השני' היא צריכה מזונות מרובים יותר,[[607]](#footnote-608) וכ"כ הריטב"א, והטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן מ"ג, - ובפירש"י כתב די"מ דהיינו דאם בא בעל הבהמה לחלוק בתוך זמנו המקבל מעכב עליו משום דבשנה השני' טיפולה קל ושבחה מרובה,[[608]](#footnote-609) וכ"כ בפי' רבינו ברוך, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משלוחין ה"ד, - והריטב"א כתב בשם הרא"ה דהיינו דאם בא אחד מהן לחלוק חבירו מעכב עליו, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות, ובחי' תלמיד הרשב"א, וכ"כ הפסקי רי"ד והמאירי והנימו"י לדינא, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ז סכ"ג.

**מכאן ואילך נוטל מחצה בשלו וחצי מחצה בשל חבירו,** בפירש"י כתב דבמחצה של חבירו יטול מחצה בשבח כדרך שנוטל באמה מחצית שכר, אך אינו נוטל שכר עמל ומזון, אע"פ דחצי אחריות של מחצית חבירו עליו, כיון דהוא צריך לטרוח בה משום מחצה שלו שהוא קרן גמור ואינו מלוה, והוא טורח משום חלקו, ולא מיחזי כרבית, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ז סכ"ג, - והמהרש"א עמד בזה, דאף דהוא טורח גם משום חלקו, הרי דמי להיכא דאיכא בהמה לדידי', דבעי שכר עמל ומזון, ולא הותר אלא כשאמר מותר שליש בשכרך, וכתב די"ל דהכא כיון דבגוף בהמה זו בעצמה צריך לטרוח במחצה שלו, א"צ כלל שכר עמל ומזון, וכ"כ הפרישה שם סקכ"ז.

אך הריא"ז ה"ו דין כ"ד כתב בשם הרי"ד דנוטל עליהן שכר טרחו ומזונו, וכ"כ בפי' רבינו ברוך, וכ"כ הריטב"א, וכתב דלא חשש התנא לפרש לזה דהוא מילתא דפשיטא, ועיי"ש שכתב דמ"מ סגי לי' במותר שליש משום ה"ט דגביל לתורא גביל לתורי.

**מאן פלג לך,** בפירש"י כתב דהיינו דמי שם לך שמא לא נישומה יפה, והרמב"ן כתב בדעתו דכיון דהשומא בטילה אינו נוטל כלום בחלק חבירו, דהי' לו להתנות בבי"ד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משלוחין ה"ד, והטור בסימן קע"ז, והב"י שם הביא מתלמידי הרשב"א שכתבו כן בדעת רש"י, - אך הרמב"ן כתב בשם חכמי הצרפתים דה"ט דמאן פלג לך הוא לבטל החלוקה, אבל נוטל הוא מחצה בשבח של חלק חבירו, דכיון דהיתה עיסקא מעיקרא, א"צ להתנות עלי', שהרי ניתנה למחצית שכר, והסכים לדבריהם, וכ"כ הריטב"א, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ובמש"כ בזה הב"י בסימן קע"ז סכ"ג.

## שטרי מחוזנאי

**ס"ח א' - שטרי מחוזנאי דזקפי לי' לרווחא אקרנא וכתבי לי' בשטרא מי יימר דהוה רווחא,** בפירש"י כתב דהיינו שהיו נותנים עיסקא לתגרים למחצית שכר ושמין כו"כ שכר יהא בהן וזוקפין מחצית השכר עם הקרן וכותבין בשטר פלוני חייב לפלוני כו"כ, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז ה"ו דין ז' והריטב"א ותלמיד הרשב"א, - והפסקי רי"ד ותלמיד הרשב"א כתבו דהאיסור בזה הוא משום חשש רבית, דשמא לא יזדמן הריוח ויבואו לגבות כפי הכתוב בשטר, והרי"ד כתב דבכה"ג הו"ל רבית קצוצה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"י, והטוש"ע בסימן קע"ז סכ"ד.

בתשו' הב"ח סימן ל"ג כתב בדעת הרמב"ם דאסור לזקוף הריוח עם הקרן אף כשמתנה עמו כך בע"פ ולא כתב כן בשטר, דמשעת שיתוף שמתנה עמו כך עובר בלא תשימון, עיי"ש, - אך השער דעה בסימן קע"ז סקי"א תמה ע"ז, וכתב דאין לאסור בזה משום לא תשימון, שהרי אמרו לעיל סב א' דלא תשימון הוא בשימה הבאה לידי גיבוי, וכ"ש כשזקף הקרן עם הריוח ודעתו שאם לא יהא ריוח לא יגבה ממנו דלא שייך לא תשימון כלל ושרי אף לכתחילה.

הרמב"ם שם כתב דלא יתן לו מעות בתורת עסק או שותפות ויכתוב אותן מלוה שמא ימות ונמצא השטר ביד היורש וגובה בו את הרבית, והגר"א בסימן קע"ז סקנ"ד כתב בדעתו דמה שאמרו הכא דזקפי וכו' וכתבי וכו' תרי מילי נינהו, חדא שהיו זוקפין הקרן עם הריוח, ועוד, שהיו כותבין שט"ח על כל הקרן, - אך הטור בסימן קע"ז כתב דהאיסור בזה הוא משום דכל שאינו מפורש בשטר שהוא עיסקא הו"ל הכל מלוה וקרוב לשכר ורחוק להפסד, ואף אם התנו ביניהם בע"פ שיחלק הריוח ביניהם ל"מ, דבתר שטרא אזלינן והו"ל כולו מלוה ואין יכול ליקח ממנה שום ריוח, וכ"כ בתשו' הרא"ש בסימן פ"ט סוס"ח,[[609]](#footnote-610) ועמש"כ בזה בקונט' הסמ"ע אות ל"א, והט"ז שם סקל"ג והש"ך סקמ"ט והדגמ"ר שם והחוו"ד סקכ"ב.

השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דבשטרי מחוזנאה היו כותבין קיבלתי מפלוני מנה למחצית שכר וקניתי ממנו חצי הריוח בכ' דינרין לשנה ולא אשבע והרי אני חייב ק"כ לסוף שנה, ואם יאמר שהפסיד בעסק וישבע לא היו מאמינים לו, שאומרים שכבר קנה השבועה וחייב את עצמו ק"כ דינר, ועיי"ש במש"כ לפרש לההיא דאמימר, והיינו דאף שקונה המקבל את חצי הריוח של הנותן בכ' דינר, יש בזה משום רבית, - וכ"כ הפסקי רי"ד לקמן במתניתין בדין מקבל עגלים, דאם אומר המקבל לנותן אקנה חלקך במזל בכך וכך אם רב ואם מעט, ה"ז אסור משום דמיחזי כרבית, עיי"ש.

## פסיקת דבר קצוב כשקיבל עליו הנותן כל האחריות

הפסקי רי"ד שם כתב דאף דבעל העגלים מקבל עליו כל האחריות ואי"ז הלואה אלא פיקדון, מ"מ אסור לפסוק עמו על הריוח המגיעו, דאף דאדם אחר שלא נתן לו שום דבר בידו מותר לפסוק עמו, מ"מ המקבל אסור לפסוק עמו, דאף דמה"ת שרי מפני שקיבל עליו האחריות ואין כאן הלואה, מדרבנן אסור משום דמיחזי כמלוה ברבית ואתי לאחלופי בהלואה גמורה, וכתב ללמוד כן ממה שאסרו לקמן ס"ט ב' בההיא דרב חמא דהוה מוגר זוזי בפשיטי, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ז ס"ו.[[610]](#footnote-611)

הב"י בסימן קע"ז ס"ו כתב דבד' המהרי"ק בסימן קי"ט משמע דלא אסר הרי"ד אלא כשהנותן מקבל עליו אחריות אונסין ולא גניבה ואבידה, אך כל שמקבל עליו אחריות גם מגניבה ואבידה מותר לקצוץ, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דכיון דטעם האיסור בזה הוא משום דמיחזי כרבית, אף אם קיבל עליו הנותן אחריות דגניבה ואבידה אכתי מיחזי כרבית,[[611]](#footnote-612) ועמש"כ בזה הרמ"א שם, ולכאו' פלוגתא זו תליא בפלוגתת רבוותא בדין שכירות מעות, ויתבאר בעזה"י במקומו.

הגר"ז בהל' רבית סמ"א כתב דאף בעיסקא שחצי' מלוה וחצי' פיקדון לא אסרו כשקוצץ עמו דבר קצוב, אלא כשקוצץ כן בין אם ירויח הרבה בין שלא ירויח כלום, אבל אם קוצץ דלא יתן לו כן רק אם ירויח כן, או שירויח יותר מכך, אך אם לא ירויח כלום לא יתן לו כלום, ואם ירויח פחות משיעור שקצץ לו יתננו לו ולא ישלים מביתו לשיעור זה, ה"ז מותר, ועיי"ש שפירש טעם ההיתר בזה דהוא משום דענין הקציצה בכה"ג הוא שמוכר המקבל לנותן חצי הריוח שלו בעד שמוחל לו הנותן את העודף על דבר קצוב שקצץ עמו אם יהי' עודף, ומכירה זו שהמקבל מוכר חלקו לנותן אינה נראית כרבית, ולא אסרו אלא כשמוכר הנותן חלקו למקבל בעד דבר קצוב דהו"ל כרבית, וכתב דיש חולקין ע"ז וחוששין בכה"ג משום רבית גמורה של תורה, כיון שקוצץ לו דבר קצוב אף אם יהא יותר מחצי הריוח, וכתב דהמנהג להקל בזה.

ל' סיון פ"ב

דף מס' 32

## הלואת מעות בתנאי שיתעסק בו לריוח

המרדכי בסימן שי"ט כתב בשם המהר"ם, והוא בתשו' מהר"ם ד"פ סימן תתקנ"ה ובתשו' מיי' משפטים סימן נ"ב, דמותר להלוות מנה לחבירו שילויהו לריוח של המלוה לבדו עד זמן שיהא ב' מינים ויהא עד אותה שעה פקדון שיהא כל ריוח של המלוה, וכשיהיו שני מנים משם ואילך יהיו אותם ב' מנין מלוה ויהי' כל הריוח של המקבל, וכתב דבכה"ג צריך ליתן לו שכר עמלו כ"ז שהוא טורח ומלוה אותם לריוח המלוה, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"ג, והוסיף דבשנה הראשונה יהיו באחריות המלוה, והיינו משום דאם יהיו באחריות המקבל הו"ל כהלואה, ומה שנותן הריוח לנותן הו"ל רבית,[[612]](#footnote-613) וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ז.[[613]](#footnote-614)

ובתשו' הראב"ד סימן קל"ג כתב דיכול אדם לעשות עסקו מלוה, דבשנה ראשונה יהא כדין עיסקא דמחצה מלוה ומחצה פיקדון, ומכאן ואילך יהא כולו מלוה, ועיי"ש שכתב דאם רוצה לעשות עסקו פיקדון לאחר שנה לא נתברר להיתר מפני שנראה כרבית מאוחרת דבשביל חצי ההלואה שהלוה לו שנה הוא טורח לו שנה בפקדונו, והב"י בסימן קס"ז כתב ע"ז דאם נותן לו שכר בעבור שמירתו בשנה שני' אפילו כ"ד פשיטא דמותר, דתו לא מיחזי כרבית, וכ"כ הרמ"א שם דמותר להלוות לו תחילה ואח"כ יעסוק בו לצורך המלוה ונותן לו שכר.

## אם סגי בזה בשכר כ"ד

המהר"ם שם כתב סגי בשכר עמלו כ"ד, וע"כ כל שלוקח המקבל לעצמו הדורונות שמביאים הגוים כשבאים לפדות משכנותיהם סגי בזה במקום שכר עמלו, והשו"ע בסימן קס"ז כתב דצריך ליתן לו שכר עמלו, ואם התנה מתחילה סגי אף בכ"ש, וזה כמש"כ השו"ע בסימן קע"ז ס"ג דכל שלא התנה מתחילה צריך ליתן שכר כפועל בטל וכל שהתנה מתחילה סגי בכ"ש.[[614]](#footnote-615)

והדרישה שם סק"ב כתב בדעת המהרש"ל דצריך ליתן לו שכר טרחו בשלימות, ול"ד לעיסקא דסגי בנתינת שכר כפועל בטל, ועיי"ש שכתב דהוא משום דשאני בעיסקא שהוא טורח לעצמו בשביל חלק המלוה ובחדא טירחא הוא טורח גם בשביל הנותן, ומשא"כ הכא דכל הטירחא שטורח עכשיו עד שיהיו ב' מנים הוא בשביל הנותן לחוד, - ועיי"ש שכתב דבד' המהר"ם גופי' מבו' להיפך, דאף דבכל עיסקא צריך ליתן שכר כפועל בטל, מ"מ הכא סגי בשכר כ"ד, ודלא כמש"כ הב"י דכל הא דסגי בשכר כ"ד הוא רק כשהתנה, והיינו משום דבעיסקא הוא עוסק בחלק הפיקדון בשעה שההלואה קיימת והו"ל אבק רבית ממש, ומשא"כ הכא דבשעה שעוסק בשל חבירו ליכא הלואה כלל אלא כולו בפיקדון, אלא דהו"ל כמו רבית מוקדמת, ורבית מוקדמת אינו חמור כ"כ כמו אבק רבית, וע"כ סגי בשכר כ"ד אף כשלא התנה עמו,[[615]](#footnote-616) והביאו הש"ך שם סק"ב.

## בטעם הא דאי"ז רבית קצוצה

החוו"ד שם סק"ב והשער דעה שם סק"א הקשו בעיקר הא דסגי בשכר כ"ד, דהרי קי"ל דהמלוה את חבירו לא ישכור ממנו בפחות, וא"כ מ"ט סגי בשכר כ"ד, הרי הו"ל כמשכיר לו בפחות, ול"ד לכל עיסקא דסגי בשכר כ"ד, דהוא משום דחלק המלוה והפיקדון מעורב ועוסק בשלו ובשל חבירו יחד,[[616]](#footnote-617) ועיי"ש שכתבו דאין להתיר בזה משום רבית מוקדמת, דכל שנותן לו רבית קודם ההלואה ע"מ שילוהו הוי כרבית קצוצה,[[617]](#footnote-618) עמש"נ בזה בדף מס' 6, - והשער דעה שם הוסיף לתמוה בזה במש"כ הרמ"א דמותר להלוות לו תחילה ואח"כ יעסוק בו לצורך המלוה כשנותן לו שכר, ומשמע דסגי בשכר כ"ד, וכמש"כ כן הב"י, והרי בכה"ג הו"ל רבית קצוצה, כיון שמלוה לו תחילה ע"מ שיעסוק בו אח"כ, - ועמש"כ בהגה' אמרי ברוך שם סוסק"ד לישב, ומש"כ המקומ"ח שם.[[618]](#footnote-619)

החוו"ד שם כתב לישב, דכיון דסתם עיסקא הוא לעסוק בחלק המלוה והפקדון ביחד, ע"כ יכול להתנות עמו ולומר לו שיחלקו שיהא העסק על זמן פלוני הריוח וההיזק שלך, ואח"כ הריוח והעסק שלי, דלית לי' נפ"מ אם יעסקו ביחד ויחלקו הריוח או שתחילה יהא כל הריוח וההפסד לנותן ואח"כ יהא כל הריוח וההפסד למקבל, - ולכאו' מכוון דבריו דבין בתחילה ובין בסוף הויא עיסקא זו פלגא מלוה ופלגא פיקדון, אלא שמקבל עליו המלוה אחריות חלק המלוה בתחילה, וכנגד זה מקבל עליו הלוה אחריות חלק הפיקדון בסוף, וכן נותן הלוה למלוה את ריוח חלק המלוה בתחילה, וכנגד זה נותן לו המלוה את ריוח חלק הפיקדון בסוף.[[619]](#footnote-620)

ובהגה' אמרי ברוך שם הק' דהרי הכא צריך המקבל להתעסק עד שיהא ב' מנים, ונמצא דזכות הנותן עדיפא שיש לו קצבה, שעד שיעשה מאתים מוכרח המקבל להתעסק עבורו, ומשא"כ בפלגא מלוה ופלגא פיקדון שאין להנותן עילוי כלל כנגד המקבל.[[620]](#footnote-621)

## דעת הגר"א בדין זה

הגר"א שם סק"א כתב לאסור בכה"ג שמתנה דאחר שיהיו ב' מנים יהיו המעות בהלואה, וכתב לדמותו למה שאמרו בסוגיין דלא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן, וכתב דל"ד להא דטרשא דרב חמא, דהתם לא איכפת להו כלל בהולכה אם יהי' ריוח או לא דמ"מ בחזרתן הוי הריוח שלהן ומשא"כ הכא, - וצ"ב דמאי נפ"מ אם קבעו זמן מאימתי יהיו הלואה או לא קבעו זמן, ומ"ט יש לאסור טפי היכא דלא קבעו, וגם צ"ב במה שהביא מההיא דלא מצא מותר שליש, דהתם הוא משום דאפשר שלא יקבל שכר על טירחתו, והכא ליכא לה"ט, ועמש"כ בזה המקומ"ח שם.

הגר"א שם כתב עוד, דאין מקום להתיר אלא בנותן לו בעיסקא, אבל בהלואה אסור, כמו שמצינו בכ"ד שהחמירו בדרך הלואה, ועיי"ש שכתב דאף דנותן לו שכר עמלו אי"ז מועיל, שהרי אף בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר אסור לדור בחצירו, וכ"ש כשהתנה כן מתחילה, וכ"ש הכא שמתנה עמו שיעסוק בפקדונו בשביל הלואתו אף שנותן לו שכר, וכמש"כ השו"ע בסימן ק"ס סכ"ג דהמלוה מעות ע"מ שכל מלאכה שתבא לידו יתן אותה למלוה לעשותה אסור, וה"נ יש לאסור להיפך כשמתנה שכל מלאכה שיתן ללוה יקבל ממנו, וע"כ אין להתיר בזה אלא בעיסקא,[[621]](#footnote-622) - ולכאו' מכוון דבריו הוא משום דעיסקא אינה מלוה גמורה, וכדעת הרי"ף ודעימי', וע"כ הקילו בזה, - ועמש"כ בזה המקומ"ח שם.

## אם מותר שיקבל עליו המתעסק אחריות כשנותן לו הנותן שכר ע"ז

הדרישה שם סק"א כתב דאם התנה עמו תחילה ונותן לו שכר מה כדי שיקבל עליו המתעסק האחריות שפיר דמי, דדמי להא דמתנה ש"ח להיות כשואל, והט"ז שם סק"א האריך לתמוה ע"ז, שהרי כל עיקר ההיתר בדין זה הוא מחמת שבשעה שמרויח מנה הוא עדיין פיקדון בידו ולא הלואה, ואם יקבל עליו האחריות גם בעת ההיא הו"ל כהלואה, ומה מהני הא דנותן מלוה ללוה שכר על שקיבל עליו אחריות.

והחוו"ד שם סק"א עמד בזה דמ"ש ממש"כ הרמ"א בסימן קע"ז ס"א דמותר לקבל מעות בפיקדון ולעסוק בו לטובת בעל המעות ולקבל כל האחריות, ועיי"ש שכתב דהא דמותר לקבל כל האחריות אף דאחריות משוי להמעות כמלוה, הוא משום דכל שאין להמקבל צורך בכך ל"ה הלואה, דהלואה הוא רק רק כשהוא לצורך הלוה, וע"כ הכא דיש להמקבל צורך בקבלת המעות, שהרי יטול הריוח שיהא אחר שיהיו ב' מנים לעצמו, ואלמלי כן ל"ה מתעסק תחילה בפיקדון, וכל מה שהוא מתעסק בו הוא לצרכו, הרי דכל שמקבל עליו אחריות הו"ל כהלואה, ומה"ט אסור לקבל אחריות בכל עיסקא שהיא פלגא מלוה ובכל כה"ג, וכ"כ הגר"א שם סק"א בתו"ד, והמקומ"ח שם,[[622]](#footnote-623) ועד"ז כתב התפאל"מ שם.

## היאך חל התנאי שיהא תחילה הלואה ואח"כ פיקדון

החוו"ד שם סק"ג הק' במש"כ הרמ"א דמותר להלוות לו תחילה ואח"כ יעסוק בו לצורך המלוה, ממש"כ הרמ"א בחו"מ סימן קע"ו ס"א דמי שהלוה לחבירו מעות ואח"כ אמר לו יהיו בידך למחצית שכר ונאנסו בידו חייב בכל האונסין כמו בתחילה, דלא נסתלק משמירתו בדיבור בעלמא, וא"כ ה"נ הכא כיון שתחילה היו המעות בהלואה היאך הם נעשין אח"כ לפיקדון, וכן הק' בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן קכ"ז,[[623]](#footnote-624) ועיי"ש במש"כ לישב בזה לפי דבריו שם סוסק"ב, - ובהגה' אמרי ברוך לחוו"ד שם כתב לישב, דהכא לא היו המעות בידו בהלואה גמורה, אלא בעיסקא שכולה מלוה,[[624]](#footnote-625) וע"כ שפיר יכול להתנות עמו דיהא עיסקא דמחצה פיקדון, כיון דהמלוה דעיסקא לאו להוצאה ניתנה והויא בחזקת הנותן.[[625]](#footnote-626)

ד' תמוז פ"ב

דף מס' 33

**רבית שאינה מלוה למלוה**

**נתינת מעות למלוה כדי שילוה לאחר**

**ס"ט ב' - שרי וכו' הילך ד' זוזי ואוזפי' לפלוני זוזי לא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה,** הראב"ן כתב דילפינן לה מדכתיב לא תשיך לאחיך, לא תחסר ממונך לתת רבית לאחיך, וע"כ ליכא איסור רבית אלא כשבאין מעות מלוה למלוה, בין שנותנו לו הוא עצמו מידו לידו בין ע"י שליח, אך כל שנותן אחר מעותיו למלוה כדי שילוה שרי, שהרי מעות אלו לא באו מן הלוה למלוה שאינם שלו, - ובד' הסמ"ק בסימן ר"ס משמע דעיקר הא דשרי הוא משום דלא אסרה תורה אלא כשהלוה מתחסר והמלוה מתרבה, וכל שאין הלוה מתחסר או שאין המלוה מתרבה, והביאו הב"ח בקו"א בסימן ק"ס ס"ו, ועיי"ש שכתב דהוא משום דלא אסרה תורה אלא בדאיכא נשך ותרבית.

והלבוש שם סי"ג כתב דהוא משום דכל הפסוקים הנאמרים אצל ריבית אין משמעותם אלא שלא יקבל המלוה הרבית מן הלוה עצמו, שכן כתיב גבי מלוה את כספך לא תתן לו בנשך, לו משמע ללוה, וכן גבי לוה כתיב לאחיך לא תשיך וגו', משמע לא הזהירתו אלא מלתת למלוה עצמו, אבל רבית שאינו בא מיד לוה ליד מלוה לא אסרתו התורה.

**אם שרי אף כשדיבר הלוה עם המלוה או כשמפייס הלוה את אותו פלוני שיתן**

הרשב"א כתב בשם הראב"ד דלא הותר אלא כשלא דיבר הלוה עם המלוה בשום רבית, אך אם דיבר עמו ואמר לו אני לא אתן לך אבל פלוני אוהבי יתן לך משלו לאהבתי אסור, מפני שנעשה כשלוחו, וכ"ש דאם פייס הלוה את אותו פלוני שיתן דאסור,[[626]](#footnote-627) וכ"כ הרא"ש בסימן מ"ז, והבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות י"ד, ועד"ז כתב הריא"ז בקונט' הראיות דאם אותו פלוני בא בשליחות הלוה, שלוחו של אדם כמותו והו"ל רבית הבאה מלוה למלוה ואסור, - אך הרמב"ן כתב דאין לאסור אף כשמפייס הלוה את אותו פלוני שיתן, דכיון דאותו פלוני נותן משלו ואין הלוה משלם לו, הרי דאף אם פייסו שיתן אינו נעשה שלוחו,[[627]](#footnote-628) והרשב"א כתב בשמו דהיינו דאף אם נעשה כשלוחו, מ"מ כיון דהוא נותן משלו אי"ז רבית הבאה מלוה למלוה, וכ"כ הריטב"א והר"ן ותלמיד הרשב"א והנימו"י.

ולכאו' פליגי ביסוד דינא דלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה, דהרמב"ן ודעימי' ס"ל כמש"כ הראב"ן והסמ"ק דהוא משום דלא אסרה תורה אלא כשהלוה מתחסר וע"כ ליכא איסור רבית אלא כשהוא מממונו של הלוה, וע"כ אף אם חשבינן לאותו פלוני כשלוחו של הלוה, מ"מ כיון שהוא נותן משלו ואי"ז משל הלוה, לי"ב משום רבית, - אך הראב"ד ודעימי' ס"ל דלעולם איכא איסור רבית אף כשאי"ז מממונו של הלוה, אלא דלא אסרה תורה אלא כשהלוה נותן את הרבית, וע"כ כל שאותו פלוני נותן בשליחותו של הלוה, אף שהוא נותן משלו ואי"ז משל הלוה, יש בזה משום רבית.

בל' הרא"ש משמע דהאיסור בכה"ג שדיבר הלוה עם המלוה וכו' או שמפייס הלוה את אותו פלוני, אינו אלא מדרבנן משום שנראה כשלוחו, וכ"ה מבו' בד' הב"י בסימן ק"ס סי"ג דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וזהו שכתב דהרוצה לסמוך על המתירים רשאי כיון דמידי דרבנן הוא ומסתבר טעמייהו, וכ"כ השעה"מ בפ"ה מאישות הט"ו דמשמעות ד' הראשונים דהאיסור בזה הוא משום הערמת רבית, - אך בד' הריא"ז משמע דהאיסור בזה הוא מדינא משום דהוי כשלוחו ושלוחו של אדם כמותו, וכ"כ בתשו' מהרשד"ם חו"מ סימן רל"ב דה"ז אסור מדאורייתא, - והגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות י"ד נסתפק בזה אם ה"ז אסור מדאורייתא משום דהוי כשלוחו, וה"ה כמותו, או דאינו שליח ממש אלא הוי כשלוחו ליאסר מדרבנן, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ע"א סק"ב.

**אם יש לאסור כשאומר למלוה פלוני יתן בשבילי מדין עבד כנעני**

הגר"א בסימן ק"ס סקכ"ה כתב דכל שאמר הלוה למלוה פלוני יתן בשבילי, יש בזה משום רבית, משום דהו"ל כהילך מנה והתקדשי לפלוני דמקודשת מדין עבד כנעני, ונתחדש בדבריו דמדין עבד כנעני חשיב נתינת האחר כנתינתו,[[628]](#footnote-629) וע"כ הו"ל כרבית הבאה מלוה למלוה, - והחזו"א בסימן ע"א סק"א כתב דמודה הגר"א דבכה"ג שפירש שהוא אינו מתחייב כלום בשביל ההלואה ופלוני שיתן נותן משלו למלוה לי"ב רבית דאורייתא, וכן כשאמר לו פלוני יתן לך אבל אני איני זוכה בהם שום זכות, לי"ב רבית דאורייתא, אלא דס"ל דבסתמא כשאומר פלוני יתן עבורי והוא כבר דיבר עם פלוני הוי כנותן מדין עבד כנעני והוא זוכה זכות בד' זוז אלו והוי רבית קצוצה.

בד' הרשב"א ודעימי' שהתירו בכה"ג שאמר הלוה למלוה פלוני יתן בשבילי, מבו' דאין לאסור בזה מדין עבד כנעני, ואף הראב"ד שאסר בזה, הוא משום דנראה כשלוחו, (ודמי למה שאסר כשפייס הלוה את אותו פלוני שיתן), ולא מדין עבד כנעני.

והחזו"א בסימן ע"א סק"א כתב די"ל דהוא משום דס"ל דמפרשינן דכונתו להיתר, דאינו מתחייב דמים בעד ההלואה ופלוני יתן בשבילו, אלא הוא אינו מתחייב כלום בעד ההלואה ואותו פלוני נותן משלו למלוה, - וכתב די"ל עוד דלא שייך כלל דין עבד כנעני לענין רבית, דהא דהילך מנה והתקדשי לפלוני מקודשת, הוא משום דהנותן זוכה קנין בין לעצמו ובין לאחרים שהוא מוסר זכותו לזה האחר, אבל הכא כיון דהלוה לא נתן ואין כאן דבר לזכות כנגדו, לא שייך לחשוב כאילו הלוה נתן משלו.[[629]](#footnote-630)

השו"ע בסימן ק"ס סי"ג כתב דלא יאמר הלוה למלוה פלוני יתן בשבילי, וי"א שצריך ג"כ שלא יפייסנו הלוה לתת למלוה בשביל שילוהו, והבית מאיר שם כתב דמשמעות הדברים דאף להמתירים שיפייסנו הלוה לתת למלוה, מ"מ יש לאסור כשאומר הלוה למלוה פלוני יתן בשבילי, ועיי"ש שתמה ע"ז, דבד' הראב"ד שהביאו הרשב"א והר"ן והחי' המיוחסים להריטב"א והבעה"ת בשער מ"ו ח"ד (אות י"ד), מבו' דמש"כ הראב"ד לאסור שיפייסנו הלוה, הוא בק"ו ממש"כ לאסור לומר למלוה דפלוני יתן בשבילו, ולפ"ז הרי דלדעת המתירים שיפייסנו הלוה, כ"ש דיש להתיר לומר למלוה דפלוני יתן בשבילו, ויש להוסיף דכ"ה להדיא בד' תלמיד הרשב"א דשרי אף בכה"ג, וכ"נ בד' הרשב"א והר"ן, וכן צידד המל"מ בפ"ה ממלוה הי"ד ד"ה כתב הטור דלדעת המתירים שיפייסנו הלוה לתת למלוה, ה"נ יש להתיר כשאומר הלוה למלוה פלוני יתן בשבילי, וכ"כ השעה"מ בפ"ה מאישות הי"ד, והוכיח כן מל' הראב"ד, והחוו"ד בחידושים בסימן ק"ס סקי"ג.

ובד' השו"ע שנקט דאף להמתירים שיפייסנו הלוה יש לאסור כשאומר הלוה למלוה פלוני יתן בשבילי, י"ל למש"כ הגר"א דהאיסור בזה הוא מדין עבד כנעני, וע"כ יש לאסור בזה אף להמתירים שיפייסנו הלוה, דאף דס"ל דלא אסרו מכח הא דנראה כשלוחו, מ"מ כשאומר הלוה למלוה פלוני יתן בשבילי יש לאסור מדינא מדין עבד כנעני.[[630]](#footnote-631)

בתשו' הרשב"א ח"ה סימן קפ"ט כתב דלוי האומר לשמעון תשאיל לי בהמתך ויהודה אומר לו השאילה לו ואני אשכיר לך בהמה, לא חשבינן להבהמה כשכורה אצל לוי אלא הויא כשאולה אצלו, ול"ד להשאילני והשאילך שנעשים שומרי שכר זל"ז, דהתם כשהמשאיל מקבל שכר מן השואל עצמו וכו' ואין כל ההנאה של שואל, אבל כאן שכל ההנאה של שואל אלא שאדם אחר מהנה את המשאיל למה יפטר השואל הזה מן האונסין, הרי כל ההנאה שלו,[[631]](#footnote-632) ולא חשיב כמו שלוי עצמו הוא השוכר, וכתב ללמוד לזה מהא דשרי הכא כשנותן ד' זוז לחבירו ואומר לו להלוות לפלוני משום דלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה, והרי דלא חשבינן לה כאילו זה מלוה מעותיו ברבית וכאילו קיבלם מיד הלוה, ועיי"ש שכתב דאין לומר דברבית קייל טפי משום דלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה, שהרי לאו למימר דדין רבית קייל מדינים דעלמא, אלא אדרבה משום חומר הרבית הוא שהוצרך ללמדנו ד"ז, דאע"ג דהחמירה התורה בהלואת המעות שלא יתרבה בכך ולא יהנה ממנה שום הנאה ואפי' הנאת דברים מה שלא נאסר בענין אחר דעלמא, מ"מ לא החמירה אלא במה שיבא מלוה למלוה, - ולכאו' מכוון דבריו הוא, דאי נימא דכשנותן אחר בשבילו חשיב כמו שנותן הוא עצמו, ומכח זה חשבינן דאין כל ההנאה של השואל, כיון דחשיב דההנה השואל את המשאיל, הי' בזה איסור רבית, ומהא דליכא בזה איסור רבית יש ללמוד דכשנותן אחר בשבילו לא חשיב כמו שנותן הוא עצמו,[[632]](#footnote-633) ולכאו' הוא דלא כמש"כ הגר"א דמדין עבד כנעני חשיב כמו שנותן הוא עצמו.[[633]](#footnote-634)

**אם נאסר שיחזור הלוה ויתן לו מה שנתן למלוה**

התוס' בקידושין ו' ב' ד"ה דארווח לה כתבו בשם ר"ח דכל שנותן פרוטה למלוה להרויח זמן לאשה ומקדשה באותה הנאה ה"ז אסור משום הערמת רבית, דאף שהותר ליתן מעות לחבירו כדי שילוה לפלוני, היינו רק כשאין הלוה נותן כלום לנותן, אך כל שהוא נותן לו אסור משום שנראה כשלוחו, וכ"כ הריטב"א שם דכל שחוזר ונפרע מן הלוה מה שנתן למלוה מיחזי כשלוחו ואסור, וכ"כ הרא"ש בסימן מ"ז, והסמ"ק בסימן ר"ס,[[634]](#footnote-635) ובתשו' הרשב"א ח"ג סימן רמ"ג, והטוש"ע בסימן ק"ס סי"ג.

אך הריטב"א בסוגיין כתב דאף אם חזר הלוה ונתן לאותו פלוני מה שנתן משלו למלוה שרי, כיון דמדינא אינו חייב לשלם לו, ושכר טרחו יהיב לי' מנפשי', והשעה"מ בפ"ה מאישות הט"ו עמד בסתירת דבריו, והאבנ"ז בסימן ק"נ סק"ב כתב לישב דכל מש"כ הריטב"א להתיר בזה הוא רק כשחזר הלוה ונתן לאותו פלוני אחר שנתן למלוה, אך כל שנתן לו בשעת נתינה אסור, דכ"ה דאם הי' הלוה חייב מדינא לשלם לו הי' אסור, ה"נ אם נתן לו הלוה בשעת נתינה אסור, וע"כ הוא דבקידושין דבשעה שנותן לה פרוטה להרויח לה הזמן הוא מקדשה בפרוטה זו, חשיב כמו שנתנה לו בשעה זו, ובכה"ג ה"ז אסור, וכ"כ החוו"ד בסימן ק"ס סק"ו דלא אסרו אלא כשלוקח מהלוה קודם ההלואה, אך אם קיבל ההלואה ואח"כ מחזיר הדינר מרצונו למי שנתן שרי, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.[[635]](#footnote-636)

הלבוש בסימן קע"ב ס"ב כתב דלא אסרו שיחזור הלוה ויתן משלו לנותן, אלא ברבית קצוצה, אך במשכנתא כה"ג דהוי כמו מקח או שכירות קרקע דאי"ז אלא אבק רבית לי"ב איסורא.

## נתן אחר רבית למלוה אם מותר שיחזור הלוה וילוה לנותן את המעות

המל"מ בפ"ה ממלוה הי"ד כתב בתו"ד דהא דשרי כשנותן אחר רבית למלוה, הוא אף בגונא שהלוה חוזר ומלוה את המעות שלוה לנותן, ופירש כן בד' רש"י שהביא הרמ"א בסימן ק"ס סט"ז,[[636]](#footnote-637) וכן פירש הנקוה"כ שם, - אך הבינת אדם בסוסק"ג כתב דבכה"ג ה"ז אסור משום הערמת רבית, עיי"ש.

## הבטיח הלוה לנותן שיחזיר לו מה שנתן

הנימו"י כתב דכל שהבטיח הלוה לנותן שיפרע לו מה שנותן למלוה ה"ז אסור, ועיי"ש שכתב דה"ז אסור אף אם לא יפרע אח"כ,[[637]](#footnote-638) וכ"כ תלמיד הרשב"א.

והחזו"א בסימן ע"א סוסק"ב כתב דבכה"ג הוי רבית דאורייתא, ושם סק"ג ד"ה הגרע"א הוסיף לפרש דהיינו דכיון דהנותן נותן ע"מ שיפרע מן הלוה, חשיב כמעות של הלוה כיון דמשתעבד הלוה כנגדם ומעות אלו הם כנגד השעבוד שמתחייב ללוה כנגד השעבוד ופורע חובו במה שנותן למלוה.

אך החכמ"א בכלל קל"ב ס"א כתב דאם הבטיח הלוה לנותן שיחזיר לו מעותיו ה"ז אסור מדרבנן, וכ"נ בד' תלמיד הרשב"א דהוי זה חד דינא עם הא דאסור לומר כל הנותן אינו מפסיד, והיינו דבכה"ג נראה כמו שנותן משלו, והיינו דאף דהלוה מתחייב לפרוע לנותן את מה שנתן למלוה מדין ערב, אי"ז מועיל לחשוב את הממון שנותן למלוה כממונו של הלוה, ואי"ז רבית הבאה מלוה למלוה.

## אמר הלוה כל הנותן מעות לפלוני כדי שילויני לא יפסיד

הרמב"ן כתב די"א דאף אם אמר הלוה כל הנותן כו"כ לפלוני בשביל שילויני לא יפסיד שרי,[[638]](#footnote-639) דדמי למודר הנאה מחבירו דמותר לומר כל הזן אינו מפסיד, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו משום דלאו שליחות היא ואי בעי לוה לא יהיב לי' ולא מידי,[[639]](#footnote-640) ועיי"ש שכתב דאף שאמרו בכתובות ע' ב' דלא התירו לומר כל המכבה אינו מפסיד אלא בדליקה למעוטי שאר איסורי שבת, היינו רק באיסורי שבת דחמירי טובי דנפישין מילייהו ואתו לזלזולי בה, אך הכא שרי.

אך הרמב"ן נחלק ע"ז דלא התירו לומר כל הזן אינו מפסיד אלא במדיר את אשתו או במודר הנאה מחבירו ואין לו מה יאכל או בדליקה בשבת, אך בעלמא כגון ברבית לא התירו, ועיי"ש שכתב דזהו שאמרו בנדרים מ"ג א' המודר הנאה מחבירו ואין לו מה יאכל וכו', משום דלא התירו אלא כשאין לו מה יאכל,[[640]](#footnote-641) וכ"כ הרשב"א והריטב"א, וכתב דמה שאמרו למעוטי איסורי שבת, הוא משום דעסיק בדליקת שבת, וה"ה לכל איסורים שבתורה, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רמ"ג, והמ"מ בפ"ה ממלוה הי"ד.[[641]](#footnote-642)

הריטב"א כתב דאף דאסור לומר כן, אי"ז אלא איסור לכתחילה מפני מראית העין, אך בדיעבד לי"ב אף אבק רבית ואין מנכין למלוה מחובו כלום, והחזו"א בסימן ע"א סק"ג כתב בתו"ד דהוא אבק רבית, וצ"ע.

ה' תמוז פ"ב

דף מס' 34

## תן מעות לפלוני ואלוה לך מנה

הריטב"א כתב דכל שאמר מלוה ללוה תן י' דינרים לפלוני ואלוה לך מנה ונתן על פיו רבית קצוצה היא, דאע"פ שלא באו המעות ליד המלוה ולא לשלוחו ולא פרע בהן חובו, מ"מ מה שנותן זה על פיו הוא נותן,[[642]](#footnote-643) וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז בקונט' הראיות, וכ"כ התוס' לקמן ע"א ב' ד"ה מצאו ישראל דהמלוה מעות לחבירו ע"מ שיתן רבית לאחר הוי רבית, דמה שנותן לאחר הוי כמו שנותן למלוה עצמו מדין ערב, וכ"כ הטוש"ע בסימן ק"ס סי"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו.

## אמר לחבירו אמור לפלוני שיתן לך ד' דינרים ואלוה לך

הב"י בסימן ק"ס סט"ו כתב בשם רי"ו בנתיב ח' ח"א דאם אמר לחבירו אמור לפלוני שיתן לך ד' דינרים ואלוה לך מעות אסור, וכ"כ בשו"ע שם לאסור בזה, אך הב"ח שם ס"ו בקו"א כתב דאין מקום לאסור בזה, דאיסור רבית הוא רק כשהלוה מתחסר והמלוה מתרבה דאיכא נשך תרבית, אך בכה"ג דהלוה מתרבה לי"ב איסור רבית כלל, ועיי"ש שכתב דט"ס נפלה בד רי"ו וצ"ל שיתן לי ד' דינרים דכיון דמפייס הלוה לאותו פלוני שיתן למלוה ד' דינרים ה"ז אסור.[[643]](#footnote-644)

ובטעם האוסרים בזה מצינו כמה דרכים, **א** הב"י שם כתב דאפשר דהוא משום דדמי למה שאמרו בקידושין ז' א' דתן מנה לפלוני ואתקדש אני לו מקודשת מדין שניהם, וכ"ה שאסרו לומר תן מנה לפלוני ואלוך, משום דדמי לתן מנה לפלוני ואקדש אני לך דמקודשת, ה"נ יש לאסור בכה"ג דדמי לתן מנה לפלוני ואתקדש אני לו, וכ"כ הגר"א שם סקל"א, ועד"ז כתב המל"מ בפ"ה ממלוה סוף הי"ד דכיון דקי"ל דתן מנה לפלוני ואלוך אסור אע"פ שאין המלוה לוקח כלום, וכן אם הלוה אומר תן מנה לפלוני כדי שילויני אסור, וכדעת הסוברים דכל שפייס הלוה את הנותן שיתן למלוה אסור דהוי כשלוחו, ע"כ אף בצירוף תרוייהו אסור, דאם אומר לחבירו שיאמר לראובן שיתן מנה לשמעון ואלוה לך, הרי דקבלת שמעון הוי כמו שקיבלם המלוה, ונתינת ראובן הוי כמו שנתנו הלוה כיון דהוא בשליחותו, וה"נ יש לאסור כשאומר ללוה אמור לפלוני שיתן לך ד' דינרין ואלוה לך, דחשבינן לקבלת הלוה כאילו קבלם המלוה ונתינת אותו פלוני כאילו נתנם הלוה,[[644]](#footnote-645) ועמש"כ בזה בחי' רמ"ש לט"ז שם סק"ח. - **ב** הט"ז שם סק"ח כתב דהוא משום דניח"ל למלוה שיאמר הלוה אמירה זו לאותו פלוני, ואלמלי שיאמר הלוה כן הי' נותן פרוטה לאחר שיאמר כן, וע"כ הו"ל רבית גמור, וכ"כ הש"ך שם סק"כ דהיינו משום דהמלוה רוצה בהנאת השליח וחפץ שאותו פלוני יתן לו ד' דינרים, וע"כ אסור השליח לומר לו שיתן לו הד' דינרים, דהרי הוא מהנה למלוה בשליחותו. - **ג** השער דעה שם סק"ד כתב דהוא משום דנהנה המלוה כשמקבל הלוה את הממון ע"פ צוויו ורצונו, והא דאסרינן בזה אף דאין הלוה אדם חשוב, הוא משום דכל הא דבעינן אדם חשוב הוא רק כשהנותן מתחסר, אך כל שאין הנותן מתחסר חשיב כהנאה במה שנעשה רצונו אף שאין המקבל אדם חשוב, ועמש"כ בזה האבנ"מ בסימן כ"ט סק"ח.

הלבוש שם כתב דה"נ יש לאסור כשאומר לחבירו תן ד' דינרים לפלוני ואני אלוה לו מנה, והמל"מ שם תמה ע"ז דבכה"ג ליכא נשך כלל, - וזה לטעמי' דלא אסרו כשאומר לחבירו אמור לפלוני שיתן לך ד' דינרים, אלא משום דאותו פלוני נותנם בשליחות הלוה, וחשיב כמו שהמלוה נותנם, אך בכה"ג שאומר לחבירו תן ד' דינרים לפלוני ואלוה לו מנה, שאין הנותן נותן את הד' דינרים בשליחות הלוה לי"ב איסורא, וגם למש"כ הט"ז והש"ך בטעם האיסור, הרי דכל האיסור הוא כשאומר ללוה אמור לפלוני וכו', דנהנה המלוה במה שעושה הלוה את שליחותו, אך כשאומר לחבירו תן ד' דינרים לפלוני אין מקום לאסור, אך למש"כ השער דעה דטעם האיסור בזה הוא משום דנהנה המלוה כשמקבל הלוה את הממון ע"פ צוויו ורצונו, שפיר יש מקום לאסור אף בכה"ג שאומר לחבירו תן ד' דינרים לפלוני ואלוה לו מנה, כיון דהוא נהנה במה שמקבל הלוה את הממון, וכ"נ בד' הלבוש שם דמטעם זה הוא שאסר.

## הלואה ע"מ שיקבל ממנו הלוה מתנה

הט"ז שם כתב דכל שאומר המלוה ללוה אלוה לך מעות ע"מ שתקבל ממני מתנה, אם הוי הלוה אדם חשוב ה"ז אסור משום רבית, ואם אינו אדם חשוב לי"ב איסורא, - ובגל' הגרע"א שם כתב דלמש"כ הר"ן בקידושין ז' א' אף קבלת אדם שאינו חשוב חשיבא כהנאה פמשו"פ, והו"ל כרבית פמשו"פ דאסורה, וכ"כ השער דעה שם סק"ד, ועיי"ש שכתב לישב בזה קו' המג"א בסימן רכ"ג סק"ח, וכן רמז הגרע"א שם, - אך בחי' רמ"ש שם כתב להתיר אף כשהלוה הוא אדם חשוב, דכיון דהנאת הנותן גריעא מהנאת המקבל והלוה נהנה טפי מן הרבית, לי"ב איסור רבית, עיי"ש.

## הלואה ע"מ שיטול המלוה ממון מראובן שאמר שיתן ללוה

בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רי"ג כתב בתו"ד דהאומר לחברו הלויני מנה וטול דינר מראובן שאמר שיתן לי, לי"ב משום רבית, שהרי לא זכה בו (ראובן) [שמעון] מעולם, ומלוה זה אינו זוכה בו (לראובן) [לשמעון] אלא לעצמו, - והמל"מ בפ"ה ממלוה הי"ד כתב בתו"ד בשמו דבכה"ג ה"ז מותר לכתחילה, וכ"כ החוו"ד בסימן ק"ס סק"ו, והחכמ"א בכלל קל"ב ס"ב, - וצ"ב דבד' הרשב"א שם לא מצינו אלא דמה שנוטל המלוה מראובן אי"ז רבית, כיון דאין המלוה זוכה במה שנוטל ללוה אלא לעצמו, אך אכתי יש לאסור משום עיקר אמירת הלוה שיטול מראובן, דלא גרע מרבית דברים דאסור.

**נתינת מעות לאחר כדי שיפייס את המלוה שילונו**

**ס"ט ב'** **- שרי וכו' שקיל ד' זוזי ואימא לי' לפלוני לאוזפן זוזי מ"ט שכר אמירה קא שקיל,** הריטב"א הק' דמ"ט הוצרכו לה"ט דשכר אמירה קא שקיל, תיפו"ל דאדם זה שמקבל את הד' זוז אינו מלוה לו כלום, ואי"ז רבית הבאה מלוה למלוה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הריטב"א כתב דקמ"ל דאע"ג שלא נתרצה המלוה להלוותם אלא לאדם זה והוא חזר והלוה אותם ללוה, לי"ב משום רבית, ואף אי"ז רבית מוקדמת, משום דלא נתן לו הלוה את המעות ע"ד שילוה לו, אלא בשכר אמירה, ועיי"ש שכתב דהיינו רק כשהקדים הלוה ונתן לו תחילה את המעות, דאל"כ הרי כיון דעכשיו הוא מלוה לו, נראה כנוטל שכר מעותיו. - **ב** הריטב"א כתב עוד דקמ"ל דאף שלא נתרצה המלוה להלוות עד שנתן לו אדם זה ד' זוז אלו, מ"מ לי"ב איסורא, כיון דמה שנתן הלוה לאדם זה הוא שכר אמירה בעלמא ולא נתנם לו ע"ד שיתנם למלוה, ומה שנתנם למלוה הוא משלו. **- ג** בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דאף דהומ"ל לה"ט דאי"ז רבית הבאה מלוה למלוה, מ"מ עדיפא מינה קאמר דאי"ז רבית כלל אלא הוא שכר אמירה, ומשא"כ ברישא דאומר לחבירו הילך ד' זוזי ואוזפי' לפלוני מנה, דהוי זה רבית, אלא שאי"ז רבית הבאה מן הלוה.[[645]](#footnote-646) - **ד** החת"ס כתב דנפ"מ בהא דאינו אלא שכר אמירה, בכגון בנו דרב פפא, דאף דאינו סמוך על שלחן אביו, מ"מ הו"ל כבא ליד המלוה, דנהנה רב פפא במה שנותן לבנו, ובכה"ג לא הותר אלא משום דשכר אמירה קא שקיל ולא נתן לו במתנה כלום.

התוס' בקידושין ו' ב' ד"ה דארווח לה זימנא כתבו דלא הותר לומר לחבירו טול ד' זוז ואמור לפלוני שילויני אלא כשאין המקבל נותן כלום ללוה, דכל שהוא נותן לו נראה כשלוחו ואסור, וכ"כ המ"מ בפ"ה ממלוה הי"ד דיש מי שכתב דאסור למקבל הדינר לתת ממנו למלוה שלא יבואו להערים,[[646]](#footnote-647) וכ"כ הרמ"א בסימן ק"ס סט"ז, - והאבנ"ז בסימן קנ"ג סק"ג כתב די"ל דלא פליגי על מש"כ הריטב"א להתיר אף כשחזר המקבל ונתן למלוה את הד' זוז, דדבריו קיימי כשנתן לו הלוה שכר אמירה אף אם לא ילוה לו,[[647]](#footnote-648) ואין הלוה נותן בעד ההלואה כלום, אך ד' התוס' והמ"מ הם בכה"ג שלא נתן לו שכר אמירה אא"כ יפעול באמירתו שילוה לו, וכשמקבל הדינר וחוזר ונותן דינר למלוה נמצא שבהלואה נתחסר הלוה והרויח המלוה וע"כ ה"ז אסור, וכמש"כ כן החוו"ד שם סק"ז דלא אסרו אלא בכה"ג שאם אותו פלוני לא ילוה יצטרך להחזיר לו הזוז, (ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה), ועיי"ש בדבריו בסק"ד וסק"ה במש"כ לדון בזה.

## נתינת שכר אמירה לבנו של המלוה

**כי הא דאבא מר ברי' דרב פפא וכו',** הרמב"ן כתב דלא התירו שיטול בנו של המלוה שכר אמירה, אלא בבנו גדול, אבל בבנו קטן לא דחיישינן להערמה, וכ"כ ש"ר, ונחלקו הראשונים בזה, **א** הרמב"ן כתב דלא גדול וקטן ממש אלא גדול וסמוך על שלחן אביו זהו קטן וקטן שאינו סמוך על שלחן אביו זהו גדול, וכ"כ הרשב"א והר"ן ותלמיד הרשב"א והנימו"י ובתשו הרשב"א ח"ה סימן קנ"ד, וכ"כ הטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן מ"ז. - **ב** הריטב"א כתב דנראים הדברים כן בבנו הקטן שהוא מריץ אצל אביו, והכנה"ג בהגב"י סימן ק"ס אות ל"ח כתב בדעתו דלא אסרו אלא בבנו קטן הסמוך על שלחנו, אך כל שהוא גדול אע"פ שהוא סמוך על שלחן אביו או שאינו סמוך על שלחן אביו אף שהוא קטן שרי.[[648]](#footnote-649) - **ג** הב"י בסימן ק"ס צידד בד' הטור שם שאסר בקטן אע"פ שאינו סמוך על שלחנו ובגדול הסמוך על שלחנו,[[649]](#footnote-650) וכ"כ הט"ז סק"י והש"ך סקכ"א והגר"א סקל"ג והחוו"ד בחידושים סקט"ו והחכמ"א בכלל קל"ב ס"ה, והט"ז והש"ך והחוו"ד והחכמ"א נקטו כן לדינא, אך בד' הגר"א משמע שנקט לעיקר כדעת הרמב"ן ודעימי', ובד' הגר"א שם מבו' דהוא משום דאף שאין הקטן סמוך על שלחנו מ"מ כיון דמוטל עליו לפרנסו ה"ז אסור משום דמשתרשי לי'.

הריא"ז בקונט' הראיות כתב דכל שנותן לבנו הסמוך על שלחנו או לעבדו הכנעני או לאשתו ה"ז כאילו נתן למלוה עצמו דהא משתרשי לי', וכ"כ בפסקיו ה"ו דין כ"ז דבכה"ג הוי כנותן למלוה עצמו, ומשמעות דבריו דאין האיסור בזה משום הערמה וכמש"כ ש"ר, אלא ה"ז אסור מדינא, משום דחשיב כנותן למלוה עצמו משום דמשתרשי לי'.[[650]](#footnote-651)

המחנ"א בהל' זכי' ומתנה ס"ב כתב דלדעת הסוברים דקטן שיש לו אב אין לו זכי' כלל דידו כיד אביו, הרי דכל שנותן לבן קטן ה"ז אסור מדינא דחשיב כמו שנותן ליד האב ממש והוי רבית הבאה מלוה למלוה, - אך לדעת הסוברים דהבן זוכה לעצמו והאב זוכה ממנו, לא חשיב כרבית הבאה מלוה למלוה, ואי"ז אסור מדינא, אלא משום דחיישינן להערמה.[[651]](#footnote-652)

ו' תמוז פ"ב

דף מס' 35

**שכירות מעות**

**טעמא דרב חמא שהתיר להשכיר מעות**

**ס"ט ב' - רב חמא הוה מוגר זוזי בפשיטא,** בטעמא דרב חמא שהתיר להשכיר מעות, ול"ד להלואה דאסור, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בד"ה מוגר זוזי ובד"ה זוזי לא הדרי כתב דהוא משום דאמר בלשון שכירות ולא בלשון הלואה, והריב"ש בסימן ש"ה ובסימן תס"ד כתב בדעתו דהיתה הלואה גמורה, אלא שהי' משנה הלשון ואומר בלשון שכירות וס"ל דכה"ג שרי, ועיי"ש שכתב דזהו טעותו של רב חמא, דכיון דהלואה גמורה היא, אף שאמר לשון שכירות, אין הלשון גורם, וכ"נ בד' הר"ן שפירש כן בדבריו, ועיי"ש שתמה ע"ז דוכי לשון גורם, א"כ ביטלת תורת רבית.

**ב** התוס' כתבו דהי' רב חמא מקבל עליו אחריות אונסין, וכ"כ הרא"ש מלוניל, וצ"ב דמ"ש אחריות אונסין במעות שניתנו להוצאה ואינם בעין, - והתור"פ כתב דהיינו דהי' מקבל עליו אחריות נכסי הלוה דאם אבדו אותן נכסים פוטר אותו מן החוב, והביאו הריטב"א, - ועד"ז כתב הריב"ש בסימן ש"ה בשם התוס' דהיינו דאם נאנסו המעות קודם שהוציאם הלוה יהא פטור מלשלם, וגם אחר שהוציאם אם נאנסו כל נכסי הלוה פטור, דאין עליו שעבוד כלל אם חזר והעשיר.

ובד' הראשונים לא נתפרש טעם ההיתר בזה, ולכאו' מהא דמדמי לה רב חמא לשכירות כלים, מבו' דטעם ההיתר בזה הוא משום דאין ע"ז תורת הלואה, - ויש לפרש בזה בתרי גווני, חדא, דס"ל דטעם הא דשאני שכירות מהלואה, הוא משום דבהלואה הוא מחויב חיוב גמור בהשבת ההלואה, ובשכירות אינו מחויב בהשבת הכלי כשנאנס או במתה מחמת מלאכה, וע"כ אף בהלואה אם קיבל עליו המלוה אחריות נכסי הלוה, ואינו מחויב חיוב גמור בהשבת ההלואה, אין תורת הלואה ע"ז, ולי"ב משום רבית, - וי"ל עוד דגדר הך מילתא שקיבל עליו הנותן אחריות נכסי הלוה, היינו דאי"ז ככל הלואה שאין למלוה ממון בעין אצל הלוה, אלא יש לו למלוה ממון שאינו מסוים בנכסי הלוה, דמה"ט הוא דכל שנאנסו כל נכסי הלוה פטור, ומה שמשלם הלוה על מה שמשתמש בממונו זה של המלוה, הו"ל ככל תשלומי שכירות.[[652]](#footnote-653)

בד' התור"פ משמע דא"צ שיקבל עליו אחריות אונסין על המעות עצמן קודם שהוציאן, וסגי במה שקיבל עליו אחריות נכסי הלוה דאם יאבדו יפטר מן החוב, - אך הריב"ש הצריך גם להא דקיבל עליו אחריות אונסין על המעות עצמן קודם שהוציאן, וגם להא דקיבל עליו אחריות נכסי הלוה אחר שהוציא המעות, וצ"ב הטעם בזה.[[653]](#footnote-654)

**ג** הריטב"א כתב בשם ה"ר פנחס דרב חמא הי' מתנה עמהן שאם לא ישתמשו בהן, לא יהיו חייבין באחריות אלא כדין שוכר כלי, ואם ישתמשו בהן יהיו חייבין באחריות, והי' תולה דהשכירות שמקבל הוא לאותו זמן שאין משתמשין בהן, ועד"ז כתבו הר"ן והנימו"י שלא הי' מחויב המקבל באונסין כ"ז שלא הוציאן, שהיו בידו כדין שוכר דפטור מן האונסין, ועל אותה שעה הי' נוטל שכרו, וכ"כ הריב"ש שם בשם הרא"ה.[[654]](#footnote-655)

ובד' הריטב"א מבו' דהא דהי' משלם הלוה שכר על הזמן שלא הוציאן, הוא משום דהי' בידו להתעטר בהן, וע"ז הוי תשלומי השכר, - אך ש"ר לא פירשו לזה, וצ"ב לפ"ז דמה זכות היתה לו במעות קודם שהוציאן, ועל מה הוו תשלומי השכירות, - והחי' הרי"מ כתב לפרש דהיינו דהי' זוכה זכות שכירות במעות להשתמש בהן ולהוציאן, ועל זכות זו הי' משלם שכר, וכ"כ האבהא"ז בפ"ה ממלוה הט"ז דנתן השכר בשביל שיהיו לו מעות מוכנים שיהיו לו רשות להוציאם.

הבית מאיר בסימן קע"ו כתב דכל מה שהתיר רב חמא בכה"ג, הוא כשקצב לו דבר קצוב בריוח, כהא דרב חמא דמוגר זוזי בפשיטא, וקצב פשוט בעד הלואה זו, וה"ז מתפרש דהוא נוטל את הפשוט בשכירות חצי היום דקודם שהוציא את המעות,[[655]](#footnote-656) אך ברבית המתרבה אין מקום להתיר, שהרי הוא נוטל שכר גם על אחר שהוציאו דהוי הלואה גמורה.

**ד** בד' הפסקי רי"ד לעיל ס"ח א' משמע דהיינו דהוי פיקדון גמור והוא ממון גמור של הנותן, וכ"נ בד' התרוה"ד בסימן ש"ב שפירש בד' התוס' דלא ניתנו המעות בהלואה כלל, אלא הוו כפיקדון, ומה"ט הוא דס"ל לרב חמא דדמי לשכירות כלים דשרי, וכ"כ הבית מאיר בסימן קע"ו ס"א, וכתב דלפ"ז איירי כשלא השכירם להוציאם בצרכיו.[[656]](#footnote-657)

ובד' הפסקי רי"ד שם מבו' דהיינו דהו"ל כעיסקא שכולה פיקדון, וכן מבו' בד' החוו"ד בסימן קע"ז סק"ט, והא דלא התיר אלא משום שקיבל עליו אחריות אונסין, היינו משום דאם כל האחריות על המקבל קיימי ברשות המקבל והו"ל כהלואה, וכ"נ בד' הגר"ז בהל' רבית ס"מ, - אך הקצוה"ח בסימן ר"ט סק"ד כתב דהכא הו"ל כהקנאת מעות לפירות,[[657]](#footnote-658) ולכאו' דבריו הם לפ"ד התרוה"ד, והיינו דאי"ז פיקדון גמור, אלא אף דגוף המעות הם של הנותן, מ"מ קנה המקבל את המעות לפירות, וע"כ הוא דהריוח מן המעות שלו, וזהו דס"ל לרב חמא דלי"ב משום רבית, דאי"ז כהלואה שזכה המקבל בגוף המעות, אלא הוי כשכירות כלים דגוף הכלי של הנותן ולא זכה המקבל אלא בשכירות.[[658]](#footnote-659)

**ה** האו"ז בסימן ר"א הביא מתוספתא דמשכיר אדם מעותיו לשולחני להתלמד בהם ולהתנאות בהם ולהתעטר בהם וכו' נשתרש עליהן אסור משום רבית, וכתב דהיינו דלא הותר אלא להתלמד בהם וכו' שאינו מוציאן ואינו עושה בהם שום סחורה ואינו מרויח בהם דבכה"ג הוא דשרי כיון שלא הוציאם מרשותו ומחזיר לו אותם מעות עצמם ולא הרויח בהם כלום, אבל נשתרש בהם שהוציאם והרויח בהם, אע"פ שלבסוף באו לידו אותם מעות עצמם והחזיר לו אותם מעות עצמם, אסור משום רבית, הואיל ונשתרש בהם שהרויח בהם, ועיי"ש שכתב דההיא דרב חמא הוא בכה"ג שהוציאם השוכר ונשתרש בהם, ואע"פ שאותם מעות עצמם לבסוף באו ליד השוכר ואותם עצמם החזיר לרב חמא, אפ"ה הואיל שהרויח בהם אסור משום רבית,[[659]](#footnote-660) והביאו ההגמ"ר בסימן תל"ז, - ובד' הש"ך בסימן קע"ו סק"א מבו' דמפרש דדבריו קיימי כשהשכיר לו המעות להתלמד בהן והוציאם שלא מדעת הנותן,[[660]](#footnote-661) וכ"כ השער דעה שם סק"א והחוו"ד בסימן קע"ז סקי"ט,[[661]](#footnote-662) ולפ"ז הרי דזהו טעמא דרב חמא דשרי, כיון דאי"ז הלואה כלל אלא שכירות.

והאבהא"ז בפ"ה ממלוה הט"ז כתב עד"ז בד' הרמב"ם שם, דהי' רב חמא משכיר מעותיו לשולחני או לחנוני מעות בסתם ולא אמר לו ע"מ להוציאן, אלא דהוו כמעות מותרין דמותר להשתמש בהן, וס"ל לרב חמא דכיון דלא באו המעות לידו בדרך הלואה לי"ב משום רבית, וכמש"כ כן הראבי"ה בסימן תתקט"ז דבמעות מותרין שנשתמש בהן ליכא משום רבית, דאי"ז רבית הבאה מלוה למלוה, שהרי שלא בתורת הלואה ולא בתורת מקח נתן לו מעותיו דנימא שכר מעותיו עומד ונוטל כי בפיקדון נתנה לו,[[662]](#footnote-663) והביאו המרדכי בסימן רצ"ה, והסמ"ע בסימן רצ"ב סקכ"א.[[663]](#footnote-664)

**לפ"מ דדחינן לדרב חמא אם הוי רבית קצוצה**

**ולא היא וכו',** לא נתפרש בגמ' אם לפ"מ דדחינן לדרב חמא הוי רבית קצוצה או אי"ז אלא אבק רבית, וד"ז תליא בפלוגתת הראשונים היאך איירי ההיא דרב חמא, דלמש"כ בפרש"י דאיירי הכא בהלואה גמורה אלא שאמר בל' שכירות, כתב הריב"ש בסימן ש"ה דלפ"מ דדחינן לרב חמא הוי רבית קצוצה כיון דהלואה גמורה היא ואין הלשון גורם, ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא שנתמוטטו נכסיו, דהא דהמלוה ברבית נכסיו מתמוטטין הוא ברבית של תורה.

ולמש"כ התוס' ודעימייהו דקיבל עליו אחריות אונסין, כתב הריב"ש שם ובסימן ש"ח בדעת הרמב"ם בפ"ה ממלוה הט"ז דאי"ז אלא אבק רבית, - אך בתשו' מהר"ם מר"ב שהביא המרדכי בסימן שט"ז כתב דהוי רבית קצוצה, וכ"כ המהרי"ק בסימן קי"ט.

ולמש"כ הריטב"א ודעימי' דהי' מתנה עמהן שאם לא ישתמשו בהן לא יהיו חייבין באחריות, ואם ישתמשו בהן יהיו חייבין באחריות, כתב הריטב"א דדחינן לה דכיון דע"ד להוציאן ולהשתמש בהן מקבלים אותם זו הלואה גמורה היא ורבית קצוצה, אך בד' הריב"ש בסימן ש"ה לא משמע כן, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג (אות י"ז) בדעתו דאי"ז אלא אבק רבית.

ולמש"כ הפסקי רי"ד דהוי פיקדון גמור, אי"ז אלא אבק רבית משום דמיחזי כהלואה ולא כשכירות, וכמש"כ כן הפסקי רי"ד בסוגיין ולעיל ס"ח א', וכ"כ הריא"ז ה"ו דין כ"ו.

**דין הלואה שקיבל עליו המלוה אחריות נכסי הלוה**

לפ"ד התור"פ ודעימי' נמצא דלפ"מ דקי"ל דלא כרב חמא איכא איסור רבית אף בכה"ג שקיבל עליו המלוה אחריות נכסי הלוה, הגם דאם יאבדו נכסי הלוה אין הקרן של המלוה קיים, וכ"כ הריב"ש בסימן ש"ח ללמוד מהכא לאסור להלוות דינר זהב השוה כ' דינרין על אחריות ספינה ההולכת מעבר לים ושיתן לו בשובה בשלום כ"ד דינרין, אך כתב דאי"ז אלא אבק רבית, וזה לפ"מ שפירש בד' הרמב"ם שכתב דהוי אבק רבית, דאיירי בכה"ג, וכ"ה מבו' בד' התוס' בגיטין ל' א' ד"ה כיון דכי לית לי' דאף בדרך מקח לא הותר רבית בכה"ג, ולמדו לזה מדינא דפרדיסא, ועיי"ש שכתבו דמה שהתירו במלוה מעות את הכהן וכו', מכח הא דכי לית לי' לא יהיב לי', הוא משום תקנת כהן.

אמנם הנה הרמב"ן בגיטין שם כתב דכל היכא דכשנשתדפו שדותיו ומפסיד הכל לא משלם לי' לא קרן ולא רבית זביני הוו ושרי,[[664]](#footnote-665) ופירש כן להתירא דמה שעזי חולבות, והנימו"י שם כתב בשם הרא"ה דאף בהלואה גמורה שרי בכה"ג, והנותן מנה לחבירו בק"כ שילך להרויח בהם ואם אבדו אבדו כולן למלוה כיון דאין קרן קיים אין בו משום רבית, וכ"נ בד' הריטב"א שם,[[665]](#footnote-666) וכ"כ הכו"פ בסימן מ"ד, - אך בתשו' רדב"ז ח"א סימן תצ"ז כתב דכל מש"כ הרמב"ן להתיר בזה, הוא רק ברבית דרך מקח, דכיון דבדרך מקח לי"ב איסור תורה אף שמוכר ביוקר מפני המתנת המעות, ע"כ לא אסרו בגונא דאפשר דמפסיד הקרן דהו"ל כגזירה לגזירה, אך בדרך הלואה יש לאסור מדרבנן אף בכה"ג דאפשר דמפסיד הקרן.

**הלואה לחברה בע"מ**

בתשו' אג"מ יו"ד ח"ב סימן ס"ג כתב דליכא איסור רבית בהלואה לבנק של ישראל, משום דל"ד להלואה דאיכא שעבוד הגוף על הלוה ואף שאין לו כלום חייב לשלם, ומשא"כ בהלואה לבנק דליכא שעבוד הגוף על הבעלים, דאם אין מעות בבנק אינו חייב כלום,[[666]](#footnote-667) ועיי"ש שכתב דאי"ז טעם להתיר ללוות מן הבנק, כשהלוה הוא איש פרטי שיש עליו שעבוד הגוף,[[667]](#footnote-668) ועד"ז כתב בתשו' צ"פ סימן קפ"ד והובא בתשו' מנחת יצחק ח"ד ר"ס ט"ז,[[668]](#footnote-669) - אך המנחת שלמה בח"א סימן כ"ח הוכיח מכ"ד לאסור בזה, וכ"כ בתשו' מנחת יצחק ח"ג סימן א' וח"ד סימן ט"ז, - ויש שכתבו לדמותו לפלוגתת הראשונים בגונא שקיבל עליו המלוה אחריות על נכסי הלוה.

אך פשוט דל"ד זל"ז, דאף למש"כ התור"פ ודעימי' לאסור בזה, י"ל דהיינו משום דהכא יש שעבוד הגוף גמור על הלוה, אלא שהתנה לפטרו אם יאבדו כל נכסי הלוה, אך כל שהנכסים קיימים הוי החיוב על הלוה עצמו, ומשא"כ בהלואה לבנק די"ל דליכא שעבוד הגוף כלל על הבעלים, - ומאידך גם לדעת המתירים בזה, יש מקום לומר דהיינו רק בכה"ג דאם יאבדו הנכסים אינו גובה כלום אף אם יחזור ויעשיר, כמש"כ הריב"ש, ומשא"כ בהלואה לבנק דגם אם יאבדו כל נכסי הבנק ואח"כ יהא להם נכסים אחרים גובה מהן.[[669]](#footnote-670)

**טעם הא דשאני שכירות מעות דאסורה משכירות כלים דמותרת**

**ולא היא מרא הדרא בעינא וידיע פחתי' זוזי לא הדרי בעינייהו ולא ידיע פחתי',** בפירש"י כתב דהיינו דכל הא דהותר להשכיר מרא, הוא רק משום דהדרא בעינא ואין אחריותו עליו אם נאנס או נשבר מחמת מלאכה, וגם ניכר פגמו שהוא נפגם ומתקלקל מחמת מלאכה, ומשא"כ במעות דאין חוזרין ולפיכך אחריותו עליו, וגם אם הם חוזרים בעינם אינם פוחתין ונמצא שכרו חנם ברבית, ומבו' בדבריו דלא הותר אלא היכא דאיכא תרתי לטיבותא, דהוא חוזר בעין וגם ניכר פחתו, וכ"כ הב"י בסימן קע"ו ס"א בדעת הרי"ף, וכ"כ היראים בסימן קי"ח דאסור להשכיר כלי של כסף ושל זהב להשתמש בהן בצונן דליכא פחתא, אף דהם חוזרין בעין.[[670]](#footnote-671)

אך התוס' וש"ר כתבו דלא נאסר אלא היכא דאיכא תרתי לגריעותא, דאינו חוזר בעין והוי הלואה, וגם אין הפחת ניכר, דאם הוא חוזר בעין אי"ז הלואה אלא שכירות ולי"ב משום רבית, וגם אם אינו חוזר בעין דהוא רשאי להוציאו והוי הלואה, מ"מ כל דניכר הפחת אין השכר בעד ההלואה, אלא בעד הפחת שתיפחת ע"י מלאכה אם יחזיר בעין.

בטעמא דרש"י ודעימי' דלא הותר אלא היכא דהוא חוזר בעין וניכר הפחת, כתב הרשב"א דהיינו משום דהיכא דאינו חוזר בעין הוי הלואה, וע"כ לא הותר אלא היכא דחוזר בעין דהוי שכירות, וגם בזה לא הותר אלא היכא דניכר הפחת דשכר הפחת הוא נוטל, אך כל דליכא פחת, לא מיחזי כשכירות ואסור, - והגר"א בסימן קע"ו סוסק"ב כתב דלא אסרו בדליכא פחת, אלא כשאחריות גניבה ואבידה היא על המקבל, אך אם כל האחריות על הנותן שרי, ומבו' מדבריו דהיינו משום דבכה"ג דכל האחריות על הנותן לא מיחזי כלל כהלואה.

התוס' וש"ר הק' ע"ד רש"י מהא דתניא בתוספתא דמשכיר אדם מעותיו אצל שולחני להתראות בהן וכו', והרי דהותר להשכיר מעות, אף דלי"ב פחת, - ובישוב ד' רש"י מצינו כמה דרכים, **א** היראים בסימן קי"ח כתב דאיירי התם במעות המטלטלות ונשחקות ואיכא חושכא וקילותא, ועד"ז כתב בתשו' מהר"ח או"ז סימן רי"א די"ל דלפני השולחני יד הכל משמשת בהם ומחמת כן נפחתים ומתיישנים, ומשא"כ בההיא דרב חמא דהשוכר הי' מוליך אצלו בכיס וכשהיו בני אדם רואים אצלו כיס מלא מעות מחזיקים אותו עשיר ומקיפים לו. - **ב** המהר"ח או"ז שם כתב לישב עוד, דשמא לשולחני ידיע פחתייהו, דכיון שהכל רואים אותם קלי להו משום עינא בישא. - **ג** הגר"א בסימן קע"ו סוסק"ב פירש בד' גליון תוס' שהביא התרוה"ד בסימן ש"ב דאיירי כשקיבל עליו הנותן כל האחריות, ובכה"ג שרי אף בדליכא פחת.[[671]](#footnote-672) - **ד** הב"י בסימן קע"ו ס"א כתב דההיא תוספתא לאו דסמכא כיון דתלמודא פליג עלה. - **ה** הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות נ"ה כתב דלא התירו להשכיר אלא לשלחני דמוכחא מילתא דודאי לאו להוציאם שוכרם אלא להתנאות או להתעטר, אבל בסתם כל אדם דליכא הוכחה דודאי אדעתא דלהתלמד וכו' לוקח אותם ואפשר שאומר כן ואח"כ יוציאם, י"ל דאף דהמשכיר נותנם לו בתורת שכירות כדי להתלמד וכו', דעתו הוא במה שמקבל השכר אע"ג דלא ידיע פחתייהו דהוא משום דשמא יוציאם השוכר ויהנה בהן.

לדעת התוס' ודעימייהו דלא אסרו אלא היכא דאיכא תרתי דלא הדרי בעינייהו וגם לא ידיע פחתי', מבו' בד' התוס' דהיינו משום דכל דידיע פחתי' נותן השכירות עבור הפחת,[[672]](#footnote-673) וכ"כ הרשב"א דמחמת פחתא שקיל אגרא, ואי"ז אגר נטר לי' אלא אגר פחתייהו,[[673]](#footnote-674) - והאבנ"ז בסימן רט"ו כתב דמשמעות ד' התוס' וההגמ"ר בסימן תל"ז דאף אם הוציא המרא מיד מותר ליקח שכר, דהשכר הוי על מה שהי' בידו להשתמש בו בעין ואז יהא הפחת על הנותן.

האבנ"ז שם סק"ד ואילך האריך להוכיח דמה שאסרו במידי דלא ידיע פחתי' הוא אף כשאחריות אונסין על הנותן, ועיי"ש בסק"ח שעמד בזה דמ"ט ה"ז אסור, הרי בידו ליטול שכר על מה שבידו להשתמש בו ולהחזירו בעין שהרי מותר להשכיר מידי דלא ידיע פחתי', ואי נימא דטעם האיסור בזה הוא משום דלבסוף לא נשתמש בה אלא הוציאה וע"כ אסור ליטול שכר, א"כ מ"ט במרא שרי, הרי באמת לא נשתמש בה ולא הי' פחת, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

בד' הב"י בסימן קע"ו ע"ד רבינו ירוחם מבו' דהא דשרי בידיע פחתי' אף שנתן לו רשות להוציאו, הוא אף בגונא דאחריות האונסין היא על המקבל, וכ"כ הב"ח בקו"א שם, וכ"כ החוו"ד שם סק"ג, - והב"ח שם כתב בדעת הפרישה שם סק"ב דפליג ע"ז וס"ל דכל שנתן לו רשות להוציאו לא הותר אף בידיע פחתי' אלא כשאחריות אונסין על הנותן, וכן צידד בחי' רמ"ש בסוגיין דכיון דההיא דרב חמא איירי כשקיבל עליו רב חמא אחריות אונסין, הרי דבכה"ג הוא דהתירו בדידיע פחתי', ול"ד למה שהתירו לקמן בספינה אף כשמקבל עליו המקבל אגרא ופגרא כשעת שבירה, דשאני התם דלא נתן לו ע"מ להוציא.[[674]](#footnote-675)

## שכירות מעות כשמקבל עליו הנותן כל האחריות

התרוה"ד בסימן ש"ב כתב בשם גליון תוס' דמותר להשכיר מעות להוציאם אם כל האחריות על הנותן, משום דאין כאן מלוה אלא פיקדון ושכר מעותיו נוטל, ועיי"ש שכתב דאף דהתוס' ודעימייהו פירשו לההיא דרב חמא דהי' מקבל עליו אחריות אונסין ואפ"ה אסור משום דזוזי לא הדרי בעינייהו, היינו משום דלא הי' מקבל עליו רק אחריות אונסין ולא שאר אחריות כמו גניבה ואבידה, אך אם הי' מקבל עליו גם אחריות גניבה ואבידה שרי, והש"ך בסימן קע"ז סק"כ האריך להכריע כן, וכתב דשרי אף ברבית דאורייתא, - אמנם הנה הפסקי רי"ד כתב דכיון דלא ידיע פחתייהו אסור אף כשקיבל עליו הנותן כל האחריות, משום דמיחזי כהלואה ולא כשכירות, והב"י בסימן קע"ז ס"ו כתב בדעתו דאסור אף כשקיבל עליו הנותן גם אחריות דגניבה ואבידה, והדרכ"מ שם סק"ה כתב דכ"נ בד' הריב"ש בסימן ש"ח, ונתבאר להלן, וכן הכריע הגר"א בסימן קע"ו סק"ב ובסימן קע"ז סקכ"ה.

החוו"ד בסימן קע"ו סק"ב כתב דלדעת הנימו"י ודעימי' דההיא דרב חמא איירי כשלא קיבל עליו רב חמא אחריות רק קודם שהוציאן, והא דס"ל דשרי הוא משום דהשכר הוא בעד אותה שעה, ואף לפ"מ דקי"ל דאסור אי"ז אלא אבק רבית, הרי דלדעת הסוברים דכל שקיבל עליו כל האחריות שרי היינו אף בכה"ג דלא קיבל האחריות רק קודם שיוציאן, ועיי"ש שכתב דמד' התרוה"ד לא משמע כן, אלא כל הא דשרי כשקיבל עליו כל האחריות הוא רק כשכל האחריות עליו אף אחר שמוציאן, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועמש"כ הבית מאיר שם ס"א לחלק בזה בין האופנים דקבלת אחריות.

הב"י שם כתב דלמש"כ הפסקי רי"ד דטעם האיסור בשכירות מעות דלא הדרא בעינא אף דהאחריות היא על הנותן, הוא משום דמיחזי כרבית, יש לאסור אף היכא דקיבל עליו הנותן כל האחריות דגם בכה"ג מיחזי כרבית.

ובדעת הסוברים דכל שקיבל עליו הנותן כל האחריות שרי, ולא אמרינן דמיחזי כרבית, כתב הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ה דהיינו משום דרק כשלא קיבל עליו הנותן אלא אחריות אונסין יש לחוש דאתי לאיחלופי במלוה ברבית גמורה, משום דלגבי הלואה אף כשקיבל עליו המלוה אחריות אונסין לא פקע שם הלואה מינה, דודאי דהשכר הוא בשביל שיכול הלזה להוציא המעות ולהשתכר בהם ולא חשיב קבלת האונסים אחריות כ"כ גדול לשנאמר שהשכר הוא בשביל אחריות זה, אך בקבלת כל האחריות גם דגנבה ואבדה כבר פקע שם הלואה מיני' ונשאר הדבר כפקדון גמור, והשכר אינו על מה שמוציא המעות אלא מפני שמקבל עליו הנותן אחריות זו.

והאבנ"ז בסימן רט"ו סקי"א כתב לפרש בע"א, דכל שלא קיבל עליו הנותן אלא אחריות אונסין, מוכחא מילתא דהשכר הוא בעד ההלואה, דאין לומר דהשכר הוא בעד מה שמשתמש בו עד שמוציאו, דלמה לו להשתמש בה בעודה של משכיר וליתן שכר, יתכוין לקנותה לעצמו, ואף דאם יקנה אותה לעצמו יהא עליו אחריות אונסין, הרי אונס לא שכיח, ומשא"כ כשקיבל עליו הנותן אחריות גניבה ואבידה, י"ל דהשכר הוא בעד מה שמשתמש בו עד שמוציאו, דאין לומר דלמה לו להשתמש בה בעודה של משכיר וליתן שכר יתכוין לקנותה לעצמו, דניחא לי' שתהא ברשות הנותן כדי שיפטר מגניבה ואבידה דשכיח.

הרמ"א בסימן קע"ו ס"א כתב דאם קיבל עליו המשכיר כל אחריות בין דגניבה ואבידה בין אחריות דאונסין יש מתירין אפי' משכיר לו להוציאם, ומסתימת דבריו משמע דהיינו אף ברבית קצוצה, - אך בסימן קע"ז ס"ו כתב בדין עיסקא די"א דאם מקבל עליו כל האחריות מותר ברבית דרבנן, אבל ברבית קצוצה ל"מ אם המלוה מקבל עליו כל האחריות.

והחוו"ד בסימן קע"ז סק"ט עמד בסתירת ד' הרמ"א בזה, וכתב לחלק דדבריו בסימן קע"ז קיימי בלשון הלואה שקנאו הלוה לגמרי לקדש בו את האשה והוא שלו לגמרי, ובכה"ג אף קיבל עליו המלוה אחריות, מ"מ קאי ברשות המקבל והוי רבית קצוצה, אך דבריו בסימן קע"ו קיימי כשאמר בלשון שכירות שהשכיר לו המעות וגם קיבל עליו כל האחריות, דבכה"ג הוו המעות של הנותן לגמרי, וכל שקיבל עליו הנותן כל האחריות שרי.

הריב"ש בסימן ש"ח כתב דממה שאסרו הכא בשכירות מעות אף דהאחריות היא על הנותן יש ללמוד לאסור להלוות דינר זהב השוה כ' דינרין על אחריות ספינה ההולכת מעבר לים ושיתן לו בשובה בשלום כ"ד דינרין, דאע"פ שהמלוה מקבל עליו אחריות המעות כל ימי המשך מהלך הספינה עד שובה עדיין לא יצא מידי הלואה, והדרכ"מ בסימן קע"ז סק"ו כתב ללמוד מדבריו דמה שאסרו הכא הוא אף כשקיבל עליו הנותן כל האחריות, אך הש"ך שם סק"כ כתב לדחות דד' הריב"ש קיימי כשלא קיבל עליו הנותן כל האחריות, עיי"ש.

והשו"ע בסימן קע"ג סי"א הביא לדינא דהריב"ש דאסור להלוות דינר זהב השוה כ' דינרים על אחריות ספינה ההולכת מעבר לים ושיתן לו בשובה כ"ד דינרים, והתפארת למשה בסימן קע"ו עמד בזה דהוא דלא כמש"כ הרמ"א שם ס"א דיש מתירין כשקיבל עליו המשכיר כל האחריות בין דגניבה ואבידה ובין דאונסין, וכמש"כ כן הדרכ"מ בסימן קע"ז דמד' הריב"ש יש ללמוד לאסור בזה,[[675]](#footnote-676) - ועיי"ש שכתב לחלק דכל הא דשרי הוא כשקיבל עליו הנותן אחריות המעות עצמם שהלוה שאם יאבדו או יאנסו יהא פטור לשלם, ובכה"ג אין תורת הלואה עליהן אלא תורת שכירות, דכיון שהם באחריות המלוה הוי כלא יצא מרשותו, ומשא"כ בהלואה על אחריות ספינה דאין אחריות המעות שהלוה על המלוה רק אחריות הספינה באם לא תשוב, ובכה"ג מיקרי הלואה ואסור, ובגל' הגרע"א שם ציין לדבריו, - והחוו"ד בסימן קע"ז סק"ט כתב לישב לפי דבריו דכל מש"כ הרמ"א בסימן קע"ו להתיר הוא בלשון שכירות, ונתבאר לעיל.

י"א תמוז פ"ב

דף מס' 36

## מפריז על שדהו

**ס"ט ב' - ומפריז על שדהו וכו' תן לי מאתים זוז ואפרנסנה ואני אעלה לך י"ב כור לשנה,** הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ח כתב בשם הר"מ ז"ל דלא הותר אלא כשאין המעות חוזרות לבעלים, דבכה"ג ליכא הלואה כלל, וכ"כ המאירי בשם התוס' דמאתים אלו מתנה הם, וזהו שאמר תן לי מאתים זוז ולא אמר הלויני, ועיי"ש שתמה ע"ז דא"כ פשיטא דשרי ומאי קמ"ל, - אך בפירש"י בד"ה תן לי כתב דאומר לו הלויני מאתים זוז, ובדבריו בד"ה ואני אעלה מבו' דהוא מחזיר לו מעותיו ואפ"ה שרי, וכ"כ הבעה"ת שם בדעתו, וכ"כ הר"י מלוניל והרא"ש בסימן מ"ח והמאירי, וכ"ה מבו' בד' הפסקי רי"ד ובד' הטור בסימן קע"ו.

ובטעם ההיתר בזה מצינו ב' דרכים, דבפירש"י בד"ה ואני אעלה משמע לגירסת הנימו"י דהיינו משום דאי"ז הלואה כלל, אלא שמעלה לו בחכירות שדה משובחת עוד מאתים זוז וב' כורין, וכ"כ הב"ח בסימן קע"ו ס"ד בדעתו, וכ"כ העצי לבונה שם ע"ד הש"ך סק"ו,[[676]](#footnote-677) - אך בד' המאירי מבו' דהו"ל הלואה,[[677]](#footnote-678) ואפ"ה שרי, וכ"נ קצת בד' הבעה"ת, והיינו משום דאינו מוסיף לו ב' כורין בשכר מעותיו, אלא משום דע"י שמשביחה במעות אלו הויא השדה מושבחת טפי ומוסיף בחכירותה ב' כורין.[[678]](#footnote-679)

הר"י מלוניל כתב דכשיפרע לו החוכר את המאתים דינרים יקח מהם ההוצאה שהוציא באותו שדה ע"מ להשביחו, ולעיל מינה כתב דמנכה לו ההוצאה שהוציא לצרכים העומדים שנים הרבה כגון גדרות וכו', ועד"ז כתב בחי' המיוחסים להריטב"א דבמפריז על חנות לצור בה בצורה וספינה לעשות לה איסקריא, כשמחזירם לבעלים נותן לו דמי הצורה כפי ששוה עכשיו, דאל"כ הו"ל רבית גמורה, שפורע לו המאתים זוז שהלוה לו ומחזיר לו החנות עם הצורה או עם האיסקריא ששוה יותר בעבורה,[[679]](#footnote-680) - אך בד' ש"ר משמע דמחזיר לו כל המאתים זוז ואינו מנכה מהן ההוצאה שהוציא כדי להשביח את השדה והחנות והספינה ואפ"ה שרי, ולא אמרינן דכיון שהשביח לו את השדה והחנות והספינה, הרי דמה שאינו נוטל ממנו את ההוצאה שהוציא כדי להשביחה הוא בשכר ההלואה.

ולכאו' כל מקום הנידון בזה הוא לדעת הסוברים דנותן לו המאתים זוז בהלואה, דלדעתם י"ל דאם אין הבעלים מחזיר לו דמי השבח, הו"ל רבית, אך לדעת הסוברים דאינו נותן לו המאתים זוז בהלואה, אלא שהחוכר נוטל המאתים זוז כדי להשביח השדה והחנות והספינה, ונותן בשכר החכירות עוד מאתים זוז וב' כורין, ודאי דא"צ להחזיר לו ההוצאה שהוציא כדי להשביחן, שהרי לא השביחן החוכר משלו אלא משל הבעלים.

לקמן ע"ד ב' תניא בהא דמלוה אדם את אריסיו חטין בחטין לזרע, דהיינו רק כשלא ירד עדיין האריס לתוכה, אך כל שכבר ירד לתוכה אסור, והבעה"מ שם הביא להקשות דמ"ש מהכא דמפריז על שדהו ואינו חושש משום רבית ולא מפלגינן דאם ירד לתוכה אסור, וכתב דשאני הכא דגוף הקרקע משביח והולך, ודין הוא שיעלה בשכר שדה המשובחת יותר משאינה משובחת, ומשא"כ התם שמלוהו חטין לזרע דאי"ז שבח בגוף הקרקע, וע"כ כל שירד ולא מצי מסלק לי' הו"ל הלואת סאה בסאה ואסור, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם דשאני הכא שמוציא המעות בשבח השדה כדקתני ואפרנסנה, ועיי"ש שכתב עוד, דשאני הכא דהחוכר מטריח על בעל השדה להלוות לו, ומשא"כ התם דבעל השדה מטריח על האריס ליתן הזרע שלא כמנהג המקום, וכל שהלוהו לא די שמפחיתו את הזרע אלא שיטול ממנו כשיעור היוקר שיוקר לבסוף, וכתב דטעם זה מסעד הוא, וצ"ב.

## מפריז על שדה וספינה

**אבל אין מפריז לא על שדה ולא על ספינה,** בפירש"י כתב דהוא משום דכיון שאינו מוציא את המעות כדי להשביח החנות והספינה אין תוספת השכר בשביל החנות והספינה אלא בשביל שכר המעות, וכ"כ הר"י מלוניל, והוסיף דבכה"ג מיחזי כרבית, ומבו' דאי"ז רבית קצוצה, אלא ה"ז אסור משום דמיחזי כרבית, וכ"כ המאירי דהא דאסור הוא משום שנראה כנוטל שכר מעותיו, וכ"כ הפסקי רי"ד דאין איסורו אלא מדרבנן,[[680]](#footnote-681) וכ"ה מבו' בד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"א דאי"ז אלא אבק רבית, וזהו שהביאה בחלק האבק, וכ"כ הגידו"ת שם לדקדק מד' הטור בסימן קע"ו.

ובטעם הא דאי"ז רבית קצוצה, כתב הפסקי רי"ד דהוא משום דלא הטיל השכר על ההלואה אלא על שכירות השדה והספינה, והו"ל כאומר הלויני מנה ע"מ שאשכור חצרך ביותר מכדי דמי' או שאשכיר לך חצרי בפחות מכדי דמי' וכו' דשרי מה"ת, וזה לטעמי' בתורי"ד לעיל ס"ד ב' בהא דלא ישכור ממנו בפחות דאי"ז אסור אלא מדרבנן, ונתבאר בדף מס' 1, וכ"כ בתשו' מהריב"ל ח"א נ"ג, עיי"ש.

אך הנה הבעה"ת שם ח"ב אות י' וח"ג אות י"ט וכ' כתבו דהא דלא ישכור ממנו בפחות הוי רבית קצוצה, וצ"ע דא"כ מ"ט במפריז על שדה וספינה אי"ז אלא אבק רבית,[[681]](#footnote-682) - והגידו"ת שם כתב דצ"ל דכיון דנותן לו אותם המעות להתעסק בחנות ששוכר ממנו או לקנות סחורה להוליך בספינה ששוכר ממנו, יש להם קצת שייכות בשכירות, וע"כ אי"ז אלא אבק רבית, ובחי' רמ"ש על הבעה"ת שם שנד' לקמן ע"ה א' כתב דמש"כ הבעה"ת דאי"ז אלא אבק רבית, הוא בגונא דאין המעות חוזרין לבעלים, וכמו שנקט הבעה"ת בח"ד לעיקר כדעה זו דאיירי בכה"ג, עיי"ש.

בתשו' מהריב"ל ח"א סימן נ"ב צידד בתחילת דבריו דהא דאין מפריז על שדה וספינה הוא כששכר מתחילה את הספינה והחנות בדמים ידועים, ואח"כ העלה השכירות בעד הלואה המעות, אך אם בתחילה השכיר החנות והספינה והלוה המעות בב"א שרי, משום דמאן לימר לן דבשביל הלואת המעות העלה דמי השכירות, הרי י"ל דגם בלא ההלואה ל"ה משכיר החנות והספינה בפחות מאותו הסך, ודמי להא דשרינן בטרשא בדלא קץ,[[682]](#footnote-683) - אך עיי"ש שהוכיח מד' מהר"ם מר"ב דלא כן, ואף היכא דלא קץ אסור, וכ"כ שם סימן נ"ג.

הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ח כתב דבמפריז על חנות וספינה, כיון דהמעות הוו הלואה גמורה, ודאי דהמעות חוזרים לבעלים, ועיי"ש שהק' לפ"ז לדעת הסוברים דלא התירו להפריז על השדה אלא כשאין המעות חוזרין, א"כ מ"ט מפליג בברייתא בין שדה לחנות וספינה, הו"ל לאיפלוגי בשדה עצמה, דלא הותר אלא כשאין מחזיר את המעות, אך כל שמחזיר את המעות אסור, וכ"ש בחנות וספינה דאסור, ועיי"ש במש"כ בזה.

אך בחי' רמ"ש על הבעה"ת ח"ג אות כ"א כתב דלדעות אלו אף בחנות וספינה איירי כשאומר תן לי מאתים זוז ואתעסק בהן, וכשיכלה הזמן של השכירות אחזיר לך הספינה עם הסחורה כפי מה שיהי' אז מהסחורה, ואם תיפסד כל העיסקא לא יחזיר לו רק הספינה, ועיי"ש מש"כ להוסיף בזה.

## שכירות כלים כשקיבל עליו השוכר אחריות

**א"ל רב כהנא ורב אסי לרב אי אגרא לא פגרא אי פגרא לא אגרא,** בפירש"י כתב דהיינו משום דכל ששמאה בדמים שאם תישבר ישלם דמים כצ"ל הו"ל מלוה גבי' והוי שכרה רבית, וכ"כ הר"י מלוניל בשם י"מ והפסקי רי"ד, וכ"כ הריטב"א דהיינו דכשמקבלין השוכרין אחריות אונסי' אי"ז שכירות אלא הלואה והשכר שנוטל הו"ל רבית ואסור.

והפנ"י הק' דמ"ט חשיב כמלוה לאסור, הרי קי"ל דמתנה ש"ח להיות כשואל, וה"נ מתנה שוכר להיות כשואל, ועיי"ש שכתב דלמש"כ בפירש"י דאיירי כשקיבל עליו הספינה בשומא כפי ששוה עכשיו לענין שאם תישבר ישלם כשעת היוקר של שעת השכירות, ניחא, דאי"ז כדין אחריות דשואל דמשלם כשעת אונסין, וכיון שקיבל עליו אחריות לשלם כדהשתא, הו"ל כמלוה,[[683]](#footnote-684) אך לדעת הסוברים דלא קיבל עליו לשלם אלא כשווי הספינה בשעת שבירה, ונתבאר להלן, הדק"ל דמ"ש מהא דמתנה ש"ח להיות כשואל.

ובד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ח בשם חכמי לוניל מבו' דהיינו דכל הא דמתנה ש"ח להיות כשואל, הוא משום דכל ההנאה היא של הבעלים, ובכה"ג ל"ד להלואה כלל, אך בשכירות ספינה דהשוכר משתמש בספינה, הרי דכל שמקבל עליו כל האחריות הו"ל כהלואה, וכ"כ בתשו' הר"ן סימן ע"ג בשמם, וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ז ס"א, - והחוו"ד בסימן קס"ז סק"א הוסיף לפרש דהיינו דאף דאחריות מהני לאשוויי להמעות כמלוה, מ"מ כל שאין בכך שום צורך להמקבל ל"ה הלואה, דהלואה אינו רק כשהוא לצורך הלוה.

**השם פרה מחבירו וכו' מותר לפי שלא עשאה דמים וכו' מחיים אלא לאחר מיתה,** בטעם ההיתר בזה נחלקו הראשונים, דהרמב"ן כתב בתו"ד דהוא משום דהשכר הוא בעד הפחת, ומבו' מדבריו דלעולם כיון שקיבל עליו אחריות אונסין חשבינן לה כהלואה, ואפ"ה מותר ליתן שכר, משום דאין השכר בתורת רבית, אלא בעד הפחת, - אך בפירש"י כתב דהוא משום דכל שלא קיבל עליו זולא לאו מלוה היא, וכ"כ הרשב"א, דכיון אינו מחויב בתשלומין אלא אם מתה או נשברה ועומדת היא לחזור בעינה וכל זמן שחוזרת בעינה מחזירה לבעלים כמות שהיא, אי"ז כמלוה אלא כשכירות, ומה שמתנה לשלם אם תמות הבהמה אף ששאר שוכרין אין חייבין בכך, הוא משום דמתנה ש"ח להיות כשואל.

בפירש"י ד"ה מותר מבו' דהא דשרי מכח הא דלא עשאה דמים אלא לאחר מיתה, הוא אף כשהתנה שאם תמות ישלם כפי דמי' עכשיו, וכ"כ הרשב"א ותלמיד הרשב"א והר"ן, וכ"כ בפי' הרא"ש מלוניל לקמן בסוגיין, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות לקמן בסוגיין ובפסקיו בפירקין ה"ז דין ד', וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח ממלוה הי"ג כמש"כ המ"מ שם, - אך הרמב"ן כתב דלא הותר אלא כשהתנה שאם תמות ישלם כפי דמי' בשעת מיתה, אך כל שמשלם כפי' דמי' של עכשיו הוי רבית, וכ"ה מבו' בשטמ"ק לקמן בסוגיין בשם הראב"ד, וכ"כ הרא"ש בסימן מ"ט והריטב"א והטור בסימן קע"ו.

ובל' הרמב"ן והרשב"א מבו' דטעם הפלוגתא בזה, דלדעת הרמב"ן עיקר טעם ההיתר הוא משום דאגרא משום פגמה הוא דהוי השכר בעד הפחת, וע"כ לא הותר אלא כשמשלם כשמתה כפי דמי' בשעת מיתה, דאם משלם כשעת משיכה, אין לו לשלם מלבד זה גם את השכר, - אך לדעת הרשב"א עיקר טעם ההיתר הוא משום דכל שאינו מקבל עליו יוקרא וזולא כשהיא בעין אי"ז הלואה כלל, ואף דקיבל עליו אחריות אונסין הו"ל כש"ח שהתנה להיות כשואל, וע"כ שרי אף אם התנה שאם תמות ישלם כפי דמי' עכשיו.[[684]](#footnote-685)

בפירש"י כתב דהא דשרי הוא משום דאם יוזלו פרות בשוק ויעמדו דמי' על כ' לא ישלם לו, שלא קיבל עליו אחריות אלא אם תמות או תישבר, וכיון דלא קיבל עליו זולא לאו מלוה היא גבי', ומשמעות דבריו דסגי במה דאחריות זולא היא על הנותן להתיר, וכ"כ ההג"א בסימן מ"ט בדעתו, וכ"ה מבו' בתו"ד הרשב"א, וכ"כ הריטב"א דכל שלא קיבל עליו המקבל יוקרא וזולא אף שקיבל עליו אחריות אונסין הו"ל שכירות בעלמא.

אך התוס' לקמן בסוגיין ד"ה דקא מקבלי כתבו דלא התירו בספינה ליתן אגרא ופגרא, אלא משום דמקבל עליו הנותן גם קלקול הספינה שמתקלקל העץ במים, דאין השוכר משלם למשכיר אלא מה שהיא משתברת, וכ"כ הרמב"ן והר"ן והרא"ש בסימן מ"ט והטור בסימן קע"ו.

הרמ"א בסימן קע"ו ס"ג כתב בטעם הסוברים דלא הותר אלא כשהתנה שישלם כשעת שבירה, דהוא משום דלדעתם לא הותר אלא כשמקבל עליו הנותן פחת, וכ"ה בדרכ"מ שם סק"ב, ומבו' מדבריו דהיינו דטעם הא דלא הותר אלא כשמקבל עליו הנותן פחת, הוא משום דלעולם כיון דקיבל עליו המקבל אחריות אונסין הו"ל כהלואה, אלא דכיון דהפחת על הנותן הוי השכר בעד הפחת, וע"כ הוא דלא הותר אלא כשמשלם בשעת שבירה, דאם משלם כשעת משיכה אין לו לשלם מלבד זה גם את השכר, וזה כמש"נ לעיל מד' הרמב"ן.[[685]](#footnote-686)

ולפ"ז נמצא דרש"י והרשב"א דס"ל דהותר אף כשלא קיבל עליו הנותן פחת, הוא לטעמייהו דס"ל דטעם הא דשרי הוא משום דכל שלא קיבל עליו המקבל יוקרא וזולא אי"ז כהלואה, ומה שקיבל עליו אחריות אונסין הו"ל כש"ח שהתנה להיות כשואל, וע"כ שרי אף כשלא קיבל עליו הנותן פחת, וע"כ נמי שרי אף כשקיבל עליו לשלם כשעת משיכה, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א דתליא זב"ז, עיי"ש.[[686]](#footnote-687)

אמנם הנה דעת הר"ן דלא הותר אלא כשקיבל עליו הנותן פחת, ואפ"ה ס"ל דשרי אף כשמקבל עליו לשלם כדמי' בשעת משיכה, ולכאו' הוא משום דס"ל דאין ההיתר בזה משום דהוי השכר בעד הפחת, דא"כ ל"ה לנו להתיר כשמשלם כשנשברה כדמי' בשעת משיכה, אלא עיקר ההיתר הוא משום דלא חשבינן לה כהלואה, ואך דכל הא דלא חשבינן לה כהלואה הוא רק כשמקבל עליו הנותן הפחת, דכל שאינו מקבל עליו הפחת הו"ל כהלואה.[[687]](#footnote-688)

י"ב תמוז פ"ב

דף מס' 37

## טעם מה שנהגו לשלם פגרא בשעת שבירה

**ע' א' - ונהגו בני כופרא אגרא בשעת משיכה פגרא בשעת שבירה,** בפירש"י כתב דהיינו דנותנין את השכר מיד בשעת משיכה, והפסקי רי"ד כתב דהיו נפרעין שכר הספינה לאלתר דמיד שהי' מושכה השוכר ברשותו הי' פורע שכירותה, ול"ה ממתינים עד חזרתה כדין השכירות שאינה משתלמת אלא לבסוף, ואע"פ שקיבל שכרה נותן לו פגרא לכשתישבר, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ח ממלוה הי"א.

אך הפסקי רי"ד כתב דהא דפגרא בשעת שבירה, היינו דאם היתה נשברת והיו צריכין לשלם דמי', לא היו משלמין כמו שהיתה שוה בשעה שמסרה להן, אלא כמו שהיתה שוה בשעת שבירה שהיא שוה פחות מפני שנתיישנה ונתרועעה, וכ"כ השטמ"ק בשם ר"ח ובשם הראב"ד והר"י מלוניל והרא"ש מלוניל והריטב"א והר"ן והריא"ז בקונט' הראיות והחי' המיוחסים להריטב"א.[[688]](#footnote-689)

**משום דמתניתא תניא מנהגא,** כן גירסת רש"י, ופירש דהיינו דכיון דבמתניתא תניא דשרי כה"ג ע"כ הוא דנהגו בני כופרא כן, - אך גירסת ש"ר משום דמתניתא תניא איפכא, ומצינו כמה דרכים בביאורו, **א** הריטב"א כתב דהיינו משום דבברייתא דייקא תניא איפכא ממה שהי' שונה רב ששת, דאין מקבלין צאן ברזל מישראל כיד ישראל השם פרה מחברו ואמר לו פרתך עשוי' עלי בל' דינרין ואני אעלה לך סלע בחדש אסור לפי שעשאה דמים, ולא פליגא אדרב פפא דשרי באגרא ופגרא, דרב פפא מיירי כשלא עשאה דמים מעכשיו כלל אלא כשעת שבירה, ומה שאסרו בברייתא הוא כשעשאה דמים כשעת משיכה.[[689]](#footnote-690) - **ב** הר"ן כתב דהיינו דכיון דבברייתא שרי אף כשמקבל פגרא כשעת משיכה, כדקאמר הרי פרתי עשוי' עלי בל' דינר, איצטריך למימר דמה שנהגו בני כופרא ליתן פגרא כשעת שבירה הוא מנהג בעלמא שנהגו כן להחמיר על עצמן ולא מדינא. - **ג** הריא"ז בקונט' הראיות כתב דהיינו דכיון דבברייתא תניא איפכא דאם תמות משלם כשעת משיכה והשכר משלם לבסוף, ובני כופרא נהגו להיפך דמשלם פגרא כשעת שבירה והשכר נותן בשעת משיכה, ואתא למימר דהברייתא ל"ד היא אלא הכל לפי המנהג ולפי התנאי, וכתב דעד"ז פירש הרי"ד במהדו"ק. - **ד** הרא"ש מלוניל כתב דהיינו דאף דאם התנה עמו לשלם כשעת משיכה לאחר מיתה שרי ולי"ב משום רבית כדתניא בברייתא, כיון דלא עשאה דמים אלא לאחר מיתה, מ"מ מסתמא כשהתנה עמו בסתם אגרא ופגרא, א"צ לשלם לו אלא כשעת שבירה.

## הלואת מעות של יתומים ברבית

**מעות של יתומים מותר להלוותן ברבית,** הרשב"א כתב דס"ד דרב ענן דמותר להלוותן אפי' ברבית קצוצה, לפי שהאפוטרופוס אינו נוטל ברבית, והיתומים אינם מחוייבין במצוות, וגם הם בעצמם אינם מלוין כדי שנאמר דבי"ד מצווין להפרישן, וגם לי"ב לאיסורא דלא תאכילום משום שאין עושין בידים את האיסור, ועד"ז כתב הריטב"א דהוא משום דיתמי לאו בני מעבד מצוה נינהו, ואע"ג דקטן אוכל נבילות בי"ד מצווין להפרישו הכא כבשר שחוטות נינהו, - אך בתשו' הרשב"א ח"ד סימן רל"ב כתב דודאי לא התיר רב ענן אלא ברבית דרבנן,[[690]](#footnote-691) וכ"כ הריטב"א בשם י"מ דלא התיר ברבית דאורייתא אלא ברבית דרבנן.[[691]](#footnote-692)

התוס' כתבו בפי' קמא דהו"מ למיפרך דתיפו"ל משום לוה דעובר משום בל תשיך, אלא דעדיפא מינה פריך, - אך בפי' בתרא כתבו דס"ל דאין הלוה עובר משום בל תשיך אלא כשהמלוה מוזהר על בל תשיך, ועד"ז כתב הריטב"א דגם אנו אין אנו מוזהרין על ממון היתומים, דלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה, וכל היכא דאזהר רחמנא למלוה אזהר ללוה ולערב ולעדים, אבל היכא דליכא איסורא לגבי מלוה ליכא איסורא לערב ולעדים ולסרסור.

**משום דיתמי נינהו ספינא להו איסורא יתמי דאכלי דלאו דידהו ליזלו בתר שבקייהו,** בד' התוס' מבו' דהיינו דה"ז אסור מדאורייתא, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד שהביא הב"י בסימן ק"ס ובשו"ע שם ס"כ, ונחלקו בדין השבת רבית בכה"ג, עיי"ש.

אך הרשב"א כתב דמודה רב נחמן דאין האפוטרופוס עובר על דאורייתא, אלא שהיתום המתגדל בממון של ישראל שאינו שלו יענש מיתה, והריטב"א כתב דמודה רב נחמן דלי"ב איסור כלל, דאל"כ הול"ל משום דיתמי נינהו עברינן אנן אדאורייתא או אדרבנן, אלא היינו דמוטב שימותו ברעב ולא יאכלו על ידינו מעות דרבית דליתו למיסרך בה כשיגדלו, ואין לנו לספות להן כעין איסור, וכתב לפ"ז דהמלוה מעות של יתומים ברבית לי"ב איסור תורה לא משום לא תשימון עליו נשך ולא משום לא תשיך ולא איסור מלוה ברבית מדרבנן, ונפ"מ שאינו נפסל בכך לעדות, וכתב שכן דעת רבותיו.[[692]](#footnote-693)

לקמן בסוגיין תניא דמעות של יתומים מותר להלוותן קרוב לשכר ורחוק להפסד, והרמב"ן בסוגיין כתב דה"נ הותר בהן כל רבית דרבנן, וכ"כ הרשב"א והר"ן והרא"ש בסימן נ', וכן צידד בתשו' הרמב"ם סימן ק"צ, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ד סימן רל"ב בדעת הרמב"ם בפ"ד ממלוה הי"ד, וכ"כ הטוש"ע בסימן ק"ס סי"ח.

אך הריטב"א לקמן בסוגיין כתב דלא התירו בהן רבית דרבנן, ולא הותר אלא להלוותן קרוב לשכר ורחוק להפסד, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ויתבאר בעזה"י במקומו, וכ"כ בתשו' הרשב"א שם דלא התירו אלא קרוב לשכר ורחוק להפסד משום דקייל טפי מפני שקרן היתומים מיוחד וה"ה כפיקדון אצל המקבל ואין מקבלין ריוח אלא מיני' ובי' הריוח ממש שנמצא במעותיהן ולא מכיס המקבל, אבל שאר רבית דרבנן אסור, ועד"ז כתב בתשו' הר"א בן הרמב"ם סימן ס"ו,[[693]](#footnote-694) ופירש כן גם בד' הרמב"ם בהל' מלוה שם.

בתשו' ר"י שהובאה בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ר"ס כתב דלא התירו להלוות מעות יתומים ברבית דרבנן אלא ביתומים קטנים, אבל בגדולים מבני י"ג שנים ואילך לא דבני מו"מ נינהו,[[694]](#footnote-695) וכ"כ בתשו' מהרי"ל סימן ל"ז, - אך התרוה"ד בסימן ש' כתב דיתום אע"פ שהגדיל, אם לא הגיע עדיין לכלל דעת שיוכל להתעסק בשלו כשאר אנשים מיקרי עדיין יתום, וכ"כ הרמ"א בסימן ק"ס סי"ח, והב"י שם כתב דל"ד מי שהוא יתום והגדיל, אלא ה"ה לגדול שמת אביו ואינו יודע להתעסק בשלו חשיב כיתום.[[695]](#footnote-696)

המל"מ בפ"ד ממלוה הי"ד בתו"ד צידד, דאבק רבית שאם היו נותנים אותו בתחילת ההלואה הי' רבית קצוצה, וכל הא דהו"ל כאבק רבית הוא משום שלא התנו בתחילת ההלואה, לא הותר ליתומים, שהרי עיקר הא דהותר אבק רבית ליתומים הוא כדי שלא יכלו מעותיהן, אך כל רבית שא"א להתנות עליו לפי שהוא רבית קצוצה, לא הותר לגבי יתומים אף אם לא התנו עליו, שהרי אין בהיתר זה תיקון ליתומים שלא יכלו מעותיהן, שהרי אין יכולים להתנות בזה, והוכיח כן מד' המהריב"ל בכ"ד, וכ"כ החוו"ד בסימן ק"ס בחידושים סקי"ט, ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס נ"ג וסימן נ"ד ד"ה ולפי ענ"ד, - אך בתשו' מהרי"ט ח"ב יו"ד סו"ס מ"ה משמע שהתיר בזה, עיי"ש, וכ"כ הכנה"ג בהגה"ט סימן ק"ס אות מ"ד ובהגב"י שם אות נ"ב, וכ"כ בתשו' הבית מאיר שהביא הגרע"א שם סימן נ"ד דד' המל"מ הם סברת יחידאי, דהשו"ע סתם דכל אבק רבית התירו ולא חילקו בזה.

לקמן בסוגיין אמרו בדין מעות של יתומים דמותבינן להו בי דינא וכו', ובפירש"י שם כתב דהיינו בפני בי"ד שיש להם כח להפקיר נכסי המקבל אצל היתומים ולהתנות עמו קרוב לשכר ורחוק להפסד, והמרדכי בסימן של"ב כתב בשם ה"ר דוד הלוי שכתב ללמוד מזה דלא הותר להלוות מעות של יתומים קרוב לשכר ורחוק להפסד, אלא ע"פ בי"ד שהפקרן הפקר, אך בלא בי"ד הוו מעות יתומים כמעות דעלמא ואסור להלוות קרוב לשכר ורחוק להפסד, והביאו התרוה"ד בסו"ס ש'.

אך הרשב"א לקמן שם תמה ע"ז, דכיון דלא תיקנו חכמים לאיסור אבק רבית אצל היתומים לא בעינן בזה לדין הפקר בי"ד, וכ"כ הנימו"י, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסו"ס נ"א דלא הצריכו ליתן בבי"ד אלא כדי שיהא אימת בי"ד עליו, וכ"ה מבו' מד' ש"ר, וכ"כ בתשו' מהרי"ל סימן ל"ז דרבנן קשישי בתראי כגון מהר"ם ויתר רבותינו לא חשו לכך,[[696]](#footnote-697) וכ"כ הרמ"א בסימן ק"ס סי"ח.

## שכירות דודא

**ההוא דודא וכו' אי אגרא לא פחתא ואי פחתא לא אגרא,** בד' התוס' מבו' דהוי כל האחריות על המקבל, ורק יוקרא וזולא הי' על הנותן, וכ"נ בד' הרמב"ן והרשב"א, - אך הריטב"א כתב דל"ה המקבל חייב בכל אונסין אלא בפחת דעלמא,[[697]](#footnote-698) וכ"נ מסתימת ד' רש"י שלא הי' על המקבל אלא חיסרון הנחושת.[[698]](#footnote-699)

הרמב"ן כתב דמשמע דהו"ל רבית קצוצה, אלמלי הא דמקבלי עלייהו חוסכא דנחשא, דאל"כ אין לאסור בזה ביתומים, שהתירו כל אבק רבית במעות של יתומים, וכ"כ תלמיד הרשב"א לעיל בסוגיין, ועמש"כ בחי' הגרנ"ט סו"ס קס"ד לפרש הטעם בזה, - אך הרמב"ן כתב די"ל דלעולם אי"ז אלא אבק רבית, והו"מ רב נחמן למימר לי' דהתם רבית דדבריהם ושרי, אלא קושטא קאמר לי' דאפי' בדיקנני שרי, וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן בסוגיין והרשב"א, ועמש"כ בזה הריטב"א.[[699]](#footnote-700)

## אם התירו בשכירות כלים אף כשאין מקבל עליו הנותן פחת

**א"ל וכו' שרי למיעבד דהא מקבלי עלייהו חוסכא דנחשא,** התוס' כתבו דהי' יוקרא וזולא על הנותן, ואפ"ה לא הותר אלא משום דמקבל עליו הנותן חוסכא דנחשא, וכתבו לפ"ז דלא התירו בספינה ליתן אגרא ופגרא אלא משום דמקבל עליו הנותן קלקול הספינה שמתקלקל העץ במים, דאין השוכר משלם אלא מה שהיא משתברת, וכ"כ הרמב"ן והר"ן והרא"ש בסימן מ"ט וההג"א שם בשם ר"י, וכ"נ בד' המ"מ בפ"ח ממלוה הי"ג בדעת הרמב"ם שם, וכ"כ הטור בסימן קע"ו והרמ"א שם ס"ג.

אך התוס' כתבו בשם ריב"ן דמותר ליתן עיסקא למחצית שכר קרוב לשכר ורחוק להפסד כיון שמקבל נותן יוקרא וזולא, ומבו' דסגי במה שהזולא על הנותן להתיר וא"צ שיקבל עליו הנותן פחת, וכ"נ בפירש"י לעיל בסוגיין ד"ה מותר דמה שהתירו בספינה אגרא ופגרא, הוא משום דלא קיבל עליו זולא, ומשמע דכל שאחריות זולא היא על הנותן סגי בכך להתיר, אף שאין הנותן מקבל עליו פחת, וכ"כ ההג"א בסימן מ"ט בדעתו, וכ"ה מבו' בתו"ד הרשב"א שם, וכ"כ הריטב"א שם דכל שלא קיבל עליו המקבל יוקרא וזולא אף שקיבל עליו אחריות אונסין הו"ל שכירות בעלמא, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סל"ב בדעת הרמב"ם והבעה"ת, ועיי"ש שהכריע כן לדינא.

