חבורה פנימית וחיצונה ב
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין עניינים - הרב זאב גלוסקינוס / הדר

בס"ד

**בענין הרגל ערוב ודיורין לחומרא**

**א)** בבי' הא דשכח א' מן הפנימית ונתנו עירובן בפנימית שניהם אסורין, כ' רש"י ד"ה אין בטול: כלומר אין בטול רשות מבן חצר זו לבן חצר אחרת, כיון דפנימית אסורה חיצונה נמי אסורה מפני רגל האסורה במקומה שאוסרת עליה, ועוד שאין עירובה אצלה עכ"ד. ודברי רש"י תמוהים מאוד דבשלמא טעמו שליתא לעירובה גבה מובן דזו סיבה שחיצונה אינה ניתרת בפנ"ע, וממילא אוסרת גם את הפנימית משום הרגל עירוב, דהא הוי רגל האסורה כיון שאין ערובה אצלה, אבל מש"כ הטעם לאסור משום שהפנימית היא רגל האסורה ואוסרת את החיצונה תמוה, דהא גם הפנימית נאסרה רק משום שהחיצונה אוסרת את הפנימית בהרגל עירוב (דהא בן הפנימית יכול לבטל לבני הפנימית) והרגל עירוב הוא משום שהוי דריסת רגל האסורה (כמו שבי' רש"י לפני כן בד"ה פנימית מותרת) וא"כ איך מתחיל האיסור, אדרבא פנימית מותרת, וממילא אינה אוסרת את החיצונה, וגם חיצונה מותרת ואינה אוסרת את הפנימית וצ"ע.

והנה כשביטל בן הפנימית לבני הפנימית סובר רש"י ד"ה לבטיל לבני פנימית, דחשוב היחיד עדיין כרגל האסורה ואוסר את החיצונה, ובתור"פ חולק וסובר דהוי רגל המותרת, וסברת רש"י דכיון שאסור להוציא מביתו חשיב רגל האסורה, וסברת תור"פ דסגי להתיר במה שמותר מבתי אחרים.

ואולי יש לדחוק דכונת רש"י שחיצונה אסורה מפני רגל האסורה של הפנימית היינו של בן הפנימית שלא ערב שהוא רגל אסורה לדעת רש"י, ועיי' בתור"פ שהביא ב' צדדים אלו מרש"י לאסור את החיצונה משום רגל האסורה ומשום ליתא לעירובה, וכ' דהטעם של ליתא לעירובה עיקר, ולפי"ז אזיל התור"פ לשיטתו דבן הפנימית שלא ערב הוי רגל המותרת ולכן לא שייך לומר דהטעם לאסור החיצונה משום רגל האסורה של בני הפנימית דאדרבא כולם יותרו ולא יאסרו זה את זה וכמוש"כ, ורש"י לשיטתו דבן הפנימית שלא עירב הוי רגל האסורה.

אמנם ביאור זה דחוק טובא בדברי רש"י, שהרי רש"י כ' פנימית אסורה ולא משמע כלל שמיירי מכח בן פנימית שלא ערב, וביותר דלשון רש"י 'כיון דפנימית אסורה' משמע דכונתו מה שנתבאר קודם לזה שבני החיצונה אוסרים את הפנימית כיון שעירוב מרגילה לתוכה וכמוש"כ רש"י בד"ה הקודם, מכח זה גם חיצונה אסורה משום רגל האסורה, ולא משמע כלל שכונתו לבן הפנימית דלא מיירי ביה[[1]](#footnote-2), והדק"ל דגם הפנימית אסורה רק מכח שחיצונה היא רגל האסורה ויותרו שניהם וצ"ע.

**ב)** והנה התוס' ד"ה שכח מק' דבנתנו עירובם בפנימית ושכח א' מבני פנימית ולא ערב, דמבו' בגמ' דאתו בני חיצונה ואסרי עלייהו משום הרגל עירוב, נימא אין דיורין להחמיר כמבו' בגמ' מח: ומת' התוס' דשם לא פשעה, משא"כ כאן שהפנימית פשעה אמרינן דיורין להחמיר.

