74 בדין ברי_ ב_ - בדעת התוס_
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

אור ליום ג' כ"ה סיון תשע"ד

**א**

א] חולין דצ"ט:, גיד הנשה שנתבשל, וליבטל ברובא, ברי' שאני, - וביסוד הדין דברי' כתבו התוס' לעיל דצ"ו., ז"ל, וא"ת מאי שנא דאבמה"ח ועוף טמא וגיד ושרץ חשיבי טפי ברי' מנבילה טהורה במיתתה בכזית ולא חשיבא ברי', וכן טבל לא חשבי לי' רבנן ברי' במכות, וי"ל דה"ט דהני, דכי אמר רחמנא לא תאכל גיד ולא תאכל עוף טמא וכן באבמה"ח כאילו פירש בין גדול ובין קטן, דכולהו מיקרו גיד ועוף ובלבד שיהיו שלמים, אבל נבילה חתיכה נמי משמע נבילה וכן טבל דאי הוה כתיב אל תאכל חטה של טבל אז הוה חשיב ברי', וכן משמע פ"ג דשבועות דקאמר היכן מצינו באוכל כ"ש שחייב, ופריך ולא והרי מפרש וכו' ומשני מפרש נמי כברי' דמי, משמע דטעמא דברי' הוי כאילו פירש הכתוב שלא תאכל בין גדול ובין קטן, עכ"ל, וכ"כ התוס' בזבחים דע"ב., עיי"ש.

והנה בפשוטו הי' נראה לדעת התוס', דעיקר הא דברי' חייבין עלי' בכ"ש, אי"ז כלל משום חשיבות הברי', אלא הוי זה גזה"כ דכל שאוכלה בשלימותה ה"ה חייב עלי' בכ"ש.

ב] והנה בחי' הריטב"א בסוגיין כתב, ז"ל, וכל שהוא ברי', כשם שחשוב לענין מלקות שלוקין עליו בכ"ש, כך חשוב לענין איסור שאוסר בכ"ש במינו, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרא"ה, ומשמעות דבריהם דהא דברי' לא בטלה, אי"ז בתולדה מהא דחייב עלי' בכ"ש, דע"כ החמירו חכמים שלא תתבטל, אלא היינו דכ"ה דברי' חשיבא לענין לחייב עלי' בכ"ש, ה"נ חשיבא לענין שלא תתבטל, ומצאתי ביד יהודה סימן ק' סק"א שפירש כן בד' הריטב"א, אך הנה בד' הפמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ב ובראש יוסף חולין דצ"ו., מבו' שפירש ד' הריטב"א כד' הט"ז, וצ"ע.

אמנם הנה הט"ז בסימן ק' סק"א כתב, ז"ל, חשיבות דברי' שלא תהיה בטילה היא מדרבנן, דכיון דמה"ת יש חשיבות דלוקין על אכילתה אפי' היא פחות מכזית, דהא סתמא כתיב אצל מינים טמאים לא תאכל אותם אפי' הם קטנים, ע"כ החמירו רבנן בתערובת שלהם, עכ"ל, ומ' בדבריו דהא דהחמירו חכמים עלי' שלא תתבטל, הוא בתולדה מהא דחייבין עלי' בכ"ש, וכ"ה גם באו"ה כלל כ"ה דין ב', ובמנחת כהן חלק ג' פ"א, ובלבוש סי' ק' ס"א, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

ג] וכבר נת' בסימן א' ענף ב', דבפשוטו אזלי לטעמייהו, דהרא"ה והריטב"א שפירשו דהא דחייבין על ברי' בכ"ש, אי"ז משום שפירשה תורה בין גדול ובין קטן, דהרי ס"ל דאף בחיטה דטבל הי' דין ברי' אלמלי דאי"ז בריית נשמה, וגם בנבילה ושוה"נ הי' דין ברי' אלמלי דאין איסורו מתחילת ברייתו, אלא הוי זה משום דברי' חשיבא ומסברא יש לנו לומר דיתחייב בכ"ש, הרי דמה"ט נמי יש לנו לומר דלא תתבטל, ואין צ"ל דהוי זה בתולדה מהא דחייבין עלי' בכ"ש.

