ב פרק הישן - הרב אלחנן בלוך
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה

**זמן חורף תשפד**

**פרק הישן תחת המטה**

**דף כ ע"ב**

**אם יש חיוב לילך לישן בסוכה**

**א) הישן תחת** המטה בסוכה לא יצא יד"ח. עי' מלאכת שלמה דמדאמר לא יצא יד"ח משמע דחייב לישן בסוכה מאחר שא"א בלא שינה ג' ימים. ע"ש. אולם האחרונים תמהו דאכתי קשה מהו הלשון "לא יצא יד"ח" דמשמע שצריך לישן שוב כיון דלא יצא יד"ח המצוה והרי מה שישן כבר עבר באיסור ומעתה אין עליו חובה לישן עוד ומהו זה הלשון לא יצא יד"ח, הול"ל "אסור לישן תחת המטה" או "הישן תחת המטה ביטל מצות סוכה".

**ובספר החיים** (להג"ר שלמה קלוגר זצ"ל) סי' תרכז כתב ליישב דמתני' כר"א דס"ל לקמן כז. חייב אדם לאכול י"ד סעודות בחג ולשיטתו י"ל דחייב להשלים מה שלא אכל,[[1]](#footnote-1) וי"ל דכן הוא גם בשינה שאם לא ישן בלילה צריך להשלים שינתו ביום.[[2]](#footnote-2) וזהו דקאמר דאם ישן תחת המטה לא יצא יד"ח ויחזור וישן ביום. [אמנם לפ"ז להלכה אין צריך לישן דלא קי"ל כר"א.]

**וי"ל עוד** לפמש"כ הריטב"א להלן כז. וז"ל: שמעתי בשם גדול מגדולי הדור אשר בצרפת שהיה מחייב לישן בסוכה בלילה הראשונה של סוכות ואפי׳‎ ירדו גשמים שינת עראי מיהת ולא התירו לו לירד מן הסוכה אלא בשאר ימים שהם רשות אבל בלילה הראשונה הכתוב קבעו חובה מג״ש דט״ו ט״ו מחג המצות. והא ליתא כלל לפום מאי דכתיבנא שאין חיוב ליל הראשון אלא באכילה דומיא דליל א׳‎ של פסח, דחיוב שינה לא אתי מהתם דלא מחייב בשינה. עכ"ל. וא"כ לשיטת אותו גדול יש חיוב בלילה ראשונה לישן ואם ישן תחת המטה לא יצא ויחזור ויישן בסוכה.

**והגרי"פ [בביאורו** לרס"ג ח"א עמ' 182] כתב להוכיח מכאן דהגם דאין חיוב לאכול בסוכה כל שבעה היינו דוקא אכילה שאפשר לעמוד ז' ימים בלא אכילה המחייבת סוכה. אבל שינה דא"א לעמוד ז' ימים בלא שינה הרי הוא מחויב[[3]](#footnote-3) דזה נכלל בתשבו כעין תדורו [ע"ש מה שביאר דבריו ע"פ הגמ' להלן כז. והוכיח כן מדברי בעל המאור בפסחים ואכ"מ.]

**ובחי' מהרי"ל** דיסקין על התורה פרשת אמור כתב לבאר, דבא לרמז בישן תחת המטה, שאחרים חייבים ליטול המטה מעליו או לעורר אותו לצאת משם.

**מדוע נקט דוקא "הישן"**

**ב) כתב רש"י:** ועיקר ישיבת הסוכה אכילה שתיה[[4]](#footnote-4) ושינה.[[5]](#footnote-5) עכ"ל. והא דנקט התנא דוקא שינה ולא אכילה ושתיה, לכאורה אורחא דמילתא הוא דאין רגילות לאכול ולשתות תחת המטה אבל לישן תחת המטה מצוי הוא.

**אכן רבנו** יהונתן כתב: ולפי שעיקר ישיבת הסוכה אכילה ושתיה בא להשמיענו שגם השינה מן העיקר. עכ"ל.

**ולפי מה** שנתבאר באות א מהגרי"פ מתיישב נמי הא דנקט דוקא שינה, דרק שינה היא חיוב ואפשר לומר עליה לא יצא יד"ח.

**אם מותר לעבד לקיים מ"ע שהז"ג**

**ג) ראיתם טבי** עבדי שהוא ת"ח ויודע שעבד פטור מן הסוכה[[6]](#footnote-6) לפיכך ישן הוא תחת המטה. התוס' הביאו בשם הירושלמי דהא דישן תחת המטה, שלא לדחוק רגלי החכמים הוא דעבד כן. אמנם משמע מדברי הירושלמי דכל זה למ"ד עבד שהניח תפילין אין מוחין בו, הוא דאמרינן דמעיקר הדין מותר לו לישן בסוכה, אבל למ"ד דעבד שהניח תפילין מוחין בו, גם הכא אסור לו לישן בסוכה.

**אמנם הקשה** הריטב"א [וכעין זה בר"ן] וז"ל: וקשיא לן אהאי ירושלמי למאי דקס״ד מעיקרא דמשום דאסור לישב בסוכה ישב לו תחת המטה, למה ליה‎ למיפרך מההיא דתפילין, דאפי׳‎ מאן דאסר התם מודה דהכא שרי דע״כ לא איפליגו התם בנשים סומכות רשות או לא אלא במצות עשה שיש בעשייתן צד איסור כשהוא שלא במקום מצוה, כגון סמיכה בקרבן שהוא סומך עליו בידיו וכל גופו ומשתמש בקדשים ומש״ה אסר בה מאן דלית ליה נשים סומכות רשות דכיון דלא מפקדי כלל ולית להו אגרא איכא איסורא, וכן בתקיעת שופר איכא שבות דרבנן, וכן הנחת תפילין איכא איסורא שלא במקום מצוה מפני קדושתן, והיינו דאמרינן התם מיכל בת שאול היתה מנחת תפילין ולא מיחו בה ואתיא כמ״ד נשים סומכות רשות, דכיון דאיכא מצוה בעשייתו שרי לה לאנוחי, הא לאידך אסירי. וכן מה שאמרו באשתו של יונה שהיתה עולה לרגל כמ״ד נשים סומכות רשות אבל לאידך היתה אסורה, לפי שהיתה מקרבת שלמי חגיגה ויש בדבר איסור שלא במקום מצוה.[[7]](#footnote-7) אבל בסוכה וכיוצא בו דליכא בה צד איסור שלא במקום מצוה[[8]](#footnote-8) דכו״ע אם רצו לעשות אותם הרשות בידם ואין מוחין בהן וא״כ למה להו לבני מערבא למיפרך הכא מתפילין.

**וי״ל דאה״נ** דלא צריכי למיפרך מההיא דתפילין אלא דאלומי מאלמי בה פירכא דידהו דהשתא ומה תפילין דאית בהו איסורא שלא במקום מצוה לא מיחה בו הכא דליכא איסורא מיחה. ופריק שלא לדחוק את החכמים כו׳.‎

**[והר"ן כתב:** דאפשר שהיה מוחה בו כדי שלא יברך עליה (דלמאן דלית ליה נשים סומכות רשות ודאי אין מברכין לכו"ע). אי נמי שלא יבוא לעשות אותן מ"ע שיש איסור בעשייתן למאן דלית ליה נשים סומכות רשות כתפילין.[[9]](#footnote-9)]

**ובגמרא דילן** ל״ק להו הא כלל דלא משמע להו ממתני׳‎ שיהא טבי אסור לישב בסוכה אלא שבא ר״ג לומר שטבי עבדו מפני שיודע שפטור מן הסוכה הוא ישן תחת המטה שאלמלא היה חייב בסוכה לא היה עושה כן.

**וסברא‎ דכלהו** רבוותא ז״ל דקי״ל כמ״ד נשים סומכות רשות ואפי׳‎ במצות שיש בהם צד איסור שלא במקום מצוה רשאות לעשותן, אע״פ שאין חייבות‎ בדבר יש להם מצוה ונוטלות‎ עליהן שכר, ולפיכך אם רצו לברך עליהן הרשות בידן ושפיר מצו למימר אקב״ו וכדברירנא במסכת קדושין בס״ד. עכ"ל.

**אמנם הרא"ה** הקשה להיפך איך ישן תחת המטה והרי איכא מצוה לישב כאינו מצווה ועושה. וע"ז הביא תירוץ הירושלמי דכדי שלא לדחוק רגלי החכמים עשה כן. וצ"ע דהירושלמי אתא עלה מטעם אחרינא. אכן עי' היטב במאירי ובדבריו תמצא יישוב לזה.

**בגדר פסול ישן תחת המטה**

**ד) ביסוד הפסול** של ישן תחת המטה נחלקו קמאי. וז"ל הרי"ף בסוגיין גבי מטה: "דכיון שהיא גבוהה עשרה שהוא שעור סוכה נעשית כסוכה בתוך סוכה". ולעיל דף י: גבי קנופות כתב: "נעשו כסוכה בתוך סוכה ולפיכך פסולה". וכן העתיק הרא"ש פ"ק סי' יט ובפרקין סי' א. וכ"כ הרמב"ם בפירושו על המשנה לעיל י. ובחבורו (פ"ה הכ"ג). וכ"כ הלבוש. [ובדעת הטור עי' בהערה.[[10]](#footnote-10)]

**ובבעל המאור** בסוגיין (י. בדפי הרי"ף) חלק[[11]](#footnote-11) וכתב דטעם הפסול "דהו"ל אהל בפני עצמו ואין זה עומד בצל סוכה אלא בצל אהל המטה". [וכן נראה דעת רש"י שכתב: לא יצא. דאהל מפסיק בינו לסוכה. (וכמו שכתב הפנ"י). ולעיל י. במשנה כתב: פסולה, משום דאינו יושב בסוכה דאהל מפסיק ביניהם עכ"ל. ועי' רש"י י: ד"ה הכא. וכן הוא בפסקי ריא"ז כאן. ועי' ריבב"ן בסוגיין שכתב דהרי"ף ורש"י פליגי.[[12]](#footnote-12)]

**והמלחמות הוכיח** כדעת הרי"ף דאם נימא דטעם הפסול משום שאינו עוד בצל סוכה היה לו לפסול אף באהל טפח שהרי אהל הוא לענין שאר דברים [אהל המת ואהל לענין שבת. ר"ן וריטב"א]. "אלא הטעם משום דאתי האי אהל ומבטל לסכך סוכה כיון דחשיב. ומתורת סוכה בתוך סוכה למדו חכמים דבר זה, כי היכי דאמר רחמנא התם דאתי סכך עליון שהוא פסול שאינו עשוי לצל דהא איכא צל התחתון[[13]](#footnote-13) ומבטל לאהל של סכך התחתון, ה"נ אתי אהל זה ומבטל לסכך דסוכה[[14]](#footnote-14) למי שישן תחתיו כיון דחשיב דאית ביה י'.[[15]](#footnote-15) ועי' בקה"י סי' טו שהאריך בהסבר הדברים. [לכאורה קשה דלפי סברת הרמב"ן דהסכך העליון פסול משום דלא נעשה לצל התחתון, א"כ גם במטה יפסל משום דהסכך העליון לא נעשה לצל. וצ"ל דכיון דהמטה היא עראי אינה מבטלת תורת צל מהסכך. שו"ר שעמד בזה הקה"י סוף סי' טו. וכתב: דמ"מ אילולי שסכך תחתון מבטל לעליון לא היה נחשב שעליון אינו מיצל כאן כיון שאין לתחתון דין סכך ודינו כאיזה חפץ בעלמא המונח שם.]

**עוד הוכיח** המלחמות מלשון הגמ' להלן כא: "אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע", אלמא משום בטולי הוא ולא משום שאינו ישן בצל סוכה שהרי סכך הסוכה סוכך על הכל.[[16]](#footnote-16)

**עוד הוכיח** מהירושלמי שמקשה סתירה בדעת ר' יהודה דבדף כ: מכשיר בישן תחת המטה ולעיל ט: פוסל סוכה תחת סוכה כשיש דיורין בעליונה. אלמא מדמינן דין סוכה תחת סוכה להכא.

**ביאור שיטת בעל המאור**

**ה) אמנם הר"ן** (י. בדפי הרי"ף) הקשה על הרמב"ן דא"כ מדוע פסלינן קנופות בפחות מעשרה הואיל דקביעי והרי גם סוכה תחת סוכה קבועה היא ואפ"ה לא פסלינן בפחות י'. ובע"כ דין אהל שאני מסוכה תחת סוכה וכבעל המאור.[[17]](#footnote-17)

**והריטב"א** בסוגיין הקשה דבדין סוכה תחת סוכה איכא פלוגתא בדף י. אי השעור בין הסוכות טפח או ד"ט או י"ט ואילו במטה לכו"ע השעור הוא י"ט. [אמנם התוס' ד"ה הישן כתבו דאפשר דשמואל לטעמיה אבל לחולקים בשעור גובה סוכה תחת סוכה הוא הדין שיחלקו בשעור גובה המטה. עוד כתבו דמטה שאני דהוי אהל עראי[[18]](#footnote-18) ולכן אינה פוסלת אלא בגבוהה י'.]

**ולכן מבארים** הר"ן והריטב"א כשיטת בעל המאור דתרי דיני אינהו. וז"ל הריטב"א: אלא כך ענין הדבר דסוכה שתחת הסוכה אין פסולו מדין בטול, שהרי שניהם סכך כשר ומין במינו ואינו חוצץ לא מבטל כלל. אלא שגזה״כ הוא שלא תהא למעלה מן הסוכה דבר שהוא חשוב אהל אפילו ממינה. ומפני זה נחלקו בה שמא הקפיד הכתוב או בטפח או בד׳.‎[[19]](#footnote-19) אבל הכא מדין בטול שאינו יושב תחת הסוכה ולפי שהדין נותן שלא יהא תחתון מבטל העליון והרי הכל כבגדים וכלים שהעליון מיסך עליהם, היה בדין שלא תפסל בטפח ולא בד׳‎ ובעו אהל חשוב וקבוע ואי לא הרי הם כבגדיו שאינם מבטלים כלומר מן העליון. וזה מבואר מפי ר׳‎ נר״ו: [עי' חי' הרא"ה.]

**אם הפסול דאורייתא או דרבנן – וכמה שעורו**

**ו) כתב הב"ח** (תרכז) דלסוברים שהוא כסוכה תחת סוכה אינו יוצא י"ח דבר תורה אפי' דיעבד. אבל לדעת הרז"ה דטעמא משום דגבוה עשרה הו"ל אהל ואין זה עומד בצל סוכה אלא בצל אהל המטה, אינו אלא מדרבנן אבל דבר תורה יוצא ידי חובתו. [וכתב הפמ"ג (מ"ז ב) דנ"מ למי שבליל יו"ט ראשון אין לו אפשרות לישב אלא תחת המטה, דאם כשר מדאורייתא ישב בה שיקיים לכל הפחות מצות סוכה מדאורייתא, ויתכן שאף יכול לברך.[[20]](#footnote-20)]

**אמנם הפמ"ג** (שם) כתב די"ל דאף להסוברים דפסול משום סוכה תחת סוכה אינו אלא מדרבנן 'דדמי' לסוכה תחת סוכה. [ובסק"ד הוסיף מלשון הרמב"ם פ"ה הכ"ג: "מפני שהיא כסוכה בתוך סוכה".[[21]](#footnote-21)] וצ"ע לדינא. והובא הנדון בשער הציון (תרכז א).

**ולכאורה הנדון** רק במטה אבל בקינופות פסול מדאורייתא כמו שכתב המ"ב סק"ז.

**והנה יש** לדון אם שעור המטה הפוסלת הוא כשעור סכך פסול ד' טפחים, או דשעורו כשעור אהל וסגי במטה טפח כדי לפסול תחתיה.[[22]](#footnote-22) ועי' בפמ"ג (תרכז מ"ז ה) שנסתפק בזה וכתב להחמיר. ובספר הסוכה כתב לפ"ז שלא לשבת תחת מזגן המותקן על קיר הסוכה [מתחת לסכך] אף שרחבו פחות מג"ט משום דיש לדונו כיושב תחת המטה [ולא כיושב תחת סכך פסול ששעורו בג"ט או ד"ט.] וצ"ע. [ואם הוא גבוה וסמוך לסכך בתוך ג"ט מהסכך יש לומר דדינו כסכך פסול שדינו בג"ט או ד"ט ולא כיושב תחת המטה.] ולהלן אות שמא בהערה יתבאר סמך גדול לאיסור ע"ש.

**החילוק בין מטה לקנופות**

**ז) תרגמא שמואל** במטה עשרה.[[23]](#footnote-23) הנה קנופות פסולין אף שהן פחות מי' כמבואר לעיל י: וצ"ב מ"ש מטה מקנופות. והר"ן (י. בדפי הרי"ף) תירץ דשאני מטה דלגבה עשויה. [וכ"כ הריטב"א והרא"ה.]

**וכתב עלה** הט"ז (תרכז ג): משמע מזה דמטה הוה קביעא[[24]](#footnote-24) אלא דגריעותא הוא דעשויה לגבה. ותימה לי דאמאי לא משני בגמ' (לעיל י: כדפריך ממטה על כילה) גם אמטה דהוה קביעא.[[25]](#footnote-25) ותו דההוא סברא דעשויה לגבה איתא אח"כ בגמ' (לעיל י:) לרבה בר רב הונא לענין דהו"א לגמרי אין תחת המטה פסול אפילו בגבוה י', דכל שתאמר שאין שם אוהל תחתיה לא מהני י'.[[26]](#footnote-26)

**לכן כתב** הט"ז: ונלע"ד דהמטה לא מיקרי קביעא כיון שמטלטלת ומעמידין אותה ממקום קרקע זו למקום אחר משא"כ בקינופות ונקליטין שהם אינם זזים מן המטה.[[27]](#footnote-27) וכיוצא בזה מבואר בר"ן פ' הישן במשנה דסומך סוכתו בכרעי המטה, עכ"ל הט"ז.

**מטת קומותיים**

**ח) דנו הפוסקים** במטת קומותיים באופן שאין בין המטה התחתונה לעליונה י' טפחים. והנה מדידת הי"ט כאשר הם מחוברים למטה [כגון נקליטין] מודדין מהמטה [עי' פ"ק אות שלד] וא"כ כאן היה לנו להכשיר דהוי כמטה שאינה גבוהה י' טפחים. [אמנם עי' להלן בשם הליכות שלמה שפקפק בזה.]

**אמנם מה** שיש לדון בזה דהנה באות ז התבארו ב' אופנים בביאור החילוק בין קנופות [שפוסלין גם בפחות מי'] למטה [שאינה נפסלת אלא בי'.] דהראשונים כתבו הטעם משום דמטה לגבה עשויה. והט"ז כתב משום דמטה אינה קבועה אבל קנופות קביעי במטה וזזים יחד עם המטה.

**והשתא אי** הטעם כהט"ז דמטה כשרה בפחות מי' משום דאין המטה קבועה שמטלטלת, א"כ הכא המטה העליונה כלפי המטה התחתונה אינה מטלטלת שהרי הן מחוברין, ודמי לקינופות דפוסלין אף בפחות מעשרה. אבל להראשונים דהחילוק משום דלגבה עשויה יתכן דכשר. אמנם יש לדון דכאן המטה העליונה עשויה לישן תחתיה ולאו לגבה עשויה. אמנם מאידך גיסא י"ל דנהי דיש שמוש תחת המטה העליונה אבל מ"מ המטה העליונה לא באה לצורך השמוש של התחתונה אלא לצורך השמוש למעלה הימנה וא"כ אולי גם בה איכא לסברת לגבה עשויה.[[28]](#footnote-28)

**עי' בשבט** הלוי ח"ז סי' לו דדן להתיר לפי הסוברים (אות ו) דאין הפסול אלא מדרבנן משום גזרה דסוכה תחת סוכה או דאינו נראה כתוך הסוכה, דבמטה כזו אינו נראה כך.[[29]](#footnote-29) ועי"ש בח"י סי' פז שדן בסברות דלעיל ופשוט לו שהך מטה מקרי ג"כ לגבה עשויה. ובהליכות שלמה דן דאולי מודדין הי' טפחים מהארץ כמו בכילה. [והיינו דרגלי העליונה הם מהארץ רק דבאמצען יש את התחתונה.] אך למעשה מיקל בזה.

**ובחוט שני** הסתפק לפסול משום דרוצה לישן תחתיה א"כ ליכא לסברת "לגבה עשויה".

**דף כ ע"ב**

**פלוגתא דאהל שאינו בידי אדם – בהבאת טומאה או בחציצה**

**ט) תנן התם.** ופרש"י באהלות קחשיב המביאין את הטומאה. [וכן מבואר בפיה"מ (אהלות פ"ג מ"ז).] ובמשנה אחרונה כתב דעד כאן לא פליג ר"י אלא גבי הבאת טומאה אבל לענין לחצוץ מן הטומאה ודאי חוצץ אף שלא נעשה בידי אדם. וע"ש ראיתו.

**אמנם הקשה** המשנ"א ע"ד ממאי דפרכינן בסוגיין על ר"י איך מהני שוורים והרי אינו בידי אדם, ולהנ"ל הרי התם דמיירי לחצוץ מן הטומאה גם ר"י מודה. וכתב דאה"נ דהוי מצי לשנויי הכי אלא דעדיפא משני דאם יש כמלא אגרוף אף מביאין. [ודוחק.]

**אולם במאירי** מבואר דפלוגתת ר"י ורבנן היא בין על הבאת הטומאה ובין על חציצה. [וכן הוכיח הפנ"י מתוס' שפירשו דקאי על דין ביב והרי דין זה נאמר על חציצה, ע"ש. אולם בתוס' כא. ד"ה יליף מבואר דקאי על הבאת טומאה וצ"ל דתרוייהו איתנהו וכדברי המאירי.]

**והנה ר"י** יליף דבעינן אהל העשוי בידי אדם אהל אהל ממשכן. והקשה הפנ"י הרי הפסוק מדבר גבי הבאת טומאה ולא גבי חציצה. ומנין שאינו עשוי בידי אדם גם אינו חוצץ. [ויש להוסיף דכיון דמקבל טומאה ממילא אינו חוצץ כפי הכלל הידוע ב"ב כ. כל המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה וכמבואר בתוס' שבת כז: דאהל של פשתן כיון דמקבל טומאה אינו חוצץ.[[30]](#footnote-30)] ותירץ דמסברא הוא דאית ליה הכי דכל שאינו בידי אדם אין לו חשיבות אהל ולכן אינו חוצץ. ומה שהצריך ר"י דרשא על הא דאינו מביא טומאה הוא לאפוקי מדרשת רבנן אהל אהל ריבה. [ועי' אות כ וצ"ע.]

**אם ר"י פליג על מדבך וסואר**

**י) ר"י אומר כל** אהל שאינו עשוי בידי אדם אינו אהל. ופרש"י בידי אדם, מתכוון לעשותו אהל. והנה מדבך אבנים וסוואר של קורות נעשה בידי אדם אבל אינו מתכוון לעשותו אהל. ויל"ע אם גם בזה פליג ר' יהודה. ועי' משנ"א (שם) דע"ז לא פליג ר"י כיון דנעשה בידי אדם.[[31]](#footnote-31) [והא דתנן לה אף שהוא ק"ו מאחריני שלא נעשו כלל בידי אדם, משום דקמ"ל אע"ג דעומד לינטל ליתנו בבנין אפ"ה הוי אהל.]

**אמנם השפ"א** הביא מפיה"מ שם שכתב להדיא דר' יהודה פליג גם על מדבך אבנים וסוואר של קורות כיון דעשאו בלי כוונה וכן משמע לפי סברת רש"י הנ"ל. וכן מפורש בתוס' רבנו פרץ.

**ועי' ערוך** לנר ד"ה וסבר, שכתב דלר"י בעינן דגם נעשה בידי אדם וגם בכוונת אהל ע"ש מש"כ גבי שוורים.

**דף כא ע"א**

**טומאת אהלין**

**יא) תוד"ה יליף.** כדאשכחן פרק במה מדליקין (שבת דף כז: ושם) דתנן כל היוצא מן העץ אינו מטמא טומאת אהלים אלא פשתן ויליף בגמרא אהל אהל ממשכן.[[32]](#footnote-32) ענין טומאת אהלים, שיטת תוס' שבת כז: דהתחדש בזה דלמרות שמחובר לקרקע אינו מקבל טומאה מ"מ אהל פשתן [והוא הדין עור וצמר שהיו בכסויי המשכן, כמבואר בתוס' הרא"ש בשבת[[33]](#footnote-33)] מקבל טומאה אף במחובר. [עי' חזו"א (אהלות ט ג) דאין זה טומאת בגדים אלא טומאה מחודשת, והיינו דאין החידוש בזה שנדון כאינו מחובר ויקבל טומאה מדין בגד פשתן, אלא באמת מדין בגד אינו מק"ט הואיל והוא מחובר, אלא יש כאן טומאה חדשה. וכתב דאולי נ"מ בזה דאם פירק את האהל פקעא הטומאה כשבירת כלים הואיל ואין הטומאה מחמת תורת הבגד שבו אלא מחמת תורת אהל שבו, ע"ש.]

**ובחי' הרשב"א** שבת שם כתב: יש מי שאומר דדוקא בשעושה ממנו אהל וחברו לקרקע דהוי ליה כבית, הא במטלטל כל המאהילין מטמאין. וקשיא לי, דהא ממשכן גמרינן ליה ומשכן מטלטל הוה, ובשמעתין קרשים כעין קרשי המשכן מטהרין ואינהו מטלטלין הוו ועל אדנים היו עומדים.[[34]](#footnote-34)

**ושמא אפילו** מטלטל כיון שעשה ממנו אהל אינו מטמא דגמרינן לה בגזרה שוה וגזרת הכתוב הוא.[[35]](#footnote-35) וכן נראה מדברי רבותינו הצרפתים זכרונם לברכה שכתבו בתוספות אינו מטמא טומאת אהלים אלא פשתן ואף על פי שמתחלה היה בגד כיון שיחדו לאהל בטלי ליה מתורת בגד. ואחר כך מצאתי בתוס' כלשון הראשון דכשחברו בקרקע קאמר. עכ"ל הרשב"א.

**ועי' תוס'** הרא"ש בשבת שכתב בתחילה דטהרתו משום שייחדו לאהל והקשה הרי כל הכלים אין עולין מידיד טומאתן אלא בשינוי משה. ותירץ דמיירי שמתחילת אריגתו עשאו אהל. עוד תירץ דמיירי בשחברו לקרקע והוי כבית שסככו בזרעים. [לכאורה הכוונה שזהו מעשה המוציא מידי טומאה.[[36]](#footnote-36)]

**ולרמב"ם שיטה** מחודשת בטומאת אהלין עי' בדבריו פ"ה הי"ב מטו"מ וכס"מ, ועי' שפ"א בשבת כז: ומי נפתוח פרפר לג ואכ"מ.

**ועי' מל"מ** טו"מ פ"ה הי"ב בכל הענין.

**אם טומאת אהלין רק לטומאת מת או לכל הטומאות**

**יב) התוס' ביצה** יד: ד"ה מפני כתבו דאהל מקבל גם טומאת ולד ולא רק טומאת מת. אמנם הרא"ש בתמיד כט: כתב דאהל אינו נטמא בולד הטומאה, וכן משמע בשטמ"ק בביצה. ועי' בחזו"א (אהלות ט ז) משכ"ב. ועי' בזה בספר ברכת האהל סי' ט. ועי' אות ט בהערה.

**ועי' פנ"י** לעיל יט: שהביא דברי תוס' שם שכתבו דדבר הטמא טומאת אהל פסול לסכך. והקשה הפנ"י דלפי מה שכתבו התוס' לעיל יב: דרק דבר שנטמא בכל הטומאות פסול לסכך למה פסול. ולכאורה מוכח מזה שהוא מקבל כל הטומאות. [וכשיטתם בביצה.]

**הערות בתוד"ה יליף**

**יג) בתוס' בא"ד** ויש לומר דמושבו לא משמע לא ריבוי ולא מיעוט לענין שאינו עשוי בידי אדם ולרבי יהודה דמעטיה רחמנא גבי מת ילפינן מצורע הקל בקל וחומר ממת דלא מטמא. וצ"ב דא"כ לא נרבה גם שאר מינים ממושבו ומ"ש עשוי בידי אדם מדבר שאינו פשתן. וביאר המהר"ם: נ"ל מדכתיב לשון מושב ולא כתיב לשון אהל ילפינן כל המאהילים דמושב משמע כל מיני מושב אבל לשון אהל משמע דוקא של פשתן כדאשכחן גבי משכן. עכ"ד. וכן הוא מפורש בריטב"א: "דהא כתיב ביה‎ מושבו דמשמע כל מידי". והרא"ה כתב "מדכתיב מושבו ולא כתיב אהלו". ועי' ערוך לנר מה שכתב בזה. [ומש"כ בסוף דבריו דאין מיעוט במצורע צ"ע הרי איכא ק"ו ממת.]

**והריטב"א תירץ** דלרבנן ילפינן רק ממצורע ולא מקרא דאהל אהל ריבה והא דאמרינן אהל אהל ריבה ביאר שם בתרי גווני ע"ש.

**בא"ד. וא''ת** וכיון דשאר המאהילים ילפינן ממת ק''ו ממצורע אם כן נימא דיו ולא מטמא עוברים כמו קוברי המת שהיו עוברים באכסדרה ויש שם כלים דמצורע עובר אינו מטמא באהל כדתניא בתורת כהנים וכדתנן במסכת נגעים פ' י''ג (מ''ז) ומייתי לה פ''ק דקדושין (לג:). עכ"ל. והנה התוס' שבת כח. ד"ה אם, הוסיפו להקשות עוד נימא דיו כמצורע שלא יטמא אלא טומאת ערב. וצ"ב למה תוס' דידן לא הקשו כן.

**וכתב בדברות** משה (שבת הערה נט) שתוס' דידן לא הקשו כן ע"פ המבואר בב"ק כה: מפץ במת מניין ודין הוא ומה פכין קטנים שטהורים בזב מטמא במת מפץ שמטמא בזב אינו דין שיטמא במת וקמייתי לה בין לטומאת ערב בין לטומאת שבעה ואמאי אימא אהני ק''ו לטומאת ערב ואהני דיו לאפוקי טומאת שבעה וכו' אמר רבא אמר קרא וכבסתם בגדיכם ביום השביעי כל טמאות שאתם מטמאין במת לא יהו פחותין משבעה. ולפ"ז גם הכא י"ל דילפינן מאותה גזה"כ דלא יהיו פחותין משבעה. ובדעת תוס' בשבת ע"ש בדברות משה משכ"ב.

**דף כא ע"א**

**קבר שיש בו פותח טפח אם מטמא באהל**

**יד) חצירות היו** בנויות בירושלים ע''ג הסלע[[37]](#footnote-37) ותחתיהם חלל מפני קבר התהום. ופרש"י: שכל העיר היו מסופקין שמא יש שם קבר ואין לו למת חלל טפח וטומאה שהיא רצוצה בוקעת ועולה לרקיע. [וכן כתב הר"ש בפרה.] והקשה המלאכת שלמה הא גם אי איכא חלל טפח הרי קבר סתום מטמא כל סביביו אף שיש בו טפח [עי' אהלות פ"ז מ"א, רמב"ם פ"ז ה"ד מטו"מ, תוס' ברכות יט: ד"ה רוב.]

**ובחזון נחום** [הובא בהגהות מהרש"ם כאן] הוכיח מזה דדעת רש"י כשיטת הראב"ד (שם) דאין קבר כזה מטמא באהל אלא במגע. ועי' פנ"י ברכות יט: שהוכיח מרש"י במקומות אחרים שכן היא שיטתו. ועי' ספר פתח האהל כלל ג' סי' ז.

**אם עובר נטמא ממת**

**טו) ומביאין נשים** עוברות ויולדות שם. וכתב המאירי ואין חוששין שאמותיהן נטמאו במת בעוד שהן עוברות שבאותה שעה טומאת בית הסתרים היא. וביאר בהערה דהכונה דהוי טהרה בלועה (עי' חולין עא:) וכ"כ בערוך לנר.

**והנה במג"א** סי' שמג הביא דברי הרוקח שהתיר לאשת כהן מעוברת להיכנס לאהל המת מספק ספיקא שמא מעוברת נקבה ושמא נפל הוא. והקשה המג"א דאפילו אם הוא זכר חי הרי טהרה בלועה היא ואין מקבל טומאה. ובהגהות נתיב חיים הקשה על המג"א למה לא הקשה על הרוקח ממשנתנו דמבואר דאין חשש ליקח נשים מעוברות אלמא אין העובר מקבל טומאה. ולכן כתב הנתיב חיים לבאר דברי הרוקח דהוא מיירי בקרבו ימיה לילד ואז לא הוי טהרה בלועה. [ועי' משנת טהרות שהעיר עליו ממשנה אהלות פ"ז מ"ה ובר"ש שם דגם ביושבת על המשבר עדיין מקרי בלוע.]

**ובאחיעזר (ח"ג** סי' סה) ובקובץ שמועות חולין אות לא תירצו דברי הרוקח דאכן עובר אינו נטמא משום דהוי טהרה בלועה אלא דאיכא בטומאת כהנים איסור "לא יבוא" וזה נוהג גם אם לא נטמא הואיל ומ"מ בא באהל המת. [ולפ"ז לק"מ ממשנתנו שכאן הנדון על הטומאה עצמה.]

**ובאבני מלואים** סי' פב סק"א תירץ דהא דמבואר בחולין דעובר נחשב טומאה בלועה היינו דוקא בעובר מת אבל בעובר חי נחשב כחלק מאמו דהיינו רביתיה [עי' יבמות עח.] ולדבריו קשה ממשנתנו. ועי' חי' הגר"ח מטלז יבמות משכ"ב. ובמשנת טהרות תירץ דסברת האבנ"מ היא רק לענין שכל זמן שהוא במעי אמו הרי הוא טמא אגב אמו אבל כאשר נולד נטהר מאליו כיון דאינו מחובר לסיבת הטומאה כמו בשר מן החי הפורש מטמא מת דנראה מסברא דנטהר. [ואמנם המנ"ח מצוה רסג כתב דבכה"ג הבשר הפורש טמא אבל י"ל דהאבני מלואים פליג ע"ז.]

**עד איזה גיל גדלו את התנוקות**

**טז) תוד"ה ומביאין.** כדתניא בתוספתא שהיו מגדלין אותן עד שיהו בני שבע שנים או שמנה[[38]](#footnote-38) ולא יותר שלא יראו קרי. עי' משנה אחרונה שהקשה הרי אין טומאת קרי עד שיהא בן ט' ויום אחד כדתניא בנדה לב: וא"כ למה הביאו רק בני שמונה. וכתב דהביאו בני ח' כדי שלא יטעו להביא בני ט'. ובמים טהורים כתב דמכאן ראיה למג"א סי' תנז שכתב דהא דאין טומאת קרי בפחות מט' היינו רק דאין הקרי מטמא אחרים אבל הוא עצמו נטמא. (עי' בברכי יוסף שם אריכות בזה.) והביא המים טהורים מלשון הריטב"א בסוגיין: ואמרו בתוספתא‎ שלא היו מניחין אותן אלא שהם בני שש או בני שבע שנים שאינם רואין קרי, שאלו היו גדולים שרואין קרי חוששין שמא יראו קרי שלא בהרגשה, עכ"ל. ומשמע דהמעלה בקטנים הוא "שאינם רואים" ולא משום שאף אם יראו לא יהיו טמאים.

**ואמנם הרמב"ם** השמיט להך דינא דתוספתא והאריכו האחרונים בדעתו עי' או"ש פ"ד מיו"ט הי"ז שדין זה תלוי אם קטן כשר לקידוש [עי' מה שהקשו התוס' דידן בסוף דבריהם ודוק] וכיון דפסק דפסול לקידוש עשו זה כשגדלו. והחזו"א (פרה ו ט) כתב דהיה לרמב"ם גירסא אחרת בתוספתא.

**אהל זרוק**

**יז) תוד"ה ועל** גביהן. כתבו דלמ"ד אהל זרוק לאו שמיה אהל עשו ע"י שוורים שבהם גזה"כ דהוי אהל אף שהוא זרוק. אמנם הקשו לרב אלעזר דלית ליה לגזה"כ היכי נעביד למ"ד אהל זרוק לאו שמיה אהל.

**והנה הרמב"ם** פסק אהל זרוק לאו שמיה אהל ומ"מ הביא הדין דמניחין דלתות על השוורים והקשה המל"מ (פי"א מטו"מ ה"ג ד"ה ודע שהתוס') הרי לשיטתו לא מהני הדלתות מידי. ומבואר באחרונים כמה תירוצים. **(א)** המל"מ תירץ דכיון דהכל מעלה דרבנן להיכר הקילו אף באהל זרוק. **(ב)** והפנ"י כאן כתב דכל דין אהל זרוק אינו אלא מדרבנן ולכן כאן דהוי מעלה אזלו בתר הדאורייתא. **(ג)** והמרכבת המשנה תירץ דכל החסרון של אהל זרוק הוא בדבר שהוא כלי וע"י שהוא זרוק מאבד את השם אהל וחוזר להיות כלי אבל דלת שאינה כלי חוצצת גם כשהיא זרוקה. ובאמת כן הוא בריטב"א עירובין.[[39]](#footnote-39) **(ד)** והנו"ב (תנינא או"ח סי' ל) תירץ דכיון דהשורים לא מקרו אהל זרוק מגזה"כ ממילא גם הדלתות שעליהם לא נחשבים כזרוק [והביא מדברי התוס' עירובין לא. ד"ה ומר.[[40]](#footnote-40)] **(ה)** ובחי' רבנו חיים הלוי (טו"מ פי"א ה"ה) כתב דלדעת הרמב"ם אם הדלתות מונחות ע"ג שוורים לא מקרי אהל זרוק כיון דרגלי השוורים על הארץ, ודין אהל זרוק הוא רק כשהאהל באויר. **(ו)** ובערוך לנר תירץ ע"פ מה שמשמע בפיה"מ בפרה שם דגם למ"ד דהביאו דלתות מ"מ עיקר סמיכתם על השוורים [ובעינן כריסן רחבה גם לת"ק] ורק למעלה בעלמא הוסיפו את הדלתות. [ותירוצים אלו מלבד תירוץ הנו"ב מיישבים את קושית התוס'.]

**אם כמלא אגרוף הוי אהל דאורייתא לר' יהודה**

**יח) מודה ר'** יהודה כמלא אגרוף. הר"ש פ"ח דאהלות מ"ב הביא תוספתא דאין נזיר מגלח על אהל של גמל וכתב לבאר דהא דמודה ר' יהודה בכמלא אגרוף מצינן למימר דאינו אלא מדרבנן ולכן אין הנזיר מגלח ע"ז.

**אמנם מדברי** הריטב"א מבואר דכמלא אגרוף הוי אהל דאורייתא. וז"ל: ואיכא דקשיא ליה מכדי אהל אהל ממשכן גמרינן וא״כ אפילו יש בו כמה אגרופין נמי מיבעי עשוי בידי אדם דהא משכן יש בו כמה‎ אגרופין. ומאי שנא. והא לא קשיא לפום מאי דפרישנא לעיל (אות יג) דאנן ממצורע אית לן למיגמר אלא דלר״י אתיא ג״ש ומיעטא במקצת, ומשום הכי אמרינן‎ דלא מהני ג״ש אלא להיכא דליכא כמלא אגרוף דלא חשיב, ובהא גמרינן ממשכן למיהוי עשוי בידי אדם. אבל כשהוא חשוב אהל שיש בו כמלא אגרוף, למצורע מדמינן לה דחשוב אהל אע״פ שאינה עשוי בידי אדם, כן נראה לי. עכ"ל.

**אמנם לפי** מה שכתבו התוס' לעיל דדין עשוי ביד אדם נלמד רק ממשכן הדק"ל. ויתכן דסברי כהר"ש דאינו אלא מדרבנן.

**והקשה בהגהות** מראה כהן להר"ש דהוי רק דרבנן א"כ איך מהני סברא זו להלן בדלתות שע"ג השוורים דהתם הוא לקולא לחצוץ בפני הטומאה. ותירץ דכיון דהכל מעלה דרבנן להיכר הקילו בזה. [וכסברא זו איתא במל"מ פי"א מטו"מ והובא באות יז. ואמנם התוס' הרי לא ס"ל סברא זו מדהקשו מדין אהל זרוק וא"כ קשה לפי מה שנקטנו דתוס' סוברים כהר"ש למה חוצץ. ויש ליישב ולחלק דבמלא אגרוף הוי טפי היכר שהרי מדרבנן מקרי אהל אבל אהל זרוק ס"ל לתוס' דלאו מידי הוא.]

**והשפ"א מצדד** דאולי רב דימי אמר ר"א ס"ל [דלא כסברת הגמ' בתחילת הסוגיא] דטעמא דר"י הוא מסברא ולא מאהל. אך ע"ש הוכחות מראשונים דגם הוא מודה דהוי ילפותא ממשכן.

**מלא אגרוף – בגובה או ברוחב**

**יט) והרי דלת** שיש בה כמה אגרופין. פרש"י מן הקרקע עד הדלת. משמע דהנדון בגובה החלל ולא ברוחב האהל.[[41]](#footnote-41) וכ"כ רש"י להלן בע"ב: והרי מטה שחש בה כמה אגרופין, מן החבלים לקרקע. אמנם לעיל כתב רש"י בד"ה כמלא אגרוף: אהל שרחב כמלא אגרוף. [וכן הוא בר"א מן ההר.] וליישב הסתירה ברש"י כתב הערוך לנר דבעינן גם גובה וגם רוחב של מלא אגרוף. [כמו בחלל טפח דבעינן תרוויהו.] ומה שפירש רש"י רק גבי דלת על הרוחב משום דבא לפרש מנין כ"כ פשיטא למקשן שיש בדלת כמלא אגרוף ולזה פירש דיש הפרש מלא גוף השורים שוהא יותר מאגרוף. וכלפי הרוחב מודה לסברת הרא"ה והריטב"א דודאי היה רחב כדי שלא יוציא התנוק גופו החוצה. [וכן צריך לפרש ברש"י בע"ב גבי מטה.]

**ביאור הדמיון בין דלתות לאינו עשוי בידי אדם**

**כ) תוד"ה והרי.** השיטות בביאור ההו"א דדלתות דמי לאינו בידי אדם: לרש"י משום דאין דרך אהל בכך. [ולכאורה נחלקו רש"י ותוס' אם בבע"ח יש טעם להכשיר טפי או דכ"ש דפסול. אכן עי' מהר"ם וקרני ראם (וכן משמע בתוס' הרא"ש) שמבארים בדברי תוס' דזה רק אם דין אהל בידי אדם הוא חסרון מסברא אז הוא דיש לחלק אבל השתא פריך בגמ' דכיון דילפינן מקרא א"כ כ"ש בעלי חיים. ונמצא דדברי רש"י קאי על הילפותא ודברי תוס' הם לבאר דלא מקשינן מיניה וביה משום דהיה אפ"ל דהוא מסברא. והנה כ"ז דלא כפנ"י אות ט שהכל מסברא.]

**ורבנו פרץ** כתב דס"ד דאין מניחין את הדלתות לשם אהל אלא כדי שלא יפלו התנוקות ולכן מקשה דהוי כמדבך של אבנים וסואר של קורות.

**והריטב"א כתב** בשם בעלי התוס': ותירצו דחייש תלמודא דלמא איכא בדלתות‎ פיסולא אחרינא דלא דמו למשכן דקסבר כמ״ד התם‎ בעירובין דאהל זרוק לא שמיה‎ אהל,[[42]](#footnote-42) ולהכי מקשי ליה האי פיסולה הא מתכשרא במלא אגרוף דכל דהוי כמלא אגרוף מקום חשוב הוא ולא בעינן‎ ליה דומיא דמשכן,[[43]](#footnote-43) ויפה תירץ.

**והריטב"א גופיה** תירץ: מיהו מסתברא לי דקושיא‎ מעיקרא‎ ליתא דר׳‎ יהודה בעי אהל שהוא עשוי בידי אדם מתחלתו לשם אהל דומיא דמשכן דעביד לשם אהל, משא״כ בדלתות.[[44]](#footnote-44) ולהכי מקשינן‎ אע״ג דלא עביד בידי אדם לשם אהל מ״מ הא מתכשרין במלא אגרוף.

**והביא הריטב"א** ראיה לדבריו: והיינו נמי דמקשינן‎ בסמוך והרי מטה דאית בה כמה אגרופין ואילו מטה עשוי בידי אדם ולא ידעינן בה שום פיסולה[[45]](#footnote-45) ואפ״ה לא פרכינן לה אלא משום דאית בה כמה‎ אגרופין. ופריק בפירוקא קמא‎ דשאני מטה דגריעא טובא כיון דעבידא‎ לגבה ומבטל תחתיה מתורת אהל, מה שא״כ בדלתות,[[46]](#footnote-46) ולהכי לא מהני בה אגרופין שהרי מתחלה‎ הוציאוה מתורת אהל. ובפרוקא‎ בתרא אסיקנא דמטה נמי מלא אגרוף עביד לה אהל וטעמא דמתניתין משום דהוי אהל עראי. עכ"ל.

**דף כא ע"ב**

**אם מטה מקרי בידי אדם**

**כא) והרי מטה** דיש בה כמה אגרופים ותנן נוהגים היינו שהיינו ישנים תחת המטה בפני הזקנים. ופרש"י אלמא אהל עראי לאו אהל הוא.[[47]](#footnote-47) וכתב הרש"ש: לכאורה לפי הענין הכי הוה ליה למימר אלמא אהל שאין עשוי בידי אדם הוי אהל דכל שלא נעשה בכונת אהל שלא בידי אדם מקרי כדלעיל.

**אכן לעיל** אות כ הובא מדברי הריטב"א שנוקט דמטה הוי בידי אדם [וביארנו בהערה דכששוכב תחתיה קעביד לה לאהל בידי אדם] ולפ"ז שפיר הוצרך רש"י למצוא חסרון אחר. ולפ"ז צ"ל דהא דתלי לה הגמ' בשעור מלא אגרוף הוא משום דכיון דהך שעור חשוב ועביד שם אהל לענין אינו עשוי בידי אדם כך הוא אהל גם בעראי. [עוד יש לפרש באופן אחר כפי התוס' שהובא בריטב"א הנ"ל דהנדון הוא אם ילפינן כמלא אגרוף ממשכן. וצ"ל לפ"ז דדין אהל עראי נמי ילפינן ממשכן.]

**[עוד י"ל** דהנה הפנ"י והערוך לנר עמדו בדברי הגמ' דמדמי סוכה לטומאת מת, והרי בטומאת מת איכא גז"ש ממשכן אבל בסוכה לא וא"כ אין סוכה שייכת כלל לדברי הסוגיא בע"א, דגם אי אהל בידי אדם אינו אהל לטומאה מגזה"כ, מ"מ למה לא יחשב אהל לסוכה.[[48]](#footnote-48) ונראה דזה הכריחו לרש"י לבאר דגבי סוכה הוא סברא חדשה בדין אהל עראי דלאו שמיה אהל. אלא דפרכת הגמ' היא דכשם דבמלא אגרוף אמרינן דיש לו חשיבות אהל לענין דינא דעשוי בידי אדם [ולאפוקי מהגז"ש] כך גם הוי חשיבות לענין דלא נתחשב בכך דהוי אהל עראי הואיל ויש לו חשיבות של מלא אגרוף. ובזה יתיישב מה שהקשה בספר החיים (הג"ר שלמה קלוגר זצ"ל, סי' תרכז) על מש"כ רש"י לעיל כ: וז"ל: בידי אדם. מתכוין לעשותו אהל: אינו אהל. לטומאה. וקשה הרי גם לגבי סוכה אינו אהל ולמה כתב רש"י רק לטומאה. אכן להנ"ל באמת בסוכה אין צורך שיהא בידי אדם.]

**והריטב"א הנ"ל** גופיה מפרש דהכא לא נעשה "מתחילתו" לשם אהל ולכן לא נחשב אהל בידי אדם.

**לגבה עשויה**

**כב) שאני מטה** הואיל ולגבה עשויה. עי' רש"ש שכתב דיל"פ דדמי להא דאמרינן דאף אם מצוות אין צריכות כוונה מ"מ במכוין שלא לצאת לכו"ע לא יצא (עי' ר"ן ר"ה ז: בדפי הרי"ף בשם רבנו שמואל) והכי נמי הוי כמכוין שלא לתחתיה וע"י כונה הפכית עוקר ממנה שם אהל.

**והנה בגמ'** פריך שוורים נמי לגבן עשויים ולכאורה שם לא נעשה ע"י אדם ואין מי שיכוון כוונה הפכית וא"כ לא דמי למטה וי"ל.

**מטה פחותה מי"ט שישן עליה אדם**

**כג) אמר רבא** שאני שוורים הואיל ועשוים להגין על בני מעים שלהן שנאמר עור ובשר תלבישני ובעצמות וגידים תסוככני. ופרש"י גג שדרה שלהו מגין עליהם. עי' ערוך לנר דודאי הוא הדין הגידין וכמבואר בלישנא דקרא. אמנם לגבי הבשר נשאר בצ"ע ע"ש.

**והנה מבואר** בתוס' דעיקר קרא קאי על אדם וא"כ מבואר דאדם נחשב אהל. וכתב הערוך לנר דיוצא מזה להלכה[[49]](#footnote-49) דבהמה ואדם בסוכה חשיבי הפסק כמו אהל ולא ראיתי בפוסקים שכתבו זה. עכ"ד. ודבריו צ"ב דלענין הא דאדם חשיב אהל אין צריך פסוק דהרי כל דבר נחשב אהל. ורק לענין אינו בידי אדם דרשינן מקרא דעור ובשר דמ"מ נחשב אהל. וא"כ להלכה דקי"ל כרבנן דאהל שאינו עשוי בידי אדם נחשב לאהל למאי נ"מ מהקרא דאדם נחשב אהל.

**ואפשר דס"ל** לערוך לנר דנ"מ לענין פחות מי"ט, וכדחזינן דשור שמכריסיה ועד ארעא הוא פחות מי"ט (ב"ק נ:) נחשב אהל. אמנם לכאורה לא מצינו דשור נחשב אהל אלא לענין טומאה דסגי באהל טפח. אבל לא שמענו דמהך קרא נדרוש דיפסול גם בפחות מי"ט כקינופות.

**אך אי** נימא דס"ל לערוך לנר דאדם פוסל בפחות מי"ט מהך קרא, יהיה נ"מ במיטת קומותיים להצד דהתחתונה כשרה [עי' אות ח] דמ"מ אם ישן עליה אדם א"א לישון בתחתונה. וכן הא דהישן תחת מטה פחות מי"ט כשרה הוא רק אי אין מי שישן על העליונה.

**שו"ר בשבט** הלוי ח"ח סי' קמג שכתב לחלוק על הערוך לנר ויסודו דאדם רק מעביר טומאה ואינו חוצץ בפני הטומאה כדתנן אהלות פ"ו מ"א וא"כ כ"ש לגבי סוכה. עכת"ד. ולא הבנתי דבריו דמה ענין קבלת טומאה לסוכה הא זה סברא מסוימת בחציצה מן הטומאה אבל גבי סוכה ודאי דהוי אהל לפסול וכדחזינן בסדין וקינופות. [אי לא מטעמא דבעינן י"ט כדלעיל.] שו"ר בהליכות שלמה ספ"ח שמתיר ג"כ אך לא כתב טעמו, וי"ל דהוא משום שאין גבוה י"ט.

**אם ה'אבעית אימא' ס"ל דשוורים מגינים על הרועים או על בני מעים**

**כד) ואי בעית** אימא ר' יהודה לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע וכו'. פרש"י לר' יהודה מטה אהל היא אלא היינו טעמא דשרי משום דסוכה אהל קבע הוא. וכתב המהר"ם (בע"א) דמשמע מרש"י דהאי אי בעית אימא אתחילת סוגיא קא מהדר, דפריך והרי מטה דיש בה כמה אגרופין [והיינו דעיקר התירוץ גבי שוורים משום מלא אגרוף ומה שהקשו ממטה מיישב כאן דלגבה עשויה.]

**אמנם התוס'** בע"א ד"ה ועל גביהן כתבו "ומיהו לרב אלעזר דלקמן ודאי קשה דמפרש טעמא דשוורים משום דמגינים על הרועה שלהם וקושיא דמטה משני משום דהויא אהל עראי" עכ"ל ומדייק המהר"ם דמשמע דאינהו מפרשי הא דאמרינן ר' יהודה לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן וכו' דהאי שינויא חוזר אשינויא דר"א דשני דשאני שוורים הואיל ומגינים על הרועים, אלא דפריך עלה א"ה מטה נמי וכו', ועל זה מהדר ואי בעית אימא וכו' ולעולם טעמא דשוורים הוי מטעם דמגינים על הרועים. [אמנם עי' ערוך לנר דהתוס' מודו לרש"י בפירוש הגמ' אלא דר"א עצמו ודאי יתרץ על מטה כסברת הגמ'.]

**לא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע**

**כה) והוה ליה** מטה אהל עראי וסוכה אהל קבע. הא דמטה הוי אהל עראי כתב הרי"ץ גיאות: ומאי קבע, דסוכה לגבי מטה קבע היא. אי נמי דסוכה לתוכה עשויה מטה לגבה עשויה הלכך הוה לה סוכה אהל קבע ומטה אהל עראי. ובחי' הרא"ה כתב כפירוש השני דהוי עראי משום דלגבה עשויה. ועי' אות ז.

**המקור דר' יהודה ס"ל דירת קבע בעינן [ביאור שיטת תוס']**

**כו) נעתיק בזה** מחי' פ"ק דף ז: אמר אביי רבי יהודה סבר דירת קבע בעינן מדמכשיר גבוהה למעלה מכ'. ובתוס' כתבו: והא דחשיב הכא ר' יהודה, לאו משום דאסיקנא (לעיל ב.) טעמא דרבנן דפסלי דבעו דירת עראי, דהא אביי דהכא הוא מקשה לרבא דאית ליה ההוא טעמא.[[50]](#footnote-50) אבל מ''מ אמת הוא דלמעלה מכ' לא קיימא אלא אם כן עשאו קבע. ואמרינן נמי בפרק הישן (לקמן דף כא:) רבי יהודה לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן, ודייק מהא דמכשיר למעלה מכ' ש''מ דרגיל לעשות סוכתו דירת קבע.

**וכתב מהרש"א** וז"ל: בד"ה כולהו ס"ל כו' ש"מ דרגיל לעשות סוכתו דירת קבע עכ"ל. מובן מדבריהם דר"ל דמהא דמכשיר למעלה מכ' מדייק תלמודא דבעינן דירת קבע דוקא. [פי' דפשטות התוס' נראה שיש הוכחה מר' יהודה דבעינן דוקא דירת קבע ואילו סוכת דירת עראי פסולה.] ואין זה מדויק דנהי דמכשיר למעלה מכ' דהוה דירת קבע, אינו מוכרח למימר דלא מכשיר נמי בדירת עראי. ובאשר"י הביא דברי התוס', ולישנא 'ש"מ דרגיל לעשות' כו' אינו שם, ולא נחתי התוס' הכא להך מלתא, [לומר דבעינן דוקא קבע] אלא דר"ל דמהך מלתא דמדייק תלמודא למאן דאית ליה לרבנן דבעינן דירת עראי דר' יהודה סבר דירת קבע בעינן כיון דמכשיר למעלה מכ', ה"נ איכא למימר השתא דלית להו לרבנן דירת עראי בעינן, מ"מ הא ר' יהודה מכשיר למעלה מכ' דהוי דירת קבע ודו"ק [והיינו דיש ראיה רק דכשר גם דירת קבע.]

**וכן מבואר** בתוס' הרא"ש דר' יהודה לא בעי דירת עראי כרבנן אלא מכשיר אפילו דירת קבע, ולא שיהא מצריך דוקא דירת קבע. עכ"ל.

**והפנ"י הקשה** הרי תוס' אזלי הכא אליבא דקושית אביי (בדף ב.) "אלא מעתה עשה מחיצות של ברזל וסיכך על גבן הכי נמי דלא הוי סוכה", וא"כ איזה ראיה יש מדר' יהודה דדירת קבע בעינן הרי בזה ליכא פלוגתא אליבא דאביי, דהרי הוכיח דגם אי דירת עראי בעינן, כשר בקבע. [ובדעת הרא"ש בפסקיו כתב הפנ"י דס"ל דרבא פליג על אביי בסוכה של מחיצת ברזל ופוסל. ולפ"ז שפיר יש ראיה מסוכה למעלה מכ' דהיא חזקה דכשר גם קבע. אמנם יעוי' בתוס' הרא"ש דמבואר דסוגיין כאביי ואפ"ה מפרש כדלעיל. וצ"ע.]

**אמנם נראה** דהמהרש"א סבר דאביי לא בא לומר דגם אי בעינן עראי כשר במחיצות של ברזל [ובלמעלה מכ'] אלא אביי בא להוכיח דכשר בקבע. וקצת משמע כן ברש"י ב: וז"ל, משום קושיא דאביי. דעשה מחיצות של ברזל. ושינויא לא משמע להו הואיל וקרא לאו דוקא עראי נקט לא ילפינן מיניה שיעורא. עכ"ל. וממש"כ 'דקרא לאו דוקא עראי נקט' משמע כמהרש"א. וכן משמע בריטב"א (ב.) שכתב: פירשו בתוס׳‎ דאביי סבר דאם איתא‎ דקרא אתא לאשמעינן דבעינן סוכה דירת עראי, הוה לן למימר דתהוי ממש סוכת עראי ונפסיל אותה כשהיא בנין חזק, ואמאי מכשרינן‎ לה כשהיא בנין חזק. ע"כ. משמע דהוכיח דקרא לא אתא למימר דבעינן דירת עראי.

**ובבית הלוי** (ח"ג נג ד) מבאר דברי התוס', דס"ל דלמ"ד סוכה דירת עראי, ולדידיה הא כשרה בעשאה עראי, זהו רק אם הסוכה היא פחות מכ' אמה. אבל אם הסוכה גבוהה כ' ועשאה עראי פסול לכו"ע, משום דסוכה שהיא כ"כ גבוהה וגם עשויה עראי, אינה עומדת שבעה. ולפ"ז צ"ב הא דהקשו בדף ב. למה פסלו סוכה למעלה מכ', והא דילמא מיירי שעשאה עראי. וי"ל דמתניתין סתמא קתני 'למעלה מכ' פסולה' משמע דמיירי בכל סוכות אף בעשויין קבע. ומעתה י"ל דגם הכא אתו התוס' עלה מהך הוכחה 'דסתמא קתני'. דהרי ר"י אמר סתמא דכשר למעלה מכ', ולא התנה דזה דוקא בעשויה קבע. וצ"ע הרי אם היא עראי ודאי פסולה דאינה ראויה לשבעה ואיך סתם ר"י דלעולם כשרה. ומזה מוכח דאפילו בפחות מכ' אינה כשרה לשיטתו אלא בקבע, ולכן לא הוצרך להדגיש דין זה על סוכה שלמעלה מכ' שהיא של קבע, דהא גם בפחותה מכ' בעינן קבע.

**וע"ע בערוך** לנר מש"כ בביאור דברי התוס'.

**בדברי שאר ראשונים מנין דר' יהודה מצריך דירת קבע**

**כז) עוד מחי'** פ"ק דף ז: בעיקר קושית התוס' [דהא לאביי כשר אף במחיצות של ברזל] עי' בעה"מ ומלחמות ריש מכלתין שתירצו דאביי קיבל תשובת רבא [והבעה"מ כתב דלכן פסקינן כרבא, כיון דאביי בעל הקושיא הסכים לתירוצו של רבא, אף דשאר אמוראי פליגי משום קושיא דאביי.] ועי' במלחמות שהוסיף בזה דאביי הדר ביה כ"כ עד שאפילו בדעת ר' יהודה לא פירש כקושיא דאביי.

**והראב"ד בהשגות** על הרי"ף כתב דאין מקור דאביי הדר ביה. ומה שאמר בדף ז: דר' יהודה סבר דירת קבע בעינן, ולא אמר דגם רבנן סברי כן, משום דלא ברירא מאי טעמייהו, אם משום דסברי דירת קבע בעינן ומאי דפסלי משום טעמא דרבה או ר' זירא, או משום דסברי דירת עראי בעינן. ואע"ג דאביי הקשה על צד זה דדירת עראי בעינן ממחיצות של ברזל [אשר לכאורה מזה הוכיח דאין דין עראי] כתב הראב"ד דיתכן דקושית אביי היתה דאף דבעינן עראי מ"מ מחיצות של ברזל ולמעלה מכ' כשר. [כן נראה לבאר דבריו וצ"ע וע"ש.]

**והראב"ד ב"כתוב** שם" האריך בדבר יותר ויש שם מהלך אחר ע"ש.

**ובריטב"א** [וכן ברא"ה] יישבו דאביי הוכיח דדעת ר' יהודה דבעינן דירת קבע מלקמן י. בסוכה תחת סוכה וכן מדף כ: בישן תחת המטה. והכא תלמודא הוא דקאמר דיש מקור מסוכה למעלה מכ' [ועצם ההוכחה לאו דברי אביי היא אלא סתמא דתלמודא דמפרש ההוכחה לפי דעת רבא.]

**אם לר"י רק קבע כשר או גם עראי**

**כח) עוד מחי'** פ"ק דף ז: הנה הובא לעיל דהמהרש"א פשיטא ליה דלר"י כשר בין בקבע ובין בעראי. וכן מבואר בתוס' הרא"ש שהובא לעיל, וכן הוא בפסקי הרא"ש סי' א.

**אמנם המלחמות** כאן כתב "וקסברי רבנן דכי היכי דמכשיר ר"י למעלה מכ' אע"ג דלא אפשר לה אלא בדירת קבע, הכי נמי פסיל דירת עראי. מ"ט, קרא או בדירת עראי דוקא או בדירת קבע דוקא מדריש וכדרבא". [וכן מבואר במכתם דר' יהודה מצריך בדוקא קבע.]

**וע"ש במלחמות** שפירש לפי יסוד זה מה שר"י מכשיר ישן תחת המטה בסוכה משום דלא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע והיינו דסוכה חייבת להיות אהל קבע.

**ובקרבן נתנאל** (סק"ב) הקשה באמת על הרא"ש ממאי דאמרינן בסוגיין דר' יהודה בעי דירת קבע. וכן מדאמרינן גבי סוכה ע"ג סוכה דף י. דתלוי בדין דירת קבע [עי' בזה במלחמות] וכן מדאמרינן בדף כא: גבי ישן תחת המטה דר"י לטעמיה דסבר דירת קבע בעינן ולא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע. וכתב להגיה ברא"ש. אמנם בתוס' הרא"ש הנ"ל מבואר להדיא שלא כהגהתו.

**ובדבר קושיות** הק"נ כבר הרגיש בהם בתוס' הרא"ש וכתב וז"ל "כיון דיכול לעשות סוכה אהל קבע א"כ כל סוכה מקרי קבע". וצ"ב. ואולי הכונה דמסברא היה לסוכה להיחשב כקבע כיון דדר בה. אלא דגזה"כ הוא לרבנן להחשיבה כעראי.[[51]](#footnote-51) אבל לר' יהודה דאפשר לעשותה קבע ליתא לגזה"כ זו ולכן תמיד נחשב כקבע.

**אמנם שמעתי** להקשות מהגמ' כא: גבי הסומך מטתו בכרעי הסוכה דר"י פוסל ולחד מ"ד שם הטעם משום דדירת קבע בעינן הרי מבואר דפסול אם הוי עראי. אמנם כ"ז הוא לרש"י שם אבל לראשונים פירוש אחר וע"ש גם בתוס' הרא"ש שחולק על רש"י, ולפ"ז א"ש.

**סוכת קבע לרבנן אם כשר בה אהל עראי**

**כט) והנה מבואר** דר"י לשיטתו דסוכה דירת קבע. ולכאורה צ"ב הרי גם לחכמים משכח"ל סוכה דירת קבע דהרי רוב הסוכות כשרות בין לר"י ובין לרבנן[[52]](#footnote-52) וא"כ באותן סוכות למה יש חילוק בין ר"י לרבנן הרי מבנה הסוכה שוה ולמה ביטול אהל הסוכה תלוי בר"י ורבנן. ועי' בשפ"א כאן שעמד בזה ורצה לומר דאולי אה"נ בסוכה שהיא כשרה לר"י גם רבנן מודים ובזה מיישב הא דלא חשו רבנן להשיב לראיית ר"י מהא דהיו ישנים תחת המטה בפני הזקנים, דשאני התם דהיתה סוכת קבע. אכן כתב דהפוסקים לא חלקו בכך ופסלו תמיד.

**וכתב השפ"א** וכעין זה באבני נזר (תסח ד) דאפ"ל דכיון דההכשר של קבע הוא דדל את הקבע כשר גם מצד העראי[[53]](#footnote-53) א"כ כאן שאם יהיה עראי יתבטל אהל הסוכה א"כ נפסל ממ"נ או דהוי קבע או דמתבטלת האהלת הסוכה.

**והנה מצינו** כה"ג ביומא יא. גבי מזוזה דלר"י סוכה חייבת במזוזה ולרבנן פטורה. וקשה דבסוכה שכשרה גם לר"י מדוע לרבנן פטורה ממזוזה, והרי מבנה הסוכה הוא קבע. ושם לא שייך תירוץ הנ"ל. ותירץ האבני נזר דהטעם משום דדירה דסוכה לאו דירה דהנאה היא, דמצוות לאו ליהנות נתנו ומצד המצוה שבו לא חשיב קבע כיוןן דאינו מתכוון לדור בקבע שבו אלא דעתו רק על המצוה [וזהו שורש ההיתר במודר הנאה לישב בסוכה] ולכן רק אם גוף מצות הסוכה הוי קבע אז הוא דחייבת.

**שו"ר בספר** החיים (הג"ר שלמה קלוגר, סי' תרכז) שהקשה כנ"ל. ותירץ דלרבנן כיון דבעינן שיהא ראוי לעראי א"כ עיקר שם סוכה הוי דירת עראי לכך אף אם נעשה דרך קבע שם עראי עלה. אבל לר"י דבעינן דוקא דרך קבע לכך שם קבע עלה.

**אהל קבע דסוכה - במחיצות או בסכך**

**ל) בהא דאמר** ר' יהודה לא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע. כתב בספר החיים (הג"ר שלמה קלוגר זצ"ל, סי' תרכז) דלכאורה משמע דגם סכך הסוכה מקרי קבע דאל"כ למה לא יבטל אהל המטה את הסכוך שהוא עראי. אע"כ דגם הסיכוך מקרי קבע. אמנם הקשה דלפ"ז למה לא פליג ר' יהודה גם על פירס עליה סדין מפני החמה דנימא לא אתי אהל עראי ומבטל את הסכך של קבע. אע"כ הסכך מקרי עראי. וצ"ע בסתירת הדברים.

**ותירץ בספר** החיים דבאמת לר"י רק הדפנות בעינן שיהיו דירת קבע ולא הסכך[[54]](#footnote-54) ומ"מ אמרינן גבי מטה לא אתי אהל עראי ומבטל אהל קבע כיון דאהל מורכב גם ממחיצות וא"כ הסוכה מחיצותיה הם קבע משא"כ מטה גם מחיצותיה הם עראי. משא"כ סדין דהמחיצות הם אותן המחיצות וכל החילוק הוא בסיכוך בזה שניהם עראי ולכן גם לר"י פסול.

**אמנם מה** שנקט בספר החיים דאהל הוא רק אם יש מחיצות, עי' מ"ב תרכז ג וז"ל: ואפילו דפנות המטה קצרים מאוד שאין להם אפילו רוחב טפח מ"מ שם אוהל עליה. ובשער הציון כתב: כן משמע מהגר"ז, וחפשתי ומצאתי שמקור הדין הוא מן הרמב"ם פ"ה מהלכות סוכה הכ"ג שזה לשונו שם וכן המעמיד ארבע קונדסין ופירש סדין עליהן אם גבוהין עשרה הרי זו כסוכה בתוך סוכה. עכ"ל.

**ובעיקר קושיתו** דהסדין יחשב לעראי ויהא כשר לר"י. הנה בין להטעם (אות כה) דמטה הוי עראי משום דלגבה עשויה ובין להטעם דניטלת ממקום למקום בסדין לא שייך זאת ומקרי קבע.

**לא) והא ר"ש** נמי דאמר סוכה דירת קבע בעינן. עי' ערול"נ שהקשה למה לא הקשתה הגמ' על ר"ג גופיה דהוא ג"כ סובר לעיל ז: סוכה דירת קבע בעינן. ע"ש. וע"ש עוד משה"ק על ההוכחה מר"ש.

**דף כא ע"ב**

**מקור פטור נשים ועבדים מסוכה**

**לב) תניא א''ר** שמעון משיחתו של רבן גמליאל למדנו שני דברים למדנו שעבדים פטורים מן הסוכה. ובתוס': ואע''ג דהאי מצות עשה שהזמן גרמא, אצטריך לאשמועינן דלא תימא דחייבין משום דכתיב תשבו כעין תדורו כדלקמן בשילהי פירקין (דף כח:). וכ"כ הריטב"א. ולכאורה לפ"ז החידוש הוא גם שנשים פטורות ולמה אמרו זה כחידוש בדיני עבדים [ויש לדחות דמעשה שהיה היה בעבד, אבל באמת משיחתו למדנו גם את פטור נשים.]

**וי"ל בזה** דהנה רש"י במשנה כתב: ועבדים פטורין מן הסוכה דמצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות. והקשה הרש"ש הרי להלן כח. אמרינן דהמקור שאשה חייבת הוא מקרא "האזרח" או מהלמ"מ, ופריך קרא למה לי הלכתא למה לי הא סוכה מצות עשה שהזמן גרמא וכל מצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות ומשני אמר אביי לעולם סוכה הלכתא ואיצטריך ס''ד אמינא תשבו כעין תדורו מה דירה איש ואשתו אף סוכה איש ואשתו קמ''ל רבא אמר איצטריך ס''ד אמינא יליף חמשה עשר חמשה עשר מחג המצות מה להלן נשים חייבות אף כאן נשים חייבות קמ''ל. הרי מבואר דאין טעם הפטור משום מ"ע שהזמן גרמא אלא מהלמ"מ.

**ותירץ הרש"ש** ע"פ המל"מ פ"י ממלכים ה"ז שכתב דכל הדין דילפינן "לה לה" לפטור עבד ממצוות שהזמן גרמן הוא רק אם הפטור משום שזמן גרמן. אבל אם מקור פטור האשה הוא מילפותא, בזה אין עבדים מתמעטים [וכדחזינן בלאו דבל תקיף שעבדים מצווים כמש"כ הנמו"י סוף מכות והרמב"ם פי"ב מע"ז ה"ב אף שנשים פטורות] והקשה המל"מ א"כ גבי סמיכה דילפינן שאשה אינה סומכת מקרא ד"בני ישראל" למה התמעטו עבדים. ותירץ ע"פ התוס' קידושין לו. שכתבו וז"ל: וא''ת אמאי איצטריך קרא בגמרא למעוטי נשים תיפוק ליה דכולהו מ''ע שהזמן גרמא הוו שהרי אינן נוהגות אלא ביום כדכתיב (ויקרא ז) ביום צותו להקריב קרבניהם וכו' וי''ל דמ''מ איצטריך קרא למעוטי דסד''א משום דכתיב וסמך ושחט איתקש סמיכה לשחיטה מה שחיטה כשרה בנשים כדתנן בזבחים (דף לא:) ומייתי בשמעתא קמייתא דשחיטת חולין (דף ב:) כל הפסולין ששחטו שחיטתן כשרה שהשחיטה כשרה בזרים ובנשים וכו' אף סמיכה כשרה בנשים להכי איצטריך למעוטי. ע"כ. ועפ"ז כתב המל"מ דאחרי הדרשא דבני ישראל חוזר הדין לסברא הפשוטה שהפטור משום שהזמן גרמן והדרשא אינה נצרכת אלא לאפוקי מההו"א אבל עתה שפטורה הוא מצד שהזמן גרמן ושוב ילפינן לפטור גם עבדים מזה.

**ולפ"ז מתרץ** הרש"ש דאמנם גבי סוכה איכא קרא או הילכתא לפטור נשים אבל אחר שלמדנו שפטורות חוזר וניעור הפטור של הזמן גרמן, ולכן ילפינן מזה על עבדים שפטורים, ומיושב היטב הא דהוצרך רש"י לומר דמקור הפטור הוא הזמן גרמן דלולי זאת לא הוי ילפינן עבדים. עכ"ד הרש"ש. [וכן כתב הפמ"ג (תרמ מ"ז א) לבאר דברי הט"ז שם. ויבואר באות שיד.]

**ולפ"ז מיושבת** קושיתנו למה אמרינן שהשמיענו רק שעבדים פטורים ולא אמרינן דחידש גם שנשים פטורות. ולהנ"ל י"ל דהא הוה פשיטא ליה שנשים פטורות מהלכה או מקרא, רק דהיה ספק אם אמרינן לסברא הנ"ל דהפטור של הזמן גרמן חוזר וניעור, וממילא גם עבדים פטורים. או דהוא רק גזה"כ באשה אבל עבדים חייבים. וזהו שהשמיענו ר"ג גבי עבדים דייקא שהם ג"כ פטורים.

**מפני שאין לה קבע – שיטת רש"י**

**לג) הסומך סוכתו** בכרעי המטה רי"א אם אינה יכולה לעמוד בפנ"ע פסולה. מ"ט דר"י חד אמר מפני שאין לה קבע. ופרש"י שמטלטלת על ידי מטה ור' יהודה לטעמיה[[55]](#footnote-55) דאמר סוכה דירת קבע בעינן.[[56]](#footnote-56) ובתוס' כתבו דלפ"ז פליגי נמי בסוכה שבראש העגלה וכן הוא ברש"י לעיל ז: "ובראש העגלה נמי כיון דניידי מתחזי כעין עראי" [והיינו דכל סוכה שעשויה בצורה שהיא מטלטלת פסולה.] אמנם צ"ע מאי גרע מטה מכל סוכה שאינה מחוברת לקרקע שג"כ אפשר לטלטלה וא"כ מטה נמי. [ובשלמא עגלה י"ל דעומדת לטלטול אבל מטה לכאורה דמיא לכל דפנות.] וצ"ל דכיון דמטה היא כלי ולא מחיצות של קרקע, הוי טפי עומד לטלטול מסתם מחיצות סוכה.

**והקשו תוס'** א"כ למה מכשיר ר"ג סוכה ע"ג ספינה.[[57]](#footnote-57) ותירצו דדרך לעשות סוכה ע"ג ספינה וחשיבא קבע.

**אמנם הקשו** תוס' על רש"י מסוכה ע"ג בהמה דאמרינן בגמ' להלן דלא פסל ר"י משום עראי אלא משום שאינה ראויה לשבעה [שאסור מדרבנן לרכוב עליה ביו"ט או שבת. ועי' בריטב"א וברא"ה דף כג. שלכן פסולה לר' יהודה מדאורייתא] ולרש"י תיפוק ליה דפסולה משום עראי. ועי' בתוס' להלן כג. שתירצו הקושיא לפי פירושם שם בסוגיא אבל לא תירצו את שיטת רש"י. ועי' פנ"י שם.

**והר"ן כתב** [גבי הקושיא מראש הספינה והעגלה]: ואפשר דהתם שאני שקרקע הסוכה נשאר לעולם אחד בעצמו אבל הכא קרקעית הסוכה משתנה לפי שהוא קרקע עולם ואינו ע"ג המטה דומיא דע"ג העגלה. [וזה מיישב גם הקושיא מבהמה.]

**אופן נוסף** לישב שיטת רש"י אפ"ל ע"פ הקרבן נתנאל שכתב על הך קושיא מבהמה וז"ל: ויש לדקדק דצריכא טעמא משום הך מ"ד דס"ל מפני שמעמידה כו' ובהמה אינה מקבלת טומאה.[[58]](#footnote-58) וי"ל מ"מ להך מ"ד נמי פסולה דהרי מעמידה בדבר שאין גידולו מן הארץ וכמו שפרש"י לעיל דף י"א ע"ב. אבל קשה אכתי צריכא להך דרשא בגוונא שהניח הנסרים על גב בהמה והעמיד כלונסות וסיכך ע"ג דלאו מעמיד חשיב דמעשה קרקע בעלמא הוא וכמ"ש הר"ן גבי אילן. וי"ל דהך מ"ד משום דמעמיד ע"כ ס"ל נמי הך טעמא משום שאין לה קבע כמ"ש תוספות. וא"כ לכ"ע הל"ל טעמא משום שאין לה קבע ע"ג בהמה. עכ"ד. מעתה י"ל דרש"י ס"ל דהנך מ"ד פליגי [ולא כדעת התוס'] והתם קאי לאידך מ"ד.

**אמנם הקשו** הריטב"א והר"ן ז"ל: ותו דלפירושיה הא דאמר אביי לקמן אבל סיכך [ע"ג המטה] כשרה היינו שסיכך אותה ע״ג יתידות תקועין שאינן מטולטלת, וא״כ מאי קמ״ל פשיטא.

**ולכאורה אדרבה** צריך להבין למה אמר אביי סיכך ע"ג מטה כשרה והרי אז אין הדפנות קבע. ובאבני נזר או"ח (תנט טו) ויו"ד (שסג ב) הוכיח מזה דבדפנות לא בעינן קבע. אמנם הקשה דהר"ן על הרי"ף ה: בדפי הרי"ף כתב דהא דאמר ר"י בדף י. דסוכה ע"ג סוכה אם יכולה העליונה לקבל כרים וכסתות התחתונה פסולה ואם אינה יכולה לקבל התחתונה כשר היינו ר"י לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן. ומבואר דדין הקבע נאמר גם על הקרקע.[[59]](#footnote-59) וצ"ל דקרקע הסוכה היא חלק מהסוכה טפי מהדפנות, וקרקע בעי קבע ומחיצות לא. עכ"ד האבני נזר. והנה האבי עזרי סוף הלכות סוכה כתב דקרקע הסוכה אינה חלק מהסוכה כי אם דין בקיום מעשה הישיבה של הגברא. [ולכן אינה נאסרת כעצי סוכה] ואילו הדפנות הם חלק מהחפצא דמצוה של סוכה [ולכן לדעת הרמב"ם נאסרים כעצי סוכה] וצ"ע עליו מראיית האבני נזר הנ"ל מסוכה ע"ג סוכה.[[60]](#footnote-60)

**ועי' אות** ל בשם ספר החיים דדין קבע לר"י הוא בדפנות ולא בסכך. וצ"ע מדברי אביי בסוגיין. ועי' עוד באות מח בענין סוכה שע"ג מטה פלוגתת הב"י והחזו"א.

**עוד יל"ע** בכל הנ"ל מדמחייב ר"י סוכה במזוזה משום דדירת קבע היא ואם הו דין רק בסכך אינו מובן. אמנם נראה דשם אין הנדון על המבנה אם הוא קבע או עראי אלא על ישיבת הגברא ובפרט למשנ"ת באות ל מהאבני נזר בביאור דין פטור סוכה ממזוזה. [ונראה דביסוד זה יש לישב הרבה מההערות דלעיל דעיקר הדין נאמר על גף הישיבה רק דסברות התנאים נחלקו איזה דבר צריך לעשות כדי שתהא הישיבה קבע. ועדיין צריך לעיין בכל פרט בזה. והר"י כהן אמר דגבי קרקע הסוכה י"ל דגם אם אינה חלק מהסוכה מ"מ לגבי ישיבת קבע ודאי שהיא העיקר דאין אפשרות לישב ישיבת קבע באויר והקרקע ודאי חלק ממעשה הישיבה.]

**עכ"פ נתבאר** דיש כאן חידוש דהדפנות אינן צריכין קבע ומיושבת א"כ קושית הראשונים מאי קמ"ל אביי דהא גופא קמ"ל כסברת האבני נזר. שו"ר כעין זה בקצרה בערוך לנר.

**דף כא ע"ב**

**מפני שאין לה קבע – שיטת תוס'**

**לד) התוס' הביאו** ירושלמי דהכונה "אין לה קבע" שאין לה י' טפחים מן המטה עד לגג. וכתב הרא"ש (סי' א): ולא ידענא מאיזה טעם יכשירו רבנן היכא דסמך הסכך על כרעי המטה ואין מכרעי המטה עד הגג עשרה דירה סרוחה היא הלכך נראה דר' יהודה לפרושי דברי ת"ק אתא וליכא הכא פלוגתא.

**אמנם בחי'** מרן רי"ז הלוי (ריש הלכות סוכה) יש אריכות דברים לפרש בדעת הרמב"ם דפליגי כאן ר"י ורבנן בשעור י' דסוכה זו. דהנה הרמב"ם פ"ה מסוכה ה"ב כתב: אבל אם עבר וסכך בדבר הנובל ונושר או בדבר שריחו רע כשרה. שלא אמרו אין מסככין באלו אלא כדי שלא יניח הסכה ויצא. וצריך להזהר שלא יהיו הוצין ועלין של סכך יורדין לתוך עשרה טפחים כדי שלא יצר לו בישיבתו. עכ"ל. ומשמע דאין זה מעכב אלא דין לכתחילה.[[61]](#footnote-61) וצ"ע דלעיל ד. דעת רבא דאם הוצין יורדין למטה מי"ט הוי דירה סרוחה. [ובחי' ר"א מן ההר כתב דהרמב"ם פירש פלוגתת אביי ורבא דדף ד. הוא אם כשירה לכתחילה.]

**וביאר הגרי"ז** דהנה בסוגיין מבואר ברש"י וברמב"ם בפיה"מ דר' יהודה לטעמיה דאמר סוכה דירת קבע בעינן. והנה התוס' הביאו מירושלמי שהפסול משום שאין שאין עשרה טפחים מהמטה ועד לגג הא אם יש לה עשרה טפחים כשרה גם לר' יהודה. וצ"ע הרי שעור עשרה טפחים מוסכם הוא לכו"ע ומה זה שייך למחלוקת אם דירת קבע בעינן או דירת עראי בעינן.

**וביאר בזה** הגרי"ז דתרי דיני איכא בדין גובה י' בסוכה. חדא מדין 'שיעורי מחיצה' וכמבואר בסוגיא לעיל ד: - ו: [וילפינן לה או מארון או מהלמ"מ.] ועוד משום 'דירה סרוחה' כמבואר בדף ד. והנה בסוגיתנו ליכא חסרון מצד דיני המחיצה וכמבואר בתוס' וז"ל: והא דקתני מתניתין רבי יהודה אומר אם אינה יכולה לעמוד מעצמה אסורה דמשמע הא יכולה לעמוד כמו שסמכה על יתידות כשרה, אע''פ שאין מכרעי המטה לסכך עשרה, לא חשיב עראי כיון דאי שקיל לה למטה איכא אויר עשרה והסוכה מתקיימת וכו', ואין הסוכה נפסלת בשביל שהכניס בה מטה ומיעט אוירה מידי דהוה אכרים וכסתות דפרק קמא (דף ג:) לא הוי מיעוט לא לענין עשרה ולא לענין עשרים. ע"כ. וא"כ י"ל דגם באינה יכולה לעמוד מעצמה מ"מ יש כאן שעור מחיצות י' כיון דלא בטלה להמיטה. וכל הפסול רק משום דין "דירה" דא"א לדור בסוכה זו אלא בפחות מעשרה.

**ועדיין צ"ע** מה זה תלוי בפלוגתא דדירת קבע או עראי. וצ"ל דכיון דיש כאן עשרה בהלכות מחיצות הוא הדין דיש כאן עשרה בשיעורא דדירה בעצם החפצא, וכל הפסול רק משום דא"א לדור בה בפועל ולכן זה תלוי בדין דירת קבע דבזה בעינן שידור בצורת קבע.

**והוסיף הגרי"ז** עוד בזה די"ל דלרבנן דסברי דירת עראי בעינן לא נאמר כלל דין 'דירה' בעצם החפצא, וכל מה שנאמר דירה בסוכה הוא רק לענין קיום המצוה ע"י שידור, אבל אין דין בגוף הסוכה שתהא ראויה לדירה.[[62]](#footnote-62) ולדבריהם כל פסולא דפחות מי' הוא רק מדין מחיצות ולא מדין דירה. ורק לר' יהודה יש דין בגוף הסוכה שתהא ראויה לסוכה ואיכא חסרון דדירה סרוחה.

**ולפ"ז כתב** הגרי"ז דמה דאמר רבא בדף ד. דאיכא פסולא דדירה סרוחה כל זה הוא לרבי יהודה אבל לרבנן לא. [דאילו "מחיצת עשרה" איכא בהוצין יורדין כסברת אביי[[63]](#footnote-63)] ולכן פסק הרמב"ם דאין זה כי אם דין בישיבת הסוכה ולא בגוף צורת הסוכה.[[64]](#footnote-64)

**ובדעת הפוסלים** כתב הגרי"ז דהם סוברים ג"כ דאין החסרון משום מחיצת י' אלא משום דחסר בשיעורא דדירה אלא דס"ל דגם לרבנן בעינן "דירה" ואזלי בשיטת הרא"ש שסובר דגם גבי סוכה ע"ג המיטה פסול לכו"ע, גם למ"ד דירת עראי בעינן.

**והנה לשיטת** הירושלמי שהסכימו התוס' לפירושו גם בדעת הבבלי, לכאורה תקשה למה לא קאמר בגמ' נ"מ כגון בסוכות ירושלים שיש י"ט, וא"כ איכא רק להחסרון דמעמיד, ולכן לשיטה דהפסול משום קבע כשר ולשיטה דהפסול משום מעמיד פסול. ועי' בערוך לנר דמהאי טעמא פירש רש"י בדעת הבבלי דלא כתוס'. [ובאמת זו גופא הנ"מ שאמרו בגמ', רק הקושיא היא דאין צורך בשביל הך נ"מ לאוקימתא של נעץ שפודין אלא משכח"ל בסיכך ע"ג המטה גופא.]

**ועי' בריטב"א** שהקשה על פירושו של הירושלמי: ולא נהירא, חדא דהיכי הוה סלקא דעתך כלל שתהא הסוכה עשויה על המטה ונמדוד מכרעיה התחתונים.[[65]](#footnote-65) ועוד דלהאי פירושא נמי הא דאמר אבל סכך כשר היינו שסיכך ביתדות מבחוץ והיא נתונה מבפנים והא פשיטא דלא ממעטא.[[66]](#footnote-66)

**מפני שאין לה קבע – שיטת הראב"ד**

**לה) כתב הריטב"א:** והראב״ד ז״ל פי׳‎ שהסוכה הזאת על היתדות והיתדות סמוכין על המטה והיינו אין לה קבע שאלו תנטל המטה יפלו היתדות ותפול הסוכה.[[67]](#footnote-67) [בהשגות הראב"ד הלשון "הויא ליה כמי שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה דיבשה דכה"ג לאו כלום הוא.[[68]](#footnote-68) ורבנן דמכשרו עבדינן לה כמי שיכולה לעמוד".] והאי פירושא מחוור טפי מכלהו אלא דלא אתי שפיר לישנא דהסומך סוכתו על כרעי המטה וה״ל למיתני הסומך סוכתו למטה. ותו דהא דאמר אביי אבל סכך כשרה היינו שתקע היתידות בארץ והא פשיטא דאין (כך) [כאן] סכך על גבי המטה. עכ"ל.

**מפני שאין לה קבע – שיטת הרמב"ן**

**לו) כתב הריטב"א:** והנכון כמו שפי׳‎ רבינו הגדול הרמב״ן ז״ל שהסומך סוכתו בכרעי המטה היינו שכפה‎ מטתו לפי שיש תחתיה גובה עשרה כדאוקימנא לעיל בגבוהה עשרה, ולפיכך סמך על כרעיה שנתן הסכך עליהן.[[69]](#footnote-69) ופסיל לה ר׳‎ יהודה לפי שאין לה קבע שאינה ראויה‎ לעמוד כפויה‎, ועומדת לתקנה שתעמוד כדרכה, דוגמא דאמרינן התם (שבת נט.) פרט למי שאומר‎ לו עמוד ונעשה מלאכתנו, וכן הדין בזה. והשתא א״ש הא דאמר אביי לקמן ל״ש אלא סמך במטה בפניה שהיא עומדת להתהפך ואין לה קבע לעמוד כן. אבל סכך ע״ג מטה שעומדת כדרכה על גבי יתידות גבוהות עשרה נתונות במטה כשרה ואע״ג שמטלטלת עמה. עכ"ל.

**מעמיד בדבר המקבל טומאה – השיטות דהוי דאורייתא**

**לז) וחד אמר** מפני שמעמידה בדבר המקבל טומאה. ופרש"י: שמעמידה כו'. ואע''פ שלא למדנו פסול אלא לסכך הואיל ועיקרו של סכך אלו מעמידין הוי כאילו סיכך בדבר המקבל טומאה. וכתבו הב"ח סי' תרכט והקרבן נתנאל אות ג דדעת רש"י דהפסול הוא מדאורייתא. והנה הרא"ש סי' א כתב: וקשה לי לטעמא דמעמידה בדבר המקבל טומאה אם סיכך על מחיצות אבנים תהיה פסולה[[70]](#footnote-70) הואיל והעמיד הסכך בדבר שאין גידולו מן הארץ.[[71]](#footnote-71) ובסמוך יובאו תרוצי הראשונים שיסודם הוא דהוי גזירה ובכה"ג לא שייכא הגזירה. וכתבו האחרונים הנ"ל דמהא דלא תירץ הרא"ש כתירוצי הראשונים ש"מ שסובר דהוי פסול דאורייתא. ובדעת תוס' אם הוי דאורייתא עי' הערה.[[72]](#footnote-72) [וכן הוא בלשון הראב"ד (יובא להלן) שכשתירץ שאין כאן גזירה הקדים "לא שהולכין אחר המעמיד אלא גזירה וכו'.]

**ועיקר הסברא** דאזלינן בתר מעמיד צ"ב [ולא דמי למעמיד דאיסור והיתר.] והב"ח כתב דדמי להא דשבת ס. "הכל הולך אחר המעמיד", [ולשון הפסקי רי"ד: הואיל ועיקרו של סכך סמוך על דבר המקבל טומאה כאילו הסכך מקבל טומאה דמי.[[73]](#footnote-73)] וצ"ע דשם הוא כלי אחד שהמעמיד שנחשב לעיקרו מק"ט אבל הכא הוא דבר נפרד שמונח על המק"ט. וצ"ב.

**שו"ר בשו"ת** מהרי"ל סי' פג וז"ל: אבל טעמא דידך[[74]](#footnote-74) משום דהכל הולך אחר המעמיד ליתא, דההוא מיירי שמעמיד הכלי לקבל משקה דאיירי בה רבי מאיר בפרק קמא דשבת (טו.) וקי"ל כוותיה. אבל מעמיד עיקר הכלי היינו פלוגתא דרבי נחמיה ורבנן פ' במה אשה (ס.) ואין עניינם לכאן ואין למידין משם לענין סוכה דהוי מחובר והתם פליגי לענין כלי הי ניהו עיקר הכלי ולענין טבעת מחובר לבית[[75]](#footnote-75) אמר דבטיל לגבי בית והרי הוא כמוהו ולא הולך אחר המעמיד. עכ"ל.

**ועתה מצאתי** בשו"ת חת"ס יו"ד סי' רו שהקשה למה בסוגיתנו לא פירש אף ראשון דאיסור מעמיד משום דהכל הולך אחר המעמיד[[76]](#footnote-76) [לכאורה אשתמיטתיה דברי המהרי"ל וב"ח] וכתב: והנלע"ד דג' מחלוקות יש.[[77]](#footnote-77) רבנן בתראי ס"ל הכל הולך אחר המעמיד אפילו שיהא המעמיד משמש את העץ כגון חשוקי של דלי שאין ספק שהדלי עיקר וחשוקי משמשין לו מ"מ כיון שהחשוקי מעמידין אותו הוה ליה דין כלי מתכות דכללא כיילי הכל הולך אחר המעמיד. אמנם רבי נחמיה ומחלוקתו היינו ת"ק שלו תרוייהו ס"ל הכל הולך אחר עיקר הכלי והמשמש בטל לגבי העיקר אפילו יהא המשמש מעמיד את כל הכלי כגון חשוקי של דלי. אך בכלי ששניהם צריכים זה לזה כגון סולם ושליבותיו א"כ צריך הכרע איזה נקרא עיקר הכלי ואיזה נקרא משמש, בהא פליגי. ת"ק דר' נחמיה ס"ל המעמיד יכריע ועמודי הסולם עיקרים והשליבות משמשים את העמודים. ולר' נחמיה אין מעלה כלל בהעמדה אלא בתר עיקר פעולת הכלי וכוונת תשמישו אזיל ובסולם הלך אחר שליבותיו. וכן נמי בטבעת וחותמו דתרוייהו צריכים אהדדי לרבנן הלך אחר המעמיד והחותם משמש לטבעת ובטל לגביה, משא"כ לר' נחמיה. וסתם מתניתין דכלים אתיא כת"ק דר' נחמיה אבל לא כרבנן בתראי אדרבה סתמא דלא כותייהו מדאתי עלה דטבעת מטעם דמתכת המשמש העץ. וא"כ בסוכה דף כ"א דדומה ממש לחשוקי דלי לא אזלינן בתר המעמיד.[[78]](#footnote-78) עכ"ל.

**עוד ראיתי** בשו"ת מנח"ש ח"ב סי' מז שכתב דהכא ל"ש דין מעמיד דשבת דף טו. וס. משום דהם ב' דברים זה מחיצה וזה סכך. וכתב דלפ"ז אם סומך בסכך המק"ט פסול מדאורייתא.[[79]](#footnote-79) ושוב כתב ע"פ דברי הריטב"א שז"ל: אע״פ שהקונדסין עומדין באילן לא חיישינן שהרי מעמיד דמעמיד הוא ואם באנו לאסור להעמיד קונדסי סוכה במחובר הרי אתה אוסר מלהעמידם בארץ ולסכך בהן דהא לא אפשר.

**והנה הב"ח** שם הביא קושית מהרי"ל (שם) איך סומכין מעמידי הסכך בכותל המחובר,[[80]](#footnote-80) הרי איכא פסול מעמיד. ותירץ הב"ח דכיון דאם יסכך בכותל זה בע"כ יהיה תלוש, שוב אין בו איסור מעמיד. ולא דמי לסומך באילן שהקשו הראשונים דנימא ביה איסור מעמיד כיון שאפשר לסכך באילן גם בהיותו מחובר משא"כ בדפנות. וצ"ע דכל חילוק זה יתכן רק אם הוי גזירה אבל למה שנוקט הב"ח לעיל מינה לפסוק כרש"י דהפסול משום "דהכל הולך אחר המעמיד" מה חילוק יש בזה. [שו"ר בשלמי תודה שהקשה כן.]

**דף כא ע"ב**

**השיטות דמעמיד פסול משום גזירה - והיכן לא גזרו**

**לח) הראב"ד בהשגות** על הרי"ף הוסיף להקשות מעושה סוכתו ע"ג האילן וע"ג גמל. ותירץ דהטעם לפסול הוא גזרה שמא יסכך בהם, אומרים זה עומד וזה מעמיד כמו שראוים לכך ראוים לכך. אבל עושה סוכתו בראש האילן או ע"ג גמל לא גזר משום דלא שכיחא הואיל ואינה ראויה ליו"ט. עכ"ד.

**והר"ן הביא** דברי הראב"ד בזה"ל: שאני אילן דלא חזי לסכך ולא שכיח דמסככי ביה ומש"ה לא גזר ר' יהודה. ומיהו לא נהירא דאילן שכיח לסכך וכדתנן הדלה עליה את הגפן. עכ"ל. הרי דהר"ן הבין דמה שלא גזרו הוא משום דאין חשש שיסכך באילן כי לא שכיח לסכך בו. אמנם לפי מה שמבואר בגוף דברי הראב"ד הוא מיירי על עושה סוכתו "על האילן" וזה לא שכיח "שיעשה סוכתו על האילן" כי אסור לעלות לה ביו"ט, ומילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן. [ותירוץ הר"ן ע"ז יובא באות מב בדין מעמיד דמעמיד.]

**והר"ן תירץ** על קושית הרא"ש ממעמיד ע"ג כותל וז"ל: ואע"פ שעכשיו נהגו לסמוך סוכות ע"ג כותלים שאין מסככין בהם לפי שאין גידולו מן הארץ, ה"ט משום דלא שכיח לסכך בכיוצא בהם,[[81]](#footnote-81) ועוד דכ"ע ידעי דכל כה"ג בית דירה מיקרי ולא סוכה, הילכך ליכא למגזר. עכ"ל.

**ומבואר דהר"ן** תירץ קושית הרא"ש ע"פ יסודו שאיסור מעמיד הוא משום גזירה ובכותל אבנים לא שייכא הגזירה.

**ובעל העיטור** יישב הא דמסככין ע"ג בית וז"ל: מ"ט דר' יהודה משום דמעמידה בדבר המקבל טומאה, ועל דופני הבית שאין מסככין בהן הסכך כשר שאין דבר המקבל טומאה. עכ"ל. וכן המאירי דף כב: ד"ה זו היא כתב: "ואע"פ שהעמדת סכך על דבר שאין מסככין בו פוסלת, שמא לא נאמרה אלא בדבר המקבל טומאה". וכן משמע בבאר היטב ושע"ת (תרכו ז) בשם גינת ורדים שהתיר לסכך ע"ג רשת ברזל שקבועה בכותל הואיל ואין מק"ט ומפורש בגינת ורדים דהא דאין בזה משום "מעמיד", משום דמחובר אין מקבל טומאה. וכ"כ בשו"ת מהרי"ל דיסקין כתבים נו. וכ"כ בעיקרי הד"ט סי' לב אות ו.

**אמנם צ"ע** מה החילוק אם הפסול משום קבלת טומאה או משום אין גדולו מן הארץ. [ועמד בזה בפתח הדביר על העיטור ח"ג אות לב. וכן בספר בית השואבה, הובא בכף החיים (תרכו מ) ובשד"ח (אסיפת דינים מערכת סוכה סי' ב' אות ג).]

**ואולי הסברא** היא ע"פ מה שדימה זאת הב"ח להא דשבת ס. א"כ הוא סברא רק על טומאה ולא על אין גדולו מן הארץ ודוק וצ"ע.[[82]](#footnote-82) שו"ר בספר באר חיים שיש מבארים דדבר שאין גדולו מן הארץ לא יבוא לטעות ולסכך בו אבל במק"ט שהוא מין הכשר לסכך יבואו לטעות בו.

**ונ"מ בין** הביאורים אם הוא גם מק"ט וגם אין גדולו מן הארץ, דאם הטעם משום דהמעמיד גורם כאילו הסכך עצמו מק"ט, א"כ גם כאשר איכא לתרי החסרונות מק"ט ואין גדולו מן הארץ הרי הוא פוסל. אבל אם הטעם משום דניכר ממינו שהוא לא סכך ולא יבואו לסכך בו, א"כ גם כאשר איכא לב' החסרונות אין בו גזירת מעמיד.

**ולפ"ז נראה** דמדברי העיטור שכתב דנקודת ההיתר במעמיד על הבית הוא משום "שאין דבר המקבל טומאה" משמע דלא כבאר חיים דלדבריו עיקר ההיתר משום שהוא מין שאינו דומה לסכך ולא מחמת שאינו מק"ט.

**וכן נראה** מדברי המהרי"ל דיסקין הנ"ל שנשאל בדברי השו"ע סי' תרכט ס"א דעורות שאינן עבודין אינן מקבלין טומאה והרי דעת הראב"ד דמקבלין טומאת אהלין. ובתוס' לעיל יט: ד"ה לסיכוך מבואר דגם טומאת אהלין פוסלת לסכך. ותירץ המהרי"ל דרק כאשר עושהו אהל מקבל טומאת אהלין אבל לפני שעשאו אהל הוי כמו פשוטי כלי עץ שדעתו לחקקן שכשרים. והשו"ע בא להכשירו כל עוד לא עשאו אהל למעמיד, כיון דאינו מקבל טומאה. עכ"ד. ומבואר מדבריו דכאשר העור מק"ט שוב פסול למעמיד אף שיש בו גם חסרון שאינו גדולי קרקע ודוק.

**ובאמת זה** מוכח ומבואר להדיא בגמ' בנעץ שפודין וסיכך על גביהם דמבואר בגמ' דפסול אף דהוי ממין שפסול לסכך.

**אמנם העירוני** די"ל דאחר שגזרו על המקבל טומאה שוב לא פלוג וגזרו גם על המק"ט שהוא ממין הפסול לסכך.

**כמה נדונים בדין מעמיד**

**לט) א. העמיד במק"ט – אם יכול לישב בה**. הנה הגר"ז (תרכט יג) כתב חידוש גדול: וכל זה לכתחילה אבל בדיעבד שכבר העמיד את הסכך עצמו בדבר המקבל טומאה מותר לישב בה לכתחלה. עכ"ל. ולכאורה קשה הרי במשנה מבואר דאם אינה יכולה לעמוד בפנ"ע "פסולה". וכן מבואר להדיא במאירי דף כב: וז"ל "ואע"פ שהעמדת סכך על דבר שאין מסככין בו פוסלת". אך באמת אין זה כלל קושיא על הגר"ז דסברתו להתיר היא ע"פ המג"א סק"ט דהשו"ע פוסק דרק לכתחילה לא יעמיד [ויתבאר בס"ד באות מו] ומפרש הגר"ז דכוונתו דאם סיכך מותר לישב. אבל ודאי לר' יהודה עצמו הסוכה פסולה.[[83]](#footnote-83)

**ב. אם אחד** מהקונדסין נמוך מחבריו ומגביה אותו ע"י דבר המקבל טומאה באופן שזה מועל רק ליישר את הסכך אבל גם אם יטול את הדבר המקבל טומאה ירד הסכך קצת למטה אבל עדיין תישאר הסוכה בהכשרה האם יש בזה דין מעמיד. ויש בזה ב' נדונים חדא על המקום שגם בלי הדבר המק"ט ישאר בהכשרו. ועוד נדון על המקום הגבוה שנוצר רק מכח הדבר המק"ט.

**עי' קה"י** סי' יז שנסתפק בזה ורצה לדמות להצלה מטומאה במסכת אהלות, ע"ש כמה ראיות. ושוב כתב דאפשר דאין לדמות הגזירה דהכא לדיני הצלה בטומאה וכתב דלהלכה צ"ע.

**ג. מעמיד בפסולי** דרבנן. המג"א (תרכט יא) כתב דאין להעמיד[[84]](#footnote-84) אף בשברי כלים אף אם טומאתן בשלימותן מדרבנן. וכן דעת הט"ז סקי"א. וכן פסק המ"ב סקכ"ה. [ודעת הפמ"ג (תרכט מ"ז ה) דדבר שאינו מק"ט אלא מדרבנן לא פסלינן שברים שלהם וכשרים אף לסכך בהן עצמן דהוי גזירה לגזירה.][[85]](#footnote-85) [ועי' מנחת שלמה ח"א סי' כב בעניין זה.]

**עוד איתא** בפמ"ג (תרכט א"א יא): והנה מעמיד בדבר הפסול מדרבנן נסר ד"ט וכדומה י"ל לא גזרו דהוי גזירה לגזירה וצ"ע. וא"כ ראוי לכל יר"ש שיהא הדפנות עכ"פ נסרים שאין בהם ד"ט או המעמיד העליון הקורה שהסכך נשען עליה פחות מד"ט וכשר. עכ"ל. הרי דמספק החמיר שלא להעמיד ע"י נסר ד"ט. אמנם הבכור"י כתב להקל בזה.

**ונראה ראיה** לבכור"י מתוס' שהקשו למה לא קאמר נ"מ הפוכה[[86]](#footnote-86) בסיכך ע"ג שדה תיבה ומגדל. [דאינה קבע אבל כשרים לסיכוך.[[87]](#footnote-87)] ולכאורה קשה למה לא נפסלו שדה תיבה ומגדל משום גזירת נסרים [דמסתמא יש בהם ד"ט]. אמנם לפמש"כ הבכור"י דאין גזירת מעמיד בנסרים א"ש.

**ועי' ביאור** הלכה ריש סי' תרל שמתיר להעמיד בדבר שפסול מדרבנן. ומקורו מבאור הגר"א שם שהביא דברי הריטב"א בסוגיין שכתב כן גבי גזירת חבילין דדף יב. [אמנם בריטב"א יש תירוץ נוסף[[88]](#footnote-88) וכתב הקה"י די"ל דפליגי בהכי.]

**אמנם בסי'** תרכט ס"ק כה כתב המ"ב דאין להעמיד ע"ג פשוטי כלי עץ רחבים כיון שמקבלים טומאה מדרבנן. ולכאורה סתר דבריו שבבאור הלכה הנ"ל. והעיר בזה בשונה הלכות (תרכט יט). ובספר באר חיים כתב לחלק בין דבר שיש לו עיקר מן התורה כגון כלי עץ רחבים דשם הפסול שלהם הוא "מקבלין טומאה" שפסול זה קיים בתורה, לבין פסול נסר או חבילי קש שהוא גזירה ולא שיש לו מדרבנן שם פסול שקיים בתורה. [וחילוק כזה כתב הפמ"ג (תרכט א"א כב) לענין מי שאין לו אלא סוכה פסולה מדרבנן אם ישב בה ע"ש.]

**ד. כשיש היכר** שלא לסכך במעמיד. המג"א (תרכט ט) כתב: ובהכי [לפי סברת הר"ן דהא דאין מעמידין במק"ט הוא גזירה שמא יסכך בהן] מתיישבת מ"ש סימן תרל"א ס"ח [אם היה הפסול נתון שתי ונתן הכשר ערב או איפכא כשר שאז מתמלא כל האויר מסכך כשר] שאע"פ שהסכך כשר נתון על השפודים [והוי "מעמיד" בשפודין] כשר, כיון דלא התירו לו אא"כ נתן סכך כשר עליהם לא גזרינן שיסכך בשפודים, וכמ"ש שם סעיף ט' [בבית המקורה בנסרים דדי שיוציא המסמרים וכשר אפילו אם הנסרים רחבים ארבעה דע"י הפקפוק יש היכר ואין גזירה.] והב"ח כתב שמדינא אסור להעמיד ולא משום גזירה ע"ש שנדחק ולדבריו קשיא הך דשפודין. עכ"ד המג"א.

**ובקה"י סי'** יז כתב דתירוץ המג"א קצ"ע דלא דמי להא דסעיף ט' דהתם כבר מסוכך ועומד וכל פעולתו לפקפק היא כדי לבטל גזירת תקרה אבל גבי שפודין מלבד פסול שפודין הא אינו מסוכך וחייב הוא בלאו היכי להניח עוד סכך. ואי משום שמדקדק להניח לרוחב ולא לאורך אולי זהו משום דטפי ניחא ליה בהכי שיתקיים הסכך. (וכבר הרגיש בזה המאמ"ר תרכט ז) וצ"ל דדעת המג"א דתלינן שעושה כן משום הדין ולכן איכא הכירא.

**והקה"י כתב** ליישב לפי דעת הריטב"א דבפסולי דרבנן ליכא לגזירת מעמיד א"כ י"ל דמיירי שם בשפודין של עץ שכל פסולן רק מדרבנן [משום דהוו פשוטי כלי עץ רחבין. או שנעשו לשמש אדם ומשמשי אדם. עי' בזה בפ"ק אות תפז] ובזה מותר להעמיד.

**ולדעת הב"ח** צ"ל דהסכך הכשר אינו נסמך על הפסול אלא על הדפנות שבצד. אמנם מדברי רש"י לעיל טו: "ואם היו נתונין השפודין שתי נותנן לקנים של סכך ערב דע''כ אם אינו נותן ראשי הקנים על שפודין הרי הן נופלין לארץ" משמע דנותנן על הסכך פסול עצמו וצ"ע למה אין בזה משום מעמיד.[[89]](#footnote-89) ואולי י"ל דרב אמי דמפרש הכי ס"ל כמאן דאמר הכא מפני שאין לה קבע. [וכבר תירץ כן הקרבן נתנאל בפ"ק סי' כט אות ה. ופ"ב סי' ד אות מ.]

**מכביד הסכך שלא יעוף ברוח ע"י דבר המק"ט**

**מ) בתוס' לעיל** יג: ד"ה דלא ליבדרן. בא"ד, וי''מ שיכבידו ראשי שבלין על הקשים ולא יתפרדו הקשים מעל הסוכה ברוח. עכ"ל. והקשה המרחשת (ח"א סי' יט) למה אין כאן פסול מעמיד בדבר המקבל טומאה כיון דהאוכל הוא הגורם שלא יתפרדו הקשין מעל הסוכה ברוח. ובהגהות דברי נחמיה (שם) כתב דצ"ל שדעת תוס' דאין איסור במעמיד וכמ"ד בסוגיין דהא דפסול התם הוא משום קבע ולא משום מעמיד. ובסוף דבריו כתב דיש לומר דמעמיד הוא רק כשהסכך עומד עליו ולא כאשר כובדו מונע הסכך מלעוף. והעמיס זאת בכונת מג"א (תרכט י). אמנם כתב דהמחה"ש והגר"ז סוברים דגם כאשר הכובד של הפסול מחזיק שלא יעוף ברוח מקרי מעמיד בסכך פסול. אמנם עי' שבט הלוי ח"ט סי' קלז שי"ל דרק היכא דבלא הפסול יפול הסכך מיד הוי מעמיד ולא באופן שרק מציל מהרוח.

**והנה בספר** שלמי תודה (סי' כו) דן דאם הסוכה עומדת ברוח מצויה שבארץ ורק דהסוכה עומדת במקום גבוה שיש בו רוח חזקה וקושר כדי שלא יעוף דאין זה פסול משום מעמיד [כשם שכשר גם אם אינה עומדת ברוח מצויה דים] ולפ"ז י"ל דהכא בכה"ג עסקינן דמה שצריך שיכבידו השבלים הוא משום רוח שאינה מצויה דיבשה.

**חומרא במעמיד אם הוא משתתף בעשיית הצל**

**מא) כתבו התוס'** לעיל י. ד"ה פירס: וכענין זה מפר''ת [פירס עליה סדין] מפני החמה שמייבשת את הסכך ומתוך כך היה נעשה חמתה מרובה וכן תחתיה מפני הנשר ואם היו עלין נושרין היה חמתו מרובה והסדין מונען מליפול וכיון שהסדין גורם שעל ידו צלתו מרובה מחמתו פסול. וז"ל ר"ת בספר הישר (סי' שפד): ולולי סדין שמעמיד העלין פסול מעתה דדבר המקבל טומאה מעמיד.

**ומבואר דהפסול** משום "מעמיד".[[90]](#footnote-90) וכן מבואר ביראים שהובא בפ"ק אות שיב. והנה בסוגיין מבואר דהוא פלוגתא דאמוראי וצ"ע איך נפרש את המשנה למאן דלית ליה הך פסולא.

**עוד יש** להקשות דלפי מה דפסל ר"ת סדין מדין מעמיד, לכאורה כונתו גם בפירס סדין על גבה, דהפסול משום דמגן מפני החמה והוי כמעמיד, וקשה דלפ"ז הוא הדין בפירס מן הצד ומגן מפני החמה הוי כמעמיד, וא"כ כל העושה סוכתו במקום מוצל וזה משמר את הסוכה, הרי הסוכה פסולה. וזו לא שמענו.

**אמנם פשר** דבר נמצא בתרוה"ד סי' צא ע"ש שדן להכשיר במעמיד בדבר שאין ראוי לסכך. וכתב וז"ל: ואי קשיא מאי שנא נדון דידן מהא דתניא בתוספתא סוכה שפרס עליה סדין מפני הנשר פסולה ופר"ת ור"י וכן בתשובת הגאונים הטעם משום דפריס הסדין לדעת כן שאם יפול העלין תהא חממ"צ והסדין יחזיק העלין שלא יפלו ולכך פסולה מיד משעת פריסות הסדין שהרי הסדין נפרס להחזיק הסכך ומקבל טומאה הוא, הא קמן הכא דבדבר המקבל טומאה מחזיקה פסולה. וי"ל דשאני התם דבסדין נמי עושה צל ואע"ג דבלא צילתה [של הסדין] צילתה מרובה מחמתה, כיון דאותו הצל גופיה הסדין מחזיקתה שלא יהא פחות מחמתה חשיב שהסדין עושה רוב הצל. אבל בנדון דידן דלא קעביד הצל מידי בשביל המעמיד לחוד לא מיפסל. עכ"ל.[[91]](#footnote-91) ולפי סברא זו יש ליישב ב' קושיות דלעיל.

**דף כא ע"ב**

**מעמיד דמעמיד – דעת המג"א והגר"א**

**מב) הנה הראב"ד** אות לח הקשה במעמיד סוכתו ע"ג בהמה ואילן למה אין בזה משום מעמיד בדבר הפסול לסיכוך. ע"ש מה שתירץ דלא שייך בזה הגזירה.

**והמלחמות כתב:** ואני אומר סומך סוכתו במחובר כסומך במקבל טומאה אבל עושה סוכתו בראש האילן ששנו כשרה היינו עושה דפנות על האילן וסומך סכך עליהם אי נמי בצדדין כדאיתא בשלהי שבת (קנד:)[[92]](#footnote-92) דמ"מ אינו מעמיד ממש במחובר אלא שהמחובר סומך את המעמיד וכיוצא בזה הכשירו דמעשה קרקע בעלמא קא עביד והינו דאביי דאמר סיכך ע"ג מטה שנעץ עליה קונדסין עומדין וסיכך ע"ג כשרה.

**והר"ן כתב** בשם הרמב"ן: והרמב"ן תירץ בההיא דלא במסכך ע"ג האילן עסקינן אלא שקרקע הסוכה נתן באילן ונעץ ד' קונדיסין בקרקע הסוכה וסיכך עליהם ובכה"ג אע"פ שמחובר סומך את המעמיד לית לן בה דמעשה קרקע בעלמא קא עביד. עכ"ל. [והשמיט מש"כ הרמב"ן "אי נמי בצדדין".]

**ולשון הריטב"א:** והנכון כמו שפי׳‎ רבינו הגדול ז״ל שלא אסרו חכמים אלא שלא להעמיד הסכך עצמו בדבר הפסול לסכך שמא יבא לסכך בו, אבל מתני׳‎ דלקמן אין הסכך סומך על האילן אלא שקרקע הסוכה נתון באילן ונעץ קונדסין‎ של עץ בקרקע הסוכה וסכך עליהן אע״פ שהקונדסין עומדין באילן לא חיישינן שהרי מעמיד דמעמיד הוא. ואם באנו לאסור להעמיד קונדסי סוכה במחובר הרי אתה אוסר מלהעמידם בארץ ולסכך בהן דהא לא אפשר. עכ"ל וע"ש עוד.

**ומבואר מדבריהם** לחלק בין מסכך ע"ג דבר המק"ט ממש לקונדסין שע"ג מטה וסוכה ע"ג אילן. והנה המג"א (תרכט ט) למד מזה דאפשר לחבר כלונסאות המטה במסמרות של ברזל או לקשרם בבלאות, דגם בזה אין המעמיד עצמו מק"ט אלא רק המעמיד דמעמיד. וכן הוא בבאור הגר"א (תרכט ס"ז) בתוך אריכות דבריו. וכתב הגר"א דמדברי תרוה"ד (סי' צא) בשאלתו: "מהו לחבר כלונסות הסוכה במסמרות של ברזל או לקושרם בבלאות מפני שהן מקבלים טומאה יש קפידא בהכי או לאו". [והשיב דכשר משום דלא פסלינן מעמיד.] משמע דלמאן דפסל מעמיד גם במסמרים פסול וכתב הגר"א דהתה"ד לא ראה את הרשב"א**[[93]](#footnote-93)** [היינו הריטב"א הנ"ל וקרא לו הגר"א רשב"א לפי שנדפס בט"ו שיטות להרשב"א.]

**וכן דעת** הפמ"ג (תרכט א"א ט) והחיי אדם (קמו ל) והגר"ז (תרכט יא יב) והמ"ב (תרכח יז, תרכט כו).

**מעמיד דמעמיד – דעת החזו"א**

**מג) אמנם החזו"א** (קמג ב) האריך לחלוק ע"ז ונבאר דבריו עם מה שכתבו אחרונים להשיב על דבריו. וז"ל: ודבריהם תמוהים מאוד, דלא כתבו הרמב"ן והר"ן והריטב"א להכשיר אלא במעמיד הדפנות על המטה והמטה היא קרקעית הסוכה דהמטה "מעשה קרקע בעלמא קעביד"[[94]](#footnote-94) [לשון הרמב"ן במלחמות והר"ן] ואינו ענין למעמיד הכלונסאות בדבר המקבל טומאה שהרי הכלונסאות הן הן ג"כ סכך ואין אנו מחלקין בסכך למחשב התחתון כמעמיד העליון ולהכשיר את העליון.[[95]](#footnote-95) ולא נאמר אלא בדופן הנסמך על המקבל טומאה. ובזה נמי דוקא כשהמקבל טומאה הוא קרקע וכמבואר בלשון הרמב"ן והר"ן.[[96]](#footnote-96)

**ואילו היה** דעתם גם בסכך גופה מעמיד דמעמיד כשר אין התחלה לדון במעמיד הדפנות על המטה.[[97]](#footnote-97) ואף אם בשאלתם נקטו כאילו מעמיד דמעמיד נמי פסול, מ"מ במסקנתם הוי להו לפרש דאפילו בסכך גופה מעמיד דמעמיד כשר שהרי כן הוא מדת חכמים לפרש חידוש כזה, ואשר אחר חידוש זה אין כלל מקום לדון לפסול דפנות הנסמכות על המטה.

**ולא עוד** אלא בסכך עצמה לא שייך כלל מעמיד דמעמיד דסכך הנסמך על מקבל טומאה יש לומר דנעשה סכך פסול וחברו הנסמך עליו הוא בדין נסמך על דבר שפסול לסכך בו[[98]](#footnote-98) אלא ודאי דעת הראשונים ז"ל דכלונסאות הנסמכין על דבר הפסול לסכך בו הרי זה בדין העמיד את הסכך על דבר המק"ט.

**תדע שהרי** הרמב"ן פירש סמך סוכתו על כרעי המטה היינו שהפך המטה וכרעיה למעלה וא"א לסמוך כל הסכך על הכרעים אא"כ יתן כלונס מכרע לכרע ועל הכלונסות הוא מסכך.[[99]](#footnote-99)

**והר"ן והריטב"א** הביאו מדת חסידות שהיו נוהגין בזמן שהכתלים של אבנים להעמיד קונדסין אצל הדפנות לסמוך עליהן הסכך וע"כ היו נותנין כלונס מקונדס לקונדס ומסככין על הכלונס ואם איתא דמסכך על הכלונס לא איכפת לן במה שהכלונס הועמד בדבר הפסול לסכך בו למה להו כולי האי הלא אותו הכלונס המניח על הקונדסין יניח על הכתלים.[[100]](#footnote-100) עכ"ל החזו"א.

**ראיות מדברי הראשונים לפלוגתא הנ"ל**

**מד) א. הנה הריטב"א** לעיל יט: כתב: הא דתנן העושה סוכתו כמין צריף ר״א פוסל וחכמים מכשירין. פירוש מכשירין כשיש בשיפועו י״ז טפחים עשרה למחיצה ושבעה לסכך ועליונים מדבר הכשר לסכך[[101]](#footnote-101) שהרי נידונין כסכך וכן אתה אומר כשיש בה גג טפח שצריך י״ו טפחים בר מיניה ששה טפחים לסכך ועשרה למחיצה וכיון שהסכך סומך על הדפנות לגמרי צריך שיהא הכל מדברים הכשרים לסכך. עכ"ל. וצ"ב למה הצריך שיהא הכל כשר לסכך. והפשוט בזה דהוא מדין "מעמיד". וכתב הקה"י (סי' יח) דהשתא אי נימא כמג"א, הרי אם בעשרה התחתונים מונחים הרבה קנים הרי די שהקנה הסמוך לז' העליונים הוא יהא כשר והשאר הוי מעמיד דמעמיד. אע"כ כהחזו"א דכיון שאינו מעשה קרקע פסול אפילו מעמיד דמעמיד.

**וכתב הקה"י** לדחות לפמ"ש [הובא באות מג בהערה] דכל דברי המג"א רק אם הכלונס אינו חלק מהסכך. וא"כ בעשויה כמין צריף דהכל אחד הדופן והסכך, ישנה לגזירה גם על מה שמשמש בתורת דופן.

**ב. באות לח** הובאה דעת הראב"ד שמפרש שהסוכה ע"ג יתדות, והיתדות סמוכין על המטה [היינו דהם נשענים או קשורים לה] והנה ע"ז אמרינן "חד אמר מפני שמעמידה בדבר המקבל טומאה", הרי להדיא דאף שהסכך ע"ג היתדות מ"מ פסול משום שהיתדות נשענים ע"ג מטה וזה להדיא כחזו"א. (מנח"ש שם).

**ג. המנח"ש הביא** מהמאירי להלן כב: דמפרש עושה סוכתו ע"ג האילן שהסכך עצמו הוא סמוך על האילן וכתב דמיירי שדחף קונדס בגופו של אילן ועליו הסיכוך נסמך ומבואר א"כ דמעמיד דמעמיד כשר. [אך עי' חזו"א קמג ב ד"ה במלחמות דאפשר דלא גזרו במעמיד באילן כיוון שהוא מין כשר. אלא דאין לפרש כן במאירי דא"כ למה הוצרך לומר דדחף קונדס.]

**דף כא ע"ב**

**דעות הראשונים להלכה**

**מה) ההלכה במעמיד.** כתב הרא"ש: ומדהביא רב רב אלפסי דברי אביי נראה שפוסק כר' יהודה, וטעמיה כיון דשקלו וטרו אמוראי לפרש טעם דבריו וגם אביי אמר דבריו אליבא דר' יהודה אלמא סבירא להו כוותיה. וכן נקטו בדעת הרי"ף הרז"ה והרמב"ן והריטב"א והר"ן.

**עוד כתב** הרא"ש: וגם אני אומר דטעם קבע עיקר כדאיתא בירושלמי. ובתרוה"ד (סי' צא) הוכיח דגם הרי"ף פוסק דהטעם משום קבע, וראייתו מדלא כתב את ה"מאי בינייהו כגון שנעץ שפודין של ברזל".

**אבל הרמב"ן** והר"ן נקטו דעיקר הטעם משום מעמיד בדבר המקבל טומאה [ע"ש דדנו אם הטעם הראשון הוא ר"י לשיטתו דבעי דירת קבע דא"כ ודאי הטעם דפסקינן כר"י אינו מטעם זה אלא משום דמעמידה במק"ט. וגם אם אין טעם זה תלוי בפלוגתת ר"י ורבנן י"ל דפסקינן כטעם דמעמידה במק"ט ע"ש.]

**והנה לדעתם** הוא דין דרבנן משום גזירה. אבל הב"ח פסק כטעם דמעמידה במק"ט וס"ל דהוא מדאורייתא ע"ש.

**ובעל המאור** פסק כת"ק דר"י. ובהשלמה [והביאו המכתם] נקט כן גם בדעת הרי"ף, דמדלא כתב הרי"ף טעמו של ר' יהודה, ש"מ דלא פסק כותיה. ומה שהעתיק דברי אביי הוא לרווחא דמילתא דגם מי שירצה להחמיר כר"י יכול להקל באופן שאמר אביי. ור"א מן ההר כתב ג"כ מהך הוכחה דאין הרי"ף פוסק כר"י ומה שהביא הרי"ף דברי אביי פירש ר"א מן ההר להודיע דפלוגתייהו בסומך ממש והלכה כת"ק שגם זה כשר.

**[ועי' שפ"א** עוד דרך בדעת הרי"ף דרבנן מודו דלכתחילה מודו דאין לסמוך בכרעי המטה והכשירו רק בדיעבד ולכן יש נ"מ באביי גם לדעת רבנן לידע מה מותר אפילו לכתחילה.]

**הרי לנו** ד' שיטות בראשונים להלכה. א. אין להעמיד מגזירה. ב. אין להעמיד מדאורייתא. ג. ד. מותר להעמיד או משום דפסקינן דמ"ד אין לה קבע או מטעם דדהלכה כרבנן.

**ועי' שער** הציון (תרל ס) וחזו"א (קמג א) אריכות בדעות הראשונים בזה.

**פסקי השו"ע**

**מו) והנה השו"ע** (תרל יג) [גבי מטה] פסק דאפשר להעמיד במק"ט. אמנם בסי' תרכט ס"ז כתב דיש להסתפק אם מותר להעמיד ע"ג סולם. וכתב המג"א בתירוץ קמא דמש"כ בסי' תרכט ס"ז הוא לא לעניין "מעמיד" רק לענין "לסכך בהם" ודינו כסכך פסול שפוסל בד"ט.

**עוד כתב** המג"א ליישב דלכתחילה אין להעמיד בדבר המק"ט אבל בדיעבד כשר. וכתב המג"א דכן עיקר, והעתיקו המ"ב (תרכח יז ובשער הציון כ, תרכט כב, תרל נט) להלכה. [והובאו (באות לט ענין א) דברי הגר"ז שמבאר דכל החומרא לכתחילה הוא רק בעת עשיית הסוכה אבל אחר שעשה מותר לישב בה לכתחילה.]

**ובאמת הדבר** תמוה מהיכי תיתי דדין זה הוא רק לכתחילה. [ועי' בגר"א שכתב על דברי המג"א "ודוחק" ואולי התכוון לקושיא זו.] ואפ"ל דפסק כן מספק, והיינו דחש לשיטה הפוסלת אבל רק לכתחילה חש לה ולא בדיעבד.

**אמנם אפשר** לבאר סברת המג"א באופן אחר, לפי מה שדייק השפ"א דגם רבנן במשנה לא התירו אלא בדיעבד דלשון המשנה "הסומך סוכתו בכרע המטה כשרה" משמע דוקא דיעבד. ולפ"ז י"ל דפסק כרבנן. [או דגם אם נימא כהרא"ש דפסקינן כר"י מחמת שאין לה קבע, מ"מ מדברי רבנן חזינן דהגם שמכשירים מ"מ לכתחילה לא יעשה כן, והוא מטעם מעמיד במק"ט דאסור לכתחילה, וע"ז לא פליג ר"י, ולכן פסקינן גם לזה.]

**אולם יעוי'** במ"ב (תרל נט) וז"ל: דאף דמעמיד ע"ג מטה שהיא מקבלת טומאה לא איכפת לן בזה דקבלת טומאה על הסכך נאמר ולא על הדפנות. ומ"מ לכתחלה נכון להזהר בזה כי יש מן הפוסקים שמחמירין בזה [מ"א בסי' תרכ"ט ס"ח] עכ"ל המ"ב. ומבואר שפירש במג"א כביאור הראשון דהחמיר משום דחשש לדעות הפוסקים המחמירים בזה. וכן מבואר במחה"ש על המג"א הנ"ל.

**ועדיין הוקשה** למג"א מדברי השו"ע (תרכט ח) שמתיר להעמיד הכלונסאות במסמרים או לקשרם בבלאות. ותירץ דהוא משום דהוי "מעמיד דמעמיד" ונתבאר בארוכה באות מב מג.

**ובחוט שני** כתב דמעשה שהיה שמחת בית השואבה בבית מרן החזו"א זצ"ל והתיר לסכך ע"ג צנורות ברזל של כביסה [מעמיד ממש] כיון שלא היתה אפשרות אחרת והיינו מפני שאין מנהג להחמיר אלא המדקדקין מחמירין ובשעת הדחק אפשר להקל. וכן התיר לחתן שאצל חמיו היתה סוכה ע"ג מעמיד מק"ט והתיר לו לאכול בה. [עי' מש"כ לעיל מהגר"ז.]

**פרטי דינים במעמיד**

**מז) להעמיד ע"ג** קירות אבן. כבר הובא דברי הר"ן דמקילים בזה דלא שייך הגזירה [ויש מקומות שעושין בכתלים דפנות של קנים משום היכרא שלא יהא נראה כסומך על הכתלים לגמרי ומנהג חסידים הוא לשון הריטב"א והר"ן] ועי' אות לח. ואמנם הב"ח סוף סי' תרכט מחמיר מעיקר הדין, ולשיטתו אות לז שדין מעמיד הוא דאורייתא. והמנהג להקל כמש"כ החזו"א (קמג ב).

**וכתב החזו"א** דאפילו אם נותן חוטי ברזל בתוך הכותל לית לן בה כיון שעיקר הכותל של אבנים ועפר וטיט וגם הברזל אינו נראה וגם הכותל עומד בעצמו ואין הברזל רק לחזק שלא יפול ע"י הכאה ותנועה.[[102]](#footnote-102)

**לקבוע הכלונסאות במסמרים[[103]](#footnote-103)** [אבל הסכך אסור לקבוע במסמרים דהוי דירת קבע עי' תוס' לעיל ב.] השו"ע מתיר ואמנם למאי דמחמרינן במעמיד המג"א כתב דג"כ שרי דהוי מעמיד דמעמיד. אבל החזו"א מחמיר בזה ונתבאר באות מג. [אמנם אם המסמרים רק שלא ישמט מהכותל בעת הנחת הסכך לית לן בה (חזו"א שם). וכן מבואר בב"ח תרכט ד"ה עוד נ"ל.]

**סכך העומד** ע"י דבק.[[104]](#footnote-104) הנה הר"ן כתב ב' היתרים באבנים, א. דלא שכיח שיעשו מהם סכך. ב. שהכל יודעים שהמסכך באבנים זהו בית דירה ולא סוכה. והנה הטעם השני לא שייך בדבק. אבל טעם ראשון י"ל דאין רגילות לעשות סכך מדבק. [אמנם שמעתי ממורה הוראה אחד לדון דהדבק עשוי מנפט וכן גם פלסטיק עשוי מנפט וא"כ מקרי שאפשר לעשות סכך מאותו חומר.] ובספר באר חיים כתב ששמע ממרן הגרח"ק שהחזו"א הסתפק אם אפשר להעמיד בדבק. ועי' בחוט שני ח"ד עמ' שמה מש"כ לחלק בזה בין סוגי עץ מודבק.

**לקשור ע"י** אזיקונים.[[105]](#footnote-105) אם בלעדיהם נופל הוי מעמיד בדבר שאין גדולו מן הארץ. אם נופל רק ברוח מצויה דמקום גבוה או רוח של ים, עי' מה שהובא באות מ.

**להשכיב קורה** ע"ג פרופיל מתכת לעשותה מעמיד דמעמיד. הנה לעיל אות מג בהערה הובא בשם המנח"ש דכל שלא הוסיף מעמד חדש, רק מגביה, אבל יכול לעמוד על המתכת שתחתיו לא מקרי מעמיד דמעמיד דאין הקורה מוספת כלום. ולכן העצה היא להניח מקצה לקצה באופן שרוב הקורה באויר ורק קצותיה על המתכת. וכ"כ בשם הגריש"א. [אמנם מדברי הקה"י סי' יח הובא באות מג בהערה משמע לכאורה דזה נקרא מעמיד דמעמיד וכשר.]

**ובגדר ההוספה** של המעמיד דמעמיד ראיתי מביאים בשם הגריש"א בהערות כאן דצריך שבלא המעמיד הכשר יפול הסכך. עוד ראיתי מביאים עצה להגביה ג"ט מעל הפסול. וצ"ע.

**ובהליכות שלמה** סוכה פ"ח כתב סברא זו גם לקולא שאם יש מעמיד כשר והשכיב עליו מוט מתכת וע"ז מניח את הסכך אין זה מעמיד בדבר הפסול לסכך דעיקר המעמיד הוא התחתון.

**מה הוסיף אביי על המשנה**

**מח) אמר אביי** לא שנו אלא סמך אבל סיכך על גב המטה כשרה. כתב הרא"ש סי' א: תמיה לי מה בא אביי להשמיענו משנה שלמה היא ר"י אומר אם אינה יכולה לעמוד בפני עצמה פסולה הא יכולה לעמוד בפני עצמה כשרה. וא"ת לפי הירושלמי דמפרש לפי שאין עשרה טפחים מכרעי המטה ועד הגג מה לי סמך ומה לי סיכך על גב המטה. וי"ל כיון שאין הסוכה נסמכת על המטה ואי שקיל לה למטה איכא אויר עשר וסוכה מתקיימת, הרי יש לה קבע ואינה נפסלת בשביל שהכניס בה המטה ומיעט אוירא, מידי דהוה אכרים וכסתות דפ"ק דלא הוי מיעוט לא לענין עשרים ולא לענין עשרה. והשתא נמי מיתרצן נמי קושייתי דהא אתי אביי לאשמועינן. עכ"ל.

**ולכאורה תמוה** מה תירץ הרא"ש הרי איך שלא יהיה הדין מבואר במשנה ומה אתי אביי לאשמועינן. [ואביי הרי לא הסביר הסברא.]

**והנה במ"ב** (תרל נח) כתב בשם הב"י: ואם סמך הסכך על עמודים פי' והעמודים תקועים בארץ ומשו"ה אפילו אין גבוה י"ט מן המטה עד לסכך כשירה אף שדפנות הסוכה הם הכרעיים מ"מ מאחר שהסכך אינו נסמך על המטה ולא על הכרעיים לא חשובה היא קרקעית הסוכה אלא הארץ שבה קבועים העמודים שעליהם נסמך הסכך וכיון שמן הארץ עד לסכך גובה י"ט כשירה אע"פ שהמטה עד לסכך פחות מי"ט לית לן בה כיון דאי שקיל לה למטה איכא אויר עשרה והסוכה מתקיימת ע"י העמודים דמטה לחודא קיימא ואין הסוכה נפסלת בשביל שהכניס בה מטה ומעט אוירה. ובשער הציון (ס"ק נט) הוסיף עוד מהב"י: ואע"ג דאי שקיל לה למטה נפסלת הסוכה משום שאין לה דפנות שכרעי המטה הלא הם דפנותיה כנ"ל לית לן בה דאנן בתר סכך אזלינן למדוד ממנו ולקרקעיתו עשרה וכל היכא דשקיל לה למטה ואכתי קאי סכך לא חשיבא מטה קרקעית דידה. עכ"ל.

**אמנם החזו"א** (קמג ג) חולק ע"ז וכתב דאם המטה נדרשת להכשר הסוכה משום הדפנות. מודדין ג"כ את העשרה טפחים מהמטה, הואיל וא"א להיות כאן סוכה בלא המטה. ואין הבנה לחילוק שחילק הב"י בין צריך להמטה בשביל הסכך לצריך לה בשביל הדפנות.

**והנה פשטות** לשונו של אביי משמע כדברי הב"י שהכל תלוי בסכך ולא נרמז דמיירי שיש גם דפנות אחרות לסוכה. ומעתה י"ל דהא גופא השמיענו אביי כהב"י ולא כחזו"א.

**ובעיקר חלוקו** של הב"י יל"פ לפי מה שכתב הגר"ח סוף הלכות סוכה הובא בפ"ק אות רנה דהחפצא דסוכה הוא רק הסכך והדפנות הם רק משום דבלא דפנות לא מתכשרא סוכה ע"ש. [ואכתי צ"ב דאחר שצריך לדפנות, לו יהא דהוי רק בתורת תנאי, מ"מ זה כבר סברא למדוד מהמטה.] ועי' עוד בזה בפרקין אות לג.

**דף כב ע"א**

**סוכה ענייה**

**מט) רב תני** חדא סוכה מדובללת מאי מדובללת מדולדלת שצילתה מרובה מחמתה כשרה. הרבותא במדולדלת מבאר הריטב"א וז"ל: ולא חיישינן דלמא קליש טפי ובציר שיעורא דצל ולאו אדעתיה. וכעין זה כתב רבנו יהונתן.

**והנה רש"י** מפרש בדברי רב: ענייה, שיש בסככה קנים מעט. והקשה השפ"א א"כ תיבת מדובללת מיותר לגמרי דכיון דתני שצילתה מרובה מחמתה סגי. וכתב השפ"א דיותר היה נראה לפרש דקמ"ל דגם בסוכה קטנה זע"ז טפחים, [והיינו דקרי להי סוכה ענייה] אעפ"כ כשרה בצממ"ח דהו"א דבסוכה קטנה בעינן שיהא כל הסכך שלם.

**קנה עולה וקנה יורד – צממ"ח**

**נ) ושמואל אמר** קנה עולה וקנה יורד. ואמר אביי והוא שאין בין זה לזה ג"ט.[[106]](#footnote-106) אבל אם יש יותר מג"ט מבואר ברש"י שהפסול משום חממ"צ. וצ"ב א"כ מאי מהני הלבוד [או החבוט] הרי במציאות חממ"צ.

**ובאמת עי'** ר"ן שכתב: ולפי דברי רש"י אע"ג דהשתא הויא חמתה מרובה מצלתה כיון דאילו חבטינן לה הויא צילתה מרובה מחמתה כשירה. ואחרים אומרים [הוא הפסקי רי"ד, הובא בטור תרלא (ה"ר ישעיה) ובריטב"א ובריא"ז.] דלא מכשרינן בקנה עולה וקנה יורד אלא היכא דהשתא נמי הוי צילתה מרובה מחמתה והא קמ"ל שאין ריחוק הקנים פוסל משום שני סככים אבל אי הוה השתא חמתה מרובה מצילתה פסולה עכ"ל. הרי דהאחרים ס"ל דלא מהני החבוט למיעבד צממ"ח, וצ"ב במאי פליג רש"י.

**וצ"ל בדעת** רש"י דדין צממ"ח אינו תלוי במציאות הצל שבסוכה דהרי אם חממ"צ מחמת שנכנסת החמה מן הצד לא איכפת לן בזה. אלא דבעינן דהצל יהא בכחו לעשות צממ"ח וסובר רש"י דכיון ע"י ההלכה דיינינן כאילו כל הסכך באותו גובה ואם אכן יהא כך הרי שצממ"ח, סגי בזה להכשר הסוכה.

**והדברים מבוארים** בריטב"א וז"ל: ויש מכשירין אפילו בחמתה מרובה מצלתה כיון שאלו נתחבטו הוי צלתה מרובה מחמתה. ואע״ג דמסכך בקנים או בשפודין שיש ריוח ביניהן כמותן אם לא סכך בנתיים פסולה ואפילו אין ביניהם ג׳‎ טפחים דאמרינן לבוד לא מהני הכא לאצולי מיד חמה המרובה על הצל כדפרישנא לעיל (טו. במשנה).[[107]](#footnote-107) התם הוא שאין שם סכך ראוי לעשות צל כראוי אבל הכא שיש כאן סכך מרובה. עכ"ל.

**והנה הב"י** סי' תרלא דן אם התוס' ס"ל כרש"י או כ"אחרים" וכתב: ודעת התוס' (שם) כד' רש"י שכתבו משמע מפירש"י דכשיש בין זה לזה ג' דפסולה לאביי היינו מטעם חמתה מרובה מצילתה. ולא יתכן דכיון דאי קיימא חמה בראש כל אדם היתה צילתה מרובה אין לפסול בשביל חמה הבא מן הצד באלכסון ועושה אותה חמתה מרובה.[[108]](#footnote-108) אלא ה"ט משום דלא חשיב סכך להצטרף כה"ג כשיש בין זה לזה ג' אבל כי ליכא ג' כלבוד דמי והכל א' עכ"ל. וזה כמ"ש הר"ן לפי דברי רש"י. עכ"ל הב"י.

**וברור דכוונת** הב"י רק "דלדינא" הושוו רש"י ותוס' דלא איכפת לן במה שבפועל חממ"צ. אבל ודאי יש מחלוקת ביניהם בטעם ההכשר. דלרש"י הוא משום החבוט ודיינינן כאילו כל הסכך באותו גובה. ולתוס' ההיתר משום דדיינינן על הצל אי קיימא חמה בראש כל אדם.[[109]](#footnote-109)

**והוא מבואר** בפרישה שם, וכתב דיש נ"מ בין רש"י לתוס' וז"ל: ודוק שם דמשמע דלפעמים דיש רבותא דאף שהשמש עומד באמצע השמים אין צל מרובה[[110]](#footnote-110) ואז לתוס' הסוכה פסולה[[111]](#footnote-111) ולרש"י כשירה וזהו הנ"מ ביניהם. עכ"ל.[[112]](#footnote-112)

**והנה כ"ז** הוא דעת הב"י אבל בחי' אנ"ש כתב ד"אחרים" שהביא הר"ן זהו דעת תוס'. ובאמת לפי מה שהבין הב"י דג' שיטות הם צ"ל דלדעת ה"ר ישעיה בעינן צממ"ח כל היום ולא סגי בצממ"ח כשהחמה בראש כל אדם. [ועי' אות עד שהקרבן נתנאל כתב דיש בענין מחלוקת ראשונים. וכן מבואר בדעת רש"י מהא דלא ס"ל כסברת התוס'.]

**ועי' בלשון** הטור [הובא בהערה[[113]](#footnote-113)] דלכאורה משמע דרק ב' שיטות הם ותוס' כה"ר ישעיה וכתוס' אנ"ש. ולב"י צריך לפרש במש"כ הטור "אם לא שנאמר" וכו' דהוא שיטה חדשה.

**ושמואל תני תרתי**

**נא) והנה בגמ'** אמרינן דרב תני חדא ושמואל תני תרתי. והקשה הקרבן נתנאל על שיטת "אחרים": וקשה לי לפי זה אמאי לא קאמר נמי לשמואל חדא קתני, סוכה מבולבלת ובתנאי שיהיה צלתה מרובה מחמתה.

**וכבר הקשה** זאת הט"ז סק"ד וז"ל: ק"ל למה אמרינן בגמרא דלשמואל תנא במתני' תרתי דהיינו מה ששנינו ושצילתה מרובה מחמתה הוא קאי על סוכה ענייה שזכר רב, אמאי לא נימא דגם לשמואל תנא חדא דהיינו סוכה מבולבלת קנה עולה וקנה יורד כשר אעפ"י שחמתה מרובה מצילת כשהחמה בשאר מקומות מ"מ כיון שצלתה מרובה מחמתה כשהחמה באמצע הרקיע כשר וזה עיקר החידוש של המשנה. וי"ל דדוקא לרב אמרינן דתנא חדא כיון דסיפא מטיל חילוק בדבר ולומר דאין הכשר דרישא אלא בתנאי זה שיהיה צלתה מרובה מחמתה בין הכל. משא"כ לשמואל דבכל פעם שיש קנה עולה וקנה יורד ממילא הוי צל מרובה כשהחמה באמצע הרקיע ותו ל"צ לסיפא, כ"מ לשון הטור שכתב אם לא שנאמר כיון שהצל מרובה כשהשמש עומד באמצע השמים כו' משמע שזהו בודאי, ולא שייך לספק בזה.

**אלא דקשה** מלשון התוס' דף כ"ב שכתבו בד"ה קנה עולה כו' ואשמעינן במתניתין דאמרינן רואין כל שאילו היו מושכבין בשוה היה צילתה מרובה כשרה עכ"ל משמע דאין זה מוכרח[[114]](#footnote-114) וא"כ הדרא קושיין לדוכתא דדלמא לשמואל נמי חדא קתני וסיפא פירושא דרישא כמו לרב. עכ"ל הט"ז.

**והפמ"ג הביא** דברי הרע"ב במשנתנו וז"ל: שלא השכיב הקנים יחד זה אצל זה, אלא קנה עולה וקנה יורד, ומתוך כך חמתה מרבה מצלתה, ואשמעינן מתניתין דאמרינן רואים כאלו היו מושכבים בשוה, ואם אז צלתה מרבה כשרה. עכ"ל הרי דמפרש באמת משנתנו דחדא קתני ולכאורה דבריו נסתרים מהגמ' דאמרינן דשמואל תני תרתי. וביאר הפמ"ג דהא דאמרינן לרב "חדא קתני" רצה לומר 'דין אחד', כל שצלתה מרובה משהו כשרה. ולשמואל מיירי בקנה עולה, ו'שצילתה' עלה נמי קאי רק דאינו 'אותו דין', רק הוא 'תנאי' בההיתר של קנה עולה. ומיושבת א"כ קושית הק"נ והט"ז בפשיטות.

**והמאמ"ר (תרלא** ב) והנהר שלום כתבו ליישב דאדרבה פשטות המשנה משמע דתרי בבי הוא. ורק רב הוכרח מחמת פירושו להידחק ולומר דחדא קתני ע"ש. [אולם הרא"ש סי' א כתב: ואפשר דרב לא פליגי אשמואל בהא דמכשיר קנה עולה וקנה יורד אלא דמשמע ליה לפרושי מתניתין בחדא. עכ"ל. מבואר דטפי עדיף להעמיד בחדא.]

**הטעם דבעינן לבוד**

**נב) תוד"ה אלא.** היינו טעמא משום דלא חשיב סכך להצטרף כי האי גונא כשיש בין זה לזה שלשה. עי' שפ"א שדן אם החסרון משום דכל סכך צריך להיות גם מחיצה ומיירי שאין בכל סכך שעור מחיצה [ולפ"ז אם יהא בין כל קנה וקנה שבאותו גובה פחות מג"ט הרי זה כשר בלא 'חבוט' משום דיש לכל סכך תורת מחיצה.] או דילמא דהטעם דבעינן שיהא לסוכה סכך אחד וכל הנצרך להכשר הסוכה בעינן שיהא אחד. והוכיח מלשון התוס' כצד השני.

**ולפ"ז תמה** השפ"א מאי קשיא להו על רש"י הרי כשם שדעתם שאין מצרפין ב' סככות להדדי וכל דבעינן לצירוף בעינן שיהא חד, כך נימא גם לרש"י דכל דבעינן לצירוף משום דחסר צממ"ח בעינן שיהא חד ומאי קשיא להו על רש"י. [ויש להוסיף דהרי גם לשיטתם מה שצריך לצירוף הוא משום דין צממ"ח, דאל"כ סגי בתחתון לבד, וא"כ היינו רש"י.]

**וי"ל דמלשון** רש"י משמע דכל החסרון משום שהריוח עושה חממ"צ ולא משום הצורך לצרף את העליון עם התחתון לעשות צממ"ח.

**והנה מדברי** רש"י משמע דאם יהא צממ"ח גם לאחר הריוח הרי זה כשר גם בלא לבוד או חבוט. [ונ"מ במרוחק יותר מג"ט ואין רחב טפח.] ואילו לדעת תוס' דאיכא חסרון משום צירוף הסכך ודאי יהא פסול.

**דף כב ע"א**

**חבוט רמי – להוריד או אף להעלות**

**נג) אבל יש** בגגו טפח כשרה דאמרינן חבוט רמי. כתב רש"י חבוט רמי השפל והשלך אותו על האויר שתחתיו דהיינו נמי ענין גוד אחית אלא לענין מחיצה דהוי חודה של מחיצה שייך למימר גוד אחית משוך אותה והורד ולענין המוטל לרוחב ובא לסתום אויר שייך למימר חבטא. והנה בדין גוד מצינו גם גוד אחית וגם גוד אסיק ויל"ע אם בחבוט אמרינן ג"כ שיעלה למעלה או רק שירד למטה. ובערוך לנר הביא מלשון הגמ' בע"ב "רבי יוסי בר' יהודה אומר רואין העליונה כאילו היא למטה ואת התחתונה כאילו היא למעלה" ובהו"א אמרינן דהוא מדין "חבוט" אלמא בדין חבוט אמרינן ג"כ שיעלה למעלה. וכתב דאפשר דלמסקנא דהך ברייתא איירי בלבוד ולא בחבוט שוב י"ל דלא אמרינן חבוט להעלות אלא רק להוריד.[[115]](#footnote-115) וסיים דלדינא צ"ע. [ולהלן תתבאר הנ"מ בזה.] ובשו"ת פנ"י בענין ביבין פשיטא ליה דאמרינן חבוט רק להוריד ולא להעלות.

**אמנם בפיה"מ** להרמב"ם אהלות פי"ב מ"ה הדבר מפורש דאמרינן בין להוריד ובין להעלות וז"ל: וכבר קדם לך בשבת (דף קא.) וסוכה (דף ד:) ועירובין (דף פז.) שמן השרשים שנאמר גוד אחית מחיצה וגוד אסיק מחיצה ושזה הלכה למשה מסיני וענין זה שנחשוב המחיצות יורדות מלמעלה למטה ועולות מלמטה למעלה וכבר התבאר בתוספתא שזה כולו בשני תנאין שיהיה ברוחב כל קורה פותח טפח וביניהן אויר גם כן פותח טפח ואז נחשוב הקורה העליונה שהיא כאילו ירדה למה שבין הקורה התחתונה וישים הכל גג אחד וכן נחשוב הקורה התחתונה כאילו עלתה בין הקורה העליונה וישים הכל גג אחד. עכ"ל.

**ועי' בחי'** רח"ה הלכות סוכה שהביא דברי הפיה"מ הנ"ל, והביא סמך לזה מהגמ' הנ"ל בע"ב [ראיית הערוך לנר] וביאר הדברים דלא נאמר דין חבוט אלא מאהל לאהל ולכן בעינן שגם בתחתון יהא שעור טפח ונוכל לומר בשניהם חבוט ורק בכה"ג נתחדש הך דינא. [ויבואר עוד בסמוך אות נז.]

**ראיות להנ"ל**

**נד) והנה במשנה** אמרינן היו העליונות כבין התחתונות טומאה תחת אחת מהן תחת כולן טמא [משום חבוט] והיינו בין שהיתה הטומאה תחת אחת מן התחתונות בין שהיתה תחת אחת מן העליונות. אמנם חקר הערוך לנר איך הדין אם היתה הטומאה תחת אחת מן העליונות אבל לא למטה אלא בגובה כנגד למעלה מגובה התחתונות. וכתב דתלוי בהנ"ל אות נג. דאם חבוט הוא רק להוריד א"כ א"א לטמאות בכה"ג אלא תחת העליונה שהטומאה תחתיה אבל שאר הבית טהור, דעד כמה דנימא חבוט הרי תהא הטומאה מחוץ לבית. אבל אם נימא דחבוט נאמר גם כלפי להעלות הקורות למעלה יהא טמא כאילו כל הקורות בגובה של העליונות.

**ולכאורה עוד** נ"מ בזה גם כלפי הטהור אם הוא יהיה בגובה זה אם יקבל טומאה. [אמנם הקה"י סי' כ הוכיח דודאי טמא מדין טומאה בבית העליה טמאה ונוקט הקה"י דהוא מדין חבוט. אמנם להלן אות נה יבואר דיש ראשונים הסוברים דאין זה מדין חבוט.]

**והקה"י (סי'** כ) הקשה על שיטת הרמב"ם דאמרינן חבוט גם להעלות למעלה, מהא דאמרינן דאם אין בעליונות טפח לא אמרינן חבוט, והרי להרמב"ם דאמרינן חבוט גם להעלות למעלה א"כ סגי שיש בתחתונות טפח ונימא בהו חבוט להעלותם למעלה.[[116]](#footnote-116)

**אמנם כבר** הובא באות נג דברי הגר"ח דלא אמרינן חבוט אלא כאשר יש בשניהם טפח דאז הוי חבוט 'מאהל לאהל' אבל אי ליכא בחד מינייהו טפח לא אמרינן חבוט 'למשוייה אהל'.

**אימתי אמרינן חבוט**

**נה) אבל אין** ביניהן פותח טפח טומאה תחת אחת מהן תחתיה טמא ביניהן ועל גביהן טהור[[117]](#footnote-117) אלמא כי אית ביה טפח אמרינן חבוט רמי וכי לית ביה טפח לא אמרינן חבוט רמי שמע מינה. ופרש"י אבל אין ביניהן פותח טפח נמצא שאין ברוחב העליונות טפח טומאה תחת אחת מהן מן התחתונות תחתיה טמא ותו לא דלא אמרינן חבוט רמי. עכ"ל. [וכעין זה בתוס'] ומבואר דהא דאמרינן 'אין ביניהן פותח טפח' הוא לאו בדוקא, אלא עיקר הדבר הוא שבעליונות לא יהא טפח, והתנא ששנה אין ביניהן טפח נקט לה בתורת סימן, דכיון דעובי העליונות כאן הוא כשיעור שבין התחתונות א"כ אם אין ביניהן טפח גם בעליונות אין טפח. וע"פ שיטתו מחק רש"י הא דתנן "אין בהן טפח".

**אמנם הריטב"א** [והר"ן] הביאו חולקין. וזה לשון הריטב"א: ונראה שא״צ למחוק גירסת ‎הספרים דאע״ג דמתניתין כולה בשיש בהן טפח דלא סגי בלאו הכין כדפרש״י, לא קשיא, דכי אמרינן הכא 'אין בהן טפח' לאו אתחתונות קיימי, אלא אעליונות. דלא אמרינן‎ חבוט רמי עד שיהא בגג העליונות טפח, ושיהא בחלל שבין התחתונות טפח ג״כ, שאם תרד העליונה למטה תמצא פותח טפח להכנס שם ולסתום. והאי ביניהם דאמרינן הכא אינו כענין ביניהן האמור במשנה, שפירוש ביניהן האמור למעלה, הוא בין קורה העליונה לקורה התחתונה, והאי ביניהן דהכא פירושו בין קורות התחתונות.

**ומבואר בדעתם** דלא סגי שיהא בעליונה טפח אלא בעינן ג"כ שיהא בריוח שבין התחתונות טפח כדי שיהא מקום לעליון לירד לאותו ריוח ולסתמו.[[118]](#footnote-118)

**שיטה נוספת** הובאה בריטב"א וז"ל: ואיכא מרבנן מאן דכתב דה״ה שאם יש בגג העליונות יותר מטפח שצריך שיהא ג״כ באויר שבין התחתונה כאותו שיעור שאם יחבטוה למטה יכנסו לגמרי בין התחתונות. ולא נהירא אלא כל שיש בין התחתונות טפח אע״פ שיש בעליונות יותר מטפח ואם ירדו למטה לא יקבעו ביניהם לגמרי כיון דסתמי כל האויר שבין התחתונות בהכי סגי ואמרינן חבוט רמי וכן דעת מורי נר״ו.

**ובביאור המחלוקת** כתב הקה"י (סי' כ) דדעת רש"י ותוס' דחבוט הוא אפילו לומר רואין שחבוט "דבר על דבר" ולאו דוקא "דבר אצל דבר" וא"כ אפשר לחבוט על התחתונות מלמעלה.[[119]](#footnote-119) והסוברים דבעינן דיהא בין התחתונות טפח ס"ל דלא אמרינן חבוט אלא להשוות דבר אצל דבר ולא לחבוט זה על זה. והאיכא מרבנן שהביא הריטב"א ס"ל דלא אמרינן חבוט לחצי דבר ולכן בעינן שיהא מקום לכל הקורה שלמעלה, אבל לריטב"א אמרינן חבוט על חלק מהקורה.[[120]](#footnote-120) [אמנם מהערוך לנר משמע דלריטב"א אמרינן חבוט "דבר על דבר" רק דבהא פליג על רש"י דס"ל דלא התחדש דין חבוט אלא כשיש חלל טפח. וצ"ב הסברא.]

**והקשה הקה"י** על האיכא מרבנן מהא דאמרינן בפרק ארובה דאם טומאה בבית העליה טמאה והרי הא דטמאה העליה הוא מדין 'חבוט' כמו בקורות, והרי תקרת העליה גדולה הרבה מהארובה ואיך אמרינן חבוט להך שיטה. והניח בצע"ג.

**וכבר הקשה** זאת הגר"ח בספרו הלכות סוכה פ"ה הכ"א וכתב דיש מחלוקת ראשונים אם בעינן גבי עליה לדין חבוט.[[121]](#footnote-121) [והטעם דלא נבעי לדין חבוט מבואר בחי' הגר"ח על הש"ס משום דזה חלק מהבית. ובחזו"א שיובא באות נז בהערה כתב טעם משום דהמחיצות מחברות.]

**[ועי' פ"ק** אות ש מה שהובא ממאמר מרדכי תרכח א דבזה תלוי פלוגתת קמאי אם להכשיר סוכה תחת סוכה כששכל אחת לחוד חממ"צ וביחד צממ"ח.]

**דברי הגר"ח בדין חבוט**

**נו) אמנם עוד** הקשה הגר"ח שם ממתניתין פי"ד מ"ה דאהלות גבי זיזין ע"ש. ועוד הקשה מתוספתא הובאה בר"ש פי"ד דאהלות גבי קורות הבית והעליה "היו עשויות שתי וערב טומאה תחת אחת מהן תחת כולן טמא" הרי להדיא דגם כשהקורות העליונות עודפות על התחתונות ג"כ אמרינן חבוט רמי.

**וכתב הגר"ח** דבשני אהלים הצמודים זל"ז לא בעינן כלל לדין חבוט אלא הטומאה עוברת מאהל לאהל ולכן התם הכל טמא ולא בעינן שיהא העליון כשעור החלל התחתון. ורק בסוכה הוא דבעינן לדין חבוט כדי שיהא הכל אהל אחד [כמשנ"ת באות נג]. ודין חבוט באהלות משכח"ל רק היכא דליכא אהל בתחתונה [דאין בתחתונות טפח בכל אחד] ויש טפח בעליונות ואז בעינן לחבוט למשוייה לתחתונות אהלא.[[122]](#footnote-122)

**אמנם דחה** הגר"ח דאין לומר כן משום דדין חבוט לא נאמר אלא מאהל אהל ולא למשוייה אהלא.[[123]](#footnote-123) [והוכיח כן מהא דאמרינן בע"ב גבי קורה "היו אחת למעלה ואחת למטה רבי יוסי בר' יהודה אומר רואין העליונה כאילו היא למטה ואת התחתונה כאילו היא למעלה", ובהו"א מפרשינן לה מדין חבוט אלמא לא אמרינן חבוט אלא אי ב' הצדדים אפשר לעשות בהם חבוט. ובע"כ דדין חבוט רק מאהל לאהל נאמר.[[124]](#footnote-124)]

**ובזה ביאר** דברי פיה"מ והובאו דבריו באות נג.

**והגר"ח נשאר** דבאמת שיטה זו קשה וכתב לבאר דברי הרמב"ם בהלכות סוכה [אשר משמע דס"ל כן] באופן אחר דלית ליה כשיטה זו. ויבואר בס"ד באות נח.

**[אמנם עי'** חזו"א (אהלות ז טו) ואבני נזר (יו"ד תסח) דס"ל למעשה דאם בעליונות יש טפח ובתחתונות עצמן אין טפח אמרינן חבוט.]

**ובישוב הראשונים** העומדים בשיטה זו מקושיות הגר"ח, עי' בספר פתח האהל כלל ז סי' ו דאם האהל הנמוך נכנס חתחת האהל הגבוה טפח חמור טפי ואין צריך בזה לחבוט ע"ש מקור לחילוק זה ואכ"מ. וע"ש בפתח האהל עוד מש"כ בכל העניין.

**'חבוט' ב"סוכה תחת סוכה"**

**נז) והנה לעיל** י. גבי סוכה תחת סוכה דפליגי אמוראי כמה יהא בין סוכה לסוכה, וכתבו התוס': אמר רב הונא טפח.[[125]](#footnote-125) אע''ג דלקמן פרק הישן (דף כב:) אמרינן חבוט רמי הכא לא שייך. עכ"ל. ביאור דבריהם כתב המהר"ם דר"ל דהא דאמרי' לקמן חבוט רמי היינו דוקא בקנה עולה וקנה יורד אבל בסכך שלם לא שייך לומר חבוט רמי. (והוסיף הערוך לנר דהיינו רק בצממ"ח. ועי' מלא הרועים.) [ועי' קה"י סי' כ שתמה ע"ז דאטו אם יהיו הקורות רחבות מאוד והן מכוונות נגד בין התחתונות לא נאמר חבוט.[[126]](#footnote-126)]

**והערוך לנר** גופיה מפרש דלא אמרינן חבוט אלא אם יש אויר למטה שיבוא הסכך העליון לאותן אוירין.[[127]](#footnote-127) ובהגהות הר"ש מדעסוי כתב דבסוכה תחת סוכה לא שייך חבוט משום דפסול משום שני סככים מקרא דבסוכות. ונראה כונתו דהחבוט לא מבטל את המציאות דיש כאן ב' סככים ולכן לא מהני להכשיר.]

**והקה"י כתב** לבאר דלא אמרינן חבוט אלא כדי להגדיל שטח הגג אבל כאן לא יגדל שטח הגג רק יהיה עבה יותר, ובזה לא נאמר דין חבוט. עוד חילק דגם אחר החבוט לא מסתלק מה שלמעלה אלא הוי כאילו יש "גם" למטה ואכתי הוי סוכה תחת סוכה.

**עוד כתב** הקה"י ד'חבוט' אינו נחשב כאילו ירד למטה, אלא ההאהלה שלמעלה מהניא ללמטה כאילו הוא אהל אחד [ולכן אין זה מועיל להכשיר סוכה תחת סוכה כיון דנותרת הסוכה העליונה.] וכתב ראיה לדבר דהנה זה ברור בהני קורות הבית והעליה והעליונות כבין התחתונות דחשיב הכל אהל אחד וטומאה תחת אחת מהן תחת כולן טמא, הלא ודאי אפילו מה שמונח תחת עליונות למעלה מקורות תחתונות נטמא, וזה מבואר מכמה משניות פרק ארובה דכשיש בארובה פותח טפח טומאה בבית העליה טמאה, והיינו משום דחשיב חד אהלא. והרי כשמקצת גג למעלה לא מהני להיחשב חד אהלא אלא מדין חבוט רמי כדאמרינן גבי קורות,[[128]](#footnote-128) ואי ס"ד דכל ענין חבוט היינו שנדון כמונח העליון למטה ממש היכי נכנסת הטומאה לעליה ומתפשט בכל העליה.[[129]](#footnote-129) אלא ע"כ דענין חבוט פירושו שלענין צירוף מיחשבא הכל אהל וגג אחד כמו אילו היה חבוט אע"פ שזה למעלה וזה למטה. וממילא דלא שייך כלל לסלק פסול דסוכה תחת סוכה מטעם חבוט דהא גם ענין חבוט אינו מסלקו ממקומו שלמעלה.

**אמנם עי'** חי' הגר"ח הלכות סוכה פ"ה הכ"א שהביא הסוגיא דעירובין ט. רב אשי אמר וכו' היכי דמי כגון שנעץ שתי יתידות עקומות על שני כותלי מבוי שאין בגובהן ג' ואין בעקמומיתן ג' מהו דתימא או לבוד אמרינן או חבוט אמרינן לבוד וחבוט לא אמרינן קמ''ל. ומבאר הגר"ח דגם באלכסון אין ג' והא דלא סגי בלבוד לחוד הוא משום דלבוד לא מהניא רק למחשבינהו כמחובר, אבל מ"מ הקורה נחשבת כבמקומה ואינה על גבי מבוי. ולענין הכשירא דמבוי קורה ע"ג מבוי בעינן שלזה אין הלבוד מועיל כלל אם לא משום ההילכתא דחבוט רמי דעיקרה נאמר דמחתינן לה למטה. עכ"ד. ומבואר דלא כהקה"י אלא דין חבוט הוא כאילו ירד למטה.

**וכן מוכח** מדברי הפנ"י והישועות יעקב שהובאו בהערה בסמוך. [וגם החת"ס והתומים לא פליגי בנקודה זו.]

**והנה הגרע"א** דף יז הובא בפ"ק אות רבע כתב דדפנות דאין מגיעות לסך הכשרן מדין חבוט. וכ"כ האו"ש פ"ה מסוכה הי"ד הובא בפ"ק אות תקלד תקנ. וצריך לברר אם שייך בזה סברת התוס' דלא אמרינן חבוט ותלוי בפירושים דלעיל ודוק.

**דיני חבוט לגבי סוכה**

**נח) ז"ל השו"ע** (תרלא ה): היה הסכוך מדובלל (פרוש מבולבל), והוא הסכוך שיּהיה מקצתו למעלה ומקצתו למטה, כשר, ובלבד שלא יהיה בין העולה והיורד ג' טפחים ואם היה ברחב זה העולה טפח או יותר, אף על פי שהוא גבוה מג' טפחים, רואין אותו כאלו ירד למטה ונגע בשפת זה היורד, והוא שיהיה מכון כנגד שפת היורד.[[130]](#footnote-130) הגה: דהיינו שיש באויר שבין התחתון טפח, שראוי להוריד העליון ואז כשרה אפילו חמתה מרובה, שיהא הצל מרובה כשהחמה באמצע הרקיע (ר''ן פרק הישן ובית יוסף בשם הרמב''ם).

**וכתב בביאור** הלכה: המחבר העתיק דבריו מלשון הרמב"ם, משמע דס"ל דאם היה רוחב הקנה העליון יותר מטפח בעינן נמי באויר שבין התחתונות יותר מטפח שיהיה ראוי להוריד העליון בנתיים.[[131]](#footnote-131) אבל הרמ"א דקדק וכתב דהיינו שיש באויר שבין התחתון טפח הורה לנו בזה דדעתו כמסקנת הריטב"א בחידושיו דכל שיש בין התחתונות טפח סגי [הגר"א בביאורו והגרע"א] ומה שציינו ר"ן פרק הישן וב"י בשם הרמב"ם הוא לאפוקי מדעת רש"י ותוספות דס"ל דאפילו אין באויר שלמטה פותח טפח אמרינן ג"כ חבוט רמי. עכ"ל הבאור הלכה.

**והנה לבאור** הלכה פשיטא ליה דלרש"י גם בסוכה אמרינן חבוט אף שאין למטה חלל טפח. אמנם עי' חזו"א (אהלות ח ג) שכתב בדעת רש"י ותוס': ומיהו לענין סוכה שפיר י"ל דלא אמרינן חבוט רמי בליכא טפח למטה אף שיש בגגו טפח, דהתם (בסוכה) בעי צירוף,[[132]](#footnote-132) אבל הכא (בקורות) פחות מטפח כסתום כל שהוא פתוח לאהל סתום, וכל שיש בעליון טפח הוא אהל לעצמו ונמצא דארובה פתוחה לאהל סתום.

**ריוח הגדול מסכך העליונה**

**נט) עוד כתב** הכס"מ בביאור לשון הרמב"ם: ואפשר שרבינו בא למעט ג''כ היכא שיש ברוחב הקנה העולה טפח או יותר ובין התחתונות יש יותר מרוחב הקנה העולה, דלא אמרינן חבוט רמי אלא כשיבא הקנה העליון ליכנס בין התחתונות בצמצום הא לאו הכי לא. ע"כ. וכתב הגר"ח בהלכות סוכה שם, דאין לפרש כונת הכס"מ כשיש אויר ג"ט גם אחר החבוט דהא זהו פשיטא דלא עדיף מכל סוכה. אלא כוונתו דהכא בעינן שלא ישאר אויר כלל אף פחות משלשה. והוא דין בהלכות "חבוט" דבפחות מאויר התחתון לא חל בו דין חבוט. [ונראה דהסברא בזה דחבוט בא רק להשלים חלקי הגג אם הם כגג שלם שרק התרחקו זה מזה אבל אם אינם מתאימים זל"ז לא אמרינן חבוט. ועי' שם בחי' רח"ה שכתב דהיינו נמי טעמא דלא אמרינן חבוט אם העליון רחב יותר מהתחתון. ודוק.]

**ומצינו בפסקי** ריא"ז שדן בזה וז"ל: ולדברי מז"ה צריך שיכילו העליונים באויר שבין התחתונים. ולי נראה בין מכילין בין אין מכילין בין סותמין את האויר בין אין סותמין הואיל ויש בגגן טפח הרי הן כיורדין בין התחתונים. עכ"ל.

**אמנם הלח"מ** הקשה על סברא זו מהא דחזינן דעת הרמב"ם פכ"ה הי"ז משבת גבי שתי קורות של מבוי שצריכים לצרפן דאמרינן 'חבוט' אף שהן מרוחקות זמ"ז פחות מג"ט. [ומה שקשה ע"ז מהגמ' בע"ב עי' במ"מ שהקשה עליו ועי' בכס"מ.] ואולי אפ"ל לפי סברת הכס"מ הלכות שבת שם דשאני קורה שאין צורך בה ל'אהל' אלא להיכר, משא"כ סוכה ואהל המת, א"כ גם לגבי מרוחקות זמ"ז אולי יש לחלק כן.[[133]](#footnote-133)

**ובחי' רח"ה** מבאר במסקנתו דברי הרמב"ם דהוא דין מסוים גבי סוכה. ומבאר דעיקר כונת הרמב"ם הוא דאם גם אחר החבוט יהיה ריוח כל שהוא בין העליונים לתחתונים דאז בעינן לדין לבוד [וכמבואר בדף יח. דסוכה שיש בה אויר פחות מג"ט הוא דין לבוד באמצע ע"ש.] וכיון דהוו "תרי הילכתא" לא עבדינן להו כהדדי ולכן הצריך הרמב"ם שהחבוט לחוד יכשיר את הסוכה בלא צורך ללבוד. [ולפ"ז אם העליון רחב יותר מהתחתון מהני מדין חבוט ורק אם קצר יותר אז הוא דלא מהני. ורק את זה מיעט הרמב"ם בדבריו "והוא שיהיה מכוון כנגד שפת היורד".]

**והחזו"א בגליונות** הקשה עליו מהא דעירובין שהובא לעיל [בדברי הלח"מ] דמהני לצרף ב' קורות אף דבעינן גם לחבוט וגם ללבוד. [ואמנם הכס"מ יש לו פירוש נוסף ברמב"ם דב' קורות ולדבריו ל"ק.]

**עוד הקשה** החזו"א דהא כל מה שמבואר לעיל יח. דבעינן ללבוד כתבו שם התוס' דהוא דוקא אם האויר על פני כל הסוכה. וא"כ למה כאן פסל הרמב"ם בסתמא, דמשמע דאף אם הסכך העליון אינו לאורך כל הסוכה בעינן לעכובא "והוא שיהיה מכון כנגד שפת היורד".

**ולהלכה האם** יש לחשוש לשיטה זו. עי' פמ"ג (תרלא מ"ז ד) והגר"ז (שם ס"ז) שמקילים בזה. [אבל הכף החיים (שם אות יט) העתיק חומרא זו וכתב דכן משמע בלבוש.]

**דף כב ע"א**

**מדידת הטפח**

**ס) אבל יש** בגגו טפח כשרה דאמרינן חבוט רמי. עי' הליכות שלמה פ"ח דמדידת הטפח היינו גם כשרוחב הטפח הוא ע"י צירוף כמה קנים הצמודים יחד. ומש"כ המ"ב (תרלא ח) וז"ל: ברוחב זה העולה טפח, ר"ל בכל קנה וקנה מן הסכך היה רחבו טפח דאז חשיבי לומר בהן רואין וכו'. נראה דכונתו רק לאפוקי דהדבלול אינו מצטרף אבל בכל מקום שיש טפח שפיר אמרינן חבוט רמי אפילו אם הטפח נעשה ע"י הצטרפות של כמה קנים.

**ומיהו נסתפק** שם בהליכות שלמה דאפשר אם הקנים אינם דבוקים זל"ז ויש ביניהם מעט אויר יתכן דלא אמרינן בזה חבוט משום דבעינן ללבוד ולחבוט והוי תרי הילכתות. [עי' פ"ק אות תקמח והלאה בזה.]

