הכונס
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב זאב קרלנשטיין

**פרק הכונס**

**דף נ"ה ע"ב**

**תד"ה נפרצה**, א"נ בלילה אפי' נודע שנפרצה וכו' אין לו לטרוח יותר מדאי וכו', **עיין טור ושו"ע שצ"ו** שנקטו כן לדינא דבלילה אינו מחויב לטרוח למצוא הבהמה, ועיי"ש **בהגר"א** דמשמע מלשונו שזהו פלוגתא בין ב' תי' התוס' הכא.

ובאמת צ"ב בגדר פטור זה, וע"כ שדין שמירה ביסודו הוא כדנטרי אנשי, ולא אתינן מחמת פטור אונס, ודו"ק.

**תד"ה או,** עיין רשב"א דפליג ועוד יבואר.

**תד"ה רבי,** עיין ר"פ.

**תד"ה התורה** משום דאין שייך להקשות משמירה אתשלומין.

א"נ שדין תשלום נזקין איננו על חסרון שמירה, אלא דין ממון המזיק. מובן יותר דברי התוס'.

ומהתוס' מוכח דפטור שו"ר ברה"ר הוא פטור תשלומין, ודלא כהרי"ף דאורחיה דריש מסכתא.

עצם הגדרת מיעטה בשמירתן ושחלוק משור, אולי דשור חייב בנזקי השור והשמירה הוא פטור ולכן יש שיעור לשמירה, משא"כ בשו"ר נתבאר בשם אחרונים שהפשיעת בעלים מחייבת וכדי שמירה פחותה כבר אין פשיעת בעלים, ואין צריך.

**בגדרי גרמא וגרמי**

**תניא וכו' וחייב בדיני** **שמים**

**עיין רש"י גיטין** נ"ג ד"ה וחייב, שדין לצאת יד"ש איננו אלא להציל מן הפורענות.

**עיין מאירי להלן** שדין לצאת ידי שמים הוא חוב ממון גמור, שאם אינו משיב הריהו גזלן ופסול לעדות. ואיסור יש אף במקום שלא חייב לצאת ידי שמים. עיי"ש. אלא שאין מוציאין ממנו בע"כ. **עיין חזו"א** סי' ה' סק"ד דמייתי כן מירושלמי בפרקין ודלא כרש"י בגיטין. והענין צ"ב מהו המושג חוב ממון, שאם אינו משיבו הריהו גזלן ופסול לעדות, ומ"מ מכיון שהוא גרמא אין ב"ד נזקקין לזה, ומשמע שדין ב"ד נזקקין איננו תוצאה של חוב ממון, אלא זהו דין נוסף וזכות נוספת של זכות גביה וטירפא על חוב ממון, ובגרמא יש קולא שדין זה לא נאמר, והדברים מחודשים, אך כך מוכרח.

**גמ': הפורץ גדר בפני** **בהמת חבירו אי בכותל** **בריא אדם נמי לחייב**, **ובגדרי גרמי.**

**רש"י ורוב הראשונים** נקטו דחייב על הכותל.

**הרא"ה בשטמ"ק, והטור** **בשם הרמ"ה** סי' שצ"ו נקטו דחייב על אבידת בהמה.

**עיין מאירי בשטמ"ק** שדן דלגבי הכותל חייב אף על כותל רעוע כמה ששוה ואם עבד ליסתר משום מצוה א"כ למה חייב לצאת ידי שמים, עיי"ש שכ' דמכיון שנתכוון להזיק חייב אף אם מצוה לסתרו, וצ"ע.

**שי' הר"מ** שהפורץ חייב בנזקין שהזיקה הבהמה, וקשה עליו מ"ש מפרצוה ליסטים דפטורים, **עיין** **מגדל עוז, מאירי, ומ"מ** שהביאו שהר"מ בשו"ת יישב דשאני פרצוה ליסטים שנתכוונו לגנוב ולא להזיק, ומשו"ה כ"ז שלא קנו את הבהמה להיות ברשותם אינם חייבים בנזקי הבהמה, משא"כ בפורץ גדר שכוונתו לכך שיזיקו חייב מיד באחריות על נזקי הבהמה, וקצת משמע שחייבים מדין ממון המזיק וכמעמיד.

**אולם עיין גר"א** סי' שצ"ו סק"ח שכ' דהר"מ סבר דחייב משום גרמי, דסבר הר"מ דגרמי חייב רק בכוונתו להזיק ואם לא נתכוון פטור, ונפקא דלהגר"א החיוב הוא משום אדם המזיק, וחייב שו"ר ברה"ר ושור תם חייב נ"ש, ודו"ק.

**עיין סמ"ע** סי' שפ"ו סק"א שכ' דלהר"מ אין חילוק בין גרמא לגרמי ולר"מ גם גרמא חייב, ועיי"ש קצו"ה סק"ב דפליג.

ולא נתבאר לי איך ליישבסוגית הגמ' בכל האופנים, ושכן פסק הר"מ דפטור בד"א וחייב בד"ש.

**עיין מאירי** שיישב החילוק בין פרצוה לסטים ופורץ. בפני בהמת חבירו, ומשמע נמי שכל חילוק גרמא וגרמי איננו אלא בכוונה. ומלבד זאת לעולם גרמא וגרמי שווים. ואולי כל אופני סוגית הגמ' מיירי בלא נתכוון ולא משמע כן.

ענין חילוק גרמא וגרמי, כפי העולה בתוס' והרא"ש בב"ב כ"ב ע"ב וברמב"ן בקונטרס דינא דגרמי, נראה בקצרה שיסוד דין גרמי הוא באופן שאין מעשה מזיק בכחו של מזיק ממש, אולם הוא מזמן את הנזק, דהיינו שדין מזיק אין צריך כחו אלא שהמזיק הוא אחראי על זימון הנזק, ולכן שייך חילוקים, דברי הזיקא דוקא חשיב שזימן נזק וחייב ובלא ברי הזיקא איננו אלא מזמן אפשרות לנזק וצריך שיזמן נזק, ולא אפשרות לנזק, ודו"ק. וכן לחלק בסילק כרים וכסתות אף דברי הזיקא מ"מ אין הוא מזמן את הנזק, שהנזק לעולם מתייחס לכח הזריקה, ודו"ק. וכן מה שחילקו דגרמי הוא דוקא בניזוק בשעת מעשה ולא לאחמ"כ שזהו ג"כ סברא שזימן נזק ולא רק אפשרות לנזק ודו"ק.

והר"מ לא חילק כל אותם חילוקים, אולם סבר דגרמי מכיון שיסודו איננו מעשה בידיים, אלא שהמזיק אחראי על שזימן נזק, הרי דמסתבר שצריך כוונה בכדי לחייב באחריות על מעשיו, ומכיון שאין כאן מעשה שבירה והיזק בכחו, אלא שאם מזמן הנזק זהו סיבה לייחס אליו את אחריות ההפסד והנזק, וממילא שייך לדו שדין זהו הוא דוקא בכוונה, ודו"ק.

**ועיין חזו"א** סי' א' סק"ו שעמד דלכאורה איך שמבואר בר"מ א"כ חיובו לא משום שו"ר אלא משום גרמי, וא"כ כל שו"ר אם יוציאם בעלים לרה"ר שמתחייב משום גרמי, עיי"ש.

עוד בביאור שי' הר"מ בפורץ גדר, **עיין אור שמח** שביאר דחייב הפורץ מחמת דין גרמי שגרם לחייב את בעל הבהמה בנזקיה, עיי"ש.

**דף נ"ו ע"א**

**גמ': אמר מר הכופף וכו'** **אלא דמטיא ברוח שאינה** **מצויה**.

צריך לי עיון מדוע חייב בדיני שמים, הא רוח שאינה מצויה חשיב שאין זה מעשיו כלל, או עכ"פ מטעם אונס, ודין גרמא הוא כשיש כאן מזיק ע"י פשיעה גמורה רק שאינו יכול ליתייחס לעושה ע"פ כללי דיני מעשה בידיים, ודו"ק, וצ"ע.

**(גמ': רא"א טמון אתמר וכו'**

**עיין חזו"א** ס"ו סק"ז שהוכיח דפטור טמון תלוי בשעה שנשרף ולא בשעת הדלקה, ומ"מ אם כשהדליק היה טמון וחזר ונתגלה פטור משום אונס, וצ"ע, ואין כאן מקומו)

**תד"ה אלימא** עיין רא"ה, וכבר נתבאר בסוגיא דאש.

**ועיין תוס' רי"ד** שתי' דהניח במקום שסוף חמה לבא שאני מכופף קמתו משום חמה ממיתה אחר זמן ארוך. משא"כ אשר שורף מיד.

ומה שמשמע מתוס' שאם ארס היה בעולם היה חייב מדין אש אע"פ דמעמיד בהמת חבירו סבר התוס' להלן דלחייב משום שו"ר **עיין גרש"ש סוף** סי' כ"ב שחילק שאם עשה מעשה בבהמה חייב מצד מעמיד בשו"ר, ואם עשה מעשה בדבר הניזק אז חייב משום אש עיי"ש.

**גמ': אמר מר וכו' אילימא** **לנפשיה וכו'.**

**עיין נמוק"י בשם הרא"ה** שאם שכר עדות שקר על ממון שבאמת היו חייב חייבים לו פטור, ואינו עובר אלא על מדבר שקר תרחק, **ועיין רמ"א** סי' ל"ב ס"א.

**ועיין ר"מ** פי"ז מעדות ה"ה ו' משמע דבכה"ג דהרא"ה הוי עד שקר גמור, ורק אם מעמיד אותו כאילו הוא עד הוי מדבר שקר תרחק. וצ"ע.

