מקואות פרק ב
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקואות - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**ספקו טמא**

פירשו הראשונים דספיקו טמא דאוקי גברא בחזקת טמא. וכן כתב השו"ע סעי' ע"א, לפי שהטמא בחזקתו עד שיודע שטבל כראוי. וביאר הש"ך ס"ק קמ"ה, דאע"ג דבעלמא קיי"ל ספק טומאה ברה"ר טהור, הכא אמרינן העמד טמא על חזקתו. כלומר, דהראשונים הוצרכו לפרש מצד חזקת טומאה ולא פירשו מצד ספק דאורייתא לחומרא, כדי לטמאות אף ברה"ר. ומבואר דספק טומאה ברה"ר טהור רק במקום שאין חזקת טומאה.

אך במשנה ב' הקשה הרא"ש מדוע כל טהרות שנעשו על גביו בין ברה"י בין ברה"ר טמאות נימא ספק טומאה ברה"ר טהור. ותירץ, דהני מילי ספק נגע ספק לא נגע, דומיא דסוטה שנסתרה וכו', אבל הכא כשהיה ודאי טמא ספק נטהר ספק לא נטהר לא גמרינן מסוטה. ובפשטות ביאור דבריו דילפינן מסוטה לספק טומאה ולא לספק טהרה. וכן פשטות ביאור דברי הרמב"ם בפיה"מ דהכא הוי ספק טהרה ולא ספק טומאה, כלומר, דספק טבל לא ילפינן מסוטה. והשתא מוכח מקושייתם דאף במקום חזקת טומאה מטהרינן ברה"ר, דהא בריש נדה מבארינן דמקוה שנמדד ונמצא חסר טמא משום תרתי לריעותא, דהיינו חזקת טמא של הטובל. [אך אפשר לדחוק בכונת הרמב"ם והרא"ש דספק נטהר לא גמרינן מסוטה משום שיש חזקת טומאה, ולפי"ז ס"ל כהש"ך הנ"ל].

ובכמה דוכתי נקטו התוס' דספק טומאה ברה"ר הוי ספק, ומטהרינן רק במקום חזקת טהרה, וכל מה דבעינן להלכה מיוחדת של ס"ט ברה"ר זה רק בשביל שלא נלמד מרה"י לטמאות בודאי. ולפי"ז ודאי פשוט כדעת הש"ך שאם יש חזקת טומאה מטמאינן אף ברה"ר.

הט"ז שם תירץ, דהראשונים הוצרכו לומר שספיקו טמא מצד חזקה לפי שכאן מיירי אפילו בטומאה דרבנן, וכמו דס"ל ר' יוסי להלן. כלומר, דבטומאה דרבנן ספיקו טהור, ורק מצד חזקה מטמאינן. וצ"ע דהא קיי"ל כרבנן דר' יוסי שבטומאה דרבנן מקלינן אף במקום חזקת טומאה, ועל כרחיך איירי הכא רק בטומאה דאורייתא.

ויתכן ליישב, דהט"ז סובר שחכמים ור' יוסי נחלקו רק בולד הטומאה, אך באב הטומאה אף בטומאה דרבנן מחמרינן בספק, ודלא כמשמעות לשון הר"ש, עי' תויו"ט וראב"ד בהשגות. והשתא שפיר הוצרכו הראשונים והשו"ע לומר דאיכא חזקת טומאה כדי לבאר מדוע החמירו חכמים בספק טומאה דרבנן באב הטומאה. [אך לשון הט"ז לא משמע כן, אלא דאתיא לר' יוסי דוקא].

ועל דרך זה יש ליישב שיטת הב"ח דארבעים סאה לאדם דרבנן אף במקוה, ומדין תורה סגי במים שכל גופו עולה בהם, ואפילו רביעית. והקשה החזון איש (תניינא ס"ט סק"ב) דבמתני' מבואר שספק יש בו מ' סאה ספק אין בו מ' סאה ספיקו טמא, ואם מ' סאה דרבנן הא מבואר במשנה ב' דספיקו טהור. אמנם לפי"ז י"ל דמתני' איירי באב הטומאה, ובזה אף בספק דרבנן ספיקו טמא.

