12 בדיני ועד בית
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / בני חצר ובני העיר

אור ליום ג' כ"ג אייר תשע"ב

**בדיני בנין משותף בעו"ה נשתכחה ההלכה בזמנינו, ואף דמן הדין לילך אחר המנהג, מ"מ לא בכל דבר יש מנהג קבוע שאינו בטעות דיש לילך אחריו, ועלינו לברר את עיקר ההלכה, ובאמת קשה להכריע בדברים, אך באתי להעלות לפו"ר כמה צדדים לדון בהן, ולא נכתבו הדברים בעיון הראוי, ואינם אלא לעורר את המעיין.**

א] יש לדון כיצד מחלקין את הגבי' מבני הבנין מצד עיקר הדין, בלא מנהגי המדינה. - הנה לדעת הרשב"א דכל דברים שהם תקנת העיר גובין לפי ממון, משום דיד העשיר משגת יותר, לכאו' גם בדברים שהם צרכי הבנין גובין לפי ממון, אא"כ נימא דד' הרשב"א הם רק בבני העיר ולא בבני החצר, אך לדעת החולקים וס"ל דלעולם גובין לפי ההנאה, הרי הדין נותן דדייר בקומה עליונה משלם יותר על הנקיון ועל התאורה ועל החזקת המעלית, אך מאידך יש אופנים דבני הקומה התחתונה יוצאין יותר לחוץ, ונמצא דהם גורמים יותר צורך לנקיון, ובכה"ג יש מקום לחייבם מכח זה יותר בהוצאות הנקיון, וכדלהלן. - גם צ"ע בכ"ז, למש"כ מהר"י מינץ דצריך ליתן לבית חתנות ולמקוה אף דאין לו צורך, ואי נימא דדין זה הוא אף בבני החצר, הרי דאין לנו לילך אחר מידת ההנאה, אך צ"ע מהני מילי דהולכין לפי ההנאה.

ועל דברים המשביחים את הרכוש, יל"ד אם אזלינן בתר גודל הבית, וע"ד המבו' בד' הרמ"ה דגובין לפי גודל הבית, וגם בדין מחיצה להיז"ר מבו' בד' הרמ"ה דאם היתה להשביח חלקם היו גובין לפי הגודל, או דאין גובין בזה לפי גודל הבית, שהרי נת' במק"א דבד' הגר"א מבו' דלדינא לא קי"ל כד' הרמ"ה אלו, וסמך לזה מהא דלגבי חומה לא אזלינן בתר גודל הבתים, וגם י"ל, דאין אנו דנים דהוצאות אלו הם להשביח את הדירות, כמו דבחומה אין אנו דנים כן, וכן בכל דבר דעושין בעיר.

גם יל"ד אם כמו דמצינו בכ"ד דאזלינן בתר הגורם ומי שנותן עין יותר, א"כ ה"נ מי שגורם לכלוך יותר, יש לחייבו יותר בהוצאות הנקיון, אך יש מקום לחלק בזה, וצ"ע.

עוד העירוני בזה, דבהוצאות שכל א' מוציא לעצמו, וכגון בעלות השימוש במעלית, וכן בעלות התאורה באופן שכל א' שנכנס מדליק את האור, ודאי דעיקר הדין הוא דכל א' ישלם את מה שנשתמש, הגע עצמך, אילו היו כל בני הבנין משותפים במים, אטו נימא דישלמו כולם בשוה על המים, הרי ודאי דעיקר הדין הוא דישלם כל א' כפי מה שנשתמש, וה"נ בהני מילי דכוותה.