**שו"מ שעמד בזה התומים** **סי' ל"ב** סק"א שהקשה על הרא"ה מדוע אינו עובר על לאו דעדות שקר.

ועיין עוד בנמוק"י בשם הרא"ה דעדים שהודו שהעידו שקר חייבים בדינא דגרמי והוא נידון ארוך בראשונים במכות דף ג', ובטור ושו"ע סי' כ"ט וסי' ל"ב, ואכהמל"ב.

**גמ': היודע עדות לחבירו בבי תרי פשיטא שחייב** **לצאת יד"ש כפרש"י**.

**עיין רמב"ן בקונטרס** דינא דגרמי שביאר שכובש עדותו פטור בדיני אדם, מכיון שאין לחייבו ממון ע"כ שמנע מחבירו עדות, ומנע ממנו גמילות חסדים והאריך שחיוב להעיד לחבירו הוא מטעם גמ"ח, ומשו"ה אין לחייבו ע"ז אלא בדיני שמים (וצ"ע אם שייך כאן דיני שמים דהמאירי דלעיל שיהיה כגזלן ויפסל לעדות).

**ועיין שלטי הגבורים** בסוגיין בשם ריא"ז דכובש עדותו בתרי חייב בדיני אדם ככל תביעת ממון דגרמי.

ויש לדקדק את הר"מ פי"ז מעדות ה"ז שפסק דעד א' שכבש עדותו חייב לצאת יד"ש,

ומשמע דתרי חייבים בדיני אדם.

תד"ה "אלא", **עיין** **קצו"ה** ל"ב סק"א, **ותומים** **שם סק"ב** שעמדו מדוע לא חייב המשלח בדנא זוטא כמו באומר בא והרוג את הנפש, עיי"ש.

ובגדר החילוק בין שוכר לאומר, עיין **מל"מ** פ"ב מרוצח ה"ב שהביא ריטב"א דשוכר קא עביד מעשה משא"כ אומר לא קעביד מעשה, והדבר צ"ע.

**תד"ה פשיטא** ודוקא בב"ד דכשאומרים אין אנו יודעים שוב אינם יכולים להעיד עין כס"מ פ"ג מעדות ה"ה דנקט דאיני יודע אינה עדות וחוזר ומעיד, וכן בב"י ריש סי' כ"ט.

**תד"ה מהו** ועולה מקושייתו דהניחה בחמה לעולם חייב, **ועיין ש"ע** רצ"ו ס"ה **וברמ"א דאפי' קשרו** **לבהמה חייב בהניחו בחמה.** **ובטור הביא ראב"ד דפליג.**

**ועיין רע"א בסוגיין בארוכה** **ביישוב קושית התוס'.**

**ועיין חזו"א סי' י"ב סק"ה**

**עיין גר"א** שצ"ו סק"ו שהעיר על רש"י בסוגיין ד"ה תחלתו דבס"ד עדיין לא ידענין לסברת כל טצדקי, וא"כ איך כ' רש"י בס"ד דהוי תבוסב"א משום כל תחבולות וכו'.

ועוד העיר בדברי הגמ' לא מבעיא היכא דלא חתרה דכולה פשיעה, הא לא ס"ד עדיין כל טצדקי, וא"כ איך יצאה הבהמה, הא הוי אונס גמור.

ולכך מוקים בכותל רעוע דהוי תחלתו בפשיעה ולבסוף חתרה, וס"ד דפטור דלא הוי מחמת הפשיעה קמ"ל דכל טצדקי, והשתא אפשר לאוקמי אף בכותל בריא.

ולפ"ז יישב קושית התוס' מהו דרבה מיירי ברעוע בכדי לחדד הס"ד דפטור אף בכותל רעוע, עיי"ש. **ועיין** **חזו"א** הנ"ל מה שהשיג עליו.

**דף נ"ו ע"ב**

**גמ' וליסטים נמי** **היכישוה.**

**עיין מאירי** שעמד דלענין קניינים סגי בקורא לה והיא באה, וא"כ מדוע ליסטים לענין נזקין אינם קונים אלא בהכשה, וכ' דשמא בלא דעת בעלים לא סגי אלא בהכשה.

**גמ': א"ל אביי לר' יוסף** **הכישה וכו' וליסטים נמי** **היכישוה.**

לרש"י ותוס' פליג על רבה וסבר דליסטים חייבים רק בנתכוונו לגוזלה, ואין כלל דין מעמיד.

**והר"מ** פ"ד ה"ג פסק דמעמיד והכישה חייב, **והראב"ד** כ' דכ"ש בקם באפה, ובמ"מ הקשה דמדוע הוי כ"ש הא הכישה הוי יותר מקם באפה,

**ובלח"מ** תי' דהראב"ד ביאר דאביי חידש יותר על רבה דמעמיד חייב אף בהכישה ולא רק בקם לה באפה, עיי"ש.

**ובאמת פשוטים ומוכרחים** **דברי הלח"מ,** דהא הר"מ כ' דין הכישה עם דין מעמיד, ועדיפות הכישה על קם באפה הוא אם אתינן משום קנין גזילה והכישה הוי משיכה, אולם מאחר שהר"מ פסק הכישה עם דין מעמיד, הרי דע"כ ביאר כדברי הלח"מ שאביי לא פליג על רבה בדין מעמיד והוסיף הכישה שגם חשיב מעמיד, ודלא כרש"י ותוס' דנקטו דהכישה משום קנין גזילה, ומסתבר דבדין מעמיד הכישה הוא פחות מעמיד מקם באפה, וכדברי הראב"ד ופשוט.

אלא דבאמת צ"ע דאם כמש"נ וכדמוכח בר"מ דמה שפסק דין "דהכישה", איננו משום גזילה, אלא משום מעמיד, א"כ צע"ג דהא הר"מ פסק דאפי' פורץ גדר בפני בהמת חבירו דחייב וא"כ כ"ש קם לה באפה, ולמאי צריך כלל ענין הכישה. ע"כ לכאורה צריך לדחוק דהר"מ בה"ג בתחילה דיבר על מעמיד, ולבסוף על קנייני גזילה, **ועיין אבי עזרי.**

ובאמת **עיין הרמ"א** בשצ"ד ס"ג פסק דקם לה באפה פטור, ובשצ"ו ס"ד גבי פורץ גדר בפני בהמת חבירו פסק די"א **דהיינו דוקא בהכישה** **וזימנה לנזק,** היינו שהביא להל' דפורץ גדר לא סגי בלא הכישה, ולא משום קנין אלא משום שזימנה בכך לנזק, וזהו משום שפסק כהמ"מ דקם לה באפה לא הוי מעמיד. עיי"ש.

**וצע"ק השו"ע** בסי' שצ"ו דכלל דין פורץ גדר עם הוציאוה ליסטים, **ובסי'** **שצ"ד** הביא דין הכישה עם מעמיד, ולכאורה אם כבר הדברים הם ליהפך דהכישה, הוי כליסטים, ופורץ גדר הוי כמעמיד, ודו"ק.

**בדין מעמיד**

**לתוס**' חייב משום שו"ר, **והרשב"א** והמ"מ כתבו וכן נפסק **בשו"ע וברמ"א** דחייב משום אדם ומשו"ה חייב בשו"ר אף ברה"ר.

**עיין חזו"א** סי' א' סק"ז דאף להתוס' דמעמיד הוי משום שן, מ"מ הבעלים פטורין לגמרי אף בנודע, ולא נומר הוי לסלוקי, **וצ"ע** מ"ש מעמיד מבור, דבבור אם יש ב' סיבות א' דכריה וב' דממון ממון קודם, ובשו"ר המעמיד והכורה קודם לבעלות ממון.

ונראה פשוט דבמעמיד המעמיד כבר זימן את הנזק עצמו, וחל עליו דין אחריות דמזיק על מעשה המזיק עצמו ושוב אין הבעלים יכולים ליתחייב. משא"כ בבור הכורה ובעל הממון שניהם שווים שהם רק קבלו דין אחריות על הבור ולא אחריות על מעשה נזק מסוים. ודו"ק (ושו"ר שכן ביאר **החזו"א** הנ"ל).

ולשי' הרשב"א דהוי משום אדם, בפשטות **וכן מבואר** **בחזו"א** הוי הנ"ל מעשה אדם ממש כמו למ"ד אשו משום חציו וכאן כ"ע לא פליגי דהוי חציו, ולא אתינן משום דינא דגרמי, ומחמת שזימן את הנזק, אלא אתינן משום מעשה האדם גופא ומעמיד הוי ככחו וכמו סברת אשו משום חציו.

**והמג"א באו"ח** סי' שכ"ח פסק דאסור להניח עלוקה על גופו שתמצוץ דם בשבת. והביא ראיה מהשיך נחש, **ועיי"ש באבן העוזר** (מודפס סוף שו"ע או"ח) שדחה ראיה זו, ואולם דן דהוי לן למילף ממעמיד דחשיב אדם המזיק וא"כ ה"ה עלוקה חשיב אדם המקיז דם. והקשה מהא דמותר לאדם להניח בהמה לרעות ולתלוש עשבים ולא חשיב תלישת אדם, ותי' דמזיק יסודו הוא ברי הזיקא וכוונתו, שמזיק יסודו שמזמן הנזק בברי הזיקא משא"כ בשבת צריך מעשה אדם, הרי דלפ"ז אתינן משום דינא דגרמי ודלא כמש"נ.

