שיעור ח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / סימן קיב- קיד שיעורי עכו_ם

**שיעורי הלכה**

**פת עכו"ם**

**[סי' קיג שיעור ח]**

## טעם הגזירה בבישול עכו"ם

**[סעי' א]** **דבר שאינו נאכל כמו שהוא חי, וגם עולה על שלחן מלכים ללפת בו את הפת או לפרפרת, שבישלו עו"ג, אפילו בכלי ישראל ובבית ישראל, אסור משום בישולי עובדי כוכבים.**

**בטעם** שאסרו חכמים בישולי עכו"ם מצאנו שני פירושים, שרש"י על המשנה (ע"ז לה:) פירש שאסור משום חתנות כמו פת, וכן נקטו רוב הראשונים. אמנם בגמרא (שם לח.) כתב רש"י שאסור כדי שלא ירגיל אצל עכו"ם ויבא להאכילו דבר איסור. והפת"ש (ס"ק א) הביא מהתפארת למשה שלביאור הראשון שאסור משום חתנות א"כ בישול שנעשה ע"י מומרים יהא מותר [שהרי מותר להתחתן עם בתו], אמנם לביאור השני שיש לחשוש שיאכילנו דבר איסור זה שייך גם במומר, ולכך יש לאסור בישולי המומרים. מיהו כבר נתבאר לעיל (שיעור א) שאף בפת קיי"ל לאסור במומרים שאף שאין איסור להתחתן עם בנותיהם שלא חילקו חכמים בגזירתם.

## בהיתר אינו עולה על שולחן מלכים

**ומצאנו** בגמרא שני קולות בדין בישולי עכו"ם, שאמרו (ע"ז שם) אמר רב שמואל בר רב יצחק אמר רב כל הנאכל כמות שהוא חי אין בו משום בישולי עובדי כוכבים, בסורא מתנו הכי, בפומבדיתא מתנו הכי אמר רב שמואל בר רב יצחק אמר רב כל שאינו נאכל על שולחן מלכים ללפת בו את הפת אין בו משום בישולי עובדי כוכבים. ובשו"ע פסק כשני הלשונות לקולא.

## מין אחד שחלקו עולה על שולחן מלכים וחלקו אינו עולה

**והנה** הש"ך (ס"ק ב) הביא מהאיסור והיתר (כלל מג דין ב) על קרביים וקורקבן ובני מעיים שאע"ג שאמרו בגמרא שאוכליהן לאו בר איניש מ"מ יש בהם משום בישולי עכו"ם, ולא ביאר הש"ך טעם הדבר. אולם הפר"ח (ס"ק ב) ביאר שכיון שסתם בשר עולה על שולחן מלכים, ודאי לא פלוג רבנן ואסרו כל מיני בשר.

**ובחלקת** בנימין הקשה מכמה מקומות שמצאנו שבמין אחד חילקו בין מקום שעולה על שולחן מלכים למקום שאינו עולה על שולחן מלכים, ומוכח שאין אומרים שחכמים אסרו כל אותו המין משום לא פלוג. והביא לזה א. ממה שמצאנו בפת אורז שמבואר לעיל סי' קיב (סעי' א ברמ"א) שפת אורז כשאינה עולה על שולחן מלכים אין בה משום בישולי עכו"ם, אע"פ שיש במינו שעולה על שולחן מלכים. ב. וכמו כן מצאנו באפוים קלויים ששמותרים משום שאינם עולים על שולחן מלכים, אבל באפונים מבושלים מבואר ברמב"ם (מאכלות אסורות פ"ז הי"ח) שאסורים באכילה משום בישולי עכו"ם. ג. וכן לגבי דג מליח (להלן סעי' יב) שחילקו באותו מין בין עולה על שולחן מלכים לשאינו עולה על שולחן מלכים.

