סי_ קעט, כישוף
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / יורה דעה - דור המלקטים

**הלכות אונן ומכשף**

יו"ד סימן קע"ט

1. תמים תהיה - סעיף א'.
2. הולך אחר מזלות [זמנים] - סעיף ב'.
3. מנחש - סעיף ג'.
4. סימנים - סעיף ד'.
5. חובר חבר - סעיף ה'.
6. שנשכו עקרב - סעיף ו'.
7. שרודפים אחריו נחש ועקרב - סעיף ז'.
8. הלוחש על המכה - סעיף ח'.
9. תינוק שנפגע - סעיף ט'.
10. לקרות פסוקים להגן עליו - סעיף י'.
11. למדוד האזור - סעיף י"א.
12. קמיע - סעיף י"ב.
13. דורש אל המתים - סעיף י"ג.
14. ללכת בבית הקברות לבקש רחמים.
15. משביע שיבוא לאחר מיתתו - סעיף י"ד.
16. אוחז את העינים - סעיף ט"ו.
17. מחמירים.
18. מתירים.
19. גוים.
20. ילדים.
21. שדים - סעיף ט"ז.
22. לערוך שולחן בליל המילה - סעיף י"ז.
23. לקטר הבית בעשב - סעיף י"ח.
24. הלומד מגושי - סעיף י"ט.
25. ריפוי באמצעות מח אחד וכדו'.
26. לשאול במטולטלת.

**דור המלקטים** - ברית ותורה (סי' קע"ט, אבא שאול), כרם שלמה (גרוס), לא נחש ביעקב (ארן).

דברים (פרק י"ח).

(י) לא יִמָּצֵא בְךָ מַעֲבִיר בְּנוֹ וּבִתּוֹ בָּאֵשׁ קוסֵם קְסָמִים מְעוֹנֵן וּמְנַחֵשׁ וּמְכַשֵּׁף:

(יא) וְחבֵר חָבֶר וְשׁואֵל אוֹב וְיִדְּעֹנִי וְדורֵשׁ אֶל הַמֵּתִים:

(יב) כִּי תוֹעֲבַת יְקוָק כָּל עשֵׂה אֵלֶּה וּבִגְלַל הַתּוֹעֵבֹת הָאֵלֶּה ה' אֱלקיךָ מוֹרִישׁ אוֹתָם מִפָּנֶיךָ:

(יג) תָּמִים תִּהְיֶה עִם ה' אֱלקיךָ.

1. תמים תהיה - סעיף א'.
   1. **ראשונים**.
      1. חד מהתרי"ג מצוות.
         1. בה''ג (עשין קמ"ד) – "להיות תמים".
         2. רמב"ן (השגות לספר המצוות לרמב"ם שכחת העשין מצוה ח', דברים פרק י"ח פסוק י"ג) – "מצוה שמינית שנצטוינו להיות לבבנו תמים עמו ית' והוא שנאמר (שופטי' יח) תמים תהיה עם ה' אלקהיך".
         3. סמ''ק (סי' י') – "להיות תמים שנאמר (דברים י"ח) תמים תהיה עם ה' אלקיך פי' שלא ישאל בכלדיי' לידע העתידו' אלא אומר מה שירצה הבורא יעשה ולא יחקור מה שיהיה כדאמרינן בהדיה כבשי דרחמנא למה לך".
         4. יראים (סי' תל"א, דפו"י סי' כ"א) – "להיות תמימים. צוה יוצרנו שיתמים אדם מעשיו שלא יאמין בקוסמין ובמכשפים במנחשים ובמעוננים דכתיב בפ' שופטים לא ימצא בך מעביר בנו ובתו באש קוסם קסמים מעונן ומנחש ומכשף וגו' וסמיך ליה תמים תהיה עם ה"א פי' אל תאמין באלו אלא היה תמים ואמרינן [פסחים קי"ג ב'] מנין שאין שואלין לכלדיים ת"ל תמים תהיה עם ה' אלקיך ותניא תמים תהיה עם ה"א כשאתה תם חלקך עם ה' אלקיך וכן בדוד הוא אומר ואני בתומי אלך".
      2. מראי מקומות – כרם שלמה (ס"ק ז'), לא נחש ביעקב (מבוא סי' ה').
         1. תרומת הדשן (ח"ב סי' צ"ו) – "אין כאן רק איסור עשה דתמים תהיה כדכתב רמב"ם ע"ש, נראה מדבריו דאין איסור ממש קאמר".
         2. רי"פ (הג' לרס"ג ל"ת י"ח) – "והנראה לומר בדעתו (רס"ג) דס"ל דקרא דתמים תהיה לא הוי עשה כלל. דלא אשכחן בשום דוכתא דהך קרא הו"ל עשה ... אף על גב דגם להרמב"ם ז"ל קרא דתמים תהיה קאי על אוב וידעוני ושאר האמורים בפרשה. מ"מ לא מנאה במנין העשין משום **דאינה אלא הבטחה** ולא עשה ... וכ"כ הרש"ל ביש"ש שם (חולין פרק ח' סי' י"ג, שו"ת מהרש"ל סי' ג') שאין בו איסור מבואר. אלא דרש בעלמא. שהרי לא נמנה בכלל העשין עיין שם בדבריו".
   2. **אין שואלים בכלדיים** – פסחים (דף קיג:, "אמר רבה בר בר חנה אמר רבי שמואל בר מרתא אמר רב משום רבי יוסי איש הוצל: מניין שאין שואלין בכלדיים שנאמר (דברים י"ח) תמים תהיה עם ה' אלקיך").
      1. בעלי אוב – רש"י (פסחים דף קיג: ד"ה בכלדיים. [אמנם עי' רש"י שבת דף קנו: ד"ה כלדאי, ויבמות דף כא: ד"ה אמרו. שפירש כלדאי חוזים בכוכבים]).
         1. ערוך לנר (יבמות דף כא: ד"ה ברש"י) – "ברש"י ד"ה אמרי לי. החוזים בכוכבים. בפסחים (קיג ב ד"ה בכלדיים) פירש רש"י על כלדאי בעלי אוב והרשב"ם שם השיג עליו ופירש חוזים בכוכבים ולכאורה קשה ביותר שרש"י סתר דברי עצמו, והנה בתוס' שבת (קנו ב ד"ה כלדאי) הקשו ג"כ על רש"י שמסוגיא דשם משמע דהיינו חוזים בכוכבים וביותר הל"ל מדברי רש"י עצמם ממה שכתב הכא, אבל באמת נראה שאדרבא מסוגיא דשבת וסוגיא דהכא הוכיח רש"י פירושו בפסחים כיון ששם אמרינן דאין שואלים בכלדיים משום תמים תהי' וא"כ הסברא נותנת שאין לחוש לדבריהם דאל"כ ליכא תמימות ואעפ"כ ראינו בסוגיא דשבת והכא שחשו האמוראים לדברי הכלדיים לכן פי' רש"י דבחוזים בכוכבים באמת אין איסור לשאול ולחוש להם רק בבעלי אוב יש איסור וכ"נ ג"כ דעת הרמב"ם (הל' ע"ז פי"א ה"ט) שלא הביא הך דאין שואלים בחוזים בכוכבים, ומה שהקשו הרשב"ם והתוס' על רש"י שהרי בבעל אוב כבר מוזהר מכח אל תפנו י"ל לעבור בע' ול"ת".
      2. חוזים בכוכבים – רמב"ן (שו"ת הרשב"א המיוחסות לרמב"ן סי' רפ"ג, "ומה שאמרו: אין שואלים בכלדיים; דבר ברור הוא, משמעתא דפרק מי שהחשיך: שהם בעלי המזלות, החוזים בכוכבים, כדברי בעל הערוך. והלשון עצמו ידוע, שהם הכשדיים הקדמונים, הנקראים צלדיב"ש, בלשון חכמי הגוים, והם שהתעסקו תחלה במזלות, ושכתבו באותה חכמה, ספרים"), רשב"א (פסחים דף קיג: ד"ה בכלדיים), תוס' (שבת ריש דף קנו:), רשב"ם (פסחים דף קיג: ד"ה כלדיים), חי' ר"ן (סנהדרין דף סה:), מאירי (פסחים דף קיג: ד"ה כבר).
         1. ה"ה גורלות – תוס' (שבת ריש דף קנו:).
      3. הלכה – מחבר (סעי' א', "אין שואלים בחוזים בכוכבים ולא בגורלות"), לבוש (סעי' א', סעי' ט"ז), חכ"א (כלל פ"ט סעי' ה').
         1. רמ"א (סעי' א') – "משום שנאמר תמים תהיה עם ה' אלקיך".
   3. "**וכ"ש דאסור לשאול בקוסמים ומנחשים ובמכשפים**" – רמ"א (סעי' א').
      1. מה זה 'קוסמים'.
         1. טור (ריש סי' קע"ט) – "קוסם כתב הרמב"ם זהו שעושה מעשה עד שישום ותפנה מחשבתו מכל הדברים עד שיאמר דברים העתידים להיות ויש שממשמשין בחול או באבנים ויש שגוהר לארץ וצועק ויש שמסתכל במראה של ברזל או של עששית ומדמין ואומרים ויש מי שאוחז מקל בידו ונשען עליו ומכה בו עד שתפנה מחשבתו ומדבר ואחד הקוסם ואחד השואלו אסורין אלא שהקוסם לוקה והשואלו אינו לוקה אבל מכין אותו מכות מרדות".

What is ‘Kosem’? One does a certain action to direct his mind until he becomes possessed with a spirit and starts revealing the future. [For example] writhing on the ground, screaming, chanting, gazing intensely in a mirror or leaning on a staff while rhythmically beating with it.