**אולם עיין חזו"א או"ח** סי' ל"ו סק"א שעמד בזה, ותי' דבשבת שנאוי למקום עצם המלאכה, ובנזק שנאוי למקום תוצאת הנזק, ולכן בשבת מעשה בהמה לא חשיב מלאכה, ובנזקין חשיב מעשה האדם גופא ולא גרמי, ודו"ק. עיי"ש.

**אולם עיין אבן האזל** דנקט דמעמיד להר"מ והרשב"א אף דהוי אדם מ"מ ל"ה אלא גרמי, ולא משמע כן.

**ועוד כ'** שם דקם לה באפה לא הוי מעשה מזיק, אלא כמצמצם, ורצה לומר דבגרמי לא נתחדש דין מצמצם, ולכאורה הסברא נותנת ליהפך דגרמי שיסודה איננו מעשה מזיק אלא זימון הנזק, א"כ ודאי שאין חילוק בין להביא את הדבר, או לצמצם, דבשניהם הוא מזמן את הנזק באותה מידה.

**תד"ה "פשיטא**"

במש"כ לחלק בין שומר לגזלן לגבי כחשא דהדרא, והרקיבו מקצתן, דשומר חייב וגזלן פטור, וכן מדוע כל גזלן לא חייב בחיובי שומר לא גרע משומר אבידה, עמדו האחרונים בזה, ואין כאן מקומו, אלא בפרק מרובה והגוזל.

במש"כ התוס' דמיירי בהוציאוה לגוזלה, ולא ע"מ לאבד כדמבואר בירושלמי, עיין **תרה"כ** סי' שפ"ו שהקשה דמכיון דתוס' מסיק דגזלן חייב בנזקין מחמת שחייב באונסין והגמ' לקמן צ"ח עולה דגונב ע"מ לאבד חייב באונסין גבי נטל מטבע וזרק לים, וא"כ מדוע לא חייב בנזקיה, ועיין **ש"ך** שפ"ו סק"א ועיין דברי יחזקאל סי' נ"ב סק"א --- ד' שעמד בזה, ועיקרו של דברים דגונב ע"מ לאבד חייב באונסין אך אין לו בה קנייני גזילה להיות ברשותו (וג"ז אין כאן מקומו).

**בענין שומר שמסר לשומר**

**מתני' מסרה לרועה, ובגמ' אלא תחתיו דשומר** **ושומר קמא אפטר**.

ותלי בדין שומר שמסר לשומר אם חייב או פטור.

רש"י ביאר דהנידון את מי יתבע הבעלים, ונקט **היש"ש** סי' ח' דהנידון היכא דהוזקה הבהמה, ולא הזיקה, ומשו"ה שייך נידון את מי יתבע הבעלים ככל דין שומר שמסר לשומר, ולא משמע כן.

**אולם עיין פנ"י** דביאר דהנידון גם לרש"י הוא באופן שהבהמה הזיקה ולא הוזקה, אלא דחידש דבעלים שמסרו לשומר לא פקע מהם דין אחריות דנזקין, וכל דין ששומר חייב הוא רק שאם ירצה הניזק יכול לגבות מהשומר, וכן שהבעלים יכולים לתבוע מהשומר, אולם מהבעלים לא פקע דין נזקין, ומשו"ה בשומר שמסר לשומר יש עדיין לדון בין הבעלים והשומר סברות דאין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר, וכן סברות דאת מהימנה לי בשבועה, ולגבי תשלום נזקי הבהמה, **ועיי"ש שהביא שסתימת הטור והשו"ע** דע"י שמסר בעלים לשומר הרי שהבעלים נפטרו לגמרי.

**אולם הר"מ** פ"ד הי"א **הביא** **את דין** **הגמ' לענין** מהניזק, אם הניזק יכול לתבוע את השומר הראשון או לא, ותלי אם שומר שמסר לשומר חייב או פטור, וזה **צ"ע** דהא גבי ניזק ודאי ל"ש סברות דאת מהימנת וכו' ואין רצוני שיהא פקדוני וכו'.

ולכאורה זוהי **השגת הראב"ד על הר"מ, ועיין אור שמח** שביאר את הר"מ דמכיון שאסור לשומר הראשון לתת לשני הרי שממילא עדיין ראשון עומד בחיובו גם לגבי הניזק, וצ"ב.

**ועיין גר"ח שהאריך לבאר,** ויסודם של דברים דנידון דשומר שמסר לשומר אם חייב או פטור הוא תלוי אם שומר שמסר לשומר הריהו מעביר את דין השמירה ביסודה לשני, והוא מסתלק לגמרי מדין השמירה, או דלמא דמה שמסר לשומר אחר אינו אלא רק אופן בו הראשון יוצא ידי חובת שמירה. אולם הראשון אינו יכול להפקיע עצמו בעצם דין השומר שלו.

ועיי"ש שביאר שזהו יסוד פלוגתא דשושמל"ש, שאם נומר שלא נסתלק משמירתו, אלא בכך שמסר לאחר בן דעת בהכי רק מקיים דין שמירתו, דמכיון שהוא עדיין שומר הרי שיש לבא בטענת את מהימנת וכו' וטענת אין רצוני כוו', אולם אם כשמסר לאחר נסתלק דין שמידתו א"כ שוב אינו שומר עוד וודאי אין הבעלים יכול לבא בטענות הנ"ל שיסודם טענות בעלים לשומר, והוא כבר נסתלק משמירתו.

וכ' שאם כהראב"ד פ"ד ה"ד דבמסר לשומר בעלים חייבים (אף בשמר השומר כראוי) וא"כ בשומר שיש לו דין בעלים מכיון שהבהמה ברשותו, הרי שאם במסירתו לשומר אחר לא נסתלקה שמירתו ועדיין דין בעלים עליו א"כ עדיין חייב ככל בעלים שמסר לשומר, ורק אם נסתלקה שמיתו הרי שבמסירתו לשומר אחר פקע ממנו דין בעלים על נזקי הבהמה ופטור, ודו"ק.

**ועיי"ש דהנה הראב"ד כאן** **בהי"א** השיג דגובה הניזק מאיזה שירצה, ובה"ד **נקט** **הראב"ד** ב' צדדים אם בעלים חייבים כשמסרו לשומר או לא, ולכמש"נ שומר (דלהל' אין יכול ליסתלק משמירתו דשושמל"ש חייב) הרי הוא כבעלים, וא"כ מ"ש דבה"ד נקט ב' צדדים ובהי"א נקט צד א', ונקט הגר"ח דאה"נ הראב"ד בהי"א תלוי בב' הצדדים בהל' ד'.

ונקט הגר"ח דלהצד דבעלים פטורים במסר לשומר, מ"מ אם השומר היה אנוס ולא שמר אז ודאי הראשון חייב, וממילא עדיין יש ליישב דנ"מ אם שושמל"ש חייב או פטור הוא בכה"ג שא"נ דלעולם הבעלים פטורים א"כ שושמל"ש אף אם לא נסתלקה שמירתו מ"מ יפטר לא גרע מבעלים שמסר לשומר, דהא הכא ל"ש אין רצוני וכו' ואת מהימנת וכו', וכמש"נ.

ובאמת יש להעיר על הגר"ח כד דייקת דברי הראב"ד בה"ד, הרי שב' צדדיו הם בשומר ששמר כראוי אם אעפ"כ הבעלים חייבים או פטורים, אולם בלא שמר כראוי ודאי אפשר שבעלים חייבים, וא"כ מיושב שפיר בלא בדוחק והאוקימתא דמיירי באופן שהשני נאנס בשמירה, אלא בכל שושמל"ש והשני לא שמר כראוי אם הראשון חייב או לא תליא בדין שמשמל"ש אם חייב או פטור, וכמש"נ.

כבר נתבאר, דלשי' הר"מ בביאור הנידון דשומר שמסר לשומר גבי נזיקין, דהוא נידון חיוב השומר כלפי הניזק, ומהלכו של הגר"ח דא"נ שבעלים במסירתן לשומר לא נסתלקו מעצם דין מזיק, והחיוב רמיא עליהם וגם על השומר, ומכיון דשומר כבעלים הרי שנידון שמשל"ש הוא אם שומר יכול ליסתלק מהשמירה ומדין הבעלות שלו, או לא והריהו כבעלים שמסרו שלא פקע חיובם.

ונתבאר אף להצד בראב"ד דבעלים פטורים, אולם לא נסתלקו לגמרי, ונ"מ באופן שהשומר אנוס בשמירה, ובכה"ג הנידון גבי שמשל"ש אם נסתלק לגמרי ופטור אף בכה"ג או לא.

**והמשיך הגר"ח לדון** **דמהר"מ משמע** **בה"ד** (ע"פ הגירסא שלפנינו, ולא כגירסא דחכמי לוניל המובא שם בכס"מ). דדוקא בשמרו שומרים כראוי חייב חייבים הבעלים, אבל בלא שמרו כראוי פטורים הבעלים. עיי"ש, וא"כ הדרא קושיא דמכיון דאף בעלים יכול לסלק עצמו מדין המזיק א"כ ה"ה שומר, ואין צריך לבא לדין מסוים בשומר שיכול ליסתלק מדין שושמל"ש.