התוס' תמהו על מש"כ הריב"ן להתיר בעיסקא קרוב לשכר ורחוק להפסד מכח הא דמקבל עליו הנותן זולא, ממה שלא התירו הכא אלא משום דמקבל עליו הנותן חוסכא דנחשא, וקשיא כן גם ע"ד רש"י ודעימי' בדין ספינה דסגי במה שאחריות זולא על הנותן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד דמה שהצריכו הכא לקבל חוסכא דנחשא, הוא משום דקיבל עליו המקבל הפחת אף כשהיא בעין, ונמצא דהוי כהלואה מיד, וע"כ אין לו ליטול השכר, אלא משום דמקבל עליו הנותן חוסכא דנחשא, וכ"כ הרשב"א לעיל שם דשאני הכא דקיבל עליו המקבל פחת הדודא אף כשהיא בעין, וכ"כ המחנ"א שם.[[700]](#footnote-701) - **ב** הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות מ"ט כתב דהא דבספינה סגי במה שקיבל עליו הנותן יוקרא וזולא, אף שקיבל עליו המקבל לשלם את תישבר, הוא משום דהוא ענין מסופק אם יבא לידי פירעון זה או לא דשמא לא תישבר, וע"כ סגי במה שהזולא הוא על הנותן, אך בדודא שמקבל עליו השוכר לשלם דמי הפחת, הרי פירעון זה הוא ברי דודאי דהוא פוחת במלאכה, וע"כ בעינן לטעמא דחוסכא דנחשא כ"ה דלא תיקשי היאך יפרע ב' בב"א דמי השכירות ודמי הפחת, ועיי"ש שדקדק כן מל' הרמב"ם בפ"ח ממלוה הי"א. - **ג** הפנ"י כתב דלדעת הסוברים דבספינה אינו משלם כנשברה אלא כשעת השבירה, ע"כ ל"ד כ"כ למלוה, אלא הו"ל כש"ח שמתנה להיות כשואל, וע"כ סגי במה שהזולא הוא על הנותן, ומשא"כ הכא שמקבל עליו השוכר הפחת שתיפחת היורה מחמת המלאכה, ל"ד לשואל אלא הו"ל כהלואה גמורה, וע"כ לא הותר אלא משום שמקבל עליו הנותן חוסכא דנחשא.

ובדעת ריב"ן כתבו האחרונים לישב עוד בע"א, דהתו"ח כתב דשאני הכא דנוטלין היתומים שכר קצוב ודמי לרבית קצוצה, וע"כ לא הותר אלא כשמקבל עליו הנותן חוסכא דנחשא, ומשא"כ בעיסקא דאם ליכא רירוח אין נוטל הנותן כלום, אי"ז רבית קצוצה, ובזה סגי בקבלת זולא,[[701]](#footnote-702) - והמהר"ם שיף כתב דהכא דנותן לו שכר קצוב והוי רבית דאורייתא לא סגי בקבלת זולא לחוד, ומשא"כ בעיסקא דאי"ז אלא רבית דרבנן, סגי בקבלת זולא, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

המהר"ם כתב דמד' התוס' משמע דלא סגי במה שמקבל עליו הנותן חוסכא דנחשא, ולא הותר אלא משום דגם הזולא הוי על הנותן, וכתב דכ"ה מבו' בד' הטור בסימן קע"ו, ועיי"ש שהק' דמ"ש ממרא דמשמעות ד' התוס' לעיל דשרי משום הפחת לחודי', וכתב די"ל דשאני במרא שידוע ומפורסם פחתייהו וידוע דבשביל הפחת הוא נותן השכירות, ועוד דגם במרא הוי הזולא על המשכיר, - והפנ"י כתב דא"צ לזה, דכל מה שהוצרכו הכא להא דמקבל עליו הנותן זולא וחוסכא דנחשא, הוא משום דמקבל עליו המקבל אחריות אונסין, וע"כ דמי להלואה, ומ"מ כיון שמקבל עליו הנותן זולא וחוסכא דנחשא ואיכא תרתי למעליותא שרי, אך בההיא דמרא דאחריות האונסין על המשכיר, סגי במה דידיע פחתי' להתיר.

י"ג תמוז פ"ב

דף מס' 38

## קרוב לשכר ורחוק להפסד

**ע' א' - מעות של יתומים מותר להלוותם קרוב לשכר ורחוק להפסד,** בפירש"י כתב דהיינו דהיתומים נוטלין חלק בשכר ואין נוטלין חלק בהפסד,[[702]](#footnote-703) וכ"כ הרמב"ם בפ"ד ממלוה הי"ד וכ"כ ש"ר, והא דשרי הוא משום דהתירו רבית דרבנן בשל יתומים, ועמש"נ בזה בדף מס' 37, - אך הריטב"א כתב בשם הרא"ה דלא איירי בכה"ג שנוטלין חלק בשכר ואין נוטלין חלק בהפסד,[[703]](#footnote-704) ובכה"ג הוי אבק רבית ולא התירוהו חכמים אף בשל יתומים, אלא היינו שנוטלין מחצה בהפסד ויותר בשליש בשכר, ואף דדין עיסקא שהתירו חכמים הוא שיטלו הבעלים שליש בשכר ומחצה בהפסד, ומי שממעט מן השיעור שקבעו חכמים נקרא רשע, התירו לזה ביתומים, כיון דאין בזה אבק רבית.[[704]](#footnote-705)

הריטב"א תמה על פירש"י ודעימי' דאם נוטלין היתומים חלק בריוח ואין נוטלין חלק בהפסד, הו"ל רבית קצוצה, דכיון שמקבל עליו המתעסק כל ההפסד ואחריות כל העסק עליו הו"ל הלואה גמורה, וכל מה שנוטל הנותן בשכר אף מיני' ובי' הוי רבית קצוצה.

ובדעת רש"י ודעימי' דאי"ז רבית קצוצה, מבו' בפירש"י דהוא משום דאין נוטלין רבית ממש אלא מה שישתכרו מעותיהן יחלוקו, ובתשו' הרמב"ם סימן ק"צ כתב דהוא משום דאין הרבית עצמה קצוצה, - ובביאור הך מילתא דכל שאין נוטלין אלא מה שישתכרו מעותיהן אי"ז רבית קצוצה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בבכורות ט"ז ב' ד"ה אין מקבלין כתבו בדין נכסי צ"ב דאף דכל האחריות על המקבל והו"ל כמלוה, מ"מ אי"ז אלא רבית דרבנן, כיון דאם לא יבא השבח לא יטול כלום, ודמי למשכנתא בלא נכייתא דאינה אסורה אלא מדרבנן, וכ"כ התוס' הרא"ש ותור"פ לקמן בע"ב,[[705]](#footnote-706) וי"ל דזהו מש"כ הרמב"ם דאין הרבית עצמה קצוצה.[[706]](#footnote-707) - **ב** הרמב"ן כתב דכיון דלא יהיב לי' אלא מיני' ובי' לאו רבית דאורייתא הוא,[[707]](#footnote-708) וכ"נ בתשו' הר"א בן הרמב"ם סימן ס"ו, עיי"ש,[[708]](#footnote-709) ולכאו' המכוון בזה הוא דכל שנוטל הריוח מיני' ובי' הוי כמו ששייר לו הנותן זכות במעות ליטול את הריוח, וכמש"כ הקצוה"ח סימן ר"ט סק"ד דשייך קנין במעות לפירותיהן, ואינו נוטל את הריוח מן הלוה אלא משלו, וע"כ אי"ז רבית דאורייתא.[[709]](#footnote-710) - **ג** הרמב"ן כתב לישב עוד דהמעות הוו פיקדון בעיסקא ומה דהאחריות היא על המקבל הוא כשומר שכר שמתנה להיות כשואל בשכר שמקבל מחצה מן הריוח, ועד"ז כתב הרשב"א דהוא משום דאי"ז הלואה אלא עיסקא שהרי נותן לו מיני' ובי' ולא משלו, ואם בא לשתות בו שכר מעכב הנותן עליו ואם מת לא נעשו מטלטלין אצל בניו,[[710]](#footnote-711) ועד"ז כתב בחי' המיוחסים להריטב"א.

בחי' המיוחסים להריטב"א כתב דנפ"מ בין הטעמים בזה הוא בגונא שנאבדה העיסקא שלא בפשיעה, דלמש"כ הרמב"ן בתי' קמא דהוי הכא כהלואה גמורה, אלא דכיון דאינו נוטל ריוח אלא מיני' ובי' אי"ז רבית דאורייתא, הוא חייב באחריות אף בכה"ג, אך למש"כ הרמב"ן בתי' בתרא דהו"ל כפקדון אלא שהתנה להיות כשואל, הרי דכל שנאבדה העיסקא שלא בפשיעה פטור משום מתה מחמת מלאכה.[[711]](#footnote-712)

בד' הרשב"א מבו' דכל הא דלא חשבינן לעיסקא זו דקרוב לשכר ורחוק להפסד כהלואה גמורה, הוא משום דנוטל הנותן הריוח מיני' ובי', וכ"כ הרמב"ן דאם נותן לו מעלמא ודאי רבית דאורייתא הוא, ורק משום דאינו נותן לו מעלמא הוי כפיקדון שקבלו עליו צאן ברזל, - ובפשוטו מכוון דבריהם הוא, דכל הא דחשבינן לה כפיקדון ואמרינן דקבלת האחריות היא כשומר שכר שהתנה להיות כשואל, הוא רק משום דהריוח אינו של המקבל, ובכה"ג הו"ל כפקדון שקיבלו עליו צאן ברזל דכיון דאין לו בו הנאה ל"ה כמלוה, וכמש"כ כן הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג (אות כ"ח) ובתשו' הר"ן סימן ע"ג בשם חכמי לוניל דהא דמתנה ש"ח להיות כשואל, הוא משום דכל ההנאה היא של הבעלים, ובכה"ג ל"ד להלואה כלל, וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ז ס"א, אך כל דהריוח דמיני' ובי' הוי למקבל, הרי דאף שנותן לנותן ריוח מעלמא, חשבינן לה כהלואה משום קבלת האחריות, והו"ל רבית דאורייתא.

ואמנם לכאו' לפ"ז הדין נותן, דכל הא דחשבינן לה כפיקדון, הוא רק באותו המחצה שאינו נוטל בו בריוח, אך אותו המחצה שהוא נוטל בו בריוח, הו"ל הלואה גמורה, דכיון שקיבל עליו אחריותו והוא נוטל בו בריוח, הו"ל ככל נכסי צ"ב דחשיבי כהלואה, - אך בד' החי' המיוחסים להריטב"א מבו' דכל העיסקא הויא כפיקדון ואף אותו המחצה שנוטל בו בריוח, ואם נאבדה העיסקא שלא בפשיעה הוא פטור לגמרי, וכ"נ ממש"כ הרמב"ן דהוי כשומר שכר שהתנה להיות כשואל "בשכר מחצה", והרי דחשבינן דגם המחצה שנוטל בשכר אינו אלא כפיקדון, ובעד שנוטל השכר הוא מקבל עליו אחריות כל הפיקדון, דאי נימא דהמחצה שנוטל בשכר הוי כהלואה, נמצא דמה שהתנה להיות כשואל הוא בשכר המחצה מלוה והדין נותן שיהא זה רבית קצוצה, וצ"ע.

ונפ"מ רבתא בזה הוא, דאי נימא דכל העיסקא הויא כפיקדון, הרי דאף אם קצץ עמו הנותן דמלבד המחצה שנוטל בריוח יתן לו עוד שכר, אי"ז רבית דאורייתא, כיון דחשבינן לכל עיסקא זו כפיקדון, ומש"כ הרמב"ן דאם נותן לו ריוח מעלמא הוי רבית קצוצה, היינו דאם הי' נותן לו ריוח מעלמא ולא מיני' ובי', הוה חשבינן לה כהלואה, אך אחר שנותן לו מיני' ובי' הו"ל כפיקדון שקיבלו עליו צ"ב ואי"ז כהלואה, ואף אם נותן לו ריוח מעלמא אי"ז רבית דאורייתא,[[712]](#footnote-713) - אך אי נימא דרק המחצה שאינו נוטל בו בריוח הוי כפיקדון, הרי דאם קצץ עמו הנותן שיתן לו עוד שכר, הו"ל רבית דאורייתא, כיון דשכר זה הוא בעד המחצה מלוה.

**קרוב להפסד ורחוק לשכר חסיד,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפי' הר"י מלוניל כתב דהיינו דכל ההפסד על הנותן ואינו נוטל בשכר אלא מחצה וכו', ובכה"ג הוי חסיד, שאינו חושב את המקבל אלא כאילו הוא שליח, וכ"כ המאירי ובחי' המיוחסים להריטב"א. - **ב** הפסקי רי"ד כתב דהיינו דכל ההפסד על הנותן וכל השכר של המקבל, וכ"כ הריטב"א לדעת רש"י ודעימי'.[[713]](#footnote-714) - **ג** הריטב"א כתב לפי דרכו דהיינו שנוטל מחצה בהפסד ופחות משליש בשכר.

**קרוב לזה ולזה רחוק מזה ומזה מידת כל אדם,** הר"י מלוניל כתב דקרוב לזה ולזה הוא שנוטל ב' שליש בהפסד ומחצה בשכר, ורחוק מזה ומזה הוא שנוטל מחצה בהפסד ושליש בשכר, וכ"כ הריטב"א והחי' המיוחסים להריטב"א, - אך המאירי כתב דקרוב לזה ולזה הוא כגון מחצה שכר ומחצה הפסד, דזו היא מידת כל אדם, אלא שהצריכו בה חכמים שכר עמלו, ובלא שכר עמלו צריך שיטול מחצה בשכר וב' שליש בהפסד או שליש בשכר ומחצה בהפסד, וזהו גם מה שאמרו רחוק לזה ולזה, ואי"ז ענין אחר, אלא שהוזכר בחנם דרך הזכרת חלוקות.[[714]](#footnote-715)

ט"ו תמוז פ"ב

דף מס' 39

## צאן ברזל

**ע' ב' - אין מקבלין צאן ברזל מישראל,** בפירש"י כתב דצאן ברזל היינו דכל אחריות הנכסים על המקבל ושם אותם עליו במעות וכ"ז שאין נותן לו מעותיו חולקין השכר, ומשמעות דבריו דהמקבל א"צ להחזיר את הנכסים עצמן אלא ליתן מעות, וזהו שכתב דכ"ז שאין נותן לו מעותיו חולקין השכר, וכ"נ בדבריו לקמן בסוגיין בד"ה וגבי בכור, דעיקר תביעת הנותן היא על המעות, ורק אם אינו נותן לו הוא תופס את הבהמה, וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש דעיקר חיובו הוא בדמים, והנכסים אינם אלא כמו משכון עד שיפרע המעות, וכ"כ המאירי ביבמות ס"ו ב' דהמקבל נכסים מחבירו בצאן ברזל ה"ה ברשות מקבל לגמרי ואין הנותן יכול לומר שלי אני נוטל, ולא נחלקו ביבמות שם אלא באשה, משום שבח בית אבי'.

אך הרמב"ן כתב דנכסי צאן ברזל לא ניתנו להוצאה, והוא מחזיר צאן שלו, אלא שקיבל עליו אחריותן, וכ"כ הרשב"א דכל שלא כחשה ולא הוזלה מחזירה לו בעיני', וכ"כ בחי' תלמיד הרשב"א, וכ"כ השטמ"ק בשם הראב"ד דהכא בעינייהו הדרי וכשוכר דמי.[[715]](#footnote-716)

## אם צאן ברזל הוי רבית דאורייתא

בפירש"י כתב דצאן ברזל היינו דהאחריות על המקבל וכ"ז שאינו נותן לו מעותיו חולקין השכר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח ממלוה הי"ב, והתוס' כתבו דלפ"ז אי"ז אלא רבית דרבנן, - אך התוס' כתבו בשם ר"ת דמיירי כשפסק דמי השבח וקיבל עליו לתת בכל שנה דבר קצוב בין יהי' שם שבח בין לא יהי', והוי רבית קצוצה, וכ"כ התוס' בבכורות שם.[[716]](#footnote-717)

והב"י בסימן קע"ז ס"א כתב דלא פליגי הראשונים לדינא דגם לדעת רש"י והרמב"ם אם קיבל עליו לתת בכל שנה דבר קצוב הוי רבית קצוצה, וגם לדעת ר"ת יש לאסור אף בכה"ג שלא קיבל עליו דבר קצוב אלא שהן חולקין השכר, והוא נלמד בק"ו מהא דאסרינן להושיב חנוני למחצית שכר, וכ"כ הגר"א שם סק"א.

בטעם מש"כ התוס' דכל שחולקין השכר אי"ז אלא רבית דרבנן, וכל שקיבל עליו בכל שנה דבר קצוב הוי רבית קצוצה, מבו' בד' התוס' הרא"ש ותור"פ דהיינו משום דכל שחולקין השכר אין הריוח ברור, ודמי למשכנתא בלא נכייתא דהוי אבק רבית, וכ"כ התוס' בבכורות ט"ז ב',[[717]](#footnote-718) - אך בד' הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ח והמהרש"א והמהר"ם שיף והפנ"י מבו' דהיינו משום דכל שנוטל הנותן חלק בשבח, אי"ז הלואה גמורה, ואכתי קיימי ברשות הנותן, וזהו שהק' דמ"ט לא משני דמתניתין דבכורות איירי כשלא קצץ לו השבח אלא דחולקין השכר דלא יצאה מרשות הנותן לגמרי, וצ"ע.[[718]](#footnote-719)

בפירש"י הק' דמ"ט הוצרך למיתני להא דאין מקבלין צאן ברזל, הרי כבר תנן דאין מושיבין חנוני למחצית שכר משום דמקבל עליו פלגא בהפסד וכ"ש הכא דקיבל כל האחריות עליו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דמשנה יתירא היא, ונקט לה משום סיפא דמקבלין צאן ברזל מן הנכרי, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ח בשם חכמי לוניל. - **ב** התוס' כתבו לדעת ר"ת דהתם הוי רבית דרבנן, והכא קמ"ל דהוא רבית דאורייתא. - **ג** הרמב"ן כתב דלא שמעינן לה מהתם, דהתם הוי מחצה מלוה גמורה דמעות שלוקח ומוכר בהן לעצמו, ומשא"כ הכא דלא ניתנו להוצאה אלא צאן שלו מחזיר, ואף שקיבל אחריותן הו"ל כש"ש שהתנה להיות כשואל, וקמ"ל דאסור, וכ"כ תלמיד הרשב"א דקמ"ל שאע"פ שהן חוזרין בעין ואינן דומין לעסק שהוא מוציאו ונו"נ בו אפ"ה אסור, דמאחר שהוא מקבל עליו אחריות היוקר והזול והכחש ובאחריותו הן לגמרי נעשו עליו כמלוה, ועד"ז כתב השטמ"ק בשם הראב"ד. - **ד** הרמב"ן כתב די"ל עוד דקמ"ל דאף דבשם עגלים וסייחים שרי כשנותן לו שכר עמלו ומזונו, מ"מ צאן ברזל אין מקבלין לעולם אף כשנותן לו שכר עמלו ומזונו, וכ"כ הר"ן והנימו"י דשאני בעיסקא דפלגא מלוה ובזה הוא דשרי כשנותן לו שכרו כפועל, ומשא"כ בצאן ברזל דכולה מלוה אף כשנותן לו שכר אסור, וכ"כ השטמ"ק בשם הראב"ד דאפי' נותן לו שכר עמלו ומזונו אסור מפני שנתחייב לו בכל הדמים שלהן ואין לו ליטול עוד ריוח מהם.[[719]](#footnote-720) - **ה** השטמ"ק כתב בשם הראב"ד די"ל עוד דהתם אף אם כחשו משלם המקבל מחצה מן הכחש, ומשא"כ הכא דאם כחשו או הוזלו הדרי בעינייהו, וזהו דקמ"ל דאפ"ה אסור. - **ו** הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ח כתב בשם הראב"ד דהכא איירי כשאין המקבל נוטל חלק בריוח, וזהו שהוצרך להשמעינו דאף בכה"ג חשיב כהלואה ויש בזה משום רבית, ונתבאר בזה בדף מס' 40.

**למימרא דברשותא דמקבל קיימא וכו',** בביאור הא דמייתינן מינה דברשות מקבל קיימי, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו לדעת ר"ת דהוא מהא דהו"ל רבית קצוצה, והרי דיצא מרשות בעלים כשאר מלוה, דאם ברשות הנותן קיימי ולא יצא מרשות בעלים, ל"ה בזה איסור רבית קצוצה. - **ב** בפירש"י בבכורות ט"ז ב' ד"ה דמקבל קיימא כתב דהוא משום דאי ברשות מרה קיימי לי"ב משום רבית, כיון דברשותא דמרי' אשבח ולדות.[[720]](#footnote-721) - **ג** הריטב"א כתב דהיינו משום דאם ברשות נותן קיימי הו"ל פיקדון בעלמא ואין כאן רבית כלל ואפי' דרבנן,[[721]](#footnote-722) וכ"כ התו"ח והפנ"י בדעת רש"י בסוגיין.

## אם איכא איסור רבית דרבנן אף אם לא קיימי ברשות המקבל

התוס' הק' על פירש"י, דלדידי' דאין האיסור הכא אלא מדרבנן, א"כ מה פרכינן מינה על מתניתין דבכורות, הרי כיון דמפרשינן למתניתין דהתם כשלא קיבל עליו הנותן אונסא וזולא, פשיטא דיש בזה איסור דרבנן, ומבו' מדבריהם דפשיטא להו דאף אם הוו הנכסים ברשות הנותן, מ"מ יש בזה איסור דרבנן, אך התו"ח והפנ"י כתבו בדעת רש"י דאם ל"ה הנכסים ברשות מקבל הו"ל כפיקדון ול"ה בזה אף איסור דרבנן, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהוא משום דהוי קרוב לשכר ורחוק להפסד, - אמנם הנה למש"כ בפירש"י בבכורות דהא דמייתינן מינה דברשות דמקבל קיימא הוא משום דאל"כ לי"ב משום רבית כיון דברשותא דנותן אשבח ולדות, מתישב היטב קו' התוס', דע"כ הוא דאם ברשותא דנותן קיימי לי"ב משום רבית אף מדרבנן, משום דברשותו השביחו הולדות ואינו מקבל שכר מן המקבל כלל, וע"כ ל"ד להאופנים שאסרו חכמים בשכירות באחריות אף דהוו ברשות הנותן, דכ"ז הוא כשנותן שכר משלו, אך בנכסי צ"ב דנוטל הנותן חלק בולדות, הרי דאם קיימא הבהמה ברשותי' אי"ז רבית כלל.[[722]](#footnote-723)

## גדר הבעלות בצאן ברזל

בעיקר מה שאמרו דנכסי צאן ברזל קיימי ברשות המקבל, מבו' דאי"ז מסוים לגבי רבית דחשבינן לה כהלואה, אלא הוא אף לשאר דיני התורה, כדמדמינן לה לענין בכורה, וכן מצינו גם במתניתין בתרומות פי"א מ"ט דישראל ששם פרה מכהן לא יאכילנה כרשיני תרומה וכהן ששם פרה מישראל מאכילה כרשיני תרומה, ובפירש"י ביבמות ס"ו ב' ד"ה אבל כה פירש דהיינו דכששכרה הימנו שמאה לו והתנה עמו להחזירה לו בדמים הללו שאם תכחש או תאנס או יוזלו פרות בעולם יתן הדמים, וכ"כ התוס' שם והר"ש והרא"ש בתרומות שם, אלא שפירשו דאיירי בשואל, דבשוכר אסור לעשות כן משום רבית.[[723]](#footnote-724)

ובפירש"י שם ד"ה יאכילנה כתב דאף שחוזרת בעיני' אם לא יפחתו דמי' מ"מ כ"ז שלא חזרה דידי' היא הואיל וקיבלה באחריותו, וכ"ה מבו' למש"כ הרמב"ן ודעימי' דכל נכסי צ"ב לא ניתנו להוצאה, ואפ"ה חשבינן להו כדידי',[[724]](#footnote-725) - וצ"ב בטעם דין זה, הרי אף דקיבל עליו אחריותה, מ"מ כיון שהיא חוזרת בעיני' אם לא יפחתו דמי' מ"ט לא חשיבא כשל הנותן,[[725]](#footnote-726) - ובחי' הגרי"ז במכתבים כתב דהוא דין בעיקר הדיני ממונות וזכות החפץ, דמאחר דחייב באחריותן ע"כ יש לו זכות בעיקר החפץ בד"ת שיהא נחשב כשלו בכל התורה כולה,[[726]](#footnote-727) וצ"ב.

החזו"א בבכורות סימן י"ט סק"א כתב דמה שאמרו הכא דחשבינן לה כדידי' היינו משום דכל שמקבל עליו כל האחריות סתמא כפירושו דהנכרי מוכר לישראל הצאן מעכשו ואינו חייב לנכרי רק ממינן והמעות הלואה לגבי ישראל עד זמן שקבעו, וכתב לפ"ז דכל שפירשו להדיא דהוא של נכרי, אלא שנותן לו חצי הולדות בשכר טרחו ועמלו, לא חשבינן להו כשל ישראל, ועיי"ש שכתב דלפ"ז בע"כ דבסוף הזמן אין הנכרי נוטל הצאן בע"כ של ישראל ומצי מסלק לי' בזוזי, דאל"כ הרי קיימי ברשותא דמרייהו, - אך לכאו' אי"ז מתישב לדעת הרמב"ן ודעימי' דנכסי צ"ב לא ניתנו להוצאה, ואפ"ה חשבינן להו כשל המקבל, וכאשר כ"ה מבו' גם בפירש"י ביבמות בדין שם פרה מחבירו דחשבינן לה כשל המקבל אף שחוזרת בעיני' אם לא יפחתו דמי', וצ"ע.

החוו"ד בסימן ק"ס סק"י כתב בתו"ד דהמקבל צ"ב אין לו בגוף הצאן כלום רק אחריותן עליו, ובודאי לענין ביכורים בכה"ג שקיבל קרקע צ"ב מחבירו, אינו מביא ביכורים, דלא קרינן בי' האדמה אשר נתת לי, ובסימן קע"ז סק"ט כתב ופירש כן בד' הרמ"א בסימן ש"כ ס"ז דנכרי שקיבל צ"ב מישראל חייבת בבכורה, וכתב דהוא משום דה"ז של ישראל הנותן לקדש בו את האשה וברשותי' קיימי לענין בכורה, - וצ"ע דהרי חזינן דכהן ששם פרה מישראל אוכלת בתרומה וישראל ששם פרה מכהן אינה אוכלת בתרומה, והרי דחשבינן דהמקבל חשיב כבעלים.

הריא"ז ביבמות פ"ז ה"א דין ג' כתב דנכרי שקיבל בהמתו של ישראל בשומא ה"ה כשלו ואין ישראל מצווה על שביתתה, וכ"כ בתשו' רש"י סימן צ"ה דיש שהתירו בכה"ג שקיבל עליו הנכרי אחריות מיתה וגניבה ויוקרא וזולא דהוי לישראל כנכסי צ"ב, ועיי"ש שכתב דיש שאסרו בכל ענין, כיון שאין הנכרי רשאי למכרן ונקראת בהמת ישראל בכל מקום שהיא וישראל מצווה על שביתת בהמתו, והשו"ע בסימן רמ"ו ס"ד הביא לב' הדעות, ועמש"כ הגר"א שם בטעם הפלוגתא בזה, ומש"כ האבהא"ז בקונט' בדין קנין כספו בסופו לבאר לדבריו, ומש"כ האמרי בינה בהל' שבת סימן ה'.

**ורמינהו המקבל צ"ב מן הנכרים ולדות פטורין מן הבכורה,** בפירש"י כתב דהיינו דאף ולדות שחציים של ישראל אותן המגיעין לחלק ישראל פטורין מן הבכורה כשיתעברו וילדו, ומזה מייתינן דברשותא דנותן קיימי, דאי באחריות דמקבל קיימי אמאי פטורין, והרשב"א כתב דהוצרך לפרש דמייתינן מהא דהולדות המגיעין לחלק ישראל פטורין, משום דלדעתו דהן חולקין בולדות פשיטא דכל שלא חלקו כל הולדות פטורין, ולא הוצרכו לפטור אלא אותן שהגיעו לחלקו של ישראל, - ועיי"ש שתמה ע"ז דא"כ תיקשי גם לדעת המקשה, דאף אי נימא דנכסי צ"ב קיימי ברשות הנותן, מ"מ ולדות שהגיעו לחלקו של ישראל, הרי הוו שלו לגמרי וקיימי ברשותו, וא"כ אמאי פטורין מן הבכורה, והרי אכתי לא ידעינן לה"ט דכי לא משכח נכרי בהמה אתי תפיס בולד.[[727]](#footnote-728)

אך התוס' כתבו דכבר מעיקרא ידעינן להא דאי לא יהיב וכו' תפיס לולד, וע"כ ניח"ל הא דהולדות פטורין מן הבכורה, שלא יצאו עדיין מרשות הנכרי דיש לו בהן עדיין קצת קנין, ולא פריך אלא אהא דחשבינן לי' במתניתין רבית דאורייתא, דא"כ יצא מרשות בעלים לגמרי כשאר מלוה.[[728]](#footnote-729)

הרשב"א כתב לפרש דהנותן אינו נוטל בשבח גופן של הצ"ב כלום וולדן וחלבן וגיזתן של מקבל, וכל שמעלה לו ריוח משלו רבית גמורה היא, וזהו דקשיא לי' דאלמא ברשותא דמקבל קיימי לגמרי והולדות כולן הוו של המקבל, ואמאי פטורין מן הבכורה, - ולכאו' מכוון דבריו דכל הא דאין נוטל הנותן בולדות, הוא רק משום דברשותא דמקבל קיימי, ומן הדין הוו הולדות של המקבל, ואף שנותן לו המקבל שכר, מ"מ אין לו חלק בולדות, אך אם ברשות נותן קיימי, יש להנותן חלק בולדות, וזהו דפריך מהא דהולדות פטורין מן הבכורה, דבע"כ דברשות נותן קיימי, וע"כ הוא דיש לנותן חלק בולדות,[[729]](#footnote-730) וצ"ע.

י"ח תמוז פ"ב

דף מס' 40

**ע' ב' - הא דמקבל עלי' אונסא וזולא הא דלא מקבל עלי' אונסא וזולא,** בפירש"י כתב לפרש דהיינו דבמתניתין דבכורות איירי כשקיבל עליו הנותן אונסא וזולא, ובכה"ג הוו ברשותו, ומתניתין דהכא איירי כשלא קיבל עליו הנותן אונסא וזולא וע"כ הוו ברשות המקבל, וכ"כ התוס' הרמב"ן והרשב"א והשטמ"ק בשם הראב"ד, ובד' התוס' והראב"ד והרמב"ן והריטב"א מבו' דהיינו דהיינו דבמתניתין דבכורות איירי כשקיבל עליו הנותן גם אונסא וגם זולא, והרמב"ן כתב דהא דקרי להו צאן ברזל, (אף דקיבל עליו הנותן אונסא וזולא), הוא משום דלא קיבל עליו הנותן אלא אם נאנסו בליסטים מזויין או הוזלו כ"ז שהן קיימין, אבל מתו או הוקרו ברשות מקבל הן, וכ"כ הראב"ד דאיירי שהמקבל קיבל עליו מתו או כחשו.[[730]](#footnote-731)

אך הריטב"א כתב בשם ר"ת דהיינו דבמתניתין הכא איירי כשקיבל עליו המקבל גם אונסא וגם זולא וע"כ הוו ברשותו, ובמתניתין דבכורות איירי כשלא קיבל עליו המקבל אונסא וזולא אלא אונסא לחוד, וע"כ הוו ברשות הנותן, והא דקרינן להו צאן ברזל הוא משום דקיבל עליו המקבל אונסא, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן וש"ר ביבמות ס"ו ב', וזהו דגרסי בפירכא דרבא דאי דלא קביל עלי' וכו', ונתבאר להלן.

**אי דקביל עלי' מרה אונסא וזולא צאן ברזל קרית לי',** כ"ה גירסת רש"י ודעימי', אך לפי' ר"ת כתב הריטב"א דגרסינן אי דלא קביל עלי' אונסא וזולא צאן ברזל קרית לי', וקאי על המקבל דאם לא קיבל עליו אונסא וזולא לא קרינן לה צאן ברזל, וכ"כ הרמב"ן וש"ר ביבמות ס"ו ב'.

והרמב"ן וש"ר שם כתבו לפ"ז דלא קרינן לה צאן ברזל אלא כשהן באחריותו לגמרי שקיבל עליו המקבל אונסא וזולא, אך כל שאינם באחריותו לגמרי שלא קיבל עליו אונסא וזולא לא חשיבי כצאן ברזל, ומבו' בדבריהם דאף אם קיבל עליו המקבל חד מינייהו, מ"מ כל שלא קיבל עליו גם אונסא וגם זולא ל"ה בכלל צאן ברזל, וזה לפ"מ דגרסי דכל דלא קביל עלי אונסא וזולא צאן ברזל קרית לי', - אך בד' הרמב"ן בסוגיין משמע דגם לפ"מ דגריס כגירסת רש"י, ל"ה בכלל צאן ברזל אלא כשקיבל עליו המקבל אונסא וזולא וכחשא, אך כל שלא קיבל עליו כל האחריות ל"ה בכלל צאן ברזל.

**ועוד וכו' ליפלוג בדידי' בד"א דלא קביל עלי' אונסא וזולא אבל קביל מרה אונסא וזולא שפיר דמי,** הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות נ"ב כתב ללמוד מהכא דמותר לקבל צאן ברזל מישראל כשקיבל עליו הנותן אונסא וזולא, אף דאם ימותו הרי המקבל משלם דמיהן, וזה כמש"כ הרמב"ן והראב"ד דאף שקיבל עליו הנותן אונסא וזולא, מ"מ אחריות המיתה הויא על המקבל, (וע"כ קרי להו צאן ברזל), ואפ"ה אמרו דבכה"ג שפיר דמי ולי"ב איסורא כלל.

## קבלת צאן ברזל כשקיבל עליו הנותן אונסא או זולא

השטמ"ק לעיל בסוגיין כתב בשם הראב"ד דבנכסי צאן ברזל אם כחשו או הוזלו הדרי בעינייהו, וזהו דהוצרכה מתניתין לאשמועינן דאפ"ה אין מקבלין צאן ברזל מן הישראל, והביאו הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ח, ולפ"ז בע"כ דמה שאמרו דכל דקביל מרה אונסא וזולא שפיר דמי, היינו רק כשקיבל הנותן גם אונסא וגם זולא, אך כל דחד מינייהו על המקבל אסור, וכ"כ הב"י בסימן קע"ז ס"ב לדקדק ממש"כ הרמב"ם בפ"ח ממלוה הי"ב דאם קיבל עליו בעל הצאן שאם הוקרו או הוזלו או אם נטרפו הרי הן ברשותו ה"ז מותר, ומשמע דלא הותר אלא כשקיבל עליו הנותן גם זולא וגם אונסין,[[731]](#footnote-732) וכ"נ בד' המ"מ שם הי"ג שפירש כן בדעתו, וכמש"כ המחנ"א בהל' רבית סל"ב,[[732]](#footnote-733) וכ"כ הגר"א בסימן קע"ז סק"ג,[[733]](#footnote-734) ועיי"ש שכתב ללמוד לזה ממה שאמרו הכא דכל דקביל עלי' מרא אונסא וזולא שפיר דמי, והרי דלא הותר אלא כשקיבל עליו הנותן גם אונסא וגם זולא אך כל דחד מינייהו על המקבל אסור.[[734]](#footnote-735)

ואמנם כ"ז הוא לגירסת רש"י ודעימי', אך לגירסת ר"ת ודעימי' מבו' להיפך, דלא אסרו לקבל צאן ברזל אלא כשאחריות אונסין וזולא הוא על המקבל, אך כל דהזולא הוי על הנותן שפיר דמי, שהרי לדעתם גרסינן הכא ליפלוג בדידי' בד"א דקביל עלי' אונסא וזולא אבל לא קביל אונסא וזולא שפיר דמי, וכ"כ החוו"ד בסימן קע"ז סק"ט ללמוד מהכא דלא אסרו אלא כשאחריות אונסא וזולא היא על המקבל,[[735]](#footnote-736) אך כתב דהא דשרי כשאחריות אונסא על הנותן אף דהזולא על המקבל, היינו רק כשגם אחריות גניבה ואבידה על הנותן, אך כל דאחריות גניבה ואבידה על המקבל וגם הזולא הוי על המקבל אסור, וכ"כ החוו"ד שם סק"א, עיי"ש.

בד' המחנ"א בהל' רבית סל"ב מבו' דנידון זה אם לא הותר הכא אלא כשאונסא וזולא הם על הנותן, או סגי במה שהזולא על הנותן, תליא בפלוגתת הראשונים לעיל בסוגיא דספינה אם סגי במה דהזולא על הנותן, או בעינן שיהא גם הפחת על הנותן, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 37, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' המ"מ בפ"ח ממלוה הי"ג דדמי זל"ז, עיי"ש.

אך צ"ע לפ"ז בסתירת ד' רש"י דלגירסתו בסוגיין מבו' דלא הותר אלא כשאונסא וזולא הוא על הנותן, וכמש"כ הגר"א, ובדבריו בדין ספינה משמע דכל שאחריות זולא על הנותן שרי, אף שהפחת הוא על המקבל, וכמש"כ ההג"א בסימן מ"ט בדעתו, - וצ"ל דשאני בצאן ברזל דהמקבל א"צ להחזיר את הנכסים עצמן אלא ליתן מעות, וכמבו' בפירש"י בסוגיין, (ונתבאר בדף מס' 39), וע"כ הו"ל כהלואה גמורה, ולא התירו אלא כשקיבל עליו הנותן אונסא וזולא, ומשא"כ בשכירות כלים שהכלי חוזר בעינו לבעלים, לא חשיב כהלואה לאיסור רבית אלא כשכל האחריות על המקבל.

**כיון דאי לא יהיב זוזי אתי נכרי תפיס לה לבהמה ואם לא משכח לה לבהמה תפיס להו לולדות,** בפירש"י כתב דהיינו דאם יבא הנכרי לתבוע המעות כמו ששמאן עליו ולא יתן לו תפוס את הבהמה הראשונה שהיתה של ואם לא מצא את הבהמה תפוס את הולדות המגיעין לחלקו של ישראל, והריטב"א כתב בדעתו דאף אם הבהמה עצמה קייימת יכול המקבל לסלקו במעות, ומ"מ אינו יכול לסלקו במטלטלין אחרים מן הבהמה או מן הולדות והוו כאפותיקי אצלו לענין זה, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, - ועיי"ש שכתב דהעיקר היא כגירסת ס"י דאי אתי נכרי בעי ממון ולא משכח תפיס בהמה, בעי בהמה ולא משכח תפיס ולדות וכו', ועיי"ש במש"כ לפרש לגירסא זו.

**הו"ל יד נכרי באמצע וכו',** התוס' הרא"ש כתב דהיינו דאף דברשות מקבל קיימא, מ"מ פטורין הולדות מן הבכורה משום דחשיב יד נכרי באמצע מכח שעבוד בעלמא, ובכל דהו יד נכרי באמצע מיפטר דתו לא קרינא בי' כל מקנך תזכר דמשמע שתהא מכל וכל ברשות ישראל שלא תהא יד נכרי באמצע כלל.

בתשו' מהרי"ו סימן קע"ד כתב דנכרי שקיבל פרה מישראל באחריות חייבת בבכורה ולא חשיב כיד נכרי באמצע, דכיון דעיקר הפרה היתה מתחילה של ישראל בחזקת מר"ק היא וחייבת בבכורה, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו הכא במקבל צאן ברזל מנכרי דאע"ג דהאחריות היא על ישראל פטורה מבכורה דכיון שמתחילה היא של הנכרי לא יצאה מרשותו ולא נסתלקה ידו, וכיון דמה"ט מקילינן ופטרינן מבכורה, כ"ש דנחמיר ג"כ ונחייב בבכורה היכא דמתחילה היתה של ישראל, והביאו הרמ"א בסימן ש"כ ס"ז.

ובתשו' משאת בנימין סימן ל"ח תמה טובא ע"ז, שהרי המקבל צאן ברזל הוו הבהמה והולדות של המקבל ואם פחתו פחתו לו והנותן אין לו שום חלק בבהמות עצמן והיאך יתכן למר שהנותן הוא עיקר, ואדרבה בסוגיין מוכח דהמקבל הוא עיקר, וזהו דפרכינן דמ"ט הולדות פטורין מן הבכורה, וע"ז משני דהוא משום דיד נכרי באמצע, אך מ"מ ודאי דהמקבל הוא עיקר בדבר, אלא דמ"מ פטורין מן הבכורה משום דגם הנכרי הנותן יש לו קצת שייכות בגווייהו וחשיב כיד נכרי באמצע, ולפ"ז הרי דכ"ש דכשהנותן ישראל והמקבל נכרי דפטור מן הבכורה, - ובהגה' ברוך טעם שם תמה ע"ז, דמשנה ערוכה היא בריש בכורות דהנותן לו בקבלה פטור, ובע"כ דד' המהרי"ו קיימי כשאין לנכרי זכות כלל בבהמה ובולדות, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמ"א שם דאין לו חלק בה, ובכה"ג הויא ברשות הנותן לגמרי, וע"כ היא חייבת בבכורה, והיינו משום דקבלת אחריות כשאין לו זכות בה כלל אינה מועלת לחשבה כדידי'.[[736]](#footnote-737)

## קבלת נכסי צאן ברזל כשכל הריוח הוא לנותן

הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ"ח כתב לדון בדין נכסי צאן ברזל כשמקבל עליו המקבל כל האחריות ונותן כל הריוח לבעל הבהמה, וכתב בשם הראב"ד דאסור, ופירש משנתינו דאין מקבלין צאן ברזל איירי בכה"ג, וזהו דהוצרך להשמיענו דאסור אף דאין המקבל נוטל חלק בריוח ואף בכה"ג חשיב כהלואה, אך כתב בשם חכמי לוניל שהתירו בזה, דבכה"ג לא מיקרי הלואה כלל אלא שליחותי' קא עביד, דכיון דכל ההנאה של בעל הבהמה ל"ד להלואה כלל, והוי כשלוחו וכשומר כדתנן דמתנה שומר חנם להיות כשואל לקבל אחריות כל הקרן ולהתחייב באונסין, ולא מצינו הלואה שאין בה הנאה כלל ללוה וכל הנאה לבעל הממון, והבעה"ת שם הכריע להתיר בזה, ונסתפק גם בדעת הראב"ד שחזר בו והתיר בזה, וכתב לפ"ז דהאומר לחבירו הלויני מאה אני אתעסק בהן לכל הנאתך ועמדו באחריותו כל המאה ה"ז מותר, דאי"ז רבית אלא הו"ל כשומר חנם שהתנה להיות כשואל, וכ"כ בתשו' הר"ן סימן ע"ג, וכ"כ הרמ"א בסימן קע"ז ס"א, - והחוו"ד בסימן קס"ז סק"א הוסיף לפרש דהיינו דאף דאחריות מהני לאשוויי להמעות כמלוה, מ"מ כל שאין בכך שום צורך להמקבל ל"ה הלואה, דהלואה אינו רק כשהוא לצורך הלוה.

בתשו' הר"ן שם כתב דהא דשרי הוא אף כשפורע המפקיד לנפקד שכר טרחו ועמלו, דכיון שאין המקבל משתכר בגוף הפיקדון אין כאן הלואה כלל, אלא הו"ל כשומר חנם שמתנה להיות כשואל, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן קע"ג סקל"ד דאף בכה"ג שרי, אך בד' הבית מאיר בסימן קע"ז ס"א בסו"ד מבו' לכאו' לאסור בזה, וצ"ע.

ובד' הגר"א שם ובסימן קס"ח סק"ס וקע"ז סק"ה מבו' דכל הא דשרי הוא רק כשאין להמקבל הנאה כלל מגוף העיסקא, אך כל שיש לו הנאה מגוף העיסקא, אף כהנאה דחמרין דניחא להו דמגלי להו תרעא, הו"ל כהלואה ואסור,[[737]](#footnote-738) וכ"ה מבו' בד' החוו"ד בסימן קס"ז סק"א ובסימן קע"ז סק"ד.

השער דעה בסימן קס"ח סק"ז כתב דכל מה שהתירו בכה"ג שאין למקבל ריוח כלל במה שמקבל, הוא משום דבלא"ה אי"ז רבית דאורייתא כיון דאפשר שלא יהא ריוח כלל, אלא שבאנו לאסור בזה משום דהוי קרוב לשכר ורחוק להפסד, ובכה"ג שכל ההנאה של הנותן לא גזרו חכמים, אך כל דהוי רבית דאורייתא אף אם כל הנאה הוא של הנותן הו"ל רבית קצוצה ואסור, והוכיח כן מד' השו"ע שם סט"ז ובסימן ק"ע ס"ב, - אך בד' הדרישה שם סקי"א שהביא השער דעה שם ובגל' הגרע"א שם סט"ז והחוו"ד שם סקל"א והבית מאיר בסימן קע"ז ס"א מבו' שלא חילקו בזה, ועיי"ש במש"כ לישב לד' השו"ע בסימן קס"ח סט"ז באנפי אחריני, ואכמ"ל.

י"ט תמוז פ"ב

דף מס' 41

## מכירת שטרות

הרי"ף לעיל ס"ד א' הביא מירושלמי דתניא דיש דברים שהם כמו רבית ומותרין, כיצד לוקח אדם שטרותיו של חבירו ומלותו של חבירו בפחות ואינו חושש משום רבית, וכ"כ הרא"ש בסימן כ"א, והרמב"ם בפ"ה ממלוה הי"ד, - ובתשו' הרמב"ן סימן מ"ג שהביא הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות י"ג כתב דהא דשרי ליקח חובו של חבירו הוא כשלא הגיע זמן החוב, וכתב לדמותו להא דמרבין על השכר, דאף דזמן תשלום השכירות הוא לבסוף, מ"מ מותר לומר אם מעכשיו בי', וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות לעיל ס"ה א', וכ"ה מבו' בד' המאירי ותלמיד הרשב"א והחי' המיוחסים להריטב"א והנימו"י שם, וכ"כ השו"ע בסימן קע"ג ס"ד.

## אם הותר אף כשלא הקנה בקנין המועיל

ההג"א בסימן כ"א כתב בשם ר"י דהא דהותר למכור חובו בפחות, הוא כשהקנה את החוב במעמד שלשתן, או במלוה בשטר שמכרה בדרך מכירת שטרות, ומבו' דכל הא דלי"ב משום רבית הוא רק כשמכר החוב בקנין המועיל דבכה"ג ליכא הלואה כלל, אך כל שלא מכר את החוב בקנין המועיל, יש בזה משום רבית, וכ"כ בתשו' מהר"ם שבתשו' מיימוניות משפטים סימן ס"ח, ובתשו' הרשב"א ח"ה סו"ס קנ"ד, וכ"ה מבו' בד' התרוה"ד בסימן ש"ג, וכ"כ הב"י בסימן קס"ח סי"ח ובבדה"ב שם, והש"ך בסימן קע"ג סק"ח.[[738]](#footnote-739)

אך הארחות חיים בהל' רבית ס"ב כתב דמדברי הרמב"ם נראה דשרי למכור חוב אף שלא במעמד שלשתן, והב"י בבדה"ב שם כתב דאין הכרח בד' הרמב"ם, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סל"ג בדעת כמה מרבוותא, וכ"כ החוו"ד בסימן קס"ח סקל"ח ובסימן קע"ג סק"ד וסקי"א לדינא, ועיי"ש במש"כ בטעם ההיתר בזה, וכ"כ לדינא המקומ"ח בסימן קע"ג ס"ד, ובתשו' נחל"ד סימן ז'.

## אם אסור שיקבל עליו המוכר אחריות

נחלקו הראשונים בדין קבלת אחריות במכירת שטרות, **א** בתשו' הרמב"ן שם צידד לאסור שיקבל עליו המוכר שאם לא יוכל לנגוש חובו שיחזיר לו מעותיו, לפי שאם אינו יכול לגבות חובו מן לוה והוא בא לגבות אחריותו מן המוכר הוא מחזיר לו שטרו והמוכר מחזיר לו מעותיו והמכר בטל, ונמצא זה יכול להרויח ואינו יכול להפסיד, וכה"ג הוי קרוב לשכר ורחוק להפסד, וכתב לדמותו לדינא דחביתא דכל דקרוב לשכר ורחוק להפסד אסור, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רס"א לאסור בזה משום דתנאי האחריות מבטל המקח וא"כ אין כאן מכר אלא כעין מלוה, ואף כשאינו חוזר וגובה הכל מן המוכר, אלא גובה מן הלוה ה"ז אסור, דכיון שבטל המקח, הוי החוב של המוכר, וכל שגובה את החוב מן הלוה לעצמו הו"ל רבית, וכ"כ הריטב"א לעיל ס"ד א' בשם הרמב"ן וכתב דבכה"ג הו"ל רבית קצוצה ויוצאה בדיינים, ואף אם לא קיבל עליו אחריות אלא על הקרן, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ג ס"ד. - **ב** הריטב"א לעיל ס"ד א' כתב דאף אם קיבל עליו המוכר אחריות כל החוב שרי ולי"ב משום רבית, שאין כאן אלא מתנה באחריות, ואע"פ שמכרו בפחות אוזולי הוא דמוזיל גבי', והו"ל כמוכר חבית יין בפחות מדמי' וקיבל עליו אחריות,[[739]](#footnote-740) וכ"כ בתשו' מהריב"ל ח"ג סימן ס' בשם ה"ר דוד ב"ר שאול דכיון דמכירה היא שרי אף כשקיבל עליו אחריות כל החוב, וכתב כן בשם רבותיו. - **ג** בתשו' מהריב"ל שם כתב בשם הראב"ד דאם אינו מקבל עליו אלא אחריות הקרן שרי, ואם מקבל עליו אחריות כל החוב אסור,[[740]](#footnote-741) וכן משמע בד' הריא"ז בקונט' הראיות לעיל ס"ה א' דלא אסר אלא בגונא שמקבל עליו המוכר אחריות כל החוב, דנמצא דלוה ממנו י' ומקבל עליו י"ב, וכ"כ הריטב"א לעיל שם בסו"ד לדעת האוסרים, ומבו' בדבריו דהוא משום משום דבצד קיום המקח לי"ב הלואה כלל, וכל הא דחשבינן לה כהלואה הוא בצד ביטול המקח, וע"כ כל דבצד ביטול המקח אינו מחזיר לו אלא את מה שנתן לי"ב רבית כלל, ורק אם בצד ביטול המקח נותן לו את כל החוב, הוא דיש בזה משום רבית.

בד' הריטב"א מבו' דלדעת האוסרים קבלת אחריות הו"ל רבית קצוצה ויוצאה בדיינים, וכ"כ בתשו' מהרי"ט יו"ד סימן ל"ט דהוא משום דדמי לנכסי צאן ברזל דמשום דהוי האחריות על המקבל חשבינן לה כהלואה, וכ"ש במקבל אחריות על חוב של עצמו שמכרו דל"ה כמקח אלא כהלואה.[[741]](#footnote-742)

והריטב"א כתב בדעתם דאף כשלא קיבל עליו אלא אחריות הקרן הו"ל רבית קצוצה, - אך ממש"כ הרמב"ן דהוי קרוב לשכר ורחוק להפסד משמע דאי"ז אסור אלא מדרבנן, וכ"כ בתשו' מהריב"ל שם דבכה"ג שלא קיבל עליו אלא אחריות הקרן אי"ז רבית קצוצה, וכ"נ בד' המהרי"ט שם, וכ"ה מבו' בד' הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד סוף אות י"ג, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סס"ט.[[742]](#footnote-743)

## קבלת אחריות שבא מחמת המוכר ואחריות גזירת מלך

בד' המ"מ בפ"ה ממלוה הי"ד מבו' דלא נאסרה קבלת אחריות, אלא כשמקבל עליו אחריות דאונס שלא מחמת המוכר, אך כל שאינו מקבל עליו אלא אחריות דאתי מחמתי' שרי, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ג ס"ד, ולכאו' הוא משום דאחריות זו אינה מבטלת את המקח כלל על צד קיום המקח,[[743]](#footnote-744) - ובתשו' הרשב"א שם כתב דגם קבלת אחריות מחמת גזירת מלך שיגבה הקרן מן המוכר שרי, דהו"ל כאחריות מכירת קרקע, וכ"כ הש"ך בסימן קע"ג סק"י, ועיי"ש בחוו"ד בסק"ה במש"כ לפרש הטעם בזה.[[744]](#footnote-745)

## מכירת שט"ח על עצמו

החכמ"א בכלל קמ"ג ס"ח כתב דאסור למכור שט"ח בחתימת ידו בפחות והוי רבית קצוצה, וכ"כ בתשו' נחל"ד ר"ס ה' בשם הגר"ח מוולאזין, - ובפשוטו הטעם בזה משום דבכה"ג לא נתחייב במה שכתוב בשטר, אלא כשנתן לו הלוקח את המעות, ונמצא דנתחייב לו י"ב בעד י', והוי רבית קצוצה, אך בד' הנחל"ד שם משמע דהטעם בזה הוא משום דכל הא דשרי למכור חובו בפחות הוא משום דאי"ז רבית הבאה מלוה למלוה, ומשא"כ בכה"ג הוי רבית הבאה מלוה למלוה, וצ"ע.

## עשיית שט"ח כדי למכרו בפחות

בקונט' הסמ"ע סי"ח כתב דמותר שיתן ראובן לחבירו שמעון שט"ח על ק"כ לאחר שנה, וימכרנו שמעון ללוי בעד ק', וקרוב לסוף השנה חוזר שמעון וקונה השטר מלוי בעד קי"ט, אך אסור לקנותו בסוף השנה בק"כ דנראה כהערמת רבית, וכן מותר שיגבה לוי מראובן את הק"כ ויחזור ראובן ויגבה משמעון, דכיון דראובן לא דיבר עם לוי שילוה לשמעון לי"ב איסורא.

והחוו"ד בסימן קע"ג סק"ד כתב להתיר בראובן שרוצה ללוות משמעון ברבית, שיבקש ראובן מלוי שיתן לו שט"ח שלו מסך ק"כ זהובים, וראובן יתן ללוי שט"ח שלו מסך זה, ויחזור ראובן וימכור שט"ח של לוי לשמעון בעד ק', דאף שיצטרך אח"כ ליתן ק"כ זהובים מותר, דהוי כמוכר שט"ח בפחות, ועמש"כ בתשו' מהר"ם שיק יו"ד סימן קנ"ז אם ה"נ מותר שימכור ראובן השט"ח ללוי עצמו, (כ"ה דמותר למכור המלוה למכור שט"ח ללוה בפחות), ועי' במנחת שלמה ח"א סימן כ"ט במש"כ בזה באורך.

כ"א תמוז פ"ב

דף מס' 42

## הנותן מעות לחבירו ליקח בהן חטין ולקח בהן שעורין

**ב"ק ק"ב א'** **הנותן מעות וכו' אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לאמצע,** בפירש"י כתב דאיירי כשנתן לו מעות לחצי שכר, וע"כ הוא דאם הותירו הותירו לאמצע, וכ"כ התוס' בד"ה הנותן מעות, וכ"כ הרי"ף והרמב"ם בפ"ה משלוחין ה"ב והראב"ד והרשב"א והשטמ"ק בשם הרמ"ה והרא"ש בסימן י"ח והטוש"ע בחו"מ סימן קפ"ג ס"ה.[[745]](#footnote-746)

ובטעם הא דאם פחתו פחתו לו כתב בפירש"י דהוא משום דלאו לעוותי שדרי', והתוס' כתבו דהוא משום דמצי אמר לי' לא הי' לך לשנות מדעתי ואת הוא דפשעת, והראב"ד כתב דקנסינן לי' משום ששינה, וכ"כ הרשב"א.

## באיזה פחת אמרו דאם פחתו פחתו לו

נחלקו הראשונים בעיקר הא דאם פחתו פחתו לו, **א** הרמב"ם בפ"ה משלוחין ה"ב כתב דכל פחת שיבא מחמת שעבר חייב לשלם לבדו, וכ"כ השו"ע בחו"מ סימן קע"ו ס"י, ובתשו' מבי"ט ח"א סימן שמ"ט כתב בדעתו דאינו חייב בכל אונסין, אלא במה שבא מחמת שעבר, ועיי"ש שכתב דאף אם אירע אונס, מ"מ כל שבא האונס מחמת הפשיעה חייב מדינא דתחילתו בפשיעה וסופו באונס, וכ"כ בתשו' אבקת רוכל סימן קע"ג והמחנ"א בהל שלוחין ס"א ובתשו' מהר"י הלוי סימן ע"ו בדעתו,[[746]](#footnote-747) וכ"כ לדינא בתשו' מבי"ט ח"א סימן קע"ט והש"ך בחו"מ סימן קפ"ג סק"ט. - **ב** הרשב"א כתב דאם פחתו באונס לא פחתו לו, ואין מטילין עליו אלא פחת דידו על התחתונה להפסיד שכרו דכל המשנה ידו על התחתונה, וכ"כ בתשו' הר"ן סימן ע"ג בשם המפרשים. - **ג** בתשו' הר"ן שם כתב דממש"כ התוס' בסוגיין ד"ה הנותן מעות דאדם הנותן לחבירו מעות למחצית שכר וכו' ואם תשנה יהיו ברשותך להתחיייב בכל דבר ואם פחתו פחתו לך דאי"ז רבית, ונתבאר להלן, מבו' דס"ל דבכל ענין שפחתו פחתו לו, דמשום טעמא דלתקוני שדרתיך ולא לעוותי חייב לגמרי באחריות הקרן,[[747]](#footnote-748) וכ"כ בתשו' אבקת רוכל סימן קע"ג, וכתב דיש ללמוד כן גם מד' הרא"ש והמרדכי והסמ"ג והטור שכתבו כד' התוס',[[748]](#footnote-749) ועמש"נ בזה להלן.

## דין הריוח כששלח יד במעות

הרשב"א כתב דאם שלח המקבל ידו במקצת העסק ומתעסק בשאר העסק סתם והרויח הוי הריוח לבעל המעות דמסתמא לדעתו הוא מתעסק, ואם פחתו פחתו לו דקם לי' כולי' ברשותי' לענין אונסין משעה ששלח בו יד, ועיי"ש שכתב דאם החזיר אותו מקצת שנטל למקום שנטל והרויח בו, הוי הריוח לבעל המעות, משום דהוא מתכוין לזכות לבעל המעות, - אך בתשו' רבינו ברוך שבתשו' מיי' משפטים סימן כ"ט כתב דכל ששלח יד במעות והוציאם לצרכו הוו מלוה עליו ואינם בחזקת בעלים, וכל שנותן הריוח לנותן הו"ל רבית, - ועמש"כ בזה החזו"א בסימן ע"ז סק"י.

## נתינת עיסקא לחבירו ע"מ שאם ישנה יהא כל האחריות עליו

התוס' כתבו ללמוד מהכא דכל שנותן מעות לחבירו למחצית שכר ע"מ שלא ילוום אלא על משכונות של כסף וזהב וישמרם בקרקע ואם ישנה יהיו ברשותו לחייב בכל דבר ואם פחתו פחתו לו, דאי"ז רבית, שהרי הכא כששינה מדעת המשלח אמרינן דאם פחתו פחתו לו ואפ"ה אם הותירו הותירו לאמצע ול"ה רבית, כיון דאם ל"ה משנה דעתו ל"ה כולן ברשותו אלא היו השכר וההפסד לאמצע, וכ"כ הרא"ש בסימן י"ח, והוסיף לפרש דהא דלא חשיב בכך כרבית אע"פ דעכשיו הוא קרוב לשכר ורחוק להפסד שכל האחריות עליו, הוא משום דאם הי' עושה מה שאמר לו הי' קרוב לשכר ולהפסד, וכתב עוד דגם לא חשיב גזלן במה שהוא משנה ממה שאמר, שהרי חזינן דאף ששינה מדעת בעה"ב חשיב כשלוחו, דמה"ט הוא דאם הותירו הותירו לאמצע, והמרדכי בסימן קכ"ב הוסיף דהא דלא חשבינן לי' כגזלן אלא כשליח, הוא משום דאינו מתכוין לגזול אלא מתכוין לטובת הבעלים כדי שירויח בדבר.

## אם שרי אף כשדעת הנותן שישנה המקבל ויתחייב באחריות

בתשו' רבינו ברוך שבתשו' מיי' משפטים סימן כ"ט כתב דמותר המתעסק לשנות במזיד ואינו עושה בכך איסור, כי המפקיד התנה כך כדי להפוך האחריות על המקבל בשינויו, ומבו' מדבריו דאיירי כשהי' דעת הנותן שישנה המקבל ויתחייב באחריות, ואפ"ה שרי, וכ"כ בתשו' הר"ן סימן ע"ג דבעלמא אסור למקבל לשנות מדעת בעה"ב, והא דהכא מותר לשנות, הוא משום דאמר הנותן למקבל שאם ישנה יהיו ברשותו להתחייב עליהן בכל דבר ונעשה השינוי מדעתו של בעה"ב, ומ"מ כיון דאם ל"ה משנה מדעתו ל"ה הפחת ברשותו, לי"ב משום רבית, וכ"כ התרוה"ד בסימן ש"ב דאף דבודאי אין דעת שניהם שיתקיימו התנאים ואין מתנין אותו אלא כדי ליקח הריבית בהיתר, והכל יודעים שאין כלל בדעת הנותן והמקבל שיתקיים התנאי שילווה אותו רק על כסף או זהב ויטמין בקרקע, אלא ילוה על חובות לגמרי בלא משכון או על משכונות שאינם של כסף וזהב ואם מכסף וזהב ודאי לא יטמין בקרקע, אפ"ה שרי, וכ"כ הלבוש בסימן קע"ז ס"ה, ובקונט' הסמ"ע סק"ד, והגוו"ר בכלל ו' סימן ד', והגר"ז בהל' רבית סמ"ד, והחכמת אדם בכלל קמ"ב ס"ו, וכ"ה מבו' בד' הפוסקים בכ"ד.

אך השל"ה בחולין פרק נר מצוה אות נ"ח כתב דלא הותר אלא כשהתנאי בלב שלם ביניהם על דרך האמת שהמלוה סובר שיעשה כפי מה שמתנה, אך כל שיודע וברור לו שהלוה לא יעשה כן ואינו מתנה כן אלא כדי להתיר, הו"ל איסור גמור, וכ"ה מבו' בד' הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות נ"ד, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ז סק"א ד"ה שם בהגה"ה ובד"ה ואמנם בתשו' דכל דניח"ל לבעה"ב שישנה וכדי שיקבל עליו כל האחריות, הרי אין כאן קנס בשביל ששינה, אלא הוא מקבל כל האחריות מכח תנאו של הנותן, והו"ל כמו שהתנה מתחילה שכל ההפסד על המקבל והוי רבית,[[749]](#footnote-750) - ועיי"ש שכתב דאמנם בד' רבינו ברוך מבו' להדיא דמותר המקבל לשנות, וגם דעיקר תנאו של הנותן הי' כדי להפוך האחריות על המקבל כשישנה ואפ"ה לי"ב משום רבית, אך היינו כשהתנה כדי להבטיח את הרכוש מן ההפסד ושינויו מסכן את רכוש העסק, וע"כ לי"ב משום רבית, כיון דבשביל שמעמיד את העסק בסכנה הוא מקבל על עצמו אחריות ובזה הוא מבטיח להנותן שלא יסתכן ברכושו,[[750]](#footnote-751) וכתב לפ"ז דאינו מקבל בכה"ג אחריות אלא במה שבא מחמת פשיעתו, ולא אחריות זולא.

## אם התירו בכה"ג אף ברבית דאורייתא

התרוה"ד בסימן ש"ב צידד דכל מה שהתירו בזה, הוא בנותן למחצית שכר, דאף אם הי' המקבל מקבל עליו האחריות להדיא בלא שום תנאי, אי"ז אלא איסור דרבנן, הואיל ואינו קוצץ עמו כלום אלא שאם יהי' ריוח יפול לאמצע ול"ה אלא קרוב לשכר ורחוק להפסד, אך כל שקוצץ עמו רבית, לא הותר אף ע"י תנאי, ונתבאר להלן, וכ"כ הש"ך בסימן קע"ז סקי"ז, - ובד' הגר"ז בהל' רבית סמ"ד מבו' דהא דלא התירו בזה ברבית דאורייתא, אי"ז משום דהו"ל כרבית גמורה, אלא הוא משום הערמת רבית, עיי"ש.

## אם התירו אף כשהתנו שיהא עליו אף אונסין שאינם מחמת השינוי

בתשו' הר"ן סימן ע"ג כתב ללמוד מד' התוס' דהא דכששינה מדעת בעה"ב אם פחתו פחתו לו, היינו דכל אחריות הקרן עליו, וזהו שהתירו להתנות שאם ישנה יהיו ברשותו לחייב בכל דבר,[[751]](#footnote-752) וכ"כ בתשו' אבקת רוכל סימן קע"ג.

אך בתשו' מהר"י הלוי סימן ע"ו ד"ה ואי לאו וד"ה ומלבד האריך לצדד לולי דברי הר"ן דמודו התוס' דהא דאם פחתו פחתו לו היינו דאחריות זולא שהיא מחמת השינוי הויא עליו, אך אחריות אונסין שאינה מחמת השינוי אינה עליו,[[752]](#footnote-753) ומש"כ ללמוד מזה להתיר כשהתנה שאם ישנה תהא כל האחריות עליו, היינו משום דאף כשאחריות זולא עליו הו"ל קרוב לשכר ורחוק להפסד, ואפ"ה שרי משום דאם לא שינה הי' קרוב לשכר ולהפסד, וע"כ ה"נ מותר להתנות דאם ישנה תהא כל האחריות עליו, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סמ"ד במוסגר דבסתמא אינו חייב אלא באחריות ההפסד שבא מחמת השינוי, ומ"מ אם התנה בפירוש שאם ישנה יהי' כל ההפסד עליו אפי' הפסד שאינו בא מחמת השינוי שרי ולי"ב משום רבית.[[753]](#footnote-754)

והמהר"י הלוי בד"ה אי נמי שם כתב די"ל עוד, דכל שהתנה שלא ילוום אלא על משכונות של כסף וזהב וישמרם בקרקע, הרי אם הי' עושה כמו שהתנה עמו לא היו נאנסים, ונמצא דהאונס הוא מחמת השינוי, וע"כ הוא חייב באחריות אונסין אלו, אך אה"נ דכל שנאנסו שלא מחמת השינוי אינו חייב, אך ביטל דעתו לדעת הר"ן, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ז סק"א ד"ה יו"ד סי'.

החזו"א שם כתב, דלמש"כ שם דבסתמא אינו חייב בכל האחריות, אלא בפחת הבא מחמת השינוי, הרי דאף אם התנו להדיא שיהא כל האחריות על המקבל, הו"ל רבית, כיון דבעלמא אין המשנה מדעת בעה"ב מקבל עליו פחת זה, ומה שנתרצה לקבל פחת זה הוא משום הפלגא מלוה,[[754]](#footnote-755) ואמנם לפ"ז לא נאסר לקבל עליו כל האחריות, אלא בעיסקא דפלגא מלוה ופלגא פיקדון, אך בעיסקא דכולה פיקדון, מותר לקבל עליו כל האחריות אם ישנה.

## התירא דהתרוה"ד

התרוה"ד בסימן ש"ב כתב לדון להתיר למסור מעותיו לשמעון לקצוץ עמו בסך מבורר ויהא לו כמעט בטחון גמור בקרן שלא יהא נפסד, וזה למש"כ גליון תוס' דהמלוה מעותיו וכל האחריות על הנותן, מותר לקצוץ עמו שכר, וכל הא דאסרו בההיא דרב חמא מוגר זוזי, הוא משום שלא קיבל עליו אלא אחריות אונסין, אך אם הי' מקבל עליו גם אחריות גניבה ואבידה שרי, ונתבאר בדף מס' 35, ולפ"ז יש להתיר כשיתנו דכל האחריות אף של גניבה ואבידה היא על הנותן ורק אם פשע המקבל פשיעה כ"כ שדומה כמזיק בידים יתחייב באחריותו, ויקבל עליו המקבל שלא יהא נאמן אפי' בשבועה דאורייתא ואפי' ע"פ עדים שלא פשע פשיעה גדולה שהוא כמזיק בידים, רק אם יעידו לו הרב והש"ץ וכיו"ב בראי' וידיעה גמורה יהיו נאמנים, ובדרך זו יהא בטוח בקרן שלו לעולם, שאם אבדו יטעון ראובן שהפסידו במזיד בידים, ולא יוכל שמעון לאמת דבריו רק ע"פ הרב והש"ץ, וקרוב לודאי שלא ידעו מכך, - ועיי"ש שכתב לדמות ההיתר בזה, למש"כ התוס' להתיר כשמתנה שאם משנה יתחייב בכל האחריות, אע"ג דבודאי אין דעת שניהם שיתקיימו התנאים ואין מתנין אותו אלא כדי ליקח הריבית בהיתר, וה"נ הכא דכוותה יש להתיר אף דדעתם שישלם לו הרבית.

והתרוה"ד שם מסיק לאסור בזה, ומשום דכל מש"כ התוס' להתיר בזה, הוא רק ברבית דרבנן, שהרי אף אם הי' המקבל עליו האחריות בלא שום תנאי, מ"מ ל"ה אלא איסור דרבנן, הואיל ואינו קוצץ עמו כלום אלא שאם יהא ריוח יפול לאמצע ואי"ז אלא קרוב לשכר ורחוק להפסד, אך בכה"ג שקוצץ עמו שכר קצוב, ואלמלי שהתנה עמו על הנאמנות, הי' זה רבית קצוצה, מאן לימא לן דשרי לחפש צדדים ותנאים כדי להתיר מה שאסרה תורה.

כ"ב תמוז פ"ב

דף מס' 43

## היתר עיסקא

הנחלת שבעה בסימן מ' הביא הית"ע שתיקן מהר"ם מקראקא שמקבל המתעסק מעות מיד הנותן ומתחייב להתעסק בו בכל עסק טוב וסחורה עד שיעלה ריוח מהן סך פלוני, ומיד שיעלה ריוח כנ"ל יהיו כל המעות ביד המקבל הלואה גמורה עד זמן פלוני, וזה כדין השו"ע בסימן קס"ז דמלוה אדם לחבירו מנה על תנאי שיתעסק בו לריוח המלוה עד שיהא ב' מנים, ויהיו באחריות המלוה עד אותו זמן, ולכשיהיו שני מנים יחזרו ב' המנים למלוה ומשם ואילך יהי' כל הריוח ללוה, ונתבאר בדף מס' 32, ולא יהא נאמן לומר שהשטר פרוע או מחול ולא שום טענה הגורעת כח שט"ח זה אף בשבועה חמורה, אלא בעל השטר וב"כ נאמנים בדיבור קל אף בלא אלה ושבועה, וגם אין המקבל נאמן לומר שהי' הפסד במעותיו של בעל השטר אלא בעדים כשרים, וגם אינו נאמן לומר שלא הרויח במעותיו של בעל השטר אלא בשבועה חמורה,[[755]](#footnote-756) ובדורות המאוחרים הנהיגו לעשות את ההית"ע בעיסקא דמחצה מלוה ומחצה פיקדון, ולהתנות שלא יהא המקבל נאמן על הקרן אלא בעדים, ולא יהא נאמן על הריוח אלא בשבועה חמורה.

## נאמנות המקבל על הקרן ועל הריוח

בקונט' הסמ"ע אות ט' כתב דבתחילה תיקן מהר"ם שלא יהא נאמן המקבל לומר שלא הרויח במעותיו של הנותן אלא בעדים, וכמש"כ התרוה"ד בסימן ש"ב להתיר בכה"ג ברבית דרבנן, והלבוש בסימן קס"ז ס"א תמה טובא ע"ז דכל מש"כ התרוה"ד להתיר בכה"ג הוא על הקרן, אך על הריוח אין להתיר בכה"ג, ומבו' בדבריו ג' טעמים לחלק בזה בין הקרן לריוח,[[756]](#footnote-757) **א** דעל הקרן יש בזה קצת אחריות הפסד על המלוה דשמא יזדמן שאותם ב' האנשים שביררו ידעו בהפסד ויהא ההפסד על המלוה, ומשא"כ על הריוח דדבר נמנע הוא שיהיו עדים מצויים ע"ז, שאין דרך בנ"א לידע בריוח של בנ"א במשאו ומתנו. - **ב** דעל הקרן איכא טענת מחילה דאף את"ל דאמת הדבר כטענת המקבל שהפסיד, כבר מחל על ההפסד והבטיח ליתן את המעות הנפסדים בדרך מתנה אם לא יעידו פלוני ופלוני על ההפסד, ומתנה כזו לא מצינו שאסרה תורה, אך על הריוח אין לומר דאף אם לא הריוח כבר מחל הלוה והבטיח ליתן במתנה אף אם לא ירויח, שהרי זהו עיקר רבית שאסרה תורה מתנה ומחילה כזו. - **ג** דעל הקרן טוען הנותן טענת ברי שנתן לו כו"כ, ובזה הוא שיש בידו להתנות שלא יהא המקבל נאמן ליפטר בטענתו שהפסיד בלא עדות פלוני ופלוני,[[757]](#footnote-758) אך על הרבית דאין הנותן טוען טענת ברי שהרויח ואין טענתו אלא טענת שמא, ל"מ לחייב את המקבל מכח הא שאינו נאמן בטענתו, דמ"מ מנ"ל שהרויח.

ובקונט' הסמ"ע שם כתב דחזר בו מהר"ם והתנה שעל הקרן לא יהא נאמן אלא בעדים ועל הריוח יהא נאמן בשבועה, ובכה"ג שרי, וכ"ה מבו' בד' הלבוש שם דמותר להתנות שלא יהא נאמן על הריוח אלא בשבועה חמורה, כיון דביד המקבל לישבע שבועה חמורה וליפטר, וכ"כ הב"ח שם ס"א, והט"ז שם סק"א, והש"ך שם סק"א.

הט"ז בסימן קס"ז סק"א כתב דלא הותר להתנות שלא יהא נאמן על הפסד הקרן רק בעדות הרב והש"צ, אף כשאי"ז אלא רבית דרבנן, רק בגונא שהרב והש"צ יש להם ידיעה קצת בעסק של זה הלוה, כמש"כ התרוה"ד שם שיש להם ידיעה במו"מ בשעיר, אך כל שבוחר עדים שאין יודעים כלל מן המו"מ ועושה כן כדי שלא יהא אפשר שיעידו על ההפסד, הו"ל איסור גמור, דהוא קרוב לשכר ורחוק לגמרי מן ההפסד, - ועד"ז כתב בקונט' הסמ"ע אות ח' דלא התיר התרוה"ד אלא משום דהש"צ והשמש מצויין בעיר ואפשר להוודע להם מה שאירע לו הפסד, אך אם התנו שלא יהיו נאמנים אלא ב' הדרכים ק' פרסה מהם שא"א שיעידו ע"ז, ה"ז אסור.[[758]](#footnote-759)

בתשו' נובי"ק חו"מ סימן ל' כתב דהא דצריך לישבע על הריוח הוא משום דין שבועת השותפין, והוכיח מזה דקי"ל כדעת הסוברים דאיכא חיוב שבועת השותפין בעיסקא, (והרמ"א בחו"מ סימן צ"ג ס"ד הביא פלוגתא בזה), - אך השל"ה בחולין פ' נר מצוה אות נ"ו כתב דאף דמדינא אינו חייב לישבע, מ"מ רשאי מתחילה להתנות כן שישבע, ודמי להא דמתנה ש"ח להיות כשואל,[[759]](#footnote-760) והנתיה"מ בסימן צ"ג סק"ג כתב דאף אם ליכא חיוב שבועת השותפין בעיסקא, מ"מ כן תיקנו בעיסקא שיהא חייב לישבע כשטען שלא הרויח, - ועמש"כ בזה המלבושי יו"ט חו"מ סימן א'.

## סכום התפשרות

בקונט' הסמ"ע אות ב' כתב דנהגו שאומר הנותן למקבל בתחילת העסק שיהא הברירה בידו ליתן חצי הריוח שהרויח או ליתן לו כ' ממאה והמותר מהריוח ישאר בידו,[[760]](#footnote-761) והיינו שעושין כן כדי שיהא בידו ליפטר מן השבועה ע"י שיתן לו כ' ממאה, וכ"כ החכמ"א בכלל קמ"ב ס"ז דיכולין להתנות שאם ירצה המקבל ליתן לו סך קצוב למאה כפי שיתפשרו יהי המקבל פטור משבועה ואף אם ירויח יותר יהי' הכל להמקבל, ומ"מ אם יטען המקבל שלא הרויח כ"כ יהא נאמן בשבועה.

והקיצוש"ע בסימן ס"ו ס"ג כתב דהא דמותר להתנות כן אף דגם כשלא הרויח נותן המקבל לנותן את סכום ההתפשרות, הוא משום דכיון דיש עליו חיוב שבועה יכול לפטור עצמו מן השבועה בממונו, וכ"נ בד' החכמ"א בכלל קמ"ב סי"ב דהוא נותן את סכום ההתפשרות כדי לפטור עצמו מן השבועה, ועמש"נ לעיל בהערה מד' הטור האבן והעצי לבונה.

## אם מותר ליתן דבר קצוב כל שבוע

הט"ז בסימן קע"ז סקכ"א כתב דלמש"כ הרמ"א שם ברבית דרך קנס, דכל שקוצב דבר קצוב בכל שבוע הוי רבית גמורה, ה"נ הוא בהית"ע דאסור להזכיר בשטר קצבה בכל שבוע, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סמ"א, - אך הש"ך בנקוה"כ שם נחלק ע"ז דכל דיש היתר ליתן לו דבר קצוב, מותר לקצוב עמו גם לכל שבוע, וכ"כ הבית מאיר שם דלא אסרו ליתן לו קצבה בכל שבוע אלא ברבית דרך קנס, דעיקר ההיתר הוא משום דאינו אגר נטר אלא שברגע אחד יתחייב מטעם קנס, וע"כ לא הותר אלא כשברגע אחד יתחייב בהכל ולא ברבית המתרבה, דאל"כ ביטלת כל איסור רבית שילוה לו ע"י יום אחד ואם לא יפרע יהא מחויב בכל יום אגר נטר ממש, אך בהית"ע דמה שנותן לו דבר קצוב הוא רק אם ירויח, מה לי אם קוצץ על שנה ביחד הרבה ומה לי אם קוצץ על כל שבוע ושבוע.

## אם צריך ליתן לו שכר טרחו

בקונט' הסמ"ע אות ב' כתב דיש שנהגו שאין נותנין לו שכר עמלו כלל, דכיון דהברירה ביד המקבל ליתן את סכום ההתפשרות אף שהוא פחות ממחצית הריוח והמותר מן הריוח יהא למקבל הוי זה בעד שכר טרחו, ועיי"ש שנחלק ע"ז דדמי למותר שליש בשכרך דלא הותר אלא כשיש לו עסק אחר, והכא גרע טפי, דאף מ"ד דמותר שליש בשכרך שרי הוא משום דשכיח טובא שיהא מותר שליש, אך הכא לא שכיח כ"ד שיהא מחצית הריוח יותר מסכום ההתפשרות, וכ"כ הנחלת שבעה בסימן מ', והחכמ"א בכלל קמ"ב ס"ז, - אך החוו"ד בסימן קע"ז סק"ז והשער דעה שם סק"ג כתבו דשפיר מהני הא דהמותר על סכום ההתפשרות הוי למקבל בעד שכר טרחו.[[761]](#footnote-762)

## אם צריך שיבינו ענין הית"ע

בקונט' הסמ"ע הקצר ס"ד כתב דצריך שיבינו הלוה והמקבל את ענין ההית"ע, וכ"כ השל"ה בחולין פ' נר מצוה אות נ"ו דלא הותר אלא כשהלוה מבין ההית"ע, דאל"כ הו"ל חוכא ואיטלולא, ואיך יעלה על לבם להטעות עין עליון ית' וע"כ צריך להסביר ללוה אם הוא ע"ה, ומשמעות דבריו דאף בדיעבד אין ההית"ע מועיל כשאין הלוה מבין את הכתוב בו, וכ"כ בתשו' צ"צ האחרון יו"ד סימן פ"ח, - ועמש"כ בזה החכמת אדם בכלל קמ"ג ס"ג.[[762]](#footnote-763)

כ"ה תמוז פ"ב

דף מס' 44

## רבית דנכרי

**ע' ב' - לא נצרכא אלא דאפי' רבית דנכרי,**[[763]](#footnote-764)בד' התוס' וש"ר מבו' דהיינו דהוא איסור גמור להלוות לנכרי ברבית, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ב והטוש"ע בסימן קנ"ט ס"א, - אך הריטב"א במגילה כ"ח א' כתב דאי"ז איסור ממש אלא מידת חסידות בעלמא,[[764]](#footnote-765) ועד"ז כתב הריטב"א בתו"ד בסוגיין דלישנא מוכח דדרשא דקרא בעלמא נסיב שזה דבר שאינו הגון והאדם מתמוטט בו ואי"ז איסור דרבנן ממש.

**איתיבי' רבא לרב נחמן לנכרי תשיך מאי תשיך לאו תשוך,**[[765]](#footnote-766)התוס' הק' דמאי פריך מהאי קרא, הרי הא דאסרו ברבית דנכרי הוא מדרבנן מגזירה שמא ילמד ממעשיו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דכיון דאמר רחמנא לנכרי תשיך ל"ה לחכמים לאסור, והתור"פ כתב דהיינו דכיון דהתירו הכתוב בפירוש אין לחכמים לאסרו, והגליון מהרש"א פירש דהוא כמש"כ הט"ז בכ"ד דאין ביד חכמים לאסור דבר שנתפרש בתורה להדיא להיתר.[[766]](#footnote-767) - **ב** התוס' הרא"ש כתב דהא דכתיב לנכרי תשוך הוא מצוה להלוות להם ברבית כדי לחסרן, זהו דפריך דכיון דאמרה תורה דמצוה לחסרם ל"ה להם לחכמים לאסור, וכ"ה בדפו"י גם בד' התוס'.[[767]](#footnote-768) - **ג** הרמב"ן כתב דס"ד דרבא דהא דאסר ברבית דנכרי הוא מדאורייתא מהלמ"מ, וזהו שהק' דבהדיא שריי' רחמנא, וכ"כ הרשב"א. - **ד** הריטב"א כתב דלישנא מוכח דדרשא בעלמא נסיב שהוא דבר שאינו הגון והאדם מתמוטט בו, אך לי"ב איסור אף מדרבנן, וזהו דפריך דאם הוא דבר שאינו הגון והאדם מתמוטט בו מהו שאמר הכתוב לנכרי תשיך.[[768]](#footnote-769)

**לא תשיך,** לפ"ז לא נתפרש להדיא בקרא דמותר להלוות ברבית לנכרי, וצ"ב דא"כ מנ"ל דשרי מה"ת להלוותו ברבית, למש"כ התוס' דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"א כתב דהוא מדכתיב לא תשיך לאחיך, לאחיך אסור ולשאר העולם מותר,[[769]](#footnote-770) וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ט'. - **ב** בד' היראים בסימן קנ"ו מבו' דיש ללמוד להתיר בזה גם מדכתיב כי ימוך אחיך וגו' אל תקח מאתו נשך ותרבית. - **ג** הטור בסימן קנ"ט כתב דהוא משום דטעמא דרבית הוא כדכתיב וחי אחיך עמך ונכרי לא היו מצווין להחיותו, ועמש"כ בזה הב"ח שם והט"ז שם סק"א.

**לא סגי דלאו הכי הוא,** התוס' עמדו דמ"ט אם מפרשינן לקרא דלא תשיך דהוא לא תשוך, לא תיקשי כן דלא סגי דלאו הכי הוא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאם הא דכתיב לא תשיך היינו להלוות לנכרי ברבית לא סגי דלאו הכי הוא דאסור להלוותם בחינם משום לא תחנם. - **ב** התוס' כתבו עוד דאם לא תשיך הוא להלוות לנכרי ברבית, מפרשינן לקרא שאמר הכתוב להלווותם ברבית, והתוס' הרא"ש הוסיף דהוא כדי לחסרם. - **ג** בפירש"י כתב דהא דפריך דלא סגי דלאו הכי היינו דל"ב קרא להתיר ללוות מהן ברבית דמהיכ"ת לאסרו, והרמב"ן כתב דהיינו דאם לא תשיך הוא להלוות לנכרי ברבית הוצרך הכתוב להתיר רבית של נכרי כשם שהוצרך להתיר גזילתו ואבידתו, אך אם לא תשיך הוא ללוות מנכרי ברבית, ל"ב קרא להתירו דמהיכ"ת לאסרו,[[770]](#footnote-771) ועד"ז כתבו הרשב"א והריטב"א. - **ד** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דהא דפריך דלא סגי דלאו הכי, היינו דוכי נחשא רמי בהו שיהא צריך ישראל ללוות מן הנכרי.

## הלואה ברבית לנכרי בכדי חייו

**לא נצרכא אלא בכדי חייו,** בפירש"י כתב דהיינו דבכדי חייו התירו לו ויותר מכאן אסור מדרבנן, וכ"כ ש"ר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ב והטוש"ע בסימן קנ"ט ס"א,[[771]](#footnote-772) - אך המרדכי בפ' הניזקין סימן שצ"ח כתב בשם ראבי"ה דהיינו דמשום כדי חייו התירו אף ביותר מכדי חייו, וכתב לדמותו למה שאמרו בגיטין נ"ט א' דהפעוטות מקחן מקח וכו' משום כדי חייו, ומשום זה אמרו אף ביותר מכדי חייו.[[772]](#footnote-773)

בחי' המיוחסים להריטב"א הק' דהיכן מצינו דמשום כדי חייו מותר לעשות איסור,[[773]](#footnote-774) וכתב די"ל דבקרא לא אסר כדי חייו, דלישנא דקרא דמרבה הונו בנשך ותרבית משמע דלא אסר אלא במרבה הונו ולא בכדי חייו, וכ"כ התו"ח, וכ"כ בביאור הגר"א למשלי כ"ח ח'.

**רבינא הכא הכא בת"ח עסקינן טעמא מאי גזור רבנן שמא ילמד ממעשיו וכיון דת"ח הוא לא ילמד ממעשיו,** החינוך במצוה תקע"ג כתב דהיינו דבת"ח אין חשש שילמד ממעשיו כי החכמה תעוז לחכם ותשמרנו לעולם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ב לנוסחת הכת"י, אך לנוסחת הדפוסים משמע דהוא משום דת"ח אינו רגיל עם הנכרי, ולא יבא ללמוד ממעשיו, וכ"כ הנחלת צבי בסימן קנ"ט.

## טעם האיסור להלוות לנכרי ברבית

בפירש"י משמע דפליגי ר"ח ברי' דרב הונא ורבינא בטעם מה שאסרו חכמים בזה, דדעת ר"ח ברי' דרב הונא דהוא משום דדילמא אתי למיסרך,[[774]](#footnote-775) והתירו לזה בכדי חייו, ומשמע דביותר מכדי חייו אסרו אף בת"ח, ודעת רבינא דהוא שמא ירגיל הנכרי אצלו וילמד ממעשיו, וע"כ לא אסרו בת"ח שלא יבא ללמוד ממעשיו, ומשמע דבע"ה אסור אף בכדי חייו, וכ"כ המהרש"ל והמל"מ בפ"ה ממלוה ה"א בסו"ד בדעתו.[[775]](#footnote-776)

אך הרמב"ן צידד דר"ח ברי' דרב הונא ורבינא לא פליגי, ומבו' לפ"ז דגם לר"ח ברי' דרב הונא הא דאסרו להלוות ברבית לנכרי הוא מגזירה שמא ילמד ממעשיו, ואפ"ה התירו בכדי חייו, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ב והריא"ז ה"ח דין א' והחינוך במצוה תקע"ג והרא"ש בסימן נ"ב והטור בסימן קנ"ט.

והמאירי כתב דטעם האיסור ללוות מן הנכרי הוא שמא מתוך שירגיל עצמו להיות כל אומנותו בכך יבא להלוות לישראל, ומה שהתירו בת"ח הוא משום דתורתו משמרתו, וכ"כ בתשו' מעשה נסים להר"א בן הרמב"ם סימן י' דהוא משום דדילמא אתי למיסרך ות"ח לא אתי למיסרך, וכנראה פירשו כן למה שאמרו שמא ילמד ממעשיו, וצ"ע.

הלבוש בסימן קנ"ט ס"א הק' דמ"ט גזרו שלא להלוות ברבית לנכרי שמא ילמד ממעשיו יותר מבשאר מו"מ שלא גזרו שלא לעשות מו"מ עם הנכרי, וכתב דכיון דהיו ישראל דרים יחד והיו יכולים לישא וליתן זע"ז לא חששו חכמים לגזור שלא לישא וליתן עם נכרים שמא ילמד ממעשיו, דמהיכ"ת שישא ויתן תמיד עם נכרי ולא עם ישראל, ומשא"כ בהלואה דרבית שאסור להלוות לישראל ברבית, וגם הוא מו"מ שלבו של אדם נמשך אחריו מפני שאין בו טורח וריוח בנקל הוא, חששו דכל מי שיש לו מעות הרבה יעמיד כל משאו ומתנו על הרבית להלוות לנכרים ויהא עסקו עמהם, ועד"ז כתב הט"ז שם סק"ב.

הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ב כתב דמה שלא אסרו ללוות מן הנכרי ברבית,[[776]](#footnote-777) הוא משום דבזה אין לחוש שמא ילמד ממעשיו ברוב ישיבתו אצלו, שהרי הוא בורח מלפניו ואינו רגיל אצלו.

## גדר האיסור להלוות לנכרי ברבית

בד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות ג' מבו' דמה שאסרו חכמים להלוות ברבית לנכרי, אי"ז איסור בפנ"ע מגזירה שמא ילמד ממעשיו, אלא היינו דמכח ה"ט דשמא ילמד ממעשיו יש בזה לאיסור רבית, והוא אבק רבית האסור מדרבנן, וכ"נ מהא דמפרשינן לקרא דמרבה הונו בנשך ותרבית דהוא ברבית דנכרי, ומשמע דאי"ז איסור בפנ"ע, אלא הוי זה ריבוי הון האסור, ויש בזה לאיסור נשך ותרבית, וכ"נ ממש"כ הראשונים דזהו שאמרו בשלהי מכות דכספו לא נתן בנשך אפי' רבית דנכרי.

ולכאו' נפ"מ בזה לדינא דאין האיסור רק על המלוה, אלא הוי האיסור גם על הערב ועל העדים, דכיון דה"ז בכלל אבק רבית יש בזה לאיסורא דלא תשימון,[[777]](#footnote-778) ונפ"מ עוד בזה, דאף אם עבר והלוה לנכרי ברבית אסור לגבות את הרבית, דהוי זה ככל אבק רבית שאסור לגבותו, ואמנם בלא"ה י"ל דאסור לגבות ממנו את הרבית, דגם בגביית הרבית שייכא הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, אך נפ"מ בהא דיש בזה לאיסור אבק רבית, דמה"ט אסור לגבות ממנו את הרבית גם אם נתגייר, (או אף אם נעשה המלוה ת"ח), אף דאין בזה להגזירה שמא ילמד ממעשיו.

## אבק רבית בנכרי

הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ב כתב דכל אבק רבית מותר עם הנכרי, והחינוך במצוה תקע"ג כתב דהוא משום דמכח אבק רבית לא יהא רגיל עמו כ"כ, ועמש"כ הלח"מ בהל' מלוה שם והפרישה בסימן קנ"ט סק"ג והחדרי דעה שם עוד בזה, - אך הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות ג' כתב דהוא משום דהו"ל גזירה לגזירה, והגידו"ת שם עמד בזה דמ"ט הוי גזירה לגזירה, הרי באנו לדון דמעיקרא גזרו אף על אבק רבית מגזירה שמא ילמד ממעשיו, וכתב דהוא משום דבאבק רבית ליכא לעיקר הגזירה דשמא ילמד ממעשיו, עיי"ש.[[778]](#footnote-779)

הגר"א בסימן קנ"ט סק"א כתב דמקור ד' הרמב"ם דאבק רבית מותר עם הנכרי, הוא דפרכינן מהא דתנן דלוין מהן וכו', ולא פריך מהא דתנן ברישא אבל מקבלין וכו', ובע"כ דלא אסרו ברבית דרבנן, וצע"ג דהרי לא אסרו אלא להלוות לנכרי ברבית, אך ללוות ממנו ברבית שרי, והיאך הו"מ למיפרך מהא דתנן דמקבלין צ"ב מן הנכרי, ועמש"כ הנחלת צבי שם באורך בביאור ד' הגר"א.

## הלואה ברבית לגר תושב

הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות ג' נקט בתו"ד בפשיטות דלא אסרו להלוות ברבית אלא לנכרי, אך לגר תושב מותר להלוות ברבית, וכ"כ המל"מ בפ"ה ממלוה ה"ב דבגר תושב ליכא לה"ט דשמא ילמד ממעשיו כיון שאינו עובד ע"ז, ודמי להא דלי"ב לאיסורא דלא ישבו בארצך, וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם שם,[[779]](#footnote-780) - אך בד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ט' משמע להדיא דאסרו להלוות ברבית אף לגר תושב, עיי"ש, וכ"כ המאירי בסוגיין, ולטעמי' דהאיסור מגזירה שמא יבא להלוות לישראל, ודאי דיש לאסור אף בגר תושב, וכמש"כ כן המל"מ שם, - ועמש"כ בזה הנחלת צבי בסימן קנ"ט, והאבנ"ז בסימן קמ"א סק"ט ובסימן קמ"ב.

**איכא דמתני להא דרב הונא אהא וכו',** בספה"י לר"ת סימן תר"ח כתב דלהך לישנא לא אסרו מעולם רב נחמן ורב הונא ברבית דנכרי,[[780]](#footnote-781) וכ"כ התוס' והרא"ש בסימן נ"ב בשמו, וכ"כ הרמב"ן ופירש כן גם בד' הרי"ף, וכ"כ הרשב"א, - אך הריטב"א כתב דהך לישנא לא אתי למיסתר לישנא קמא, אלא דההיא דלישנא קמא לא אמר לה רב נחמן משמי' דרב הונא אלא משמי' דנפשי', וכ"כ הר"ן.

## הכרעת ההלכה בדין רבית דנכרי

בספה"י לר"ת סימן תק"ח כתב דבשל סופרים הלך אחר המיקל וקי"ל כלישנא דבתרא דלא אסרו כלל ברבית דנכרי, וכ"כ התוס' והרא"ש בסימן נ"ב והסמ"ג לאוין קצ"א בשמו, וכ"כ הרמב"ן בדעת הרי"ף, - אך לדעת הריטב"א והר"ן דלא פליגי לישני בזה, קי"ל דאסור להלוות לנכרי ברבית, וכן צידדו הרמב"ן והרשב"א דקי"ל כלישנא קמא לחומרא דאסור להלוות לנכרי ברבית, וכתבו כן בשם הבה"ג בהל' רבית והר"ח, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ב, והריא"ז בפירקין ה"ח דין א', והטוש"ע בסימן קנ"ט ס"א.

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בדין הלואה ברבית לנכרי בכדי חייו ובת"ח, **א** הרמב"ן כתב בשם ר"ח דלא הותר להלוות לנכרי אלא בכדי חייו ובת"ח שלא יבא ללמוד ממעשיו, ותמה ע"ז דהיכי מזכי שטרא לבי תרי,[[781]](#footnote-782) והרשב"א כתב די"ל בדוחק דס"ל דרבינא מוסיף הוא על דברי ר' חייא דאף בכדי חייו לא הותר אלא בצורבא מרבנן. - **ב** הרמב"ן כתב בשם הבה"ג דקי"ל כר' חייא דשרי בכדי חייו, ולא קי"ל כרבינא דשרי בת"ח. - **ג** הרמב"ן כתב דקי"ל לקולא דשרי בכדי חייו לכל אדם ות"ח מותרין אפי' להעשיר, משום דאין לנו לומר שנחלקו, וכל כה"ג איסורא דרבנן הוא ולקולא נקטינן, וכתב דכ"כ הרי"ף בתחילה, וכ"כ הרשב"א ותלמיד הרשב"א והמאירי והנימו"י, והרשב"א כתב דכל המחמיר תבא עליו ברכה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ב, והטוש"ע בסימן קנ"ט ס"א.

במכות כ"ד א' אמרו דכספו לא נתן בנשך אפי' רבית דנכרי, והרמב"ן והרשב"א בסוגיין הוכיחו מזה דקי"ל לאסור להלוות לנכרי ברבית, - אך בתשו' רב עמרם שבתשוה"ג שערי צדק ח"ד ש"ב סימן כ' מבו' דהתם הוא מידת חסידות לת"ח,[[782]](#footnote-783) וכתב דהיינו באבק רבית דשרי מדינא, ות"ח אף אבק רבית לא ילוה לנכרי.

## הלואה לנכרי ברבית בזה"ז

התוס' כתבו דמה שנהגו עתה להלוות לנכרים ברבית, הוא משום דקי"ל כלישנא בתרא דשרי להלוות לנכרי ברבית, וגם ללישנא קמא יש להתיר לפי שיש עלינו מס מלך ושרים והכל הוי כדי חיינו, ועוד שאנו שרוייין בין האומות וא"א לנו להתפרנס בשום דבר אם לא נישא ונתן עמהם, וע"כ אין לאסור ברבית שמא ילמד ממעשיו יותר משאר מו"מ, וכ"כ הרא"ש בסימן נ"ב, והרשב"א כתב בשם רש"י לטעמא קמא דבזה"ז הוי הכל כדי חיינו, והטור בסימן קנ"ט כתב לטעמא בתרא דבזה"ז לא שייך ברבית שמא ילמד ממעשיו יותר משאר מו"מ, וכ"כ הטוש"ע בסימן קנ"ט ס"א דהאידנא מותר בכל ענין, - והחכמ"א בכלל ק"ל ס"ו כתב דראוי לכל איש ישר הולך באם אפשר לו שימנע גם מהלואת נכרי וישליך על ד' יהבו.

\*הנחלת צבי בסימן קנ"ט הק' בהא דתנן בר"פ הדר דהדר עם הנכרי בחצר ה"ז אוסר עליו ומפרשינן התם דהוא שמא ילמד ממעשיו, דמ"ט הצריכו שכירות אף בת"ח, הרי בת"ח אין לחוש שילמד ממעשיו כמו שאמרו הכא, ועיי"ש מש"כ בזה,[[783]](#footnote-784) - והאבנ"ז בסימן קמ"ב סק"ג הק' למש"כ הגידו"ת והמל"מ דמותר להלוות לגר תושב ברבית משום אין לחוש שיבא ללמוד ממעשיו, דמ"ש מהא דהדר עם הנכרי בחצר אוסר עליו דהוא אף בגר תושב.

\*בתשו' מהר"ם שיק או"ח סימן קפ"ב הק' למש"כ התוס' דבזה"ז מותר להלוות ברבית לנכרי כיון דאנו שרויין בין האומות וא"א לנו להשתכר בשום דבר אם לא נישא וניתן עמהם, ואין לאסור רבית שמא ילמוד ממעשיו יותר משאר מו"מ, דא"כ מ"ט בזה"ז צריך לשכור מהן רשות, הרי א"א לנו שלא לדור במבואותיהם, ובתשו' גוו"ר או"ח כלל כ"ב סימן ג' כתב לצרף ד"ז להקל בדין השכירות בזה"ז, וכ"כ הקרבן נתנאל בתשו' תורת נתנאל סימן ל"ג, ועד"ז כתב בתשו' שבו"י ח"ב סימן ז'.[[784]](#footnote-785)

אך בתשו' חת"ס או"ח סימן צ"ב כתב דאף בזה"ז צריך לשכור מן הנכרי, משום דהוי דבר שנאסר במנין דלא בטל, ובתשו' דברי מלכיאל ח"ה סימן ז' כתב דל"ד להא דשרי להלוות ברבית לנכרי בזה"ז, דשאני הכא דחזינן דהתירו חכמים לת"ח דלא שייך שמא ילמוד ממעשיו, וה"נ יש להתיר בזה"ז, אך בשכירות מן הנכרי שלא התירו כלל, אין להתיר אף בזה"ז, דכל דחילקו חכמים בתקנתם והתירו בגונא דלא שייך הטעם, יש בידינו להוסיף גווני אחריני דלא שייך הטעם, ומשא"כ היכא דלא מצינו דהתירו חכמים כלל,[[785]](#footnote-786) אין בידינו להתיר אף היכא דלא שייך הטעם,[[786]](#footnote-787) ועיי"ש שכתב דחלילה לצרף ד"ז אף לסניף, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

כ"ז תמוז פ"ב

דף מס' 45

## הלואה ברבית למשומד

הרמב"ן לקמן בע"ב כתב דתלמידי רש"י כתבו בשם רש"י דאסור להלוות ברבית למשומד, משום דאע"פ שחטא ישראל הוא, וכ"כ הראב"ן בפירקין, והתורי"ד בע"ז כ"ו ב' ובתשו' סימן ס"ד.

אך הרמב"ן כתב בשם ר"ת כתב דמותר להלוותו ברבית, והוכיח כן מירושלמי, וכ"כ ש"ר בסוגיין, וכ"כ התוס' בע"ז כ"ו ב' ד"ה אני שונה והריטב"א והר"ן שם והריא"ז שם ה"א דין י', והיראים בסימן קנ"ו, והראבי"ה בסו"ס קנ"א, והבעה"ת בשער מ"ו ח"א אות ה', ובתשו' הרשב"א ח"א סימן קצ"ד ובתשו' המיוחסות סימן רכ"ד, והטוש"ע בסימן קנ"ט ס"ב.

ובטעם ההיתר בזה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בע"ז שם כתבו דהוא משום דאין אתה מצווה להחיותו ולא קרינן בי' וחי אחיך עמך, וכ"כ הריטב"א והנימו"י שם, והרא"ש בפירקין בסימן נ"ב, והטור בסימן קנ"ט. - **ב** הרמב"ן כתב דהוא משום דלגבי רבית כתיב אחיך ומשומד ל"ה בכלל אחיך, וכ"כ הר"ן והנימו"י בסוגיין, והיראים שם. - **ג** הרמב"ן כתב בתחילת דבריו דהוא משום דלא יהא ממונו חמור מגופו וגופו מותר להרגו כדאמרינן המשומדין מורידין ולא מעלין, וכ"כ הר"ן והנימו"י בשם ר"ת.[[787]](#footnote-788) - **ד** הראבי"ה שם כתב דהוא משום דבממון ראוי לקונסו, ודמי למה שאמרו בב"ק ל"ח ב' בדין שור של ישראל שנגח שור של כותי דקנס הוא שקנס ר"מ בממונם שלא יטמעו בהן, ובתשו' מיי' משפטים סימן ל"ו כתב בשמו דהיינו דכיון דראוי לקונסו בממונו, הפקר בי"ד הפקר, ומתנה שויוה רבנן ולא רבית.

הרמב"ן כתב לדון במש"כ להתיר להלוות ברבית למשומד משום דלא יהא ממונו חמור מגופו, דנימא דילמא נפיק מיני' זרעא מעליא והו"ל ישראל גמור, וכמו שאמרו בב"ק קי"ט א' דמה"ט אסור לאבד ממונו של מסור, וכתב דבמשומד שנטמע בגויים אין ראוי לומר דנפיק מיני' זרעא מעליא ואפי' אשתו עמו,[[788]](#footnote-789) וכ"ש כשנשא נכרי דא"א שיהא ממנו זרעא מעליא שהרי הולד כמוה, ולפ"ז לא הותר להלוות ברבית אלא במשומד גמור שנטמע בגויים, אך במשומד לחלל שבת בפרהסיא וכיו"ב אסור להלוותו ברבית, דילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, וכ"כ הב"ח בסימן קנ"ט לדינא, והביאו הש"ך שם סק"ד וכתב דיש להחמיר בזה, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סע"ח.[[789]](#footnote-790)

אך הרמב"ן בסו"ד כתב דמותר להלוות ברבית למשומד להכעיס, ובדבריו לעיל מינה מבו' דהיינו דלמש"כ להתיר להלוותו ברבית משום דלא מיקרי אחיך וע"כ לי"ב איסור רבית, אין לחוש לזרעא מעליא, והיינו דכל ה"ט דדילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, הוא רק אם יש בו מעיקר הדין איסור, ואך דאתינן להתיר משום דגופו מותר ממונו לא כ"ש, אך אם לי"ב איסור רבית מעיקר הדין, מה לי דדילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, וכ"כ היראים בסימן קנ"ו, וכ"ה מבו' בד' התוס' בע"ז כ"ו ב', וזה לטעמייהו דהא דמותר להלוותו ברבית הוא משום דאין אתה מצווה להחיותו, וע"כ לא איכפת לן דדילמא נפיק מיני' זרעא מעליא.[[790]](#footnote-791)

בתשו' הרמב"ן סימן ב' כתב דמשומד דינו כישראל לכל דבר ואף לדיני ממונות, והוכיח כן מדין הכותים דאף דמשומים גמורים הם אפ"ה למ"ד דגרי אמת הן דיניהם כדיני ישראל כמו שמצינו בבא על הכותית דמשלם קנס, ואף לר"מ דגזרו כדי שלא יטמעו בהן, דוקא בכותים שהם עם בפנ"ע ומטמעים בהם כשרים, אבל במשומד אחר לא, ועוד שאין הלכה כדבריו, וכן מצינו בכ"ד דדנים אותם בדיני ישראל, וכל שהלוו לישראל או לקחו מקח מישראל אין קונסין אותן ואין מוציאין מהן מעות שלא כדין לעולם, ואף שאין מחזירין אבידה למשומד, היינו משום דזה חסות ואין לנו לחוס על ממונו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאסור לגזול מן המשומד, והא דמותר להלוות ברבית למשומד הוא משום דאי"ז גזל אלא התורה אסרתו משום וחי אחיך עמך.

הסמ"ג עשין קס"ב כתב בשם ה"ר שמואל ב"ר שלמה דאף דמן הדין מותר להלוות למשומד ברבית, מ"מ ה"ז אסור משום לפנ"ע, שהוא אסור ללוות ברבית, וכ"כ הרמב"ן בשם יש מי שדן, - והרמב"ן נחלק ע"ז דכיון דאין אנו מצווין עליו שלא להלוותו, אף הוא אינו מצווה שלא ללוות, דאיסורו של הלוה הוא משום איסורו של המלוה, מדכתיב לא תשיך לאחיך ולא כתיב לא תלוה, וכ"כ הריטב"א והר"ן והנימו"י, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש.

## הלואה ברבית למשומד לתאבון

היראים שם בתחילת דבריו כתב להתיר אף באוכל נבילות לתיאבון, דכיון שעבר במזיד יצא מכלל אחוה דאחוה במצוות בעינן, ואף שאמרו בע"ז כ"ו ב' לכל אבידת אחיך לרבות את המשומד, דוקא לענין אבידה איתרבי ולא ילפינן אחוה להחיותו והלואתו מיני', שאם ריבה הכתוב להחזיר שלו, לא ריבה לתת לו וגם ברבית מותר להלוותו, - אך בסו"ד מסיק דאסור, ולא הותר אלא באוכל נבילות להכעיס, ועיי"ש שכתב דהוא משום דרבית הוי כעין גזל, וכמו שאמרו לעיל ס"א א', וע"כ י"ל דכשריבתה תורה לכל אבידת אחיך לרבות את המשומד, והזהירה על ממון חברך המשומד, רבית נמי כיו"ב, שהרי ממון חברך משומד הוא שהזהירה תורה שלא לקחתו, - ועמש"כ בזה החוו"ד בסימן קנ"ט סק"ג, והאבנ"ז בסימן קמ"ג.

## הלואה ממשומד ברבית

התוס' בע"ז שם וש"ר כתבו דאף דמותר להלוות למשומד ברבית, מ"מ אסור ללוות ממנו ברבית, ובתשו' מהר"י הלוי סימן נ"ב כתב דהוא משום דאף משומד חשיב כאחיך, וכל הא דהותר להלוותו הוא משום דאין אתה מצווה להחיותו, וע"כ אסור ללוות ממנו ברבית.

והמל"מ בפ"ה ממלוה ה"ב בסו"ד תמה ע"ז, שהרי הרמב"ן ודעימי' פירשו דטעם הא דמותר להלוות למשומד ברבית הוא משום דלא מיקרי אחיך, ואפ"ה כתבו דאסור ללוות ממנו ברבית, - ועיי"ש שכתב דהוא משום דדוקא המשומד לגבי דידן לאו אחינו הוא כיון שאינו נזהר במצות כמונו, אבל לגבי דידי' פשיטא שאנחנו נחשבים כאחים לו וחייב במצות וחי אחיך, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סע"ז.[[791]](#footnote-792)

התוס' בע"ז שם כתבו דהלוה מן המשומד ברבית עובר גם משום לא תשיך, וכ"כ הריטב"א והנימו"י שם והרא"ש והריטב"א בסוגיין, - אך בחי' תלמיד הרשב"א כתב דה"ז אסור משום לפנ"ע, משום דהמשומד עצמו מוזהר שלא להלוות ברבית, וכ"כ הר"ן והנימו"י, וכ"כ המרדכי בסימן של"ה בשם ר"י.

ובגל' הגרע"א בסימן קנ"ט כתב דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בטעם ההיתר להלוות למשומד ברבית, דלמש"כ התוס' ודעימייהו דהוא משום דכתיב וחי אחיך עמך ואין אתה מצווה להחיותו, לא הותר אלא להלוותו ברבית, אך ללוות ממנו ברבית אסור,[[792]](#footnote-793) אך למש"כ הרמב"ן ודעימי' דהוא משום דלא מיקרי אחיך, הרי דה"נ מותר ללוות ממנו ברבית, כדכתיב לא תשיך לאחיך, אלא דכיון דהמשומד מוזהר שלא ליקח רבית ממנו, עובר הלוה בלפני עור, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"א אות ה', ובתשו' מהר"י הלוי סימן נ"ב,[[793]](#footnote-794) - ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ה ממלוה ה"ב בסו"ד.

## הלואה למסור ברבית

הרמב"ן כתב דאף דמסור מורידין ולא מעלין, מ"מ אסור להלוותו ברבית, דהא דמורידין אי"ז משום דלא מיקרי אחיך, אלא מפני שהוא כרודף, ומשא"כ במשומד דלא מיקרי אחיך מותר להלוותו ברבית, וכ"כ הר"ן והנימו"י, - והמל"מ בפ"ה ממלוה ה"ב כתב בתו"ד דכ"ז הוא להרמב"ן לטעמי' דהא דמותר להלוות משומד ברבית הוא משום דלא מיקרי אחיך, אך להתוס' ודעימייהו דהא דמותר להלוותו ברבית הוא משום דאין אתה מצווה להחיותו, ה"נ מותר להלוות את המסור ברבית משום דאין אתה מצווה להחיותו, וכן צידד בגל' הגרע"א בסימן קנ"ט,[[794]](#footnote-795) - ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן קמ"ג.

## הלואה ברבית לבן המשומדת

הרמב"ן כתב לדון דשמא אף דמותר להלוות למשומד ברבית, מ"מ אסור להלוות לבן המשומדת ברבית דשוגג הוא והו"ל כקטן שנשבה לבין הנכרים ואתה מצווה עליו להחיותו, וכתב דל"ד לקטן שנשבה לבין הנכרים דלא ידע כלל, ומשא"כ בבן המשומדת דידע ושביק תורת ישראל ומדבק בע"ז ובחוקות הנכרים והו"ל משומד גמור ומורידין ולא מעלין, וכ"כ הר"ן והנימו"י, והסכים לזה התשב"ץ בח"ג סימן מ"ז, וכ"ה מבו' מד' ר"ת ודעימי' שהתירו להלוות לבן המשומדת, ולא חשבוהו כתינוק שנשבה,[[795]](#footnote-796) וכן הכריע הש"ך בסימן קנ"ט סק"ו וסק"ח לדינא.

אך הב"י שם כתב דלמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דחולין דהמינים והצדוקים והבייתוסים שנולדו בדעות הוו כאנוסים ודינם כתינוק שנשבה לבין הנכרים שכל עבירותיו שגגה, אף אסור להלוותן ברבית,[[796]](#footnote-797) וכתב לפ"ז דאסור להלוות את הקראים ברבית, וכ"כ השו"ע שם ס"ג.

כ"ח תמוז פ"ב

דף מס' 46

## ישראל שלוה מנכרי ברבית ונתגייר

**ע"ב א' - ישראל שלוה מעות מנכרי ברבית וכו' אם קודם שנתגייר זקפן עליו במלוה וכו' וגובה את הרבית,** בתשו' מהר"ם ד"פ סו"ס ל"ח שהביא המרדכי בסימן של"ד כתב דהיינו דגובה אף הרבית שלא עלתה עליו קודם שנתגייר, דמיד כשזקפו נעשה הכל קרן,[[797]](#footnote-798) וכ"כ התרוה"ד בסימן ש"ג, וכ"כ הרמ"א בסו"ס ק"ע, והש"ך בסימן קע"א סק"א, - אך הגר"א בסימן ק"ע סקי"ד כתב בדעת הרמב"ם והרמ"ה והרשב"א דפליגי וס"ל דל"מ הזקיפה על הרבית שעלתה עליו אחר שנתגייר, עיי"ש.[[798]](#footnote-799)

המהר"ם שם הוסיף לפרש דהא דמהני זקיפה אף על הרבית שעלתה אח"כ, הוא משום דאם הי' בא הנכרי מיד אחר הזקיפה לתן לו הקרן לא נפטר בדיניהם מן הרבית והי' צריך ליתנו, ומשמעות דבריו דכל הא דמדינא אין גובה את הרבית שעלתה אחר שנתגייר, הוא רק משום דיש ביד הלוה לפרוע את ההלואה וליפטר מן הרבית, וע"כ חשבינן דלא נתחייב ברבית זו אלא אחר שנתגייר, אך כל שאין ביד הלוה לפרוע את ההלואה וליפטר מן הרבית, כבר נתחייב מעיקרא בכל הרבית ולי"ב איסור מדינא, וכ"ה מבו' בד' המהרי"ק בסימן קל"ו,[[799]](#footnote-800) וצ"ע.

בפירש"י כתב דזקפן הכל ביחד במלוה וכתב לו שטר עליהן כו"כ אני חייב לפלוני וכ"כ הנימו"י, והאו"ז בסימן רי"ז כתב[[800]](#footnote-801) דכל הא דמהני זקיפה הוא דוקא כשכתב לו שטר, כי זמנו של שטר מוכיח עליו שנתחייב לו קודם שנתגייר ושטר העומד לגבות קי"ל דכגבוי דמי, אבל אם חישב עמו על הרבית וזקף רבית על הקרן ואמר לו מעכשיו אתה חייב לי כו"כ ולא כתב את השטר, אינו גובה את הרבית, דבע"פ לא אמרי' דמשעת זקיפה הוי כגבוי.[[801]](#footnote-802)

**ואם לאחר שנתגייר זקפן עליו במלוה וכו' ואינו גובה את הרבית,** הרא"ש בסימן נ"ז כתב דהיינו דכיון דלא זקפן עליו במלוה קודם שנתגייר השתא הוא דקשקיל מיני' רביתא, והמ"מ בפ"ה ממלוה ה"ו כתב דהוא משום דחכמים תיקנו לילך אחר זקיפה להחמיר, והגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות י"א ד"ה הדין הג' כתב דלדעת המ"מ לא נאסר אלא כשזקף אחר הגרות ומשום דאזלינן בתר זקיפה, ולד' הרא"ש אסור אף כשלא זקף אחר הגרות, משום דעכשיו הוא נוטל ממנו רבית, וכתב דכיון דהוי ספק זה בדרבנן המיקל לא הפסיד, והפרישה בסימן קע"א סק"ב כתב לדינא עפי"ד המ"מ דכל שלא זקפן נוטל הרבית שקודם לכן, ובהגה"ה שם פירש דהיינו דלא אסרו אלא כשזקפן דבכה"ג גזרינן מה שעלה עליו קודם שנתגייר אטו מה שעלה לאחר שנתגייר הואיל ואינו ניכר בשטר, - אך הב"ח שם ס"א כתב בפשיטות דכ"ש דאם לא זקפן כלל דאסור ליטול אף את הרבית שעלתה קודם שנתגייר דהשתא הוא דקשקיל רביתא, וכ"כ הש"ך שם סק"ב, וכתב כן גם בדעת המ"מ.[[802]](#footnote-803)

## נכרי שלוה מעות ברבית ונתגייר

**נכרי שלוה מעות בישראל ברבית וכו' ואינו גובה את הרבית,** הרא"ש בסימן נ"ז כתב דהא דאינו גובה את הרבית שעלתה קודם שנתגייר הוא מדרבנן, אך הא דאינו גובה את הרבית שעלתה אחר שנתגייר עד שעת פירעון הוא מדאורייתא, וכתב לפ"ז דהא דלר' יוסי גובה אף את הרבית כדי שלא יאמרו בשביל מעותיו נתגייר זה, אע"ג דהו"ל איסורא דאורייתא, הוא משום דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ו ובד' הרמ"ה שהביא הטור בסימן קע"א שכתבו דאף לר' יוסי אינו גובה אלא את הרבית שעלתה עליו קודם שנתגייר, ונתבאר להלן, - ולכאו' הטעם בזה הוא למש"כ בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רכ"ג דחיוב רבית הוא בשכירות מעותיו ודמי לשכירות שישנה מתחילה ועד סוף, וע"כ הוא דהרבית שעלתה קודם שנתגייר דהיא על המתנת המעות שביד הנכרי אינה אסורה אלא מדרבנן, והרבית שעלתה אחר שנתגייר שהיא על המתנת המעות שביד ישראל אסורה מדאורייתא.

בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דגובה אף את הרבית, הוא משום דלאו רבית דאורייתא היא הואיל ובשעת הלואה הי' נכרי, וכ"כ הפסקי רי"ד, ועד"ז כתב השטמ"ק בשם שיטה דאי"ז אלא איסור דרבנן כיון דחיוב הרבית הוא מזמן גיותו,[[803]](#footnote-804) ובפשוטו מכוון דבריהם דכיון דבשעת הלואה הי' נכרי, אין לאסור משום הקציצה דבשעת ההלואה, וע"כ הו"ל כרבית שאינה קצוצה.

והפלפו"ח תמה כן ע"ד הרא"ש דמ"ט הרבית שעלתה עליו אחר שנתגייר אסורה מדאורייתא, הרי לא קצץ עמו אלא בשעת הלואה בעודו נכרי והיתה הקציצה בהיתר, ואף לדעת הסוברים דאף כשקצץ עמו בשעת הרוחת זמן הוי רבית דאורייתא, מ"מ בעינן קציצה, והכא ל"ה קציצה כלל משנתגייר, ועד"ז הק' השער דעה בסימן קע"א סק"א.[[804]](#footnote-805)

ומצאנו שכבר כתב הריב"ש בסו"ס ש"ה לדון עד"ז בדין נכרי שהלוה לישראל ברבית ומכר הנכרי חובו לישראל, דשמא כיון דלא קצץ הישראל עם ישראל בשעת ההלואה אי"ז רבית קצוצה והוי אבק רבית, ועיי"ש שדחה לזה, דכיון שקצץ הלוה עם הנכרי בשעת ההלואה בעדו ובעד הבא מכחו ה"ה כאילו קצץ אז עם זה הישראל הבא מכחו, ולפ"ז ה"נ הכא דכוותה כיון שקצץ הלוה עם הנכרי בשעת ההלואה, הוי כאילו קצץ עמו אחר שנתגייר.[[805]](#footnote-806)

הריטב"א כתב דאין האיסור בזה אלא מדרבנן ומפני מראית העין, וע"כ הוא שהתירו לזה מכח ה"ט שלא יאמרו בשביל מעותיו נתגייר זה, ומסתימת דבריו משמע דקאי אף על הרבית שנתרבתה אחר שנתגייר, דג"ז אי"ז אסור אלא משום מראית העין,[[806]](#footnote-807) וצ"ב הטעם בזה, ואין לומר דהוא משום דבשעת הקציצה הי' נכרי וליכא קציצה באיסור, וכמש"כ הר"י מלוניל ודעימי', דא"כ ה"ז אסור מדרבנן משום אבק רבית, ול"ה בעינן בזה לאיסור מראית העין.

וי"ל דאזיל הריטב"א לטעמי' בכתובות ל"ד ב' דהשוכר בית ומת משתמשין בו היתומים כל ימי שכירותו ואין חייבין בשכירותו אם לא הניח להם אביהם אחריות נכסים, ולכאו' הוא משום דס"ל דחיוב שכירות הוא בעד בעד קנין השכירות שקנה מתחילה בבית, ואי"ז בעד הדיורים שהוא דר בבית, וע"כ יש ביד היתומים לדור בבית בלא להתחייב בדמי השכירות,[[807]](#footnote-808) דאי נימא דחיוב דמי השכירות הוא בעד הדיורים עצמן, (והיינו דיש למשכיר זכות בדיורים ליטול עליהן שכר), מסתברא מילתא דאין ביד היורשים לדור בבית, בלא להתחייב בעדם בדמי השכירות, וע"כ ה"נ הכא אין הרבית בעד המתנת המעות ביד ישראל, אלא בעד הזכות שקיבל מתחילה בעודו נכרי להניח המעות אצלו, והו"ל כרבית דנכרי דמותרת, וע"כ אי"ז אסור אף מדרבנן אלא משום מראית העין.[[808]](#footnote-809)

**ר' יוסי אומר בין כך ובין כך וכו' וגובה את הרבית וכו' כדי שלא יאמרו בשביל מעותיו נתגייר זה,** הרא"ש בסו"ס נ"ז כתב דמכח ה"ט נוטל ממנו אף רבית שעלה עליו משנתגייר עד שעת פרעון, אע"ג דה"ז אסור מדאורייתא, משום דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מה"ת ואפי' במקום עבירה, וכ"כ רי"ו בנתיב ח' ח"ו.

אך הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ו כתב דגובה הישראל ממנו אחר שנתגייר כל מעות הרבית שנתחייב בהן כשהי' נכרי, ומבו' דאינו גובה ממנו את הרבית שעלתה עליו משנתגייר, וכ"נ בד' הרשב"א בסוגיין, וכ"כ ההשלמה ותלמיד הרשב"א בסוגיין והחינוך במצוה תקע"ג, וכ"כ הטור בסימן קע"א בשם הרמ"ה, וכ"כ הב"י שם בשם תלמידי הרשב"א, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בפשוטו הוא משום דלא עקרו חכמים דבר מה"ת, וע"כ לא התירו לגבות אלא את הרבית שעלתה עליו קודם שנתגייר דאינה אסורה אלא מדרבנן. - **ב** השער דעה בסימן קע"א סק"ב די"ל דאף אם גם הרבית שעלתה עליו אחר שנתגייר אינה אסורה מדאורייתא משום דל"ה קציצה באיסור, מ"מ היא אסורה מדרבנן משום אבק רבית, ולא התירו חכמים לאיסור אבק רבית משום ה"ט דלא יאמרו וכו', ולא התירו מכח זה אלא להרבית שעלתה עליו קודם שנתגייר דאינה אסורה אלא משום מראית העין, וכ"ה משמעות ד' הרשב"א דכל מה שהתירו הוא משום דבהיתר נתרבה עליו ואי"ז אף כאבק רבית. - **ג** השער דעה שם מסיק בדעת הרמב"ם דהוא משום דבהרבית שעלתה עליו אחר שנתגייר ליכא למיחש שיאמרו דבשביל מעותיו נתגייר זה,[[809]](#footnote-810) ורק בהרבית שעלתה עליו קודם שנתגייר הוא דיש לחוש שיאמרו דבשביל מעותיו נתגייר זה.

הרשב"א כתב די"א דהא דגובה את הרבית הוא רק כשזקפן במלוה אחר שנתגייר, אך אם לא זקפן לא, וכ"כ המ"מ בפ"ה ממלוה ה"ו בדעת הרמב"ם שם, ומשמעות ד' הרשב"א כמש"כ הבית מאיר בסימן קע"א דהטעם בזה הוא משום דכל שזקפן במלוה הוי זקיפה כפירעון, וכיון דאי"ז אלא אבק רבית לא מסלקינן לי' בלא זוזי,[[810]](#footnote-811) - אך הרשב"א נחלק ע"ז דאף אם לא זקפן גובה את הרבית, דכיון דלא זקפן קודם שנתגייר מה לי זקפן מה לי לא זקפן, וכ"כ ההשלמה ותלמיד הרשב"א והנימו"י והטור בסימן קע"א, - והש"ך שם סק"ג כתב דטוב להחמיר בזה.

## נכרי שהלוה ברבית לישראל ומכר השט"ח לישראל

הריטב"א כתב בשם הרא"ה ללמוד מסוגיין דנכרי שיש לו שט"ח על ישראל ויש בו רבית מפורש ועד שלא זקפו במלוה מכר הנכרי או נתן אותו שט"ח לישראל, אסור אותו ישראל לגבות הרבית, דדמי לנכרי שנתגייר דאסור לגבות את הרבית, - והריטב"א נחלק ע"ז דשאני הכא שהנכרי הזה הוא עצמו הלוה מעות שלו, וכשגובה אותן עכשיו נראה רבית הבאה מלוה ישראל למלוה ישראל, ואע"פ שבשעת הלואה נכרי הי' השתא בשעת גוביינא ישראל הוא, משא"כ בנכרי שמכר חובו לישראל שהישראל הגובה אותו לא הלוה כלום ואין כאן רבית מן הלוה למלוה.

ובד' הריטב"א משמע דכל הנידון בזה הוא לאיסור דרבנן משום מראית העין, דנראה כרבית הבאה מישראל לישראל,[[811]](#footnote-812) אך בתשו' הריב"ש סימן ש"ה כתב דהרבית שנתרבתה אחר שמכר השט"ח לישראל הו"ל רבית קצוצה, וכ"כ הרמ"א בסימן קס"ט ס"כ, והיינו משום דהרבית שנתרבתה עליו אחר שנתגייר הוי על המתנת המעות דישראל, וע"כ הו"ל כרבית דישראל, - ובדעת הריטב"א י"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דכל שמכר המשכיר את הבית המושכר הוי עיקר חיוב דמי השכירות למשכיר, וכמש"נ לעיל בהערה בדעתו, וה"נ הוא ברבית דהיא שכירות מעותיו דכל שמכר המלוה את החוב הוי עיקר חיוב הרבית למלוה, והלוקח מיני' דהמלוה קזכי, וע"כ הוי זה רבית דנכרי דשריא, אך הריב"ש ודעימי' ס"ל דכל שמכר המשכיר את הבית הוי עיקר חיוב דמי השכירות לשוכר, וה"נ ברבית כה"ג הוי עיקר חיוב הרבית ללוקח,[[812]](#footnote-813) והו"ל רבית דישראל דאסירא.

הריב"ש שם כתב דכל הא דאסור ישראל הלוקח לגבות את הרבית והו"ל רבית קצוצה, היינו כשביד הלוה להחזיר מעותיו בתוך הזמן וליפטר, אך כל שאין בידו להחזיר מעותיו בתוך הזמן וליפטר שרי,[[813]](#footnote-814) - וי"ל דהוא כמש"כ המחנ"א בהל' רבית סמ"ב דכל שאין ביד הלוה להחזיר המעות וליפטר מן הרבית לא אמרינן בכה"ג ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, אלא כיון שלקח המעות וזכה בהן והן ברשותו לכל דבר נתחייב ברבית,[[814]](#footnote-815) ולא אמרינן ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף אלא בשכירות בתים דאם יפול הבית בחצי הזמן פטור מהשכירות מאותו זמן ואילך, וה"נ בשכירות פועלים שאם לא יגמרו מלאכתן אין להם ליטול אלא כפי מה שעשו, משא"כ במלוה דאינו רשאי להחזיר המעות בחצי הזמן ולחשוב עמו כל יום.[[815]](#footnote-816)

כ"ט תמוז פ"ב

דף מס' 47

## רבית בערב

**ע"א ב' - וכיון דדיני' דנכרי דאזיל בתר ערבא,** בפירש"י כתב דהיינו דנכרי אינו תובע אלא את הערב, ועמש"נ בזה להלן, והרשב"א כתב דהיינו דהו"ל כערב שלנו שנו"נ ביד דנפטר הלוה מיני' דמלוה, והוא ערב שלוף דוץ, - אך הר"ן כתב דהנכרים בדיניהם אין יכולים לתבוע "תחילה" אלא לערב ועיקר אסמכתייהו הוא על הערב, ומבו' דאי"ז כערב שנו"נ ביד דאין למלוה על הלוה כלום, ואף אם לא מצא להפרע מן הערב ל"מ לגבות מן הלוה אלא מדר' נתן, אלא אף דיש למלוה על הלוה מ"מ אין נפרעין מן הלוה תחילה אלא מן הערב,[[816]](#footnote-817) ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן קצ"ו סק"ט, - ועמש"נ בדף מס' 48 נפ"מ לדינא בזה בדין רבית.

**איהו ניהו דקא שקיל מיני' רביתא,** בפירש"י כתב דטעם האיסור בזה הוא משום דחשיב דהערב לוה מן הנכרי וחזר והלוה לישראל, והוא נוטל רבית מישראל, וע"ז הוא דמשני דאיירי כשקיבל עליו לדון בדיני ישראל, דבכה"ג ל"ה הערב לוה מתחילה, אלא בשעה שפורע לנכרי הוי כמלוה לחבירו ונוטל ממנו מה שהלוה לו ולי"ב משום רבית.

והרשב"א בסוגיין ובתשו' המיוחסות סימן רכ"ג הוסיף לפרש דאף דגם כשקיבל עליו לדון בדיני ישראל אם לא מצא לפרוע מן הלוה גובה מן הערב וחוזר הערב ונוטל מן הלוה, מ"מ לי"ב איסורא, משום דלא נתרבית הרבית על הערב אלא על הלוה, וכשפורע הערב וחוזר ונוטל מן הלוה אינו נוטל ממנו רבית אלא מה שנתרבה עליו ופרע מחמתו לנכרי המלוה.

הרמב"ן וש"ר הביאו מתוספתא דה"נ בנכרי שלוה מעות מישראל ברבית ישראל נעשה לו ערב ואינו חושש, וכתבו דהוא כשקיבל עליו לדון בדיני ישראל, אך המאירי כתב דלא קי"ל הכי, ונתבאר להלן.

בפירש"י כתב דהא דפריך דדיני' דנכרי דאזיל בתר ערבא, היינו דהנכרי אינו תובע אלא את הערב, והר"ן כתב בדעתו דלא אסרו אלא היכא דאינו תובע תחילה אלא את הערב, אך כל שבידו לתבוע תחילה את הלוה אף שבידו לתבוע תחילה את הערב, וכדין ערב קבלן, לי"ב איסורא, - אך בהא דמשני דקיבל עליו לדון בדיני ישראל פירש"י דהיינו דיתבע מן הלוה תחילה וכשלא ימצא אצלו יגבה מן הערב, והרשב"א בסוגיין ובתשו' המיוחסות כתב בדעתו דלא הותר אלא כשאין בידו לתבוע את הערב תחילה, אך כל שבידו לתבוע את הערב תחילה, אף שבידו לתבוע גם את הלוה, ה"ז אסור, וכ"כ המ"מ בפ"ה ממלוה ה"ה והב"י בסימן ק"ע בדעתו.[[817]](#footnote-818)

והראשונים נחלקו בזה בהאופן דמותר לישראל להיות ערב להלואה ברבית דנכרי לישראל ודישראל לנכרי, **א** הרשב"א ודעימי' כתבו בדעת רש"י דלא הותר אלא בערב סתם, אך אסור ישראל ליעשות ערב קבלן, וכנ"ל,[[818]](#footnote-819) והרשב"א כתב דכ"נ גם מד' הראב"ד, והובאו ד' הראב"ד גם בחי' המיוחסים להריטב"א, וכ"נ בד' הרמב"ן,[[819]](#footnote-820) וכ"כ תלמיד הרשב"א,[[820]](#footnote-821) ובפשוטו הוא משום דס"ל דבערב קבלן חשבינן להקבלן כמו שלוה הוא מן המלוה וחזר והלוה ללוה, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בב"ב קע"ד ב' דהדבר ידוע שהקבלן נפרע ממנו אע"פ שיש נכסים ללוה, "מעתה הערב נעשה לוה אצל המלוה ונעשה מלוה אצל הלוה", וע"כ הוא דאסור ליעשות קבלן להלואת נכרי לישראל ברבית, משום דחשיב דהקבלן לוה מן הנכרי ומלוה לישראל ברבית, וה"נ אסור ליעשות קבלן להלואת ישראל לנכרי ברבית, משום דחשיב דהקבלן לוה מן הישראל ברבית וחזר והלוה לנכרי.[[821]](#footnote-822)

**ב** הרשב"א בסוגיין ובתשו' המיוחסות סימן רכ"ג האריך דמותר ליעשות ערב קבלן, בין להלואת נכרי לישראל, ובין להלואת ישראל לנכרי, ולא נאסר אלא היכא דאין בידו לתבוע תחילה אלא מן הערב, וכדין ערב שלוף דוץ, והיינו משום דס"ל דהקבלן לא חשיב כלל כלוה ומלוה, אלא הוי חיובו לפרוע את חוב המלוה,[[822]](#footnote-823) והא דכשפרע למלוה חוזר וגובה מן הלוה, אי"ז משום דחשיב כמלוה, אלא הוא משום דפרע את חובו, ודמי לערב סתם, דחייב הלוה לשלם לו את מה שפרע למלוה.[[823]](#footnote-824)

**ג** הר"ן והנימו"י כתבו דמותר ישראל ליעשות ערב קבלן להלואת נכרי לישראל ואסור ליעשות ערב קבלן להלואת ישראל לנכרי, והיינו משום דס"ל דהקבלן חשיב כלוה, וע"כ אסור ליעשות קבלן להלואת ישראל לנכרי, דחשיב דהקבלן לוה מן הישראל ברבית, ומ"מ לא חשבינן להקבלן כמלוה, דהלוה אינו מקבל את המעות מן הקבלן, אלא מן המלוה, וע"כ מותר ליעשות קבלן להלואת נכרי לישראל, דלא חשיב דהקבלן מלוה לישראל.

**ד** הבעה"ע באות עיסקא יד. כתב והוא דברי הר"י אלברצלוני (כמש"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד סוף אות י'), דמותר ישראל ליעשות ערב להלואת נכרי לישראל, דבין בדינינו ובין בדיניהן נוטל הנכרי רבית מישראל, ולא נאסר ערבות אלא בנכרי שלוה מישראל דבדיניהם עיקר האחריות על הערב וישראל פורע הקרן ורבית לישראל ונמצא דישראל נוטל רבית מישראל,[[824]](#footnote-825) ובד' הב"י בסימן ק"ע מבו' שנסתפק בדעתו אם ס"ל ערב בדיניהם הוא כערב קבלן וע"כ הוא דשרי ליעשות ערב להלואת נכרי לישראל, ולפ"ז הוא כדעת הר"ן והנימו"י, או דהוא כערב שלוף דוץ ואפ"ה שרי ליעשות ערב להלואת נכרי לישראל משום דהנכרי הוא שנוטל את הרבית ולי"ב איסורא, ומה שחוזר הלוה ופורע הרבית לערב, הוא בעד מה שפרע לנכרי.[[825]](#footnote-826)

**ה** המאירי צידד דלא קי"ל כד' התוספתא ואף דבהלואת נכרי לישראל מותר ליעשות ערב סתם, מ"מ בהלואת ישראל לנכרי אסור ליעשות אף ערב סתם, והובאה דעה זו בפי' הראב"ד לתו"כ בהר פר' ה', והיינו דאף ערב סתם כיון שנתחייב לפרוע חובו של הלוה, דינו כדין לוה, וע"כ כל שנעשה ערב להלואת ישראל לנכרי חשיב כמו שלוה הערב מן הישראל המלוה ויש בזה משום רבית,[[826]](#footnote-827) ולא התירו כשקיבל עליו לדון בדיני ישראל משום דהוי כערב סתם, אלא בהלואת נכרי לישראל, דבערב סתם לא חשיב הערב כמלוה, והא דכשפרע הערב הוא חוזר וגובה מן הלוה הוא משום שפרע את חובו, וליכא בזה הלואת ישראל לישראל.

## טעם הסוברים דחשבינן לערב קבלן כלוה ומלוה

בדעת הסוברים דאסור ישראל ליעשות ערב קבלן להלואת נכרי לישראל משום דחשיב כמו שלוה מן הנכרי וחזר והלוה לישראל, צ"ב, דהניחא בערב שלוף דוץ דאין למלוה על הלוה כלום, ולא נתחייב הלוה למלוה, שפיר י"ל דחשיב כמו שהערב לוה מן המלוה וחזר והלוה ללוה, אך בערב קבלן דביד המלוה ליפרע מן הלוה, והרי דחשיב דההלואה היתה מן המלוה ללוה, א"כ מ"ט חשבינן להקבלן כמלוה, ואף דהקבלן נתחייב בפירעון ממון זה, מ"מ הרי גם הלוה נתחייב בפירעון ממון זה, ומ"ט יהא עדיף הקבלן מן הלוה, דיהא חשוב דהקבלן לוה את הממון מן המלוה וחזר והלוה אותו ללוה.

ובחי' הגרע"א לעיל ס"ב א' כתב בביאור ד' התוס' שם דערב קבלן יש עליו ג"כ שם לוה, אלא דמתלא תלי, דאם המלוה גובה מן הלוה ממילא ל"ה על הערב שם לוה ומלוה, דמה שהמלוה גובה מהלוה הוא מצד עצמו, אבל אם המלוה גובה מהערב והערב גובה מהלוה בזה הוי הערב לוה ומלוה, דאמרינן דמה ששילם הקבלן למלוה הוא בשביל עצמו, דגם הוא הי' חייב שהרי שם לוה עליו, ומה שגובה מהלוה אח"כ, הוא משום דהוי כמו שלוה מהמלוה והלוה לו, וכתב דכ"ה משמעות ד' הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן רכ"ג, ועד"ז כתב האבנ"ז בסימן ר' סק"ב, ונמצא לפ"ז, דכל קבלן הו"ל כערב שלוף דוץ על תנאי, וצ"ע.[[827]](#footnote-828)

ובחי' הגר"ח בפ"ה ממלוה כתב בתו"ד, דלעולם עיקר דין ערבות הוא רק דין חיובא, והא דחשבינן להקבלן כמלוה, הוא דין דממילא דחייל ע"י חיוב זה, דכל דנעשה ערב עבורו חשיב גם מלוה שלו, וכתב דמה"ט לא פקע שם מלוה מן הראשון, וההלואה נשארת בדינה דשייכא גם לראשון, וחייל על שניהם תורת מלוים בהלואה זו, וצ"ב.

בחי' הגרע"א לקמן בסוגיין ד"ה עוד תמוה הק' בעיקר הא דאסור ישראל להיות ערב להלואת נכרי לישראל משום דהוי כמו שהלוה הנכרי לערב וחזר הערב והלוה לישראל הלוה, דבמה נעשו המעות של הערב לדון אותו למלוה, דאין לומר דהישראל הלוה שמקבלם מן הנכרי זוכה בשביל הערב וחוזר ומחזיקם בידו בתורת הלואה מהערב, שהרי אין שליחות לנכרי, ואף בכה"ג שזוכה הישראל בממונו של נכרי לישראל אחר הוי בכלל אין שליחות לנכרי, וכמש"כ התוס' לקמן בסוגין, ובסו"ד כתב דאולי באמת אינו רבית מדינא רק חומרא בעלמא.

ומצאנו בד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות י' ד"ה ולא דמי שליח שכתב בשם הר"מ מנרבונא דהאיסור בזה הוא משום שאותן מעות שמלוה הנכרי בערבות ישראל, הרי הן כאילו הן מישראל הערב ואומר לנכרי שילוה אותן לישראל חברו בשליחותו, ואע"ג דאין שליחות לנכרי וא"א לנכרי המלוה להיות שלוחו של ישראל הערב, אעפ"כ אסור דאמרינן יש שליחות לנכרי לחומרא, דאע"ג דאין שליחות לנכרי מה"ת, מדרבנן לחומרא אמרינן דיש שליחות, ומבו' מדבריו דגדר האיסור הוא משום דע"י שנעשה הישראל ערב על הלואה זו יש לו זכות במעותיו של הנכרי והנכרי מלוה אותם לישראל בשליחותו, וה"ז אסור מדרבנן משום דיש שליחות לנכרי לחומרא.[[828]](#footnote-829)

אך בתשו' הריב"ש סו"ס ש"ה כתב דהא דאסור ישראל ליעשות ערב להלואת ישראל מנכרי הוא מדאורייתא, וכן נקטו עוד מרבוותא,[[829]](#footnote-830) ונתבאר להלן, - והאבנ"ז בסימן קפ"ח סק"ט כתב דהיינו משום דע"פ הערב שנתחייב למלוה נתן המלוה המעות ללוה, וכיון דמחמת הערב הגיע אליו המעות, כאילו הערב נתן לו המעות, כיון דמחמתו ובהוצאת ממונו בא אליו המעות, ושמא זהו מש"כ בחי' הגר"ח בפ"ה ממלוה דדין מלוה שעל הערב הוא דין דממילא דחייל ע"י הך חיובא דכל שנעשה ערב עבורו חשיב גם מלוה שלו.

## איסורא דערב אם הוא מדאורייתא

בתשו' הריב"ש סימן ש"ה כתב דמהא דפרכינן הכא דבערב דנכרי סו"ס וכו', מבו' דהאיסור בזה הוא מדאורייתא, דאם אי"ז אלא מדרבנן מאי פרכינן מינה אהא דילפינן מקרא דאתה נעשה לו ערב, הרי מהך קרא נלמד דמדאורייתא שרי, ואפשר דמדרבנן אסור, וכן הוכיחו בתשו' משאת בנימין סו"ס ס"ז, והט"ז בסימן ק"ע סק"א, והש"ך שם סק"ב, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בסוגיין ובתשו' המיוחסות שם דלדעת רש"י דאסור ליעשות ערב קבלן להלואת נכרי לישראל, הוי האיסור בזה מדאורייתא, וערב קבלן להלואת ישראל מישראל עובר בכל הלאוין דרבית, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ס"ב א' סוד"ה לא דאיסורא דערב קבלן הוא מדאורייתא, ועמד ע"ז הבית מאיר בסימן ק"ע ס"א, וכ"כ הב"י בסימן ק"ע דהו"ל רבית קצוצה ויוצאה בדיינים, וזהו שכתב בפלוגתא דרש"י והרשב"א בדין ערב קבלן, דבדיעבד אין מוציאין משום דהמע"ה, ומבו' דלדעת רש"י הו"ל כרבית קצוצה שיוצאה בדיינים, - אך הדרכ"מ שם סק"ב ובהג"ה שם ס"א כתב דאם כבר פרע לו הרבית אין מוציאין מידו דהו"ל כאבק רבית, ומבו' דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, וכ"כ התפאל"מ שם.[[830]](#footnote-831)

הטור בסימן ק"ע כתב בשם הר"י קרקוזא דישראל שלוה מן הנכרי ולא קיבל עליו הנכרי לדון בדיני ישראל ונעשה לו ישראל אחר ערב ופרע בשבילו, צריך הישראל הלוה לשלם לערב כל ההפסד, דדוקא לכתחילה הוא דאסור אבל דיעבד ישלם כל ההפסד כיון דמחמתו קא פסיד, והטור נחלק ע"ז דכיון שיש בו צד איסור, למה נחייבנו לפרוע באיסור, דאף דודאי כל הפסד שבא לו מכחו צריך לשלם, אבל לא נאמר לו תן רבית.

ומד' הר"י קרקוזא מבו' דאין האיסור הכא אלא מדרבנן, ולא אסרו אלא לכתחילה, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הט"ז שם סק"ב כתב דהוא משום דחשיב כצד אחד ברבית וס"ל דאין האיסור בזה אלא מדרבנן. - **ב** למש"כ הגרע"א אין האיסור בזה אלא מחומרא מעלמא כיון דאין המעות של הערב ולא חשיב מדינא כמלוה. - **ג** בל' הר"י קרקוזא משמע קצת דהוא משום דמחמתו קא פסיד, והיינו דאף דחשבינן כמו שלוה הערב מן הנכרי וחזר והלוה ללוה, מ"מ מדינא מותר הלוה לשלם את הרבית לערב, כיון שהפסיד את הרבית מחמתו, ודמי לכל הוצאות שהיו למלוה לצורך ההלואה שמותר הלוה לשלם לו,[[831]](#footnote-832) אלא דאסרו חכמים בזה לכתחילה משום דמיחזי כרבית, ולא אסרו חכמים בדיעבד, וכ"נ בד' הב"ח שפירש כן בדעתו.

ג' מנ"א פ"ב

דף מס' 48

## גדר החיוב דערב קבלן

בפלוגתת הראשונים בישראל שלוה מן הנכרי אם מותר ישראל ליעשות לו ערב קבלן, מבו' בתשו' הרשב"א ח"ג סימן נ"ט דיסוד הפלוגתא בזה הוא דלדעת האוסרים כיון דמלוה בתר קבלן אזיל חשבינן להקבלן משעה ראשונה כלוה מן המלוה ומלוה ללוה, ולדעת המתירים לא חשיב הקבלן כלוה מן המלוה ומלוה ללוה, ואין הלוה מתחייב לקבלן אלא כשפרע את החוב, - והך מילתא דבערב קבלן חשבינן לי' כלוה מן המלוה וחוזר ומלוה ללוה, כ"כ הראב"ד בכתוב שם בשלהי ב"ב דהדבר ידוע שהקבלן נפרע ממנו אע"פ שיש נכסים ללוה, מעתה הערב נעשה לוה אצל המלוה ונעשה מלוה אצל הלוה, ועיי"ש שכתב מכח זה דיכול הקבלן לתבוע את החוב מן הלוה במסירת השטר לבד, אף קודם שפרע הוא את החוב למלוה, משום שאומר לו שאינו רוצה לעמוד תחת השעבוד הזה, שאם תמות ויבא המלוה ליפרע ממני, ואני לא אוכל ליפרע מבניך הקטנים עד שיגדלו.

ובחי' הגר"ש בקידושין סימן ט' סק"ה הוסיף לפרש בדעת האוסרים, דהא דבערב סתם אין נפרעין מן הערב תחילה ובערב קבלן נפרעין ממנו תחילה, אי"ז חילוק דין בעלמא בדין הערבות, אלא דב' דיני ערבות נינהו וחלוקין הם ביסוד דינם, דערב סתם הוא מגדר התחייבות והשתעבדות להיות ערב על החוב של פלוני, והמעש"ק ע"ז הוא בההיא הנאה דקמהימן לי', אבל לא נעשה הוא כלוה עצמו אלא דהוי השתעבדות בעלמא, והגם דג"ז הוא דין "ערבות" ולא חוב סתם מ"מ אי"ז אלא השתעבדות של ערבות ולהכי אין נפרעין ממנו תחילה, משא"כ ערב קבלן דחובו הוא מתורת "לוה" דחשיב כאילו קבל הוא את המעות ולהכי נפרעין ממנו תחילה דגם הוא כלוה.[[832]](#footnote-833)

בעיקר הנידון בגדר החיוב דערב קבלן אם הוא כחיוב ערב סתם דהוא ערב על חובו של הלוה, או דחיובו הוא משום דחשבינן לי' כלוה, יש ללמוד לזה עוד מכ"ד, **א** הסה"ת בשער ל"ה ח"א אות מ"ד הביא תשובת הרב אב"ד, שנשאל בגונא שטען הלוה פרעתי, אם אף הקבלן פטור, או דכיון שאין הקבלן עצמו טוען שראה שפרעו הוא חייב, שגם הקבלן "נעשה כלוה" ונאמר בו אין ספק מוציא מידי ודאי, והשיב, דאע"פ שהקבלן הוא כלוה, לא יתחייב אלא במה שיתחייב הלוה, וע"כ כל שטען הלוה פרעתי, פטור אף הקבלן, וכ"כ המ"מ בפכ"ו ממלוה ה"ה, וכן הכריע הש"ך בסימן קכ"ט סקל"ב,[[833]](#footnote-834) - אך המרדכי בב"ב סימן תרנ"ב כתב דאף דאם טען הלוה פרעתי, אין גובין מן הערב, ודימה ד"ז לההיא דב' יוסף בן שמעון, דאין גובין מן הנכסים שהם כערבים, מ"מ כ"ז הוא בערב, אך קבלן גובין ממנו אף כשטען הלוה פרעתי, וכ"כ הרמ"א בסימן קכ"ט סט"ו, ולכאו' מבו' מדבריהם דחיוב הקבלן אינו לפרוע את חובו של הלוה, אלא חשיב הקבלן עצמו כלוה, וכ"כ האבנ"ז בסימן קצ"ז סק"ג בדעתם.

**ב** הריטב"א בב"ב קמ"ז ב' כתב דכל שמחל המלוה את חובו ללוה, נפטר הערב, אפי' הוא קבלן,[[834]](#footnote-835) ובדבריו שם מבו' להדיא, דאין הטעם בזה משום דבסתמא הויא מחילתו אף על חובו של הקבלן, אלא הוא משום דכל דפקע חיוב הלוה, נפטר הקבלן ממילא,[[835]](#footnote-836) - אך בתשו' צ"צ האחרון או"ח סימן מ"ה סק"ה כתב בד' הרא"ש בתשו' כלל ע"ג ס"י דכל הא דכשמחל המלוה ללוה נפטר אף הקבלן הוא משום דבסתמא דמתפרשת מחילתו אף על חיוב הקבלן, אך כל שמחל ללוה ולא לקבלן, אין הקבלן נפטר מחובו, וצ"ל לפ"ז דל"ד קבלן לערב דנפטר כשמחל המלוה ללוה על חובו, אף אם לא מחל לערב, (וכמבו' מד' ר"ת ודעימי' בההיא דהמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול), והיינו משום דשאני בערב דחיובו הוא לפרוע את חובו של הלוה, וכל שפקע חובו של הלוה נפטר אף הערב, ומשא"כ בקבלן דחשיב הוא עצמו כלוה.

**ג** התוס' בגיטין מ"ט ב' ד"ה אלא למ"ד כתבו דאף דנזיקין גובין מן העידית ובע"ח מן הבינונית, מ"מ כל שמת המזיק והניח נכסים ביד היתומים, כיון דאין נפרעין מנכסי היתומים אלא מן הזיבורית, אף מן הקבלן אין גובין אלא מן הזיבורית,[[836]](#footnote-837) ועד"ז כתבו התוס' בב"ב מ"ז א' ד"ה קבלן דאף דבע"ח דינו כבינונית ואף כשבא לגבות מן הקבלן הוא גובה מבינונית, מ"מ כל שאין ללוה אלא זיבורית גם קבלן לא יתן לו אלא זיבורית,[[837]](#footnote-838) וכ"כ הרשב"א בב"ב קע"ד א', והביאו המ"מ בפכ"ו ממלוה ה"ג, אך בד' רשב"ם בב"ב שם, מבו' דס"ל דאף כשאין ללוה אלא זיבורית, גובין מן הקבלן בינונית, - ולכאו' מבו' מדבריהם, דחיוב הקבלן אינו חוב בפנ"ע, אלא חיובו הוא לפרוע את חוב הלוה, וע"כ כל דמן הלוה עצמו הי' המלוה גובה מן הזיבורית, אף מן הערב אינו גובה אלא מן הזיבורית.

**ד** הרמב"ן והרשב"א בגיטין שם כתבו דאף דנפרעין מן הקבלן תחילה, מ"מ אם רצה הלוה לפרוע ל"מ המלוה לגבות מן הקבלן, כיון שהלוה רוצה לפרוע מה שעליו, דלא אמרו שנפרעין מן הקבלן תחילה, אלא שאין הקבלן יכול לדחותו אצל הלוה כערב, אבל כ"ז שהלוה רוצה לפרעו אינו רשאי לחזור על הקבלן, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובב"ב קע"ד א', וכ"כ השו"ע בסימן קכ"ט סט"ו, - ומשמע מזה דחיוב הקבלן אינו חוב בפנ"ע אלא חיובו הוא לפרוע את חוב הלוה, וע"כ כל שהלוה עצמו רוצה לפרוע, ל"מ המלוה לגבות מן הקבלן,[[838]](#footnote-839) ויש לדחות דאף אם חיוב הקבלן הוא משום דחשיב כלוה, ואי"ז חיוב אחריות על חובו של הלוה, מ"מ ודאי דעתו הוא שלא יפרעו ממנו כשבא הלוה לפרוע את חובו, והוי זה תנאי בעלמא שלא יתבעו ממנו בכה"ג.

**ה** בשבועות מ"ח ב' אמרו בההוא דשכיב ושביק ערבא, סבר רב פפא למימר הא נמי דלא לוסיף עלה הוא, והו"ל כפוגם שטרו ומת, דיורשים נשבעין שבועת יורשים ונוטלין, משום דהבו דלא לוסיף עלה, ורק ביתומים מן היתומים אמרינן דאין אדם מוריש שבועה לבניו, א"ל רב הונא ברי' דרב יהושע לרב פפא אטו ערבא לאו בתר יתמי אזיל, והריטב"א שם כתב לפרש למה שאמרו דאטו ערבא לאו בתר יתמי אזיל, דהיינו דעיקר החוב על היתומים הוא וכיון שנפטרו הם שהם כלוה עצמו נפטר הערב "ואפי' הוא ערב קבלן", דערב במקום יתמי קאי "אע"פ שהוא קבלן" וכל מאי דפרעי הדר גבי מינייהו כי אית להו, - ומבו' בדבריו דמפרש, דאין מכוון הגמ' דהא דאין גובין מן הערב, הוא משום דאם יגבו ממנו הו"ל כגובין מן היתומים כיון שיחזור הערב עליהן, וכאשר כן פירשו ש"ר שם, אלא היינו משום דהיתומים חשובין כלוה עצמו והערב קאי במקום היתומים ופורע את חובם, וע"כ כל שנפטרו היתומים נפטר אף הערב, ומה שאמרו דאטו ערבא לאו בתר יתמי אזיל, היינו דמזה הוא דחזינן דעיקר החוב הוא על היתומים, וחיוב הקבלן הוא לפרוע את חובם של היתומים, וע"כ הוא דכשפרע הקבלן חוזר וגובה מן היתומים, כיון שפרע את חובם, וע"כ כל שנפטרו היתומים נפטר אף הערב, ומבו' לפ"ז דאף בקבלן אין עליו חיוב מצ"ע, וכל חיובו הוא לפרוע את חובו של הלוה.

**ו** הרמב"ם בפכ"ו ממלוה הי"א כתב דקטן שערב לאחרים פטור, דאין לקטן דעת כדי לשעבד עצמו בדבר שאינו חייב בו, והביאו הבעה"ת שער ל"ה ח"א דין ט', ובדין מ"א כתב דמ"מ הוא נעשה קבלן, דהו"ל "כקטן שלוה", ומשמע דחיוב קבלן הוא משום דחשיב כמו שקיבל הוא עצמו את המעות והו"ל כלוה, וע"כ אף דקטן ל"מ לשעבד את עצמו בערבות, מ"מ הוא נעשה קבלן, והוי כקטן שלוה דחייב, - והבעה"ת שם כתב דאיכא מ"ד דכשם שלא נשתעבד דרך ערב, מפני שאין לו דעת כדי לשעבד עצמו בדבר שאינו חייב בו, כך אינו משעבד עצמו בדרך קבלן, והגידו"ת שם פירש דלא פליגי על הך מילתא דקבלן חשיב כלוה, ואך דס"ל דכל הא דקטן שלוה חייב, הוא משום דבאה הנאה לידו מן ההלואה, ומשא"כ בקבלן שלא באו המעות לידו של קטן ולא באה הנאה לידו הוא פטור.

**ז** הבעה"ת שער א' ח"ב דין ג' כתב דהחייב ממון לחבירו מדין ערב, אין מסדרין עמו, דכל דינא דמסדרין הוא רק בלוה, וכתב דכ"ז הוא בערב, אבל קבלן מסדרין עמו, דלא גרע משאר לוה, והו"ל כזקפן עליו במלוה שחזר דינו כלוה, - ועד"ז כתב הבעה"ת שם ח"ג דין ג' במה שאמרו בב"מ קט"ו א' דבשאר חובות מותר למשכנו וליכנס לביתו, אא"כ זקפן עליו במלוה, וכתב דקבלן דינו בכל דבר כשאר לוה, דלא גרע מזקפן עליו במלוה שאי אתה רשאי להכנס לביתו, אלא יתנהג עמו בכל דבריו כלוה, והובאו דבריו בטוש"ע סו"ס צ"ז.[[839]](#footnote-840)

**ח** השו"ע בסימן ע"ז ס"א כתב, דב' שלוו אין נעשה כל אחד לוה אלא על מחצה, ואינו חייב על המחצה השני אלא מדין ערב, וע"כ כל שיש להם נכסים, ל"מ לגבות מכל אחד אלא מחצה, ושם ס"ג כתב, דב' שערבו נעשה כל א' ערב על הכל, וביד המלוה ליפרע את הכל ממי שירצה, והוא דעת הרמב"ם והרמב"ן והרשב"א, - והגר"א שם סקי"ח כתב דכל הא דבב' ערבים מצי ליפרע את הכל מאחד מהם, הוא רק בערב סתם, אך בערבים קבלנים ל"מ ליפרע את הכל מאחד מהן, דב' קבלנים הוו כמו ב' שלוו, שהן בעצמן נשתעבדו.

**ט** הרשב"א בב"ב קע"ג ב' כתב דאף אם התנה עם הערב בפירוש שיפרע ממנו אף כשיש נכסים ידועים ללוה, לא יתבע מן הערב תחילה דפטומי מילי בעלמא נינהו, וצ"ב דמ"ש מקבלן דנפרעין ממנו תחילה אף כשיש נכסים ללוה ולא אמרינן דפטומי מילי בעלמא נינהו, ובע"כ דשאני חיובא דקבלן מחיובא דערב, דקבלן דחשבינן לי' כמו שקיבל הוא את הממון, ע"כ נפרעין ממנו תחילה ול"ה זה פטומי מילי בעלמא, ומשא"כ בערב דהוא מתחייב על קבלת הלוה, ודאי דלא גמר בדעתו להתחייב כשיש נכסים ללוה ואפשר ליפרע ממנו, ואף אם התנה להדיא שיתחייב גם כשיש נכסים ללוה הוי זה פטומי מילי בעלמא.

**י** הרמב"ם בפכ"ו ממלוה ה"ו כתב דאם עמד מעצמו ונעשה קבלן ואח"כ פרע את החוב אין הלוה חייב לשלם לו, וכתב המ"מ שם דהוא משום דהו"ל כפורע חובו של חבירו שלא מדעתו דפטור, והאבנ"ז בסימן קצ"ז סק"ב הוכיח מדבריו דלא חשבינן להקבלן כלוה מן המלוה וחוזר ומלוה ללוה, דא"כ הי' הלוה חייב לשלם לקבלן שהלוה לו.

**יא** בבכורות מ"ח א' אמרו בדין ב' יוסף בן שמעון, דכל דא"א לחייב את הלוה בדין אף הערב פטור, ובד' הפרישה בסימן ק"י סק"ז מבו' דהך דינא הוא אף בקבלן, וכן צידד התומים בסימן קכ"ט סקי"ד, וכ"כ בס' משמרות כהונה בבכורות שם בשם המהרש"ך, אך רבים מרבוותא פליגי ע"ז, ואכמ"ל, ומבו' דאף בקבלן אין החיוב עליו מצ"ע, אלא חיובו הוא לפרוע את חובו של הלוה כשהוא מעכב את פירעון החוב, וע"כ כל שאין הלוה מתחייב בדין, אין הקבלן חייב, וכ"ה מבו' בד' התומים שם שפירש דהא דאף הקבלן פטור בכה"ג, הוא משום דהקבלן אינו בע"ד של המלוה, עיי"ש.

## גדר החיוב דערב שלוף דוץ

בב"ב קע"ד א' אמרו דכל שנשא ונתן ביד אין למלוה על הלוה כלום,[[840]](#footnote-841) וזהו שקראוהו ביבמות ק"ט ב' ערב שלוף דוץ, ונחלקו הראשונים בגדר דין זה, דהר"י מיגש שם כתב דבכה"ג נמצא שהקבלן הוא שלוה המעות מן המלוה והלוה אותם ללוה, ומשמע דחיוב הקבלן בכה"ג אינו מדין ערבות כלל, אלא הוי הוא לוה גמור והוי כמו שנטל המעות לעצמו וחזר והלוה אותם לאחר,[[841]](#footnote-842) וכ"נ בד' הרמ"ה שם סוף אות ק"ל דלתורת הלואה קא נחית והוא ניהו הלוה עצמו.

אך בתשו' רגמ"ה שנד' בתשו' מהר"ם מר"ב ד' פראג סימן תתט"ז כתב דאף דאם נו"נ ביד אין למלוה על הלוה כלום אלא על הערב, אפ"ה אין הערב גובה מן הלוה כלום אא"כ פרע למלוה, ואם הי' המלוה נכרי או גר שאין לו יורשים, זכה הלוה במה שבידו, ואין לערב לגבות ממנו כלום, ופירש הטעם בזה, דהוא משום דלאו מלוה הוא ולא מידי יהיב לי', אלא דיני' כמו קבלן, וכי אמרינן נו"נ ביד אין למלוה על הלוה כלום היינו שאין המלוה צריך לתבוע הלוה אלא הקבלן פורע לו וכו' והקבלן חוזר וגובה מן הלוה, ומבו' דאף היכא דנו"נ ביד לא חשבינן להקבלן כלוה גמור שחזר והלוה ללוה, אלא דינו כקבלן, ואך דזהו דינו דקבלן זה דנו"נ ביד דאין למלוה על הלוה כלום, וע"כ הוא דכ"ז שלא פרע למלוה ל"מ לגבות מן הלוה, וכן משמע קצת בד' הרי"ף בב"ב שם.

והאחרונים נחלקו בזה, דהתומים בסימן קכ"ט סקי"ז והנתיה"מ שם סקי"ד נקטו לדינא כד' הרגמ"ה דאף בערב שלוף דוץ אין הערב גובה מן הלוה קודם שפרע למלוה, - אך המחנ"א שלוחין סי"ב כתב דש"ר פליגי ע"ד הרגמ"ה ויכול הערב לגבות מן הלוה אף קודם שפרע למלוה, והוכיח כן גם ממש"כ הראשונים בסוגיין דבערב לנכרי חשבינן דממונו של נכרי נתערבה על הערב וממונו של ערב נתרבה על הלוה, וכ"כ הקצוה"ח בסימן קכ"ט סק"ז.

המקומ"ח בסימן ק"ע נסתפק אם מותר ישראל להלוות לישראל ברבית ויהא הנכרי ערב שלוף דוץ, די"ל דבכה"ג חשיב דהישראל הלוה לנכרי והנכרי חזר והלוה לישראל, וליכא בזה איסור, - ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בגדר דינא דערב שלוף דוץ, דלדעת הר"י מיגש והרמ"ה דהוי הערב כלוה גמור והוי כמו שלוה מן המלוה וחזר והלוה ללוה, מסתברא מילתא דיש להתיר בכה"ג, אך לדעת הרגמ"ה דחיובו של הערב בכה"ג הוא מדין קבלנות, אלא דזהו דינו של קבלן בכה"ג דאין למלוה על הלוה כלום, מסתברא מילתא דיש בזה איסור רבית.

וכ"ז הוא בערב שלוף דוץ גמור, אך כל דאתינן עלה מכח הא דבדיני הנכרים א"א לתבוע מן הלוה, תליא בפלוגתת רבוותא בדינו, ונתבאר בדף מס' 47, דלדעת הרשב"א דהו"ל כדין ערב שלוף דוץ תליא בפלוגתא זו בדין ערב שלוף דוץ, אך לדעת הר"ן דכל שאין לערב לפרוע חוזר המלוה על הלוה, ודאי דה"ז אסור.

הב"י בסימן ק"ע נסתפק בדעת הבעה"ע דמותר ליעשות ערב להלואת נכרי לישראל אף דבדיניהם הוי עיקר האחריות על הערב, ולא חשבינן לה כמו שלוה הערב מן הנכרי וחזר והלוה ללוה, - וי"ל דהוא משום דס"ל כדעת הרגמ"ה דגם בערב שלוף דוץ לא חשבינן לה כמו שלוה הערב וחזר והלוה למלוה, וחיובו של הערב הוא מדין ערב אלא דזהו דינו של ערב כה"ג דאין ללוה על המלוה כלום, - וי"ל עוד דס"ל כדעת הר"ן דאף בדיני הנכרים אי"ז כערב שנו"נ ביד דאין למלוה על הלוה כלום, אלא עיקר האחריות על הערב ואין נפרעין מן הלוה תחילה, וע"כ לא חשבינן לה כמו שלוה הערב מן הנכרי וחזר והלוה ללוה, אלא הלוה הוא שלוה מן הנכרי והערב פורע את חובו.

הראב"ן בפירקין כתב דנכרי שהלוה לישראל ושגג ישראל אחר ונעשה לו ערב בלא קבלת הנכרי לדון בדיני ישראל, מותר לישראל הלוה ליתן לנכרי הרבית, ולא אמרינן כיון דהערב חייב ליתנו כי יהיב לי' לנכרי הוי כאלו יהיב לישראל הערב,[[842]](#footnote-843) וכ"ה מבו' בד' הט"ז בסימן ק"ע סק"ב, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן ק"מ סקי"ג, ומבו' דאף דבדיני הנכרים גובין מן הערב, ובד' הראב"ן שם מבו' דבדיניהם אין גובין אלא מן הערב, מ"מ כל שפורע הלוה עצמו חשיב כפירעון דידי', ולא אמרינן דהוא פורע בכך את חוב הערב.

ומצינו כן גם במש"כ ההג"א בסימן נ"ג בשם הראבי"ה דישראל שהלוה לנכרי ונעשה ישראל ערב עבור הנכרי, מותר המלוה לגבות מן הנכרי את הרבית, וכ"כ התרוה"ד בסימן ש"א, ובחי' הגרע"א לעיל ס"ה ב' תמה ע"ז דמ"ט מותר לגבות מן הנכרי את הרבית, הרי הערב הוי הלוה ונתחייב הנכרי רבית להערב, וא"כ מה שנותן למלוה הוי כנותן בשביל הערב, והאבנ"ז בסימן ק"מ סקי"ד הוכיח מד' הראבי"ה דכשפורע הלוה עצמו חשיב כפירעון דידי', וע"כ הוא דשרי.[[843]](#footnote-844)

ובד' השער דעה בסימן ק"ע סק"ג משמע שפירש בזה דכ"ה בכל ערב שלוף דוץ, דאף דאין למלוה על הלוה כלום, מ"מ כל שפורע הלוה עצמו את חובו חשבינן לי' כפורע את חוב עצמו, ואינו פורע את חובו של הערב, וכ"נ בחי' רמ"ש שם,[[844]](#footnote-845) וצ"ב.

אך בד' האבנ"ז בסימן ק"מ סקי"ד וסקט"ו ובסימן קצ"ו סק"ט מבו' דבערב שלוף דוץ דאין למלוה על הלוה כלום, ודאי דכל שהוא פורע למלוה הוא פורע בכך את חובו של הערב, וד' הראב"ן ודעימי' הם רק בערב לנכרי, והוא כדעת הר"ן דבערב דנכרי יש למלוה על הלוה, אלא דהם נפרעין תחילה מן הערב, אך כל שאין לערב לפרוע חוזר המלוה על הלוה, וע"כ הוא דכל שפרע הלוה למלוה הוא פורע את חוב עצמו.

ה' מנ"א פ"ב

דף מס' 49

התוס' בסוד"ה כגון שנשא כתבו דבישראל המלוה לנכרי מותר לישראל אחר להיות ערב בשביל נכרי דישראל המלוה לא אזיל בתר ערבא אלא בתר לוה, ורק אם לא יפרע הנכרי יפרע הערב הקרן והרבית, ובגל' הגרע"א בסימן ק"ע פירש לדבריהם דס"ל דבדיניהם יכול לתבוע למי שירצה, וע"כ לא אסרו אלא בנכרי המלוה לישראל ונעשה לו ישראל ערב, דכיון דבדיניהם יכול לתבוע למי שירצה תובע הנכרי מן הישראל הערב תחילה, אך בישראל המלוה לנכרי אין לאסור, שהרי על ישראל המלוה מוטל לעשות כד"ת שלא לתבוע את הערב תחילה.[[845]](#footnote-846)

והגרע"א שם כתב דמש"כ הראשונים בסוגיין בשם הראב"ד דגם בישראל המלוה לנכרי ונעשה לו ישראל אחר ערב בעינן שיקבל עליו לדון בדיני ישראל, וכ"כ הראבי"ה בס' אביאסף והובא בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סימן נ"ה ובמרדכי בסימן של"ג, (וכ"ה מבו' לד' הבעה"ע באות עיסקא שפירש לסוגיין בישראל המלוה לנכרי), הוא משום דס"ל דבדיני הנכרי אינו יכול לתבוע מן הלוה אלא מן הערב, וע"כ כל שלא קיבל עליו הנכרי לדון בדיני ישראל, אין ביד המלוה לתבוע מן הלוה הנכרי דידחנו אצל הערב, וע"כ בעינן שיקבל עליו לדון בדיני ישראל,[[846]](#footnote-847) וכ"כ השער דעה שם, והוסיף לפרש דהיינו דכיון שביד הנכרי לדחותו אצל הערב, ממילא דכשנתערב הישראל בשביל הנכרי, נתערב בעדו שיהא יכול לתבוע ממנו תחילה, שהרי יודע שאין ישראל המלוה יכל לגבות מן הנכרי כלל, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד שם סק"ב.[[847]](#footnote-848)

וכבר כתב כן בתשו' ראנ"ח ח"ב סימן ו' דבמקום דדין הנכרים דסתם ערב הוא כערב קבלן, מותר ליעשות ערב להלואת ישראל לנכרי, אף לדעת הסוברים דאסור ליעשות ערב קבלן, דכיון שהתובע והנתבע ישראל, לא חיישינן לדין הנכרים, דיש לו למלוה לדון בדין ישראל שלא יפרע מן הערב תחלה כל שיש ביד הנכרי לפרוע, כיון שבידו לתבוע את הנכרי תחילה אפי' בדיניהם.[[848]](#footnote-849)

הרשב"א כתב בשם הראב"ד דבהלואת נכרי לישראל אסור ליעשות לו ערב אלא כשקיבל עליו הנכרי לדון בדיני ישראל שלא ילך אחר הערב עד שיתבע את ישראל הלוה, ובהלואת ישראל לנכרי אסור ליעשות לו ערב אא"כ התנה הנכרי שלא ידחה אותו אצל הערב כל זמן שיהי' בידו לפרוע, והרשב"א כתב עוד בדעתו דהוא כדעת רש"י דלא הותר ליעשות לו ערב אלא בערב סתם, אך בערב קבלן אסור, והשער דעה בסימן ק"ע סק"ב הק' דא"כ מ"ט בהלואת ישראל לנכרי סגי במה שהתנה הנכרי שלא ידחה אותו אצל הערב כל זמן שיהי' בידו לפרוע, הרי אכתי הו"ל כערב קבלן ואסור, וכתב לישב ע"פ הנ"ל, דהוא משום דכל שאין הנכרי יכול לדחותו אצל ישראל, תו אין ביד המלוה הישראל לתבוע מן הערב תחילה, שהרי בדינינו אין נפרעין מן הערב תחילה.

ועיי"ש שכתב לפרש כן גם בד' הטור שם שהביא לד' הראב"ד, והב"י שם כתב דמשמע מדבריו דבדיניהם הערב הוא שלוף דוץ שהלוה יכול לדחות המלוה אצל הערב, ומבו' בדבריו דלפ"ז לא נאסר אלא בכה"ג שיכול הלוה לדחות המלוה אצל הערב, אך כל שאין יכול לדחותו אצל הערב, אף דיכול לתבוע מן הערב תחילה שרי, והדרכ"מ שם סק"א הק' ממש"כ הטור לעיל מינה דישראל שלוה מעות מנכרי ברבית אין לישראל ליכנס ערב בשבילו וכו', ואם כתב לו לדון כדינינו שלא לתבוע לערב תחילה שרי, ומשמע כדעת רש"י דכל שביד הנכרי לתבוע מן הערב תחילה אסור, ולא הותר אלא כשאין בידו לתבוע מן הערב תחילה,[[849]](#footnote-850) ועמש"כ בזה הט"ז שם סק"א, ולהנ"ל ניחא דאף דס"ל כדעת רש"י דכל שבידו לתבוע מן הערב תחילה אסור, מ"מ בהלואת ישראל לנכרי סגי במה שמתנה עם הנכרי שלא ידחנו אצל הערב כל זמן שיש בידו לפרוע שרי, ועד"ז כתב בגל' הגרע"א שם, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד שם.

הראב"ן בתשו' סימן ק"ד כתב דראובן שאמר לשמעון הלוה מנה למערופיא שלי בכו"כ רבית לשבוע וכל מה שיבא לך הפסד בדבר זה אני מקבל עלי לשלם לך ההפסד, דלי"ב משום איסור רבית, כיון דראובן לא לוה משמעון כלום אלא הנכרי לוה וראובן קיבל אחריות ההפסד ואין בזה רבית של ישראל, דלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה, והראבי"ה תמה ע"ז דכיון דנכרי בתר ערבא אזל, א"כ יאמר הנכרי לשמעון תבע מראובן הערב שלך, והו"ל כמו שהלוה שמעון לראובן עצמו, - ובדעת הראב"ן בפשוטו צ"ל דס"ל כמש"כ התוס' דבישראל המלוה לנכרי אין לאסור מכח הא דבדיניהם נפרעין מן הערב, כיון דישראל המלוה לא אזיל בתר ערבא אלא בתר לוה, וזה ניחא אי נימא בדעתו דבדיני הנכרי יכול לתבוע ממי שירצה.[[850]](#footnote-851)

## נתינת שכר לערב

הט"ז בסימן ק"ע סק"ג הוכיח מתשו' הרא"ש דמותר ליתן שכר לחבירו שיהא ערב בשבילו, ועיי"ש שכתב דאף דשמא יבא הדבר שיצטרך הערב לשלם למלוה ויהא הלוה לוה של הערב, לי"ב משום רבית מוקדמת, משום דהשכר שנותן לו אינו בעד ההלאה, אלא בעד שזה הערב עושה שיתן המלוה המעות ללוה ומקבל עליו הערב אחריות המעות באופן שיהי' המלוה בטוח יותר, שהרי לא עלה ע"ד הערב כלל שיצטרך הוא לשלם, דאם הי' חושב כן ודאי ל"ה ערב בעדו.

והט"ז שם כתב לדון אם מותר ליתן שכר לחבירו שיהא ערב קבלן בעדו, או דיש בזה חשש רבית, דשמא יצטרך הערב לשלם למלוה ונמצא שהלוה הוי כלוה מעיקרא מן הערב והוי השכר רבית, ועיי"ש שהאריך להתיר בזה אף לדעת רש"י דאסור ליעשות ערב קבלן להלואת נכרי לישראל, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית סס"ג והחכמ"א בכלל קל"ב ס"ז, - והחוו"ד שם סק"א תמה ע"ז דלדעת רש"י דאסור ללוות ק' מנכרי בק"נ ושיהא ישראל אחר ערב קבלן, כ"ש דאסור ללוות ק' בק' וליתן עוד נ' לערב קבלן.

והאבנ"ז בסימן ק"מ סקי"ג ובסימן ר' כתב לפרש בד' הט"ז דהא דבערב קבלן חשבינן לי' כמו שלוה מן המלוה וחזר והלוה ללוה, אף דגם הלוה נתחייב למלוה כמו הערב, הוא משום דכיון דדינא הוא דממי שירצה אפרע, ע"כ מי שפורע לבסוף הוא הלוה למפרע, שכך הי' התנאי שבידו לעשות לוה מי שירצה, וע"כ כל שגבה המלוה מן הקבלן לבסוף, איגלאי מילתא למפרע שהוא הלוה, וע"כ אין לאסור אלא בקבלן על חוב ברבית, דבכה"ג הרי אין הקבלן נוטל רבית מן הלוה רק אם פרע הקבלן שנעשה למפרע לוה ומלוה, ובשכר שמלוה נוטל רבית, ומשא"כ בנותן שכר לקבלן שנוטל את השכר אף אם לבסוף יפרע הלוה ולא הקבלן, בע"כ דאין השכר בשביל ההלואה, שהרי אף אם יפרע הלוה ולא יהא הקבלן כלל כמלוה יטול השכר, וע"כ אף אם פרע הקבלן לי"ב איסורא, שהרי השכר אינו רבית על מה שהלוה לו אלא על מה שנעשה קבלן בעדו.

בד' הט"ז שם מבו' דלא הותר ליתן שכר אלא בערב קבלן, אך בערב שלוף דוץ אסור, וכ"כ הגר"ז והחכמ"א שם, והגר"ז שם כתב דהוא רבית גמורה, אך הש"ך בנקוה"כ שם כתב להתיר בזה, והחוו"ד שם סוסק"א תמה ע"ז, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן ק"מ סקי"ב ואילך.

כ"ב מרחשון פ"ב

דף מס' 50

## רבית מדין ערב

**ע"א ב'** **- תנם לי ואני אעלה לך כדרך שאתה מעלה לו אסור,** התוס' כתבו דאף אם אומר לו ואני אעלה לנכרי אסור, דאף אם ל"ה המלוה חייב לנכרי רבית, מ"מ כיון דמשכר ההלואה נותן לנכרי הרבית ע"פ המלוה הו"ל כנותן למלוה עצמו מדין ערב כמו תן מנה לפלוני ואקדש אני לך דמקודשת מדין ערב,[[851]](#footnote-852) וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל ק"ח סי"ג, והטוש"ע בסימן קס"ח ס"א, - אך בתשו' רדב"ז ח"ו סימן ב' אלפים ש"ו כתב דמותר לומר לחבירו אלוה לך מנה כדי שתתן דינר לצדקה דלא אסרה תורה אלא רבית גמורה הבאה מהלוה למלוה, וצ"ע.

הרא"ש בסימן נ"ג כתב דטעם הא דאסור לומר ואני אעלה לנכרי הוא משום דלא נפטר הישראל מן הנכרי ונמצא דישראל השני נותן לנכרי הרבית שישראל הראשון חייב לו, וכ"כ הריטב"א דהוא משום דפורע הרבית לנכרי בשביל הישראל הראשון ומה לי שנתנו לישראל עצמו או לנכרי "בעל חובו".

והמל"מ בפ"ה ממלוה הי"ד ד"ה ואם עמד בזה בד' הרא"ש, דמ"ט הוצרך להא דנותן הישראל השני לנכרי הרבית שהישראל הראשון חייב לו, הרי אף אם ל"ה הישראל הראשון חייב לנכרי, מ"מ כיון דהישראל השני נותן לנכרי הרבית מכח הישראל אסור מדין ערב, וקשיא כן טפי בד' הריטב"א שכתב לעיל ס"ט ב' כל שאמר תן י' דינרים לפלוני ואלוה לך מנה הוי רבית קצוצה, והכא לא אסר אלא משום דפורע בשביל הישראל הראשון ומה לי אם נותנו לישראל עצמו או נותנו לנכרי בעל חובו.

ועיי"ש שכתב לישב דהיינו משום דאף דכשהמלוה מתנה ואומר ע"מ שתתן זוז לפלוני ה"ז אסור, מ"מ כל שאומר הלוה הלויני ואני נותן זוז לפלוני אין כאן רבית, דמאן לימא לן דהמלוה אחשבי' כאילו קיבל הוא את הזוז, דבשלמא כשהתנה המלוה הרי יש לו הנאה כיון שע"פ דיבורו נותן הלוה אבל כל שלא התנה אין כאן רבית, וע"כ הוצרך הרא"ש להא דהשני נותן לנכרי הרבית שהראשון חייב לו, וע"כ הו"ל רבית גמורה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

אך מד' התוס' ודעימייהו מבו' דאף כשאמר הלוה למלוה הלויני מנה ואני נותן זוז לפלוני, כיון דמה שנתרצה המלוה להלוות לו הוא רק ע"ד תנאו שיתן זוז לפלוני, הו"ל כנותן הזוז למלוה מדין ערב, וכ"כ הרמ"א בסימן ק"ס סי"ד דאין חילוק בין אמר המלוה כך או שאמר הלוה מעצמו כך והוא מלוה לו משום זה.[[852]](#footnote-853)

בד' התוס' משמע דיסוד דין ערב הוא דמה שנותן לאחר מכחו חשיב כמו שנתנו לו, וכ"נ בתשו' הרא"ש שם, וכ"נ בד' הריטב"א לעיל ס"ט ב' ובד' הפסקי רי"ד והריא"ז שם ובד' המרדכי בסימן שכ"ח בשם תשו' מהר"ם ובתשו' הר"ן סימן כ"ט.

אך המחנ"א בהל' רבית סי"א האריך שנחלקו בזה הראשונים בקידושין ז' א' בההיא דתן מנה לפלוני ואקדש אני לך דמקודשת מדין ערב, ודעת כמה מרבוותא דאין הקידושין בכל המנה דחשיב כמו שנתנו לה אלא הוו הקידושין בהנאה שנעשה רצונה, ועיי"ש שכתב דלדעתם גם הכא אין הרבית בהמנה עצמו שנותן על פיו, אלא בההנאה שיש להמלוה בנתינה זו.

והמחנ"א שם עמד בזה בסתירת ד' הריטב"א דבקידושין שם כתב דהוו הקידושין בהנאה, ולעיל ס"ט ב' כתב דהוי כמו שהגיע לידו וחזר וזרקו לים,[[853]](#footnote-854) - והחזו"א בחו"מ ליקוטים סימן י"ז סק"א כתב לישב דמש"כ הראשונים בקידושין דהקידושין הוו מכח ההנאה היינו דכל שהוציא הממון על פיו הוי כאילו חזרה הנאת הממון לערב שהרי עשה רצונו בממון חבירו ויש בענין זה קבלת הנאה שוה כל הממון וההנאה הגיעתו מאותו הממון עצמו וחשיב כמו שנשתמש בממון עד שכילה אותו, ועד"ז כתב הגרע"א בתשו' חדשות אהע"ז סימן ז' בדעת הרמב"ם והרשב"א דהנאתה במה שנעשית רצונה ונהנה פלוני בגללה כאילו היא עצמה נהנית בכל מה שנהנה פלוני בעבורה, (אך בדעת הריטב"א כתב שם דהקידושין הוו בהנאה עצמה, וכל שנתן מנה לפלוני אין הנאתה מנה בנתינת מנה לפלוני אלא דהנאתה עכ"פ בפרוטה דתרצה ליתן פרוטה שיתן לפלוני מנה).[[854]](#footnote-855)

בתשו' מהר"ם שם כתב דאם אמר לו אלוה לך ד' זוז ע"מ שתתן זוז אחד ללוי, מוציאין את הזוז שנתן ללוי מן המלוה, כיון דהוא הלוהו וקצץ עמו להוסיף זוז אחד עודף וליתנו ללוי, וכ"נ להדיא בתשו' הרא"ש שם דמוציאין מן המלוה את כל הרבית שנתן הלוה לאותו פלוני על פיו, וכ"כ בתשו' הר"ן שם, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן קס"ח סק"ג, עיי"ש.

והמחנ"א שם כתב דכ"ז הוא לדעת הסוברים דמדין ערב חשיב כמו שנתן למלוה את המעות עצמן, אך לדעת הסוברים דל"ה אלא כמו שנתן למלוה את ההנאה, אין מוציאין מן המלוה אלא כשיעור הטוה"נ שהגיע לו ממתנה זו,[[855]](#footnote-856) ועיי"ש במש"כ לחלק עוד בזה בין האופנים, וצ"ב, וכ"כ היד אפרים בסימן ק"ס סי"ד דאין מוציאין מן המלוה אלא כשיעור הטוה"נ.[[856]](#footnote-857)

## זרוק מנה לים ואלוה לך מנה אם ה"ז אסור משום רבית

הריטב"א לעיל ס"ט ב' כתב בשם הרמב"ן דאף אם לו זרוק מנה לים ואלוה לך מנה, הוי רבית קצוצה, דה"ז כאילו הגיע לידו וחזר וזרקו לים כיון דזה על פיו זרק, ואזיל הרמב"ן לטעמי' בקידושין ח' ב' דאם אמרה זרוק מנה לים ואתקדש אני לך מקודשת, וכ"כ הריטב"א שם.[[857]](#footnote-858)

אך הרשב"א שם כתב דאינה מקודשת מדין ערב אלא כשאמרה ליתנו לבן דעת דחשיב כאילו קבלתו היא, אך אם אמרה זרוק מנה לים אינה מקודשת, דאין דין ערבות אלא בנותן לבר זכי' על דיבורה, לפי שהערב אינו מתחייב אלא מפני זכיית הלוה, ובאמרה תן מנה לפלוני ואתקדש אני לך אע"פ שהמקבל אינו מתחייב בכלום מ"מ היא מתקדשת באותה הנאה הבאה לאותו בן זכי' בדיבורה, ועיי"ש שהביא מירושלמי דתנהו לעני מקודשת דהעני זוכה לאשה וחוזר וזוכה לעצמו, וכתב דהיינו דעשאוהו כזוכה לאשה כדין לוה שזוכה לחייב בקבלתו את הערב, ועד"ז כתב הרא"ש שם סימן י"ג, ולפי דבריהם ה"נ כשאמר זרוק מנה לים ואלוה לך מנה לי"ב משום רבית.

## הלואת מנה ע"מ שיפרע ק"כ להקדש או לנכרי

התוס' לעיל נ"ז ב' ד"ה לספק סלתות כתבו דאם נתן ק' זוז לאדם שיחזיר להקדש ק"כ הוי רבית קצוצה דחשיב כאילו מקבל מלוה עצמו מדין ערב, וכ"כ התוס' במנחות צ' ב' סוד"ה מארבע, וכ"כ המרדכי בסימן שכ"ח דאם נותן ק' מעות חולין ע"מ ליתן ק"כ להקדש אסור, וכתב דכ"ש דאסור להלוות לחבירו ק' ע"מ שיתן כ' להקדש וק' יחזיר לו, והיינו דאף שאמר שיחזיר ק"כ להקדש, הוי הוא המלוה, אלא דפירעון ההלואה הוא ע"י שנותן להקדש, דמדין ערב חשיב כמו שמקבל המלוה עצמו, וע"כ הו"ל רבית קצוצה,[[858]](#footnote-859) - וכבר עמדו דלכאו' כ"ז הוא לדעת הסוברים דמדין ערב חשיב כמו שקיבל הערב את כל הממון, דאם אינו מקבל אלא ההנאה, נמצא דהוי כמו שנתן לו ק"כ ע"מ שיתן לו הנאה בנתינת ק"כ להקדש, והו"ל כדרך מו"מ ולי"ב משום רבית.

בחי' המיוחסים להריטב"א לקמן בסוגיין ד"ה בשלמא כתב דישראל שאמר לישראל הילך מנה זו בהלואה ותן הקרן והרבית לנכרי ולי לא תשתעבד אסור, דבשליחותו הוא נותן את הרבית, ועיי"ש שכתב דכ"ז הוא כשקצב לו ישראל הרבית, אך אם אמר לו דינר בכל שבוע שרי, דנמצא דהנכרי נוטל רבית מהישראל מפני הארכת זמנו,[[859]](#footnote-860) - ולכאו' מבו' מדבריו דכשמלוהו מנה ע"מ שיפרע ק"כ לנכרי, חייל עיקר השעבוד לנכרי, ולאו היינו דחיובו הוא לישראל והוא מקיים את חיובו ע"י שפורע לנכרי, ואפ"ה כיון דהוא מתחייב לנכרי מכח נתינת הישראל חשיב כהלואה דישראל ברבית, וצ"ע.

כ"ג מרחשון פ"ב

דף מס' 51

## בהא דתלי דין העמידו אצל המלוה בדין שליחות

**ע"א ב'** **- בשלמא סיפא לחומרא וכו',** מבו' דמכח דין שליחות חשבינן לה כהלואה מן המלוה ללוה השני, ומה"ט הוא שאסרו בסיפא כשהעמידו אצל ישראל משום דלחומרא יש שליחות לנכרי ומכח זה חשבינן לה כהלואה מישראל לישראל, וה"נ ס"ד דהא דשרי ברישא הוא משום דהוי שלוחו של הנכרי המלוה והויא ההלואה מנכרי לישראל, אלא דפרכינן דאין שליחות לנכרי, וצ"ב דמה מהני בזה דין שליחות, הרי אין המעות של המלוה אלא של הלוה הראשון, וא"כ אף אם הלוה הראשון הוא שלוחו של המלוה, מ"מ הרי מלוה מעות של עצמו, ומ"ט חשבינן לה כהלואה מן המלוה.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' התוס' והרשב"א מבו' דהיינו משום דהלוה השני זוכה בקבלתו את המעות למלוה וחוזר ולוה ממנו את המעות, ולפ"ז הא דתלינן לה בדין שליחות, לאו היינו דהלוה הראשון הוי שלוחו של המלוה להלוות, אלא היינו דהלוה השני הוי שליח לזכות למלוה, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דבסיפא בעינן בזה לדין שליחות לנכרי, אף דהמלוה הוא ישראל, ונתבאר להלן. - **ב** בפירש"י בד"ה ואם העמידו כתב דהא דבעינן בזה לדין שליחות היינו דהלוה הראשון הוי שלוחו של המלוה להלוות, וכ"נ גם בדבריו בד"ה מותר, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן בתו"ד,[[860]](#footnote-861) וכ"כ הפסקי רי"ד והראב"ן, וכ"כ הריטב"א, ועיי"ש שכתב לפרש דהיינו דאם הלוה הראשון הוא שלוחו של המלוה ליתן את המעות ללוה השני, הרי דע"י נתינה זו הוא נפטר מן המלוה, וע"כ אף זוכה הלוה השני במעות אלו למלוה, והויא ההלואה מן המלוה ללוה השני, אך אם הלוה הראשון אינו שלוחו של המלוה ליתן את המעות ללוה השני, אינו נפטר ע"י נתינתו מן המלוה, ובכה"ג אין זוכה הלוה השני במעות אלו למלוה, דאין דעת הלוה הראשון ליתן כלום ללוה השני אלא ע"ד שיפטר מן המלוה, וכל שאינו נפטר מן המלוה הוו המעות ברשות הלוה הראשון, והויא ההלואה מן הלוה הראשון ללוה השני. - **ג** הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות י' כתב בשם הר"מ מנרבונא דלא איירי הכא בענין שנפטר הלוה הראשון מן המלוה כשנותן המעות ללוה השני, דבכה"ג ל"ה בעינן ברישא לדין שליחות לנכרי, אלא איירי בענין שלא נפטר הלוה הראשון מן המלוה, אלא שבשליחות המלוה ובדעתו הוא מלוה ללוה השני, והלוה השני מעלה לראשון והראשון מעלה למלוה ואין להמלוה אחריות ותביעה על הלוה השני אלא על הלוה הראשון, ואפ"ה מהני בזה דין שליחות, דעי"ז הויא יד הלוה הראשון כיד המלוה,[[861]](#footnote-862) וע"כ הוא דאם הי' שליחות לנכרי הוה שרינן ברישא, משום דיד הישראל השליח שמלוה לישראל השני הוא כיד הנכרי והוי כמו שנו"נ הנכרי ביד דמותר, וצ"ב, ועמש"נ בזה בדף מס' 53. - **ד** הקהלת יעקב בתוספת דרבנן אות ז' סימן קי"ט ד"ה עוד יש לדקדק כתב בדעת רש"י דהכא כשהעמידו אצל הנכרי הו"ל כאומר לישראל שני שיקח המעות ולא יתחייב לו כ"א לגוי והו"ל כאומר הילך מנה ושדך קנוי' לפלוני דקנה מדין עבד כנעני, וד"ז תליא בדין שליחות לנכרי, דאם אין שליחות לנכרי לא זכה הנכרי בחיוב זה ולא נתחייב הישראל שני לנכרי אלא לבעל המעות, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ה ממלוה בסו"ד דאף המעות הם של הלוה הראשון מ"מ כל שהעמידו אצל המלוה ונתן הלוה הראשון לשני על פי המלוה ע"מ שיתחייב לו, חל על המלוה דין מלוה בהלואה זו מדין עבד כנעני, ואך דכל דלאו בר שליחות וזכי' הוא גם לי"ב לדין עבד כנעני, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וזהו דתלינן לה בדין שליחות, דהא דמהני מה שהעמידו אצל המלוה הוא מדין עבד כנעני דתליא בדין שליחות.

## דין נכרי המזכה מעות לישראל ע"י ישראל אחר

התוס' הק' דמ"ט בסיפא ל"ה רבית גמורה, דמה לי דאין שליחות לנכרי, הרי נעשה הלוה השני שלוחו של המלוה לקבל חובו מיד הנכרי, וכשחוזר ולוה מעות אלו מן המלוה הו"ל הלואה דישראל מישראל, וכתבו דהיינו משום דאף דישראל זוכה לחבירו במציאה, מ"מ אין בידו לזכות לישראל במעותיו של נכרי, דא"כ הו"ל כשלוחו של נכרי לזכות במעותיו של ישראל ואין שליחות לנכרי, וכ"כ הרשב"א דכיון דנכרי אינו בתורת שליחות, אינו בתורת זכי' כלל דאין אדם זוכה לו ולא זוכה לאחרים בשלו, וע"כ אין הלוה השני זוכה לישראל המלוה,[[862]](#footnote-863) - אך הריטב"א כתב דכל שזיכה הנכרי מעות לישראל ע"י ישראל אחר, זכה בהן אותו הישראל, דאף דנכרי אי לו זכי, היינו דאין לו יד לזכות הוא בשביל ישראל ודאין ישראל זוכה לו, אך ודאי דמזכה הוא לישראל ע"י ישראל, והא דהכא אי"ז רבית גמורה הוא משום דהנכרי אינו נפטר ע"י נתינתו, ובכה"ג אין זוכה הלוה השני במעות למלוה, כיון דאין דעת הנכרי ליתן כלום ללוה השני אלא ע"מ שיפטר מן המלוה.

ובטעמא דהתוס' והרשב"א דאין ביד הישראל לזכות לישראל במעותיו של נכרי כתב המחנ"א שלוחין סימן כ"ג דהוא משום דבעינן שלוחו של בעל הממון, וכמש"כ הר"ן והנימו"י לעיל י"א ב',[[863]](#footnote-864) וכ"ה מבו' בד' הקצוה"ח בסימן קס"ג סק"א וקפ"ב סק"ב והבית מאיר בסימן קס"ח ס"ז, - אך בד' התוס' הרא"ש משמע דהוא משום דאין הנכרי נפטר מן המלוה, אלא אם הלוה השני הוא שלוחו לזכות במעותיו למלוה, וע"כ רוצה הנכרי שיהי' הישראל שלוחו לזכות במעותיו למלוה כדי שיפטר בקבלתו, ואה"נ דאם אין רוצה הנכרי שיהא הלוה השני שלוחו, שפיר יש ביד הלוה השני לזכות למלוה, וצ"ב.

## טעם הא דלחומרא יש שליחות לנכרי

בעיקר מה שאמרו דסיפא לחומרא דלחומרא יש שליחות לנכרי כתב הריב"ש בסימן רע"ו דהיינו משום דכו"ע ידעי דשלוחו של אדם כמותו ולאו כו"ע ידעי דרשת מה אתם בני ברית וכו' וע"כ אמרי רבנן דלחומרא יש שליחות, משום דמאן דחזי סבר דישראל מישראל שקיל רבית שהנכרי נעשה שליח לישראל, - אך הריטב"א כתב בשם הרא"ה דהוא משום דחששו חכמים דפעמים שיתן הנכרי את המעות לישראל השני שיזכה בהן לגמרי בשביל ישראל הראשון לא מפני שליחותו בלבד וכו' ובכה"ג זכה בהן הישראל הראשון, ונמצא דהישראל השני לוה מן הישראל הראשון ברבית, וע"כ אסרו חכמים בכל ענין אף כשנתנו הנכרי לישראל השני בשליחותו של הישראל הראשון.[[864]](#footnote-865)

היראים בסימן רי"ח כתב בשם ר"ח דיש שליחות לנכרי לחומרא אע"ג דכתיב וכו' ומה שלוחכם בני ברית ה"מ מדאורייתא אבל מדרבנן יש שליחות לנכרי, ומשמעות דבריו דבכל התורה יש שליחות לנכרי מדרבנן,[[865]](#footnote-866) וכ"כ בתשו' פנ"י ח"א יו"ד סימן ג' וכ"כ הגרע"א לעיל ס"א א', עיי"ש, וכן נקטו האחרונים בכ"ד.[[866]](#footnote-867)

אך יש לדון בזה מכמה טעמים, **א** בחי' רמ"ש בסוגיין כתב דלמש"כ הריטב"א הרי דכל הא דלחומרא יש שליחות הוא דין מסוים הכא, משום דיש לחוש שיזכה המעות לישראל הראשון, אך בעלמא אין שליחות לנכרי אף לחומרא.[[867]](#footnote-868) - **ב** הראב"ן במכילתין כתב דהא דיש שליחות לנכרי הוא משום חומרא דרבית, ולפ"ז הרי דבכל התורה אין שליחות לנכרי אף לחומרא.[[868]](#footnote-869) - **ג** הישועו"י באהע"ז סימן ה' סק"ה כתב בשם כמה מקמאי דכל הא דיש שליחות לנכרי לחומרא הוא ברבית ומשום הערמה דכל אחד יהא תולה מעותיו בנכרי, אך בעלמא אין שליחות לנכרי אף לחומרא, וכ"כ החת"ס בשבת ק"נ א' מטעם אחר, עיי"ש. - **ד** האו"ש בפ"ה ממלוה ה"ד כתב דכל הא דיש שליחות לנכרי לחומרא הוא רק במילי דממון ומו"מ וקנינים, אך במידי דמצוות ואיסורים לא החמירו חכמים לחשוב נכרי כשליח.

## אם יש לדון הכא מדין עבד כנעני

החזו"א בחו"מ סימן ג' סקי"ז הק' דמאי פריך בהא דשרי כשהעמידו אצל נכרי דאין שליחות לנכרי, הרי שפיר מצי הלוה הראשון ליתן ממונו ללוה השני בשביל נכרי שישתעבד סך זה לנכרי וממילא הוי פירעון ואין ישראל חייב לישראל כלום אלא ישראל חייב לנכרי, ועיי"ש שהוכיח מזה דל"מ דין עבד כנעני בנכרי דגם דין עבד כנעני הוא משום לתא דשליחות, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ה ממלוה בסו"ד.[[869]](#footnote-870)

אך הנה המחנ"א שלוחין סימן ט"ו נקט דמהני דין עבד כנעני בנכרי, וכ"כ המקנה בקידושין ג' א' והקצוה"ח בסימן קכ"ג סק"ה וקצ"ה סק"ט ובגל' הגרע"א בחו"מ סימן ק"צ ס"ד, וקשיא לדעתם דמ"ט הכא לא אמרינן דכל שהעמידו אצל נכרי חשיב הנכרי כמלוה מדין עבד כנעני, ובפשוטו צ"ל בדעתם דס"ל דל"מ דין עבד כנעני לענין הלואה,[[870]](#footnote-871) וי"ל עוד כמש"כ האבנ"ז בסימן קפ"ח סק"ג דהמלוה לחבירו ע"מ שיפרע לנכרי קרן ורבית, אף דמדינא דעבד כנעני מתחייב הלוה לפרוע לנכרי, מ"מ כיון דהוא מתחייב בכך מכח ההלואה שנתן לו הישראל, הו"ל כרבית דישראל, עיי"ש.

## אם יש לאסור הכא מדין ערב

החוו"ד בסימן קס"ח סק"ח הק' דמ"ט לא אסרו בסיפא מדינא, דכיון דהנכרי נפטר מחובו ע"י שנותן המעות ללוה השני, מתחייב הלוה השני למלוה מדין ערב, כיון דמה שפטר המלוה את הנכרי הוא ע"פ הלוה השני, והו"ל כאומר לחבירו פטור ללוה שלך ואתחייב אני לך קרן ורבית דהו"ל רבית קצוצה, ועיי"ש שכתב דצ"ל דאיירי הכא כשלא קצץ המלוה כלל עם הלוה השני, אלא הנכרי עשה ההלואה והקציצה בשליחות המלוה, ובכה"ג לא נשתעבד כלל הלוה השני למלוה, - אך הנה בד' התוס' והריטב"א מבו' דהכא כיון דאין שליחות לנכרי לא נפטר הנכרי מחובו ע"י שנותן המעות ללוה השני, וכ"כ הקצוה"ח בסימן קכ"א סק"א, ולפ"ז ניחא דאין הלוה השני מתחייב למלוה כלל מדין ערב.

בחי' הגר"ח בפ"ה ממלוה כתב בדעת הרמב"ם דמה שאסרו בסיפא אי"ז מדין שליחות לנכרי, אלא הוא מדין ערב, דכיון דנתן הנכרי מעותיו ע"ד הישראל המלוה, הוי הישראל המלוה ערב בהלואה זו של הנכרי כיון דעל פיו נתן, וממילא דחשיב כמלוה של הלוה השני והו"ל הלואת ישראל ג"כ, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין דכל דיכול הנכרי לתבוע מן הערב בתחילה חשיב גם הערב כמלוה, והיינו לדעת הסוברים דהוא גם בערב קבלן,?? ומה שאמרו דהוא לחומרא, היינו משום דאף דהישראל המלוה הוי ערב קבלן בהלואה ומכח זה חשבינן לי' כמלוה לגבי הלוה השני, מ"מ לא פקע שם מלוה גם מהנכרי המלוה ויש כאן דין הלואת נכרי ודין הלואת ישראל, כיון דשניהם תורת מלוין עליהן בהלואה זו, וממילא דאזלינן לחומרא כיון דיש כאן הלואת ישראל ג"כ,[[871]](#footnote-872) ועיי"ש שכתב דזהו שכתב הרמב"ם שם דהוי רבית קצוצה, ונתבאר בדף מס' 53.

כ"ו מרחשון פ"ב

דף מס' 52

## הניחם ע"ג קרקע והיפטר

**ע"א ב'** **- כגון דא"ל הניחם ע"ג קרקע והיפטר,** התוס' כתבו דהא דשרי ברישא בכה"ג הוא אף אם לא הפקיר ישראל המעות כשהניחם ע"ג קרקע והוו עדיין שלו כשנטלם הלוה שני, והיינו משום דמה שפורע הלוה השני רבית לנכרי, אי"ז בשביל הישראל הלוה הראשון, שהרי כבר פטרו הנכרי, ומבו' בדבריהם דתנאי הרבית בכה"ג אינו מכח הלוה הראשון אלא מכח הנכרי, שנוטלם מן הקרקע בצווי המלוה להתחייב לו קרן ורבית.

והאבנ"ז בסימן קפ"ח סק"ז עמד בזה דמ"ט מתחייב הלוה השני לנכרי, הרי אין המעות שלו, ועיי"ש בסקי"א שכתב דהיינו משום דדמי לערב שלוף דוץ דחייב הלוה לשלם לו והיינו משום דמחמת הערב הגיע אליו המעות, וחשבינן לה כמו שהערב נתן לו המעות כיון דמחמתו ובהוצאת ממונו בא אליו המעות, וה"נ הכא דכוותה דכיון שהגיע הנאה אל השני מכח הראשון ובהוצאת ממונו חשיב שהוא הלוה לו.

וי"ל עוד בזה, דהא דחייב הלוה השני לנכרי, הוא משום דפטר הנכרי את הלוה הראשון על פיו, וע"כ הוא מתחייב לו ע"ז מדין ערב, אך לפ"ז מתחייב הישראל השני לנכרי משעה שפטר את הראשון, אך בל' התוס' משמע דלא נתחייב אלא כשנטלם, וכ"ה להדיא בד' התוס' הרא"ש דהלוה השני מתחייב "בנטילתו" קרן ורבית, - וי"ל עוד דהיינו משום דאף דפטר המלוה את הלוה כשהניח המעות ע"ג קרקע, מ"מ הרי ודאי אין ביד הלוה לחזור וליטול את המעות לעצמו ולעמוד בפטורו אלא עליו להניח המעות למלוה,[[872]](#footnote-873) ומה"ט הוא דיש ביד המלוה ליתן את המעות ללוה השני, אף דעדיין הוו המעות של הלוה הראשון, וע"כ מתחייב לו הלוה השני בנטילתו קרן ורבית,[[873]](#footnote-874) וזהו שכתב הלבוש בסימן קס"ח ס"ג דהראשון נפטר מן הנכרי כשהניח ע"ג קרקע בציוויו ומשם ואילך המעות "עומדים באחריות הנכרי" וכו'.

ההגמ"ר בסימן תל"ט כתב בשם ר"ת דלפ"מ דמוקמינן לה כשאמר הניחם ע"ג הקרקע והפטר, הרי דגם הא דאסרו בסיפא הוא רק בכה"ג, אך בלא"ה שרי, ולכאו' היינו משום דכל שאמר המלוה הישראל ללוה הראשון הניחם ע"ג קרקע והיפטר מתחייב הלוה השני למלוה בנטילתו קרן ורבית, וה"ז אסור מדינא.

אך הרמב"ן כתב דבסיפא אין האיסור מדינא, דאף שאמר המלוה הניחם ע"ג קרקע והפטר, מ"מ כיון דלא באו המעות לידו לא זכה בהן והרי הן כמדבר, ואי"ז אסור אלא משום חומרא, וכ"כ הרשב"א דאף דהנכרי נסתלק מהן כשהניחם מ"מ הישראל לא זכה בהן, וכשנוטלן ישראל שני הוא זוכה בהן מן ההפקר, וכשנותן למלוה קרן ורבית מתנה בעלמא הוא נותן לו, ובפשוטו לפי דבריהם גם הא דשרי ברישא, הוא משום דכשאמר הנכרי המלוה ללוה הראשון הניחם ע"ג קרקע והיפטר הוו הפקר, ואין הלוה השני חייב כלל בקרן ורבית.[[874]](#footnote-875)

בעיקר מש"כ הרמב"ן והרשב"א דמדינא לי"ב משום רבית, משום דהישראל השני זוכה מן ההפקר ואינו חייב כלום לישראל הראשון, ומתנה בעלמא הוא דיהיב לי', צ"ע דהרי דעת הרמב"ן גופי' בב"ב נ"ד ב' דאף דנכסי נכרי הרי הם כמדבר וכל המחזיק בהן זכה בהן, מ"מ חייב הזוכה להחזיר המעות ללוקח הראשון, דכיון דמשום מעותיו נסתלק הנכרי, משתרשי לי' הני זוזי ללוקח שני, ע"כ הוא צריך להחזיר המעות ללוקח הראשון, וכן נוטה דעת הרשב"א שם, וא"כ מ"ט הכא אין הלוה השני חייב מדינא למלוה הראשון,[[875]](#footnote-876) וצ"ע.

## תנם לפלוני והפטר

הראשונים עמדו בטעם הא דהעמידוה כשאמר הניחם ע"ג קרקע והיפטר, ולא העמידוה כשאמר תנם לפלוני והיפטר, והרמב"ן כתב בשם הר"מ מנרבונא דאה"נ דאף בכה"ג שרי, דמה לי הניחם ע"ג קרקע והפטר ומה לי תנם לפלוני והפטר, וכ"כ הריטב"א דל"ד נקט תנם ע"ג קרקע, אלא ה"ק כשאמר לו והיפטר ויהא נתינתך בידו כנותן ע"ג קרקע, או דמשום דמעיקרא ס"ד דמיירי כשהעמידו אצל נכרי בלבד וא"ל הנכרי תנם לו בשבילי, נקטינן השתא לגזומי מילתא דאדרבה אמר לו הנכרי לישראל לישנא יתירתא תנם ע"ג קרקע והיפטר, וכתב דכן דעת הרא"ה.

אך דעת ש"ר דאם אמר לו המלוה הנכרי תנם לפלוני והיפטר אסור, ובטעם האיסור בזה מצינו כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דכיון שקיבל המעות מיד ישראל הראשון שהי' עד עתה המעות באחריותו נראה כנותן לו רבית אע"פ שאינו מתנה עמו אלא הנכרי, וכ"כ הרא"ש בסימן נ"ד. - **ב** התור"פ כתב דכיון דלא נסתלק הישראל עד שבאו המעות ליד ישראל השני, א"כ הוא עובר משום לאו דשימה, ושימה דרבית הויא משעת מסירה, ובשעה זו עדיין הי' ברשות הישראל הראשון, וא"כ שימת הרבית שהיתה בשעת מסירה הי' כדי לפטור ישראל ראשון, ונמצא שהוא משלם עליו רבית, וצ"ב. - **ג** הרמב"ן כתב דכיון דאין הלוה הראשון נפטר מן הנכרי אלא במלוה דשני, ה"ז פוטר עצמו ברביתו של חבירו ואסור, ומשא"כ כשאמר הניחם ע"ג קרקע דאפסקי', וכ"כ הר"ן,[[876]](#footnote-877) ועד"ז כתב תלמיד הרשב"א דהוא משום דכשאמר לו הנכרי ליתנם לישראל חבירו לא יצאו מרשותו כלל, ואע"פ שאמר לו הפטר בכך מ"מ לא נפטר הישראל הראשון מן הנכרי עד שנעשו המעות ברשותו של ישראל חבירו, וע"כ נמצא שמעותיו ממש הוא מלוה ברבית, שהרי כשהגיעו לידו של ישראל עדיין הן עומדין באחריותו. וע"כ ה"ז אסור.[[877]](#footnote-878) - **ד** הרשב"א כתב הוא משום דנכרי אינו בתורת זכי', וע"כ כשאומר תנם לפלוני והיפטר, אף דהישראל הראשון נפטר ממנו, מ"מ הישראל השני לא זכה בהן ועדיין הוו המעות של הראשון ובידו ליטלם מן השני, דלא נתנם לו אלא ע"ד שיזכה לנכררי וכל שלא זכה מחמת הנכרי חוזר הישראל הראשון ונוטלם, וע"כ יש בזה משום רבית, ועיי"ש שנסתפק אם הוי רבית קצוצה. - **ה** הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב אות ו' כתב בשם י"א דהוא משום דאסור ישראל להלוות מעות של נכרי ברבית, עמש"נ בזה בדף מס' 54, וע"כ לא התירו אלא כשאמר הניחם ע"ג קרקע דאין יד ישראל באמצע.

כ"ח מרחשון פ"ב

דף מס' 53

## נשא ונתן ביד

**ע"א ב'** **- כגון שנשא ונתן ביד,** בד' הראשונים מבו' דהיינו דבכה"ג זכה הנכרי במעות לעצמו וחזר והלוה אותם לישראל, והו"ל הלואת נכרי לישראל, וע"כ לי"ב איסורא.

אך בד' הר"מ מנרבונא שהביא הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות י' משמע דאף כשנו"נ ביד עדיין הוו המעות של הישראל ולא נפטר מחובו לנכרי, והישראל השני אינו מתחייב כלל לנכרי אלא לישראל הראשון, והישראל הראשון חייב לנכרי, ואפ"ה שרי משום דהנכרי הוא שהלוה, ועיי"ש שפירש כן גם בהא דתלינן לה מעיקרא בדין שליחות לנכרי, דאיירי שלא נפטר הלוה הראשון מן המלוה אלא שבשליחותו ובדעתו הוא מלוה ללוה השני, והלוה השני מעלה לראשון והראשון מעלה למלוה ואין להמלוה אחריות ותביעה על הלוה השני אלא על הלוה הראשון, ומ"מ אם הי' שליחות לנכרי, הרי דע"ז הי' יד הלוה הראשון כיד המלוה והוי כמו שנו"נ הנכרי ביד דמותר, ולכאו' הוא כדעת רש"י דכל שמלוה ישראל מעותיו ברבית ע"י הנכרי לי"ב איסורא, ונתבאר להלן,[[878]](#footnote-879) וכ"ה מבו' גם ממש"כ הר"מ מנרבונא שם בהא דאסור ישראל ליעשות ערב להלואת נכרי לישראל.[[879]](#footnote-880)

**מהו דתימא נכרי גופי' כי קעביד אדעתא דישראל קא גמיר ויהיב,** בפירש"י כתב דהיינו דס"ד דהנכרי עושה ע"ד הישראל שהרי הוא הביאו אצלו והוי נכרי שלוחו וה"ז אסור משום דלחומרא יש שליחות לנכרי, והרמב"ן תמה ע"ז דמ"ט אי"ז אלא חומרא, הרי אם הנכרי עושה שליחותו של ישראל ולא נטלם ע"ד פירעון ה"ז אסור מן הדין אע"פ שאין שליחות לנכרי, שהרי מ"מ מעותיו של ישראל ברבית אצל ישראל וסלק את הנכרי כמי שאינו ואסור, וכי מפני שאין שליחות לנכרי הוא קונה מה שמשלחין על ידו, וכתב דצ"ל דלעולם כיון שנו"נ ביד נפטר הישראל מן הנכרי ומן הדין מותר דלאו בתורת שליחות נטלו, ומ"מ ס"ד דמדרבנן נחמיר ונימא דשליח הוא ואסור, ועד"ז כתב הרשב"א.

אך בחי' הגרע"א כתב בדעת רש"י דס"ל דאף דהמעות של ישראל הם, מ"מ אם שלחם ביד נכרי לי"ב איסור מדינא משום דאין שליחות לנכרי,[[880]](#footnote-881) וכ"נ ממש"כ הפסקי רי"ד דראובן שאומר לנכרי הילך מעותי ותלום לישראל ברבית מותר מה"ת כיון דאין שליחות לנכרי ואי"ז אסור אלא מדרבנן,[[881]](#footnote-882) ועיי"ש שכתב דאזיל רש"י לטעמי' שכתב המרדכי בסימן של"ח בשמו דמותר לישראל לומר לחבירו לך ולוה לי מעות מפלוני ישראל ברבית וגם תתן לו הרבית דלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מיד הלוה ליד המלוה, וגם השליח לא עשה שום איסור דרבית זו אינה שלו, וגם אין לאסור בזה משום שליחות דאין שלד"ע, והרי דאף דמעותיו של ישראל ביד ישראל ברבית, מ"מ כיון דלא קצץ המלוה עם הלוה אלא עם שלוחו ואין שלד"ע לי"ב איסורא, וה"נ שרי מדינא כששלחם המלוה ע"י נכרי דאין שליחות לנכרי.[[882]](#footnote-883)

## אם למסקנת הגמ' יש שליחות לנכרי לחומרא

בפירש"י כתב בתו"ד דמה שאסרו בסיפא הוא מחומרא, והתוס' וש"ר כתבו בדעתו דגם להך שנויא איירי סיפא כשלא נו"נ ביד, דאם נטל הישראל המלוה ונתן ביד פשיטא דאסור, דודאי דאין מקום להתיר מכח הא דאדעתא דנכרי עביד, והא דה"ז אסור הוא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, וכ"כ התוס' וש"ר בשם ר"ח, וכ"ה מבו' בל' הרי"ף, וכ"כ השו"ע בסימן קס"ח ס"ו - אך בשם ר"ת כתבו דגם סיפא איירי בנו"נ ביד, וע"כ הוא דאסור, אך כל שלא נו"נ ביד שרי, דאין שליחות לנכרי אף לחומרא, - ועמש"כ בזה בתשו' הרא"ש כלל ק"ח סי"א.

## ישראל השולח את חבירו ללות מן הנכרי ברבית

הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות י' כתב בשם הר"מ מנרבונא דמותר ישראל לומר לישראל ללות לו מן הנכרי ברבית, דכיון דיש שליחות לישראל הוי יד השליח כיד שולחו והו"ל כמו שקיבל הלוה מן הנכרי ולא הלוה ישראל לישראל, ואע"פ שאחריות הנכרי על ישראל השליח אין בכך כלום, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דל"ד להא דאסרו לישראל ליעשות ערב להלואת נכרי לישראל, - וכתב דיש שמחמירין ואוסרין, משום דהישראל השליח חייב באחריות מעות אלו, וחשיב דלוה הוא מן הנכרי וחזר והלוה לישראל ברבית, שהרי אין לנכרי תביעה על המשלח אלא על השליח, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין, ותמה ע"ד הר"מ מנרבונא שהתיר בזה, דאף אם אם הישראל הראשון הוא שלוחו של שני, מ"מ כיון דנכסיו של ראשון משועבדים לנכרי מעכשיו חשיב הישראל הראשון כלוה, ומה שמשתעבד לו הישראל השני הו"ל רבית.[[883]](#footnote-884)

## בדעת הרמב"ם דבסיפא הוי רבית קצוצה אף כשלא נו"נ ביד

הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ה כתב דנכרי שלוה מעות מישראל ברבית וכו' ומצאו ישראל אחר וכו' אם העמידו אצל ישראל אע"פ שנתן הנכרי המעות בידו הואיל ומדעת ישראל נתן ה"ז רבית קצוצה, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב אות ה', - והרמב"ן והרשב"א בסוגיין תמהו ע"ז דהרי כל הא דאסרינן בכה"ג הוא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, ולא עדיף מאבק רבית דאם עבר וגבה אין מוציאין ממלוה ללוה, וכ"כ הריטב"א.

ובטעמא דהרמב"ם דהוי רבית קצוצה, מצינו כמה דרכים, **א** המחנ"א בהל' שלוחין סי"ג כתב דס"ל דישראל זוכה לחברו מידו של נכרי, ודלא כמש"כ התוס', ול"ב בזה לדין שליחות, וע"כ הו"ל רבית מדינא.[[884]](#footnote-885) - **ב** בחי' הגרע"א לעיל ס"א א' כתב דאף דאי"ז אסור אלא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, מ"מ ה"ז יוצא בדיינים, דכיון דבעצמותו הוי רבית מעליא אלא דמדינא שרי כיון דאין שליחות לנכרי, הרי דאחר שאמרו חכמים דיש שליחות לנכרי, יש לו כל חומרי דשליח ישראל,[[885]](#footnote-886) ועיי"ש שכתב די"ל דהיינו רק משום דמה שהחמירו דיש שליחות אי"ז דין מסוים ברבית, אלא הוא בכל מילי, וע"כ לא מיקרי רבית דרבנן, דמכח הא דיש שליחות לנכרי לחומרא ממילא הו"ל רבית גמורה.[[886]](#footnote-887) - **ג** בחי' הגר"ח בהל' מלוה שם כתב דהיינו משום דכשנתן הנכרי מעותיו ע"ד ישראל, הוי הישראל ערב בהלואה זו של הנכרי כיון דעל פיו נתן, וממילא דחשיב כמלוה של הלוה השני והו"ל הלואת ישראל ג"כ, וכמו שאמרו לעיל בסוגיין דכל דיכול הנכרי לתבוע מן הערב בתחילה חשיב גם הערב כמלוה, ומה שאמרו דהוא לחומרא, היינו משום דאף דהישראל המלוה הוי ערב קבלן בהלואה ומכח זה חשבינן לי' כמלוה לגבי הלוה השני, מ"מ לא פקע שם מלוה גם מהנכרי המלוה ויש כאן דין הלואת נכרי ודין הלואת ישראל, כיון דשניהם תורת מלוין עליהן בהלואה זו, וממילא דאזלינן לחומרא כיון דיש כאן הלואת ישראל ג"כ, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

כ"ט מרחשון פ"ב

דף מס' 54

**ע"א ב'** **-איכא דאמרי א"ר אשי וכו' אבל אנן לדידהו הוינן להו שליח,** הרמב"ן כתב בתו"ד דלא נתישב בזה אלא הא דשרי ברישא, אך הא דאסור בסיפא הוא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, ולכאו' הוא כפירש"י ודעימי' דהא דתלינן לה בדין שליחות היינו דהלוה הראשון הוי שלוחו של המלוה, וע"כ הוא דבסיפא הוי הנכרי שלוחו של ישראל ואינהו לדידן ל"ה שליח, אך לדעת התוס' דהא דתלינן לה בדין שליחות הוא משום דהישראל המקבל הוי שלוחו של נכרי לזכות במעותיו לישראל, הרי דכיון דאנן לדידהו הוינן להו שליח יש בזה שליחות מדינא,[[887]](#footnote-888) - אך קשיא טובא בד' הרשב"א שכתב בתו"ד דלשנויא דרב אשי הוי סיפא לחומרא, אף שדעתו דהא דאין זוכה הלוה השני לישראל המלוה הוא משום דאין אדם זוכה בשל נכרי לישראל, ולפ"ז הדין נותן דאם אנן לדידהו הוינן להו שליח שפיר מצי הלוה השני לזכות בשל הנכרי לישראל, וצ"ע.

**רבינא אמר נהי דשליחות לנכרי לית לי' זכי' מדרבנן אית לי' וכו',** הריטב"א כתב דהיינו דמיירי כשאמר הנכרי לישראל בפירוש שיזכה לו במעות ההם מן הישראל ויחזור ויזכה לעצמו, - והוצרך לזה לטעמי' דנידון השליחות בסוגיין הוא משום דאין הלוה הראשון נפטר מן המלוה ע"י שנותן ללוה השני אלא אם הוא שלוחו של המלוה, ונתבאר בדף מס' 51, וע"כ בעינן שיהא הלוה הראשון שלוחו של הנכרי ול"מ בזה דין זכי' כלל, ובע"כ דהא דשרי מדין זכי' הוא בגונא שאמר המלוה לישראל הלוה השני שיזכה לו במעות הללו, דבכה"ג שפיר נפטר הלוה הראשון בנתינתו לו.

הריטב"א נסתפק להך שנויא אם גם הא דאסרו בסיפא הוא מדין זכי', או דבסיפא קיימינן כדמעיקרא דהא דאסרו הוא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, וזה לטעמי' דהא דשרי ברישא מדין זכי' הוא רק כשאמר הנכרי לישראל בפירוש וכו', ולפ"ז י"ל דסיפא לא איירי בכה"ג, ולי"ב איסורא אלא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, - אך לדעת התוס' ודעימייהו דהא דתלינן לה בדין שליחות הוא משום דהישראל המקבל הוי שלוחו של נכרי לזכות במעותיו לישראל, לכאו' סגי לזה בדין זכי', ואם יש זכי' לנכרי שפיר מצי המקבל לזכות למלוה במעותיו של הנכרי, ול"ב בזה לדין שליחות לחומרא.[[888]](#footnote-889)

הרמב"ן הק' דכיון דאין זכי' לנכרי אלא מדרבנן היאך ה"ז מועיל להתיר רבית דאורייתא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דיש מרבותינו הצרפתים שכתבו דל"ג מדרבנן, ויש לו זכי' מדאורייתא, וכתב דזה הי' נראה נכון אלמלי שהגמ' מכחישתו ואין שומעין להגי' הספרים. - **ב** הרמב"ן כתב דכיון דהוא פורע את המעות לנכרי וגם הרבית נופל לכיסו של נכרי שמא אינו אלא אלא מדרבנן ומהני דין זכי' דרבנן להפקיע לאיסור רבית דרבנן, והרשב"א תמה ע"ז, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות ובפסקיו בשם הרי"ד והסכים לדבריו.[[889]](#footnote-890) - **ג** הרשב"א כתב דהוא משום דהפקר בי"ד הפקר ומתנין בו לעקור דבר מה"ת, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הריב"ש בסימן רע"ו.[[890]](#footnote-891)

**הלואת מעות של נכרי שביד ישראל**

התוס' וש"ר הביאו מירושלמי דכל שהוא באחריות ישראל אסור באחריות נכרי מותר, והיינו דמותר ישראל להלוות מעות של נכרי המופקדין בידו אם אינם באחריותו, - אך הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב אות ו' כתב די"א דנכרי שהפקיד מעותיו לישראל ופטרו מכל אחריות אפי' מפשיעה אפ"ה אסור להלוותו לחבירו ברבית, שאינו נקרא ממונו של נכרי שאין שליחות לנכרי והו"ל כישראל שמלוה לישראל חבירו ואסור וה"ז יוצא בדיינים כרבית של תורה, ואף דבירושלמי אמרו דכל שבאחריות נכרי מותר, אין סומכין ע"ז, דהבבלי פליג ע"ז דלא התירו אלא כשהניח ע"ג קרקע, אך כל שיד ישראל באמצע אסור, ומה"ט השמיטו הרי"ף והרמב"ם להך דינא, אך כתב בשם רבני צרפת שהתירו בזה, וכ"כ הבעה"ת שם ח"ז אות א' להתיר בזה,[[891]](#footnote-892) וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ח סכ"ב.

בטעם הא דשרי להלוות מעותיו של נכרי שאינם באחריותו אף דאין שליחות לנכרי, כתב הרמב"ן דהיינו משום דאף דאין שליחות לנכרי, מ"מ כיון דלא קנה הישראל את המעות לא קעביד מידי, דמעות דנכרי נינהו ורבית דנכרי הוא, וע"כ שרי, - והתוס' הרא"ש לעיל ס"א ב' כתב דהוא משום דלא אסרה תורה אלא רבית הבא מיד לוה למלוה ובכה"ג לא חשיב מלוה למלוה כיון שאין המעות אלא פקדון בידו אע"ג דאין שליחות לנכרי, - והריא"ז בקונט' הראיות כתב דהוא משום דאי"ז ממונו ולא קרינן בי' את כספך לא תתן לו בנשך.[[892]](#footnote-893)

**הלואת מעות של ישראל שביד נכרי**

בד' התוספתא מבו' דכל שהמעות הם של ישראל אף שמלוה אותם ע"י הנכרי ה"ז אסור, ובד' הרמב"ן וש"ר מבו' דהוא רבית גמורה, כיון דהוא מעותיו של ישראל, והנכרי מעשה קוף בעלמא קעביד, וכן האריך הריב"ש בסימן ש"ה, וכ"כ הב"י בסימן קס"ח סכ"ד והט"ז שם סקל"ב והש"ך שם סקע"ג, - אך בחי' הגרע"א בסוגיין כתב בדעת רש"י דאי"ז רבית קצוצה, ואי"ז אסור אלא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד בסוגיין ובד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות י' בשם הר"מ מנרבונא, ונתבאר בדף מס' 53.

**הלואת מעות של נכרי המופקדין ביד ישראל ושל ישראל המופקדין ביד נכרי**

התוס' הביאו עוד מירושלמי דמעותיו של נכרי שמופקדין ביד ישראל אסור ללוות ממנו ברבית ומעותיו של ישראל שמופקדין ביד נכרי מותר ללוות ממנו ברבית, והרמב"ן כתב דכן גירסת ר"ח, ועיי"ש שנחלק ע"ז דאיפכא גרסינן דברישא דהמעות הם של נכרי מותר הישראל להלוותם ברבית ובסיפא דהמעות הם של ישראל אסור להלוותם ברבית אף ע"י נכרי.

ובביאור גירסת התוס' ודעימייהו כתב הרמב"ן בשם ר"ח דאיירי בגונא שקיבל הנפקד עליו אחריות שאם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו, וע"כ הוי כמעותיו של נפקד, - והרשב"א כתב דאיירי במעות המופקדות שלא ע"מ להלוותם ואין הנפקד ראי להלוותם, וע"כ הוא דמעות של ישראל המופקדות ביד נכרי אם בא הנכרי לשלוח בהן יד להלוותם ברבית הוו המעות באחריותו וכדידי' דמי, וע"כ מותר להלוותם ברבית, ואע"פ שהוא נותן הרבית לישראל המפקיד מתנה בעלמא הוא דקא יהיב לי', ומעות של נכרי המופקדות ביד ישראל אם בא הישראל להלוותם הוו באחריותו וכדידי' דדמי וע"כ אסור להלוותם ברבית, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות.

התוס' הביאו מירושלמי דישראל שמינהו נכרי אפוטרופוס או סנטר מותר ללוות ממנו ברבית ונכרי שמינהו ישראל אפוטרופוס או סנטר אסור ללוות ממנו ברבית, וכן גירסת הרמב"ן וש"ר, - אך הרמב"ן כתב בשם ר"ח דגריס איפכא, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות י' בשם הר"מ מנרבונא, ועיי"ש שהעמידה בגונא דהמעות עומדין באחריות האפוטרופוס, וע"כ הוא דישראל שהוא אפוטרופוס של נכרי אסור ללוות ממנו, דאף דהמעות של נכרי, מ"מ כיון שהם באחריות ישראל אסור, ונכרי שהוא אפוטרופוס של ישראל מותר ללוות ממנו, דאף שהמעות של ישראל, מ"מ כיון שהם באחריות נכרי מותר.

**קיבל עליו אחריות אונסין אם חשיב כמעות שבאחריותו**

הבעה"ת בשער מ"ו ח"ז אות א' כתב דמה שאמרו דבאחריות ישראל אסור, לאו היינו שקיבל הישראל אחריות המעות בעודם בידו, דבכה"ג לי"ב איסורא אף אם קיבל עליו אחריות אונסין, שהרי אין חיובו בא עד שיבא האונס והתקלה בהן ואינו נקרא לוה בהן מעתה אלא שומר הוא נקרא עליהם, ולא אסרו אלא כשקיבל עליו אחריות החובות שאם יאבדו החובות יתנם הוא לו, דבכה"ג נעשה הנפקד כלוה בשעה שקיבל ממנו והלווים ממנו הוא להם כמלוה ואסור,[[893]](#footnote-894) וכ"כ הבעה"ת שם אות ב' דהא דשרי בישראל שהפקיד מעותיו ביד נכרי והם באחריות הנכרי, היינו רק כשקיבל עליו אחריות החובות, אך אם קיבל עליו אחריות כשאר שומרים ואפי' מאונסין, אינו נעשה לוה עליהן, וממונו של ישראל הוא המתרבה ברבית שנותן חברו בממונו ואסור, - והב"י בסימן קס"ח סכ"א כתב דמפשט ד' הטור משמע דכל שהנכרי חייב באחריותן כשאר שומרים שרי, וכן נסתפק בזה הגידו"ת שם, - אך הט"ז שם סקל"א וסקל"ג והש"ך שם סקס"ח וסקס"ט כתבו לדינא כד' הבעה"ת.[[894]](#footnote-895)

**הלואת מעות של נכרי כשיש לישראל חלק בשכר**

הרמב"ן כתב דהא דתניא דהילך שכרך והלוה מעותי ברבית מותר דוקא כשקצץ ליתן לו דינר בין ירויח בין יפסיד, אבל אם אמר שיתן לו חלק בשכר אף שאינו נוטל חלק בהפסד והו"ל פיקדון, מ"מ ה"ז אסור, משום שהוא מרויח ברבית ישראל, אך כתב דיש מתירין הואיל ולאו משום כספו בא לו ושכר עמלו הוא נוטל, והסכים לדבריהם, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ז אות ג', וכתב דהיינו משום דאינו נקרא מלוה כלל ובעה"ב הוא המלוה, וזה שנוטל חלק ברבית לי"ב איסורא משום דאין שמו מלוה ולא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה, והגר"א בסימן קס"ח סקע"ו כתב דטעם ההיתר בזה הוא משום דממעטינן את כספך פרט לכסף אחרים.

**איסור מראית העין בהלואת מעות של נכרי**

הרמב"ן הביא מתוספתא דנכרי שאמר לישראל הילך שכרך והלוה מעותי ברבית מותר, אבל אסור מפני מראית העין, וכתב דהיינו לנקות עצמו מן הדומה לכיעור ומן החשד, ועיי"ש שכתב דזהו דקמ"ל בישראל שנעשה לו לנכרי אפוטרופוס או סנטר דמותר ללוות ממנו ברבית, דלי"ב איסורא אף מפני מראית העין, דכיון דנעשה אפוטרופוס או סנטר של נכרי ידעי כו"ע דהמעות של הנכרי,[[895]](#footnote-896) וכ"כ הרשב"א, וכ"כ תלמיד הרשב"א והר"ן לעיל ס"א ב', ותלמיד הרשב"א הוסיף לפרש דהוא משום שקול יוצא לאפטרופסות ולסנטרות.

ומשמעות ד' הרמב"ן דלא הותר אלא באפוטרופוס או סנטר, אך במעות של נכרי המופקדין אצלו אסור להלוותם ברבית מפני מראית העין, וכ"ה מבו' להדיא בד' תלמיד הרשב"א והר"ן לעיל שם ובד' המאירי בסוגיין, וכ"כ הטוש"ע בסימן קס"ח סכ"ב, - אך הב"ח שם כתב דלא אסרו מפני מראית העין אלא כשהוא נותן לו שכרו ומושיב אותו בקבע בחנות להלוות לכל מי שבא ללוות, אבל בפקדון שהוא לפי שעה ליכא למיחש למראית העין.

הבעה"ת בשער מ"ו ח"ז אות א' כתב דאף דאסור ישראל להלוות מעותיו של נכרי משום מראית העין, מ"מ כל שמודיע ללוה ולעדים שהמעות הם של נכרי שרי, דאף דכל מקום שאסרו מפני מראית העין אפי' בחדרי חדרים אסור, הכא כיון שהודיע ללוה ולעדים דהמעות הם של נכרי אזל לי' איסורא דמראית העין ושרי, - אך הב"י בסימן קס"ח סכ"ג נסתפק בדעת הר"ן דאף בכה"ג אסור משום דלי"ל קלא ואכתי חשדי לי', והש"ך שם סקע"א כתב לאסור בזה.

המאירי כתב דכיון דהאיסור בזה הוא משום שיחשדוהו שהוא שלו, ע"כ כל שאין שם חשד כגון שאינו אמיד או שנתברר שכן הוא מותר, - והב"י בסימן קס"ח סכ"ג כתב בשם תלמידי הרשב"א דאם אומנותו בכך מותר דליכא חשדא, ועיי"ש שכתב דאף אי נימא בדעת הר"ן דאף אם הודיע אסור, מ"מ בכה"ג שאומנותו בכך שרי דקלא אית לי'.