**ובחזו"א (אהלות** י ג) כתב דאם יש ענפים אשר בצירופם יש טפח אמרינן חבוט [אך טענו דיתכן דהחזו"א לשיטתו (או"ח עז ז) דאמרינן תרי הילכתות.]

**חבוט לחומרא**

**סא) כתב המג"א** (תרלב ב) וז"ל: ואם הגג עקום למעלה [ר"ל דאין בו ד"א בארכו במדידה ישרה כמו שהקדים שם המג"א ע"ש] ולמטה [ר"ל במפלס נמוך יותר] בסמוך לו קורה [שהיא פסולה לסכוך משום תולמ"ה, ואם נצרפה לגג יהיה יותר מד"א] אף על פי שאינו נמשך ממנו ג"ט [ואיכא לבוד אחרי דנימא חבוט] כיון דבגובה רחוק ממנו ג"ט [וא"א להסתפק בלבוד לחוד] אין מצטרפין, ולא אמרינן חבוט ולבוד להחמיר.[[134]](#footnote-134) עכ"ל. ומבואר דרק לבוד וחבוט כהדדי לא אמרינן להחמיר אבל חבוט לחוד אמרינן אף להחמיר. [וכן מבואר מהא דאהלות המובא בסוגיין.]

**לפ"ז כתב** בספר הסוכה דאם יש סוכה במרפסת שחלקה מקורה והקירוי סמוך לסוכה, ומהכותל שמעל לסוכה בולט גגון שאין ברחבו ג"ט, שני הגגות מצטרפין יחד לפסול הסוכה. ודין זה שייך גם בסוכה גדולה לצירוף ב' הגגות לשיעור ד"ט שלא יוכל לישון תחת הגגון.

**אמנם כל** זה אם תחת הגגון יש אויר אבל אם מסכך שם הדין תלוי במחלוקת הראשונים אות נה אם אמרינן חבוט במקום סתום. דדעת רש"י ותוס' דאמרינן חבוט, אבל דעת הר"ן והריטב"א דלא אמרינן. והנה השו"ע תרלא ה פסק כהר"ן ולפ"ז כאן היה לנו להכשיר.

**אמנם טענו** ע"ז דמה ששם פסק השו"ע כהר"ן הוא רק לחומרא כדכתב הב"ח סי' תרלא "ולענין מעשה יש להחמיר כדברי הר"ן" וא"כ כאן ששיטת רש"י היא החומרא יש להחמיר כרש"י. [ועי' באות סג טענה כעין זה.]

**שיטת הרי"ף להלכה**

**סב) כתב הרא"ש** סי' א: יראה דהלכה כשמואל מדשקלו וטרו אביי ורבא אליביה. ואפשר דרב לא פליג אשמואל בהא דמכשר קנה עולה וקנה יורד, אלא דמשמע ליה לפרושי מתני' בחדא. וכן פסקו הרמב"ם ובעל העיטור ז"ל. ומדלא הביא הרי"ף דברי אביי ורבא משמע דסבר דלית הלכתא כשמואל ואין דבריו נראין בזה עכ"ל. והר"ן פסק גם כן כשמואל.

**והנה מבואר** מדברי הרא"ש [שכתב 'ואפשר'] דיתכן דרב פליג אשמואל. [וכן בדעת הרי"ף נראה שנקט כן.] וצ"ע הרי דין 'לבוד' הוא מוסכם ודין 'חבוט' הוכיח רבא מהמשנה באהלות ואיך אפשר למיפלג עלה. ועי' הגה"מ (פ"ה דסוכה הכ"א אות ב) דאביי פליג על ההיתר של חבוט. וכן הוכיח השער המלך וצ"ע כנ"ל.[[135]](#footnote-135)

**וכתב השפ"א** לבאר לפי רש"י ד"ה קנה, דכאן החסרון משום דחממ"צ, ובזה פליג רב וסובר דלא מהני לבוד וחבוט להציל מהא דחממ"צ. אבל אילו היה צממ"ח ובעינן לבוד וחבוט רק לענין שיהא הכל 'סכך אחד' בזה לא נחלק אדם וודאי דאמרינן להלכות אלו וכשר. ופסק הרי"ף דבחממ"צ פסולה כרב, אבל אם צממ"ח מודה דכשר אך לא הוצרך לכתוב זאת לגודל פשיטותו.

**ובפתח האהל** כלל ז' סי' ו כתב להסוברים דבעינן דיהא העליון מכוון כנגד החלל התחתון לא פחות ולא יותר, א"כ הדבר תלוי בסוגיית אפשר לצמצם, והנה גבי מת אף אם א"א לצמצם הוי עכ"פ ספק טומאה ברה"י וטמא. אבל בסוכה אם א"א לצמצם א"א להכשיר את הסוכה מדין חבוט שמא אינו מכוון. ולכן פליג אביי [ופליגי לשיטתם בדין אפשר לצמצם ע"ש.]

**ויש לומר** עוד בביאור מחלוקת אביי ורבא דאביי ס"ל דחבוט הוא רק מקרב וסותם אבל לא עביד ליה לחד [ועי' אות נח בהערה מש"כ דאולי לרבא יש ב' דינים בחבוט.] ולכן לא מהני אלא באהל המת דסגי ליה בסתימה, אבל לא בסוכה דבעינן למיעבד לסכך אחד.

**עוד י"ל** דאביי ס"ל כסברת הקה"י אות נז דחבוט אינו יורד למטה אלא הוי כאהל אחד, וס"ל לאביי דזה לא מהני בסוכה דלא מקרי סכך אחד. ורבא סובר דגם זה מקרי סכך אחד דכיון דהוי אותו אהל סגי בכך. אי נמי רבא פליג וס"ל כסברת הגר"ח דבחבוט הוי כאילו הוא יורד למטה.

**בדבר ההצעה לעשות חריץ בתקרת קברי צדיקים להתיר לכהנים לעמוד שם**

**סג) הנה יש** שהציעו [ואף עשו כן בקבר שמעון הצדיק ור"מ בעל הנס] לעשות תקנה לכהנים שיכולו להתפלל בקברי צדיקים תחת קורת גג, והוא ע"י שיעשו חריץ בתקרה המאהלת על הקבר ועל מקום התפלה באופן שמקום הכהנים יהיה מעבר לאותו חריץ ולא יהיו באהל המת. [שעור החריץ יכול להיות אף פחות מטפח כמבואר בריטב"א כאן וז"ל שאפילו שאין באויר זה פותח טפח אינו מעכב לענין הפסקת‎ טומאה כדברירנא בפ״ק (דף יח.) בארובה שבבית.[[136]](#footnote-136) עכ"ל.]

**ואמנם כדי** למנוע היכנסות גשמים דרך החריץ הוסיפו עוד גגון נוסף מעל החריץ ונמצא יש כאן ב' גגות מופרדים ומעליהם עוד גגון המשותף לשניהם. זה תוכן ההצעה. ונבאר פרטי הדין והחששות מה שנוגע לסוגיין. [הגרמ"א סלושץ כתב בזה באהלי טהרות.]

**הנה אם** הגגון הוא יותר מטפח באנו למחלוקת רש"י ושאר ראשונים אות נד אם אמרינן בזה חבוט לחלל שאינו פותח טפח. [ונתבאר באות סא בשם הב"ח דלהחמיר חיישינן לרש"י. וגם עי' טעם ודעת הלכות טו"מ שער הציון קנג שהביא הרבה ראשונים דס"ל כרש"י.]

**אכן יש** עצה לעשות הגגון העליון פחות מטפח ואז לא אמרינן ביה חבוט. אמנם גם בזה צריך להקפיד להגביה הגגון יותר מג"ט מהגג התחתון וזה לפי מה שהסתפק החזו"א[[137]](#footnote-137) דכשם דמהני לבוד בסוכה לצרף הגג [כדאמר אביי] כך גם לגבי טומאה.[[138]](#footnote-138) ועי' טעם ודעת טו"מ פט"ז בשער הציון קסח שהביא הרבה אחרונים דס"ל דלבוד מחבר הגגין.

**אכן טענו** דאין תקנה זו מהניא וזה ע"פ המבואר באהלות פי"א מ"ב דאדם נקרא "חלול" ויכול לחבר אהלין [וכן בגדיו יכולין לחבר כמבואר שם במשנה ואכ"מ להאריך בפרטי הדינים] וא"כ אם אדם עומד תחת החריץ הרי הוא מחבר את ב' הגגין. וממילא נמצא דפתרון זה אינו מעשי ויביא לידי מכשולות רבים.

**ועוד יש** נדון בענין להתקרב ד"א לאהל המת ואכ"מ.

**אם סוכה אהל המת וקורה שוין בדיניהם**

**סד) אמר ליה** רב אשי לרב כהנא וכל היכא דלית ביה טפח לא אמרינן חבוט רמי והא תניא קורה וכו'. כתב הריטב"א: פי׳‎ רב אשי לא בא לחלוק בדין אהל טומאה שהרי משנה מפורשת היא כדרבא. אלא הכי פריך דלא ילפינן מאהל טומאה לסוכה ולמילי אחריני, דהא גבי קורת מבוי אשכחן דאמרינן חבוט רמי אע״ג דלית בה טפח אלמא לא גמרי מטומאה למילי אחריני.

**והנה הפנ"י** הקשה איך מייתינן ראיה מטומאה על סוכה דלא אמרינן חבוט בפחות מטפח והרי לעיל יח. גבי לבוד באמצע אמרינן שאני הלכות טומאה דהלכתא גמירי להו, וכן אפשר לדחות כאן. [וע"ש שתירץ דהתם איכא הכרח מדין חלון לומר דאין לבוד בטומאה, משא"כ גבי חבוט אין מקור לחלק בין טומאה לשאר הדינים.]

ובערוך לנר כתב דרק מ"ד יש לבוד באמצע מחלק לעיל בין טומאה לסוכה אבל אידך מ"ד משוה להו והכא סבר רבא כהך מ"ד. ולפ"ז כתב דקושית רב אשי היא מפני שהוא ס"ל כאידך מ"ד דמחלק בין טומאה לסוכה ע"ש.

**ועי' עוד** בערוך לנר ושפ"א שהקשו מה הראיה מקורה הרי לעיל יח. אמרינן שאני קורה דרבנן.

**דף כב ע"ב**

**דיני צירוף ב' קורות המתאימות**

**סה) וכן שתי** קורות המתאימות לא בזו כדי לקבל אריח ולא בזו כדי לקבל אריח אם מקבלות אריח לרחבו טפח אין צריך להביא קורה אחרת ואם לאו צריך להביא קורה אחרת. ובשו"ע (שסג כב): הניח שתי קורות זו בצד זו, ולא בזו לקבל אריח ולא בזו לקבל אריח, אם יש בשתיהן כדי לקבל אריח לרחבו, דהיינו טפח, ואין בין זו לזו שלשה טפחים, אינו צריך להביא קורה אחרת; ואם לאו, צריך להביא קורה אחרת. ויש אומרים שצריך שיהיו קרובות זו לזו בתוךְ טפח.

**וכתב הביאור** הלכה: וי"א שצריך שיהיו קרובות וכו' - מפשטות דברי השו"ע משמע דאפילו לדעה זו בעינן ג"כ ששתי הקורות ביחד יהיה בין שניהן שיעור טפח כמו לדעה ראשונה וכן מוכח להמעיין בדברי רבינו יהונתן ע"ש. וגם מדברי הריטב"א אין ראיה להיפך דמה שכתב בתירוץ השני 'ואצבע בזו ואצבע בזו' וכו' היינו שדיה שיהא מונחת על הקורה שיעור זה אבל הקורות עצמן כ"א רחבה חצי טפח [אכן לתירוץ הראשון שהובא בריטב"א וזה הביאור תפס הרשב"א בחידושיו ובעבוה"ק איתא דאין צריכין שיהא בשתי הקורות בעצמן שיעור טפח משום דאויר שביניהן מצטרף לזה. ובא"ר הבין להשוות דעת כל הראשונים העומדים בשיטה שניה דלא בעינן שיעור טפח בשני הקורות, אבל באמת זהו רק דעת הרשב"א אבל דעת שארי הראשונים אין מוכח דסברי כן, ואדרבא מפשטיות לשונם משמע להיפך דשיעור טפח צריך לעולם] ודברי הריטב"א הזה מובא בביאור הגר"א א"כ דברי השו"ע הכונה כפשוטו וכמו שכתבנו. ודע דאף שהמחבר כתב על דעה שניה בשם י"א לאו דעת יחידאה היא שכן הוא דעת התוספות ורבינו יהונתן והרשב"א והריטב"א. ורש"י (סוכה כב: ד"ה שתי) והגה"מ מחמירין יותר דאפילו בתוך טפח לא מהני ודוקא כשנוגעות[[139]](#footnote-139) עיין ב"ח. עכ"ל הבאור הלכה, ומבואר דג' שיטות בדבר ודוק.

**ובחזו"א (או"ח** עו א) מבאר ג' השיטות. ובביאור שיטת רש"י והגה"מ כתב דס"ל דלא מקרי קבלת אריח עד שיהא האריח מונח על הקורה בשטח טפח וזהו קביעותו אבל כל שאין בקורה טפח אף שתקבל את האריח אינו אלא בנין עראי. ואע"ג דכשהן סמוכין בפחות מג"ט הו"ל לבוד לא אמרינן דלהוי האי חסרון אויר כחסרון עגולה ועקומה דכשר אפילו לרבנן, שאני התם דאיכא טפח בב"א אלא חסרון העיקום והעיגול מעכב הנחת האריח בזה אכתי מקרי קבע, משא"כ במקום שאיננה בשיעור השטח הראוי.

**אמנם הקה"י** (עירובין סי' ז) כתב לבאר באופן אחר דכיון דצריך קורה טפח לא מהני שני חצאין דזיל הכא ליכא טפח וזיל הכא ליכא טפח[[140]](#footnote-140) ולצרף ע"י לבוד לומר דהוי כדבר אחד זה לא אמרינן, דלבוד לא הוי אלא במחיצה וחציצה כגון בדפנות מקרי שהמקום גדור אבל לא מהני בקורה דנהי שהמקום שתחת בין הקורות חצוץ ומובדל ע"י הלבוד ממה שמעליו מ"מ אותו מקום לא מקרי מקורה ומכוסה. [וע"ש מה שפלפל בזה לגבי לבוד באהל הטומאה לעיל יח.]

**ובביאור השטה** שצריך שיהא ביניהם עד טפח ביאר החזו"א דלנין ה"שעור טפח" מהני גם לבוד אלא דמדין "בריאה" לקבל אריח א"א שיהא ביניהם יותר מטפח.

**והדעה דכשר** עד מרחק ג"ט ס"ל דמדין לבוד אפשר להתייחס כאילו האויר סתום.

**דף כב ע"ב**

**ואת התחתונה כאילו היא למעלה**

**סו) היו אחת** למעלה ואחת למטה רבי יוסי ברבי יהודה אומר רואין העליונה כאילו היא למטה ואת התחתונה כאילו היא למעלה ובלבד שלא תהא עליונה למעלה מעשרים אמה והתחתונה למטה מעשרה הא זה וזה בתוך עשרים אמרינן חבוט רמי אע''ג דלית ביה טפח. הנה מלשון הגמ' משמע דחבוט אמרינן בין להעלות ובין להוריד. ועי' אות נג שהערוך לנר דחה דלמסקנא דהמשנה דברה על 'לבוד' תו אין ראיה דגם ב'חבוט' אמרינן כן.

**אמנם הגר"ח** (הלכות סוכה פ"ה הכ"א) הוכיח מכאן כדעת הרמב"ם בפיה"מ דאמרינן חבוט בין להעלות ובין להוריד, ולא עוד אלא דזה מעכב שיוכלו לעשות חבוט לב' הכוונים [היינו שיהא בכל צד טפח] ומבאר לה הגר"ח דלא אמרינן חבוט אלא לחבר אהלים ולא למשוי אהל ולכן רק אם כבר קיים תורת אהל בשני המקומות אמרינן חבוט לחברם. [ובאות נו בהערה הקשינו ע"ז דהא כאן ליכא טפח וא"כ לא שייכא סברת הגר"ח.]

**והקה"י (סי'** כ) כתב דאין מכאן ראיה. דבשני קורות של חצאי טפח שאחד למעלה ואחד למטה איכא שני טעמים לפסול. אחד משום חסרון שעורא דטפח ואהא מהני חבוט או למסקנא מטעם לבוד לצרפם יחד דאיכא שיעורא. והב' יש לפסול מטעם דעכ"פ אין ראוי בפועל לקבל אריח. וכמבואר להדיא בעירובין יד. דריב"י סבר לה כאבוה ר' יהודה דאין צריך שיקבל אריח בפועל ואפילו של קש רואין אותה כאילו היא של מתכות [וזהו באמת טעמא דרבנן דפליגי אריב"י משום דאין מקבל אריח בפועל אבל בדינא דחבוט ולבוד מודים כמש"כ בתד"ה הא.] ומתפרש הא דקאמר ריב"י רואין את העליונה וכו' ואת התחתונה כאילו היא למעלה לענין דנדון מה"ט כאילו ראוי לקבל אריח, וכן הוזכר לשון רואין לענין דנדון ראוי לקבל אריח בעירובין שם היתה של קש רואין וכו' היתה עקומה רואין וכו'. אבל בנוגע לענין שיעורא דטפח אפשר דעיקרו [לפי הס"ד דמטעם חבוט] משום שחובטין מלמטה ולא חבוט אסיק.[[141]](#footnote-141)

**אמנם המעיין** בחי' רח"ה הנ"ל יראה דהרגיש בזה וכתב בזה"ל: ואע"ג דבאמת לפי מאי דשני רב כהנא הא דראוין את התחתונה כאילו היא למעלה, לא איירי כלל בדין חבוט רמי כי אם בהדין "רואין" שבקורה, וכמבואר ג"כ הכי בעירובין דף י"ד. אבל לפי דברי רב אשי דמפרש טעמא דקורות דהוא משום דחבוט רמי, הרי עכ"פ מוכח דההילכתא דחבוט רמי מאהל לאהל נאמרה. ובזה ליכא מאן דפליג עליה. עכ"ל הגר"ח.

**אמנם תמוה** מנין לו להגר"ח דלרב אשי דמפרש דההיתר משום חבוט מתפרשת הברייתא דרואין לענין ה'חבוט', הא אפשר לפרש כהקה"י דהברייתא מיירי על ה'רואין' כמו לרב כהנא, רק דאת השעור של טפח עבדינן ע"י החבוט ודילמא זה עבדינן גם אם רק מצד אחד בלבד יש סיבה לחבוט. [ואמנם באות סז יבואר דהכס"מ לומד דאיכא מחלוקת הסוגיות אבל הגר"ח הרי נוקט דרב כהנא א"ש עם סוגיא דעירובין וא"כ כשם דלרב כהנא בעינן לבוד עם רואין כך אפ"ל לרב אשי דבעינן חבוט עם רואין.]

**והנראה דהגר"ח** לשיטתו שם [הובא באות נז] שמחלק בין לבוד לחבוט. דחבוט הרי הוא כאילו הקורה למטה, וא"כ אי אמרינן חבוט שוב אין צריך לדין "רואין". אבל לבוד הוא רק חיבור ואכתי בעינן בזה ל"רואין" כדי לעשותו לאחד הראוי להניח עליו אריח.

**והתחתונה סמוכה לה בפחות משלשה**

**סז) א''ל תריץ** ואימא הכי ובלבד שלא תהא עליונה למעלה מעשרים אלא בתוך עשרים והתחתונה סמוכה לה בפחות משלשה וכו'. בפשטות לפ"ז ההיתר הוא משום לבוד לחוד. וכ"כ הרא"ה כאן. וכן משמע ברשב"א עירובין יד.[[142]](#footnote-142) ועי' שפ"א שהקשה דהרי לא אמרינן לבוד לאויר. [עי' פ"ק אות קמו שכמה ראשונים הקשו על המלחמות דמשמע מיניה דאית ליה לבוד לאויר. וע"ש ראיה מדף טז:] ואין לומר דאמרינן לבוד לקורה השניה,[[143]](#footnote-143) דא"כ הרי הלבוד יחברם באלכסון ולא יהא כאן שטח של טפח ישר. וכתב השפ"א דאפשר דמיירי שהקורה מונחת על המבוי והקורה השניה לבודה לכותלי המבוי וממילא קצותיה דינן כיורדין מדין לבוד עד הכותל וממילא כל אורך הקורה נמשך אחרי הלבוד שבתחילתה ובסופה.

**אמנם לכאורה** היה נראה ליישב דלעניין 'שיעורא דטפח' די שנחשיבם כאחד אף שהם כאילו באלכסון. ולענין מה דבעינן שיהא אפשר להעמיד עליה אריח אמרינן 'רואין' גם בלא 'דין לבוד' כמו בהיתה עשויה קש.

**ויש שרצו**[[144]](#footnote-144) לתרץ דאם הוא בתוך ג' אמרינן "חבוט" אף בפחות מטפח וקצת דיוק לזה מדברי הריטב"א עירובין יד. וז"ל: ואסיקנא מכיון דליכא בחד מינייהו רחב טפח לא אמרינן חבוט רמי אלא עד פחות מג׳ טפחים. עכ"ל. משמע דעד ג' טפחים "אמרינן חבוט רמי".[[145]](#footnote-145) [ועי' גם בר"ח בעירובין שמפרש דברי ריב"י משום חבוט, ודייקו מזה כנ"ל. אמנם עי' הערה.[[146]](#footnote-146)] ואמנם הסברא צ"ב.

**והנראה לבאר** בזה ע"פ דברי הגר"ח שכתב דהא דלא אמרינן חבוט בפחות מטפח משום דאין מחדשין האהלה ע"י חבוט אלא רק מחברים אהלים קיימים. ולפ"ז נראה דאם יש לבוד הרי כבר חל תורת אהל מכח הלבוד [דנעשה הכל מחובר וא"כ יש האהלה של טפח שלם] ורק דלענין קורה לא סגי בזה ובעינן שיהא ישר וראוי לקבל אריח וע"ז אמרינן חבוט ליישר הקורות ולהעמידם בשוה אחר שכבר יש לב' חלקי הקורה תורת אהל מכח הלבוד ודוק.

**פסק הרמב"ם דלא כמסקנת הסוגיא - תירוץ הכס"מ**

**סח) הנה למסקנת** הגמ' ההיתר רק משום לבוד ובתוך ג"ט. אמנם עי' רמב"ם פי"ז משבת הכ"ה וז"ל: היתה אחת למטה ואחת למעלה רואין את העליונה כאילו היא למטה והתחתונה כאלו היא למעלה. ובלבד שלא תהיה עליונה למעלה מעשרים ולא תחתונה למטה מעשרה. ולא יהיה ביניהן שלשה טפחים כשרואין אותה שירדה זו ועלתה זו בכונה עד שיעשו זו בצד זו. והקשה המגיד משנה הרי למסקנת הגמ' כיון דבפחות מטפח לא אמרינן חבוט [וכן פסק הרמב"ם הלכות סוכה] כל ההיתר רק אם הם בתוך ג"ט, ואילו מדברי הרמב"ם משמע דמהני אף ביותר מג"ט [דאמרינן חבוט.][[147]](#footnote-147)

**והכס"מ כתב** בזה שני מהלכים [וכעי"ז בב"י סי' שסג] וז"ל: נראה שהוא ז"ל (המ"מ) מפרש מה שכתב רבינו "ולא יהיה ביניהם שלשה טפחים" 'במרחק משך' דוקא קאמר, כדמשמע סיפא דלישניה, וע''כ הקשה עליו מדאותביה מהאי ברייתא לרבא דאמר כי לית ביה טפח לא אמרינן חבוט רמי, ושני תריץ ואימא הכי ובלבד שלא תהא תחתונה למטה וכו'.

**[מהלך א] ואני אומר** שאפשר לדחוק ולומר שבכלל מה שכתב (הרמב"ם) "ולא יהיה ביניהם ג' טפחים" הוא שגם 'במרחק הגובה' לא יהיה יותר מג', ואם זאת היתה כוונתו יפה עשה שפסקה כיון דלא קאמר ר''י בר' יהודה רואין אלא בפחות מג' ליכא מאן דפליג בהא. ואע''ג דאביי אמר בפ''ק דעירובין (דף י"ד) דר''י בר' יהודה סבר לה בהא כאבוה דאית ליה רואין, נקטינן כרבא דפרק הישן דאוקמה בפחות משלשה.[[148]](#footnote-148)

**[מהלך ב] ואם נפשך** לומר שלא נתכוון אלא למרחק המשך ולא למרחק הגובה. אכתי איכא למימר דשפיר פסק כר''י ב''י. דאע''ג דאמר אביי דסבר לה כאבוה דאית ליה רואין ולא קי''ל כאבוה, שאני התם שהקורה פסולה מחמת עצמה שהיא של קש או של קנים הילכך לא אמרינן רואין אותה כאילו היא של מתכת אבל בדר''י בר''י שאין פיסולה מחמת עצמה אלא מחמת מקומה אפשר דאמרינן בה רואין[[149]](#footnote-149) וכדאמרינן בעלמא גוד אסיק גוד אחית. והא דאוקימנא לה בפרק שני דסוכה (שם כ"ב) בפחות מג' לרווחא דמילתא הוא דתריץ הכי אבל הוה אפשר ליה לתרוצי דכי אמר רבא דלא אמרינן חבוט רמי אלא ביש בגגה טפח ה''מ כשהוא צריך לאהל כגון גבי סוכה או גבי טומאה אבל כשאינו צריך אלא להיכר בעלמא כגון גבי קורה אפילו אין בו אמרינן ביה חבוט רמי.[[150]](#footnote-150)

**תירוץ הב"ח והפרישה**

**סט) הב"ח והפרישה** כתבו בדעת הרמב"ם דבזו בצד זו בעינן שיגעו זב"ז [כדעת רש"י והגה"מ] ומש"כ הרמב"ם באחת גבוהה ואחת נמוכה שלא יהא ביניהם ג"ט היינו בגובה. [וזה דומה למהלך א' של הב"י, אלא דלב"י גם בזה בצד זה כשר עד ג"ט, ולב"ח ופרישה בזה בצד זה בעינן נוגע ממש.]

**והקשה החזו"א** (עו ב) הרי מאחר ולדעתם בזה בצד זה בעינן סמוכין ולא מהני לבוד, והיינו מטעם דלא מקרי "בריאה" לקבל אריח, [עי' אות סה] א"כ גם באחת גבוהה ואחת נמוכה לא יהני הלבוד והרואין.

**והנראה בזה** לפי מה שהבאנו באות נז מדברי הגר"ח דחלוק דין לבוד מדין חבוט דבלבוד הרי הוא כמחובר אבל אינו כמונח במקום אחר. אבל חבוט הרי הוא כמונח למטה. ונוסיף עוד מה שביארנו באות סז דבגובה פחות מג"ט אחרי דאיכא לבוד אמרינן ג"כ חבוט אפילו שהוא פחות מטפח, דהלבוד נותן לו דין של טפח.

**ולפ"ז מתיישב** שפיר דבמקום דאיכא חבוט מהני שפיר לקורה כיון דהוי כאילו הכל עומד בשוה. [ויתכן דכשר גם בלא דין "רואין". או דאפשר דאחרי החבוט שוב מהני לעשות רואין כמו בעגולה ועקומה ודוק] משא"כ בעומדת זה בצד זה במרחק פחות מג"ט דאיכא רק לבוד והרי גם אחרי הלבוד נשארים מרוחקים זה מזה [גם ב"דין לבוד" - שהוא רק מחבר ולא מקריב] ולכן בעינן שיגעו זה בזה.

**והקה"י (עירובין** סי' ז) כתב ליישב לפי מה שהובא באות סה בשמו דסברת רש"י והגה"מ דלא מהני במרוחקים פחות מג"ט היא מפני דגם בתר הלבוד אין המקום מקורה, אבל כאן שמקום הקורות סמוך זה לזה בשטח [ורק בגובה הם מרוחקים זה מזה] הרי הוי מקורה טפח שלם בקורה ושוב מהני הלבוד או החבוט לעשות הקורה כמונחת במקום אחד.

**אם הסוגיות דסוכה ועירובין פליגי**

**ע) תוד"ה הא.** ויש לומר דטעמא דרבנן לאו משום דלית להו חבוט רמי בפחות מטפח אלא משום דפסלי קורה המונחת באותו ענין שאינה ראויה לקבל אריח דבעו רחבה ובריאה ולא אמרינן רואין. מבואר בתוס' דסוגיין וסוגיא דעירובין משלימות זו את זו. והא דבעינן לתרי טעמי נתבאר באות סו בשם הקה"י.

**ובאות סח** הובא מדברי הכס"מ דאכן הוא מחלוקת הסוגיות בטעמא דריב"י. ובאות סז בהערה הוכחנו כן גם מדברי הר"ח והרשב"א דאיכא מחלוקת הסוגיות.

**חבוט ולבוד בקורה**

**עא) תוד"ה אבל.** במה שהקשו מקורה משוכה ותלויה למה לא אמרינן חבוט למעלה מג"ט. עי' שו"ת הגרע"א וחי' רח"ה סוכה פ"ה הכ"א שתירצו ע"פ הסוברים דתרי הילכתות הבאים חדא מכח חברתה לא אמרינן ולכן אם הוא למעלה מג' בא הלבוד כתולדה מהחבוט ולא אמרינן תרי הילכתות. ולכן מוקמינן לה בתוך ג"ט [והיינו דגם באלכסון אין ג"ט ואיכא לבוד בפנ"ע.] והא דבעינן לחבוט ולא סגי בלבוד כתב הגר"ח משום דהלבוד לא מקרי שהוא מעמיד זאת על המבוי, אלא רק 'מחבר' למבוי. אבל ב"חבוט" הוי כאילו הוא מונח על המבוי. ובקורה איכא דין שהיא צריכה להיות דוקא על המבוי ולכן בעינן לחבוט. [והגרע"א לא ביאר פרט זה למה לפי דבריו בעינן לחבוט ולא סגי בלבוד לחוד. ועי' קה"י עירובין סי' ב וזכרון שמואל סי' כו שביארו בדעת הגרע"א כסברת הגר"ח.]

**והתוס' שהקשו** ס"ל דאמרינן ב' הילכתות ומיירי שאין ג' בקו ישר אבל באלכסון יש יותר מג"ט והלבוד בא רק אחרי החבוט וכן היא שיטת הרשב"א בעירובין. וע"ש בקה"י שהאריך.

**ועי' ריטב"א** עירובין ח: שהביא תירוץ התוס' דידן ואח"כ כתב: ולי נראה דשאני הכא שאין הקורה שלימה אלא על ידי לבוד ובמקום דאמרינן חבוט ליכא קורה רחבה טפח ויתדות דעלמא הוא דאיכא אלא שעל ידי לבוד אתה נותן שם את הקורה. עכ"ל.

**דף כב ע"ב**

**כאן מלמעלה כאן מלמטה – שיטת רש"י והרי"ף**

**עב) לא קשיא**[[151]](#footnote-151) כאן מלמעלה כאן מלמטה. אמר רב פפא היינו דאמרי אינשי כזוזא מלעיל כאיסתרא מלתחת. ופרש"י: הא דדייקינן כי הדדי פסולה למעלה קאי. כשיש בין קנה לקנה כמלא קנה אפילו מצומצם פסולה לפי שחמת האויר נראית בארץ רחבה הרבה מן הצל של סכך. והא דדייקינן כי הדדי כשרה נקט שיעוריה מלמטה שחמה וצל שוין בידוע שהקנים רחבים מן האויר. עכ"ל. [וכעי"ז כתבו הרי"ף והרי"ץ גיאות.] ובתוס': הקשה ר''ת דרב פפא גופיה דהכא אית ליה פ' קמא דעירובין (דף טו:) פרוץ כעומד מותר והתם נמי פסקינן הלכתא הכי.[[152]](#footnote-152) עכ"ל.[[153]](#footnote-153)

**ותירץ הרא"ש** (סי' ב) וז"ל: ונראה לי דלא שייך להביא לכאן פרוץ כעומד. דדוקא גבי סכך פסול וסכך כשר המונחין זה אצל זה שייך להזכיר פרוץ כעומד כדמייתי ליה לעיל (דף טו.) אמתניתין דהמקרה סוכתו בשפודין וכו', אבל גבי סוכת סכך ואויר ניתנה הלכה שיהא הצל מרובה.[[154]](#footnote-154) וכן מצינו לענין פרוץ כעומד של דפנות מועיל קנה קנה פחות משלשה אע"פ שהפרוץ מרובה ולענין סכך אינו מועיל מפני שהחמה מרובה.[[155]](#footnote-155) עכ"ל. ובאמת שהדברים מפורשים ברש"י גופיה שכתב "כשיש בין קנה לקנה כמלא קנה אפילו מצומצם פסולה לפי שחמת האויר נראית בארץ רחבה הרבה מן הצל של סכך", הרי שכתב דהפסול משום דהחמה מרובה ולא משום דפרוץ כעומד אסור.

**וכן מבואר** ברמב"ם (פ"ה הי"ט) וז"ל: מפני שחמתה תהיה מרובה מצילתה וכל שהחמה מרובה על הסכך אינו סכך. [ומלשון הרמב"ם משמע דאפילו אם למעלה צממ"ח מ"מ פסולה דסכך שאינו עושה צל אינו סכך וכמו שהובא בהערה מהפסקי רי"ד.]

**[ועי' פי'** ריבב"ן דכיון שתלוי בחמה וצל - במקום ישיבת האיש תלוי. (דהיינו למטה.) ועי' לשון הראב"ד בהשגות על הרי"ף: משום דצל וחמה לאו בתר סכוך אזלינן אלא בתר צל וחמה ממש אזלינן. וכי הוו אהדדי כשרה.]

**אם לשיטתם הסוגיא רק כרב פפא**

**עג) אמנם אכתי** דברי רש"י צ"ע, דבהא דכאן מלמעלה מבואר דבאמת פרוץ כעומד מותר רק החסרון הוא משום דהחמה מרובה מן הצל. ואילו בהא דכאן מלמטה כתב רש"י דההכשר לפי ש"ידוע שהקנים רחבים מן האויר", ומה צריך לזה הרי אפילו לו יצוייר שיהיה כהדדי ג"כ מותר.

**וכתב הרש"ש** דהוקשה לרש"י דאם נימא דכל תירוץ הגמ' קאי רק לרב פפא דס"ל פרוץ כעומד מותר יקשה איך יתרץ רב הונא בריה דרב יהושע דס"ל פרוץ כעומד אסור. ולזה פירש רש"י דאם למטה הוא שוה הרי למעלה הוא סכך מרובה וכשר לכו"ע.[[156]](#footnote-156)

**אמנם דבר** זה צ"ב דאחר דבעינן שיהא לסוכה צל א"כ לכאורה למ"ד פרוץ כעומד אסור ניבעי שיהא גם בצל שלמטה צממ"ח ולא סגי בשוה כמו בפרוץ. וא"כ אכתי תקשי על רב הונא איך יתרץ המשניות.

**ונראה דלא** מבעי לשיטת הרא"ש [עי' בהערה] דעיקר הדין נאמר על העליון שיהא צממ"ח, א"כ אם למטה הוא שוה ולמעלה הוא צממ"ח הרי זה כשר. [ולפי מה שנתבאר בהערה דברי הרא"ש באופן אחר אכתי צ"ב.] אלא אף לרמב"ן [עי' הערה] דיש כח בחממ"צ שלמטה לבטל דין פרוץ כעומד של הלמעלה [כיון דסוכה בצל תליא רחמנא] מ"מ אם למעלה הוא צממ"ח אזלינן בתריה אף לרב הונא.

**והדברים מבוארים** בר"ן וז"ל: ולרב הונא בריה דרב יהושע דאמר פרוץ כעומד אסור נמי תני לה בכי הדדי מלמטה, משום דלמעלה עומד מרובה, ומלמטה נמי כי הויא כי הדדי עומד מרובה על הפרוץ מחשיב ליה, הילכך רב פפא בעי כי הדדי מלמטה דרב הונא בריה דרב יהושע נמי סגי ליה בהכי. עכ"ל.[[157]](#footnote-157)

**ובמאירי כתב** וז"ל: ולמדת שכל שצילתה מרובה מצד אחד או מלמעלה או מלמטה אע"פ ששוין מצד אחר [כשרה.] ומ"מ לזו הוצרכנו, ר"ל שתהא צילתה מרובה מאיזה צד או מלמעלה או מלמטה,[[158]](#footnote-158) כדי שיהא עומד מרובה.[[159]](#footnote-159) ודעת הפוסקים פרוץ כעומד בסוכה כשר, אתה אומר שכל שאין חמה מרובה משום צד אע"פ ששוים מצד אחד הרי מ"מ פרוץ כעומד וכשרה.[[160]](#footnote-160) ומ"מ יש מפרשים שלא אמרו פרוץ כעומד מותר לסכך אלא בדפנות.[[161]](#footnote-161)

**ובזה יש** ליישב מה דהקשה הרש"ש איך מכשירה המשנה אם למעלה הוא צממ"ח, בכל גווני. והרי יתכן דאף דלמעלה הוא צממ"ח במשהו מ"מ למטה הוא חממ"צ. אבל למה שנתבאר דאם למעלה הוא צממ"ח לכו"ע כשר ולא איכפת לן במה שלמטה בין לרמב"ן ובין לרא"ש א"ש. אמנם באגרות משה או"ח ח"א סי' קפב כתב דאם יצוייר כה"ג יהא פסול לרש"י כיון דחממ"צ. [ועי' באות עב בהערה בשם הרי"ד דמשמע כן. אך משאר הראשונים הוכחנו לא כן.] אלא דסיים דמשמע מהגמ' דאין כזו מציאות ואין להרהר אחר דין הגמ' ע"ש. ושו"ר שכן כתב הראשון לציון (להאוה"ח) דף ט"ו, ודייק כן מהרמב"ם פ"ה הי"ט שסיים "ואם היה הסכך מרובה מן האויר כשרה" [ע"ש בכל לשון הרמב"ם.] והוסיף הראשון לציון דאף דחזינן דאיכא חמה מרובה צ"ל דאין זה חמה רק אור החמה בקרוב לה נראה כחמה.

**אמנם הרש"ש** הקשה עוד [להצד דאזלינן בתר הסכך] למה פסלינן אם למטה הוא חממ"צ והרי יתכן אופן דהגם שלמטה הוא חממ"צ מ"מ למעלה הוא צממ"ח וכשר.

**כאן מלמעלה כאן מלמטה – שיטת בעל העיטור**

**עד) כתב עוד** הרא"ש: ובעל העיטור כתב בשם רבותיו אם יש בין קנה לקנה כמלא קנה למעלה, ולמטה צלתה מרובה מחמתה שהחמה מועטת למטה, כשרה. ואם למטה כי הדדי ולמעלה חמתה מרובה מצלתה פסולה.

**והנה המגיד** משנה פ"ה הט"ז כתב: ומבואר בחכמת הראיות במופת שאור השמש הנכנס בחור מרובה על החור וכיון שכן על כרחין בעינן טפי עכ"ל. [ומקורו בפיה"מ ריש סוכה.] וכתב הב"י דמבואר מזה דלא כעיטור.

**אמנם בקרבן** נתנאל (אות ט) כתב: ודבר תימה הוא שהרי"ף ורש"י ורבותיו של בעל העיטור יהיו מחולקים בהמציאות באם יש בין קנה לקנה כמלא קנה, לרי"ף בידוע שהחמה מלמטה מרובה על הצל, ולרבותיו בידוע שהחמה מועטת למטה. ונראה דשניהם צדקו יחדיו. כגון בזמן שהחמה עומדת בראש כל אדם שהצל עושה תחתיו, באותו עת החמה מלמטה מרובה על הצל. אך אם החמה זורח בשיפוע, באותן עתים החמה מועטת מלמטה שעושה צל גדול. ולדידן צריכין למיחש לכל הזמנים ואינו כשר עד שיהיה צל הסוכה מרובה בכל העתים וכמ"ש הב"ח.

**ומבואר לפי** פירושו מחלוקת בדין צממ"ח. האם סגי שיהא צממ"ח בחלק מהיום או דבעינן שכל חלקי היום יהא צממ"ח. לדעת העיטור סגי בצממ"ח בצפרא שהשמש באלכסון וע"ז אמרינן דסגי שלמעלה הוי כי הדדי. ולדעת רש"י והרי"ף בעינן דבצהרים יהא צממ"ח.

**והנה יש** מקום לדון אם לשיטת רש"י והרי"ף בעינן שיהא כל הזמן צממ"ח או דאזלינן רק בתר הצהרים דחמה בראש כל אדם וזה עיקר ההגנה מחורב. והדברים מבוארים בלשון הקרבן נתנאל: "צריכין למיחש לכל הזמנים ואינו כשר עד שיהיה צל הסוכה מרובה בכל העתים".

**אמנם הנה** לעיל בע"א אות נ גבי סוכה מדובללת דעת תוס' דסגי בצל בצהרים ודעת רש"י [לפי אחד הפירושים בהערה שם] דבעינן שיהא כל היום צממ"ח. והנה לכאורה לשיטת התוס' שם דסגי בצהרים לכאורה משמע דס"ל כעיטור, וא"כ יקשה למה לא הקשו על רש"י בסוגיין לפי שיטתם דסגי שבבוקר איכא צממ"ח [כסברת העיטור.]

**ולכן נראה** ששיטת התוס' דאזלינן רק בתר הצהרים ולא אחרי כל שעות היום [שעיקר ההגנה מהחמה נצרכת בשעה זו ועוד דההגדרה המופשטת של צל הוא מחמה המגעת מלמעלה.] ולכן לא הוקשה להם על רש"י כאן.

**כאן מלמעלה כאן מלמטה – שיטת ר"ת**

**עה) ור"ת פירש:** כאן מלמעלה מי שמודד האויר מלמעלה כי הדדי כשרה לפי שהוא עומד כפרוץ אבל העומד מלמטה בארץ ומעיין כלפי מעלה ודומה כי הדדי פסולה לפי שהאויר שהוא רחב כי זוזא דומה בעיניו קטן כאיסתרא מחמת שהוא רחוק ממנו וראיה לדבר ונהי בעינינו כחגבים (במדבר יג) וכוכב גדול בשמים דומה בעינינו כקטן כדמוכח בפרק המוכר את הספינה (ב''ב דף עג.): והנה לפי דבריו העיקר תלוי בלמעלה ואין מתחשבין כלל בלמטה והא דאמרינן דמלמטה בעינן צממ"ח הוא כדי שלא יטעה.

**והקשו הראשונים** על ר"ת: דמה ראה התנא לשנות בדבורו כדי לחלק בין המעיין למעלה בסמוך למעיין מלמטה ברחוק וכי מזלזלין בשיעורין להביט מרחוק ולטעות בשיעור. (השגות הראב"ד).

**עוד הקשה** המלחמות [והריטב"א]: שהרי 'חמתה' שנינו והסכך שלמעלה נראה מועט ברחוק יותר מן החמה וסימן לדבר אדם עומד על ראש ההר נראה כעוף קטן ואש מועט שם נראה גדול ממנו. ותירץ הר"ן: דלפי דבריו צ"ל שהאויר מתמעט יותר מן הסכך לפי שאין כח הראות נתפס בו.[[162]](#footnote-162)

**עוד הקשה** המלחמות: ותמה על עצמך וכי יש קצבה לטעות כדי שנאמר כשמסתכל מלמטה למעלה כי הדדי פסולה וכשנראה לו צל מרובה מחמתה מעט כשרה, והלא שמא טעה בין מרובה למועט ולפי גובהה של סוכה טעותא. אלא ודאי דברי הבאי הם. עכ"ל. ותירץ הר"ן וז"ל: וצ"ל ג"כ דכי אמרינן צילתה מרובה מחמתה מלמטה כשירה דוקא בסוכה שאינה גבוהה אלא שיעורה מצומצם שהרי הדבר ידוע שלפי גובה הסוכה נופל הטעות ואם היא גבוהה הרבה יהא אפשר שאף ע"פ שמלמטה נראה לו שתהא צילתה מרובה מחמתה למעלה הויא חמתה מרובה מצילתה אלא ודאי כדאמרן. ע"כ.

**ובערוך לנר** הקשה לשיטת ר"ת שכל התירוץ מיוסד על דברי רב פפא שפרוץ כעומד מותר מה יענה רב הונא בריה דרב יהושע.

**ועי' מש"כ** בדף טו ע"א וע"ב שנתבארו עוד הרבה פרטים השייכים לסוגיין. ועי' עוד בפ"ק אות ג ד משנ"ת.

**פסק ההלכה**

**עו) הנה השו"ע** (תרלא א) הביא רק דעת רש"י. ובבבאור הלכה כתב: הנה בטור הביא דעת בעל העיטור להיפך, ולא הביא המחבר את דעתו כלל משום דהרמב"ם והרי"ף והרא"ש כולם קיימי בשיטת רש"י וכמו שפסק פה בשו"ע. ואני מצאתי עוד ראשוני ראשונים דסברי ג"כ הכי והם הרבינו חננאל והרי"ץ גיאות.

**והנה הב"ח** כתב דיש להחמיר גם כדעת בעל העיטור ובעינן גם למעלה וגם למטה צממ"ח. [אמנם נראה דלפי פירושו של הקרבן נתנאל בעיטור לא משכח"ל דיהא שיטתו לחומרא רק לקולא ודוק.]

**עוד כתב** הב"ח דיש להחמיר גם כפירוש ר"ת, בפרט זה שאם מתבונן מלמטה ידע ששעור החמה מרובה ממה שנדמה לו באותה הסתכלות. ולכן כתב דאף אם בהסתכלות מלמטה נראה לו שצממ"ח [ולדעת ר"ת עצמו כשרה] היינו מפני דתלינן אז דפרוץ כעומד ור"ת מכשיר בזה. אבל לדידן דלא סגי בפרוץ כעומד א"כ אף אי בהסתכלות מלמטה נראה לו שצממ"ח יש לחשוש שמא באמת הוא פרוץ כעומד ולדידן הסוכה פסולה כיון דלמטה חממ"צ.

**והנה הב"ח** כתב כן מפני "שדברי ר"ת ישרים בעצמם" והיינו דאף דלדידן אין ע"ז גמ' מ"מ מסברא הוא כן. אכן לעיל אות עה נתבאר דהמלחמות והריטב"א פליגי עליה במציאות זו ע"ש. ואולי לכן לא העתיק המ"ב דבר זה.

**דף כב ע"ב**

**מהו "כוכבי חמה"**

**עז) ת''ר המעובה** כמין בית אע''פ שאין הכוכבים נראין מתוכה כשרה אין כוכבי חמה נראין מתוכה בית שמאי פוסלין ובית הלל מכשירין. וכתב רש"י: כוכבי חמה, כשהחמה זורחת עליה ואין זהרורי חמה נראין מתוכה אין זו דומה לסוכה אליבא דבית שמאי. ומבואר דכוכבי חמה אין הכוונה לכוכבים אלא לזהרורי חמה. [ועי' רבנו מנוח שכתב: ולא נהיר שאין משמעות כוכב זוהר.]

**אמנם הנה** הרמב"ם (פ"ה הכ"א) כתב: דרך הסכוך להיות קל כדי שיראו ממנו הכוכבים הגדולים. היתה מעובה כמין בית אע"פ שאין הכוכבים נראין מתוכה כשרה. עכ"ל. וביאר רבנו מנוח דהרמב"ם מפרש "כוכבי חמה" שהם כוכבים גדולים וקרויים כוכבי חמה לפי שמהלכם כמהלך חמה בקרוב כגון נוגה וכוכב וחמה וניצוצם גדול ג"כ משאר כוכבים. [וכעין זה בכס"מ וכתב שנקראים כוכבי חמה שמפני גדלם נראים ביום. וכ"כ הגר"א סי' תרלא וציין לשבת לה: א''ר יוסי לא כוכבים גדולים הנראין ביום ולא כוכבים קטנים שאין נראין אלא בלילה אלא בינונים.]

**אם לכתחילה בעינן שיראו הכוכבים מן הסוכה**

**עח) הנה הרא"ש** (סי' ג) מייתי ירושלמי: הדא אמרה צריכין הכוכבים להיות נראין מתוכה. רבי לוי אמר בכוכבי חמה שנו. פי' צריכין לכתחלה כדקתני בברייתא[[163]](#footnote-163) ב"ה מכשירין בדיעבד אבל לכתחלה צריך שיהו נראין מתוכה. עכ"ל. גם הר"ן הביא דברי הירושלמי וכתב דמשמע מיניה דצריך לכתחילה שיהיו כוכבי חמה נראין מתוכה. ומבאר דהדיוק הוא מלישנא דמתניתין דקתני 'אע"פ שאין הכוכבים נראין מתוכה'.[[164]](#footnote-164)

**והטעם שצריך** שיראו הכוכבים כתב הפמ"ג (תרלא א"א ב) "שיזכור מי ברא אלה ולהיות גר בארץ כמו שכתוב ירח וכוכבים אשר כוננת" [ולפ"ז כתב דסגי שיראו במקום אחד בסוכה את הכוכבים.]

**אכן הבכור"י** כתב דנראה דאין לחלק בזה [היינו שאם נראין הכוכבים רק במקום אחד ג"כ אינו לכתחילה ודינו כעשויה כמין בית ששעורו בד"ט] דהטעם דבעינן שיהו הכוכבים נראים מתוכה הוא כטעם דין אין גשמים נכנסים לתוכה דהוי כמין בית ואין שם סכך עליו לכתחילה כמו שכתב הלבוש.[[165]](#footnote-165) והטעם שכתב הפמ"ג שיזכור מי ברא אלה הוא טעם חלוש לא ראיתיו בשום מקום.

**ולכן כתב** הבכור"י דהשעור הוא שלא יהא ד"ט במשך כל הסוכה ביחד שאין רואין את הכוכבים, דהוי כסכך פסול. ואפשר דיש להקפיד ג"כ שלא יהא זע"ז בלא ראיית הכוכבים כמו גבי חממ"צ. עכ"ד הבכור"י.

**שו"ר במכתם** שכתב הטעם "כדי שיהא ניכר שהוא דר בסוכה".

**אם דין הירושלמי בכוכבי יום או בכוכבי לילה**

**עט) ובב"י סי'** תרלא כתב: ומשמע מדברי הר"ן דמתני' דקתני אע"פ שאין הכוכבים נראין מתוכה דמשמע דלכתחלה צריך שיהו הכוכבים נראין מתוכה היינו דוקא כוכבי חמה אבל כוכבי לילה א"צ שיראו מתוכה. אבל רבינו (הטור) שכתב "כדי שיהיו הכוכבים וניצוצי השמש נראין מתוכה", נראה שהוא מפרש הא דתנן אע"פ שאין הכוכבים נראין מתוכה דמשמע צריך שיראו, מיירי בכוכבי לילה. ובברייתא קתני דכוכבי חמה אם אינם נראין מתוכה ב"ש פוסלין וב"ה מכשירין.[[166]](#footnote-166)

**אך הקשה** הב"י: אלא דמ"מ קשה דמשמע דבאין כוכבי לילה נראין מתוכה לב"ש נמי כשרה בדיעבד ולא פסלו אלא בשאין כוכבי חמה נראין מתוכה, ולפ"ז לא הו"ל לרבינו לכתוב אלא כדי שיהיו הכוכבים נראין מתוכה, דמאחר שכוכבי לילה נראין מתוכה מכ"ש שנראין ניצוצי החמה.

**וכתב הב"י:** ואפשר שהוא מפרש דכוכבי לילה וכוכבי חמה אידי ואידי חד שיעורא הוא. והא דקאמר בירושלמי "כוכבי חמה" היינו לומר שאם עשה סוכה ביום שאין הכוכבים מצויין לראות אם הם נראים מתוכה, ישער בכוכבי חמה אם הם נראים מתוכה, דאידי ואידי חד שיעורא הוא.

**אמנם הקרבן** נתנאל הקשה על הב"י א"כ דחד שיעורא הוא במאי פליגי בירושלמי אם 'הדא אמרה' על כל כוכבים או רק על כוכבי חמה והרי אידי ואידי חד שיעורא הוא. והפמ"ג (תרלא מ"ז ב) הקשה הרי בברייתא משמע להדיא דיש חילוק בין סתם כוכבים לכוכבי חמה. [וכתב דאפשר דכוכבים גדולים וכוכבי חמה חד שעורא. אבל כוכבים סתם ודאי שעור אחר הוא.]

**והב"ח והט"ז** (סק"ב) כתבו, שמה שכתב הטור 'כוכבים' היינו כוכבי לילה, משום דלכתחילה בעינן שיראו גם כוכבי לילה. ומה שהוסיף גם כוכבי חמה הוא לומר דבדיעבד כשר אף אם אין רואין את הכוכבי חמה.

**והדרכי משה** הביא דהמהרי"ל כתב מותר לסכך הסוכה עב הרבה דא"א שלא יראו בה כוכבים אע"ג דבלילה אינו רואה הכוכבים מ"מ ביום איכא חורים וסדקים בכמה מקומות עכ"ל.

**[ובתניא רבתי** הביא דהיראים ורבינו אפרים מכשירים לכתחילה באין כוכבים נראין. והמכתם כתב בשם הב"ה דהבבלי פליג על הירושלמי מדקתני בית הלל מכשירין משמע לכתחילה.]

**והנה המחבר** העתיק לשון הרמב"ם. ומשמע לפ"ז דבעינן לכתחילה שיראו רק כוכבי יום. אמנם המג"א הביא מהב"ח דבעינן לכתחילה שיראו גם כוכבי לילה וכתב הפמ"ג דאין דברי המג"א ביאור בדעת המחבר עצמו [דלדידיה ודאי לא בעינן אלא כוכבי יום] אלא זו שיטת הטור ע"פ הב"ח דבעינן שיראו גם כוכבי לילה.

**והמ"ב (סק"ה)** הביא דברי המג"א דלכתחילה בעינן שיראו גם כוכבי לילה. אבל בדיעבד כתב להקל כמהרי"ל הנ"ל. עוד כתב המ"ב בשם פמ"ג דאפשר דדי שיראו את הכוכבי לילה ממקום אחד בסוכה. [ונתבאר באות עח. וע"ש שהבכור"י חולק.]

**סוכה שמצלת מן הגשמים**

**פ) התוס' לעיל** ב. כתבו: וא''ת וכיון דלא חיישינן אלא שתהא ראויה לעשותה עראי ואע''פ שעושה אותה קבע א''כ אמאי אמר (תענית דף ב:) גשמים סימן קללה בחג והלא יכול לקבוע הנסרים במסמרים שלא ירדו גשמים בסוכה. ומזה הוכיח ר"ת דאם מצלת מן הגשמים פסולה. ובהגה"מ פ"ה מסוכה אות ז הביא ראיה נוספת וז"ל: ור"ת פירש והוא שעשוי לצל ולא מעובה להגן מן הגשמים שזו פסולה דאי כשרה אמאי התירו לצאת מן הסוכה משתסרח המקפה, יכסנה יפה יפה ולא תסרח מקפתו וכו'.

**ובמרדכי כתב** דרש"י (לעיל ח:)[[167]](#footnote-167) חולק ע"ז ומתיר גם כשמצלת מן הגשמים. גם בשו"ת מהר"ח או"ז סימן קצד האריך לדחות ראית ר"ת ויסוד דבריו דסתם סוכה אינה מצלת מן הגשמים וכדדרשו דנעשית מפסולת גורן ויקב ובאלו א"א להציל מן הגשמים וא"כ הוי סימן קללה. ע"ש. [ואם קושית ר"ת קושיא, הרי יש עצה לפרוס סדין מעור תחת הסכך שזה כשר כמו פירס תחתיה מפני הנשר.] ועי' גם בפנ"י שהעיר כן על ראיית התוס'. ובערוך לנר לעיל ב. כתב דתוס' ס"ל דמ"מ כיון שבידו לעשות סוכה העומדת בפני הגשמים אין זה סימן קללה.

**והשפ"א כתב** דכיון דאפשר לעשות קבע א"כ מצוה לעשות קבע שלא יהיה דירת מצוה בזויה עליו. אמנם עי' במהר"ח או"ז הנ"ל שבתוך דבריו מבואר דחיה לזה שהרי התורה אמרה לסכך בפסולת גורן ויקב הרי דשרי לכתחילה לעשות באופן של עראי שאין מגן מן הגשמים.[[168]](#footnote-168) ועי' פ"ק אות כא עוד דחיות לראיית ר"ת.

**הטעם לפסול סוכה המצלת מן הגשמים, שיטה א - משום דבעינן סכך עראי**

**פא) והנה בטעם** הפסול כתבו תוס': דנהי דלא חיישינן בדפנות אי עביד להו קבע מ''מ בסככה שעיקר הסוכה על שם הסכך לא מיתכשרה עד דעביד לה עראי. [ולשון רבנו פרץ: אבל בסכך שהוא עיקר הסוכה בעינן עראי שראוי לירד בו גשמים] ומשמע דהוא מדין דירת עראי ומקרא דסוכות שבעת ימים. [והיסוד דלגבי הדפנות סגי בראויה לעראי אבל לגבי הסכך שהוא עיקר בעינן עראי ממש.[[169]](#footnote-169)]

**והנה באות** פ הובא דרש"י חולק ע"ז. ונראה דאזיל לשיטתו שכתב בדף ב. וז"ל: דודאי יש בכלל קבע עראי והרי עשה כתורה ועל כרחך לא הקפידה תורה על העראי אלא לשם שיעור לתת לך שיעור בגובהה שתהא יכולה לעמוד על ידי יתידות עראי. ע"כ. ומבואר דלא יתכן דפסלה התורה קבע דבכלל הקבע יש את העראי [כעין בכלל מאתיים מנה] וא"כ גם את הסכך א"א לפסול מה"ט.

**אבל התוס'** אזלי לשיטתם שכתבו: דאע''ג דיש לפרש קרא בדירה שאינה ראויה אלא לשבעה למעוטי קבע משמע ליה קרא דאתא לשיעורא לאורויי לך מדת גובהה כלומר בסוכה שאפשר לעשות עראי, ע"כ, מבואר דדעתם דיתכן להצריך דוקא עראי, אלא דלא משמע ליה כן גבי הדפנות וממילא לשיטתם שפיר דמי לומר דלגבי הסכך בעינן דוקא עראי. [ועי' פ"ק אות יא ואות יד עוד הוכחות שכן דעת התוס'.]

**והנה לכאורה** דברי התוס' הם רק למאן דבעי דירת עראי אבל לר' יהודה דדירת קבע בעינן יהא כשר גם בסכך שאין הגשמים באין בו. אמנם עי' שפ"א שהוכיח דכו"ע מודו בזה[[170]](#footnote-170) והקשה מנין באמת לר' יהודה הא, אחר דלא ס"ל כדרשא דרבא.

**אבל בפמ"ג** (תרכז ב) מבואר דרק למ"ד דירת עראי בעינן הסכך פסול.[[171]](#footnote-171)

**סכך עבה שאין הגשמים באין בו**

**פב) והנה בהא** דתנן הכא המעובה כמין בית כשר, כתבו בהגה"מ (פ"ה מסוכה אות ט) ובמרדכי (סי' תשלב) ובטור סי' תרלא בשם ר"ת, דאם עשאה עבה מאוד עד שאין הגשמים יכולים לבוא בה פסולה. וכתב הטור דהרא"ש לא הביא דברי ר"ת בפסקיו. וביאר הב"י דלא הביאם במקומו בדף כב. [וכתב בחי' הגהות דכונתו דמ"מ הביא דברי ר"ת גבי סוכת גנב"ך, עיין ברא"ש בפ"א דסוכה סי' יא.]

**אמנם הב"ח** ובחי' הגהות הסבירו דכוונת הטור היא לחלק לחלק בין סוכה שעשאה לשם חג ומעובה עד שאין המטר יורד לתוכה, דכשירה, לבין סוכת גנב"ך המעובה באופן זה, דפסולה, הואיל ומוכח שהגנב"ך עשאוה לדור בה כל ימות השנה וסוכה אמר רחמנא ולא ביתו של כל ימות השנה.

**ולדעת ר"ת** עצמו הקשה הב"ח (סי' תרלה) אי איתא דכל סוכה המעובה עד שאין הגשמים יורדין בה פסולה, מאי הוצרכו לומר בדף ח: האי פסולא ביחוד גבי סוכת גנב"ך, הרי תמיד היא פסולה. ותירץ דיש נ"מ דבסוכת גנב"ך כל הסכך פסול ולא מהני להסיר מעט סכך דהוי תולמ"ה אלא צריך להניחו מחדש. אבל בעשאה לשם סכך ורק דפסולה משום שאין גשמים באין לתוכה סגי להסיר מעט מן הסכך.[[172]](#footnote-172) ועי' ט"ז (סק"א) ומאמ"ר שתירצו באופן אחר.

**והנה בפשטות** שיטת ר"ת הנ"ל במעובה עד שאין הגשמים יורדים היא כשיטתו בתוס' דף ב. גבי קובע הנסרים במסמרים. וכן מבואר בב"ח סי' תרלה [ולכן חשש לדינא לשיטת ר"ת.]

**אכן הטור** אף שביארנו דבסימן תרלא אינו פוסק כר"ת, מ"מ בסי' תרכט כתב דנהגו העולם שלא לסכך אף בנסרים שאין בהם ד"ט משום דילמא אתי לסכך בהו בקביעות בענין שאין הגשמים יכולים לירד בה, ומבואר דפסק כר"ת. ולכאורה סותר דבריו. ויבואר בס"ד בהמשך.

**וע"ע בט"ז** (סי' תרלה סק"ב) שהקשה בהא דחוטט בגדיש פסול משום תולמ"ה וז"ל: וקשה לפיר"ת דפוסל באין המטר יכול לירד והלא בגדיש אין המטר יכול לירד. וי"ל דהפסול משום מטר אינו אלא מדרבנן שלא יהא כמין בית, וכאן הוה פסול מן התורה. והא דכשר ביש בגדיש חלל טפח תחלה כדאיתא אח"כ אף שאין המטר יכול לירד, נ"ל דלא אסרו מדרבנן באין מטר יורד אלא כשיש לו דמיון לבית משא"כ בגדיש דלא הוה דומה לבית כלל ע"כ אין פוסל אפי' מדרבנן כשאין המטר יכול לירד כנ"ל. עכ"ל הט"ז. ומבואר בדבריו ב' חדושים. א. דפסול מדרבנן ולא מדאורייתא. ב. דטעם הפסול משום דדמי לבית.

**ובפמ"ג (שם**) הקשה דבתוס' (דידן) ד"ה היכי משמע דהפסול מדאורייתא באין מטר יורד דסככה עראי בעינן דוקא.

**ועי' גם** במ"ב (תרלא סק"ו) ובבאור הלכה (תרלה ס"א) שהביא דברי הט"ז שאין פסול אלא מדרבנן משום גזירת בית. ואילו בשער הציון (תרלג ו) הביא בשם התוס' דאם קבע הנסרים במסמרים פסול מן התורה. ולכאורה סתר דבריו. ויבואר בסמוך.

**הטעם לפסול סוכה המצלת מן הגשמים, שיטה ב - משום דהוי כבית**

**פג) ואשר יראה** דבאמת איכא דסברי טעם אחר בפסול אין גשמים יורדין לתוכה והוא משמעות ההגה"מ פ"ה מסוכה דיעו"ש באות ט שהביא דברי ר"ת הפוסל סוכה מעובה שאין גשמים באין בה. ובסוף דבריו ציין למה שכתב ע"ד הרמב"ם בהלכה כא (בהגה"מ אות א) דדקדק רא"מ דרק סוכה 'כמין בית' כשרה ולא בית ממש ולכן בנסרים שנראים כבית פסול. הרי משמע דטעם הפסול משום דהוי כבית. וזה כדברי הט"ז בחדוש הב'.

**ומעתה נבוא** ליישב הסתירות. דהנה יש לדון לפי סברת התוס' דידן דנסרים הקבועים במסמרים ומגינים מפני הגשמים פסולים משום דהוי סכך של קבע. האם הדין תלוי במה שמגינים מהגשמים או במה שקבועים במסמרים. והנה לשון התוס' נראה דהוא מפני שמגן מהגשמים [ויש לדחות] ויותר מזה משמע בלשון רבנו פרץ "אבל בסכך שהוא עיקר הסוכה בעינן עראי שראוי לירד בו גשמים".

**אמנם נראה** די"ל דתרוייהו בעינן דאם אינם קבועין במסמרים אף שמצילין מן הגשמים מ"מ לא מקרי קבע. אך גם הקבועים במסמרים אם לא מגינים מהגשמים אין זה קבע דראוי להיות עראי במצב זה. [וכן מבואר בפמ"ג (תרכז א"א ב) דהאגודה מיירי בשאין הגשמים חודרים.]

**ונראה דהדברים** מבוארים בחמד משה (סוף סי' תרלא) שהביא דברי המג"א (תרכז ב) בשם אגודה דאין לקבוע הסכך במסמרים. והקשה החמד משה דמדברי ההגה"מ משמע דרק אם מצלת מהגשמים פסול אבל אם רק קבע במסמרים כשר וכדמשמע מהש"ס דכל שיכול לעשותה כה"ג עראי אין הקבע פוסלת. והוא כנ"ל.

**ומעתה י"ל** דבסכך המעובה ומגן מהגשמים לא שייך לפסול כיון דאינו קבוע במסמרים [ומה שמגן מן הגשמים לחוד לא הוי קבע] אכן יש לפסול משום דינא דהוי בית ולא סוכה וזה פוסל גם במעובה. ובזה חידש הט"ז דפסול זה אינו אלא מדרבנן. ומיושב בזה גם דברי הטור שפסק רק לפסולא דמסמרים ולא לפסולא דמעובה דב' דינים הם. וכן מיושבים דברי המ"ב דבקבעה במסמרים פסל מן התורה ובמעובה פסל רק מדרבנן. (ועי' במה שציינו בדרשו על השער הציון (תרלג ו) בשם אחרונים שכתבו כן. ועי' גם בשו"ת כנף רננה סי' סז שכ"כ.)

**אלא דעדיין** צ"ע דבתוס' ב. כתבו דאם פסול מדרבנן לא שייך בזה סימן קללה ואילו ההגה"מ הביא ראיה לפסול מעובה נגד הגשמים מהא דסימן קללה וא"כ לדברי התוס' כאן הראיה הזו מוכיחה דהוי פסול דאורייתא וא"כ דברי הט"ז לא נתיישבו. וכבר עמד בזה הישועות יעקב סי' תרלא סק"א.

**[ועי' עוד** בבנין שלמה סי' מד.]

**מעובה כמין בית נגד גשמים בחלק מהסכך**

**פד) עי' בפמ"ג** (תרלא א"א ב) דאם יש ד"ט על ד"ט מעובה כמין בית נגד גשמים הוי כסכך פסול ודינו כסכך פסול ד"ט. והובא במ"ב (תרלא ה).

**אמנם בספר** פאר עץ החיים סי' כט מביא שמועה בשם הגר"ח מולוז'ין שיש עצה לשבת בסוכה בגשם ע"י דיעשה כל הסוכה מעובה כמין בית וישאיר במקום אחד פתח שירדו הגשמים ואז אינה נראית כמין בית. וכן דעת הפתחא זוטא בסי' תרלא. [צ"ע דלפ"ז למה ירידת גשמים היא סימן קללה.]

**ועל שיטת** הפמ"ג הקשה בשו"ת כנף רננה סי' סז א"כ כל נסר ד"ט יפסל משום דאין הגשמים חודרים דרכו ואין צריך לגזירת נסר [ובדף יד משמע דכשר לישן תחתיו.] ותירץ בחוט שני דמשכח"ל בנסר שיש בו נקבים.

**דף כב ע"ב**

**הרבותא בראש העגלה ובראש הספינה**

**פה) העושה סוכתו** בראש העגלה או בראש הספינה כשרה. ופרש"י: העושה סוכתו בראש העגלה, אף על גב דמטלטלא ולא קביעא. ובראש הספינה, שהוא מקום גבוה של ספינה והים גבוה מאד ואין הרים מקיפין והרוח שולטת שם ועוקרתה. עכ"ל. הא דלא כתב רש"י אותה רבותא בעגלה ובספינה, הנה הרבותא דספינה מבוארת בגמ' ולא שייכא בעגלה. [אכן עי' בסמוך שיטות דשייכא גם בעגלה.] ועי' עוד בתוס' לעיל כא: שכתבו והא דמודה רבן גמליאל בראש הספינה דכשרה היכא דיכולה לעמוד ברוח שאינה מצויה דיבשה כדאמרי' לקמן (שם) אע''ג דמטלטלת ע''י הספינה שאני ספינה דאורחא בהכי וחשיבא קבע אע''ג דמטלטלת. ונמצא א"כ דהרבותא דעגלה אינה שייכת בספינה. ועי' אות לג בהערה סברא נוספת לחלק בין עגלה לספינה.

**והמאירי** פירש דגם בעגלה החידוש מצד שיש שם רוחות ודמי לחדושא דספינה. ובתוס' לעיל ז: כתבו דיתכן דר"ג פוסל גם בעגלה וז"ל "ומיהו יש לדחות דכי האי גוונא אמר יכולה לעמוד ברוח מצויה דארץ ואינה יכולה לעמוד ברוח מצויה שבראש העגלה כיון דניידא". ויתכן א"כ שזהו החדוש במשנה.

**החידוש בהא דעולין לספינה ביו"ט**

**פו) רש"י ד"ה** ועולין לה ביום טוב, ומשום דבעיא למיתנא סיפא ואין עולין תנא רישא ועולין. עכ"ל. והרש"ש כתב דלשיטת רשב"ם עירובין מג. דמותר לעלות לספינה ביו"ט הא קמ"ל דשרי זאת.

**ובתפא"י כתב** ע"פ מה שהביא הב"י סוף סי' שלט וז"ל: ומיהו מצאתי בתשובת הגאונים בשם רב משה גאון שאסור ליכנס בספינה בשבת אפילו העמידה בעוגן שלה אא"כ היא יושבת בקרקע הים ממש ואינה שטה ע"פ המים כלל עכ"ל. ולפי שיטה זו י"ל דהרבותא דמותר להיכנס ביו"ט הוא שלצורך מצוה מותר אף שאינה יושבת על הקרקע. [ודבריו צ"ע הרי אסור לעבור על דרבנן כמו שאסור לעלות באילן, ובר"ה לב: איתא דאין שטין על פני המים להביא שופר, ומאי שנא ספינה למאן דאסר בכה"ג.]

**מדוע אין השבות נדחה מפני המ"ע דאורייתא**

**פז) רש"י ד"ה** ואין עולין לה ביום טוב, דגזור בה רבנן דאין עולין באילן ואין משתמשין בו שמא יתלוש. והקשה הפמ"ג (תרכח מ"ז ג) נימא דאתי עשה דאורייתא וידחה שבות דרבנן. ותירץ דדינא דהכא הוא כדינא דשופר. עכ"ד. ודין שופר מבואר בר"ה לב: דתנן שופר של ר''ה אין מעבירין עליו את התחום ואין מפקחין עליו את הגל לא עולין באילן ולא רוכבין ע''ג בהמה ולא שטין על פני המים. ובגמ' שם: מ''ט שופר עשה הוא ויו''ט עשה ולא תעשה ואין עשה דוחה את לא תעשה ועשה. ובחי' הריטב"א שם: פי׳ אע״ג דכל הני שבות דרבנן נינהו, לא דחינן להו משום מצות שופר כי היכא דלא דחינן מלאכה גמורה דלא אתי עשה ודחי את ל״ת דיו״ט וה״ה שבות דרבנן שחכמים העמידו דבריהם במקום מ״ע שאין בו כרת שב״ד מתנין לעקור דבר מן התורה בשב ואל תעשה כדאיתא ביבמות.

**ועי' בר"ן** בר"ה דאיכא טעם נוסף שלא לדחות משום דאין זה בעידניה. [אכן הכא לרש"י לא הוי בעידניה דכשעולה באילן עדיין לא קיים את מצות סוכה. אבל לתוס' דהסוכה על הארץ ומייד כשנכנס מקיים מצות סוכה הוי בעידניה.]

**ועדיין יש** לדון דהתם הוא מכשירי מצוה אבל כאן השבות הוא בקיום המצוה עצמה.[[173]](#footnote-173) אמנם גם זה מבואר בריטב"א שם וז"ל: ולא מבעיא שהעמידו דבריהם במכשירי מצוה דאפי׳ במצוה עצמה לא דחיא דבריהם כדאשכחן (ביצה ח:) גבי כסוי הדם ואע״ג דבהדי דמכסי עביד גומא.

**והנה הפמ"ג** כתב לדון דאם אין לו סוכה אחרת מותר לו לעלות ביו"ט מדין "אוכל נפש" ע"ש והבכור"י חולק, הובא במ"ב תרכח יח. ויבואר בס"ד באות צח בהערה.

**מצוה הבאה בעבירה**

**פח) רש"י ד"ה** כשרה, לחולו של מועד. ואף ביום טוב אם עבר ועלה לה יצא ידי חובתו. עכ"ל. וכ"כ הר"ן והר"י מלוניל וריבב"ן והמאירי. והקשה הפמ"ג (תרכח מ"ז ג) למה יצא יד"ח והרי הוי מצוה הבאה בעבירה.

**[ואף דהעבירה** דרבנן מ"מ לא יוצא בזה כמבואר ברש"י פסחים לט. גבי מרור וז"ל: אבל בטבל לא ואף על גב דמעשר ירק דרבנן הויא לה מצוה הבאה בעבירה דומיא דעציץ שאינו נקוב דאמרן בפירקין. ובשער המלך פ"ח מלולב ה"א הוכיח כן מרש"י פסחים לה: גבי מצה: דמאי הא לא חזי ליה. ואמרינן לקמן מי שאיסורו משום בל תאכל חמץ לבדו אתה יוצא בה לשום מצה יצא מי שיש לו איסור אחר. א''נ הויא לה מצוה הבאה בעבירה. עכ"ל. ושם ברש"י ד"ה טבול מדרבנן, ואפ''ה מצוה הבאה בעבירה היא חשיב לה. עכ"ל. [ע"ש במהרש"א.]

**אולם הבכור"י** (תרכח ו) כתב דהוכיח בחידושיו ליבמות קג דדעת רש"י דבאיסור דרבנן לא אמרינן מצוה הבאה בעבירה. וכתב דלפ"ז י"ל דרש"י שכתב דבדיעבד יצא יד"ח אזיל לשיטתו, אבל להלכה דקי"ל דגם בדרבנן הוי מצוה הבאה בעבירה לא יצא.]

**והנה הב"י** יו"ד סי' שמ כתב: הקורע בשבת על מתו אע"פ שחלל השבת יצא ידי קריעה, ברייתא פ' ר"א דאורג (קה:): ומ"ש (הטור) ופריך עלה בירושלמי וכו' בפ' הנזכר. כלומר פריך דכשם שאינו יוצא י"ח במצה גזולה משום דהויא מצוה הבאה בעבירה אף קריעה זו שקרע בשבת מצוה הבאה בעבירה היא ואמאי יצא. ומשני תמן גופה עבירה ברם הכא הוא עבר עבירה כך אנו אומרים הוציא מצה מרה"י לר"ה אינו יוצא בה י"ח בפסח. כלומר לא דמי למצה גזולה, דהתם גוף המצוה שהוא המצה הוא עבירה שהיא גזולה. אבל הכא גוף החלוק אינו עבירה, אע"פ שהמעשה שהוא עשה בו הוא עבירה לא מיקרי מצוה הבאה בעבירה, כי היכי דמוציא מצה מרה"י לר"ה אע"פ שעבר עבירה יוצא בה י"ח בפסח לפי שהיא עצמה אינה עבירה. עכ"ד. וכתב בשו"ת תורת חסד סי' לא דלפי סברא זו מיושב גם הכא. [ויש אריכות רבה בביאור הירושלמי ועי' שדי חמד אריכות עצומה וכמה פירושים בזה ואכ"מ. ועי' גם בתורת חסד שם באריכות.]

**וראיתי בדברי** המאירי שלכאורה יישב הקושיא וז"ל: שהסוכה מ"מ כשרה היא אחר שעבר ועלה. עכ"ל. ולכאורה כוונתו דהאיסור מחמת העליה אבל אחר כך כאשר הוא בסוכה כבר ליכא איסור. [ובעיקר יסוד זה דאם נגמר האיסור אין מצוה הבאה בעבירה עי' בנו"ב תנינא או"ח סי' קלה (מבן המחבר) שהאריך ביסוד זה.]

**אמנם אין** זה נכון שהרי העולה עובר באיסור לא רק בשעת העליה אלא גם השהות על האילן אסורה וכמבואר בריטב"א עירובין ק. "שאפילו בעמדו שם נעשה איסור דקא משתמש במחובר" (הובא במ"ב שלו ו). אלא די"ל ע"פ המבואר בעירובין שם שאם עלה במזיד קנסוהו להשאר שם כל השבת וא"כ אחר הקנס שוב אין כבר איסור בהמצאו שם וקיימא סברא הנ"ל. [עיקר תירוץ זה דבעלה במזיד כבר אין עבירה ראיתי מובא בשם חתן סופר.]

**אמנם המאירי** כתב עוד: "ואם עלה בשוגג יראה לי שרשאי לברך עליה". ומבואר תרתי, חדא דבעלה במזיד לא יברך. [אולי סברתו אמרינן בזה "אין זה מברך אלא מנאץ" עי' ב"ק צד.] ותו מבואר דבשוגג יברך ולכאורה הרי חייב לירד מייד[[174]](#footnote-174) ואיך ימתין ויברך. וצ"ל דס"ל דמותר להישאר על האילן. [עי' הערה.]

**יישוב נוסף ע"פ יסוד הנו"ב**

**פט) ואפ"ל עוד** בזה לפמש"כ הנו"ב מהדו"ק בסוף חו"מ שהקשה לו חתנו וז"ל: אבל בזה קשה לי להבין ואהו' א"ח ואדמ"ו הרב הגאון פאר ישראל פ"ה ע"ה אשר מברר כל דבר הקשה כאלו נתנה למשה מפי גבורה ותורה היא וללמוד אני צריך על פירוש הריב"א במסכת חולין דף קמ"א מביא התוס' הריב"א בפ' אלו עוברין. ובאמת לא מצאתי מקומו. אחרישה לא חייב וכו' והקשה והא י"ט עשה ול"ת ותירץ דנהי דלא דחי מיהו אם עבר על אותו לאו אינו לוקה דהא דלא דחי היינו משום עשה אבל ללאו כמאן דליתא דעשה דחי לה וע"ש, ולענ"ד עמוק פירושו ונעלם ממני מעיינות החכמה והיא רחוקה ממני דסוף סוף כיון דאין עשה דוחה ל"ת ועשה אף אם עבר ועשה העשה הוי האי מצוה הבאה בעבירה ועשה עבירה דאורייתא גבי מצוה דאורייתא וזה לא מועיל לכ"ע והוי מצוה הבאה בעבירה דלא עשה האי מצות עשה כלל ואינו מועיל ואז לא דחי אפי' הל"ת כיון דמצוה הבאה בעבירה אינו מועיל אפילו בדיעבד כמו שמצינו כמה פעמים בש"ס ובסוכה וכדומה ושפיר לקי על הלאו כיון דעשה אינו מועיל נגד הלאו כיון דהוי מצוה הבאה בעבירה ולמה פירש הריב"א היכא דעבר אינו לוקה. ולענ"ד מצוה לתרצה.

**והשיב לו** הנו"ב וז"ל השייך לענינינו: דהא דפשוט לן בכל הש"ס שאין עשה דוחה עשה, אטו יש לנו איזה לימוד על זה בשום מקום לא מצינו לחכמינו שלמדו זה משום דרשה. והאמת יורה דרכו שהוא מצד הסברא האי עשה והאי עשה מאי אולמא דהאי עשה מהאי עשה, וכן מפורש בהדיא בחולין דף קמ"א ע"א כדסליק אדעתא שם דעשה דמצורע ידחה עשה דשילוח הקן הקשה מאי אולמא דהאי עשה מהאי עשה הרי שלא אמר והא קיי"ל דאין עשה דוחה עשה דבאמת לא קיי"ל בשום מקום משום לימוד רק הקשה מאי אולמא דהאי עשה מהאי עשה. ואמינא שהוא על דרך שהשיב ר' יהושע לר"א בזבחים דף פ' ע"א הנתנין במתן אחד שנתערבו במתן ד', דהשיב ר"י כשנתת עברת ועשית מעשה כשלא נתת עברת ולא עשית מעשה, ה"נ שני מ"ע לפנינו שב ואל תעשה עדיף. ואפשר הוא מן התורה שיהיה בשב ואל תעשה כי מאי אולמא דהאי מהאי. ואפשר מן התורה באמת הברירה בידו כיון ששניהם מ"ע. ועשה דוחה ל"ת בעינן קרא דבאמת ל"ת חמיר מעשה כמ"ש ביבמות דף ז' ע"א אבל עשה נגד עשה מן התורה הברירה בידו ואעפ"כ עכ"פ מדרבנן ודאי שאינו דוחה מטעם שב וא"ת עדיף וכו' ואמנם עכ"פ הוא מטעם מאי אולמא דהאי מהאי.

**וכל זה** מתחילה קודם הקיום אבל אם עבר ועשה עשה דנימא שיוחשב כאלו לא קיים ולא קנה יבמתו,[[175]](#footnote-175) דבר זה הוא תפל בלי מלח דהרי גם איפכא ג"כ אמרינן מאי אולמא דהאי עשה דכה"ג בבעולה מהאי עשה דיבמה יבוא עליה שנימא שלא קנה יבמתו והרי כבר בא עליה וקיים מצות יבמה יבוא עליה ואין כח בעשה דבתולה מעמיו לעקור למפרע עשה דיבמה, וזה פשוט מאוד.

**ומעתה גם** דברי ריב"א נכונים שכיון שקיים המצוה אינו לוקה על הלאו שכיון שהלאו כמאן דליתא נשאר רק עשה ועשה ואמרינן מאי אולמא ושפיר מיחשב קיום המצוה ולא מיחשב אפילו מצוה הבאה בעבירה כי היכי דלא מיחשב מצוה הבאה בעבירה בעשה דוחה ל"ת. עכ"ד הנו"ב.

**ולפי דבריו** הוא הדין והוא הטעם הכא דכיון דגדר הדין שלא יעלה לאילן הוא מחמת דין אין עשה דוחה ל"ת ועשה (וכמו שנתבאר באות פז) א"כ מאחר שייסדו התוס' הנ"ל בחולין דהלאו נדחה ע"י העשה והוי כעשה נגד עשה, הרי בזה ייסד הנו"ב דלא הוי מצוה הבאה בעבירה כיון דאחרי שעבר תו אמרינן מאי אולמיה דעשה דיו"ט מעשה דסוכה וכנ"ל ודוק.

**שתים באילן**

**צ) שתים באילן** ואחת בידי אדם. עי' בתוס' ב' ביאורים. ועי' מאירי באריכות. וביאר שם בתוך דבריו לשון "עולין" לשיטות דהסוכה ע"ג קרקע ע"ש. ושם דן למה אין הסכך נפסל מדין מעמיד במחובר לקרקע. ועי' מש"כ בזה באות מב מד. ועי' במ"ב (תרכח יז) משכ"ב.

**והנה לשיטת** תוס' אף אם הסכך נסמך באילן אסור לישב בה ביו"ט גזרה שמא ישתמש בסכך. והמ"מ פ"ד ה"ו כתב: ואסרו ליכנס לה מפני שהיו רגילים לתלות בסכך חפציהם ולהשתמש בהן [ונמצא משתמש באילן. לשון הרשב"א] וכן כתב הרשב''א ז''ל. וכתב המחה"ש (תרכח ו) דהרשב"א פליג על תוס' ואסר לא מחמת "גזרה" אלא משום שקרוב לודאי שישתמש בסכך.

**והנה המ"ב** (תרכח יז) כתב בשם מג"א "ואפשר דדוקא בימים הראשונים שהיו רגילין להשתמש בסכך להניח ולתלות שם חפציהם אבל עכשיו שאין רגילין בכך אין חוששין לכך ומותר לעלות לתוכה אף בשבת ויו"ט". וכתב המחה"ש דכל זה רק לרשב"א שלא גזרו גזירה רק דהיה חשש, וא"כ האידנא ליכא לחשש ומותר. אבל לתוס' שהוא גזירה א"כ כל זמן שלא בטלו את הגזירה אסור אף דליכא לטעם הגזירה. אולם ע"ש בהמשך דברי המג"א ובמה שביאר המחה"ש דאף להסוברים דהוא משום גזירה האידנא כבר הוי גזירה לגזירה ע"ש.

**מה מרבה "זה הכלל"**

**צא) זה הכלל.** עי' מאירי שהביא מחלוקת אם תלוי רק בב' או ג' מעמידים או שתלוי במציאות אם יכול בפועל לעמוד בלא האילן. ועי' ר"י מלוניל שדעתו דתלוי במציאות ולא במספר המעמידים וזה התרבה ב"זה הכלל". וכן מוכח ומבואר בלשון הרמב"ם פ"ד ה"ו שלא הזכיר כלל מנין הדפנות רק כתב את הכלל, ע"ש. [ועי' מכתם ודבריו צ"ב.]

**דף כג ע"א**

**פסול סוכה שאינה עומדת ברוח מצויה דיבשה - מדין "דירה" או מהלכות "מחיצה"**

**צב) אמר אביי** דכולי עלמא היכא דאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה דיבשה לא כלום היא ופרש"י: דאפי' דירת עראי לא הויא. והנה בחי' מרן רי"ז הלוי ריש הלכות סוכה כתב בדעת הרמב"ם דלמ"ד סוכה דירת עראי אין כלל דין דירה בחפצא דסוכה אלא רק במעשה הישיבה [ועפ"ז ביאר בדעת הרמב"ם דסוכה דהוצין יורדין לה לתוך י"ט שפוסל אביי בדף ד. משום דדירה סרוחה היא, זהו רק למ"ד סוכה דירת קבע בעינן. אבל למ"ד דירת עראי אין בזה חסרון ע"ש בארוכה. והובא בפ"ק אות פא.]

**אמנם כתב** הגרי"ז דדברי רש"י כאן סותרים דבריו דהרי מבואר דאם אין עומדת ברוח מצויה דיבשה פסולה גם למ"ד סוכה דירת עראי, משום דאינה אפילו דירת עראי. הרי מבואר דיש דין "דירה" בסוכה לכו"ע דגם למ"ד דירת עראי היא בעינן שתהא עכ"פ דירת עראי.[[176]](#footnote-176)

**וכתב הגרי"ז** דלפי דעת הרמב"ם יש לפרש הסוגיא באופן אחר. דהא דאין יכולה לעמוד ברוח מצויה דיבשה לאו כלום היא, הוא משום הלכות מחיצות, דכל מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה אינה מחיצה. וכן משמע מלשון הרמב"ם בפ"ד מהלכות סוכה ה"ה[[177]](#footnote-177) דמפרש להסוגיא הכי, ולא מטעם דדין דירה אתינן עלה.[[178]](#footnote-178)

**והוסיף הגרי"ז** דנראה דהביאור בדברי הגמ' הוא כך, דלענין הדין דמחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח אינה מחיצה אין חילוק אם המחיצה עומדת בים או ביבשה, בכל אופן הכל תלוי רק אם יכולה לעמוד ברוח מצויה דיבשה, דשיעורא הוא במחיצות דבעינן שתהא יכולה לעמוד ברוח מצויה דהיינו רוח מצויה דיבשה, והכל שוה אם המחיצה עומדת בים או ביבשה, דאין מקום המחיצה מעלה ומוריד כלל לענין שיעורא דשם מחיצה רק משגחינן על המחיצה עצמה בלבד. אולם לענין דין דירת קבע בזה משתנה השיעור לפי המקום שהיא עומדת בו, ואם היא עומדת בים אז צריך שתהא יכולה לעמוד ברוח מצויה דים, ובלאו הכי לאו קבע הוא כיון דבמקום שהיא עומדת שם אינה יכולה לעמוד ברוח מצויה דידיה. וזהו דתלוי דין עושה סוכתו בראש הספינה בהפלוגתא דדירת קבע או דירת עראי. דאם סוכה דירת עראי ודיינינן רק מהלכות מחיצות ולענין הלכות מחיצה ליכא נפקותא כלל אם המחיצה עומדת בים או ביבשה. אבל אם סוכה דירת קבע בעינן ובאנו לדון הכל מדין דירה בזה הכל נדון לפי המקום שהיא עומדת בו ומאחר דבזה המקום אינה יכולה לעמוד, הסוכה פסולה.

**ומצינו שיטה** שלישית בזה, היא שיטת הריטב"א והרא"ה והר"י מלוניל דהפסול מצד אינה ראויה לשבעה. ויבואר בס"ד באות צח.

**פסול מחיצה שאינה עומדת ברוח מצויה – בנפסלת ע"י הרוח או אפילו בנעה ברוח**

**צג) והנה הדין** דמחיצה שאינה עומדת ברוח מצויה מצינו גם לענין שבת וכדאיתא בדף כד: אמר רב אחא בר יעקב כל מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה אינה מחיצה ופרכינן עליה מדין דיומד ומדין אילן המיסך שהם דינים בהלכות שבת ע"ש, וא"כ דברי הגרי"ז ברורים דהך פסולא דאינה עומדת ברוח מצויה הוא פסול כללי בכל מחיצה. ומעתה צ"ע על שיטת רש"י למה אתי עלה רק מדין "דלאו דירה היא" שהוא דין מסוים בסוכה, והרי זה פסול גם למחיצות שבת.

**והנה בקהלת** יעקב (לבעל המשכנות יעקב, נדפס בקובץ מפרשים) עמ"ס סוכה דף כד: עמד ע"ד רש"י שם שכתב: שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה, שהרוח מוליכה ומביאה. עכ"ל. ומשמע בדברי רש"י דאף אם אין המחיצה מתבטלת בשעה שהרוח מוליכתה ואין שיעורה נפחת ולא נעשה חלל ג"ט שיהיה ג"ט אויר אפ"ה המחיצה פסולה, דבעינן שלא ינידנו האויר כלל.[[179]](#footnote-179) וביאר הקהלת יעקב דמקורו של רש"י לחידוש זה הוא משום דאם המחיצה מתבטלת ברוח הרי זה סוגיא מפורשת בסוגיתנו דפסולה ומה חידש רב אחא בר יעקב. ולכן פירש רש"י דרב אחא מחדש דאפילו אם אין המחיצה מתבטלת ברוח ג"כ פסולה.

**אמנם באמת** בהך דינא של מחיצה שנעה ברוח אבל גם בנועה אינה מתבטלת מדין מחיצה פליגי בזה הפוסקים. דהמ"ב (תרל מח) כתב: עד שלא תהא הרוח מצויה מנידה אותם - ר"ל דאם מנידה אותם אפילו אין בכח הרוח להפיל אותם לגמרי רק שע"י הרוח הולך המחיצה ובא קי"ל דשוב לא חשיבא מחיצה. ואפילו עומדת בבית שאין שם רוח כלל לא חשיבה מחיצה. עכ"ל. וכן משמע במ"ב (שסב ז) וז"ל: והוא שימלא וכו' - היינו דע"י המילוי מתחזק המחיצה שלא תתנדנד ע"י הרוח ואפ"ה בעינן ג"כ קשירת הענפים בארץ בשביל זה. ובמ"ב (שסג כ) כתב גבי לחי וצוה"פ: לחי דאי נשיב וכו' - וה"ה כשעושין צוה"פ דלא עדיף ממחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה שאינה מחיצה [תו"ש וש"א] ואפילו אין הרוח מפילו לארץ אלא מנידו כמ"ש בסי' שס"ב ס"א. (ומקורו במג"א שם) עכ"ל. וזה כשיטת הקהלת יעקב הנ"ל דגם כה"ג פסול במחיצה. וכ"כ הוא עצמו בספרו משכנות יעקב או"ח סי' קכג ד"ה וכן, והוכיח כן מהמג"א סי' שסג סק"ד[[180]](#footnote-180) וכן מסוגית הגמ' להלן כד: ע"ש. וכן דעת שו"ת יד אליהו פסקים סי' כד. וכן מוכח במחה"ש סוף סי' שסב ע"ש (הובא בחזו"א דלהלן).

**אבל החזו"א** (או"ח עז ו) חולק וכתב שאין תנועת הרוח פוסלת אא"כ בעת שהרוח מוליכתה נעשית במצב של פסול כגון שבעת נשיבת הרוח הענפים מתרחקים זמ"ז ג"ט וכיו"ב. ולפ"ז כתב דחדושא דרב אחא בר יעקב בדף כד: יתר על המבואר בסוגיתנו (היינו קושית הקהלת יעקב הנ"ל) הוא דהכא בדף כ"ג מיירי שהדופן "ניטלת" לגמרי ע"י הרוח, ובדף כד: חידש רב אחא בר יעקב דאפילו אם היא נעה וחוזרת הרי היא פסולה, אך מ"מ כל זה דוקא אם בעת הנענוע היא נפסלת וכנ"ל. ומבואר בחזו"א דאין חילוק בין שבת לסוכה בדין זה. וכן איתא בקרית ספר פ"ד מסוכה שכתב: דבעינן דפנות מגיעות לתוך ג' לארץ ומכוונות לסכך והאי דפנות הואיל ונעין ונדין ע"י רוח מצויה דיבשה לאו הכי הוו. וכ"כ התו"ש (שסג ט) ופמ"ג (שסג א"א ד).

**בסברות המחלוקת בשבת ובסוכה**

**צד) והנה סברת** החזו"א פשוטה דאם גם בעת הנענוע אינה נפסלת מה לן ולנענוע. ובדעת הפוסלים כתב בשו"ת יד אליהו הנ"ל דהוא שעור בחוזק המחיצה שתעמוד ברוח מצויה. וכ"כ בעמק ברכה סוכה אות יט, וכתב שם דדין הוא הלמ"מ ונכלל בהא דשיעורין חציצין ומחיצין הלמ"מ. [והוא כיסודו של הגרי"ז אות צב דדין עומד הוא שעור בהלכות חוזק המחיצה, והגרי"ז הוציא מזה קולא דסגי שיעמוד ברוח דיבשה. והאחרונים הנ"ל הוציאו מהגדרה זו חומרא דבעינן שלא ינוע כלל.]

**ועפ"ז יש** מקום לחלק בין שבת לסוכה [וכאשר כתב באגרות משה או"ח ח"ה סי' מ] ונימא דבשבת הדין כחזו"א דהפסול רק כאשר הוא נע באופן שנפסל ברוח. אבל בסוכה יש פסול אפילו אם בנענוע אינו נפסל אלא רק מתנועע כיון דאינו "דירה". ובספר "הערות" כתב לפ"ז ליישב דברי רש"י כאן שמה שלא פירש דהפסול מדין מחיצה שאינה עומדת ברוח מצויה מפני דכאן פסול אפילו אם רק מתנועע [והפסול משום דאינו אפילו דירת עראי] ואילו להלן הפסול משום דבנענוע בטלה המחיצה וזה פסול אף בשאר מחיצות. [וזהו החידוש של רב אחא דאיכא פסול גם בשם מחיצות וזה נ"מ לענין שבת.[[181]](#footnote-181)]

**מחיצה בתוך בית אם צריך שתוכל לעמוד ברוח מצויה**

**צה) והנה במ"ב** בסוף דבריו כתב "ואפילו עומדת בבית שאין שם רוח כלל לא חשיבה מחיצה". ומקורו במג"א. [ועי' שו"ת הרשב"א ח"ג סי' ש, הובא בב"י יו"ד סי' שמא אהא דאמרינן ואם אין לו (לאונן) בית חבירו עושה לו מחיצה ואוכל וז"ל: איזו מחיצה שתהיה ואפי' סדין שכל שיש מחיצה הרי הוא כבית אחר כל שתוקע שולי הסדין בארץ או שיעשה בענין שלא יהא ניטל ברוח וא"צ מחיצת אבנים ולא אפי' מחיצת עצים וקנים דוילון מחיצה היא לכל דבר שכיוצא בזה וסימן לדבר והבדילה הפרוכת לכם (שמות כו) עכ"ל. ומזה הוכיח בשו"ת יד אליהו פסקים סי' כד כסברת המג"א דהרי הסדין בתוך הבית ואפ"ה הצריך שלא ינוע ברוח מצויה. ודוק.]

**וכתב השער** הציון דזה דלא כהלכות קטנות ח"ב סי' נ שהביא השערי תשובה (תרל י) שמכשיר בזה.[[182]](#footnote-182) ועי' חזו"א (או"ח נב יד) שהביא דברי המג"א סי' שטו שאם עושה מחיצה מוילון בבית בעינן שלא תנוע אם תהיה בחוץ ברוח מצויה, וכתב החזו"א לדון בזה וז"ל: אבל נראה דאם חוצץ ביתו בסדין אין צריך לקשור למטה, דהרי בביתו אין הרוח מצויה שכתלי הבית חוצצין בפני הרוח, ואין רפיון המחיצה פוסלתה אלא תנועתה ונדנודה פוסלתה. אבל כיון שהיא קבועה שפיר חשיבא מחיצה. ואע"ג דבאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה דים מכשיר ר"ע (סוכה כג.) היינו לקולא דמ"מ חשיבא מחיצה, אבל לבטל המחיצה בשעה שהיא קבועה לא שמענו, דמה לי קושרה ומה לי העמיד כותל להגן בפני הרוח שלא תנוע את המחיצה. מיהו י"ל דאין דרך בנ"א לעשות קבע באופן רפוי כ"כ שרוח מצויה מבטלתו ורפוי כזה אינו נחשב למחיצה אלא לשימוש עראי. שו"ר דהמג"א לשיטתו סי' תרל, ובבאר היטב הביא שם בשם הלק"ט לצדד להכשיר. עכ"ד החזו"א.

**ובביאור דעת** המג"א והמ"ב. הנה אם נימא כדברי האחרונים דדין עומדת ברוח מצויה הוא שעור בחוזק המחיצה, א"כ י"ל דכל שאין המחיצה עומדת כך אין בה חוזק זה. ומה שטען החזו"א דמה לי אם עושה חיזוק בגוף המחיצה או דעושה כן ע"י קירות הבית המרוחקים, הנה אם איכא דין שעור חוזק במחיצה מסתבר דבעינן שיהא זה במקום שממנו חוצצת וכאן דהוילון צריך לחצוץ בינו לבית א"כ בהך מחיצה ליכא חוזק. [ואם נימא כן נמצא דדברי המג"א לשיטתו (עי' אות צג בשם המשכנות יעקב) דדין רוח מצויה הוא שעור בחוזק המחיצה.] וכן כתב העמק ברכה (סוכה סי' יט) לתלות המחלוקות זב"ז.

**אולם הרי** החזו"א אע"פ דס"ל דפסול אינה עומדת ברוח מצויה הוא רק בנפסלת בנענועה, מ"מ מצדד בתוך דבריו דלעיל לפסול מחיצה שבבית אם אינה עומדת ברוח מצויה. וכן יעוי' בתו"ש סי' שסב סק"ד וסק"ט, דס"ל מחד כחזו"א דרק אם נפסלת בנענוע אז היא פסולה, ומאידך ס"ל דגם בתוך הבית בעינן שתעמוד ברוח מצויה. וצ"ל כסברת החזו"א "דאין דרך בנ"א לעשות קבע באופן רפוי כ"כ שרוח מצויה מבטלתו ורפוי כזה אינו נחשב למחיצה אלא לשימוש עראי".

**ובשו"ת יד** אליהו הנ"ל מבאר באופן אחר, דשעור עומד ברוח מצויה הוא לא רק כדי שיעמוד כנגד הרוח, אלא שעורו הוא להשתמר גם מפני שאר חששות שלא יפול המחיצה על ידם כגון שאם ילך אדם או שום בעל חי ויסמוך ידו על המחיצה שלא תפול ושיערו חכמים שאם עומדת ברוח מצויה אין כבר חשש גם משאר הדברים. ולפי סברתו מתיישבת היטב קושית החזו"א מה לי מחזק הדופן בעצמה מה לי מחזק ע"י בנין שסביבה. ולהנ"ל החילוק הוא דכאן עדיין חסר בחוזק כלפי אדם ובעל חי וכיו"ב [שבאים בין מחיצות הבית למחיצות הסוכה או שמהלכים בתוך הסוכה ויפילו דפנותיה.]

**[והנה יש** לדון גבי דין "מעמיד" באופן דומה להנ"ל, דיש דבר הפסול לסכך בנוי סביב לסוכה והוא מגן על הסכך שלא יעוף ברוח אם יש בזה פסול מעמיד. והיה מקום לדמות זאת למחלוקת הנ"ל בעומד ברוח מצויה ע"י מחיצות החיצונות אם כיון שבמקומו הוא עומד ברוח דאותו מקום הרי הוא כשר. אמנם למה שנתבאר לעיל אין הסברות דומות. ועי' משכ"ב בשלמי תודה סי' כו.]

**דף כג ע"א**

**רוח מצויה דיבשה – לפי איזה מקום**

**צו) הנה לדינא** קי"ל דסוכה שבספינה כשרה אם עומדת ברוח מצויה דיבשה אע"פ שאינה עומדת ברוח מצויה דים. והנה ידוע דגם ביבשה אין הרוחות שוות בכל מקום, יש מקומות שהרוח עזה ויש שהיא רוח קלה. ולפ"ז צ"ב אם גם ביבשה סגי שהיא עומדת ברוח מצויה של מקום אחר. והובא בשם הגריש"א והגרשז"א דסוכה העומדת על הגג יש לפסול אם אינה עומדת ברוח מצויה דגג אע"פ שעומדת ברוח מצויה בארץ ולא דמי לים.[[183]](#footnote-183) [והגריש"א החמיר יותר מזה דאפילו אם מקים הסוכה בארץ משערים לפי רוח שבגג וצ"ב. אולם פשוט שאין מחמירים יותר מרוח מצויה דאותו מקום ואין צורך למדוד לפי מקום אחר שבו יש רוחות חזקות יותר.]

**ולפ"ז צ"ב** למה בים אזלינן לפי היבשה. ועי' ארחות שבת פכ"ח הערה כו לחלק בין ים שאינו "מקום" ליבשה שהיא מקום. אלא דלפ"ז צ"ע הנמצא בים לפי איזה רוח דיבשה ימוד את חוזק הסוכה, והרי בכל מקום יש לרוח חוזק אחר.

**[ועי' בחוט** שני שהמדידה לפי הרוח של אותה עונה.]

**סכך שאינו עומד ברוח מצויה**

**צז) כתב השפ"א** דיש לעיין אם הא דבעינן יכולה לעמוד ברוח מצויה קאי על הדפנות או אף אם הסכך בלבד אינו יכול לעמוד ברוח פסול אף דהסוכה עצמה חזקה כדמצינו לעיל (יג:) בירקות דמפרכי ונפלי. ועי' בשפ"א לעיל אות מב דדעתו שלסכך איכא גם דין מחיצה וא"כ מסתבר שצריך ג"כ לעמוד ברוח מצויה.

**ובפ"ק אות** עג הובא מדברי תוס' עירובין ג. וז"ל: "אי קלשת הוי לה חמתה מרובה מצילתה, מפרש ר''י חמתה מרובה מצילתה ע''י שיבא הרוח ויפזר עד שתהא חמתה מרובה מצילתה". [ולשון רבנו פרץ אתי הרוח ונוטל אותו הסכך.] והרשב"א הביא דברי התוס' בזה"ל "והא דאמרינן אי קלשת לה הויא חמתה מרובה מצלתה, סופו להיות חמתה מרובה קאמר שיתמעט הסכך ויתיבש בנשיבת הרוח". [לא כתוס' שיתפזר ברוח, אלא שיתייבש ברוח.]

**והקשה הרשב"א** ע"ז וז"ל: ועוד מסתבר לי דכל שעכשיו צלתה מרובה מחמתה לא שייך למימר בה פסולה משום חשש דסופה להיות חמתה מרובה, דהשתא מיהא כשרה היא, וכל שאנו אוסרין לסכך בו משום סופו לא אמרינן ביה לשון פסול אלא אין מסככין,[[184]](#footnote-184) וכמו שאמרו שם בפ"ק דסוכה (יב, ב) אמר רב יהודה סיככה בהוצין בזכרים כשרה בנקבות פסולה בית קבול הוא, סיככה באניצי פשתן פסולה, באלו שהן פסולין לסיכוך לגמרי שפסולן מצד עצמן או שכשרות(ן) מצד עצמן ופסול(ת)ן וכשרותן משעת עשייתן שנו לשון פסול וכשר, אבל במה שאינו פסול מצד עצמו אלא משום חשש סופו אמרו מסככין ואין מסככין, וכדאמרינן בגמרא (שם) בהוצי מסככין בשווצרי לא מסככינן כיון דסרי ריחייהו שביק להו ונפיק, ובהיזמי מסככינן בהיגי לא מסככינן כיון דנתרי טרפייהו שביק להו ונפיק. והכא נמי אם אין פסולו משעת קלישתו לא הוי להו למימר ביה פסולה דהשתא מיהא כשרה היא.

**ובחי' הר"ן** כתב ע"ז: ומה שהקשה וכו' ליתא כלל דכי אמרינן הכי הני מילי בשווצרי והיגי שהסוכה תעמוד בהכשרה אלא דחיישינן שמא יניחנה ויצא אבל בכגון זה שסופו להתייבש מעכשיו הוא נפסל וכדאמרינן התם בפ"ק דסוכה ירקות שאין אדם יוצא בהן ידי חובתו בפסח פוסלין משום אויר מ"ט דלכי יבשי פרכי ונפלי כמאן דליתנהו דמי.[[185]](#footnote-185) עכ"ל. והנה בדין שהביא הר"ן דפוסלין משום אויר נחלקו הפוסקים אם הוא פסול דאורייתא [עי' שער הציון (תרכט נב) שהביא פלוגתת קמאי בזה ונתבאר בפ"ק אות תלא] ולפ"ז גם הך שכתב הר"ן דבאינו עומד ברוח הוי כהתם תלוי בהך פלוגתא. ודעת הר"ן לעיל משמע קצת כהשיטה שהוא דאורייתא [ע"ש בלשונו, ובריטב"א] וכ"כ הרש"ש דף יג. דהר"ן פוסל מדאורייתא ולפ"ז גם הכא כונת הר"ן לפסול מדאורייתא.

**והנה כבר** נתבאר דהתוס' כתבו באופן שהרוח "מפזרת" את הסכך, אבל הרשב"א מייתי תוס' דמיירי באופן שהרוח "מייבשת" את הסכך וע"ז הוא דפליג. ויל"ע אם יש חילוק מסברא ביניהם. ואם דמו להדדי הרי מבואר ברשב"א דאין בסכך פסול של אינו עומד ברוח. והר"ן ס"ל דפסול לא מצד דין מחיצה שאינה עומדת ברוח אלא מדין ירקות הנ"ל. ואם נימא דהוא פסול דאורייתא וכלשון הר"ן "ומינה דכל דבר העשוי להתייבש בתוך שבעה עד שיהא חממ"צ אף עכשיו הוא פסול" י"ל דהפסול משום שאינו ראוי לשבעה וכדילפינן הכא וכן ביאר הרש"ש דף יג. ועי' גם פמ"ג (תרכט א"א יג) שכתב לצדד כן. [אך דעת הפמ"ג שם היא דרק אם יפול לגמרי הוי מין שאין ראוי לסכך שבעה ופסול מה"ט מדאורייתא. אבל אם רק חלק נושר ויהא חממ"צ, י"ל דכשר, וי"ל דפסול מדרבנן. עכ"ד.]

**ובתוס' י. ד"ה** פירס "וכענין זה מפר''ת מפני החמה שמייבשת את הסכך ומתוך כך היה נעשה חמתה מרובה וכן תחתיה מפני הנשר ואם היו עלין נושרין היה חמתו מרובה והסדין מונען מליפול וכיון שהסדין גורם שעל ידו צלתו מרובה מחמתו פסול" וטעם הפסול יש לפרש כנ"ל. ובפ"ק אות שיג הובא דהיראים והראבי"ה פירשו דהוא פסול דרבנן.

**ובשו"ת בצל** החכמה ח"ה סי' מג מדמה לה לסכך לדפנות וכתב דאם הסכך עומד רק מכח המחיצות שסביב תלוי בפלוגתא דמחיצות אות צה. אמנם למש"כ הר"ן דהפסול משום אין ראוי לשבעה נראה פשוט דלכו"ע מהני לזה המחיצות שסביב הואיל וסוף סוף עומד לשבעה. אבל אם הוא משום שלסכך יש דין "מחיצה" יש מקום לפסול כנ"ל.

**ואם נימא** דדינו כדפנות יצא חדוש דין דלמ"ב ודעימיה אות צג אסור שינוע כלל ברוח והוא דבר שלא יתכן וצ"ע. וראיתי שהעירו עוד מדברי הגמ' להלן כד: אמר רב אחא בר יעקב כל מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה אינה מחיצה. תנן העושה סוכתו בין האילנות והאילנות דפנות לה כשרה, והא קאזיל ואתי. הכא במאי עסקינן בקשין. והאיכא נופו, דעביד ליה בהוצא ודפנא. ע"כ. ולמה לא פריך מכל סכך. ומשמע דבסכך ליכא לדין זה. וצ"ע.

**בדברי הריטב"א דאינה עומדת ברוח מצויה הוא מדין אינה ראויה לשבעה**

**צח) מ״ט דר׳‎** יהודה אמר קרא חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים סוכה הראויה לשבעה שמה סוכה כו׳. כתב הריטב"א: וזו אינה ראויה לז׳‎ רצופין שהשבת[[186]](#footnote-186) בא לעולם בתוך שבעה‎ ובהמה‎ אינה ראויה‎ לשבת ודמיא כמו שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה. עכ"ל. וכעין זה מבואר גם בחי' הרא"ה.

**והנה צ"ב** בדברי הריטב"א מה הדמיון לאינה עומדת ברוח מצויה, הרי באינה עומדת חסר כבר עתה בבנין הסוכה שאינה ראויה לרגע זה, אבל כאן הפסול מגזה"כ שאינה ראויה לשבעה. וכתב הערוך לנר (לעיל ט.) דמוכח מדברי הריטב"א דפסולא דאינה עומדת ברוח מצויה הוא משום אינה ראויה לשבעה. [וכן משמע בר"י מלוניל במשנה שכתב "אבל כשרה היא לחולו של מועד, וקמ"ל מתניתין שאע"פ שאינה ראויה מדרבנן לשבעת ימי החג וכתיב חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים סוכה הראויה לשבעה כגון שהיא חזקה ובריאה לעמוד שבעת ימי החג ולא יפול ברוח מצויה דיבשה".]

**ובאמת הדבר** תמוה הרי לקמן כד: מבואר דמחיצה שאינה עומדת ברוח מצויה פסולה אף בשבת, וא"כ מוכח דהפסול אינו רק מטעם אינה ראויה לשבעה אשר הוא דין מסוים בסוכה ולא בשבת.

**ואולי י"ל** דהריטב"א מפרש הסוגיא דידן באינה עומדת ברוח מצויה דקאי על הסכך,[[187]](#footnote-187) ובסכך י"ל דליכא לדינא ד"מחיצה" וכל דינו רק משום אינה ראויה לשבעה. [ועיקר הדבר לפרש הסוגיא לענין סכך, כן רצה לפרש בשו"ת יד אליהו פסקים סי' כד וע"ש משה"ק ע"ז.]

**אמנם צ"ע** אם באמת איכא חסרון דאינה ראויה לשבעה מדוע אזלינן בתר יבשה ולא בתר מקומה שבים, והרי סוף סוף בים אינה ראויה לשבעה. וי"ל דרוח דים הוי חסרון צדדי, אבל מצד גוף הסוכה הוי כעומדת ז'. ודמי להיכא דידוע שאיזה אדם רוצה להפיל לו את הסוכה דכל עוד שלא נפלה היא כשרה. שו"ר כעין זה בשו"ת שנות חיים להג"ר שלמה קלוגר זצ"ל סי' עג.

**והנה הגאון** הנ"ל בספרו שו"ת האלף לך שלמה סי' שעח כתב עפ"ז דאפשר להדליק נר חנוכה במקום שיש רוח דהוי חסרון צדדי ודלא כהא"ר שפוסל הדלקה כזו.[[188]](#footnote-188) אמנם לפמ"ש בדעת הריטב"א צריך לחלק בזה דרק ברוח שאינה מצויה דים מקרי חסרון צדדי, כיון דהסוכה מצד עצמה ראויה ורק המקום גורם. אבל באינה עומדת ברוח מצויה דיבשה מקרי חסרון בגופה. ושפיר פסל הא"ר.

**אם ר"י פוסל הסוכה מדאורייתא**

**צט) ור״מ נמי** הא מדאורייתא חזיא ורבנן הוא דגזרו בה בבהמה. כתב הריטב"א: ובודאי דלר״י נמי איסורא דבהמה דרבנן הוא, אלא שהוא סובר שכך דין תורה לפסול כל סוכה שאינה ראויה לשבעה מאיזה צד וענין שיהיה, והרי היא פסולה מן התורה. עכ"ל. וכן הוא ברא"ה ע"ש. מבואר בדבריהם חידוש, דאף דה"אינה ראויה" הוא מדרבנן, מ"מ הפסול הוא מדאורייתא.

**וצ"ע מאי** שנא מהא דב"ק עא. דהשוחט בשבת אם מעשה שבת דרבנן מקרי שחיטה ראויה וחייב [וביאר המאיר לעולם יובא באות ק סק"ד דלא אמרינן כאן כעין דאורייתא תקון שלא יהא חוטא נשכר] והרי לסברת הריטב"א לר"י היה לו לפטור מעיקר הדין, כיון דבפועל לא חזי מדרבנן כמו בסוכה ע"ג האילן שהפסול הוא מדאורייתא.

**ונראה דחלוקין** הן הדרשות זה מזה. דהתם הדרשא היא מוטבוח טבח והכן וא"כ אין המיעוט אלא אם לא חזי בחפצא, ואיסור דרבנן אינו איסור חפצא. אבל הכא המיעוט הוא אם לא חזי בפועל, ולזה גם איסור דרבנן עביד דלא חזי בפועל.

**אם דין דרבנן משנה דין דאורייתא**

**ק) והנה סברת** ר"מ היא "מדאורייתא חזיא ורבנן הוא דגזרו בה בבהמה" והקשה "המאיר לעולם" (סי' ד) מכמה דוכתי דמצינו נדון אם דין דרבנן מהני לדאורייתא וההכרעה שם דלא כמבואר כאן.

**א. להלן לה.** פסלינן אתרוג של תרומה טמאה דאין בו היתר אכילה. ולכאורה לר"מ היה לו להכשירו [שתרומת אתרוג דרבנן לרוב הראשונים לבד שיטת הרמב"ם דמעשר פירות האילן דאורייתא] דהא מדאורייתא חזי וקרינן ביה לכם. ואין לומר דמתניתין דדף לה. שפסלה אתרוג של תרומה טמאה היא ר"מ דא"כ היה לגמ' לפרוך המשניות אהדדי ולמימר הא ר"מ והא ר"י.

**ב. ובפסחים לט:** בעי רמי בר חמא מהו שיצא אדם ידי חובתו במרור של מעשר שני בירושלים. אליבא דר' עקיבא לא תיבעי לך השתא במצה דאורייתא נפיק במרור דרבנן מיבעיא. כי תיבעי לך אליבא דר' יוסי הגלילי, מאי במצה דאורייתא הוא דלא נפיק אבל מרור דרבנן נפיק, או דילמא כל דתקינו רבנן כעין דאורייתא תקון. אמר רבא מסתברא מצה ומרור. וצ"ע דלכאורה ספקו של רמי בר חמא הוא הוא הפלוגתא שבין ר"מ ור"י כאן. גם צ"ע מאי פשט רבא מצה ומרור והרי אף במצה עצמה אם היחה דרבנן היה מקום לספק ולא עדיף מרור ממצה דרבנן.

**ג. ובב"ק עא.** אמרינן, פליגי בה רב אחא ורבינא חד אמר מעשה שבת דאורייתא וחד אמר מעשה שבת דרבנן וכו' בשלמא למ''ד דאורייתא אמטו להכי פטרי רבנן [בטובח בשבת דהוי שחיטה שאינה ראויה] אלא למ''ד דרבנן אמאי פטרי רבנן. וצ"ע דלכאורה לדעת ר"י גם דין דרבנן מהני לדאורייתא.[[189]](#footnote-189) וכן קשה מהגמ' בפסחים גבי מרור דכעין דאורייתא תקון.

**ד. ובכתובות לו.** ת''ר עריות ושניות לעריות אין להן קנס וכו' מאי עריות ומאי שניות לעריות אילימא עריות עריות ממש שניות מדברי סופרים, כיון דמדאורייתא חזיא ליה אמאי אין להן קנס. וקשה אמאי לא אמרינן התם כעין דאורייתא תקון.[[190]](#footnote-190)

**ותירץ המאיר** לעולם על קושיא ג ד, דכדי שלא יהא חוטא נשכר לא אמרו בזה כעין דאורייתא תקון והניחו הדין דאורייתא על מכונו. (והביא דכן הוא בשבות יעקב ח"א סי' קלא גבי קנס).[[191]](#footnote-191)

**ועל קושיא** א כתב ליישב דבשלמא באתרוג דאיכא למידרש להך דרשא דלכם דבעינן ראוי לאכילה לגבי איסור ערלה דאורייתא. אבל בסוגיתנו הואיל ולא משכח"ל אין ראוי לשבעה אלא בעושה סוכה ע"ג אילן או ע"ג בהמה אשר אינה פסולה ביו"ט ושבת אלא מדרבנן ממילא מדאורייתא א"א למידרש כלל דרשא זו דראויה לשבעה[[192]](#footnote-192) והואיל ולא דרשינן א"כ לא שייך לומר כאן כעין דאורייתא תקון דאין כלל דין כזה מדאורייתא.[[193]](#footnote-193)

**ולפי דרכו** תירץ המאיר לעולם גם קושיא ב דהתם בפסחים לט: מבעיא לן על דרך סברת ר"מ, דהרי במרור לא משכח"ל מדאורייתא מעוטא ד"נאכל בכל מושבות" כיון דמעשר מרור מדרבנן, וא"כ לא שייך לומר כעין דאורייתא. והשיב רבא דכיון דבמצה שבו נאמר עיקר הקרא משכח"ל להך דרשא כיון דמעשר דגן דאורייתא ממילא אמרינן מצה ומרור ותקנו כעין דאורייתא.

**והנה בעיקר** יסודו דלא משכח"ל בסוכה אין ראוי לשבעה מדאורייתא, לכאורה קשה הרי משכח"ל בנדר הנאה מן הסוכה למקצת הימים. וכתב שם המאיר לעולם דכיון דאפשר להתיר הנדר אצל חכם א"כ מקרי ראוי לשבעה.

**ולפ"ז כתב** המאיר לעולם דאפ"ל דגם ר' יהודה מודה לסברת ר"מ דהיכא דלא משכח"ל למידרש מדאורייתא לא אמרינן כעין דאוריתא תקון. אלא דאזיל ר"י לשיטתו [גיטין מו:] דנדר שהודר ברבים אין לו הפרה ולכן משכח"ל אינו ראוי לשבעה מדאורייתא בנדר מן הסוכה ברבים ליום אחד. ור"מ לשיטתו דפליג שם וס"ל דיש לו התרה. [ואין לומר דמשכח"ל דהדיר על רבים, דבזה אמר אמימר גיטין לו. דגם לר"מ אין לו התרה דהא בנדר על דעת רבים יש התרה לדבר מצוה והסוכה הרי מצוה היא.]

**ה. והנה ביומא** עג. אמרינן דלר"ל חלה שבועה על חצי שעור של נבילה. ופרכינן והרי אסור הוא מדרבנן,[[194]](#footnote-194) וכי תימא כיון דאית ליה היתר מן התורה קא חייל קרבן שבועה, והתנן שבועת העדות אינה נוהגת אלא בראויין להעיד. והוינן בה למעוטי מאי רב פפא אמר למעוטי מלך, רב אחא בר יעקב אמר למעוטי משחק בקוביא. והא משחק בקוביא מדאורייתא מיחזי חזי ורבנן הוא דפסלוהו ולא קא חיילא עליה שבועה. שאני התם דאמר קרא אם לא יגיד והאי לאו בר הגדה הוא כלל. ופרש"י: אם לא יגיד, משמע מי שהגדה שלו מועלת לבעל הדין והאי לא מהניא הגדה דידיה הואיל ולא מקבלינן לה מדרבנן. ע"כ. הרי מבואר דדין דרבנן אינו נחשב אינו ראוי [אלא רק היכא דתלוי בתועלת בפועל, כדפרש"י תירוץ הגמ'.] והקשה במראה אש דילמא דין זה תלוי בפלוגתת ר"מ ור"י אם דין דרבנן מקרי אינו ראוי ור"ל ס"ל כר"מ דנחשב ראוי ולכן חלה השבועה ומאי פריך עליה ממשחק בקוביא.

**ותירץ באחיעזר** ח"ב סי' מז דיש חילוק באיסור דרבנן בין אם הוא איסור בגופו, לאיסור מחמת דבר אחר. ויסוד הדבר מבואר בפסחים מח. גבי הדין דאין קרבן בא אלא מ"משקה ישראל", ואמרינן "מכאן אמרו אין מביאין נסכין מן הטבל, יכול לא יביא מן המוקצה, אמרת מה טבל מיוחד שאיסור גופו גרם לו אף כל שאיסור גופו גרם לו יצא מוקצה שאין איסור גופו גרם לו אלא איסור דבר אחר גרם לו. ואי אמרת איסור מוקצה דאורייתא מה לי איסור גופו מה לי איסור דבר אחר". ע"כ. הרי מבואר דבדינים דרבנן יש חילוק בין איסור גופו לאיסור מחמת דבר אחר. [וזה כעין חילוק הירושלמי לגבי מצוה הבאה בעבירה עי' אות פח] אבל בדינים דאורייתא גם איסור מחמת דבר אחר מקרי אינו ראוי.

**ומעתה לגבי** סוכה ע"ג האילן שאיסור דבר אחר גרם לו מקרי ראוי כלפי הדאורייתא. אבל לענין חצי שעור או משחק בקוביא מקרי שאינו ראוי מחמת גופו ודוק. וכמו"כ מיושב דין אתרוג של תרומה טמאה ומרור של מע"ש דהוי דין בגופו.

**ו. בשער המלך** פ"ח מלולב ה"א הקשה בהא דכתב שם המ"מ דלולב של אשרה שזכה בה ישראל א"א לצאת בה דע"ז שזכה בה ישראל אין לה ביטול והוי כתותי מיכתת שעוריה, והרי אין האיסור אלא מדרבנן [כמו שהוכיח שם] ור"מ קאמר הכא דדבר שכשר מדאורייתא אין האיסור דרבנן פוסלו. [ולחילוקו של האחיעזר הנ"ל מבאר האחיעזר דא"ש, דאשרה הוא איסור בגופו משא"כ סוכה ע"ג האילן.]

**וכתב השעה"מ** דהנה בספר סם חיים הקשה איך דריש ר"י דבעינן ראוי לשבעה והרי לא משכח"ל אסור למקצת הימים אלא מדרבנן ואטו אתא קרא למעוטי דרבנן.[[195]](#footnote-195) וכתב דבע"כ ס"ל לר"י כר"א לקמן כז: דקרא ממעט סוכה שעשאה בחול המועד. אלא דהקשה דא"כ למה לגמ' לומר דר"מ ס"ל מדאורייתא מחזי חזיא וכו' לימא דלא ס"ל כר"א וממילא א"א לדרוש את הדרשא.

**ותירץ השעה"מ** דמוכח מיניה וביה דאין פלוגתת ר"מ ור"י תלויה במחלוקת ר"א ורבנן דא"כ ליפלגו בעושה סוכה בחוה"מ. אע"כ תרוויהו ס"ל כר"א ופליגי אליביה אי גם סוכה ע"ג האילן נפסלת.

**ומעתה י"ל** דהא דפסקינן כר"מ דהסוכה כשרה אין זה מטעמו של ר"מ אלא משום דאנן לא ס"ל כר"א ומכשרינן עושה סוכה בחוה"מ, וממילא לדידן א"א לדרוש כלל הפסוק כלפי דאורייתא ולכן ליכא לדין זה. וא"כ י"ל דלהלכה פסקינן בהך מילתא כר' יהודה דדין דרבנן מגרע לדין דאורייתא,[[196]](#footnote-196) וסוכה ע"ג שאני דאין כלל ילפותא הואיל וקי"ל כרבנן דר"א.

**ובזה מיישב** באחיעזר דין אתרוג של תרומה טמאה (קושיא א) ודין מרור של מע"ש (קושיא ב) דבאמת קי"ל דדין דרבנן פוסל דאורייתא דכעין דאורייתא תקון. [אך עי' שער המלך.]

**ועי' חלקת** יואב ח"א מהדו"ק אבן העזר סי' לה בענין ממ"נ בדאורייתא ובדרבנן.

**ז. והנה עדיין** לא נתיישב לדעת ר' יהודה דסוכה [ובפרט לשיטת העיטור דפסק כוותיה] מדוע בהא דיומא חלה השבועה על איסור דרבנן.

**ונראה לומר** בזה דחלוקה הסוגיא דסוכה והפסול שפסל בה ר' יהודה מהא דיומא ותרי סוגיות נפרדות הם. דהנה ר' יהודה דפוסל בסוכה, פוסל מדאורייתא כמו שכתב הריטב"א הובא באות צט. ונתבאר שם דיסוד הדין הוא דבעינן ראויה בפועל ואחר שאסרו חכמים לעלות בה בחג הרי דממילא, בלא תקנה נוספת, היא פסולה מדאורייתא. אמנם בהא דפסחים לט: לשון הגמ' "או דילמא כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון", ומשמע להדיא דהוי תקנה מיוחדת מדרבנן. [ולכאורה נ"מ בזה אי מקיים המצוה בכה"ג באופן שיש בה גם איסור לאו אי אמרינן אתי עשה ודחי ל"ת. דאי לא יצא מדאורייתא אין כאן עשה שידחה את הל"ת. אבל אי אינו אלא מדרבנן י"ל דאמרינן בזה עדל"ת.[[197]](#footnote-197)]

**ונראה החילוק** בזה הוא ע"פ המבואר בסוגיא דיומא גבי שבועת העדות דהדין דרבנן פוטר את העד מפני דבעינן ראוי לעדות בפועל וה"נ שיטת ר' יהודה דהדרשא דבסוכות תשבו שבעת ימים היא דבעינן ראויה בפועל וכל שאין הסוכה ראויה בפועל הרי דמדאורייתא לא מקרי ראויה לשבעה.

**אבל דין** מרור שאין נאכל בכל מושבות הבינו חז"ל דהדרשא היא דין בחפצא שיהא ראוי לאכלו בכל מושבות ואינו תלוי ביכולת האכילה בפועל.

**ונראה נ"מ** בזה היכא דאית ליה פקו"נ המתיר לו להיות על הסוכה שע"ג האילן גם בשבת[[198]](#footnote-198) דלדברנו תהא הסוכה כשרה גם לר' יהודה הואיל ולמעשה הותר לו לעלות לסוכה כל שבעה. אבל במרור שהותר לו מחמת פקו"נ לאכלו בכל מושבות א"א לצאת בו יד"ח מרור הואיל והמרור מצד עצמו לאו בר אכילה הוא בכל מושבות.

**עוד נ"מ** במרור שיש בו בליעות של מע"ש שבפועל אינו ראוי לאכלו בכל מושבות אבל מצד גוף המרור יש בו כזית שמותר לאכלו בכל מושבות. ונראה דאפשר לצאת בו יד"ח הואיל והחפצא של המרור מצד עצמו ראוי הוא לכל מושבות. [אבל בסוכה ע"ג האילן הרי אע"פ שהיא ראויה מצד עצמה בכל זאת פסלינן כיון דבפועל א"א לעלות אליה.]

**ומעתה נראה** דהא דפסל ר' יהודה בסוכה לא שייך כלל לא בהא דמרור ולא בהא דשבועה על דרבנן. דכל מה שפסל ר' יהודה בסוכה הוא רק מצד דהתם בעינן דיהא ראוי בפועל אבל במרור דלא בעינן ראוי בפועל לא שייכא כלל סברת ר' יהודה. וכמו כן בשבועה על איסור דרבנן אין הדבר תלוי אם אפשר לאכלו לבפועל אלא הוא דין בחפצא שאין איסור חל על איסור ולכן הוא נדון אחר.

**והנדון במרור** הוא אם רבנן תקנו דיקרא "אינו נאכל בכל מושבות" ויהיה פסול מדרבנן. ולכן אין זה שייך לסוגיא דסוכה, דשם לא תקנו מעולם תקנה לגבי "סוכה שעל האילן" אלא במקרה נפגש איסור עליה על האילן עם סוכה, ולכן דיינינן רק מחמת מה דבפועל לא הוי ראוי לשבעה אבל ליכא לדון בזה מצד "כל דתקון רבנן כעין דאורייתא תקון".[[199]](#footnote-199)

**אלא דצ"ע** לשיטת ר"מ מהא דבשבועת העדות אמרינן דעד הפסול מדרבנן לא קרינן ביה "אם לא יגיד" כיון דאינו ראוי להגיד מדרבנן, ואילו בסוכה אמר ר"מ מדאורייתא מחזא חזיא ורבנן הוא דגזור. ואין לומר דנחלק ר"מ בגדר הדרשא וס"ל דאין תלוי ב"בפועל" אלא אם הסוכה ראויה בחפצא לשבעה. דא"כ גם אם איסור העליה לאילן היה דאורייתא לכאורה היה מקרי ראוי לשבעה כיון דאין החסרון בחפצא אלא במקום הסוכה. וי"ל.[[200]](#footnote-200)

**ונראה לבאר** דשאני הדין "ראוי בפועל" דסוכה מ"ראוי בפועל" דשבועת העדות. דבשבועת העדות הדרשא דאם לא יגיד היא דבעינן "שתהא תועלת מעדותו" וכל שבפועל אינו ראוי להעיד אף אם איון מחמת דין הרי הוא פטור. אבל בסוכה נראה דאם למשל מה שאינו יכול לעולת לסוכה הוא מחמת שהיא גבוהה מאוד וצריך לחלל שבת כדי להגיע לשם לא מקרי אינה ראויה לשבעה. ורק אם הדין אוסר להשתמש מקרי אינו ראוי. ובזה סובר ר"מ דדין דרבנן הוא כמו חסרון כח לעלות לסוכה ולא נקרא אינו ראוי.

**ח. והנה בסוגיא** דיומא דהיה הו"א דשבועה לא תחול על איסור דרבנן צ"ע אי הוא כעין ההיא דסוכה שמדאורייתא לא תחול השבועה. או דההו"א היא משום ד"כעין דאורייתא תקון" ורבנן פטרו מחיוב שבועה. [ויש כח בידם לבטל חיוב הקרבן בשוא"ת.]

**והנה הגרע"א** ביומא שם הקשה לפי שיטת תוס' שבועות כג: דגם לר' יוחנן דחצי שיעור אסור מן התורה מ"מ שבועה חלה עליו כיון שאינו מפורש בתורה, א"כ מה הס"ד לומר אליבא דר"ל דעל חצי שעור דרבנן תחול שבועה, אטו עדיפא זאת מחצי שעור דאורייתא. ולכאורה אי נימא דההו"א היתה מצד "כעין דאורייתא תקון" יש מקום ליישב דחצי שעור של ר' יוחנן הוא איסור שאינו מפורש. אבל חצי שעור דר"ל שגזרו רבנן הרי נתנו דין של שעור שלם, דלר"ל בדאורייתא ליכא כלל לענינו של חצי שעור וא"כ כאשר תקנו לאסור חצי שעור תקנוהו כעין דאורייתא של שעור שלם.

**ובאבני מלואים** תשובה יד הביא קושיא זו בשם הכפו"ת וכתב דכבר קדמו הרשב"א [ומה"ט פליג על תוס' הנ"ל וס"ל דלר' יוחנן אין שבועה חלה על חצי שעור] וכתב האבנ"מ ליישב קושיא זו ע"פ מש"כ רש"י שם עד. וז"ל: ואי סבירא ליה לריש לקיש דחצי שיעור אסור מדרבנן היכי מוקי לה להא דתני חייב באוכל חצי שיעור והרי אף עליו מושבע משום לאו דלא תסור. עכ"ל. הרי מבואר דלר"ל יש בזה לאו דלא תסור המפורש בתורה ולכן עדיף מחצי שעור דר' יוחנן שאינו מפורש בתורה. ולפ"ז להו"א הרי דמאורייתא לא חלה השבועה על הלא תסור.

**אמנם לפ"ז** צ"ב למה למסקנא חלה שבועה על הלא תסור. ובאבני מלואים שם הביא מהמגילת אסתר שכתב בזה דכיון שגוף האיסור של חצי שעור לא מפורש בתורה גם ע"ז חלה שבועה. [וכן משמע מלשון רש"י: וכי תימא כיון דאית ליה היתר מן התורה, אין זה מושבע מסיני וכי משתבע עליה חיילא שבועה ומיחייב עלה.] וצ"ב מה השתנה בין ההו"א למסקנא. [ולדעת הרמב"ן דליכא לא תסור באיסורי דרבנן אפ"ל דהשו"ט הוא בזה גופא אם איכא לא תסור או לא ומסקינן דליכא לא תסור.]

**ובחי' ר'** שמעון נדרים סי' יד כתב דשבועה חלה על לא תסור ויסודו ע"פ התוס' יבמות לד. ד"ה והוציאו דאיסור הוצאה ואיסור אכילה אין בהם דין אין איסור חל על איסור ואפילו אם הם באים ע"י אותו מעשה [שבבליעתו את האיסור עביד הנחה במעיו] כיון דהם ב' סוגים שונים. וה"נ איסור לא תסור שהוא דין לשמוע בקולם לא מונע חלות שבועה שהוא איסור מסוג אחר. ולפ"ז צ"ב מה ההו"א [ואולי בזה גופא הוא השו"ט.]

**ט. ונראה לומר** ע"פ מה שכתב בקונטרס דברי סופרים (סי' א אות לב) וז"ל: ושמעתי ממו"ר הג"ר חיים הלוי זצ"ל מבריסק לפרש דעת הרמב"ן הנ"ל דנהי נמי שנצטווינו בסיני לשמוע לדברי חכמים והעובר על דבריהן עובר על הציווי הזה, אבל אין בהן איסור מצד עצמן. ולדוגמא שבות דדבריהן אין בהן מדאורייתא איסור שבת כלל, וכן שניות לעריות מדאורייתא אינן איסור ביאה, אלא שיש ציווי כללי מדאורייתא שלא לעבור על דבריהן [ולדוגמא במלך שאסור להמרות את פיו.]

**והרמב"ם ס"ל** דיש על כל דבר של דבריהם איסורו המיוחד כגון איסור ארוסתו בבית חמיו הוא מדאורייתא מאיסורי ביאה [ומה"ט אין המים בודקין את אשתו] וכן איסורי דרבנן שבג' דברים חמורין הויין מאבזרייהו. וזהו טעם פלוגתתן לענין אם נעשה זקן ממרא באיסור חמץ דרבנן, דלהרמב"ם הוא איסור "חמץ" וחמץ הוי דבר שיש בו כרת אם הוא חמץ דאורייתא. ולהרמב"ן אין זה איסור חמץ כלל ואינו שייך להכרת שיש באיסור חמץ עכ"ד.

**לפ"ז י"ל** בביאור ההו"א כמו שביאר הגר"ח בדעת הרמב"ם ד"הלא תסור" נתן כח לחכמים לעשות איסור חפצא והוי כמו איסור דאורייתא, והרי זה איסור המפורש בתורה משום הלא תסור, דיש כח ביד חכמים מדאורייתא לעשות איסור בחצי שעור, וא"כ אין שבועה חלה ע"ז מדאורייתא, דהוי כאיסור המפורש בתורה שהרי יסוד האיסור הוא משום הלא תסור.

**ובמסקנת הגמ'** היה אפ"ל דמסקינן דאין כח לחכמים לעשות חפצא דאיסורא חדש אלא הוא רק מצוה לשמוע בקולם כעין מצות המלך, וממילא חל ע"ז שבועה כמו שפירש ר' שמעון הנ"ל. אמנם הגר"ח הנ"ל הרי כתב דדעת הרמב"ם דגם לפי האמת הוי חפצא דאיסורא.

**ולכן נראה** דהמסקנא היא דנהי דהוי איסור חפצא דבר תורה, מ"מ הך איסור גופיה אינו נקרא מפורש בתורה, דאמנם הכח ניתן ממקרא מפורש ד"לא תסור" אבל סוף סוף האיסור שהחילו מכח הך דרשא אינו מפורש בתורה, ולכן לא חיילא שבועה עליה ודוק. ונראה דזו כוונת המגילת אסתר שהובא לעיל.[[201]](#footnote-201)

**דף כג ע"א**

**בדין סוכה הראויה לשבעה בשאר דינים**

**קא) מ''ט דרבי** יהודה אמר קרא חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים סוכה הראויה לשבעה שמה סוכה סוכה שאינה ראויה לשבעה לא שמה סוכה ורבי מאיר הא נמי מדאורייתא מחזא חזיא ורבנן הוא דגזרו בה. מבואר דבין ר"י ובין ר"מ סברי לדרשת ראויה לשבעה. ולהלן כז: תניא ר' אליעזר אומר אין יוצאין מסוכה לסוכה ואין עושין סוכה בחולו של מועד. וחכמים אומרים יוצאין מסוכה לסוכה ועושין סוכה בחולו של מועד. מ''ט דר' אליעזר אמר קרא חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים עשה סוכה הראויה לשבעה ורבנן הכי קאמר רחמנא עשה סוכה בחג. ע"כ. ומבואר דרבנן פליגי על הדרשא דסוכה הראויה לשבעה לגבי שתעמוד כל שבעה.

**ובאות ק סק"ו** הובאו דברי שער המלך (פ"ח מלולב ה"א) בשם סם חיים שהקשה אם ר"י סבר כרבנן א"כ איך יתכן דלא אתא קרא למעוטי [מדאורייתא] מידי, ולא יתכן דרשא שהנ"מ בה רק לגבי דרבנן של סוכה ע"ג האילן. ותירץ דר"י סבר כר"א. אמנם הקשה השער המלך דשיטת בעל העיטור (הובא בר"ן וברא"ש) לפסוק כר' יהודה אע"פ שפסק כרבנן דדף כז: ותקשה מאי ממעטינן מדאורייתא.

**והערוך לנר** דף ט. הוסיף וחיזק הקושיא דלרבנן לא זו בלבד דליכא נ"מ על מה להעמיד את הדרשא ולמעט, אלא דליכא בכלל קרא למידרש מיניה דהרי לדידהו "הכי קאמר רחמנא עשה סוכה בחג" ונמצא דאדרבה מהך קרא דרשינן דאין צריך ראויה לשבעה.

**וכתב הערוך** לנר דכונת רבנן אינה לדרוש מ"שבעת ימים" עשה סוכה בחג, אלא מרישא דקרא הוא דדרשי לה שנאמר "חג הסוכות תעשה" מזה דרשו עשה סוכה בחג. אבל הקרא ד"שבעת ימים" נדרש גם לדידהו לסוכה הראויה לשבעה. [ע"ש ראיות לזה.]

**והמנ"ח מצוה** י' כתב: דהם [רבנן דר"א] ס"ל דיכול לעשות הסוכה אימת שירצה, דמ"מ הסוכה "ראויה" לכל שבעה. אבל בסוכה שאין ראויה לצאת כל ז' מחמת איזה פסול לא פליגי חכמים. [וצ"ב איך הדרשא. ויתכן דבצורת הדרשא מודה לערוך לנר. ועי' שפ"א דף כז: שכ"כ.]

**אולם עדיין** קושית השער המלך קשה, למאי נ"מ בדאורייתא בדרשא זו. ועי' אות ק סק"ד.

**והרש"ש כתב** דנ"מ גם מדאורייתא היכא דאינה יכולה לעמוד ז' מפני רפיונה, ואת זה ממעטינן גם לרבנן. [וכ"כ הערוך לנר דף ב. הובא בפ"ק אות טו והבית הלוי (ח"ג סי' נד ד) הובא בפ"ק אות רב.] עוד נ"מ כתב הרש"ש לענין ביטול תבן ועפר דבעינן למעט לכל ז' [לשיטת רש"י לעיל ד.] וי"ל דהטעם משום הך דרשא דראויה לשבעה. [וכן מבואר בערוך לנר דף ד הובא בפ"ק אות סה בהערה. ועי' פ"ק אות תלא בהערה מה שהובא מהגר"ד לנדו שליט"א.]

**עוד דנו** האחרונים דסוכה הכשרה מטעם מגו דהוי דופן לענין שבת הוי דופן לענין סוכה הרי אינה ראויה לשבעה. וכתב הערוך לנר דף ז: דהרי"ף שהכשיר הסוכה לכל שבעת הימים הוא מחמת הך דינא דבעינן ראויה לשבעה, דמזה דהכשירה תורה בשבת מוכח בע"כ שכשר לכל החג. ועי' מש"כ בפ"ק אות קצ ובאות קעב בהערה. וכתב הערוך לנר דלהכי דרשינן להך קרא מדאורייתא.

**ולעיל יג:** איתא דירקות המתייבשים בסוכות פסולין לסכך וכתב הר"ן "ומינה דכל דבר העשוי להתייבש בתוך שבעה עד שיהא חממ"צ אף עכשיו הוא פסול" והריטב"א כתב "דכיון דלאו בני קיומא נינהו לשבעת ימים מהשתא חשיבי [כמאן דליתנהו](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_6.htm#E2835,0,דף ‎יג ב^^87189!)" וכתבו הרש"ש שם והפמ"ג (תרכט א"א יג) די"ל דפסול מדאורייתא משום אינו ראוי לשבעה. [אמנם עי' שער הציון תרכט נב דהביא מחלוקת אם הפסול דאורייתא או דרבנן. ונתבאר בפ"ק אות תלא.] וגם זה מיישב קושית השער המלך דזו נ"מ דאורייתא.

**עוד נ"מ** כתב הערוך לנר דף ט. לפי דברי הריטב"א אות צח דדין סוכה שאינה עומדת ברוח מצויה נלמד מדין ראויה לשבעה.

**והנה הערוך** לנר דף ד: מצדד דלדידן דעושה אדם סוכה בחולו של מועד [ומ"מ קי"ל בעינן ראויה לשבעה כדלעיל] לא נאמר זה אלא בעושה קודם המועד אבל בעושה במועד לא בעינן ראויה לז'. ע"ש. [ולפ"ז יש לדון בכל הנ"מ דלעיל מהו דינם בבנה סוכתו במועד.] ולכאורה נראה כונתו דרק לא בעינן ראויה לשבעה, אבל מ"מ בעינן ראויים עד סוף חג הסוכות. וצ"ע. [ובמנ"ח מצוה י' שהובא לעיל מבואר דגם בעושה ברגל בעינן ראויה לשבעה.]

**חלוקי דינים בהנ"ל**

**קב) נמצינו למדים** ח' נדונים באין ראויה לשבעה. א. סוכה בחולו של מועד. ב. סוכה ע"ג אילן וגמל. ג. נדר הנאה יום אחד מהסוכה בפני רבים. ד. אינה יכולה לעמוד ז' מפני רפיונה. ה. בטול תבן וקש לפחות מז'. ו. מגו דהוי דופן לענין שבת וכו'. ז. ירקות המתייבשים בתוך ז'. ח. פסול סוכה שאינה עומדת ברוח מצויה.

**והנה בדין** ירקות המתייבשים תוך ז' הבאנו באות הקודמת דאיכא פלוגתת קמאי אי פסולן דאורייתא או דרבנן. וצ"ע לדעת הפוסלין מדרבנן למה באמת אין בזה פסול של אין ראויה לשבעה. ובמקראי קודש תירץ דשאני התיבשות שהוא מצב המתחדש משא"כ סוכה ע"ג גמל הפסול הוא במצב הנוכחי. [והנה באות צח הובאו דברי הריטב"א דפסול אינו עומד ברוח מצויה הוא מפני שאין ראוי לשבעה וחזינן דפליג על סברת המקראי קודש דהרי גם שם הוא מצב מתחדש. וע"ש מה שהובא מהשנות חיים.]

**ובדבר הקושיא** ממגו דהוי דופן לשבת הוי דופן לסוכה למה לא פסול משום סוכה שאין ראויה לשבעה. כתב השנות חיים שם שכל פסול אינו ראוי לשבעה הוא רק בסכך ולא בדפנות. [וע"ג אילן צ"ל דמקרי אינו ראוי גם לגבי הסכך כיון דאין ראוי להשתמש בסכך.]

**ובשלום יהודה** סי' מו כתב ג"כ כך, ותלה ד"ז בפלוגתת הרא"ש והרמב"ם הובא בפ"ק אות רנג רנד בדרשא דחג הסוכות תעשה לך שבעת ימים דדרשינן מינה בדף ט. דהסוכה נאסרת כחגיגה, אי קאי על סכך או גם על הדפנות. וה"נ פליגי בדרשא דידן דראויה לשבעת ימים אי קאי על הסכך או על הדפנות.

**והנה באות** צח הובאה דעת כמה ראשונים דפסולא דסוכה שאינה עומדת ברוח מצויה הוא מצד שאינה ראויה לשבעה. ולהנ"ל להסוברים דהוא דין רק בסכך לא יהא פסול זה אלא בסכך. וע"ש באות צח דאתינן עלה לפרש דקאי על סכך מהכרח אחר.

**מצה שאין ראויה לשבעה.**

**קג) תנן בפסחים** לה. חלות תודה ורקיקי נזיר עשאן לעצמו אין יוצא יד"ח מצה, עשאן למכור בשוק יוצאין בהם. ושם דף לח. מנה"מ אמר רבה דאמר קרא ושמרתם את המצות מצה המשתמרת לשם מצה יצתה זו שאינה משתמרת לשם מצה אלא לשם זבח. [ופירש"י דצריך שימור לשם מצת מצוה וזו אינה משתמרת לשם מצת מצוה.] רב יוסף אמר אמר שבעת ימים מצות תאכלו מצה הנאכלת לשבעת ימים יצתה זו שאינה נאכלת לשבעת ימים אלא ליום ולילה. [ופרש"י דרב יוסף ג"כ סובר קרא דרבה אלא דסובר דאפילו אם משמר לשם מצות מצה ג"כ מכל מקום בעינן שימור לשם מצה הראויה לשבעה אבל זו לא נשתמרה לשם מצה הראויה לז'.]

**ובמנ"ח מצוה** י' כתב די"ל דגם רבה מודה לרב יוסף דאיכא דין "מצה הראויה לשבעה" רק דס"ל דב"לשמה" אין צריך לעשות "לשם" מצה הראויה לשבעה, ע"ש. והביא המנ"ח מסוגיא דדין דמשמע דכו"ע מודו גבי סוכה להך דרשא. [ור"מ מכשיר רק משום דהוי דרבנן.]

**והנה הפוסקים** השמיטו דין זה גבי מצה. והקשה המנ"ח למה השמיטו הרי יש נ"מ בזה דכשיש לו מצה של איסור לאו לא נימא עדל"ת משום שאינה ראויה לשבעה. [ע"ש באריכות בנדון זה. ועי' ירושלמי שהובא בתוס' קידשין לח. דאמרינן אתי עשה ודחי ל"ת אי לאו דהוי עשה שלפני הדבור.] והביא דבטעם המלך פ"ו מחמץ ומצה כתב דברייתא דתניא כוותיה דרבה חולקת ע"ז. אבל המנ"ח כתב דאין הוכחה דחולקת וכנ"ל.

**ותירץ המנ"ח:** נלע"ד דבאמת ל"צ כאן (במצה) ראוי לז', וחילוק גדול יש בין מצה לסוכה. דבשלמא גבי סוכה דהיא מצוה כל שבעה שייך שפיר לומר כיון דחדא מצוה היא הקפידה תורה שמצוה זאת לא תהיה נחלקת, שהסוכה שמקיים המצוה יהיה ראוי כל זמן לקיום המצוה ולא שנעשה סוכה שאין יכול לקיים המצוה בסוכה זו כל ימי החג, ונעשה סוכה אחרת עבור איזה יום, כמו סוכה העשויה על ראש האילן שם אילו הוי מן התורה כ"ע מודים.

**אבל מצה** דרק כזית ראשון מצוה וכל שבעה הוא רשות גמור, ומה ענין רשות למצוה, בשביל המצוה התירה התורה ובשביל רשות לא התירה התורה לאכול דבר [איסור], ול"ש דין זה דמצה הראויה לז'. וא"א להטעים עיין ותבין. וער"נ סוכה (ג. מדפי הרי"ף) גבי מיגו דהוי דופן לסוכה כתב כעין זה, דל"ש לומר דהתורה נתנה שיעור להכשר סוכה ובשבת יהיה צריכה הכשר יותר ולא יצא יד"ח בסוכה זו, ה"נ גבי סוכה הן הן הדברים. אבל במצה דהוי רשות מה לי אם צריך לאכול מצה אחרת כמו שאר מאכל. אבל אם היה במצה ג"כ מצוה לאכול כל שבעה שייך שפיר דין זה דלא שייך לומר כיון דמצוה אחת היא יהיה יוצאין בה אם אינה ראויה לצאת כל ז' המצוה ויהיה צריכה הכשר יותר באיזה מימי החג, על כן צריך מצה הראויה לז'.[[202]](#footnote-202)

**[ובדעת רב** יוסף כתב דהוא קאי כר"ש דס"ל [עי' פנ"י פסחים כח:] דאיכא מצוה לאכול מצה כל ז' עי"ש.]

**ובעיקר מש"כ** המנ"ח דבעדל"ת לא מקרי ראויה לשבעה. י"ל דדנים אם היא ראויה לשבעה "למצוה", והרי אם היתה מצוה כל השבעה היה מותר לאוכלה, דהיה בא העשה ודוחה הל"ת, וא"כ מקרי "ראויה לשבעה למצותה". וע"ע במנ"ח אות כז משכ"ב.

**למה לא נחלקו גם בסוכה ע"ג אילן**

**קד) תוד"ה סוכה** הראויה לשבעה, מהאי טעמא נמי היה פוסל בסוכה על גבי אילן. והא דלא שנו בברייתא גם דין סוכה ע"ג האילן, עי' ערוך לנר משכ"ב.

**דף כג ע"א**

**גולל**

**קה) רש"י ד"ה** ולא גולל לקבר, כלומר אם עשאוהו כיסוי לארונו של מת אין שם גולל עליו לטמא. מה שהוסיף רש"י "כלומר אם עשאוהו" משום דהיה קשה לו הלשון אין עושין אותו וכו' ולא גולל לקבר, דאטו יש איסור לעשותו גולל לקבר, ולכן פירש דהלשון נשנה לגבי מחיצות אבל לגבי גולל הכונה שאם עשאוהו גולל אינו מטמא אבל אין בזה איסור.

**והמרומי שדה** כתב דאפשר לפרש [דלא כרש"י] דאין כבוד המת שהגולל שלו לא יטמא ולכן אסור לעשותו גולל.

**ומש"כ רש"י** דגולל הוא כיסוי ארונו של מת, וכן כתב גם בסנהדרין מז: וכתובות ד:, הנה התוס' בכתובות ד: האריכו להקשות וליישב שיטתו, ע"ש. ובתוך הדברים כתבו: ועוד הקשה דתניא בעירובין (דף טו:) כל דבר שיש בו רוח חיים אין עושין ממנו לא גולל לקבר כו' ולפירוש הקונטרס וכי דרך לעשות כסוי ארון מבעלי חיים. ויש לומר אע''ג דאין דרך לעשות כסוי ארון מבעלי חיים מכל מקום כמה דברים אשכחן דלא שכיח ומיירי בהן הש''ס לדרוש ולקבל שכר.

**ושיטת ר"ת** (בתוס' שם ובר"ש פ"ב מ"ד דאהלות) דגולל היינו מצבה שהיא אבן גדולה ופעמים כשאין המצבה מזומנת מעמידין שם בהמה או דבר אחר לסימן. והנה מצינו ג' שיטות בדעת ר"ת. התוס' הנ"ל בכתובות כתבו דהוא נעשה לסימן על הקבר.[[203]](#footnote-203) אמנם הרמב"ן בתורת האדם כתב דלר"ת הוא נעשה לכיסוי וכן כתבו תוס' בסוגיין. ובר"ש ורא"ש באהלות שם משמע דהוא עשוי גם לכיסוי וגם לסימן. וכ"כ המי נפתוח פרפר יא בדעת הר"ש. [ועי' ריטב"א שסובר דהן גולל דרש"י והן גולל דר"ת שניהם אמת ומטמאים מדין גולל.]

**עוד כתב** רש"י "דאמרינן בבהמה המקשה דגולל מטמא במגע ובמשא ובאהל". וכתב המרומי שדה דהוא ט"ס דהא תנן אהלות פ"ב מ"ד ה[גולל](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_5.htm#E769,0,פרק ב - משנה ד^^4781!) והדופק מטמאין במגע ובאהל, ואינן מטמאין במשא. רבי אליעזר אומר, מטמאין במשא. אבל הרש"ש כתב דרש"י כתב כאן אליבא דר"א. ובערוך לנר תירץ דאליבא דר"ע בחולין עב. מטמא גם במשא ע"ש.

**ובדין גולל** שפירש מהקבר, אם עדיין הוא בטומאתו. הנה תוס' כאן כתבו "ואין לומר דאיצטריך היכא דאין המת בקבר דאי ליתיה אם כן לא מטמא משום גולל דאפילו כי איתיה ויש מקום לטומאה לצאת לא מטמא" ומבואר להדיא דאינו מטמא אלא כאשר הוא עם המת. וכ"כ הרמב"ם פ"ו ה"ד מטו"מ: ואם פרשו מלהיות גולל או שהסיר את המת מתחתיהן הרי הן טהורין. וכן בהמה שכפתה ועשה אותה גולל הנוגע בה טמא טומאת שבעה כל זמן שהיא גולל. התיר הבהמה הרי היא טהורה כשאר הבהמות. עכ"ל. וכן הוא בפירוש הרא"ש באהלות שם ובראב"ד בתמים דעים סי' רד. [בקוב"ש כתובות אות טו הקשה הא אין עולין מידי טומאתן אלא בשינוי מעשה וע"ש מה שכתב בזה.]

**אמנם ז"ל** רש"י עירובין טו. "אם עשאו גולל לקבר מטמא לעולם באהל כמת עצמו ואפילו ניטל משם דתניא בפרק בהמה המקשה (חולין עב.) כל אשר יגע על פני השדה לרבות גולל ודופק", מבואר להדיא דמטמא גם אחר פרישתו. וכ"כ הרשב"א בשו"ת סי' תעו.

**והנה למאי** דפסקינן דבהמה נעשית גולל, כתבו המשנה אחרונה פט"ו מ"ט דאהלות והגהות תפארת יעקב על התפארת ישראל [וחלק בזה על התפא"י[[204]](#footnote-204)] דהוא הדין אדם נעשה גולל. ולפי דעת רש"י והרשב"א יוצא דאותו אדם ישאר בטומאתו לעולם ואין לו טהרה. [ועי' מש"כ בזה מרן הגר"ד לנדו באהלי טהרות גליון 63 64. ושם במלחמתה של תורה דן הג"ר צבי אליהו שטינברג דכהן יהיה אסור להיטמא לאותו אדם שיש לו דין גולל. ודן אם לבנו מותר להיטמא לו בחייו כדכתיב לאמו ולאביו וגו' או רק לאחר מותו. עוד דן שם לפי מש"כ הצ"פ דגולל אסור בהנאה כמת, א"כ אדם שנעשה גולל יהא אסור בהנאה.]

**אם בהמה שאינה קשורה מקרי עומד ברוח מצויה**

**קו) מ''ט דר'** מאיר אביי אמר שמא תמות רבי זירא אמר שמא תברח. והנה פסול זה הוא דרבנן וכלשון הגמ' להלן "חיישינן". וצ"ב למה שמא תברח אינו פסול דאורייתא כסוכה שאינה עומדת ברוח מצויה שהרי מצוי הוא שהבהמה תברח.

**ובאמת מצינו** למסקנת הגמ' שכתבו הפוסקים דגם לר' יהודה בעינן לקשור את הבהמה [ויבואר להלן אות קכה-קכו בס"ד] וכתב הערוך השלחן (תרל לג): "אבל בלא קשרה אינה נחשבת לדופן, כיון שיכולה לברוח, והוי כמחיצה שאינו יכול לעמוד ברוח מצויה". וצ"ב.

**והנה הרמב"ם** (שבת פט"ז הכ"א) כתב גבי מחיצת שבת בכל עושין מחיצה וכו' אפילו בבהמה ושאר מיני חיה ועוף והוא שיהיו כפותים כדי שלא ינודו. וכתב המ"מ "דבעינן מחיצה שיכולה לעמוד ועומדת", ופירש הב"ח (סי' שסב) "כדלעיל גבי ענפי אילן".[[205]](#footnote-205) [וכן דעת השער המלך (סוכה פ"ד הט"ז) דפסול מדאורייתא מדין אינו עומד ברוח מצויה.[[206]](#footnote-206) וכתב דכן מוכח מלשון המ"מ "יכולה לעמוד ועומדת", והנה "יכולה לעמוד" היינו שיכולה לעמוד ברוח מצויה ו"עומדת" היינו קשורה, ומדכתב ב' דינים אלו בהדי הדדי ש"מ דשורש אחד להם.]

**אמנם המג"א** (שסב סק"ח) כתב ע"ד הב"ח: כוונתו דמחיצה שהרוח מוליך ומביא אותה אינה מחיצה. וצ"ע דא"כ אדם המהלך לא יהא מחיצה דנייד.[[207]](#footnote-207)

**ועוד דבסוכה** פ"ב דחיק בגמ' מ"ט בהמה פסולה ולא קאמר משום דניידי.[[208]](#footnote-208)

**ועוד דהטור** בסי' תר"ל כתב ובלבד שתהיה קשורה, וכי קשורה מאי הוה הא ניידי.[[209]](#footnote-209)

**לכן נ"ל** דמה שכתב הרמב"ם שלא ינודו היינו שלא תברח[[210]](#footnote-210) כדאיתא בגמ', וכ"כ הב"ח סי' תר"ל.[[211]](#footnote-211) והא דלא קאמר [הרמב"ם הנ"ל] "שתהא קשורה", דהכא מיירי שעומדת במקום פרוץ ואין לו במה לקושרו לכן כתב שתהא כפותה. ובאדם א"צ שיהיה כפות דאין אדם הולך ממקומו אלא לצורך ולא חיישינן שמא יברח[[212]](#footnote-212) כמ"ש המ"מ. ועי' סי' שס"ג.

**ולא דמי** לענפי אילן דהתם מחמת גריעות המחיצה שהיתה קלושה הרוח מנידה ולכן אינה מחיצה משא"כ בבהמה ואדם שהן מנידין עצמן ואין זה גריעותא.[[213]](#footnote-213) עכ"ל המג"א.

**ומעתה יש** לבאר את ההו"א דר' יהודה מכשיר בבהמה שיכולה לזוז ממקומה, וגם ר"מ לא פסיל אלא מגזירה, ולא אתו עלה משום "מחיצה שאינה עומדת ברוח מצויה", והיינו דההו"א היא כסברת המג"א דכיון שהבהמה מצד עצמה יכולה לעמוד מקרי עומד ברוח מצויה. [ולפי המסקנא נחלקו הפוסקים אם הדרינן מסברא זו או לא וכדלעיל.]

**עוד מהלך** בסוגיא כתב החקרי לב (או"ח סי' קב) [דף רטז:] דלכו"ע מיירי כאן בקשורה דאי לאו הכי אינה מחיצה העומדת ברוח מצויה. אלא דמ"מ חייש ר' זירא שתתיר הקשר ותברח [וזה גזירה דרבנן, אבל בלא קשורה פסולה מדאורייתא.] ומאי דאמרינן דבבהמה קשורה לא גזר ר' זירא היינו בקשורה היטב באופן שאין חשש שתנתק כגון שקשר ידיה ורגליה עם כתלי הסוכה.

**בהמה שאינה קשורה לענין גולל**

**קז) והנה הרמב"ם** בהלכות טו"מ פ"ו ה"ד כתב וכן בהמה שכפתה ועשה אותה גולל הנוגע בה טמא טומאת שבעה כל זמן שהיא גולל. עכ"ל. ומבואר דאם לא כפתה אינה נעשית גולל, והנה כאן לא שייך גזירה שמא תברח ובע"כ דאם אינה קשורה הוי כאינה עומדת ברוח מצויה ולא חשיבא מדאורייתא גולל. ומזה הוכיחו השער המלך והחקרי לב כדעת הב"ח דלעיל ולא כמג"א דהפסול רק משום שמא תברח.

**והנה הכס"מ** כתב על הך דינא: ומ''ש שכפתה, משום דאל''כ הרי היא הולכת לכאן ולכאן ואין כאן גולל. עכ"ל. ולכאורה משמע דהיא סברא בפנ"ע דדבר שהולך לכאן ולכאן אינו גולל, ואין זה שייך לדינא דסוגיתנו במחיצה [ומיושבין א"כ דברי המג"א.] אמנם השער המלך הוכיח מסוגיתנו דלא כן ע"ש. ובע"כ הוא פסול דאורייתא של אינו עומדת ברוח מצויה.

**בהמה שאינה קשורה לענין סוכה ולחי**

**קח) והנה הרמב"ם** בהלכות סוכה פ"ד הט"ז כתב דפני סכה כשרין מן הכל שאין אנו צריכין אלא מחיצה מכל מקום ואפילו מבעלי חיים. עכ"ל. ולא הזכיר שם דבעינן כפותה. ועי' שער המלך (שם) שכתב דלכאורה משמע דלא בעינן כפותה ואמנם הטור סי' תרל כתב דבעינן שיקשור וכן פסק השו"ע (סי"א), ותמה השער המלך למה לא כתב הב"י שהרמב"ם חולק ע"ז. אמנם שוב הביא השער המלך דמדברי הרמב"ם הלכות שבת הנ"ל הרי מוכח דבעינן קשורה ובע"כ סמך בהלכות סוכה על מה שכתב בהלכות שבת דבעינן קשורה[[214]](#footnote-214). וכן מבואר בר"א מן ההר דף כג: וכ"כ הצל"ח.

**ובספר משנת** אליהו (הג"ר אליהו משקובסקי) סי' כז כתב בדעת הרמב"ם לחלק בין שבת לסוכה. דבשבת בעינן מחיצה "שיכולה לעמוד ועומדת" כלשון המ"מ, אבל בסוכה בעינן רק "שיכולה לעמוד" אבל לא בעינן "שעומדת".

**ויסוד החילוק** הוא דבשבת בעינן שתהא המחיצה מחלקת בינו לרה"ר ולכן אם בפועל עומדת להסתלק אין כאן מחלק בינו לרה"ר. אבל בסוכה אין צריך לחלק בינה ובין החוץ אלא בעינן שיהא לסוכה "שם מחיצה" ולזה סגי ביכולה לעמוד אף שאינה עומדת.[[215]](#footnote-215)

**וכתב שם** לפ"ז לחדש דגם בסוכה ע"ג ספינה שכשרה אף שאינה עומדת ברוח מצויה דים, כל זה לגבי סוכה אבל לגבי שבת דבעינן מחיצה "עומדת" אזלינן לפי מקומו, ויהיה פסול. ובזה א"ש דברי הרמב"ם שבהלכות שבת לא הזכיר כלל הענין של רוח מצויה דים.[[216]](#footnote-216)

**וכן גבי** לחי לא הזכיר הרמב"ם דבעינן לקשור משום דגם לחי לא בא להפריד וסגי בשם מחיצה. אמנם הטור כתב בכולהו דבעינן לקשור ודוק.[[217]](#footnote-217)

**וגבי גולל** צ"ל דבעינן שיהא לו קשר ושייכות לקבר ולכן דינו כפי דיני מחיצת שבת דבעינן "יכולה לעמוד, ועומדת".

**דף כג ע"א**

**שמא תמות – ביו"ט או בחוה"מ**

**קט) אביי אמר** שמא תמות. ופרש"י שמא תמות, הבהמה ביום טוב ותפול ואין כאן דופן ונמצא בטל ממצות סוכה. עכ"ל. ומבואר דהחשש הוא רק ביו"ט, והיינו משום שאז אסור לבנות ולא יהא לו היכן לישב. [ונראה דמ"מ הסוכה פסולה גם בחוה"מ אף דאז ליכא לסיבת הגזירה, דמ"מ פסלו סוכה זו תמיד משום הגזירה וכדמשמע סתמה דהברייתא דר"מ פוסל תמיד.]

**והא דלא** פירש רש"י דגם בחוה"מ ניחוש דלא ידע שמתה וכדאמרינן בע"ב וכיון דמייתא כווצא ולאו אדעתיה, [כן הקשה השער המלך פ"ד הט"ז מסוכה ד"ה ודע] ביאר הערוך לנר לפי שאם תמות ותפול יחוש בכך. משא"כ בע"ב דהבהמה קשורה והחבלים מחזיקים אותה באותו מקום ורק דהיא כווצא מעט בזה יתכן דלאו אדעתיה. וע"ע ברש"ש משכ"ב.

**שמא תמות או תברח – גזירה דרבנן, או דין דאורייתא**

**קי) בחששא דשמא** תמות או שמא תברח. הנה זה הוא רק גזירה דרבנן וכמוכח מלשון הגמ' "חיישינן" וכן מדקאמר "גזירה" שמא תמות ו"גזירה" שמא תברח וכן מלשון רש"י בד"ה גזירה שמא "ונמצא בטל" וכן מדכתב רש"י דהחשש רק ביו"ט וכמו שנתבאר באות קט. וכן מבואר להדיא להלן כד. "בין למאן דאמר שמא תמות בין למאן דאמר שמא תברח מדאורייתא מחיצה מעליא היא ורבנן הוא דגזרו בה".

**אבל הצל"ח** כאן כתב דליכא למיחש לגבי הפסול של מכאן ולהבא, שהרי יראה שברחה. אלא דהפסול הוא מחמת שיכולה למות או לברוח א"כ הוי סוכה שאין ראויה לשבעה ופסולה מעיקרא. וצ"ע מכל ראיות הנ"ל.

**בקושית הגמ' ניחוש שמא תמות או תברח**

**קיא) ולמ"ד שמא** תמות ניחוש שמא תברח. ובתוס' כתבו דאף דר' יהודה פליג, מ"מ קושית הגמ' מק"ו ממיתה על בריחה. והקשה מהרש"א א"כ מאי פריך ולמ"ד גזירה שמא תברח ניחוש שמא תמות, הא ע"ז יקשה קושית התוס' דר' יהודה יוכיח דלא חייש להכי וכאן ליכא ק"ו. ותירץ המהרש"א דמ"מ המקשה שלא ידע מסברת מיתה לא שכיחא השוה בריחה למיתה אף בלא ק"ו. [ומה שכתבו תוס' דזה ק"ו לרוחא דמילתא הוא אבל גם אם הם שוים מצי למיפרך.]

**והשבות יעקב** ח"א סי' לא תירץ די"ל דטעמיה דר' יהודה לא משום דלא חייש לשמא תמות אלא משום שאם תמות יראנה ולא ישב בסוכה. אבל לר"מ פריך דאם חייש לשמא תברח שזה ניכר יותר, ק"ו דיחוש למיתה שניכרת פחות מבריחה.

**והקשה הערוך** לנר א"כ מאי פריך לקמן דר' יהודה אדר' יהודה בדין חיישינן למיתה, הרי ר' יהודה חייש למיתה רק דסובר דישים לב לזה. ונראה דאין כונת השבות יעקב דזה הפירוש האמיתי בר' יהודה, דבהרי אביי בע"ב [בהו"א] אמר להדיא שטעמו של ר' יהודה משום דלא חייש למיתה. אלא רק דהמקשן לא יכל להוכיח מר' יהודה כיון דאפשר לדחות ולפרש בר' יהודה כנ"ל.

**אם אביי ורבי זירא פליגי בדעת עצמם או רק מבארים דברי ר"מ**

**קיב) בפיל קשור** כו"ע לא פליגי. כתבו התוס' דזה לשון משונה דהיה לו לומר מאי בינייהו כיון דהם פליגי בדעת ר"מ.

**והנה הגר"א** סי' שסב כתב דלפי המסקנא דף כד. דר"מ פוסל מטעם אחר א"כ צריך לומר דדברי אביי נאמרו על ר' יהודה שגם הוא לא הכשיר אלא בקשורה שמא תמות או שמא תברח. [כן ביאר דבריו השער הציון, ויבואר בס"ד באות קכו. ועי' אות קכז שגם החזו"א צידד לפרש כן.] ונראה דלפ"ז שפיר נקט הך לישנא "לא פליגי" משום דלמסקנא לא פליגי בדעת ר"מ אלא סברת עצמם קאמרי. [ועי' ערול"נ מה שתירץ.]

**קשירת בהמה וקשירת סדין**

**קיג) בהא דמהני** קשירת בהמה. הקשה הט"ז (תרל יא) דהשו"ע בסי"א כתב [והוא מהטור בשם רבנו פרץ] דאין לעשות סוכה מיריעות שמא ינתק הקשר ולאו אדעתיה, וא"כ איך שרי בבהמה קשורה. ועוד הא בב"ק ט: אמרינן שור דרכו לנתוקי.[[218]](#footnote-218) ותירץ דהשו"ע בסי"א אוסר רק אם עושה יותר ממחיצה אחת ע"י קשר, אבל מחיצה אחת לחוד מותר. והכא בבהמה עושה רק מחיצה אחת מהבהמה. [ולכאורה צ"ע מה לי מחיצה אחת מה לי כמה מחיצות. ומה שכתב השבות יעקב דההיתר להט"ז הוא רק בדופן רביעית[[219]](#footnote-219) כבר דחאו השער הציון (תרל מח). ואולי ביאור דבריו דאם יש רק מחיצה אחת יתן דעתו עליה, אבל אם כל המחיצות רעועות ישפוט מאחת על חברתה ולא ישים לב שאחת מהן התנתקה. ובאגרות משה או"ח ח"ה סי' לט אות ג כתב פירוש מחודש מאוד בדברי הט"ז, דאם הבהמה יכולה לנתק פסול מדאורייתא בב' המחיצות אבל במחיצה שלישית שהקילה תורה דסגי בשלישית אפילו טפח הרי זה כשר אף אם הבהמה יכולה לנתק. וע"ש בארוכה לבאר כל לשון הט"ז.]

**והא"ר כתב** ליישב דהא דהחמיר רבנו פרץ הוא דוקא בסדינין שגם אם ינתק הקשר לא יראה כ"כ לעין שניתק. משא"כ בהמה שברחה הוא ניכר. ומה שהקשה מב"ק, תירץ דלתוס' ב"ק ט: רק ע"י המסירה לחש"ו הם מנתקים. ואף לרש"י בב"ק שם דמתנתקים מעצמן י"ל דזה רק בזמן מרובה. [צ"ע דסוכות הוא ז' ימים ולכאורה גם זה זמן מרובה. שו"ר בשער המלך פ"ה מסוכה (עמ' רסה) דז' ימים מקרי זמן מועט, ול' מקרי זמן מרובה. ועי' שו"ת כת"ס או"ח ס' קג דלאו דוקא ל' יום אלא איזה ימים פחות נמי זמן מרובה הוא. אלא דהם מיירו לגבי חשש מיתה, אבל לגבי חשש שינתק לכאורה מסתברא דהשעור של "מרובה" פחות ממיתה.]

