ה
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / המפקיד - הרב יחזקאל זילבר

**עיקרי הסוגיא**

1. בביאור סברת אביי הבלא דאגמא. צ"ע הרי ודאי שאינו פשיעה שהרי מותר לשומר ללכת שם. ועי' בראשנים בשטמ"ק, תורא"ש תלמידי ר"פ וריטב"א. ועי' עוד בדבריהם מה החילוק בין צריפי דאורבני לאגם. ע"ע בתוס' לעיל.
2. למ"ד תחילתו בפוס"ב חייב, נחלקו הראשנים האם חייב גם באופן שהאונס בא שלא מחמת הפשיעה. ועי' בתוס' לקמן עח. ד"ה הוחמה. ובביאור מחלוקתם עי' בדברי רע"א במערכה אות כט

**אתמר פשע בה ויצאה לאגם ומתה כדרכה** אביי אמר חייב וכו'. הכא חייב מ"ט דאמרינן הבלא דאגמא קטלה, נחלקו רש"י ותוס' בביאור סברת אביי.

א. רש"י פי' 'אבל הכא איכא למימר ב'פשיעה' מתה שאם היתה בבית לא מתה ויציאתה לאגם היא פשיעת מיתתה, ד'שמא' הבל המצוי באגם קטלה. והראשונים כתבו דע"כ צ"ל שאי"ז ודאי שמתה מחמת ההבל, דא"כ הוי פשיעה גמורה, והיה גם אם הוליכה בעצמו לאגם, אלא ע"כ דלא הוה פשיעה גמורה דהא לא שכיח שתמות מחמת זה, ורק היכא שפשע בה ויצאה מאילה תלינן דשמא מחמת הבלא דאגמא מתה והוי כולה בפשיעה. ועי' בתורא"ש.

והביאור בזה, דאף שיש קצת ריבוי הבל מצוי באגם יותר מבבית, מ"מ אין זה פשיעה גמורה שאוסר לשומר לילך עם השור לאגם, ולכך היכא שלא פשע כלל אלא הוליכה לרעות שם, כיון שאין לחוש שמא תמות בהבלא אין לחייבו מחמת שלבסוף מתה בהבלא דאגמא דלא היה לו לחוש לזה. אבל היכא שפשע בה ויצאה לאגם, כיון שמצוי רבוי הבל באגם הוי פשיעה קצת, בזה אמרינן שמתה מחמת שפשע בה וחייב. ובזה לכו"ע תחילתו בפשיעה חייב, משא"כ בצריפא דאורבני אף שהאונס בא מחמת הפשיעה מ"מ לא היה פשיעה כלל כלפי גנבי, שהרי אין הבדל לגנבי אם הוא בבית או באורבני.

ובעיקר סברת אביי שתולים שמתה מחמת ההבל, צ"ב מנין שמתה מחמת ההבל אולי מתה מחמת דבר אחר, ואיך מחייבים מספק. ונראה שכיון שיש פשיעה א"כ ודאי שיש סיבה לחייב, דמיד שפשע נשתעבדו נכסיו לשלם, אלא שאם בסוף היה אונס הוא פטור, וכל שיש ספק אם מתה בפשיעה או באונס הוי כא"י אם פרעתיך. וכמו שביאר בקצה"ח סי' שמ שהובא לעיל בביאור דברי הנמוק"י, דכל שיש פשיעה ויש ספק בסוף האם הוי אונס או פשיעה חשיב א"י אם פרעתיך. וכן הוא לשון השיטה כאן בד"ה וז"ל 'וכשהוא מסופק אם סופו באונס מוקמינן לה אחזקיה דפשיעת יציאה ולא מפטרינהו מספק'. אבל כשלא פשע מתחילה בודאי לא נתחייב משום ספק פשיעה. והיינו דחשיב כחזקת חיוב והוי כא"י אם פרעתיך. [ובזה גופא חולק רבא וס"ל שאף שיש פשיעה מ"מ המחייב הוא שעת הנזק, וכיון שיש ספק האם הוא ניזוק מחמתו, הו"ל כא"י אם נתחייבתי]

