כלים פכ_א מ_א
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ב

**כלים פכ"א מ"א**

א] **הנוגע בכובד העליון וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דעיקר דינא דמתניתין הוא, דאינו מתטמא בשאר טומאות זולת הצרעת אלא הארוג בלבד, ואם הי' הבגד בשעת אריגתו ונטמא ממנו במת מה שכבר נארג, הרי הוא דן במי שנגע בא' מכלי האריגה או בחוטים המחוברין באריג, ופסק טומאה על הנוגע בדבר המחובר באריג חיבור חזק, דכאילו נגע בבגד שנטמא, ופסק על מי שנגע במי שהוא בשכנות לבגד הארוג ואינו מחובר בו או במה שמחובר אלא שאין דעתו עליו, דטהור, מפני שהוא כנוגע בכלים שנגעו בבגד שנטמא במת.

ומבו' בד' הרמב"ם דאיירי מתניתין אף בשאותם הכלים שנוגע בהן ראויים לקב"ט, ?אפשר דאזיל לטעמי' דכל פשוטי כלי עץ מקבלין טומאה, וצריך בדיקה בזה, ועי' משנ"א שנקט מסברא דהמסרק מקב"ט, וצ"ע,? דמ"מ כיון דלא הוו חיבור לבגד, אף שהן נטמאין בנגיעתן בבגד, ל"ה אלא ראשון לטומאה, ואינם מטמאין את האדם הנוגע בהן.

ובמשנ"א עמד בזה, דלמש"כ הרמב"ם דאיירי בבגד שנטמא במת, א"כ מ"ט הנוגע בכלים שנגעו בו טהור, הרי לדעת הרמב"ם דאף בכלי שטף אמרינן דחרב ה"ה כחלל, הוי הבגד כחלל, והכלים הנוגעין בו הוו אב הטומאה, ומטמאין אדם, וכתב לישב, דאף אותם כלים שבמשנתינו דמקבלין טומאה, ל"ה אלא פשוטי כלי עץ, ובפשוטין י"ל דלא אמרינן חרב ה"ה כחלל, עכ"ד, ועמש"נ בזה לעיל פי"ח מ"ז אות י"ב, ודבריו צע"ג, שהרי לא באנו לדון כלל דאותם הכלים הוו כחלל, אלא דהבגד הוי כחלל, וע"כ הוו הכלים שנגעו בו אב הטומאה, וא"כ מה יועיל לנו הא דבפשוטי כלי עץ לא אמרינן דחרב ה"ה כחלל.

ובע"כ צ"ל, דמש"כ הרמב"ם דנטמא הבגד במת, אין כונתו שנגע הבגד במת, אלא שנגע בו אדם שנטמא במת,

והוי הבגד אב הטומאה, והכלים שנגעו בו הוו ראשון לטומאה ואינם מטמאין אדם, ועד"ז צ"ל גם בד' הרמב"ם לעיל פי"ח מ"ז ומ"ח, עיי"ש, וז"ב.

ב] בעיקר הדין המבו' במשנתינו, דהחלק שנארג מן הבגד מקב"ט, וכן תנן לקמן פכ"ז מ"ח דבגד שארג ממנו גע"ג מקב"ט, מבו' מזה, דאף דעדיין לא נגמרה מלאכת אריגת הבגד, מ"מ ה"ה מקב"ט, וכ"ה מבו' לקמן פכ"ז מ"ב ובד' הרמב"ם פכ"ב מכלים הי"ב, עיי"ש, ואמנם צ"ע הטעם בזה, דמ"ש מכל הכלים מכל הכלים דכל שלא נגמרה מלאכתן אינם מקבלין טומאה, ועמש"כ בזה במשנ"א לקמן פכ"ז מ"ב, ובמקד"ד סימן נ"ג, ובחזו"א סימן כ"א סק"ג וסימן כ"ח סק"א וסימן ל"ב סק"ג וסקט"ו וסימן ל"ג סקי"ד, ויתבאר בעזה"י במקומו.