ועיי"ש שמבאר בב' אופנים, דבאמת ודאי לעולם גם בעלים חייבים אף לדעת הר"מ, אלא דייסד דהא ודאי שאם שמרו השומרים כראוי הרי שנגיחת הבהמה היא נגיחת פטור ואין לעולם לחייב את הבעלים, שחל בחפצא של מעשה המזיק שהוא בפטור דשמירה כראוי ולא קרינן ביה ולא ישמרנו, אלא ע"כ אם שמרו שומרין כראוי מיירי בא' מב' אופנים או דלגבי השומרין לא הוי בכדי שיידע ולגבי בעלים הוי בכדי שידע, וס"ד דהוי שור שמור אצל השומר, וחל דין שנגיחת השור הוא נגיחת פטור, וקמ"ל דמכיון שבעלים לא נסתלקו מדין שמירת מזיק מהשור, א"כ מה שהשומר לא הוי בכדי שיידע אינו פוטר את הבעלים, ועוד כ' (דהא להר"מ בכדי שיידע הוא ממש יידע וא"כ פשיטא דבעלים חייבים, עיי"ש.) דמיירי שהשומר שמר שמירה שמספקת לדין שומר שלו ולא מספקת לדין שמירת המזיק, דהפרש חיוב השמירה שבין שומר לניזקין על הבעלים, (עיין גליונות חזו"א על הגר"ח שהעיר דליכא אופן של שמירה פחותה שלא מועילה לנזקין ומועילה לשומרין.) ועיי"ש דע"כ דבעלים לא נסתלקו משמירתן דאל"כ ודאי השומר היה חייב בכל השמירה, ובאמת בעלים לעולם חייבים עם השומר, אלא דס"ד אף בהפרש שמירה שבין שומר לניזקין יהיה על שניהם קמ"ל שאותו הפרש הוא דוקא על הבעלים, עיי"ש.

**ע"ע שביאר בטו"ט** ליישב אף אם להר"מ בעלים נפטרים לגמרי דבאמת נידון דשמירה לענין ניזקין והנידון של פטור בעלים מחמת התחייבות השומר הם ב' נידונים שהנידון דשמירה לענין נזקין יסודו דהשומר בקנין השומר שלו קנה דין בעלות לענין נזקין, והיא בעלות נוספת על בעלות הבעלים, ומחמת השומר לא פקע דין בעלים לניזיקן מהבעלים (ואין לחייב מחצה כ"א כשותפים, מכיון שהשומר קנה בעלות ניזקין על מזיק שלם שבבעלות הבעלים ויש לכל א' דין נפרד כלפי הניזק שהוא נחשב בעלים על המזיק, ואח"כ יש דו"ד בינהם מי חייב לשלם לחבירו, ודו"ק), **הרי שדין עצם בעלות שומר לניזקין הוא דין בפרשת** בעלות ניזקין ולא בפרשת שומרין וגם בעלות זו איננה פוגעת כלל בבעלות הבעלים, **אולם** **הנידון אם הבעלים נפטרים בחיוב השומר הוא נידון אחר.** וזהו דין בתשלומין, והוא שייך לפרשת חיובי שומר כלפי בעלים, **היינו שדין פטור הבעלים מחמת** **חיוב השומר הוא דין בפרשת שומרין ולא בפרשת ניזקין,** הרי דלפי"ז מיושב שפיר דלהר"מ דסבר דבעלים נפטרים, וכמש"נ שזהו דין בפרשת שומרין, א"כ שומר שמסר לשומר לענין ליפטר לגמרי תלוי בסברות את מהימנת, ואין רצוני וכו' מכיון שהנידון הוא בפרשת שומרין ולא בפרשת ניזקין. הרי אף אם בעלים נפטרין מ"מ נידון שמלשמ"ש שייך הכא לענין פטור השומר שמסר לשומר (שבאמת לא נסתלקה שמירתו לגמרי כדנקט לעיל), והנידון אם יכול ליפטר בהא דאוקים גברא בחריקאי או לא דהוא בפרשת שומרין דיינינן לענין חלוקת התשלומין בין הבעלים לשומר, או בין השומר לשומר ודו"ק.

משא"כ הראב"ד דסבר דבעלים אינם נפטרים א"כ קשה לו דהנידון היחידי שיש הוא רק בפרשת ניזקין שהשומר נכנס תחת בעלים לנזקין, וא"כ מאי תליא בנידון שמלש"ש דהא בפרשת ניזקין ל"ש את מהימנת וכו' ואין רצוני וכו', ודו"ק.

עיין עוד הגר"ח שלפי ביאורו הראשון, א"ש מה שדוחה הגמ' דמתני' דהכא מיירי במסר לברזיליה, ומדוע לא מקוים באופן שמסר למי שרגיל הבעלים למסור, והוכיח הגר"ח בדוקא במסר לברזיליה הריהו מסתלק לגמרי מהשמירה, משא"כ במסר למי שרגיל ומכיון דכפש"נ הכא הנידון הוא הסתלקות מדין השמירה משו"ה אוקמי במסר לברזיליה, עיי"ש, **ע"כ דברי הגר"ח.**

**עיין אור שמח** שהביא תוספתא מפורשת דבעלים שמסרו לשומר הבעלים נפטרים לגמרי.

**עיין חזו"א** סי' ז' סקט"ז י"ז שג"כ העמיד ע"כ נידון דסוגיין לא לענין נזקין אלא לענין תשלום הפסד שור תם משומר לבעלים, וזהו ענין לפרשת שומרין, עיי"ש.

**עיין אבן האזל.**

**יש לעמוד ע"כ שחלוק גזלן משומר,** דבשומר עמדו הר"מ והראב"ד אם חיוב השומר מפקיע לגמרי את חיוב הבעלים אף בנודע לבעלים לצד א' בראב"ד, או דתלוי אם שמר השומר כראוי או לא, או דלעולם בעלים חייבים, ובגזלן אין נידון כזה ונראה פשוט שגזלן חייב ובעלים פטורים, ובנודע לבעלים בעלים חייבים, ובר"מ לא פירט דינים לליסטים כמו בשומר.

ע"כ דשומר יסודו הוא קנין בעלות לענין ניזקין, ומשו"ה יש לדון שיש כאן ב' בעלים ואין א' מפקיע את חבירו, וכן אם הוא מפקיע דין בעלות ניזקין של הבעלים שוב אולי לא מהני ידיעה דבעלים לחייבו, משא"כ גזלן יסוד הדין הוא כמש"כ התוס' שאין לחייב את הבעלים אלא את הגזלן מכיון שהגזלן יכול לשמור ולא הבעלים, וודאי רק הגזלן חייב, ומסתמא פשוט דבנודע לבעלים שוב חוזר חיוב הבעלים ואין נידון שפקע לגמרי החיוב מהבעלים, ודו"ק היטב.

(וכן יש להוכיח מדברי הגר"ח דשומר שמסר לשומר אם לא פקע שמירתו עדיין חייב כבעלים, ובגזלן לא מסתבר שזה כך והכל תלוי במציאות אם הדבר ברשותו או לא, ודו"ק).

**שומר אבידה אם כש"ח או כש"ח ובענין עוסק במצוה פטור מהמצוה**

**אתמר שומר אבידה וכו' ר' יוסף אמר כשומר שכר בההיא הנאה דלא בעי למיתב רפתא לענייא.**

**אית דמפרשי וכו' כיון דרחמנא שעבדיה בע"כ.**

**עיין ר"מ פי"ג** מאבידה ה"י שכלל בהנאה שפטור משאר מצוות. משמע אף מצוות שאין בהם הוצאת ממון. ועיין אבן **האזל** שם.

**הרא"ש בסוגיין (וכן משמע בתוס' כאן) והתוס' בשבועות מ"ד** נקטו דרבה פליג רק דמשום דהנאה פורתא כזו אין לו להיות עליה ש"ש.

**עיין שו"ת רדב"ז** ח"א סי' תקי"ט שכ' דמודה רבה אם נגנבה ואבדה, בשעה שמטפל בה ומתעסק בה בפטור דבאותה שעה ודאי פטור לתת רפתא לעניא, הרי דנקט דפלוגתייהו רק אם הוא ש"ש לגמרי משום רפתא לעניא, או שהוא ש"ש רק בשעה שפטור לתת רפתא לעניא, וצ"ע.

**ידועה קושית הריטב"א בשבועות מ"ד ובב"מ פ"ב. דכל ש"ח שמטפל בפקדון, שיהפך להיות ש"ש משום עוסק במצות גמ"ח, ותי' ב'** תי', א' דש"ח שעוסק בחיוב לשמור מעיקר דין שומר שלו לא חשיב מקיים מצוה, ולפי תי' זה שומר אבידה אינו נפטר אלא בשעת מציאה, אבל אח"כ שכבר חל עליו דין שומר שוב אינו עוסק במצוה, אלא עוסק בחיובו כשומר, שכבר חל עליו דין שומר, או דשומר אבידה בכל רגע חל עליו דין שמירה משום מצות השבת אבידה, אך אז קשה מדוע רגע א' ברפתא לעניא עושה אותו שומר שכר על כל הזמן מכיון שכל רגע הוא חלות חיוב שמירת חדש, וצדקו דברי רבה לדעת הרידב"ז, וצ"ע.

**עוד תי' הריטב"א** דש"ח שכבר קבל בתורת ש"ח שוב אין דעתו ליהיות ש"ש משום שכר שקבל, משא"כ שומר אבידה שעושה בלי דעת מיוחדת ומכיון שמקבל שכר הריהו ש"ש.

**ועוד כ' שזהו תנאי ב"ד שניהיה ש"ש**, והדבר האחרון הזה הוא יסוד גדול, שבאמת צ"ע איך ע"י פרוטה דר' יוסף הוא ש"ש הא אין כאן פרוטה מהמפקיד לנפקד, וכביכול אם יש לו הנאה כבר ניהיה ש"ש, ואם הוא תנאי ב"ד א"ש.