**ישראל ששלח נכרי ללוות מישראל ברבית**

הרא"ש בסימן נ"ה כתב דישראל שאמר לנכרי לוה לי מעות מישראל משמך ומה שאתה נותן מהם קרן וריוח עלי והמלוה אינו יודע שבשביל ישראל ואח"כ נודע למלוה שהרבית מוטל על הישראל, הרי דלדעת ר"ת דאין שליחות לנכרי אף לחומרא מותר למלוה ליטול את הרבית מן הישראל, דאין לו עסק עמו, ולפירש"י דיש שליחות לנכרי אסור, ובשם ר"י כתב דבזה יש להתיר לכו"ע, דלא מחזקינן לי' ברשיעי שנתכוין לעשותו שליח, אלא דעתו הי' שילוה הנכרי מישראל ויחזור וילוה לו, ואף אם פירש בפני עדים שיהא שלוחו לא מחמרינן כולי האי, דל"ד להא דאסרינן בסיפא דברייתא דהתם שניהם יודעין בדבר ומתכוין ישראל ליטול רבית הבא מכיסו של ישראל, אבל הכא ליכא איסורא לגבי המלוה שלא ידע,[[896]](#footnote-897) ומשמעות דבריו דרק להמלוה ליכא איסור בכה"ג, אך להלוה איכא איסור, וכ"נ בדבריו בתשו' כלל ק"ח סי"א, וכ"כ הטור בסימן קס"ח בשמו, וכ"כ השו"ע שם ס"ז.[[897]](#footnote-898)

והבית מאיר שם הק' מה מקום יש לאסור בזה, הרי אף אם יש שליחות לנכרי, מ"מ כשבא הנכרי ללוות מן הישראל ולא אמר לו שהוא שליח של הישראל לא נשתעבד המשלח כלל, כמש"כ השו"ע בחו"מ סימן קפ"ב ס"ב דכל שלא הודיעו שהוא שליח כל מעשיו קיימין והדין בינו לבין המשלח, וה"נ הכא דכוותה נשתעבד הנכרי השליח למלוה והמשלח נשתעבד לשליח, וא"כ מ"ט יהא אסור המלוה ליקח הרבית מן הלוה הישראל כיון שאינו מקבלו אלא בשביל הנכרי, ודמי להא דשרינן בישראל שלוה מן הנכרי וכו' ואח"כ נו"נ הנכרי ביד אף אם נותן את הרבית ליד הישראל הראשון והוא נותנו ליד הנכרי, וה"נ הכא דכוותה, - וכתב דצ"ל דאף דבכה"ג שלא הודיעו שהוא שליח ביד המלוה לגבות מן השליח, מ"מ יש בידו לגבות גם מן המשלח בתורת לוה, וכ"כ החוו"ד שם סק"י, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

השער דעה בסימן קס"ח סק"ג הק' במש"כ הטוש"ע שם דאף דליכא איסורא על המלוה כשלא ידע מ"מ הלוה עובר איסור, דלמש"כ הרמ"א בסימן ק"ס ס"א ובחו"מ סימן ל"ד ס"י דברבית דרבנן אין הלוה עובר אלא משום לפנ"ע, א"כ כיון דהכא ליכא איסור כלל על המלוה, שלא החמירו חכמים דיהא שליחות לנכרי כשאין המלוה יודע מכך, ומה"ט שרי אף כשנודע לו אח"כ, מ"ט איכא איסור על הלוה, הרי ברבית דרבנן ליכא איסור על הלוה אלא משום לפנ"ע, והכא ליכא לפנ"ע שהרי המלוה אינו עושה איסור כלל, כדחזינן דאף אחר שנודע לו מותר ליטול הרבית,[[898]](#footnote-899) - ולכאו' י"ל בדעת הרמ"א, דכל הא דברבית דרבנן ליכא איסור על המלוה הוא רק במיני רבית שאינם אלא מדרבנן, ומשא"כ הכא דעיקר רבית זו היא רבית דאורייתא, והא דאינה אלא דרבנן הוא משום דאין שליחות לנכרי, הרי דאחר שהחמירו חכמים דיש שליחות לנכרי הו"ל כעין רבית דאורייתא, ואף הלוה מוזהר בזה, וזה ע"ד מש"כ הגרע"א לעיל ס"א א' בטעמא דהרמב"ם דהו"ל כרבית קצוצה ויוצא בדיינים.

השעה"מ בפ"ה ממלוה הי"ד הק' במש"כ הרא"ש דלדעת ר"ת מותר ישראל לשלוח נכרי ללוות מישראל אחר ברבית, דלמש"כ הרא"ש בפ' הפועלים סימן ו' דקי"ל דאמירה לנכרי אסורה אף באיסור לאו, הרי יש לאסור לשלוח את הנכרי ללות ברבית משום איסור אמירה לנכרי, ועד"ז הק' הפמ"ג בס' תיבת גמא בפר' קרח, והביא לדבריהם בגל' הגרע"א בסימן קס"ח ס"ז, - ועמש"כ בהגה' ישועות מלכו שם, ושמא מכוון דבריו הוא דהלואה דישראל לנכרי ברבית הויא מעשה היתר, ואף ישראל מותר לעשות הלואה זו, שהרי הישראל מותר להלוות לנכרי ברבית, וע"כ כל שאומר לנכרי שילוה מן הישראל ברבית, לא חשיב כלל כאומר לו לעשות דבר האסור, וזה כמש"כ התוס' בב"מ צ' א' והרא"ש שם סימן ו' דאין לאסור לומר לנכרי לאכול נבילה משום איסור אמירה לנכרי, משום דאף הישראל עצמו יכול ליתן לתוך פיו של נכרי.[[899]](#footnote-900)

בתשו' הרשב"א ח"ג סימן רמ"ג כתב דישראל שהלוה לנכרי ברבית והנכרי חזר והלוה אותם לישראל ברבית, אסור המלוה הראשון ליטול הרבית מן הישראל, לפי שהוא עושה בכונה לתלות מעותיו ביד הנכרי בהערמה כדי להלוותן לישראל, ול"ד להא דשרי הכא בנכרי שלוה מעות מישראל וביקש להחזירם לו ומצאו ישראל אחר וכו' דהכא לא נעשית בו הערמה אלא שהנכרי לוה אותם מישראל לצורך עצמו ומלוה אותם עכשיו לישראל אחר, אך כל שנעשית בו הערמה אסור, וכתב ללמוד עוד לאסור בזה ממה שאסרו הכא כשהעמידו אצל ישראל דהוא משום חומרא ועשו הנכרי שיש לו שליחות אע"פ שאין לו שליחות,[[900]](#footnote-901) - והגר"ז בהל' רבית סע"ג פירש דאי"ז איסור הערמה בעלמא, אלא הו"ל רבית גמורה של תורה, דכיון דאין הנכרי לוה לצורך עצמו, הו"ל כישראל השוכר נכרי ילוה מעותיו לישראל ברבית אסור מה"ת הואיל ואין אחריותן על הנכרי, ואה"נ דאם קיבל עליו הנכרי אחריות החובות אם יאבדו שרי, וכ"כ החוו"ד בסימן קס"ח סק"ה.[[901]](#footnote-902)

השו"ע בסימן קס"ח ס"ה הביא לדינא דהרשב"א דישראל שהלוה לנכרי ברבית והנכרי מלוה אותם לישראל ברבית וחוזר ישראל הראשון ונוטל רבית מן הנכרי אסור, ובפשוטו טעם האיסור בזה הוא כמש"כ הרשב"א דהו"ל הערמה, אך הרמ"א שם כתב דהאיסור בזה הוא בגונא דהנכרי הלוה לישראל השני בשליחות הישראל הראשון וכדעת הסוברים דיש שליחות לנכרי לחומרא, וכתב הגר"א שם סק"י דהיינו משום דהשו"ע לא פירש דאיירי בכה"ג דהוי הערמה, וכתב דאף לדעת הסוברים דאין שליחות לנכרי לחומרא יש לאסור בגונא דאין לנכרי משכון מן הישראל, ונתבאר להלן.

בתשו' מיימוני פ"ה מהלואה כתב דישראל ששולח נכרי להלוות מעותיו ברבית לישראל ה"ז אסור, משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, ואף לדעת הסוברים דאין שליחות לנכרי לחומרא מ"מ כל שמלוה לישראל בלא משכון אלא באשראי ה"ז אסור, משום דהישראל תובע לנכרי להוציא ולגבות את הקרן והרבית מהישראל והולך הנכרי ונוגשו מישראל לפרוע, וע"כ מיחזי כמו שנטל ממנו רבית,[[902]](#footnote-903) והב"י בסימן קס"ח ס"ז כתב דהרא"ש והטור פליגי על דין זה, עיי"ש.

והרמ"א שם ס"ה כתב לדינא לאסור בזה, דאף לדעת הסוברים דאין שליחות לישראל לחומרא מ"מ בגונא דהישראל כופה לנכרי ליתן לו רבית ויודע שהנכרי יכול הישראל השני להוציא ממנו הרבית ה"ז אסור משום דמיחזי כרבית, ולא הותר אלא כשיש לנכרי משכון מהישראל השני דא"צ לכוף אותו.

והש"ך שם סקי"ב כתב דכל מה שאסרו בכה"ג שלוה באשראי משום דמיחזי כרבית, הוא רק כשהלוה הנכרי בשליחות ישראל הראשון דאל"כ לא מחזי כרבית כיון שהנכרי לוה מתחילה לצורך עצמו, - ובגל' הגרע"א שם הק' דבל' הרמ"א שם מבו' דה"ז אסור אף כשאינו שלוחו, וכן הק' השער דעה שם סק"ב, והחוו"ד שם סק"ז כתב דצ"ל דט"ס נפלה בד' הרמ"א, אך עיי"ש שהכריע לדינא כד' הש"ך, והוכיח כן מד' השו"ע שם סי"ב.

1. ונתחדש בדבריהם דאף דהכא ליכא להתירא דמשכנתא דנכייתא, משום דלא הלוהו על חצרו, כמש"כ התוס' בסוגיין, מ"מ סגי בהא דאיכא חשש תיוהא דכבר אי"ז רבית דאורייתא. [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאו' אזיל לטעמי' דס"ל דאף כשהתנה כן בשעת הלואה אי"ז רבית דאורייתא, ונתבאר להלן, וע"כ י"ל דלא אסרו חכמים בזה כשלא התנה עמו בשעת הלואה, דהא דאסרו ברבית שלא בשעת הלואה הוא גזירה אטו שעת הלואה, וע"כ לא אסרו אלא אם כשהתנה כן בשעת הלואה הו"ל רבית דאורייתא, אך כל דגם כשהתנה כן בשעת הלואה אי"ז אלא רבית דרבנן, לא אסרו אטו זה גם שלא בשעת הלואה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך בד' התוס' יש לפרש דהוא משום דאיירי הכא כשהשכיר לו חצרו בפחות בסתמא, ולא אמר דחצרי שנשכרת במנה תהא שכורה בחצי מנה, ובכה"ג אי"ז אלא רבית דרבנן וכמש"כ הרשב"א, והרי בד' הרשב"א מבו' דמשנתינו איירי בכה"ג, (ומזה הוא שהוכיח דאף בכה"ג איכא רבית דרבנן). [↑](#footnote-ref-4)
4. ובפסקיו הוכיח כן ממה שאמרו לעיל ס"א ב' דאם אמר לו הלויני מנה אמר לו מנה אין לי חטים במנה יש לי וכו', אי"ז אלא הערמת רבית, דאף שהלוהו מתחילה ע"מ שיחזור וימכרם לו בזול, - ובד' ש"ר מצינו שנחלקו בזה, דהריטב"א לעיל שם כתב דכל שהתנה עמו כן הו"ל רבית קצוצה, והכנה"ג בהגב"י סימן קס"ג אות י' כתב כן גם בדעת הרמב"ן, אך בחי' תלמיד הרשב"א לעיל שם כתב דאי"ז אלא אבק רבית, וכ"כ הב"ח בסימן קס"ג ס"ג והש"ך שם סקי"א בדעת הרמב"ן, ועמש"נ במ"מ רבית א' דף מס' 22 בטעם הסוברים דאי"ז רבית קצוצה, אף דס"ל הכא דכל שהתנה עמו שישכור ממנו בפחות הו"ל רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-5)
5. בגל' הגרע"א בסימן קס"ו והשער דעה שם סק"ג נקטו דלדינא קי"ל כד' הרשב"א, וצ"ל לפ"ז דמש"כ הטוש"ע דאם התנה עמו שישכירנו לו בפחות הוי רבית קצוצה, הוא כשפירש שדמי השכירות הם ק' וישכיר לו בפ', אך אם התנה עמו שישכירנה לו בפ' ולא פירש שדמי' הם ק', ל"ה רבית קצוצה, (ובזה ניחא מש"כ הטור שם דהוי רבית קצוצה, ול"ד למשכנתא בנכייתא דאף בבית ל"ה רבית קצוצה, וכמש"כ הטור בסימן קע"ב, וכ"כ החדרי דעה בסימן קס"ו ס"ב), - אך השער דעה בסימן קע"ב סק"ג כתב דלא קי"ל כד' הרשב"א, וכ"נ ממש"כ הש"ך בסימן ק"ס סקל"ז דאם הלוה לו ע"מ שיעשה לו מלאכה בזול הוי רבית קצוצה, והמחנ"א בהל' רבית סו"ס כ' כתב דמשמעות דבריו דהיינו אף אם לא קצב עמו כמה פוחת לו, אלא שאמר לו שיעשה לו מלאכתו בג' ואותה מלאכה שויא ד' וכן השער, ושלא כד' הרמב"ם והרשב"א, אך אם עיקר הא דבקרקע כה"ג אי"ז רבית קצוצה הוא משום דדרך למכור קרקע ביותר מדמי', ל"ש כן בשאר הדברים שנתמעטו מאונאה, (וכמש"כ כה"ג האמרי ברוך בהג' החוו"ד בסימן קע"ו סק"ז בדין טרשא). [↑](#footnote-ref-6)
6. החדרי דעה בסימן קס"ו ס"ב כתב לפרש לפ"ז בדעת הרמב"ם דמה"ט הוא דמשכנתא בנכייתא ל"ה רבית קצוצה אף בבית דליכא חשש תיוהא, כיון דלא פירש להדיא דהוא פוחת מדמיו. [↑](#footnote-ref-7)
7. והשער דעה שם כתב לפ"ז דכ"ז הוא להרשב"א לטעמי' דהא דאין אונאה לקרקעות הוא אף ביותר מפלגא, אך לפ"מ שפסק הרמ"א בחו"מ סימן רכ"ז סכ"ט דאף בקרקע יש אונאה ביותר מפלגא, הרי דאם אמר לו חצרי שכורה לך בדינר והיא ראוי' להשכירה במנה, הוי רבית קצוצה, וכן צידד בגל' הגרע"א שם, והביא דכ"ה מבו' בתשו' ראנ"ח סימן ס"ט. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך עיי"ש שכתב דאם התנה שישכיר לו בפחות הוי רבית קצוצה וכמש"כ הרמב"ם ול"ד מכירה לשכירות, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וצ"ב, ותמהו ע"ז בתשו' הרי"צ בן לב שם, והשער דעה בסימן קע"ג סק"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
9. הפנ"י כתב דמה שהעמיד רש"י לדבריו על סוגיית הגמ' ולא העמיד לדבריו על מתניתין הוא משום דבמתניתין הי' מקום לומר דלא אסרו לשכור ממנו בפחות אלא בחצר דקיימא לאגרא, אך בגמ' מסקינן דאיירי אף בחצר דקיימא לאגרא, והחוו"ד בסימן קע"ב סק"ב הוסיף דהוא משום דבמשכנתא דבית הוי לעולם כחצר דלא קיימא לאגרא, כיון שיכול המלוה לומר שאינו רוצה להוציא המשכון מתחת ידו, וע"כ אין ללמוד לאסור בזה אלא מהא דמסקינן דאיירי מתניתין אף בחצר דלא קיימא לאגרא. [↑](#footnote-ref-10)
10. ולפ"ז לא הותרה משכנתא בנכייתא אלא בשדה, אך בבית וחצר אסור, ונחלקו הראשונים אם מ"מ אי"ז אלא אבק רבית, או דהו"ל רבית קצוצה, ועוד נחלקו בדין משכנתא בלא נכייתא בבית אם הוי רבית קצוצה, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-11)
11. בספה"י לר"ת סימן תקצ"ב הק' דגם בחצר יש לחוש לנפילה ולשריפה, וכן הק' התוס' ועוד מקמאי, והגרע"א בגהש"ס תמה ע"ז שהרי אם יפול הבית לא יהא הנכייתא רק לפי ערך שדר בו, כמו בשוכר חמור ומתה בחצי הדרך, ועמש"כ בזה החוו"ד בסימן קע"ב סק"ד, - והתוס' הק' עוד דבבית נמי שמא לא יצטרך לו, וצ"ב דמה לי שלא יצטרך לו, ומ"ט חשיב מכח זה דלא שקיל מידי, הרי קיבל זכות דיורים שיש לה דמים ולא בטלה זכות זו, ול"ד לנפל הבית או נשרף דעכשיו אין לו כלום. [↑](#footnote-ref-12)
12. התוס' תמהו ע"ז דאטו לפי שזה מוחזק במשכון ירקבו הפירות, ולמה לא יוכל הלוה למכור פירותיו ולפרוע חובו וכו', והחוו"ד בסימן קע"ב סק"ב כתב דקו' זו היא בפירות של שדה דהפירות גדלין מעצמן ויכול הלוה לומר לו מכור את הפירות וגבה בחובך, אך בחצר כה"ג ודאי דיכול המלוה לעכב עליו שלא ישכיר חצרו לאחרים, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-13)
13. ובד' החוו"ד בסימן קע"ב סק"ב מבו' שפירש דהא דשרי בכה"ג הוא משום דהלוה אינו חסר כלום, והו"ל כתרבית בלא נשך דשרי. [↑](#footnote-ref-14)
14. הרמב"ן הק' ע"ז דא"כ פשיטא דאסור ומאי קמ"ל, ועוד דהו"ל למיתני ולא יאמר לו דור בה בפחות, ועוד דתניא בתוספתא הי' חייב לו מעות והשכיר לו בית בדינר לחדש והי' יפה סלע בחדש אסור, והרי דאף כשלא פירש שפוחת מדמיו אסור. [↑](#footnote-ref-15)
15. והעירו דלמש"כ התוס' דהכא הי' מניחו לדור אף בלא ההלואה והא דאסור הוא משום דהוא מידי דפרהסיא או משום דהוא שלא מדעתו, י"ל דע"ז הוא שאמרו דמיחזי כרבית, דאף דמדינא אין בזה משום רבית כיון דהי' מניחו מלדור אף בלא ההלואה, מ"מ מיחזי כרבית, ואין ללמוד מזה דעיקר האיסור בכה"ג דלא קיימא לאגרא הוא משום מיחזי כרבית. [↑](#footnote-ref-16)
16. עיי"ש שהוכיחו דבאבק רבית אינו חייב לצי"ש, ממה שאמרו לקמן בסוגיין דא"ל הדרי בי ולא מצינו שהחזיר להם שכר עבודתם, והרי דס"ל דחשבינן לה כאבק רבית. [↑](#footnote-ref-17)
17. משמעות האחרונים דהוא משום דהו"ל ככל אבק רבית דחייב לצי"ש, ונתחדש לפ"ז דדעת הר"י מיגש והרמב"ם דבאבק רבית חייב לצי"ש, וצ"ע בד' הפוסקים בסימן קס"א שלא הביאו דכ"ה דעת הרמב"ם, - אך לכאו' יש מקום לומר כמבו' בד' הרמב"ן בסוגיין דאף דאבק רבית אינו חוזר אף בבא לצי"ש, מ"מ הכא דאכל בסתם שלא לדעת חבירו חייב לצי"ש, ונתבאר להלן, וכ"נ קצת בל' הרמב"ם שם דמהני הא דיעלה לו שכר דעי"ז אינו עובר כלל באיסור אבק רבית, וזה מתפרש כמש"כ בחי' רא"ל סימן צ' (ד"ה והנה מפורש), עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
18. בעיקר מש"כ הרמב"ן דאיסור רבית הוא משום לתא דגזילה, עמש"נ במ"מ רבית א' דף מס' 13 ודף מס' 14. [↑](#footnote-ref-19)
19. ואמנם בגונא שנתן לו הלוה לדור בחצר מדעתו, יש מקום לדון דכבר זכה בזכות הדיורין ותו ליכא איסור במה שדר בו, וג"ז צ"ב, דבדין משכנתא חזינן דאף שזכה בזכות אכילת פירות, מ"מ מכלל איסור רבית הוא שלא לאכול את הפירות, אך ד' החכמ"א שם קיימי להדיא בגונא שדר שלא מדעת הלוה, ובכה"ג הרי לא זכה בזכות דיורין כלל, ובזה צ"ב מ"ט הוא מותר להמשיך ולדור בחצר בלא להעלות שכר. [↑](#footnote-ref-20)
20. וכ"כ הב"י בסימן קס"א ס"ב דתלמידי הרשב"א כתבו בשם הרמב"ן דבאבק רבית אינו חייב להחזיר אף לצי"ש, - אך הב"י גופי' שם פירש בד' הרמב"ן הכא ע"פ מה שהביא הרא"ש מדבריו דחייב לצי"ש, וכ"כ הגר"א שם סק"ז בדעתו. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך צ"ע שהרי אבק רבית שגבאו שלא מדעת הלוה יוצא בדיינים, וכמש"כ השו"ע בסימן קס"א ס"ד, ומ"ט נקט הרמב"ן דאף אם נטל שלא מדעת הלוה אינו חייב אלא לצי"ש, - והנה אמנם יש מקום לדון דכל מש"כ השו"ע דבכה"ג יוצא בדיינים, הוא כשמחה בו הלוה, אך כל שלא מחה בו, אף שגבאו שלא מדעת הלוה, אינו יוצא בדיינים, אך האבנ"ז בסימן קס"ו סק"ו הוכיח מד' הרמב"ן לקמן ס"ז א' דכל שאכלו שלא מדעת הלוה יוצא בדיינים, עיי"ש, - וצ"ל דכל מש"כ הרמב"ן דל"ה חייב אלא לצי"ש הוא הכא, שהרי הדר בחצר חבירו שלא מדעתו א"צ להעלות לו שכר, וכל מה דיש לדון דיהא חייב להעלות לו שכר, הוא משום דין רבית, וע"כ לא שייך בזה כלל הך דינא דכל שמחה בו הלוה יוצא בדיינים, וכמש"כ כן השער דעה בסימן קס"ו סוסק"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-22)
22. ועיי"ש במה שנתחבט לפ"ז בטעם הא דלמש"כ הרמב"ן דאין האיסור אלא משום מיחזי כרבית, א"צ לשלם לצי"ש, - וגם צ"ע אם עיקר דבריו מתישבים בד' הרמב"ן במלחמות שפירש דטעם הא דאינו חייב לצי"ש הוא משום דהא דרבית יוצא הוא מדין גזילה. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך לכאו' למש"כ הרמב"ם שם דהא דלא עביד למיגר הוא דאין דרך בעל החצר להשכיר, אין ללמוד מדבריו דאף היכא דהמלוה אין דרכו לשכור הוי רבית קצוצה, וי"ל דס"ל כד' הריטב"א דבחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר הוי רבית קצוצה, והיכא דגם הגברא לא עביד למיגר ל"ה רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-24)
24. וצ"ל לפ"ז דמש"כ הרא"ש עוד דהא דקאמר צריך להעלות לו שכר בין בהלוהו "בין בהלויני" ה"ק אם בא לדור בחצרו לא ידור בו בלא שכר "דמיחזי כרבית" וכו', היינו משום דגם בהלויני אין מוציאין מידו, אך מ"מ הוא חייב לצי"ש, ומש"כ הרא"ש דאי"ז אלא מיחזי כרבית, קאי על הלוהו, - והנה אמנם בד' התוס' הרא"ש משמע להדיא דגם בכה"ג אינו חייב אף לצי"ש, אך י"ל דהוא משום דס"ל דבאבק רבית אינו חייב לצי"ש, כאשר כ"נ למש"כ לעיל ס"ב א' דלמ"ד דרבית קצוצה אינה יוצאה בדיינים אינו חייב לצי"ש, ורק בהלוהו ודר בחצרו שלא מדעתו הי' מקום לחייבו לצי"ש, אך בהלויני ודור בחצרי דהוא מדעתו אינו חייב לצי"ש, וד' הטור קיימי למשמעות ד' הרא"ש בפסקיו בסימן ה' דבאבק רבית חייב לצי"ש, דלפ"ז י"ל דאף בהלויני ודור בחצרי חייב לצי"ש. [↑](#footnote-ref-25)
25. אך בהא דבהלוהו ודר בחצרו דלא קיימא לאגרא אי"ז אבק רבית וא"צ להעלות לו שכר אף לצי"ש, מבו' בד' הריטב"א בשלהי סוגיין דהוא אף בגברא דעביד למיגר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-26)
26. ובד' הריטב"א יש מקום לפרש בע"א, דהוא משום דאף דזה נהנה וזה לא חסר פטור, חשבינן לה כנטילת ממון לאיסור רבית, ומשא"כ בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר דלא נהנה ממנו כלום, - וי"ל עוד דאזיל לטעמי' לעיל ס"ג ב' דאיכא איסור רבית כשהמלוה מרויח בסיבתו של לוה אף שאין הלוה נחסר, ואף הו"ל רבית קצוצה, ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 23, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-27)
27. והב"י לעיל מינה כתב בשם תלמידי הרשב"א דאם אמר לו בפירוש הלויני ודור בה בשכר מעותיך הוי רבית קצוצה אף בחצר דלא קיימא לאגרא, אך עיי"ש שפירשו דהוא משום דגלי דעתי' שרוצה להשכירה ומהשתא קיימא לאגרא, וכ"כ הרמ"א שם ס"ב, והגר"א שם סק"ו כתב דיש ללמוד כן ממש"כ הרא"ש דכל הא דבהלויני ודור בחצרי ל"ה רבית קצוצה הוא משום דאחזוקי אינשי ברשיעי לא מחזקינן, והרי דכל שהשכירה לו הו"ל רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-28)
28. החוו"ד בסימן קס"ו סק"ג כתב לחדש דלא פליגי, וד' הרמב"ם קיימי כשאמר לו הלויני ע"מ שתדור בחצרי, ובכה"ג הו"ל כמו שאמר דור בחצרי בשכר הלואה, דהו"ל רבית קצוצה לכו"ע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-29)
29. ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק הרשב"א דאם בהלויני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה, מהו שאמרו דמ"ד הלוהו כ"ש הלויני, הרי אין דינם שוה וכו', ולהנ"ל ניחא דנידון אחד הוא אם איכא משום רבית אף בקבלת ממון שאינה מחייבת בדיני גזילה, וכיון דבהלוהו חשבינן לה כקבלת ממון האסורה משום רבית, כ"ש דבהלויני הו"ל כרבית קצוצה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-30)
30. אך לא נתפרש בדבריו טעם הא דבהלוהו ודר בחצרו דקיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר הוי אבק רבית וחייב לצי"ש ול"ה כחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר דאי"ז אלא מיחזי כרבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-31)
31. וצ"ע אם הוא מתישב עם מש"כ התוס' דה"נ יש לאסור אף בדברים שרגיל להשאיל חינם לאחרים שאין רגילות ליטול שכר מהם, ומשמע דאף במין דברים שדרך כל בנ"א שלא ליטול עליהן שכר אסור, אף דבכה"ג לכאו' ליכא לה"ט דהרואה יאמר דקיימא לאגרא. [↑](#footnote-ref-32)
32. ובפשוטו הי' מקום לפרש דהוא איסור בעלמא דמראית העין, אך בד' הפוסקים בסימן קס"ו ס"א מבו' דלדעת הסוברים דבהלוהו ודר בחצרו דלא קיימא לאגרא צריך להעלות לו שכר לצי"ש הוא אף בכה"ג דהוי האיסור בזה מכח דהוא בפרהסיא, ומבו' דמכח הא דאוושא טובא אסרו חכמים גם ללקיחת הנאה זו משום אבק רבית, ויש בזה לדין השבת אבק רבית לצי"ש. [↑](#footnote-ref-33)
33. וכ"נ מד' הרמב"ן והרשב"א בסוגיין שהוכיחו ממה שאמרו דמיחזי כרבית, דבחצר דלא קיימא לאגרא ליכא משום רבית משום דמאי חסרי', ובע"כ דאיירי בכה"ג דאלמלי ההלואה לא הי' מניחו לעשות כן, דאם הי' מניחו לעשות כן קודם ההלואה והא דאסור הוא משום דהוי בפרהסיא וכו', הרי דע"ז הוא שאמרו דהוא משום דמיחזי כרבית, ואין ללמוד מזה דמהני הא דמאי חסרי' דמכח זה לי"ב משום רבית. [↑](#footnote-ref-34)
34. וצ"ע לפ"ז במש"כ המל"מ בפ"ה ממלוה הי"א ובגל' הגרע"א לש"ך סימן ק"ס סק"י ללמוד מד' הבעה"ת דרבית מאוחרת אסורה בסתמא אף כשאינו מתכוין לשם רבית, משום דמיחזי כרבית, וכיון דאף בעוד מעותיו בידו לא אסרו אלא בדבר שלא הי' עושה לו בלא ההלואה, אם אי"ז מידי דפרהסיא, מה מקום יש לאסור בשילוח דורון לאחר ההלואה כשאינו מתכוין לשם רבית, והרי כיון שאינו מתכוין לשם רבית, הי' עושה כן גם ללא ההלואה, - ושמא י"ל דשאני התן דאיירי בדבר שאין הדרך לעשותו, ובזה אסרו אף כשאינו עושה כן מחמת ההלואה, ולא התירו אלא בדבר שדרכו לעשותו אף בלא ההלואה, אף אם בפועל לא בא לידו לעשותו קודם ההלואה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-35)
35. אך החכמ"א בכלל קל"א סט"ז צידד להתיר בזה, עיי"ש, וצ"ע דבד' הרא"ש מבו' להדיא דכל מש"כ להתיר כשהיו אוהבים זל"ז וכו', הוא רק לתי' בתרא, אך לתי' קמא אסרו במידי בפרהסיא אף בכה"ג, וכ"נ גם ממש"כ התוס' לאסור אף בדברים שאין הדרך כלל ליטול עליהן שכר, ולכאו' הך גוונא דהיו אוהבים זל"ז לא עדיף מינייהו. [↑](#footnote-ref-36)
36. ועיי"ש שהביא כן מד' הנימו"י שם, - וצ"ב דד' הנימו"י שם קיימי לתי' בתרא דהתוס' והרא"ש דלא אסרו אלא שלא מדעתו, אך מדעתו שרי כיון שהי' עושה כן קודם ההלואה, ולא מצינו בדבריו דגם לתי' קמא דהא דאסור הוא משום דמידי דפרהסיא, מ"מ אם הי' דר בו כבר קודם ההלואה שרי. [↑](#footnote-ref-37)
37. וצ"ל דאף דאיסורא דפרהסיא הוא אף כשהי' רגיל לעשות כן, כמש"כ הש"ך גופי' בסימן ק"ס סק"ט, היינו רק בדבר שאינו ידוע לכל, אך כל שידוע לכל שהוא רגיל לעשות כן שרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-38)
38. שהרי דעת רבים מקמאי דלא נאסר רבית מאוחרת לאחר הפירעון אלא במפרש, והרי דבסתמא אי"ז מתפרש לשם רבית, ואף לדעת האוסרים, אשר כן פסק השו"ע שם ס"ו, י"ל דאי"ז משום דבסתמא הוא מתפרש לשם רבית, אלא משום דס"ל דיש לאסור כל שהוא מתכוין לשם רבית אף שלא פירש, אך דעת הבעה"ת ודעימי' דאסרו רבית מאוחרת לאחר הפירעון אף כשאינו מתכוין לשם רבית, (ונתבאר בדף מס' 4), ולכאו' הוא משום דס"ל דבסתמא ה"ז מתפרש לשם רבית. [↑](#footnote-ref-39)
39. אך מד' הגידו"ת נראה שפירש דמה שלא אסרו בזה אלא בעוד מעותיו בידו, הוא משום דלא החמירו לאסור אלא בעוד מעותיו בידו דחמיר טפי, אך אחר הפירעון דאי"ז אלא רבית מאוחרת דקיילא, לא החמירו לאסור, וזה מתישב לדעת הסוברים דלא חשיב כרבית מאוחרת אלא לאחר הפירעון, ונתבאר הפלוגתא בזה בדף מס' 6, וע"כ אף במתנה מרובה דהוי כמפרש אין לאסור לאחר פירעון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-40)
40. התוס' בד"ה אבל חצר כתבו דקי"ל כלישנא קמא דאסרה אף בהלוהו ודר בחצר, וכ"כ הרי"ף והרא"ש בסימן ט"ז והרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ב וש"ר והטוש"ע בסימן קס"ו ס"א, - אך בספה"י לר"ת סימן תקצ"ב כתב בשם ר"ח דקי"ל כלישנא בתרא דהלוהו מותר דבשל סופרים הלך אחר המיקל, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-41)
41. הט"ז שם סק"ג כתב דהוא דלא כמש"כ הרמ"א בחו"מ סימן שס"ג ס"י דהאומר לחבירו דור בחצרי א"צ ליתן לו שכר, - אך הריטב"א בסוגיין כתב דאף את"ל דבאינש דעלמא כל כשהשהו סתם בתורת חינם משמע, מ"מ הכא הו"ל כמפרש שידור בה בשכר, כיון דאי עביד בחינם איכא איסורא דרבית, ומסתמא לא עביד איסורא ודעתו שידור בה בשכר, וכיון לזה החוו"ד שם סק"ב, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-42)
42. ונפ"מ בין הדרכים הוא דלדרך הא' והג' שרי אף אם אין מניחו לדור אלא מכח ההלואה, ולדרך הב' הרי דבכה"ג אסור, ומאידך נפ"מ דלדרך הא' לא הותר אלא בדירה בחצר דהוי זה נהנה וזה לא חסר, ולדרך הב' והג' שרי אף בלקיחת ממון גמורה. [↑](#footnote-ref-43)
43. והעירו דאי נימא הכי מתפרש הא דפשיטא להו להתוס' ודעימייהו דבחצר דלא קיימא לאגרא רגילות להשאיל בחינם, ודלא כמש"כ הריטב"א, והיינו משום דכל הא דשרי לאידך לישנא הוא מכח הא דגם בלא ההלואה הי' משאיל לו בחינם. [↑](#footnote-ref-44)
44. וסמך לזה הוא ממש"כ הרמב"ן והרשב"א דהי' מקום לפרש דאיירי הך לישנא בחצר דקיימא לאגרא, ולפ"ז בע"כ דהא דשרי בהלוהו הוא משום שלא פירש שהוא בשכר מעותיו. [↑](#footnote-ref-45)
45. ולמש"כ הב"י בסימן קס"ו בדעת הרמב"ם דאף בחצר דלא קיימא לאגרא אם אמר הלויני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה, משום דכל שהתנה עמו הלוני ודור בחצרי הוי כאילו שוכרו עכשיו, ונתבאר בדף מס' 2, ניחא. [↑](#footnote-ref-46)
46. ובזה מתפרש מש"כ הטור דבהלויני ודור בחצרי דלא קיימא לאגרא הוי אבק רבית, ול"ד להלוהו ודר בחצרו דאי"ז אלא מיחזי כרבית, אשר צ"ב דכיון דהא דבהלוהו ודר בחצרו דלא קיימא לאגרא אי"ז אלא מיחזי כרבית הוא משום דלא חסרי', מ"ט בהלויני ודור בחצרי הו"ל אבק רבית, ולהנ"ל י"ל דהוא משום דבהלויני ודור בחצרי גזרו בחצר דלא קיימא לאגרא אטו חצר דקיימא לאגרא, וכדחזינן דאף לאידך לישנא דשריא בהלוהו ודר בחצרו מ"מ בהלויני ודור בחצרי אסור, וע"כ הו"ל אבק רבית, ויש להוסיף עפי"ז דמקור ד' הטור דהו"ל אבק רבית, הוא משום דאידך לישנא דשרי בהלוהו ודר בחצרו לא ס"ל כלל לאיסורא דמיחזי כרבית, ואפ"ה בהלויני ודור בחצרי אסור, ובע"כ דבכה"ג חשבינן לה כאבק רבית. [↑](#footnote-ref-47)
47. המל"מ בפ"ה ממלוה הי"ג הק' ע"ז, דד' הגמ"ר הם להך לישנא דבהלוהו ודר בחצרו שרי, אך לאידך לישנא דאסור, ה"נ אסור להקדים לו שלום אף בסתם, ולא פליג ההגמ"ר ע"ד ש"ר, - ובד' הב"י צ"ל, דגם להך לישנא דאסור, הוא משום דחשבינן לה כלקיחת ממון, או כמש"כ השטמ"ק והמהרש"א דהוא משום דהרואה יאמר דקיימא לאגרא, אך ברבית דברים דליכא לקיחת ממון, לא אסרו אלא במפרש, והרי האיסור בדר בחצרו אינו דומיא דרבית דברים, שהרי לא אסרו אלא משום דמיחזי כרבית, ובע"כ דאיסור רבית דברים הוא רק במפרש. [↑](#footnote-ref-48)
48. וכ"נ גם בד' הכס"מ בפ"ז מנדרים הי"א בסופו בשם הר"מ המעילי, ועד"ז כתב בחי' הגר"ש שם סק"ה בדעת הרמ"א בחו"מ סימן ל"ז ס"ט, [↑](#footnote-ref-49)
49. אך השער דעה בסימן ק"ס סק"ט כתב לאסור בזה דלא גרע מרבית דברים דאסור, וצ"ב דהרי חזינן דבהלוהו ודר בחצרו לא אסרו אלא משום דמיחזי כרבית ולא אסרו משום רבית דברים, - אך למש"נ להלן בטעם הא דלי"ב משום רבית דברים, י"ל דכשנותן לו מלאכה שפיר יש לאסור משום רבית דברים. [↑](#footnote-ref-50)
50. ומה שאסרו כשהתנה עמו מתחילה שיתן לו מלאכה אף דטוה"נ אינה ממון, הוא כמש"כ הטור בסימן קס"ו דבהלויני ודור בחצרי דלא קיימא לאגרא אי"ז מיחזי כרבית בעלמא, אלא הו"ל אבק רבית, וע"כ ה"נ בנתינת טוה"נ הו"ל אבק רבית, ומשא"כ בהלוהו ודר בחצרו דאין האיסור אלא משום דמיחזי כרבית, הרי דבטוה"נ דלא מיחזי כרבית שרי. [↑](#footnote-ref-51)
51. ועיי"ש שכתב דבד' הרא"ש מבו' דאה"נ כל הא דבהלויני ודור בחצרי ל"ה רבית קצוצה הוא למ"ד דטוה"נ אינה ממון, וצ"ע, דלכאו' בל' הרא"ש מבו' להיפך, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-52)
52. והא דבדר בחצר חבירו שלא מדעתו פטור אף למ"ד טוה"נ ממון, הוא משום דהתם הרי הו"ל בעלים גמור, ואפ"ה פטור הדר משום דלאו מידי חסרי' ולא חשיב זה כלקיחת הנאה מן הבעלים, וא"כ מה יוסיף לן שיש לו בזה גם טוה"נ, הרי ג"ז לא קאי לאגרא ולאו מידי חסרי', ומשא"כ בכהן שלקח מתנו"כ מבעה"ב שלא מדעתו, הרי דלמ"ד דטוה"נ ממון חשיב כלקיחת ממון מבעה"ב וחייב לשלם לו, ואף שלא הי' בדעת בעה"ב ליקח דמים ע"ז, הו"ל כממון גמור שבידו שאין דעתו להשתמש בו או למכרו לאחר, דהלוקחו ממנו שלא מדעתו חייב לשלם לו, ומשא"כ בדר בחצר חבירו, שאינו לוקח ממונו ממנו, אלא נהנה מחצירו, הרי דכל שאין הבעלים נחסר מכך ה"ה פטור, אך העירו די"ל דכשאמר לו הלויני ודור בחצרי, כיון שזכה בזכות הדיורים, חשיב כלוקח ממונו ממנו, ואף דלא קיימא החצר לאגרא, מ"מ כיון דקיימא לטוה"נ, חשיב שנחסר הלוה ממון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. לכאו' מבו' בדבריו דטעם הא דמודה הך לישנא דהלויני ודור בחצרי אסור, הוא משום דבחצר דקיימא לאגרא כה"ג הו"ל רבית קצוצה, וע"כ הוא דאין לאסור כשקצץ אחר מתן מעות אלא אי נימא דגם כשקצץ בשעת הרוחת זמן הוי רבית קצוצה, אך אי נימא כמש"נ לעיל לדון לפרש טעמים אחרים בזה, אין מקור מד' רש"י אלו דכשקצץ בשעת הרוחת זמן הוי רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-54)
54. האבהא"ז שם הק', שהרי בדין קידושין כתב הראב"ד בהל' אישות שם דאינה מקודשת אלא כשמעותיו בידה מזומנים לפרוע, והכא משמע בדבריו דאף כשאין המעות מזומנים ביד הלוה הוי רבית קצוצה, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ בחי' הגר"ש קידושין סימן ז' סק"ז. [↑](#footnote-ref-55)
55. החוו"ד בסימן קס"ו סק"ד כתב דאף בחוב של מכר כשקצץ בשעה שמרויח לו זמן הוי רבית קצוצה, דהו"ל כנתינה מחדש בשעה שמרויח זמן, ולכאו' כ"ז הוא לדעת הראב"ד דהרוחת זמן הויא כנתינת מעות, וכמו שהביא החוו"ד שם מהא דה"ז מועיל לענין קידושין, אך לדעת ש"ר אין מקור לזה, ואך דלמש"כ החוו"ד בסימן קס"א סק"א בטעם התירא דרבית בדרך מקח, הדין נותן דבכה"ג שקוצץ רבית בשעה שמרויח זמן דחוב של מכר, הוי רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-56)
56. ומש"כ הנימו"י ד"אם הגיע זמן ההלואה" ואמר לוה למלוה הרויח לי זמן ודור בחצרי אז הוי רבית קצוצה, לכאו' אורחא דמילתא הוא, אך גם אם אמר כן קודם שהגיע הזמן הוי רבית קצוצה, וכמו שפירש בטעם האיסור דהוא משום בין קצץ לו בשעת הלואה בין קצץ לו לאחר הלואה מחמת הרוחת זמן. [↑](#footnote-ref-57)
57. לכאו' הטעם בזה משום דכל דהוי הרבית "אגר נטר" הו"ל רבית קצוצה, והא דהיכא שאמר לו דור בחצרי אחר שהרויח לו זמן ל"ה רבית קצוצה, הוא משום שאי"ז כלל שכר ההלואה, שהרי לא נתחייב בשכר זה בעד ההלואה, אך כל שנתחייב בשכר זה בעד המתנת המעות הוי זה רבית קצוצה, וע"כ כל באומר לו כ"ז שמעותיך אצלי דור בחצרי בשכרן, הו"ל רבית קצוצה, כיון שהוא מתחייב בשכר זה בעד המתנת המעות, אך בל' הש"ך שם משמע דהא דבכה"ג הו"ל רבית קצוצה הוא משום דחשבינן לה כהרוחת זמן, וכ"נ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן נ"ג (ד"ה אולם לאינך), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-58)
58. ועד"ז כתב הרמב"ן די"ל דשמא לא התירו הכא אלא במכר שפסק סתם כשער שיצא ולא פירש כמה, דהוא מוזיל אצלו ליתן לו יותר ושער של זול הוא אצלו, - ואך דבמש"כ הרמב"ן דכ"ז הוא כשפסק סתם כשער שיצא ולא פירש כמה, אי"ז במשמעות ד' התור"פ וש"ר, ומשמע דאף אם פסק עמו בשער מסוים מותר להוסיף, דגם בכה"ג י"ל דאוזולי הוא דמוזיל גבי', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"ט, והב"י בבדה"ב והט"ז פירשו בדעתו כדעות אלו דהא דשרי הוא משום דהוי בדרך מקח, וכ"ה מבו' בגל' הגרע"א לש"ך סימן ק"ס סק"ד ובד' הבית מאיר שם ס"ד, ועיי"ש שפירש דהוא משום די"ל דהוזלה הסחורה. [↑](#footnote-ref-59)
59. ואכן כ"ה הגירסא בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם ובבעה"ת שם, וזה מתישב לדעתם דאסרו רבית מאוחרת אף בסתמא, וכ"ה במשנה שבירושלמי ובילקוט פר' כי תצא רמז תתקל"ה, - אך לגירסא דילן דאומר בשביל "מעותיך" שהיו בטילות אצלי, וכ"נ בד' הרמב"ן והרא"ש והר"ן בסוגיין דגרסי הכי, משמע דלא נאסרה רבית מאוחרת אלא במפרש דהוא בשביל מעותיו, ואמנם בד' הריא"ז והיראים והסמ"ג מבו' דאף דגרסי בשביל מעותיו מ"מ פירשו דהיינו דלא נאסר אלא כשאומר לו כן. [↑](#footnote-ref-60)
60. ובדף מס' 2 בהערה נתבאר להעיר בזה, שהרי אף בעוד מעותיו בידו לא אסרו בדבר שהי' עושה גם בלא ההלואה, אלא אם הוי מידי דפרהסיא, וא"כ מה מקום יש לאסור בזה ברבית מאוחרת, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-61)
61. והיינו דטעם האוסרים רבית מאוחרת בסתמא, אי"ז משום דאף בסתמא ה"ז מתפרש לשם רבית והו"ל כמפרש, דלפ"ז י"ל דאחר זמן מופלג שרי, אלא הוא משום דרבית מאוחרת היא ככל רבית דאסורה אף כשאינו מפרש, וע"כ יש לאסור אף במופלגת הרבה כשנתכוין לשם רבית. [↑](#footnote-ref-62)
62. הרמב"ן כתב דשמא י"ל דהכא היו פורעין לרבינא פירותיו ואח"כ היו אומרים לו קח לך עוד אלו, דכיון דנסתלק מהן רבית מאוחרת היא וכיון דלא אמר בשכר מעותיך שרי, וכ"כ הרשב"א והר"ן דאיירי בכה"ג שהיו מוסיפין אחר פירעון, וכ"נ בד' הגר"א בסימן ק"ס סק"ה שפירש כן גם בד' התוס', - והרמב"ן כתב ע"ז דאינו מחוור, ויש להסתפק אם הוא משום דס"ל דלדינא אין להתיר בכה"ג דכיון דהוא במעמד אחד הו"ל כמוסיף בשעת פירעון דאסור אף בסתם, או הוא משום דאי"ז במשמעות לישנא דגמ' דאיירי בכה"ג. [↑](#footnote-ref-63)
63. ובביאור הא דבשעת פירעון קייל טפי, אף דבשעת פירעון מיחזי טפי דהוא לשם רבית, וכמש"כ הרמב"ן, מבו' בד' השער דעה שם קס"ו סק"ב דהוא משום דבשעת פירעון אין האיסור בזה אלא משום איסור רבית מאוחרת, ואיסור רבית מאוחרת הוא רק במפרש, ומשא"כ כשעדיין הוא חייב לו דהו"ל אבק רבית, ואיסור אבק רבית הוא אף בסתמא, עיי"ש, והך מילתא דשאני איסור רבית מאוחרת מאיסור אבק רבית פליגי בה רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-64)
64. בתשו' מהריב"ל ח"ג סו"ס ס"ה תמה בזה, שהרי הטור גופי' כתב דדעת הרמב"ם דרבית מאוחרת אסורה אף בסתם, וכ"ש דיש לאסור כשמוסיף בשעת הפירעון בסתם, וכתב בשם אחד מרבני פרובינציא די"ל דלאחר הפירעון גרע מבשעת הפירעון, דבשעת הפירעון לא מינכרא מילתא דמשום ביטול מעותיו מוסיף לו אלא ברצונו, אבל אם כשהחזיר לו מעותיו לא הוסיף לו ואח"כ שלח לו, מינכרא מילתא דמשום ביטול מעותיו הוא, כגון שראה למלוה דלא מפייס מיני' וע"כ שלח לו ואסור, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומש"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג דין י"א, ובתשו' מהר"א ששון סימן קס"ב, והט"ז בסימן ק"ס סק"ג, והמל"מ בפ"ה ממלוה הי"א. [↑](#footnote-ref-65)
65. ויש לפרש כן גם במש"כ הרמב"ן והרא"ש דהוא משום דמיחזי כרבית, - אך השער דעה בסימן ק"ס סק"א פירש דהיינו דאף דאין לחוש שנתכוין לשם רבית דאחזוקי אינשי ברשיעי לא מחזקינן, מ"מ ה"ז אסור משום מראית העין. [↑](#footnote-ref-66)
66. אך בד' המ"מ בפ"ד ממלוה ה"י מבו' דכל שלא נתכוין הלוה לשם רבית שרי אף כשמוסיף בשעת פירעון, וכ"כ הלח"מ והמל"מ שם פ"ה הי"א והט"ז בסימן ק"ס סק"ג בדרך קמא בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-67)
67. ובד' הגר"ז בהל' רבית ס"ח מבו' דהוא משום ב' הטעמים, דכיון דאמרינן דאוזולי אוזיל גבי' ואין הרבית ניכרת, לא אסרו בזה ברבית דרך מקח, דלא אסרו בדרך מקח כשאינו ניכר שהוא רבית, - וכנראה למד לזה מהא דתנן לעיל ס"ד ב' דלא ישכור ממנו בפחות, ולא אמרינן דאוזולי אוזיל גבי', למש"כ הרמב"ן דאין להחמיר ברבית קודם פירעון יותר מבשעת פירעון, ובע"כ דלא התירו מכח הא דאוזולי אוזיל גבי' אלא בדרך מקח, - אך לכאו' י"ל דמה שהתירו מכח הא דאוזולי אוזיל גבי', לאו היינו דמה"ט חשבינן דלית לי' ריוח כלל, דודאי כיון שהוא נותן לו פירות יותר מן הדמים אית לי' ריוח, ואך דמ"מ לא אסרו בזה, כיון דמצינו לחשוב דאינו נותן לו כלל יותר מן ההלואה, ולי"ב לעיקר איסור רבית, ומשא"כ כששוכר הימנו בפחות דמלבד חוב ההלואה הוא משכיר לו בזול, אין להתיר מכח הא דאוזולי אוזיל גבי', ואמנם בד' החוו"ד בסימן קס"ג סק"ו מבו' דבדרך מקח התירו גם כשמוכר לו דבר אחר בזול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-68)
68. ואמנם מבו' בדבריו שם דאף דעיקר ההיתר הוא משום דאמרינן דאוזולי אוזיל גבי' ואין הרבית ניכרת, מ"מ לא התירו בזה אלא בדרך מקח דקייל. [↑](#footnote-ref-69)
69. אמנם הנה בגל' יד אברהם בסימן ק"ס ס"ד נקט לאסור בזה, אף דמבו' בדבריו שם דהא דהתירו בדרך מקח הוא משום דרבית דרך מקח קיילא, עיי"ש, - ומתו"ד מבו' דהוא משום שפירש דמה שאסרו בשעת פירעון אף בסתם, הוא משום דרבית בשעת פירעון חמירא מרבית מאוחרת, וכמש"נ לעיל מד' הב"י, וזהו שהתירו בדרך מקח, משום דרבית דרך מקח קיילא, ולא אסרו בזה אף בשעת פירעון אלא במפרש, וע"כ הוא דכל שמוסיף הרבה דהוי כמפרש ואסור אף ברבית מאוחרת, ה"נ ה"ז אסור בשעת פירעון אף בדרך מקח, - אך למש"נ לעיל דמשמעות ד' הראשונים דהא דאסרו בשעת פירעון אף בסתם הוא משום דכל שמוסיף בשעת פירעון ה"ז מתפרש כשכר מעותיו, הרי דאי נימא דאפ"ה לא אסרו אלא בדרך הלואה ולא בדרך מקח, שפיר יש להתיר אף כשמוסיף הרבה. [↑](#footnote-ref-70)
70. השער דעה בסימן ק"ס סק"א הק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם ה"ט דת"ח שהלוו זא"ז ונתן לו יותר על מה שהלוה ממנו ה"ז מותר שהדבר ידוע שלא נתן לו אלא מתנה, והרי דלא התירו בכה"ג אלא בת"ח, אך בשאר בנ"א אסרו כשמוסיף בשעת פירעון אף בסתמא. [↑](#footnote-ref-71)
71. אך למש"כ בתשו' מהריב"ל בדעתו דלא אסרו רבית מאוחרת בסתמא אלא אחר הפירעון אך בשעת הפירעון שרי, ונתבאר לעיל בהערה, הרי דהתם שהוסיף בשעת הפירעון אי"ז אסור בסתמא. [↑](#footnote-ref-72)
72. ולפ"ז לא סתרי ד' המ"מ בדעת הרמב"ם לד' הטור בדעתו, דמש"כ הטור בדעתו דאסרו ברבית מאוחרת בסתמא, הוא כשנתכוין לרבית, ומש"כ המ"מ דשרי הוא דהמלוה מותר ליטול משום דמסתמא לא נתכוין הלוה לשם רבית. [↑](#footnote-ref-73)
73. אך לא נתישבו בזה ד' הטוש"ע, דבדבריהם מבו' דכשמוסיף בשעת הפירעון אסור המלוה ליטלו, שהרי דבריהם מיוסדים ע"ד הרא"ש בסוגיין בהא דשפכי להו טפי דקאי על המלוה, - וגם לא נתישבו בזה ד' הבעה"ת, דבדבריו בשער מ"ו ח"ג אות י"א מבו' דאסרו רבית מאוחרת בסתמא אף כשלא נתכוין לשם רבית, ושם ח"ד אות ג' הביא לדינא דהכא וכתב דלי"ב משום רבית, ובדבריו גם אין מתישב מש"כ הש"ך דאיירי בדרך מקח, וגם אין מתישב מש"כ החוו"ד דאף דיש בזה משום רבית מ"מ א"צ להחזיר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-74)
74. השער דעה שם סק"א כתב בד' האחרונים שלא תירצו כן, דהוא משום דכל הא דרבית מאוחרת אין יוצא בדיינים ואף א"צ להחזיר לצי"ש, הוא כשהלוה נתנו למלוה מדעתו וכבר זכה בו המלוה, אך הכא שנתן הלוה למלוה יותר בכלל המעות והמלוה לא ידע בו כלל, הרי דכ"ז שלא ידע בו אינו זוכה בו כלל, דאין חצירו וידו קונה לו שלא מדתעו בדבר שאינו רגיל לבא ולא אסיק אדעתי' כלל, וגם משום דאין ידו קונה לו דבר האסור, וע"כ אף כשנודע לו הדין נותן דאסור לזכות בהן, ול"ה בכלל רבית מאוחרת שאינו יוצא בדיינים, דכיון דעדיין לא זכה בהן הרי דכשנודע לו הוי כנוטלן עכשיו ואסור לזכות בהן וחייב להחזירן. [↑](#footnote-ref-75)
75. בפירש"י כתב דאריך הוא ל' טוב, וזהו דקאמר דהלויני ק' בק"כ ושפיר דמי, וכ"כ הרמב"ן והנימו"י והבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ב' והאו"ז בסימן רל"ו, - אך בפי' רבינו ברוך כתב דאריך היינו דהאריך זמן הגבי', וכ"כ השטמ"ק בשם הרמ"ך די"מ כן, - ועיי"ש שכתב די"מ דאריך היינו דאתן לך פלפל ארוך שחשוב יותר ממה שהלויתני. [↑](#footnote-ref-76)
76. וכתבו דגם בזה לא התירו אלא בת"ח, ובטעמא דמילתא כתב האו"ז בסימן רל"ו בשם ר"י דהוא משום דשאר בנ"א לא דייקי כולי האי ונותנו בתורת רבית, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ב' בשם הצרפתים, והיינו דמדינא ל"ה לנו לאסור בזה, שהרי הי' נותן לו בלא"ה, (וכמש"נ בדף מס' 2 מד' התוס' והטוש"ע דכל שהי' נותן לו בלא ההלואה לי"ב איסור כלל), והא דה"ז אסור, הוא משום דעכשיו הוא נותנו בתורת רבית. [↑](#footnote-ref-77)
77. ואך דלדעתם אין הטעם משום שהי' נותן לו גם בלא ההלואה, כמש"כ התוס' והסמ"ג והאו"ז, אלא הוא משום דבשעת הפירעון מוסיף דרך ויתור בלא הקפדה, אף ודאי דאלמלי שהי' חייב לו ל"ה נותן לו כלום, ואך דכ"ז הוא בדבר מועט דאמרינן דהוא נותן לו בדרך ויתור בלא הקפדה, אך בדבר מרובה הו"ל לשם רבית. [↑](#footnote-ref-78)
78. וגם בד' הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ב' משמע דיש חולקים ע"ד התוס', ומשמעות דבריו דלדעתם אין טעם ההיתר משום שהי' נותן בלא"ה, אלא משום דהם מוחלין ונותנין מתנה ומחילה גמורה כראוי ובלב שלם בלא הערמה, - וכ"נ בד' האו"ז בסימן קס"ז דהא דשרי הוא משום דהותר ליתן רבית בתורת מתנה, כל שלא נתכוין לשם רבית אפי' מתחילה. [↑](#footnote-ref-79)
79. וי"ל דהוא לטעמייהו דעיקר ההיתר הוא משום שהוא מוסיף לו דרך ויתור בלא הקפדה, והיינו רק בעסקי סעודה שדרך הוא להוסיף, וזהו שכתב הרמב"ן לדמותו לדינא דבני חבורה שאין מקפידין זע"ז, אך לדעת התוס' ודעימייהו דטעם ההיתר הוא משום דהי' נותן לו בלא"ה, לכאו' יש להתיר אף שלא בעסקי סעודה. [↑](#footnote-ref-80)
80. וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ב' בדעתו, וכ"כ השטמ"ק בסוגיין בשם הרמ"ך בשם ר"נ ב"ר מאיר שדקדק כן מדבריו. [↑](#footnote-ref-81)
81. ואך שכתב דלא התירו אלא בלא קביעות זמן, ולכאו' הוא משום דכל שקבע עמו זמן ה"ז מתפרש דמה שמוסיף לו הוא בעד המתנת המעות. [↑](#footnote-ref-82)
82. והגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות ב' הוכיח כן למשמעות ד' התוס' לעיל ע"ג ב' ד"ה ושפכי דאף כשמוסיף בשעת פירעון לא אסרו אלא כשמפרש שהוא בשכר מעותיו, ובע"כ דהא דהכא לא התירו אלא בת"ח הוא ברבית קצוצה, וכן רמז לזה הט"ז בסימן ק"ס סקי"ב, וכ"כ האבנ"ז בסו"ס קנ"ה בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-83)
83. בד' הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות ב' מבו' דמה שאמר תחילה דאפשר שיתן לו ק"כ, הוא טעם לאסור טפי, וע"כ אף לדעת הסוברים דהותר להוסיף בשעת פירעון כשאינו מפרש שהוא בשכר מעותיו, מ"מ י"ל דבכה"ג שאמר תחילה שאפשר שיוסיף לו ה"ז אסור, וכ"ה מבו' בד' הגר"א בסימן ק"ס סקל"ט, ולפ"ז נמצא דלדעת הרמב"ם דלא איירי בכה"ג, (וכמש"כ הגר"א שם), אין מקור להתיר אף כשאומר כן. [↑](#footnote-ref-84)
84. לכאו' מכוון דבריו הוא דכל שלא הקפיד המלוה בדבר, ואין ההלואה בתנאי זה, הרי דאף שאומר לו הלוה בשעת ההלואה שיוסיף לו, אי"ז רבית קצוצה, וע"כ התירו לזה בת"ח. [↑](#footnote-ref-85)
85. העירו דלמש"כ האו"ז בסימן רל"ו בשם ר"י דהא דשרי הוא משום דהי' נותן לו גם בלא ההלואה, אי"ז ענין להא דאסרו ברבית אף כשמוחל לו, דבפשוטו התם דנתינתו היא מכח ההלואה, אלא דמוחל ונותן בלב שלם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-86)
86. הדרכ"מ הארוך בסימן ק"ס פירש לדבריו לפ"מ שהביא ההג"א דלא התירו בת"ח אלא כשמפרש להדיא דהוא בתורת מתנה, ועיי"ש שנסתפק דבכה"ג שהתנו מתחילה שהוא בדרך מתנה אף בדבר מרובה שרי, - אך לכאו' לפ"ד האו"ז שלפנינו אין מקור לזה, דכל מש"כ לדון כשאומר שהוא לשם מתנה, הוא במי שאינו ת"ח, דכל המקום לדון דהוא לשם מתנה הוא כשהוא אומר כן. [↑](#footnote-ref-87)
87. וזהו מש"כ ההג"א בסימן ב' דשאינו ת"ח אפי' אם התנה מתחילה כדי לתת לו בתורת מתנה אסור, והיינו משום דאף בת"ח לא התירו אלא משום שהתנה מתחילה ליתן בתורת מתנה, דאם התנה מתחילה בתורת רבית אסור ליתנו אף אם נותן בתורת מתנה, וכל שאינו ת"ח אסור אף בכה"ג, ומתישב בזה מה שתמה הב"י בסימן ק"ס סי"ז, ועיי"ש בב"י ובדרכ"מ סק"ט ובט"ז סק"ג במש"כ לפרש לד' ההג"א בע"א, ואכמ"ל, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות ב' מדעתו. [↑](#footnote-ref-88)
88. ועיי"ש שכתב דמ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום שבאה לו הנאה מחמת הלואתו, אך בהמש"ד מבו' דעיקר האיסור בזה הוא משום דשמא לא גמר והקנה לשם מתנה, ומה"ט הוא דהותר בת"ח בדבר מועט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
89. וצ"ב דמ"ט לא סגי במה שהלוה הוא ת"ח, דכיון דהוא נותנו לשם מתנה לי"ב איסורא, ואמנם לדעת המתירים אף ברבית קצוצה, י"ל דכל שדעת המלוה היא לשם רבית סגי בהכי לאסור, (וכמש"נ לעיל לדון בד' המבי"ט), אך להרמב"ן גופי' דלא התירו אלא כשקצץ עמו הדין נותן דסגי במה שהלוה נותן לשם מתנה, ושמא הוא משום דבמלוה שאינו ת"ח חיישינן שיבא להלוות גם לאחרים ברבית, וע"ד מש"כ השטמ"ק בשם הרמ"ך דאף במלוה ת"ח לא התירו אלא כשהוא שונא מתנות ולא אתי לאימשוכי בהכי, וכ"נ למש"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות ב' דהא דלא חיישינן הכא לדילמא אתי למיסרך, הוא משום דבת"ח ליכא למיחש להכי. [↑](#footnote-ref-90)
90. אך בד' המ"מ בפ"ד ממלוה ה"ט בשם הרמב"ן נראה דקי"ל להך דינא דת"ח מותרין ללוות זמ"ז ברבית, ודכ"כ רב עמרם, ועמד ע"ז הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד (אות ב'), וכנראה נשמטו כמה תיבות בדבריו. [↑](#footnote-ref-91)
91. ועיי"ש שכתב דאם הי' לו אצל חבירו גזל או חוב שאינו בטוח, מותר להלוותו ע"מ שיפרע לו אותו גזל או חוב, דאי"ז רבית כלל, דמה שמוסיף לו הלוה הוא משלו. [↑](#footnote-ref-92)
92. הדרישה בסימן ק"ס סק"ה הוכיח כן גם ממה שאמרו כדי להטעימן טעם רבית ופירש"י דהיינו שידעו כמה מצטער וכו', והרי דאיירי כשהן נותנין הרבית, וכן הוכיח הלח"מ בפ"ד ממלוה ה"ח, - אך הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות ב' כתב דאיירי כשהוא נותן הרבית, וע"י שיטעמו שכר הקבלה מהנאת הקבלה ירגישו צער הנתינה, כי ידיעת ההפכים אחת. [↑](#footnote-ref-93)
93. אמנם הנה הלח"מ שם כתב לדחות לזה דאי"ז מתישב במה שאמרו כדי להטעימן טעם רבית, ועיי"ש במש"כ לפרש לד' הרמב"ם בע"א, וכ"כ המל"מ שם, ועמש"כ הפרישה בסימן ק"ס סקי"ג, ועמש"כ בזה הט"ז בסימן ק"ס סק"ד, - אך אחר שזכינו לד' השטמ"ק בשם הר"ח והרי"ף דהא דכדי להטעימן טעם רבית הוא שיטעמו טעם ההנאה, ונתבאר להלן, שפיר יש לפרש לד' הרמב"ם כפשוטם. [↑](#footnote-ref-94)
94. הש"ך בנקוה"כ שם גריס בשו"ע דאסור להלוות ברבית וכן ללוות מהן, וכתב לפ"ז דמש"כ השו"ע דטעם הא דשרי מדינא הוא משום דנותנו להם במתנה, הוא בהא דשרי ללוות מהן, אך הא דשרי להלוות להן הוא מטעמא אחרינא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-95)
95. ונחלקו במה שאמרו דדילמא אתי למיסרך, דבפירש"י כתב דהיינו שיחמוד לבם השכר, והיינו דחיישינן שיבואו להלוות ברבית, וכ"כ הנימו"י, - אך בפי' רבינו ברוך כתב דהיינו דחיישינן שיבואו ללוות ברבית מאדם דעלמא, דכיון שהורגלו ללוות ברבית מאביהם יבואו ללוות גם מאדם דעלמא. [↑](#footnote-ref-96)
96. בעיקר איסור רבית מוקדמת העירו לדון אם הוא עובר באיסור זה אף אם לא הלוהו לבסוף, דמ"מ כיון שנתן לו כדי שילונו ה"ז אסור, או דכל האיסור הוא כשלוה לבסוף, דבכה"ג חשיב דבאה לידו הרבית מכח ההלואה, אך כל שלא הלוהו לבסוף לי"ב איסורא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-97)
97. ולגירסא דילן ואומר בשביל שתלויני, משמע דלא אסרו רבית מוקדמת אלא במפרש, אך בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס ואמר בשביל שילויני, וכ"ה במשנה שבירושלמי ובילקוט פר' כי תצא רמז תתקל"ה, ולגירסא זו י"ל דהיינו שאומר כן בלבו, וע"ד מש"כ התור"פ והריטב"א לעיל ע"ג ב' בהא דתני ברבית מאוחרת ואומר בשביל מעותיו שהיו בטילות אצלי, וה"ז אסור אף שלא פירש כן לחבירו, אך בד' היראים והסמ"ג מבו' דאף דגרסי בשביל שילויני, מ"מ פירשו שלא נאסר אלא כשאומר לו כן. [↑](#footnote-ref-98)
98. ונפ"מ לדינא בזה הוא בגונא שהקדים לו רבית ונתחייב להלוות לו, אך התנו דגם אם לא ילוה לו אין בידו לתבוע שיחזיר לו את הרבית, דלדעת החוו"ד והגרע"א בכה"ג אי"ז רבית קצוצה, ולדעת השער דעה אף בכה"ג הוי רבית קצוצה [↑](#footnote-ref-99)
99. וזהו מש"כ השער דעה שם דאף כשפירש ע"מ שילוהו מ"מ כל שהוציא המלוה הרבית קודם ההלואה י"ל דל"ה רבית קצוצה דדמי למה שאמרו בע"ז ס"ב ב' בדין אתנן דכל שקדמה והקריבתו לי"ב משום אתנן, ולמש"כ החוו"ד והגרע"א ודאי דאף בכה"ג הוי רבית קצוצה, כיון דבשעת ההלואה הוא מוחל לו החוב, וכמש"כ כן בגל' הגרע"א שם, ול"ד לההיא דאתנן שבאנו לדון דיחול תורת אתנן על הטלה עצמו, וכל שאינו בעולם בשעת ביאה לא חייל עלי' תורת אתנן, ועמד ע"ז החדרי דעה בסימן קס"ז, - אך השער דעה לטעמי' אזיל דהא דהוי רבית קצוצה בכה"ג, הוא במה שנותן הרבית קודם ההלואה, ובזה י"ל דכל שאין הרבית קיימת בשעת ההלואה אין עלי' תורת רבית, ואין לאסור משום שמוחל לו החוב בשעת ההלואה, דכיון דכל שילונו כבר זכה במעות מעיקרא, הרי אין עליו חוב כלל. [↑](#footnote-ref-100)
100. והיינו דאף דבשעת ההלואה הוא זוכה ברבית מ"מ לא חשיב כקציצה בשעת מתן מעות, כיון דכל שהקדים את הרבית להלואה אין ההלואה מחייבת את הרבית, אלא הרבית מחייבת את ההלואה, ובכה"ג לא חשיב כקציצה בשעת מתן מעות, ועמש"כ בקונט' מהגרד"ל שליט"א סימן ל"ז אות ג' לדון בכה"ג שהרבית מחייבת את ההלואה אם חשיב כרבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-101)
101. עוד צ"ע בעיקר מש"כ הר"ח דכל שבדיניהם אין מוציאין מלוה למלוה כגון רבית מוקדמת ואע"פ שפסק לו עמו לתת לו קודם הלואתו רבית לכשילוה הימנו, או רבית מאוחרת הבטיחו לתת לו כך אחר שיפרענו חובו אין מוציאין, כך בדינינו שלח מנחה הלוה למלוה כדי שילונו, או אחרי שפרעו שלח לו מנחה למען שעשה עמו חסד והלוה לו מעותיו אין מחזירין, - והרי דאף דהא דבדיניהם אין מוציאין פירש דהוא גם כשפסק עמו לתת לו קודם הלואה, וגם כשהבטיחו לתת לו כך אחר שיפרענו חובו, מ"מ בהא דבדינינו אין מחזירין פירש דהוא כששלח מנחה כדי שילונו, או כששלח מנחה אחר שפרעו, ומשמע דרק בכה"ג הוא דל"ה רבית קצוצה, אך צ"ע, דא"כ מהו שאמרו דכל שבדיניהם אין מוציאין מלוה למלוה בדינינו אין מחזירין, הרי אי"ז בחד גוונא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך בפיהמ"ש מהדו"ק כתב דדברים אלו ודומיהן הם אבק רבית, וכ"נ בדבריו בפ"ה ממלוה הי"א ובפ"ו ה"א, וכ"נ גם בד' הרי"ף לעיל ס"ד ב', והבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות י"א, - וי"ל דאזלי לטעמייהו דפליגי בדין רבית מאוחרת בסתמא, ונתבאר בדף מס' 4, דהרשב"א ודעימי' לטעמייהו דלא אסרו רבית מאוחרת אלא במפרש אך בסתמא שרי אף דהוא מתכוין לשם רבית, ובע"כ דרבית מאוחרת לא חשיבא כאבק רבית, ואין איסורה אלא משום דמיחזי כרבית, וע"כ לא אסרו אלא במפרש, אך הרמב"ם והבעה"ת לטעמייהו דאיסור רבית מאוחרת הוא אף בסתמא, ולפ"ז אין מקור דרבית מאוחרת אינה בכלל אבק רבית. [↑](#footnote-ref-103)
103. ומצאנו בד' הרמב"ן לעיל ס"ז א' והרשב"א לעיל ס"ח א' והבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ' בשם הראב"ד דאף דאבק רבית שאינו יוצא בדיינים, מ"מ מהני בזה תפיסת הלוה, וה"מ במשכנתא או בזביני דאסמכתא שאכל את הפירות מעצמו, אך ברבית מוקדמת ורבית מאוחרת דנתן לו מדעתו, ל"מ תפיסת הלוה, והנה בעיקר מש"כ הראב"ד דמהני תפיסת הלוה באבק רבית כתבו כמה מרבוותא דהוא משום דחייב לצי"ש, ונתבאר בדף מס' 19, ולפ"ז הרי דהא דברבית מוקדמת ומאוחרת ל"מ תפיסה, הוא משום דאינו חייב אף לצי"ש, ואך דבד' הראב"ד מבו' דהוא משום דרבית מוקדמת ומאוחרת נתן לו מדעתו, ול"ד לשאר אבק רבית, ועמש"כ בזה הגידו"ת שם אות ה' והמל"מ בפ"ד ממלוה ה"ו (ד"ה כתב הטור), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-104)
104. ואמנם הנה הטור לעיל מינה כתב דהלוהו ודר בו הוי אבק רבית, והרי דפשיט"ל דכל שדר בעודו חייב לו הוי אבק רבית, - וצ"ל דהתם הוא כשלא קבע זמן להלואה ובידו לתבועק' ממנו עכשיו את ההלואה, וע"כ כל שדר בחצירו ומכח זה אינו תובע ממנו את ההלואה, הו"ל בכלל אבק רבית, וכל מה שנסתפק דאי"ז אלא רבית מאוחרת הוא כשהרויח לו זמן ובא בתוך הזמן ואמר לו דור בחצרי בשביל מעותיך, דבכה"ג כיון שכבר זכה בהרוחת הזמן, י"ל דמה שנותן לו רבית אי"ז אלא כרבית מאוחרת, ובזה יש לפרש גם למשמעות ד' הרמב"ן וש"ר לעיל ס"ד ב' דהלוהו ודר בחצר דקיימא לאגרא הוי אבק רבית, (והב"י בסימן קס"א ס"ב כתב בדעתם דחייב להחזיר לצי"ש), ואין ללמוד מדבריהם דרבית מאוחרת הוא רק כשהיא ניתנת אחר הפירעון. [↑](#footnote-ref-105)
105. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרא"ש בסימן ס"ז דכל שמוסיף בשעת פירעון אסור אף בסתם, ומבו' בדבריו דטעם הא דאסור אף בסתם הוא משום דחשיב כאבק רבית, ורק כשנותן אחר פירעון דאי"ז אלא רבית מאוחרת לא אסרו בסתם, - אך מד' הטור שנסתפק בזה ולא הביא מד' הרא"ש נראה שפירש לד' הרא"ש דלעולם גם כשמוסיף בשעת פירעון אי"ז אלא רבית מאוחרת, אלא דמ"מ ה"ז אסור אף בסתם משום דמתחזי כרבית אף בסתם, והיינו דכל שמוסיף בשעת פירעון ה"ז מתפרש דהוא משום מעותיו, וכ"נ להדיא בל' הרא"ש שם, וכ"כ השער דעה שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך בד' הרשב"א לעיל ס"ו א' בדין רבית דרך קנס משמע להדיא דלא חשיב כרבית מאוחרת דקייל טפי מאבק רבית אלא כשנותן לו לאחר הפירעון, ועיי"ש שכתב דעל כן שנאוה סתם להתיר במשנתינו ובפ' גט פשוט וכללן כולן ר"ג במשנתינו ברבית מוקדמת ומאוחרת וכו', והרי דלא ידור בחצרו חינם ששנאוהו במשנתינו לאיסורא הוי בכלל אבק רבית, וכ"נ גם בדבריו בח"א סימן תתקל"ח דרק רבית הניתנת לאחר הפירעון הויא כרבית מאוחרת, וכ"נ גם בדבריו בב"ק ע"ה א' דהלוהו ודר בחצרו הוי ככל אבק רבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-107)
107. ועיי"ש בד"ה וכל שאמר שכתב דכל שאמר לו דור בחצרי חנם בתורת מתנה ושלא בשכר מעותיך, אי"ז אף אבק רבית, אלא הו"ל כרבית מאוחרת. [↑](#footnote-ref-108)
108. ובזה מתפרש פלוגתת התוס' והרמב"ן שם דהתוס' כתבו דגם כשמוסיף בשעת פירעון לא אסרו אלא במפרש, ול"ד להלוהו ודר בחצרו שעדיין הוא חייב לו, והרמב"ן שם כתב דאדרבה אם אסרו קודם פירעון בסתם כ"ש בשעת פירעון דמחזי כרבית, ולכאו' הוא סברות הפוכות, אך להנ"ל הוא מתפרש היטב, דהרמב"ן ס"ל דאף רבית הניתנת קודם הפירעון אינה אלא כרבית מאוחרת, וכיון שאסרו בזה אף בסתם, משום דה"ז מתפרש בסתמא כשכר מעותיו, כ"ש דיש לאסור בשעת פירעון, דמיחזי טפי דהוא בשכר מעותיו, אך התוס' ס"ל דרבית הניתנת קודם הפירעון הוי בכלל אבק רבית וחמירא מרבית מאוחרת, ורק בזה הוא שאסרו אף בסתם, אך ברבית הניתנת בשעת פירעון דאין איסורה אלא משום רבית מאוחרת, לא אסרו אלא במפרש. [↑](#footnote-ref-109)
109. וצ"ב בטעמא דמילתא דמ"ש רבית הניתנת בעוד מעותיו בידו הוי טפי רבית מרבית הניתנת בשעת פירעון, ומש"כ הרמב"ן לעיל ע"ג ב' בתו"ד דקודם פירעון עושה כן כדי שירויח לו זמן, לכאו' אי"ז טעם אלא דע"כ ה"ז מתפרש טפי לשם רבית, אך אין בזה טעם שיהא ע"ז טפי תורת רבית, - אך גם בד' הב"י בסימן קס"ו מבו' דבעוד מעותיו בידו יש לאסור טפי מבשעת פירעון, וזהו שכתב דלפ"מ שפירש בד' הרא"ש דבשעת פירעון הו"ל אבק רבית, כ"ש דבעוד מעותיו בידו הו"ל אבק רבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-110)
110. וי"ל דהיינו משום דאיסור רבית דאורייתא הוא ברבית דממון, וזהו שכתב דמדרבנן אסור אף רבית בקרקע ובפמשו"פ דלא גרע מרבית דברים, והיינו דכיון דאף רבית דברים אסורה אף דאי"ז ממון כלל, כ"ש דרבית דקרקע אסורה, דעיקר הא דנתמעט קרקע הוא משום דבעינן רבית דממון וממון דקרקע לא נאסר ליטלו ברבית, - אך יש לפרש לדבריו בע"א, וכ"ה מבו' בד' השער דעה בסימן קס"א סק"א, דאף רבית דברים אי"ז דבר המטלטל ואפ"ה ה"ז אסור, וה"נ הוא ברבית קרקע. [↑](#footnote-ref-111)
111. וכתב לפרש עוד דהיינו דלא יאמר הלוה לשלוחו לך ודע אם בא המלוה כדי לדרוש בשלומו. [↑](#footnote-ref-112)
112. וצ"ב, דאף דמצינו דאיכא איסור רבית גם במה שנוטל המלוה מעצמו, כמבו' בסוגיית הגמ' לעיל ס"ד ב' בהלוהו ודר בחצרו, לכאו' כ"ז הוא כשנוטל המלוה מן הלוה, אך הכא אף שסומך המלוה לצוותו מכח מה שהלוהו, מ"מ אינו נוטל מן הלוה כלום, ומ"ט יש בזה משום רבית דברים. [↑](#footnote-ref-113)
113. ולכאו' נפ"מ רבתא לדינא בזה, דאף דבר שמתרצה אדם לעשות לכל מי שמבקש ממנו, מ"מ אם אין המלוה מבקש ממנו אלא מכח מה שהלוהו, דבלא זה ל"ה מבקש ממנו מחמת חוסר נעימות וכיו"ב, יש בזה משום רבית דברים, - אך י"ל דלא אסרו אלא כשהמלוה "מצוה" את הלוה, דמה שהוא משתרר עליו לצוותו הו"ל כרבית דברים, אך לא נאסר לבקש ממנו, אף אם ל"ה מבקש ממנו אלמלי ההלואה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-114)
114. אך עיי"ש שכתב להתיר כשמחזיק לו טובה בשעת ההלואה, דלא אסרו אלא בהקדמת שלום דאין דרך בנ"א להשתדל להקדים שלו כשלא הי' רגיל, אך החזקת טובה בעת שמלוה כן דרכן של בנ"א על כל עזר וסיוע שימצא איש מחבירו ואינו אגר נטר, דגם אם ל"ה ממתין לו רגע על המעות אלא שהמציאם אליו בעת ההיא ותיכף ישוב לקחתם מביתו או מחנותו דרך הוא להחזיק לו טובה ע"ז, אך לא התיר בזה אלא כשגם המלוה משיבו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-115)
115. הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג דין י"ב עמד בזה דמ"ט לא נאסר בזה אלא מדין רבית דברים, ותיפו"ל דכיון דהי' חייב ליתן לו שכר ועושהו בחינם הו"ל הנאת ממון, וכתב דאשמועינן דאף כשיש למלוה מי שמלמדו בחנם וגם הלוה דרכו ללמד בחנם, מ"מ כיון דאינו רגיל ללמד למלוה עצמו אסור, וכתב לישב עוד דמשום גמ' נקטי', דאסור ללמד גמ' בשכר, - ואמנם יש להעיר לפ"ז במש"כ הרמב"ם דהאיסור הוא כ"ז שמעותיו בידו, ובגונא דחשיב כהנאת ממון, מ"ט לא נאסר כשאין מעותיו בידו, והניחא אי נימא דהא דשרי כשאין מעותיו בידו הוא משום דלא אסרו רבית מאוחרת אלא במפרש, הרי דמה"ט שרי אף בהנאת ממון, אך אי נימא דאסרו רבית מאוחרת אף בסתם והא דשרי כשאין מעותיו בידו הוא משום דלא אסרו רבית מאוחרת ברבית דברים, תיקשי דבגונא דחשיב כהנאת ממון מ"ט לא אסרו אלא כשמעותיו בידו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-116)
116. ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמו שצידד בתשו' הרשב"א ח"א סימן תשצ"ט דכ"ה דבמודר הנאה מותר לפרוע את חובו משום דהו"ל כמבריח ארי, ה"נ מותר הלוה לפרוע חובו של מלוה, והיינו משום דס"ל דלא אסרו ברבית דרבנן אלא במקום דיש נשך ותרבית, ופורע חובו דדמי למבריח ארי דלא חשיב הנאה, הו"ל כנשך בלא תרבית דשרי. [↑](#footnote-ref-117)
117. ובד' הרשב"א שצידד דמותר הלוה לפרוע חובו של מלוה, צ"ל דלא אסרו ברבית דברים אלא כשהלוה נותן למלוה דברים, אך בפורע חובו דהוי כמבריח ארי ואינו נותן למלוה כלום, לי"ב משום רבית דברים, ועד"ז נתבאר בדף מס' 3 בטעם הא דבהלוהו ודר בחצרו ליכא משום רבית דברים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-118)
118. ובזה מתפרש מש"כ השו"ע שם דהאיסור בזה הוא כ"ז שמעותיו בידו, אף דדעת השו"ע שם ס"ו דאיסור רבית מאוחרת הוא אף בסתמא, ובע"כ דהוא משום דעיקר האיסור בזה הוא מדין רבית דברים, ולא אסרו רבית מאוחרת ברבית דברים, וכמש"נ לעיל. [↑](#footnote-ref-119)
119. ואין לומר דאף דבאבק רבית לא אסרו על הלוה, מ"מ ברבית מאוחרת אסרו אף על הלוה, וה"נ ברבית דברים דכוותה, דלהדיא מבו' בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן תתקל"ח דאיסור רבית מאוחרת הוא רק על המלוה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-120)
120. אך העירו ממש"כ הבעה"ת שם אות י"א ללמוד דמותר לשלוח דורון כשהי' רגיל בכך, מהא דהתירו להקדים שלום למלוה כשהי' רגיל להקדים לו, ואם רבית דברים קיילא משאר רבית דמה"ט לא אסרו רבית מאוחרת ברבית דברים, הרי י"ל דגם מה שהתירו ברגיל הוא רק ברבית דברים. [↑](#footnote-ref-121)
121. ויש להעיר עוד בזה, דעיקר הך מילתא דלא גזרו רבית מאוחרת ברבית דברים, מתישב רק לדעת הסוברים דעיקר איסורא דרבית דברים אף כשקצץ עמו הוא מדרבנן, אך לדעת הסוברים דה"ז אסור מדאורייתא, מסתברא מילתא דאסרו חכמים אף ברבית מאוחרת.