אך האו"ה והט"ז שם שפירשו כד' התוס' דהא דחייבין על ברי' בכ"ש, הוא משום דקרא אסרן בסתמא בין גדול ובין קטן, הרי בע"כ דהא דברי' לא בטלה, הוא בתולדה מהא דחייבין עלי' בכ"ש, דאין לפרש דמאותו הטעם דחייבין עלי' בכ"ש אף אינם בטלין, דהרי הא דחייבין עליהן בכ"ש אי"ז מסברא מכח חשיבותן, אלא משום דזהו מה שאסרה תורה ופירשה לאסור בכה"ג, ואי"ז טעם שלא יתבטלו, ובע"כ דהא דאינם בטלין הוא בתולדה מהא דחייבין עליהן בכ"ש.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ד] ואמנם צ"ע בזה, ממשה"ק התוס' לעיל שם דלר"ש דל"ב בריית נשמה, מ"ט ערלה וכלאי הכרם בטלין במאתים, ואם עיקר הא דברי' לא בטלה, הוא בתוצאה מהא דחייבין עלי' בכ"ש, הרי דלדעת ר"ש דס"ל דכ"ש למלקות, ליכא כלל להדין דברי' לא בטלה, שהרי לדידי' לא חזינן דאחשבה רחמנא למלקות, ועיי"ש בחי' הגרע"א שהוכיח מזה, דהא דברי' לא בטלה אי"ז בתולדה מהא דאחשבי' רחמנא לחייב עליו בכ"ש, אלא הוא משום חשיבות הברי' עצמה, וצ"ע היאך זה מתישב לדעת התוס' גופייהו דהא דחייבין על ברי' בכ"ש הוא משום דפירשה התורה בין גדול ובין קטן, דלפ"ז לכאו' בע"כ דהא דברי' לא בטלה הוא בתולדה מהא דאחשבי' רחמנא לחייב עליו בכ"ש.[[3]](#footnote-4)

גם בעיקר דרך זו דהא דברי' לא בטלה, הוא בתולדה מהא דחייבה עלי' התורה בכ"ש, צ"ע ממש"א לקמן בסוגיין, דאי אשמעינן גיד משום דברי' היא אבל חתיכה אימא לא, ואי אשמעינן חתיכה הואיל וראויה להתכבד בה לפני האורחים אבל גיד אימא לא, ואם הא דברי' לא בטלה אי"ז כלל מכח חשיבותה, א"כ הרי הא דברי' לא בטלה והא דחהר"ל לא בטלה, הוא מב' טעמים דלא שייכי אהדדי, וליכא למעבד צריכותא בינייהו, וכבר עמדו ע"ז בתשו' משכנות יעקב יו"ד סימן ? וביד יהודה סימן ק' סק"א.

ה] עוד צ"ע בזה בעיקר מה שנקטו התוס' דכ"ה דברי' לא בטלה לדידן, ה"נ ברי' לא בטלה לדעת ר"ש, ולכאו' הרי לדעת התוס' חלוק הוא עיקר דין ברי' לר"ש מעיקר דין ברי' לדידן, דדין ברי' לדידן, הוא משום דהוי כפירש הכתוב לאסור בזה, ודין ברי' לר"ש הוא משום דחשיב, וע"כ ס"ל דיש לחייב מכח זה גם בחטה כברייתה, וא"כ הגם דמצינו בגמ' דברי' לא בטיל, י"ל דהיינו בדין ברי' לדידן, ולא בדין ברי' דר"ש, ועמש"נ בזה בסימן א' סק"ל, דאם הא דברי' לא בטלה הוא בתולדה מהא דחייבין עלי' בכ"ש, י"ל דבזה אין לחלק בין דין ברי' לדידן לדין ברי' דר"ש.

**ג**

ו] עוד צ"ע בזה, דהנה בפשוטו הי' נראה דלדעת התוס' דהא דחייבין על ברי' בכ"ש, הוא משום דפירשה התורה לחייב ע"ז בין גדול ובין קטן, הרי בע"כ דדינא דברי' לענין חיוב ברכה אחרונה, אינו שייך כלל לדינא דברי' באיסורים, אלא הוא דין בפנ"ע משום חשיבות הברי', וכ"נ בד' הפמ"ג באו"ח סימן תע"ה אש"א סק"ה, וכ"כ בס' מגנזי הגר"ח סימן ?, ועמש"נ בזה בסימן ג' ענף ב'.

