1גיטין פרק השולח סוגיית עבדיםמראי מקומות
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / השולח - הרב משה יפהן

**גיטין פרק השולח סוגיית עבדים. 1 לז: לח.**

**הקדמה לסוגיית עבדים** סוגייתנו מדברת מענין עבד כנעני, ודיניו. ותחילת הסוגיא דנה באופן אם פדו אותו למי הוא משתעבד. ובהמשך הגמ' דנה במפקיר עבדו האם יצא לחירות. וכן גר שמת מה דין עבדיו. וכהנה וכהנה דינים בענין העבדות. והנה ידוע דבכל עבד כנעני יש ב' חלקים יש קנין ממון. ויש קנין איסור דהיינו עצם מה שהעבד נעשה חפצא של עבד לאדון שלו. דהמהות שלו הוא כממון ולזה קוראים קנין איסור ודבר זה יש רק לישראל. ויש קנין ממון דזה עצם הזכותי ממון שיש לאדון בעבדו ויד עבד כיד רבו וזה נובע מהקנין ממון שיש לו והקנין ממון שיש לו בעבד היינו שהוא שייך לו כשורו וחמורו ממש. ובאמת דקנין ממון יש גם לנכרי. אלא דלנכרי העבד קנוי רק למעשה ידיים ואינו כשורו וחמורו. דאינו יכול להיות בעלים בחפצא על אדם אחר בלי הקנין איסור שהופך אותו לחפצא של ממון . ולאחר הטבילה כשישראל טובל את העבד לשם עבדות. חל קנין איסור שהעבד הוא קנוי לאדון בחפצא. וכדי לשחררו צריך גט שחרור. ויש לדון בקנין של גוי האם זה רק קנין למעשה ידיים או דהוי קנין לעבדות אלא דלגוי אין בעלות על הקנין איסור ואין העבד שייך לו בגופו ואינו יכול לזכות בו יותר מאת אשר מעשה ידיו אמנם עצם הקנין שיש לו בו הרי זה קנין עבדות. ונפק"מ דבאופן שהוא מוכר את העבד לישראל לישראל יהיה בו זכות לגופו משום שהגוי שמכר לו אותו מכר את הזכות של עבדות שקיימת.

**מתני' עבד שנשבה ופדאוהו אם לשום עבד ישתעבד וכו'. ובגמ' במאי עסקינן וכו' אלא לאחר יאוש אמאי ישתעבד.** ומבואר בכל הסוגיא דפשיטא ליה לגמ'. דביאוש פקע מרשות הראשון. וצ"ע אמאי פקע הרי עבדים הוקשו לקרקעות. וקיי"ל דקרקע אינה נגזלת ואפילו לאחר יאוש. דאין יאוש בקרקע כמבואר בסוגיא דאוונכרי בסוכה לולב הגזול.. ועיין בהשגות הראב"ד פ"ט מגזילה ה"א. שהוכיח מסוגייתנו דאע"ג דעבדים אינם נגזלים מכל מקום יאוש שפיר מהני בעבדים. ועיין בחי' רבי חיים בספר שם שכתב לבאר דבריו. דהיאוש אינו מועיל מדיני גזילה דהרי עבדים אינם נגזלים כמו קרקע אלא מדיני אבידה.. והטעם דבקרקע לא מהני יאוש זהו משום שקרקע בחזקת בעליה עומדת ודבר זה לא שייך בעבדים וממילא אפילו דלא שייך גזילה אמנם שייך מציאות של מעשה גזילה וממילא שייך יאוש. והפנ"י תי' באופן אחר. דשעת מלחמה הוי כנשתקע שם הבעלים ובסוגיא בסוכה ל: מבואר דכל היכא דנשתקע שם הבעלים מהני יאוש בקרקע. ועיין בנתיבות סי' שס"ג שביאר שכל היכא שלא ניתן להוציא מדיינים הוי כאבוד מן הבעלים ומהני יאוש אפילו בקרקע.

**שם. בעז"ה נראה בהמשך דבדין זה דלאחר יאוש השבאי זוכה בעבד.** מצינו ג' ביאורים עיקריים בראשונים. שי' רש"י ד"ה אלא לרבא. ובד"ה למעשה ידיה. דמהני מדין היאוש לחודיה. והקשו עליו גו' קושיית א.] חדא איך מהני יאוש בעבדים הרי הוקשו לקרקעות וזה דיברנו כבר לעיל. ב] הקשה הפנ"י דיאוש כדי לא קני ובעינן שינוי רשות וכאן יאוש לחודיה קני. ג] ועוד הקשו הראשונים דאם יאוש קני מדוע העבד לא קודם לזכות בעצמו.