וביאור קו' התוס' שהגמ' דף מח: מק' בג' חצירות, ונתנו החיצונות עירובן בפנימית, דמבו' דשתיהן מותרות עם הפנימית, שיהיה אסור משום שע"י שנתנה החיצונה הראשונה עירובה בפנימית, נחשבת שדרה שם, וממילא לגבי העירוב השני לא כל הדרים בפנימי ערבו, וכן להיפך, ומת' הגמ' דאין דיורין להחמיר, דהיינו שלגבי העירוב של החיצונה הזו, אין אנו דנים לחומרא שגם החיצונה הראשונה דרה בפנימית, וממילא מק' התוס' דה"ה הכא לא נדון לגבי הפנימית את החיצונה כגרה בפנימית ע"י הרגל עירוב, ועל זה מחלק התוס' דכאן שהפנימית פשעה אמרינן דיורין להחמיר.

ועיי' בתור"פ וכ"ה בהג' ראמ"ה שתי' את קו' התוס' דבאמת אמרינן בכל אופן שאין דיורין לחומרא, אלא דבסוגיין מ"מ יש סיבה נוספת לאסור, משום דמ"מ יש כאן דריסת הרגל של החיצונה בפנימית משום הרגל עירוב וכמבו' ברש"י סו: ד"ה פנימית דהטעם לאסור משום דריסת רגל של רגל האסורה.

וממילא מיושב היטב דשם שהחיצונות מותרות במקומם, אינם אוסרות משום דריסת הרגל, וכל הצד לאסור הוא משום דיורין לחומרא (דהיינו להחשיבם שדרים ממש מכח העירוב) ובזה מחדשת הגמ' מח: דאין דיורין לחומרא, אבל במקום שהם רגל האסורה עדיין יש לדון לאוסרם משום דריסת הרגל. ובאמת זו קו' קצת בדברי התוס' דלא נחתו לחילוק זה, אחר שמפורש בדברי רש"י שהאוסר בסוגיין משום רגל האסורה, וא"כ ע"כ הגמ' שם מק' על סוג דיור אחר שיאסור אפי' ברגל המותרת, וא"כ י"ל שאין דיורין לחמרא אמרינן רק על דיור החמור וכמו שכ' התור"פ וראמ"ה.

וביותר יש לתמוה בדברי התוס' דאם נימא כדבריהם שכל האוסר דבן פנימית שלא ערב משום דאמרינן דיורין לחומרא כיון שהפנימית פשעה, א"כ בשכח א' מבני חיצונה הא ודאי אין שום טעם לאסור, דכיון שלא פשעה הפנימית אין דיורין לחומרא, וא"כ למה הפנימית אסורה עד הבטול לר"ע, הא בלא"ה שרי דאין דיורין לחומרא כיון שלא פשעה, וא"כ מזה שאסור לר"ע עד הבטול, מוכח דגם בלא דיורין להחמיר מכח הפשיעה יש סיבה לאסור מכח הרגל עירוב וכדברי רש"י והתור"פ, ועיי' במהרש"א שמק' כן[[2]](#footnote-3), ודברי התוס' צ"ע.

**ג)** והנה בעיקר הדין המבו' בגמ' דבשכח א' מבני חיצונה לר"ע אסורה הפנימית, וניתרת ע"י בטול של בני חיצונה, צ"ב דכיון דלא מהני בטול מחצר לחצר איך כאן מהני הבטול, ובלשון רש"י נראה שהוא בצירוף סברת לתקוני שדרתיך, אבל הדבר תמוה דכיון שלא שייך בטול מחצר לחצר, מה מהני סברת לתקוני שדרתיך בזה.

ובשלמא לרבנן דמהני סברת לתקוני שדרתיך לומר אחדא דשא, מובן היטב דהא בעצם אין לחיצונה זכות בפנימית, ויכולה פנימית להתחלק ממנה, אלא שע"י העירוב שקבלה הפנימית יש לחיצונה שייכות בפנימית, ולזה מהני סברת לתקוני שדרתיך ולא לעוותי דלעירוב גרוע כזה לא הסכימה הפנימית וממילא יכולה לסלק את החיצונה ממנה, אבל לר"ע דלא מהני סברת אחדא דשא וצריך בטול, תמוה מה שייכת סברת לתקוני שדרתיך שיועיל הבטול, דאם הדין שאין שייך בטול מחצר לחצר, איך יועיל הבטול ע"י לתקוני שדרתיך וצ"ע.