     עוד יש להעיר, דלכאו' מקור הדעות דלא אסרו רבית מאוחרת ברבית דברים, הוא מהא דתניא מנין לנושה בחבירו מנה וכו' שאסור להקדים לו שלום, ומשמע דלא נאסר להקדים לו שלום אלא בעוד הוא נושה בו, - אך לכאו' אין ללמוד מזה להתיר, אלא לדעת הסוברים דאיסור רבית מאוחרת הוא אף בסתמא, ובע"כ דהא דלא אסרו להקדים לו שלום לאחר הפירעון הוא משום דלא אסרו רבית מואחרת ברבית דברים, אך לדעת הסוברים דאיסור רבית מאוחרת הוא רק במפרש, הרי י"ל דמה"ט הוא דלא אסרו להקדים לו שלום לאחר הפירעון, ואין ללמוד מזה דלא אסרו רבית מאוחרת ברבית דברים. [↑](#footnote-ref-122)
122. אך בתשו' מהר"א ששון סימן קס"ב ד"ה הן אמת דבאיסור כתב בדעת רש"י לעיל ס"ב א' דעובר באיסור לא תקח משעת השימה, ובדעת התוס' לעיל שם צידד דאינו עובר עד שעת גביית הרבית, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
123. הרמב"ם בפ"ד ממלוה ה"ב כתב דהמלוה ברבית עובר על ו' לאוין, וכ"כ הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת רל"ז, ויש שדקדקו מדבריו דעוברים על כל הלאוין בשעת הלואה, - אך לכאו' אין הדבר מוכרע כלל, די"ל דמכוון דבריו דהמלוה ברבית וגבאה עובר על ו' לאוין, כמו שאמרו הכא דמלוה עובר בכולן, ופירש"י דעובר על לא תקח בשעת פירעון, וכ"נ להדיא בדבריו בסהמ"צ ל"ת רל"ד דאין עובר על לא תהי' לו כנושה אלא בשעה שמבקש החוב של רבית, ולא בשעת ההלואה. [↑](#footnote-ref-124)
124. ועד"ז כתב התו"ח דהמלוה את חבירו בחינם אע"פ שקובע לו זמן לפרעון אפ"ה כשמגיע הזמן ואין לו לשלם אינו דוחקו לשלם כי אינו חושש אם ימתין לו עוד זמן מה, וע"כ מסתמא אינו עובר בלא תהי' לו כנושה, אך המלוה ברבית וקובע זמן, מיד כשמגיע זמנו דוחקו לשלם דחושש הוא שלא יהיו מעותיו בטלות אצל הלוה אפי' שעה אחת כיון דמעיקרא לא הלוה לו אלא אדעתא דאגר נטר, וע"כ הוא עובר בלא תהי' לו כנושה. [↑](#footnote-ref-125)
125. ואמנם הנה הרמב"ם בהל' מלוה שם ה"ג כתב דאין לוקין על כל לאוין אלו משום דהוא לאו הניתן להישבון, וד"ז מתישב גם לפ"ד המ"מ, דכ"ה דלדעת הרמב"ם אין לוקין על לאו דלא תשימון משום דעיקר איסור רבית ניתן להישבון ולא למלקות, ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 18, ה"נ אין לוקין משום הלאו דלא תהי' לו כנושה, ואמנם לדעת רש"י דאיסורא דלא תהי' לו כנושה הוא במה שדוחקו ותובעו, ואי"ז כלל איסורא דרבית, ודאי דליכא למיתי עלה משום לאו הניתן להישבון. [↑](#footnote-ref-126)
126. ובד' הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת רל"ד משמע דעובר על הלאו דלא תהי' לו כנושה כשתובעו ליתן את הרבית, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ המהר"ם שיף דאיסורא דלא תהי' לו כנושה הוא במה שמכריחו ליתן רבית בשביל שהלוה לו. [↑](#footnote-ref-127)
127. המהר"ם הק' דמ"ט לא קחשיב תנא דמתניתין לאו דלא תשיך דקא עבר לוה, וכתב דאין לומר דלא קחשיב אלא הני לאוי דקעבר המלוה, שהרי חשיב לאו דלפנ"ע שעובר הלוה, ועיי"ש מש"כ בזה, ומש"כ הרש"ש, והמהר"ם שיף תמה ע"ז דאף דלא חשיב אלא את הלאוים שעובר המלוה, הרי גם המלוה עובר בלאו דלפנ"ע, וע"כ הוא דחשיב לי'. [↑](#footnote-ref-128)
128. צע"ג דבד' ההגמ"ר שם מפורש דסגי במה דאפשר שיבא לידי גבי', ורק בשטר שמפורש בו רבית אינו עובר בלא תשימון כיון דודאי לא יבא לידי גבי', ועיקר מש"כ ההגמ"ר דבשטר שמפורש בו רבית אינו עובר בלא תשימון, הוא דלא כמש"כ התוס' לעיל ע"ב א' (ד"ה שטר) ובב"ק ל' ב' (ד"ה וחכ"א) והרא"ש בב"ק שם סימן ח' דאף כשהרבית מפורש בשטר עוברין בלא תשימון, וכ"כ הש"ך בסימן קס"א סקי"ז. [↑](#footnote-ref-129)
129. והיינו שהרי מצינו בכ"ד דהגורם לחבירו ליכשל אף שלא נתן לו את המכשול עובר משום לפנ"ע, וכגון מה שאמרו במו"ק י"ז א' דהמכה בנו גדול עובר בלפנ"ע, ומה שאמרו בקידושין ל"ב א' דדילמא רתח ועבר משום לפנ"ע. [↑](#footnote-ref-130)
130. וי"ל דזהו מש"כ הריטב"א דערב ועדים אין עוברין משום לפנ"ע כיון דאפשר זולתם, והיינו אף בגונא שלא הי' מלוה לו בלא ערב ועדים, דמ"מ כיון שבידו להלוות לו גם בלא ערב ועדים, אינם עוברים משום לפנ"ע, - אך באמת אי"ז מתישב, שהרי אף דהמלוה אפשר לו להלוות בלא ערב ועדים, מ"מ כיון שלא הי' מתרצה להלוות, נמצא דהלוה אין בידו ללוות בלא הערב והעדים, ומ"ט אין עוברין משום לפנ"ע במה שמכשילין את הלוה, ורמז לזה החזו"א בסימן ס"ב סקי"ג, אך בד' התוס' משמע דבכה"ג עוברין העדים בלפנ"ע במה שמכשילין את המלוה, אף שהי' בידו להלוות גם בלא ערב ועדים. [↑](#footnote-ref-131)
131. אך הריטב"א במגילה כ"ח א' כתב דאי"ז איסור דאורייתא או דרבנן אלא מידת חסידות בעלמא. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועד"ז מצינו בד' הריטב"א שכתב די"א דלא סגי במה שיכתוב לו שטר בכת"י כיון דיכול לומר פרעתי ושמא ישכח ויאמר פרעתי, אך הש"ך בסימן ע' סק"ב צידד דסגי במה שכותב לו שטר בכת"י, והביא מש"כ בתשו' מהרשד"ם חו"מ סו"ס כ"ג דלא סגי בזה, ובד' המהרשד"ם שם מבו' דאתי עלה מטעמא אחרינא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-133)
133. בתשו' אבקת רוכל סימן ה' ד"ה והרא"ש כתב דמה שכתבו מזונו ל"ד הוא, דכשהוזכר מזונו במתניתין לעיל ס"ח א' אי"ז על מזון האדם, אלא על מזון האפרוחים, וא"כ במוליך חבילה לא שייך אלא שכר עמלו, וכמש"כ כן המרדכי בסימן שי"ט בשם המהר"ם דצריך ליתן שכר עמלו, ולא הזכיר מזונו, וכ"כ המהר"ם שיף. [↑](#footnote-ref-134)
134. וזה לפ"מ שפירשו כפירש"י דאיירי כשלוקחה ע"מ למכרה ולעשות צרכו במעות, ונמצא שהוא טורח בשכר ההלואה שמלוה לו את מעות המכר, אך לפ"מ שפירש הפסקי רי"ד שלא הי' מוכרה ע"מ ללוות המעות, אין בזה רבית כלל. [↑](#footnote-ref-135)
135. התוס' הק' דא"כ מאי קמ"ל, וכתבו דסיפא איצטריך לי' דברשות לוקח אסור דס"ד דלא מיחזי כרבית וכו', אך הרא"ש בסימן ס"ב כתב דקמ"ל דלא חיישינן דילמא אתי לזלזולי בשכר עמלו ומזונו. [↑](#footnote-ref-136)
136. בתשו' אבקת רוכל סימן ה' ד"ה ומ"מ נראה נסתפק אם יש להתיר לדינא בכה"ג דאם ימכור ביוקר יהא הריוח שלו דההיא הנאה הויא בשכר טרחו, או דכיון דאפשר דלא ימכור ביוקר, צריך ליתן לו שכר טרחו, ועיי"ש בד"ה ועוד יש להביא שצידד להתיר בזה, ורק בגונא דלא שכיח שימכרנה ביוקר צריך ליתן לו שכר טרחו. [↑](#footnote-ref-137)
137. העירו דיש מקום לומר, דאף אי נימא דכל שלא ילוה לו לבסוף יהא חייב מדינא בשכר עמלו, מ"מ הא דכשמלוה לו אינו חייב בשכר עמלו, לאו היינו דמוחל לו בשכר ההלואה, אלא הוא משום דטרח בשביל עצמו, וע"ד מש"כ הט"ז בסימן קע"ג סקכ"ד, וע"כ אי"ז אלא כרבית מוקדמת, דכל הא דאף ברבית מוקדמת כשהתנה הוי רבית קצוצה, הוא מכח מה שבשעת ההלואה מוחל לו בעד ההלואה, וכמש"כ החוו"ד והגרע"א, (ונתבאר בדף מס' 6), - ושמא זהו מכוון החוו"ד בסימן קס"ז סק"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-138)
138. השער דעה בסימן קס"ז סק"א כתב בתו"ד מכח ה"ט דהכא ל"ה כרבית מוקדמת, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ התוס' דצריך שיתן לו שכר עמלו ומזונו דאל"כ נמצא שהוא טורח בשכר ההלואה, ואי נימא דאי"ז אלא כרבית מוקדמת, הרי דעת התוס' לקמן בע"ב ד"ה ושפכי דלא אסרו רבית מאוחרת אלא כשאומר שהוא בשביל מעותיו, וה"נ הוא ברבית מוקדמת, וא"כ מ"ט צריך ליתן לו שכר עמלו, כיון שאינו מפרש דהוא טורח בשכר ההלואה, ובע"כ דהכא גרע טפי מרבית מוקדמת, אך לכאו' יש מקום לדון דהכא כיון שהוא הסכם אחד ביניהם שאומר תנה לי ואני אעלך לך וכו', הו"ל כמפרש. [↑](#footnote-ref-139)
139. מד' הבעה"מ והאו"ז מוכח לכאו' כד' הט"ז, דלשאר הדרכים הרי לא הותר אלא באופנים מסוימים, וא"כ מאי קשיא להו בההיא דטרשא דרב חמא דמ"ט הוצרכו להא דניחא להו וכו', הרי י"ל דהתם לא איירי בהני גווני וע"כ לא הותר אף שאינם מקבלין שכר טירחתם אלא משום דניחא להו וכו', ובע"כ כמש"כ הט"ז דבכל ענין לי"ב איסורא, דחשיב דהלוה טורח לעצמו כדי שיהיו לו מעות ללוות. [↑](#footnote-ref-140)
140. ושמא ס"ל דפלוגתת הראשונים הכא הוא משום דכל הא דהלוה מוליך החבילה למקום היוקר ומוכרה שם הוא לצורך המלוה, דלצורך הלואת המעות הי' הלוה מוכרה כאן בדמי', ורק משום שהמלוה אינו מתרצה למכרה כאן, הוא שמוליכה הלוה למקום היוקר ומוכרה, אך בגונא דהלוה טורח לצורך עצמו מודו כו"ע דשרי, - ויש שפירשו דשאני הכא ששווי החבילה במקום זה הוא בזול, ונמצא דעדיין אין ביד המלוה את דמי היוקר, וכיון דהלוה טורח להוליכה למקום אחר שתהא נמכרת ביוקר הו"ל רבית, ומשא"כ בכה"ג שכבר יש ביד המלוה את הדמים, והלוה טורח להביאם, חשיב כטורח לצורך עצמו. [↑](#footnote-ref-141)
141. וצ"ע דמ"ט סגי בשכר מועט, ומ"ש מהא דלא ישכור ממנו בפחות, - ושמא י"ל דמדינא לי"ב משום רבית כיון דהלוקח טורח בשביל עצמו, אלא דאסרו חכמים בזה משום דמיחזי כטורח בשביל המלוה בשכר הלואתו, וע"כ הקילו דסגי בשכר מועט, - ושמא זהו מכוון החוו"ד בסימן קס"ז סק"ב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-142)
142. ומבו' דלא פסיקא לי' הך מילתא דאי"ז אלא אבק רבית, וצ"ב דמ"ש מכל טרשא דאי"ז אלא אבק רבית, וצ"ל דאזיל לטעמי' שנתבאר בכ"ד בדעתו דהא דטרשא ל"ה רבית דאורייתא הוא משום דלא חזינן לה כלל כמוסיף על דמיו אלא חזינן לה כדמי המקח שמכר לו ביוקר, וכל שפירש דהוא מוסיף בדמיו משום אגר נטר הוי רבית קצוצה, וע"כ הי' מקום לומר דהכא ליכא לה"ט, וזה למש"כ הריטב"א לעיל ס"ה א' דהכא כיון שהסחורה כאן והוא אומר הריני מעלה לך כדרך שמעלין במקום פלוני, הו"ל כמפרש אם מעכשיו בכך ואם לזמן פלוני בכך, ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 42 בהערה דהיינו דכל הא דשרינן בטרשא דר"נ, הוא רק משום דכל שלא פירש אם מעכשיו וכו' מצינו לדון דזהו שווי החפץ, אך כל שלא קצץ דמים, אלא כדרך שמעלין במקום פלוני, ה"ז מתפרש דאי"ז שווי החפץ כאן, אלא נותן לו שווי החפץ במקום אחר, דמהיכ"ת יקבע שווי החפץ כאן ע"פ שויו במקום אחר הן רב והן מעט, וכיון דהוי זה יותר משויו כאן ה"ז אסור, ולפ"ז הי' מקום לומר דהכא יהא זה רבית דאורייתא. [↑](#footnote-ref-143)
143. והריטב"א כתב דהו"ל רבית קצוצה, וכ"כ בחי' המיוחסים להריטב"א, ונתחדש בדבריהם דלא חזינן לה כפסיקה בהוזלה דאי"ז אלא רבית דרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-144)
144. והיינו דאלמלי הא דעל בעה"ב לקבל הפירות בע"כ, הוה חשבינן דהפירות הוו ברשות החמרים, ונמצא שבשכר המתנת המעות הם מוכרים לו פירות במקום היוקר כשער מקום הזול והו"ל רבית, אך כיון דעל בעה"ב לקבל הפירות בע"כ, הרי דמשעה שלקחו החמרים את הפירות הוו ברשות הבעה"ב, אלא שהם מקבלין עליהן אחריות הפירות בחזרתן משום דניחא להו וכו'. [↑](#footnote-ref-145)
145. ובזה מתישב משה"ק התוס' על פירש"י ממש"כ לעיל ס"ה א' בדין טרשא דרב חמא דלא הותר אלא כשאחריות ההליכה על רב חמא, אך בלא"ה אסור אע"ג דהוו שבקי להו מיכסא וכו', ולפ"ד הרמב"ן והרשב"א ניחא, דהתם אם הי' האחריות על המקבלים הרי הו"ל מקח גמור בהמתנה, והו"ל ככל טרשא האסורה, ומשא"כ הכא דהם שלוחי בעה"ב לקנות פירות, ואין כאן מקח בהמתנה כלל, אלא דיש לאסור מכח מה שהן טורחין ומביאין הפירות ומקבלין האחריות בשכר ההלואה שהלוה להם תחילה, וע"ז הוא דמהני הא דניחא להו וכו' דמכח זה אמרינן דמה שהם טורחין וכו' אי"ז בשכר ההלואה אלא משום דניחא להו וכו'. [↑](#footnote-ref-146)
146. הריטב"א כתב דהיינו דהו"ל כרבית מאוחרת, דבשכר מה שהלוה לו הוא טורח בגופו להביאם לו, וצ"ב, דכיון שהתנו בשעת ההלואה שיקחו אח"כ פירות בדמים אלו ויביאום לו, בפשוטו אי"ז כרבית מאוחרת. [↑](#footnote-ref-147)
147. ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ הרמב"ם שם פ"י ה"ב דלא הותרה הלואת סאה בסאה כשיש לו כשקבע זמן, ויש להוסיף דמשמעות ד' הרמב"ם בפ"ט ממלוה ה"ו דלא הותרה פסיקה בהוזלה כשיש לו כשקבע זמן, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות נ"ו והמחנ"א בהל' רבית סימן כ"ט בדעתו, אך הריטב"א לקמן ע"ה א' כתב בדעת הרמב"ם דהתירא דפסיקה בהוזלה כשיש לו הוא אף כשקבע זמן, וגם במש"כ הרמב"ם בפ"ט ה"ו כתב הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות ל' (ד"ה ואפשר) לפרש בע"א, ונתבאר בזה במ"מ רבית א' דף מס' 33. [↑](#footnote-ref-148)
148. ועיי"ש שהק' דלמש"כ הטור בסימן קס"א בדעת הרמב"ם דכל שהוסיף הלוה בשעת פירעון בסתמא מותר, מ"ט לא התירו הכא אלא מכח ה"ט דניחא להו וכו', - אך הנה בד' המאירי מבו' דהיו מתנים עמהם מעיקרא שאח"כ יעלו להן כשיעור פלוני מסחורה זו כשער הזול, ולפ"ז ניחא דכיון שהתנו כן מתחילה ע"כ לא הותר אלא מכח ה"ט דניחא להו וכו'. [↑](#footnote-ref-149)
149. המל"מ שם כתב לדקדק כן ממש"כ הרמב"ם שם שאין אלו מוכרים בזול מפני שנתנו מעות עתה "ולא יקחו אלא לאחר זמן", ומשמע דנתינת המעות מעיקרא ל"ה בדרך מקח, אלא אח"כ הם לוקחין במעות אלו, והאבהא"ז שם כתב לדקדק כן ממש"כ הרמב"ם שם שמכרו למכיריהן וכו' ה' בסלע במעות שנתנו להם תחילה, והרי דלא מכרו להם מתחילה כשנתנו להם המעות, דא"כ לא שייך בזה לישנא דמעות שנתנו להם תחילה, שהרי כשנתנו להם מכרו להם במקח זה. [↑](#footnote-ref-150)
150. אך האו"ז בסימן קפ"ד כתב דבאמת שרי אף בלא ה"ט דניחא להו וכו', דדמי להא דמוליך חבילה וכו' דברשות מוכר מותר, וע"כ יש להתיר אף באדם דלא שקלי מוכסא ולא נקטי שוקא בעבורו. [↑](#footnote-ref-151)
151. הרמב"ן במלחמות כתב דמה שהתירו במוליך חבילה וכו', איירי בגונא שאומר לו אני אעלה לך כו"כ שהוא שער של אותו מקום ואם אוכל להרויח יותר בטרחי ועמלי שלי הוא, דבכה"ג שרי, משום דמה שטורח בה הוא משום דשמא ירויח בכך, אך הכא שהיו שלוחיו של רב חמא וכל מה שמרויחין שם נותנין לו ואין נוטלין כלום בשכר עמלן, מחזי כרבית, וע"כ לא הותר אלא משום דהא דהם טורחין בשבילו הוא משום דניחא להו וכו'. [↑](#footnote-ref-152)
152. לכאו' מכוון דבריו דבאמת אין המקח חל אלא אחר שיביאו הפרקמטיא למקום היוקר, ומה שהם מקבלין עליהן אחריות הדרך אי"ז בשכר המתנת המעות, אלא משום דניחא להו וכו', וע"כ לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-153)
153. ועיי"ש שנסתפק אם ה"ז אסור מדינא משום דקי"ל כת"ק דאסר ברבית ע"מ להחזיר, או דקי"ל כר' יהודה דשרי דסתמי' דכולהו מתניתין כוותי', אלא דעבדינן כרבנן לחומרא. [↑](#footnote-ref-154)
154. החי' הרי"מ בסוגיין הק' דמ"ט נקטו לדין זה בהני גווני דבטל המקח מטעם אומדנא ואי"ז תנאי גמור, הרי לכאו' ה"נ הוא בבכל מקח על תנאי דאסור לאכול פירות אף ע"מ להחזיר, ועיי"ש מש"כ בזה באורך, וזה למש"כ שם דעיקר האיסור הכא הוא משום דהוי כמפרש אם מעכשיו בפחות, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-155)
155. וצ"ע היאך הוא מתישב במש"כ הרמב"ם שם דאם אכלו מוציאין מידם את הפירות ופירשו המ"מ שם ועוד מקמאי בדעתו דהוא משום דהו"ל רבית קצוצה, ונתבאר להלן, ובע"כ דאיירי כשהתנו על אכילת הפירות. [↑](#footnote-ref-156)
156. אך בחי' תלמיד הרשב"א כתב דלוקח מותר לאכול כשיעור מעותיו והמוכר מותר לאכול את השאר, ומשמע דאסורין לאכול יותר מכדי מעותיהן משום איסור רבית, וצ"ע, - ועד"ז יש להעיר במש"כ תלמיד הרשב"א לעיל מינה דהא דכשאמר לו לכי מייתית קני אוכל המוכר פירות ואין בזה איסור, הוא משום דלא הי' השדה קנוי ללוקח ונמצא שלא אכל המוכר אלא פירות שדה שלו, ומשמע דאלמלי ה"ט הי' בזה משום איסור רבית, וזה צ"ב שהרי כיון דאמר לכי מייתי קני אין הלוקח חייב מעות למוכר, וא"כ אף אם הי' אוכל המוכר פירות שדה של הלוקח לי"ב איסורא, כיון דליכא הלואה כלל. [↑](#footnote-ref-157)
157. ולפ"ז נמצא דכל האיסור הוא בגונא שביד הלוקח להביא שאר המעות היום ולאכול הפירות מיד, דבכה"ג הו"ל כמפרש אם מעכשיו בפחות, אך אם התנו שיתן שאר המעות בזמן פלוני, ואין בידו להביא המעות קודם אותו הזמן ולאכול הפירות, לי"ב איסורא, ולמש"נ להלן בהערה י"ל בלא"ה דבכה"ג שרי, דכיון שאין בידו להביא שאר המעות היום וליטול השדה, נמצא שעדיין לא בא המקח לידו ואינו חייב בתשלומי הדמים וליכא המתנת מעות כלל. [↑](#footnote-ref-158)
158. האבנ"ז שם סק"ג הק' דלמש"כ הרמ"א בסימן קע"ג סי"ד בשם ר"ה גאון דאם מכר לו ז' חביות ואמר לו תשלם לי כל החביות כמו שיהי' השער בעת שתקח כל חבית שרי, והיינו משום דמן הדין אין לו לשלם רק בעת שנוטל מקחו ואין כאן המתנה, ה"נ הכא מדינא הוי זמן הפירעון כשמקבל הלוקח השדה ואין כאן המתנה, ולכאו' קשיא כן גם אי נימא דהאיסור הכא הוא במה שהמוכר אוכל פירות בשכר המתנת מעותיו, ותיקשי דכיון שלא קיבל הלוקח את השדה עדיין אינו חייב בתשלום הדמים ואין כאן המתנה כלל, - ולכאו' י"ל דהכא כיון שכשהביא הלוקח מעות נתברר שקנה למפרע, חשיב כמו שקיבל את השדה מיד, שהרי לא עיכב המוכר את השדה ממנו והי' בידו להביא את המעות מיד וליטול את השדה, וע"כ הוא חייב בתשלומי הדמים מיד. [↑](#footnote-ref-159)
159. וגם יש להעיר ע"ז, דלפ"ז אי"ז אלא רבית דרבנן וזה דלא כמש"כ הבעה"ת ודעימי' דהוי רבית קצוצה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-160)
160. ואמנם הנה בד' הרשב"א שלפנינו משמע להדיא דצריך שיאמר לו קני מעכשיו, אלא דא"צ לומר לו זוזאי ליהוו הלואה גבך, אך בד' הנימו"י מבו' דלדעתו אף א"צ לומר קני מעכשיו, וכ"ה מבו' בד' האו"ז, וכ"כ הש"ך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-161)
161. וכ"ה מבו' ממש"כ תלמיד הרשב"א דמוציאין מידם את הפירות משום דהוי גזל גמור, והרי דלא איירי כשהתנו ביניהם שיאכל את הפירות, וכ"כ הפנ"י בסוגיין דאיירי הכא כשלא התנו על אכילת הפירות. [↑](#footnote-ref-162)
162. אך לכאו' טעם זה אינו מתישב בגונא שאמר לכי מייתית קני מעכשיו ואכל הלוקח את הפירות ואח"כ לא הביא את הדמים ונתבטל המקח, דבכה"ג הרי הוו המעות כהלואה גמורה, ואי"ז המתנת מעות דמקח כלל, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ב אות ט'. [↑](#footnote-ref-163)
163. אך לטעם זה הרי דכל שאמר לכי מייתית קני ואכל הלוקח פירות או שאמר קני מעכשיו וזוזאי ליהוו הלואה גבך הוי רבית קצוצה, שהרי בהני גווני אי"ז צד אחד ברבית, וכמש"כ בפירש"י בד"ה צד אחד, ובד' האו"ז ותלמיד הרשב"א מבו' דאף בהני גווני אי"ז אלא אבק רבית. [↑](#footnote-ref-164)
164. ובד' הבעה"ת והריטב"א מבו' דגם בגונא דאי"ז אלא צד אחד ברבית הו"ל רבית קצוצה, אך בד' הרמב"ם לא נתפרש כן, דמש"כ דמוציאין הפירות הוא בגוונא שאמר המוכר לכשתביא שאר המעות תקנה ואכל הלוקח פירות או בגונא שאמר קנה מעכשיו וכו' ואכל המוכר פירות, ובהני גווני הרי אי"ז צד אחד ברבית, וזה מתישב עם מש"כ המחנ"א בהל' רבית סי"ג (ד"ה וראיתי) בדעתו דצד אחד ברבית אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-165)
165. ועיי"ש שכתב דכל שאמר קני מעכשיו וזוזי ליהוו הלואה גבך, ניחא הא דהוי רבית קצוצה, דכיון דא"ל קני מעכשיו סתם הוי כאומר הריני כאילו נתקבלתי ונשארו המעות הלואה גמורה, לכאו' מכוון דבריו דכשאומר זוזי ליהוי הלואה גבך, הו"ל כזקיפת המעות במלוה, ואי"ז כחוב דמקח, וצ"ע, אך כשאומר לכי מייתית זוזי קני מעכשיו אין כאן אלא מכירה סתמית, ואף דבשביל המתנת המעות אוכל פירות אי"ז הלואה אלא מכר. [↑](#footnote-ref-166)
166. וכ"נ להדיא בל' הרמב"ם בפ"ח ממלוה ה"א דבמרבין על המכר אומר לו אם מעכשיו תתן לי הדמים הרי הן שלך בק' ואם עד זמן פלוני "ה"ה שלך בק"כ", ומשמע להדיא דכל הק"כ הוו דמי המקח, אלא שהתנה עמו שאם יתן לו הדמים היום יהיו דמי המקח ק', ואם יתן לו הדמים לזמן פלוני יהיו דמי המקח ק"כ, וע"כ הוא דאי"ז רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-167)
167. והעירו בזה ממש"כ הרא"ש בסימן א' דלא ממעטינן עבדים מרבית משום דלא שייכא הלואה בעבדים, והשטמ"ק לעיל ס' ב' כתב בשם הרמ"ה דלא ממעטינן קרקעות משום דלא משכח"ל הלואה בקרקעות, ואי נימא דכל הא דאין רבית במקח הוא רק כשמוסיף בדמי המקח, אך כל שמוסיף דבר אחר מלבד המקח עצמו הו"ל רבית קצוצה, הרי שפיר משכח"ל רבית בעבדים כשמכר לו י' עבדים בעד י' עבדים אחרים וקצץ בעד ההמתנה עוד עבד, וה"נ משכח"ל רבית בקרקעות, ועד"ז יש להעיר במש"כ החוו"ד דאף בחוב של מכר כשקוצץ בשעת הרוחת זמן הוי רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-168)
168. אך לכאו' אי"ז מתישב לדעת הרמב"ם גופי' בפ"ו ממלוה ה"ג דכל שקצץ בשעת הרוחת הזמן אי"ז רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-169)
169. וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות כ"ט דלמש"כ הבעה"ת דכל שאמר לו לכי מייתית זוזי קני מעכשיו ואכל המוכר פירות הו"ל רבית קצוצה, ה"נ כשמרויח זמן השכירות בעד רבית הו"ל רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-170)
170. אך למש"כ הט"ז שם סק"ח דלא נסתפק הב"י אלא כשעדיין לא נשלם זמן השכירות, אך כל שנשלם זמן השכירות ונותן לו דבר בהמתנת המעות הוי רבית קצוצה, וכ"כ הגר"ז בהל' רבית ס"ד וסי"ח והחוו"ד בסימן קס"ו סק"ד, ניחא, דהכא שקצץ בשעת הרוחת זמן הו"ל רבית קצוצה, וגם י"ל דהתם שמוסיף על הדמים קודם שנשלם זמן השכירות, חזינן לה כמוסיף על דמי השכירות, ומשא"כ הכא דאכילת הפירות אינה מכלל דמי המקח. [↑](#footnote-ref-171)
171. בפירש"י כתב דהיינו דפסק לו דמים מועטים להוסיף לו על מעות הלואה להצמיתה לו אם יבא למוכרה, והתוס' כתבו דבחינם פירש כן, ועמש"כ בזה הפנ"י והחוו"ד בסימן קע"ב סקי"א. [↑](#footnote-ref-172)
172. וכ"נ בד' התוס' לעיל ס"ג א' ד"ה צד אחד שכתבו ללמוד מהכא דהא דשרי ר' יהודה צד אחד ברבית הוא אף בהלואה, ומבו' דהכא אף להצד שימכרנה לו בדמים הללו הויא נתינת המעות בהלואה, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א בכו"ח שם שפירש כן בדבריהם, אך עמש"נ בדף מס' 13 בהערה לדחות בזה. [↑](#footnote-ref-173)
173. וכ"נ ממש"כ הרמב"ן דכל שמכרה לאחר בדמים הללו קנה הראשון, ובע"כ דאיירי היכא דאמר מעכשיו והוא קונה במעות אלו שנתן, וכמש"כ הרמב"ן בשם הרי"ף דכל הא דקנה הראשון הוא כשאמר מעכשיו וקנו מידו, אך בד' הרשב"א מבו' דסתמא דמילתא אף כשמכרה לאחר בדמים הללו לא קנה הראשון, ורק אם קנו מידו קנה הראשון, (וזה לטעמי' דלא ניתנו המעות ע"ד מכר), וכ"נ גם בד' הנימו"י, (וצ"ע בד' החוו"ד בסימן ק"ס סקי"ז שלא כתב כן בדעתו). [↑](#footnote-ref-174)
174. והך מילתא דיש לאסור בכה"ג, מצינו כן בהגה' אמרי ברוך לחוו"ד סימן קע"ג סקי"ח בד' הנימו"י לעיל ס"ד ב' בדין חביתא, דאף דכל הא דחשבינן לה כהלואה הוא רק אם תקפה, אך אם לא תקפה אי"ז כהלואה, ואפ"ה ה"ז אסור, משום דבעד צד הלואה זו נתחייב לו דאם לא תקפה יתן לו היוקר, וכ"כ החזו"א בסימן ע"ו סק"ד (ד"ה ובנ"י), - ועיי"ש שכתב בדעת התוס' דפליגי ע"ז, דס"ל דלא נאסר משום רבית אלא היכא דמשכח"ל שיהיו שניהם קיימים יחד ההלואה והרבית, - ונתבאר עוד בזה במ"מ רבית א' דף מס' 39. [↑](#footnote-ref-175)
175. וכן משמע קצת בד' הרמב"ן והרשב"א דאף אם מדינא הי' חל ההקנאה בכה"ג, מ"מ מכח איסור רבית הי' בטל המקח, והרי דהו"ל כרבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-176)
176. בפשוטו הוא משום דאיירי שנתן לו הדמים בתנאי מכירה, וע"כ הו"ל כרבית דרך מקח, - וי"ל עוד לדעת המבי"ט בח"א סימן קס"ז דמדאורייתא מותר להלוות לחבירו ע"מ שימכור לו בפחות, משום דהו"ל כרבית דרך מקח, ונתבאר בדף מס' 1. [↑](#footnote-ref-177)
177. המקומ"ח שם תמה ע"ז דהבעה"ת גופי' בכ"ד כתב בגונא דצד אחד ברבית דהוא רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-178)
178. וזה ע"ד מש"כ בתשו' הרשב"א ח"ה סימן קס"ה דאם אמר סתם כ"ז שמעותיך אצלי חצרי שכורה לך בדינר אי"ז רבית קצוצה ואע"פ שהיא ראוי' להשכירה במנה, לפי שאין כאן קציצה, וגם אין אונאה לשכירות קרקע, ונתבאר בדף מס' 1. [↑](#footnote-ref-179)
179. ולמש"כ החזון יחזקאל דהא דלא פסיקא מילתא דזביני היינו דבההיא הנאה דע"י תנאו יתכן שתימכר לו בדמים הללו, הוא מתרצה לצד ההלואה, ויש בזה משום רבית, יש מקום לומר דהו"ל רבית קצוצה, כיון דמה שמוכרה לו בדמים הללו הוא רבית שנותן לו בעד צד ההלואה, אך מסתבר טפי דאין לאסור למכור לו בדמים הללו משום רבית קצוצה, שהרי כשבא למכור לו נתברר שלא הי' הלואה כלל, ואין מקום לאסור בזה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-180)
180. אך בדבריו בסימן קע"ב סוסקי"ב מבו' דאיכא הכא להתירא דרבית דרך מקח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-181)
181. החי' הרי"מ בסוגיין ד"ה והנה י"ל כתב די"ל דבאמת זהו עיקר טעם ההיתר בהלוהו על שדהו וכו', אף דנותן לו בחובו קרקע השוה יותר מחובו, דהו"ל כפסיקה בהוזלה ביש לו, ובהמש"ד כתב לדון דכיון דלא קנה למי שפרע לא יהא בזה להתירא דפסיקה בהוזלה ביש לו, ועיי"ש מש"כ בזה, - אך כתב דהוא שלא כד' התוס' וש"ר. [↑](#footnote-ref-182)
182. וי"ל דאף אם ל"ב להא דקנה למי שפרע, מ"מ הכא שתלוי הדבר בדעתו, א"א לחשוב שנגמר המקח, ולי"ב להתירא דפסיקה בהוזלה. [↑](#footnote-ref-183)
183. והרי לדעת הראב"ד ודעימי' מהני הא דאיכא צד הלואה לאסור אף כשאמר מעכשיו וליכא המתנת מעות כלל, וי"ל דאף לדעת התוס' ודעימייהו דפליגי ע"ז ולא אסרו אלא כשלא אמר מעכשיו ואיכא המתנת מעות, מ"מ י"ל דכיון דאיכא צד הלואה חמיר טפי ולא התירו בזה פסיקה בהוזלה, ועד"ז כתב החי' הרי"מ בסוגיין (בד"ה ותוס' לא ניחא להו) דהוא משום דאם לא ימכור לו הוו המעות בהלואה, ומה שהי' לו זכות שימכור לו, הו"ל רבית. [↑](#footnote-ref-184)
184. ובזה מתישב גם מה שלא התירו בזה משום דקרקע אין שומתה ידועה ולי"ב לאיסורא דפסיקה בהוזלה, ולדעת כמה מקמאי אף דאיסור פסיקה בהוזלה וטרשא הוא אף בדבר שאין שומתו ידועה, מ"מ בקרקע שרי, משום דאין אונאה לקרקעות, - אך גם בזה י"ל דהוא משום דהכא דעיקר נתינת המעות היא בדרך הלואה חמיר טפי, ודמי למה שאסרו לשכור ממנו קרקע בפחות. [↑](#footnote-ref-185)
185. וי"ל עוד, דלא התירו פסיקה בהוזלה ביש לו כשקבע זמן אלא כשאינו פוסק על דבר מסוים, דבכה"ג מצינו לחשוב שנגמר המקח עכשיו, אך הכא שמוכר לו שדה מסוימת ואינו נותנה לו עכשיו, א"א לחשוב שנגמר המקח עכשיו, ולי"ב להתירא דפסיקה בהוזלה. [↑](#footnote-ref-186)
186. הרי"ף בס"פ בית כור כתב דהא דאם מכרה לאחר בק' קנה הראשון, איירי כשאמר מעכשיו וקנו מידו, וכ"כ רה"ג בס' המקח שער ל"ז, והרמב"ם בפ"ח ממכירה ה"ז, והטוש"ע בחו"מ סימן ר"ו ס"א. [↑](#footnote-ref-187)
187. הרמ"א בחו"מ סימן ר"ו ס"א כתב בשם תשו' מהרי"ק בסימן כ' דכל הא דלא קנה הראשון הוא כשאמר בלשון כשאמכור אמכרם לך, אבל אם אמר לא תמכור אלא לי תנאו קיים, והשער משפט שם סק"ב ובשער דעה בסימן קע"ב סק"ז תמה ע"ז מד' הראשונים בסוגיין דאף שאמר לא תמכרם אלא לי לא קנה, - אך הנה בד' המהרי"ק שם מפורש דכל שאמר כשתמכרם לאחר לא תמכרם אלא לי אין תנאו קיים, דכיון שאמר כשתמכרם לאחר תלה הדבר כשיהי' רצונו למכור וכל דזוזי אנסוהו והו"ל כמוכר באונס לא נתקיים התנאי, וכל הא דתנאו קיים הוא כשהתנו שלא ימכור אלא זל"ז בסך פלוני, ולא תלה בלכשיהי' רצונו למכור, אלא התנה שלא למכור כלל כי אם זל"ז באותו סך, ובכה"ג ליכא נפ"מ במה שבא למכור לאחר ביותר מדמיו, דאף אם בכה"ג אין מתקיים התנאי שהתנה שלא למכור כלל, ולפ"ז אין דבריו נסתרים מד' הראשונים בסוגיין, וכבר כתב כן הנתיה"מ בסימן ר"ו סק"ב. [↑](#footnote-ref-188)
188. וכן הוכיח גם הפנ"י מדבריהם, ומשמעות דבריו שפירש דהוא כמש"כ ההגמ"ר דמיירי כשהתנה בהדיא דלא תמכור אלא לי בדמים הללו אפי' אם תוכל למוכרו ביותר. [↑](#footnote-ref-189)
189. ויש להוסיף, דהרמב"ן בע"ז שם כתב דמה שאמרו דזוזי אנסוהו, היינו משום דאונסא לא מסיק אינש אדעתי' עד דמקבל עליו בפירשו כל אונסא דמתיליד בה, וה"נ האי דזבנה בק' לא אסיק אדעתי' דמצי לזבונה לאיניש אחרינא בק"כ, והרשב"א הוסיף דהוא משום דאי אסיק אדעתי' דמצי לזבונה לאינש אחרינא בק"כ ל"ה מזבין לה ניהלי' בק', ולכאו' כ"ז הוא התם שמכרה לאחר ביותר מדמי' ולא אסיק אדעתי' שבידו למכרה, אך הכא שמכרה לאחר בדמי' ואסיק אדעתי' לכך, אי"ז אונס כלל, וגם מש"כ הרשב"א דאי אסיק אדעתי' וכו' ל"ה מזבין לה ניהלי' בק', לא שייך הכא דמכח ההלואה נתרצה למכרה לו בדמים הללו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-190)
190. לכאו' הוא משום דאף אם בכה"ג לא חשיב כנשך, כיון שהוא מתרצה למוכרה בדמים אלו גם לאחר, מ"מ הו"ל כתרבית בלא נשך דאסור, - וי"ל עוד דחשיב גם כנשך, כיון שהוא מוכרה לו בפחות מדמי' וחשיב דהוא מתחסר בכך, ואף שהוא מתרצה למכרה בדמים אלו גם לאחר, חשיב כמו שמתרצה לחסר מממונו, ואי"ז מפקיע מזה תורת נשך. [↑](#footnote-ref-191)
191. ובד' הרמב"ן שאסר בזה, משמע בד' הרדב"ז שם דהוא משום קנס, - אך בל' הרשב"א משמע דהוא משום דמיחזי כרבית, דאף דבשעה שמוכר לו אי"ז רבית כלל, מ"מ כיון שעושה כן מכח מה שהתנה עמו תחילה תנאי דרבית, מיחזי כרבית. [↑](#footnote-ref-192)
192. ועיי"ש שנחלק לפ"ז על מש"כ הט"ז בסימן קע"ג סקי"ב דכל שפסק בהוזלה ובשעה שבא ליתן לו המקח הוזל השער, אסור ליתן לו את המקח, משום דבשעת עשיית המקח הוי רבית דמוכח, וגם החוו"ד בסימן קע"ג סקי"א נחלק ע"ז. [↑](#footnote-ref-193)
193. אך החוו"ד בסימן קע"ב סקי"ב כתב בתו"ד דהא דבדמים הללו אסור הוא אף אם הוזל אח"כ ומשום דבתר מעיקרא אזלינן. [↑](#footnote-ref-194)
194. ועיי"ש שהעמיד הקו' במש"כ התוס' בהא דשרי במתניתין בהלוהו על שדהו, דלמאן דמוקי לה כשאמר מעכשיו ניחא, ותיקשי דהרי טעמא דמאן דמוקי לה מעכשיו הוא משום דאל"כ הו"ל אסמכתא ולא קניא, וא"כ גם בברייתא דהכא צ"ל דאיירי כשאמר מעכשיו דאל"כ אין תנאו מועיל דהו"ל אסמכתא. [↑](#footnote-ref-195)
195. ועיי"ש שהאריך בדעת הראב"ד, אם ס"ל דכל שלא אמר מעכשיו והוי אסמכתא לי"ב משום רבית כלל, או דעכ"פ ל"ה רבית קצוצה, או דכל מה שהעמידה כשאמר מעכשיו הוא משום דמשמע דמעכשיו קודם שימכרנה לו עשה איסור, ועיי"ש במש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-196)
196. הרשב"א לקמן ס"ו א' ד"ה ורב נחמן כתב בשם הראב"ד די"ל דהא דתנן דהרי היא שלו, היינו דחייל הקנין, אבל איסור רבית איכא, אלא דאי"ז אלא אבק רבית משום דהוא ע"י מכירה, וע"כ לא מסלקינן לי', וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ד סוף אות כ"ג בשמו, - והרשב"א שם תמה ע"ז דבע"כ דלי"ב משום רבית כדתנן דכן הי' ביתוס בן זונין עושה ע"פ חכמים, ועוד דאם הי' בו איסור רבית, ל"ה שונה סתם הרי היא שלו, אלא הי' לו לשנות ואסור לעשות כן מפני איסור רבית, שהרי שנאוה הכא גבי איסור רבית. [↑](#footnote-ref-197)
197. בתשו' הרשב"א ח"ב סימן ב' בתו"ד עמד בזה, דאף מאן דמוקי לה בדאמר מעכשיו, הוא רק משום דאל"כ הו"ל אסמכתא וכמ"ד דאסמכתא לא קניא, אך למ"ד דאסמכתא קניא לא איצטריך לאוקמי במעכשיו אלא בלא"ה קנה. [↑](#footnote-ref-198)
198. לכאו' מכח זה שרי אף בגונא שלא מצא אחר למכור לו, דמ"מ הקציצה אינה קציצה האסורה, כיון שהדבר תלוי בדעתו ואם יתננה לו אינו משום חובו, וע"כ אף אף לבסוף ל"ה בידו למכור לאחר, ליכא איסור מכח הקציצה, ועמש"נ להלן בטעם הא שלא אסרו בזה משום רבית מאוחרת. [↑](#footnote-ref-199)
199. הפנ"י והחת"ס הוכיחו מדבריהם דמכח תנאו היא מכורה לזה אף אם ירצה למכרה לאחר ביותר, ודלא כמש"כ הרמב"ן ודעימי', דאל"כ הרי גם הכא יש בידו למכור את השדה לאחר בדמיו, - אך אי"ז מתישב בד' הריטב"א שהביא לד' התוס', אף שדעתו דכל שמוכרה לאחר ביותר אינה מכורה לזה, - ושמא הטעם בזה, דהרי חזינן דהוי רבית אף שבידו למכרה לאחר ביותר וחשבינן לה כאומר ועושה, אף דלפי מה שהתנה עמו א"צ למכרה לו, והרי דחשיב דתנאו הוא למכרה לו בכל ענין, אלא דאינו מחויב למכרה לו משום טענת אונס, וע"כ חשבינן דלפי תנאו אין בידו למכרה לאחר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-200)
200. החוו"ד בסימן ק"ס סקי"ז כתב דמד' התוס' וש"ר שהקשו מהא דתנן דהלוהו על שדהו וכו', מוכח דס"ל דגם הכא איירי כשנותן לו המעות ע"ד מכירה, עיי"ש, - אך הנה הגרע"א בכו"ח לעיל ס"ג א' כתב בד' התוס' שם דהכא אף להצד שימכרנה לו בדמים הללו הויא נתינת המעות בהלואה, וכ"נ גם למש"כ הרשב"א לקמן ס"ו א' דתנאו הוא דכ"ז שימכרנה ואפי' לאחר שיפרענו ימכרנו לו בכו"כ דמים, וצ"ע לפ"ז דמאי קשיא להו מהא דתנן דהלוהו על שדהו, הרי התם ניתנו המעות בתנאי מכירה, וקשיא טפי, דלפי דבריהם דהכא ניתנו המעות בהלואה גמורה, לכאו' ודאי דאין מקום להתיר שימכור לו בפחות מדמיו, דלא עדיף מהא דתנן דלא ישכור ממנו בפחות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-201)
201. ובחי' הגרע"א תמה לפ"ז במה שהביא הריטב"א לקו' התוס' הכא, והרי למש"כ הריטב"א גופי' דהא דשרי במתניתין הוא משום דהוי רבית דרך קנס ל"ק כלל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-202)
202. השער דעה בסימן קס"ו סק"א כתב דלא נתישב בזה ד' הרא"ש דס"ל דרבית בשעת פירעון אסורה אף בסתמא. [↑](#footnote-ref-203)
203. ולפ"מ שהוכיחו התוס' ודעימייהו מהכא לאסור בזה, צ"ל דהוא משום דהכא דאיכא צד הלואה חמיר טפי ולא התירו אף בקרקע, ודמי להא דלא ישכור ממנו בפחות, (וכמש"כ הגרע"א לעיל ס"ד ב' והשער דעה בסימן קס"ג סק"ב דלי"ב להתירא דאין שומתו ידועה משום דהוי הלואה), - וי"ל עוד דהוא משום דדמי לדינא דחביתא דכל דהוי האחריות על המוכר אסור, וי"ל דמה"ט אסרו אף בקרקע. [↑](#footnote-ref-204)
204. אמנם הנה בפי' רבינו ברוך בסוגיין כתב דהא דמותר להתנות דכשתרצה למכרה לא תמכרנה אלא לי בשוי', הוא משום דלא קא מהני לי' מידי דבדין מלוה למיקדם אפי' אבי מיצרא, - ומבו' דאה"נ דאסור להתנות עם הלוה שימכור לו קרקעו בשוי', וכל הא דשרי הוא משום דאינו מועיל לו כלום דבלא"ה כיון שהשדה ממושכנת בידו הוא קודם אף למצרן. [↑](#footnote-ref-205)
205. ומד' הסמ"ע והט"ז והש"ך שעמדו בזה, נראה שפירשו כד' הרי"ד והרשב"א דהכא ניתנו לו המעות בהלואה גמורה, והתנה עמו שאם יבא למכור ימכרם לו בכו"כ דמים, ואין המכירה במעות אלו שנתן לו, וע"כ דמי שפיר להתם. [↑](#footnote-ref-206)
206. אמנם הנה בפי' רבינו ברוך בסוגיין כתב דאדרבה מה"ט הוא דשרי להתנות כן, משום דלא מהני לי' מידי דבדין מלוה למיקדם אפי' אבי מצרא, ונתבאר לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-207)
207. ועיי"ש שכתב דטעם הא דשרי בכה"ג, הוא משום דהתנה דכשירצה למכרה יהיו המעות מכירה ולא הלואה, ובשעת פסיקה ל"ה שוה יותר מותר, ול"ד לפסיקה על הפירות דלא הותר כשנתייקר אלא אם קנה למי שפרע, והכא אינו קונה למי שפרע כשלא אמר מעכשיו, דשאני התם דמקבל חוב על גופו להעמידו, ומשא"כ הכא שמוכר דבר ידוע, וזה לטעמי' בסימן קס"ח סקל"ח דבמוכר דבר ידוע ומקיים המקח ליכא לאיסור פסיקה. [↑](#footnote-ref-208)
208. אך אי"ז מתישב לדעת המ"מ דלא התירו הכא אלא כשפסק עמו למכרה בשוי', אך כל שפסק בכו"כ דמים אסור אף אם אין הקרקע שוה יותר, ולפ"ז אין מקום להתיר כשהוקרה אח"כ, שהרי מעיקרא לא פסק עמו בדמים מסוימים אלא בשווי השדה, וע"כ ודאי דכל שהוקרה צריך להוסיף בדמי'. [↑](#footnote-ref-209)
209. אמנם הנה בתשו' הרא"ש כלל ע"ב ס"ד נשאל בדין ראובן שהי' חייב לשמעון אלף זהובים בב' שטרות ופרע לו אחד מהן "ונתפשר עמו שימתין לו מן השני עד זמן ידוע", והניחו השטרות ביד נאמן ע"מ שאם לא יפרע בזמן שקבע לו שיחזור לו הנאמן השני שטרות, ועבר הזמן ולא פרע, וכתב דכל דקנו מידו בבי"ד חשוב דל"ה אסמכתא מהני תנאו, ומבו' דאף דהתנו כן בשעת הרוחת הזמן, לי"ב משום רבית, ובע"כ דהוא משום בדרך קנס, וכבר כתב בתשו' מהרלב"ח סימן ק"ד דמד' הרא"ש אלו מבו' דרבית דרך קנס שרי, והביאו האמרי ברוך בהגה' החוו"ד סימן קע"ז סקט"ו. [↑](#footnote-ref-210)
210. והיינו דאף דגם לדעת הרשב"א רבית דרך קנס אסורה מדרבנן, מ"מ י"ל דרק בזה הוא שהתירו במתניתין דהלוהו על שדהו, ומשא"כ במשכן לו בית דאי"ז דרך קנס וה"ז אסור מדינא, לא התירו. [↑](#footnote-ref-211)
211. החוו"ד שם הוסיף דהוא משום דתנאי זה שו"פ, ומשמעות דבריו דהיינו דע"כ הוי רבית בודאי, משום דהתנאי עצמו שו"פ, ועד"ז מצינו בדבריו בסימן קס"ב ריש סק"ה, ובהגה' אמרי ברוך שם הק' ע"ז ממה שאמרו לקמן בסוגיין דמה שאסרו במשכן לו בית וכו' הוא דלא כר' יהודה דצד אחד ברבית מותר, ולהנ"ל הרי ל"ד כלל, דהא דשרי ר' יהודה הוא בגונא דאיכא צד מכר, דבצד זה לא שייך רבית כלל, כיון דאי"ז הלואה, ומשא"כ במשכן לו בית דהוי הלואה ודאית, הרי דמה שהתנה עמו דכשירצה למכרו לא ימכרנו אלא לו בדמים הללו אף שהוא ספק ה"ז שו"פ, ונמצא שהוא לוקח מיד בודאי רבית פרווטה על הלואתו, והחדרי דעה בסימן קס"ב ס"ג הק' ע"ז ממה שמצינו בכ"ד דל"ה רבית דאורייתא משום דאין הריוח ברור, אף דצד הספק הוא שו"פ. [↑](#footnote-ref-212)
212. והיינו דבמתנה ברבית דרך קנס, אי"ז כלל משום המתנת המעות, אלא הוא כדי שיפרע חובו בזמנו ולא יעכבו, וע"כ אין בזה משום רבית, ומשא"כ בתנאי אחר שמתנה המלוה עם הלוה שיתחייב לו כו"כ בתנאי, הרי התחייבות זו הויא בעד המתנת המעות, וע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-213)
213. ובח"א וח"ב ומיוחסות שם כתב לדמותו למה שאסרו לעיל ס"ב ב' בהערמת רבית כשאמר לו הלויני מנה וכו', ומשמע בדבריו דהתם אי"ז איסור הערמה בעלמא, אלא הוא משום דכל שנוטל יותר ממה שהלוה אסור, וע"כ ה"נ יש לאסור הכא, - אך בד' הריב"ש שם מבו' שפירש בדבריו דאי"ז אלא איסור דהערמה, וכתב לפ"ז דלדעת הסוברים דבהערמת רבית אם עבר ועשה בי"ד גובין אותו ומוציאין מיד הלוה למלוה, ה"נ הכא דכוותה, (ועפי"ז כתב שם להתיר כשפורע פירות, ונתבאר להלן), וכ"ה מבו' בד' רי"ו בנתיב ט"ו ח"א והשו"ע בסימן קע"ז סי"ד, והגר"א שם סקל"ה כתב דהיינו שאסרו כדי שלא יערימו בכך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-214)
214. ואמנם מבו' בדבריו בח"א וח"ב ומיוחסות שם דאף דעיקר האיסור הוא משום דדמי לרבית מאוחרת, מ"מ קייל מיני', וצ"ב. [↑](#footnote-ref-215)
215. אך לכאו' לכל דרכים אלו מתישב גם הא דתנן דהלוהו על שדהו וכו' הרי היא שלו, ולפ"ז הרי דממש"כ הרשב"א לקמן בסוגיין דבאמת ה"ז אסור כרבית מאוחרת, ה"נ יש לאסור בההיא דבייתוס בן זונין, וקשיא טובא דא"כ היאך הי' עושה כן ע"פ חכמים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-216)
216. והיינו דאף אם לא א"ל מעכשיו, מ"מ כיון דאם לא יפרע לו בתוך ג' שנים הוו המעות דמי מקח על השדה, הו"ל דרך מקח, וכמש"כ כן הפסקי רי"ד בסוגיין דכל שלא פרע לו בתוך ג' שנים הו"ל מכר גבי' בהני מעות ואין כאן הלואה כלל. [↑](#footnote-ref-217)
217. לכאו' אזיל לטעמי' דעיקר האיסור בזה הוא משום הערמת רבית, וכמש"נ לעיל בהערה וע"כ לא אסרו אלא כשפורע לו במעות, ובד' הגר"א בסימן קע"ז סקל"ו מבו' דדמי למה שאמרו לעיל ס"ב ב' בדין הערמת רבית דכל שפורע לו בפירות שרי, (אך נחלקו הראשונים אם קי"ל הכי, ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 22), אך אם עיקר האיסור בזה הוא משום דהו"ל כרבית מאוחרת, מ"ט יהא מותר כשאינו נוטל מעות לבסוף. [↑](#footnote-ref-218)
218. ועיי"ש שכתב דל"ד למה שהתירו לעיל ס"ב ב' בדין הערמת רבית כשנותן לו פירות לבסוף, דשאני התם שהוא דרך מקח גמור, אלא דאסרוהו חכמים משום הערמה, כיון שמתחילה רצה ללוות ממנו, וע"כ כל שקיבל פירות לבסוף הקילו בו דלא מיחזי כרבית כולי האי, ומשא"כ הכא שהוא דרך הלואה ואסור משום הערמת רבית אסור אף היכא שנתן לו פירות לבסוף, ולכאו' י"ל עוד, דהתם אין לאסור כלל מדינא, כיון שלא התנו כלל, (וגם ל"ה כרבית מאוחרת, וכמש"נ הטעם בזה במ"מ רבית א' דף מס' 22), ואין האיסור בזה אלא משום הערמה, ומשא"כ הכא דה"ז אסור מדינא משום דבאה לו הנאה ע"י הלואתו, אין להתיר כשנותן לו פירות לבסוף. [↑](#footnote-ref-219)
219. ועיי"ש שכתב לדחות למש"כ הש"ך להוכיח דדעת השו"ע להתיר בזה ממש"כ השו"ע שם סי"ח, דשאני התם דהוא בדרך מקח, ובכה"ג מודה הרשב"א דשרי, וכמש"כ הריב"ש שם בדעתו, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-220)
220. החקרי לב בסימן י"ח הק' ע"ז מסוגיית הגמ' במגילה כ"ז ב' דפרכינן אהא דמוכרין ביהכנ"ס על תנאי שאם ירצו יחזירוהו, דהיכי דיירי בי' הא הו"ל רבית, ואי נימא דכל שהתנה ע"מ שתחזירהו לי הוי מקח גמור ולי"ב משום רבית, מ"ט לא מוקמינן לה בכה"ג, עיי"ש, וכן הק' בתשו' המהרי"ט אלגאזי שם סימן כ', - והחוו"ד שם בסו"ד כתב דאפשר דאסור למכור ביהכנ"ס בכה"ג כיון דעל מנת מכר גמור הוא והתנאי הוא רק חיוב. [↑](#footnote-ref-221)
221. עיי"ש שכתב במה שאמרו דסיפא נעשה כאומר לו מדעתי, דהיינו דכיון שהיתה מכירת הקרקע מכירה חלוטה בלא תנאי ואחרי שזכה בה אמר המוכר תחזירה לי וכו', שאילו רצה הי' אומר לו לאו שהרי נגמרה המכירה וכבר זכה בה, אלא כיון שנתרצה וקנו ממנו תנאו קיים ומותר ללוקח לאכול הפירות שהרי המוכר גמר והקנהו וכו', ול"ה המוכר על תנאי זה וגם ל"ה התנאי קודם קיום המכירה וכו', - והתם שהתנה עמו אחר שזכה בה, ודאי דהוי התנאי שיחזור וימכרנה לו, ואפ"ה כל הא דלי"ב משום רבית הוא משום דל"ה המוכר על תנאי זה ול"ה התנאי קודם המכירה. [↑](#footnote-ref-222)
222. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם שם דכל הפירות שאכל רבית קצוצה ומוציאין אותן בדיינים, ולא התנה דהיינו רק אם החזיר לו את המעות, וכ"ז שלא החזיר לו המעות אין מוציאין ממנו הפירות, וכמש"כ כן בתשו' הרשב"א ח"ה סימן קמ"ו ובתשו' הריב"ש סימן ש"ה וסימן תס"ד, - והעירו דיש להוכיח כן עוד למש"כ המחנ"א בדעת הרמב"ם דצד אחד ברבית אי"ז רבית קצוצה, ונתבאר בדף מס' 13, ולפ"ז הרי דממש"כ הרמב"ם הכא דרבית קצוצה היא בע"כ דגם אם לא החזיר לו את המעות הוי רבית ואי"ז צד אחד ברבית. [↑](#footnote-ref-223)
223. אך יש להעיר ע"ז ממש"כ בתשו' רב עמרם שם בתו"ד דא"צ להחזיר הפירות אלא אם החזיר לו הדמים וחזר הקרקע למוכר, אך אם לא החזיר הדמים ונחלט הממכר ללוקח והקרקע עומד בידו אינו מחזיר כלום, ולהדיא דאם לא החזיר המוכר את הדמים המקח קיים, דאם המקח בטל בודאי, הויא אכילת הפירות רבית בודאי, ואף אם לא יחזיר המוכר הדמים צריך הלוקח להחזיר הפירות משום רבית, - ולמש"נ להלן מד' הרשב"א דאף דהמקח בטל בודאי, מ"מ אם לא יחזיר המוכר הדמים ותוחלט הקרקע ללוקח אי"ז רבית, ניחא. [↑](#footnote-ref-224)
224. וכ"נ ממש"כ הפסקי רי"ד לקמן ס"ז א' דאע"ג דמכר לו את השדה, כיון שהתנה לו המוכר שכל זמן שיהיו לי מעות תחזירם לי נמצא שאי"ז מכר, שאין אנו הולכים אחר הלשון אלא אחר המעשה, וכיון שהתנה לו שיחזיר לו בכל שעה שהוא רוצה אי"ז מכר "אלא הלואה גמורה", ומשמע דהמקח בטל בודאי, ואי"ז מכר כלל אלא הלואה גמורה. [↑](#footnote-ref-225)
225. עיי"ש דדבריו קיימי לחייבו ליתן מס כפי שנותנין מס על חוב, והרי דבתורת ודאי אין ע"ז תורת מכר והוי חוב בעלמא, וכמש"כ שם דאי"ז אלא כמשכונא, דאם ל"ה המקח בטל אלא אם יחזיר לו מעותיו, ל"ה מוציאין ממנו מס מספק. [↑](#footnote-ref-226)
226. וזהו שכתב הרשב"א שם דמה"ט נאמן המוכר לומר פרעתי דהו"ל כמלוה ע"פ, ונ' להדיא מדבריו דהמקח בטל בודאי דלא גמר ומקנה ואינו אלא כמשכונא בעלמא, דאי נימא דהמקח תלוי ועומד ורק אם יחזיר לו מעותיו בטל המקח, הרי דתליא בדין מקח על תנאי שנחלקו המוכר והלוקח אם נתבטל התנאי אם המוכר נאמן או הלוקח, והרשב"א לא דן בזה כלל. [↑](#footnote-ref-227)
227. וזה כמש"נ לעיל מד' הר"ח דהא דהמקח בטל הוא משום דלא גמר ומקני, ואך דבד' הר"ח י"ל דכל הא דלא גמר ומקני הוא רק על הצד שיחזיר לו המעות, אך בד' הרשב"א מבו' דלא גמר ומקני כלל, וע"כ המקח בטל בודאי. [↑](#footnote-ref-228)
228. וזהו שכתבו לפרש לדבריו בהל' מכירה דמש"כ דהמכר קיים ויחזיר לא איירי לענין אכילת פירות אלא לענין קיום המקח, ונתבאר להלן, והרי דאין המקח בטל אלא אם יחזיר לו המוכר את המעות. [↑](#footnote-ref-229)
229. אך לא נתישבו בזה ד' הרשב"א בח"ה שם דדבריו קיימי בלוקח מנכרי דלי"ב משום רבית, ואפ"ה כתב דהמקח בטל. [↑](#footnote-ref-230)
230. ובזה ניחא דלא סתרי ד' הרשב"א בכל הני דוכתי דהמקח בטל בודאי, למש"כ בתשו' ח"ה סימן קמ"ו דאין מוציאין מידו הפירות אלא כשיחזיר המוכר המעות. [↑](#footnote-ref-231)
231. בחי' בכור שור בסוגיין כתב מטעם אחר לחלק בין קרקע למטלטלין, עיי"ש, וגם לפ"ז מתישבים ד' הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-232)
232. המחנ"א בהל' רבית סי"ג ד"ה וראיתי לאחרונים הסכים לזה לדינא, - אך בתשו' מהר"י הלוי סימן ב' והכהונת עולם בסימן קע"ד והגר"ז בהל' רבית סנ"ד נחלקו ע"ז, עיי"ש, והחוו"ד שם סק"א תמה ע"ז דמאי נפ"מ אם קבע זמן או לא קבע זמן, ועוד, דגם כשאמר כשיהיו לי מעות הו"ל כקביעות זמן, דמה לי אם תלה בירידת גשמים או בהויית דמים, והכא תלה התנאי כשיהי' לי דמים והוי כתלה בירידת גשמים, - וי"ל בביאור ד' הסמ"ע, דכל שהתנה שיחזיר לו המקח אם יתן לו המעות בזמן פלוני, וקודם זמן פלוני אין בידו ליתן לו המעות ולהחזיר המקח, בע"כ מתפרש דאף אם יתן לו המעות לא יתבטל המקח מעיקרו, דאם כשיתן לו המעות יתבטל המקח מעיקרו, מ"ט ל"מ ליתן לו המעות קודם זמן פלוני, שהרי כשיתן לו בזמן פלוני יתבטל המקח מעיקרו ויחזור ליד המוכר, ומה טעם יש לומר שיקפיד ע"ז שהחזרת המעות תהי' בזמן פלוני, (וגם אם הקפיד ע"ז, הרי מ"מ כל שיתן המעות ביד שליש שיתנם ללוקח בזמן פלוני, בדין שתשוב הקרקע כבר עתה ליד המוכר, שהרי אנו יודעים שמקח זה עתיד להתבטל), ובע"כ היינו דעד אותו הזמן המקח קיים בודאי בלא תנאי, וכל התנאי הוא שמזמן פלוני יהא המקח תלוי ועומד אם יחזיר לו מעות, ומסתבר דבכה"ג מתפרש התנאי דאם יחזיר לו מעות בזמן פלוני יחזור וימכרנה לו ואי"ז ביטול המקח כלל, ומשא"כ כשבידו להחזיר לו המעות מיד, דאי"ז מקח כלל. [↑](#footnote-ref-233)
233. ואמנם בדבריו משמע טפי דאי"ז מכירה מעכשיו בתנאי, אלא אין נשלם הקנין עד לאחר י"ב חדש, וכ"נ ממש"כ הרשב"א במגילה כ"ז ב' בפי' בתרא דאף אם לא גאלו ונחלט ביד הלוקח הוי כמין רבית כיון דבשעת אכילתו הי' אפשר שיגאלנה מוכר, ולתנא דברייתא הו"ל רבית גמורה כיון שאכלה בשעה שאפשר שיגאלנה ונמצא שאין המכר מכר גמור עד סוף י"ב חדש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-234)
234. וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן בקידושין ס"א א' במש"כ רש"י דבבתי ערי חומה אם נתן חצי דמיו בתוך שנה מפריק פלגי', ול"ד לממשכן שדה לחבירו שאינו יכול לפדות חציו בחצי דמיו, דהוא משום דמכירה גמורה היא ורחמנא אוקמה אפדיון הלכך אפי' בחצי נמי, דרחמנא אזהרי' ללוקח "לחזור ולמכור שדהו או חציו למוכר", ומשמע דאף בבתי ערי חומה חוזר הלוקח ומוכרה לו, ואף דמש"כ הרמב"ן לחזור ולמכור שדהו, קאי על שדה אחוזה, מ"מ כיון שפירש בזה גם לד' רש"י בדין בתי ערי חומה, משמע דגם בבתי ערי חומה הוא כן, - וכ"נ ממש"כ בתשו' הרשב"א החדשות סימן פ"א דבמשכנתא בנכייתא הו"ל כמכר עד שיפדה, וכשהוא פודה ה"ז כאלו המלוה חוזר ומוכר לו אלא שא"צ שטר מכר כענין בית בבתי ערי חומה ושדה אחוזה, והרי דאף בבתי ערי חומה הו"ל כמו שחוזר הלוקח ומוכרה לו. [↑](#footnote-ref-235)
235. בכ' הגרי"ז בערכין ל"ב א' נקט בפשיטות דצריך המוכר לעשות קנין בבית, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז להא דתנן שם ל"א ב' דהי' שובר את הדלת ונכנס. [↑](#footnote-ref-236)
236. והנה אמנם בד' הר"ן שם משמע דאף דאם הוזל נותן לו כפי דמיו עכשיו, מ"מ אם הוקר אינו נותן לו אלא כפי הדמים שנתן, דדמי לשדה אחוזה דאזלינן לקולא כדתניא בערכין ל' א', ולפ"ז יש מקום לומר דרק בכה"ג חשבינן לה כהלואה, - אך המהרש"א שם כתב דבבתי ערי חומה לא אזלינן לקולא, ולפ"ז הרי דבין אם הוזל ובין אם הוקר נותן כפי דמיו עכשיו, ואפ"ה חשבינן לה כהלואה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-237)
237. ולמש"נ לעיל בהערה בד' הר"ן י"ל דכ"ז הוא כשהתנה עמו דאם יתייקר הקרקע לא יחזיר לו אלא כפי הדמים שנתן, אך כל שהתנה דאף אם יתייקר יתן לו כשווי הקרקע בשעת ההחזרה, לא חשבינן לה כהלואה, אך לפ"ד המהרש"א מוכח דאף בכה"ג חשבינן לה כהלואה. [↑](#footnote-ref-238)
238. צ"ב דבפשוטו מה שהתירו צד אחד ברבית היכא דאיכא צד מכר, הוא בגונא דלפי צד המכר ליכא המתנת מעות, אך התם הרי המתנת המעות היא בצד המכר, שהרי עיקר הא דהוי רבית, הוא בצד קיום המקח שמוכר לו בזול בשכר המתנת מעותיו, ומ"ט יש בזה להתירא דצד אחד ברבית, וי"ל דזהו שהוכיחו התוס' בסוגיין משם דהותר צד אחד ברבית בהלואה, אף דבדבריהם לקמן ס"ה ב' (ד"ה לא תמכרם) מבו' דלפי הצד שירצה למכרם ניתנו המעות מעיקרא לשם מקח, וכמו שהוכיח החוו"ד בסימן ק"ס סקי"ז. [↑](#footnote-ref-239)
239. ואמנם זה ניחא טפי בדבר התלוי בדעת הלוה, אך בדבר התלוי בדעת המלוה צ"ב דמ"ט לא חשבינן לה כקציצה, - וצ"ל דמ"מ אי"ז קציצה האסורה על המלוה, כיון דבשעת הקציצה עדיין יש בידו לבטל שלא תהא הקציצה רבית. [↑](#footnote-ref-240)
240. אך למש"נ להלן מד' הרשב"א דהתירא דצד אחד ברבית מדאורייתא הוא אף בהלואה גמורה, ורק מדרבנן לא התירו אלא בדאיכא צד מכר, הרי דעיקר התירא דצד אחד ברבית הוא משום דאין ע"ז תורת קציצה. [↑](#footnote-ref-241)
241. ושמא י"ל דהכא כיון שפסק עמו על הפירות ועליו ליתן לו פירות בדמים אלו, הרי דגם כשנותן לו מעות כדמי הפירות לי"ב משום רבית מאוחרת, וכל מה שאסרו בזה הוא משום דמיחזי כמו שהלוהו מתחילה מעות ברבית, וזה ל"ה אלא כצד אחד ברבית, ושו"ר שכ"נ בחי' מהריל"ד בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-242)
242. מש"כ התוס' דגם כשהדבר תלוי במלוה הוי צד אחד ברבית, כתב התוס' הרא"ש דהוא נלמד ממה שאמרו לקמן ס"ה ב' דפעמים ששניהם אסורין דא"ל לכי מייתית קני מעכשיו, ואמרו שם דהוא דלא כר' יהודה דצד אחד ברבית מותר, והיינו דמשמעות הגמ' שם דלר' יהודה מותר אף הלוקח לאכול פירות, אף דאין הדבר תלוי ביד המוכר שהוא הלוה, ובע"כ דמ"מ כיון דהדבר תלוי ביד הלוקח שהוא המלוה סגי בכך להתיר, אמנם הנה בפירש"י לקמן שם (ד"ה צד אחד) פירש דמה שאמרו דהוא דלא כר' יהודה היינו בהא דאסור המוכר לאכול פירות, ובחי' מהריל"ד שם כתב בדעתו דהא דהלוקח אסור לאכול פירות הוא אף לר' יהודה, דלא חשיב כצד אחד ברבית אלא כשהוא תלוי בדעת הלוה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-243)
243. והיינו דאף דבפסיקה על הפירות הויא המתנת המעות בצד המכר, מ"מ דמי למש"כ התוס' במגילה דהא דשרי במשכן לו בית וכו' הוא משום דאיכא צד מכר, אף דהתם המתנת המעות היא בצד המכר, וכמש"נ להעיר כן לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-244)
244. ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה"ט הוא דבמשכן לו בית וכו' וא"ל לכשתרצה למכרם לא תמכרם אלא לי בדמים הללו, ל"ה אלא אבק רבית, דאף דצד אחד ברבית הוא רבית דאורייתא, מ"מ התם אי"ז רבית דאורייתא משום דגם לצד ההלואה אין הרבית ודאית. [↑](#footnote-ref-245)
245. ומאידך לא תיקשי דלמ"ד דצד אחד ברבית שרי, מ"ט לא התירו בכל רבית שאינה ודאית משום צד אחד ברבית, שהרי לדעת רש"י ודעימי' לא התירו צד אחד ברבית אלא היכא דאיכא צד מכר, ולדעת התוס' לא חשיב כצד אחד ברבית אלא כשהדבר תלוי בדעת הלוה או המלוה. [↑](#footnote-ref-246)
246. הט"ז בסימן ק"ע סק"ב הביא כן מד' הריב"ש, אך הש"ך בסימן קע"ב סקכ"ט כתב בשמו דאי"ז אסור אלא מדרבנן, ותמהו ע"ז השער דעה שם סק"ו והמקומ"ח שם, - ואמנם הריב"ש שם כתב דכל הא דהוי רבית קצוצה הוא אחר שנתברר הספק ונתבטל המכר, אך כ"ז שלא נתברר הספק לי"ב אלא איסור דרבנן כיון שנכנס לספק, וצ"ב דמ"ט לי"ב משום ספיקא דאורייתא לחומרא. [↑](#footnote-ref-247)
247. וצ"ל לפ"ז דמה שאמרו בערכין ל"א א' בבתי ערי חומה דרבית גמורה היא, היינו רבית גמורה מדרבנן, וכמש"כ כן התוס' לקמן ס"ד ב' בד"ה לא ישכור ובערכין ל"א א' סוד"ה והתניא לדעת ר"ת. [↑](#footnote-ref-248)
248. וכ"נ קצת ממש"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ו להא דמכר את השדה ונתן הלוקח מקצת דמים דאם אכלו פירות מוציאין מידם רק בגוונא דאי"ז צד אחד ברבית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-249)
249. ועיי"ש שכתב דמש"כ התוס' בסוגיין דצד אחד ברבית אסור מדאורייתא הוא לדעת רבא, אך לדעת אביי דקי"ל כוותי' אינו אסור אלא מדרבנן, ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ התוס' לקמן ס"ד ב' ד"ה ולא ישכור דאף לרבנן אי"ז אלא אבק רבית, - וצ"ב דמש"כ התוס' שם דאי"ז אלא אבק רבית, אי"ז משום דהו"ל צד אחד ברבית, אלא משום דאיכא צד תיוהא, ואף דלמש"כ התוס' שם דמה שאמרו דרבית גמורה היא היינו מדרבנן אין להוכיח מסוגיית הגמ' בערכין דצד אחד ברבית הוי רבית קצוצה, מ"מ היאך מוכח מדבריהם דאי"ז אלא אבק רבית. [↑](#footnote-ref-250)
250. אמנם הנה בד' החקרי לב בסו"ס י"ח סוד"ה שוב האיר וסוד"ה וכבר מבו' שפירש בד' הריטב"א דמכח ה"ט דירדה תורה לסוף דעתם וכו' באמת אי"ז חל בתורת מכר אלא בתורת הלואה, - וצ"ע דמהא דילפינן לה מקרא דאת כספך לא תתן לו בנשך, מבו' דבאמת אי"ז הלואה, ואפ"ה אסרה תורה משום דה"ז נעשה לשם הלואה, וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הריטב"א שם דהא דבבתי ערי חומה אין המוכר צריך לחזור ולקנותה מן הלוקח, הוא משום דרחמנא אפקעי' ויהבה ניהלי', והרי דשפיר חייל המקח, - ובזה מתישב משה"ק החקרי לב שם דד' הריטב"א אלו סותרים לדבריו בקידושין ו' ב' דבמכר ע"מ להחזיר קנה. [↑](#footnote-ref-251)
251. הרשב"א שם נסתפק אם קי"ל כרבנן דאסרי ברבית ע"מ להחזיר, או דקי"ל כר' יהודה דשרי דסתמא דכולהו מתניתין כוותי', אלא דעבדינן כרבנן לחומרא, והרשב"א במגילה שם כתב דקי"ל כרבנן דאסרי. [↑](#footnote-ref-252)
252. מבו' מדבריו דהא דלרבא בבתי ערי חומה הוי רבית ע"מ להחזיר, לאו היינו דכיון דמדינא צריך לשלם לו על מה שדר הו"ל רבית ע"מ להחזיר, אלא היינו דלא הותר מכירת בית בבתי ערי חומה אלא כשהתנו להדיא שאם יגאלנו בתוך שנה יחזיר לו הפירות, והיינו משום דעיקר דינא דבתי ערי חומה הוא דביד המוכר לגאול בתוך שנה, וממילא דמה שדר הלוקח בבית בחינם הו"ל רבית, ולא מהני מה דנימא דכיון שנתבטלה המכירה צריך לשלם על הדיורין, שהרי לא ירד הלוקח ע"ד כן, והו"ל רבית, וע"כ לא הותר אלא כשהתנו שאם יגאלנו בתוך שנה יחזיר לו הפירות. [↑](#footnote-ref-253)
253. לכאו' מכוון דבריו, דכיון דתנא דמתניתין דערכין בע"כ ס"ל דצד אחד ברבית שרי, ע"כ פירשו אביי ודעימי' דגם ר' יהודה דשרי במי שהי' נושה וכו' הוא משום דהו"ל צד אחד ברבית, והיינו דאלמלי דמצינו חד תנא דצד אחד ברבית שרי, מנ"ל לפרש דהא דשרי ר' יהודה הוא משום צד אחד ברבית, הרי י"ל דהוא משום דהו"ל רבית ע"מ להחזיר דקייל טפי, (וכמש"כ הרשב"א שם), אך אחר שמצינו חד תנא דצד אחר ברבית שרי, יש לפרש כן גם בדעת ר' יהודה. [↑](#footnote-ref-254)
254. אך הרשב"א במגילה כ"ז ב' כתב ע"ד התוס' דלא מחוור, ומשמע שדעתו דאף אם מנכה לו תחילה דמי פירות שאכל הו"ל רבית ע"מ להחזיר ואסור, וגם הרמב"ן בסוגיין לא הסכים לד' התוס', אך משמעות דבריו דהוא משום דס"ל דאף בכה"ג יש להתיר, וכמש"כ הריטב"א במגילה. [↑](#footnote-ref-255)
255. לכאו' אין מכוון דבריו דהוי מתנה בעלמא, אלא היינו דאי"ז דמי מקח, ומשום דל"ה אכילת הפירות מעיקרא בעד דמים אלו, דא"כ אי"ז רבית כלל, אלא הויא אכילת הפירות ברבית, ומה שמחזיר לו אח"כ הוי השבה דהרבית, וע"כ ה"ז אסור, דלא הותר ליקח רבית ע"מ לשלם, וכמש"כ הגר"א דהו"ל כגזל ע"מ לשלם דאסור. [↑](#footnote-ref-256)
256. בד' החוו"ד בסימן קע"ד סק"ד מבו' שפירש במש"כ התוס' דאם לא יוכל לפרוע לו הכל תהא משוקעת בידו, דהיינו דמכח זה הוא דהו"ל כרבית, עיי"ש, וצ"ב, - ובהגה' אמרי ברוך שם תמה ע"ז, דבד' הרשב"א מבו' דמש"כ התוס' לה"ט דאם לא יוכל לפרוע לו הכל תהא משוקעת בידו, אי"ז טעם האיסור, אלא באו לפרש דמ"ט הוא מתנה כן ומה ריוח יש לו בזה, וכ"ה גם בד' התוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-257)
257. צ"ע דלדעת המתירים בהלויני ואלויך לכאו' אין לאסור מכח מה שמשתמש בדמי הפירות, דהו"ל כהלואה אחרת שמלוה לו בשכר הלואתו, ולי"ב איסורא, ואף לדעת האוסרים י"ל דבהלוני ואלויך באותו הזמן ליכא איסורא, ושמא מה"ט כתב החוו"ד דפעמים דמי הפירות עולין כפלים כשיעור חובו, ובכה"ג ניחא דה"ז אסור, אך לכאו' משמעות הדברים לאסור בכל גוונא אף כשאין דמי הפירות עולין יותר משיעור חובו, וגם ממה שהוצרך החוו"ד לפרש טעם הא דשרי כשמנכה לו מחובו, מבו' דאלמלי ה"ט הי' אסור אף דאי"ז יותר מדמי חובו, - ויש להעיר עוד בזה, דבד' הריטב"א בסוגיין ובמגילה שם מבו' לכאו' דכל שאוכל הפירות בתורת מקח אין מקום לאסור, אף דממתין לו בדמי המקח, עיי"ש, אך הרשב"א במגילה שם כתב בדעת התוס' דהא דשרי כשמנכה לו דמי הפירות שאכל, הוא משום דאינו אוכל רבית כלל אלא אוכל מן הקרן שהוא חייב לו, ובזה יש לפרש כד' החוו"ד דרק בכה"ג הוא דשרי. [↑](#footnote-ref-258)
258. יש שכתבו דודאי יש לאסור ברבית ע"מ להחזיר, דדמי להלויני ודור בחצרי דהוי רבית אף שהוא מחזיר לו את החצר, - אך פשוט דל"ד כלל, דהתם הוי הרבית בדיורין שדר בחצר, ומה שמחזיר לו החצר עצמה אי"ז מועיל כלום, דהרי את הדיורין אינו מחזיר לו, אך הכא הרי הוא מחזיר את הרבית עצמה, ובכה"ג י"ל דשרי, - ולמש"כ הריטב"א דהתירא דרבית ע"מ להחזיר, הוא משום דאכילת הפירות הויא בתורת מקח, ג"כ אי"ז ענין להתם, דכיון דאכילת הפירות הויא בתורת מקח, הרי ליכא רבית כלל, ומה שמוכר לו את הפירות בהמתנה אי"ז רבית, דלא מיבעיא לדעת המתירים בהלויני ואלויך, אלא אף לדעת האוסרים, הרי הכא הו"ל כהלויני ואלויך באותו הזמן, די"ל דלכו"ע שרי, וגם י"ל דהכא דהוא ממתין לו משום שלא נתברר אם הוא חייב לו, לי"ב איסורא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-259)
259. ומצינו כן בחי' תלמיד הרשב"א לקמן שם דהא דמשלשין ביניהם הוא משום דאסור לאכלם אף בתנאי דרבית ע"מ להחזיר אסור, וכתב ע"ז דיש מי שכתב דכל שהתנה שינכה את דמי הפירות שרי. [↑](#footnote-ref-260)
260. יש להעיר בזה, שהרי הרשב"א בסוגיין כתב דמה שהתנו שתחילה יפרע לו כל מעותיו ואח"כ יחזיר לו כשיעור מה שאכל, אף דהו"ל כאפוכי מטרתא, הוא מפני שהלוקח רוצה לסבב שלא יהיו מעות מצויות אצל המוכר וכו' ולא יתבטל המקח, וטעם זה לא שייך כלל במקח שנתן הלוקח מקצת מעות והתנה דלכי מייתית קני מעכשיו ובא הלוקח לאכול פירות ובזבין אדעתא למיסק לארעא דישראל, דהרי בהני גווני אם לא יתקיים התנאי בטל המקח אף קודם שהחזיר לו המוכר מעותיו, ומה תועלת יש ללוקח בתנאי זה שהתנה שתחילה יחזיר לו המוכר מעותיו ואח"כ יחזיר לו כשיעור מה שאכל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-261)
261. ובפי' בתרא כתבו דלא פליגי, דתנא דמתניתין מיירי כשמחזיר לו אם יפדנו ובכה"ג אי"ז אלא כמין רבית ואינה רבית, ותנא דברייתא מיירי כשאינו מחזיר הרבית ובכה"ג הוי רבית גמורה והתורה התירתה. [↑](#footnote-ref-262)
262. הרשב"א שם כתב דהיינו דלכו"ע לא הותר בבתי ערי חומה אלא ע"מ להחזיר דמי אכילתו אם יגאל בתוך י"ב חדש, ופליגי בטעם ההיתר, דלתנא דמתניתין הוא משום דהתנה שיחזיר לבסוף הוי אכילתו בהיתר דמדילי' קא אכיל, ולתנא דברייתא ה"ז רבית גמורה בשעת אכילתו אלא שהתורה התירתה, אך לא התירה תורה אלא בכה"ג דע"מ להחזיר, - אך בד' התוס' בערכין משמע טפי דהותר בבתי ערי חומה אף שלא ע"מ להחזיר, וכמש"כ כן לפי' בתרא דלא פליגי מתניתין וברייתא, אלא דהא דתנן דה"ז כמין רבית ואינה רבית איירי כשהתנה להחזיר לו דמי שכירות שנה אם בא לפדותו בתוך י"ב חדש. [↑](#footnote-ref-263)
263. נתחדש בדבריו, דאף דבבתי ערי חומה לא התנו כן המוכר והלוקח שיהא ביד המוכר לפדותו בתוך י"ב חדש, דנימא דכיון דאין דרך לעשות כן ירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה, אלא הוא מגזה"כ, מ"מ דמי לכל מכר ע"מ להחזיר דלרבנן דינו כהלואה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-264)
264. התוס' כתבו דמדאורייתא מודה רבא דבצד אחד ברבית פליגי, והפנ"י מסיק דקאי על מתניתין וברייתא דערכין, אך פלוגתא דר' יהודה ורבנן היא בדין רבית ע"מ להחזיר, - אך התור"פ כתב דמודה רבא דפליגי ר' יהודה ורבנן בדין צד אחד ברבית, והפנ"י תמה ע"ז דהיכן מצינו דפליגי בזה, הרי פלוגתייהו בדין נושה בחבירו היא בדין רבית ע"מ להחזיר, וכתב די"ל דבע"כ דלר' יהודה צד אחד ברבית ל"ה רבית דאורייתא, דאל"כ ל"ה מתיר לכתחילה ברבית ע"מ להחזיר, ולפ"ז נמצא דלא פליגי ר' יהודה ורבנן כלל בדין רבית ע"מ להחזיר, אלא דר' יהודה דס"ל דצד אחד ברבית אינו אסור אלא מדרבנן, שפיר יש להתיר בדהוי ע"מ להחזיר, ולרבנן דס"ל דצד אחד ברבית אסור מדאורייתא, אין להתיר בע"מ להחזיר, (וזהו שאמרו דמאי בינייהו רבית ע"מ להחזיר איכא בינייהו, דאף דפלוגתייהו היא בדין צד אחד ברבית, מ"מ הנפ"מ בזה הוא ברבית ע"מ להחזיר). [↑](#footnote-ref-265)
265. צ"ב דא"כ אי"ז ענין לדין רבית ע"מ להחזיר, ואי"ז במשמעות ד' הרשב"א שם, שהרי הק' ע"ד התוס' דאם לא קאי רבא על פלוגתא דמתניתין וברייתא דהתם, הו"ל לפרושי ולתרוצי מתניתין וברייתא, ומשמע דלפי דבריו ניחא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-266)
266. לכאו' הוא משום דכשנותן ברבית מתנה ע"מ להחזיר, אי"ז כלל כרבית ע"מ להחזיר, דפליגי בה תנאי, שהרי קבלת הרבית היא קבלת המתנה ע"מ להחזיר דחשיבא כקבלת ממון, ואינו מחזיר כלל לקבלה זו, - אך צ"ב, דמ"ט בכל רבית ע"מ להחזיר, לא נימא דאף דהוא מחזיר את הרבית עצמה, מ"מ יש בזה קבלה דמתנה ע"מ להחזיר דאינו מחזירה, ולמש"כ הריטב"א דהתירא דרבית ע"מ להחזיר הוא משום דהוי אכילת הפירות במקח, ואי"ז רבית כלל, ניחא. [↑](#footnote-ref-267)
267. נתחדש בדבריהם דאף דא"ל מדעתי', מ"מ חשבינן לה כאומר ועושה, אף שאם לא יעשה כן לא יעבור על תנאו, שהרי תלה הדבר בדעתו, והיינו משום דמה שעושה כן הוא מכח תנאו, וזה מתישב טפי לפ"מ שפירש הראב"ד דלא איירי בגונא שאמר אם ארצה אחזיר אלא כשאמר אם יהי' לי זה הדעת באותה שעה, וזה ע"ד מש"נ בדף מס' 10 בדעתם דאף בגונא דגם לפי תנאו א"צ למכור לו משום דזוזי אנסוהו, מ"מ כל שמוכרה לו חשבינן לה כאומר ועושה וה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-268)
268. צ"ב דמ"ט נחלק ע"ד הרמב"ן, הרי ודאי דהא דאסרינן באומר ועושה הוא בהלואה גמורה דיש בה לאיסור רבית, ובזה הוא דאמרינן דאף דלא נתחייב ברבית ואינו אלא אומר ועושה ה"ז אסור משום רבית, אך הכא הרי כיון שלא נתחייב להחזיר לו המקח, הו"ל מכירה גמורה ואין בזה מקום לאיסור רבית כלל, ומה מקום יש לאסור בזה משום אומר ועושה, - ושמא אזיל לטעמי' לעיל ס"ג א' דהא דאיכא איסור רבית במכר ע"מ להחזיר, הוא משום דירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה, ודינו כהלואה לענין רבית, אף דבדיני חו"מ הו"ל מכר גמור, ולפ"ז י"ל דאף כשא"ל מדעתי' ג"כ י"ל דירדה תורה לסוף דעתם דלהלואה גמורה נעשה ויש בזה לאיסור רבית, והא דתלי לה הריטב"א בדין אומר ועושה, הוא משום די"ל דאין דנים בדיני רבית כשאין הדבר מחייבו, אך כיון שאסרו באומר ועושה אף שאין תנאו מחייבו, ה"נ הכא יש לחשבו כהלואה לענין רבית מכח תנאו אף שאין הדבר מחייבו, - ושו"ר מש"כ בזה בחי' רמ"ש בסוגיין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-269)
269. ועיי"ש שכתב דמש"כ הרמב"ם דהוא משום שמדעתו חייב עצמו בתנאי זה, היינו דכיון דלא הי' המכר בתנאי אלא אחר שנגמר המכר הוא שהתנה כן, ואם לא רצה להתנות כן הי' המכר קיים, אלא מדעתו הוא שחייב עצמו בתנאי זה, הוי כאילו הי' שלו מעולם והתנה עם זה בקנין למכרו לו כשיביא מעות, דתנאו קיים ומותר לאכול פירות עד שיביא הלה הדמים. [↑](#footnote-ref-270)
270. ועד"ז מצינו בד' ר"ה גאון בס' המקח סוף שער י"ח דכל שהתחיל הלוקח בתנאי, אף כשנתחזק המוכר בתנאי דחייל התנאי וחייב הלוקח להחזיר הקרקע כשיביא לו המוכר את המעות, מ"מ מותר הלוקח לאכול הפירות, דלא אסרו אלא כשהתחיל המוכר בתנאי, עיי"ש, ועיי"ש במש"כ לפרש להא דפריך מינה רב אשי לאמימר, והיינו דפריך דהכא חזינן דמהני התנאי אף שהתנה הלוקח, (אלא שהוא מותר לאכול הפירות ולי"ב משום רבית), וזה דלא כאמימר דהוי פטומי מילי, ומשני אמימר דהא דמהני התנאי הוא משום שחיזק המוכר את התנאי, (ולענין אכילת הפירות אנו דנים כאילו אמר מדעתו). [↑](#footnote-ref-271)
271. וההשלמה כתב בדרך קמא דנחלקו בזה אמימר ורב אשי, דלרב אשי כיון שהיו עסוקין באותו ענין הו"ל כשעת מעשה ומהני תנאו, ולאמימר הו"ל כלאחר מעשה ול"מ תנאו. [↑](#footnote-ref-272)
272. ועד"ז י"ל גם במש"כ התוס' בכתובות פ"ג א' סוד"ה כדרב כהנא דהא דהאומר דו"ד אין לי בנכסייך אי"ז מועיל בתורת תנאי, דומיא דמקדש ע"מ שאין לך עלי שאר כסות ועונה, הוא משום דלאשה איבע"ל לאתנויי ומתני הבעל והו"ל פטומי מילי בעלמא, וכ"כ התוס' בגיטין ע"ז א' ובב"ב מ"ט א', וי"ל דהוא משום דהתם שלא אמר כן בשעת הנישואין, לא אמרינן שנשאת לו ע"ד כן, וכ"נ בד' החי' הרי"מ שם, - ועיי"ש שעמד בעיקר ד' התוס' שם, דאם הו"ל פטומי מילי בעלמא, א"כ מ"ט ה"ז מועיל בתורת סילוק, וכתב דכל מה שאמרו דהוי פטומי מילי, הוא רק אם אין הדיבור מועיל מצ"ע, אלא משום שעושה המקח ע"ד כן, ובזה הוא דאמרינן דהוי פטומי מילי ולא עשה המקח ע"ד כן, אך כל דמהני הדיבור מצ"ע בתורת סילוק לא שייך בזה פטומי מילי. [↑](#footnote-ref-273)
273. בד' הראב"ד והרשב"א מבו' דלפ"ד הרי"ף מתפרש גם ההוא עובדא דמכר שלא באחריות, כשאמר המוכר כן אחר גמר המקח, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ז, וכן תמהו ע"ז מההיא עובדא דשכ"מ דיהיב גיטא לדביתייהו, עיי"ש, וכ"כ ההשלמה, עיי"ש, - אך לכאו' בתשו' הרי"ף שם בסו"ד מבו' דהתם איירי כשאמר המוכר כן קודם גמר המקח, ואפ"ה הוי פטומי מילי, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-274)
274. בפירש"י כתב דאם לאחר מתן מעות התנה אין בדבריו כלום, והמהר"ם שיף עמד בזה, שהרי קנה כנגד מעותיו ומהו שכתב דאין בדבריו כלום, - אך בחי' מהריט"ץ כתב לפרש לד' רש"י כמש"כ התוס' דכל שהתנה שיקנה הכל ל"מ כלל, ורק אם התנה שיקנה לגוביינא כנגד מעותיו קנה, וכ"כ החת"ס. [↑](#footnote-ref-275)
275. ובהא דבשעת מתן מעות קנה הכל לא קשיא להו, וכמש"כ הריטב"א דאף דלא אמר מעכשיו הוא קונה לזמן שקבע בכסף שנתן עכשיו בתנאי זה, דדמי למקדש אשה לאחר ל' בכסף דמקודשת אע"פ שנתאכלו המעות, ועמש"כ בזה הפנ"י. [↑](#footnote-ref-276)
276. צ"ב דכיון דלא אמר מעכשיו, היאך הוא קונה בקנין או בחזקה, הרי כלתה קנינו, וצ"ל כמש"כ בשיעורי הגר"ח בסוגיין בדעת הרמב"ם דרק קנין משיכה הוא דל"מ לאחר ל', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-277)
277. ובזה מתפרשים הכללים שכתבו הראשונים בכ"ד בהא דאסמכתא לא קניא, ואך שנחלקו בזה אימתי תולין שאין דעתו ורצונו להקנות, אם הוא רק במקום שבא להסמיך חבירו על דבריו, או דהוא רק במקום דהוי דרך קנס, או דהוא רק במקום שיש לנו לתלות שאינו חפץ בקיום הדבר. [↑](#footnote-ref-278)
278. וכתב דהוא משום דהנדרים והצדקות אין אנו צריכים בהם יותר מהוצאתם בפה, ולכאו' מכוון דבריו דהוא משום דבנדר הוא מתחייב לקיים מה שהוציא מפיו, ול"ב שיהא לו גמ"ד לכך. [↑](#footnote-ref-279)
279. הב"י בסו"ס ר"ז כתב דדעת רש"י ור"ת והסמ"ג והרא"ש והרשב"א והחינוך דכל שאומר התנאי בדוקא אינו אסמכתא, ומבו' בדבריו שם דדעת הרמב"ם והר"י מיגש והרמב"ן דהוי אסמכתא אף כשאומר התנאי בדוקא, וכ"כ הב"י לעיל מינה בתו"ד דלדעת הרמב"ם אע"ג דמתנה בדוקא הוי אסמכתא כמבו' בדבריו, וזה כנ"ל דלדעת הרמב"ם ודעימי' הא דאסמכתא לא קניא הוא אף כשדעתו ורצונו לכך. [↑](#footnote-ref-280)
280. והרשב"א בכ"ד ועוד מקמאי כתבו לישב כן, דהא דמהני תנאי דבני גד ובני ראובן הוא משום דכל הא דאסמכתא לא קניא הוא כשאינו רוצה בקיום הדבר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-281)
281. והיינו דענין גמ"ד הוא שנקבע והוחלט בדעתו הקנאה זו, וכל שהוא מסופק אם תחול הקנאה זו, לא גמר דעתו לכך. [↑](#footnote-ref-282)
282. ולדעת הרי"ף והרמב"ם בכל תנאי דאם אמרינן כן דלא גמר ומקני, אך דעת הרמב"ן שם דל"ה אסמכתא אלא בתולה בדעת עצמו, ומשום דכל שאין הדבר תלוי בדעתו ואין בידו לעכב את קיום הדבר, גמר ומקני, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-283)
283. אך הב"י בחו"מ סימן ר"ז כתב דלא נתכוין רש"י לכך, אלא כיון דאין דרך להלוות על שדה שאינו שוה יותר מדמי הלואה ולקנוס שאם לא יפרענו ליום פלוני יהא שלו אלא כשהוא שוה יותר מדמי הלואה, ע"כ כתב דהכא אין אנו צריכין לומר שהוא אסמכתא משום דאמר לו בלשון דאי, כיון שיש טענה גדולה מזו דאמר לו קני שוה מאתים במנה. [↑](#footnote-ref-284)
284. וכתבו דאין טעם זה מתישב לרב נחמן דאף לאחר מתן מעות קנה הכל, והמהרש"א עמד בזה, דאף לדעת רב הונא לא נתישב בזה הא דלאחר מתן מעות קנה כנגד מעותיו, אף דג"ז הוי כאסמכתא, - אך הרמב"ן כתב בתו"ד דטעמא דרב הונא הוא משום דס"ל דכנגד מעותיו דלא גזים לאו אסמכתא הוא, וכ"כ הפנ"י בדעת התוס'. [↑](#footnote-ref-285)
285. התוס' בסו"ד הביאו מש"כ ר"ת דהכא קני טפי משום דתפיס מלוה גופי', ולא פירשו להדיא דלפ"ז ל"מ מעכשיו אלא הכא ולא בשאר דוכתי, ובספה"י לר"ת סו"ס תקצ"ג כתב להדיא דכל אסמכתא קניא כשאמר קני מעכשיו, והביאו המרדכי בסימן תל"ה, אך הרשב"א והר"ן בנדרים כ"ז כתב בשמו דכל הא דאסמכתא קניא כשאמר קני מעכשיו הוא רק הכא שהשדה בידו, וכ"כ בתשו' הרשב"א בח"א סימן תתקי"ז וסימן אלף קמ"ה וסימן אלף קס"א וח"ב סימן כ"ב וסימן צ"ט, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-286)
286. אך הסמ"ג שם כתב רק להא דהכא הוי כעין מכר, ולא כתב להא דעשה לו טובה, והב"י בסימן ר"ז כתב דאפשר דמודה דתרוייהו בעינן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-287)
287. למש"נ לעיל בדעת הרמב"ם דעיקר הא דאסמכתא לא קניא אי"ז משום דאין לו דעת גמורה להקנות, כדעת רש"י ודעימי', אלא הוא משום דלא גמר דעתו להקנאה זו משום דהדבר תלוי בתנאי, מה מהני הא דאמר מעכשיו, - וצ"ל למש"כ הסמ"ע בסימן ר"ז סק"ו והט"ז שם ס"ב בדעת הרמב"ם דכל הא דאסמכתא לא קניא הוא רק כשעיקר דעתו להקנאה הוא מכח קיום התנאי, והיינו דבכה"ג שלא גמר בדעתו להקנות אלא מכח קיום התנאי, ע"כ כל שהוא מסופק אם יתקיים התנאי לא גמר ומקני, אך כל שאין עיקר דעתו לההקנאה משום קיום התנאי, אף שלא הקנה אלא על תנאי, מ"מ כיון שעיקר הגמ"ד דילי' מכח קיום התנאי, ע"כ אף כשהוא מסופק אם יתקיים התנאי גמר ומקני, ומה"ט הוא דמהני כשאמר מעכשיו, דאם לא גמר להקנותו אלא מכח קיום התנאי לא אמר מעכשיו אלא לאחר שיתקיים התנאי, וכיון שהקנה מעכשיו קודם קיום התנאי, בע"כ דגמר והקנה שלא מכח קיום התנאי, וע"כ אף דהוא מסופק אם יתקיים התנאי, גמר ומקני. [↑](#footnote-ref-288)
288. ועיי"ש שכתב לישב בזה מש"כ המרדכי וההגמי"י בשם רש"י דהמלוה את חבירו על המשכון והתנה עמו שיקנה מעכשיו אם לא יפדנו לזמן פלוני הוי אסמכתא, ותמה הש"ך שם סק"נ דהרי גמ' ערוכה היא הכא דעכ"פ בהלוהו על שדהו ואמר לו קני מעכשיו קנה ולי"ב משום אסמכתא, ולהנ"ל ניחא דרש"י לטעמי' אזיל דהוי אסמכתא אף כשאמר לו קני מעכשיו, וכל מה שאמרו הכא דלאו אסמכתא היא הוא כשהקנה לו קנין גמור מעכשיו, - ויש להוסיף, דד' רש"י אלו מתישבים גם אי נימא בדעתו דהכא הוי המקח על תנאי, והא דלי"ב משום אסמכתא הוא משום דאין עיקר עשיית המכר מכח הא שאינו נותן לו מעותיו, וכמש"נ להלן, דגם לפ"ז הרי דבכה"ג שהלוהו על המשכון והתנה עמו שיקנה מעכשיו אם לא יפדנו לזמן פלוני, כיון דעיקר הקנאתו היא מכח מה שאינו פודהו, הוי הבטחה בעלמא היא להסמיכו על דבריו ול"מ אף שאמר מעכשיו. [↑](#footnote-ref-289)
289. ועיי"ש שהק' לפ"ז במש"כ רש"י דלרבנן משלשין את הפירות, וכיון דהוי מכר גמור, מ"ט אין הלוקח אוכל את הפירות, וכתב דצ"ל דמהני האי תנאה להחשיב כאילו אין השדה מכורה לחלוטין אף לענין שלא יאכל הפירות אלא לאחר ג', וצ"ב [↑](#footnote-ref-290)
290. וכ"ה משמעות לישנא דרש"י דקיבל עליו שאם יחזיר לו מעותיו יקבלם, ומשמע דכשיחזיר לו מעותיו יתבטל המקח למפרע, והרי אף כשאמר לכשיהיו לי מעות החזירם לי, מבו' לעיל ס"ה ב' ובפירש"י שם דכל שמחזיר לו מעותיו מתבטל המקח למפרע. [↑](#footnote-ref-291)
291. ובזה מתפרש גם הא דתניא לעיל ס"ה ב' דאף אם התנה לכשיהיו מעות החזירם לי הוי מכר, ולי"ב משום אסמכתא, אף דהתם כשיחזיר לו מעותיו אי"ז מכר למפרע, ואפ"ה לי"ב משום אסמכתא. [↑](#footnote-ref-292)
292. ועיקר הך מילתא דלדעת רש"י מתפרש שנויא דגמ' שלא כד' ש"ר, הוא מבו' כן בתשו' מהר"ח או"ז סו"ס רמ"ב, ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה בגונא דמת הלוה, דלדעת ר"י יש לדון דבטל הקנין משום דנאנס בקיום התנאי, ולדעת רש"י ודאי דהמקח קיים. [↑](#footnote-ref-293)
293. נתחדש בדבריו דהא דכשאמר קני מעכשיו קנה, אי"ז משום דבכה"ג גמר טפי בדעתו, אלא הוא משום דבכה"ג לא שייך עיקר דינא דאסמכתא לא קניא, דהוא רק בגונא דקיום המקח הוא ע"י קיום התנאי, דבכה"ג אמרינן דל"מ תנאי דאסמכתא לקיים המקח, אך כל שהמקח קיים והתנאי בא לבטל המקח אין בזה משום אסמכתא, וזהו מש"כ הרי"ד לדמותו למש"כ בגיטין דבתנאי כה"ג מותרת לינשא קודם קיום התנאי.? [↑](#footnote-ref-294)
294. לפ"מ שדימה הרי"ד להתם נמצא לכאו', דכל הא דכשאמר קני מעכשיו לי"ב משום אסמכתא, הוא רק דומיא דהכא דהתנה דאם אביא לך מעות יהא המקח בטל, דבכה"ג המקח קיים ונתינת המעות מבטלת את המקח, אך אם אמר קני מעכשיו אם אעשה כו"כ, אין המקח קיים אלא ע"י קיום התנאי, ויהא בזה לדינא דאסמכתא לא קניא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-295)
295. וזה למש"כ בתשו' הרא"ש כלל ל"ה ס"ט דכל שנתן לה מעות בתורת קידושין ונתבטלו קידושין אלו, מצי לקדשה במעות אלו קידושין אחרים אע"פ שנתאכלו המעות, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' תור"פ ומהרי"ק שהביא האבנ"מ בסימן ל"ה סוסקי"ג, ועמש"כ בחי' ר' שלמה קידושין סימן ג' אות ב', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-296)
296. ועד"ז צ"ע בהא דאמר רבינא דאי קפיד בדמי קנה ובהא דאמר רב פפא דאי קפיד בארעא קנה, לפ"מ שפירש"י דהיינו שהוא מקפיד ביום הזמן, אך לפי' התוס' דהיינו שהוא מקפיד בשעת ההלואה, ניחא. [↑](#footnote-ref-297)
297. ועיי"ש שכתב דבגמ' הכא מסקינן דבכל גוונא לא קנה אף שגילה דעתו אח"כ דניח"ל, וזה כדעת הרי"ף והרמב"ם דמה שאמרו כל דאי לא קני הוא אף בהני גווני, ונתבאר להלן, ומבו' בדבריו דהוא משום דאי"ז גילוי מילתא דמעיקרא נמי ניח"ל. [↑](#footnote-ref-298)
298. ומשמעות דבריו שם ובפסקיו בפירקין ה"ה דין ג' דהא דל"ד להיכא דא"ל קני לגוביינא דל"מ, הוא משום דכשא"ל קני לגוביינא אכתי יש ביד המלוה לגבות ממקום אחר, ובכה"ג הו"ל אסמכתא, אך כשאמר לא יהא לך פירעון אלא מזה דאין בידו לגבות ממקום אחר, ל"ה כאסמכתא. [↑](#footnote-ref-299)
299. אמנם הנה הב"י שם כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דס"ל כאחד מהפירושים שכתבו תלמידי הרשב"א וס"ל דלא קי"ל הכי ומשום דכל דאי לא קני, וכ"כ הגר"א שם סקכ"ב, ומבו' מדבריו דקי"ל דל"מ אפותיקי בכה"ג, ול"ד לכל אפותיקי דמהני, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות בשם הרי"ד דל"ד לכל אפותיקי דעשאה אפותיקי מעכשיו, ומשא"כ הכא דלא עשאה אפותיקי אלא אם לא יפרענו בזמן, והריא"ז תמה ע"ז, דבכל אפותיקי אין כותבין מעכשיו, ואפ"ה מהני משום דלא קיבל עליו מילתא יתירתא ואי"ז אסמכתא. [↑](#footnote-ref-300)
300. הגרע"א בר"פ הניזקין נסתפק בדין מיטב אם תלי במיטב דשעת החיוב או במיטב דשעת התשלומין, ולכאו' לפ"ד הריטב"א הוא פלוגתת אמוראי הכא, - אך י"ל דהכא הוי הנידון באומדן דעתו במה שהתנה שיגבה מן העידית אם הוא מעידית דשעת הלואה או מעידית דשעת פירעון. [↑](#footnote-ref-301)
301. נתחדש הכא דכל שיש לו ד' קרקעות זו למעלה מזו, הרי דלפי השומא בשלו הוי הקרקע העליונה עידי עידית והשני' עידית והשלישית בינונית והרביעית זיבורית, ואמנם בדין נזיקין מבו' בכ"ד דגובה הניזק מהקרקע המעולה ביותר שבנכסי המזיק, וצ"ל דהוא משום דדינא דנזיקין הוא לגבות מעידי עידית, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-302)
302. וכ"ה מבו' בד' הבעה"ת שער ד' ח"ח אות א' שהוכיח מהכא דבשלו הן שמין, וכ"כ הבעה"ע מכת"י במאמר ד' בשם רבינו אפרים, - והבעה"ע שם כתב לדחות דהכא לכו"ע בשלו הן שמין, לכולי עלמא בשלו הן שמין, שהרי התנה עמו מעידי עידית דאית לי לא מגבינא לך מעידית דאית לי מגבינא לך, ולהכי פירש לי'. [↑](#footnote-ref-303)
303. ובד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש והטוש"ע שם נתחדש עוד, דאף כשלא פירש להדיא שלא יגבה מעידי עידית, מ"מ כיון דבשעה שהתנה הי' לו עידי עידית, ע"כ כל שנפסדה העידי עידית אינו גובה אלא מן הבינונית, והט"ז שם תמה ע"ז, ועמש"כ בזה הש"ך שם סק"ד והתומים שם סק"ד, ועיי"ש במש"כ בטעם השמטת הרי"ף והרמב"ם לדין זה. [↑](#footnote-ref-304)
304. עמש"כ החזו"א בדמאי סו"ס י"ז לפרש בזה, ומש"כ המנחת שלמה בח"א סימן נ"ה אות ה', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-305)
305. ועיי"ש שהביא שם מד' התורי"ד בקידושין נ"ד ב' דל"מ למכור פירות קודם סמדר, והרי דאף אחר שחנטו הפירות חשיב כדשלב"ל, וצ"ע דלפ"ז סתרי ד' התורי"ד למש"כ בסוגיין ובב"ב דמצי למכור פירות שחנטו, - אך הנה בפירש"י במנחות ט"ו ב' ד"ה סמדר פירש דסמדר היינו שכבר חנטו ענבים, והרי דכל שחנטו הענבים הו"ל בכלל סמדר, וכ"ה למש"כ בפירש"י בקידושין שם ובכ"ד דסמדר הוא כשהענבים ניכרים לאחר נפילת הפרח, אשר הוא שיעורא דחנטה לדעתו, וכמו שפירש בפר' קרח (י"ז כ"ג), ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס בריש הל' מע"ש, והחזו"א בשביעית סימן ז' סקי"א י"ב ט"ז ובדיני ערלה אות ו', וי"ל כן גם בדעת הרי"ד, ולפ"ז לא סתרי דבריו זל"ז, ובזה זכינו למצוא מקור ד' רש"י והרי"ד להך מילתא דכל שחנטו הפירות חשיבי כדשב"ל, שהרי להדיא אמרו בקידושין שם דסמדר איתי' במכירה, וסמדר היינו ענבים שחנטו. [↑](#footnote-ref-306)
306. ואמנם בעיקר ד' ר"ת וד' עוד מקמאי שהביאוהו י"ל דהיינו רק לפ"מ שפירש בשנויא דגמ' דהא דלא מפקינן מיני' הוא משום דניח"ל דליקו בהימנותי' ואי"ז כלל מחילה בטעות, וע"כ ה"ז מועיל אף כשהפירות בעין, אך לפ"מ דס"ד דהא דלא מפקינן מיני' הוא משום דמחילה בטעות הוי מחילה, היינו רק כשאינו בעין, אך בד' ר"ת גופי' ודעימי' שהק' על פירש"י מההיא דרב ענן דשקיל בידקא בארעי', ומהא דהקדש טעות אינו הקדש, מבו' דס"ל דאף הא דמחילה בטעות הוי מחילה הוא אף בדבר בעין. [↑](#footnote-ref-307)
307. החת"ס בב"מ מ"א א' הוכיח כן מהא דמשני דהכא הלואה, ופירש"י ודעימי' דהוא משום דהו"ל כרבית קצוצה, ואם הוי מהני המחילה אף על הקרקע, הרי אי"ז רבית כלל. [↑](#footnote-ref-308)
308. צ"ב, דאטו לא איירי הכא אף דנעל גדר ופרץ ורפק בה פורתא, ומ"ט לא יקנה את הקרקע, - ושמא י"ל דהוא משום דהו"ל כעודר בנכסי הגר וכסבור שהוא שלו דלא קנה, ורק את הפירות שהכניסם לרשותו קנה, משום דחצירו של אדם קונה לו שלא מדעתו, וצ"ל לפ"ז דאף למש"כ הראשונים דבדעת אחרת מקנה מהני אף דהקונה סבור שהוא שלו, היינו רק כשהמקנה מתכוין לקנות לו, ומשא"כ הכא, אך זה נסתר מד' הראשונים בב"ב מ"א א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-309)
309. אך טעם זה אינו מתישב בד' הרמ"א בסימן ר"ז ס"י דבדבריו שם מבו' דבכל גווני דלא קנה הקרקע משום דאסמכתא היא, אף אם מהני מחילה בטעות לגבי הפירות, מ"מ לא זכה בקרקע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-310)
310. לכאו' מכוון הדברים הוא דבפירות דקל הרי מה שמחל לו על הפירות הוא בתורת קיום המקח, וכיון דמתחילה הקנה לו פירות אלו בתורת מכר, ע"כ אף דלא חיילא ההקנאה משום דלא סמכא דעתי', מ"מ כל שלקח הלוקח את הפירות בתורת קיום המקח והמוכר נתרצה שיטלם בתורת כן, הרי דכיון דבאמת ע"י שאכלם הלוקח נתקיים המקח, שפיר הויא מחילת המוכר מכירה, - ומשא"כ בהלוהו על שדהו דאף שנתרצה הלוה שיאכל המלוה את הפירות משום שהי' סבור שנתקיים המקח, מ"מ כיון שלא קנה המלוה את הקרקע, הרי דבאכילת הפירות לא נתקיים המקח כלל, שהרי המלוה אוכלם בחינם, וע"כ מה שמחל הלוה על הפירות חשיב כלא ידע ומחיל, דלא נתכוין למחול למלוה שיאכל את הפירות שלא בתורת מקח. [↑](#footnote-ref-311)
311. המחנ"א בהל' רבית סט"ז עמד לפ"ז, דבכל אבק רבית דאינו יוצא בדיינים, יהא ביד הלוה לומר דאם הי' יודע שהוא אסור ל"ה נותנו והוי נתינה בטעות, ועיי"ש במש"כ בזה, ולכאו' י"ל עוד, דשאני הכא דהויא עיקר המחילה בטעות, אלא שבאנו לדון דמ"מ תועיל המחילה, ובזה הוא דאמרינן דכל דהוא איסור וודאי לא ניח"ל בהכי ל"מ מחילה בטעות, ומשא"כ היכא דהוא נותן מדעתו, ל"מ הא דלא ידע דהוא אסור לבטל הנתינה. [↑](#footnote-ref-312)
312. התוס' הק' על פירש"י דא"כ פליג רב נחמן על הא דאמר רבינא לעיל ס"ב ב' דבמשכנתא בלא נכייתא בדיננו אין מחזירין ממלוה ללוה, אך באמת בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה הכא נמי כתב דלדעת רב נחמן במשכנתא הדרי פירי, אך י"ל דבמשכנתא גמורה מודה רב נחמן דלא הדרא פירי, ויתבאר בעזה"י במקומו, - ובחי' המיוחסים להריטב"א הק' עוד על פירש"י מהא דבסאה בסאה אין מחזירין ממלוה ללוה, כמו שאמרו לעיל ס"ב א', אך דהוי בהלואה, ובדעת רש"י י"ל דאף דבהלואה החמירו חכמים דאף כשלא קצץ הרבית דינו כרבית קצוצה היוצאת בדיינים, כ"ז הוא היכא דהוי זה רבית גמורה אלא שאינה קצוצה, אך בסאה בסאה דהא דשרי מדאורייתא הוא משום דבתר מעיקרא אזלינן וליכא רבית כלל, לא החמירו חכמים שיהא יוצא בדיינים. [↑](#footnote-ref-313)
313. לפ"ז נמצא דלשנויא דגמ' אי"ז ענין כלל לדין מחילה בטעות, דהכא ליכא מחילה כלל, אלא הוא אוכל מכח מה שהתנה עמו שיאכל את הפירות כ"ז שההלואה קיימת, וע"כ הו"ל רבית קצוצה ויוצאת בדיינים, והנה אמנם יש מקום לדון, דלעולם אף דקציצת הרבית קיימת, מ"מ כיון דהלוה סבור שחל המקח, איכא מחילת הלוה שיאכל את הפירות בתורת מקח, ואך דכיון דהו"ל רבית קצוצה ל"מ בזה מחילת הלוה, אך לכאו' אם אכן מחל הלוה שיאכל את הפירות בתורת מקח ואין אכילתו כלל מכח קציצת הרבית, לא חשיב כלל כרבית, (דכל הא דל"מ מחילת הלוה הוא כשאוכלו המלוה בתורת רבית, אלא דנתרצה הלוה ומחל ע"ז), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-314)
314. אך הנה הרמב"ם שם ה"א כתב בכל מוכר שדה או חצר באסמכתא דהואיל ולא קנה הגוף הרי כל הפירות שאכל רבית ומחזיר אותן, והתם ליכא לה"ט, - ולכאו' בע"כ דכיון דכשנתן לו המעות פסק עמו ע"מ שיקבל את השדה היא ופירותי', הרי אף דלא גמר ומקני ולא חיילא המכירה, מ"מ עיקר הפסיקה שיאכל את הפירות כנגד מעותיו קיימת, וע"כ הו"ל רבית קצוצה, ואף דפסיקה זו הויא אסמכתא ול"מ, משום הוי רבית קצוצה, וכמש"כ הריטב"א דכל שאומר ועושה הו"ל רבית קצוצה, וי"ל דאף אסמכתא דכוותה, ולפ"ז הרי דה"נ הכא דכוותה חשבינן לה כרבית קצוצה משום מה שפסק עמו שאחר ג"ש תהא השדה לו ויאכל את פירותי', אך זה חידוש רב, שהרי דהפסיקה שיקבל את השדה היא ופירותי' ל"ה כלל בתורת רבית אלא בתורת מכר, ואפ"ה אמרינן דכל שלא קנה את השדה והוא אוכל פירות כמו שפסק עמו הו"ל רבית קצוצה, - שו"ר בבעה"ת שער מ"ז אות ב' שכתב דהא דבמוכר מקח באסמכתא הו"ל הפירות רבית קצוצה, הוא משום דהו"ל כמכיר בה שאינה שלו ויודע שהמקח לא יתקיים בידו אם לא ירצה המוכר והמעות שנותן במכר ע"ד הלואה נותנים, אך צ"ע דאם אכן דעתם מעיקרא היתה להלואה וע"ד רבית קצוצה, מ"ט תלינן לה בדין מחילה בטעות. [↑](#footnote-ref-315)
315. מה שהוכיח כן הזרע אמת שם קסג. מתשו' הריב"ש סו"ס של"ה דלדעת ר"ת מחילה בטעות הויא מחילה אף באסמכתא, ועפי"ז תמה ע"ד הרמ"א בסימן ר"ז ס"י, צ"ע, דבד' הריב"ש שם מבו' שפירש לעיקר ד' ר"ת בע"א, וכמש"כ הפר"ח בתשו' מים חיים סימן י"ג והקצוה"ח בסימן ר"ז סק"ג, ונתבאר לעיל, ולפ"ז ודאי דגם באסמכתא הוי מחילה כל דידע ומחיל, אך למש"כ התוס' ודעימייהו בדעת ר"ת דהא דהוי מחילה הוא משום דניח"ל דליקו בהימנותי', י"ל דבאסמכתא ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-316)
316. וצ"ע בד' התור"פ ודעימי' שהוצרכו לפרש בע"א, והרי כנים הדברים דכלפי הפירות ליכא למימר כלל דניח"ל דליקו בהימנותי', - ושמא הוצרכו לפרש טעם הא דהכא אינו המלוה זוכה בגוף הקרקע משום הא דניח"ל דליקו בהימנותי', והיינו דאמנם אם הא דמהני הוא משום דמחילה בטעות הוי מחילה אי"ז מועיל לגבי הקרקע, (וכמש"נ לעיל כמה טעמים בזה), אך אם הא דמהני הוא משום דניח"ל דליקו בהימנותי, והו"ל כהקנאה מדעת, הדין נותן דיועיל אף על הקרקע. [↑](#footnote-ref-317)
317. ואמנם בדבריהם לא נתפרש דטעם הא דבפירות דקל הויא מחילה הוא משום דניח"ל דליקו בהימנותי', ויש לפרש לדבריהם ע"ד מש"כ הרשב"א בשם ר"ת. [↑](#footnote-ref-318)
318. ונפ"מ בזה הוא במש"כ הרמ"א שם דבכל דבר שלא קנה מחמת אסמכתא הדרי פירי, דכ"ז הוא אם הא דבהלואה הדרי פירי הוא משום דבאסמכתא ליכא למימר דניח"ל דליקו בהימנותי', אך אם הוא משום דבתחילה לא ירד לקרקע בתורת מקח, הרי דבשאר גווני דאסמכתא לא הדרי פירי, וכמש"כ כן הזרע אמת שם, ואם הא דבהלואה הדרי פירי הוא משום דלא מכר לו את הפירות בפנ"ע, הרי דבשאר גווני דאסמכתא תליא אם מכר לו את הקרקע באסמכתא או מכר לו את הפירות באסמכתא, ויש להסתפק לדרך זו בגונא דנתן לו את הקרקע במתנה באסמכתא, אם הדרי פירי. [↑](#footnote-ref-319)
319. יש להעיר, דלכאו' גם אלמלי הא דבעינן ידע ומחיל, מ"מ כ"ז הוא כשיודע המוכר שהוא אוכל את הפירות, דבכה"ג איכא מחילה אלא שהיא בטעות, אך כל שאינו יודע שהוא אוכל את הפירות, ליכא מחילה כלל, דאף להס"ד דגם באונאה יש לדון משום מחילה בטעות, אף דלא ידע ומחיל, היינו משום דעכ"פ הוא יודע שהוא נוטל ממנו דמים אלו, אלא שאינו יודע דיש ע"ז תביעת אונאה, אך כל שאינו יודע שאוכל את הפירות ליכא מחילה כלל, - וי"ל דזהו מש"כ הרא"ש שם לענין מוכר שט"ח שלא בכתיבה ומסירה, דכל הא דאם גבאו הלוקח אין המוכר יכול לחזור בו, היינו רק כשידע המוכר שגבאו הלוקח ומטעם מחילה, דאי"ז משום דבעינן ידע ומחיל, אלא היינו משום דאם לא ידע מכך ליכא מחילה כלל, וכ"נ בד' הקצוה"ח בסימן ר"ט סק"ה שפירש כן, אך בד' התרוה"ד בסימן שי"ג מבו' דמפרש לד' הרא"ש בע"א, וכ"ה מבו' בד' הרמ"א בסימן ס"ו סי"ז, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-320)
320. ובטעם מה שלא הק' מכל גווני דמק"ט שבטל המקח, היינו משום דבכל מק"ט כיפות ונמצאו רעות וכיו"ב, הרי לא נתקיימו דברי המקח שביניהם, ובכה"ג ודאי דאיכא לדין מק"ט דבטל המקח, ומשא"כ הכא דנתקיימו הדברים שביניהם, ואך דמה שנתרצה לכך הוא בטעות, ובזה הוי דינא דמחילה בטעות. [↑](#footnote-ref-321)
321. וכ"כ הרמב"ן וש"ר בב"מ מ"א א' והריטב"א בסוגיין בישוב משה"ק התוס' ממה שאמרו בההיא דרב ענן דשקיל בידקא בארעי' דמחילה בטעות ל"ה מחילה, דהתם הוא משום דלא ידע דמחיל, וכ"כ ההג"א בסימן ל"ב. [↑](#footnote-ref-322)
322. וי"ל דגם אי נימא דהכא איירי אף בפירות בעין וגם בזה מהני מחילה בטעות, וכאשר כ"נ בסוגיית הגמ' בב"ב מ"א א' שדנו בדין מחילה בטעות אף על קנין קרקע בעין, כ"ז הוא משום דבקנין מהני קנין מצד המקנה, וסגי בניחותא וריצוי של המוכר, וכמש"כ כן הגרש"ש בשערי ישר, - אך בהקדש דבעינן שיחול ההקדש מכח המקדיש, ל"מ הקדש בטעות, ועד"ז הוא גם במה שאמרו בגיטין י"ד א' דקנין בטעות חוזר, דגם התם עיקר חלות הקנין הוא מכח המקנה, שקנו ממנו בסודר ובמעמד שלשתן. [↑](#footnote-ref-323)
323. ועיי"ש שכתב לפ"ז בביאור המו"מ בסוגיין דמעיקרא ס"ד דהא דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיני' הוא משום מחילת המקנה בשעה דשמיט ואכיל, ונלמד מזה דמהני מחילה בטעות, ופריך דא"כ גם בהלואה תועיל מחילתו אף שהיא בטעות, ותו הו"ל ככל אבק רבית דאינו יוצא בדיינים, וע"ז משני דלעולם מחילה בטעות ל"ה מחילה, והא דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיני' הוא משום ריצוי המקנה דמעיקרא, אך בהלואה דיש בזה משום רבית ל"מ מה שנתרצה מתחילה, דודאי לא נתרצה בכה"ג שיש בזה משום רבית. [↑](#footnote-ref-324)
324. ועיי"ש שכתב דהא דקרי לה מחילה בטעות, אף דריצוי המוכר מעיקרא ל"ה בטעות, הוא משום דאף דהא דשמיט ואכיל הוא ע"פ צווי המוכר מתחילה, מ"מ הו"ל כמחילה בטעות משום דסובר המוכר שאינו יכול לחזור בו, - אך החזו"א בחו"מ סימן א' סק"ה תמה כן ע"ד הקצוה"ח, דאם יש כח לאמירתו אף בדשלב"ל, ל"ה חשבינן לה כמחילה בטעות, אלא אדרבה אמרינן שאמירתו הראשונה קיימת ובשעה שאמר ודאי הי' רצונו כן ורצון הזה קיים גם בשעת קנין, כשלא חזר בו להדיא, וכן תמה הגרש"ש בקונט' השליחות סימן ה' בהערה, - והחזו"א שם הוכיח מזה דבדשלב"ל אין אמירה הראשונה כלום, ולא מצינו למיתי עלה אלא מכח מה ששתק כשידע שלקח את הפירות, והו"ל מחילה בטעות, וכן נקט הנתיה"מ בסימן ר"ט סק"ג בפשיטות דל"מ צווי המקנה בדשלב"ל, עיי"ש, ובתשו' הגרע"א החדשות סו"ס פ"א נסתפק בזה, עיי"ש, ועי' בקונט' הגרש"ש שם במש"כ לדחות. [↑](#footnote-ref-325)
325. ובדעת החולקים י"ל ע"ד מש"כ הרשב"א ודעימי' דבהלואה חשיב דלא ידע ומחיל, ונתבאר לעיל בהערה דהיינו משום דלא נתכוין למחול למלוה שיאכל את הפירות שלא בתורת מקח, ול"ד לפירות דקל דחשיב דידע ומחיל, דמחל לו על הפירות בתורת קיום המקח, ושפיר מתקיים המקח ע"י שאכלם הלוקח, ולפ"ז הרי דה"נ באיילונית חשיב דלא ידעה ומחלה, דלא מחלה לו שיאכל את הפירות שלא בתורת זכות דנישואין, והרמב"ן דנחלק ע"ז הוא לטעמי' דס"ל דבהלואה חשיב כידע ומחיל, (וכל הא דהדרי פירי הוא משום דיש בזה איסור רבית), אף דדעתו הי' שיאכל את הפירות בתורת מקח, וע"כ ה"נ באיילונית חשיב כידעה ומחלה. [↑](#footnote-ref-326)
326. אך הנה בפירש"י בד"ה ולא בלאות כתב דהא דמייתי מינה דמחילה בטעות הויא מחילה, הוא מהא דאין להן פירות, והמהר"ם שיף עמד בזה דיש להוכיח כן גם מבלאות גופייהו דקיימינן בהו, - ושמא יש ללמוד מזה בדעת רש"י דס"ל דנידון סוגיין אם מחילה בטעות הויא מחילה הוא רק בדבר שאינו בעין, ובע"כ דהא דאין להן בלאות אף שהן קיימין הוא מטעמא אחרינא, ואין להביא מזה דמחילה בטעות הוי מחילה, אך בדבריו בד"ה והאיילונית לא משמע כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-327)
327. ועיי"ש שכתב דהא דלי"ב משום אסמכתא הוא משום דל"ה אסמכתא אלא כשאומר אם לא עשיתי דקניס נפשי', ומשא"כ כשאומר אם עשיתי, ועוד דכל הא דאסמכתא לא קניא הוא כשבא לזכות באסמכתא, אך כל שמשייר לעצמו בהקנאתו ליכא אסמכתא אלא נותן על תנאי הוא. [↑](#footnote-ref-328)
328. וכ"ה גירסת רב עמרם גאון בתשוה"ג שערי צדק ח"ד ש"ב סי"ב, - והמחנ"א בהל' רבית סי"ג כתב דכן גירסת הרא"ש בסימן ל"ד, וכן העתיקו הב"י בחו"מ סימן ר"ז, והדרישה בסימן קע"ד סק"א, והמהרח"ש בח"ב סימן ג', אך לפנינו הגירסא בד' הרא"ש דכל את ונוולא אחי סמכה דעתי'. [↑](#footnote-ref-329)
329. הלח"מ בפ"ו ממלוה ה"ז נסתפק אם היינו רק משום דלא קצץ כלל לאכול פירות, אך כל שקצץ לאכול פירות הוי רבית קצוצה, או דל"ה רבית קצוצה אלא כשקצץ לאכול פירות "לשם רבית" שאמר בהדיא לשם רבית בשכר המתנת המעות, אך כל שלא הזכיר בשכר המתנת המעות, אע"פ שיאמר דהוא ממשכן ע"מ לדור, ל"ה רבית קצוצה, - ובד' הפסקי רי"ד מבו' שפירש בד' רש"י, דכל שקצץ עמו לאכול פירות הוי רבית קצוצה, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סי"ב, וכ"ה מבו' בד' הגר"ח בפ"ו ממלוה, - אך בד' הראב"ד משמע דכל שלא אמר בשכר מעותיך ל"ה רבית קצוצה משום דאפשר דמנכה לי' מה שיאכל. [↑](#footnote-ref-330)
330. הריטב"א תמה ע"ז, דכיון שמשכן לו סתם והוא אוכל פירות והקרן קיים ה"ז כקוצץ בפירוש וסתמו כפירושו, ובחי' הגר"ח בפ"ו ממלוה ד"ה והנה הא כתב בדעת רש"י באמת דאף דסתמא דמשכנתא הוי שיאכל המלוה פירות, מ"מ ל"ה רבית קצוצה, משום דלענין רבית קצוצה צריך שיקצוץ בפירוש הרבית. [↑](#footnote-ref-331)
331. ועד"ז מצינו בד' הבעה"ע והשטמ"ק בשם הרמ"ך די"ל דקייל דין אתרא דמסלקי מדין אתרא דלא מסלקי, משום דבאתרא דמסלקי לא קייץ לי', ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-332)
332. אך עיקר ד' הרשב"א אינם מתישבים בד' רש"י שלפנינו שפירש דאיירי הכא במשכנתא דשדה. [↑](#footnote-ref-333)
333. וזה ע"ד מש"כ בחי' הגר"ח בפ"ו ממלוה דכל שלא קנה הקרקע לפירות, אין להתיר מכח הא דאין הריוח ברור, כיון דבשעה שנוטל את הרבית שקצץ עמו, הוי ריוח ברור והו"ל רבית גמורה. [↑](#footnote-ref-334)
334. והך מילתא דאיירי התם כשפסק עמו לאכול הפירות, בפשוטו יש ללמוד כן ממה שאמרו התם דבדיניהם מוציאין מלוה למלוה, ואמנם לפ"מ דדחי דאינהו בתורת זביני אתו לידי', י"ל דמה"ט הם מוציאין מלוה למלוה, אף שלא פסק עמו לאכול הפירות, אך לפ"מ דס"ד דהא דהן מוציאין הוא משום קציצת הרבית, בע"כ דאיירי כשפסק עמו לאכול הפירות, - אך הנה לד' הלח"מ ודעימי' בעכצ"ל דגם הא דלא פסק עמו לאכול הפירות, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ו ממלוה בתו"ד, והא דבדיניהם מוציאין מלוה למלוה צ"ל כמש"כ הגר"ח שם דסתמא דמשכנתא הוי דיאכל המלוה פירות, אלא דכיון דלא קצץ את הרבית בפירוש אי"ז רבית קצוצה, וע"כ מוציאין בדיניהם מלוה למלוה. [↑](#footnote-ref-335)
335. וי"ל עוד בזה למש"כ הרמב"ם דהתירא דריוח שאינו ברור הוא רק כשהקנה גוף לפירות, ובע"כ דמה שאמרו דבההיא דאת ונוולא ל"ה רבית קצוצה משום דלא קץ לי', הוא משום דלא פירש שיאכל הפירות, ומה"ט הוא דמיבע"ל דאף במשכנתא ל"ה רבית קצוצה, - ומש"כ בפירש"י לעיל דהא דמשכנתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דאין הריוח ברור, הוא משום דהכא מסקינן דרבינא חשיב ואכיל פירי, והרי דהוי רבית קצוצה אף דלא פירש שיאכל הפירות, ובע"כ דהא דרבינא גופי' קאמר דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, הוא משום דאין הריוח ברור, והא דבסוגיין מדמינן דין משכנתא לדינא דאת ונוולא, הוא משום דסוגיא דהכא לא ס"ל להתירא דריוח שאינו ברור, וכל הא די"ל דמשכנתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דלא קיץ לי', אך אנן קי"ל כרבינא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה משום דאין הריוח ברור. [↑](#footnote-ref-336)
336. אך בד' הרשב"א לקמן בסוגיין בשם הראב"ד מבו' דהא דאי"ז רבית קצוצה הוא משום דליכא רבית קצוצה בדרך מקח, וכתב לדמותו להא דתנן דרבית במכירת פירות ל"ה רבית קצוצה, - ומבו' לפ"ז, דכל בדרך מקח ל"ה רבית קצוצה אף כשמוסיף רבית אחרת שאינה מכלל דמי המקח, ועמש"נ בזה בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-337)
337. הרמב"ן במלחמות ובחידושיו תמה ע"ז, דמ"ט חשבינן לה כמחילה בטעות, הרי יודע הוא דהוא אוכל פירות כ"ז שאינו מביא לו מעות, ועמש"כ בזה הפנ"י, ומש"כ החוו"ד בסימן קע"ד סק"ג. [↑](#footnote-ref-338)
338. ולדעת הריטב"א לכאו' צ"ל כמש"כ הגר"א דלא גרסינן התם א"ל רבינא, שהרי פירש להדיא דהא דרבינא אפיק פירי הוא במשכנתא ומשום דהוי רבית קצוצה, וגם ס"ל דלא הקילו טפי באתרא דלא מסלקי, וגם פירש לסוגיין בשדה דאין הריוח ברור, וזהו שאמרו דלא קייץ, וגם כתב דהלכתא כרבינא דבתרא הוא, והרי דאי"ז רבינא הקדמון, - ושמא י"ל עוד לדעתו, דהא דאמר התם רבינא לרב אשי, הוא לטעמי' דרב אשי דס"ל לקמן בסוגיין דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, וכמש"כ הריטב"א דהא דאמר רבא האי משכנתא וכו' אכל שיעור זוזי, הוא במשכנתא בלא נכייתא, וס"ל דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, ולפ"ז לכאו' גם רב אשי דאמר ע"ז השתא דאמרת וכו', ס"ל דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, וכמש"כ כן הרי"ד בס' המכריע סימן ט', ולפ"ז צ"ל דמש"כ הריטב"א דקי"ל כרבינא דמשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה דבתרא הוא, הוא כדעת הסוברים דהלכה כרבינא לגבי רב אשי, (ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל), אך אי"ז במשמעות ד' הריטב"א, דמשמעות דבריו דרק בדעת רבא הוא דצ"ל דאזיל לטעמי' דס"ל דגם משכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, אך בדעת רב אשי א"צ לפרש כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-339)
339. והסמ"ג והשיטה כתבו לפ"ז דקי"ל כרבינא דהתם דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה אלא כאבק רבית, ודלא כרבינא דהכא דחשיב ואפיק פירי. [↑](#footnote-ref-340)
340. הלח"מ בפ"ו ממלוה ה"ז עמד בזה, דבלישנא דגמ' הכא דזבין ארעא משמע דאיירי בשדה, וכ"כ בחי' הגר"ח שם, - ועיי"ש שכתב די"ל למש"כ הראב"ד שם דבכרם חשיב כריוח ברור, ודלא כמש"כ בפירש"י לעיל ס"ב ב' דפעמים שהכרמים לוקין ואין עושין פירות, ולפ"ז י"ל דהא דאפיק רבינא פירי מיירי בכרם דדומה לבית והוי ריוח ברור, והא דמשכנתא בלא נכייתא מיירי בשדה דאפשר דיפסיד וע"כ הוי רק אבק רבית. [↑](#footnote-ref-341)
341. והוצרך הגר"א לזה למש"כ בדעת הרי"ף דמשכנתא בלא נכייתא הויא רבית קצוצה אף באתרא דלא מסלקי ואף בשדה, ולפ"ז אין מתישבים כל הדרכים שכתבו הראשונים, וגם אין לישב לדעת הרי"ף כמש"כ הסמ"ג ודעימי' דתרי רבינא הוו, דבד' הרי"ף מבו' להדיא דרבינא דהכא הוא סתם רבינא שבש"ס, (וזהו שכתב דלדידי' שרי משכנתא בנכייתא, כמו שאמרו לקמן בסוגיין דרבינא אכיל בנכייתא), ועוד, דאי תרי רבינא הוו הי' בדין דקי"ל כרבינא דהתם דאין מחזירין ממלוה ללוה, ודלא כרבינא דהכא, (וכמש"כ כן הסמ"ג ודעימי'), - והעירו דיש להוכיח כדרך זו בדעת הרי"ף, ממה שהשמיט הרי"ף למה שאמרו לעיל דמשכנתא בלא נכייתא בדינינו אין מחזירין ממלוה ללוה, ובע"כ דס"ל דלא קי"ל הכי, אלא קי"ל כמו שאמרו בסוגיין דהויא רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-342)
342. וזהו שכתבו שם דלדעת ר"ת דעושה נכייתא דבית כנכייתא דשדה הא דלא ישכור הימנו בפחות אי"ז אלא רבית דרבנן, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, והרי דעיקר הא דמשכנתא בלא נכייתא אי"ז רבית קצוצה הוא משום דאין הריוח ברור, וע"כ לדעת ר"ת דגם בבית חשיב דאין הריוח ברור, אי"ז אלא אבק רבית. [↑](#footnote-ref-343)
343. וכ"כ בפירש"י בסוגיין בביאור מה שאמרו דלא קץ לי', אך לעיל ס"ב ב' כתב דהוא משום דאין הריוח ברור, ועמש"נ לעיל בדעתו. [↑](#footnote-ref-344)
344. וזהו שכתב דהא דבבתי ערי חומה ל"ה רבית קצוצה, הוא משום דהבית ממושכן בידו, - אמנם בדבריו לקמן ע' ב' מבו' לכאו' דכל הא דאי"ז רבית קצוצה הוא משום דאיכא תרתי דהו"ל כזביני וגם אין הריוח ברור, וע"כ הוצרך לפרש בדין צאן ברזל דהא דאי"ז רבית קצוצה הוא משום דהנכסים הם כמו משכון וגם אין הריוח ברור, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-345)
345. הבעה"ע באות פותיקי סד: כתב דהא דהלויני ודור בחצרי הוי רבית קצוצה, ול"ד למשכנתא בלא נכייתא דהוי אבק רבית, הוא משום דמשכנתא כזביני דמיא, - אך בהמשך דבריו שם כתב דכל הא דמשכנתא בלא נכייתא הויא אבק רבית, הוא באתרא דלא מסלקי, וזהו שכתב דהא דשרי הוא משום דהוי כמכר. [↑](#footnote-ref-346)
346. והיינו דמש"כ התוס' שם בהמש"ד דעיקר הא דמשכנתא בלא נכייתא אי"ז רבית קצוצה הוא משום דאין הריוח ברור, הוא לדעת רש"י שדימה הא דלא ישכור בפחות לדין משכנתא, ולא ס"ל דשאני משכנתא דדמי למכר, וכן מש"כ התוס' לקמן ע' ב' לדעת ר"ת דהא דאי"ז רבית קצוצה הוא משום דאין הריוח ברור, הוא משום דר"ת גופי' ס"ל דיש לדמות דין שכירות בפחות לדין משכנתא, אך למש"כ התוס' דשאני משכנתא דדמי למכר, הרי דמה"ט הוא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-347)
347. ואמנם בדבריו שם מבו' דלאו היינו דכיון דהוי כמכר ליכא רבית כלל, דהקרקע קנוי' לו כנגד מעותיו ומן הדין הוו הפירות שלו, אלא היינו דמה"ט הו"ל כרבית דרך מקח דאינה אסורה אלא מדרבנן, - ועוד יש להעיר, דבדבריו שם סקי"ד מבו' שפירש בדעת התוס' דהא דל"ה רבית קצוצה הוא משום דאין הריוח ברור, ומה"ט אף הא דלא ישכור ממנו בפחות אינו רבית קצוצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-348)
348. בשיעורי הגר"ח בסוגיין בתו"ד כתב לפרש לדבריו דהיינו דהוי צד אחד ברבית דשמא לא יהיו פירות, - אך צ"ע, שהרי כתב הרשב"א לעיל ס"ג א' דלא חשיב כצד אחד ברבית אלא כשההיתר תלוי בידם, או דהיינו רק בדאיכא צד מכר, ומה"ט הוא דאסרו בסאה בסאה ולא התירו משום צד אחד ברבית, ואין לומר דהינו רק מדרבנן אף מדאורייתא שרי צד אחד ברבית בכל גווני, וכמש"כ בדף מס' 13 ללמוד מד' הרשב"א בתשו' ח"ב סימן קע"ד, שהרי בד' הרשב"א הכא מבו' דלר' יהודה דצד אחד ברבית יש להתיר במשכנתא בלא נכייתא אף מדרבנן, וכל מה שאסרו הני אמוראי בזה הוא משום דחששו לדעת חכמים, - ולכאו' בע"כ דהא דהו"ל כצד אחד ברבית, הוא משום דשמא לא יפדה את המשכנתא, וכמו שדנו בזה התוס' בערכין ל"א א' ד"ה ור' יהודה, וכ"נ גם בדבריהם לעיל ס"ה ב', ואמנם בחי' הגרע"א בערכין שם תמה ע"ז דמ"ט חשיב כצד אחד ברבית, הרי גם אם לא יפדה את השדה אינה קנוי' לו למפרע, ונמצא דהוא רבית ודאי, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-349)
349. צ"ב, דהרי בכל הלואה ברבית המתרבה ביד הלוה לפרוע בתוך הזמן וליפטר מן הרבית, ואפ"ה חשבינן לה כרבית קצוצה, ומ"ש אתרא דמסלקי דלא חשיב כרבית קצוצה משום דבידו לסלקו ע"י שיפרע החוב. [↑](#footnote-ref-350)
350. וכ"נ להדיא בד' הרב אב"ד שהביא הבעה"ת בשער מ"ו ח"ב אות י' דהא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא אף בדבר שפירותיו מצויין, דד' הבעה"ת שם קיימי בכה"ג. [↑](#footnote-ref-351)
351. וי"ל דהיינו משום דהא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, הוא משום דאין הריוח ברור, ובזה סגי אף בחשש הפסד רחוק, אך הא דמשכנתא בנכייתא שרי הוא משום דקרוב לשכר ולהפסד, ובזה בעינן שיהא קרוב להפסד ולא סגי בחשש הפסד רחוק, - עוד י"ל דהוא משום דאף בבית איכא חשש תיוהא שיפול הבית, וע"כ הו"ל כריוח שאינו ברור ואי"ז רבית קצוצה, ומשא"כ בהתירא דמשכנתא בנכייתא דהא דשרי הוא משום דאיכא חשש הפסד וקונה פירותיו על הספק, אין להתיר בבית דאם יפול הבית לא ינכה לו, וכמש"כ הגרע"א בגהש"ס ובחי' לעיל ס"ד ב'. [↑](#footnote-ref-352)
352. בחי' הגרע"א לעיל ס"ה ב' הק' דאם כל הא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה נלמד ממה שהתירה התורה בבתי ערי חומה, א"כ לר' יהודה דצד אחד ברבית מותר, מנ"ל דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, שהרי משכנתא בלא נכייתא ל"ה צד אחד ברבית, כמש"כ התוס' לעיל שם (ד"ה לכשיהיו לי). [↑](#footnote-ref-353)
353. ולדעתו נמצא, דבמשכנתא בלא נכייתא שהתנו שבידו לסלקו מיד, הוי רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-354)
354. הלח"מ שם ד"ה הסברא החמישית עמד בזה, שהרי הא דרבינא אפיק פירי הוא בההיא דאת ונוולא דזבין ארעא ומשמע דאיירי בשדה, וכ"כ בחי' הגר"ח שם, ועיי"ש בתו"ד שכתב די"ל דאיירי בכרם דדמי לבית דהוי ריוח ברור, וכמש"כ הראב"ד שם, (אך צ"ע דאם אכן מיירי בכרם ומזה למד הרמב"ם לחלק בין חצר לשדה, מ"ט העמיד לדין זה בחצר ולא העמיד לדין זה בכרם), - אך עיי"ש שהביא לד' הרמב"ם בפי"א ממכירה דמבו' דמפרש להך עובדא בחצר, והרמב"ם שם כינה לזה "קרקע", ולפ"ז ניחא, ואדרבה יש להביא סייעתא לד' המ"מ ממה שהוצרך הרמב"ם להעמיד להך עובדא בחצר, ובע"כ דהיינו משום דעיקר הא דחשבינן לה כרבית קצוצה הוא משום דהויא חצר והוי הריוח ברור. [↑](#footnote-ref-355)
355. ושמא י"ל דהא דלא התירו נכייתא בחצר, הוא משום דבלא נכייתא הו"ל רבית קצוצה, ואסרו אטו זה גם בנכייתא, ומשא"כ בשדה דבלא נכייתא אי"ז אלא אבק רבית לא אסרו בנכייתא, וע"כ יש ללמוד מזה דמשכנתא בלא נכייתא בחצר הוי רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-356)