ב] א' מבני הבנין שפתח כניסה פרטית לביתו ואינו משתמש בחדר המדרגות, לכאו' נ' פשוט דמן הדין אינו חייב כלל בהוצאת החזקת חדר המדרגות, דדמי למי שיש לו בית בחצר אחרת דאינו חייב בהוצאות החצר שאינם נצרכות לו, ולא מצו למימר לי' דע"ד כן נשתתפו, וה"נ הכא דכוותה, אף דהוא דר בבית זה, מ"מ כיון שאין לו צורך בחדר מדרגות, ה"ה פטור מלהשתתף בהוצאות אלו. - ועד"ז הוא גם במי שהתנתק מההסקה וכל כיו"ב.

אך יש מקום לומר, דשאני הכא שהוא דר בבית, וכיון שיש בידו להשתמש בחדר מדרגות, אין בידו לפטור עצמו מכך, ודמי למש"כ החת"ס דמי שבנה חומה לעצמו אינו נפטר מלהשתתף בחומה שבונים לעיר, וה"נ הכא דכוותה, - והנה אמנם מצינו בד' הפוסקים לגבי אתרוג דדנו לפטור למי שיש לו אתרוג לעצמו, משום דהוא אינו נהנה מאתרוג הקהל, וגם מי שיצא מן העיר לחג הסוכות, הגם דמן הדין הוי מבני העיר, מ"מ כתב מהרי"ל דפטור משום דגובין לפי ההנאה, והוא אין לו הנאה, וע"כ י"ל דה"נ הכא דכוותה, ויש לחלק.

ואם הפקיר את חלקו בחדר מדרגות, מסתבר דודאי הוא פטור, דכה"ג לא חשבינן לי' כלל כא' מבני החצר, ול"ש בזה דינא דאין שותף חולק שלא מדעת חבירו, שהרי אינו בא לחלוק וליטול לעצמו את חלקו, אלא להפקיר את חלקו, וזה ודאי הוי בידו, אך י"ל דכל שהוא דר בביתו, גם לאו כל כמיני' להסתלק וליפטר, וצ"ע.

ואם רוב דיירי הבנין החליטו דאין צורך בהסקה, י"ל דאזלינן בזה בתר רוב, וע"ד דינא דמהר"ם דאזלינן בתר רוב, אך צ"ע, דבד' מהר"ם מבו' דהוא רק כשהוא לשם שמים, אך י"ל דלגבי זה ל"ב לזה, דכיון דבאמת לרובם אי"ז צורך, יש לנו לילך אחר הרוב, וכמבו' בד' מהרי"ל דלהלן, ועי' מהרי"ל החדשות קמ"ז דלגבי הנידון אלו דברים הוו צורך, אזלינן בתר הרוב אם הוי זה צורך, וגם בד' מהר"י מינץ מבו' דאזלינן בזה בתר הרוב, אך שמא י"ל דכיון דנשתתפו מתחילה ע"ד שיהא הסקה, אין בידם לשנות ולומר דאי"ז צורך, שלא מדעת כולם, והרי בשו"ע קס"ג ס"א כתב דאף המיעוט כופין את הרוב לצרכי העיר, והגם דנימא דאי"ז בכל צרכים, עי' מהר"י מינץ סימן ז', מ"מ כל שנשתתפו מתחילה ע"ד כן, י"ל דודאי אין ביד הרוב לבטל לזה.

אך מסתבר דהכא בכל ענין הוא פטור, דהרי עכשיו באמת אי"ז צורך שאפשר לכוף עליו, שהרי בבנינים חדשים אין עושים כן, וע"כ ודאי דא"א לחייב את מי שאינו משתמש בזה, ומה לי שכשנכנסו לדור בבנין הי' זה מצרכי הבנין.