ב. אמנם בתוס' לעיל בע"א [ד"ה אין רצוני] חלקו ע"ז ודעתם דאף למד"א תחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור בשומר שמסר לשומר חייב משום דדמי לפשע בה ויצאה לאגם דחייב לכו"ע כדאמר אביי משום דהבלה דאגמא קטלה, וה"ה הכא הבלא דבית השואל קטלה דיש לתלות שההבל שם קטלה ואילו היתה בבית השומר לא היתה מתה, וכתבו תוס' טעם אחר מרש"י לחלק בין צריפא דאורבני לפשע בה ויצאה לאגם ושומר שמסר לשומר, דהכא מיד שבאת שם התחיל החולי וכן בשומר שמסר לשומר מיד שהלכה לבית אחר התחיל ההבל, והיינו שעל הצד שהיא תמות מחמת ההבל הרי הוא מיד מכניס אותה לתוך ההבל שממית. משא"כ בצריפי דארובני לא היה האונס ראוי להיות עד שבאו הגנבים, ואין הפשיעה מכניס לידי הגנב. ואינו אלא כגורם לגניבה. ולכן בזה נחלקו האם תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב או פטור, מבואר בתוס' דלא כהראשונים אלא טעמא דאביי בפשע ויצאה לאגם דחייב למד"א תחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור משום דהאונס התחיל מיד ובכה"ג אין פטור של תחילתו בפשיעה.

ונפק"מ בין רש"י לתוס' הוא בביאור מ"ד שומר שמסר לשומר חייב משום סברת אין רצוני, דהיינו שהנתינה לשומר השני חשובה כפשיעה, דעת התוס' שקאי גם למ"ד תחילתו בפוס"ב פטור הכא חייב כסברת אביי דלעיל. אבל לרש"י רק בפשע ויצאה לאגם שיש קצת פשיעה חייב גם למ"ד תחילתו בפוס"ב, אבל בפשע ויצאה לבית חברו אין בזה פשיעה כלל, דאף שאפשר לתלות שהבל בית חברו הוא הבל אחר מ"מ ליכא בזה פשיעה כלל ובמקום שאין פשיעה א"א לתלות שמתה מחמת ההבל. לפי"ז צ"ל דקאי כמד"א תחילתו וסו"ב חייב. וכן מדוקדק ברש"י ד"ה ושני ליה בשנתנו לו הבעלים רשות. ועי' בהסמוך.

ג. ועיקר דברי תוס' צ"ב, דבתחילת כתבו דהטעם דשומר שמסר לשומר חייב משום 'דחשיב כאילו פירש לו שאם ישנה משעתו כגון שימסרנה לאחר שיהיה כאילו פשע בה וכל אונסין שיארעו לה שנוכל לתלות שאם לא מסרה לאחר שלא היו נארעים בה חייב', ולכאו' כוונתם דהוי כתנאי של השומר שאם ימסור אותו יחשב פושע, ומלשון תוס' שכתבו וכל אונסין שיארעו וכו' משמע שכל זה הוא מהתנאי, שכל דבר שנוכל לתלות שהיה מחמת הפשיעה חייב, ולפי"ז אף למד"א תחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור הכא חייב כיון שהתנה דבר זה בהדיא, וא"כ צ"ב אמאי הוצרכו תוס' בסו"ד לטעם שהאונס התחיל מיד הרי חייב על האונס מחמת שהתנה.

וצ"ל שאין כוונת התוס' שחלק מהתנאי הוא שיתחייב בכל אונס שיבוא מכח המסירה לאחר, אלא התנאי היה לדון את המסירה לאחר כפשיעה בשמירה, וכוונת התוס' שכל האונסים שמדין שומרים אפשר לחייב מכח הפשיעה חייב אף בשומר שמסר לשומר, ולכן כתבו תוס' דלמד"א תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב יתחייב השומר הראשון רק באונס כזה שהוא מחמת הפשיעה, ולמד"א פטור חייב רק באונס כמו בפשע בה ויצא לאגם דהאונס התחיל מיד משום דכל התנאי היה באופן זה, [והא דהוצרכו התוס' לטעם זה דחשיב כאילו התנה וכו' ולא אמרינן דעצם המסירה היא פשיעה, עי' בפנ"י שביאר דכיון שמסרו לבן דעת אין לדון את המסירה כפשיעה אלא מחמת ההתנאה ופשוט].