**עיין ש"ך ורע"א בשו"ע** **חו"מ** סי' ש"נ סק"ח שדנו ב' צדדים בש"ח שעסק בהצלת החפץ דלהש"ך ניהיה ש"ש, והרע"א תלה זאת בב' תי' הריטב"א הנ"ל עיי"ש. וזהו דבר תימה איך ש"ח שכבר חל עליו דין ש"ח הופך ליהיות ש"ש, דלכאורה ענין אופן קבלת השמירה תלוי בשעת קבלת השמירה, ובשעת משיכה, ע"כ שדין ש"ש וש"ח הוא דין אופן חיוב שמירה שהתורה מטילה, ודו"ק, ואכהמל"ב.

**עיין אור שמח** פ"י מהל' שכירות ה"א שביאר שמכיון שהנאת פטור מצוה באה לו בשל מצוה דהשבת אבידה או משכון שהוא בגרמת חבירו, הרי דחשיב שחבירו יהיב ליה האי פרוטה, עיי"ש.

**ועיי"ש שביאר** **האית דמפרשי דסוגיין** דרחמנא שעבדיה בע"כ, שהכוונה דהא ש"ח אין לו חיוב שמירה בגוף אלא הדבר מונח אצלו, ולכן אינו יכול לחזור בו דלא חשיב עבדי ולא עבדים לעבדים, משא"כ ש"ש חייב לשמור בגוף ומשו"ה יכול לחזור בו דהוי כפועל, וא"כ מכיון דבאבידה מצאנו שחייב לטרוח לשמרה, ע"כ שדין ש"ש עליה, עיי"ש וצ"ע.

**ויש מהאחרונים שביארו** דודאי אף לאית דמפרשי הוא משום רפתא לעניא, אלא שאינו ממילא אלא זהו סברא וטעמא לדין דאורייתא ששומר אבידה הוא כש"ש ואינו דין שבא ממילא, ופשוט.

**תד"ה בההיא**, נקט דעוסק במצוה פטור דוקא באינו יכול לקיים שניהם דאל"ה מי שציצית בבגדו יפטר מכל התורה.

**והר"ן בסוכה דף כ"ה** פליג וסבר אף אם יכול לקיים שניהם פטור (דעוסק במצוה הוא פטור ולא דחיה.) ואין ראיה מציצית בבגדו וכד', דבענן עוסק במצוה, ולא סגי במקיים מצוה, וציצית ותפילין אינו אלא מקיים מצוה ולא עוסק במצוה, והפטור הוא בכך שהוא עוסק, ודו"ק.

**דף נ"ז ע"א**

**גמ': החזירה למקום שיראנה.**

גי' הרא"ש וש"ר, דבבע"ח אף נגנבה מביתו חייב.

**והר"מ פסק** דוקא נגנבה ממקום שיראנה בשחרית דחייב, **ועיין אבן האזל** שביאר דברי הר"מ דשומר חנם איננו חייב לעולם בגניבה ולא מועיל סברא דנקטי להו ניגרא, דא"כ כל ש"ח שיגנב הפקדון בבע"ח ויחזור אליו יתחייב בגו"א, עיי"ש.

לר' יוסף ע"כ טוען טענת גנב באבידה הוא בטענת ליסטים מזוין, וע"כ ליסטים מזוין גנב.

**והר"מ פסק כר' יוסף,** ופסק דין דטטענ"ג באבידה הוא בטענת ליסטים מזוין, ע"כ דסבר דגנב הוא.

**ובפ"א מגניבה ה"ג גרס הראב"ד** דליסטים מזוין גזלן הוא, **ועיין מ"מ** שיישב שי' דתרי ליסטים מזוין איתנייהו, א', שנחבא בכדי שלא יראוהו וישמרו ממונן, וזהו גזלן, וב', אם נחבא משאר בנ"א וזהו גנב, ועיין אבן האזל, ואכהמל"ב.

**תד"ה כגון** דמסיק דש"ש חייב בגניבת אונס, וזהו פלוגתא בראשונים כאן ובב"מ. והרמב"ן מחלק בין אם הגניבה היתה באונס דחייב, לבין אם הוא נאנס בשינה דפטור שאין כאן גניבת אונס אלא שנאנס ומשו"ה נגנבה ודו"ק.

**עיין קובץ שעורים** פסחים אות י"ז בביאור הענין ששומר חייב בגו"א משום חיוב אחריות ולא ע"כ שלא שמר, ומשו"ה אף בגניבת אונס חייב.

**נחלקו הקצו"ה ש"ג, והרע"א,** אם אבידת אונס נמי חייב, דאולי דוקא גניבה שהוא קרוב לאונס וחייבתו תורה משו"ה חייב אף באונס, משא"כ אבידה שקרוב לפשיעה אינו חייב אף הוא באונס.

**דף נ"ח ע"א**

**תד"ה נפלה**, דסבר דנפלה במקום שיכלה לרדת מעצמה חייב דהוי תחבפוסב"א.

**עיין רשב"א בשם הראב"ד** דפליג, וסבר דאין חייב לאחוז בזנבה.

וכן **ברמ"א שצ"ד** הביא בזה ב' דעות, עיי"ש גר"א.

וצ"ע דהא באופן שנכנסה מאליה ג"כ אין לו חובה לאחוז בזנבה ואעפ"כ חייב אם נכנסה לחצר הניזק, ומדוע נפלה שאני.

**עיין חזו"א** סי' ו' סק"ב שבאמת חלוק אם הלך עמה ושמרה שלא תכנס ונפלה פטור, ואם הלכה הבהמה לעצמה ונפלה חייב, ונקט דהראב"ד והתוס' לא פליגי, והשיג על הרמ"א.

**עיין רע"א** שהקשה איך דנים כאן בסוגיין לפטור את הבהמה באכלה משום הוה לה שלא תאכל, או בנחבטה משום מבריח ארי, הא מבואר במתני' לעיל כ' אכלה מתוך הרחבה משלמת מה שניהנית ומדוע שם לא דנים כולי האי.

**ותי'** דהכא הוי המשך למתני' דמסרה לרועה, והלכה הבהמה ונפלה ואכלה, דבכה"ג באמת יש לדון דהוי רק מבריח ארי שניצל מתשלום לבעלים על נזקי הבהמה, או על אכילתה שנפטר להאכיל את הבהמה, עיי"ש.

**ובענייני חיוב נהנה, ומבריח** **ארי**

**תד"ה א"נ**

העולה בסוגיין ובתוס' דנהנית מדעתו של נותן הוא סיבה שיחשב רק כמבריח ארי, ואף בלא מדעתו אלא דליכא פסידא נמי חשיב משום כך מבריח ארי.

**ידענו כבר את שי' הש"ך** דמה שהמהנה נותן הוא סיבה לחייב אף בלא מעשה בהמתו, והכא מצינו ליהפך שהוא סיבה למבריח ארי, עיין סוגיא דנהנה פרק כיצד הרגל.

**וכן צ"ע** דבדלית ליה פסידא צריך להיות תלוי במ"ד זה נהנה וזה לא חסר אם חייב או פטור, ולא משמע שזה באמת תלוי בזה.

וצ"ל דהא יסוד נהנה הוא השתמשות בשל חבירו, הרי שאם הענין כשלעצמו הוא ודאי הנאה משל חבירו כגון אכילת פירות חבירו, אלא דכדי ליתחייב צריך שיהיה הגדרה שקיבל שימוש מחבירו, שיכל ליתחייב תמורתו. א"כ מה שהמהנה נותן הוא יותר סיבה לקבוע את ההשתמשות שנחשבת לקבלה ונתינה, ואם הנהנה נוטל בעצמו הרי דבכדי שייחשב נותן ומקבל צריך מעשיו ומעשה בהמתו, אולם כאן יש לדון בעצם החפצא של ההנאה אם הוא הנאה מחבירו הוא דהוי מבריח ארי ואין כאן כלל הנאה בשל חבירו, הרי שכאן הסברא הפוכה שאם המהנה נותן א"כ שמא לצורכו עשה וכפרש"י שעשה לצורך קיום מצוה, ואין כלל הנאה בשל חבירו, ובמקום שאין מעשה הנותן, אם אין הפסד, נמי אין לייחס את ההנאה שנחשב הנאה בשל חבירו, ומשו"ה אף למ"ד זנוזל"ח חייב הכא לא חשיב כלל נהנה בשל חבירו, אלא הוי מבריח ארי, ודו"ק.

וכן מבואר חילוק התוס' דבאופן שברי הזיקא ודאי ל"ח מבריח ארי אם הציל את ממונו דהא ודאי נחשב שעשה פעולה עבור חבירו, משא"כ בספק הזיקא הרי שאין סיבה להגדיר שעשה פעולה עבור חבירו, ומשו"ה פטור שאין כאן נהנה ישיר בשל חבירו, וכן מניעת צער הבהמה אין כאן סיבה ברורה לקבוע שהמעשה של המציל נעשה עבור הנאת בעל הבהמה, ודו"ק.

עיין בכ"ז **משנת ר' אהרן** שכנים פ"ג ה"ג.

הא דפורע חובו של חבירו חשיב נהנה ולא משתרשי ליה, עיין **שערי יושר** ש"ג פכ"ה.

ונראה פשוט דהא ידועין דברי **התוס' בחולין** קל"א דבמשתרשי ליה יש טענת הייתי מתענה, א"כ פורע חובו מכיון שיכול לפייסו וכד', הוא סיבה שאין כאן אכילת הכסף בכדי שייחשב משתרשי ליה, ודו"ק ואכהל"ב.