**והפמ"ג (במ"ז** שם) כתב לחלק בין הא דיריעות שקושרים אותם במשיחה בעלמא ויכולים לינתק, לבין בהמה שקושרים בחוזק ולא חיישינן שינתק.

**"מן המותר בפיך" בדפנות סוכה**

**קיד) בהא דמהני** מחיצה מפיל. הקשה הנו"ב מהדו"ת או"ח סי' ג (מבן המחבר הג"ר שמואל לנדא) להסוברים (עי' מג"א תקפו ג שנחלק בזה עם העולת שבת) דבעינן בכל המצוות "מן המותר בפיך" איך אפשר לעשות מצות סוכה מפיל שאסור באכילה.

**ותירץ דנתגלה** לו לחלק בסברא [והובא בספר ברכת משה שאמר לו הג"ר שמואל לנדא שדבר זה גילה לו אביו הנו"ב בחלום] דלא נאמר דין מותר בפיך אלא היכא דהצריכה תורה לעשות מדבר הראוי למאכל אבל מחיצת סוכה שכשרה לאו דוקא מאוכל אלא אף מעפר אין דין שיהא מותר בפיך. [וכ"כ הערוך השלחן (תקפו ו, תרל יג.)]

**ובספר קרן** לדוד וספר ארחות חיים, הובא בלקוטי הערות לנו"ב, תירצו דכיון דדפנות אינן עיקר הסוכה[[220]](#footnote-220) דהרי אינן צריכות להיות מפסולת גורן ויקב, לכן אין בהם דין דראוי לפיך.

**והאיכא רווחא**

**קטו) והאיכא רווחא** דביני וביני. לכאורה קושיא זו לאו דוקא על אביי ור' זירא אלא על גוף הברייתא, ולא משמע כן בגמ'. ועי' מהרש"א וערוך לנר משכ"ב.

**דף כג ע"ב**

**אם מותרת לבעלה**

**קטז) הרי זה** גיטך שעה אחת קודם מיתתי אסורה לאכול בתרומה. והיינו שמא שעה זו היא סמוכה למיתתו והיא ישראלית הגרושה מכהן. והקשה הרש"ש א"כ אסורה היא גם ליזקק לבעלה שמא זו השעה הסמוכה למיתתו והרי היא גרושה ואסורה לכהן. וע"ש שכתב דאה"נ [ומה שמשמע דתקנת הבעל הוא לפוטרה מיבום ומשמע דאינה נאסרת עליו, כתב הרש"ש דהבעל טועה בכך וסובר שלא תיאסר עליו אבל באמת אין זו תקנה טובה.]

**אולם בדברי** המאירי בגיטין כח. מוכח דמותרת לבעלה. שכתב דהא דאסורה בתרומה הוא חומרא דרבנן כיון דיש לה תקנה בחולין, ומשמע דלבעלה שאין לה תקנה לא החמירו.

**הלוקח יין מבין הכותים - אם מיירי בבין השמשות או בליל שבת**

**קיז) רש"י ד"ה** אומר, וכגון שהגיע לילי שבת. בפשטות הכוונה שמפריש בשבת עצמה וכפירוש שדחו התוס' ד"ה שני. והתוס' הקשו ג' קושיות על פירוש זה: א. דאם כן אפילו לקרות לו שם אסור כדמוכח בכמה דוכתי דאין תקנה לטבל בשבת אלא באיסור דאמרינן פרק כירה (שבת דף מג.) טבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן. ותירץ בערוך לנר דאה"נ למ"ד יש ברירה אפשר להפריש בשבת בדרך ברירה כהך דברייתא דידן, אלא דהגמ' אמרה שם טעם דמועיל גם למ"ד אין ברירה.

**ב. ובפ' מי** שהחשיך (שם דף קנד:) היתה בהמתו טעונה טבל ועששית אסור לפורקה ולא מסתבר למימר דכל הני ר' יהודה ורבי יוסי ור' שמעון דאסרי. וכתב הערוך לנר דהרי זה רק ברייתא אחת ולמה לא מסתבר לומר דאתיא כרוב התנאים וכהילכתא.

**ג. ועוד דאמרינן** פרק שני דביצה (דף יז:) המעשר בשבת בשוגג יאכל במזיד לא יאכל ומשמע נמי בפרק הניזקין (גיטין דף נד.) דאתיא נמי כר''מ ואי הוה שרי למיכל בתנאי שאני עתיד להפריש לא היה ראוי לקונסו אפילו עבר ותיקן. [ביאור סברת תוס' דכיון דיכול להגיע לתקון הטבל גם בהיתר נמצא דהנאת השמוש אינה צריכה לבוא בהכרח באיסור, ואין לקנוס בזה.] ותירץ הערוך לנר די"ל סברא להיפך דכיון דיכל לעשות בהיתר ועשה באיסור יש לקנסו.

**אמנם כתב** הערוך לנר דאולי כוונת רש"י כתוס' דמיירי בבין השמשות ונפרש "הגיע לילי שבת" דהיינו סמוך לשבת. וכן כתב רש"י בב"ק "הלוקח יין מבין הכותים. בערב שבת בין השמשות כדתניא בתוספתא וקדש עליו היום ואין לו מה לשתות בשבת ואין לו פנאי להפריש". וכ"כ במעילה כב. "וכגון שהיה בדרך או בערב שבת בין השמשות ואינו יכול לתקנו לאלתר". עכ"ל.

**דף כג ע"ב**

**ביאורים בתוד"ה שני**

**קיח) תוד"ה שני.** ולא מיירי נמי בעוד יום אלא שאין שהות ביום כדי להפריש דאם כן נימא מעשר שני בצפונו או בדרומו ויחללנו וישתה כמו גבי דמאי. עכ"ל. וצ"ע דאם יקרא לאלתר שם למע"ש, שמא כשיפריש את התרומה והמעש"ר יעלה בידו מהמע"ש. וצ"ל דכונת תוס' שיאמר שיחול בצפונו או בדרומו רק על מה שלא עתיד לעלות בידו. וצ"ע.

**אלא ששכח** עד בין השמשות איירי דאסור להפריש כדתנן פרק במה מדליקין (שבת דף לד.) ספק חשיכה אין מעשרין את הודאי. אמנם רש"י בב"ק סט: כתב וז"ל: בערב שבת בין השמשות כדתניא בתוספתא וקדש עליו היום ואין לו מה לשתות בשבת ואין לו פנאי להפריש. עכ"ל. מבואר דמותר להפריש בבין השמשות ורק "אין לו פנאי להפריש". וצ"ע הרי אין מפרישין את הודאי בבין השמשות. ונראה לפי מה שכתב המ"ב סי' רסא סק"ד: דלענין מעשר אם אין לו מה יאכל בשבת תו הוי לצורך מצוה וקי"ל דלא גזרו על שבות בה"ש לצורך מצוה וכמו שפסק לקמיה. עכ"ל. וא"כ ה"נ כיון שאין לו מה לשתות מותר לעשר בבין השמשות. [ואולי גם משום קידוש, אך אולי אין להתיר משום זה דיכול לקדש על הפת.]

**ובדעת תוס'** י"ל דכיון דאיכא לעצה לעשר בדרך ברירה, דזה לא נאסר כלל בין השמשות, לא התירו לעשר כדרכו, דאין זה צורך שבת.

**שם. ועוד** כדדרשינן פרק השוכר את הפועלים (ב''מ דף פח:) עשר תעשר ואכלת ולא מוכר. לכאורה כונתם דמדאורייתא אינו ממון כהן דפטור ממעשר מדין "לקוח". אמנם צ"ע דלפ"ז היה להם לתרץ תירוץ זה גם על ה"לפני עור" דמדאורייתא פטור ממעשר מדין לקוח ואין כאן לפני עור. ואי משום החיוב דרבנן א"כ גם לגבי גזל איכא חיוב נתינה מדרבנן.

**ונראה לפמש"כ** הדרך אמונה בבאור ההלכה ריש פ"ב דמעשר דהנה שיטת הר"ש (פ"ק דפאה מ"ו) כדעת הריב"ם דלקוח פטור רק לפני מרוח, וא"כ קשה דכאן דהוא בתר מרוח אין פטור של לקוח. [והר"ש כתב ממש כתוס'. וכנראה גם התוס' דהכא נתחברו ע"י הר"ש.] וכתב הדרך אמונה ליישב, דאה"נ לגבי הלוקח אין פטור של לקוח אבל מ"מ למוכר מותר למכור דהוא נתמעט גם לריב"ם שאין לו איסור מכירת טבל כיון דאינו "ואכלת". ולפ"ז מיושב היטב דיש כאן לפני עור ללוקח ורק למוכר אין איסור גזל ודוק.

**והנה הריטב"א** הקשה דאכתי איכא עצה לבדוק להשקותם ממנו ואם ישתו ודאי מתוקן הוא, וכדאמרינן בפ״ק דחולין (ד.) קוטע אצבע של אחד‎ מהם ונותן לו. ותירץ וז"ל: תירצו קצת רבותינו ז״ל דאה״נ דסגי בבדיקה זו אלא שלא היה לו לזה פנאי לבדוק ונכון הוא. אבל יותר נראה לומר דאפילו בבדיקה לא סמכינן עלייהו דלמא כותים אית להו עשר תעשר ולא מוכר תבואת זרעך ולא לוקח וסבורין שהלוקח והמוכר פטורין מן המעשר לגמרי. עכ"ל. וכ"כ הרא"ה. ומבואר דבאמת הך סברא מהני גם לענין האיסור ולפ"ז הוא הדין לגבי לפני עור. [עי' ערוך לנר שהקשה הרי אפשר להאכיל לכותי לפני שיקנה הימנו ועדיין אין זה "לקוח". ותירץ דיתכן שהכותי עצמו קנה מאחרים. ע"ש. אמנם לכאורה כוונת הריטב"א פשוטה דגם הממרח ע"מ למכור פטור עי' רמב"ם פ"ב ה"א ממעשר[[221]](#footnote-221).]

**ובטבל ודאי** תני תרו"ג ולא בדמאי משום דלא נחשדו ע"ה על תרומה גדולה. אבל מעשר ראשון תנן התם (דמאי פ"ז מ"ה) גבי דמאי משום דנחשדו על מעשר ראשון. ומזה יש לתמוה במש"כ כאן הריטב"א "דאלו בעמי הארץ לא חשידי אלא אמעשר שני בלבד וכדאמרינן התם (יומא ט. סוטה מח.) לפי ששלח בכל גבול ישראל וראה שלא היו מפרישין אלא תרומה גדולה ומעשר ראשון בלבד", וכבר תמה ע"ז בדרך אמונה (מעשר פ"ט בציון ההלכה אות ב) והניח בצע"ג. [ובאמת ביומא ובסוטה איתא דהפרישו רק תרו"ג.]

**והא דלא** תני הכא למחר. החזו"א (דמאי ט ט) הקשה דאחרי שהעמידו תוס' דהא דהלוקח יין מיירי בבין השמשות א"כ א"א להפריש ע"י ברירה "למחר" דנמצא שכל ההפרשה היתה בשבת,[[222]](#footnote-222) [וכדכתב הר"ש (דמאי ז ד) וז"ל: אסור להפריש בשבת על ידי קריאת שם דבין השמשות מאחר דבין השמשות אין מעשרין את הודאי כדתנן בפרק במה מדליקין.] ועיקר הקושיא היא על המשנה של תאנים דמיירי מבעוד יום.

**וכן כתבו** התוס' ביומא נה: ד'ודאי' אפילו קורא לו שם מערב שבת אסור להפרישו בשבת. אולם מבואר שם דאפילו אם קרא שם מבעוד יום נמי אסור להפריש בשבת [ולא כהר"ש שאסר זאת רק אם הקריאת שם היתה בבין השמשות.]

**ובאמת דברי** החזו"א קיימי על דברי הר"ש אבל בדעת תוס' דידן אין הכרח לומר דאסור בכה"ג להפריש בשבת ולהלן ד"ה משום וד"ה והא דאין יבואר דלכאורה יש עוד דיוק דתוס' פליגי על הר"ש בזה.

**ונמצאו א"כ** ג' שיטות, לתוס' ביומא אפילו קרא שם מבעוד יום דרך ברירה אסור להפריש בשבת. לר"ש אם קרא מבעוד יום מותר להפריש בשבת ואם קרא בבין השמשות אסור להפריש בשבת. לתוס' דידן אף אם קרא בבין השמשות מותר להפריש בשבת.

**אלא לפי** שירצה לתקן את המותר הכל בבת אחת לא קתני למחר דלצורך חול אסור להפריש. עכ"ל. נראה דהך איסור אינו מדין איסור להפריש בשבת אלא מדין מכין לחול. אבל אין לפרש דאסור משום איסור הפרשת תרומה ומה שלצורך שבת התירו משום "צורך" של עונג שבת, שהרי יכול לאכול בשבת בלא הפרשה ולהפריש למחר גם על מה שכבר אכל בשבת.

**וקצת תימה** בעובדא דהאשה רבה (יבמות דף צג.) דרבי ינאי גופיה מעשר מפירא דביתיה שלא מן המוקף, יקרא שם ויפריש בשבת מן המוקף כעובדא דירושלמי. עכ"ל. מה שנקטו התוס' דהתם מקרי שלא מן המוקף כן הוא שיטת תוס' שם ביבמות צג:, אבל הרמב"ן והריטב"א ביבמות כתבו דהתם שמחיל החלות לכשיבואו הפירות לרשותו יקיף אז, ומקרי מן המוקף. ומבואר פלוגתא אם דין מוקף תלוי במעשה ההפרשה או בשעת החלות.

**ועי' ר"ש** פ"ג דחלה מ"א הובא בר"ן פ"ג דקידושין ובהגהות רע"א יו"ד סי' שכז שכתב דאם מפריש מן המוקף ואומר שיחול החלות אחר זמן ואז לא היה מן המוקף מתקיים בזה דין מן המוקף. וחזינן דאזלינן בתר מעשה ההפרשה ולא בתר החלות. וזה כשיטת התוס' ולא כרמב"ן וריטב"א. [אולם יש לדון בזה דשמא להר"ש והריטב"א סגי במוקף בחדא מהנך, או בשעת ההפרשה או בשעת החלות, ולא פליגי. גם יש לדון דאולי לתוס' בעינן מוקף גם בהפרשה וגם בחלות.]

**ועוד דאין** מתנה על ודאי שביד חבירו כדאיתא בירושלמי דדמאי דאמר מה בין דמאי לודאי דמאי אדם מתנה על דבר שאינו ברשותו ודאי אינו מתנה אלא על דבר שברשותו. והקשה הגרע"א (יבמות צג.) וז"ל: וגם זה תימא בעיני, דהא טעמא דירושלמי משום אין אדם מקדיש דבר שאינו ברשותו והרי ר' ינאי [שעליו הקשו תוס' שיעשר בברירה מבע"י] סבר אדם מקדיש דשלב"ל.

**ולכאורה הדבר** תלוי בג' האפשרויות לפרש הא דמתנה בדמאי, א. אפ"ל דהוא מדין ברירה וחל למפרע. ב. אפ"ל דאומר בע"ש שיחול בשבת [כעין תרומה לאחר ל'] ואין בזה איסור כדאשכחן בעירובין לו. לגין טבול יום שמלאו מן החבית של מעשר טבל ואמר הרי זה תרומת מעשר לכשתחשך דבריו קיימין. וכן מוכח מהאי עובדא דר' ינאי שעישר על של חברו מדין אדם מקנה דשלב"ל וא"א דיחול למפרע לפני שנעשה לשלו. [עי' שו"ת הגרע"א סי' קנט וחזו"א דמאי ט י] והתחדש כאן שיכול אף להוציא בשבת את מה שהפריש. ג. אפ"ל דבאמת אמירתו בע"ש לאו כלום היא וכל ההפרשה והקריאת שם נעשית בשבת אלא שהקילו חכמים אם עשה כדמות הפרשה בע"ש [אף שבאמת אינה כלום] דתו לא מחזי כמפריש בשבת. (עי' חזו"א דמאי ט יג).

**והנה אופן** א' צ"ע איך מהני בדבר שאינו שלו דאי אפשר לו להחיל את הדבר למפרע. וראיתי בחו"ב דמאי סי' יא שביאר דהעמידו חכמים ברשותו להפריש. ואופן ב' תלוי בדין אין אדם מקנה דשלב"ל. [עי' חזו"א דמאי ט יג.] אופן ג' אינו תלוי בפלוגתא דדשלב"ל ומה שלא התירו בודאי הוא משום שלא רצו להקל בכגון דא אלא בדמאי.

**מעתה קושית** הגרע"א רק אם נפרש כאופן ב' דזה תלוי בפלוגתא דדשלב"ל וממילא לר' ינאי אין בזה קולא וגם בודאי שרי. אבל בדעת תוס' י"ל דפירשו כאופן א' דהוא מדין ברירה [וכדמשמע דדימו סוגיין להך תקנה וברייתא דהכא הרי מבואר בגמ' ב"ק סט: וגיטין כה. דהוא מדין ברירה] ואיכא בזה קולא דהעמידו ברשותו ולזה אמרו בירושלמי שלא הקילו בזה אלא בדמאי. [וכן לפירוש ג' אין זה תלוי בפלוגתא אבל לא משמע בתוס' שפירשו כן.] (ועי' בזה בחו"ב שם.)

**והא דאין** קורא שם הכא לתרומת מעשר ולא גבי תאנים של טבל. הקשה החזו"א (דמאי ט ט) מה תועלת יש בהפרשת התרו"מ והרי תנאו הוא להרים המעשר אחר שבת ובע"כ יצטרך לשייר עשירית למעש"ר. וכן הוא בתוס' יומא נו. "אבל בודאי לא יועיל לו שהרי אינו יכול להפריש אותה מדה בשבת ובלא הפרשה אינו יכול לשתות אותם התשעה כדקתני אי אתה מודה שמא יבקע הנוד ונמצא שותה טבלים למפרע ואם כן אם היה שותה המעשר כל כמה דלא הופרש הוה ליה כבקיעת הנוד".

**ונראה דעיקר** קושית התוס' היא על הא דתאנים של טבל שקורא שם מבעוד יום ושרי להפרישם בשבת כמו שכתבו התוס' לעיל [ואף שכתבו דלא אומר "למחר" כיון שרוצה להפריש הכל יחד, מ"מ טפי עדיף שיהא מונח לו היתר בתנאו שתהא אפשרות לתקן המעש"ר ולאכלו אם יזדקק לו.] והתוס' ביומא לשיטתם דגם אם מפריש מבעוד יום ע"י ברירה אסור להוציא בשבת.

**ולפי מה** שכתבנו [בד"ה והא דלא ובד"ה משום] דדעת תוס' כאן דגם אם הפריש ע"י ברירה בבין השמשות מותר להפריש בשבת, א"ש קושית תוס' גם על הא דהכא.

**משום דגבי** דמאי דמעשרן והן שלו מתקן המעשר כדי לאכול אבל כאן שהוא ודאי צריך ליתן ללוי. והר"ש דמאי פ"ז מ"ד כתב בזה עוד וז"ל: ואפי' תימצי לומר דלוקח מן הכותי כלוקח מן הנכרי דאמרי' בפ"ק דבכורות (דף יא.) דמעשרן והן שלו משום דקאתי מכח גברא דלא מצי לאשתעויי דינא בהדיה,[[223]](#footnote-223) מ"מ אסור להפריש בשבת על ידי קריאת שם דבין השמשות מאחר דבין השמשות אין מעשרין את הודאי כדתנן בפ' במה מדליקין.

**והתוס' שלא** כתבו כן י"ל דמתירין להפריש בשבת וכמו שדייקנו עוד מדעת התוס' בד"ה והא דלא. ועי' גם ד"ה והא דאין. [אמנם עי' מהרש"א שהגיה בתוס' כדברי הר"ש. ונחלק עם מהרש"ל בזה.]

**ולהכי נמי** לא קתני הכא ומחלל על המעות כדקתני גבי דמאי. יש לעי' אם כונת התוס' דכיון שלא קרא שם לא יכול לחלל, או כונתם דמאותו טעם שא"א לקבוע מקום דמקרי הפרשה כך אסור לחלל בבין השמשות. והנה התוס' ביומא נו. כתבו: "ומהאי טעמא נמי לא קתני גבי כותים כדקתני התם ומחולל על המעות אלא ומיחל ושותה מיד פי' מתחיל או כמו שפירש הר''ר משולם זצ''ל ומיהל בה''י מזוג מלשון סבאך מהול במים (ישעיה א) אבל לחלל אינו יכול כיון שלא קבע לו מקום". עכ"ל. [וע"ש שתמהו על רש"י שמפרש שמחלל] ומבואר כהסבר הראשון.

**ולכאורה דבריהם** אינם מובנים שהרי כיון דמפריש המע"ש ע"י ברירה א"כ הוא כבר מופרש ונקבע לו מקום ויכול לחללו. וביאר החזו"א (דמאי ט ט) [ועי' מהר"ם] דהתוס' הבינו דאין כונת רש"י דמחלל ועדיין הכל מותנה בהפרשתו אח"כ את המע"ש, דא"כ אין תועלת בחלול אחר שגם הוא תלוי ועמד בהפרשה ולא יכול לשתות עד שיפריש. אלא ע"כ כונת רש"י כמו שכתב רש"י עצמו בחולין יד. וז"ל: ומיחל, המעשר שני הואיל ויכול לתקנו באמירה בעלמא ולומר הרי הוא מחולל על מעות שיש לי בתוך הבית לא התירו לו חכמים לשתותו ולסמוך על הברירה.[[224]](#footnote-224) עכ"ל. ומבואר דבכה"ג אין צורך לברירה והכל חל לאלתר. ולזה הקשו דאם לא מפריש לבסוף אין כאן קביעות מקום ולא חל החלול.

**ולפ"ז יש** לתמוה טובא במה שרצו תוס' להתיר לחלל בלא ברירה, [וכן בדעת רש"י דבאמת מותר לחלל], דלכאורה דין חילול כדין הפרשה וא"כ כשם שאסור לעשות הפרשה גמורה בבין השמשות כן אסור לחלל חילול גמור.

**[בדין חלול** בשבת אעתיק מחידושי ביצה. הנה רש"י ביצה כז: כתב דאסור לפדות קדשים ביו"ט. ועי' אבנ"ז יו"ד סי' רצא דאסור לפדות פדיון הבן בשבת כמו שכתב ריב"ש ותרוה"ד ונפסק בשו"ע או"ח (שלט ד) ומשום דדומה למו"מ. וברמב"ם פ"ז הי"א מיו"ט כתב דפודין קדשים בחוה"מ משמע דביו"ט אסור. אולם יעו"ש באבנ"ז באות כב שכתב דחילול מע"ש בשבת אינו אסור משום מו"מ [דאפשר לחלל רק דרך חלול ולא דרך מקח ואין זה דומה למו"מ] אלא משום מתקן.[[225]](#footnote-225) וע"ש נ"מ בזה. ובשו"ת חת"ס או"ח סי' עט כתב ג"כ דאין מחללין מע"ש בשבת אך לא נתבאר אם הוא מטעם מו"מ או מטעם מתקן. ועי' תו"כ אחרי פרשתא ה פ"ז אות ט "ולא יפדה נט"ר ומע"ש". ועי' דרך אמונה מע"ש פ"ה ציון ההלכה קה דנחלק עם הגריש"א אם מותר להפריש חומש בשבת. ואמנם גבי חומש י"ל דחמור מחילול כיון דעושה קדושה חדשה ודמי למקדיש משא"כ בחילול רק מעביר הקדושה ממקום למקום. אך מאידך קיל טפי דאין בזה תקון.]

**ואולי י"ל** לפי מה שכתב האבני נזר הנ"ל דהאיסור לחלל הוא רק משום מתקן, א"כ כיון דהיתר הכרי עדיין לא הסתיים עד שיפריש את התרומה ומעש"ר, אין איסור מתקן גם כלפי המע"ש כיון דכלל הכרי מחוסר הפרשה. [ואין להקשות דא"כ יפריש רק התרומה בדרך ברירה ואת שאר המעשרות יחיל לאלתר דשאני תרו"מ דאיכא בה גם משום מו"מ ולזה לא מהני מה שישאר הכרי באיסורו מחמת ההפרשה השניה. אבל חלול מע"ש שאסור רק משום מתקן שפיר י"ל דמותר כיון שעדיין לא נתקן משאר ההפרשות, ודוק.]

**ובדעת רש"י** שהתיר לחלל י"ל עוד, דלא מבעיא אם מפרש דמיירי מבעוד יום דלק"מ. אלא אף למה שפירש בב"ק ומעילה [ולערול"נ שהובא לעיל גם הכא] דמיירי בבין השמשות, הרי כבר כתבנו להוכיח דדעת רש"י דכיון דאין לו מה ישתה מותר להפריש בבין השמשות דכל שהוא משום שבות לא גזרו עליו בין השמשות ולכן מותר גם לחלל.

**אם תרומה חייבת במעשרות**

**קיט) תוד"ה עשרה.** ועוד יש מפרשים משום דחטה אחת פוטרת את הכרי אינה ממעטת את המעשר אפי' כשמרבה בתרומה וגם זה לא יתכן כלל. אעתיק בזה מחידושי תרומות בביאור שיטת הי"מ.

**לענין חיוב** הרבוי בתרומה יותר מחטה אחת במעשר ראשון ושני. הנה במשנת הלוקח יין מבין הכותים אומר שני לוגין שאני עתיד להפריש הרי הן תרומה גדולה עשרה מעשר ראשון, ועמדו הראשונים הרי אחר שמפריש שני לוגין [אחד מחמשים] נשארו רק צ"ח לוגין וא"כ המעשר ראשון שלהם פחות מעשרה, ובתוס' גיטין כה הביאו בשם י"מ דאין המעשר מתמעט משום תרומה גדולה כיון דחטה אחת פוטרת את הכרי. ובתוס' סוכה כג ב' וכן הר"ש פ"ז מ"ד דדמאי כתבו על פי' זה "וגם זה לא יתכן כלל". ובפירוש הרא"ש שם הביא שיטה זו באריכות וז"ל וי"מ שאפילו המתקן תבואת שדהו צריך להפריש כן משום דחטה אחת פוטרת את הכרי והמותר שהפריש צריך תקון שלא יאכל הכהן טבל הילכך צריך להפריש מעשרות על הכל. וליתה דנהי דחטה אחת פוטרת את הכרי מ"מ יכול להפריש לתרומה כמו שירצה רק שישייר מקצת דבעינן ראשית ששיריה נכרין וכל מה שמפריש שם תרומה עליו עכ"ל. ובחי' הריטב"א סוכה כג: כתב וז"ל: ואין לומר שאין התרומה פוחתת משיעור המעשר לפי שחטה אחת פוטרת את הכרי, ומשום עין יפה שלו לא יפסיד ללוי ולעני. שהרי דין תורה שאם רצה עושה כל גרנו תרומה ושם תרומה עליו לכל דבר. עכ"ל.

**והנה מפירוש** הרא"ש בקושיתו עליהם משמע קצת דהי"מ סברי דלא חל שם תרומה על היתר מחטה אחת, וזה באמת צ"ע, אך לכאו' יל"פ בדעתם דאמנם שם תרומה חלה על הכל אלא דמ"מ אי"ז פוטרה ממעשר. דהנה יסוד הפטור של תרומה ממעשר מבואר בירושלמי דמאי פ"ה ה"א דהקודם בהפרשה פטור ממעשרות שלאחריו, וא"כ סברי הי"מ דהיותר מחטה אחת שאינו מחויב להפריש ונותן זאת מעצמו, ע"ז ליכא להך פטורא.

**וביש"ש (ב"ק** פ"ה סי' לב) כתב דאפי' להחולקים על הי"מ אפשר דאם מוסיף יתר מארבעים כולי האי אינו ממעט. עכ"ד, וצ"ב כלפי דינא דאורייתא מה לי אחד מארבעים מה לי יתר מאחד מארבעים.

**ובאמרי בינה** הקשה מתרומות פ"ד מ"ה ע"ש היטב דמבואר דלר"א דמפריש עד אחד מעשרה, אם הפריש יותר מאחד מעשרה יעשנו לאותו מותר תרומת מעשר על מקום אחר [כדי לפוטרו מטבלו] ומבואר א"כ להדיא דהתוספת שיותר מ"חטה אחת" אינה חייבת במעשרות, רק היותר מאחד מעשרה, ולדידן דעושה כל הכרי תרומה [כר"ט ור"ע שם] יהיה הכל פטור.

**ועוד הקשה** מתרומות פ"ד מ"ג "חזר והוסיף חייב במעשרות" ומבואר דמה שהפריש יתר מחטה אחת פטור מן המעשרות ורק מה שהוסיף בהפרשה שניה חייב במעשרות כיון דלא חל עליו שם תרומה.

**ב' סיבות לפטור תרומה ממעשר**

**קכ) והנראה לומר** בזה עפמש"כ במעדנ"א (פ"ב ה"ט) דכל תרומה דרבנן פטורה ממעשר מדאורייתא מדין "ידך וידו שוין" – כמו שהפקר פטור מן המעשר כיון שיד הכהן והלוי שוין בהן, כך גם תרומה. והגם שהפריש את התרומה אחר המירוח והפקר אינו פוטר אחר המירוח, י"ל ע"פ מש"כ רש"י ב"ק צ"ד דפאה שהפריש אחר מירוח ג"כ פטורה מן המעשר, [- מעיקר הדין וע"ש שיש גזירה דרבנן בכה"ג ואכ"מ] והתוס' שם חולקים וכתבו דאפי' למ"ד יש ברירה חייב מדאורייתא כיון שבשעת המירוח עדיין לא היה פאה. והנה בדעת רש"י כתב בד"א פ"ב הי"א ממתנ"ע דטעמו משום ברירה, וכן בקה"י זרעים סי' א' הביא דברי הר"ש דאפי' אי מיפטר מדאורייתא מחייב מדרבנן, וכתב הקה"י דמש"כ הר"ש "אי מיפטר מדאורייתא" היינו למ"ד יש ברירה.

**אולם כנראה** המעדנ"א הבין בדעת רש"י דעצם הדבר שיש זכות עניים בהתבואה זה מקרי ידך וידו שוין, וכתב שם דלפ"ז גם תרומה דרבנן פטורה אף שהפרישה אחר מירוח משום דידך וידו שוין, והוסיף שם שגם לתוס' דפליגי בפאה, י"ל דתרומה עדיפא כיון שהמירוח הוא הוא המחייב בתרומה.

**ונמצא לפ"ז** דבכל תרומה שדינה להנתן לכהן יש ב' פטורים ממעשר, חדא מה שהיא מוקדמת למעשר וכסברת הירושלמי [הובא באות קיט] ועוד מדין ידך וידו שוין.

**[בעיקר חידושו** של המעדנ"א יש לעיין דא"כ למה בהקדים מעשר ראשון בכרי חייב בתרו"ג ואינו נפטר מדין ידך וידו שוין. וי"ל דכשם שאין נפטר מתרומת מעשר מטעם זה דהתרו"מ היא מדיני המעש"ר כך גם התרומה גדולה דמיא לדין תרו"מ כמו שכתבו האחרונים [הובא בחי' תרומות פ"א אות פח] בהא דבהקדימו בשבלים נפטר ע"י התרו"מ מתרו"ג וחזינן דתרו"מ ותרו"ג שייכי להדדי. וצ"ב.]

**ומעתה נראה** דכל דברי הי"מ שהתוספת על החטה אחת חייבת, לא אמרו דבריהם אלא לענין הפטור של הירושלמי שהקודם בסדר ההפרשה פטור מן ההפרשה שלאחריו, ובזה סברי דכיון שאינו חייב יותר מחטה אחת הרי התוספת חייבת. אבל לענין הסברא של ידך וידו שוין גם במוסיף על חטה אחת אכתי איכא להך פטורא דסוף סוף ידך וידו שוין.

**וא"כ י"ל** דכל דברי הי"מ לא נאמרו אלא בלוקח יין מבין הכותים שבזה פטור מנתינה דאיכא לסברת קאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי דינא בהדיה, [וכמו שיבואר בסמוך] וכל הפטור רק מצד סברת הירושלמי הנ"ל, ובזה סברי דלא נפטר אלא חטה אחת, אבל במשנה ג' ובמשנה ה' מיירי באופן שחייב בנתינה ובזה פטור ממעשר משום סברת ידך וידו שוין. [אמנם לדברי המהרש"א והמקנה קידושין נח: הובא בחי' תרומות פ"ד אות כט דעל היותר מחיטה אחת אין דין נתינה א"א לומר כן.]

**לוקח מכותי אי אמרינן ביה "קאתינא"**

**קכא) והנה מש"כ** דבלוקח יין מבין הכותים אמרינן "קאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי דינא בהדיה", הנה לר"ש הסובר כותים גבי אריות ודאי הדין כן, ור"ש הרי הוא אחד מן התנאים במשנת הלוקח יין מבין הכותים [אמנם במשנה לא נזכר אבל בבריתא המובאת בש"ס כמה פעמים מוזכר] ויעו"ע בר"ש בדמאי על הך משנה שכתב "אבל כאן הוא ודאי וצריך ליתן ללוי, ואפי' תימצי לומר דלוקח מן הכותי כלוקח מן הנכרי דמעשרן והן שלו משום דקאתינא וכו'" הרי שנסתפק הר"ש אם יש חיוב נתינה בהך דהלוקח מן הכותים אפי' למ"ד גירי אמת משום קאתינא מכח גברא דלא מצית לאשתעויי דינא בהדיה [ועי' בציון ההלכה פ"א מתרומות אות רנז מש"כ בספיקת הר"ש והניח בצ"ע למה למ"ד גירי אמת הן נימא קאתינא. ואולי יש לומר דכיון דאין הכותים נותנים מתנותיהם כל הכהנים מעיקרא איאושי מייאשי מזה כמו גבי לקט שהלכו בו הנמושות] וא"כ י"ל דלכן כתבו הי"מ דהמשנה נקטה דמפריש עשרה משום דלהצד דאיכא לסברת קאתינא באמת כל העודף על חטה אחת חייב במעשר. [ואם נימא דכוונת הר"ש כדפירשנו דהוא משום יאוש א"כ לכאורה יפטר גם ממעשרות שהיה רגע אחד של הכהנים ונפטר כדבר שהיה הפקר וחזר וזכה בו אמנם נראה דכאן דמייאשי מעיקרא לא זכה בהן כהן מעולם. אמנם עדיין קשה שיפטר מטעם דיאוש פטור ממעשר. אמנם נראה דהכא דגם כששייך לכהנים טובת ההנאה לבעלים א"כ כשמתייאשים הכהנים הוי של הבעלים ואין כאן הפקר כלל.]

**"קאתינא" לפטור מתרומה**

**קכב) והנה מש"כ** דגם בתרומה איכא לסברת קאתינא, לכאו' אי"ז נכון שהרי מסקנת הגמ' בבכורות דבתרומה ליכא לסברת קאתינא רק בתרומת מעשר. אך נראה לפמש"כ באבי עזרי פ"א מתרומות הי"א דבעצם גם בתרומה איכא לסברת קאתינא על החיוב שבא מחמת הגידול, אלא דבתרומה מלבד הך זכות שנוצרת בגידול איכא גם חיוב נתינה מחמת קדושת התרומה [ורק בתרו"מ נתמעט שאין זכות זו, ובמעשר ראשון פטור מסברא כיון שאין בו קדושה וכל הזכות נוצרת רק בגידול]. ומעתה י"ל דכיון דבלוקח מן העכו"ם לא נתחייב בנתינת התרומה אלא בשעת ההפרשה [שהרי כל חיובו רק מצד הקדושה ולא מצד הגידול וכנ"ל] א"כ ל"ש בזה פטורא דידך וידו שוין כיון דזכות זו נוצרה רק אחר המירוח ודו"ק.

**ומש"כ דכל** דברי הי"מ רק בלוקח מן הכותים ולא בתבואת ישראל, הנה בדברי הרא"ש המובאים באות קיט מבואר דדברי הי"מ גם בתבואת ישראל עצמו, אבל הרא"ש הרי חולק על הי"מ, ודברינו לישב דעתם ולומר דהם לא נתכוונו אלא בלוקח מן העכו"ם ולא בתבואת ישראל.

**דף כד ע"א**

**אפשר דמסר לשומר**

**קכג) בקיעת הנוד** לא שכיחא אפשר דמסר לשומר. ובגיטין כח: איתא, אמר רב יהודה מדסקרתא שאני נוד דאפשר דמסר ליה לשומר. מתקיף לה רב משרשיא ערביך ערבא צריך. ולכאורה הוא סותר להכא. עי' בזה ביד דוד. ובספר עמק סוכות כתב דהכא הרי קאי על החילוק בין שכיחא ללא שכיחא, וע"ז אמרינן דע"י שומר הוא טפי לא שכיחא. אבל עדיין אין זו שמירה גמורה ואיכא לסברת ערביך ערבא צריך. [וע"ש שהביא פלוגתת המג"א וט"ז סי' ערה בדין שומר לחשש שמא יטה אי מותר רק לדבר מצוה או גם לדבר הרשות, ורצה לתלות מחולקת הסוגיות הנ"ל בזה.]

**גולל מדין מחיצה**

**קכד) אלא אמר** רב אחא בר יעקב קסבר ר''מ כל מחיצה שעומדת ברוח אינה מחיצה. איכא דאמרי אמר רב אחא בר יעקב קסבר רבי מאיר כל מחיצה שאינה עשויה בידי אדם[[226]](#footnote-226) אינה מחיצה. ומבואר למסקנא דר"מ פוסל מדאורייתא מטעמים הנ"ל דלאו שמה מחיצה. ואמנם צ"ע למה זה טעם לפסול גולל, דאטו דין מחיצה יש לו לגולל. ובשלמא לסוברים (אות קה) דגולל הוא כיסוי י"ל דגולל יש לו דין מחיצה וגדרו הוא דהוי כמחיצת הקבר. אבל לר"ת דגולל הוא הוא סימן בעלמא מהיכי תיתי דדינו תלוי בתורת מחיצה. ובחזו"א סי' קנ סק"כ (יובא באות קכז) מבואר דעל בעל חי לא חל "שם גולל" ע"ש וצ"ב.

**אם ר' יהודה חייש למיתה [למסקנא]**

**קכה) והנה רבא** בגיטין כו. ס"ל דטעמיה דר' יהודה בלוקח יין מבין הכותים הוא משום דחייש שמא יבקע הנוד. ולפ"ז קשה למה מכשיר ר' יהודה מחיצה מבעלי חיים ולא חייש שמא תמות או תברח [וזה ק"ו מ"שמא יבקע הנוד" שיכול למסור לשומר ואעפ"כ חיישינן ק"ו הכא.]

**וכתב בזה** הריטב"א: ויש לומר דהכא [דמכשיר ר' יהודה] לאו משום דלא חייש ר״י למיתת בהמה, אלא דהא אוקים פלוגתא בבהמה קשורה דמתיחא באשלי דכי נמי מתה לא בצר שיעור דופן ואיהו לא חייש לזמנין דמוקים לה בפחות מג׳‎ וכי מתה כווצא ולאו אדעתיה.[[227]](#footnote-227) עכ"ל.

**והמהרש"א תירץ:** אלא דע"כ אית לן למימר דרבא מוקי לה בטעמא דמסיק דכל מחיצה שאינה עשויה בידי אדם כו' ומיירי בפיל ואפילו קשור דליכא למיחש לא לשמא תמות ולא לשמא תברח ודו"ק. עכ"ל. והנה המהרש"א בא להרויח דלא נידחק לומר דר' יהודה לא חייש לכווצא ולאו אדעתיה, ולכן העמיד בפיל שבו אין חשש "כווצא" שתמיד יש בו עשרה טפחים.

**גם הגר"א** בסי' שסב (יובא להלן אות קכו) כתב ליישב קושיא זו [דהרי ר' יהודה חייש למיתה] דלמסקנא מיירי בפיל קשור. אלא דבהמשך כתב הגר"א את סברת הריטב"א דלמסקנא לא חישינן לכווצא ולאו אדעתיה, ולפ"ז מיירי בכל בהמה קשורה. אך קשה א"כ למה בתחילת דבריו הזכיר פיל. ויבואר בהמשך.

**והנה הדמשק** אליעזר הקשה איך אפשר להעמיד בפיל, והרי א"כ ליכא לפסולא ד"כל מחיצה שעומדת ברוח אינה מחיצה" כיון דהפיל גבוה י' טפחים גם בלא הרוח. אמנם כבר כתב השפת אמת לדון דשמא כיון דעמידתו של הפיל עתה הוא ע"י הרוח מיפסל אף דגם בלא הרוח איכא עשרה וכדמשמע סתמא דלישנא דר"מ דכל שיש בו רוח חיים פסול דמשמע אפילו פיל, והטעם צ"ע קצת. עכ"ד.

**ונראה לבאר** הדברים דמיירי דעתה הפיל עומד וא"כ כל מה שגדור עתה הוא ע"י עמידת הגובה שלו שמכח הרוח. וכאשר ימות הפיל, יפול ויהא בגובה נמוך יותר. ואמנם גם אז יש בו גובה י', אבל זה מחמת חלקים אחרים בגופו. ונמצא דהחלקים שהיו בתחילה בכל גובה וגובה עומדים שם רק מחמת הרוח. אבל בבהמה רובצת שלא ישתנה מצבה גם כשתמות באמת יכשיר ר"מ. [ומדברי השפ"א נראה דהסתפק גם בכה"ג דר"מ יפסול. ובזה באמת צ"ע הטעם.]

**אמנם בדעת** הריטב"א יקשה דכיון דמוקים לה בבהמה קשורה ומתוחה באשלי, א"כ לכאורה לא בעינן לרוח בשביל המחיצה, ולמה פוסל ר"מ. וצ"ל כסברת השפ"א דגם בזה פוסל ר"מ אף דאין צורך המחיצה לרוח חיים וצ"ע.

**ולפ"ז אשכחנא** פתרא לדברי הגר"א שכתב דהסוגיא מיירי בפיל ואח"כ כתב דלא גזרינן משום דילמא כווצא ולאו אדעתיה. וקשה א"כ למה העמיד דוקא בפיל. אמנם להנ"ל י"ל דהסוגיא דוקא בפיל משום דעת ר"מ שפוסל וזה דוקא בפיל שעומד ולא קשור באשלי ואז נקרא שהמחיצה מכח הרוח. אבל מה שמכשירים בבהמה הוא אף בבהמה שתלויה באשלי דלמסקנא לא גזרינן דכווצא ולאו אדעתיה. [ואדרבה זה כשר גם לר"מ.]

**באור הגר"א סי' שסב**

**קכו) כתב השו"ע** (סי' שסב ס"ה): בכל עושים מחיצה וכו' ואפילו בבע"ח ובלבד שיהו כפותים. וכתב עלה הגר"א: סוכה כ"ג א'.[[228]](#footnote-228) ואע"ג דשם לר"מ, אבל לר"י אליבא דר' זירא ע"כ לא חייש להכי, היינו לסלקא דעתך, אבל למסקנא דטעמא דר"מ כדר' אחא בר יעקב [דהוי מחיצה שעומדת ברוח או שאינה עשויה בידי אדם] ואף ר' יהודה חייש לשמא תברח ופליגי בפיל קשור.[[229]](#footnote-229) דע"כ ר' יהודה חייש לשמא תמות כמ"ש בגיטין כ"ח ב' [והא נוד דכשמא ימות הוא ופליגי. אמר רב יהודה מדסקרתא שאני נוד דאפשר דמסר ליה לשומר. מתקיף לה רב משרשיא ערביך ערבא צריך. אלא אמר רבא שמא מת לא חיישינן שמא ימות תנאי היא] וכן מסיק רבא שם שמא ימות תנאי היא. ואע"ג דדחי לה גמ' בסוכה שם היינו לפי הס"ד שם, [דהפלוגתא דמחיצה של בהמה הוא מטעם שמא ימות, ואז יש סתירה מהלוקח יין וצ"ל דפליגי בברירה] אבל לפי המסקנא שם קיימא פלוגתייהו בלוקח יין לשמא ימות, כמ"ש בגיטין שם וחייש ר"י לשמא ימות. וכן פסק הרמב"ם בפ"ט מהלכות תרומות ה"א [האומר לאשתו הרי זה גטך שעה אחת קודם למיתתי אסורה לאכל בתרומה מיד] ושם בסוכה מאן דאמר שמא תמות וכו' [ניחוש שמא תברח] דחושש שמא תברח. ומתוס' שם ד"ה ולמ"ד כו'. [אביי אליבא דר''מ דחייש למיתה דלא שכיחא כ''ש דיש לו לחוש לשמא תברח דשכיחא]. וכתב הרמב"ם [שבת פט"ז הכ"א: בכל עושין מחיצה וכו' אפילו בבהמה ושאר מיני חיה ועוף והוא שיהיו כפותים כדי שלא ינודו] כדי שלא ינודו ר"ל כמש"ש ודלמא רבעא כו'.[[230]](#footnote-230) ואע"ג דלמ"ד שמא תמות אף בבהמה קשורה חייש, היינו כמ"ש זימנין דמוקים לה כו',[[231]](#footnote-231) וגם האי תירוצא אינו אלא לר"מ ולפי הס"ד. עכ"ל.

**דף כד ע"א**

**חשש מיתה**

**קכז) לעיל אות** קכה קכו הובאה קושיא איך מכשיר ר' יהודה מחיצה מבהמה והרי חייש למיתה. והובא תירוץ הריטב"א ומהרש"א והגר"א [בדעת הרמב"ם] דמיירי בבהמה קשורה ואין בה חשש מיתה.

**והנה בנדון** זה של חיישינן למיתה מצינו כמה סתירות. הרמב"ם פ"א מנזירות ה"ד כתב האומר לא אפטר מן העולם עד שאהיה נזיר הרי זה נזיר מיד שמא ימות עתה. והלח"מ הביא מהגמ' נדרים דמדמי לה לאומר הרי זה גיטך שעה אחת קודם מיתתי דאסורה לאכול בתרומה וכן פסק הרמב"ם פ"ט מתרומות הובא באות קכו בדברי הגר"א. והקשה הלח"מ דא"כ איך הכשיר הרמב"ם סוכה במחיצה דבהמה. וע"ש שהאריך טובא.

**והשער המלך** סוכה פ"ד הט"ז כתב ליישב הא דנזיר ע"פ הרא"ש שכתב דהתם הוא לזמן מרובה של ימי נזירות ובזה חיישינן למיתה. ולפ"ז כתב השער המלך דגם הרי זה גיטך שעה אחת קודם מיתתי מקרי זמן מרובה שהרי אם תתיר לה עתה [משום שהחשש על רגע זה הוא רק שמא ימות ברגע הבא והוא זמן מועט] ממילא נתיר גם ברגע הבא ושלאחריו מאותו טעם, ונמצא דנתיר לה לעולם, וזה ודאי זמן מרובה.

**ובדמשק אליעזר** סי' שסב מפרש דהדין תלוי בפלוגתת אביי ורבא בגיטין כח., דאביי משוה שם שמא מת ושמא ימות. אבל רבא אמר שמא מת חיישינן שמא ימות לא חיישינן. וסוגיין דסוכה כאביי ולכן אמרינן דחיישינן שהסוכה תיפסל כשם דחייש ר"י לשמא תמות. אבל לרבא יש חילוק, דהכא הוא חשש "שמא מת" היינו דאם תפול הסוכה הרי נפסלת רק מכאן ולהבא וא"כ כל רגע שבא לדון אם היא כשרה איכא חזקה על ההווה. משא"כ במגרש שעה אחת קודם מיתה הנדון אם ימות ברגע הבא ולזה לא מהני חזקה ד"שמא ימות" חיישינן. ובזה מיושבת קושית הריטב"א אחרי דרבא חייש לבקיעת הנוד למה לא חייש כאן למיתה. ולהנ"ל שאני בקיעת הנוד שהוי שמא יבקע בעתיד ולזה חיישינן, אבל כאן הוא חשש שמא נפלה כבר המחיצה, ולזה מהני חזקה לומר שלא נפלה.

**ועיין עוד** בנשמת אדם כלל סח אות א שהאריך בזה.

## איך מתפרשים דברי אביי ור' זירא למסקנא

## קכח) הנה ר' זירא ואביי פירשו טעמו של ר"מ משום שמא תמות או תברח ויקשה עליהם מגולל [ותירוץ הגמ' הוא לכאורה מהלך חדש דלא כפי שפירשו הם.] ובחזו"א סי' קנ סכ"כ כתב בזה: יש לעי' מ"ט דר"ז ואביי. ואפשר דכונת הגמ' להגיה שאין דברי ר"ז ואביי לפרש טעמא דר"מ, אלא ר"ז ואביי לפרש אליבא דר"י דנהי דר"י סבר דחשיב דופן מ"מ בעינן קשור שלא תברח, אבל לא חיישינן שמא תמות למאי דמפרש ר"ז, ולאביי בעינן פיל קשור.[[232]](#footnote-232) אבל סתימת הגמ' לא משמע כן. [אמנם השער הציון (תרל נ) למד בדעת הגר"א כן והובא באות קכו ובהערה.]

## וכתב החזו"א: ונראה דר"ז ואביי ס"ל דמילי מילי קתני, ובגולל דבעינן שיחול עליה שם גולל אין בעל חי בכלל זה, אבל לענין דופן שאין הדין חל על הדופן אלא על האויר שהוא חלוק מאויר העולם, כי חייץ ליה חי נמי חייץ, אלא שמא תברח, או תמות, ורב אחא בר יעקב סבר דגם לענין מחיצה לאו מחיצה היא.

**דף כד ע"ב**

## מקור דין "שטר" בגירושין

## קכט) ורבנן האי וכתב מאי עבדי ליה. כתב הריטב"א: פירוש דליכתוב קרא ספר כריתות ונתן בידה והוה משמע שיתן בידה דבר כריתות ואנא ילפינא מקדושין דמתגרשת בשטר. א״נ דממילא משמע דמידי בר נתינה הוא ולא דברים בלחוד.

**והקשה הערוך** לנר על תירוצו הראשון של הריטב"א [דילפינן שטר בגירושין מקידושין] והרי קידושין גופייהו לא ידעינן להו אלא מגירושין (כדאיתא בקידושין ה. דהוקשה הויה ליציאה) ואם בגירושין לא נאמר וכתב מנין לקידשין דבעינן שטר.

**ונראה דהנה** אם בגירושין לא היה נאמר וכתב הו"א דמתגרשת בדבור וא"כ גם בקידושין הוה ילפינן מהיקש הויה ליציאה דסגי בדיבור של קידושין, וזה לא יתכן דא"כ כסף בקידושין למה לי, תיפוק ליה משום הדבור שבקידושי כסף. ומזה הוי ילפינן דבעינן שטר והדר ילפינן מזה על גירושין ודוק.

**גירושי אשה בכסף**

**קל) בכתיבה מתגרשת** ואינה מתגרשת בכסף. וברש"י: ליתן לה כסף לשם גירושין ולומר הרי את מגורשת בו כדרך שנתן בקידושין ואמר הרי את מקודשת בו. מבואר דאם היתה מתגרשת בכסף היה הכסף ניתן מהבעל לאשה. וכ"כ רש"י בעירובין טו: וכן מוכח בתוס' קידושין ה. ד"ה סניגור.

**והנה בגיטין** לט: אמרינן דבשחרור עבד אם איכא קנין איסור בלבד לא מהני לשחרר כסף. ובביאור הדברים כתב האבנ"מ (כט ב) דמוכח מכאן כשיטת הסמ"ע (סי' קצ) דקנין כסף הוא דוקא ב"כסף פירעון" ולא בכסף קנין, וכיון שלקנין איסור אין שוויות לא הוי כסף פירעון. [וכסף קידושין הוא כסף פירעון עבור שווי האשה - כן כתב האבנ"מ שם.]

**והגרש"ש (בקידושין** סי' ב') כתב דמה דלא מהני כסף משום דכסף מועיל רק על דבר ממוני ולא על איסורים. ובאשה נוקט הגרש"ש דאין זה ממון אבל מ"מ גזה"כ הוא דמהני.

**ובאמר"מ (סי'** כד סקי"ג) כתב לבאר דכסף שחרור הוי מדין "קנין לעצמו" שמוכר את העבד לעצמו, ולכן לא מהני בדאיכא איסור לחודיה משום דהאיסור אינו בתורת מכירה. [אבל אם נימא דכסף הוי מעשה שחרור כמו שטר מדוע לא יועיל גם לקנין האיסור לבד.] וע"ש.

**ולפ"ז יש** לעיין בסוגיין שהיתה הו"א שאשה תתגרש בכסף, והרי הוי איסורא.

**א. ולדברי האבנ"מ** יתיישב דגם אשה היא קנין ממון. **ב.** ולדברי הגרש"ש י"ל דכשם שגזה"כ שאשה נקנית בכסף שאע"פ שאינה ממון כמו"כ הו"א שתצא בכסף. **ג.** ולדברי האמר"מ י"ל דגירושין בכסף הם מדין מעשה גירושין ולא הוי הקנאה, ולכן מהני אף באיסור משא"כ שחרור.

**אמנם הנה** האבנ"מ כתב דלפי ההו"א דאשה מתגרשת בכסף ודאי אין זה כסף שווי, דהא אשה מתגרשת בע"כ ואם איכא גזה"כ דמתגרשת בע"כ דהוא "כסף קנין". ועי' בקוב"ש קידושין אות כג שהוכיח עוד דאם הוי כסף פרעון הרי כסף צריך להיות ניתן מהקונה למוכר וכאן הוא מהמוכר [הבעל] לקונה [האשה], כמו שהבאנו לעיל מרש"י ותוס'. ולפ"ז דההו"א היא דהוי כסף קנין לא קשה מהגמ' בגיטין.

**ע"מ שלא תלכי לבית אביך לעולם**

**קלא) ע"מ שלא** תלכי לבית אביך לעולם אין זה כריתות, כל שלשים יום ה"ז כריתות. ובתוס' הקשו דהא אם מת אביה מותרת להיכנס, ותירצו דבית אביה מקרי אף אם הוא של יוצאי חלציו של אביה.[[233]](#footnote-233) [ושמעתי מת"ח אחד זצ"ל ששאל להגרשז"א זצ"ל בכתובת יתומה שכתבו בה "דהנעלת מבי אבוה" אם כשרה. והשיב להכשיר ע"פ תוס' הנ"ל, דגם מה שמכניסה מיורשי אביה מקרי מבי אבוה.]

**ולכאורה תירוצם** תמוה דהרי אכתי הוי כריתות דיכול אביה למכור את ביתו. [ובאמת כן הקשו התוס' הרא"ש בקידושין והתוס' בגיטין כא: וצ"ב מהו התירוץ ע"ז.] וכבר תמה בזה הרשב"א גיטין כא: על תוס'. והמהרש"א (כאן, ובעירובין טו:) תירץ דאף אם ימכור אפשר שיקנה בית אחר. והמל"מ (פ"ח הי"א מגירושין) דן דאפשר דוקא אם שיקנה אותו בית או אפשר דאף בית אחר ע"ש בארוכה.[[234]](#footnote-234)

**וע"ע שער** המלך וקוב"ש קידושין אות כו משכ"ב.

**וע"ע מה** שתירץ הרשב"א (גיטין כא:) על קושית התוס'.

**ולרמב"ם שיטה** חדשה בזה, דהנה מדברי תוס' עולה דהנידון אם הוי כריתות תלוי האם יש "בפועל" אפשרות שלא תהיה אגודה אצל הבעל. אבל דעת הרמב"ם (פ"ח הי"ב מגירושין) דאי"ז תלוי מה יהיה בפועל, אלא תלוי בגוף התנאי אם לתנאי יש הגבלה בזמן או לא. וז"ל הרמב"ם שם: הרי זה גטך על מנת שלא תנשאי לפלוני אינו גט. הא למה זה דומה לאומר לה הרי זה גיטך על מנת שלא תשתי יין לעולם או שלא תלכי לבית אביך לעולם או כל ימי חייכי. אבל אם אמר לה על מנת שלא תנשאי לפלוני עד חמשים שנה הרי זה גט ולא תנשא לו כל זמן שהתנה. עכ"ל. הרי דבע"מ שלא תנשאי לפלוני לא הוי כריתות אע"ג שיתכן שימות לפניה, ואילו אם אמר ע"מ שלא תנשאי לו חמישים שנה ה"ז גט. ועפ"ז כתבו הראשונים (עי' ברשב"א גיטין פג.) דגם בע"מ שלא תלכי לבית אביך לא איכפת לן שאם הורישו מותר, דנהי דבכה"ג מותרת היינו רק היתר בפועל מצד שהיום אין הבית של האב, אבל גוף התנאי קיים לעולם לו יצוייר שיהיה לו בית.

**ועי' בכתבי** הגר"ח שמבאר דיסוד הפלוגתא הוא דלהרמב"ם התנאי נכנס בגוף המעשה וכל שהתנאי לעולם נמצא דבעצם החלות יש חסרון כריתות, שהרי הוא תלוי לעולם בתנאי. משא"כ לתוס' לא איכפת לן מהתנאי, אלא החסרון כריתות הוא רק מה שהאשה אסורה בפועל.

**אם מותר להנשא לפני קיום תנאי הגירושין**

**קלב) רש"י ד"ה** הרי זה כריתות. דיכול לבא לידי הפרדה לסוף שלשים הלכך מעכשיו מותרת לינשא מן התורה. עכ"ל. והנה מלשון רש"י "מן התורה", משמע דמדרבנן אסורה לינשא [והטעם שמא תעבור על תנאה.] ועי' ריטב"א יומא יג. [וכאן בקיצור] שנחלק על רש"י בתנאי דהכא שהוא בשוא"ת, דבזה אין חוששין שתעבור עליו בקום ועשה. אבל אם התנאי הוא שתעשה מעשה, גם הריטב"א מודה דחיישינן שלא תקיים את התנאי ולא תינשא קודם שתקיים התנאי. והאריך בנדון זה הר"ן גיטין לה: בדפי הרי"ף. ועי' טור ושו"ע אבן העזר סי' קמג.

**דף כד ע"ב**

**העושה סוכתו בין האילנות, אם מיירי בסמכה עליהן**

**קלג) במשנה העושה** סוכתו בין האילנות והאילנות דפנות לה כשרה. וברש"י: בין אילנות, בארץ ולא סמכה עליהן אבל הן דופנותיה. וצ"ב למה מיאן לפרש דסמכה עליהן. והנה ז"ל הרא"ה: כשאינו מעמיד האילנות בסכך דהא אמרינן לעיל כל הפסול לסכך פוסל ג"כ להעמיד סכך. ומבואר דההכרח לפרש דלא סמך על האילנות הוא משום דין "מעמיד".[[235]](#footnote-235) וכן כתב ב"אהל מועד". וכן נראה בב"ח סי' תרל שפירש כן ברש"י.[[236]](#footnote-236) [אמנם המג"א (סקי"ד) לא הבין דברי את הב"ח כן, אבל עי' במחה"ש ופמ"ג שפירשו כן.]

**ובמכתם משמע** דההכרח הוא משום דהמשנה מיירי ביו"ט [וכדאמרינן בגמ' דהחדוש כאן הוא דלא נגזור שמא ישתמש באילן, אלמא מיירי ביו"ט] וא"כ אם הסכך נסמך באילנות באמת גזרו שמא ישתמש באילן. וכן פירש המ"ב (תרל מו) בדברי רש"י, והוא לקוח מהמג"א סקי"ד ומהפמ"ג (א"א שם) ע"ש בארוכה.

**[ועי' לעיל** כב: תוד"ה שתים שהביאו דשיטת רש"י בעירובין דאם הסכך נסמך באילנות, אף שקרקע הסוכה בארץ גזרו. אבל לפירוש רש"י סוכה דף כב: דמיירי שהסוכה עצמה בנויה על האילן לכאורה אין מקור לגזירה זו. וא"כ אם נפרש כהמכתם צ"ל דכונת רש"י שלא בנה את גוף הסוכה על האילן. וכן משמע לשון רש"י "ולא סמכה עליהן" דקאי על הסוכה ולא על הסכך. וצ"ע.]

**[ועי' בערוך** לנר שכיון מדעתו לב' הפירושים הנ"ל בהא דבעינן שלא סמכה עליהן. וע"ש.]

**והנה המכתם** הביא דאית דאמרי דלא הותרה סוכה זו אלא בשאר הימים ולא ביו"ט. [ויל"ע אם היינו דוקא כשבאמת הסכך נסמך באילן או דאף כשהדפנות לחוד מאילנות ג"כ גזרו]] והקשה דבגמ' אמרינן מהו דתימא ניגזר דילמא אתי לאשתמושי באילן, מכלל דביו"ט עסקינן. ולכאורה בדעת האית דאמרי צ"ל דההו"א היתה לגזור חול המועד אטו יו"ט. אמנם צ"ע דזה כבר למדנו מהמשנה לעיל כב: בעושה סוכתו בראש האילן דכשרה במועד. ויש לחלק בין בראש האילן לבין כשהאילן משמש כדופן דאז אין עולין לאילן עצמו ואיכא למגזר לטעות טפי.

**ורבנו ירוחם** (נ"ח ח"א) כתב: כשרה ועולין לה ביו"ט פירוש ואפילו סמך הסכך על האילנות.

**חדושו של רב אחא בר יעקב**

**קלד) כל מחיצה** שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה אינה מחיצה. וכתב רש"י: שהרוח מוליכה ומביאה. וב"קהלת יעקב" [לבעל המשכנות יעקב] כאן כתב דמשמע ברש"י דאף אם אין המחיצה נפסלת בעת ההולכה והבאה של הרוח, הרי היא נפסלת משום עצם זה שהיא נעה ברוח. וביאר דמה שהכריח את רש"י לבאר זה כאן, משום דהוה קשיא ליה הרי כבר למדנו לעיל כג. דבעינן עומדת ברוח מצויה דיבשה, ומה חידש כאן רב אחא בר ביעקב. ולכן כתב רש"י דהחידוש הוא דנפסלת גם בנענוע. ובענין זה הארכנו לעיל אות צג ע"ש.

**אבל החזו"א** (עז ו) כתב: אע"ג דלעיל כ"ג א' ס"ל לכלהו תנאי דסוכה דאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה דיבשה פסולה, הכא אשמועינן דאפי' אינה ניטלת, אלא שהרוח מוליכה ומביאה כמו שפרש"י, ונראה דהיינו דוקא שהרוח מפזר את הענפים באופן שהן מתרחקין ג"ט זה מזה, ובטל ליה מחיצה ההיא שעתא, הלכך פסול אף בשעה שהן נחין ושקטין ומחיצתן שלימה, דהוי מחיצה עראי שאינה יכולה לעמוד ברוח, אבל אי המחיצה חזקה שאין הרוח יכול לפזרה, אלא שמתנודדת מעט לכאן ולכאן, אבל בכל שעתא היא מחיצה מעליתא, נראה דשפיר הוי מחיצה העומדת ברוח. עכ"ד. והארכנו בזה לעיל דף כב. אות צג.

**ובאות צד** הובא מספר "הערות" ליישב ב' הסוגיות דהכא הוי "פסול מחיצות" ורק אם הרוח גורמת בנענועה שהמחיצות יפסלו [כסברת החזו"א.] אבל לעיל כג. הוא דין בסוכה מדין "דירה" ופסול אף במתנועע בלא להיפסל. וע"ש מה שהערנו ע"ז.

**ובמ"ב (תרל** מח) כתב: עד שלא תהא הרוח מצויה מנידה אותם, ר"ל דאם מנידה אותם אפילו אין בכח הרוח להפיל אותם לגמרי רק שע"י הרוח הולך המחיצה ובא קי"ל דשוב לא חשיבא מחיצה. ובשער הציון (מה): כן מוכח מדברי רש"י ד"ה שאינה יכולה וכדבריו כתבו ג"כ הר"ן והריטב"א והאו"ז. ודחקו לרש"י לפרש כן דאי לאו הכי יפול קושית הגמ' דקמקשה והאיכא נופו שבודאי לא יפול ע"י הרוח אחרי שלמטה מן הנוף[[237]](#footnote-237) האילן הוא עבה וקשה. עכ"ד.

**אם סגי ברוב דופן עומד ברוח מצויה**

**קלה) תוד"ה והא.** משום דמשמע ליה דאיירי בכל ענין בין היכא דהוי רוב הדופן מעץ האילן הקשה שאין הולך ובא ברוח בין הוי רוב הדופן מן הנוף. כתב המג"א (סקט"ו): משמע קצת בתוס' דאם רוב הדופן מן החזק כשרה עי' סעיף ה'. עכ"ל. והוסיף ע"ז המ"ב סקמ"ז: דעי"ז שוב אין הולך ובא ברוח. ולכאורה צ"ע דאם באמת אין הולך ברוח מה צריך ראיה לזה. ולכן נראה כונתו דאף אם הולך ברוח מ"מ כיון דהרוב אינו הולך הרוח מקרי עומד ברוח. [וצ"ע דלישנא דמ"ב לא משמע כן.]

**ונראה דאזיל** בזה המג"א לשיטתו (סי' שסג התבאר באות צג) דפסול מחיצה שאינה עומדת ברוח מצויה הוא אף באינה נפסלת בנענועה, דעצם מה שהיא נעה הוי כמחיצה חלשה. (וכדתב המג"א סברא זו בסימן שסב ונתבאר באות קו) ולזה חידש המג"א דאם רוב המחיצה אינה נעה אף דיש חלק שנע ברוח מצויה מ"מ מקרי עומדת ברוח מצויה.

**וע"ש במחה"ש** שביאר מש"כ המג"א דמשמע "קצת" מתוס', משום דאפשר לדחות דגם אם הרוב עשוי מהקשה בעינן שגם המיעוט יהא בהוצא ודפנא, ומה שכתבו התוס' דמשמע ליה דאיירי בכל ענין משום דלגבי מחיצה העומדת מאליה אם הרוב עשוי בהוצא ודפנא לא מקרי עומדת מאליה ולכן כתבו דאיירי בכל ענין.

**אמנם לכאורה** נראה כונה אחרת בדברי מג"א, והוא ממה שציין לסעיף ה', ושם איתא לדינא דעומד מרובה על הפרוץ כשר בסוכה. ונראה כונתו דלכן אם רוב מן הקשה שבאילן כשר דדל הנוף יש כאן עומד מרובה על הפרוץ. [אמנם צ"ב א"כ מה צריך ראיה לזה הא פשיטא הוא דדל מהכא את הנוף.] שו"ר שכן פירש התוספות שבת סי' שסב סק"ג ע"ש.

**והמ"ב שלא** פירש כן נראה דהבין דהרוב הוא בגובה הי"ט דהיינו ה' ומחצה בגובה הוא קשה ולא באורך המחיצה, ובזה א"א לומר "דל מהכא". וכן משמע בשער הציון (תרל מה) הובא באות קלד.

**והנה הבכורי** יעקב (תרל כז) הביא דברי מג"א דסגי ברוב, וכתב: ונראה לי דלפי המבואר בסעיף ה לענין פרצות עכ"פ צריך שיהיה חזק בקרן זוית אחת במקום ששתי הדפנות נוגעות זב"ז. עכ"ד. ונראה דדבריו מתפרשים רק למש"כ דבעינן שיהא הכשר סוכה בקשה. אבל לפי הסברא שכתבנו בדעת המ"ב דאם הרוב לא נע הוי כמחיצה שעומדת ברוח מצויה, לכאורה גם הקרן זוית לא תפסול אם היא נעה, כמו ששאר החלקים הנעים אינם מבטלים את המחיצה כיון שהם מיעוט אף שהם מעכבים בהכשר המחיצה.

**ובמ"ב (תרל** נא): במחיצות קנים וכו' - ר"ל דאז אף שהרוח מנענע היריעות מ"מ נשארו מחיצות בקנים. ע"ש. ונחלקו הלומדים בכונתו אי הכונה דגם אם הרוח מנענעתן עתה היא כשרה משום שיש מחיצות קנים ואף דלא סגי בקנים לחוד מ"מ בצירוף הסדין מהני.[[238]](#footnote-238) או הכונה דעתה הסדין אינו מתנענע רק דכתב המ"ב לעיל דחיישינן שמא יתרופף הקשר וע"ז מיקל כאן כיון דגם אם איכא רק קנים כשר מדאורייתא. ונראה דכפירוש בתרא משמע בשער הציון ע"ש.

**ושמעתי להסתפק** היכא דיש מחיצת י' אלא דלצורך דופן עקומה בעינן שיגיע הדופן לסכך (מ"ב תרלב ד) אם סגי לזה בסדין הנע ברוח, דאם נימא כביאור הראשון אולי דמי להא כיון די"ט התחתונים אינם נעים. אך מאידך י"ל דהכא גרע כיון דרוב המחיצה שעד הסכך נעה. ודוק.

**דף כה ע"א**

**קמה קצורה**

**קלו) קמה קצורה**. עי' בתוס' דפשיטא להו דהותר רק עד בית סאתים. והשפ"א תמה מנין להם זה ואדרבה מכך שבברייתא לא נאמר שעור בית סאתים אלא על תל ונקע ולא על קמה משמע דבקמה מותר אף ביותר מסאתיים. ועי' ערוך לנר.

**דירה שתשמישה לאויר**

**קלז) דירה שתשמישה** לאויר פרש"י: אינה עשויה דירה זו אלא לצורך אויר שחוצה לה לשמור השדות. והריטב"א פי׳‎ שאינה עשויה לדור בה קבע, ועי' ערוך לנר מש"כ לפרש עפ"ז.

**דף כה ע"א**

**אם בת"ת אמרינן עוסק במצוה פטור מן המצוה**

**קלח) שלוחי מצוה.** כתב רש"י הולכי בדרך מצוה כגון ללמוד תורה ולהקביל פני רבו ולפדות שבויין. והנה במה שכתב "ללמוד תורה" הקשה האו"ש (הלכות ת"ת פ"א ה"ב) הא אמר בירושלמי שבת פ"א ה"א דף ז. ר' יוחנן אמר בשם ר"ש בן יוחי כגון אנו שעסוקין בתלמוד תורה אפי' לקרית שמע אין אנו מפסיקין. ולא מודי ר' שמעון בן יוחי שמפסיקין לעשות סוכה ולעשות לולב. ולית ליה לרבי שמעון בן יוחי הלמד לעשות לא הלמד שלא לעשות נוח לו אילו לא נברא. אמר רבי יוחנן הלומד שלא לעשות נוח לו אילו נהפכה שולייתו על פניו ולא יצא לעולם. טעמיה דר' שמעון בן יוחי זה שינון וזה שינון ואין מבטלין שינון מפני שינון. ע"כ. הרי מבואר דמפסיקין ת"ת למצוות דאל"כ הוי כלמד שלא לעשות, [וכן איתא במו"ק ט: הדר יתבי וקא מבעי להו כתיב יקרה היא מפנינים וכל חפציך לא ישוו בה הא חפצי שמים ישוו בה (פרש"י: כלומר שאם יש לך לעסוק במצוה תבטל תלמוד תורה ועסוק במצוה) וכתיב כל חפצים לא ישוו בה דאפילו חפצי שמים לא ישוו בה. (פרש"י: דמבטל מצוה ועוסק בתלמוד תורה) כאן במצוה שאפשר לעשותה ע''י אחרים כאן במצוה שאי אפשר לעשותה ע''י אחרים] ואיך כתב כאן רש"י דההולך ללמוד אינו מפסיק.[[239]](#footnote-239)

**ותירץ האו"ש** ע"פ הר"י מקורביל בתוס' כתובות יז. דגדול שמושה יותר מלמודה ושמושה היינו הבנת טעמי המשנה וסברתו הנקרא בשם גמרא [ולשון רש"י ברכות מז: איזהו ע''ה, שדברו חכמים בכל מקום. שלא שמש ת''ח, הוא הגמרא התלויה בסברא שהיו נותנים לדברי משנה טעם והיו מתאספים יחד ועוסקים בכך והיא דוגמת הגמרא שסדרו האמוראים] ולילך ללמוד תורה הוא "שמושה" וזה הוי ככל מצוה ויש בזה פטור של עוסק במצוה. [וע"ש עוד אריכות גדולה בגדר מצות ת"ת.]

**אופן נוסף** י"ל לפי מש"כ הגר"ז (הלכות ת"ת פ"ג ה"א) וז"ל וכל מי שדעתו וכח זכרונו יפה, שיוכל ללמוד ולזכור כל התורה שבעל פה כולה, הרי זה (קידושין כט) לא ישא אשה עד שילמוד תחילה תורה (חלקת מחוקק באבן עזר סימן א') שבעל פה כולה, שהן כל ההלכות בטעמיהן בדרך קצרה, שהן פירוש כל התרי"ג מצות בתנאיהן ודקדוקיהן ודקדוקי סופרים; ואחר כך ישא אשה, ויעסוק אחר כך כפי הפנאי שלו בעיון ופלפול כל ימיו כפי כחו. שאם ישא אשה תחילה, יהיו "רחים בצווארו" טרדת פרנסת אשתו ובניו, ולא יוכל לעסוק בתורה כראוי כל כך, ללמוד ולזכור כל ההלכות בטעמיהן, שהן פירוש התרי"ג מצוות ועיקר התורה שבעל פה. ולכן נדחית מפני לימוד זה מצוה רבה של פריה ורביה, אף שהיא גדולה מכל המצוות. והוא שאין יצרו מתגבר עליו ויוכל ללמוד בלא הרהורי עבירה, רק שרוצה לישא כדי לקיים מצות פריה ורביה, והרי הוא פטור (רמב"ם הלכות אישות פרק ט"ו) ממנה, כי היא נדחית מפני מצות תלמוד תורה השקולה כנגד כל המצות. ולא אמרו שמבטלין ומפסיקין מתלמוד תורה כדי לקיים מצוה שאי אפשר לעשותה ע"י אחרים, כמו שיתבאר, אלא להפסיק לפי שעה וזמן מה שאין בו אלא ביטול מצות העסק, ולימוד התורה תמיד; אבל לא ביטול מצות מידיעת התורה באר היטב בפירושה שהן ההלכות כולן בטעמיהן בדרך קצרה. ולכן בימיהם, שהיו לומדים עם הנערים מבן עשר שנים ואילך, חמש שנים משנה וחמש שנים תלמוד, שהם הטעמים בדרך קצרה (קידושין שם), אם לא היה נושא כשעברו עליו עשרים שנה היה עובר על מצות עשה של תורה "פרו ורבו". ותחילת זמנה הוא מבן שמונה עשרה, כי גם אחר הנישואין יוכל ללמוד ב' או ג' שנים בלי טרדה גדולה כל כך בטרם יוליד בנים הרבה. עכ"ל. הרי דמחלק בין מצות ידיעת התורה לבין המצוה על מעשה הלמוד גופא, וממילא מיושב דכאן דהולך ללמוד ולזכות לידיעת התורה הרי זה ככל מצוה שאין נדחית מפני מצוה אחרת, אדרבה העוסק בה פטור משאר המצוות. ודוק.

**עוד אופן** שמעתי דיש מתרצים דהנה עי' שו"ת קול בן לוי ללשונות הרמב"ם ה' ת"ת פ"ג ה"ד, ציינו הגרע"א ביו"ד סי' רמו, וחזון יחזקאל תוספתא שבת פ"א ה"ד, דהא דת"ת אינו דוחה מצוה האחרת הוא מפני שכל תיבה שלומד היא מצוה בפנ"ע [עי' שנות אליהו ריש פאה] ונמצא שכשקרא תיבה אחת כבר גמר את המצוה הקודמת, והלימוד החדש של עוד תיבה הוא מצוה חדשה בפנ"ע, וממילא ליכא בזה לדין עוסק במצוה דאינו עוסק אלא עומד לעסוק. [ומה שצריך להקדים המצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים זהו משום לומד ע"מ לקיים כהירושלמי הנ"ל, ולתירוץ זה נימא דאין סברת הירושלמי מפקיעה ההיתר של עוסק במצוה, רק אם שניהם עומדים לפניו עדיפא המצוה] ולפ"ז י"ל (עי' תשובות והנהגות ח"ה סי' רו) לכן בהולך ללמוד תורה שהכל מצוה אחת אריכתא, ואין כאן סיום המצוה והתחלת מצוה חדשה אמרינן בזה עוסק במצוה פטור מן המצוה.[[240]](#footnote-240)

**הקבלת פני רבו ופדיון שבויים**

**קלט) ובמה שכתב** רש"י "ולהקביל פני רבו" [עי' רש"י לעיל י: שלוחי מצוה אנן. להקביל פני ראש גולה דחייב אדם להקביל פני רבו ברגל ופטרינן כדתנן לקמן (דף כה.) שלוחי מצוה פטורין מן הסוכה.] ובערוך לנר הוכיח מזה דגם במצוה דרבנן אמרינן עוסק במצוה פטור מן המצוה שהרי הקבלת פני רבו אינה אלא מדרבנן. וכתב לדחות דאפשר דבהקבלת פני רבו מקיים גם מצות את ד"א תירא לרבות ת"ח. [אך לכאורה הוא מצוה קיומית ויבואר להלן אות קמח אם כזו מצוה פוטרת.]

**ומה שכתב** רש"י "ולפדות שבויים" הנה מצוה זו כוללת בתוכה כמה מצוות. וז"ל הרמב"ם (מתנ"ע פ"ח ה"י): פדיון שבויים קודם לפרנסת עניים ולכסותן. ואין לך מצוה גדולה כפדיון שבויים שהשבוי הרי הוא בכלל הרעבים והצמאים וערומים ועומד בסכנת נפשות. והמעלים עיניו מפדיונו הרי זה עובר על לא תאמץ את לבבך ולא תקפץ את ידך ועל לא תעמד על דם רעך ועל לא ירדנו בפרך לעיניך ובטל מצות פתח תפתח את ידך לו ומצות וחי אחיך עמך ואהבת לרעך כמוך והצל לקחים למות והרבה דברים כאלו. ואין לך מצוה רבה כפדיון שבויים. עכ"ל.

**ובאמת צ"ע** למה הביא רש"י מצוה זו שאין בה חידוש [ובשני המצוות הראשונות יש חידוש כדלעיל.] והעירוני לפמש"כ בתשובת "שם אריה" סי' סד (ובתשובות שבסוף הספר סי' ג) דהעוסק במצוה שבין אדם למקום אינו נפטר ממצוות שבין אדם לחברו דתרי סוגי מצות הם ואין זה פוטר מזה, א"כ יש כאן חידוש שאם הוא להיפך שעוסק במצוה בבין אדם לחבירו נפטר מבין אדם למקום וכמו שכתב שם בתשובה הנ"ל הטעם דבכל בין אדם לחבירו יש גם בין אדם למקום. [ובתשובה הנ"ל הוכיח כן מנושאי ארונו של יוסף שהוא בין אדם לחבירו שנפטרו מפסח שהוא בין אדם למקום.]

**החידוש בפטור עוסק במצוה ממצוות סוכה יותר מפטורו משאר מצוות**

**קמ) הקשה הפנ"י** למה שנינו דין עוסק במצוה דוקא גבי סוכה ולא בשאר מצוות. וביותר דהרי המקור לפטור עוסק במצוה הוא מפסח שיש בו כרת [נושאי ארונו של יוסף] והו"ל לאשמועינן זה בפסח. ותירץ הפנ"י דלא איצטריך בשאר המצוות דהרי תנן בברכות דחתן פטור מק"ש, ולענין פסח הא זהו ק"ו מדרך רחוקה. אלא כאן השמיענו רבותא דלא מבעיא שלוחי מצוה פטורין אלא אפילו חולין ומשמשיהן פטורים.

**עוד כתב** הפנ"י דיש רבותא בסוכה יתר משאר המצוות, ששם מבטלן בשוא"ת אבל כאן אית ביה איסורא בקום עשה שאוכל ושותה מחוץ לסוכה, ואפשר נמי דעכ"פ הוי לן לחייבו משום מראית העין שלא יחשדוהו כפושע ומבטל בידים שלא הכל ידעו דהוא עוסק במצוה אלא דאפ"ה פטור משום דמצטער פטור מן הסוכה ותו ליכא מראית עין.

**[ובמה שכתב** הפנ"י דכאן איכא איסורא בקו"ע. הנה הגרע"א נשאל איך ילפינן דין עוסק במצוה מפסח ומחתן שפטור מק"ש, והרי התם הוא שוא"ת אבל כאן עובר על איסור אכילה בקו"ע. כמו שמבואר במג"א (תרלט יז בסופו[[241]](#footnote-241)) דלהכי מברכים על מצות סוכה כל ז' מפני שהיא בקו"ע.

**ותירץ הגרע"א:** במחכ"ת שגג בזה. דאין על אכילה איסור כלל שלא לאכול חוץ לסוכה, אלא דמוטל עליו לקיים מצות עשה שיהיה אכילתו בסוכה, ואם אינו הולך לסוכה לאכול אכילתו שם מבטל מצות עשה, ומשום הכי מברך כמו על כל קיום מ"ע, (משא"כ במצה דליכא עשה כלל שיהא אכילתו מצה רק שלא יאכל חמץ) וא"כ הוי רק שוא"ת שאינו אוכל בסוכה. והרי אפילו מצות ציצית ס"ל להמרדכי דבהולך בבגד ד' כנפות בלא ציצית דאינו עובר בעשה, דאין איסור על הילוך בבגד בלא ציצית אלא כשהולך בבגד כזה מוטל עליו המצוה לעשות ציצית, ובאינו עושה מבטל המצוה בשוא"ת, עי' מג"א סי' יג סק"ח. עכ"פ בסוכה פשוט דמקרי רק שוא"ת כנלע"ד. עכ"ל. ולכאורה דבריו דלא כפנ"י. ובאמרי בינה או"ח סי' יג אות ג כתב ע"ד הפנ"י דדבריו תמוהין דודאי לא הוי רק שוא"ת. [והפמ"ג בכמה דוכתי נקט כפנ"י וכן יוצא מדברי המנ"ח יובאו דבריהם באות קמא.] ובחי' ר"א מן ההר דף כה: מבואר דהוי שוא"ת [ע"ש שכתב לבאר הא דבני החופה פטורין מסוכה אף דשמחת חתן מדרבנן משום דיש כח ביד חכמים לעקור בשוא"ת.]

**והערוך לנר** תירץ דהחידוש כאן דשלוחי המצוה פטורין אף בחנייתן ומשום דאי יטרד לחפש סוכה יתבטל ממצותו כמש"כ התוס'.

**דף כה ע"א**

**קמא) דעת הפמ"ג דאכילה מחוץ לסוכה הוה קו"ע**

**במה שנתבאר** באות קמ פלוגתת רע"א ופנ"י אם אכילה מחוץ לסוכה הוי קו"ע או שוא"ת. הראוני דהפמ"ג בכמה מקומות כתב כהפנ"י. ונבאר הדברים.

**עי' ט"ז** (תרמ ב) דלהאכיל לקטן מחוץ לסוכה הוי שוא"ת. וכתב הפמ"ג דרק אם הקטן אוכל מעצמו אבל להאכילו בידים הוי קו"ע. אמנם אין זה שייך לכאן דשם אין הנדון בעבירה אלא בפעולת אמו ודוק.

**ובפמ"ג (תרמ** א"א י) כתב להסתפק שמא אונן חייב בסוכה אף דפטור מכל המצווות אבל כאן קום ועשה הוא והביא דברי הפנ"י הנ"ל. [אמנם הבכור"י טען עליו דהא דאונן פטור הוא משום עוסק במצוה והרי עוסק במצוה פטור גם מסוכה. והובא במ"ב (סקל"א ושער הציון מח). ובדברי סופרים תירץ דספיקו של הפמ"ג הוא באופן שמוסר לשלוחו לטפל במת והאיסור אז לקרוא ק"ש רק מפני כבודו של מת ודין זה הוא רק מדרבנן כמש"כ הב"י סי' עא, [ועי' מש"כ בחי' ברכות פ"ג אות ד בשם החזו"א] ובזה י"ל דלא עקרו דבר מן התורה אלא בשוא"ת ובסוכה הוי קו"ע. משא"כ פטורא דעוסק במצוה פוטר אף מן הסוכה.]

**עוד כתב** שם לדון מנין שאשה פטורה מסוכה הרי המקור הוא מתפילין ושם הוא שוא"ת משא"כ בסוכה הוא קו"ע. והוכיח מכאן דאף בכזו מצוה אשה פטורה. וכל זה כהפנ"י ודלא כהגרע"א. אמנם הפמ"ג עצמו בספרו תיבת גמא פרשת יתרו כתב לדחות הראיה מסוכה כעין סברת הגרע"א דהכא הוי שוא"ת בהמנעו מלישב בסוכה ולא הוי קו"ע.

**עוד דן** הפמ"ג (תרמ א"א ג) אם מותר להאכיל קטן מחוץ לסוכה או דאסור מאיסור "ספיה לקטן", וכתב להתיר ע"פ דברי המג"א סי' רסט שמתיר להאכיל לקטן קודם קידוש, משום דרק בדבר האסור בעצמותו איכא איסור ספיה ולא בדבר המותר בזמן האסור. וה"ה בסוכה הוי כדבר המותר בזמן האסור. [אמנם לכאורה לפי סברת הרע"א והתיבת גמא בלאו הכי שרי דהוי רק בטול מצות סוכה ולא אכילה אסורה.]

**עוד כתב** הפמ"ג (תרמ א"א טו) מי שדורשים ממנו עבור הסוכה ממון רב לכאורה אין צריך לבזבז יותר מחומש כמבואר בסי' תרנו גבי אתרוג וכל מ"ע עוברת. אבל יש לומר דכיון דכשאוכל מחוץ לסוכה עובר בקום עשה (וכדכתב הפנ"י הנ"ל בסוגיתנו) חייב לבזבז כל ממונו. ושוב דן דאולי מדין תשבו כעין תדורו אין צריך להוציא ממון רב אלא כמו שהיה מוציא על מלון. עכ"ד. אמנם לדברי הגרע"א והתיבת גמא ודאי אין צריך להוציא יותר מחומש והוי כמו כל מ"ע.

**וע"ע בפ"ק** אות רסז דעת המנ"ח מצוה שכה דאיכא איסור באכילה מחוץ לסוכה והשערי ישר (ג יט) חלק ע"ז. ועי' מנח"ש ח"א סי' א.

**עוסק במצוה פטור מן המצוה – האם מותר לו לעסוק במצוה האחרת**

**קמב) בדין עוסק** במצוה. כתב הריטב"א כאן: שלוחי מצוה פטורים מן הסוכה, פירוש משום דעוסק במצוה פטור מן המצוה ומייתי לה בגמרא מקרא. ותימה דהא ודאי לא אמרו העוסק במצוה פטור מן המצוה אלא בשא״א לקיים שתיהן כי בעודו בסוכה או שמניח תפילין או שמתעטף בציצית או שיש מזוזה בפתחו אין לפטרו מכל המצות, ומה שאמרו בשומר אבדה שפטור מלתת פרוטה לעני, היינו בשעה שמנערה ומטפל בה, והיינו דאמרינן‎ ופרוטה דרב יוסף לא שכיחא כדפרישית‎ בדוכתה. וכיון דלא מיפטר אלא בעודו עוסק במצוה זו למה לי קרא פשיטא למה יניח מצוה זו מפני מצוה אחרת.[[242]](#footnote-242)

**וי״ל דהא** קמ״ל דאפי׳‎ בעי להניח מצוה זו לעשות מצוה אחרת גדולה הימנה אין הרשות‎ בידו. סד״א איפטורי הוא דמיפטר מינה אבל אי בעי למשבק הא ולמיעבד אידך הרשות בידו, קמ״ל דכיון דפטור מן האחרת‎ הרי היא אצלו עכשיו כדבר של רשות ואסור להניח מצותו מפני דבר שהיא של רשות.[[243]](#footnote-243)

**ועוד למדנו** הכתוב דאע״ג דאיכא עליה מצוה קבועה לזמן ודאי כגון ק״ש ושחיטת הפסח וקודם לכן באת לו מצוה‎ אחרת‎ שתבטלנו מן האחרת אם יתחיל בה, רשאי הוא להתחיל בזו שבאה לידו עכשיו ואם יבטל מן האחרת יבטל ואינו חשוב פורק עצמו ממנה כשפורקה מעליו מחמת דבר מצוה שאין חיוב המצוה עליו עד שיגיע זמנה וראשונה קודמת כנ״ל. עכ"ל הריטב"א. [וכסברא זו כתב גם ר"א מן ההר.]

**והנה מה** שכתב בתירוצו הראשון דאסור להניח המצוה הראשונה מפני השניה. הנה הראשונים בברכות יד. התירו להפסיק בברכת ק"ש לאיש"ר וקדושה וברכו כמו דמפסיקים מפני הכבוד והיראה. ובחי' הרשב"ץ שם טען ע"ז משום דעוסק במצוה פטור מן המצוה. וכיון דפטור אי עביד הכי הוי הפסק שלא לצורך. עכ"ד. ומבואר מדבריו דרק משום "הפסק שלא לצורך" אתי עלה אבל לא דן לומר דאסור להפסיק משום דאין להניח הראשונה מפני השניה. משמע דחולק על הריטב"א ומתיר להפסיק. וכן בספר תורת חיים סי' סו סק"ח כתב דגם הראשונים שהתירו להפסיק לקדושה וברכו לא חייבו להפסיק אלא רק כתבו דמותר להפסיק, והטעם שאינו חייב משום דהוי עוסק במצוה ופטור מן המצוה, ולכאורה דבריו לא אתיין לפי הריטב"א שאוסר להפסיק מהמצוה הקודמת אלא כהרשב"ץ.[[244]](#footnote-244)

**והנה בברכות** יז: איתא מי שמתו מוטל לפניו פטור מק"ש ומן התפלה ומכל מצוות האמורות בתורה. ופרש"י רש"י: לפי שהוא טרוד במחשבת קבורתו והויא דומיא דחתן דפטור משום טירדא דמצוה. עכ"ל. וכתב רבנו יונה דלפ"ז הואיל והפטור משום טרדא דמצוה[[245]](#footnote-245) אם רצה לקרות קורא, וכדאשכחן בחתן שאם רוצה לקרות קורא. וכן מוכח מרש"י שם שכתב גבי אונן: ואינו מברך, ואינו צריך לברך ברכת המוציא. ולכאורה צ"ע על הריטב"א הנ"ל שאוסר להפסיק, מחתן שיכול לקרוא ק"ש.

**אמנם נראה** דיש לחלק בין "טרוד" במחשבת מצוה לבין "עוסק" במצוה עצמה, דכל האיסור שכתב הריטב"א הוא "להניח מצותו" ובטרוד במחשבה לא שייכא סברא זו, וממילא לא קשה מידי מחתן, [וגם אין ראיה מרש"י ורבנו יונה נגד הריטב"א.]

**אם הפטור רק כשא"א לקיים שניהם**

**קמג) והנה במה** שכתב הריטב"א כהנחה פשוטה שאין פטור אלא כשא"א לקיים שניהם. כן היא דעת התוס' בסוגיין ד"ה שלוחי וכן בב"ק נו: ד"ה בההיא והרא"ש (סי' ו) ופסקי ריא"ז ורבנו ירוחם. אמנם הר"ן כאן דאף כשיכול לקיים שניהם פטור כל היכא דהוי "עוסק" במצוה ויבואר להלן. וכן דעת האו"ז סי' רצט. [וראיות הראשונים יבוארו בס"ד באות קמה קמו.]

**ובביאור המחלוקת** כתב הקה"י (ברכות סי' טו) דדעת התוס' דעוסק במצוה פטור מן המצוה הוא בגדר "אנוס" שאנוס הוא מלעשות את המצוה השניה משום טרדת המצוה הראשונה, ואע"פ שאינו אנוס גמור שווייה רחמנא להאי טרדא בגדר אנוס. ואילו הר"ן והאו"ז ס"ל דהוא "פטור" גמור ולכן אף אם אפשר לקיים שינהם אינו מחויב בזה.[[246]](#footnote-246)

**וכתב הקה"י** דנראה דהוא פלוגתת הפוסקים דהנה ז"ל הט"ז (סי' קח סק"א): ביו"ד סי' שמ"א כתב בס"ב דמי שמת לו מת בשבת, במוצאי שבת לא יתפלל, [כדין מי שמתו מוטל לפניו] ובבוקר א"צ להתפלל שתים כדי להשלים תפלת הערב, שכבר עבר זמנה. ולא דמי לשכח ולא התפלל ערבית שמתפלל שחרית שתים כיון שבלילה לא היה חייב להתפלל[[247]](#footnote-247) עכ"ל. [והוא מהרא"ש.] וכתב שם בספר דרישה וז"ל: מכאן היה נראה דהוא הדין למתעסק בצרכי צבור וכיוצא בו בזמן התפלה שפטור מלהתפלל כמ"ש הטור סימן צ"ג, ומתוך העסק עבר זמן אותה תפלה, שג"כ א"צ להשלימה בזמן תפלה שלאחריה להתפלל שתים, אחת לתשלומין, כיון שג"כ בזמן העסק היה פטור מן התפלה כמו באבילות דהכא, דמה לי אונס דאבילות או עסק דמצוה. ולדעתי כ"ש הוא דהא בצרכי צבור ג"כ עבד עבודת השם עכ"ל.

**וכתב הט"ז:** ותמה אני אם יצא דברים אלו מפי אותו צדיק, דהא כל שהוא אונס מקרי פטור מתפלה וכאן אמרינן בהדיא דאם נאנס מתפלל שתים. ותו דכתב בת"ה סימן ה' במי שהיה טרוד אצל הפקיד מחמת חוב ולא היה יכול להפטר אא"כ בהפסד ממון ובתוך כך עבר זמן התפלה דמקרי אונס אע"ג דמחמת ממון הוא ומתפלל אח"כ שתים, הרי לך בהדיא אע"ג דהיה פטור באותה שעה של תפלה מחמת טרדא דמקרי אונס וה"ה נמי פטור מחמת טרדא דמצוה של צורכי צבור, דכל עיקר טעם אותה התשובה דת"ה היא מטעם דחשיב כמו טרדא דמצוה, ואם כן נסתרה דעת בעל הדרישה בזה.

**ואין דמיון** בזה לפטור דאבילות, דהתם אפשר לו להתפלל דהא יושב בטל, אלא שחכמים פטרוהו, וע"כ אין שייך שם תשלומין דאין זה מקרי אונס אלא פטור. מה שא"כ כאן דהוא אין בו פטור אלא שיש עליו אונס שלא היה יכול להתפלל שאין לו פנאי, והוה כמו חולה שאין יכול להתפלל או שיכור, כל זה מקרי אונס כיון שהוא עצמו בר חיובא הוא ועל זה ודאי תקנו תשלומין כנלע"ד פשוט. עכ"ל הט"ז. [והמג"א (צג ה) הסכים לדרישה וכן פסק המ"ב סי' צג סק"ח.][[248]](#footnote-248)

**וכתב הקה"י** דנראה שזה תלוי בפלוגתת התוס' והר"ן, דלפי תוס' הפטור של עוסק במצוה הוא בגדר אנוס, וצדקו א"כ דברי הט"ז לחייבו בתשלומין ככל אנוס.[[249]](#footnote-249) אבל לדעת הר"ן דגם עוסק במצוה הוא פטור צדקו דברי הפרישה דגם לזה אין תשלומין. [אלא שהעיר הקה"י דלשונו של הפרישה "דמה לי אונס דאבילות או עסק דמצוה" משמע דהוא אונס ולא פטור. ויבואר להלן אות קמד.]

**והנה הריטב"א** ס"ל דהפטור רק בא"א לקיים שניהם, ונמצא לפי סברת הקה"י דהוי בגדר אונס ולא פטור. וקשה א"כ איך כתב הריטב"א דאסור לו להפסיק מהמצוה הראשונה משום דהמצוה השניה הוי "כרשות" לגבי מצוה זו, והרי לא "נפטר" מהשניה. וי"ל דמ"מ כלפי חובת הגברא מקרי כרשות הואיל וסוף סוף למעשה פטור ממנה כאנוס.

**קיים המצוה השניה האם יצא ידי חובתו**

**קמד) והנה בעוסק** במצוה ואע"פ שהיה פטור מק"ש קרא ק"ש, ואח"כ עברה המצוה, יש לדון אם יצא יד"ח או דאמרינן שקרא בלא חיוב ועתה התחייב וצריך לקרות שוב. וז"ל המ"ב סי' ע סקי"ח, כתב הפמ"ג דאע"ג דהעוסק בצרכי רבים פטור מק"ש מ"מ אם פסק וקרא שפיר יצא ידי חובה דלא פטור ממש מק"ש אלא שהוא אז עוסק במצוה. [ולפ"ז יכול גם להוציא אחרים יד"ח.]

**ובשער הציון** (תעה לט) כתב דשומר אבידה או משמר המת דפטור מכל המצוות אם אכל בעת הזו מצה יצא יד"ח. דהוא איש [בר חיובא] אלא שלא חייבתו תורה מפני שהוא עוסק במצוה אחרת. אמנם הסתפק השער הציון אם יכול לברך ע"ז או דא"א לומר וצונו כיון דאינו מצווה ע"ז. [עי' מקראי קודש שביאר מ"ש מאשה שמברכת.]

**אמנם גבי** אונן שקרא באנינותו משמע קצת בפמ"ג הנ"ל (עא מ"ז ה) דלא יצא [שכתב דאין יכול להוציא אחרים] וכן מבואר במ"ב (עא ג) בשם הגרע"א דלא יצא יד"ח וצריך לחזור ולקרות. ומקורם מהמג"א סי' תרצו גבי מגילה. [אך בפמ"ג פתיחה כוללת פ"ב אות כט משמע דגם אונן יצא] וצ"ב מאי איכא בין אונן לעוסק במצוה.

**ובאמת לשיטת** רש"י ברכות יז: (הובא באות קמב) דפטורו של אונן הוא משום עוסק במצוה אין חילוק ביניהם [וכ"ש שלשיטתו הרי מותר לו לקרוא אז ק"ש וודאי שיוצא] אלא צ"ל הטעם באונן מפני הירושלמי שאסור לו להפסיק, [וכן משמע מהמג"א סי' תרצו שכתב דלמאי דאיתא בשו"ע סי' עא דאם רצה להחמיר רשאי [כשיש לו מי שישתדל בצרכי הקבורה] א"כ יצא יד"ח].

**ונראה דזה** תלוי בפלוגתת הט"ז והדרישה אות קמג אם עוסק במצוה הוי פטור או אונס דאי הוי פטור לא יצא יד"ח אבל אי הוי אונס יצא יד"ח ויכול להוציא אחרים. ודוק.

**אלא דלפ"ז** סתרי פסקי המ"ב אהדדי שהרי לענין תשלומין פסק (סי' צג סק"ח) כדרישה שפטור מתשלומין אלמא הוי "פטור" [כהסבר הקה"י], ואילו לגבי לצאת ידי חובה לעצמו פסק (סי' עא סק"ג) דיוצא יד"ח.

**והנראה מוכרח** מזה דפטורו של הדרישה הוא לא משום דהוי פטור, אלא דאע"פ דהוי אנוס [וכדדייק הקה"י עצמו מלשון הדרישה] שאני אונס דעוסק במצוה משאר אונס. והסברא בזה דכיון דכאן ניתן לו "דין אונס" [וכדכתב הקה"י שאע"פ שבגדרי אונס אין זה נחשב אונס שהרי יכול לאמץ כוונתו, מ"מ נתנה לו התורה דין אונס] נחשב זה כפטור טפי מאונס רגיל שמוטל עליו כל טצדקי להסיר האונס מעליו ולכן אין בזה תשלומין. אבל לגבי להוציא יד"ח שפיר חשיב מחוייב בדבר.

**והנה בפ"ת** יו"ד שמא סק"ה כתב בשם חכ"א ודה"ח וחמודי דניאל דאם אכל פת בעודו אונן, [שאז פטור מברכת המזון] ואח"כ חלפה אנינותו חייב בברהמ"ז. והנה הגרע"א באו"ח סי' קפו הסתפק כה"ג בקטן שאכל והגדיל לפני שנתעכל המזון במעיו אם חייב בברהמ"ז מדאורייתא. וכתב דיש לחלק מהא לדין אונן שהסתפק החכ"א, דשם החיוב נמשך מהתחלת אכילה עד גמר עיכול אלא דבעידן דעסיק במצוה פטור מלברך, בזה י"ל דתיכף שנגמר האנינות צריך לברך. אבל בקטן דהגברא בעצמו לאו בר חיובא י"ל דמעולם לא נתחייב מדאורייתא עכ"ד. וצ"ע איך זה מתאים למה שנתבאר דאונן הוא פטור [ולכן לא יצא יד"ח אף אם קרא ק"ש.] וי"ל דכיון דמדאורייתא לא נפטר [דלדינא דאורייתא הוי ככל מצוה עוסק במצוה] ורק מדרבנן הוא דנפטר משום כבוד המת, וכיון דעתה ליכא כבר כבוד המת יברך מחמת הדאורייתא.

**דף כה ע"א**

**ראיות הראשונים דכשיכול לקיים שניהם חייב**

**קמה) א. התוס' כאן** הוכיחו "דאטו אדם שיש לו ציצית בבגדו ותפילין בראשו מי מיפטר בכך משאר מצות".

**ודחה הר"ן** דאמנם הפטור הוא גם כשיכול לקיים שניהם אבל רק כשהוא "עוסק" במצוה ולא כשהמצוה מתקיימת מאליה. והלובש ציצית ותפילין אינו מוגדר "עוסק".

**ב. ובפ' אין** בין המודר (נדרים ד' לג:) גבי המודר הנאה דמחזיר לו אבידתו אע''פ דמהני ליה פרוטה דרב יוסף משום דלא שכיחא ואי כל זמן שאבידה בביתו מיפטר מלמיתב ריפתא לעני אם כן שכיחא היא.

**ודחה הר"ן** ע"פ הנ"ל דכיון דהפטור רק כשעוסק דהיינו כשמנער את הטלית אינו שכיח שבדיוק אז יבוא עני.

**ג. התוס' ב"ק** נו: כתבו אבל בשביל שאבידה בביתו לא יפטר מלמיתב ריפתא לעניא כיון שיכול לקיים שתיהם כדמוכח בסוכה (דף כה. ושם.) דלא נפקא לן מקרא דעוסק במצוה פטור מן המצוה אלא דוקא היכא שאינו יכול לקיים שתיהם. עכ"ל. ולא נתבאר בדבריהם מנין ההוכחה.

**ונראה לבאר** ע"פ מש"כ רש"י לבאר החילוק בין נושא בתולה לנושא אלמנה וז"ל: נושא בתולה טריד, לבו טרוד במחשבת בעילה ומסתברא כי פטריה קרא משום טירדא פטריה דאינו יכול לעסוק בשנים כאחד. כונס אלמנה לא טריד, ויכול לקיים את שתיהן. הרי מבואר החילוק בין יכול לקיים שניהם לאין יכול. וכן ברוקח (סי' שסט) מבוארת ראיה זו.

**ובדעת הר"ן** לכאורה י"ל דבאלמנה דאינו טרוד במחשבתו הוי כ"אינו עוסק" שחייב במצוה השניה. וביותר דבאלמנה הואיל ולא טריד אין לו כלל קשר למצוה ואטו יפטר כל ימי חייו מפני שיש בדעתו לעשות באיזה זמן מצוה. ורק בבתולה שהוא טרוד במחשבתו במצוה יש לו קשר למצוה. [ובאמת צ"ע מהי ראית התוס' הרי סברא זו פשוטה מאוד. ונראה מזה דדעת תוס' שנושא את האלמנה חייב אף בעת שהולך ועוסק במצות הבעילה כיון דלא טריד, וכמו שיובא בהערה מרה"ג ור"א מן ההר. עוד י"ל דכשעוסק בבעילה דאלמנה באמת פטור, אלא דהיה ס"ד דמשעת נישואין עד שעת בעילה מקרי עוסק במצוה כיון דעומד לזה וכעין סברת האו"ז שיובא באות קמו.]

**ד. הר"ן הוכיח** מהגמ' בע"ב חתן והשושבינין וכל בני החופה פטורין מן הסוכה כל שבעה מ''ט משום דבעו למיחדי. ופריך, וליכלו בסוכה וליחדו בסוכה. ומוכח דאם אפשר לקיים שניהם צריך לעשות כן.

**ודחה הר"ן** דכל שאינו צריך לטרוח כלל אלא כדרכו במצוה ראשונה יכול לצאת ידי שניהם דבכה"ג ודאי יצא ידי שניהם ומהיות טוב אל יקרא רע.[[250]](#footnote-250)

**והראב"ד בהשגות** על הרי"ף בע"ב כתב דחתן בשבעת הימים אין בו כלל פטור של עוסק במצוה וכל הנידון הוא מצד מצטער ע"ש.

**ה. הרוקח הביא** ראיה ממה דמבואר בברכות יד: דמניח תפילין בשעת התפלה. [אם ס"ל דתפלה דרבנן מוכח דס"ל דגם מצוה דרבנן פוטרת. אמנם י"ל דאף אם אין חיוב תפלה מדאורייתא מ"מ איכא חפצא דתפלה מדאורייתא ואם מתפלל מקיים מצוה דאורייתא [עי' עמק ברכה תפלה נשיאות כפים ד שכתב כן בשם הגר"ח] וא"כ לפי הסוברים באות קמח דמצוה קיומית פוטרת מצוה א"ש.

**ו. בפסקי ריא"ז** כתב דאם אפשר לקיים שניהם חייב שהרי עוסק בתורה אינו יכול לפטור עצמו מן התפילין אלא אם כן גורם לו להתבטל מתלמודו. [צ"ע דתורה אינה פוטרת ממצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים. ועי' מש"כ אות קלח בשם הגר"ז ואו"ש.]

**ז. הערוך לנר** הביא מנדרים לא: דמשה נתבע על שלא מל בנו בדרך ולמה לא היה פטור משום עוסק במצוה, אע"כ משום שבמלון יכל לקיים שניהם. וע"ש מה שפלפל בזה

**ראיות הראשונים דפטור אף באפשר לקיים שניהם**

**קמו) א. התוס' הביאו** מעובדא דרב חסדא ורבה בר רב הונא כי הוו עיילי בשבתא דרגלא לבי ריש גלותא הוו גנו ארקתא דסורא אמרי אנן שלוחי מצוה אנן ופטורין.

**ודחו התוס'** וצריך לומר דהכא נמי איירי בכי האי גוונא דאי מיטרדי בקיום מצות סוכה הוו מבטלי ממצותן. ולשון הריטב"א להלן כו. "כשהוא בענין שאם יעכבו ליישב בסוכה שמא יארע להם ביטול במצוה כי הא דרב חסדא ורבה בר ר״ה דגנו על שפת הנהר כדי שימהרו לבא בבקר לבית המדרש לשמוע דרשא דרגלא".

**אבל הר"ן** כתב דפשטא דמילתא לא משמע כן. [ובשבלי הלקט כתב: משום דטרידי במחשבת המצוה ובתקוניה (והוא מלשון רש"י כו. ד"ה הולכים) פטורין מן הסוכה. ולפ"ז אין זו אוקימתא וליתא להערת הר"ן.]

**ב. הר"ן הביא** מהא דדף י: רב חסדא ורבה בר רב הונא איקלעו לבי ריש גלותא אגנינהו רב נחמן בסוכה שנוייה מופלגין ממנה ארבעה טפחים וכו' אמרו ליה אנן שלוחי מצוה אנן ופטורין מן הסוכה. [ופרש"י דבאו להקביל פני ריש גלותא] ולא משמע דליהוו מפגרים מראית רבן אי הוו מהדרי למיגנא בסוכה כשרה. אלמא כל זמן שליחותן עוסקים במצוה הם ואינן חייבים לקיים מצות סוכה.

**וביתר ביאור** כתב האו"ז וז"ל: אע"פ שהיו יכולין ללכת לסוכה, משום דהואיל שהיו הולכים לדבר מצוה ועדיין לא הגיעו לשם, הוה כמוליך אבידת בהמה להשקותה שפטור מליתן פרוטה לעני עד שישקנה, כך הם שבאו לשמוע הדרשה ויקבלו פני ריש גלותא פטורין מן הסוכה עד שישמעו את הדרשה ויקבלו פני ריש גלותא ואע"פ שהיו יכולים ללכת לסוכה. עכ"ל.

**ג. עוד הוכיח** הר"ן מדין חתן פטור מק"ש עד מוצאי שבת[[251]](#footnote-251) ואם איתא דרק כשא"א לקיים שניהם הוא דפטור איבעי ליה ליתובי דעתיה. ואין לומר דא"א ליתובי דעתיה שהרי חתן אם רצה לקרות ק"ש קורא.

**ובדעת תוס'** י"ל דכיון דקשה ליתובי דעתיה [אף דהוא אפשרי] עשאתו תורה כאנוס. וכן מבואר בקה"י ברכות סי' טו. [ועי' לשון תוס' ד"ה ובלכתך "דדלמא שאני חתן שאין נקל לו כל כך להסיר הטירדא מלבו אע''פ שבטירדא דרשות מיבעי ליה ליתוביה דעתיה ולהסיר מחשבת טרדתו".]

**ד. עוד הוכיח** מחופר כוך למת פטור מק"ש (ברכות יד:) והרי עוצר באמצע העבודה לנוח ואז יכול לקרוא ק"ש ומ"מ מבואר דפטור. [והעתיק המ"ב (עא יג) קולא זו של הר"ן שפטור גם בזמן מנוחתו, וביאר שגם אז נקרא עוסק במצוה שעי"ז יתחזק כחו לשוב ולחפור.]

**ה. בברכות יח.** אמרינן המשמר את המת אע"פ שאינו מתו פטור מק"ש, ומשמר ודאי אפשר לו לקיים כמה מצוות ואעפ"כ פטור.

**והנה העולה** מכל הנ"ל דאם יכול לקיים שניהם וגם אינו מתעסק חייב במצוה לכו"ע. אמנם הרשב"א ב"ק נו: הביא בשם הראב"ד דביש לו משכון פטור מפרוטה דרב יוסף אף כשאין עוסק במשכון. [וכתב הרשב"א דתוס' חולקים ע"ז.]

**והרמ"א סי'** לח ס"ח פסק כהר"ן ועי' בבאור הלכה שם אריכות גדולה בזה.

**דף כה ע"א**

**עוסק במצוה דרבנן אם פוטר מצוה דאורייתא**

**קמז) הערוך לנר** הסתפק אם עוסק במצוה דרבנן נפטר ממצוה דאורייתא. וכתב דאיכא ב' סברות לפטור. חדא דאף שכלפי דאורייתא מקרי עוסק בדבר רשות מ"מ יש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשוא"ת. אמנם טעם זה לא נראה דכל היכא דלא נאמר בגמ' שעקרו מצוה אין לנו לומר מעצמנו שתקנו כן. [שו"ר בחי' ר"א מן ההר כו. שכתב טעם זה על חתן שפטור מן הסוכה אף ששבעת ימי המשתה הם דרבנן, משום דיש כח ביד חכמים לעקור בשוא"ת.] אך כתב סברא נוספת דכיון דאיכא על מצות דרבנן לא תסור נחשב זה ג"כ כמצוה דאורייתא. וכן הסתפק בזה בשו"ת שם אריה סי' סד.

**ובאמרי בינה** או"ח סי' יג פשוט לו דאם המצוה דרבנן אינה כלולה באיזה דין דאורייתא [כגון ואהבת לרעך כמוך] אינה פוטרת ממצוה דאורייתא ע"ש.

**ובקוב"ש (ח"ב** סי' לב) כתב דעוסק במצוה דרבנן פטור ממצוה דאורייתא, דהא ילפינן מקרא דבשבתך בשבת דידך הוא דמחייבת ולא בשבת דמצוה, והעוסק במצוה דרבנן ג"כ לא מקרי שבת דידך. וראיה לזה דבאיסור קצירה [דאורייתא] לפני העומר הותר לצורך מצוה דכתיב ראשית קצירכם פרט לקציר מצוה, ומצינו שהותר גם למצוה דרבנן עי' מנחות ע"ב. וכן לענין בן סורר אם אכל בסעודת מצוה דרבנן או שאכל איסור אפילו איסור דרבנן אינו נעשה בן סורר סנהדרין ע'.

**אמנם כתב** דיש לדון דהתם כל שאינו קצירכם לא נאסר. אבל הכא הפוטר אינו מה "שאינו לכת דידך" אלא מה דהוי "לכת דמצוה" ואולי לזה בעינן מצוה דאורייתא. וכעין זה כתב בקובץ הערות (סי' מח אות יא).

**והנה רבנו** יונה בברכות כתב גבי העומדים בשורה פטורין מק"ש, דתנחומי אבלים דאורייתא וכדילפינן לה בב"ק ק', ולכן עוסק במצוה פטור מן המצוה. [משמע דאין עוסק במצוה דרבנן פוטר מן המצוה דאורייתא].

**אמנם פשטות** הרמב"ם (אבל פי"ד ה"א) שנחום אבלים דרבנן [אך עי' במרגניתא טבא על ספה"מ להרמב"ם שרש א' ובאמרי בינה או"ח סי' יג שדוחה] ולפ"ז יקשה איך נפטר מק"ש, ובתפארת ישראל כתב משום דגדול כבוד הבריות [כמו בסוגיא בדף יט:] אמנם אפ"ל דהרמב"ם ס"ל דגם עוסק במצוה דרבנן נפטר מן המצוה.

**ובמ"ב (עב** יג) הביא מג"א דאם החל במצות תנחומי אבלים לא יפסיק לק"ש אפילו אם זמנה עובר. ובבאור הלכה הביא דהפמ"ג תמה מנין למג"א דין זה שתנחומין דרבנן פוטרים מק"ש דאורייתא. [וכתב הפמ"ג דלולי דברי המג"א היה אפשר לומר דמה שהעומדים בשורה פטורים הוא רק אם יש שהות ביום לק"ש, וזה התירו מדרבנן.]

**ובשו"ע (תרמ** ו) פוטר חתן ושושביניו מן הסוכה אבל בסעודת ברית מחייב בסוכה. וכתב הגר"א: דלאו מצוה מדאורייתא היא שידחה סוכה כמו נישואין. וגם כן אינו מחויב בשמחה כמו בנשואין, ועי' בגמ' שם[[252]](#footnote-252) עכ"ל. הרי מבואר דדעתו דמצוה דרבנן אינה פוטרת.[[253]](#footnote-253)

**והנה הבאור** הלכה סי' רמט כתב גבי סעודת ברית בערב שבת וז"ל: עיין במ"א שהביא בשם הלבוש דאם אפשר לקיים שתיהן מוטב, ואם לאו תדחה סעודת שבת, ור"ל דלא יוכל לקיים בלילה כלל מפני אכילה גסה, ואפ"ה אין לו לחוש לזה כיון שהוא עוסק עתה בסעודת מצוה ויקיים למחר הג' סעודות כמ"ש בסימן רע"ד. וכן ביאר הפמ"ג כונתו.

**ומ"מ לדינא** יש לעיין בזה טובא דהלא סעודת שבת בלילה היא חובה מצד הדין משא"כ בסעודת ברית מילה ופדה"ב אינו אלא מצוה בעלמא ולא חיובא כלל[[254]](#footnote-254) וא"כ אם משער שע"י אכילתו יתבטל לגמרי מסעודת לילה יש לו למנוע מזה. ומהשו"ע אין שום ראיה כלל דהשו"ע לא התיר רק אם עי"ז לא תהיה אכילתו בלילה לתיאבון אבל עכ"פ לא יתבטל מהמצוה לגמרי [וגם אם טעם איסור קביעת סעודה הוא משום דמזלזל בשבת בזה לא מיחשב זלזול כלל כיון שהוא סועד סעודת מצוה או אם הטעם משום דעי"ז אין הכנה לצורך שבת יש לומר דבסעודת מצוה לא החמירו בזה וסמכו דמסתמא יכין עכ"פ כסא דהרסנא לכבוד שבת] משא"כ אם עי"ז יהיה בלילה אכילה גסה דלא נחשבה אכילה כלל מסתברא דיש לו למנוע מלאכול הרבה כדי שלא יבוא לזה.[[255]](#footnote-255)

**עוסק במצוה קיומית**

**קמח) כתב הנתיבות** (עב יט) דהעוסק במצוה קיומית אינה פוטרת מן המצוה. [הנתיבות מיירי בגבאי צדקה וכתב דלא הוי שומר שכר דאינו נפטר מפרוטה דרב יוסף כיון דאין חיוב להיות גבאי דא"כ היו כל ישראל צריכין להיות גבאי צדקה, אלא החיוב על הב"ד לכוף ישראל לצדקה והם מעמידים ממונים.] והביא ראיה משומר פרה אדומה דמבואר בב"מ נח. דהוי שומר חנם, אלמא לית ביה משום פרוטה דרב יוסף.[[256]](#footnote-256)

**והא דמבואר** ברשב"א (הביאו הב"י סי' עב מחודש י) דאפוטרופוס הוי שומר שכר משום פרוטה דרב יוסף, נראה דיתומים שאין מי שיפקח על נכסיהם כל אחד מחויב להיות אפוטרופוס מדין השבת אבידה. עכ"ד הנתיבות.

**[ובאו"ז סוכה** רצט כתב וז"ל: ותו דגבי ציצית אין שייך לומר עוסק במצוה דאי בעי לא מכסי כלל דלאיכסוייה לא חייביה רחמנא. עכ"ל. ולכאורה מבואר כנתיבות. אמנם במלואי משפט הביא מאביו לדחות דבציצית אין כלל חיוב ללבוש הבגד אבל בצדקה מחויבין הב"ד להעמיד גבאים.]

**אמנם האמרי** בינה (או"ח סי' יג) הביא מתוס' שבועות מב: ד"ה ש"ח דגבאי צדקה הוו שומרי שכר דמקרו עוסקים במצוה ויש להם פרוטה דרבי יוסף. וכן הביא בחי' רמ"ש שבועות שם מהר"ן והרא"ש שכתבו כן.

**עוד הוכיח** האמרי בינה מכותבי תפילין ומזוזות שפטורים מן התפילין (להלן כו.) אף שאין חיוב להיות סופר ולכתוב לציבור תפילין.[[257]](#footnote-257) וכן ממשמר את המת וחופר קבר דפטור (ברכות יח.) אף שאין המצוה מוטלת עליו.

**והשדי חמד** (מערכת העין כלל מה) הביא מהאדר"ת שזה תלוי בילפותא המבוארת בסוגיין. דלמאן דיליף ממישאל ואלצפן או ממת מצוה י"ל דרק במצוה חיובית כדהתם. אבל מאן דיליף לה מנושאי ארונו של יוסף הרי שם לא היו חייבים לשאת דאחרים יכלו, וש"מ דאפ"ה פטורין.

[וע"ע בזה באחיעזר ח"ג סי' ו.]

**עוסק בספק מצוה**

**קמט) עוסק בספק** מצוה, השאג"א סי' לז נוקט שעוסק בספק מצוה אינו נפטר ממצוה ודאית. [ולכן כתב שכהנים המקריבים חטאת העוף הבאה על הספק חייבים בתפילין של ראש שאין בהם משום חציצה.] ובדברי יחזקאל סי' נג הביא שהצ"פ הוכיח מתוס' ב"מ כה: שכתבו דיש דין "פרוטה דרב יוסף" גם בספק אבידה, ונעשה עליה ספק שומר שכר,[[258]](#footnote-258) ש"מ שגם עוסק בספק מצוה פטור מן המצוה. וכעי"ז כתב באמרי בינה (שם).

**וכתבו הדברי** יחזקאל והקוב"ש (ח"ב סי' לב) לבאר הפטור בספק, דכיון דבפועל חייב להתעסק במצוה הראשונה שוב לאו "לכת דידך" היא ולכן פטור, וזה יסוד הפטור גם בעוסק במצוה דרבנן למאן דפטר כמו שנתבאר באות קמז. [אבל אם נאמר דגדר המעוט הוא דרק "עוסק במצוה" הוא דפטור מן המצוה יש מקום לדברי השאג"א.]

**אם עוסק במצוה מתיר לעבור על ל"ת**

**קנ) עוסק במצוה** אינו נפטר ממצות ל"ת,[[259]](#footnote-259) ועי' בבאור הלכה סי' עא ס"א בשם ברכי יוסף [והוא משו"ת מוצל מאש] שחייב אפילו באיסור דרבנן. ועיין פמ"ג פתיחה כוללת ח"ב אות כח שדן אם זה תלוי ב"לא תעשה" או ב"קום ועשה" וכתב כצד השני ולכן סובר דאונן [שנקרא עוסק במצוה] פטור מלא יראה ולא ימצא אף דהוי ל"ת מ"מ הוא בשוא"ת.

**ובפנ"י בסוגיין** (הובא באות קמ) כתב דהאוכל מחוץ לסוכה עובר איסור בקו"ע, ולפי דבריו מוכח ממה דשלוחי מצוה פטורין מן הסוכה, דאף בעובר בקום עשה הותר אם אין בו ל"ת. [אך הגרע"א שם חלק בעיקר הנחת הפנ"י דהאוכל מחוץ לסוכה הוי קום ועשה, ונוקט דהוי שוא"ת שאין האיסור במעשה האכילה אלא בכך שאינו יושב בסוכה בזמן האכילה].

**מדוע העוסק בתורה אינו נפטר משאר מצוות**

**קנא) העוסק בת"ת** אין נפטר ממצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים (מו"ק ט:) וביאר המאירי שם, דהטעם משום שכל מעלת הלמוד הוא שיביא לידי מעשה. ולהלן יובא מהאחרונים טעם נוסף.

**ובריטב"א מגילה** ג. כתב וז"ל: שמבטלין ת"ת ובאין לקרא את המגלה, פי' כדי לקראתה בציבור. ואין צריך לומר שמבטלין תורתן (לגמרי) מפני מקרא מגלה, דמקרא מגילה מצוה עוברת היום ותלמוד תורה איפשר למחר, וכשם שמבטלין מפני תפלה וק"ש לכל אדם ומפני ק"ש אפי' למי שתורתו אומנותו, דמשום פרסומי ניסא עשאוה כק"ש דאורייתא. עכ"ל. וצ"ע ממאי דאיתא בסוגיין דאף במצוה עוברת אמרינן דפטור מן המצוה, ועוד הקשו על הריטב"א הרי את רגע זה יפסיד וא"א להשלימו למחר.

**ואפ"ל עפמש"כ** בשו"ע הגר"ז הלכות ת"ת הובא באות קלח דמצות ידיעת התורה אמרינן בה עוסק במצוה פטור מן המצוה, אבל מצות תלמוד תורה אינה דוחה, א"כ הריטב"א מדבר רק על לומד לידיעה ואת זה אפשר להשלים למחר. ובדבר קושיא ראשונה אפשר דלא מיירי מדין עוסק במצוה אלא אף כשמפסיק מלמודו מ"מ זמן הקריאה ודאי יבוא על חשבון הלמוד ומזה מיירי הריטב"א.

**ועי' אות** קלח מה שהובא בזה עוד מדברי האו"ש דהעוסק בשמושה של תורה דפטור מן המצוה.

**ובקובץ שעורים** (ח"ב סי' יט) כתב בביאור הך דינא דת"ת נדחה מפני מצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים דאין משום דת"ת נדחית מפני הנך מצוות שהרי היא גדולה מכל המצוות, אלא דכמו שמותר לבטל תורה מפני דרך ארץ וכל צרכי האדם ההכרחיים ומשום דחיוב ת"ת לא חל על האדם אלא בשעה שהוא פנוי ומבטל מעשיית צריכו וקרא כתיב ואספת דגנך אבל בשעה שהוא צריך לעסוק במלאכתו אינו מחוייב כלל בת"ת ה"נ אם הוא צריך לעסוק במצוות לא גרע משאר צרכי האדם שאז אינו חייב כלל בת"ת.

**ובקה"י ברכות** סי' טו הוסיף בזה דמאחר ובזמן שיש מצוה אחרת ליכא חיוב ת"ת ממילא לא שייך בזה דין עוסק במצוה של ת"ת שהרי פקע ממנו מצוות ת"ת ע"י המצוה השניה, ואין זה בגדר אונס אלא בגדר פטור. וע"ש עוד שהאריך.

**והברכ"י סי'** לח מחלק [בדעת הרמב"ם] בין מצוה תדירית שא"א לפטור ע"י שאר מצוות, דא"כ לא יקיים שאר המצוות לעולם. לבין מצוה מזדמנת שהיא פוטרת ממצוות אחרות.

**ועוד הביא** מדברי הר"ן והרא"ש כת"י במו"ק לחלק בין ת"ת לשאר מצוות משום דתורה צריך ללומדה ע"מ לעשות.

**דין אבל בתפילין**

**קנב) אבל חייב** בכל המצוות חוץ מן התפילין שהרי נאמר בהן פאר. ופרש"י ואבל לאו בר פאר הוא וכשמתפאר מראה בעצמו שאינו אבל. ומבואר דהוא מדיני האבלות שהנחת תפילין סתירה להנהגת אבילות. [וכן כתב במשמרת שלום סי' ת סקנ"א.] אמנם ברש"י כתובות ו: כתב "ואבל מעולל בעפר קרנו וראשו ואין זה פאר לתפילין", ומבואר דהוא דין מהלכות תפילין. והרמב"ם כתב דין זה בהלכות אבל פ"ד ה"ט משמע דהוא מדיני אבלות.[[260]](#footnote-260)

**ועי' בתוס'** רבנו פרץ שהביא ב' הפירושים, והקשה על רש"י בכתובות דהא כל ז' מעולל בעפר קרנו ולמה מניח בשאר הימים ולכן מסיק כרש"י דהכא.

**וברא"ש מו"ק** סוף סי' ג כתב: והכי מיסתבר דאבילות דיליף מיחזקאל הוי דאורייתא מדילפינן מינה לפטור אבל מן התפילין דהוי דאורייתא. [וכן היא דעת תוס' בסוגיין ד"ה שהרי, דילפינן פטור תפילין מיחזקאל. והטעם שנאמר בהם אפר בא רק כדי שלא נלמד מזה על שאר מצוות, אמנם לא כתבו להדיא דהוי מדאורייתא.] ולי נראה דאין ראיה מתפילין, דפטור תפילין לאו מיחזקאל גמרינן דא"כ ניפטר כל שבעה כשאר מילי דאבילות דגמרינן מיניה, ואבל לא מיפטר מתפילין אלא יום ראשון. אלא מדכתיב ביחזקאל פארך חבוש עליך אלמא תפילין איקרו פאר ואבל ביום מר מעולל באפר קרנו ואין נכון שישים האבל תפילין שהוא פאר במקום אפר ובשב ואל תעשה בטלו חכמים מצות תפילין ביום ראשון. [ולדברי הרא"ש לא קשה קושית תוס' הנ"ל מ"ש תפילין מת"ת ודוק.]

**והרמב"ן בתורת** האדם כתב דלמ"ד אבילות יום ראשון דאורייתא הטעם שנאסרה הנחת תפילין ביום ראשון הוא משום דאז אסור מן התורה בתפילין דאבלות כשמה שלא יתעסק בדבר של שמחה, ותפילין שנקראו פאר ענין של שמחה הן, וכשהוסיפו חז"ל עוד שש ימים לאבלות ואסרו כל מה שאסור בראשון לא רצו לבטל מצוה רבה כתפילין משום אבלות דדבריהם.

**אותן אנשים מי היו**

**קנג) אותן האנשים** מי היו. עי' ריטב"א שהאריך לבאר מהי שאלת הגמ' והרי סתמא דמילתא מתוך ששים רבוא מתו אנשים דבר יום ביומו ומה לנו לחפש מי הם. ועי' גם פנ"י וערוך לנר בזה.

**טעם פלוגתת ריה"ג ור"ע**

**קנד) נושאי ארונו** של יוסף היו דברי ר' יוסי הגלילי ר''ע אומר מישאל ואלצפן היו שהיו עוסקין בנדב ואביהוא. כתב הפנ"י דריה"ג לא פירש כר"ע משום קושית תוס' בע"ב דנדב ואביהוא נשרפו ואינן מטמאין. [ולא ס"ל כתירוצם.] ור"ע לא פירש כריה"ג משום דסבר שמת שלפני הדבור אינו מטמא אא"כ נגע בהם אחר הדבור (עי' נזיר נד. ואכ"מ) והם כבר לא נשאו את ארונו של יוסף מלפני מתן תורה.

**דף כה ע"ב**

**ביאור ההוכחה מאנשים טמאים לדין עוסק במצוה**

**קנה) ר' יצחק** אומר אם נושאי ארונו של יוסף היו כבר היו יכולין ליטהר אם מישאל ואלצפן היו יכולין היו ליטהר. ובדעת ריה"ג ור"ע, כתב הפנ"י דס"ל דלא נשרפה פרה בשני בניסן. אמנם יעוי' בריטב"א שכתב בקושית ר' יצחק: וכיון שהיה להם פנאי לא היו פושעין כל כך. משמע דלר"ע וריה"ג פשעו במה שלא נטהרו.

**והנה לפ"ז** צ"ע לריה"ג ור"ע מה הראיה לעוסק במצוה, והרי הם נטמאו באופן שיכלו להיטהר. וכתב הריטב"א וז"ל: וא״ת והיכי שמעינן מהכא שהעוסק במצוה פטור מן המצוה, שהרי אלו כשנטמאו ז׳‎ ימים קודם לפסח ראוין הם לעשות הפסח במועדו שיטבלו בערב הפסח וישחטו ויזרקו עליהם. וכ״ש לפי מחשבתם שהיו סוברין ששוחטין וזורקין על טמא שרץ והיה דעתם לקיים שתיהם, ואלמלא כן אפשר שלא נטמאו מתחלה. תירצו בתוספות‎ שאין אנו למדין מטענתם, אלא ממה שהשיב משה אליהם איש איש כי יהיה טמא לנפש ואמר שכל אחד‎ רשאי לטמא את עצמו אפילו ביום י״ד ולדחות את הפסח לגמרי. ולא מחוור מדלא מייתי לה תלמודא הכא.

**אבל כך** י״ל כי מתוך טענתם אנו למדין זה מן הכתוב "ביום ההוא" לומר שלא נתעצמו על משה אלא לפי שהיה סבורין שהיה אפשר להם לקיים שתיהם כמו שאמרנו, הא לאו הכי לא נתרעמו עליו מפני שנדחין מן הפסח שכבר הם יודעים שהעוסק במצוה פטור מן המצוה. עכ"ל הריטב"א.

**והחכמת שלמה** (הגר"ש קלוגר) סי' עא כתב דבאמת אין הראיה לעוסק במצוה אלא מר' יצחק ולא מריה"ג ור"ע. ועי' פנ"י שמדייק כן מדברי רש"י ד"ה שחל, וז"ל: מכל מקום שמעינן מיניה דעוסק במצוה פטור מן המצוה שהרי נטמאו במתיהן שבעה ימים לפני הפסח ואף על פי שטומאה זו תעכב על ידם אכילת פסחיהן אלמא מצוה קלה הבאה לידך אינך צריך לדחותה מפני חמורה העתידה לבוא. עכ"ל. הרי משמע דכל הראיה רק מר' יצחק. וכן כתב הטו"א ר"ה טז.

**והפנ"י כתב** דאדרבה לר' יצחק אין ראיה שהרי אותן טמאים סברו שיוכלו להקריב כיון שיטהרו לערב. וכל הראיה רק מריה"ג ור"ע וההוכחה היא ממשה רבנו שצוה עליהם לעסוק במת אף שידע שעי"ז לא יוכלו להקריב פסח.

**טמאי מת מצוה – קרובים או מת מצוה ממש**

**קנו) ברש"י ד"ה** טמאי מת מצוה. לאו מת מצוה דווקא קאמר דאפי' מתיהן נמי מת מצוה קרי להו דמצוה להתעסק בהן כגון האמורים בפרשת כהנים (ויקרא כא) שהכהן מטמא בו. עכ"ל. הגרע"א ציין לטו"א ר"ה טז. שכתב דרש"י הוכרח לומר דמיירי בקרובים ולא במת מצוה דאי מת מצוה א"א להוכיח מזה על שאר המצוות דהא גדול כבוד הבריות וזה דוחה אפילו כהן גדול ומלך עי' ברכות יט:.

**והקשה הקהלת** יעקב (לבעל המשכנות יעקב, נדפס בקובץ מפרשים) הרי כאן כל ישראל היו צריכים להקריב קרבן פסח ואף אדם לא יכל להיטמא לאותן מתים בלי לבטל פסח, וא"כ ממילא הוו להו מת מצוה, שהרי אין לו עוסקין, והדר דינא על הקרובים שיש להם גם היתר של מת מצוה והדק"ל. והניח בצע"ג.

**ולכאורה בפשיטות** י"ל דיכלו לקבור ע"י עכו"ם או קטנים או נשים למ"ד רשות בפסח.

**עוד הקשה** הטו"א לפי שיטת הרמב"ם פ"ג מאבל שרק כהנים יש להם מצוה להיטמאות לקרובים ולא ישראלים, א"כ א"א לומר דהתם היה "מת מצוה" של קרובים, שהרי לא היו כהנים במדבר אלא אהרן אלעזר ואיתמר והם היו טהורים [שהרי היה פסח הבא בטהרה.]

**ותירץ הערוך** לנר דלרמב"ם נימא דראיית הגמ' לא מר' יצחק [שלדידיה אין ראיה אלא על מת מצוה ממש ולא על שאר המצוות] אלא מריה"ג ור"ע וכדברי הריטב"א אות קנה.

**אם עוסק במצוה חייב בפסח שני**

**קנז) מבואר בגמ'** דפרשת "פסח שני" נאמרה לאותן שנטמאו מדין עוסק במצוה. והנה כתב הרא"ש פ"ג דברכות סי' ב במי שהיה אונן בזמן הבדלה ולמחר קברו את המת שלא יבדיל [כדעת רבנו יהודה ודלא המהר"ם] וז"ל: ונ"ל כדברי רבינו יהודה דהא דאמרינן בערבי פסחים מי שלא הבדיל במוצאי שבת מבדיל והולך כל השבת כולה, היינו כשלא היה לו יין במ"ש או שאירעו אונס אחר שלא היה יכול להבדיל. אבל אונן דבשעה שחל עליו חיוב הבדלה היה פטור נפטר לגמרי ותו לא מיחייב. ודמיא לגמרי לההיא דחיגר ביום ראשון ונתפשט ביום שני (חגיגה ט.) [דאם תשלומין דראשון נינהו פטור מראיה]. ומזה נלמד גם דין תשלומי ערבית שלא ישלים למחרת. והובא באות קמד דהפרישה למד מזה לכל עוסק במצוה ע"ש.

**ובמשכנות יעקב** או"ח סי' פח הקשה מסוגיין דאמרינן דאותן טמאים שנטמאו משום עוסק במצוה נדחו לפסח שני והנה איכא למ"ד דפסח שני תשלומי ראשון הוא (פסחים פ. צג.) ואם נימא דעוסק מצוה פטור לגמרי א"כ אין לו תשלומין. אע"כ דעוסק במצוה לא מקרי פטור. וכן בדין דגברא בר חיובא הוא אלא שלא הזקיקתו תורה לעסוק במצוה כל שהוא עסוק בראשונה ע"ש. [ועי' אות קנח בשם האבני נזר בענין זה.]

**ובחכמת שלמה** (הגר"ש קלוגר) סי' עא כתב לתרץ דהרא"ש מיירי אם עסק במצוה בזמן החיוב עצמו, בזה אמרינן דבשעת החיוב היה פטור. אבל הכא הרי ה"עוסק במצוה" של עסק המת היה לפני זמן הקרבת הפסח, וכל פטורו באותה שעה היה מחמת הטומאה וע"ז ודאי יש תשלומין. ומה שאמרו כאן דזה מדין עוסק במצוה היינו כמו שכתב רש"י "מכל מקום שמעינן מיניה דעוסק במצוה פטור מן המצוה שהרי נטמאו במתיהן שבעה ימים לפני הפסח ואף על פי שטומאה זו תעכב על ידם אכילת פסחיהן אלמא מצוה קלה הבאה לידך אינך צריך[[261]](#footnote-261) לדחותה מפני חמורה העתידה לבוא", והיינו דחובת ההשתדלות בשעתה להיטהר לקראת הפסח היא נדחית ע"י העוסק במצוה של עסק המת. ע"ש.

**חיוב התעסקות במצוה בטרם זמנה ואם דוחה מצוה אחרת שעתה הוא זמנה**

**קנז) ובעיקר דברי** רש"י דכבר לפני זמן הפסח מוטל עליהם שלא ליטמא וההיתר שלהם היה משום עוסק במצוה, העירו מדברי הרדב"ז בשו"ת סי' אלף פז וז"ל: שאלה ראובן היה חבוש בבית האסורים ולא היה יכול לצאת להתפלל בעשרה ולעשות המצות והתחנן לפני השר או ההגמון ולא אבה שמוע להניחו זולתי יום אחד בשנה איזה יום שיחפוץ. יורה המורה איזה יום מכל ימות השנה יבחר ראובן הנזכר ללכת לבית הכנסת:

**תשובה הנה** ראיתי אחד מחכמי דורנו בתשובה דבר זה צלל במים אדירים והעלה חרס בידו ועל יסוד רעוע בנה יסודו. בתחלה כתב דעדיף יום הכפורים ואח"כ החליפו ביום הפורים משום מקרא מגילה ופרסומי ניסא דבעינן עשרה ואין ראוי לסמוך על דבריו. אבל מה שראוי לסמוך עליו הוא דאנן קי"ל דאין מעבירין על המצות ואין חולק בזה כלל הלכך המצוה הראשונה שתבא לידו שאי אפשר לעשותה והוא חבוש בבית האסורים קודמת ואין משגיחין אם המצוה שפגעה בו תחלה היא קלה או חמורה שאי אתה יודע מתן שכרן של מצות וזה פשוט מאד אצלי. עכ"ל הרדב"ז. ולפ"ד צ"ע מה צריך כאן לדין עוסק במצוה תיפוק ליה מדין אין מעבירין על המצות. אע"כ כמו שכתב רש"י דמעבירין על המצוות לצורך מצוה גדולה יותר. [ועי' נשמת אדם כלל סח אות א שכתב כן דרק במצוות שוין אמרינן אין מעבירין על המצוות ולא במצוה עתידית שגדולה מהמצוה דהאידנא.]

**והנה הבאר** היטב סי' צ סקי"א כתב על דברי הרדב"ז: וחכם צבי בתשובתו סי' ק''ו הקשה עליו מפרק התכלת דף מ''ט דקמבעיא לן ציבור שאין להם תמידין ומוספין איזה מהם קודם ומוקי לה במוספין דהאידנא ותמידין דלמחר תדיר עדיף או מקודש עדיף, ואי כסברת הרדב''ז אף אי תדיר עדיף מוספין קדמו מטעם דאין מעבירין על המצות ע''ש. ובלקט הקמח דף י''א מיישב דיש חילוק בין יחיד לצבור דאין ציבור מתים אך ביחיד שהוי מצוה לא משהינן ע''ש. והמחבר יד אהרן מתרץ דבשלמא דההוא דתדיר ומקודש אי אקריב תדיר שוב אינו יכול להקריב מקודש וכן להיפוך מש''ה מספקא לן מי נדחה מפני מי. אבל הכא אינו מפסיד המצוה לגמרי אלא דאם ימתין ליום כפור עושה המצוה בשלימות מש''ה אין מעבירין ע''ש. [ובנשמת אדם הנ"ל הביא דכן מבואר בתוס' יומא לג. ד"ה אין וז"ל ויש לומר דלא שייכא דריש לקיש אלא היכא דבעינן למעבד תרוייהו שיש להקדים ההוא דפגע ביה ברישא אבל היכא דלא עבדינן אלא חד לא גמרינן מיניה ונעביד לתדיר לחודיה ולא נעביד לשאינו תדיר.]

**והנה לדברי** לקט הקמח קשה טובא מסוגיין דכאן מיירי ביחיד ומ"מ אמרינן דלולי עוסק במצוה היה חייב להמתין למצוה הגדולה. אבל לסברת היד אהרן מתיישבת הקושיא מסוגיין דכיון דאם יעסקו במת תתבטל לגמרי מצות פסח ומשום הכי אין זה שייך לכללא דאין מעבירין.

**אמנם עיקר** פירושו בדברי הרדב"ז לכאורה נדחה ממה שרצה השואל לדחות יציאתו מבית האסורים לפורים משום מקרא מגילה, וגם ע"ז קאי תשובת הרדב"ז דיצא היום ואל ימנע בשביל קריאת המגילה. והרי התם המצוה דמגילה בטלה לגמרי ואעפ"כ כתב דאין מעבירין על המצות.

**ולענ"ד אפ"ל** דבעינן גם לסברת עוסק במצוה וגם לסברת אין מעבירין. דאם נדון רק מצד אין מעבירין יש לומר דאדרבה כיון דתתבטל המצוה השניה אשר הוא מחויב בה, והיא חשובה יותר, לא שייך בזה אין מעבירין. ולכן בעינן לזה לפטורא ד'"עוסק במצוה" שזה דוחה את חיובו דהיום לדאוג למצוה הבאה, ושוב הדבר שקול אם לקיים את המצוה דהיום ולהיפטר מהמצוה הבאה מדין עוסק במצוה, או לא לעסוק היום ולקיים את המצוה הגדולה בעתיד. ובזה בא דין "אין מעבירין על המצוות" להכריע דאחר שאם יעשה המצוה דהיום לא יעבור על כך שמבטל המצוה של העתיד, שוב אמרינן אין מעבירין על המצוות. [שו"ר כעין זה בשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' מה.][[262]](#footnote-262)

**פלוגתת האחרונים בחיוב השתדלות למצוה קודם זמנה**

**קנח) כתב המנ"ח** מצוה ה וז"ל: והצל"ח כתב בכוונתם (של התוס' פסחים ג: שביארו למה לא עלה רבי יהודה בן בתירא להקריב קרבן פסח) דלא הקשו אלא למה לא עלה ריב"ב לרגל, אבל על פסח לא קשה כלל, דודאי הוא בדרך רחוקה ופטור, ולא מצינו שיהיה מצוה לעלות ולהתקרב עצמו קודם זמן הפסח, ובי"ד שהגיע זמן הפסח הרי הוא בדרך רחוקה. רק קושית התוס' הא מחויב לעלות לרגל, ע"ז תירצו שלא היה לו קרקע ע"ש.

**ודבריו אינם** מובנים לי כלל דודאי מ"ע על כל ישראל לעשות הפסח ככל מצות עשה שבעולם, ומחויב לילך מקצה הארץ להתקרב עצמו כדי לקיים מצות עשה. אך אם עבר והוא בדרך רחוקה יש דינים שציותה התורה. אבל בודאי מחויב להתקרב ולקיים מצות עשה. ולדבריו (של הצל"ח) כל ישראל אפילו בארץ ישראל כל שהם רחוקים ט"ו מיל מירושלים שזה דרך רחוקה (עש"ס פרק מי שהיה) פטורים מלילך ולעשות הפסח, אם כן כל ישראל פטורים לעשות פסח ראשון, ופסח שני לא יהיו מקריבים כי רוב הציבור אין עושים פסח שני, אם כן פטורים ממצות הפסח. ואי משום דחייבין בראיה יכולים לבא ביום טוב אי תחומין דרבנן (ע' פסחים פ' תוד"ה אינה).

**ומבואר בפירוש** בסוכה (דף כה.) דנפקא לן דעוסקים במצוה פטורים מן המצוה מטמאים דהיו מטמאין עצמן שבעת ימים קודם, ואי לאו משום מצוה אסורים לגרום ביטול הפסח, (וכלשון רש"י שהובא לעיל) ויש לדחות בקל.[[263]](#footnote-263)

**מכל מקום** אין סברא כלל שלא יהיו ישראל הדרים בכל ארץ ישראל חייבים בפסח ראשון, בודאי מצוה להתקרב שיבואו, אך אם היה בדרך רחוקה או אפילו במזיד לא בא יש לו דין דרך רחוקה ואם לא בא יקריב בשני, ואם לא הקריב בשני עיין ר"מ הדינים. אבל זה קשה לשמוע שלא יהיו מצווים הרחוקים שיבואו לעשות מצות עשה. ועוד מבואר להדיא פרק אלו דברים דס"ט ופסקה ר"מ פ"ה, דטמא שיכול לטהר בזמן הקרבן וישב לו בטומאתו וכן ערל שלא מל וכו' חייב כרת, הרי דמחויב לטהר עצמו ולתקן עצמו שיהיה מחויב בקרבן. אך זה ג"כ אין ראיה, דבזמן הקרבן חל עליו החיוב, אבל בדרך רחוקה קודם זמן הקרבן אין חל עליו חיוב להתקרב, ובזמן הקרבן הרי הוא בדרך רחוקה. מכל מקום מצד הסברא אין סברא כלל דלא יהיה מצוה על כל ישראל כלל בודאי מצוה להתקרב כדי לעשות הפסח. ועיין פרק אלו דברים דס"ט רש"י ד"ה ענוש כרת ולא דמי לטמא ודרך רחוקה שאין יכול לתקן באותן ו' שעות, ומקמי הכי לא רמיא חיובא עליו. (עכ"ל רש"י) נראה דקודם הזמן לא רמי חיובא והיינו לעונש כרת, אבל ודאי מצוה שיבא ולא יהיה בדרך. אטו לולב ושופר כי לא יהיה מחויב לקנות קודם החג ובחג אינו בנמצא וכי אינו מבטל בזה המצות עשה,[[264]](#footnote-264) אתמהה. עכ"ד המנ"ח הצריכים לענינו.

**ובאו"ש פ"א** מקרבן פסח כתב דבשאר המצוות לא רמי עליה החובה קודם זמן המצוה, אבל בפסח כיון דאי לא נימא דחייב קודם יהיה תמיד פטור מדין דרך רחוקה בע"כ רמיא עליה תורה חובה להשתדל בהך מצוה קודם, ודן האו"ש אולי שעור הזמן שמוטל עליו להשתדל הוא ל' יום קודם הפסח. [וכ"כ בשאילת יעב"ץ סי' קכז.]

**והאבני נזר** (או"ח סי' שכא) הקשה סתירות בענין, דמחד גיסא מבואר בבעל המאור (שבת ז. בדפי הרי"ף) דמותר להפליג בספינה קודם שבת אף שידוע שיבוא לידי חלול שבת כיון דאכתי לא מטי זמן השבת. [אך ג' ימים קודם לשבת חל עליו חיוב לדאוג לשבת וגם זה רק מדרבנן.[[265]](#footnote-265)] וכן מבואר בפסחים צג: שאם היה בדרך רחוקה פטור מכרת אף שיכל לבוא קודם חצות למקום קרוב, ועוד מבואר בטו"א המובא בהערה לעיל דאין חיוב קודם הזמן. ומאידך בסוגיין מבואר דאסור לטמא עצמו ולבטל ממצות הפסח.

**ותירץ האבני** נזר דיסוד האיסור המבואר בסוגיין לטמאות את עצמו לפני יום הקרבת הפסח אינו מעצם מצות הקרבת פסח, שמצוה זו לא חל עדיין קודם זמן חיובה. אלא החיוב הוא משום שמושבע ועומד מהר סיני לקיים כל מצוות התורה[[266]](#footnote-266) וזה מחייב גם קודם הזמן.

**ומעתה י"ל** דהא דהבא בדרך רחוקה אינו חייב כרת היינו דכלפי מצות הפסח אכתי לא מטא זמן חיוביה, ועל "המושבע ועומד" אין כרת. וכן הא דמותר להפליג בספינה ואין בזה משום מושבע ועמד היינו משום דהשבועה היא רק שלא לעשות שלא כדין אבל כאן כשיחלל לצורך פקו"נ הרי עושה כדין וממילא דלא מחייבת אותו השבועה להמנע מזה.

**אבל הטמא** שאינו מקריב קרבן פסח אין זה כדין דאין לו פטור מפסח רק דהוא אנוס מחמת טומאתו וא"כ עבר על השבועה שישתדל לקיים מצוות התורה ובכללן פסח והוא הכניס עצמו לאונס.

**אמנם ע"ש** באבני נזר שהוכיח דטמא הוא פטור מקרבן. ולכן כתב לתרץ דהך תנא ס"ל דפסח שני תשלומי ראשון הוא וא"כ אם נימא דטמא הוא פטור למה יש לו תשלומין, [כעין קושית המשכנות יעקב אות קנו] ובע"כ למד הך תנא דגזיה"כ גבי פסח שהטמא בר חיובא הוא רק שהוא אנוס. ולכן רק גבי קרבן פסח אסור לו לטמאות את עצמו. [אבל בראיה אין מקור לחייב והוי פטור ומיושב בזה דברי הטו"א.] (ועי' חזו"א זבחים סי' ד סקט"ז).

**מתי נאמרה פרשת 'ויהי אנשים אשר היו טמאים'**

**קנט) תוד"ה שחל.** מה שהקשו על רש"י שפירש דפרשת פסח שני נאמרה בר"ח ניסן וכאן משמע דנאמרה בערב פסח. עי' פנ"י פסחים ו' שתירץ דמימרא דר' לוי לאו אליבא דר' יצחק דהכא נאמרה, אלא לדעת רשב"ג בפסחים ו. ע"ש, ובאותו יום עדיין לא ידעו דפרה מטהרת וכמבואר במדרש דמשה תמה בתחילה כהן שנטמא מה יהא עליו עד שנאמרה לו פרשת פרה, ופרשת פרה זהו מה שנענה באותו יום, ואילו פרשת פסח שני י"ל דנאמרה אחר זמן.

**מצוה דלא מטא זימניה**

**קס) תוד"ה משום.** מבואר בדברי התוס' דעוסק במצוה אינו פטור מן הפסח אלא קודם דמטא זימניה אבל אם כבר מטא זימניה אינו נפטר ולא ילפינן לה מק"ש [ששם פטור אף בזימניה] משום דשאני פסח דיש בו כרת.

**ולכאורה דבריהם** צ"ע למה לא ילפינן לה בצד השוה מפסח וק"ש דמהני עוסק במצוה אף במקום כרת [דפסח יוכיח] ואף בזימניה [דק"ש תוכיח]. וכתב הפנ"י דהכא הפירכא דלא מטא זימניה אינה פירכא של 'קולא וחומרא', אלא פירכא מהנדון גופיה ולא שייך לומר בזה חזר הדין, דלא שייך כלל למילף מטא זימניה מלא מטא זימניה ונמצא דהמקור היחיד במטא זימניה הוא רק ק"ש וע"ז פרכינן דבפסח יש כרת.

**והנה מה** שבמטא זימניה יעשה הפסח ולא יטמא אין זה דוקא באופן שזמן מצות הפסח קדם למיתה, אלא אף אם מת לפני חצות ולא קברו עד אחר חצות לא יטמא אלא יקריב פסח, והטעם הוא כסברת רש"י דמצות פסח היא מצוה גדולה יותר שיש בה כרת ולא נאמר דין עוסק במצוה להפקיע מצוה כזו כאשר מטא זימניה. [ויש להוסיף תבלין לפמש"כ באות קנח בשם האבני נזר דכל דלא מטא זימניה אין כרת, א"כ לפני דמטא זימניה הוי ככל מצוות. אכן בגמ' מבואר דאף קודם מטא זימניה איכא פירכא שכן כרת וצ"ל דכיון דהוא מצוה לצורך מצוה שיש בה כרת הוי ג"כ חומר במצוה.]

**קדם זמן חיובה של אחת המצוות**

**קסא) אמנם יל"ע** בב' מצוות שוות שקדמה אחת לשניה בזמן ועדיין לא עסק בה האם יש דין קדימה לזו שנתחייב בה קודם. ועי' סי' עב ס"ב: אין מוציאין את המת סמוך לק"ש שאין שהות להוציאו ולקברו קודם שיגיע זמן ק"ש ואם התחילו להוציאו אין מפסיקין לקרות. ולכאורה צ"ע למה אין מוציאין סמוך לזמן ק"ש והרי מצות הקבורה קדמה. וצ"ל דכיון דמצות ק"ש היא מצוה עוברת והקבורה אינה עוברת לא מתחילין בה אף שזמנה קדם [ונראה דאין בזה דין עוסק במצוה – במת, כיון דעדיין לא התעסקו בו אף שהגיע זמן החיוב.] ורק אם מתעסק במצוה אז הוא דאמרינן דעוסק במצוה פטור מן המצוה.

**והנה הרמ"א** סי' לח ס"ח פוטר כותבי תפילין מק"ש אם היו צריכין לעשות מלאכתן בשעת ק"ש. וכתב המ"ב סקכ"ז: ומיירי שכבר התחיל לכתוב קודם שהגיע זמן ק"ש[[267]](#footnote-267) אבל משהגיע הזמן אסור להתחיל לכתוב כמש"כ סי' ע"ב ס"ב כ"כ המ"א. ובבאור הלכה סי' לח כתב: עיין במ"ב מש"כ בשם המ"א. ובדיעבד אפילו אם התחיל באיסור אעפ"כ אין צריך להפסיק דמ"מ הרי עוסק במצוה וכדאיתא שם בסי' ע"ב דאם התחילו להוציאו אין מפסיקין ואפילו אחר שהגיע זמן ק"ש כמו שכתב הפר"ח שם.

## והנה ז"ל החזו"א (או"ח טו א): ברכות י"ז ב' מתניתין מי שמתו כו' פטור מק"ש, יש לעי' בזה, דנראה הטעם בזה משום עוסק במצוה, וכמש"כ רש"י ד"ה מי, וא"כ אם הגיע זמן ק"ש קדם מתו יהי' חייב לקרות. וע' סוכה כ"ה ב' בתו' שם. עכ"ל. ולכאורה כונתו על תוד"ה משום. ומשמע א"כ מדבריו דלמד מתוס' שאם הגיע זמן ק"ש קודם היא קודמת. וצ"ע דלא בזה איירו התוס' אלא במקיים המצוה לפני בוא המצוה השניה ורק דממילא גורם איזה פסול שלא יוכל לקיים המצוה השניה. אבל הכא כבר זמן המצוה של שניהם רק אחת זמן חיובה קדם לשל חברתה.

**וגם בעיקר** הדין מנין לומר שהמצוה שזמנה קודם היא הקודמת והרי במת חזינן דאף שקדם לזמן ק"ש הק"ש קודמת והיינו דהוי דין בק"ש שהיא מצוה עוברת ולא תלוי מתי חלה המצוה. וצ"ע בכ"ז.

**דף כה ע"ב**

**אם אבל פטור ממצות ת"ת**

**קסב) אבל חייב** בכל מצוות האמורות בתורה. והנה במו"ק כא. אמרינן ת''ר דברים שאבל אסור בהן וכו' ואסור לקרות בתורה ובנביאים ובכתובים ולשנות במשנה במדרש ובהלכות ובהש''ס ובאגדות. וכתב רש"י: ואסור לקרות. כדאמרינן לעיל (דף טו.) מדאמר רחמנא ליחזקאל האנק דום. והא דאמר (סוכה דף כה.) אבל חייב בכל המצות האמורות בתורה חוץ מן התפילין, התם שאר מצות בעלמא, אבל הני אית בהו שמחה. עכ"ל.

**ובריטב"א** מו"ק טו. כתב: ואי קשיא לך דאמרינן (מו"ק טו.) אבל אסור בדברי תורה, ואלו התם (סוכה כה.) אמרינן שהוא חייב בכל מצות האמורות בתורה חוץ מן התפלין. וי"ל שאין למדין מן הכללות אע"פ שנאמר בהן חוץ, והכא פשיטא ליה דאסור בדברי תורה שהן משמחי לב. עוד י"ל דכיון דקרא ק"ש שחרית וערבית בדידיה סגי ליה כדאיתא בסוף מנחות ונמצא שאינו פטור ממנה. עכ"ל. [והרמב"ן בתורת האדם תירץ כתירוץ השני.]

**והנה נחלקו** הראשונים אם אבל מותר ללמוד בדברים הרעים [דההיתר של לימוד דברים רעים נזכר בש"ס (תענית ל.) רק גבי ת"ב ולא באבל] ובריטב"א מו"ק דף כא. מתיר בזה. ומעתה קשה מה הוקשה לו מאיסור ת"ת אהא דאבל חייב בכל המצוות והרי חייב הוא בת"ת בדברים הרעים. [וכן יקשה על רש"י אם נימא דמתיר ללמוד דברים הרעים.]

**ותירץ מהר"י** עייאש בספר שבט יהודה יו"ד סי' שפד דגם מה שמותר לאבל ללמוד הוא רק רשות אבל מ"מ פטור הוא מת"ת.[[268]](#footnote-268) והביא ראיה מדברי תורת האדם הנ"ל שכתב דאבל חייב רק בק"ש ולא בדברים הרעים. וכן הוכיח מרש"י הנ"ל [וכתב דלא מצינו מי שאומר שדעת רש"י לאסור לאבל ללמוד דברים הרעים.]

**ועיי' ערוך** השלחן יו"ד סי' ת דאבל פטור מקביעת עתים לתורה ולכאורה הוא מטעם הנ"ל.

**וכן מוכח** בשו"ת רדב"ז (ח"ג תקנט) שכתב דאבל שפטרוהו מת"ת היינו עקירת דבר מן התורה בשו"ת. ואם נימא דחייב ללמוד דברים הרעים אין כאן עקירה.

**והרא"ש פרק** אלו מגלחים סי' לב כתב בשם מהר"ם רוטנבורג דאבלות הוי חומרא דאתי לידי קולא משום שמבטל מדברי תורה, והקשה במעשה בצלאל על הריקאנטי סי' תקעה הרי לומד בדברים הרעים. אך אם נימא כמהר"י עייאש א"ש. ויש לתרץ עוד ע"פ הרש"ש מגילה ג. דמי שיכול ללמוד בעיון ולומד דברים קלים הוי ביטול תורה.

**ובטור או"ח** סי' תקנט כתב בתפלת ת"ב: "ויתחיל ואתה קדוש ולא יאמר ובא לציון גואל שאין גאולה בלילה ולא ואני זאת בריתי שנראה כמקיים ברית על הקינות ועוד דלא שייך למימר ואני זאת בריתי שהכל בטילים בו". ומשמע דפטור גם מלמוד דברים הרעים. ויש לדחות דזאת בריתי משמע על כל התורה.

**ובשבלי הלקט** הלכות שמחות סי' כו "מצאתי בתשובות הגאונים ז"ל כל יום שאסור לקרות בתורה כגון אבל ות"ב אסור לברך ברכת התורה פירוש במאה ברכות". וממה דאין מברכין ברה"ת מוכח דפטור גם מלמוד דברים הרעים.

**אבל הפמ"ג** (סי' רצה מ"ז א) כתב דאבל מברך ברה"ת.

(כל זה מספר דברי סופרים סי' שפד בבירור הלכה ועוד האריך שם.)

**'מצטער' שגם מחוץ לסוכה יצטער**

**קסג) אבל חייב** בסוכה, מהו דתימא האי נמי מצטער. קמשמע לן הני מילי צערא דממילא אבל הכא איהו הוא דקא מצטער נפשיה איבעי ליה ליתובי דעתיה. מכאן כתב המהרי"ק (שורש קעח) להקשות על מש"כ המרדכי בשם הרא"ם דדין מצטער פטור מן הסוכה הוא רק באופן שע"י צאתו מן הסוכה ינצל מהצער, דהדרשא היא כעין תדורו ואין אדם דר בדירתו בצער, אבל אם מצטער בכל מקום חייב בסוכה. והקשה המהרי"ק א"כ מה הס"ד לפטור אבל מסוכה משום מצטער והרי גם בבית יצטער.[[269]](#footnote-269) אע"כ דגם אם אין היציאה מן הסוכה מועלת למנוע את צערו ג"כ פטור. וטעם הפטור יבואר בהערה.[[270]](#footnote-270)

**ובמג"א (תרמ** י) וכן הגר"א יישבו ע"פ הרא"ש (סי' ו) שכתב: האי נמי מצטער הוא בישיבת הסוכה יותר מבישיבת הבית דאבל חפץ הוא להיות מתבודד ויושב במקום צער ואפילה כדי להיות טרוד בצערו. עכ"ל. ומבואר דיש נ"מ בצערו בין בית לסוכה.[[271]](#footnote-271)

**קושית הט"ז על הרא"ש והרא"ם**

**קסד) והט"ז (סק"ח)** כתב להקשות על סברת הרא"ש: וקשה מהי תיתי לומר סברא גרוע כזאת שזה יהיה נחשב לאבל לצער במה שלא יוכל להצטער,[[272]](#footnote-272) דא"כ היה אסור לנחם אבלים דקא מצערין אותו שלא יוכל להצטער.[[273]](#footnote-273)

**ותו מנלן** שזהו סברא כלל, אמאי לא משני דבאבל אין לו מעלה בבית יותר מסוכה אלא דהו"א דכיון דטרוד הוא פטור מסוכה,[[274]](#footnote-274) קמ"ל דכעין דירה בעינן ולא פטור אא"כ ינצל מהצער וכמ"ש בסמוך להמרדכי. ולמה לו לחלק בין צער דממילא או לא.

**ואין לומר** דזה היה פשוט לבעל התלמוד דאין הטעם משום טירדא כדאמרינן שם בסוגיא לענין ק"ש באבל "אלא מעתה טבעה ספינתו בים ה"נ דפטור" ואין מצטער פטור אלא דכעין דירה בעינן, וע"כ פריך כאן באבל פשיטא דחייב שהרי א"א לו להנצל מהצער. ותירץ לו התרצן שיש כאן סברא להנצל דניחא ליה בהתבודדות וכדברי הרא"ש. א"כ למה ליה לחלק בין צער דממילא או לא, דא"צ לזה, אלא הוה ליה לתרץ בקיצור דיש כאן חילוק לאבל דאפשר להנצל מהצער, שהרי זהו עיקר התירוץ.[[275]](#footnote-275)

**ואם נאמר** דאדרבא האמת כן הוא דהא דמצטער פטור אין הדבר תלוי ביוכל להנצל, אלא משום טירדא פטור, ואע"ג דבשאר מצות לא איכפת לן בטרוד בצער כדאמרינן בגמרא "אבל חייב בכל המצות חוץ מתפילין שנקראו פאר", סוכה שאני דבעינן כוונה כמו שכתבתי,[[276]](#footnote-276) א"כ שפיר משני כיון דהטעם משום טירדא הוה אמינא גם באבל יש טירדא דצערא, קמ"ל דוקא ממילא כו' אבל [אבל] אינו בכלל מצטער לפטור מן הסוכה. אלא דקשה על המרדכי בשם הרא"מ שס"ל דביכול להנצל תליא מילתא.

**חידושו של הט"ז דיש 'תרי דינים' במצטער**

**קסה) ותירץ הט"ז:**[[277]](#footnote-277) ונ"ל דתרווייהו הם אמת דתרי גווני צער יש. האחד אם מצטער מחמת סוכה דוקא, דהסוכה מביאה לו צער כשיושב שם, אז אין שייך פטור מחמת טירדא דאדרבא בזה זוכר טפי מצות סוכה כיון שהוא מוכרח לישב במקום שהוא צער לו כדאי' בסי' תרכ"ה דע"כ צווה הש"י לעשות סוכה בתשרי ולא בניסן כי בתשרי הולכין שאר אנשים מן הסוכה כו' בזה אמרינן שאינו פטור אא"כ יש לו מקום שיוכל להנצל.[[278]](#footnote-278)

**אבל שאר** טירדא דבא לאדם צער מצד אחר כגון חולה או שאר צער הגוף שאין לו ניחותא טפי בבית מסוכה אפ"ה פטור מצד טירדא דזה אינו יכול להתכוין לסוכה וא"כ הוה אמינא הוא הדין נמי אבל דפטור אע"פ שאין לו חילוק בין בית לסוכה, קמ"ל דאין זה מיקרי טירדא כלל, דאיבעי ליה ליתובי דעתיה ולהתחייב במצות השם יתברך.

**ואין להקשות** א"כ מאי קמ"ל, דא"כ אין מצטער מחמת טירדא פטור אלא כגון חולה, וכבר שמעינן ליה ממתניתין חולין ומשמשיהן פטורין.[[279]](#footnote-279) י"ל דהיא גופא קמ"ל דאע"ג דא"א להנצל [מ"מ פטור משום דאינו יכול לכוין לבו], ואי ממתני' הוה אמינא דוקא בחולה שיש לו חילוק בין בית לסוכה אבל אם אין לו חילוק חייב, קמ"ל דאפ"ה פטור כיון דמצטער הוא וטריד.

**וא"כ אין** אנו צריכים לההיא סברא דחיקתא שזכר הרא"ש דלאבל יש צער במה שלא יוכל להצטער וכאשר כתבנו הוא נכון בס"ד. עכ"ל הט"ז.

**איבעי ליה ליתובי דעתיה**

**קסו) ומסקינן בגמ'** דאבל איבעי ליה ליתובי דעתיה. וכתב רש"י: חובה עליו ליישב דעתו למצוה.[[280]](#footnote-280) וכתב המג"א (תרמ י): וכתוב בספר תניא אם המת היה חביב כ"כ שאין יכול להסירו מלבו פטור. [להרא"ש כל זה אם בבית ניחא ליה טפי. ולט"ז אפילו אם לא תועיל לו ישיבת הבית למעט צערו. עי' פמ"ג (תרמ א"א י) שכנראה רימז לזה.] והמ"ב הביא שהישועות יעקב חולק על התניא והוכיח משאר ראשונים דלא כוותיה.

**אבל הריטב"א** פירש: הא דאמרינן באבל דמיבעי ליה ליתובי דעתיה‎ פירש מורי נר״ו שכך ראוי שלא לפוטרו מן הסוכה כדי שיתנחם ומייתב דעתיה לה, משא״כ בצערא דעלמא לא מיתבא דעתיה.

**והסתפק הפמ"ג** (שם) האם סובר כמהר"ם שרק צער שביציאתו מן הסוכה יתבטל ממנו הוא פוטר מסוכה, ובאבל ישיבת ביתו מהני ליה לצערו כהרא"ש. ואף שיכול לכפות מחשבתו מ"מ מקרי מצטער, ומה שחייבוהו בסוכה הוא מפני שחובה עליו להתנחם וישיבת הסוכה מועלת לזה.

**או דסובר** כמהרי"ק שכל צער פוטר [משום דאין מכוין דעתו ללמען ידעו או מתשבו כדלעיל אות קסג בהערה] ולכן כאן היה צריך להיות פטור אף שאין ישיבת הבית מועלת לצערו, ומ"מ חייבוהו לישב כדי שיתנחם.

**אם אבל פטור מדין 'סוכה איש ואשתו'**

**קסז) בהא דאבל** חייב בסוכה הקשה הפנ"י דבערכין ג: אמרינן הכל חייבין בסוכה כהנים לוים וישראלים. פשיטא אי הני לא מחייבי מאן מיחייבי. כהנים איצטריכא ליה סד''א הואיל וכתיב 'בסוכות תשבו' ואמר מר תשבו שבעת ימים כעין תדורו מה דירה איש ואשתו אף סוכה איש ואשתו, והני כהנים הואיל ובני עבודה נינהו לא ליחייבו [פרש"י: ובני עבודה נינהו, ואין יכולין לדור איש ואשתו בסוכה שאין נזקקין לנשותיהן דרמיא עלייהו עבודת הרגל אימא לא ניחייבו.] קא משמע לן נהי דפטירי בשעת עבודה בלא שעת עבודה חיובי מיחייבי [פרש"י: קמ''ל, דאע''ג דלא אפשר להו כעין תדורו כי היכי דאפשר להו מיחייבי, ובעידן עבודה פטירי שלא בעידן עבודה מיחייבי.] מידי דהוה אהולכי דרכים דאמר מר הולכי דרכים ביום פטורין מן הסוכה ביום וחייבים בלילה.

**ועפ"ז כתב** הרמ"א סי' תרלט ס"ב וז"ל: ומה שנוהגין להקל עכשו בשינה, שאין ישנים בסכה רק המדקדקין במצות וכו', ולי נראה משום דמצות סוכה איש וביתו, איש ואשתו כדרך שהוא דר כל השנה, ובמקום שלא יוכל לישן עם אשתו, שאין לו סוכה מיוחדת, פטור. וטוב להחמיר ולהיות שם עם אשתו כמו שהוא דר כל השנה, אם אפשר להיות לו סוכה מיוחדת. עכ"ל. והיינו דלמד דגם למסקנא נשאר הדין "איש וביתו", וזהו הפוטר לכהנים בשעת עבודה. ומ"מ שלא בשעת עבודה חייבין דומיא דהולכי דרכים.

**ועי' במג"א** שם סק"ח ובפמ"ג שם, דאפשר לפרש דלא כהרמ"א אלא מסקנת הגמ' דליתא להך דרשא ומה שפטורין בשעת עבודה הוא מדין "עוסק במצוה".

**והקשה הפנ"י** לפי פשטות הגמ' בערכין דאיכא לטעם 'סוכה איש ואשתו' הרי אבל אסור בתשה"מ וא"כ יפטר מסוכה משום דין 'סוכה איש ואשתו'. ותירץ דאבל דאסור בתשה"מ אינו אלא מדרבנן וזה לא פוטר מסוכה דאורייתא.[[281]](#footnote-281)

**עוד תירץ** הפנ"י דאין אבלות ברגל ואף דדברים שבצינעא נוהג אפילו ברגל מ"מ אי נימא דלא ישב בסוכה מחמת שאסור בתשה"מ הדר הוי אבילות בפרהסיא.[[282]](#footnote-282) [ובישועות יעקב (תרמ ד) הקשה לפי שיטת התניא אות קסו דאי אינו יכול להסיח המת מלבו מותר לישב חוץ לסוכה משום דהוי מצטער, א"כ שוב כבר אינו אבילות בפרהסיא דהרואה יאמר דמה שהוא חוץ לסוכה משום שהמת חביב לו ואינו יכול להסירו מלבו, וזה לא "אבילות" אלא "צער".]

**עוד תירץ** הפנ"י דאין לפטור אבל מטעם 'סוכה איש ואשתו', דא"כ אטו נימא דמי שאשתו נדה לא ישב בסוכה. אע"כ לא נתמעטו אלא כהנים שאין ביכלתם לעולם לישב עם נשותיהם אבל מי שבדרך מקרה אסור לא נפטר. [אמנם מדברי הרמ"א סי' תרלט ס"ב הנ"ל מבואר דלא כדבריו.]

**והקרבן נתנאל** תירץ: אלא נראה לתרץ דגבי אבל תשבו כעין תדורו הוי, דהא בבית דירה נמי אסור בתשמיש. משא"כ הכהנים בזמן הרגל אם ירצה שלא לעבוד וישאר בביתו מותר בתשמיש. א"נ דהא דקאמר הואיל ואין נזקקין לנשותיהן אין רצונו בתשמיש אלא שאין יכול לדור עם האשה בעזרה כי אשה בעזרה מנין בשעת עבודה. משא"כ אבל אף שאסור בתשמיש מ"מ יכול להיות הוא ואשתו בסוכה. [ועי' מ"ב תרלט יח].

