35 פסול רשע א - ביסוד הפסול ברשע דחמס ודלאו דחמס
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ב' י"ז שבט תשע"ג

**א**

א] סנהדרין דכ"ז., משומד אוכל נבילות לתיאבון ד"ה פסול, להכעיס אביי אמר פסול רבא אמר כשר, אביי אמר פסול דהו"ל רשע ורחמנא אמר אל תשת רשע עד, ורבא אמר כשר רשע דחמס בעינן.

והנה בפסולא דגזלן לעדות, מבו' בפשוטו בב"ב דקנ"ט. דהוא משום דאינו נאמן וה"ה חשוד לשקר, ול"ד לקרוב דפסולו הוא מגזה"כ, עיי"ש, וכ"ה בד' כמה מקמאי שם, אך עמש"נ להלן סקי"ב דדעת הרי"ד והר"ש דפסולא דרשע הוי מגזה"כ דומיא דפסול קרוב.[[1]](#footnote-2)

וכ"ה מבו' ממש"א בסוגיין, דלדעת ר' יוסי דעד זומם בדיני ממונות כשר לדיני נפשות, משום שהחשוד לקל אינו חשוד לחמור, ה"נ גזלן כשר לדיני נפשות, והרי דעיקר פסולו של הגזלן הוא משום דאינו נאמן וה"ה חשוד להעיד שקר, וע"כ אם אינו חשוד להעיד שקר בדיני נפשות, ה"ה כשר להעיד.

וכ"ה מפורש לגיר' הרי"ף וכמה מקמאי בסוגיין, דהא דמשומד אוכל נבילות לתאבון דברי הכל פסול, הוא משום דכפין ואכיל נבלה כפין נמי ושקיל ד' זוזי ומסהיד, וכ"ה בד' רש"י בסוגיין דטעם פסולא דרשע מחמת חימוד ממון הוא משום דחשוד ליקח שוחד ולהעיד.[[2]](#footnote-3)

ב] והנה בקצוה"ח סימן נ"ב סק"א כתב, ז"ל, דע דיש חילוק בין רשע דחמס ובין רשע דאינו דחמס, והוא דרשע דאינו דחמס צריך להיות דוקא מחייבי מלקות לדעת הרמב"ם, ורשע דחמס אפילו אין בו מלקות פסול משום דחשיד למשקר בשביל הנאת ממון, ויש חילוק והפרש גדול בין רשע דחמס לרשע דאינו דחמס וכו', וז"ל הנימו"י וכו' אלא טעמא דאביי משום דרחמנא פסלי' לרשע לעדות והאי רשע הוא וכתיב אל תשת רשע עד, אבל בעלמא בשאר איסורים דלא שייך עדות דאפילו ע"א כשר בהם ואפילו אשה ליכא למיפסלי', עכ"ל, הרי דרשע דאינו דחמס אין פסולו משום משקר אלא דגזה"כ הוא אל תשת רשע עד, אבל לא משום דעבר עבירה דנימא דחשיד ג"כ בעדות שקר, דחשוד לדבר אחד אינו חשוד לדבר אחר, אלא פסולו הוא גזה"כ כמו קרוב ואשה וכו', אבל רשע דחמס כגון גזלנין גם בעדות אשה פסול משום דחשיד למשקר משום הנאות ממון, ומה"ט נמי כתב במישרים נתיב ב' ח"ו גבי חתם בשטר עד שלא נעשה גזלן ואח"כ נעשה גזלן, דבעינן הוחזק כתב ידו בב"ד קודם שנעשה גזלן משום דחיישינן דילמא עתה אחר שנעשה גזלן חתם וזייף וכו', וכתבו בתוס' דיש להסתפק אם נפסל בשאר עבירות שאינו חמס אם נפסל בכך, עכ"ל, והיינו משום דכיון דרשע שאינו חמס אינו חשוד למשקר משום דעבר עבירה, דחשוד לדבר אחד אינו חשוד לדבר אחר אלא דגזה"כ וכו', ומשו"ה ברשע שאינו חמס ל"ב הוחזק כת"י בבי"ד, עכ"ל, ועיי"ש מש"כ עוד לפ"ז, ועי' גם בדבריו בסימן מ"ו סקי"ז ובסימן ל"ה סק"ד שכתב כן, וכן נקטו גם בגבו"א מכות ד"ה: ובקר"א בסוגיין.

ג] אמנם הנה מד' רבים מקמאי יש ללמוד דגם פסולא דרשע דלאו דחמס, אינו גזה"כ בעלמא, אלא הוא משום חשש משקר, וכמו שיתבאר.

דהנה כתבו התוס' בסוגיין, ז"ל, תימה ליתיב אביי לרבא מפרק כל הנשבעין דתנן ושכנגדו חשוד על השבועה נשבע ונוטל וכו' אפי' שבועת שוא, אלמא ל"ב רשע דחמס "מיגו דחשוד אשבועת שוא דרע לשמים חשוד נמי אשבועת ממון דרע לשמים הוי רע לבריות", עכ"ל, ומפורש בד' התוס', דטעם הא דרשע דלאו דחמס פסול, הוא משום דמיגו דחשיד אהאי חשיד אהאי, ומה"ט נמי נקטו התוס' דיש לפסלו גם לשבועה, דאם הוא גזה"כ דרשע פסול, הרי אי"ז טעם לפסלו לשבועה.

וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בעירובין דס"ט., ז"ל, ותימה דבפרק ז"ב וכו', ומשני דרבא אפי' כר"מ וכו', דעד כאן לא קאמר ר"מ וכו' אבל הכא דרע לשמים ולא לבריות לא, ש"מ דלי"ל לר"מ חשוד' לא' מכל האיסורי ליהוי חשוד לכל התורה כולה לרבא דלא אמר מקילתא לחמירתא אלא בעד זומם דממון דווקא דרע לשמים ורע לבריות, "ומיהו לאביי דהתם ניחא וקיי"ל כוותי'", עכ"ל, והרי להדיא דטעם הא דרשע דלאו דחמס פסול לדעת אביי, הוא משום דהחשוד על רע לשמים חשוד נמי על רע לבריות, וכבר עמד ע"ז הקר"א בסוגיין.

וכ"ה מפורש בד' הרמ"ה בסוגיין, ז"ל, ואיבע"א פירושא קא מפרש דהאי אל תשת רשע עד אל תשת חמס עד קאמר, ולאו למימר דל"ה פסול עד דהוי חמס, אלא ה"ק רשע שחוששין שמא יהי' עד חמס אל תשיתון עד, עכ"ל, ולהדיא דפסולא דרשע דלאו דחמס, הוא משום דחוששין שמא יהי' עד חמס, וכ"כ הרמ"ה עוד להלן, ז"ל, לימא אביי דאמר כיון דנחשד על עבירה קלה שאין בה חמס נחשד על עבירה חמורה הימנה שיש בה חמס כר"מ, עכ"ל, וכ"כ עוד להלן, ז"ל, דע"כ לא מיתוקמא מילתיה דאביי אלא כר"מ דאמר "החשוד לקל חשוד לחמור" דאי כר' יוסי וכו' באוכל נבלות להכעיס דרע לשמים ותו לא, "לא כ"ש דלא לתחשיד אמילתא אחריתי דחמירא מיני'", עכ"ל.