אבל בתורא"ש כתב 'הילכך נראה דאפילו למד"א תחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור הכא חייב דנעשה כאומר לו אם תמסור פקדוני ביד אחר תתחייב בכל האונס שאוכל לתלות ולומר שלא היה בא אם היה בידך', מבואר מדבריו שגם זה מהתנאי שהתחייב בכל אונס שיבוא.

**תחילתו בפשיעה וסופו באונס.**

א. אמר אביי לא מיבעיא למד"א תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב וכו'. מלשון הגמ' דקדק הרי"ף [הובא לקמן בתוס' עח. ד"ה הוחמה] דלמד"א תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב אין צריך לסברת הבלא דאגמא קטלה וחייב בכל אופן, וס"ל להרי"ף דאביי ס"ל דמ"ד תחבפוס"ב חייב אף באופן שהאונס לא בא מחמת הפשיעה, אך התוס' שם כתבו דיש לדחות דבאמת תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב רק באונס הבא מחמת הפשיעה, אלא דסמיך אהאי טעמא דקאמר בסוף, וכן דעת תוס' בע"א דרק באונס הבא מחמת הפשיעה חייב, והוכיחו כן ממתני' לקמן עח. וכ"כ הרא"ש ועוד ראשונים כאן.

וכתב הרע"א במערכה כאן אות כט דלדעת הרי"ף צ"ל דפלוגתת אביי ורבא האם אמרינן מלאך המות מה לי הכא מה לי התם, דאביי ס"ל שלמ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב הוא אפי' בגוונא שאין האונס מחמת ואפ"ה חייב. לכך לא איכפת לן לסברת מלאך המות וכו'. אבל רבא ס"ל שגם למ"ד תחילתו בפוס"ב חייב הוא רק באופן שבא האונס מחמת הפשיעה, ולכן סבר שהכא אין האונס בא מחמת הפשיעה משום סברת מלאך המות וכו'.

וביאר רע"א שיסוד המחלוקת הוא בגדר החיוב של שומרים דאביי ס"ל ששומר מיד שפשע נתחייב ונשלם חיובו ונשתעבדו נכסיו לשלם, שהרי בשעת הפשיעה החפץ נחשב אבוד. אלא דאם החפץ לא הוזק יכול לומר לו הרי שלך לפניך, אבל מ"מ המחייב שלו הוא שעת הפשיעה, לכך למ"ד תחילתו בפשיעה חייב אין חילוק איזה אונס היה בסוף, ואף אם לא היה האונס מחמת הפשיעה חייב, דמ"מ לא העמיד הפקדון חזרה לבעלים, [אבל למ"ד תחילתו בפשיעה וסופ"ב פטור] וכן לרבא למ"ד תחילתו בפוס"ב חייב המחייב של שומר הוא שעת הנזק, אלא שעל הנזק הוא אינו חייב רק באופן שהגיע מחמת פשיעה ולא באונס, ולכך עיקר הסברא של מ"ד תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב, הוא משום דהאונס בא מחמת הפשיעה חשיב כולו בפשיעה, וכאילו נגרר הנזק של האונס אחר הפשיעה, ודנים לחייב את הנזק כאילו הגיע מחמת הפשיעה, וזה שייך רק בכה"ג שהאונס הגיע מחמת הפשיעה.

ועיקר סברת רע"א שאם המחייב הוא מעשה הפשיעה, חייב אפי' כשבא בסוף אונס. מבואר כן ברמב"ן לקמן עח. 'וטעמא דאביי התם משום דכל שתחילתו בפשיעה משעה שפשע בה נעשית ברשותו להתחייב עליה בכל ענין, ואפי' מתה כדרכה'.