**דף כה ע"ב**

**טעם פטור חתן ושושבינין מסוכה**

**קסח) חתן והשושבינין** וכל בני החופה פטורין מן הסוכה כל שבעה. טעם הפטור כתבו הר"ן (יא: בדפי הרי"ף) והמאירי דהוא מדין עוסק במצוה. [וכן משמע בביאור הגר"א תרמ ס"ח בבארו את החילוק בין סעודת חתן לסעודת ברית.] אמנם הרא"ה כתב דהוא מדין תשבו כעין תדורו.[[283]](#footnote-283) והראב"ד כתב דהוא מדין מצטער, "דאי לא חדו בהדי חתן כל שבעה מצטערין הן והחתן" וליכא כלל פטור של עסק במצוה בזה ויבואר הטעם באות קסט. וכן צידד הר"ן (יב. בדפי הרי"ף) בתירוצו השני. וכ"ה בפסקי ריא"ז ורבנו ירוחם.

**ולהלן אות** קסט יתבאר דיש שמחלקין בין חתן לשושבינין ביסוד פטורם אם הוא משום עוסק במצוה או משום מצטער.

**וכתב בשו"ת** בנין שלמה סי' מז נ"מ בטעם פטור חתן, אם חתן חייב בלילה ראשונה לאכול בסוכה. דאם הפטור משום מצטער הרי כבר פסק הרמ"א (תרלט ה) דבלילה ראשון גם מצטער חייב לישב בסוכה. אבל אם הפטור הוא משום עוסק במצוה פטור גם ממצוה דלילה ראשון.

**אם חתן יכול לישב בסוכה ולברך**

**קסט) כתב רבנו** ירוחם (נכ"ב ח"ב) אחר דין חתן: "והפטור מן הסוכה אם אכל שם י"א שמברך על הסוכה אע"פ שהוא פטור ומחלוקת הפוסקים בזה בנתיב שלישי חלק ראשון בענין סומא". ומבואר דמדמה חתן לאשה וסומא שפטורין ואינן מצווין ועושין ומאן דמתיר להם לברך שם הוא הדין כאן.

**והנה במ"ב** (תרמ לג) הביא דעת הפוסקים כר' זירא לחייב חתן בסוכה ולכן מסיק: ועל כן הסכימו אחרונים דראוי לחתן להחמיר על עצמו ולישב בסוכה ולא לברך וכן השושבינים כשאוכלין אצל החתן ומשמחין אותו בתוך ז' ימי המשתה ויושבין שם בסוכה א"צ לברך. עכ"ל. והנה לשונו דחתן "לא יברך" משמע אף אם ירצה לא יברך, אבל השושבינים "אין צריכין לברך" משמע דאם רוצים יברכו. וכן הוא במקור הדין בדרך החיים. ובביאור החלוק כתב בשש"כ פס"ח בשם הגרש"ז לחלק דלגבי החתן חוששין שפטורו של החתן הוא גם משום 'מצטער'. משא"כ בני חופה יש להם רק פטור של עוסק במצוה, אבל אינם מצטערים, ולכן הוא לא יברך דמצטער אינו מברך (מ"ב תרלט לה[[284]](#footnote-284)) אבל השושבינין יכולים לברך דאינם מצטערים.[[285]](#footnote-285) ועדיין צ"ע דבשער הציון (תעה לט) מסתפק במי שעוסק במצוה ומ"מ מקיים את המצוה השניה אם יכול לברך, משום דאין יכול לומר "וצונו".[[286]](#footnote-286)

**ונשוב לדברי** רבנו ירוחם. הנה הוא ס"ל דפטור חתן משום מצטער ואעפ"כ דימה דינו לסומא. ומשמע דס"ל דמצטער יכול לברך לר"ת, ודלא כמ"ב. אבל המ"ב שפסק שם לא לברך שפיר פסק כן גם הכא.

**וליכלו בסוכה וליחדו בסוכה**

**קע) וליכלו בסוכה** וליחדו בסוכה. לדעת הר"ן אות קסח דהפטור משום עוסק במצוה צ"ב הרי שיטת הר"ן דפטור אף היכא דאפשר לקיים שניהם וא"כ מה מקשה. ובאמת הראב"ד בהשגות על בעל המאור כתב להוכיח מכח קושיא זו דחתן ושושביניו וכל בני חופה לאו עוסקי במצוה נינהו [עי' לשון הרא"ה על הברייתא שבסמוך: "משעת נשואין נעשית מצותו". והר"ן (יב. בדפי הרי"ף) כתב: דחתן ובני חופה בתר נישואין ובעילה[[287]](#footnote-287) לא מיקרו עוסקין במצוה.] אלא הפטור משום מצטער, והמאורות הוכיח מזה דהיכא דיכול לקיים שניהם חייב במצוה, אבל להר"ן שפוטר גם בכה"ג מדין עוסק במצוה קשה.

**וביאר הר"ן** (יא. בדפי הרי"ף ד"ה ומיהו) דכל היכא שאינו צריך לטרוח כלל אלא כדרכו במצוה ראשונה יכול לצאת ידי שניהם דבכה"ג ודאי יצא שניהם ומהיות טוב אל תקרי רע. [כתב השער הציון דמשמע מזה דהוי חיוב גמור לא רק אל תקרי רע.[[288]](#footnote-288)

**אבל לשיטות** דהפטור משום מצטער או כעין תדורו מובנת היטב קושית הגמ' דאין זה מצטער כלל או דאין זה סתירה לכעין תדורו.

**אם בעינן בית חתנות לברכת נשואין**

**קעא) אין שמחה** אלא בחופה. עי' בתוס' דלפ"ז אין לברך שהשמחה במעונו[[289]](#footnote-289) ולא ברכת חתנים אלא במקום עיקר ישיבת חתן וכלה. וברא"ש סי' ז: ונוהגין באשכנז שעושין אפריון למושב החתן והכלה והוא נקרא חופה. ונראה דמהכא אין ראיה שאין לברך ברכת חתנים במקום שהחתן והכלה הולכים לאכול בבית אחר, דהכי פירושא הכא אין שמחה אלא בחופה כיון שאין דעתו להניח חופה אלא כדי לאכול בסוכה ואח"כ חוזר לחופתו. אבל אם הולך לגמרי לבית אחר הוא וחביריו אחריו ועושים אותו בית עיקר, גם שם נקראת חופה ויכול לברך שם ברכת חתנים. וכן היה מעשה באדם אחד שהוליך כלתו לעיר אחרת והצריכוהו לברך שם ברכת חתנים. עכ"ד הרא"ש.[[290]](#footnote-290) וכ"כ רבנו ירוחם והטור. [ופשטות כונתם רק אם מכאן והלאה קובע שזה מקומו לכל הז' ימים, וכמבואר בטור. [ועי' בט"ז סב ז אריכות בזה ונוטה לפרש בדרך אחרת.] וזה דלא כמנהג בזמנינו שכל יום סועדים במקום אחר.]

**אמנם הר"ן** כתב דחיה אחרת וז"ל ובודאי שהשמחה במעונו אומרים אותה אפילו שלא בחופה דהא מכי רמו שערי באסינתא אמרינן ליה דליכא חופה, וכיון שכך יש לנו לומר דאפילו שלא במקום חופה מברכין ברכת חתנים, דהא ברכה אע"ג דמשום שמחה קא אתיא לא תליא בחופה. והכא הכי קאמר "דעיקר שמחה" ליתא אלא בחופה,[[291]](#footnote-291) וכך נוהגים היום לברך ברכת חתנים בכל אחת מבתי החתונה כל זמן שהחתן או הכלה הם שם. אבל מ"מ יש לחוש לדברי רבותינו הצרפתים בעלי התוספות. עכ"ל. [וזה כמנהגנו כיום, אלא שכתב הר"ן לחוש לשיטת התוס'.]

**והנה השו"ע** (אבן העזר סב י) פוסק כשיטת הרא"ש. ולכאורה אין זה כמנהגינו. אך עי' בט"ז שם שהאריך בזה לפרש דכל דברי הרא"ש והטור רק אם אותו מקום שבו סועד לא נעשה בקביעות אף לא לאותה סעודה רק שאוכל שם מחמת ההכרח, [דומיא דסוכה שאינה ראויה ואוכל שם רק מחובת המצוה] אבל אם מייחדים המקום לסעודת שבע ברכות כמו שעושים בזמננו, אף הרא"ש מודה, דמה לי מייחד המקום לכל ז' ימים מה לי ליום אחד. וסיים הט"ז דלפ"ז מש"כ הר"ן "וכך נוהגים היום לברך ברכת חתנים בכל אחת מבתי החתונה כל זמן שהחתן או הכלה הם שם. אבל מ"מ יש לחוש לדברי רבותינו הצרפתים בעלי התוספות" להנ"ל גם התוס' מודו בזה. וכתב דמצא כדבריו בכתבי מהר"ל מפראג פ"ק דכתובות.

**ייחוד וצער חתן**

**קעב) אביי אמר** משום ייחוד ורבא אמר משום צער חתן. הנה לאביי לכאורה דין ייחוד לכשעצמו אינו מתיר לישב מחוץ לסוכה, דאם איכא איסור אל יכניס צבור בסוכות. וצ"ל דההיתר לישב מחוץ לסוכה הוא דאחר דאסרו לו לישב שם ולקבל את הצבור המשמחו משום חשש ייחוד, הדר הוי אי אפשר לקיים שניהם ופטור משום עוסק במצוה, או דהדר הוי מצטער או תשבו כעין תדורו.

**ולרבא דהוא** משום צער חתן, כתב רש"י דבסוכה שהיא צרה ופתוחה בדופן רביעית[[292]](#footnote-292) הוא בוש לשחק עם כלתו. ולכאורה זה גופא טעם הפטור משום "מצטער". [וגם הר"ן יודה דאין צריך לפ"ז לטעם עוסק במצוה.]

**והרא"ה כתב** דצער חתן הוא לעלות לסוכה ולירד ממנה. [וצ"ע דא"כ כל אדם יפטר מסוכה מהאי טעמא דקשה עליו לעלות לגגו. וצ"ל דלחתן הוא צער טפי, וצ"ב. ועי' מאירי שכתב "דצער הוא לחתן להתלקט בסוכה אחת עם כל חבורתו" ואולי זו כונת הרא"ה.]

**ולשון האו"ז** סי' רצט אביי אמר גזירה משום ייחוד וכו' ורבא אמר גזירה משום צער חתן. ומשמע דמשום גזירה אתינן עלה וצ"ב.

**אם ר' זירא פליג על רב**

**קעג) א''ר זירא** אנא אכלי בסוכה וחדי בחופה וכ''ש דחדי ליבאי דקא עבידנא תרתי. כתב הרא"ש (סי' ז): יש פוסקין כר' זירא ומביאין ראיה מן הירושלמי ר' יצחק בר מוריין הוה שושביניה דחד בר נש, אתא שייל לר"א, א"ל דמוך בגו מטללתך. רבי מונא הוה שושביניה דרבי יעקב ואתא ושייל לרבי, א"ל דמוך בגו מטללתך. אבל הרב אלפסי ז"ל לא הביא אלא דברי רבי אבא. ונראה שיש לעשות כעובדין דירושלמי וכן כתב בעל העיטור ז"ל.

**ובביאור דעת** הרי"ף ז"ל הריטב"א: ולית הלכתא כותיה (דר' זירא) ובירושלמי אמרו שהשושבינין חייבין, והיינו כשחוזרין לבתיהם לישן שם בלילה, או כשאוכלין שם, דומיא דשלוחי מצוה שחייבין בסוכה כשהן פנוין ואין להם עיכוב למצותם כדבעינן‎ למימר קמן. עכ"ל.

**והמאירי פסק** דפטור ומאי דעבד ר' זירא הוא אם רצה לעשות כן, דיפה הוא דעושה, וכן פירש בדברי הירושלמי. וכעי"ז כתב הב"י סי' תרמ די"ל דמדת חסידות הוא מה שהיה עושה ר"ז. [צ"ב לפי השער הציון סי' תעה דהסתפק בעוסק במצוה שעשה את המצוה השניה האם יכול לברך, היאך הדין כאן.]

**והמכתם והמאורות** כתבו דנראה דגם מאן דפטר חתן לא פטרו אלא מאכילה אבל בשינה חייב בסוכה דלא שייכי טעמי הפטור. וכתבו דזו כוונת הירושלמי ("דמוך" פירושו תישן.) [ולא דמי למש"כ לעיל בשם הריטב"א ודוק.]

**אמנם בספר** מצוות זמניות כתב דפטור מן הסוכה שבעת ימים ביום ובלילה. ומשמע דאין צריך לישן בסוכה. וכן משמע מהרא"ש הנ"ל שהביא הראיה מהירושלמי ולא דחה כהמכתם והמאורות דהירושלמי מיירי משינה.

**[ועיי' בשפ"א** שעמד ג"כ בזה דמשמע מסתימת הפוסקים דחתן פטור גם משינה וע"ז ליכא לטעם הגמ'. וכתב דהיה משמע לכאורה דכיון דכתיב "תשבו - כעין תדורו" כל היכא דא"א לקיים כל צורת הישיבה באכילה וישיבה, שוב פטור גם משינה. אך כתב דלא משמע כן בפוסקים.]

**דף כה ע"ב**

**שיטת רש"י דלהני תנאי עוסק במצוה חייב במצוה**

**קעד) ת''ר חתן** והשושבינין וכל בני חופה פטורין מן התפלה ומן התפילין וחייבין בק''ש משום רבי שילא אמרו חתן פטור והשושבינין וכל בני החופה חייבין. וכתב רש"י: ולית להו להני תנאי העוסק במצוה פטור מן המצוה.[[293]](#footnote-293) ונחלקו הראשונים מה כונת רש"י "להני תנאי" אם כוונתו רק ל"משום ר' שילא אמרו", דהם לית להו עוסק במצוה פטור מן המצוה אבל ת"ק פוטר את העוסק במצוה מן המצוה. או דכוונתו דאף ת"ק לית ליה.

**דעת בעל** המאור דלרש"י אף ת"ק לית עוסק במצוה פטור מן המצוה וז"ל: פירש ה"ר שלמה ז"ל דהני תנאי בין לת"ק בין לר' שילא לית להו העוסק במצוה פטור מן המצוה[[294]](#footnote-294) ולא גרסינן בהא 'ומכל מצוות האמורות בתורה'. ולא קי"ל כותייהו אלא כסתמא דמתניתין דתנן שלוחי מצוה פטורין מן הסוכה דכל העוסק במצוה פטור מן המצוה, ובמצוה דטרוד בה.[[295]](#footnote-295) וטעמא דת"ק דפטר להו לחתן וכל בני חופה מן התפלה ומן התפילין משום דבעי כוונה יתירתא ושכיחא שכרות ושמחה וקלות ראש[[296]](#footnote-296) בין בבתולה ובין באלמנה הא כדאיתא והא כדאיתא[[297]](#footnote-297) הלכך לא אפשר.[[298]](#footnote-298) אבל ק"ש דיוצא חובתו בפסוק ראשון ואפשר דיהבי דעתייהו בחד פסוקא ומכווני.[[299]](#footnote-299)

**המשך דברי** המאור: ובברייתא דר' חנינא בן עקביא גרסינן 'ומכל מצות האמורות בתורה לקיים דברי רבי יוסי הגלילי', וקיי"ל כריה"ג. ואע"פ דלא קי"ל דברייתא קמייתא לענין ק"ש,[[300]](#footnote-300) נקטינן מינה לתפילין ולתפלה שחתן ושושבינין וכל בני חופה פטורין כל ימי השמחה משום דשכיחא שכרות וקלות ראש. וכולן חייבין בק"ש[[301]](#footnote-301) חוץ מן החתן כונס בתולה שפטור לילה ראשון עד מוצא"ש. וכן מן הסוכה כולן פטורין כל שבעה משום דכתיב תשבו כעין תדורו.

**אמנם המהרש"א** והב"ח סי' לח כתבו בדעת תוס' דס"ל דלרש"י ת"ק פוטר חתן וכל בני חופה מכל המצוות מדין עוסק במצוה [ויתכן שגרסו כן בגמ' כמבואר בבעל המאור שיש כזו גירסא] ורק ר' שילא שמחייב כל בני חופה במצוות הוא דלית ליה עוסק במצוה. ובזה ביאר קושית התוס' דלר' שילא יתחייב חתן בסוכה משום דלדידיה ליכא לפטורא דעוסק במצוה [וההוכחה דבאמת ס"ל דפטור משום דמשמע דבחתן גופיה לא פליג על ת"ק שפוטר.][[302]](#footnote-302)

**אולם המהר"ם** פירש דברי התוס' באופן אחר, ע"ש היטב. ולדבריו גם התוס' בדעת רש"י ס"ל דלת"ק העוסק במצוה אינו נפטר מן המצוה וקושית תוס' היא כמאן אתיא הא דפטרינן לעיל חתן מסוכה.

**[ושיטת תוס'** עצמם עי' מהר"ם שמפרש דלכו"ע איכא פטור של עוסק במצוה אלא דרק אם יש טירדא היא פוטרת ונחלקו אם לחתן יש טירדא בק"ש. וכן פירשו הר"ן וריטב"א.]

**שיטת הרי"ף דפסקינן לדין עוסק במצוה וגם כברייתא דמחייבת בק"ש**

**קעה) והנה הרי"ף** העתיק גם הברייתא דר' שילא וגם הברייתא דרבי חנינא בן עקביא ותמה המאור דהרי פלוגתא היא. והמלחמות והראב"ד תירצו דהברייתא דשילא מיירי בדליכא מצוה כגון באלמנה או כל שבעה [אחר בעילה] ובזה כל הפטור מחמת שא"א לכוין לבו. [וכן כתב הר"ן בחד תירוצא.]

**והריטב"א תירץ** [וכעי"ז בר"ן]: והנכון דהאי תנא סבר דהעוסק במצוה פטור מן המצוה, ולפיכך פטורין מתפלה ותפילין דבעי כונה טובא ולא אפשר לקיימן שתיהן[[303]](#footnote-303) ולא מחייבי ליתובי דעתייהו כיון דטרידי במצוה. אבל בק״ש חייבים דלא בעו כונה אלא פסוק ראשון ואפשר לקיימן שתיהן (ורש״י) [ורב שילא] סבר דחתן אף בק״ש לא מצי לכווני. ואע״פ ששנינו חתן פטור מק״ש [היינו דקשה מזה על ת"ק דמחייב] התם משום טירדא‎ דבעילה אבל הכא לבתר בעילה כל שבעה קסברי רבנן שאין שמחת חופה מעכבתו מק״ש והלכתא כרבנן ולפיכך הביאה רי״ף.

**והחילוק [לר'** שילא] בין חתן לשאר בני חופה גבי ק"ש, מלשון הריטב"א משמע דהחילוק הוא דאינהו מצי לכווני.

**אמנם הרא"ש** (סי' ח) כתב: הני תנאי אית להו דהעוסק במצוה פטור מן המצוה, אלא ת"ק מחייב להו בק"ש משום דעיקר כוונת קריאה היא בפסוק ראשון ובקל יוכל לכוין וליישב דעתו בפסוק ראשון.[[304]](#footnote-304) ורבי שילא סבר דחתן אי אפשר לו לכוין דעתו כלל. רבי שילא לא קאמר דשושבינין ובני חופה חייבין אלא בק"ש, אבל בתפלה ותפילין מודה דפטורין, ולא משום דעסיקי במצות נינהו דא"כ אפילו מק"ש נמי נפטרי[[305]](#footnote-305) אלא ודאי לא מיקרו עוסקים במצות[[306]](#footnote-306) והא דפטירי מתפלה לפי שמתוך שמחתן אי אפשר להם לכוין להתפלל משום דשכיחי בחופה שמחה וקלות ראש והא דפטירי מסוכה משום דאי לא חדו בהדי חתן מצטערין היו והלכה כרבי שילא דחתן פטור מק"ש.

**ביאור תשובת הרי"ף**

**קעו) כתב המאור:** וראיתי בתשובת שאלה משמו [של הרי"ף] שפסק כרבנן דפליגי עליה דרשב"ג בברכות בחתן אם רוצה לקרות ק"ש לילה הראשון קורא, והביא סיוע לדבריו מברייתא זו דפליגי רבנן עליה דרבי שילא וקי"ל יחיד ורבים הלכה כרבים. ודבריו בזה אינם נכונים דהיכי קא מייתי ראיה מחובה לרשות, וליכא בכולה מתני' מאן דמחייב לחתן בק"ש כדקא תני בברייתא, הלכך ליתא הברייתא מקמי מתניתין בק"ש וכדפרישית.

**ותירץ המלחמות** דהרי"ף הביא ראיה רק לפרט מסוים, דמדמחייבי ליה רבנן בק"ש ש"מ החתן מסוגל לכוין לבו, וא"כ לדידן נימא דעכ"פ אם רצה לקרות [אף דפטור מדין עוסק במצוה] שפיר דמי דיכול לכוין לבו ולא אמרינן אנן סהדי דלא מצי מכוין דעתיה.[[307]](#footnote-307) [ועי' בראב"ד באופן אחר.]

**פלוגתא דר' שילא ות"ק**

**קעז) ביאור פלוגתא** דת"ק ור' שילא. לפי רוב הראשונים פליגי אם חתן חייב בק"ש. [ואמנם נתבאר דלא מיירי בלילה ראשונה אלא בשאר לילות.] והנה מה שאמרו דבי ר' שילא דשושבינין חייבין בפשטות קאי רק על ק"ש, אבל עי' במהר"ם דלפי מה שלמדו התוס' ברש"י חייבין גם בתפילה ותפילין.

**והמכתם ור"א** מן ההר הביאו דיש מפרשים דגם ת"ק לא מחייב חתן בק"ש [ומה דאמר וחייבין בק"ש לא קאי אלא אבני חופה ולא אחתן.] ור' שילא פליג על תפלה ותפלין וס"ל דרק חתן פטור אבל כל בני חבורה חייבין. [ועי' שפ"א שכיון לזה.]

**ומה שחייב** ת"ק חתן בק"ש אין זה סתירה למה שאמרו בברכות חתן פטור מק"ש לילה הראשון עד מוצא"ש אם לא עשה מעשה, דלרש"י, התם למ"ד עוסק במצוה פטור מן המצוה והכא למאן דמחייב. ולשאר הראשונים, הוא לאחר שעשה מעשה.

**והרא"ה כתב** דר' שילא פליג על המשנה בברכות ופוטר חתן כל שבעה.

**וההשלמה כתב** דת"ק מחייב שלא יאמרו חתן פטור מק"ש וכל בני חופה חייבין. וכתב דהלכתא כר' שילא דהא אמרינן בברכות חתן אם רצה לקרות ק"ש לילה ראשון קורא משמע דאם לא רצה פטור.[[308]](#footnote-308)

**ההלכה למעשה בחתן ובני חופה לענין תפלה ותפילין וק"ש**

**קעח) והנה בשו"ת** תרוה"ד סי' ז כתב למעשה דלפי דעת הרא"ש דהפטור הוא משום כונה א"כ כשם שבזה"ז חתן קורא ק"ש כיון דבין כך אין אנו מכוונין, כך גם חייב בתפלה. אמנם כתב דלפי רש"י דלמ"ד עוסק במצוה פטור מן המצוה יש פטור זה גם בחתן כל שבעה ובשושביניו [אלא דר' שילא לית ליה כלל דעוסק במצוה פטור מן המצוה] יהא פטור גם בזה"ז מתפלה, למאי דקי"ל דעוסק במצוה פטור מן המצוה. אבל למאי דכתב הרא"ש דלשושבינין אין דין עוסק במצוה יהיו חייבין. ובמ"ב סי' ע הביא דברי תרוה"ד להלכה.

**והרמ"א בתשובה** קלב כתב דמה"ט חייב ג"כ בתפילין דאחר שחייב בק"ש הרי אם לא יניח תפילין מעיד עדות שקר בעצמו (עי' ברכות יד:). אבל המג"א (לח סק"ז) האריך בזה וז"ל: וצ"ע דהא לדעת הרא"ש הא דתני ר' שילא שושבינין חייבים איירי בק"ש אבל בתפילין פטורים ולא אמרינן דמעיד עדות שקר בעצמו כיון שפטור, מידי דהוה אשבתות וי"ט ולילות.[[309]](#footnote-309) ועוד לת"ק נמי חייבים בק"ש ופטורים מתפילין. ודוחק לומר דהא דקתני פטורים היינו בכל היום אבל בשעת ק"ש חייבים דזהו דוחק ע"ש. [אמנם הרמ"א בשו"ת הנ"ל כתב כהך דוחק, דבשעת ק"ש מניחין תפילין לכו"ע. והעיר בזה המחה"ש, ע"ש.] וצ"ל [ליישב מנהג המקילים] דבגמרא לא קאמר שחייבים בק"ש אלא בפסוק ראשון לכן לא הוי כמעיד עדות שקר, משא"כ לדידן שחייבים בכל ק"ש חייבים ג"כ בתפילין שלא יהא כמעיד עדות שקר. אבל מלשון רש"י משמע דחייבים בכל ק"ש אלא שאין צריך כוונה אלא בפסוק ראשון.

**ובתרוה"ד סי'** ז' כתב שהיו מסובין במשתה נשואין בשבת והגיע זמן מנחה והרבה גאונים פטרו מלהתפלל מנחה דס"ל כדעת רש"י דהטעם דפטורים משום דהעוסק במצוה פטור מן המצוה[[310]](#footnote-310) וא"כ אין חילוק בין זמנם לזמנינו, אבל להרא"ש דס"ל שהם לאו עוסקי במצות הם אלא הטעם שאין יכולים לכוון א"כ אנו שבלא"ה אין מכוונים כ"כ, חייבים. ובלחם חמודות כתב ג"כ דפטורים בבית המשתה של חופה. ובב"י סי' רל"ב משמע דס"ל לאסור.[[311]](#footnote-311) ולי נראה דהמיקל לא הפסיד. וה"ה בימות הקיץ שלפעמים סעודת הנשואין נמשכת עד הבוקר פטורה מכולן ובלבד שהחתן מיסב עמהם דאז הוי מצוה לדעת רש"י. ועס"ס ע' וס"ס רל"ב. וע' תשו' רא"ח סמ"ח. וכנסת הגדולה כתב שבמדינתו נוהגים שאין החתן מניח תפילין ביום ראשון אבל ר"ש הלוי כתב שצריך להניח ולי נראה כמ"ש דבשעת המשתה פטור וכן משמע מלשון השו"ע. עכ"ל המג"א.

**ובמ"ב (לח** כג) הביא מעולת תמיד וברכי יוסף שכבר נתפשט המנהג שחתן וכל סיעתו קורין ומניחין תפילין ומתפללין מיום הראשון עד יום השביעי. [כהרמ"א.]

**דף כו ע"א**

**כותבי ספרים אם הוו 'עוסק במצוה' כשכונתם להשתכר**

**קעט) תניא א''ר** חנניא בן עקביא כותבי ספרים תפילין ומזוזות הן ותגריהן ותגריהן וכל העוסקין במלאכת שמים לאתויי מוכרי תכלת פטורין מק''ש ומן התפלה ומן התפילין ומכל מצות האמורות בתורה. והנה אמרינן בפסחים נ: ת''ר כותבי ספרים תפילין ומזוזות הן ותגריהן ותגרי תגריהן וכל העוסקין במלאכת שמים לאיתויי מוכרי תכלת אינן רואין סימן ברכה לעולם ואם עוסקין לשמה [פרש"י: להיות המצוה מצויה לצריכין לה] רואין. וכתב ביחוסי תנאים ואמוראים (לרבינו יהודה ב"ר קלונימוס משפיירא רבו של הרוקח) ערך ר' חנניה בן עקביה להסתפק אם גם לענין "עוסק במצוה" איכא חילוק זה דאם עוסקין להשתכר בהן לא הוו 'עוסק במצוה' אלא דוקא במכוין לזכות הרבים ואע"פ שנוטל שכר. או דילמא אף אי מכוין לשכר כיון דמ"מ מצוה היא פטור מן המצוה. [וכתב דאם מכוין למצוה ולממון פשיטא שזה עוסק במצוות והביא ראיה מיומא פד: בתנוק שנפל לים וצד יחד עמו דגים. וכן מפסחים ח: האומר סלע זו לצדקה ע"מ שיחיה בני הרי זה צדיק גמור.[[312]](#footnote-312) אלא הספק כשעושה רק לשם ממון.]

**והנה רש"י** בסוגיין פירש: ותגריהם, הלוקחים כדי להמציאן למכור למי שצריך להם עכ"ל וכתב המג"א (לח ח): משמע דאם עושה כדי להשתכר בו לא מקרי עוסק במצוה. וצ"ע בנדרים דף ל"ג משמע דמחזיר אבידה הוו עוסק במצוה אף על פי שנוטל עליו שכר. וי"ל דהתם אינו נוטל אלא שכר בטלתו. א"נ התם עיקר כוונתו להשיב אבדה אבל הכא עיקר כוונתו להשתכר. עיין סי' תל"ג ס"ח. [גבי בדיקת חמץ במקום דשכיח עקרב דפטור מבדיקה, דחיישינן שמא אחר שיגמור לבדוק יחפש מחט ואז יעקצנו העקרב. משמע דכל זמן שבודק אף אם כוונתו גם למחט מקרי עוסק במצוה ושלוחי מצוה אינן נזוקין.]

**ובמ"ב (לח** כד) העתיק דברי המג"א דאם עיקר כונתו להרויח לא מקרי עוסק במצוה. ובבאור הלכה שם כתב: עיין במשנה ברורה מש"כ בשם המ"א. ולענ"ד צ"ע מב"מ דף פ"ב ע"ב [גבי מלוה על המשכון אם איכא פרוטה דרב יוסף מדין עוסק במצוה כאשר המלוה צריך למשכון] מר סבר מצוה קעביד שהלוהו ומר סבר לאו מצוה קעביד שלהנאתו מתכוין. ועיין ברש"י שם ד"ה במלוה צריך וכו' אפ"ה איכא מצוה עכ"ל. הרי דס"ל לר"ע דהלכה כמותו דאפי' היכא שהוא מכוין להנאתו ג"כ מיקרי עוסק במצוה ופטור מלמיתב ריפתא לעניא דעי"ז הוי שומר שכר.[[313]](#footnote-313)

**ואולי דכונת** הגמרא במ"ש מר סבר מצוה קעביד שהלוהו היינו שמסתמא מכוין בזה לקיים מצות בוראו ומכוין להנאתו ג"כ. ור"א סבר דלהנאתו לבד מכוין וכעין מה שפירש רש"י בפסחים דף ט' ע"ב ד"ה הרי זה צדיק גמור וכו' ומתכוין אף וכו'[[314]](#footnote-314) ושם בע"א ד"ה וכה"ג וכו'[[315]](#footnote-315) עיי"ש. אבל אם אנו יודעין שכונתו רק כדי להרויח לא מיקרי עוסק במצוה.

**ומ"מ נ"ל** דאם כונתו לשניהם בשוה מיקרי עוסק במצוה וכענין מה שפסק הא"ר בסימן תקפ"ט סק"ח דאם תקע בשופר להתלמד וגם לצאת בו ידי מצוה יצא ידי חובתו.[[316]](#footnote-316)

**חילוק הבאור הלכה בהנ"ל בין מצוה גמורה להכשר מצוה**

**קפ) כתב עוד** הבאור הלכה שם: ודע עוד דלענין כתיבת סת"ם גופא כמו שמצוי שהכותב כונתו להשתכר מסתפיקנא לומר דאפ"ה מיקרי בכלל עוסק במצוה, אף דלכאורה הוא היינו הך דהמג"א שהביא מפירש"י, נלענ"ד לחלק אף דעי"ז יפול ממילא ג"כ הקושיא של המג"א. והוא, דלענין כתיבה גופא דהיא בודאי עצם מצוה כדכתיב וכתבתם ורק דאינה גמר מצוה קודם הקשירה וכדמוכח במנחות מ"ב ע"ב, הוא תמיד בכלל עוסק במצוה ואפילו אם אנו יודעין שעיקר התחלתו לכתוב היה רק בשביל שכר ולולי זה לא היה מתחיל מ"מ אמרינן דהשתא שכותב אין מכוין כלל רק שכותב סתם לשם מצות תפילין כדין.[[317]](#footnote-317)

**ומה שפירש"י** הלוקחין כדי להמציאן וכו' הלא רק על 'ותגריהם' פירש, וכונתו דשם הלא המסחר בעניני תפילין לא נזכר בשום מקום למצוה. ואפילו אם נאמר דמה שהוא מוכר לאיזה אדם הצריך תפילין הוא בכלל עוסק במצוה, עכ"פ בשעה שהוא קונה התפילין מהסופר כדי לסחור בהם אין שם לעת עתה עצם פעולת המצוה כלל בהמעשה גופא, והגמרא פטרן בכל גווני לכן פירש"י הלוקחין כדי להמציאן למכור למי שצריך להם, ור"ל דאז ע"י מחשבתו שהוא לשם מצוה מחשיב פעולתו לעוסק במצוה. משא"כ בעניני מחזיר אבידה וכתיבת סת"ם וכה"ג הפעולה גופא הוא בכלל עוסק במצוה.[[318]](#footnote-318) עכ"ל הבאור הלכה.

**ולעיל הובא** מספר יחוסי תנאים ואמוראים שהסתפק בדין עושה לשם שכר ולא חילק בין כותבי ספרים לתגרים. והיינו דספקו גם במצוה גמורה וכדמוכח מראיותיו ממציל תנוק ונותן צדקה. וכן המג"א לא מחלק כמו שהרגיש הבאור הלכה.

**מקומות נוספים שדנו בענין הנ"ל**

**קפא) והנה הרמב"ם** פ"ב מק"ש ה"ה כתב דמי שהיה עוסק בצרכי רבים לא יפסיק לק"ש. וכתב הכס"מ, דמשמע מדקדוק לשונו דאפילו אם יעבור זמן ק''ש בעודו עוסק בצרכי רבים לא יפסיק. וכתב ה''ר מנוח ודוקא בדורות הראשונים שהיו עוסקים עם הציבור לש''ש. מיהו ליכא ספיקא דהשתא נמי אם עוסקים עם הציבור אפילו להצלת ממונם ואין מי שישתדל בדבריהם אלא הוא, שאינו פוסק, שהעוסק במצוה פטור מן המצוה עכ''ל [רבנו מנוח]. ומ''ש [רבנו מנוח] ודוקא בדורות הראשונים אין לו טעם. עכ"ל הכס"מ.

**ובבאור הלכה** סי' ע ז"ל: עיין במג"א אות ד' מש"כ בשם הכ"מ בשם הרבנו מנוח. [והוא מה שהועתק לעיל] ועי"ש בכ"מ שסיים ע"ד הר"מ שמש"כ ודוקא בדורות הראשונים אין לו טעם. ולכאורה למה דחהו בשתי ידים הלא המ"א בסימן ל"ח הוכיח מרש"י דאם עיקר כונתו רק להשתכר לא מיקרי עוסק במצוה. וי"ל דמדברי הרבנו מנוח משמע דבדורותינו אין אנו תולין שכונתו לש"ש ואפילו אין משתכר מזה, וע"ז תמה הכ"מ. ולעולם אם משתכר מזה ואנו יודעין שעיקר כונתו רק להשתכר יש לעיין הרבה לפי המ"א הנ"ל אם מקרי עוסק במצוה להפטר מק"ש. ואפשר דהכא דאיירי שאין שם מי שישתדל אלא הוא עדיף טפי[[319]](#footnote-319) וצ"ע. ועיין לעיל בסימן ל"ח בבה"ל שהוכחנו דאם כונתו בשביל שניהם מקרי עוסק במצוה.

**ועי' עוד** בבאור הלכה (תרמ ז) גבי שלוחי מצוה פטורין מן הסוכה וז"ל: עיין בתשובת כתב סופר סימן קי"ט דדוקא כשהיא כולה לד' ואין בה הנאה לעצמה אבל בהולך בשכר ועיקרו של השליח להנאתו מתכוין לא נפטר עי"ז ממצות סוכה ע"ש [פ"ת] ועיין לעיל סימן ל"ח בבה"ל ד"ה הם ותגריהם כו'.

**מי שרגיל לעזוב מלאכת הכתיבה לצורך עסקיו**

**קפב) והנה בספר** הבתים (לרבנו דוד בר שמואל הכוכבי בדור הרא"ה והרשב"א) כתב דאם מניח מלאכת הספרים תפילין ומזוזות לצורך עסקיו חייב במצוות. ותמוה לכאורה מ"ש משאר מצווות שלא שמענו שאם רגיל להניחם לצורך מלאכתו לא יפטרו. אבל להנ"ל י"ל דזה ראיה שאין עושה לשם שמים ולכן אין דוחה.

**שו"ר שיש** לפרש סברת ספר הבתים ע"פ מאי דאיתא בשבת יא. חברים שהיו עוסקין בתורה מפסיקין לק''ש ואין מפסיקין לתפלה. א''ר יוחנן לא שנו אלא כגון ר''ש בן יוחי וחביריו שתורתן אומנותן אבל כגון אנו מפסיקין לק''ש ולתפלה. ופרש"י: אבל אנו, הואיל ומפסיקין תורתנו לאומנתנו כ''ש שנפסיק לתפלה.[[320]](#footnote-320)

**והנה מדברי** ספר הבתים משמע דאינו מחלק בין כותבי ספרים לתגרים ולכאורה זה דלא כבאור הלכה שחלוקים המה זה מזה. אמנם לפי מה שנתבאר לעיל דסברת הבאור הלכה היא משום דבמצוה גמורה איכא אומדנא שעושה לשם מצוה יתכן דאם מפסיק למלאכתו אזלא הך אומדנא אף במצוה גמורה. אכן לפי מה שנתבאר כונת הבתים כהגמ' בשבת אין זה שייך כלל לדברי הבאור הלכה.

**כותבי ספרים שיכולים לקיים שתיהם**

**קפג) כתב הב"י** דכיון דהפטור של כותבי ספרים ותגרים הוא מדין עוסק במצוה א"כ הוא תלוי במחלוקת שהובאה באות קמג–קמו באפשר לקיים שניהם אם חייב במצוה השניה. וא"כ לתוס' והרא"ש דרק אם א"א לקיים שניהם פטור, בע"כ הפטור כאן היינו דוקא כשהוא בענין שאם יניחו תפילין או יקראו ק"ש או יקיימו אחד משאר מצות תיבטל המצוה שהם עסוקים בה, כגון שאדם אחד רוצה לפרוש בים או בשיירא עכשיו ורוצה לקנות תפילין או תכלת וא"א לו להמתין עד שסופר או התגר יקיים המצוה הבא לידו. אבל אם אפשר לו להמתין יעשה הסופר או התגר מצוה הבאה לידו אם היא מצוה עוברת ואח"כ יחזור לכתוב ספרים תפילין ומזוזות או למכרן. וכ"כ רבינו ירוחם על ברייתא זו "ודוקא כשמתבטלין ממלאכתן בשעה שיתעסקו במצוה אחרת".

**אבל לדעת** הר"ן והאו"ז בכל גווני פטורין כיון שהן עוסקין במצוה.

**עוד כתב** הב"י דאפשר לומר דלא פטרה ברייתא זו לכותבי ספרים וכו' אלא ממצות הנחתם כל היום אבל בשעת ק"ש ותפלה חייבין הם להניחן כדי לקבל עליהם עול מלכות שמים וכ"כ ה"ר יונה אהא דפטר במכילתא לקורא בתורה מן התפילין. עכ"ל.

**וכתב עלה** הדרכי משה: ולא ידענא מהו דהא אף מקריאת שמע ותפלה גופא פטורים מטעם דעוסקים במצוה אחרת. ולא דמי כלל לקורא בתורה דפטור מתפילין ובשעת ק"ש ותפלה חייב כמ"ש לקמן דהתם חייב בק"ש ותפלה אלא שהתורה היא בעצמה זכרון כמו תפילין דלקמן. עכ"ל. [והביאו דבריו המג"א סק"ט והגר"א.]

**השמטת הרמב"ם לדין כותבי ספרים**

**קפד) הרמב"ם השמיט** דין כותבי ספרים ותגרים. וכתב בספר הבתים שהכל נכלל במש"כ (הלכות ק"ש פ"ד ה"א) מי שהיה לבו טרוד ונחפז לדבר מצוה. וכן כתב המג"א (לח ט) והוסיף שגם בהלכות סוכה כבר הביא הרמב"ם דין עוסק במצוה.

**ובחי' ר"א** מן ההר כתב דרק מצוה שיש בה טירדא פוטרת [וכי ההיא דדף כה. דאמרינן כונס את הבתולה טריד] ומאן דפטר כותבי ספרים ס"ל דעוסק במצוה פטור אפילו אי לא טריד ולא פסקינן כן.[[321]](#footnote-321)

**והב"י סי'** לח כתב: ואפשר שטעמו משום דאיתא בירושלמי פ"ק דברכות ר' יוחנן בשם רשב"י כגון אנו שעוסקים בת"ת אפי' לק"ש אין אנו מפסיקין. ר' יוחנן אמרה על גרמיה, כגון אנו שאין אנו עסוקים בת"ת אפילו לתפלה אנו מפסיקין. א"ר יוסי קומוי ר' ירמיה אתיא דר' יוחנן כר' חנינא בן עקיבא דתניא כותבי ספרים תפילין ומזוזות מפסיקין לק"ש ואין מפסיקין לתפלה רבי חנינא בן עקיבא אומר כשם שמפסיקין לק"ש כך מפסיקין לתפלה ולתפילין ולשאר כל מצותיה של תורה. ולא מודי רשב"י שמפסיקין לעשות סוכה ולעשות לולב, ולית ליה לרשב"י הלמד על מנת לעשות ולא הלמד על מנת שלא לעשות וכו'. טעמא דרשב"י זה שינון וזה שינון ואין מבטלין שינון מפני שינון. (ופי' הר"א פולדא בירושלמי וז"ל זה שינון ק"ש דכתיב ושננתם וזה שינון ת"ת נמי דרשינן מהאי כדאמר ושננתם שיהיו ד"ת מחודדים בפיך ע"כ) וכיון דלדברי הירושלמי לדעת הכל אין כותבי ספרים כו' פטורין מן התפילין דע"כ לא פטר ת"ק אלא מן התפלה מפני שהיא מדרבנן אבל לכל מצוה דאורייתא מפסיקין כדרך שמפסיקין לק"ש לא רצה לפסוק כהא דתניא בגמרא דידן דפטורין מן המצות דאפשר דשום תנא דס"ל כר"י הגלילי קתני לה ופליגי עליה חכמים.

**ובמג"א לח** ט דחה דבריו וז"ל: ולי נראה דהירושלמי מיירי כשאפשר לקיים שתיהם,[[322]](#footnote-322) אבל כשא"א לקיים שתיהם פטור. וכן מוכח דהא ר"ח בן עקיבא גופא אמר בגמ' דפטור ובירושלמי אמר דחייב. [והמאמ"ר כתב דיתכן דפליגי הבבלי והירושלמי מה דעת ר"ח בן עקביא.]

**והברכי יוסף** תמה הרי הירושלמי מיירי בעוסקין בתורה ואם יאריכו בלמודם תתבטל המצוה השניה ואיך פסיקא ליה שאפשר לקיים שניהם.

**ובעיקר דברי** הב"י תמה המאמ"ר (לח ח) איך אפשר לומר דלא פסק הרמב"ם כריה"ג בכותבי ספרים והרי בהלכות ק"ש וסוכה פסק לפטורא דעוסק במצוה.[[323]](#footnote-323) [ולסברת הר"א מן ההר דהכא הוי מצוה שאין טרוד בה א"ש.]

**ובברכ"י כתב** לחלק בין שאר עוסקי במצוה לכותבי ספרים, דשאר מצוות שבאות רק לעתים אמרינן בהם עוסק במצוה פטור מן המצוה. אבל כותבי תפילין ועוסקי בתורה שהן מצוה תדיריות, אם נפטור אותם משאר מצוות לא יעשו שום מצוה לעולם, ובזה לא אמרינן עוסק במצוה פטור מן המצוה לדעת הירושלמי.

**הרבותא במוכרי תכלת**

**קפה) לאתויי מוכרי** תכלת. כתב רבנו יהונתן דהרבותא בזה הוא דמתפילין א"א להמלך שחלה עליהם קדושה. אבל בתכלת שמא ימלך הקונה ויעשה מהתכלת מלאכה אחרת שאינה של מצוה.

**אי נמי** דתפלין חובת גברא וא"א להיפטר ממנה אבל ציצית חובת מנא כדאמרינן בשבת קלא: הואיל ובידו להפקירן. עכ"ל.

**דף כו ע"א**

**הולכי דרכים**

**קפו) ת''ר הולכי** דרכים ביום פטורין מן הסוכה ביום וחייבין בלילה. כתב בארחות חיים (הובא בב"י): ואם הם בדרך או במקום שאין שם יישוב פטורים אף בלילה דאין לו לעשות שם דירה. וכ"כ הר"ן [ותוס']: וחייבין בלילה כשבאו ליישוב הא לאו הכי פטורין.

**וכתב הארחות** חיים עוד: וכיון דהולכים ביום חייבים בלילה, י"ל שההולכים בכפרים לתבוע חובותם בחש"מ צריכים לשוב לבתיהם בלילה לאכול בסוכה אם אין סוכה באותה העיר. ואף על פי שיש מקום לבעל דין לחלוק המחמיר תע"ב עכ"ל. ויסוד הנדון בזה (ע"פ מג"א תרמ טו), דאם אינו ביישוב ודאי מקרי הולכי דרכים ואין חיוב להקים סוכה בדרך. אבל כאשר הוא ביישוב שאין בו סוכה יש לדון אם חייב להקים סוכה, כיון שהוא ביישוב [כמו דבביתו חייב להקים סוכה] ואם אינו מקים חייב לחזור לביתו ולישן שם בסוכה. ומה שכתב שיש לבעל הדין לחלוק היינו שי"ל אם אין להם סוכה בעת האוכל פטורין כמו אם ירדו גשמים שא"צ להמתין. ומ"מ המחמיר תע"ב כי זה מקרי פושע כיון שהיה לו לעשות שם סוכה ולא עשה.

**אכן הלבוש** (ס"ח) כתב דאין חייב לעשות שם סוכה בין העכו"ם, שאין לך טורח וצער גדול מזה אם נחייבנו לעשות סוכה בשדה או בין הגויים ולישב בה. והא דקאמר 'חייבים בלילה' היינו כשיש שם סוכה במקום שלן. אמנם המג"א כתב ע"ד דלא דק, דהא כתבו התוס' 'כשמגיע ליישוב' חייב, ומקום עכו"ם נמי קרי ישוב. ועוד דלפירושו הא דקאמר פטורים ביום היינו שא"צ להמתין עד שיגיע לסוכה, וא"כ יום ולילה שוין, והל"ל בסתמא דאם רוצה לאכול ואין שם סוכה א"צ להמתין, ומה לי הולך בדרך או יושב בביתו.[[324]](#footnote-324) אלא ע"כ ה"ק הולכי דרכים ביום פטורים ביום אפי' מגיעין למלון אין חייבין לטרוח ולעשות סוכה שם כיון שדעתם לילך לאלתר, וחייבים בלילה לעשות שם סוכה. וכן משמע מלשון רש"י ור"ן ותוס' דוק ותשכח, ולכן יש להחמיר. אך אם בא לכפר סמוך לעת האוכל א"צ להמתין על עשית סוכה כמו בירידת גשמים. ואם הוא בשדה אפילו כל ימי החג א"צ לטרוח ולעשות שם סוכה, כדאיתא בגמ' ריש דף מז. דאין שם ישוב. עכ"ד. ועי' בבאור הלכה (תרמ ס"ח) שהאריך בזה ופסק כדעת הלבוש.

**הולכי דרכים** בלילה פטורין מן הסוכה בלילה וחייבין ביום. כתב בארחות חיים: פי' שאם יש לו ללכת בדרך ויודע שיצטרך לאכול קודם שימצא סוכה א"צ למנוע מפני זה.

**הולכי דרכים בלילה ראשון**

**קפז) כתב רש"י:** הולכי דרכים פטורין מן הסוכה ביום, דכתיב בסוכות תשבו כעין ישיבת ביתו כשם שכל השנה אינו נמנע מלכת בדרך בסחורה[[325]](#footnote-325) כך כל ימות החג שאינו יום טוב לא הצריכו הכתוב למנוע. עכ"ל. והנה מש"כ "שאינו יום טוב" צ"ב מה אתא לאפוקי, ולמה ביו"ט אין דין זה. ולכאורה היה אפשר לפרש דביו"ט ראשון דאיכא מצוה לאכול בסוכה כדאיתא להלן כז. וילפינן לה מחג המצות, ונימא דס"ל לרש"י כדעת הראשונים דליכא בלילה ראשונה לפטורא דכעין תדורו. ולכן כתב רש"י דמיירי שאינו יו"ט. [אכן זה דחוק דגם ביו"ט משכח"ל דפטור ביום או אף בלילה אחר שקיים מצות האכילה. אמנם אפשר לפרש דכונת רש"י דביו"ט אסור סחורה. [ואכתי צ"ע דאיסור זה רק מדרבנן[[326]](#footnote-326) וכאן מיירי על המקרא שהוא לדינא דאורייתא.]

**ובא"ר (סקכ"ג)** כתב דמבואר ברש"י דף כו. דאף בלילה ראשון פטור. והקשה הפמ"ג הא רש"י מיירי להדיא על חול המועד.

**אמנם בדפוסים** חדשים [וכן בחי' ר' מאיר שמחה דף נו.] הגיהו דהכונה לרש"י דף נו. וז"ל רש"י שם: אי לאו סוכה, אי לאו ישיבת סוכה מי לא אמרינן זמן, כגון הולכי דרכים דפטורין מן הסוכה אומרין זמן בשביל המועד כמו בשאר רגלים. עכ"ל. ומשמע דאפילו בלילה ראשונה אין יושבין בסוכה.

**והבכורי יעקב** (תרמ כד) הוכיח עוד מסוכה מז. "ודלמא סבירא להו כמ''ד כיון שבירך יו''ט ראשון שוב אינו מברך, גמירי דמאפר אתו", אלמא מי שבאפר פטור אף בלילה ראשון.

**אך הפמ"ג** הקשה עוד מסברא דהרי בלילה ראשון פסקינן דאף בירדו גשמים צריך לאכול בסוכה וא"כ גם הולכי דרכים חייבים מה"ט.

**וכתב הבכורי** יעקב דטעם חיוב מצטער בלילה ראשון מפני שיכול לישב רק שהוא מצטער אבל הולכי דרכים בשעה שחל החיוב לא יוכלו לקיים ואנוסים גמורים הם. אלא שדחה לפי מה שכתבו הר"ן והטור והכלבו דטעם החיוב בלילה ראשון מפני שהכתוב קבעו חובה וא"כ דמי למצה שצריך לחזור לביתו כדי לקיים מצותה. ולכן כתב דאה"נ דחייב, והראיה מדף מז. כתב לדחות ע"ש באריכות.

**הנוסעים לטיול בסוכות**

**קפח/א) הנוסעים לטייל** בחוה"מ סוכות לכאורה יש להם דין הולכי דרכים ומותרים לאכול חוץ לסוכה. וכן דעת הגריש"א (הערות) והחוט שני. [ואין בזה אף משום "עידנא דריתחא", עי' מנחות מא., כיון דאינו משתדל להפקיע חיובו אלא באמת רוצה לטייל.] אך מ"מ אין ראוי להפסיד מצות סוכה עבור טיול.

**אולם באגרות** משה ח"ג סי' צג אוסר לאכול מחוץ לסוכה[[327]](#footnote-327) וכתב דכל ההיתר הוא ביוצא לדבר שהוא צורך ולא לתענוג. דאי לא תימא הכי אטו נימא שאדם הנהנה לישן תחת כיפת השמים נימא דפטור מסוכה כמו הולך דרכים. ועוד כתב דיש בזה משום עונש דעידנא דריתחא ע"ש.

**ובספר הסוכה** בשם הגרשז"א אסר מטעם שיכול להקדים או לאחר את הטיול וכשם שכתב הרמ"א (תרמ ג) שאם מקיז דם חייב בסוכה כיון שמביא על עצמו את הצער. [אמנם הגריש"א טען דהתם מביא על עצמו צער הגורם לצאת מן הבית. אבל בטיול הרי כך דרך הדר בביתו שלפעמים יוצא לטייל.]

**ובגדר הולכי** דרכים יש נדון מה נקרא הולך דרכים אם רק יוצא מן העיר או גם בתוך העיר וי"א רק נסיעה ליום שלם עי' בספרי המלקטים דעת הפוסקים בדורנו.

**עוד יש** לעיין אדם שאין לו בית וישן ברחוב אם חייב בסוכה או דיש לו דין הולכי דרכים ועי'. ושו"ר בשו"ת מהר"ח או"ז סי' קצו שהקשה אהא דאמרינן בדף כז. "ורבנן כדירה מה דירה אי בעי אכיל אי בעי לא אכיל אף סוכה נמי אי בעי אכיל אי בעי לא אכיל", וז"ל: ומעתה איני מבין למה לא נאמר מה דירה אי בעיאכיל בדירתו אי בעי אכיל חוץ לדירתו בחצרו או בגגו אף סוכה כן, ור"נ חסדא ורבה בר רב הונא דגנו ארקתא דנהרא בשבתא דריגלא משום דשלוחי מצוה הוו ולא אמרו טעם זה לפי שהם לא היו רגילים לעשות כן כל ימי השנה שלא היו ישינים אלא בביתם אבל האדם הרגיל כל ימות השנה פעמים רבות לאכול חוץ לביתו גם בסוכה לא ינהג אלא מנהג דירתו. עכ"ל. אמנם עי' צרור החיים הדרך השישי סי' ג בשם גאון שלא מצא תקנה למי שאין בית אלא שילך לסוכת חברו ויאכל שם סעודות שהוא חייב. ועי' שבות יצחק סוכה פ"א.

**הולכין לדבר מצוה – אם מיירי שאין יכולין לקיים שניהם**

**קפח/ב) הולכין לדבר** מצוה פטורין בין ביום ובין בלילה וכו'. התוס' לעיל כה. הביאו מעובדא דרב חסדא ורבה בר רב הונא כי הוו עיילי בשבתא דרגלא לבי ריש גלותא הוו גנו ארקתא דסורא אמרי אנן שלוחי מצוה אנן ופטורין, ולכאורה משמע דעוסק במצוה פטור אף ביכול לקיים שניהם.

**ודחו התוס'** וצריך לומר דהכא נמי איירי בכי האי גוונא דאי מיטרדי בקיום מצות סוכה הוו מבטלי ממצותן. ולשון הריטב"א בסוגיין "כשהוא בענין שאם יעכבו ליישב בסוכה שמא יארע להם ביטול במצוה כי הא דרב חסדא ורבה בר ר״ה דגנו על שפת הנהר כדי שימהרו לבא בבקר לבית המדרש לשמוע דרשא דרגלא". והמכתם כתב דרב חסדא ורבה בר רב הונא היו ממתינין שם על ספינה ולא היו יכולין לפנות משם ולחזר אחר סוכה.

**אבל הר"ן** כתב דפשטא דמילתא לא משמע כן, והוכיח מזה דאף באפשר לקיים שניהם פטור. [וברש"י כתב: משום דטרידי במחשבת המצוה ובתקוניה (וכן הוא בשבלי הלקט) פטורין מן הסוכה. ולפ"ז אין זו אוקימתא וליתא להערת הר"ן. וע"ע בראבי"ה סי' תרלה [וכן באגודה] שכתב: משום דכשנחים וישינים בהנאתם בלילה יכולים למחר לעסוק טפי והוי בכלל עוסקי במצוה. ולפ"ז ג"כ אין זה אוקימתא ודוק.]

**עוד הביא** הר"ן להוכיח דפטורין אף באפשר לקיים שניהם מהא דדף י: רב חסדא ורבה בר רב הונא איקלעו לבי ריש גלותא אגנינהו רב נחמן בסוכה שנוייה מופלגין ממנה ארבעה טפחים וכו' אמרו ליה אנן שלוחי מצוה אנן ופטורין מן הסוכה. [ופרש"י דבאו להקביל פני ריש גלותא] ולא משמע דליהוו מפגרים מראית רבן אי הוו מהדרי למיגנא בסוכה כשרה. אלמא כל זמן שליחותן עוסקים במצוה הם ואינן חייבים לקיים מצות סוכה.

**וביתר ביאור** כתב האו"ז וז"ל: אע"פ שהיו יכולין ללכת לסוכה, משום דהואיל שהיו הולכים לדבר מצוה ועדיין לא הגיעו לשם, הוה כמוליך אבידת בהמה להשקותה שפטור מליתן פרוטה לעני עד שישקנה, כך הם שבאו לשמוע הדרשה ויקבלו פני ריש גלותא פטורין מן הסוכה עד שישמעו את הדרשה ויקבלו פני ריש גלותא ואע"פ שהיו יכולים ללכת לסוכה. עכ"ל.

**דף כו ע"א**

**שומרי העיר**

**קפט) ת''ר שומרי** העיר ביום פטורין מן הסוכה ביום וחייבין בלילה שומרי העיר בלילה פטורין מן הסוכה בלילה וחייבין ביום שומרי העיר בין ביום ובין בלילה פטורים מן הסוכה בין ביום ובין בלילה. כתב המג"א (תרמ טז) דשומרי העיר צריכים לילך סביב העיר,[[328]](#footnote-328) ולכן לא פריך 'וליעבדו סוכה התם' כמו דפריך בשומרי גנות ופרדסים בסמוך.

**ובירושלמי איתא** דוקא בשומרי גייסות, [פירוש דכיון שחוששין מאויבים צריכים לילך סביב לעיר] אבל בשומרי ממון [כיון שהממון במקום מסוים] הוי כשומרי גנות ופרדסין. [ושומרין במקום אחד ככריא דפירי. ועיין בהערה[[329]](#footnote-329)] ע"כ מהמג"א.

**תשבו כעין תדורו בשומרי פרדסים**

**קצ) וליעבדי סוכה** התם וליתבו אביי אמר תשבו כעין תדורו. ופרש"י: כדרך שהוא דר כל השנה בביתו הזקיקתו תורה להניח דירתו ולדור כאן בסוכה עם מטותיו וכלי תשמישו ומצעותיו וזה אינו יכול להביאן שם מפני הטורח. עכ"ל. וצ"ב אטו מי שהסוכה רחוקה מביתו וקשה לו להביא המצעות לשם פטור מסוכה. ועי' מאירי שנדון מפני שאם ירדו גשמים צריך להכניס המצעות לביתו ובפרדס א"א לעשות כן. ואכתי צ"ב.

**והרג"ט שליט"א** אמר דזה בצירוף דין הולכי דרכים, והיינו דבעצם הוא נקרא הולך בדרך בשמירתו, רק הנדון אם הולכי דרכים כשהם במקום קבוע צריכים להקים סוכה. והפטור הוא משום שאין דרך להקים שם סוכה [וכדמוכח מדברי רבא דפרצה קוראה לגנב אלמא לא עושים סוכה] ומה שהוצרך רש"י להוסיף מפני הטורח היינו דאם היה זה משום עצלות לא היה נפטר אבל מאחר ויש לזה סבה זה נכלל בהולכי דרכים. אלא שהקשה דא"כ למה כתב רש"י 'הזקיקתו תורה' הרי זה תלוי ברגילות האנשים ולא הזקקיתו תורה.

**ואולי יל"פ** דכיון דהפטור הוא מפני שאין דרך הולכי דרכים לעשות לעצמם סוכה, א"כ י"ל דלאו כל הסוכות בחד מחתא מחתינהו. דסוכת עראי רגילין לעשות בפרדסים ולא נפיק מכעין תדורו, אבל סוכה שיש בה מקום לכרים וכסתות לא רגילין שומרי פרדסים לעשות, והוו לענין זה כהולכי דרכים. וזהו שכתב רש"י דכיון דהסוכה האמורה בתורה היא סוכה כעין תדורו, ממילא שומרי הפרדסים כלפי הך סוג סוכה יש להם פטור של הולכי דרכים.

**שו"ר במג"א** תרלט יג בדין חיוב ללמוד בסוכה הסתפק המג"א אם טורח לו להעלות הספרים לסוכה אם יש בזה פטור של טורח כעין הא דהכא או דאין זה טורח כ"כ. ע"ש שנחלק בזה עם הלבוש. ומבואר דאין זה משום הולכי דרכים.

**והריטב"א כתב:** וכיון שאין דרך לקבוע שם אינו חייב לעשות שם סוכה. עכ"ל. ומשמע דפירש כפשוטו דהוי פטור כעין הולכי דרכים הואיל דאין רגילים לעשות להם בית בפרדס. [ועיין במגיה לריטב"א.]

**ובפסקי רי"ד** מפרש: דתשבו כעין תדורו הוא ואשתו ואין זה צניעות להוציא אשתו לגנות ופרדסים.[[330]](#footnote-330)

**ובפירוש קדמון** כתב: מה דירה אחת ביום ואחת בלילה כלומר בין ביום ובין בלילה אבל הכא אי עביד סוכה שומירה ביום היו יושבין בלילה לא דאזיל לביתו בלילה ולא הוי אחת ביום ובלילה. [צ"ב מ"ש משומרים שפטורין ביום וחייבין בלילה. וצריך לומר דהתם ביום אין להם כלל סוכה אבל כאן תהיה לו אחת ביום ואחרת בלילה, וזה לא כעין תדורו שיהיו לו שתי דירות.]

**פירצה קוראה לגנב**

**קצא) פירצה קוראה** לגנב. ובתוס': לאו משום דלית ליה לרבא דרשה דתשבו כעין תדורו דברייתא היא לקמן בפירקין (דף כח:). עכ"ל.[[331]](#footnote-331) ולא פירשו למה לא אמר טעמו של אביי. והר"ן כתב דרבא סבר דליכא למפטריה משום תשבו כעין תדורו, דכעין תדורו הוא כיוון שכל השנה הוא דר באותן הבתים שבגנות ובאותן כלים. עכ"ד. והעתיקו המג"א (תרמ יז)

**ובחי' הריטב"א** הקשה עוד היכי פטר רבא ממצוה משום הפסד ממון. וכתב לישב וז"ל: וי״ל דתרווייהו [אביי ורבא] משום תשבו כעין תדורו, אלא דאביי דריש ליה טפי דפטר ליה אפילו שלא במקום הפסד כיון שאין דרכו לעשות דירתו שם. ורבא ס״ל דכולי האי לא דרשינן תשבו כעין תדורו שלא לעשות סוכה אלא במקום שדרכו לקבוע שם ביתו, אבל כשיש לו הפסד בדבר ואית ליה צערא ופסידא בהא פטרינן ליה משום תשבו כעין תדורו.[[332]](#footnote-332) ועי' רא"ה. והיראים סי' תכא כתב "ואין דרך לעשות דירה במקום שהדירה מפסדת". והר"א מן ההר כתב דמתעסק בחפציו הוא והרי הוא כהולכי דרכים. והמכתם כתב דאין לך מצטער גדול מזה.

**חיוב בעלי חנויות בסוכה**

**קצב) כתב המג"א** (תרמ טז) בשם הירושלמי: אבדומא הוי ישן תוך חנות ושאל לר"ח וא"ל שישן תוך הסוכה [פירש הלבושי שרד דדמי לשומר כריא דפירי.]

**עוד כתב** המג"א: אותן היושבים בחנות אף על פי שרגילין ברוב הפעמים לאכול ביום שם, מ"מ בסוכות צריכים לאכול בסוכה דומיא דשומרים ביום היו צריכין לעשות סוכה שם [פירוש לולי טעמא דפרצה קוראה לגנב. לבושי שרד] ה"נ מחוייבין לעשות סוכה שם. אפילו אם דרים חוץ לעיר וחנויותיהם בעיר מחוייבים לעשות שם סוכה בעיר כי שם ביתו.

**והבגדי ישע** (סקי"א) כתב ליישב המנהג שאין הולכים לביתם ואוכלים בלא סוכה ע"פ סברת הריטב"א אות קצא דכיון דיש להם פסידא לילך לביתם א"כ גם רבא מודה דפטורים. וצריך להוסיף שכנראה לא היתה אפשרות להקים סוכה במקום החנויות ולכן הוי פסידא לילך לביתם ולסגור החנות. [אולם לסברת הר"ן שם לכאורה צדקו דברי המג"א.]

**והערוך השלחן** כתב דמה שהחמיר המג"א גם בדרים מחוץ לעיר, הוא לשיטתו אות קפו שהבא מחוץ לעיר צריך לבנות סוכה. אבל לשיטת הלבוש דהולכי דרכים פטורים מבניית סוכה גם בעלי החניות פטורים.

**אולם מדברי** המ"ב דגבי הולכי דרכים פסק (בס"ק מב) כלבוש וכאן (ס"ק מו) כמג"א[[333]](#footnote-333) חזינן דלא תליא הא בהא. ויתכן ע"פ מה שכתב המ"ב ס"ק מה דאם שוהה בכפר אחד שלשה או ארבעה ימים חייב לבנות שם סוכה וה"נ בעלי חנויות דבאין כל יום חייבין וכן לשון המג"א "כי שם ביתו".

**מי שאין לו אפשרות לעשות סוכה**

**קצג) בספר המנהיג** הביא תשובת רב האי שנשאל במי שאין לו אפשרות לעשות סוכה אלא בשותפות אם יוצא ידי חובה. והשיב דבאכילה יאכלו במשמרות ובשינה כיון דאין אפשרות לישן יחד ישן זה לילה וזה לילה ובשאר לילות פטור ק"ו משומרי גנות ופרדסים. [ועוד דהוא מצטער מפני הדוחק ודמי למצטער דלהלן בסוגיא.] והובא בשערי תשובה (תרלט א)[[334]](#footnote-334) ושער הציון (תרמ כה).

**וצ"ע מה** שדימה לשומרין, הרי התם גם בשאר ימות השנה יוצאין מביתם לשמור והוי כעין תדורו אבל כשאין לו מקום לסוכה אטו שייך לומר דהוי תשבו כעין תדורו. [וכנראה סברתו דהוי כאילו אין לו דירה דאז יישן ברחוב. וצ"ע.]

**ביאור דרשת תשבו כעין תדורו**

**קצד) כתב הריטב"א:** ומאי דדרשינן בכל דוכתא 'תשבו - כעין תדורו' לאו מלישנא ד'תשבו' נפקא לן, דאדרבה מדלא כתיב תדורו וכתיב תשבו משמע איפכא. אלא שאנו למדין כן מכוונת המצוה שאמרה תורה בסוכות תשבו ז׳‎ ימים כלומר‎ כמו שהייתם יושבים בבתיכם. אי נמי מדכתיב 'האזרח בישראל' דמייתר להכי כדבעינן למימר קמן (דף כח:). [וז"ל הריטב"א שם: ויש לשאול למה נכתב האזרח כלל. שמעתי בשם רבינו הגדול הרמב״ן ז״ל (והוא ברמב"ן על התורה, ויקרא כג מב) שבא לומר שלא יתחייב בסוכה אלא מי שהוא כאזרח רענן (לשון הכתוב תהלים לז לה) פרט להולכי דרכים ושומרי פירות ומצטער וכיוצא בהן.]

**ובחלקת יואב** (סוף ח"א בדיני אונס ענף ז) כתב דלפי סברת הרמב"ן נראה דאף אם המצטער לא ינצל מצערו ביציאתו מן הסוכה מ"מ פטור דאינו "כאזרח רענן" כמהרי"ק ולא כמרדכי אות קסג.

**ביסוד פטור חולה**

**קצה) חולין ומשמשיהם** פטורין מן הסוכה. פטור חולה כתב רבנו מנוח (הובא במ"ב תרמ ו) משום דהוי מצטער שגם כל השנה אם יארע לו זה ישב במקום הנוח לו ולא דוקא בבית. [ודיני מצטער יבוארו בס"ד באות קצט.]

**אמנם הנה** יש מן הפוסקים שדעתם דבלילה ראשון גם מצטער חייב בסוכה מגז"ש דט"ו ט"ו מחג המצות. ובא"ר (תרמ ח) כתב: הקשה מ"ו מוהר"ר הלמן ז"ל א"כ מאי פריך בגמ' על רבא דאמר מצטער פטור מסוכה והא אנן תנן חולין ומשמשיהם פטורים מן הסוכה, חולה אין מצטער לא, דלמא לכך תני חולה דאפילו בלילה ראשונה פטור. ונראה לי דהכי פירושו ליתני נמי מצטער ובשאר לילות כמו דתנא בסיפא אוכלין עראי חוץ לסוכה וזה ע"כ אינו בלילה ראשונה דחייב אפילו בכזית. [עי' ברכי יוסף שדחה בעוד אופן.]

**ועוד נ"ל** אפשר דבאמת חולה [ג"כ אינו] פטור בלילה ראשונה, ומצטער לאו דוקא נקט, דזיל בתר טעמא דיליף מחג המצות ואפילו בחולה שיש בו סכנה [אם] הוא מצד עצמו ולא מצד סוכה ואם הוא מצד הסוכה אין לך דבר שאינו עומד מפני פקו"נ. עכ"ל הא"ר.

**מבואר ב'** שיטות בא"ר אם חולה חייב בלילה ראשון. ועי' בשערי תשובה בשם ברכ"י שמדברי הארחות חיים והכל בו משמע דחולה אף בלילה הראשון פטור. ואם נימא דחולה ומצטער היינו הך אין מקום לחלק ביניהם [ובאמת בשו"ת חיים שאל ח"ב סי' לח אות צב חזר בו ממש"כ בברכ"י וכתב הך סברא דאין מקום לחלק בין חולה למצטער כיון דפטורן שוה.]

**ובע"כ מאן** דפוטר חולה בלילה ראשון ומחייב מצטער ס"ל דיש פטור נוסף בחולה. ועי' בספר חלקת יואב דיני אונס ענף ז שמבאר דאם קיום המצוה עושהו חולה, יש לומר דפטור. [ובבנין שלמה סי' מז מדמה לה להפטור שאין חייב להוציא יותר מחומש על קיום מ"ע.]

**אמנם הקשה** החלקת יואב ע"ז מהמבואר (בסי' דש ס"א) דגר תושב שישראל מצווין שלא לעשות מלאכה בשבת על ידו [מדכתיב וינפש בן אמתך והגר] אין לעשות מלאכה ע"י אפילו לצורך חולה שאין בו סכנה אא"כ במקום פקו"נ. הרי דאף "עשה" לא הותר לצורך חולה בלא פקו"נ.

**וכתב לחלק** בין עובר על העשה בקו"ע [כגון בגר תושב הנ"ל דאף שהישראל לא עושה מעשה מ"מ הגר תוש עביד מעשה ועי' תוס' שבועות ל: דגם זה נקרא מעשה.] לבין סוכה שעובר על מצות ישיבת סוכה בשוא"ת. [ואפשר לחלק בין איסור עשה לביטול מצוה, עי' יו"ד סי' קנז בפ"ת סק"ד וחי' רע"א שם.]

**ועוד יש** לומר לפי מה שכתב הקוב"ש ח"ב סי' מו דלחולה יש פטור של עוסק במצוה ויבואר קצת באות קצו. (חשוקי חמד בשם שו"ת).

**אמנם בראשונים** מבואר דפטור חולה מסוכה הוא מדין מצטער. עי' ריטב"א במשנה וז"ל: חולין ומשמשיהן פטורין מן הסוכה, אסיקנא אפילו חש בראשו בלבד ומצטער בה פטור. וטעמא משום דכתיב תשבו כעין תדורו, ואין כאן דחיה‎ שאין דחוי במצוה משום מיחושין וחולי אלא בשא״א לקיימן. [והביאו הערוך לנר ע"ש.] ובמאירי במשנה: וטעם כולן תשבו כעין תדורו והרי אין מטריחין לאדם בביתו בחליו לעמוד במקום שמזיק לו. ועי' ברבנו מנוח פ"ו ה"ב שפטור חולה משום תשבו כעין תדורו וכ"כ המ"ב. ועי' שבט הלוי שם שמסיק כן.

**חיוב חולה במצה ומרור וד' כוסות**

**קצו) ובבנין שלמה** הביא מבשמים ראש שפוטר חולה ממצה ומרור והוכיח מדקתני חולה ולא מצטער ש"מ שחולה הוא דין כללי בכל המצוות. [וכבר נתבאר דאדרבה בגמ' מבואר טעם אחר למה קתני חולה] עוד כתב דיש לפטור חולה מדין עוסק במצוה. ותמה הבנין שלמה איזה מצוה עושה החולה.

**אמנם עי'** קוב"ש (ח"ב סי' מו) שביאר דברי הבשמים ראש דהחולה עצמו ג"כ עוסק במצוה להברות גופו שלא ניתן למחילה.[[335]](#footnote-335) וע"ש שהביא דבתשובת הגאונים איתא דחולין ומשמשיהן פטורים מתפלה כשם שפטורים מסוכה. וצ"ב מה פוטר את החולה מתפלה והרי בתפלה לא שייך דין תשבו כעין תדורו. ובע"כ כהנ"ל דגם החולה הוא עוסק במצוה. וכן מבואר בפוסקים בהלכות תפילין שמי שיש לו מכה או מיחוש בראש שגילוי הראש יזיק לו פטור מלהניח תפילין של ראש אלא שיכול לסמוך על דעת הרשב"א שאין חציצה פוסלת בשל ראש וצריך להניח על ראש מכוסה. עכ"ד.

**ובמ"ב (תעג** מג) כתב גבי דין מרור: ומי שהוא חולה או איסטניס מותר לו ליקח מאיזה מין שערב עליו ביותר וגם יאכל הכזית מעט מעט בכדי שיעור אכילת פרס דמעיקר הדין יוצא בזה כדלקמן סימן תע"ה ס"ו. ואם גם זה א"א לו מפני בריאותו עכ"פ יאכל מעט או ילעוס בפיו לזכר טעם מרירות אך לא יברך ע"ז. ובשער הציון (אות סא): אבל אם אינו נוגע לו לבריאותו ראוי לו לדחוק עצמו בכל יכלתו אף שקשה לו כדי לקיים מצות חז"ל. (אחרונים). ולכאורה מבואר דס"ל דאין צריך לקיים מצוה [עכ"פ דרבנן] אם יזיק לבריאותו אף שאין בזה סכנה.

**ובשו"ע סי'** תעב ס"י: מי שאינו שותה יין מפני שמזיקו או שונאו צריך לדחוק עצמו ולשתות לקים מצות ארבע כוסות. ובמ"ב (ס"ק לה): מפני שמזיקו - ר"ל שמצטער בשתייתו וכואב בראשו מזה ואין בכלל זה כשיפול למשכב מזה. ובשער הציון (נב) כתב: כן נ"ל פשוט דאין זה דרך חרות.[[336]](#footnote-336) עכ"ל. הרי מבואר דבלא טעם דרך חרות חייב לקים המצוה אף שיפול למשכב וזה סותר למש"כ בסי' תעג הנ"ל. ואולי לרווחא דמילתא כתב כן.

**עוד י"ל** דנ"מ מטעם המ"ב דאף אם רוצה להחמיר על עצמו אין טעם וענין בזה דאין בזה כלל קיום מצוה. אבל במרור אף אם מזיק לבריאות אם יאכל מקיים מצוה. אמנם בבנין שלמה כתב דאף במרור אסור להחמיר על עצמו. ומ"מ בדיעבד אם אכל נראה דאיכא להך חילוקא.

**ובשו"ת מהר"ם** שיק סי' רס דן אם הרופאים אומרים לחולה שאכילת מצה ומרור תזיק לבריאותו והוא רוצה לאכול אם מותר. ובתחילה דן דאין ע"ז שם האכילה "כי יאכל פרט למזיק". ושוב כתב דכיון דאין ההיזק לאלתר יש ע"ז שם אכילה. ולכן כתב דאף אם מזיק לו כל שאין בו חשש סכנה חייב לאכול והוכיח מהש"ע תעב ס"י הנ"ל. [וזה דלא כמ"ב שהעמיד דברי השו"ע רק במצטער ולא בשיפול למשכב.]

**ואמנם מדברי** הריטב"א באות קצה מבואר כמהר"ם שיק. וברבנו יהונתן במשנה דף כה. כתב דפטורא דחולה הוא משום תשבו כעין תדורו וסיים: "אבל מצטער בשאר מצוות לא פטרינן ליה".

**ובאבודרהם כתב:** החולה שאינו יכול לכוין את דעתו פטור מן המצות הצריכות כוונה, ואם הכביד עליו חוליו לפי כובד חוליו יהיה פטורו. ותנן חולין ומשמשיהן פטורין מן הסוכה.

**ובהקדמת באור** הגר"א לשו"ע או"ח [מבני הגר"א] בשם הגר"א "הלא אמרו חז"ל כל מה שיאמר לך בעל הבית עשה ובכל מקום שנאמר עשה אפילו בדברי סופרים שיעורו לקיים עד שתצא נפשו". [ועי' מעשה רב החדש סוף הלכות שבת ליקוט מ"אור חדש" מעשה שבא הגר"ח מוולוז'ין במוצש"ק אל הגר"א, ושאל ממנו אם אכל סעודת מלוה מלכה, והשיב לו שכעת אינו הקו הבריאה ומתיירא שלא יזיק לו וע"כ הקיל לקיימה בעוגת דבש, ושחק ממנו הגר"א וציוה לו לקיים תיכף הסעודה בבית הגר"א.]

**ובלבוש (תרמ** ג) כתב בתחילה דפטורו של חולה מדין תשבו כעין תדורו ושוב כתב: ולא חולי שיש בו סכנה לבד אלא אפילו אין בו סכנה כגון חש בראשו או בעיניו הוא פטור דשמא תזיק לו טרחת עלייתו או ישיבתו בסוכה וחי בהם אמר רחמנא ולא שימות בהם. עכ"ל. ודבריו צ"ע.

**דף כו ע"א**

**משמשי חולין**

**קצז) חולין ומשמשיהן** פטורין מן הסוכה. ולהלן בגמ' אמרי חולה הוא ומשמשיו פטורים מצטער הוא פטור משמשיו לא. וכתב בחי' הרא"ה: וכולהו משום תשבו כעין תדורו. משמע דגם פטור משמשין הוא מדין כעין תדורו [דגם בשאר השנה יוצאין מביתם לטפל בחולה.] וכן ביאר הערוך לנר דכיון דכל השנה יוצא אדם מביתו לטפל בחולה לכן גם בסוכות פטור מדין תשבו כעין תדורו. והוסיף דהא דמשמשי מצטער חייבין משום דאין בהם צורך כל כך. ובאות קצח יובא שכן ביאר הערוך השלחן, ודימה לשומרי פירות.[[337]](#footnote-337)

**אמנם הלבוש** כתב דמשמשין פטורין מדין עוסק במצוה. ובזה ביאר הא דמשמשי מצטער חייבין בסוכה מפני שאינן עוסקין במצוה. והעתיקוהו הגר"ז והמ"ב.[[338]](#footnote-338)

**[והביאו מדברי** הר"ח חגיגה ו. וז"ל: ולטעמיך חנה גופה אמאי לא עלתה מי לא מיחייבא בשמחה אלא חנה מפנקותא יתירתא חזת בשמואל (והשתא) [וחששה] משום חולשא דאורחא משום הכי חנה נמי פטורה דאמר חולין ומשמשיהן פטורין מן הראיה. עכ"ל. וכתב בהגהות חשק שלמה בגמ' לא נמצא כן רק גבי סוכה ואולי דצ"ל דאמרה ורצה לומר דחנה סברה כן בדעתה דחולין ומשמשיהן פטורין מן הראיה. עכ"ד. והסברא לפטור מראיה היא רק משום עוסק במצוה, דפטור דכעין תדורו לא שייך בראיה כמובן.]

**והשע"ת סק"ב** הביא דברי השבו"י וז"ל: בשבו"י ח"ג סימן מ"ז מי שנשכר מקהל להיות משמש לחולים ומשמשי חולים פטורים אם מחויב מ"מ לאכול בכל סעודה וסעודה כזית בסוכה[[339]](#footnote-339) ולברך ברכת סוכה שהרי הולך לפעמים לצורכו. והשיב שהוא פטור כיון שמושכר לשמש לחולי כל צרכו ולהשגיח עליו לעשות פעולתו שלימה ואם ילך לסוכה הו"ל מצטער בצער החולה שדעתו עליו תמיד ולכן פטור. אך בלילה הראשונה דגם המצטער חייב לאכול כזית גם הוא חייב כו' ע"ש. ונראה שהכל לפי הענין שאם דרכו בחול לילך לפרקים ולשהות קצת כיון שרגיל בכך לעשות כן לצורך עצמו אין לו להקל בצורך מצוה. אך לא יאכל רק כזית וחוזר לעבודתו ואם יש עוד משמשין המשמשים בסירוגים אינם פטורים כיון שאין משמרתו שוה תמיד ויאכל זה בעת שימושו של זה. ע"כ. ומבואר דהפטור של משמשין משום מצטער.

**ויעו"ש בפנים** התשובה שהביא ראיה דמשמשי חולה חייבין בלילה ראשונה דאל"כ כשהקשתה הגמ' דמשמע דרק חולין פטורין אבל מצטער חייב לימא דמשו"ה תנן חולין לפטרם אף בלילה ראשון. אלא ע"כ דבאמת משמשי חולה חייבין בלילה ראשון דכל פטורם אינו אלא מטעם מצטער. [ולכאורה צ"ע למה באמת אינם פטורין גם מדין עוסק במצוה. וגבי הנדון שהך תשובה היה אפ"ל דס"ל כסברת הערוך השלחן דכיון דמקבל שכר אין בזה משום עוסק במצוה. אבל מראיתו מהגמ' דלא מיירי דוקא בשכר מוכח דבכל גווני ס"ל דאינו עוסק במצוה. ואולי ברגעים שבין כך אינו משמש את החולה –כדמוכח בשאלה שהמשמש הולך לפעמים לצרכו- אז אינו עוסק במצוה.]

**ונ"מ בסברת** הפטור של המשמשין הוא לענין לילה ראשון דאם הפטור משום עוסק במצוה פטורין. אבל אם הפטור משום מצטער או כעין תדורו א"כ למחייבין מצטער בלילה ראשון גם משמשי חולה יהיו חייבין.

**ויעוי' במ"ב** ס"ק יד גבי משמשי מצטער: ולכאורה נראה דאם הוא שכיר אצלו לשמשו וגם בכל השנה אינו אוכל וישן בביתו כ"א אצלו רשאי גם היום לעשות כן והוא דומיא דשומרי גנות ופרדסים המבואר לקמן בסימן זה.

**משמשי חולין כשאין החולה צריך להם**

**קצח) כתב הב"י** בשם ארחות חיים: משמשי חולים אינם פטורים אלא בעת שצריך להם. וכן הוא בשו"ע (תרמ ג) בשם יש מי שאומר. וביאר הגר"ז ס"ז וז"ל: גם משמשיו פטורין מן הסוכה לפי שהן עוסקין במצוה וכל העוסק במצוה פטור ממצוה אחרת, לפיכך אינן פטורין אלא בשעה שהם משמשים אותן שאז הן עוסקין במצוה. [ועי' אליהו רבה שיתכן שכו"ע מודין לזה. אך הערוך השלחן סובר דזו מחלוקת ויובא בסמוך.]

**והנה כתב** המ"ב (ס"ק יא) בשם א"ר ובגדי ישע דאם הוא חולה שיש בו סכנה יש להקל גם בשאין צריך לו. וצ"ב מה הטעם לחלק בזה בין יש בו סכנה לאין בו סכנה.[[340]](#footnote-340) ונראה דמצד דין עוסק במצוה באמת אין לחלק, אבל לטעם השבות יעקב אות קצז דהפטור משום מצטער, שפיר י"ל דהצער של ההולך מן החולה שיש בו סכנה לסוכה גדול יותר מהיכא דליכא חשש סכנה.

**והנה הערוך** השלחן הבין דדין זה של משמשין בשעה שאין החולה זקוק להם הוא מחלוקת. וכתב להקשות מזה על הסוברים דהפטור משום עוסק במצוה, וז"ל: דאי מטעם עוסק במצוה – מאי טעמא דדיעה ראשונה, דפוטרת אותם אפילו שלא בשעה שעוסקים בהמצוה. ונראה לי: דזהו הכל בכלל "תשבו" – כעין תדורו. דכשם שהאדם שדירתו קשתה לו לבריאותו – יצא מדירתו, כמו כן בסוכה. וכמו שמשמשי החולה עוזבים ביתם, ויושבים אצל החולה – כמו כן בסוכה. ואפילו עוסקים בשכר, דלא גריעי משומרי פירות דפטורים, כמו שיתבאר. דלא עדיפא הסוכה מדירתו של אדם. ולכן דיעה ראשונה סוברת: דכמו שדרך המשמשים, שאין עוזבים מיד את החולה לאחר שימושם, אלא יושבים אצלו ומסיחים עמו כדרך בני אדם, ואין חוזרים מיד לביתם – כמו כן הוא בסוכה. והיש מי שאומר סובר: דמכל מקום כשגמר שימושו – למה לא יקיים מצות סוכה, ואין זה בכלל "תשבו" – כעין תדורו. [וסברתו כסברת הרא"ה וערוך לנר אות קצז.]

**פטור מצטער**

**קצט) אמר רבא** מצטער פטור מן הסוכה. כתבו תוס' דילפינן לה משבו כעין תדורו ואין אדם יושב במקום שמצטער. והנה כתב המרדכי בשם רא"ם דרק אם ע"י יציאתו מהסוכה ניצל מהצער אז הוא דנפטר. וכן פסק הרמ"א (תרמ ד) והמ"ב סק"ל. ונראה דגם כונת רש"י לסברא זו במה שכתב: מצטער, שהסוכה מצערתו. היינו דרק מחמת הסוכה יש לו צער ודוק.[[341]](#footnote-341)

**אמנם לעיל** אות קסה הובאו דברי הט"ז דס"ל דאיכא ב' פטורים במצטער, דאם הצער לא מחמת הסוכה אז פטור אף אם ביציאתו מן הסוכה לא יעבור הצער כיון דמ"מ אין יכול לכוין לבו לסוכה [רק דיש חיוב ליתובי דעתיה לישב בסוכה, ונמצא דעל הרוב אין נ"מ מפטור זה.[[342]](#footnote-342) אמנם בחולה שאין בו סכנה דא"א לומר לו דחייב ליתובי דעתיה לכאורה יהיה נ"מ בזה דיהא פטור אף אם אינו ניצל ע"י שיוצא מהסוכה.]

**אבל אם** הצער בא מחמת הסוכה אזי כל הפטור רק מחמת "תשבו כעין תדורו" ויש בזה התנאי של המרדכי דרק אם ינצל ע"י יציאתו וכנ"ל. ולא שייך בזה סברא הנ"ל דאינו מכוין לבו לסוכה דאדרבה ישיבתו המצערתו תזכיר לו את ענין הסוכה כמו שכתב הטור דלכן סוכות לפני החורף זמן ששאר העולם נכנסים לבית כדי שיהא היכר לסוכה שהיא משום מצוה.

**והמהרי"ק חולק** על המרדכי וס"ל דאף אם היציאה מהסוכה אינה מפיגה את הצער פטור. [והטעם נתבאר באות קסג בהערה או משום סברת הט"ז דאין מכוין לבו לסוכה או דגם בזה פטור משום תשבו כעין תדורו דאין אדם יושב בביתו בשעת הצער אף אם אין הבית סיבת הצער.] ובאות קצד הובא מש"כ החלקת יואב להוכיח דדעת הרמב"ן כמהרי"ק והטעם משום שאינו "כאזרח רענן".

**ונראה דיש** שיטה שלישית בפטור מצטער והוא מש"כ בפסקי ריא"ז וז"ל: ומז"ה מפרש מצטער שתפשתו חלשות כמעט ואינו בריא כבתחילה, אלא שאינו דומה לחולה הצריך רפואה. [וכתב עלה הריא"ז ולי נראה שאפילו אם היה בריא כתחילה ומצטער בריח העשבים וכו' הרי זה מותר לישן חוץ לסוכה וכך היא שיטת המורה שלא אמרה תורה לישב בסוכה אלא כעין דירתו וכו'.] ונראה דשיטת מז"ה היא הגבלה בחיוב השתדלות המצוה ולכן רק חולי מועט פוטר ולא צער.

**לכאורה דין מצטער הוא משנה מפורשת בירדו גשמים**

**ר) הקשה החלקת** יואב מהו חדושו של רבא והרי משנה מפורשת היא להלן דאם ירדו גשמים כדי שתסרח המקפה פטור מן הסוכה והיינו מדין מצטער. ותירץ דהתם הוא צער גדול לישב בסוכה בגשמים ומבואר בע"ז כח. וברמ"א יו"ד רסב ס"ב דצער גדול שקול כחולה שאב"ס.[[343]](#footnote-343) ומעתה לפמשנ"ת דעת החלקת יואב באות קצה דחולה שאין בו סכנה פטור מכל מצוות עשה נמצא דשם אין צריך לפטור של תשבו כעין תדורו. וחדושו של רבא הוא דאף צער קטן שאינו פוטר משאר מ"ע פוטר מסוכה מדין תשבו כעין תדורו. [והא דבלילה ראשונה חייב בסוכה אף בירידת גשמים משום דילפינן מחג המצות, והשתא אי הוי זה פטור מכל מצות עשה הרי גם ממצה פטור בכה"ג. תירץ החלקת יואב דכיון דכל חובת לילה ראשון היא רק כזית והוא נאכל בזמן מועט, אין זה נחשב צער גדול כחולי ואיכא למידן בזה רק מדין תשבו כעין תדורו.]

**ובשבט הלוי** (ח"ה סי' ריט) כתב לבאר מהו חדושו של רבא, דגשמים הם צער לכל העולם, אבל רבא חידש דגם רוח או זבובים מקרי מצטער[[344]](#footnote-344) וזה חידוש גדול.

**והנה הגר"א** (תרלט כב) הביא מהרשב"א דבירדו גשמים לאו שם סוכה עלה. ועי' בבנין שלמה סי' מז שהאריך בדבריו. ולפ"ד מובן היטב חדושו של רבא.

**דף כו ע"א**

**מיגנא בכילתא בסוכה**

**רא) רב שרא** לרב אחא ברדלא למיגנא בכילתא בסוכה משום בקי. צ"ע למה לא התיר לו לבר ממטללתא ומה ענין להיות בסוכה אם דינו כמחוץ לסוכה. ואולי לאו דוקא "בסוכה" הוא אלא דגם בבית היו בקי ובין כך נזקק לכילתא. שו"ר שעמד ע"ז המג"א (תרמ ט) וכתב: משמע דזה עדיף מלישן חוץ לסוכה דאיכא מ"ד (לעיל יא) דיצא בזה. עכ"ל. ועי' במחה"ש מה שכתב לפ"ז דכשהגשם יורד ומכסין הסוכה בכיסוי שקורין שלא"ק עדיף לאכול אז בסוכה דאיכא למאן דמכשר בזה ע"ש.

**ובספר הסוכה** הובא מהגרש"ז דאם מצטער מחמת שיש אורחים בסוכה ומדברים [כגון בן שבאו אורחים לאביו] פטור מן הסוכה דלא גרע מבקי. וכ"כ החוט שני.

**אמנם אם** מחמת האורחים אין מקום בסוכה אמר הגריש"א דהוי כאילו נפלה סוכתו או איבד המפתח שחייב לחפש סוכה אחרת. [יל"ע אם הם גם מרעישים וגם אין מקום מה דינו.]

**עשיית סוכה במקום שמצטער**

**רב) רבא שרא** לרב אחא בר אדא למיגנא בר ממטללתא משום סירחא דגרגישתא. כתב הרא"ש: ומיירי באכסניא, דאי בתוך ביתו היאך עשה סוכה מתחלה בדבר שהיה מצטער לישן בה ויפטר משום מצטער. א"נ גרגושתא היא גופסית וכשהמטר יורד עליו הוא מסריח.

**והנה מש"כ** הרא"ש "היאך עשה סוכה מתחילה בדבר שהיה מצטער בו", יל"פ דאם עושה כן באמת פטור אלא דתמה על על רב אחא למה עשה כן. אי נמי יש לפרש דאם עושה כן לכתחילה הוי כאילו לא עשה סוכה וחייב לחפש סוכה במקום אחר.

**והטור [והשו"ע]** כתב: "אבל אין לו לעשות סוכתו לכתחלה במקום הריח או הרוח ולומר מצטער אני". ופשטות לשונו משמע דרק לומר מצטער אני אסור אבל אם עושה כן על דעת שישב בסוכה ומוותר על צערו שפיר דמי, ובכה"ג לא אמרינן בטלה דעתו אצל כל אדם. וכן משמע דעת הט"ז סק"ה ע"ש וכן ביאר המקור חיים [לבעל החו"י] בדברי השו"ע ע"פ שיטת הט"ז. אבל כתב דהסברא נותנת דאם הוי מצטער לא מהני מה שהוא אומר שאין מפריע לו שהרי באמת מצטער הוא.

**ובא"ר כתב** יותר מזה דאם לרוב בני אדם הוא צער אף דלדידיה אינו צער פטור מן הסוכה. ולכאורה מנין לו זה. ואולי אין כונתו כפשוטו אלא מיירי שבאמת גם לו הוא צער אלא דהוא מתעלם מהצער.

**שיטת הר"ן בסוכה שריחה רע**

**רג) והר"ן כתב:** ולא שיהא ריחה מאוס לכל, דאי הכי מיפסל הסוכה כדאמרינן לעיל הני שוצי ושוצרי אין מסככין בהם דכיון דסני ריחייהו שביק להו ונפיק, אלא הכא בדמצטער איהו לחודיה עסקינן. עכ"ל. ונראה כונתו דמשמע דאי לא היה רב אחא בר אדא מצטער היתה הסוכה כשרה, ואם מיירי דהוא מאוס לכל אין הסוכה כשרה אפילו אי איהו גופיה לא מצטער. ובדרכי משה סי' תרמ הוכיח מדברי הר"ן דס"ל דהמסכך בשוצרי פסול אפילו בדיעבד. [ועי' גם בכס"מ פ"ה מסוכה ה"ב שדייק כן מהר"ן [והריטב"א] בדף יג.]

**אמנם הרמב"ם** פ"ה מסוכה ה"ב כתב: אבל אם עבר וסיכך בדבר הנובל ונושר או בדבר שריחו רע כשרה. שלא אמרו אין מסככין באלו אלא כדי שלא יניח הסוכה ויצא. עכ"ל. ומבואר דכשר בדיעבד. וכן פסקו הרא"ש פ"ק סי' כה ורבנו ירוחם והטור (תרכט יד). ולפי דבריהם אפשר להעמיד כאן דהיה ריח מאוס לכל.[[345]](#footnote-345)

**והנה הרמ"א** סי' תרמ ס"ד כתב: ולא יוכל אדם לומר מצטער אני אלא בדבר שדרך בני אדם להצטער בו. וכתב עלה הבאור הלכה: אלא בדבר שדרך ב"א להצטער בו [טור]. ולענ"ד דעת הר"ן אינו כן דז"ל גבי סירחא דגרגישתא "לא שיהא מאוס לכל דאי הכי מיפסלא הסוכה כדאמרינן גבי שוצי ושואצרי אין מסככין בהם דכיון דסני ריחייהו שביק להו ונפיק. אלא הכא בדמצטער איהו לחודיה עסקינן"[[346]](#footnote-346) עכ"ל (הר"ן). ובאמת לא אבין דברי הר"ן דהרי שם בדיעבד לא מיפסלא כמו שכתבו הרמב"ם והרא"ש וכן מוכח לעיל בסימן תרכ"ט סי"ד ע"ש, א"כ אזדא ראיתו. אח"כ מצאתי שהד"מ העיר בזה על דברי הר"ן ע"ש. אולם אם הוא מאניני הדעת גם הטור מודה דפטור כמו שכתבו הב"ח והט"ז וש"א וכמו שכתבתי במ"ב. עכ"ל הבאור הלכה.

**ובמ"ב (תרכט** לח) כתב: ואם היה ריח רע כ"כ שאין דעת האדם סובלתו יש לומר דפסול מן התורה דבעינן תשבו כעין תדורו. ושנה דבריו בסי' תרל סק"ד. [והוא מהפמ"ג תרל מ"ז א.]

**וע"ע בשער** הציון סקמ"א שכתב להוכיח מדברי הר"ן הללו דהגם שכתב המרדכי דסוכה שאינה ראויה לתשמיש אחד פסולה גם לשאר תשמישים. מ"מ אם רק לאדם אחד אינה ראויה כשרה היא לו לתשמישים האחרים ויבואר בס"ד בסמוך אות רז.

**אם מצטער פטור גם מאכילה**

**רד) כתב הרא"ש** (סי' יב): כתב בספר המצוות (סמ"ק) ה"מ דוקא למיגני, [היינו דבסוכה שריחה רע מותר רק לישן מחוץ לסוכה] אבל למיכל אסור. ולא מסתברא דיותר מזיק הריח בשעת אכילה. ונקט למגני לרבותא משום דחמירא שינה מאכילה דאוכלין אכילת עראי חוץ לסוכה ואין ישינין שינת עראי חוץ לסוכה עכ"ל.

**וסברת הסמ"ק** כתב רבנו פרץ (הובא בכל בו, ובארחות חיים שהובא בב"י סי' תרמ, ובקרבן נתנאל) משום דאכילה שעה מועטת היא. וכתב רבנו ירוחם שהסכימו רבו הפוסקים לפטור אף באכילה.

**וכתב הפמ"ג** (תרמ א"א ה) הובא במ"ב (תרמ טז) דרק אם באמת מצטער באכילה פטור מסוכה אבל אם במציאות הסוכה מצערת רק בשינה חייב לאכול בסוכה. ודייק כן מדברי הרא"ש הנ"ל "דיותר מזיק הריח בשעת אכילה". וסיים הפמ"ג "ותדורו היינו במה דאפשר".

**והקשו האחרונים** [אליה רבה, ברכי יוסף סי' תרמ ושו"ת מים רבים סי' נג] על הסמ"ק דא"כ כדפריך על רבא והא אנן תנן חולין ומשמשיהם פטורים מן הסוכה חולה אין מצטער לא, היה לגמ' לתרץ דחולין פטורין אפילו מאכילה ומצטער רק משינה. ע"ש. ובשו"ת מים רבים כתב דגם הסמ"ק לא אמר כלל בכל מצטער אלא רק בסוגי צער הנזכרים בגמ' אבל ודאי יש סוגי צער הפוטרים גם מאכילה.

**עוד הקשה** בשו"ת מים רבים מהא דאיתא בע"ז ג. אמרו לפניו [אומות העולם לעתיד לבוא] רבש''ע תנה לנו מראש ונעשנה. אמר להן הקב''ה שוטים שבעולם מי שטרח בערב שבת יאכל בשבת מי שלא טרח בערב שבת מהיכן יאכל בשבת, אלא אף על פי כן מצוה קלה יש לי וסוכה שמה לכו ועשו אותה. וכו' מיד כל אחד [ואחד] נוטל והולך ועושה סוכה בראש גגו, והקדוש ברוך הוא מקדיר עליהם חמה בתקופת תמוז, וכל אחד ואחד מבעט בסוכתו ויוצא שנאמר ננתקה את מוסרותימו ונשליכה ממנו עבותימו. וכו' והאמר רבא מצטער פטור מן הסוכה. נהי דפטור בעוטי מי מבעטי. ע"כ. ולדעת הסמ"ק למה לא משני דישראל כשמצטערים עכ"פ אוכלים בסוכה ואילו העכו"ם אף לא אכלו בה. ותירץ ע"פ הנ"ל דבצער רב של מקדיר חמה מודה הסמ"ק דאינו צריך לאכול בסוכה. [וע"ש בסי' נד משכ"ב.]

**סוכה שהשינה בה צפופה אי מקרי מצטער**

**רה) כתב התרומת** הדשן (סימן צב): מי שצר לו המקום בסוכה לשינה בענין זה שאינו יכול לישן בפישוט גופו ורגליו מיקרי כה"ג מצטער או לאו. תשובה: יראה דלא מיפטר בשינה מסוכה מפני מצטער זה.[[347]](#footnote-347) ונראה להביא ראייה לזה מהא דקי"ל דשיעור סוכה לפחות הוא ז' טפחים, ושיעור גופו של סתם בני אדם הן ג' אמות שהוא י"ח טפחים כדאיתא פ' מי שהוציאוהו, ובפ' המצניע גבי המוציא משא למעלה מי' הוכיחו התוס' דגופו של אדם בלא ראשו הוי י"ח טפחים וכן משמע התם מפרש"י,[[348]](#footnote-348) וא"כ אפי' כשתחשוב ז' על ז' באלכסון הוי ליה י' טפחים פחות חומש, ובעינן בין באכילה ובין בשינה דלהוי ראשו ורובו בסוכה, וראשו ורובו של אדם הוי טפי מי' טפחים לפי חשבון דלעיל והיאך שיערו חכמים שיעור סוכה שלא יוכל לישן בה בראשו ורובו.[[349]](#footnote-349) ואע"ג דהוי ראוייה לאכילה הא כתב רא"ם במרדכי פ' הישן דסוכה שאינה ראויה לשינה אפי' שראויה לאכילה ולשתייה אינו יוצא בה י"ח כלל. אע"כ אורחיה הוא לפעמים לישן בכפיפת גופו ואיבריו ולא מיקרי מצטער בהכי. [והביאו הב"י והרמ"א סי' תרמ.][[350]](#footnote-350)

**ויסוד זה** דבעינן שתהא סוכה ראויה לכל שמושיה מבואר מלבד במרדכי ויראים הנ"ל, גם במלחמות פ"ק בדעת הרי"ף שפסול סוכה קטנה שמא ימשך אחריה וביאר הרמב"ן דלמרות שבשינה לא שייך חשש זה מ"מ כיון שאינה ראויה לאכילה פסולה גם לשינה.

**והנה באות** רו יובא מה שחלק החכ"צ על דין זה. והקשו עליו בשו"ת מים רבים סי' נג (צוין בשע"ת) והבית הלוי (ח"ג סי' נג אות ב) והאבני נזר (סי' תעט) וחזו"א (קנ ג) דהרי יסוד זה מוכח מדברי הרי"ף.

**ולכאורה נראה** לחלק בין היכא דמה שאינו ראוי הוא מצד עצם מבנה הסוכה דאז פסול לכל מילי כלשון המלחמות "דלאו סוכה היא", להא דהמרדכי דרק הגנבים שהם חסרון חיצוני מחסרים בכעין תדורו שזה פוסל רק את אותו השמוש שאינו כעין תדורו.[[351]](#footnote-351) שו"ר שכ"כ האבי עזרי (פ"ו ה"ב דסוכה).

**סוכה שאינה ראויה לחלק מהתשמישים**

**רו) כתב המרדכי** בשם ר"א ממיץ בספר יראים: ודוקא שעשה סוכתו מתחלה במקום הראוי לאכול ולשתות ולישן בה ונולד לו הצער אח"כ. אבל עשאה מתחלה במקום הראוי להצטער באכילתו ובשתייתו או בשינה[[352]](#footnote-352) כגון שירא מן גנבים או מלסטים, לא מיבעיא דלא מיפטר בה אלא אפי' אין סכנה באכילה ובשתייה אלא בשינה, לא יצא ידי חובתו כלל אפילו באכילה דהא כעין דירה בעינן והאי לא הוי כעין דירה כיון שאין יכול לעשות בה כל צרכיו אכילה ושתיה ושינה בלא צער מתחלה, לא הוי סוכה כיון דלצעורי קיימי.[[353]](#footnote-353)

**ובגדר הדין** דפסול גם לשאר דברים, הלבוש כתב דהוא מגדר "ראוי לבילה" דבעינן שיהא ראוי לכל. [ויובאו דבריו בשלמות באות רח ע"ש.] והאבני נזר סי' תפ ביאר דאם לא ראוי לכל לאו "דירה" הוא.

**אמנם החכם** צבי סי' צד חולק ע"ז וז"ל: אינו נראה לי כלל, דתשבו כעין תדורו לאו על אופן הסוכה קאי באיזה ענין תהא עשויה, אלא על אופן הישיבה באיזה ענין תהא, וע"ז אמר דתהא כעין דירה. ואין ה"נ דאם עושה ב' סוכות האחת לאכילה והשנייה לשינה, מ"מ נפיק בה ידי חובת אכילה.[[354]](#footnote-354)

**ובהכי אזדא** לה הוכחת הרב תה"ד סי' צב (אות רה) דמי שאינו יכול לישן בפישוט ידיו ורגליו דלא הוי מצטער וחייב לישן בה, ומוכח לה משיעור סוכה דהוא ז' טפחים ומדברי המרדכי הנ"ל. ובאמת הדבר תמוה מאוד והחוש מוכיח דאין לך צער גדול מזה. ובודאי דלכתחילה אין לו לעשות סוכה בענין זה כדי שיהיה מצטער ופטור מן הסוכה, אבל אם הוא ביו"ט וכבר נעשה או שאין לו מקום לסוכה אחרת יותר גדולה נ"ל לע"ד אחר בקשת המחילה מכבוד תורת הרב ז"ל דאינו חייב להצטער ולישן בסוכה בלי פישוט ידיו ורגליו כדרכו כל השנה, וכלל גדול אמרו תשבו כעין תדורו וכיון שבדירתו ודאי אין אדם ישן באופן זה, אף בסוכה אינו חייב לישן בה בזה האופן. ועוד אמרו דבשינה אפילו גשמים כל שהוא הוי צער לפטור.

**והראיה מהמרדכי** הנ"ל היא גופא צריכה ראיה, אדרבה כיון דקי"ל סוכה דירת עראי בעינן וכר"ע שעשה סוכתו בראש הספינה אף שהרוח מצויה שם ועוקרתה כמו שבאמת עקרה, מסתמא אין דרך לישן שם כיון שהרוח מצויה שם כל שעה ונוחה ליעקר ואין אדם ישן בדירה כזו, ואפ"ה עשאה ר"ע כדי לאכול שם ש"מ דאף שאינה ראויה לישן בה יוצא ידי חובת אכילה.[[355]](#footnote-355)

**והנלע"ד דעיקר** פלוגתייהו דרבי ורבנן אי בעינן ד"א או סגי בז"ט הוא בסברא זו אם בעינן שתהא הסוכה ראויה לשינה נמי, ולהכי בעינן ד"א כדאשכחן לענין ד"א ברה"ר דטעמא משום דבשינה בעינן האי שיעורא.[[356]](#footnote-356) או סגי בראויה לאכילה להכי סגי בז"ט כדי ראשו ורבו ושלחנו, וקיי"ל כרבנן.

**ובהישן (כז:)** אמרינן כל האזרח מלמד שכל ישראל יוצאין בסוכה אחת, פרש"י דמשמע סוכה אחת לכל ישראל שישבו בה זה אחר זה. ואין ספק דאף דבאכילה ראויין לאכול זה אחר זה דהיינו שיאכלו אלף או רבוא כאחד ואח"כ אלף או רבוא אחר, אבל לענין שינה כיון שעיקר מצות שינה לסוכה היא איש ואשתו א"א לשני אנשים ונשותיהם לישן בסוכה אחת. ואי בהפסק מחיצה, אינו סוכה אחת אלא כמה סוכות.[[357]](#footnote-357) ולפי סברת המרדכי הנ"ל אף מצות אכילה לא יצאו, אלא ודאי לאו מילתא הוא ולמאי דחזיא מיהא נפק בה. עכ"ל החכ"צ.

**אינה ראויה לתשמיש אחד לאדם מסוים**

**רז) והנה דברי** המרדכי נאמרו באינה ראויה לחלק מתשמישי הסוכה לשום אדם. אמנם יש לדון באופן שרק כלפי אדם אחד אין הסוכה ראויה לפי טבעו לאחד התשמישים, אם כשרה לשאר התשמישים. והנה המ"ב תרמ כו כתב: וכתב בספר נהר שלום דמ"מ מי שהוא מעונג וקים ליה בגויה דלדידיה הוי מצטער לישן שם בכפיפה, אה"נ שפטור מלישן שם [ואעפ"כ יוצא י"ח באכילה כיון שבעת עשייה היה ראוי לדידיה לאכול ולישן שם.] וכתב בשער הציון (מא) דהנהר שלום והפמ"ג כתבו דבר חדש דבאדם כזה אם עשה הסוכה לכתחילה באופן שאינו יכול לפשוט רגליו אינו יוצא אף באכילה כיון שוהא מצטער בשינה. ומבואר דדעתם שגם באינו ראוי לאדם יחיד איכא בזה משום פסולא דאינה ראויה לכל תשמישים.

**אמנם השער** הציון כתב עלה: ולעניות דעתי מדברי הר"ן לא משמע כן דז"ל גבי סירחא דגרגישתא, ולא שיהא ריחה מאוס לכל, דאי הכי מיפסל הסוכה כדאמרינן לעיל הני שוצי ושוצרי אין מסככין בהם דכיון דסני ריחייהו שביק להו ונפיק, אלא הכא בדמצטער איהו לחודיה עסקינן עכ"ל. הנה משמע מגמ' וכן מר"ן דבאכילה יוצא בה אף דבשינה אין יוצא בה משום מצטער הרי דס"ל דכיון דכולי עלמא אינם מצטערים לישון שם גם הוא יוצא עכ"פ באכילה וצ"ע. עכ"ל השער הציון.

**אמנם ראייתו** צ"ת דהרי שיטת הרא"ש אות רד דגרגישתא באמת הוי מצטער גם כלפי אכילה והא דנקט שינה הוא משום דחמירא שינה מאכילה וא"כ ליכא ראיה כלל דכשר לאכילה. [ורק לשיטת הסמ"ק המובא שם יש ראיה, ושיטתו לא נפסקה להלכה. שו"ר בזרע אמת סי' צא כתב ככל הנ"ל שיש ראיה רק משיטת הסמ"ק ע"ש.]

**ועוד יש** לדון דמיירי שבתחילה היתה ראויה לשינה ורק אח"כ נעשה בה ריח [וכמו שכתב הרא"ש אות רב בתירוצו השני] ובכה"ג מודה המרדכי כמבואר להדיא בדבריו.

**דף כו ע"א**

**אם במקומות הקרים בעינן ראוי לשינה**

**רח) כתב הלבוש** (תרמ ד): מה שנהגו רובא דעלמא לישן חוץ לסוכה כבר אמרנו למעלה (סי' תרלט ס"ב) שסומכין על דבר זה שיראים מפני הצינה והוי כחולה שאין בו סכנה או כמצטער שפטור מן הסוכה, שאין לכל אדם כרים וכסתות שיוכל להביאם תוך הסוכה. ואפילו יש לו, אין כל אדם יכול לטרוח בכל לילה להביאם שם ולמחר לפנותם ואין לך מצטער גדול מזה.

**הלכך מה** שכתב המרדכי מי שעושה סוכתו במקום שראוי לאכול ולשתות שם אבל אינה ראויה לישן שם מפני שמתיירא מלסטים או מגנבים ואכל שם לא יצא ידי חובתו אפילו ידי אכילה, דסוכה כעין תדורו בעינן וכיון שאין יכול לעשות שם כל צרכיו אכילה ושתיה ושינה בלא צער, מתחילה לא הוי סוכה דלצעורי קיימא, נ"ל דעכשיו שרובם אין נוהגים כן לישן בה לא מיפסל סוכה כה"ג כיון שבלאו הכי אין ישנים בה.[[358]](#footnote-358)

**מיהו יש** לחלק ולומר דמ"מ ראוי לישן בה בעינן ותהוי כעין דירה, ואע"פ שאינו ישן בתוכה כדאמרינן בעלמא (קידושין כה.) כל הראוי לבילה אין בילה מעכבת בו וכן ראוי לביאת מים בעינן, ה"נ נימא הכא ראוי לישן בה בעינן, אע"ג שאינו ישן בה.[[359]](#footnote-359) לכך יש להחמיר.

**וכתבתי זה** מפני שהרבה בעלי בתים עושין סוכתם ברחובות ובשווקים במקום גלוי שאין ראוי לישן שם וגם האכילה אין אוכלים שם בהשקט מפני העוברים והשבים ואין חוששין מפני שאינם ישנים שם אלא אוכלים שם בחפזון ויוצאין ממנה מיד, שלא יפה הם עושין ויש למחות בידם. עכ"ל.

**ועי' מג"א** סק"ו ובלבושי שרד ויד אפרים שמבארים בדעת המג"א להקל כצד ראשון של הלבוש. והפמ"ג מסיק בדעת המג"א כמסקנת הלבוש להחמיר. וכן נראה דעת המ"ב (סקי"ח) ובשער הציון (מ) הביא גם הדעה המקילה.

**אמנם לכאורה** צ"ע במקומות הקרים הרי תיפסל הסוכה אף אי אין הרוח חודרת לשם או שאינם פרוצים לרחוב, משום דהצינה גורמת שלא תהא הסוכה ראויה לשינה ושוב הוי פסולה אף לאכילה לדעת המרדכי.

**וכתב המ"ב** (שם) ב' מהלכים בזה. א. הפמ"ג כתב דכיון דא"א בענין אחר ממילא מקרי כעין תדורו.[[360]](#footnote-360) ב. המחה"ש כתב דהצינה לעולם לא מקרי אינו ראוי לשינה שהרי יכול ע"י כרים וכסתות [ואף דכתב הלבוש דמקרי מצטער להביא לשם הכרים ולסלקם בבוקר מ"מ "ראוי לשינה" מקרי.]

**ועי' מג"א** סי' תרלט סק"ח שהקשה אהא דפטר הרמ"א מלישן בסוכה משום דא"א לישן שם עם אשתו ואין זה כעין תדורו וז"ל: ומ"מ צ"ע דהא אם עשה הסוכה במקום שאינו יכול לישן לא יצא כמ"ש סי' תר"מ סי"ד בהג"ה, וא"כ אם אין לו סוכה מיוחדת לא יצא כלל. וע"ק דבגמרא אמרינן שכל ישראל ראוים לישב בסוכה אחת. ע"ש וצ"ל דמ"מ כיון שיכול לישן שם לבדו הסוכה כשרה דהוי דירה, ומ"מ הוא פטור דמקרי מצטער. עכ"ל. ולכאורה דמי לסברת המחה"ש. ועי' מש"כ בזה הזרע אמת סי' צא.

**מי נקרא מצטער**

**רט) כתב הרמ"א** (והוא מהטור) ולא יוכל לומר מצטער אני אלא בדבר שדרך בני אדם להצטער בו. והגר"א כתב מקור לזה מדאמרינן להלן כח: מאימתי מותר לפנות משתסרח המקפה משמע דקודם לכן לא ואפילו מצטער כבר. עכ"ד. והנה באות רב הובאה דעת הא"ר דאם אחרים מצטערים אף דהוא אינו מצטער פטור מן הסוכה. ולכאורה לפ"ז נפלה ראיית הגר"א דאפשר דהסימן הוא למי שאינו מצטער. אמנם ראיתי בדמשק אליעזר שכתב "ואם לאשמעינן דמשתסרח שרי לכל אדם, הול"ל מאימתי מותר לכל אדם לפנות".

**והט"ז (סק"ו)** כתב: והא דמצינו (בפ' הישן דף כט.) דרב יוסף היה יושב בסוכה ובאו קסמים ע"י הרוח ואמר פנו לי מנאי מן הסוכה ואמר לו אביי הא תנן משתסרח המקפה השיב לו אנא דאנינא דעתאי כמי שתסרח המקפה דמי. הרי דאזלינן בתר דעת היחיד. י"ל דכל אניני הדעת שוין בזה ולגבי דידהו מקרי רבים[[361]](#footnote-361) ואין לומר בטלה דעתן אצל כל אדם.[[362]](#footnote-362) [וכ"כ הב"ח.]

**אמנם המג"א** סק"ט כתב באופן אחר וז"ל: דר"ל דוקא ר' יוסף שידוע שהיה מאניני הדעת[[363]](#footnote-363) אבל שאר כל אדם אין יכול לומר איסטניס אני אלא בעינן עד שתסרח המקפה אלא אם כן ידוע שהוא איסטניס.[[364]](#footnote-364) עכ"ל. ובשער הציון (מג) כתב דמכל הראשונים שלא הזכירו פרט זה משמע דכיון שהוא יודע בעצמו שהוא מאניני הדעת די.

**ובסברת המג"א** כתב הבכורי יעקב דאם אין ידוע שהוא מאניני הדעת איכא משום מראית העין. והזרע אמת סי' צא כתב דאינם נאמנים לומר שהם אסטניס. [צ"ע מי יכופם אחרי שהם טוענים ברי. עי' כתובות כב: באומרת ברי לי, ובשערי ישר ש"ו פי"ח.]

**מצטער שיכל לעשות הצער לפני המועד**

**רי) כתב הדרכי** משה: וכתב הג"א פ"ב דסוכה, מיהו המקיז דם חייב לאכול בסוכה דלא הוי חולה אלא אדרבא הוא שמחה ומרבה בסעודה ואכילה ושתייה. ותו הו"ל שלא להקיז במועד אלא קודם או אח"כ עכ"ל והם דברי א"ז פרק הישן. ועי' מג"א דאם שותה משקה המשלשל ליכא לטעם ראשון [שמצטער הוא] אבל מ"מ חייב לישב מטעם השני, שהיה לו לעשות לפני סוכות. וע"ש עוד ובט"ז סק"ג.

**וצ"ב בטעם** הדבר סוף סוף אינו כעין תדורו ולמה חייב ומה בכך שהיה לו לעשות קודם הרגל. ואין לומר דתשבו כעין תדורו הוא פטור בחיוב ההשתדלות לקיים את המצוה, ולכן אם הוא מזיד לית ליה להך פטורא. דהא מצטער אפילו אם הוא רוצה לישב אינו יכול לברך, וחזינן דאין זה הגבלה בחיוב אלא ליכא כלל מצוה בכה"ג.

**שוב ראיתי** באו"ז שמדמה לה להא דאמרינן לעיל כה. מבעי ליה ליתובי דעתיה למצוה כ"ש שהיה לו שלא להקיז. ולכאורה זה טעם לכתחילה אבל לאחר מעשה יהיה פטור דכבר לא מצי ליתובי דעתיה. וצ"ע.

**דף כו ע"א**

**חקירה ביסוד פטור מצטער**

**ריא) ביסוד דין** מצטער יש לחקור אם הוא הגבלה בחיוב ההשתדלות לישב בסוכה. [עי' מש"כ לעיל אות קצה גבי חולה. ובדין הולכי דרכים ודאי הגדר הוא דהוי הגבלה בחיוב שהרי כאשר כבר יושבים בסוכה אין חסרון בעצם הישיבה.] או דילמא ישיבה שאינה כעין תדורו לאו ישיבה היא כלל ואין כלל חפצא של ישיבת סוכה בזה.

**והנה כתב** הרמ"א (תרלט ז) וכל הפטור מן הסוכה ואינו יוצא משם אינו מקבל עליו שכר ואינו אלא הדיוטות. [ומקורו בהגה"מ פ"ו דסוכה בשם רבנו שמחה ע"פ הירושלמי שכל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט. והגר"א ציין על הרמ"א דברי הירושלמי משמע שמסכים לזה.]

**ובבאור הלכה** שם כתב: וכל הפטור מן הסוכה וכו' - זה הכלל הוא דוקא במקום שיש בו צד איסור כמו במצטער דהוי חילול יו"ט, ואפילו בחוה"מ חייב לכבדו. אבל אם אינו מצטער רשאי להחמיר כמו ר"ג שהחמיר על עצמו בדלי של מים ואמר העלום לסוכה [פ"ת בשם עולת שמואל סי' צ"ח].[[365]](#footnote-365)

**ומבואר בבאור** הלכה דלולי ענין כבוד יו"ט היה קיום של מצות סוכה גם כשהוא מצטער דומיא דשותה מים בסוכה, וחזינן דמצטער הוי מעשה של ישיבת סוכה.

**אמנם מדברי** הגר"א משמע דפליג ע"ז. דהנה בשנות אליהו ברכות פ"א מ"ג כתב וז"ל: דבכמה מקומות אמרינן כל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט ובכמה מקומות מצינו שאע"פ שפטור מן הדבר, אם עושה הוא מצוה מן המובחר. ונראה כל שהוא מצוה בעצם אלא שלא הצריכוהו חכמים אם עושהו נותנים לו שכר שעשה מצוה מן המובחר. [אבל אם אין זה מעשה מצוה כלל נקרא הדיוט.] והביא הגר"א ראיות רבות לזה הובא בהערה.[[366]](#footnote-366) ובאמת יסוד זה מפורש ברמב"ן קידושין לא. יובאו דבריו בהערה.[[367]](#footnote-367)

**ולפי דברי** הגר"א צריך לפרש הא דמצטער מן הסוכה ויושב בה נקרא הדיוט[[368]](#footnote-368) הוא משום שאין זה מצוה בעצם, דכל שלא הוי כעין תדורו אין זה כלל ישיבת סוכה. וכבר הובא באות קסט דברי הגר"א בבאורו סי' תרלט אות כב דבירידת גשמים לאו שם סוכה עלה. והיינו מפני דאין זה "ישיבת סוכה". [ועי' בנין שלמה סי' מז.]

**ונראה להוכיח** מדברי הריטב"א כדעת הגר"א דהנה הריטב"א דף כח: כתב בהא דשמאי פחת מעזיבה מעל תינוק דאין לומר דהחמיר על עצמו דכיום שהוא פטור הוי בכלל אינו מצוה בדבר ועושהו, והתם ליכא לסברת העולת שמואל. ובע"כ כהגר"א.

**ובאות קצט** הובאה מחלוקת רש"י ופסקי ריא"ז בשם מז"ה [הרי"ד] אם מצטער פטור רק כאשר יש לו חלשות או גם סתם צער. ויתכן בדעת מז"ה דהוי הגבלה בחיוב ולכן רק אם יש חולי פטור ולא בסתם צער. אבל אם הוא צורת ישיבה כעין דירה אין כ"כ סברא לחלק. ויש לדחות.

**ברכה ביושב בסוכה ומצטער**

**ריב) והנה היושב** בסוכה בזמן שהוא מצטער כתבו הפוסקים שאם מברך לישב בסוכה הוי ברכה לבטלה [עי' מ"ב תרלט ס"ק לה לו מה] ולדעת הגר"א מובן היטב. אמנם לדעת העולת שמואל דהוי ישיבת סוכה, צ"ב למה אינו יכול לברך מ"ש מאשה שיכולה לברך אף שאינה מחויבת. [ודוחק לומר דכיון דאין הצער כבוד יו"ט נעשה ברכה לבטלה.]

**ונראה דזה** דמי למש"כ השער הציון (תעה לט) להסתפק במי שעוסק במצוה ומ"מ מקיים את המצוה השניה אם יכול לברך, משום דאין יכול לומר "וצונו". ולעיל אות קסט בהערה נתבאר לחלק בין אשה שמברכת [לדעת ר"ת] כיון שאיש כה"ג מצווה אבל באופן שאין אדם בעולם שמצווה א"א לברך אף דהוי חפצא של מצוה. וה"נ י"ל כאן. ואף להצד ששם מברך שאני התם שבעצם חייב רק שהמצווה השניה קודמת אבל כאן אין כלל חיוב.

**ברכה בהולך לסוכה כשפטור לילך**

**ריג) ובמג"א ריש** סי' תרלט כתב: מי שאינו יכול לבוא בסוכה כ"א ע"י שיעבור בנהר ע"י ספינה בי"ט אסור לו לעבור. [דלא התירו שבות לצורך קיום מצוה כמבואר בר"ה לב: גבי שופר] ואם עבר בדיעבד במקום מצוה ואונס בשעת הדחק יש לסמוך על הרשב"א [המחה"ש גורס רשב"ם] ורבינו ישעיה ז"ל.[[369]](#footnote-369) [מהר"ש יונה סי' נ"א כ"ה] ועמ"ש סי' תרי"ג ס"ו.

**וסיים המג"א:** ומ"מ צ"ע דהא אין מחויב לילך לסוכת חבירו כמ"ש סי' תר"מ ס"ד בהג"ה.[[370]](#footnote-370) עכ"ל. וביאר המחה"ש דכשם שלסוכת חברו לא חייבוהו לילך כיון דהוא טורח גדול כמו"כ להפליג בספינה לא חייבוהו וא"כ קשה בתרתי. חדא מדוע כתב מהר"ש יונה דהוא "במקום מצוה". ועוד איך רשאי לברך הרי הוי ברכה לבטלה.

**והגרע"א סי'** סח כתב עלה דאין זה דומה לפטור מן הדבר ועושה, דזהו שייך רק ביושב בעת ירידת הגשם דבאותה שעה הוא פטור מישיבת הסוכה. משא"כ בזה דלא היה מוטל עליו הטורח לעבור בספינה. אבל אחרי שכבר עבר, אח"כ כשהוא שם במקום הסוכה ואין לו טרחה מחוייב הוא לישב בסוכה ומצוה קעביד ושפיר מברך. עכ"ד.

**הנה הפטור** שכתב המחה"ש הוא לא מחמת שאין זה צורת ישיבת סוכה, דלגבי זה ודאי לא שייך לחלוק על סברת רע"א שכשיושב הוי ישיבה כדרך דירה. אלא דמ"מ דעתו שלא יברך מחמת שלא היה מצווה לבוא לכאן והוי כאינו מצווה, וכסברא השניה באות ריב. והגרע"א טען דמ"מ כשנדון עתה אחרי שכבר בא, שוב מכאן ולהבא אין לו פטור. [משל למה הדבר דומה. למי שהיה בארץ שלא ניתן בה רשות לקיים מ"ע, וכדי לברוח מארץ זו צריך להוציא יותר מחומש מנכסיו, דפטור מלהוציא זה, אם בכל זאת הוציא יותר מחומש וברח, אטו נימא דכל ימיו לא יוכל לברך מחמת שאינו מצווה. ודברי המחה"ש דמיין ממש לזה.]

**ועי' אות** ריא בהערה מה שהובא מהבכורי יעקב כסברת הגרע"א. ובספר הסוכה (בירורים קיח) הביא בזה מדברי העונג יו"ט סי' מא בהיה לו פטור ממצוה משום פקו"נ ועבר ונסתכן לא יצא ידי חובתו, אבל אם הפקו"נ בהכשר המצוה ונסתכן והקיום עצמו היה בלא פקו"נ יצא יד"ח הואיל ובשעת הקיום לא היה פקו"נ.

**והרמ"א בסי'** תרמ ס"ד כתב דמי שכבה לו נרו פטור מלילך לסוכת חברו אם יש טורח גדול בדבר. וכתב המ"ב (סקכ"ב): דהא נמי חשוב צער דאין ערב לו לאדם אכילתו אלא בשלו. ובלילה הראשונה צריך לטרוח ולילך לסוכת חבירו אך לא יברך שם אם לא שאינו מצטער בזה [א"ר] והח"א כתב דבמצטער כזה יכול האדם לחייב את עצמו ולעשות בשמחה ולברך. עכ"ל.

**הנה דעת** הא"ר[[371]](#footnote-371) כתב בספר הסוכה דלכאורה היא כמחה"ש. אמנם נראה דסברת הא"ר לא שייכא למחה"ש משום דהתם גם בשעת האכילה הוא מצטער כלשון המ"ב "דאין ערב לאדם לאכול אלא בשלו".

**ודעת החיי** אדם ע"ש בספר הסוכה שהוןכיח מדברי הח"א כלל (קמז סעיף ט יא) דסובר כמחה"ש, [שכתב בס"ט דאם מקיצין אותו לאחר ירדית הגשם לאכול בסוככ אינו יכול לברך אף אחרי שהוא כבר בסוכה] ומה שהתיר לברך בסוכת חברו כתב שם טעם דיכול להחליט בנפשו שאין זה צער לו, שהרי הרבה הולכים לכתחילה לאכול בבית חבריהם וגם המ"ב העתיק טעם זה בקצרה.]

**סתירה בפסקי הרמ"א ותמיה במג"א**

**ריד) והנה הרמ"א** (תרלט ב) כתב: ומה שנוהגין להקל עכשיו בשנה שאין ישנים בסוכה רק המדקדקים במצוות י"א משום צנה דצער לישן במקומות הקרים. ולי נראה משום דמצות סוכה איש וביתו איש ואשתו כדרך שהוא דר כל השנה ובמקום שלא יוכל לישן עם אשתו שאין לו סוכה מיוחדת פטור. ובמג"א (תרלט ח) הקשה: ומ"מ צ"ע דהא אם עשה הסוכה במקום שאינו יכול לישן לא יצא כמ"ש סי' תר"מ ס"ד בהג"ה (הובא באות רו בשם המרדכי). וא"כ אם אין לו סוכה מיוחדת לא יצא כלל. [קושיא זו הקשה גם הט"ז סק"ט ע"ש.] ועוד קשה דבגמרא (כז.) אמרינן שכל ישראל ראוים לישב בסוכה אחת ע"ש.[[372]](#footnote-372)

**ותירץ המג"א:** וצ"ל דמ"מ כיון שיכול לישן שם לבדו הסוכה כשרה דהוי דירה ומ"מ הוא פטור דמקרי מצטער. עכ"ל. ועי' מחה"ש ומ"ב (סקי"ח) דהמג"א בא לחלוק על טעם הרמ"א דיש דין "איש ואשתו" בסוכה, ופוטר מטעם אחר, דהוי מצטער. [וכתב המ"ב דלפי טעם זה אם אין מצטער כגון שאין אצלו זמן עונה עכשיו אין לו לפטור עצמו מן השינה.] ולכאורה תמוה מה הרויח המג"א בזה הרי מ"מ אחר שהוא מצטער למה אין הסוכה פסולה גם מאכילה כדברי הרמ"א בסי' תרמ שפוסל סוכה שא"א לישן בה מחמת הגנבים גם לאכילה. [ושם לא פליג המג"א עליה.] ואפשר דכיון דרק בזמן עונה פטור מקרי ראוי לשינה, וצ"ע.

**חילוק אימתי נאמרה סברת המרדכי לפסול הסוכה משאר תשמישים**

**רטו) ונראה לומר** בזה דכל מה שכתבו המרדכי והרמ"א דסוכה שפסולה מתשמיש אחד נפסלת גם לשאר התשמישים, זה שייך רק היכא דכלפי אותו תשמיש אין זה נקרא ישיבת סוכה. אולם אם הוא רק פטור בחובת ההשתדלות של הגברא אבל מ"מ יש ע"ז שם של "ישיבת סוכה", אין זה סיבה לפסול הסוכה לשאר התשמישים שהרי יש לה שם דירה, ומה שהגברא פטור אין זה מחסר בשם דירה.[[373]](#footnote-373)

**ועוד נראה** דמה שכתב המג"א דהיושב בלא אשתו הוי מצטער אין זה דומה למצטער מחמת גשמים, דשם הוי סוג צער שמחסר בתורת "ישיבת סוכה". אבל היושב בסוכה בלא אשתו אין חסרון בישיבתו הוא גופיה. ורק הוא מצטער שאין אשתו עמו וזה רק פטור בחובת ההשתדלות למצות סוכה אבל לא מחסר בגוף ישיבת הסוכה. [וזהו מש"כ המג"א "כיון שיכול לישן שם לבדו הסוכה כשרה דהוי דירה".]

**אבל לפי** סברת הרמ"א דפטור משום דכך היא מצות ישיבת סוכה לישב עם אשתו זהו ודאי מעיקר הגדרת מצות סוכה ואם אינה ראויה לזה לא מקרי סוכה הראויה לכעין תדורו.

**ולפי סברות** אלו מבוארת סברת המג"א כמין חומר. דרק לפי שיטת הרמ"א הוקשה לו למה כשרה הסוכה לאכילה, הרי לא הוי כעין תדורו עם אשתו. אבל לפי מה שכתב המג"א דהפסול הוא משום מצטער, וביארנו דלא דמי הך מצטער, למצטער הוא גופיה בישיבתו, דהתם הוי חסרון בגוף מעשה הישיבה, אבל כאן הוא רק פטור של השתדלות לסוכה, ולכן שפיר כשרה הסוכה לאכילה.

**והנה הרמ"א** כתב: וטוב להחמיר ולהיות שם עם אשתו כמו שהוא דר כל השנה אם אפשר להיות לו סוכה מיוחדת. עכ"ל. ונראה דכ"ז הרמ"א לשיטתו דבלא אשתו לא הוי ישיבת סוכה ודמי ליושב בגשם. אבל להמג"א לא חסר בגוף הישיבה והוי רק "פטור" מלשבת אבל אם יושב שפיר מקיים המצוה ואין צריך להחמיר לישב עם אשתו. [ומ"מ לענין ברכה -אם מברכים על שינה- יל"ע באופן זה.]

**וליישב הסתירה** ברמ"א י"ל לפמש"כ השער הציון (תרמ מא, הובא באות רז) דאם הסוכה ראויה לאחרים לכל התשמישים, ולאדם אחד לא ראויה לתשמיש אחד, כשרה לאותו אדם לשאר תשמישים כיון שיש לה שם דירה לכל מילי לגבי אחרים. לפ"ז י"ל דגם בסוכה שא"א לישן שם איש ואשתו כיון שראויה למי שאין לו אשה שוב יש לה שם דירה וכשרה אף אדם נשוי. [ועי' שער הציון תרמ כב בשם זרע אמת.] והמג"א ס"ל דכיון דסתם אדם נשוי הוא אין נקרא דירה אלא אם ראוי לנשוי.

**דף כו ע"א**

**ביסוד החילוק בין עראי לקבע**

**רטז) אוכלין ושותין** עראי חוץ לסוכה. מקור הדין כתב הר"ן: דכל כה"ג לא חשיבא ולא הויא כעין תדורו. והריטב"א במשנה כתב: שכן אדם אוכל אכילת עראי חוץ לביתו. והיינו כעין התירא דהולכי דרכים דאין זה מעשה שעושין אותו דוקא בדירה. [והמ"ב (תרלט יב) העתיק דבריהם בחדא מחתא וז"ל: דזה לא חשיב לחייבו בסוכה דאף בביתו מצוי שאוכל עראי חוץ לביתו.]

**ובהמשך הסוגיא** אמר רבא דהא דאין ישינים עראי חוץ לסוכה משום דאין קבע לשינה ופרש"י ואין בה חילוק בין קבע לעראי לענין סוכה שאין אדם קובע עצמו לשינה שפעמים שאינו אלא מנמנם מעט ודיו בכך הלכך זו היא שינתו. עכ"ל. והר"ן סיים: "הילכך לגבי סוכה כל שינה חשיב שינת קבע". והקשה במנחת שלמה דמה בכך דהוי "קבע", והרי חיוב סוכה אינו תלוי ב"קבע" אלא ב"תשבו כעין תדורו" והרי דרך אדם לישן כזו שינה מחוץ לדירתו ומה לי בכך שהיא נקראת קבע.

**ובחו"ב כתב** דהאיסור רק מדרבנן משום דמיחלף בשינת קבע.[[374]](#footnote-374) [ועפ"ז דן דגם מה שאסר אביי מעט יותר מכביצה משום ד"זמנין סגיאין סגי ליה לאיניש בהכי והוי אכילת קבע" הוא ג"כ דרבנן כיון דרגילין לאכול כן מחוץ לביתו, ורק דמיחלף בקבע. אך כתב אין זה מוכרח, די"ל דהאוכל כמות דסגי ליה בהכי רגיל לקבוע בביתו. ולענ"ד יש הוכחה דחייב מדאורייתא ממש"כ הר"ן (יב: בדפי הרי"ף) במשנה דבלילה ראשון יאכל כביצה לקיים תשבו כעין תדורו מדאורייתא ואם נימא דשעור זה אינו אלא מדרבנן אבל מדאורייתא צריך כדי סעודה, יצטרך לאכול בליל ראשון שעור דאורייתא.]

**אמנם הרא"ה** כתב: "פירוש לאו משום גזירה הוא דשמא ירדם, דמדינא אסור שאין לה קבע וכל שינה חשיב קבע". משמע דהאיסור מדינא ולא משום מיחלף.

**ובשבות יצחק** סוכה פ"א כתב דלא כל מה שאינו רגיל לעשותו בסוכה פטור מלישב בסוכה וכדחזינן בריטב"א גבי איכא בינייהו דקא מנטר כריא דפירי שכתב הריטב"א (אות קצו): "ורבא ס״ל דכולי האי לא דרשינן תשבו כעין תדורו שלא לעשות סוכה אלא במקום שדרכו לקבוע שם ביתו", וה"נ לגבי הדברים שהם עיקר קביעות סוכה לא אזלינן בתר מה שהוא רגיל לעשותם מחוץ לסוכה.

**האם השעור ב' או ג' ביצים**

**ריז) וכמה אכילת** עראי תרתי או תלת ביעי. [עי' בתוס' שגם לגי' דלא גרסינן "ביעי" הכוונה לב' או ג' ביצים. אך הריטב"א כתב דלגי' זו י"ל דשיעורא דרב יוסף לא נפיש ע"ש.] וצ"ב האם השיעור ב' או ג'. ועי' הגהות יעב"ץ ומצפה איתן והגהות רא"מ הורויץ דתלוי בפלוגתא בעירובין פג: כמה הוא שעור סעודה ע"ש. [אכן להלן אות ריט יובאו דברי המלחמות דשעורא דאביי "ביצה או שתי ביצים" ושם א"א לפרש כן.]

**זמנין דסגי ליה לאיניש בהכי**

**ריח) אמר ליה** אביי והא זימנין סגיאין סגי ליה לאיניש בהכי והוה ליה סעודת קבע. ויל"ע אם רק אדם דסגי ליה בהכי הוי סעודת קבע ואסור או דמחמת שיש קובעין כן אסור לכל אדם לאכול כן אף אי לא סגי ליה בהכי דבטלה דעתו. ועי' מש"כ באות רטז דאולי דברי רבא אינן אלא גזירה אטו אכילת קבע. ובאות ריט יובאו דברי השפ"א דתלוי כ"א כפי כמות אכילתו בעת שאוכל במהירות.

**ג' שיטות בשעור אכילת עראי לאביי**

**ריט) כדטעים בר** בי רב ועייל לכלה. כתבו תוס' דהיינו כביצה. ונמצא לפ"ז כביצה מצומצמת מותר לאכול חוץ לסוכה ויותר מכביצה אסור וכן דעת הרא"ש והעיטור.

**אבל הריטב"א** הביא דיש מפרשים שאכילת עראי היא פחות מכביצה. וכ"כ בפסקי רי"ד שהוא "קרוב לביצה אחת". ולפ"ז כביצה מצומצמת אסור לאכול חוץ לסוכה.

**ושיטה שלישית** מצינו ברמב"ם פ"ו מסוכה ה"ו וז"ל: אא"כ אכל אכילת ארעי כביצה או פחות או יתר מעט. עכ"ל. ומבואר דגם מעט יותר מכביצה הוי אכילת עראי. וכן הוא ברי"ץ גיאות וז"ל: כד טעים בר בי רב ועייל לכלה והיינו יותר מכביצה. [ע"ש בהגהות יצחק ירנן שמבאר דזה כשיטת הרמב"ם.] וכן מבואר בתוס' ישנים יומא עט: ד"ה הא וז"ל: הא כדטעם דבי רב ועייל לכלה דהיינו טובא יותר מכביצה. וכ"כ הרע"ב פ"ב מ"ה דאוכלים אכילת עראי בסוכה ואפילו יותר מכביצה. ועי' במלחמות שהשעור "כביצה או כשתי ביצים". [וכתב עלה הר"ן: לא ידעתי מה הוא דכדטעים בר בי רב הוא היינו כמו שמחזיק בית הבליעה בפעם אחת דהיינו כביצה.]

**אמנם לשון** הרמב"ם תמוה דאם מותר לאכול אף מעט יותר מכביצה מהו זה שכתב "כביצה או פחות" הרי ק"ו הוא מיתר מעט. והשפ"א כתב דלאביי [וכותיה פסק הרמב"ם] באמת השיעור עראי תלוי באותו אדם כפי הכמות שרגיל לאכול כאשר אוכל במהירות. וכן הוא לשון אביי והא זמנין סגיאין סגי ליה לאיניש בהכי וכו'. ועי' מש"כ באות ריח.

**ועי' במ"מ** שכתב: ובגמרא (דף כ"ו) העלו שאכילת עראי היא כדטעים בר בי רב ועייל לדרשא. ופירש רבינו שהוא כביצה או פחות או יותר מעט וכן מוכח בגמרא וכן כתבו ז''ל.[[375]](#footnote-375) עכ"ל. והקשה רבי ישעיה פיק (ספר הלקוטים) היכן מוכח כן בגמ'. והמעשה רוקח כתב: ופחות או מעט יותר הוא פשוט ג"כ מטעימת בר בי רב גופה דאין דרך לצמצם כ"כ בזה. [וכ"כ בערוך השלחן (תרלט ו).]

**ובבאור הלכה** (תרלט ב) הביא שיטת הרמב"ם והרי"ץ גיאות אבל כתב שהשו"ע פסק כדעת רש"י ותוס' והרא"ש והר"ן דכביצה מותר ויותר מכביצה אסור.

**ביאור הגמ' בדף כז. לשיטות הנ"ל**

**רכ) ולהלן כז.** וכשנתנו לו לרבי צדוק אוכל פחות מכביצה נטלו במפה ואכלו חוץ לסוכה ולא בירך אחריו, הא כביצה בעי סוכה. לימא תיהוי תיובתיה דרב יוסף ואביי. דילמא פחות מכביצה נטילה וברכה לא בעי הא כביצה בעי נטילה וברכה. ולגירסא זו מוכח דלאביי מותר לאכול כביצה חוץ לסוכה. [ויתכן לפרש כהרמב"ם או כרש"י.]

**אבל הריטב"א** בסוגיין הביא גירסא נוספת בדף כז. "לימא תהוי תיובתא דרב יוסף" [אבל על אביי לא מקשה] ולפ"ז שיעורו של אביי הוא פחות מכביצה, וכאידך שיטה שהובאה לעיל.[[376]](#footnote-376)

**אם צריך שיאכל הכביצה בכדי אכילת פרס**

**רכא) בשיעור אכילת** קבע [אשר להלכה הוא בכביצה כפסק השו"ע] יל"ע אם בעינן שיאכל בתכ"ד אכילת פרס כדי שיצטרף לאכילה אחת או לא. ומצינו בזה ג' דעות.

**דעת המטה** אפרים (תרכה נב) והבכור"י (תרלט יג) דצריך לאכול את כל הכביצה בכדי אכילת פרס. אמנם בשו"ת ראשית בכורים (רבי בצלאל מוילנא, עמ' סט) הקשה מהא דאיתא ביומא פ: מתקיף לה רבא כזית בכדי אכילת פרס וכותבת בכדי אכילת פרס. [פרש"י: בתמיה יום הכפורים ששיעור אכילתו בככותבת אף הוא שיעורו צירוף אכילתו בכדי אכילת פרס, ואם שהה יותר מכאן אין מצטרף ופטור, והא כיון דשיעורו גדול בעי שהייה טפי לצירוף אכילתו והשתא קולא דפטרי ליה.] א''ל אביי קים להו לרבנן דבהכי מיתבא דעתיה בטפי מהכי לא מיתבא דעתיה. מתקיף לה רבא כזית בכדי אכילת פרס חצי פרס בכדי אכילת פרס. [פרש"י: ששיעורו לפסול את הגויה לאוכל אוכלין טמאין חצי פרס נפסל גופו מלאכול בתרומה, וחצי פרס שיעור גדול הוא כשתי ביצים שוחקות כדאמרי' בעירובין (דף פג.), ואף ביה משוינן שהיית צירופו בכדי אכילת פרס ותו לא כיון דשיעורא רבה הוא בטפי מהכי ליצטרף.] א''ל רב פפא הנח לטומאת גוויה דלאו דאורייתא היא. ע"כ. ומבואר דהשעור בכדי אכילת פרס הוא רק לכזית וכל שהשעור גדול יותר גם הזמן ארוך יותר [מלבד ביוה"כ דתלוי במיתבא דעתיה וטומאת גויה דאקילו רבנן] ואיך נקט הבכור"י דבסוכה השעור כביצה בכדי אכילת פרס.

**ולכן דעת** המנחת בכורים דהשעור הוא דכל כזית מתוך הכביצה צריך לאכלו בכדי אכילת פרס אבל בין האכילות הללו לא יפסיק ובס"ה הזמן הוא בערך כדי אכילת ח' ביצים ומחצה [כיון דאכילה דסוכה היא קצת יותר מב' כזיתים לכן השעור הוא קצת יותר מב' אכילות פרס] ע"ש שנסמך על סוגית הגמ' כריתות יג.[[377]](#footnote-377)

**וכעין זה** נמצא בגר"ז בסדורו הלכות נט"י [להפוסקים דנט"י רק על כביצה] "והשיעור לצרף כביצה הוא שיאכל כל כזית בכדי אכילת פרס".

**אמנם החכמת** שלמה (הג"ר שלמה קלוגר) סי' תרלט ס"ז כתב דחייב בסוכה אם אכל יותר מכביצה אפילו אם שהה זמן רב [ע"ש ראייתו בדרך פלפול], וכ"כ במקראי קודש ע"פ הפמ"ג (רי א"א א) דגבי ברכת המזון אם אכל ביותר מכדי אכילת פרס חייב בברמה"ז מדאורייתא הואיל ושבע, וה"נ יתחייב בסוכה. ואף שהשער הציון (שם סק"י) פקפק עליו, היינו משום דבברהמ"ז נאמר "ואכלת" ובעינן גם אכילה מלבד השביעה, ולגבי האכילה אין צירוף ביותר מכדי אכ"פ. אבל הכא דבעינן רק קביעות ולא אכילה א"כ מצטרף אף ביותר בכדי אכ"פ. [ובהליכות שלמה כתב ע"פ הנ"ל דאם שבע חייב אף ביותר מכדי אכ"פ, ואם לא שבע בעינן דוקא תכ"ד אכ"פ.]

**חוקר לולי ההלכה דבכדא"פ מה היה שיעור הצירוף**

**רכב) והנה בדין** כזית בכדי אכילת פרס יל"ע אם הוא קולא או חומרא, דהיינו איך היה ללא ההלמ"מ של כזית בכדי אכילת פרס, האם החיוב היה רק אם אוכל בב"א, או להיפך היה מצטרף כל היום. ובזבחים ע. גבי נבלת עוף טהור דמטמאה בבית הבליעה אמרינן דאצטריך תרי קראי, חד לשיעור אכילה בכזית וחד לשיעור אכילה בכדי אכילת פרס, ס''ד אמינא הואיל וחידוש הוא יותר מכדי אכילת פרס נמי ליטמא, קמ''ל. [פרש"י: שאם שהה באכילת כזית יותר מכדי אכילת פרס הרי היא כשאר אכילות שאין מצטרפין לעונשין ואף זו אין מצטרפת ליטמא בבית הבליעה] ומבואר דמסברא הו"א דמצטרף אף ביותר מכדי אכ"פ.

אמנם בחולין קג: בעא מיניה רבי שמעון בן לקיש מרבי יוחנן חלקו מבחוץ [לכזית אבר מן החי נחלק לשנים קודם שיתננו לתוך פיו ואכל זה לבדו ואח''כ חציו השני] מהו [מי מצטרפי לחיוביה ככל שאר איסורים דקיימא לן דמצטרפי שיעורייהו לחצאין בתוך כדי אכילת פרס כדאמרינן בפרק בתרא דיומא (דף פ:) או דילמא כיון דחידוש הוא דהא גידין ועצמות דעלמא לא מיחייב עלייהו והכא מיחייב ואימא אין לך בו אלא חדושו וכי אכיל ליה בבת אחת מיחייב דסתם אכילה בבת אחת משמע אבל לחצאין לא] אמר ליה פטור. ומבואר להיפך דמסברא בעינן שיאכל הכל יחד. ועמד בקושיא זו המנ"ח מצוה קסא אות טו וכתב דכבר עלתה קושיא זו על שולחן גדולי ישראל.[[378]](#footnote-378)

**ובשו"ת זרע** אברהם (הג"ר אברהם לופטביר חתן האו"ש) כתב לחלק בין הסוגיות דבנבלת עוף טהור החידוש הוא "דאין מטמא במגע ומשא" כמו נבלת בהמה, א"כ אמרינן בטומאה שמטמא בבית הבליעה מצטרף אפילו ביותר מכדי אכילת פרס.[[379]](#footnote-379) לא כן באבר מן החי דהחידוש דחשוב "אכילה" ואז דוקא בבת אחת.

**ב' דינים בשיעור כדי אכילת פרס**

**רכג) ולפ"ז י"ל** דבההלכה נאמרו ב' דינים, חדא במקום שאין צריך אכילה אחת [כמו בנבלת עוף טהור] דמ"מ "שיעור הצירוף" הוא בכדי אכילת פרס[[380]](#footnote-380) ובלא זה לא רק שאין זה אכילה אחת אלא שאין כלל צירוף ביניהם [ויתבאר יותר בהמשך.] אמנם היכא דבעינן מסברא אכילה אחת מה דהתחדש הוא דכדי אכילת פרס מקרי אכילה אחת.

**ובאו"ח סי'** רעא סי"א צריך לשתות מכוס של קידוש כמלא לוגמיו. ובמ"ב סקס"ח: ודע עוד דהשיעור של מלא לוגמיו צריך לשתות בלי הפסק הרבה בינתים דהיינו שלא ישהה מתחלת שתיה ראשונה עד סוף שתיה אחרונה יותר מכדי שתיית רביעית ועכ"פ לא יפסיק זמן רב כדי אכילת פרס ואם הפסיק בכדי אכילת פרס אף בדיעבד לא יצא.[[381]](#footnote-381) ובסי"ב איתא די"א דאם טעמו בין המסובים כמלא לוגמיו יצאו דשתיין מצטרפת. וכתב המ"ב סקע"ג: אך שלא ישהה ע"י שתיית כולם יותר מכדי אכילת פרס. ובשער הציון: פשוט דלא עדיף משאם היה מקדש בעצמו. והקשה באפיקי ים ח"ב סי' ב הרי אם אפשר לשתות גם ע"י שני אנשים בע"כ לא בעינן מעשה שתיה אחת ולמה הצריך כדי אכ"פ.

**וביאר במנחת** אברהם זבחים ל: דשיעור כדי אכילת פרס הוא לא רק לעשות אכילה אחת אלא הוא שיעור בצירוף. [וזה מוכח בזבחים שם שבפיגול מחשבת אכילת ב' בני אדם מצטרפין, ומ"מ מבואר בתוס' דרק תכ"ד אכילת פרס. והשפ"א תמה מה סברא יש בזה להצריך כדי אכ"פ הרי בין הוי ב' אכילות ע"ש. והגרי"ז ביאר כנ"ל דהוא שעור בצירוף.]

**ולכן גם** בשתית ב' בני אדם כדי שיצטרף השתיות בעינן שיהא תכ"ד אכ"פ [ואף דלא נעשה לשתיה אחת כמובן, מ"מ הצירוף של ב' השתיות שיהא קשר ביניהם הוא רק בשעור זה.] ובזה מבואר היטב הא דלא הצריך המ"ב כששותים ב' בנ"א שישתו לכתחילה תוך כדי שתית רביעית, [כמו שהצריך לכתחילה באדם אחד ששותה] דדין שתיית רביעית הוא דין לעשות שתיה אחת[[382]](#footnote-382) וזה ודאי לא שייך בב' בנ"א כסברת האפיקי ים.

**מבאר דלאו כללא הוא שאם שעור הנאכל גדול מאריכין כנגדו את זמן האכילה**

**רכד) ומעתה יש** לדון בהא דאמרינן ביומא דשיעור כדי אכ"פ משתנה לפי כמות מה שצריך לאכול. האם זה נאמר בהדין דהוי כאכילה אחת, או בשיעור צירוף. ומסברא זהו דין בתורת "אכילה אחת" שאם אוכל יותר כמות יש בזה סברא שהזמן מתארך. אבל לענין "שיעור צירוף" כגון ב' בני אדם שאוכלין אין סברא להאריך זמן צירופם משום שאוכלים יותר אלא זהו שיעור קבוע של זמן.

**וראיה לזה** דהנה בשיעור שתיה לדעת הראב"ד הוא בכדי אכילת פרס בין בשותה כזית (השגות הראב"ד הלכות תרומות פ"י ה"ג) ובין בשותה מלא לוגמיו (טור ושו"ע סי' תריב ס"י גבי שותה ביוה"כ) ובין בשותה רביעית (כריתות יג. גבי טומאת גויה -והראב"ד למד משם לתרומה ששיעורה בכזית-, מ"ב סי' רי סק"א גבי ברכה אחרונה). ויקשה ע"ז איך נאמר שעור אחד לכל הכמויות. ובע"כ דבשתיה אין זה שעור לעשות שתיה אחת אלא לצרף, [וכחזינן דנאמר שיעור זה גם בב' אנשים.]

**ויותר מזה** נראה דדין הארכת הזמן הוא רק כלפי הגברא שעשה מעשה אכילה, אבל במקום שהוא דין בחפצא הנאכל [כגון בפגול] ליכא כלל סברא לצרף ביותר מכדי אכילת פרס כיון דהוי בב' זמנים נפרדים.

**ולפ"ז י"ל** דגבי אכילה ביוה"כ וטומאת גויה סגי באכילת הגברא ולכן מאריכים את השיעור לפי כמות הנאכל.[[383]](#footnote-383) אבל בסוכה דאין המחייב לישב בסוכה ה"מעשה אכילה", אלא "הקביעות" כעין תדורו ושיעור הקביעות הוא רק אם נאכל כמות של סעודה, בזה בעינן שתאכל בכדי אכילת פרס. ועדיין צ"ע דלכאורה גם הקביעות תליא בגברא. וי"ל דהקביעות לא נערכת במעשה אכילה אלא בכך שנאכל על ידו שיעור קביעות [והעיקר במעיו. ונראה דאם אכל חצי זית והקיא וחזר ואכלו אף דלענין מאכ"א חייב כדאיתא בחולין קג: וכן באכילת מצה י"א שקיים[[384]](#footnote-384) מ"מ לענין סוכה אין כאן קביעות. [אמנם אם היה דעתו לאכול כביצה ורק אח"כ הקיא לפי דברי הגנ"ק שיובאו באות רכה בלאו הכי מקרי קביעות. ועדיין יש נ"מ אם מראש רצה לאכול כן.]

**פרטי דינים בשיעור כביצה**

**רכה) העיר הגר"י** אדלשטיין שליט"א באהלי טהרות 155 דאם אוכל כביצה ועוד הרי כל משהו ומשהו חייב בסוכה ואסור לאכול מחוץ לסוכה אף לא כ"ש.

**ונ"מ בזה** שאם אכל מחוץ לסוכה פחות מכביצה אסור לו להשלים לכביצה ועוד אפילו בתוך הסוכה, כיון דעי"ז משוי להאכילה שאכל מחוץ לסוכה לאכילת קבע ונמצא שעבר למפרע על איסור אכילה חוץ לסוכה.[[385]](#footnote-385)

**וכן נ"מ** שאם אכל בסוכה פחות מכביצה והשלים מחוץ לסוכה לכביצה ועוד, נהי דעבר איסור במה שאכל מחוץ לסוכה,[[386]](#footnote-386) מ"מ קיים מצות אכילה בתחילת אכילתו במה שאכל בסוכה אף דהוי פחות מכביצה ועוד, ונ"מ דברכתו לא הויא ברכה לבטלה.

**ולפ"ז יש** להעיר דאם החל לאכול בסוכה וירדו גשמים בטרם אכל כביצה ועוד, ונכנס לביתו, יש לו להמשיך לאכול בבית ולהשלים לכביצה ועוד, דאם לא יעשה כן נמצאת ברכתו שבירך לישב בסוכה ברכה לבטלה, ואילו אם יאכל הוי למפרע ברכה כדינה.[[387]](#footnote-387) עכ"ד.

**והנה עצם** היסוד דכשאוכל כשעור כל חלק הוי כאכילת קבע מבואר בשער הציון (תרלט כט) שדן בדעת הסוברים דעל משקה אין מועיל קביעות ותמיד נחשב כעראי. וכתב: והא דאיתא בגמ' אוכלים ושותים בסוכה והועתק לשון זה בריש הסעיף. היינו לאחר אכילתו בסעודה שדרך לשתות אז צריך לשתות ג"כ בסוכה דנכלל הוא בסעודה. אבל שתיה בלי אכילה לא חשיבה לחייבו בסוכה דתשבו כעין תדורו אמר רחמנא, ואין שתיה בלא אכילה. [והיינו דמסתפק בהג"א והובא בדרכי משה ע"ש] ואפשר דלפ"ז אף מים שבתוך הסעודה אין כדאי לשתות חוץ לסוכה וצ"ע. עכ"ל. הרי דגם המים הו חלק מהקביעות.[[388]](#footnote-388)

**אמנם בנ"מ** הנ"ל כתבו לדון דהנה הגרנ"ק טען (שלמי תודה עמ' ריד) דאם היה דעתו לאכול כביצה ולבסוף נמנע ולא אכל מ"מ מה שאכל מקרי אכילת קבע כיון דדעתו היתה להחשיבה כחלק מאכילת קבע. ולפ"ז בנ"מ הראשונה אם היה דעתו לאכול כביצה, לא מהני מידי מה שלבסוף לא יאכל כביצה דמ"מ דעתו הראשונה מחשיבה ליה כקבע.

**וכן בנ"מ** השניה והשלישית אף אם לבסוף לא ישלים מהני מחמת דעתו הראשונה.

**אמנם אכתי** יש לדון באופן שלא היה דעתו מתחילה להשלים לכביצה ועוד, אם בסוף השלים לכביצה ועוד אי מהני למפרע. והביאו בזה מדברי האלף למטה (מטה אפרים סי' תרכה אות פז) דלא מהני. [וציינו לדברי שער הציון סי' קנח אות ח לגבי נט"י בנמלך, ובסי' קסח ס"ו לענין פת הבאה בכסנין בנמלך ע"ש.]

**דף כו ע"א**

**בענין קבע באכילת פירות**

**רכו) ביומא עט.** אמר רב יהודה כותבת הגסה שאמרו יתירה מכביצה וכו'. מיתיבי מעשה והביאו לרבן יוחנן בן זכאי לטעום את התבשיל ולרבן גמליאל שתי כותבות ודלי של מים ואמרו העלום לסוכה, ותני עלה לא מפני שהלכה כך אלא שרצו להחמיר על עצמן. וכשנתנו לו לר' צדוק אוכל פחות מכביצה נטלו במפה ואכלו חוץ לסוכה ולא בירך אחריו, הא כביצה בעי סוכה. ואי סלקא דעתך כותבת הגסה שאמרו יתירה מכביצה השתא שתי כותבות בלא גרעינן לא הוו כביצה כותבת הגסה וגרעינתה מי הוי יתירה מכביצה. אמר ר' ירמיה אין שתי כותבות בלא גרעינתן לא הוו כביצה כותבת הגסה וגרעינתה הוי יתירה מכביצה וכו'. רבא[[389]](#footnote-389) אמר התם היינו טעמא משום דהוו ליה פירי ופירי לא בעו סוכה. מיתיבי אמר רבי כשהיינו לומדים תורה אצל רבי אלעזר בן שמוע הביאו לפנינו תאנים וענבים ואכלנום אכילת עראי חוץ לסוכה, אכילת עראי אין אכילת קבע לא. אימא אכלנום כאכילת עראי חוץ לסוכה. איבע''א אכלנום אכילת קבע ואכלנו פת אכילת עראי בהדייהו חוץ לסוכה. לימא מסייע ליה לפיכך אם השלים במיני תרגימא יצא ואי סלקא דעתך פירי בעו סוכה ליתני פירות.[[390]](#footnote-390) מאי מיני תרגימא פירות. ואיבעית אימא באתרא דלא שכיחי פירי. ע"כ הצעת הגמ'.

**ומבואר פלוגתא** בין רבי ירמיה לרבא אי פירות שאוכלם בקבע טעונין סוכה. ויש לברר מה ההלכה. וגם לר' ירמיה האם דין פירות ממש כפת או דיש חלוקי דינים בקביעותן.

**והנה בעל** המאור כאן כתב דקי"ל כרבא דבתראה הוא. אולם המלחמות כתב דמדלא כתב הרי"ף למימרא דרבא משמע דאין הלכה כמותו ונדחו דבריו [דכל דברי רבא באו לתרץ מה שאמר רב יהודה כותבת יותר מכיצה. אבל להלכה קי"ל כרב זביד ביומא דהוי פחות מכביצה. ועוד דלפי מאי דאמרינן להלן כו. גם כביצה לא חייב בסוכה.[[391]](#footnote-391) ועי' בר"ן שהאריך בפשט הסוגיא ביומא ודן בדברי הרמב"ן. ומ"מ מסיק דיתכן כפסק הרמב"ן.]

**והרא"ש סי'** יג כתב: ודוקא פת אבל פירי לא בעי סוכה כדמסקינן בפרק בתרא דיומא דף עט: דקבע דידהו כאכילת עראי דפת. ורבינו מאיר היה נזהר מלאכול פירות חוץ לסוכה כי היה סובר להחמיר כהאי לישנא דפירי בעי סוכה.

**בביאור דברי** הרא"ש, הפרישה והמאמ"ר סי' תרלט מבארים דמעיקר הדין החמיר רבנו מאיר כשאכל אכילת קבע כהך לישנא דיש קבע לפירות. [וכן מפורש להדיא בתשב"ץ קטן סי' קמד שחומרת המהר"ם היתה רק על שיעור כביצה ועוד, "אבל פירות כביצה אוכל בטוב חוץ לסוכה ואפילו פת"] אבל הב"ח והקרבן נתנאל מבארים דאכל אכילת עראי והחמיר כר"ג שאמר העלום לסוכה דאם בא להחמיר מחמיר. [צ"ב א"כ מהו זה שכתב הרא"ש כי היה סובר להחמיר כהאי לישנא וכו'. ובב"ח משמע דהחמיר כהך שיטה בקבע, ומלבד זה החמיר באכילת עראי אפילו בפירות וכ"ש בעראי דפת, וכתב דבריו משום דיוקו בלשון הטור. אך בקרבן נתנאל משמע דפירש כן ברא"ש וצ"ע.]

**אם למ"ד יש קבע לפירות הוי ממש כפת**

**רכז) עוד כתב** הרא"ש: ומיהו נראה דמוכח התם דאפילו אי פירי בעי סוכה, היינו כשקובע עצמו לאכילת פירות. ואשמועינן דקבע דידהו הוי כאכילת עראי דפת,[[392]](#footnote-392) אבל באכילת עראי דפירי ליכא מאן דאסר. ע"כ.[[393]](#footnote-393) והיינו דגם מאן דמחייב לאכול בסוכה פירות בכמות של כביצה ועוד, בזה לחוד אין די לחייב אלא בתנאי שקובע שזה סעודתו.[[394]](#footnote-394) [ומה נקרא קובע יבואר להלן.]

**והמג"א (תרלט** ו) כתב בהא דפסק השו"ע דפירות אין להם קבע אפילו קבע עלייהו, וז"ל: נלמד ממ"ש הרא"ש "ומיהו נראה דמוכח התם דאפי' אי פירי בעי סוכה היינו כשקובע לאכילת פירות ואשמועינן דקבע דידהו הוי כאכילת עראי דפת אבל באכילת עראי דפירי ליכא מאן דאסר" עכ"ל [הרא"ש] וא"כ למ"ד דפירי לא בעי סוכה היינו אפילו קבע, והכי קי"ל.

**עוד כתב** המג"א: ומשמע דס"ל להרא"ש דאפי' למאן דמחייב בפירות אינו חייב בכביצה[[395]](#footnote-395) אלא דוקא שיאכל שיקבע סעודתו עליהם [דאל"כ הוי שוה לפת.[[396]](#footnote-396)] ולמד כן מדאמרינן ביומא דף ע"ט אכילת עראי אין אכילת קבע לא[[397]](#footnote-397) ע"ש. וצ"ע דהא לעיל מיניה איתא 'ואי ס"ד כותבת יתירה מכביצה' משמע בהדיא דכביצה פירות חייב למאן דמחייב אפי' לא קבע עליו, דאל"כ לא פריך מידי, דדילמא ר"ג אכלן דרך עראי דומיא דטעימת התבשיל, וצ"ע.[[398]](#footnote-398)

**ומיהו לענין** פירות לא נ"מ[[399]](#footnote-399) דקיימא לן דפרי לא בעי סוכה ואפילו אכל הרבה וקבע עלייהו וכן משמע בגמרא. מכל מקום נ"מ לענין מיני תרגימא דבעי סוכה אם קבע עלייהו היינו כשאכל כביצה דומיא דפירי למ"ד דבעי סוכה.[[400]](#footnote-400)

**דף כו ע"א**

**אכילת שאר מאכלים [חוץ מפת ופירות]**

**רכח) כתב הרא"ש** (סי' יג): וה"ר פרץ ז"ל כתב דוקא פירי לא בעי סוכה אבל בשר וגבינה ושאר דברים חוץ מפירי בעי סוכה כדאמרינן בשמעתין (להלן כז. וביומא עט:) אם השלים במיני תרגימא יצא.[[401]](#footnote-401) ומיני תרגימא היינו בשר וכיוצא בו, ומדמהניא בהו השלמה ש"מ בעי סוכה. ודלא כרש"י שפי' דמיני תרגימא היינו פירי דפירי לא בעי סוכה ולא מהניא בהו השלמה ע"כ.

**אבל הרא"ש** חלק ע"ז וז"ל: ובתוספתא פ' כיצד מברכין תניא הביאו לפניו מיני תרגימא מברך עליהן בורא מיני מזונות ומשמע דמיני תרגימא היינו מאכל שעשוי מחמשת המינים[[402]](#footnote-402) ואפשר שהוא חשוב יותר מבשר וגבינה ואין ראיה ממיני תרגימא להצריך סוכה לבשר ולגבינה, וגם אין דרך לקבוע סעודה עליהן, ולא חשיב מאכילת עראי דפת.[[403]](#footnote-403)

**תבשיל ופת הבאה בכסנין**

**רכט) כתב השו"ע** (תרלט ב) דתבשיל העשוי מה' מיני דגן אם קובע עליו חשיב קבע וצריך סוכה. וכתב המ"ב (תרלט טו): אם קובע עליו וכו' - ר"ל שאוכלם בחבורה[[404]](#footnote-404) או שאוכל שיעור חשוב שקובע סעודתו בזה[[405]](#footnote-405) ולא די שיאכל מעט יותר מכביצה כמו בפת. ועיין במ"א שהקשה ע"ז ודעתו דדינו ממש כמו בפת דיותר מכביצה מעט חייב בסוכה.[[406]](#footnote-406) אכן לענין לברך לישב בסוכה דעת האחרונים דאין לברך רק כשיקבע עליו סעודה כמו שכתוב בשו"ע. ודע עוד דהסכימו כמה אחרונים דנכון להחמיר מלאכול בשר ודגים וגבינה חוץ לסוכה[[407]](#footnote-407) ודוקא בקביעות אבל שלא בקביעות אין להחמיר כלל.

**ובמ"ב (סקט"ז):** וצריך סוכה - פי' מדינא וע"כ צריך לברך לישב בסוכה. וכתב המאמר מרדכי שמי שאכל פת הבאה בכיסנין בשחרית בתוך הקאפי"א וכיוצא כמו שאנו נוהגים בכל ימות השנה אע"פ שאינו מברך המוציא כיון שאינו אוכל שיעור שדרך בני אדם לקבוע עליו, מ"מ בעי סוכה שהרי הוא קובע סעודתו עליו[[408]](#footnote-408) וכו' וכך נהגנו לברך עליה לישב בסוכה ע"ש. ונקט מילתא דשכיחא דה"ה אפילו בלא שתית קאפי"א כיון דקבע סעודה על הפת כיסנין. ואם לא קבע סעודתיה עליו רק שאכל יותר מכביצה יש דיעות בין האחרונים אם צריך לברך לישב בסוכה. ועיין בשע"ת שכתב דלענין שבת ויו"ט בבקר כשמקדש ואוכל פת כיסנין במקום סעודה [אף שאח"כ הולך לחוץ לקבל פני רבו וכדומה ונמשך כמה שעות עד זמן סעודה] לכו"ע יכול לברך לישב בסוכה דכיון שאוכל אותה בתורת סעודה הצריכה לקידוש שפיר דמי שיברך ברכת סוכה דמחשבתו משוי ליה קבע. ובחול אין כדאי לברך דספק ברכות להקל. אכן מנהג העולם לברך אף בחול. וכדי להנצל מחשש ברכה לבטלה יראה שלא לצאת מיד אחר אכילתו רק לשבת שם זמן מה[[409]](#footnote-409) ויכוין בשעת ברכתו לישב בסוכה על האכילה ועל הישיבה שאחר זה.[[410]](#footnote-410) עכ"ל המ"ב.

**ברכה על משקה**

**רל) כתב הרא"ש** סי' יג: ושתיית יין עראי היא. וביאר הפרישה דהכונה אם לא שתאו בקביעות אפילו ששתה הרבה לא עדיף ממה שדעת הרא"ש דגם בפירי למאן דמחייב בעינן קביעות. אבל אם באמת קבע לא נתפרש ברא"ש מה דינו. אבל הב"י כתב דכונת הרא"ש לדמותו לפירות וא"כ להלכה אף בקבע לא בעינן סוכה. וכן מדייק הב"ח בר"ן שכתב: ודאמרינן אוכלין ושותין עראי חוץ לסוכה, ה"ק דאם שותה פעם אחד עם אכילת עראי אינה נחשבת קבע.[[411]](#footnote-411) והכי משמע מדלא בעינן בגמרא וכמה שתיית עראי וכן פירש"י כדטעים בר בי רב שטועם מלא פיו ושותה עכ"ל אלמא להדיא דכל שתייה היא עראי.

**ובהג"א (מהאו"ז)** הסתפק בזה וז"ל: ושתיית יין ודבש ושכר בהדי פירות או בלא פירות אלא יין בלבד וכגון שלא אכל לחם ולפתן אין לי לברר אם מותר חוץ לסוכה אם לאו דתשבו כעין תדורו אמר רחמנא ואין שתייה בלא אכילה. או שמא פעמים אוכלים אגוזים ושאר פירות וקובעין עצמן לשתייה ואסור. עכ"ל.

**והדרכי משה** הוכיח עוד מדברי שיבולי הלקט שכתב האגור וז"ל וכל שתייה קרוי עראי ומיהו כתב הר"ר אביגדור דשבת וי"ט דאכילת עראי שלהם הוי קבע אפי' שתייה מקרי קבע הואיל ואדם קובע עצמו על היין עכ"ל משמע דאם קבע עצמו על היין צריך סוכה.[[412]](#footnote-412)

**אמנם מסיק** הדרכי משה דנראה לענין דינא דהמיקל בשתייה לא הפסיד דהרי הרמב"ם והרא"ש והרי"ף כולהו ס"ל דלפירי לא בעי סוכה ומשמע אפילו קבע עלייהו דהרי אף מהר"ם שהחמיר באכילת פירות כתב הרא"ש עליו דאין להחמיר אלא באכילת קבע, מכלל למאן דמיקל אפילו באכילת קבע א"צ סוכה, א"כ ה"ה גבי שתיית יין. וכבר נתבאר לעיל סי' קע"ד דבזמן הזה לא מיקרי קביעות על היין קביעות ושתיית יין פטור מן הסוכה אפילו קבועים וא"כ הוי דינו כשאר פירות מ"מ טוב להחמיר שהרי כתב הרמב"ם המחמיר תבוא עליו ברכה.