וכ"ה מבו' להדיא בד' הר"ן לעיל דכ"ו:, ז"ל, דפלוגתא דאביי ורבא היא אי חשוד לדבר קל הוי חשוד לדבר חמור או לא, דלאביי הוי חשוד ולרבא ל"ה חשוד, עכ"ל, וכ"ה גם בד' הר"ן בסוגיין, ז"ל, והרי רבא דבעי רשע חמס "ס"ל דמי שהוא רע לשמים בלחוד אינו רע לשמים ולבריות" ואנן אשכחי' התם שאנו חושדין מי שהוא רע לשמים בלחוד דהיינו שבועת שוא להיות רע אף לבריות שיכפור ממון חבירו ולהשבע וכו', עכ"ל, ולהדיא דלדעת אביי מי שהוא רע לשמים, חשוד להיות רע אף לבריות, וע"כ הוא פסול אף לשבועה.

ובחי' הגר"ש כתב להוכיח כן, ממש"כ הראשונים לעיל דכ"ו: דהצד להכשיר בבא על הערוה, הוא משום דיצרו תוקפו, ומבו' בדבריהם דמכח זה יל"ד להכשיר אף לפ"מ דקי"ל כאביי דל"ב רשע דחמס, והנה אי נימא דפסולא דרשע דלאו דחמס הוא מגזה"כ, א"כ מאי מהני הא דיצרו תוקפו, הרי מ"מ הוי מזיד גמור והוי בכלל רשע, ובע"כ דכל פסולא דרשע הוא משום שהוא חשוד לשקר, ובזה י"ל דכל שבא על הערוה משום שתקפו יצרו, אין לחוש שיעיד עדות שקר, וכאשר כ"כ הר"ן שם, ז"ל, דרב נחמן הוה מכשיר, משום דיצרא דעבירה תקיף לי' טובא, ואפשר שיהא חשוד על הערוה ולא יעיד עדות שקר, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

ד] ונראה דיש ללמוד כן גם מד' הרמב"ם פי"ב מגירושין הי"ז שכתב דהפסול בעבירה מה"ת אם בא להעיד לאשה שמת בעלה אינו נאמן, עכ"ל, ומבו' דאף רשע דלאו דחמס פסול לעדות אשה, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בספ"ק דר"ה, עיי"ש,[[4]](#footnote-5) ואי נימא דרשע דחמס פסולו משום חשש משקר ורשע דלאו חמס פסולו מגזה"כ, הרי אין ללמוד ממש"א דגזלן דאורייתא פסול לעדות אשה, דה"נ רשע דלאו דחמס פסול לעדות אשה, ואדרבה מסתברא מילתא דרשע דלאו דחמס הוי כשאר פסולי עדות דכשרים לעדות אשה.[[5]](#footnote-6)

וכ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א שם, ז"ל, אבל גזלן של תורה פסול לעדות אשה, שיש לו ריעותא מגופו דמסהיד בשקרא, שלא הכשירו בו מפסולי דאורייתא אלא אשה ועבד שפסולין בגזיה"כ, והם נאמנים במילי דעלמא גבי ברייתא, עכ"ל, והרי להדיא דכל הפסולין בעבירה טעם פסולן הוא משום דמסהדי בשקרא, וע"כ הן פסולין לעדות אשה, ול"ד לאשה ועבד דפסולן הוא מגזה"כ, וע"כ הן כשרים לעדות אשה.

ה] ויש ללמוד כן גם ממש"כ הרמב"ם בפ"ב מטונ"ט ה"ב, ז"ל, וכן כל הפסול לעדות משום עבירה בין פסלנות של תורה כגון בעלי רבית, ואוכלי נבלות, וגזלנין, בין פסלנות של דבריהם וכו' ה"ה חשוד על השבועה ואין משביעין אותו, עכ"ל, ואי נימא דפסולא דרשע דלאו דחמס הוא מגזה"כ, הרי אי"ז טעם לפסלו לשבועה, וגם להדיא אמרינן דהוא "חשוד" על השבועה.

וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ם בפי"א מעדות ה"ח, ז"ל, לפיכך החשוד על דבר יש לו לדון בו ולהעיד בו לאחרים חזקה אין אדם חוטא כדי שיהנו אחרים, כיצד נאמן ע"ה לומר פירות פלוני מתוקנים הם וכו', וכן כל כיו"ב משאר האיסורין, לפי שאימת האיסורים על הרשעים ואין אימת הממון עליהן, עכ"ל, ובפי' הרדב"ז שם פירש לדבריו, דטעם הא דעד רשע נאמן באיסורים ול"ד לעדות ממון דאינו נאמן בה, הוא משום דשאני איסורים דאימת האיסורים על הרשע, ומשא"כ בעדות ממון דאין אימת הממון על הרשע,[[6]](#footnote-7) ולפ"ז הרי מבו' להדיא מד' הרמב"ם, דהא דרשע פסול להעיד, הוא משום דהוא חשוד לשקר, ומה"ט הי' לנו לפסלו גם לעדות איסורים, ואך דבאיסורים אינו חשוד לשקר.

?ויש להוסיף עוד בזה, מש"כ הסמ"ע דטעם הסוברים דהעובר על שבועה להבא כשר לעדות אף דעבר על לאו שיש בו מלקות, דהוא משום דלא עבר אלא על איסור שבדה על עצמו, ואינו חשוד להעיד שקר, ולכאו' זה ניחא רק אם פסול רשע דלאו דחמס הוא ג"כ משום חשש משקר

**ב**

ו] אמנם הנה התוס' בבכורות דל"ו. כתבו, ז"ל, דאליבא דר"מ קאמר ולא סבירא לן כוותי' אלא אפי' במוחזק עובר על דבר א' ל"ה חשוד על כל התורה כולה, ואע"ג דבפרק ז"ב אמר אביי משומד אוכל נבילות להכעיס פסול לעדות ומוקים לה כר"מ וקי"ל כוותי' וכו', היינו דוקא לענין עדות דרחמנא אמר אל תשת רשע עד אבל בשאר מילי לא חשיד, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש שם, והקר"א בסוגיין והמנ"ח במ' ל"ז פירשו בדבריהם, דפסולא דרשע לעדות אינו משום שהוא חשוד לשקר, אלא הוא מגזה"כ דאל תשת רשע עד, אך בעדות איסורים דל"ב עד כשר, אף רשע כשר, דאינו חשוד כלל לשקר.

וכן נראה גם בד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ת"ל וסימן תרפ"ז, ז"ל, שאלת מי שהוא מפורסם חשוד באחת מן העבירות שבתורה אם נאמן באיסורין אם לאו, תשובה נאמן הוא בשאר האיסורין דהא קיי"ל בפר' קמא דחולין דמשומד לדבר אחד לא הוי משומד לכל התורה וכו' ונאמן הוא לכל איסורין, ומה שאמרו דגזלנין וכו' פסולין לעדות וכו', היינו לעדות דעלמא שצריכה עדות כשרים שנים מדכתיב אל תשת ידך עם רשע להיות עד חמס, אבל באיסורין שאפי' אשה ועבד ושפחה כשרין בהן, אפי' משומד לדבר אחד כשר לדבר אחר שלא הוא וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרשב"א, דפסולא דרשע לעדות, הוי דין מסוים בעדות דבעינן בה עדות כשרים, אך בעדות איסורים דל"ב בה עדות כשרים ה"ה כשר, ולכאו' היינו משום דאין פסולא דרשע משום דחשוד לשקר, אלא מגזה"כ, וע"כ בעדות איסורים דל"ב עד כשר, אף רשע כשר, ולפ"ז מבו' בד' הרשב"א דאף גזלנים דהוו רשע דחמס אין פסולין משום חשש משקר, אלא מגזה"כ.