**אמנם** נראה ברור לדחות כל הני קושיות, שיש לחלק דהתם ע"י הבישול הם נעשים דבר שונה ממה שהיה קודם, ושפיר שייך לחלק ולומר שזה מותר וזה אסור, וכן בדג מליח שיש חילוק בין מליח לשאינו מליח. אבל לגבי בשר, כיון שהכל מין בשר אחד הוא ולא נשתנה ע"י בישול וכדו' כיון שאסרו המין אין מתירים באותו מין אף מה שאינו עולה על שולחן מלכים.

**וסברת** הפר"ח מצאנו גם בגליון מהרש"א (אות ב) שכתב להוכיח שהולכים בכל דבר אחר המין אם נאכל כמות שהוא חי, ולא על כל דבר בפני עצמו, והוכיח כן ממה שכתב האיסור והיתר (כלל מג דין ד) לגבי אגסים הקשים, שכיון שרוב המין נאכל כמות שהוא חי, אף שהאגסים הקשים אינם נאכלים חיין, מ"מ אין בזה משום בישולי עכו"ם, ומוכח דאזלי' בתר המין וכדעת הפר"ח.

## כשנאכל כמות שהוא רק בתערובת

**ובעניין** ההיתר שנאכל כמות שהוא חי, עי' בגליון מהרש"א (שם) שהביא בשם המגן אברהם להתיר בזנגווי"ל אף שאינו נאכל כמות שהוא חי בפני עצמו, מ"מ ע"י דבר אחר נאכל כמות שהוא חי, וגם זה אין בו משום בישולי עכו"ם. וכתב הגליון מהרש"א דאזלי' בכל דבר בתר המין, וא"כ אי"צ לטעמו של המג"א, אלא כיון שזנגווי"ל יש במינו זנגווי"ל רטיבא שנאכל כמות שהוא חי, אין בו משום בישולי עכו"ם. מיהו דבריו תמוהים, שלא מצאנו להתיר מחמת הסברא דאזלי' בתר המין אלא דוקא במקום שרוב שימושו נאכל חי, או שרוב שימושו אינו עולה על שולחן מלכים, אבל אם רק מעט ממנו נאכל חי אין להתיר כל המין, וא"כ זנגוויל שרוב תשמישו ביבש אין זה סברא להתיר [ועוד שלפי מה שנתבאר שדבר שנשתנה אפשר לחלק בדינו ואין אומרים 'לא פלוג', א"כ כלל אין לומר סברא זו בזנגוויל לח ויבש, שהרי התם כשהוא יבש הרי נשתנה].

## כשעולה על שולחן מלכים רק לפרפרת

**מיהו** מה שביאר הפר"ח בטעם שבני מעיים אסורים משום שהוא מין בשר, הנה מקור הדין הוא מהאיסור והיתר (שם), ושם כתב הדין שדבר העולה על שולחן מלכים אסור אף אם עולה לפרפרת, וע"ז כתב האיסור בבני מעיים וז"ל אפילו שאינו עיקר הסעודה כגון מיני קיטניות וקרבי דגים ודגים וחגבים וכן כל כיוצא בהן, מ"מ עולה משום פרפרת, ודרך אדם להזמין חבירו עליו, וה"ה בני מעיים של בהמה וכה"ג אף על פי שאין הדבר ראוי ליתן לפני אורחים נכבדים, ואפי' כמהין ופטריות דהם עולין משום פרפרות. עכ"ל. ומבואר שטעם האיסור בבני מעיים אף שאוכליהן לאו בר איניש הוא משום שעולים על שולחן מלכים לפרפרת, ומבואר להדיא שלא כטעמו של הפר"ח.