**והב"ח תמה** על הפוטרים מסוכה: ותימה בעיני וכי אין דרך לקבוע על היין לשתות והלא בפרק כיצד מברכין (מב:) אמרו ל"ש אלא בשבתות וי"ט שאדם קובע סעודתו על היין. ואמר עוד (שם מג.) ר' יוחנן דיין נמי כשהסיבו אחד מברך לכולם דהוי קביעות בהכי ולדידן ישיבתינו הוי כהיסיבה דידהו.

**[ועי' מאירי** שתמרים עם יין הוי קבע אך כל אחד מהם לחוד לא. ובסידור רש"י סי' קסג כתב דאם קובע סעודתו על היין כגון בני אדם ששותין יין בחנויות כל היום אסור.]

**דברי הבאור הלכה בזה**

**רלא) והבאור הלכה** האריך בזה וז"ל: ואביא בקיצור דעת כ"א וטעמו. והנה הגר"א מביא מקור לדעת השו"ע מברכות דף ל"ו ע"ב דאמרינן שם בהדיא לענין בהמ"ז דלא קבעי אינשי סעודתא על היין ואפילו אי קבע בטלה דעתו אצל כל אדם וה"ה לענין סוכה.

**והראיה דמביאין** החולקין מהא דאמר שם בדף מ"ב ע"ב לא שנו אלא בשבתות ויו"ט שדרך לקבוע סעודה על היין, אין ראיה כלל דהתם הכונה בסוף הסעודה ולכך פטר את שלאחר המזון וכפירש"י שם, אבל לא יין בלבד בלא אכילה, דאין שתיה בלי אכילה כמ"ש בהגהת אשרי.

**וכן מה** שמביאין מהא דאמר שם בדף מ"ג דבפת ויין מהני הסיבתן לקבען יחד שיהא אחד מוציא את חבירו ג"כ אין ראיה כ"כ, די"ל דבפת ויין דחשיבי מהני הסיבתן לחברן יחד, ועי"ז אחד מברך לכולם. אבל לא שנאמר דנחשב קביעות גמורה לחייבו בסוכה, דאי הכי נימא דבני חבורה שנקבעו יחד לשתות יין יהיו רשאין לברך עי"ז בהמ"ז.[[413]](#footnote-413)

**ועתה נבאר** דעת החולקין, והביאו ראיתם מהא דלעיל. והנה אף שיש לדחות ראיתם וכנ"ל מ"מ נ"ל סעד גדול לשיטתן מהא דאיתא בגמרא דף כ"ח ע"ב ת"ר תשבו כעין תדורו וכו' אוכל "ושותה" בסוכה. וכן פירש"י בריש פרק הישן דעיקר ישיבת הסוכה אכילה ושתיה ושינה. ובסוגיין משמע דמה דאמר ר"ג לענין דלי של מים העלום לסוכה דהוא חומרא בעלמא, וע"כ שם מיירי לענין יין דחשיבי.[[414]](#footnote-414)

**וכן מוכח** מדעת הרמב"ם (פ"ו ה"ו) שלא העתיק אלא דמותר לשתות מים חוץ לסוכה, ולא הזכיר יין כלל, וע"כ דלענין יין חייב בסוכה. אלא דצ"ל דכמו לענין פת לא חייבו אלא באכילת קבע ולא בארעי כן ביין כה"ג, וזהו דאיתא במשנה אוכלין ושותין עראי חוץ לסוכה מכלל דשתית קבע אסור, והיינו ביין דמים לא חשיבו כלל. [ולא ס"ל לשיטה זו כמה דדחק הר"ן דעראי לא קאי רק אאכילה דהוא דוחק גדול.]

**ומצאתי בעזה"י** לתנא גדול כדברי והוא הריטב"א בחידושיו דכתב בהדיא דשתיית יין רביעית חשיב קבע ע"ש.[[415]](#footnote-415)

**ומהא דברכות** דף ל"ו ג"כ אין ראיה כלל, דלענין סוכה דבעינן תשבו כעין תדורו שאני בין לקולא בין לחומרא. היינו דאכילת עראי דהוא כביצה אפילו לשיטת הסוברים בעלמא דכביצה חייב מן התורה בבהמ"ז הכא פטור מסוכה דגם בביתו מצוי שאוכל אכילת עראי חוץ לביתו ושיערו חכמים דהוא כביצה. וכן לענין שתיה אף דבעלמא לא חשיבא קביעות לחייבו בבהמ"ז אפילו שתה כמה קבין יין, הכא דבעינן כעין תדורו ואין דרך לשתות יין בקביעות חוץ לביתו ע"כ חייב בסוכה. כן נ"ל נכון בעזה"י. עכ"ל הבאור הלכה.

**ועי' במ"ב** שלמעשה החמיר במשקה חשוב כמו יין וע"ש בשער הציון לגבי קפה וקקאו.

**שתיה באמצע הסעודה**

**רלב) בשער הציון** תרלט כט דן בדעת הסוברים דעל משקה אין מועיל קביעות ותמיד נחשב כעראי וכתב: והא דאיתא בגמ' "אוכלים ושותים בסוכה"[[416]](#footnote-416) והועתק לשון זה בריש הסעיף, היינו לאחר אכילתו בסעודה שדרך לשתות אז צריך לשתות ג"כ בסוכה דנכלל הוא בסעודה. אבל שתיה בלי אכילה לא חשיבה לחייבו בסוכה דתשבו כעין תדורו אמר רחמנא ואין שתיה בלא אכילה, [והיינו דמסתפק בהג"א והובא בדרכי משה ע"ש.] ואפשר דלפ"ז אף מים שבתוך הסעודה אין אין כדאי לשתות חוץ לסוכה וצ"ע. עכ"ל.[[417]](#footnote-417)

**וכדבריו נמצא** במאירי וז"ל: ולענין שתיה לא הוזכר בה שיעור קבע ועראי. וי"א שכל שתיה בלא אכילת דבר המחוייב לסוכה עראי היא ועם אכילה היא נגררת אחר האכילה אם האכילה קבע אף היא קבע ואם אין האכילה קבע אף היא אינה קבע. וכן נראה מלשון גדולי הרבנים (רש"י שכתב: כדטעם בר בי רב שטועם מלא פיו ושותה). [אמנם במאירי לא נזכר להדיא דמיירי גם במים.]

**כזית בשבת ויו"ט**

**רלג) כתב הגרע"א** בשו"ע סי' תרלט: בא"ר סי"א הביא בשם התניא ושבלי הלקט שכתבו בשם הר"ר אביגדור דבאכילת עראי דשבת ויו"ט חשיב קבע. ובחי' הצל"ח ברכות דמ"ט. בתוד"ה אי בעי כתב כן מסברא דכונת תוס' שם דכיון דכזית זה משום יו"ט לא חשיב עראי דחובתו משוי ליה קבע ע"ש. אלא דלפ"ז אחר שיצא ידי חובתו בסעודת יו"ט מה שאכל אח"כ הוי בו דין עראי ואין צריך סוכה רק ביתר מכביצה.

**והנה שיטה** זו הובאה בשע"ת תרלט ד, אולם המ"ב השמיטה. ועי' א"ר סקי"א שהקשה דא"כ מאי פריך בגמ' בע"ב מעשה לסתור [מר"ג שהעלה לסוכה אכילת עראי, וזה סותר הא דתנן דף כה. אוכלין עראי מחוץ לסוכה] דילמא אותו מעשה היה ביו"ט. וכתב דאולי לכך השמיטוהו הפוסקים.

**ומבואר דהא"ר** הבין דברי הראשונים הנ"ל אפילו באוכל פירות. וטעם הדבר י"ל לפי מה שכתב הרא"ש בשו"ת (כלל כה סי' ב): וששאלת אם מותר לשתות מים בלילי שבתות ובלילי ימים טובים קודם שיקדש. דע שהוא אסור. ולא דמי להבדלה דאמרינן (בע"פ ק"ה) דבי רב אשי לא קפדי אמיא, דשאני אפוקי יומא מעיולי יומא, דשבת קובעת[[418]](#footnote-418) ואסור ליהנות בכל מיני הנאות של אכילה ושתיה עד שיקדש. עכ"ל. וה"נ י"ל לגבי סוכה. וכבר צידד השעה"מ (סוכה פ"ו ה"ז) לומר כן. [אלא שדחה דלא אשתמיט שום פוסק לומר דביו"ט אסור אכילת עראי. והעירו עליו הטעם המלך והמעשה חושב דמצינו שיטת רבנו אביגדור הנ"ל.] ועי' פמ"ג תרלט א"א ט שדחה סברא זו.

**ובסברת החולקים** עי' שו"ת מהר"ח או"ז סי' עא [עי' ברכ"י סי' קסח שכתב כן בשם כת"י קדמון וכנראה כונתו למהר"ח או"ז] שכתב דלענין פת הבאה בכסנין שבת קובעת לברהמ"ז, אבל לא לגבי סוכה, משום דבעינן תשבו כעין תדורו, ודוק.

**אמנם עי'** בכור"י (תרלט כ) שפירש דברי ר' אביגדור כסברת הצל"ח דזה רק בסעודה שיוצא בה יד"ח, ומטעם דחיוב הסעודה מחשיבתו.[[419]](#footnote-419) ולפ"ז לא קשה קושית הא"ר דהא בפירות א"א לצאת ידי חובת קביעות סעודה ושבת וחול שוין לגביהם. וכן משמע ברע"א הנ"ל שהשוה דברי ר' אביגדור לדברי הצל"ח. וכ"כ המעשה חושב וטעם המלך בשער המלך הנ"ל.

**דף כו ע"א**

**אם בא להחמיר מחמיר [בדברים שאין בהם קבע]**

**רלד) מבואר ב**סוכה כו: וביומא עט: דגם באכילת עראי ובמים[[420]](#footnote-420) אם בא להחמיר מחמיר. ויל"ע מהו גדר הדין בזה ואם יש בזה מצוה ועד כמה יש ענין להשתדל בזה ולא לשתות מחוץ לסוכה.

**הבאור הלכה** (תרלט ב) כתב: ואפילו ת"ח אם רוצה שלא להחמיר ע"ע בכך רשאי ולא הוי כמי שאינו מדקדק במצות [ר"ן והובא באחרונים]. עכ"ל. ומקורו של הר"ן מר' צדוק שאכל מחוץ לסוכה.[[421]](#footnote-421)

**עוד כתב** הר"ן (יא. בדפי הרי"ף): אם רצה להחמיר על עצמו רשאי, כלומר דלא חשיב כמי שאינו מצווה בדבר ועושהו שנקרא הדיוט.[[422]](#footnote-422) עכ"ל. והרמב"ם (פ"ו ה"ו) והשו"ע (תרלט ב) כתבו דהרי זה משובח.

**ובטעם הדבר** הנה בשו"ת שואל ומשיב סי' רביעאה ח"ג סי' יא כתב בתוך דבריו דהטעם דאם בא להחמיר מחמיר הוא כדי שלא יבוא לאכול קבע.

**אמנם בשנות** אליהו ברכות פ"א מ"ג כתב: כל שהוא מצוה בעצם אלא שלא הצריכוהו חכמים, אם עושהו נותנים לו שכר שעשה מצוה מן המובחר. וכו' וכן אמרו בסוכה שהיו מחמירין על עצמם לשתות מים בסוכה. ובמי שהיה בדרך ולא רצה לשתות עד שבא לסוכה. [הועתק לשונו בארוכה באות ריא] ומבואר דאיכא בזה מצוה.

**וכבר מבואר** זאת בדברי ר"ת בספר הישר (חלק השו"ת סי' ע אות ד) וז"ל: דלא גרע ממטייל בסוכה דטיול לא בעי סוכה מ"מ מצוה קעביד, ה"נ אע״ג דפירי לא בעי סוכה מ"מ מצוה קעביד.

**ובבאור הלכה** סוף סי' תרלט כתב: וכתב בספר בכורי יעקב נ"ל דמה דאמרינן שאינו אלא מעשה הדיוטות ואינו מקבל שכר זה דוקא כשפטור בעת הישיבה כגון שמצטער וכדומה ובפרט בגשמים כיון שהם כשפיכת כוס על פניו שרבו הראה לו שאינו רוצה בעבדותו והוא רוצה לכוף רבו לעבדו שאין זה ד"א. אבל מי שפטור משום טרחה לחזור לסוכה כגון בפסקו גשמים בלילה או באמצע סעודתו או בהולך לסוכת חבירו לזה יש קבול שכר עליו דלא גרע משותה מים בסוכה דאמרינן הרי זה משובח אף שפטור מן הדין וכנ"ל וכ"ש זה שבשעת ישיבה מקיים מצות סוכה כראוי רק שלכתחלה לא היה מחוייב לילך לשם ולכן גם הגהת מיימוני לא כתב רק כל הפטור מן הסוכה ואינו יוצא דמשמע שבעת ישיבתו פטור עכ"ל. [וע"ע בבאור הלכה ד"ה וכל.]

**והנה בהולך** בדרך ואין לפניו סוכה והוא צמא האם יש ענין להמתין ולא לשתות עד שיבוא לסוכה. יש לדון ע"פ מש"כ בבאור הלכה (תרלט ז) בשם עולת שמואל דהא דהפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט הוא משום דמצטער ביו"ט או בחוה"מ, וא"כ לכאורה הוא הדין כאן מצטער בצמאו וחייב לשתות. [ושו"ר שכ"כ המנחת שלמה ח"ב סי' נח אות לח.]

**אמנם לכאורה** מבואר בירושלמי [הביאו המג"א תרמ טז] להיפך וז"ל: רב הונא היה הולך בדרך והיה צמא ולא רצה לשתות עד שנכנס לסוכה. (וע"ש בפמ"ג דהחמיר על עצמו דהרי הוי שתיה וגם פטור כשאין סוכה כירדו גשמים, כי ת"ח ראוי לו להחמיר). אמנם כבר עמד בזה העולת שמואל וביאר דרב הונא לא היה כ"כ צמא עד כדי שיצטער, אבל המצטער מהצמא באמת ישתה.

**אולם בבכור"י** תרמ כו כתב ע"פ הירושלמי שאף אם מצטער ברעב יש ענין שלא יאכל מחוץ לסוכה.

**שמא ירדם**

**רלה) אמר רב** אשי גזירה שמא ירדם. הקשה השפ"א מה בכך שירדם והרי כיון דיסוד ההיתר של שינת עראי הוא דמה שרגיל לעשות מחוץ לביתו, מותר מחוץ לסוכה, והרי אדם רגיל לישן שינת עראי מחוץ לביתו אף שפעמים הוא נרדם, וא"כ יותר לעשות כן אף מחוץ לסוכה. ותירץ דהאיסור משום מראית העין דיסברו שהלך מעיקרא לישן שינת קבע.

**והנה הגמ'** פריך מתפילין והקשה השאג"א (סי' מ) מאי קא מדמי תפילין לסוכה, הרי בתפילין איסור השינה הוא רק גזירה דרבנן שמא יפיח, ולכן לא חיישינן שמא ירדם. אבל בסוכה שאם יישן יעבור באיסור דאורייתא שפיר גזרינן שמא ירדם. וכתב השאג"א דצ"ל דהחשש שיפיח הוא קרוב לודאי והוי איסור תורה. ועי' ערוך לנר משכ"ב. והשפ"א הוכיח מקושיא זו כדבריו דלעיל דגם בסוכה הוא רק משום מראית העין.

**והנה רש"י** פירש דהא דאסור לישן הוא משום שמא יפיח. והקשה השאג"א למה לא פירש רש"י דאסור לישן משום היסח הדעת. ותירץ דאיסור היסח הדעת אינו אלא מדרבנן [ע"ש בזה] ומזה לא היה קשה על סוכה שהוא דאורייתא. אבל מחשש שיפיח שהוא דאורייתא שפיר מקשה.[[423]](#footnote-423)

**אמנם בעיקר** קושית השאג"א שיאסר משום היסח הדעת עי' בריטב"א כאן שתירץ: יש לומר דלהיסח הדעת לא קפדינן‎ אלא כשהוא ער ולבו פונה בדברים בטלים דבעינן שתהא כל מחשבתו בהם אבל כל שאינו מפנה דעתו לדברים של חול אע״פ שאין דעתו על התפילין מותר ומן הטעם הזה הוא קורא בתורה ומתפלל בתפילין בראשו אף על פי שאין דעתו עליהם בודאי כנ״ל. וכן תירצו הרא"ש הלכות ס"ת סי' כא ורבנו יונה בברכות והובא במ"ב סי' מד סק"ג. אלא דהשאג"א סי' לט דחה שיטה זו ע"ש.

**חיוב ישן במצוות**

**רלו) והנה יש** לדון אם ישן חייב במצוות. ועי' שו"ת שאילת יעב"ץ ח"ב סי' צז: הבא על אשה בשינה וילדה ממנו נראה דלא קיים המצוה[[424]](#footnote-424) דישן לאו בר דעת הוא לא למצוה ולא לעבירה לא נשכר ולא נענש. ובקרן אורה מנחות לז: דאין איסור היסח הדעת מתפילין בשעת שינה כיון דאז אינו מחויב במצוה.

**ולפ"ז צ"ב** מה החשש שמא ירדם והרי ירדם מתוך שנת העראי ואז הוא פטור ממצוות. ובאמת צ"ע כל דין שינה חוץ לסוכה מתי האיסור הרי כשנרדם פטור מן המצוות. וכנראה צ"ל דהאיסור בשעה שהולך לישן וקובע עצמו להיות חוץ לסוכה. [ויל"ע לפ"ז בהולך לישן לפני סוף חג הסוכות ויודע שכשירדם יהא כבר אחרי חג הסוכות, אם עצם זה שהולך לישן נחשב לקבע מחוץ לסוכה, או דכיון דהקבע רק משום השינה וכאן כשישן יהא כבר אחרי סוכות שרי.]

אמנם הנה המהרי"ל דיסקין (קו"א אות צז) כתב וז"ל: עי' תוי"ט פ"ק דסוכה מ"ו ובלבד שלא ישן תחתיו[[425]](#footnote-425) ותירוצו דחוק וכו'. ויותר נראה דקמ"ל דסמוך לנסר שרי לישן ולא חיישינן שמא יתהפך כדחיישינן גבי תפילין בצדו. והטעם דמה שעושה בעת שהוא ישן לית ביה משום חוץ לסוכה. ואף דלחד מ"ד חייש בשינת עראי חוץ לסוכה משום שמא ירדם, שאני התם כיון דכל עיקר ההיתר מעיקרא היה רק משום עראי, וא"כ כשירדם חיובא הוא להקיצו ולא משגחינן על מה שמצטער ביקיצה זו דהא לא בא כלל לישן זמן מה. משא"כ בנסר זה כשיתהפך בשינתו תחת הנסר אין חובה כלל להקיצו דמצטער הוא, א"כ ממילא גם הוא מעיקרא יכול הוא לישן סמוך לנסר ואין לו לחוש לנפשו לאיסור כלל דו"ק. [מבואר דישן חייב בסוכה אא"כ הוא מצטער.]

**ובחי' מהרי"ל** דיסקין על התורה פרשת אמור כתב בהא דתנן ריש פרקין הישן תחת המטה לא יצא ידי חובתו, דבא לרמז בישן תחת המטה, שאחרים חייבים ליטול המטה מעליו או לעורר אותו לצאת משם. וכן בהלך לישן לפני סוכות וקידש היום. וצ"ב מ"ש מדבריו הנ"ל. וביארו בזה דשם ישן מלכתחילה על דעת שיכנס היום ומקרי הלך לישן באיסור.

**ערביך ערבא צריך**

**רלז) ערביך ערבא** צריך כתב רש"י: ערביך ערבא צריך, שמא אף הוא ישכב וישן. והקשה בהגהות רא"מ הורויץ א"כ לא יהא היתר לאדם לישב רגע חוץ לסוכה או בתפילין שמא ירדם. וכתב לבאר: ונראה מזה ראיה ברורה שאם ישן מעצמו אין שום חשש כלל.[[426]](#footnote-426) רק כששוכב לישון וסומך על חברו והסמיכות אין בה ממש אסור משום שינת עראי.

**והערוך לנר** ביאר דכיון דחיישינן בתפילין לשמא ירדם ושמא יפיח דהוי כעין ספק ספיקא, חזינן דמחמירין טובא בתפילין משום קדושתן וא"כ היה לנו להחמיר גם לא להסתמך על שומר.

**והרג"ט אמר** דלשון רש"י שמא ישכב וירדם, משמע דאין החשש שירדם מאליו אלא שישכב להדיא לישן ויפשע בשמירתו. אבל בעלמא במניח תפילין ויושב חוץ לסוכה אינו שוכב. [אך לשון הרא"ה שמא ירדם. וכן בחי' ר"א מן ההר הלשון "שמא אף הוא ישן וירדם".]

**דף כו ע"א**

**אין קבע לשינה**

**רלח) רבא אמר** אין קבע לשינה. כתב רש"י [וכן דעת בעל המאור] לשמא ירדם לא חיישינן הלכך בתפילין שרי. ומבואר דרבא פליג על החשש שירדם ומתיר אפילו בלא מניח ראשו בין ברכיו. ונמצא דבתרתי פליגי רב אשי ורבא. א. בסוכה כשמניח ראשו בין ברכיו לרב אשי מותר ולרבא אסור. ב. בתפילין כשישן עראי ואינו מניח ראשו בין ברכיו לרב אשי אסור ולרבא מותר.

**אמנם הריטב"א** [והרא"ה והראב"ד בהשגות לרי"ף] כתבו דרבא בא רק להחמיר לאסור שינת עראי בסוכה אף כשאין חשש שירדם, אבל לגבי תפילין מודה דחיישינן שמא ירדם ולא שרי אלא במניח ראשו בין ברכיו.

**וכתב הריטב"א** ע"פ שיטתו דלהלכה חיישינן שמא ירדם: ויש למדין מכאן שהנודר או הנשבע שיעשה דבר בחצי הלילה, שאין לו לישן עראי קודם לכן שמא ירדם באותה שעה ולא יעשה מצותו. וליתא שאין אומרין כן אלא בדבר שהוא אסור בגוף השינה כשיאריך בשינתו כהני דהכא, אבל בנשבע זה שאין השינה אסורה לו כלל אלא שצריך לעשות מצותו באותה שעה אין לנו למונעו קודם לכן משינה. מפי מורי נר״ו. עכ"ל. [ועי' בחי' הגרע"א דלפ"ז אם נדר שלא לישן אסור לו שינת עראי שמא ירדם כיון דהשינה עצמה היא האיסור.]

**וצ"ע דבשלמא** בסוכה גוף השינה הוא האיסור, דזו היא ה"תשבו" שאסור מחוץ לסוכה. אבל בתפילין, כיון דאין האיסור משום היסח הדעת [כמו שנתבאר באות רלה,] אלא משום שמא יפיח, א"כ גם שם אין גוף השינה האיסור. והנה הרא"ה כתב ג"כ דברים הנ"ל ומפרש לה: "וכן בתפילין שאסור לישן בהם מפני קדושה שלהם" וצ"ב הרי גם הוא מפרש דהאיסור שמא יפיח. ואולי הכוונה דזה גופא שמביא עצמו למצב שיש חשש שיפיח הוי זלזול בקדושת התפילין ולכן מקרי השינה גוף האיסור. [ועי' במאירי דבדבר שאין השינה גוף האיסור יישן וידאג שיקום בזמן, ואם לא יקום הרי הוא אנוס. ומשמע לכאורה דבדבר שהאיסור הוא השינה עצמה הוי כחד ספק. אבל בדבר שאין השינה גוף האיסור, הוי כספק ספיקא ספק אם ירדם וספק אם יקום ומותר לילך לישון ואם לא יקום הוא אנוס.]

**שינה פחות מכדי ק' אמה**

**רלט) הנה להלכה** אסרינן שינת עראי מחוץ לסוכה כסברת רבא דאין קבע לשינה. וכתב המ"ב (תרלט יא): ועיין סימן מ"ד שהוא שיעור הילוך ק' אמה הא בציר מהכי אף עראי לא הוי. ואפשר דה"ה לענין סוכה כה"ג [פמ"ג]. עכ"ל. ובשער הציון (כג) כתב דכן משמע ברי"ץ גיאות בהלכותיו. וכונתו למש"כ הרי"ץ גיאות "ואין ישינין שינת עראי חוץ לסוכה דאין קבע לשינה וכמה שינת עראי כדי הילוך מאה אמה". וכתב המגיה "יצחק ירנן": זה נראה צע"ג שכנראה מדברי כל הפוסקים פסקינן כרבא דלענין סוכה אין עראי לשינה כלל ושיעורא דקו"ף אמה לגבי תפלין איתמר וגם בזה מפלפל הב"י בסי' מ"ד אי קי"ל הכי. עכ"ל. וע"ז מבאר המ"ב דעד ק' אמה אפילו עראי לא מקרי.

**ובבכור"י סקי"ג** כתב דכיון דהטעם הוא דאין קבע לשינה א"כ אף בפחות מק' אמה אסור דאף דלא מקרי אפילו שינת עראי מ"מ שייך בזה טעם אין קבע לשינה.

**ובחו"ב תמה** על מש"כ המ"ב דעראי הוא ק' אמה מצומצמות, ויותר מזה כבר הוי קבע, דא"כ הנדון בתפילין אי שרי שינת עראי הוא בדבר שא"א לעמוד עליו דפחות מק' אמה ודאי שרי ויותר ודאי אסור והצמצום בק' אמה הוא דבר שא"א לדעתו.

**חילוקי הדינים בשינה בתפילין**

**רמ) תני חדא** ישן אדם בתפילין. שינת עראי אבל לא שינת קבע ותניא אידך בין קבע בין עראי ותניא אידך לא קבע ולא עראי לא קשיא הא דנקיט להו בידיה הא דמנחי ברישיה הא דפריס סודרא עלויה. ופרש"י: דנקיט להו בידיה, לא קבע ולא עראי שמא יפלו מידו. דמנחי ברישיה, עראי מותר וקבע אסור שמא יפיח. דפריס סודרא עלייהו, הניחם אצל מראשותיו[[427]](#footnote-427) בין קבע בין עראי דלא נתנה תורה למלאכי השרת.

**והעיר בביאור** הגר"א סי' מד דלפי רש"י התירוץ לא נאמר לפי סדר הברייתות. [ואילו היה לפי הסדר היה לו לומר הא דמנחי ברישיה הא דפריס סודרא הא דנקיט להו בידיה.]

**אמנם הרמב"ם** פ"ד מתפילין הט"ו כתב: תפלין צריכין גוף נקי שיזהר שלא תצא ממנו רוח מלמטה כל זמן שהם עליו. לפיכך אסור לישן בהם לא שנת קבע ולא שנת עראי אלא אם הניח עליהן סודר ולא היתה עמו אשה ישן בהם שנת עראי. וכיצד הוא עושה, מניח ראשו בין ברכיו והוא יושב וישן. ובהט"ז: היו תפליו כרוכין בידו מתר לישן בהם אפלו שנת קבע. עכ"ל. וכתב הכס"מ: ומפרש רבינו כי מנחי ברישיה לא קבע ולא עראי, משום דחיישינן דילמא לא מדכר דתפילין עליה ואתי להפיח. כי פריס סודרא עלייהו, ודאי מדכר דתפילין עליה ולא אתי להפיח. [ומ"מ קבע אסור[[428]](#footnote-428) ולכן צריך גם ראשו בין ברכיו.] כי נקיט להו בידיה אפילו קבע נמי שרי כיון שאינם בראשו אפילו יפיח לית לן בה, ולשמא יפלו מידו לא חיישינן שהרי כרוכין הם בידו. [ולא דמי להא דתניא (ברכות כג:) לא יאחוז אדם תפילין בידו ויתפלל ולא יישן בהם שינת קבע ולא שינת עראי דההיא אחיזה בעלמא בלא כריכה.]

**וכתב הגר"א** דלפ"ז א"ש סדר התירוץ בגמ'. ולכאורה אינו מובן דגם לרמב"ם אינו לפי הסדר. וביאר בדמשק אליעזר דלפי הרמב"ם ד'פריס סודרא' הכונה מנחי ברישא ועליהם פריס סודרא, א"ש דהוכרחה הגמ' לפרש דפריס סודרא קאי אמנח ארישא, ולכן משנים את סדר התירוץ לומר קודם מנח ארישא ואח"כ פריס סודרא [לרמז דהסודר פרוס ע"ג התפילין שברישיה, ולא כרש"י דמיירי באינו מניח את התפילין] וממילא אחרי שבין כך א"א לשנות כסדר הברייתא לא קפיד אסדרא.

**והב"ח מבאר** דברי הרמב"ם באופן אחר דפריסת הסודר היא כדי שלא ירדם בקבע [ולא ככס"מ דהוא כדי שיזכור שהוא מניח תפילין], ולפ"ז מתפרש מש"כ הרמב"ם 'כיצד הוא עושה מניח ראשו בין ברכיו' דזו עצה אחרת שיניח ראשו בין ברכיו, ואם עושה כן אינו צריך פריסת סודר, ואו או קאמר.

**והלבוש והדרישה** יש להם שיטה שלישית דהטעם דבעינן סודר אינו משום הפחה [דבשינת עראי לא חיישינן לזה כרש"י] ולא משום שמא ירדם אלא דלישן בתפילין בלא סודר עליהם הוא בזיון לתפילין. ואם מניח ראשו בין ברכיו מותר אף בלא סודר דבכה"ג אין זה דרך בזיון כ"כ.

**וע"ע בערוך** לנר מש"כ בדברי הרמב"ם.

**שיטת הרי"ף**

**רמא) הרי"ף לא** כתב כלום מסוגיא זו בהלכות תפילין. וכתב הריטב"א [וכן הוא בבעל המאור בשם חכם מחכמי הדור] דמשמע דסבר דהאי סוגיא דחויה היא מהא דאמרינן בפרק במה טומנין (שבת מט.) תפילין צריכין גוף נקי כאלישע בעל כנפים, מאי היא דבי רבי ינאי אמרי שלא יפיח בהם רבא אמר שלא ישן בהן. ונראה לרבינו ז״ל דרבא קאמר שלא ישן בהם כלל אפילו‎ שינת עראי, כי להחמיר על דברי ר׳‎ ינאי בא.

**אך הריטב"א** כתב ע"ז: ולא נהירא לדחויי כולה שמעתא וכמה‎ מתנייתא ומימרי דאמוראי בכדי, אלא ודאי דרבא לא פליגא דאיהו שינת קבע אמר, ומשום דבי רבי ינאי לא אסרי אלא הפחה ממש ולא אסרי שינה כלל משום גזרת הפחה, בא רבא ולמד שאף שינה אוסרין דאיכא למיחש להפחה. והיינו כשהיה שינת קבע או כשאין מניח ראשו בין ברכיו. והמחמיר תבוא עליו ברכה.

**אמנם בהשגות** הראב"ד על הרי"ף פירש טעם מה שאסר רבא משום דאין אנו יודעים לשער כדי הילוך ק' אמה.[[429]](#footnote-429) ולפ"ז ל"ק קושית הריטב"א, דבאמת אין אנו דוחין דברי כל הני מתנייתא ואמוראי, אלא דאין אנו בקיאין להשתמש בהיתר זה.

**שעור הילוך ק' אמה**

**רמב) כמה שינת** עראי תני רמי בר יחזקאל כדי הילוך מאה אמה. והנה המ"ב סי' מד סק"ד כתב [בשם מג"א] דכדי הילוך ק' אמה הוא חלק ס"ז משעה בקירוב. [והוא קרוב ל54 שניות.] והחשבון הוא לפי מ"ד דמיל [שהוא אלפיים אמה] הוא י"ח דקות, וא"כ בשעה הולך 6666 אמות, ומאה אמות הם אחד מס"ז בקירוב. וכתב המחה"ש דזה לפי השיטות שמיל הוא י"ח מינוט, אמנם לפי השיטות דמיל הוא כ"ב מינוט ומחצה או כ"ד מינוט יגדל השעור בהתאם. ולשיטה דמיל הוא כ"ד מינוט נמצא בשעה הולך 5000 אמות, א"כ שעור הילוך ק' אמה שהוא אחד חלקי 50 בשעה הוא 72 שניות.

**מניח ראשו בין ברכיו ושעור הילוך ק' אמה**

**רמג) והנה לעיל** אמר ר' יוחנן דמותר לישן בתפילין אם ראשו בין ברכיו, דאז הוא שינת עראי. וצ"ע מהו שנאמר כאן שעור חדש בשינת עראי של הילוך מאה אמה. ועי' בבאור הגר"א סי' מד שכתב בדעת הרמב"ם דבאמת הוא מחלוקת בין ר' יוחנן לרמי בר יחזקאל ופסק הרמב"ם כר' יוחנן דמניח ראשו בין ברכיו ואין תלוי בשיעור זמן של הילוך מאה אמות. [והוא מבואר בב"י סי' מד, ועי' שפ"א.]

**אמנם הגר"א** כתב ע"ז: וצ"ע חדא דמשמע דלא פליג אלא דמפרש שיעורא. ורבי יוחנן קאמר דאף בהאי שיעורא צריך ליתן ראשו בין ברכיו שלא ירדם. ועוד דהא תניא כוותיה דרמי בר יחזקאל.

**ישן בתפילין וראה קרי**

**רמד) הישן בתפילין** ורואה קרי אוחז ברצועה ואינו אוחז בקציצה[[430]](#footnote-430) דברי רבי יעקב. ופרש"י צריך לסלקן מראשו בעוד הקרי עליו. וכן מבואר במ"ב (מ טו) דכאן הקילו שאף דיתכן שנגע במקומות המטונפים מותר לאחוז ברצועה ולהסירה **שלא להשהות את התפילין על עצמו** בעוד שהוא מטונף בקרי.[[431]](#footnote-431)

**וביסוד פלוגתת** ר' יעקב וחכמים, דעת התוס' דפליגי אי שרי לישן עם תפילין שינת עראי בלילה. [ולשון חכמים "ישן אדם בתפילין שינת עראי אבל לא שינת קבע" מפרש המהרש"ל לפירוש זה: ה"ק אין ישנים שינה שיבא לידי קבע דהיינו בלילה דלמא ממליך.]

**אמנם הריטב"א** מפרש [כפירוש שדחו התוס'] דפליגי אם מותר לישן בתפלין שינת קבע. ולכאורה כוונתו משום הפחה, אך בריטב"א בהוצאה הישנה[[432]](#footnote-432) מבואר להדיא דחשש לקרי וצ"ע ממש"כ שם שדבריו לבאר אף אם בעל קרי מותר בתפילין. ועי' בערוך לנר שנראה דישן ובע"ק ביחד גרע טפי וצ"ע. ועי' מאמ"ר סוף סי' מ מש"כ בדעת הריטב"א, ואולי כונתו לבאר בריטב"א דחיישינן שיגע בקציצה לפני שיקנח הקרי.

**דף כו ע"ב**

**הטעם שלא יישן שיתין נשמי ביום**

**רמה) אמר רב** אסור לאדם לישן ביום יותר משינת הסוס ופרש"י: מפני ביטול תורה. [הלבוש סי' רלא כתב "שלא יתבטל מעבודת השם יתברך".] וצ"ב אטו בלילה אין צריך ללמוד. ובא"ר סי' ד' כתב דעיקר זמן ת"ת ביום. ועי' בשפ"א כאן שכתב דאינו יודע מנין זאת.[[433]](#footnote-433)

**אמנם בב"י** (סי' ד) משמע טעם אחר וז"ל: ואם השכים ללמוד ונטל ידיו ואח"כ השכיב עצמו לישן קודם היום נראה דאפילו כדי להעביר רוח רעה אינו צריך לחזור וליטול ידיו, דכיון שעברה פעם אחת על ידי נטילה ג"פ שוב אינה שורה באותה הלילה.

**ואפשר שאע"פ** שעברה ע"י נטילה ג"פ חוזרת ושורה. וכן נראה מספר הזוהר שכתב בתחלת פרשת ויגש על מה שאחז"ל שדוד היה מנמנם כסוס: רזא דמילתא דהא דוד מלכא חי וקים לעלם ולעלמי עלמין, ודוד מלכא הוה נטיר כל יומוי דלא יטעום טעם מיתה בגין דשינתא חד משיתין דמיתה איהי, ודוד בגין דוכתיה דאיהי חי לא הוה נאים אלא שיתין נשמי, דעד שיתין נשמי חסר חד איהו חי, מתמן ולהלאה טעים בר נש טעמא דמותא ושליט ביה סטרא דרוחא מסאבא. ודא הוה נטיר דוד מלכא דלא יטעום טעמא דמותא ולא ישלוט ביה סטרא אחרא, בגין דשיתין נשמי חסר חד איהו רזא דחיים דלעילא, עד ס' נשמי דאינון ס' נשמי עילאין ואילין רזא דלהון דתליין בהו חיים, מכאן ולתתא רזא דמותא איהו. ועל דא דוד מלכא הוה משער שיעורא דליליא בגין דיתקיים בחיים ולא ישלוט ביה טעמא דמותא עכ"ל (הזוהר). משמע בהדיא שכל שישן שיתין נשמי צריך ליטול, שהרי כשישן שיעור זה קאמר דשליט ביה סטרא דרוח מסאבא, משמע דלא שאני לן בין ישן קודם לכן באותה לילה ללא ישן כלל, וכיון דשליט ביה סטרא דרוח מסאבא פשיטא שצריך ליטול ידיו כדי להעבירה שאע"פ שנטל ידיו להעביר הרוח רעה ששרתה על ידיו ראשונה מה יועיל לרוח רעה ששרתה על ידיו אח"כ.

**ולפ"ז אפשר** דאפי' אם ישן ביום צריך ליטול ידיו דהא סתם אמרו כל דנאים שיתין נשמי שלטא ביה סטרא דרוח מסאבא ולא חילקו בין יום ללילה. ואע"פ שבמאמרים שכתבתי דאיתא בפרשת וישלח כתוב דלית לך מאן דנאים "בליליא" על ערסיה דלא טעים טעם דמותא, וכיוצא בזה כתוב במאמר שבפרשת וישב. אפשר דלאו דוקא אלא אורחא דמילתא נקט שדרך בני אדם לישן בלילה. ותדע דע"כ על ערסיה שכתב בפרשת וישלח לאו דוקא דכיון דטעמא כיון דנשמתא נפקת מיניה שריא רוח מסאבא אפי' כי נאים בלא ערסא נמי, וא"כ ה"ה דליליא דקאמר לאו דוקא אלא אורחא דמילתא נקט וה"ה ליום.

**ובהכי אתי** שפיר הא דאמרינן בפרק הישן (כו:) אסור לישן ביום יותר משינת הסוס שהוא שיתין נשמי.[[434]](#footnote-434)

**ומיהו יש** לדחות ולומר דדוקא בישן בלילה אמרו לפי שאז הוא זמנו של סטרא מסאבא, אבל ביום אין לו כח לשרות על האדם. ומה שאסרו לישן יותר משיתין נשמי הוא כדי שלא לעורר כח ההוא סטרא ביום שאינו זמנה[[435]](#footnote-435) מ"מ אע"פ שמתעורר ע"י השינה אפשר שאין לו כח לשרות וצ"ע. עכ"ל הב"י.

**ו**בערוך לנר כתב נ"מ בין הני טעמי. דהנה מבואר במג"א שיובא באות רמז דאם הטעם משום טעם מיתה יכול לישן כמה פעמים שינות קצרות שכל אחת פחות משיתין נשמי. אמנם אם הטעם משום בטול תורה פשוט שאין בהפסקות באמצע השינה היתר [ואדרבה מפסיד יותר זמן.] ועי' אות רמח בהערה משה"ק לפ"ז.

**א. אם הוא מדינא או מדת חסידות ב. שיתין נשמי או יותר משיתין**

**רמו) והנה לשון** השו"ע סי' רלב: אם א"א בלא שנת הצהרים יישן ובלבד שלא יאריך בה שאסור לישן ביום יותר משנת הסוס שהוא שיתין נשמי. עכ"ל. משמע שהוא איסור מדינא [וכן הוא בלשון הגמ']. אמנם בשו"ע סי' ד סט"ז: דוד היה נזהר שלא לישן שיתין נשמי כדי שלא יטעום טעם מיתה. ע"כ. ומשמע דאינו אלא מדת חסידות. והקשה העולת תמיד למה לא הביא דברי הגמ' דאסור מדינא. וכתב הא"ר דאישתמיטתיה דברי השו"ע סי' רלא שהעתיק דברי הגמ'.

**אמנם לכאורה** דברי השו"ע סתרי אהדדי אם הוא איסור או מדת חסידות. וכתב הא"ר ליישב בכמה אופנים: א. דהנה יש סתירה בין סי' ד' שדוד נזהר שלא לישן "שיתין נשמי" משמע דשיתין נשמי מצומצמות ג"כ אסור.[[436]](#footnote-436) ואילו בגמ' (ובסי' רלא) משמע דרק יותר משיתין נשמי אסור. אמנם זהו גופא החילוק דמצד האיסור הוא רק יותר משיתין נשמי אבל מצד שלא יטעם טעם מיתה אסור אף שיתין נשמי. [ובזה מתיישבת הסתירה שהובאה בהערה.]

**עוד תירץ** הא"ר [את קושית העולת תמיד על הא דמשמע בסי' ד' דהוי רק מדת חסידות] דהשו"ע הוכיח דלמסקנת הגמ' ליכא איסור מדאמר אביי שינתיה דמר וכו' משמע דאין זה נוהג בכל אדם. וכן ממה דאביי היה ישן עד שאמר לו רב יוסף עד מתי עצל תישן ומשמע דרק מצד מדת חסידות גער בו.[[437]](#footnote-437) [אמנם אין זה מיישב הא דסי' רלא.]

**עוד כתב** הא"ר דלשון השו"ע בסי' רלא [וכן לשון הגמ'] אינו מכריח דהוא מדינא דמצינו כמה מקומות[[438]](#footnote-438) שכתוב "אסור" ומפרשים דהוי מדת חסידות.

**עוד תירץ** דהשו"ע מחלק בין יום ללילה ביום אסור מדינא משום בטול תורה, ובלילה משום מדת חסידות.[[439]](#footnote-439) [אף דהב"י משוה יום ללילה י"ל דבשו"ע חזר בו.]

**ובספר האשכול** כתב: ולישן ביום יותר משינת הסוס וכל כיו"ב אין עליהן לא מלקות ולא נדוי אלא קורין אותו עובר על תקנת חכמים.

**בדברי הרמ"א סי' ד'**

**רמז) כתב הרמ"א** סי' ד סט"ז [גבי שינת דוד פחות משיתין נשמי]: ובגמ' פרק הישן משמע דדוקא ביום היה נזהר. ובמג"א (סקט"ז) כתב: וצ"ע דלא נמצא שם כן אלא על האמוראים. וגם לכ"ע אסור לישן ביום יותר כמ"ש סי' רל"א[[440]](#footnote-440) אבל דוד אפי' בלילה היה נזהר כמ"ש הרב"י בשם הזוהר. ובברכות דף ג' איתא בהדיא עד חצות לילה היה מתנמנם כסוס והוא ס' נשמי. והא דאמרינן דהיה לו כנור לאתעוריה משנתיה היינו אם הגיע חצות תוך הס' נשמי, דבאמת היה ישן כמה פעמים ס' נשמי בחצות לילה הראשון.[[441]](#footnote-441) וצ"ל דק"ל לרמ"א למאי נ"מ כתב הרב"י דוד היה נזהר וכו', אלא שבעל נפש יחמיר לעצמו, וע"ז קאמר ובגמ' פ' הישן וכו' פירשו דלא יחמיר בעל נפש אלא ביום.

**שעור שיתין נשמי**

**רמח) כתב הבאור** הלכה (סי' ד): שיתין נשמי. רבו בו הדעות בשיעור זה.[[442]](#footnote-442) י"א דהוא ג' שעות וראיה מהא דהאר"י ז"ל היה ישן בשבת ב' וג' שעות. ויש דוחין דשאני ת"ח בשבת דמצוה לענג השבת. ועוד אינו מוכרח כלל דשמא היה ניעור כמה פעמים בתוך שינתו ולא היה ישן ס' נשמין בפעם אחת.[[443]](#footnote-443) וי"א דהוא יותר מחצי שעה. וי"א דהוא שיעור מעט יותר משלשה מינוט.[[444]](#footnote-444) ע"כ בעל נפש יחמיר לפי כחו.

**וכתב המ"ב** (סקל"ו) בשם מחצית השקל דענין השינה ביום תלוי לפי מה שהוא אדם וכפי צורך לעבודתו יתברך. ובערוך השלחן סי' רלא הביא דראה גדולי עולם שישנו בצהרים. והובאו דברי בהערה.[[445]](#footnote-445)

**מפומבדיתא לבי כובי**

**רמט) אביי הוה** נאים כדמעייל מפומבדיתא לבי כובי. כתב רש"י דמפ' במקום אחר דהוו שיתא פרסי. אמנם הרא"ה כתב דמפומבדיתא לבי כובי הוא שעור מיל.

**והגרע"א ציין** על דברי רש"י לשו"ת נו"ב מהדו"ת או"ח סי' כ שנשאל מהג"ר ישעיה פיק היכן אמרו כן וגם הוכיח ממקומות אחרים דהיה סמוך הרבה יותר והנו"ב השיב לו דאולי הוא באיזה מדרש ומה שהקשה והוכיח דהוא קרוב יותר, כתב ליישב דאיכא תרי בי כובי.

**והשע"ת (סי'** ד' סקי"ז) הביא משו"ת תפארת צבי סי' א' שרצה להגיה שתי פרסי. ע"ש וגם זה לא נמצא בשום מקום. וע' בגיטין דף ד' דאמר רבה בב"ח לדידי חזי לי האי אתרא והוי כמבי כובי לפומבדיתא ע"ש דקאי אמכפר לודים ללוד דחשיב ליה התם מובלעת ורש"י שם פירש שיש שבולטת ד' וה' פרסאות ועיירות העומדים לפנים מן הבליטה קרי להו מובלעת בתוך התחום ע"ש. ולפי מ"ש רש"י בסוכה דהוי שית פרסי צ"ל דלאו דוקא נקט ד' וה' פרסאות וצ"ע.

**אם יש לחלק בין רואה קרי לטמא בקרי**

**רנ) לימא קסבר** רבי יוסי בעל קרי אסור להניח תפילין. וכתב התוס' הרא"ש: תימה לי מנא ליה דר' יוסי סבר הכי דילמא וכו' אסר משום שאתו לראות קרי בעוד התפילין בראשו, אבל לעולם בעל קרי לאחר שפסק קרויו מותר להניח תפילין. י"ל משום דמשמע ליה דאי לאו דאסר רבי יוסי בעל קרי בתפילין לא הוה מחמיר כוליה האי בילדים לחלוץ משום גזירה דהרגל טומאה.

**אמנם הריטב"א** תירץ קושיא זו: ומדלא דחי ליה דלעולם מותר בתפלין לאחר שראה קרי אבל בעודו רואה קרי אסור, שמעינן‎ דמ״ד בעל קרי מותר להניח תפלין אפילו‎ בעודו רואה קרי קאמר.

**הנה מדבריהם** נראה שבאו לחלק בין זמן הראיה לזמן שאחרי הראיה. ועי' חי' הגרע"א שהקשה באופן אחר דיש לחלק בין זמן שהקרי עליו לאחר שקינח את הקרי, וזה ע"פ השו"ע (סי' מ ס"ז) שיסיר התפילין עד שיקנח הקרי.[[446]](#footnote-446) ועי' אות רמד ובהערה. ועי' פסקי רי"ד שהקשה כן והוכיח מזה דמותר שיהיו התפילין עליו בעודו בעל קרי, והברייתא בע"א שהצריכה לחלוץ הוא משום דסברה דבעל קרי אסור בתפילין.

**ובעיקר הנדון** אם בעל קרי אסור בתפילין עי' פסקי רי"ד שכתב דזה תלוי במחלוקת ס"פ מי שמתו אי בעל קרי מותר בדברי תורה.

**שכח ושמש**

**רנא) ת"ר שכח** ושמש מטתו בתפילין אינו אוחז לא ברצועה ולא בקציצה עד שיטול ידיו ויטלם מפני שהידים עסקניות הן. ולעיל ע"א הישן בתפילין וראה קרי אוחז ברצועה. וצ"ע למה כאן אסור לאחוז אף ברצועה. וצ"ל דלעיל שלא שמש ליכא לסברת ידים עסקניות הן ולא חיישינן שנגע במקום הטנופת. (מ"ב סי' מ ס"ק טו בשם פמ"ג).[[447]](#footnote-447)

**והנה ה**פסקי רי"ד כתב דהך ברייתא סברה דאסור לבעל קרי להניח תפילין ולכן צריך לסלקן מעליו עד שיטבול או יתן ע"ג ט' קבין. אמנם הביא שרש"י בברייתא בע"א פירש דמסלקן מעליו בעוד הקרי עליו. והקשה ע"ז דא"כ בברייתא שניה ששימש מטתו מאי קרי יש עליו ולמה מזקיקו לסלקן מעליו. אמנם במ"ב (סי' מ סקי"ד) מבואר דגם במשמש מיטתו צריך לקנח הקרי שעליו.

**דף כו ע"ב**

**שיעור אוכלין לקבלת טומאה**

**רנב) נטלו במפה.** כתבו התוס' דטעם כריכת ידיו במפה לא כרש"י דמשום נקיות הוא, אלא משום דהיה כהן וידים שניות ומטמאין את התרומה, והוסיפו להוכיח דגם פחות מכביצה מקבל טומאה. וצ"ב למה לא פירש רש"י כן.

**והנה מצינו** שיטת הרשב"א בשבת צא. דפחות מכביצה אין מקבל טומאה אפילו מדרבנן,[[448]](#footnote-448) [ועי' מל"מ פ"ד ה"א מטו"א שהביא השיטות] ואם היה רש"י סובר כן היתה שיטתו מיושבת. אכן דעת רש"י עצמו פסחים לג: דפחות מכביצה מק"ט מן התורה. אולם בחולין פב. חזר בו רש"י, וכתב דאין מקבל טומאה. אבל מ"מ נראה דגם לפי חזרתו מק"ט עכ"פ מדרבנן [כדעת תוס' פסחים לג:] מראיית התוס' כאן [ועי' שער המלך פ"ו מברכות ה"א עוד ראיה.] וא"כ דבריו כאן עדיין צ"ב.

**ובשער המלך** שם כתב לבאר דכיון דטומאת ידים אינה אלא מדרבנן, לא גזרו אלא בכביצה שמקבל טומאה מן התורה ולא בפחות.

**ובפמ"ג (קנח** א"א ג) כתב דר' צדוק אכל חולין שלא נעשו על טהרת תרומה [וההכרח לזה הוא קושית תוס' כז. דגם בכביצה התירו לאוכלי תרומה ע"י מפה, אע"כ דהיה חולין גמורין ובזה צריך נט"י] וממילא אין מקבלין טומאה מהידים, ולכן הוכרח לפרש דהיה משום נקיות.

**וע"ע בספר** תוס' יום הכפורים יומא עט: ובהגהות הגרע"א על דבריו.

**רנג) בענין קבע** באכילת פירות נתבאר באות רכו רכז.

**בענין אכילת** עראי ומים בסוכה ומעשה בר' צדוק נתבאר באות רלד**.**

**תוד"ה ולא.** שעור ברכה ראשונה ואחרונה נתבאר בארוכה בחי' ברכות פרק כיצד מברכין מאות רסב ולהלן. [וראיתי חידוש בר"י מלוניל דהא דלא בירך ר' צדוק אחריו י"ל דס"ל דהא דמברכין על כזית היינו דוקא כשאכל בקביעות בהסיבה. אבל בתורת עראי בלא נט"י לא החמירו.]

**דף כז ע"א**

**שיעור אכילה לחייב בנט"י**

**רנד) דילמא פחות** מכביצה נטילה וברכה לא בעי הא כביצה בעי נטילה וברכה. הרא"ה עמד על לשון "דלמא פחות מכביצה נטילה לא בעי" הרי ודאי הדין כן ומהו לשון "דילמא".[[449]](#footnote-449) וכתב דכיון דר' צדוק כהן היה ואוכל טהרות א"כ יכול היה לכרוך ידיו במפה אף ליותר מכביצה וכדאמרינן בחולין קז: התירו מפה לאוכלי תרומה [וכדהעירו התוס'] ולכן נקט לשון ספק.

**והנה מבואר** כאן דשעור אכילה לחייב בנט"י הוא כביצה. אמנם הרוקח כתב: אוכל פחות מכביצה יטול מספק ולא יברך. וביאר הב"י סי' קנח: ונראה שטעמו משום דכיון דפחות מכביצה אינו מקבל טומאת אוכלין איכא למימר דלא הצריכו בו חכמים נטילה. ואיכא למימר דסתם הצריכו נטילה לאוכל פת ולא חילקו בין פחות מכביצה ליתר מכביצה. הילכך יטול מספק ולא יברך.

**ועפ"ז כתב** השו"ע (קנח ס"ב): יש מי שאומר שאם אינו אוכל אלא פחות מכביצה יטול ידיו ולא יברך. ע"כ. וכתב הגר"א: משום ספק, רוקח. וספקו הוא משום דבפ"ב דסוכה (כז.) אמרינן הא כביצה בעי נטילה וברכה. וכן בעי למפשט מינה בפרק כל הבשר (חולין קז.)[[450]](#footnote-450) לענין מפה. אלא די"ל דילמא ר' צדוק לטעמיה דס"ל לענין ברהמ"ז כר' יהודה, והוא הדין לענין נטילה. אבל לדידן דקי"ל כר"מ דכזית סגי הוא הדין לענין נטילה וכמ"ש בס"ג.

**או י"ל** דאף לר"מ, משום דאין מטמא בפחות מכביצה לא גזרו נט"י. ואע"ג דלעצמו מקבל בכל שהוא כמ"ש תוס' בסוכה כו: ד"ה נטלו כו' ממתני' רפ"ב דטהרות, מ"מ כיון דמדאורייתא אינו מק"ט כמ"ש בשבת צא. ד"ה אי ובפסחים לג: ד"ה לאימת.[[451]](#footnote-451) עכ"ל הגר"א. [ועי' פמ"ג (א"א ג) שפלפל בסברא זו ותלה לה במחלוקת ראשונים.]

**והנה המג"א** (סק"ג) כתב ע"ד השו"ע דספק הוא אם ליטול על פחות מכביצה: פחות מכביצה. כיון דאינו מקבל טומאת אוכלין. ועיין בתוס' ור"ן פ"ב דסוכה שחולקים ע"ז, ובתוס' פסחים דף קט"ז. וכ"כ התוי"ט רפ"ב דטהרות ע"ש. עכ"ל המג"א.

**וכתב עלה** הגר"א: ומש"כ מ"א שתוס' ור"ן פ"ב דסוכה חולקין ע"ז, ור"ל תוס' הנ"ל ד"ה נטלו וכ"כ ר"ן שם. [היינו שהתוס' כתבו דר' צדוק כרך במפה משום דמטמא גם פחות מכביצה.] ואינו מובן לי דלתרומה ודאי אפילו כל שהוא בעי נטילה, דידים פוסלין את התרומה, וכמ"ש במתני' רפ"ב דטהרות ופירש הר"ש האשה כו' בסתם ידים איירי כמ"ש בתוספתא. ומ"מ נטילה ממש א"צ דאף במפה סגיא כמ"ש שם ובחולין אף מפה אין צריך. וכן מ"ש וכ"כ התוי"ט רפ"ב דטהרות הוא דברי התוס' הנ"ל דמק"ט בכל שהוא, ומפורש במתני' שם ובתו"כ והביאו רש"י בפסחים שם, וכן בגמ' בכמה מקומות ואין צריך לדברי תיו"ט. וכבר כתבתי (שפסקו) [שספקו] משום דמדאורייתא אינו מק"ט. עכ"ל.

**[ביאור הדברים** דהמג"א הבין דהצד דלא נוטלין ידים על פחות מכביצה הוא משום דאין מק"ט [כשיטת הרשב"א אות רנג] ולזה הביא דתוס' חולקים ע"ז, שהרי דעתם דפחות מכביצה מק"ט.[[452]](#footnote-452) והגר"א כתב דעל הא דפחות מכביצה מק"ט אין צריך ראיות,[[453]](#footnote-453) ומ"מ כיון דאינו אלא מדרבנן י"ל דלא תקנו על זה נט"י.]

**עוד כתב** הגר"א: ומ"ש מ"א "ובתוס' פסחים קטו:" - עמ"ש בס"ג. ע"כ. [יבואר באות רנה.]

**אוכל פחות מכזית אם צריך נט"י**

**רנה) עוד** כתב הב"י: ובסימן רפ"ג כתב [הרוקח] ונוטלין ידיהם ומברכין ענט"י מפני שצריך לטבול טיבול שני במרור, אבל על אכילת מצה שהוא יוצא בכזית א"צ נטילה דעל [פחות מכזית[[454]](#footnote-454)] א"צ נטילה כדאמרינן בסוכה (כז.) ובברכות (מח.) עכ"ל.

**ועפ"ז כתב** השו"ע (ס"ג): אם אוכל פחות מכזית יש מי שאומר שא"צ נטילה. ע"כ. וכתב המג"א סק"ד: פחות מכזית. נוסחא מוטעת נזדמנה להרב"י ברוקח. ונוסחא הישרה צ"ל דעל פחות "מכביצה" א"צ נטילה כדאמרינן בסוכה ובברכות. וכן מוכח מתוכו דהא מצה נמי בעי כזית,[[455]](#footnote-455) וא"כ כל הסעיף זה ט"ס הוא. וכ"כ בלחם חמודות.[[456]](#footnote-456) [ומשמע דס"ל דגם על פחות מכזית צריך נטילה. וצ"ע מה יענה על ההוכחה מהגמ' דאין נט"י על פחות מכביצה, דלסברתו א"א לתלות זאת בר"מ ור"י. ועי' מאמ"ר.]

**אמנם הגר"א** כתב: אם כו', עי' מ"א דטעות סופר ברוקח וצ"ל פחות מכביצה. והוכחתו [של הרוקח] ממ"ש פסחים קטו: נטל ידיו בטיבול כו' ולא קאמר משום מצה, דמצה סגיא בכזית וא"צ נטילה, משא"כ טבולו במשקה דמטמא בכל שהוא מדאורייתא כמ"ש תוס' (שם יד. ד"ה דאיכא). ואפילו לפירוש ר"ת [דמשקה נטמא בכ"ש מדאורייתא אבל לטמא אחרים מדאורייתא בעינן רביעית] מ"מ משום המשקין עצמן.

**אבל תוס'** שם ד"ה צריך כו' כתבו לאו דוקא כו',[[457]](#footnote-457) וזהו שכתב מ"א ובתוספות פסחים קטז. [פירוש דמוכח דסברי התוס' דגם כזית בעי נט"י.]

**ואינו מוכרח**, דתוס' לא רצו לדחוק לאוקמיה שאינו אוכל בכל סעודה כביצה פת.

**אבל העיקר** לדינא דשעור נטילת ידים בכזית, כיון דמקבל טומאה בכל שהוא. אלא דלא גזרו כי אם על דבר שצריך ברהמ"ז, כמו שלא גזרו על הפירות ועל הפרפרת אם אינו קובע עליו, אלמא דתלוי בברכהמ"ז. ולכן תלאן בסוכה שם נטילה וברכה, ואסמכינהו בספ"ח דברכות מחד קרא.[[458]](#footnote-458)

**ועוד דלסברא** דמשום טומאה, א"כ פת הרבה שאין בכ"א מהן כביצה א"צ נטילת ידים, ולמה נצטער ר"ע[[459]](#footnote-459) הוה לו לחלקו, וכן לבא בדרך.[[460]](#footnote-460) עכ"ל הגר"א.

**והנה מה** שהקשה על ר"ע ובא בדרך, לכאורה גם לשיטתו יש להקשות שיכל לאכול פחות פחות מכזית אחר כדי אכילת פרס שאינו מצטרף לברכת המזון[[461]](#footnote-461) וממילא גם לא חייב בנט"י. [ואולי קשה לאכול כה"ג.]

**ועי' בגר"ז** סי' קנח ס"ב שחלק על הנחת הגר"א [דאם הטעם משום טומאה פטור מנט"י כשמחלק את הלחם פחות פחות מכביצה] וכתב וז"ל: אבל אם אוכל כביצה אפילו מפירורין דקין יברך על נטילת ידים שאף שאינן מצטרפין לכביצה לטומאת אוכלין מכל מקום כיון שאוכל ומכניס לתוך מעיו שיעור הנקרא אוכל אף לענין טומאת אוכלין אכילתו חשובה אכילה לענין נטילת ידים אבל אם אוחז חתיכה גדולה שיש בה כביצה ויותר ואוכל ממנה פחות מכביצה יטול בלא ברכה הואיל ואינו אוכל כשיעור הנקרא אוכל לענין טומאת אוכלין. [ועי' במ"ב סק"י שכתב דכביצה אף אם הוא פירורים חייב בברכה וציין ע"ז (בשער הציון י): הגר"ז וכן משמע מהגר"א בסק"ז.]

**דף כז ע"א**

**ארבע עשרה סעודות**

**רנו) רבי אליעזר** אומר ארבע עשרה סעודות חייב אדם לאכול בסוכה אחת ביום ואחת בלילה. כתב המאירי ושמא תאמר חמשה עשר הם עם סעודה שלישית של שבת. אפשר שהסעודות הבאות מצד רגילות דירה הוא מונה וזו משום שבת היא. ויש מפרשים [מכתם] שאותה סעודה עומדת במקום אותה של לילה.[[462]](#footnote-462)

**ובחשק שלמה** כתב בשם אחיו דבאמת ר"א מנה גם את סעודה שלשית אלא דלא מנה סעודת ליל ראשון שבזה גם חכמים מודים. ועפ"ז כתב דמדויק מאוד סדר המשנה דקאמר אחת בלילה ואחת ביום, והרי הלילה קודם ליום. אמנם להנ"ל דלא מנה סעודת ליל יו"ט ראשון אלא החל מסעודת שחרית א"ש. ובס"ד מצאתי דהוא כיון לספר יחוסי תנאים ואמוראים לרבינו יהודה בר קלונימוס משפירא רבו של הרוקח ערך רב חדקאי.

**והנה המג"א** (תקכט סק"ה) כתב דממשנתנו ראיה דאין צריך ביו"ט סעודה שלישית [כונתו מדלא מנו ט"ו סעודות.] ותמה עליו הבגדי ישע [ובמחה"ש כתב דזו קושית העולם] דהא בשבת הכל מודים שצריך שלש סעודות ואפ"ה לא מני להו במשנה, [ובע"כ כתירוץ המאירי. וא"כ גם על יו"ט נימא הכי.] ותירץ החשק שלמה ע"פ דבריו דלעיל דבאמת ר"א מנה את סעודה שלישית.

**אם התשלומין על ליל ראשון או על כל ימי החג**

**רנז) ועוד אמר** ר' אליעזר מי שלא אכל [לילי] יום טוב הראשון ישלים לילי יו''ט האחרון של חג. המהרש"א [בתוד"ה אי] כתב דלתוס' (ד"ה אי ועי' תוד"ה חזר) לא גרסינן לילי דעל מצות לילה ראשון אין תשלומין במיני תרגימא כיון דצריך דוקא פת. ורק על הי"ד סעודות דר"א שייך תשלומין במיני תרגימא כיון דגם חיוב האכילות הללו בסוכות אפשר במיני תרגימא.

**אמנם רש"י** מפרש דהתשלומין הם על לילי יו"ט ראשון [עי' רש"י ד"ה חזר דלמסקנא הודה ר"א לחכמים ודוק] ואף דאינו יוצא ידי חובת לילה ראשון במיני תרגימא מ"מ התשלומין הם אפילו במיני תרגימא.

**אימתי ישלים**

**רנח) ישלים ללילי** יו"ט אחרון של חג. כתב הריטב"א: פי׳‎ אף ללילי י״ט האחרון, וכל שכן בתוך החג עצמו, דהא משלמי חגיגה גמר לה שאם לא חגג בי״ט הראשון שחוגג את כל הראשון ויו״ט האחרון של חג. והכי מוכח בגמרא.

**[והנה רש"י** ד"ה והאמר כתב דהתשלומין שבליל יו"ט אחרון אינן נאכלים בסוכה משום בל תוסיף [ובסברא זו ביאר כל מהלך הסוגיא ע"ש] אמנם בתוס' רי"ד ובפסקי רי"ד כתב דאוכל בסוכה ואין בזה משום בל תוסיף כיון דזה לשם תשלומין דסוכה. וכן משמע בריטב"א בגמ' שם. והריבב"ן כתב: ישלים בלילי יו"ט האחרון בסוכה במיני תרגימא דאילו בפת ובשר סעודה דיומא הוא ונראה כמוסיף על ז' ימים ועובר בבל תוסיף.]

**אמנם רבנו** יהונתן מלוניל כתב דהא דמשלים לילי יו"ט האחרון, היינו שביעי של סוכות, אבל בשמיני עצרת שכבר אין מצות סוכה לא יכול להשלים. [וכתב דכן מצינו בריש תענית שקרא לשביעי של סוכות יו"ט אחרון.[[463]](#footnote-463)]

**והרא"ה** יש לו שיטה שלישית: דר"א סבר דהויא כחגיגה מה חגיגה אם לא חג ביום ראשון חוגג כל הרגל כולו. אף אכילה משלים ג"כ בדבר שהוא כמוהו, לילי כנגד לילי, יו"ט כנגד יו"ט. עכ"ל. מבואר דדוקא ביו"ט אחרון משלים ולא בסוכות.

**ובראבי"ה סי'** תרלז כתב דא"א להשלים במועד דכל מה שאוכל במועד חובת המועד הוא. וצ"ע בדבריו שם. ויבואר באות רעו.

**דף כז ע"א**

**ביסוד מצות אכילה בליל יו"ט דסוכות**

**רנט) נאמר כאן** חמשה עשר ונאמר חמשה עשר בחג המצות מה להלן לילה הראשון חובה מכאן ואילך רשות אף כאן לילה הראשון חובה מכאן ואילך רשות. בגדר מצות אכילה בליל ראשון נחלקו הראשונים והאחרונים בנדונים רבים [א. אם יאכל כזית או כביצה. ב. ירדו גשמים. ג. אם צריך גם לישן בסוכה בליל ראשון. ד. אם צריך שיאכל עד חצות. ה. אם מותר לאכול ערב סוכות משעה תשיעית (וי"א מחצות.) ו. אם בעינן "לכם". ז. אם בעינן לחם עוני. ח. אכל פת גזולה אם הוי מצוה הבאה בעבירה. ט. אם צריך לאכול דוקא כשודאי לילה.] ושורש הנידון הוא בגדר חובת האכילה כמו שיתבאר.

**והנה המהרש"ל** כתב [בביאור דברי רש"י להלן] דלר"א דילפינן מבסוכות תשבו הוי דין במצות סוכה אבל לרבנן דילפי לה ממצה "אע"פ שאותה סעודה בע"כ צריכה סוכה מ"מ חיובא די"ד לאו בסוכה תליא אלא ילפינן מלילי פסח דצריך אכילה ומאחר דצריך אכילה אי אפשר לקיימה בלא סוכה ומ"מ עיקר מצותה תלוי באכילה" עכ"ל. [ויבואר בס"ד להלן אות רעג.] ועי' בשפ"א שדייק כן מלשון רש"י במשנה: חוץ מלילי י''ט הראשון, שאינו רשאי להתענות. עכ"ל. משמע דחוץ מאיסור תענית אין כאן חיוב נוסף להיות בסוכה. [אמנם התיו"ט כתב ע"ד רש"י: ור"ל מדין סוכה אין נזקקין לו אבל ודאי דאסור להתענות ביו"ט. גם בחול המועד. ובשבת חייב בג' סעודות. ועי' פנ"י שהקשה על רש"י הרי גם ביו"ט אסור להתענות ויישב בכמה דרכים.] ולפ"ז מבואר דאין המצוה שייכת כלל ל"סוכה" אלא מצות אכילה גרידא.

**אמנם הנה** התוס' הקשו דהכא משמע דשאר ימים רשות, ואפילו יו"ט, ואילו בברכות מט: אמרינן דביו"ט לא סגי דלא אכיל[[464]](#footnote-464) [ולכן חוזר אם שכח יעלה ויבא].[[465]](#footnote-465) ותירצו דבברכות כונת הגמ' רק על יו"ט ראשון של סוכות ופסח. וכ"כ הרשב"א בברכות מט:

**אבל התוס'** (ברכות מט:) תירצו: וי''ל דה''פ [של המימרא "אי בעי לא אכיל"] שאינו צריך לאכול בסוכה אם לא ירצה, אבל בשביל יו''ט צריך לאכול. וא''ת מאי נ"מ אם צריך לאכול בשביל יו''ט או בשביל סוכות. ומיהו אומר רבינו יהודה דנפקא מינה כגון שירדו גשמים ואכלו חוץ לסוכה, דהשתא אם לכבוד יו''ט שפיר, אבל אם בשביל סוכה ביו''ט ראשון צריך לחזור ולאכול בסוכה לאחר שיפסקו הגשמים, דילפינן ט''ו ט''ו מחג המצות. אבל בשאר ימים אינו צריך. עכ"ל.

**הרי דנחלקו** התוס' בברכות עם התוס' בסוכה האם חייבין לאכול האכילה דילפינן מחג המצות דוקא בסוכה או דהיא מצות אכילה גרידא. [ולדברי המהרש"ל הנ"ל אפ"ל דאזלי תוס' לשיטתם שהרי מדברי התוס' ד"ה חזר, נראה שהסכימו בעיקר הגדר לרש"י, וכפי שביאר המהרש"ל הנ"ל עולה דאין כלל חובת אכילה בסוכה, ולכן לא תירצו התוס' בסוכה כתוס' בברכות.]

**ירדו גשמים אם חייב לאכול בסוכה**

**רס) והנה מדברי** התוס' בברכות ובסוכה עולה דבירדו גשמים לא יאכל בסוכה [רק דהתוס' בברכות סברי דאחר שפסקו הגשמים יחזור ויאכל בסוכה לקיים מצות ט"ו ט"ו מחג המצות, ולתוס' בסוכה אין צריך.]

**אמנם הרא"ש** בברכות (פ"ז סי' כג) כתב: הלכך נראה לרבינו יהודה דחייב אדם לאכול פת ביו"ט משום שמחה משום חלקהו חציו לאכילה, ועיקר אכילה הוא לחם. והא דאמרינן בסוכה 'מכאן ואילך רשות דאי בעי לא אכיל' הכי קאמר, רשות משום סוכה, ולעולם חובה היא משום שמחת יו"ט. וא"ת הא בהא תליא דכיון שהוא אוכל צריך שיאכל בסוכה. וי"ל משכחת לה כגון שהוא מצטער מפני ירידת גשמים ואינו חייב לאכול בסוכה, אבל חוץ לסוכה חייב לאכול משום שמחת יו"ט, ודוקא מלילה ראשונה ואילך רשות, אבל בלילה ראשונה בכל ענין חובה ואפילו יורדין גשמים חייב לאכול כזית בסוכה דילפינן מחג המצות. עכ"ל. וכן הביא הר"ן בשם "אחרים אומרים", הרי שמחייבי לאכול בסוכה אף בשעת ירידת גשמים.

**וביסוד המחלוקת** [בין התוס' דברכות דמצרכי סוכה ומ"מ פטרי בשעת ירידת גשמים, לבין הרא"ש שמצריך לאכול בגשם] אפ"ל דהנה יש לדון האם המצוה היא "אכילה" [כמו בפסח] רק דיש תנאי לאכול בסוכה[[466]](#footnote-466) או דילמא דשורש המצוה הוא "ישיבת סוכה" רק דילפינן ט"ו ט"ו מחג המצות לעשות זאת ע"י קביעות דירה של אכילה.

**ומעתה אי** נימא דהמצוה היא אכילה אפשר להבין שיטת הרא"ש שמחייב אף כשירדו גשמים כיון דכאן ליכא לדינא דכעין תדורו כיון ששורש המצוה אינו מלתא דסוכה. אבל אם המצוה היא לקיים ישיבת סוכה ודאי פטור בירידת גשמים דהא אין זה כעין תדורו, וכשם שפטור בשאר הימים מתשבו כעין תדורו כן יהא פטור בלילה ראשון. אמנם באות רסא יבואר די"ל דאף דהחיוב הוא מדין סוכה מ"מ ליכא כאן פטור של כעין תדורו די"ל דהדין כעין תדורו הוא פטור והגבלה בחיוב המצוה כעין הא דאין צריך להוציא יוצר מחומש על מצוה, ובליל ראשון ילפינן מפסח דאין פטור זה. [ועי' בזה באות ריא.]

**והנה הרשב"א** בתשובה (ח"ד סי' עח, הובא בב"י סי' תרלט) חולק על הרא"ש וכתב: שאין המצטער ואשר ירדו עליו גשמים עד שתסרח המקפה חייב לאכול בסוכה דתשבו כעין תדורו אמרינן, ולעולם לא חייבה התורה לאכול בסוכה אלא כדרך שאדם עושה בביתו. דאם איתא לא אפשר דלא לימרו הכי בגמ'. והא דילפי רבנן ט"ו ט"ו מחג המצות לאו למימרא שיהא חייב עכ"פ לאכול בסוכה לילה הראשון, דמצטער פטור הוא, אלא דהיכא דלא מצטער חייב לאכול בלילה ראשון ותו לא מחייב ודלא כר"א. ובסוף דבריו כתב ומי שמחייב עליו הראיה ואנו לא שמענוה ולא ראינוה.[[467]](#footnote-467)

**והנה הגר"א** בביאורו סי' תרלט ס"ה הביא דברי הרשב"א בזה"ל "וכמו שכתב הרשב"א דכשיורדים גשמים אין שם סוכה עליו" ובבנין שלמה (סי' מז) תמה שלא נזכר דבר זה ברשב"א. אמנם כנראה כונת הגר"א דטעמו של הרשב"א הוא משום שפירש דפטורא דירדו גשמים אינו רק בגדר שלא חייב להתאמץ כ"כ, וכעין פטורא דיותר מחומש, אלא דהמצטער אין זה כלל צורת קיום המצוה, דגדר המצוה הוא "תשבו-כעין תדורו", והמצטער כמאן דיושב מחוץ לסוכה דמי.[[468]](#footnote-468) [ועי' משנ"ת באות ר.]

**ועי' בב"י** שהוכיח מהכל בו בשם הראב"ד ועוד ראשונים שאין צריך לאכול בסוכה בלילה ראשון אם ירדו גשמים, ולכן הכריע בשם תרוה"ד להחמיר בלילה ראשון ולא בליל יו"ט שני של גלויות שאז הוי רק מדרבנן.

**שיעור האכילה בליל סוכות**

**רסא) הריטב"א כתב** בישוב קושית התוס' [מה התחדש בפסח וסוכות תיפו"ל מדין סעודת יו"ט]: ומה שחדש הכתוב בלילי יו״ט ראשון של פסח מדכתיב בערב תאכלו מצות, היינו לחייבו בדין מצה ראויה, דאלו מדין י״ט יוצא בכל שהוא פת ובמצה עשירה. וכן בלילה הראשונה של סוכה, (ושאר) [אולי צ"ל: דשאר] ימים אמרינן‎ הכא דאי בעי לא אכיל מדין סוכה, אלא אוכל עד כביצה פת חוץ לסוכה ויצא מדין יו״ט, ולפיכך בא הכתוב וחייבו לאכול בסוכה משום מצות סוכה בלילה הראשונה דילפינן ט״ו ט״ו ממצה. אבל בשאר ימי החג כל שלא אכל קבע חוץ לסוכה אם אכל כזית פת חוץ לסוכה ועשה שאר ענין בסוכה[[469]](#footnote-469) יצא מחובת יו״ט וחובת סוכה. (ומצינו) [אולי צ"ל ונמצינו] למדין ששבתות וי״ט שוין להתחייב באכילת כזית פת בג׳‎ סעודות.[[470]](#footnote-470) ובליל יו״ט של פסח חייב במצה ראויה. ובליל י״ט ראשון של סוכות חייב לאכול פת בסוכה.[[471]](#footnote-471)

**ושיעור אכילה** זו של לילי סוכות, יש אומרים שהוא יותר מכביצה שהוא אכילת קבע וחייב בסוכה. ולא ילפינן מחג המצות אלא לחייבו באכילת פת כמוהו, אבל אין שיעוריהם שוים, דבמצה דחיוב אכילת מצה היא סתם אכילה הוא כזית, אבל הכא דחיוב אכילה בסוכה הוא מדין סוכה, שיעור הראוי לחובה דהיינו יותר מכביצה בעינן. וכן היה אומר מורי נר״ו.

**אבל אחר** כך חזר בו ואמר לי דכיון דגמרינן ג״ש מחג המצות, לגמרי דרשינן מה התם בכזית אף כאן בכזית, מדלא פירשו לה בשמעתין. ואע״ג דבשאר החג כזית לית ליה קבע ורשאי לאכלו חוץ לסוכה, בליל הראשון שקבעו הכתוב חובה בסוכה[[472]](#footnote-472) עשאו אכילת קבע. וזה נכון. עכ"ל הריטב"א.[[473]](#footnote-473)

**וביסוד המחלוקת** אם חייב לאכול יותר מכביצה או דסגי בכזית לכאורה אפ"ל דפליגי אם החיוב הוא חיוב מצד "מצות סוכה", דבזה בעינן כביצה ועוד, או דהוא "חיוב אכילה", והסוכה היא רק תנאי. [וכ"כ בהררי קודש על מקראי קודש].

**אמנם הנה** המט"א כתב דאם ירדו גשמים יאכל בסוכה יותר מכביצה, והקשה בקצה המטה (אות קז) הא כיון דסברת המחייבים אכילה בסוכה בגשמים הוא משום דהוי "מצות אכילה" ולא "מצות ישיבת סוכה" א"כ מה טעם לחייבו לאכול כביצה הרי ממ"נ סגי בכזית, דאם החיוב הוא ישיבת סוכה פטור לגמרי בירידת גשמים, ואם החיוב הוא אכילה סגי בכזית.

**ומוכח מדברי** המט"א דהמחייבים בגשמים יכולים לסבור דהמצוה היא ישיבת סוכה, אלא דס"ל דגם בגשם יש חפצא דישיבת סוכה, רק דבשאר הימים פטור כעין הא דאין צריך להוציא יותר מחומש על קיום עשה ובליל ראשון אין פטור זה דילפינן ממצה. [ועי' אות ריא ואות רס רסב.]

**אמנם י"ל** דגם למסקנת רבו של הריטב"א החיוב הוא מדין ישיבה בסוכה רק דהכתוב קבעו לכזית שגם בו יוצאין יד"ח סוכה. וכן משמע קצת ממה שלמד הריטב"א דהכתוב קבעו לכזית לאכילת קבע. [כמו שנתבאר בהערה.]

**והנה הטור** סי' תרלט כתב: חוץ מלילי י"ט הראשון שהוא חובה לאכול בה, ואף אם ירדו גשמים לא יעצרנו הגשם. ומיהו משאכל בה כזית דגן יצא, אע"ג דשיעור אכילה בלא סוכה הוא בכביצה, [פירש הב"י: כלומר מאחר דאוכל פחות מכביצה מותר לאכול חוץ לסוכה היה ראוי שלא יצא י"ח סוכה עד שיאכל כביצה] שאני ליל ראשון שהוא חובה טפי, ואפילו לא בעי למיכל אלא כזית אסור לאוכלו חוצה לה, הלכך יוצא בו נמי ידי חובת סוכה. עכ"ל.

**והב"י תמה** ע"ד הטור: ולבי מגמגם בזה דקאמר "ואפילו לא בעי למיכל אלא כזית", דאטו ב'אי בעי' תליא מלתא, והול"ל 'לא מצי' במקום 'לא בעי'. ועוד דהיא גופה מנ"ל דשאני ליל ראשון משאר לילות. וטפי הוה עדיף ליה למינקט טעמא משום דכיון דגמר מחג המצות הוי שיעורא בכזית דומיא דמצה בליל פסח. עכ"ל הב"י.

**ונראה בזה** דודאי גם להטור עיקר המקור הוא מפסח. אלא דהטור הוקשה לו למה מצוה זו דילפא מפסח משוי קבע, והרי מצות יו"ט לא משוי קבע. [וזו קושית השפ"א שהובאה בהערה.] וע"ז השיב הטור שבליל ראשון "הוא חובה טפי". וביאור הדברים נראה כמו שכתב בספר ברכת רפאל, דהא מבואר בשו"ע סי' רפ"ח סעיף ב' די"א שאדם שמזיק לו האכילה דאז עונג הוא שלא לאכול, לא יאכל, וא"כ נראה דהא דכתב הר"ן שחיוב אכילה עושהו קבע, היינו היכא דעצם האכילה הוי מצוה, משא"כ אכילת יו"ט אין עיקר המצוה באכילה, אלא להתענג, ובזה לא אמרינן דאכילתו משוי ליה קבע, כיון דאין האכילה גופה מצוה. וזו כונת הטור דהכא הוא חובה טפי.

**והנה הטור** כתב דאסור לאכול מחוץ לסוכה את הכזית. ולכאורה צ"ע הרי כל מה שנחשב לקבע הוא משום דהתורה החשיבתו למצוה. ומעתה אם אוכל מחוץ לסוכה דלא קיים בזה המצוה לכאורה אין כאן מצוה שתחשיב לקבע. ונראה דמוכח מזה דאין עיקר המצוה "ישיבת סוכה" אלא עיקר המצוה היא "אכילה", ורק דיש תנאי שישב בסוכה. וכיון שכך אם אוכל מחוץ לסוכה יש כאן את הקבע שהרי בלילה זה קבעה תורה לאכילת כזית זה כקבע, ולכן עובר באיסור אף שלא קיים את המצוה. ואכתי צ"ע.

**דף כז ע"א**

**אם חייב לישן בסוכה בליל ראשון**

**רסב) כתב הריטב"א:** ולא מצינן חילוק בימי החג בין ליל הא׳‎ לשאר ימים אלא בחיוב אכילה זו דאלו בעניני חיוב הסוכה שלא לאכול ולשתות קבע חוץ לסוכה ושלא לישן קבע חוץ לסוכה דינן‎ שוה, והכתוב השוה אותם בסוכות תשבו שבעת ימים וזה פשוטו.

**אבל שמעתי** בשם גדול מגדולי הדור אשר בצרפת שהיה מחייב לישן בסוכה בלילה הראשונה של סוכות ואפילו‎ ירדו גשמים שינת עראי מיהת,[[474]](#footnote-474) ולא התירו לו לירד מן הסוכה אלא בשאר ימים שהם רשות אבל בלילה הראשונה הכתוב קבעו חובה מג״ש דט״ו ט״ו מחג המצות.

**והא ליתא** כלל לפום האי דכתיבנא שאין חיוב ליל הראשון אלא באכילה דומיא דליל א׳‎ של פסח, דחיוב שינה לא אתי מהתם דלא מחייב בשינה. ותו דא״כ היכי סתים לן תנא לקמן שאם ירדו גשמים יצאו מן הסוכה ולא חלק בין ליל הראשון לשאר ימים. אלא ודאי דהא ליתא כלל. ומה שכתבנו נכון ועיקר לכל מודה על האמת. מפי מורי נר״ו. עכ"ל הריטב"א.[[475]](#footnote-475)

**והנה בביאור** דברי אותו גדול מגדולי הדור שהצריך גם לישן בסוכה, נראה לבאר דשורש החיוב הנלמד מגז"ש דט"ו ט"ו אינו "חובת אכילה" דא"כ מהכי תיתי שיצטרך לישן [וכדהקשה הריטב"א] . אלא ילפינן דכשם שבפסח "מצוות החג" [מצה] נוהגת בתורת חיוב בליל ראשון, כך בסוכות "מצות החג" דסוכה נוהגת בחיוב בלילה ראשון ולכן צריך גם לישן.

**אמנם צ"ע** דכיון דגדר המצוה הוא חיוב לקיים תשבו כעין תדורו בליל ראשון א"כ למה אותו גדול חייב לישן גם בירדו גשמים והרי אז אין זה כעין תדורו. וצ"ל דס"ל דגם כשאינו כעין תדורו הוי חפצא דישיבת סוכה רק בשאר ימים הוי פטור מלישב במצב זה, ובליל ראשון ליכא לפטור זה. [ועי' בזה אות ריא רס רסא.]

**והריטב"א שחלק** ע"ז נראה מלשונו "שאין חיוב ליל הראשון אלא באכילה דומיא דליל א׳‎ של פסח", דבהא גופא פליג וסובר דהחיוב הוא אכילה ולא ישיבת סוכה. ומה שכתב דזה "לפום מאי דכתיבנא" נראה כונתו למה שכתב לעיל (אות רסא) בשם רבו דשיעור אכילה בכזית ולא בכביצה ועוד, דילפינן חיוב "מצות אכילה" ולא חובת "ישיבה בסוכה".

**והנה זה** ברור דלריטב"א יש חיוב אכילה בסוכה כתוס' בברכות ולא כמהרש"ל אות רנט, שהרי זהו עיקר תירוצו על החילוק בין ליל ראשון דסוכות לשאר ימים טובים, דבסוכות בעינן לאכול בסוכה. אלא מש"כ דהוא חובת אכילה הכונה דיסוד החיוב הוא אכילה ורק דיש תנאי שיאכל בסוכה.

**והנה בלקט** יושר (הנהגות התרוה"ד שכתב תלמידו) כתב "ואינו ישן בערב סכות בצהרים כדי שיוכל לישן לתיאבון בלילה כי בסכה השינה קובע עיקר הדירה", ובשו"ת להורות נתן כתב דהתרוה"ד עשה כן משום דחש לשיטת הגדול שבריטב"א שגם שינה היא חלק ממצות הלילה, ולכן כשם שצריך לאכול הפת לתיאבון כך צריך לישן לתיאבון. אמנם בהליכות שלמה פ"ט כתב לדחות דאפשר ס"ל דכל מצות סוכה צריך לתיאבון אף אם אינה חיוב. [אמנם אם כנים הדברים יצא דגם בחג הסוכות עצמו לא יאכל עד שירעב כדי שתהא אכילתו לתיאבון ולא יישן עד שיהא עייף וזו לא שמענו.]

**והנה העירו** על הלקט יושר דאם הוא נוקט דחייבים גם בשינה בסוכה ש"מ שהחיוב הוא ישיבת סוכה ולא אכילה. וא"כ לסברת הדרכי משה אות רסד אין בזה דין "לתיאבון" ולמה נמנע מלישן בערב סוכות. אמנם למשנ"ת באות הנ"ל סברא דגם אכילה שהיא היכי תמצי לישיבת סוכה יש בה דין לתיאבון א"ש.

**אכילה לפני חצות**

**רסג) כתב הרמ"א** (תרלט ג): ויאכל (בליל ראשון) קודם חצות לילה. ומקורו במהר"י וייל (סי' קצא) ומהרי"ל.

**והטעם מבואר** במהר"י וייל משום דילפינן ט"ו ט"ו מחג המצות [וכתב זה בסמוך לדין שחייב לאכול בגשם מהך גז"ש.] וכן המהרי"ל כתב: בליל ראשון של סוכות צריך שיהא לילה טרם יאכל בסוכה דילפינן ט"ו מט"ו דחג המצות והתם כתיב בערב תאכלו מצות. ומטעם זה צריך לאכול כזית בסוכה אפילו בירדו גשמים בליל ראשון דומיא דמצה דלא מצי להפטר ממצה בשום ענין, וצריך נמי בליל ראשון דסוכות לאכול קודם חצות דומיא דמצה. וכן לא יאכל אדם בערב סוכות משש ולמעלה דומיא דערב פסח. עכ"ל.

**הרי מבואר** דיליף כל הדינים כולם ממצה.

**ובמ"ב סקכ"ו** כתב: ובדיעבד אם לא אכל קודם חצות חייב לאכול אחר חצות, דגם במצה דינא הכי כמה שכתבנו בסימן תע"ז. ויוכל לברך לישב בסוכה[[476]](#footnote-476) ורק שאז דינו כשאר ימי סוכה שאין לברך לישב בסוכה עד שיאכל יותר מכביצה.

**ויל"ע דהנה** נתבאר באות רסא דהפלוגתא אם בעינן כביצה או סגי בכזית תלוי באם החיוב הוא "אכילה" דומיא דפסח והישיבה בסוכה היא רק תנאי, דלפ"ז סגי בכזית. או דעיקר המצוה היא "ישיבה בסוכה" וא"כ בעינן יותר מכביצה.

**והנה הנדון** אם יכול לאכול אחר חצות לכאורה ג"כ תלוי בזה, דאם ילפינן המצוה לכל פרטיה מפסח בעינן ג"כ לאכול קודם חצות. אבל אם ילפינן מזה על "מצות סוכה" א"כ הפרט של עד חצות שהוא משום דיני הפסח לא ילפינן. ומעתה לאחר חצות אין כלל ענין לאכול כזית דממ"נ אם ילפינן מפסח כבר עבר זמן מצוותו ואם הוי "מצות סוכה", בעינן שיאכל כביצה. ואילו מדברי המ"ב משמע דמצד מצות ט"ו ט"ו מחג המצות יכול לאכול כזית ורק מצד הברכה צריך לאכול כביצה.

**אמנם לק"מ** דהמ"ב שהצריך לאכול אחר חצות לא משום הסברא הנ"ל הצריך, אלא כדכתב במפורש הטעם משום דגם בפסח איכא למ"ד דהמצה נאכלת עד עלות השחר ודוק.

**אם מותר לאכול בערב סוכות משעה תשיעית**

**רסד) באות רסג** הובא מדברי מהרי"ל שאין לאכול בערב סוכות מחצות[[477]](#footnote-477) כמו בערב פסח כדי שיאכל בלילה לתיאבון. והנה עי' בדרכי משה שכתב ע"ז: וזהו נ"ל חומרא בלי טעם, דשאני אכילת מצה דאם יאכל אחר חצות לא יאכל מצה לתיאבון, אבל גבי סוכה אין המצוה באכילה שיצטרך לאכול לתיאבון, דאף אם ישב בסוכה בלא אכילה מ"מ קיים מצות הסוכה. ולכן נ"ל דאין לחוש בזה והמחמיר יחמיר והמיקל לא הפסיד.

**מיהו אחר** שכתבתי מצאתי באו"ז כדברי מהרי"ל ומייתי ליה מירושלמי דצריך ליכנס לסוכה כשהוא בתאוה ועיין שם במסכת סוכה פ' הישן (כז. תוס' ד"ה תשבו). עכ"ל הדרכי משה. [ועי' אות רסז מה שהעיר ע"ז הצל"ח.]

**והנה מש"כ** בקושיתו "אבל גבי סוכה אין המצוה באכילה וכו' דאף אם ישב בסוכה בלא אכילה מ"מ קיים מצות הסוכה" הדברים צ"ע הרי ודאי דילפינן ממצה דבעינן אכילה דוקא. ונראה כונתו דהגם שחייב לאכול מ"מ שורש המצוה אינו אכילה אלא ישיבה בסוכה, רק דאת הקביעות בסוכה עושה דרך אכילה. וס"ל דכיון שהאכילה אינה גוף המצוה אלא היכי תמצי לישיבה אין בה דין שיאכל לתיאבון.[[478]](#footnote-478)

**ובסוף דבריו** שחזר בו הדרכ"מ מכח הירושלמי והאו"ז, יש לדון אם חזר בו וס"ל דבאמת המצוה לאכול ולא ישיבת סוכה. או דחזר בו דיש ענין לאכלו לתיאבון גם אם הוא היכי תמצי לישיבה. [ואולי תלוי בסברות שהובאו בהערה בטעם דבעינן אכילה לתיאבון.]

**ובעיקר חקירה** זו בגדר מצות ליל ראשון של סוכות עי' אות רסז בשם הגר"ח ואות רסה בשם בעל הברכ"ש.

**אם בעינן "לכם" באכילה דליל ראשון**

**רסה) כתב המט"א** (תרכה נו): כשם שאין אדם יוצא ידי חובתו במצה גזולה[[479]](#footnote-479) כך אין אדם יוצא ידי חובתו בלילה ראשונה של סוכות בפת גזול. וביאר באלף למטה שם משום דהוי מצוה הבאה בעבירה. ועי' בהערה. וכן כתב המנ"ח מצוה שכה אות (יא) [יג] לפסול משום לכם או משום מצוה הבאה בעבירה.

**והנה אם** ילפינן ממצה דבעינן ג"כ לכם יש לציין למש"כ השפ"א להלן לה. דבעינן שבעל הבית יקנה את המצה לבני ביתו ולהנ"ל כן הדין במצה. אמנם גם במצה נחלקו עליו שאומדנא הוא שנותן לצורך המצוה כפי שצריך ועוד טעמים (עי' אמרי בינה דיני פסח סי' כד ויד המלך פ"ו מחמץ ומצה ה"ז) ואכ"מ.

**אמנם בעיקר** הדבר הנה בחידושי ושיעורי מרן ר' ברוך בער ח"ג ליקוטים סי' א כתוב בזה"ל "וחקר רבינו זצ"ל בעיקר הילפותא, אם למדין כמו במצה, דהתם הויא המצה עצמה חפצא דמצוה, וכן גם בסוכה בליל ראשון, האכילה גופא, דהיינו הכזית פת שאוכל בסוכה, הוי גדר חפצא דמצוה. או שרק הסוכה הויא חפצא של מצוה, ולמדין דחיוב וקיום המצוה דישיבת סוכה בליל ראשון הוא ע"י אכילה בסוכה, אבל לא שתהא אכילה עצמה גדר חפצא של מצוה כמו סוכה גופה.

**ונפקא מינה** לענין אם שייך במצוות סוכה דין של 'מצוה הבאה בעבירה', כגון אם אכל בליל ראשון של סוכות כזית פת גזול, דההלכה של מצוה הבאה בעבירה נאמרה רק אם החפץ הוא המצוה, כמו לולב וסוכה, ולא אם החפץ אינו המצוה, כגון בתוקע בשופר הגזול, דכתב הרמב"ם בהלכות שופר (פ"א ה"ג) דיצא משום שאין בשופר גופא עצם המצוה, ועצם המצוה הוא שמיעת קול שופר, והשופר הוא רק מכשיר דמצוה. מעתה אי נימא דכזית הפת שהוא אוכל בסוכה, הוא החפץ של מצוה, גם כאן אינו יוצא בפת גזולה, שהויא מצוה הבאה בעבירה. ואילו אי נימא דהפת אינה חפצא של מצוה, אלא שעל ידה מתקיימת המצוה בסוכה, שהיא החפצא של המצוה, גם בפת גזולה יוצא ידי חובתו, כיון שאין הפת אלא מכשיר של מצוה ואין בה משום מצוה הבאה בעבירה". עכ"ד.

**אם בעינן לחם עוני**

**רסו) כתב הפמ"ג** (תרלט א"א טו, ובסוף סימן תרמג במ"ז, ועי' סי' קפח א"א ח) דאין ליתן תבלינים או שמן ודבש בפת שאוכלים לצאת יד"ח מצות ליל ראשון של סוכות כיון דילפינן ליה ממצה ושם בעינן לחם עוני. וכתב דמ"מ מעט מלח מותר. והביאו הבכור"י תרלט יט להלכה. וכן דעת שו"ת יד אליהו (רגולר סי' כג).

**אכן הצל"ח** פסחים קח. התיר לאכול בסוכות עם מיני מתיקה אף שדעתו שם שמצה אסורה כה"ג [אף שאין התבלין מעורב בעיסה] משום לחם עוני. ולפ"ז הוא הדין שמותר לערב בעיסה.

**והנה בספר** קצה המטה על המט"א (תרכה צ) הקשה על הפמ"ג דא"כ נבעי לאכול מצה ולא חמץ דאין היקש למחצה. אכן הביאו בזה דרשא מהתו"כ אמור פי"א ה"ב: ובחמשה עשר יום לחדש הזה חג המצות יום זה טעון מצה ואין חג הסוכות טעון מצה. והלא דין הוא, ומה אם זה שאין טעון סוכה טעון מצה, זה שטעון סוכה אינו דין שטעון מצה. תלמוד לומר "הזה", זה טעון מצה ואין חג הסוכות טעון מצה. [עי' מל"מ פ"ו מחמץ ה"א שהאריך בדברי התו"כ.]

**והנה אם** נימא דבעינן דוקא לחם עוני יש בזה תירוץ נוסף על קושית הראשונים מה התחדש בסוכות טפי מחיוב אכילה דכל יו"ט, ולהנ"ל התחדש דבענין דוקא לחם עוני. [ועי' יד אליהו רגולר סי' כג] וממה דלא תירצו כן הראשונים מוכח דס"ל דיוצא אף בפת ממי פירות. [וראיה זו היא על עוד כמה מהנ"מ שנתבארו לעיל.]

**אם אפשר לאכול אכילת החיוב דליל ראשון עם מיני מתיקה**

**רסז) כתב הצל''ח** (פסחים דף ק"ח ע"א), וז"ל: "שאני רב ששת דאיסטניס הוה דאי טעים בצפרא מידי לאורתא לא הוה מהני ליה מיכלא. ויש לדקדק א''כ למה לא התענה רב ששת גם בכל ערב סוכות, שהרי גם בליל סוכות חייב לאכול כזית פת מדאוריתא. ונראה לי דודאי רווחא לבסימא שכיח, ובסוכות יכול לאכול הכזית פת מתובל בתבלין ובמיני מתיקה, אבל מצה שמצריך לאוכלו כמות שהוא, שהרי אסור לבטל טעם מצה, ולכך אי הוה טעים בצפרא, לאורתא לא הוה מהני ליה מיכלא, היינו המצה. ולפי זה מה שרצה המהרי''ל לאסור בערב סוכות לאכול בחצות ואילך, כמו בערב פסח, והביאו רמ"א בסי' תרל''ט סע' ג' בהגה''ה, ולפי מה שכתבתי אין הנידון דומה לראיה". ולא ביאר הצל"ח מדוע פשיטא ליה לחלק בין מצה לסוכות.

**ובשו"ת יד** אליהו (רגולר, סי' כ''ג) נחלק בזה על הצל"ח, וז"ל: נראה לי דין חדש דהכזית פת דמחויבין לאכול בליל א' של סוכות, חייב לאכול פת בפני עצמו, בלי שום עירוב דבר אחר, דומיא דמצה, כיון דגמרינן חמישה עשר מחג המצות, עיין תוס' סוכה דף כ''ז. והנה עיין בספר צל"ח למסכת פסחים דף ק"ח שכתב דיוצאים אפילו אם אכל עם שארי מאכלים, וראייתו מהא דרב ששת דפסחא יתיב בתעניתא כל מעלי יומא, ואמאי לא התענה גם במעלי יומא דסוכות, ע''ש.

**ולפענ''ד אין** כאן קושיא כלל, על פי מאי דאמרינן שם דף ק''ט בפסחים, חוטפין מצה בלילי פסחים בשביל התינוקות כדי שלא יישנו, ור''ע נמי מעולם לא אמר הגיע זמן עת לעמוד מבהמ''ד חוץ מע''פ, ואם כן יש לומר, דבמעלי יומא דסוכות לא היה צריך להתענות דאפילו אם לא יהיה רעב קודם חצות הלילה, יאכל בסוכה אחר חצות הלילה.[[480]](#footnote-480) אבל מצה צריך לאכול בתחילת הערב, דהא חוטפין מצה בשביל התינוקות, וכן ר''ע אמר בערב פסח הגיע עת לעמוד כו', וזה פשוט. עכ"ל.

**ובספר אסופות** רבינו חיים הלוי (סוכה סי' ו'), כתב וז"ל: ביסוד זה תירץ מרן הגר''ח זצ''ל את קושית אחיו הגר''מ על בעיית הירושלמי בפרקין ה''ז אם יוצא ידי חובתו בליל הראשון דחג במיני תרגימא, ושאל הגר''מ הרי במיני תרגימא מעורבים חמישה מיני דגן, ואיתא בגמ' פסחים דף קט''ו ע''א דאם אוכל כזית מצה דאוריתא ודבר אחר כגון מרור דרבנן, דאתי אכילת רשות ומבטל את אכילת המצה שהיא מדאוריתא, ואם כן הכי נמי ליתי האכילת רשות ויבטל את האכילת מצוה, ולא יצא ידי חובתו במיני תרגימא.[[481]](#footnote-481)

**והשיב לו** מרן הגר''ח שמצות אכילה בסוכה בלילה הראשון אינה חלות שם מצות אכילה, כמו אכילת מצה בלילי פסח, אלא דעיקר חיוב המצוה היא קיום ישיבת סוכה, אולם דילפינן מג''ש דט''ו ט''ו דמצות ישיבת סוכה מתקיימת על ידי אכילת כזית פת, ולכן דוקא היכא שיש חלות מצות אכילה, דהיינו אכילת חפצא של מצוה, כגון אכילת מצה, יש דין של ביטול, שאכילת הרשות מבטלת את אכילת המצוה. אבל בסוכות שעיקר המצוה היא ישיבה בסוכה, אלא שיש דין שהישיבה יקיים על ידי אכילת כזית, בזה אין דין שאכילת הרשות תבטל את אכילת המצוה'. עכ"ד. וזה כצד אחד בחקירה דלעיל ומבואר היטב דעת הצל"ח לחלק בין מצה לסוכות.

**וע"פ יסוד** זה אמר הגר"ח (הגדה של פסח מבית לוי ח"ב עמ' קו) דהנה הר"ן בר"ה כח: כתב בדעת הרמב"ם דהאוכל מצה יצא אף בלא כונה משום הואיל ונהנה. והביאור בזה דהחסרון של קיום מצוה בלא כונה הוא דאינו מעשה מצוה והוי כמתעסק ולכן היכא דנהנה יצא כעין דין מתעסק בחלבים ועריות. ויל"ע אם יאמר כן גם באכילה בליל ראשון של סוכות.

**ואמר הגר"ח** דבליל ראשון של סוכות לא יצא בלא כונה כיון דעיקר המצוה היא הישיבה בסוכה ולא האכילה.

**אכילה לפני שודאי לילה**

**רסח) כתב הב"י** סי' תרלט בשם ארחות חיים: אכילה בליל י"ט הראשון בסוכה צריך שיהא ודאי לילה. וכן פסק הרמ"א תרלט ג. ובאות רסג הובא ממהרי"ל שהמקור לזה הוא מחג המצות שנאמר בו בערב תאכלו מצות. [והובא במ"ב סקכ"ה]. והנה הצד דמהני קודם הלילה הוא מדין תוספת יו"ט כמבואר בתוס' פסחים צט: ד"ה עד וז"ל: ואומר הר''י מקורבי''ל דגבי מצה דווקא בעינן עד שתחשך כדתניא בתוספתא הפסח ומצה ומרור מצותן משתחשך, וטעמא משום דכתיב (שמות יב) ואכלו את הבשר בלילה הזה ומצה ומרור איתקשו לפסח. אבל סעודת שבת וימים טובים מצי אכיל להו מבעוד יום כדאמר בפרק תפלת השחר (ברכות דף כז:) מתפלל אדם של שבת בערב שבת ואומר קידוש היום מבעוד יום.[[482]](#footnote-482)

**ויל"ע אם** דין זה תלוי ג"כ בחקירה דלעיל או דאת זמן האכילה לכו"ע ילפינן מפסח.

**והנה המג"א** (תרלט יא) הצריך שגם הברכה של לישב תהיה מבעוד יום ותמוה הרי הברכה יכטול לברך בתוספת כמו קידוש ועי' דברי יחזקאל סי' מה סק"ה בשם הגר"ח. ובספר חבצלת השרון פרשת בא כתב כמה דרכים בזה.

**בספיקו של הירושלמי**

**רסט) תוד"ה תשבו.** הביאו ירושלמי: חברייא בעו אי מה להלן עד שיכנס למצה כשהוא תאוה אף כאן עד שיכנס לסוכה בתאוה. ר' זירא בעי אי מה להלן עד שיאכל כזית דגן מצה אף כאן עד שיאכל כזית דגן בסוכה.[[483]](#footnote-483)

**הנה הספק** הראשון אפ"ל דנסתפק בסברות הדרכי משה אות רסד אם החיוב הוא ישיבה או אכילה וכמו שנתבאר שם היטב הצדדים בזה. ודוק. וכן פירש במועדים וזמנים. והספק השני כתב הרא"ש דאיבעיא ליה אי יוצא במיני תרגימא. [ועי' בשו"ע (תרלט ג) שפסק דבעינן פת, וכתב הגר"א דזה ספק בירושלמי ופסק לחומרא.] וכתב המו"ז דשני הספקות שרשם אחד, האם החיוב הוא אכילה [ואז צריך לתיאבון ופת] או דהמצוה היא ישיבה בסוכה [ואין צריך לתיאבון כסברת הדרכי משה הנ"ל בקושיתו וכן אין צריך דוקא פת.]

**והנה הבאנו** לעיל אות רנט דמתוס' בסוגיין ד"ה אי וד"ה חזר מוכח שלדעתם אין בליל ראשון כלל מצוה לישב בסוכה אלא רק מצות אכילה גרידא, וא"כ א"א לפרש ספק הירושלמי כך, דא"כ איך פשיטא להו לתוס' דהוי רק חובת אכילה. וצ"ע. [ועי' בהערה בשם מהרש"א ומהרש"ל.]

**ובשלמי תודה** כתב דלירושלמי פשיטא דהוי דין ישיבת סוכה ומה שנסתפק אם יוצא במיני תרגימא הוא משום דאפשר דבעינן בליל ראשון קביעות יתירה של פת ולא סגי בקביעות מועטת של תרגימא הגם דהן חייבים שאר ימים בסוכה.[[484]](#footnote-484) אמנם זה לא כדדייקנו מהתוס' וצ"ע.

**[ובזה ביאר** השלמי תודה למה לא נסתפק הירושלמי לגבי שאר הדינים כגון לכם ולשמה, משום דבגוף הפת ודאי דא"א ללמוד ממצה כיון דכאן הוי מצות סוכה רק הספק אם נילף דינים בקביעות של הסוכה דנבעי דוקא קביעות של פת.]

**דף כז ע"א**

**אם לר"א יוצא ידי חובת י"ד סעודות במיני תרגימא**

**ער) תוד"ה אי** בעי. אבל לילי י''ט הראשון של חג לא סגי בלא פת כיון דילפינן מחג המצות, אע''ג דלר' אליעזר אמרינן בשאר ימים אם השלים במיני תרגימא יצא. ע"כ. כתבו המהרש"א והמהר"ם דתוס' לשיטתם בד"ה חזר ובד"ה במיני דאין תשלומין אלא במה שיוצאין בו ידי עיקר החיוב, ולכן מדברי ר"א מוכח דיוצאין במיני תרגימא [מדמהני לתשלומין כדתניא לקמן] ומ"מ כתבו תוס' דלרבנן לא מהני מיני תרגימא בעיקר החיוב [ואי היו רבנן מודים לר"א דמהני תשלומין לליל ראשון ג"כ לא היה מהני להשלים במיני תרגימא כיון דבליל ראשון חיב בפת.][[485]](#footnote-485)

**והוקשה למהרש"א** א"כ איך אמרינן במשנה מי שלא אכל בליל יו"ט ראשון ישלים, והרי על אכילת ליל ראשון שחיובה בפת אין תשלומין במיני תרגימא.[[486]](#footnote-486) וכתב דבע"כ גירסת התוס' במשנה "מי שלא אכל ביו"ט ראשון",[[487]](#footnote-487) ולא גרסו "בלילי". [וגירסת בלילי תיתכן לרש"י בהמשך הסוגיא דרק על לילי ראשון מהני תשלומין.] וכן במהר"ם מבואר דדברי ר"א לא קיימי על אכילה בלילי ראשון.

**והעולה מדבריהם** דר"א מודה לרבנן דמלבד דינא די"ד סעודות איכא גם חיוב מסוים של ליל ראשון ונ"מ שחייב בו דוקא פת, ובו לא מהני השלמה ודברי ר"א קיימי רק על השלמת שאר ימים.

**אמנם התיו"ט** נוקט דגם תוס' גרסי כגירסתנו לא אכל "לילי" יו"ט ראשון וכתב: וצ"ל דה"ק אפי' ליל יו"ט הראשון ישלים וכ"ש שאר הסעודות. ע"כ. [ועי' ברש"ש שהובא בהערה.] הרי מבואר דלר"א מהני השלמה אף ללילי יו"ט ראשון. וצ"ע הרי שיטת תוס' דעל לילי יו"ט ראשון לא מהני השלמה במיני תרגימא. וכתב בהגהת הר"ש מדעסוי דר"א פליג על הגז"ש של רבנן ואית ליה דלילה הראשון דינו ככל שאר ימי חול המועד ואין כלל תוספת דין ביום ראשון יותר משאר ימי החג. [וכ"כ השפ"א].

**וכתב הר"ש** מדעסוי ראיה דר"א פליג על רבנן ביו"ט ראשון, דאם נימא דגם הוא מודה להו דעל יו"ט ראשון אין תשלומין א"כ על מה נחלקו רבנן ואמרו 'על זה נאמר מעות לא יוכל לתקון', והרי על יו"ט ראשון גם ר"א מודה דלא מהני תשלומין, ועל שאר ימים לרבנן אין כלל חיוב, ובע"כ דקאי על יו"ט ראשון ובזה סובר דיש תשלומין, וחכמים חולקים עליו.

**ולענ"ד יש** לפרש דר"א מודה לרבנן דביו"ט ראשון יש חיוב בפת, ומ"מ מהני תשלומין ביו"ט אחרון כיון דיום טוב ראשון יש לו ב' דינים גם מצד תשבו כעין תדורו וגם מצד ג"ש דט"ו ט"ו ונהי דעל החיוב דילפינן ממצה אין תשלומין אבל על התשבו יש תשלומין. [אמנם לפמש"כ בהערה ע"פ שיטת רש"י דגם על יו"ט ראשון יש תשלומין, אלא דלא סגי במיני תרגימא רק בעינן בפת. א"א לתרץ כן. אבל לרא"ה דעל חיובא דפת אין אפשרות להשלים אפ"ל כן.]

**מדוע על סוכה מברכין כל שבעה ועל מצה לא**

**רעא) אי בעי** אכיל ואי בעי לא אכיל וכו' מה להלן לילה הראשון חובה מכאן ואילך רשות אף כאן לילה הראשון חובה מכאן ואילך רשות. כתב בעל המאור (פסחים כו: בדפי הרי"ף): ויש ששואלין באכילת מצה מ"ט אין אנו מברכין כל ז' כמו שמברכין על הסוכה כל ז' דהא גמרינן מהדדי שלילה הראשון חובה מכאן ואילך רשות בין במצה בין בסוכה כדאיתא בפרק הישן. ויש להשיב לפי שאדם יכול בשאר ימים לעמוד בלא מצה ויהיה נזון באורז ודוחן וכל מיני פירות, משא"כ בסוכה שאין יכול לעמוד בלא שינה ג' ימים והוא חייב לישן בסוכה ולטייל בה. והיינו דאמרינן בשבת בפרק רבי אליעזר (שבת קלא:) מצה וכל מכשיריה דוחין את השבת דברי ר"א, מנא ליה לר"א הא, אי מסוכה מה לסוכה שכן נוהגת בלילות כבימים. זהו טעם שמברכין על הסוכה כל ז' ואין מברכין על מצה כל שבעה וטעם נכון הוא.

**והמכתם הביא** דברי הרז"ה וכתב תירוץ נוסף: והחכם הגדול מורנו ורבנו ר' שמואל ב"ר שלמה זצ"ל תירץ דשאני מצה שאכילתה בשאר הימים אינה לשום מצות מצה אלא לצורך גופו להשביע רעבו לפי שאינו יכול להשביע עצמו בחמץ. ודומה למי שאוכל בשר בהמה טהורה לפי שאינו יכול לאכול בשר בהמה טמאה שאינו מברך אקב"ו לאכול בשר טהורה. אבל הישיבה בסוכה ודאי לא צורך גופו הוא ולא להשביע רעבונו אלא לקיום המצוה ולפיכך צריך לברך. [ובמאירי הביא ג"כ ב' התירוצים וכתב: וכשתדקדק בדבר יפה הכל ענין אחד.]

**[וע"ע אבודרהם** סדר תפלת סוכות.]

**והנה עצם** קושית הרז"ה צ"ב, דמה ההו"א דמצה תהא טעונה ברכה והרי הוי ככל אחד שלא אוכל מאכ"א דאינו מברך וכמו שכתב רבנו שמואל. ורגילים לבאר [עי' אבני נזר סי' שעז] ע"פ הגר"א במעשה רב הביאו המ"ב (תעה מה) וז"ל: ובשם הגר"א כתבו דעכ"פ מצוה איכא לאכול מצה כל שבעה אלא שאינו חיוב. ולכן דן מ"ש סוכה ממצה. ועי' גם באבן עזרא פרשת משפטים (כג טז) וחזקוני פרשת בא (יב יח) הובא בחת"ס יו"ד סי' קצא שמבואר כן. [ועדיין צ"ב דהחילוק רב דבסוכה כשאוכל יש חיוב גמור לישב בסוכה אבל באכילת מצה נהי דיש קיום מצוה מ"מ אינו חייב לאכול את המצה. אך באבני נזר כתב שגדר המצוה דמצה בשאר ימים הוא שאם אוכל לחם צריך לאכול מצה.]

**בספקו של המ"ב אם בסוכה יש מצוה כל שבעה**

**רבע) ובמ"ב (תרלט** כד) כתב: נסתפקתי לפי מה שידוע דעת הגר"א דמצוה לאכול מצה כל שבעת ימי פסח כפשטיה דקרא שבעת ימים תאכלו מצות אלא דמ"ע הוא רק בערב משא"כ אח"כ הוא רק מצוה בעלמא, אפשר דה"ה הכא מצוה לכתחלה לאכול פת כל ז' ימים ולברך לישב בסוכה. ע"כ. והדברים תמוהים דבסוכה ודאי יש מצוה כל שבעה דאם אוכל חייב לאכול בסוכה [וגם מברך ע"ז] ומה מקום ספק יש בזה.

**ובחוט שני** ביאר דזה פשיטא שיש לאוכל מצות "ישיבה בסוכה" והאוכל חייב לישב בסוכה כיון שעושה מעשה קביעות. אך הספק הוא אם מלבד זה איכא גם "מצות אכילה קיומית" כעין מצות אכילה דליל ראשון. [ולצד דאיכא מצוה זו האוכל בסוכה מקיים מצוה גדולה מן הישן בסוכה.]

**וראיתי שהעירו** דלפי הצד דכל שבעה איכא מצוה קיומית מעין המצוה דליל ראשון א"כ למה בירדו גשמים ואכל בסוכה הוי הדיוט והרי לא גרע מליל ראשון דיש קיום אף בירדו גשמים. ונראה ליישב דהמ"ב לשיטתו שהביא בביאור הלכה ס"ז את דברי העולת שמואל דהטעם דנקרא הדיוט מפני שמבטל שמחת יו"ט. וא"כ רק בלילה ראשונה דחייב לאכול יש לו היתר לבטל שמחת יו"ט בשביל זה, אבל כאן דהוא רק מצוה קיומית אין היתר לזה ולכן נקרא הדיוט.

**חזר בו ר"א – שיטת רש"י**

**רעג) ועוד א''ר** אליעזר: והא א''ר אליעזר ארבע עשרה סעודות חייב אדם לאכול בסוכה אחת ביום ואחת בלילה ופרש"י וכיון דביום אחרון לא בסוכה יתיב ואם ישב בה לשם מצוה עובר על בל תוסיף מאי השלמה דסוכה איכא הכא [וכעין זה כתבו התוס']. ומשני חזר בו ר"א ופרש"י: חזר בו ר' אליעזר. אצל חכמים לומר שאין לדבר קצבה[[488]](#footnote-488) ואם רצה להתענות יתענה חוץ מלילי יום טוב הראשון ובהא מיהא פליג עלייהו דקסבר יש לה תשלומין כמו שיש תשלומין לקרבנות יום ראשון אף בי''ט האחרון. והקשו תוס' הרא"ש והמאירי מה הועיל בתירוצו והרי סוף סוף תקשי ג"כ איך משלים את חיוב ליל ראשון [שהוא חיוב סוכה] בלא סוכה.

**והמהרש"ל כתב** לבאר: נ"ל דה"פ חזר בו ר"א מי"ד סעודות בסוכה ולא קאי אלא על לילי יו"ט הראשון, ואע"פ שאותה סעודה בע"כ צריכה סוכה, מ"מ חיובא די"ד לאו בסוכה תליא אלא ילפינן מלילי פסח דצריך אכילה, ומאחר דצריך אכילה אי אפשר לקיימה בלא סוכה, ומ"מ עיקר מצותה תלוי באכילה, ומש"ה יכול להשלימה באכילת סעודה אחריני באיך שהיא. אבל אי הוה מצריך ר"א י"ד סעודות בסוכה א"כ ע"כ מתשבו כעין תדורו נפיק דצריך י"ד בסוכה ועיקר חיובייהו בסוכה תליא וא"כ איך מועיל השלמה כו' ודו"ק. עכ"ל. והקשה מהרש"א: ואין זה דומה דהא לגבי מצות סוכה ילפינן מליל פסח, דכמו דמצות אכילה בליל פסח הוא מצה, כך מצות אכילה בליל ראשון דחג הוא בסוכה כדאיתא בירושלמי[[489]](#footnote-489) שכתבו התוס' ודו"ק.

**והמהרש"א ביאר** שיטת רש"י לפי מה שהוסיף רש"י "כמו שיש תשלומין לקרבנות יום ראשון אף בי''ט האחרון", וכתב המהרש"א הביאור בזה: יראה שהוכרח הכא להאי טעמא דכמו שיש לו תשלומים לקרבנות כו' דמש"ה השתא למאי דחזר בו ר"א ולא תקשי לן מאי השלמה דסוכה איכא בליל יום טוב אחרון לתשלומין דליל יו"ט ראשון דבעו סוכה לכו"ע, כיון דמצינו בו השלמה אחרת מיום אחרון ליום ראשון לגבי קרבנות, אית לן למימר הך השלמה דאכילת יום אחרון לתשלומין ליל הראשון אע"ג דסוכה ליכא ביום אחרון. אבל למאי דס"ד דהאי ישלים קאי לי"ד סעודות הא ודאי ליכא השלמה כיון דליכא סוכה ביום אחרון וליכא נמי השלמה אחרת מיום אחרון לשאר ימים.

**ועיקר הסברא** של מהרש"א ישנה בריטב"א[[490]](#footnote-490) וביאר שם גם סברת המחלוקת בין ר"א לרבנן וז"ל: דרבנן סברי דגמרינן מחג המצות לגמרי דסברי דון מינה ומינה דמה התם חייב ואין לו תשלומין אף כאן חייב ואין לו תשלומין. ור״א סבר דון מינה דחייב באכילה ואוקים באתרה דהתם דאתקש לפסח אין לו תשלומין כפסח, אבל הכא דמיא לחגיגה שיש לה תשלומין כל הרגל ולילי י״ט האחרון.

**דף כז ע"א**

**חזר בו ר"א – שיטת תוס'**

**רעד) שיטת תוס'** בביאור קושית הגמ' כרש"י דכיון דאמר ר"א "ארבע עשרה סעודות חייב אדם לאכול בסוכה" איך ישלים בלילי יו"ט אחרון מחוץ לסוכה. ומשני דהדר ביה ממאי דאמר "בסוכה" ולעולם י"ד סעודות בעי.

**ודברי התוס'** צ"ב דמאחר ודין י"ד סעודות נלמד מבסוכות תשבו שבעת ימים תשבו כעין תדורו איך יתכן דאין צריך לזה סוכה. [ועי' באות רעג בשם מהרש"ל שלכן רש"י מפרש דחזר בו ר"א מכל הילפותא של י"ד סעודות.]

**ובערוך לנר** כתב דודאי המצוה היא לאכול בסוכה, רק דבתחילה אמר שזהו כל גדר המצוה "לאכול בסוכה" וע"ז לא שייך תשלומין לאחר סוכות כיון דלא אוכל בסוכה. ולזה אמרינן דחזר בו דדין הסוכה הוא רק לכתחילה אבל מ"מ יש מצוה גם באכילה בלא סוכה ולכן שייך ע"ז תשלומין.[[491]](#footnote-491)

**אמנם כתב** הערוך לנר דמדברי השאג"א סי' קב נראה דאותן י"ד סעודות אינן קשורות כלל לסוכה [לכאורה הכונה דנהי דבעינן לאכלן בסוכה, היינו משום דלא גרע מכל אכילת רשות שצריכה סוכה. אבל אין זה חלק מגוף המצוה.] ותמה ע"ז חדא דא"כ ר"א מיקל טפי מרבנן. ועוד הרי יליף לה מבסוכות תשבו ואיך שייך לומר דאין צריך סוכה. [ועי' הגהות הר"ש מדעסוי.]

**והנה בדבר** קושיתו הראשונה י"ל דר"א מודה לרבנן בלילה ראשון דאיכא חיוב סוכה וכמו שכתבו מהרש"א ומהר"ם עי' אות ער. וכן לדברי מהרש"ל דגם לרבנן אין צריך סוכה [עי' אות רנט ער] א"כ לא מיקל טפי מרבנן.

**ומה שהקשה** הרי יליף לה בסוכות תשבו ואיך יתכן דאין צריך סוכה כתב הרש"ש דר"א בעי י"ד סעודות "אשר חייבין בסוכה" [כוונתו דאין המצוה מחייבת לאכלם בסוכה בפועל, אבל בעינן שיעור כזה שמחייב בסוכה] דהא בסוכות תשבו כתיב ולהכי דייק רבא ביומא עט: מהא דאם השלים במיני תרגימא יצא דפירי לא בעי סוכה.

**חזר בו ר"א – שיטת הריטב"א ותוס' הרא"ש**

**ערה) הריטב"א ותוס'** הרא"ש ופסקי רי"ד [וכן פירש הר"י מלוניל הקושיא] מפרשיםדקושית הגמ' למה אמר ר"א מי שלא אכל לילי יו"ט הראשון ישלים לילי יו"ט אחרון והרי יש דין תשלומין לכל הי"ד סעודות והו"ל לומר בסתמא מי שלא אכל ישלים.

**ולדבריהם הוכרח**ו לומר דהתירוץ הוא כרש"י דחזר בו מחיוב הי"ד סעודות ולכן לא הזכירם. וההסבר במחלוקת ר"א ורבנן הוא בדון מינה ומינה או דון מינה ואוקי באתרה כמו שכתב הריטב"א הובא באות רעג.

**והא דיכול** להשלים אף שאינו אוכל בסוכה, כתב התוס' הרא"ש דלא קשה מידי דהא אשכחנא תשלומין בטעה ולא התפלל בשבת מנחה שמתפלל במוצא"ש ערבית שתים של חול ויוצא בתפלת חול מה ששכח ולא התפלל תפלת שבת, וה"נ מי שאינו יכול לאכלו בסוכה יוצא אפילו מחוץ לסוכה.

**אבל בריטב"א** נראה דס"ל דבאמת אוכל בסוכה וכן היא שיטת תוס' רי"ד ויבואר בס"ד באות רפ.

**ונראה דרש"י** לא סבר כתוס' הרא"ש משום דס"ל [כפי הסבר המהרש"ל אות רעג] דלר"א דיליף לה מבסוכות תשבו עיקר המצוה היא "ישיבת סוכה", ואין בזה כלל משמעות של תשלומין אם אוכל מחוץ לסוכה והוי כמו אם יניח תפילין לתשלומין על הסוכה, ולא דמי לתפלה דזו תפלה וזו תפלה ויש רק חלוקי נוסח ביניהם. אבל התוס' הרא"ש למד דאפילו לר"א עיקר החיוב הוא "מצות אכילה" רק יש תנאי שיעשה זה בסוכה[[492]](#footnote-492) ולכן יש לזה תשלומין באכילה ביו"ט אחרון אף חוץ לסוכה כעין הא דתפלת חול. [אמנם באות רעח נבאר דרש"י ס"ל דעיקר המצוה היא האכילה, ע"ש. וא"כ אי אפשר לומר כן.]

**חזר בו ר"א – שיטת הראבי"ה**

**רעו) ז"ל ראבי"ה** סי' תרלז: ואם לא אכל לילי יו"ט הראשון אין לדבר תשלומין לאכול ביו"ט אחרון, וע"ז נאמר מעוות לא יכול לתקון, וכל שכן בשאר הימים של חול המועד שלא ישלים אפילו לר"א,[[493]](#footnote-493) דהא כל מה דאכל חובת היום הוא,[[494]](#footnote-494) דחזר בו ר"א ואמר שאין לדבר קצבה כחכמים,[[495]](#footnote-495) מדלא קא משלים והולך כל הרגל כדאמרינן במסכת חגיגה (ט.) מי שלא חגג יו"ט הראשון של חג חוגג והולך כל הרגל.[[496]](#footnote-496) ש"מ כדפרישית.[[497]](#footnote-497)

**והנה דברי** ראבי"ה תמוהין מאד כמו שהתקשינו בהערות. ונראה ביאור דבריו דס"ל דאם יש קצבה כגון לאכול סעודה אחת הרי כל מה שאוכל יותר מזה יכול לעלות לו לתשלומין כיון שכבר יצא יד"ח בשעור החיוב הקבוע. אבל אם אין קצבה, אין הכוונה שאין כלל מצות אכילה היום, אלא דמצוות היום אין לה שעור לא למעלה ולא למטה, ויכול לצאת במה שאכל ביום הראשון או אם ירצה יכול לאכול עוד וכל סעודה שיעשה הרי הוא מכבד את היום הזה, ולכן א"א להשלים כיון דכל סעודה שיעשה עולה לו לחובת היום שאין לה שעור וקצבה. אבל ביו"ט אחרון שיש שעור לסעודה שפיר יכול להשלים אחרי שאכל שעור הקצוב לסעודה.

**ונראה דהראבי"ה** למד כן בקושית הגמ' ועוד א''ר אליעזר, והא א''ר אליעזר ארבע עשרה סעודות חייב אדם לאכול בסוכה אחת ביום ואחת בלילה. [ע"ש ברש"י ובראשונים מה שפירשו] ולהראבי"ה הביאור הוא דהגמ' מקשה על ר"א אם ס"ל דיש קיצבה לסעודת חוה"מ אחת ביום ואחת בלילה, למה צריך להמתין בתשלומיו עד יו"ט אחרון הרי יכול להשלים כבר בחוה"מ. ומשני חזר בו ר"א וס"ל דסעודת חוה"מ אין לה קיצבה ולכן א"א להשלים בחוה"מ אלא ביו"ט אחרון. ואם כי הוא פירוש מחודש נראה דהוא מוכרח ומבואר בדברי ראבי"ה.

**חזר בו ר"א – שיטת פירוש קדמון**

**רעז) ובפירוש קדמון** [הובא בקובץ שיטות קמאי] פירש: ישלים בלילי יו"ט האחרון כלומר כל לילה ולילה יכול להשלים עד לילי יו"ט אחרון יכול להשלים. ובקושית הגמ' הא ר"א הוא דאמר י"ד סעודות פירש: דאמר כל לילה ולילה חייב לאכול בסוכה ומאי קאמרת דמשלים בלילה השני או בשלישי מכלל דלאו חובה אלא בלילה ראשון. ובהא דמשני חזר בו ר"א פירש: מהא דבעי י"ד סעודות. ע"כ. ונראה דעתו להיפך מראבי"ה מן הקצה אל הקצה, דכל שיש חיוב א"א להשלים דזה עולה לחובת היום, ורק כשאוכל ביום שאין חיוב יכול להשלים. ולכן אמרה הגמ' דיכול להשלים רק בחולו של מועד למאי דחזר בו וס"ל דאין חיוב לאכול בחולו של מועד, ולפ"ז ביו"ט אחרון א"א להשלים. [כשיטת רבנו יהונתן שהובאה באות רנח דיו"ט אחרון הכונה שביעי של סוכות.]

**ומאי דפריך** בסמוך משלים במאי אילימא בריפתא סעודה דיומיה קא אכיל, צריך לפרש לשיטתו דאף דלמסקנא אין מצות אכילה בחול המועד מ"מ כיון דכל אדם אוכל בכל יום אין היכר שזו סעודת תשלומין וכן מלשון רש"י משמע דהא דאין היכר הוא משום דאוכל כל יום ולא מחמת מצות יו"ט וכן מבואר בריטב"א דיאמרו למלאות בטנו ולשמוח ברגל אכל. [אבל בחי' ר"א מן ההר הביא שיש שפירשו שהכוונה דהואיל ועולה לחובת יו"ט לא יוצא בו ידי תשלומין.]

**בל תוסיף בסעודת תשלומין**

**רעח) הנה רש"י** כתב דאסור לו לאכול התשלומין בסוכה ביו"ט אחרון משום בל תוסיף. אמנם התוס' והפסקי רי"ד כתב פירוש משלים ואוכל בסוכה ואין כאן משום בל תוסיף שכיון שהוא מתכוין להשלים חסרון שבעת ימי הסוכה אין זה מתכוין להוסיף. ובודאי אילו היה אוכל כל ארבע עשרה סעודות בסוכה ועוד היה אוכל בליל שמיני בסוכה זה היה בל תוסיף. [וכן מוכח בריטב"א דאוכל ביו"ט אחרון סוכה לצורך התשלומין ויבואר בסמוך אות רפ.]

**ורבנו פרץ** הקשה על רש"י מהא דאיתא בר"ה כח: א''ל אביי אלא מעתה [דמצוות אין צריכות כוונה] הישן בשמיני בסוכה ילקה. אמר לו שאני אומר מצות אינו עובר עליהן אלא בזמנן. [וע"ש בהמשך דשלא בזמן המצוה אינו עובר אא"כ כיון לשם מצוה.] ותירץ דשאני התם בישן שאינו עיקר מצוה אבל שאני הכא אם ישב בה לשם מצוה שעובר משום בל תוסיף.

**והיה אפ"ל** דבסברא זו פליגי רש"י והרי"ד דלרש"י כונה לתשלומין מקרי כונה למצוה, והרי"ד ס"ל דכלפי גוף המצוה הוי כישן בעלמא. אכן מלשון הרי"ד נראה דסברתו יותר מזה, דאין זה "מוסיף" אלא אדרבה "משלים" את המצוה הזו גופא.

**ונראה דהפלוגתא** תלויה אם עיקר המצוה היא הישיבה או האכילה, דאם העיקר הוא הישיבה א"א לומר דהוי בל תוסיף, אדרבה זהו עיקר דין המצוה לעשות לה תשלומין, אבל אם האכילה היא המצוה ומה שצריך סוכה הוא תנאי בקיום המצוה אפשר להבין שיטת רש"י דכלפי הסוכה שאינה עיקר המצוה הוי בל תוסיף. [אמנם באות ערה ביארנו דרש"י ס"ל דעיקר המצוה היא הישיבת סוכה. ויש לדחות מש"כ שם.]

**או כלך** לדרך זו דאם החיוב הוא ישיבת סוכה א"כ מתכוין הוא לישיבת סוכה והוי כיושב בכוונת מצוה והוי בל תוסיף. אבל אם עיקר המצוה היא אכילה והסוכה תנאי א"כ לא מקרי מתכוין למצות סוכה והוי כיושב בלא כוונת מצוה ואין כאן בל תוסיף. [אך בפסקי רי"ד לא משמע כן.]

**במאי ישלים במיני תרגימא**

**רעט) משלים במאי** אילימא בריפתא [פרש"י כלומר תאמר שסעודת י''ט האחרון שהוא סועד בלחם ולפתן וצורכי הסעודה תהא תשלומין לראשון] סעודה דיומיה קא אכיל. [פרש"י ומאי היכר יש כאן שתהא לשם סעודה ראשונה הלא דרכו לסעוד היום[[498]](#footnote-498)]. ומשני אלא מאי ישלים ישלים במיני תרגימא [פרש"י לאחר שסילק[[499]](#footnote-499) יביאו פרפראות ומעדנים לפניו כגון פירות וכסנין וקפלוטות מבושלות] תניא נמי הכי [פרש"י דבהכי הויא סעודה לאשלומי ואע''פ שאינו חוזר וקובע עצמו לאכול שתי סעודות של לחם ובשר[[500]](#footnote-500)] אם השלים במיני תרגימא יצא. [פרש"י וכ''ש אם קבע סעודה שניה בלחם ובשר].

**והנה מדברי** רש"י מבואר דאם עושה סעודה נוספת כ"ש דיצא. אכן הר"י מלוניל [עי' אות רנח דדעתו דמשלים רק בסוכות ולא ביו"ט אחרון של חג] כתב דלא יצא ע"י סעודה נוספת כיון דאין בה היכר,[[501]](#footnote-501) שהרי מה שאוכל בסוכה הוא בחיוב מחמת שכל אכילת קבע חייבת בסוכה. ולכן משני דאוכל מיני תרגימא כגון בשר ופירות דלא בעו סוכה וכשרואה אדם אותו אוכל בסוכה יכיר כי לשם תשלומין אוכלן.[[502]](#footnote-502) ורבנן סברי דאף מיני תרגימא לא מהנו כיון דאין חייבין בסוכה אין בהן תשלומין.

**ובפירוש ריבב"ן** כתב: ישלים בליל יו"ט אחרון בסוכה[[503]](#footnote-503) במיני תרגימא דאילו בפת ובשר, סעודתא דיומא הוא ונראה כמוסיף על ז' ימים ועובר על בל תוסיף.[[504]](#footnote-504) מכאן יש להוכיח דנפיק במיני תרגימא בג' סעודות בשבת. עכ"ל.

**ויש להקשות** לר"י מלוניל ולריבב"ן דבעינן דוקא מיני תרגימא, א"כ איך יתפרש לישנא דברייתא דתניא 'אם השלים במיני תרגימא יצא' משמע דרק בדיעבד יצא, ויש דבר שעדיף להשלים בו. ובשלמא לרש"י היינו בפת ובשר אבל להנך ראשונים במאי איכא לשלומי חוץ ממיני תרגימא וצ"ע. אמנם כבר פירש הרא"ה וז"ל: יצא, אהשלים קאי, ואם השלים יצא. ובמה במיני תרגימא. עכ"ל.

**בדברי הריטב"א במאי ישלים**

**רפ) כתב הריטב"א:** והא דפרכינן‎ במאי ישלים אילימא בריפתא כל מאי דאכיל דיומיה קא אכיל. תימה‎ דהא במתניתין משמע דהני תשלומין בלילי יו״ט האחרון דליכא עליה מצות סוכה, ולא עוד אלא שאין לו לאכול שם, וכשאוכל שם [בסוכה] עכשיו[[505]](#footnote-505) הא מינכרא מלתא שפיר דהשלמה עביד ואינה סעודת י״ט עצמו.

**ולפי מה** שפירשנו דלילי י״ט האחרון לאו דוקא אתיא פירכא שפיר, היכי עביד תשלומין בתוך החג מיהת, דאי בריפתא לא מנכרא מלתא, אפילו‎ אכל כמה סעודות זו אחר זו דאמרי אינשי דמאי דאכיל דיומיה אכיל למלאות בטנו ולשמוח ברגל,[[506]](#footnote-506) וליכא למימר שיקבענה מיד אחר מזונו כשיגמור ברכתו דהשתא מנכרא,[[507]](#footnote-507) דהא כיון דדעתיה לאכילה מעיקרא ואי אכיל ליה אף לאחר מזונו נפטר בברכת הפת ולא בעי ברוכי, כי שביק לה לאחר מזונו הוה ליה מרבה בברכות בחנם ואסור לעשות כן.[[508]](#footnote-508)

**ולהכי פרישנא** דבימי החג מיהת משלים לה במיני תרגימא לאחר ברכת המזון לאלתר, דמנכרא‎ מלתא. והשתא אינו מרבה ברכות בחנם, דאפילו‎ אכיל להו לאחר כל מזונו כדרך בני אדם קודם ברכת המזון הוו להו דברים הבאים שלא מחמת סעודה שמברכין עליהם.[[509]](#footnote-509)

**דף כז ע"א**

**מיני תרגימא –שיטת רש"י**

**רפא) ישלים במיני** תרגימא. כתב רש"י: לאחר שסילק יביאו פרפראות ומעדנים לפניו כגון פירות וכסנין וקפלוטות מבושלות. ובתוס' הקשו: ואי אפשר לומר כן דהא רבא מסיק פרק ח' דיומא (דף עט: ושם) דפירי לא בעי סוכה ודייק מהכא ואי ס''ד פירות בעי סוכה לישלים בפירות, ודחי באתרא דלא שכיחי פירות. ואיבעית אימא מיני תרגימא נמי מיני פירי נינהו. מ''מ משמע דאי פירי לא בעי סוכה אין השלמה מועלת בפירות. ע"כ. ובישוב דעת רש"י כתב המאירי וז"ל: ולא במיני פירות לבד שהרי אין השלמה במה שאין בו חיוב סוכה, ומה שהזכירו גדולי הרבנים (רש"י) בזו פירות פירושן בצירוף כסנין ופרפראות שמביא לאחר סלוק סעודה על צד הרגיל.

**והפנ"י כתב** דרש"י פירש משנתנו אליבא דמ"ד ביומא עט: פירי חייבין בסוכה.[[510]](#footnote-510) והוסיף דבהכי א"ש אף לרבא דאמר ביומא שם פירי לא בעו סוכה, דמ"מ לענין השלמה מהני אף פירי. וסיים דכעין זה כתבו התוס' בשם ירושלמי.[[511]](#footnote-511)

**ונראה דהתוס'** לשיטתם דס"ל בד"ה חזר דא"א להשלים אלא כעין חיובא של המצוה שאותה צריך להשלים [והיינו מה שכתבו דא"א להשלים חיובא דלילה ראשון שהוא בדגן, ע"י אכילת פירי] ולכן סוברים גם הכא דא"א להשלים חיובא דסוכה בפירי שאינן מחויבין בסוכה. ורש"י לשיטתו דיכול להשלים חיובא דלילה ראשון שהוא בכזית דגן ע"י תרגימא ולכן סובר שאפשר גם ע"י פירי.

**אמנם לא** ביאר הפנ"י איך תתיישב הסוגיא ביומא דתלתה חדא בחברתה. ונראה דהנה בספר הישר לר"ת (חלק השו"ת סי' ע אות ד) נשאל בדבר סעודה שלישית אם אפשר להשלימה בפירות והשיב דמהני וז"ל: מההיא דמצילין (שבת קכ. ע"ש בסי' סט אות ד מש"כ לו השואל) לא הבאתי ראיה, כי אם מהאי דהשלים במיני תרגימא. ואע"ג דפירי לא בעו סוכה, סעודה להשלים י"ד סעודות חשיבי, דלא גרע ממטייל בסוכה דטיול לא בעי סוכה מ"מ מצוה קעביד, ה"נ אע״ג דפירי לא בעי סוכה מ"מ מצוה קעביד. תדע דלר׳ אליעזר הוי השלמה. ודבר פשוט הוא בכוליה תלמודא סתם שלש סעודות בפת אבל הבא להשלים במיני תרגימא יצא. עכ"ל. וצ"ע הרי ביומא שם משמע דלמאי דקי"ל דפירי לא בעו סוכה לא יצא ידי השלמה. [וכ"כ שם השואל לר"ת בסי' סט.]

**ונראה דר"ת** למד דחיוב סוכה בעי קביעות טפי מהשלמה, וראיית הגמ' היתה דאם פירי חייב בסוכה ק"ו דמהני להשלמה. אבל למסקנא דמוקי לה בתרגימא דפירי, זה מועיל גם למ"ד פירי לא בעי סוכה, וגם הוא יעמיד בפירי. [וכן משמע בתו"י יומא עט: ד"ה מאי.]

**ובזה יתיישבו** גם דברי רש"י דהוא לומד דהשלמה מהני טפי אף בדברים שאינן חייבים בסוכה. אמנם התוס' וכן הרא"ש (בפרקין סי' יג) סוברים דהשלמה וחיוב סוכה שניהם מתקיימים באותו סוג של קביעות אכילה.

**מיני תרגימא – שיטת תוס' והרא"ש**

**רפב) והתוס' פירשו** דמיני תרגימא היינו כגון בשר ודגים ושאר דברים שמלפתין בהן את הפת. אך הרא"ש סי' יג כתב: ובתוספתא פ' כיצד מברכין תניא הביאו לפניו מיני תרגימא מברך עליהן בורא מיני מזונות ומשמע דמיני תרגימא היינו מאכל שעשוי מחמשת המינים, ואפשר שהוא חשוב יותר מבשר וגבינה ואיך ראיה ממיני תרגימא להצריך סוכה לבשר ולגבינה, וגם אין דרך לקבוע סעודה עליהן ולא חשיב מאכילת עראי דפת.

**סעודה ג' במיני תרגימא ובפירות**

**רפג) כתבו תוס':** ואין ללמוד מכאן[[512]](#footnote-512) שיועילו מיני תרגימא להשלים[[513]](#footnote-513) שלש סעודות של שבת.[[514]](#footnote-514) דשאני התם דילפי' (שבת דף קיז:) מדכתיב תלתא היום גבי מן שהוא במקום פת. ואפילו באנו להשוותם לא נפיק בפירות כדפרישית דלא מהני גבי סוכה. [ובטור סי' רצא הביא די"א[[515]](#footnote-515) דיכול להשלים סעודה שלישית במיני תרגימא פירוש מאכל העשוי מחמשה מיני דגן כדאמרינן גבי סוכה לר"א שצריך י"ד סעודות בסוכה ואם השלים במיני תרגימא יצא. ואח"כ הביא שיטת ר"י כתוס' שלפנינו.]

**אמנם הר"ן** (שבת מד. בדפי הרי"ף) כתב דלדעת האומרים דיוצא במיני תרגימא היינו גם בפירות. ועי' ב"י שהביא כן מרבנו ירוחם ורבנו יונה בברכות. ובשבולי הלקט איתא שהיה ר"י ב"ר יהודה נוהג להשלים סעודה ג' במיני פירות וה"ר יהודה מקפיד במיני פירות של ז' מינים.

**עלה בידנו** ה' שיטות במה מתקיימת סעודה ג'. א. פת. ב. מיני דגן. ג. בשר ודגים. ד. פירות שבעת המינים.[[516]](#footnote-516) ה. כל מיני פירות. [ובשו"ע סי' רצא הביא ד' דעות, והשמיט הדעה של שבעת המינים.]

**והנה המ"ב** (רצא כד) כתב בביאור המקילין שלא לאכול פת: וטעם דעה זו כיון דאין דרך לאכול סעודה ג' לתיאבון סגי בהכי וזהו ג"כ טעם שאר הדעות שמקילין בזה [תו"ש]. עכ"ל. ובאמת שכן משמע שם בב"ח וז"ל: דכיון דכבר סעד סעודה גמורה בשחרית בתחלת יום השבת שהוא העיקר שוב אין צריך לחם לפנות ערב כי יספיק להשביע נפשו באותה שעה במיני תרגימא ועומד לו במקום לחם ממש דלא גרע מאילו היה שבע הרבה דמקיים אותה בכביצה או אם הוא חולה מרוב אכילה דפטור לגמרי. עכ"ל הב"ח.

**וצ"ע הרי** התוס' ילפי לה מר"א שכל מה שאוכל הוא רק מיני תרגימא ואין לו סעודה אחרת ביום [כפי שיטתם דדין תשלומין ודין עיקר החיוב שוה] ואפ"ה סגי בזה.

**והנה בשו"ת** שבט הלוי ח"א סי' נז נשאל במי שאכל בתחילה מיני תרגימא ואחר חצות אכל סעודה אם יוצא יד"ח ג' סעודות בצירוף המיני תרגימא שאכל קודם. והשיב ע"פ הנ"ל דלא יצא כיון דאכילתו בבוקר היתה בטרם שבע ואין בה את סברת הב"ח. אמנם צ"ע כנ"ל מדברי ר"א אליבא דתוס' דמהני אף כשכל סעודותיו הם במיני תרגימא.

**שוב התבוננתי** די"ל דאף בי"ד סעודות דסוכות מהני מיני תרגימא רק בסעודה השניה. ומ"מ א"ש הא דמהני תשלומין במיני תרגימא כיון דגם התם מיירי בסעודה השניה של אותו יום.

**סעודת שבת ויו"ט כשהאכילה מזקת**

**רפד) שאל אפוטרופוס** של אגריפס המלך את רבי אליעזר, כגון אני שאיני רגיל לאכול אלא סעודה אחת ביום מהו שאוכל סעודה אחת ואפטר. אמר לו בכל יום ויום אתה ממשיך כמה פרפראות לכבוד עצמך ועכשיו אי אתה ממשיך פרפרת אחת לכבוד קונך. בביאור השו"ט כתב הערוך לנר דודאי ידע שדעת ר"א דבעינן י"ד סעודות, אלא דשאלו "כגון אני" הואיל ואיני ורגיל לאכול כל השנה ב' סעודות א"כ אין זה כעין תדורו. והשיב לו דכיון שכל השנה אוכל פרפראות א"כ גם בסוכה יאכל פרפראות כדי שיוכל לאכול סעודה שניה.

**והנה בשבלי** הלקט סי' צג הביא דיש שכתבו דמי שאכילת סעודה בשבת מזקת לו שפטור מג' סעודות דזהו עונג שלו וכמעט שאסור לאכול דהא קמצער ליה מה דאכל. אבל השבלי לקט חולק ע"ז והוכיח מתשובת ר"א לאפוטרופוס של אגריפס דחייב אע"פ שמזקת לו האכילה להמשיך סעודה אחת לכבוד קונו. ואם אינו יכול לאכול אכילה מרובה מפני שמזקת לו יאכל אכילה מועטת ולא יבטל מג' סעודות.

**ונראה דביאור** ראיית השבלי לקט ע"פ הערוך לנר, דאמנם אין צריך לאכול אכילה המזקת, אבל מ"מ יש חיוב להביא עצמו למצב שיוכל לאכול. וה"נ בסעודת שבת יאכל מעט לסעודה שלישית אע"פ דאין לו תאוה לאוכל. [ועיקר מה שהוכיח מסוגיין הוא דאף שאין לו תאוה לאכול הרי האכילה מצוה מצד עצמה ולא רק כדי לענג את היום.]

**ובדעת הראשונים** שהביא השבלי לקט דפטור מלאכול. נראה דהם מחלקים בין חיוב דסוכות לחיוב דשבת. דבסוכות הוא חיוב לא מצד עונג יו"ט אלא מצד ישיבת סוכה ולכן חייב אף שאין לו רצון לאכול. אבל בשבת כל המצוה בגדרי עונג ולכן אם האכילה מזקת פטור ממנה.

**ביאור שאלת האפוטרופוס מר"א**

**רפה) ועוד שאלו** כגון אני שיש לי שתי נשים אחת בטבריא ואחת בציפורי ויש לי שתי סוכות אחת בטבריא ואחת בציפורי, מהו שאצא מסוכה לסוכה ואפטר. אמר לו לא, שאני אומר כל היוצא מסוכה לסוכה בטל מצותה של ראשונה.[[517]](#footnote-517) צ"ב אם ידע דדעת ר"א שצריך סוכה אחת מאי נ"מ שיש לו ב' נשים. ואם לא ידע מה שאל כלל.

**וכתב הערוך** לנר בביאור השו"ט, דהאפוטרופוס ידע שר"א מצריך לישב דוקא בסוכה אחת, אלא דסבר דזה מדין "תשבו כעין תדורו" ואין אדם דר בשתי דירות, ולכן שאלו "כגון אני" דגם בשאר ימות השנה אני דר בשני בתים, אולי מותר לי בסוכות להיות בשתי סוכות דזהו הכעין תדורו דידי. והשיב לו ר"א דאין טעמו משום "כעין תדורו" אלא מדין "תעשה לך שבעת ימים" ולכן אף מי שדר כל השנה בב' בתים אינו יכול לצאת מסוכתו.

**והנה ר"א** השיב לו "שאני אומר כל היוצא מסוכה לסוכה בטל מצותה של ראשונה" וצ"ב כיצד רימז לו בזה דטעמו משום תעשה לך שבעת ימים. ונראה לבאר דאם היה הטעם משום כעין תדורו, הרי שישיבת הסוכה הראשונה לא היתה מתבטלת למפרע ע"י שיצא, שהרי הראשונה היתה כעין תדורו, ורק היציאה לסוכה החדשה היא השינוי והפקעת התדורו. ובמה שאמר לו שפקעא הישיבה למפרע רימז לו דהטעם הוא דבעינן "ישיבה של שבעת ימים" ולכן פקעא הישיבה למפרע והוא הדין דאין נ"מ במה שכל השנה הוא בב' בתים.[[518]](#footnote-518)

**והנה ר"א** אמר בע"ב אין יוצאין מסוכה לסוכה ואין עושין סוכה בחולו של מועד, וכתב הר"י מלוניל: אין יוצאין מסוכה לסוכה דנראה כמבזה אותה. ואין עושין סוכה בחולו של מועד דסוכה שבעה בעינן והא ליכא. עכ"ל. ומבואר מדבריו דהפסול ביוצא מן הסוכה לא כרש"י דילפינן לה מהך דינא דצריך לישב כל ז' בסוכה אחת, אלא משום שמבזה אותה. עכ"ל.[[519]](#footnote-519) ולפ"ז צ"ל דהא דלא יוצא יד"ח סוכה [ואפילו למפרע בטלה המצוה] הוא מדרבנן, וצ"ל דרבנן נתנו לזה גדר של "פסול", ולא הניחו זה בגדר זלזול, דא"כ לא היה מבטל את הישיבה למפרע.

**ולפ"ז נראה** לבאר השו"ט של האפוטרופוס עם ר"א באופן אחר. דהאפוטרופוס שאל דכיון שהטעם משום בזיון הסוכה, א"כ "כגון אני" שיש לי ב' נשים ויש טעם למה שאיני יוצא מן הסוכה א"כ ליכא בזה ביזוי. וע"ז השיב לו שאני אומר שבטלה הישיבה למפרע ומוכח שזה בגדר פסול, וא"כ לא איכפת לי שאין כאן בפועל בזיון הואיל ותקנו שיהא זה כישיבה פסולה.

**ובעיקר מה** שפסל ר"א דמבואר כאן בבבלי דהוא מן התורה. עי' בירושלמי כאן [ציינו היפה עינים] שלא פסל ר"א אלא מקנסא ולכן כשבנה מערב יו"ט ונפל לא קנסוהו.

**דף כז ע"ב**

**אין עושין סוכה בחולו של מועד**

**רפו)** אין יוצאין מסוכה לסוכה ואין עושין סוכה בחולו של מועד. ופרש"י מי שלא ישב בסוכה יו''ט הראשון. וכתב השפ"א דכונת רש"י ליישב דתיפוק ליה דבלאו הכי אסור לצאת מן הסוכה כדתניא ברישא. ולכן מבאר רש"י דמיירי שלא ישב בתחילה, וא"כ אינו יוצא, ואפ"ה אין לו לעשות סוכה בחול המועד דלא מהני מידי. וע"ש.

**נפלה חוזר ובונה**

**רפז) ושוין שאם** נפלה שחוזר ובונה בחולו של מועד,[[520]](#footnote-520) ולהלן פשיטא מהו דתימא האי אחריתי היא ואינה לשבעה קמ''ל. כתב רש"י קמ''ל, הואיל וישב בה ביו''ט, וזו להשלים היא, סוכת שבעה קרינא ביה שתשלומין לראשונה היא. ומשמע ברש"י שיכול לעשות אפילו סוכה אחרת [וכתב הרש"ש דמהני גם במקום אחר ומעצים אחרים] והיא נחשבת המשך ותשלומין לראשונה. [וכ"כ השפ"א.] והסברא בזה י"ל דגדר הדין לר"א הוא דתהא לו דירה אחת קבועה בסוכות ואם נפלה דירתו הרי הדירה שבונה היא חליפי והמשך הדירה שלו.

**והרש"ש ציין** לר"ה ה: גבי הא דממעטינן חילופי קרבן מבל תאחר אמר רב ששת לעולם למעוטי חילופי עולה ושלמים והכא במאי עסקינן כגון שעברו עליו שני רגלים והומם וחיללו על אחר ועבר עליו רגל אחד סלקא דעתך אמינא הואיל ומכח קמא קאתי כמאן דעברו עליו ג' רגלים דמי קמ''ל. וגם הכא הוי המשך הסוכה. ואמנם הדמיון צ"ע דבשלמא התם בא מכח אותה קדושה שחללה על השני. אבל בסוכה מה מצרף את ב' הסוכות. ולכן נראה הגדר כדלעיל דהוא מצד הגברא.

**ויש לעיין** אם דוקא כשיעשה סוכה חדשה הוי כהמשך הראשונה, או גם כשידור בסוכה שכבר היתה בנויה מהני. ומסברא נראה דרק סוכה חדשה כשרה אבל סוכהישנה אינה נחשבת כהמשך. אבל השפ"א פשיטא ליה דמהני אף סוכה שהיתה קיימת.

**אבל תוס'** כתבו: יש ספרים שכתוב בהן 'קמ''ל כיון דבדידה קעביד איהי היא'. משמע לפי שבונה אותה באותן עצים. עכ"ל. וכן כתבו הרא"ה הריטב"א והר"ן דבעינן [לר"א] שיבנה מאותן עצים, או לפחות רובה [כ"כ הריטב"א,] מאותן עצים.[[521]](#footnote-521)

**והנה הערוך** לנר מצדד דאם נפלה סוכתו ביום ראשון ובנאה ביום שלישי הרי היא פסולה כיון דאין זה סוכה לשבעת ימים.[[522]](#footnote-522) ויש לדון בסברא דזה תלוי ברש"י ותוס'. דלרש"י דבעינן שהגברא יהיה לו דירה א"כ גם כשהסוכה נפלה מ"מ דירת הגברא היא בסוכה הראשונה או בחליפיה ומקרי סוכת שבעה. אבל לתוס' דהוא דין בחפצא של הסוכה י"ל כסברת הערוך לנר.

**והנה בפסקי** רי"ד כתב בביאור הדרשא של רבנן "עשה סוכה בחג", פי' וביו"ט לא מצי עביד לה אלא ודאי בחולו של מועד קאמר ואע"פ שאינה לז' ימים כשרה. עכ"ל. ומשמע דאם היה מותר לבנות ביו"ט לא היה מקור שאין צריך לשבעה שהרי יש שבעה ימים עם היו"ט הראשון. ולכאורה צ"ע הרי מ"מ חסר מקצת היום עד שבנה את הסוכה. ונראה מוכח מכאן כסברת הערוך לנר דרק אם חסר יום שלם הוי חסרון בשבעת ימים ולא אם חסר מקצת יום. [ועי' אות רצ שהלבוש והט"ז פירשו בענין אחר.]

**דף כז ע"ב**

**סתר וחזר ובנה, האם חוזר לקדמותו או הוי דבר חדש**

**רפח) והנה לשיטת** תוס' והראשונים (אות רפז) מבואר דסוכה שנסתרה וחזר ובנאה מאותן עצים מקרי כאילו חזרה למקומה הסוכה הישנה ואין זה סוכה חדשה. והמהרש"ם ציין לסוטה מג. דתנן התם רבי יהודה אומר אף הבונה בית על מכונו לא היה חוזר [מעורכי המלחמה מדין 'מי אשר בנה בית חדש ולא חנכו ילך וישוב לביתו'] ופרש"י: סתרו ובנאו במדה ראשונה אינו חוזר דלאו חדש הוא הואיל ולא חידש להוסיף עליו ואפילו אצלו אינו חדש וגרע מהלוקח והיורש. עכ"ל. הרי דלא מקרי בית חדש.

**אולם הנה** בתוספתא פליג ת"ק על ר' יהודה, והרמב"ם בפיה"מ כתב דאין הלכה כר"י [וכתב הקר"א שם שזה ע"פ התוספתא]. ועי' מל"מ פ"ז ה"ח ממלכים שתמה על הרמב"ם מנין לו דאיכא מאן דפליג על ר' יהודה, והוכיח גם מסתמא דגמ' בסוטה דהלכה כר' יהודה. ואפשר להוסיף גם מברייתא דידן דחזינן דמקרי אותה הסוכה הישנה. ואמנם י"ל דר"א סבר כר"י, ואין הלכה כתרוייהו, אלא כת"ק דתוספתא.

**ובשו"ת הלכות** קטנות ח"ב סי' קעט כתב דקהל שבנו בית כנסת מברכין הטוב והמיטיב[[523]](#footnote-523) ואם נסתר וחזרו ובנאוהו נראה נמי שמברכין דפנים חדשות באו לכאן. וציין לסוגייתנו בסוכה מהו דתימא האי אחריתי היא. ולכאורה הוא ראיה לסתור דהא אמרינן קמ"ל דכשרה אלמא לא הוי פנים חדשות.

**אמנם לשיטת** רש"י י"ל דגם למסקנא נשארת סברת ההו"א דהאי אחריתי היא, ורק מחמת הגברא הוא דכשרה וכמו שנתבאר באות רפז. אבל לתוס' לכאורה הקמ"ל הוא דהוי אותה סוכה. ואולי ההלכות קטנות מיירי כשבנו את הבית כנסת מחדש מאבנים ועצים אחרים.

**עוד הביא** ההלק"ט פלוגתת הר"ן (נדרים מז) עם הרשב"א (גיטין כא) באמר בית זה ונפל וחזר ובנאו אם מקרי אותו הבית [לגבי תנאים ולגבי נדרים]. וע"ש עוד בזה.

**ועי' בזה** במנ"ח (מצוה שמא אות טו) בבית בערי חומה שנפל וחזר ובנאו אם דינו דנחלט אחר שנה והביא סוגייתנו והמשנה בסוטה והניח בצ"ע. ועוד העיר בזה (במצוה תא) במזבח שנפל ובנאו מאותם אבנים אם צריך חנוך חדש.

**גירסא אחרת בחידוש הדין**

**רפט) הריטב"א הביא** כאן גירסא אחרת וז"ל: גירסת מקצת הספרים מהו דתימא ליגזור דלמא אתי ליעבד סוכה רעועה מעיקרא,[[524]](#footnote-524) קמ״ל. [ועי' בפי' ריבב"ן משמע דגרס כן.]

**וכתב עלה** הריטב"א: ולא נהירא דהיכי אפשר דמחייב בסוכה דאורייתא וניגזר ביה דלא ליעביד משום גזירת רעועה, דאתי למעבד סוכה רעועה. דאפילו תימא שכך מצותה לרבי אליעזר שלא לעשותה רעועה אלא שתהא קיימת לז׳‎, לאו מלתא דשכיחא היא דליעבד רעועה כולה האי דלא חזיא לז׳‎ כי היכי דניסריה בסוכה מהאי טעמא.

**והשפ"א תמה** על קושית הריטב"א, דודאי אין ההו"א שלא ישב כלל בסוכה, אלא שלא יבנה סוכה חדשה רק ישב בסוכת חברו בימי הסוכות הנותרים.

**אמנם לפי** מה שנתבאר באות רפז אף לשיטת רש"י אם הולך לסוכת חברו לא יוצא דא"א לומר דזה המשך הסוכה הקודמת. וכ"ש לשיטת התוס' והריטב"א שרק אם בונה מאותם העצים יוצא ידי חובתו.

**ביאור הדרשות**

**רצ) מ"ט דר"א** וכו'. בביאור הדרשות והסתירות בענין עי' חי' הרא"ה וערוך לנר דף ט. ושפ"א כאן ובמשנ"ת באות קא קב.

**והנה חכמים** אמרו דקרא דחג הסוכות תעשה לך שבעת ימים הכונה עשה סוכה בחג. והקשה הלבוש סי' תרלז מ"ש מ'שבעת ימים שאור לא ימצא' דבעינן ברצף שבע ימים ולא אמרינן שבאיזה זמן החג לא יראה. ותירץ דהתם ג"כ הכונה לא יראה בחג וכל רגע יש מצות לא יראה על אותו רגע, וכמו"כ בסוכה תעשה לך בכל רגע.

**והט"ז (סק"א)** כתב לישב דודאי בכל מקום שנוכל לפרש הקרא כפשוטו אנו מפרשים אותו כן דהיינו כההיא דלא ימצא. משא"כ בחג הסוכות דא"א לפרש כפשוטו דודאי אין אנו מצווים לעשות כל הז' ימים סוכות. וכן ז' ימים תאכל מצות שהוא במקום לא תאכל חמץ כל ז' ימים הוה נמי כפשוטו, דהא לא הוה חוב רק לילה ראשונה. על כן פליגי ר"א ורבנן דר"א ס"ל עשה בפעם אחת על ז' ימים דוקא. ורבנן ס"ל בכל זמן מהז' ימים תעשה סוכה. וזה פשוט.

**ועי' לעיל** אות רפח בשם פסקי רי"ד שביאר באופן אחר.

**אם 'לכם' ו'גזול' הוא פסול בחפצא או בקיום המצוה, ואם פוסל בדפנות**

**רצא) תניא רבי** אליעזר אומר כשם שאין אדם יוצא ידי חובתו ביום טוב הראשון של חג בלולבו של חבירו וכו' כך אין אדם יוצא ידי חובתו בסוכתו של חבירו. עי' חי' הגר"ח על הש"ס דהחסרון באינו שלו בלולב הוא לא בחפצא אלא בקיום המצוה [וראיה לזה ממאי דבמקדש לא בעינן לכם בשאר ימים ואילו שאר פסולי לולב נוהגין שם (לרמב"ן במלחמות ר"פ לולב הגזול)]. וכן בסוכה דמדמי לה ללולב אין זה פסול בחפצא של הסוכה אלא פסול בקיום המצוה [ולכן שייך פסול זה אף בדפנות ע"ש.] וכן לרבנן בסוכה גזולה.

**ולהלן מבואר** דרבנן ממעטים מהך קרא ד'לך' סוכה גזולה. ובבאור הלכה סי' תרלז ס"ג כתב: ודע דהא דאסרינן סוכה גזולה לאו דוקא אם הסכך היה גזול דה"ה לענין הדפנות [פמ"ג וכ"כ בבכורי יעקב]. ובעו"ה הרבה אנשים אין נזהרין בזה שלוקחין קרשים שלא מדעת בעליהן להעמיד מהן הדפנות, וכונתן להחזיר תיכף אחר סוכות. אבל באמת אין יוצאין בזה שעכ"פ משתמש עכשיו בהן בגזילה ואסור לברך על סוכה כזו. עכ"ל. וזה כדברי הגר"ח דפסולא דהכא שהוא בישיבה פסול גם בדפנות כיון דהם חלק מקיום המצוה.

**והנה מש"כ** מהפמ"ג, עי' דבריו בסי' תרלז (מ"ז ד) כתב דגזל פסול בין בסכך ובין בדפנות. ואם גזל סכך וסיכך מהצד פחות מד' אמות לא מהני בזה להכשיר מדין "דופן עקומה", כיון דהוא פסול גם לדופן [והיינו לשיטת הראשונים פ"ק אות פז פח דדופן עקומה הוא ע"י דאמרינן דהסכך הפסול הוא עצמו הדופן. ולא אמרינן כאילו יש כאן דופן תחת הסכך הפסול.]

**עוד חקר** הפמ"ג אם מקרי "סכך פסול" או דדומה לסכך למעלה מכ' אמה. ונ"מ א. אם הוא מעל הסכך אם פוסל את הסכך הכשר שתחתיו או דדמי לסכך למעלה מכ' שאינו פוסל. ב. אם אמרינן דכשר מדין פסל כמו סכך למעלה מכ'. [נתבאר הנדון בזה בפ"ק אות פה פו.]

**ופשטות דברי** הפמ"ג דהדופן הגזולה פסולה מדין "לך" ולא מדין מצוה הבאה בעבירה. וכן הבין בדעתו המנ"ח (שכה ט). והביא שכן היא גם דעת הכפות תמרים.

**אמנם הבכור"י** סקי"א כתב דפסולא ד"לך" לא נאמר אלא על הסכך. ואילו דפנות גזולות אינן פסולות אלא מדין מצוה הבאה בעבירה. [לא מבעיא להרא"ש פ"ק אות רנג דאין הדפנות נאסרות בהנאה משום דלא מקריין סוכה, אלא גם להרמב"ם מה שנאסרות הדפנות הוא רק מדהוקש לחגיגה אבל לגבי גזל ליכא יתור] ונ"מ למה שכתבו התוס' דמהב"ע אינה אלא מדרבנן א"כ כשיש לו רק סוכה מדפנות גזולות ישב בה לצאת לכה"פ מדאורייתא.[[525]](#footnote-525) אבל אם הסוכה מסכך גזול לא ישב דאין יוצא בה אפילו מדאורייתא.

**[והגרע"א דף** יח. הסתפק בזה, אם הפסול של גזול נאמר על הדפנות או רק על הסכך. אמנם כתב דמדין מצוה הבאה בעבירה ודאי נפסל.]

**עוד דן** הפמ"ג בסכך גזול שקנאו אחר שסיכך בו אם איכא לפסולא ד'תעשה ולא מן העשוי'. והאריך בזה באפיקי ים ח"ב סי' לג. [וכתב דאם נימא דאיכא בזה פסול תולמ"ה תתיישב בזה קושית התוס' דדף ט. למה לן קרא לפסול סוכה גזולה תיפו"ל מדין מצוה הבאה בעבירה, דאילו מצד מצוה הבאה בעבירה ודאי אין בזה משום תולמ"ה, ומצד לך נפסל משום תולמ"ה. וממה דלא תירצו התוס' כן מוכח דגם הגזול אינו נפסל משום תולמ"ה.]

**אם פחות משו"פ מקרי 'לכם'**

**רצב) אע''פ שאמרו** אין אדם יוצא ידי חובתו ביום טוב הראשון בלולבו של חבירו אבל יוצא ידי חובתו בסוכתו של חבירו דכתיב כל האזרח בישראל ישבו בסוכות מלמד שכל ישראל ראוים לישב בסוכה אחת.[[526]](#footnote-526) ופרש"י: דמשמע סוכה אחת לכל ישראל שישבו בה זה אחר זה ואי אפשר שיהא לכולן דלא מטי שוה פרוטה לכל חד[[527]](#footnote-527) אלא ע''י שאלה.[[528]](#footnote-528) ומבואר דבעלות על חפץ ששוויו פחות משו"פ לא מקרי 'לכם'.[[529]](#footnote-529) וכתב המנ"ח (מצוה שכה) דלפ"ז א"א לצאת בארבעה מינים במקום שהערבה פחות משו"פ, והקשה דבמקומו היה שווי הערבה פחות משו"פ ואיך יצאו בזה ידי ד' מינים. וכמו"כ תמה גבי מצה דלא יוכלו לצאת אם המצה פחות משו"פ וכך היה במדינתו. [ועוד דן בזה במצוה יא אות יב אם עובר בלא יראה על חמץ פחות משו"פ.] ונבאר בזה ג' מהלכים.

**א. בשו"ת מהר"ם** שיק יו"ד סי' קנח כתב ליישב דודאי פחות משו"פ הוי ממונו וכדחזינן בגיטין כ. דאפשר לגרש בעלה של זית שאינו שו"פ, [והרי בגט בעינן ספר המקנה[[530]](#footnote-530)]. אלא דכיון דהטעם דמגרש בעלה של זית כשר הוא משום דחזי לאיצטרופי כדאיתא בגיטין שם א"כ הוי כדבר שאין גופו ממון, וא"כ לא שייך להקנותו כמו שא"א להקנות שטרות מדאורייתא משום שאין גופן ממון,[[531]](#footnote-531) וה"נ אין יכול להקנות לכל ישראל.

**ב. באופן נוסף** יש ליישב, דהנה בנדרים מז: תנן דהמודרים הנאה זה מזה שניהם מותרין בדבר של עולי בבל (היינו בבור של מים שחפרוהו לצורך עולי בבל). ופירש הר"ן שהפקירום עולי בבל לכל ישראל. אמנם הרמב"ם בפיה"מ כתב: וענין דבר של עולי בבל הדבר שיש בו שותפות לעולי רגלים והוא מה שזכר מהן אע"פ שהיציאה והבנין שלהם ממון כל ישראל ולכל אחד מהן יש בהן זכות אין זה כי אם זכות מעט מאוד שאין לאחד מהן שום רשות. עכ"ל. וכתב הרש"ש דעל דרך זה יתבארו דברי רש"י.

**אמנם הקשה** הרש"ש מהא דתנן בשקלים ג: אלא שהכהנים דורשים מקרא זה לעצמן [לפטור עצמן ממחצית השקל] וכל מנחת כהן כליל תהיה לא תאכל הואיל ועומר ושתי הלחם ולחם הפנים שלנו [בשותפות עם כלל ישראל אם גם הם תורמים] היאך נאכלין. [אלא ש"מ שפטורין ממחצית השקל.] והשתא קשה דכיון שיש לכל אחד מעט למה מקרי שיש להם רשות.[[532]](#footnote-532)

**אמנם באמת** לא קיי"ל כדרשת הכהנים והטעם עי' רש"י מנחות מו: וז"ל: ורבן יוחנן בן זכאי לא דריש וכל מנחת כהן אלא במנחה שהכהן מביא בפני עצמו. אבל רש"י ערכין ד. ביאר באופן אחר: ולדידן לית לן הך דרשא דהאי כליל תהיה במנחת כהן גרידתא כתיב אבל במנחת צבור זיל בתר רובא, עכ"ל. ואפשר לפרש זה על דרך הרמב"ם דכיון דחלק הכהנים מועט אינו אוסר ואזלינן בתר החלק הגדול של ישראל.[[533]](#footnote-533)

**עכ"פ לסברת** הרמב"ם נראה דאין דין זה אלא בשותפין ששם אין נחשב החלק הקטן פחות מפרוטה לבעלות כיון דאין לו שליטה על זכויות החפץ. אבל אם כל החפץ שלו הוי לכם. ומתיישבת קושית המנחת חינוך דבדבר פרטי הוי לכם גם בפחות משו"פ.

**[ורבים המה** האחרונים שחילקו בין שותפים שאין לכ"א שו"פ לבין בעלות של יחיד, עי' אבנ"ז או"ח שלד, וחכמת שלמה סי' תרנח, ועוד רבים ציינם בספר תורת הקנינים ד' מינים סעיף סב.]

**ג. ובשערי תשובה** סי' תפב סק"א כתב וז"ל: עיין שו"ת בית יהודה (למהר"י עייאש) סי' נ"ח שנים שהיו בבית האסורים או במדבר ולא נמצא להם אלא כזית מצה בצמצום מי קודם. וכתב שיש לפשוט ממתני' דיומא בזמן שהם מרובים רצין ועולין בכבש וכל הקודם את חברו זוכה וכו' וסיים דהכל תלוי בכל דאלים גבר ע"ש.

