זרו_ב-שיטת רש_י
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / שישים / זרו_ב

חולין צח: ילפותא דזרו"ב-שיטת רש"י

**א. הוכחות הראשונים שאינו אלא אסמכתא-**

מבואר בסוגיין דילפינן מזרו"ב שיעור ביטול של איסורין אי כמ"ד במאה אי כמ"ד בשישים.

ובתוס' ורמב"ן כתבו שדרשא זו אינה אלא אסמכתא, ולאו דינא דאורייתא קאמר.

וכמה ראיות הביאו ע"ז:

א. בתוס' הוכיחו כן שהרי זרו"ב איירי במין במינו ומדאורייתא ברובא בטיל, ואי"צ שישים אלא דאסמכו רבנן שיעור ס' בשאינו מינו אהאי קרא.

וע"ע בתוס' ד"ה לחומרא דמדקאמר בגמ' דילפותא דזרו"ב הוא לחומרא להצריך שישים דמדאורייתא ברובא הוה סגי, ונתקשו בתוס' דמשמע דלפום קושטא כל דין שישים הוא דרבנן, והרי במין באינו מינו מדאורייתא בעי שישים דכל שיש בו טעם אסור מה"ת?

וע"כ דהכא איירי במין במינו ובזה מדאורייתא ברובא שרי, וא"כ ע"כ אינו אלא אסמכתא שהרי במין במינו דין שישים אינו אלא דרבנן.

[ועוד תי' דבאמת אף במין באינו מינו אי"צ דוקא ס' ופעמים הרבה אין טעם אף בפחות מזה, ועיין מהרש"א דכוונתם דברוב פעמים יש טעם עד ס' אבל מ"מ יש פעמים שאין כבר טעם ובזה הילפותא דזרו"ב היא לחומרא, אבל ברעק"א פי' דרוב פעמים אין טעם ומצד הדין היה יכול לסמוך על הרוב וע"ז ילפינן מזרו"ב דאין להתיר עד ס'.

אבל רעק"א תמה ע"ז ולשונו מגומגם קצת, וכנראה כוונתו להקשות למה באמת לא יוכל לסמוך על הרוב לומר שאין בו טעם והרי שיטת התוס' צט. דאם טועמו קפילא מהני אף שאין בו ס' א"כ ה"נ יהני רוב?

ונתבאר במקו"א מד' היד יהודה לבאר דאף התוס' מודו למש"כ הראשונים שיש דין תקנ"ח להצריך שישים, אבל אינו משום שגזרו חז"ל שיעור אלא שחששו להחמיר מספק עד שישים, ואף רוב ל"מ בזה דהכי תקינו חז"ל לצאת מכל ספק להצריך שישים, אבל קפילא שפיר מהני שיש כאן ידיעה פרטית על מאכל זה שאין בו טעם, ונתבאר עוד במקו"א בד' התוס' זבחים עט. עפי"ז].

ג. ברמב"ן הוכיח כן דאי ילפותא גמורה הוא להצריך שישים נילף מהכא דין טכע"ק, ול"ל שאר קראי בסוגיא פסחים מד:, ועוד הוסיף בסו"ד דלשיטת רש"י דטכע"ק דרבנן וודאי עכצ"ל כן.

ד. ועוד כתב הרמב"ן דהנה מבואר בגמ' דילפינן מזרו"ב לחומרא להצריך ס', וצ"ע היאך אפשר ללמוד מזה שצריך ס' ודלמא התירה תורה אף בפחות מזה אלא שכך הוא במציאות שיש באיל ס' אבל גם בפחות יהיה מותר, ורק להקל דסגי בס' יש ללמוד מזה אבל לא להיפך, ובגמ' מבואר דילפינן להחמיר, וע"כ אינו דרשא ממש רק אסמכתא להצריך ס'.

**ב. שיטת רש"י-**

ובשיטת רש"י הנה ברמב"ן פי' גם בדעתו מכח קושיות הנ"ל דע"כ אינו אלא אסמכתא, אבל בשיטת רש"י ל"מ כן, דהנה אמרינן בגמ' דילפותא דזרו"ב הוא לחומרא דמדאורייתא ברובא בטיל, והנה לשיטת התוס' כוונת הגמ' כפשוטה דבאמת חומרא דשישים אינו אלא דרבנן דהא איירי במין במינו אבל מדאורייתא ברובא בטיל.

אבל ברש"י [וכ"נ בבעה"מ פסחים מד.] פי' גבי מימרא דאביי כוונת הגמ' דאי לאו ילפותא דזרו"ב היה בטל ברוב מדאורייתא, ומשמע דהשתא דילפינן מזרו"ב להצריך שישים אף מדאורייתא אינו בטל ברוב.