אמנם הנה בהגה' שערי דורא סי' נ' כתב בשם מהרא"י, דאם הוא שלם לגמרי רק שנפל ממנו קצת ע"י בישול כמו שרגילות הוא להתפרפר, ודאי חשיב ברי', כי האי סברא מ' קצת פ' כיצד מברכין באשיר"י גבי ההיא דירושלמי דאם אכל פרידה אחת של ענב או של רמון דחשיב כזית, עכ"ד, והובאו דבריו בבית יוסף סימן ק"א ובתורת חטאת כלל מ' סק"ה ובמש"ז סימן ק"א סקי"א? ובגליון מהרש"א שם, (אך במנחת יעקב כלל מ' סקי"א תמה ע"ז, עיי"ש), והיינו דכ"ה שכתב הרא"ש לענין ברכה, דאף אם השליך ממנו הגרעינים חשיב כברי', ה"נ הוא לענין דין ברי' באיסורים, דכל שנפל ממנו מעט ע"י בישול כמו שרגילות הוא להתפרפר חשיב כברי', וצ"ע דהרי מש"כ הרא"ש דסגי במה שבא לפניו שלם, ודאי דהוא דין מסוים לגבי ברכה, ולגבי איסורים ל"מ בכה"ג, (ועמש"נ בסימן ג' סקי"ב מש"כ בזה בס' תפארת צבי), וא"כ היאך למד התרוה"ד זמ"ז, וצע"ג.

והנה אי נימא דלדעת הרא"ש הוו דין ברי' לענין איסורים ודין ברי' לענין ברכה ב' דינים חלוקים ולא שייכי זל"ז כלל, הרי אין ללמוד מהא דלענין ברכה חשיב כברי' כשהשליך ממנו הגרעינים, דה"נ באיסורים חשיב כברי' אף כשנפל ממנו מעט ע"י בישול.

**ד**

ז] ונראה ללמוד מזה, דמש"כ התוס' והרא"ש דהא דחייבין על ברי' בכ"ש משום שפירשה תורה לחייב ע"ז בין גדול ובין קטן, לאו היינו דהו"ל גזה"כ בעלמא לחייב ע"ז בכ"ש, אם אך הו"ל כברייתו, דודאי דעיקר הא דחייבין ע"ז הוא משום חשיבות הברי', ואך דמ"מ לא מחייבינן משום חשיבות זו, אלא כשפירשה תורה לחייב בזה, וע"כ אין חייבין אלא בעוף טמא ובגיד ודכוותייהו, דמשמעות לישנא דקרא הוא לחייב עליהן בין גדול ובין קטן.

ומה שפירשו התוס' לפ"ז למש"א בשבועות דמפרש כברי' דמי, נראה דהיינו, דכ"ה דחייבין על ברי' בכ"ש, משום דפירשה תורה לחייב על אכילה דחשיבות זו, ה"נ מפרש חייב משום דפירש לחייב על אכילה זו, - ויש להוסיף בזה, למש"כ הר"ח ורש"י שם דהא דחייבין במפרש, הוא משום דאחשבי', וזהו שאמרו דכ"ה דבברי' פירשה תורה לחייב על חשיבות זו, ה"נ במפרש פירש הוא עצמו לחייב על חשיבות זו שהחשיבו.