ג] **בכובד העליון בכובד התחתון,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, דכובד העליון היא הקורה שעלי' כרוך השתי, וכובד התחתון היא הקורה שעלי' כרוך הנארג מן הבגד, אך הר"ש והרא"ש פירשו להיפך, דכובד העליון כרוך עלי' הנארג מן הבגד וכובד התחתון כרוך עלי' השתי, וכן פירש הרע"ב.

ובתוי"ט הק' על פי' הר"ש, דא"כ הו"ל זו וא"צ לומר זו, דאם הנוגע בכובד העליון טהור אף שהבגד כרוך עליו, כ"ש בכובד התחתון שאין עליו אלא השתי המחוברת לבגד.

ובמי"ט כתב בדעת הר"ש, דמפרש דלא איירי מתניתין בשנגע בקורות עצמן, דבזה פשיטא דל"ה חיבור לבגד, אלא איירי בשנגע בחוטין הכרוכין ע"ג הכובד העליון וע"ג הכובד התחתון, ובזה הוא דקמ"ל בדרך לא זו אף זו, דלא מיבעיא בנגע בחוטין הכרוכין בכובד העליון שאין עתידין ליארג עם הבגד, דאין הבגד מקב"ט, אלא אפי' הנוגע בחוטין הכרוכין ע"ג הכובד התחתון שהם עתידין ליארג בבגד, ג"כ ל"ה חיבור לבגד, ועמש"נ עוד בזה להלן אות ח'.

ד] ובעיקר הא דהכובד העליון והתחתון ל"ה חיבור לבגד, כתב בחזו"א סימן כ"ו סק"א דהיינו אפי' כשהכובד הוא של מתכת ונחשב כלי וטמא בפ"ע, ול"ד לשלל של כובסין דהוו חיבור זל"ז, דהתם משמרין זא"ז, אבל הכא אין תועלת לכובד מהבגד, א"נ כיון דחיבור שלל של כובסין מדרבנן כדאמרינן בשבת דמ"ח:, דוקא בשלל של כובסין וכיו"ב דנראה כחד כלי אבל כלי האריגה עם הבגד אינו נראה כחד כלי, עכ"ד.

ה] **ובחוט שהעבירו ע"ג ארגמן,** הרמב"ם פירש דהוא חוט המחובר ביריעה שנעזר בו הרוקם בעת רקימת היריעה בארגמן, וכן פירש הרא"ש, ומבו' בדבריו דהא דל"ה חיבור לבגד, הוא משום דאחר גמר מלאכתו זורקו, אך הר"ש פירש דהוא חוטים שמניחין על היריעה כדי שלא תתלכלך, ובפשוטו לדעתו הא דאם נגע באותן החוטים טהור הבגד, הוא משום דאינו מחובר כלל לבגד, ועמש"נ להלן אות י' לדון לפרש בע"א, ובאלי' רבה פירש דדרך ליתן חוטי ארגמן בתוך האריגה לנוי, וכל שלא נתן אלא חוט א' של ארגמן לא יקיים אותו שם וסופו ליטול משם, וע"כ ל"ה חיבור לבגד, ועי' עוד בסד"ט ובחזו"א סימן כ"ו סק"ד שכתבו לפרש בזה בע"א.

ו] **ובעירה שאינו עתיד להחזירה,** הרמב"ם והרא"ש פירשו, דהוא חוט הערב שנשאר תלוי חוץ למסכת, דאם הוא קצר ואין כוונת האורג להחזיר אותו לתוך הבגד, ל"ה חיבור לבגד, והיינו דהגם דהוא מחובר בחיבור גמור לבגד, מ"מ כל שאין דעתו להניחו בבגד, ל"ה חיבור, וכמו שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי מתניתין.

אך הר"ש פירש דהוא חתיכה מצמר וכו' שאורגין בתוך המטפחות לנוי, וזורקין אותו בתוך השתי וחוט של ערב כרוך בתוכה, וכל שרוצה להחליפה באירה אחרת, ל"ה חיבור לבגד, ולדעתו נראה דהאירה אינה מחוברת בחיבור גמור לבגד, שהרי אינה ארוגה לבגד, אלא שחוט הערב כרוך בתוכה, ולפ"ז עיקר חידושא דמתניתין הוא דאף דאין האירה מחוברת בחיבור גמור לבגד, מ"מ כל שהוא עתיד להחזירה ולהניחה בבגד הויא חיבור לבגד.