אבל במימרא דרבא פירש"י כוונת הגמ' ע"ד התוס' שכל האיסור אינו אלא מדרבנן, אבל מדאורייתא בטל ברוב שהרי רבא לית ליה טכע"ק אלא מדרבנן [והכא גבי זרו"ב לא חשיב טעמו וממשו רק טכע"ק לחוד ובזה אינו אלא דרבנן, וכנראה הטעם משום שהאיסור נימוח וכש"כ רש"י ע"ז סז:].

וכבר עורר במהרש"א למה שינה פי' בין מימרא דאביי למימרא דרבא.

וכתב במהרי"ק-קמד דמבואר קח. דעת אביי טכע"ק דאורייתא ויליף מבב"ח, ולדידיה באמת פירש"י דזרו"ב דרשא גמורה היא ולאו אסמכתא הוא, רק מדאורייתא בעינן שישים, וכ"ז לאביי אבל רבא ס"ל בדף קח. דטכע"ק דרבנן, ולדידיה הוצרך רש"י לפרש השקו"ט בגמ' באופ"א דאף לקושטא דמילתא הוא בטל ברוב משום דטכע"ק אינו דאורייתא כלל.

ולפי"ז משה"ק הרמב"ן שא"א לומר שהוא דרשא גמורה דהא דעת רש"י דטכע"ק אינו אלא דרבנן הנה זה נכון לדעת רבא אבל לאביי באמת הוא דרשא גמורה.

והנה בפשטות מתבאר בזה דעת רש"י דדין שישים אינו רק אומדנא להטעם דא"כ מה בעינן כלל להך ילפותא והרי אחר שישים ליכא טעם כלל.

ועוד נתבאר במקו"א להוכיח כן מד' רש"י צח. דהק' רש"י דנילף מזרו"ב להתיר בשישים אף בדאיכא טעם, והבאנו מד' האבנ"ז שהוכיח מזה דיסוד דין שישים אינו משום דבזה פוסק הטעם רק משום גזיה"כ ודין שיעור שנתנה תורה, וכ"כ בחת"ס שם.

וביאור הדברים נתבאר במקו"א בדעת רש"י דעיקר דין שישים אינו תלוי בטעם הנרגש רק בעצם הבליעה שיש כאן או בטעם עצמו אף שאינו נרגש, ואכ"מ להרחיב בזה, ונתבאר במקו"א.

ועוד נתבאר במקו"א בדעת רש"י במתני' שכתב המקור לשיעור שישים מהלמ"מ, דגם בזה חזינן שדין שישים הוא דין שיעור, וצ"ב רב ל"ל גם הלמ"מ וגם ילפותא דזרו"ב, עיי"ש משכ"ב לדון ליישב קצת.

**ב. יישוב קו' הראשונים על רש"י-**

והנה ברמב"ן הק' עוד דאם היא דרשא גמורה ל"ל קרא דטכע"ק כלל ונילף מזרו"ב.

והנה בביאור שיטת רש"י במש"כ דלדעת אביי מסברא הו"א דמדאורייתא ברובא בטיל מצאנו שתי אופנים באחרונים:

א. בראש יוסף פי' דעת רש"י דמש"כ מדאורייתא ברובא בטיל ע"כ היינו בלא ילפותא דטכע"ק, ומהכא בזרו"ב נתחדש לן דין טכע"ק, ועי"ז נאסר עד שישים.

אבל אחרי שיש לנו דין טכע"ק פשוט ממילא דבעי שישים שהרי יש בו טעם עד שישים.

ומתבאר בדבריו דאף בלא ילפותא דטכע"ק מ"מ מסברא היינו אוסרים עד דאיכא רוב לבטל הצו"ר, וכבר חקר בזה רעק"א, ואכ"מ.

אבל עיקר דבריו תמוהים מקו' הרמב"ן דהא בעלמא אמרינן דטכע"ק ילפינן ממשרת או בב"ח או גיעולי עכו"ם ולא מזרו"ב.

ב. ובפשטות צל"פ כש"כ מהרי"ק לבאר ד' רש"י דוודאי קאי אף אחר דילפינן דין טכע"ק מקראי, אלא דאף אחר דין טכע"ק מ"מ ס"ד שיתבטל ברוב, וע"ז בעינן ילפותא דזרו"ב לחדש לנו דין שישים.