ח] ומקור לזה נראה, דהנה בד' התוס' מ' להדיא, דאף לפי דבריהם בטעם החיוב בברי', הי' מקום לומר דבעינן בריית נשמה, ואף שהוכיחו דל"ב לזה, מהא דחייבין על גיד ועל אבר מן החי, וכ"ה להדיא בד' הרא"ש בסו"ס ל"ג, שכתב די"מ דאף רבנן בעו דבר שבא מבריית נשמה. וגיד ואבמה"ח, באים מדבר שיש בו נשמה, עכ"ד, ומ' להדיא דלא חזר בו ממה שפירש לעיל מינה בטעם החיוב דברי' דהוא משום דהו"ל כמפרש,[[4]](#footnote-5) דאל"כ הרי אכתי תיקשי ע"ז משה"ק לעיל מינה מהא דאין חייבין על חלב הכליות וחלב המכסה את הקרב, ואפ"ה אין חייבין אלא על בריית נשמה, וכ"נ להדיא בד' הרמב"ן בסוגיין, דגם לדעת התוס' י"ל דבעינן בריית נשמה, והק' על דבריהם, דמה הוצרכו בגמ' במכות לפרש דטעמא דרבנן הוא משום דרק בריית נשמה חשיבא, ולא פירשו דהוא משום דטבל אף אם יחלק שמו עליו, ולי"ב לה"ט דמפרש, וכ"ה מבו' גם בד' האו"ה כלל כ"ה דין ב', דאף שפירש ביסוד דינא דברי' כד' התוס' דהוא משום דהוי כאילו פירש בין גדול ובין קטן, מ"מ כתב דבעינן נמי בריית נשמה.

והנה אי נימא דלדעת התוס' והרא"ש הא דחייבין על ברי' בכ"ש, הו"ל גזה"כ בעלמא לחייב ע"ז בכ"ש, הרי אין מקום כלל להצריך בזה בריית נשמה, - ובע"כ מזה, דהא דחייבין על ברי' בכ"ש, הוא משום דפירשה תורה לחייב על חשיבות זו דברי', וע"כ אם בעינן בריית נשמה וברי' שאינה בריית נשמה לי"ב לחשיבות ברי', ל"ה חייבין ע"ז.

ואין להקשות, דכיון דאמרינן דהוי כפירשה התורה לחייב גם על קטן, א"כ מה לי דאין ע"ז חשיבות ברי', הרי להדיא פירשה התורה דחייב ע"ז, - אך נראה, שהרי בקרא כתיב לא תאכל, וע"כ אם אין ע"ז לחשיבות ברי', הרי אין תורת אכילה ע"ז, וע"כ לא מפרשינן לקרא לחייב ע"ז, שהרי אי"ז בכלל לא תאכל.

ט] ונראה להוכיח כן עוד, ממשה"ק התוס' לעיל שם במש"א במכות דרבנן בריית נשמה חשיבא חטה לא חשיבא, דכיון דרבנן גופייהו אין מחלקין בזה, מ"ט אמרינן דהשיבו כן לר"ש, עיי"ש, וכן הק' התוס' בזבחים דע"ב., - והנה אי נימא דבדינא דברי' לדעת רבנן דהוא משום דהו"ל כמפרש, אין מקום להצריך בריית נשמה, הרי שפיר י"ל דאף דלרבנן לטעמייהו ל"ב בריית נשמה, מ"מ שפיר הקשו לדעת ר"ש, דלדידך דדינא דברי' הוא משום חשיבות, דמה"ט ס"ל דאף בטבל איכא לדין ברי', יש להצריך בריית נשמה, דרק בריית נשמה חשיבא.[[5]](#footnote-6)

ובע"כ מד' התוס' דס"ל דאם הוה ס"ל לרבנן דרק בריית נשמה חשיבא, הרי דגם לדידהו ל"ה לדינא דברי' בגיד הנשה ובאבמה"ח, דכל הא דאמרינן דהו"ל כמפרש בין גדול ובין קטן, הוא רק משום דיש בזה לחשיבות הברי', ומהא דס"ל לרבנן דחייבין על גיד הנשה ועל אבמה"ח בכ"ש, בע"כ דס"ל דאף ברי' דאינה בריית נשמה חשיבא, וזהו שהק' דא"כ מ"ט אמרו בגמ' דהשיבו רבנן לר"ש דרק בריית נשמה חשיבא, הרי אינהו גופייהו לא ס"ל כן, וז"ב.