ונראה בכונת רש"י עפ"י מש"כ בסוה"ד דכ' דבשכח בן פנימית "ליכא למימר דליבטיל לבני פנימית ותיחוד דשא ותשמש, דלא מצי למימר לתקוני שדרתיך" דהיינו שסברת לתקוני שדרתיך היא סברא שיועיל אחדא דשא, ולכן בבן פנימית ששכח לא שייך למימר אחדא דשא, וממילא לא שייך שיועיל בטול חצר לחצר, ונראה דזו גם כונת רש"י בתחילת הדבור דכיון שאומרת לתקוני שתפתיך היינו וממילא אחדא דשא, לכן מהני בצירוף זה בטול מחצר לחצר (ולא שהתקוני שתפתיך הוא סברא שיועיל מחצר לחצר, אלא הוא סיבה להתיר ע"י אחדא דשא, בצירוף הבטול וכמו שיתב') אלא שעדיין צריך ביאור מה הצירוף בין אחדא דשא לבטול, ששניהם ביחד מתירים.

**ד)** ושמעתי לבאר בזה (מרמ"ר) דכל בטול צריך שהמקבל יזכה בדיור של המבטל, ובזה נאמר דאין בטול לחצר לחצר, אבל כאן הבטול הוא רק על הזכות שלא יסלקו אותם באחדא דשא, דהיינו שלרבנן אפשר לעשות אחדא דשא ולסלקם על אף שקבעו דיורם כיון דלתקוני שדרתיך, ולר"ע צריך שיבטלו את זכותם ע"מ שיוכלו הללו לעשות אחדא דשא, אבל אין הכונה שזוכים בדיורים מכח הבטול, וממילא אין בזה חסרון של בטול מחצר לחצר.

והביא ראיה לזה מלשון בעה"מ בסוגיין שכ' וז"ל: ובהא מודה שמואל דיש בטול רשות מחצר לחצר כגון זה שבני חיצונה מבטלין לבני פנימית אותה זכות שהיתה להם ברשותם ע"י הרגל עירובן ונותנין להם רשות לסגור הדלת בעדם. דהיינו שפעולת הבטול היא רק רשות לסגור הדלת ובזה לא שייך מחצר לחצר.

אמנם בלשון הרשב"א נראה לבאר באופ"א, וז"ל הרשב"א וכיון שאין לה לחיצונה בפנימית מדינא כלום אלא משום דפנימית הרגילה אצלה בעירובה, רשות מועט כזה יכול לבטל לחצר אחרת, והנה לא ביאר הרשב"א א"כ למה בשכח בן הפנימית אין יכולה לבטל.

והנראה ברור בכונתו דבשכח בן החיצונה דשייך טענת אחדא דשא מכח לתקוני שתפתיך, בזה האוסר של בני החיצונה הוא כ"כ קלוש דהקילו בו שמהני בטול, אבל בשכח בן הפנימית האוסר הוא אלים, ולא מהני עליו בטול, ולפי"ז באמת צריך את שני המתירים להתיר, דהאחדא דשא מקליש את הרשות של בני החיצונה, ואז יכול הבטול להתיר, אמנם אכתי סברא זו צ"ב, מה יש בשכח בן הפנימית שבזה לא מהני בטול, ומה נשאר בשכח בן החיצונה שבזה מהני הבטול.

עוד צל"ב למה בדיור מועט מהני בטול דכיון דלא מהני בטול מחצר לחצר גם במועט לא יועיל ומאי שנא, והנראה לבאר בזה דיש לחלק בין בטול זה לשאר בטולים, דבכל מקום שמבטל את דיורו הרי באמת הוא ממשיך לדור, רק שע"י הבטול נחשב דיורו ע"ש מי שנתבטלו לו והוא כאורח, ואפי' בדריסת רגל שמבטל פנימי לחיצונה הרי ע"כ ממשיך לדרוס, רק דמהני הבטול להחשיב מי שבטלו לו כבעלים על שמוש זה, משא"כ כאן י"ל שע"י הבטול מסתלק באמת מדריסת הרגל בפנימית, וא"כ י"ל דבזה ודאי מהני הבטול על דריסת הרגל להתיר אפי' מחצר לחצר, כיון שא"צ מי שבטלו לו לזכות בדיור, אלא ע"י הבטול הסתלק המבטל מכאן, דכיון שהוא דיור קלוש, כשמבטל שייך שיתבטל הדיור או עכ"פ שאינו אוסר, ולכאו' זוהי כונת הרשב"א[[3]](#footnote-4).