והוסיף מהרי"ק ליישב קו' הרמב"ן, דוודאי אי לאו דשמענו טכע"ק מקרא אחרינא א"א ללמוד עיקר דין טכע"ק מזרו"ב, דשמא אף בפחות משישים התירה תורה רק שכן הוא במציאות שזרו"ב יש בו ס' בההיתר כנגד האיסור, אבל גם בפחות מזה יהיה מותר, וא"א ללמוד מזרו"ב להצריך שישים, וכשה"ק הרמב"ן והוכיח מזה שאינו אלא אסמכתא.

ורק אחרי דידעינן דין טכע"ק ויש מושג של איסור טכע"ק, בזה יש סברא ללמוד מזרו"ב דמה שאסרה תורה טכע"ק הוא עד ס'.

והוסיף מהרי"ק דאי לאו קרא דזרו"ב הו"א דדין טכע"ק לא נאמר אלא בשהאיסור רבה על ההיתר או בפלגא ופלגא איצטריך לומר שהיתר נהפך לאיסור ולוקה אכזית אחד מן התערובת, ולכך בעי ילפותא דזרו"ב לומר שעד שישים אינו בטל [ולקמן יתבארו ד' מהרי"ק אלו בהרחבה].

ובפשטות עיקר ד' מהרי"ק מתפרשים כך, דאי לאו דשמענו דין טכע"ק מקרא אחרינא הו"א שאין מושג של איסור כלל על הטעם ואי"צ כלל ביטול ברוב א"כ ל"ש ללמוד מזרו"ב להצריך שישים, שהרי מעיקרא ליכא שום איסור בהטעם וע"כ הו"א דאף בפחות מזה התירה תורה רק שכך הוא המציאות שבאיל יש שישים כנגד הזרוע.

ורק אחרי דילפינן טכע"ק ויש מושג של איסור על טעם רק ס"ד דבטל ברוב ע"ז יש מקום ללמוד מזרו"ב דביטולו הוא בשישים.

[ועצ"ע בפשט הדברים שעדיין לא יישב קו' הרמב"ן איך אפשר ללמוד מזרו"ב להחמיר שלא יתבטל ברוב ודלמא אף בפחות מזה התירה תורה ע"י רוב, וצ"ע].

והנה מתבאר לנו לפי"ז מחלוקת אביי ורבא חדשה לשיטת מהרי"ק [דלא כהראש יוסף], דדעת אביי דאי לאו ילפותא דטכע"ק אי"צ כלל ביטול ברוב, ולכך א"א ללמוד מזרו"ב דבעי שישים.

אבל בדעת רבא מתבאר לא כן, ואף דס"ל להלכה טכע"ק לא"ד מ"מ בעי ביטול ברוב, וזה מבואר בלשון רש"י שבאר ד' הגמ' דמדאורייתא ברובא בטיל דכתיב אחרי רבים להטות, וכ"כ בחוו"ד קה-א לדקדק לשון רש"י, והבאנו לעיל שכבר חקר בזה רעק"א בסוגיין.

[וזה מוכרח מהא דאמרינן דקרא דחטאת מלמד טכע"ק בקדשים, וצ"ע דלמא אינו אסור אלא בדליכא רוב וע"ז בעי ילפותא דזרו"ב להצריך ס', ומשמע מזה דאף בלא טכע"ק בעי רוב וע"כ הוצרך הילפותא דחטאת לדין טכע"ק דאף רוב ל"מ].

וע"ע לקמן יתבאר מחלוקת נוספת בין אביי לרבא בסוגיין עפי"ד מהרי"ק.

**ד. מין במינו-**

ועצ"ע לד' מהרי"ק בדעת רש"י מקו' התוס' איך אפש"ל דלדעת אביי הוא ילפותא גמורה מקרא והרי קרא איירי במין במינו וכשה"ק התוס' ובזה וודאי אי"צ שישים מדאורייתא?

ובאמת יש לתמוה קצת על הרמב"ן שכתב להכריח דאין כוונת הילפותא לומר שצריך שישים, והוכיח מכמה ראיות, ולא הוכיח כראיית התוס' דהא במין במינו עסקינן ואי"צ שישים?

ומבואר דאף במין במינו יש מקום לשיעור ס' מדאורייתא, ובאמת מצאנו שיטת כמה ראשונים דאף במין במינו הצריכו ס' עיין קרי"ס הל' מאכ"א בשיטת התוס' פ' הזהב, ובבעה"מ פסחים מד., וי"ל הטעם בזה שעיקר האוסר דילפינן מטכע"ק לאביי אינו טעם הנרגש אלא הצו"ר, וזה קיים אף במין במינו.

ואח"כ ראיתי שכ"נ בחת"ס בסוגיין דלדעת רש"י אף במין במינו בעי שישים דאורייתא.