ואדרבא לשיטתו ניחא טפי הא דתנן ספק טבל ספק לא טבל ואפילו טבל ספק יש בו מ' סאה וכו', ולכאורה צ"ב מאי אפילו, הא בשניהם יש ספק אם טבל או לא. ולהב"ח ניחא בפשיטות, דספק יש בו מ' סאה הוא ספק דרבנן, וקמ"ל דאף בספק דרבנן באב הטומאה ספיקו טמא. ולדעת שאר הראשונים והפוסקים דמ' סאה במקוה דאורייתא צ"ל דיש בזה רבותא כיון שהיה ודאי מעשה טבילה.

והא דתנן במשנה ב' אפילו טבל ספק יש בו מ' סאה, הוקשה לר"ש דבמשנה א' מבואר שיש בזה רבותא לטמאות, והכא קתני דספיקו טהור, ובודאי טבל פשוט יותר לטהר ומאי אפילו. ותירץ, דכונת המשנה דאפילו טבל ודאי יש לומר בזה ספק, והיינו ספק יש בו מ' סאה, ואין זה כמו אפילו דרישא דהוי לרבותא. וכן פירש בחידושי הגר"א. אך בכת"י כתב הר"ש דהכא אפילו טבל היינו דיש לנו ב' ספיקות, שמא טבל ועוד ספק שאפילו אם טבל לא ידעינן אם יש בו מ' סאה. וכן כתב הרע"ב. ולפירוש זה מוכח דאפילו ספק ספיקא מטהרינן בספק דרבנן.

ויל"ע מדוע הכא תנן דספיקו טמא, ואילו בתוספתא מבואר שאם טבל באחד מהם ועשה טהרות הרי הם תלויות. ולפי מה שביאר הר"ש בכת"י שם דהם תלויות משום ספק טומאה ברה"ר, ולא אזלינן בתר חזקה כיון שיש ספק עם ב' צדדים לפנינו [וצ"ע טובא ביאור הדבר], י"ל דבבא זו איירי ברה"י דוקא. וכל מש"כ הש"ך דקמ"ל שאף ברה"ר ספיקו טמא זה רק בספק טבל, אך בב' מקואות וטבל באחד מהם איירי ברה"י דוקא. ולפי מש"כ הראש יוסף בחולין י"ב בביאור התוספתא דכלפי הטהרות איכא חזקת טהרה י"ל דמתני' איירי כלפי האדם עצמו, ולכן ספיקו טהור.

**משנה ג**

**פסול מים שאובים דאורייתא או דרבנן**

**דעת ר"י**

דעת ר"י בתוס' ב"ב סו ע"ב שאפילו כולו שאוב פסול רק מדרבנן, ומדאורייתא אין פסול במים שאובים כלל, והא דילפינן בתו"כ מה מעין בידי שמים אף מקוה בידי שמים אסמכתא בעלמא הוא. והביא לזה ג' ראיות:

א. בגמ' שם אמרינן מכלל דשאיבה דאורייתא והא קיי"ל דרבנן. ומדלא מוקי לה ברובו שאוב מוכח דכל פסול שאיבה דרבנן.

ב. בתוספתא פ"ב איתא מקוה שהניחו ריקן ובא ומצאו מלא כשר, מפני שזה ספק מים שאובין למקוה. והכא איירי שהיה ריקן לגמרי, והספק הוא האם כולו שאוב או כולו כשר, ומכל מקום מכשרינן מספק, אלמא כולו שאוב דרבנן. והנה לפנינו איתא שם מפני שזה ספק מים שאובין וחזקת המקואות כשרות. ולדעת ר"י נפרש דחזקאות המקואות כשרות פירושו שדין המקואות שהם כשרות מספק, לפי שספק דרבנן לקולא.

ג. במס' פסחים יז ע"ב גבי משקין דבי מטבחיא בכלים טמאים בקרקע טהורים מפרשינן דבקרקע טהורים משום דחזי להטביל בהם מחטין וצינוריות. ומבואר שמדין תורה אפילו שאובין כשר, דהא התם בשאובין איירי. וכתבו תוס' ב' ראיות דאיירי בשאובין, חדא מדמפליג בין כלים לקרקע ולא מפליג בקרקע עצמה בין שאוב לאינו שאוב. ועוד, דסתם משקין דבי מטבחיא שאובין הן. וברא"ש סוף פ"ח דמקואות העמיד את הסוגיא שם בשאובין, שאם לא כן אין המים מק"ט מדין מחובר, ואפילו פחות מרביעית, ואפילו בגבולין.

וכשיטה זו נקטו הרמב"ם פ"ד ה"ב, הרי"ף פ"ב דשבועות, הראב"ד בבה"נ במסקנתו, הר"ן שבועות שם בשם ר"י מגאש והגאונים. וכן נקטו הפוסקים בדעת השו"ע סעי' נ"ג.