י] ובאמת דהדברים מפורשים כן בד' הטור, שכתב בסימן ק' כד' הרא"ש בדינא דברי', ולדעתו הרי עיקר דינא דברי' הוא משום דפירשה תורה לחייב ע"ז בין גדול ובין קטן, ובסימן ק"א כתב, ז"ל, חהר"ל דינה כברי' שאינה בטילה וכו', אבל טעמה בטל כדין ברי' וכו', והא דברי' וחתיכה הראויה לא בטלי, דווקא בעודם שלימים, אבל אם נתרסקו בטלי דתו לא חשיבי וכו', עכ"ל, ולהדיא דדינא דברי' הוא מטעם חשיבות, וע"כ הוא דאם נתרסקה הברי' אינו חייב עלי', וזהו שדימה הטור דינא דחהר"ל לדינא דברי', ובע"כ מזה כמש"נ, דאף לדעת התוס' והרא"ש דדינא דברי' הוא משום דהו"ל כאילו פירש לא תאכלו בין גדול ובין קטן, הוי עיקר החיוב בזה מכח חשיבות הברי'.

וכ"ה מבו' גם בד' האו"ה, דבכלל כ"ה דין ב' כתב כד' התוס', דהא דמחייבינן בברי', הוא משום דכשהזהירה תורה מלאוכלו הוי כאילו פירש לא תאכלו בין גדול בין קטן, ולעיל מינה כתב דביטול בחשיבות החתיכות תליא מילתא, וכ"ה מבו' בדבריו שם דין ה' ודין ו' ודין ז' ודין י"ד וכלל כ"ו דין ח', דהא דברי' לא בטלה הוא משום חשיבותה, עיי"ש, וזה כמש"נ.

**ה**

יא] ולפ"ז ניחא גם מה שהוכיח הגרע"א מד' התוס', דהא דברי' לא בטלה, אי"ז בתולדה ממה שחייבה עלי' התורה בכ"ש, אלא הוא משום חשיבותה, שהרי גם לדעתם הא דחייבין על ברי' בכ"ש, הוא משום חשיבותה, וכ"ה דחשיבא להתחייב עלי', חשיבא נמי שלא להתבטל, ואך דבברי' שלא פירשה התורה לחייב עלי', ואין חייבין עלי' אלא בכזית, בע"כ דלא החשיבה התורה להאיסור בברי' זו, וע"כ אף היא בטילה, - וניחא נמי משמעות הגמ' בסוגיין, דדמי הא דברי' לא בטלה, להא דחהר"ל לא בטלה.

וניחא נמי הא דפשיטא להו להתוס' דכ"ה דלדידן ברי' לא בטלה, ה"נ לדעת ר"ש ברי' לא בטלה, דאף דדין ברי' לר"ש הוא משום דחשיב, ודין ברי' לדידן הוא משום דפירש הכתוב לחייב ע"ז, מ"מ הרי גם הא דפירש הכתוב לחייב ע"ז הוא משום חשיבות הברי', ומכח זה הוא דאי"ז בטל, וע"כ כ"ה דלדידן כל דחשיבא הברי', אף אינה בטילה, ה"נ לדעת ר"ש דכל ברי' חשיבא, אף אינה בטילה.

**ו**

יב] ולפ"ז ניחא גם מש"כ מהרא"י ללמוד דין ברי' באיסורים מדין ברי' לענין חיוב ברכה, כיון דאף דין ברי' באיסורים הוי משום חשיבות הברי', וע"כ אם בדין ברי' לענין ברכה חזינן דחשיב כברי' אף כשהשליך ממנו הגרעינים, דה"נ באיסורים חשיב כברי' אף כשנפל ממנו מעט ע"י בישול.

יג] וצריך להוסיף בזה, דלכאו' אכתי תיקשי, דהרי חזינן דלענין חיוב ברכה חשבינן לכל דבר כברי', אף דלי"ב לה"ט שפירש הכתוב, ובאיסורים ל"מ החשיבות דברי' אלא במקום שפירש הכתוב, וא"כ היאך מצינו ללמוד זמ"ז.

אך באמת תיקשי כן גם בד' הרשב"א בברכות דל"ט., ז"ל, דלאחר שנפרך או שנחתך או שנמוח לא חשיב ברי' בשום מקום בכל איסורין שבתורה, עכ"ל, ותיקשי, דהרי חזינן דבאיסורים ליכא לדין ברי', אלא בבריית נשמה, ולענין ברכה מהני אף ברי' שאינה בריית נשמה, ובע"כ דל"ד זל"ז, וא"כ הרי שפיר י"ל דאף דלענין איסורים לא חשיב ברי' לאחר שנפרך וכו', מ"מ לענין ברכה חשיב ברי' אף בכה"ג.