ז] **בנפש המסכת,** הרמב"ם פירש דהוא חוט הערב המצוי בתוך האריג בין חוטי השתי קודם שיתהדק במסרק ויצמד אל הארוג כבר מהבגד, וכן פירש הרא"ש, אך הר"ש פירש דל"ד חוטי הערב הוו חיבור לבגד, אלא אפי' קנים ועצים וכל דבר שהגרדי נותן לתוך המסכת לתקן אריגתו, הוו חיבור לבגד.

ובפשוטו נ' דפליגי בטעם הא דהוי הנפש חיבור לבגד, דלדעת הרמב"ם והרא"ש הא דהוי חיבור לבגד, הוא כמש"כ בחזו"א סימן כ"ו סק"א דחשיב כמשמש מלאכה אחת עם הבגד כיון שאורגו ומשמש בו, ודמי לדינא דלעיל פי"ט מ"א דכל שסירג בחבל ג' בתים הוי כל החבל חיבור למטה, ועי' מה שפירש בזה בחזו"א סימן כ"ה סק"א, ונת' לעיל שם אות ה', אך לדעת הר"ש הוא משום דהו"ל צורך האריגה, וע"כ חשיב כיד לבגד.

אך באמת בד' הרמב"ם בפ"כ מכלים נראה, דהני דתנן הכא דהוו חיבור לבגד, הוא מדין ידות, וכ"ה משמעות ל' הרמב"ם בפיהמ"ש בשלהי מתניתין, דעיקר הטומאה לא חיילא אלא על חלק הבגד שנארג, והנוגע בדבר המחובר באריג חיבור חזק הוי כנוגע בבגד שנטמא וטמא, והיינו מדין יד.

והא דס"ל להרמב"ם דרק חוט הערב הוי חיבור לבגד, ושאר דברים שהוא נותן לתוך המסכת לתקן אריגתו ל"ה חיבור, נ' דהוא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם דל"ה חיבור לבגד רק מה ששדעתו עליו להניחו בבגד, וע"כ שאר הדברים שנותן לתוך המסכת דאין עתיד להניחם בבגד, ל"ה חיבור, ובזה הוא שנחלק הר"ש וס"ל דאף דאינו עתיד להניחם בבגד, מ"מ כיון שהן צרכי אריגת הבגד, יש עליהן תורת יד, ועמש"נ להלן אות י"ב שנחלקו הרמב"ם והר"ש בזה גם בדין כפול שהניחו ע"ג ארגמן ולטעמייהו אזלי, עיי"ש.

ח] **ובשתי העומד,** הרמב"ם פירש דהוא השתי המתוח בין ב' הקורות, וכן פירשו הראשונים בנגעים פי"א מ"ט להא דתנן שתי העומד, ומבו' דהשתי הכרוך על הכובד העליון לא חשיב כחיבור לבגד, אף שהוא עתיד ליארג בבגד, ורק השתי המתוח בין ב' הקורות חשיב כבר כמשמש מלאכה אחת עם הבגד כיון שהוא אורגו ומשמש בו.

אך הר"ש והרא"ש פירשו דשתי העומד הוא שצריך עדיין לבגד ועומד ליארג, ובחזו"א סימן כ"ו סק"א דקדק מדבריהם, דאף השתי הכרוך ע"ג הכובד הוי חיבור לבגד, כיון שהוא עומד ליארג בבגד, וחשבינן לי' כמשמש מלאכה אחת עם הבגד, ולפ"ז בע"כ דהא דתנן ברישא דהנוגע בכובד העליון ובכובד התחתון טהור, איירי בשנוגע בקורות, וכן מ' בל' הרא"ש שם.

ולמש"כ במי"ט שהבאנו לעיל אות ג' בדעת הר"ש דהא דתנן הנוגע בכובד העליון ובכובד התחתון היינו שנגע בחוטין הכרוכין עליהן, בעכצ"ל דשתי העומד היינו רק השתי העומד בין ב' הקורות, ועי' בסד"ט מש"כ בזה, ועמש"נ עוד להלן אות י"ז.