**ולא נהירא** דבכה"ג הו"ל מצה גזולה, ואפילו אין בו ש"פ, מ"מ הא דבעינן 'לכם' במצה לאו משום מצוה הבאה בעבירה הוא,[[534]](#footnote-534) אלא משום דילפינן לחם לחם מחלה דכתיב עריסותיכם להוציא את הגזול. וא"כ כל שהוא גזול ואינו שלו אפילו אין בו ש"פ לא נפיק. וקצת יש לדחות דאפשר דכיון שאין בו ש"פ דאתיהיב למחילה אין שם גזל עליו כלל.[[535]](#footnote-535)

**[וקצת משמע** כן מהתוספות בסוכה ר"פ לולב הגזול שהקשו דל"ל גבי מצה טעמא דלכם תיפוק ליה משום מצוה הבאה בעבירה, ואם איתא הא משכחת לה בכה"ג שגזל כזית מצה ואינו שוה פרוטה, ואף ע"ג דלית ביה משום מצוה הבאה בעבירה, מ"מ פסיל ליה מקרא דמוכח דבעינן לכם.[[536]](#footnote-536)

**וכן נראה** לדייק מרש"י דסוכה דף כ"ז דאמרינן מלמד שכל ישראל ראוין לישב בסוכה אחת ופירש"י "ואשתכח דלא מטי שו"פ לכל חד". משמע דכל שאין בו שו"פ לא שייך לתת עליו שם "סוכה שלו" שיוצא בה, אם לא שנצרף אליו חלק חביריו, ומוכרח מזה דיוצא בסוכה שאולה. ואם כן ה"ה לענין שאין לתת עליו במצה שם גזולה מאחרים ולומר דלא מיקרי לכם דכיון שאינו שו"פ אם גזלה ממילא נעשית לכם.

**אלא דלפי"ז** אדרבא צ"ע, דמשמע מרש"י דסוכה דלענין שיהא קרוי לכם, שו"פ בעינן אף שהוא שלו ממש. ואם כן גבי מצה נימא הכי, ולא מצינו בשום מקום שצריך שיהא בכזית המצה שו"פ.

**לכן נראה** דגם בסוכה אין כוונת רש"י להצריך שו"פ. רק כוונתו דכל דלא הוי פרוטה על חלקו א"כ המקום שהוא יושב עליו שהוא שוה יותר אינו שלו, רק הרבה שותפים יש להם חלק במקום הזה והם משאילים חלק זה לזה.

**והתוספות שכתבו** שבחנם דחק דכי היכא דמרבה שותפין מרבה שאולה כו'. כוונתם לומר דאפילו תימא שיש לכל אחד קביעות מקום בסוכה מחמת מעותיו וא"צ לשאול את המקום מחביריו בדרך שאלה רק בדרך שותפות, מ"מ עכ"פ כולם משותפים יחד בכל הסוכה, ומוכח דיוצא בשותפות וה"ה בשאלה.

**ועכ"פ אין** הכרח מרש"י לומר דהנאה פחותה מש"פ כמאן דליתא דמי ולאו לכם קרינן ביה, אלא אף בפחות משו"פ איכא לפלוגי בין פרוסה שאינו שלו לפרוסה שלו, וצ"ע.

**ועוד דגם** לענין פחות מש"פ שייך גזל דחצי שיעור אסור מן התורה כמבואר בח"מ סי' שצ"ח. וגם י"ל כיון דחזיא ליה למצוה ממילא דהוי שו"פ גביה.[[537]](#footnote-537) אלא די"ל דכיון דלגבי הנגזל אינו שו"פ[[538]](#footnote-538) ועיין בב"ק דף ק"ה. וגם י"ל דאין לו דין שו"פ מחמת המצות כיון דמצות לאו ליהנות ניתנו. ואמנם י"ל דאע"ג דלא מקריא הנאה מ"מ יש לו דין ש"פ. וע' ביש"ש בהכונס גבי שומר אבידה דאמרינן דהוי ש"ש משום פרוטה דעניא ע"ש ובנדרים וקצרתי.] עכ"ל השערי תשובה.

**[וע"ש בשערי** תשובה שהאריך טובא בעניין אך כיון שאין המשך הדברים נוגע לסוגיתנו לא העתקתי.]

**דעת התוס' רי"ד דיוצא בערבה שאין בה שו"פ**

**רצג) והנה ז"ל** התוס' רי"ד (להלן מא:) באמצע דבריו: והכי נמי באתרוג נתנו לו במתנה עד זמן שיצא בו ולא מתנה לחלוטין, שיוכל להקדישו לגמרי. ובודאי אילו היה שוה פרוטה באותה המתנה עד אותו הזמן שיטלנו היה יכול להקדישו לגמרי (ובודאי אלו היה שוה פרוטה באותה המתנה עד אותו הזמן) והיה משתכר ההקדש באותה פרוטה, אלא שאינו דבר השווה ממון ומפני זה אינו מוקדש. ולא מפני שאינו רשאי, דרשאי הוא, אלא שאינו שוה כלום. והילכך מתנה היא וקרינן ביה לכם. תדע דהא הדס וערבה אין בהם שוה פרוטה אותו הבד של הדס או של ערבה ואם הקדישו בעליו אינו מוקדש שאין הקדש חל עליו, [ומ"מ] יקרא לכם. והוא הדין נמי מתנת האתרוג ע"מ להחזיר אע"ג דלא חייל הקדש עלויה קרינא ביה לכם. עכ"ל.

**מבואר מדבריו** דפחות משו"פ מקרי לכם ולדברי המנ"ח פליג על רש"י. אמנם לפי החילוקים שנתבארו לעיל גם רש"י מודה לזה.

**ובאות רצז** יבואר מדברי הריטב"א דגם בסוכת השותפין שאין לכל אחד שו"פ יוצא אליבא דר"א. ולא דמי ללולב של שותפין ע"ש.

**דף כז ע"ב**

**אם מהלך התוס' רק לר' אלעאי**

**רצד) תוד"ה כל.** ועל חנם דחק דכיון דכתב לך למעוטי דשותפין משמע כדמוכח בראשית הגז (חולין דף קלו.) גבי תרומה וחלה ופאה וטובא דקא חשיב התם. ותמה המנ"ח (מצוה תקח) דהרי רק ר' אלעאי הוא דממעט מחד קרא שותפות ישראל, אבל לרבנן בחולין אי איכא חד מיעוטא ממעטינן רק שותפות עכו"ם דלאו בר חיובא ולא שותפות ישראל, וא"כ בסוכה דכתיב רק חד קרא "לך" לא ממעטינן אלא שותפות נכרי ואין זה סתירה ל"כל האזרח". והוכיח מזה המנ"ח דהלכה כר' אלעאי והוכחת הגמ' היא באמת רק אליבא דר' אילעאי.[[539]](#footnote-539)

**ובקהלת יעקב** למהרי"י אלגאזי (ערך חמץ ד"ה ודע דראיתי) תירץ דרק אם שאולה כשרה אז לא ממעטינן שותפין מחד קרא, אבל אם שאולה פסולה ממעטינן מלך דבעינן שהכל יהיה שלו.

**ובאבי עזרי** כתב בזה דכל מאי דאמרינן דלרבנן שותפות ישראל כחד חשיבי ולא מתמעט, היינו דוקא שם שאי"ז מצוה חיובית אקרקפתא דגברא, אלא חובת החפצא [הטבל והקציר וכדו'] ובעלי החפץ חייבים לקיים דין החפצא ושייך לחייבם כאחד, משא"כ במצוה חיובית דמוטל עליו לקיימה כגון סוכה א"א לומר ששניהם כאחד בחיוב המצוה, וכמו שפשוט שא"א להניח תפילין חציים על ידו דידיה וחציים על ידו דחבירו, וממילא מתמעט בזה גם שותפות עם ישראל. [ויל"ע ע"ד מציצית].

**אם סוכת שותפין כשרה אליבא דאמת**

**רצה) ומבואר בזה** ב' מהלכים בביאור ראיית הגמ'. לרש"י הראיה מהא דאם הוא של כל ישראל לא שייך לכם. ולתוס' הראיה היא ממאי דכשרה בשותפות הוא הדין בשאולה. והר"ן כתב ליישב הכרחו של רש"י שלא לפרש כתוס' ע"פ מה שהקשו התוס', ומיהו קשה הא גבי ציצית מרבינן דשותפין מדכתיב בגדיהם וממעטינן שאולה מדכתיב כסותך בפרק ראשית הגז (חולין דף קלו.) וא''כ הכא נמי נידרוש הכי. ולפירוש הקונטרס ניחא, ולכן פירש"י כפי שפירש.[[540]](#footnote-540)

**והנה בשו"ת** הריב"ש (סי' שמז)[[541]](#footnote-541) כתב השואל שנחלקו החברים בביאור הדברים. דיש שאמרו דשותפות עדיפא משאולה וא"כ למעשה כשרה בין שאולה ובין דשותפין. ויש שאמרו דלמעשה של שותפין פסולה דאף שאינה גזולה מ"מ גם שאולה אינה, דגרעא משאולה שכולה שלו לזמן אבל שותפות רק מקצתה שלו. [ובאמת כהך סברא דשל שותפין פסולה כן סובר הרשב"ש בשו"ת סי' ח' והביא עוד גדולים דסברי כן] ופירשו כ"א לפי דרכו את דברי הראשונים הנ"ל. והריב"ש כתב דהסברא מכרעת דאם שאולה כשרה הוא הדין שותפות דכל שותף לגבי חלקו של חברו לא גרע משאולה כיון שיש לו זכות להשתמש בשל חברו דאדעתא דהכי נשתתפו, ע"ש בארוכה. [והרשב"ש כתב דבשותפות אינה כולה שלו כיון דבמקום שהוא יושב יש גם עתה חלק לחברו ולכן פסול.]

**והנה ממה** שיש מהראשונים שפסלו סוכת שותפות אע"ג דאינה גזולה ומותר לו להשתמש בה, מבואר דס"ל דבעינן קנין שאלה כדי לקיים מצות סוכה ולכן דן דבשותפות יש לו קנין רק במקצת. והריב"ש טען דגם בשותפות יש לו קנין שאלה בחלק חברו. ומבואר מזה דהמשתמש בסוכה ע"י נתינת רשות מהבעלים בלא קנין לא יצא ידי לחובתו דאם נימא דיצא למה בשותפות לא יצא. וכבר נתבאר באות רצב בהערה [ובפ"ק אות רסד] בשם האחיעזר (ח"ב סי' מז) שכן משמע במג"א, אבל האחיעזר דחה זה מסוגיא להלן לא. ומדברי הרשב"ש והריב"ש לכאורה ראיה למג"א. ועי' בערוך לנר כאן דהסתפק אם סוכת הפקר כשרה, וזה כעין סברא זו דבעינן קנין ולא סגי במה שאינה גזולה. [ונתבאר יותר בפ"ק אות מו/ב.]

**חילוק הריב"ש בין ציצית השותפין לסוכת השותפין**

**רצו) ובמה שהקשו** התוס' ומיהו קשה הא גבי ציצית מרבינן דשותפין מדכתיב בגדיהם וממעטינן שאולה מדכתיב כסותך בפ' ראשית הגז (חולין דף קלו.) וא''כ הכא נמי נידרוש הכי. תירץ הריב"ש (סי' שמז): ואני אומר אין מטלית קושיא על התוס'. דהתם רחמנא אמר שלא ישתמש בטלית שהיא שלו אלא בהטיל בה ציצית, ואפשר שיחייבהו בשל שותפות כיון שקצתה שלו, שהרי הוא משתמש בשלו בלא ציצית. ויפטרהו בטלית שאולה שאין לו בה כלום. אבל בסוכה אי אפשר לומר כן, דכיון שחייבה אותו תורה לישב בסוכה שתהיה שלו, איך נאמר שתפטרהו בחציה שלו, ואין כאן אלא חצי סוכה כשרה, ואנן סוכה שלמה בעינן. וכן נמי באתרוג.

**סוכת שותפין לר"א**

**רצז) שם בתוס':** ותימה דלר' אליעזר דבעי סוכה שלכם אין שנים יוצאין בסוכה א' לעולם ויהא צריך לכל בני הבית סוכה לכל אחד וא' ושמא הוה מרבי מדכתיב תשבו כעין תדורו (שותפין) שיכולים לישב יחד בסוכה אחת. כתב המהרש"ל: נמחק שותפין. ונ"ב נ"ל טעות, דמסתמא ר"א פוסל בשותפות כמו שפוסל בשאולה, וממעטינן מ'לך'. דהא מוקי כל האזרח לדברים אחרים. ועוד וכי ברירה ליה כל כך דרך דירה בשותפות, בשלמא מה שאדם עושה סוכה אחת לכל בני ביתו הוא דרך דירה, אבל לא בעניין אחר. ועוד א"כ מאי פירשו התוס' לעיל דבחנם דחק רש"י, דממעטים שותפות כו', הא תשבו כעין תדורו מרבי שותפות. אלא על כרחך טעות סופר.

**והמהרש"א הקשה** עליו: ולישנא [של תוס'] 'שיכולין לישב' אינו מכוון כלל לדרכו, אלא 'דרגילים' הוה ליה למימר. ואין להאריך בשאר דחוקים, דודאי נוסחאות כל התוס' נכונות וישרות. ולפי מאי דקיימו התוס' פרש"י מהכרח קושיא דציצית, דמלשון לך שהוא לשון יחיד ממעטינן שאולה, ומבגדיהם שהוא לשון רבים מרבינן שותפות. אלא דלרבנן גבי סוכה ע"כ לית לן לאוקמי מיעוטא דלך לשאולה וריבויא דכל האזרח לשותפות, דא"א לכל ישראל סוכה בשותפות כפרש"י, וע"כ אתא לרבויי שאולה. אבל לר"א דמוקי כל האזרח למלתא אחריתא ואיכא הכא מיעוטא דלך וריבויא דתשבו כעין תדורו, ודאי דאית לן למימר הכא כמו גבי ציצית לאוקמא מיעוטא דלך לשאולה וריבויא דתשבו כעין תדורו לשותפות, והיינו דקאמרי 'לשותפין שיכולין' כו' דלר"א שפיר מצינן לאוקמא ריבויא לשותפין שיכולין לישב בסוכה א' בשותפות, דהאי ריבויא דתשבו כעין תדורו לא משמע סוכה לכל ישראל דאינם יכולים לישב בה בשותפות. משא"כ לרבנן ריבויא דכל האזרח דמשמע סוכה אחת לכל ישראל דאינם יכולים לישב בה בשותפות כפרש"י והדברים ברורים ודו"ק.

**הרי דפליגי** מהרש"ל ומהרש"א אם לר"א סוכת השותפין כשרה. וכבר נחלקו בזה הראשונים. עי' בריטב"א בתירוץ ראשון דסובר כמהרש"ל דרק בני ביתו יכולין לישן עמו בסוכתו אבל סוכת השותפין פסולה. [וצ"ב מי נכלל בתורת בני בית. ואולי כל הסמוכין על שלחנו.]

**ושוב כתב** הריטב"א: ויותר נראה לומר דמודה רבי אליעזר דסוכה של שותפין יוצאין בה דלא דמי ללולב, דהתם כי נפיק ביה חד מינייהו בכוליה נפיק, ולא סגיא דלא נפיק בחולקא דחבריה‎ והוי שאול, דכיון שמסתמא בכולו ליכא למימר ברירה, דהא ודאי אין כולו חלקו, ודכותה אם משתמש בכל החצר אסור במודר הנאה אא״כ התנו קודם הנדר דמר משתמש אב״ג ומר משתמש דה״ו וכיוצא בו, אבל הכא [בסוכה] בשותפין כל אחד ואחד לשלו הוא נכנס ויש ברירה, וכדאמרינן בנדרים בשותפין שנדרו הנאה זה מזה שניהם מותרין ליכנס לחצר שיכול לומר לתוך שלי אני נכנס ואיני נכנס לתוך שלך. ואפילו למאן דאסר התם שאני דויתור אסור במודר הנאה וחייש דלמא מתהני מדחבריה. אבל לגבי מצות סוכה דלתוך שלו נכנס, לכם קרינא ביה. ומה שאמרו חכמים מלמד שכל ישראל יוצאין בסוכה אחת, אם בבית אחת שהיא משותפת ביניהם, דכו״ע היא ואפילו‎ לרבי אליעזר, אלא הכי קאמר שיוצאין בסוכה של איש אחד בזה אחר זה ובהא הוא דפליג ר״א דוקא. עכ"ל. הרי דבתירוצו זה ס"ל כמהרש"א דאף השותפין יוצאין בסוכה.

**אמנם בהא** מבואר בדבריו דלא כמהרש"א, שהמהרש"א אזיל כפי סברת רש"י דאם הסוכה של כל ישראל אינו יוצא אליבא דר"א דאין בה שו"פ ולא מקרי לכם. אמנם הריטב"א ס"ל דגם בכה"ג יוצא וכל מאי דמבואר כאן דלא יוצא הוא דוקא אם הסוכה של אחד ומשאילה לכל ישראל. [ועי' הגהות רא"מ הורויץ שכיון לתירוץ זה של הריטב"א דמיירי שהיא של אחד ומשאילה לכל ישראל.]

**פלוגתת האחרונים אם סוכה גזולה פסולה רק לגזלן או אף לאחרים**

**רחצ) ורבנן האי** לך מאי דרשי ביה מיבעי ליה למעוטי גזולה אבל שאולה כתיב כל האזרח. כתב הבאור הלכה סי' תרלז: עיין במ"ב במש"כ דאף אחרים שישבו בה [בסוכה גזולה] ג"כ לא יצאו. והוא מדברי מחצית השקל שמדייק זה מהמ"א במה שכתב עיין ריש סימן תרמ"ט.

**ולענ"ד אין** זה ברור דהתם בלולב דכתבה התורה לכם, בעינן לכם ממש שיהא שלו בעצם, דפסול אפילו שאול, לכך אם אחד גזל לולב ונתן לחבירו לצאת בו אף דאותו חבירו לא גזלו, מ"מ אינו יוצא דעכ"פ לא שלו הוא ולא עדיף משאול דאינו יוצא ביום ראשון. משא"כ בסוכה דלא אסרה התורה רק 'גזול' ולא שאול כדאיתא בגמרא, וכן נפסק בשו"ע ס"ב, אפשר דזה ג"כ יוצא דהלא אינו מתכוין לגוזלו.

**וגם אפשר** דדעת בעה"ב להרשות לזה האחר שישב בסוכתו,[[542]](#footnote-542) דניחא ליה לאינש דליעבד מצוה בממוניה. והכא לא שייך הטעם הנאמר במ"ב סק"ט,[[543]](#footnote-543) וצ"ע.

**ומה שרמז** המ"א לעיין ריש סימן תרמ"ט, היינו דאסור בין לפני יאוש בין לאחר יאוש כמו התם. ומה שכתב עוד 'וגבי סוכה הוי כמו לולב ביו"ט ראשון' אשמועינן דבענינינו אינו יוצא בכל שבעת הימים מן התורה כמו לולב ביו"ט ראשון מדכתיב תעשה לך שבעת ימים למעוטי גזולה. עכ"ל הבאור הלכה.

**הוכחות מראשונים ואחרונים דסוכה גזולה פסולה גם לאחריני**

**רצט) והנה התוס'** לעיל ט. הקשו למה לן קרא לפסול סוכה גזולה, תיפוק ליה משום מצוה הבאה בעבירה. ובשלמא גבי לולב (להלן ל.) איכא לשנויי דאצטריך למעוטי שאול, אבל גבי סוכה ליכא לשנויי הכי לרבנן דאמרי לקמן פרק הישן (כז:) דאדם יוצא ידי חובתו בסוכה של חבירו ונפקא להו מדכתיב כל האזרח בישראל ישבו בסוכות מלמד שכל ישראל ראויין לישב בסוכה אחת.

**והנה המג"א** (תרלז) כתב: אבל בספר [יראים](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5CTemp%5Chis_temp_1_2.htm#E2304,0,סימן תרלז^^1615986!) כתב דאפי' למ"ד גזל העכו"ם שרי מ"מ לא מקרי "לכם", וכו' וא"כ אסור לעשות סוכה ברשות הרבים שהעכו"ם לא מחלי על כך". והנה לפי דבריו מיושבת קושית תוס' דבעינן קרא דלכם למעט סוכה הגזולה מעכו"ם שפסולה אף שאין בזה משום מצוה הבאה בעבירה. וכבר תירץ כן הנו"ב (תנינא קלד, מבן המחבר). והישועות יעקב (תרלז א) כתב דמוכח מתוס' שחולקים על היראים. גם השאג"א סי' צט תירץ כך קושית התוס'. (וקלסו באו"ש סוכה פ"ה הכ"ה) [והביא השאג"א דבמלחמות (דף ל:, יד: בדפי הרי"ף) מבואר כיראים דבגזל עכו"ם אין חסרון דמהבב"ע ומ"מ לא מקרי לכם.]

**אמנם האחיעזר** (ח"ב סי' מז) תמה ע"ד המג"א, דהיראים מיירי בד' מינים, דבהם בעינן "לכם", אבל המג"א מיירי בסוכה דלא בעינן בה "לכם" ושאולה כשרה, וא"כ גזל עכו"ם ליראים לא גרע משאולה.

**וכתב האחיעזר** דצ"ל דדעת המג"א דגזל נכרי גרע משאולה, דשאולה יש בו קנין לשעה ברצון הבעלים [עי' ע"ז טו. שאלה קניא.] וכדבריו כתב האו"ש (סוכה ה כה). וכתב האחיעזר דלפ"ז יחודש דין חדש דבסוכת סכך הפקר אם ישב בה בלא כונה לקנות אינו יוצא ידי חובתו וגרע משאולה [והערוך לנר בסוגיין הסתפק בזה.] וא"כ מתיישבת קושית תוס' באופן נוסף דאיצטריך קרא למעט הפקר. ואפילו אי נימא דהפקר עדיף כיון דבידו לזכות בו [ובפרט לר"א ממיץ ברא"ש נדרים לד: דס"ל דהפקר מקרי "בידו" לזכות בו ויכול להקדישו] אכתי נ"מ במסכך באיסוה"נ דאין יכול לזכות בהם.

**אולם תמה** ע"ז האחיעזר דהא להלן לא. מבואר דהתוקף את חברו ומוציאו מסוכתו דלרבנן דאין קרקע נגזלת יוצא יד"ח. והרי התם נהי דאין הסוכה "גזולה" מ"מ הא אין לו בה קנין שאלה. ומוכח דאין צריך קנין שאלה בסוכה.

ונראה ליישב קושית האחיעזר על המג"א [מ"ש גזל עכו"ם משאולה] באופן אחר, ע"פ מה שיש לברר מדוע גזולה גרעא משאולה [והרי לאו מטעם מצוה הבאה בעבירה אתינן עלה, כמבואר בתוס'.] וכנראה האחיעזר למד דהוא משום דבא לידו בלא רשות להשתמש, ולכן בגזל עכו"ם דשרי ליה להשתמש אין חסרון בזה. וכן נוקט באבי עזרי (פ"ה מסוכה הכ"ה).

**אמנם יש** לפרש באופן אחר דכל שיש לו בזה קניני גזילה הוי גזול. ולכן גם בגזל עכו"ם נהי דשרי מ"מ כיון דיש לו קניני גזילה התמעט מלכם. [ולפ"ז י"ל דאפילו הבעלים לא יוצאים בכה"ג בסוכה שנגזלה מהם. ויש לחלק. ולפ"ז סוכת הפקר כשרה.]

**וכן משמע** מהתוס' רי"ד ב"ק סו: גבי משכב הגזול דממעטינן דאינו מטמא וז"ל: ונ"ל אע"ג דמטמא משכב שאינו שלו, גזירת מלך היא שהגזול לא יטמא. מידי דהוה אסוכה דפליגי ר' אליעזר ורבנן בפ' הישן דר"א סבר כשם שאין אדם יוצא ביו"ט הראשון של חג בלולב של חבירו דכתיב ולקחתם לכם, כך אין אדם יוצא בסוכתו של חבירו דכתיב חג הסוכות תעשה לך, ורבנן סברי אדם יוצא בסוכתו של חברו דכתיב כל האזרח בישראל ישבו בסוכות מלמד שכל ישראל רשאין לצאת בסוכה אחת. ואלא לך למאי אתא, למעוטא גזולה. אלמא אעפ"י שבסוכת חבירו יוצא בין מדעתו בין שלא מדעתו בגזולה אינו יוצא. ה"נ כרבנן אע"פ שמטמא משכב חבירו הגזול אינו מטמא. עכ"ל התורי"ד.

**והנה בשו"ע** (תרמט א) איתא די"א דלולב גזול ביו"ט שני[[544]](#footnote-544) פסול רק לגזלן ולא לאחרים. וכתב שם הגר"א: ובזה מתורץ קושית התוס' שם ל. ד"ה משום, והדתניא וכו' [לקמן פ' לולב וערבה (ד' מג.) לכם משלכם להוציא את השאול ואת הגזול, משום שאול איצטריכא דבלאו לכם נפקא לן גזול משום מצוה הבאה בעבירה] והוא דוחק דבגמ' אמרו להדיא להוציא את הגזול, ואין אסור אלא ביום ראשון כמו שאול, ומשום מצוה הבאה בעבירה אסור בכל הימים. ועוד ד"לך" דסוכה א"א לומר כן דהא שאול כשר שם.[[545]](#footnote-545) עכ"ל הגר"א. וכ"כ השער המלך (פ"ח מלולב ה"ט). ומבואר כנ"ל דפסולא דגזול הוא בחפצא אף למי שלא עבר את האיסור.

**והגרע"א (תשובות** חדשות סי' יג) כתב דמקושית תוס' דף ט. מוכח דס"ל דאף לאחרים אסור משום מצוה הבאה בעבירה.

**גדר הפסול הנלמד מ'לך למעוטי גזולה'**

**ש)** **התוס' בגיטין** נה. ובב"ק סז. כתבו להוכיח דאם קונה דבר גזול לפני המצוה אין בזה משום מצוה הבאה בעבירה וז"ל: ועוד אמרינן התם האי כשורא דמטללתא עבדו בה רבנן תקנתא מפני השבים, ובסוכה לא בעינן משלכם ולא מיפסלא אלא משום מצוה הבאה בעבירה, וכי קנייה בתקנתא דרבנן לא חשיב מצוה הבאה בעבירה, כל שכן אי קנו קנין גמור. עכ"ל. ותמה השער המלך (פ"ח מלולב ה"ט) הרי בסוגיא כאן מבואר דפסול משום גזה"כ ד"לך" ואיך כתבו התוס' "ובסוכה לא בעינן משלכם". וכן הקשה הגרע"א בב"ק בספר הזכרון "וזאת ליהודה". [נדפס ברע"א החדשים.] אכן י"ל דס"ל כריטב"א לעיל ט. ולהלן לא. דהפסול דדרשינן מ"לך" הוא משום מצוה הבאה בעבירה ודוק.

**דף כז ע"ב**

**גר שנתגייר וקטן שהגדיל, ומי שהיה אנוס**

**שא) ור' אליעזר** האי כל האזרח מאי עביד ליה מיבעי ליה לגר שנתגייר בינתים וקטן שנתגדל בינתים. הקשה הערוך לנר למה לא מרבינן גם מי שנאנס ולא יכל לעשות סוכה קודם יו"ט ומאי גרע מגר שנתגייר. ותירץ דלישנא דקרא כל האזרח בישראל משמע מי שנעשה אזרח בישראל וזה לא שייך רק בגר וקטן שהגדיל.

**והנה רש"י** כתב "מה שאין כן במחוייב קודם לכן", משמע דהחילוק בין מי שהיה מחויב למי שלא היה מחויב. [ונראה לפ"ז דגם קטן אם לא יעשה ביום שהגדיל אלא למחרת, הרי זה פסול, כיון שהיה מחוייב קודם לכן.] ולפ"ז נראה דהחילוק בין מי שהיה אנוס לגר וקטן שהגדיל הוא, דאנוס בר חיובא הוא, אבל קטן וגר לאו בני חיובא הן, וא"צ לבוא למשמעות הקרא שדרש הערוך לנר.

**והרא"ה כתב** "דאף על גב דאמר ראויה לשבעה הני כיון דלא אפשר בהכי מחייבי". ונראה הביאור בזה דדין ישיבה בשבעת ימים הוא דין בגברא, והך גברא לא היה אפשר לו לישב בסוכה שבעת ימים בתורת מצות סוכה, שאף אם היה יושב לא היה בר חיובא. ובזה מובן ג"כ החילוק בינו לאנוס שהיה יכול לקיים רק שהיה אנוס.

**והנה בע"א** מבואר דאם יצא מן הסוכה מבטל למפרע את הקיום. ויל"ע א"כ איך מברך על הסוכה ניחוש שמא יאנס בסוף החג. וי"ל דלא חיישינן לזה. [וראיה מספירת העומר דדעת החיד"א (בספרו מורה באצבע) דאם ידלג יום אחד נעשות כל ברכותיו למפרע ברכה לבטלה, ומ"מ נתקנה על מצוה זו ברכה ולא חיישינן שיאנס.]

**ולפ"ז יל"ע** ביודע קצו ומדת ימיו שימות בודאי באמצע החג או יהא לו איזה אונס שמכחו יצא מן הסוכה, די"ל דיהא פטור מן הסוכה גם בתחילת החג כיון דאם יצא תתבטל הסוכה למפרע. [עי' בדרשו סי' תפט הערה 73 בענין ספירת העומר כשיודע בבירור שלא ישלים את הספירה.]

**חייב אדם להקביל פני רבו ברגל**

**שב) והאמר ר'** יצחק מניין שחייב אדם להקביל פני רבו ברגל שנא' מדוע את הולכת אליו היום לא חדש ולא שבת מכלל דבחדש ושבת מיחייב איניש לאקבולי אפי רביה. הנה בקרא נזכר חדש ושבת וקשה דר' יצחק אמר דחייב להקביל פני רבו ברגל ולא הזכיר חדש ושבת, ונאמרו כמה מהלכים בזה.

הריטב"א כאן כתב: והא״ר יצחק מנין שחייב אדם להקביל פני רבו ברגל, פירוש בדליתיה במתא, דאי בדאיתיה במתא כל יום ויום הוא חייב, שנאמר מדוע את הולכת אליו היום לא חדש ולא שבת מכלל דבחדש ושבת איבעי ליה למיזל, פי׳‎ כשהוא בתוך התחום. ומינה לראותו ברגל כשהוא מחוץ לתחום. ורבי יצחק נקט מאי דשכיח ביה פשיעותא טפי. עכ"ל.

**מבואר כאן** ג' אופנים. א. כשרבו דר באותה עיר חייב להקביל פניו כל יום. ב. ואם רבו דר בתוך התחום יקביל כל חדש ושבת. ג. כשרבו דר מחוץ לתחום חייב להקביל פניו רק ברגל. וכן מבואר בריטב"א (ר"ה טז:) וז"ל: א״ר יצחק כו׳ שנאמר לא חדש ולא שבת. וכ״ת א״כ הוה ליה למימר חייב אדם להקביל פני רבו 'בשבת'. י״ל דר׳ יצחק תפס קצה האחרון, כי הקבלה הוא בכל תלמיד כפי קירובו לרבו, כי אם הוא בעיר חייב לראותו בכל יום ולא סגי בלאו הכי, ואם הוא חוץ לעיר במקום קרוב פעם א׳ בשבוע או בחודש, וז״ש מדוע את הולכת אליו היום לא חדש ולא שבת שראית אותו. ואם הוא במקום רחוק יש לו לראות פעם א׳ ברגל. ולא הוצרך ר׳ יצחק להזהיר אלא למי שרבו במקום רחוק שלא יתעצל לראותו ושבת נמי דנקט כולל גם יו״ט.[[546]](#footnote-546) [וכתב הנו"ב (תנינא או"ח סי' צד) דדבריו דחוקים. אמנם כבר הביא בעמק ברכה שהר"ח בר"ה גורס להדיא בגמרא כשיטת הריטב"א.]

**והמהרש"א כתב** דהפסוק נקט שבת וחדש ור' יצחק אמר רגל אף דאינו מפורש משום דלא גרע מחודש ושבת.

**והנו"ב (שם)** כתב לבאר: דודאי מהאי קרא ילפינן דבשבת וחודש שיש בו תוספת קדושה שהרי יש בו קרבן מוסף, יש מקום לקבל פני רבו, שגם על הרב ניתוסף אז שפע להשפיע על תלמידו,[[547]](#footnote-547) והוא הדין ברגלים. ואמנם להטיל חוב אי אפשר מטעם שאמרו בקידושין דף ל"ג אמר אייבו אמר ר' ינאי אין תלמיד רשאי לעמוד מפני רבו אלא שחרית וערבית שלא יהיה כבודו מרובה מכבוד שמים, [ואף שהטור יורה דעה סימן רמ"ב מביא דעת החולק היינו משום דזה לא מקרי כבודו גדול מכבוד שמים במה שעומד מפניו בכל עת שרואהו דאטו אם היה רואה פני השכינה בכל רגע מי לא היה קם יעויין שם ברא"ש ובטור] והך אינו רשאי היינו אינו חייב כמ"ש התוס' שם וכן הוא בהגהת רמ"א שם בש"ע סעיף ט"ז בסופו.

**ומעתה גם** לקבל פני רבו אי אפשר לחייב בכל שבת ור"ח דא"כ יהיה כבוד רבו גדול מכבוד השכינה, שאינו הולך לירושלים רק שלש פעמים וגו' בחג המצות וגו', ובהא אף החולקים בעמידה מודים דכאן שפיר הוה כבוד רבו גדול מכבוד שמים, שלכבוד השכינה אינו הולך רק בג' רגלים ולקבל פני רבו הולך כמה זימני בשתא. עכ"ל הנו"ב.

**ועפ"ז מחדש** הנו"ב שבזמן הזה שאין חובת עליה לרגל בטל מילא גם החיוב להקביל פני רבו כדי שלא יהא כבודו מרובה מכבוד שמים.[[548]](#footnote-548) ובזה מבואר מה שהשמיט הטור דין זה הואיל ואינו נוהג בזה"ז. [והרמב"ם העתיק דין זה כדרכו להביא כל דין שינהג לעתיד לבוא.] ולפ"ז צ"ל דעובדא דר' אלעאי שהקשו מדינא דר' יצחק היה בזמן הבית. או דהקשו על המקרא איך התקיים בזמון הבית.

**ובטו"א (ר"ה** טז:) מפרש "לא חודש" היינו ר"ה, "ולא שבת" היינו שאר רגלים, [ולא שבת כפשוטו, דאי שבת ממש א"כ שבת תדיר והו"ל למימר לה ברישא.] ומה שאמרו חייב להקביל פני רבו "ברגל" ולכאורה לא נכלל בזה ר"ה, היינו משום שזה נכלל ב"לא חודש", ושאר יו"ט נכללים ב"ולא שבת" כמו ממחרת השבת וזה הכונה "ברגל". ואת ר"ה לא צריך לומר דזה משתמע מלא חודש. ולאפוקי שבת ממש שאין חיוב הקבלת פני רבו.

**והנה בתירוץ** הגמ' הא דאתי ביומיה כתב רש"י: הא דאזיל ואתי ביומיה, ומשמח שמחת החג עם אשתו חייב להקביל פני רבו כגון עיר שבתוך התחום או על ידי עירוב. עכ"ל. ותמוה מי הכריחו לומר דמיירי ביו"ט ועם עירוב דילמא מיירי בחול המועד. וכתב בחי' ר"א מן ההר דמשמע דשיטת רש"י דהחיוב להקביל פני רבו היינו דוקא ביו"ט דומיא דשבת דכתיב בקרא. [ולדברי הטו"א דלעיל דקרא דשבת גופיה הכוונה ליו"ט, הוא מוכרח טפי.]

**והנה המג"א** (שא ז) הוכיח דגם אשה חייבת להקביל פני רבה, דהא קרא נאמר בשונמית. אמנם במהר"ץ חיות (ר"ה טז:) כתב היפך זה. ובזה תירץ הקושיא הנ"ל -דבפסוק נאמר חודש ושבת ור' יצחק אמר רגל-, והיינו דבזמן החיוב של מ"ע שהזמן גרמן שיטת הרי"ף שלאשה אסור לקיים את המצוה דהוי בל תוסיף. ולכן אמר בעלה 'לא חודש ולא שבת' שאז מותר לה ללכת, הואיל וגם לזכרים אין אז מצוה, וממה דהשמיט 'רגל' משמע דברגל אסורה לילך, והיינו משום דאז יש מצוה לזכרים וממילא לאשה יש בל תוסיף.]

**ביאור הספק אם מותר לפרוס סדין**

**שג) מהו שאפרוס** עליה סדין. פרש"י: מי אסור משום מוסיף על אהל עראי בשבת או לא. ובתוס' לעיל י. הוכיחו מכאן שמצד הלכות סוכה אין בזה פסול. [אמנם ע"ש מה שתמהו על רש"י דלדבריו הסוכה נפסלת] ובריטב"א משמע דלהו"א דמיירי בסוכות השאלה היתה מצד דיני סוכה. ורק למסקנא דרגל אחר או שבת הואי אז מפרשים הספק מצד מוסיף על אהל עראי.

**דף כח ע"א**

**לא אמרתי דבר שלא שמעתי מפי רבי**

**דש)** ולא אמרתי דבר שלא שמעתי מפי רבי מעולם. והקשו המפרשים דבאבות דר"נ פ"ו איתא שדרש דברים שלא שמעתן אוזן מעולם. [ויש לציין עוד מאי דאיתא בפרקי דר"א פ"ב: ונתן עיניו ברבי אליעזר, אמר לו [ריב"ז לרבי אליעזר] אמור לנו דבר אחד מהתורה. אמר לו, רבי, אמשול לך משל, למה הדבר דומה, לבור הזה שאינו יכול להוציא מים יותר ממה שהיה מוציא. כך אני איני יכול לומר דברי תורה יותר ממה שקיבלתי ממך. אמר לו, אמשול לך משל למה הדבר דומה, למעין זה שהוא נובע ומוציא מים, ויש בכוחו להוציא מים יותר ממה שהוא מכניס. כך אתה יכל לומר דברי תורה יותר ממה שקבלו מסיני. וכו' והיה רבי אליעזר יושב ודורש ופניו מאירות כאור החמה, וקרנותיו יוצאות כקרנותיו של משה, ואין אדם יודע אם יום ואם לילה. ע"כ.] הרי שאמר דברים חדשים שלא שמעם.

**ותירץ הגר"ח** שמואלביץ (שיחות מוסר תשלא כג) דר"א לא אמר אלא דבר שהיה נראה לו שכך היה אומר רבו. אבל דבר שכולו ע"פ סברת עצמו לא היה אומר. [אולם בעקידת יצחק מאמר ז משמע קצת לא כן.]

**ובחזו"א ב"ק** (יא כ) כתב: ומה שכתבו הראשונים ז"ל דדברי ר"ח הם דברי קבלה צריך פירוש וכי לא אמר ר"ח דבר מסברא רק מה שקיבל וכן רבו וכל רבותיהם עד רבינא ורב אשי לא אמרו דבר מסברא רק מה שקבלו, הלא ודאי כולם קבלו מה שקבלו וחדשו מה שחדשו כמו כל רבותינו הראשונים ז"ל. והלא הרבה פעמים הפוסקים חולקים על ר"ח ואינם חוששים. ונראה דר"ח שימש גדול אחד שהיה זכרן ביותר והיה זקן ביותר וקיבל ממנו הרבה דברים דחבריו בני דורו לא ידעום, והוא ז"ל היה מספר דברים שקיבל לפני חכמי דורו דברים נסתרים ומפליאים, וזה נותן לו חשיבות מיוחדת שהדורות הולכים ומתמעטים ומי שהוא עשיר בעובדות הראשונים יש בו קדושה יתירה וחכמה יתירה. אבל אין זה מונע מלחלוק עליו על סמך ראיות ברורות. ומש"כ דבריו דברי קבלה, היינו מדור או דורות שקדמו לו אבל אין זה קובע שהן דברים מקובלים מחכמי הגמ' [זולת מאורעות בודדים כמו שהביאו תוס' עירובין מא. ד"ה ביצה קבלה בידינו כו'] אלא כל שקרובים יותר לחכמי הגמ' יש לחשבם ליותר נוטים אל האמת שלא שלטה עדיין השכחה אבל כל זה אינו מכריע שלא לחלוק עליהם בראיות מן הגמ'.

**דף כח ע"א**

**כולו בסוכה ושלחנו בתוך הבית**

**שה) מי שהיה** ראשו ורובו בסוכה ושלחנו בתוך הבית[[549]](#footnote-549) ב"ש פוסלין וב"ה מכשירין. לעיל בדף ג. דנה הגמ' אי המחלוקת בסוכה גדולה ובגזירה שמא ימשך אחר שלחנו. או דהמחלוקת בסוכה קטנה ופליגי אי בעינן שיהא בסוכה מקום לשלחן דהיינו זע"ז טפחים או סגי בסוכה קטנה יותר. ומסקינן דבתרתי פליגי. ע"ש.

**והנה לשון** הגמ' דף ג. "דלמא בסוכה גדולה פליגי וכגון דיתיב אפומא דמטללתא ושולחנו בתוך הבית דבית שמאי סברי גזרינן שמא ימשך אחר שולחנו ובית הלל סברי לא גזרינן".[[550]](#footnote-550) ופרש"י בגדולה פליגי והוא יושב על הפתח מבחוץ וראשו מושכב לתוכה ושולחנו לפני גופו בבית. אכן לשון הרא"ש בפ"ק (סי' ג): בסוכה גדולה והוא יושב על פתח הסוכה רחוק מן הדפנות ושולחנו בתוך הבית. ועי' בקרבן נתנאל דמשמע שהבין דאלו ב' פירושים שונים. והנה פירוש הרא"ש הוא כפשוטו אבל דברי רש"י צ"ב מה כוונתו במה שכתב שהוא יושב על הפתח מבחוץ.

**והנה המג"א** (תרלד ב) כתב: אם שלחנו בבית אפי' הוא יושב כולו בסוכה גזרינן שמא ימשך אחר שלחנו. אך הא"ר כתב דדין זה צ"ע,[[551]](#footnote-551) והביאו השעה"צ סק"ז. [ועי' גם בשפ"א שהתחבט בזה.] ורצו לומר דבהכי פליגי רש"י והרא"ש דרש"י אוסר רק אם מקצתו בחוץ,[[552]](#footnote-552) והרא"ש אוסר אפילו כולו בפנים. וצ"ב אם לזה כיון הקרבן נתנאל.

**ועי'** מש"כ בפ"ק אות מז בהערה הוכחה מהרי"ף לשיטת המג"א.

**מקצת שלחן בסוכה ומקצתו מחוץ לסוכה**

**שו) עוד מבואר** במג"א שם וז"ל: נ"ל דאם מקצת שולחנו עומד בסוכה ומקצתו תוך הבית מותר, דלא גזרינן שמא ימשך אחר שלחנו מאחר שעומד מקצת בסוכה, ועוד דהא די בשלחן טפח כדאיתא בגמרא, ועוד דגם בשלחנו תוך הבית רבים מכשירים בסוכה גדולה ודי לנו להחמיר בזה. ע"כ. וכתב השער הציון (ו) דהחיי אדם כתב דאפילו אם רובו חוץ לסוכה ומיעוטו בפנים כשר כל שיש טפח בפנים. [וכן משמע במחה"ש.] אבל הברכ"י מצריך שיהא דוקא רוב השלחן בסוכה ולא סגי מיעוטו.

**ובספר הסוכה** דן דלכאורה כיון דפלוגתת הפוסקים אם פסקינן בדין שלחנו בבית כב"ש א"כ יש להקל בפלוגתת החיי אדם וברכ"י מספק ספקא. [וכעין מה שהקל בבאור הלכה שם ס"א גבי הוא בסוכה ושלחנו בקרן זוית. וכן המג"א הנ"ל מצרף שיטות אלו.]

**וראיתי בשם** הגריש"א (אשרי האיש) שאם הניח ב' שלחנות ופרס עליהם מפה אחת נידון כשלחן אחד ולברכ"י צריך רוב משני השלחנות בפנים.

**הדין בדליכא שלחן כלל**

**שז) עוד כתב** השער הציון (ז) דכל זה אם אוכל מעל שלחנו אבל אם יושב בסוכה ואוכל בידו בלא שלחן כמו עני שאוכל כשפתו בידו לא גזרו בכה"ג. ע"ש. אכן הביא השער הציון דבירושלמי פ"ב ה"ח איתא: לא סוף דבר שולחנו אלא אפילו כדי שולחנו. כמה הוא כדי שולחנו טפח. ע"כ. ופירש קרבן העדה כלומר היושב ראשו ורובו בסוכה ולפניו מקום פנוי בבית כדי שלחנו נמי פסלי דטעמייהו דגזרינן ביושב רק בראשו ורובו בסוכה[[553]](#footnote-553) שמא ימשך לתוך הבית הלכך כל שיש מקום פנוי לפניו בבית גזרינן שמא ימשוך. וכתב השער הציון דמזה משמע שלא כדבריו. אך הפני משה והפמ"ג ביארו הירושלמי באופן אחר.

**אמנם עי'** במ"ב (תרמ כז) שכתב גבי סוכה קטנה שכשישן בה צריך לפשוט רגליו חוץ לסוכה לכו"ע לא מקרי מצטער וחייב לישן שם "ואך שצריך ליזהר שיהיה השלחן ג"כ בתוך הסוכה דאי לאו הכי חיישינן שמא ימשך אחר שלחנו וכדלעיל בסי' תרלד". ומשמע דגם בשעת השינה בעינן שיהא השלחן שם שמא ימשך.[[554]](#footnote-554) וכבר עמד בזה בזכרון שמואל סי' כט דזה סותר מה שהתיר באוכל בלא שולחן. ועי' מה שהביאו בזה במ"ב דרשו.

**ועי' בבעל** המאור (ג: בדפי הרי"ף) "דבסוכה קטנה וכו' שהרי אין לו שלחן בבית שימשך אחריו" משמע דאם אין כלל שלחן ליכא לגזירה. וכן במלחמות שם שהובא בשער הציון הנ"ל מוכח דאם אוכל פתו בידו ליכא לגזירה שמא ימשך וכל זה דלא כמה שכתב המ"ב הנ"ל בסי' רמ.

וברש"י **דף** ג. ד"ה ר' יהודה כתב דאם השלחן של בני הילני היה בסוכה הגדולה והם ישבו בקטנה בלא שלחן שפיר דמי. ואם נימא דסוכה בלי שלחן פסולה אפילו כשכולו בסוכה א"כ היה צריך לפסול שם מטעם זה.

**אמנם לכאורה** יש ראיה למ"ב מהא דבמשנתנו אמרו לו לרבי יוחנן בן החורנית א"כ לא קיימת מצות סוכה מימיך. ולכאורה מזה מוכח כחומרת המ"ב סי' תרמ, דאם נימא דבשינה יוצא גם בלא שלחן א"כ קיים מצות סוכה בשינה.

**אכן הביאו** בזה מדברי המלחמות בשבת (יב. בדפי הרי"ף) וז"ל: ורבנו שלמה ז"ל כתב בתשובתו ומלאכא דקפיד אדרב קטינא דמכסי סדינא (מנחות מ.) לפי הדעת חוטי לבן היו בו, וה"ק טצדקי למיפטר נפשיה מציצית, כלומר מפני שהתכלת דמיה יקרים אתה מחפש תחבולות להיפטר ממנה. והאי דקאמר ליה "מציצית"[[555]](#footnote-555) משום דעיקר מצוה בתכלת והמקיים לבן בלא תכלת אין כאן מצוה שלימה אלא אחת מן השנים. ושנינו אצל רבי יוחנן בן החורנית שהיה יושב בסוכה וכו' אמרו לו א"כ היית נוהג לא קיימת מצות סוכה מימיך לפי שלדברי ב"ש לא היה מקיים מצות אכילה ע"כ. והיינו שמביא ראיה מכאן שלפעמים אמרו "לא קיימת מימיך", אף שקיים חלק ממצות סוכה, והיינו בשינה, כיון שעכ"פ כלפי אכילה לא קיים. א"כ מבואר להדיא דבשינה אין צריך שלחן.

**אם ע"י תקנה דרבנן אפשר להפקיע קיום דאורייתא**

**שח) התוס' לעיל ג.** ד"ה דאמר כתבו: היכא דב''ה מחמירים מדרבנן וב''ש מוקמי לה אדאורייתא ולא גזרינן, אם עשה כדברי ב''ש לא יצא ידי חובתו אפי' דאורייתא. וכו' לא קיימת מצות סוכה מימיך דאפילו מדאורייתא לא קיים. ע"כ. מבואר דע"י התקנה דרבנן אינו יוצא גם מדאורייתא.

**ובתוס' ברכות** (יא.) כתבו: פירש הר''ר שמעיה דקא מדמה הכי, מדקאמר לא קיימת אע''ג דמן הדין יצא שהרי בראשו ורובו בסוכה אינו אסור אלא גזירה שמא ימשך אחר שלחנו, כה''ג גבי ק''ש אע''ג דמן הדין יצא בדיעבד כיון דלב''ה אין נכון כדאיתא במתניתין כדאי היית לחוב בעצמך, אם עשה כב''ש לב''ה לא עשה ולא כלום. ע"כ. והנה מלשון התוס' שם אין ראיה מוכרחת דאין יוצא מדאורייתא, דיתכן דהוכיחו רק דמדרבנן אין יוצא וצריך לקרות ק"ש שוב.

**וכעין דברי** התוס' דסוכה ג. דע"י דרבנן פקע הדאורייתא, מצינו ברבנו יונה ריש ברכות (א. בדפי הרי"ף) שמשמע דבקורא ק"ש דערבית אחר חצות לא קיים כלל מצוה [עי' קובץ הערות סי' סט אות ז שהוכיח כן.]

**וכן מצינו** בחידושי אנשי שם שבת (י. בדפי הרי"ף) הקשה על הר"ן ריש כתובות דעקרו חכמים אבלות יום ראשון דאורייתא, דאיך יהא מותר בקום עשה בדברים שהאבל אסור בהם מדאורייתא. ותירץ: וי"ל כיוון שעקרו חכמים מצות אבילות ממילא ליכא איסורא.

**אמנם הר"ן** בפסחים (כה: בדפי הרי"ף) כתב: כל שלא אמר שלשה דברים אלו בפסח לא יצא יד"ח כלומר לא יצא יד"ח כראוי אבל לא יצא ידי חובתו כלל לא קאמר, ודכותה בסוכה א"כ היית נוהג לא קיימת מצות סוכה מימיך לאו דוקא דהא לא הוי טעמא דההוא אלא משום דילמא אתי לאמשוכי בתר שולחנו וכל היכא דלא אמשוך לא סגי דלא יצא, אלא ודאי כדאמרינן. ע"כ. וכ"כ עוד הר"ן והריטב"א בסוגיתנו הועתק בהערה[[556]](#footnote-556). ומבואר דחולקים על התוס' וסוברים דבשולחנו בבית לא פקע הקיום דאורייתא. ועי' בבאור הלכה סי' תרלד ס"ד שהביא הפלוגתא.[[557]](#footnote-557) [ועי' בקו"ה (שם) שכתב דבאמת בר"ן ריש כתובות משמע דלא כתוס' אנשי שם הנ"ל ואסור לעבור על האבלות בקו"ע. ועי' דברי יחזקאל סי' יז משכ"ב.]

**ובערוך לנר** כתב דהתוס' נחלקו על הר"ן גם בהא דפסחים דז"ל התוס' פסחים קטז. "ואמרתם [זבח פסח](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_4.htm#E850,0,דף קטז - א^^421309!) הוא, פי' באמירה, שצריך לומר פסח זה שאנו אוכלין, ואיתקש מצה ומרור לפסח וצ''ל נמי מצה זו מרור זה. עכ"ל. הרי דהביאו דרשא על חובת האמירה וא"כ גם התם אם לא אמר לא יצא דאורייתא.[[558]](#footnote-558)

**ורע"א (במערכה** ה למסכת חגיגה) כתב דהתוקע בשופר בשבת קיים את הדאורייתא למרות שחכמים ביטלו תקיעה בשבת. ובקבא דקשיתא (לבעל החלקת יואב) קושיא צט הקשה דלא מבעיא לתוס' דלא קיים אלא אפילו להר"ן והריטב"א כל דבריהם רק כשהשאירו את חיוב המצוה במקומו ורק אמרו שלא לעשות אלא באופן מסוים. אבל כשפטרו לגמרי מעשיית המצוה אף לר"ן אין כאן מצוה כלל. והוכיח מדברי הרא"ש (הלכות ציצית סי' יז) שכתב דאם מברך על סדין בציצית הוי ברכה לבטלה. [ולפ"ז דברי רבנו יונה הנ"ל א"ש גם לשיטת הר"ן כיון דאחר חצות הפקיעו ק"ש לגמרי.]

**בביאור דעת הסוברים דלא יוצא מדאורייתא**

**שט) והנה סברת** התוס' צ"ב למה לא מקיים את הדאורייתא ומי בטלו. ובקובץ הערות (סט ג) כתב בזה דניתן הכח לחז"ל לא רק לצוות הגברא לעבור על הדין תורה בשוא"ת, אלא גם לעקרו לגמרי. ועי' בפמ"ג (פתיחה כוללת ג אות ז ח). וע"ש בפמ"ג לענין אונס ולענין ברכה.

**ובדבר אברהם** (ח"ב כו י) הביא בשם רא"ב קאמאי דכיון דבסוכה בעינן שלכם[[559]](#footnote-559) הפקירו את הסוכה בהפקר ב"ד ואינו יוצא בה. והקשה ע"ז דהא בברכות יא. יליף מינה דאינו יוצא יד"ח ק"ש בקרא והטה ושם לא שייכא סברא זו.

**והדבר אברהם** ביאר דהא דאין יוצאין הוא משום דהוי מצוה הבאה בעבירה, דמדרבנן אסרו לו לעשות כן.[[560]](#footnote-560)

**והביא הדבר** אברהם דבשטמ"ק ברכות כתב דקנסוהו שלא לצאת.[[561]](#footnote-561)

**ובענין הפלוגתא** השניה בעניין "שיעור סוכה קטנה" הארכנו בפ"ק דף ג. אות מז-נד קחנו משם.

**דעת שמאי הזקן בחיוב קטן בסוכה**

**שי) מעשה וילדה** כלתו של שמאי הזקן ופיחת את המעזיבה וסיכך על גבי המטה בשביל קטן ובגמ' מעשה לסתור חסורי מחסרא והכי קתני ושמאי מחמיר ומעשה נמי וכו'. נחלקו הראשונים בביאור דעת שמאי אם מחייב מדאורייתא או מדרבנן. וז"ל הריטב"א: הא דאמרינן 'ושמאי מחמיר', לא גרסינן 'ושמאי מחמיר על עצמו היה',[[562]](#footnote-562) דבהא מלתא דליכא חיובא אקטן דאורייתא, ולא על אביו מדרבנן שעדיין לא הגיע לחנוך, אינו בדין להחמיר על עצמו כל כך לפחות את המעזיבה, והוי בכלל מי שאינו מצוה בדבר ועושה.[[563]](#footnote-563)

**אלא הכי** גרסינן ושמאי מחמיר, ומעשה כו׳‎. ובעי למימר ומחמיר מן הדין, דקסבר שאביו חייב בה מן התורה דתשבו כעין תדורו איש ובניו, דלגבי דידיה מדרש הכי אע״ג דלא דרשינן ליה לחייב אשה בסוכה. [כפירוש זה דהוא מדאורייתא כן פירש הרא"ה.]

**אי נמי** והוא הנכון מחמיר בחנוך קטן בסוכה מדרבנן, לחייבו שיאכל עמו בסוכה כיון דאפשר וחזי להכי, שכן הדין בכל מצוה לחייבו בחינוך כל זמן שאפשר וראוי לכך. ורבנן סברי דכיון דאמו פטורה מן הסוכה אין ראוי לחינוך סוכה בעוד שצריך לאמו דליכא לאפרושיה‎ מינה. [וכפירוש זה פירש הר"ן.] עכ"ל הריטב"א.

**[ועי' גם** בפיה"מ להרמב"ם דשמאי מחייב ולא רק החמיר לנפשיה אך לא פורש בדבריו אי הוי דאורייתא או דרבנן.]

**והפנ"י הקשה** מה שייך מצות חינוך בקטן בן יומו שלא בא לכלל דעת ואינו מבין שהוא בסוכה.[[564]](#footnote-564) ע"ש. והרש"ש והערוך לנר ציינו לדברי מהרש"ל ביבמות טו. שכתב על משנתנו: נ"ב פי' בשביל שהיה לה ג"כ בן קטן כבן חמש, ולא היה יכול לפרוש מאמו וק"ל. ופירשו דהכרחו של מהרש"ל היה מחמת קושית הפנ"י דלא שייך חנוך כל עוד אינו מבין ולכן הוכרח רש"י לומר שהיה עוד קטן.

**אמנם לפ"ז** לא מובן מה הכרח הגמ' לומר דשמאי מחמיר, דילמא ההוא קטן השני היה אינו צריך לאמו. [בשלמא לפי פשוטו שסיכך עבור הקטן הנולד א"כ פשיטא שלא הגיע לחינוך, אבל למהרש"ל דצריכין לומר מדעת עצמנו שהיה שם עוד קטן אפ"ל שאותו קטן הגיע לחינוך.] אמנם הביאור הוא דממה שאמרינן שילדה כלתו בע"כ דבא לומר דהטעם למה לא יכלה כלתו לישן עם הקטן בסוכה, משום דילדה. ובע"כ שהקטן השני היה צריך לאמו דאל"כ למה הוצרך לפחות התקרה, שישן הקטן לבדו בסוכה. אע"כ שהיה צריך לאמו.

**דף כח ע"א**

**ביאור קושית הגמ'**

**שיא) למימרא דאזרח** בין נשים בין גברי משמע והתניא האזרח לרבות את הנשים האזרחיות שחייבות בעינוי אלמא אזרח גברי משמע. מלשון הגמ' משמע דהסתירה היא בפירוש תיבת האזרח [ולא האם האות ה"א מרבה או ממעטת]. וכ"כ הריטב"א וז"ל: והשתא קשיא‎ אזרח אאזרח דאלו ה״א אה״א ל״ק שכן דין תורה דכל היכא דהוה משמע פטורא אתיא ה״א לרבות וכל היכא דהוה משמע חיובא אתיא ה״א למעט. תוספות. עכ"ל הריטב"א. אמנם ברש"י ד"ה אמר רבה שכתב "דאם זו ה' לרבות אף זו ה' לרבות ואם זו למעט אף זו למעט" משמע דהקושיא היא מדרשת הה"א. וצ"ע מלשון הגמ', ובערוך לנר כתב דאפשר דגם כונת רש"י כריטב"א אע"פ שדוחק הוא. והרא"ה כתב דתרי הקושיות הוקשו לגמ' ע"ש.

**הילכתא נינהו**

**שיב) הלכתא נינהו.** התוס' כתבו דגרסינן הילכתא היא לשון יחיד דהא רק חדא מינייהו היא הילכתא. אמנם רש"י גרס "נינהו". ועי' תוס' נדה לב. וז"ל: אי גרס הלכתא הוא א''ש דלא הוי הלכתא אלא חדא. ומיהו ברוב ספרים גרס 'נינהו' היינו לפי שלא פירש רבא הי קרא והי הלכתא, כלומר אחד מן הפסוקים וא''צ לפרש משום דקאי נמי אקרא דזכרים דלקמן. ובסוף הישן (סוכה דף כח.) גבי אזרח להוציא את הנשים קאמר הלכתא נינהו אע''ג דליכא אלא חדא. עכ"ל. ובביאור דברי רש"י כאן עי' ערוך לנר שאפשר לפרשם כתוס'. או דיש לפרש דגם מה שנלמד מקרא הוא הלכה למשה ללמוד להקרא רק דההבדל בין הלמ"מ לדרשא הוא אם נאמר היכן זה רמוז במקרא או לא.

**לכל עונשים שבתורה – הדין בכרת שאין בו לאו**

**שיג) איש או** אשה השוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה. ופרש"י: ויום הכפורים, לא תעשה הוא וכרת הוא. עכ"ל. ודייק הערוך לנר דמשמע דאם איכא עונש בלא לאו, לא השוו נשים באיסור זה. והטעם משום דבהך פרשה דאיש או אשה דמיירי בגזל הגר איכא נמי ל"ת. וכן כתב בשער המלך (הלכות ע"ז פ") בשם ספר גופי הלכות שהוכיח יסוד זה מדברי התוס' בקידושין כט. שהקשו למה לי קרא למעט אשה ממילת בנה תיפו"ל משום דמ"ע שהזמן גרמא היא, והרי במילה יש כרת אע"כ כיון דליכא לאו, לא אתיא בהאי כללא לחייבה.[[565]](#footnote-565)

**והשער המלך** כתב לדחות הראיה מתוס' דשאני התם דעל חיוב האב אין כרת [דרק כשהגדיל ולא מל את עצמו יש כרת כמו שכתב רש"י שבת קלג. ד"ה מילה.] ולכן אשה פטורה דגם אם תתחייב בה אין בזה כרת. והנה התוס' במגילה כ. כתבו ליישב קושית התוס' קידושין הנ"ל וז"ל: וי''ל דאי לאו אותו הוה אמינא דהאי דנשים פטורות ממצות עשה שהזמן גרמא היינו היכא דליכא כרת דומיא דמצה ושמחה והקהל דלית בהו כרת ומנייהו ממעטינן נשים, אבל מילה שיש בה כרת ונכרתו עליה שלש עשרה בריתות הוה אמינא דמחייב בהו נשים למול את בנייהו קמ''ל אותו דלא. עכ"ל. ומבואר להדיא דכרת בלא לאו נשים חייבות. [וצ"ל דהתם ס"ל דכיון דעיקר המצוה יש בה כרת הו"א דנשים חייבות אע"ג דעל חיוב האב אין כרת.] אבל התוס' בקידושין סברי דכיון דאין האב בכרת לא הוי בכלל "עונשין שבתורה".

**והנה השער** המלך שם הביא שבספר שמע שלמה הקשה מאי פריך בסוגיין דאין צריך את הלכה ליוה"כ דתיפו"ל משום השוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה, דילמא אתיא ההילכתא לפטור אף **מהעשה** של יוה"כ שעליו ליכא להך כללא דהשוה הכתוב אשה לאיש כיון דהוא עשה שהזמן גרמא. ותירץ השער המלך דכיון דהכרת הוא עונש של העשה הרי האשה מוזהרת אף על העשה. [ולדברי הערוך לנר צריך להוסיף דכיון שיש גם לאו וגם כרת ממילא מצווה גם על העשה.]

**וע"ש בשער** המלך אריכות עצומה בכל הענין והביא מחלוקת ראשונים בזה.

**דף כח ע"ב**

**אם פטורא דנשים מסוכה הוא משום דהזמן גרמא**

**שיד) אמר אביי** לעולם סוכה הלכתא ואיצטריך ס''ד אמינא תשבו כעין תדורו מה דירה איש ואשתו אף סוכה איש ואשתו קמ''ל רבא אמר איצטריך ס''ד אמינא יליף חמשה עשר חמשה עשר מחג המצות מה להלן נשים חייבות אף כאן נשים חייבות קמ''ל. מבואר בין לאביי ובין לרבא דפטורא דנשים הוא מהלמ"מ.

**אמנם הט"ז** (תרמ סק"א) כתב דפטורא דנשים הוא משום מ"ע שהזמן גרמא. וצ"ע דזה דלא כמסקנת הסוגיא.[[566]](#footnote-566) וביאר הפמ"ג דהנה אם נלמד את הגמ' כפשוטה דהפטור הוא מהלמ"מ יקשה מנין לפטור עבדים [כדתנן במשנה דגם עבדים פטורים] והרי מקור דינא דעבדים הוא לה לה מאשה, ובנזיר נו. איתא אין למדים ק"ו מהלכה.

**ולכן למד** הט"ז דההלכה באה רק לאפוקי מההו"א של דרשת אביי ורבא דנחייב משום תשבו כעין תדורו או מגז"ש ט"ו ט"ו, ואחר שמיעטה ההלכה דלא למילף מהתם, הדר דינא דהוי כשאר פטורי הזמן גרמן שלומדים מגז"ש דלה לה לפטור עבדים. [ועי' רש"ש ריש פרקין שכתב כעין זה והביא מדברי המל"מ בזה. והבאנו דבריו באות לב.]

**והנה מה** שנקט הפמ"ג דכשם שאין למדים ק"ו מהלכה כך אין למדים גז"ש מהלכה. באמת הוא מפורש ברש"י שבת קלב. וז"ל ואין דנין קל וחומר מהלכה דלא ניתנה תורה שבעל פה לידרש בי''ג מדות.

**והבכור"י (תרמ** א) הקשה ע"ז מתוס' מגילה ד. שכתבו וז"ל: יש מקשה למה לי היקשא דכל שישנו בבל תאכל חמץ ישנו בקום אכול מצה תיפוק ליה מטעם שהן היו באותו הנס. וי''ל דמשום האי טעמא לא מחייבא אלא מדרבנן אי לאו מהיקשא. ורבינו יוסף איש ירושלים תירץ דסלקא דעתך למיפטרה מגזירה שוה דט''ו ט''ו דחג הסוכות[[567]](#footnote-567) כדפי' פרק אלו עוברין (פסחים מג: ד''ה סלקא). עכ"ל. הרי מוכח דהו"א דילפינן מסוכה אף שהיא הלמ"מ.[[568]](#footnote-568) וכן הביא הבכור"י משו"ת פנים מאירות דגז"ש ילפינן מהלכה.

**לכן תירץ** הבכור"י דברי הט"ז דלפי רבא ההו"א לחייב נשים מגז"ש דט"ו ט"ו הוא רק בלילה ראשון, וע"ז קיימא ההלכה. אבל בשאר הימים והלילות לא היה הו"א לפטור וממילא קיימא בזה הסברא דמ"ע שהזמן גרמא נשים פטורות.

**בדברי תוס' והלבוש דפטורא דנשים למסקנא הוא מקרא דהאזרח**

**שטו) והלבוש** כתב: נשים פטורות מן הסוכה משום דכתב בה רחמנא ה״א יתירה כל האזרח בישראל ישבו בסוכות, ודרשינן מדכתיב האזרח ולא אזרח למעוטי נשים, דהאזרח משמע המיומן שבאזרחים שהם האנשים ולא הנשים, ועוד דהוה מצוה עשה שהזמן גרמא וכל מ״ע שהזמ״ג נשי פטורות, וכ״ת א״כ האזרח למה לי, צריכא דלא תימא נילף ט"ו ט"ו מפסח מה פסח נשים חייבות במצוה הכי נמי חייבות בסוכה קמ״ל. ותמה הא"ר (סי' תרמ) הרי זה דלא כסוגיתנו דהאזרח בא לרבות גרים והמקור לפטור אשה הוא מהלמ"מ.

**ובאמת מקורו** של הלבוש הוא תוס' קידושין לד: וז"ל: וא''ת למאי איצטריך במצה דכל שישנו בבל תאכל ולומר דנשים חייבות במצה בלאו הכי נמי ידעינן שנשים חייבות במצה דאי פטורות למה לי האזרח להוציא את הנשים, דגבי סוכה פשיטא דפטורות דהא מ''ע שהזמן גרמא היא. אלא ש''מ דנשים חייבות במצה ולהכי איצטריך האזרח גבי סוכה להוציא את הנשים דלא נילף ט''ו ט''ו מחג המצות, ואם כן למה לי טעמא דכל שישנו. וי''ל דע''כ איצטריך לטעמא דכל שישנו דאי לא דחזינן מיניה דנשים חייבות במצה ה''א האזרח אתא לרבויי נשים דלמעוטי לא איצטריך דהא מ''ע שהזמן גרמא הוא אבל השתא דחזינן דחייבות במצה מכל שישנו בבל תאכל חמץ א''כ ע''כ האזרח למעוטי אתא דלרבות לא איצטריך דמג''ש דט''ו ט''ו נפקא. עכ"ד התוס'. ותמוה דזה נגד הסוגיא.[[569]](#footnote-569)

**ותירץ הפמ"ג** (שם) דכל מאי דאמרינן הכא דפטורא דנשים הוא הלמ"מ היינו דוקא לאביי דההו"א לחייב היא משום תשבו כעין תדורו, א"כ אין לומר דמה"א דהאזרח דרשינן למעט נשים, דא"כ אימא דרק בשאר ימים פטורה אבל בליל ראשון תתחייב בגז"ש דט"ו ט"ו. ולכן היה לו הכרח לומר דאיכא הלמ"מ.

**אבל לרבא** דכל ההו"א היא לחייבם רק בליל ראשון מגז"ש דט"ו ט"ו א"כ קרא דהאזרח אתי לפוטרם מהחיוב של לילה ראשון דעל שאר לילות א"צ קרא. וא"כ אתיין דברי התוס' והלבוש כרבא.

**וע"ע בעצמות** יוסף ופנ"י בקידושין שם ובברכי יוסף סי' תרמ משכ"ב.

**מדוע אין נשים חייבות בסוכה משום "הן היו באותו הנס"**

**שטז) התוס' פסחים** קח: כתבו: והא דאמרינן ד[נשים] פטורות מסוכה אע''ג דאף הן היו באותו הנס כי בסוכות הושבתי. התם בעשה דאורייתא, אבל בארבעה כוסות דרבנן תיקנו גם לנשים כיון שהיו באותו הנס. עכ"ל. והנה עצם קושית התוס' צ"ב הרי יש מיעוט מפורש האזרח[[570]](#footnote-570) למעט נשים מסוכה ומה הקשו תוס' שיתחייבו משום שהיו באותו הנס.

**וביאר הגרע"א** (בחי' מגילה ד.) דקושית התוס' היא דכיון דסברת "אף הן היו באותו הנס" הוא לחייב מדרבנן,[[571]](#footnote-571) א"כ אף שהפסוק מיעטם מחיוב דאורייתא, עכ"פ יתחייבו בסוכה מדרבנן.

**ובביאור תירוץ** התוס' כתב הגרע"א דרק אם עיקר התקנה היא דרבנן כללו נשים בהך חיובא. אבל בסוכה שהגברים כבר חייבים מדאורייתא, לא באו לתקן תקנה מיוחדת שנוגעת רק לחיוב נשים.

**ועפ"ז תמה** הגרע"א על הטו"א במגילה שכתב [בביאור דעת בה"ג דאין נשים מוציאות אנשים בקריאת מגילה אף דגם הן חייבות,] דחיוב האנשים במקרא מגילה הוא מדברי קבלה, ואילו נשים חייבות רק מדרבנן משום דהן היו באותו הנס. ולכן אין נשים שחיובן דרבנן מוציאות אנשים שחיובם מדברי קבלה. והקשה הגרע"א הרי התוס' כתבו דרבנן לא מתקנים משום "היו באותו הנס" תקנה שכולה נ"מ רק לנשים. [אמנם ע"ש בטו"א שיישב זאת בדוחק.]

**ובתפארת ירושלים** כתב ביאור אחר בתוס', דרבנן לא חייבו בסוכה כיון דיש מיעוט מפורש [וכדברי הט"ז יו"ד קיז א, ואו"ח תקפח ה, וחו"מ ב א) דאין רבנן מתקנים חיוב על דבר שנאמר במפורש בתורה שהוא פטור. [ועי' שער המלך יסוה"ת פ"ה ה"ח שתמה על הט"ז מקושית התוס'. אכן להנ"ל זהו גופא תירוצם. אלא דלא משמע כן בלשון תוס'.]

**והנה רש"י** בפסחים פירש הא דנשים "היו באותו הנס" היינו כדאמרינן (סוטה דף יא:) בשכר נשים צדקניות שבאותו הדור נגאלו וכן גבי מקרא מגילה נמי אמרינן הכי דמשום דע''י אסתר נגאלו וכן גבי נר חנוכה במסכת שבת (ד' כג.). אבל התוס' פירשו כפשוטו שהיו באותו הנס ונגאלו. וצ"ב מה דחקו לרש"י דשלא לפרש כך.[[572]](#footnote-572) וכתב הרש"ש דרש"י בא ליישב בזה קושית התוס' למה לא חייבו גם בסוכה מחמת שהיו בנס של בסוכות הושבתי. ומפרש רש"י דרק אם היו "עיקרו של נס" חייבום, ולא סתם אם ניצלו כמו כי בסוכות הושבתי.

**וכבר האריך** בכל הענין בשער המלך פ"ו מחמץ ה"א ע"ש.

**אשה שיושבת בסוכה אם יכולה לברך**

**שיז) כתב המ"ב** (תרמ א): ולענין ברכה כשרוצין לישב בסוכה עיין לעיל סי"ז דנוהגין הנשים לברך אכן אחרים לא יברכו להן אפילו אין יודעין בעצמן אם לא כשמברכין לעצמן. עכ"ל. והנה הטעם דיכולה לברך הוא כשיטת ר"ת דגם נשים שאינן מצוות ועושות יכולות לברך.

**ומה שאין** אחרים מברכין עבורן. עי' דרכ"מ סי' תקפט וז"ל: וכתב (המהרי"ל) עוד דהאשה תברך לעצמה [כששומעת קול שופר], ואם לא יכולה לברך יברך התוקע בשבילה. ולי נראה כדברי ב"י דאם תוקעין לה אחר שיצא לא יברך לה התוקע. דאע"ג דאין מוחין לנשים המברכות על מצות עשה, מ"מ מוטב שלא לברך כמ"ש לעיל סי' י"ז אבל לברך אחר בשבילה נראה דאסור, דהרי אמרו כל הברכות כולן אע"פ שיצא מוציא חוץ מברכת הלחם והיין, וה"ה לכל ברכת הנהנין שאם יצא אינו מוציא, הואיל ואינו מחוייב בדבר אסור לברך לחבירו בשבילו, וכ"ש בברכות אלו שהנשים בעצמן עדיף שלא לברך אלא שאין מוחין בידן שאין לאחר לברך בשבילן כן נ"ל. [ועי' בזה גם בבאור הלכה סי' קצ ס"ד.]

**אמנם יש** מהאחרונים שכתבו דאשה לא תברך על הסוכה [אף לשיטת ר"ת.] עי' שו"ת שואל ומשיב תנינא ח"ב סי' ח דרק מצוות שהם חובה על האנשים יכולות נשים לברך, משא"כ סוכה דגם איש אי בעי לא אכיל לא יכולות לברך. ודימה זה לציצית שאין נוהגות לברך משום דאין חיוב ללבוש בגד החייב בציצית כמבואר ברמ"א סי' יז ע"ש. [לפ"ז כתב שם דבליל ראשון דאיכא חיוב יברכו לשיטת ר"ת.]

**תוספת עינוי ביוה"כ**

**שיח) לא נצרכא** אלא לתוספת עינוי סד''א הואיל ומיעט רחמנא לתוספת עינוי מעונש ומאזהרה לא נתחייבו נשים כלל קמ''ל. כתב רש"י נשים נמי למעטי דלא ליחייבו ביה אפילו למצות עשה בעלמא. הנה מרש"י משמע דההו"א היא דאחר שנתמעט מחומרתו אולי התמעט גם שנשים פטורות. אמנם בחי' הרא"ה וחי' הריטב"א מפרשים דההו"א לפטור נשים משום דהוי מ"ע שהזמן גרמא הואיל וליכא לאו וכרת.

**ובביאור הפלוגתא** י"ל דהנה יש לדון אי תוספת יוה"כ הויא מצוה בפנ"ע או דממשיך את עצם יוה"כ לזמן התוספת. ועי' תוס' מו"ק ג: גבי מלקות בתוספת שביעית וז"ל: ואם תאמר מלקות מנלן והלא לא כתיב בתוספת לאו אלא עשה גרידא בחריש ובקציר תשבות. איכא למימר דמבחריש ובקציר מפקינן דצריך תוספת, כלומר שהשביעית מתחלת משנה הששית וכל דין שביעית יהיה לששית, דהכי קאמר רחמנא דשביעית מתחלת קודם שנת שביעית וא''כ הוא כשביעית. ובתוס' הרא"ש שם כתב כעין דברי התוס', והוסיף: וכן מצינו בתוספת יוה"כ אע"פ שנאמר בלשון עשה מערב עד ערב תשבתו וגו' צריך קרא בפרק בתרא דיומא למעוטי תוספת יוה"כ מעונש ומאזהרה. עכ"ל. ומבואר דהתוספת היא המשך של יוה"כ.[[573]](#footnote-573)

**אמנם הנה** בחולין קא: איתא דיוה"כ שחל בשבת ועשה מלאכה חייב שתי חטאות ולא אמרינן "אין איסור חל על איסור" דהוי איסור בת אחת. והקשה שם בחי' חת"ס דלפי שיטת הטור סי' תרח הרי ליוה"כ יש תוספת מדאורייתא ולשבת אין, וא"כ יוה"כ קדם בזמן התוספת. ותירץ דהאי עשה דתוספת אינה נמשכת אלא עד צאת הכוכבים ומשם פסקה העשה, ומתחיל כרת דשבת ויוה"כ בהדדי והעושה מלאכה ביוה"כ אינו חייב אלא כרת דיוה"כ ולא עשה דתוספת כי כבר אזלא לה, וא"כ שפיר בהדדי קאתי. ומבואר דהתוספת דין בפנ"ע עצמו הוא ולא נידון כחלק מיוה"כ. [ולשיטתו צריך לפרש ההיא דמו"ק כתירוץ האחר שהביא תוס' הרא"ש דהמלקות מדבריהם.]

**ולפ"ז נראה** דאם נימא דהוי חלק מיוה"כ א"כ מסתבר דכשם שביוה"כ אשה מצווה בעשה, ה"נ בתוספת דאסור משום דהוי כחלק מיוה"כ אשה תהא חייבת ולא נימא בזה לפטורא דמ"ע שהזמ"ג. וי"ל דזו היא שיטת רש"י ולכן כתב דההו"א דכשם שהקילו שלא יהא בזה לאו וכרת כך נשים תהיינה פטורות. אבל אם הוי מצוה בפנ"ע ודאי דהדר בזה כללא דמ"ע שהזמ"ג נשים פטורות הימנו וזו דעת הרא"ה והריטב"א.

**שו"ר בחי'** הגרע"א שעמד בסברות אלו, אבל כתב בדרך אחרת קצת וז"ל: בפשוטו אינו מובן דמה בכך וכי בשביל זה [שנתמעט מלאו וכרת] יפטרו נשים. והסברתי לי תמיד דכיון דהוי רק עשה סד"א דלפטרי כמו כל מצות עשה שהזמן גרמא [והאריכות לשון 'הואיל ומיעט רחמנא', היינו דלא נימא כיון דהוא הוספה ליום הכפורים וכיון דמצות עינוי ביוה"כ יתחייבו ג"כ בהוספה, לזה אמר כיון דנשתנה דינם מעונש ואזהרה הוא כמו ענין בפנ"ע וכשאר עשה שהזמן גרמא.] א"כ חזינן דאפילו בעשה דשוא"ת פטירי.[[574]](#footnote-574) זולת דנימא אפשר דמסברא אין חילוק, רק דבתר דגלי קרא דהאזרח לא אמרינן דגזירת הכתוב הוא, אלא דהקרא אורי לן דעשה כה"ג דהוא בשב ואל תעשה חייבין. וחידוש בעיני על הגאון פמ"ג דבספר משב"ז סי' תרח סק"א הקשו דלפטרו נשים מתוספות יוה"כ דהוי מ"ע שהזמן גרמא ונדחק בזה[[575]](#footnote-575) ולא זכר את סוגיא ערוכה הנ"ל. עכ"ל הגרע"א.

**דף כח ע"ב**

**תוספת לענין מלאכה בנשים**

**שיט) לא נצרכא** אלא לתוספת עינוי. הקשה הרש"ש אמאי לא קאמר ג"כ דאיצטריך לתוספת מלאכה דהא גם לענין מלאכה התמעטה התוספת מעונש ואזהרה. [ובפרט ד'האזרח' סמוך יותר לכל מלאכה לא תעשו.] וכתב דאולי מזה יצא לו להרמב"ם דכל דין תוספת מלאכה אינו אלא מדרבנן בין ביוה"כ בין בשבת. וכן הקשה הערוך לנר ותירץ ע"פ השער המלך פ"א משביתת עשור דעל דין תוספת עינוי ליכא מאן דפליג. אבל דין תוספת מלאכה הוא פלוגתת תנאי ע"ש. ולכן נקט תוספת עינוי שזה דין מוסכם.

**אמנם המנ"ח** מצוה שיג כתב להוכיח מדברי הגמ' דבאמת לא נתרבו נשים אלא לעינוי ולא לתוספת מלאכה אף לשיטות שיש תוספת מלאכה לאנשים. [וכתב עוד דלסוברים שנוהג מצות תוספת בכל הימים טובים, מ"מ אשה לא תהא חייבת אלא רק בתוספת יוה"כ, ולא בשאר תוספות הימים טובים דהתם ליכא רבוי.][[576]](#footnote-576)

**עוד כתב** הרש"ש ואני מסתפק אם אם נשים חייבות במצות אכילה בערב יוה"כ כיון דאינה אלא בעשה מועניתם כו' בתשעה, או הואיל והוציאה הכתוב בלשון עינוי כל שחייב בעינוי חייב נמי באכילה. ובפרט לפי מה שהסביר הרא"ש ביומא פ"ח סי' סי' כב טעם העינוי כדי להתחזק לקראת הצום א"כ מסתבר דנשים שצמות מחויבות במצות אכילה ערב יוה"כ.

**וכבר הסתפק** בספק זה אם נשים חייבות באכילה ערב יוה"כ, הגרע"א סי' טז. ועי' בכתב סופר או"ח סי' קיב שתלה זאת בטעמים לחיוב האכילה [עי' רבנו יונה בשערי תשובה שער רביעי אות ז שפירש טעמי מצות אכילה בעיו"כ.]

**מה דירה איש ואשתו אף סוכה איש ואשתו**

**שכ) אמר אביי** לעולם סוכה הלכתא ואיצטריך ס''ד אמינא תשבו כעין תדורו מה דירה איש ואשתו אף סוכה איש ואשתו קמ''ל. ורבא אמר טעם אחר. וכתב הריטב"א דרבא נאדי מאוקימתא דאביי משום דמשמע ליה דלגבי הא ליכא למדרש תשבו כעין תדורו, ולא אתא קרא לכולי האי, אבל מודה הוא דדרשינן ליה בעלמא, ואיהו גופיה דריש ליה כדכתיבנא לעיל [היינו בדף כו. עי' אות קצא.]

**ובערכין ג:** הכל חייבין בסוכה כהנים לוים וישראלים פשיטא אי הני לא מחייבי מאן מיחייבי כהנים איצטריכא ליה סד''א הואיל וכתיב בסוכות תשבו ואמר מר תשבו שבעת ימים כעין תדורו מה דירה איש ואשתו אף סוכה איש ואשתו והני כהנים הואיל ובני עבודה נינהו לא ליחייבו קא משמע לן נהי דפטירי בשעת עבודה בלא שעת עבודה חיובי מיחייבי מידי דהוה אהולכי דרכים דאמר מר הולכי דרכים ביום פטורין מן הסוכה ביום וחייבים בלילה. ע"כ. ומשמע דדרשינן לדרשא דמה דירה איש ואשתו ולכאורה היינו כאביי. [אמנם הערוך לנר כתב דגם רבא מודה לדרשת אביי אלא דקאמר דאף בלא הגז"ש יש ליישב משום "תשבו כעין תדורו", אך זה דלא כריטב"א.]

**והרמ"א (תרלט** ב) ס"ב וז"ל: ומה שנוהגין להקל עכשו בשינה, שאין ישנים בסכה רק המדקדקין במצות וכו', ולי נראה משום דמצות סוכה איש וביתו, איש ואשתו כדרך שהוא דר כל השנה, ובמקום שלא יוכל לישן עם אשתו, שאין לו סוכה מיוחדת, פטור. וטוב להחמיר ולהיות שם עם אשתו כמו שהוא דר כל השנה, אם אפשר להיות לו סוכה מיוחדת. עכ"ל. והיינו דלמד דגם למסקנא נשאר הדין "איש וביתו", וזהו הפוטר לכהנים בשעת עבודה. ומ"מ שלא בשעת עבודה חייבין דומיא דהולכי דרכים.

**ובמג"א (סק"ח)** הקשה מסוגיין דמבואר דנשים פטורות מסוכה ולא דרשינן מה דירה איש ואשתו. וכתב: וי"ל דמ"מ הבעל אינו חייב בסוכה אלא במקום שיכול לדור שם עם אשתו ואם לאו ה"ל מצטער ופטור לישן שם וכ"כ של"ה ע"ש. עכ"ל. ובמחה"ש מבאר שאין זה מיישב את דברי הרמ"א, אלא פטור חדש הוא משום מצטער.

**אכן הפמ"ג** מבאר דכונת המג"א דנהי דלא ילפינן מתשבו כעין תדורו שתהא האשה מצד עצמה חייבת, מ"מ ילפינן דזה דין בישיבתו של האיש דלא מקרי ישיבה אלא אם אשתו עמו. [ומ"מ גם לפמ"ג, המג"א בסוף דבריו מסיק דפטורא דכהנים מסוכה בשעת עבודתן הוא מטעם אחר, וכתב המג"א או מדין מצטער או משום עוסק במצוה.]

**וצ"ע לדעת** מג"א איך תתפרש הגמ' בערכין, דהא מבואר שם דבשעת עבודה פטורין ולכאורה הוא משום מה דירה איש ואשתו. אמנם עי' ברש"י שם וז"ל: דאע''ג דלא אפשר להו כעין תדורו כי היכי דאפשר להו מיחייבי ובעידן עבודה פטירי שלא בעידן עבודה מיחייבי, [וכעין זה כתבו התוס'.] וכתב הגר"א (תרלט ב) דמשמע מרש"י דהפטור בשעת עבודה אינו מדין "איש ואשתו" אלא משום דלא אפשר. [אולי הכונה עוסק במצוה כשא"א לקיים שניהם.]

**קטן הצריך לאמו**

**שכא) כתב הר"ן** ורבנן סברי דכיון דאמו פטורה מן הסוכה אינו ראוי לחינוך סוכה כל שהוא צריך לה. והלבוש (תרמ ב) הוסיף "על מי נטיל לחנכו".

**ובכתבי הגרי"ז** ערכין ב: ביאר [באופן אחר מהלבוש], דחיוב חינוך הוא רק כשראוי לקיום מעשה המצוה, כגון בלולב כשיודע לנענע, ובציצית כשיכול להתעטף. וכיון דבגדול עצמו מצטער פטור וכשצריך לאמו הרי הוא מצטער ממילא אינו חזי לקיום המצוה ולא הטילו עליו חינוך וממילא אף כשאמו בסוכה פטור.

**דף כח ע"ב**

**גיל חיוב קטן בחינוך לסוכה**

**שכב) היכי דמי** קטן שא"צ לאמו אמרי דבי ר' ינאי כל שנפנה ואין אמו מקנחתו רבי שמעון בן לקיש אומר כל שניעור ואינו קורא אימא אימא.[[577]](#footnote-577) ופירש"י שאינו כרוך אחריה לקרות ולשנות עד שתבא אליו אבל קורא ושותק לאו צריך לאמו הוא.

**והנה בעירובין** פב. איתא אמר רב אסי קטן בן שש יוצא בעירוב אמו. מיתיבי קטן שצריך לאמו יוצא בעירוב אמו ושאין צריך לאמו אין יוצא בעירוב אמו, ותנן נמי גבי סוכה כי האי גוונא קטן שאין צריך לאמו חייב בסוכה, והוינן בה ואיזהו קטן שאין צריך לאמו אמרי דבי ר' ינאי כל שנפנה ואין אמו מקנחתו ר''ש בן לקיש אמר כל שניעור ואינו קורא אימא. אימא ס''ד גדולים נמי קרו, אלא אימא כל שניעור משנתו ואינו קורא אימא אימא. וכמה [פירש"י בר כמה שני הוי] כבר ארבע כבר חמש.[[578]](#footnote-578) [פרש"י: קרי ליה אין צריך לאמו כל חד לפום חורפיה, אלמא מכי הוי בר חמש בעי לזכוייה, וטפי מבר ד'[[579]](#footnote-579) לא קרי ליה צריך לאמו דליפוק.] וכו'. מיתיבי קטן שצריך לאמו יוצא בעירוב אמו עד בן שש, לימא תיהוי תיובתיה דרב אסי.[[580]](#footnote-580) אמר לך רב אסי עד ועד בכלל. לימא תיהוי תיובתיה דרבי ינאי ור''ל ל''ק הא דאיתיה אבוהי במתא הא דלא איתיה אבוהי במתא. [פרש"י: הא דאיתיה לאבוה במתא, והתינוק נכנס ויוצא עמו לא קרי ליה צריך לאמו מבן ד' ולמעלה וברייתא בדליתיה לאבוה במתא.]

**והנה הר"ן** [והרא"ה] בסוגיין כתבו: ומשמע דא"צ לאמו היינו מבן ו' ומעלה[[581]](#footnote-581) מדאמרינן בעירובין דקטן הצריך לאמו יוצא בעירוב אמו ופי' התם עד בן ו' שנים. עכ"ל.

**וברמב"ם הלכות** עירובין פ"ו הכ"א: קטן בן שש שנים[[582]](#footnote-582) או פחות יוצא בעירוב אמו. עכ"ל. והשמיט האוקימתא לחלק בין איתא לאבוהי במתא לליתיה. וכתב הב"י (סי' תיד) דדעת הרא"ש (עירובין פ"ח סי' ב) והטור דקיימא לן כהאי שינוייא דר' ינאי וריש לקיש. [לחלק בין איתיה לאבוהי לליתיה.] אבל הרי"ף והרמב"ם בפ"ו וסמ"ק לא כתבו אלא דברי רב אסי לבד. משמע דס"ל דלא סמכינן אהאי שינוייא, דהא לרב אסי ליתיה, דהא אותבוה מההיא ברייתא ושני עד ועד בכלל.[[583]](#footnote-583) ור' ינאי ור"ל דשני הכי, היינו משום דס"ל עד ולא עד בכלל ואנן כרב אסי נקטינן מדמייתי לה תלמודא בס"פ אע"פ (סה:).[[584]](#footnote-584)

**וברמב"ם פ"ו** מסוכה ה"א: קטן שא"צ לאמו שהוא כבן ה' כבן ו' חייב בסוכה מדברי סופרים כדי לחנכו במצות, וכתב המ"מ שיש לו סמך מן הסוגיא שבפ' כיצד משתתפין. ופירוש "כבן ה'" - ששלמו לו ה', "ובן ו'" - ששלמו לו ו'. עכ"ל. וכתב הב"י דזה כשיטת הר"ן דהגיל הוא שש. אמנם תמה הב"י וז"ל: ומ"מ יש לתמוה דכיון דר' ינאי ורשב"ל דפירשו שיעורא דשא"צ לאמו השנוי בסוכה אמרו דשיעורא הוי כבר ד' כבר ה' היכי דחינן להו וילפינן מעירוב. ואפשר לדחוק ולומר דמדגרסינן בירושלמי בס"פ הישן תני רבי הושעיא קטן שא"צ לאמו חייב בסוכה ויוצא בעירוב של אמו משמע דסוכה ועירוב כי הדדי נינהו.[[585]](#footnote-585) וקצת סעד יש לדבר מדחזינן דהא "כמה כבר ד' כבר ה'" לא אתמר בפ' הישן דהוא דוכתיה, אלמא לאו עיקר היא. אלא דאכתי קשה דאי מעירוב גמר לא הו"ל להרמב"ם למימר כבן ה' כבן ו' אלא בן ו' סתמא כדפסק גבי עירוב בפ"ו מה' עירובין.

**בישוב דברי הרמב"ם**

**שכג) והנה בעיקר** תמיהת הב"י על הרמב"ם למה לא פסק כר' ינאי הנה לפי מה שכתב הוא עצמו בהלכות עירובין הנ"ל דר' ינאי פליג על רב אסי ופסק כרב אסי לפ"ז א"ש מה שפסק בסוכה דלא כר' ינאי משום דרב אסי פליג עליהו. ועי' במאמ"ר תרמ א שביאר כונת הב"י, וגם מיישב קושיתו.

**ובמה שתמה** הב"י למה כתב כבן ה' כבן ו', ולא כבן ו' סתמא כמו בעירובין. עי' ב"ח ומג"א וט"ז שיש חילוק בין חריף לאינו חריף. [אלא שצ"ע למה בהלכות עירובין לא חילק כן.]

**אמנם הכס"מ** פ"ו מסוכה פירש דעת הרמב"ם וז"ל: ודע דבפרק כיצד משתתפין מפליג לגבי עירוב בין איתיה לאבוה במתא לליתיה במתא. ואע''פ שרבינו סתם בפ''י מהלכות עירובין דבן ו' יוצא בעירוב אמו, היינו בדליתיה לאבוה במתא. וכאן לענין סוכה כתב כבן ה' כבן ו', והיינו דבאיתיה לאבוה במתא בן ה' ובליתיה הוי בן ו' ומינה נילף לעירוב. [ועי' א"ר שתמה לפ"ז על הט"ז ומג"א הנ"ל. ועי' פמ"ג סק"ב ובכורי יעקב סק"ד.]

**והגר"א הגיה** ברמב"ם: כבן ו'. [ותיבת כבן ה' ט"ס היא] ודין סוכה כדין עירוב. [אמנם צ"ב דלפ"ז הבן ו' בסוכה מתפרש דהיינו בשנתו השביעית ואילו בן ו' בעירובין מתפרש דהיינו בשנתו השישית.]

**שיטת הטור**

**שכד) והטור כתב** דאין צריך לאמו הוא כבן ו' כבן ז' וכתב ע"ז הב"י דאפשר שכונתו כדברי הרמב"ם, ובן ו' דקאמר היינו בן ה' שלימות שנכנס לתחלת ו', ובן ז' דקאמר היינו בן ו' שלימות שנכנס לתחלת ז'.

**עוד כתב** הב"י דאפשר לפרש בדעת הטור דכבן ו' דקאמר היינו בדאיתיה לאבוה במתא, ובן ה' שלמות ונכנס לו' הוא. ובן ז' דקאמר היינו בדליתיה לאבוה במתא ובן ו' שלימות שנכנס לז' הוא. [ועי' גם בהלכות תחומין שמחלק בין איתיה לליתיה.]

**אמנם הט"ז** (סק"ב) תמה ע"ז דאין רמז בטור בסוכה לחלק בין איתיה לליתיה. ולפ"ז באמת קשה מ"ש דגבי עירוב מחלק כן וגבי סוכה לא. וביאר הט"ז: אלא נלע"ד דגם הרא"ש והטור ס"ל דר' אסי ור' ינאי ור"ל פליגי, דהיינו לרב אסי בין בעירוב בין בסוכה שיעורו כבן ו' שלימות ואין חילוק בין איתיה לאבוה או לא. ור' ינאי ור"ל ס"ל יש חילוק. ונראה להרא"ש והטור לפסוק כרב אסי בעירוב דהיינו להחמיר שלא תעשה אמו איסור להוליך בנה עמה כשיש לו אב בעיר, דהא לר' ינאי ור"ל יש איסור בזה. אבל כאן בסוכה דחיוב החינוך הוא מדרבנן, ובשב ואל תעשה כהכא דלר' ינאי ור"ל אין עליו חיוב אפי' מדרבנן ולרב אסי יש חיוב עליו, וכיון שהיא מילתא דרבנן אזלינן לקולא ולא מחייבינן ליה לטרוח ולחנכו אא"כ הוא בן ו' שלימות ותחלת בן ז'. וזהו שנתכוין רבינו הטור כאן שכתב חייב "מדרבנן" כדי לחנכו, דלאיזה צורך זכר שהחיוב הוא מדרבנן, אלא על הכונה שזכרנו דכיון שאין בזה אלא מלתא דרבנן לא הטריחוהו בחיוב עד שיהיה בן ז' אלא יהא שב ואל תעשה. משא"כ בעירוב שאמו רוצה לעשות מעשה להוליכו עמה לא תעשה כן עד שיהיה מותר לד"ה דהיינו בן ה' שנים. כנ"ל נכון וברור בדברי הטור ומ"ש כאן בש"ע כבן ה' כבן ו' פירושו שלימות כדעת הטור שזכרנו.

**אם המאכיל קטן מחוץ לסוכה עובר באיסור ספיה**

**שכה) הנה בדברי** הט"ז הנ"ל אות שכד מבואר דקטן שאוכל מחוץ לסוכה הרי זה איסור לאביו בשוא"ת. ויש לעיין במאכילו בידים אם גם זה מקרי שוא"ת.[[586]](#footnote-586) ואם מקרי קו"ע קשה למה לא הביא הרמב"ם דין זה בסוכה דנ"מ בכה"ג דהוי קו"ע וצריך להחמיר. אך באמת יתכן דאם מאכילו בידים אסור זאת אפילו בלא הגיע לחינוך משום איסור "ספיה" המבואר ביבמות קיד.[[587]](#footnote-587)

**אולם לכאורה** יש לומר דאין איסור ספיה באכילה חוץ לסוכה כיון דאין זה לא תעשה. אך מאידך י"ל דכיון דמבטל את העשה ע"י מעשה בידים אולי יש בזה ספיה. והנה במג"א הלכות יוה"כ (תרטז ב) גבי קטן שיש לו רק אם שאינה מצווה לחנכו לצום, כתב וז"ל: ומ"מ נ"ל דלא תתן להם לאכול, דהוי כמאכילו נבילות בידים. ולא דמי לסוכה שרשאים ליתן לו לאכול חוץ לסוכה, דהתם באכילה אין איסור, והיא נותנת לו, ומה לה אם יאכל בסוכה או חוץ לסוכה, ואינה מחוייבת להכניסו לסוכה. משא"כ כאן דהאכילה בעצמה אסור והוי כנותנת לו נבילה. אלא כשאוכל א"צ להפרישו עסי' שמ"ג. ועוד דהתם הוי מ"ע[[588]](#footnote-588) עסי' רס"ט. עכ"ל המג"א.

**והנה מש"כ** להתיר לתת לקטן היינו רק לתת לו מחוץ לסוכה, דאין זה ספיה כיון שבידו לילך לסוכה. אבל משמע דאם מאכילו להדיא חוץ לסוכה יש בזה איסור ספיה. [אי לאו משום סברתו השניה דעל עשה אין ספיה.]

**אכן במג"א סי'** רסט דן אי מותר ליתן לקטן לשתות לפני קידוש וכתב ב' התירים. א. דהוי עשה ואין בזה איסור ספיה. (הג"מ בשם מהר"ם). ב. לפמ"ש הרב ב"י בסי' שמ"ג בשם הרשב"א והר"ן דבכל מידי דהוא רביתא דתינוק כגון אכילה ושתיה מותר להאכילו בידים דלא גזרו בו חכמים, דהא אפי' ביה"כ מצוה להאכילו ואין מחנכין אותו אפי' לשעות כמ"ש סי' תרי"ו וכ"ש כאן. ויש חילוק בין אכילת איסור לאכילת היתר בזמן האסור וכמ"ש התוס' בפסחים דף ק"ו ע"ב. עכ"ל. [וביאור הדברים הוא כמש"כ הגר"ז רסט ג וז"ל: שמותר להאכיל את הקטן קודם קידוש בין של לילה בין של יום ואסור לענותו שלא אסרו להאכילו איסור בידים אלא כשהמאכל אסור מצד עצמו כגון טרפה וכיוצא בה אבל כשהמאכל מותר מחמת עצמו אלא שהוא זמן האסור באכילה מותר להאכיל לקטן שהרי מאכילים הקטנים ביום הכיפורים אפילו קטן שאין בו חשש סכנה אם יתענה.] ולפי סברא זו מותר להאכיל מחוץ לסוכה כיון דהוי איסור התלוי בזמן.[[589]](#footnote-589)

**והשתא צ"ע** דדברי המג"א סי' רסט דאין איסור ספיה באיסור מחמת הזמן, סותרים דבריו בסי' תרטז שאוסר להאכיל מחוץ לסוכה [לולי סברת הקולא במ"ע] אף דהוי רק איסור מחמת הזמן. [ועי' בהערה בשם מחה"ש שג"כ גורס במג"א שאסור להאכיל לקטן קטן מחוץ לסוכה משום ספיה.]

**אם מותר להניק תינוק ביוה"כ כאשר אין בזה פקו"נ**

**שכו) והנה המ"ב** (תרמ ה) פסק כהסוברים לאסור האכלת קטן מחוץ לסוכה וז"ל ולכו"ע אסור להאכיל לקטן בידים חוץ לסוכה אפילו לאדם אחר דהיינו ליתן לתוך פיו או לצוות לו לאכול. עכ"ל. ולכאורה הגם דהמ"ב מיירי לגבי קטן שהגיע לחינוך, אבל מאחר דאתי עלה מדין "ספיה", זה אסור אפילו בתינוק בן יומו. וצ"ע דלא נהגו כן ומעשים בכל סוכות שמניקין תינוקות מחוץ לסוכה ולמה אין בזה איסור ספיה.[[590]](#footnote-590)

**והנה יעוי'** בסוגיא דיומא עח: דבהו"א סברה הגמ' דאיכא איסור ספיה על עינויי יוה"כ [רחיצה סיכה נעילת הסנדל] ומסקינן דמותר לרחצו ולסוכו משום דהיינו רביתיה אבל נעילת הסנדל אסורה דלאו היינו רביתיה. וע"ש בר"ן שהקשה איך מתירין איסור ספיה דאורייתא מסברת "היינו רביתיה". והוכיח מזה הר"ן ביומא שם דהנך עינויים אינם אסורין אלא מדרבנן ולכן התירו משום דהיינו רביתיה. אלא דהקשה הר"ן על הרמב"ם שסובר דהעינויים דאורייתא איך שרי לפ"ז לרחצם ולסוכן.

**וע"פ דברי** הר"ן הנ"ל יצא המנ"ח (שיג אות י) לחדש דאסור להאכיל קטן ביוה"כ משום ספיה [שהרי זה ודאי דאורייתא וליכא בזה ההיתר של היינו רביתיה] אא"כ יש פקו"נ לקטן אם לא יאכל. אבל כל שאכל מעט ואין פקו"נ אסור להאכילו בידים משום איסור ספיה. ולא רק בהגיע לחינוך אלא אפילו קטן בן יומו אסור להאכילו כל שאין בזה פקו"נ. [אבל בספר חקרי לב או"ח סי' קח שכתב דקודם שהגיע לחינוך יש חשש פקו"נ בכל אכילה שלו ולכן מותר.[[591]](#footnote-591)]

**אמנם עי'** ב"י סי' תריא שתירץ קושית הר"ן על הרמב"ם, דמאחר ומותר להאכיל ולהשקות קטן ביוה"כ, כ"ש רחיצה וסיכה וביאר דכיון דרחיצה וסיכה לא כתיבי בהדיא ומסרן הכתוב לחכמים, הם התירו ע"ש. ומבואר להדיא דס"ל בפשיטות דלהאכיל קטן מותר אף בלא פקו"נ ועביד מזה ק"ו לרחיצה וסיכה. ובאמת צ"ב למה אין באכילה איסור ספיה והרי באכילה ליכא סברת מסרן הכתוב לחכמים כיון דמפורשת היא.

**והדברים נתפרשו** בספר הישר לר"ת סי' נא, דהשואל כתב דיש מחמירים לא להאכיל קטן אפילו בן יומו אא"כ הוי פקו"נ משום איסור ספיה. ור"ת כתב להתיר וביאר ההיתר וז"ל: דלא תאכילום להזהיר גדולים על הקטנים לא שייך אלא בדברים שאסורים ואפשר (בלעדם), כמו דם ותרומה ביבמות. אבל אכילה ושתיה אי אפשר, דאע״ג דלא סכנה היא חיישינן ולא גזרו.[[592]](#footnote-592) ולא דמי לשרצים. וסיכה ורחיצה נמי אע״ג דאפשר כיון דרביתא דינוקא הוא לא גזרו. עכ"ל. ומבואר דדבר שיכול להגיע לפעמים לפקו"נ כגון עצם האכילה לא נאמר בזה כלל איסור ספיה.

**טעם נוסף** שאין איסור ספיה לקטן ביוה"כ. עי' במאירי (עירובין מ:) וז"ל: ואין טענה מכאן שלא להאכיל את התינוק ביוהכ״פ. וכן לא ממה שאמרו להזהיר הגדולים על הקטנים כמו שאמרו ביבמות בדקא ספינן ליה בידים, ״שלא אמרוהו אלא באיסורין״ עכ"ל. והביאור דכיון דהוי איסור גברא לא נאסר בספיה ורק איסור חפצא נאסר בספיה. וזה כסברת המג"א סי' רסט והגר"ז שם, הובאו באות שכה, דדבר האסור מחמת הזמן אין בו איסור ספיה. [וכ"כ החזון יחזקאל ביומא בחלק החדושים.][[593]](#footnote-593)

**מבאר דכל דברי המג"א והמ"ב באיסור ספיה הוא רק בהגיע לחינוך**

**שכז) והנה הגם** שכתב המג"א דבאיסור גברא אין איסור ספיה יש להוכיח דאין זה אלא מדאורייתא, אבל מדרבנן איכא איסור, שהרי הגמ' ביומא דנה לאסור נעילת הסנדל לקטן ביוה"כ משום איסור ספיה, אע"ג דהוי איסור גברא התלוי בזמן. וכן משמע במאירי עירובין המובא לעיל שכתב בהמשך דבריו וז"ל: "ומה שאמרו שם רחיצה וסיכה דרביתייהו הוא לא גזור פירושו אע"פ שהיה ראוי לגזור בהם שהרי אפשר לתינוק בלא הם משא"כ באכילה ושתיה אע"פ שאין סכנה במניעתם".

**וכתב המחזה** אליהו דלפ"ז יש ליישב הסתירה במג"א באות שכה, דכל מה שכתב בסי' רסט שאם הוי איסור גברא אין איסור ספיה, זה מתיר את הדאורייתא אבל מ"מ אסרו חכמים כל עוד ליכא להיתר דהיינו רביתייהו. וההיתר לתת לו מקידוש הוא בצירוף היינו רביתייהו, כמבואר מלשונו. ומעתה י"ל דכל מה שאסור להאכיל קטן בידים הוא רק כשהגיע לחינוך דאז ליכא לההיתר דהיינו רביתייהו ודמי לנעילת הסנדל, אבל כל שלא הגיע לחינוך הרי כלפי הדאורייתא אין כלל איסור שהרי הוי איסור גברא. וכלפי הדרבנן איכא להיתר דהיינו רביתיה.

**ולפ"ז י"ל** דגם בסוכה הוא כן דכל שלא הגיע לחינוך מותר להניקו, כיון דהיינו רביתיה. [ואיסור דאורייתא אין כאן כיון דהוי איסור גברא] ומה שאסר המ"ב הוא רק בהגיע לחינוך דאז אסור גם לאחרים מדרבנן משום דליכא לההיתר דהיינו רביתיה. ודוק היטב. וזה מדויק במ"ב ומג"א גם בהלכות סוכה וגם בהלכות יוה"כ שלא כתבו איסור הספיה אלא בהגיע לחינוך ע"ש.

**אולם קשה** לומר כן דלכאורה בסוכה א"א לומר דלאכול חוץ לסוכה יש בזה חסרון ברביתיה דתינוק, וא"כ למה באמת אין כאן חיוב מדרבנן להאכיל דוקא בסוכה.

**וראיתי בקונטרס** "למועד אשר דיבר" שכתב לבאר הדברים באופן אחר קצת. דבאמת במ"ע היה מסתבר דליכא איסור ספיה. אלא דמה שמבואר במג"א דיש בזה איסור ספיה להאכיל מחוץ לסוכה, היינו דבתר המצוה יש לזה שם של איסור. ולפ"ז י"ל דדוקא בהגיע לחינוך דמדרבנן יש על הקטן מצוה לאכול בסוכה ממילא המאכילו מחוץ לסוכה עובר באיסור ספיה. אבל כל שלא הגיע לחינוך אין ע"ז שם אכילת איסור כלל ואין בזה איסור ספיה. ולא דמי למאכ"א ששם אסור ספיה אף בקטן בן יומו ששם דהוי איסור חפצא יש ע"ז שם איסור אפילו אם הקטן אינו מוזהר ע"ז. [בגוף יסוד זה עי' קובץ הערות סי' עה אות ה.]

**דף כח ע"ב**

**אם חינוך מוטל רק על האב או גם על האם ושאר אינשי**

**שכח) ז"ל התרומת** הדשן סי' צד. קטן שאין לו אב והוא צריך לאמו מחייב במצות סוכה לאכול ולישן בה או לאו.

**תשובה: יראה** דצריך להתיישב בדבר כמו שאבאר. בתוספות שאנץ פ"ב דיומא (תו"י יומא פב.) מקשה אהא דתנן מחנכים את הקטנים לשעות, והא קטן אוכל נבילות אין ב"ד מצווין להפרישו, והשתא חנוכי מחנכי אפרושי מבעיא. ותירץ ר"י דחינוך קטנים ליתא אלא באב אבל באדם אחר לא ולכך אין מצווין להפרישו. ומקשים מההיא דפ"ק דסוכה דהילני המלכה ישבה עם ז' בניה בסוכה אלמא אי ליכא אב שייך נמי חינוך. ומתרצי דשמא היה להם אב דמחנכם לכך ואפילו לא היה להם אב היתה מחנכתן למצוה בעלמא עכ"ל התוס' לפי שינוי דר"י. וכן כתב בהגה"ה במיימוני בהלכות י"ד כתב בשם ר"י דחינוך קטנים ליתא אלא באב.

**והשתא לדעת** ר"י קטן דלית ליה אב (ואם), [אם[[594]](#footnote-594)] טורח לו לישן בסוכה אין להזקיקו לכך כדמוכח מההיא דהילני המלכה כדמוקים לה ר"י. ומוכח נמי מדברי ר"י שהאב חייב להפריש בנו שהגיע לחינוך מן האיסור. וכ"כ התוספות פ' כל כתבי וכן פסק הרמב"ם בסוף הלכות אסורי מאכלות.

**ובשם הר'** אליעזר כתוב בתוספות שאנץ דלעיל דתירץ דדווקא במצות עשה חייב לחנכן ובמצות לא תעשה לא, ולהכי אין ב"ד מצוין להפרישו, וה"ה האב. ולפי תירץ זה אין לפטור קטנים שאין להם אב ממצות עשה דסוכה.

**ואין להקשות** מסברת הר' אלעזר אהא דכתב מהר"ם בהלכות ברכות שלו איפכא בקטן, דאיסור מצות עשה ספינן ליה לקטן בידים בההוא דטעימא קודם קידוש, ודווקא איסור לאו לא ספינן ליה בידים.

**דיש ליישב** שפיר דודאי איסור לאו חמיר מאיסור עשה כדאיתא בהדיא פ"ק דיבמות בשמעתא דעליה, וכדמוכח נמי פ"ב דיומא, מ"מ לא שייך חינוך אלא במצות עשה שצריך אזהרה טפי מאיסור לאו שהוא שב ואל תעשה.

**אמנם שינוי** דר"י נראה קצת דוחק מההיא דהילני המלכה, דלכאורה מוכח התם דלאו למצוה בעלמא היתה מחנכתן. וגם משמע דלא הוה להו אב. ותו דבריש פרק כיצד משתתפין מקשים התוס' התם היאך מערבים בשביל הקטן למ"ד אין מערבין אלא לדבר מצוה. ומתרצים דבקטן נמי איכא מצוה כדי לחנכו, והספר מוקי לה התם בקטן דליכא לאבוהי במתא, אלמא איתא לחינוך אפילו שלא באב. ואין נראה לחלק בין היכא דאית ליה אב וליתא גביה, ובין לית ליה אב כלל, דמאי שנא הא מהא לענין זה. ותוספות דלעיל בשינוי דר"י קאמר ושמא היה להם אב סתמא קאמר אלמא דדוקא האב עצמו צריך לחנך, ולכך אין להקל בפשיטות כלל. עכ"ל תרומת הדשן.

**ולהלכה כתב** המג"א (תרמ ג): ואמו אינה חייבת לחנכו כמ"ש סימן שמ"ג. אך י"א שהב"ד מחויבים לחנכו ולכן אף על פי שאין אביו כאן אין להקל שיאכל חוץ לסוכה (ת"ה סי' צ"ד). עכ"ל.

**ולכאורה משמע** מדבריו דגם להסוברים דב"ד חייבים לחנכו, מ"מ אמו אינה חייבת. אבל לכאורה הרי לפי הוכחת התרוה"ד מהילני משמע דגם האם חייבת בחינוך. ועי' אות שכט בשם רש"י וגליון הש"ס שגם האם מחויבת. וכן מבואר להדיא בא"ר ובבכור"י סי' תרמ והביאם המ"ב. וצריך לדחוק דגם כונת המג"א כן. אמנם עי' נזיר כט. דרק האב חייב בחינוך ועי' פנ"י וערוך לנר לעיל ב: משכ"ב.

**והנה הלבו"ש** (שם) כתב דאם יש חיוב חינוך על הב"ד הרי זה מוטל ב"ד בלבד אבל כל יחיד לעצמו יוכל לתת לקטן [באופן שלא מקרי ספיה] ואין צריך למנעו דרק ב"ד מצווין בחינוך. אבל המחה"ש ובכור"י (שם) כתבו דלהך שיטה מוטל על כל אדם למנעו מלאכול. והיינו משום דלאו דוקא ב"ד מוזהרין אלא כל ישראל.

**ובקידושין כט.** למולו [שאב חייב למול את בנו] מנלן דכתיב וימל אברהם את יצחק בנו, והיכא דלא מהליה אבוה מיחייבי בי דינא למימהליה דכתיב המול לכם כל זכר. ומשמע ברמב"ם פ"ג ה"א דהמצוה מוטלת על כל אחד ולאו דוקא על ב"ד. ובפיה"מ שבת פי"ט מ"ו כתב: וכמו כן כל מי שיראה זה האדם רוצה לומר הילוד הערל ולא ימול אותו עובר על מצות עשה עד שימול אותו כאילו היה בנו. עכ"ל. [וכן הוא בגר"א יו"ד (רסא ז, רמה ז). וכן משמע בדגול מרבבה או"ח סי' תלב] ומסתבר א"כ דהוא הדין בחינוך. ולפ"ז מסתבר דאמו חייבת דלא גרע מכל אחר מישראל. [וצ"ע אם גם במילה הוא כן דאמו פטורה מדין אם וחייבת מדין ב"ד וצ"ע.]

**מיישב שיטת ר"י דס"ל דאיכא חיוב חינוך על הקטן עצמו**

**שכט) והנה במה** שהקשה התרוה"ד על מה שכתב ר"י דאמו אינה חייבת בחינוך מסוכה ב: [וכן הקשה בגליון הש"ס בסוכה דהתם פרכינן "וכי תימרו קטן שאינו צריך לאמו מדרבנן הוא דמיחייב ואיהי בדרבנן לא משגחה ת"ש ועוד כל דבריה לא עשתה אלא ע"פ חכמים" אלמא איכא חיוב גמור של חינוך מדרבנן גם על האם.[[595]](#footnote-595)] וכן דעת רש"י חגיגה ב. וז"ל אף על פי שאינו חייב מן התורה הטילו חכמים על אביו ועל אמו לחנכו במצות. ומבואר כדעת תרוה"ד דאף האם מחוייבת בחינוך.

**ובקה"י (סי'** ב) תירץ שיטת ר"י בהקדם מחלוקת רש"י ותוס' ברכות מח. דרש"י סבר דהקטן עצמו אינו מחוייב כלל בחינוך ורק על האב איכא מצוה לחנך [ולכן אינו יכול להוציא אחרים בברכת המזון דאינו בר חיובא כלל] והתוס' סברי דגם על הקטן עצמו יש חיוב להתחנך בעצמו. והנה גם לדעת תוס' יש להוכיח דיש גם חיוב על האב לחנכו מהא דנזיר כט. דהאב מדיר את בנו בנזיר משום חינוך ע"ש, וא"כ לתוס' איכא ב' חיובים חדא על הקטן עצמו ועוד חיוב על אביו.

**והנה דברי** התו"י שהקשו מדין אפרושי מאיסורא נראה דאין הקושיא מצד מצות הקטן עצמו דהא אינו בר דעת גמור. אלא הקושיא מצד מצות חינוך של האב [אשר למדו תו"י בקושיתם דהיא מוטלת על כל אדם] וע"ז תירצו דרק האב מצווה במצוה זו.

**ועפ"ז י"ל** דמש"כ התו"י דהכא הילני "היתה מחנכם למצוה בעלמא" היינו שהיא דאגה שהקטנים יקיימו את המצוה שלהם וזמ למצוה בעלמא. אבל מ"מ הקטן לעצמו חייב מדינא, ולכן שפיר אמרו "וכי תימרו קטן שאינו צריך לאמו מדרבנן הוא דמיחייב ואיהי בדרבנן לא משגחה" היינו דנימא שהקטן לעצמו חייב מדרבנן ולה לא היה איכפת מזה. וע"ז אמרו כל מעשיה לא היו אלא ע"פ חכמים והם ודאי יאמרו שתדאג לבניה לקיים את חובתם.

**ובמה שהקשה** התרוה"ד מהא דעירובין דאיכא מצוה על האם לחנך בדליכא לאבוהי במתא, תירץ הקה"י דלדעת התו"י תתפרש הגמ' בעירובין על דרך הישוב דלעיל דקאי על מצות החינוך של הקטן עצמו ולא על מצות אמו לחנכו. עכ"ד הקה"י.

**והנה התרוה"ד** כתב "לדעת ר"י קטן דלית ליה אב (ואם), [אם] טורח לו לישן בסוכה אין להזקיקו לכך" וצ"ב למה לא נזקיקו לישן בסוכה מצד חינוך עצמו. ונראה דמיירי שהקטן אינו רוצה לישן שם, וס"ל דלא מוטל על אף אדם חובה לדאוג למצות הקטן עצמו. [ומ"מ צ"ב למה לא אמרו שמי שמעשיו ע"פ חכמים יזדקק למנוע את הקטן מלאכול מחוץ לסוכה.]

**דף כח ע"ב**

**כל שבעת ימים עושה סוכתו קבע**

**של) ת"ר כל** שבעת הימים אדם עושה סוכתו קבע וביתו עראי כיצד היו לו כלים נאים מעלן לסוכה מצעות נאות מעלן לסוכה אוכל ושותה ומטייל בסוכה. הנה כל האוכל ושותה חייב לאכול ולשתות בסוכה, וצ"ב א"כ מה התוסף כאן בהא דאמרינן עושה סוכתו קבע וביתו עראי לגבי דין אכילה ושתיה.

**וביארו בזה** [עי' קונטרס הביאורים סי' יז] דגדר מצות סוכה הוא לא רק שלא לעשות דברי קביעות מחוץ לסוכה, אלא בעינן לקבוע את דירתו בסוכה, וזה ע"י מעשים המראים שזהו עיקר מקום קביעותו. וזהו דבעי להעלות כליו הנאים לסוכה דאין זה משום "ואנוהו" אלא דעי"ז מראה שסוכתו היא מקום הקביעות. וזהו הא דתנן נמי דאוכל ושותה בסוכה דלא בא לומר כאן שאסור לאכול חוץ לסוכה אלא שצריך לקבוע מקומו בסוכה.

**וכן מבואר** בר"ן. דהנה להלן מח. אמרינן סוכה שבעה כיצד גמר מלאכול לא יתיר את סוכתו, אבל מוריד הוא את הכלים מן המנחה ולמעלה בשביל כבוד יו"ט האחרון. [ופרש"י: דהא כל היום חובתה לישן ולשנן ואי אקלע ליה סעודתא אכיל לה בגווה. עכ"ל.] אך הר"ן כתב באופן אחר וז"ל: נ"ל דהיינו טעמא דכיון דאמר רחמנא בסוכות תשבו שבעת ימים צריך שתהא לו סוכה כל שבעה והיינו דקתני סיפא אבל מוריד הוא את הכלים וכו' כלומר שאע"פ שצריך כל שבעה לעשות סוכתו קבע היו לו כלים נאים ומצעות נאות ראוי שיהו בסוכה כל שבעה. אפילו הכי מפני כבוד יו"ט אחרון של חג רשאי להורידן. עכ"ל. ולכאורה הביאור הוא כנ"ל דיש דין שיהא מקומו קבוע בסוכה.[[596]](#footnote-596) [[597]](#footnote-597)

**ולעיל כז.** סבר ר"א דא"א לצאת מסוכה לסוכה ולכאורה הביאור ג"כ כנ"ל שצריך לקבוע מקומו בסוכה. ולמתבאר צ"ל דאף רבנן שמתירין לצאת מסוכה לסוכה היינו שמותר שיהיו לו ב' סוכות. והנה באות רפה הובא מש"כ במהרי"ל: ואמרתי לפני מהרי"ל והיאך אדם רשאי לאכול בסוכת חברו ומניח את שלו. שמא הא דאמרינן ביטל מצוה הראשונה דוקא במי שיש לו ב' סוכות. [עי' מג"א תרלז א שזה לפי שיטת ר"א.] וצ"ב מה לי אם יש לו עצמו ב' סוכות ומה לי אם לי אם אוכל אצל חברו. ובקונטרס סוכה מהגר"ב ויסבקר זצ"ל ביאר דאם ב' הסוכות שלו ביטל דירת סוכתו אבל אכל בשל חברו מקרי דהדיורין שלו משתייכין לסוכתו כיון דלו עצמו יש רק סוכה אחת.[[598]](#footnote-598)

**ובאות רו** בהערה הובאו דברי המקור חיים לחו"י ובכור"י שכתבו בדינו של המרדכי דסוכה שאינה ראויה לשינה או לאכילה פסולה לכל מילי, דכל זה אם יש לו רק סוכה אחת אבל אם יש לו ב' סוכות אחת ראויה לאכילה ואחת ללינה שתיהן כשרות. ואם נימא דהוא חסרון בגוף הסוכה אינו מובן איך ישלימו זו את זו, אבל אם ההסבר הוא דיש דין על הגברא שיהא לו מקום דירה וגם ב' סוכות מצטרפין לזה א"כ כשרה היא.

**ויש לכל** הנ"ל סמך גדול מדברי תשובת הגאונים שהובאה בספר המנהיג ותוכן הדברים דכל אדם חייב לעשות סוכה לעצמו "תמורת דירתו של כל השנה" ואין יוצאין בסוכת בית הכנסת 7ואין עושין בבית הכנסת אלא לעוברים ושבים ע"ש ודוק.

**אם הדברים האמורים בברייתא הם חיוב גמור**

**שלא) הנה הדין** שמעלה כלים נאים ומצעות נאות לסוכה ודאי אינו מעכב, אלא הוא הידור בקביעות הסוכה. ויש לדון בשאר הדברים דתניא כאן אם הם חיוב גמור.

**הנה הא** דאוכל ושותה לכאורה הוא חיוב גמור. אמנם לפי מה שנתבאר באות של היה מקום לדון דכאן לא עוסקת המשנה באיסור אכילה חוץ לסוכה אלא בהיכי תמצי שהאכילה עושה שהסוכה תהיה מקום קביעותו. **אמנם הנה** בשער הציון (תרלט כט) הקשה הרי מותר לשתות חוץ לסוכה, ותירץ דמיירי בשותה יין למאן דס"ל דחיב בסוכה או בשותה בתוך הסעודה דזה חייב בסוכה. ומבואר דהבין דמיירי כאן בחיוב סוכה. וצ"ב מנ"ל הא, דילמא הא דתניא שותה בסוכה היינו כעין הדין דכלים ומצעות. [ועי' להלן אות שלב.]

**ובהא דתניא** מטייל בסוכה. ז"ל ר"ת בספר הישר (חלק השו"ת סי' ע אות ד הובא באות רלד): דלא גרע ממטייל בסוכה דטיול לא בעי סוכה מ"מ מצוה קעביד, ה"נ אע״ג דפירי לא בעי סוכה מ"מ מצוה קעביד. עכ"ל. וכן בתוס' ריה"ח ברכות יא: איתא דבטיול ושנון לא מצינו איסור חוץ לסוכה.[[599]](#footnote-599)

**ולעיל אות** רו הובאו דברי היראים דסוכה צריכה להיות ראויה לאכילה שתיה ושינה. ודן האבני נזר אם בעינן ראוי לטיול והכריע דלא בעינן כיון דאינן מעיקר ישיבת סוכה כדכתב הרא"ש (פ"ד סי' ג) [ועי' גם ברש"י ריש פרקין ובמה שנתבאר בפרקין אות ב.] והוכיח כן מסוכה זע"ז דאינה ראויה לטייל וכן סוכה י"ט אינה ראויה אפילו לעמוד בה וכ"ש לטייל. [ועי' בזרע אמת סי' צא שהאריך בענין זה.]

**אמנם לשון** הבעל המאור (פסחים כז. בדפי הרי"ף): "והוא חייב לישן בסוכה ולטייל בה". וכן הוא ברבנו מנוח פ"ו מסוכה ה"ט. ובנשמת אדם כלל קמו סק"א מבואר דפשיטא ליה שחייב לטייל רק בסוכה.

**וגבי שנון** כתב בתוס' ריה"ח הנ"ל דאינו חיוב אבל האו"ז כתב דהוי חיוב וכן הוא בסדור רבינו סעדיה גאון.

**בהא דלא תניא הכא שינה בסוכה**

**שלב) הנה הברייתא** השמיטה שינה. והדבר צ"ע הרי ברש"י ריש פרקין כתב "ועיקר ישיבת הסוכה אכילה שתיה ושינה" ולמה השמיטה הברייתא את העיקר.[[600]](#footnote-600)

**ובקונטרס הביאורים** סי' יז ביאר דהכא לא עסקה הברייתא בענין האיסור לאכול ולישון חוץ לסוכה אלא בקביעות הסוכה למקום דירתו וכמו שנתבאר באות של. ולפ"ז י"ל דהכא מיירי דוקא בדברים שאין איסור בעשייתם מחוץ לסוכה ומ"מ יש לעשותם בסוכה משום דעי"ז עושה סוכתו לדירת קבע. ובאכילה מיירי באכילת עראי שכל הענין בזה משום לעשות הסוכה לדירת קבע. אבל בשינה שאין בה עראי כדאיתא לעיל כו. א"כ זה שייך לדין שאסור לעשות כן מחוץ לסוכה ולכן לא תניא לה הכא.

**וע"ש שביאר** לפ"ז לשונות הרמב"ם פ"ו מסוכה ה"ה וה"ו שלכאורה הם כפל דברים. ועוד שבה"ה לא הזכיר שינה ובה"ו הזכיר שינה וע"פ הנ"ל הוא מבואר דבהלכה ה' מיירי מדין המשנה כאן דעושה סוכתו קבע. אבל בה"ו מיירי מדין איסור שינה ואכילה חוץ לסוכה.

**ועי' צפנת** פענח פ"ו ה"ב מש"כ בזה לפי דרכו.

**דף כח ע"ב**

**אם איכא מצוה או חיוב לישב בסוכה ברציפות כל ז' ימים**

**שלג) כתב האבודרהם:** כתוב בחידושי דב"ש מפני מה מברכין על ה[סוכה](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_14.htm#E2908,0,^^836180!) כל שבעה ובמצה אין מברכין אלא לילה הראשון. אם תאמר מפני שהלילה הראשון היא חובה ומכאן ואילך רשות, [סוכה](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_14.htm#E2908,0,^^836280!) גם כן הלילה הראשון היא חובה בלבד, שהרי אם רצה לאכול בשאר הימים פירות חוץ מהלילה הראשון אוכל, ופירות אין צריך לאכלם ב[סוכה](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_14.htm#E2908,0,^^836399!). ואם כן מאי שנא [סוכה](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_14.htm#E2908,0,^^836419!) ממצה. ויש לומר דכי אמרינן ב[סוכה](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_14.htm#E2908,0,^^836451!) לילה הראשון חובה הני מילי האכילה אבל הישיבה חובה היא בכל הימים שאי איפשר שלא יעמוד מעט בביתו או ביום או בלילה ויישן מעט ואותו מעט צריך לעמוד ב[סוכה](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_14.htm#E2908,0,^^836598!) הילכך על הישיבה מברך לישב מה שאין כן במצה.

**והביאו בספר** יסוד ושורש העבודה שער י"א פי"ב וכתב ע"ז: הרי מבואר שאפילו ישיבה או הליכה מעט הנקרא טיול בגמרא צריך דוקא בסוכה כי מ"ש הכתוב בסוכות תשבו הוא לשון עכבה כן פירשו כל המפרשים. לפ"ז מחויב האדם להיזהר שלא יצא כל שבעת ימי החג מהסוכה לביתו כלל וכלל אם לא לדבר הכרחי מאוד. ולהמשיל הדבר הזה, אם צריך לשתיה ומוכרח לצאת מן הסוכה לבית לומר להביא לו המשקה לסוכה אסור לו לשהות בביתו רק שיעור הדיבורים של צרכי השתיה ויהי ככלותו לדבר מיד חייב לשוב לסוכה כי אם ישהה מעט יותר מכדי צרכו בבית עובר על מ"ע של בסוכות תשבו, כפי שמבואר בלשון אבודרהם שכתב "ואותו מעט צריך לעמוד בסוכה". ועל כל רגע ורגע ששהה בביתו מחוץ לסוכה על לא דבר הכרחי כנ"ל, עובר על מ"ע מן התורה. זולת הלמוד כשהיא בעיון רב ועצום, והתפלה, התירו רבותינו ז"ל חוץ לסוכה כמו שהובא בטור ובשו"ע. וע"ז ידוה לב כל הדוים ולבקרים תפקדנו לרגעים תבחננו שכמה רגעים בחג מטייל אדם בביתו חוץ לסוכה על לא דבר הכרחי כלל, ועובר בכל רגע מ"ע כנ"ל, אוי לאותו בושה אוי לאותו חרפה, אם אומרים לו אחר פטירתו מן העוה"ז בוא חשבון מכמה מאות ואלפים מ"ע מן התורה של 'בסוכות תשבו' שעבר בימי החג על כל רגע ורגע ששהה מחוצה לה מבלי הכרח. והשהיות מצטרפות לחשבון גדול כנ"ל וכו'. עכ"ל יסוד ושורש העבודה.

**והיעב"ץ בסדורו** כתב: ועל כל רגע ששוהה בביתו בלי הכריח עובר בעשה ובכל רגע ששוהה בסוכה מקיים מ"ע.

**ועי' מנח"ש** ח"ב סי' לח שהקשה הרי מצות סוכה הוא כעין תדורו וגם בביתו אדם יוצא לפעמים. והגרח"ק הביא בשם החזו"א דסוכה אינה "בית האסורים". [וביאר בהליכות שלמה דכונת היסוש"ה הוא רק אם מתעכב בבית ללא סיבה כלל ואין לו כלל נ"מ משהיתו בבית. ולא כפשוטן של דברי היסוש"ה וצ"ע.]

**ובאות שלא** הובאה מחלוקת ראשונים אם הא ד"מטייל בסוכה" הוא חיוב. והסוברים דאינו חיוב, ודאי חולקים ע"ז וס"ל דרק כשעושה מעשה קביעות חייב להיות בסוכה. והמחייבים אולי רק "טיול" הוא חיוב ולא סתם עכוב וצ"ע. ומ"מ מבואר בדברי ר"ת המובא שם שיש קיום מצוה בזה אף שאינו מחויב.

**והמנ"ח מצוה** שכה אות י כתב דאם אינו אוכל אינו חייב לישב בסוכה.

**פטור 'תנוי' מסוכה – מצטער או דאינו קבע**

**שלד) בהא דאמר** רבא תנוי בר ממטללתא פירש"י: הש''ס דהוא סברא לטרוח ולשנן וכן שמעתא דאמוראי שאינן באות אלא מכלל דקדוקי שהן למדין מתוך דברי משנה דמדמו מלתא למלתא, בר ממטללתא, אם ירצה דמצטער הוא ומצטער פטור מן הסוכה והאויר יפה לו להרחיב דעתו. ומבואר דמה שפטור מסוכה הוא מדין "מצטער". ועפ"ז פרש"י בהמשך הגמ' 'לא קשיא הא במיגרס הא בעיוני' כלומר תרי גווני שינון הוו למיגרס גמרא הברורה לו כבר והיינו שמעתא צריך סוכה והיינו משנן. לעיוני, בר ממטללתא. והיינו משום דלמיגרס אין מצטער אף במקום דחוק.

**אמנם הריטב"א** כתב: הא במיגרס הא בעיוני יש שפירשו דמגרס דהוי קבע בסוכה,‎ ועיוני דהוי עראי חוץ לסוכה. ואית דאמרי דעיוני בסברא הוי קבע טפי ובעי סוכה. [וכדעת האית דאמרי מבואר בר"ח וברי"ץ גיאות ובר"ן בפירוש השני.] ולחומרא עבדינן בתרווייהו כל היכא דליכא טירדא ואפשר התם, דאי לא הו״ל כמצטער שהוא פטור מן הסוכה.

**ומבואר דהפטור** ב'תנוי' אינו משום מצטער אלא משום דאינו קבע, וחיוב סוכה הוא רק במעשה שיש בו קבע. ולפ"ז החילוק בין מיגרס ועיוני הוא אי הוי קבע וע"ז הביא הריטב"א ב' שיטות.

**ולהלכה פסק** השו"ע (תרלט ד) כרש"י אחר שגם הרי"ף והרמב"ם והרא"ש ס"ל כן. אמנם כתב הפרישה דאיכא פלוגתא בטעם דמצער ללמוד בסוכה. דרש"י כתב "והאויר יפה לו להרחיב דעתו". אמנם הרא"ש כתב "לעיוני צריך להתבודד ולישב בישוב הדעת ומצטער הוא בסוכה" ופירש הדרישה דזה מפני בני הבית שיטרידוהו בסוכה. ולפ"ז כתב בפרישה דהאידנא דרוב היום אין בני הבית נמצאים בסוכה חייב ללמוד אף עיוני בסוכה.

**[ובמ"ב סקכ"ח** העתיק טעמו של רש"י ולפ"ז לכאורה אין נ"מ אם בני ביתו נמצאים בסוכה או לאו, אך בשער הציון (נג) הביא דברי הפרישה וצ"ע. וי"ל דלא הביא דבריו להלכה רק להוכיח דהכל לפי הענין, ע"ש.]

**הפטור מללמוד בסוכה אם מותר לו ללמוד בה**

**שלה) והנה רש"י** כתב דתנוי בר ממטללתא "אם ירצה", ומשמע דאם רוצה יכול ללמוד בסוכה. [וכן הוא ברמ"א (תרלט ד).] וצ"ע דאחר שדעת רש"י שהפטור משום מצטער א"כ יש בזה הדין המבואר בשו"ע תרלט דאם מחמיר נקרא הדיוט.

**ונראה דהנה** באות ריא הובאו דעות אם החילוק בין שתית מים בסוכה דתבוא עליו ברכה לבין פטור מן המצוה ועושה שנקרא הדיוט, הוא משום דהיכא דמצטער יש בזה סרך איסור, שציער עצמו ביו"ט שהוא זמן שמחה. או דהוא משום דהיכא דמצטער אין בזה כלל קיום של מצות סוכה משום דלא קרינן ביה תשבו כעין תדורו.

**והשתא לסברא** ראשונה נראה דכאן ליכא משום מצער עצמו ביו"ט דאם אין רצונו לעיין עתה בעיון גמור אלא לישב בסוכה אין בזה צער הגוף. ורק אם רוצה לעיין יותר והסוכה מעכבת בעדו אז הוא דהוי מצטער. אבל להצד דהוי פטור גמור ולא מקרי ישיבת סוכה לכאורה אם ישב הוי הדיוט. אמנם נראה דגם לסברא זו י"ל כדרך הנ"ל דאם אינו רוצה לצאת מן הסוכה וקובע עיונו באופן המתאפשר בסוכה אינו מצטער, וממילא הוי כעין תדורו ומקיים בזה מצות סוכה ודוק.

**דף כט ע"א**

**מאני מיכלא - שיטת רש"י**

**שלו) אמר רבא** מאני משתיא במטללתא מאני מיכלא בר ממטללתא. ופרש"י: מאני משתיא, כוסות. במטללתא, לפי שאינן מאוסים. מאני מיכלא, קערות לאחר שאכלו בהן צריך להוציאן. לבר ממטללתא, חוץ לסוכה. עכ"ל. ומבואר דהחילוק בין כלי אכילה לכלי שתיה הוא משום דכלי אכילה [לאחר אכילה] מאוסים הם. וביאור דברי רש"י מהו האיסור שיהא דבר מאוס בסוכה כתב הב"ח (תרלט): וטעמא דמילתא שלא יהא מצות הסוכה בזויה עליו להניח שם כלים מאוסין. ומה"ט נמי כתב באורחות חיים שלא ישטוף הקערות והכוסות וכיוצא בהן בסוכה שלא יהו המצות בזויות עליו.[[601]](#footnote-601)

**אולם הראב"ד** על הרי"ף סוף המסכת כתב טעם אחר: "מפני שנפשו של אדם קצה בהן ודילמא שבק לה ונפיק, ומשום הכי אינו רשאי להכניסן לסוכה". וכן כתב שם המלחמות.

**ועי' בשער** הציון (תרלט ט) שדן אם לרש"י מותר להכניס קדרות (סיר בישול) לסוכה לצורך הסעודה, או דחמירי מקערות כיון דיש עצה לערות המאכל מהקדרה לקערה מחוץ לסוכה.[[602]](#footnote-602) עכ"ד. ומצאתי בספר האורה לרש"י שכתב וז"ל מאני מיכלא כגון השפודין והקדרות בר ממטללתא והקערות לאחר שאכל בהן בר ממטללתא עכ"ל. משמע דקדרות אסורות אף לצורך האוכל.

**אכן מפשטות** לשון השו"ע תרלט א מדייק המג"א דגם הקדירות מותר להכניסן בעת האוכל. [אלא שמנהג העולם להחמיר, או מטעם הנ"ל דגם לרש"י אסור. או דחששו לשיטת התוס' ובה"ג שיובא בסמוך, עי' בשער הציון שם.]

**דף כט ע"א**

**מאני מיכלא - שיטת בה"ג ותוס'**

**שלז) אמנם התוס'** כתבו וי''מ כגון קדירות ואגני דלישא וטעמא דכעין תדורו בעינן והני אין רגילין להיות בבית דירה אלא בית יש להם לבדם. וכן פירש בה''ג כגון קדרי ושפודי ובי טוי ובי תפי.[[603]](#footnote-603) וכתבו הראשונים[[604]](#footnote-604) דלפי שיטה זו אותן שמוציאין הקדירות אחר האכילה הם טועין [וחולקין הנך ראשונים על טעמא דמאיס.]

**והנה בפשטות** לאותה שיטה יש איסור להכניס אותן כלים שאינן כלי אכילה דזה מחסר בכעין תדורו. אמנם לשון המנהיג "דלא חייבה תורה סוכה אלא בדברים הרגילים לדירה ובית העשוי לכבוד בעינן ולאן אורח ארעא לעייולינהו במקום שבני אדם דרין אלא בחדר האופין". וכעי"ז הוא לשון ארחות חיים בשם ר"ת. והוא מספר הישר חידושים סי' שסז, ומשמע קצת מלשון "דלא חייבה" דבאו רק למעט דלא נאמר ע"ז דין "היו לו כלים נאים מעלן לסוכה" אבל לאו איסורא הוא. ושו"ר דכן הוא להדיא בחי' הריטב"א [ובר"ן] וז"ל: ויש שפירשו מאני משתייא מצוה ליתנם בסוכה אבל מאני מיכלא אינו חייב להניחם בסוכה‎ שאין דרך להניחן בבית שהוא אוכל, אעפ״כ אם רצה להניח שם הרשות‎ בידו. עכ"ל הריטב"א. וכן נראה דעת בעל המאור שיובא באות שלח.

**ולהלכה כתב** המ"ב (תרלט ה) דהמנהג להחמיר גם כרש"י וגם כבה"ג. ויש לעיין לשיטת רש"י אם צריך להסיר את כלי האוכל מייד שכשגמר לאכול בהן או דמותר להמתין עד גמר הסעודה. ועי' במאירי בסוגיין שכתב: "ואף לפירוש ראשון [רש"י] אומר אני שאין צריך להוציאם עד שיגמור סעודתו שהוא צריך לישן ולטייל ולשנן וכל כלי מאכל מאוסים שם מפני זוהמתן". אך המחזיק ברכה כתב להחמיר להוציאן לאלתר. ואולי זה תלוי בטעם האיסור דאם הוא משום בזיון הסוכה כדכתב הב"ח י"ל דאסור גם בטרם גמר הסעודה. אבל אם הטעם כראב"ד ורמב"ן שמא ימאס בסוכה ויצא, יתכן דבזמן האוכל לא נמאס כ"כ כדמשמע במאירי.

**אם מאני מיכלא פוסלין את הסוכה**

**שלח) להלן מח.** תנן סוכה שבעה כיצד גמר מלאכול לא יתיר את סוכתו אבל מוריד את הכלים מן המנחה ולמעלה מפני כבוד יו''ט האחרון של חג. ובגמ' אין לו כלים להוריד מהו. וכו' ור' יהושע בן לוי אמר מדליק בה את הנר. הא תינח סוכה קטנה סוכה גדולה מאי איכא למימר. דמעייל בה מאני מיכלא דאמר רבא מאני מיכלא בר ממטללתא מאני משתיא במטללתא. וכתב הרי"ף "וה"מ סוכה קטנה דמיפסלא בשרגא אבל סוכה גדולה עייל לגוה מאני מיכלא ומיפסלא". ומשמע מדבריו דנר ומאני מיכלא לא רק דהוי איסור להכניסן לסוכה אלא דהן פוסלין את הסוכה. וכן כתב הריטב"א שם "ולדברי הרי״ף ז״ל היא נפסלת בכך לגמרי".[[605]](#footnote-605)

**אמנם באמת** נחלקו הראשונים בדעת הרי"ף בזה. עי' בעל המאור שהבין דדעת רי"ף כהריטב"א דמיפסלא וכתב ע"ז: היכי אפשר לומר דמיפסלא במאני דמיכלא עד כאן לא אמר רבא מאני מיכלא בר ממטללתא אלא ללמדך תשבו כעין תדורו מה דרכו של אדם להכניס מכלי תשמישו בדירתו אבל לפסול את הסוכה אין בכך כלום פסלות. וע"ש מה שביאר וזה כעין דברי הריטב"א שיבואו בהמשך הדברים.

**וכן דעת** הראב"ד שם דפסולה [והכריח זאת משום דדעתו דרק אם פוסל את הסוכה מותר לישב בה בשמיני,] וכתב לבאר טעם הפסול מפני שנפשו של אדם קצה בהן ודילמא שבק לה ונפיק, ומשום הכי אינו רשאי להכניסן לסוכה.

**אבל המלחמות** [והר"ן] כתבו: שלא לפסלה לגמרי מהכשירה אמרו, [הרי"ף והגאונים שכתבו דמיפסלא] שלא שלא יצא בה בזמנו, אלא פסול המוציאה מתורת דירה ועושה אותה כמוקצה שבבתים ולשון פסול שייך בשנים אלו, ע"ש.

**ולדעת הסוברים** דאין איסור להכניס הכלים כתב הריטב"א דף מח. "ולמאן דמפרש התם דלא אסיר לעיולינהו התם אלא למימר דלא מחייב לעיולינהו התם דומיא דמאני משתיא השתא דמעייל להו בגווה נהי דלא פסיל לה בהכי מ״מ בטול הוי כהורדת כלים מתוכה". [אמנם הראב"ד השיג על זה דכיון דבחג אי בעי מעייל אי בעי לא מעייל מאי הכירא איכא.]

**ולהלכה כתב** המ"ב (תרלט ו) דאין הסוכה נפסלת. ובשער הציון (יג) הביא דהחיי אדם הביא מרבנו מנוח שהסוכה פסולה ושכן דעת הראב"ד. והסיק שם דהגם דהמאור והרמב"ן והר"ן ס"ל דאינה נפסלת יש להחמיר לכתחילה.

**מאני משתיא**

**שלט) החילוק בין** מאני אכילה למאני שתיה. לשיטת הבה"ג החילוק פשוט משום שהם כלים שמשתמשים בהם בבית. ולרש"י משום שאינן מאוסים. והבה"ג והראב"ן הוסיפו טעם דאין קבע לשתיה[[606]](#footnote-606) ויש קבע לאכילה [והיינו דמאני שתיה נצרכים תמיד בסוכה שמא יצמא.][[607]](#footnote-607)

**וההיתר דמאני** משתיא הוא אף בכלי חרס כ"כ המ"ב סק"ג ובשער הציון כתב דהוא ברבנו מנוח פ"ו ה"ה, וכן משמע בגמ' להמעיין. ונראה כונתו בהוכחה מן הגמ', דההיתר של מאני משתיא הוא דומיא דאיסור חצבא שהוא כלי חרס כמו שכתב רש"י.

**דף כט ע"א**

**הכנסת דלי לסוכה**

**שמ) חצבא ושחיל** בר ממטללתא. ופרש"י: חצבא. כד של חרס ששואבין בו המים: ושחיל. דלי של עץ. וכתב עלה הבאור הלכה סי' תרלט ס"א: ולא תקשה ע"ז מהא דאיתא במשנה כ"ז ע"ב שהביאו לר"ג ב' כותבות ודלי של מים ואמר העלום לסוכה. דהכא מיירי לאחר שנשתמש בהם דהוי שלא לצורך, ודומיא דאמר התם מאני מיכלא בר ממטללתא, ופירש"י לאחר שאכלו צריך להוציאן לחוץ. ואח"כ מצאתי כדברי בספר ערוך לנר עי"ש. עכ"ל.

**אמנם יש** להקשות ממש"כ השער הציון סק"י דאפשר דרש"י מודה שאסור להכניס קדירה לסוכה אף לצורך אכילה כיון דאפשר לערות ממנה לקערה מחוץ לסוכה, וא"כ גם בדלי יש לאסור מה"ט.

**ובערוך לנר** כתב לדייק ממה דשנה התנא מאני מיכלא בר ממטללתא חצבא ושחיל בר ממטללתא ולא שנאם בבבא אחת, ש"מ שדינם חלוק. ולכן כתב דלרש"י שמותר להכניס מאני מיכלא לצורך סעודה בע"כ דחצבא שונה מהם לחומרא ואסור אף לצורך סעודה. אבל לתוס' דמאני מיכלא אסור אף לצורך סעודה א"כ חצבא ושחיל שונים מהם לקולא ומותר לצורך סעודה. [וצ"ע דהוי סברות הפוכות.] עכ"פ אם יש מקום לחלק בין הדינים מתיישבים דברי הבאור הלכה. [אם כי הדיוק של הערוך לנר מלשון הברייתא לא א"ש לשיטת רש"י אליבא דהבאור הלכה.]

**מנורה בסוכה – שיטות הראשונים בטעם האיסור**

**שמא) שרגא במטללתא,** ואמרי לה בר ממטללתא. ולא פליגי הא בסוכה גדולה הא בסוכה קטנה. כתבו התוס' והרא"ש והר"ן דהאיסור מטעם דחיישינן שמא תשרף סוכתו. [לשון הרא"ש שמא יתקרב הנר לדופני הסוכה ותאחוז בהן האור.] ולפ"ז האיסור דוקא בזמן שהנר דולק. והנה צ"ב דלכאורה הוא משום ונשמרתם לנפשותיכם ויש לאסור נר בכל בית קטן ומה זה שייך לסוכה. והב"ח כתב בזה: פירוש ומתוך חששא זו מבעית ונפיק מינה. ומבואר לפ"ז דאין זה מחשש סכנת נפשות אלא חשש בקיום מצות סוכה. וכבר כתבו כן ר"ת בספר הישר חלק החדושים סי' שסז, ובאו"ז (סי' דש).

**ובמג"א (תרלט** ב) כתב דטעם האיסור "שלא תדלק הסוכה ויתבטל ממצותה". (בשער הציון תרלט יט הביא סברת הב"ח והמג"א) וכתב הבכורי יעקב דלפ"ז אם יש לו ב' סוכות מותר לו להניח נר באחת מהן דגם אם תדלק לא יתבטל ממצותה. [אבל לסברת ר"ת ואו"ז לכאורה אין לחלק בכך. אך בבכור"י משמע שכתב דבריו גם לשיטתם ע"ש.]

**עוד נ"מ** כתב הבכור"י דאם יש בסוכה דופן עקומה והכשר הסוכה הוא ז"ט אבל הנר נמצא במרכז רחוק מן הדפנות אין חשש דליקה ושפיר דמי. אבל לאידך שיטות שיובאו ולהלן אסור.

**שיטת המגיד** משנה פ"ו ה"ה דהחילוק בין גדולה לקטנה הוא באינה דולקת. ועי' בכס"מ שמדייק כן מדברי הרמב"ם דהא דבערב יו"ט האחרון מניח בה מנורה לפוסלה היינו מנורה שאינה דולקת [דלא כתוס']. וסיים הכס"מ: ולפי דעתי אפשר דכשהיא דולקת מותר להכניסה להשתמש לאורה דומיא דכלי אכילה דבשעה שמשתמש מהן מותר להכניסן בסוכה.[[608]](#footnote-608) ולא נתבאר הטעם לאסור שלא בשעת אכילה. ונראה דזה על דרך מה שיתבאר בסמוך בדעת רש"י דהוא משום מאיסותא. וכן הובאה שיטה זו במכתם ע"ש.

**והנה רש"י** כתב: שרגא, נר של חרס שקורין קרושיי''ל. וכתב הבית יוסף דלאו לאפוקי של שאר מינים אתא אלא מילת 'נר' אתא לפרושי ונקט אורחא דמלתא שהיא של חרס, וכדמבואר בהג"א דאפי' שרגא של זהב או חרס כך דינה, וכ"כ ראבי"ה מאו"ז. וטעמא דמסתבר הוא דהא טעמיה דהרא"ש בשל זהב נמי שייך.

**אמנם הב"ח** כתב דשיטת רש"י דהאיסור רק בשל חרס ומשום מאיסותא. [ויתכן א"כ דס"ל כדעת המ"מ דלעיל.]

**שיטה נוספת** הביא הב"ח מהמרדכי הארוך בשם ראבי"ה וז"ל: וגם ממעט בשיעורא. וקשיא לי דמשמע דדוקא בתלה בה בגדים לנוי מן הצד כיון שאסור ליטלם כל ז' ימי החג נחשבין כדופני הסוכה וממעטין אותה משיעורה בסוכה קטנה, אבל כלים שמשתמשין בסוכה לא שייך מיעוט מאחר שיכול להוציאם מן הסוכה כל שעה שרוצה. ותדע דאם לא כן אף קערות וכוסות הו"ל לאסור להשתמש בהו בסוכה קטנה מטעם דממעטי בשיעורא, ומאי שנא נר. ודוחק לומר דמיירי בנר שקבעוה בדופן הסוכה או בסכך שאינו יכול ליטלו, דא"כ אכתי קשה מ"ש נר דנקט תלמודא הא אף בקבע בה בגדים או שאר דברים לנוי נמי ממעטין מן הצד כדאיתא בפרק קמא דסוכה. ואפשר לומר דאורחא דמילתא נקט דסתם נר והוא שקורין קרויז"ל קובעין אותו בענין שאינו ניטל, וכיון דאי אפשר בלא נר לכך נקט נר. עכ"ל הב"ח.

**ובבעל המאור** דף מח. (כג. בדפי הרי"ף) כתב וז"ל: דבשלמא סוכה קטנה מיפסלא בשרגא משום דליתיה לשיעורא דסוכה מידי דהוי אנויי סוכה שממעטים בסוכה מן הצד כך כל דבר שממעט בישיבת סוכה שלא נשאר ממנה שבעה טפחים פנויים לישיבה הוו מיעוט בסוכה קטנה ואפשר שיתכן בה בדוחק לומר לשון פסולה[[609]](#footnote-609) משום דליתא לשיעורא. עכ"ל. ולכאורה הוא כשיטת המרדכי.

**וכתב הב"ח** דנפקא מינה דלפי טעם הראשונים דהוא שמא תשרף סוכתו זה שייך אף בסוכה שאין השיעור מצומצם כל כך ז' על ז' טפחים, דכל שנראה שיש לחוש שמא תשרף סוכתו ומבעית ונפיק אסור. [וכן כתב הט"ז סק"ב] אבל לשיטת המרדכי רק בסוכה קטנה דממעט לה משיעורא אסור.

**והנה רש"י** כתב דסוכה קטנה היינו זע"ז טפחים, ומבואר דדוקא בשיעור מצומצם הוא דאסור אבל אם היא גדולה יותר מותר. ולעיל הובא דהב"י פירש דשיטת רש"י כשיטת הרא"ש דהטעם מחשש שמא תידלק סוכתו וא"כ לפ"ז מבואר ברש"י דלא כהב"ח, אלא דגם לטעם זה נאסר רק בשיעור מצומצם.

**והב"ח לשיטתו** שפירש בדעת רש"י דהטעם משום מאיסותא וא"כ אין ראיה מדבריו לענין האוסרים משום שמא תידלק סוכתו. [אמנם צ"ע למה טעמא דמאיסותא בשרגא נוהג רק בסוכה קטנה, ואילו במאני מיכלא דג"כ אסירן משום מאיסותא לא נזכר חילוק בין גדולה לקטנה. וכבר הקשה כן ר"ת בספר הישר סי' שסז. ולשון המכתם דאסור בסוכה קטנה משום דהנר "על פניו". (וצריך לחלק בדרגת המאיסות.)]

**והט"ז (סק"ב)** כתב בשיטת רש"י דהאיסור משום דממעט סוכתו וכמרדכי ולכן תלוי בשעור מצוצמם.[[610]](#footnote-610)

**שיטת הריטב"א וז"ל:** בסוכה קטנה בר ממטללתא דקא ממעטא ודאי בתשמישתא שצריך האדם להתרחק מהם. עכ"ל. משמע דאין זה פסול דאורייתא אלא מחסר בכעין תדורו כיון דצריך להתרחק מהנר.

**משתסרח המקפה – שיעור בדין מצטער או שלא יראה כמבעט**

**שמב) ירדו גשמים** מאימתי מותר לפנות משתסרח המקפה. בפשטות הנידון מתי מקרי מצטער וכן דעת רוב ראשונים.

**אמנם שיטה** מחודשת לר"ן כאן וז"ל: נ"ל מדנקט כה"ג, דוקא כשהתחיל לאכול הוא דאינו מותר לפנות אלא משתסרח המקפה, כדי שלא יראה כמבעט בסוכתו ויוצא. אבל לא התחיל ליכנס בה כל שמצטער מחמת גשמים פטור, כי היכי דשרי (לעיל כו.) משום באקי וסירחא דגרגושתא. וברייתא נמי דנקט היה אוכל בסוכה וירדו גשמים לרבותא נקטיה, דאע"ג דכבר היה אוכל והתחיל במצוה כיון שירד אין מטריחין אותו לעלות, וכ"ש אם התחיל לאכול חוץ לסוכה מחמת הגשמים ופסקו שאין מטריחין אותו עד שיגמור סעודתו. זהו דעתי, אבל למעשה איני סומך על סברתי אחר שאין בזה ראיה ברורה עכ"ל.

**ובמרדכי (הובא** בדרכי משה וברמ"א תרלט ה) כתב מי שאינו בקי בזה השיעור יתן לבו אם הוא מצטער באותו ענין שבצער זה היה יוצא מביתו רשאי לצאת ג"כ מסוכתו דתשבו כעין תדורו כתיב. וכמובן זה לפי הפירוש דהנדון כאן על שיעור מצטער. אבל להר"ן דהנדון כדי שלא יראה כמבעט ורק אם התחיל לאכול, לא שייך כל זה.

**ועיין ברמ"א** (תרלט ז) שלגבי שינה השיעור הוא בפחות מזה כיון דהוי מצטער בפחות משיעור זה ומשמע דהשיעור משום מצטער ולא משום מבעט.

**ועי' בבכור"י** (תרלט ל) שחשש לשיטת הר"ן ולכן פסק שאם החלו לרדת גשמים פחות משעור דתסרח המקפה בטרם החל לאכול, ורוצה עתה לאכול בסוכה לא יברך שמא הלכה כהר"ן דבכה"ג מקרי מצטער.

**אם הדין רק כשיש לו מקפה או דהוא סימן**

**שמג) כתב הטור** סי' תרלט: היה אוכל וירדו גשמים, אם ירדו כ"כ שמתקלקל התבשיל שבפניו יכול לצאת. ובספר המצות כתב, משירדו טיפות לתוך הסוכה שאם ירדו תוך המקפה יתקלקל, ואפי' אין לו תבשיל שיתקלקל יכול לצאת. ר"ל כיון שירדו שיעור כדי שיתקלקל ואפי' אין לו תבשיל שיתקלקל יכול לצאת. ואין משמע כן מדלא אמר 'כדי' שתסרח המקפה אלא 'משתסרח' משמע שתסרח ממש. עכ"ל הטור.

**אמנם כשיטת** ספר המצוות כן שיטת הרבה ראשונים עי' הג"א ברא"ש סי' כ' וברמב"ם פ"ו ה"י [ז"ל הרמב"ם מאימתי מותר לפנות משירדו לתוך הסוכה טיפות שאם יפלו לתוך התבשיל יפסד אפילו תבשיל של פול.] וכן פסק השו"ע (תרלט א).

**ובישוב קושית** הטור על שיטה זו מלשון 'משתסרח', כתב הב"י דלאו דיוקא הוא, דהיאך אפשר דלא יהבא מתניתין שיעורא היכא דליכא מקפה. [והדרישה הביא שר"א מפראג הקשה דלשיטת הטור נמצא מי שאין לו מקפה ישב אפילו דלף ומטר סוחף. וזה לא מסתבר דודאי מצטער הוא.] הלכך ע"כ לומר דבכדי שתסרח המקפה משערינן לה.

**והב"ח תירץ** ד'משתסרח' משמע שירדו הרבה עד שאם היה שם מקפה היה מקולקל לגמרי. אבל 'כדי שתסרח' הוה משמע שירדו מעט גשמים בכדי שהיה מתחיל להסריח ולא היה נתקלקל לגמרי. ע"ש. [אמנם הפמ"ג (מ"ז טז) כתב דלתירוץ הט"ז דלהלן אין הכרח לזה וי"ל דסגי בתחילת הקלקול.]

**והט"ז (סקט"ז**) תירץ דאם היה התנא שונה כדי שתסרח היה משמע דגם אם הלך לישון זהו השעור, ובאמת בהלך לישון אף בפחות מכך מקרי מצטער כמו שכתב הרמ"א, ולכן שנינו משתסרח המקפה.

**והנה בגמ'** אמרינן מקפה של גריסין. והקשו הט"ז (סקט"ז) ובחדושי הגהות בטור, דלשיטת הטור דבעינן שיהא בפועל מאכל שמתקלקל מאי קאמר מקפה של גריסין והרי תלוי איזה מאכל יש לפניו. [אבל לשיטת הראשונים דזה סימן אף שאין לפניו מקפה א"ש, דקמ"ל דאזלינן לקולא לפי שעור קלקול מקפת גריסין שמתקלקלת בקל כדכתב רש"י. ובמאירי הביא שיטה דזה חומרא שהיא מתקלקלת רק אחר זמן מרובה.[[611]](#footnote-611)]

**ותירץ הפמ"ג** [וכן הוא במאמ"ר סק"ה] דכשאין מקפה לפניו השעור הוא רק אם ירדו יותר גשמים, ונתחדש כאן בגמ' שאם יש מקפה לפניו אף שהיא מתקלקלת במעט גשמים, ובלא המקפה לא היה מצטער כלל בכזו כמות גשמים, אפ"ה הואיל ומקפה לפניו מקרי מצטער ופטור.

**דף כט ע"א**

**ביאור דברי הירושלמי**

**שדמ) והנה כשיטת** הסמ"ג והרמב"ם דסגי בשיעור שיתקלקל המקפה, כן מוכח בירושלמי [הובא ברי"ץ גיאות, וציינו הגר"א בשו"ע] וז"ל לא סוף דבר שתסרח אלא אפילו [כדי שת](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_3.htm#E3117,0,דף יא ב^^27656!)סרח. לא סוף דבר מקפת גריסין אלא אפילו מקפה של כל דבר. עד כאן. הרי מבואר דסגי ב"כדי שתסרח". אמנם דברי הירושלמי תמוהין מיניה וביה דא"כ מהו זה מה שאמר אפילו מקפה של כל דבר, והרי אם אזלינן תמיד בתר מקפה של גריסין [גם כשאין גריסין] אימתי אזלינן בתר מקפה של כל דבר. וכבר תמה בזה המאמ"ר סק"ה. [ולהסוברים באות שמג דמקפה של גריסין מתקלקלת מאוחר משאר המקפות, יש ליישב דכשאין כלל מקפה אזלינן בתר גריסין, וכשיש מקפה אחרת הממהרת להסריח אזלינן לקולא בתרה. אבל לרוב הראשונים דס"ל דהמקפה היא המתקלקלת במהרה קשה.]

**והנראה בזה** דהנה כתב המ"ב (תרלט לא): וכשם שמפנין מפני הגשמים כך מפנין מפני השרב ויתושים ואפילו אין האדם מצטער בכך אלא שהמאכל מתקלקל בכך. וה"ה אם העת קר שהמאכלים השמנים נקרשים לפניו [היינו דהם קופאים ונעשים קרח] יכול לאכלו בבית, וא"צ לחזור עד שיגמור סעודתו אפילו אוכל אח"כ מאכלים אחרים שאינם נקרשים, וכמו בס"ז בפינה מפני הגשמים שא"צ לחזור עד שיגמור סעודתו אפי' פסקו הגשמים. וכתב השער הציון בשם בכור"י דמ"מ כל עוד שלא אכל מאכלים הנקרשים לא יאכל מחוץ לסוכה ולא יצא מחוץ לסוכה על סמך המאכלים שיאכל אח"כ.

**ומעתה נראה** דזו כונת הירושלמי "לא סוף דבר מקפת גריסין אלא אפילו מקפה של כל דבר" דבכה"ג שיש קור אין היתר כעין גשמים המקלקלין את הגריסין [ולכן אסור לצאת בטרם אכל] אבל מ"מ איכא היתר מחמת האוכל עצמו וזהו כונת הירושלמי "כל דבר".

**עוד הביא** המ"ב בשם הבכורי יעקב דאם אפשר לתקן בלא טורח גדול שלא יקרשו המאכלים כגון שיניחם על קערה שמים חמים בתוכה צריך לתקן ואינו פטור ע"י כך מסוכה. עכ"ד. והנה בגשמים לא נאמר דין זה שאם יכול לכסות את הקדירה לא יצא, וחזינן דיש היתר מיוחד לגשמים, ואילו לאוכל שיקרש איכא היתר רק מחמת צורך האוכל עצמו, וי"ל דגם זה כלול בדברי הירושלמי להתיר מקפה של כל דבר.

**אמנם בעיקר** חלוקו של המ"ב בין גשמים לקור מצינו לאחרונים שחלקו עליו. הגר"ז סכ"ב כתב: וכשם שמותר לפנות מן הסוכה מפני הגשמים כך מותר לפנות מפני השרב או מפני היתושים אפילו אין האדם מצטער בכך אלא שהתבשיל מתקלקל בכך וכן אם העת קור שהמאכלים השמינים נקרשים בסוכה אוכל כל סעודתו בבית. ע"כ. ומדכתב "כל סעודתו" משמע דמתפנה מן הסוכה לפני אכילת המאכלים הקרושים. וכן משמעות התפארת ישראל כאן ביכין אות מ דאין חילוק בין גשמים לקור.

**ובאמת חלוקו** של המ"ב צ"ב מה בין גשמים לקור. ולדברי החכמת שלמה אות שמה מובן החילוק אבל לפי פשוטו צ"ע. וראיתי שביארו דבגשמים רגיל אדם לצאת מביתו ולא בשאר מיני צער. [ומדברי הירושלמי הנ"ל ראיה למ"ב דע"פ דבריו מתיישבת קושית המאמ"ר הנ"ל.]

**טעם הפטור בשתסרח המקפה**

**שמה) והטעם דאזלינן** תמיד בתר מקפה לכאורה הוא שיעור של חז"ל דבכהאי טיפות גשמים הוי מצטער[[612]](#footnote-612). ולשון הערוך השלחן סי' תרלט: דכך שיערו חכמים שבשיעור זה אין בו "תשבו" – כעין תדורו.

**אמנם החכמת** שלמה [הג"ר שלמה קלוגר] סי' תרלט כתב דכשם שכשאין מקפה לפניו פטור, כך גם בזמן ירידת הגשמים אם בסוכה אחת אין הגשמים יורדין לתוכה גם היושבין בה פטורין מסוכה דשעור הוא שנתנו חכמים לחיוב ישיבת סוכה וכשיורדין גשמים הוי "זמן פטור". [ובזה מיישב להסוברים דסדין אינו פוסל סוכה למה אין חיוב בזמן הגשמים לפרוס סדין ולישב בסוכה ע"ש.]

**ובגדר הדבר** ביאר החכמת שלמה [בקטע הבא] דאין הפטור משום מצטער אלא משום דעיקר החיוב לישב בסוכה הוא באכילת הנאה ואם האוכל מתקלקל אין זה אכילה המחייבת ע"ש.[[613]](#footnote-613)

**אמנם הנה** המ"ב סקל"ג כתב: ומ"מ אם אינם יורדין למקום שיושב שם צריך לאכול בסוכה בעוד שעדיין אינם יורדים עליו ועל שולחנו[[614]](#footnote-614) ואפשר דאפילו ברכת לישב בסוכה יכול לברך [בכורי יעקב ע"ש שמביא קצת ראיה לזה ממהרי"ל ונראה דאם הוא איסטניס ומצטער בזה יכול לצאת ועכ"פ לא יברך.] ע"כ. הרי מבואר דאפילו אם רק בצד שיושב לא יורדים גשמים חייב בסוכה [וא"כ כ"ש אם יורד הגשם רק בסוכת אחרים ולא בסוכתו]. והיינו משום דכל הפטור הוא משום מצטער וכל שהוא עצמו אינו מצטער חייב בסוכה.

**והגר"א כתב** וז"ל "וכמו שכתב הרשב"א דכשיורדים גשמים אין שם סוכה עליו". ולכאורה כונתו לרשב"א ח"ד סי' עח הובא בב"י וז"ל "שאין המצטער ואשר ירדו עליו גשמים עד שתסרח המקפה חייב לאכול בסוכה דתשבו כעין תדורו אמרינן, ולעולם לא חייבה התורה לאכול בסוכה אלא כדרך שאדם עושה בביתו" ע"ש. ובבנין שלמה (סי' מז) תמה שלא נזכר ברשב"א שאין שם סוכה עליו. אמנם כנראה כונת הגר"א דטעמו של הרשב"א הוא משום שפירש דפטורא דירדו גשמים אינו רק בגדר שלא חייב להתאמץ כ"כ, וכעין פטורא דיותר מחומש, אלא דהמצטער אין זה כלל צורת קיום המצוה, דגדר המצוה הוא "תשבו-כעין תדורו", והמצטער כמאן דיושב מחוץ לסוכה דמי.[[615]](#footnote-615)

**אם לסגור הגגון מיד או להמשיך לישב סוכה עד שינטפו גשמים**

**שמו) כתב הערוך** השלחן (תרלט כב): ודע שיש להסתפק בסוכות הבנויות שלנו, שמסלקין הגג, ובעת הגשמים מחזירין אותו. ודרך להחזירו מיד כשמתחילין גשמים לירד, דאם יהיה פתוח עד שיתחילו לנטף לתוך הסוכה – יתאסף בהסכך הרבה גשמים שינטפו אחר כך, ויבטלנו ממצות סוכה. אמנם אם בעת שמתחילין לאכול התחילו גשמים לירד, באופן שיכולין לגמור הסעודה אף אם תהיה פתוחה, אם מותר להחזירה מיד כדי שלא יתאספו הגשמים ויבטלנו לאחר זמן, או דילמא: מצוה דשעתיה עדיפא, ולא יחזירנה עד אחר כך כשיגמור הסעודה, כדי שיאכל בסוכה עתה, ואם אחר כך יתבטל על ידי זה מסוכה – הלא פטור הוא. וכן נראה להורות, אבל העולם לא נהגו כן. ואולי דכמו שאמרו חכמינו ז"ל: חלל עליו שבת אחד, כדי שיקיים שבתות הרבה, לעניין חולה שיש בו סכנה; הכא נמי מוטב לבטל סעודה זו מסוכה, כדי שיקיים אחר כך הרבה סעודות בסוכה. מיהו זהו וודאי בהושענא רבה, שמתחיל הגשם לירד בשעת סעודה – לא יחזיר הגג, כיון שאינו צריך מן התורה עוד לאכול בסוכה – לא יבטל דינא דאורייתא בשביל סעודת שמיני עצרת, שלא תהיה ביכולתו לאכול על ידי זה.

**הרוצה לישב ולברך על הסוכה בשעת ירידת הגשמים**

**שמז) כתב בשערי** תשובה תרלט יג: כתב בשבו"י ח"ג סימן מ"ה שאירע בק"ק מיץ בשנת תפ"ג ששני ימים קודם החג ירדו גשמים עד שנתמלא הסכך במים וירדו טיף להדי טיף וגם בלילה ירדו קצת גשמים דהיינו נהילא דבתר מיטרא וכו' יש שרצו לדחוק עצמם לאכול בסוכה אף שירדו טיפים הרבה מ"מ רצו לעשות כובע ישועה בראשם להציל מן הגשמים. והשיב: ועל הכת שרוצים לאכול בסוכה אף שיורדים טיפים הרבה בוודאי לא שפיר עבדי כדאיתא בירושלמי בהדיא כל הפטור כו' נקרא הדיוט וכ"כ הגמי"י וכן בש"ע וכן במהרי"ו סימן קצ"א כל דרכיה דרכי נועם ואיכא ביטול שמחת יו"ט וכ"כ בספרי חק יעקב סימן תע"ב. ועוד כיון דבש"ס מדמה זו לעבד שמוזג כוס ושפך על פניו ואם יחזור למזוג בע"כ יכעוס עליו יותר כיון שמסרב ועושה נגד רצונו בודאי נקרא חסיד שוטה והדיוט. [ועי' מט"א תרכה סד שאם הוא מצטער על עצם יציאתו מן הסוכה רשאי להישאר בה כיון דאין היציאה מצילתו מהצער ע"ש.].

**וכן כתב** המ"ב (תרלט מה) דהמברך על הסוכה בזמן ירידת הגשמים הוי ברכה לבטלה.

ובעונג יו"ט סי' מט הקשה למה אין איסור שמשו בעצי סטוכה בהיותו בסוכה בעת ירידת הגשמים ע"ש. והארכנו בזה בפ"ק אות רמז.

**אם בנשירת קיסמין איכא להתירא ד"משתסרח המקפה"**

**שמח) אביי הוה** קא יתיב קמיה דרב יוסף במטללתא נשב זיקא וקא מייתי ציבותא [פרש"י קסמין של סכך היה משיר על המאכל] וכו' אמר ליה לדידי כיון דאנינא דעתאי כמי שתסרח המקפה דמי לי. וכתב השער הציון תרלט סא ומשמע דאי לא הוי אנינא דעתיה אסור ולא מקרי מצטער בזה במה שיצטרך להסיר מן המאכל. ולא אבין הטעם. ואולי תלוי הדבר לפי נשירת הקיסמים דאם נושרים הרבה ועי"ז נופלין על ראשו או לתוך המאכל ומתקלקל המאכל הוא דמי למשתסרח המקפה. ושם בעובדא דרב יוסף לא היה כ"כ באופן זה, ועל כן לא הותר אלא משום דאנינא דעתיה. עכ"ל.