אלא שלסברא זו צריך לבאר א"כ מה אכפ"ל אם בן הפנימית לא ערב, גם בזה נימא דע"י הבטול בטלה דריסת הרגל, ומתבאר דכל זה מהני רק בצירוף לתקוני שדרתיך, דהיינו שקודם האחדא דשא יש לו דיורים חשובים שלא יועיל לבטלם בלי שהשני יזכה, וע"י אחדא דשא נשאר רק דריסת רגל קלושה וכמוש"כ הרשב"א, והיא מתבטלת מכח הבטול לגמרי ואין צריך שהמקבל יזכה בה.

**ה)** ועפימש"נ נראה לבאר את דברי התוס' הנ"ל, דסבר התוס' דהם באמת שני ענינים נפרדים לגמרי, דהיינו שיש לאסור בפנימית מכח בני החיצונה מכח שני דינים. הא' דע"י העירוב נקבע שדיורי החיצונה בפנימית, ואם באמת נקבע דין זה, לא מהני לו בטול מחצר לחצר, כיון שיש כאן דיורי חיצונה בפנימית, רק דלזה מהני סברת לתקוני שדרתיך דאמרינן אחדא דשא ואין דיורי חיצונה בפנימית, אבל בשכח בן פנימית ולא ערב ודאי אוסרת חיצונה על הפנימית דדיורי חיצונה בפנימית.

ומ"מ גם אם אמרינן לתקוני שדרתיך ולא לעוותי ואין דיורי חיצונה בפנימית, מ"מ יש לדון לאסור משום דריסת הרגל דהורגלה בפנימית, (וכמוש"כ התור"פ והג' ראמ"ה) ובזה נח' חכמים ור"ע דלחכמים גם על זה מהני סברת לתקוני שדרתיך לסלק החיצונה, ולר"ע כיון שעל דריסת הרגל מהני בטול להסתלק מהדריסת רגל וכמוש"נ דלא דמי לשאר בטולים, ממילא בזה לא נאמר לתקוני שדרתיך ואסורה עד הבטול, ומ"מ מהני בטול לדריסת הרגל וכמוש"נ[[4]](#footnote-5).

ועפימש"נ מתיישבים דברי התוס' באופן נפלא דודאי מודו התוס' דהטעם לאסור בשכח א' מהחיצונה הוא משום דריסת הרגל של רגל האסורה וכמוש"כ רש"י, ודין זה ודאי לא שייך בדף מח: דהוו רגל המותרת וכמוש"כ התור"פ והג' ראמ"ה, רק דהתוס' מק' דשכח א' מהפנימית דמבו' דאוסרים בני החיצונה ולא מהני להו בטול, וע"כ שאין זה משום דריסת הרגל דעל דריסת הרגל של הרגל עירוב ודאי מהני בטול לר"ע, אלא ודאי האיסור משום שבזה אמרינן שמכח העירוב דיורי חיצונה בפנימית כיון שלא שייך סברת לתקוני שדרתיך, ועל זה שפיר מק' התוס' דמבו' בגמ' מח: דאין דיורים להחמיר אפי' שלא שייך שם לתקוני שדרתיך ולמה נאסר כאן, ואף שודאי יש אוסר של דריסת הרגל של רגל האסורה מ"מ על זה יועיל הבטול וכמוש"נ, ומת' התוס' דכיון שפשעו בני הפנימית יש דיורין לחומרא ולכן לא מהני הבטול[[5]](#footnote-6), ואין שייך כלל להק' דבשכח א' מבני חיצונה גם אסורים עד הבטול אף שלא פשע, דשם אסורים מכח דריסת רגל ולא משום דיורים[[6]](#footnote-7), והדברים נפלאים.

**ו)** והנה התור"פ ודאי פליג על מה שכ' וסובר דגם בשכח בן הפנימית אסור רק משום רגל האסורה של הרגל ערוב. אמנם בדעת רש"י שכ' שהוא משום רגל האסורה יש לדון אם סובר כהתו' או כתור"פ.

ויש לדקדק ברש"י כדעת התוס', דהא הגמ' סו: מביאה קודם את המקרה של נתנו ערובן בפנימית ושכח בן הפנימית דאסורין ואח"כ את שכח בן החיצונה שמהני בטול, והנה רד"ה שתיהן אסורות שמיירי בשכח בן הפנימית לא ביאר שהפנימית נאסרה משום רגל האסורה, ורק בדבור שאחריו פנימית מותרת, דמיירי בשכח בן החיצונה, מבאר באריכות דבני החיצונה אסרי ברגל האסורה, ומשמע מאוד דבשכח בן הפנימית אין צריך את האוסר של רגל האסורה, ומוכח כמו שכ' בדעת התוס' דשם אסור משום דיורין להחמיר והדברים נכונים[[7]](#footnote-8).