ז] וכן נראה גם מד' הריב"ש סימן רס"ו, ואפי' לדעת רש"י ז"ל שפירש שם דאיכא למימר בקושטא אשתבע שדעתו לקיימה ואפילו עבר עלי' שכפאו יצרו אינו חשוד בכך על השבועה לשעבר להוציא שקר מפיו, אפשר לומר דדוקא לגבי השבועה הוא דאינו חשוד, דאע"פ שעבר ועשה מה שנשבע עליו שלא לעשותו, אינו חשוד לישבע בשקר לשעבר ולהוציא מפיו שבועה לשקר בשעת שבועתו, אבל מ"מ לעדות שהוא בלא שבועה נראה שפסול, שהרי עבר על דברי תורה ואמרי' בפרק זה בורר עני מרי ארבעים בכתפי' וכשר וכו', עכ"ל.

ובגל' הגרע"א סימן ל"ד ס"? למד מדבריו, דרשע האוכל נבילות כשר לשבועה, שהרי העובר על שבועה דלהבא פסול לעדות מצד דדמי לעובר שאר עבירה, וכיון דכשר לשבועה נשמע דעובר כשר לשבועה, ולא מצינו מפורש דפסול לשבועה זולת גזלן וכדו' דחשוד לאותו דבר בזה אפי' בשבועה אינו נאמן, או דחשוד על השבועה דפסול גם עתה לשבועה, אבל חשוד לעבירה אחרת לא מצינו דפסול, עכ"ד.[[7]](#footnote-8)

וכ"ה מבו' גם בד' הרשב"א בתשו' הנז', ז"ל, וחשוד אממונא למ"ד דחשוד אשבועתא ואע"ג דמשומד לדבר אחד אינו משומד לכל התורה כולה, שאני התם דהוה כחשוד על אותו דבר דכיון דעובר משום ממון אף הוא ישבע לשקר מחמדת ממון ומשומד לדבר אחד משומד לכל אותו דבר וכו', עכ"ל,[[8]](#footnote-9) ומבו' בדבריו דמן הדין הי' דכ"ה דרשע כשר לעדות איסורים, ה"נ הוא נאמן בשבועתו, וכל הא דהחשוד על הממון חשוד על השבועה, הוא משום דהו"ל כחשוד לאותו דבר, וכבר כתב התבו"ש סימן ב' סקי"ב עפי"ז, דאוכל נבילות להכעיס כשר לשבועה, עיי"ש, ועי' גם בבית מאיר אהע"ז סו"ס קט"ו ונחל יצחק צ"ב אות ג' ענף ד'.

וכן נראה בד' הר"י מיגש שהובא בשטמ"ק ב"מ ד"ו., ז"ל, וששאלתם על אמרם הכופר וכו' בפקדון פסול לעדות, ואמרתם למה לא נאמר ג"כ בכופר בפקדון דילמא ספק מלוה ישנה יש לו עליו ויהא כשר לעדות, תשובה עיקר מה שנאמר דילמא ספק מלוה ישנה יש לו עליו הוא לענין שלא נחשוד אותו שהוא נשבע לשקר, אמנם לענין הכשרות והפסלות אפי' שנתברר שמלוה ישנה יש לו עליו, בהיותו כופר בפקדון הוא פסול לעדות, לפי שאין לו לקחת אותו בחובו להיות גוף הפקדון של מפקיד ויש לו לפדותו ממנו, ואם לקחו בחובו מבלתי שיתרצו בעליו בזה אכתי גזלן הוא ופסול לעדות, הלא תראה מי שאנס את חברו שימכור לו נכסיו גזלן הוא אע"פ שנותן דמים משלם, כן זה וכו' גזלן הוא, אך לא יתפשט זה הגזלנות עד שיגיע לגדר שנאמר שמי שמורה בו היתר ג"כ יורה היתר לישבע על שקר ויהיה חשוד על השבועה, לפי שלא יהיה חשוד על השבועה אלא מי שהוא חשוד ליקח ממון חברו, אבל מי שאינו לוקח אותו אלא לסיבה אינו חשוד על השבועה, הנך רואה אמרם וכו' לימא מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא, ופרקינן התם מורי ואמר דמי קא יהיבנא, הא למדת שבכאן לא חשדנו אותו שהוא לוקח ממון חברו מבלי שיתן לו דמים אבל חשדנו אותו שלקחו בדמיו אלא שהוא מבלתי רצון בעליו ואינו בזה חשוד על השבועה להיותו מורי אנפשיה ואמר דמי קיהיבנא, ומי שלוקח הפקדון בחובו הוא כנותן בו דמים ואין ביניהם הפרש, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"י מיגש, דלא כל הפסול לעדות פסול לשבועה, וע"כ אף דגזלן פסול לעדות, מ"מ אינו פסול לשבועה אלא בשיש לחשדו שישבע לשקר, וכל שהוא לוקח ממון חבירו בעד דמים, אף דגזלן הוא ופסול לעדות, מ"מ אינו חשוד לישבע לשקר, ומתישב בדבריו קו' התוס' בב"מ ד"ה: מהא דהחמסנין פסולין לעדות ולא אמרי' דבלא דמי משמע להו, ולפ"ז ודאי דהאוכל נבילות להכעיס כשר לשבועה, ולכאו' אף האוכל נבילות לתאבון כשר לשבועה, דהגם דהוא עובר משום חימוד ממון, מ"מ לא עדיף מהלוקח ממון חבירו בדמיו, דאף דהוא עובר משום חימוד ממון, אינו חשוד על השבועה, ורק החשוד לגזול ממון חבירו, הוא דהוי חשוד על השבועה.

ובפשוטו הטעם בזה הוא, דהא דרשע אוכל נבילות פסול לעדות, הוא מגזה"כ דאל תשת רשע עד, ובשבועה ליכא לגזה"כ זו, וע"כ כל דאינו בכלל חשוד על השבועה דאין לחוש שישבע לשקר, ה"ה כשר לשבועה.

ומד' הר"י מיגש נלמד, דגם רשע דחמס הוי פסולו מגזה"כ, שהרי גזלן הוי רשע דחמס, ואפ"ה ה"ה כשר לשבועה כשהוא לוקח ממון חבירו בעד דמים, וכ"ה מבו' מד' הרשב"א שכתב דאף גזלן אינו פסול לשבועה אלא משום דהוי כחשוד לאותו דבר.