356. האבהא"ז שם הק' ע"ז, דלמש"כ הרמב"ם דבמכירה באסמכתא דלא קנה גוף לפירות הוי רבית קצוצה, א"כ הרי מה"ט הוא דבבתי ערי חומה הוי רבית גמורה, והיאך נלמד מזה דאף משכנתא בבית הוי רבית קצוצה, ובהשמטות שם כתב לישב בשם הר"נ פריינד דאם כל שקנה גוף לפירות ל"ה רבית קצוצה אף בבית, הי' לנו לפרש להתירא דבתי ערי חומה, דהוא משום דנתנה התורה ללוקח זכות משכנתא בבית, ומנ"ל למימר דרבית גמורה היא והתורה התירתה, עוד יש להעיר קצת, ממש"כ הרמב"ם שם דלא ירדו להפריש בין שדה "לחצר" ולפיכך נתקשו להם דברי חכמי הגמ', ואם היינו דקשיא להו ההיא דבתי ערי חומה, הי' לו להעמיד לדבריהם בבית, דומיא דבתי ערי חומה. [↑](#footnote-ref-357)
357. הלח"מ שם עמד דלפ"ז היאך למד הרמב"ם מהכא דמשכנתא בלא נכייתא בחצר הוי רבית קצוצה, כמש"כ המ"מ שם, הרי י"ל דהא דאפיק רבינא פירי הוא משום דבמכירה באסמכתא הו"ל רבית קצוצה אף בשדה, - ובחי' הגר"ח שם כתב די"ל דאותם שלא חילקו בין חצר לשדה הוא משום דס"ל דגם בשדה הוי ריוח ברור, ולפ"ז אין לחלק בין מכירה באסמכתא למשכנתא, עיי"ש, - וי"ל עוד דהוא משום דמשמעות ד' הגמ' דאם בההיא דאת ונוולא הוי רבית קצוצה, אף שלא קצץ להדיא שיאכל פירות, כ"ש דבמשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה, אלא דמיבע"ל להיפך דאף אם בההיא דאת ונוולא ל"ה רבית קצוצה, שמא במשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה, וכיון דרבינא חשיב ואפיק פירי בההיא דאת ונוולא, כ"ש דמשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה, וכמש"כ כן הרי"ף, וזה דלא כמו שאמר רבינא גופי' לעיל ס"ב ב' דאין מוציאין ממלוה ללוה, ובע"כ דאף דבשדה ל"ה רבית קצוצה, מ"מ בחצר הוי רבית קצוצה, ומשכנתא דהכא איירי בחצר דומיא דההיא דאת ונוולא דלדעת הרמב"ם איירי בחצר. [↑](#footnote-ref-358)
358. וכדרך זו משמע ממש"כ הרמב"ם לחלק בין משכנתא למכירה באסמכתא, ואם מקורו לזה הוא מההיא דאת ונוולא, הרי הא דהתם לא חייל המקח אי"ז משום אסמכתא, ומ"ט נקט הרמב"ם מכירה באסמכתא, ובע"כ דמקורו לזה הוא ממה שאמרו במכירה באסמכתא דהדרא ארעא והדרא פירי. [↑](#footnote-ref-359)
359. ועיי"ש שכתב די"ל דמ"מ כיון דבשעה שקצץ ל"ה הריוח ברור, לא חשבינן לה כקציצה, וע"כ אף דאח"כ נתהוה ריוח אי"ז אלא אבק רבית, אך כתב דאי"ז ברור, די"ל דכיון דקצץ לו שיטול זאת בדמי רבית שוב הויא קציצה גמורה, דכן היתה קציצתו מתחלה שאם יהא ריוח יטול זאת ברבית, וע"כ הו"ל קציצה גמורה. [↑](#footnote-ref-360)
360. ועיי"ש שכתב לפ"ז דזהו מש"כ הרמב"ם דאותם שלא חילקו בין שדה לחצר נתקשו להם דברי הגמ', וכתב הראב"ד דהיינו דקשיא דרבינא אדרבינא, אף דעיקר הישוב ע"ז הוא דשאני מכירה באסמכתא ממשכנתא, והיינו דהא דלא חילקו בין שדה לחצר הוא משום דס"ל דגם בשדה חשיב כריוח ברור, וע"כ אי נימא דמשכנתא בלא נכייתא הוי אבק רבית אף דהוי ריוח ברור, אין לחלק בין משכנתא למכירה באסמכתא, דכל המקום לחלק ביניהם הוא רק אם הא דמשכנתא בלא נכייתא הוי אבק רבית הוא משום דאין הריוח ברור, ובמכירה באסמכתא דלא קנה גוף לפירות, הרי דבשעה שנוטל את הפירות הו"ל ריוח ברור, - ויש להעיר, דבד' התוס' לעיל ס"ד ב' ועוד מקמאי מבו' דהטעם לומר דגם בבית הוי אבק רבית, אי"ז משום דס"ל דגם בשדה חשיב כריוח ברור, אלא משום דס"ל דגם בבית חשיב כריוח שאינו ברור. [↑](#footnote-ref-361)
361. והבית מאיר שם עמד בזה דדעת הרמב"ם דבמקח ע"מ להחזיר הוי רבית קצוצה, אף דבמשכנתא דשדה ס"ל דל"ה רבית קצוצה, והיינו משום דלא הקנה לו גוף לפירות. [↑](#footnote-ref-362)
362. ואמנם לדעת ש"ר י"ל דהיינו משום דעיקר קציצת הרבית שביניהם היא על אכילת הפירות, ואף אם עושין כן ע"י שמקבל המלוה קנין בגוף לפירות, אי"ז אלא ההיכ"ת דעי"ז יטול את הפירות, אך מ"מ קבלת הרבית היא במה שנוטל את הפירות, וע"כ חשבינן לה כריוח שאינו ברור, ובזה מתפרש גם טעם הא דקודם שאכל את הפירות מסלקין אותו, ולא אמרינן דהוי כמו שכבר גבה את האבק רבית ואין מוציאין מידו, אך למש"כ הרמב"ם דעיקר הא דאי"ז רבית קצוצה הוא משום דהקנה לו הגוף לפירות, צ"ב דמ"ט חשבינן לה כריוח שאינו ברור. [↑](#footnote-ref-363)
363. גם יש להעיר בזה ממש"כ התוס' לקמן ע' ב' ד"ה אין מקבלין בהא דלא ישכור הימנו בפחות, דלדעת ר"ת דגם בבית איכא חשש תיוהא, אי"ז אלא רבית דרבנן, והיינו משום דאין הריוח ברור, והתם הרי אי"ז משכון כלל, ואפ"ה חשבינן לה כריוח שאינו ברור, ולא אמרינן דהוי ריוח ברור במה שנותן לו זכות הדיורים בבית דהוא שו"כ. [↑](#footnote-ref-364)
364. י"ל דהוא משום דרק הכא איירי כשלא קץ הפירות אלא ירד בסתם ואכל, אך סתם משכנתא בלא נכייתא הוא קוצץ עמו לאכול הפירות, וכמש"כ כן בהגה' הגרא"מ הורוויץ בסוגיין בדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-365)
365. והיינו דהי' מקום לפרש לעיקר הא דמסלקינן לי', דהוא משום דלא אמרו אלא דאבק רבית אינו יוצא בדיינים, ואין ביד הלוה להוציאו מן המלוה, אך כל שהמלוה בא לגבות מן הלוה, ביד הלוה לנכות כנגד האבק רבית, דאי"ז חשוב כמו שמוציא ממנו את האבק רבית, ואך דלפ"ז הי' בדין דגם מחשבינן משטרא לשטרא. [↑](#footnote-ref-366)
366. ואמנם לאו היינו דבסתמא הויא אכילתו כנגד הקרן, דא"כ מ"ט אם אכל טפי לא מפקינן מיני', הרי כשאכל כנגד חובו כבר נפרע כל חובו ובטלה המשכנתא, ומה שאכל אח"כ הוי גזל גמור, - ובע"כ דאין אכילתו בסתמא כנגד הקרן, אלא הויא אכילתו בעד חובו, ובכלל חובו הוא הקרן והרבית, וע"כ הוא דכשבא הלוה לסלקו יש בידו לומר דאכילה זו שאכל בסתמא תהא לפירעון הקרן, אך כ"ז שלא קבע הלוה דתהא אכילתו לפירעון הקרן, אין האכילה מצ"ע עומדת לפירעון הקרן, וע"כ הוא דאם אכל טפי לא מפקינן מיני'. [↑](#footnote-ref-367)
367. ועיי"ש שכתב דאליבא דרב אשי משכנתא שיש בה אבק רבית יכול הלוה למחות בו שלא יאכל פירות באיסור, כיון דאם אכל אין בידו להוציא ממנו, ונתחדש בדבריו דלדעת רבא לא מצי למחות בידו, משום דמצינו לדון את אכילת הפירות כפירעון על הקרן ולי"ב משום רבית, ורק לדעת רב אשי דדנים את אכילת הפירות כרבית, הוא דבידו למחות בו שלא יאכל את הפירות. [↑](#footnote-ref-368)
368. אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דהא דסלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא, הוא אף שלא במשכנתא, ונתבאר להלן, ובע"כ דנשלם איסור הרבית בגביית הרבית עצמה אף קודם שגבה את הקרן, וגם עיקר הך מילתא דלא נגמר איסור רבית עד שיגבה גם הקרן הוא דבר חדש, - ולכאו' י"ל בע"א קצת, דאף דודאי דעיקר איסור רבית הוא בגביית הרבית עצמה, ועובר באיסור רבית אף קודם שגבה את הקרן, מ"מ עיקר האיסור הוא משום דע"י גביית הרבית נתרבה ממונו, והחפצא דהריבוי הוא במה שנתרבה שיש לו במקום קרן דמאה קרן ורבית דק"כ, וכמש"נ במ"מ רבית א' דף מס' 11 בשם הגר"נ זצ"ל, וע"כ ע"י דמסלקינן לי' בלא זוזי, בטל איסור הרבית, דנמצא דלא נתרבה ממונו ע"י נטילת הרבית, וזהו דס"ל לרבא דאף דאבק רבית אינו יוצא בדיינים ואין מוציאין ממנו את הרבית שאכל, מ"מ מסלקינן לי' בלא זוזי כיון דעי"ז בטל איסור הרבית, ורב אשי פליג דג"ז הוא בכלל הא דאינו יוצא בדיינים, דאף לא מסלקינן לי' מחובו בלא זוזי. [↑](#footnote-ref-369)
369. ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב בד' הרא"ש שהסכים לד' רבינו אפרים, אף שכתב בסימן ה' דבאבק רבית ל"מ תפיסת הלוה, והביא מש"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ג אות ה' בטעמא דהרא"ש, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-370)
370. בד' הר"ן והנימו"י לקמן בסוגיין משמע דהוא משום דס"ל דבאבק רבית חייב לצי"ש, וע"כ הוא דמהני תפיסה, וכ"כ המל"מ בפכ"א ממלוה ה"א ד"ה והנה כל מה והמחנ"א בהל' רבית סימן ט"ו בדעתו, והר"ן והנימו"י שם כתבו דלפ"מ שהוכיחו דל"מ תפיסה, בע"כ דאף אינו חייב לצי"ש, ועמש"נ במ"מ רבית א' דף מס' 16 בטעם הסוברים דאף דחייב לצי"ש מ"מ ל"מ תפיסה, ואכמ"ל, - ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ן בסוגיין והרשב"א לקמן ס"ח א' והבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ' בשמו דכ"ז הוא במשכנתא או בזביני דאסמכתא שאכל את הפירות מעצמו, אך ברבית מוקדמת ורבית מאוחרת דנתן לו מדעתו, ל"מ תפיסת הלוה, ועמש"כ בזה הגידו"ת שם אות ה' והמל"מ בפ"ד ממלוה ה"ו (ד"ה כתב הטור), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-371)
371. ובד' הרמב"ן שלא הק' מזה, פשוט דהוא למש"כ בתו"ד די"ל דמשכנתא שאני משום דקני לה המלוה ולי"ב לתפיסת הלוה, וע"כ לא הק' אלא מהא דגם לדעת רבא לא מחשבינן משטרא לשטרא, אף דס"ל דלא חשבינן כמו שהמשכנתא קנוי' לו, דאם הוה חשבינן כמו שהיא קנוי' לו, מ"ט מסלקינן לי' בלא זוזי, וכ"ה מבו' בד' המל"מ בפ"ד ממלוה ה"ו ד"ה כתב הטור, - והרשב"א שהק' מזה, הוא כמש"כ שם דקרקע בחזקת בעלי' עומדת, וע"כ אף דאיכא משכנתא ביד המלוה, חשבינן להלוה כתפוס, ועמש"כ הקה"י בסימן מ"ה סק"א בדעת הראב"ד דלא חשבינן להלוה כתפוס, אף דקרקע בחזקת בעלי' עומדת. [↑](#footnote-ref-372)
372. הרמב"ן הק' ע"ז, שהרי לדעת רבא מסלקינן לי' בלא זוזי, והרי דאין המשכנתא קנוי' לו, ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ד ממלוה ה"ו ד"ה כתב הטור, וי"ל עוד למש"כ הריטב"א דטעמא דרבא הוא משום דמצינו לחשוב את הפירות שאכל כפירעון על הקרן, וע"כ הוא דמסלקינן לי' בלא זוזי אף דהמשכנתא קנוי' לו. [↑](#footnote-ref-373)
373. הרמב"ן פירש לגירסא זו דהיינו משום דבאתרא דמסלקי אסור לאכול בנכייתא, - אך הריטב"א פירש לגירסא זו דרבותא קמ"ל דאף באתרא דלא מסלקי מותר לאכול בנכייתא, וזה לטעמי' דאתרא דלא מסלקי חמיר טפי משום דקייץ לי'. [↑](#footnote-ref-374)
374. ועיי"ש שכתב דמה"ט אף לדעת הרי"ף דמשכנתא בלא נכייתא הויא רבית קצוצה, היינו רק באתרא דמסלקי, אך באתרא דלא מסלקי אי"ז אלא אבק רבית. [↑](#footnote-ref-375)
375. ולכאו' לדעת הריטב"א דאף היכא דמוכר ע"מ שיחזור וימכרנה לו הוי כהלואה לענין איסור רבית, אין מקום להתיר באתרא דלא מסלקי, דאף אם חשבינן לה כמוכר וחוזר ולוקח, לא עדיף מהך גוונא דהתנה ע"מ שיחזור וימכרנה לו דהוי מוכר וחוזר ולוקח ואפ"ה חשבינן לה כהלואה לענין רבית, וי"ל דמה"ט פשיטא לי' להריטב"א דלא קייל דין אתרא דלא מסלקי, - ומד' ש"ר שכתבו דקייל דין אתרא דלא מסלקי ול"ה רבית קצוצה משום דהוי כמוכרה מעכשיו וחוזר ולוקחה ממנו לאחר זמן, מוכח דפליגי ע"ד הריטב"א וס"ל דכל שמוכר ע"מ שיחזור וימכרנה לו ל"ה כהלואה לענין רבית, - אך יש לדחות, דכל הא דמוכר ע"מ שיחזור וימכרנה לו הוי כהלואה, הוא רק כשלא קבע זמן, אך כל שקבע זמן ובתוך הזמן אינו יכול להחזיר לו מעותיו, ל"ה כהלואה. [↑](#footnote-ref-376)
376. לכאו' הוא משום דכל ה"ט דבאתרא דלא מסלקי הו"ל כמכר, הוא רק בשדה דאי"ז אלא אבק רבית, ומהני הא דדמי למכר להתיר לכתחילה, אך בבית דהוי רבית קצוצה, ל"מ הא דהו"ל כמכר להתיר. [↑](#footnote-ref-377)
377. וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן בסוגיין דאף דמשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה, מ"מ באתרא דלא מסלקי אי"ז אלא אבק רבית, שהרי משכנתא באתרא דלא מסלקי קיילא טפי עד שרש"י אומר דשריא בלא נכייתא, ומשמע דאף בגונא דבאתרא דמסלקי הוי רבית קצוצה, מ"מ באתרא דלא מסלקי שרי לדעת רש"י. [↑](#footnote-ref-378)
378. מבו' לפ"ז דהתירא דמשכנתא בקיצותא הוא אף באתרא דמסלקי, אך הרמב"ן כתב דלא הותרה משכנתא בקיצותא אלא היכא דלא מסלקי, וממה שלא התירו אלא בקיצותא יש ללמוד דלא הותר לצורבא מרבנן משכנתא בנכייתא אף באתרא דמסלקי, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-379)
379. אך לדעת הסוברים דמשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה, מבו' דהנכייתא הוא טעם בפנ"ע דאי"ז רבית קצוצה, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז כתב דאף דמשכנתא בלא נכייתא בחצר הוי רבית קצוצה, מ"מ בנכייתא אי"ז אלא רבית דרבנן, וכ"כ עוד מקמאי, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-380)
380. וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ן ועוד מקמאי לעיל ס"ד ב' דהתירא דנכייתא הוא משום דכזביני דמיא וכו', ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-381)
381. והרשב"א שם כתב עוד דהא דשרי הוא משום דכל בנכייתא ה"ה כמו"מ אלא שהוזיל בדמים, וכ"כ הרשב"א לקמן ס"ח א' ד"ה הא דאמר דהא דשרי הוא משום דכל שהוא מנכה לו בחובו לא מיחזי כרבית אלא כמוזיל גבי', - ולכאו' טעם זה הוא להא דשרי אף מדרבנן, אך הא דשרי מדאורייתא הוא משום דהוי כמו"מ. [↑](#footnote-ref-382)
382. והיינו דכיון דאף אם יפרע עיקר מלותו ולא נשתייר אלא כדמי נכייתא דשנה אחת אכתי הוא אוכל פירות בנכייתא זו, ע"כ חשבינן דאין הנכייתא בעד מותר ההלואה, אלא הו"ל כמכירה בהוזלה. [↑](#footnote-ref-383)
383. אמנם הנה לטעם זה הרי דכ"ז הוא במשכנתא בקרקע דאין דאונאה לקרקעות, אך במטלטלין ליכא לה"ט, למש"כ השער דעה בסימן קס"ו סק"ג ובגל' הגרע"א שם דכל מש"כ הרשב"א דכה"ג אי"ז רבית קצוצה הוא רק בקרקע, ונתבאר בדף מס' 1, - אך בתשו' הרשב"א ח"ב סימן רי"ג מבו' דאף במטלטלין בנכייתא אי"ז רבית קצוצה, עיי"ש, וזה לפ"מ שפירש שם דטעם הא דמשכנתא בנכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דהו"ל דרך מו"מ. [↑](#footnote-ref-384)
384. ובל' רש"י משמע טפי דאי"ז היתר בפנ"ע לאיסור רבית היכא דהוא קרוב לשכר ולהפסד, אלא היינו דכיון דקונה הפירות על הספק מצינו לחשוב דזהו שווי המצב המסופק, וכ"נ גם ממש"כ רש"י לקמן ס"ח א' לפרש בהא דילפינן לה משדה אחוזה. [↑](#footnote-ref-385)
385. וכ"כ הרשב"א לקמן בסוגיין בתו"ד דהתירא דנכייתא הוא משום דהו"ל כמכר ואוזולי אוזיל גבי'. [↑](#footnote-ref-386)
386. ובד' הרמב"ן לעיל שם לא נתברר, דמשמעות דבריו הוא כד' הרשב"א דעיקר התירא דנכייתא הוא היתר בפנ"ע, והא דלא הותר נכייתא אלא בשדה ולא בבית, הוא משום דלא התירו נכייתא אלא בשדה דאף בלא נכייתא הוי רבית קצוצה, אך מאידך לפ"מ שהעתיק לל' רש"י מבו' דעיקר התירא דנכייתא הוא משום דמנכה לו אף אם לא יהיו פירות והו"ל קונה פירות על הספק, וצ"ע, - ואי נימא בדעתו דעיקר התירא דנכייתא הוא היתר בפנ"ע, מתפרש מש"כ הרמב"ן לדעת רש"י דאף דלא הותרה משכנתא בנכייתא בבית, אי"ז רבית קצוצה, ונתבאר להלן, והיינו דאמנם אם עיקר התירא דנכייתא הוא משום דקונה על הספק בדמים אלו, הרי דבבית דליכא ספק ליכא לעיקר התירא דנכייתא והוי רבית קצוצה, אך כיון דהתירא דנכייתא הוא היתר בפנ"ע, אלא שלא התירוהו לכתחילה אלא בשדה דאף בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה, הרי מ"מ אף בבית דלא התירוהו אי"ז אלא אבק רבית. [↑](#footnote-ref-387)
387. התוס' שם תמהו ע"ז, דאטו לפי שזה מוחזק במשכון ירקבו הפירות ולמה לא יוכל הלוה למכור פירותיו ולפרוע חובו או יקח המלוה פירות עצמם בחובו, והחוו"ד בסימן קע"ב סק"א כתב דבחצר מודו התוס' דיש להתיר מכח ה"ט, וכ"ה להדיא בד' הסמ"ג לאוין קצ"א דרק בשדה ובכרם אין מתישב טעמו של ר"ת, ועיי"ש במש"כ לפ"ז. [↑](#footnote-ref-388)
388. ולפ"ז י"ל דלעולם עיקר התירא דנכייתא אינו משום דהוי כמכר, אלא הוא היתר בפנ"ע, אלא שלא התירו בנכייתא אלא משום דגם בלא נכייתא אי"ז רבית קצוצה, וע"כ לא התירו אלא במשכנתא דהוי כעין מכר וגם בלא נכייתא אי"ז רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-389)
389. וזה כמש"כ הרמב"ן בגיטין ל' א' דהתירא דמה שעזי חולבות הוא משום דאם נפסד החלב אינו משלם לו כלל, וע"כ הו"ל כמקח ולא חשיב כלל כהלואה, וה"נ הכא דכוותה כיון דמנכה לו גם אם לא יהיו פירות ואפשר דכל חובו כלה באותה משכנתא, ע"כ לא חשבינן לה כלל כהלואה לאיסור רבית. [↑](#footnote-ref-390)
390. צ"ע דא"כ לנו להתיר בנכייתא אלא היכא דאפשר דכל חובו כלה בנכייתא זו, ובתשו' הרי"ף שהביא הרמב"ן שם בהמש"ד מבו' להדיא דהתירא דנכייתא הוא אף במשכנתא לזמן דא"א שיכלה כל חובו בנכייתא זו, וכ"כ הריטב"א לקמן בסוגיין דמה"ט ודאי דל"ד משכנתא בנכייתא למשכנתא דסורא, וכ"נ גם בד' הרשב"א לקמן בסוגיין (בההיא דאמר איזיל ואייתי זוזי), - וצ"ל דמ"מ כיון דגם אם יפרע את שאר החוב ולא ישתייר אלא כנגד הנכייתא, הוא אוכל בנכייתא זו, וכמש"כ כן הרשב"א לקמן ק"י א', לא חשבינן דהנכייתא היא בעד ההלואה, אלא הוי זה כמקח גמור שניתנו המעות בעד הפירות. [↑](#footnote-ref-391)
391. הרמב"ן הק' ע"ז דא"כ פשיטא דאסור ומאי קמ"ל, ועוד דהו"ל למיתני ולא יאמר לו דור בה בפחות, ועוד דתניא בתוספתא הי' חייב לו מעות והשכיר לו בית בדינר לחדש והי' יפה סלע בחדש אסור, והרי דאף כשלא פירש שפוחת מדמיו אסור. [↑](#footnote-ref-392)
392. הטור בסימן קע"ב כתב דכ"ה דעת הרא"ש, והב"ח שם כתב דט"ס נפלה בדבריו, וכ"ה להדיא בד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש סימן ל"ד דדעת הרא"ש כדעת ר"י ור"ת. [↑](#footnote-ref-393)
393. ואמנם הנה אי נימא כן בדעת רש"י, הרי דאף דלדעתו התירא דמשכנתא בנכייתא הוא רק בשדה ולא בבית, מ"מ הא דמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה משום דאין הריוח ברור הוא אף בבית, כיון דאפשר שיפול הבית ולא יהא לו ריוח, ובזה מתפרש משמעות ד' הרא"ש בסו"ס ל"ד והטור בקיצור פסקי הרא"ש שם דמשכנתא בלא נכייתא בבית ל"ה רבית קצוצה אף לדעת רש"י, אך ש"ר נקטו לדעת רש"י דמשכנתא בלא נכייתא בבית הוי רבית קצוצה, (ונתבאר בדף מס' 19), והיינו משום שפירשו בדעתו דהא דבבית ליכא חשש תיוהא הוא משום דאין בתים מצויין ליפול, וע"כ חשיב כריוח ברור. [↑](#footnote-ref-394)
394. והבית מאיר שם לש"ך סק"ח בסו"ד כתב דצ"ל דעיקר ההיתר הוא משום החשש דלא יצטרך לו, ומה שנקטו נפילה ושריפה הוא דרך גררא או דה"ז מועיל שלא יהא רבית קצוצה, ועיי"ש שהסכים לפ"ז לד' הב"י דיש להתיר אף כשקיבל עליו הלוה אחריות הפסד, משום דאכתי איכא חשש תיוהא דלא יצטרך לו, - אך בספה"י לר"ת שם לא נקט אלא חשש נפילה או שריפה. [↑](#footnote-ref-395)
395. ואמנם אי נימא כמשמעות ד' הרמב"ן שם שפירש בד' רש"י דעיקר התירא דנכייתא אינו משום חשש תיוהא, אלא היינו דלא התירו משכנתא בנכייתא אלא בשדה דאף בלא נכייתא אי"ז רבית קצוצה, ונתבאר לעיל בהערה, ניחא, דכל הא דמשכנתא בלא נכייתא בבית הוי רבית קצוצה, הוא משום דאין הבתים מצויין ליפול, דאם היו מצויין ליפול, אי"ז ריוח ברור, - והבית מאיר בסימן קע"ב לש"ך סק"ח בסו"ד כתב לדון לפרש כן גם בד' התוס', ועיי"ש שהק' ע"ז דאכתי מה קשיא להו ע"ד רש"י, הרי י"ל דלא התירו משכנתא בנכייתא אלא במקום דהוא קרוב להפסד דמי הנכייתא, והיינו רק בשדה דאם לא יהיו פירות יפסיד. [↑](#footnote-ref-396)
396. הב"י שם עמד בזה, דגם בכה"ג איכא חשש תיוהא שלא יצטרך לבית ולא ימצא לו שוכרים ונמצא פורע דמי הנכייתא ואינו נהנה כלום, וכמש"כ התוס' והרא"ש לעיל שם דבכלל חשש התיוהא בבית הוא שלא יצטרך לו, - והדרכ"מ שם סק"ח כתב בדעת הטור, דחשש זה שלא יצטרך לבית אינו מועיל להתיר בפנ"ע, ואי"ז אלא סניף לשאר דברים כגון שריפת הבית או נפילתו, וכ"כ הדרישה שם סק"ב והש"ך סקי"א והגר"א סק"י. [↑](#footnote-ref-397)
397. בחי' הגרע"א לעיל ס"ד ב' הביא מתשו' מהריב"ל שהק' ע"ז ממש"כ הרמב"ם שם ה"א דכל ששכר ממנו בפחות הוי רבית קצוצה, וכתב דהא דמשכנתא בנכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דאין כאן אגר נטר, די"ל שעושה כן בעד פרוטה ששוכרו ממנו ומקדים לו השכירות, ול"ד להא דלא ישכור ממנו בפחות שפירש להדיא שמשכיר לו בפחות בשכר ההלואה, ומשא"כ במשכנתא בנכייתא דמנכה לו מגוף ההלואה, וי"ל דאף בלא ההלואה הי' עושה כן, - והחדרי דעה בסימן קס"ו ס"ב כתב לישב, למשמעות ד' הרמב"ם שם ה"א דכל הא דכששוכר ממנו בפחות הוי רבית קצוצה הוא כשהתנה להדיא לפחות מן השכר, וכן דקדקו מדבריו בתשו' מהריב"ל ח"ב סימן מ"ב והמחנ"א בהל' רבית סו"ס כ', וע"כ הוא דבמשכנתא בלא נכייתא שלא פירש להדיא שהוא פוחת מדמיו, אי"ז רבית קצוצה, וכ"ה מבו' בד' הגל' מהרש"א בסימן קע"ב ס"א. [↑](#footnote-ref-398)
398. וזהו מש"כ הרשב"א דכיון שאסר רבא לצורבא מרבנן מאי דשרי לעלמא, אף בקיצותא ליתסר כיון דאיכא מאן דאסר, - וזהו שכתב הרא"ש בסימן ל"ה דהא דילפינן להתירא דנכייתא משדה אחוזה, היינו דכיון שהתורה התירה בשדה אחוזה א"צ להחמיר אפי' לצורבא מרבנן, וכ"ה מבו' בד' עוד מקמאי, ויתבאר בעזה"י במקומו, ואם הא דצורבא מרבנן לא ליכול הוא כדי שלא ילמדו ממנו לזלזל באיסורים, לכאו' אין ללמוד דלא כן ממה שהתירה תורה בשדה אחוזה, וכ"נ גם ממש"כ התוד"ה רבינא בשם ר"ת דרבינא ל"ה רוצה ליטול את השם ולעשות עצמו לצורבא מרבנן, וי"ל. [↑](#footnote-ref-399)
399. והרמב"ן הוכיח מזה דאף באתרא דלא מסלקי לא הותרה אלא משכנתא בקיצותא, והרשב"א כתב לדחות דאף דמן הדין הותר באתרא דלא מסלקי אף משכנתא בלא נכייתא, מ"מ לצורבא מרבנן אסור, ולא הותר לדידי' אלא בקיצותא. [↑](#footnote-ref-400)
400. מבו' בדבריו דרב אחא ורפרם מודו להא דלא נאסר משכנתא בנכייתא אלא לצורבא מרבנן, והא דנחלקו בקיצותא הוא לצורבא מרבנן, - אך הר"ן כתב בתו"ד דמאן דאסר בקיצותא הוא לכו"ע, וכ"כ הרמב"ן לעיל בסוגיין, - והרשב"א בשלהי סוגיין נסתפק בזה, אך בדבריו הכא משמע דמאן דאסר בקיצותא הוא מדינא, ואף מאן דשרי הוא רק משום הקיצותא, אך בלא"ה אסור אף דהוא אתרא דלא מסלקי, ודלא כרבא דשרי באתרא דלא מסלקי אף בלא נכייתא, ועיי"ש במש"כ לפרש למה שאמרו דכל בלא נכייתא "לכו"ע" אסור, (וכן גירסת הריטב"א, אך לפנינו ליתא). [↑](#footnote-ref-401)
401. משמעות דבריו דכ"ז הוא להך לישנא דכל בלא נכייתא אסור, אך ללישנא קמא דמאן דשרי בקיצותא הוא אף בלא נכייתא, הרי דגם מאן דאסר אי"ז אלא לצורבא מרבנן, שהרי להך לישנא משכנתא בקיצותא קיילא ממשכנתא בנכייתא ולמאן דשרי הוא אף לצורבא מרבנן, וזהו שכתב דל"ג רב אחא ורבינא, משום דרבינא שרי אף בנכייתא וכ"ש בקיצותא. [↑](#footnote-ref-402)
402. מבו' בדבריו דגם בבית איכא לעיקר התירא דקיצותא, אלא דכ"ה דאסרו כשאוכל ה' שנים ראשונות בלא נכייתא, ה"נ יש לאסור בבית אף כשאוכל ה' שנים ראשונות בנכייתא, וכ"כ הריטב"א לעיל בסוגיין דאף דמשכנתא בנכייתא בבית אסורה מדאורייתא, מ"מ בקיצותא אי"ז אלא אבק רבית, - וצ"ב דלמש"כ הריטב"א דעיקר התירא דקיצותא הוא משום דהוא דרך אריסין, לכאו' לא שייך עיקר ההיתר דקיצותא אלא בשדה וכיו"ב ולא בבית. [↑](#footnote-ref-403)
403. וכ"נ בפירש"י שכתב דהא דשרי הוא משום "דלא מיחזי" כהלואה אלא כלוקח ממנו פירות השנים האלו במעות הללו. [↑](#footnote-ref-404)
404. והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהא דבמשכנתא דסורא מיחזי כמכר, הוא משום שאינו יכול להוקיר אצלו פירות של כל שנה ושנה ממה שקצבו ביניהם, ומ"מ בנכייתא אסור אף בכה"ג שאינו יכול להוקיר אצלו פירות של כל שנה ושנה, דהואיל ולא קצבו סכום כל השנים לפרש בשטר במשלם שניא כו' מיחזי טפי כהלואה, ובזה מתפרשים ד' התוס' בסו"ד. [↑](#footnote-ref-405)
405. ולפ"ז לכאו' הוי עיקר ההיתר מדינא דמשכנתא בנכייתא, אלא דאף שהחמירו במשכנתא דנכייתא לצורבא מרבנן, מ"מ במשכנתא דסורא דלא מיחזי כהלואה לא החמירו. [↑](#footnote-ref-406)
406. וזה ממש"כ דא"א להעמיד למה שאמרו איזיל ואטרח ואייתי זוזי במשכנתא דסורא דפירי הוא דזבין לי' וזוזי מאי עבידתייהו, וכ"ה מבו' גם ממש"כ דמה שאמרו דלית הלכתא כחכירי נרשאי לא איריי במשכנתא דסורא דמכירת פירות גמורה היא ואפי' חכיר לה מרי ארעא משרא שרי דלא מחזי כלל כרבית, וכ"ה מבו' ממש"כ דמה שאמרו ביבש האילן או נקצץ דא"נ מטו זוזי לידי' ופריק לי' דו"ה שנים מקמי יובל, לא איירי במשכנתא דסורא, דלא מצי פריק לה. [↑](#footnote-ref-407)
407. והרמב"ן כתב עוד דהוא משום שאין כאן לשון מלוה אלא לשון מקח דומיא דלוקח פירות כיון שקצב, והגר"א בסימן קע"ב סק"ד כתב לפרש לדבריו כד' התוס' דמאחר שמפרש כן לא מיחזי כהלואה אלא כמקח על פירות אלו. [↑](#footnote-ref-408)
408. ובדעת הר"מ הנשיא י"ל דס"ל דהא דמייתינן משדה אחוזה אינו אלא להא דבכה"ג הוי כדרך מקח, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-409)
409. הרמב"ן הק' עוד ממה שאמרו בסוגיין עד ה' שנין אכילנא בנכייתא בנכייתא, וממה שאמרו בנכייתא בנכייתא ב' פעמים, ש"מ דמנכה לו בכל שנה ושנה כפי מה שהתנה עמו, ואפ"ה אסרוה, - אך בדעת הרמ"ה צ"ל דגריס כגירסא שלפנינו דעד ה' שנין אכילנא בנכייתא, ולגיר' זו י"ל דאינו מנכה לו בכל שנה ושנה. [↑](#footnote-ref-410)
410. וזה כמש"כ הרמב"ן בגיטין ל' א' דהתירא דמה שעזי חולבות הוא משום דגם אם לא יהא כלום אינו מחזיר לו מעותיו, וע"כ הוי כמקח ואי"ז הלואה כלל, ומשא"כ במשכנתא דהמעות הנותרים עליו במלוה והו"ל הלואה, אך גם לדעת ש"ר בטעם התירא דמה שעזי חולבות, י"ל דכל הא דשרי הוא בדרך מקח, ומשא"כ הכא דהוא מוכר לו הפירות בפחות בעד מותר ההלואה. [↑](#footnote-ref-411)
411. ומש"כ הרמב"ן שם דהא דשרי הוא משום דאפשר דכל חובו כלה בנכייתא זו, נתבאר בדף מס' 20 בהערה דבע"כ מכוון דבריו הוא דגם אם יפרע את שאר החוב ולא ישתייר אלא כנגד הנכייתא הוא אוכל בנכייתא זו, ומכח זה הוא דחשבינן דהנכייתא אינה בעד ההלואה אלא הו"ל כמקח גמור שניתנו המעות בעד הפירות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-412)
412. אך המחנ"א בהל' שכירות ס"ט כתב דל"מ בזה מחילה, משום דכל שיש לו קנין פירות ל"מ בו מחילה. [↑](#footnote-ref-413)
413. ועיי"ש שנסתפק דמשכנתא דסורא דלאו לגוביינא קיימא דמי לעבד עברי ול"מ בזה מחילה. [↑](#footnote-ref-414)
414. וכתב דל"ד להא דאין שביעית משמטתו, דהוא משום דהוא כנגוש ועומד ושביעית בלא יגוש תליא מילתא, וכתב לדמותו לכמה גווני דאין שביעית משמטת ואפ"ה מהני מחילה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-415)
415. ובזה מתפרש מש"כ הרמב"ן בתו"ד דאם שטפה נהר גובה משאר נכסים, ודבריו שם קיימי אף באתרא דלא מסלקי, וכ"כ השטמ"ק בכתובות צ"ה ב' בשם תלמיד הרשב"א דהו"ל כאפותיקי סתם שאם שטפה נהר גובה מנכסים משועבדים, והיינו משום דאי"ז כמכר גמור, אלא הקרקע עומדת לו כנגד חובו, וכל ששטפה נהר וכבר אינה קיימת, גובה משאר נכסים. [↑](#footnote-ref-416)
416. והיינו דלפי המבו' בד' הרמב"ן וש"ר דאף באתרא דלא מסלקי הוי קנינו במשכנתא כנגד החוב וכל שמחל על החוב פקע קנין המשכנתא, הרי דע"כ הוציאו לשון הלואה, ואי"ז סותר כלל לקנין המשכנתא. [↑](#footnote-ref-417)
417. ובל' הטור בסימן קע"ב מבו' דגם לדעת המתירים משכנתא בלא נכייתא באתרא דלא מסלקי, אי"ז משום דהו"ל מכר גמור, אלא הוא משום דדמי טפי למכר כאילו גוף השדה נמכר לו עד הזמן ואיכא התירא טפי. [↑](#footnote-ref-418)
418. הרשב"א לקמן ק"י א' כתב דבמשכנתא בנכייתא באתרא דלא מסלקי יכול הלוה לפרוע עיקר מלותו בתוך זמן המשכונא, שאין אכילת הפירות תלוי' כלל במלוה, דאל"כ הי' זה אסור משום רבית, ולכאו' מכוון דבריו הוא דיכול לפרוע עיקר המלוה, מלבד דמי הנכייתא שאינו יכול לפרעם, ואזיל הרשב"א לטעמי' בקידושין כ' ב' דהממשכן שדהו וגאל לחצאין הוו הפירות כולן של המלוה, דנשתעבדה כל השדה לכל המלוה, וכ"ז שלא פרע את כל המלוה אינו נוטל כלל בפירות. [↑](#footnote-ref-419)
419. צ"ב בעיקר מה שדן הבעה"ת בדין זה, הרי זהו עיקר דינא דמשכנתא באתרא דלא מסלקי, דאינו יכול לפרעו בתוך הזמן ולסלקו מן המשכנתא, - ושמא הוא משום דהי' מקום לפרש דכל דינא דאתרא דלא מסלקי הוא דאינו יכול לסלקו מן המשכנתא עצמה, אך מ"מ שפיר בידו לפרוע החוב ועי"ז יתבטל ממילא קנין המשכנתא, והא דאינו יכול לסלקו מן המשכנתא, הוא קודם שפרע החוב אלא שאומר איזיל ואייתי זוזי, דאף דבאתרא דמסלקי מצי לסלקו בכה"ג מן המשכנתא, מ"מ באתרא דלא מסלקי לא מצי לסלקו. [↑](#footnote-ref-420)
420. ואמנם גם בד' הבעה"ת צ"ב, דאם הא דאם הא דאינו יכול לפרוע בתוך הזמן הוא משום דהוי כלוקח פירות עד הזמן, הי' בדין דשפיר יהא ביד הלוה לפרעו, אלא שלא יפקע קנינו במשכנתא, ובדבריו מבו' דאינו יכול לפרוע בתוך הזמן אא"כ הוא מתרצה להניח לו הפירות, וכ"כ השו"ע בחו"מ סימן ע"ד ס"ג, - ולכאו' צ"ל דלעולם אם יחול הפירעון יפקע קנין המשכנתא, דדמי להיכא דמחל הלוה על החוב, ואך דכיון דיש להמלוה זכות שתעמוד לו המשכנתא לפירות, ע"כ לאו כל כמיני' דהלוה לפרוע את החוב ולהפקיע את קנינו של המלוה, אך כל שהוא מתרצה להניח לו הפירות, שפיר יש בידו לפרוע את החוב, וכ"נ בד' הרמב"ן בקו"א בכתובות נ"ט א' דאף באתרא דלא מסלקי יכול לסלקו מן הגוף בתוך הזמן, והיינו דיש בידו לפרעו ולהניח לו את אכילת הפירות. [↑](#footnote-ref-421)
421. ומשמעות דבריו דלא פסיקא לי' לחלק כן, וע"כ הוסיף דסוגיין דגמ' היכא דליכא מנהגא הלכתא כאתרא דמסלקי, וע"כ יכול לפרוע החוב תוך זמנו וליפטר. [↑](#footnote-ref-422)
422. אך בד' הבעה"ת שם לא משמע כן, דמשמעות דבריו דהא דל"מ לפרעו בתוך הזמן הוא מסברא, משום דהוי כמו שלקח הפירות עד הזמן, ולפ"ז בע"כ דהא דבאתרא דמסלקי מצי לפרעו בתוך הזמן, הוא משום דלא חשבינן לה כמו שלקח הפירות עד הזמן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-423)
423. נתחדש בדבריו דלדעת הסוברים דמשכנתא דסורא הוא באתרא דמסלקי, הו"ל הלואה גמורה, אלא שאין אחריות המלוה עליו וכו', וע"כ שביעית משמטתה, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז דהתירא דמשכנתא דסורא אף באתרא דמסלקי הוא משום דכל תנאי שבשכירות קיים, והרי דחשבינן לה כשכירות בתנאי. [↑](#footnote-ref-424)
424. וכ"ה מבו' בד' החי' המיוחסים להריטב"א בדעת רש"י, דלא קאי על זכות אכילת הפירות, אלא קאי על הקנין שיש לו בקרקע כנגד חובו, ועיי"ש שכתב דהוא אף למ"ד דשעבודא דאורייתא, דכיון דיכול לסלקו מאותו שעבוד במעות הרי דכ"ז שלא פרעו מיקרי מטלטלי דיתמי. [↑](#footnote-ref-425)
425. והיינו משום דהו"ל כיתומים שמכרו את הקרקע המשועבדת, דאין בע"ח גובה מן המעות, וכמש"כ הטוש"ע בחו"מ סימן ק"ז ס"ד, ואף לדעת הסוברים דגובין מן המעות, היינו רק אחר תקנת הגאונים דבע"ח גובה מן המטלטלין, (או מדין מזיק שעבודו). [↑](#footnote-ref-426)
426. בתשו' ספה"י לר"ת סימן ע"ו אות ו' עמד בזה, דמ"ט באתרא דלא מסלקי בע"ח גובה ממנה הואיל וסופן להסתלק, - ושמא מכוון דבריו דמה מהני הא דהקרקע הוי כמכורה למלוה וגובה בע"ח ממנה, הרי סוף הלוה לסלקו ולפרוע חובו במעות, והיאך בע"ח גובה חובו מזה. [↑](#footnote-ref-427)
427. בתשו' ספה"י לר"ת סימן ע"ו אות ו' הביא משה"ק ה"ר אליעזר בהא דיתומים שגבו קרקע בחובת אביהן דבע"ח גובה מהן, דהרי מטלטלי דיתמי נינהו כמו שאמרו הכא במשכנתא באתרא דמסלקי דאין בע"ח גובה ממנה משום דהוי מטלטלי דיתמי, והשיב ר"ת דל"ד זל"ז דכשגבו קרקע בחובת אביהן איגלאי מילתא למפרע דהרי קרקע דאבוהון נינהו, אבל משכנתא כי פרע מעות וסילקו איגלאי מילתא דלאו קרקע דאבוהון נינהו, - וצ"ל דלאו היינו דהכא איירי אחר שפרע מעות וסילקו, דבכה"ג הרי אף באתרא דלא מסלקי אין בע"ח גובה מן המעות, וכנ"ל, אלא היינו דאחר שגבה הבע"ח מן המשכנתא פרע הלוה מעות וסילק את המשכנתא, והוצרך ר"ת להעמידה בכה"ג, דאל"כ מאי נפ"מ בהא דבאתרא דמסלקי אין בע"ח גובה ממנה, הרי אחר שתוחלט המשכנתא יגבה הבע"ח ממנה (דהו"ל כיתומים שגבו קרקע בחובת אביהן דבע"ח גובה מהן), ובע"כ דאיירי כשפרע לבסוף במעות. [↑](#footnote-ref-428)
428. ומבו' בדבריו שם דדעת עולא דהא דשעבודא דאורייתא ילפינן לה מדכתיב והאיש אשר אתה נושה בו וגו', ולדידי' איכא שעבוד נכסים מדאורייתא אף ממטלטלין, וכ"כ הרמ"ה שם קע"ה ב' אות קמ"ד. [↑](#footnote-ref-429)
429. ובתשו' הרשב"א ח"ד סימן קנ"ב כתב בתו"ד דהא דמטלטלי דידי' משתעבדי לבע"ח ומטלטלי דיתמי לא משתעבדי לבע"ח, הוא משום דאין דעת המלוה סומכת עליהן לאחר מיתת הלוה, לפי שהיורשים שלא קיבלו ממנו טובה עשויין להבריחם, ומשא"כ בלוה עצמו מפני שקיבל טובה ממנו, ועוד שלא יקראוהו לוה רשע ולא ישלם, והאמרי בינה בדיני הלואה סימן ב' כתב ללמוד מדבריו דמיני' דידי' איכא שעבוד מדאורייתא אף ממטלטלין, ומיתומים ליכא שעבוד מדאורייתא ממטלטלין, ועיי"ש שנחלק עפי"ז ע"ד התומים והקצוה"ח שפירשו בדבריו בקו"א בקידושין ט"ו א' דמדאורייתא איכא שעבוד ממטלטלין, אך לא הביא לד' הרשב"א המפורשים בב"ק י"ד ב' [↑](#footnote-ref-430)
430. וכ"כ הקהלת יעקב בתוספת דרבנן אות ש' סימן ש"ג, ופירש כן גם בד' הרמ"ה. [↑](#footnote-ref-431)
431. אך אין הדבר מוכרע, דאף דבתחילת דבריו כתב דבכור נוטל בה פ"ש "במלוה", ובכורו של לוה נוטל פ"ש בגופה של שדה, ומשמע דהא דבכור נוטל פ"ש הוא בגוף המלוה, מ"מ ממש"כ בסו"ד לדמותו לשדה החוזרת ביובל דבכורו של לוקח נוטל בה פ"ש עד שנת היובל שחוזר למוכר, ואף למ"ד דקנין פירות לאו כקה"ג, וכתב דמה"ט הוא דבמשכנתא נוטל הבכור פ"ש אע"ג דלאחר זמן מסתלק, משמע דהא דבכור נוטל פ"ש במשכנתא הוא בהקנין פירות שיש לו בה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-432)
432. בחי' המיוחסים להריטב"א בשם הראב"ד כתב בתחילת דבריו דהא דנוטל הבכור פ"ש בגוף המלוה, הוא משום דהמשכנתא הו"ל כאפותיקי ובזה לכו"ע שעבודא דאורייתא, וע"כ הו"ל כמוחזק, אך בהמשך דבריו כתב דהוא משום דגם למ"ד דשעבודא לאו דאורייתא נוטל הבכור פ"ש כשגבו קרקע, וכל מה שאמרו בב"ב קכ"ה ב' דאין הבכור נוטל פ"ש במלוה אף כשגבו קרקע, הוא רק כשגבו ממשעבדי, אך כל שגבו מבנ"ח נוטל הבכור פ"ש דמבנ"ח לכו"ע שעבודא דאורייתא, ועיי"ש שנסתפק בזה די"ל דלמ"ד דשעבודא לאו דאורייתא אף מבנ"ח ליכא שעבוד מדאורייתא והא דגובין מבנ"ח מדאורייתא הוא משום דפריעת בע"ח מצוה), וע"כ אף אם גבו קרקע אין הבכור נוטל פ"ש, ומבו' בדבריו שם דלפ"ז הא דמפלגינן בין אתרא דמסלקי לאתרא דלא מסלקי הוא לגבי גוף המלוה, דבאתרא דלא מסלקי שקיל, משום דכמאן דאית להו בגופא דארעא דמי משום דדמיא למכירה ומאבוהון ירתי לה להאי ארעא, ועיי"ש שבאו הדברים מעורבבים (וכנראה הוא צירוף ב' מהדורות). [↑](#footnote-ref-433)
433. ועיי"ש שכתב דכל הא דנוטל בגוף המשכנתא פ"ש אף באתרא דמסלקי, הוא רק כשגבו מקרקע זו, וכ"נ בחי' המיוחסים להריטב"א בשם הראב"ד, וכ"כ הש"ך שם סק"ז, והקצוה"ח שם סק"ט, והנתיה"מ שם סק"ה וסק"ו, ומבו' מדבריהם דשאני בזה אתרא דמסלקי מאתרא דלא מסלקי, ובאתרא דלא מסלקי אף כשגבה מעות חשיב כמוחזק, והנתיה"מ שם סק"ה כתב דהוא משום דהוי כמו שחזר וקנה, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דבאתרא דמסלקי כשגבה ממעות אינו נוטל פ"ש, - וצ"ע דא"כ מ"ט לא פירש הראב"ד דהא דמפלגינן בין אתרא דמסלקי לאתרא דלא מסלקי הוא לגבי גוף המלוה ובגונא שפדה הלוה את המשכנתא במעות. [↑](#footnote-ref-434)
434. ועיי"ש שהק' לפ"ז במה שאמרו דבאתרא דלא מסלקי אין שביעית משמטתה, דהרי באתרא דלא מסלקי הוי כחוב תוך זמנו, וא"כ אף אם ליכא משכנתא כלל אין שביעית משמטתו, וכתב די"ל דאגב אחריני נקטה, אך כתב דאי"ז מתישב בפירש"י שפירש דהא דאין שביעית משמטתה הוא משום דמכר היא אצלו, וכתב דלדבריו י"ל דאיירי כשהתנו בפירוש שיהא ביד המלה לתבוע חובו בתוך הזמן, ואפ"ה אין שביעית משמטתה משום דהוי כמכר. [↑](#footnote-ref-435)
435. ועיי"ש שהק' דאם באתרא דמסלקי יכול המלוה לכופו לפדות המשכנתא קודם הזמן הקבוע להם וכן יכול הממשכן לפורעו למלוה שהרי הוא אתרא דמסלקי, א"כ לענין מה מהני הזמן הקצוב בשטר, וכתב די"ל דלכך קבעו להם זמן שלא יהא אוכל פירות מזמן משכונה ואילך אלא ירד לבי"ד ויתבע חובו. [↑](#footnote-ref-436)
436. יש להסתפק אם הא דהיא נקנית בכתיבה בלא מסירה, הוא רק בגונא דהמשכנתא קנוי' לו לפירות, או דהוא אף בגונא דאינה קנוי' לו לפירות, אלא שהיא קנוי' לו למשכנתא לעכבה תחת ידו עד שיפרע הלוה את החוב, ועד"ז יש להסתפק גם בהא דכשמכר את החוב וירד הלוקח למשכונא אין המלוה יכול למחול, אם הוא רק בגונא שהמשכנתא קנוי' לו לפירות, - ובד' הבעה"ת והשו"ע שם מבו' דהני דיני הם רק במשכנתא מוחזקת ולא במשכנתא שאינה מוחזקת, וצ"ע אם משכנתא מוחזקת היינו משכנתא שאוכל המלוה פירות ומשכנתא שאינה מוחזקת היא משכנתא שאינו אוכל פירות, או דמשכנתא מוחזקת היא משכנתא שביד המלוה אף שאינו אוכל פירות, ומשכנתא שאינה מוחזקת היא כשאינה ביד המלוה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-437)
437. והש"ך שם סקכ"א כתב דהפלוגתא אם משכנתא דקרקע מקניא בכתיבה בלא מסירה תליא בפלוגתא זו, ומש"כ הבעה"ת דלדעת הר"י מיגש דכיון דיכול לסלקו בזוזי הו"ל ככל מלוה אינה נקנית אלא בכתיבה ומסירה, היינו דלדעת הר"י מיגש דהו"ל ככל מלוה ויכול המלוה למחול ואינו גובה מן היתומים בלא שבועה, ה"נ אינה נקנית אלא בכתיבה ומסירה. [↑](#footnote-ref-438)
438. ועיי"ש שהוסיף דהוא משום דאפי' בכותב כל נכסיו לבנו מהיום ולאחר מיתה אמר ר"ל דק"פ לאו כקה"ג, וצ"ב דמה מייתי מינה טפי משדה החוזרת ביובל. [↑](#footnote-ref-439)
439. והרמב"ן בב"ב כתב ג"כ בתחילת דבריו כתב לה"ט די"ל דבמשכנתא כיון דיש למלוה שעבוד על גוף הקרקע ולא מצי מסלק לי' בתורת זביני אתינן לה וכשפורע לו מעותיו ופודה את המשכנתא השתא הוא דקני לה, וע"כ הויא כראוי ללוה, אך בסו"ד כתב דכיון דבכור נוטל פ"ש בשדה החוזרת לאביו ביובל אך כשמת האב באותם ב' שנים שאין בידו לפדותה, כ"ש דמשכנתא חשיבא כמוחזקת ללוה, וזה דלא כמש"כ בהל' בכורות דיש לחלק ביניהם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-440)
440. אך הרמב"ם בפ"ז ממלוה ה"ה כתב בשם יש מי שהורה, דאיירי הכא במשכנתא בנכייתא המותרת, וכ"כ הרא"ש בסימן ל"ד בתו"ד, וכ"נ בד' הריא"ז בפירקין ה"ה דין כ"ב ובד' הטור בסימן קע"ב. [↑](#footnote-ref-441)
441. צ"ע ממש"כ הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז דאף במשכנתא בנכייתא הקנה לו הגוף לפירותיו, ודבריו שם קיימי גם באתרא דמסלקי, וכ"כ הרמב"ן לקמן בסוגיין בתו"ד דבמשכנתא אף באתרא דמסלקי נעשה כאומר לו תיקני לך שדי לפירותי' עד זמן פלוני, - אמנם הנה ממש"כ הרמב"ן דבמשכנתא האסורה באתרא דמסלקי יכול למחות בו ולסלקו שלא יאכל הפירות, ובאתרא דלא מסלקי א"א לסלקו מן הפירות כיון דה"ז קנוי לו, אלא אוכל את הפירות בשומא ומנכה מן הקרן, מבו' לכאו' דבאתרא דמסלקי אין הגוף קנוי לו לפירות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-442)
442. וקשיא כן גם בד' הרמב"ם בפ"ז ממלוה ה"ה שהעמיד לדינא דהכא במשכנתא האסורה והי' מנהג זה בטעות וכו', דא"כ מ"ט רק כשמסלק אותו אינו נוטל פירות שעדיין לא הגביהן, הרי גם בלא"ה יכול למחות בידו שלא יאכלם. [↑](#footnote-ref-443)
443. וזהו שכתב לדון אם היינו אף במשכנתא שהיא בהיתר גמור, ומשום דכל שמחה בו שלא יאכל תו אסור לאכול הפירות, עיי"ש, והרי דאיירי הכא אף כשאינו מסלקו מעיקר המשכנתא, אלא שמוחה בו שלא יאכל הפירות. [↑](#footnote-ref-444)
444. ועד"ז צ"ע לדעת הסוברים דכל שהשאיל לו המוכר מקום להניח את כליו קונים לו כליו, וקרקע הממושכנת לא גרע מזה, ומ"ט אין כליו קונים לו. [↑](#footnote-ref-445)
445. וכ"נ ממש"כ התוס' בסנהדרין כ"ה א' סוד"ה כל כה"ג והרמ"א בסימן ר"ז סי"ג דדף קונה את המעות שעל גביו. [↑](#footnote-ref-446)
446. וי"ל עוד, דהא דמצודה שאין לו תוך אינה קונה, הוא משום דחצר אינה קונה כשמקצת מן החפץ מחוץ לחצר, וכמש"כ הש"ש בש"ד פי"ד, וע"כ הוא דמצודה שאין לו תוך אינה קונה משום דאין כל הבע"ח ע"ג המצודה, אך בל' הרמב"ם בפ"א מזכי' ה"ג משמע דהא דמצודה שאין לה תוך אינה קונה, הוא משום דלא חשיבא כלל ככלי לקנות. [↑](#footnote-ref-447)
447. והך מילתא דכשאמר לו לא מסתלקנא אף אין ביד המלוה לתבוע ממנו שיפרענו בתוך הזמן, כ"כ גם בחי' תלמיד הרשב"א, וכתב דהוא משום דכשם שזכה בעל המשכונה בקרקע תנאי זה, כך זכה בעל הקרקע במעות שבידו ואינו יכול לתבעו עד הזמן שקבעו לו. [↑](#footnote-ref-448)
448. ועיי"ש שכתב לפ"ז דהפלוגתא דהכא אי צריך למיקנא בי', תליא בהפלוגתא דאמימר ורב אשי לעיל ס"ו א' אם כשהתנה מי שא"צ להתנות אמרינן דהוא פטומי מילי. [↑](#footnote-ref-449)
449. לכאו' המכוון בזה, דכ"ה דאם מחל על עיקר החוב בטל קנין המשכנתא, ה"נ אם מחל על זכות לו שיש לו בחוב שתעמוד לו המשכנתא כנגד מעותיו, מהני המחילה. [↑](#footnote-ref-450)
450. בשיעורי הגר"ש בב"ב י"ב א' כתב די"ל עוד לדעת הסוברים דקנין שכירות אינו אלא זכות השתמשות בעלמא ואי"ז קנין גוף לפירות, וע"כ י"ל דמהני בזה מחילה, ול"ד למשכנתא דהגוף קנוי לו לפירות ול"מ בזה מחילה. [↑](#footnote-ref-451)
451. עיי"ש שנסתפק אם יכול בעל המשכנתא לאסור בקונם משום דקני לי' גופא לפירותיו, ומבו' דקנינו במשכנתא הוא קנין גוף לפירות, - ועיי"ש שצידד דהלוה יכול לאסרו בקונם, כיון דבידו לסלק את המלוה מן הגוף ובידו לסלקו לגמרי בסוף הזמן, ולכאו' מכוון דבריו דאף דאינו יכול לסלקו בתוך הזמן, מ"מ יכול לפרוע לו את החוב ולסלקו מן הגוף ולהניח לו את אכילת הפירות, וכמשמעות ד' הבעה"ת בשער ל' ח"ב (אות ג') והשו"ע בחו"מ סימן ע"ד ס"ג, [↑](#footnote-ref-452)
452. וכתב דהיינו במשכנתא בנכייתא למ"ד דשרי, או כששם את כל הפירות כשווים דבכה"ג שרי לכו"ע, - ועיי"ש שכתב בדעת הרי"ף שפירשה דאיירי במשכנתא בנכייתא, ומה"ט הוא שהשמיטה, משום דאתיא דלא כהלכתא דמשכנתא בנכייתא אסורה. [↑](#footnote-ref-453)
453. ועיי"ש שכתב דאם הפירות נפסדין על גבי הקרקע ואינו מביא לו הלווה מעותיו, אין עליו להמתין יותר אלא תולש ואוכל הפירות, וכ"כ הריטב"א, והביאו הב"י בסימן קע"ב. [↑](#footnote-ref-454)
454. בחי' הרשב"א לפנינו כתב דאיירי באתרא דמסלקי, וכ"כ החוו"ד בחידושים סימן קע"ב סק"ח - אך בשלהי סוגיין כתב הרשב"א דאיירי באתרא דלא מסלקי, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ב סימן שפ"א וח"ג סימן מ"ג, וכ"כ הנימו"י בשמו, ושמא ט"ס נפלה בחי' הרשב"א שלפנינו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-455)
455. ועיי"ש שפירש לפ"ז טעם הפלוגתא באיזיל ואטרח ואייתי זוזי, דרבינא ס"ל דאע"ג דנשלם זמנו ולא כתב לו אכול בנכייתא כ"ז שתמשך משכונא זו בידך, מ"מ כעין מכר היא לאכול מיהא בנכייתא עד שיפדנה או עד שימחה בידו, וכ"ז שלא מחה בהדיא אוכל, ומר זוטרא ס"ל דאף כשאמר איזיל ואטרח ואייתי זוזי אינו אוכל דה"ה כמוחה. [↑](#footnote-ref-456)
456. בפשוטו הא דאינו אוכל אחר שמחה בו, אי"ז כלל משום לתא דרבית, אלא הוא משום גזל, - אך בד' הרשב"א בשלהי סוגיין שהביא ע"ז למש"כ הראב"ד דבאבק רבית שמחה בו הוי גזל מבו' דהא דאינו אוכל הוא משום רבית, וזה מתפרש ע"ד מש"כ תלמיד הרשב"א בשמו, והיינו דאף דגם אחר הזמן אכתי הוא אוכל בנכייתא, מ"מ כל שמחה בו ובטל תנאי הנכייתא, הדר דינא דהו"ל כמשכנתא בלא נכייתא שהיא אבק רבית. [↑](#footnote-ref-457)
457. ועיי"ש שכתב דאין מסלקין אותו מן הקרקע עד שיפרע לו מעותיו, אלא שאם יאכל את הפירות יגבם מחובו, והיינו משום דל"מ מה שאומר איזיל ואייתי זוזי לבטל לקנינו בקרקע לאכילת פירות, אלא דכיון דבטל תנאי הנכייתא, הו"ל רבית, וע"כ אסור לו לאכול את הפירות אלא בפירעון הקרן. [↑](#footnote-ref-458)
458. אך כתב לדון דאף דבידו למחות בו שלא יאכל, מ"מ אם עבר ואכל אין מוציאין מידו, וכתב דלפ"ז יש לפרש לנידון הגמ' הכא אף במשכנתא האסורה, ואף דיכול למנעו מלאכול אף בלא שאומר איזיל ואייתי זוזי, מ"מ מהני הא דאמר איזיל ואייתי זוזי דאם אכל אח"כ את הפירות מוציאין מידו. [↑](#footnote-ref-459)
459. ועיי"ש שכתב די"ל דנידון הגמ' הכא הוא במשכנתא האסורה, ואף דאם מחה בו שלא יאכל ואכל הוי גזל בידו ומוציאין ממנו, מ"מ נחלקו כשאמר אטרח ואייתי זוזי, דלרבינא ל"ה כמו שאמר לו שלא יאכל, ולמר זוטרא ברי' דרב מרי ה"ז כאומר לו שלא יאכל, - ודחה לזה, דא"כ היאך אמרו דרבינא אמר אכיל, והו"ל לאפלוגי כשעבר ואכל אם מוציאין מידו. [↑](#footnote-ref-460)
460. ועיי"ש שכתב דמ"מ בכה"ג כופין את הלוה לפרוע מיד, שלא קבע לו זמן אלא ע"ד שיאכל פירות, והביאו הב"י בסימן קע"ב. [↑](#footnote-ref-461)
461. לכאו' מבו' בדבריו דבאתרא דלא מסלקי קנוי לו הגוף לפירות, ובאתרא דמסלקי אין קנוי לו הגוף לפירות, - וצ"ע ממש"כ הרמב"ן בטעם הא דמהני כשאומר לא מסתלקנא דהוא משום דבכל משכנתא הו"ל כאומר תיקני לך שדי לפירותי' עד זמן פלוני, אלא שנהגו שבידו לסלקו כשמביא מעות בתוך הזמן. [↑](#footnote-ref-462)
462. המל"מ בפ"ח ממלוה ה"א כתב בתו"ד דהיינו רק ברצון המלוה, דאין ביד הלוה לסלקו לגמרי מטעם איסור, אך אם המלוה רוצה לבטל את המשכנתא משום דלאו אדעתא דהכי ירד, הדין עמו, ויכול לכוף את הלוה שיחזיר לו מעותיו, ול"מ הלוה למימר דכיון דהוא אתרא דלא מסלקי המשכנתא קיימת אלא שיאכל הפירות בעד הקרן, כיון שהמלוה לא ירד ע"ד כן. [↑](#footnote-ref-463)
463. בגל' הגרע"א שם תמה ע"ז, דד' הראב"ד קיימי במשכנתא המותרת, ולא מצינו בדבריו דגם במשכנתא האסורה ל"מ מחאתו, וכן הק' החוו"ד סק"א, ויש להוסיף, דבד' הרשב"א שלפנינו מפורש דבמשכנתא האסורה בידו למחות בו שלא יאכל פירות ואם אכל מוציאין מידו, (אך לא נתפרש בדבריו דהיינו אף באתרא דלא מסלקי, ולהרשב"א לטעמי' הרי כל משכנתא באתרא דלא מסלקי מותרת). [↑](#footnote-ref-464)
464. אך בד' הרמב"ן ודעימי' מבו' דאף דבמשכנתא קנה את הקרקע לפירות, מ"מ כ"ז שלא אכל את הפירות, אכתי לא חשיב כמו שנטל את הרבית, וע"כ מונעין ממנו לאכול את הפירות, ועד"ז מצינו לדעת הרשב"א דכשמסלקו מן המשכנתא זוכה המלוה אף בפירות המחוברין, ומ"מ כל שהוא משכנתא האסורה מסלקין אותו אף מן הפירות התלושין שלא הגביהם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-465)
465. ואמנם לכאו' לפ"מ שפירשו התוס' בשם ר"ת דהא דאכל רבינא בנכייתא הוא משום שלא הי' רוצה ליטול השם ולעשות עצמו צורבא מרבנן, הרי בע"כ לפרש דהא דאידך אמוראי לא אכלו היינו דס"ל דאסור לאכול בנכייתא, דאם הא דלא אכלו הוא משום הא דצורבא מרבנן לא ליכול, הרי נמצא דלא פליגי עם רבינא כלל בדין משכנתא בנכייתא, דכו"ע מודו דמשכנתא בנכייתא שריא ודצורבא מרבנן לא ליכול, ואי"ז מתישב במה שאמרו בגמ' דטעמא דמאן דאכיל מידי דהוי אשדה אחוזה וכו' ומאן דאסר אמר לך וכו', והרי דפליגי בדינא, - אך הנה הבעה"ע שם כתב דהני דלא אכלי הוא משום דצורבא מרבנן לא ליכול ורבינא דאכל הוא משום דלא מחזיק נפשי' בצורבא מרבנן, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו ח"ג אות כ' בדעת הראב"ד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-466)
466. וכתב ללמוד לזה ממה שאמרו סתמא דרב כהנא וכו' לא אכלי בנכייתא ולא מסיימינן באתרא דמסלקי משמע דליכא דוכתא דשריא, והוכיח כן גם ממאן דאסר לאכול בקיצותא וקי"ל כוותי', אף דקיצותא הוא באתרא דלא מסלקי, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר בדף מס' 21. [↑](#footnote-ref-467)
467. ומשמעות דבריו לעיל שם דהוא משום דלא התירו חכמים במשכנתא בנכייתא אלא באתרא דלא מסלקי דאף בלא נכייתא ל"ה אלא אבק רבית, אך באתרא דמסלקי דבלא נכייתא הוי רבית קצוצה החמירו חכמים ואסרו אף בנכייתא. [↑](#footnote-ref-468)
468. ועיי"ש שכתב דהוא משום דגריס לעיל בסוגיין האי משכנתא באתרא דלא מסלקי לא ליכול אלא בנכייתא, ומשמע דלא הותר לאכול בנכייתא אלא באתרא דלא מסלקי. [↑](#footnote-ref-469)
469. ממש"כ רש"י דהוי זביני מעיקרא ומיפרק מהכי, משמע דהצד לאסור בנכייתא הוא משום דכל שמוזיל לו יש לנו לדון דאי"ז מקח על הפירות, דבמקח ל"ה מוזיל לו כולי האי, אלא הוי זה כהלואה שפרעונה הוא בפירות ששוים יותר ויש לאסור בזה, וזהו דמייתינן משדה אחוזה דחזינן דלא חשבינן לה כלל כהלואה, אלא הוי זה זביני מעיקרא, וע"כ הוא דמיפרק בהכי. [↑](#footnote-ref-470)
470. אך יש להעיר בזה דאמנם לפירש"י לעיל בסוגיין ולעיל ס"ד ב' דהתירא דמשכנתא בנכייתא הוא משום דקונה את הפירות בנכייתא זו על הספק, וע"כ שרי אף כשמשכיר לו שדה אחרת בדה מועט, הרי דזהו דמייתינן משדה אחוזה דחזינן דדרך מקח הוא לירד לספק ולקנות פירות בדבר מועט, - אך להרמב"ן לעיל ס"ד ב' דהתירא דמשכנתא בנכייתא הוא משום דאפשר שכל חובו כלה בנכייתא זו ודמי למה ששדי עושה מכור לך דשרי, מה מייתינן לה משדה אחוזה, ואם מהתם שמעינן דדרך מקח הוא ול"ה רבית כלל, מ"ט לא שרינן כששוכר ממנו שדה אחרת בפחות, - וצ"ל דכל הא דשרי משום דדמי למה ששדי עושה מכור לך דשרי, ולא אמרינן דהוא מוכר לו בזול בעד מותר ההלואה, הוא רק משום דדרך מקח בכך כמו שמצינו בשדה אחוזה, אך אם ל"ה זה דרך מקח, הוה חשבינן שמוכר לו פירות בזול בעד מותר ההלואה, והוה אסרינן בזה. [↑](#footnote-ref-471)
471. הרש"ש כתב דהוא כמש"כ הט"ז ביו"ד סימן קי"ז דדבר שהתירתו תורה להדיא אין ביד חכמים לאסרו, וכ"נ בד' החת"ס, - אך בחי' מהריל"ד כתב דשאני הכא דאמרה תורה דראוי לעשות כן ומזה נלמד דלי"ב סרך איסור ואין מקום לאסרו. [↑](#footnote-ref-472)
472. אך לכאו' למש"כ הרא"ש די"מ דהא דרבינא אכיל בנכייתא היינו בקיצותא, הרי אין לפרש דהא דמייתינן משדה אחוזה הוא ממה שהתירתו תורה ולי"ב משום רבית, דא"כ יש ללמוד מזה דאף נכייתא שריא, ומ"ט לא אכיל אלא בקיצותא, ובע"כ דהא דמייתינן משדה אחוזה הוא דדרך מקח בהכי, ומ"מ מיחזי כרבית ולא התירו בזה אלא בקיצותא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-473)
473. אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הרשב"א שכתב דבשדה אחוזה הו"ל כאתרא דמסלקי, ואם הא דחשבינן לה כהלואה הוא משום דהפדיון אינו על גוף הקרקע, ואף כשפודה הבעלים עצמו הוי זה כהלואה (כמבו' בד' ה"ר שלמי'), הרי דכיון דההקדש ל"מ לסלקו, הוי זה כאתרא דלא מסלקי, ואמנם יש לדון דבגונא שפדה אחר, חשבינן לה כאתרא דמסלקי, מכח הא דיכול המקדיש לגאול ממנו את הקרקע, וצ"ע, - ובעיקר פי' זה קשיא טובא, דכיון דאין ביד ההקדש לסלק את הפודה הו"ל כמשכנתא דסורא דשריא לכו"ע, והיאך ילפינן מינה דמשכנתא בנכייתא שריא, ואמנם אם איירי באחר הפודה (וכמש"כ כן בחי' רמ"ש), י"ל דכיון דביד המקדיש לגאול ממנו את הקרקע ולסלקו, ל"ד למשכנתא דסורא, אך בל' ה"ר שלמי' מבו' דאיירי בבעלים הפודה. [↑](#footnote-ref-474)
474. צע"ג, שהרי הרי המקדיש שדה אחוזה ולא גאלה יוצאת לכהנים ביובל, והיאך נימא דלא חייל ההקדש כלל על גוף השדה. [↑](#footnote-ref-475)
475. ואמנם הנה דעת רש"י בקידושין י"ז ב' ד"ה ולשדה אחוזה ובערכין ל"ג א' ד"ה וגואלו דהמקדיש שדה אחוזה ופדאה אחר מיד ההקדש, אין המקדיש יכול לגאול ממנו בע"כ, ולפ"ז הרי אין לפרש דמייתינן מהא דליכא משום רבית בהדיוט הפודה מן ההקדש וכו', שהרי אין הבעלים יכול לגאול ממנו, ודמי למשכנתא דסורא דשריא לכו"ע, - ואזיל רש"י לטעמי' דמפרש דהא דמייתינן משדה אחוזה הוא דדרך מקח הוא, ולא מייתינן מינה דלי"ב משום רבית. [↑](#footnote-ref-476)
476. אך יש להעיר, שהרי דעת הראב"ד דמאן דלא אכל הוא משום דצורבא מרבנן לא ליכול, ומאן דשרי ס"ל דאף צורבא מרבנן מותר לאכול, וא"כ מה מייתינן לה משדה אחוזה, הרי כו"ע מודו דמשכנתא בנכייתא שריא וחשבינן לה כדרך מקח, ואפ"ה ס"ל למאן דלא אכיל דצורבא מרבנן לא ליכול, והיאך שמעינן משדה אחוזה דאף צורבא מרבנן מותר לאכול בנכייתא, והרא"ש פירש דמייתינן מינה דכיון שהתירה תורה א"צ להחמיר אף לצורבא מרבנן, וזה ניחא לטעמי' דמייתינן משדה אחוזה דלי"ב משום רבית, אך לדעת הראב"ד דמייתינן משדה אחוזה דדרך מקח הוא, צ"ב דהיאך שמעינן מינה דשרי אף לצורבא מרבנן, - וצ"ל דהיינו דטעמא דמ"ד דצורבא מרבנן לא ליכול, הוא משום דס"ל דנכייתא אי"ז דרך מקח, אלא דשרי משום דהוי קרוב לשכר ולהפסד, וע"כ יש בה סרך רבית וצורבא מרבנן לא ליכול, וטעמא דמ"ד דאף צורבא מרבנן אכיל הוא משום דס"ל דדרך מקח הוא ולא חזינן לה כרבית כלל, וזהו דמייתי משדה אחוזה דדרך מקח הוא, וע"כ לי"ב משום רבית כלל. [↑](#footnote-ref-477)
477. וי"ל עוד כמשמעות ד' הרשב"א לעיל ס"ב א' דטעמא דהראב"ד הוא משום דבאתרא דמסלקי דבלא נכייתא הוי רבית קצוצה, החמירו לאסור אף בנכייתא, וע"כ אף דמשדה אחוזה יש ללמוד דדרך מקח בכך, מ"מ אסרו חכמים בזה באתרא דמסלקי גזירה אטו משכנתא בלא נכייתא האסורה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-478)
478. והרמב"ן לעיל בסוגיין הק' ג"כ ע"ד הר"מ הנשיא הכא, אך משמעות דבריו דלא הק' מעיקר הא דילפינן לה משדה אחוזה, דזה לא קשיא לטעמי' דהא דמייתינן משדה אחוזה הוא דשמעינן מזה דדרך מקח הוא, אלא הק' מלישנא דגמ' דאמרו התם לאו הלואה הכא הלואה, ומשמע דבהלואה אסור אף דומיא דשדה אחוזה שמנכה לו דבר קצוב בכל שנה. [↑](#footnote-ref-479)
479. וזה לטעמי' דהא דמייתינן משדה אחוזה הוא דמהתם נלמד דלי"ב משום רבית ולא אסרו חכמים דבר שהתירתו תורה, אך לפירש"י ודעימי' דמייתינן מהתם דהוי דרך מקח, הרי לא מצינו כלל שלא אסרו חכמים דבר שהתירתו תורה בהדיא, ושפיר אסרו חכמים במשכנתא בלא נכייתא אף שהתירתו התורה להדיא. [↑](#footnote-ref-480)
480. והיינו דהא דאסרו חכמים במשכנתא בלא נכייתא, הוא משום דדמי להלואה ברבית ואם נתיר בזה יבואו להתיר הלואה ברבית, וע"כ בזה שפיר י"ל דאף שהתורה התירה בהדיא, מ"מ יש לאסור משום גזירה, ומשא"כ במשכנתא בנכייתא אין לאסור משום גזירה, דל"ד להלואה ברבית שהרי מחזי כעין מכירת פירות ומוזיל גבי', וטעמא דמאן דאסר הוא משום דיש בזה סרך רבית, וע"כ מדרבנן הוי זה בכלל איסור רבית, וזה ע"ד מש"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן כ"ח לגבי הא דאסרו חכמים לשאת חי בשבת, שאין האיסור משום גזירה, אלא משום דהוי קצת משא, עיי"ש, ובזה הוא דאמרי' דכל שהתירתו תורה בהדיא, ש"מ דלי"ב סרך רבית כלל, ולפ"ז י"ל בע"א דעת הראב"ד דלא התירו משכנתא בלא נכייתא באתרא דמסלקי, דכיון דבלא נכייתא הוי רבית קצוצה, אסרו בזה בנכייתא אטו בלא נכייתא, וכיון דיש לחוש שיבא לידי רבית דאורייתא אין ללמוד להתיר בזה ממה שהתירה תורה בשדה אחוזה. [↑](#footnote-ref-481)
481. הרמב"ם בפ"ז ממלוה ה"ב כתב דכל הממשכן סתם אינו יכול לסלקו עד י"ב חדש, ומשמע דמפרש דמה שאמרו דסתם משכנתא שתא, אי"ז שנה אלא י"ב חדש, ואף אם נתעברה השנה יכול לסלקו לאחר י"ב חדש, וכנראה למד לזה ממה שאמרו לקמן ע"ג ב' דנטר תריסר ירחי שתא וכו', והנה אמנם גירסת רש"י ותוס' לקמן שם נטר שתא, אך גירסת התוס' בכתובות נ"ט ב' (ד"ה שדה זו) ובב"ב כ"א ב' (ד"ה מרחיקין) נטר תריסר ירחי שתא. [↑](#footnote-ref-482)
482. ועיי"ש שכתב דמ"מ אם יש שם מנהג ידוע שנוהגין לסלק אפי' בתוך שנה מהני משום דמנהג מבטל הלכה, ונתחדש בדבריו דהא דסתם משכנתא שתא הוא הלכה שקבעו חכמים, וע"כ כל הא דמהני מה שנהגו לסלק בתוך שנה הוא משום דמנהג מבטל הלכה, וכ"ה מבו' בד' השטמ"ק בשם הרמ"ך דהוא תקנה שתיקנו לטובת המלוה, ועיי"ש שכתב לדון דיכול המלוה לומר אי אפשי בתקנ"ח. [↑](#footnote-ref-483)
483. וכן משמע בד' הבעה"ע באות פותיקי סה:, ועיי"ש שנסתפק אם יכול המלוה לכפות את הלוה לפרוע את חובו בתוך שנה, ועמש"כ בזה הש"ך בחו"מ סימן ע"ג סוסקל"ו, - ועמש"כ השטמ"ק בשם הרמ"ך, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-484)
484. אך הדרכ"מ שם כתב דהוא משום רבית, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סמ"ג, וכ"נ ממש"כ הרמב"ן לעיל ס"ד ב' בשם תשו' הרי"ף דאחר שנשלם זמן המשכנתא אסור לאכול פירותי' ואפי' בנכייתא, דכבר אי"ז משכנתא אלא הלואה בעלמא, וסייע מזה לדבריו דהתירא דמשכנתא בנכייתא הוא משום דמעותיו על אותה משכונא, אך אסור לשכור ממנו שדה אחרת בפחות, וע"כ כיון שנשלם זמן המשכנתא, אסור לאכול פירותי' אף בנכייתא דהו"ל כשוכר ממנו שדה אחרת בפחות, - ואמנם יש מקום לדון דד' הרי"ף קיימי בגונא שקבעו זמן לעיקר המשכנתא, ואחר הזמן אינה ממושכנת כלל בידו, וד' הרשב"א קיימי בגונא דקבעו זמן לאכילה בנכייתא, ואף אחר הזמן היא ממושכנת בידו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-485)
485. הב"י בסימן קע"ב כתב דדעת הרשב"א כהראב"ד, דגדולה מזו כתבו בשמו דבסתם מקומות שאין מסלקין בתוך שנה דינו כמקום שאין מסלקין אף לאחר שנה, ולכאו' מכוון דבריו דכ"ה דדינו כאתרא דלא מסלקי אף לאחר הזמן, ה"נ כשקבעו דמזמן פלוני אין בידו לסלק חשבינן לה כמקום שאין מסלקין אף קודם הזמן, וכ"נ בד' הריב"ש בסימן ש"ה (שהביא הב"י שם) דיש לדמות ב' האופנים זל"ז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-486)
486. ועיי"ש שכתב די"א דאינו מוציא מן המצרן אלא כדי שיעור מעות המשכנתא, אך היתר על דמי המשכנתא אם קדם המצרן וקנה הו"ל כב' שותפין ויש בזה לדין גוא"ג, וכ"כ המאירי בשם י"א. [↑](#footnote-ref-487)
487. ועיי"ש שכתב דהוא משום דקנו להו זוזי וע"ד כן נתנם לו, וע"כ הו"ל כזביני לגבי בר מצרא כמשכנתא דמטלטלי דבע"ח קונה משכון, ומשמע מדבריו דגם בקרקע איכא לדינא דבע"ח קונה משכון, ועמש"נ בזה בדף מס' 22. [↑](#footnote-ref-488)
488. ועיי"ש שכתבו דאם באו מצרן ובעל משכונה יחד להוציאה מיד הלוקח אפשר שחולקים ביניהם, אך בשם הרשב"א כתב דבעל המשכונה עדיף משום דכולה ארעא שכונה גבי' ומצרן אין לו בה אלא מרוח אחת, ומ"מ אם קדם המצרן וקנאה זכה בה, כדקי"ל דאחד מהמצרנים שקדם וקנה זביני' זביני. [↑](#footnote-ref-489)
489. והטור בחו"מ סימן קע"ה כתב בשם הרמ"ה דהא דלי"ב משום בר מצרא, הוא רק כשקנאה לאחר שנה, אך בתוך שנה איערומי קא מערים, ומ"מ אם אירע למוכר מקרה שצריך למכרה ומוכח מילתא שאינו מערים, אף בתוך שנה לי"ב לדינא דבר מצרא. [↑](#footnote-ref-490)
490. אך בתשו' הרשב"א ח"ד סו"ס רל"ב משמע דמפרש דמה שאמרו דאימת קניי' דמקניא ניהלי', היינו דבאמת אין המשכנתא קנוי' לו כלל, ובכה"ג הו"ל רבית קצוצה, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-491)
491. התוס' הרא"ש כתב ע"ד רש"י דל"ד הוא, אלא נראה כהערמת רבית, אך הרשב"א והריטב"א פירשו לד' רש"י כפשוטם דהו"ל רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-492)
492. אך יש להעיר בזה, שהרי בד' רש"י בד"ה שהינא מבו' דאיירי במשכנתא בנכייתא, ובזה הרי כתבו כמה מקמאי בדעת דאף בבית ל"ה רבית קצוצה אף דהריוח ברור, ונתבאר בדף מס' 20, וא"כ מ"ט כשחוזר ומשכיר לו הוי רבית קצוצה, - ולמש"כ הרשב"א דהא דהוי רבית קצוצה הוא משום דהוי כמו שהתנו שיחזור וישכיר, ניחא, דהרי בכה"ג שהתנו שיחזור וישכיר הוי רבית קצוצה לכו"ע, וכמש"נ להלן. [↑](#footnote-ref-493)
493. ועיי"ש שכתב עוד בדעת רש"י, דהא דהוי רבית קצוצה ול"ד למשכנתא דסורא דשרי, הוא משום דבמשכנתא דסורא המלוה טורח בקרקע ועובד אותה ונראה כלוקח את הקרקע לשנה או כאריס, אבל כאן שהלוה עובד וזה נוטל שכר הפירות אסור כמו רבית קצוצה, - וצ"ב דמה מקום הי' לדמותו למשכנתא דסורא שהוצרך לחלק ביניהם. [↑](#footnote-ref-494)
494. אך בח"ה סימן קס"ה כתב דאיסורא דחכירי נרשאי הוא משום שנראה כנוטל שכר מעותיו מן הלוה, ואע"פ שאין כאן לא רבית קצוצה ולא אבק רבית אלא משום מראית העין, ומשמעות דבריו דמשום מראית העין מיחזי כאגר נטר. [↑](#footnote-ref-495)
495. בתשו' הרשב"א ח"ד סו"ס רל"ב כתב דכל שהתנו מתחילה שיעמוד הכרם ביד הממשכן ויתן בפריו ר' דינרים בכל שנה, לכו"ע הוי רבית קצוצה, שהרי קודם שירד לכרם קודם שקנאו במשכונתו הוא מתנה שיתן לו בפירותיו ר' דינרים ועל כן הוא מלוה מעותיו, והו"ל כקוצץ לו בשעת הלואה, דאטו משום שהערימו משום שיהא הכרם משכונה בידו והוא לא הי' יהא מותר, - וצ"ע אם מכוון דבריו הוא דבכל גוונא שהתנו כן מתחילה הו"ל רבית קצוצה, או דהוא רק משום דלא החזיק במשכונה כלל, ואי"ז אלא הערמה בעלמא, וכמש"כ הרשב"א שהערימו וכו' "והוא לא הי'", וכ"נ ממש"כ לדמותו למה שאמרו הכא דאימת קניי' וכו', - ועמש"כ השער דעה בסימן קס"ד סק"ג. [↑](#footnote-ref-496)
496. ועיי"ש שכתב דכל הא דל"ה רבית קצוצה, הוא במשכנתא דסורא, שהוא כמוכר לו פירותיו וחזר זה ומוכרם לו, אך במשכנתא דעלמא דמשתלם דמי ההלואה מיני', כל שחוזר וחוכר ממנו רבית קצוצה היא, ועמש"כ האבנ"ז בסימן קפ"ב סקי"א לפרש בזה, - אך לדעת הרשב"א בסוגיין ודעימי שפירשו לדינא דחכירי נרשאי במשכנתא דעלמא, מבו' דאף בכה"ג אי"ז רבית קצוצה, והאבנ"ז שם סקי"ב כתב דהרשב"א יחיד בזה, ועיי"ש במש"כ בזה, - ועמש"כ בזה השער דעה בסימן קס"ד סק"א. [↑](#footnote-ref-497)
497. הטור בסימן קע"ב כתב בשם הרמ"ה דכל שהתנה עמו מתחילה שיחזור ויחכרנה ממנו הוי רבית קצוצה, אף אם התנה שיחכור ממנו אחר ויתחייב הוא בדמיו, והט"ז שם סק"ז והש"ך שם סקי"ט פירשו דהיינו אף אם התנה שיחכור ממנו אחר ויחזור ויחכירנה ללוה הוי רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-498)
498. אך המאירי כתב דודאי דאיירי הכא כשנתן רבא לנכרי כל דמי הקרקע, שהרי ל"ה רבא יודע כלל שהיא ממושכנת, וכמו שאמר רבא דאי הוה ידענא דהוו ממושכן לי' למר ל"ה זבנינא, אלא דדעת הראב"ד ודעימי' דמעשה שהי' כך הי', אבל מ"מ אף אם הי' יודע במשכונתו וחזרה על הלוקח מ"מ הי' מותר לדור בה משום דישראל הבא מחמת הנכרי ה"ה כנכרי. [↑](#footnote-ref-499)
499. בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין כתב קצת בע"א, דלעולם ל"ה מוטל על רבא לפדות המשכנתא מן הנכרי, אלא דלדעת רש"י איירי כשכבר פרע רבא לנכרי כל דמי הבית, וע"כ הוא דלי"ב משום רבית, אך כל שעדיין מוטל עליו לפרוע למוכר דמי הבית או מקצתם יש בזה משום רבית, אך לדעת ש"ר איירי כשעדיין לא פרע למוכר כל המעות, ואפ"ה מסקינן דלי"ב משום רבית, - וצ"ב דמה מהני הא דלא פרע למוכר כל דמי הבית, דמכח זה יהא בזה משום רבית, הרי אין מוטל עליו כלל לפרוע המעות לרב מרי, ועיי"ש בתו"ד שכתב דכל שהלוקח חייב לפרוע למוכר שום דבר, נמצא דהוא דבר בבית בשכר המתנת המעות שיש ללוקח לפרוע, וזה צ"ב, - ושמא הוא משום דכל שלא פרע למוכר כל דמי הבית, אין מוטל על המוכר לפדותה מיד רב מרי, ואין ביד רבא לסלקו אלא ע"י שיפדנה הוא מיד רב מרי, וע"כ הו"ל כמו שאוכל רב מרי הפירות בשכר המתנת מעותיו ביד רבא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-500)
500. צ"ב היאך הוא מתישב במש"כ רש"י דלא שקילנא אגר ביתא "עד שאכוף את הנכרי" לשלם לך מעותיך, והרי דהי' מוטל על הנכרי לפדות הקרקע מרב מרי. [↑](#footnote-ref-501)
501. ואף אם בעל המשכנתא דינו כמצרן לסלק את הלוקח, מ"מ לדעת הסוברים דאינו עדיף מן המצרן, י"ל דהכא הי' רבא מצרן, וע"כ ל"ה ביד רב מרי לסלקו, וכמש"כ כן בגל' הגרע"א בחו"מ סימן קע"ה סנ"ז. [↑](#footnote-ref-502)
502. הריא"ז שם כתב להוכיח מזה דבמשכנתא באתרא דלא מסלקי מותר המלוה לאכול הפירות, אף בבית דלי"ב חשש תיוהא, אך לדעת הסוברים דמשכנתא אסורה אף באתרא דלא מסלקי, צ"ל דהא דלא חשש רב מרי לדור בשנה הראשונה משום רבית הוא משום דבתוך השנה הראשונה ל"ה חשבינן לה כאוכל פירותיו של רבא, וכמש"כ הריטב"א והרשב"א, וי"ל עוד לדעת רש"י דלא חשש רב מרי כלל משום רבית כיון שלא הי' רבא חייב לו כלום אלא משום דדר בחצרו של רבא בלא שכר. [↑](#footnote-ref-503)
503. אך בחי' רמ"ש לעיל ס"ז ב' עמד בזה, דכ"ה דמסקינן דשרי משום דבדיני הנכרים הו"ל כזביני, ה"נ הי' לנו להתיר מכח הא דגם לאחר שנה חשיב כאתרא דלא מסלקי דדינו כמכר, - ולכאו' צ"ל דהא דבדיני הנכרים הו"ל כזביני הוא טעם להתיר טפי מהתירא דאתרא דלא מסלקי, דבאתרא דלא מסלקי אף דהוי כמכר ול"ה רבית קצוצה, מ"מ הוי אבק רבית, אך הא דבדיני הנכרים הו"ל כזביני מהני דלא יהא בזה אף משום אבק רבית, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-504)
504. והנה אמנם למש"כ הריטב"א בדעת רש"י דמה שהביא רב מרי השכר הוא משום גזל, שמא יש מקום לומר דע"כ אף דדין המשכנתא גם לאחר שנה הוא כדין אתרא דלא מסלקי, מ"מ כיון דיש ביד רבא לסלקו, צריך ליתן שכר לרבא, וצ"ע, - אך בד' הרשב"א מבו' להדיא דמה שהביא רב מרי השכר הוא גם משום רבית, והביא פלוגתת רש"י והראב"ד בהא דמסקינן דכדיניהם עבדינן לי' אם כל שמוטל על רבא לפרוע המעות יש בזה משום רבית, וזה צ"ב, שהרי הו"ל כאתרא דלא מסלקי דלי"ב משום רבית, - והגם דהריטב"א לעיל ס"ז א' כתב דאף לדעת רש"י דהותרה משכנתא בלא נכייתא באתרא דלא מסלקי, היינו בכרם דאין הריוח ברור אך בבית דהריוח ברור אסור, ונחלקו בזה רבוותא, ונתבאר בדף מס' 20, הרי דעת הרשב"א לעיל ס"ד ב' דאף בבית חשיב כריוח שאינו ברור. [↑](#footnote-ref-505)
505. וי"ל דאה"נ מש"כ הרשב"א שם כדעת רש"י דמשכנתא באתרא דלא מסלקי שרי אף בלא נכייתא, אינו מתישב עם מש"כ בהמש"ד דאף אחר הזמן שבידו לסלק דינו כאתרא דלא מסלקי, דלפ"ז מוכח מסוגיין דמשכנתא באתרא דלא מסלקי אסורה, ובזה מתפרש מה שחזר בו הרשב"א לעיל ס"ח א' ונקט דמשכנתא בלא נכייתא אסורה אף באתרא דלא מסלקי. [↑](#footnote-ref-506)
506. אך הגר"א שם סק"ה כתב בתו"ד דיכול למכור "ולפדות", ומשמע דאין יכול ליקחו מיד המלוה רק ע"י שיפרע לו מעותיו ויפדנו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-507)
507. לכאו' מכוון דבריו דבתוך שנה שאין בידו לסלקו כבר זכה רב מרי באכילת הפירות, ולא חשיב כאוכל פירותיו של רבא אלא כאוכל פירותיו של הנכרי, וע"כ לי"ב משום רבית, אך אחר השנה דיש בידו לסלקו, עדיין לא זכה רב מרי באכילת הפירות, וע"כ הו"ל כאוכל פירותיו של רבא, וזה ע"ד מש"נ לעיל מד' הרב אברצלוני והריטב"א, וכ"נ בד' הריב"ש בסימן ש"ה שפירש כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-508)
508. ובד' הרמב"ן וש"ר מבו' שפירשו בד' רש"י, דאם הי' על רבא לפדות הבית, הי' אסור לדור בה בחינם משום רבית, וכ"כ הבעה"ת שם דנראה מד' רש"י דאם לא פרע לו אלא דמי החליטה בלבד והי' מוטל על רבא לפדות המשכנתא מיד רב מרי, הי' אסור לדור בה בחינם, משום דהוי רבית מישראל לישראל, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דכל הבא מכח אחר אין כחו חמור ממנו, וכיון שמנכרי לקחה ה"ה דינו אצלו כדין הנכרי, - אך הריטב"א פירש בד' רש"י דאף דהי' על רבא לפדות הבית מ"מ לא חשיב כלוה ולי"ב משום רבית. [↑](#footnote-ref-509)
509. ועיי"ש שכתב דהא דבדיניהם של הנכרים חשיבא המשכנתא דזביני, היינו דבדיניהם ל"ה זבינייהו זביני במידי דממושכן עד דפרקי למשכנתא, - והאו"ז בסימן רכ"ט פירש לדבריו דהיינו דבדיני ישראל יכול הלוה למכור את המשכנתא לאחר, ודלא כמש"כ התוס' דאינו יכול למכור אלא את היתר על החוב, ובדיני נכרים הויא המשכנתא כמכורה למלוה ואין הלוה יכול למכרה כלל. [↑](#footnote-ref-510)
510. הבעה"ת שם כתב בשם הר"י ברצלוני דאם משכן נכרי ביתו לראובן ברבית קצוצה ומכר הנכרי אותו בית לשמעון, מותר ראובן לדור בו ולגבות קרן ורבית משמעון, וכאילו הוא נוטל רבית מן הנכרי, ועיי"ש שכתב דיש חולקים ע"ז, וס"ל דאסור ליטול רבית משמעון, ול"ד להא דהכא לא נטל רבא שכר הבית מרב מרי, די"ל דלפנים משורת הדין הוא דעבד, או משום דשניהם היו ת"ח ובתורת מתנה יהב לי', או משום דלא היתה שכירות הבית רבית קצוצה, ועיי"ש שתמה ע"ז. [↑](#footnote-ref-511)
511. למש"כ בתשו' הרשב"א החדשות סימן רע"ח דהא דהביא לו רב מרי שכר הבית לאחר שנה, הוא משום דבידו לסלקו ומכירתו זהו סילוקו, ונתבאר לעיל, לכאו' מתפרש מה שאמרו דכדיניהם עבדינן לי', דהיינו דכיון דבדיניהם הו"ל כמכר עד שיביא לו מעותיו, ליכא למימר בזה דמכירתו זהו סילוקו, ולא בטלה זכותו של רב מרי כשמכרו הנכרי לרבא. [↑](#footnote-ref-512)
512. והיינו דלדעת הראב"ד ודעימי' מתפרש מה שאמרו דכדיניהם עבדינן לי', דמה"ט חשבינן למשכנתא זו כזביני ולי"ב משום רבית, אך לדעת רש"י דהא דלי"ב משום רבית הוא משום דלא הי' רבא חייב לו כלום, מ"ט תלי זה בהא דכדיניהם עבדינן לי', ואמנם בד' התוס' בכתובות נ"ט ב' מבו' דהא דלי"ב משום רבית משום דלא הי' רבא חייב לו כלום, הוא מכח הא דכדיניהם עבדינן לי, וצ"ב, (וגם אי"ז מתישב בד' רש"י למש"כ הריטב"א בדעתו דגם רב מרי לא חשש משום רבית אלא משום גזל). [↑](#footnote-ref-513)
513. אמנם בד' הריטב"א מבו' דכל הא דס"ל לרב מרי דחייב להעלות שכר לרבא, הוא משום דיש ביד רבא לסלקו, - ואזיל הריטב"א לטעמי' בכתובות נ"ט ב' שפירש במה שאמרו במקדיש בית מושכר דהדר בו מעלה שכר להקדש, דהוא משום מראית העין, ומבו' מדבריו דמן הדין ל"ה צריך להעלות שכר להקדש, כיון דלא שכרו מן ההקדש אלא מן המקדיש, וה"נ הוא במוכר בית מושכר דאין השוכר מעלה שכר ללוקח, וע"כ כל הא דס"ל לרב מרי דחייב להעלות שכר לרבא, ול"ה כלוקח בית מושכר דאינו מעלה שכר ללוקח, הוא משום דיש ביד רבא לסלקו ועדיין לא זכה רב מרי בזכות הדיורים, והו"ל כדר בביתו של רבא, אך בד' ש"ר בכ"ד מבו' דהא דהדר בו מעלה שכר להקדש הוא מעיקר הדין, וה"נ במוכר בית מושכר מעלה השוכר שכר ללוקח, ולדעתם הרי דמה"ט ס"ל לרב מרי דחייב להעלות שכר לרבא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-514)
514. ועיי"ש שכתב לפ"ז דלמש"כ הרא"ש בפ"ק דע"ז דבדיניהם שכירות ליומא ממכר, אף ישראל השוכר מנכרי הו"ל כממכר, וכתב עוד דה"נ בנכרי השוכר מישראל הוי כממכר מדינא, וא"צ למש"כ הרא"ש שם דהוא משום דיד האומות תקיפה, - ונתחדש בדבריו דכ"ה דכשמשכן הנכרי לישראל דנים כפי דיני הנכרים, ה"נ כשמשכן הישראל לנכרי דנים כפי דיני הנכרי, וע"כ יש ללמוד מזה דכשהשכיר הישראל לנכרי דנים כפי דיני הנכרי. [↑](#footnote-ref-515)
515. וס"ל דמה שאמרו דאינהו בתורת זביני אתא לידייהו אי"ז רק בדיניהם, אלא גם בדינינו הוא כן, וגם במה שאמרו שם לעיל מינה בהלואת סאה בסאה דאינהו בתורת פיקדון אתא לידי' כתב התוס' שם דהוא כמו שאמרו דחיטי מי קדחי באכלבאי, והרי דהוא טעם להתיר גם לדידן, ועמד ע"ז המרומי שדה שם. [↑](#footnote-ref-516)
516. ולדעתם מתפרש מה שאמרו דכדיניהם עבדינן לי' דהיינו דלא עדיף רבא מגברא דאתי מיני', וכמש"כ התוס' בסוד"ה דסתם משכנתא, והיינו דכיון דכבר זכה רב מרי בזכות הדיורים בבית, כ"ז שלא יפדו את הבית, חשיב כנוטל את הרבית מן הנכרי ולא חשיב כנוטל רבית מרבא. [↑](#footnote-ref-517)
517. בד' הריא"ז בקונט' הראיות מבו' דלדעת רב מרי הי' בזה משום רבית, וזהו שהוכיח מהכא דבאתרא דלא מסלקי ליכא משום רבית, ונתבאר לעיל, ולפ"ז בע"כ צ"ל דזהו עצמו מה שאמר רבא דכיון שכדיניהם עבדינן לך דאין הנכרי יכול לסלקו כ"ז שאינו נותן לו מעותיו ע"כ לי"ב משום רבית, וכאשר כ"נ בד' הריא"ז בפסקיו, - ונתחדש בדבריו דאף דהי' מוטל על הנכרי לפרוע חובו לרב מרי, וכמש"כ הריא"ז בתו"ד "עד שיפרענו הנכרי", מ"מ יש מקום לדון בזה משום רבית, אלמלי הא דכדיניהם חשבינן לי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-518)
518. ועיי"ש שכתב דבלא התקנה הי' פטור מן ההפסד לגמרי כיון שלא קיבל עליו לשלם, ומכח התקנה הוי חצי אחריות ההפסד עליו, - אך בד' השטמ"ק בשם הר"י מלוניל משמע דהי' מקום לחייבו מן הדין באונסין כדין מתנה ש"ח להיות כשואל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-519)
519. ועוד מצינו שנחלקו הראשונים בגונא דהויא העיסקא פלגא באגר ותרי תילתי בהפסד, אם הוי ב' שליש פיקדון ושליש הלואה, או דהוי מחצה הלואה ומחצה פיקדון, ותליא בביאור דינא דהכא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-520)
520. עיי"ש שהק' דאם העיסקא מותרת לשליש ולרביע מ"ט אמרו דהאי עיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון, וכתב לישב דלאו היינו דלא תהא העיסקא אלא פלגא מלוה ופלגא פיקדון, אלא דהשיעור שיקח המתעסק בו השכר הוא מה שיהא בתורת מלוה והשאר יהא בתורת פיקדון, ואם הסכימו על מחצה בריוח הוי מחצה מלוה ומחצה פיקדון ואם הסכימו על שליש או רביע בריוח אין לו בתורת מלוה אלא שליש או רביע. [↑](#footnote-ref-521)
521. ויש מקום לפרש עוד בד' הרמב"ם, דהוא כדעת הראב"ן ודעימי' דעיקר התקנה דפלגא מלוה ופלגא פיקדון היא, דאותו חלק שקבעו שיטול המקבל בריוח, הוי מלוה וחייב המקבל באחריותו, ואותו חלק שקבעו שיטול הנותן בריוח, הוי פיקדון, ואין חייב המקבל באחריותו, ואשר ע"כ כל שקבעו שיהא חלק המקבל בריוח ג' רבעים או רביע, הוי אותו חלק מלוה, - אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם שם ה"ב דלהדיא בדבריו דתקנה דפלגא מלוה ופלגא פיקדון היא בסתם עיסקא. [↑](#footnote-ref-522)
522. ובתשו' חמדה גנוזה שם כתב בשם ר"י גאון שהוסיף לפרש דכ"ה דכשמת נוטל הנותן את העיסקא מן היורשים דהדרא עיסקא למרה ואין ליורשים זכות בה, ה"נ אין בע"ח וכתובה גובין ממנה, דאשה ובע"ח לא עדיפי מיורשים, דמה שמניח אדם הוי ליורשיו והבע"ח והאשה גובין מהן, ובעיסקא דאין ליורשים זכות בה, אף אין הבע"ח והאשה גובין ממנה. [↑](#footnote-ref-523)
523. הקצוה"ח במשובב בסימן צ"א כתב דגם מש"כ הרי"ף דהוא נוטל מן היתומים בלא שבועה הוא מכח ה"ט דחזקת העיסקא ביד הנותן, - אך הנתיה"מ שם סק"ט כתב דאי"ז מכח ה"ט, אלא הוא משום דכל שהעיסקא בעין ודאי לא פרע לו אביהם ועדיף מחוב בתוך זמנו. [↑](#footnote-ref-524)
524. וכ"כ הערך ש"י בחו"מ סימן ס"ז ס"ג דמד' רש"י הכא יש ללמוד דהפלגא מלוה חשיב כהלואה גמורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-525)
525. אמנם הנה בד' השער משפט בסימן ק"ד סוסק"ח מבו' שפירש דגם מש"כ הרי"ף דהעיסקא היא ברשות הנותן ואין בע"ח ואשה גובין ממנה הוא מכח הא דסמיכות המלוה עליו וכמש"כ המהר"ם מר"ב, עיי"ש, וצ"ע דלכאו' ב' דעות חלוקות הן, ועמד ע"ז בקונט' מהגרד"ל שליט"א סימן ל"ד אות ד'. [↑](#footnote-ref-526)
526. ועיי"ש שכתב דמה"ט הי' בדין שתהא כל האחריות על הנותן, דהו"ל כמו פיקדון לגבי המקבל, אלא דעבוד רבנן מילתא דניח"ל ללוה ולמלוה שלא תינעל דלת בפני המקבלין. [↑](#footnote-ref-527)
527. ונסתפק עפי"ז גם בגונא שלא אבדה העיסקא כיצד שמין את העיסקא ואם יש ליורשים חלק בריוח, והב"י שם תמה על דבריו, ועמש"כ בחי רמ"ש בביאור דבריו, ובמש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-528)
528. הב"י בסימן קע"ז סל"א תמה ע"ז דהיאך אפשר לגבות מיתומים קטנים הרי אין מקבלין עדים עליהן, והדרכ"מ שם סק"ז כתב דמשכח"ל כשנתקבלה העדות בחיי אביהן, וכ"כ הב"ח שם סכ"א והש"ך שם סקנ"ז, וכ"כ הב"י גופי' בחו"מ סימן ק"ח ס"ד, - אך הקה"ע במו"ק שם כתב דמשמעות ל' הירושלמי דאף לאחר מיתה מקבלין העדים, וכתב דהוא משום דהוי של הנותן, ול"ה כמקבל עדים שלא בפניו, ודמי לפיקדון דמכירים בעדים שהוא שלו. [↑](#footnote-ref-529)
529. ולפ"ז בע"כ דבחלק הפיקדון הוי כשומר חינם, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"ב, דלמש"כ הראב"ד שם דהוי כשומר שכר, הרי בע"כ דבחלק המלוה הוא חייב באונסין, ועמד ע"ז בתשו' גוו"ר חו"מ כלל א' סימן א' ד"ה וראיתי, וכ"כ בגל' מהרש"א בסימן קע"ז ס"ה, ובהגה' בן ארי' על הבה"ג שם. [↑](#footnote-ref-530)
530. הב"י בסימן קע"ז ס"ה גריס בד' הבעה"ע דקאי על הפלגא דפיקדון, דלדעת הבה"ג אינו חייב באונסין, ולדעת הבעה"ע הוא חייב באונסין, אך אחר שזכינו לד' הבה"ג ורב מתתי' גאון מפורש בדבריהם דקאי על הפלגא דמלוה, עוד צ"ע, דאם לדעת הבעה"ע הוא חייב באונסין אף בפלגא דפיקדון, א"כ מה נפ"מ בין הפלגא פיקדון לפלגא מלוה. [↑](#footnote-ref-531)
531. וזהו מש"כ הבעה"ע שם דהא דחייב באונסין הוא כמו שאמרו בפ' האיש מקדש, והיינו דדמי למה שאמרו התם דאף למ"ד דמלוה לאו להוצאה ניתנה הוי ברשות המקבל לאונסין וה"נ הוא בהפלגא מלוה דעיסקא. [↑](#footnote-ref-532)
532. אך מ"מ אכתי משועבד הריוח לעיסקא, שהרי אם אח"כ נפסד מן העיסקא כנגד הריוח, אין דנין הריוח בפנ"ע וההפסד בפנ"ע, אלא הוי כמו שלא הי' ריוח והפסד כלל וחולקין בשוה, כמבו' לקמן בסוגיין. [↑](#footnote-ref-533)
533. ועיי"ש שכתב דהוי כהלואה גמורה ול"מ לקדש בו אשה, ועמש"כ בזה הקצוה"ח בסימן ס"ז סק"ב, והחזו"א באהע"ז סימן קמ"ח לדף מ"ז. [↑](#footnote-ref-534)
534. ויש להוסיף דהגר"א שם סקי"ג הביא מספרי דממעטינן מקרא דאין שביעית משמטת שביעית ופיקדון, והרי דהי' מקום לדון שתועיל שביעית לשמט פיקדון אף דהוא ברשות הבעלים, וע"כ אף דנתמעט דאינה משמטת פיקדון, מ"מ היא משמטת להפלגא מלוה אף דהוא ברשות הבעלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-535)
535. וכל מש"כ שם דאין שביעית משמטתו הוא רק כשאין ביד הבעלים לתבעו דלא קרינן בי' לא יגוש, או אחר כלות זמן העיסקא דכבר אינו חייב באונסין ול"ה כהלואה, עיי"ש, - אך בתשו' תשורת ש"י סימן פ"ח פירש לדבריו דאין שביעית משמטת להפלגא מלוה דעיסקא משום דאי"ז הלואה גמורה, וכ"נ בדבריו בערך ש"י חו"מ סימן ס"ז ס"ב, ועיי"ש שכתב דלדעת רש"י דהפלגא מלוה הוי הלואה גמורה, הדין נותן דשביעית משמטתו, וכ"כ בקונט' מהגרד"ל שליט"א סימן ל"ד אות ד', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-536)
536. אך בד' הקצוה"ח בסו"ד שם משמע דלעולם הו"ל כהלואה, ואך דכיון דלא מצי למישתי בי' שיכרא הו"ל כמו משכון, וע"כ מצי להקנותו באגב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-537)
537. ועיי"ש שעמד עוד בסתירת ד' הרדב"ז למש"כ בסימן אלף רפ"ה דאין שביעית משמטת אף את הפלגא מלוה, ועיי"ש במש"כ בזה, וגם ילה"ע בסתירת דבריו למש"כ בסימן צ"א דהפלגא מלוה אינו נקנה אלא בכתיבה ומסירה. [↑](#footnote-ref-538)
538. אך י"ל דכיון דהפלגא מלוה משועבד לנותן העיסקא שיתעסק בה המקבל, ע"כ אין ביד המקבל ליתנה לאחר, ואף אם נתנה לא חיילא המתנה. [↑](#footnote-ref-539)
539. וכ"כ החזו"א בב"ק סימן כ"א סקכ"ד דכיון דכבר נגמר העסק לפי פסיקתם והי׳ לו רשות להפסיק אלא שמסר נפשו ועסק בהדמים עוד והשתכר, ע"כ כל הא דאין חולקין תחילה את ההפסד הוא משום דלהכי טרחת וכו', אבל אם עדיין לא נגמר הזמן הלא חייב להתעסק עוד וחשבון שכר והפסד הוא בסוף הזמן וא״צ לטעמא דלהכי טרחת וכו', ואע"ג דהמקבל יכול לחזור בתוך הזמן, מ"מ הרי יש לו עליו תרעומת כשקיכל לעסוק עד זמן פלוני והפסיק באמצע, וע"כ כל שלא הפסיק והשלים זמנו ולבסוף הרויח, ודאי על תנאי זה הי' העסק בתחילה שהחשבון יהי׳ בסוף, והלכך אף אם הודיעו שיש הפסד והוסיף לעסוק והשתכר חשבינן העיסקא כמו שהיא בסוף, - ועיי"ש שכתב עוד דאף אם נגמר העסק וחזר וטרח והרויח דבעינן לה"ט דלהכי טרחת וכו', ל"מ הודעה סתמית, אלא צריך שיאמר שמה שיעסוק מעכשו יהי׳ עסק חדש, וכמו שסתם הרמ"א בסימן קע"ז סל"ד. [↑](#footnote-ref-540)
540. ובפשוטו משמע דאיירי בגונא דהוא רשאי להמשיך ולהתעסק בו, ואך דמ"מ כיון שהגיע הזמן שקבעו לחלוקת העיסקא הי' בדין שיחלקו תחילה את ההפסד, - אך בד' הריא"ז מבו' דמיירי בגונא דמה שממשיך להתעסק הוא שלא ברשות, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאם הפסיד כשהמשיך להתעסק בו הוי ככל ההפסד על המקבל, כיון דעשה שלא ברשות, ואף דנמצא דבעל המעות הוא קרוב לשכר ורחוק להפסד לי"ב משום רבית כיון שעושה שלא מדעת חבירו, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דמן הדין הוי הריוח שלו, (ורק משום דהפסיד מתחילה הוא דאמרינן דלהכי טרחת וכו'). [↑](#footnote-ref-541)
541. ועיי"ש שפקפק בזה דלקמן בסוגיין משמע שהיו רגילים לקבל עד הזמן ולחלוק רק בסוף הזמן, ודלפ"ז מבו' דאף בכה"ג יש בידו להודיעו אחר שהפסיד ולחלוק את ההפסד לבדו ואת הריוח לבדו, וכתב דרפיא בידי', ובהגה' הגר"א שם (ובביאורו בסימן קע"ז סקס"ז) מבו' שפירש לדבריו שנסתפק אם קודם שנגמר הזמן יכול לחזור בו מלהתעסק כשהי' הפסד, וכ"כ החזו"א בב"ק סימן כ"א סקכ"ד, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-542)
542. וצ"ב דא"כ מ"ט הוצרכו לה"ט דלהכי טרחת וכו', הרי אף כשהודיעו דליכא לה"ט מ"מ הכל הולך אחר החיתום. [↑](#footnote-ref-543)
543. לכאו' מכוון דבריו הוא למש"כ התוס' לקמן בסוגיין דאף דהמקבל עיסקא יכול לחזור בו בתוך הזמן, מ"מ בב' שקיבלו עיסקא יחד אין אחד מהם יכול לחזור בו, ונתבאר להלן, וכיון דאין אחד מהם יכול לחזור בו, אף לא מצי למימר שיטול הריוח משום דרווחא לקרנא משתעבד, ומשא"כ הכא דיש בידו לחזור בו בתוך הזמן, וע"כ אף יש בידו לחלוק ההפסד בפנ"ע והריוח בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-544)
544. הנחל יצחק בסימן ע"ד ס"ג ענף א' תמה ע"ד הנתיה"מ, דא"כ מ"ט הוצרך הר"ן לפרש דשאני הכא דאכתי ליכא ריוח, הרי אף אם איכא ריוח בידו לחזור בו ולחלוק בריוח, שהרי כל הא דרווחא לקרנא משתעבד הוא רק בב' מקבלים, ועיי"ש במש"כ באורך בטעם הא דל"ד להא דפועל החוזר בו בחצי היום נוטל שכרו, - ובדעת הנתיה"מ צ"ל דהכא שהוא ממשיך לעסוק בעיסקא, הרי אפשר שיהא הפסד, וע"כ אם כבר הי' ריוח ל"ה יכול לחלוק את הריוח, דרווחא לקרנא משתעבד, ומשא"כ היכא שחוזר בו ואינו ממשיך לעסוק בעיסקא, ל"ש כלל הא דרווחא לקרנא משתעבד. [↑](#footnote-ref-545)
545. אך הנה הריא"ז בקונט' הראיות בסוגיין ולעיל ק"ד ב' ובפסקיו בפ' איזהו נשך ה"ו דין י"ד העמיד לדינא דהכא אף במקבל עיסקא מחבירו, וי"ל דהיינו דאף דיש ביד המקבל לחזור בו שלא להתעסק, מ"מ אין ביד אחד מהם לחלוק את העיסקא דכל העיסקא משועבדת זל"ז, וכ"נ ממש"כ הריא"ז לעיל שם ללמוד מהכא דאין הנותן יכול לחזור בו ולתבוע אף את חלק הפיקדון, והרי דעיקר דינא דסוגיין אינו שאין אחד מן המקבלין יכול לחזור בו מלהתעסק, אלא דאין ביד אחד מהם לחלוק את העיסקא, וכ"כ הב"י בסימן קע"ז סל"ה בשם תלמידי הרשב"א דאינו חייב להתעסק בו אלא שאינו נוטל את ממונו עד סוף הזמן, - ועד"ז כתב החזו"א בב"ק סימן כ"א סוסקט"ז דאף דמקבל העיסקא יכול לחזור בו, מ"מ אינו יכול לחלוק את העיסקא וליטול לעצמו את הפלגא מלוה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-546)
546. והיינו דאף לדעת הרי"ף ודעימי' דהפלגא מלוה דעיסקא ל"ה הלואה גמורה וקאי ברשות הנותן, ונתבאר בדף מס' 27, לכאו' חשיב כהלואה לדיני רבית, וכל שקצץ ע"ז רבית אחרת הו"ל רבית קצוצה, וכמש"כ כן השטמ"ק לקמן ק"ד ב' בשם הרמ"ך בדין פירעון מס המלך, אף דדעת הרמ"ך שם היא כדעת הרי"ף דהפלגא מלוה ל"ה הלואה גמורה, וכ"כ בתשו' הרא"ש כלל פ"ח ס"ט ד"ה יפה כתבתם. [↑](#footnote-ref-547)
547. יש שפירשו דהא דאי"ז רבית קצוצה, הוא משום דאף הפלגא פיקדון משועבד למקבל להשתכר בו ואין הנותן יכול ליטלו ממנו, כמש"כ התוס' לקמן ק"ה א', וכנגד זה הוא מתחייב לטרוח, - אך צ"ע שהרי דעת הרמב"ם ודעימי' דכל שהלוה ע"מ שישכור ממנו בפחות הוי רבית קצוצה, ונתבאר בדף מס' 1, והכא הרי הוי כמשכיר לו עצמו בפחות, דמה שמשעבד לו את הפלגא פיקדון אינו שכר הראוי בעד עבודתו, ומ"ט אי"ז רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-548)
548. צ"ע דהרי אף דגביל לתורא וכו', ודאי דמן הדין בידו לתבוע מהנותן שכר על מה שטורח בחלקו, וא"כ מ"ט ל"ה כרבית קצוצה, וביותר תיקשי דאף בהלויני ודור בחצרי דלא קיימא לאגרא הוי רבית קצוצה ולכאו' הכא לא גרע מינה. [↑](#footnote-ref-549)
549. המקומ"ח שם הק' ממש"כ התוס' לקמן שם ד"ה דאמרי אינשי דה"ט דגביל לתורא הוא רק כשיש לו בהמה משלו, אך בעיסקא דפלגא מלוה ופלגא פיקדון ליכא לה"ט, דל"ה צריך לטרוח בממון השותפות בכל יום אלא כל אחד יטרח ביומו, וכתב די"ל דהחוו"ד לטעמי' בסימן קע"ז סק"ב דלדינא לא קי"ל כד' התוס', וי"ל עוד כמש"כ בהגה' אמרי ברוך לחוו"ד שם בתו"ד דכל הא דליכא לה"ט דגביל לתורא בעיסקא, הוא מדרבנן, אך מדאורייתא אף בכה"ג איכא לה"ט דגביל לתורא. [↑](#footnote-ref-550)
550. לכאו' מכוון דבריו הוא דל"ב בזה להא דגביל לתורא, אלא הוא משום דאין בידו לחלק את המלוה והפיקדון זמ"ז, כמו שאמרו לקמן ק"ד ב' דלא מצי למישתי בי' שיכרא, וממילא דאין בידו לטרוח בשלו בלא שיטרח בשל חבירו, ונמצא דמה שטורח בדידי' קא טרח. [↑](#footnote-ref-551)
551. ועיי"ש שכתב דאי"ז דבר שנוכל לתת לו גבול ידוע, לפי שזה יתחלף כפי המלאכה ולפי המתעסק, לפי שקצת מבנ"א יתרצו ליקח דבר מועט ולא לישב בטל ויש שירצו לישב בטל מלעשות שום דבר. [↑](#footnote-ref-552)
552. הריטב"א תמה ע"ז דמ"ט סגי בהכי, הרי כיון שבשעה זו בידו להרויח הרבה, הרי דכל שמחסרין אותו הוי אבק רבית, וכתב די"ל דהוא משום דהכא בכל דהו סגי, וע"ד מה שאמרו לקמן דאפי' לא טבל עמו אלא בציר זהו שכרו. [↑](#footnote-ref-553)
553. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ הרא"ש דהא דאמר ר"מ בין מרובה ובין מועט, היינו בין הי' עוסק במלאכה מרובה ובין הי' עוסק במלאכה מועטת שכרו שוה, והרי דלא משגחינן במלאכתו הראשונה כל עיקר, ובין אם היתה מרובה ובין אם היתה מועטת שכרו שוה, דאינו נותן לו אלא כאילו הי' אדם בטל לגמרי שאין לו שום מלאכה כמה הי' רוצה ליקח ולהתעסק במלאכה זו לפי מה שהיא. [↑](#footnote-ref-554)
554. וזהו שכתבו התוס' בסו"ד דהא דבהשבת אבידה ובדין נוטל כפועל בטל לא חשיב כנוטל שכר על השבת אבידה ונוטל שכר לדון, והיינו משום דאינו נוטל שכר כלל על ההשבת אבידה ועל הדין, ואינו נוטל אלא שכר בטלה, אלא דכיון דגם עכשיו הוא טורח במלאכה, הוי שומת השכר בטלה כפי מה שהי' רוצה להתבטל ממלאכתו ולעסוק במלאכה זו. [↑](#footnote-ref-555)
555. החוו"ד בסימן קע"ז סק"ז כתב בטעמא דהרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"ב דמקבל עיסקא הוי שומר חינם, דהוא משום דאינו נוטל שכר על עסק זה כלל אלא על ביטול מלאכתו הראשונה, וע"כ ל"ה שומר שכר, וזה מתישב עם מש"נ מד' הרמב"ם דהא דנוטל שכר כפועל בטל היינו שכר ביטול מלאכתו הראשונה, - אך הדברים צ"ע, שהרי כשאינו בטל ממלאכתו נוטל דינר, ודינר זה הוא בעד עסק זה, וגם בכה"ג כתב הרמב"ם דאינו אלא שומר חינם, ועוד, דלכאו' גם כשהוא בטל ממלאכתו דנוטל שכר בטלה, מתקיים בזה גם הא דצריך ליתן לו שכר מועט על עסק זה, והדין נותן דיהא כשומר שכר, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-556)
556. והמהר"ם שיף בסו"ד נקט דלדעת התוס' אין נותן לו אלא שכר בטלה, וא"צ ליתן שכר כלל על מלאכתו, וכתב לפ"ז דכל שנותן עיסקא לאדם בטל שאינו מלאכה אינו נותן לו מאומה, ועיי"ש שתמה ע"ז דה"ז מיחזי כרבית דטרח בפלגא מלוה חינם, - אך לכאו' י"ל כמש"כ הרי"ף והריא"ז דבכה"ג קוצץ לו דינר, וסגי בהכי דלא יהא מיחזי כרבית, - ולכאו' מוכח כן מהא דתנן דאין מושבין תרנגולין וכו' אא"כ נותן לו שכר עמלו ומזונו, וכתבו התוס' דבזה לא שייך למיתני כפועל בטל דאין מתבטל להאכילה ולהשקותה אלא רגע אחד ביום, והרי דבכה"ג דאינו בטל ממלאכתו, צריך ליתן לו שכר עמלו, ואמנם י"ל דא"צ ליתן לו שכר עמלו משלם וסגי ליתן לו דינר, וכמש"נ מד' הרי"ף ודעימי'. [↑](#footnote-ref-557)
557. ועיי"ש שכתב דבין ר"מ ור' יהודה אין ביניהם אם אם צריך ליתן לשם שכר, וכיון דקיימי ר"מ ור' יהודה בחדא שיטתא שלא להצריך שכר שלם הו"ל ר"ש יחיד במקום רבים ולית הלכתא כוותי'. [↑](#footnote-ref-558)
558. ואמנם דלדעתו אי"ז כד' התוס' דאומדין כמה רוצה ליבטל ממלאכתו הראשונה לגמרי, אלא היינו דאומדין כמה הי' רוצה ליבטל ממלאכתו ולעשות מלאכה זו, וכמו שפירש לעיל מינה דזהו השומא דכפועל בטל, ואתיא כר"מ, (וכמש"כ דסתם מתניתין ר"מ וקי"ל כוותי'), ופליג ע"ד רש"י דס"ל דמתניתין ר"ש היא. [↑](#footnote-ref-559)
559. אך התור"פ והרמב"ן לעיל בסוגיין כתבו דאין לפרש כן, שהרי בתוספתא תניא על מילתא דר"ש דאינו דומה העושה מלאכה ליושב ובטל ואינו דומה היושב בחמה ליושב בצל, והרי דאינו נותן לו שכר משלם ממש, אלא נותן לו שכר כפועל הבטל ממלאכתו ועושה מלאכה זו. [↑](#footnote-ref-560)
560. וזה מתישב למש"כ הר"ן בע"ז כ"ב א' דהמכשיל את חבירו באיסור דרבנן אינו עובר באיסור לפנ"ע אלא מדרבנן, דאי נימא דעובר באיסור לפנ"ע מדאורייתא משום דהו"ל כעצה שאינה הוגנת, אין מקום שיקילו חכמים שלא יעבור הלוה בלפנ"ע. [↑](#footnote-ref-561)
561. ועיי"ש שכתב דיש לפרש עוד דמה שאמרו דרב עילש איסורא לאינשי ל"ה ספי ולא אתו עלה משום לפנ"ע, הוא משום דהכא אם ל"ה נוטל העיסקא מרב עיליש הי' נוטלה מאדם אחר, ובכה"ג הו"ל כחד עברא דנהרא דלי"ב משום לפנ"ע, וזה כדעת הסוברים דאף בכה"ג שבידו ליטול מישראל אחר חשיב כחד עברא דנהרא, (אף דגם הישראל ההוא הי' עובר בלפנ"ע), ונתבאר בדף מס' 7, - אך לא נתישבו בזה ד' הרשב"א בתשו' שם דמבו' דאף בשעת נתינת הרבית לי"ב משום לפנ"ע. [↑](#footnote-ref-562)
562. בפשוטו הטעם בזה, דאיסורא דלא תשימון הוא אף ברבית דרבנן, ורק איסורא דלא תשיך דהלוה לא אסרוהו ברבית דרבנן, - אך אי"ז מתישב בד' הרא"ש גופי' דס"ל דאף הלוה עובר באיסורא דלא תשימון, ונתבאר בדף מס' 6, ולפ"ז צ"ב דכיון דברבית דרבנן ליכא איסורא דלא תשימון על הלוה, מ"ט איכא לאיסור לא תשימון על העדים, - וצ"ל דהיינו דהא דהעדים עוברין בלא תשימון הוא משום שימת הנשך על המלוה, וכיון דאיכא איסור רבית על המלוה, אף העדים עוברין, אך הא דהלוה עובר בלא תשימון הוא משום שימת הרבית דידי', וכיון דברבית דרבנן ליכא עלי' לאיסור רבית, אף לי"ב לאיסור לא תשימון. [↑](#footnote-ref-563)
563. הבעה"מ והראב"ד בכתוב שם נחלקו ע"ז, דלא אמרו דסלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא רק במשכנתא, ונתבאר הפלוגתא בזה הרמב"ן תמה ע"ז דממ"נ, אם נתן לו את הריוח בסתם, בידו לומר שנתנו לו בעד הקרן, ואינו נוטל מן הריוח אלא שליש כדינו, ואף כשמת המקבל הדין נותן דטוענים ליורש בכה"ג, ואם נתנו לו לשם ריוח בפני עדים, א"כ אף דהוי גברא רבה בע"כ שנטל מחצה בריוח ושבקי' לחסידותי'. [↑](#footnote-ref-564)
564. והוצרך הראב"ד לפרש דאיירי בכה"ג שכבר נטל מן היורשים את הקרן וחצי מן ההפסד, דאל"כ הרי אף בשאר בנ"א היו מסלקין אותו מן הקרן כיון דמה שנטל מחצה בריוח הוי אבק רבית, ולא אמרו דסלוקי בלא זוזי אפוקי מיני' הוא אלא במשכנתא, ובע"כ דאיירי כשכבר גבה את הקרן. [↑](#footnote-ref-565)
565. הרמב"ן הק' ע"ז דאי"ז במשמעות לישנא דגמ', ועוד דאם כבר נטל הנותן מחצה בהפסד אין מוציאין מידו, דאם טען ואמר כבר נתתי לו שכרו כפועל נאמן, וגם אם אינו טוען כן שמא התנה עמו ליתן מן הריוח יותר על חציו אחד ממאה שבו, ואף אם אומר שהתנה עמו פלגא באגר ופלגא בהפד בלא שכר טרחו כלל, אין להוציא מידו, שהרי רבא לא בא ע"ז אלא בתורת דילמא, וא"א להוציא מידו, - והרשב"א הק' ע"ז ממה אמרו דממ"נ אי פלגא באגר תרי תילתי בהפסד ואי פלגא בהפסד תרי תילתי באגר, ולפי' זה הרי בע"כ דהי' פלגא באגר ותרי תילתי בהפסד ואין לו בזה ממ"נ, וכתב דשמא דברי רבא היו לבעל העיסקא, דרב עיליש גברא רבה ולא התנה באיסור, ולפי לשון השטר תנאי של איסור הוא, דכל עיסקא א"א אלא בחד מהני גווני או פלגא באגר ותרי תילתי בהפסד או להיפך. [↑](#footnote-ref-566)
566. ואך שפירש שם דלאו היינו דנוטל הנותן ב' שליש בהפסד, אלא דכיון רב עיליש שהתנה שיטול מחצה בשכר ומחצה בהפסד, בודאי דהוא ע"ד שיתן לו שכרו כפועל בטל, ואנן סהדי דלא מחל על שכרו, ומה שלא חישב את שכרו בשעה שנתן מחצה מן הריוח, הוא משום שסבר דעדיין הקרן בידו ויגבה ממנו, וע"כ אין לומר בזה דאבק רבית אינו יוצא בדיינים כיון שלא נתנו לו כלל בתורת אבק רבית. [↑](#footnote-ref-567)
567. ולכאו' הוא משום דכשלא התנו על שכר הוי דין העיסקא דאין הנותן נוטל אלא שליש בריוח, וכדעת רש"י ודעימי', ונתבאר להלן, וע"כ הויא נטילת הרבית במה שנוטל מחצה בריוח שהוא יותר מן הראוי לו. [↑](#footnote-ref-568)
568. וד' הרמב"ן בסוגיין לא נתבררו בזה, דבתחילת דבריו מבו' כדבריו לקמן דכל שהתנו שיטול הנותן מחצה בשכר וב' שליש בהפסד הוי שליש מלוה וב' שליש פיקדון, אך בכל דבריו מבו' דאף בכה"ג הוי מחצה מלוה ומחצה פיקדון, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-569)
569. הריא"ז בקונט' הראיות שם בתחילת דבריו פירש דאף בכה"ג דנוטל הנותן מחצה בשכר וב' שליש בהפסד, הוי מחצה מלוה ומחצה פיקדון, ואחריות האונסין היא לאמצע, וכל הא דנוטל הנותן ב' שליש בהפסד הוא בזולא, וזה הוי שכר טרחו של המקבל שיקבל הנותן עליו בהפסד הזולא, אך חזר בו ומסיק דנוטל הנותן ב' שליש בין בזולא ובין באונסין, ובכה"ג ל"ה אלא שליש מלוה. [↑](#footnote-ref-570)
570. ובד' הרמב"ם בפ"ו ה"ה בשם רבותיו מבו' דלאו היינו דשכרו של המקבל הוא במה שמקבל עליו הנותן אחריות הפסד בחלקו, כמש"כ הרשב"ם, אלא היינו דשכרו הוא דכל שיהא הפסד הוא מתחייב ליתן לו שליש מהפסד הפיקדון, וזהו שכתב לדעתם דאם הפסד המלוה הוא פחות משליש הפסד הפיקדון צריך הנותן ליתן לו מביתו, עיי"ש, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-571)
571. אך לפ"מ דמסיק הריא"ז שם דבכה"ג שנוטל הנותן מחצה בשכר וב' שליש בהפסד הוי שליש מלוה וב' שליש פיקדון, ניחא הא דשרי אף דאם לא יהא ריוח לא יטול בשכרו כלום, דדמי לכל עיסקא שנוטל המקבל ב' שליש בשכר ומחצה בהפסד דשרי אף דאם לא יהא שכר לא יטול בשכרו כלום, ויתבאר הטעם בזה בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-572)
572. והיינו משום דלדעת רש"י ודעימי' דכל שנוטל הנותן ב' שליש בהפסד הוי שליש מלוה וב' שליש פיקדון, הרי נמצא דשכר המקבל אינו במה שנוטל הנותן חלק בהפסד חלק המלוה, אלא שכרו הוי במה שהוא נוטל חלק בשכר חלק הפיקדון, ואינו נוטל אלא רביע משכר חלק הפיקדון. [↑](#footnote-ref-573)
573. אך שמא יש לפרש לדבריו בע"א, דלא חזר בו ממה שנקט מעיקרא דכל דנוטל הנותן ב' שליש בהפסד הוי שליש מלוה וב' שליש פיקדון, והא דהוו השיעורים שוין הוא משום דמעיקר דין העיסקא בלא דיני רבית הי' פלגא מלוה ופלגא פיקדון, וע"כ כל שבא הנותן ליתן שכרו, הוא נותן או שליש מריוח הפיקדון, או שהוא פוחת לו מן ההפסד כשיעור שליש הפיקדון, - והגם דאחר שמקבל עליו הנותן את ההפסד דחלק זה תו חשיב חלק זה כפיקדון, מ"מ הא גופא שמשייר לו זכותו בריוח דחלק זה ופוטרו מן ההפסד הוי בשכר עמלו בשאר הפיקדון, אך אי"ז במשמעות ל' הרמב"ן, ויותר מבו' כן בהמשך דבריו דאף דנוטל הנותן ב' שליש בהפסד מ"מ כיון שנוטל מחצה בשכר הוי פלגא מלוה, ומה שמקבל עליו ב' שליש בהפסד הוא בשכר עמלו של המקבל. [↑](#footnote-ref-574)
574. ועיי"ש שכתב דמ"מ יש להקשות דמ"ש דבתרתי תילתי בהפסד שהי' ראוי ליטול תרי תילתי באגר אינו נוטל אלא פלגא ומניח לו רביע חלקו, ובפלגא בהפסד כשאינו נוטל אלא תילתא באגר מניח לו שליש חלקו, והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-575)
575. וזה מתישב רק להרמב"ם לטעמי' דבכל גוונא הוי מחצה מלוה ומחצה פיקדון, וע"כ י"ל דצריך שיטול המקבל שכר בין בצד הריוח ובין בצד ההפסד, אך לדעת הסוברים דכל שנוטל הנותן ב' שליש בהפסד הוי שליש מלוה וב' שליש פיקדון, אין מקום להצריך בכה"ג שלא יטול הנותן אלא שליש בריוח, דכיון דהוי ב' שליש פיקדון הרי דכל שנוטל המקבל מחצה בריוח יש בזה שכר עמלו. [↑](#footnote-ref-576)
576. ולכאו' יש ללמוד כן ממש"כ הרמב"ם שם פ"ז ה"ב דהמתעסק שהפסיד וחזר וטרח עד שהרויח, אינו יכול לומר לבעל המעות בוא ונחשוב ההפסד שהפסדנו תחילה ותפסיד שני שלישים, ונחשוב הריוח שהרווחנו באחרונה ותטול שליש, אלא מחשב באחרונה בלבד, והרי דאם הי' יכול לחשב ההפסד בפנ"ע והריוח בפנ"ע, הי' מפסיד הנותן ב' שלישים בהפסד ונוטל שליש בריוח, ובע"כ מזה דהא דתרי תילתי באגר ופלגא בהפסד היינו דנוטל המקבל שכר בין בצד הריוח ובין בצד ההפסד, דלמש"כ המיוחס להריטב"א ודעימי' בדעתו דיד המתעסק על העליונה, ל"ה ביד המקבל לומר שיפסיד הנותן ב' שליש בהפסד ולא יטול בריוח אלא שליש, - ובדעת המיוחס לריטב"א ודעימי' צ"ל דהס"ד דיחשבו את ההפסד בפנ"ע ואת הריוח בפנ"ע, לאו היינו דאף דהוי זה עיסקא אחת מ"מ דנים את ההפסד בפנ"ע ואת הריוח בפנ"ע, אלא היינו דמצינו לדון את חלק העיסקא שנפסד בפנ"ע ואת חלק העיסקא שנשתייר בפנ"ע, דדמי לב' עיסקאות דדנים כל אחד בפנ"ע, וע"כ שפיר הי' ביד המקבל לומר דבחלק שנפסד יהא דינו דנוטל הנותן ב' שליש בהפסד, ובחלק שנשתייר יהא דינו דנוטל הנותן שליש בריוח. [↑](#footnote-ref-577)
577. והוצרך הריא"ז לזה לטעמי' שם דס"ל דהתקנ"ח דפלגא מלוה ופלגא פיקדון הוא במקבל עיסקא לחצי שכר, ובזה תיקנו שיהא גם אחריות האונסין על שניהם, ובכה"ג הרי משום איסור רבית יש לו ליתן שכר טרחו, וע"כ אף דגם אם התנו שיטול המקבל ב' שליש בשכר ומחצה בהפסד הוי פלגא מלוה ופלגא פיקדון, הרי בכה"ג אי"ז מכח התקנ"ח דפלגא מלוה ופלגא פיקדון. [↑](#footnote-ref-578)
578. בד' הרמב"ם מבו' שפירש בדבריהם דלאו היינו דשכר המתעסק הוא שפוחתין מאחריותו על חלק ההלואה כשיעור שליש מחלק הפיקדון, אלא היינו שמתחייב לו הנותן שכר כשיעור שליש מהפסד חלק הפיקדון, וכתב לפ"ז דאם התנה עמו שיטול המתעסק אחד משבעה בשכר ופחתו, נוטל המתעסק אחד משבעה יתר על זה ההפסד, וכגון אם פחתו ז' דינרים אומר לו המתעסק אני חייב לך דינר אחד כפי התנאי, ואתה חייב לשלם לי ב' שהם שליש חלק הפיקדון, ונמצא דבעל המעות חייב ליתן לו דינר בשכר שהפסיד ז', ואם הפסיד י"ד הי' חייב בעל המעות ליתן לו ב' דינרים, - אך הרמב"ן בסוגיין כתב בדעתם דשכר המתעסק הוא שנוטל שליש בשכר עמלו שאינו משלם כנגדו הפסד, ולא אמרו שישלם המפקיד משלו, אלא שפטור המתעסק מתשלומי ההפסד בכדי שליש מה שהפסיד בחלק הפיקדון, וכ"כ הכס"מ בהל' שלוחין שם בשם תלמידי הרשב"א. [↑](#footnote-ref-579)
579. הרמב"ן בסוגיין תמה ע"ז דנמצא דאם התנו שיטול המתעסק רביע השכר והפסיד ה"ז משלם שתות, ואם התנו שיפסיד רביע והרויח נוטל מחצה, ואין השיעורין שוין, ועמש"כ בזה האבהא"ז בהל' שלוחין שם. [↑](#footnote-ref-580)
580. לכאו' יש לפרש עוד בזה, דלעולם הוי נטילת השכר שליש מן החלק שלא הי' ראוי לו, וע"כ כשהתנו על הריוח ונטילת השכר היא בצד ההפסד, הוי השכר שליש מחלק ההלואה, דזהו החלק שהי' ראוי שיפסיד כולו, ונותנין לו בשכרו שליש, ומאידך כשהתנו על ההפסד ונטילת השכר היא בצד הריוח, הוי השכר שליש מחלק הפיקדון, דזהו החלק שהי' ראוי שלא יטול בו ריוח, ונותנין לו בשכרו שליש, ועמש"כ המרכה"מ שם בסו"ד. [↑](#footnote-ref-581)
581. ועיי"ש שכתב דמ"מ אם התנו שיטול המתעסק ג' חלקים בריוח או יותר, לא אמרינן דיטול הפסד כשיעור זה פחות שליש, אלא אינו נוטל בהפסד אלא מחצה, שהרי תיקנו חכמים דסתם עיסקא הויא פלגא מלוה ופלגא פיקדון, והוסיף לפרש דהיינו משום דאלמלי התקנ"ח דפלגא מלוה הי' פטור לגמרי מתשלומי ההפסד כיון שלא קיבל עליו לשלם, וע"כ אין מקום לחייבו יותר ממחצה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-582)
582. צ"ב, דמה טעם יש בזה דנטילת השכר היא שליש מחלק ההלואה, הרי לפ"ז נמצא דכל שחלק ההלואה מרובה וחלק הפיקדון מועט שכרו מרובה, וכל דחלק הפיקדון מרובה וחלק ההלואה מועט שכרו מועט, ולכאו' הדין נותן להיפך, דכיון דשכרו הוא על טירחתו בחלק הפיקדון, הי' בדין דירבה שכרו כפי ריבוי חלק הפיקדון. [↑](#footnote-ref-583)
583. הכס"מ בפ"ו משלוחין ה"ה כתב דלא ניח"ל להרמב"ם לפרש כן, דלפ"ז נמצא דאפשר שיטול המתעסק כל הריוח ויטול גם מהקרן להשלים ריוח שלו, והיינו בגונא שהתנו שיטול הנותן אחד מחמשה בהפסד והרויחו ה', דהדין נותן דיטול המתעסק ד' המגיעים לחלקו ועוד שליש דהיינו אחד ושליש, ונמצא דהוא נוטל כל הריוח ומלבד זה נוטל מהקרן שליש דינר, ואם הרויחו ט"ו נוטל דינר מהקרן להשלים הריוח, - והגר"א בסימן קע"ז סקנ"ז כתב בדעת הרמב"ן, דאף דנוטל המתעסק בריוח שליש מחלק ההלואה, מ"מ לעולם אינו נוטל יותר מהריוח שהרויח, והיינו דהרמב"ן לטעמי' דס"ל דאף לדעת הרי"ף דנוטל בהפסד שליש מחלק הפיקדון אינו משלם משלו, וה"נ לדידי' דנוטל בריוח שליש מחלק ההלואה, אינו נוטל מן הקרן, אך הרמב"ם לטעמי' דס"ל דלדעת הרי"ף דנוטל בהפסד שליש מחלק הפיקדון אף משלם משלו, הרי דה"נ אי נימא דנוטל בריוח שליש מחלק ההלואה הדין נותן דנוטל אף מן הקרן, - והאבהא"ז בהל' שלוחין שם ד"ה והנה טעמו כתב דבכה"ג גם לא יטול המקבל את כל הריוח שהרויח, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-584)
584. מבו' בדבריו שפירש בד' הסמ"ג דכל שהתנו שיטול המקבל בריוח יותר ממחצה, הוי פלגא מלוה ופלגא פיקדון, ומה שנוטל בריוח יותר ממחצה הוא בשכר עמלו, - אך אחר שזכינו לד' הרמב"ן בסוגיין שכתב דכל שהתנו שיטול ג' חלקים בריוח, אינו נוטל בהפסד אלא מחצה, משום דתיקנו חכמים דסתם עיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון, י"ל דגם ד' הסמ"ג הם רק בכה"ג, אך כל שהתנו שיטול מעט יותר ממחצה י"ל דמודה הסמ"ג לד' הרמב"ם או לד' רבותיו. [↑](#footnote-ref-585)
585. ועיי"ש במש"כ עוד בדין היכא שהתנו על ההפסד ולא התנו על הריוח, ודבריו צ"ב, ותמה בזה הכהונת עולם שם סכ"ז בסו"ד. [↑](#footnote-ref-586)
586. ואזיל לטעמי' דאף היכא דנוטל הנותן ב' שליש בהפסד הוי פלגא מלוה ופלגא פיקדון, אלא שנוטל חלק בהפסד המלוה בעד שכר המקבל, וע"כ כל שבאנו לדון אם יטול הנותן ב' שליש בהפסד או יטול מחצה בהפסד ויתן לו שכר עמלו, חשיב דהמקבל בא להוציא מן הנותן ועליו הראי', דאם כשנוטל הנותן ב' שליש בהפסד הוי שליש מלוה וב' שליש פיקדון, נמצא דכל שבאנו לדון אם יטול מחצה בהפסד או ב' שליש בהפסד הוי הנידון אם הוי מחצה מלוה או שליש מלוה, ובזה הדין נותן דחשיב הנותן כמוציא ועליו הראי'. [↑](#footnote-ref-587)
587. הש"ך בסימן קע"ז סק"ח כתב דהיינו להרמב"ם לטעמי' דבסתם עיסקא נוטל הנותן שליש בריוח וב' שליש בהפסד, אך לדעת ש"ר שרי בכה"ג אף כשאין לו עסק אחר, ובפשוטו מכוון דבריו דלדעת ש"ר דבסתם עיסקא נוטל הנותן מחצה בהפסד וב' שליש בריוח, נמצא דדין סתם עיסקא הוא שנוטל בשכר עמלו שליש מן הריוח ושרי אף כשאין לו עסק אחר. [↑](#footnote-ref-588)
588. הב"י שם תמה ע"ז דמותר שליש היינו הריוח הנמצא היותר על שליש ולא השליש עצמו, ועוד דא"כ היאך קמאר שמואל דאם לא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן, הרי גם בתרי תילתי באגר שייך למיפרך הכי, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-589)
589. ועד"ז כתבו התוס' לעיל ס"ח ב' ד"ה איכא בינייהו דכיון דביצים מוזרות שכיחי טובא ע"כ שרי אף אם לא מצא ביצים מוזרות, - וצ"ב, דהרי במותר שליש בשכרך מסקינן דאסור, אלא בדאיכא תורא לדידי', אף דשכיח טובא שיהא מותר שליש, - וצ"ל דכ"ה דהתירו מותר שליש בשכרך היכא דאיכא תורא לדידי', והיינו משום דבכה"ג סגי בשכר מועט, וע"כ ה"נ התירו במותר שליש בשכרך משום דשכיח טובא שיהא מותר שליש, אף דאם לא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן, ה"נ הוא לדעת ר' יהודה דבכל עיסקא סגי בטובל עמו בציר, ה"נ אם איכא ביצים מוזרות דשכיח טובא שרי, אף דאם לא מצא ביצים מוזרות ילך לביתו ריקן. [↑](#footnote-ref-590)
590. וכ"נ שפירש החת"ס בסוגיין, ועיי"ש שתמה על הא דאמר שמואל דלא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן. [↑](#footnote-ref-591)
591. ויש לפרש כן גם בד' הרמב"ן, - אך משמע טפי בדבריו דהיינו דלא מיחזי כרבית אלא אם אפשר שיהא שם ריוח ולא יטול שכר, אך אם א"א שיהא שם ריוח ולא יטול שכר, אף דאפשר שלא יהא שם ריוח, מ"מ דרך הוא שאין המתעסק נוטל שכר אלא אם הועילה טירחתו והי' ריוח בעיסקא, ולא מיחזי כרבית. [↑](#footnote-ref-592)
592. החדרי דעה שם תמה ע"ז שהרי מסקינן דלא התיר רב אלא בדאית לי' בהמה לדידי', וא"כ מ"ט התירו בפלגא בהפסד ותרי תילתי באגר וכו' אף כשאין לו עסק אחר, - וי"ל דהוא משום דכל שהתנו מתחילה שרי במותר שליש אף כשאין לו עסק אחר, וכמבו' בד' הרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"ד, וכ"כ הלח"מ שם, וה"נ בפלגא בהפסד ותרי תילתי באגר דכ"ה דין העיסקא מתקנ"ח, י"ל דהוי כמו שהתנו כן ושרי, אך לדעת שמואל דמותר שליש בשכרך אסור אף כשיש לו עסק אחר, משום דאם לא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן, הרי דאף אם התנו כן אסור, וע"כ ה"נ לדידי' יש לאסור בפלגא בהפסד ותרי תילתי באגר אף דהוי כמו שהתנו. [↑](#footnote-ref-593)
593. לכאו' הוא כדעת הרדב"ז ודעימי' דמכוון ד' הרמב"ם דכ"ה דין העיסקא שאם יהא ריוח יטול המקבל ב' שליש ואם יהא הפסד לא ישלם אלא שליש, ונמצא דבין בצד הריוח ובין בצד ההפסד הוא נוטל שכר, - אך לדעת המיוחס לריטב"א ודעימי' דמכוון ד' הרמב"ם דהברירה ביד המתעסק אם ליטול ב' שליש בריוח ומחצה בהפסד או ליטול שליש בהפסד ומחצה בריוח, נמצא דאינו נוטל שכר אלא בצד אחד, וי"ל דמ"מ כיון שהברירה היא בידו לא ילך לביתו ריקן. [↑](#footnote-ref-594)
594. וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות ובפסקיו ה"ו דין ד' והמאירי בד' הרי"ף בהלכותיו, וכ"נ גם בד' הסמ"ג עשין פ"ב שכתב כן בדעתו, וכ"כ הבית מאיר בסימן קע"ז ס"ג מדעתו, ותמה ע"ד הב"י והאחרונים שפירשו לד' הרי"ף בע"א, - ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ התוס' לעיל ס"ח א' ד"ה אא"כ דבתרנגולים ובעגלין ל"ב שכר כפועל בטל כיון דאינו מתבטל להאכילה ולהשקותה אלא רגע אחד ביום.