ובע"כ מזה, דאף דמצינו לחלק בין דין ברכה לענין ברכה לדין ברי' באיסורים, דלענין ברכה ל"ב בריית נשמה, מ"מ בעיקר שם ברי' אין מקום לחלק ביניהם, וכיון דבאיסורים חזינן דלאחר שנפרך וכו' לא חשיב כברי', ה"ה לענין חיוב ברכה לא חשיב כברי' בכה"ג.

ולפ"ז הרי דה"נ הוא לדעת התוס', דאף דלענין ברכה חשבינן לכל דבר כברי', ובאיסורים ל"מ החשיבות דברי' אלא במקום שפירש הכתוב לחייב ע"ז, מ"מ בעיקר שם ברי' אין מקום לחלק ביניהם, וע"כ שפיר יש ללמוד מהא דלענין ברכה חשיב כברי' אף כשהשליך ממנו הגרעינים, דה"נ לענין איסורים חשיב כברי' אף כשנפל ממנו מעט ע"י בישול.

**ז**

יד] והנה הגרע"א לעיל שם כתב דאין לפרש דהא דנבילה לא חשיבא כברי' מכח איסור דאינו זבוח, דהוא משום דסברת חז"ל דברי' לא בטל כיון דתורה אחשבי' לענין ללקות עליו בכ"ש, אבל לענין איסור עשה לא אחשבי' קרא, דא"כ מה הקשו תוס' דלר"ש ערלה וכלאי הכרם לא ליבטל, הא לר"ש מעיקרא ליתא כלל לדין ברי' לא בטל דהא לא חזינן דאחשבי' דהא לר"ש ממילא כ"ש למלקות, עכ"ל.

ולכאו' לפמש"נ הי' מקום לדון בזה, דהאמנם לדעת ר"ש דס"ל דכל ברי' חשיבא, ואף היכא שלא פירשה התורה לחייב ע"ז, דמה"ט ס"ל דיש לחייב בחטה של טבל בכ"ש, הרי דה"נ לענין ביטול, אין ברי' בטילה, אף שלא פירשה התורה לחייב ע"ז, אך לדידן דס"ל דל"מ חשיבות הברי', אלא היכא שפירשה התורה לחייב ע"ז, הרי דשפיר י"ל, דבאיסור עשה דלא מצינו דאחשבי' רחמנא, אף ה"ז בטל.

טו] ונראה בביאור ד' הגרע"א שלא חילק בזה, ובהקדם, דהנה בעיקר מש"כ הגרע"א לדון דבאיסור עשה ליכא לדינא דברי' לא בטלה משום דלא אחשבי' קרא לענין מלקות, הנה עד"ז כתב הפמ"ג בפתיחה ח"ג פ"ב, ז"ל, הנה טעם הדבר דברי' אין בטילה מדאחשבי' רחמנא וחייבים מלקות בכ"ש אחשבוה רבנן דלא ליבטיל, כ"כ הט"ז בסי' ק' אות א' והן דברי או"ה כלל כ"ה דין ב' ודברי ריטב"א בחידושיו לחולין, ולפ"ז כל שאין בו מלקות וכ"ש שאין בו כ"א איסור דרבנן לא מיקרי ברי', עכ"ל, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ועי' גם בדבריו בסימן ק' מש"ז סק"א ובראש יוסף חולין דצ"ו. מש"כ בזה.

וביד יהודה סימן ק' סק"א נקט לעיקר דבאיסור עשה ליכא לדין ברי', וצידד שם דגם באיסור דרבנן ליכא לדין ברי', ואך דבזה הביא מד' האו"ה והשו"ע דיש בזה לדין ברי', ונקט דהיינו דוקא באיסור דרבנן דכעין דאורייתא תקון, אך באיסור דאורייתא שאין בו מלקות, מודו דליכא לדין ברי', עיי"ש בדבריו.