ג] מי שיש לו בית ואינו דר בו, אינו חייב להשתתף בצרכים השוטפים, וגם בצרכי תיקון וכו', נראה דאינו חייב להשתתף אלא בדברים דחשבינן דיש לו הנאה מהם, דומיא דהא דתניא בתוספתא במי שיש לו בית בחצר אחרת דאינו חייב להשתתף אלא בדלת וכו', וכתב הרמ"ה דהוא משום דאינו יכול להשכירה בלא זה, אך בדברים דאין לו עצמו הנאה עכשיו מזה, א"צ להשתתף, אף אם ה"ז מועיל לרכוש המשותף, שהרי גם חומת העיר היא מועלת לעיר, ואפ"ה אינו חייב להשתתף בזה, וה"נ בכל כה"ג, אך דעת מהר"ם נראה דהוא חייב להשתתף בחומת העיר, ונת' במק"א.

אך מד' השיבת ציון סימן ק"ז שהביא הפת"ש נראה דס"ל דכל הוצאות בדק הבית ה"ה חייבין, וצ"ע היאך זה מתישב עם ד' הראשונים, ועם הא דחזינן דאינו חייב להשתתף בחומה, - גם ילה"ע בזה בד' הגר"א דדימה דינא דתוספתא לדינא דמהר"י מינץ דאף מי שא"צ למקוה ולבית חתנות צריך להשתתף, וצ"ע.

ואם הוא משכיר את דירתו לאחר, י"ל דהוא חייב בכל הצרכים, וזה למש"כ המאירי והפרישה דכל שהוא משכיר הבית לאחר, חשיב כשרוי בחצר דמשעבדין אותו על הכל, - אך יל"ע אם זה מתישב במש"כ ש"ר דהתועלת שיש לו בבורות שיחין ומערות הוא דיהא בידו להשכיר, והרי דאיירי כשהוא משכירו, ואמנם י"ל דעכשיו עדיין אינו משכירו, וצ"ע, ועי' עוד בביאור הגר"א סימן קס"ג סקע"א, ויל"ע אם מבו' בדבריו דאף כשהוא משכיר לאחרים אינו חייב אלא בבורות שיחין ומערות.

ד] בדין שוכר דירה, הנה בדין בני העיר מצינו דאם דר י"ב חדש חייב בכל צרכי העיר, ודעת רוב הראשונים דהוא אף בשאין דעתו להשתקע שם, ומבו' דאף דאין דעתו להשתקע שם ה"ה חייב גם בבנין החומה, אף דהחומה עומדת שנים רבות והוא עתיד ליצא מן העיר בקרוב, וזה חידוש רב, ומאידך מבו' דקודם י"ב חדש א"צ להשתתף אף בשכר השומרים, אף דגם הוא נהנה מן השומרים כאחרים, והיינו משום דחשבינן לי' כאורח בעיר, ולעולם חשיב דעיקר השמירה היא לצורך בני העיר, והוא נהנה מזה באגב.

ולמדנו מזה, דכל דלא חשיב כבני העיר אינו חייב גם בהוצאות השוטפות שהוא נהנה מהן, וכל דחשיב כבני העיר ה"ה חייב גם בהוצאות הבנין.

והנה צ"ע אם יש לדמות דין בני החצר לדין בני העיר, או דשמא בני החצר שאני דדינם כשותפין בעלמא, ולא תלי בשם "אנשי" החצר, ואם נדמה דין בני החצר לדין בני העיר, יהא בדין, דכל דדר י"ב חדש בבנין, ואולי בזה ל"מ י"ב חדש, דרק בעיר מהני מה שדר י"ב חדש לחשבו כאנשי העיר, דיש קביעות דירה בעיר, אך בבנין אין קביעות דירה בבנין, וי"ל דכל שלא קנה בה בית דירה, לא חשיב כבני הבנין, וצ"ע, יהא חייב בכל צרכי הבנין, ואף על הוצאות ההחזקה דלא גרע ממי שדר י"ב חדש בעיר דחייב בכל צרכי העיר, ואף בבנין החומה ובנין ביהכ"נ, ואם לא דר י"ב חדש בבנין, אינו חייב כלל אף בהוצאות השוטפות, וצ"ע בזה.