     אך יש להעיר בזה, דלפ"ז הדין נותן דלא תלי כלל במה שיש לו בפועל עסק אחר, אלא במה שלצורך עיסקא זו א"צ להתבטל ממלאכתו, וכאשר כ"ה להדיא בתשו' הרי"ף, וכ"כ המאירי והבית מאיר, אך הרי"ף בהלכותיו כתב דתליא במה שיש לו עסק אחר, וכ"כ הריא"ז בדעתו, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"ב, וזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-595)
595. אך לכאו' לפ"מ דמשני דההיא דרב איירי בדאית לי' בהמה לדידי', וה"נ הא דשמואל איירי בכה"ג, וכמו שנקט הריטב"א שם, הרי דמה"ט סגי בקציצת דינר אף בלא שא"ל מותר שליש, וכמש"כ הריטב"א שם דמה"ט סגי בריש עגלא, וכ"נ בד' תלמיד הרשב"א דכל דליכא בהמה לדידי' לא סגי בדבר מועט.

     ולפ"ז יש להסתפק אם היכא דלי"ל בהמה לדידי' מהני כשא"ל מותר שליש ואם לא יהא מותר שליש יתן לו דינר, דאף דלס"ד דגמ' שרי שמואל בכה"ג, מ"מ לשנויא דגמ' אין מקור לזה, ומשמעות ד' הריטב"א דשרי, שהרי כתב די"מ דלשנויא דגמ' לא פליגי רב ושמואל דשמואל מיירי בדליכא בהמות לדידי', ועיי"ש שכתב דאי"ז במשמעות לישנא דגמ', אך משמע דלא נחלק ע"ז לדינא. [↑](#footnote-ref-596)
596. ועיי"ש שפירש כן להא דתניא לעיל דכמה הוא שכרו בין מרובה ובין מועט דהיינו דהוי שכרו לפי מה שיפסוק עמו. [↑](#footnote-ref-597)
597. ובביאורו שם כתב דלפ"מ דס"ד דלא איירי כשיש לו בהמה אחרת, הו"מ למיפרך דמ"ט דשמואל דשרי בקציצת דינר הרי בעינן שיתן לו שכר כפועל בטל, אלא דהו"מ לשנויי דס"ל כר' יהדוה דאפי' לא טבל עמו אלא בציר וכו'. [↑](#footnote-ref-598)
598. וזה לטעמי' דגם הא דאמר שמואל דקוצץ לו דינר הוא רק כשאמר מותר שליש בשכרך, אך לדעת ש"ר דסגי בקציצת דינר לחוד, משום דאינו בטל לצורך מלאכתו כל היום או משום דאיירי באדם בטל או משום דכל שהתנה עמו סגי בדבר מועט, הרי דה"נ סגי בריש עגלא, ולפ"ז בע"כ לפרש בע"א להא דפריך מאי לאו דא"ל מותר שליש, ועמש"כ בזה הפנ"י. [↑](#footnote-ref-599)
599. אך הלח"מ שם פ"ו ה"ב פירש בד' הרמב"ם דסגי בריש עגלא אף כשלא התנה מתחילה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-600)
600. אך אין הדבר מוכרע, שהרי למש"כ הנימו"י שם דסגי בקציצת דינר, ומשמע דהיינו אף כשלא אמר לו מותר שליש, מסתברא מילתא דה"נ סגי בריש עגלא, ומש"כ הנימו"י דמיתוקמא קושיית מאי לאו במקומו, י"ל דהוא משום דס"ל דהא דפריך מאי לאו דא"ל מותר שליש, אי"ז משום דלא הותר ריש עגלא אלא כשא"ל מותר שליש, כמש"כ הריטב"א, אלא הוא משום שהי' הדרך להתנות כן, אך לעולם סגי בקציצת ריש עגלא אף כשלא א"ל מותר שליש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-601)
601. וזה ממש"כ דרב ושמואל דבעי או לקצוץ דינר או ריש עגלא לפטומא הוא דלא כרשב"ג דל"ב אלא גללים, והרי התוס' לעיל בסוגיין ד"ה ורשב"ג כתבו דהא דלרשב"ג סגי בגללים הוא לשכר עמלו, אך מלבד זה צריך ליתן לו שכר מזונו, ומשמע דה"נ קציצת דינר וריש עגלא לפטומא אינם אלא לשכר עמלו, דאם הם גם לשכר מזונו, שפיר י"ל דקי"ל כרשב"ג, ומשום שכר מזונו צריך לקצוץ דינר או ריש עגלא לפטומא, וי"ל כן בישוב ד' ר"ת דס"ל דקי"ל כרשב"ג. [↑](#footnote-ref-602)
602. אך הבית מאיר שם כתב בדעת הרי"ף והרא"ש דכל הא דשרי רב במותר שליש הוא כשיש לו מלאכה כיו"ב, ומה שכתבו דכל שיש לו עסק אחר לא בעי באגרי' כולי האי, היינו דבכה"ג סגי בקציצת דינר וא"צ ליתן לו שכר כפועל בטל, וכאשר כ"ה להדיא בתשו' הרי"ף, וכ"ה מבו' גם בד' הריא"ז בקונט' הראיות ובפסקיו שפירש כן בד הרי"ף. [↑](#footnote-ref-603)
603. הדרכ"מ שם כתב כן בשם הב"י, וצע"ג דלהדיא כתב הב"י בס"ג בתו"ד דכשאין לו עסק אחר "אם התנה עמו מותר שליש בשכרך אסור" וכן אם לא התנה וכשחלקו נתן לו דינר אסור עד שיתן לו כפועל או ריש עגלא וכו', ולהדיא בדבריו דאף דבדינר לא נאסר אלא כשלא התנה מתחילה מ"מ במותר שליש אסור אף אם התנה מתחילה, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ הב"י שם בהמש"ד בביאור ד' הרי"ף והרא"ש דיש לפרש דכל הא דהתירו מותר שליש בדאית לי' עיסקא אחרינא הוא כשפסק עמו מתחילה, ולפ"ז הרי בע"כ דהיכא דלי"ל עיסקא אחרינא לא סגי במותר שליש אף שפסק עמו תחילה, ואף למש"כ הב"י לדון דהא דמותר שליש הוא כשלא עמו תחילה, אכתי י"ל דכל דלי"ל עיסקא אחרינא אסור אף כשפסק עמו תחילה. [↑](#footnote-ref-604)
604. וצ"ל לדעתם, דאף דלדעת שמואל לא סגי במותר שליש אף כשהתנה כן בתחילה, היינו משום דאיהו ס"ל דל"מ כלל קציצת שכר היכא דאם לא מצא ילך לביתו ריקן, דמה"ט ל"מ מותר שליש אף כשיש לו עסק אחר, אף דבכה"ג סגי בשכר מועט, אך לדעת רב דלא ס"ל לה"ט דילך לביתו ריקן, דמה"ט שרי כשיש לו עסק אחר, הרי דאף דכשאין לו עסק אחר לא סגי בהכי משום דהו"ל כשכר מועט, מ"מ כל שהתנה עמו סגי בהכי, כ"ה דסגי בכה"ג בשכר מועט. [↑](#footnote-ref-605)
605. החוו"ד שם סקי"ג כתב במש"כ הרמ"א שם דחולקין הריוח וההפסד באיזה ענין שירצו, דהיינו רק לענין שא"צ ליתן לו שכר טירחא, אך אסור למקבל לקבל על עצמו חלק בהפסד יותר ממה שנוטל בריוח, דבאותו הסך שמקבל אחריות אונסא וזולא הו"ל מלוה, ומה שנותן ריוח מזה הסך שנעשה מלוה מחמת שמקבל הפסד הוי רבית, ועיי"ש שכתב דל"ד למש"כ הרמ"א שם ס"א דאם אין למקבל ריוח במה שמקבל אין כאן הלואה כלל ואפי' קיבל עליו כל האחריות שרי דמתנה ש"ח להיות כשואל, דהכא הרי יש הנאה למקבל במה שיש לו מעות הרבה לצורך העסק, - אך בדרושי הצל"ח דרוש ח' סקי"ז וסקי"ט כתב להתיר אף בכה"ג, כל שלא קיבל עליו כל ההפסד, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וכ"נ בד' החכמ"א בכלל קמ"ב סכ"ג. [↑](#footnote-ref-606)
606. כן גירסת רש"י ועוד מקמאי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ח משלוחין ה"ד, ואך דבפירש"י כתב דגודרות הם בהמה דקה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז והנימו"י, וכ"כ הטוש"ע בסימן קע"ז סכ"ד, אך הרמב"ם כתב דהם צאן ובקר, ועמש"כ בזה המאירי, - אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד דגרסינן השם בהמה טמאה לחבירו וכו' בגודדיות כ"ד חדש והם סוסיאות או פרדות, והנימו"י כתב דאף דהכא גרסינן גודרות והיינו בהמה דקה, מ"מ כ"ה הדין גם בסוסיאות ופרדות כדתניא בתוספתא, - ועמש"כ בזה השטמ"ק בשם הרמ"ך. [↑](#footnote-ref-607)
607. הדרישה בסימן קע"ז סקכ"א כתב דאף דפועל יכול לחזור בו אפי' בחצי היום, מ"מ הכא יכול הנותן לעכב ולומר לא נתרציתי מתחלה ליתן לך חצי השבח אלא משום שהוצאות פרנסותי' מרובה בשנה שני', וע"כ יכול לעכב מלחלוק הריוח שוה בשוה, ומשא"כ בשכר פועל ששכירות חצי יום ראשון הוא כמו חצי יום השני, וע"כ יכול הפועל לחזור אפי' בחצי היום וליטול שכרו. [↑](#footnote-ref-608)
608. בפירש"י הק' ע"ז מלישנא דרישא דחייב לטפל בה, דמשמע דבע"כ חייב המקבל לטפל בה כל הזמן הזה, - אך הפסקי רי"ד כתב דתרתי קתני, דברישא תני דחייב המקבל לטפל בה ואינו יכול לחזור בו ולחלוק קודם הזמן דאדעתא דהכי יהבינהו ניהלי', ובסיפא קתני דאף בעל הבהמה אינו יוכל לחזור בו ולחלוק בתוך הזמן לפי שאינה דומה טיפולה וכו'. [↑](#footnote-ref-609)
609. בד' הרא"ש שם מבו' דמפרש לסוגיין כפירש"י דהיו זוקפין הקרן עם הריוח וכותבין בשטר, ואך שכתב ללמוד מזה דבתר שטרא אזלינן ולא בתר דברים שבע"פ, עיי"ש, - וצ"ב, שהרי הא דאסרו הכא הוא משום דחיישינן שיגבו היורשים, והיאך נלמד מזה דבתר שטרא אזלינן ול,מ התנאי שבע"פ, - ושמא י"ל דהיינו משום אזלינן בתר דברים שבע"פ, הרי אף אם יגבו היורשים הוי גבייתם שלא כדין ולי"ב משום רבית, ובע"כ דבתר שטרא אזלינן, וכל שיגבוהו היורשים יש בזה משום רבית. [↑](#footnote-ref-610)
610. הט"ז שם סקי"ב תמה דמנ"ל להרי"ד לגזור גזירה מדנפשי' מה שלא נמצא בתלמוד, ועיי"ש במש"כ בזה, - אך בד' הרי"ד לפנינו נתפרש דמקורו להא דיש לאסור בכה"ג שקונה הלוה את ספק הריוח בדבר קצוב הוא מההיא דשטרי מחוזנאי, והא דיש לאסור אף שקיבל עליו הנותן אחריות, הוא מההיא דרב חמא מוגר זוזי, ובד' הרי"ד מבו' גם כמש"כ הט"ז שם דמה שנותן לו דבר קצוב, היינו שקונה ממנו את ספק הריוח בדבר קצוב, וע"כ מן הדין הי' להתיר דדמי לאדם אחר שקונה דבר זה. [↑](#footnote-ref-611)
611. ובד' הרי"ד שלפנינו מבו' דדבריו קיימי כשלא קיבל עליו הנותן אלא אחריות אונסין, שהרי כתב לדמותו לשכירות כלים שהאחריות על המשכיר, ובשכירות כלים הרי אין על המשכיר אלא אחריות אונסין, אך אחריות גניבה ואבידה היא על השוכר, שהרי קי"ל דשוכר כשומר שכר, ואמנם י"ל כמש"כ הב"י דה"נ יש לאסור גם כשקיבל עליו הנותן גם אחריות גניבה ואבידה. [↑](#footnote-ref-612)
612. המהר"ם שם כתב ללמוד לדין זה מדינא דטרשא דרב חמא ומדינא דחמרים, וזה לפ"מ שפירש דבהליכתן היו באחריות הנותן, וע"כ הוי הריוח של הנותן, אלא דבעינן לה"ט דניחא להו דנקטי להו תרעא ולהא דניח"ל דמגלי להו תרעא וכו', דזה הוי במקום שכר עמלו. [↑](#footnote-ref-613)
613. ועפי"ז תיקן מהר"ם היתר עיסקא שמתנים שיתעסק הלוה במעות לריוח המלוה ובאחריותו עד שיהיו ב' מנים ויגבילו זמן ללוה לאותו ריוח ויאמרו בתוך זה הזמן כגון בחדש או ב' חדשים תרויח עד ב' מנים, ואח"כ יהיו בידך על אחריותך עד כלות חצי שנה או שנה, ואח"כ תשלם לי הקרן עם הריוח הראשון דהיינו ב' מנים, והביאו הלבוש בסימן קס"ז ס"א, ועוד תיקן מהר"ם להתנות שלא יהא הלוה נאמן שהפסיד או שלא הרויח וכו', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-614)
614. צ"ע דבדין מוליך חבילה כתב הב"י בסימן קע"ג סט"ו דלא הותר אלא כשנותן לו שכר עמלו ומזונו משלם, וכ"כ הש"ך שם סק"ל, ומ"ט הכא כתב לדינא כד' המהר"ם דסגי בשכר כ"ד. [↑](#footnote-ref-615)
615. ועיי"ש שהוכיח כן מדעת האו"ז בסימן קפ"ד שהתיר בטרשא דרב חמא אף בלא נתינת שכר עמלו כלל, והרי דקייל מעיסקא דלכו"ע צריך ליתן שכר כפועל בטל, - וצ"ב, דאם טעם ההיתר הוא משום דל"ה אלא כרבית מוקדמת, אין בזה טעם שלא יהא צריך ליתן לו שכר כ"ד, כדי שלא יהא זה כרבית מוקדמת, ובע"כ דהא דא"צ ליתן לו שכר טרחו הוא מטעם אחר שהוא טורח בשביל עצמו כדי שיגיע מעות לידו ואי"ז שכר הלואה כלל, וכמש"כ הט"ז בסימן קע"ג סקכ"ד, ונתבאר בדף מס' 7. [↑](#footnote-ref-616)
616. החוו"ד שם כתב דל"ד לההיא דטרשא דרב חמא דליכא התם הלואה כלל אלא שמוכר ביותר משויו, וה"נ הוא בההיא דחמרים דהו"ל דרך מכירה ואף כשמוזיל הרבה אינו רק מדרבנן, ומשא"כ הכא דהוי הלואה ורבית קצוצה הוא, ועוד, דהתם טורח הלוקח במכירת הסחורה כדי להמציא לעצמו מעות בהלואה ולי"ב איסורא, וכמש"כ הט"ז בסימן קע"ג סקכ"ד, ומשא"כ הכא דעוסק זמן רב בשביל ההלואה, הו"ל רבית קצוצה, ועמש"כ בהגה' אמרי ברוך לפרש לדבריו. [↑](#footnote-ref-617)
617. אך בד' הרא"ש והטור מפורש דהכא אי"ז אלא כרבית מוקדמת, ועד"ז מצינו בד' הרא"ש בסימן כ"ב בדין מוליך חבילה דכל שאינו נותן לו שכר עמלו ומזונו אי"ז אלא כרבית מוקדמת, ועמש"כ בזה בדף מס' 7, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-618)
618. ודבריהם מתישבים בגוונא דהשו"ע דמלוה לו מנה על תנאי שיתעסק לריוח המקבל עד שיהא ב' מנים ואח"כ יהא כל הריוח ללוה, אך לא נתישב בזה גוונא דהרמ"א שמלוה לו תחילה לצורך הלוה ואח"כ יעסוק בו לצורך המלוה. [↑](#footnote-ref-619)
619. וצ"ע אם הוא מתישב בד' המהר"ם מר"ב ודעימי' שלא הזכירו כלל דהויא הנתינה בתורת עיסקא, וכתבו גם דבתחילה הוו כל המעות פיקדון ואח"כ הוו כל המעות הלואה. [↑](#footnote-ref-620)
620. ובד' החוו"ד י"ל, דאף דמחד גיסא עדיף כח הנותן מכח המקבל במה דיש לו קצבה דעד שיהיו ב' מנים מוכרח המקבל להתעסק בעבורו, מ"מ מאידך גיסא עדיף כח המקבל מכח הנותן, דאחר שיעלה לב' מנים הוי כל הריוח שלו אף אם יהא הרבה יותר מהריוח שנטל הנותן, וע"כ שפיר שרי להתנות כה"ג. [↑](#footnote-ref-621)
621. אך בסתימת ד' המהר"ם מר"ב ודעימי' משמע דלא נתן את המעות בעיסקא, אלא הוו הלואה גמורה, ואפ"ה שרי, וכ"נ גם ממה שתיקן מהר"ם עפי"ז היתר עיסקא, והביאו הלבוש בסימן קס"ז ס"א ונתבאר לעיל, ומשמעות הדברים דניתנו לו המעות בסוף בהלואה גמורה. [↑](#footnote-ref-622)
622. לכאו' לפ"ז נמצא דבגונא שכתב הרמ"א דהוי תחילה הלואה ובסוף פיקדון, מותר המקבל לקבל עליו אחריות בשעה דהוי פיקדון, שהרי אין לו תועלת כלל בריוח הפיקדון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-623)
623. ועיי"ש שכתב דאין לחלק ע"ז דשאני הכא דהתנה תיכף בתחילת הלואה שאח"כ יהי' עיסקא, דהרי דחזינן דכשהגיע זמן פירעון אין בידם לעשותו לעיסקא, דכיון דהוו המעות של הלוה לא יצאו מרשותו בדיבור בעלמא, א"כ גם כשהתנה מתחילה, הרי מ"מ נעשו מעותיו של הלוה, והיאך נעשו אח"כ המעות של הלוה לעיסקא ע"י מה שהתנו מתחילה, ועד"ז כתב החוו"ד שם. [↑](#footnote-ref-624)
624. וזה כמש"כ הגר"א שם סק"א דאיירי הכא בעיסקא, דרק בכה"ג הוא דיש להתיר, - אך כבר נתבאר לעיל בהערה דסתימת ד' המהר"ם מר"ב ודעימי' משמע דאיירי בהלואה גמורה, ולפ"ז הדק"ל. [↑](#footnote-ref-625)
625. בדף מס' 27 נתבאר דדבריו הם כדעת הרי"ף ודעימי' דהפלגא מלוה קיימא ברשות הנותן, אך לדעת רש"י ודעימי' דהפלגא מלוה הוי הלואה גמורה, לכאו' אין בידו להתנות ע"ז שיהא פיקדון, ועד"ז כתב בתשו' תשורת ש"י סימן פ"ח דתליא בפלוגתת רבוותא אם שביעית משמטת להפלגא מלוה. [↑](#footnote-ref-626)
626. החוו"ד בסימן ק"ס סק"ו כתב דטעמא דהראב"ד דכל שפייס הלוה את אותו פלוני שיתן אסור, הוא משום דהפיוס הוה שו"כ למלוה, וכל שעושה הלוה את הפיוס בשביל ההלואה אסור, ועיי"ש שכתב לפ"ז דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא אם איסור רבית דרבנן הוא על הלוה, וכ"כ החזו"א בסימן ע"א סוסק"א בתחילת דבריו דהוא משום דהפיוס הוי כאדבר עליך לשלטון וחשיב שו"כ וע"י דיבור הלוה הרויח המלוה זוזי, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דאינו רבית מעיקר הדין, - אך בסו"ד כתב דטעמא דהראב"ד הוא משום דמיחזי כשלוחו, כאשר כ"ה להדיא בד' הראשונים. [↑](#footnote-ref-627)
627. ובדבריו לא נתפרש להדיא להתיר אלא בכה"ג שפייס הלוה את אותו פלוני שיתן, ולא מצינו שהתיר אף בגונא שאמר הלוה למלוה שפלוני יתן לו משלו, אך בד' הרשב"א והר"ן משמע דהתיר גם בכה"ג, וכ"ה להדיא בד' תלמיד הרשב"א, והבית מאיר בסימן ק"ס סי"ג הוכיח כן גם בד' הרמב"ן, שהרי בד' הראב"ד מבו' דכשפייס הלוה את אותו פלוני ראוי לאסור יותר מהיכא שאמר הלוה למלוה שפלוני יתן לו משלו, וכיון דהתיר הרמב"ן אף בכה"ג שפייס הלוה את אותו פלוני, כ"ש שהתיר כשאמר הלוה למלוה שפלוני יתן לו משלו. [↑](#footnote-ref-628)
628. וזה כמש"כ הגר"ח בפ"ה ממלוה ה"ג דעיקר דינא דעבד כנעני הוא דנתינתו של זה נחשבת עבור חבירו, וכתב דהך דינא הוא מחלות דיני שליחות וזכי', וע"כ בנכרי דאימעיט מדין שליחות וזכי', ליתא גם לדין עבד כנעני, ועיי"ש שכתב דכל שנותן ממון לראובן שיתחייב להחזירו לשמעון, חשיב שמעון כמלוה מדינא דעבד כנעני, ועמש"כ הברכ"ש בקידושין סימן ו' סק"א, ובעיקר ד' הגר"ח צ"ב, דבפשוטו עיקר חיובא דהלואה הוא משום שלא ניתנו לו המעות בנתינה גמורה והוא צריך להחזירם, ולפ"ז לכאו ל"מ בזה דין עבד כנעני שיהא חייב להחזירם לאחר, דלא מצינו לדין עבד כנעני, אלא כשנותן ממון בעד שחרור או בעד קידושין, דה"ז מועיל לחבירו, אך בהלואה דלא ניתנו המעות לראובן בנתינה גמורה, והוא תובע את שלו, היאך יקנה שמעון את המעות, [↑](#footnote-ref-629)
629. לכאו' מכוון דבריו הוא דדין עבד כנעני אינו דנתינת אחר חשובה כנתינתו, אלא עיקר דינא דעבד כנעני הוא דכיון דנתינתו ראוי לפעול קנין יכול לפעול קנין גם בעד חבירו, אך לענין רבית אין לאסור כלל מכח זה, ואמנם עיי"ש שכתב דאם פסק הלוה שהוא מתחייב ליתן רבית ופלוני פורע חובו ה"ז אסור, וצ"ב דלכאו' לדרך זו הרי גם כשנתחייב הלוה עצמו ליתן רבית ובא פלוני לפרוע חובו לי"ב לדין עבד כנעני, וצ"ל דבכה"ג ל"ב לדין עבד כנעני, דכיון דהוא רבית שנתחייב בה הלוה למלוה, אסור לפרעה אף ע"י אחר, וצ"ע, - ויש לדון עוד בזה, דלא נתחדש דין עבד כנעני אלא בדיני קנינים, דסגי לכך בנתינת אחר, אך לא חשיב כמו שנחסר הוא, וע"כ ל"ה כרבית הבאה מלוה למלוה. [↑](#footnote-ref-630)
630. ובזה מתפרש טעמא דהגר"א שפירש דהאיסור בזה הוא מדין עבד כנעני, אשר הוא שלא כד' הראשונים, והיינו משום דמשמעות ד' השו"ע דה"ז אסור אף להמתירים שיפייסנו הלוה, והוא דלא כמש"כ הראב"ד ודעימי' דיותר יש לאסור שיפייסנו הלוה מלאסור כשאומר הלוה למלוה פלוני יתן בשבילי, וע"כ פירש הגר"א דמש"כ השו"ע לאסור בזה הוא משום דמדין עבד כנעני חשיב כמו שנתן הלוה את הרבית, וע"כ יש לאסור בזה אף להמתירים שיפייסנו הלוה, והראב"ד ודעימי' שנקטו דיש לאסור טפי כשמפייס הלוה את אותו פלוני, הוא לטעמייהו דכל האיסור בזה הוא משום שנראה כשלוחו, וכל שפייס את אותו פלוני הוא נראה יותר כשלוחו מהיכא שאמר למלוה פלוני יתן בשבילי. [↑](#footnote-ref-631)
631. נתחדש בדבריו דלדין כל הנאה שלו, סגי במה שהשואל אינו חסר כלום, ול"ב שלא יהא למשאיל הנאה מן השאלה, וזה דלא כמש"כ בתשו' הר"ן סו"ס י"ח דשואל ספר ללמוד בו ל"ה כשואל משום דגם המשאיל נהנה דמצוה קעביד ומיפטר מפרוטה דרב יוסף, ועמד ע"ז האמרי בינה הלואה סימן ע"ד, וזה מתישב עם מש"כ המחנ"א בהל' שאלה ס"ג ללמוד מד' הרשב"א בתשו' ח"ב סימן של"ב דפליג ע"ד הר"ן וס"ל דהשואל ספר חייב מדין שואל, (וכ"כ גם בתשו' מהר"ם חלאוה סימן קל"ד). [↑](#footnote-ref-632)
632. ועיי"ש שכתב ללמוד כן עוד מהא דמותר ישראל ליתן סלע לישראל אחר כדי שיתן תרומה ושאר מתנו"כ לבן בתו כהן, והרי דכל שנותן לחבירו כדי שיתן לאחר, לא חשיב כמו שנותן לו אותו המקבל, והוכיח כן עוד, מהא דהאומר לחבירו תן שדה זו לפלוני ואני אתן לך כו"כ ונתנו לו וטרפוה ממנו, ודאי דאינו חייב באחריות אותה מתנה, ולא חשיב כמו שמכרה למקבל. [↑](#footnote-ref-633)
633. אך אין הדבר מוכרע, דהנה בד' הרשב"א מבו' דבגונא דידי' יש לדון מדין ערב, וכתב לדמותו לתן מנה לפלוני ואתקדש אני לך ולתן מנה לפלוני ויקנו נכסי לך, וצ"ב דהרי לכאו' הך גוונא דמי לדינא דעבד כנעני ול"ד כלל לדין ערב, - וצ"ל דהא דמדמינן לה לדין ערב הוא משום דכשנתן יהודה שכר לשמעון כדי שישאיל ללוי, היינו דמה שמשאיל שמעון ללוי מחייב את יהודה מדין ערב, וע"ז הוא שנתן יהודה שכר, ולפ"ז הרי דה"נ הכא דכוותה כשנותן ראובן שכר לשמעון כדי שילוה ללוי, היינו דמה שמלוה שמעון ללוי מחייב את ראובן בנתינת שכר מדין ערב, - ואשר ע"כ אין לדון בזה מדין עבד כנעני, שהרי לא ניתן השכר כלל בעד עיקר ההלואה שמלוה שמעון ללוי, דנימא דמדין עבד כנעני חשיב כמו שנתן לוי את השכר, אלא הוי השכר בעד מה דמקבל ראובן בההלואה מדין ערב. [↑](#footnote-ref-634)
634. הסמ"ק שם כתב דהוא משום דכל שהלוה מתחסר והמלוה מתרבה אפי ע"י אחר אסור, והיינו משום דלטעמי' אין לאסור מכח הא דנראה אותו פלוני כשלוחו, דאף אם הוא שלוחו הרי לא אסרה תורה רבית אלא כשהוא מממונו של לוה שמתחסר הלוה, וע"כ כל האיסור בזה הוא משום דחשבינן שהלוה מתחסר והמלוה מתרבה, ואמנם היינו רק משום דנראה כשלוחו, דאל"כ הרי נמצא דמה שנתרבה המלוה אינו מכח מה שנתחסר הלוה, וגם דמה שנתחסר הלוה אינו בעד ההלואה, ואין מקום לאסור בזה. [↑](#footnote-ref-635)
635. ועיי"ש שכתב עוד, דאף כשנותן לו הלוה קודם ההלואה אי"ז אסור אלא משום הערמת רבית, ואף בגוונא דנתן לו השכר רק אם תועיל השתדלותו ואם לא כן יחזיר לו, דאף דבשעת נתינת המעות הוא של הלוה שהרי אם לא ילוה יצטרך להחזיר לו ונמצא דנוטל המלוה מעות של לוה בשכר ההלואה, מ"מ ל"ה רבית קצוצה, כיון דגם אם ילונו המלוה בחינם יוחלט השכר לאותו פלוני, ואי"ז שכר המלוה אלא שכר השתדלות. [↑](#footnote-ref-636)
636. ועיקר דין זה דתשו' רש"י עיקר מקומו הוא לקמן ע"א ב', ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-637)
637. והמל"מ בפ"ה ממלוה הי"ד כתב דכל שפורע אח"כ אסור אף כשלא הבטיחו הלוה שיפרע לו, וכמש"כ כמה מקמאי דכל שחוזר הלוה ונותן לו את מה שנתן למלוה אסור, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן ק"נ. [↑](#footnote-ref-638)
638. המל"מ בפ"ד ממלוה הי"ד כתב בתו"ד דהאיסור בזה הוא במה שאומר כן אף אם לא יתן כלום, וזה כמש"כ הנימו"י דהא דאסור הלוה להבטיח לנותן שיפרע לו הוא אף אם לא יפרע לבסוף, דאם נותן הרי ה"ז אסור אף בלא אמירה, ועמש"כ בזה האבנ"ז בסימן ק"נ. [↑](#footnote-ref-639)
639. וזה כמש"כ הרא"ה בכתובות ע' ב' דהא דשרי במודר הנאה לומר כל הזן אינו מפסיד, הוא משום דבכה"ג אינו חייב לפרוע לו מן הדין, וכ"כ הריטב"א ורבינו קרשקש והר"ן שם, וכ"כ הט"ז ביו"ד סימן רכ"א סקל"ו ובגל' הגרע"א לש"ך שם סק"נ וסימן רל"ה סק"ח, וזה דלא כמש"כ הש"ך שם ושם בשם הפרישה דחייב לשלם לו. [↑](#footnote-ref-640)
640. אך התוס' והרא"ש בנדרים שם כתבו דהא דתנן ואין לו מה יאכל אורחא דמילתא הוא, וכ"כ הרא"ש שם סימן י', וכ"כ הטור ביו"ד סימן רכ"א דאף אם יש למודר הרבה לאכול שרי, והמל"מ בפ"ה ממלוה הי"ד כתב דלדעתם ה"נ יש להתיר הכא כשאומר הלוה כל הנותן אינו מפסיד, ולא אסרו בזה אלא באיסורי שבת. [↑](#footnote-ref-641)
641. החזו"א בסימן ע"א סק"ג כתב דלדעת האוסרים כשפייס הלוה את אותו פלוני שיתן, ודאי דיש לאסור כשאומר הלוה כל הנותן אינו מפסיד, אך בד' המל"מ בפ"ה ממלוה הי"ד שהבאנו לעיל בהערה משמע דגם לדעת הרא"ש והטור יש מקום להתיר שיאמר הלוה כל הנותן אינו מפסיד, עיי"ש, וי"ל דהוא משום דמה שאסרו כשפייס הלוה את אותו פלוני שיתן הוא משום דהוא נראה כשלוחו משום שהוא נותן ע"פ מה שפייסו, ומשא"כ כשאומר כל הנותן אינו מפסיד דאינו נראה כשלוחו, דמה"ט התירו בדליקה לומר כל המכבה אינו מפסיד דבכה"ג ל"ה כעושה את שליחותו. [↑](#footnote-ref-642)
642. ועיי"ש שכתב דאף אם אמר לו זרוק מנה לים ואלוה לך מנה הוי כאילו הגיע לידו וחזר וזרקו לים כיון שזה על פיו זרק, ונחלקו בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-643)
643. ברי"ו הנדמ"ח הובא מכמה כת"י דגרסי אמור לפלוני שיתן לך ד' דינרים ואלוה "לו" מעות אסור, ובכה"ג ה"ז אסור מדינא, משום דמדין ערב חשיב כמו שנתן אותו פלוני ד' דינרים למלוה. [↑](#footnote-ref-644)
644. לפ"ז נמצא, דלדעת הסוברים דמותר שיפייס הלוה לחבירו שיתן ממון למלוה בשביל שילוהו, ה"נ יש להתיר בנידו"ד שאומר לחבירו אמור לפלוני שיתן לך ד' דינרים ואלוה לך, וגם לדעת האוסרים, אין לאסור בנידו"ד אלא מדרבנן משום דמיחזי כשלוחו, - אך בד' הגר"א משמע דהאיסור בזה הוא מדאורייתא, והיינו משום דל"ד להיכא שמפייס הלוה לחבירו שיתן ממון למלוה בשביל שילוהו, דקציצת ההלואה היא בעד מה שחבירו נותן ממון למלוה, ואי"ז רבית הבאה מלוה למלוה, ומשא"כ בנידו"ד דאומר ללוה אמור לפלוני שיתן לך דינרים ואלוה לך, דקצץ המלוה עם הלוה את ההלואה בעד מה שיתן לו חבירו ד' דינרים, ובכה"ג חשיב קבלת הלוה כקבלת המלוה מדין ערב, ונתינת הפלוני חשובה כנתינת הלוה מדין עבד כנעי, והו"ל רבית הבאה מלוה למלוה, ואזיל הגר"א לטעמי' שם סקכ"ה דכל שאומר הלוה למלוה שפלוני יתן בשבילו, הוי רבית מדין עבד כנעני, - והחזו"א בסימן ע"א סק"ג כתב לפרש לד' הגר"א בע"א, ועיי"ש במש"כ לתמוה ע"ז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-645)
645. וכ"כ בתשו' נחל"ד סימן ח' בתשו' מגאון אחד דהיינו דברישא נוטל המלוה שכר המתנת המעות, ואפ"ה שרי משום דלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה, אך בסיפא הרי אין לוקח המלוה שכר המתנת המעות כלל, ומה שנותן הלוה מעות לאדם זה, אי"ז שכר המתנת המעות כלל, אלא הוא שכר אמירה, והיינו דא"א לחשבו כלל כשכר המתנת המעות, שהרי אדם זה אינו נותן לו את ההלואה, וא"א ליתן לו שכר המתנת המעות, אלא הו"ל שכר אמירה בעלמא. [↑](#footnote-ref-646)
646. והנה אמנם התוס' כתבו דטעם האיסור בזה הוא משום שנראה כשלוחו, ודלא כמש"כ המ"מ דהוא כדי שלא יבואו להערים, אך גם לדעתם הוי האיסור בזה משום הערמת רבית, כמו שאמרו בקידושין שם. [↑](#footnote-ref-647)
647. ועיי"ש שהוכיח דדבריו קיימי בכה"ג, דאם לא נתן לו שכר אמירה אא"כ ילוה לו, א"כ מ"ט כתב הריטב"א בתי' קמא דאע"ג שלא נתרצה המלוה להלוותם אלא לאדם זה והוא חזר והלוה אותם ללוה, לי"ב משום רבית, הרי כשלא רצה המלוה להלווות ללוה צריך המקבל להחזיר ללוה את הד' זוז שנטל ממנו, ונמצא דמה שהוא נוטל את הד' זוז הוא בשכר ההלואה שהלוה הוא בעצמו, ובע"כ דאיירי בגונא דנתן לו שכר אמירה אף אם לא יתרצה המלוה להלוות לו, ועיי"ש בסוסק"ד במש"כ לדחות, - והבינת אדם בסוסק"ג כתב דד' הריטב"א קיימי גם בכה"ג דלא נתן לו שכר אמירה אא"כ ילוה לו, ועיי"ש שהכריע כן לדינא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-648)
648. יש להעיר, דהריטב"א כתב לדמותו למה שאמרו לקמן צ' ב' דבנו קטן כגופו דמי וחיישינן להערמה, ולקמן שם כתב הריטב"א דלא גדול ממש או קטן ממש אלא כל שאינו סמוך על שלחנו זהו גדול והסמוך על שלחנו זהו קטן, וי"מ דתלי בגדול וקטן ממש וכן דעת הגאונים, וא"כ מ"ט הכא לא אסר אלא בדאיכא תרתי. [↑](#footnote-ref-649)
649. אך הפרישה שם סקכ"ג כתב בדעתו דכל שאינו סמוך על שלחנו דינו כגדול וכל דסמוך על שלחנו דינו כקטן, ומד' הטור בקיצור פסקי הרא"ש ראי' לדבריו. [↑](#footnote-ref-650)
650. ובד' הריטב"א משמע דכשנותן לעבדו ושפחתו הכנענים דידם כידו ה"ז אסור מדינא, אך בנותן לאשתו אי"ז אסור אלא משום הערמה. [↑](#footnote-ref-651)
651. הכנה"ג בהגב"י סימן ק"ס אות ל"ח כתב בתו"ד בד' הנימו"י דבגדול הסמוך על שלחן אביו הו"ל רבית הבאה מלוה למלוה כיון שהאב זוכה במה שזוכה בנו, וצ"ב שהרי להדיא כתב הנימו"י דהאיסור בזה הוא משום הערמה, והרי דמדינא שרי ולא חשבינן לה כרבית הבאה מלוה למלוה. [↑](#footnote-ref-652)
652. אך לכאו' אין דרך זו מתישבת בד' הריב"ש בסימן ש"ח שכתב לדמות לזה גוונא דהלוה לחבירו דינר זהב על אחריות ספינה ההולכת מעבר לים, והתם לכאו' ודאי דהוי כהלואה גמורה, שהרי משעת הלואה עד שעת מהלך הספינה ומשעת שובה עד שעת פרעון היו המעות באחריות הלוה, ועוד, דמשמעות הדברים דאיירי אף כשאין המעות הולכות בספינה, אלא שהתנה על אחריות ספינה פלונית, ובכה"ג לכאו' אי"ז טעם שלא לחשבו כהלואה, (והתפאל"מ בסימן קע"ו כתב דמה"ט הוא דמסקינן דאסור, עיי"ש). [↑](#footnote-ref-653)
653. ולמש"נ בדרך בתרא בטעם ההיתר בזה יש מקום לפרש לד' הריב"ש, דהיינו דכיון דאי"ז הלואה גמורה, ועדיין יש למלוה ממון שאינו מסוים אצל הלוה, הדין נותן דקודם שהוציא את המעות הוו עדיין מעות אלו עצמם של המלוה, דכל הא דיש למלוה ממון שאינו מסוים אצל הלוה, הוא משום דלא נתן לו את המעות בנתינה גמורה ככל הלואה, וע"כ הוא דכל שהוציאם הוא זוכה כנגדם בנכסי הלוה, ומה"ט הדין נותן דקודם שהוציאן עדיין הוו של המלוה, וע"כ כ"ז הוא כשקיבל עליו אחריות אונסין על המעות עצמן, דאל"כ בע"כ דהוי זה הלואה גמורה. [↑](#footnote-ref-654)
654. צ"ב דמ"ט לא התירו אלא משום שקיבל עליו רב חמא אחריות אונסין, הרי אם אם קיבל עליו המקבל אחריות אונסין יש להתיר, משום דכ"ז שלא הוציא את המעות הו"ל כשכירות, ומה שהוא חייב באחריות אונסין הוא משום דמתנה שוכר להיות כשואל, - וצ"ל דכיון דנתן לו המעות ע"מ להוציאן, הרי דכל הא דלא חשבינן לה כהלואה מיד, הוא משום דקיבל עליו רב חמא אחריות אונסין כ"ז שלא הוציאן, דאלמלי כן הו"ל כהלואה גמורה, - ויש להוכיח כן, דאל"כ תיקשי דמ"ט הוצרך רב חמא לקבל עליו להדיא אחריות אונסין, הרי כיון דהמקבל הוי כשוכר, מדינא הוי אחריות אונסין על רב חמא, ובע"כ דכל הא דלא חשבינן לה כהלואה אלא כשכירות, הוא מכח הא דקיבל עליו רב חמא אחריות אונסין, וכ"כ החקרי לב בסימן כ"ו (ד"ה כי ע"כ לומר). [↑](#footnote-ref-655)
655. ואף שאמרו דמוגר זוזי בפשיטא ליומא, לאו היינו דהי' נוטל פשוט על כל יום ויום, דא"כ נמצא דהי' נוטל רבית גם על הזמן שאחר שהוציא את המעות, והו"ל רבית גמורה, אלא הוא כמש"כ בפירש"י שאמר הנני משכיר לך זוז היום בפשוט, והכי מסתברא, שהרי פשוט הוא שמינית שבזוז, ורחוק הדבר שהי' נוטל על כל יום ויום רבית שמינית מן הקרן. [↑](#footnote-ref-656)
656. ועיי"ש שתמה על משמעות ד' הגליון תוס' שהביא התרוה"ד שם דאיירי אף כשהשכירן להוציאן לעשות בהן צרכיו, דכל שמוציאן לעשות בהן צרכיו מה אחריות אפשר להיות על הנותן, והנה אמנם י"ל כמש"כ התור"פ דקיבל עליו אחריות שאם יאבדו כל הלוה יהא פטור, אך אי"ז במשמעות סתימת דבריהם דאיירי בכה"ג, וגם בתשו' מהר"ם מר"ב (שהביא המרדכי בסימן שט"ז, והביאה התרוה"ד שם) שקיבל עליו המלוה אחריות אונסין והלוה קיבל אחריות גניבה ואבידה, לכאו' לא איירי באחריות אם יאבדו כל נכסיו, אלא באחריות על מעות ההלואה עצמן. [↑](#footnote-ref-657)
657. ועיי"ש שהביא מתשו' מהר"ם אלשיך דא"א להקנות מעות לפירות, ול"ד להקנאת דקל לפירות, והאריך לחלוק ע"ז דשפיר מהני להקנות מעות לפירות, והוכיח כן גם מהכא. [↑](#footnote-ref-658)
658. אך האבנ"ז בסימן רט"ו סקי"א פירש לד' התרוה"ד בע"א, דלעולם הרשות בידו להוציאה לצרכיו ולא להעמידה בעיסקא, אלא דכל שמעמידה בעיסקא הוי אחריות אונסין על הנותן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-659)
659. מבו' מדבריו דמן הדין הי' לנו להתיר כל שבאו אותם מעות עצמם ליד השוכר והחזירם, אלא דמ"מ כיון דהרויח בהן אסור, וצ"ב דאף אי נימא דכ"ז שלא הוציא את המעות לא יצאו מרשות הבעלים, מ"מ אחר שהוציא את המעות ויצאו מרשות הבעלים, מאי נפ"מ אם החזיר לבעלים מעות אלו או מעות אחרות. [↑](#footnote-ref-660)
660. וכ"נ בתשו' מהר"ח או"ז סו"ס רי"א דבההיא דרב חמא לא השכירם כלל ע"מ להוציאם, אלא הי' השוכר מוליך אצלו בכיס וכשהיו בנ"א רואים אצלו כיס מלא מעות מחזיקים אותו עשיר ומקיפים לו. [↑](#footnote-ref-661)
661. השער דעה שם הק' בהא דמסקינן דאסור, דמ"ש ממש"כ השו"ע בסימן קע"ז סי"ט דאם הפקיד מעות אצל חבירו והנפקד הלוום לנכרי, ורוצה הנפקד ליתן דבר מעצמו למפקיד לי"ב משום רבית, והחוו"ד שם כתב דשאני הכא דהתנה עמו מעיקרא שיתן שכר, וע"כ מחזי כרבית, וכ"כ המקומ"ח בסימן קע"ו, - והשער דעה שם הק' עוד דכיון ששכרם לזמן ידוע ובתוך הזמן הוציאם, חייב לשלם למשכיר כל השכירות בשלימות, דדמי לשוכר ספינה ופרקה בחצי הדרך דצריך לשלם כל השכירות, כמש"כ השו"ע בחו"מ סו"ס שי"א, והחדרי דעה שם כתב לישב, דהו"ל כשוכר בהמה והמיתה, דא"צ לשלם השכר של אחר הזמן שמתה, דכ"ה דאם מתה מאלי א"צ לשלם השכר, ה"נ כשהמיתה בידים. [↑](#footnote-ref-662)
662. צ"ב, דד' הראבי"ה הם כשהפקיד אצלו ולא קצץ עמו שכר, אך הכא שקצץ עמו שכר, הרי הדבר ידוע דקציצת השכר הוא משום שדעתו להוציאו, והדין נותן דחשיב כמו שבאו המעות לידו בתורת הלואה. [↑](#footnote-ref-663)
663. ועיי"ש במש"כ בטעם הא דמסקינן דאסור, ול"ד למש"כ הראבי"ה להתיר בזה, - ולכאו' י"ל בפשיטות דלא התיר הראבי"ה אלא כשלא קצץ עמו שכר דבכה"ג לא מיחזי כרבית, אך הכא שקצץ עמו שכר, הרי דאף דמדינא לי"ב משום רבית כיון שלא באו המעות לידו בתורת הלואה, מ"מ מיחזי כרבית. [↑](#footnote-ref-664)
664. ומה שהוכיחו התוס' לאסור בזה מההיא דפרדיסא, הוא מתישב למש"כ הרמב"ן והריטב"א לקמן ע"ג א' בביאור ההיא דפרדיסא, ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 36, ולפ"ז נמצא דמד' ש"ר שפירשו לההיא דפרדיסא בע"א, מוכח דפליגי ע"ד הרמב"ן וס"ל דאף בכה"ג איכא איסור רבית. [↑](#footnote-ref-665)
665. וי"ל דזהו מש"כ הריטב"א בסוגיין על פי' התוס' דלא נהירא, והיינו דאין לפרש דאיירי הכא בכה"ג, דא"כ מ"ט מסקינן דאסור, הרי בכה"ג שקיבל עליו הנותן אחריות אין ע"ז תורת הלואה, - אך החקרי לב בסימן כ"ו ד"ה כי ע"כ לומר פירש דמש"כ הריטב"א דלא נהירא היינו דפשיטא דל"מ האחריות להפקיע מזה תורת הלואה והו"ל רבית קצוצה, ומאי ס"ד דרב חמא. [↑](#footnote-ref-666)
666. צ"ע אם אכן ליכא שעבוד הגוף כלל על הבעלים, או דאף דאיכא שעבוד הגוף על הבעלים מ"מ אין שעבודם אלא לפרוע מהנכסים של הבנק, ולכאו' כ"נ טפי דאיכא שעבוד הגוף על הבעלים, דאל"כ מ"ט הוי החיוב לפרוע גם מנכסים שלא היו לבנק בשעת ההלואה, וי"ל. [↑](#footnote-ref-667)
667. לפ"ז נמצא דאף שכתב השו"ע בסימן ק"ס סי"ח לאסור להלוות מעות של הקדש עניים ברבית קצוצה, מ"מ מותר ללוות מעות להקדש עניים ברבית, כיון דליכא בזה שעבוד הגוף על אדם מסוים. [↑](#footnote-ref-668)
668. ועיי"ש שכתב להתיר גם כשלוה מן הבנק, משום דשעבוד הוא דוקא לאדם מסוים, ופירש דזהו טעם הא דליכא איסור רבית במעות של צדקה, - וצע"ג שהרי קי"ל דאסור להלוות מעות עניים ברבית קצוצה, וגם לדעת הרשב"א שהתיר בזה הוא משום דאין לו בעלים ידועים. [↑](#footnote-ref-669)
669. אך צ"ע אם יש לחלק בזה, דמ"מ כיון דאם יאבדו כל הנכסים ולא יהיו אח"כ נכסים אחרים אינו גובה חובו, חשיב דאין הקרן קיים בודאי, ולי"ב משום רבית. [↑](#footnote-ref-670)
670. ואמנם יש להעיר במש"כ היראים שם דהא דכלו זוזי דרב חמא הוא משום דהי' משכירם בלא חושכא והפסד, ולכאו' לפ"מ דס"ל דאסור להשכיר כלים שאין בהן פחת, בע"כ דמה שאמרו הכא דמרא הדרא בעינא וידיע פחתי' היינו דלא הותר אלא היכא דאיכא תרתי לטיבותא, ונמצא דבזוזי דלא הדרי בעינייהו אסור להשכירם אף אם יש בהן פחת, וא"כ גם אם הי' בזוזי דרב חמא חושכא והפסד הי' אסור להשכירם, ושמא ס"ל דבההיא דרב חמא לא השכירם ע"מ להוציאם, (ומה"ט הוא דס"ל לרב חמא דשרי), ומה שאמרו בגמ' דזוזי לא הדרי בעינייהו, הוא לאשמועינן דכל דלא הדר בעיני' אסור אף אם איכא פחת, אך ההיא דרב חמא לא איירי בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-671)
671. צע"ג שהרי להדיא תניא בתוספתא דמשכיר אדם מעות וכו' נגנבו או אבדו חייב באחריותן ניטלו מלפניו באונס הרי הוא כנושא שכר, וכן הביא הגר"א גופי' שם סק"א, ולהדיא דהא דשרי להשכיר מעות הוא אף אם אחריות גניבה ואבידה על השוכר. [↑](#footnote-ref-672)
672. צ"ע דא"כ הי' בדין דלא יהא מותר אלא כשנוטל דמים כשיעור שראוי שיהא הפחת, וממה שלא חילקו בזה משמע דשרי אף אם נוטל דמים יותר משיעור הפחת, - ושמא י"ל דכל שהפחת דמחמת ההשתמשות הוא על הנותן, ה"ז מועיל דמכח זה חזינן דהנותן הוא הבעלים על שימוש זה והוא משכירו למקבל, וע"כ הוא רשאי ליטול שכר על שימוש זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-673)
673. בגל' הגרע"א סימן קס"א ס"א פירש בד' התוס' דטעם ההיתר הוא משום דכל שיכול להחזיר לו בעין עם הפחת, אף שהרשהו ליתן לו אחרת, הו"ל שכירות, אף דעכשיו נותן לו מרא אחרת, - וצ"ב, דלכאו' בד' התוס' מבו' דחשבינן לה כהלואה, ואפ"ה שרי משום דהשכר הוא בעד הפחת. [↑](#footnote-ref-674)
674. ועיי"ש שכתב לדעת הב"י דהתיר בזה, היינו רק כשהוא צריך להשתמש בו אלא שנתן לו רשות להוציא, די"ל דהשכר הוא על הזמן שמשתמש בו, אך בנתן לכתחילה ע"מ להוציא וא"צ להשתמש בו ודאי אסור, וגם לא הותר אלא כשא"צ לשלם אלא כמו ששוה בשעת השבירה, אף לדעת הסוברים בספינה דשרי גם כשמשלם כשווי הספינה בשעת השכירות. [↑](#footnote-ref-675)
675. לכאו' י"ל בזה למש"כ הריב"ש דבהך גוונא גרע טפי משום דיש בהלואה זו זמן שאין המעות באחריות המלוה אלא באחריות הלוה לגמרי דהיינו משעת הלואה עד שעת מהלך הספינה ומשעת שובה עד שעת פירעון, וע"כ בכה"ג יש לאסור לכו"ע אף שקיבל עליו הנותן כל האחריות, ומש"כ הדרכ"מ ללמוד מדבריו שלא כד' התרוה"ד, הוא משום דהריב"ש כתב ללמוד לאסור בזה ממש"כ התוס' דבההיא דרב חמא קיבל עליו אחריות ואפ"ה אסור וכ"ש בכה"ג דספינה, ואם בההיא דרב חמא לא אסרו אלא משום דלא קיבל עליו כל האחריות, אין ללמוד מזה לאסור בכה"ג דספינה, אך לדינא אף אם בההיא דרב חמא שרי כשקיבל עליו הנותן כל האחריות, מ"מ י"ל דבכה"ג דספינה אסור, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-676)
676. וי"ל דזהו מש"כ הפסקי רי"ד דדמי להיכא שפרנסה הבעלים לעצמו ואח"כ מצאו זה ואמר לו החכירה לי בי"ב כורין והסתלק ממנה ואני אשלם לך כל הוצאתך שהוצאת עלי', דבכה"ג הרי היינו דנותן לו בחכירות שדה טובה עוד ב' כורין ודמי ההוצאה, וכ"נ ממש"כ בחי' המיוחסים להריטב"א דהא דשרי הוא משום משום דעכשיו שהלוה לו מאתים זוז משביח בקרקע ויוצא ממנה שבח הרבה שיכול לפרוע מאותו שבח המאתים זוז שהלוה לו יותר ויותר על י"ב כורין שנותן לבעל הקרקע, - אך י"ל דלעולם הוו המאתים זוז בהלואה, וכאשר כ"נ בל' רש"י שכתב דאומר לו "הלויני" וכתב עוד שאומר לו ואני אעלך לך "ואחזיר מעותיך", וכ"נ בל' המיוחס להריטב"א, (וכ"נ ממש"כ שם דכל שהשבח קיים צריך הבעלים ליתן לו דמי השבח, ונתבאר להלן), ומש"כ רש"י ודעימי' לדמותו להיכא שנותן בחכירות שדה טובה עוד מאתים זוז וב' כורין, היינו דמה"ט לא חזינן למה שמוסיף על חכירותה כשכר מעותיו, שהרי גם אם ל"ה המעות בהלואה בידו, הו"מ להוסיף על חכירותה מאתים זוז וב' כורין, וע"כ ה"נ כשהמעות בהלואה בידו הוא מתרצה להוסיף על חכירותה ב' כורין, ואי"ז שכר מעותיו. [↑](#footnote-ref-677)
677. ונפ"מ בזה כמש"כ המנחת שלמה בח"א סימן כ"ט (ד"ה הן אמנם) הוא בגונא שנאבדו המאתים זוז באונס, דאם לא ניתנו לו המאתים זוז בהלואה אלא הוא שלוחו של הבעלים להשביח בהן את השדה, אינו מחזיר לו את המאתים זוז, אך אם אם ניתנו לו המאתים זוז בהלואה, צריך להחזירן אף אם נאנסו. [↑](#footnote-ref-678)
678. המנחת שלמה בח"א סימן כ"ו ד"ה גם צ"ע כתב דאע"ג דברור הדבר שאם הי' מפרנס את השדה במאתים זוז שלו או של אחרים ל"ה מוסיף כלל עוד ב' כורין לשנה, ונמצא דמה שקוצץ להוסיף הוא רק מפני שבעל השדה הלוה לו את המאתים זוז, אפ"ה שרי, ועי' עוד בדבריו שם סימן כ"ט (ד"ה הן אמנם), - וי"ל דהטעם בזה הוא משום דאם הי' מפרנס את השדה במאתים זוז שלו, הרי דהבעלים לא העמיד לו שדה מושבחת, ומשא"כ כשהלוה לו הבעלים מאתים זוז, חשיב דהבעלים העמיד לו שדה מושבחת ע"י שהלוהו מאתים זוז, וע"כ הוא מוסיף ב' כורין בחכירותה, ומה שהועילה ההלואה לבעלים דעי"ז הוא מעמיד לחוכר שדה מושבחת, י"ל דלי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-679)
679. ומבו' בדבריו דכ"ז הוא בחנות ובספינה דמחזירם לבעלים על השבח, וע"כ צריך הבעלים ליתן לו דמי השבח, דאל"כ הו"ל רבית, שמחזיר לו מעותיו, וגם מחזיר לו חנות וספינה מושבחים, אך בשדה דאין השבח קיים, ונמצא דכשמחזיר לבעלים אינו נותן לו גם את השבח, א"צ הבעלים ליתן לו דמי השבח, וכ"ה מבו' בד' הר"י מלוניל דאינו מנכה לו דמי ההוצאה אלא כשהשבח קיים כגדרות וכיו"ב. [↑](#footnote-ref-680)
680. ועיי"ש שכתב להוכיח כן ממה שהתירו להפריז על שדהו, דאם בחנות וספינה הי' אסור מה"ת, ל"ה שרינן בשדה לכתחילה אלא הוה אסרינן בזה מדרבנן. [↑](#footnote-ref-681)
681. בתשו' מהריב"ל שם כתב ללמוד ממש"כ הבעה"ת במפריז על חנות וספינה דאי"ז אלא אבק רבית, דה"נ בהלוהו ע"מ שישכיר לו בפחות אי"ז אלא אבק רבית, ודלא כמש"כ הטור בסימן קס"ו, וצע"ג שלא הביא לד' הבעה"ת המפורשים בכ"ד דכשהלוהו ע"מ שישכיר לו בפחות הוי רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-682)
682. צ"ע דמה מקום יש להתיר בזה, ומ"ש מהא דתנן לעיל ס"ד ב' דלא ישכור ממנו בפחות, אף דלא קץ, ועמש"כ בחי' הגרע"א שם והשער דעה בסימן קס"ג סק"ב בטעם הא דל"ד להא דשרינן בטרשא בדלא קץ, ומש"כ בזה במ"מ רבית א' דף מס' 45 בסופו, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-683)
683. ועד"ז כתב הר"י מלוניל בפי' קמא דהא דפרכינן דאי אגרא לא פגרא, היינו דכיון דנוטל שכר מאותן ק' פרסאות שמוליך בה סחורתו, למה כשנשברה נותן לו כמו שהיתה שוה בשעת שכירות, הרי ע"מ כן שכרה לו שתיפחת מדמי' הראשונים שא"א שלא תירקב מחמת המים ושלא תתרועע מחמת הדריסה שבני הספינה דורסין אותה ומחבטין שם סחורה שלהם בכניסה וביציאה, ועיי"ש שכתב דלא פריך מכח הא דהוי מתה מחמת מלאכה, שהרי מתנה שואל להיות משלם את הכל אף במתה מחמת מלאכה, (ועמש"כ הקצוה"ח בסימן ש"מ סק"א בהך מילתא אם מתנה שואל להתחייב אף במתה מחמת מלאכה). [↑](#footnote-ref-684)
684. ויש להוסיף מש"כ בתשו' הרשב"א ח"ב סימן של"ב דלמ"ד דשואל מתחייב משעת משיכה הוא חייב לשלם כשווי החפץ בשעת משיכה, וע"כ שפיר י"ל דמדינא דמתנה ש"ח להיות כשואל בידו להתחייב כדמי' בשעת משיכה. [↑](#footnote-ref-685)
685. החוו"ד בסימן קע"ו סק"ד ובחידושים שם סק"ה כתב דאם התנה מעיקרא שישלם לו כשעת משיכה וקצץ עמו שכר, אסור לקבל שניהם, אך הברירה בידו או לקבל כשעת משיכה ולא יקבל השכר, או לקבל רק כשעת שבירה ולקבל השכר, - ודבריו מתפרשים ע"פ הנ"ל, דטעם מה שאסרו לשלם כשעת משיכה, אי"ז משום דבכה"ג חשיב טפי כהלואה ואסור לקבל השכר, דא"כ לא יועיל שיתרצה עכשיו לקבל כשעת שבירה, שהרי כיון שהתנו לשלם כשעת משיכה הו"ל כהלואה, אלא היינו משום דלא הותר לקבל השכר אלא בעד הפחת, וממילא דכל שמשלם כשעת משיכה א"א לו ליטול השכר, וע"כ שפיר הוי הברירה בידו לקבל רק כשעת שבירה ולקבל השכר. [↑](#footnote-ref-686)
686. וזהו שכתב הרשב"א דלמש"כ להתיר אף כשקיבל עליו לשלם כשעת משיכה תיקשי מההיא דדודא, עיי"ש, והיינו דלדעת הסוברים דלא הותר אלא כשקיבל עליו לשלם כשעת מיתה, דלדידהו טעם ההיתר הוא משום דהשכר הוא בעד הפחת, אין להתיר אלא בדבר שיש בו פחת והוי הפחת על הנותן, ומה"ט הוא שלא התירו בדודא אלא משום דמקבל עליו הנותן חוסכא דנחשא, אך למש"כ הרשב"א להתיר אף כשקיבל עליו לשלם כשעת משיכה, משום דכל דלא קיבל עליו יוקרא וזולא לא חשבינן לה כהלואה, הדין נותן להתיר אף בדבר שאין בו פחת כלל. [↑](#footnote-ref-687)
687. וי"ל עוד כמשמעות ד' תלמיד הרשב"א דלעולם עיקר הא דשרי הוא משום דהוי השכר על הפחת, ואפ"ה הוא משלם לו כשנשברה כדמי' בשעת משיכה, דהשכר הוא על הפחת שהוא על הנותן כשהוא חוזר בעינו, ואף דאם נשברה אין הפחת על הנותן, מ"מ הוא נוטל השכר משום צד הספק שתחזור בעינה ויהא הפחת עליו. [↑](#footnote-ref-688)
688. הריטב"א כתב לפרש כן לפ"מ דגריס פגרא "כשעת" שבירה, אך הראב"ד כתב לפרש כן גם אם גרסינן פגרא "בשעת" שבירה, וכ"כ הפסקי רי"ד. [↑](#footnote-ref-689)
689. ועד"ז כתב הראב"ד לפ"מ דגריס משום דמתניתא לא תניא איכא מנהגא, דהיינו דכיון דלא פירש במתניתא איזו שומא יתן אם כשעת משיכה או כשעת שבירה, ומשמעות הברייתא דנותן כשעת משיכה, והם לא נהגו כן אלא כשעת שבירה, מפני שהיו אומרים דכיון דאילו היתה קיימת חוזרת בעיני' בפחתה, אינו משלם אלא כמו שהיתה שוה סמוך לשבירתה. [↑](#footnote-ref-690)
690. ועיי"ש שכתב לפ"ז דרב נחמן דפליג ע"ז ס"ל דאין להתיר אף ברבית דרבנן, ולא התירו במעות של יתומים אלא להלוותן קרוב לשכר ורחוק להפסד, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-691)
691. ובד' הרשב"א שם משמע דהיינו דברבית דאורייתא ה"ז אסור מדאורייתא, - אך הריטב"א כתב דאף שהם אינם מצווין ע"ז וגם אין אנו מצווין על ממונם מדאורייתא, אפ"ה לא התירו חכמים בכך שהוא נראה כמו שמלוה ברבית דאורייתא, ולא התירו אלא באבק רבית דרבנן. [↑](#footnote-ref-692)
692. בתשו' מהרי"ל סימן ל"ז כתב דבכמה מקומות נהגו להלוות נכסי יתומים ברבית קצוצה ותמה ע"ז מאד, והביאו הב"י בסימן י"ח וכתב דמשמע דס"ל דאין לסמוך על מנהג העולם בזה, והכי נקטינן שלא להתיר להלוות מעות יתומים אלא באבק רבית, ושמא טעם מנהג מקומות אלו הוא משום דס"ל כד' הריטב"א דלי"ב איסור מן הדין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-693)
693. ועיי"ש שכתב דאף דבר האסור משום הערמת רבית אסור אף בשל יתומים, משום דאיסורו הוא למיגדר מילתא שמא יעשו כן באופן האסור, ודבר האסור מפאת החשש ומשום מיגדר מילתא אין מקום להתירו ליתומים. [↑](#footnote-ref-694)
694. למש"כ הרשב"א והריטב"א דליכא איסור דאורייתא בהלואת מעות יתומים ברבית קצוצה, מסתברא מילתא דכל מה שהתירו להלוות מעות של יתומים באבק רבית הוא משום דמדינא לית בהו לאיסור רבית כלל, וע"כ לא גזרו בזה לאיסור אבק רבית, אך ביתום שהוא בן י"ג דאסור מדאורייתא להלוות ברבית קצוצה, גזרו בו אף באבק רבית, - ובד' ר"י שהוצרך לפרש דטעם הא דלא התירו כשהוא בן י"ג הוא משום דהוא בן מו"מ, ודעת התרוה"ד ודעימי' דכל שלא הגיע לכלל דעת שיכול להתעסק בשלו שרי אף אחר שהגדיל, נראה דהוא משום דס"ל דאסור מדאורייתא להלוות מעות יתומים ברבית קצוצה, ואפ"ה התירו באבק רבית משום צורך היתומים, וע"כ שפיר יש מקום להתיר אף כשהוא בן י"ג. [↑](#footnote-ref-695)
695. ועיי"ש שכתב לדון לפ"ז להתיר להלוות מעות אלמנות ברבית דרבנן, משום דסתם אלמנות אין יודעות להתעסק בשלהן, וכתב דלא אישתמיט כן בחד מהפוסקים קדמאי ובתראי, ושמא הוא משום דשאני אלמנות שהן מתעסקות כשאר נשים וע"כ אסור להלוות מעותיהן אף ברבית דרבנן, וכ"כ הט"ז שם סקי"ד והש"ך שם סקכ"ט. [↑](#footnote-ref-696)
696. אך מבו' בדבריו דפליג ע"ד הרשב"א ודעימי' וס"ל דעיקר ההיתר הוא משום כח בי"ד, והא דשרי אף שלא בבי"ד הוא משום דר"ג ובית דינו אביהם של יתומים ול"ב פרוזבול דכל מעשה יתומים על פי בי"ד. [↑](#footnote-ref-697)
697. והריטב"א לקמן בסוגיין כתב לפ"ז דמה"ט כל דמקבל עליו הנותן חוסכא דנחשא שרי אף אם משלם המקבל על חיסרון הנחושת כשעת משיכה, ול"ד לספינה שלא הותר אלא כשמשלם כשעת שבירה, דהתם מקבל עליו אחריות דכולה, ומשא"כ הכא דאינו מקבל אלא פחת שנפחתה מחמת תשמיש, וע"כ אף אם משלם בדמים דשעת משיכה אין בכך כלום, - אך הרמב"ן כתב די"מ דמקבל עליו דמי הפחת כשעת שכירות וטועין הן, וזה לטעמי' דהכא מקבל עליו השוכר כל האחריות, וע"כ דמי לספינה דלא הותר אלא כשמשלם כשעת שבירה. [↑](#footnote-ref-698)
698. וזה מתישב לרש"י לטעמי' לעיל ס"ט ב' דלא התירו בשכירות מרא אלא משום דהדרא בעינא ואין אחריותו עליו וגם ידיע פחתי', אך אלמלי הא דידיע פחתי' אסור אף דהדרא בעינא ואין אחריותו עליו, וע"כ אף דהכא ל"ה אחריות אונסין על המקבל, מ"מ יש לאסור מכח הא דמקבל עליו המקבל חיסרון הנחושת, דדמי להיכא דלא ידיע פחתי' דאסור, ולא הותר אלא משום דמקבל עליו הנותן חוסכא דנחשא, וכ"ה משמעות ד' הריטב"א דהא דאסרו בזה, הוא משום דכל הא דהותר ליתן שכר הוא על הפחת, וכל דהפחת הוא על המקבל, אין לו ליתן שכר, וע"ז הוא דמהני הא דמקבל עליו הנותן חוסכא דנחשא, דע"ז הוא שנוטל השכר, - אך צ"ע דזה דלא כמש"כ הריטב"א לעיל שם דכל דהדרא בעינא שרי אף אם לא ידיע פחתי', והרי דכל דלא הדרא בעינא והו"ל כשכירות שרי אף בדליכא פחת ואין השכר על הפחת, וי"ל. [↑](#footnote-ref-699)
699. ולהריטב"א לטעמי' דהכא לא קיבל עליו המקבל אחריות אונסין, ודאי דאי"ז רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-700)
700. ועיי"ש שכתב לפ"ז דלא נחלקו הראשונים בכלים הנפחתין, דלכו"ע לא הותר אלא כשמקבל עליו הנותן פחת, או עכ"פ מקבל עליו חוסכא דנחשא, אלא נחלקו בכלים שאין בהן פחת כלל, דלדעת התוס' ודעימייהו אסור ליטול עליהן שכר כשמקבל עליו השוכר אחריות אונסין, אף דיוקרא וזולא הוא על הנותן, ולדעת רש"י ודעימי' שרי. [↑](#footnote-ref-701)
701. וי"ל כן מטעם אחר, דכל מה שאסרו אלמלי הא דמקבל עליו חוסכא דנחשא הוא רק כשנותן המקבל שכר משלו לנותן, אך כל שאין הנותן נוטל אלא ריוח מיני' ובי' לי"ב איסורא אלא כשכל האחריות על המקבל, אך כל דיוקרא וזולא על הנותן שרי, דבכה"ג חשיב דנוטל הנותן את הריוח משלו ואי"ז רבית כלל. [↑](#footnote-ref-702)
702. הריא"ז בקונט' הראיות כתב דאף דאסרו בקרוב לשכר ורחוק להפסד, מ"מ אם נותן לו הנותן שכר ידוע ע"ז מותר, כגון שנתן לו מנה להתעסק בו וכל ההפסד על המקבל ואם יהא ריוח יטול הנותן מחצה או שליש ופסק לו הנותן למקבל שכר ידוע כו"כ לשנה, והיינו משום דבכה"ג הוו כל המעות מלוה ביד המקבל כיון דכל האחריות עליו, וראוי להיות כל השכר למקבל, ובעד השכר הידוע שנותן לו הנותן מוכר לו המקבל מחצה או שליש מן הריוח, ודמי להא דשרינן במה שעיזי חולבות לך ובמשכנתא בנכייתא, משום דפעמים שאין חלב ואין פירות, וה"נ הוא בכה"ג, דכיון דשמא לא יהא ריוח, ע"כ הותר למכור לנותן חלק בריוח בדבר קצוב, דמה לי פירות שדה וכרם ומ"ל שכר המעות. [↑](#footnote-ref-703)
703. ועיי"ש שהוכיח כן עוד מהא דתניא דקרוב לשכר ורחוק להפסד רשע, ואם איירי כשנוטל חלק בשכר ואינו נוטל חלק בהפסד, פשיטא דהמלוה ברבית דרבנן רשע הוא. [↑](#footnote-ref-704)
704. וזה מתישב למש"כ הרמב"ם בפ"ו משלוחין ה"ד בשם רבותיו דאם התנו שיטול המתעסק בשכר יותר על ההפסד פחות משתות אין התנאי מועיל, דלדעת הרמב"ם שם דכל שהתנו שיהי' ריוח המתעסק יותר על הפסדו אף בפחות משתות מהני, הרי דאף בדיקנני שרי להתנות שיטלו הבעלים מחצה בהפסד ויותר משליש בשכר. [↑](#footnote-ref-705)
705. אך הרמב"ן כתב דהדין נותן שיהא זה רבית קצוצה דומיא דמשכנתא, וזה לטעמי' לעיל ס"ז א' דקי"ל דמשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה אף שאין הריוח ברור, וה"נ הכא הי' בדין שיהא זה רבית קצוצה אף שאין הריוח ברור. [↑](#footnote-ref-706)
706. וצ"ל דאף דדעת הרמב"ם בפ"ו ממלוה ה"ז דבמכירה באסמכתא שלא הקנהו גוף לפירות הוי רבית קצוצה אף שאין הריוח ברור, מ"מ הכא הויא העיסקא עצמה כמשכנתא בעד החוב ויש לנותן זכות בה לפירותי', וע"כ אי"ז רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-707)
707. וכ"כ הר"ן והנימו"י, והוסיפו דהוא משום דאפשר דלא הו"ל רווחא, ולכאו' מכוון דבריהם דהוא צירוף דב' הטעמים יחד, שאין לומר דכונתם לב' טעמים, שהרי הא דאין הריוח ברור בפנ"ע אינו טעם שלא יהא זה רבית קצוצה, שהרי דעתם דמשכנתא בלא נכייתא הוי רבית קצוצה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-708)
708. אך בהמש"ד שם משמע דהוא משום דאין הריוח קצוב ושמא לא יהי', וכתב לדמות לזה דין משכנתא, דכיון שהוא ריוח מקווה ולא קצוב, קייל מכל אבק רבית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-709)
709. ומצאנו עד"ז בתשו' הרשב"א ח"ד סימן רל"ב דקרוב לשכר ורחוק להפסד קייל טפי מכל אבק רבית משום אין מקבלין ריוח אלא מיני' ובי' הריוח ממש שנמצא במעותיהם "ולא מכיס המקבל". [↑](#footnote-ref-710)
710. צ"ב דהרי כל עיסקא דהויא פלגא מלוה חשבינן לה כהלואה גמורה לאיסור רבית, אף דאם בא לשתות בו שכר מעכב הנותן עליו ואם מת לא נעשו מטלטלין אצל בניו, דהוי ככל נכסי צ"ב דחשיבי כהלואה, - וצ"ל דמכוון ד' הרשב"א הוא דאם הי' יכול לשתות בו שכר הו"ל הלואה גמורה, אך כיון דאינו יכול לשתות בו שכר ואי"ז הלואה גמורה, אלא שבאנו לדון דמשום קבלת האחריות חשיב כהלואה, הרי דע"ז מהני הא דנוטל הריוח מיני' ובי' דלא חשבינן לה כהלואה, אלא כשומר שכר שהתנה להיות כשואל, וכמש"נ להלן לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-711)
711. הקצוה"ח בסימן ש"מ סק"א כתב ללמוד מדבריו דשואל שהתנה להתחייב במתה מחמת מלאכה אינו מתחייב בכך בלא קנין, דאל"כ הרי דאף אם הוי כפיקדון שהתנה עליו להיות כשואל, הרי יש בכלל תנאו להתחייב בכל ענין ואף במתה מחמת מלאכה, ומ"ט אינו חייב, - ועיי"ש שכתב דהוא דלא כמש"כ השטמ"ק לעיל ס"ט ב' בשם הר"י מלוניל דמתנה שואל להיות משלם את הכל ואפי' מתה מחמת מלאכה, ועיי"ש במש"כ לפרש בטעם הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-712)
712. אך למש"כ התוס' ודעימייהו דהא דאי"ז רבית דאורייתא הוא משום דאין הריוח ברור, וכן למש"כ הרמב"ן בתי' קמא דהוא משום דאינו נוטל אלא מיני' ובי', הרי דכל שקצץ עמו דיתן לו עוד שכר, הו"ל רבית קצוצה. [↑](#footnote-ref-713)
713. הריטב"א תמה ע"ז דאם הוא נוטל כל ההפסד ואינו נוטל בשכר מ"ט קרי לי' חסיד הרי חסיד שוטה הוא, וכן הק' הפסקי רי"ד, וכתב די"ל דהיינו משום משום דיש אדם שאינו רוצה לקבל מתנה ויש בנ"א שרוצין להלוותו מעות כדי שישתכר בהן ויאכל והוא אינו רוצה מפני שירא שמא יפסיד בהן ולא יהא לו מה לשלם, ומתוך כך מצטער בדוחק גדול, ואם ימצא מי שילוה לו ע"ד כן שיהא קרוב להפסד ורחוק לשכר זהו חסיד גמור. [↑](#footnote-ref-714)
714. ועיי"ש שכתב די"מ דרחוק לזה ולזה הוא שליש בשכר ושליש בהפסד, וכתב ע"ז דאי"ז כלום, שהרי טורח בשליש עסק הפקדון בחנם שהרי מלוהו ב' שלישי העסק, - וצ"ב דכ"ה שפירש דקרוב לזה ולזה היינו שנוטל מחצה בשכר ומחצה בהפסד, והצריכו חכמים שיתן לו שכר עמלו, ה"נ יש לפרש רחוק לזה ולזה דהיינו שנוטל שליש בשכר ושליש בהפסד והצריכו חכמים שיתן לו שכר עמלו, ועד"ז כתב הפלפולא חריפתא בסימן נ'. [↑](#footnote-ref-715)
715. והריטב"א לקמן בסוגיין נסתפק בזה אם כשהנכסים בעין הם חוזרין לבעלים, או יכול המקבל לסלקו במעות, ועיי"ש שהוכיח ממה שנחלקו ביבמות ס"ו ב' בנכסי צאן ברזל דאשה אם הדין עמו או הדין עמה, ואף למ"ד דהדין עמה הוא משום שבח בית אבי', והכא ליכא למימר הכי, וכן הוכיח המאירי ביבמות שם, - ובדעת הרמב"ן ודעימי' צ"ל כמש"כ האבהא"ז בפ"ו משלוחין ה"ב ד"ה והנה מהסוגיא דשאני בנכסי צ"ב שהכניסה אשה לבעלה שניתנו לכלותן והבעל התחייב בדמיהן, ובזה הוא דהדין עמו, ואף למ"ד דהדין עמה הוא משום שבח בית אבי', אך בסתם צ"ב שניתנו לזמן קצוב לחלוק בחלבן וולדותיהן עיקרן שייכים לבעלים, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מסוגיית הגמ' ביבמות שם. [↑](#footnote-ref-716)
716. הריטב"א נקט דלדעת רש"י אי"ז אלא רבית דרבנן, כיון דרווחא דשקיל הוא מיני' ובי' ואפשר דל"ה רווחא, אך לדעת ר"ת הוי רבית דאורייתא אף אם נוטל הריוח מיני' ובי', דכיון דכל האחריות קיבל עליו רבית דאורייתא הוא, - וכנראה ס"ל דמה שהעמידה רש"י כשנוטל ריוח מיני' ובי', הוא משום דהוה משמע לי' דאי"ז אלא רבית דרבנן, וע"כ נלמד מזה שדעתו דכל שנוטל ריוח מיני' ובי' ואפשר דל"ה רווחא ל"ה אלא רבית דרבנן, אך לדעת ר"ת דמשמעות מתניתין דהוי רבית דאורייתא, הוא בין בגונא שנוטל שכר קצוב ובין בגונא שנוטל ריוח מיני' ובי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-717)
717. התוס' הרא"ש כתב דהא דדמי למשכנתא בלא נכייתא הוא משום דהנכסים הם כמו משכון שאין לו למקבל להוציאן אלא יהיו בעין לאחריות עד שיפרע המקבל המעות, ומבו' בדבריו דאף דהא דבמשכנתא בלא נכייתא ל"ה רבית קצוצה הוא משום דאין הריוח ברור, כאשר כ"ה מבו' להדיא בהמש"ד במש"כ בדין משכנתא בבית, מ"מ כ"ז הוא משום דמשכנתא הו"ל כזביני, וע"כ כל הא דהכא דמי למשכנתא בלא נכייתא, הוא משום דגם הכא הוו הנכסים כמו משכון. [↑](#footnote-ref-718)
718. והמקומ"ח בסימן קע"ז ס"א והחת"ס בסוגיין תמהו כן על קושייתם, דכיון דברשותא דמקבל קיימי, הרי דאף אם נוטל הנותן חלק בשבח קיימי ברשותא דמקבל, אלא דאי"ז רבית דאורייתא משום דאין הריוח ברור. [↑](#footnote-ref-719)
719. והיינו משום דבעיסקא דפלגא מלוה הוי הרבית במה שטורח בחלק הפיקדון בשכר חלק ההלואה, וע"כ כל שנותן לו שכרו שרי, ומשא"כ בצאן ברזל דהוי הכל הלואה, והוי הרבית במה שנוטל הנותן חלק בולדות, הרי דע"ז ל"מ מידי הא דנותן לו שכר. [↑](#footnote-ref-720)
720. והיינו דלא מייתינן מהא דחשבינן לה כהלואה לאיסור רבית, אלא מייתינן מהא דחשבינן להולדות שנוטל כרבית, דאם קיימי הבהמות ברשות הנותן, נמצא דהולדות נולדו ברשותו, ואי"ז רבית כלל. [↑](#footnote-ref-721)
721. צ"ב שהרי מצינו בדין שכירות כלים דכל שלא קיבל עליו כל האחריות הו"ל אבק רבית, וכמש"כ הריטב"א גופי' לעיל בע"א, ובכה"ג הרי ודאי דברשות הנותן קיימי, ומ"מ ה"ז אסור מדרבנן משום דדמי להלואה, וא"כ ה"נ י"ל הכא, דאף דקיימי ברשות הנותן ומדינא הוו כפיקדון, מ"מ ה"ז אסור מדרבנן, - וצ"ל דהיינו דאם קבלת אחריות מועלת לחשוב את הממון ברשותו, וכל שקיבל עליו כל האחריות חשיבא כדידי' והו"ל כהלואה, ע"כ אף כשלא קיבל עליו כל האחריות יש לאסור מדרבנן, אך אם קבלת אחריות אינה מועלת כלל לחשוב הממון ברשותו, ל"ה אסרינן בזה אף מדרבנן. [↑](#footnote-ref-722)
722. אך אכתי קשיא משה"ק התוס' הרא"ש דהו"ל כקרוב לשכר ורחוק להפסד דאסור, והרי שאסרו אף בריוח מיני' ובי', - וצ"ל לדעת רש"י דאה"נ דגם מה שאסרו בקרוב לשכר ורחוק להפסד הוא מכח מה שאמרו הכא דברשותא דמקבל קיימי. [↑](#footnote-ref-723)
723. אך הריבמ"צ והרמב"ם בתרומות שם פירשו בע"א, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפ"ט מתרומות ה"ח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-724)
724. וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן לעיל בע"א שנסתפק בדין שכירות כלים דכל שקיבל עליו המקבל כל האחריות, הו"ל רבית קצוצה, והרי דאף דודאי דגוף הכלי חוזר לנותן, מ"מ כיון דכל האחריות היא על המקבל חשבינן לה כדידי', ובד' הרמב"ן שם נתחדש טפי דאף דהיוקרא וזולא הוא על הנותן, מ"מ כיון דהאחריות היא על המקבל חשבינן לה כדידי' מדאורייתא, - אך י"ל דהתם אי"ז משום דחשבינן לה כדידי', אלא אף דלא חשבינן לה כדידי', מ"מ כיון דאחריותה עליו הו"ל כהלואה לדין רבית. [↑](#footnote-ref-725)
725. הגרש"ש בקונט' השעבוד סימן א' ד"ה ועיין ביבמות כתב לפרש דהיינו דלעולם הפרה היא לגמרי של השוכר, אלא שנתחייב השוכר לשלם למשכיר בפרה זו עצמה, ואם הוזלה מתחייב ליתנה ולהשלים המותר בדמים, וע"כ הוא מאכילה בתרומה. [↑](#footnote-ref-726)
726. ומבו' בדבריו דאי"ז משום דאמדינן לדעתייהו שהקנה לו את גוף החפץ, אלא דיש לו שעבוד לגבות את גוף החפץ, אלא הוא דין בד"ת דמכח חיוב האחריות יש לו זכות בעיקר החפץ וחשיב כשלו, ועיי"ש שכתב דזכות החפץ תלוי בחיוב האחריות ואם הי' נפקע חיוב האחריות הי' נפקע גם זכותו בהחפץ, ועיי"ש שכתב עוד דאף דהיורשים אינם חייבין באחריות, מ"מ חשבינן להנכסים כדידהו, משום דלענין זכותים שיש לו בהחפץ יורשיו יורשים כל זכותו אף שאינם מתחייבים בחיוב האחריות, ואף דזכות החפץ תלוי בחיוב האחריות ואם הי' נפקע חיוב האחריות הי' נפקע גם זכותו בהחפץ, היינו משום דאז הי' משתנה כל הדין של החפצא ופקע מיני' שם צ"ב ונעשה שינוי בעיקר דינו של החפץ, ומשא"כ בירושה דקיימי הנכסים בשם צ"ב כדמעיקרא ולא נשתנה הדין בהחפצא מאומה, ורק דעל היורשים עצמן ליכא חיוב הגוף, ע"כ אף דאין עליהן חיוב אחריות, מ"מ לענין זכות החפץ כרעא דאבוהון נינהו ויורשין כל זכותו וה"ה ברשותן כדין נכסי צ"ב. [↑](#footnote-ref-727)
727. וי"ל בישוב ד' רש"י, דאף מעיקרא ידעינן להא דאם לא יהיב זוזי וכו' תפיס ולדות, וכמש"כ כן התוס' בתו"ד, ואך דס"ד דאי"ז מועיל אלא אם ברשותא דנותן קיימי והולדות הוו מן הדין של הנותן, אלא שהוא נותנם למקבל בשכר טרחו, וע"כ כל שאכתי לא נגמר זכייתו של המקבל דאי לא אשכח זוזי וכו', אכתי לא נחלקו הולדות למקבל, וע"כ הן פטורין מן הבכורה, אך אם ברשות מקבל קיימי והולדות הוו של המקבל מן הדין, הרי דאף דאם לא משכח זוזי וכו', מ"מ לא סגי בזה לפטור מן הבכורה, וזהו דמשני דאף דברשות מקבל קיימי, מ"מ מהני הא דאם לא משכח זוזי וכו' לפטור מן הבכורה, משום דחשיב כיד נכרי באמצע, - וזה מתישב היטב לפירש"י לטעמי' בבכורות ט"ז ב' דלהצד דברשות מקבל קיימי הוו הולדות מן הדין של המקבל, ולהצד דברשות נותן קיימי הוו הולדות מן הדין של הנותן. [↑](#footnote-ref-728)
728. בפשוטו מכוון דבריהם דאם מהני הא דאי וכו' תפיס לולד לחשוב שהולדות הם ברשות הנותן ולפטרם מן הבכורה, ה"נ הי' בדין שלא יהא זה רבית דאורייתא, - אך יש מקום לפרש לדבריהם כמש"נ לעיל בהערה בדעת רש"י, דאם ברשות נותן קיימא ואינו זוכה בולדות אלא בשכר עמלו, ע"כ כל דאי וכו' תפיס לולד לא נפקי הולדות מרשות הנכרי, אך אם ברשות מקבל קיימא וזוכה בהולדות משום דנולדו מבהמתו, ס"ד דהגם דאי וכו' תפיס לולד, ליכא בזה גריעותא בזכייתו, ובדי הוא שיהיו חייבין בבכורה. [↑](#footnote-ref-729)
729. והך מילתא דכל דברשות המקבל קיימי אין נוטל הנותן חלק בולדות וכל דברשות הנותן קיימי נוטל הנותן חלק בולדות, מצינו כן במש"כ הרשב"א לפרש לשנויא דגמ', דכל שקיבל עליו הנותן אונסא וזולא, נוטל הנותן בשבחן בולדן ובגיזתן וחלבן דלאו כמכר הוא, וכל שהכל עומד ברשות מקבל אף הוא נוטל כל שבחן דכמכר הוא אלא שנותן שכר מכיסו לנותן, אך יש להעיר, דאם עיקר קו' הגמ' מיוסדת ע"ז דכל דברשות המקבל קיימא אין נוטל הנותן חלק בולדות וכל דברשות הנותן קיימא נוטל הנותן חלק בולדות, א"כ מעיקרא מאי קשיא לי' להרשב"א בביאור שנויא דגמ', הרי ודאי דכל דקביל עלי' הנותן אונסא וזולא וברשותו קיימא נוטל חלק בולדות. [↑](#footnote-ref-730)
730. אך בד' התוס' מבו' דאיירי כשכל האחריות על הנותן, וזהו שכתבו דלא איצטריך לאשמועינן דכל דקביל עלי' נותן אונסא וזולא מקבלין, דשמעינן לה מרישא דמקבלין עגלים וסייחין, וצ"ב דא"כ מ"ט קרינן לה צאן ברזל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-731)
731. אך הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות נ"ב כתב בד' הבעה"ת דמפרש בד' הרמב"ם דלאו בדקביל כלהו בהדי הדדי קאמר, אלא או הא או הא, או יוקרא וזולא בלחוד או נטרפו בלחוד, וכ"כ המחנ"א בהל' רבית סל"ב בדעתו. [↑](#footnote-ref-732)
732. ועיי"ש שכתב דהא דהכא לא התירו אלא כשקיבל עליו הנותן גם אונסא וגם זולא ול"ד לשם פרה מחבירו דשרי כשלא עשאה דמים אלא לאחר מיתה, הוא משום דהתם אם תכחיש מחמת מלאכה ויחזירנה לו אינו משלם לו כלום ומפני כך נותן לו שכר ומותר, ומשא"כ בצאן ברזל שאינו עושה בהן מלאכה שיכחישו מחמתה והוא מקבל אחריותן עליו מעתה, והביאו הש"ך בסימן קע"ו סק"ה, ובפשוטו מכוון דבריו דהא דשרינן התם הוא משום שהוא עושה בה מלאכה והיא מכחשת מחמת מלאכה והוי השכר בעד הכחש, ומשא"כ הכא דאינו עושה בהן מלאכה ואין השכר בעד הכחש, וע"כ לא התירו אלא כשקיבל עליו אונסא וזולא, אך כל שאחריות אונסין על הנותן אסור.