* + 1. מנחשים - עי' סעי' ג'.
    2. שואלין במכשפים בזמן הזה - עי' לקמן.
    3. לא נחש ביעקב (מבוא סי' ה') – "**לשאול אוטיסטים** (autistic people) **בענין עתידות פשוט דהוא בכלל האיסור**. והנה בזמננו נפוץ שמתפרסמים נבואות מאוטיסטים בצירוף דברי מוסר, ויש לברר אם מותר לקרא. ואמנם אם לא מתעניין בעתידותיהם אלא רק במוסר, ורק דרך אגב קורא גם העתידות י"ל שאינו נחשב שואל בכלדיים, אך בודאי כל אדם בעיקר מתעניין במוסרם רק מחמת שמבין שיש להם תכונה שאין לו בידיעת העתידות. ושאלתי פי מרן הגראי"ל שטינמן שליט"א [זצ"ל] וענה לי בזה הלשון - 'הם אומרים דברים טובים'. וכנראה כונתו דאם העתידות מעוגנים בדברי הנביאים ומאמרי חז"ל, אף שהם מוסיפים קצת בנוגע לזמן והאופן שיקרה, וגם המטרה בדברים היא לדברי מוסר וחזרה בתשובה, א"כ אין בכך סתירה לתמימות עם ה'".
  1. **לשואל עכו"ם**.
     1. עדיין אסור.
        1. מנ"ח (מצוה ר"נ אות ב') – "משנת חכמים ... ואפי' אם שואל לגוי המנחש ומעונן".
        2. דרכ"ת (ס"ק א') – "עי' במשנת חכמים מצוה מ"ו ובמנחת חינוך מצוה ר"מ דאפי' המנחש והמעונן הוא גוי עובר השואל אותו וחייב".
        3. כרם שלמה (ס"ק א' אות ב').
        4. פוסקים.
     2. לענין חולה - עי' לקמן.
  2. **לענין חולה**.
     1. מראי מקומות – ב"י (סוף ס"ק ט"ז), ש"ך (ס"ק א'), בית לחם יהודה (ס"ק א'), זבחי צדק (ס"ק א'), פת"ת (ס" ב'), ציץ אליעזר (חכ"ב סי' מ"ה), כרם שלמה (ס"ק ד').
  3. **גורל**.
     1. יש לחלק בין בירור הענין בהוה [מותר], ובין לדעת העתידות [אסור].
        1. האלף לך שלמה (או"ח סי' ס"ב) – "שא' לבאר לך איך אנו נוהגין להטיל גורל בקדיש וכדומה הא כתב הש"ך בשם התוס' דאין שואלין בגורלות. הנה דע כוונת התוס' הוי על מה ששואלין בגורלות **על להבא** מה יהי' כגון אם יחי' החולה או ימצא האבדה וכה"ג על ענינים דלהבא אין לשאול דכתיב תמים תהי' עם ה' אלקיך אבל להפיס בין ב' ענינים לידע אם שייך לזה או לזה זה ודאי מותר ואין שייך בזה לומר תמים תהי' שהרי בבהמ"ק הי' מפייסין מי שוחט וכו' וכן שנינו במשנה ופוסקים אין מטילין וכו' ביום טוב מכלל דבחול שרי להטיל גורל וכן בקרא מפורש אך בגורל תחלק הארץ ואיך מצוה הקדוש ברוך הוא לעשות דבר שלא כהוגן ובע"כ דבכה"ג ליכא איסור גורל כלל לכך להטיל על קדישים או כדומה לזה אין בזה מיחוש ופקפוק כלל".
        2. יביע אומר (ח"ו חו"מ סי' ד' אות ו') – "ובס' טהרת המים (מע' ג אות טז) כ' בשם ס' המצרף סי' סט, מנין שאין שואלין בגורלות שנא' תמים תהיה עם ה"א, וז"ל הכוונה שאין שואלים בגורלות הקורות והעתידות לבטוח בהם, שהרי על פי הגורל נחלקה הארץ וכו'. ע"ש. ותימה דהא שאני התם שהיה ע"פ רוה"ק ואורים ותומים. והחילוק מבואר כד' הגר"ש קלוגר הנ"ל בין בירור הענין בהוה, ובין לדעת העתידות. (ולאו דוקא כשבוטח בהם, שבודאי יש לחוש שמא יגרום החטא, כמ"ש בברכות ד)".
        3. כרם שלמה (ס"ק ב') – "כלומר לעשות גורל לידע אם יחי' החולה או אם לעשות מעשה מסויים וכדו', אבל להפיס בין ב' ענינים לידע אם אם שייך לזה או לזה בודאי שרי".
        4. וישב הים (ח"א סי' י"ג אות ט', תמים תהיה עמ' ל"ט) – "היוצא לנו מכל האמור שישנם שלשה מיני גורלות. א) גורל לחלוקת שותפים שנעשית בכח הסכמת הצדדים לבירור חלקם, ולמ"ד גם לשם קנין, זהו היתר גמור אפילו בזמנינו, וצריך שיעשה בלא תחבולה וטעות, ואז ידבק בו ההשגחה העליונה לענין הבירור. ב) גורל לחייב אדם על מעשה שעשה וכדומה, כמו בעובדא דעכן ודיהונתן, אינו מועיל אלא אם כן נעשה בכח רוח הקודש. ופשיטא שבכל היכא שנעשה חלוקה או בירור על ידי גורל על פי ציווי ה' בתורה או במאמר נביא, שתוצאותיו יהיו על פי ה', ואסור להרהר אחריו. ג) גורל הנעשה לדעת עתידות אסור מפני תמים תהיה, וכמ"ש בספרי וכנפסק בש"ע, וכנ"ל. יוצא לנו לפי זה שאין לעשות גורל כדי לגלות מי הוא הגנב, וכגון שחושד בכמה בני אדם וירשום שמותיהם בפתקאות ויטיל בקלפי, דזהו לחייב, ואסור לסמוך עליו בלי רוח הקודש. וכן אין להטיל גורל כדי לדעת אם יצליח שידוך או עסק, שזהו דבר לעתיד ואסור משום תמים תהיה. באופן שאין לנו היתר השתמשות בגורלות בזמנינו אלא כדי לעשות חלוקה בחלקים שוים, וככל הנ"ל, ותול"מ ... ולאור כל הנזכר נתבאר לנו כוונת מרן ז"ל בש"ע (סימן קע"ט סעיף א') שפסק דאין שואלים בחוזים בכוכבים ולא בגורלות. והטעם כמ"ש בהגהה שם משום שנאמר תמים תהיה עם ה' אלקיך. וגורלות דקאמר אינו ר"ל כהנזכרים בחשן משפט (סימן קע"ג) גבי חלוקת השותפים והיורשים וכדומה, דזה מותר לכ"ע, ואינו אלא בירור בהסכמת הצדדים, ולמ"ד מועיל גם לקנין, הגם שבודאי נדבק בו ההשגחה. אבל לעשות גורל לחייב אדם או לגלות עתידות ונסתרות אין היתר בזמנינו, ועל זה פסק מרן ז"ל בש"ע הנ"ל דאין שואלים בגורלות".
     2. יש לחלק בין שמסתפק באיזו פעולה אם לעשותה או לא [מותר], ובין כשתולה עתידו בזה [אסור].
        1. טהרת המים (מע' ג' אות ט"ז), הו"ד בשד"ח (פאת השדה מערכת הג' ריש סי' י"ד) – "גורלות הא דאמר' בספרי (ופסקו ש"ע י"ד רס"י קע"ט) מנין שאין שואלים בגורלות שנא' תמים תהיה כו'. וצריכים לומר הכונה שאין שואלין בגורלות הקורות והעתידות **לבטוח בהן** שהרי על פי גורל נחלק הארץ ס' המרצף סי' ס"ט והר' המגיה בס' זכור לאברהם ח"ג דצ"ח רע"ג הביא מהח"ש ח"ב סי' ח"ל אות מ"א שכ' והכי חזינן לרבנן קשישאי שפותחי' הספר בצר להם כמו גורל עי"ד".
        2. שבט הלוי (ח"ז סי' ט"ז) – "והאי דספרי, והובא בשו"ע יו"ד סי' קע"ט דאין שואלין בגורלות אף דתנ"ך וש"ס מלאים דכן שואלים כנ"ל, צריך לומר ומצאתיו אח"כ בשדי חמד דהכוונה שאין שואלים הקורות והעתידות **לבטוח בהם**, וכן משמע בתוס' שבת קנ"ו ע"ב ד"ה כלדאי שכתבו וז"ל ובספרי דרש מנין שאין שואלין בגורלות שנאמר תמים תהי' וגורל וחוזה בכוכבים חדא מילתא ע"כ דבריהם, הרי דהוא גורל דומיא דחוזה כוכבים לקבוע המזל שלא ע"פ ההשגחה העליונה בתום לב, ואין להאריך עוד".
        3. אילת השחר (דברים פרק י"ח פסוק י"ג) – "והנה כשעושים גורל (וכמו שידוע מגורל הגר"א) למה לא עוברים משום תמים תהיה, עי' תוס' בשבת קנ"ו ב' ד"ה כלדאי (ועי' ברכי יוסף בשו"ע יו"ד סימן קע"ט)".
        4. תשובות והנהגות (ח"א סי' תנ"ד [לשונו מובא לקמן], סי' תתנ"ו) – "בש"ע יו"ד (קע"ט ס"ק א') נפסק: 'אין שואלים בחוזים בכוכבים ולא בגורלות' משמע דכשמסתפק אדם באיזה פעולה אם לעשותה או לא אסור להטיל גורל, וכפי זכרוני חמי זצ"ל שאל את רבינו החזו"א זצ"ל אם מותר לו לעשות גורל כשמסתפק בפעולה אם לעשותה או לא, והיינו שיש שתי פתקאות כן או לא ומגביה פיתקא ונוהג כמוהו, והחזו"א זצ"ל השיב לו שמותר, ולא שמעתי טעמו בזה, שלכאורה סותר לדברי הש"ע הנ"ל. ואולי יש ליישב דשורש האיסור בגורל הוא כגון במטיל גורל על חולה פלוני אם יחיה או ימות, ועולה בגורל שימות ח"ו **ומקבל הדברים**, זהו איסור גמור, ובזה מיירי הש"ע, אבל כשמסתפק באיזו פעולה אם לעשותה או לא, וקשה לו להכריע בעצמו מה לעשות שהצדדים לחיוב ולשלילה שקולים אצלו, מותר להטיל גורל ולהתפלל לה' מנת חלקו וכוסו ותומיך גורלו שיורהו הדרך הנכונה, ומגביה פיתקא ונוהג כפי האמור בה, וסומך על ה' שהורהו הדרך הנכונה והבוטח בה' חסד יסובבנו, ובכה"ג אין בזה שום חשש כלל כי אינו קובע בעצם הגורל דבר, אלא רק בוחר דרך וע"י הגורל, ומקוה שה' יוליכו בדרך הנכון, משא"כ בחולה וכדו' שמטרת הגורל היא לדעת את עתיד החולה ולהאמין בזה - אסור דהוה כחוזה בכוכבים".
     3. מראי מקומות – ישיב יצחק (ח"ב סי' מ"ט, עמ' שס"ו), הרח"ב ליברמן (קול תורה ח"פ עמ' שנ"ג).
        1. קהלות יעקב (ארחות רבנו ח"א עמ' רי"ח אות כ"ב, דפו"ח ח"א עמ' ת"ו אות כ"א) – "שאלתי את מו"ר (שליט"א) זצוק"ל אודות גורל הגר"א ז"ל וספרתי לו שג"א (שליט"א) זצ"ל (למו"ר גליתי את השם) עושה כל פעם גורל הגר"א ופעם אמר לבחור המשמשו שעשה את הגורל ולא ענו לו מן השמים ושאלני מו"ר מה נתכוין בזה שלא ענו לו מן השמים והוסיף לי מו"ר שהוא אף פעם לא ניסה את גורל הגר"א. שמעתי מהגרח"ק שליט"א [זצ"ל] שאביו מו"ר זצוק"ל דעתו לא היתה ניחא לעשות את גורל הגר"א מתרי טעמי, [א] לא יודעים בדיוק איך לעשותו. [ב] שאין לסמוך על גורלות (תמים תהי' עם ד' וכו')".
        2. הגרח"ק זצ"ל (דרך שיחה ח"א עמ' י') – "סיפר הרב שליט"א [זצ"ל] מה ששמע מהג''ר ראובן פיין זצ"ל, כי בשנחאי היה בחור שחפץ ללמוד שפת אנגלית לצורך פרנסתו, עשה גורל הגר"א ועלה לו הפסוק (תהלים קכ ג): 'מה יִתֵן לְךָ וּמה יֹסִיף לָּךְ לָּשׁוֹן רְמִיָּה'... אבל אבא זצ"ל סבר שלא כל אחד יכול לעשות הגורל, ורק מי שיש לו דרגת רוח הקודש יכול לעשות. לא ראיתי את אבא או את החזו"א זצ"ל עושים הגורל, ולא ידוע לי שעשו".
        3. הגרח"ק זצ"ל (דברי שי''ח מספר רכ"ז פר' אחרי-קדושים תשע''ז עמ' א') – "מניין הנץ של מרן שר התורה שליט"א [זצ"ל] יצא שמעו בכל העולם, בעוד העיר בני ברק על חכמיה וסופריה נמים את שנתם לקראת יום נוסף של עבודת ה' מפרכת בהיכלי התורה והיראה, הזריזין מקדימין להשכים כותיקין, והיותר זריזין באים מכל קצווי העיר לבית הכנסת לדרמן. מובן שבשל כך בית הכנסת מלא מפה לפה והדבר יוצר שאלה מעניינת כמעט דרך קבע. כתב בקונטרס מאמר קדישין (ביאור הלכה סימן קל"ב) אם יש שני אבלים שוים כגון של שבעה או של שלשים או י"ב חודש של יארצייט יטילו גורל ביניהם. עקב ריבוי המתפללים מצוי ושכיח מאד שישנם שני חיובים ואף שלושה, במקרים אלו הגבאי פונה למרן שליט"א [זצ"ל] שיערוך את הגורל. מרן שליט"א [זצ"ל] פותח את סידורו בעמוד אקראי ומחפש לאורך העמוד באות שמתחלת את תחילת השורות. את שמות המתפללים כפי שארע ביום שני. היו שני אבלים האחד ששמו מתחיל באות א' והשני באות ד', מרן שליט"א [זצ"ל] סקר עמוד אקראי בסידורו והאות הראשונה הייתה א'. מקור עשיית הגורל בדרך זו מבוססת ככל הנראה על שיטת הגורל המיוחס להגר"א, כפי שהביאה במסורה הצדק רבי אריה לווין זצ"ל (סביה של הרבנית ע"ה), כפי שקיבל מרבו רבי חיים ברלין, וכן מובא בספר 'בית אמי' שבגורל זה היו משתמשים כדי להשיב על שאלות גורליות. והגורל היה מתבצע על ידי דפדוף בספר התנ"ך על פי סדר מסוים, והפסוק שעולה רומז לתשובה. ולא רק את אופן עשיית הגורל קיבל רבי אריה מרבו, אלא גם את התנ"ך כפול הטורים שבו משתמשים לעריכת גורל זה. ושמענו מנכדו של רבינו הגר"ג הוניסברג שליט"א שבחורי ישיבה שאלו, שיש להם בעיה בישיבה. יש גנב ולא יודעים מי הוא וגונב הרבה דברים. האם יכולים לעשות גורל הגר"א, רבינו חשב לרגע וענה: לא כל אחד ראוי לעשות גורל הגר"א. שיהיה בהצלחה שיתפטרו מהגנב. ובענין גורלות ופייס מורה רבינו מדברי הגמרא מנין שאין שואלין בגורלות שנאמר תמים תהיה (הובא בתוס' שבת קנ"ו ב') **חוץ מהיכן שכתוב בהלכה** כפי שהבאנו כאן".
        4. **נ"מ**: שאילת חלום על עתידות, וכן לברר עתידות ע"י חכמת היד והפרצוף - עי' לקמן.
  4. **שאילת חלום על עתידות**.
     1. ס' חסידים (סי' ר"ה), הו"ד בדרכ"ת (ס"ק ג') – "**וגם ימנע** משאלות חלום שידע איזה אשה יקח ובאיזה דבר יצליח לעולם או לא, ולא בבוקייצ"א שקורין בלשון אשכנז ביגרייך כי כשמשביעים הביגורייך אסור וזה שנ' (דברים י"ח י"ג) תמים תהיה עם ה' אלקיך, ולא בשום דבר, כי לבסוף לא תהא לו תקנה, כמה עשו וכמה שאלו ומהם נדלדלו או המירו הדת או נפלו בחולי רע או זרעם, ולא יבקש שאחרים יעשו לו, ואין טוב לאדם אלא להתפלל להקב"ה".
     2. מחמיר.
        1. כרם שלמה (ס"ק ז' אות ב') – "אין לשאול שאילת חלום על עתידות".
     3. מיקל [אבל אינו ראוי]: שאין איסור לברר עתידות.
        1. תשובות והנהגות (ח"א סי' תנ"ד) - לשונו מובא לקמן.
     4. מראי מקומות.
        1. אג"מ (יו"ד ח"א סוף סי' צ') – "ובדבר אם תהא רשאה לבשל גם בעדו נראה שאין בזה חשש איסור לכו"ע כי אף שאין משתמשין באשה, הרי הוא שמוש גם של שפחות שבזה ליכא איסור אף אם עושה בחנם. וזהו לענין מדת הדין אבל למעשה אין זה כדאי לעשות כי אין להתחכם הרבה והאשה שמוצאת חן במראיה ובמשפחתה ושמועתה טובה שהיא שומרת דת יש לסמוך ולישא אותה בתקוה שהיא המזומנת לו מן השמים ואין צריך לבחון אותה מתחלה וגם שלא יועיל כי אין הבחנה זו כלום ותמים תהיה עם ה' כתיב".
  5. **לברר עתידות ע"י חכמת היד והפרצוף**.
     1. מחמיר: יש איסור לברר עתידות.
        1. להורות נתן (ח"ו סי' ע"ט) – "ועל דבר שהסתפק כת"ה (מוה"ר יעקב הלל) שליט"א בקונטרסו (עמוד ל'), אם גם בהגדת עתידות על ידי הכרת פנים וסדרי השרטוטין איכא משום תמים תהיה - וענין הכרת פנים ושרטוטין נזכר ברמב"ן (פ' בראשית ה' ב') ובזה"ק (פ' יתרו דף ע') ובשו"ת הגאונים (סי' קכ"ב) וכאשר ציין כת"ה - הנה נראה פשוט דכל חקירת העתידות איכא בו משום איסור עשה דתמים תהיה, וכמבואר מלשון הרמב"ן בסהמ"צ (מצוה ח') 'וענין הצוואה הזאת שנייחד לבבנו אליו לבדו יתברך, ושנאמין שהוא לבדו עושה כל, והוא היודע אמיתת כל עתיד, וממנו לבדו נדרוש הבאות מנביאיו או מאנשי חסידיו רוצה לומר אורים ותומים, ולא נדרוש מהוברי שמים ולא מזולתם וכו', ואח"כ צוה שיהיה לבנו תמים עמו באלה, ולא נירא מדברי מגיד עתידות מהנזכרים או מזולתם, אבל מן נביאיו נדרוש וכו''. הרי מבואר דבכל דרישת עתידות זולת נביאיו ואורים ותומים, עובר משום עשה דתמים תהיה. ואף שיש ממשות בהכרת פנים ששרטוטין מכל מקום אסור, דהרי גם בהוברי שמים ושאר מעוננים יש מהם שיש בהם ממשות לדעת הרמב"ן ז"ל, ומכל מקום אסור. וזה לשון רש"י (שופטים י"ח י"ג) "תמים תהיה עם ה' אלקיך, התהלך עמו בתמימות ותצפה לו, ולא תחקור אחר העתידות, אלא כל מה שיבוא עליך קבל בתמימות ואז תהיה עמו ולחלקו". והנה אין נפקא מינה איך הוא חוקר אחר העתידות, דעצם חקירת העתידות הוא היפוך התמימות עם ה', ואף בחקירת העתידות ע"י הכרת פנים ושרטוטין איכא משום תמים תהיה. ומה שנמסרה חכמה זו לישראל, לאו לשם חקירת העתידות אלא כמבואר בזה"ק שם בפרשת ואתה תחזה (פ' יתרו דף ע"ח ע"א), כדי להכיר על ידן מי הם הראויין למנותם על הצבור ולשאר צרכים המותרים".
        2. הגריש"א זצ"ל (כרם שלמה הע' כ"טב, אשרי האיש אה"ע פרק ד' הע' ד') – "שאמר רבינו שאין ללכת לאדם ש'קורא' את סימני כף היד, וע"ז נאמר 'תמים תהיה עם ה' אלוקיך', **אכן, אם אינו אומר את העתיד אלא רק את העבר וההוה, אם עושה כן בדרך של חכמה מותר**, אבל אם עושה כן בדרך של כישוף אסור. ואם אדם זה 'עוסק בקבלה' בודאי אין ללכת אליו כדי שיקרא את כף היד. אחוה ושלום עמ' צב".
        3. כרם שלמה (ס"ק ז' אות ב') – "וכן אין לברר עתידות ע"י חכמת היד והפרצוף".
     2. מיקל [אבל אינו ראוי]: שאין איסור לברר עתידות [אא"כ מקבל דברים].
        1. תשובות והנהגות (ח"א סי' תנ"ד) – "שאלה: נשאלתי אם מותר לשאול כאן נשים שמסתכלות בכף היד ואומרות על ההווה והעתיד. תשובה: מפורש בכתוב (דברים י"ח י"ג) תמים תהיה עם ד' אלוקיך, ובפירש"י שם התהלך עמו בתמימות ולא תחקור אחר העתידות, ואמנם נראה דיסוד האיסור הוא רק כשתולה עתידו בדבר אחר וכדאיתא בפסחים קיג: מנין שאין שואלין בכלדאים (חוזי כוכבים) שנאמר 'תמים תהיה עם ד' אלוקיך', וכ"ה בשו"ע יו"ד סי' קע"ט אין שואלין בחוזים בכוכבים ולא בגורלות [וכ' ברמ"א] משום שנאמר תמים תהיה עם ד' אלוקיך ומשמע שהאיסור דוקא כשתולה עתידו בזה ולא בעצם החקירה אחר העתידות, וא"ש לשון הרמ"א באו"ח סי' תרס"ד שכתב ואינו ראוי לדרוש ולחקור אחר העתידות כלל, ומשמע שאינו איסור תורה אלא הוא בגדר אינו ראוי וכ"ה בספר חסידים תר"ה דמשמע שם שאינו איסור גמור ורק שומר נפשו ירחק מזה ע"ש. ועיין בהרמב"ן ... לכן נראה דאף שאין איסור לשאול ולחקור אצל המסתכל בכף היד, שיש יסוד בזוה"ק פרשת יתרו 'ואתה תחזה' שבגוף האדם בכפות אצבעותיו רמזים למעמדו ולמזלו, מ"מ עליו לידע שאצל עם ישראל הכל תלוי בתפילה ומעשים טובים, וגם נכריות אלו ידיעותיהן לא ברורות ולא מבינות בכף היד לגמרי, ומבלבלות בדברים שהם אמת ושקר יחד, וראוי שלא לשאול בהן כלל רק לסמוך על הקדוש ברוך הוא בעתידו, וברבוי תפלה צדקה ומעשים טובים ירחם עלינו בעולם הזה בבני חיי ומזוני ונזכה לחיי עולם הבא".
     3. מראי מקומות – הר"מ קליינמן (הלכה ורפואה ח"ה עמ' רנ"ז ד"ה וא"ת), קונ' אל תפנו (אות מ"ג).
        1. וישב הים (ח"א סי' י"ג אות כ"ד, תמים תהיה עמ' ע"ו) – "והנה יש לעיין אם שייך בזה גם איסור תמים תהיה ועוד חששות אם יודיעו עתידות על פי שרטוטי הידים או לא, מאחר שמצאנו ראינו לחז"ל שהזכירו פרטי חכמה זו. ועיין באור החמה (שם), כי אפשר שהם ידעו הגדרים והאופנים והתנאים שמותר להשתמש בו, כגון כדי למנות אדם על הציבור, או לדעת אם ראוי ללמדו חכמה, או להתחבר עמו לאיזה עסק וכדומה. ועדיין צ"ע, כי בזוהר הנ"ל מבואר שם כמה פרטי ידיעות, כגון אם יצליח בסחורה וכדומה, דברים שהם לתועלת גשמית שתבוא לאדם בעתיד, וצריך עדיין ישוב. ועיין בספר כרם שלמה להר"ש גראס ז"ל (יו"ד סימן קע"ט) שהביא משם הלחם משנה (פי"א מהלכות ע"ז הלכה ט') שכתב דמי שאומר אני אראה אותך בפס יד דברים העתידים לבוא עליך, אסור משום מעונן, ע"כ. והעתיקו בזבחי צדק שם. ובלחם משנה (שם) כתב שלוקה בזה, שהרי עשה מעשה, ע"כ. **ועדיין צ"ע** לעת הפנאי".
  6. **להסתכל בצל הלבנה בליל הושענא רבה**.
     1. יותר טוב להיות תמים ולא לחקור על עתידות.
        1. רמ"א (או"ח סי' תרס"ד סעי' א') – "כתבו הראשונים ז"ל שיש סימן בצל הלבנה בליל הושענא רבה מה שיקרה לו או לקרוביו באותה השנה; ויש מי שכתב שאין לדקדק בזה, כדי שלא ליתרע מזליה, גם כי רבים אינם מבינים הענין על בוריו; **ויותר טוב** להיות תמים ולא לחקור עתידות כנ"ל".
        2. הו"ד בש"ך (ס"ק ב') – "אלא שאין לחקור כו'. עי' בא"ח סי' תרס"ד ס"א כ' הרב כיוצא בזה גבי צל הלבנה בהושענה רבה".
        3. שלחן שלמה (סי' תרס"ד סעי' ב') – "כתבו הראשונים ז"ל שיש סימן בצל הלבנה בליל הושענא רבה מה שיקרה לו או לקרוביו באותה שנה ויש מי שכתב שאין לדקדק אח"ז שלא יתרע מזלי' גם כי רבים אינם מבינים הענין על בוריו ויותר טוב להיות תמים ולא לחקור עתידות".
        4. כרם שלמה (ס"ק ט"ו אות ז') – "כתבו הראשונים ז"ל דיש סימן בצל הלבנה בליל הו"ר שיקרה לו או לקרוביו באותו שנה, ויש מי שכתב שאין לדקדק בזה כדי שלא ליתרע מזלי', גם כי רבים אינם מבינים הענין על בוריו, ויותר טוב להיות תמים ולא לחקור על עתידות".
     2. מחמיר.
        1. ערה"ש (או"ח סי' תרס"ד סעי' י"א) – "וכתב הרמ"א בשם הראשונים שיש סימן בצל הלבנה בליל הו"ר מה שיקרה לו או לקרוביו באותה השנה אך אין לדקדק בזה כדי שלא ליתרע מזליה גם כי רבים אינם מבינים על בוריו העניין ויותר טוב להיות תמים ולא לחקור עתידות עכ"ל **ובאמת חלילה** לעם בני ישראל להביט על עניינים כאלו וברגע אחד כששב בתשובה נתהפך מרע לטוב ואין לנו רק לישא עינינו אל אבינו שבשמים".
     3. מראי מקומות.
        1. דף על הדף (כריתות דף ו.) – "כתב הרמ"א (או"ח סי' תרס"ד) כתבו הראשונים שיש סימן בצל הלבנה בליל הושענא רבה - מה שיקרה לו או לקרוביו באותה שנה. והכוונה הוא לדברי הרמב"ן פ' שלח על הפסוק סר צלם עיין שם, ובכף החיים שם מביא בשם הרקאנטי שמעשה באדם אחד שהסתכל באור הלבנה בליל הו"ר, ולא מצא צל על ראשו, ובכה כל הלילה ועשה תשובה, ושוב חזר וראה צל על ראשו, וע"ש עוד בכף החיים סימנים נפלאים בהצל. וכתב שם עוד הרמ"א: ויש מי שכתב שאין לדקדק בזה כדי שלא ליתרע מזלי', וגם כי רבים אינם מבינים הענין, ויותר טוב להיות תמים, ולא לחקור אחר עתידות. ומקור דבר זה הוא מהא דאמרינן כאן ג"כ, שלא יעשה אדם סימן בצל, כדי שלא ליתרע מזלי' (עיין שם בדרכי משה ובביאור הגר"א)".
  7. **לברר מה תלד**.
     1. אג"מ (אה"ע ח"ד סי' י') – "הנה בדבר הילדים שנולדו שלפי הטבע חיים זמן קצר כשנתים ושלש ומתים הנקרא טיי - סאכס ... הנראה לע"ד כי אף שהוא מיעוט קטן ילדים נולדים כאלו ושייך לומר על זה הקרא דתמים תהיה עם ה' אלקיך וכפרש"י בחומש שם שכתב התהלך עמו בתמימות ותצפה לו ולא תחקור אחר העתידות, מ"מ כיון שעתה נעשה זה באופן קל לבדוק יש לדון שאם אינו בודק את עצמו הוא כסגירת העינים לראות מה שאפשר לראות, ומכיון שאם ח"ו אירע דבר כזה הוא להורי הילד צער גדול מאד מן הראוי למי שצריך לישא אשה לבדוק את עצמו. ולכן טוב לפרסם הדבר ע"י עתונים ואופנים שידעו העולם שאיכא בדיקה כזו".
        1. הר"מ קליינמן (הלכה ורפואה ח"ה עמ' רנ"ה) – "אגרות משה ... והנה בבדיקה למחלת הטיי זקס אין אנו בודקים מה יהיה בעתיד אלא אנו מחפשים עתה בהווה הקיים ובודקים את סוג הדם וכאשר נמצא באותו הדם הגן נושא המחלה הרי יודעים אנו שכעתיד יגרום הגן הנ"ל למחלה והוי בגדר של ידיעה עכשיו ומציאת שרש המחלה. ודומה לאדם אשר נמצא פגם קל בלבו ומקבל מהרופא הוראות ע"מ שלעתיד לבא לא תתפתח המחלה ...".
     2. משנה הלכות (חט"ו סי' קי"ח) – "ולפענ"ד הגם שגם אני הקטן כבר עוררתי בזה, דיש לקיים תמים תהי' עם ה' אלקיך ולא להלוך אחר העתידות, ומה תועלת יש בידיעות כאלו, ואדרבה כמה פעמים יזיק בענין שלום בית וכיוצא בו וח"ו יכול להביא אפי' לידי שפ"ד שירצו להפיל הולד ובפרט באנשים קלי דעת, כי באמת זה הוא המטרה שלהם שרוצים לראות אם הולד יהי' ברי ולפי רצונם, ואם יש לו איזה מחלאות או שיהי' טומטום או כיוצא בו ח"ו, ואפי' בין זכר ונקבה יש חלושי דעת, ובפרט לפמ"ש ז"ל א"א לעולם בלא זכרים ובלא נקבות אשרי למי שבניו זכרים ואוי לו למי שבניו נקבות, ולפעמים מחמת בושה שהאם לא תוכל לסבול אז יעשו הפלה ח"ו, ולפעמים יזיק להולד והאם יחדיו וזהו חוץ מפי' היפ"ת, דהוא לא עלה לו על דעתו ח"ו על ההפלה, אבל בעונ"ה בימים האלו נשתנו העתים ...".
     3. עי' או"ח סי' ר"ל סעי' ב', לשיטות ומראי מקומות
  8. **האם מותר לחוש מה שאמרו בכלדיים**.
     1. מיקל.
        1. רמב"ן (שו"ת הרשב"א המיוחסות לרמב"ן סימן רפ"ג) – "ומה שאמרו: אין שואלים בכלדיים; דבר ברור הוא, משמעתא דפרק מי שהחשיך: שהם בעלי המזלות, החוזים בכוכבים, כדברי בעל הערוך. והלשון עצמו ידוע, שהם הכשדיים הקדמונים, הנקראים צלדיב"ש, בלשון חכמי הגוים, והם שהתעסקו תחלה במזלות, ושכתבו באותה חכמה, ספרים ... ומההיא שמעתא, דפרק מי שהחשיך, נמי משמע: דמותר לשמוע להם, ולהאמין דבריהם. מאברהם, שאמר: נסתכלתי באצטגנינות. ומדר' עקיבא, דהוה דאיג אמלתא דברתיה טובא. ולאחר שנצלה, דרש משום צדקה, נצלה ממיתה, ממש. ש"מ".
        2. ריטב"א (שבת ריש דף קנו:) – "עובדא דרבי עקיבא דדאיג אמאי דאמרו כלדאי וחייש למילתייהו, לא קשיא אמאי דאמרינן בסנהדרין (פסחים קי"ג ב') שאסור לשאול בכלדיים משום תמים תהיה, דהתם לשאול מהם דבר הוא דאסור אבל אם אמרו לו מעצמם דבר של דאגה (הואי הואי א') ראוי הוא לחוש לדברים, כי הרבה פעמים אומרים האמת בעתידות כדכתיב (ישעיהו מ"ז י"ג) מאשר יבאו עליך מאשר ולא כל אשר, וא"כ החסיד יחוש לדבריהם לבקש רחמים ולעשות צדקה בד"ק וכיוצא בו שהם מדברים שמבטלים את הגזירה, דהא קי"ל שאין מזל לישראל ותשובה ומעשים טובים מבטלים גזרת הכוכבים וכדאסקוה לעיל".
        3. רמ"א (סעי' ב') – "במה שאדם יודע שהוא כנגד המזל, לא יעשה ולא יסמוך על הנס, **אלא שאין לחקור** אחר זה משום תמים תהיה (דברים יח, יג)".
        4. גר"א (ס"ק ז') – "כמ"ש בסוף שבת בברתא דר"ע וברנב"י שם שהיו יריאים מדברי הכלדיים ואין זה המנחשים בכוכבים ואמרו (שם) האי מאן דבלבנה כו' לא מזל יום גורם כו' וכנ"ל בתלתא בשבתא מ"ט לא כו' ומ"ש אין שואלין לשאול לכתחלה וז"ש אלא שאין לחקור כו' וכן בעופות כמעשה דרב עיליש (גטין מ"ה א') עיליש ברח ועת"ז קכ"ג א' ועב"י וברשב"א סי' תי"ג שהאריך בזה".
        5. ברית ותורה (בה"ל סעי' א' ד"ה בחוזים) – "**ויתכן שבקסם ומיחוש וכ"ש באוב וידעוני גם כשבאו מעצמם ואמרו לו אסור לחוש ולילך כלל בעצתם**, ובזה חמיר קוסם מחוזה מלבד מש"כ בברית ותורה שהחוזה עצמו אינו עובר איסור ודלא כקוסם".
           1. נ"מ: עי' ציור לקמן.
  9. **מכשף אמר למשפחה הבן האובד נמצא במקום פלוני, האם מותר לבדוק אם זה נכון**.
     1. חשוקי חמד (סנהדרין דף נו:, מעילה דף כא.) – "... ולאחר שכבר שאלו, האם מותר לעשות על פיהם, שאלתי את מו"ח מרן הגרי"ש אלישיב שליט"א [זצ"ל], והשיב שאיסור הנאה מצינו במעשה שבת, אבל במעשה כישוף לא מצינו איסור הנאה. אלא שעדיין קיים חשש להרמת קרנם של העוסקים בכישוף, אך בעניננו יש שתי סיבות חשובות שהם דוחות חשש זו, א. חשש גילוי עריות שלא ינשא לקרובי משפחתו האסורין עליו. ב. כדי להוקיע את מעשה רשעותם של אותם בני עוולה שחטפו את הילדים היקרים. ולכאורה משמע מהרמב"ם שאסור ללכת לבדוק שכתב (שם ה"ד) לגבי מנחש שכל העושה מעשה מפני דבר מדברים אלו לוקה. וכתב הלחם משנה (שם ה"ז) שהוא הדין לגבי קוסם, אלא שהרמב"ם קיצר וסמך על מה שכתב שם. וא"כ בעניננו לכאורה אסור לעשות מעשה על פיהם. ויש לחלק שהרמב"ם לא כתב אלא כאשר הקוסם או המנחש אומר אם תעשה ככה תצליח, ואם לא תעשה לא תצליח, בזה אם עושה מעשה על פיהם, הרי זה לוקה, אבל כשהקוסם אינו אומר לו לעשות מעשה, אלא מראה מקום הוא לו, אינו נקרא עושה מעשה על פיהם".
     2. ברית ותורה (בה"ל סעי' א' ד"ה בחוזים) - לשונו מובא לעיל.
     3. אמנם, עי' לקמן.
  10. **שואלין במכשפים בזמן הזה**.
      1. יש להקל [שמה שנקרא עכשיו בשם כישוף, הוא בעצם מעשה שדים. עי' לקמן סעי' ט"ז].
         1. נחלת שבעה (סי' ע"ו) – "שאלה על מה שרבים מן ההמון נוהגים כשנעשה להם גנבה שואלין למכשפים. וכן בחולה אפילו אין בו סכנה, רגיל ושכיח אצל רבים ששואלין למכשפים באין מוחה בידם, מאין מצאו להם סמך. תשובה כבר דברו מזה האחרונים ז"ל, מהרא"י בכתביו (סימן צ"ו) מתירו בכל ענין, ואינו אסור רק משום עשה דתמים. אלא שרש"ל חולק עליו, ולבסוף הסכים דמותר לשאול במכשפים בחולה שיש בו סכנה, או אין בו סכנה והחולי בא לו מחמת כישוף, אבל בענין אחר לא. ורמ"א ביו"ד (סימן קע"ט סעיף א') כתב אין שואלין בחוזי כוכבים, וכל שכן דאסור לשאול בקוסמים ובמנחשים ובמכשפים. ורושם המראה מקום בכתבי מהרא"י (סימן צ"ו), וליתא שם, דהתם מתיר בכל ענין. ועיקר האיסור אינו אלא משום עשה דתמים. ומיהו יש ליישב דברי רמ"א דלא איירי רק שאין שואלין בכוכבים משום איסור עשה דתמים. ועל זה כתב רמ"א דכל שכן דאסור לשאול בקוסמים וכו' משום עשה דתמים, אבל מחולה לא דיבר רמ"א. והרב משאת בנימין הביא בחידושי דינים שלו גם כן הא דמהרא"י, וכתב דמהרא"י שרי בכל ענין, אמנם הוא הסכים לדעת רש"ל. ואני אומר אם לדין יש תשובה ... אמנם יש לי מקום להתיר מצד אחר, דאיתא בגמרא פרק ארבע מיתות (דף ס"ז ע"ב), בלטיהם אלו מעשה שדים, בלהטיהם אלו מעשה כשפים, והוכיח הרא"ש (שם סימן ח') שמעשה שדים לא נאסר מדמחלק הגמרא בין מעשה שדים לכישוף. וכן כתב הסמ"ג (לאוין נ"ה) להדיא שמעשה שדים אינו מעשה כשפים. והרא"ש הביא עוד ראיה מגמרא ערוכה פרק חלק (דף ק"א ע"א) אין שואלין בדבר כשפים בשבת (ופירש רש"י (ד"ה בדבר שדים), שכן עושין כשאובדין שום דבר שואלין במעשה שדים והן מגידין להם, ואסור לעשות בשבת משום ממצוא חפציך) ורבי יוסי אמר אף בחול אסור מפני הסכנה. אמר רב הונא אין הלכה כרבי יוסי ואף רבי יוסי לא אסרה אלא משום סכנה כי הא דרב יצחק בר יוסף דאבלע בארזא, ואתעביד ליה ניסא פקע ארזא ופלטו. ופירש רש"י דרב יצחק היה שואל במעשה שדים, וביקש השד להזיקו ונעשה לו נס ובלעו הארז עכ"ל. ואם איתא דאסור לשאול בשד איך היה עושה רבי יצחק ... ועוד שם תנו רבנן שרי שמן ושרי ביצים מותרין לשאול בהן אלא מפני שמכזבין. ופירש רש"י מפני שמכזבין לכך נמנעו מלשאול בהן. ואף רבי יוסי לא אסרה אלא מפני הסכנה, הא לאו הכי גם רבי יוסי מודה דמותר. ואם כן מי ששואל להשואל מן השד דהוא הנקרא עכשיו בשם מכשף דליכא סכנה כלל, גם רבי יוסי מודה דמותר. וגם הרמב"ם ורש"ל מודים דהם לא דברו רק מכישוף גמור, וגם רמ"א דכתב דאסור לשאול לקוסמים למנחשים ולמכשפים, יגיד עליו ריעו, ודבר הלמד מעניינו, דאיירי מכישוף האמור בתורה דוגמת קוסמים ומנחשים. אבל מה שנקרא עכשיו בשם כישוף, אינו בכלל האיסור כלל ומותר לשאול בכל ענין ...".
         2. הו"ד בבאר היטב (ס"ק א') – "ובת' נ"ש סימן ע"ו יורה להתיר להמון עם השואלין ודורשין בזה"ז למכשפים ע"ד הגניבה או החולה אם יחיה או ימות יען לא אסרה התורה אלא כישוף זמנים קדמוניות אכן עתה אין כישוף בעולם והכל הבל ע"ש".
         3. זבחי צדק (ס"ק ג') – "בזמן הזה יש להתיר להמון העם לשאול ולדרוש למכשפים על דבר הגניבה או החולה אם יחיה או ימות, יען לא אסרה התורה אלא כשוף זמנים קדמוניות, אכן עתה אין כישוף בעולם והכל הבל, באר היטב משם נחלת שבעה (סימן ע"ו)".
      2. מחמיר.
         1. חשוקי חמד (סנהדרין דף נו:, מעילה דף כא.) - לשונו מובא לעיל.
  11. **לברר איך יהיה המזג אויר לאח"ז**.
      1. מותר.
         1. שבט הקהתי (ח"ב סי' שכ"ב) – "מותר לברר איך יהי' המזג אויר לאח"ז".
         2. לא נחש ביעקב (מבוא סי' ג' אות ה', עמ' מ"ו) – "לפי שיטת הרמב"ן שהניחושים יש בהם חכמה ואעפ"כ נאסרו יש לדעת אם תחזית מזג האויר בכלל זה. ונראה פשוט דלא דמי כלל שהרי כבר נתבאר שהניחוש הוא כאשר קושר מאורע לעתידות מבלי להבין הקשר שביניהם ע"י סיבה ומסובב, אבל תחזית מזג האויר דומה ממש למי שרואה שיש עננים ומסיק שירד גשם רק שיש לעוסקים בזה כלים מפותחים לראות העננים מרחוק ומצב הרוח וכו'".
         3. המכונית והלכותיה (ח"ב סי' י"ד סעי' ג', הע' קע"ד) – "אומנם אלו שיודעים איזה מזג אויר יהיה לעתיד, אינו משום שמסתכלים בחכמת המזלות, אלא משום שרואין במשקפות מרחיקות לכת, איך העננים מתקרבים, וכדומה, וזה סימן להם שירד גשם. וזה מותר לעשות כמו שמותר להסתכל בשמים אם היום הוא יום המעונן, אם לאו. והלום ראיתי בשו"ת שבט הקהתי (ח"ב סימן שכב) שכתב ראיה לזה ...".