**ג**

ח] אמנם נראה דיש לדון בזה, דלעולם פסולא דרשע הוא משום חשש משקר, ואך דאי"ז חשש גמור, אלא הוי זה גזה"כ לענין עדות דכל דיש מקום לחוש שהוא משקר, אינו נאמן בעדותו, וע"כ אף דבעדות איסורים החשוד לדבר אחר אינו חשוד לדבר אחר, היינו רק דאין עליו חשד גמור, אך מ"מ יש מקום לחוש שהוא משקר, וגזה"כ הוא דכל כה"ג אינו נאמן בעדותו, ומשא"כ בעדות איסורים דלי"ב לדיני עדות ובשבועה, ה"ה נאמן.

ט] ונראה מקור לזה, דהנה הגם דמבו' בד' הר"י מיגש והרשב"א דהאוכל נבילות כשר לשבועה, מ"מ נראה מוכח דהיינו רק מדאורייתא, אך מדרבנן ה"ה פסול, דדימו חכמים שבועה לעדות, והפסול לעדות פסול לשבועה, ודלא כהמבו' בד' הריב"ש דאף מדרבנן הוא כשר לשבועה.

ויש להוכיח כן מדבריהם, דהנה הרי בד' הר"י מיגש מבו' דפסולא דכופר בפיקדון הוא רק בעדות, אך אינו חשוד על השבועה, וקשיא טובא ממש"א בב"ק דק"ה: דהכופר בפיקדון פסול לשבועה, ובע"כ מזה דכל ד' הרי"מ הם לגבי פסולא דאורייתא דחשוד על השבועה, דמכח זה אמרינן מיגו דחשיד וכו', אך מדרבנן פסלו כל רשע לשבועה דומיא דעדות, וניחא לפ"ז, דד' הרי"מ אינם סותרים לד' תלמידו הרמב"ם בפ"ב מטונ"ט ה"ב דכל הפסול לעדות ה"ה חשוד על השבועה.

וכ"נ מוכח מד' הרשב"א, דהנה הרשב"א סימן תתקס"ד נקט דלדעת רש"י דהעובר על שבועה להבא כשר לשבועה, ה"ה כשר אף לעדות, והנה אי נימא דלדעתו אוכל נבילות להכעיס כשר לשבועה, הרי בע"כ דהא דנשבע שבועת ביטוי פסול, הוא משום דה"ה חשוד על אותו דבר, ולפ"ז הרי אין מקור מד' רש"י להכשיר עובר על שבועה להבא לעדות, שלא מצינו בד' רש"י אלא דהעובר על שבועה להבא, אינו חשוד "על שבועה", כיון שלא יצאה שבועה מפיו לשקר, וע"כ ל"ה כחשוד לאותו דבר, אך ודאי דהוי רשע ופסול לעדות, וכמש"כ כן הריב"ש, וממה שלמד הרשב"א עדות משבועה, מוכח דס"ל דרשע פסול אף לשבועה, ובע"כ דהא דהעובר על שבועה להבא כשר לשבועה, הוא משום דלא שמיע לי' לאינשי דהוי זה איסור גמור, וכמש"כ כן הסמ"ע בסימן צ"ב, וזהו שלמד מינה הרשב"א דה"ה כשר לעדות, ותיקשי סתירת ד' הרשב"א לדבריו בסימן ת"ל דמבו' דרשע כשר לשבועה.

ובע"כ בדעת הרשב"א, דהגם דמדאורייתא רשע כשר לשבועה, אם אינו חשוד לאותו דבר, מ"מ מדרבנן דימו עדות לשבועה וה"ה פסול, וכנראה דהמקור לזה הוא מהא דגזלן פסול לשבועה אף למ"ד דלא אמרינן מיגו דחשיד אממונא חשיד אשבועתא, ואשר ע"כ שפיר הוכיח הרשב"א מהא דהעובר על שבועה דלהבא אינו פסול לשבועה אף מדרבנן, דאף ה"ה כשר לעדות, וז"ב.

והנה אי נימא דפסולא דרשע לעדות הוא מגזה"כ, ואינו כלל משום חשש משקר, הרי רחוק לומר דדימו חכמים שבועה לעדות ופסלו את הרשע, דמ"ש משאר פסולי עדות דאינם פסולין לשבועה, ועוד דהרי במתניתין לא נתפרש דרשע פסול, אלא דהחשוד על השבועה פסול, ובע"כ דגם רשע דפסול הוא משום דהוי בכלל החשוד על השבועה, ובע"כ מזה דפסולא דרשע לעדות הוא משום דיש מקום לחשדו שהוא משקר ולא האמינתו תורה, וזהו שדימו חכמים שבועה לעדות, דה"נ אינו נאמן בשבועתו.

י] וכ"נ מוכח, דהנה בד' הר"י מיגש והרשב"א הנז' מבו' דאף גזלן דפסול לעדות הוא מגזה"כ וכנ"ל, ולפ"ז תיקשי דמ"ט גזלן דאורייתא פסול לעדות אשה, ול"ד לשאר פסולי עדות דכשרים לעדות אשה, דהניחא אם פסולא דגזלן הוא משום חשש משקר, הרי דע"כ לא הכשירוהו לעדות אשה, וכ"ה בחי' הריטב"א ר"ה דכ"ב., אך אי נימא דאף גזלן אינו פסול אלא מגזה"כ, תיקשי דמ"ש דגזלן פסול לעדות אשה ושאר פסולי עדות כשרים לעדות אשה, ובע"כ דאף דפסול גזלן הוא מגזה"כ, אך היינו דגזה"כ הוא דכל שיש מקום לחוש שהוא משקר אינו נאמן בעדותו, וע"כ הוא דלא הכשירוהו אף בעדות אשה.

יא] האמנם יש לדחות בזה, דהנה אי נימא דפסולא דרשע לעדות הוא מגזה"כ, תיקשי מסוגיא דס"פ מי שמת דמבו' דשאני פסולא דגזלן מפסולא דקרוב, דבקרוב גזה"כ הוא דל"מ עדותו ולא משום דמשקר, ובגזלן הוא משום דמשקר, וע"כ בגזלן ל"מ שטר היוצא שהוא חתום עליו קודם שנעשה גזלן, אלא כשהוחזק כת"י בבי"ד, ובקרוב מהני שטר היוצא שהוא חתום עליו קודם שנעשה קרוב, אף כשלא הוחזק כת"י בבי"ד.

והפשוט בזה, דאף אם פסולא דרשע הוי מגזה"כ, מ"מ ל"ד פסולא דרשע לפסולא דקרוב, דבקרוב גזה"כ הוא דאף דהוא נאמן מ"מ אין עושין ע"פ עדותו,[[9]](#footnote-10) אף ברשע גזה"כ הוא דאינו נאמן בעדותו, וממילא דיש לחוש דעדות שקר היא, וע"כ חלוקין הן בדין שטר שחתמו בו קודם שנעשו פסולין, דבקרוב דהוא נאמן בעדותו ואך דגזה"כ הוא שאין עושין ע"פ עדותו, הרי דכל שלפי עדותו אי"ז עדות דקרוב, שפיר מהניא עדותו, ומשא"כ ברשע דאינו נאמן בעדותו, הרי דאף דלפי עדותו אי"ז עדות דגזלן, מ"מ לא מהימנינן לי' בהך מילתא גופא, אך צ"ע לפ"ז במה שהוכיחו בגמ' שם דפסול קרוב הוא מגזה"כ מהא דמשה ואהרן אין מעידין, דלכאו' אין להוכיח מזה אלא דאין פסולא דקרוב משום חשש משקר, אך שפיר י"ל דפסולו הוא משום שלא האמינתו תורה, וצ"ע.