**דעת ר"ת**

דעת ר"ת בתוס' שם ובספר הישר שכולו שאוב פסול מדאורייתא, וכדילפינן בתו"כ מה מעין בידי שמים אף מקוה בידי שמים. ולא רק כולו שאוב פסול מהתורה אלא אף רובו שאוב, שהרי רובו ככולו, ושם המקוה נקבע לפי הרוב, והרי זה נחשב למקוה שאוב. אך רובו כשרים ומיעוטו שאובין פסול רק מדרבנן. והביא לזה ב' ראיות.

א. בתוספתא פ"ב איתא צנור המקלח מים למקוה והמכתשת נתונה בצדו, ספק מן הצינור למקוה ספק מן המכתשת למקוה פסול, מפני שהפסול מוכיח. ואם יש בו רוב מקוה כשר, מפני שיש ספק מים שאובים למקוה. ומהא דמחלק בין רוב שאובין לרוב כשרים מוכח שרוב שאובים פסול מדאורייתא ולכן ספיקו לחומרא, ורק רוב כשרים ומיעוטו שאובים פסול מדרבנן, ולכן ספיקו לקולא.

ב. בתוספתא איתא עוד, שני מקואות אחד שאוב ואחד כשר, וטבל באחד מהן מטומאה חמורה ועשה טהרות, הרי אלו תלויות. ומהא דמטמאינן מספק מוכח שכולו שאוב פסול מדאורייתא.

והר"ש הוכיח עוד מהירושלמי בע"ז שהכותים מודים לפסול שאיבה, אלמא פסול שאיבה דאורייתא.

וכשיטה זו נקטו הר"ש והרא"ש, וכן פסק הרמ"א סעי' ג'.

עוד הוסיף ר"ת דג' לוגין בתחלה פוסלין מהתורה את כל המקוה מהלכה למשה מסיני, ורק כשאינם בתחלה בעינן רוב שאוב לפסול. והוכיח כן מדמחלק ר' אליעזר במשנה ד' דבתחלה פוסלין ברביעית וג' לוגין על פני המים, ומהא דיש חילוק בין בתחלה לעל פני המים מוכח שמדין תורה בתחלה חמור יותר. אך התוס' דחו דבריו דמהתורה אף בתחלה אינו פוסל עד שיהא בו רוב שאוב, ומה שהחמיר ר' אליעזר בתחילה יותר הוא מפני שרביעית שם מקוה עליו מהתורה למחטין וצנורות, וכבר יש שם פסול מקוה עליהם. [לדעת ר"ת יש מקום לומר דכל הפסול מדאורייתא הוא ג' לוגין בתחלה, ואם בתחילה היו י"ט כשרים ולאחר מכן הוסיף כ"א פסולים אע"פ שרוב המקוה שאוב מכל מקום כשר מהתורה. וכן משמע קצת ברא"ש במרובה. אך מהא דביארו התוס' את התוספתא דצנור ומכתשת שתלוי ברוב משום שספק דאורייתא לחומרא משמע שאף לר"ת תלוי מה הרוב, ושני דינים נאמרו מהתורה, דג' לוגין בתחילה פוסלים מהלמ"מ, ורוב שאוב פסול מקרא דמה מעין בידי שמים].

הרא"ש בהל' מקואות הוכיח כדעת ר"ת דג"ל דאורייתא מדתנן להלן מקוה שיש בו ג' גומות של לוג לוג מים שאובין, אם ידוע שנפלו לתוכו מ' סאה מים כשרים עד שלא הגיעו לגומא השלישית כשר, משמע דוקא אם ידוע, אך בספק פסול. ולכאורה דבריו צ"ע טובא, דאף לדעת ר"ת אינו מובן מדוע בעינן ידוע שנפלו אחר ששלמו מ' סאה ולא סגי בידוע שנפלו אחר ששלמו כ"א סאה, דאיכא רוב כשרים, ומכאן ולהבא פסול רק מדרבנן.

ואפשר דכל מה שנקט ר"ת שג"ל פוסלים מהתורה רק בתחילה, היינו משום שכאשר יש רוב כשרים הג"ל מתבטלין ואינם פוסלים עוד, אך בגומא העומדת בפ"ע ואינה מתבטלת [דהוי כניכר התערובת] הרי הג"ל פוסלין אף כשיש רוב כשרים. ועוד י"ל דכיון שהג"ל היו במקוה לפני הרוב כשרים, אלא שלא היו מעורבים במים הכשרים, הרי זה נחשב כנפלו קודם הרוב כשרים.