1. הולך אחר מזלות [זמנים] - סעיף ב'.
   1. **שאין מתחילין בב' וד'**.
      1. הלכה.
         1. מחבר (סעי' ב') – "נהגו שאין מתחילין בב' ובד'".
         2. לבוש (סעי' ב') – "ובב' וד' נמי אין מתחילין משום הכוכבים הצומחים בהם שהם קשים, ומה שאדם יודע שהוא כנגד המזל לא יעשה כי לא יסמוך על הנס".
         3. חכ"א (כלל פ"ט סעי' ה') – "נוהגין שאין מתחילין בשני וברביעי כיון שידוע שהכוכבים המושלים בהם הם מורין על לא טוב ואין לאדם לעשות נגד המזל ולסמוך על נס".
      2. **אם ראוי להקפיד להיכנס לדירה חדשה ביום מסוים**.
         1. דברי יציב (יו"ד סי' נ"ח) – "ואא"ז בשו"ת אבני צדק יור"ד סימן מ"ד כתב, ע"ד כניסה לדירה כבר כתיב לא תעוננו עי' רש"י במקומו, והאמת כי נמצא בספרים שלא ליסע ממקום למקום ביום א' ג' ה', עכ"ז מאן דלא קפיד לא קפדינן בהדיה, עיין שם דרמז זה במ"ש אשירה לה' כי גאה גאה ר"ל גאה אפי' על גא"ה דהיינו א' ג' ה' בחדש, שהרי סוס ורוכבו רמה בים וכמו כן יכול לשנות מזל אג"ה לטוב, והבוטח בה' חסד יסובבנו עיין שם ... וי"ל בזה מה שהביא שם דו"ז מהרה"ק מבעלז שטוב ליכנס לדירה בעת שיכין לשבת, כי בזה מורה שכל פרנסתו הוא לכבוד שב"ק ויוכלל ביומא שביעאה דלמעלה מן המזל, ולזה אם יכנס בה' בשבת לכבוד שב"ק לא יהיה תלוי כלל במזל, וממילא מותר לו כבר להיכנס ביום זה, כיון שהוא בבחי' למעלה מן המזל ודו"ק".
         2. מראי מקומות – ס' הבית (סי' ה' סעי' א' - סעי' ד').
      3. **לצורך מצוה שרי**.
         1. דרכ"ת (ס"ק י"א) – "עי' בס' רוח חיים הספרדי שהביא מהס' חסידים דזה דוקא לדבר הרשות אבל לדבר מצוה אין קפידא וכ' דלאו דוקא מצוה גמורה ומיוחדת דה"ה אם אירע ליקח בית בשכירות בזמן דבר ומגפה ב"מ שמצוה לברוח מן העיר דיש בו משום מצוה ושמרתם מאד לנפשותיכם דג"כ אין קפידא ובהיות טוב במקום שהולך יתקן בית ומקום מיוחד להתפלל וללמוד שם וכ"ש אם ירחיב ה' את גבולו ליחד לו בית להתפלל שם בעשרה בכל יום ואצ"ל אם מניח ס"ת בבית זה דאז הוי מצוה גמורה ואין שופ"ר וכ' שם דכ"ש לעשות נישואין בודאי אין קפידה בזה דהא משנה שלימה שנינו בתולה נשאת ליום הרביעי וכן עמא דבר עיין שם באורך".
         2. דברי יציב (יו"ד סי' נ"ח אות ג') – "ושמעתי מכ"ק אאמו"ר זי"ע בשם אא"ז מסיגוט זי"ע, שלהתחיל ללמוד יכול גם בב' וד', וסימנך [ויקרא ט"ז ד'] ב"ד קדש ילבש. ולהדיא כן בספר יוסף אומץ בסדר הלימוד בעצמו [עמ' רע"א בנדמ"ח] בשם מהרש"ל, דדוקא בעניני חול יש להקפיד על ב"ד והביא הסימן דב"ד קודש עיין שם. ובדרכ"ת סימן קע"ט ס"ק י"א מספר רוח חיים הספרדי ... **ולכך לכו"ע בשבת נתנה תורה** [שבת פ"ו ע"ב], להראות שלא נאמר דאין מתחילין בלימוד נגד המזל, ולחשוב שבמזל שבתאי שהוא עוצב ותוגה לא יצליחו ח"ו בפקודי ה' משמחי לב, דאדרבא היום עפ"י התורה הם למעלה מהמזל ודו"ק. ואולי זה פעולת משה שהוסיף יום אחד מדעתו [שם פ"ח ע"א], שינתן התורה בשבת שיהיו למעלה מהמזל ודו"ק".
         3. כרם שלמה (ס"ק ה' אות ב').
         4. שמירת הגוף והנפש (סי' קמ"א סעי' ג') – "וכל זה דוקא בדבר רשות, אבל לדבר מצוה מותר להתחיל ולסיים בב"ד ואין חשש (מהרש"ל, גר"א, רוח חיים, דרכ"ת)".
      4. מראי מקומות – שיח יצחק (סי' תי"ד), שמירת הגוף והנפש (סי' קמ"א).
   2. **אין נושאין נשים אלא במילוי לבנה: אלא בתחלת החדש**.
      1. הלכה.
         1. מחבר (סעי' ב') – "ואין נושאים נשים אלא במילוי הלבנה".
         2. רמ"א (אה"ע סי' ס"ד סעי' ג') – "ונהגו שלא לישא נשים **אלא בתחלת החדש**, בעוד שהלבנה במלואה".
         3. לבוש (סעי' ב') – "שנהגו העולם שאין נושאין נשים אלא במילוי הלבנה".
         4. חכ"א (כלל פ"ט סעי' ה') – "ונוהגין שאין נושאין נשים אלא במילוי לבנה לסימן טוב".
      2. גר"א (ס"ק ו') – "בתולה נישאת ביום הרביעי שנאמר ברכה לדגים ואלמנה כו' שנאמר ברכה לאדם (כתובות ה' א') והרבה כיוצא וז"ש בש"ע הנ"ל נהגו כו'".
      3. מראי מקומות – משנה הלכות (חי"ב סי' שמ"ו), שבט הלוי (מבית לוי בענייני יו"ד עמ' קכ"ב - עמ' קכ"ה), כרם שלמה (ס"ק ו'), שמירת הגוף והנפש (סי' ק"ס).
   3. **להתחיל ללמוד בר"ח**.
      1. הלכה.
         1. רמ"א (סעי' ב') – "נהגו ג"כ להתחיל ללמוד בר"ח, כי אע"פ שאין ניחוש יש סימן (סמ"ק סימן קל"ו)".
            1. זוהר (פנחס רל"ד א'), סמ"ק (סי' קל"ו).
         2. לבוש (סעי' ב') – "שאין מתחילין ללמוד אלא בראש חודש, אין זה משום ניחוש אלא לסימן טוב בעלמא".
         3. פתחי תשובה (יו"ד סי' רמ"ה ס"ק ה) – "לא יבטלו. והא דלעיל סימן קע"ט סעיף ב' דנהגו להתחיל ללמוד בר"ח היינו **מסכת חדשה**".
         4. קיצור שו"ע (סי' קס"ו סעי' ג') – "וכן נוהגין להתחיל ללמוד בראש חודש".
         5. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' קע"ט סעי' ב') – "כל דבר שהוא לסימן טוב אין בזה איסור משום ניחוש, ולכן מה שנוהגים לקבוע איזו שמחה ליום שלישי שנכפל בו כי טוב, אין בזה חשש ניחוש. **וכן מה שנוהגים בישיבות הקדושות להתחיל בלימודם בצוותא בראש-חודש** אלול או ראש חודש חשון וראש חודש אייר, אין לחוש בזה משום ניחוש, שיש בזה סימן טוב".
      2. **לצורך מצוה שרי**.
         1. יוסף אומץ (ח"ג פרק המצוות דיני ניחוש וסימנא מילתא אות א') – "כתב בספר היראה, אל תאמר שום ניחוש, ובכמה מקומות הזהירה התורה על זה, ואין לנו לשום שום סימן אלא מה שאמרו חכמינו ז"ל. ואם יש לו לאדם לעשות מצוה, כגון להתחיל מסכתא או להושיב בנו על הספר, לא יאמר אמתין עד ראש חודש. ואף על פי שבשולחן ערוך כתוב דנהגו להתחיל בראש חודש שאף על פי שאין ניחוש יש סימן, נראה לי דטוב להחמיר לקיים מצות עשה של תמים תהיה עם אלוקיך".
         2. עי' דברי יציב (יו"ד סי' נ"ח אות ד') – "ועיינתי בספר חסידים הנ"ל והוא בסימן נ"ט ושם כתב, ואותם בני אדם שיש להם לעשות מצוה כגון להתחיל ללמד תינוקות וכו' ואומר נמתין עד ר"ח אע"פ שאין זה ניחוש אין זה דרך הטוב וכו', אל תניחנה להחמיץ אלא עשה אותה מיד, ואם חשב לעשות מצוה ונאנס וכו' עיי"ש, וכנראה שהוא מחולק עם מ"ש הרמ"א שם בסי' קע"ט ס"ב מהסמ"ק דנהגו להתחיל ללמוד בר"ח כי אע"פ שאין ניחוש יש סימן. אמנם בסמ"ק עצמו בסימן קל"ו, ומה שנהגו קדמונינו להתחיל המסכתות בר"ח זהו להמתין הבחורים הבאים מחוץ לעיר, ואף לסימן טוב כמ"ש חכמים אע"פ שאין נחש יש סימן, וברמ"א לא נקט מסכתא רק סתמא ללמוד, וגם לא נקט הטעם הראשון מפני הבחורים הבאים מחו"ל".
2. מנחש (omens, superstitious) - סעיף ג'.

סנהדרין (סוף דף סה:) – "תנו רבנן: מנחש זה האומר פתו נפלה מפיו מקלו נפלה מידו. בנו קורא לו מאחריו. עורב קורא לו, צבי הפסיקו בדרך, נחש מימינו ושועל משמאלו. אל תתחיל בי, שחרית הוא, ראש חודש הוא מוצאי שבת הוא. תנו רבנן: לא תנחשו ולא תעוננו כגון אלו המנחשים בחולדה בעופות ובדגים".

* 1. **לתלות על פתח ביתו חפצים מסויימים בשביל הצלחה**.
     1. מחמיר.
        1. קנין תורה בהלכה (ח"א סי' נ"ה אות ג') – "**מדביק דוללאר** הראשון שבאו לקנות בחנות וכדומה ... איסור ניחוש".
        2. כרם שלמה (ס"ק י' אות ג') – "אסור לתלות על פתח ביתו חפצים מסויימים בשביל הצלחה".
  2. מראי מקומות – R.J.J. (חנ"ד עמ' ע').
     1. חת"ס (הג' על או"ח סי' תקנ"א סעי' א') – "לישתמיט מיניה. נ"ב, כיון דאתחזיק שלשה זמנים דחמשה דברים ארעו בתשעה באב, לית ביה משום [ויקרא יט כו] לא תעוננו".
     2. לא נחש ביעקב (מבוא סי' ג' אות ד', עמ' מ"ה) – "**וגדר ניחוש לא מצאתי פירושו בדברי הראשונים** ז"ל ורק הביאו דוגמאות הכתובות בגמ' פתי נפלה מפי צבי הפסיקו וכו'. והרמב"ן על התורה הביא הא דמנחשים בעופות שהוא חכמת הטייארין כנ"ל וביאר הלשון ניחוש 'שהוא לשון נגזר מלשון חשתי ולא התמהמהתי שכל מה שימהר להודיע בעתיד קודם היותו נקרא נחש כלומר נחיש ונקדים לדעת' עכ"ל. ולא ביאר לנו מה בין קוסם למנחש, שהרי שניהם עוסקים במחשבה בעתידות ...".

1. סימנים - סעיף ד'.
   1. **"מותר לומר לתינוק פסוק לי פסוקיך"** - רמ"א (סעי' ד').
      1. טעם להקל: כעין נבואה – לבוש (סוף סעי' ד'), ט"ז (ס"ק ג'), ש"ך (ס"ק ה'), באה"ט (ס"ק ג'), זבחי צדק (ס"ק ט').
         1. ב"ב (דף יב:) – "א"ר יוחנן: מיום שחרב בית המקדש, ניטלה נבואה מן הנביאים וניתנה לשוטים ולתינוקות".
      2. מראי מקומות.
         1. הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קמ"ו תשובה שצ"ג) – "שאלה: המסופק באיזה ענין, האם מותר לו לפתוח ספר כדי למצוא רמז למה שיעשה, או"ד אסור [משום דמיחזי כניחוש]. תשובה: לכאו' אין ראוי".
   2. **ציורים**.
      1. שלא לישן בראש השנה – כרם שלמה (ס"ק ט"ו אות ו', לשונו מובא לקמן).
      2. סימנים בליל ראש השנה – גר"א (ס"ק ו', "יהא רגיל אינש למיכל בריש שתא כו' גרוסו על מיא כו' (הוריות שם כריתות ו' א')").
      3. שינה שם בחולה – דרכ"ת (ס"ק ל"ג, "עי' בכנה"ג בהגהות הטור אות ה' שכ' מהס' חסידים אות רי"ב שינוי השם לחולה וכן ראובן שאמר לשמעון שיש לו בן נוטה למות הא לך ככר ובשר ואני פודה את בנכם שיהיה בני ויחיה מותר ואין בו משום ניחוש עכ"ד").
      4. מראי מקומות.
         1. כרם שלמה (ס"ק ט"ו) – "והרי עוד כמה דינים דהוא מענעני סימן - ב. אינו סימן טוב למכור קרקע ראשונה שקנה, והוא רק בקונה שלא ע"ד מסחר ע"מ למכור. ג. אינו סימן טוב להשאיל ארנקו. ד. כשאומר צערו לאחר צריך שיאמר לו לא תבוא עליך זאת כמו שבאה עלי, והמקפיד על כך אין בו משום ניחוש. ה. ... ו. נוהגין שלא לישן ביום ראש השנה, ומנהג נכון הוא".
         2. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Why isn't our belief that the month of adar is an auspicious month and the 9 days of Av are inauspicious a conflict with the mitzvah of לא תעוננו (Vayikra 19:26)?

R' Y. Berkovits wrote: The Rambam holds that לא תעוננו is the issur of relying on narishkeit with no basis, and the Goan holds that it is using כח הטומאה. Neither apply here. Av is a zman that is מוכן לפורעניות, so we don’t do things that need special סייעתא דשמיא.

* 1. ב"מ (דף כז:) – "אמרי: כיס וארנקי וטבעת לא משאלי אינשי. כיס וארנקי **משום דמסמני**, וטבעת משום דמזייף".
     1. תוס' (שם) – "כיס וארנקי משום דמסמני. וא"ת והכתיב לא תנחשו וי"ל בשלהי במה אשה (שבת דף סז.) אמרינן כל דבר שיש בו משום רפואה אין בו משום דרכי האמורי".
        1. מהר"ץ חיות (שם), הו"ד במהרש"ם (שם) – "דבריהם תמוהים דמאי רפואה שייך כאן, ואולם ע"פ הרמב"ם במורה פל"ז לשלישי שכל דבר שהוציא אותו הנסיון אין בו משום דרכי אמורי, ופי' ...".
        2. רש"ש (שם), הו"ד במהרש"ם (שם) – "תד"ה כיס וי"ל כל דבר שיש בו משום רפואה כו'. תירוצם תמוה דמאי שייך רפואה בכיס ולעד"נ דמשמע בפ' ג"ה (צה ב) דסימן לחוד ונחוש לחוד דמשום סימנא מותר דקאמר שם בית כו' אף על פי שאין נחוש יש סימן ע"ש ובפרש"י והכא הלא קאמר דמסמני ולא כגי' דביבמות דמנחשי וזה דומה למש"כ בשו"ע יו"ד סי' קע"ט ס"ב ובהגהת רמ"א שם".
        3. חדרי דעה (על סעי' ג') – "שהקשו התו' בב"מ כ"ז ... ויש לישב בפשיטות משום דלפי"ז אכתי קשי' הא דרי"פ האומר גבי ר"ג דארעא קמייתא ולא מסמנא מלתא ע"ש והרי פירש הטעם וע"כ משום דכל שיש בו משום רפואה אין בו משום דרכי האמורי ועיקר הדבר נראה דכ"ז בכלל אע"פ שאין נחש יש סימן דהיינו סימנא בעלמא דלא ליתרע מזלא משום פחדא וצ"ע".
        4. הגרח"ק זצ"ל (שערי שיח עמ' קמ"ז תשובה שצ"ד) – "שאלה: האם יש להקפיד ליתן שם לספרו ע"ש דבר טוב דוקא [משום סימנא מילתא]. תשובה: לא".
     2. מראי מקומות – כרם שלמה (ס"ק ט"ו אות ג', לשונו מובא לעיל).
  2. **שלא יעבור על ילד**.
     1. עי' ערך סכנה [יו"ד סי' קט"ז], לשיטות ומראי מקומות.
  3. **מנהג לקשור חוט שני** (red string) **מפני עיה"ר על התינוק ועגלתו**.
     1. עי' סי' קע"ח, לשיטות ומראי מקומות.