ולפ"ז יש מקום לומר, דע"כ הוא שפסלו לשבועה את הפסול לעדות, ול"ד לשאר פסולי עדות דאינם פסולין לשבועה, דשאני שאר פסולי עדות דה"ה נאמנים אף לעדות, ואך דגזה"כ הוא שלא לעשות ע"פ עדותם, ומשא"כ ברשע דלא האמינתו תורה בעדותו, דימו חכמים שבועה לעדות, דאף אינו נאמן בשבועתו, אך אכתי צע"ק בהא דקרינן לי' חשוד על השבועה.

ולפ"ז ניחא גם הא דגזלן דאורייתא פסול לעדות אשה, ול"ד לשאר פסולי עדות דכשרים לעדות אשה, והיינו דלא הכשירו אלא לשאר פסולי עדות דהן נאמנין בעדותם וגזה"כ הוא שאין עושין ע"פ עדותן, אך רשע דאינו נאמן בעדותו, לא הכשירוהו לעדות אשה.

יב] ובעיקר הדברים יש להוסיף, דהנה בתורי"ד בב"ב דקנ"ט. כתב, ז"ל, וכ"ת ה"נ שהוחזק כתב ידו בב"ד והאמר רב יוסף בר מניומי כו', הנכון בעיני דל"ג הכי דמשמע דלא אמר רב יוסף אלא על חתנו אבל על גזלן לא, אלא ה"ג ודילמא ה"נ שהוחזק כת"י בבי"ד, וכי מקשה והאמר רב יוסף אתרוייהו מקשה בין אחתן בין אגזלן, דאע"ג דאינהו לא מהימני אחריני מהימני, דאינהו לא מהימני גזירת מלך היא אבל אחריני שאינן לא גזלנים ולא קרובים מהימני, עכ"ל, ובחי' הר"ן שם כתב, ז"ל, לא נתכוונו דברי ר"ש ז"ל שכתב שאף פיסול הגזלן לאו משום דלא מהימן אלא משום גזרת מלך, עכ"ל.

ומבו' דעת הרי"ד והר"ש, דפסולא דרשע אינו משום דלא מהימן, אלא הוא מגזה"כ דומיא דפסול קרוב, ולדעתם נראה דודאי דרשע אינו פסול לשבועה אף מדרבנן, ולא פסלינן לי' אלא כשהוא חשוד על השבועה עצמה, או שהוא חשוד על הממון דה"ה חשוד גם לשבועה, וז"ב.

אמנם צ"ע בזה בדעת הרי"ד, ממש"כ בפסקיו לעיל דכ"ד:, ז"ל, וסוחרי שביעית אע"ג דחשודין באיסור תורה, אין שם לאו אלא עשה וכו', והחשוד על עשה אינו חשוד על הלאו, אלא מדרבנן הן פסולין, עכ"ל, ומבו' להדיא דפסולא דרשע הוא משום דחשיד להעיד עדות שקר, וע"כ כל שעבר על עשה דאינו חשוד לעבור על לאו דלא תענה, ה"ה כשר לעדות, וזה שלא כדבריו בב"ב דפסולא דרשע הוא מגזה"כ דומיא דקרוב, וצ"ע בזה.

**ד**

יג] והנה במנ"ח מ' ל"ז כתב, דיש להוכיח דפסולא דרשע דחמס הוא מגזה"כ ולא משום דחשוד ליקח שוחד, אף דבד' רש"י והרי"ף מבו' לא כן, דאי נימא הטעם משום דחשוד ליקח ממון היאך סתם רבא דאוכל נבילות לתיאבון פסול ומ' דפסול לכל העדיות, ומ"ט אין עדותו מועלת להקל, כגון בב' עדים שהעידו באחד שעבר עבירה שחייב עונש ובאו ב' גזלנים והכחישו אותם, והיאך נוכל להרוג איש מישראל, כיון דאלו רק חשודים לומר שקר ואפשר אומרים אמת וכי נוכל להרוג מספק, וכן מוכח גם מהא דאמר ר"מ דעד זומם פסול לכל עדיות שבתורה, ומשמע דאף לזכות בדיני נפשות אינו נאמן, ואם כל פסולו הוא משום חשד, היאך נוכל להרוג מספק, וגם ר' יוסי דסובר דהוזם בד"נ פסול לד"נ, ומשמע דהוא פסול אף לזכות, ואם כל פסולו הוא משום דהוא חשוד וחיישינן דמשקר, היאך נוכל להרוג נפש מישראל אם הוא מעיד לזכות דילמא אומר אמת, עכ"ד, ועי' גם בקוב"ש ב"ב אות תקפ"ד שעמד בזה.

והנה כיסוד ד' המנ"ח דאם פסולא דרשע הוא משום חשש משקר, אינו פסול אלא מספק, מצינו כן בד' חד מקמאי שהובא בשו"ת הרד"ך בית כ', ז"ל, ז"ל, ואע"ג דמ"כ סביב המרדכי שלי וז"ל כתב ר"ש ב"ר אברהם ומה שפסלה תורה גזלן זה מטעם דילמא משקר ולא נפקי ממונא אפומייהו, ולגבי קידושין אם מעיד שנתקדשה בפניו היא ספק מקודשת וצריכה גט, עכ"ל,[[10]](#footnote-11) אמנם עיי"ש בד' הרד"ך שכתב דיחידאה הוא ושאר קמאי פליגי ע"ז, ורשע המעיד על אשה שנתקדשה בפניו אין חוששין לדבריו.

יד] ובטעמא דמילתא הי' נראה, דאף דפסולא דרשע הוא משום דה"ה חשוד לשקר, מ"מ מכח זה אין עדותו עדות בודאי, ויל"פ בזה בתרי גווני, חדא דעדות שאינה מבררת לנו כלום, אין עלי' תורת עדות כלל, אף אם עדות אמת היא, ועוד, דאדם החשוד לשקר ואינו אדם נאמן, אינו נאמן בעדותו, וע"כ אף אם מעיד עדות אמת, אין ע"ז תורת עדות.

ומצאתי כן בד' הגרע"א במהדו"ק סימן ק"א, ז"ל, אם חשודים לשקר ממילא הוויין ודאי פסולים, דלא מקרי עדות אלא היכי דחזקה שאינם משקרים, עכ"ל.

טו] אמנם בתשו' הרד"ך שם פירש הטעם בזה בע"א, ז"ל, ואע"ג דמשמע בב"ב וכו' דגזלן אינו פסול מגזה"כ, דדוקא בקרוב וכו' קאמר דגזה"כ היא וכו', משמע דדוקא קרוב פסול מגזרת הכתוב אבל לא גזלן דגזלן פסול דלמא משקר, אין לדקדק משם ולומר אם כן גזלן עדותו ספק, דפשיטא דהטעם שפסלה תורה גזלן הוא משום דרשע הוא ודילמא משקר, ומשום דלפעמים משקר גזה"כ שלא יהא נאמן מכל וכל ועדותו לא תחשב עדות וכו', אבל גזלן הטעם שהוא פסול משום דלמא משקר והתורה ביטלה עדותו מכל וכל ועדותו כאלו אינו והמקדש בו הו"ל כמקדש בלא עדים, עכ"ל.