ה] במה שדנו אם דייר בקומת הכניסה צריך להשתתף בהוצאות המעלית, הנה יש שדימו ד"ז לדינא דמהר"י מינץ בבית חתנות ומקוה, - אך יל"ד בזה מכמה טעמים, חדא די"ל דד' מהר"י מינץ הם בדבר שעיקרו על הכלל ומקרה הוא דזה אינו צריך להם, וכל' הסמ"ע, ולא בדברים דכ"ה מעיקר צורת הבנין דדיירי קומת הכניסה אינם צריכים למעלית. - ועוד, דכל ד' מהר"מ מינץ הוא בדבר דיש לכולם אפשרות שימוש שוה בו, ואך דיש שאינם צריכין לו, ומשא"כ במעלית דמעיקר צורתה ה"ה משמשת לעליונים ולא לתחתונים, והרי בחת"ס או"ח קצ"ג כתב דכל הא דמחייבינן לכולהו בשוה הוא ע"ד מש"א קח לך עבדים וכו', וזה ל"ש במעלית, ודו"ק, (ואמנם מד' הסמ"ע שהק' מההיא דשטרי חוב מבו' לכאו' לא כן, ויש לחלק, גם י"ל דזה בכלל חילוק הסמ"ע), ועוד דאי נימא דבצרכי הבנין גובין לפי ההנאה, עמש"נ לעיל סק"א, הרי ודאי דמי שאין לו הנאה, א"צ להשתתף כלל במעלית. - גם בתשו' דברי מלכיאל ח"א סימן ל"ו אות ב' כתב דדינא דמהר"י מינץ הוא רק בדבר ההכרחי לעיר, ומעלית אינו דבר ההכרחי, ואף בבנין שיש בו מעלית דיתכן דע"ד כן נשתתפו ול"מ לומר חלק מבני הבנין שאין רצונם בהחזקת המעלית, אך מ"מ לכאו' ל"ש בזה דינא דמהר"י מינץ לחייב למי שאינו נהנה, - גם צ"ע אם דינא דהמהר"י מינץ הוא גם בבני החצר, או דהם הוו כשותפין בעלמא, ואין א' יכול לחייב את חבירו, אלא בדבר הנצרך לשניהם, ורק בבני העיר דהוו ציבור, הוא דאמרינן דכולם חייבין, וצ"ע בכ"ז.

ו] הרמב"ם כתב דכופין זא"ז לכל דבר שהוא צורך גדול או שהוא מנהג המקום, וע"כ אם באו לכוף זא"ז לדבר שאינו מנהג המקום לעשותו ואינו צורך גדול, א"א לכוף אף את היחיד, ובדבר שהוא צורך גדול או הוא מנהג המקום, בפשוטו יכול היחיד לכוף את הרבים, כמבו' בשו"ע סימן קס"ג ס"א, אך בתשו' מהר"י מינץ סימן ז' כתב דבדברים שלא נתפרשו במתניתין אם הרבים אומרים דא"צ לכך, אין היחיד יכול לכופן, אך דבריו אלו לא הובאו בד' הפוסקים.

והנה אמנם י"ל דד' מהר"י מינץ קיימי בדבר דהרוב באמת אינם נצרכים לכך, ובזה כתב דאין המיעוט כופה את הרבים, אך בדבר שכולם צריכין לכך, ואך דהרוב אין חפצים להשקיע ממון בזה, י"ל דהמיעוט כופין את הרוב, ועי' גם בתשו' מהרי"ל החדשות סימן קמ"ז דמבו' שם דאם היחיד א"צ להן מחמת עניו או עשרו או כל טצדקי, כופין הרוב אותו, ומבו' דאם הרוב א"צ מחמת עוני וכו', אין כופין אותן, ויל"פ ג"כ דהוא משום דחשיב דלהרוב אי"ז צורך, אך כל דהוי צורך לכולם, ואך דהרוב אין רוצים לעשות כן, יכולין המיעוט לכופן.