אבל צ"ע מגמ' זבחים עח: עט. דמדאורייתא מין במינו בטל ברוב, וצ"ל בפשטות דס"ל לרש"י כש"כ בעה"מ שהוא מחלוקת אמוראי, ולאביי דס"ל הכא דדרשא דזרו"ב הוא דרשא גמורה הרי ע"כ מוכרח היה לומר שיש דין טכע"ק אף במין במינו, ורבא דאמר בזבחים מין במינו בטל ברובא הוא לשיטתו דס"ל דקרא אסמכתא בעלמא הוא ואין לנו מקור לאסור גם מין במינו.

אח"כ ראיתי באבנ"ז יו"ד-פד יישב זה דס"ל לרש"י דהך ברייתא ס"ל דאמרינן רואין וכמ"ד זבחים עח: דאית ליה הכי ואף במין במינו לא בטיל [ובאמת כבר הק' רעק"א ע"ד התוס' למה לא העמידו הברייתא כהך מ"ד] ומבואר מדבריו ג"כ דבטעמו ולא ממשו נמי אמרינן רואין, ונתבאר ענין זה במקו"א.

אבל באמת אינו נראה כן בשיטת רש"י, ויותר נראה בזה, דהנה לקמן אמר רבא לא נצרכא אלא לטכע"ק דבקדשים אסור וזרו"ב חידוש הוא שאין בו דין טכע"ק, וצ"ע דהנה מבואר לשיטת רש"י בסוגיא שם [ויתבאר לקמן] דבקדשים יש איסור אף במין במינו וצ"ע למה לא אמר רבא דעיקר החידוש הוא דמין במינו אסור ואין בטל ברוב?

ונראה הביאור בזה דס"ל לרש"י דכל דטכע"ק דאורייתא ממילא אף במין במינו יש איסור דעיקר האיסור אינו בטעם הנרגש רק בטעם עצמו [עיין חי' הגר"ח פי"ג תרומות] וזה קיים אף במין במינו, וא"א לבטלו ברוב שהטעם א"י להתבטל ברוב.

ולפי"ז אשה"ט דה"נ לאביי דס"ל טכע"ק דאורייתא יש איסור ע"י הטעם.

ולפי"ז אין להקשות מסוגיא זבחים עח: עט. דאמרינן מין במינו ברובא ולכאו' הוא דלא כאביי דסוגיין, אבל הביאור דהתם רבא קא"ל ואיהו ס"ל טכע"ק לא"ד בחולין [ואף בקדשים שיש דין טכע"ק אף במין במינו מ"מ כבר הק' בתוס' על רש"י מהסוגיא שם].

וכל הנידון בגמ' שם שיהיה איסור דאורייתא הוא מכח דין טעמו וממשו שע"י הטעם הוכר האיסור, ובזה אין לאסור מין במינו שהרי אין האיסור ניכר ע"י הטעם וזה תלוי רק בדין טעם הנרגש.

[אח"כ ראיתי שבאמת י"ל עיקר הקו' על רש"י דלא תיקשי מעיקרא מידי, דהנה שיטת רש"י בסוגיין דבקדשים יש איסור אף במין במינו, ובפשטות הוא חידוש מיוחד גבי קדשים דאסר קרא מין במינו טכע"ק אף דבכל האיסורים אינו אלא בשאינו מינו, כמבואר זבחים עח: דבטל ברובא, אבל מ"מ יש מקום ללמוד מזה לדעת אביי שיעור הביטול של שישים אף לכל האיסורים, ודו"ק].

**ה. ביאור ד' רש"י בסוגיא קח.-**

והנה בסוגיא לקמן קח. נחלקו אביי ורבא, דאביי למד מבב"ח דטעמו ולא ממשו דאורייתא דאי חידוש הוא א"כ אף בשאינו נו"ט יהיה איסור בב"ח, וע"כ האיסור הוא מכח הטעם וש"מ טכע"ק דאורייתא.

ורבא דחי די"ל חידוש הוא ומ"מ דרך בישול אסרה תורה ובשאין בו טעם לא אסרה.

וברש"י שם ד"ה אי חידוש כתב בזה"ל:"אמאי קתני מתני' דבעי טעמא דבלא נו"ט נמי אסור דהא חידושא חדיש ביה רחמנא ואפי' כל דהו דהא בב"ח הוא, אלא ש"מ לאו חידושא הוא וכו' דכיון דלאו חידוש הוא גמרינן ליה מזרו"ב דמישתרי כל כמה דליכא טעמא".