1. חובר חבר (animal charmer) - סעיף ה'.
   1. **שלא יזיק**.
      1. עדיין אסור – סנהדרין (דף סה.), ש"ך (ס"ק ז'), בית לחם יהודה (ס"ק ו'), זבחי צדק (ס"ק י'), כרם שלמה (ס"ק ט"ז).
2. שנשכו עקרב - סעיף ו'.
   1. **אם יש ענין של כישוף וניחוש**.
      1. אין.
         1. רמב"ם (פרק י"א הל' י"א, הל' ט"ז) – "מי שנשכו עקרב או נחש מותר ללחוש על מקום הנשיכה ואפילו בשבת כדי ליישב דעתו ולחזק לבו, אף על פי שאין הדבר מועיל כלום הואיל ומסוכן הוא התירו לו כדי שלא תטרף דעתו עליו ... ודברים האלו כולן דברי שקר וכזב הן והם שהטעו בהן עובדי כוכבים הקדמונים לגויי הארצות כדי שינהגו אחריהן, ואין ראוי לישראל שהם חכמים מחוכמים להמשך בהבלים אלו ולא להעלות על לב שיש תועלת בהן, שנאמר כי לא נחש ביעקב ולא קסם בישראל, ונאמר כי הגוים האלה אשר אתה יורש אותם אל מעוננים ואל קוסמים ישמעו ואתה לא כן וגו', כל המאמין בדברים האלו וכיוצא בהן ומחשב בלבו שהן אמת ודבר חכמה אבל התורה אסרתן אינן אלא מן הסכלים ומחסרי הדעת ובכלל הנשים והקטנים שאין דעתן שלימה, אבל בעלי החכמה ותמימי הדעת ידעו בראיות ברורות שכל אלו הדברים שאסרה תורה אינם דברי חכמה אלא תהו והבל שנמשכו בהן חסרי הדעת ונטשו כל דרכי האמת בגללן, ומפני זה אמרה תורה כשהזהירה על כל אלו ההבלים תמים תהיה עם ה' אלקיך".
         2. מחבר (סעי' ו').
      2. יש.
         1. גר"א (ס"ק י"ג) – "הרמב"ם וכ"כ בפי' המשנה לפ"ד דעבודת כוכבים אבל כל הבאים אחריו חלקו עליו שהרי הרבה לחשים נאמרו בגמרא והוא נמשך אחר הפלוסופיא ולכן כ' שכשפים ושמות ולחשים ושדים וקמיעות הכל הוא שקר אבל **כבר הכו אותן על קדקדו** שהרי מצינו הרבה מעשיות בגמ' ע"פ שמות וכשפים אמרה איהי מלתא ואסרתה לארבא אמרו כו' (שבת פ"א ב' חולין ק"ה ב') ובספ"ד מיתות ובירושלמי שם עובדא דר"א ור"י ובן בתירה וכן ר"ח ור"א דאיברו עיגלא תילתא ור' יהושע דאמר שם ואוקמיה בין שמיא לארעא (בכורות ח' ב') וכן אבישי בן צרויה (סנהדרין צ"ה א') והרבה כיוצא ואמרו (בספ"ד מיתות חולין ז' ב') למה נקרא שמן כשפים כו' והתורה העידה ויהיו תנינים וע' זוהר שם וכן קמיעין בהרבה מקומות ולחשים רבו מלספר. והפלסופיא הטתו ברוב לקחה לפרש הגמרא הכל בדרך הלציי ולעקור אותם מפשטן וח"ו איני מאמין בהם ולא מהם ולא מהמונם אלא כל הדברים הם כפשטן אלא שיש בהם פנימיות לא פנימיות של בעלי הפלוסופיא שהם חצוניות אלא של בעלי האמת".
         2. כרם שלמה (ס"ק י"ט).
   2. מראי מקומות – ציץ אליעזר (חכ"א סי' י"ב).
      1. למחלל שבת בשביל סגולה רפואית - עי' או"ח סוף סי' שכ"ט, לשיטות ומראי מקומות.
3. שרודפים אחריו נחש ועקרב - סעיף ז'.
   1. **מותר לחבר**, דאין דבר שעומד לפני פקו"נ [חוץ מהג' עבירות חמורות] – ט"ז (ס"ק ד'), ש"ך (ס"ק ט'), בית לחם יהודה (ס"ק ז'), באה"ט (ס"ק ה'), זבחי צדק (ס"ק י"א), כרם שלמה (ס"ק כ').
      1. עצי לבונה ( ).
4. הלוחש על המכה - סעיף ח'.
   1. **לענין מחיקת שם השם בלע"ז**.
      1. עי' יו"ד סי' רע"ו, לשיטות ומראי מקומות.
5. תינוק שנפגע - סעיף ט'.
6. בריא: מותר לקרות פסוקים להגן עליו - סעיף י'.
   1. **ממילא מותר לקות קר"ש על מטתו** – ט"ז (ס"ק ח', "ומטעם זה קורין ק"ש על מטתו להגן עליו בלילה"), באה"ט (ס"ק ח').
   2. **להתרפאות בד"ת ובאמירת תהלים**.
      1. מחמיר: אא"כ חולה בידי שמים.
         1. תפארת למשה (על סעי' ט') – "נראה דל"ד מכה דהא סתם אמר אסור להתרפאות בד"ת כו' בכל גווני דחולי משמע כו' ע"ש לכאורה דדוקא במכה הבאה ע"י אדם אסור להתרפאות בד"ת אבל חולי שבידי שמים מותר כדאי' בעירובין דנ"ד חש בראשו יעסוק בתורה חש בגרונו במעייו בכל גופו ע"ש ואין לחלק בין הוא עצמו להיכא דלוחש אחר דהא פריך אריב"ל דהוי אומר בעצמו הני קראי וגני מההיא דאסור להתרפאות ודהלוחש כו' גם א"ל דהתם זכות מצות התורה מרפאהו משא"כ הכא דלוחש פסוק ידוע וסובר דהני תיבות מרפאים דהא פי' בחלק אהא דאר"ח אפילו ויקרא אל משה וז"ל רש"י שאין בו לא כו' ואין ראוי ללוחשו על המכה ואין מזכירו לשם רפואה אלא כסבור להנצל בזכות דברי התורה שהוא מזכיר אסור ע"ש דק"א שוב מצאתי בת"ח בשבועות הקשה קו' זו ותי' ראשון שלו אינו דאשמתטתיה דברי רש"י הנ"ל גם תי' ב' שלו דחש בראשו היינו שדואג שלא יחלה דהוי כלהגן הוא דחוק ע"ש".
      2. בזכות הלימוד, שרי.
         1. חינוך (מצוה תקי"ב) – "ואמרו בברכות רבי יהושע בן לוי מסדר להו להני קראי וגאני, ואין הדבר חלילה דומה לענין חובר חבר שזכרנו, וכבר אמרו זכרונם לברכה [שם] על זה אסור להתרפאות בדברי תורה, אבל הזכירו לומר מזמורים אלו שיש בהם דברים יעוררו הנפש היודע אותם לחסות בה' ולהשים בו כל מבטחו ולקבוע בלבבו יראתו ולסמוך על חסדו וטובו, ומתוך התעוררות על זה יהיה נשמר בלי ספק מכל נזק. וזה שהשיבו בגמרא בענין זה, דקא פריך התם והיכי עביד רבי יהושע כן והאמר רבי יהושע אסור להתרפאות בדברי תורה, ואמרו להגן שאני. כלומר, לא אסרה תורה שיאמר אדם דברי תורה לעורר נפשו לטובה כדי שיגן עליו אותו הזכות לשומרו".
         2. תורת חיים (שבועות דף טו:) – "אסור להתרפאות בדברי תורה. ואף על גב דרבי יהושע בן לוי גופיה קאמר בפ' כיצד מעברין חש בראשו יעסוק בתורה שנאמר כי לוית חן הם לראשך חש בגרונו יעסוק בתורה וכו' שאני הכא שאומר פסוקים דרך לחש וזה ודאי אסור שעושה דברי תורה רפואת הגוף ואינן אלא רפואת הנפש אבל התם איירי שעוסק בתלמוד תורה לשם שמים לקיים מצות השם שצוה ללמוד ומתכוין שיועיל לו זכות תלמוד תורה שיתרפא מחליו לכך שפיר דמי שזכות תלמוד תורה הוא אחד מן הזכיות שהאדם אוכל מפירותיהן בעולם הזה והקרן קימת לו לעולם הבא. ועוד נראה דהתם נמי להגן איירי וחש בראשו דקאמר היינו שהוא חושש שמא יבא לידי כאב ראשו לכך יעסוק בתורה ותגין עליו שלא יבא לידי כאב ראש וכן כולן".
         3. תפארת ישראל (סנהדרין פרק י' אות ט') – "ונ"ל דעק"ל מדאמרינן (עירובין נ"ד א') חש בראשו יעסוק בתורה, והרי אסור להתרפאות בד"ת, אע"כ דדוקא פסוק א' אסור לקרות, דאין כוונתו ללמוד רק דמתכוון לקרות הפסוק כמין לחש, אבל פרשה שלימה שרי, דלא מוכח שהוא כלוחש לרפואה, רק שתגן עליו זכות למוד התורה".
         4. חדרי דעה (על הט"ז ס"ק ד') – "בתפל"מ הקשה מהא דחש בראשו יעסוק בתורה וחוץ מכבודו פשוט דהכא דוקא בדרך סגולה לרפואה הוא דאסור אבל עוסק בתורה ומצות שבזכות זה ירחם עליו הקב"ה פשוט דלא שייך לזה כלל והוה כנותן סלע לצדקה בשביל שיחי' בני דה"ז צדיק גמור בריש רה"ש ובכ"ד".
         5. כרם שלמה (ס"ק כ"ו אות ב', הע' ס"ה, הע' ס"ז) – "אם כוונתו באמירת הד"ת דהזכות של לימוד תורה תעמוד לרפואתו של החולה, שרי. [חינוך מצוה תקי"ב, תורת חיים שבועות ט"ו ע"ב, תפא"י סנהדרין פ"י, חדרי דיעה, ובתפל"מ כתב דאסור, ועי' שו"ת חבלים בנעימים ח"ב אות סי' ח', ועי' רמב"ם שם ה"י ומאירי סנהדרין דף צ' דכתבו דאף לבריא שרי רק בכה"ג, וצ"ע טעי' בשו"ת להורות נתן ח"א סי' מ"ז]. וכן אם קורא תהילים דרך תפלה שרי, **וי"א דמה שנוהגים לומר פסוקים של שם החולה מקפיטל קי"ט, אין לנהוג כן, אא"כ הוא חולה שיב"ס**. [ספר סגולות ישראל בהקדמה, וטעמי' דהא בזה הוי מתרפא בד"ת]".
      3. מראי מקומות.
         1. בצל החכמה (ח"ד סי' מ"ז אות א') – "אגב אעיר במש"כ בקונט' דבק טוב (סי' ד' ד"ה בענין) בשם ס' עיני ישראל לתמוה על מנהג ישראל לומר תהלים עבור חולה הלוא אסור להתרפות בדברי תורה ותי' עפ"י מש"כ בסי' ת"ח דהיינו דוקא עפ"י דרך סגולה אבל בכוונה שיתרפא בזכות התורה מותר, אלא שלפי"ז ללקוט ולומר מזמורים מיוחדים וכמו כן לומר פסוקי תמניא אפי' לפי אותיות שם של החולה שהוא דומה לדרך סגולה בודאי אסור ע"כ. ע"ש. - הנה מש"כ דבכוונה שיתרפא בזכות התורה מותר, עיי' רמב"ם (פי"א מה' ע"ז הי"ב) שכ', אבל 'הבריא' שקרא פסוקין ומזמור מתהלים כדי שתגן עליו זכות קריאתן וכו' הר"ז מותר עכ"ל, מבואר כי דוקא בריא אבל חולה גם בכה"ג אסור. גם מה שמקשה ממזמורים מלוקטים ופסוקי תמניא אפי' לא זכיתי להבין מה קשיא לי', הרי אין מנהג לומר מזמורים מיוחדים ופסוקי תמניא אפי' רק עבור חולה שיש בו סכנה ובזה מבואר להדיא בתוס' שבועות (ט"ו א ד"ה אסור) דבמקום סכנה מותר. וכ"ה להדיא בשו"ע יו"ד (סי' קע"ט סעי' ח') וע"ש בטו"ז (סק"ח). ועיי' מש"כ בזה בפרמ"ג (או"ח סי' רל"ט א"א סק"ו). - ועיי' שו"ת אמרי כהן (סי' ה' ד"ה ועתה)".
         2. ציץ אליעזר (חי"ז סי' ל') – "ונראה ליישב, דהנה התוס' בשבועות שם מקשים מהא דאמר בשבת דף ס"ז ע"א לאישתא צמירתא לימא הכי וירא מלאך ה' אליו וכו', ומתרצים דסכנתא שאני (יעוין ביו"ד שם). והמאירי בשבועות שם כותב לתרץ שאין זה אלא כעין תפלה והבטחה שתבוא לו ישועה מתוך גודל הצרות וכו' ע"ש. ומצאתי במאירי על מס' שבת שכותב לתרץ בעוד אופן, והוא, דאפשר שלא נאמר אלא כשעיקר רפואתו מן התורה, אבל כאן (בשבת) הוא מונה הרבה דברים בזולת הזכרת אותם המקראות ע"ש, יוצא לנו מהמאירי דמתי נאמר דאסור להתרפאות בדברי תורה, דוקא כשאינו עושה מלבד זה פעולה נוספת לריפוי המחלה, אבל אם נוסף לזה עושה עוד דבר אזי ליכא כבר להאיסור, ואם כן לפי"ז אם נוסף לאמירת תהלים נותנים לחולה תרופות לרפאותו מחליו אזי לא נאמר האיסור על בכה"ג, ומיושבת בפשיטות קושית הספר הנ"ל, והתימא בזה תהא נשארת לפי"ז רק על יחידים בודדים שלא משתמשים ברפואות לריפוי מחלת החולה ומסתמכין על אמירת התהלים בלבד ... ובעשיית מי שברך בציבור אחר אמירת כמה מזמורי תהלים עבור חולה שלא מזכירים גם עבור בריאים, הרי באמת לא מזכירים שם גם נוסחת "בזכות" מזמורי תהלים, וא"כ י"ל שפיר בזה שהמי שברך היא בקשה מיוחדת אגב אמירת מזמורי התהלים. עכ"פ אשכחנא פתרון לקושית הספר והנח להן לישראל אם אין נביאים הן בני נביאין הן".
         3. תשובות והנהגות (ח"א סי' קכ"א) – "ברמב"ם פרק י"א דע"ז (הלכה י"ב) 'אבל הבריא שקרא פסוקים ומזמור מתהלים כדי שתגן עליו זכות קריאתן וינצל מצרות ומנזקין הרי זה מותר', ובדבריו שם שאם מתכוון במזמורי תהלים להתרפאות או להקל מייסורים אסור, והוא כמתרפא בדברי תורה וקורא הרמב"ם להמתרפא 'כופר בתורה' ח"ו, ותמוה דאטו לרמב"ם אסור לומר תהלים על חולה שאינו מסוכן כמנהג בית ישראל, דבמסוכן מותר משום פיקו"נ וכדאיתא ביו"ד סי' קע"ט סעיף ח', ותמהני שהמפרשים לא ביארו כדי צורך דין זה. ואולי אלו שאומרים כן לחולה, [שלבריא דהוא להגן שרי וכמ"ש] סמכו ע"ד החינוך מצוה תקי"ב שבזכות הד"ת שנתעורר לקבוע בלבו יראת ה' לחסות בו ולסמוך על טובו מותר ורק כשמתכוין שעצם הד"ת יהיו לרפואה אסור, וכ"כ בתורת חיים שבועות דרק כשמתכוין שהד"ת דרך סגולה יביאו לרפואה אסור אבל בזכות הד"ת מותר, אך לדעת הרמב"ם משמע שגם לזכות הד"ת אסור בחולה דחשיב להתרפאות ואסור וכמ"ש. ועפי"ז נראה **דנכון להחמיר ולהשמיט מה שנהגו לומר לפני תהלים בזכות פסוקי תהלים תיבותיהם ואותיותיהם**, דמשמע דהיינו הזכות דתהלים גופא, שלשיטת הרמב"ם זהו כמתרפא בדברי תורה, רק יש לומר 'ויעמוד לנו זכות תחנונינו באמירת פסוקי תהלים בזכות תיבותיהם אותיותיהם ונקודותיהם', שמפרש להיפך שאינו מבקש רחמים בזכות הקריאה, אלא לתחנונים שמותר וכמ"ש. **ומה שאומרים בחולה פסוקים מפרק קי"ט לפי שם החולה, לנתבאר היינו דוקא בחולה מסוכן**, וכמדומה שכן המנהג שרק בחולה מסוכן אומרים פסוקים מקפיטל קי"ט לפי שמות החולה, וזה מותר כמ"ש משו"ע יו"ד סי' קע"ט ס"ב ע"ש. ובתוך מזמורי תהלים גנז דוד המלך סודות הרבה ועל דעתו וכוונתו אנו מתחננים שיעלה תחנונינו לרצון לפני אדון כל, ולא בזכות הקריאה שאין מתרפאין בדברי תורה אף בספר תהלים, וכמו שביארנו".
   3. **להביא כתבי קודש בחדר לידה, לסגולה**.
      1. מראי מקומות – דרכ"ת (ס"ק כ"ה, ס"ק ל"ב), כרם שלמה (ס"ק כ"ו אות ד', ס"ק ל' אות ב').
         1. פת"ת (ס"ק ו') – "תינוק שנפגע עבה"ט דדוקא בליכא סכנת נפשות. וכ"כ בס' באר שבע פ' חלק ד' ק"ח דמותר להניח ס"ת על אשה המקשה לילד ולקרות עליה פסוקים משום שיש בה סכנת נפשות ע"ש וע' בתשובת חינוך ב"י סי' ע"א שכתב דאינו נכון לזלזל בכבוד הס"ת כל כך ולא יביאו הס"ת אלא בפתח חדר של היולדת שזכות התורה יגין עליה ולא לענין סגולה או רפואה וכ"ש שלא ליתן בידים או לפותחה או ליתן ליד שום אשה ע"ש".
         2. שבט הלוי (ח"ו סי' קס"ב אות ב'), הו"ד בגנזי הקודש (פרק ג' סעי' ט"ו, הע' ל'), Halachically speaking (ח"ד מספר כ"ב עמ' י') – "אשר קבל מהגה"צ רבי יוסף נפתלי שטערן זצל"ה כי בעת צרה ר"ל להניח דף מחי' ח"ס זי"ע תחת מראשותיו של החולה וכ"ת שאל מש"ס שבועות ט"ו ע"ב דמת' להגן שאני וכאן הרי המקרה של חולה ממש או מקשה לילד. לא ידעתי מה קשיא לי' לכבוד מעל' דהא מבואר בתוס' שבועות ט"ו ע"ב ד"ה אסור ובטור וב"י יו"ד סי' קע"ט דבמקום סכנה מותר להתרפאות בד"ת - וכן מבואר שם בפוסקים לענין הקמיעות".
7. למדוד האזור - סעיף י"א.
8. קמיע - סעיף י"ב.
9. דורש אל המתים (consult the dead) - סעיף י"ג.
10. אם מותר ללכת לקברי אבות ולקברי צדיקים לבקש רחמים: או שמא יש בזה משום דורש אל המתים.
    1. **אל ישים מגמתו נגד המתים,** אך יבקש מהש"י שיתן עליו רחמים בזכות הצדיקים, **שקרוב הדבר** שיהיה בכלל ודורש אל המתים.
       1. מהרי"ל (דרשות להל' תענית), הו"ד בבאה"ט (סי' תקפ"א ס"ק י"ז) – "אמר מהר"י סג"ל מה שרגילין ללכת לבית הקברות בתעניות, יש כמה טעמים בגמ', לומר שאם אין אתה מרחם עלינו לראות בעינוי תעניתנו הרינו מתים ח"ו. ואמר דנראה לו טעם אחר משום דבבית הקברות מקום מנוחת הצדיקים, ומתוך כך **הוא מקום קדוש** וטהור והתפלה נתקבלה ביותר על אדמת קדש. והמשתטח על קברי הצדיקים ומתפלל אל ישים מגמתו נגד המתים השוכבים שם, אך יבקש מאת השם יתברך שיתן אליו רחמים **בזכות הצדיקים** שוכני עפר תנצב"ה".
       2. מהר"ל (נתיבות עולם, נתיב העבודה פרק י"ב) – "אנו נוהגים לומר מכניסי רחמים הכניסו רחמינו לפני בעל הרחמים וגו', ואין זה ראוי כי דבר זה כאילו מתפלל אל מלאכים שיכניסו רחמינו ולא מצאנו זה. והא דאמרינן במסכת תענית (ט"ז, ע"א) שכאשר גזרו תענית היו יוצאים לבית הקברות כדי שיתפללו עלינו המתים רחמים, **אין זה שאנו מבקשים מן המתים שיתפללו עלינו** רק שאנו הולכים לבה"ק ומתחברים למתים שגם המתים יתחברו לחיים ויבקשו רחמים על ישראל, כי המתים ג"כ ישראל והם אוהבים ישראל ומבקשים רחמים על ישראל, אבל לומר למלאכים הכניסו רחמינו זה אין ראוי. ואפי' אם מותר לומר לאדם אחר התפלל עלי, זהו אצל האדם שהוא עושה חסד עם חבירו ולפיכך יכול לומר עשה אתי חסד זה והתפלל עלי, אבל במלאכים לא שייך לומר כך רק היא דרך תפלה ובקשה וח"ו שיתפלל כך".
       3. ב"ח (יו"ד סוף סי' רי"ז) – "ראיתי תשובה על שם מוהר"ר חיים פלטיאל (עי' שו"ת מהר"ם ב"ר ברוך ד"ל סי' קסד) על הנודרים לילך לבית הקברות קצת היה נראה כדורש אל המתים דכלב שנשתטח על קברי אבות (סוטה לד ב) התפלל לשם במקום קדושה כדי שתהא תפילתו נשמעת וכדכתיב באברהם (בראשית יט כז) אל המקום אשר עמד שם אלמא שהמקום גורם א"נ מי שביזה את המת ולכבודו משתטח על קברו זה מצינו (חגיגה טז ב, כב ב, יומא פז א, מכות ה ב) אך נשים ובני אדם שאינן יודעין זה לא ידעתי הליכתן למה ואני רגיל לפתוח להן בחרטה ויתירו להם הנדר ויתן לצדקה מה שהיה מוציא על הדרך ואח"כ יתן מה שנשער כפי שהיה טרחו והילוכו וזה יתן לצדקה וינצל מצעקה ע"כ. מיהו כבר החזיקו במנהג זה ואין מוחה ויש לזה סמך בספר הזוהר (פר' אחרי ע ב - עא ב) ודוקא להשתטח על קברי אבות ולהתפלל לפניו יתברך על כל צרה שלא תבוא **בזכות אבותיו הנקברים פה** וכיוצא בזה וכבר נתקנו סדרי התפילה למשתטחים על קברי אבות ואין לשום מורה למנוע ולבטל מנהג זה".
          1. **אמנם** עי' הג' הב"ח (סוטה דף יד.) – "על מעשה פעור ואמר ר' חמא בר חנינא מפני מה נסתתר קברו של משה מעיני בשר ודם, מפני שגלוי וידוע לפני הקב"ה שעתיד ביהמ"ק ליחרב ולהגלות ישראל מארצם, שמא יבואו לקבורתו של משה באותה שעה ויעמדו בבכיה ויתחננו למשה ויאמרו לו 'משה רבינו עמוד בתפלה בעדנו, ועומד משה ומבטל את הגזירה, מפני שחביבים צדיקים במיתתם יותר מבחייהם ...".
       4. הו"ד בש"ך (ס"ק ט"ו), ובאה"ט (ס"ק ט') – "נמצא בתשובת מהר"ח על הנודרים לילך לבית הקברות קצת היה נראה כדורש אל המתים כו' והב"ח כתב לקמן ס"ס רי"ז שכבר החזיקו במנהג זה ואין איסור בדבר ע"ש".
       5. א"ר (סי' תקפ"א ס"ק ל"ט, א"ז ס"ק י"ט) – "כתב מהרי"ל הל' תענית [אות יח] משום דבית הקברות מקום מנוחת הצדיקים, ומתוך כך הוא מקום קדוש וטהור והתפלה נתקבלה ביותר על אדמת קודש, והמשתטח על קברי צדיקים אל ישים מגמתו נגד המתים, אך יבקש מאת הש"י שיתן אליו רחמים בזכותם".
       6. באה"ט (סי' תקפ"א ס"ק י"ז) – "דבית הקברו' מקום מנוחה הצדיקים ומתוך כך הוא מקום קדוש וטהור והתפלה נתקבלה יותר והמתפלל על קברי הצדיקים אל ישים מגמתו נגד המתים אך יבקש מהש"י שיתן עליו רחמים בזכות הצדיקים שוכני עפר מהרי"ל".
       7. מטה אפרים (סי' תקפ"א סעי' נ') – "ומרבים תחנונים לעורר הצדיקים הקדושים אשר בארץ המה שימליצו טוב בעדינו ביום הדין. וגם מתוך שהוא מקום קבורת הצדיקים המקום קדוש וטהור והתפלה מקובלת ביותר בהיותה על אדמת קודש. והמשתטח על קברי הצדיקים אל ישים מגמתו נגד המתים השוכנים שם. אך יבקש מהש"י שירחם עליו בזכות הצדיקים שוכני עפר".
       8. ח"א (כלל קל"ח סעי' ה', חכ"א כלל פ"ט סעי' ז') – "ויהיה נזהר מאוד שלא ישים מגמתו להתפלל ולבקש מן המתים, שקרוב הדבר שיהיה בכלל ודורש אל המתים [דברים יח, יא], אלא שיתפלל להקב"ה שיעשה חסד בזכות הצדיקים המתים".
       9. מועד לכל חי (סי' י"ב אות ד') – "ויכוין דה' יתן לו רחמים בזכות הצדיקים, ואל ישים מגמתו נגד המתים, אלא שהם יליצו טוב בעדינו, (כמו שכתב בעמק ברכה, ואשל סימן תקפ"א, ועיין בספר אליהו זוטא שם)".
       10. קיצור שו"ע (סי' קכ"ח סעי' י"ג) – "נוהגין לילך בערב ראש השנה אחר תפלת שחרית לבית הקברות להשתטח על קברי הצדיקים ונותנים שם צדקה לעניים ומרבים תחנונים לעורר את הצדיקים הקדושים אשר בארץ המה שימליצו טוב בעדנו ביום הדין. וגם מחמת שהוא מקום קבורת הצדיקים, המקום הוא קדוש וטהור והתפלה מקובלת שם ביותר בהיותה על אדמת קודש. ויעשה הקדוש ברוך בוא חסד בזכות הצדיקים אבל אל ישים מגמתו נגד המתים השוכנים שם, כי קרוב הדבר שיהיה בכלל ודורש אל המתים אך יבקש מהשם יתברך שירחם עליו בזכות הצדיקים שוכני עפר".
       11. מ"ב (סי' תקפ"א ס"ק כ"ז) – "דביה"ק הוא מקום מנוחת הצדיקים והתפלה נתקבלה שם יותר אך אל ישים מגמתו נגד המתים אך יבקש מהש"י שיתן עליו רחמים בזכות הצדיקים שוכני עפר".

עי' מ"ב (סי' תקנ"ט ס"ק מ"א) – "על הקברות. של ישראל כדי שיבקשו עלינו רחמים".

עי' מ"ב (סי' תקע"ט ס"ק י"ד) – "קברי כותים. עיין במ"א שכתב דלפי טעם השני הנאמר בגמרא שהוא כדי שיבקשו המתים עלינו רחמים אין לילך לקברי כותים עיין שם בגמרא ובפרט לפי נוסח שלנו שאומרי' בער"ה ועיוה"כ על ביה"ק בודאי צריך דוקא קברי ישראל [מ"א] ולבד כ"ז במקומות שמעמידין גילולים על קבריהן בודאי אין נכון להתפלל שם".

* + 1. טעמי המנהגים (סי' תתרס"ז) – "טעם שרגילין ללכת לבית הקברות בתענית, משום דביה"ק מקום מנוחת הצדיקים, ומתוך כך הוא מקום קדוש וטהור, והתפלה מתקבלת ביותר על אדמת קודש. והמשתטח על קברי הצדיקים ומתפלל, אל ישים מגמתו נגד המתים השוכבים שם, אך יבקש מאת השם יתברך שיתן לו רחמים בזכות הצדיקים שוכני עפר תנצב"ה (מהרי"ל הלכות תענית)".
    2. קובץ הלכות (ימים נוראים פרק ד' סעי' ז') – "אך אל ישים מגמתו נגד המתים, אך יבקש מה' יתברך שיתן עליו רחמים בזכות הצדיקים שוכני עפר".
    3. חשוקי חמד (בכורות דף מד:) – "שאלה אדם הרוצה ללכת להתפלל על קברו של החזו"א, אך שואל האם זה סתירה שאינו נוהג כפסקי החזו"א כגון שמטלטל בשבת, ומשתמש בחשמל בשבת, [לא משום שרבותיו אמרו לו שמותר, אלא שהוא מקל לעצמו], האם אינו נראה קצת כעזות מצח, או שאין קשר בין הדברים. תשובה: כתב המשנה ברורה (סימן תקפא ס"ק כז) דבית הקברות הוא מקום מנוחת הצדיקים, והתפלה נתקבלה שם יותר, אך אל ישים מגמתו נגד המתים, אך יבקש מהש"י שיתן עליו רחמים בזכות הצדיקים שוכני עפר. וא"כ אין מתפללין כלל אל הצדיק אלא מתפללין להקב"ה בזכות הצדיק. ועוד שבעיני ראיתי איך שהחזו"א בחיים חיותו היה נוהג לברך גם יהודים שאינם נוהגים על פי השו"ע כלל".
    4. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

I asked Rebbe about davening by kever rachel on Rosh chodesh- and was told that the minhag is to go, but if davening for a refua its better to wait till Sunday. Then I asked if I can ask her to be mailitz yosher, and Rebbe said "no just daven there in the zchus of Rochel imainu". Do I now have to stop singing "mamme Rochel cry for us again"? What about R' Chaim Shmuelevitz?