ומבו' בד' הרד"ך, דלעולם פסולו של גזלן הוא מגזה"כ, ואך דאי"ז גזה"כ בעלמא, אלא היינו דכל דיש לחוש שמא משקר הוא, ביטלה התורה לעדותו לגמרי ואינו נאמן כלל, ול"ד לקרוב דהוי גזה"כ בעלמא לפסלו לעדות.

והדברים מתישבים היטב למש"כ הרמ"ה בסוגיין, דהא דכתיב אל תשת ידך עם רשע להיות עד חמס, ה"ק, רשע שחוששין שמא יהי' עד חמס אל תשיתון עד, ולפ"ז שפיר י"ל דפסולא דרשע הוא מגזה"כ דכל דיש לחוש שיהא עד חמס, פסלתו תורה לעדות לגמרי.

טז] ויש להוסיף בזה, דאף למש"כ הרד"ך דפסולא דרשע הוא גזה"כ דפסלתו תורה לעדות לגמרי, מ"מ ל"ד פסולא דרשע לפסולא דקרוב, דקרוב דאינו חשוד לשקר, ה"ה נאמן בעדותו, ואך דגזה"כ הוא שאין עושין ע"פ עדותו, ומשא"כ ברשע דהוא חשוד לשקר, הוי הגזה"כ דאינו נאמן בעדותו, וע"כ חלוקין הן בדין שטר שחתמו בו קודם שנעשו פסולין, וכמש"נ לעיל סקי"א.

**ה**

יז] והנה בגבו"א מכות ד"ה: דן בדין ג' עדים שנמצא א' מהם רשע דחמס, לדעת רבא דרק רשע דחמס פסול, או אף לדידן בגונא שאינו חייב מלקות, דכל פסולו הוא משום רשע דחמס, די"ל דכיון דפסולו אינו מגזה"כ אלא משום חששא דלמא יעיד שקר, ואלו היה ברור לנו שמעיד אמת בר עדות הוא, אפשר לומר דאין מבטל עדות הב' כשירים שעמו, דהא הוא עצמו אם הי' ברור לנו שמעיד אמת עדותו עדות, והרי הב' כשרים שעמו מגלין עליו שבעדות זו אינו משקר, וא"כ הוא גופי' בעדות זו כא' מן הכשרים, וכ"ש שאינו פוסל הכשרים שעמו, ועיי"ש שנסתפק בזה גם בדינא דתחילתו בפסלות, די"ל דברשע דחמס דפסולו הוא משום חשש עדות שקר, ואילו ידענו שמעיד אמת עדותו עדות, א"כ אין עליו תורת פסול כלל בשעת ראי' אלא משום הגדה שלא יעיד בשקר, וכיון דבשעת הגדה כשר הוא ובחזקת שאינו משקר איגלאי מלתא למפרע דראייתו היתה בהכשר ותחילתו וסופו בכשרות הוי.

ועיי"ש בגבו"א דמסיק דאף רשע דחמס פוסל לשאר העדים משום קאו"פ, - וגם בדינא דתחילתו בפסלות, כבר הביא בקצוה"ח סימן ל"ה סק"ד דלהדיא תניא בתוספתא במכילתין פ"ה ה"ד בסוחרי שביעית, דאם הי' בשעת ראי' סוחר שביעית ה"ה פסול משום דתחילתו בפסלות, עיי"ש, וכ"ה מסקנת הש"ך בסימן ל"ה סק"ז, אך בסימן ל"ד סקל"ג כתב הש"ך לא כן.[[11]](#footnote-12)

ובטעמא דמילתא נראה ע"פ הנ"ל, דאף אי נימא דלא כד' הרד"ך, וגדר פסולא דרשע הוא משום חשש משקר, הרי הא מיהא דמכח זה אין על עדותו תורת עדות כלל, דאף אם נתברר לנו מצד אחר דעדותו אמת היא, מ"מ כיון דהעדות עצמה אינה מבררת לנו כלום, וגם הוא אדם שאינו נאמן, אין על עדותו תורת עדות.

ונראה דגם הגבו"א לא נתכוין דכל פסולו דרשע הוא רק להצד דמעיד שקר, אך כל שמעיד אמת הויא עדותו עדות, דודאי דכל שיש לנו לחוש שהוא מעיד שקר, אין על עדותו תורת עדות כלל, ואך שנסתפק לומר דכל דנתברר לנו ע"פ עדות ב' עדים אחרים דעדותו אמת היא, תו יש על עדותו תורת עדות. - ואמנם לפ"מ דמסיק הגבו"א לא כן, נראה דהוא משום דכל שעדותו מצ"ע אינה מבררת לנו כלום, הרי דאף אם אמת היא אין עלי' תורת עדות, ועמש"נ להלן סק"כ.

יח] ועד"ז נראה במשה"ק בקובה"ע סימן כ"א סק"א, דלרבא לטעמי' דרק רשע דחמס פסול משום דחשוד לשקר, א"כ היאך שייך לפסול בפלוני רבעני לרצוני, משום דלדבריך רשע אתה, הרי כיון דכל הא דפסלינן לי' הוא משום דלפי דבריו דהמעשה אמת ה"ה פסול, הרי דלצד זה דהמעשה אמת, מאי איכפת לן דהוא רשע, דא"א לפסלו משום שהוא חשוד לשקר, שהרי אם הוא משקר אינו רשע, וכל הצד דהוא רשע הוא אם אינו משקר, ועיי"ש בדבריו בסק"ג מש"כ עוד בזה.[[12]](#footnote-13)

אך לפי הנ"ל נראה, דאף דפסולא דרשע הוא משום חשש משקר, הרי מכח זה אין על עדותו תורת עדות כלל, וע"כ שפיר אמרינן דלדבריך רשע אתה ואין עדות לרשע, דלפי הצד דרשע הוא, אין על עדותו תורת עדות, שהרי לא נתברר לנו המעשה מכח עדות זו, שהרי לפי הצד שהוא נרבע, ה"ה עלול להעיד עדות שאינה אמת, ואך דמכח הממ"נ נתברר לנו דהמעשה אמת הוא, וזה ל"מ, גם י"ל דכיון דהוא חשוד לשקר ואינו אדם נאמן אין על עדותו תורת עדות, ודמי למש"א ביבמות דמ"ז. דלדבריך גוי אתה ואין עדות לגוי.

יט] ובקובה"ע סימן כ"ב סק"ג כתב במש"כ התוס' בגיטין ד"ד. דאע"ג שהדבר אמת אין לעשות אלא בעדות כשר, ופסול שבי"ד אינם יודעים מפסולו אסור לו להעיד אפי' הדבר אמת מפני שמכשיל בי"ד לקבל עדות פסולה, וכתב בקובה"ע דאי נימא דפסולא דרשע אינו אלא מפני שהוא חשוד לשקר אפשר דמותר לו להעיד בכה"ג אם הדבר אמת, עכ"ד.