והנה פשטות סוף ד' רש"י מורים דאי לאו ילפותא דזרו"ב הו"א שאינו בטל ברוב וכיון דטכע"ק הרי אף בכל שהוא ייאסר, אלא דמזרו"ב ילפינן להתיר כל כמה דליכא טעמא.

[וכן בתחילת ד' רש"י משמע דאי חידוש הוא לאסור טכע"ק רק בב"ח ולא בעלמא היה לו להאסר אף בכל שהוא ולא מהני ביטול ברוב, אבל זה אינו מוכרח שאין כוונת הגמ' שהיה חידוש דבב"ח נאסר משום טכע"ק, אלא דאי חידוש הוא לא היה איסורו משום טכע"ק רק מצד עצם הבישול יחד, ולכך מקשי בגמ' דא"כ אפי' בלא נו"ט נמי].

וצ"ע שהוא סותר לד' רש"י בסוגיין דלאביי עצמו דייקנו מד' רש"י ומהרי"ק שאם היה טכע"ק אכתי הו"א דבטל ברוב וזרו"ב לחומרא הוא דאתא כמבואר בגמ' דאי לאו זרו"ב הו"א מדאורייתא בטל ברובא?

ושמעתי ליישב בזה ע"ד חידוד, דהנה כתבו התוס' ע"ז סה: דכלאים אין בטלים ברוב זב"ז שהיתר בהיתר אינו בטל, רק היתר באיסור, אבל בכלאים כל האיסור הוא רק התערובת ואין כאן איסור באיסור.

ונתקשו בתוס' דא"כ בב"ח היאך בטל ברוב, ותי' דדרך בישול אסרה תורה, והבאנו במקו"א מד' רעק"א וחמד"ש לתמוה על תי' דלכאו' זה אינו אלא לאביי ולא לרבא, ונתבאר במקו"א יישובים לד' התוס'.

אבל בדעת רש"י י"ל דנקט כן באמת, ול"ש ביטול ברוב גבי בב"ח, ולכך כתב רש"י דאי טכע"ק הרי תו אינו בטל מסברא אף בהרבה, ורק ע"י זרו"ב ילפינן שהוא בטל בשישים, שהוא דין שיעור בין להקל ובין להחמיר ואף לקולא ילפינן מיניה דבטל בשישים.

וביאור הדברים עפי"ד הנובי"ת-נד דאף מידי שאינו בטל ברוב מ"מ בטל בשישים, ונתבאר עוד במקו"א דאזיל רש"י לטעמיה דדין שישים הוא דין שיעור ולא בטעמא תליא מילתא, ורק בשיטתו י"ל כד' הנוב"י דתו אי"צ ביטול ברוב.

אבל באמת כ"ז צ"ע לפרש כן ברש"י קח., שהרי קי"ל דמזרו"ב לא ילפינן לקולא, כמבואר בסוגיין צח:, וא"כ אי לאביי היה אסור בב"ח ולא בטל ברוב א"כ היאך ילפינן מזרו"ב לבטלו בשישים?

אח"כ ראיתי בראש יוסף שם וברעק"א בדו"ח מכת"י שעמדו בזה.

ויל"פ שאין כוונת רש"י לומר דמסברא אינו בטל ברוב רק ילפינן ליה מזרו"ב, רק כוונתו לומר דכיון דלאו חידוש הוא הרי ילפינן ליה מזרו"ב וכוונתו דמהתם ילפינן כל המערכת שאין ביטול ברוב עד ס', וגם מה שאינו בטל ברוב ילפינן מהתם והוי ילפותא לחומרא, וקצת דוחק.

**ו. בדעת רש"י לשיטת רבא-**

רבא אמר לא נצרכא אלא לטכע"ק דבקדשים אסור דגלי גבי חטאת יקדש להיות כמוה, והכא גבי זרו"ב התירה תורה.

וברש"י כתב דלא נצרכא אלא לטכע"ק דדוקא בקדשים אסור אבל בחולין טכע"ק דרבנן וע"ז שפיר גמרינן מזרו"ב להצריך ס', אבל בקדשים אסור.

ומשמע בד' רש"י דבקדשים אסור אף יותר מס' ואפי' בכ"ש, והוא חומרא מיוחדת גבי קדשים.

ונתקשו התוס' דהנה רש"י דקדק מלשון הגמ' דדוקא בקדשים טכע"ק דאורייתא משא"כ בחולין אינו אלא מדרבנן, וצ"ע כיון דאיירי ביותר משישים היאך הוכיח רש"י מכאן דבחולין טכע"ק לאו דאורייתא דלמא לעולם הוי דאורייתא אבל יותר מס' אין בו איסור וע"ז הוא חומרא מיוחדת בקדשים?