**בפלוגתת ר' יוחנן ור'** **כהנא בערוגה אחרת, ובהא** **דלכ"ע באותה ערוגה פטור.**

**עיין רא"ש** דמיירי באופן שידע הבעלים שהבהמה שם, ויכל להוציאה, ומ"מ פטור, דבעינן וביער בשדה אחר, והדבר תלוי בשעה שנכנסה לגינה שאז הוא ביער בשדה אחר, ופלוגתת ר"כ ור"י הוא אם ב' ערוגות באתה גינה אם חשיב שדה אחרת או דהוי אותה שדה.

**הרא"ש בפ"ב** דריש וביער בשדה אחר, שהתיזה אבן מרה"ר להר"י דלא אזלינן בתר מעיקרא, אלא אחר מקום ה"וביער" שהוא ברה"י ולכן חייב. דהיינו שהוביער הוא עצם מעשה הנזק.

והכא דריש ענין וביער בשדה אחר, על עצם כניסת הבהמה לשדה אחר, וצ"ע.

ונראה שה"וביער" הוא באמת צריך שיעשה בשדה אחר וכמש"כ הרא"ש בפ"ב. אולם ה"בשדה אחר" הוא חפצא שאם עברה ממקום המותר לה לשדה אחר, ולא אם כבר היתה ממילא באותה שדה, שאין זה נחשב "אחר", ושדה אחר נחשב כלפי היותה במקום המותר לה ופשעה והלכה לשדה אחר, ודו"ק.

**דף נ"ח ע"ב**

**דין שמין ע"ג חברתה**

**יעויין בחי' הגרי"ז** **במכתבים** שדן אם שומא ע"ג חברתה אם זהו דין בשומא, או שזהו אופן וצורה לנזק, שדנים את הנזק כלפי השדה ולא כלפי עצמה.

**עיין תוס' בב"מ** צ"ט ע"ב ד"ה באותה **ובתוס' שאנץ** **שם** בשטמ"ק, דנפקא דנחלקו אם היה לו רק ערוגה א' אם שמין ע"ג שדה אחרת או דנישום בפני עצמו, ותליא בהאי חקירה אם הוא דין שומא, או דין בעצם מעשה הנזק ודו"ק עיי"ש ועיין חזו"א סי' י"ד סק"י.

**עיין רא"ש בריש החובל** שדין שומא דנזק כפי מכירת עבד, ילפינן נמי מוביער בשדה אחר, וזהו דלא כהגרי"ז שחילק בין ע"ג חברתה דשדה, לשומת העבד ודמי ולדות. וק"ל.

**עיין חזו"א** סי' ו' סק"ג שביאר לחלק בין שבירת כלי שחשיבותו בשלמותו ולכן נישום בפני עצמו, משא"כ אכילת קמה הוא דבר שנידון מעיקרא כקמה שלימה ולכן הנזק נישום ביחס לקמה.

**ועיין עוד** שחילק דהוא דוקא בדבר העומד למכירה, אבל נזק בקיר של דירה אין שמים ביחס למכירת הדירה (שהוא מחיר מועט מאד), אלא כלפי שווי תיקון הנזק, עיי"ש שהאריך, ומפורסם בשם הגר"ח לפטור מי ששובר קיר דירה.

כח) עיין רשב"א בשם הראב"ד (המובא בגר"א) דבית סאה הוא למעט שפחות מבית סאה שמין לעצמו.

ובטעם שיעור שישים, נקטו הראשונים שהוא מהלל"מ, **והר"מ בפי' המשניות** נקט שזהו שיעור כללי בכל התורה, **ובאבן האזל** ביאר דעד שישים לא בטל ומשישים בטל ואין לו יותר דמים, ונקטו השיעור הפחות לתשלומים שהוא שישים, ודו"ק,

עיי"ש שהאריך.

**דף נ"ט ע"א**

סברת רבא דבנזקי גופו לא שיימינן אגב חברתה, יש לדון נמי בחקירת הגרי"ז,

שאם יסודו שומא הרי ששייך שדין שומת אדם המזיק אחרת, אולם אם זהו גדר בעצם הנזק, א"פ צ"ע מ"ש אדם. וצע"ק.

דין דרואים אותן כאילו הם ענבים וכו', וכן דין של כחש גופנא הוא צ"ע, מהיכי תיתי שבדין נזקין שמין את העתיד לחיוב ולפטור.

הר"מ השמיט דין כחש גופנא, ויש שתלו מכיון שלא פסק דין דרואין אותך וכו' דהא בהא תליא. והרא"ש הביא להל' דין כחש גופנא דהיינו שסבר לחלק, ויש בזה סברא דלפטור יש מקום לדון את העתיד, אך לא לחיוב, ודו"ק.

**דף נ"ט ע"ב**

**בענייני אש**

**השולח את הבעירה ביד חש"ו.**

**מתני'**: השולח את הבעירה בידי חש"ו וכו', גמ': אמר ר"ל וכו' לא שנו אלא שמסר לו גחלת וכו' אבל מסר לו שלהבת חייב וכו' ור' יוחנן אמר וכו'.

הר"מ פסק כר"ל, דהיינו שאין זה תלוי בפלוגתא דר"י ור"ל דאשו משום חציו, דהא מודה ר"י דאשו נמי משום ממונו, ודלא כרש"י לעיל כב', וכהתוס' שם.

**עיין תוס' רי"ד בסוגיין** שכ' דהל' כר"י דהא בהא תליא, דמכיון דר"י סבר אשו משום חציו הרי דהוי חציו דחרש, ושוב אין לדון משום ממונו של משלח, ויסוד הענין, דבמקום שיש לאש אפשרות ליתייחס למבעיר, למ"ד אשו משום חציו, שוב אין לייחס את האש לבעל האש, ומשו"ה מכיון שהאש יכולה ליתייחס לחרש כמבעיר שוב אין האש מתייחסת כלל למשלח. ורק באופן שאין כלל מבעיר כגון בכלו חציו, שייך לדון לר"י אשו משום ממונו, ודו"ק.

**מתני': לבתו הרוח כולן** **פטורים.**

תוס' ד"ה לבתה, שכ' דע"כ לא מיירי בלבתה הרוח ברוח מצויה, דא"כ ודאי היה חייב המניח האחרון, ככל אש שחייב ברוח מצויה.

**ועיין שטמ"ק בשם רא"ה** **ור"פ** שנקטו דדוקא שלהבת שאינה חסירה אלא רוח שתביא אותה למקום ההיזק חייב ברוח מצויה, משא"כ במקום שאין כלל שלהבת אלא ע"י הרוח לא מחייבים ברוח מצויה, מכיון שהרוח עשה את כל הנזק, ועוד הוסיף בר"פ דדוקא שלהבת ששם אש עליו, ולא אם ע"י הרוח נעשה שם אש.

**ועיין עוד ר"פ שכ' ליישב** מ"ש לבתה רוח מצויה פטור מכיון שהמניח לא הניח אש עם שם אש מזיק, משא"כ במסר גחלת לחרש אי לאו דמעמיא ואזלא חייב המוסר, אף שמה שמסר אין לו שם אש מזיק, וכן הקשה התוס'.

ותי' ר"פ דשאני מסר לחש"ו דחשיב רוח מצויה לפנינו, ואם יניח גחלת בתוך רוח מצויה שלפניו ודאי חייב דחשיב מלבה בעצמו, ורק מניח ובאה רוח מצויה אינו חייב, ומסירה לחרש חשיב להניח בתוך רוח מצויה כשהרוח לפניך ומשו"ה חייב.

**ודבריו** **צע"ג** שהשוה מי שמלבה ברוח מצויה שלפניו, דהתם הוא נחשב מלבה בידיים, ואיך דימה למסר לחש"ו, אף שהם ודאי ילבוהו, מ"מ אין זה נחשב אלא מעשה מדעתם, ואין לחייבו אלא משום אשו משום ממונו, ולא משום חציו, **וכן מבואר בתוס' לעיל** **כ"ב ע"ב ד"ה חציו,** ואיך יתכן שמסירה לחרש ייחשב ללבויו, אם כל האפשרות לחייבו במסר לחרש הוא נידון רק משום אשו דממונו וכמבואר שם בתוס', וצ"ע,

בעצם סברת הרא"ה ור"פ דרוח מצויה לא מהני לחייב על עשיית האש ויצירתה כמזיק, ורוח מצויה בכדי לחייב על טלטול האש ממקום למקום, ויסוד הענין שאש חייב עליו רק אם שם מזיק עליו, וצ"ע דמ"מ מדוע לא יתחייב על יצירת האש ע"י רוח מצויה מדין אש, ולהוי אש אש, וכמו שחייב בבור שנעשה ע"י רוח מצויה כ"כ יתחייב באש שנעשה ברוח מצויה, ומ"ש, וצ"ע.

בהתוס' הנ"ל הביא לבסוף פלוגתא בירושלמי אם נתלבה ברוח מצויה חייב או פטור.

**ועיין אבן האזל** פי"ד הי"ג שתלה דלמ"ד אשו משום חציו מסתברא דחייב אף אם נתלבתה האש עצמה ברוח מצויה, ולמ"ד אשו משום ממונו, הרי דמסתברא דכ"ז שאין אש עם שם מזיק עדיין לא חל עליו דין שמירה, ולכן פטור, עיי"ש.