**ולפי סברת** החכמת שלמה אות שמה י"ל דרק בגשמים סגי בתסרח המקפה דהוי זמן פטור. אבל בנשירת הקסמין דהוי דרך מקרה לא נפטר אלא המצטער ממש ולכן היה צריך לומר דאנינא דעתיה.

**ביאור דברי הריטב"א**

**שמט) ת״ר היה** אוכל בסוכה וירדו גשמים וירד אין מטריחין אותו לעלות. כתב הריטב"א: ומינה שאם לא היה אוכל עדיין וראה גשמים באין ושמים מתקדרין בעבים, שאוכל חוץ לסוכה‎ ואין מטריחין אותו לעלות עד שיגמור כל סעודתו. ע"כ. בפשטות הכונה דאף קודם התחלת ירידת הגשמים יכול להמנע מלישב בסוכה משום החשש שירדו גשמים. ולכאורה במ"ב סקל"ג הובא באות שמה משמע דלא חש ליה, שהרי מתיר לברך אף אם יודע שתיכף יגיעו הגשמים לשלחנו.

**אולם עי'** בחיי אדם כלל קמז ס"ז שפירש דברי הריטב"א דקאי בהחל לאכול בבית [אחר שירדו גשמים] ומחדש דאף דלא טרח בתחילה לירד מן הסוכה לביתו [אלא תחילת הסעודה היתה בביתו] אפ"ה אם פסקו הגשמים אין חייב לעלות לסוכה. [ועצם חידוש זה מבואר גם בר"ן.] ולפ"ז ליכא ראיה מהריטב"א לנדון המ"ב. שו"ר דאין דברי החיי אדם סותרים להנ"ל דהוא מיירי לענין אם החל לאכול בבית דכשפסק הגשם אין צריך לאכול בסוכה, אבל מ"מ עדיין יש דיוק מהריטב"א דמותר להתחיל לאכול אף בעת שהשמים מתקדרין בעבים בטרם ירידת הגשם.

**דף כט ע"א**

**הטעם דאין מטריחין לעלות**

**שנ) ת''ר היה** אוכל בסוכה וירדו גשמים וירד [וכשישב לו בבית פסקו גשמים. רש"י] אין מטריחין אותו לעלות עד שיגמור סעודתו. הנה אחר שפסקו הגשמים אינו מצטער ורק טורח יש בדבר וצ"ב א"כ למה נפטר. וביאר בחזון יחזקאל ע"פ רש"י לעיל כו. גבי שומרי גנות ופרדסין דפטורין משום כעין תדורו ופירש רש"י: כדרך שהוא דר כל השנה בביתו הזקיקתו תורה להניח דירתו ולדור כאן בסוכה עם מטותיו וכלי תשמישו ומצעותיו וזה אינו יכול להביאן שם מפני הטורח. והביאור בזה דכיון דאין דרך לעשות כן בדירתו כל השנה לכן פטור. והכי נמי כאן אין הרגילות לעבור באמצע הסעודה ממקום למקום כדי לאכול בביתו. שו"ר שכ"כ הבכור"י (תרלט לד).

**התחיל לאכול בבית ופסקו הגשמים**

**שנא) הנה הלשון** "היה אוכל" וכו' משמע דאם לא התחיל לאכול בסוכה יהא הדין שונה. ובחי' תלמיד הרמב"ן כתב: אית דדייקי מדנקט היה אוכל וירדו גשמים ולא נקט ירדו גשמים אין מחייבין אותו להמתין, אלמא יש לו להמתין אם נראה לו שיפסיקו הגשמים בקרוב. וי"ל דאדרבה רבותא קמ"ל דלא מבעיא כל זמן שלא פסקו שאין עליו חובת סוכה כלל אלא אפילו פסקו אם ירד והתחיל לאכול דבר יגמור.

**והר"ן [הובאו** כל דבריו באות שמב] כתב: וברייתא נמי דנקט היה אוכל בסוכה וירדו גשמים לרבותא נקטיה, דאע"ג דכבר היה אוכל והתחיל במצוה, כיון שירד אין מטריחין אותו לעלות, וכ"ש אם התחיל לאכול חוץ לסוכה מחמת הגשמים ופסקו שאין מטריחין אותו עד שיגמור סעודתו. עכ"ל. ומבואר דיותר יש סברא לחייבו לחזור לסוכה כאשר כבר התחיל בה סעודתו מאשר אם התחיל בבית. וצ"ב. [אולי לפי סברת החזון יחזקאל אות שנ יש לפרש דהו"א דאם התחיל כבר לאכול בסוכה, דומיא דהכי בהתחיל בביתו וירדו גשמים ויצא יותר דרכו לחזור מאשר כשהתחיל סעודתו מחוץ לבית.] ועי' בנשמת אדם כלל קמז מש"כ בדברי הר"ן ודבריו צ"ע.

**ירד לביתו ולא ישב או שלא החל לאכול, ופסקו גשמים. והדין בזה בשינה**

**שנב) בדין הפטור** מלחזור לסוכה עד שיגמור סעודתו. כתב הבאור הלכה תרלט ס"ו: הנה בלבוש איתא "כשהתחיל לאכול" וכן איתא בכל בו ורי"ו. אמנם ברש"י איתא "כשישב לו פסקו" וכן משמע לשון הברייתא. ועכ"פ אם פסקו קודם שישב משמע דאפילו לרש"י מחויב לחזור לסוכה, וכ"כ בא"ר, וכן סתמתי בפנים.

**ולגבי ירד** לישן בביתו מאימתי פטור מלעלות אם פסקו הגשמים. עי' מג"א דדוקא אם שכב לישן אבל אם רק הוריד כלי המיטה יחזור ויעלה. אבל המ"ב (תרלט מ) הביא דבגדי ישע ומאמ"ר מסתפקים בזה אחרי שכבר היה לו טורח להכניס הכרים וכסתות לבית. ובשער הציון הביא פלוגתת פמ"ג ומחה"ש אם פשט בגדיו ולא שכב אם צריך לעלות. [הספק רק לדעת המג"א דפוטר רק בשכב.]

**אם צריך להעירו אחר עלות השחר**

**שנג) ת''ש עד** שיאור ויעלה עמוד השחר תרתי אלא אימא עד שיעור ויעלה עמוד השחר. כתב הריטב"א: גירסת הרב בעל המאור אימא עד שיעור משיעלה עמוד השחר. אבל בספרים שלנו גרסי עד שיאור. וכן היא בפי׳‎ ר״ח ובספרי הגאונים ז״ל כלומר עד שיאור משיעלה עמוד השחר, שמתחיל האור. שלא תאמר [עד שיאור] היינו כאור היום [ש]אח״כ. וקודם עלות השחר אע״פ שניעור אין מטריחין אותו לעלות. וה״ה שאם לא נעור אין מטריחין אותו אף משיעלה עמוד השחר עד שיגמור שינתו, דלא גרע מסעודה דאמרי בה עד שיגמור סעודתו. וכן דעת מורי נר״ו. עכ"ל.

**הנה לגי'** המאור מבואר הדין להדיא דכדי לחייבו לעלולת לסוכה בעינן תרתי, שיעור וגם שיעלה עמוד השחר. אמנם לגי' הר"ח והגאונים מה שמבואר הוא דבעינן עלות השחר, אבל לא נזכר אם צריך להעיר אותו או רק כשיעור מאליו יצטרך לעלות. והריטב"א כתב דגם לגירסא זו אין צריך ליעור משנתו ולמד זה ממה שאין צריך להפסיק סעודתו.

**אמנם הר"ן** כתב וחוכך אני בזה לפי גירסא זו דסעודה אין לה זמן ידוע אבל שינה אפשר שכיון שזמנה אינו אלא בלילה כל שעלה עמוד השחר הוי כגמר לגבי סעודה. ומיהו אם תקפתו שינה ודאי פטור משום מצטער.[[616]](#footnote-616)

**עלות השחר והאיר המזרח**

**שנד) רש"י ד"ה** תרתי. בתמיה שני דברים אלו הן סותרים זה את זה שיאור משמע שהאיר לו המזרח ועלה עמוד השחר משמע קודם לכן ובבאור הלכה סי' תקפח: ואם תקע משעלה עמוד השחר יצא - עיין לעיל בסימן נ"ח בבה"ל דדעת הגר"א ועוד איזה אחרונים דעמוד השחר נקרא משהאיר פני המזרח ולא קודם. וראיה לשיטתם ממה דאיתא בתענית דף י"ב עד מתי אוכל ושותה עד שיעלה עמוד השחר דברי רבי, ובתוספתא פ"א ובירושלמי הלכה ד' איתא בשם רבי עד שיאיר המזרח, ש"מ דחד הוא. אמנם בסוכה דף כ"ט ברש"י ד"ה תרתי משמע דתרי זמני נינהו ועה"ש הוא קודם. ובחידושי הריטב"א שם משמע דלא פסיקא ליה דבר זה ע"ש וצ"ע.

**משל לעבד שבא למזוג כוס לרבו וכו', אם הוא בכל החג**

**שנה) משלו משל** למה הדבר דומה לעבד שבא למזוג כוס לרבו ושפך לו קיתון על פניו. כתב הרמב"ם בפיה"מ: וירידת הגשמים בתחלת הסוכות רמז כי השם אינו מקבל מעשיהם ברצון. עכ"ל. וצ"ב מה כוונתו "בתחילת הסוכות".

**והנה ז"ל** הריטב"א תענית ב. א״ר יהושע הואיל ואין ה[גשמים](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_5.htm#E2841,0,^^4330!) סימן ברכה בחג למה הוא מזכיר [גבורות גשמים בתפלת חג הסוכות]. פירוש‎ כדאמר בסוכה למה גשמים דומה בחג לעבד שמזג כוס לרבו ושפך לו קיתון על פניו. ומכאן משמע דמשום כל החג קאמר[[617]](#footnote-617) ולא על לילה הראשון בלבד כדכתב רבינו אפרים ז״ל התם. אלא שיש לדחות דבלילה הראשון סימן קללה ומכאן ואילך לא קללה ולא ברכה כלישנא דמתניתין.[[618]](#footnote-618) עכ"ל. וסברת רבנו אפרים כתב הבכור"י (תרלט לט) משום דרק בלילה הראשון איכא חובה לאכול ואם לא יכול לאכול הרי נראה שאין הקב"ה חפץ במצותו. אבל שאר ימי החג הרי אין חיוב לאכול ואם ירדו גשמים הרי הוא פטור ואין כאן סימן רע. [אמנם זה רק להסוברים אות רס דבלילה ראשון לא יאכל בגשמים.] וע"ש בבכור"י פלפול גדול בענין. ומצאתי בארחות חיים וז"ל וכתב גאון ז"ל ודוקא לילה הראשון וטעמא דמסתבר הוא שהוא עיקר המצוה אבל מלילה ראשון ואילך כבר רצה עבודתו. עכ"ל.

**ולכאורה נראה** דדעת הרמב"ם כדעת רבנו אפרים וזו כונתו "בתחילת הסוכות" היינו בלילה ראשון. אמנם הלשון דחוק דלמה לא כתב להדיא בלילה ראשון.

**ואפשר לומר** דהנה הבכור"י שם העתיק לשון החמדת ימים וז"ל: וקבלנו שלא אמרו זה דהוי כמוזג כוס לרבו כו' אלא כשלא ירדו גשמים קודם ימי החג ופתע פתאום נתקשרו השמים בעבים בהתקדש החג וירדו גשמים, אכן אם כבר היו יורדים גשמים בטרם התקדש החג ונמשכו עד החג אין כל מאומה בזה וגשמי רצון ברכה ונדבה הוו. עכ"ל. ויתכן דהכי נמי הוי כוונת הרמב"ם לומר דהסימן קללה אינו בהחלו הגשמים קודם החג אלא בשהתחילו לירד בתחילת הסוכות.

**ביאור המשל מספר "קול אליהו"**

**שנו) כתב הגר"א** בקול אליהו פרשת אמור על המשל הנ"ל: ויש לדקדק מדוע לא אמר כפשוטו משל לעבד שבא ליתן כוס לרבו ושפך אותו על פניו. אכן יבואר ממה שנודע כי ראש השנה ויוה"כ המה ימי הדין ואחריהם ימי החג במצות לקיחת הלולב וישיבת הסוכה והימים האלה המה ימי רחמים להמתיק הדינים ע"י המצוות המקיפות אותנו, ואשר אנחנו ממלאים ידינו ברכה בימים ההם. אמנם ברדת גשמים המכריחים אותנו לבטל מצות סוכה הנה זה עד משחק נאמן כי הוא יתברך איננו חפץ ח"ו לפשר הדינים כי אם שישארו בתקפם ובגבורתם כאשר היו. וזאת נודע כי המזיגה הוא עירוב מים ביין להמתיק את חריפותו שיהיה ראוי לשתיה. וזהו ענין המשל לעבד שבא למזוג כוס לרבו היינו לבטל חריפותו, והאדון שפך המים הלאה וזהו ושפך לו קיתון של מים על פניו ר"ל שאינו רוצה בהמזיגה.

**שנז) איבעיא להו** מי שפך למי. עי' רש"י ורשבא בשו"ת ח"א סי' נז ובחי' הריטב"א וקרבן נתנאל.

1. הנה להלן כז. אמרינן דאין תשלומין לסוכה בעצרת אבל עי' בספר החיים דבסוכות גופא יש תשלומין. [↑](#footnote-ref-1)
2. צ"ב למה כתב להשלים ביום ולא באותו לילה וכן לכאורה יכול להשלים גם בימים הבאים. וצ"ב אם יכול בלילה אחרונה להשלים את כל הלילות ואם אפשר האם צריך להתעורר בין השלמה אחת לחברתה וכמה זמן צריך כדי שיחשב הפסק בין השינות.

   ועי' ספר הסוכה פסקי הגרש"ז סי' לה שהגרש"ז תמה למה לפי ר"א אין חובה לישן בסוכה כל לילה של שבעת הימים. והנה לפנינו דברי הגרש"ק שאכן ס"ל דחייבים. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש לדון דהחיוב רק כאשר אינו יכול להעמיד עצמו ער ואז חייב לילך לישון בסוכה. [ומ"מ לא נתבאר בדבריו דיש תשלומין לזה. ועכ"פ מתיישב בזה לשון המשנה לא יצא ידי חובתו כיון שהיתה עליו חובה לילך לישון.] ועי' הגהות רא"מ הורויץ לדף כו. שמי שנרדם מאליו אין לו איסור שינה חוץ לסוכה ואמר הר"ג טאובר דאין זה סתירה להגרי"פ דשאני התם שלא הגיע למצב שאינו יכול להעמיד את עצמו ער. [↑](#footnote-ref-3)
4. מש"כ רש"י דיש חיוב שתיה בסוכה וכן הוא להלן כז: אוכל ושותה בסוכה, עי' באור הלכה (תרלט ס"ב ד"ה יין) דמכאן ראיה לסוברים דעל רביעית יין יש חיוב לישב בסוכה. ולחולקים כתב בשער הציון (ס"ק כט) דמיירי בשתיה שבתוך הסעודה [לכל הפחות על יין, והסתפק שמא גם שתיית מים שבסעודה חייבת בישיבת סוכה. [↑](#footnote-ref-4)
5. הנה להלן כח: איתא דצריך לטייל ולשנן בסוכה, וצ"ב שלא הביא רש"י דגם זה מעיקר ישיבת הסוכה. והנה בתוס' ריה"ח ברכות יא: איתא דבטיול ושנון לא מצינו איסור חוץ לסוכה [ולכן פשיטא ליה שאין צריך לברך עליהם. אך ברא"ש פ"ד דסוכה סי' ג' כתב בשם ר"ת שהיה ראוי לברך גם על הטיול אלא שנפטר בברכו על האוכל משום דהנך תשמישין טפלין לו ע"ש, וכן מבואר בתשובת ר"ת שהביא ריה"ח הנ"ל וצ"ע אם פליגי על עיקר דבריו או רק על הברכה.]

   ועי' אבני נזר סי' תפ אות ב' שהביא דברי רש"י דידן וכתב לפ"ז בהא דכתב רמ"א (סי' תרמ ס"ד) דבעינן שתהא הסוכה ראויה לישב בה בלא שיצטער באכילה ושתיה ושינה, דהיינו רק בג' דברים הללו, אבל אין צריך שיוכל לטייל בה בלא צער כיון דאין זה עיקר סוכה. וצ"ב.

   אמנם לשון הבעל המאור (פסחים כז. בדפי הרי"ף): "והוא חייב לישן בסוכה ולטייל בה". ובנשמת אדם כלל קמו סק"א מבואר דפשיטא ליה שחייב לטייל רק בסוכה. [↑](#footnote-ref-5)
6. רש"י כתב דעבד פטור כאשה ואשה פטורה משום מ"ע שהזמן גרמא. והקשו האחרונים דלהלן מבואר דפטורות מגזה"כ דאזרח. ויבואר בס"ד באות לב. [↑](#footnote-ref-6)
7. ביאר הערוך לנר דהאיסור הוא במקרבת שלמי חגיגה ביו"ט כב"ה דשלמי חובה קרבין ביו"ט ולא שלמי נדבה. [אבל בחול לא גרע משלמי נדבה.] [↑](#footnote-ref-7)
8. מכאן סתירה לעונג יו"ט סי' מט [הובא בפ"ק אות רמז] שכתב דסוכה אסורה לנשים כיון דאסורה בהנאה ולא הותרה אלא למצותה. [וע"ש מה שהארכנו בזה]. ויש ליישב לפי מה שכתב שם דאם מראש ידוע שתשב בה אשה הוי כמתנה "איני בודל" ולפ"ז ה"ה הכא דידע שטבי יכנס. [↑](#footnote-ref-8)
9. ומצינו באחרונים תירוצים נוספים: הערוך לנר תירץ דהיה מקום לומר דילפינן מהאזרח למעט נשים [להלן כז:] והוי לאו הבא מכלל עשה. ובהגהות ריח"ל מייזליש כתב ליישב דאם יקיים מצוות שאשה פטורה מהן יבוא שלא לקיים מצוות שאשה חייבת בהן. ופירש בזה דברי רש"י שכתב: ועבדים פטורין מן הסוכה דמצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות, וכל שהאשה חייבת עבד נמי חייב כדאמרינן בחגיגה (דף ד.) עכ"ל, וסיום דברי רש"י תמוה לשם מה הביא כאן דין חיובי עבד כאשה. ולהנ"ל יתפרש דהוא גזירה משום המצוות שאשה חייבת בהן והעבד יבוא לזלזל בהן. והשפ"א כתב דחיישינן שיבואו להעלותו ליוחסין. [↑](#footnote-ref-9)
10. לשון הטור סי' תרכז: וכי היכי דבעינן שתהא הסוכה תחת אויר השמים ולא יהא סכך אחר עליה ה"נ בעינן שיהא הוא באויר הסוכה ולא יהא סכך אחר חוצץ בינו לסוכה לפיכך הישן בה תחת המטה. וכתב הט"ז (סק"א) דסובר כרז"ה. אבל הב"ח כתב דסובר כרי"ף. ועי' פמ"ג שהסכים לט"ז. [↑](#footnote-ref-10)
11. וז"ל הריטב"א [והר"ן] "והקשה עליו הרז״ה מה ענין סוכה תחת סוכה לכאן שהרי אין כאן שם סוכה ולא ענין סוכה תחת סוכה". והמכתם כתב: כאן תפס עליו הר"ז ז"ל כי אמר סוכה בתוך סוכה ולא תפיס הוא דאוהל בתוך סוכה קאמר. [↑](#footnote-ref-11)
12. וצ"ע לשון המלחמות בסוף דבריו מש"כ בשם רש"י שסובר כהרי"ף. [↑](#footnote-ref-12)
13. מבואר ברמב"ן דהא דסוכה תחת סוכה אינה נכשרת ע"י הסכך העליון הוא מפני שכלפי התחתונה הוי כסכך שאינו עשוי לצל [והגם דהסוכה העליונה כשרה ביאר הקה"י (סי' טו) דהיינו דוקא לגבי המקום שבין התחתונה לעליונה דהתם הוא עשוי לצל. אבל כלפי התחתונה הוי כאין עשוי לצל, ופלגינן דין הסכך בין הנדון כלפי התחתונה לנדון כלפי העליונה.] [↑](#footnote-ref-13)
14. מש"כ המלחמות דסכך הכשר "בטל" אין כוונתו משום שנחשב כיושב מחוץ לסוכה, אלא כיון דהצל מורכב משני סככים זה פוסל גם את הסכך הכשר וזו הכוונה דסכך הכשר בטל. [ויסוד הפסול גם בסוכה תחת סוכה וגם בפירס סדין או ישן תחת המטה כיון דיש כאן סכך כשר וסכך הרי הם מצטרפים ונהפך לפסול.]

    והריטב"א באות ה כתב דלדעת בעל המאור הוי "בטול" וכוונתו דמבטל את המקום מלהיחשב כ"תוך הסוכה". ונמצא דהן הרמב"ן והן הריטב"א כתבו דהוי "בטול" אבל כונתם הפוכה. [↑](#footnote-ref-14)
15. הריטב"א כתב בשם המלחמות בנוסח אחר וז"ל: אלא דהכא ליכא טעמא דאהל דהא דין הוא שיהא סכך עליון מבדיל כל מה שהוא תחתיו, לפי שהעליון הוא העושה הצל. [במלחמות לכאורה מבואר להיפך "דאתי סכך עליון שהוא פסול שאינו עשוי לצל דהא איכא צל התחתון" אלמא העיקר הוא התחתון וצ"ע.] אלא דכיון דחזינן דקפיד רחמנא למפסל סוכה שתחת סוכה ששתיהם סכך כשר והיה ראוי שלא תפסול זו לזו ילפינן מינה דקפיד רחמנא לפסול סוכה שיש תחתיה אהל חשוב כעין סוכה שפוסל אותו מלמעלה ואשתכח דפיסולא דהכא מדין סוכה שתחת סוכה נפקא. עכ"ל.

    [↑](#footnote-ref-15)
16. אולם לפי מה שהתבאר בהערה לעיל גם הריטב"א מפרש ע"פ שיטתו שזה נקרא "בטול" וא"כ לכאורה ל"ק עליה קושית הרמב"ן. [↑](#footnote-ref-16)
17. בקה"י (סי' טו) תירץ את שיטת הרמב"ן דהנה במטה כתב הר"ן דהא דלא פוסלת בפחות מי' טפחים הוא משום דלגבה עשויה והיינו שאינה עשויה לישב תחתיה. וא"כ י"ל דגם אם הסוכה העליונה פחות מי' הוי כעשויה לגבה שהרי אין עשויה לישב בה כיון דהוי דירה סרוחה.

    ובספר ברכת יעקב סי' לא תירץ דברי הרמב"ן, דהנה הך הלכה [דילפינן מבסוכות תשבו כדעיל ט:] נתחדש שא"א להיות לסוכה שני סככים וממילא סכך העליון אינו סכך של הסוכה ולכן הוי כסכך פסול. אולם מ"מ עדיין צ"ב למה אינו כשר מצד הסכך התחתון ובע"כ נתחדש עוד בהך גזה"כ דזה מבטל את הסכך השני. והכא בסוכה שיש תחתיה אהל פסול אתינן עלה מצד הדין השני שכשיש ב' סככים זה פוסל את גם את הכשרו של הסכך הכשר. [לכאורה לר"ת דף י. אמרינן "דל מהכא" ורק לשיטות הפוסלות בסכך כשר ופסול שצממ"ח אפשר לפרש כרמב"ן.]

    ולפ"ז הכא כיון דיש על האהל שתחת הסוכה שם אהל זה פוסל אפילו אי ליכא י' טפחים. ולא דמי לסוכה תחת סוכה ששם אם אין י' "הוי הכל סכך אחד" ולא הוי סכך פסול בהדי סכך כשר. [ולפ"ז ביאר דזהו גופא השו"ט בגמ' לעיל י: במאי דמקשה ומתרץ משמואל דכהכשרה כך פסולה.] [↑](#footnote-ref-17)
18. הפנ"י לעיל י: כתב דלכן אפילו בגבוהה י' אין הפסול אלא מדרבנן. עוד מבואר בלשון הפנ"י דהטעם משום 'דלגבה עשויה'. [צ"ע דבתוס' כתבו משום 'אהל עראי'. ונראה דהפנ"י הבין כדברי הרי"ץ גיאות אות כה דכיון דלגבה עשויה הוי אהל עראי.] [↑](#footnote-ref-18)
19. לכאורה יל"ע דבגבוהה העליונה טפח או ד' טפחים נכשיר את התחתונה ונימא דהיא מסוככת בסכך העליונה ולא גרעא מאילו היתה התחתונה מסוככת בסכך פסול. וצ"ל דכיון דהתחתונה גבוהה י"ט נחשבת כסוכה אחרת ולא כ"תוך סוכה" העליונה כמו בישן תחת המטה שגבוהה י'. ולפ"ז מדין סוכה תחת סוכה מוכח ג"כ הדין שבלמעלה מי' א"א להכשיר מחמת העליונה, ונמצא מדין זה מקור לישן תחת המטה. וצ"ע למה לא פירש הריטב"א דזו גופא כונת הרי"ף. שו"ר בקה"י סי' טו כתב סברא זו ע"ש. [↑](#footnote-ref-19)
20. בספר עמק סוכות הקשה ע"ז מהירושלמי המובא בתוס' ד"ה ראיתם וז"ל: מחלפא שיטתיה דרבן גמליאל דהא הכא גבי סוכה מיחו בידו חכמים מלישב בסוכה שהרי היה ישן תחת המטה, ומשני שהיה עושה כן שלא לדחוק את חכמים שהיו ישנים בסוכה, ופריך אי שלא לדחוק את חכמים ישב לו חוץ לסוכה ומשני דרוצה היה לשמוע דברי חכמים. ע"כ. ולפמ"ג למה לא אמרו דישב תחת המטה לקיים לכל הפחות מצוה דאורייתא. [↑](#footnote-ref-20)
21. וכן כתב הפנ"י (יא.) דהוי דרבנן. ותירץ בזה הא דפסק הרי"ף במטה כשמואל שהשעור י"ט ואלו בסוכה תחת סוכה פוסל אף בד"ט [וזה כעין קושית הריטב"א אות ה] דגבי סוכה תחת סוכה דפסולה מדאורייתא פסלינן בד"ט אבל בישן תחת המטה דאינו אלא מדרבנן לא החמירו אלא בעשרה. אולם מבואר בפנ"י דיש חלוק בין מטה דלגבה עשויה ששם אינו אלא מדרבנן לבין נקליטין גבוהין עשרה דפסול מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-21)
22. וצ"ל דגרע מסכך פסול דסכך פסול שהוא באותו גובה עם הכשר טפל אליו אבל כאן הוא אהל חדש ומקומו פסול. [↑](#footnote-ref-22)
23. כתב הפמ"ג דגובה הי"ט נמדד מהארץ עד תחתית המטה אבל עובי מקום המשכב אינו מצטרף לעשרה. וכתב שער הציון (סק"ג) דמקורו מדין בית שאין בו י' וקרויו משלימו לעשרה הרי הוא כרמלית (שבת ז:).

    עוד מבואר במ"ב (סק"ג) בשם הגר"ז דגם אין למטה דפנות כלל אפ"ה פסול לישן תחתיה. וכתב בשער הציון דמקורו ברמב"ם (פ"ה הכ"ג) דהמעמיד ארבע קונדסין ופירס עליהן סדין אם גבוהין עשרה הרי זו כסוכה בתוך סוכה. [↑](#footnote-ref-23)
24. כונתו דלעיל י: מחלקינן בין קינופות דפסולי בפחות מי' לנקליטין שאין פסולין אלא בי"ט משום דקינופות קביעי. ולפ"ז הוקשה לט"ז למה לא תירץ הר"ן דהחילוק בין מטה לקינופות הוא דמטה דמיא לנקליטין דלא קביעא. אע"כ ס"ל דמטה מקרי קביעא. [↑](#footnote-ref-24)
25. לכאורה י"ל דכיון דלגבה עשויה זה ג"כ מחסר בשם אהל ודרגתו כאהל עראי. [ויש מקור לסברא זו בדברי הרי"ץ גיאות שכתב בחד פירושא דהא דאמרינן דלר"י סוכה אהל קבע ומטה אהל עראי הוא משום דמטה לגבה עשויה.]

    והפמ"ג כתב ליישב, דעל המקשן אין להקשות דהרי עוד לא הוכר בגמ' סברת "קביעי". אלא דהקושיא למה התרצן לא תירץ כן, וזה ל"ק דהרי התרצן אמר האמת דבעינן גבוהה י' מחמת הא דלגבה עשויה.

    אמנם כתב הפמ"ג להקשות על הגמ' דף יא. בדינא דרבה בר רב הונא למה לא דחתה הגמ' דאתי אף כרבנן דתחת המטה אסור לשון כיון דהיא קבועה אבל תחת כילה מותר כיון לא קביעא. [אך אם נימא דע"י סברת לגבה עשויה הוי כעין עראי וכסברת הרי"ץ גיאות הנ"ל א"ש.] [↑](#footnote-ref-25)
26. לכאורה כונתו דאם איתא לסברת "לגבה עשויה" א"כ אפילו בגבוהה מי' תהא כשרה, ובע"כ הדרינן מסברא זו לגמרי. אמנם י"ל דהדרינן רק מהא דהו"א דאין זה כלל אהל, אבל מ"מ גם למסקנא איתא לסברא זו לעשותה כעין אהל עראי. וכן מוכח ברי"ץ גיאות (פ"ק אות שנא) שכתב בחד פירושא דהא דאמרינן דהסוכה נחשבת קבע והמטה עראי מפני דהמטה לגבה עשויה ודוק. וכן מבואר בעיטור במה שיישב שיטת הרי"ץ גיאות עי' פ"ק אות שמב. [↑](#footnote-ref-26)
27. הא"ר הקשה הרי כשזזה המטה גם הקינופות זזים עמה. ותירץ הפמ"ג דהאהלת הקנופות מתייחסת למטה וכיון דאינם זזים ממנה מקריין אהל קבוע כלפי המטה. [עי' פ"ק אות שלד.] ולכאורה מדברי רש"י לעיל יא. שכתב דהא דלר' יהודה מותר לישן תחת מטה בסוכה הוא משום דהמטה הוי עראי הואיל ומסלקין אותה ממקום למקום. ואילו בקינופות משמע דאסור אף לר' יהודה [דהרי רבה התיר רק בכילה] ובע"כ החילוק משום דהקינופות מסתלקין יחד עם המטה וכדברי הט"ז. [אך לדברי הרי"ץ גיאות דהא דהמטה נחשבת כעראי הוא משום דלגבה עשויה אין ראיה.] ועי' פ"ק אות שנא. [↑](#footnote-ref-27)
28. והנה כל מטה מניחין תחתיה מנעלים עי' לקמן כא: ואעפ"כ מקרי לגבה עשויה [ועי' חי' הרשב"א שבת קלח. בזה. והובא בב"י ובבאור הלכה סי' שטו.] ויש לחלק דאין זה שמוש חשוב כלפי השמוש בגבה . [↑](#footnote-ref-28)
29. וע"ע בדבריו בח"ח סי' קמג שדן אם כאשר ישנים על העליונה האדם הישן נחשב כאהל ופוסל את מה שתחתיו. והביא מדברי ערוך לנר רפ"ב דפוסל ומסיק דאין כן דעת הפוסקים. וכ"כ בהליכות שלמה. [↑](#footnote-ref-29)
30. אכן הר"ש אהלות פ"ח מ"א פליג ע"ז כמו שכתבו התוס' שם, וז"ל הר"ש: ואע"ג דכל הני מקבלי טומאה סקורטיא וקטבליא כדתניא בכלים פט"ז (מ"ג) משיחסום ויקנב ומפץ אמרינן בכל דוכתא שטמא בזב ובמת וכן סדין וכן מחצלת אם עשאה לשכיבה, מ"מ חוצצין בפני הטומאה אם נטויים כאהלים דאהל שאני דאע"ג דמקבל טומאה מציל על הטומאה מלהיות בוקעת ועולה בוקעת ויורדת. ועי' חזו"א (אהלות ט יג) שמצדד דכל זה אם מקבל טומאה רק מדין "אהל", דטומאת אהלים אינה סיבה שלא לחצוץ, אבל אם מקבל טומאה מדין בגד לא נימא דע"י דין אהל יחצוץ דאין זה גזה"כ בדין "חציצת אהל" אלא בדין "טומאת אהל". [וזה א"ש רק להסוברים באות יב דאהל אינו נטמא בשאר הטומאות.] אבל כתב דבדברי הר"ש הנ"ל מבואר דאף בכה"ג חוצץ והניח בצ"ע.

    ועי' תוס' הרא"ש בשבת שמוכיח כדעת הר"ש מהמשנה פ"ז דאהלות, דהנוגע באהל מבפנים טמא טומאת ז' והנוגע מבחוץ טמא טומאת ערב, והגדר משום דנחשב האהל כשני כלים דצד שכלפי הטומאה כנוגע במת וצד החיצון כנטמא מהפנימי והוי רק אב לטומאה והנוגע בו הוי ראשון ע"ש. ולפ"ז מוכח דהאהל הפנימי חוצץ מהאהל החיצוני למרות שהוא מקבל טומאה. [ועי' חזו"א אהלות ט יב יישוב המשנה לדעת תוס' דמיירי אחרי שהוציאו את המת ע"ש.] [↑](#footnote-ref-30)
31. ועי' שפ"א דמצדד בתחילת דבריו דאולי מקרי נעשה בכונה כיון דרוצה שיהא אויר ביניהם שלא יתקלקלו. [אך הביא מפיה"מ דר"י פליג נמי אהא.] [↑](#footnote-ref-31)
32. לענין האם המשכן עצמו קיבל טומאה, עי' מנ"ח מצוה רסד אות ט מה שהביא מפירוש הטור על התורה למה לא נטמא המשכן ממיתת נדב ואביהוא וביאר הטור דדינו של המשכן כמחובר ולא מקבל טומאה. והקשה המנ"ח הרי המקור לטומאת אהלין הוא מהמשכן וא"כ ודאי אף הוא יקבל טומאה. ועי' בית יצחק (יו"ד ח"ב סי' לא אות יח) מה שתירץ בזה. ולפי מה שנתבאר בדעת תוס' הרא"ש יש ליישב. [↑](#footnote-ref-32)
33. וכ"כ הרא"ש בפירושו לאהלות פ"א מ"ג. ועי' גם בחי' הרשב"א בשבת שם. אמנם בתוס' רי"ד מבואר דצמר אינו נטמא בטומאת אהל. [↑](#footnote-ref-33)
34. נראה דהרשב"א הבין דהלמוד ממשכן הוא לטמא פשתן אף שהוא מחובר ולכן הקשה הרי במשכן היה תלוש. אמנם בתוס' הרא"ש בתירוץ השני נראה דהחבור הוא רק המעשה כדי לעשותו לאהל אבל אין זה דין 'מחובר'. ובעיקר קושית הרשב"א עי' חת"ס בשבת שהביא ירושלמי דמשכן מקרי מחובר כיון דכתיב ע"פ ד' יחנו. [↑](#footnote-ref-34)
35. לכאורה לפ"ז הא דפשתן מטמא הוא דין פשוט והחידוש הא בשאר מינים דגזה"כ הוא דהיחוד לאהל מפקיע מתורת טומאה. [ולא נתבאר אם לדבריו יקבל הפשתן טומאה גם במחובר או רק בתלוש.] [↑](#footnote-ref-35)
36. ונראה דלדבריו לא קשה קושית הרשב"א דהמשכן לא היה מחובר. דגם תירוץ שני סובר כיסוד התירוץ הראשון דיש דין מיוחד באהל וזהו דילפינן ממשכן. רק דלענין הקושיא כיצד יוצא מטומאתו במחשבה ע"ז תירץ ב' תירוצים או דעשאו מתחילה לכך או שדיש מעשה כדי לחבר. אבל המשכן שנעשה מתחילה לכך אין צריך מעשה כדי לעשותו לאהל. ועי"ל דהמשכן באמת לא קיבל טומאה דאין מעשה שיוצאו מתורת קב"ט אבל מ"מ ילפינן דאהל אינו מקבל טומאה מצד מצבו הנוכחי אלא אם הוא מפשתן. [↑](#footnote-ref-36)
37. לבאר המעלה של סלע, ז"ל הר"ש בפרה: הוא צור שמששת ימי בראשית (פירוש דנראה שאין שם קבר. ולשון הריטב"א: שאין לחוש בסלע שיש שם קבר) ואפילו הכי החמירו לעשות תחתיהן חלל. עכ"ל. וצ"ב אחרי שעשו חלל למה הוצרכו לסלע. ועי' מש"כ התפארת ישראל. [↑](#footnote-ref-37)
38. הקשה הגרד"ל שליט"א הרי היתה שנת הקהל באמצע והיו חייבים להוציאם. [לכאורה י"ל שהביאום ע"ג שוורים. או י"ל דבנו החצרות בסמוך למקום ההקהל.] [↑](#footnote-ref-38)
39. ז"ל הריטב"א עירובין ל: ויש לתרץ עוד דלא אמרינן אהל זרוק לא שמיה אהל אלא בדבר שהוא כלי דכשהוא קטן מקבל טומאה ומפני שהוא עשוי לנחת הוא דטהור וכיון דכן כשמטלטל ולא עביד נחת הוי כשאר כלים אבל בפשוטי כלי עץ שאין מקבלין טומאה אפי׳ כשהן זרוקין אינם מקבלים טומאה וחוצצין. [לכאורה לדברי הריטב"א גם השדה תיבה ומגדל עצמן יקבלו טומאה כשהן זרוקין וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-39)
40. ז"ל התוס': ורשב''א מפרש דלתות על גב שוורים לכ''ע הוי אהל דתנן באהלות (פ''ו מ''א) אדם וכלים נעשים אהל לטמא אבל לא לטהר, פירוש מביאין טומאה ואין מפסיקין בין טומאה שתחתיהם לכלים שעליהם. ולא מיירי באדם וכלים שעושים עצמן אהלים אלא כדמפרש התם כגון נדבך של אבנים או דלתות על האדם או על הכלים אפילו כלי גללים וכלי אבנים וכלי אדמה. ומשמע דסבר דאהל זרוק לא שמיה אהל דאי שמיה אהל כשנתן הנדבך על גבי הכלים אמאי לא יהיה חשוב אהל להפסיק והא כלי עצמו נעשה אהל להפסיק כשאינו מקבל טומאה כגון שידה תיבה ומגדל למ''ד שמיה אהל, וקתני סיפא נתון על גבי אבנים שאינם כלים או על דבר שיש בו רוח חיים דומיא דשוורים בפרק הישן (סוכה ד' כא.) טומאה תחתיו כלים שעליו טהורין כו' משמע דבענין זה הוי אהל לכ''ע.

    אמנם עי' בתיו"ט פרה פ"ג מ"ב כתב דהרמב"ם לא ס"ל כן ע"פ מש"כ בפ"ו דאהלות מ"א לחלק בין כלי גללים לשדה תיבה ומגדל שהם כלי הבא במדה ואין לו תורת כלי אלא תורת אהל. והעיר בזה המל"מ שם. [↑](#footnote-ref-40)
41. אמנם הרא"ה כתב: והרי דלת דיש בה אגרופין פירוש דמסתמא היתה רחבה כדי שלא יצא מגופו של תינוק כלום לחוץ. ע"כ. וכ"כ הריטב"א. ומבואר דקאי על הרוחב. [↑](#footnote-ref-41)
42. הקשה הערוך לנר הרי ר' יהודה גופיה אית ליה בעירובין ל: דאהל זרוק שמיה אהל. וכעין זה הביא הערול"נ משו"ת זכרון יהוסף סי' כג שהקשה על המהרש"א דדן מהי דעת ר' יהודה בזה וכעין זה הקשה הגרע"א על התוס' ע"ש. [וכן תמה הרש"ש על המהרש"א] וע"ש מש"כ. [↑](#footnote-ref-42)
43. מבואר בריטב"א תרי חדושים: א. דדין אהל זרוק ילפינן ממשכן [ולא מסברא.] ב. דגם לדין אהל זרוק מהני אם הוי כמלא אגרוף, דכל שהוא כמלא אגרוף לא ילפינן ממשכן. ולכאורה צ"ע הרי שדה תיבה ומגדל שהם מלא אגרוף ואפ"ה יש בהם דין אהל זרוק. [↑](#footnote-ref-43)
44. אין זה כתירוץ רבנו פרץ. דלרבנו פרץ החסרון משום דגם כשהניחו את הדלתות על השוורים לא היה זה לשם אהל, אבל לריטב"א אף שמניחין לשם אהל מ"מ ר' יהודה בעי שיעשה "מתחילתו" לשם אהל. ולדברי הריטב"א צ"ל דתירוץ הגמ' בע"ב דשורים מגינים על הרועים, הוי כנעשה מתחילתו לכך. [↑](#footnote-ref-44)
45. ראיית הריטב"א צ"ע, דהא מטה מעולם לא נעשית לשם אהל לא בתחילה ולא בסוף, ואין זה ראיה לדלתות שכשמניחם ע"ג השוורים הוא לשם אהל כמו שכתבו התוס'. ונראה דס"ל לריטב"א דכיון דישן תחת המטה הרי בזה משוי לה לאהל ולכן הוכיח דהחסרון משום דלא נעשה בתחילה לאהל.

    ובדעת התוס' נראה דכשישן תחת המטה לא מקרי דנעשתה לאהל דדילמא ישן שם רק מחמת חסרון מקום ולא שמשתמש בה לאהל. ועוד י"ל דכדי לעשותה לאהל בעינן מעשה שיזיזנה ממקומה למקום אחר משא"כ כשישן תחתיה לא מזיזה ממקומה. [↑](#footnote-ref-45)
46. צ"ב מה עדיפותא דדלתות ממטה והרי גם דלתות אינן עשויות להוביל עליהם אלא להיות מחוברות בפתח [ועי' ברא"ה שלא היו הדלתות מיוחדות להוביל ע"ג השוורים דא"כ מטמאין מדרס] ודמי למטה דלגבה עשויה. ואולי י"ל בדוחק דהא ד'לגבה עשויה' הוא סתירה לשמוש תחתיה משא"כ דלתות אין שמושם כ"כ סתירה לאהל תחתיהם. וכעין סברא זו כתב הרש"ש בע"ב. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-46)
47. עי' פנ"י שהקשה לשיטת הרי"ף דהפסול של מטה משום סוכה תחת סוכה מה זה שייך לאהל. וע"ש מש"כ. וכן בספר החיים סי' תרכז. [↑](#footnote-ref-47)
48. הפנ"י תירץ לפי שיטתו אות ט דר' יהודה מסברא קאמר לה. והערוך לנר כתב דהקושיא מכח ק"ו מטו"מ דיש גזה"כ וכ"ש כאן דאין גזה"כ. [↑](#footnote-ref-48)
49. ואף דזה תלוי בפלוגתת רבא ורב אלעזר מ"מ מתוס' בע"א ד"ה ועל גביהן משמע דעיקר הדין כרבא. [↑](#footnote-ref-49)
50. ז"ל הגמ' שם: א''ל אביי אלא מעתה עשה מחיצות של ברזל וסיכך על גבן הכי נמי דלא הוי סוכה. [↑](#footnote-ref-50)
51. וראיה לזה מהא דהעושה סוכה במקום שדר בה כל השנה נפטרת בסוכות ממזוזה משום דירת עראי כמו שכתב הפמ"ג סי' תרמו (הובא במ"ב סי' תרכו סקכ"א). ועי' בשע"ת שם שבשו"ת ארבעה טורי אבן מחייב אף בסוכות דלא נתבטלה דירת שאר ימות השנה. אך בדעת הפמ"ג לכאורה הוא כנ"ל שהתורה קבעה שישיבה זו היא עראית. ובמ"ב דרשו שם הביאו דברי הגרע"א שהדיור של סוכה הוא סוג דיור חדש ופחות חשוב מחמת עראיותו ואינו המשך לדיור של ימות השנה. [וצ"ב אם זו סברא אחרת ממש"כ. וצ"ע בפנים הגרע"א.] וכן מבואר בבכור"י סי' תרכה בתוספת בכורים שתורת סוכה משוי ליה עראי ע"ש. ועי' בשו"ת שבט הלוי ח"ב סעי' קנג שפליג עליה. ועי' אות כט. [↑](#footnote-ref-51)
52. ועי' לעיל ב. א''ל אביי אלא מעתה עשה מחיצות של ברזל וסיכך על גבן הכי נמי דלא הוי סוכה א''ל הכי קאמינא לך עד כ' אמה דאדם עושה דירתו דירת עראי כי עביד ליה דירת קבע נמי נפיק למעלה מכ' אמה דאדם עושה דירתו דירת קבע כי עביד ליה דירת עראי נמי לא נפיק. [↑](#footnote-ref-52)
53. והאבני נזר הביא דברי הר"ן ריש מכלתין דסוכה דירת עראי ילפינן מדכתיב בסוכות תשבו שבעת ימים היינו עראי שאינו יכול לעמוד יותר משבעה ימים אלא דאף אי יכול לעמוד יותר כשר דאי אפשר לצמצם שעור מדויק של עמידה ז' ימים בדיוק. אבל מ"מ אם עשוי באופן שאין יכול לעמוד אלא ע"י קבע אז הוא דפסול. [↑](#footnote-ref-53)
54. עי' אות לג משה"ק ע"ז מדברי אביי בסוף העמוד דמבואר להדיא [לשיטת רש"י] דרק הסכך בעי קבע ולא הדפנות. [↑](#footnote-ref-54)
55. הקשו הר"ן והריטב"א דהו״ל לתלמודא למימר בהדיא ור׳‎ יהודה לטעמיה כדאמרינן לעיל ובכל דוכתא. [↑](#footnote-ref-55)
56. לשון המכתם: ואין שם אהל עליה אלא כלי מטלטל ממקום למקום. [↑](#footnote-ref-56)
57. הרש"ש דף ז: כתב דיש לחלק בין ספינה לעגלה ע"פ המבואר בב"מ ט: ספינה מינח נייחא ומיא הוא דקא ממטו לה. ועי' שו"ע הגר"ז סי' קסז סט"ז גבי קביעות חבורה לסעודה וז"ל: אבל אם היו הולכין ואוכלים לא נקבעו אע"פ שאמרו נאכל יחד ואפילו מהלכין ברגליהם ואוכלים מככר אחד. אבל אם הולכים בספינה אחת ואמרו נאכל, נקבעו באמירה זו אפילו כל אחד אוכל מככרו, ואפילו שלא על מפה אחת. אבל אם יושבים בעגלה יש להסתפק אם דינם כרוכבים על גבי בהמה שהעגלה ג"כ מהלכת, משא"כ בספינה שהיא אינה חשובה מהלכת אלא המים הולכים תחתיה והיא נחה לעולם על אותם המים. או אפשר כיון שהם יושבים בעגלה אחת מצטרפין. משא"כ ברוכבים שאף שהם יושבים הרי כל אחד הוא רוכב בפני עצמו. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-57)
58. והיינו דהתם אין זה דברי ר"י גופיה אלא סוגית הגמ' היא שמפרשת כך. וא"כ קשה דנימא דהתם קאי לפי מ"ד דסברת ר"י משום שמעמידה בדבר המק"ט. [↑](#footnote-ref-58)
59. ולכאורה כן מוכח גם בר"ן הנ"ל שכתב דלרש"י יש חלוק אם הקרקע מחוברת לסוכה או שהיא קרקע עולם. אלמא הקבע תלוי בקרקע. [↑](#footnote-ref-59)
60. ובאמת יש ראיות דהקבע תלוי בדפנות. עי' לעיל ז: דמדמצריך ר"ש ד' דפנות מוכח דדירת קבע בעינן. עוד ראיה דעי' תוס' לעיל ב. גבי סוכה שאין נכנס בה גשם ומש"כ בפ"ק אות טז בשם השפ"א שם דגם לר"י דבעי דירת קבע מ"מ בסכך מודה לסברת תוס' שם דאסור שיהא קבע. אלמא עיקר הקבע בדפנות. [אמנם שם הובא דפמ"ג פליג ע"ז.] [↑](#footnote-ref-60)
61. כן דייקו בספר המאורות וספר הבתים. ועי' בריטב"א שהביא "מקצת חכמים" שסוברים דהוא רק לכתחילה. [↑](#footnote-ref-61)
62. וע"ש מה שביאר לפ"ז בסוגיא דעושה סוכתו בראש הספינה. [↑](#footnote-ref-62)
63. דברי הגרי"ז דלא כסברת הריטב"א דרבא סבר דהוצין כמאן דאיתנהו לגבי דין דירה אלא כסברת שאר ראשונים דהוא דין חדש. [↑](#footnote-ref-63)
64. והנה לא פירש הגרי"ז אם לדבריו הוי רק דין דלכתחילה או דחסר בישיבה אפילו בדיעבד. והנה בתחילת דבריו כתב דמשמעות הרמב"ם יותר דהוא רק דין דלכתחילה, ואולי כן היא מסקנתו. ולעיל הובא מדברי הראשונים שכתבו בדעת הרמב"ם דהוי רק לכתחילה.

    ובעיקר דברי הגרי"ז יש דוחק דמפרש דרבא קאי לר' יהודה, והרי אין הלכתא כוותיה. וגם בדברי ר"א מן ההר מבואר דלרמב"ם עיקר המחלוקת בין אביי ורבא היא בדין לכתחילה. ואמנם הר"א מן ההר הביא בשם "איכא מאן דמפרש" שתמה על הרמב"ם שהשמיט דינא דרבא. וע"ז השיב ר"א מן ההר דהרמב"ם הביא דין זה וכנ"ל. ולכאורה בהא פליג ה'איכא מאן דמפרש' וסובר דדינא דרבא מעכב בדיעבד ולכן תמה למה השמיט זאת. ודברי הגרי"ז מיישבין קושיתו. [↑](#footnote-ref-64)
65. תירץ הערוך לנר דמיירי שהכרעיים מתחילות מהרצפה ולא מע"ג המטה, ולכן היה מקום לומר דדמי להא דאמר אביי דאם סיכך על גב המטה [היינו על יתידות העומדין בפנ"ע] כשרה. [↑](#footnote-ref-65)
66. תירץ הערוך לנר דקמ"ל כמש"כ התוס' דהחבלים אינם נחשבים אלא ככרים וכסתות שאינם ממעטים. [↑](#footnote-ref-66)
67. נראה דכן הוא שיטת הרי"ץ גיאות שכתב: "הסומך סוכתו לכרעי המטה להעמידה ולחזקה ואפילו אינה יכולה לעמוד בפנ"ע כשרה". עכ"ל. ועי' גם בר"י מלוניל שנראה כן. [↑](#footnote-ref-67)
68. צ"ע אם לר' יהודה גם גבי מחיצות שבת נימא כן. וא"כ יחלוק על הדין של שיירה שהקיפוה בכלי בהמה (עירובין טו:). ונראה לחלק דהיכא דהמחיצה עצמה מן המטה מודה ר"י דכשרה דכיון דיחדה למחיצה לא יטלנה והיינו שיירה שהקיפוה בכלי בהמה. [↑](#footnote-ref-68)
69. ולפ"ז למאן דפסל משום דמעמיד בדבר המקבל טומאה בע"כ הצורה שהניח סכך היא ע"י שהניח כלונסאות מרגל לרגל ועליהם הניח הסכך [דאל"כ יפול הסכך שא"א להניחו ע"ג ד' רגלים באופן אחר] ואעפ"כ הוא פסול. והוכיח מזה החזו"א דמעמיד דמעמיד ג"כ פסול. ויבואר בס"ד להלן אות מג. [↑](#footnote-ref-69)
70. פירש הקרבן נתנאל דהקושיא היא ממעשים בכל יום שמסככין על כותל אבנים. [↑](#footnote-ref-70)
71. מבואר ברא"ש דלא רק סומך בדבר המקבל טומאה פסול אלא גם סומך בדבר שאין גדולו מן הארץ. וכן מבואר בראב"ד [למאי דסבר בקושיתו] גבי מעמיד ע"ג בהמה וע"ג האילן. וכן פשוט לפי הטעם דהולכין אחר המעמיד. אמנם לשון העיטור: מ"ט דר' יהודה משום דמעמידה בדבר המקבל טומאה ועל דופני הבית שאין מסככין בהן הסכך כשר שאין דבר המקבל טומאה. עכ"ל. וכן המאירי הביא דיש מחלקים בין מעמיד במק"ט למעמיד בשאר פסולי סכך. והארכנו בזה באות לח. [↑](#footnote-ref-71)
72. המנח"ש ח"ב סי' מז הוכיח מתוס' דהוי דאורייתא מדלא כתבו נ"מ בין "אין לה קבע" [שהוא דאורייתא לפי פירושם כהירושלמי] לבין "מעמידה במק"ט" אם הוא דאורייתא, ש"מ דתרווייהו דאורייתא. ושוב דחה דהרי התוס' כתבו דכו"ע מודו לטעם דאין לה קבע. ובפרט לפי הרא"ש אות לד דר"י אינו אלא מפרש ואפילו אם לא ניא כהרא"ש מ"מ בדעת ר' יהודה י"ל שפיר דכו"ע מודו דאסור גם משום דאין לה קבע. [↑](#footnote-ref-72)
73. מבואר דבאמת אין הסכך מק"ט ורק "כאילו" הוא מק"ט ופסול לסכך. ולכאורה לפי סברת הב"ח שדימה להא דשבת [וכן לחת"ס שיובא בהמשך דהוי כמעמיד ממש] יקבל טומאה ממש. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-73)
74. לכאורה הכונה במש"כ ליתא היינו להלכה לא קי"ל כן אבל מ"מ בדעת הך מ"ד בגמ' דפסול משום מעמיד כך הוא הפירוש. אך אולי כונתו דא"א לפרש כן כלל וגם מאן דפסל הוא מגזירה כשיטת הר"ן. [↑](#footnote-ref-74)
75. כנראה כוונתו למאי דאיתא בשבת נב. ושאר כל הטבעות טהורות ופרש"י כגון העשויות לדלת. [↑](#footnote-ref-75)
76. ויסוד קושיתו משום דפסקינן כרבנן דר' נחמיה שבת נט: דהלך אחר המעמיד דסתם מתניתין בפי"ג מ"ו דכלים כוותייהו. [↑](#footnote-ref-76)
77. החת"ס בא לפרש הברייתא שנעתיק בסמוך דיש בה ג' שיטות ולא כפשטות דיש רק ב' שיטות וז"ל הברייתא (שבת נט:): היא של מתכת וחותמה של אלמוג טמאה היא של אלמוג וחותמה של מתכת טהורה ורבי נחמיה מטמא שהיה ר' נחמיה אומר בטבעת הלך אחר חותמה בעול הלך אחר סמלוניו בקולב הלך אחר מסמרותיו בסולם הלך אחר שליבותיו בערסי הלך אחר שלשלותיו וחכמים אומרים הכל הולך אחר המעמיד. [↑](#footnote-ref-77)
78. לדברי החת"ס רבנן בתראי דשבת ס. ס"ל דהכא פסול מדאורייתא. אבל להלכה לא פסקינן כן ולכן לא פירשו הראשונים דהפסול מטעם זה. [↑](#footnote-ref-78)
79. לכאורה זה נסתר מהא דלעיל טו: אם היו נתונין שתי נותנן ערב. אכן י"ל לפי מה שנתבאר באות לט ענין ד. [↑](#footnote-ref-79)
80. מבואר מתוך תירוצו של הב"ח דלא מיירי בכותל אבנים שבו באמת אין לסמוך הסכך. אלא בדפנות עץ רק דיש בהם פסול מחובר. אמנם עי' מג"א תרכט יא שתמה על קושית הב"ח הא הוא עצמו כתב בשם התרוה"ד דבדיני סכך "תלוש ולבסוף חברו" כשר וא"כ הדפנות כשרות. [↑](#footnote-ref-80)
81. הכוונה דא"א לעשות גג מאבנים כי אין מה שיחזיקם שלא יפלו ולכן נהגו לעשות הגג מקורות. ובשלום יהודה הקשה דבארצות המזרח עושים גג מאבנים ע"י שבונה בצורת כיפה. [עי' ע"ז יט: "הגיע לכיפה".] ועי' ריטב"א שכתב רק תירוצו השני של הר"ן [והוא הביא כן משם הראב"ד וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-81)
82. ונראה דגם אם נימא דהוא תקנה דרבנן משום גזירה י"ל דמ"מ גדר הגזירה הוא כאילו הוי מעמיד ומק"ט. ויתבאר בזה לישנא דפסקי רי"ד כאילו הסכך מקבל טומאה דמי. וכן מבואר בחזו"א (קמג ב) "דסכך הנסמך על המקבל טומאה יש לומר דנעשה סכך פסול" [ונ"מ דמה שנסמך עליו הוי ג"כ העומד על סכך פסול ויבואר באות מג.] [↑](#footnote-ref-82)
83. ונראה דכן מוכח במ"ב שכתב (תרכט כב) וז"ל: וכן העתיקו כמה אחרונים לדינא דלכתחלה יש ליזהר שלא להעמיד הסכך בדבר המקבל טומאה. אכן בדיעבד, או שאין לו שאר דברים, קי"ל דמותר להעמיד הסכך בדבר המקבל טומאה כדמוכח בסוף סי' תר"ל. עכ"ל. והנה מש"כ "בדיעבד" ע"כ הוא אחר שבנה, שאם בשאין לו אופן לבנות הרי זה כתב בנפרד "או שאין לו שאר דברים". ודוק. [↑](#footnote-ref-83)
84. דמש"כ המג"א "אין להניח על הסוכה" היינו להעמיד כמש"כ הבכורי יעקב סקי"ד. וכן הוא במ"ב סקכ"ה. [↑](#footnote-ref-84)
85. כתב הקה"י סי' יז בשם הפמ"ג המובא בבכור"י סקי"ד דאם היה כלי גמור שנשבר פסול אפילו להעמיד בו. [וביאר הקה"י דאף דגם זה גזירה לגזירה מ"מ כאן שייכא יותר הגזירה שיבואו לסכך בדבר הפסול מדאורייתא וכולה חדא גזירה היא.] אמנם לא מצאתי דין זה בבכור"י ובפמ"ג. [↑](#footnote-ref-85)
86. עי' חי' רע"א דגם אם בעלמא אין להקשות דנימא עוד נ"מ אבל נ"מ הפוכה [דהמיקל יחמיר והמחמיר יקל] בעי למימר. [↑](#footnote-ref-86)
87. מאי דפשיטא להו לתוס' דשדה תיבה ומגדל כשרים לסיכוך. יש לדון לפי דעת הארחות חיים הובא בפ"ק אות שצח דאין לסכך בקנים שיש להם בית קבול אע"ג דאינם עשויים לקבלה ונתבאר שם דסגי בחשיבות של בית קבול אף דאינו עשוי לקבלה. וא"כ לפ"ז לכאורה יש לפסול לסכוך גם כלי הבא במדה. וצ"ל דתוס' ס"ל כתשובת הרא"ש המובא בפ"ק שם שכל שאין מק"ט כשר. [ואולי יש לחלק לפי דברי הר"ח שבת לה. דכלי הבא במדה אין עליו שם כלי.] [↑](#footnote-ref-87)
88. ז"ל הריטב"א: והא דתנן וכלן כשרות לדפנות בשאין הסכך עומד סמוך בהן. אי נמי דכל שאין איסורא לסכך אלא מגזירה דרבנן כגון חבילין לא גזרו בו סמיכה וגזרה לגזרה היא כן נראה לי. [↑](#footnote-ref-88)
89. ובמאמ"ר (תרכט ז) כתב דנראה דשאר ראשונים לא פירשו כרש"י מדלא הקשו משם כקושית מג"א. [↑](#footnote-ref-89)
90. והנה כתבנו לעיל דלרש"י מעמיד פסול מדאורייתא שהכל הולך אחר המעמיד ולר"ן ועוד ראשונים הוי פסול דרבנן מגזירה. ולפ"ז גם בהא דר"ת יחלקו אם פסול מדאורייתא או מדרבנן. [↑](#footnote-ref-90)
91. בספר הסוכה כתב דזה פסול דאורייתא וצ"ע מנין לו. [↑](#footnote-ref-91)
92. בשבת קנד: איתא הכי: איתיביה שתים בידי אדם ואחת באילן כשרה ואין עולין לה ביו''ט מאי לאו דחק ביה באילן דהוו להו צדדין וצדדין אסורין. ופרש"י: מאי לאו דחק ביה באילן, ואותיב ביה קנים של דפנות בנקבים שנקב הרבה בגופו של אילן וסיכך שוב על אותן דפנות ומ''מ אין כאן תשמיש אלא בצדי אילן. עכ"ל. וע"ז כתב הרמב"ן דהוי מעשה קרקע. ולכאורה צ"ע מזה על דעת החזו"א שמפרש שכל ההיתר של הרמב"ן הוא רק כשהוי מעשה קרקע, והרי כאן האילן לא מחזיק את הקרקע אלא הוא חלק ממעמידי הדופן, ולכאורה הוי בגדר מעמיד דמעמיד, וחזינן דגם זה שרי וצ"ע. אמנם י"ל דהרמב"ן מפרש כאידך פירושא שם בתוס' דמיירי דקרקעית הסוכה מונחת על האילן. [↑](#footnote-ref-92)
93. ביאר בשלמי תודה דכוונתו דהתרוה"ד אזיל דפסול מעיקר הדין כסברת הב"ח ולכן לא חילק בזה. [↑](#footnote-ref-93)
94. במנח"ש ח"ב סי' מז כתב לדון חדא דאין עיקר הנקודה "מעשה קרקע" אלא כיון שכך המציאות שם אמר כן אבל הוא הדין מעמיד דמעמיד. [א"ה ויש להסיף דהריטב"א באמת לא הזכיר בלשונו "מעשה קרקע" אלא רק "מעמיד דמעמיד". ובמנח"ש הביא לשון הר"ן להלן כב: (יא. בדפי הרי"ף) "כולי האי לא גזרינן כיון דמפסקי קונדסין בין אילן לסכך".]

    ועוד כתב די"ל דיש סברא לומר דמעמיד הכלונסאות על המטה גרע כיון דכל הסוכה עומדת על המטה ולכן הוצרך להוסיף שם סברא דמעשה קרקע קעביד.

    ויש לבאר עוד לפי דברי הגר"ז (תרכט יב) שכתב: אבל אם הסכך מונח על גבי כלונסאות או על גבי יתידות והן מונחים על גבי דבר המקבל טומאה אין בכך כלום ומותר לעשות כן לכתחלה ואע"פ שדבר המעמיד ומחזיק את הסכך נסמך על גבי דבר הפסול לסיכוך אין בכך כלום שהרי כל סוכה שבעולם מעמידי הסכך הן נסמכים על גבי קרקע עולם הפסולה לסיכוך. עכ"ל. הרי דה"מעשה קרקע" הוא רק ראיה להיתר. [↑](#footnote-ref-94)
95. בדבר קושיא זו דהכל סכך אחד וא"כ הסכך נסמך על מק"ט. כתב המנח"ש דהיא הנותנת כיון דכלונס העומד על המק"ט הוא פסול לסכך, ממילא זה מחלק בינו לשאר הסכך שאינו עומד על המק"ט. ונראה מדבריו כמו שכתבנו להוכיח גם מדברי החזו"א דהסכך העומד גופיה נפסל ואין זה דין כללי שהסוכה פסולה אלא דהעומד ע"ג המק"ט הוי כסכך פסול. וב"הערות" כתב כעין זה אלא שפירש שפסולו של המעמיד הוא משום שלא הונח לשם צל. [↑](#footnote-ref-95)
96. החזו"א טוען ב' טענות. א. אם הכלונס חלק מהסכך אין כלל מקום להכשיר דאין מחלקין הסכך לחצאין.

    ב. דרק אם "מעשה קרקע" קעביד אינו פוסל. והמעלה במעשה קרקע מבואר בקה"י שהרי כל הסוכות עומדות על הקרקע ובע"כ ע"ז לא גזרו. [ויש להוסיף לשון הריטב"א "ואם באנו לאסור להעמיד קונדסי סוכה במחובר הרי אתה אוסר מלהעמידם בארץ ולסכך בהן דהא לא אפשר".]

    ואפשר לבאר המעלה במעשה קרקע באופן אחר דהקרקע אינה חלק מהסוכה אלא רק היכי תמצי אבל הדפנות הם חלק ממנה הסוכה. [עי' אות לג ואות מח החילוק בין קרקע לדפנות.] [↑](#footnote-ref-96)
97. במנח"ש כתב לדון דמעמיד הסוכה ע"ג המטה שכל הסוכה היא במטה סברי הראשונים דגרע טפי ואסור אפילו אם נימא דמעמיד דמעמיד מותר. [↑](#footnote-ref-97)
98. יש לדון דילמא לא פסלו את הסכך גופיה אלא את הסוכה אם היא מחמת סכך שהעמידוהו על מק"ט. ועי' אות לח בהערה.

    והמנח"ש טען דגם אם הסכך פסול הרי אין פסולו אלא מדרבנן, והרי כבר הובא (אות לט ענין ג) דרבים הם המכשירים מעמיד בפסול דרבנן.

    ובשלמי תודה טען דכה"ג לא שייכא הגזירה שהרי אם יסכך בהנך מעמידים הם כבר לא יהיו פסולים, ובדעת החזו"א חזינן דס"ל דלא אזלינן בתר טעם הגזירה אלא האידנא הוי כפסול בעצם. והעיר השלמי תודה דלפ"ז יש להחמיר להניח המעמידים לשם צל דאל"כ הרי הם ג"כ פסולים לסכך. [אולם דבריו צ"ע דא"כ איך מותר להניח על קונדסים והרי אינם עושים צל וממילא אינם לשם צל. ובע"כ דגדר הפסול הוא דאמרו "דדינו כמו המעמיד" וא"כ כל זה לא שייך אלא כשהמעמיד בעצמותו יש בו איזה תכונה (שמק"ט או אין גדולו מן הארץ או מחובר), אבל מה שיש בו במקרה שלא הניחוהו לשם צל לא שייך שיחול דין זה במה שעליו שהרי הוא כן הונח לשם צל. ובאמת ראיתי שהוכיחו ממה שכתבו הפוסקים דאפשר לסכך ע"ג הלטי"ש אף שאינם לשם צל.]

    וראיתי בספר הסוכה שהוכיח דאין להעמיד בדבר שפסול משום תולמ"ה [היינו שלא נעשה לצל ואף שעתה רוצה שיהא לצל הוי תולמ"ה], מדברי הריטב"א דף יב. שכתב דהמעמיד סכך ע"ג חבילי קש וחבילי עצים וחבילי קנים אין נפסל משום דין "מעמיד" כיון דאין זה אלא פסול דרבנן. והרי כל פסול חבילה הוא גזירה משום תולמ"ה וחזינן דאם היה כאן פסול דאורייתא היה בזה משום מעמיד.

    אמנם נראה דשאני התם דגזרו על חבילה בעצמותה אף שהניחה לשם סכך וא"כ בגזירה דרבנן נתנו לזה שם פסול וזה פוסל את מה שעומד על גבו מדין הכל הולך אחר המעמיד אבל בתולמ"ה שחסר רק מעשה לא שייך לפסול משום מעמיד.

    והנה הבאור הלכה סי' תרלז כתב בשם פמ"ג דהמעמיד ע"ג מעמיד גזול יש בזה משום פסול "מעמיד" ע"ש. ולכאורה הוא סתירה לדברינו דמ"ש גזל מתולמ"ה. אכן נראה דיחש לחלק ביניהם דשם הוא מחוסר מעשה אבל כאן החפצא גופא גזול ואמרינן דהעומד על גביו כמוהו. [↑](#footnote-ref-98)
99. הקה"י (סי' יח) כתב ליישב דעת המג"א דכל דבריו רק כשהכלונס אינו חלק מהסוכה אלא הוא מעל גובה הדפנות. אבל אם הוא מעל חלל הסוכה הרי הוא חלק מהסכך ויש בו את הגזירה. [וכבר נחת לסברא זו המאמ"ר (תרכט ז) ומיישב בזה קושית המג"א דבסי' תרל מיירי שאינו בחלל הסוכה.]

    ואפ"ל ע"פ דרכו ולבאר החילוק בין כלונס ע"ג החלל לע"ג הדופן באופן אחר ע"פ סברת החזו"א דלעיל שאם הוא בחלל הרי הוא חלק מהסכך ואין מחלקין הסכך לשנים.

    ובמנח"ש כתב דשמא מיירי שיש למיטה דפנות מלמטה וכשכפאה סיכך על הדפנות ולא הוצרך לכלונס. [↑](#footnote-ref-99)
100. במנח"ש דחה דהנה לשון הריטב"א "ויש מקומות שעושין בכתלים דפנות של קנים משום היכרא שלא יהא נראה כסומך על הכתלים לגמרי" א"כ יש לפרש דלא הניחו כלונס עומד ועליו סככו אלא השכיבו כלונס על המחיצה והוי היכר שלא מסככים באבנים אלא בעץ. והוסיף המנח"ש דאם איכא פסול מעיקר הדין לא מהני מה שישים קנה שרק מגביה ולא מוסיף עוד נקודת אחיזה חדשה אבל לענין המדת חסידות הנ"ל של הר"ן סגי בהיכר זה. ובזה יתבאר לשון הראשונים "משום הכירא" שלא יהא נראה כסומך על הכתלים "לגמרי". משמע דבאמת סומך על הכתלים רק לא לגמרי.

     ועי' מאמ"ר (תרכט ז) שהביא שמנהג מקומו לעשות ד' קונדסין בצדדים עומדין ובולטים מעל לסוכה ואין סומכין בהם הסכך כלל. וכתב דמנהג זה נשתרבב ממנהג הר"ן והוא מועיל רק להיכר. ודבריו דומים למנח"ש דאין זה ממש תקון ל"מעמיד" אלא רק היכר בעלמא. [↑](#footnote-ref-100)
101. הקשה הקה"י הרי מייד בהמשך כתב דגם התחתונים צריכים להיות כשרים לסכך. [ואולי י"ל דכאן מיירי מעיקר הדין דאורייתא. ובהמשך מיירי מדין גזירת מעמיד.] [↑](#footnote-ref-101)
102. מבואר בחזו"א ג' טעמים להתיר. ויש לדון אם כל אחד בפנ"ע מתיר או רק בהצטרפם יחד. ועי' ב"ח סי' תרכט ד"ה כתב הר' ישעיה. [↑](#footnote-ref-102)
103. הנה מסמרים אינם מק"ט עי' רמב"ם (פ"ח מכלים ה"ב ופ"י ה"א) ופמ"ג מ"ז סוף סי' תרמג וחזו"א מקואות (לקוטים ז ח) ומ"מ אין להעמיד בו משום דאין גדולו מן הארץ. ולפ"ז להסוברים באות לח דמותר להעמיד בדבר שאין גדולו מן הארץ גם הכא שרי. אלא דלא קי"ל כן. [הלבוש כתב דמסמרים מק"ט.] [↑](#footnote-ref-103)
104. כגון סיבית סנדויץ' דיקט. [↑](#footnote-ref-104)
105. ענין קשירה דנחשב כמעמיד מבואר בסי' תרכט ס"ז. ואמנם שם מיירי שבלי הקשירה יפול לאלתר. אבל הוא הדין אם צריך להחזיקו מרוח מצויה שהרי בלא בה יפסל. ודמי לדברי ר"ת דף י. הובא באות מא. [↑](#footnote-ref-105)
106. כתב השפ"א דלא סגי שיהא ג"ט עד האויר שבין הקנים התחתונים. משום דאין לבוד לאויר. אלא בעינן לבוד לקנה שתחת וא"כ הוא טפי כשעור האלכסון וע"ז קאי מה דאמר אביי ג"ט היינו באלכסון. ע"ש. [↑](#footnote-ref-106)
107. עי' בפסקי רי"ד שקושיא זו היא שהביאתו לחלוק על רש"י ולהצריך צממ"ח. ובתוס' רי"ד הקשה מסברא דאי הסכך חממ"צ בטל ליה סכך לגמרי ואינו מועיל כלום. [והוא לשיטתו בע"ב יובא באות עב בהערה.] [↑](#footnote-ref-107)
108. הנה ר"ת בספר הישר (חלק החדושים סי' שסח) כתב: ועוד מה לנו בחמה שהרי אפילו בעשתרות קרנים שאין החמה זורחת שם העובי ממעטה אנו אוסרין אלמא אינו תלוי טעמא בחמה אלא טעמא משום שצריך סכך חשוב. עכ"ל. ולכאורה לר"ת אין צורך למש"כ דאזלינן בתר חמה בראש כל אדם אלא סגי שיש סכך חשוב ואולי זה גופא כוונת התוס'. וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-108)
109. ונקודת המחלוקת בין רש"י לתוס' הוא אי בעינן ללבוד וחבוט כדי לדון כאילו יש כאן צממ"ח. או דסגי במה שבאמצע היום הוא צממ"ח. [וכן ביאר המאמ"ר ע"ש.]

     ועי' להלן אות עד דפליגי הראשונים ובעל העיטור אם סגי שיהא בחלק מהיום צממ"ח ואפילו רק בבוקר. או דבעינן שיהא צממ"ח בשאר היום. והקרבן נתנאל ביאר בשיטתם דבעינן כל היום צממ"ח. אמנם לדעת התוס' כאן מבואר דסגי בצהרים לחוד. ונראה דאין הכרח לומר בדעת תוס' כבעל העיטור דאם יש רגע אחד ביום דהוי צממ"ח כשרה. אלא י"ל דדעת התוס' דרק הצהרים קובע דהוא עיקר ההגדרה של צל. וכן מוכח ממה שלא נחלקו התוס' בע"ב על רש"י מטעמו של בעל העיטור. [↑](#footnote-ref-109)
110. לכאורה צ"ב איך יתכן דבר זה. [ובאות נא יובאו דברי הט"ז שדייק מהטור דלא יתכן שלא יהא כן.] אמנם נראה דכיון דאין ארץ ישראל שוכנת בקו המשוה א"כ גם בצהרים השמש באה באלכסון מעט ומשכח"ל שלא יהא צממ"ח. והנה לעיל ב. אמרינן למעלהמעשרים אמה אין אדם יושב בצל סוכה אלא בצל דפנות. והקשה הריטב"א הרי בבוקר ובערב בין כך אין הסכך מועיל דהשמש מן הצד אלא רק באמצע היום וא"כ אז אין צל דפנות. ותירץ דהני מילי בתקופת תמוז אבל בתשרי גם בחצות היום השמש מן הצד ואינה עושה צל. [וזה כמש"כ דמשכח"ל דלא יהא צממ"ח במבולבלת אך פירש הדברים משום דאזלינן בתר תקופת תשרי.]

     עוד תירץ הריטב"א: מיהו בר מן כל דין אפילו תימא‎ דבחצי היום ליכא צל דפנות אפי׳‎ הכי אמרינן‎ דכל שלמעלה מעשרים כי איכא‎ צל כגון בשחרית וערבית מחמת דפנות הוא וכי הוי חצי היום דליכא צל דפנות ליכא נמי צל סכך והיינו דאמרינן‎ דל דפנות ליכא צל. ע"כ.

     שו"ר בערוך לנר כאן שהביא דברי הריטב"א הנ"ל ומיישב בזה הערת התוס' על רש"י דמשכח"ל הכי.

     ובשפ"א תמה להיפך, דודאי משכח"ל שיהא חממ"צ דהא החמה מתפשטת במקום הפתוח בסכך העליון ונכנסת באויר שבין שני הסככים ומגיע לסוכה. [כנראה כונתו ע"פ דברי רש"י בע"ב ד"ה כאן שהחמה מתפשטת למטה.] [↑](#footnote-ref-110)
111. ועי' אות נא מה שיובא מדברי הט"ז. [↑](#footnote-ref-111)
112. אולם אפ"ל דהב"י פליג עליה בהך נ"מ וס"ל דהתוס' מודו לרש"י דגם דין לבוד וחבוט יכול הכשיר ולעשות כאילו צממ"ח. רק שמה שהוקשה להם על רש"י הוא דאין צריך ללבוד וחבוט דהא בלאו הכי תיפוק ליה להכשיר משום דכשחמה בראש כל אדם הוי צממ"ח. ולכן חדשו דיש כאן פסול נוסף. ובדרך זו אזיל השפ"א והוכיח כן מלשון התוס' דמשמע שבאו להקל ולא להחמיר.ע"ש. אולם מלשון הטור (יובא בהערה הבאה) משמע ברור דר"י בא להחמיר יותר מרש"י.

     ונראה לומר נ"מ אחרת לפי שיטת רש"י בע"ב כפי שביארה הרא"ש [אות עב] דאם איכא למעלה צילתה כחמתה, הדין תלוי. דאם איכא סכך פסול הגורם למעשה דלמטה אין חממ"צ הרי הסוכה כשרה. אבל אם יש אויר בין חלקי הסכך וממילא למטה הוי חממ"צ הרי הסוכה פסולה. ולפ"ז בסוכה מדובללת אם איכא בסכך התחתון מחצה למחצה והסכך העליון גורם שלא יהא חממ"צ, הרי לרש"י בסוגיין לא יתכשר אא"כ איכא לבוד או חבוט. אבל לתוס' כיון דכשחמה בראש כל אדם הוי צממ"ח הרי זה כשר בכל גווני דלא גרע מסכך פסול דמצטרף להכשיר. [↑](#footnote-ref-112)
113. ז"ל הטור סי' תרלא: ופירש"י אפילו חמתה מרובה מצילתה שמפני שהאחד גבוה מחבירו החמה באה מן הצדדין אפילו הכי כשירה. אבל ה"ר ישעיה כתב ודאי אם חמתה מרובה מצילתה פסולה אלא מיירי שצילתה מרובה. והכי מסתברא שא"א להכשיר סוכה שחמתה מרובה מצלתה שהרי קנים שאין ביניהם ג' חשובין כסתום ואפ"ה לא חשיבי להכשיר בסכך, אם לא שנאמר כיון שיש כאן צל מרובה כשהשמש עומד באמצע השמים רק כשנוטה לצדדין אז החמה מרובה קרינן ביה שפיר צילתה מרובה מחמתה וכן דעת ר"י. [↑](#footnote-ref-113)
114. היינו דהט"ז מדייק מתוס' [דעדיין קיימי בשיטת רש"י] דיתכן דגם אם נימא רואין כאילו הסכך למטה בשוה עדיין חממ"צ. והפמ"ג תמה ע"ז דאם הסכך כ"כ מועט הרי פשיטא דפסולה ככל סוכה בעלמא דבעינן צממ"ח. [↑](#footnote-ref-114)
115. עי' קה"י סוכה סי' כ שדחה הראיה משם באופן אחר. [↑](#footnote-ref-115)
116. ועי' אהלות פי"א מ"ב אכסדרה שנסדקה טומאה בצד זה כלים שבצד השני טהורים. נתן קנה מלמעלן ערב את הטומאה. וכתב המהר"ם [הביאו בתויו"ט] דאמרינן גוד אסיק הקנה בסדק ועירב את הטומאה והכל טמא. והקשה הרש"ש א"כ דאמרינן גוד אחית יקשה [כקושית הקה"י] למה בסוגיין אם אין ביניהן טפח לא אמרינן גוד אחית למעלה. והביא שהא"ר באמת מפרש גבי קנה דאמרינן "גוד אחית" [ולא גוד אסיק.]

     ולפי דברי הגר"ח שהובאו באות נג מבוארים הדברים היטב ודוק.

     ובמקד"ד (קונטרס מעניני טהרות אות א ד"ה כתב התי"ט) ביאר דאמרינן בין גוד אסיק בין גוד אחית כדברי הרמב"ם בפיה"מ שהובא באות נג, אלא דלא אמרינן גו"א אלא לקרב הדבר הפחות אל החשוב, או אם הם שוים לקרב זה אל זה, אבל לא אמרינן חבוט לקרב הדבר החשוב אל הדבר הבלתי חשוב. ועי' אות נו מש"כ בשם הגר"ח. [↑](#footnote-ref-116)
117. עי' חזו"א (אהלות ז טו) שהסתפק באופן שהקורות קרובות זל"ז בפחות מג"ט אם לבוד מהני לצרף האהל. ואף דאמרינן לעיל יח. דאין לבוד בטומאה אבל הכא דמהני חבוט אולי מהני גם לבוד. אמנם עי' חזו"א (אהלות יד ד) שהוכיח מדעת הרא"ש (וכן פסק השו"ע יו"ד שעא ב) דאמרינן בכה"ג לבוד אף לטומאה. ועי' אות סג מה שיובא עוד בזה. [↑](#footnote-ref-117)
118. עי' חזו"א (אהלות ח ג) שכתב נ"מ בין רש"י לר"ן בארובה שבין בית לעליה שאין בה טפח וטומאה תחת ארובה, האם הבית טמא ע"ש. [↑](#footnote-ref-118)
119. הנה הקה"י נוקט דסברת רש"י היא משום "חבוט". וכן מוכח בבאור הלכה שיובא באות נח דס"ל דגם בסוכה מהני לרש"י. אמנם ע"ש מה שהובא בשם החזו"א שלמד דאין זה מדין חבוט אלא דין מסוים בפתח פחות מטפח לטומאה ולכן בסוכה לא מהני. [↑](#footnote-ref-119)
120. וכן משמע לשון רע"א סי' תרלא: "אלא דסגי בטפח שיהיה אפשר לדון על טפח מהקנה שלמעלה חבוט רמי". [↑](#footnote-ref-120)
121. הגר"ח כתב: עי' בדברינו על דברי הרמב"ם פט"ז מטו"מ שם נתבאר דאיכא בזה פלוגתת הראשונים. ובהערה למטה נכתב: הדברים האלה לא באו עוד בדפוס. אמנם בחי' הגר"ח על הש"ס בענין "חציצה מפני הטומאה" נדפסו הדברים. [↑](#footnote-ref-121)
122. והנה גוונא זו לא הוזכרה במשנה. וצ"ל דמה שהביאה הגמ' ראיה הוא רק על כך שבפחות מטפח לא אמרינן חבוט. וצ"ע דהא עיקר דברי רבא הם לחלוק על אביי ולומר דאמרינן חבוט [עכ"פ ברחבה טפח] וע"ז לא הביא כלל ראיה, אלא כל ראייתו רק שבפחות מטפח לא אמרינן חבוט. ועי' בפתח האהל שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-122)
123. ולפ"ז צ"ל דאין טומאה עוברת מאהל לאהל, וכבר נחלקו בזה אחרונים ויובא באות נז בהערה. [↑](#footnote-ref-123)
124. בעיקר ראיית הגר"ח עי' אות נג מה שהובא מדברי הערוך לנר והקה"י.

     אמנם לכאורה דברי הגר"ח צ"ע. שהרי עיקר הטעם דבעינן שיהא בשני הצדדים אפשרות לומר חבוט מבאר הגר"ח דהוא משום דלא אמרינן חבוט אלא מאהל לאהל. וא"כ לפי אותה ההו"א דסוגיין להוכיח מקורה דאמרינן חבוט גם בפחות מטפח מוכח דדין חבוט נאמר גם בלא דין אהל. וא"כ יקשה למה בעינן לאפשרות לומר חבוט גם בתחתונה וגם בעליונה. והרי לכאורה כל דברי הגר"ח יתכנו רק למסקנא דבעינן טפח. [ודוחק לומר דההו"א היתה שגם פחות מטפח הויא אהל לגבי דין חבוט.]

     והנה המקד"ד (קונטרס מעניני טהרות אות א ד"ה כתב התי"ט) ביאר כללי הדינים לפי פיה"מ באופן אחר, דאכן אמרינן בין גוד אסיק בין גוד אחית, אלא דלא אמרינן גו"א אלא לקרב הדבר הפחות אל החשוב, או אם הם שוים לקרב זה אל זה, אבל לא אמרינן חבוט לקרב הדבר החשוב אל הדבר הבלתי חשוב. ולפ"ז מובן ההו"א דקורה כיון דשניהם שוים. ומ"מ איכא לנ"מ שכתב הערוך לנר שגם מה שמעל גובה מפלס קורות הבית טמא. [↑](#footnote-ref-124)
125. הקשה הגרע"א למה העמידו תוס' קושיתם דוקא על רב הונא. ועי' משנ"ת בזה בפ"ק אות שב. [↑](#footnote-ref-125)
126. נראה דכוונת המהר"ם דחבוט בא רק "להשלים" גג ולא להוריד גג שלם שקיים בזכות עצמו. וכעין זה ביאר הקה"י עצמו, יובא בסמוך. [↑](#footnote-ref-126)
127. צ"ע דאמנם באות נה הובאו דעות כאלה בראשונים, אבל שיטת תוס' עצמם הרי היא דגם אם אין אוירין בתחתון אמרינן חבוט. ואולי יש לחלק בין היכא דיש איזה רווח וצריך לסתמו, אגב זה אמרינן חבוט על כל הטפח. אבל אם ליכא כלל אוירין לא אמרינן חבוט. [משום דיסוד דין חבוט הוא "להשלים" ולא סתם להוריד.] [↑](#footnote-ref-127)
128. ראיה זו תלויה במחלוקת ראשונים שהובאה לעיל אות נה בשם הגר"ח אם בעליה בעינן לדין חבוט. ועוד י"ל כעין זה לפמש"כ החזו"א אהלות סי' יד סקי"א דכיון דיש מחיצות מחברות בין הבית לעליה לא בעינן לחבוט. [וכתב כן בין לענין טומאה בין לענין סוכה. וע"ש שדן כמה מחיצות בעינן.]

     ולכאורה ראיה מדין צריף (לעיל יט:) דאין כל המחיצות באותו גובה [ואולי תלוי בפלוגתת הגר"ח והחזו"א בגדר תל המתלקט] וגם לכאורה א"א לומר חבוט לשיטת האיכא מרבנן כיון דאם נוריד את הסכך ישר הרי שטחו טפי משטח הסוכה כפי תוספת האלכסון על השוכב (ויש לדון בזה). אבל לחזו"א כיון דכל הסכך נוגע הוי כמחיצה מחברת ואין צריך לחבוט. [ואין לדחות דבצריף דנים כאילו המחיצות בצורה ישרה וכאילו הם קובעים בחלל הסוכה מה ישר. דאכתי תקשי איך מצטרפין ב' צדיד הצריף להדדי.]

     וכמובן כל ההערה מצריף רק לשיטת תוס' דבעינן חד סכך ולא לרש"י דכל החסרון משום חממ"צ. [↑](#footnote-ref-128)
129. והנה הפנ"י [מבעל הפנ"י על הש"ס (ולא בשו"ת זקנו המגיני שלמה הנקרא ג"כ שו"ת פנ"י) נדפס בחלק מההוצאות אחרי חי' כתובות בשו"ת סי' י] כתב גבי טומאת ביבין דא"א לטמאות מצד חבוט כיון דאז יהא הגג בארץ ואין אהל משותף, והסכים עם זה הישועות יעקב או"ח סי' שמג. וזה דלא כקה"י. ולדברי הפנ"י צריך לתרץ דין בית ועליה דאין זה מדין חבוט וכהראשונים שהביא הגר"ח.

     אמנם התומים (גדולת יהונתן) והחת"ס יו"ד סי' שמ חלקו ע"ז וכתבו דהביב מטמא את הבית משום התפשטות הטומאה ולא בעינן לזה לחבוט רמי. [ולדבריהם לכאורה הוא הדין דהא דעליה מטמאה הוא בלא דין חבוט.] [↑](#footnote-ref-129)
130. זהו לשון הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-130)
131. וזה כדעת האיכא מרבנן שבריטב"א ור"ן. [↑](#footnote-ref-131)
132. כוונת החזו"א דמה שלרש"י גם באין ביניהם פותח טפח אם למעלה איכא טפח הוי הבית כולו כאהל בפנ"ע, אין זה מדין חבוט אלא דכל פחות מטפח קל להיות סתום ולכן מהני אם מעליו אהל סתום ע"ש. וזה דלא כקה"י שסברת רש"י משום חבוט.

     והיה מקום לומר עוד דתרי דינים נאמרו בחבוט. חדא לקרב ולסתום. [ובטומאת אהל סגי בזה] ב. להפוך למחובר. [ובסוכה בעינן דוקא לגדר זה שיהה הסך אחד.] ולענין להפוך למחובר כאילו הוא אחד לא אמרינן אלא כשאפשר לחבטו שיעמוד בשוה עם השאר ולא כאשר אין חלל. אבל לענין אהל המת דסגי בסתימה אמרינן בזה גם "לחבוט על דבר" ולכן גם כשאין חלל טפח אמרינן חבוט. אך צריך מקור לומר ב' דינים. [↑](#footnote-ref-132)
133. ובערוך לנר יישב לפי שיטת רש"י דאם אין סותם לגמרי הוי חממ"צ. [אך צ"ע דלפעמים המציאות דגם אם לא סותם מ"מ כשהוא בשוה עם שאר הסכך הוי צממ"ח.] [↑](#footnote-ref-133)
134. וע"ש במחה"ש בענין תרי הילכתות. [↑](#footnote-ref-134)
135. אמנם יש לדון בזה לפי הסברות באות סד דאפשר לחלק בין טומאה דהילכתא גמירי לה לסוכה. ואמנם שם החילוק הוא דטומאה לחומרא אבל אולי יש לחלק כן גם לקולא. [↑](#footnote-ref-135)
136. אמנם המרכבת המשנה והמים טהורים כתבו בדעת הרמב"ם דבבית עוברת הטומאה בחריץ פחות מטפח אא"כ גם הקיר חרוץ אך זו שיטה יחידאה. [↑](#footnote-ref-136)
137. עי' חזו"א (אהלות ז טו) שהסתפק באופן שהקורות קרובות זל"ז בפחות מג"ט אם לבוד מהני לצרף האהל. ואף דאמרינן לעיל יח. דאין לבוד בטומאה אבל הכא דמהני חבוט אולי מהני גם לבוד. ובחזו"א (אהלות יד ד) הוכיח מדעת הרא"ש (וכן פסק השו"ע יו"ד שעא ב) דאמרינן בכה"ג לבוד אף לטומאה. [↑](#footnote-ref-137)
138. ואף דלרוחב לא מהני לבוד כמש"כ לעיל מהריטב"א מ"מ הכא שיש גג על כל השטח רק שאינו שוה בגובה לשאר הגג גרע טפי ומהני לבוד. [ולכאורה י"ל עוד לפי הסברא שנתבארה באות סז דע"י הלבוד חל שם אהל גם על הפחות מטפח שנעשה חלק מהטפח, ושוב אמרינן ביה 'חבוט' ולכן מהני גם לטומאה ודוק.] [↑](#footnote-ref-138)
139. הריטב"א בעירובין יד. הקשה ע"ז וז"ל: הא ודאי לא אתא לאשמועינן ששתיהן סמוכות ושיעלו שתיהן לאחת דהא אפילו מחיצה של קש ושל קנים הרכה הוא מחיצה ובלבד שתהא מחיצה בריאה. אלא ודאי מפני שיש אויר ביניהן. [↑](#footnote-ref-139)
140. וכן הוא לשון הב"ח סי' שסג בביאור שיטה זו: "אבל אם אין נוגעות אין מצטרפין דלא אמרינן הכא לבוד דזיל הכא ליכא שיעורא וזיל הכא ליכא שיעורא". [↑](#footnote-ref-140)
141. הקה"י ביאר היטב איך הסוגיות דעירובין וסוכה משלימות זא"ז והוכיח כן מדברי התוס'. אמנם להלן אות סח יובאו דברי הכס"מ דנוקט דאיכא מחלוקת הסוגיות בטעמו של ריב"י. [↑](#footnote-ref-141)
142. דברי הרשב"א שם צ"ב דבתחילה כתב דטעמיה דריב"י משום חבוט ולפ"ז כתב דהלכה כריב"י. ואח"כ כתב: אבל הרב אלפסי ז"ל דחה הא דר' יוסי ב"ר יהודה נמי לבר מהלכתא משום דאוקמה אביי כאבוה. אחר כך חזרתי וראיתי שהדין עם הרב אלפסי ז"ל, דהכא בשתי קורות שאין באחת מהן טפח קאמר כעין שתי קורות המתאימות ובשהן זו למעלה מזו שלשה או יותר מכן קאמר, דסתמא קאמר, והלכך לא אמרינן חבוט רמי בקורה שאין ברחבה טפח וכדמסיק רבא בסוכה פרק הישן (כב, א) גבי סוכה המדולדלת. אבל מכל מקום אם היו תוך שלשה זו לזו אין צריך להביא קורה אחרת דאמרינן לבוד. עכ"ל. והנה מבואר מדבריו דבפחות מג' מדין לבוד אתינן עלה. אמנם מש"כ דהסוגיא מיירי אפילו ביותר מג' ומשום "רואין" לכאורה אין זה כמסקנת סוגיתנו דמיירי בתוך ג"ט. והנראה דהרשב"א למד דהוא מחלוקת הסוגיות וס"ל דאם אתינן עלה מדין לבוד או חבוט אין צורך לדין "רואין" וכן יבואר באות סח בשם הכס"מ. [↑](#footnote-ref-142)
143. ונצטרך לומר לפ"ז דבעינן פחות מג"ט באלכסון כמו שנתבאר לעיל אות נ בהערה בשם השפ"א. [↑](#footnote-ref-143)
144. עי' ביאורים להגרש"ז ברוידא על חי' המאירי עירובין סי' עא. [גם לשונו של הקה"י עירובין סי' ז סוף ד"ה וראיתי משמע כן. אולם נראה שזו פליטת קולמוס.] [↑](#footnote-ref-144)
145. והשפ"א דייק מתוס' דגם בחבוט יש לחלק בין ג' ליותר מג' ממש"כ התוס' ד"ה אבל "השתא אסיקנא דבטפח אמרינן חבוט רמי אפילו בשלשה", משמע דגם אם חולקים על רבא אכתי אמרינן חבוט עכ"פ בפחות משלשה. [אמנם אכתי אין מקור לומר דבזה אמרינן חבוט אף בפחות מטפח. וגם לפי ביאורנו הסברא להעדיף בתוך ג"ט היא רק אם אין טפח בכל אחד ודוק, וא"כ דברי התוס' דמיירי בטפח בכל אחד לא יתפרשו לפ"ז.]

     ויש עוד לדייק מתוס' דמשמע דאי לאו סוגיין היה מקום לפרש ההיא דערובין ט. דבעינן שלא יהא לא בגובהן ולא בעקמומיתן ג"ט הוא משום דין חבוט בג"ט. והנה בזה דהקורה טפח אין חסרון של אהל בפחות מג"ט, ומ"מ יש חילוק בין ג"ט לפחות. ונראה דהביאור בזה הוא דדין חבוט הוא להשלים כאילו באמת הכל אחד רק דחלק זז ממקומו [וסמך לזה בדברי הגר"ח שהובאו באות נט] ולכן יש סברא לומר דרק במרחק ג"ט דיינינן ליה כחלק מהאהל הכללי ולא במרחק גדול יותר. [↑](#footnote-ref-145)
146. ז"ל הר"ח: היו ב' קורות אחת למעלה ואחת למטה ממנה ואין אחת מהן בריאה [כדי] לקבל אריח, ר' יוסי אומר רואין את העליונה כאילו היא למטה. פי' חבוט רמי ורואין את התחתונה כאילו היא למעלה. פי' אמרינן גוד אסיק מחיצתא. ובלבד שלא תהא העליונה למעלה מכ' אמה שיצאה מתורת פתחו של היכל ולא תהיה עוד התחתונה למטה מעשרה טפחים שיצאת מתורת מחיצה. עכ"ל. הנה אמנם סיום דברי הר"ח הם דאתינן עלה משום חבוט. ומשמע כמו שנתבאר בפנים דע"י דהוי לבוד שוב אמרינן חבוט. אך באמת במגיה לר"ח כתב דמדיוק לשון הר"ח "ואין אחת מהן בריאה [כדי] לקבל אריח" משמע דמפרש דאין החסרון בקורה משום שאינה רחבה טפח אלא מפני שאינה בריאה ואין בכחה להחזיק בפנ"ע את האריח. [ועי' גם בערוך לנר ושפת אמת כאן שעמדו על סוגיתנו מנין פשיטא לה דמיירי בליכא טפח דילמא יש טפח רק אינה בריאה ע"ש.] ולפ"ז שפיר אמרינן חבוט בזה אף ביותר מג"ט. ובאמת לא נזכר בעירובין כלל דמיירי בתוך ג"ט. [גם מדברי הרשב"א שהובאו לעיל בהערה משמע דמפרש הסוגיא בעירובין אף ביותר מג"ט.] וצ"ל דיש בזה מחלוקת הסוגיות עירובין וסוכה איך לפרש הברייתא וכבר הובא שכן הוא גם ברשב"א ובכס"מ. [↑](#footnote-ref-146)
147. ויש ראשונים [עי' הגהות הרמ"ך שם, וכן ברא"ש סי' יח בשם מהר"ם] שחלקו על הרמב"ם מטעם אחר, דכיון דריב"י כאבוה דאית ליה רואין ואנן פסקינן כרבנן ממילא לית לן דריב"י. ובהמשך הדברים יבואר יישוב גם לזה. [↑](#footnote-ref-147)
148. מבואר בדברי הכס"מ דסוגיא דעירובין וסוגיא דסוכה פליגי. דלסוגיא דסוכה ההיתר או מצד חבוט או מצד לבוד ואין צריך כאן ל"רואין" דר' יהודה. ואילו לסוגיא דעירובין דאתינן עלה מטעם רואין הרי זה כשר גם ביותר מג"ט [ולא מדין חבוט אלא מדין רואין כמו בשל קש.] [↑](#footnote-ref-148)
149. וסברא זו מבוארת בריטב"א עירובין יד. וז"ל: והא ודאי בהאי רואין אפילו לרבנן היא שאין לנו חסרון חוצה לו אלא דאיידי דבעי למימר ופליג עליה דאבוה בחדא נקט הכא אבוה. אי נמי משום דאבוה אמר רואין בהדיא. ועי' כעי"ז גם ברשב"א עירובין. [וזה מיישב השגת הרמ"ך דלעיל.] [↑](#footnote-ref-149)
150. הסברא לחלק בין הכירא לאהל, לכאורה י"ל דבהיכרא שהוא דרבנן הקילו טפי וכן מבואר בשפ"א בע"א. ועי' אות נט.

     אמנם אפ"ל באופן אחר לפמשנ"ת באות נח בהערה די"ל דתרי דינים נאמרו בחבוט א. לסתום. ב. לחבר. וא"כ י"ל דבפחות מטפח לא אמרינן חבוט לעשות אהל אחד [ולפ"ז צ"ל דטומאה לא עוברת אלא אם הוי אהל אחד ולא בסתימה, ודלא כמש"כ בהערה שם] אבל לסתום אמרינן ולכן בקורה מהני אף בפחות מטפח דסגי שיהא סתום בלא ריוח ולא בעינן שיהא אחד. וצ"ע.

     והנה החזו"א (עו א) תמה מאוד על תירוץ זה של הכס"מ והב"י, דאיך דוחין סוגיא ערוכה מהלכה ואמרינן דלרווחא דמילתא אמרו כן. [ועי' או"ש בהלכות שבת שם משכ"ב.] ואולי י"ל [וכעין זה כתב הקה"י] דסוגיא דידן אתיא כמ"ד קורה משום מחיצה ולכן בעינן שיהא ע"פ דין חבוט. [או דלא סגי בסתום ובעינן שיקרא הכל אחד] אבל להלכה דקי"ל לחי משום הכירא מהני גם חבוט בפחות מטפח כסברת הכס"מ. [↑](#footnote-ref-150)
151. עי' בחכמת שלמה סי' תרלא פלפול גדול בקושית הגמ', דמבואר דמחצה על מחצה כשר והרי תוס' לעיל כתבו דמחצה על מחצה הוא מדין ספק ספקא (כיון דא"א לצמצם) וא"כ בליל ראשון דחייב לישב בסוכה ואית ליה חזקת חיוב הוי ס"ס נגד חזקה. וכן דן שם אם מברכים על ספק ספקא ע"ש. [↑](#footnote-ref-151)
152. מדברי התוס' משמע שפירשו דברי רש"י אליבא דרב הונא בריה דרב יהושע. וכן מבואר בבעל המאור ומכח קושיא זו הוכיח כר"ת (עי' ב"ח סי' תרלא שכתב דדעת בעל המאור כר"ת. וכן משמע שהבין הרמב"ן בדברי בעל המאור ע"ש. וכן הוא פשטות דברי בעל המאור. ולא מסתבר שכונתו להיפך דלר"ת אתיא רק כר"פ, ולרש"י ורי"ף אתיא ככו"ע.) והוא תימה דהרי רש"י כתב להדיא דטעם דפסול הוא משום הצל ולא משום דהסכך פרוץ כעומד. ונתבאר בארוכה בפ"ק אות תצד- תצח. [↑](#footnote-ref-152)
153. עוד הקשה ר"ת דזוזא הוא גדול מאיסתרא. ונאמרו ע"ז בראשונים ב' תירוצים. א. עי' מלחמות ורא"ה ור"ן שיש ב' מערכות של מטבעות, מטבע צורי ומטבע מדינה ובכל סוג מהם האיסתרא [שהוא סלע] גדול מזוזא. ודברי הגמ' דזוז גדול נאמרו בזוז צורי לעומת סלע מדינה.

     ב. והרא"ש הביא תירוץ נוסף בשם רבנו ישעיה [תוס' רי"ד] דאפשר דאיסתרא מטבע נחשת ורחב יותר מזוזא. [↑](#footnote-ref-153)
154. הנה לשון הרא"ש הוא דבסוכת סכך ואויר בעינן צל מרובה. ולכאורה צ"ע הרי בגמ' מבואר דסגי "בששוין" למטה ואין צריך "צל מרובה". וצ"ל דכוונת הרא"ש דבכה"ג בעינן עומד מרובה למעלה ולא צל מרובה למטה. ונמצא לפ"ז דכלפי האמת אין הדבר תלוי בלמטה אלא הוא רק סימן לידע אם למעלה צממ"ח. ואמנם הדבר דחוק לומר דכוונת הרא"ש ללמעלה דא"כ הוי 'עומד' ולא 'צל'.

     ויש מפרשין דהכוונה דבסך הכללי של חלל הסוכה בעינן צל מרובה ולכן גם אם למטה הוא שוה מ"מ מקרי צל מרובה בסך הכללי של החלל, שהרי למעלה הצל מרובה והולך ומתמעט עד שבארץ הוא מחצה, א"כ בסך הכל יש רוב צל. ועדיין צ"ע מה הכריח את הרא"ש לומר דבעינן רוב ולא קאמר דסגי במחצה. ועי' שעור הגר"ר שמואלביץ זצ"ל שעורי מיר א.

     אמנם לשון הרמב"ן במלחמות: "דכי אמרינן פרוץ כעומד מותר, הני מילי בדופן שבת ובסכך פסול. דכי היכי דאגמריה רחמנא התם לא תפרוץ רובא הכי נמי אגמריה בסוכה לא לא תסכך בפסול רובא הא כי הדדי תרוויהו מותרין אע"פ שהוא חשוב כפרוץ לענין הכשרה דסוכה, מיהו אין פסולה רבה על הכשרה. אבל באויר א"א לומר כן דכיון שאם הם שוין מלמעלה הרי נפרץ רובה, דסוכה בצל תלה לה רחמנא והרי אין זו עשויה לצל יומם מחורב שהרי חמה רבה עליה מלמטה ומבטלה מתורת סוכה ומשום הכי בעינן שוין מלמטה". עכ"ל.

     משמע מלשונו דבסוכה אם למעלה הוא שוה מצטרף החממ"צ שלמטה לבטל את התורת פרוץ כעומד והוי כפרוץ מרובה על העומד. ודוק. ולפ"ז נמצא דלא אזלינן בתר הלמעלה לחוד ולא בתר הלמטה לחוד אלא אחד גורר את חברו.

     ועי' לשון פסקי רי"ד [וכן בתורי"ד]: וכל זמן שחממ"צ אפילו היה נכון שלא בא החמה אלא מחור אחד קטן הויא פסולה דכיון דחמתה מרובה מצילתה בטל ליה להאי סכך לגמרי כאילו אינו. עכ"ל. [וכעין זה כתב התורי"ד בע"א הובא באות נ בהערה.] [ומשמע דלא סגי בשלמעלה לחוד צממ"ח, ודלא כמו שנתבאר בדעת הרא"ש והמלחמות. וכן משמע מהרמב"ם שהובא בפנים.]

     ור"ת שנחלק על סברא זו פירש שיטתו בספר הישר חידושים סי' שסח וז"ל: ועוד מה לנו בחמה שהרי אפילו בעשתרות קרנים שאין החמה זורחת שם העובי ממעטה אנו אוסרין אלמא אינו תלוי טעמא בחמה אלא טעמא משום שצריך סכך חשוב. עכ"ל.

     [ועי' בתוס' בע"א ד"ה קנה. ולכאורה לר"ת אין צורך למש"כ דאזלינן בתר חמה בראש כל אדם אלא סגי שיש סכך חשוב. ואולי זה גופא כוונת התוס'. וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-154)
155. ובדעת ר"ת כתב השפ"א דיש לדחות דלבוד לא מהני מפני דלא הוי "פסולת גורן ויקב", אבל הכא הרי כל העומד הוא פסולת גורן ויקב. וע"ש מש"כ עוד לפ"ז. [↑](#footnote-ref-155)
156. אולם לפ"ז צ"ע ממה שכתב המ"ב תרלא א וז"ל "ובשוים מלמטה כשרה דידוע דאז למעלה מקום הקנים רחבים מן האויר" והרי כיון דקי"ל כר"פ הרי זה כשר אף אם גם למעלה הוא שוה. [ובאמת לא על המ"ב תלונתנו אלא על הרי"ף שכתב כן אף שפסק כר"פ. וכן על הטור שם.] וב"הערות" מהגריש"א מבאר דאחרי שבדרך כלל אין אפשרות שיהא למטה חמתה כצילתה אא"כ למעלה צממ"ח, שוב נקבע זה כדין קבוע דבעינן תמיד למעלה צממ"ח. ועי' בשיעורי מיר שיעור הגר"ר שמואלביץ זצ"ל סוכה שיעור א מש"כ לבאר באופן אחר. [↑](#footnote-ref-156)
157. ועי' באגרות משה או"ח ח"א סי' קעח ענף ב מה שהקשה על הר"ן וכתב לבאר בדרך חדשה דאיכא ב' דינים בסכך, א. מחיצה. ב. צל. ולמחיצה סגי אף בלבוד או בפרוץ כעומד. ולצל סגי במחצה על מחצה דהעיקר שלא יתבטל הצל ברוב. ע"ש. [↑](#footnote-ref-157)
158. מש"כ המאירי "או מלמטה" משמע דיתכן דיהא למטה צממ"ח ולמעלה לא וזה היפך מש"כ רש"י והרי"ף. ועי' שבט הלוי ח"ג סי' עח שמבאר ע"פ שיטת העיטור אות עד וכביאור הקרבן נתנאל, דבבוקר משכח"ל שיהא למטה יותר צל מלמעלה. ומבאר השבה"ל דהמאירי ס"ל דלעולם בעינן שיהא רוב באחד מהמקומות או למעלה או למטה ותלוי באיזה שעה ביום יושב בסוכה. ודבריו מחודשים מאוד דדין הסוכה ישתנה בכל שעה. ועוד דבלילה היכי נדון להך סוכה. ולא ידעתי למה לא פירש כפשוטו דאזלינן לקולא ואם יש באיזה זמן רוב צל או למעלה או למטה הרי היא כשרה תמיד. [↑](#footnote-ref-158)
159. לשיטה זו משמע דמקרי עומד מרובה כמו שכתב הר"ן. [↑](#footnote-ref-159)
160. לשיטה זו משמע דאין בזה מעלת עומד מרובה דס"ל דלדין "עומד מרובה" בעינן עומד מרובה בין מלמעלה ובין מלמטה. [↑](#footnote-ref-160)
161. צ"ע דהרי בדף טו. מבואר דגם בסכך איכא למחלוקת בדין פרוץ כעומד. ואולי כוונתו לשיטת הרא"ש אות עב. [↑](#footnote-ref-161)
162. הנה מלשון המלחמות מבואר דעיקר קושיתו מלשון "חמתה" והיינו החמה עצמה והיא כמו אש שנראית גדולה. אמנם לדעת ר"ת י"ל ד"חמתה" הוא כינוי לאויר, ובאמת המדידה בשעה שאין החמה נראית באותו אויר שאז ליכא לטענת הרמב"ן מאש. [וכנראה זו כוונת הר"ן.] [↑](#footnote-ref-162)
163. משמע דהדיוק הוא מלשון ב"ה וצ"ב. איך מדויק מזה דזה רק דיעבד.

     והגר"א תרלא ג כתב על דברי הרמב"ם [שהועתקו באות עז] וז"ל: לשון הרמב"ם, וכמ"ש בירושלמי הדא אמרה צריכין שיהו הכוכבין נראין מתוכה, ר"ל מדאמר כשרה משמע דיעבד דוקא. ר' לוי בשם ר"ח בר חנינא בכוכבי חמה שנו, ופי' הרמב"ם כוכבים גדולים הנראים אפילו ביום כמ"ש ספ"ב דשבת. וצ"ל מ"ש בברייתא ת"ר אין כו' (הגר"א גורס בברייתא בלשון זה וכגי' הרא"ש, ולא כגי' שבגמ'. רש"ש) אפילו לכתחילה. עכ"ל הגר"א.

     הנה סוף דברי הגר"א פירש בדמשק אליעזר דרישא דברייתא דמיירי בכוכבי לילה צריך לפרש דכשרה אפילו לכתחילה. אמנם צ"ע דהרי הגר"א בתחילת דבריו כתב דהדיוק הוא מלשון 'כשרה' ודיוק זה ישנו גם ברישא דברייתא. [והרש"ש במשנתנו כתב דלהגר"א צ"ל דתני אגב סיפא לישנא דכשרה דהוא לשון דיעבד, ודוחק. עכ"ד.]

     ונראה דכונת הגר"א דבירושלמי באמת פליגי אם איכא דין לכתחילה שיראו גם את כוכבי הלילה, ודעת מ"ד קמא דלכתחילה בעינן לראות גם כוכבי לילה, [וכ"כ הקרבן נתנאל דפליגי בזה] וע"ז כתב הגר"א דהדיוק הוא מתיבת 'כשרה'. ולאידך מ"ד כתב הגר"א דצ"ל דרישא דברייתא הוא גם לכתחילה [ולא ס"ל להדיוק מלשון 'כשרה'] ורק במה שפסלו ב"ש בדיעבד מצריכין ב"ה לכתחילה.

     והרש"ש כתב לבאר באופן אחר מהגר"א וז"ל: ולי נראה דגם רישא דברייתא בדוקא קתני לישנא דדיעבד, אבל היינו אליבא דב"ש (דרישא אשמעינן מה דכשר לכו"ע כמבואר) דגזרו אטו כוכבי חמה דאפילו דיעבד פסול. אבל לב"ה דאפילו בכוכבי חמה מכשרי דיעבד, בכוכבי לילה שרו אפילו לכתחילה. [↑](#footnote-ref-163)
164. הנה הר"ן לא העתיק תיבת "כשרה" וא"כ מוכח דלא למד כהגר"א דהדיוק מתיבת 'כשרה'. ולבאר מנין באמת הוא הדיוק, ז"ל הרש"ש: אבל מדברי הר"ן למדתי דדיוקא דהירושלמי איננו מלשון כשרה דהרבה מצינו לשון זה אפילו בלכתחילה [עי' סוגיא דריש חולין] אלא דלישנא דמתני' קשיתיה דודאי בית מעובה ביותר ולא די שאין כוכבי חמה נראין אלא אפילו גשמים אין מנטפין [ועי' ריש מכלתין בתוד"ה כי עביד וצ"ע.] וא"כ כיון ששנה תחילה כמין בית שזה כולל יותר מאי קאמר תו אע"פ שאין הכוכבים כו', להכי דייק הירושלמי דאין כשר אלא דיעבד לכן קאמר שפיר אע"פ כו' שאינה מעובה כ"כ אינה כשרה ג"כ אלא בדיעבד וכה"ג פירש"י בגיטין (פו רע"ב) ובקידושין רפ"ג בגמ'. וברישא דברייתא ל"ג המעובה כו' אע"פ כו' אלא כגי' הרא"ש ונכון בס"ד.

     אולם המכתם כתב מדקאמרינן 'אף על פי' מכלל דלכתחילה צריך. [↑](#footnote-ref-164)
165. ז"ל הלבוש תרלא ג: וצריך לכתחילה שלא יעשה כסויה עב מאוד אלא כדי שיהיו הכוכבים נראים מתוכה שכן הוא משמעות לשון סוכה הנאמר בתורה שסתם סכך דרכו להיות כן. ובחי' רבנו יהונתן כתב דהחדוש במעובה כמין בית דלא תימא תיאסר משום גזירת תקרה. וצ"ב.

     [↑](#footnote-ref-165)
166. פירוש דהדיוק מהמשנה שכשר רק בדיעבד הוא אף על כוכבי לילה. אבל מה שפסלו ב"ש בדיעבד הוא רק אם כוכבי יום אין נראין. [↑](#footnote-ref-166)
167. הערוך לנר דף ב. כתב דרש"י ליתא לפנינו רק דהיתה למרדכי גירסא ברש"י שסוכה עשויה להציל מחורב וממטר. [וגי' זו ישנה ברא"ש.] [↑](#footnote-ref-167)
168. וע"ש עוד במהר"ח או"ז שהביא מהא דלקמן כה: מבואר דחתן פטור מן הסוכה משום דדחיקא מילתא לישב שם הוא ובני החופה. והקשה הרי אפשר לו לבנות סוכה גדולה. ומזה הוכיח דלא חייבה תורה לעשות סוכה כזו וכמו כן לא חייבה לעשות סוכה המצלת מן הגשמים. [וצ"ע דעל הא דאין צריך צריך סוכה המצלת מן הגשמים אכן הביא מקור מדרשא דפסולת גורן ויקב. אבל הא דאין צריך לעשות סוכה גדולה מנין.] [↑](#footnote-ref-168)
169. ועי' שפ"א שהקשה מנין לן לדרוש ב' הלכות חדא גבי דפנות דבעינן ראוי לעראי וחדא גבי סכך דבעינן עראי ממש, דילמא קרא אתי רק לגבי הסכך עצמו. ונראה ליישב דהפשטות היא דקאי על הדפנות שהרי הן הקבועות ולא הסכך וכמו שנתבאר בפ"ק אות יב [דלא כשער הציון המובא שם, וכבר כתב הפנ"י דדוחק לפרש כן] אלא דמ"מ דרשינן גם על הסכך כסברת הפנ"י פ"ק אות יד דקרא ד"בסוכות תשבו שבעת ימים" קאי על הסכך שעיקר הסוכה ע"ש הסכך. שו"ר שז"א דבקבע במסמרים הקבע בסכך עצמו ומנין שיש פסול נוסף בדפנות. [↑](#footnote-ref-169)
170. דמבואר בתענית ב. דאין שואלין הגשמים ביו"ט ראשון משום שהוא סימן קללה, וגם ר' יהודה מודה לזה שם, ולתוס' כל הסימן קללה הוא משום דא"א לעשות סכך המגן מן הגשמים. [↑](#footnote-ref-170)
171. והנה בתוס' מבואר דגם ר' זירא סובר דצריך סכך שלא ימנע את המטר. ולכאורה הרי הוא מכשיר דירת קבע דהרי מכשיר סוכה למעלה מכ' ברחבה ד"א והוי סתירה לפמ"ג. אמנם עי' פ"ק אות כב פלוגתא אם ר' זירא הסובר כקושיא דאביי חייב לסבור דירת קבע בעינן או יכול לסבור דירת עראי בעינן. [↑](#footnote-ref-171)
172. וכ"כ הפמ"ג (תרלא א"א ב). והנה בתור"פ דף ב. אחר שהביא שיטת ר"ת כתב: ולכך צריך לנענע אותן נסרים שקורין לטשא מן המסמרות משום דדירת קבע הוא. עכ"ל. ולכאורה הלשון לנענע משמע דהוי תולמ"ה. אכן י"ל דכונתו רק לשלוף המסמרים. וצ"ע. שו"ר דלק"מ דאם עושה על דעת דירת קבע באמת אין כאן עשיית סוכה. אבל אם עושה לשם סוכה רק דבמציאות עשייתו בדרך קבע התם סובר הב"ח דאין זה תולמ"ה. [↑](#footnote-ref-172)
173. לשיטת רש"י דקרקע הסוכה על האילן וצריך לעלות באילן טרם הגיעו לסוכה לא קשיא. אבל לשיטת התוס' דהסוכה על הקרקע ואסור להיכנס לתוכה שמא יניח חפציו על הסכך א"כ האיסור דרבנן וקיום המצוה באין כאחד בכניסתו לסוכה. [↑](#footnote-ref-173)
174. הנה לשון הגמ' עירובין ק. והשו"ע (שלו א) "מותר לירד" אבל עי' אגלי טל קוצר לד פלפול גדול ומסיק שחייב לירד כדי שלא ישתמש באילן זמן רב של משך שהייתו. אך הגאון יעקב כתב דאין חייב לירד ע"ש וכן היא פשטות המ"ב. [↑](#footnote-ref-174)
175. גבי יבום חייבי עשה. [↑](#footnote-ref-175)
176. אמנם באגרו"מ ח"ה סי' מ כתב דגם הכא הוא חסרון במעשה ישיבה, שכל שיושב במקום שנע ברוח חסר גם במעשה ישיבה. [↑](#footnote-ref-176)
177. ז"ל הרמב"ם שם: העושה סוכתו בין האילנות והאילנות דפנות לה אם היו חזקים או שקשר אותם וחזק אותם עד שלא תהיה הרוח המצויה מנידה אותם תמיד ומלא בין האמירים בתבן ובקש כדי שלא תניד אותם הרוח וקשר אותם הרי זו כשרה, שכל מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה של יבשה אינה מחיצה. [↑](#footnote-ref-177)
178. וכן הוא בחי' ר"א מן ההר דהוא מדין כל מחיצה שאינה עומדת ברוח מצויה לאו שמה אינה מחיצה והביא ע"ז לשון הרמב"ם. [ולשון הרא"ה דבאינה עומדת ברוח מצויה דיבשה "דברי הכל פסולה דלא חשיבא למידי" וצ"ב. ] [↑](#footnote-ref-178)
179. וכן הוכיח השער הציון (תרל מה) מדברי רש"י הללו. [↑](#footnote-ref-179)
180. אמנם הפמ"ג שם והחזו"א דלהלן כתבו דאין ראיה מהמג"א. [↑](#footnote-ref-180)
181. אך צ"ע דדברי רב אחא בר יעקב נאמרו בעיקרם על סוכה והתם תיפוק ליה משום דאינה דירה. ועוד דלשון רש"י שדייק הקהלת יעקב עדיין קשה. ועי' באגרו"מ שהלך בדרך אחרת ליישב הסוגיות. [↑](#footnote-ref-181)
182. ז"ל תשובת הלק"ט: מההיא דסוכה העשויה כמבוי דבעינן פס ארבעה (סוכה ז) ואם נתונה בחצר אין צריך (ר"ן ג. בדפי הרי"ף) הוה משמע דכשרה. וצ"ע עם ההיא דעשויה בעשתרות קרנים דל עשתרות קרנים וכו' (סוכה ב). עכ"ל. ונראה לבאר ראיותיו דאתי עלה מסברת החזו"א "מה לי קושרה ומה לי העמיד כותל להגן בפני הרוח שלא תנוע את המחיצה", וע"ז הביא ראיה דמחיצת חצר מועילה לסוכה העשויה כמבוי אף שאינה חלק מהיתר הסוכה. ולעומת זאת ראיה להיפך דבעשתרות קרנים אמרינן "דל". [↑](#footnote-ref-182)
183. אמנם בשלמי תודה דייק מדברי המ"ב (תרכח י) שכתב גבי העושה סוכתו ע"ג עגלה: "אכן צריך שיקשרנה שם בחוזק שתהיה יכולה לעמוד ברוח המצויה בארץ", משמע דאין מודדין לפי גובה העגלה אלא לפי הארץ. וכתב דהוא הדין בעושה סוכתו בגג מודד לפי הארץ. [וע"ש שדן אם גם בדין "מעמיד" אזלינן לפי הארץ או דזה תלוי במציאות המקום.]

     ולכאורה יש ראיה מדברי התוס' לעיל ז: שכתבו גבי סוכה ע"ג העגלה: "ומיהו יש לדחות דכי האי גוונא אמר יכולה לעמוד ברוח מצויה דארץ ואינה יכולה לעמוד ברוח מצויה שבראש העגלה כיון דניידא", ומבואר דאזלינן גם ביבשה בתר רוח מצויה דארץ. אולם נראה דשאני התם שהרוח שבראש העגלה מפלת הסוכה לא מחמת שהיא רוח חזקה יותר, אלא "כיון דניידא". ובזה ודאי מסתבר דאזלינן לפי סוכה שאינה ניידא. ולפ"ז אולי גם כוונת המ"ב כן.

     אמנם עי' מאירי דמשמע דגם בעגלה הרוח שולטת בה מחמת גובהה וצ"ע שם. [↑](#footnote-ref-183)
184. המגיה הסתפק אם כוונת הרשב"א ללישנא בעלמא דעל מה דאסור מחמת גזירה הלשון בש"ס הוא "אין מסככין". או הכוונה דבאמת לא פסלו כלל רק לכתחילה אין מסככין בזה. ועי'. [↑](#footnote-ref-184)
185. ובאמת דברי הרשב"א צע"ג דהרי הוא מיירי שהסכך יתייבש ע"י הרוח, וזה דמי ממש לירקות שאין אדם יוצא יד"ח, ולמה דימה זה לדין שוצרי. ובפרט דהרי גבי ירקות הלשון "פוסלין משום אויר" הרי דנקטינן בזה לשון פסול. [↑](#footnote-ref-185)
186. צ"ב למה לא אתי עלה משום יו"ט. [ובאמת ברש"י ובר"א מן ההר איתא משום יו"ט.] וכבר עמד בזה הפמ"ג (תרכח מ"ז ג) וכתב די"ל לפי המבואר בסימן תקיד דאם נשרף ביתו ביו"ט מותר לכבות דמקרי צורך אוכל נפש, וה"נ כאן מותר לעלות לאילן מדין אוכל נפש. ולכן כתב רש"י דפסול משום שבת. ולפ"ז נסתפק דלדידן שהסוכה כשרה אף שאין ראויה לשבעה שמא מותר לעלות לה ביו"ט אם אין לו היכן יאכל. ולדעת רש"י כתב הפמ"ג דמקרי אפשר לעשתן מבעוד יום דאסורין מכשירין. אמנם הבכורי יעקב טען דכיון דאסרו לו לעלות א"כ מותר לו לאכול חוץ לסוכה ושוב לא הוי אוכל נפש. [ועי' מ"ב (תרכח יח) שהביא דבריהם.]

     והערוך לנר כתב דביו"ט ראשון י"ל דכיון דאיכא חיוב לאכול לילה הראשונה (עי' להלן כז) לא גזרו במקום מצוה [ותלוי בסוגיא דביצה לו: ובתוס' שם מה גזרו במקום מצוה] אבל בשאר ימים אין חובה לאכול. [צריך להוסיף דהגם דבשבת יש חובה לאכול מ"מ מצד דיני שבת אפשר לאכול מחוץ לסוכה.] ורש"י ס"ל דכאן העמידו דבריהם אפילו במקום מצוה. [↑](#footnote-ref-186)
187. ועי' אות קב הכרח נוסף לפרש דקאי על הסכך. [↑](#footnote-ref-187)
188. וכמו כן כתב דאפשר לכסות הדם אף במקום שידוע דהרוח תגלהו דמ"מ השתא הוי כיסוי, ודלא כתבו"ש שכתב דלא מקרי כיסוי. [↑](#footnote-ref-188)
189. ולפמש"כ באות צט לחלק בין היכא דבעינן ראוי בפועל דאז הדרבנן פוסל מדאוריתא לבין שחיטה ראויה מיושב היטב. [↑](#footnote-ref-189)
190. ועי' מלא הרועים שהקשה מסוטה כד. שמבואר דסוטה האסורה מדרבנן אין המים בודקין אותה. [↑](#footnote-ref-190)
191. והנה סברתו שייכת רק אם היא תקנה דרבנן מיוחדת "כעין דאורייתא תקון" אבל לדברי הריטב"א דע"י הדרבנן נעשה פסול מדאורייתא א"א לתרץ כדברי המאיר לעולם. אך באמת לסברת הריטב"א בלאו הכי לק"מ דכל סברתו היא היכא דבעינן דיהא ראוי בפועל אבל התם הוא רק דין שתהא בת הויה וכעין מש"כ באות צט. [↑](#footnote-ref-191)
192. ועי' להלן סק"ו מה שכתב השער המלך בקושיא זו. [↑](#footnote-ref-192)
193. פירוש המאיר לעולם דחוק מאוד בלשון הגמ' ובאות זו סק"ו יובאו דברי השעה"מ דנחית ג"כ לסברא זו אבל מיאן לפרשה בדברי ר"מ. [↑](#footnote-ref-193)
194. ולדעת ר' יוחנן דאסור מן התורה דעת הרשב"א שבועות כג: דאין חל ע"ז שבועה. אבל דעת התוס' שם דחלה השבועה עליו. והקשה רע"א א"כ מאי פריך על ר"ל הא לא עדיף איסור דרבנן דידיה מאיסורו של ר' יוחנן. והאבני מלואים (שו"ת סי' יד) מתרץ דאיסור לא תסור של איסורי דרבנן הוא איסור מפורש טפי מחצי שעור דאורייתא של ר' יוחנן. [↑](#footnote-ref-194)
195. ולעיל סק"ד הובא מש"כ המאיר לעולם בזה. [↑](#footnote-ref-195)
196. מדברי השעה"מ דמדמה לה לכל הני דינים דאין הפסול אלא מדרבנן משמע דגם הכא אין ר' יהודה פסול אלא מדרבנן [דכל דתקון כעין דאורייתא תקון] אבל בריטב"א ורא"ה אות צט מבואר דהכא פסול מדאוריתא. [↑](#footnote-ref-196)
197. עי' קובץ הערות (סי' סט סק"ח) מה שהביא מדברי האשכול דעות גבי הלובש סדין בציצית [כלאים] אחר שפטרו חכמים מציצית אם אמרינן ביה עדל"ת. ודברנו לפוטרין שם ממלקות. [↑](#footnote-ref-197)
198. וציור פשוט לזה בזמן המלחמה העולמית במי שהיו ביער ונאלצו לדור על העצים להתחבא מפני אויב. [↑](#footnote-ref-198)
199. ויל"ע לראשונים אות צה דמיירי בסוכה שסככה ע"ג האילן וגזרינן שמא יניח חפציו על הסכך, אולי שייך בזה תקנה דרבנן על גוף הסוכה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-199)
200. ולראשונים אות צה דמיירי בסוכה שהסכך על האילן אולי י"ל דזה הוי פסול בחפצא של הסוכה וצ"ע. [↑](#footnote-ref-200)
201. אמנם מה שדימתה הגמ' לשבועת העדות צ"ע לפ"ז דהתם הרי לא בעינן שיהא "מפורש בתורה" אלא בעינן דיהא ראוי להגיד. אבל לפי מש"כ לעיל שהנדון אם יש כח לחכמים להחיל דינים חדשים או רק יש מצוה לשמוע בקולם, מובן הדמיון לעדות שהשאלה היא אם מקרי פסול מדאורייתא או לא. אך זה דלא כהגר"ח, וצ"ע כעת. [↑](#footnote-ref-201)
202. יש לחלק עוד דבסוכה חד סוכה משמשתו לכל השבעה אבל במצה כל אכילה היא אכילת מצה אחרת. [↑](#footnote-ref-202)
203. עי' אות קכד שיש להקשות ע"ז מהא דחזינן דלגולל איכא דיני "מחיצה". [↑](#footnote-ref-203)
204. י"ל סברא לטהר אדם, דדין גולל הוא מחמת "שנטפל לקבר" אבל אדם הוא חשוב ולעולם אינו נטפל לקבר ולא חייל עליה שם גולל. ועי' באהלי טהרות שדימו להא דב"ב כ. בחבושי מלכות שבטלין לכותל. [↑](#footnote-ref-204)
205. היינו הא דדף כד: אמר רב אחא בר יעקב כל מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה אינה מחיצה. תנן העושה סוכתו בין האילנות והאילנות דפנות לה כשרה והא קאזיל ואתי הכא במאי עסקינן בקשין והאיכא נופו דעביד ליה בהוצא ודפנא. וכן פסקו הטור והשו"ע דבעינן הוצא ודפנא. [↑](#footnote-ref-205)
206. אלא דכתב השער המלך דהא דבסוגיין מבואר דר' יוהדה מכשיר אף שאינה כפותה, צ"ל דסוגיא דידן פליגא אההיא דדף כד: וס"ל דאין צריך שתעמוד ברוח מצויה. [והוא דוחק גדול. ולהלן אות קכו יובאו דברי הגר"א דזה משתנה במסקנא.] [↑](#footnote-ref-206)
207. נראה כוונת המג"א דהבין דסברת הב"ח דעצם הדבר שיכולה לנוד מדעתה הוי כדבר שאינו עומד ברוח מצויה. וע"ז הקשה דגם באדם נימא כן דכיון שבכחו לנוד הוי כאינו עומד ברוח מצויה.

     ואמנם לכאורה י"ל דסברת הב"ח היא דכיון שהבהמה אין לה דעת ומצוי שבאמת תזוז אין זה מחיצה דא"א לסמוך על מחיצה זו שתעמוד. משא"כ אדם דבר דעת הוא ולא יזוז כשעמידתו היא לצורך, נחשב כעומד ברוח מצויה. שו"ר שכ"כ הא"ר סי' שסב סק"ז. [↑](#footnote-ref-207)
208. אולי י"ל דלהו"א דרק לר"מ פסול אבל ר"י מכשיר בכה"ג, לא הסתבר לגמ' למימר דפליגי בסברא דאורייתא. ומאחר דר' יהודה מכשיר מדאורייתא מסתמא לא פליג עליה ר"מ אלא בגזירה. אבל למסקנא דגם לר' יהודה בעינן קשורה. [כמו שיתבאר בהמשך מדברי הגר"א] אפ"ל דהוי פסול מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-208)
209. היינו ד"קשורה" הכונה גם עם חבל ארוך ועדיין יכולה לנוד. אבל "כפותה" אינה יכולה לזוז מקומה כלל.

     ולכאורה נראה לתרץ שיטת הב"ח דהנה באות צג הובא דנחלקו הפוסקים במחיצה שנעה ברוח אבל אינה נפסלת ע"י הנענוע אם נפסלת. ומעתה י"ל דדעת הב"ח שאינה נפסלת, וא"כ י"ל דלכן סגי בקשורה והיינו דאמנם זזה קצת ממקומה אבל מ"מ קושרה מב' צדדים שהיכן שתנוע עדיין תשאר המחיצה בהכשרה, [וזה מוכרח גם לדעת המג"א דאל"כ למה לא גזרינן שמא תזוז כך ותיפסל הסוכה.] והמג"א דלא ניחא ליה בזה אזיל לשיטתו כפי שדייק המשכנות יעקב (הובא באות צג) מדברי המג"א דבעינן שלא תנוע כלל. [↑](#footnote-ref-209)
210. והיינו דהוי רק גזירה דרבנן שמא תברח וכלשון הגמ' "גזירה" "חיישינן" ולהלן כד. "בין למאן דאמר שמא תמות בין למאן דאמר שמא תברח מדאורייתא מחיצה מעליא היא ורבנן הוא דגזרו בה". ועי' אות קי. [↑](#footnote-ref-210)
211. כוונת המג"א להקשות סתירה בדברי הב"ח בין הלכות שבת להלכות סוכה. ואמנם לפי מה שיובא באות קח לחלק בין שבת לסוכה יתיישב היטב. [רק דצ"ע דמדברי הב"ח הלכות סוכה משמע דמדמה לשבת.] [↑](#footnote-ref-211)
212. החמד משה סי' שסב סק"ד תמה ע"ז הרי ההיתר במחיצה שע"י אדם הוא דוקא באינו יודע שהוא משמש למחיצה [דאם יודע אסור לעשות כן בשבת מלתא דבונה] וא"כ ודאי יש חשש שילך לו מבלי דעת. וע"ש שהאריך ודעתו דאין חלוק בין אדם לבהמה אלא בין מחיצה לזמן מועט למחיצה לזמן מרובה. ובאדם שיודע [ועשה בהיתר, כגון שעמד שם מע"ש, או שבקשו ממנו לעמוד שם לאיזה צורך ולא גילו לו שזה לצורך מחיצה] מותר אף לזמן מרובה. [↑](#footnote-ref-212)
213. הנה סברת המג"א היא דבהמה שאני ממחיצה שאינה עומדת ברוח מצויה משום דהחסרון של אינה עומדת הוא דהוי מחיצה גרועה "שאין בכחה" לעמוד ברוח. אבל כאן דהבהמה יש בכחה לעמוד אלא שהולכת מרצונה אין זה גריעותא במחיצה.

     והנה באות צה הובאה פלוגתת הפוסקים אם בעינן שהמחיצה תעמוד ברוח מצויה מכח עצמה, או סגי שתעמוד במציאות אף שהיא מצד עצמה חלושה [כגון ע"י קיר שסביבה שעוצר את הרוח.] ולפ"ז נראה דשיטת המג"א היא דהוי דין בחוזק המחיצה [ואזיל לשיטתו הובא באות צה דס"ל דאף סדין שבבית אם אינו עומד ברוח מצויה שבחוץ פסול למחיצה] ולכן ס"ל דכאן דהבהמה חזקה מצד עצמה המחיצה כשרה ולא איכפת לן במה שידוע שהיא תזוז. אבל הב"ח י"ל דס"ל כדעת האחרונים שהובאו באות צה שמחיצה שאינה עומדת ברוח מצויה תלוי אם בפועל היא זזה, ולא בחוזק המחיצה, ולכן פוסל כאן. [↑](#footnote-ref-213)
214. אמנם תמה השער המלך הרי המקור בסוגיא הוא בסוכה ומזה ילפינן על שבת וא"כ למה כתב הרמב"ם הדין רק על הדבר שלא התבאר להדיא בגמ'. [↑](#footnote-ref-214)
215. ובזה מתיישבת הסתירה שהקשה המג"א אות קו בדברי הב"ח בין הלכות סוכה להלכות שבת. [↑](#footnote-ref-215)
216. וכתב שם דכשתדוק בדבר תמצא דבהמה שהולכת מדעת עצמה דמי ממש לרוח מצויה דים, דמצד חוזק המחיצה הוי מחיצה מעלייתא רק דיש כאן כח מיוחד שיקח את הסוכה. [↑](#footnote-ref-216)
217. ובלבוש מרדכי (הג"ר משה מרדכי אפשטיין ר"י חברון) סי' י כתב פלפול דהא דבעי הרמב"ם בשבת כפותה הוא שמא תברח כדעת המג"א, אבל בסוכה לא גזרינן זאת הואיל וגם בלא הדופן בהמה כשרה הסוכה מדאורייתא מדין פי תקרה, ורק מדרבנן בעינן מחיצה ממש וא"כ לא גזרינן בזה דהוי גזירה לגזירה. [אבל הסוגיא כאן אזלא כמאן דלא מכשיר פי תקרה ע"ש.] [↑](#footnote-ref-217)
218. העירו דלכאורה יש לחלק בדנזקין סגי שיכול לנתק אבל כאן כדי לפסול בעינן עומד לנתק. [↑](#footnote-ref-218)
219. הנה הט"ז סיים 'וכמ"ש בס"ב' ולכאורה כוונתו להמבואר שם דין דופן שלישית וא"כ מבואר להדיא דלא כשבות יעקב וצ"ע. [↑](#footnote-ref-219)
220. עי' חי' רבנו חיים הלוי הלכות סוכה פ"ו הט"ו (הובא בפ"ק אות רנה) ודוק. [↑](#footnote-ref-220)
221. עי' דרך אמונה פ"ט ממעשר ציון ההלכה מד בדעת הריטב"א בזה דבפשטות היא כרמב"ם ע"ש. [↑](#footnote-ref-221)
222. ולא מהני מה שחילק את ההפרשה לקריאת שם לחוד ומעשה הפרשה לחוד הואיל והכל נעשה בשבת. [↑](#footnote-ref-222)
223. הגרח"ק זצ"ל בביאורו למסכת כותים מטהר סי' טז תמה על ספקו של הר"ש למה לא יצטרך לתת אחר שגרי אמת הן. ועי' בדרך אמונה פ"א מתרומות ציון ההלכה רנז. ואולי יש לומר דכיון דאין הכותים נותנים מתנותיהם כל הכהנים מעיקרא איאושי מייאשי מזה כמו גבי לקט שהלכו בו הנמושות. ועי' להלן אות קכא. [↑](#footnote-ref-223)
224. הטעם מבואר בריטב"א כאן וז"ל: לאו משום דליכא למסמך אברירה לכתחילה, דהא ודאי למאן דאית ליה ברירה דין תורה לסמוך עליה. אלא לומר שאין סומכין על הברירה כל מה שאפשר משום חשש בקיעת הנוד. [↑](#footnote-ref-224)
225. ובספר משפטי ארץ תרומות פי"ט כתב בשם האבנ"ז שמותר לחלל, וזה טעות כמשנ"ת דהאבנ"ז אוסר משום מתקן. [↑](#footnote-ref-225)
226. כתב הר"א מן ההר: כלומר 'שאינה יכולה' ליעשות בידי אדם כגון בעלי חיים. אבל יכולה ליעשות על ידי אדם אע"פ שאינה עשויה ודאי מודה, דא"כ לר"מ הר או סלע לא הויא מחיצה. עכ"ל. וכן הוא בתוס' עירובין טו. ד"ה תל.

     ולכאורה צ"ע הרי גם את ההר או הסלע א"א לייצר יש מאין, אלא רק להביאם לכאן לעשות מהם מחיצה וזה אפשר לעשות גם עם הבהמה ומדוע מקרי אינה עשויה בידי אדם. ונראה דגם למ"ד דבעינן עשויה בידי אדם החסרון הוא שמה שמעמיד את הבהמה הוא הרוח וה"רוח" היא דמקרי אינה עשויה בידי אדם, דהרוח אין בכח האדם להעמידה והיא תמיד תלויה במי שהחיים בידו. והדברים מפורשים ברש"י וז"ל: רוח חיים לאו בידי אדם הוא שהרי אין רוח בידו לנפחו.

     ומה שאפשר לבוא בהמה ע"י ספר יצירה הוא מעשה נסים ולא בטבע לא נחשב יכול ליעשות ביד"א. (ספר עמק סוכות). וי"ל עוד דזה מקרי שנעשה בידי שמים.

     ועי' בספר תורת חסד ח"א סי' לה שכתב השם הנו"ב בדורש לציון דענני כבוד כשרים למחיצה למ"ד כי בסוכות ענני כבוד ע"ש. והתורת חסד טען דפסול לדפנות אפילו לרבנן דר"מ כיון דאין בהם ממש [וכ"ש לר"מ דאינו בידי אדם וגם עומד ברוח.] ומה שהביא הדורש לציון ראיה מ"כי בסוכות" אין להביא ראיה מסכך לדפנות. אמנם לשון הנו"ב דמה שכשר לסכך כ"ש שכשר לדפנות. ונראה דתלוי בנדון אם סכך בעי דיני דפנות. [↑](#footnote-ref-226)
227. לכאורה הכוונה דאף אם יעמידנה בפחות מג' לא חישינן דאם כווצא לא יהיה אדעתיה אלא תלינן שישים לבו לזה. אבל השפ"א מפרש דלא גזרינן שמא יעמידנה בפחות מג', אבל אם מעמידה בפחות מג' באמת חיישינן ופסולה. [↑](#footnote-ref-227)
228. כתב השער הציון (תרל נ): מסתפקנא אם הוא [מאי דבעינן בסוכה שעשה לה מחיצה מבהמה שתהא הבהמה קשורה] בתורת עצה בעלמא ובדיעבד כל זמן שלא ברחה קיים מצות סוכה, או דהוא תקנת חכמים כדי שלא יבוא לידי בטול מצות סוכה. והנה לפי מה שמפרש הגר"א לעיל בסי' שסב ס"ה דלמסקנא יהיה שייך המימרא דאביי ור' זירא אליבא דר' יהודה משמע דתקנת חכמים הוא. [↑](#footnote-ref-228)
229. באות קכה התבאר למה העמיד הגר"א בפיל דוקא. וגם לבאר סוף דבריו דלא חיישינן לכווצה ולאו אדעתיה. [↑](#footnote-ref-229)
230. ביאר הדמשק אליעזר דקשיא ליה להגר"א למה לא כתב הרמב"ם "שמא תברח". וביאר דהיה קשה ליה לרמב"ם הרי יש לחוש דילמא רבעה כמו שפריך הגמ' בסוכה. לכן כתב הרמב"ם "שלא ינודו" והיינו שהיא קשורה גם למעלה כמו שמוקי הגמ' בסוכה ואז ליכא חששא דרבעה. [↑](#footnote-ref-230)
231. נראה שהגר"א דוחה ב' דחיות. חדא דהטעם שמא כווצא ולאו אדעתיה. [נראה כונתו דא"כ ליכא הכרח לפסוק כן דזו גזירה חדשה ואינה להלכה] ועוד דלמסקנא ליכא הכרח לומר דחיישינן לחששא זו אפילו לר"מ. [↑](#footnote-ref-231)
232. עי' אות קיב שלפי הסבר זה מיושבת קושית תוס' כג. ד"ה בפיל. [↑](#footnote-ref-232)
233. מה שהוכיחו משבי אלמנה בית אביך וכבר דמת שם כדמוכחי קראי. היינו דשם מת כשהיה יעקב בן נ' (סדר עולם ספ"א) ויעקב נשא נשים כשהיה בן פד ויהודה נשא אשה אחר מכירת יוסף וילד בן שנשא את תמר.

     ועי' ריטב"א עירובין טו: שכתב דיש לחלק בין אם אמירתו היתה אחר שמת האב כהא דיהודה, דאז ודאי כונתו לאחר מיתה, לבין התנה בחייו ואח"כ מת. וע"ע בערוך לנר מש"כ על ראיית התוס'. [↑](#footnote-ref-233)
234. אמנם קשה הרי משכח"ל אם מכר ואח"כ מת [דאין מי שיקנה] דשוב יהא זה כריתות. [↑](#footnote-ref-234)
235. ואמנם נתבאר לעיל אות לח דהך פסולא אינו מוסכם ובפרט באילנות. [↑](#footnote-ref-235)
236. עי' בערוך לנר, ובמחה"ש (תרל יד) מה שהעירו על פירוש זה. [↑](#footnote-ref-236)
237. נראה מלשונו דהנוף הוא מעל החלק הקשה ולא מצידו ועי' אות קלה. [↑](#footnote-ref-237)
238. ואם כנים הדברים נראה הביאור בזה דדמי לרוב מחיצה אינה נעה ומיעוט נע דביארנו דכשרה. [↑](#footnote-ref-238)
239. שו"ר בחי' ר"א מן ההר דף כו. שהקשה כן וכתב דעוסק בתורה אינו פטור משום שאין לו טירדא לעשות את המצוה [וזה ע"פ מה שמחדש שם שכל פטור עוסק במצוה הוא רק אם הוא טרוד במצוה הראשונה ואינו יכול להסיח דעת ממנה.] אבל בהולך ללמוד הרי הוא טרוד מן הדרך. [אמנם צ"ע דמהירושלמי משמע דהטעם שעוסק בתורה אינו פטור הוא משום ללמוד ע"מ לעשות ולא משום טירדא.]

     ועי' עוד באות קמה (ראיה ו) מה שהובא מפסקי ריא"ז. [↑](#footnote-ref-239)
240. יל"ע דבלומד סוגיא שהתחלתה נצרכת לסופה תהוי כל תיבה שלומד גם בבחינת הולך ללמוד את התיבה הבאה. [↑](#footnote-ref-240)
241. ז"ל המג"א: מה שאין מברכין על מצה [כל ז](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_21.htm#E2304,0,סימן תרלט^^1626861!)', היינו משום שאין מצוה באכילתו אלא שאין אוכל חמץ, משא"כ בסוכה. (מהרי"ל). [↑](#footnote-ref-241)
242. ובאו"ז הוסיף: דמאי טעמיה יסתלק מן המצוה שעוסק בה ויתעסק במצוה אחרת אפילו מצוה קלה לא שביק בעבור מצוה חמורה שאין אדם יודע מתן שכרן של מצות ותו אל תהיו כעבדים המשמשין את הרב ע"מ לקבל פרס. [↑](#footnote-ref-242)
243. עי' אות קנז שמהר"ם שיק מדייק מרש"י שחולק ע"ז. [↑](#footnote-ref-243)
244. והראשונים שחלקו ע"ז צ"ל דכיון דדמי ליראה וכבוד א"כ מצד כבוד ד' מפסיק ולא מצד המצוה. ועי' שו"ת מהרש"ג (ח"ג ס"ה, הובא בלקוטי הערות על הנוב"ק או"ח סי' מא).

     ובשו"ת נשמת כל חי (למהר"ח פלאג'י) כתב ד' טעמים למה אין במפסיק לקדושה פטור משום עוסק במצוה: א) להסוברים דביכול לקיים שניהם אין דין עוסק במצוה. ב) שהכל מצוה אחת שעוסק בשבחו של מקום. ג) קדושה וקדיש הוי מצוה של רבים ואין מצות יחיד פוטרתם. ד) הוי כאינו מודה בשבחיו של הקב"ה והוא ככופר במה שהצבור עונים. [↑](#footnote-ref-244)
245. לאפוקי מהראשונים שאסרו משום "כבוד המת" דלדעתם אסור לקרוא. [↑](#footnote-ref-245)
246. והנה הר"ן כתב דאם יכול לקיים שניהם בלא לטרוח כלל אלא בדרך קיום מצותו הראשונה ודאי יצא ידי שניהם. ולכאורה לדברי הקה"י למה יקיים והרי יש לו פטור. וצריך לומר דבכה"ג שיכול לקיים בקל ליכא כלל לפטור של עוסק במצוה. אמנם לשון הר"ן שם שיקיים שתיהם "ומהיות טוב אל תקרי רע", משמע דאיכא לדין עוסק במצוה ורק מדין "מהיות טוב" יקיים, אלמא לא פקע המצוה. אולם בבאור הלכה (לח ח) הוכיח דכונת הר"ן שחייב מעיקר הדין.

     ולכאורה לולי דברי הקה"י היה אפשר לומר דהוא רק פטור בחיוב הטירחא למצוה ודומה לפטור של הוצאת יותר מחומש על מצות עשה וכדומה. ועי' לשון שער הציון סי' תעה ס"ק לט. [↑](#footnote-ref-246)
247. ועי' משכנות יעקב מה שהקשה ע"ז. ובחכמת שלמה ס' עא האריך להשיב על דבריו. ויבואר באות קנז. [↑](#footnote-ref-247)
248. הא"ר הסתפק לשיטת הדרישה ומג"א, אם היו ידיו טמאות [לשיטת הרי"ף דא"א להתפלל כך] ולכן לא התפלל, אם יש לו תשלומין. והמאמר מרדכי סק"ד התפלא על הספק הרי פשוט דגברא בר חיובא הוא אלא שאונס המים עליו ודומה לשכור ולשאר אונסים. וכן בבגדי ישע התפלא דבשלמא עוסק במצוה הוא פטור אבל כאן אונס הוא.

     ונראה בדעת הא"ר דס"ל דגם עוסק במצוה הוא פטור אונס כלשון הדרישה, אלא דכיון דהדין קובע לו שלא יתפלל שאני מאונס. ולכן יש לדון באין לו מים דאה"נ כלפי המים הוא אנוס אבל כלפי התפלה יש לו "דין" שלא להתפלל, או דילמא כיון דנטילת ידים היא מטכסיסי התפלה נחשב גם כלפי התפלה כאנוס שהכל אחד הנטילה והתפלה וא"כ החסרון הוא במים ואינו אלא אנוס. [↑](#footnote-ref-248)
249. וצ"ל לפ"ז דאונן אין פטורו מחמת עוסק במחשבת מצוה כרש"י, אלא משום כבוד המת כדעת שאר ראשונים, ולכן הוי פטור גמור ואין לו תשלומין. [↑](#footnote-ref-249)
250. לכאורה משמע דאין זה חיוב גמר רק "מהיות טוב" אמנם עי' באור הלכה (לח ח) שכתב דמהראיה שהביא הר"ן על זה מהגמ' משמע דחיובא הוא מצד הדין דאי לאו הכי לא מקשה הגמ' שם מידי. [כונתו דמקושית הגמ' "ליכלו בסוכה וליחדו בסוכה" מבואר דהוא חיוב.]

     ונראה דהגדר בזה הוא דכל שהמצוה השניה דורשת ממנו מאמץ זה מגרע בקיום המצוה הראשונה ולכן פטרתו התורה משא"כ כששייך לקיים המצוה השניה "מהיות טוב", אין סיבה לפטור ממנה.

     ובאופן אחר י"ל דכל הפטור רק בגדר שאין חייב להתאמץ וכמו שאין חייב יותר מחומש. אבל כשיש מהיות טוב אין פטור זה.

     ועי' רשב"א ברכות יא. שהביא שיטת רה"ג שגם הולך לבעול את האלמנה חייב במצוות ודו"ק. ועי' גם בחי' ר"א מן ההר דף כו. שדעתו כן דאין שום עסק פוטר ממצוה אא"כ יש בו טרדת הלב ואין יכול לפנות מחשבתו למצוה השניה.

     ויש נ"מ בביאור השו"ט גבי אלמנה ומי שטבעה ספינתו בין הפירושים ואכמ"ל.

     ועי' גם ברש"י ברכות יא. ששיטתו דדין עוסק במצוה ודין טרוד במצוה הם ב' פטורים נפרדים, והוא מהלך שלישי. ויש להאריך ואין הזמן נותן. [↑](#footnote-ref-250)
251. לכאורה למה להר"ן להביא מהמשנה בברכות והרי זה מבואר בסוגיין "בלכתך בדרך פרט לחתן". ונראה דאי מסוגיין היה אפשר לומר דמיירי בלילה ראשון ואז לא מצי ליתובי דעתיה, אבל ממה שאמרו שפטור עד מוצאי שבת וע"ז אמרו דאם רצה לקרות קורא מוכח דאף דמצי לקיים שניהם פוטר. [↑](#footnote-ref-251)
252. כונת הגר"א דבסעודת ברית איכא לפרכת הגמ' וליכלו בסוכה וליכא לדחית הגמ' אין שמחה אלא בחופה. (דמשק אליעזר) [↑](#footnote-ref-252)
253. ואמנם במקור הדין במהרי"ק איתא דאין זה מצוה אלא מנהג בעלמא, [ולשון המג"א ומ"ב סקל"ד: "אינה מצוה כל כך". ועי' בבאור הלכה שמדקדק מהמג"א טעם אחר די בעשרה אנשים. אלב הביא מדברי הגר"א הנ"ל דכיון דאין זה מצוה דאורייתא, אפילו אם אין מקום אף לעשרה לא יאכלו מחוץ לסוכה. ] אבל הגר"א נוקט בלשונו דאין זה מצוה דאורייתא משמע דאף אם היה חיוב מדרבנן לא היה פוטר מן המצוה. (עי' דמשק אליעזר) ועי' בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-253)
254. עי' שו"ע יו"ד סי' רסה סי"ב ד"נוהגין" לעשות סעודת ברית. וכנראה דעתו דבזה לא אמרינן עוסק במצוה פטור מן המצוה. [ונראה דזה גרע ממצוה קיומית דכאן אין זה אלא מנהג. ועי' בהערה הקודמת מדברי מהרי"ק והגר"א. [↑](#footnote-ref-254)
255. לכאורה למה לא נאמר לו שיאכל כזית בכל סעודה ואז יכול לקיים שניהם. ונראה עוד דאם אוכל יותר מכזית הרי זה לא עדיף ממצוה קיומית כיון דכבר יצא ידי חובתו בכזית ראשון והשאר אינו חובה אפילו ממנהגא. [↑](#footnote-ref-255)
256. האחרונים דחו ראיה זו עי' מלואי משפט. עוד ראיתי בשו"ת שם אריה (סי' סד ובתשובות שבסוף הספר סי' ג) שדחה ע"פ מה שמייסד דמצוה שבין אדם למקום אינה פוטרת ממצוה שבין אדם לחברו. והובא באות קלט. [↑](#footnote-ref-256)
257. וע"ש מה שיש לדון בראיה זו. [↑](#footnote-ref-257)
258. ועי' בדברי יחזקאל שם לבאר למה הוי ספק שומר שכר ולא ודאי. [↑](#footnote-ref-258)
259. וכן הוא בחכ"צ סי' א. והביאו בפמ"ג בפתיחה כוללת המובאת בפנים. [↑](#footnote-ref-259)
260. ובדברי סופרים סי' שפח עמ"ד סק"ו פשיטא ליה דכו"ע מודו דהוא מדיני תפילין והשוה שיטת רש"י בכתובות ובסוכה. אמנם להדיא מבואר ברבנו פרץ כאן דב' שיטות הן. [↑](#footnote-ref-260)
261. בשו"ת מהר"ם שיק או"ח סי' מה הוכיח מלשון רש"י שאם רוצה יכול להפסיק ממצותו הראשונה עסוק במצוה השניה. ודלא כריטב"א אות קמב. [↑](#footnote-ref-261)
262. עי' מכתם דף כה: "דדוקא עוסק במצוה שיש לו עסק וטרדא בזו שאין צריך להניח מפני האחרת כדאמרינן אין מעבירין על המצוות" ואולי זה מיישב דברי הרדב"ז ולא עיינתי כעת בזה. [↑](#footnote-ref-262)
263. המנ"ח לא ביאר כיצד ניתן לדחות בקל. ואפ"ל דיש חילוק בין לא להשתדל לקיים את המצוה, לבין לעשות מעשה שיבטל את היכולת לקים את המצוה. [וחילוק כעין זה כתב הנשמת אדם כלל סח ויובא בהערה הבאה.] עוד י"ל דכיון דמטמא עצמו לז' ימים הוי כמטמא עצמו בפסח גופיה.

     והנה הרשב"א בגיטין פג. כתב: [המגרש את אשתו] על מנת שלא תאכלי מצה בלילי הפסח, דהתם אף על גב דמקיימה תנאיה ולא אכלה, אין זו מגורשת. דכיון דמחמת תנאו הוא דיושבת ואינו עושה, איהו הוא דקא עקר ליה, דהא איהי לאו מידי קא עבדה ואין זה כריתות. דאי אמרת הוי גיטא, הא קא עקר דבר מן התורה, דכיון דאמר לה על מנת שלא תאכלי הרי זו מותרת לינשא מיד ואי בתר דנשאת אמרינן לה קומי אכולי נמצא גט בטל ובניה ממזרין, הלכך לאו איהי קא עקרה ליה אלא איהו דקא עקר ליה, ואיהי קא אמרה אנא לאו מידי עבידנא ומחמתיה הוא דלא מצינא, ומיהו עוקר ממש לא חשבינן ליה דנימא ביה מתנה על מה שכתוב בתורה הוא ותנאו בטל דהא אי בעיא לא מינסבא להאי ולא מיעקרא מצות יבמין, ואכלה מצה בלילי הפסח ולא תיגרש. עכ"ל. ומבואר מדברי הרשב"א דמותרת להינשא אף שיודעת שמכח זה אסורה לאכול מצה בפסח וזה כדעת הסוברים דכל דלא מטא זימנא אין חיוב לדאוג למצוה. ומוכח שאף שעוקרת בידים מותר ולא כסברא ראשונה שכתבנו. ומוכח או כסברא השניה או כסברת האבני נזר שיובא לקמן דקרבן פסח שאני משאר מצוות. שוב טען הרב גרשון טאובר דמותר לה להינשא אף שמבטלת עשה דמצה, דהימנעות מלהינשא הוי כהוצאת יותר מחומש שאין מוציאין על מצות עשה. עוד טענו דכשנישאת הוי עוסק במצות פרו ורבו ושבת ופטורה מן המצוה דמצה. [ואף שאינה מצווה בפריה ורביה מ"מ הוי מצוה קיומית ועי' אות קמח דדעת רבים דגם העוסק בה פטור מן המצוה.]

     ויש לדון איך הדין במבטל מצוה דלשעבר, כגון שקנה אתרוג ע"מ שלא יאכל מצה, ונטל את האתרוג בסוכות, ועתה נפשו בשאלתו אם לאכול מצה בפסח, שעי"ז יפקיע למפרע את מה שיצא באתרוג בסוכות.

     והנה מדברי הרשב"א מבואר דאם נשאת לא תאכל משום דנמצא גט בטל ובניה ממזרים, וצ"ב מה פוטר אותה מלאכול מצה שזהו חיובה כעת, וצ"ל משום דעי"ז עבדה איסור לשעבר לכן אסור. והג"ר דוב לנדו שליט"א בספרו הקשה מדברי הגרע"א חולין פא. וז"ל מסופק אני אם שחט שלמים ולא זרק הדם ואח"כ שחט בנו חולין אם מורין לו שלא יזרוק הדם כדי שלא יעבור הלאו (שאם לא זורק הדם הוי שחיטה שאינה ראויה ולא שמה שחיטה) או דעשה (מצות זריקת דם שלמים) דוחה אותו דמ"מ השתא איכא עליו עשה רק אם עשה יעבור למפרע על הלאו וצ"ע. עכ"ל. [משמע דלא אתי עלה מדין עשה דוחה לא תעשה ואולי משום דלא הוי בעידניה, ותלוי בטעם דין בעידניה ואכ"מ.] הרי שנסתפק במה דפשיטא ליה להרשב"א וצ"ע. [והגרד"ל רצה לחלק בין איסור אשת איש החמור ללאו גרידא ומסברא צ"ע למה לחלק ביניהם.]

     ובמק"א נתבאר לחלק דבתנאי ביטול הוי כאילו עושה בידים שעברה למפרע איסור משא"כ בזריקת הדם הוי רק מניעה מלהפוך השחיטה לאינה ראויה, דפשטות השחיטה היא כשרה, והוא רק אינו מחדש את האינה ראויה.

     ולפ"ז יש ליישב מה שקשה על הרשב"א למה לאכול מצה אסורה משום דעי"ז למפרע היא עברה על איסור אשת איש, ואילו להינשא מותר אף שעי"ז תעבור על אי אכילת מצה, אכן להנ"ל כלפי אי אכילת המצה אין זה נקרא שעשתה זאת בידים.

     ועוד יש לחלק בין מניעת קיום עשה לעבירת לאו. [רק ע"ז יקשה מספקו של הגרע"א בלאו דאותו ואת בנו.]

     ועוד יש לחלק בין "לשעבר", שברגע זה עושה שעברה על איסור אשת איש, לבין נשאת שיודעת על "העתיד" שתעבור על מצות מצה שזה עדיין לא היה. [↑](#footnote-ref-263)
264. ועי' בטו"א ר"ה טז. שכתב דלולי קרא דחייב אדם לטהר עצמו ברגל, אמנם ברגל גופיה היה מחויב להיות טהור משום מצות עולת ראיה, אבל לא היה עליו איסור להיטמא לפני הרגל כיון דלא מטי זמן חיוביה. והוכיח מזה האבני נזר דס"ל לטו"א דקדם זמן החיוב אין צריך להשתדל במצוה.

     וכן מבואר בפנ"י במשנה דדין עוסק במצוה בפסח הוא דין פשוט כיון דאכתי לא מטא זמן חיוביה (צ"ע הרי בגמ' מצריכין קרא לזה.)

     וכן מצינו בנשמת אדם כלל סח אות ג שכתב דמי שגר במקום שאין בו שופר אין חייב לעקור מביתו לר"ה למקום שתוקעין בשופר בר"ה כיון דבערב יו"ט לא מטא זמן חיוביה. ואע"ג דקי"ל שואלין ודורשין קודם לחג ל' יום ואמרינן דהיוצא מביתו ל' יום קודם הפסח חייב בבדיקת חמץ שאני התם שהמצוה בידו לבדוק אבל לא חייבוהו לחפש ולחזר אחר המצוה. [ועי' הערה הקודמת שכנראה זו כונת במנ"ח במה שכתב "יש לדחות בקל".]

     והביא הנשמ"א ראיה מזבחים ק. [הובא בתוס' בסוגיין] דמותר לקרובים להיטמא למת עד חצות שהוא זמן שחיטת הפסח. [א"ה, צ"ע הרי בסוגיין מבואר דהוא מדין עוסרק במצוה.] וגם שם לענין בדיקת חמץ פרש"י דחכמים חייבוהו אבל לא מן התורה. וכתב הנשמ"א "ואמנם בסוכה דף כ"ה ע"ב משמע דהוא מן התורה" ובדפוס החדש הגיהו 'דף כז ע"ב'. אמנם נראה דהגירסא הישנה עיקר וההוכחה ממה שמבואר כאן דלולי "עוסק במצוה" היה אסור להם ליטמא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-264)
265. בדברי הרז"ה מבואר דאסור להכניס עצמו לפקו"נ, אבל ג' ימים קודם השבת מותר, ונקט הקה"י דהאיסור בתוך הג' ימים אינו אלא מדרבנן, דאילו היה דאורייתא מה לי תוך ג"י מה לי קודם. אולם הקשה דהרז"ה בפרק ר"א דמילה אוסר למול תינוק שיצטרכו לחלל עליו שבת אחר מילתו. ומבואר דאסור להכניס עצמו לפקו"נ [ומשמע דהוי דאורייתא דאל"כ לא היו מבטלים מצות מילה, כ"כ הקה"י. אך הקובץ הערות סי' כג סק"א כתב דבע"כ הוא מדרבנן והעמידו דבריהם.] ותירץ הקה"י דבשבת עצמה אסור להכניס עצמו לאונס משא"כ קודם השבת דלא מטא זמן חיוביה אינו אלא מדרבנן. וכ"כ החכמת שלמה (הגר"ש קלוגר) סי' רמח והמאיר לעולם ח"ב סי' ז. ויש בזה אריכות דברים. [↑](#footnote-ref-265)
266. מקור שבועה זו בנדרים כה. והתניא וכן מצינו במשה רבינו כשהשביע את ישראל בערבות מואב אמר להם הוו יודעים שלא על דעתכם אני משביע אתכם אלא על דעתי ועל דעת המקום שנאמר ולא אתכם לבדכם וגו'. [ובגדר השבועה הזו נחלק החזו"א יו"ד סי' ב סקכ"ז, עם הש"ך יו"ד קיט ס"ח ע"ש.] [↑](#footnote-ref-266)
267. צ"ב איך מותר להתחיל לכתוב דמ"ש ממת שאין שהות לקברו עד שיתחיל זמן ק"ש דאין מתחילין להוציאו. [↑](#footnote-ref-267)
268. וטעם הפטור יש שפירשו דאם היתה לו מצות ת"ת היה מותר לו ללמוד גם בדברים השמחים משום צורך המצוה כמו שהתירו ברבים צריכים לו, ולא יכלו לאסרו אלא ע"י שבטלו ממנו מצות ת"ת. ויש שפירשו דמצות ת"ת של כל התורה חד הוא ואם פטור מחלק פטור מהכל וצ"ע. [↑](#footnote-ref-268)
269. וברבנו מנוח פ"ו ה"ד מסוכה כתב באמת דמלבד טעם הגמ' דאבעי ליה ליתובי דעתיה ישנו גם טעם זה דיצטער גם מחוץ לסוכה. וכ"כ החיי אדם (קמו יח) את ב' הטעמים. [↑](#footnote-ref-269)
270. הפמ"ג (תרמ א"א י) ביאר סברת הפטור בב' אופנים. א' כסברת הט"ז (תרמ סק"ז, יובא בהערה בסמוך) דבסוכה בעינן "למען ידעו" והמצטער אינו בר הכי. ב' משום תשבו כעין תדורו ואין אדם יושב בדירתו בשעת הצער אפילו שאין זה מיישב דעתו. [↑](#footnote-ref-270)
271. בברכ"י הוכיח דלפני מהרי"ק לא היו פסקי הרא"ש, ע"ש. [↑](#footnote-ref-271)
272. היינו מה שכתב הרא"ש דהוא מצטער בישיבת סוכה כיון דרוצה את ביתו שהוא מקום דחוק כדי להצטער. [↑](#footnote-ref-272)
273. י"ל דהאבל בעי תרוייהו, גם נחום וגם לבכות עם עצמו ולכן אינו חייב בסוכה כיון ששם אי אפשר לו לבכות ביחידות. [↑](#footnote-ref-273)
274. כונת הט"ז כמו שכתב לעיל סק"ז להקשות על הרא"ם וז"ל: וקשה פשיטא למה יפטר כשאין לו צער בסוכה טפי מביתו, דזה הו"ל כאין לו צער בשניהם, דלמה יבטל מצות סוכה בחנם. וי"ל דס"ד דטעמא דפטור במצטער משום דעיקר מצות סוכה להזכיר ענין הסוכה שנאמר כי בסוכות הושבתי, וזה המצטער הוא טרוד בצערו ואינו שם על לבו, לזה ע"כ הוא פטור. קמ"ל דהטעם אינו בשביל זה אלא שכעין דירה בעינן ואין אדם דר במקום צער כל שיוכל להנצל מזה בצאתו ה"נ בסוכה. [↑](#footnote-ref-274)
275. אינו מובן דהרי יש בגמ' ב' שלבים, א' תירוץ למה אין זה פשיטא. ב' ואח"כ מבאר למה באמת פטור. ובתירוץ למה אין זה פשיטא הכוונה כהרא"ש דבבית אין לו צער לעומת הסוכה שמצערתו. והקמ"ל הוא דאע"פ שישיבת הסוכה מביאה לו צער מ"מ כיון דאין זה ממילא, מוטל עליו שלא להצטער. [↑](#footnote-ref-275)
276. הכונה למש"כ בסק"ז הובא בהערה לעיל. והפמ"ג למד זה מלשון "סוכה" כמו "אבי יסכה" (סוף פר' נח) שסוכה ברוח הקודש כן הכא שרואה הסוכה ונזכר בגבורות ד'. [↑](#footnote-ref-276)
277. הט"ז אתי ליישב רק את דברי מהר"ם, ולא את דברי הרא"ש. [↑](#footnote-ref-277)
278. הכוונה לאפוקי דאפילו אם הסוכה מצערתו [כגון שיש שם גנבים] מ"מ אם גם בבית יש גנבים [שאין ביתו נעול כראוי] חייב בסוכה. [↑](#footnote-ref-278)
279. תמוה מאי קא קשיא ליה, הרי היתה הו"א דאבל פטור מסוכה וקמ"ל דחייב וזאת לא שמעינן ממתניתין. [ומדברי הט"ז נראה דהקמ"ל הוא ההו"א שפטור, וצ"ע.]

     וראיתי שמבארים בכוונת הט"ז דגם את הקמ"ל ניתן לדייק מהמשנה מדאיירי דוקא בחולה שאין יכול להסיר צערו, יש לדקדק דאבל שיכול להסיר צערו חייב. וע"ז תירץ הט"ז דהחידוש הוא דגם מי שאין ישיבת הסוכה גורמת הצער כמו אבל [כפי מה שחלק הט"ז על הרא"ש] אפילו הכי אי לאו דיכול להסיר צערו מעליו היה פטור. [וכ"ז דוחק גדול דכל החידוש הוא רק הדיוק ולא עצם הדין, ולא משמע כן בגמ'. וצ"ע.] [↑](#footnote-ref-279)
280. ורבנו יהונתן כתב דצער האבילות אבעי ליה לקבולי בשמחה. [↑](#footnote-ref-280)
281. ובשער אפרים סי' לד תירץ דיש לפרש דמסקנת הגמ' דכהנים חייבים אף בשעת עבודה, ע"ש. ועי' קרבן נתנאל משה"ק עליו מדברי רש"י ותוס' ומהמשך הגמ'. [↑](#footnote-ref-281)
282. לכאורה צ"ל דמותר גם בפועל בתשה"מ דאל"כ יחזור ויפטר, אמנם צ"ע דאחרי שחייב בסוכה שוב הוי דבר שבצינעא ויאסר בתשה"מ, והוא גלגל החוזר. [↑](#footnote-ref-282)
283. יש לעיין אם הכונה משום מצטער וכשיטת הראב"ד [שגם זה נלמד מתשבו כעין תדורו] או דאף בלא מצטער לא הוי כעין תדורו. [↑](#footnote-ref-283)
284. ובאמת צ"ב שם אמאי אינו מברך מאי שנא מאשה. ותלוי בגדר מצטער אם חסר בחיוב המצוה או דחסר בצורת קיום המצוה. [וגם עי' בבאור הגר"א דירידת גשמים הוא פסול דלאו שם סוכה עלה, ולא דמי לשאר מצטער.] ויבואר בס"ד בדף כו. וגם תלוי בספקו של השער הציון שיובא בהערה בסמוך אם הפטור מטעם "עוסק במצוה" יכול לברך. [↑](#footnote-ref-284)
285. ואף להראב"ד שגם לבני החופה יש פטור מצטער, היינו שצערם הוא אם לא יהיו עם החתן, אבל כאשר הוא בסוכה והם עמו אין להם צער. אבל לחתן יש צער כמו שכתב רש"י שהוא בוש לשמוח עם כלתו. [↑](#footnote-ref-285)
286. צ"ע מאי שנא מאשה שמברכת לר"ת אע"פ שאינה מצווה [וכן פסקו הרמ"א והמ"ב כר"ת בכמה דוכתי. עי' סי' יז וסי' תרמ סק"א.] ועי' מקראי קודש שעמד בזה והביא דברי הרמב"ן קידושין לא. "אי קשיא והא אמרינן בירושלמי כל העושה דבר שאינו מצווה בו נקרא הדיוט. התם שעושה דבר שאינו מצווה מן התורה כלל שהוא כמוסיף על התורה, אבל מי שעושה מצות התורה כתקנן אף על פי שלא נצטוה הוא בהם כגון נשים מקבלים עליהן שכר שכל דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום". ולפ"ז כתב לחלק דהשער הציון מיירי בעוסק במצוה דגם מי שחייב במצוה נפטר בכה"ג, משא"כ אשה עושה צורת המצוה באופן שאם היתה איש היתה חייבת. [↑](#footnote-ref-286)
287. יל"ע אם גם מצות בני חופה נמשכת עד הבעילה, או דמצותן נגמרת בנישואין, ורק מצות החתן לחוד היא שנמשכת עד הבעילה. ופשטות לשון הר"ן דקאי גם על בני חופה. [↑](#footnote-ref-287)
288. לכאורה משמע דאין זה חיוב גמר רק "מהיות טוב" אמנם עי' באור הלכה (לח ח) שכתב דמהראיה שהביא הר"ן על זה מהגמ' משמע דחיובא הוא מצד הדין דאי לאו הכי לא מקשה הגמ' שם מידי. [כונתו דמקושית הגמ' "ליכלו בסוכה וליחדו בסוכה" מבואר דהוא חיוב.]