וידוע לבאר בדעת רש"י, דהנה בתוס' פי' כוונת רש"י דוודאי עיקר דין טכע"ק הוא רק עד שישים שהרי יותר מזה ליכא טעם ממש, ורק שיש כאן חומרא מיוחדת גבי קדשים דאף בטעם כ"ש אסור.

אבל י"ל דאי"ז כוונת רש"י, רק כוונתו דס"ל לרבא דכל דטכע"ק אסור לא שייך להקל בו בשישים, ואפי' בכל שהוא יש דין טכע"ק.

וס"ל לרבא דכל קולא דשישים הוא רק ע"י דבחולין טכע"ק דרבנן ובזה לא החמירו אלא עד ס', אבל דין טכע"ק עצמו דאורייתא חייל אפי' עד מאה[[1]](#footnote-2).

ונראה דתוס' לא ניח"ל לפרש כן בדעת רש"י דלשיטתם אזלי דס"ל ככל הראשונים דאחר שישים תו ליכא טעם כלל, ואיך שייך לומר טכע"ק, אבל דעת רש"י נתבאר במקו"א דשיטתו צח. סוה"ע דאף אחר ס' נמי איכא טעמא, ואין שיעור שישים מוכיח שאין כאן טעם, א"כ שפיר י"ל דס"ל לרבא דאף אחר ס' לא שייך ביטול.

[ובדעת רש"י מתבאר דלא כש"כ באו"ה דאחר שישים אם יש בו טעם אינו אלא טעם קלוש ואינו אסור אלא מדרבנן, אבל לדעת רש"י מבואר דהוי טעם גמור לדין טכע"ק, ומ"מ נתבאר במקו"א דס"ל לרש"י דאף למ"ד דס"ל טכע"ק דאורייתא א"נ אף בטעמו וממשו דלכו"ע הוא איסור תורה מ"מ אחר שישים אף שנותן טעם אין איסורו אלא מדרבנן, אבל מדאורייתא יש לו ביטול בשישים אף כשיש בו טעם דכך הוא שיעורו להתבטל.

ויש להוסיף בזה מש"כ במקו"א שיתכן שהאו"ה יודה בטעמו וממשו שיש בו איסור תורה שהרי אף בטעם קלוש ניכר האיסור ע"י].

ובתוס' הק' על רש"י עוד מדם הפר והשעיר דחזינן שיש ביטול ברוב גבי קדשים אי לאו דהוי מין במינו או דהוי עולין, וכן במנחות שנתערבו דבטל ברוב, ודעת רש"י כבר ידוע באחרונים עיין קה"י-כט ואבנ"ז יו"ד-פד ליישב דבמידי דלאו דאכילה ל"ש דין טכע"ק, ואדרבה ד' התוס' צ"ע שהרי בבכורות כב. וביצה לח: ור"ש טבו"י ורשב"א יבמות פב: נקטו כרש"י בזה, וצ"ע.

וכה"ג תימה בד' הרמב"ן בסוגיין דג"כ מבואר דשייך טכע"ק בדם הפר והשעיר לכך ס"ד שעד שישים לא יתבטל.

וכנראה דס"ל להתוס' כשיטתם דטעם שיטת רש"י לאו משום טכע"ק רק חומרא מיוחדת בקדשים מצ"ע שאינם בטלים זב"ז לעולם, וס"ל לתוס' שחומרא זו שייכת אף במידי דלאו דאכילה, אבל למש"כ בדעת רש"י להכריח שהוא מיסוד דין טכע"ק ל"ש זה במידי דלאו דאכילה.

**ז. טכע"ק במין במינו בחולין וקדשים-**

והנה מבואר בדברי רש"י דבקדשים חדית לן קרא שתי עניינים, חדא דטכע"ק אף בטעם כל דהו אסור, משום דטכע"ק דאורייתא, ועוד דאף במין במינו אסור כהא דזרו"ב.

ובפשוטו צ"ע דעיקר חידושא דקדשים הוא שיש בו טכע"ק אבל מין במינו לא שמענו, וכנראה מקרא דחטאת ילפינן אף במין במינו והוא דין מיוחד כש"נ בפמ"ג ומשנת ר"א, ודוחק.

ויותר נראה כשנ"ת לעיל דכל דטכע"ק דאורייתא ס"ל לרש"י אף במין במינו שייך זה שאינו תלוי בטעם הנרגש דוקא אלא בעצם הטעם [עיין חי' הגר"ח פי"ג תרומות], וכל מה דאמרו זבחים עט. מין במינו ברובא הוא רק לרבא דטכע"ק דרבנן וכל הנידון שם הוא לענין טעמו וממשו דע"י הטעם הוכר האיסור ובזה פשוט מסברא שלא שייך זה לענין מין במינו שיסודו הוא שהאיסור ניכר עי"ז.