**דף ס' ע"א**

**ליבה ולבתה הרוח**

**גמ':** ת"ר לבה ולבתה הרוח, אם יש בלבויו כדי ללבותה חייב ואם לאו פטור.

**תוס' לעיל ד"ה לבתה**, מעמיד דמיירי שכבר עומדת הרוח ומלבה והוא בא להשלים הלבוי.

**ובתד"ה ליבה,** דבאופן שברוח יש בכדי ללבותה, לעולם פטור, אף אם היה בלבויו בכדי ללבות.

**והרשב"א פליג** וסבר שאם בשניהם כדי ללבות חייב המלבה בכל, והקשה מדוע שלא יפטר מחצי כמו שנים שהביאו אש, ובתי' א' תי' דאתיא כר' נתן ומשום כי ליכא וכו', ובתי' השני כ' דכמו שבכל אש חייב על מעשה רוח כאילו עשה הוא, ה"ה הכא.

ובתוך קושיתו חילק דדוקא אש שהולכת ע"י הרוח חשיב מעשה דידיה, משא"כ לבוי הרוח חשיב מעשה של הרוח, דהיינו דדוקא במבעיר והרוח ממשיכה את הבערתו וחשיב חציו, משא"כ רוח שעשתה מעצמה בשתוף עמו אין הקשר למעשיו שיחשב חציו, ובתי' השני כ' הרשב"א דרוח שבאה בשעת לבויו חשיב נמי רוח שממשיכה מעשיו וחייב עליה, ודו"ק.

**זורה ורוח מסייעתו. ובגדרי מבעיר.**

**גמ', אמאי להוי כזורה ורוח** **מסייעתו וכו'**.

ולדעת כל האמוראים חוץ מר' אשי, באמת אף בעושה חצי הבערה ורוח מסייעתו סגי לחייבו משום כמו בשבת. ולר' אשי שאני שבת מניזקין, ובניזקין בכה"ג הוי גרמא בעלמא.

ולר' אשי שאני שבת, מענין חיוב מזיק וכפי שנתבאר ברש"י, ולענין שבת דשם מלאכה תלוי בכך שנתקיימה מחשבתו, והענין בקיום הפעולה, משא"כ מזיק יסודו הוא דע"י מעשיו צריך שהנזק יתייחס אליו דהוי באחריותו.

(ואין להקשות ממעמיד דבשבת פטור מכיון ששנאוי על התורה השביתה של הגברא, ובמזיק חייב ששנאוי על התורה האחריות על תוצאת הנזק, ולכאורה זה להיפוך ממש"נ גבי זורה ורוח מסייעתו, דבשבת תלוי בקיום המלאכה, ובמזיק תלוי במעשה האדם, דבשבת הענין הוא שביתה ממלאכת מחשבת, וצריך מעשה אדם כל שהוא שלא ישבות ממלאכת מחשבת שהיא זריה ע"י מעשה דידיה שמשתמש ברוח לזריה, והכי הוא אי שביתה ועשית מלאכת מחשבת. ומעמיד ליכא כלל מעשה דיריה שבזה אינו שובת. משא"כ מזיק, אין צריך כלל מעשה דידיה, ולכן מעמיד חייב, אך צריך שהוא יהיה אחראי לתוצאת הנזק, ולכן אם הוא שותף עם הרוח לתוצאת הנזק שוב אין לחייבו, ודו"ק.)

עיין תוס' ד"ה והכא, דכ' שהבעירו נמי פטורים כמו רוח מסייעתו, וכן **עיין ברכת** **שמואל** סי' י' סק"ב שחילק בין ב' שעקרו חוליא דחייבים דהתם יסוד החיוב הוא פשיעה ביצירת הבור, משא"כ אש יסודו מעשה הבערה המשך למעשה דידיה (אף למ"ד משום ממונו).

**עיין חזו"א סי' ב' סק"ד** דאף אם אשו משום חציו שייך הגדרה דבעינן מעשה מביער.

וע"ע שם עוד, וכ' דמרבה בחבילה באופן שבלאו איהו לא היה מזיק חייב אף בב' שעשו בב"א, מכיון שיש כבר אש ואין הנידון יצירת האש, ויש לדון בזה.

**בענין רקתא**

עיין תוס' ד"ה רב שעמד מדוע רקתא מבואר בב"ב שחייב משום אש דומיא דמשכן, הא לא דמיא דהתם הוי ענין דמלאכת מחשבת, **ועיין תוס' ב"ב** כ"ו ד"ה זיקא וצ"ע דהא רקתא לא הוי כמו לבה ולבתה הרוח, אלא הוי כמו מניח גחלת דידיה ולבתה הרוח, דסבר תוס' לעיל דחייב דדוקא לבה ולבתה הרוח שאין הגחלת שלו ובא ליתחייב רק משום לביו, פטור מכיון דרוח סייעתו, אך בגחלת דידיה יש לחייבו על מעשה הרוח, ורקתא הוי ג"כ כגחלת דידיה שיש לחייבו על מעשה הרוח.

**ועיין פנ"י** שביאר דרקתא אינו נחשב לדבר תקלה שמניחו במקום רוח מצויה, ולא הוי כאסו"מ דחשיב דבר מזיק שפשע בו ברוח מצויה, ודבריו והענין כולו צ"ב יבואר להלן.

**עיין רמב"ן קונטרס דינא** **דגרמי** שביאר מדוע רקתא פטור, ולא הוי ככל אסו"מ שהניחו בראש גגו, ועולה מדבריו שדין אש הוא דוקא אם נתכוון לתחילת הילוך שממשיך ע"י הרוח, משא"כ ברקתא הוא נתכוון לכך שיפול לארץ ולבסוף עף ע"י הרוח ולא הוי גרמי אלא גרמא, **עיין גר"א** סי' תי"ח ס"ק י"ט שג"כ כ' שהנידון הוא בענין גרמי באינו מתכוון שאז אינו אלא גרמא.

ועולה מהנ"ל שיסוד אשו משום חציו הוא כענין גרמי, שחייב על כך שהוא אחראי על ענין ההבערה וזימון הנזק, ולא דחשיב מעשה בידיים ממש, וכדברי הר"ן בסנהדרין, ולכאורה דלא כדברי התוס' שם ודו"ק. ומשו"ה אם לא נתכוון בזמן שהניח למוץ לעוף ברוח מצויה, שוב הוי כגרמי שלא בכוונה, ואין לחייבו משום אש.

ולפ"ז באמת רקתא הוי ממש כאסו"מ, ופטור רק משום אינו מתכוון, ואין שום דמיון ללבה ולבתו הרוח ששם אין זה כלל מעשה דידיה אלא למחצה, ובאמת צע"ג מה דמיון לבה ולבתו הרוח ששם הנידון הוא מכיון שחסר ביצירת המזיק, לזורה ורוח מסייעו ששם הוא כאסו"מ אלא פטורו משום דהוי גרמי שלא בכוונה, שאין כוונתו שיעוף עם הרוח, וצ"ע.

**עוד בהנ"ל**

**הר"מ פסק** דלבה ולבתו הרוח חייב, **והשיג הראב"ד** מדוע לא חילק בין אם יש בלבויו כדי להבעיר או לא, **ועיין מ"מ** שתי' דהר"מ פסק כהני אמוראי דפליגי אר' אשי ומשו"ה סבר דבאמת לבה ולבתו רוח חייב, אלא שצ"ע דהר"מ פסק גבי רקתא דפטור, וזהו ע"כ כר' אשי דהוי כלבה ולבתו הרוח, (עיין ב"ב כ"ו ע"א) ועיין מה שתי' בכס"מ, **ועיין** **ש"ך** סי' תי"ח סק"ד שתי' דבאמת הר"מ פוסק כר' אשי, ומ"מ סבר דחייב בליבה ולבתו רוח מדין גרמי, והכא בסוגיין הוי למ"ד דלא דיינינן דינא דגרמי ומשו"ה פטור, ועיי"ש שחילק דרקתא מכיון שאין כאן מצידם של בעלים שום תחילת הולכה של הרקתא, והכל ע"י הרוח, הרי דלא חשיב אף לא גרמי.

**ומדברי הש"ך עולה** דעל אף דהל' כר' אשי מ"מ שייך לדון משום דינא דגרמי ולחייב כלבה ולבתה הרוח, ע"כ שנידון דר' אשי והחולקים עליו, אינו אם הוי גרמי או גרמא, דא"כ איך יתכן דמשום אש הוי גרמא משום דהוי שלא בכוונה, ועדיין יתחייבו משום גרמי בניזקין ודו"ק.

ולכאורה לפמש"נ לעיל דרקתא הוי כאסו"מ אלא דפטורו משום גרמי שלא בכוונה, ולבה ולבתה הרוח הוא גדר אחר שאין כאן מעשה הבערה שלימה, א"כ אין כלל סתירה בדברי הר"מ דפסק ברקתא דפטור משום גרמי שלא בכוונה, ואעפ"כ פסק לבה ולבתה הרוח חייב, ובאמת דלא כר' אשי.

ובאמת לישנא דגמ' דלבה ולבתה הרוח הוי גרמא בעלמא, משמע ג"כ שהנידון הוא כמו ברקתא ומשום גרמי שלא בכוונה, וצ"ע.

**ועיין גר"ח הל' שכנים** שתי' את הסתירה בר"מ ע"פ יסודו שאסו"מ הוי רק אשו דממונו, ועולה בדבריו דפסק הר"מ דלבה ולבתו הרוח חייב, על אף דהוי גרמא בעלמא, מ"מ חייב כזורה ורוח מסייעתו שכן הוא דין אש, ומ"מ כ"ז אם אתינן משום אשו דחציו, שייך לחייב משום גרמא, ובאש אף גרמא חייב, אבל אם אתינן משום אשו דממונו, שחיובו על יצירת מזיק הרי שוודאי אין לחייבו על גרמת יצירת מזיק ומשו"ה פסק הר"מ בלבה ולבתו רוח באש מצויה דחייב משום חציו וברקתא דהוי כאסו"מ פטור בלבתה הרוח דהוי גמרא ביצירת מזיק ופטור.