ובגדר רוב ומיעוט יש להסתפק, האם זה תלוי בארבעים סאה הראשונים, וכאשר נשלם המקוה למ' סאה בודקים האם רוב כשרים או רוב פסולים, ומה שהוסיף אח"כ לית לן בה. או שמא זה תלוי לפי המצב עכשיו, שאם עכשיו רוב המים כשרים כשר מהתורה, ואם רובן שאובים פסול מהתורה. ובחזון איש תניינא ס"י סק"ו נקט דתלוי לפי המצב כאשר נשלם מ' סאה במקוה, [ואף דאיירי שם לדעת ר"י שכולו שאוב דרבנן ולגבי החומרא דרבנן שנפסול מספק היכא שרובו שאוב, מכל מקום משמע מדבריו דהוא הדין לר"ת].

אמנם נראה פשוט שאם יש במקוה מ' סאה כשרים ושפך להם בבת אחת נ' סאה כשרים, השאובים נטהרים בהשקה ואינם פוסלים, ולא אמרינן להפך שהפסולים מבטלים את הכשרים ברוב, דכיון שהפסולים יכולים להיות כשרים ע"י השקה אין כאן סתירה ביניהם, וביטול ברוב הוא רק באופן שהם מתנגדים זה לזה.

עוד כתב באמרי משה סי' א' אות ס"א, דאם היה בתחלה כ"א סאה ואח"כ נתן י"ט שאובים, ואח"כ הוסיף עוד הרבה שאובים, הרי הם כשרים מהתורה, שהרי משנעשה מ' סאה ויש רוב כשרים הוי מקוה מהתורה, וכל המים שלאחר מכן כשרים בהשקה. ולא אמרינן דהפסולים שבתוכו חוזרים וניעורים, לפי שאין אנו צריכים לדין ביטול, אלא דמדין הלך אחר הרוב הוי מקוה כשר ומטהר את כל המים שאובים שלאח"כ. אמנם אם היו כ"א סאה כשרים ואח"כ שפך בבת אחת כ"ב סאה פסולים, הרי המקוה פסול מהתורה, שהרי מעולם לא נעשה מקוה כשר. [ופשוט שאין מחלקים את השאובים לשנים, שי"ט סאה יצטרפו לכשרים ויהיו מקוה, ואח"כ יטהרו את הג' סאה הנותרים].

**ישוב על ראיותיו של ר"י**

וראיותיו של ר"י דחה ר"ת, דהא דאמרינן בגמ' שם מכלל דשאיבה דאורייתא והא קיי"ל דרבנן היינו משום שמשמע לגמ' דאיירי בסתם פסול שאובים שהוא בג' לוגין.

והא דאיתא בתוספתא מקוה שהניחו ריקן וכו' התם איירי שלא יודעים מי מילא את המקוה, והטעם דמכשרינן הוא מפני שחזקת המקואות כשרות, כלומר, שסתם מתעסקין במקוה יודעים ששאובין פסולין ועושין המקוה בכשרות.

והא דאיתא בפסחים שבקרקע טהורין אע"פ שהם שאובין, התם הוכשרו מהתורה ע"י המשכה בקרקע, ושאובין שהמשיכו את כולן פסולים רק מדרבנן.

**ישוב על ראיותיו של ר"ת**

הרמב"ם פ"י ה"ד פסק את התוספתא דצנור המקלח מים למקוה והמכתשת נתונה בצדו, דיש חילוק אם רובן כשרים או רובן ספק שאובין. והקשה הכסף משנה מדוע רובן שאובין פסול, הא קיי"ל דספק מים שאובים למקוה כשר, והרמב"ם פסק שאפילו כולו שאוב כשר מהתורה. ותירץ, דמהא דתנן ספק מים שאובים למקוה משמע דלא מכשרינן מספק אלא בשהיה שם מקוה מים ונסתפק אם נפלו בו מים שאובים, אבל כאשר הספק בכל המקוה אינו בכלל זה. ותמה הש"ך ס"ק קמ"ד מאי שנא ג' לוגין מרובו שאוב, הא אידי ואידי דרבנן, וספק דרבנן לקולא.