ט] **ובכפול שהעבירו ע"ג ארגמן,** הרמב"ם והרא"ש פירשו דהוא חוט השזור המחובר ביריעה שרוקם בו הרוקם עם הארגמן, והא דקרי לי' כפול, כתב במשנ"א דהוא משום שהוא שזור, ולדעתם הא דשאני מחוט שהעבירו ע"ג ארגמן דל"ה חיבור, הוא משום דחוט שהעבירו הוא עתיד לזרקו מן הבגד, ומשא"כ כפול שהעבירו אינו עתיד לזרקו מן הבגד.

אך הר"ש פירש דהוא חתיכת בגד שתופרים ע"ג ארגמן שלא יתלכלך, ולדעתו הא דשאני מחוט שהעבירו ע"ג ארגמן דל"ה חיבור, פירשו במשנ"א וסד"ט וחזו"א כ"ו סק"ג דהוא משום דחוט שהעבירו אינו תפור לבגד, ואילו כפול שהעבירו ה"ה תפור לבגד, ועיי"ש בסד"ט וחזו"א שהקשו ע"ז דל' המשנה לא מ' כן, דהא בתרוייהו קתני שהעבירו.

י] והנה הא דלדעת הר"ש הוי הכפול חיבור לבגד אף שאינו עתיד להניחו בבגד, כתב בחזו"א שם, דהוא משום דהו"ל כשלל של כובסין דהוו חיבור זל"ז, עיי"ש, והנה הרי דינא דשלל של כובסין הוא רק בשחיבר ב' דברים דכל א' מהם בפנ"ע ראוי לקב"ט, וכמש"כ התוס' בשבת דמ"ח: בשם הר"ש, ולפ"ז נמצא, דכל הא דהוי הכפול חיבור לבגד, הוא רק משום דהכפול עצמו הוי בגד הראוי לקב"ט, אך אם תפר על הארגמן דבר שאינו בגד ואינו ראוי לקב"ט, ל"ה חיבור לבגד.

ולפ"ז הי' נראה, דהא דחוט שהעבירו ע"ג ארגמן ל"ה חיבור לבגד, הוא אף בשתפרו לבגד, דכיון דהחוט אינו בר קבלת טומאה, לי"ב לדין שלל של כובסין, וע"כ כל שאינו עתיד להניחו בבגד, ל"ה חיבור, וניחא שפיר לישנא דמתניתין דקמפליג בין חוט שהעבירו לכפול שהעבירו.

יא] אמנם באמת י"ל דהא דהכפול הוי חיבור לבגד, אי"ז מדינא דשלל של כובסין, אלא הוא מדין יד, וע"כ הוי חיבור מדרבנן אף שהוא עתיד לזרקו, וכמו שמצינו בדין מקל שעשאו יד לקרדום דהוי חיבור מדין יד, אף שהוא עתיד לזרקו, וכתבו התוס' בשבת דמ"ט. דהוא מדרבנן, וכ"ה מוכח מד' הר"ש לעיל שכתב דאף קנים ועצים וכל דבר שהגרדי נותן לתוך המסכת לתקן אריגתו, הוו חיבור לבגד, והנה הרי קנים ועצים אינם ראויים לקב"ט, ובע"כ דהא דהוו חיבור לבגד הוא מדין יד, וכמש"נ לעיל אות ז', והרי דאף שאינו עתיד להניחם בבגד, מ"מ כיון דהוו צורך אריגת הבגד יש עליהן תורת יד, וה"נ הכא דכוותה.

יב] ולפ"ז נמצא דהר"ש והרמב"ם לטעמייהו אזלי, דהר"ש דס"ל דכפול שהניחו ע"ג ארגמן הוי חיבור לבגד, אף שאינו עתיד להניחו בבגד, אזיל לטעמי' דס"ל לעיל דאף שאר דברים שהוא נותן לתוך המסכת לתקן אריגתו הוו חיבור לבגד, והרי דאף דבר שאינו עתיד להניחו בבגד אם הוא צורך הבגד חשיב כיד והוי חיבור לבגד, וע"כ נמי ס"ל דכפול שהעבירו הוי חיבור לבגד אף שאינו עתיד להניחו בבגד.