ועולה בדברי הגר"ח ג"כ שיסוד נידון דלבה ולבתו הרוח הוא כלישנא דגמ' דהוא נידון כגרמא, ולכאורה דלא כמש"נ שהנידון הוא ביצירת חצי מזיק אי סגי בהכי או לאו.

אולם נראה, דבאמת הנידון הוא דבליבה ולבה הרוח משום יצירה בידיים אין לדון כמש"נ שאין כאן יצירת מזיק, אולם אם משום גרמא יש לדון אף בכה"ג, וזורה ורוח מסייעו נמי הנידון דמכיון דהוי שלא בכוונה א"כ הוי גרמא בעלמא, והנידון אם יש באש גרמא, ואם ילפינן מזיק דאש בגרמא משבת דחייב בגרמא ועכ"פ מיושב שכל הנושא בסוגיא הוא ענין דגרמא ומיושב הרמב"ן והר"מ, וכמש"נ, ודלא כהש"ך דלעיל דנקט דעל אף דהל' כר' אשי, מ"מ עדיין לבא ולדון משום דינא דגרמי.

**דף ס' ע"ב**

**בדין הצלה בממון חבירו.**

תד"ה מהו, **עיין רא"ש,** **ורש"י פליג** דאסור להציל עצמו בממון חבירו עיין רמב"ן כתובות י"ט ע"א שהביא ברייתא דד' דברים אינם נדחים מפקו"נ ע"ז ג"ע שפ"ד וגזל

**ועיין ראב"ד בשטמ"ק לקמן** קי"ז ע"ב שהקשה דמכיון שעל כל איש מישראל חיוב הצלת נפשות א"כ מדוע שלא יטלו להצלת נפש ממנו לא גרע מכפיה על מצוות, ותי' דמכיון דהוי שלא בפניו א"כ אין הוא מחויב בהצלה ופטור, ועיי"ש שדן דאף בפניו אם חייב להפסיד בשל כך, עיי"ש.

**גמ'**: שלחו ליה חבול ישיב רשע וכו', מכאן הוציאו הפוסקים דמזיק נפסל לעדות כגזלן, עיין ב"ח סי' ל"ד סקי"ב.

עיין רא"ש דבאופן שידוע שנוח לאדם מקח דשעורין בעדשים שיכול לעשות כן, וכן הוא בטור סי' שנ"ט, ומשום דזכין לאדם שלא בפניו (וצ"ע דהא זכין לאדם ולא זכין מאדם כידוע בשם הקצו"ה, וזהו משום שיכול רק שלא מדעתו להכניס לו נכסי, ולא להוציא נכסי אף דהוי זכות, וא"כ איך כאן מוציא מרשותו משום זכין, ואכה"מ).

**דף ס"א ע"א**

**גמ'**: אבל מקום שמי גשמים שוללים שם לא מפסקי דהנהו באגני דארעא מיקרו.

**עיין רא"ה בשטמ"ק** דסברא זו לא שייכא לענין אש, ורק לענין פאה, ומשו"ה גבי אש אין חילוק

**דף ס"א ע"ב**

**מתני': המדליק בתוך שלו וכו'.**

**עיין רא"ש ומאירי בשטמ"ק** דחילוקים אלו הם דוקא במדליק בתוך שלו, ולא במדליק בשל חבירו דאז לעולם חייב, ומשמע דמ"מ מתני' דלעיל דנהר וכו' פטור אף בכה"ג.

**ועיין רע"א** שדקדק את לשון **הר"מ** פי"ד ה"ד דבמדליק בשל חבירו חייב אף אם נאנס כגון בנפל הגדר והקשה דא"כ מדוע הדליק בשל חבירו ונשרף דברים שאין דרכי להטמין דפטור, ומחלק בין אונס דטבע דחייב, לאונס דע"י מעשה אדם דלא הוי ליה לאסוקי אדעתיה, עיי"ש. ולא נתבאר לי מ"מ מדוע לעבור את הנהר לא הוי אונס טבע שיתחייב עליו, ובמאירי משמע דבכה"ג פטור, וצ"ע.

**מתני': המדליק את הגדיש.**

**ראב"ד** דבתוך של חבירו הרי"ז מזיק בידיים ולא אש, ומשו"ה חייב אף בטמון,

עיין בעל המאור ורמב"ן במלחמות, ר"מ, אבן האזל, חי' ר' אריה לייב, חזו"א סי' ב' סק"ה, וסי' ו' סק"ה.

**עיין ספר הישר** לר"ת סי' תקל"ח וז"ל התורה אמרה או הקמה ואמרי' מה קמה בגלוי אף כל בגלוי, וגלוי לאו דוקא למעוטי כל טמון שהרי שנינו במדליק את הבירה שמשלם כל מה שבתוכה, ובגמרא נמי אמרינן כי העול ולכי הבקר אינו פטור עליהם משום טמון אלמא קמה לאו למעוטי טמון אתא אלא כל דבר שאינו כאורחי' וכו' ועתה בא משנתו להגיד על הגדי שאפילו הוא כפות אורחי' הוא אע"פ שרוב בנ"א אין כופתין גדיין.

עוד שם "טמון במידי דלאו אורחי' כמו אנוס הוא דל"ה לי' לאסוקי אדעתיה" וכו',

**פלוגתא דר"י ורבנן וטמון באש**.

מבואר דנחלקו בתרתי, אם יש ג"ה דפטור טמון במדליק בשלו ונשרף בשל חבירו, דלרבנן פטור אף בדבר הרגיל ליהיות טמון, ולר"י אין דין וג"ה שכזה דטמון באש.

עוד נחלקו במדליק בשל חבירו דליכא פטור ממון דמג"ה, מ"מ נחלקו אם חייב בדבר שאין מצוי שיהיה טמון, דרל"י לעולם חייב ולרבנן פטור מסברא.

ובפשטות הסברא היא סברא שמצאנו בכל הסוגיא במטבע של זהב, שאין לחייב בנזק אם לא ידע שהערך רב וידע רק שהערך של הממון מועט דחייב לכי ידיעתו.

**ושי' התוס'** להלן ד"ה מי דסברא זו שייכת אף במזיק בידיים ממש כגון במדליק בשל חבירו ממש ומשו"ה מדמה מרגניתא בכספתא. **אולם הרמב"ן במלחמות** חילק דמיירי דוקא במדליק בשל חבירו והלכה האש למקום אחר בשל חבירו אבל מדליק בשל חבירו ממש חייב כשיעור השווי ולא איכפת לן שלא ידע השווי האמיתי.

**והרמב"ן במלחמות** שם לבסוף מסיק שפלוגתתם היא לא בסברא הנ"ל, אלא נחלקו בדין עשו תקנת נזגל בטמון עיי"ש בארוכה.

בפשטות דין טמון באש לרבנן אינו שייך כלל לדין מדליק בשל חבירו שפטור במקום שאין דרכו להניח, **ודין טמון באש הוא פטור** **בתשלום ולא פטור בעצם השם מזיק**.

אולם מהא דאף לרבנן משלם על מקום הכלים הטמונים כשיעור שעורים, ע"כ שיסוד הפטור מג"ה הוא ביסודו פטור שעל טמון גם אם הוי דברים שרגילים ליהיות מצויים וטמונים מכיון דמיירי באש דמדליק בתוך שלו הרי שאף בכה"ג פטרינן בעצם השם מזיק עד כמה שיש שם כלים, וחשבינן כאילו יש שם שעורים וזה נגזר מאותה סברא, דמדליק בשל חבירו ובדברים שאין דרכן להטמין, הוי מסברא, והכא הוי מג"ה אולם גדר הפטור הוא היינו הך, ודו"ק.

אולם אם הוא סתם דין פטור בתשלום א"כ היה צריך ליהיות פטור על כל נזק הכלי, ואין שום סיבה לחלק את הפטור לשיעורים, דהא הוזק הכלי כולו, ויש עליו דין פטור, ומהיכי תיתי לחלק את הפטור עד ערך שעורין.

**ועיין חזו"א** סי' ו' סק"ז שעמד בזה, ונראה בדבריו שהבין אף אם הוי פטור בתשלומין לחלק שהפטור עד כדי שיעור שעורין. והסברא שהפטור תשלומין הוא עד כדי שעורים שאז חייב בטמון, וצ"ע לדבריו עכ"פ מדוע שלא ישלם דמי חיטין, דהא אם היו חיטין היה חייב ולא חשיב טמון, וא"כ שישלם דמי חיטין ולא דמי שעורין, ולדברינו א"ש. ודו"ק.

עוד יש לדקדק **מדברי הרי"ף** שהוציא מר' אשי גבי מרגניתא דכספתא דהל' כרבנן ולא כר' יהודה, ומשמע בדבריו אף גבי טמון באש, וע"כ שדין טמון באש יסודו נגזר מסברא דאסוקי דעתיה ולא סתם ג"ה בדין תשלומין, ולכן יש להקיש לדין מרגניתא דכספתא, אולם **עיין רא"ש, ופלפולא** **חריפתא ס"ד** דנקט דבאמת ראית הרי"ף אינו אלא גבי מדליק בשל חבירו ולא בפטור טמון.

עיין תוס' ר"פ.