ותירץ החזון איש (תניינא ס"י סק"ו), דבאמת מעיקר הדין ספק מים שאובין כשרים אפילו בספק על רובו, אלא שחכמים החמירו בספק לפי שסתם מים בחזקת שאובין הן, דתשמיש שאובין שכיח טפי, והחמירו מחמת כן אף בספק ידוע כמו צנור ומכתשת. ועפי"ז יישב גם את קושיית הר"ש מהתוספתא דב' מקואות אחד שאוב ואחד כשר וטבל באחד מהן ועשה טהרות תלויות, ואע"פ שספק מים שאובים כשרים, הכא החמירו חכמים.

אך צ"ב מה ההבדל בין רובו שאוב לרובו כשר, הא מהתורה שניהם כשרים ומדרבנן שניהם פסולים. וצ"ל דכאשר רובו כשר שם המקוה הוא מקוה כשר לפי שרובו ככולו, אלא שחסר בו שיעור מ' סאה כשרים, ובאופן שנפלו בו ג' לוגין שאובין קודם שהושלמו מ' סאה הרי השאובין פוסלין את הכשרים, אך מכל מקום שם המקוה נקבע לפי הרוב, ובכה"ג לא החמירו חכמים. ורק באופן שרוב המקוה משאובין, דשם המקוה הוא שאובין, בזה החמירו חכמים. [ובחזון איש משמע שאם שם המקוה הוא שאובין לא חשיב מקוה כלל, אך אם שם המקוה הוא כשרים ורק יש פסול של שיעור או של ג' לוגין, וכנ"ל, חשיב מקוה פסול].

וכעין זה כתב הריטב"א, וז"ל: ואינה קושיא על ר"י ז"ל, דהתם כיון דיש לפנינו שאוב מוכיח לתלות בו כמו בכשר, לא רצו חכמים להתיר ספיקו עד שיהא שם רוב כשר במקוה לבטלו, ואז סמכו על הספק. וכן כתב לגבי הראיה מהתוספתא דאחד שאוב ואחד כשר, וז"ל: ויש לומר שלא טיהרו מים שאובים כשהפסול עומד ומוכיח לפנינו כמו הכשר, מפני מראית העין.

עוד תירץ הכסף משנה, דמכתשת בצדו אע"ג דספק הוא לא הכשירו בו מפני שהפיסול הוא בעין, וכדקתני מפני שהפסול מוכיח, וכשרובו כשר אע"פ שהפסול בעין כשר מפני שיש שם רוב מקוה כשר קבוע. וביאר הש"ך שם בכונתו דאיירי באופן שהפסול מוכיח יותר מהכשר, כגון שהמכתשת קרובה יותר להמקוה מהצנור, או שהוא בענין שקל יותר לבא מהמכתשת משיבא מהצנור וכה"ג. כלומר, דבאופן שיש רגלים לדבר שבא מהפסול מחמרינן אפילו בספק דרבנן.

והקשה החזון איש שם, דאכתי יקשה מאי שנא רוב כשרים מרוב פסולים, הא לגבי פסול ג' לוגין נמי יש להחמיר באופן שיש רגלים לדבר. [ואין ליישב דלגבי פסול ג' לוגין צריך שהשאובין יפסלו את הכשרין, ובזה תולין את הכשרים בחזקתן שלא נפסלו אף נגד רגלים לדבר. דהא באופן שהשאובים משלימים את השיעור מ' סאה המקוה פסול גם בחסר קרטוב, והתם אינו מדין ג' לוגין אלא דבעינן מ' סאה כשרין, ומדוע בכה"ג לא מחמרינן מחמת רגלים לדבר, וצ"ע].

ועוד כתב, דאכתי לא יתיישב בזה הקושיא השניה של הר"ש מהתוספתא דב' מקואות אחד כשר ואחד שאוב, דהתם ליכא רגלים לדבר ומכל מקום מחמרינן בספק.

האור שמח פ"ד ה"ב תירץ את הקושיא מהתוספתא דב' מקואות אחד שאוב ואחד כשר, דהתם איכא לגברא חזקת טומאה, ואף בספק דרבנן מחמרינן במקום חזקת טומאה. וכל מה שנחלקו ת"ק ור' יוסי במתני' אם מוקמינן בחזקת טומאה בספק דרבנן, זה רק כאשר נטמא מתחלה בטומאה דרבנן, [ולדעת הראב"ד אף טומאה חמורה דרבנן], אך כאשר נטמא מתחלה בטומאה דאורייתא והספק הוא אם נטהר מדרבנן, מודים חכמים לר' יוסי שמוקמינן גברא בחזקת טומאה.