והוסיף רע"א חידוש, דהנה הובא לעיל דעת התוס' בצג: שכתבו להוכיח מתוך הסוגיא כאן שאם היה תחילתו בפשיעה לענין גו"א [בגוונא שהוא ש"ש שחייב בזה], ואפ"ה אינו חייב אם היה סופו באונס. דלא אמרינן תחילתו בפשיעה וסופו באונס רק אם תחילתו בפשיעה שהחפץ הוא אבוד ואינו שמור. וכתב רע"א דלדעת הרי"ף כל סברת תוס' היא לאביי, שהרי סברת אביי היא שעצם הפשיעה היא המחייבת ונשלם חיובו לתשלומין, מסתבר לומר שאיזה פשיעה מחייבת היא רק פשיעה גמורה, אבל פשיעה של גו"א שהיא רק פשיעה בחיוב שמירה לא הוי פשיעה המחייבת. אבל לסברת רבא דס"ל שהמחייב של שומר הוא על הנזק שבא מחמת הפשיעה, בזה אין נפק"מ אם תחילתו היתה בפשיעה גמורה או שתחילתו בפשיעה של גו"א, שהרי סו"ס החיוב הוא על הנזק, ודנים את הנזק שהוא בא מחמת פשיעה, א"כ כיון שהוא חייב על גו"א למה לא נחייב על נזק שבא מחמת פשיעה של גו"א.

ומ"מ דברי רע"א לא עולים יפה בדעת התוס', שהרי תוס' חולקים על הרי"ף וס"ל שלכו"ע אינו חייב אלא כשבא האונס מחמת הפשיעה, ואפ"ה כתבו לקמן בצג: דתחילתו בפשיעה של גו"א אינו מחייבו.

ועוד תמה בחי' ר' ראובן סכ"א על סברת רע"א דלאביי חייב באונס שלא מחמת הפשיעה משום דנתחייב מיד בשעת הפשיעה, הא בב"ק כא: ונו: מדמה הגמ' תחילתו בפשיעה דשומר לגבי נזקין, שאם פשע בשמירה חייב אף אם בסוף הזיק באונס, ולאביי ע"כ צ"ל שאף באונס כזה שלא בא מחמת הפשיעה חייב, ובנזקין ודאי לא שייך לומר שבשעת הפשיעה נתחייב ונשתעבדו נכסיו, שהרי בנזקין ודאי שכ"ז שלא היה נזק אינו חייב.

ב. בחי' הגרש"ש סי' כה-כו הוכיח שהמחייב של שומר אינו לא מעשה הפשיעה ולא מעשה הנזק, אלא בעצם ההתחייבות של השמירה מונח התחייבות או לשמור או לשלם, ואם הוא שומר הרי הוא מקיים את החובה שלו, אבל אם אינו שומר אלא הוא פושע הרי הוא מתחייב מחמת האחריות של השמירה, שזה דינו לשלם. הגע בעצמך שואל שחייב באונסין, הרי זה ברור שא"א לחייבו לא על מעשה הפשיעה שהרי היה אונס, ואם לא על הנזק שהגיע מחמת הפשיעה, שהרי הכל אונס. וע"כ שהמחייב הוא האחריות של מעשה השאלה, שהוא התחייב ושעבד עצמו להחזיר את החפץ בכל מצב, ואם היה אונס הוא חייב לא מצד הפשיעה אלא מחמת האחריות של השאלה.

וראיה לזה דהנה הובא לעיל מח' ראשנים בש"ש שמסר לש"ש באופן שהוא מאמין לו ואין כאן פשיעה כלל ונגנבה, ואין לשומר השני מהיכן לשלם או שברח למדה"י, דדעת הרמב"ן שהשומר הראשון פטור שהרי הוא העמיד גברא בחרקאי, אבל דעת רש"י ותוס' לקמן מב: שעד כמה שהוא היה חייב הוא נשאר שומר וחייב. והנה הרי זה ברור שא"א לחייבו על מה שפשע ולא שמר שהרי זה היה אצל השומר השני, וא"כ אפי' ששם שומר עליו מ"מ לא פשע כלל. אלא ע"כ שהמחייב הוא לא מעשה הפשיעה, אלא האחריות שמירה שקיבל עליו זה גופא מחייבו, דכל זמן שלא השלים את חיובי השמירה שלו הוא חייב, ולכך אף שנתן לשני בהתר, מ"מ ס"ל לרש"י שלא פקע ממנו שם שומר ולכך הוא חייב.