אך הרמב"ם דס"ל דכפול שהעבירו ע"ג ארגמן דהוי חיבור הוא רק משום שהוא עתיד להניחו בבגד, ומה"ט חוט שהעבירו ע"ג ארגמן ל"ה חיבור, משום שאינו עתיד להניחו בבגד, אזיל לטעמי' דס"ל לעיל דרק חוט הערב הוי חיבור לבגד, ושאר דברים שהוא נותן לתוך המסכת לתקן אריגתו ל"ה חיבור, והיינו משום דלא חשיב חיבור לבגד אלא דבר שהוא עתיד להניחו בבגד, וע"כ נמי ס"ל דכפול שהעבירו ל"ה חיבור אלא משום שהוא עתיד להניחו בבגד, וז"ב.

יג] **הנוגע בצמר שעל האימה באשווי' טהור,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דצמר שעל העימה הוא חוט הכרוך על הקנה שבתוך האימה, ואשוי' איירי ג"כ בשכרוך עלי' חוט שרוקמין בו, ואיירי בשחוטין אלו מחוברין באריג, ובזה הוא דתנן דלא הוו חיבור לבגד.

והר"ש פירש דאימה ואישוויא הם מכלי הטוי', והרא"ש פירשה דלא מיירי בבגד, שהרי כיון שהם מכלי הטוי' אאל"פ שהן מחוברין לבגד הנארג, וכמו שעמד ע"ז התוי"ט, אלא מיירי באימה ואשויא המקבלין טומאה, וקמ"ל דהצמר שעליהן ל"ה חיבור להן להכניס טומאה ולהוציא, ועד"ז פירש באלי' רבה, ואך שפירש דאי"ז תרי גווני דצמר הכרוך ע"ג האימה וצמר הכרוך ע"ג האשויי', אלא היינו שנוגע בצמר שע"ג האימה התקועה באשויי', והר"ש הוכיח דהוא תרי גווני מהא דתניא בתוספתא הנוגע בצמר שע"ג האשוייא, אך בהגה' הגר"א לתוספתא הגי' הנוגע בצמר שע"ג האימה באשווי', ולטעמי' דחד גוונא הוא, ובחזו"א סימן כ"ו סק"ה דן לפרש בזה בע"א, עיי"ש.

יד] **הנוגע בפיקה עד שלא פירעה טמא משפירעה טהור,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, דפיקה הוא כדור קטן שכורכין עליו את הטווי, וכ"ז שיש שארית מן הטווי כרוכה על הפיקה הויא חיבור, וכשהקלו מעלי' החוטים עד שנתגלתה ונראתה אינו חיבור, ונראה לדעתו דאיירי בשהחוטים הכרוכים על הפיקה מחוברין בבגד, וכ"ז שלא נתגלתה הפיקה, הויא אף הפיקה חיבור לבגד, והר"ש בפי' בתרא פירשה, דאיירי בשבגד כרוך על הפיקה, ועד שהתחיל לגלותה הויא חיבור לבגד, ואם נגע בה טמא נטמא הבגד, ומשהתחיל לגלותה אינה חיבור לבגד, ובחזו"א סימן כ"ו סק"ב כתב דלא נתבאר למה חשיב חיבור, ומ"ש מכובד דלא חשיב חיבור לבגד אף שלא פרעו, וצ"ע בזה.

טו] והר"ש בפי' קמא פירש דעד שלא פירעה היינו קודם שיתירנה, ובפי' הר"ש פרה פי"ב מ"ח מבו' דהיינו דפיקה הוא ברטווי"ל שהנשים משימות בכוש, וקודם שיתירנה הויא הפיקה חיבור לכוש, ומשהתירה ל"ה הפיקה חיבור לכוש, ובחזו"א סימן כ"ו סק"ב כתב דשמא היינו דהפיקה קשורה בפלך ואם יתירנה שוב אינו חיבור.