והקשה, אם כן מדוע מקוה שהניחו ריקן ומצאו מלא ספיקו כשר מפני שזה ספק מים שאובים, נימא אוקי גברא בחזקת טומאה. ותירץ, דהתם הספק הוא על המקוה עצמו, האם המקוה כשר עכשיו או פסול, וזה לא מצרפינן את חזקת הגברא, ונקטינן שהמקוה כשר מספק לפי שספק מים שאובים לקולא. ורק בכה"ג שיש לפנינו ב' מקואות אחד כשר ואחד שאוב, והספק הוא רק על הגברא היכן טבל, בזה מוקמינן לגברא בחזקת טומאה, דהספק הוא על הגברא ולא על המקוה. [בספק דאורייתא מצינו חילוק זה להפך, דלגבי מקוה שנמדד ונמצא חסר ומספק"ל בשעה שטבל אם היה מלא או חסר, קיי"ל שהאדם טמא משום תרתי לריעותא, ובפשטות אף שורפין עליו תרומה וקדשים. ואילו כאשר יש לפנינו ב' מקואות אחד מלא ואחד חסר, ואינו יודע היכן טבל, הרי זה ספק והטהרות תלויות, וביאר הר"ש דלא מוקמינן גברא בחזקת טומאה לשרוף עליו תרו"ק לפי שיש לפנינו ב' צדדים. כלומר, שהוא ודאי טבל, וזה מגרע לחזקתו. ומעתה, הא דאיתא בתוספתא דאחד כשר ואחד שאוב טהרותיו תלויות ולא מוקמינן בתר חזקת גברא לטמאות בודאי הוא משום שיש ב' צדדים לפנינו, ואפילו בספק דאורייתא כך הוא הדין].

ומסתבר שלפי דבריו אין הבדל בין רובו שאוב לג' לוגין, אלא כל מקום שהספק על המקוה ספיקו לקולא, וכל מקום שהספק על הגברא בלבד ספיקו לחומרא. ואם יש לפנינו ב' מקואות אחד כשר ואחד שנפלו בו ג' לוגין קודם שנשלם למ' סאה, ולא ידע היכן טבל, ספיקו טמא, דאוקי גברא בחזקת טומאה. [ולכאורה הוא הדין בשחיטה, אם נפל ספק דרבנן במעשה השחיטה לא אמרינן ספק דרבנן לקולא, כיון שבהמה בחזקת איסור עומדת, ולא אזלינן לקולא בספק דרבנן נגד חזקת איסור היכא שהחזקה היתה מדאורייתא. אך באור שמח שם כתב לחלק בין מקום שמדרבנן ליכא מעשה טבילה כלל, ועדיין טומאה הראשונה עליו, למקום שמדרבנן הוי פסול בעלמא, וחשיב מעשה טבילה, עיי"ש].

**דעת רשב"ם**

הרשב"ם בב"ב שם כתב דהא דאמר צנור שחקקו ולבסוף קבעו פוסל את המקוה משמע דכבר היה מקוה שלם של מ' סאה, וע"ז שפיר מקשה שלאחר שיש מ' סאה כל הפסול הוא דרבנן. דהנה במס' יבמות פב ע"ב איתא שאם היה מקוה מ' סאה נתן סאה ונטל סאה כשר, אך אם לא נשאר רוב כשרים פסול. ורוב הראשונים פירשו דאיירי במי פירות שאינם נטהרים בהשקה, וכאשר רוב המקוה ממי פירות אין זה מקוה כלל. אך הרשב"ם נקט שאפילו אם נתן סאה של מים שאובים ונטל סאה פסול, לפי שכל טהרת השקה זה רק כל עוד שיש במקוה מ' סאה כשרים, ואין השקה מורידה את הפסול שאובים לגמרי, וכאשר חזרו השאובים להיות רוב הרי המקוה פסול. אלא שהגמ' כאן נקטה שמדין תורה אפילו לא נשארו רוב כשרים כשר, לפי שאמרינן קמא קמא בטיל, ואינם חוזרים וניעורים, ורק מדרבנן פסלו ואמרו שלא לסמוך על קק"ב. והשתא כיון שקתני שהצנור פוסל את המקוה ואיירי אף שיש בו מ' סאה על כרחיך כל הפסול הוא דרבנן, שהרי הצנור מקלח מעט מעט, ומדין תורה אמרינן קק"ב. [ומשמע שאם ישפוך בבת אחת נ' סאה שאובים הרי המקוה פסול מהתורה].