     אך החוו"ד בסימן קע"ו סק"ה פירש לד' המ"מ דתרתי קאמר, חדא דהא דשרי בשם פרה הוא משום דהיא מכחשת במלאכה ומשא"כ בצאן ברזל שאינו עושה בהן מלאכה, ועוד, דשאני בשם פרה שלא עשאה דמים מחיים ולא קיבל עליו המקבל זולא כשהיא בעין, ומשא"כ בצאן ברזל שמקבל עליו זולא אף כשהיא בעין, - ולפ"ז מבו' מד' המ"מ דלא אסרו בצאן ברזל אלא כשקיבל עליו המקבל זולא, אך כל שלא קיבל עליו זולא, אף שקיבל אחריות אונסין שרי, ואזיל החוו"ד לטעמי' בסימן קע"ז סק"א וסק"ט דלא אסרו אלא כשאחריות אונסא וזולא על המקבל. [↑](#footnote-ref-733)
733. וכ"כ החכמ"א בכלל קמ"ב ס"ד דלא הותר אלא כשהנותן מקבל עליו כל האחריות מכל העיסקא בין באונסין בין בגניבה ואבידה וביוקרא וזולא, ואין המקבל חייב אלא בפשיעה. [↑](#footnote-ref-734)
734. אך הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות נ"ב כתב בדעת הבעה"ת דאף דאביי קאמר הא דקביל עלי' אונסא וזולא דמשמע דתרוייהו בעינן, ועלה קאמר רבא וכו' אבל קביל עלי' מרי' אונסא וזולא שפיר דמי וכו', ומשמע דלא הותר אלא כשקיבל הנותן גם אונסא וגם זולא, היינו רק לפי דבריו של אביי, אך רבא גופי' דמסיק אידי ואידי דלא קביל עלי' אונסא וזולא, לאו למידק מינה דלהתירא בעינן דיקבל תרוייהו, אלא מכוון דבריו דרק אם לא קביל עלי' לא אונסא ולא זולא כלל מיקרי צאן ברזל ואסור, אך אם קיבל הנותן או אונסא או זולא שרי. [↑](#footnote-ref-735)
735. לכאו' מכוון דבריו דס"ל דגם לגירסת רש"י מתפרש הא דמשני הא דקביל עלי' אונסא וזולא וכו' דלאו היינו דההיא דבכורות איירי כשקיבל עליו הנותן גם אונסא וגם זולא, אלא היינו דהתם איירי כשקיבל עליו הנותן או אונסא או זולא ובכה"ג קיימי ברשות הנותן, והכא איירי כשלא קיבל עליו הנותן לא אונסא ולא זולא ובכה"ג הוו ברשות המקבל, - אך הנה בד' הראב"ד והרמב"ן והריטב"א מבו' דמפרשי לגירסת רש"י דבההיא דבכורות איירי כשקיבל עליו הנותן גם אונסא וגם זולא, ולפ"ז מבו' דכל דהאונס או הזול על המקבל אסור, וכמש"כ הגר"א. [↑](#footnote-ref-736)
736. ובביאור מש"כ המהרי"ו להוכיח לדין זה מסוגיין, כתב הברוך טעם שם דהיינו משום דדבריו קיימי בגונא שיכול הנכרי להחזיק הולד בשכר טיפולו אם לא יסלקנו ישראל בזוזי, וע"כ אף דל"מ הא דביד הנכרי לתפוס הולד לחשבו כיד נכרי באמצע, אלא כשהיתה תחילה של הנכרי, וכמש"כ התוס' בדין בהמת ארנונא, מ"מ הי' מקום לומר דכל שהיא באחריות הנכרי, דמי להיכא שהיתה תחילה של הנכרי, דמהני הא דיכול הנכרי לתפוס הולד לחשבו כיד נכרי באמצע, וע"ז הוכיח המהרי"ו מהכא דמהני הא דביד הנכרי לתפוס הולד משום דהיתה תחילה שלו אף שהאחריות היא על ישראל, והרי דחיוב האחריות אינו אלים כ"כ לענין זה כמו הסברא דהיתה תחילה שלו, דאם הם שוים זל"ז מ"ט פטרינן הכא, הרי מחמת זכות התפיסה לחוד לא חשיב כיד נכרי באמצע כמו שמצינו בדין בהמת ארנונא, וע"כ כל הא דמהני מה שביד הנכרי לתפוס הולד לחשבו כיד נכרי באמצע הוא רק כשהיתה תחילה שלו, אך כל שלא היתה תחילה שלו, אף שהיא באחריותו, לא חשיב כיד נכרי באמצע. [↑](#footnote-ref-737)
737. והיינו דאף דשרי אף כשנותן לו שכר טרחו ועמלו, היינו משום דבכה"ג ליכא להמקבל הנאה מגוף העיסקא, אלא שמקבל שכר על טירחתו בה, אך כל שיש לו להמקבל הנאה מגוף העיסקא, מועלת קבלת האחריות לחשבה כהלואה. [↑](#footnote-ref-738)
738. בתשו' מהר"ם שיק יו"ד סימן קס"א הק' לדעת הסוברים דמכירת שטרות אינה אלא מדרבנן, דא"כ היאך ה"ז מועיל להתיר איסור רבית, לדעת הסוברים דקנין דרבנן ל"מ לדאורייתא, וכתב דהוא משום דכל שקיבל עליו הלוקח אחריות לי"ב חשש איסור רבית דאורייתא, כיון דמשכחת בי' תיוהא, ולהתיר לאיסור רבית דרבנן שפיר סגי בקנין דרבנן, ועי' מה שהשיב לו בתשו' כת"ס יו"ד סימן פ"ה סוד"ה גי"ה ופירש הטעם בזה בע"א, ועמש"כ ע"ז המהר"ם שיק בסו"ס קס"ב. [↑](#footnote-ref-739)
739. צ"ב, שהרי לא התיר אביי במכירת חבית יין באחריות אלא משום דקיבל עלי' זולא והוי קרוב לזה ולזה, והכא ליכא לה"ט, - וצ"ל דאזיל הריטב"א לטעמי' שם שפירש דהתם איירי כשמקבל עליו אחריות תקיפה אף לאחר שבאה ליד הלוקח, ורק בכה"ג הוא דבעינן להא דמקבל עלי' זולא, וגם למש"כ הריטב"א לקמן ע"ג ב' בשם תוס', הרי דכל הא דבעינן להא דמקבל עלי' זולא הוא משום שהתנה שלא יתחייב לוקח לקבלו עד הזמן שקבע. [↑](#footnote-ref-740)
740. אך בתשו' מהרי"ט יו"ד סימן ל"ט כתב דכל מש"כ הראב"ד להתיר בזה הוא רק כשלא קיבל עליו אלא אחריות דאתי מחמתי', אך כל שקיבל עליו כל האחריות ודאי דאסור והוי רבית קצוצה, וכתב כן גם בדעת הר"ד ב"ר שאול, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-741)
741. בתשו' הרשב"א שם כתב דתנאי האחריות מבטל המקח והו"ל כעין מלוה, ויש להסתפק אם היינו דאין ע"ז תורת מקח והו"ל כמלוה מדאורייתא והוי רבית קצוצה, או דאי"ז אלא כעין מלוה ול"ה רבית אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-742)
742. ובפשוטו הטעם בזה דכל שמקבל עליו אחריות כל החוב הוי הריוח ודאי והוי רבית קצוצה, ומשא"כ כשאין מקבל עליו אלא אחריות הקרן אין הריוח ודאי וע"כ אי"ז רבית קצוצה, - אך בד' הגר"ז שם מבו' טעם אחר בזה, דהוא משום דכשמקבל עליו אחריות כל החוב, נמצא דהחוב מתרבה על המוכר, וע"כ אף כשהוא גובה מן הלוה הוי רבית קצוצה, ומשא"כ כשאינו מקבל אלא אחריות הקרן, דאין מתרבה החוב על המוכר, וע"כ אי"ז אלא אבק רבית משום דהו"ל קרוב לשכר ורחוק להפסד. [↑](#footnote-ref-743)
743. בפשוטו לפ"ז לא הותר לקבל אחריות הבאה מחמת המוכר, אלא דבכה"ג יחזיר לו מעותיו, אך אם קיבל עליו אחריות הבאה מחמתו דבכה"ג יתן לו כל החוב, הו"ל רבית, שהרי בצד ביטול המקח הוו המעות כהלואה, - אך הגר"ז בהל' רבית סנ"ז כתב להתיר אף כשקיבל עליו שאם ימצא השטר פרוע יחזיר לו כל הסכום הכתוב בשטר, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-744)
744. הרשב"א שם צידד דבאחריות זו מותר לקבל עליו אף אחריות הרבית, דדמי לאחריות מכירת קרקע שמקבל אחריות העמל והשבח, ולכאו' הוא משום דאחריות זו אינה מבטלת כלל את המקח, אלא הוי התחייבות בעלמא שהתחייב לו באחריות, וע"כ לי"ב כלל משום רבית. [↑](#footnote-ref-745)
745. אך הנימו"י כתב בשם הרא"ה ע"פ הירושלמי דגם בשליח שאין לו שותפות בשכר אם הותירו הותירו לאמצע, דכיון דשינה הרי הוא גרם אותו ריוח וגם המעות גרמו, וע"כ חולקין הריוח, וכ"כ הבעה"ע באות שלישות ממון מג:, ועמש"כ בזה הש"ך בחו"מ סימן קפ"ג סק"י והנתיה"מ שם סק"ח. [↑](#footnote-ref-746)
746. והמהר"י הלוי שם כתב ללמוד כן גם ממש"כ רי"ו בנתיב כ"ח ח"א דהא דאם פחתו פחתו לו היינו כשפחתו בדמים, והיינו דרק פחת זולא שהוא מחמת השינוי הוי על המקבל. [↑](#footnote-ref-747)
747. ובטעם החיוב בזה כתב בתשו' מהרש"ך ח"ג סימן ס"ד ובתשו' מהר"א מונסון שם סימן ס"ו דהוא משום דכל ששינה מדעת המשלח לא חל המקח למשלח, וע"כ הוא חייב לשלם המעות למשלח, וכ"כ הקצוה"ח בסימן קפ"ג סק"ה דכיון ששינה אינה שלוחו כלל והוו המעות הלואה אצלו וראוי להתחייב בכל אונסין, ועמש"כ בזה הנתיה"מ שם סק"ז. [↑](#footnote-ref-748)
748. ועיי"ש שתמה על מש"כ בתשו' מבי"ט ח"א סימן קע"ט גם בדעת הרא"ש דאינו חייב מכח הא דלתקוני שדרתיך ולא לעוותי אלא בפחת שאירע מחמת ששינה, ובדעת המבי"ט י"ל כמש"כ בתשו' מהר"י הלוי סימן ע"ו לפרש בד' הרא"ש, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-749)
749. ועיי"ש שכתב דמש"כ התוס' והרא"ש להתיר בזה הוא רק בדניח"ל לבעה"ב שיקיים תנאו ולא ישנה, אלא שאם ישנה לא יהא כגזלן אלא כשינוי מחטים לשעורים, ובכה"ג הוא דמותר להאלים את התנאים שהוא מתנה באיום של הטלת כל האחריות על המקבל ואי"ז רבית, אך אין מקום להתיר להערים להתנות תנאי שיעבור עליו ועי"ז יוטל כל ההפסד על המקבל, ואע"ג דבידו שלא לעבור על התנאי, אי"ז מועיל להתיר, דדמי להיכא דאמר לו אם תאכל ענבים יהי' האחריות עליך ואכל ענבים, דודאי דיש בזה איסר רבית, וע"כ כל שחזינן דעתו של הנותן שרוצה שישנה הוי רבית, ואם חזינן דמקפיד הנותן על תנאו לי"ב משום רבית ואסור לו לשנות, אך אין מקום לומר דמותר לשנות ואין בו משום רבית, - ומש"כ הראשונים דאינו נעשה גזלן, היינו דאף דאסור לשנות, מ"מ אינו נעשה גזלן במה שמשנה כיון דעושה לטובת הבעלים, וכתב דממה שהוצרכו הראשונים לה"ט דעושה לטובת הבעלים, מבו' דלא ניח"ל להבעלים שישנה, דאם ניח"ל להבעלים בכך ודאי דאינו נעשה גזלן. [↑](#footnote-ref-750)
750. ועיי"ש שכתב לפ"ז דגם מש"כ רבינו ברוך שהתנה שיקח סחורה פלונית, היינו שיקח סחורה מרוחקת מהפסד אף ששכרה מועט והוא לקח סחורה התלוי' בכף מאזנים, ובכה"ג הוא מקבל עליו הפחת הבא מכח שינויו, אך אם התנה שיקח חטים ולקח שעורים ששניהם על גורל אחד אלא שהתנה בשביל שיעבור ויהא רשאי לקבל עליו כל אחריות, אי"ז היתר כלל, דאף שאפשר לתלות את ההפסד על השינוי כמו זולא, מ"מ כיון שאין כאן הבאה להרבות סכנה בהעסק אסור. [↑](#footnote-ref-751)
751. צ"ב, שהרי טעם הא דכל האחריות עליו, כתבו האחרונים דהוא משום דכל ששינה מדעת המשלח לא חל המקח למשלח, וע"כ הוא חייב לשלם המעות למשלח, ונתבאר לעיל בהערה, וזה לא שייך בגונא דהכא שדעתו שישנה המתעסק, וא"כ מ"ט הוא חייב בכל האחריות, - ושמא י"ל דלעולם הא דהכא הוא חייב בכל האחריות, הוא משום שהתנה כן להדיא, ומש"כ הר"ן להוכיח מזה דאף בנותן ליקח בהן חטים ולקח שעורים הוי כל האחריות על המקבל, היינו משום דאי נימא דבזה אין כל האחריות על המקבל, היאך למדו התוס' מזה להתיר אף בגונא שהתנה שתהא כל האחריות על המקבל. [↑](#footnote-ref-752)
752. ועיי"ש שהוכיח כן ממש"כ רי"ו בנתיב כ"ח ח"א דהא דאם פחתו פחתו לו היינו כשפחתו בדמים, והרי דרק פחת שהוא מחמת השינוי הוי על המקבל, ואפ"ה כתב בנתיב כ"ז ח"א להתיר ליתן מעות בתנאי שלא ילוום אלא על משכונות של כסף וכו'. [↑](#footnote-ref-753)
753. ולמש"נ לעיל בהערה מתישבים ד' הגר"ז עם מש"כ בתשו' הר"ן ללמוד מד' התוס' דחייב המקבל בכל האחריות, שהרי כ"ז הוא כששינה מדעת הנותן, דבכה"ג לא חל המקח לנותן, אך הכא דדעת הנותן לכך ואי"ז שינוי מדעת הנותן, הרי דכל הא דהוא חייב בכל האחריות הוא כשהתנה כן להדיא. [↑](#footnote-ref-754)
754. והעירו דתיקשי לפ"ז בהא דקרוב לשכר ורחוק להפסד אינו אסור אלא מדרבנן, דאף דקבלת הריוח אי"ז רבית קצוצה, כמש"כ הראשונים כמה טעמים בזה ונתבאר בדף מס' 38, מ"מ מ"ט לא אמרינן דמה שנתרצה לקבל אחריות על המחצה פיקדון הוא בעד המחצה הלואה והו"ל רבית קצוצה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-755)
755. השל"ה בחולין פ' נר מצוה אות נ"ו התיר להתנות שלא יהא נאמן עד שישבע על ס"ת ערומה בין אשרי ללמנצח, - אך בקונט' הסמ"ע הקצר אות ד' כתב דאין לבא על המקבל בתחבולות כגון לומר שישביענו בין אשרי ללמנצח בביהכנ"ס ברבים באופן שודאי ימנע מלישבע ויצטרך ליתן לו ריוח או לפחות לא יהא להנותן הפסד, וצ"ע לפ"ז בזה"ז דאין דרך בנ"א לישבע כלל, אם יש להתיר אף שודאי ימנע מלישבע ויצטרך ליתן ריוח, והבינת אדם בסק"ט כתב להתיר בזה עפי"ד הראב"ד לעיל ס"ח א', עיי"ש.

     ובקונט' הסמ"ע שם כתב עוד, דאם אינו רוצה לגלות ד"ז להלוה או להמקבל שיהי' נאמן בשבועה יכול להסתיר ממנו הדבר אבל עכ"פ יסכים בדעתו להאמינו בשבועה כשיהיו חילוקים ביניהם, והבינת אדם שם תמה ע"ז דכיון דהוא איסור גמור אם אינו מאמינו בשבועה, כמש"כ הסמ"ג גופי' באות ח' וט', היאך יסתיר הדבר ולא יכתוב בשטר, ודמי למה שאמרו לעיל ס"ח א' דתינח היכא דאיתא לדידי' אי שכיב ונפל שטרא לגבי יתמי מאי. [↑](#footnote-ref-756)
756. יש להעיר, דלכאו' יש לאסור בזה מטעם אחר, שהרי לא התיר התרוה"ד להתנות כה"ג אלא משום דאי"ז רבית דאורייתא, ולפ"ז לכאו' כ"ז הוא כשהתנה על הקרן, דגם אם הי' מתחייב בכל האחריות ל"ה זה אלא רבית דרבנן, כיון דאין הריוח אלא מיני' ובי', וע"כ שרי להערים, אך כשהתנה על הריוח דאם הי' מתחייב בריוח גם כשלא הרויח הו"ל רבית קצוצה, אין להתיר להערים. [↑](#footnote-ref-757)
757. צ"ע, שהרי ד' התרוה"ד קיימי כשכל האחריות היא על הנותן, ורק אם פשע המקבל פשיעה גמורה שהיא כמזיק הוא חייב, וגם בזה התיר להתנות שלא יהא המקבל נאמן בטענתו שלא פשע פשיעה גמורה אלא ע"פ הרב והש"צ, ובזה הרי אין הנותן טוען טענת ברי, שהרי להדיא בדבריו דאיירי אף כשידוע שאבדו המעות אלא שאין ידוע אם אבדו באונס או בפשיעה גמורה, ומה שטוען הנותן שאבדו בפשיעה גמורה אי"ז אלא טענת שמא. [↑](#footnote-ref-758)
758. ובד' הסמ"ע שם אות ז' משמע שנקט לעיקר לדינא דאין להתיר להתנות שלא יהא נאמן על הפסד הקרן אלא בעדות הרב והש"צ, ואין להתנות אלא שלא יהא נאמן אלא בעדות ב' עדים כשרים, - ובד' השל"ה בחולין פ' נר מצוה סוף אות נ"ו משמע דס"ל דאף על הקרן אין להתנות שלא יהא נאמן אלא בעדים, אלא יתנה שלא יהא נאמן אלא בשבועה. [↑](#footnote-ref-759)
759. הנחל יצחק בסימן ס"ו ס"א ענף ה' פירש בד' השל"ה דהיינו דהוא מתחייב מעכשיו לשלם אם לא ישבע בנק"ח, וכמש"כ כן העצי לבונה בסימן קע"ז סל"א ובתשו' טור האבן סימן מ"ה דתשלום ההתפשרות אינו כדי לפטור עצמו מן השבועה, אלא הוא מחויב בודאי לשלם דמים אלו כל שלא נשבע, וכתבו לחדש לפ"ז דאם מת גובין מן היתומים דמים אלו, ולא טענינן להו דשמא האב הי' טוען שלא הרויח משום דכ"ז שלא נשבע הוא חייב בודאי בדמים אלו, ועמש"כ בזה הפת"ש בחו"מ סימן ק"ח סק"ד. [↑](#footnote-ref-760)
760. והט"ז בסימן קע"ז סקי"ב כתב שנהגו להתנות דאם ירויח יתן דבר קצוב לנותן, ואם לא ירויח לא יתן כלום, וכתב דל"ד למש"כ השו"ע שם ס"ו לאסור בנותן עיסקא למחצית שכר וקצץ בדבר ידוע אף אם כל האחריות על הנותן, דהכא אינו קוצץ בדבר ידוע, שהרי אם לא ירויח א"צ ליתן לו כלום. [↑](#footnote-ref-761)
761. ומש"כ הסמ"ע דקי"ל דלא הותר מותר שליש בשכרך אלא כשיש לו עסק אחר, כתבו החוו"ד והשער דעה שם עפמש"כ הדרכ"מ שם סוסק"ב והש"ך שם סק"ט דכל שפסק עמו מתחילה שיהא מותר שליש בשכרו שרי אף כשאין לו עסק אחר, - ומש"כ הסמ"ע דלא הותר מותר שליש בשכרך אלא משום דשכיח טובא שיהא מותר שליש וכמש"כ התוס', כתב השער דעה שם דלא קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-762)
762. הגר"ז בהל' רבית סמ"ו הצריך שיהיו המלוה והלוה יודעין מכך, בהית"ע המיוסד ע"ז דתשלום הרבית הוא בדרך קנס על מכירת סחורה, ועיי"ש שכתב דאף דבדיני ממונות כשהלוה חותם את עצמו בשטר מתחייב בכל הכתוב בו אף שאינו יודע כלום, מ"מ להתיר איסור רבית דא"א אלא ע"י קנס במו"מ, הרי דכל שלא נתכוין הלוה למכור כלל אלא ללוות הלואה גמורה, היאך יקנה המלוה אם אין הלוה מקנה לו, וכ"ש דל"מ כשאין המלוה יודע ענין ההיתר, שאינו מתכוין לקנות כסף כלל וליטול קנס בעבורו אלא להלואה גמורה. [↑](#footnote-ref-763)
763. בחי' מהריט"ץ עמד בזה דמהו שאמרו "לא נצרכא" אלא לרבית דנכרי, וכתב דקשיא לי' דאי"ז מדה כנגד מדה, וע"ז קאמר דלא נצרכא אלא לרבית דנכרי, דכיון שנטל הרבית מנכרי ילך לנכרי, - ובביאור הגר"א למשלי כ"ח ח' כתב דקשיא לי' דמאי דכתיב מרבה הונו, הרי רבית אף מעט אסור, וע"כ מוקי לה ברבית דנכרי שלא נאסרה אלא הרבה אך בכדי חייו שרי, ועיי"ש שכתב ג"כ דהא דלחונן דלים יקבצנו, היינו משום דהוא אסף זאת מנכרים וע"כ יחזור לנכרים למקומו, - ועמש"כ בזה החת"ס. [↑](#footnote-ref-764)
764. וניחא בזה מה שאמרו במכות כ"ד א' דכספו לא נתן בנשך ואפי' רבית דנכרי, ומשמע דהוא מידת חסידות, דומיא דשאר מילי שנשנו שם, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-765)
765. השל"ה הק' בהקדמה לתורה שבכתב אות כ"ג כתב דאין כוונת רבא לשנות הקרי מן תשיך לתשוך, אלא היינו דתיבת תשיך יש לה ב' פירושים או שישוך הוא (ויקח) [ויתן] רבית או שיגרום להשיך את אחר שיקח ממנו רבית, וע"ד מה שמצינו בתיבת ישיש דיש לה ב' פירושים או דישוש הוא בעצמו או דישיש אחרים, וזהו דאמר רבא דהא דכתיב תשיך היינו כמו תשוך, דאם היינו שישוך הוא ויתן רבית, אטו לא סגי דלאו הכי. [↑](#footnote-ref-766)
766. אך הריטב"א תמה ע"ז דאיכא כמה מילי שהתורה התירה ואסרו חכמים לעשות סייג לתורה. [↑](#footnote-ref-767)
767. וכ"כ השעה"מ בפ"ה מיסוה"ת ה"ח בתו"ד ובתשו' שיבת ציון סימן ל"ג ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ע"ד דאין מכוון התוס' כד' הט"ז דאין כח ביד חכמים לאסור דבר שנתפרש בתורה להיתר, אלא כיון דמדאורייתא מצוה להלוותו ברבית, ובזה אין לחכמים לאסור, וכ"כ הנחלת צבי בסימן קנ"ט. [↑](#footnote-ref-768)
768. ועיי"ש שכתב דאין לומר דהא דכתיב לנכרי תשיך הוא לאשמועינן דמותר להלוותן ברבית, דפשיטא וממילא שמעינן לה מדכתיב לא תשיך לאחיך, וגם אין לומר דהא דכתיב לנכרי תשיך הוא לקבוע בו עשה, ולא עוד אלא דאם יש בו עשה כ"ש שהוספת שהוא דבר הגון וראוי בתורה להלוותן ברבית ולמוטטן כיון שקבעו הכתוב במצות עשה. [↑](#footnote-ref-769)
769. המל"מ עמד בזה דהך קרא הוא באיסור הלוה, ומנ"ל דמותר להלוות לנכרי ברבית, וכתב דצ"ל בד' הרמב"ם ולאחיך לא תשיך, וכיון דרישא דקרא דלנכרי תשיך היינו תשוך, ה"נ הא דכתיב ולאחיך לא תשיך היינו תשוך. [↑](#footnote-ref-770)
770. לכאו' מכוון דבריהם דכל הא דבעינן קרא להתיר, הוא להלוות לנכרי ברבית, דכיון דנאסר ישראל להלוות ברבית, ס"ד דאסור להלוות ברבית אף לנכרי, אך ללוות מן הנכרי ברבית, הרי דכיון דלא הוזהר נכרי שלא להלוות ברבית, ל"ב קרא להתיר ללוות ממנו ברבית, והיינו דאף דהכא אין הנידון על איסור הנכרי המלוה, אלא על איסורו של ישראל הלוה, מ"מ כיון דכל האיסור הלוה הוא משום איסורו של המלוה, וכמש"כ הרמב"ן לקמן ע"א ב', וכן מצינו בד' הראשונים בכ"ד, ונתבאר במ"מ רבית א' דף מס' 13, ע"כ כיון דלא הוזהר הנכרי שלא להלוות לישראל ברבית, פשיטא דמותר ללוות ממנו ברבית, וכ"כ הרש"ש, וכ"ה מבו' בד' המל"מ בפ"ה ממלוה ה"א. [↑](#footnote-ref-771)
771. בד' הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ב משמע קצת דמה שהתירו בכדי חייו ולא חששו שמא ילמד ממעשיו הוא משום דלא חששו שמא ילמד ממעשיו רק "ברוב ישיבתו עמו", וע"כ אם אין מלוה לו אלא בכדי חייו ליכא למיחש להכי, דרק אם מלוה לו גם להרויח ומרבה ישיבתו עמו יש לחוש שילמד ממעשיו, - אך לכאו' הוא דלא כמש"כ התוס' ועוד מקמאי דבזה"ז שרי להלוות ברבית לנכרי משום דהכל הוא בכלל כדי חייו, דלד' הרמב"ם הדין נותן דכיון דאין הגבלה בזה"ז להיתר ההלואה ברבית יש לחוש שילמד ממעשיו, ומדבריהם מבו' דהא דשרי בכדי חייו היינו שלא אסרו להלוות מפני ההכרח, וכ"ה בתשו' מעשה נסים להר"א בן הרמב"ם סו"ס י', וע"כ הוא דיש להתיר בזה"ז כל הלואה ברבית לנכרי דהו"ל בכלל כדי חייו. [↑](#footnote-ref-772)
772. לכאו' מכוון דבריו הוא דהתירו בכל גוונא, כיון דפעמים דיש בזה משום כדי חייו, וכאשר כ"ה לענין תקנת פעוטות, ודלא כמש"כ כמה מחברים דמכוון דבריו דכל שהוצרך להלוות בכדי חייו מותר להלוות אף יותר מכך, וכ"ה מבו' בד' הדרכ"מ בסימן קנ"ט סק"א והב"ח שם ס"א שפירשו כן לדבריו, וזהו שכתבו דלפ"ז אין חילוק בין ת"ח לשאר בנ"א, - וצ"ל לפ"ז דמכוון שנויא דר"ח ברי' דרב הונא הוא דאף דמתחילה אסרו חכמים להלוות לנכרי ברבית, וכדמסמכינן לה אקרא דמרבה הונו וגו', מ"מ חזרו והתירו להלוות לנכרי ברבית משום כדי חייו, ומכח זה התירו בכל ענין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-773)
773. לכאו' מכוון דבריו הוא דס"ל כמש"כ התוס' בדרך קמא דשלמה הוא דגזר, וזהו דקשיא לי' דא"כ היאך התירו חכמים בכדי חייו לגזירת שלמה, וע"ז כתב דאף שלמה לא גזר בכדי חייו וכמשמעות לישנא דקרא. [↑](#footnote-ref-774)
774. וכ"ה בפי' הנד' ע"ש רש"י במכות כ"ד א' דהא דאין להלוות לנכרי ברבית כדי שלא ימשך ויבוא להלוות לישראל ברבית, אך למש"נ לעיל בהערה די"ל דהתם אי"ז איסור מדינא אלא ממידת חסידות, י"ל דאף דלמ"ד דאסרוהו חכמים הוא מגזירה שמא ילמד ממעשיו, מ"מ למ"ד דלא אסרוהו חכמים הרי דהא דמידת חסידות היא שלא להלוות לנכרי ברבית הוא כדי שלא ימשך ויבא להלוות לישראל ברבית. [↑](#footnote-ref-775)
775. אך הריטב"א כתב בשם רש"י דאין מקום לאסור כלל ברבית דנכרי משום דדילמא אתי למיסרך, דמשום רבית דנכרי לא ימשך להלוות ברבית לישראל שהרי זיל קרי בי רב הוא דלישראל אסור להלוות ולנכרי מותר. [↑](#footnote-ref-776)
776. בד' המ"מ שם מבו' דמקור ד' הרמב"ם דמותר ללוות מן הנכרי ברבית, הוא משום שלא מצינו שאסרו אלא להלוות, ובחי' הגר"א שם כתב דהוא גמ' ערוכה לעיל בסוגיין דפריך מהא דכתיב לנכרי תשיך מאי לאו תשוך ודחינן לא תשיך, ולהדיא דלא אסרו אלא להלוות לנכרי ומותר ללוות ממנו. [↑](#footnote-ref-777)
777. וזה למש"כ החוו"ד בסימן קס"ב סק"ח דגם ברבית דרבנן איכא איסור גם על העדים, וכ"כ הבית מאיר בסימן ק"ס לט"ז סק"ה דגם ברבית דרבנן איכא איסור על הערב, וכ"כ הרש"ש לקמן ע"ה ב' והאמרי בינה בתשו' סימן ב' סק"א, וכ"נ בתשו' הר"ן סימן ע"ג, - אך החוו"ד גופי' בסימן ק"ס סק"א צידד דברבית דרבנן ליכא איסור על העדים. [↑](#footnote-ref-778)
778. ואמנם מבו' בד' הבעה"ת דבעינן בזה גם להא דהוי גזירה לגזירה, וזה מתפרש כמש"נ לעיל בדעתו דאי"ז איסור בעלמא שאסרו חכמים להלוות לנכרי ברבית, אלא יש בזה מדרבנן לאיסור רבית, וע"כ הי' מקום לאסור בזה אף באבק רבית מגזירה אטו רבית גמורה, ואך דהו"ל גזירה לגזירה, ולפ"ז שמא יש מקום לומר דמה"ט אם גם באבק רבית איכא להחשש דשמא ילמד ממעשיו, מ"מ כיון דלא אסרו חכמים איסור בפנ"ע מכח החשש דשמא ילמד ממעשיו, אלא מכח זה גזרו איסור רבית אף בנכרי, ע"כ באבק רבית לא אסרו דהוי גזירה לגזירה. [↑](#footnote-ref-779)
779. וזה ממש"כ הרמב"ם שם ה"א הנכרי וגר תושב לוין מהן ומלוין אותן ברבית וכו' ובה"ב כתב דאסרו חכמים שיהי' ישראל מלוה את הנכרי ברבית קצוצה וכו', ומשמע דלא אסרו אלא בנכרי ולא בגר תושב. [↑](#footnote-ref-780)
780. ועיי"ש שהוסיף דלהך לישנא אין לפרש להא דכתיב לא תשיך דהיינו ללוות ברבית מן הנכרי ולמעט שלא ללוות ברבית מישראל ולעבור עליו בעשה ול"ת, דכל היכא דאיכא למידרש דרשינן ולא מוקמינן בלאוי יתירי וכ"ש בעשה, וכ"ש הכא דדחקינן לקרא ולמתניתין. [↑](#footnote-ref-781)
781. למש"כ התוס' ועוד מקמאי בביצה י"ד א' דבפלוגתת אמוראי דיש בכל אחד קולא וחומרא עבדינן לחומרא, י"ל דה"נ הכא דכוותה, דאיכא בפלוגתייהו קולא וחומרא, שהרי אין ללמוד ממתניתין אלא או להתיר בכדי חייו או להתיר בת"ח, ואין להתיר בתרוייהו, (ובפרט למשמעות ד' רש"י דפליגי בטעם האיסור), עבדינן לחומרא וע"כ אין להתיר אלא בכדי חייו ובת"ח [↑](#footnote-ref-782)
782. וכ"ה משמעות הגמ' שם דהוא מידת חסידות דומיא דשאר מילי שנשנו שם, וגם מה שאמרו דלא עשה לרעהו רעה שלא ירד לאומנות חבירו, כתב בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תרע"ז דהוא מידת חסידות, וכ"כ רבינו בחיי בפר' כי תצא כ"ג כ"א דאין ללמוד מהתם דאסור להלוות ברבית לנכרי, דהתם הוא בדרך גדר וחומרא במי שנוהג באותן המדות וגודר עצמו בגדרים וסייגים שיזכה לאותן המעלות הנזכרות באותו מזמור. [↑](#footnote-ref-783)
783. וזה לפי גירסתו בד' הרמב"ם דהא דלא גזרו הכא בת"ח, הוא משום שאינו רגיל בו ללמוד ממעשיו, וא"כ התם דהוא דר עמו בחצר והוא רגיל עמו, יש לגזור אף בת"ח, - ובתשו' דברי מלכיאל ח"ה סימן ז' כתב דהתם גזרו אף בת"ח משום אשתו ובניו הדרים שם שאין בהן דין ת"ח, ומשא"כ בהלואה ברבית דהחשש שילמד ממעשיו הוא על המלוה עצמו, וכל דהוא ת"ח ליכא למיחש להכי. [↑](#footnote-ref-784)
784. ובד' התורת נתנאל שם משמע דיש להתיר מכח הא דא"א לנו שלא לעשות מו"מ עמהן, וזה צ"ע, דאף אם א"א שלא לעשות עמהן מו"מ, אכתי יש להצריך שכירות כדי שלא לדור עמהן, דהא דיש לחוש שילמד ממעשי הגוים ע"י שעושה מו"מ עמהן, אי"ז טעם דאף ידור עמהן, אך השבו"י שם דן מכח הא דא"א לנו שלא לדור עמהן, וכ"נ גם בד' הגוו"ר. [↑](#footnote-ref-785)
785. מבו' בדבריו דבתקנ"ח דהנכרי אוסר לא חילקו חכמים ואסרו אף היכא דליכא להחשש דשמא ילמד ממעשיו, ובזה ניחא הא דאסרו בזה אף בת"ח ואף בגר תושב. [↑](#footnote-ref-786)
786. ושמא י"ל עוד, דשאני בהלואה ברבית לגוי שאסרו חכמים לעשות דבר הגורם ללמוד ממעשיו, וע"כ בזה"ז דליכא לה"ט שרי, ומשא"כ הכא דלא אסרו לדור עם הגוי כדי שלא ילמד ממעשיו, אלא הצריכו שכירות, הרי דאין גדר האיסור לעשות מעשה הגורם ללמוד ממעשיו, וע"כ אף דהטעם שהצריכו שכירות הוא כדי דעי"ז יצא הישראל ולא ילמד ממעשיו, ובזה"ז ליכא לה"ט, מ"מ הו"ל כדבר שנאסר במנין דלא בטל. [↑](#footnote-ref-787)
787. בד' הריטב"א מבו' שצירף הטעמים יחד, דמשומד לאו אחיך הוא ודמי למסור, וכיון שנטמע לבין הנכרים ליכא למימר דילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, ורחמנא אמר וחי אחיך עמך והאי לא ליחי ולא ליקיים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-788)
788. המל"מ בפ"ה ממלוה ה"ב כתב בתו"ד דבתשו' רש"י סימן קע"ד שהביא המרדכי בקידושין סימן תצ"ב והב"י בחו"מ סימן רפ"ג מבו' דפליג ע"ז וס"ל דאף במשומד לע"ז חיישינן לזרעא מעליא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-789)
789. אך בד' תלמיד הרשב"א בסוגיין מבו' דאף דהא דמותר להלוותו ברבית הוא משום דגופו מותר ממונו לא כ"ש, מ"מ מה"ט מותר אף במשומד אוכל נבילות להכעיס, שאף הוא מן המורידין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-790)
790. הב"י בסימן קנ"ט כתב בדעת הרא"ש והטור דכל משומד אוכל נבילות להכעיס מותר להלוותו ברבית, ולכאו' טעמו הוא משום דלפ"מ שפירשו דטעם ההיתר הוא משום דאין אתה מצווה להחיותו אין מקום לחלק בזה, - אך הב"ח שם כתב בדעתם דלא הותר אלא במשומד שיצא מן הכלל ונטמע בנכרים ואין לחוש לזרעא מעליא, - ועמש"כ בזה המל"מ בפ"ה ממלוה ה"ב באורך. [↑](#footnote-ref-791)
791. מד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן קצ"ד נראה לפרש בזה בע"א, דהא דמשומד לאו אחיך הוא, היינו דאין לו "מעלת אחיך" וא"צ להתחסד עמו ולרחם עליו, וע"כ אי"ז טעם כלל להתיר למשומד להלוות ברבית. [↑](#footnote-ref-792)
792. ועד"ז הוא לדעת הסוברים דהא דשרי להלוותו ברבית הוא משום דלא יהא ממונו חמור מגופו או משום דקנסוהו בממונו, דלא הותר אלא להלוותו ברבית, אך ללוות ממנו ברבית אסור. [↑](#footnote-ref-793)
793. ואמנם כבר עמדו הגידו"ת ומהר"י הלוי שם במש"כ הטור שם דהא דאסור ללוות ממנו ברבית הוא משום לפנ"ע, דהוא שלא כד' הרא"ש, וגם צ"ע דלהטור לטעמי' דהא דמותר להלוותו ברבית הוא משום דאין אתה מצווה להחיותו הדין נותן דאסור ללוות ממנו ברבית משום איסורי רבית, - ואכן הב"ח שם כתב דמכוון ד' הטור דמלבד איסור לא תשיך עובר על לפנ"ע, ועמש"כ בזה הפרישה שם, וצ"ע, - וי"ל עוד בדעת הטור כמש"כ המל"מ בפ"ה ממלוה ה"ב דכל מה שהוצרכנו להתיר מכח הא דל"ש בו וחי אחיך עמך, הוא רק לגבי איסור המלוה, דלא כתיב בי' אחיך, אך לגבי איסור הלוה דכתיב בי' אחיך, ודאי דיש להתיר משום שאינו בכלל אחיך, וע"כ אין לאסור ללוות מן המשומד ברבית אלא משום לפנ"ע, אך בד' התוס' והרא"ש מבו' דאסור הישראל ללוות מן המשומד, ולא שרינן מכח הא דאינו בכלל אחיך, וי"ל דהוא משום דאיסור הלוה הוי בתולדה מאיסור המלוה, וע"כ כיון שהמלוה המשומד אסור לו להלוות, גם יש בזה לאיסורא דלוה, ועמש"כ בזה החדרי דעה בסימן קנ"ט. [↑](#footnote-ref-794)
794. אך בתשו' שבו"י ח"ב סימן ע"ג כתב לאסור בזה גם לדעת התוס' משום דדילמא נפיק מיני' זרעא מעליא, ועיי"ש שכתב דל"ד למש"כ התוס' בע"ז שם לדון דאבידתו מותרת, דשאני אבידה שכבר אבודה ממנו, אך ליטול ממנו רבית בידים אסור משום זרעא מעליא, - וצ"ב, דלכאו' עיקר החילוק בין אבידתו לאיבוד ממונו, הוא משום דטעמא דנפיק מיני' זרעא מעליא ל"מ אלא שאסור ליקח ממנו ממון, אך אין מצוה להחיותו, וע"כ גם אין מצוה להשיב לו אבידה, וממילא דה"נ יש להתיר להלוות לו ברבית, - ומה שהביא השבו"י מד' הנימו"י לאסור בזה, צ"ב, דהנימו"י אזיל בדעת הרמב"ן דהא דמותר להלוות למשומד ברבית הוא משום דל"ה בכלל אחיך, וע"כ אסור להלוות למסור דהוי בכלל אחיך, אך לדעת התוס' דהא דמותר להלוות למשומד ברבית הוא משום דאין מצוה להחיותו שפיר י"ל דמותר להלוות ברבית אף למסור. [↑](#footnote-ref-795)
795. ומצינו כן גם בד' התוס' והרא"ש והריטב"א והריא"ז בעירובין ס"ט א' דצדוקים חשיבי כמשומדים, והב"י באו"ח סימן שפ"ה כתב דלדעת הרמב"ם אין דינם כמשומדים משום דהו"ל כתינוק שנשבה, והתו"ש שם סק"א כתב דמד' התוס' ודעימייהו מבו' דס"ל כד' הרמב"ן ודעימי' בסוגיין דבן המשומדת לא חשיב כתינוק שנשבה, ותמה לפ"ז ע"ד הב"י הכא שהכריע כדעת הרמב"ם, אף דהתוס' וש"ר בעירובין פליגי עלי', ועמש"כ בזה השעה"צ שם סק"ב. [↑](#footnote-ref-796)
796. בעיקר מה שנקט הב"י דלדעת הרמב"ם כל דחשיב כתינוק שנשבה דינו כישראל לכל דבר, כ"כ גם בתשו' מהרי"ל סימן ע"ט ובתשו' החדשות סימן קס"ו וסימן ר"ז לענין ירושה ויבום, וכ"כ בתשו' הגרע"א שהביא הבית מאיר באו"ח סימן ש"ל לענין לחלל שבת עליהן, והבית מאיר שם נחלק ע"ז ומשום דלא שייך בזה חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה, וכ"כ הגוו"ר באו"ח כלל ג' סימן א', וכ"כ בתשו' בנין ציון החדשות סימן כ"ג שאין יינם יי"נ, וכ"כ האחיעזר בקובץ אגרות סימן ס', וכ"כ החזו"א ביו"ד סו"ס ב' דמצווין אנו להחיותו ואף לחלל שבת להצלתו ואין רשאין לשנאתו והוא זוקק ליבום.

     אך בתשו' מבי"ט ח"א סימן ל"ז כתב דלא דימה אותם הרמב"ם לתינוק שנשבה אלא לענין דלא ימהר אדם להרגם אך לשאר דיניהם חשיבי כמזידין, ובדבריו בח"ג סימן כ' מבו' דלא כן, וכ"נ ממש"כ בתשו' הרמב"ם סימן תמ"ט דהקראים חשיבי לכל דינם כנכרים, וממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דחולין דהכת של ישוע הנוצרי וכו' אסור לאכול משחיטתן, ומשמע דהוא אף בבניהם ובני בניהם אף דמעשה אבותיהן בידיהן, - ויש לפרש עוד בזה, דאף דהם כתינוק שנשבה, מ"מ גם תינוק שנשבה כיון שאינו מקבל עליו תורה כלל חשיב כנכרי, וכ"כ בתשו' אג"מ אהע"ז ח"א סימן פ"ב (ד"ה ואמינא יותר) לענין עדות, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-797)
797. והנה אמנם כתב המהר"ם שם בסו"ד דאף את"ל דדוקא רבית שכבר עלה, ולכאו' מבו' דלא פסיקא לי' הך מילתא דאף הרבית שלא עלתה עליו נעשית כקרן, - אך התרוה"ד בסימן ש"ג כתב דלרוחא דמילתא כתב המהר"ם כן, שהרי לעיל מינה כתב בפשיטות דחשיב כקרן. [↑](#footnote-ref-798)
798. המהרי"ק בסימן קל"ו כתב כן בדעת הרא"ש דס"ל דהרבית שעדיין לא עלתה עליו אינה נעשית כקרן ע"י הזקיפה, - אך התרוה"ד שם כתב גם בדעת הרא"ש דגם הרבית שעדיין לא עלתה עליו נעשית כקרן ע"י הזקיפה, וכ"כ הגידו"ת בשער מ"ו ח"ד אות י"א והב"ח בסימן קע"א ס"א והמל"מ בפ"ה ממלוה ה"ו והגר"א שם בדעתו. [↑](#footnote-ref-799)
799. י"ל דהוא כמש"נ להלן מד' הריב"ש דכל שאין ביד הלוה לפרוע ההלואה וליפטר מן הרבית, כבר נתחייב בכל הרבית מעיקרא, ועיי"ש במש"נ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-800)
800. כ"ה מבו' בפסקי או"ז דד' האו"ז קיימי על הא דמהני זקיפה קודם שנתגייר להתיר לגבות את הרבית, וזה דלא כמש"כ החדרי דעה בסימן קע"א לפרש לד' האו"ז בע"א. [↑](#footnote-ref-801)
801. לכאו' נתפרשו בדבריו ב' טעמים דל"מ אלא כשכתב שטר, חדא, דבכה"ג זמנו של שטר מוכיח עליו שנתחייב קודם שנתגייר, ועוד דבע"פ לא אמרינן דמשעת זקיפה הוי כגבוי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-802)
802. ובד' הלבוש שם מבו' דמדינא אין לאסור אלא כשזקפן עליו במלוה אחר שנתגייר, אך בסו"ד צידד לאסור אף כשלא זקפן עליו משום די"ל דעיקר האיסור הוא משום כבודו כדי שלא יזכרו לו שם דגיות בגירות ויש לו לחוש לכבודו. [↑](#footnote-ref-803)
803. ואמנם בד' השיטה י"ל דדבריו קיימי בהרבית שעלתה עליו קודם שנתגייר, אך ממש"כ די"א דהוא אסור מדאורייתא נראה דדבריו קיימי על הרבית שעלתה עליו אחר שנתגייר, דהרבית שעלתה קודם שנתגייר לכו"ע אינה אסורה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-804)
804. ועיי"ש שנקט דלדעת הסוברים דל"ב קציצה בשעת מתן מעות, ניחא דיש בזה איסור דאורייתא, דכשנתגייר הניח מעותיו אצלו ע"ד הקציצה הראשונה והו"ל כקציצה, ורק לדעת הרמב"ם דבעינן קציצה בשעת מתן מעות הדין נותן דכיון דבשעת מתן מעות הי' נכרי, והקציצה בשעת מתן מעות היתה בהיתר, לי"ב איסור דאורייתא, וכ"כ החדרי דעה בסימן קס"ו ס"ב ד"ה ואם לאח"ז הלואה. [↑](#footnote-ref-805)
805. הקובץ שמועות באות כ"ז כתב לתמוה על עיקר הקו' בזה, דאף דהקציצה היתה בהיתר, מ"מ כיון דהרבית הויא קצוצה, יש בזה לאיסור לא תקח, - אך מד' הריב"ש והאחרונים שדנו בזה מבו' כמש"כ בחו"ש הגרב"ד סימן ע"ב דהא דאיסור רבית הוא רק ברבית קצוצה, אי"ז משום דאיסור רבית הוא רק כשהרבית קצוצה מן המלוה והלוה, דאל"כ הוי כמתנה בעלמא, אלא הוא משום דבעינן מעשה הקציצה לאסור הרבית, ונתבאר בדף מס' 13, וע"כ הי' בדין דכל שנעשית הקציצה עם הנכרי לי"ב איסור דאורייתא, אלא דכיון דהקציצה מעיקרא היא גם בעד הישראל, הו"ל כקציצה עם ישראל [↑](#footnote-ref-806)
806. וכ"נ בד' הריטב"א לעיל מינה בדין ישראל שלוה מעות מנכרי ונתגייר, דגם הרבית שעלתה אחר שנתגייר אינה אסורה אלא משום דנראה כרבית הבאה מלוה ישראל למלוה ישראל, עיי"ש, ונתבאר להלן, - אך בד' השער דעה בסימן קע"א סק"ב משמע שפירש דד' הריטב"א הכא קיימי על הרבית שעלתה עליו קודם שנתגייר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-807)
807. ומצינו כן עוד בד' הריטב"א בכתובות נ"ט ב' שפירש במה שאמרו דאם הקדיש המשכיר את הבית מעלה השוכר שכר להקדש, דהוא מפני מראית העין, ומבו' דמן הדין ל"ה צריך להעלות שכר להקדש, כיון ששכר את הבית מן ההדיוט, ולדעתו ה"נ אם מכר המשכיר את הבית, מעלה הלוקח שכר למוכר, ודלא כמש"כ בתשו' הרמב"ם סימן שצ"ג בתשו' ה"ר פנחס והאגודה בפירקין דמעלה שכר ללוקח, וכ"כ הסמ"ע בסימן שי"ב סק"ב והש"ך שם סק"ד והגר"א שם סק"ז, (ועמש"כ בזה בתשו' מהריל"ד בקו"א סימן ר"נ), והיינו משום דחיוב דמי השכירות הוא בעד קנין השכירות, ואינו בעד הדיורים, - וכ"נ ממש"כ הריטב"א בב"ב קכ"ד ב' דאף לרבי אין הבכור נוטל פ"ש אלא ברבית שעלתה בחיי האב, והרי דרבית שעלתה לאחר מיתת האב לא חשיבא כשבח ששבחו נכסים, דדעת הריטב"א שם קכ"ג ב' דלרבי נוטל פ"ש אף כשלא התחיל השבח בחיי האב, והיינו משום דלדעתו עיקר חיוב הרבית הוי לאב, ואי"ז שבח ששבחו נכסים אלא מלוה דאב, וכיון שלא נתחייב לאב אלא לאחר מיתה הו"ל ראוי גמור ואף לרבי אין נוטל בזה פ"ש, - וכ"נ גם ממש"כ הריטב"א לקמן ק"ג א' דהשוכר בית ונפל חייב השוכר לשלם כל השכירות, דהו"ל כלוקח בית ונפל דחייב בתשלומי דמיו. [↑](#footnote-ref-808)
808. ?ויש להוסיף, שהרי אם הי' הדין דגר שנתגייר כיון דהוי כקטן שנולד פקע מיני' כל החיובים שנתחייב בעודו נכרי, הרי דלהריטב"א לטעמי' הדין נותן דאם לוה ברבית בעודו נכרי ונתגייר, ל"ה מחויב לשלם את הרבית, דחיוב תשלומי הרבית הוא בעד זכות ההלואה שקיבל בעודו נכרי, והו"ל כיורשים שדרים בבית המושכר ואינם חייבין בתשלומי דמי השכירות, ואשר ע"כ ממילא דאף שאינו נפטר מן החיובים שנתחייב בעודו נכרי, מ"מ כיון דחיוב הרבית הויא על מה שלוה בעודו נכרי, הוי זה רבית דנכרי ולי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-809)
809. ועיי"ש שכתב דהוא משום דיש ביד המלוה לתבוע מעותיו מן הגר אף בתוך זמן ההלואה, שהרי לא הלוהו אלא משום שנותן לו רבית, וכיון שנתגייר ואין יכול ליטול ממנו הרבית צריך לשלם לו ההלואה אף בתוך הזמן, וא"כ ליכא למימר דבשביל מעותיו נתגייר זה, שהרי יצטרך לשלם המעות תיכף. [↑](#footnote-ref-810)
810. צ"ע דא"כ מ"ט דרבנן דאינו גובה את הרבית, וגם לר' יוסי כל הא דגובה את הרבית הוא כדי שלא יאמרו וכו', הרי ע"י הזקיפה חשיב כמו שגבה את הרבית, וכיון דאי"ז אלא אבק רבית דרבנן לא מסלקינן לי' בלא זוזי, והאבנ"ז בסו"ס עמד כן מדעתו, דמ"ט מדינא אינו גובה את הרבית הרי זקיפה הויא כפירעון ואבק רבית אינו יוצא בדיינים, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-811)
811. ובזה הוא שחילק דאף דבישראל שלוה מעות מן הנכרי ונתגייר איכא מראית העין, דמיחזי כרבית הבאה מלוה ישראל למלוה ישראל, מ"מ כל שמכר הנכרי השט"ח לישראל אחר לי"ב מראית העין. [↑](#footnote-ref-812)
812. וכ"כ התומים בסימן ס"ו סקנ"ז דעיקר חיוב הרבית הוי ללוקח, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאף למש"כ הרשב"א דרבית ל"ה כמלוה בשטר ול"מ המלוה למכרה, מ"מ שפיר זכי הלוקח ברבית המתרבה מכאן ואילך, - אך הנתיה"מ שם סקמ"א פליג ע"ז וכתב דכיון דבמכירת שט"ח לא נקנה ללוקח גוף המעות רק שעבוד הנכסים, ע"כ הוי עיקר חיוב הרבית למוכר, וכ"נ גם בדבריו בסימן קס"ח סק"א, וצ"ע היאך הוא מתישב עם ד' הריב"ש והרמ"א דכל שמכר הנכרי את החוב לישראל הו"ל רבית קצוצה, (והאבנ"ז בסימן קפ"ט סק"א כתב דד' החוו"ד קיימי בגונא דאין בידו לסלקו). [↑](#footnote-ref-813)
813. האבנ"ז בסימן קפ"ט הק' דא"כ מ"ט כשנתגייר המלוה או הלוה אמרינן דהרבית שעלתה עליו אחר שנתגייר הויא רבית קצוצה, הרי כבר נתחייב ברבית קודם שנתגייר, - וי"ל דאה"נ כל הא דהו"ל רבית קצוצה הוא רק כשבידו לפרוע הקרן וליפטר מן הרבית, דבכה"ג לא נתחייב ברבית אלא אחר שנתגייר, וכמש"נ לעיל מד' המהר"ם מר"ב והמהרי"ק. [↑](#footnote-ref-814)
814. המחנ"א שם כתב דבד' הרשב"א במיוחסות בסימן רכ"ג מבו' דלא כן ואף היכא דאין הלוה יכול לסלקו וליפטר מן הרבית, אינו זוכה בכל הרבית מתחילה, - אך בתשו' הרשב"א מהדורת מ"י נד' המשך התשובה מכת"י, ומבו' שם להדיא דאיירי כשיכול הלוה לפרוע וליפטר מן הרבית, ולפ"ז י"ל דרק בכה"ג הוא שכתב הרשב"א דלא זכה המלוה מעיקרא בכל הרבית. [↑](#footnote-ref-815)
815. והיינו דכל הא דבשכירות קרקע ובשכירות פועלים אמרינן דישנה לשכירות מתחילה ועד סוף, הוא משום שעדין לא קיבל השוכר את כל השכירות, שהרי אם יפול הבית ואם לא יגמרו הפועלים מלאכתן, ה"ה פטור מן השכירות, ונמצא דכ"ז שיתכן שיפול הבית ושלא יגמרו הפועלים מלאכתן, אכתי לא קיבל השוכר את השכירות, ומשא"כ בהלואה דכבר בשעת ההלואה קיבל הלוה את כל המתנת המעות, הוא מתחייב בכל הרבית מיד. [↑](#footnote-ref-816)
816. וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ם בפ"ה ממלוה ה"ה דבדיניהם תובע הערב "תחילה", ואי נימא דדעתו היא כדעת הרשב"א דלא אסרו אלא משום דבדיניהם אינו תובע אלא את הערב, כמו שנסתפק המ"מ שם בדעתו, וכן צידד הלח"מ שם, מבו' דאף דבדיניהם תובע את הערב תחילה, מ"מ אם לא מצא ליפרע מן הערב גובה מן הלוה. [↑](#footnote-ref-817)
817. האבנ"ז בסימן קצ"ז סק"א תמה ע"ז שהרי בד' רש"י בפירכא דגמ' משמע דלא נאסר אלא כשאין המלוה תובע אלא את הערב, ומש"כ רש"י בשינויא דגמ' דהיינו דקיבל עליו שלא יוכל לתבוע תחילה רק את הלוה, היינו משום דא"א לפרש שקיבל עליו שיוכל לתבוע מי שירצה, דאי"ז מתישב בלישנא דקיבל עליו, שהרי טיבותא היא לדידי', ועוד דהרי דינא דישראל הוא בערב סתם דאין יכול לתבוע תחילה רק את הלוה, והביא שכ"כ בתשו' ראנ"ח ח"ב סימן ו', וכתב דבד' הרשב"א משמע קצת דגריס בד' רש"י דהא דפריך דדיני' דנכרי דאזיל בתר ערבא היינו שיכול לתבוע הערב. [↑](#footnote-ref-818)
818. וכ"נ בד' הראבי"ה בס' אביאסף שהובא בתשו' מהר"ם מר"ב ד"ל סו"ס נ"ה, וכתב כן גם בדעת הראב"ן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-819)
819. אך יש מקום לפרש בדבריו כמש"כ הר"ן והנימו"י דרק בהלואת ישראל לנכרי לא הותר אלא בערב סתם דא"א לתבוע מן הערב תחילה, אך בהלואת נכרי לישראל לא נאסר אלא היכא דא"א לתבוע אלא את הערב, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-820)
820. בחי' הגרע"א לעיל ס"ב א' כתב בדעת התוס' שם סוד"ה לא דבהלואת ישראל מישראל ונעשה ישראל אחר ערב קבלן, הרי דאם פרע הערב למלוה וחוזר וגובה מן הלוה ה"ז אסור משום רבית, וכ"כ הבית מאיר בסימן ק"ע ס"א בדעתם, וכתב דלפ"ז ה"נ בהלואת נכרי לישראל אסור ישראל ליעשות ערב קבלן וכדעת רש"י ודעימי'. [↑](#footnote-ref-821)
821. וכ"ה מבו' בד' התוס' בסוד"ה כגון שנשא דאסור ישראל ליעשות קבלן להלואת ישראל לנכרי ברבית, ורק אם אין ביד המלוה לגבות מן הערב אלא אם לא יפרע הנכרי, הוא דמותר ליעשות ערב. [↑](#footnote-ref-822)
822. וכ"נ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן נ"ט דמה שנחלק עם רש"י בדין קבלן להלואה ברבית, אין הפלוגתא בהלכות רבית, אלא הפלוגתא היא בגדרי קבלן, דלדעת רש"י נעשה הקבלן כמלוה משעה ראשונה, ולדעתו אינו נעשה כמלוה אלא אחר שפרע את החוב למלוה, עיי"ש, - והאבנ"ז בסימן קצ"ז סק"ב הוכיח דדעת הרמב"ם דלא חשבינן להקבלן כלוה מן הנכרי ומלוה לישראל, ולפ"ז מותר ליעשות ערב קבלן בהלואת נכרי לישראל, ממש"כ הרמב"ם בפכ"ו ממלוה ה"ו דאם עמד מעצמו ונעשה קבלן ואח"כ פרע את החוב, אין הלוה חייב לשלם לו, וכתב המ"מ שם דהוא משום דהו"ל כפורע חובו של חבירו שלא מדעתו דפטור, ואם הוה חשבינן להקבלן כלוה מן המלוה וחוזר ומלוה ללוה, הי' הלוה חייב לשלם לקבלן שהלוה. [↑](#footnote-ref-823)
823. בטעם חיובו של הלוה לפרוע לערב מצינו כמה דרכים, **א** בתשו' הרא"ש כלל ע"ג ס"ט כתב דהוא מדין פורע חובו של חבירו, דכל הא דפורע חובו של חבירו פטור הוא כשפרע מדעתו דהו"ל כמבריח ארי, אך כל שנעשה לו ערב ל"ה מבריח ארי וחייב חבירו לפרוע חלקו, וכ"כ הגר"א בחו"מ סימן ק"ל סק"ה וסק"ו. - **ב** הנתיה"מ בסימן ק"ל סק"ד כתב דלא חשיב כפורע חובו דפטור, משום דלא נתרצה המלוה להלוות ללוה עד שנעשה לו הלה ערב, והוי הערב כמרויח לו ממון. - **ג** בד' הרא"ש והנתיה"מ שם מבו' דבכל ערב לא הוצרכו להני טעמי, דהרא"ש לא הוצרך לזה אלא בב' שלוו ונעשו ערבים זל"ז, והנתיה"מ לא הוצרך לזה אלא בערב שעמד מעצמו, והיינו משום דבכל ערב יש לחייב את הלוה משום דהוציא הערב את המעות על פיו, או משום שנתחייב לו לשלם כל הפסד דאתי לי' מחמתי', וכ"ה מבו' בד' הבעה"ת בשער ל"ה ח"א אות מ"ה והטור בחו"מ סימן ק"ל דחייב הלוה משום שהרשה את הערב לפרוע, עיי"ש. - **ד** בד' הרשב"א בתשו' המיוחסות סימן רכ"ג מוכח דהוא משום דע"י שמשלם הערב למלוה זוכה הוא בחוב דהלוה, וע"כ הי' מקום לאסור בערב להלואת נכרי לישראל כשחוזר וגובה את הרבית מן הלוה, אלא שלא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה, וע"כ נמי בערב להלואת ישראל ברבית לא חשיב כשימה הבאה לידי גוביינא אלא כשחזר וגבה את הרבית מן הלוה, ולמ"ד דרבית קצוצה יוצאת בדיינים חייב הערב להשיב ללוה את הרבית שגבה ממנו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-824)
824. ועיי"ש שכתב דל"ג הכא אילימא ערב "לנכרי" אלא גרסינן אלא ערב "דנכרי", דהוא נעשה ערב ללוה נכרי, והוכיח כן מהא דפריך דאי קיבל עליו לדון בדיני ישראל רבית נמי לא לשקול, עיי"ש, וצ"ע דלהדיא פרכינן הכי בערכין כ"ב א' בנכרי שהלוה לישראל ברבית, - אך הבית מאיר בסימן ק"ע ס"א תמה ע"ד הבעה"ע מהא דפריך דאי קיבל עליו לדון בדיני ישראל רבית נמי לא לשקול, ולכאו' מכוון דבריו דאם איירי בנכרי הלוה מישראל, הרי אף דקיבל עליו הנכרי לדון בדיני ישראל שיהא ביד המלוה לגבות ממנו תחילה, מה טעם יש בזה דלא יהא ביד הישראל לגבות ממנו רבית, וצ"ע, ושמא י"ל דמה שאמרו דקיבל עליו לדון בדיני ישראל היינו דקיבל עליו הישראל לדון עם הנכרי בדיני ישראל. [↑](#footnote-ref-825)
825. וממש"כ הבעה"ע דבדיניהם עיקר האחריות על הערב, משמע טפי דבערב דדיניהם אין ביד המלוה לתבוע מן הלוה תחילה. [↑](#footnote-ref-826)
826. וכ"כ הרשב"א והחי' המיוחסים להריטב"א בשם הראב"ד דמחזיא מילתא דיש לאסור להיות ערב להלואת ישראל לנכרי ברבית אע"ג שקיבל עליו לדון בדיני ישראל, משום דכי לי"ל לנכרי אזיל בתר הישראל ונוטל ממנו רבית, ועיי"ש שכתב דמ"מ יש להתיר בזה כדתניא בתוספתא, והראב"ן בפירקין פירש דטעם ההיתר בזה הוא משום דהערב אינו לוה, אלא שפורע את חובו של הנכרי הלוה, ולא אסרה תורה אלא רבית הבאה מלוה למלוה. [↑](#footnote-ref-827)
827. אך הנה השו"ע בחו"מ סימן ע"ז ס"ג כתב דב' שערבו נעשה כל אחד ערב על הכל, וביד המלוה ליפרע את הכל ממי שירצה, והגר"א שם סקי"ח כתב דהיינו רק בערב סתם, אך בערבים קבלנים ל"מ ליפרע את הכל מאחד מהן, דב' קבלנים הוו כמו ב' שלוו, שהן בעצמן נשתעבדו, ובב' שלוו כתב השו"ע שם ס"א דאין נעשה כל אחד לוה אלא על מחצה ואינו חייב על המחצה השני אלא מדין ערב, והעירו דיש ללמוד מדבריו דלא כמש"כ האבנ"ז דקבלן הוי כלוה ומתנה על תנאי, דא"כ הרי שפיר שייך שיהיו ב' קבלנים על כל ההלואה, דכל אחד הוי כלוה על הצד שיגבה המלוה ממנו. [↑](#footnote-ref-828)
828. המחנ"א בהל' רבית סמ"ב כתב די"ל דכל מש"כ הר"מ מנרבונא דאיסורו הוא מדרבנן הוא בערב קבלן, אך בערב שלוף דוץ מודה דאיסורו מה"ת, וצ"ב דלמש"כ הר"מ מנרבונא דהא דאין איסורו אלא מדרבנן הוא משום דהנכרי הוא שמלוה את מעותיו של ישראל בשליחותו, ומדאורייתא אין שליחות לנכרי, מה מקום יש לחלק דבערב שלוף דוץ הוי האיסור מה"ת, - ועיקר הא דהוצרך הר"מ מנרבונא בזה לדין שליחות, לכאו' הוא כמש"כ הגרע"א לקמן בסוגיין דכל שמלוה הנכרי מעותיו של ישראל ברבית לי"ב איסורא מדינא אלא משום דמדרבנן יש שליחות לנכרי, ונתבאר בדף מס' 53. [↑](#footnote-ref-829)
829. הגר"א בסימן ק"ע סק"ה הביא מש"כ הבעה"ת שם בתו"ד וערב אפי' הי' חשש בדבר אינו אלא אבק רבית שהוא אינו בא מלוה למלוה, ותמה ע"ז, וכתב בסו"ד דט"ס נפלה בדבריו ותיבת וערב מיותר, - וצ"ע, שהרי להדיא כתב הבעה"ת לעיל מינה דאין האיסור בזה אלא מדרבנן דיש שליחות לנכרי לחומרא, והיאך נימא בדעתו דהאיסור בזה הוא מדאורייתא, ואמנם י"ל דמכוון הגר"א דאף למש"כ הבעה"ת דהאיסור בזה הוא משום דמדרבנן יש שליחות לנכרי לחומרא, היינו דמדרבנן חשבינן לה כרבית קצוצה, ומש"כ הבעה"ת דאי"ז אלא אבק רבית הוא ט"ס, אך אי"ז מתישב, שהרי הגר"א הוכיח כן מהא דפריך הכי אקרא דאתה נעשה לו ערב ובע"כ דהאיסור בזה הוא מדאורייתא, וזה דלא כמש"כ הבעה"ת להדיא דאין האיסור בזה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-830)
830. ועיי"ש שכתב דהא דפריך הכי אהא דאמר דאתה נעשה לו ערב, אף דאינו אלא מדרבנן, הוא אסתמא דברייתא דתני אבל אתה נעשה ערב דמשמע דליכא איסור אפי' מדרבנן, מדלא תני בהדיא דחכמים אסרוה, וכ"כ הבית מאיר שם דאף דאי"ז אלא אבק רבית לא שייך למיתני אבל אתה נעשה לו לכתחילה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן. [↑](#footnote-ref-831)
831. אך בד' ש"ר דהאיסור בזה הוא מדאורייתא, מבו' דאף דמותר הלוה לשלם כל הזיקות שהיו למלוה, מ"מ אסור לשלם לו רבית שהוצרך לשלם על ההלואה, וכ"כ הט"ז בסימן ק"ע סק"ג דיש ללמוד מהכא דאף אם נתחייב הלוה למלוה לשלם לו כל הזיקות שיהיו לו אם לא יפרע לו חובו בזמנו, מ"מ כל שהוצרך המלוה ללוות מעות ממקום אחר בהיתר על ריוח, אין הלוה צריך לשלם לו הרוחים שנותן המלוה לאחרים, ועמש"כ בס' נתיבות שלום סימן ק"ע ס"א אות ל"ד בשם הגר"י ברטלר זצ"ל לפרש הטעם בזה. [↑](#footnote-ref-832)
832. וכ"נ ממש"כ הרמ"ה בב"ב קע"ד א' אות ק"ל בטעמא דרבא דכשאמר הלוהו ואני קבלן הוי לשון ערבות ואי"ז לשון קבלנות, דהוא משום דלשון הלואה לא שיכא אלא גבי ערב דעיקר שעבודי/ דמלוה גבי לוה הוא, ואמטו להכי לא יתבע ערב תחלה, וכיון דאמר לי' לשון הלואה משמע לשון ערבות. [↑](#footnote-ref-833)
833. הפת"ש שם סקי"ב הביא מתשו' ושב הכהן סימן מ"ג, שכתב דאף דבד' הש"ך שם נראה שהשוה ד' המ"מ לד' הרב אב"ד והבעה"ת, מ"מ משמעות דבריהם שנחלקו בחד גוונא, דלדעת הרב אב"ד והבעה"ת אין הקבלן פטור אלא כשהלוה טוען פרעתי או שמת הלוה, דכיון דבכה"ג פטורין הלוה והיתומים, א"א לחייב את הקבלן, כיון שהוא חוב אחד על שניהם, אבל אם הלוה אינו כאן, דעדיין לא נפטר הלוה מהחוב ע"פ דין, ל"מ הקבלן לטעון שמא פרעך הלוה, אך לדעת המ"מ אף בגונא דאין הלוה כאן, יכול הקבלן לטעון שמא פרעך הלוה, ועיי"ש עוד בדבריו, ועי' בכנה"ג שם הגהות ב"י אות מ"ט בדין זה, - ועיקר מש"כ הושב הכהן, דטעמא דהרב אב"ד והבעה"ת דהקבלן פטור, אי"ז משום דחיוב הקבלן הוא בתולדה מחיובו של הלוה, אלא הוא משום דהוא חוב אחד על שניהם, כ"ה מבו' גם בד' הגידו"ת שם, שכתב לדון אם ה"נ הלוה פטור מכח טענת פירעון דהקבלן, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-834)
834. ובגזל ובא אחר ואכלו שאמרו בב"ק קי"א ב' דרצה מזה גובה רצה מזה גובה, כתב השטמ"ק שם בשם הרמ"ה, דאף דל"מ לגבות מזה ומזה, דכיון דחד ממונא הוא מכי אהדר ממונא למרי' אפטירו להו תרוייהו ממילא, מ"מ אם מחל הנגזל לאחד מהם, לא נפטר השני, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-835)
835. וזהו שכתב הריטב"א שם לדמות לזה הא דהמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול, משום דכל שמחל המלוה על השעבוד הגוף, פקע אף השעבוד נכסים דהם כערבים, והתם הרי ל"מ למחול את השעבוד נכסים שמכרו ללוקח, אלא כיון דפקע השעבוד הגוף, ממילא נפטרו הנכסים. [↑](#footnote-ref-836)
836. אך הרמב"ן והרשב"א בגיטין שם נחלקו ע"ז, וכתבו דאף כשיש נכסים ליתומים, גובה הבע"ח מן הקבלן מן הבינונית כדינו, כיון דנפרעין ממנו תחילה, וכ"נ בד' הרשב"א בתשו' ח"א סו"ס תתצ"ב, - וצ"ע בסתירת ד' הרשב"א בדין זה, דבב"ב שם כתב דכל שאין ללוה אלא זיבורית, אין גובה מן הקבלן אלא זיבורית, ובגיטין שם כתב דכיון דנפרעין מן הקבלן תחילה גובין ממנו בינונית אף במקום יתומים דאין נפרעין מהן אלא מן הזיבורית, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-837)
837. אך בד' התוס' בגיטין יש מקום לומר דפליגי על דין זה, וכל הא דאין גובין מן הקבלן אלא מן הזיבורית, הוא רק כשיש נכסים ליתומים, ומשום דכשגובה המלוה מן הקבלן הוא חוזר על היתומים, וע"כ חשיב כגבי' מן היתומים, דאין גובין אלא מן הזיבורית, וכן משמע קצת בד' המהרש"א שם. [↑](#footnote-ref-838)
838. בד' האבנ"ז בסימן קצ"ז סק"ד משמע שפירש להך דינא דהוא משום דפירעון בע"כ שמי' פירעון, עיי"ש, - וצ"ע, דלכאו' הא דפירעון בע"כ שמי' פירעון, הוא כשנתן את הפירעון למלוה, אך בכה"ג דהלוה רוצה לפרעו בקרקע, ליכא למיתי עלה כלל מדינא דפירעון בע"כ, אלא הא דהקבלן פטור, הוא משום דזהו דינא דקבלן, דכ"ז שהלוה רוצה לפרעו אינו רשאי לחזור על הקבלן, וכמש"כ הרשב"א בגיטין. [↑](#footnote-ref-839)
839. מבו' בד' הבעה"ת דחיוב הקבלן אינו כחיוב לוה גמור, וע"כ אם הי' הדין דבשאר חובות ליכא לדין מסדרין ולדין לא תבא אל ביתו אף אם זקפן עליו במלוה, ל"ה דינים אלו נוהגין בקבלן, ורק משום דגם בשאר חובות נוהגים דינים אלו אם זקפן עליו במלוה, הרי דבקבלן דחיובו הוא מעיקרא, ואי"ז חיוב אחריות על חובו של הלוה, דמי לחוב שזקפו עליו במלוה, ונוהגים בו דינים אלו. [↑](#footnote-ref-840)
840. הרשב"א בסוגיין כתב דאף דבערב קבלן אם רצה לוה לפרעו אין המלוה יכול לתבוע מן הערב, מ"מ בערב שלוף דוץ מצי לתבוע מן הערב דאומר ללוה אין לי עסק אלא עם הערב. [↑](#footnote-ref-841)
841. ואמנם י"ל דאי"ז משום דהקבלן זוכה תחילה במעות לעצמו, ואח"כ הוא חוזר ומלוה אותם ללוה, אלא אף דאין הקבלן זוכה במעות, מ"מ כיון שהוא נוטלם ומשתמש בהן להלוותם ללוה, חשיב כלוה על מעות אלו, וה"ז ככל מי שנותן ממון לחבירו לכלותו, דאף אם אין המקבל זוכה בממון, מ"מ כיון שהוא נוטל את הממון ומכלה אותו הו"ל כלוה. [↑](#footnote-ref-842)
842. אך הראב"ן שם לעיל מינה כתב דאסור לישראל להתערב לנכרי בשביל חבירו על הרבית וכו', "ואפי' יהיב הלוה לנכרי את הריבית הוי כאלו פורע חובו של ישראל שהלוהו בו וה"ה קא שקיל רבית מחברי'", וצ"ב היאך הוא מתישב עם מש"כ בסו"ד להתיר כשישראל הלוה נותן לנכרי את הרבית. [↑](#footnote-ref-843)
843. אך בחי' רמ"ש בסימן ק"ע כתב לפרש לזה בע"א, דהוא משום דהערבות של הישראל לגבי הרבית אינה ובטילה שאסור הישראל לקבל ממנו, וע"כ חייב הנכרי את הרבית, כיון שאין ביד המלוה לתבוע מישראל, וכשפורע הנכרי את הרבית שלו הוא פורע. [↑](#footnote-ref-844)
844. ועיי"ש שנחלק לפ"ז ע"ד המקומ"ח וכתב דודאי דאסור ישראל להלוות לישראל ברבית אף כשהנכרי נעשה לו ערב. [↑](#footnote-ref-845)
845. וכ"ה מבו' להדיא בפי' הראב"ד לתו"כ בהר פר' ה' בסו"ד דמה"ט הוא דבישראל המלוה לנכרי ונעשה ישראל ערב ל"ב שיקבל עליו לדון בדיני ישראל, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-846)
846. ולפ"ז הרי דממש"כ הבעה"ע באות עיסקא יד. לפרש לסוגיין בהלואת ישראל לנכרי, בע"כ דבדיניהם אין נפרעין אלא מן הערב, דאם בדיניהם יכול לתבוע ממי שירצה, ל"ה צריך שיקבל עליו לדון בדיני ישראל, וכבר עמד ע"ז בתשו' ראנ"ח ח"ב סימן ו', ותמה ע"ד הב"י בסימן ק"ע שנסתפק בזה בדעת הבעה"ע, - אך יש מקום לדון בזה למש"כ בדף מס' 47 בהערה דלד' הבעה"ע צ"ל דהא דקיבל עליו לדון בדיני ישראל היינו דהישראל קיבל עליו לדון עם הנכרי בדיני ישראל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-847)
847. והגרע"א שם עמד ע"ד הדרכ"מ שם סק"א והתרוה"ד בסימן ש"א דמשמעות דבריהם דהתוס' פליגי לדינא ע"ד הראב"ד, וכ"כ גם בהגה' הגר"א בסוגיין ובביאורו בסימן ק"ע סק"ו, - אך מצינו בד' הר"ן בסוגיין דמבו' דאף דערב דנכרי הוא ערב שלוף דוץ, מ"מ משמעות דבריו דבהלואת נכרי לישראל ל"ב שיקבל עליו הנכרי לדון בדיני ישראל, עיי"ש, - והעירו דיש לפרש בזה אי נימא דהא דאזלינן הכא בתר דיני הנכרים אי"ז משום דידם תקיפה, אלא משום דמדינא אזלינן בתר דיני הנכרי, וכמש"כ הגר"א בסימן קנ"א סקי"ח, ונתבאר בדף מס' 26, ולפ"ז י"ל דהיינו רק בהלואת נכרי לישראל, אך בהלואת ישראל לנכרי דנעשה ישראל ערב, כיון דעיקר הנידון הוא על דין הגבי' דהמלוה מהערב ששניהם ישראלים, לא אזלינן בתר דיני הנכרים. [↑](#footnote-ref-848)
848. וכ"ה מבו' ממש"כ בתשו' הרשב"א המיוחסות סימן רכ"ג בתו"ד דלמש"כ דערב דנכרי בדיניהם בתר ערבא אזיל דערב שלוף דוץ אפי' אם העמידה כשהערב לו מחמת הנכרי בע"כ אף היא דוקא כשקיבל עליו הנכרי הלוה לדון בדיני ישראל שלא ידחה הלוה אצל הערב, והרי דאם ערב דנכרי הוא כערב קבלן ל"ה בעינן בכה"ג שיקבל עליו הנכרי לדון בדיני ישראל. [↑](#footnote-ref-849)
849. וי"ל כמש"כ בתשו' ראנ"ח ח"ב סימן ו' בדעת רש"י, דאף אם לא נאסר אלא בערב שלוף דוץ, מ"מ מה שאמרו בהלואת נכרי לישראל שקיבל עליו לדון בדיני ישראל היינו דקיבל עליו שלא יוכל לתבוע תחילה רק את הלוה, דאין לפרש שקיבל עליו שיוכל לתבוע מי שירצה, דתנאי זה אינו תלוי במלוה דטיבותא הוא לדידי' אלא בלוה, ועוד דהרי דינא דישראל הוא בערב סתם דאין יכול לתבוע תחילה רק את הלוה, - ויש להוסיף, דכ"ה מבו' בד' הרשב"א שכתב דדעת הראב"ד דאסור ליעשות לו ערב קבלן, והוכיח כן מסוף דבריו, ולא הוכיח כן ממש"כ הראב"ד דקיבל עליו לדון בדיני ישראל היינו שלא ילך אחר הערב עד שיתבע את ישראל הלוה, והרי דכל שבידו לתבוע את הערב תחילה אסור, ובע"כ דמזה אין להוכיח כלל וכמש"כ הראנ"ח. [↑](#footnote-ref-850)
850. וי"ל עוד בד' הראב"ן, דהרי דבריו שם קיימי כשאמר לו דאם יבא לך הפסד בדבר זה אני מקבל עלי לשלם לך ההפסד, ובלשון זה י"ל דנתפרש להדיא דאינו מתחייב לשלם לו אלא אם לא ישלם לו הלוה ויבא לו הפסד, - ויש להוכיח כן ממש"כ הראב"ן במכילתין להדיא דאם ישראל נתערב לישראל אחר בשביל נכרי מערופו על הרבית דאם לא קיבל הנכרי לדון בדיני ישראל הוי כאלו הערב לוה מישראל חבירו ומלוה לנכרי ואם לא יתן הנכרי הרבית אסור לקבלו מן ישראל הערב, וזה דלא כמש"כ בתשו' להתיר, וגם יש להעיר דבדבריו במכילתין מבו' להדיא דבדיניהם אין נפרעין אלא מן הערב, וזה דלא כמש"נ בדעתו בתשו' דבדיניהם יכול לתבוע ממי שירצה, ובע"כ דדבריו בתשו' קיימי כשמשמעות לשונו דאין הערב חייב לשלם אלא כשלא ישלם הלוה ויהא לו הפסד. [↑](#footnote-ref-851)
851. והך דינא דבכה"ג הו"ל רבית כ"כ הריטב"א לעיל ס"ט ב' בשם הרמב"ן דכל שאמר מלוה ללוה תן י' דינרים לפלוני ואלוה לך מנה ונתן על פיו רבית קצוצה היא, דאע"פ שלא באו המעות ליד המלוה ולא לשלוחו ולא פרע בהן חובו, מ"מ מה שנותן זה על פיו הוא נותן, וכ"כ הפסקי רי"ד לעיל שם דבכה"ג כיון דמדעת המלוה הוא נותן לאותו פלוני הו"ל כמו שנתן למלוה דשליחותי' קעביד, וכ"כ הריא"ז בקונט' הראיות שם והמרדכי בסימן שכ"ז בשם המהר"ם, וכ"כ הטוש"ע בסימן ק"ס סי"ד. [↑](#footnote-ref-852)
852. מקור ד' הרמ"א הוא מתשו' הרשב"א ח"ג סימן רמ"ב שהביא הב"י שם דקהל שהם צריכים למעות מפני דוחק המסים אסורין ללות אלפי דינר מישראל ויפטרו אותו ממה שנתחייב מס על אותן אלפים דינר דהוו כאומרים לו תן לנו מעות אלו ואנו נותנין מנה לפלוני שאתה חייב לו, וצ"ע שהרי לא אסר הרשב"א בכה"ג אלא כשאומרים שיתנו מנה לפלוני "שאתה חייב לו", ומשמע דאם אינו חייב לו שרי, וכ"נ ממש"כ הרשב"א שם דהא דל"ד למודר הנאה מחבירו שפורע את חובו, הוא משום דהתם הוא כמבריח ארי מנכסי חבירו מדעת עצמו, ומשא"כ הכא דאינו פורע לו אלא מחמת רבית המלוה ומחמת תנאי, ומשמע דכל האיסור בזה הוא משום דהוא פורע בכך את חובו. [↑](#footnote-ref-853)
853. בחי' הגר"ש בקידושין סו"ס ט' כתב לישב דאף דבערב סתם הוי עיקר חיובו משום ההנאה, מ"מ בערב קבלן ובערב שלוף דוץ הוי חיובו משום דחשיב כמו שקיבל את המעות, וע"כ כשאמר לו זרוק מנה לים דהוי כערב שלוף דוץ הוי כמו שקיבל את את המנה. [↑](#footnote-ref-854)
854. אך כבר הוכיחו גם בדעת הריטב"א דהקידושין הם בגוף המנה ממש"כ הריטב"א בקידושין י"ט א' דהא דמהני צאי וקבלי קידושייך הוא מדין ערב ומה"ט מהני קידושי יעוד למ"ד דמעות הראשונות לאו לקידושין ניתנו, ומבו' שם דמהני אף אם נשתייר רק שו"פ ומאידך מבו' דכל הא דמהני הוא משום דהמקדש במלוה שיש עלי' משכון מקודשת, ובע"כ דהקידושין הם בגוף הממון, וכמש"כ הגרע"א שם דאם הקידושין הם בהנאה כל שלא נתן אלא שו"פ אינה מקודשת, דבכה"ג אין לה הנאה שו"פ, ומאידך כתב דלא חשיב כמקדש במלוה כיון דהקידושין הם בהטוה"נ, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-855)
855. בחי' הגר"ש בקידושין סימן ט' סק"ב עמד בזה דבע"כ דהנאה זו ל"ה הנאת ממון, דאל"כ ל"ה בעינן ללמוד להא דמקודשת בכה"ג מדין ערב, שהרי מילתא דפשיטא דאשה מתקדשת בהנאה, (ואין לומר דילפינן מדין ערב דאיכא הנאה בכה"ג, שהרי אין ההנאות שוות, עיי"ש), והדין נותן דלא יהא בזה לדין השבת רבית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-856)
856. ואמנם הנה להדיא כתב הרמ"א בסימן קס"ח ס"א דכל מה שנתן לנכרי מוציאין מישראל ראשון דהוי רבית קצוצה, וצ"ל בדעת היד אפרים דד' הרמ"א שם הרי קיימי בגונא דהי' הישראל הראשון חייב לנכרי והישראל השני פורע לנכרי מה שהראשון חייב לו, ובכה"ג חשיב כנתינה גמורה לישראל וא"צ בזה לדין ערב, וכמש"כ הריטב"א דהוא משום דמה לי נותן לישראל עצמו או נותנו לנכרי בעל חובו, וכ"נ להדיא בד' התוס' בסוגיין דבכה"ג א"צ לדין ערב וע"כ מוציאין מיד המלוה כל מה שנתן הלוה לנכרי, אך בגונא שלא הי' המלוה חייב למקבל, דאי"ז רבית אלא מדין ערב, אין מוציאין מידו אלא כשיעור ההנאה. [↑](#footnote-ref-857)
857. הריטב"א שם כתב דה"נ אם אמר תן מנה ע"ג סלע ואתחייב אני לך ונתנו על פיו חייב, ואם הלך לו והניחו לאיבוד ואח"כ חזר ונטלו משם, חבירו חייב לו, ובאשה כה"ג מקודשת משום דהוי כמציאה אצלו ומשמיא הוא דאקנינהו ניהלי', - ולכאו' יש ללמוד מדבריו דאין הקידושין בהנאה גרידא, דא"כ ל"ה בעינן לה"ט דמשמיא אקנינהו ניהלי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-858)
858. יש להעיר דבכה"ג מ"ט לא נימא דכלל ל"ה הוא המלוה אלא דמדין עבד כנעני הוי נתינתו כנתינת הקדש והוי כמו שהלוהו הקדש ק' בק"כ ואין רבית להקדש, וכמש"כ כן בחי' הגר"ח בפ"ה ממלוה דאם נתן מעות לראובן שיתחייב להשיבם לשמעון חשיב שמעון כמלוה מדין עבד כנעני, עיי"ש, - ולכאו' מוכח מד' התוס' דל"מ דין עבד כנעני לענין הלואה, והיינו משום דעיקר חיובא דהלואה הוא משום שלא ניתנו לו המעות בנתינה גמורה והוא צריך להחזירם, וכמש"נ במ"מ רבית א' דף מס' 9, וע"כ ל"מ בזה דין עבד כנעני שיהא חייב להחזירם לאחר, דלא מצינו לדין עבד כנעני אלא כשנותן ממון בעד שחרור או בעד קידושין דה"ז מועיל לחבירו, אך בהלואה דלא ניתנו המעות לראובן בנתינה גמורה והוא תובע את שלו היאך יקנה שמעון את המעות, - וי"ל עוד לדעת הסוברים דאין שליחות להקדש, ולפ"ז י"ל דאף לי"ב לדין עבד כנעני, וזה למש"כ הגר"ח שם דבנכרי ליכא לדין עבד כנעני, ונחלקו בזה רבוותא, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-859)
859. ועיי"ש לעיל מינה שכתב דה"נ הוא בנכרי שהלוה מעות שלו לישראל ואמר לו ע"מ שתתן קרן ורבית לישראל חברך ושעבד עצמך לו ולי לא תשתעבד כלל דמותר, דאי"ז רבית הבאה מלוה למלוה דהישראל אינו מלוה אלא הנכרי, והיינו רק כשקצב לו את הרבית, אך אם אמר לו לתת דינר בכל שבוע נמצא דהישראל נוטל רבית שהרי הוא מאריך לו הזמן בכל שבוע בשביל הרבית. [↑](#footnote-ref-860)
860. וזהו שכתב דלשנויא דרב אשי דאנן לדידהו הוינא להו שליח, לא נתישב אלא הא דשרי ברישא, אך הא דאסרינן בסיפא הוא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, והרי דנידון השליחות בזה הוא דהנכרי הלוה הראשון הוי שליח לישראל המלוה, דלמש"כ התוס' דנידון השליחות בזה הוא דהישראל הלוה השני הוי שליח לנכרי, הרי דלשנויא דרב אשי שפיר הוא נעשה שליח מדינא. [↑](#footnote-ref-861)
861. וצ"ע לפ"ז במה שאסרו בסיפא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, והרי כיון דלא נפטר הלוה הנכרי מן המלוה כשנותן המעות ללוה השני, והוו המעות של הנכרי, א"כ אף דהוי שלוחו של ישראל להלואה זו, מה איסור יש בזה, הרי אף אם ישראל עצמו מלוה מעות של נכרי, שאין אחריותם עליו, לי"ב איסורא, וכמש"כ הר"מ מנרבונא שם דאם ברישא הי' נפטר הלוה הראשון מן המלוה, ל"ה בעינן בזה לדין שליחות לנכרי, וכ"כ שם בהמש"ד דמותר ישראל להלוות ברבית מעותיו של נכרי שאין אחריותם עליו, - ולכאו' בעכצ"ל דסיפא ורישא לא איירי בחד גוונא, ובסיפא איירי כשנפטר הנכרי מן המלוה כשנתן המעות ללוה השני, והו"ל כמעותיו של ישראל, והא דבעינן בזה לדין שליחות, הוא משום דכל שמלוה נכרי מעות של ישראל ברבית לי"ב איסורא אלא מדין שליחות, וזה כמש"נ בדף מס' 53 דס"ל כדעת רש"י בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-862)
862. בחי' הגרע"א כתב ללמוד כן גם מד' התוס' בגיטין י"ג ב' ד"ה במעמד שלשתן, ומד' רי"ו מישרים נתיב כ"ב ח"א שהביא הסמ"ע בסימן ק"ה סק"ב, והוא תשו' מהר"ם מר"ב ד"ב סימן קס"ו, וכ"כ המחנ"א שלוחין סימן כ"ג בדעת המהר"ם. [↑](#footnote-ref-863)
863. ועיי"ש שהק' ע"ז דכיון דהוא חייב לו, הדין נותן דשפיר יהא בידו לזכות למלוה, ול"ב בזה שלוחו של בעל הממון, שהרי אף שלא מדעתו מהני תפיסה לבע"ח, ול"ב שלוחו של בעל הממון אלא במתנה, וכן הק' הקצוה"ח בסימן קס"ג שם והבית מאיר שם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-864)
864. וזה לטעמי' דשפיר יש ביד הנכרי לזכות מעותיו לישראל ע"י ישראל אחר, וכל הא דבעינן הכא לדין שליחות, הוא משום דאל"כ אין הנכרי נפטר מן המלוה במה שנותן מעותיו ללוה ובכה"ג אין דעתו לזכות את המעות למלוה, וזהו דחיישינן דפעמים שיזכה הנכרי את מעותיו למלוה ובכה"ג הוי רבית גמורה, - אך לדעת התוס' והרשב"א דאין ביד הנכרי לזכות מעותיו לישראל ע"י ישראל אחר, בע"כ דהא דהכא יש שליחות לנכרי לחומרא הוא מטעם אחר. [↑](#footnote-ref-865)
865. ומשמעות דבריו דלאו היינו ד"לחומרא" יש שליחות לנכרי, אלא היינו דמדרבנן יש שליחות לנכרי, ואך דכיון דאין לו שליחות אלא מדרבנן ע"כ אי"ז מועיל אלא לחומרא, וכן נקט השואל בתשו' הריב"ש סימן רע"ו, ועיי"ש במשה"ק לפ"ז. [↑](#footnote-ref-866)
866. ההגמי"י בפ"ו משבת ה"א כתב דאסור ליתן לנכרי מעות בע"ש שיקנה לו למחר ביום השוק כי יש שליחות לנכרי לחומרא, - אך י"ל דלאו היינו דבכל התורה יש שליחות לנכרי לחומרא, אלא דגדר איסורא דאמירה לנכרי הוא דלחומרא חשבינן לי' כשלוחו, וע"כ יש לאסור אף כשאומר לו בער"ש. [↑](#footnote-ref-867)
867. וגם למש"כ הריב"ש בטעם מה שהחמירו חכמים, יש מקום לדון דכ"ז הוא הכא דנוטל ישראל רבית מישראל, אלא שבאנו להתיר משום דאין הישראל לוה מן הישראל אלא מן הנכרי, ובזה הוא דחיישינן שיסברו דיש שליחות לנכרי, וזהו שכתב הריב"ש דטעם האיסור הוא משום דסבר דישראל מישראל שקיל רבית, אך בעלמא אין לחוש לכך, דמהיכ"ת ידעו דהוא שלוחו של ישראל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-868)
868. וכ"כ הבית מאיר באהע"ז סימן ה' ס"ד דלא אמרו דיש שליחות לנכרי לחומרא, אלא לענין רבית דחמיר או לענין שבת דאיסור סקילה, אך בשאר איסורים לא החמירו דיש שליחות לנכרי. [↑](#footnote-ref-869)
869. ושו"ר שכבר עמד ע"ז הקהלת יעקב בתוספת דרבנן אות ז' סימן קי"ט ד"ה ועוד יש לדקדק וד"ה איברא דמוכח מהכא דל"מ דין עבד כנעני בנכרי, וכתב דכ"ז הוא לפירש"י דהישראל ראשון זוכה בהלואה זו מישראל שני, אך לדעת התוס' לא איירי בכה"ג, ועיי"ש שכתב דאדרבה הא דלא פירשוה בכה"ג הוא משום דס"ל דמהני דין עבד כנעני בנכרי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-870)
870. והטעם בזה הוא דלא מיבעיא אי נימא דיסוד דינא דעבד כנעני הוא דקבלת המקבל גרמה לו, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ בתשו' הרדב"ז ח"ז סימן ל"ו דאם זרק קידושין לאשה פמשו"פ וכשהגיעו לידה היו שוין פרוטה מהני מדין עבד כנעני דודאי דאי"ז מועיל לענין הלואה, וכמש"כ כן הברכ"ש בקידושין סימן ו' סק"א, אלא אף אי נימא דיסוד דינא דעבד כנעני הוא דגם נתינה דאחר מועלת לפעול קנין, אי"ז מועיל אלא בקנינים, אך בהלואה דעיקר חיובה הוא משום דלא ניתנו לו המעות בנתינה גמורה והוא צריך להחזירם, וכמש"נ במ"מ רבית א' דף מס' 9, ל"מ בזה דין עבד כנעני שיהא חייב להחזירם לאחר.

     ואמנם הנה אי נימא דיסוד דינא דעבד כנעני הוא דנתינת אחר חשיבא כנתינתו, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הגר"א בסימן ק"ס סקכ"ה דכל שאמר הלוה למלוה פלוני יתן בשבילי, יש בזה משום רבית מדין עבד כנעני, ונתבאר בדף מס' 33, יש מקום לדון דסגי בזה גם לענין הלואה, אך גם לפ"ז מסתבר דאף דחשבינן לה כנתינתו מ"מ לי"ב לחיוב הלואה, דכיון דעיקר חיוב הלואה הוא משום דלא ניתנו לו המעות בנתינה גמורה ותובע המלוה את שלו, הרי דלענין זה ל"מ דין עבד כנעני כלל, דכלפי הזכות שנשתיירה למלוה במעותיו לא שייך דין עבד כנעני כלל, ואך דלפ"ז מסתברא מילתא דהו"ל ע"ד דיני שליחות וזכי' ואי"ז מועיל בנכרי. [↑](#footnote-ref-871)
871. ועיי"ש שכתב דהא דתלינן לה בדין שליחות לנכרי, היינו משום דאם הי' שליחות לנכרי והי' חל על ההלואה דין שליחות וזכי', הרי ממילא דל"ה דין ערבות כלל, כיון דחשיב כשלוחו של המלוה והוי רק נתינתו של המלוה, ורק משום דאין שליחות לנכרי הוא דחשבינן לה כנתינתו של הלוה הראשון והמלוה מתחייב ע"ז מדין ערב, ובסו"ד כתב דהא דתלינן לה בדין שליחות לנכרי היינו דמה"ט הוא דלי"ב לדין עבד כנעני, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-872)
872. ויש לדמותו למש"כ התוס' והרשב"א בגיטין ע"ה א' דבפירעון חוב נתינה בע"כ שמה נתינה, והרשב"א שם לעיל מינה כתב דאף דנתינה בע"כ שמה נתינה היינו דנפטר הנותן מחיובו אך המקבל לא זכה בו בע"כ, ולכאו' אף דנפטר הלוה בנתינתו, מ"מ אם חזר ונטל את המעות לעצמו, אחר שלא זכה בהן המלוה, הוא חוזר ומתחייב, דכל פטורו הוא כ"ז שהמעות עומדין לפירעון, וה"נ הכא דכוותה, אך התורת גיטין בגיטין שם כתב בע"א דאף דלא זכה בו המקבל מ"מ נשתייר לו שעבוד על מעות אלו, עיי"ש, ועמש"כ בזה האמרי בינה בהל' גביית חוב סימן כ"ז, - ואמנם הנה התוס' לקמן קי"ב א' פירשו דהא דנפטר הלוה כשאמר המלוה הניחם ע"ג קרקע והיפטר הוא מדין מחילה, אך י"ל דאי"ז מחילה בעלמא, אלא היינו דהוא מוחל על זכותו שיזכה לו את המעות, וסגי במה שהוא מניחם ע"ג קרקע לצורך המלוה, וע"כ אם יחזור ויטלם לעצמו הוא חוזר ומתחייב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-873)
873. ואף דאין המעות של המלוה, מ"מ כיון דכל פטורו של הלוה הוא ע"י שהמעות עומדין למלוה לפירעון, ומכח זכותי המלוה בממון ההלואה הוא ליטול מעות אלו לעצמו, ע"כ כשנותנם לאחר הוא מתחייב לו בנטילתו. [↑](#footnote-ref-874)
874. אך צ"ע לפ"ז במש"כ הרשב"א דכשאמר הנכרי המלוה ללוה הראשון תנם לישראל חברך והיפטר אף דנפטר הישראל הראשון ממנו מ"מ לא זכה בהן השני ועדיין הוו המעות של הראשון, ונתבאר להלן, ותיקשי דכיון דנפטר הישראל הראשון ממנו, מ"ט לא נעשו המעות הפקר, - ושמא שאני התם דהי' דעת הראשון שיזכה השני לנכרי, וע"כ כל שלא זכה בהן לנכרי לא הוציאן הראשון מרשותו, אף שנפטר מן המלוה, ול"ד להיכא דהניחם ע"ג קרקע שלא ע"ד שיזכה בהן הנכרי, - וי"ל עוד, דכל הא דהוו המעות הפקר הוא רק כשהלוה הראשון נכרי דהנכרי מסתלק מהם כשמניחם ע"ג קרקע, וע"ד שאמרו בב"ב נ"ד ב' דנכסי נכרי ה"ה כמדבר, אך כשהלוה הראשון ישראל ל"ה המעות הפקר, וזה למש"כ בחי' הגרש"ש בב"ב סימן ל"ד דדינא דנכסי נכרי ה"ה כמדבר הוא רק בנכרי, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-875)
875. ומצאנו בדברי משפט בסימן קכ"ג סק"א שכבר עמד בזה דד' הרשב"א הכא תליין בפלוגתת הראשונים שם בדין זה, וכתב דהרשב"א ס"ל כדעת רשב"ם שם ודעימי' דא"צ הזוכה להחזיר המעות ללוקח הראשון, - אך אין הדברים מתישבים בד' הרמב"ן והרשב"א גופייהו, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-876)
876. הרשב"א כתב בשם הרמב"ן דטעם האיסור בזה הוא משום דקדמה ההלואה לפטור, ולא התירו אלא כשקדם פטורו להלואתו, ועיי"ש שנחלק ע"ז דפטורו והלואתו באין כאחד, - אך בד' הרמב"ן שלפנינו מבו' דטעם האיסור אינו משום שקדמה ההלואה לפטור, אלא משום דאינו נפטר מן הנכרי אלא ע"י שנתחייב לו השני קרן ורבית ונמצא דפוטר עצמו ברביתו של חבירו, וכ"כ הרמב"ן לקמן בסוגיין ד"ה ואי קשיא דהאיסור בזה הוא משום דאינו נפטר ממנו אלא מכח שנתחייב לו השני, והנכרי לא קנה את המעות ולא נתחייב לו השני בדיננו. [↑](#footnote-ref-877)
877. ועיי"ש שכתב דכל שנעשה השטר לשם ישראל וגבה הישראל את הרבית הו"ל רבית קצוצה, וכל שנעשה השטר לשם הנכרי וגבה הנכרי את הרבית ואין סופו של ישראל ליטול מרבית זו אי"ז רבית קצוצה אלא אבק רבית, מאחר שלא הגיע לידו כלום מאותו רבית וגם הוא לא אמר לו ליתן לנכרי כלום. [↑](#footnote-ref-878)
878. אמנם הנה הרמב"ן נקט בפשיטות דכל שמלוה נכרי מעותיו של ישראל הוי רבית גמורה, ומכח זה תמה ע"ד רש"י, ונתבאר להלן, ומה"ט פירש הרמב"ן לד' הר"מ מנרבונא דודאי דבנו"נ ביד זכה המלוה הנכרי במעות, אלא דאיירי כשהישראל הראשון נוטל המעות ממנו ונותנם לשני, ואחריות המלוה הנכרי הוא על הישראל הראשון ואפ"ה שרי, משום דידו של ישראל הראשון הנוטל מן הנכרי כיד שולחו שהוא ישראל שני, ועיי"ש שתמה ע"ז, ונתבאר להלן, וגם בהא דתלינן לה מעיקרא בדין שליחות לנכרי, משמע בד' הרמב"ן שפירש בד' הר"מ מנרבונא, דהיינו דאם יש שליחות לנכרי זכה המלוה הנכרי במעות אלא שאחריותם על הישראל, - אך אי"ז במשמעות ד' הר"מ מנרבונא לפנינו, עייש"ה, והר"מ מנרבונא שם לא למד דמותר ישראל לשלוח ישראל אחר ללות מן הנכרי, אלא מהא דהוה שרינן בהעמידו אצל נכרי אם הי' שליחות לנכרי, ולא כתב כמש"כ הרמב"ן דבכה"ג איירי ההיא דנו"נ ביד. [↑](#footnote-ref-879)
879. עיי"ש שכתב דהיינו משום שאותן מעות שמלוה הנכרי בערבות ישראל הרי הן כאילו הן מישראל הערב ואומר לנכרי שילוה אותן לישראל חבירו בשליחותו, ואע"ג דאין שליחות לנכרי וא"א לנכרי המלוה להיות שלוחו של ישראל הערב, אעפ"כ אסור דאמרינן יש שליחות לנכרי לחומרא, עכ"ד, והרי דאף דכשנעשה ישראל ערב חשבינן לה כמעותיו של ישראל, מ"מ כיון דההלואה נעשית ע"י הנכרי לי"ב איסורא אלא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא אמרינן דהערב הוא שליח של הלוה, אך הרמב"ן כתב בשמו בע"א, דבערב דהוי כלוה וחוזר ומלוה אסור אף אם הוא שליח הישראל, וזה לטעמי' דס"ל דכל דהויא ההלואה מישראל לישראל ל"מ מידי מה שנעשית ההלואה ע"י הנכרי. [↑](#footnote-ref-880)
880. וי"ל דמקור דברי רש"י לכך הוא משום דס"ל כדעת הר"מ מנרבונא דאף בנו"נ ביד לא זכה המלוה הנכרי במעות ועדיין הוו מעות של הישראל הראשון, ואפ"ה לי"ב איסורא משום דנעשית ההלואה ע"י נכרי, וע"כ גם כשעושה הנכרי ע"ד הישראל אין לאסור אלא משום דלחומרא יש שליחות לנכרי, - וי"ל עוד דהוא משום שפירש דמה שאמרו דבשלמא סיפא לחומרא, הוא בגונא שנפטר הנכרי מן המלוה כשנתן המעות ללוה השני והו"ל כמעותיו של ישראל, ואפ"ה לי"ב איסורא מדינא כיון דנעשית ההלואה ע"י נכרי ואי"ז אסור אלא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, וכמש"נ כן בדף מס' 51 בהערה בדעת הר"מ מנרבונא. [↑](#footnote-ref-881)
881. אך הנה הרי"ד לעיל מינה כתב דכיון שאין שליחות לנכרי אסור לראובן לומר לשמעון הלוה מעותי לנכרי ברבית, דכשגובה שמעון מן הנכרי את הרבית ונותן לישראל כיון דאין שליחות לנכרי נמצא דהוא נותן רבית לישראל, והריא"ז בקונט' הראיות כתב דבע"כ דאיירי כשהיו המעות באחריות המקבל שהן כמו מלוה אצלו, אבל אם היו המעות באחריות הנותן לי"ב איסורא, עיי"ש, - ולפ"ז י"ל דגם מש"כ הרי"ד דמה"ת מותר ישראל לומר לנכרי להלוות מעותיו הוא כשהאחריות היא על הנכרי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-882)
882. ועיי"ש שתמה לפ"ז על מה שפסק הרמ"א בסימן ק"ס סט"ז לדינא דרש"י דרבית ע"י שליח שרי משום דאשלד"ע, ולהנ"ל הרי רש"י לטעמי' אזיל דס"ל הכא דאף במעות דישראל ממש אם שלחם ביד נכרי מותר מדינא דאין שליחות לנכרי, וה"נ שרי כששלח ישראל ללות מן הנכרי משום דאין שלד"ע, אך לפ"מ דקי"ל כדעת ש"ר דאם שלח מעות דישראל ע"י נכרי הוי רבית גמור כיון דמעולם לא יצא מרשות ישראל, והנכרי מעשה קוף בעלמא קעביד, ה"נ יש לאסור כששולח ישראל ללות מן הנכרי, ול"מ הא דאין שלד"ע, שהרי מ"מ מעותיו של ישראל ביד הלוה והרבית דהלוה בא ליד המלוה והישראל השליח מעשה קוף בעליא קעביד. [↑](#footnote-ref-883)
883. ולמש"נ לעיל בדעת הר"מ מנרבונא דס"ל כדעת רש"י דאף כשמלוה הנכרי מעותיו של ישראל ברבית לי"ב איסורא, הרי דמה"ט הוא דשרי כששולח ישראל את חבירו ללות מן הנכרי, דכיון דיד שליח כיד שולחו וחשיב כמו שנטל הלוה את המעות מן הנכרי, נמצא דנעשית ההלואה ע"י הנכרי, וע"כ אף דהישראל הראשון משתעבד לנכרי וחשיבי המעות כמעותיו של הישראל הראשון, מ"מ כיון דנעשית ההלואה ע"י הנכרי שרי, והרי אף כשנעשה ישראל ערב להלואת נכרי לישראל, כתב הר"מ מנרבונא דאם חשבינן להערב כשליח הלוה שרי, דאף דחשבינן לה כמעותיו של הערב, מ"מ כיון דנעשית הלואה זו ע"י הנכרי לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-884)
884. ולא נתבאר בדבריו היאך יתפרש לדעת הרמב"ם מה שאמרו בגמ' דכל הא דאסור בסיפא הוא לחומרא. [↑](#footnote-ref-885)
885. וכ"ה משמעות ד' הרמב"ן והריטב"א דאף דאי"ז אלא חומרא דרבנן יש מקום לומר דהוי כרבית קצוצה, אלא שצידדו מסברא דאי"ז אלא כאבק רבית, עיי"ש, - אך ל' הבעה"ת שם דה"ז רבית של תורה, ומשמע דה"ז אסור מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-886)
886. יש להעיר בזה, דמלבד דפליגי רבוותא בהך מילתא אם הא דיש שליחות לנכרי לחומרא הוא גם בשאר מילי, גם אף אם הוא גם בשאר מילי, מ"מ לכאו' מכח זה בפנ"ע ל"ה לנו לאסור ברבית, דכיון דבדיני ממון ליכא שליחות לנכרי, א"כ אין המעות כלל של הישראל, ומה לי דבאיסורים החמירו דיש שליחות לנכרי, הרי הו"ל כמו שמלוה הישראל מעותיו של נכרי דלי"ב איסורא, ובע"כ דמה שהחמירו דיש שליחות לנכרי הי' גם במסוים לענין רבית, דכיון דאם הי' שליחות לנכרי מדינא הי' זוכה הישראל במעות והי' בזה איסור רבית, ע"כ החמירו חכמים לאסור בזה, והיאך נימא דמכח הא דהחמירו בעלמא דיש שליחות לנכרי ממילא הו"ל רבית גמורה. [↑](#footnote-ref-887)
887. ומתישב בזה מה שעמד הרמב"ן ע"ד ר"ת דלמסקנא לא ס"ל להא דיש שליחות לנכרי לחומרא מהא דלשינויא רב אשי יש שליחות לנכרי לחומרא, וגם מה שעמד הרמב"ן ע"ד ר"ת דלשנויא דהניחם ע"ג קרקע והפטר הא דאסרינן בסיפא הוא לחומרא, הנה בד' ההגמ"ר בסימן תל"ט בשם ר"ת משמע דהאיסור בזה הוא מדינא, ונתבאר בדף מס' 52. [↑](#footnote-ref-888)
888. ולדעת רש"י דישראל המלוה מעותיו ע"י נכרי לי"ב איסור מדינא, ונתבאר בדף מס' 53, לכאו' בע"כ דמה שאסרו בסיפא הוא משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, דאל"כ הרי אף דהלוה השני זוכה במעות למלוה, מ"מ כיון שנעשית ההלואה ע"י הנכרי לי"ב איסורא, אך אי נימא כמש"כ הריטב"א דאיירי כשאמר לו המלוה שיזכה לו במעות ההם ויחזור ויזכה לעצמו, נמצא דנעשית ההלואה ע"י הישראל, וה"ז אסור מדינא. [↑](#footnote-ref-889)
889. ובקונט' הראיות שם כתב דטעם הא דשרי מדאורייתא הוא משום דהמעות אינם שלו, וצ"ב דהרי המעות הוו הלואה בידו והם שלו לכל דבר, כמש"כ הריא"ז שם לעיל מינה. [↑](#footnote-ref-890)
890. ועיי"ש שכתב לדמותו להא דהמקדש בחמץ משש שעות ולמעלה אין חוששין לקדושיו אע"פ שמה"ת הוי ממון גמור, אלא כיון דרבנן אסרוהו לו בהנאה לאו ממון הוא ואין חוששין לקדושיו אפי' באסור ערוה החמורה, ומשמעות דבריו דלאו היינו דכיון דהפקר בי"ד הפקר ע"כ הפקירו חכמים את החמץ ממנו שלא יהא שלו כדי שלא יהיו הקידושין קידושין, כמשמעות פירש"י בפסחים ז' א', אלא היינו דיסוד דינא דהפקר בי"ד הפקר הוא דביד בי"ד לקבוע את דיני הממון, וע"כ ה"נ יש בידם לקבוע דלאו ממון הוא. [↑](#footnote-ref-891)
891. ואמנם בד' התוס' ותוס' הרא"ש לעיל ס"א ב' מבו' דלא פסיקא להו הך מילתא להתיר בכה"ג, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-892)
892. מבו' מדבריו דאף דהמעות אינם שלו חשבינן לה כהלואה דידי', וכל הא דשרי הוא משום דלא נאסר להלוות אלא את ממונו, ולכאו' הוא כדעת רש"י דמדינא מותר ישראל להלוות מעותיו ברבית ע"י נכרי, דחשבינן לה כהלואה דנכרי, וה"נ כשמלוה ישראל מעות של נכרי חשבינן לה כהלואה דישראל, אלא דכיון דאין המעות שלו לי"ב איסורא. [↑](#footnote-ref-893)
893. ובד' הרמב"ן בשם ר"ח מבו' דמעות שבאחריות ישראל היינו דקיבל עליו אחריות שאם פיחתו פיחתו לו ואם הותירו הותירו לו, דבכה"ג חשיב עליהן כלוה. [↑](#footnote-ref-894)
894. המקומ"ח שם תמה ע"ד הב"י דמה מקום יש להתיר או לאסור מכח הא דקיבל עליו אחריות שומרים, הרי אף שקיבל עליו אחריות לא חשיב כממונו לכל דיני התורה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-895)
895. הש"ך בסימן קס"ח סקע"ב כתב בשם הב"ח דלא הותר אלא כשהוא אפוטרופוס או סנטר על כל נכסיו, אך אם לא נעשה אפוטרופוס או סנטר אלא להלוות מעותיו ברבית אסור, וכתב דמד' תלמידי הרשב"א והב"י שהתירו כשאומנותו בכך נראה דשרי אף כשלא נעשה אפוטרופוס או סנטר על כל מעותיו, וכתב דאפשר דאף הב"ח לא אסר אלא כשאין הדבר מפורסם, כאשר כן נראה בסוף דבריו. [↑](#footnote-ref-896)
896. לכאו' מבו' מדבריו דהא דיש שליחות לנכרי לחומרא, אי"ז בכל התורה אלא הוא חומרא מסוימת שהחמירו הכא, עמש"נ בדף מס' 51 פלוגתת רבוותא בזה, ובזה י"ל דלא החמירו חכמים הכא אלא כששניהם יודעין בדבר ומתכוין ישראל ליטול רבית הבא מכיסו של ישראל, דאם בכל התורה יש שליחות לנכרי לחומרא, לכאו' אין מקום לחלק בזה. [↑](#footnote-ref-897)
897. אך בתשו' הרא"ש כלל ק"ח סי"ח כתב בשם ר"י דליכא איסור לא לגבי מלוה ולא לגבי לוה, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והתוס' הרא"ש בסוגיין והבעה"ת בשער מ"ו ח"ד אות י' והמרדכי בסימן של"ח בשמו, ועמדו ע"ז השער דעה בסימן קס"ח סוסק"ג ובגל' הגרע"א שם ס"ז. [↑](#footnote-ref-898)
898. ועיי"ש שהק' עוד לפ"מ דקי"ל בסימן קנ"ט ס"ב מותר להלוות את המומר ברבית משום דאין מצוה להחיותו וגם המומר אינו עובר בלא תשיך דכל שמותר להלוותו ברבית אין הלוה עובר בלא תשיך, דא"כ אף הכא כיון דאין המלוה עושה איסור מ"ט איכא איסור להלוה, וכתב י"ל דכיון דהא דאין המלוה עושה איסור הוא משום חיסרון כונה, ע"כ להלוה שנתכוין ליתן רבית האיסור במקומו עומד. [↑](#footnote-ref-899)
899. בד' **הגר"ז בקו"א בסימן רס"ג סק"ח בתו"ד מבו' לפרש לדבריהם, דאיסור אמירה לנכרי הוא משום דמה שהנכרי עושה בשליחותו הוא כאילו אוחז ידו ועושה בו המלאכה, וע"כ אין לאסור לומר לו אכול נבילה, דאף אם הוי כאילו הוא מכניס הנבילה לתוך בית הבליעה של הנכרי לי"ב איסורא, ולפ"ז הרי דה"נ הכא דכוותה, כיון דאף אם נעשית הלואה זו שמלוה ישראל לנכרי ע"י ישראל לי"ב איסורא, אין לאסור בזה משום אמירה לנכרי.** [↑](#footnote-ref-900)
900. לכאו' מבו' בדבריו דהא דהא דיש שליחות לנכרי לחומרא, אי"ז בכל התורה, אלא הוא דין מסוים הכא משום הערמת רבית, וזהו שכתב ללמוד מזה לאסור אף בגונא דידי', - אך בד' הלבוש בסימן קס"ח ס"ו משמע שפירש לד' הרשב"א דהיינו דכיון דאם הוא שליחו ה"ז אסור משום דיש שליחות לנכרי לחומרא, ע"כ אף כשאינו שליח ה"ז אסור משום הערמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-901)
901. צ"ע היאך הוא מתישב במש"כ הרשב"א ללמוד לאסור מזה ממה שאסרו הכא כשהעמידו אצל נכרי משום דלחומרא יש שליחות לנכרי, ושמא מכוון הרשב"א דיש ב' טעמים חלוקים לאסור בזה, וכ"נ בד' הגר"א בסימן קס"ח סק"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-902)
902. ועיי"ש שכתב ללמוד לאסור בזה מהא דתניא בתוספתא דישראל שאמר לנכרי צא והלוה מעותי ברבית אסור, וצ"ע דהתם האיסור הוא משום דהוו המעות של ישראל והנכרי מעשה קוף בעלמא קעביד וכמש"כ כן הראשונים, וכבר עמדו ע"ז הט"ז בסימן קס"ח סק"ו והגר"א שם סקי"א, והט"ז שם כתב לפ"ז דש"ר פליגי על דין זה, ועיי"ש ובסקי"ז שהכריע להתיר בזה, ואין לומר דמפרש דאיירי כשהאחריות על הנכרי, דמלבד דאי"ז במשמעות לישנא דהתוספתא, גם מהא דתניא התם דנכרי שאמר לישראל הילך שכרך והלוה מעותי ברבית מותר, ואם האחריות על הישראל אין מקום להתיר בזה, - ולכאו' בע"כ מזה דדעת מהר"ם כדעת רש"י דמדינא מותר ישראל להלוות מעותיו ע"י נכרי, וע"כ הוצרך לפרש דהא דאסרו בזה הוא או משום דיש שליחות לנכרי לחומרא או משום דמיחזי כרבית, אך לפ"ז לא מצינו בדבריו לאסור משום דמיחזי כרבית אלא בכה"ג דהמעות הם של ישראל וכל הא דשרי הוא משום דלא נעשית ההלואה ע"י ישראל ובכה"ג הוא דמיחזי כרבית, אך כל שמלוה ישראל לנכרי והנכרי מלוה לישראל י"ל דלא מיחזי כלל כרבית, והפוסקים לא נקטו כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-903)