**ולגבי קושיית הפנ"י**. עיין בנתיבות סי' שע"א שכתב דבעצם מהני יאוש לחודיה והטעם דבעינן שינו רשות הוא כדי שלא יהא חייב בהשבה. וביאר דבעבדים משום דהוי כקרקע ואינה נגזלת אם כן לא חל בזה חובת השבה. וממילא ניקנין ביאוש גרידא עיי"ש. וכלפי קושית הראשונים הינו תוס' רא"ש וריטב"א מדוע העבד לא זוכה בעצמו. בי' האחרונים דכיוון דהעבד כבוש תחת יד השבאי לא שייך להחשיבו כמוחזק בעצמו ושיזכה בעצמו ועיין קידושין כג. במעשה דר' יהודה הינדואה גר. בעצם זכיית השבאי נראה בהמשך הסויגא בי' אחרים מדוע השבאי זוכה ודעת התוס' הריטב"א והר"ן להלן דזהו מדין כיבוש מלחמה. אלא דנחלקו שם בטעם הדבר מדוע בעינן יאוש. וברשב"א מבואר טעם אחר מדוע בעינן יאוש ונראה בזה להלן. **אמר להן רשב"ג כשם שמצווה לפדות את העבדים כך מצווה לפדות את הב"ח** עיין רשב"א, שדן במה פליגי חכמים. האם פליגי וסברי דליכא מצווה לפדות את העבדים. או דסברי שאיכא מצווה אלא דחוששים שהאנשים יטעו לומר דליכא מצווה ולא יפדו. ויל"ע מאי שנא ממצוות צדקה דמבואר לעיל יב. דלא נאמרה לגבי עבדים ויל"ע בזה.

**רבא אמר לעולם לאחר יאוש**. הנה יש לעיין מה הדין לרבא לפני יאוש. וברמב"ן וברשב"א להלן לח. מבואר דלרבא בכל גוונא קודם יאוש ישתעבד לרבו ראשון אמנם עיין ברי"ף שהיה לו גירסא אחרת בזה. דלרבא קודם יאוש ישתעבד לרבו שני. וצ"ע בטעם הדבר ועיי"ש בספר הזכות ובראב"ד שהאריכו לבאר דין זה.

**תוד"ה דלמא** עיין בפנ"י מה שביאר בדבריהם. ועיין בתורא"ש שחידש והוסיף דהטעם דלא אמרינן דהשני ממנע ולא פריק זהו משום שהראשון נותן את דמיו ועיין בר"ן שהביא כן מהתוספתא. ורצה לדון דזה אפילו באופן שפודה לשם בן חורין כיוון שהוא משתעבד לראשון הוא צריך ליתן את דמיו. אך הביא דמהרמב"ם עבדים פ"ח הט"ו משמע דכשפודוהו לשם ב"ח, א"צ ליתן דמיו.

**תוד"ה בין.** בתוס' מבואר דהשני קונה רק למעשה ידיו והתורא"ש פליג וסובר דהשני קונה לגמרי כעבד. ועיין רש"י ד"ה למעשה ידיו וצ"ב בכוונת רש"י האם כוונתו דבטבילה עכשיו השני קונה אותו להיות עבד גמור. ודבר זה יתכן לכאורה רק עד שיטבול פעם ראשונה אבל צ"ע מה תיהני טבילה בפעם שניה. ועיין במאירי דמשמע דהשני קנה אפילו בלא טבילה. דכתב דנתרקונה רשות בעלים הראשונים לבעלים השניים. וכן מבואר בכתבי הגרי"ז בכורות ג. לדייק כן מדברי הרמב"ם דכתב הרי אלו שלו ומשמע דהרי אלו שלו של השני לגמרי לא רק למעשה ידיים.

**ואימא ה"מ בכספא וכו'.**עיין רש"י ומשמע מדבריו דהקנין נעשה על ידי חזקה גרידא והיינו דמהני מדין יאוש. והנה יש לעיין דהגמ' הביאה ראיה מעמון ומואב דטהרו בסיחון ושם לכאורה לא היה על ידי יאוש אלא על ידי כיבוש מלחמה. ומה ראיה יש מהתם דהוי ענין כיבוש לכאן דמהני משום היאוש ומהני ע"י חזקה גרידא עיין היטב בלשונו של רש"י. ולכאורה צ"ל דמהתם חזינן את עצם הענין דחזקה מהני הגם דהוי חזקה אחרת. ובטעם הדבר דהכא לא מהני מדין כיבוש מלחמה אלא רק מדין יאוש מצינו ב' דרכים ברבותינו האחרונים. הדבר אברהם נוקט דרק נכרי מנכרי מהני כיבוש מלחמה.. אמנם במחנ"א אפרים עבדים סי' ג' כתב דרק דרך מלחמה מהני כיבוש ולא כל גזילה ושביה בחוזק. וממילא אצלינו מהני רק מדין יאוש ולא מדין כיבוש.