טז] ובעניותי לא זכיתי לעמוד על הדברים, דהרי אף באיסור עשה דלי"ב מלקות, הרי מ"מ לכאו' פשוט דיש בזה לדין ברי', דמכח זה אם אוכל את כל הברי', הו"ל כשיעור שלם דאיסור אף שאין בו כזית, וה"ז אסור אף למ"ד דחצי שיעור מותר מה"ת, ואף לפ"מ דקי"ל דח"ש אסור מה"ת, מ"מ נפ"מ דהו"ל שיעור שלם דאין שבועה חלה עליו, וכן נפ"מ לדינא דהקל הקל תחילה, וכן נפ"מ לדעת הסוברים דח"ש אינו אסור בתערובת, ועוד נפ"מ בדבר, ואכמ"ל.

ועכ"פ לפ"ז לכאו' הדין נותן, דאף באיסור עשה יהא לדינא דברי', דכיון דאחשבי' רחמנא שתהא אכילתו כאכילה דשיעור שלם, אף אחשבוה רבנן דלא ליבטל, ומהיכ"ת נימא דבעינן דוקא להא דאחשבי' רחמנא למלקות.

ועד"ז הי' נראה גם באיסור דרבנן, דגם בזה איכא לדינא דברי', דמכח זה הו"ל כשיעור שלם ואי"ז כחצי שיעור, וממילא דגם בזה יש לנו לומר, דכיון דחשיב לעבור עליו באיסור גמור בכ"ש, אף החשיבוהו חכמים שלא יתבטל, והנה אמנם בזה י"ל, דלא החשיבוהו חכמים שלא יתבטל, אלא היכא שהחשיבתו תורה לעבור עליו בכ"ש, אך כל דאין האיסור אלא מדרבנן, וכל הא דעוברין עליו בכ"ש, אי"ז אלא מדרבנן, לא החשיבוהו חכמים שלא יתבטל, אך בזה ודאי מסתברא מילתא דכל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון.

יז] ואחר העיון נראה לפרש ד' הפמ"ג והגרע"א שנקטו לא כן, דהוא משום דס"ל דלא החמירו חכמים בברי' שלא תתבטל, אלא היכא שהחשיבתה תורה "לענין מלקות", וע"כ החמירו חכמים עלי' שלא תתבטל, אך היכא שלא החשיבתה התורה לענין מלקות, לא החמירו חכמים עלי' שלא תתבטל.

ולפ"ז הרי דשפיר כתב הגרע"א לדחות לזה ממש"כ התוס' דאף לר"ש ברי' לא בטלה, דאי נימא דהא דברי' לא בטלה הוא בתולדה ממה שהחשיבתה התורה לענין מלקות, הרי דלר"ש דס"ל דכ"ש למלקות, ל"ש עיקר דינא דברי' לא בטלה, ובע"כ דהא דברי' לא בטלה הוא משום חשיבותה, וע"כ הגם די"ל דלרבנן ל"מ חשיבות הברי' אלא במקום שהחשיבתה תורה, וכמש"נ, מ"מ ל"ב בדוקא שתהא חשובה לענין מלקות, אלא כל דחזינן שהחשיבה תורה לברי' זו, ואף לענין איסור עשה, אינה בטילה, וז"ב.

?ל' הר"י מיגש בשבועות כ"א: ואעפ"י שאין בה כזית ופריק בריה שאני שכיון שהוא בריה ואסרה רחמנא מיחייב עלה ואע"פ דלי"ב כזית, וזה נראה להדיא כד' הגר"ח בספרו דדינא דברי' הוא משום דהו"ל הדבר השלם שאסרה תורה.

אור לז' אדר תשע"ה, - צ"ע באיסורי נזיר דכתיב בקרא ענבים, דלדעת התוס' דכל שפירשה התורה את הדבר האסור, יש בזה לדין ברי' דלוקה בכ"ש, בדין דילקה על ענב א' אף כשאין בו כזית, וכמש"כ התוס' דאם הוה כתיב לא תאכל חטה טבל הי' לוקה על חטה שלימה אף שאין בה כזית.