**אלא** שהפר"ח מיאן בטעם זה משום שהוא כתב (בס"ק ג) לחלוק על השו"ע, ודעתו שרק מה שעולה על שולחן מלכים ללפת בו את הפת הוא בכלל איסור בישולי עכו"ם, אבל דבר שעולה רק לפרפרת אינו בכלל האיסור. אכן הפוסקים לא הסכימו עם הפר"ח בזה, וכמו שמבואר ברמב"ם ובשו"ע לאסור מה שעולה על שולחן מלכים לפרפרת [והפר"ח נדחק בזה]. וכן פסק החכמת אדם (כלל סו דין א) להחמיר במה שעולה לקינוח סעודה, וכן כתב לאסור כמהין ופיטריות (שם דין ד) שהם באים לקינוח סעודה (כמבואר בברכות מז.) וא"כ אי"צ לבא לחידושו של הפר"ח.

## פטריות בזה"ז

**והנה** בזמנינו הפטריות יש שנאכלים כמות שהם חיים, לכל הפחות בתערובת, וכבר נתבאר שאף כשנאכלים רק בתערובת חשיב שנאכלים כמות שהם חיים, וכן כתב המשנ"ב (סי' רג ס"ק יא) לגבי הזנגוויל להתיר מחמת שנאכלים כמות שהם חיים אף שהוא בתערובת וז"ל 'ואפילו רקחו עו"ג אין בו משום בשול עו"ג שהרי נאכלין חיין ע"י תערובות צוקע"ר'. וא"כ הפטריות שנאכלים בתערובת ג"כ חשיבי כנאכלים חיים ואין בהם משום בישולי עכו"ם.

## אם הולכין אחר כל אדם או אחד רוב העולם

**וירקות** שרגילים לאכלן מבושלים ויש מי שאוכלן חי, דעת הבני חיי [הובא בדרכי תשובה] שהולכים כל אחד לפי מה שהוא, ודעת הפר"ח (ס"ק ג) דהולכים אחר רוב העולם. והחכמת אדם (כלל סו דין ד) כתב כדעת הפר"ח, מיהו לא כתב שהולכים אחר רוב העולם אלא כתב שהכל הולך אחר המקום מה שדרך לאכול באותו מקום לרוב בני אדם.

**ואם** יבא אצלו אורח, הנה אם ננקוט כדעת הבני חיי יצא חורבה גדולה, שהרי הכל הולך לפי אותו אדם, ואם בעל הבית רגיל לאכול כמות שהוא חי הרי מותר לו, אמנם אינו יכול ליתן לפני האורח שאינו רגיל לאכול אותו דבר, שהרי לאורח יהיה אסור. אבל לדעת הפר"ח והחכמת אדם הרי הכל הולך לפי המקום, מיהו גם לדעת החכמ"א אם יבא אורח ממקום אחר ששם אין רגילות לאכול אותו דבר כמות שהוא חי, לכאורה יהיה אסור ליתן לפני האורח מאותו תבשיל. אכן יש לומר שלדעת החכמת אדם דאזלי' בתר המקום, אם כן אף אדם שבא ממקום אחר, באותו מקום לא יהיה לו איסור, וטעמא דמילתא שכל שנאכל חי באותו מקום, הרי במקום זה אין הבישול 'חשוב', ואין בזה משום חתנות באותו מקום, וא"כ יהא מותר גם לאורח שבא ממקום אחר.

**וכמו"כ** יש לדון אם בישל ע"י עכו"ם במקום שהרגילות לאכול כמות שהוא חי, ואח"כ בא לאכלו במקום אחר ששם אין אוכלים דבר זה כמות שהוא חי, האם נאסר התבשיל, ונראה ברור שכיון שבשעת הבישול לא היה איסור כיון שבאותו מקום נאכל מין זה כמות שהוא חי, לא יחול איסור במקום אחר, דמאחר שלא היה בבישול משום חתנות שוב לא יחול איסור על תבשיל זה.