וכתבו הריטב"א והמהרש"א דהרשב"ם חולק על ר"ת, דלפי ר"ת אע"פ שרוב שאובים פוסל מהתורה מכל מקום לאחר שיש מ' סאה כשרים אין שאובים פוסלים לעולם, דכל השאובים נטהרים בהשקה, וההיא דנתן סאה ונטל סאה איירי במי פירות, ואילו לפי הרשב"ם אף לאחר שיש מ' סאה רוב שאובים פוסל.

ובריטב"א משמע שלפי הרשב"ם איירי כשיש בו מ' סאה דוקא, אך מקוה שאין בו מ' סאה כשרים אע"פ שהוסיף מעט שאובים המקוה פסול מהתורה. ולפי"ז איכא ג' שיטות, דעת ר"י דאפילו כולו שאוב כשר מהתורה, דעת ר"ת דרוב שאוב פסול מהתורה, ודעת רשב"ם שאפילו מעט שאובים פסול מהתורה, לפי שאין שאוב מצטרף לשיעור כלל. [לפי ר"ת מדין תורה סגי במה שיש למקוה שם מים כשרים, ושם המקוה נקבע לפי הרוב, אך אם שם המקוה הוא כשר אפשר להשלים שיעור מ' סאה ע"י שאובים. אך לפי הרשב"ם אפילו השלמת השיעור גרידא אי אפשר ע"י שאובים מדין תורה, אלא צריך שיהא מ' סאה של מים כשרים]. ועי' תוס' רי"ד שסובר כהרשב"ם דשאובין פוסלים מהתורה בכל שהוא.

ויל"ע לפי"ז מדוע קודם שיש מ' סאה אין השאובים משלימים את השיעור, ולאחר שיש מ' סאה אע"פ שנתן סאה ונטל סאה ואין מ' סאה של מים כשרים מכל מקום המקוה כשר, ואפילו מדרבנן כשר עד רובו. וצ"ל דלאחר שיש מ' סאה ויש לזה שם מקוה כשר, מים שאובים שהוסיף בטלים ברוב, ולאחר ביטול ברוב הרי זה יכול להשלים את השיעור מ' סאה, דכבר פקע מזה שם שאובים ע"י הביטול. וכל זה לאחר שיש מ' סאה, דשייך ביטול ברוב למקוה הכשר, אך קודם לכן אין ביטול ברוב למים הכשרים, כיון שאין לזה עדיין שם מקוה.

ודעת הרשב"ם צ"ע טובא מההיא דצנור ומכתשת, מדוע רוב כשרים ספיקו טהור, הא אכתי הוי ספק דאורייתא עד שיהיו בו מ' סאה כשרים. [יתכן לומר דאיירי בהשלים מ' סאה כשרים, והספק הוא מחמת פסול ג' לוגין, וס"ל כר"ת דג' לוגין פוסלין את המקוה בתחילה, וכשיטת הגהות אשר"י בב"ב דעד שיהא כ"א סאה כשרים חשיב בתחלה לפסול מהתורה בג"ל, והשתא יש חילוק אף לדעת הרשב"ם בין רוב כשרים לרוב פסולים לגבי פסול ג"ל].

**דעת הראב"ד**

הראשונים בב"ב שם כתבו בשם הראב"ד דאפילו כולו שאוב כשר מהתורה, אך על ידי תפיסת ידי אדם פסול מהתורה, כגון שאדם שפך את המים מכלי למקוה, דהמקוה נעשה ע"י אדם ולא מאליו. ודין זה פוסל ברוב, שאם רוב המקוה נעשה בתפי"א פסול מהתורה, ואם רק מיעוטו נעשה בתפי"א כשר מהתורה. ולפי"ז אם המים עברו מאליהם למקוה על גבי כלים, דהפסול הוא רק מצד שאובים ולא מצד תפי"א, אפילו כולו נעשה כך כשר מהתורה. אמנם במהדו"ב נקט הראב"ד דאף דין זה דרבנן.

**דעת הר"ש**

הראשונים כתבו בדעת הר"ש דס"ל כר"ת שרובו שאוב פסול מהתורה. אמנם לפנינו כתב הר"ש דיתכן שכולו שאוב כשר מהתורה, אלא שאם רובו שאוב פסול מטעם אחר, דהוייתו ע"י דבר המקבל טומאה. והוכיח דפסול מהתורה, דהא בפרה ודאי הוי פסול דאורייתא, והמקור בפרה הוא מדכתיב אך מעין ובור מקוה מים יהיה טהור, וכל שכן שבמקוה הוי פסול דאורייתא. ולפי"ז בכלי גללים הוי פסול דרבנן, שהרי כאן הפסול רק מצד שאוב ולא מצד הווייתו ע"י מק"ט.