והעירוני די"ל בזה, דדוקא אם כתיב לא תאכל חטה, הוא דאמרינן דהו"ל כמפרש שלוקין על חטה אחת אף שאין בה כזית, אך כיון דכתיב בקרא "ענבים", אי"ז כלל כמפרש שילקו על ענב א', דאדרבה כתיב ענבים שהם כמה ענבים, וע"כ ה"ז מתפרש שלוקין על מין הענבים.

אמנם הנה בתור"פ בנזיר דל"ח: עמד בזה דילקו על זג ועל חרצן לבדו משום ברי', ובחרצנים הרי כתיב בקרא חרצנים, ואפ"ה נקט שיש בזה לדין ברי', וכתב דהא דאין לוקין ע"ז הוא משום דאם יחלק שמו עליו, - וממה שלא הק' שילקו על ענב א', נראה דס"ל דאה"נ לוקין ע"ז משום ברי', ועי' כן בקר"א שם דל"ה. שכתב כן די"ל דלוקין על ענב א' משום ברי', וע"כ לא קשיא לי' לתור"פ אלא במש"א התם דאין לוקין על חרצן א' ועל זג א', ולראב"ע לוקין על ב' חרצנים וזג, ולי"ב לדין ברי'.

והנה ל' תור"פ שם, דדינא דברי' הוא משום דפירשה תורה גיד והחשיבו קרא, ומבו' לפ"ז, דגם לדעת התוס' דברי' הוא משום שנתפרש בקרא, הוי זה משום חשיבותו, וזה כמש"נ לעיל בזה, - והעירוני די"ל דמה"ט ס"ל דאף אם נתפרש בקרא בל' רבים, ג"כ יש בזה לדין ברי', ודלא כמש"נ לעיל לצדד בזה, וצ"ע בזה.

1. שו"ר בתשו' כת"ס יו"ד סי' ס"ג שדן אם דין ברי' הוי מכח חשיבותה, או הוי בתולדה מהא דחייבין ע"ז בכ"ש, ופירש לדרך זו דהוא משום היכר, ונקט דפליגי בזה הר"ן והט"ז, - ועיי"ש שכתב לתלות בזה פלוגתת הראשונים אם ברי' בטלה בתתק"ס, דאם דין ברי' הוי מכח חשיבות ודאי הוי ככל דברים החשובים דלא בטלי לעולם, אך אם הוי מטעם היכר י"ל דבטל בתתק"ס, עוד כתב לתלות בזה דין ברי' הפגומה שנחלקו בזה האחרונים, דאם הוי משום חשיבות כל דפגומה לא חשיבא, ואם הוי משום היכר י"ל דהיינו אף בפגומה, ובתו"ד כתב די"ל דתרויי' איתניהו גם משום חשיבות וגם משום היכר. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועמש"נ בסימן ג' ענף ה' בד' הגר"א בסימן ק"ד בזה, שנראה בדבריו דלדעת התוס' במכות והרא"ש הא דברי' לא בטלה הוא משום חשיבותה, ולדעת התוס' בזבחים הא דברי' לא בטלה, הוא בתולדה ממה שהחמירה התורה עלי' לחייב בפחות מכזית, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. אך הראש יוסף שם תירץ דקו' התוס' היא למ"ד במכות די"ז דלא חייב ר"ש רק בברי', ובשאר מילי לא מיחייב בכ"ש, ע' בדבריו,

   וי"ל עוד, לדעת רבינו יקר, דלא מחייב ר"ש בכ"ש אלא בעין ולא בתערובת, ולפ"ז נמצא דגם לר"ש נתחדש דחייבין על ברי' בכ"ש, דמכח זה ה"ה חייב עלי' אף בתערובת. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך ביד"י סימן ק' סק"א נקט דלדעת התוס' ודאי אין מקום להצריך בריית נשמה, ומכח זה כתב דד' הרא"ש בסו"ד אינם מתישבים עם ד' התוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכעי"ז כתב ביד יהודה סימן ק' סק"א, לפ"ד הסמ"ג לאוין קל"ח והרשב"א בתשו' ח"א סימן תר"ס, דגם ר"ש מודה לענין ביטול, דרק בריית נשמה לא בטלה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)