ובפי' הרא"ש ג"כ פירש דקאי מתניתין על חיבור הפיקה לכוש, ופירשה, דאיירי בשגלגלו את הטווי גם על הפיקה, דבכה"ג הויא הפיקה יד לפלך, ובחזו"א סימן כ"ו סק"ב כתב דדמי למקל שעשאו בית יד לקרדום, דהוי חיבור בשעת מלאכה, וזהו דתנן דעד שלא פירעה שלא גילה הפיקה, ועדיין הטווי כרוך עלי', הויא יד לפלך, ומשפירעה והסיר כל הטווי מעלי', תו ל"ה הפיקה יד לפלך, ובחזו"א שם כתב, דהיכא שלא גלגל הטווי בתחילה על הפיקה, נמי הויא הפיקה חיבור לפלך, ואך דבכה"ג מיד שהתחיל להסיר את הטווי מן הפלך, לא חשיב הפיקה חיבור לפלך.

טז] ובביאור הגר"א לתוספתא מבו' דקאי הכא בשנגע טמא בצמר הכרוך עלי', ומ' בדבריו דקאי הך בבא על צמר שע"ג האימא, וצ"ע, דעד שלא פירעה דהיינו כ"ז שלא גילה האימה, שא"א ליגע באימה אא"כ בצמר, הוי הצמר כבית יד ומטמא, עיי"ש.

יז] **שם בר"ש, תניא בתוספתא חולדה שגיררה את העירה שהוא עתיד להחזירה וכו', דרס עלי' הזב תוך י' טפחים הבגד טמא מדרס,** הר"ש פירש דדמי למזרן דלעיל פי"ט שחילקנו בין מי' ולפנים בין מי' ולחוץ, והנה לפ"ז לכאו' הא דלענין טומאת מת הויא העירה חיבור אפי' בשיש בה ק' אמה ולענין טומאת מדרס ל"ה חיבור אלא עד י' טפחים, הוא דומיא דהתם, דהמזרן היוצא חוץ לי' טפחים ל"ה חיבור לענין טומאת מדרס, ולענין טומאת מת הוי חיבור אפי' עד ק' אמה, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פי"ט מ"ד.

אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי בתוספתא שם מפרשינן, דטעם החילוק בין טומאת מת לטומאת מדרס, הוא משום דבטומאת מת דראוי המזרן עצמו לקב"ט אף חוץ מי' טפחים, ע"כ הוי נמי חיבור למטה, ומשא"כ בטומאת מדרס דאין המזרן חוץ לי' טפחים נטמא מדרס, אף ל"ה חיבור למטה, והנה הך טעמא ל"ש הכא, שהרי העירה היוצאת מן הבגד, אינה ראוי' בפנ"ע לקב"ט כלל, וא"כ צ"ע דמ"ש דלגבי טומאת מדרס ל"ה חיבור חוץ לי' טפחים, ולגבי טומאת מת הויא חיבור, וכבר עמד בזה בסד"ט, עיי"ש.

והנה בעיקר מה שדימה הר"ש לדינא דהתם, עמד בחזו"א סימן כ"ו סק"ג, דלכאו' שאני התם שאין למזרן היוצא חוץ לי' טפחים צורך למזרן, אבל הכא הרי הא דחשיב חיבור הוא משום דסופו לארוג כולו, וא"כ אפי' חוץ לי' טפחים נמי, ודמי לחבל שהוא מסרג בו את המטה, דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל פי"ט מ"א דאפי' מאה אמה כולו חיבור, ומשמע דאפי' לענין מדרס, וכתב לישב, דהא דהכא נטמא הבגד מדרס, ע"כ מיירי בשייחד הבגד הנארג למדרס, דאל"כ אומרים עמוד ונעשה מלאכתנו, וע"כ מן הדין ל"ה השתי העומד חיבור, דמאן לימא לן שעומד ליארג למשכב ומושב, אלא דתוך י"ט נטפל לעולם למשכב, וכיון שעתיד להתחבר חשיב השתא חיבור, וע"כ ל"ד לחבל המטה שעומד כולו למשכב, עכ"ד, ולפי דבריו מתפרש טעם הא דלגבי טומאת מת הוי חיבור אף חוץ לי' טפחים, דרק לגבי טומאת מת ל"ה חיבור, משום דמאן לימא לן שעומד ליארג למשכב ומושב.