והנה אמנם יש להוכיח לא כן, מהא דתניא בשבועות ד"ל:, עד שיודע בחבירו שהוא גזלן מנין שלא יצטרף עמו, ת"ל מדבר שקר תרחק, ופירש"י, ז"ל, שלא יצטרף עמו ואע"פ שהעדות אמת, מדבר שקר, שגורם לפסוק דין ע"פ ב' עדים ואין כאן אלא ע"א, עכ"ל, והרי דאף דיודע דעדותו אמת, מ"מ חשיב דליכא אלא ע"א, וא"כ ודאי דאף הרשע עצמו אסור להעיד, ויש להוכיח כן גם למש"כ הרמב"ם בפ"י מעדות ה"א והטור בסימן ל"ד דהא דאסור להצטרף עמו, הוא משום אל תשת ידך עם רשע, דלכאו' אם בגונא דעדותו אמת הויא עדות כשרה, אין לאסור בזה משום אל תשת ידך עם רשע להיות עד חמס, שהרי עדותו כשרה היא, ושו"ר שכבר עמד בזה בקוב"ש ב"ב אות תקפ"ד, עיי"ש, אמנם באורים סימן כ"ח סק"ב ובנתיה"מ שם חידושים סק"ג כתבו דרשע היודע שעדותו אמת חייב להעיד, ועי' פת"ש סימן ל"ד סק"א, וצ"ע.

ובע"כ מזה כמש"נ, דאף דפסולא דרשע הוא משום חשש משקר, מ"מ מכח זה אין על עדותו תורת עדות כלל, וע"כ אסור הכשר להצטרף עמו לעדות, משום דגורם לפסוק דין ע"פ ב' עדים ואין כאן אלא ע"א, וע"כ ודאי דאף הרשע עצמו אסור להעיד, אף שיודע הוא שעדותו אמת היא.

כ] ויש להוסיף בזה, דהנה כתב המרדכי בפ"ק דגיטין, ז"ל, וי"ל דגויים אינן פסולין מה"ת אלא מטעם שהם גזלנים, והני דידעינן בהו דלא מרעי נפשייהו מהימני, מס' החכמה, רבינו יקיר ז"ל הי' אומר דגויים המוחזקים שאינם שקרנים כשרים להעיד וכו', אבל משה ואהרן מה"ת פסולין הן משום קורבה וכו', עכ"ל.

והנה מבו' בדבריו דכל דמוכחא מילתא דעדות הרשע היא אמת, עדותו כשרה, ולכאו' הוא דלא כמש"נ דאף במקום דעדותו אמת היא, מ"מ אין עלי' תורת עדות.

אך הדבר פשוט דאי"ז ענין לנידו"ד, דודאי דבגונא דעדות הרשע עצמה אינה מבררת לנו כלום, הרי דאף אם באמת עדות אמת היא, אין עלי' תורת עדות, ומשא"כ בהני דלא מרעי נפשייהו, דנמצא דבעדות זו אין לנו לחוש שהן משקרין, שפיר עדותם כשרה, ודמי למש"א בס"פ מי שמת, דאם פסולא דקרובים הי' משום דלא מהימני, היו משה ואהרן נאמנים, והיינו משום דלי"ב להריעותא דקרובים, שהרי אינם חשודים לשקר מכח קורבתם, וה"נ הכא דכוותה, וע"כ נמי אף למש"כ הרד"ך דפסולא דרשע הוא מגזה"כ, הרי דכ"ז הוא בגונא שהוא חשוד לשקר, אך בהני דלא מרעי נפשייהו ואין חשודין לשקר בעדות זו, לא פסלה תורה לעדותם.

1. וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בכתובות די"ח:, ז"ל, וי"מ דגזלן כשר לשבועה מה"ת דלא חשיד אשבועתא וכו', וא"ת ומ"ש דלעדות פסול כדכתיב אל תשת ידך עם רשע וגו' ולשבועה כשר, וי"ל דבשבועת שקר יש בה עונש גדול וכו', ועוד דבעדות שקר ליכא אלא לא תענה ובשבועת שקר איכא לא תגזול ולא תשבעו לשקר, עכ"ל, וכעי"ז כתבו התוס' בגיטין דנ"א:, ומבו' להדיא דפסולו של גזלן לעדות הוא משום דחשיד לשקר. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יש מקום לדחות לב' ראיות אלו, דהאמנם לדעת רבא דמכשיר באוכל נבילות להכעיס, פסולא דרשע הוא משום חשש משקר, אך לדעת אביי דאף אוכל נבילות להכעיס פסול, י"ל דבכל רשע הוי פסולו מגזה"כ. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה כבר עמד בזה בנובי"ק אהע"ז סימן נ"ז, וכתב לדחות, דכל דיצרו תקפו ל"ה מזיד גמור, והא דמחייבינן לי' מיתה, הוא משום דכל שהתרו בו כבר ל"ה כאנוס, שאם יצרו תוקפו כבר יש לו תבלין ההתראה, עכ"ד, אך בס' משכן העדות שער ו' הק' ע"ז, דא"כ מה הק' הראשונים מהא דפלוני רבעני לרצוני דפסול, הרי התם איירי בשהתרו ברובע, ובפשוטו התרו גם בנרבע, ובכה"ג הרי הו"ל מזיד גמור, ושפיר הוא נפסל לעדות, ובע"כ דאף כשהתרו בו והוי מזיד גמור, מ"מ כל שיצרו תוקפו, אינו נפסל לעדות. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומבו' בדבריהם שם דמכח זה הוא שהוכיחו דהא דתנן במתניתין דמלוה ברבית וסוחרי שביעית פסולין אי"ז אלא מדרבנן, וזה ממש"א בגמ' שם דהן כשרים לעדות אשה. - ומתו"ד למדנו לישב לדעת הרמ"ה לעיל דכ"ד: דמלוה ברבית וסוחרי שביעית דתנן במתניתין ה"ה פסולין מדאורייתא, אשר קשיא ממש"א בספ"ק דר"ה דכל הני דמתניתין כשרים לעדות אשה, וי"ל בדעתו, דרק גזלן דרע לבריות פסול לעדות אשה, אך מלוה ברבית וסוחרי שביעית דל"ה רע לבריות, כמבו' בד' הרמ"ה לעיל שם דפסולא דמלוה ברבית הוא רק משום דעביד משום חימוד ממון, אך לא חשיב כגזלן דרע לבריות, ה"ה כשרים לעדות אשה. - אך הדברים רחוקים, דכיון דאף מלוה ברבית וסוחרי שביעית הוו בכלל רשע דחמס, בפשוטו ודאי דהן פסולין לעדות אשה, ועוד, שהרי בד' הרמ"ה בסוגיין מבו' דגם פסולא דרשע דלאו דחמס הוא משום דחשוד לשקר, וא"כ לכאו' אין לחלק ולומר דדוקא גזלן פסול לעדות אשה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ע בזה בד' הנימו"י, דבדבריו בסוגיין מבו' בפשוטו דרשע דלאו דחמס כשר לעדות אשה, ובדבריו בשלהי יבמות מבו' לא כן, ז"ל, ואע"ג דעבד ואשה ושפחה פסולים לעדות מן התורה ומשיאין על פיהם, טעמא משום שאינם פסולין מחמת עבירה, עכ"ל, והרי דכל הפסולין מחמת עבירה פסולין לעדות אשה, וכ"ה מבו' גם בדבריו בספ"ב דיבמות דרוצח פסול לעדות אשה אף דל"ה רשע דחמס, עיי"ש, ולא קשיא לי' בזה אלא לדעת רבא דרשע דחמס בעינן, וע"ז תירץ דרחמנא קריי' רשע, וכ"ה בחי' הריטב"א שם, וכבר עמד על סתירת דבריו מספ"ב דיבמות הקצוה"ח במשובב סימן מ"ו, - אך יש מן האחרונים שפירשו בד' הנימו"י בסוגיין, דקאי רק על עדות איסורים, וס"ל דרשע פסול לעדות איסורין, ולא על עדות אשה, ולפ"ז ניחא, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. אך האחרונים הקשו ע"ד הרמב"ם, דא"כ מ"ט רשע פסול לעדות אשה, הרי אימת האיסורים על הרשעים, ובס' דברי שאול להגרי"ש נטנזון בהל' עדות שם הק' גם מהא דבדיני נפשות אינו נאמן, ועיי"ש שכתב לפרש ד' הרמב"ם דמכוון הרמב"ן הוא לפרש מ"ט רשע נאמן להתיר ואינו נאמן לאסור, עיי"ש בדבריו, - ויש לסייע עוד דאין מכוון הרמב"ם לפרש מ"ש דרשע פסול לעדות ממון וכשר לעדות איסורים, דא"כ הו"ל להרמב"ם לפרש לזה בהלכה ז' אחר שכתב דע"א נאמן באיסורים אע"פ שהוא פסול לשאר עדויות, ומ"ט המתין הרמב"ם מלפרש לזה עד אחר שפירש לדינא דהחשוד לאותו דבר אינו נאמן על שלו ונאמן על של אחרים.