ובריטב"א כתב דנראה שזו נראית יותר ראיה מכולן. אך כתב לדחות: דההוא קרא הכי קאמר, שיהיו ההויות על ידי הטהור לטבול בגופו, לאפוקי דבר שהוא כולו פסול לטבול בו מהתורה. כלומר, שלגבי מקוה כל הפסול הוא לטבול בתוך הכלי, אך מה שהמים עברו בכלי אין בזה הפסול דהוייתו ע"י מק"ט. ומשמע לפי"ז דלא ילפינן טבילה בכלים ממעין אלא מיהיה טהור. ואם כן יצא שמותר לטבול בתוך כלי גללים, שהרי אין בזה הפסול דהוייתו ע"י מק"ט, וצ"ע. [האור גדול כתב כן בדעת הר"ש, דכיון שאין פסול שאובים בכלי גללים על כרחיך לא הוי כלי חשוב לעשות שאוב, והוא הדין מותר לטבול בתוכו. ועי' מים חיים שהקשה עליו].

ובקהלות יעקב כתב ליישב דעת הראשונים שלא הקשו מדין הוייתו ע"י מק"ט, דבגמ' בזבחים כה ע"ב מבואר שפסול הוייתו ע"י מק"ט שייך רק היכא שבא מדבר המק"ט ממש, אך אם אויר כלי לאו ככלי דלא הוי מילוי עד שיגיע לשולי הכלי אין חיסרון במה שבא לתחתית הכלי מדבר המק"ט, כיון שיש הפסק אויר ביניהם. והשתא לגבי מקוה ס"ל דכיון שאין מקוה באויר, ולא הוי מקוה עד שיגיע לקרקע, לא משכח"ל פסול הוייתו ע"י מק"ט עד שישפוך מהכלי לקרקע המקוה ממש בלא הפסק אויר.

ועוד יש ליישב עפ"י דברי רבינו חיים הלוי זה פסול רק בשייכות למקור המעין, אך לגבי מי גשמים שאין צריך חיבור למעין שפיר מהני אף כאשר הוייתו ע"י מק"ט.

בשו"ת עונג יו"ט יו"ד סי' פ"ד הביא להקשות בשם משכנות יעקב איך יתכן שרובו שאוב דאורייתא, הא כאשר יש רביעית שאינה שאובה הוי מקוה לגבי מחטין וצנורות מדאורייתא, וכל המים שלאחר מכן נטהרים בהשקה. והוכיח מכאן המשנ"י דכיון שכלפי אדם לא מהני רביעית, הוא הדין לגבי אדם לא מהני השקה לרביעית. אך העונג יו"ט דחה דבריו, ותירץ ב' תירוצים אחרים, ודבריו שם דחוקים טובא, עיי"ש.

**משנה ד**

**ר' אליעזר אומר רביעית מים שאובין בתחלה פוסלין את המקוה**

בתוס' בב"ב סו ע"ב כתבו בשם ר"ת דג"ל פוסלין את המקוה בתחלה מהתורה, ולכן החמיר ר' אליעזר ברביעית. ותוס' שם דחו דהחומרא של רביעית בתחילה הוא משום שיש לזה כבר שם מקוה לגבי מחטין וצנורות.

והנה מה נחשב בתחלה מצינו מחלוקת, דמהרי"ט כתב דאם יש מעט יותר מג"ל כשרים כבר לא חשיב בתחלה. ולכאורה ביאור דבריו דמהתורה איכא ביטול ברוב על השאובים, ולכן אם כאשר נפלו השאובים יש רוב כנגדם של כשרים הרי הם בטלים מהתורה. אך בהגהות אשר"י בב"ב סו ע"ב כתב דעד שיהא רוב כשרים חשיב בתחלה, ובפשטות משמע דהיינו כ"א סאה. וצ"ב איזה משמעות יש לכ"א סאה לפני שיש מ' סאה, הא רוב שיעור מועיל מדין רובו ככולו, אך אין זה מועיל לתת שם הכל לרוב, ואין כאן מקוה כלל.

ויתכן לבאר בתרתי,