יח] **שם, שתי כ"ז שעשוי לאריג חיבור לאריג,** בפשוטו משמע דכל השתי העומד ליארג הוי חיבור לבגד, ואף השתי הכרוך ע"ג הכובד, וכן דקדק בסד"ט, אך בחזו"א סימן כ"ו סק"ג כתב, דלמש"כ הרמב"ם דשתי העומד היינו הנמשך בין הקורות עמש"נ לעיל אות ח', מתפרשת הברייתא בשתי הנמשך בין הקורות.

יט] **שם, גמר מלארוג אינו טמא אלא מקום שהוא יכול ליפצע,** הגר"א הגי' עד מקום שהוא עתיד ליפצע, וכ"ה בתוספתא שלפנינו, ופירש בזר זהב דהיינו שדרך להניח מעט מן החוטין אחר גמר האריגה, ומה שארוך יותר מדאי חותכין, וזהו דתניא דל"ה חיבור אלא עד המקום שהוא עתיד לחתוך, ובחזו"א סימן כ"ו סק"ג כתב דאע"ג דפסיקות לרבנן טהורין, מ"מ פסיקות כ"ד כדרך שמשאירין האורגין טמא גם לרבנן, עכ"ד, ולמה שפירש בחס"ד דמה שאינו עתיד לחתוך, היינו משום שדרך להניח קצת חוטים של השתי בצידי הבגד לנוי, כמו שדרך לעשות בזמנינו בטליתות של מצוה, מתבאר בפשיטות הא דהוו חוטין אלו חיבור לבגד, כיון שהם נוי הבגד.

ובחזו"א שם כתב דה"ה כשלא גמר מלארוג, אלא שחשב שלא לארוג אלא כך וכך ולהשאיר השתי אין המשויר טמא.

כ] **הנוגע בשחור שע"ג הלבן וכו',** הר"ש פירשה דאיירי בדבר הנכרך בפיקה, דאם אחד מקצתו שחור והאחר כולו לבן או כולו שחור הוו חיבור זל"ז, ואם א' כולו לבן וא' כולו שחור ל"ה חיבור זל"ז, וזהו דתניא אם הי' כולו שחור מצד א' וכו' או כולו לבן מצד א', והיינו דמקצתו שחור ומקצתו לבן, ובכה"ג הוי חיבור בין כשהעבירו ע"ג לבן ובין כשהעבירו ע"ג שחור.

ובזר זהב פירש, דקאי על חוטין היוצאין מן הבגד, ובזה הוא דתני דאם הבגד לבן וחוטין שחורין יוצאין ממנו וארוגים בסוף הבגד, דזהו מגונה לבגד ביותר, וכדתנן בב"ק דקי"ט. דאם הי' שחור ע"ג הלבן נוטל הכובס את הכל והן שלו, ל"ה חיבור לבגד, הואיל ועתיד ליטלן, אך אם העביר על כל הבגד כולו בחוטין שחורין, או כשכל הבגד שחור העביר בחוטין לבנים לנוי טמא, שכן מקיימין, וכעי"ז פירשו בסד"ט ובחזו"א סימן כ"ו סק"ד, עיי"ש.

ובביאור הגר"א לתוספתא גריס הנוגע בשחור שע"ג השחור טמא, אבל אם הי' כולו שחור והעבירו ע"ג לבן וכו' טהור, ופירשה דקאי על מתניתין דקתני דבצמר שעל האימה עד שלא פירשה טמא, עמש"נ לעיל אות ט"ז, דכיון שא"א ליגע אא"כ בצמר הוי הצמר כבית יד, וע"ז מפרש דאם יש צמר זע"ז יש חילוק, דאם הוא שחור ע"ג שחור הוי כמין א' וטמא דכולה הוי בית יד, אבל אם הי' כולו שחור והעביר ע"ג חוט לבן טהור, משום דל"ה כמין א', והוי החיצון כמו בית יד לבית יד דטהור.