ולפי"ז בתר דתקנ"ח דין טכע"ק דרבנן הרי ממילא אף מין במינו שיש בו טעם לא בטל, והוא טעם מחודש להא דאיכא איסור דרבנן אף במין במינו וביאור הדברים דתקנ"ח דין טכע"ק מדרבנן וזה אוסר אף במין במינו.

ובתוס' ורשב"א הק' על רש"י דחזינן בכ"ד דקדשים בטלים בנו"ט, ועוד הק' בתוס' על שיטתו מפיגול ונותר דחזינן דבמינו אין איסור אף בקדשים, והרי זרו"ב במינו איירי ואיך כתב רש"י שיש בו איסור דאורייתא?

והוסיף ברשב"א שאין לתרץ שיטת רש"י ולומר שהוא חומרא מיוחדת בקדשים דוקא במין במינו וכדעת רבי יהודה דמין במינו לא בטל בשאר איסורין, דהא אף במין במינו חזינן שבטל ברוב בקדשים [וצ"ע דאי כר"י היאך תלינן בגמ' דין זה בדין טכע"ק והרי כתב הרשב"א עצמו צח: דאף אם טכע"ק לא"ד שייכא דינא דר"י].

ושמעתי ליישב בזה שיטת רש"י דהתם איירי שלא נתן טעם ולא נתבשלו זב"ז ואין בו דין טכע"ק רק טעמו וממשו, דהא בלא"ה כל הסוגיא שם איירי בדין טעמו וממשו וכגון יבש ביבש, וכש"כ הראשונים לדעת רש"י דס"ל להלכה טכע"ק דרבנן ע"כ מוקי להסוגיא שם בטעמו וממשו.

שו"ר כן במהר"ם חלאווה פסחים מג: ז"ל:"וכל הני דאשכחן קדשים במין במינו בטל ברוב וכו' וכן ההיא דהפיגול והנותר כולהו בשלא נתבשל שלא קבל טעם זמ"ז אלא זה עומד לעצמו וזה לעצמו" [והוסיף שם-"ואפי' בשנבלל דטכע"ק ליכא למימר ביה והיתר מצטרף לאיסור ליכא למימר אלא בשאותו זית נטעם מחמת האיסור שבו"].

וע"ע בתורי"ד ע"ז שם שכתב ג"כ ע"ד שיטת רש"י דבקדשים אסרה תורה אף מין במינו ותי' קו' הראשונים דה"מ בקדשים כשרים אבל בסוגיא בזבחים גבי פיגול ונותר מיירי בקדשים פסולים בזה הוי ככל חולין ואין לו החומרא של קדשים.

וביד יהודה צח-כג באר ד' רש"י עפ"י מה שמצא בתורי"ד ע"ז סז. דהכא איירי באופן שנרגש הטעם ע"י קפילא אף ביותר מס' [ולדעת רש"י י"ל יותר בפשוט דבאמת בסתמא נמי אף אחר שישים אינו ידוע שאין טעם כש"כ במקו"א בשיטתו], ובזה יש איסור בקדשים דאורייתא, ומה"ט יש איסור גם אחר שישים.

ואף דדעת רש"י לעיל צח. שאחר שישים אין איסור בטעם הנרגש אלא מדרבנן כש"כ במקו"א, כתב היד יהודה דהיינו דוקא משום דכל דין טכע"ק דרבנן אבל בקדשים הוא דאורייתא שנתחדש דעצם טעם הנרגש אוסר מדאורייתא לכך ל"ש ביטול כלל.

אבל דבריו צ"ע דהא זרו"ב איירי במין במינו ואיך ירגיש הטעם.

**ח. עוד בשיטת רש"י בדעת רבא-**

ולפמש"כ בדעת רש"י דכל היכא דטכע"ק דאורייתא אין היתר אפי' באלף, צ"ע עיקר שיטת רש"י דהא בכ"ד טכע"ק דאורייתא לכו"ע, גבי בב"ח וגבי גיעולי עכו"ם, א"כ יהיה הדין בזה דאף באלף לא בטיל?

והנה גבי בב"ח באמת י"ל דאזיל רבא לטעמיה קח. דדרך בישול אסרה תורה לכך אין בו איסור כל שאין בו טעם ולאו משום טכע"ק נגעו בה אלא דחידוש הוא מצ"ע, אלא שאמרה תורה שאינו נאסר אלא דרך בישול שיש בו טעם.