## בצל

**ולעניין** הבצל, דעת המהרש"ם (ח"ב סי' רסב) להחמיר, אלא שבר"י מלוניל (ע"ז לח.) מבואר להדיא שהבצל נאכל כמות שהוא חי ואין בו משום בישולי עכו"ם. ועי' משנ"ב (סי' רה ס"ק ה) שכתב שאין רגילות לאכלן כמות שהוא חי אלא ע"י פת, ולכך כתב שברכתן שהכל. אלא שצריך ביאור מה החילוק בין זנגוויל שפסק המשנה ברורה שברכתו 'האדמה', מחמת שנאכל חי בתערובת עם סוכר, לבין הבצל שנאכל ע"י הפת. ונראה לומר שבזנגוויל הוא העיקר, שאדם רוצה לאכול את הזנגוויל רק שאין אוכלים אותו אלא עם סוכר, אבל הבצל שאוכלו עם הפת, עיקר האוכל אינו הבצל אלא הפת, והבצל בא רק ליתן טעם בפת. וכמו"כ בסלט ירקות שמוסיפים בצל חי, ג"כ נראה שכיון שהעיקר אינו הבצל אלא רק נותנו שם כדי ליתן טעם, לכן סובר המהרש"ם דלא חשיב נאכל כמות שהוא חי. אבל כבר נתבאר שיש חולקים על המהרש"ם (עי' כ"ז בספר חלקת בנימין סי' קיג סעי' א בה"ל ד"ה כמו).

## קפה

**ולעניין** הקפה, הנה הקפה יש לדון מחמת שני בישולים האחד בשעת עשייתו והשני בשעה שנותן הקפה לכוסו. ולגבי הבישול הראשון כתבו פוסקים להתיר כיון שאינו עולה כך על שולחן מלכים.

**ומחמת** הבישול כשנותן את הקפה בכוס אין לאסור כיון שהקפה מתבטל, וכמו שכתבו הפוסקים לעניין שכר דשרי לשתותו אע"פ שמבשלים השעורים, משום שהרוב מים. והחתם סופר (בתשובה סי' עד) כתב שבירר בארצות המזרח שהם אוכלים הקפה כמות שהוא [ומהאי טעמא כתב שאין בזה משום צובע והובאו דבריו לעיל סי' שיח], ולכך אין בזה משום בישולי עכו"ם כיון שחשיב שנאכל כמות שהוא חי.

**ומצאנו** כסברא זו שנתבאר על קפה, לגבי דגים המלוחים, שמבואר שאין בו משום בישולי עכו"ם משום שמליחת הדג אינה כבישול, ואחר המליחה כבר נאכל בלא בישול, ואף אם יבא העכו"ם ויבשלנו אינו נאסר דחשיב נאכל כמות שהוא חי, כן כתבו התוס' (ע"ז לח.). ועי' פת"ש סי' קיד (ס"ק א) שהביא מהפר"ח המיקל ועיי"ש עוד.

## אדם חשוב בנאכל כמות שהוא חי

**והנה** בגמרא בשבת (נא.) מבואר שאדם חשוב יש לו להקפיד שלא לאכול בישולי עכו"ם אף כשנאכל כמות שהוא חי, והב"ח תמה אמאי לא נזכר דין זה בטור ושו"ע, וכן דעת הש"ך (סי' קנב ס"ק ב) להחמיר באדם חשוב. אמנם הדגול מרבבה (סי' קיג) פסק להקל דהא חזינן בגמרא בשבת שם שרב נחמן לא חשש לאכול בישולי עכו"ם בנאכל כמות שהוא חי ומוכח דלא ס"ל דאדם חשוב שאני. ועי' מנחת יעקב (כלל עה סק"ל) שכתב שבזה"ז ליכא דין זה שכל הטעם להחמיר באדם חשוב הוא משום שחוששים שילמדו ממנו ויבואו לאכול בישולי עכו"ם אבל בזה"ז שיש ספרים הנדפסים, אין חוששים כ"כ שילמדו ממנו לאכול בישולי עכו"ם שאינ נאכלים כמות שהן חיים.

.