ולפי"ז מתיישב כמין חומר מה שתמהנו בדברי רש"י בד"ה אין בטול, דאיך יתכן שהטעם לאסור החיצונה הוא משום שהפנימית היא רגל האסורה, הרי אדרבא כל מה שהפנימית אסורה הוא רק משום שהחיצונה הוי רגל האסורה ואוסרת עליה, דבאמת החיצונה אוסרת על הפנימית אפי' אם היא רגל המותרת, דכיון שמיירי בשכח בן הפנימית יש כאן דיורים גמורים שאוסרים אפי' אם הם רגל המותרת, ולכן שייך לומר דחיצונה אוסרת על הפנימית, ואחר שנאסרה הפנימית שוב הפנימית אוסרת על החיצונה מדין רגל האסורה והדברים נכונים.

והתור"פ שחולק על רש"י כאן וכ' דטעם שני עיקר, הוא לשיטתו שלא נחית לחילוק זה דבשכח א' מבני פנימית האיסור משום דיורים, וכ' על התוס' ד"ה שכח דבאמת אין דיורין להחמיר בכל מקום, ובסוגיין אסור רק משום רגל האסורה וכמוש"נ, וממילא ודאי דא"א לאסור את החיצונה משום רגל האסורה, דאדרבא יותרו שניהם ויהיו רגל המותרת וכמוש"נ, אבל רש"י אזיל בשיטת התוס' וכמוש"נ.

ז) והעירו בישיבה[[8]](#footnote-9) דהתוס' עה: כ' דגם לרבא שייך לומר הלשון שאין מבטלין אלא במקום שאוסרין, דאף שבכל אוסרין לא מהני בטול כמו פנימית וחיצונה, מ"מ במקום שאוסרין בפשיעתן מהני הבטול, ולכאו' למש"נ אין טעם הבטול משום שאוסרין בפשיעה אלא משום שעל רשות מועט מהני בטול, רק הטעם שלא נשאר אלא רשות מועט הוא משום שאסרו בפשיעתן.

ולכאו' מוכח שהפשיעה היא גורמת הבטול,או לכה"פ כבעה"מ דע"י הפשיעה מהני הבטול לסגור הדלת, ובזה מובן יותר הלשון שמכ שאוסרין בפשיעה מהני הבטול.

אמנם אכתי הלשון ק' דאין זה כלל האוסרין של אביי שיש תנאי של אוסרין ובזה מחוברין מספיק לבטל זה לזה, דלרבא לא מהני האוסרין כלל כיון שהם ב' חצירות, רק הוא אוסרין שפשע ובגרמתו הוא אסור, וע"כ כונת התוס' לדחוק דהלשון יכול להתפרש גם על רבא בדרך רחוק דמכח האוסרים בפשיעתן מבטלין, וא"כ יש לדחוק גם למה שכ' שהתוס' כשיטת הרשב"א דבאופן שאוסרין בפשיעתן מהני הבטול כי הוקלש הרשות.

אמנם האמת בדברי התוס' נר' כמו שכ' החזו"א דאף שלרבא לא מהני אוסרין לחברם שיועיל בטול, מ"מ באוסר של הרגל ערוב כיון שכל האוסר הוא מכח שהם כחצר אחת ממילא מהני האוסרים שיועיל בטול, דהיינו שבמקום שהאוסר הוא מכח שהם חצר אחת מהני האוסר לרבא כמו לאביי, אלא דכל זה במקום שפשעו, אבל עיי"ש שנשאר בתימה דאם סברת רבא שמהני הבטול הוא שבאוסר שמכח שהם חצר אחת מהני בטול למה צריך דוקא כשפשעו ונשאר בצ"ע.

עוד יש להק' על דברי המהרש"א בתוס' סו: ד"ה נתנו דהנה התו' שם מק' בשכח בן הפנימית ונתנו ערובן בחיצונה דבמבו' שאסור למה לא יבטלו בני הפנימית לבן הפנימית שלא עירב ויהא מותר, ומת' דלא מיירי כלפי בן הפנימית, ועיי' במהרש"א שם שכ' שיבטלו לו כל בני הפנימית ובני החיצונה.