אבל הוא דוחק גדול בסוגיא שם, דלפי"ז רבא היה מוכרח לדבריו דדרך בישול אסרה תורה גם בלא הכרח דחידוש הוא אלא דאף אם משום טכע"ק הוא אכתי צ"ע היאך מהני שיעור ס', ורק משום דרך בישול הוא דמהני.

[ואינו כ"כ קושיא דה"נ חזינן ברעק"א גבי תוס' ע"ז סה: דאין ביטול ברוב גבי כלאים ובב"ח, ורק משום דרך בישול אסרה תורה, ופי' רעק"א בתשובה-רז דברים כפשטם שאף אם משום טעם הוא בעינן להיתר דדרך בישול שהרי לא שייך בו ביטול ברוב, וכבר נתבאר במקו"א ד' החמד"ש בד' התוס' שם].

ואכתי יל"ע דלפי"ז נמצא דבגיעולי עכו"ם יש איסור אף באלף, שהרי טכע"ק דאורייתא בזה, וצ"ע.

ולפי"ז צ"ע מש"כ רש"י דילפינן מהלמ"מ שיעור ס' במאי עסקינן והרי טכע"ק לרבא דרבנן, וכבר הק' כן האחרונים [עיין רעק"א וחת"ס צו:] ותי' דקאי גבי קדשים אבל הנה דעת רש"י דבקדשים אף במאה לא בטיל.

ולומר דקאי גבי בב"ח צ"ע דהא מטעם דרך בישול הוא דשרי ולא מהלמ"מ, וגבי גיעולי עכו"ם נמי אסור אפי' באלף.

וצ"ל דהלמ"מ קאי גבי טעמו וממשו דבזה מודה רש"י שיש דין טכע"ק דאורייתא וע"ז נתחדש בהלמ"מ שיש דין שיעור.

אבל ביותר צע"ג דעת רש"י שהרי נתבאר דעתו דאף אם יש שישים אינו ראיה שאין בו טעם כמבואר בדברי רש"י לעיל צח., א"כ איך יש להתיר בב"ח ע"י דרך בישול והרי אף בשישים דלמא אכתי אית ביה טעם? וצ"ע [והוא קו' מצ"ע על שיטת רש"י צח. דאף אחר שישים איכא טעם].

**ט. מחלוקות אביי ורבא לדעת מהרי"ק-**

והנה מתבאר לנו עפ"י כל הנ"ל מחלוקת שניה בין אביי לרבא, לשיטת מהרי"ק.

דעת אביי נתבאר דאף אחר דקי"ל טכע"'ק דאורייתא מ"מ בטל ברוב, ולכך בעינן ילפותא דזרו"ב לאסור עד שישים.

אבל בדעת רבא מתבאר לן דהיכא דחדית לן קרא טכע"ק דאורייתא הרי אינו בטל אפי' במשהו.

ולעיל נתבאר שיש כאן עוד מחלוקת אביי ורבא לשיטת מהרי"ק, דלדעת אביי אי לאו דטכע"ק דאורייתא לא היה איסור טעם כלל אבל לרבא אף בלא דין טכע"ק דאורייתא בעי ביטול ברוב על הטעם.

וביאור שתי מחלוקות אביי ורבא י"ל בפשטות דפליגי לשיטתם בחשבון הדברים, דלאביי אי לאו טכע"ק לא היה איסור על הטעם כלל, ואחרי קרא דטכע"ק אמרינן שיש איסור על עצם החומר הנותן את הטעם אבל לשמוע כ"כ שלא יתבטל ברוב זה לא שמענו, ובעי עוד קרא.

אבל לרבא הרי מסברא נמי אף אי טכע"ק לא"ד הו"א דבעי ביטול ברוב דמסברא יש לאסור כל היוצא מן האיסור, וא"כ באופנים דגלי לן קרא טכע"ק הרי ע"כ הוא איסור אחר שאינו בטל גם ברוב, ואפי' באלף לא בטיל וכמו בקדשים.

ובביאור הפלוגתות בזה יש לדון בארוכה ונתבאר בנפרד.

1. ועיין במהר"ם חלאוה פסחים מג: מש"כ לפרש דאיירי בטעם כל שהוא כפירש"י וכתב דדוקא בקדשים נאסר משום דהיתר מצטרף לאיסור, עיי"ש מה שהאריך בזה, אבל אכתי לא נתיישב זה בשיטת רש"י שלמד מהכא דטכע"ק בחולין שרי. [↑](#footnote-ref-2)