R' Y. Berkovits wrote: It’s a medrash - Yaakov Aveinu told Yosef Hatzadik that Kever Rachel was made for Rachel Imeinu to daven on behalf of Klal Yisrael to end the galus. So we ask Mamme Rachel to cry for us to end the galus - **but for all personal yeshuos**, you should daven to Hashem in the zechus of Rachel Imeinu, like by all other kivrei tzadikim.

* 1. **מליץ יושר**.
     1. ספר חסידים (סי' ת"נ) – "ברזילי הגלעדי אמר (ש"ב י"ט ל"ח) אמות בעירי כי הנייה יש למתים שאוהביהם הולכים על קבריהם ומבקשין על נשמתן טובה ומטיבים להם באותו עולם, **וגם כשמבקשים מהם** הם מתפללים על החיים וכלב בן יפונה נשתטח על קברי אבות".
     2. בן איש חי (שנה א' פר' נצבים אות ב') – "ונוהגים לילך בערב ראש השנה על הקברות, ולומר בקשות שם, ואל ישים מגמתו נגד המתים, אלא יתפלל להשם יתברך, שיתן לו רחמים בזכותם, ויכול להשתטח על קבר הצדיק, ויאמר הריני מבקש מנפש הצדיק הקבור פה, שתתפלל עלי לפני הקדוש ברוך הוא כך וכך".
     3. דרכ"ת (ס"ק ל"ו) – "בחכמת אדם ... אמנם יעוין בס' חדרי דעה דף ע"ט ע"ב שהוכיח שאין בזה בית מיחוש וכדאמרינן בהדיא בריש פ"ב דתענית למה יוצאין על הקברות וכו' מתים יבקשו עלינו רחמים וכן בסוטה דף ל"ד גבי כלב שהלך ונשתטח על קברי אבות אבותי בקשו עלי רחמים עיי"ש וכ"כ בגליון מהרש"א והביא מדברי המ"א באו"ח סי' תקפ"א ס"ק ט"ו ובד"מ שם אות ד' עיי"ש ועי' בשו"ת מהר"ם שיק ת' או"ח סי' רצ"ג ועי' בדברי בני הרב (שליט"א) [זצ"ל] בשו"ת מנחת אלעזר ח"א סי' ס"ח שהאריך לברר דל"ש בזה ודורש אל המתים עיי"ש".
     4. מנחת אלעזר (ח"א סי' ס"ח).
     5. גשר החיים (ח"ב פרק כ"ה) – "רשאים לבקש מנשמת הצדיק שימליץ בעדינו".
     6. בצל החכמה (ח"ד סי' ל' אות ז', ח"ה סי' קס"ה) – "מותר לבקש מהמתים שיתפללו בעדו וימליצו עליו לטובה".
     7. הגריש"א (הערות על מסכת סוטה דף לד:) – "כתב המהרי"ל בהלכות תענית, דבית הקברות מקום קדוש וטהור יתכוון שד' יתן לו רחמים בזכות הצדיקים ואל ישים מגמתו אצל המתים. וכך נקט הב"ח יו"ד סוס"י רי"ז ... אבל יש מהאחרונים שנקטי דלא כהני פוסקים אלא דיש מציאות של תפילה לצדיקים ואין הכוונה להתפלל להם כביכול שהם יפעלו דודאי הא ליכא ואין להם שום כח אלא מבקש מהם שיהיו מליצי יושר עליו וכך הביא הפמ"ג שם ... **ומנהגנו כהיום** שאנו אומרים תפילת מכניסי רחמים שכביכול אנו מתפללים למלאכים שאנו נוקטים כדעה האחרונה וצריך לכוון בזה שיליצו טוב בעדנו ולא שזה בכחם או לאו בכחם להרע או להטיב".
     8. יביע אומר (ח"ד יו"ד סי' ל"ה אות ו') – "... וע"ע בפמ"ג (ס"ס תקפא) ובשו"ת מהר"ם שיק (חאו"ח סי' רצג) שג"כ כ' שאפשר לבקש מנשמת הצדיק להליץ טוב בעדינו. וכן העלה בשו"ת מנחת אלעזר ח"א (סי' סח). ע"ש".
     9. ילקוט יוסף (סי' תקפ"א סעי' ה', קיצור שו"ע או"ח סי' תקפ"א סעי' ו') – "יש נוהגים ללכת בערב ראש השנה לבית הקברות להשתטח ולהתפלל על קברי הצדיקים. והמנהג בירושלים ללכת לבית הקברות בערב ראש חודש אלול [ובערב ראש חודש ניסן], נוסף על ימי פקודת השנה. ואף שיש מצוה להשתטח על קברי הצדיקים, היינו דוקא באופן שאינו מתבטל מעבודת ה' ומלימוד התורה. ויזהר שלא ישים מגמתו אל המתים, אלא יתפלל שהשם יתברך יתן לנו רחמים בזכותם, ושהנפטרים יהיו מליצי יושר עלינו, ויבקשו רחמים עלינו לפני הקדוש ברוך הוא. [ע' תענית (טז א) למה יוצאים לבית הקברות (בתענית צבור), לומר, הרי אנו חשובים כמתים, וכדי שהמתים יבקשו עלינו רחמים. וכתבו התוס' מכאן נוהגים לילך לבית הקברות ביום ט' באב שהוא תענית צבור. ע"ש. (וע"ע תענית כג ב). ובסוטה (יד א) 'בעין יעקב', מפני מה נסתתר קברו של משה רבינו מעיני בשר ודם, מפני שגלוי וידוע לפני הקדוש ברוך הוא שביהמ"ק עתיד להחרב, וישראל יגלו מארצם, שמא יבואו לקברו של משה רבינו ויעמדו בבכיה ויתחננו למשה לעמוד בתפלה בעדם, ועומד משה ומבטל את הגזרה, מפני שחביבים צדיקים במיתתם יותר מבחייהם. ע"ש. וכ"כ הרמ"א (ס"ס תקנט). וכ"ה ברמ"א (ס"ס תקפא), שבערב ר"ה הולכים לביה"ק להרבות שם בתחינות. הליכות עולם ח"ב עמ' רכד]".
  2. **"מליץ יושר" בשעת לויה**.
     1. הגרח"ק זצ"ל (כל משאלותיך עמ' תקכ"ט) – "מרנא הגראי"ל טוען שמה שמבקשים מנפטר שיהיה מליץ יושר אין זה נכון, כי הוא מאד תפוס עם עצמו. תשובה: זה נכון".

הגרח"ק זצ"ל (פותח את ידך עמ' תרס"ב) – "שאלתי למרן הגר"ח קניבסקי שליט"א [זצ"ל] (סיון התשע"ד), למה מבקשים מהנפטר שיהיה מליץ יושר על המשפחה, וכי בלי זה הוא לא יהיה מליץ יושר הרי הוא בעולם האמת. ואמר לי הרב שליט"א [זצ"ל]: 'אולי' (באמת הנפטר לא יבקש א. פ.). [כאשר נפטר אדם מהווה זמן זה הזדמנות עבורינו לבקש מהקב"ה שיהא הנפטר מליץ יושר עבורנו, בהיותו זוכר ומרגיש עדיין את חוויות האדם והבנותיו בעולם הזה, ודווקא בשל כך אנו מוסיפים תפילה ביודעינו את כוחה הגדול של תפילה לעורר לבבות המתפללים מחד, ולבקוע רקיעי שמים מאידך, בתקוה שזכויותיו וחסדינו עימו יהיו מליצי יושר עבורינו בבית דין של מעלה. אך מדברי חז"ל למדנו שכאשר מגיעים לעולם האמת רואים את הדברים ברמת הבנה עמוקה ואחרת, ועיתים רואים כי מה שנדמה לנו כרע, הוא למעשה טוב מאד וכן להפך. ועל כן יתכן שלא יבקש הנפטר עבורנו מה שנראה בעיניינו כטובה, כי אמנם מצד האמת אין הוא טוב עבורנו. ובספר 'צדיק כתמר יפרח' (עמוד כ"ד) הביא ממרן הגראי"ל שטינמן שליט"א [זצ"ל], שנזהר מלומר על הנפטר שיהיה מליץ יושר, כיוון שהנפטר עצמו כולו בפחד נורא ורועד מהדין ומה שייך שעוד ימליץ יושר על אחרים. ואפילו על צדיק נזהר מלומר כן, שהרי נאמר: מי יצדק לפניך בדין. וכן שמעתי ממרן הגר"נ קרליץ שליט"א [זצ"ל], דלא ניחא ליה בבקשה זו]".

* + 1. בעקבות משה (שמות עמ' שי"ג) – "כאשר מבקשים על יד מטתו של 'נפטר' ל"ע שיהא מליץ יושר, **אל לכוון בקשה זו אל הנפטר**, אלא הבקשה צריכה להיות מופנית אל הקב"ה שהנפטר הזה יהיה מליץ יושר עלינו לפניו יתברך, שבכח זכויותיו וצדקותיו אשר עשה בחייו יש לו את הזכות להיות מליץ יושר עבורנו אבל ודאי אין לבקש ממנו אלא מהקב"ה".
  1. **גמרות**.
     1. תענית (דף טז.) – "למה יוצאין לבית הקברות. פליגי בה רבי לוי בר חמא ורבי חנינא. חד אמר: הרי אנו חשובין לפניך כמתים, וחד אמר: **כדי שיבקשו עלינו מתים רחמים**".
     2. סוטה (דף לד:) – "ויעלו בנגב ויבא עד חברון. ויבאו מבעי ליה. אמר רבא: מלמד, שפירש כלב מעצת מרגלים והלך ונשתטח על קברי אבות, אמר להן: **אבותי, בקשו עלי רחמים** שאנצל מעצת מרגלים".
        1. מנחת אלעזר (ח"א סי' ס"ח) – "די"ל דאין הכונה בגמ' שמבקשים מהם שימליצו ויבקשו עלינו רחמים רק שמתפללים להש"י בסתם ולאסר הביה"ק מקום משכנות צדיקים וחסידים הם שומעים התפלה ומעלים אותם בזכותם וזהו כדי שיבקשו עלינו המתים רחמים כן יש לדחוק הפי' בגמ' כדי ליישב דברי המהרי"ל וכן נראה ג"כ מתוס' סוטה ל"ד ע"ב ד"ה אבות".
        2. אבני ישפה (ח"א סי' קפ"א) – "וגם נראה דללכת על קברי הצדיקים הוא מצוה וכן מצינו בגמ' סוטה ל"ד ב' שכלב הלך להשתטח על קברי הצדיקים להתפלל. וגם בכלל הביקור בבית הקברות יש בו סגולה לעורר עלינו רחמים כמ"ש בגמ' תענית ט"ז א', שהולכים ביום תענית לבית הקברות כדי שיבקשו עלינו מתים רחמים, או כדי לומר שהרי אנו חשובים לפניך כמתים. וע' בשו"ע או"ח סי' תקפ"א סע' ג' ברמ"א ובמג"א ס"ק ט"ז ובמחצית השקל שם ובביאור הגר"א שם. ובא"ר שם ס"ק ל"ט כתכ בשם מהרי"ל הל' תענית דבית הקברות מקום קדוש וטהור ויכוין שה' יתן לו רחמים בזכות הצדיקים ואל ישים מגמתו נגד המתים, והו"ד במ"ב ס"ק כ"ז. אמנם בפמ"ג א"א ס"ק ט"ז הקשה שבסידור מענה לשון יש תפילות מה שאומרים על הקברים משמע קצת שמבקשים מאת הנפש שיליץ טוב בעדינו ע"כ. וקשה לי מן הגמ' הנ"ל שמפורש שיבקשו עלינו מתים רחמים, וא"כ המתים עצמם מבקשים ועלינו לפנות עליהם שהם יבקשו ולמה כתב המהרי"ל לאיסור. וצריך לומר שלמד המהרי"ל שעצם המציאות שלנו בבית הקברות יגרום לצדיקים להליץ טוב בעדינו. וזה מדויק בל' הגמ' שכתוב יבקשו עלינו, והיינו שהם מעצמם יבקשו עלינו, ולא שנבקש מהם שהם יבקשו. ולמעשה ראיתי נוהגים כמו המענה לשון ומבקשים מן המתים להיות מליצי יושר עבורינו".
        3. תשובות והנהגות (ח"ב סי' ס"ד) – "ועיין תענית (טז א) שהולכים לבית הקברות שיבקשו עלינו רחמים, ומשמע שמותר לבקש מהם, אבל התם שאני שאינו מבקש מהם רק מתפלל לה' והמתים שומעים ומבקשים רחמים, וכן מפורש בתוס' סוטה לד: (ד"ה אבות) דמיירי כה"ג דוקא ע"ש, והיינו כמו שעשה כלב שהלך להשתטח והודיע מצבו, אבל לא אמר להם לילך ולבקש רחמים, וכן בזוה"ק פרשת אחרי מות שישראל אתיין למיתיהון בכמה תשובה מקמי קוב"ה בתבירו דלבא ע"ש, אבל לא ביקשו מהם להתפלל להקב"ה, שהוא אלקינו ואין עוד, וכן בחגיגה (כב א) שהלך ונשתטח על קברי בית שמאי לא בא לבקש מהם להתפלל, או בתענית (כג א) שציערו לו והלך לאביו ע"ש, אבל להתפלל להקב"ה דרך אמצעי אסור והוה כדורש אל המתים".
  2. מראי מקומות – דברי יציב (יו"ד סי' רמ"ה), כרם שלמה (ס"ק ל"ג אות ג'), ילקוט יוסף (או"ח סי' ד' עמ' תי"ג, ח"ז עמ' קצ"ב אות ז'), פסקי תשובות (סי' תקפ"א אות כ"א, הע' קל"א), דברי סופרים (ח"א הלכות אבילות שנ"ד-ב'), דף על הדף (ב"ב דף קכב:).
     1. זוהר (פרשת אחרי מות, ע:-עא.) – "וּבְשַׁעֲתָא דְּאִצְטְרִיךְ עָלְמָא רַחֲמֵי, וְחַיַיָא אַזְלֵי וּמוֹדָעֵי לְהוּ לְנַפְשַׁיְיהוּ דְּצַדִּיקַיָּיא, וּבָכָאן עַל קִבְרַיְיהוּ, אִינּוּן דְּאִתְחָזוֹ לְאוֹדָעָא לְהוּ. מַאי טַעְמָא. דְּשַׁוְיָין רְעוּתָא דִּלְהוֹן לְאִתְדַּבְּקָא נַפְשָׁא בְּנַפְשָׁא, (דף ע''א ע''א) כְּדֵין אִתְּעָרִין נַפְשַׁיְיהוּ דְּצַדִּיקַיָּיא, וּמִתְכַּנְּפֵי וְאַזְלִין וְשָׁאטִין לִדְמִיכֵי חֶבְרוֹן, וּמוֹדִיעֵי לְהוּ צַעֲרָא דְּעָלְמָא. וְכֻלְּהוּ עָאלִין בְּהַהוּא פִּתְחָא דְגַּן עֵדֶן, וּמוֹדִיעֵי לְרוּחַ. וְאִינּוּן רוּחִין דְּמִתְעַטְּרָן בְּגַּן עֵדֶן, מַלְאֲכֵי עִלָּאִין אַזְלֵי בֵּינַיְיהוּ. וְכֻלְּהוּ מוֹדִיעִין לַנְשָׁמָה. וּנְשָׁמָה אוֹדָעַת לְּקוּדְשָׁא בְּרִיךְ הוּא, וְכֻלְּהוּ בָּעָאן רַחֲמֵי עַל חַיִּין, וְחָס קוּדְשָׁא בְּרִיךְ הוּא עַל עָלְמָא בְּגִינֵיהוֹן. וְעַל דָּא אָמַר שְׁלֹמֹה, וְשַׁבֵּחַ אֲנִי אֶת הַמֵּתִים שֶׁכְּבָר מֵתוּ וְגוֹ'".
        1. תרגום – "וּבְשָׁעָה שֶׁהָעוֹלָם צָרִיךְ רַחֲמִים, וְהַחַיִּים הוֹלְכִים **וּמוֹדִיעִים לְנַפְשׁוֹת הַצַּדִּיקִים וּבוֹכִים עַל קִבְרֵיהֶם**, אוֹתָם שֶׁרְאוּיִים לְהוֹדִיעַ לָהֶם. מָה הַטַּעַם? כִּי שָׂמִים רְצוֹנָם לְהִדָּבֵק נֶפֶשׁ בְּנֶפֶשׁ, אָז מְעוֹרְרִים אֶת נַפְשׁוֹת הַצַּדִּיקִים, וּמִתְכַּנְּסִים וְהוֹלְכִים וּמְשׁוֹטְטִים לִישֵׁנֵי חֶבְרוֹן, וּמוֹדִיעִים לָהֶם אֶת צַעַר הָעוֹלָם. וְכֻלָּם נִכְנָסִים לְאוֹתוֹ פֶּתַח גַּן הָעֵדֶן וּמוֹדִיעִים לָרוּחַ. וְאוֹתָן רוּחוֹת שֶׁמִּתְעַטְּרוֹת בְּגַן עֵדֶן, הוֹלְכִים בֵּינֵיהֶן מַלְאָכִים עֶלְיוֹנִים, וְכֻלָּם מוֹדִיעִים לַנְּשָׁמָה. וְהַנְּשָׁמָה מוֹדִיעָה לַקָבָּ''ה, וְכֻלָּם מְבַקְשִׁים רַחֲמִים עַל הַחַיִּים, וְהַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא חָס עַל הָעוֹלָם בַּעֲבוּרָם. וְעַל זֶה אָמַר שְׁלֹמֹה, וְשַׁבֵּחַ אֲנִי אֶת הַמֵּתִים שֶׁכְּבָר מֵתוּ וְגוֹ'".
        2. מראי מקומות – תשובות והנהגות (ח"ב סי' ס"ד, לשונו מובא לעיל).
     2. פמ"ג (או"ח סי' תקפ"א א"א ס"ק ט"ז) – "ועיין אליה רבה [ס"ק] ל"ט בשם מהרי"ל הלכות תענית [עמוד ער] דבית הקברות מקום קדוש וטהור, יתכוין שה' יתן לו רחמים בזכות הצדיקים, ואל ישים מגמתו נגד המתים. ובסידור מענה לשון יש תפלות מה שאומרים על הקברים, משמע קצת שמבקשים מאת הנפש שיליץ טוב בעדנו".
     3. מהר"ם שיק (או"ח סי' רצ"ג) – "ובס' חסידים בסי' ת"נ. ובשאר סימנים. הפליג במעלות ההולך על קכרי אבות. ובתענית דף י"ו אמרו שהולכים על הקברות כדי שיבקשו רחמים עלינו. ובדף כ"ג ע"ב מביא מעשה דר' מני בר' יונה דהלך להתפלל על קבר אביו. ונעשה לו ישועה עיי"ש. ועכ"פ העולה מן הדברים הנאמרים שנראה דאין איסור בתפילה זו. אפילו אם היא בקשה שימליצו טוב בעדינו. ומכל מקום **דעות הפוסקים פליגו בזה**. דעת מהר"ח ומהרי"ל ולבוש וסייעתם ס"ל דעיקר התפילה צריך להיות נגד ה'. ובשכר אמונה זו בהשארה הנצחיית. ובשכר ועונש יקבל ה' את תפלתו. אבל דעת ספר חסידים. ובספר הזוהר. ועל פיהם נתייסד נוסחת התפלה של מענה לשון. סוברים דהחפילה הוא. שימליצו לטובה עליהו ובעבורינו".
     4. אג"מ (או"ח ח"ה סי' מ"ג אות ו') – "ובדבר אלו ההולכים בעת צרה לקברות אבותיהם ולקברות הצדיקים לבקש רחמים מהשי"ת, אם יש בזה משום דורש אל המתים. עיין בש"ך יו"ד סימן קע"ט ס"ק ט"ו שמביא מתשובת מהר"ח שמפקפק בזה, ומהב"ח ס"ס רי"ז שאין איסור בדבר ...".
     5. מנחת יצחק (ח"ח סי' נ"ג, **ושם לענין פתקים**) – "והנה למעשה אין בידי להכריע בענינים העומדים ברומו של עולם, אבל שפיר י"ל נהרא ונהרא ופשטי'".
     6. תשובות והנהגות (ח"ב סי' ס"ד) – "ונראה לעורר דבר חדש דכשמתפלל על קברים ראוי לדקדק ולהתפלל **כשמשמיע לאזניו** גופא דוקא, ולא בחיתוך שפתים לבד ... כאן תפלתו להקב"ה נשמע גם למת כשמתפלל ומדבר אם זוכה לכך, והמת כששומע דבריו ממש מעורר רחמים אצל הקב"ה, ולזה בחיתוך שפתים לבד בלי להשמיע כלל נראה דלא מספיק ולא מעבירים בכך דיבוריו שהמת ישמע אותם ממש, וראוי שפיר להתפלל באופן שלאזניו שומע מה שמדבר שהדיבור גמור כנלע"ד אף שלא מצאתי הדבר מבואר, והדבר חידוש גדול".

1. משביע לחולה כשהוא בחיים שיבוא לו לאחר מיתתו - סעיף י"ד.
   1. **דורש לרוח**.
      1. מיקל.
         1. יראים (סי' של"ה) – "המשביע את החולה לשוב לאחר מיתה להגיד לו אשר ישאל לו אין זה דורש אל המתים דדורש אל המתים פירש דורש לגופו של מת ומדבר ע"י כשוף כגון בעל אוב אלא שבעל אוב מעלהו מקברו וזה דורש בו בעודו בקברו אבל דורש לרוחו אין זה דורש שהרוח אינו נקרא מת ולהכי אמרינן בברכות [י"ח ב'] בחסיד אחד שהלך ולן בבית הקברות שמע שתי רוחות מספרות זו עם זו ואמרינן נמי התם בההוא פרקא דמי שמתו שמואל שאל מאביו על מעות יתומים ואמרינן נמי במוע"ק פ"א [כ"ח א'] א"ל ליתחזי מר לי איתחזי ליה".
         2. דר"מ (ס"ק ד', עי' רמ"א סעי' י"ד).
         3. בנין ציון (ח"א סי' ס"ז) – "והרי אפילו לדרוש מן המת בקבר מותר כמו שמצינו גדולי האמוראים שעשו כן כל שאינו דורש לגוף המת רק לרוח כמבואר בי"ד (סי' קע"ט)".
         4. גליוני הש"ס (ברכות דף יח: ד"ה לשנה).
      2. מחמיר.
         1. ב"י (ס"ק י"ד).
2. אוחז את העינים (seizes peoples eyes) - סעיף ט"ו.
   1. **פסוקים**.
      1. משפטים (פרק כ"ב י"ז) – "מְכַשֵּׁפָה לא תְחַיֶּה".
      2. קדושים (פרק י"ט פסוק כ"ו) – "לא תאכְלוּ עַל הַדָּם לא תְנַחֲשׁוּ וְלא תְעוֹנֵנוּ".
      3. שופטים (פרק י"ח פסוק י') – "לא יִמָּצֵא בְךָ מַעֲבִיר בְּנוֹ וּבִתּוֹ בָּאֵשׁ קסֵם קְסָמִים מְעוֹנֵן וּמְנַחֵשׁ וּמְכַשֵּׁף".
   2. **סוגיא**.
      1. סנהדרין (דף סה:) – "תנו רבנן מעונן רבי שמעון אומר זה המעביר שבעה מיני זכור על העין, וחכמים אומרים זה **האוחז את העינים**, רבי עקיבא אומר זה המחשב עתים ושעות ...".
      2. משנה (סנהדרין דף סז.) – "המכשף העושה מעשה חייב ולא האוחז את העינים, רבי עקיבא אומר משום רבי יהושע שנים לוקטין קשואין אחד לוקט פטור ואחד לוקט חייב העושה מעשה חייב **האוחז את העינים פטור**".
      3. סנהדרין (דף סז:) – "אמר אביי הלכות כשפים כהלכות שבת יש מהן בסקילה ויש מהן פטור אבל אסור ויש מהן מותר לכתחלה העושה מעשה בסקילה, האוחז את העינים פטור אבל אסור, מותר לכתחלה כדרב חנינא ורב אושעיא כל מעלי שבתא הוו עסקי בהלכות יצירה ומיברי להו עיגלא תילתא ... אמר ליה רב לרבי חייא לדידי חזי לי ההוא טייעא דשקליה לספסירא וגיידיה לגמלא וטרף ליה בטבלא וקם אמר ליה לבתר הכי דם ופרתא מי הואי אלא ההיא אחיזת עינים הוה".
   3. מראי מקומות – פסקי אור לציון ( ), הגר"ש דבליצקי זצ"ל (נתיבות ההלכה ח"נ ע"ז ), עומק הפשט (גליון פ"ב), הגר"מ גבאי שליט"א (גם אני אודך ח"ה סי' י"ח, סי' ל' ).
3. מחמירים.
   1. **ראשונים**.
      1. רמב"ם (עבודת כוכבים פרק י"א הל' ט') – "אסור לעונן אע"פ שלא עשה מעשה אלא הודיע אותן הכזבים שהכסילים מדמין שהן דברי אמת ודברי חכמים וכל העושה מפני האצטגנינות וכיון מלאכתו או הליכתו באותו העת שקבעו הוברי שמים הרי זה לוקה שנאמר לא תעוננו **וכן האוחז את העינים ומדמה בפני הרואים שעושה מעשה תמהון והוא לא עשה הרי זה בכלל מעונן ולוקה**".