והנה זה פשוט שבן הפנימית יהיה מותר רק בפנים דבחוץ ודאי בני החיצונה אוסרים ואינם יכולים לבטל לבני הפנימית, אבל כלפי הבפנים תמוה למה צריך בכלל בטול, הרי נר' ברש"י ובתוס' שכל האוסר של הרגל ערוב הוא רק כלפי מקום הפת וממילא בני החיצונה אינם אוסרים כלל את הפנימית.

וביותר ק' דאפי' אם נקט המהרש"א מאיזה טעם שהרגל ערוב אוסר לשני הצדדים א"כ למה באמת יועיל בטול הא אין בטול מחצר לחצר, וכאן אין כאן פשיעה מצד הבני חיצונה ומהיכי תיתי יועיל בטול וצ"ע.

ח) ומכח ב' קו' אלו נראה לבאר את שיטת התוס' בסוגיין באופן אחר ממה שנקטנו למעלה, דבאמת ודאי התוס' סובר כרשב"א שע"י פשיעת בני החיצונה בטל דיור א', ולדיור השני מהני בטול וכמוש"נ, אבל ב' הדיורים שיש לדון בהם שיאסרו הם אחרים ממה שכ', וגם הטעם שלדיור שנשאר מהני בטול הוא לא משום שהוא קלוש אלא מטעם אחר וכמו שיתבאר.

ונראה לבאר שע"י הערוב חל אוסר מחצר לחצר בשני אופנים, הא' שמכח קביעת הפת הוא קובע את דיורו בחצר שבה הפת, ודבר זה הוא גם בלי חלות הערוב שנהיים כחצר אחת, אלא קובע את דיורו במקום הפת, ומכח זה חל שהם כחצר א', ויש אוסר נוסף שנחשב ששניהם נמצאים בשני החצירות כיון שהוי כחצר אחת של כולם ומכח זה כולם בשני החצירות.

ונראה דעל הדין השני שייך סברת החזו"א דמהני בטול מחצר לחצר, דכיון דכל האוסרים הוא מכח שהם נחשבים כחצר אחת ולכן הם אוסרים זע"ז, בזה מהני האוסרים גם לרבא שיוכל לבטל, אמנם בדין הראשון שנקבע מקום דירתו במקום הפת אין זה מכח שהם חצר אחת אלא משום שקבע כאן דירתו, ולכן לא מהני בטול מחצר לחצר.

ובזה מתיישב היטב סברת התוס' דרבא מודה דאוסרים הוא סיבה לבטול במקום שפשעו דהיינו שכשהם פשעו אין כאן את האוסר של קביעות הפת כיון שהוא מחמת הפשיעה, ורק האוסר של הדיורים נשאר משום ששייך לבטלו[[9]](#footnote-10), ובזה מתיישב גם המהרש"א דגם בני החיצונה אוסרים את בן הפנימית בפנימית אף שלא הניחו פת, משום שהם נחשבים דרים בב' החצירות מכח הערוב, אלא דלזה מהני בטול וכמוש"נ[[10]](#footnote-11).