ועוד יש להוסיף זה דהנה נח' התוס' לקמן מב. מה הדין בש"ש שנאנס ולא יכל לשמור ונגנבה הבהמה האם הוא חייב, דעת התוס' לקמן שפטור שהרי הוא לא שפע שלא שמר אלא נאנס, אבל התוס' בהכונס נז. כתבו שחייב. והיה מקום לומר שנח' בזה, דאם הפשיעה שלא שמר זה מחייבו, א"כ במקום שנאנס לא שייך לחייבו, אבל אם המחייב הוא האחריות של השמירה, א"כ כלפי דין של גו"א הרי הוא כשואל שגדר החיוב שלו הוא או לשמור או לשלם, וכ"ז שלא שמר [אפי' שהוא באונס] הוא חייב.

וצריך להוסיף בזה דגם לדברי הגרש"ש זצ"ל במקום שהוא מתחייב עבור הפשיעה בזה מלבד מה שחייב מחמת חיוב השמירה, הוא חייב גם מחמת הפשיעה שלא שמר, וכל דבריו הם רק בגו"א או באונסין של שואל, וראיה לזה דאמרינן בב"ק ד: דשומרים הוי מאבות נזקין ופרש"י שם בד"ה כל הנך וכו' דהנך ד' שומרים הן עצמם הזיקו הואיל ולא שמרו כראוי' הרי מפורש שחייב משום שלא שמר ופשע בשמירתו וכדברי רע"א, וכן מפורש ברש"י שם י. בסוף העמוד. וביותר מבואר כן בתוס' בגטין מב: דאין חיוב שבת בשומר כמו שאין חיוב שבת באדם דאזיק שור, הרי מפורש שהמחייב הוא שפשע בשמירתו. ולכך נראה שכוונת הגרש"ש שבפשיעה גמורה לכו"ע המחייב הוא שלא שמר, אלא דבנוסף לזה חייב גם מחמת אחריות השמירה.

ולפי"ז צריך לבאר למה בעינן שהאונס יבא מחמת הפשיעה, הרי לא הפשיעה היא מחייבת אלא אחריות השמירה. וכיון שפשע ולא שמר, א"כ כבר אין לו אפשרות לשמור שהרי הוא פשע בו, וא"כ מה נפק"מ איזה אונס יהיה בסוף, הרי כבר נתחייב מדיני השמירה.

והביאור בזה דעד כמה שהאונס לא בא מחמת הפשיעה נמצא שכלפי זה לא היה פשיעה כלל, והרי הוא שמור לענין זה, וזה נחשב שהוא מקיים את חובתו כשומר, ורק כלפי האונס שבא מחמת הפשיעה זה נחשב שהוא לא מקיים את חובו כשומר וחייב.

**רבא אמר לא מיבעיא** למד"א תחילתו וכו' הכא פטור מ"ט דאמרינן מלאך המות מה לי הכא מה לי התם, בראב"ד בשטמ"ק כתב דרבא חולק במציאות שהבל אגם אינו ממית וגם דרך בהמות לרעות באגם ואין אוירו רע להם.

אבל לעיל הובא דאביי ס"ל דכיון שהפשיעה היא המחייבת לכך כיון שיש סיבה ודאית לתשלומין, אף שיש ספק האם בסוף מתה באונס גמור, מ"מ הוי כא"י אם פרעתיך, אבל רבא סבר שהמחייב הוא מעשה הנזק עצמו שבא בפשיעה, ולכך במקום שיש ספק חשיב כא"י אם נתחייבתי.