רמב"ם (עבודת כוכבים פרק י"א הל' ט"ו) – "המכשף חייב סקילה והוא שעשה מעשה כשפים אבל **האוחז את העינים והוא שיראה שעשה והוא לא עשה לוקה מכת מרדות** מפני שלאו זה שנאמר במכשף בכלל לא ימצא בך הוא ולאו שניתן לאזהרת מיתת בית דין הוא ואין לוקין עליו שנאמר מכשפה לא תחיה".

רמב"ם (ספר המצות, מצות לא תעשה ל"ב) – "... ובכלל אזהרה זו גם כן אסור פועל החרטומים ולשון חכמים מעונן זה האוחז את העינים והוא מין גדול מן התחבולה מחובר אליו **קלות התנועה ביד עד שיתדמה לאנשים שיעשה ענינים אין אמיתות להם** כמו שנראה אותם יעשו תמיד שיקח חבל וישים אותו בכנף בגדו לפני העם ויוציאהו נחש וישליך טבעת לאויר ואחר כך יוציאהו מפי אדם אחד מן העומדים לפניו ומה שדומה להם מפעולות החרטומים המפורסמים אצל ההמון כל פועל מהם אסור ומי שעושה יקרא אוחז העינים והוא מין מן הכשוף ומפני זה לוקה והוא עם זה **גונב דעת הבריות** וההפסד המגיע מזה גדול מאד כי ציור הענינים הנמנעים תכלית המניעה אפשריים אצל הסכלים והנשים והקטנים רע מאד ויפסיד שכלם וישיבם להאמין הנמנע והיותו אפשר שיהיה והבן זה".

* + 1. חינוך (מצוה ר"נ) – "שלא לעונן ... ובכלל לאו זה דמעונן אמרו זכרונם לברכה [סנהדרין ס"ה ע"ב] שהוא מעשה אחיזת עינים שיעשו בני אדם, וכמו שאמרו זכרונם לברכה [שם] מעונן זה האוחז את העינים. וענין זה הוא מין גדול מהתחבולה יהובר אליה קלות היד וגבורת מהירותה עד שידמה לבני אדם שיעשה המתחבל ענינים של פלא, כלומר דברים שהם חוץ מן הטבע, כמו שיעשו תמיד המשתדלים בזה, שיקחו הבל וישימו אותו בכנף בגדם לעיני אנשים ואחר כן יוציאוהו נחש, וכן ישליכו טבעת באויר ואחר כן יוציאוהו מפי אחד מהעומדים לפניהם, וכיוצא בענינים אלו רבים. וכל אחד מהמעשים הרעים אלו הוא אסור, והעושו נקרא אוחז העינים, והוא בכלל לאו דמעונן ולוקין עליו. ואף על פי שנאמר מעונן אצל מכשף בכתוב אחד, אינו מין כשוף ממש, שאילו היה האיסור בו משום לאו דמכשף לא היינו מלקין עליו, משום דלאו דמכשף ניתן לאזהרת מיתת בית דין, שנאמר [שמות כ"ב, י"ז] מכשפה לא תחיה, וקיימא לן דכל לאו שניתן לאזהרת מיתת בית דין אין לוקין עליו. משרשי המצוה, מה שכתבנו בלאו דמנחש, סמוך. ועוד הפסד גדול מאד נמצא בזה, לפי שישובו אצל ההמון והנשים והנערים הענינים הנמנעים בתכלית המניעה אפשריים, ויערב לדעותם לקבל הנמנע היותו אפשר מבלתי היות הענין נס מאת הבורא, ואולי יצא להם **מזה סבה רעה לכפור בעיקר** והכרת נפשם, והבן זה. פרטי המצוה שם בספרא ובמקומות בגמרא ובמדרשות".
  1. **פוסקים**.
     1. ב"ח (ס"ק ב' ד"ה ולפע"ד) – ולפע"ד דתרי גווני אחיות עינים נינהו האחד שלא נעשה ע"י כישוף אלא ע"י מרמה ותחבולה והוא בכלל לא תעוננו, וכ"כ הרב בס' מנין המצות סימן ל"ב ... המין השני הוא האוחז את העינים ע"י כשפים והוא מראה כאילו עשה מעשה ולא עושה כלום כגון שיש כאן לפנינו שדה מלאה קישואים ומראה לנו ע"י כישוף כאילו נלקטו ולפי האמת לא זזו ממקומם ...".
     2. ש"ך (ס"ק י"ז) – "עי' ב"ח שכתב בשם הרמב"ם דגם אחיזת עינים שאינו ע"י תחבולות ועל ידי קלות התנועה ביד אסור, וכדבריו מבואר בדברי המגיה למיימוני הל' עכו"ם פי"א ע"ש, וכן כתב בתשובת הרב סימן ס"ז ע"ש".
     3. בית לחם יהודה (ס"ק ט') – "כ' הב"ח ...".
     4. באר היטב (ס"ק י') – "העינים. הב''ח כתב בשם הרמב''ם דגם אחיזת עינים שאינו ע''י כישוף רק ע''י מראה ותחבולות ע''י קלות התנועה ביד אסור".
     5. עי' יד קטנה (ע"ז פרק ו' ל"ת מ"ו מנחת עני ל"ג) - דין דרבנן.
     6. חכמת אדם (כלל פ"ט סעיף ו') – "עוד אמרו חז"ל איזהו מעונן זה האוחז את העינים והוא מין מן התחבולה מחובר אליו קלות התנועה ביד עד שתדמה לאנשים שיעשה ענינים שאין אמיתתו בהם כמו שנראה אותם יעשו תמיד יקחו חבל וישימו אותה בכנף בגדיהם ויוציאו נחש וישליך טבעת לאויר ואחר כך יוציאו מפי אדם אחד העומד לפניו (שם סעיף ט"ו) והעושה זה לוקה (רמב"ם במנין המצוות סימן ל"ב) **ומזה תראה שאותן הבדחנים** שעושין כדברים אלו על החתונות ונקראין טאשין שפילער **עוברים בלאו דאורייתא** והמצוה לעשותן עובר משום לפני עור ולכן מי שבידו למחות צריך למחות וכל שכן שאסור להסתכל ולראותם **אבל אם הוא גוי** שעושה נראה לי דמותר לראות".
     7. פת"ת (ס"ק ז') – "וע' בספר חכמת אדם כלל ...".
     8. מהר"ם שיק (מצוה רנ"א).
     9. קיצור שו"ע (סימן קס"ו סעיף ד') – "עוד אמרו רז"ל איזהו מעונן זה האוחז את העינים. פירוש שהוא כאלו אוחז עיני בני אדם וסוגרן, שהוא מטעה אותן, שנדמה להם כאלו עושה דברים נפלאים חוץ מדרך הטבע, ובאמת אינו עושה כלום אלא בקלות ידיו ובתחבולות הוא מטעה אותן. והבדחנים שעושים כמעשים אלו על החתונות, עוברים בלאו. והמצווה לעשותן עובר על לפני עור. ולכן מי שיש בידו למחות, מחויב למחות, וכל שכן שאסור להסתכל ולראותן. אבל אם נכרי עושה כן, מותר לראות".
     10. זבחי צדק (ס"ק כ"ב).
     11. משנת חכמים (סי' מ"ז יבין שמועה ס"ק ג') – " וכבר באתי בתוכחה מגולה שבעו"ה ראיתי בשמחת נשואין שעושין כן וכי ס"ל ס"ד דמשו' לשמוח חתן יעשו איסור דאורייתא ומאן חכים כי האי לומר דלא דמי אלו שעושין בזה"ז עפי' קלות התנועה כמו בדורות הראשונים שעשו בתחבולה יתרה ובדורות הללו מי פתי יסור הנה לומר שיש ממש בדברים הללו לכן הקילו בו. אבל לא מצאתי הדבר מפורש להקל ונראה למצוה על הגדולים להזהיר בזה. **ולא אמרי' בזה מוטב שיהיו שוגגין** כמו ...".
     12. דרכ"ת (ס"ק ל"ז) – "החכמת אדם ... משנת חכמים ...".
     13. עבד המלך (ויקרא י"ט כ"ו אות ב').
     14. מצות המלך (מצוה ר"נ).
     15. יביע אומר (ח"ה יו"ד סי' י"ד, יחוה דעת ח"ג סי' ס"ח) – "אחיזת העינים אפילו על ידי קלות התנועה וזריזות ואין שם כישוף כלל, אסורה מן התורה, ואסור לעשות כן גם בשמחת חתן וכלה וכדומה".
     16. שבט הלוי (ח"ה סי' קכ"ט) – "נשאלתי אם מותר להניח להילדים לראות מעשה אחיזת עינים ע"פ המבואר יו"ד סי' קע"ט סט"ו ובש"ך שם ס"ק י"ז, דגם ע"י תחבולות אסור, וע"ש בפ"ת בשם חכ"א כלל ע"ה, והשואל צידד דכאן לא יהי' מעשה אחיזת עינים ממש, רק **להראות** האיך העושים כך מרגילים עצמם לאחוז עינים ולומדים זה, ולדידי **פשיטא דאסור**, ולא ידעתי שום צד היתר, וד"פ דלא שייך כאן היסוד דאתה לומד להורות בסנהדרין ס"ח ע"א שזה שלפנינו למוד לעשות ולא להורות, ואע"פ שאינו מראה עדין אחיזת עינים, מ"מ אין לך דרך המביא לידי איסור תורה גדול מזה ותל"מ".
     17. הגרח"ק זצ"ל (ויכתוב מרדכי עמ' שמ"א אות נ"ט) – "האם מותר ללכת לראות קוסם העושה מעשה אחיזת עיניים. והאם יש הבדל בין קטן לגדול או בין איש לאשה. תשובה: כמדומה שאסור".
     18. כרם שלמה (ס"ק ל"ו).
     19. עי' מלכים אומניך (פרק י"ג הי' י') – "הש"ך ... ושמעתי, דאפשר אולי להתיר אם יאמר הקוסם לפני הציבור: דעו לכם שאין במעשי כי אם אחיזת עינים והנה אלמד אתכם כיצד אני עושה זאת ... אולם לא מצינו ראיות לחידוש זה".
     20. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' קע"ט סעי' א') – "יש לאסור להזמין 'קוסם' העושה מעשה להטוטים באחיזת עינים על ידי קלות התנועה וזריזות מעשיו, אע''פ שאינו עושה שום פעולה של כישוף. שהוא איסור תורה. ואסור לעשות כן גם לצורך שמחת חתן וכלה או שמחת פורים. ואם הקוסם הוא גוי, מותר לחזות בלהטוטיו. [יביע אומר חלק ה' חיו''ד סימן יד. יחוה דעת חלק ג' סימן סח עמוד ריז]".
     21. ודרשת וחקרת (ח"א יו"ד סי' כ"ג) – "וא"כ מה ששמע בשם גאון אחד שהתיר את הדבר אם מראה אוחז את העינים שלשה דברים ומסביר איך שהוא עושה את זה והוא אומר להם שכמו כן הוא שאר תחבולותיו, לפי הרדב"ז הנ"ל אה"נ היה מקום להתיר משום שאחר ההסבר אין כאן גניבת דעת הבריות ומה עוד אם הם רוצים שהוא יעשה תחבולותיו י"ל שהם מוחלים ומוותרים ע"ז שהוא גונב את דעתם, (משא"כ כשהוא אוחז את העינים והוא רוצה שהם יחשבו שהוא עושה כישוף ממש בזה הוא גונב את דעתם שלא ברצונם ושלא במחילתם ופשוט) אבל לפי כל האחרונים הנ"ל באות ד' וכן הקש"ע בסי' קס"ו סעי' ד' אסר כהחכמ"א ומדי ספק דאורייתא לחמורא לא יצאנו ולכן בודאי שומר נפשו ירחק מכל זה".
     22. ברית ותורה (ס"ק נ"ה, בה"ל ד"ה אסור) – "והנה בעוה"ר נתפשט היום תופעה שנקראית קוסמויות וזה ממש אחיזת עינים הנזכרת כאן ויש בזה איסור תורה, וכל אלו שבאים לראות עוברים בלפני עוור לא תתן מכשול, ואמנם שמענו שיש מקלים אם הקוסם מודיע לפני תחילת מעשיו שהכל הוא רק מזריזות ידים, אמנם לא מצאתי בגדולי הפוסקים חילוק זה, ואיך אפשר להקל באיסור תורה ובפרט שלא כל הקוסמים מודעים כן, וגם יש ילדים שלא שמעו ונראה בעיניהם ככישוף, וכל בעל נפש ירחיק עצמו וילדיו מכאלו דברים חוץ ממכשולות אחרים וביטול תורה שיש בזה, ותבא עליו ברכה".
  2. עוד פשטים ברמב"ם – מהרי"ק (שורש ע"ו ד"ה ואשר), ב"י (ריש סי' קע"ט, כס"מ על הרמב"ם), עי' שו"ת רמ"א (סי' ס"ז), קרית ספר (ברמב"ם אזהרה מ"ז), ט"ז (ס"ק י'), לחם משנה (פרק י"א הל' ט').
     1. רדב"ז (אלף תרצ"ה, ובספרו מצודת דוד מצוה ס"א) – "והמין השלישי שעושין דברים זרים על דרך תחבולה או מהירות או קלות ידים וכיוצא בו שנראה כאלו אחז את העינים והוא לא אחז אותם בזה איני רואה שיש בו איסור תורה אלא שהוא גונב דעת הבריות ואף על פי שנראה מלשון הרמב"ם ...".

1. מתירים.
   1. **ראשונים**.
      1. רש"י (סנהדרין דף סז. ד"ה שנים) – "**במכשפות** לפנינו, אחד מהן לוקט וחייב, וחברו לוקט ופטור".
         1. וכן עי' האג"מ (יו"ד ח"ד ריש סי' י"ג). אמנם שם מדבר על העינן של מכשף, ולא של מעונן, וממילא **אין שום ראיה**.
      2. סמ"ג (ל"ת מצוה נ"ג) – "שלא לעונן שנ' (ויקרא יט, כו) לא תעוננו. תניא בת"כ (קדושים פרק ו ה"ב) לא תעוננו אלו אוחזי העינים, והא דאמר פרק ד' מיתות (סנהדרין סז, א) האוחז את פטור זהו פטור ממיתת בית דין של **מכשף** מפני שאינו עושה מעשה, ואף מן המלקות פטור לדברי האומר לאו שאין בו מעשה אין לוקין עליו".
         1. וכן עי' הב"ח ומהרי"ק.
      3. ר"ש משאנץ (קדושים פרק ו' הל' ב') – "אלו אוחזי עינים **בכישוף** מראה לבני אדם דבר שאינו ואוחזים מראיתם".
      4. רבינו הלל (קדושים פרק ו' הל' ב') – "אוחזי העינים היינו **דבכשפנות** ... ואינן אלא **בכשפניות**".
   2. **פוסקים**.
      1. תפארת ישראל (סנהדרין פרק ז' אות ק"ב) – "שבכח כשפים והשבעות כחות הטומאה מראה לבריות כאילו עושה מעשה חדש, אע"פ שבאמת לא עשה כלל, זהו פטור, אבל האוחז העינים שלא בכישוף **מותר לכתחילה**".
      2. שיירי קרבן (סנהדרין דף מ: ד"ה מכשף) – שאחיזת עינים ע"י כישוף.
      3. עשה לך רב (ח"ב סי' מ"ד) – "פשוט וברור להתיר".
      4. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' י"ג, ס' שם עולם עמ' תי"א) – "הש"ך מסכים לדינא דהב"ח. וזהו ודאי דבר תמוה שיהיה שייך איסור למי שטבעו בקלות התנועה ביותר שיהיה מתנהג כפי קלות תנועה שלו. והא האחים שלחו **לנפתלי** למצרים להביא שטר מכירה מעשו ליעקב על חלקו במערת המכפלה (סוטה י"ג ע"א) הרי דהיה מותר. וגם **שמשון** היה מותר להשתמש בגבורתו המשונה שלא שייך זה כלל להיות באינשי, שהיה ודאי דבר תמוה לאינשי, ולא היה בזה אף לא חשש איסור מראית העין שיאמרו שע"י כישוף הוא עושה, וכ"ש שלא היה שייך בזה איסור ממש, וכ"ש שלא שייך שיהיה בזה איסור לאו דאורייתא. וא"כ מ"ש עניין הטבעי שנתן השי"ת לאחד בקלות התנועה שלא שייך לאסור, אף לא מדרבנן, וכ"ש שלא שייך שיהיה ע"ז לאו דאורייתא ומלקות. ורק כשמשקר לאינשי ואומר שעושה זה בכישוף יהיה אסור ... זהו מה שאמרתי בזה דרך הלימוד. אבל לא היה הדבר יצא ממני בהוראת שאלה למעשה, שאין איסור באחיזת עינים על ידי קלות התנועה וכדומה, כי בכל אופן אם משקר העושה זה ואומר שעושה דברים שלא כדרך הטבע הרי יש לאסור, דהא יכול להטעות האינשי אחריו להחזיקו לאיש בעל מופת, ואינש כזה הוא ודאי איש שאינו ראוי ללמוד ממעשיו אף כשלא היה משקר, וכ"ש כשמשקר. ואף בלא משקר ואומר שהוא עניין טבעי, שנתן לו השי"ת קלות התנועה יותר מאחרים, הרי אין להתראות בזה לפני אינשי רק באופן שיראו ויכירו דהיא מתנועה מהירות ביותר, ולא בעושה באופן שלא יראו ולא יכירו **אלא אדרבה יאמרו מזה שאינו ענין טבעי אלא ענין כשפים, שבזה הוא מסית** לכשפים, וממילא שאסור אף שלא ישמעו לו האינשי. ואף שליכא איסור מיתה משום שאינו מסית לאיסור ע"ז, אבל איסור מסית איכא לכל איסור, כהא דנחש הקדמוני שלא היה על איסור ע"ז אלא על איסור לאו ומיתה בידי שמים ... אם אומרים שעושים בדרך טבעי, וכן הוא ידוע ומפורסם, איני רואה שום איסור ... ואם היה בא למעשה הייתי משתמטנא מפני כבוד רבותינו האוסרין. ואם לא היה אפשר להשתמט **הייתי מורה דבדרך טבעי, וידוע ומפורסם שהוא דרך טבעי, שמותר**".
         1. למתרץ האג"מ: עי' בצל החכמה (ח"ד סי' י"ג אות ה'), שאם ע"י קלות התנואה ביד הוא עושה אותה מעשה תמהון באמת, בודאי שאין בדבר איסור כלל. וכן הגר"ג אבערלאנדער (אור ישראל חל"ו עמ' קמ"ז הע' כ"ז), וכן עי' הר"מ בלייך (R. J. J. מספר ל"ג עמ' ל"א הע' י"ב).
      5. ***הגר"ד פיינשטיין שליט"א (יד דודי דפו"ח עמ' ר"א אות ה').***
   3. **י"א גדר האיסור משום גונב דעת הבריות** (עי' רדב"ז אלף תרצ"ה), וממילא אם לא גונב דעת הבריות מותר.
      1. יבין דעת (על הש"ך ס"ק י"ז) – "יראה דוקאכשאומר שעושה איזה פעולה אבל **כשאומר** שאינו עושה שום פעולה רק שמטעה הרואים ואפ"ה אינם מרגישים שרי, וע"ז סמכו בדורות הראשונים שעשו בדחנים מעשים זרים".
      2. דברי יציב (יו"ד סי' נ"ז, בין לרדב"ז ובין למחמירים כיון שליכא שיטעו לומר שיש כח עליון ומביא לידי כופר) – "אמנם לענ"ד לחלק בזה, דהאיסור בזה כשאוחז את העינים ואומר שהוא עושה דבר פלא באיזה כח עליון וכדו', שאז חייב אף שאינו עושה שום מעשה כשוף אלא בזריזות ידים, וכמ"ש הרמב"ם והחינוך בטעם הדבר שיטעו מזה להאמין שיתכן ענינים על טבעיים בלעדי כח הבית"ש ח"ו, משא"כ כשמגלה להם במפורש שעושה זאת בתחבולות וזריזות ידים, אין בזה משום מעונן כיון שהכל יודעים שהוא מלומד בכך, ואפילו משום גניבת דעת ליכא, והרי זה כמפליג בספינת אויר ושאר ענינים של פלא שהומצאו בזמנינו ודו"ק אם לא אמרינן שיש כח מיוחד".
      3. עי' הגריש"א זצ"ל (כרם שלמה ס"ק ל"ז, וכן הו"ד במסביב לשולחן מספר רפ"ח, וכן עי' גוף ונשמה עמ' ק"ס, אשרי האיש יו"ד פרק י' אות כ"ז) – "**אסור** לעשות מעשה אחיזת עינים **גם** אם אומר קודם שכל פעולותיו אינם אלא אחיזת עינים, **אמנם** במראה קודם אופן המעשה, אשר עומד לעשותו במהירות, שרי".
         1. משמע שאר פעולותיו שלא מראה אסור.
      4. תשובות והנהגות (ח"א סי' תנ"ה) – "סיפר לי חמי זצ"ל ששמע מפי רבינו החזו"א זצ"ל שאין בזה איסור כישוף כשיודעים ומכירים שאין זה לכישוף ממש רק 'חכמות' וצ"ב. ולדינא נראה שבודאי איסור גמור כשלא מכירים, עכ"פ מפני מראית עין דכישוף, אבל אם מודיע מפורש שאין זה כישוף רק חכמה שכל אחד יכול ללמוד מותר, אבל חוששני שמא יראו האחיזת עינים ולא ישמעו מה שמפרש שאין זה כישוף, ולכן נראה להחמיר ואין היתר אלא **כשלמשחק פיתקא**, גלוי ומפורסם בלשון המדוברת 'אין זה בכישוף רק חכמה לבד' ואז נראה שאין איסור, אף דמיחזי ככישוף, ומ"מ אינו ראוי לן ולדכוותן לעסוק בדברים אשר לא שמענו מאבותינו נוהגין כן. וזהו אזהרה חמורה לא להשתתף בחכמות שמכונה כאן 'קנטשרינג' ששורף כובע ומכניס לפיו וכדומה, וכל הרואה משתומם ואומר שזהו מעשה כישוף, ויש בזה אסור גמור למשחק וגם לרואה, אבל כשמפרש לכל אחד ומבאר שאין כאן שום כישוף רק חכמה, וכ"ש שמפרש החכמה שעשה נראה שבזה אין איסור מדינא וכמ"ש, אבל גם בזה נראה דראוי למנוע".
      5. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Regarding an Adar magic show, in a frum boys elementary school, performed by frum teenagers: 1) allowed? 2) would it suffice to disclaim that "it's not magic, it's only sleight of hand"? 3) If need to "show how the trick is done" - would that need to be before the trick, or OK even afterwards? 4) If need to show before, would it be OK to show ONE trick before and then carry on, or would the performer need to show EACH trick before it's done?

R' Y. Berkovits wrote: Achizas einayim is assur. Pashtus it’s because there is room to believe that its kishuf. Most people do it and claim that they don’t fool anybody (is that true?). The Poskim don’t especially like it. If you are mamash showing what you’re doing, and there’s no room for anyone to think that it’s supernatural, then there’s no problem. The shaila is if you have to show them all the tricks. It could be that by first explaining that there is no such thing as magic, and then showing them a trick or two how they can be fooled when really it’s just sleight of hand, would be enough for the kids to understand.

* + 1. עוד מראי מקומות – הגר' גדליה אבערלאנדער שליט"א (בית ישראל גליון ל"ו עמ' קמ"א), שלהי דקייטא (סי' ט"ו).
       1. עי' שבה"ל (ח"ה סי' קכ"ט, לשונו מובא לעיל), שחולק.