   ונראה לדון עוד בפי' ד' הרמב"ם, דבא לפרש טעם הא דרשע נאמן באיסורים כל שאינו חשוד על אותו דבר, ואילו כשהוא חשוד על אותו דבר אינו נאמן, אף שהוא מוכר ד"ז לאחרים ואם הוא אסור הוי זה גזילת ממון, והרי לכאו' אף שהוא חשוד על איסור זה מ"מ אינו חשוד על גזילת ממון, וע"ז הוא שכתב הרמב"ם דהא דרשע נאמן באיסורים כל שאינו חשוד על אותו דבר, הוא משום דאימת האיסורים על הרשעים, ומשא"כ כשהוא חשוד על אותו איסור, אין לנו להאמינו מכח דאינו חשוד על גזילת ממון, דאין אימת הממון על הרשעים. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך בשו"ת הריב"ש סימן שי"א נקט כד' הרמב"ם דכל רשע הפסול לעדות פסול לשבועה, ונקט עפי"ז דהעובר על השבועה בקום ועשה דהוא חייב מלקות, ה"ה פסול לשבועה, עיי"ש, וצ"ע בסתירת דבריו. [↑](#footnote-ref-8)
8. ומבו' בד' הרשב"א דדוקא בשבועה חשיב החשוד על הממון כחשוד לאותו דבר, אך בעדות לא חשיב כחשוד לאותו דבר, ופסולו הוא משום דבעינן עדות כשרים וכו', - ונראה דהטעם בזה הוא, דבשבועה שהוא נשבע ליפטר מן הממון, הרי דכל דהוא חשוד על הממון ה"ה חשוד לישבע לשקר בשביל הממון, אך בעדות, אף אם הוא חשוד על הממון, לא חשדינן לי' שקיבל שוחד להעיד עדות שקר, ולא חשיב בכה"ג כחשוד לאותו דבר, וכל פסולו הוא מגזה"כ דאל תשת רשע עד. [↑](#footnote-ref-9)
9. שו"ר בחי' הרי"מ סימן ל"ג סק"ד שנקט כן מתחילה, והק' ע"ז דבממון דל"ב עדים רק לידע אמיתות הדבר , מ"ט לא תועיל עדותם, ומכח זה כתב דגדר הגזה"כ הוא לדון אותם כמשקרים ולא להאמינם, ועיי"ש מה שפירש בטעם הא דנאמן אף שלא הוחזק כת"י בבי"ד. - ויל"ע עוד בשו"ת בית אפרים אהע"ז מהדו"ת?. [↑](#footnote-ref-10)
10. ומצינו כן גם בד' הפנ"י בכתובות ד"ט: שהק' בהא דפריך הגמ' שם די"ט: בב' החתומים על השטר ובאו ב' ואמרו פסולי עדות היו, דהיאך מגבינן בי' ואמאי תרי ותרי נינהו, ומאי קושיא הא איכא ס"ס, חדא ספיקא דתרי ותרי, ואת"ל דקמאי פסולי עדות נינהו אפ"ה שמא חתמו באמת על זה השטר "דהא פסולי עדות לא מיפסלי אלא מספק שמא שיקרא קמסהדי", עכ"ד, - ובש"ש ש"א פ"כ כתב ע"ז, ז"ל, ולענ"ד אי"ז בגדר ספק ספיקא דודאי בהדי סהדי שקרי למה לי, והגע עצמך בספק דתו"ת מהני תפיסה לדעת הרבה פוסקים, ואילו פסולי עדות בודאי לא מצינו לחד לומר דמהני תפיסה דאימר אמת חתמו, ולשיטת הרמב"ם מהני תפיסה בספק, אלא ודאי כל שחתמו בו עדים פסולים אינו בגדר ספק, וא"כ ה"ה בגדר ס"ס אינו, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובד' הקצוה"ח שם משמע דהיינו רק משום פסולא דרשע דלאו דחמס, וצ"ל לפ"ז דאף דסוחרי שביעית לי"ב מלקות, מ"מ מדרבנן ה"ה פסולין משום רשע דלאו דחמס, - אך צ"ע דא"כ תיקשי מינה לרבא דרשע דלאו דחמס כשר, ולדידי' בע"כ דפסולא דסוחרי שביעית הוא משום רשע דחמס, וא"כ מ"ט אית בהו לפסולא דתחילתו בפסלות, ולכאו' בע"כ מזה דגם ברשע דחמס איכא לפסולא דתחילתו בפסלות. [↑](#footnote-ref-12)
12. והעירני הרמ"א לנכון, דעיקר הקו' צ"ע, דאף דנימא דאמת הוא שנרבע הוא לרצונו, לא סגי בזה, דהרי בעינן לעדותו שהי' התראה וכו', - ובאמת בלא"ה ניחא, דהגם דאמת הוא שנרבע הוא לרצונו, מ"מ מאן לימא לן דפלוני הי' הרובע, וע"ז בעינן לעדותו, ושפיר אמרינן דלדבריך רשע אתה. - אך קו' זה תיקשי בהרגתיו, דאמרינן דלמ"ד דגזלן דאורייתא פסול לעדות אשה אינו נאמן, אא"כ פלגינן דיבורא, והתם תיקשי דכיון דכל הצד שלא לקבל את עדותו הוא משום דהרגו ורשע הוא, הרי נמצא דממ"נ עדותו אמת היא, - ועד"ז תיקשי גם במה שפירשו התוס' דהא דפריך דהרוג יציל הוא משום דהו"ל שונא ופסול לעדות, ופסולא דשונא ודאי דהוא משום חשש משקר. [↑](#footnote-ref-13)