1. ובעיקר מה שלא כ' רש"י לאסור החיצונה משום רגל בן הפנימית, וביותר יש להק' כן בד"ה אין שכ' שאם יבטלו הרבים ליחיד הם אוסרים דהוו כרגל האסורה כמבו' במשנה נתנו לו רשותן הוא מותר והן אסורין, ומש' שרק משום שהם רבים חשיבי רגל האסורה ודלא כמו שכ' להדיא דגם יחיד הוי רגל האסורה, אולי י"ל עפ"י דברי האבן העוזר דבבטל גם הבית מודה רש"י לתור"פ דחשיב בן הפנימית רגל המותרת, ואכהמ"ל, ולכן כ' רש"י טעם לאסור גם כשיבטל הבית. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי' בתור"פ שמק' כן על תי' התוס' ומכח זה כ' את תי' דבכל אופן יש רגל האסורה. [↑](#footnote-ref-3)
3. מה שאנו מבארים את סברת הרשב"א דשייך בטול על רשות מועט, אינו שייך להמשך הדברים, דלהמשך הדברים סגי בעצם דברי הרשב"א שמהני משום רשות מועט, וע"כ בשכח בן הפנימית יש כאן דיור נוסף מעבר לרשות מועט ולכן לא סגי לבטל, ומ"מ כ' הנלפענ"ד בסברת הרשב"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש לבאר הדבר בב' אופנים או דעל דריסת הרגל לא שייך אחדא דשא, רק על עצם הדיורים, דהא סו"ס יש כאן דריסת הרגל, ויותר נר' דבאמת על שני הדברים שייך אחדא דשא, רק כיון שעל דריסת הרגל שייך בטול ממילא לא מהני אחדא דשא לבטל את זה כיון שיש אפשרות בבטול, וכן מש' בגמ' עה: דכל מה שצריך בטול לר"ע, הוא משום שכיון ששייך בטול לא אמרינן אחדא דשא. [↑](#footnote-ref-5)
5. הנה לפימש"נ עיקר הטעם דבשכח בן החיצונה מהני הבטול ואמרינן אחדא דשא, הוא משום דכיון שלא פשע בן הפנימית אין דיורין לחומרא, וק"ק דמש' שהוא משום לתקוני שדרתיך ולא לעוותי, דהיינו מפני שבני החיצונה עוותו, ולא סגי שבני הפנימית לא עוותו, ואולי י"ל דהגמ' אומרת טעם זה למ"ד דיש דיורין לחומרא, אבל למ"ד אין דיורין לחומרא באמת א"צ לזה, ויותר נר' שטענת לתקוני שדרתיך ולא לעוותי, אין העוות הוא מה ששכח בן החיצונה, אלא העוות הוא עצם מה שאוסרים בני החיצונה על בני הפנימית, רק כל שהוא מכח שכחת בן הפנימית לא נחשב שהם המעוותים, וכן מש' לשון רש"י סד"ה שכח, שכ' שהרי תחילת העוות ע"י בן הפנימי בא. ונר' בלשונו שבאמת יש כאן עוות של בני החיצונה שהם אוסרים, מ"מ כיון שתחילת העוות בא ע"י בן הפנימית, אין זו סיבה לאחדא דשא וכמו שכ' התוס'. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועיי' מהרש"א שתי' על קו' למה אסור בשכח בן הפנימית קודם בטול וז"ל די"ל דר"ע סבר דאפ"ה בעי ביטול כדאמרינן לקמן אהא דתיחוד דשא דאמרה לה מבטילנא לך רשותי. ולכאו' כונתו למש"כ. [↑](#footnote-ref-7)
7. והק' דבד"ה איכא מיירי רש"י בנתנו ערובן בחיצונה ושכח א' מבני חיצונה, וכ' רש"י דבני פנימית אוסרים משום רגל האסורה, ולמש"נ כיון שקבעו ערובן בחיצונה ופשעו בני החיצונה יש כאן דיורים ממש של הפנימית בחיצונה ולא משום רגל האסורה, אבל אין זו קו' דרש"י שם לא נקט לאסור בכלל משום ההרגל ערוב אלא משום הדריסת הרגל הפשוטה שהוא אוסר פשוט וחזק יותר מהרגל ערוב, ועיי' מה שכ' בתוס' כמאן כר"א דמבו' בתוס' שהאוסר של דריסת הרגל הוא בעצם החצר משא"כ האוסר של הרגל ערוב עייש"ה. [↑](#footnote-ref-8)
8. מכאן לא נאמר בצבור ונתחדש בעז"ה אחר החבורה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכמוש"נ דטעם החילוק דעל דין זה לא מהני אחדא דשא משום שמהני לו בטול. [↑](#footnote-ref-10)
10. אלא דמק' דהגמ' בדף מח: נר' דבאופן שנתנו ערובם בחיצונה אין להק' שיהיה דיורים לחומרא ולמה לא מק' מכח הדין השני, אמנם י"ל שכלפי הדין השני היה פשוט לגמ' שאין דיורים להחמיר ואמרינן כלפי חיצונה אחת שכאילו אין כאן את השניה, ומה שכאן זה אוסר משום ששייך בטול וכמוש"נ, אבל שם לא שייך בטול כי זה יאסור עליהם משא"כ כאן שבלא"ה אסירי ואכתי צ"ע, ועכ"פ כל קו' זו היא רק על מה שבאנו ליישב את המהרש"א, אבל בעצם דברי התוס' י"ל כנ"ל, אבל ששני הדינים הם רק במקום הפת הא' במציאות שיש הרגל ערוב והב' מחמת הדין ערוב וכלפיו מהני הבטול ודו"ק. [↑](#footnote-ref-11)