1. גוים.
   1. **לראות עכו"ם**.
      1. מיקל.
         1. חכ"א (כלל פ"ט סעיף ו') – "אבל אם הוא גוי שעושה נראה לי דמותר לראות".
         2. פת"ת (ס"ק ז') – "בספר חכמת אדם ... אך אם העושה הוא עובד כוכבים מותר לראות ע"ש".
         3. קיצור שו"ע (סימן קס"ו סעיף ד') – "עוד אמרו רז"ל איזהו מעונן זה האוחז את העינים. פירוש שהוא כאלו אוחז עיני בני אדם וסוגרן, שהוא מטעה אותן, שנדמה להם כאלו עושה דברים נפלאים חוץ מדרך הטבע, ובאמת אינו עושה כלום אלא בקלות ידיו ובתחבולות הוא מטעה אותן. והבדחנים שעושים כמעשים אלו על החתונות, עוברים בלאו. והמצווה לעשותן עובר על לפני עור. ולכן מי שיש בידו למחות, מחויב למחות, וכל שכן שאסור להסתכל ולראותן. **אבל אם נכרי עושה כן, מותר לראות**".
         4. יביע אומר (ח"ה יו"ד סוף סי' י"ד) – "ומ"מ נראה שאם הקוסם הלזה גוי יש להקל, כיון שאינו אלא אוחז העינים, וכמ"ש החכמת אדם ובקיצור ש"ע שם. ואף שהמהר"ם שיק (במצוה רנא) חוכך בזה משום לפני עור, לר"ש (בסנהד' נו:) דב"נ מצווה על הכישוף, וכ' בסדר למשנה שכן הלכה, וא"כ יש להחמיר גם בגוי. ע"ש. ולפע"ד הרי מלבד שהרבה פוסקים סוברים שב"נ לא נצטוו אלא על ז' מצות בלבד וכמ"ש בחזון איש (זרעים, הל' כלאים סי' א סוף אות א), הרי גם להרמב"ם י"א דלא קי"ל כר"ש, וכמ"ש הלח"מ (פ"י מה' מלכים ה"ו). ובצירוף ד' הרדב"ז כאן נ"ל שיש להקל".
         5. כרם שלמה (ס"ק ל"ו) - לשונו מובא לקמן.
         6. ילקוט יוסף (קיצור שו"ע סי' קע"ט סעי' א') - לשונו מובא לעיל.
      2. **מיקל, אא"כ האחיזת עינים הוי ע"י כישוף**.
         1. מהר"ם שיק (מצוה רנ"א) – "החכמת אדם ... אם האחיזת עינים הוא ע"י כישוף גם בב"נ אסור דהוי מסייע לעוברי עבירה ואפשר דאיכא משום לפני עור".
         2. דרכ"ת (ס"ק ל"ז) – "הפת"ש מהח"א ... עי' בס' מהר"ם שיק ...".
         3. ודרשת וחקרת (ח"א יו"ד סי' כ"ג אות ו') – "ומה שעשו כן גם החרדים בחו"ל אולי האוחז היה עכו"ם ובעכו"ם התירו החכמ"א והקש"ע הנ"ל, ועיין בדרכ"ת שם שרק אם אוחז את העינים אבל מכשף עכו"ם אסור לראות כישופו משום שלאו דלפני עור שהוא גם בעכו"ם עיי"ש שהביא כן בשם המהר"מ שיק ולא אאריך עוד".
      3. מחמיר.
         1. תמים תהיה (עמ' כ"ו, וישב הים ח"א סי' י"ג עמ' רל"א) – "ומה שצידד ללמד זכות על העושים ומעשים משום שמחת חתן, וכשאין איסור על העושה, וכגון ע"י גוי שכתב החכמת אדם הנ"ל. ולענ"ד דלפי הטעם שכתבו רבותיה הראשונים הרמב"ם (כספר המצוות) והחינוך הנ"ל, שההסתכלות בדברים אלו גורם להפסיד שכלם של קטני הדעת להאמין הנמנע, והיותו אפשרי מבלי היות הענין גם מאת הבורא, ושאולי יצא להם מזה סיבה רעה לכפור בעיקר עכת"ד. וכן כתב הרדב"ז במצודת דוד הנ"ל לדעת הרמב"ם שיבואו לכפור במעשה הנסים ובעיקרי הדת עי"ש, אם כן מה לי על ידי גוי מה לי על ידי ישראל, שסוף סוף ראיית דברים תמהוניים אלו מקלקל והורס דעת האדם **ומביאו לכפירה** ב"מ ... אם כן גם בגוי העושה איכא איסור".
         2. כיון שגורם כופר בעיקר, וכדו'.
         3. עי' R.J.J. (מספר ל"ג עמ' ל"ה).
      4. מראי מקומות.
         1. יד קטנה (ע"ז פרק ו' ל"ת מ"ו מנחת עני ל"ג) – "נראה שאפילו להרואים יש קצת איסור ... ואפשר דבמקום שעל העושה עצמו אינו איסור תורה הרי על הרואה ליכא איסור כלל".
         2. משך חכמה (שמות פרק ז' פסוק כ"ב) – "בלטיהם. אלו מעשה שדים, בלהטיהם (פסוק יא לעיל) אלו מעשה כשפים, סנהדרין סז ב, עיין שם חידושי אגדות. ונראה **להנך תנאי דסברי דבני נח נצטוו על הכישוף**, אתי שפיר, דבפעם הראשונה עשה השם יתברך מופת אשר יוכלו המצריים לעשות על ידי כישוף, דאכתי אין משום 'לפני עור', ובדם וצפרדע עשה השם יתברך דברים שלא יוכלו לעשות על ידי כישוף, רק על ידי מעשה שדים בלטיהם [ולכן לא קרא למכשפים רק לחרטומים], דעל מעשה שדים לא הוזהרו בני נח, ואין כאן משום 'לפני עור', דכיון שהיה ברי שיקרא לעשות כמותו, הוי 'לפני עור' ודו"ק".
         3. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק י' אות כ"ח) – "שלמרות שיש צדדים להקל, מ"מ ראוי להחמיר בדבר".
         4. מלכים אומניך (פרק י"ג הי' י') – "ויש לעיין אם מותר לומר לנכרי שיעשה מעשה אחיזת עינים וקוסמות. והנה אם הוא אחיזת עיגים מתוך קלות התנועה יתכן שאין בו איסור תורה ויתכן שאם הוא לצורך מותר, דהוי שבות דשבות. ויעוין שם בפתחי תשובה ז' שכתב: עיין בספר חכמת אדם כלל ע"ה שהתרעם על הבדחנים שעושים אחיזת עינים על החתונות, שהם עוברים בלאו דאורייתא והמצוה לעשותם עובר בלפני עור. גם אסור להסתכל, אך אם העושה הוא עכו"ם מותר לראות. עכ"ל".
   2. **שוכר עכו"ם**: אמירה לעכו"ם.
      1. מחמיר.
         1. הגריש"א זצ"ל (אשרי האיש יו"ד פרק י' אות כ"ט) – "**אך** להזמינו שיעשה לחולה מותר, דבחולה לא גזרו שבות".
         2. גוף ונשמה (עמ' ק"ס) – "ונראה דמ"מ אסור לומר לגוי לעשות כן, משום אמירת לנכרי שבות".
         3. כרם שלמה (ס"ק ל"ו) – "מותר לראות, אבל אסור לצוות עליו לעשות".
      2. אולי יש להקל מצד ס"ס.
2. ילדים.
   1. אג"מ (יו"ד ח"ד סי' י"ג סוף אות א') – "ומה שהוסיף כתר"ה דידוע שהרבה ילדים מתפעלים מזה עד שחושבים שודאי יש לאדם כוחות בלתי טבעיים, הפרית על המדה, אלא שילדים חושבים שאדם גדול הוא ויש ודאי ילדים שחושבים שהרבה איכא כמוהו ולא שייך שום חשש בזה".
3. שדים - סעיף ט"ז.
   1. ***אבות (פרק ה' משנה ו') – "עשרה דברים נבראו בערב שבת בין השמשות ואלו הן ... ויש אומרים*** *אף המזיקין* ***...".***
      1. ***מגן אבות (לרשב"ץ, אבות פרק ה' משנה ו'), רע"ב (אבות פרק ה' משנה ו') – "****אף המזיקין. אלו השדים****. שלאחר שברא הקדוש ברוך הוא אדם וחוה היה מתעסק בבריאתן, וכשברא רוחותיהן לא הספיק לברוא גופותן עד שקדש היום, ונשארו רוחות בלא גוף".***
      2. ***מרכבת המשנה (לר"י אלאשקר, אבות פרק ה' משנה ו') – "וי"א אף המזיקים, שג"כ לפעמים יש בהם צורך לאומה, שעל ידם נעשו כמה נסים, כמו שנודע ממעשה של רשב"י ז"ל עם המלך, שגזר על ישראל שלא יעשו שבת ומילה. ובא רשב"י לאותו עיר לרפאת בת המלך, מחמת שנכנס בא שד אחד, והיתה אומרת לא אצא עד שיבא רשב"י. ובא רשב"י וריפא בת המלך, ובטל המלך הגזירה, והמעשה הוא ארוך (מעילה יז ע"ב). וזה אמרו יבא נס ואפילו ע"י שד. ואולי הצרעה הנזכרת בתורה (שמות כג, כח) היתה רוח מרוחות השדים".***
      3. ***תפארת ישראל (שם אות ל"ט) – "ויש אומרים אף המזיקין. הם מלאכי חבלה, שיענשו על ידיהן הרשעים בעה"ב. ולפעמים גם בעה"ז. והם ברוחניותם למטה מאד ממדריגות המלאכי שרת".***
   2. *קטב מרירי****.***
      1. האזינו (פרק ל"ב פסוק כ"ד) – "מְזֵי רָעָב וּלְחֻמֵי רֶשֶׁף וְקֶטֶב מְרִירִי וְשֶׁן בְּהֵמוֹת אֲשַׁלַּח בָּם עִם חֲמַת זֹחֲלֵי עָפָר".
      2. רש"י (שם) – "וקטב מרירי. וכריתות שד ששמו מרירי. קטב כריתה, כמו (הושע יג, יד) אהי קטבך שאול".
      3. ***עי' סי' תקנ"א סעי' י"ח, לשיטות ומראי מקומות.***
   3. ***מראי מקומות.***
      1. ***גור אריה (שמות פרק ז' פסוק כ"ב) – "לחש שאומרים בלט ובחשאי. ולפי זה בין 'בלהטיהם' (פסוק יא) ובין 'בלטיהם' הוא לשון לחש. ומפני שקשה למה שינה הלשון לכתוב פעם 'בלטיהם' ופעמים 'בלהטיהם', ותירץ דרז"ל אומרים (סנהדרין סז ע"ב) 'בלטיהם' הוא מעשה שדים, 'בלהטיהם' הוא מעשה כשפים, ולעולם תרווייהו הם לחש, אלא האחד מעשה שדים, ואחד הוא כשוף (כ"ה ברא"ם). ומפני שהכשפים יותר פועלים עד שהם מכחישים גזרת פמליא של מעלה, ולפיכך נקראו הכשפים 'להטיהם', שהחרב נקרא גם כן להט (רש"י פסוק יא), והכשפים הם כמו חרב לגזור אף דבר שאינו לפי פמליא של מעלה. ולי היה נראה דאין צריך לומר כלל שהחרב נקרא להט על שם שנראה כאילו היא מתהפכת ע"י לחש, רק נקרא 'להט' מפני שהלהט של חרב מלוטש כאילו הוא שורף - נקרא 'להט', ונקראים הכשפים 'להט' על חוזק הגזירה, שהם גוזרים וחותכים בפעולתם, כמו ברק השנון מלטש. והרמב"ן (פסוק יא) תירץ דלכך דרשו חז"ל 'בלטיהם' 'מעשה שדים', לפי שהשד בא לאדם בלט, לפי שהם בריות נבראים מאויר שאינו נרגש, ו"בלהטיהם" הם מעשה כשפים שנעשו על ידי מלאכי חבלה, שהם 'אש לוהט' (תהלים קד, ד), ולפיכך כתיב 'בלהטיהם'".***
   4. ***ריקאנטי (בראשית פרק ד' פסוק כ"א) – "מדרש רות [פא ע"ב] אמר רבי נחמיה אמר רבי יהודא היתה נעמה בההוא זמן וכל העולם טועין אחריה. רבי שלום אמר אמה של שדים היתה. ובספר הזוהר [ח"א י"ט ע"ב] אדם מאה ותלתין שנים שימש ברוחין נקבין, עד דאתת נעמה ומגו שפירו דילה טעו בני האלהים אבתרה עז"א ועזא"ל ואולידה מינייהו, ומינה אתפשטו שדין רוחין בישין בעלמא, וכבר הבאנו זה המאמר למעלה".***
      1. ***ריקאנטי (ויקרא פרק י"ז פסוק ז') – "ונראה לי כי יש בדברי רז"ל דברים שיורו כי אין בשדים גוף כלל מן היסודות. אמר במדרש ילמדנו [בראשית רבה ז, ז] אשר ברא אלקים לעשות [בראשית ב, ג], רבי בנייה אומר אלו השדים, שברא נפשותיהן עד שלא ברא גופם, קדש את השבת והניחם ונשארו רוח בלא גוף, והבא עליהם פטור וכו'. וזה המאמר עצמו הובא בספר הזוהר [ח"ג קמב ע"ב] בלשון אחר, ובשעתא דכד בעי למיעל שבתא הוה ברי רוחין ושדין דעלמין, ועד לא סיים לון עד דאתת מטרוניתא בתיקונוי ויתיבת קמיה, אנח לאינון בריין ולא אשתלימו. נראה מכוונתם שאין בהם גוף כלל רק הם כחות נאצלות ממ"ה, ועליהם נאמר [ישעיה מה, ז] עושה שלום ובורא רע, ונקראין שדים כי הם שודדים המערכות עליונות, כענין שאמרו [חולין ז ע"ב] בכשפים שהן מכחישין פמלייא של מעלה וכו', ולפעמים לובשין גוף שישתער לב הרואה אותם, כענין שאמרו רז"ל [גיטין פו ע"ב] אינהו אדמויי אדמו, ועל כן מקומם היא בחרבה וגם בבית הכסא, והבן זה, והשתוקקותם היא להדבק אצל תלמידי חכמים כדאיתא בברכות [ו ע"א], כי הם תאבים להדבק בתלמידי חכמים כאשה המשתוקקת לבעלה וכשדה בית השלחין הצמאה למים, כי יש בהם פרצוף חמור כתיקון המרכבה העליונה, והבן זה, ומטעם זה לא נעשה מהם גוף שלם, והמשכיל יבין. על כן המתעסק בהם רוח טומאה שורה עליו מחוץ למחנה מושבו".***
   5. **האם היטלר ימ"ש היה שד**.
      1. מראי מקומות – עומק הפשט (חקכ"ז עמ' ב', פר' כי תצא תשע"ז).
   6. ספר חסידים. .
      1. פתח לשדים: כתוב בספר חסידים (אות תתשמ"ו) ובצוואת רבינו יהודה החסיד (סעיף מ’), לא יסתום אדם חלון ופתח לגמרי, אך יניח נקב קטן, פן יזיקוהו שדים שדרכן לצאת בו, שמא נגזר לשדים, שלא לעבור אלא באותו דרך, ומטריח השדים ממקום אחר, לכן וַ תלָּחֵץ אֶל הַ קיר וַ תלְחַץ אֶת רֶגֶל בלְעָּם אל הַ קיר (במדבר כב כה), לעבור במקום הנגזר לה. וכתב בספר מילי דחסידותא לבעל הדעת קדושים, שאם לא פרץ את הפצימים מותר, כי ניכר שאינו סותם את הפתח לעולם. אבל אם הפתח אינו סתום לגמרי, אין בכך כל חשש, כמבואר בדרכי תשובה שהביא בשם מילי דחסידותא. כל שהוא: דין זה נפסק גם בבן איש חי (פרשת פנחס אות יז), ובכף החיים (סימן קט"ז אות קכב), ומשמע בספר שמירת הגוף והנפש (עמוד תרלה) שאין שיעור לקוטר הנקב, ומספיק אפילו עובי מקדח, וכך המנהג. ועיין בשו"ת שבט הלוי (חלק ו סוף סימן קי"א), ובשו"ת שבט הקהתי (חלק ד סוף סימן שכה), שדנו מהו שיעור הנקב. ולא הזכירו חילוק בין ארץ ישראל למקומות אחרים. ידוע שהסטייפלער זצ''ל והג''ר ישראל יעקב פישר זצ''ל היו מאוד מקפידים על זה ותולים צרות בסתימת חלון או דלת. הרב פישר אמר שיכניסו צינור גז, כך שלא יסתם ויחזיק מעמד היטב. מספרים על ראשי ישיבה חשובה, שהגיעו לפני הגר''ח קנייבסקי שליט''א, מה יעשו שבתקופה האחרונה הבחורים מתבגרים ו'תקועים בשידוכים', וחוששים אולי 'המקום גורם'? השיב הגר''ח, האם סגרו דלת או חלון בבנין הישיבה? למרבה הפלא, האחראים ביררו ואכן סגרו דלת או חלון בבנין הישיבה, כאשר תיקנו ועשו חור, התחילו המבוגרים להשתדך בזה אחר זה!
   7. **שלא ילך אדם לחוץ ויניח הספר פתוח**.
      1. ש"ך (סי' רע"ז ס"ק א') – "וידוע לחכמי האמת **שיש מלאך א' נקרא ש"ד** והוא שומר דפין על מי שמניח ספר פתוח ויוצא שמשכח תלמודו".
      2. עי' סי' רע"ז, לשיטות ומראי מקומות.
   8. **האם מותר לומר 'שד'**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק כ"ב אות י"ג) – "האם מותר להוציא בפיו דרך לימודו השמות של שד או לילית ואשמדאי וכו' ואולי דוקא כשקורא מן הכתוב ולא כשמסביר דרך לימודו. תשובה: יש נזהרין".

הגרח"ק זצ"ל (שאלת רב ח"א פרק כ"ב אות י"ד) – "האם מותר לומר 'שד', והייתי בשיעור של הגרי"ש אלישיב (שליט"א) [זצ"ל] בגמ' של שיחת שדים (סוכה כח ע"א), והיה אומר כצורתו, (ולא 'שי"ן דל"ת') אבל שמא זה רק בדרך לימוד או בלשון רבים. תשובה: לא שמעתי שמקפידין".

* 1. **הלכות שדים** - עמוק הפשט. .
     1. דינים רבים בגמ' ובשו''ע, שורשם במציאות הבלתי מעורערת של השדים: לא להיכנס לחורבה. חולה, חיה, חתן וכלה, צריכים שימור מפני קנאת השדים (ברכות דף נד:). ויש אומרים: אף אבל. ויש אומרים: אף תלמידי חכמים בלילה, שלא יהלך יחידי, כי השדים מתקנאים בו ביותר (רש''י), לא לדבר בבית הכסא, לא לשתות כוסות יין בזוגות, לא ללכת בין חמה לצל בשעה רביעית, לא לומר שלום לחבירו בלילה (אבל ביום אין השדים מצויים רש''י. ביום רואים אם יש לו 'בבואה דבבואה' ערוך - - לנר), שמא שד הוא ואסור להוציא שם שמים על השד, ובודאי לא להשתחוות שנראה כמשתחווה לשעירים (מגילה ג. סנהדרין מד.), גם בהלכות חציצה בטבילת נדה, מצינו דין שקשור לשדים, כמבואר במרדכי בשם ראבי'ה והאגור, ונפסק ברמ''א (שו''ע יורה דעה סימן קצח סעיף ו'), אשה שיש לה שערות קלועות ודבוקות זו בזו, הנעשות בלילה על ידי שד, וסכנה להסירם, אינו חוצץ".
  2. מראי מקומות – מ"ב (סי' ש"ז ס"ק ס"ז, שעה"צ ס"ק ע"ה).
     1. בית הלוי (סוף פר' בשלח) – "ובזה יבואר מה דבמופת של המטה שנהפך לנחש כתיב (שמות ז) ויעשו החרטומים כן בלהטיהם ובמכת דם כתיב (שם) ויעשו החרטומים בלטיהם כן. ובמס' סנהדרין שם איתא בלטיהם זה מעשה שדים בלהטיהם זה מעשה כשפים וכן הוא אומר (בראשית ג) להט החרב המתהפכת, ועיין שם ברש"י מה שמפרש מהו הראיה מן זה הפסוק. וי"ל דאיתא שם בגמרא דאין השד שולט בדבר הפחות מכשעורה דביותר מכשעורה מכניף ליה ובפחות לא מכניף ליה, הרי דמעשה שדים אינו דמיון להפך איזו דבר שיהיה נראה לעין הרואה כדבר אחר רק הוא מביא אותו דבר אחר ממש ממרחקים לכאן, אבל מעשה כשפים הוא ענין דמיון שמהפך זה הדבר עצמו שבכאן שיהיה נראה כדבר אחר, ומביא שפיר ראיה מקרא דלהט החרב המתהפכת דהחרב בעצמו מתהפכת אבל מעשה שדים אין הדבר מתהפך לתמונה אחרת רק מביא אותו דבר ממש לכאן, וא"כ מעשה שדים לא יתבטל על המים דכיון דזה הדבר אינו דבר מהופך רק הוא כמו שנראה, ורק מעשה כשפים דבאמת הוא דבר אחר ונתהפך לדבר הנראה לעינים וכשבא על המים חוזר למה שהיה. ומש"ה במטה שלא היה על המים אמר הכתוב בלהטיהם שהספיק להם מעשה כשפים. אבל במכת דם שהיה על המים לא יכלו לעשות במעשה כשפים וע"כ אה"כ בלטיהם שהוצרכו למעשה שדים להביא דם ממקום אחר ולהחליפו על המים שהיו באותו מקום".