והק' הרשב"א דהא דשואל חייב באונסים ולא יוכל לומר לו ה"ט דמלאך המות, משום דשואל כל הנאה שלו אוקמה רחמנא ברשותיה לגמרי כאלו היא שלו, דהיינו דאי"ז חיוב של אחריות. וצ"ב דהא זה פשוט ששואל שחייב באונסין הוא אפי' בגוונא שלא פשע כלל, שהרי בכל אונס של לסטיים מזוין הוא אונס ואפ"ה הוא חייב. וזה גם אביי מודה ששואל המחיוב הוא אחריות השואלה ולכן חייב אפי' באונס. וכל סברת רבא הוא רק במקום שהמחייב הוא פשיעה, בזה חידש רבא שהכא שמתה בלא פשיעה בשמירה. ואפשר דסבר הרשב"א דסברת רבא דמלאך המות אינה לומר שיש כאן אונס, אלא היא סברא דהפקדון הוזק מאילו, והוה כפירות והרקיבו דמעצמו היה עומד ליפסד, ואין כאן מחייב כלל, ולכן הקשו הראשונים דאף בשואל אפש"ל כן דאף שהוא חייב באונס, מ"מ הכא אינה חייב כלל שהרי אינו נזק, ותי' דשואל העמידו אותו ברשותו לגמרי אף לענין זה ועי'.

**רש"י ד"ה ושני ליה בשנתנו לו הבעלים רשות,** ומדלא שני ליה הכי שמעינן למד"א תחילתו בפשיעה וסופו באונס 'חייב' ל"ש מלאך המות משאר אונסין, מפשטות לשון הגמ' נראה דאביי בא להוכיח כשיטתו דליכא סברא של מלאך המות ולעולם איכא טענה דהבלא דאגמא או דבית אחר הרגו, וכן כתבו בתוס' בע"א דאף בבית שומר שני אמרינן כן, ולפי"ז קושית ר"א בר ממל היא אף למד"א תחילתו בפשיעה וסופו באונס פטור, דהכא היה צריך להיות חייב מהטעם דאמר אביי, אבל רש"י פירש דהא לאביי חייב למד"א תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב, צ"ב אמאי פירש רש"י רק למד"א חייב, ובתוס' הרא"ש מבואר דכונת רש"י דאביי דסבר בפשע בה ויצא לאגם אף למד"א תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב משום דהבלא דאגמא וכו' אבל בשומר שמסר לשומר חייב אף באופן שאין הבל בבית של השני יותר מהראשון [ודלא כתוס'], ומשום דאביי סבר דר' יוחנן דמחייב בשומר שמסר לשמור סבר תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב, ואף באונס שלא מחמת הפשיעה חייב, לכן בכל שומר שמסר לשומר חייב בכל אונסים שיהיה ולכן פרש"י דלאביי רק למד"א תחילתו בפשיעה וכו' דא"כ לרבא דמלאך המות וכו' אמאי חייב, ועי' מהרש"א ומהר"ם שיף שכתבו באופ"א.

**רש"י ד"ה לדידכו,** דלדידי דאמרי לעיל טעמא משום דלא מהימן ליה; בשבועה ליכא לאותבה כלל שהרי שוכר עצמו נשבע לו כדתנן, והרשב"א הקשה א"כ אמאי האריך רבא ואמאי לא אמר אין ודאי כוותך סבירא להו, ואנא לא ס"ל כוותיהו, וביותר מה תי' רבא הא מ"מ למאן דאית ליה שומר שמסר לשומר חייב משום סברת אין רצוני מוכח דלית ליה לסברת מ"ה מ"ל וכו'. ולכן ביאר הרשב"א דכונת רבא לדידכו דהטעם בשומר שמסר לשומר משום דאין רצוני, א"כ כשמסר לשומר אחר הו"ל כגזלן והיא ברשותו לגמרי, ולכך אפילו לענין אונסים שלא באו מחמת הפשיעה חייב, וא"כ ל"ש לומר הסברא של מלאך המות כיון שנתחייב בגזלן וקמה ליה ברשותי, אבל אפשר דפשע בה ויצא לאגם ר' אבא יסבור כמוני, שיש סברא של מלאך המות וכו', ועי' ברע"א [מערכה אות ח] דלפי"ז צ"ל דרבא פירש דדעת אביי דאין רצוני הוא מדין פשיעה ולא מדין גזלן וא"כ עיקר חסר מהספר [וע"ש באות לה].