1. לערוך שולחן בליל המילה - סעיף י"ז.
2. לקטר הבית בעשב - סעיף י"ח.
3. הלומד מגושי - סעיף י"ט.
   1. **מקור**.
      1. שבת (דף עה.) – "והלומד דבר אחד מן המגוש חייב מיתה ... מגושתא, רב ושמואל. חד אמר: חרשי, וחד אמר: גדופי. תסתיים דרב דאמר גדופי, דאמר רב זוטרא בר טוביה אמר רב: הלומד דבר אחד מן המגוש חייב מיתה. דאי סלקא דעתך חרשי, הכתיב לא תלמד לעשות אבל אתה למד להבין ולהורות. תסתיים".
         1. רש"י (שם, עי' דף יט: ד"ה דארגיז) – "חד אמר חרשי: מכשף. וחד אמר גדופי: מין האדוק בעבודה זרה, ומגדף תמיד את השם, ומסית אנשים לעבודה זרה".
      2. מחבר (סעי' י"ט) – "הלומד מן האמגושי, **אפילו דברי תורה**, חייב מיתה".
   2. **גדר**.
      1. דוקא במין, אבל מן המכשף מותר.
         1. ש"ך (ס"ק כ"ג) – "ולפע"ד נראה עיקר בש"ס דשבת (פ' כלל גדול דף ע"ה עמוד א') דמותר ללמוד מאמגושי מכשף דברי תורה ועניני כישוף להבין ולהורות וכן מוכח ברש"י ובתוספות שם ונראה לי דגם שמואל מודה לזה דלא כב"י ודוקא ממין עובד כוכבים הלומד ממנו אפי' ד"ת חייב מיתה ומ"ש רבינו ירוחם בזה או שהוא ט"ס או דמיירי כשלומד עניני כישוף לעשות, והב"ח ס"ס קפ"ב נדחק וכתב דסתם מכשף מין הוא ואסור ללמוד ממנו להבין ולהורות אלא אא"כ ידוע שאינו מין כו' ולפי עניות דעתי נראה כמו שכתבתי".
         2. בית לחם יהודה (ס"ק י') – "ש"ך".
         3. גר"א (ס"ק ל"א) – "ספ"ז דשבת ומבואר שם דדוקא במין אבל מן המכשף מותר לכ"ע ורי"ו כ' דמשניהם אסור וכ' ב"י דמשום דמספקא ליה אי הלכה כרבא או כשמואל ודבריהם תמוהים".
      2. מחמיר לשני פשטים.
         1. לבוש (סעי' י"ז) – "ואמגושי יש אומרים שהוא מכשף, ויש אומרים שהוא מין אדוק בעבודה זרה ודרכו להסית ולקרב בני אדם לאמונתו הרעה, לפיכך יש ליזהר משניהם".
         2. דרכ"ת (ס"ק מ') – "יש לזהר משניהם".
      3. מראי מקומות – ב"י (שם), ב"ח (שם), כרם שלמה (ס"ק מ"ה).
   3. **לומד מספריהם**.
      1. מחמיר.
         1. וישב הים (ח"א סי' י"ג סוף אות כ"א, תמים תהיה עמ' ע"ב) – "ונראה פשוט דהוא הדין ללמוד מספריהם".
      2. מיקל.
         1. אג"מ (יו"ד ח"ב סי' קי"א) – "ואולי מהא דסנהדרין צריכין לידע גם עניני כשוף וגם הבלי ע"ז כמפורש ברמב"ם רפ"ב מסנהדרין כדי שיהיו יודעין לדון אותם **ואם לא היו קורין בספריהם איך היו יודעין** דאין לומר שהיו לומדין מהעובדים שזה אסור אף כדי להבין ולהורות כדאיתא בשבת דף ע"ה דמן גדופי שהוא מין האדוק בע"ז אסור ללמד אף להבין ולהורות עיי"ש".
         2. דברי ירמיהו (הל' תלמיד תורה פרק ד' סוף הל' א') – "יקשה מאוד דרבינו במ"נ נראה שלמד מספרי חכמי עכו"ם ובראש ספרי שם הביא מקרא זה שמצא ר"מ לדרוש להתיר ללמוד מאחר ע"ש. ומפי אאמ"ו הגאון ז"ל שמעתי **דיש לחלק בין למוד מפיו של רשע ללמוד מתוך ספר** ממנו. דמתוך ספר אדם גדול יש לברור הטוב מהרע אבל מפיו שחיבור עם רשע רע וגורם רעה והשחתת לאדם ודייק כן אם הרב וכו' יבקשו תורה מפיהו ואם לאו אל יבקשו הורה מפיהו דייקא מפיהו ובגמ' מקשה ור"מ היכא למד מפומא דאחר ודפח"ח ובזה יש ליישב דעת ודרך רבינו ז"ל שידע בנפשו וקים ליה לברור האוכל מתוך פסולת מספריהם".
      3. נ"מ: עי' לקמן.
   4. **דז'אסטרא** (Jastrow).
      1. מחמיר.
         1. משנה הלכות (ח"ה סי' קכ"ג) – "בדבר שאלתו במילון הנקרא דז'אסטרא בלע"ז ודרכו לבאר מילות ארמית ללשון אנגלית והוא תרגם על לשונות הש"ס ומראה מקור לכל תיבה שמפרש, והמחבר הנ"ל הי' לפני שמנים שנה אחד מהרעפארעם ראבייס באמעריקא אי מותר לעיין בספר זה פירוש המילות או דילמא הוה בכלל הא דאמרו בגמ' שבת ע"ה הלומד מאמגושי חייב מיתה ואולי כיון שאין לומדים ממנו הלכה או פלפול אין זה בכלל איסור ע"כ. הנה מה דפשיטא ליה דדבר חול מותר ללמוד מאמגושי ורק פלפול והלכה אסור דבר זה שגגה הוא דאדרבה כ"ש דברי חול דאסור ללמוד ממנו אלא אפילו דברי תורה דהו"א דמאי נפ"מ ממי לומד וכעין הא דאמרו ז"ל ר"מ רמון מצא תוכו אכל וקליפתו זרק קמ"ל דאפילו דברי תורה אסור ועיין רש"י שבת הנ"ל וז"ל והלומד דבר אחד מן המגושי מין הממשיכו לע"ז אפילו ד"ת אסור ללמוד ממנו ע"כ מבואר מדיוק רש"י דאפילו ד"ת וכ"ש דברים אחרים וכן בש"ע יו"ד סי' קע"ט כתב ג"כ אפילו ד"ת וכ"ש דברים אחרים וז"פ. ובעיקר השאלה באמת כי כבר נשאלתי בזה מתלמיד מתיבתא אחת ולא נודע לי אז ממעשה האיש ומי הי' המחבר וכתבתי אז שאם יתודע שהאיש הי' אדם כשר או דעכ"פ לא יתודע שהאיש הנ"ל הי' מין וכופר אז העמיד ספר על חזקתו וליכא איסורא לעיין בו אבל עכשיו כפי שכתב לי כנראה דידע מעלתו שהוא הי' מן הרעפארמער ומחלל שבת בפרהסיא א"כ דבר זה צריך לפנים ... העולה לדידן **אם נתברר** דהמחבר ספר מילון הנ"ל הי' רעפרעם ראביי כמ"ש מעלתו אלי אז לפענ"ד מצוה לגונזו ולא לעיין בו והשי"ת שמו יעביר רוח טומאה מעל הארץ והשיב לב אבות על בנים ולב בנים על אבותם בביאת בר נפלי".
      2. מיקל.
         1. אמת ליעקב (הע' קכ"א) – "מותר ללמוד בספר מילים הנקרא יאסטרו, דהו"ל רק גילוי מילתא בעלמא, ולא עדיף משואל לעכו"ם מלה יונית שיתרגם אותה ללשונינו דמותר. וגם לא הוי בכלל ת"ת וא"צ ברה"ת".
         2. הגר"י רייזמן שליט"א (קולטת ).
      3. שאלות.
         1. **יש לעיין**, שאולי רק מין המסית לע"ז. ולא ישמאלים וכדו'. וזה הטעם שחייב מיתה, כיון שהוא יהרוג ועל יעבור. [ועי' ר"ח בשבת דף עה., שמפרש מגושי שהוא "כופר בעיקר". אמנם הפוסקים מביא רק רש"י, שמסית לע"ז].
         2. ועוד, לקרוא ספר שלו [אחר מיתה], אולי אין חשש שמא ימשך לשאר דברים, ואינו נכלל באיסור זה. וכן הראתי מפורש בהאג"מ (יו"ד ח"ב סי' קי"א), לשונו מובא לעיל. וכן עי' דברי ירמיהו (הל' תלמיד תורה פרק ד' סוף הל' א'), לשונו מובא לעיל.
         3. ועוד, עי' לחיים של דז'אסטרא. אם הוא באמת רעפראם ראביי, או לא.
   5. **בענין לימוד בקאלידזש** (college).
      1. מחמיר.
         1. משנה הלכות (חט"ו סוף סי' ע"ד, חט"ז סי' צ"ו) – "אמנם אחר אחרון אני בא הפראפעסארען שרובם הם מושחתים מינים ובעלי תאוות גרועים ר"ל ואחרון הכביד מן הראשון ויש בו בעצמו משום איסור גמור שלא ליכנס לאוניווערסיטא אפילו היה שם רק ללמד אומנות ורק ספרים טבעים שאין בהם שום מינות, והוא ש"ס ארוכה (שבת ע"ה) אמר רב המותח חוט של תפירה בשבת חייב חטאת והלומד דבר אחד מן המגוש חייב מיתה ונחלקו רב ושמואל האי מגוש מאי הוא שמואל אמר חרשי ורב אמר גדופי ופרש"י גדופי מין האדוק בע"ז ומגדף תמיד את ה' ומסית אנשים לע"ז ובש"ע יו"ד סי' קע"ט כתב המחבר הלומד מן האמגושי אפילו ד"ת חייב מיתה ע"כ והוא ממ"ש רבינו ירוחם ופי' בו הב"י דרבינו ירוחם מספקא ליה אי הלכה כרב או כשמואל ולכן פסק דאפילו מן המכשף סתם אסור ללמוד עד שידע בודאי שאינו מין, ומיהו הב"ח חולק עליו דודאי הלכה כרב באיסורי ואמגושי סתם הוא המכשף או אדוק בעכו"ם ולא נסתפק ר"י בהלכה זו ובש"ך ג"כ חלק אב"י וכתב דגם דברי הב"ח דחוקים ולכן העלה דמכשף סתם אינו מין ומותר ללמוד ממנו ודוקא ממין עו"כ הלומד ממנו אפילו ד"ת חייב מיתה ע"ש ובאחרונים מה שפלפלו בזה. והיוצא לדידן נראה מיהו דלכ"ע לא נחלקו אלא אי אמרינן במכשף סתם דמין נמי הוי או לא אמרינן דהוי מין אבל אי ידעינן בעכו"ם שהוא מין ודאי אין נפ"מ ולכ"ע הלומד ממנו חייב מיתה ולא מבעיא הלומד ממנו מעניניו שיש בו מינות אלא אפילו לומד ממנו דברי תורה חייב מיתה ח"ו ... הנה מבואר עכ"פ דאצל פראפעסאר מין הלומד ממנו חייב מיתה ח"ו ואפילו ד"ת וכ"ש כשלומד ממנו דברים הבלים אפילו אינו מאמין בהם, דבגמ' לא אמרו המאמין לו אלא הלומד דבר אחד מאמגושי חייב".
         2. שבה"ל (ח"ב סי' נ"ט אות ב') – "בענין לימוד אצל נכרים הנה דבר זה א"צ ביאור דאיסור גמור הוא, והלא אפילו מרב שאינו הגון אסור ללמוד כמבואר במו"ק י"ז ע"א ובשו"ע יו"ד סימן רמ"ו, יע"ש בש"ך ס"ק ח' מה דמפלפל בש"ס חגיגה י"ב ע"א בר"מ דגמיר מפומי' דאחר, והסמקנא עכ"פ דאסור, ועיין בש"ס דע"ז י"ז ע"א כמה גדולה המכשלה לקבל אפי' פשט כל דהו מהמינים הגלחים, ועיין שבת ע"ה ע"א הלומד אפילו דבר אחד מן האמגושי חייב מיתה, ועיין שו"ע יו"ד סו"ס קע"ט ובש"ך שם, דהיינו מין האדוק בע"ז יע"ש ובלבוש".
   6. **רמ"ד: ר' משה דעסאר**.
      1. מראי מקומות – חת"ס (יו"ד סי' של"ח), הו"ד בפת"ת (סי' שנ"ז ס"ק א').
         1. האלף לך שלמה (יו"ד סי' רנ"ז) – "שאלה מראשי קהלה אחת בקצת אנשים שעשו להם חבורה ללמוד בחבור תלמוד לשון עברי ובחבורי ר' משה דעסיר וחרה אף קצת והחרימו אותם ולקחו את החיבורי' ושרפו אות' באש ושמו פניה' בי לומר הדין עם מי והנה אם אמנם השרפה הי' אפשר למותר ע"פ הדין אך אין להאשימם בזה כי מי לנו גדול ממשה רבינו אשר איננו כדאים להזכיר שמו על שפתינו ואחז"ל עליו בפ' מטות כיון שבא לכלל כעס בא לכלל טעות ומכ"ש באנשים הדיוטים בדורנו ומחמת כי הציקתם רוחם עשו כן ועל גוף הכעס ודאי יפה עשו. והנה מה ששאלו לבאר להם מה שמצה נמצא בר' משה דעסיר ראשון לציון הוא מאמרם ז"ל בכמה דוכתא פוק חזי מה עמא דבר וקול המון כקול שקי ...".
         2. ציץ אליעזר (חי"א סי' נ"ד אות ה') – "הרב מאראד (רב שלאחר מיכן הצטרף אל התנועה הריפורמית, וכונה ע"י הח"ס ז"ל בשם אח"ר)".
         3. משנה הלכות (ח"ה סי' קכ"ג) – "וא"כ כיון דאפיקורוס זה הוא העתיק המילות ופירשם בלשון אנגלי ודאי דאין לסמוך על העתקתו ולעיין בו מכל הני טעמי שכתבתי לעיל שלא להשאיר שם לרשעים ולמעשיהם שמא זייף בהעתקתו ועוד כל הני טעמי שכתבתי לעיל. ובאמת נראה ראי' מפי' הביאור על התורה שחיבר ראש הרשעים האלו שר"י משה דעסויער דאף שהי' פי' הגון ולא מצאו בו זיופים ואפ"ה גזרו עליו שלא ללמוד בו והגר"א ז"ל והח"ס ומהר"ם מינץ וכל חכמי הזמן גזרו עליו בחרם כידוע והח"ס בצוואתו השאיר אחריו וז"ל בספרי רמ"ד אל תשלחו יד. והכ"נ לא טוב הוא ממנו".
      2. אח"ר – עי' חת"ס (דרשתו לז' אדר תקע"ט שנדפסה בס' חוט המשולש, עמ' ע"ט ובהג"ה שם).
   7. מראי מקומות – עי' מו"ק (דף יח.), תורה תמימה (פר' וארא פרק ז' אות ד'), תרגום יונתן (שם פסוק ט"ו, והמפרש), תורת אמת (פרק כ"א).
4. ריפוי באמצעות מוח אחד וכדו'.
   1. **מוח אחד** (one brain).
      1. מחמיר.
         1. עי' פסקי בושם (פרק כ"ה סעי' י"ג) – "שלכתחילה ...".
         2. הגרמ"ש קליין שליט''א (פעמי יעקב חס"ט עמ' קמ"ח) – "שיש להמנע מהן".
         3. קונ' אל תפנו (**פ"ה עמודים**, עמ' מ"ז).
         4. לא נחש ביעקב (**ק"ט עמודים**).
      2. מיקל.
         1. הרש"י רוזנבלט (פעמי יעקב חס"ח עמ' ק"י).
      3. מראי מקומות – הגרז"נ גולדברג שליט"א (פעמי יעקב חס"ט עמ' קל"ט), הרי"ש מוזסון (פעמי יעקב חס"ט עמ' קמ"א), הרי"מ מארגנשטערן (פעמי יעקב חס"ט עמ' קמ"ג), הרי"ה לוין (פעמי יעקב חס"ט עמ' קנ"א), בשם הר"י עמיחי (תחומין ח"ל עמ' קמ"ח), עומק הפשט (חע"ט עמ' ד').
   2. **קינסיולוגיה** (kinesiology).
      1. מחמיר – ***הגר"ד פיינשטיין שליט"א (יד דודי דפו"ח עמ' ר"ה אות כ"ט, "כישוף")***
      2. הגריש"א זצ"ל (לא נחש ביעקב עמ' ט') – "אין היתר להשתמש ברפואות אלטרנטיביות שמקודם בדעות עובדי עבודה זדה ויסודם בפעולות כחות לא טבעיים - אא"כ אפשר להוכיח שהוא עובד בדרך 'הטבע' בדדכי הבירור. ולא סגי בכך שהעוסקים ברפואות אלו מאמינים שהוא 'טבע', ויש לחוש בזה משום קוסם קסמים מעונן ומנחש, או משום דרכי האמורי. וק"ו אם לא השמיטו מכלל הלימודים את חלק הע"ז שבדבר, שיש בזה איסורי ע"ז".
      3. הגרמ"ש קליין שליט''א (פעמי יעקב חס"ט עמ' קמ"ח) – "יש להמנע מלהשתמש בהם".
      4. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

Is it ok for someone to use a kinesiologist who practices applied kinesiology? Applied kinesiology (AK) is a technique in alternative medicine claimed to be able to diagnose illness or choose treatment by testing muscles for strength and weakness. There seem to be some poskim who assur it. Kinesiologists claim they can prove what they do scientifically.

R' Y. Berkovits wrote: I’m non-committal. I can’t give an authoritative answer as I don’t have firsthand knowledge. There are those that say that they are using real kochos hatuma which is avodah zarah, and others seem to see this totally differently. What I do see, is that there are some very fine frum yidden in this field.

* + 1. מראי מקומות – מאמר משמרת הקודש (לייטער, ח"ג פרק ב'), הגרז"נ גולדברג שליט"א (פעמי יעקב חס"ט עמ' קל"ט), הרי"ש מוזסון (פעמי יעקב חס"ט עמ' קמ"א), הגרמ"ש קליין שליט''א (פעמי יעקב חס"ט עמ' קמ"ח), הר"נ טירנהויז (פעמי יעקב חס"ט עמ' קמ"ט), הרי"ה לוין (פעמי יעקב חס"ט עמ' קנ"א), עומק הפשט (חע"ט עמ' ד').
  1. **אנרגיה הילינג** (energy healing).
     1. מראי מקומות – מאמר משמרת הקודש (לייטער, ח"ג פרק א'), ***הגר"ד פיינשטיין שליט"א (יד דודי דפו"ח עמ' ר"ה אות כ"ח)***.
        1. הר"ש גערטנער (קובץ אור ישראל חל"ח עמ' מ"ב) – "energy healing ...".
        2. עומק הפשט (חפ"א) – "ריפוי בשיטת הילינג (אנרגיה) ...".
  2. **היפנאטיזיראן** (hypnotism): אם נכלל בכישוף.
     1. מחמיר [לשיטתיה] – מצות המלך (מצוה ר"נ).
     2. מיקל [לשיטתיה] – בנין ציון (ח"א סי' ס"ז, "שאין בידינו לאסור בענינים כאלה רק מה שאסרה התורה בפירוש ולכן לענ"ד מותר להתרפאות ע"י מאגניטיזירען אפילו חולה שאין בו סכנה"), אג"מ (יו"ד ח"ב סי' כ"ט, ח"ג סי' מ"ד, "ובדבר היפנאטיזמוס הוא רק כח השפעה על הנערווין ואין זה ענין כשוף לכן אין למחות בזה, אבל אני יודע שהרופאים אין משתמשים בזה ובודאי לא יסמכו שיישן בשביל זה אף בעשיית אפעראציע אבל אם עושין זה אין למחות כי לא שייך זה לכשוף"), הגרי"א הנקין זצ"ל (אג"מ ח"ג סי' מ"ד), כרם שלמה (ס"ק מ' אות ב').
     3. מראי מקומות – ויען דוד (אור ישראל חל"ח עמ' י"ד, עמ' כ"ח), הר"י כהן (אור ישראל חל"ח עמ' ל"א), הגרא"ד מאשקאוויטש (קובץ אור ישראל חל"ח עמ' נ"ג), R.J.J. (חכ"ג עמ' קכ"ג).
  3. **הוצאת עין הרע בעופרת**.
     1. עי' הגרח"ק זצ"ל (אריה שאג עמ' תש"ח אות ש"ט) – "שאלה: יש בירושלים אנשים המוציאים עין הרע על ידי עופרת, האם זה מותר ומועיל בכלל. תשובה: צ"ע אם מותר דדמי למעשה האמורי".
     2. הגר"י ברקוביץ שליט"א (מכתב במייל) -

There is a frum lady who claims to be able to get rid of Ayin Haras through lead pouring technique. Is this something real and mutar to go to? Thanks.

R' Y. Berkovits wrote: We can’t say this is assur, since Klal Yisrael's been doing this for generations, but it’s not really our mehalech.

1. לשאול במטולטלת (pendulum).
   1. **דעת** הגריש"א זצ"ל: מתוך קונ' עומק הפשט (ח"פ עמ' ב').
      1. "אסור: כעת נעבור לפן ההלכתי; הנה בנדון היסודי כל סוגי המיסטיקה, יש פסק ברור ומפורסם של הגרי''ש אלישיב, שנכתב ע''י תלמידו המובהק הגרד''א מוגרנשטרן שליט''א, ואף הסכים הגרי''ש לפרסמו בשמו שכל דרכי הרפואה החדשים הם בחזקת איסור עד שיתבררו בדרכי הבירור, שהם - פועלים בדרכי הטבע. כעת יש לדון כלפי כל דבר, האם הוא נחשב דרך הטבע, או לא. ולדעת הגרד''א מורגנשטרן שליט''א יש לאסור להשמש במטולטלת, מכיון שאין לו הסבר מדעי אלא הסבר מיסטי על אנרגיות ושימוש בכוחות נעלמים, שאין בידינו להגדירם כדבר טבעי".
      2. "מותר: מאידך יש מתלמידי הגרי''ש אלישיב זצ''ל הסבורים שגם לשיטת הגרי''ש מותר לשאול במטולטלת, שהרי זה ברור שכל מציאות שיש לה הסבר הגיוני בחוקי הטבע אין חולק שמותר, כמו שכתבו הראשונים על מגנט שמותר, למרות שבמציאות הפיזית אין משהו שמושך את המגנט. ואף חשמל אינו משהו פיזי, וכל העולם פועל באמצעותו. גם לא יעלה על לב בר דעת לטעון שאסור - לדבר עם פלאפון, או לאסור להשתמש עם אנרגיית החשמל, משום 'דרכי האמורי'. כך גם מטולטלת מכיון שיש אנרגיה בעולם ומכחו זז המטולטלת אין שום סיבה לאסור זאת. וכן שמעתי מתלמיד חכם מופלג שליט''א שנכנס בעצמו להגרי''ש אלישיב זצ''ל לברר האם מותר לטפל בשיטה זו, והשיב לו הגרי''ש למעשה שיברר יחד עם הג''ר מרדכי גרוס שליט''א איך פועל המטולטלת ויגדירו האם זה מוגדר כדבר טבעי, ואכן ליבן את כל צדדי העניין עם הגר''מ גרוס במשך ו' שעות, והסיקו להתיר לשאול במטולטלת על אלרגיות וצרכי רפואה, אך לא לדברים עתידיים. והוסיף הגרי''ש אלישיב שבכל מקרה של התנגשות בין עמדת הרפואה הקונבנציונלית לעמדת המטולטלת, חובה לציית לדעת הרפואה הקונבנציונלית. ואפשר לפעול עם המטולטת רק במהלך אם לא יעזור, לפחות לא יזיק".
   2. **מחמיר**.
      1. הגרח"ק זצ"ל (לבנימין אמר עמ' קל"א) – "בזמן האחרון נתפשט בין הנשים סוג ניחוש שלוקחות שרשרת ואוחזות אותו באויר ולפי הסיבוב ימין או שמאל מקבלות תשובה לשאלתם, כגון אם יוולד לה בן או בת וכדו'. והסתפקתי אם אינו אסור משום דרכי האמורי. תשובה: חלילה לעשות".
      2. הגרמ"ש קליין שליט''א (פעמי יעקב חס"ט עמ' קמ"ט) – "יש להמנע מהן".
      3. קונ' עומק הפשט (ח"פ עמ' ג') – "דעת הגר''נ קרליץ שליט''א [זצ"ל], וכן מורים בבית הוראה בראשות הגר''נ קרליץ שליט''א שאסור לשאול שאלות - במטולטלת. וכן שמעתי מאחד מהמטפלים בשיטת 'מח אחד' ששמע בעצמו מהגר''מ הלברשטאם זצ''ל שלמרות שהוא מתיר לו לרפא על ידי 'מח אחד', בכל זאת מטולטלת אסור (ר.פ.). הג''ר מנשה ישראל רייזמן שליט''א בשיעורו אומר שאחרי שבדק את הענין ויש לו מידע מקיף על כל סוגי הרפואה הבלתי אלטרנטיבית, דעתו נוטה שמטולטלת יש בזה איסור, לפחות מצד ההשקפה. שכיון שיש לו מטולטלת הוא לא מבקש כלום מהקב''ה, שבכל דבר הוא שואל את המטוטלת, וכפי ששמע מיהודי שלא הסכים לסגור שידוך לבנו, עד שישאל את המטוטלת האם אכן בני הזוג מתאימים זה לזה. וכן שמעתי מהגר''נ קופשיץ שליט''א שאין לשאול כלל מטולטלת".
   3. **מיקל**.
      1. קונ' עומק הפשט (ח"פ עמ' ד') – "המתירים לכתחילה לשאול במטולטלת ללא שום פקפוק הם, הגר"א פאלק שליט"א בעל 'מחזה אליהו', והג''ר גבריאל קרויס שליט"א גאב"ד מנצ'סטר. וכן שמעתי להתיר בשם הג''ר לייביש מפאשוורסק שליט''א שהתיר לגברת ג' בלונדון לשאול במטולטלת, אולם הגביל את ההיתר שהוא רק לאלרגיות ולא לברר עתידות. וכן שמעתי בשם הגרשז''א אולמן שליט''א שמותר לכתחילה לפעול עם המטולטלת ואין בזה שום איסור אפילו כשאינו לצורך רפואה, ורק עתידות אסור משום תמים תהיה (א.מ.). וכן שמעתי להתיר בשם הג''ר שמאי גרוס שליט''א. וכן יש הרבה מיקירי קרתא דירושלים שליט''א שפועלים בעצמם ומתירים לכתחילה לשאול במטולטלת".
   4. מראי מקומות – ***הגר"ד פיינשטיין שליט"א (יד דודי דפו"ח עמ' ר"ה אות כ"ח)***.
      1. שבט הלוי (ח"ט סי' קע"ד) – "לפני שבועים כתבת בפקס לשאול דעתי העני' בענין שנוהגים איזה פשוטים בשרשרת ותלוי בו מקל ועלי' חתיכת כסף או זהב ורוצים לדעת אם רפואה פלונית טובה לחולה וחושבים שאם היא טובה תסובב לימין ואם לאו לשמאל, וכן ניתן לברר שאר דברים, וכבודך חושש משום הא דסנהדרין ס"ה ע"ב ושו"ע קע"ט ס"ג נחש מימין שועל משמאל, ועכ"פ יש בו בטול תמים תהי'. הנה בודאי צודק אתה בדבריך שיש להתרחק מזה בפרט אם אין יודעים אם הדבר פועל דרך טבעי או רוחני, ועיין כיו"ב בתשובת בנין ציון ח"א סי' ס"ז, מכ"מ אם אין בו אלא משום תמים תהי' ועושה משום רפואה יש לצדד להקל, דהא ידוע ממהרש"ל ביש"ש ופוסקים דאפי' ע"י כישוף יש אומרים שמותר לרפאות, אבל לשאר דברים בודאי לחוש או משום ניחוש דאורייתא או משום תמים תהי' דאורייתא ונקיי הדעת מתרחקים מזה וכיוצא בזה, ומה שאומרים שהתירו כמה מורי הלכות אין לבנות עי"ז וכיו"ב עיין ד"ת סי' קע"ט ס"ק ו', וע"ע בענין רפואה בד"ת סי' קע"ו ס"ק ל"ד בשם הרשב"א והרמב"ן, ושם ס"ק ז', והיות כי אין אנו יודעים עד מה, וגם ינהגו כן בשאר דברים מלבד רפואה, מצוה להתרחק מזה לגמרי, אבל אם עושים רק לרפואה א"צ למחות דיעבד, כתבתי בלי הרבה עיון רק יסוד ושורש".