     ונראה דהגדר בזה הוא דכל שהמצוה השניה דורשת ממנו מאמץ זה מגרע בקיום המצוה הראשונה ולכן פטרתו התורה משא"כ כששייך לקיים המצוה השניה "מהיות טוב", אין סיבה לפטור ממנה.

     ובאופן אחר י"ל דכל הפטור רק בגדר שאין חייב להתאמץ וכמו שאין חייב יותר מחומש. אבל כשיש מהיות טוב אין פטור זה. [ונתבאר עוד באות קמה.]

     ויש לעיין אם הראב"ד שלא ניחא ליה בתירוץ הר"ן סובר דעוסק במצוה פטור מן המצוה אפילו אם יכול לקיימה בלא טירחא כלל. או דס"ל דלהיכנס לסוכה מקרי טירחא. [↑](#footnote-ref-288)
289. התוס' השוו "שהשמחה במעונו" לברכת חתנים. אמנם הר"ן כתב ד"השמחה במעונו" פשיטא דאומרים אף שלא במקום חופה דהא דהא מכי רמו שערי באסינתא אמרינן ליה (כתובות ח.) דליכא חופה. ובדעת תוס' צ"ל דכשאיכא כבר חופה אז נקבע מקום הברכה דוקא בחופה. [↑](#footnote-ref-289)
290. מש"כ עוד הרא"ש לענין כמה חבורות בכמה בתים אם מברכין ע"י שמש או כשהתחילו יחד, עי' בזה באו"ח סי' קצה בט"ז וא"ר ובאור הלכה אם דין זה רק לברכת חתנים או גם לצירוף לזמון. ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-290)
291. ובקרבן נתנאל אות ת כתב: ובב"ש סי' ס"א ס"ק י"ג בשם מהר"ל מפראג דחה ראיה זו דה"ק אין שמחה אלא בחופה ר"ל דלא יכול לשמוח כראוי, אבל בעלמא איכא שמחה ומברך שבע ברכות אפילו שלא במקום החופה ע"כ. ותימה דא"כ מאי פריך תו וליעבדו חופה בסוכה הא כבר שנייה דלא יכול לשמוח כראוי. עכ"ל.

     והנה תירוץ מהר"ל מפראג לכאורה הוא כתירוץ הר"ן. ומה שהקשה הקרבן נתנאל, לא הבנתי, דקושיא זו תקשי בין כך ובין כך. ובע"כ דבתחילה תירץ דאין שמחה אלא במקום קביעות החופה. וע"ז מקשה דיקבע מקום החופה בסוכה וממילא לא יחסר בשמחה, ומשני משום ייחוד או משום צער חתן א"א לקבוע אלא בחופה. [↑](#footnote-ref-291)
292. כתב המג"א (תרמ יא) וא"כ בזמן הזה שיש לנו סוכה עם ד' דפנות צריך לישב בסוכה דקי"ל כרבא. ובשער הציון סק"נ הביא דהא"ר הביא בשם ריא"ז שכתב סתם שצער לחתן לעשות חופתו במקום צר ודחוק. וברבנו ירוחם כתב ג"כ שאין יכול לשמוח עם כלתו שאין הסוכה מקום סגור. גם באו"ז כעי"ז. וכל הני טעמי שייכים גם בסוכה של ד' דפנות.

     והנה המגיד משנה פ"ו ה"ג כתב: פירש''י ז''ל שהוא מצטער דלא מצו עיילי כל בני חופה בסוכה, ע''כ. הרי שהביא דגם רש"י כתב טעם זה. ונראה כונתו דמה שכתב רש"י "שהיא צרה" הוא טעם נוסף דאין מקום לבני החבורה. ואם כנים הדברים נמצא דגם רש"י מתיר בכה"ג. [↑](#footnote-ref-292)
293. עי' ברכות יז: דמי שמתו מוטל לפניו פטור מק"ש ומן התפלה ומן התפילין וכתב רבנו יונה שבספרים המדויקים ליתא לתיבות "ומכל מצוות האמורות בתורה". וכתב די"מ שרק משלשת מצוות אלו פטור, [מפני שצריכות כוונה ביותר, ע"ש] ומתוך שהוא בהול במת לא יוכל לכוין אבל בשאר מצוות שא"צ כוונה כ"כ חייב. [והיינו כתנא דבי שילא בסוגיין.]. ודחה רבנו יונה שכבר פרש"י שם דהך ברייתא סברה עוסק במצוה חייב במצוה, ולא קיי"ל כן, ולכן מפרש דנקט אלו השלש לרבותא שאע"פ שהן חמורות שיש בהן קבלת מלכות שמים פטור וכ"ש בשאר מצוות.

     [ועי' לשון הרמב"ם (פ"ד ה"ג מק"ש) דהפטור מק"ש הוא מפני שאין דעתו פנויה לקרות, משמע דהוא דין מסוים בק"ש, אכן בקרי"ס כתב דלהרמב"ם פטור מכל המצוות משום דטריד טרדא דמצוה]. [↑](#footnote-ref-293)
294. הראיה היא מדחייבין בק"ש. ריטב"א ומהר"ם לובלין. והנה לת"ק דפטר אף חתן מק"ש אף דהוא ודאי עוסק במצוה, מוכח באמת דלית ליה עוסק במצוה פטור מן המצוה. אבל לר' שילא דפוטר חתן ומחייב רק בני חופה, ומ"מ הוכיח רש"י מדעתם דלית ליה עוסק במצוה פטור מן המצוה, מוכח דגם הם עוסקין במצוה. אמנם צ"ב לפ"ז אמאי פטר במאור בני חופה מסוכה רק מדין תשבו כעין תדורו ולא מדין עוסק במצוה. ונראה דדעתו דליכא מצוה אלא עד הבעילה אבל אחר הבעילה אינו עוסק במצוה וכדברי הר"ן אות קע, ולכן הא דפטורין מסוכה כל שבעה הוא רק מטעם תשבו כעין תדורו. והראיה מהברייתא דלית לה עוסק במצוה היינו משום דמחייב אף בלילה ראשונה.

     אמנם מהמשך דברי המאור בפסק ההלכה שמחייב בני חופה אף בלילה ראשונה בק"ש, ש"מ שאינם נקראין עוסק במצוה, [או דלא מטרדי במצוה ולכן אין זה פוטרם מק"ש] וא"כ צ"ע מה ההוכחה דר' שילא לית ליה עוסק במצוה פטור מן המצוה. [↑](#footnote-ref-294)
295. נראה כוונתו דהפטור הוא רק ממצוה הדורשת טירדא כגון ק"ש לחתן עד מוצא"ש שאין יכול להסיח דעתו ממצוותו, אבל אח"כ אף שעוסק במצוה ופטור משאר מצוות מ"מ חייב בק"ש וכדכתב המאור בסמוך לדעת ריה"ג. אלא דלפ"ז צ"ב מה ההוכחה דלהני תנאי לית להו עוסק במצוה פטור מן המצוה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-295)
296. לשון רש"י פטורין מן התפלה, דבעיא כוונה. ומן התפילין, משום דשכיחא שכרות וקלות ראש. עכ"ל. והערוך לנר עמד למה לא כתב רש"י גם בתפילין דהטעם שלא יניחם משום דבעו כונה. וכתב להוכיח מכאן דתפילין לא בעו כונה ואין אסור בהם אלא קלות ראש, ולפ"ז דחה סברת השאג"א דביותר מהילוך ק' אמה הוי היסח הדעת אף בלא קלות ראש. [אולי יש לומר דלולי השמחה וקלות ראש היה אפשר לא להסיח דעת מתפילין שהיא צריכה כונה קלה יותר מכונת התפלה שצריכה רכוז כל המחשבה, ורק מחמת השמחה וקלות ראש א"א לכוין בתפילין.] [↑](#footnote-ref-296)
297. הכוונה דבבתולה הוא שבעת ימים ובאלמנה ג' ימים, וכדאמרינן בכתובות ה. שקדו חכמים על תקנת בנות ישראל שיהא שמח עמה [שלשה ימים](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_11.htm#E930,0,דף ה - א^^9331!) חמישי בשבת וערב שבת ושבת. [↑](#footnote-ref-297)
298. כתב הריטב"א: וכ״ת והא אבל דלאו בר כונה ואפ״ה חייב בכל המצות דאיבעי ליה ליתובי דעתיה. וי״ל דהתם נמי בתפלה ותפילין פטור שאינו בן כוונה. ולא נהירא. עכ"ל. והר"ן הוסיף להוכיח דאבל חייב בתפילה ובתפילין מדאמרינן לעיל דפטור רק מתפילין משום שנאמר בהן פאר אלמא לא מיפטר מטעם טירדא.

     וכתב הר"ן לדחוק בדעת רש"י דרק בטירדת מצוה לא מחייבינן ליה להתפלל ולהניח תפילין, אבל בטירדת רשות אינו נפטר מתפלה ותפילין. [↑](#footnote-ref-298)
299. משמע דאם א"א לכוין דעתו היה פטור אף בלא ילפותא של עוסק במצוה אף דהוי דאורייתא. ועי' ב"ח סי' לח שתמה [על תפלה ותפילין] דאיבעי ליה ליתובי דעתיה כדאמרינן לעיל גבי אבל. [ואולי הוא מטעם אונס. וצ"ע.] ולשון הרא"ה דפטורין מן התפלה שהיא מדרבנן ומן התפילין מפני שצריך להיזהר בהן יותר וחייבין בק"ש משום דמדאורייתא היא. וצ"ת.

     והא דמותר לו להינשא אף דיודע שיפסיד ק"ש משום דמאי אולמיה דמצות ק"ש ממצות פרו ורבו. או דלא להינשא הוי כהפסד יותר מחומש. [עי' כעי"ז לעיל אות קנח בהערה גבי מצות מצה.] [↑](#footnote-ref-299)
300. היינו דפסקינן חתן פטור מק"ש כמתניתין דברכות. ולכאורה זה ראיה רק דלא כת"ק אבל אין ראיה דלא כר' שילא, ונראה דס"ל דבני חבורה יש להם גם פטור של עוסק במצוה עד הבעילה ומדמחייב להו ש"מ דלית ליה עוסק במצוה. אמנם צ"ב מנין דהמשנה שפטרה חתן מק"ש הוא מדין עוסק במצוה, דילמא הוא מטעמו של ר' שילא שאינו יכול לכוין לבו. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-300)
301. נתבאר בהערה לעיל דבני חופה חייבין או מטעם דאינם עוסקים במצוה או מטעם דאין "טרודים" במצוה. ונתקשינו שם דלפ"ז מה הראיה דר' שילא לית ליה עוסק במצוה פטור מן המצוה. [↑](#footnote-ref-301)
302. והנה המהרש"א כתב להוכיח נגד הבנת התוס' ברש"י, ממה שפירש"י דטעם הפטור מתפלה ותפילין הוא משום דבעו כוונה ולא מטעם עוסק במצוה. [וכתב דלתוס' לא היה זה בגירסתם ברש"י.] אמנם הב"ח כתב בביאור ד' רש"י: דכיון דבעי כונה ותפילין נמי בעי ליזהר משכרות ומקלות ראש אם כן צריכין הן ליתובי דעתייהו שעות הרבה ויתבטלו משמחת חתן וכלה, ולכן פטורין הן מתפלה ותפילין דעוסק במצוה פטור מן המצוה. ומיהו בק"ש חייבין בין חתן בין שושבינין דכיון דא"צ כוונה אלא בפסוק ראשון אין בזה שום ביטול לשמחת חתן וכלה. [↑](#footnote-ref-302)
303. זו שיטה חדשה דהפטור מתפלה ותפילין מדין עוסק במצוה ולא משום דאין יכול לכוין. [↑](#footnote-ref-303)
304. כתב הקרבן נתנאל דהרא"ש לשיטתו דביכול לקיים שניהם ליכא לדין עוסק במצוה פטור מן המצוה. אמנם הר"ן (דף יב. בדפי הרי"ף) אף דס"ל דעוסק במצוה פטור אף אם יכול לקיים שניהם כתב דהכא דאין זה טירחא כלל ולא מחסר מידי משמחה חייב. ונראה דזה כעין סברתו לעיל (יא. בדפי הרי"ף, הובא באות קמה ראיה ד) דכל שאין צריך לטרוח כלל אלא כדרכו במצוה ראשונה יעשה שניהם. [↑](#footnote-ref-304)
305. הקשה הב"ח (סי' לח) הרי לת"ק אמרינן דחייבין בק"ש אף דפטורין מתפלה משום דק"ש קל לכוין. וא"כ גם לר' שילא יש לפרש כן גבי בני חופה. [וחתן בלאו הכי צריך לומר דשאני מבני חופה וטריד טפי.] ותירץ: ונראה ליישב דדוקא לרבי שילא קשיא דכיון דחתן פטור מק"ש דאי אפשר לו לכוין דעתו כלל א"כ בני חופה נמי נפטרו מק"ש שהרי הם עוסקין במצות שמחת חתן וכלה כשהגיע זמן ק"ש מאחר שהחתן אינו קורא ק"ש. דאילו לת"ק דהחתן חייב בק"ש, א"כ בני חופה אינן עוסקין במצות שמחת חתן וכלה כשהגיע זמן ק"ש שהרי החתן קורא ק"ש לפיכך חייבין בני חופה לקרוא ק"ש.

     וכתב הקרבן נתנאל דלדברי הב"ח יוצא דלת"ק יש לשושבינין ב' פטורין, חדא משום דקשה להם לכוין בתפלה. ועוד משום דבאותה שעה שרוצים להתפלל יש עליהם מצוה של אותה שעה לשמח את החתן. אבל לר' שילא ליכא אלא לפטור הראשון, וס"ל דשושבינין לא הוו עוסק במצוה. ולפ"ז היה לברייתא לומר נ"מ אם אינן טרודין אם מ"מ נפטרים משום מצות שמחת החתן. [אמנם עי' בב"ח בהמשך דבריו שצדד שלפי מה שהסביר הרא"ש אליבא דר' שילא דהשושבינן לא מקרו עוסק במצוה, י"ל דגם לת"ק אין לשושבינין פטור של עוסק במצוה אלא כל פטורם רק מחמת שאין יכולים לכוין. ולפ"ז ל"ק קושית הק"נ.]

     ולכן פירש הקרבן נתנאל, וז"ל: דליכא למימר דהשושבינין ובני החופה אפשר להם לכוין ולהתפלל ולהניח תפילין. אך פטורים הם דבאותו שעה שיתפללו חל עליהם מצוה לשמח החתן ועוסקי במצוה פטורים עם שיש להם דעת צלולה לקיימם שניהם דבכל שעה ורגע עליהם חובת מצות שמחת חתן. דא"כ אפילו מק"ש נמי נפטרי, דאותו שעה מועטת כמו כן חל עליהם מצות שמחת חתן. והא דכתב רבינו לעיל דת"ק מחייב להו בק"ש משום דעיקר כוונת קריאה היא בפסוק ראשון ובקל יכול לכוין דעתו. היינו לפי מה שמסיק רבינו דהשושבינין ובני החופה פטורין דאי אפשר להם לכוין ולהתפלל ולהניח מחמת שכרות. וזה אינו חל עליהם שלא לשתות שיהיו שכורים כדי שתהיה לבם פנוי לתפלה ולתפילין. דהעוסק במצוה פטור מן המצוה. [↑](#footnote-ref-305)
306. כתב הב"ח סי' לח: וצריך להבין דאמאי לא מקרי עוסקי במצוה. ונראה דסבירא ליה לרבי שילא דלא מקרי עוסק במצוה אלא עוסק במלאכת מצוה כגון עושה סוכה ולולב אבל מה שעוסק לשמח את החתן אין זה עוסק במצוה. וכיוצא בזה פירש"י פ"ק דברכות בהא דתניא בשבתך בביתך פרט לעוסק במצוה ובלכתך בדרך פרט לחתן דאי לאו קרא יתירא לחתן לא נפקא לן מקרא קמא כיון דעוסק במצוה לא כתיב קרא בהדיא אלא מיעוטא בעלמא הוא דקא דרשינן מביתך וממעטינן מיניה עוסק במלאכת מצוה דאיכא טירדא אבל דחתן דטרדא דמחשבה בעלמא הוא שמחשב על בעילת בתולים אי לאו קרא יתירא לא אתמעיט עכ"ל והכא נמי דכוותא איכא למימר בבני חופה דלאו עוסקי במלאכת מצוה נינהו. [↑](#footnote-ref-306)
307. אלא שכתב הרמב"ן שלא מצא תשובה זו של הרי"ף ולפי דעתו לא כתבה מעולם דמה צריך ראיה דאין הלכה כרשב"ג. ואין לסמוך על התשובות הנמצאות אא"כ הוחזקו. [עי' אגרות חזו"א ח"א איגרת לב בענין גירסאות ע"פ כת"י.] [↑](#footnote-ref-307)
308. משמע דמיירי בלילה ראשון ות"ק ג"כ סבר דמעיקר הדין תלוי ברצונו וכדי "שלא יאמרו" חייבוהו לומר. [↑](#footnote-ref-308)
309. אמנם הרמ"א ס"ל דלא דמי לשבת ויו"ט, דכיון דכל העולם מניחין תפילין באותו יום מחזי כעדות שקר. פמ"ג. [↑](#footnote-ref-309)
310. ז"ל התרוה"ד: וכן זכורני בימי חורפי בחתונה אחת בת ת"ח מופלג וזקן והוא וכמה תלמידי חכמים אחרים היו מסובין באותה סעודה והגיע שעת המנחה בסוף זמנה ואכלו וסעדו לפניהם ולא התפללו, רק אחד עמד להתפלל על השלחן והאחרים תמהו עליו קצת. וכשהגיע הדברים לפני אחד מהגדולים שלא היה שם אמר אלו הייתי שם הייתי סומך בפשיטות אהא דתניא פ' הישן דלעיל דשושבינין ובני החופה פטורין מן התפלה. ודומה לי שלא ירד לחלק כמו שדקדקתי לעיל. [↑](#footnote-ref-310)
311. הב"י שם הביא מה שצדד התרוה"ד לפטור משום עוסק במצוה, וכתב דאין דבריו נראין. [↑](#footnote-ref-311)
312. בשו"ת כת"ס (סי' קיט) כתב דאין מזה ראיה דנהי דמקרי מצוה לענין שלוחי מצוה אינן נזוקין, מ"מ לא הוי מצוה גמורה לפטור ממצוה אחרת. [↑](#footnote-ref-312)
313. עי' שו"ת כת"ס סי' קיט שדחה הראיה משם דהא דהוי שומר שכר אינו משום שחוסך מליתן פרוטה לעני אלא משום שיש לו הנאה מגוף המצוה ע"ש. [ותלוי בב' לישני דגמ' ב"מ כט. למה הוי שומר שכר ע"ש.] והבאור הלכה בסי' תרמ ציין לתשובה זו אלא שראה אותה רק בפ"ת ולא בפנים כדמשמע שם. [↑](#footnote-ref-313)
314. ז"ל רש"י: הרי זה צדיק גמור, בדבר זה ולא אמרינן שלא לשמה עושה אלא קיים מצות בוראו שצוהו לעשות צדקה ומתכוין אף להנאת עצמו שיזכה בה לעולם הבא או שיחיו בניו. [↑](#footnote-ref-314)
315. ז"ל רש"י: וכה''ג, דמתכוין למצוה ולצרכו לאו שליח מצוה הוא, בתמיה. [↑](#footnote-ref-315)
316. בזה כיון הבאור הלכה ליחוסי תנאים ואמוראים הנ"ל. [↑](#footnote-ref-316)
317. משמע מדבריו דאף לפי חילוקו בין מצוה להכשר מצוה אין החילוק בעצם הדין, אלא רק אומדנא על כונתו דאם זו מצוה ממש אמרינן שהתכוין למצוה אבל אם הוא דבר שבעצמותו אינו מצוה לא תלינן דהתכוין למצוה אלא אם מגלה דעתו בפירוש.

     ואמנם היה מקום לומר דזו סברא בעצם דאם הוי חפצא דמצוה תו אף בלא כונה הוי מצוה. וכן משמע מלשון הבאור הלכה בסוף דבריו וצ"ע. ובאמת סברא זו כתב הקובץ הערות סי' מח סקי"א ע"ש.

     ולכאורה זה תלוי בדין מצוות צריכות כוונה אשר הוא ספיקא דדינא איך לפסוק וא"כ הוי ספק עוסק במצוה שנתבאר באות קמט דרבים הסוברים שזה פוטר מן המצוה. [אבל בהכשר מצוה י"ל דאף אי מצוות אינן צריכות כונה מ"מ אין זה כלל חפצא של מצוה לולי כונתו.]

     אך באמת אי מיירי שיש לו כונה למצוה רק "דעיקר" כונתו לשכר, אין זה שייך לדין מצוות צריכות כוונה, שהרי יש לו כוונה. [↑](#footnote-ref-317)
318. משמע דבמצוה ממש אף אם מכוין רק לשכר הוי מצוה וזה דלא כדכתב לעיל והארכנו בזה בהערה לעיל. [↑](#footnote-ref-318)
319. יתכן הסברא דבכה"ג הוי חפצא דמצוה אף אם הגברא לא מקיים מצוה ולא מקרי לכת דידך. וצ"ע. אך צ"ת מה שכתב הבאור הלכה סברא זו כאילו הוא המחדשה, והרי ברבנו מנוח גופיה מבוארת הך סברא, וגם מבוארת סברא זו במוחלט בלא צ"ע. ואולי במקום שמקבל שכר ס"ל דהוא חידוש טפי ולא כלול בדברי רבנו מנוח. [↑](#footnote-ref-319)
320. ציינו לבאר ע"פ שו"ת הרא"ש כלל ד סי' יא וז"ל וטוב להתפלל עם הצבור בעשרה זמן תורה לחוד וזמן תפלה לחוד וגם אין תורתנו כ"כ אומנותנו והרבה שעות אנו מבטלים ביום, נבטל תורתנו בשעת תפלה ונשלים אותה השעה משעות הבטלות ביום ונצא ידי חובתינו בתורה ובתפלה. עכ"ל.

     ובשמירת הלשון שער התורה פ"ג בהגה"ה כתב: דלכאורה יפלא אם באמת התורה מצד עצמה גדולה מתפילה וכי מפני שאנו עושין בדבר אחד שלא כהוגן נעשה גם עתה שלא כהוגן. אבל לפי דברינו ניחא דהואיל שאין תורתנו תמידית ואין חביבה אצלנו כל כך והראיה שאנו מבטלין אותה לאומנותנו אין כח קדושתה גדולה כל כך שיתבטל על ידה מצות תפלה.

     ובמועדים וזמנים ח"א סי' צג עמד דלפי דברי הריטב"א לעיל כה. שאסור לעזוב המצוה הראשונה א"כ מי שאוסף צדקה וכדומה אטו אסור לו להתפלל, וזו לא שמענו. וכתב לחדש דאם כשהחל המצוה היה ע"ד שיפסיק לצרכי עצמו בטרם יגמור את המצוה, אין בזה דין עוסק במצוה לאסור עליו מצות אחרות, ושזה כונת רש"י הנ"ל בשבת י. [↑](#footnote-ref-320)
321. אמנם הריטב"א כתב דאין מחלוקת בדין כותבי ספרים וז"ל: ומה שאמרו בברייתא דר׳‎ חנניא בן עקיבא דברי רבי יוסי בן הגלילי, לאו למימרא דרבי חנניא הוא דמודה ליה ואידך תנאי פליגי עליה, דודאי ליכא תנא דפליג בהא אלא לפי שהכריזו בה לפטור כל העוסקים במלאכת שמים אמרו כן. [↑](#footnote-ref-321)
322. צ"ע להסוברים דאף כשאפשר לקיים שניהם פטור מאי איכא למימר. וכבר העירו זאת המחה"ש והמאמ"ר. ויתכן דהכא הוי כעין מש"כ הר"ן הובא באות קמה דכל שאין צריך לטרוח כלל מודה דחייב בשניה דמהיות טוב אל תקרי רע. אמנם באות קע בהערה כתבנו להסתפק אם הראב"ד מודה לסברא זו של הר"ן. ופשטות דברי המ"מ פ"ו מסוכה ה"ז משמע ג"כ דבכל גווני פטור. [↑](#footnote-ref-322)
323. והנה הערוך לנר כתב דלשון הגמ' לקיים דברי ריה"ג משמע דיש איזה חדוש בדבריו טפי מהדין הרגיל שלא עוסק במצוה. וביאר דהוא משום שאין המצוה שלא אלא של אחרים. ולפ"ז אפ"ל דהרמב"ם פסק דשל אחרים שאני. אבל אין זה מיישב את הב"י דמיירי על הירושלמי בעוסק בתורה שזה מצות עצמו. [↑](#footnote-ref-323)
324. י"ל בדעת הלבוש דביום פטור מסוכה אף שעובר ליד סוכה כיון שאינו רוצה להתעכב שם אלא להמשיך בדרכו אבל בלילה כשעוצר חייב אם נזדמנה לו סוכה בנויה. שו"ר שכ"כ בבגדי ישע.

     שו"ר בחיי אדם שביאר היטב שיטת הלבוש וז"ל: אבל הלבוש כתב דהולכי דרכים ביום א״צ להמתין עד שיגיעו למקום שיש בו סוכה. אבל בלילות אם יגיעו למקום שיש שם סוכה חייבים לאכול ולישן בסוכה. משמע אבל ביום אפי׳ מגיע למקום שיש שם סוכה א״צ לכנוס שם ולאכול בסוכה. ובודאי אין כוונת הלבוש שאף אם נח ביום במקום שיש שם סוכה באותו בית עצמו שיהיה פטור כיון שא״צ שום טורח, אלא דנ׳׳מ דביום א״צ להמתין וגם אם נכנס לעיר שיש שם יהודים ונכרים ובעל אושפיזא הוא נכרי א״צ לילך אצל יהודים לאכול בסוכה, דכעין תדורו כמו שדרכו בכל השנה שנח ביום באושפיזא כיון שאינו נח אלא איזה שעות. ועוד דזה לא גרע ממצטער לילך לסוכת חבירו. אבל בלילה כיון שנח שם כל הלילה צריך לילך לסוכה (ובזה לק״מ מה שהקשה המ׳׳א דא״כ יום ולילה שוין) אבל שיעשה לו סוכה, א״כ יצטרך לעסוק רוב הלילה או עכ״פ כמה שעות ער שיעשה וזה לא הוי כעין תדורו (ומה שכתבו תוס׳ ור״ן 'כשהגיעו ליישוב' היינו במקום שיש סוכה) וכן משמע דברי הא״ח שהביא הב״י. ומ׳׳מ המחמיר תע׳׳ב. והשער הציון סק"ס כתב על דבריו "ונכון הוא". [↑](#footnote-ref-324)
325. מלשון "בסחורה" קצת דיוק כהאגרות משה אות קפח דהיוצא לטייל סתם אין לו היתר דהולכי דרכים אלא רק היוצא לצורך כגון סחורה. [↑](#footnote-ref-325)
326. אך עי' בשו"ת הגרע"א סי' יז שהבין דלחד פירושא ברש"י ביצה לז. מקח בשבת הוי איסור דאורייתא. וכן מבואר בלשון חי' תלמיד הרמב"ן שם. ועי' אבני נזר או"ח סי' נא דלהך פירושא ברש"י אסור מדברי קבלה. [↑](#footnote-ref-326)
327. ובאות קפז בהערה הובא קצת דיוק מדברי רש"י לדעת האגרו"מ. [↑](#footnote-ref-327)
328. הפמ"ג כתב דדוקא אם הולכים סביב העיר מבחוץ, אבל אם מבפנים צריכים סוכה וכשיאכל האחד יסתובב חברו. אבל בחוץ פטורים דלאו מקום ישוב הוא. אכן הלבושי שרד כתב דלאו דוקא אם מסתובבים 'סביב לעיר' אלא כל שצריכים להסתובב אפילו בתוך העיר פטורים מסוכה. [↑](#footnote-ref-328)
329. מה שפירשנו דהנ"מ היא לגבי כריא דפירי, כן הוא פשטות המג"א והמ"ב. אבל הוא דחוק דאם שומר על ממון העיר לכאורה אין הוא נמצא במקום אחד אלא כל אדם מחזיק ממונו בביתו וצריך ג"כ להסתובב. ובלבושי שרד כתב דנ"מ אם העיר קטנה ויכול לראות כולה ממקום אחד דאז בממון חייב לעשות סוכה כיון דאין זה מפריע לשמירה אבל בשומר מפני גייסות פטרוהו מסוכה אפילו בכה"ג כיון דאית ביה הצלת נפשות. [צ"ע איך פטרו ממצוה דאורייתא, ולא משמע דהוי פקו"נ. ואולי לשיטות דאכילה מחוץ לסוכה מקרי שוא"ת (עי' אות קמ קמא, ועי' חי' ר"א מן ההר דף כה: דמקראי שוא"ת) יש כח בידם לעקור.]

     ובמפרשי הירושלמי פירשו באופן אחר ע"ש. [↑](#footnote-ref-329)
330. מוכח בפסקי רי"ד כדעת הרמ"א (תרלט ב) דדרשינן למסקנא תשבו כעין תדורו מה דירה איש ואשתו אף סוכה, ודלא כמג"א והגר"א דפליגי ע"ז. [↑](#footnote-ref-330)
331. הנה אם נפרש שטעמו של רבא בפרצה קוראת לגנב הוא מדין תשבו כעין תדורו א"כ מיניה וביה היה לתוס' להוכיח דרבא אית ליה לדרשא דתשבו כעין תדורו. ומשמע דס"ל דפטור משום הפסד ממון כהו"א של הריטב"א וצ"ע. עוד צ"ע למה לא הוכיחו מהולכי דרכים ששנינו כאן בברייתא. [↑](#footnote-ref-331)
332. והנה הפמ"ג (תרמ א"א טו, הובא באות קמא) דן אם צריך להוציא ממון רב על סוכה או סגי בחומש [כן היא דעת הבכור"י] או דמדין תשבו כעין תדורו אין חייב להוציא אלא מה שהיה מוציא על דירה. ואם נימא דצריך להוציא חומש צ"ע אטו כריא דפירי הוי יותר מחומש. וצ"ל דהכא אין זה נידון כהוצאה אלא דאין דרך לעשות דירה במקום הפסד כלשון היראים שהובא בפנים. [↑](#footnote-ref-332)
333. וכן ישנה הסתירה בחיי אדם. [↑](#footnote-ref-333)
334. וכתב ע"ז השערי תשובה: ומזה ראיה למ"ש לקמן סי' תר"ס אות ה' בשם הח"צ וזרע אמת עיין שם. עכ"ל. [כוונתו דמוכח דאף דאין הסוכה ראויה לשינה, מ"מ כשרה היא לאכילה, ודלא כמרדכי דפוסל. ויש לדחות לפי סברת המים רבים שהובא באות רו בהערה דכיון דלאדם אחד ראויה שוב כשרה לכל, דכל אחד יכולים לדון עליו שהוא בפנ"ע יכול ישב בסוכה כעין תדורו.] [↑](#footnote-ref-334)
335. ועי' במועדים וזמנים ח"א סי' צג. [↑](#footnote-ref-335)
336. מבואר דמה שיכאב ראשו [אפילו עד העצרת כמבואר בתשובת הרשב"א מקור הדין] מקרי דרך חירות וצ"ע. [↑](#footnote-ref-336)
337. גם המ"ב שיובא בסוף אות זו כתב גבי משמשי מצטער כסברא זו ע"ש. [↑](#footnote-ref-337)
338. הערוך השלחן הקשה על טעם זה: ולא נהירא לי: דהתינח בעושה בחנם – משום מצוה, אבל אם עושה בשכר – חייב. ולא מצינו חילוק זה בגמרא ובפוסקים. אמנם כבר הובא באות קעט דעת הבאור הלכה דאם כונתו גם למצוה שפיר מקרי עוסק במצוה. [↑](#footnote-ref-338)
339. משמע דהנדון לגבי סעודת יו"ט או שבת אם צריך לילך לסוכה .אבל בחול המועד כנראה לא אכל כלל אכילת קבע. [↑](#footnote-ref-339)
340. וראיתי בשם פתחא זוטא שביאר דהפטור מסוכה משום שבכל זמן צריך להשגיח על החולה שיש בו סכנה. וצ"ע מנין פסיקא ליה דבר זה. [↑](#footnote-ref-340)
341. ועי' היטב בפסקי רי"ד מה שהקשה על רש"י ומה שכתב לפרש הוא, ובפסקי ריא"ז הסכים לרש"י. [↑](#footnote-ref-341)
342. אך לדעת התניא (אות קסו) דאם אינו יכול להסיר מחשבת המת מלבו פטור יש נ"מ. [↑](#footnote-ref-342)
343. עי' בשבט הלוי שדחה דרק צער המביא חולי כהא דסי' שכח ס"ט מקרי כחולה שאב"ס ולא ירידת גשמים שאין הגוף נחלה מזה. [↑](#footnote-ref-343)
344. צ"ע היאך מרומז חדוש זה בדברי רבא "מצטער פטור מן הסוכה". [ואף דבמה שהתיר משום סירחא דגרגישתא מוכח זאת, אבל בגמ' משמע שזה לטעמיה בהך מימרא, ומבואר שזה מרומז במימרא. ודוק.] [↑](#footnote-ref-344)
345. ועי' משנ"ת עוד בזה בפ"ק אות תיג. [↑](#footnote-ref-345)
346. הוכחת הבאור הלכה היא דמדחזינן בדברי הר"ן דגם כשמצטער איהו לחודיה פטור מן הסוכה, מוכח דכל אדם יכול לומר מצטער אני אף שאין דרך בני אדם להצטער. אולם יש לדון בזה דהנה המ"ב (סקכ"ט) והבאור הלכה שם כתב דאם הוא מאניני הדעת שכל אניני הדעת מצטערים כמותו, פטור מן הסוכה. וא"כ י"ל דרב אחא בר אדא היה מאניני הדעת. [↑](#footnote-ref-346)
347. אמנם כתב המ"ב (תרמ כו): וכתב בספר נהר שלום דמ"מ מי שהוא מעונג וקים ליה בגויה דלדידיה הוי מצטער לישן שם בכפיפה אה"נ שפטור מלישן שם. ועי' עוד באות רז. [↑](#footnote-ref-347)
348. ואמנם לחד תירוצא בתוס' הג' אמות הם עם ראשו ולפ"ז יכול לישן בסוכה של זע"ז ראשו ורבו, ושוב ליכא ראיה דלא מקרי מצטער. ועי' מש"כ בזה המג"א (תרמ ט) והפמ"ג. [↑](#footnote-ref-348)
349. בשו"ת משיבת נפש ממהר"ל צינץ יו"ד סי' כ (ציינו בשער הציון כה) כתב חידוש עצום דלגבי שינה סגי בראשו לחוד בלא רובו כמו שמצאנו בלידה דע"י ראשו לחוד חשיב כנולד, ורק באכילה בעינן ראשו ורובו משום שאין דרך בשעת אכילה שיהא ראשו במקום אחר מגופו, ע"ש. ולפ"ז נדחית ראיית התרוה"ד. אלא דחידוש זה הוא נגד כל הפוסקים.

     ולכאורה יש לדון דסגי מה שראויה הסוכה לשינה לאדם קטן האברים, וממילא ראויה היא לכו"ע לאכילה לפי דעת השער הציון שיובא באות רז. שו"ר כעין זה בזרע אמת סי' צא דהסוכה ראויה למי שאין מצטער מלישן כפוף וממילא כשרה לכל כיון דראויה לאי מי לשינה. [↑](#footnote-ref-349)
350. בשו"ת משיבת נפש הקשה למה לא גזרינן שמא ימשך לצאת מן הסוכה כיון דכ"כ דחוק הוא בסוכה. [עי' פמ"ג תרמ מ"ז ה] [↑](#footnote-ref-350)
351. אמנם החכ"צ באותה תשובה כתב לדון על דברי תרוה"ד בסוכה קטנה שקשה מחמת קוטנה לישן בה שהיא פסולה גם לאכילה וטען החכ"צ כנ"ל. וזה דלא כדברנו, שהרי שם הוא חסרון במבנה הסוכה. שו"ר באבי עזרי שם משכ"ב ודבריו צ"ע. [↑](#footnote-ref-351)
352. היראים כתב כאן דבעינן ראויה לאכילה ושתיה ושינה. והנה להלן כח: מבואר דבעינן מטייל ומשנן בסוכה. ויש לדון אי לשיטת היראים בעינן שתהא ראויה גם לזה. וכתב האבני נזר סי' תפ דלא בעינן כיון דאינן מעיקר ישיבת סוכה כדכתב הרא"ש (פ"ד סי' ג) [ועי' גם ברש"י ריש פרקין ובמה שנתבאר בפרקין אות ב.] והוכיח כן מסוכה זע"ז דאינה ראויה לטייל וכן סוכה י"ט אינה ראויה אפילו לעמוד בה וכ"ש לטייל. [ועי' בזרע אמת סי' צא שהאריך בענין זה.] [↑](#footnote-ref-352)
353. המקור חיים והבכורי יעקב חדשו דגם המרדכי מודה דאם עשה ב' סוכות אחת לאכילה ואחת לשינה כשרה זו שלאכילה אף שאינה ראויה לשינה. וכל דברי המרדכי רק כשעשה לעצמו סוכה אחת. אמנם הזרע אמת סיק' צא הקשה ע"ז דא"כ לעולם מקרי שיש לו סוכה אחרת דיכול לישן אצל חברו דסוכה שאולה כשרה.

     ועצם הסברא צ"ע, מה בכך שיש לו עוד סוכה והרי סוכה זו אינה ראויה. ולכאורה לא שייך לומר דהוי כדירה עם ב' חדרים אחד לשינה ואחד לאכילה דמה שייכות יש בין זו לזו. ושמעתי לבאר דהם למדו דהוא דין בגברא שיהא לו קביעות תשבו בסוכה ואם יש לו רק סוכה שאינה ראויה לשינה לא קיים תשבו אבל אם יש לו ב' סוכות שפיר מקיים תשבו. ועי' עוד בזה באות של. [↑](#footnote-ref-353)
354. בשו"ת מים רבים סי' נג כתב דיש מקור להא דבעינן שתהא הסוכה ראויה לכל דהרי בדף ט: אמרינן "בסכת כתיב" ר"ל חסר וי"ו דמשמע סוכה אחת. וא"כ הא דדרשינן מהך קרא בסכת תשבו כעין תדורו קאי על סוכה אחת שהיא תהא ראויה לכל תשמישי תדורו.

     והגר"א כתב מקור לדינו של המרדכי, מאינה מחזקת ראשו ורובו ושלחנו, ומפחותה מעשרה, ומהוצין יורדין לתוך עשרה, [באלו אינה ראויה לאכילה אבל ראויה לשינה ומ"מ פסולה לכל] ומאינה יכולה לקבל כרים וכסתות. [בזה אינה ראויה לשינה אבל ראויה לאכילה ומ"מ פסולה לכל. וראיה זו מכרים הביא גם האבנ"ז סי' תעט.] [↑](#footnote-ref-354)
355. בשו"ת משיבת נפש הנ"ל וכן בשו"ת מים רבים סי' נג דחו דרק הדפנות והסכך יכלו ליעקר ברוח אבל מקום ישיבתו היה בספינה גופא ושפיר יכול לישב ולישן שם.

     ובשו"ת מים רבים הקשה אם א"א היה לישן בסוכתו של ר"ע א"כ לאביי דפטר סוכת שומרי גנות ופרדסים משום שאין יכול להביא לשם כלי תשמישו מפני הטורח א"כ גם ר"ע היה לו הך פטורא כיון דאין יכול להביא שם מטתו. [↑](#footnote-ref-355)
356. בשו"ת משיבת נפש הנ"ל הקשה דא"כ לר"א להלן כז: דאסור לצאת מסוכתו כל שבעה ובעינן דוקא סוכה אחת נמצא דצריך סוכה של ד"א [דאי לאו הכי אינה ראויה לשינה] וא"כ למה לא מנה אביי בדף ז: דעת ר"א בין הסוברים דסוכה דירת קבע בעינן.

     והאבני נזר סי' תעט הקשה יותר דהא מבואר דף ט. דב"ש ס"ל כר"א דאין יוצא מסוכה לסוכה ואעפ"כ מבואר בדף ג. דס"ל דשעור סוכה זע"ז. [↑](#footnote-ref-356)
357. בשו"ת משיבת נפש הנ"ל דחה דאפשר במחיצות של עראי וסדין שאינה מחיצה גמורה, גם אפשר במחיצה שהגדיים בוקעין בה.

     ובשו"ת מים רבים סי' נג תירץ ע"פ דברי המג"א (תרלט ח) דסגי שהיא ראויה לאיש אחד לישן שם עם אשתו וממילא מקרי דירה כיון שיש אפשרות לישן בה כן, ושוב כשרה היא לאכילה. [ובאמת המג"א כתב דאף אם ראויה לאיש אחד בלא אשתו ג"כ כשרה היא לאכילה ולא כדהביא בשמו. ויבואר בס"ד באות רטו.] [↑](#footnote-ref-357)
358. סברת הלבוש היא דכיון דבמקומות הקרים אין בפועל חיוב לישן בסוכה לא בעינן שתהא ראויה לשינה. דכל מאי דבעינן ראויה לדירה היינו במקום שחלק ממצות הסוכה היא לישן בה. [↑](#footnote-ref-358)
359. כאן חזר בו מסברא זו וכתב דאע"פ שבפועל אין הסוכה עומדת לשינה [במקומות הקרים] מ"מ בעינן שתהא ראויה לשינה. ולכן מחה בבונים סוכתם באופן שאינה ראויה לשינה אף במקומות הקרים. [↑](#footnote-ref-359)
360. באבני נזר סי' תפ מבאר היטב סברא זו דכיון דילפינן מכעין תדורו, וביאר היראים גבי שומרים בשדה דפטורים מסוכה כיון שאין אדם עושה בית בשדה. ה"נ נימא להיפך לחומרא בסוכה, שהרי אם היה אדם דר במקום הקור ואין לו אפשרות לעשות דירה לשינה אלא רק לאכילה ושתיה, ודאי היה עושה דירה שיהא לו עכ"פ לאכילה מקום דירה. ולכן גם בסוכה אם א"א בענין אחר זהו "כעין תדורו" ביחס לסוכה. [↑](#footnote-ref-360)
361. בזרע אמת סי' צא כתב דדמי להא דאמרינן שבת סב. נשים עם בפני עצמן הן. [↑](#footnote-ref-361)
362. בדמשק אליעזר כתב עפ"ז דאדרבה מכאן ראיה לטור. דאם נימא דהמצטער תלוי כל אחד לפי מה שהוא, מה שאלו אביי 'והא אנן תנן משתסרח המקפה' דילמא רב יוסף הצטער עוד טרם זה. אע"כ דרק מי שאנינא דעתיה יכול לומר כן ואביי לא ידע זאת. [↑](#footnote-ref-362)
363. ז"ל רש"י (דף כט.): רב יוסף מאניני דעת הוה דתניא בפ' ערבי פסחים (פסחים קיג:) שלשה חייהן אינן חיים הרחמנין והרתחנין ואניני הדעת שאינם יכולין לסבול שום דבר מיאוס. ואמר רב יוסף כולהו איתנהו בי. [↑](#footnote-ref-363)
364. המחה"ש כתב להוכיח מדברי רש"י בהערה הקודמת כדברי המג"א, דאל"כ למה הוצרך להביא מפסחים והרי גם בסוגיין אמר רב יוסף שהוא מאניני הדעת. אע"כ דרש"י כתב זאת להוכיח שהיה מפורסם באנינות הדעת שלו. [↑](#footnote-ref-364)
365. והנה הבאור הלכה שם ד"ה הדיוטות העתיק דברי הבכורי יעקב (ס"ק לח) וז"ל: נ"ל דמה דאמרינן שאינו אלא מעשה הדיוטות ואינו מקבל שכר, זה דוקא כשפטור בעת הישיבה כגון שמצטער וכדומה, ובפרט בגשמים כיון שהם כשפיכת כוס על פניו שרבו הראה לו שאינו רוצה בעבדותו והוא רוצה לכוף רבו לעבדו שאין זה ד"א. אבל מי שפטור משום טרחה לחזור לסוכה כגון בפסקו גשמים בלילה או באמצע סעודתו או בהולך לסוכת חבירו לזה יש קבול שכר עליו דלא גרע משותה מים בסוכה דאמרינן הרי זה משובח אף שפטור מן הדין וכנ"ל. וכ"ש זה שבשעת ישיבה מקיים מצות סוכה כראוי רק שלכתחלה לא היה מחוייב לילך לשם. ולכן גם הגהת מיימוני לא כתב רק כל הפטור מן הסוכה ואינו יוצא דמשמע שבעת ישיבתו פטור עכ"ל.

     והנה סברתו הראשונה נראה דזה כעולת שמואל דכאן אינו מצטער ואין עובר איסור של כבוד יו"ט. אמנם לפי הגר"א החילוק פשוט דכאן עצם הישיבה אין בה חסרון של כעין תדורו והוני רק פטור בהשתדלות. וסברתו השניה במה שכתב וכל שכן וכו' היא כעין סברת הגרע"א באות ריג שאחר שכבר טרח הרי הוא כבר מחויב. [וע"ע במה שציין הבאור הלכה לעיין במ"ב תרמ כב.] [↑](#footnote-ref-365)
366. המשך לשון השנות אליהו: וכמו שאמרו ההוא דעבד כב"ש ואשכח ארנקא דדהבא וע"ש בתוס' בד"ה בכולה פרקין וכו' י"ל דלא חשיב לה כו' אלא שלא הטריחוהו. וכן בעשרה דברים שצריך הכוס וכמ"ש תוס' דף נא. בד"ה אין לנו, אלא שהיו מחמירין על עצמם כו'. וכן אמרו בסוכה שהיו מחמירין על עצמם לשתות מים בסוכה. ובמי שהיה בדרך ולא רצה לשתות עד שבא לסוכה. וכן אין צריך להפסיק לתפלה בתוך הסעודה ואם הפסיק תבוא עליו ברכה. והא דקתני בירושלמי ס"פ היה קורא במעשה דר"י ור"ש הוו אכלי וכו' אתא עונתא דצלותא וקם ר"ש ומצלי. א"ל ר"י לא כן אולפן כל הפטור מן הדבר עושהו נקרא הדיוט א"ל והא תנינן חתן פטור כו' ותנן חתן אם רוצה לקרות כו'. אמר ליה יכול אנא פתר לה כר"ג. משמע דלדידן אין רשאי לעשות משום דכל הפטור כו'. אינו ראיה משום דא"ל יכול אנא פתר לה כו' ודחוי בעלמא הוא אבל לא באמת. וכן הוא בירושלמי הסוגיא בכמה מקומות כמ"ש הרי"ף וכן הוא שם בירושלמי בסמוך לעיל מינה מעשה בר"ג ור"י שהיו מהלכין כו' אמר ליה יהודה בן פפוס שכל מעשיו לשם שמים ולא תני כו' כל דבר שהוא משום צער עושה עצמו ת"ח עושה עצמו יחיד. אמר רבי זירא ובלבד שלא יבזה חורין פי' ולכן היה צריך לומר על יהודה בן פפוס שכל מעשיו לשם שמים ולא כיון לבזות אותנו אבל במקום שאין שייך לבזות אחרים מותר לעשות. עכ"ל. [↑](#footnote-ref-366)
367. ז"ל הרמב"ן: אי קשיא והא אמרינן בירושלמי כל העושה דבר שאינו מצווה בו נקרא הדיוט. התם שעושה דבר שאינו מצווה מן התורה כלל שהוא כמוסיף על התורה, אבל מי שעושה מצות התורה כתקנן אף על פי שלא נצטוה הוא בהם כגון נשים מקבלים עליהן שכר שכל דרכיה דרכי נועם וכל נתיבותיה שלום. [↑](#footnote-ref-367)
368. וכבר הובא לעיל שנראה שגם הגר"א הסכים שנקרא הדיוט. ואמנם בדברי הרמב"ן אין מקור שמסכים לזה. [↑](#footnote-ref-368)
369. פירש המחה"ש דהם מתירים לעבור בספינה לצורך סוכה ואין זה עבירה דנימא אין מברך אלא מנאץ. ועי' מה שהשיג ע"ז הגרע"א בשו"ת קמא סי' סח. [↑](#footnote-ref-369)
370. עי' א"ר (תרמ ט) אם מיירי בסוכת חברו או דמדמה סוכת עצמו מעבר לנהר לסוכת חברו. [↑](#footnote-ref-370)
371. באמת בא"ר לא נזכר כלל ענין הברכה, [אלא כתב רק דבלילה ראשון צריך לילך לסוכת חברו דלא עדיף ממצטער.] ע"ש. אלא הנדון במה שכתב המ"ב ע"פ הא"ר. [↑](#footnote-ref-371)
372. היינו דקשה הרי אין ראויה להיות שם איש ואשתו. וכעין זה הקשה החכ"צ הובא באות רו. ועי' במחה"ש שם ובשו"ת מים רבים סי' מג. [↑](#footnote-ref-372)
373. ועי' לעיל אות רה שהובא מהאבי עזרי חלוק על דרך זו. [↑](#footnote-ref-373)
374. אמנם מדברי הריטב"א מוכח דהוי דאורייתא כמו שיתבאר באות רסב. [↑](#footnote-ref-374)
375. גם המכתם כתב "משמע לפי הגמרא שהוא יותר מכביצה". [↑](#footnote-ref-375)
376. ועיין בעיטור ובהגהות פתח הדביר על העיטור אות לח, דאולי גם העיטור הביא ב' הגירסאות הנ"ל. [↑](#footnote-ref-376)
377. וע"ש שדן לגבי איסור אכילת שרצים ששיעור חיוב אכילתן בכעדשה כטומאתן [כדאיתא במעילה טז.] בכמה הוא זמן צירופן, דכיון דשעורם פחות מכזית לכאורה ליכא בהם שעור אכילת פרס כדחזינן ביומא שם דשעור הזמן תלוי בכמות האכילה. ע"ש. [↑](#footnote-ref-377)
378. והחת"ס או"ח סי' קמ כתב דהוא מחלוקת הסוגיות [ויסוד מחלוקתן אי מסברא היה צריך כזית וא"כ צריך גם לאכול בב"א וההלכה באה להקל. או דמסברא סגי בכ"ש ובאה ההלכה לומר דאינו חייב אלא בכזית בכדי אכ"פ ולצד זה במילי דחידוש אף דבעינן כזית סגי שיאכל כל היום.] וע"ע באחיעזר ח"ג סי' ה אות ה משכ"ב. [↑](#footnote-ref-378)
379. ונראה להוסיף בזה לפי מה שכתבו האחרונים (עי' קה"י טהרות סי' מג מאסף לכל המחנות) דנבלת עוף טמא אינה מטמאה מדין "אכילה" אלא "טומאת מקום" והאכילה רק תנאי ולכן בזה מצטרף ביותר מכדי אכילת פרס. [אמנם הגר"ח הלכות אבות הטומאות כתב להיפך דאם הוא טומאת מקום לא שייך באמת כדי אכילת פרס וטמא רק באכל בב"א. אמנם להלן יתבאר דשייך צירוף כדי אכילת פרס גם אי לא הוי ממש אכילה אחת. ומ"מ סברת הגר"ח דדמי לנוגע בב' חצאי שרץ בזאח"ז.] [↑](#footnote-ref-379)
380. ויסוד זה מבואר בכתבי הגרי"ז זבחים ל. [↑](#footnote-ref-380)
381. והיינו משום פלוגתת הראשונים אם שיעור שתיה ברביעית או בכדי אכ"פ. [↑](#footnote-ref-381)
382. במנחת אברהם הוכיח שחלוק שיעור כדי שתיית רביעית משעור כדי אכ"פ ביסודו ע"ש. [↑](#footnote-ref-382)
383. הנה טומאת גוויה לשיטת ר"ת שבת יד. דהוא משום שיאמרו כשם שמותר ליגע התרומה באוכלין שבמעיו כן מותר ליגע בחוץ ולא ידעו הדין של טומאה בלועה, א"כ ביסוד הדין אין זה תלוי באכילה אלא במעיו, רק דלא גזרו אלא בדרך אכילה. ולמפרשים דחדא תקנה הוי ומשום אוכלין שבפיו כהסוגיא בשבת שם, ג"כ אין זה דין הנובע מחמת אכילה ומ"מ י"ל דלא גזרו אלא בדרך אכילה.

     והנה דעת הרמב"ם בכל דיני תורה דשעור השתיה בכדי שתית רביעית [ואף אי השעור הוא בכזית, עי' רמב"ם תרומות פ"י ה"ג, או השעור כמלא לוגמיו, עי' רמב"ם שביתת עשור פ"ב ה"ד] והראב"ד הקשה מכריתות יב. מבואר גבי טומאת גויה שהשיעור במשקין שישתה רביעית בכדי אכילת פרס. והמ"מ תירץ שעשו חיזוק בטומאת גויה. והקשה הלח"מ הרי ביומא אמרינן להיפך דהקילו בטומאת גויה שלא להגדיל את הכדי אכילת פרס לפי הכמות ע"ש. גם הגר"א בסי' תריב כתב על הרמב"ם שדבריו שגגה גדולה ע"ש.

     ולהנ"ל י"ל דכל מה שהקילו בטומאת גויה הוא לענין דלא סגי באכילת הגברא אלא בעינן גם שכלפי החפצא יחשב שהוא נאכל כאחת, [שהרי יסוד הגזירה הוא משום החפצא שיגע בטומאה] ולזה לא מהני אלא בשעור אכילת פרס ממש. אבל בשתיה החמירו דכל שמצד החפצא נחשב כשתיה אחת מצטרף שהרי יסוד הדין הוא בחפצא המטמא אף שבפועל גדר הגזירה היתה על "האוכל". ודוק. ומיושבין דברי המ"מ. [↑](#footnote-ref-383)
384. אעתיק מהמצויין אצלי במק"א: לענין מ"ע דאכילה, האם אזלינן בתר גרונו או בתר מעיו. עי' שו"ת חת"ס או"ח קכז שמצרפים מה שבחניכים, וכן נוטה דעת ערוך השלחן (יו"ד סי' פה). אך יעוי' במקור חיים [להנתיבות הלכות פסח סי' תנד סק"א] דבמצה קיום המצוה הוא בהנאת מעיו, ואפשר דהנאת גרונו ג"כ בעינן ע"ש. [ועי' מחצית השקל סי' תעה סק"ד שיוצא בהנאת מעיו. והמנ"ח (במצוות ו' י' שיג) נוקט דתלוי בגרונו ועי' שו"ת מהר"ם שיק בדברי מחצה"ש] ולענין ברהמ"ז כתב הפמ"א והחת"ס הנ"ל דבעינן הנאת מעיו, והאריך בזה האפיקי ים ח"ב סי' א'. ובכת"ס או"ח סי' קיז כתב דמ"מ לגבי שתיה סגי בהנאת גרונו, ולפ"ז ביין ברכת מעין ג' שלו תלויה בהנאת גרונו ע"ש.

     ולענין יוה"כ חידש החת"ס (שם) דבעינן הנאת מעיו משום דרק זה מבטל את העינוי, וכתב דכן הוא בירושלמי כאן, וכבר הקשו עליו דאדרבה ר' נתן בתרומות פ"ח מ"ב משוה יוה"כ לשאר איסורים, ועי' משכ"ב בכת"ס או"ח סי' קיז, ובאחיעזר ח"ג סי' סא. [↑](#footnote-ref-384)
385. דומה לזה כתב הבנין שלמה סי' מא דאם אוכל מעט על דעת להשלים לכשיעור בסוכה אסור לאכול כבר כעת כיון דיהא חלק מקביעות. [↑](#footnote-ref-385)
386. אכן ציינו לדברי הגר"ז תרלט יז: ואפילו שלא בשעת הגשם אם ירצה לאכול כזית בסוכה וכביצה מצומצמת תוך הבית הרשות בידו אלא שהמחמיר לאכול כל הסעודה בתוך הסוכה שלא בשעת הגשם הרי זה משובח כמו שנתבאר למעלה. ע"כ. והסברא צ"ע. [↑](#footnote-ref-386)
387. ואם הוא בליל ראשון ירויח בזה קיום המצוה של ליל ראשון. [↑](#footnote-ref-387)
388. בשו"ת בנין שלמה סי' מא כתב דאם אכל בסוכה פחות מכשעור החייב בסוכה והשלים השעור בבית עובר באיסור ביטול מצות סוכה כיון דמה שאוכל בבית אף שהוא פחות מכביצה מ"מ מצטרף למה שאכל בסוכה. וזה דלא כהגר"ז המובא לעיל. [↑](#footnote-ref-388)
389. בר"ן בסוכה הגי' רבה. [↑](#footnote-ref-389)
390. לכאורה מבואר דדין "משלים" ודין חובת ישיבה בסוכה חדא הוא ומה שחייב בסוכה יוצאין בו יד"ח השלמה ומה שאינו חייב אין יוצאין בו. אמנם בספר הישר לר"ת (חלק השו"ת סי' ע אות ד) נשאל בדבר סעודה שלישית אם אפשר להשלימה בפירות והשיב דמהני וז"ל: מההיא דמצילין (שבת קכ. ע"ש בסי' סט אות ד מש"כ לו השואל) לא הבאתי ראיה, כי אם מהאי דהשלים במיני תרגימא. ואע"ג דפירי לא בעו סוכה, סעודה להשלים י"ד סעודות חשיבי, דלא גרע ממטייל בסוכה דטיול לא בעי סוכה מ"מ מצוה קעביד, ה"נ אע״ג דפירי לא בעי סוכה מ"מ מצוה קעביד. תדע דלר׳ אליעזר הוי השלמה. ודבר פשוט הוא בכוליה תלמודא סתם שלש סעודות בפת אבל הבא להשלים במיני תרגימא יצא. עכ"ל. וצ"ע הרי משמע דלמאי דקי"ל דפירי לא בעו סוכה לא יצא ידי השלמה. וכ"כ שם השואל בסי' סט.

     ונראה דר"ת למד דחיוב סוכה בעי קביעות טפי מהשלמה, וראיית הגמ' היתה דאם פירי חייב בסוכה ק"ו דמהני להשלמה. אבל למסקנא דמוקי לה בתרגימא דפירי, זה מועיל גם למ"ד פירי לא בעי סוכה, וגם הוא יעמיד בפירי. [וכן משמע בתו"י יומא עט: ד"ה מאי.]

     והנה בתוס' סוכה כז. ד"ה במיני ויומא עט: ד"ה מיני וברא"ש סוכה סי' יג מבואר להדיא דגם למסקנא דיני סוכה ודיני השלמה שוין. ומכח זה הקשו על רש"י בסוכה כז. שפירש ד"מיני תרגימא" הם כגון פירות וכיסנין וקפלוטות מבושלין. אמנם אי נימא דרש"י ס"ל כר"ת בספר הישר א"ש. [אולם ע"ש במאירי ופנ"י וערול"נ שביארו דברי רש"י באופנים אחרים.] [↑](#footnote-ref-390)
391. זה תלוי בגירסאות שהובאו באות רכ. [↑](#footnote-ref-391)
392. דברי הרא"ש צ"ב דהרי מיירי למ"ד יש קבע לפירות וא"כ מהו שכתב "ואשמועינן דקבע דידהו הוי כאכילת עראי דפת" והרי הוי כקבע דפת. וביד אפרים גורס "לא הוי כאכילת עראי דפת". ואם לא נגיה נצטרך לפרש כמש"כ הא"ר ולבושי שרד דחוזר כאן למ"ד דפירי לא בעו סוכה. וביאר הפמ"ג דמתפרש כמו "ושמעינן".

     והקרבן נתנאל מפרש דאשמעינן דחומרת ר"ג לאכול פחות מכביצה ועוד בסוכה הוא רק בקובע סעודתו אבל אי אינו קובע סעודתו אין כאן אפילו משום "אם בא להחמיר מחמיר". ובע"כ דר"ג אכל דרך קבע. [והמג"א פשיטא ליה לאידך גיסא דכמו שטעימת תבשיל דריב"ז היתה עראי כמו"כ גרוגרות דר"ג. אבל הקרבן נתנאל כתב דאם אכל עראי מה צורך לתנא לשנות דין גרוגרות, הרי זה ק"ו מתבשיל. אע"כ דמיירי שקבע על הגרוגרות ואפ"ה אין צריך סוכה.] [↑](#footnote-ref-392)
393. ברמב"ם פ"ו ה"ו לא נזכר תנאי זה, ונקט הגנת ורדים כלל ד סי' ו דהוא חולק על הרא"ש. [ולכאורה גם מהר"ם מרוטנבורג חולק.] [↑](#footnote-ref-393)
394. להמפרשים דמהר"ם החמיר באכילת כביצה ועוד כמאן דמחמיר בזה ביומא. מתפרשים דברי הרא"ש דבא לחלוק דעד כאן לא ס"ל להך שיטה ביומא דבעינן סוכה אא"כ אוכל בקבע [היינו דמלבד שיעור כביצה ועוד צריך גם שיקבע סעודתו ע"ז] אבל מהר"ם החמיר אף באין קובע סעודתו וע"ז חולק הרא"ש. ועי' קרבן נתנאל פירוש אחר. [↑](#footnote-ref-394)
395. באמת השיעור הוא כביצה ועוד, ועי' ביד אפרים שביאר דקאי על סוגיא דיומא דסברה שהשיעור הוא בכביצה. [↑](#footnote-ref-395)
396. הלבו"ש מפרש דהמג"א בא לומר דאין לפרש כונת הרא"ש "קבע" לשיעור כביצה ועוד, ולא לקבע סעודתו עליה. דא"כ ללישנא דיש קבע לפירות הוי ממש כפת וזה לא מסתבר. [אמנם פירושו דחוק דא"כ אין הראיה מהרא"ש אלא מהגמ'.]

     והיד אפרים כתב דהראיה היא ממה שיש נדון ברא"ש אם צריך קבע בפירות ואם הנדון על ה"שיעור" הרי זה ק"ו מפת שאין חייבת בסוכה בפחות מכשיעור. [↑](#footnote-ref-396)
397. הקשה הא"ר דילמא מה שאמרו אכילת עראי אין, היינו עראי ב"שיעור"- פחות מכביצה ועוד. והלבו"ש ויד אפרים כתבו דלישנא משמע דקאי על צורת האכילה ולא על כמותה. [↑](#footnote-ref-397)
398. עי' בא"ר תירוץ ע"ז. [↑](#footnote-ref-398)
399. הכונה דאין נ"מ אם נימא כהרא"ש דבעינן גם אכילת קבע או כסברת המג"א דדי בשיעור כביצה ועוד, כיון דפסקינן דבפירות לעולם אין צריך סוכה. [↑](#footnote-ref-399)
400. הא"ר והגרע"א מפרשים דהמג"א קאי לפי מה שחלק על הרא"ש וס"ל דבפירות למאן דמחייב אין צריך "קבע" אלא רק "שיעור" דלפ"ז לדידן במיני תרגימא ג"כ אין צריך קבע וסגי בשיעור. [ודלא כפשטות לשון המחבר דבמיני תרגימא חייב רק אם קבע, וחלוקים מפת דסגי בה בשיעור בלי קבע.]

     אבל הפמ"ג מפרש דכונת המג"א לומר ע"פ שיטת הרא"ש דבמיני תרגימא לא סגי "בקביעות" לחוד בלי שיעור, אלא בעינן תרוייהו כמו שכתב הרא"ש בפירות.

     והנה השו"ע (תרלט ב) כתב דמיני תרגימא חייב אם קובע עליו. וכתב המ"ב (סקט"ו): ר"ל שאוכלם בחבורה או שאוכל שיעור חשוב שקובע סעודתו בזה, ולא די שיאכל מעט יותר מכביצה כמו בפת. ועיין במ"א שהקשה ע"ז ודעתו דדינו ממש כמו בפת דיותר מכביצה מעט חייב בסוכה. [והיינו כהסבר הגרע"א] אכן לענין לברך לישב בסוכה דעת האחרונים דאין לברך רק כשיקבע עליו סעודה כמו שכתוב בשו"ע. [כדעת הפמ"ג.] [↑](#footnote-ref-400)
401. פירוש דלר"א אם לא אכל בליל יו"ט ראשון ישלים בליל יו"ט אחרון ע"י מיני תרגימא. ופרש"י: לאחר שסילק יביאו פרפראות ומעדנים לפניו כגון פירות וכסנין וקפלוטות מבושלות. [↑](#footnote-ref-401)
402. בספר הסוכה הסתפק מה דינו של אורז [ברכתו בורא מיני מזונות אבל אינו ממיני דגן.] [↑](#footnote-ref-402)
403. כתב הב"ח (סי' תרלט) שהרא"ש לשיטתו דגם למ"ד פירי בעי סוכה זהו רק כשקובע סעודתו, וא"כ הוא הדין לדידן במיני תרגימא, ולכן כיון דאין דרך לקבוע על בשר ודגים שוב אף אם קובע לא חשיב קבע ואין חייב בסוכה. [↑](#footnote-ref-403)
404. ומה נקרא חבורה. הביאו בשם הגריש"א דדוקא ג' בני אדם ושאינם מבני ביתו. אולם בספר הסוכה כתב ע"פ דברי הב"ח דמדמי לה להא דסי' קסז בדין להוציא חברו בברכת היין ושם מבואר דדי בב' בני אדם שקבעו להיות יחד על שולחן אחד ואפילו הם מבני ביתו. [לפ"ז כל מתארח שמכבדים אותו בעוגה הוי חבורה ויכול לברך.] [↑](#footnote-ref-404)
405. מבואר בשער הציון מקורו מה"בגדי ישע" שרק באחת משני אלו [אכילה מרובה או בחבורה] מקרי "קבע". אבל הביא שבשערי תשובה משמע דכל שקבע בעצמו מקרי קבע. [ולכאורה היינו כהמאמ"ר שהביא המ"ב בסקט"ז. וצ"ע שכאן סתם דלא כוותיה.] [↑](#footnote-ref-405)
406. דעת המג"א התבארה באות רכז. [↑](#footnote-ref-406)
407. כדעת רבנו פרץ אות רכח. [↑](#footnote-ref-407)
408. ביאור הדברים כתוב במאמ"ר [הובא בקצרה בבאור הלכה ד"ה אם] דלכאורה היה צ"ל דאין תלוי בדעתו אלא בשעורא כמו לגבי ברכת המזון בפת הבאה כסנין דתלוי בשעור סעודה ולא בדעתו. אמנם כתב דמדברי המג"א (סק"ו) משמע דתלוי בדעתו. [כונתו דמדקאמר דיש ענין של קבע בפירות ובתבשיל ש"מ שתלוי בדעתו ולא בכמות האכילה.]

     ובביאור הדבר כתב דהנה יל"ע למה בתבשיל שקבע עליו חייב בסוכה והרי לגבי ברהמ"ז אין מברך על תבשיל אפילו אם קבע עליו [רק בפת הבאה בכסנין הקביעות מחייבת ברכת המזון.] וע"כ משום דהכא תשבו כעין תדורו כתיב ותלוי בו איך הוא יושב ולכן מהני מחשבתו ולא אמרינן בטלה דעתו. ולכן אם מסתפק באכילה זו לכל הבוקר ס"ל דמחשיב זאת לקבע ומברך.

     אמנם החיד"א בשו"ת חיים שאל (ח"א סי' עא, ציינו השערי תשובה) כתב דעד שיאכל שיעור החייב בברכת המזון נחשב לעראי ופטור מסוכה לדעת כמה מרבוותא. ואף דעל תבשיל אפילו כשאכל שיעור קביעות אינו מברך ברכת המזון, ומ"מ חייב בסוכה, היינו דפטורו מברכת המזון משום שאינו פת וברכת המזון בפת תליא מילתא, אבל סוכה תליא בשיעור סעודה ודוק.

     ודעת הגינת ורדים (כלל ד' סי' ו) דמברך על פת הבאה בכסנין בכביצה ע"פ מה שמשמע ברמב"ם (פ"ו ה"ו) ובריא"ז דפת גמורה ופת הבאה בכסנין ותבשיל שעורן שוה דאם הוא יותר מדטעם בר בי רב חייב בסוכה. [אמנם למעשה כתב דבתבשיל לא יברך אלא אם קבע עצמו. ועי' מחזיק ברכה שכתב שאין מקור לחילוק זה בין תבשיל לפת הבאה בכסנין.] [↑](#footnote-ref-408)
409. בספר אשרי האיש בשם הגריש"א דצריך חצי שעה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-409)
410. ודנו פוסקי הזמן אם בכה"ג שכל הברכה על הישיבה מותר לברך "לישב" בין ברכה ראשונה של האוכל לאכילה, או דהוי הפסק. ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-410)
411. כונת הר"ן דהא דתנן "קבע" קאי רק על "אוכלין" ולא על "שותין". ועי' להלן אות רלא מש"כ בזה הבאור הלכה. [↑](#footnote-ref-411)
412. צ"ע דאדרבה משמע דחוץ משבת לא משכח"ל קבע ביין. [↑](#footnote-ref-412)
413. היינו ע"פ הגמ' בברכות שהביא לעיל דכל הטעם שאין מברכין על היין ברהמ"ז משום דלא קבעי עליה. [↑](#footnote-ref-413)
414. ואידך שיטה תתרץ ע"ז כמש"כ השער הציון אות כט הובא באות רלב. [↑](#footnote-ref-414)
415. אכן העירו דבמ"ב (רעג ה) גבי ירדו גשמים וקידש בביתו ופסקו ורוצה לחזור לסוכה ושיחשב קידוש במקום סעודה, כתב וז"ל: טוב כשרוצה לעקור אחר קידוש את דירתו לסעודה שישתה מתחלה רביעית יין במקום ההוא דאז חשיב עי"ז כמקום סעודה וכדלקמן ולכו"ע אין צריך שוב לקדש שנית. [ומבואר דשתית רביעית מותרת חוץ לסוכה דלא כריטב"א.] [↑](#footnote-ref-415)
416. הכונה להא דתניא להלן כח: אוכל ושותה ומטייל בסוכה. והובא בבאור הלכה. [↑](#footnote-ref-416)
417. ובספר לחם יהודה (על הרמב"ם סוכה פ"ו ה"ו, למהר"י עייאש) כתב ממש כדברי השער הציון ע"ש. ועי' בתשובות והנהגות ח"ב סי' שה כתב דכל ספקו של שער הציון רק בשותה לעכל אבל בשותה ליהנות ודאי חייב בסוכה. [↑](#footnote-ref-417)
418. הכוונה דשבת קובעת למעשר כדאיתא בביצה לד: ובמעשרות פ"ד מ"ב. [↑](#footnote-ref-418)
419. וע"ש בתוספת בכורים שנשאל הא כתבו התניא ושבלי לקט דבריהם גם גבי שתיה אשר לכאורה אינה חלק מהסעודה ולא ניתן לפרש שם אלא כפירוש ראשון. ויישב שם דמיירי בקובע על שתיית יין. [↑](#footnote-ref-419)
420. אמנם הב"ח (סי' תרלט) כתב בדעת מהר"ם מרוטנבורג דבמים אין אפילו "אם בא להחמיר מחמיר" ור"ג שאמר העלום לסוכה הוא מחמת הגרוגרות. אבל הרמב"ם ושו"ע כתבו להדיא דאיכא ענין זה גם במים. [↑](#footnote-ref-420)
421. ובשו"ת שואל ומשיב רביעאה ח"ג סי' יא כתב דיל"פ דכל הטעם דאם בא להחמיר מחמיר הוא שמא יבוא לאכול קבע. אבל ר' צדוק שכרך ידיו במפה זהו גופא ההיכר שאוכל רק מעט וליכא למיחש לטעות אבל במקום דאיכא למיחש צריך להחמיר. [↑](#footnote-ref-421)
422. הטעם דנקרא הדיוט. בבאור הלכה סי' תרלט ד"ה כל (הובא באות ריא) משום דמצטער ביו"ט או חוה"מ וזה איסור. [ועי' בשו"ת מהר"י וויל סי' סי' קצא דזהו טעמא דקרא שפטריה רחמנא במצטער. ועי' בנין שלמה סי' מז בזה.] אולם בשו"ת מהר"ם פאדווא סי' לט כתצב דהטעם דנקרא הדיוט משום דמחזי כיוהרא. וכתב מהר"ץ חיות דלפ"ז צ"ל הא דאמר ר"ג העלום לסוכה היינו משום דאין זה יוהרא שהרואה יאמר שמא יקבע שם סעודתו. [↑](#footnote-ref-422)
423. אכן התוס' שבת מט. כתבו דהא דלא יישן הוא משום היסח הדעת. והא דשינת עראי מותר צ"ל כסברת השאג"א סיק' לט דזמן ההיסח הדעת שאסור הוא יותר ממהלך מאה אמה וכל שינת עראי אין בה שהוי זמן של היסח הדעת. [↑](#footnote-ref-423)
424. הנדון לגבי מצות פריה ורביה. וצ"ע אטו גרע ישן מהוליד בנים בנכריותו דיצא יד"ח כדאיתא ביבמות סב. [ועי' בטו"א ר"ה כח. משה"ק על הגמ' ביבמות, וע"ש בשפ"א, ובמנ"ח מצוה א סקי"ד, ובאגרו"מ אבן העזר ח"ב סי' חי. ויש ליישב דברי השאילת יעב"ץ לחלק משיטות אלו.] [↑](#footnote-ref-424)
425. במשנה תנן נתן עליה נסר של ד"ט כשרה ובלבד שלא יישן תחתיו. וכתב התיו"ט: להכי נקט שינה דאפילו עראי אסור. דתנן במשנה ד' פרק ב' דאוכלין ושותין עראי חוץ לסוכה ותני עלה [דף כ"ו] ואין ישנים עראי חוץ לסוכה. משום דאין קבע לשינה שאין אדם קובע עצמו לשינה שפעמים שאינו אלא מנמנם מעט ודיו בכך: [↑](#footnote-ref-425)
426. נראה כונתו כעין מה שביארנו באות רלה, דהאיסור הוא במה שהולך לישן מחוץ לסוכה, אבל אם נרדם מאליו הרי הוא פטור מן המצוות באותה עת. ולכן האדם עצמו אין לו לחוש שירדם דאז הוא פטור. אבל ההולך לישן על סמך שומר שחיישינן שירדם הוי כהולך לישן שינת קבע. [↑](#footnote-ref-426)
427. בפסקי רי"ד ותוס' רי"ד כתב דאם מניחן אצל מראשותיו פשיטא דשרי, אלא ע"כ דההיתר אפילו אם מחזיק בידו דאף שיתכן שיפלו, כיון דהם כרוכין בסודר מה בכך שיפלו. אמנם בהשגות הראב"ד כתב דהחדוש הוא דלא חיישינן שבשנתו יניח ראשו עליהם. [↑](#footnote-ref-427)
428. הטעם דאסור קבע משום דכיון דהוא ישן לגמרי יפיח אף שיש לו סודר. [↑](#footnote-ref-428)
429. ואף שיתבאר באות רמב כמה הוא שעור הלוך ק' אמה מ"מ קשה למדוד זאת [ובפרט בטרם הומצא השעון.] [↑](#footnote-ref-429)
430. פירש הריטב"א: לא יאחז בקציצה. פי׳‎ שהיא קדושה עצמה משום שי״ן של תפלין, אלא אוחז ברצועה דלא הויא אלא תשמיש קדושה כדאיתא‎ במסכת‎ מגלה (כו:). [↑](#footnote-ref-430)
431. ובחו"ב כתב: מן הדין אינו צריך לחלוץ התפילין, לא מיבעיא אם ש"ז אין דינו כצואה עי' או"ח סי' ע"ו ס"ד ובבהגר"א שם, אלא אף אם דינו כצואה, הרי ס"ל לר"ה ברכות כ"ה א' דצואה על בשרו רשאי להתפלל, ומסתבר דגם מותר לו להניח תפילין, אלא הכא כשבא לחלוץ תפיליו משום שחפץ לקנח הקרי והוא פושט בגדיו וגם יגע במקומות המטונפים, ואשמועינן דעדיף שיאחז ברצועה ולא בקציצה, ואע"ג דאין לחוש שנגע בידיו במקום הטינופת, דא"כ גם ברצועה אסור ליגע כדלקמן ב' בשכח ושימש, מ"מ ראוי לכתחלה ליטול ידיו עד שלא יגע בתפילין, דרואה קרי צריך לכתחלה נטילה, כדאיתא בסי' ד' סי"ח במשמש מטתו, והיינו אף כשיודע שלא נגע, [וכ"מ במאירי דחולץ תפיליו משום שהולך לקנח]. עכ"ד. אולם ברש"י משמע כמ"ב שצריך להסיר התפילין. [↑](#footnote-ref-431)
432. ע"ש שכתב "משום האי חששא שנית" ולעיל מינה כתב חששא דהפחה וקרי. [↑](#footnote-ref-432)
433. עי' עירובין סה. אמר רב יהודה לא איברי ליליא אלא לשינתא א''ר שמעון בן לקיש לא איברי סיהרא אלא לגירסא אמרי ליה לר' זירא מחדדן שמעתך אמר להו דיממי נינהו. אך ברמב"ם פ"ג מת"ת הי"ג כתב אע"פ שמצוה ללמוד ביום ובלילה אין אדם למד רוב חכמתו אלא בלילה וכו'. ובשו"ע סי' רלח כתב עפ"ז דצריך ליזהר בלמוד הלילה יותר מביום. ולכאורה הדברים סותרים זא"ז. ובפרישה (רמו נב) כתב: בעקידה על פסוק דאמר דוד המלך ע"ה יום ליום יביע אומר כו' פי' ע"ד זה ביום יביע אדם אומר לאחרים ובלילה יחוה דעת פי' יחשבו ויעיין מדעתו בינו לבין ה' וק"ל. ועי' ש"ך יו"ד (רמו כה) שמחלק בין לילות ארוכות לקצרות. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-433)
434. מבואר בב"י דהא דלא יישן ביום שיתין נשמי משום דטעם טעמא דמותא. [↑](#footnote-ref-434)
435. גם לפי דחיה זו מבאר הב"י דאין הטעם משום בטול תורה אלא משום שמעורר את הסטרא מסאבא. [↑](#footnote-ref-435)
436. וכן מבואר בזוהר [ואמנם גם בדבריו יש קצת סתירה] ובמלבושי יו"ט ולחם חמודות נקט דהוא מחלוקת זוהר ובבלי. והא"ר מיישב לפי תירוצו דלהלן לחלק בין מדת חסידות לאיסור מדינא. [↑](#footnote-ref-436)
437. לפ"ז יתכן לומר דמה שכתב רש"י דאסור מפני בטול תורה הוא רק להו"א דאסור מדינא. אבל למסקנא דאסור משום מדת חסידות הטעם משום שלא יטעום טעם מיתה כדברי הב"י. [↑](#footnote-ref-437)
438. סי' ג' סי"ד בב"י. ובא"ר סי' רמ בשם תוס' גבי אסור לשמש מטתו בשני רעבון. [↑](#footnote-ref-438)
439. ולפ"ז השו"ע סי' ד' סט"ז מיירי בלילה, ודלא כהרמ"א שם שפירש דמיירי ביום. וכבר הביא המ"ב (סקל"ו) דרבים החולקים על הרמ"א. [↑](#footnote-ref-439)
440. כונתו להקשות דאילו כאן משמע דהוא מדת חסידות ורק דוד נהג כן. [↑](#footnote-ref-440)
441. אמנם בבאור הגר"א הביא מהזוהר דדוד היה עוסק בתורה גם בפלגא קמאה דלילא והיה הולך לישן רק פחות משיתין נשמי לפני חצות ואז היה קם. [↑](#footnote-ref-441)
442. ע"ש בשערי תשובה שהביא השיטות. [↑](#footnote-ref-442)
443. צ"ע דלפי הטעם של בטול תורה לא מהני מה שיחלק שינתו לחלקים כמשנ"ת באות רמה. [↑](#footnote-ref-443)
444. השע"ת הביא שיטה זו בשם הרמ"ע מפנו באלפסי זוטא, והקשה עליו: ולא משמע הכי בסוכה שם ולקמן סימן רל"א בטור ובש"ע שם. [בטור ושו"ע איתא ואם אי אפשר לו ללמוד בלא שינת הצהרים יישן ובלבד שלא יאריך בה הרבה. גרסי' בסוכה פרק הישן (כו.) א"ר אסור לישן ביום יותר משינת הסוס וכמה היא שינת הסוס שיתין נשמי אביי הוה נאים מכי עייל מבי כובי לפומבדיתא קרי עליה רב יוסף עד מתי עצל תשכב. עכ"ל. ונראה דקושית השע"ת דאם הוא רק ג' מינוט ומשהו לא תועיל שינה זו. ואכתי צ"ב מה קושיתו מהגמ'.] [↑](#footnote-ref-444)
445. ז"ל ערוך השלחן: איתא בסוכה (כ"ו:): "אסור לאדם לישן ביום יותר משינת הסוס, וכמה שינת הסוס: שיתין נשמי... אביי הוה ניים כדמעייל מפומבדיתא לבי כובא, קרי עליה רב יוסף: 'עד מתי עצל תשכב'” ע"ש. והנה הרמב"ם לא הביא זה כלל, וטעמו פשוט שהרי אביי ניים הרבה מדקרי עליה רב יוסף עד מתי וגו', ורש"י פירש שזהו שית פרסי ע"ש. ואם כי לא ידענו מנא לן לרש"י זה, מיהו על כל פנים שמענו דאין הלכה כן, דזהו פשיטא דניים יותר משיתין נשמי, וברור הוא שזהו טעמו של הרמב"ם שהשמיט זה. ובוודאי בענין כזה הכל לפי מה שהוא אדם, וגם ממסכת אבות פרק ג' יש ראיה לזה, דתנן התם: "שינה של שחרית ויין של צהרים... מוציאין את האדם מן העולם", דבשינה של שחרית עובר זמן קריאת שמע, אבל שינה של צהרים לא תנן, וכן ראינו לגדולי עולם שהיו ישנין ביום כשעה או שתים, דכך הוצרכו לפי חלישותם ולפי הנהגתם.

     אך הטור והשולחן ערוך פסקו כן, ומכל מקום דברי הטור יש ליישבם, וזה לשון הטור: "אחר שגמר סעודתו יחזור ללמוד, ואם אי אפשר לו ללמוד בלא שינת הצהרים יישן ובלבד שלא יאריך בה הרבה. גרסינן בסוכה... שיתין נשמי אביי הוה ניים... קרי עליה רב יוסף וכו'” עכ"ל.ולפי זה לא פסק שאסור לישן יותר משיתין נשמי, אלא שלא יאריך בה הרבה, כלומר שיישן הרבה שעות כבלילה וודאי אסור, דאם כן תורתו מתי נעשית, ואחר כך הביא הך דסוכה להשמיענו שיש שהחמירו עד שיתין נשמי ויש שהקילו בזה, מיהו על כל פנים לא יישן הרבה.

     אבל דברי רבינו הבית יוסף תמוהים שכתב: "אם אי אפשר לו ללמוד בלא שינת צהרים יישן, ובלבד שלא יאריך בה, שאסור לישן ביום יותר משינת הסוס שהוא שיתין נשמי" עכ"ל. וקשה מנא לן איסור זה, דהרמב"ם לא הביא זה כלל, וגם הטור לא כתב איסור על זה. והטור דקדק בדבריו כמ"ש, ואיך כתב על זה לשון איסור במה דמוכח מהש"ס להדיא דאביי לא עשה כן. וצריך לומר דסבירא ליה לרבינו הבית יוסף דאין כאן מחלוקת כלל, וגם אביי מודה לזה, אלא דסבירא ליה הכל לפי מה שהוא אדם, והוא לא היה ביכולתו להסתפק בשיתין נשמי, ורבינו הבית יוסף כתב למי שבריאותו חזקה ויכול להסתפק בשיתין נשמי. ומכל מקום לא היה לו לסתום הדברים, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-445)
446. ולכאורה י"ל כעין סברת תוס' הרא"ש דגם בזה לא החמירו. [↑](#footnote-ref-446)
447. וז"ל הב"י שם: ונראה שהטעם שהתירו לו שיאחז ברצועה משום דליכא למיחש כולי האי שמא נגעו במקום הטינופת. ואעפ"כ כיון שאפשר לחלצם ע"י רצועה לא שרי ליה שיגע בבתים. א"נ משו"ה התירו לו לאחוז ברצועה קודם שיטול ידיו דטפי עדיף הא משישהם עליו עד שיטול ידיו. [לטעם שני צ"ב למה בשכח ושמש מטתו לא התירו לאחוז ברצועה. ובמאמר מרדכי סי' מ מפרש שבמשמש אין עיקר הקרי עליו ולכן אין חייב להסיר התפילין רק כישרצה להסירם לא יאחז ברצועות דאין חיוב להסירם. וכסברא זו מבואר בפסקי רי"ד שהובא בפנים.] [↑](#footnote-ref-447)
448. והתוס' הוכיחו דמק"ט מפ"ב דטהרות מ"א אין בו כביצה הוא טמא. ועי' שער המלך (ברכות פ"ו ה"א) שתמה מה יענה הרשב"א ע"ז. ובשו"ת בית יצחק או"ח סי' לא תירץ ע"פ הפנ"י פסחים לג: שהוכיח דשיטת ר"ע דכל שהוא מקבל טומאה דבר תורה ע"ש. ולפ"ז י"ל דהך משנה כר"ע אתיא. וכן תירץ בשו"ת תורת חסד או"ח סי' ו. [והביא שכבר קדמו לפנ"י המזרחי בס"פ שמיני.] ועי' במשנת טהרות פ"ב מ"א דטהרות שיישב באופן אחר דהמשקין מצרפין לכביצה לגבי טומאת עצמו ולא לגבי לטמא את האחרים, ע"ש טעמא דמילתא. [↑](#footnote-ref-448)
449. לפי פשוטו י"ל דה"דילמא" לא קאי על נט"י וברכה לאחריו אלא על אכילה בסוכה דגם בכביצה שרי. [↑](#footnote-ref-449)
450. הכי איתא התם: איבעיא להו מהו לאכול במפה מי חיישינן דלמא נגע או לא. ת''ש וכשנתנו לו לרבי צדוק אוכל פחות מכביצה נוטלו במפה ואוכלו חוץ לסוכה ואין מברך אחריו, מאי לאו הא כביצה בעי נטילת ידים. דלמא הא כביצה בעי סוכה ובעי ברכה. [↑](#footnote-ref-450)
451. מבואר בדברי הגר"א דהטעם דבעינן לר' צדוק כביצה יש לחקור אם הוא משום שתקנו נט"י רק כשחייב בברכהמ"ז, [וממילא תלוי בפלוגתא דשיעור חיוב ברהמ"ז] או משום דשיעור טומאה בכביצה וא"כ זה לכו"ע. [↑](#footnote-ref-451)
452. ובע"כ טעמו של ר' צדוק דאין נט"י על פחות מכביצה הוא משום דתלוי בברכהמ"ז וא"כ לדידן צריך ליטול על כזית. כן נראה לפרש דברי המג"א. אכן עי' אות רנה מה שיש להקשות בזה. [↑](#footnote-ref-452)
453. ובדעת המג"א י"ל דס"ל דספק הרוקח הוא ע"פ שיטת הרשב"א דפחות מכביצה אין מק"ט אפילו מדרבנן ומה שהקשה הגר"א מפ"ב דטהרות, באות רנג בהערה כתבנו תירוץ האחרונים ע"ז. [↑](#footnote-ref-453)
454. הגירסא הנכונה תתבאר בהמשך. [↑](#footnote-ref-454)
455. פירוש דכיון דהוכחת הרוקח היא מאכילת מצה דאין טעונה נט"י [לשיטתו] ואכילת מצה בכזית, הרי דאינו מחלק בין כזית לפחות מכזית וחד דינא אית להו. ועי' בפמ"ג (מ"ז ג) מש"כ ליישב הגי' של הב"י. [↑](#footnote-ref-455)
456. לפי מה שסובר המג"א דכזית ופחות מכזית חד דינא להו א"כ כאן בסי' רפג פשיטא ליה לרוקח דפחות מכביצה לא בעינן נט"י ולעיל הביא דהרוקח הסתפק בזה. ועמד בזה הנ"ץ. והפמ"ג תירץ דבפחות מכביצה, הגם דספק הוא אי שרי בלא נטילה, מ"מ ודאי מהני כורך במפה ולכן לא יברך. [וע"ש שהקשה א"כ בתרומה דמסקינן בחולין דסגי בכורך מפה למה מברך.] [↑](#footnote-ref-456)
457. ז"ל התוס': צריך שיטול בטיבול שני. לאו דוקא נקט בטיבול שני דהא עביד ליה בתר המוציא דבעי נטילת ידים אלא אגב טיבול ראשון נקט טיבול שני והנטילה נמי גם לצורך טיבול באה. [ולא מפרשי כרוקח דבאמת המצה לא בעי נט"י.] [↑](#footnote-ref-457)
458. ז"ל הגמ' ברכות נג: והתקדשתם אלו מים ראשונים והייתם קדושים אלו מים אחרונים כי קדוש זה שמן אני ד' א-לקיכם זו ברכה. [↑](#footnote-ref-458)
459. בעירובין כא: מעשה בר''ע שהיה חבוש בבית האסורין והיה ר' יהושע הגרסי משרתו בכל יום ויום היו מכניסין לו מים במדה. יום אחד מצאו שומר בית האסורין אמר לו היום מימך מרובין, שמא לחתור בית האסורין אתה צריך. שפך חציין ונתן לו חציין. כשבא אצל ר''ע אמר לו, יהושע אין אתה יודע שזקן אני וחיי תלויין בחייך. סח לו כל אותו המאורע. אמר לו תן לי מים שאטול ידי אמר לו לשתות אין מגיעין ליטול ידיך מגיעין. אמר לו מה אעשה שחייבים עליהן מיתה, מוטב אמות מיתת עצמי ולא אעבור על דעת חבירי. אמרו לא טעם כלום עד שהביא לו מים ונטל ידיו. ע"כ. והקשה הגר"א דהיה לו לחלק הלחם לפחות פחות מכביצה. אע"כ השיעור הוא בכזית משום דזהו שיעור חיוב ברכת המזון ולזה לא מהני לחלק. [↑](#footnote-ref-459)
460. עי' עירובין יז: דבמחנה פטורין מנט"י. ועי' סי' קנח ס"ח גבי מי שהוא במדבר וא במקום סכנה דפטור מנט"י. [↑](#footnote-ref-460)
461. אם אכל כדי שביעה, דין זה אינו פשוט כ"כ, עי' שער הציון (רי י). אך אם לא יאכל כדי שביעה פשוט דפטור כמבואר שם. [ויש שטענו שלא רצה ר"ע לפטור עצמו מברכת המזון דאורייתא. אך סברא זו צ"ע הרי אם לא יאכל לא יברך כלל.] [↑](#footnote-ref-461)
462. ובמחה"ש (תקכט ה) כתב לישב ע"פ מה שכתבו הראשונים נ"מ לרבנן במצות סוכה טפי ממצות אכילה ביו"ט, לענין ירדו גשמים. וא"כ ה"נ י"ל דר"א מחייב לאכול בסוכה י"ד סעודות אף בירדו גשמים. אבל סעודה שלישית שחיובה מצד שבת אין צריך לאכלה בסוכה בגשמים. [אמנם דבריו תמוהים דרק לרבנן דילפינן ממצה י"ל דחייב אף בגשמים. אבל לר"א דיליף מתשבו כעין תדורו ודאי שאין חייב בגשמים, (וכדכתב מהרש"ל דף כז.) אבל מ"מ אפ"ל כעין דבריו דנ"מ לענין מה שכתבו תוס' ברכות מט: דאם אכל בשעת הגשם בבית והפסיקו הגשמים יחזור ויאכל שוב בסוכה. אמנם כדבריו משמע בשו"ת הרשב"א שיובא באות רס בהערה. ועי' באות רס יישוב לזה.] [↑](#footnote-ref-462)
463. עי' תענית ב: רבי יהושע אומר משעת הנחתו ודעת רבנו גרשום תענית ד. דהיינו משביעי של סוכות שמניחים את הלולב. ובמשנה תענית ב. אמר רבי יהושע דמתחילין ביו"ט אחרון, והקשה הגבו"א הרי דעת ר' יהושע דכבר בשביעי מתחילין וכתב דזו דעת תנא אחר בדעת ר' יהושע. אמנם בדעת רבנו יהונתן דידן נראה דמפרש גם סברת ר' יהושע במשנה דהוא בשביעי של סוכות. [↑](#footnote-ref-463)
464. בעיקר הקושיא עי' באור הלכה תרלט ג שתמה מאי קשיא להו לראשונים, הא נ"מ לאדם הרגיל להענות כל יום ואכילה בשבת היא צער לו דפטור מסעודת שבת ויו"ט כדאיתא בסי' רפח משא"כ בליל ראשון של סוכות חייב לאכול. ועי' קושיא דומה בערוך לנר כאן. [↑](#footnote-ref-464)
465. אם חיוב סעודת יו"ט הוא דאורייתא

     אעתיק בזה מחידושי ברכות: והנה לדעת כל הראשונים [מלבד התוס' בסוכה והרשב"א] שיש חיוב לאכול פת ביו"ט, מוכח מדבריהם שזהו דין דאורייתא [שהרי הקשו על הילפותא מה דירה אי בעי אכיל וכו', ואם הוא מדרבנן לא קשה על הילפותא דמיירי לדין תורה].

     והמקור לדין זה, עי' בריטב"א בסוכה שם שהוא מהנלמד בביצה טו: חציו לה' וחציו לכם ואפילו ר"א לא פטר אלא בעביד כולו לה'. [והדרשא מקרא דעצרת תהיה לכם].

     אבל ברא"ש בברכות כתב בשם רבנו יהודה דהמקור הוא משום שמחה משום חלקהו חציו לאכילה ועיקר אכילה הוא לחם.

     והנה הגרע"א בתשובה א' כתב דאיסור תענית ביו"ט הוא משום "עונג" וזה נכלל בעצרת תהיה לכם. ובהשמטות דן דגם דין "שמחה" מחייב שלא להתענות, אלא שכתב דאילו מדין שמחה א"צ דוקא פת, והחיוב פת הוא מדין "כבוד שבת" ו"כבוד יום טוב". והסביר בזה שיטת תוס' דבשבת דרק הב' סעודות ראשונות דשבת צריך לאכול פת, וכלשון תוס' פסחים ק"א "ואם מועיל מיני תרגימא להשלים ג' סעודות שבת כמו בסוכה היינו דוקא בסעודה שלישית אבל לא בסעודת ערבית ושחרית שהם עיקר כבוד שבת".

     ועפ"ז כתב הגרע"א לחדש את חדושו המפורסם, שאשה ששכחה יעלה ויבוא בר"ח לא תחזור, דהיא אינה מצווה בכבוד יו"ט דהוי מ"ע שהזמן גרמא, [ודין שמחה יש מחלוקת ראשונים אם אשה חייבת בכך או שהחיוב הוא על בעלה שישמחה, וכתב הגרע"א דאפי' אם הוא חיוב על האשה מ"מ הך חיובא אינו מחייב לאכול פת וכנ"ל.]

     וצ"ע הרי הרא"ש כתב דהטעם לאכילת פת משום שמחה [ועי' מעדני יו"ט אות ז' דאף דאמרינן אין שמחה אלא בבשר, היינו דהבשר הוי שמחה אבל ודאי דפת בעי בהדיה דעיקר אכילה הוא לחם] ועי' ביש"ש ביצה פ"ב סי' ה דבעינן פת "מפני שצריך סעודה שיש שמחה וקביעות" ובלבוש סי' קפח כתב "שאין שמחה בלא פת" וזהו כדברי הרא"ש וצ"ע בדעת רע"א.

     והנה הריטב"א הנ"ל בסוכה הביא הך דביצה ולא הזכיר שהוא קשור לדין שמחה, ואפ"ל בדעתו כמש"כ הגרע"א דמהתם ילפינן דין עונג ויתקיימו דברי הגרע"א לשיטת הריטב"א. ועדיין צ"ע דבגוף התשובה משמע דאתי עלה מדין עונג, אבל בהשמטות נראה שהוא מדין כבוד, וזה לא נכנס בדברי הריטב"א שיליף לה מ"לכם" דמשמע דאי"ז מלתא דכבוד היום אלא מדין הגברא דהיינו או שמחה או עונג, ואולי אזיל ע"פ התוס' בפסחים ולמד דה"ה ביו"ט.

     ולכאורה נ"מ לדינא דאם הוא מדין שמחה וכפי שכתב המעדני יו"ט דעיקר השמחה בבשר והפת רק מסייעת לשמחה, א"כ אם אין לו בשר פטור מלאכול פת ואם יאכל וישכח יעו"י לא יחזור, [ועי' מש"כ להלן לדון בסברת הקצוה"ש ונוגע סברא זו גם לכאן].

     אבל אם הוא מדין כבוד או עונג גם בדלית ליה בשר חייב לאכול. [אם נפרש דהלכם הוא דין כבוד או עונג, או דהוא מצוה בפנ"ע, ומחייבת לאכול פת].

     וברשב"א בברכות אזיל בשיטת התוס' בסוכה שביו"ט אין חיוב לאכול פת [מלבד ליל ראשון דפסח ודסוכות] והחיוב בשבת הוא משום עונג, ומבואר ברשב"א דדין עונג מחייב פת [ולא כרע"א שדין כבוד הוא המחייב]

     ומבואר עוד דביו"ט ליכא דין עונג אבל ברמב"ם כתב פ"ו הט"ז מיו"ט דיש מצות עונג ביו"ט. ועיין בביצה לד: דשבת קובעת למעשר משום וקראת לשבת עונג, ובפסחים קה. איתא כשם ששבת קובעת למעשר כך קובעת לקידוש. ובשו"ת הרא"ש (כה ב) מבואר דגם יו"ט קובע לקידוש. ומוכח דיש עונג ביו"ט. אמנם עי' במאירי וצל"ח בביצה שם שדעתם שאין יו"ט קובע למעשר. [וזה כדברי הרשב"א].

     ועוד מבואר שדין שמחה אינו מחייב פת [וכמש"כ הגרע"א].

     נמצא דיש כאן כמה שיטות להמחייבים פת ביו"ט: א) מדין כבוד. ב) מדין עונג. ג) מדין שמחה.

     והנה בחוה"מ נוהג דין שמחה, וא"כ להרא"ש דשמחה מחייבת פת לכאו' יהיה חייב גם בחוה"מ, ועי' בבית יוסף קפח שסמ"ג וכל בו כתבו שבחוה"מ אינו חוזר על יעלה ויבוא, אבל התשב"ץ כתב דמחזירין אותו בחוה"מ [בסעודה ראשונה של לילה ויום] ופסק השו"ע דאין חוזר, ויש שכתבו דמשו"ה הגרע"א מיאן בשיטת הרא"ש שמחייב משום שמחה, דבשו"ע מוכח שלא פסק כוותיה.

     והנה הגר"א בסי' קפח ס"ז כתב דנראה להכריע כהתשב"ץ שחוזר בחוה"מ וכמ"ש ההלל והשמחה שמונה [- מבואר דלמד דפת מדין שמחה] ור' אליעזר אומר י"ד סעודות חייב לאכול [סוכה כ"ז, וצ"ע הא אין הלכה כר"א, ועוד דהתוס' כתבו דלר"א סגי במיני תרגימא, ועוד דדבריו רק בחג הסוכות מדרשא דתשבו כעין תדורו ולא בפסח, ויל"ע למסקנת הגמ' דחזר בו ר"א לפי פירוש התוס' שם, ועי' בשאג"א סי' קב ובערול"נ שם וצ"ע] ובתורת כהנים מקרא קדש כבדהו באכילה ושתיה וכסות נקיה [היינו שמלשון מאכילה מדייק שחייב בפת] ואמרינן בחגיגה י"ח א' תאמר בחוה"מ כו' [שקרוי מקרא קדש] אבל אינו מוכרח. עכ"ל הגר"א.

     ומבואר בדבריו דעכ"פ להתשב"ץ המקור לחיוב אכילה הוא מדין שמחה. [↑](#footnote-ref-465)
466. ואמנם התוס' בסוכה סברי דאין המצוה שייכת כלל לסוכה. אבל התוס' בברכות סברי דכיון דענינו של חג הסוכות הוא לישב בסוכה אמרינן דמצוות האכילה דינה שתיעשה בסוכה.] [↑](#footnote-ref-466)
467. והנה הרשב"א שם הביא ראיה וז"ל: ותדע לך דהא לר"א חייב אדם לאכול י"ד סעודות בסוכה, ובין לדידיה ובין לרבנן הולכי מדברות ביום פטורין ביום, בלילה פטורין בלילה, ולא שמענו שחלקו בין לילה ראשון לשארי הימים והלילות. עכ"ל. ומה שהביא ראיה מר"א לכאורה תמוה מאוד, דאליבא דר"א דיליף לה מ"תשבו" ודאי שפטור כאשר מצטער, שאין זה כעין תדורו. (עי' מהרש"ל דף כז.) וכל הנידון רק אליבא דרבנן דילפי לה מפסח. וכעין קושיא זו הקשינו באות רנו בהערה על המחה"ש סי' תקכט. ויש ליישב לפי מה שכתב הרש"ש בביאור דברי התוס' גבי חזר בו ר"א, דמאי דילפינן מ"בסוכות תשבו" היינו שיש "חיוב אכילה" לחוד, ומאי דתלה זאת בענין "בסוכות" היינו ללמדנו דשעור אותן סעודות הוא כשיעור שמחייב ישיבת סוכה – יותר מכביצה, אבל באמת אין צריך סוכה. [↑](#footnote-ref-467)
468. והבנין שלמה הבין דברי הגר"א כפשוטם דחסר "בתורת דירה" ואפילו דירת עראי לא הוי כשיורדים גשמים. [↑](#footnote-ref-468)
469. משמע דאף דבשאר ימים אין חיוב לאכול בסוכה, מ"מ צריך לעשות איזה ענין ישיבה בסוכה. אך אולי הכונה דאם עושה ענין קבע אחר צריך לעשותו בסוכה אבל לא נתכוין לומר שחייב לעשות זאת. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-469)
470. בשיעור האכילה של סעודת שבת אם הוא כזית או כביצה

     אעתיק מש"כ בזה בחדושי ברכות: והנה יל"ע מהו שעור אכילת סעודת שבת, ובטור סי' רצא כתב שהשיעור בכביצה, ובב"ח כתב שזה תלוי בפלוגתת ר"מ ור' יהודה ברכות מט: אם ברהמ"ז בכזית או בכביצה, [והיינו שפליגי מהו שיעור אכילה ושביעה] ואע"ג דהטור פסק בסימן קפד שברהמ"ז בכזית, התם בדיעבד סגי בכזית אבל הכא לכתחילה יאכל כביצה. [- נראה לפרש דלאו מטעם ספק אתי עלה אלא דכזית הוא שיעור שאין בו כ"כ שביעה, אלא דלר"מ סגי בכך לחייב בהמ"ז, אבל לגבי סעודת שבת לכתחילה בעינן דבר שיש בו שביעה להדיא, והיינו כביצה שבזה אף ר' יהודה מודה].

     ובפרישה כתב דהוי ספק ממש והכא לחומרא והכא לחומרא [ועי' בשיורי ברכה שהקשה דאם לא אכל כדי שביעה ספק בהמ"ז לקולא]. ובדין סעודת שבת משמע דסובר הפרישה כהרשב"א דהוי דאורייתא ולכן ספיקו לחומרא.

     והנה המג"א (רצא א) כתב דכביצה לאו דוקא אלא מעט יותר דכביצה הוי אכילת עראי כדאיתא בסי' רלב [שמותר לאכול לפני מנחה כביצה, ורק יותר מכביצה אסור.] וכתבו הפמ"ג וא"ר דמהב"ח הנ"ל והפרישה מוכח דסגי בכביצה מצומצמת.

     והגר"א כתב דילפינן לה מסוכה וגבי סוכה אמרו ביומא ע"ט: דכביצה בעי סוכה, ואע"ג דאביי ורב יוסף (סוכה כו. כז.) ס"ל דאף כביצה א"צ סוכה, מ"מ אמוראי דיומא הנ"ל ס"ל דהשעור בכביצה. ומבואר בגר"א דהשיעור כביצה מצומצם.

     והנה מצינו לראשונים דברים בזה, הב"י ציין לר"ן שבת (מג: בדפי הרי"ף) בשם הבה"ג שהשעור כביצה. וכ"כ הר"ן בסוכה (יב: בדפי הרי"ף) שהשעור כביצה [והוא פחות משעור ישיבת סוכה שהוא כביצה ועוד, ע"ש]. אבל ראיתי במג"א (קפח ט) שכתב בשם הר"ן שהשיעור כזית וצ"ע שם. ובריטב"א סוכה כז. מבואר דהשיעור הוא כזית, ועי' במלבושי יו"ט סי' רצא שהוכיח כשיטה זו מדאמרינן פרק כל כתבי לעולם יסדר אדם שלחנו בליל שבת ואפי' א"צ אלא לכזית.

     ובפוסקים יש סתירות בזה, עי' במג"א (קפח ט) שהשיעור בכזית [וכתב כן בשם הר"ן וכנ"ל] וכ"כ עוד בסי' תרלט סק"י, וסתר משנתו ממש"כ (בסי' רצא א) דצריך יותר מכביצה. ועמד בזה המחה"ש בסי' תרלט, והנה בסי' רצא כתב המחה"ש לישב קושית המלבושי יו"ט הנ"ל מהגמ' בשבת דיסדר שלחנו ואפי' א"צ אלא לכזית, והיינו ששיעור כביצה דומה ל"יסדר שלחנו" דבעינן להחשיב הסעודה הן בפריסת מפה וכדומה, והן בשעור האכילה, שיהיה כביצה, אבל בדיעבד יוצא בכזית כמו שיוצא בדיעבד בלי פריסת מפה, וזהו ביאור הגמ' הנ"ל בשבת. ולפ"ז מיושבת לכאו' הסתירה במג"א דהא לכתחילה והא דיעבד. ובאמת כ"כ במ"ב תרלט סקכ"ג בישוב סתירת המג"א בשם אחרונים. ובמ"ב סי' רצא סק"ב הביא בתחילה דברי מג"א שצריך יותר מכביצה, וי"א שאפי' בכזית יוצא [א"ר ומחה"ש] ונכון להחמיר לכתחילה אם אפשר לו. ובסימן רע"א סקל"ה כתב המ"ב דלקידוש במקום סעודה די בכזית, ובשעה"צ כתב דלגבי סעודת שבת משמע בסי' רצא דבעינן כביצה.

     והנה בקצות השלחן כתב דהאוכל כזית ושכח רצה לא יחזור דהרי י"א שלא יצא יד"ח בסעודה בזה, וא"כ א"א לומר על אכילתו שהיא חובה שהרי י"א שלא יצא יד"ח סעודה בזה. ותמה על הפוסקים שלא כתבו כן.

     אמנם לפמשנ"ת דדין כביצה הוא רק לכתחילה, א"כ בדיעבד ודאי יצא יד"ח סעודה אף בכזית וצריך לחזור.

     ועוד יש לדון בקושית הקצוה"ש, די"ל דכיון שחייב לאכול כביצה וכשאכל את הכזית יכל להשלימו לכביצה וא"כ אכל אכילה שחייב בה אלא שלא השלימה ולכן לא יצא, וי"ל דזה מקרי אכילה של חיוב כיון דהיתה ראויה להצטרף ולהוציאו ידי חובתו.

     [ויל"ע עוד לדברי רבי יהודה דבהמ"ז בכביצה אם נימא דלדבריו שיעור סעודת שבת בכזית א"כ לעולם לא יחזור דאין חייב לאכול שיעור המחייב בבהמ"ז, ולמש"כ הב"ח והפרישה דלר' יהודה ודאי השיעור סעודה בכביצה א"ש].

     חידוש נוסף כתב בקצוה"ש דלהסוברים דהשיעור הוא כביצה צריך לאכול כל כזית מתוך הכביצה תוך כדי אכ"פ, ושיהיו השני כזיתים תכופים באכילתם זא"ז, ושלכן יש שאינם אוכלים הדגים עד שיאכלו הפת שע"י הדגים יכול להימשך יותר משעור זה.

     אולם במטה אפרים כתב גבי ליל סוכות שאוכל כביצה [לפי חלק מהראשונים] שיאכל כל הכביצה תוך כדי אכילת פרס אחד. ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-470)
471. מדברי הריטב"א נראה שעיקר התירוץ הוא דהנ"מ שחייב לאכול בסוכה [כעין התירוץ של התוס' בברכות] אבל לענין שיעור האכילה הרי הביא בהמשך מחלוקת אם השעור שונה מכל יו"ט.

     אמנם הר"ן כתב: ביום טוב הראשון של סוכות גמרינן [מפסח] דמיחייב לאכול שיעור שהוא חייב לאכול בסוכה, דאילו מדין י"ט סגי ליה לאכול כביצה עראי חוץ לסוכה, דגמרינן מחג המצות דמחוייב לאכול שיעור המחוייב לאכול בסוכה. ולפיכך נראה שהוא חייב לאכול יותר מכביצה". משמע דילפינן מחג המצות את השיעור של "כביצה ועוד". ואח"כ כתב הר"ן: "אלא שיש אומרים דכיון דגמרינן מחג המצות, לגמרי גמרינן מיניה, מה התם בכזית אף הכא בכזית. ואע"ג דבשאר ימות החג כזית עראי הוא ורשאי לאוכלו חוץ לסוכה, אפילו הכי בלילה הראשון כיון שהכתוב קבעו חובה לאכול בסוכה עשאו אכילת קבע", ומשמע דהא גופא ילפינן שכזית מחוייב בסוכה. ונמצא א"כ שלשיטה דצריך כביצה ועוד אתא קרא לומר שצריך שיעור זה ולא סגי בכזית. ולשיטה דסגי בכזית בא הכתוב לקבוע ולחייב שיעור זה בסוכה בליל ראשון. [↑](#footnote-ref-471)
472. הקשה השפ"א דגם ביו"ט יש חיוב לאכול [והרי ע"ז שקיל וטרי הריטב"א מאי נ"מ בחיובא דילפינן מחג המצות טפי מחיובא דיו"ט] ולמה זה לא משוי ליה ג"כ קבע לחייבו בסוכה אף בלא ילפותא מחג המצות. ונראה דמדיוק לשון הריטב"א משמע דרק כאן שקבעו הכתוב חובה "בסוכה" הוא ההוכחה דהוי קבע. ובגדר הדברים י"ל דחיובא דסעודת יו"ט אינה הוכחה דהכתוב עשאה קבע. אבל כאן שהתחדש דמקיים "מצות סוכה" בכזית כמו שיעורא דמצה בפסח, בע"כ דהתחדש כאן שהוא קבע. ועי' בפנים באופן אחר. [↑](#footnote-ref-472)
473. והתוס' והרא"ש שלא תירצו דנ"מ לשיעור האכילה, עי' שער המלך פ"ו מסוכה ה"ז שיישב דע"י חיוב סעודת יו"ט הוי סעודת קבע אף בכזית. [וע"ש שדחה שלא מצינו מאן דסבר כן. ובטעם המלך הביא דהתניא ושבלי לקט כתבו כן דסעודת שבת הויא כקבע]. עוד תירץ דהתוס' ס"ל דגם סעודת שבת שעורה בכביצה ועוד כשיעור ישיבת סוכה. [↑](#footnote-ref-473)
474. מוכח דשינת עראי חייבת בסוכה מדאורייתא מדיוצא בזה ידי חובת סוכה דאורייתא. ועי' מש"כ בזה באות רסב. [↑](#footnote-ref-474)
475. לכאורה י"ל דכל מה שנחלק הריטב"א הוא רק אליבא דרבנן אבל לר"א באמת צריך לישן כל יום. אמנם עי' אות רס מדברי הרשב"א ובהערה שם ויש לדון להנ"ל. [↑](#footnote-ref-475)
476. אף דהוא ספק אם מחויב במצות ליל ראשון אחר חצות, מ"מ לא גרע משאר ימות הסוכות שמברך על ישיבת סוכה. ולכן כתב דבעינן כביצה. (שער הציון) [↑](#footnote-ref-476)
477. אכן המ"ב ס"ק כז כתב דהאחרונים הסכימו לדינא דאינו אסור כ"א מתחלת שעה רביעית אחר חצות היום וכמו שפסק המחבר בסימן תע"א. [↑](#footnote-ref-477)
478. והנה נחלקו הראשונים בטעם הדין דבעינן שיאכל לתיאבון. רש"י ורשב"ם פסחים צט: ד"ה לא יאכל כתבו משום הדור מצוה. והרי"ף והרא"ש והר"ן שם כתבו דחיישינן שאם יכנס ליו"ט כשהוא שבע יבטל מצות אכילת מצה. ואולי קושית הדרכ"מ תלויה בזה. [↑](#footnote-ref-478)
479. הרא"ש פסחים פ"ג סי' יח כתב דבמצה בעינן לכם דילפינן מחלה [וכעין עיסת מע"ש שפטורה מחלה למ"ד ממון גבוה] ולכן גזולה פסולה. והשאג"א כתב דהפסול רק משום מצוה הבאה בעבירה. והאריך בזה הבאור הלכה סי' תנד. [↑](#footnote-ref-479)
480. עי' אות רסג בדין אכילה אחר חצות. [↑](#footnote-ref-480)
481. בשו"ת יד אליהו סי' כג הוכיח דיש חילוק בין תערובת של מיני מתיקה בגוף העיסה לבין אכל מיני מתיקה נפרדים ביחד עם המצה. ולפ"ז ל"ק קושיא זו. [↑](#footnote-ref-481)
482. ועי' בכתבי הגר"ח סי' לו ובזכר יצחק סי' מג.

     [↑](#footnote-ref-482)
483. המהרש"א דייק מלשון זה דחובת האכילה היא בסוכה ודלא כמהרש"ל. אמנם המהרש"ל כתב דעיקר הכונה בירושלמי לאפוקי מיני תרגימא ואין הכומה לחייב דוקא על ה"סוכה". [↑](#footnote-ref-483)
484. והספק אם צריך לתיאבון י"ל דהוא ספק אם אכילה של היכי תמצי לישיבת סוכה ג"כ בעי לתאבון. [↑](#footnote-ref-484)
485. אבל לשיטת רש"י דמהני תשלומין עבור לילי ראשון במיני תרגימא, אף דבלילה ראשון בעי דוקא פת, מוכח דמהני תשלומין אף בדבר שאינו ממין החיוב העיקרי. ולפ"ז אין הוכחה מר"א שאמר משלים במיני תרגימא, דסגי ליה גם בחוה"מ עצמו במיני תרגימא. [↑](#footnote-ref-485)
486. לכאורה אין מובן לקושית מהרש"א שהרי במשנה לא נזכר במה משלים ויתכן דבאמת ההשלמה על לילי ראשון היא דוקא בפת. ובברייתא דתניא אם השלים במיני תרגימא יצא אפשר דקאי על שאר סעודות דבברייתא לא נזכר איזה סעודה מהי"ד לא אכל. ואולי קושיתו על סתמא דגמ' אלא מאי ישלים ישלים במיני תרגימא דקאי על ר"א ודוק.

     [ולשיטת הרא"ה אות רנח דא"א להשלים בפת נכונים דברי מהרש"א. אבל הרי ברש"י ד"ה תניא וד"ה אם מפורש דמהני השלמה בפת.] [↑](#footnote-ref-486)
487. הקשה הרש"ש הרי לדעת תוס' יש תשלומין גם לסעודות חולו של מועד ולמה תנן דוקא "יום טוב ראשון". וכתב לבאר דפירוש "יום טוב ראשון" הוא כל ז' ימי החג וקרי להו ראשון נגד יום שמיני שנקרא יו"ט אחרון. ומכאן ראיה דגם חול המועד נקרא יו"ט ודלא כמג"א ריש סי' תצ שדייק מהשו"ע דחוה"מ לא מקרי יו"ט ואין לומר בו בברכת המזון הרחמן הוא ינחילנו יום שכולו טוב. [אמנם המג"א יפרש כתוי"ט שהובא בפנים דהכונה אפילו יו"ט ראשון.] [↑](#footnote-ref-487)
488. והריטב"א הביא בשם רש"י דחזר בו ר"א מהא דיש תשלומין, וכנראה היתה לו מהדורא אחרת של רש"י. וע"ש משה"ק על פירוש זה. [↑](#footnote-ref-488)
489. עי' אות רסט ביאור דברי התוס' למהרש"ל. [↑](#footnote-ref-489)
490. אמנם בביאור הסוגיא יש לו פירוש אחר. [↑](#footnote-ref-490)
491. ובתוס' הביאו ירושלמי "אמר ר' אחא למצוה חשובה" ופירשו התוס' כלומר לכתחילה צריך לאכול בסוכה ואם לא אכל משלים בשמיני בלא סוכה. ומבואר כהערוך לנר, וצ"ע על השאג"א שפירש באופן שונה, ויש שכתבו שזה תירוץ נוסף. [↑](#footnote-ref-491)
492. ואין לפרש בדעת תוס' הרא"ש כרש"ש אות רעד דאין כלל חיוב סוכה בי"ד סעודות דא"כ לא היה נצרך לדמיון לתשלומי תפלה במוצא"ש. [↑](#footnote-ref-492)
493. מבואר דפליג על הריטב"א ורבנו יהונתן וס"ל כהרא"ה דלר"א משלים דוקא ביו"ט אחרון ולא בחולו של מועד. ואמנם הראבי"ה לאו מטעמו של הרא"ה -דבעינן להשלים בדבר שהוא כמוהו- אתי עלה, אלא מטעם אחר כמו שיתבאר. [↑](#footnote-ref-493)
494. מבואר דהטעם דלא יוצא בהשלמה בחוה"מ משום דכל מה דאכל חובת היום הוא ולא תשלומין. וצ"ב א"כ למה ביו"ט אחרון עולה לו להשלמה, והרי גם ביו"ט אחרון יש מצוה לאכול מדין יו"ט. ויבואר בהמשך. [↑](#footnote-ref-494)
495. מבואר דהטעם דאין עולה לו התשלומין בחוה"מ משום דאין קצבה. והדבר צ"ע דאיפכא מסתברא, אם אין קצבה נמצא דאין חייב לאכול וא"כ תעלה לו הסעודה להשלמה. ויבואר בהמשך. [↑](#footnote-ref-495)
496. כאן הוכיח הראבי"ה דבעלמא יש תשלומין אף בחוה"מ וא"כ הא דהכא לא מהני בע"כ הוא מטעם שאין קצבה. [↑](#footnote-ref-496)
497. המשך דברי הראבי"ה: ולר"א אם השלים במיני תרגימא יצא. וכך נראה לי דלרבנן ישלים סעודת לילי יום טוב הראשון במיני תרגימא. ע"כ. והדברים צ"ע הרי רבנן אמרו דזה מעות לא יוכל לתקון. [↑](#footnote-ref-497)
498. משמע דאין חסרון ההיכר משום דיש לו חיוב לאכול משום יו"ט אחרון, אלא משום דרגיל לאכול כל יום. [↑](#footnote-ref-498)
499. היינו סילוק השלחן לפני ברכת המזון, (עי' ברכות מא:) אך הריטב"א אות רפ מפרש אחר ברכת המזון. [↑](#footnote-ref-499)
500. נראה דהוה קשיא ליה לרש"י דלעיל משמע דבעינן דוקא מיני תרגימא דאי לאו הכי ליכא היכרא. ואילו בברייתא משמע דהוי קולא ורק "יצא" בזה אבל אין זה הצורה העיקרית של קיום ההשלמה. ולזה תירץ רש"י דהברייתא באה לומר דאין צריך סעודה נוספת אלא סגי במיני תרגימא ולעיל דמשמע דמיני תרגימא עדיפי היינו כלפי סעודה ראשונה לחוד. [↑](#footnote-ref-500)
501. גם דעת הריטב"א דאם משלים במועד לא מהני סעודת פת, אבל ביו"ט אחרון דעתו דמהני פת, וההיכר יהא ע"י שאוכל בסוכה. ויבואר באות רפ. [↑](#footnote-ref-501)
502. צ"ע מהגמ' ביומא עט: "לימא מסייע ליה לפיכך אם השלים במיני תרגימא יצא ואי סלקא דעתך פירי בעו סוכה ליתני פירות", ומבואר להדיא דאפשר להשלים גם בדבר המחויב בסוכה. [↑](#footnote-ref-502)
503. דלא כרש"י שיש בזה בל תוסיף אלא כראשונים באות רפ. [↑](#footnote-ref-503)
504. כונתו דכל ההיתר לאכול בליל אחרון בסוכה הוא רק כשניכר שהוא לשם תשלומין ולא לחובת היום ולכן מותר רק במני תרגימא שניכר שהם לתשלומין. [והגם שכתב דיוצא יד"ח סעודה גם במיני תרגימא. מ"מ כיון שרגילין לאכול בפת ובשר והוא אוכל מיני תרגימא הוי היכר. כן נראה לפרש.] [↑](#footnote-ref-504)
505. מבואר בריטב"א דההשלמה נאכלת ביו"ט אחרון בסוכה וכדעת תוס' רי"ד אות רנח רעח. אבל לשיטת רש"י ותוס' דאסור לאכול בסוכה לא קשה קושית הריטב"א. [↑](#footnote-ref-505)
506. מבואר בריטב"א דאין יוצא בסעודת פת אם היא נאכלת בהפסק זמן מסעודה ראשונה, אף דהיא סעודה נוספת, וכן דעת הר"י מלוניל הובא באות רעט, ודלא כרש"י שכתב דמהני בכל שכן. [↑](#footnote-ref-506)
507. היינו שיקבע על דברים הבאין מחמת הסעודה כגון בשר ודגים עי' ברכות מא: [↑](#footnote-ref-507)
508. מבואר בריטב"א דאיסור ברכה שאינה צריכה קיים למרות שזה לצורך השלמת הסעודה.

     ועי' מג"א (סי' רטו סק"ו) שכתב בשם השל"ה דבשבת אם הביאו לו פירות תוך הסעודה יכול להניחם עד אחר הסעודה כדי לברך עליהם ברכה אחרונה דבשבת מותר לגרום ברכה כדי להשלים מאה ברכות. וכתב ע"ז המג"א: וקשה דהא בגמרא [ביומא ע. שמבואר שם דין ברכה שאינה צריכה] ביום הכפורים עסקינן וחסר ממנין מאה ברכות, ובשל"ה עצמו דחק היאך יכול להשלים מנין ק' ברכות, ואפ"ה אסור לגרום ברכה, ק"ו בשבת. ועוד שבתוס' שבת דף קי"ח כתבו דאסור לחלק סעודת שחרית לשנים כדי לקיים ג' סעודות משום דגורם ברכה שא"צ. ואף דלא קי"ל הכי היינו משום סעודה ג', אבל משום מאה ברכות אסור להוסיף, ור"מ גלאנטי בתשובה סי' ל"ח כת' דבשבת יכול לצוות לבני ביתו שלא להביא כל הפירות לפניו בבת אחת עכ"ל וה"ה דיכול לצוות להביאם אחר הסעודה ומיהו אף בחול אם אין חפץ לאכול אלא מעט מעט או שחפץ לאכול אחר הסעודה רשאי אלא דבשבת ראוי לעשות כן משום הברכה ובכנסת הגדולה כתב בשם ספר הזכרונות דאפילו מצוה שלא יביאם לפניו אסור להרבות בברכות ועיין בספר שתי ידות דף ק"ב ע"ב. [ועי' אריכות בזה בקו"א להגר"ז סי' רמט סק"ד.] [↑](#footnote-ref-508)
509. צ"ע דנהי דלא הוסיף ברכה שאינה צריכה לפניהם כיון שבין כך היה צריך לברך, מ"מ יש כאן ברכה שאינה צריכה לאחריהם שבתוך הסעודה לא היה צריך לברך ברכה אחרונה עי' ברכות מא: עוד צ"ע דהריטב"א בברכות מא: מפרש דברים הבאים שלא מחמת הסעודה דזה רק פירות. [↑](#footnote-ref-509)
510. וכ"כ הערוך לנר דרש"י פירש כאן כמ"ד דפירי בעי סוכה. וכן נראה מדברי הר"ן (שבת מד. בדפי הרי"ף) ע"ש היטב שכתב דמסקנת הסוגיא ביומא דמהני פירות. ומפורש הוא בב"י או"ח סי' רצא דרש"י דידן סובר דמיני תרגימא היינו פירות. והגר"א שם כתב דהר"ן בא ליישב פרש"י. [↑](#footnote-ref-510)
511. היינו מש"כ התוד"ה חזר "ובירושלמי משני אמר ר' אחא למצוה חשובה כלומר לכתחילה צריך לאכול בסוכה ואם לא אכל משלים בשמיני בלא סוכה". ועי' אות רעד. [וצ"ל דהתוס' עצמן מחלקים בין אכילה מחוץ לסוכה לאכילת דבר שאינו חייב בסוכה.] [↑](#footnote-ref-511)
512. בביאור הגר"א סי' רצא מבאר דמה שרצו ללמוד מכאן על שבת, היינו דהמשנה קראה לזה "סעודה", וא"כ גם בשבת שתקנו "סעודה" מהני באותן מינים. [↑](#footnote-ref-512)
513. אין כונת התוס' להשלמה ביום אחר כמו לר"א, דלשבת אין תשלומין. אלא תוס' לשיטתם בד"ה חזר דפירוש "להשלים" הוא להשלים המנין שחייב בו. וה"נ קאי על סעודה ג' עצמה שהיא משלימה את מנין הג' סעודות.

     [↑](#footnote-ref-513)
514. לשיטת רש"י אות רנז רפא דתשלומין מתקיימים גם בפחות מחיוב הסעודה בשעת חובתה, א"א להביא ראיה מתשלומין על עיקר סעודה ג.' אך ראית התוס' היא לשיטתם שתשלומין וחובת הסעודה בשעתה נעשים באותו סוג אכילה. ועי' בריטב"א שעמד בזה ע"פ שיטתו באות רפ, וכתב על הלומדים מכאן על סעודה ג': והא בורכא דהכא שהיא תשלומין ולא אפשר בריפתא דלא מינכרא מלתא עביד במיני תרגימא. אבל התם סעודה שלישית חובה היא כשתים‎ הראשונות וחייבת בפת נפקא לן מדכתיב תלתא היום בקרא ומי חלק ביניהם אלא ודאי שאינו יוצא ידי חובתו אלא בפת. [↑](#footnote-ref-514)
515. עי' ר"ן שבת קיז. ובתוס' שם. [↑](#footnote-ref-515)
516. ובתהלה לדוד סי' רצא דן דאולי מהני לשתות יין כמו דמהני לכמה שיטות לצורך קידוש במקום סעודה. וע"ש שזה עדיף מפירות. ודן כמה שיעור השתיה שצריך לשתות. [↑](#footnote-ref-516)
517. בספר מהרי"ל הביא גמ' זו וכתב: ואמרתי לפני מהרי"ל והיאך אדם רשאי לאכול בסוכת חברו ומניח את שלו. שמא הא דאמרינן ביטל מצוה הראשונה דוקא במי שיש לו ב' סוכות. [ביאור הדברים יבואר בס"ד באות של ע"ש.] והמג"א (תרלז א) כתב עלה: צריך עיון על מה שנדחק מהרי"ל ומביאו בשל"ה היאך יוצא אדם מסוכה לסוכה ע"ש דהא קייל"ן כחכמים שמותר לצאת מסוכה לסוכה. ובא"ר כתב דטוב לחוש לדברי האוסר. [ועי' פמ"ג שהביא ראיה לזה מדף לא.] וכתב הפמ"ג דלפ"ז הוא הדין שיש להחמיר בשאולה. וע"ש דאנן קיי"ל לגמרי כרבנן.

     והנה מדברי מהרי"ל שכתב דיכול לאכול בסוכת חברו מוכח דמה שהצריך ר"א סוכה שבעה ימים אין הכוונה שאם אוכל בסוכה אחרת לא מקיים מצוה, שהרי א"כ מה ההיתר לאכול בסוכת חברו. אלא סברת ר"א דמלבד דינא דאסור לאכול מחוץ לסוכה יש עוד דין לקבוע דירתו בסוכה ויסוד לזה מהמשנה דף כח: כל שבעת ימים עושה סוכתו קבע וביתו עראי וזה מתקיים רק בסוכה אחת. ולהלן אות של יבואר יסוד זה בארוכה, ושגם רבנן מודים לזה אלא דס"ל דאפשר לקיים זאת גם בב' סוכות.

     עוד כתב הא"ר לפרש דדברי ר"א כאן אינם לשיטתו בע"ב אלא כאן ס"ל דביטל את הסוכה הראשונה מכאן ולהבא ואינו יכול לחזור לשם וזה לכו"ע. וע"ש. [↑](#footnote-ref-517)
518. והנה השפ"א (בע"ב) כתב דרק ישיבתו הראשונה בטלה אבל מכאן ולהבא מקיים מצות סוכה. אמנם לכאורה כיון דאין כאן שבעת ימים אין כלל קיום. גם לדבריו יש כאן ב' דינים חדא על הסוכה שצריכה להיות קיימת כל שבעה ועוד דין בגברא שישב בסוכה אחת ובזה בטל רק העבר ולא העתיד. ואילו מדברי רש"י נראה שהכל דין אחד וא"כ גם ביוצא מסוכה לסוכה לא מקיים גם מכאן ולהבא. [↑](#footnote-ref-518)
519. וכ"כ בחי' תלמיד הרמב"ן ובמאורות. [↑](#footnote-ref-519)
520. עי' באור הלכה ריש סי' תרלז שנחלק עם המאמ"ר אם מותר לעשות מלאכה גמורה במועד לצורך בניית הסוכה. ודעת הבאוה"ל להתיר. ובמאירי כאן מפורש כמאמר מרדכי. [↑](#footnote-ref-520)
521. יל"ע אם תלוי בסכך או בדפנות. [ועי' אות רצא בשם הגר"ח דדינים שהם בקיום הנמצוה נאמרו גם בדפנות.] ואם נימא תלוי גם בדפנות יל"ע אם בנה באופן שיש שיעור הכשר סוכה [שתים כהלכתן ושלישית אפילו טפח] מהעצים הקודמים ורוב הדפנות מעצים חדשים האיך נדון לה. [↑](#footnote-ref-521)
522. מבואר דהא דהיה זמן קצר שלא היתה בנויה לית לן בה, אף דאין כאן שבעת ימים שלמים, כל שלא עבר יום שלם בלא שתהא בנויה. ועי' בזה. [↑](#footnote-ref-522)
523. המחזיק ברכה סי' רכג הביא דמהר"י אבוהב צוה לברך שהחיינו. [ולא הטוב והמטיב.] ועי' בזית רענן ח"ב סי' ג שדעתו לא לברך כלל כיון דהוי הנאה רוחנית ומצד המצוה הוי רק הכנה למצוה שאין מברכין עליה שהחיינו ע"ש. [↑](#footnote-ref-523)
524. פי' ולכן לא יתירו לו לבנות סוכה חדשה, ועי"ז יזדרזו כולם בערב החג לעשות סוכה בת קיימא. [↑](#footnote-ref-524)
525. וכמבואר במג"א (תרכט כב) ונתבאר בפ"ק אות קנז. [↑](#footnote-ref-525)
526. עי' אות רו מש"כ בשם החכ"צ. [↑](#footnote-ref-526)
527. הקשה רבנו פרץ דשמא מירי שתלו בה מרגליות ואבנים טובות ועשו אותה כ"כ יפה שיש שוה פרוטה לכל חד. [וצ"ע דלכאורה האבנים טובות ענין בפני עצמו הוא והסוכה עצמה יש בה פחות משו"פ לכל חד.] [↑](#footnote-ref-527)
528. בפשטות משמע דאפילו אם שאול כשר מ"מ פחות משו"פ פסול ולכן צריך לשאול את הסוכה כדי שיהא לו שו"פ. [ועי' להלן בהערה באות זו שכך נראה שפירש השערי תשובה בדברי רש"י.] אמנם תמה המנ"ח (מצוה שכה) דאם שאול כשר א"כ גם פחות משו"פ כשר הואיל ולא ממעטים מ"לך". ולכן כתב בכוונת רש"י דלא מטי פרוטה לכל אחד אלא ע"י שאלה, ואי אמרת שאול פסול א"כ לא משכח"ל שיצאו בסוכה. אלא ע"כ שאול כשר וא"כ אין צריך לשאלה כי פחות משו"פ נמי כשר כיון דאין צריך לכם. [ולענ"ד אפשר לפרש דמש"כ רש"י 'אלא בשאלה' הוא המסקנא דמיירי בשאלה ולא בשותפות, דהיינו שהיה של אחד והוא השאיל לכולם.]

     והנה עי' באחיעזר ח"ב סי' מז שכתב בדעת המג"א דלא סגיא ברשות השתמשות בסוכה אלא בעינן קנין שאלה בסוכה. ולפ"ז אפשר לפרש דברי רש"י כפשוטן דהך קנין שאלה בעינן שיהא שו"פ. אמנם האחיעזר דחה סברא זו מהסוגיא להלן לא. ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-528)
529. עי' יד אפרים (מרא"ז מרגליות בעל בית אפרים) על השו"ע יו"ד סעי' סא שדן אם מהני קנין על פחות משו"פ. ועי' מנחת פתים להגר"מ אריק בשיירי מנחה חו"מ סי' שס האריך להוכיח דיש קנין בפחות משו"פ ותמה על היד אפרים. [↑](#footnote-ref-529)
530. כן נראה לפרש הוכחתו. ואמנם בשו"ת ברית אברהם (או"ח סי' כו כז) כתב דלהסוברים דאין בעלות על איסורי הנאה מוכח דגם במגרש בגט של הפקר הרי זו מגורשת, והביא בזה פלוגתא ע"ש. ולפ"ז אין ראיה. [↑](#footnote-ref-530)
531. מש"כ המהר"ם שיק דהחסרון בהקנאת שטרות הוא משום שאין גופן ממון הוא מחודש. ועי' חי' רבנו חיים הלוי הלכות מכירה פכ"ב הי"ז דהטעם משום דלא בא לעולם או דאינו ברשותו. והנה זה סברא למה א"א להקנות את "מעות הפירעון", והגר"ח דן למה א"א להקנות את גוף החוב, וכתב משום דאין חוב בר קנין ואין קנין נתפס בו והוא חסרון במעשה הקנין. והגרע"א בב"מ כ. כתב דלא נתפס בו קנין משום דאינו בעין.

     ועי' רשב"א ב"ב קמז: וז"ל: חדא דהא התם אדרבא אמרו יצאו שטרות שאין גופו מכור ואין גופו קנוי, אלמא התורה העידה עליו שאינה ממכר ואינו קנוי ומכור. וצ"ב.

     [↑](#footnote-ref-531)
532. ואפ"ל דחלק כלל הכהנים הוא יותר מפרוטה וזה אוסר כדמשמע ברש"י כאן דרק פחות מפרוטה לא הוי לכם. [↑](#footnote-ref-532)
533. ועדיין צ"ע דמשמע ברש"י כאן דכל שיש בו שו"פ מקרי חלק חשוב והתם נמי איכא לכלל הכהנים יותר מפרוטה. וי"ל כסברת רש"י במנחות. [↑](#footnote-ref-533)
534. משמע דס"ל לשערי תשובה דגזילת פחות משו"פ אין בה איסור וצ"ע דמפורש ברמב"ם הלכות גניבה פ"א ה"ב אסור לגנוב כל שהוא דין תורה [וכתב המ"מ דזה כדין חצי שיעור]. ובהלכות גזילה פ"א ה"ב כתב: ואסור לגזול כל שהוא דין תורה. שו"ר שכתב השערי תשובה כן בהמשך. וצ"ע מעיקרא מאי קסבר. אך באמת יש שחלקו על הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-534)
535. ובתוס' רי"ד סוכה מא: מבואר דאינו יוצא וז"ל: ואי קשיא כיון דכל מידי דאינו ש"פ לא חשיב ממון למיחל הקדש עלויה אי הכי גם גזל נמי לא יקרא, ואמאי תנן 'הדס הגזול פסול וערבה גזילה פסולה' והרי אם תובעין בדין אין ב"ד נזקקין לפחות משו"פ ואין יכול הנגזל להוציאו בדיינים והוי כדידיה וקרינא ביה שלכם, כדאמרן לעיל בריש פרקין וליקנייה בשינוי מעשה, כי היכי דהתם אינו יכול להוציאו בדיינין מפני ששינהו ואין לו עליו אלא דמים, הוא הדין נמי הכא כיון שאין בו שו"פ אינו יכול להוציאו בדיינים ואמאי לא יצא בו.

     תשובה: כשגזל דבר שאין בו שו"פ אע"פ שאינו יכול להוציאו בדיינים ולאו בר השבה היא מ"מ הגוזל במאי קנאו, ואע"פ שאינה חשובה גזילה אצל הנגזל, רחמנא קפיד עלה כיון דלא הואי דידיה ופסלה משום גזילה. וזה דומה למאי דאמרינן (עירובין סב.) 'בן נח נהרג על פחות מש"פ ולא ניתן לחשבון', אלמא אע"ג דלגבי ישראל הנגזל לא חשיבא גזילה, לגבי בן נח חשובה גזילה להתחייב עליו. והוא הדין נמי הכא אע"ג דלגבי נגזל לא חשיבא גזילה, אצל הבורא חשובה גזילה כיון שלא קנאה בכלום ולא קרינא ביה לכם ואינו יכול לקיים בה המצוה. [↑](#footnote-ref-535)
536. והיינו דמזה מוכח דגם מדין "לכם" לא התמעט פחות משו"פ, ולכן אין זה נ"מ. [אמנם למש"כ לעיל מהרמב"ם דאיכא איסור גזילה גם בפחות משו"פ, ליכא כלל ראיה.] [↑](#footnote-ref-536)
537. צ"ע דא"כ גם בסוכה נימא דיש בה שו"פ מהאי טעמא דראוי לו למצוה. [↑](#footnote-ref-537)
538. צ"ע דגם לנגזל חזיא למצוה ולמה לא הוי כלפיו שו"פ. [↑](#footnote-ref-538)
539. עי' קהלת יעקב (שצויין בפנים) שהביא מדברי מהר"י קורקוס פ"ו מבכורים ה"ו בשם הרשב"א שהלכה כר' אלעאי. אך בדעת התוס' דחה הסבר זה ע"ש. [↑](#footnote-ref-539)
540. וכיון לזה הערוך לנר. [↑](#footnote-ref-540)
541. הב"י סי' תרלז הביא דברי הריב"ש. ועי' כפות תמרים להלן לא. משכ"ב, ובמנ"ח מצוה שכה. [↑](#footnote-ref-541)
542. לפי מה שיתבאר באות רצט די"ל דהסוכה פסולה אפילו לבעה"ב, משום דכל שיש בה קניני גזילה הרי היא פסולה, א"כ גם רשות בעל הבית לא תועיל. [↑](#footnote-ref-542)
543. שם כתב דבסתמא אין רשות מבעל הבית שמא בעל הסוכה הוא מקפיד ע"ז שלא יראה חבירו את עסקיו ואת אכילתו בלי ידיעתו. אבל אם הסוכה גזולה לא שייך זאת כמובן. [↑](#footnote-ref-543)
544. דאיכא ביה רק משום "מצוה הבאה בעבירה" ולא משום "לכם". [↑](#footnote-ref-544)
545. כונת הגר"א דלפי השו"ע יש נ"מ דאי משום "מצוה הבאה בעבירה" פסול רק לגזלן ואי משום "לך" פרט לגזול פסול גם לאחריני. [↑](#footnote-ref-545)
546. והנה מבואר מדברי הריטב"א שיש חיוב להקביל גם ביום חול, ועכ"פ קיום מצוה ודאי שיש בזה. אמנם המג"א סי' תקנד כתב דלילך לצורך לראות פניו בשבת הוא חיוב והוי מצוה, ומותר לילך במים בת"ב בשביל זה. אבל לראות פני רבו בחול הסתפק שם המג"א אם זה מצוה. ובמג"א סי' שא סק"ז כתב דבחול אין מצוה ובשבת וחודש איכא מצוה וליכא חיובא וברגל יש חיוב. ועי' במחה"ש סי' תקנד שביאר מקור הדין והאריך לבאר סוגיתנו לפי ב' השיטות. ועי' בשו"ת מים חיים [הגאון רבי חיים הכהן רפפורט אבדק"ק אוסטרהא] סי' יד משכ"ב ביאור מחודש. [↑](#footnote-ref-546)
547. הנה הנו"ב יסודו דהקבלת פנים משום שיש תוספת קדושה ואז יכול הרב להשפיע לתלמידו. אמנם מדברי הרמב"ם הלכות ת"ת פ"ה ה"ז משמע דהוא מדיני כבוד רבו כמו שהעיר בתשובת דברי מלכיאל ח"ב סי' עה. וברמב"ן על התורה (שמות כ ח) משמע דהוא כדי לשמוע ממנו דבר ד'. [↑](#footnote-ref-547)
548. וקצת ראיה לנו"ב מדברי רש"י קידושין נט. ד"ה לרגל. אמנם בחלקת יואב (בקבא דקשייתא פא) הוכיח מרש"י סוכה י: ד"ה שלוחי דגם בזה"ז יש חיוב. [↑](#footnote-ref-548)
549. עי' ברי"ץ גיאות שיטה מחודשת דאם הסוכה פתוחה לבית באופן שמחיצת הבית משמשת לדופן הסוכה אסור להשתמש בבית ואם משתמש בו הסוכה פסולה. והרי"ץ גיאות כתב לחלוק ולהכשיר דסוכה לאו כהר הבית והיא ולא כבית הכנסת היא דתנינא בהו לא יעשנה קפנדריא אלא כבית היא שדרין בתוכה מה בית אי מעביר עליה לא איכפת לן אף סוכה נמי כל שהיא כהלכתה אי מעביר עליה לא מיפסל דמצות סוכה גופה בדירת המחויב בה תליא לדור ולאכול ולשתות בתוכה וכל היכא דנמצא דר בתוכה בין פתחי הבית ופתוחין לתוכה ועוברין דרך עליה בין שמשתמשין מתוכה לבית ואיהו לא קפיד מצותה קיימת ועומדת. [↑](#footnote-ref-549)
550. נחלקו הפוסקים אם פסקינן בסוכה גדולה כב"ש. ועי' שו"ע תרלד ד שהחמיר בזה. ועי' פמ"ג (תרלד א"א א) שהסתפק אם השחלן מתחת סכך שפסול מדרבנן אם ג"כ גזרינן שמא ימשך דגזירה קרובה היא, או דהוי גזירה לגזירה. ובסי' תרמג (מ"ז ד) החמיר בזה. והבכור"י בסי' תרלד מיקל בזה ומ"מ כתב דלכתחילה יש להחמיר. [↑](#footnote-ref-550)
551. והיינו דכל הגזירה רק אם מעוטו מחוץ לסוכה. ויש לפרש בסברתו דאם כולו בסוכה לא חיישינן כ"כ שימשך. או די"ל דגדר הגזירה היתה שבכה"ג כיון דמקצתו בחוץ נגרר דינו מדרבנן אחר החוץ והוי כנמצא בחוץ [כמו ברובו בחוץ] אבל אם כולו בפנים ליכא לגדר הגזירה. [↑](#footnote-ref-551)
552. ועי' בהמשך בדברי קרבן העדה שמבואר לכאורה ג"כ כהא"ר, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-552)
553. מבואר ממש"כ "רק" בראשו ורובו בסוכה, דלא גזר אלא כשראשו ורובו בסוכה אבל אם כולו בסוכה לא גזר. [↑](#footnote-ref-553)
554. לענ"ד יש לדון גם אם נימא דאין כאן ט"ס ונימא קאי על שינה ולא על אכילה [עי' מה שהביאו בזה בדרשו] דכל חומרא זו היא דוקא באופן דרק רובו בסוכה כמו כאן דאיירי שרגליו חוץ לסוכה. אבל אם כולו בסוכה אין צריך שלחן וכמו שכתבנו לעיל מדברי הקרבן העדה. אך במג"א (תרמ ט) מבואר בתוך דבריו דאפילו אם רק ראשו ורובו בסוכה אפשר לישן בלא שלחן בסוכה. [↑](#footnote-ref-554)
555. פי' הרי קיים מצות לבן וא"כ למה אמר שפטר נפשיה "מציצית" ולא "מתכלת". [↑](#footnote-ref-555)
556. ז"ל הריטב"א: הא דתנן אמרו לו א״כ היית נוהג לא קיימת מצות סוכה מימיך, לאו דוקא, דהא סוכה גדולה וכשרה היא אלא דאסרו רבנן שלא תהא שלחנו בתוך הבית גזירה שמא ימשך אחר שלחנו. אלא פירושו לא קיימת מצוה סוכה כראוי וכרצון חכמים. ודכותה בפרק ערבי פסחים מי שלא אמר ג׳‎ דברים אלו בפסח לא יצא י״ח שפירושו שלא קיים מצותו כראוי אבל ודאי אינו מעכב וכן רבים. [↑](#footnote-ref-556)
557. וכתב שם הבאור הלכה דאין נ"מ מפלוגתא זו להלכה, דלתרוייהו צריך לחזור ולאכול [את חיובו של ליל יו"ט ראשון.] אמנם העיר הרב ישראל לנדא דלשון הריטב"א "אינו מעכב" ולשון הר"ן "לא סגי דלא יצא" משמע דיצא בדיעבד, ודוחק לומר שכונתו דיצא מדאורייתא ולא מדרבנן. ועי' גם במלחמות ברכות ב: בדפי הרי"ף שכתב גבי כל שלא אמר שלשה דברים אלו לא ייד"ח, דאין צריך לחזור ולאכול שוב.

     ובשם הגר"א גנחובסקי זצ"ל שמעתי ב' נ"מ. א. לענין סוכה דנאסרת כל שבעה רק ע"י שיושב בה [ולא בהזמנה בעלמא] כמבואר ברמ"א (סי' תרלח ס"א) וא"כ אם יושב ראשו ורובו בסוכה ושלחנו בתוך הבית אם נימא דגם מדאורייתא לא קיים מצוה אין הסוכה נאסרת אבל אם קיים עכ"פ מדאורייתא הרי הסוכה נאסרת. ב. עוד נ"מ אם בספק שלחנו בבית אזלינן לקולא או לחומרא [וכגון במחלוקות באות שה שו אם אפשר להקל בהם מדין ספיקא דרבנן לקולא.]

     ונראה דשני הנ"מ הן רק לסברת הקובץ הערות אות שט דרבנן הפקיעו את המצוה. אבל לסברת הדבר אברהם דמה שאינו יוצא הוא משום מצוה הבאה בעבירה, א"כ נ"מ א' ליתא, דכיון דעצם הישיבה אוסרת את הסוכה אף בלא שיאכל ובזה ליכא עבירה. וכן הנ"מ הב' ליתא דכיון דתחילת הדין מכח העבירה א"כ אם כל העבירה דרבנן אזלינן בה לקולא וממילא אין כאן מצוה הבאה בעבירה. ורק לסברת הקובץ הערות איכא לנ"מ הנ"ל. [↑](#footnote-ref-557)
558. אמנם הערוך לנר עצמו כתב דלולי דברי הראשונים היה מפרש דהא דמי שלא אמר שלשה דברים הללו לא יצא יד"ח היינו דלא יצא ידי חובת "ספור יציאת מצרים", דלעיכובא הוא שיספר על פסח מצה ומרור. וזהו החילוק בין מצות הספור בפסח לחובת זכירת יצי"מ בכל הלילות. [וידוע כעי"ז בשם הגר"ח.] [↑](#footnote-ref-558)
559. צ"ע דרק לר"א מעטינן שאולה (לעיל כז:) אבל לרבנן רק גזולה התמעטה ולא שאולה. אך עי' ערוך לנר (הובא באות רצט) שהסתפק אם סוכת הפקר כשרה ודברי רא"ב קאמאי יתכנו לפי הצד שפסולה. ועי' אחיעזר (ח"ב סי' מז אות ה). [↑](#footnote-ref-559)
560. צ"ב בק"ש אחר חצות שכתב רבנו יונה שאינו יוצא איזה איסור דרבנן יש. ואולי נימא דהוי בל תוסיף מדרבנן. ובאמת נחלקו האחרונים בקורא ק"ש אחר זמנה לשם מצוה אם עובר בבל תוסיף. הח"ח (הובא בספר הצדיק ר' שלמה אות סב) אמר דהוי בל תוסיף. אמנם בספר המעיר על מסכת ברכות (מהג"ר משה דויטש מכולל חזו"א) סי' ב כתב דהחזו"א אמר לו דאין בזה בל תוסיף כיון דהוי פרשה בתורה וכל שאם אינו מצוה זו מתייחס למצוה אחרת אין בזה בל תוסיף. [יסוד זה קשה לי מבל תוסיף דברכת כהנים שהוא בפסוקי תורה עי' ר"ה כח: וי"ל.] ובשלמי יוסף מנחות כתב הגר"י אדלשטיין דלפי סברת העונג יו"ט (סי' א) לא שייך בל תוסיף דאם אין זה זמן שכיבה או קימה הוי חסרון בצורת המצוה ולא רק בזמן המצוה. ועפ"ז יש לדון כאן ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-560)
561. לכאורה אי משום קנסא הוא איך הופקע הדאורייתא. וצ"ל דלשיטתו באמת רק מדרבנן לא יצא. וא"כ בתוס' דידן א"א לפרש כן וצ"ע. [↑](#footnote-ref-561)
562. הנה בפירוש קדמון [הובא בקובץ שיטות קמאי] גרס כן ומדמה לה להא דאמרינן לעיל כו: אם בא להחמיר על עצמו מחמיר. ועי' ערוך לנר שהקשה על גירסא זו מהא דיבמות טו. דאמרינן דבמחלוקות בין ב"ש וב"ה לא עשו ב"ש כדבריהם. ומתיב מר זוטרא מעשה וילדה כלתו של שמאי הזקן ופיחת את המעזיבה וסיכך על גבי מטה בשביל קטן ש''מ עשו. התם הרואה אומר לאפושי אויר קעביד. ע"כ. והשתא אי נימא דשמאי עביד לה רק בתורת חומרא לק"מ. [↑](#footnote-ref-562)
563. כונת הריטב"א לירושלמי שכל הפטור מדבר ועושהו נקרא הדיוט הובא באות ריא. ומוכח מדבריו כדעת הגר"א המובא שם דהא דנקרא הדיוט אינו כסברת הבאור הלכה בשם עולת שמואל משום דמבטל שמחת יו"ט, דא"כ בקטן ליכא להך סברא ולא יקרא הדיוט. אלא משום דאין זה חפצא של מצוה כלל. ונראה דהפירוש קדמון שהובא בהערה הקודמת בע"כ יסבור כהעולת שמואל. [↑](#footnote-ref-563)
564. ולא מבעיא לדעת תוס' ברכות מח. דחובת חינוך היא על הבן ודאי דאם אינו בר דעת לא שייך זה. אלא אף לרש"י בברכות שם, דחובת החינוך היא על האב, [וכן משמע בחי' הרא"ה כאן ובר"ן שכתבו על קטן שאין צריך לאמו חייב בסוכה "פירוש אנו חייבין להושיבו בסוכה".] מ"מ כיון דמטרת החינוך להרגיל את הבן בעבודת ד' לא שייך זאת בתינוק בן יומו. [↑](#footnote-ref-564)
565. כתב השער המלך: ונראה שכונתו ודאי לומר דנשים פטורות מעונש העשה אמנם ודאי דעל עונש לאו או כרת מחייבו מטעם דהשוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשים שבתורה. עכ"ד. ולכאורה תמוה דא"כ אין מקום לקושית התוס' דל"ל קרא למעט אשה ממילת בנה תיפו"ל דהוי עשה שהזמ"ג, והרי הפסוק מלמד שפטורה אף מהכרת. ובע"כ כונת הגופי הלכות לומר דכיון דהכרת באה על עשה ליכא להך כללא גם כלפי הכרת וכמו שביאר הערוך לנר דלא דמיא לגזל הגר. [↑](#footnote-ref-565)
566. ובאמת דברי הט"ז מפורשים ברש"י לעיל כ: וז"ל ועבדים פטורין מן הסוכה דמצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות וכל שהאשה חייבת עבד נמי חייב כדאמרינן בחגיגה (דף ד.). [↑](#footnote-ref-566)
567. הנה לדברי ר' יוסף יוצא דדין "היו באותו הנס" הוא דאורייתא ולפ"ז נשים היו חייבות בסוכה משום דהיו באותו הנס לולי קרא דהאזרח. והקשה הטו"א (מגילה ד.) מסוגיין דמקשינן דיפטרו בלא קרא משום דהוי הזמן גרמא, ולדברי ר' יוסף היה לנו לחייבם משום דהיו באותו הנס. [וכן יש להקשות מקידושין לד: דאמרינן דאיצטריך האזרח לפטור נשים דסד"א לחייבו בסוכה משום ט"ו ט"ו, משמע דאי לאו ט"ו ט"ו לא היינו מחייבים משום היו באותו הנס.]

     ותירץ בהגהות ברוך טעם דר' יוסף יסבור דגבי סוכה ליכא לטעם היו באותו הנס כיון דלא היו עיקרו של נס, וכדעת רש"י עי' אות שטז. וע"ע בקו"א לטו"א שם. [↑](#footnote-ref-567)
568. אמנם קושית הבכור"י צ"ע הרי גם על דברי התוס' מהני סברת הפמ"ג דאחרי ההלכה הוי הפטור בסוכה מעיקר הדין. [↑](#footnote-ref-568)
569. אך בסוגיא דקידושין לד: משמע להדיא דילפינן מהאזרח ולא נזכרה שם כלל ההלמ"מ וצ"ע. [↑](#footnote-ref-569)
570. כן הקשה הגרע"א מקרא דהאזרח. ולכאורה תמוה הרי למסקנא האזרח מרבה גרים ונשים התמעטו מהל"מ ולא מהאזרח. אכן כנראה אזיל רע"א אחר לשון התוס' בקידושין שכתבו כן ונתבאר באות שטו. [↑](#footnote-ref-570)
571. כתירוץ ראשון של תוס' מגילה ד. ולא כר' יוסף איש ירושלים בתוס' שם. [↑](#footnote-ref-571)
572. ובאמת רש"י בשאר דוכתיה (עי' בדבריו בשבת ובמגילה) סתר קצת פירושו. ע"ש. ועי' מה שפלפל בזה בשו"ת אור גדול ח"ב. [↑](#footnote-ref-572)
573. ויש לדחות דבתר דגלי קרא דליכא לאו וכרת אמרינן דמצוה בפנ"ע היא. ועי' תוס' ביצה יב. ד"ה השוחט. [↑](#footnote-ref-573)
574. הכונה דיש לחקור אם הכלל דנשים פטורות ממ"ע שהז"ג תלוי אם הוי עשה או ל"ת, או דילמא דתלוי אם הוא ציווי בקו"ע או בשוא"ת. ונ"מ כגון לתוספת יוה"כ דהוא עשה אבל הצווי הוא שוא"ת. וע"ז הוכיח רע"א דאם נימא דההו"א לפטור נשים מתוספת יוה"כ היא מצד מ"ע שהז"ג מוכח דאף שהוא בשוא"ת נכלל בפטורא דמ"ע שהז"ג. [↑](#footnote-ref-574)
575. הפמ"ג תירץ: י"ל היינו משום יוה"כ גופא שייך בנשים. [↑](#footnote-ref-575)
576. ובתורת חיים (סופר) סי' רסא סק"י העיר מדברי התוס' כתובות מז: דמבואר דגם אשה חייבת בשביתה ממלאכה בתוספת שאר ימים טובים. [↑](#footnote-ref-576)
577. עי' ראבי"ה סי' תרמ שמדייק מדברי רבנו חננאל דתרוייהו חד שיעורא הוא, ושכן משמע בעירובין פב. וכ"כ תלמיד הרמב"ן. אמנם בחי' הב"ח על עירובין [נדפס בעוז והדר בסוף המסכת] כתב דאיכא מחלוקת ביניהם ולאו חד שיעורא הוא. [↑](#footnote-ref-577)
578. לסוברים בהערה לעיל דחד שיעורא הוא, מובן כפשוטו. ולב"ח דפליגי, הכונה דלתרוייהו הך שעורא הוא בין ד' לה' ולא כבן ו' כדאמר רב אסי. [↑](#footnote-ref-578)
579. הב"ח גורס מבר ה'. ומהרש"ל מקיים הגירסא הישנה. [↑](#footnote-ref-579)
580. מה שמשוה הגמ' חינוך דסוכה לעירוב, כתב המחזור ויטרי הואיל דבצריך ואינו צריך לאמו קאי טעמא קים להו דעד האי שיעורא גריר אחר אמו וסמיך עלה מכאן ואילך לא גריר. ותו סברא הוא גבי עירוב להשוותו לשיעור סוכה דתלי בדעתא דאית ביה דעת כוליה האי שאינו קורא אימא אימא אבל דלולב וראייה לא תלי בדעתא לגמרי. [↑](#footnote-ref-580)
581. היינו מבן שש שנים ויום אחד. [↑](#footnote-ref-581)
582. היינו עד סוף שש כדאמרינן בגמ' עד ועד בכלל. ומשנכנס בשנת השבע אפילו יום אחד תו אינו יוצא בעירוב אמו. [שער הציון תיד ז.] [↑](#footnote-ref-582)
583. דברי הב"י תמוהים מנין לו שסברי דלא עד בכלל. עי' בזה ביד אפרים ומאמ"ר. [↑](#footnote-ref-583)
584. הב"י סיים: וכן פסקו התוס' (עירובין פב:). ותמהו עליו האחרונים וציינם בהגהה על הטור. [↑](#footnote-ref-584)
585. דברי הב"י תמוהים מאוד דהרי כולהו אמוראי משווין בין סוכה לעירוב ולא נחלקו אלא בשעור הגדלות בשניהם ומה א"כ מצא הב"י בירושלמי. ועי' במאמ"ר ובבית מאיר סי' תרמ שעמדו בזה ע"ש. [↑](#footnote-ref-585)
586. עי' רע"א לעיל כה: שנחלק עם הפנ"י אם האוכל מחוץ לסוכה הוי איסור בקום עשה [שאוכל] או בשוא"ת [דלא נכנס לסוכה ]. [↑](#footnote-ref-586)
587. ביבמות קיד דרשינן "לא תאכלום כי שקץ הם", לא תאכילום, להזהיר הגדולים על הקטנים. מאי לאו דאמר להו לא תאכלו לא דלא ליספו ליה בידים. וע"ש דמייתי דרשא על איסור ספיה בידים גם בדם ובטומאת כהנים, ועבדינן צריכותא על שלשתם. [↑](#footnote-ref-587)
588. אין כונתו משום סברת הגרע"א דהוי שוא"ת, אלא דהוי קולא במצות עשה שאין בה איסור ספיה. וכמבואר במקור הדין בתרוה"ד סי' צד שמחלק לדעת ה"ר אליעזר בין חינוך לספיה, דחינוך נוהג במ"ע ולא בל"ת, וספיה בל"ת ולא בעשה [כגון לאכול לפני קידוש] והטעם בספיה משום דל"ת חמור מעשה כדאמרינן ביבמות ז. אבל לענין חינוך צריך לחנכו ולהזהירו טפי בעשה מאשר על ל"ת. [↑](#footnote-ref-588)
589. והנה המג"א סי' תרמ ג כתב דאף אדם אחר שאינו מצווה לחנך את הקטן אסור להאכילו לקטן בידים מחוץ לסוכה כמו שכתוב בסי' רסט. עכ"ד. וצ"ע הרי לפי המבואר בסי' רסט יוצא דמותר להאכיל קטן משום דהאיסור תלוי בזמן. וכבר עמד בזה הפמ"ג והגיה במג"א דאחר "יכול" להאכילו. [וכן הגיה הלבו"ש משום ההיא דהמג"א בסי' תרטז שבעשה אין איסור ספיה.] אמנם המחה"ש סי' תרטז כתב דהעיקר כתירוץ הראשון של המג"א סי' תרטז דלהאכילו בידים אסור והוכיח כן מהמג"א סי' תרמ לפי גירסתנו דאסור להאכיל מחוץ לסוכה. [↑](#footnote-ref-589)
590. לפי דברי הגר"ז המובאים באות שכא דקטן הצריך לאמו פטור משום מצטער לכאורה לא קשה קושיא זו. [↑](#footnote-ref-590)
591. בספר מחזה אליהו סי' פב הוכיח מרש"י ותוס' ערכין ב: דשנת החינוך לתענית לא נקבעה לפי מצב פקו"נ של קטן כזה בתענית, אלא משום דהגיע לדעת להבין חינוכו למצוה זו. אך מדברי הרמב"ם פ"ב הי"א משביתת עשור משמע דהוא משום פקו"נ. [↑](#footnote-ref-591)
592. הסברא צ"ב דגם באוכל ביוה"כ מיירי באופן שעתה אפשר לקטן בלעדי אוכל זה ומ"ש מדם. ובמחזה אליהו סי' פד כתב בזה ע"פ הפר"ח סי' תריא וז"ל: שלא ראו חכמים להחמיר אלא במידי דאיסור, אבל הכא כשהמאכל הוא מותר אלא שהשעה אסורה ראו חכמים להקל בו כיון דרביתייהו הכי, והכתוב מסר הדבר להם. וי"ל דגם ר"ת אזל בסברא זו ומבאר דמסר הכתוב לחכמים ולא אסרו מאכל המותר בשעה האסורה, משום דקטן מוכרח לאכול ולכן ליכא דין ספיה במאכל המותר מצד עצמו. [וזה מדוקדק מלשון ר"ת שכתב "לא גזרו" אע"ג דהוי דאורייתא, והיינו דמסרן לחכמים ולא כללו זה באיסור.] [↑](#footnote-ref-592)
593. וכ"כ המג"א סי' קו סק"ג גבי האכלת קטן לפני התפלה ע"ש במחצית השקל שביאר הדברים. וכן כתב הגר"ז סי' תעא שמותר להאכיל קטן מצה בערב פסח ואין בזה משום איסור ספיה מה"ט. אמנם העיר המחזה אליהו מאיסור ספיה בשבת עי' מג"א (רסו ח) וט"ז (שמו ו) ובראשונים שבת קנג. ותירץ שבמכילתא יש דרשא מיוחדת על איסור ספיה בשבת. [↑](#footnote-ref-593)
594. כן נראה להגיה. [↑](#footnote-ref-594)
595. ואפ"ל דמפרשי כהפנ"י ע"ש.

     וביד יצחק תירץ דכיון דהושיבתן בסוכה הפסולה איכא למיחש דאתו למיסרך (עי' עירובין מ:) ובזה אין מעשיה ע"פ חכמים.

     ובחזות קשות מיישב דיש מצוה לב"ד לחנך והיא עשתה ע"פ חכמים עבורם. [↑](#footnote-ref-595)
596. וראיתי בקונטרס למועד אשר דיבר דלפ"ז אם יש לו ב' סוכות יכול לסתור אחת מהן. אמנם בשבות יצחק כתב בשם הגריש"א דכונת הר"ן דיש דין בסוכה עצמה שתעמוד כל שבעה ואפילו אם בסוכה עצמה יש ב' חדרים צריך שכל אחד מהם יעמוד כל שבעה. וזה מהלך אחר בר"ן. אך לשון הר"ן צריך שתהא "לו" סוכה כל שבעה, משמע דהוא דין בגברא ולא בגוף הסוכה. ובשבות יצחק הביא עוד מהגריש"א שהיקל לכסות הסוכה בגגון כיון דלא פקע מהסוכה שם סוכה. ויתכן דזה לשיטתו שהוא דין בסוכה. אבל אם הוי דין דבענין שלגברא יהיה קביעות בסוכה יתכן לומר דבעינן שתהא ראויה לישיבה. [↑](#footnote-ref-596)
597. והנה רש"י דלא פירש כהר"ן לכאורה פליג. אולם יחש לדון דלרש"י ביום בשביעי סגי לענין זה במקצת היום ככולו. והנה מצינו גבי אבלות דסגי במקצת היום. אבל למשל גבי שמירת שבת ודאי אסור כל היום ולא אמרינן מקצת היום ככולו. והגדר הוא דבאבלות יש דין על האדם לנהוג שבעת ימי אבלות וע"י דין מקצת ככולו מקרי דנהג ז' ימים. אבל בשבת כל רגע מהיום מחייבו בשמירת שבת. מעתה יש לחקור בדין כל שבעת ימים עושה אדם סוכתו קבע אם דמי לאבילות או לשבת. ובהכי פליגי רש"י ותוס'. ודוק. וקצרתי. [↑](#footnote-ref-597)
598. אמנם בעיקר דברי מהרי"ל לכאורה צ"ע מהא דדף כז: מעשה בר' אליעזר ששבת בגליל העליון בסוכתו של יוחנן ברבי אלעאי בקיסרי ופריך היכי עביד הכי והאמר ר' אליעזר אין יוצאין מסוכה לסוכה. והשתא לדברי מהרי"ל מאי פריך והרי היה שם רק אורח.

     ומצאתי באליה רבה סי' תרלז שעמד בזה. [ופירש דברי המהרי"ל באופן מחודש דלא כהבנת המג"א במהרי"ל.] ונראה ליישב דאם עוקר דירתו ליום שלם אזי אפילו בסוכת חברו מקרי עקירה. וכל ההיתר של המהרי"ל הוא רק במתארח לסעודה אחת ודוק. [↑](#footnote-ref-598)
599. ומה"ט כתב ריה"ח שאין צריך לברך לישב בסוכה על טיול ושנון. אך ברא"ש פ"ד דסוכה סי' ג' כתב בשם ר"ת שהיה ראוי לברך גם על הטיול אלא שנפטר בברכו על האוכל משום דהנך תשמישין טפלין לו ע"ש, וכן מבואר בתשובת ר"ת שהביא ריה"ח הנ"ל. אך כבר הובא דר"ת עצמו כתב דאין חיוב לטייל בסוכה וצ"ל דמ"מ אפשר לברך ע"ז דהוי מצוה קיומית. [↑](#footnote-ref-599)
600. בענין תשהמ"ט אם חייב לעשותו בסוכה כדין אכילת קבע. עי' נשמת אדם כלל קמז שהסתפק בזה. ע"ש דבריו באריכות. וצ"ע אם חייב בסוכה למה לא מני ליה הכא. ובמ"ב (תרלט יח) משמע דפטור מסוכה. [↑](#footnote-ref-600)
601. עי' שבת כב. חולין פז. ושפך וכסה במה ששפך יכסה שלא יכסנו ברגל שלא יהו מצות בזויות עליו. [↑](#footnote-ref-601)
602. מדברי שער הציון נראה דהא דשרי לרש"י להכניס קערות לצורך אכילה אין זה מחמת שקודם האכילה אין בהם מיאוס אלא משום דצורך האכילה מתיר ולכן דן אם שייך היתר זה כלפי קדרה. והוא חידוש דבפשטות הקערה קודם האכילה אינה מאוסה. [↑](#footnote-ref-602)
603. ז"ל רש"י ברכות לט. א[בי תפי](file:///C%3A%5CUsers%5C%D7%90%D7%91%D7%90%5CDocuments%5CToratEmetUserData%5Ctemp%5Chis_temp_1_13.htm#E825,0,דף לט - א^^148389!). על מקום שפיתת הקדירה. [וכן בי טוי הוא מקום הצליה.] [↑](#footnote-ref-603)
604. ראבי"ה סי' תרמא, הובא בב"י, וספר הישר חידושים סי' שסז, וארחות חיים סי' לד, ומנהיג הלכות סוכה. [↑](#footnote-ref-604)
605. אמנם הריטב"א דף כט. כתב: וזו סברת הרי״ף ז״ל שכתב לענין פסול סוכה בי״ט האחרון דפסיל לה במאני דמיכלא דמעייל לגוה משמע דבתוך החג מעכבין בידו מלהניחם שם. עכ"ל. משמע קצת דאינו פוסל אלא הוי רק איסור. וצ"ע. ועי' בר"ן שכתב כלשון הריטב"א ובאמת בדף מח. ס"ל דאין הסוכה נפסלת. [↑](#footnote-ref-605)
606. עי' שבת קיח. ופסחים ח. [↑](#footnote-ref-606)
607. ראיתי שהעירו דבכוסות עם שיירי קפה שחור אין היתר להשאירם בסוכה כיון דמאיסי, וגם לא שייך בהם הטעם דאין קבע לשתיה דהא א"א לשתות בהם שוב בלא לנקותם. [↑](#footnote-ref-607)
608. אמנם בב"י (תרלט) כתב דסמכינן על הנך ראשונים דהאיסור דוקא כשמדליק שהם הרבים וגם שהביאו ראיה לדבריהם. [↑](#footnote-ref-608)
609. צ"ע למה זה דוחק והרי לשון המשנה לעיל ב. שאין בה ז"ט 'פסולה'. ואולי שיטתו כעין שיטת הריטב"א דלקמן. [↑](#footnote-ref-609)
610. עי' ערוך לנר שהקשה הרי לעיל יט. אמרינן דסכך פסול פחות מג"ט בסוכה קטנה מצטרף להכשיר, ובדרך כלל המנורה היא פחות מג"ט. [ויש לדון דאם המנורה תחת הסכך אין הנדון בהלכות "סכך פסול" אלא בהלכות "אהל" והוי כישן תחת המטה. וכבר העירו כעין זה על מזגן הנמצא בסוכה תחת הסכך שאפילו הוא פחות מג"ט יש לאסור לישן תחתיו, ונתבאר לעיל אות ו. ומהט"ז ומרדכי סמך לזה. שו"ר בספר הסוכה ח"ב בירורים סי' כה אריכות בזה.] [↑](#footnote-ref-610)
611. וכן הביא בשער הציון (ס"ק סב) בשם כל בו אך כתב דהרבה ראשונים, (רמב"ם פיה"מ וריטב"א ואו"ז) מפרשים כרש"י. [↑](#footnote-ref-611)
612. אכן להר"ן אות שמב הוא שעור "מבעט" ואילו שעור מצטער הוא פחות מזה. [↑](#footnote-ref-612)
613. אולי יש מקום לפרש דגשמים שאני דהוי כעבד ששפך לו רבו קיתון, אבל שיעור מצטער גדול מזה. [↑](#footnote-ref-613)
614. העירו בזה מדברי הריטב"א ויבואר בעז"ה להלן אות שמט. [↑](#footnote-ref-614)
615. והבנין שלמה הבין דברי הגר"א כפשוטם דחסר "בתורת דירה" ואפילו דירת עראי לא הוי כשיורדים גשמים. [↑](#footnote-ref-615)
616. דהיינו הפטור של הריטב"א הוא משום דהוי טורח ולא כעין תדורו כמו שהובא לעיל מהבכורי יעקב והחזון יחזקאל. אבל אם תקפה עליו שינה הוא ככל מצטער. אמנם הבכורי יעקב (תרלט לד) כתב דאין זה פטור מצטער כיון דלא הסוכה מצערתו אלא הדרך לילך לסוכה מצערו כיון דהוא עייף. ולכן כתב דגם פטור זה הוא מדין תשבו כעין תדורו, דמי שתקפה עליו שנתו לא יחזור לביתו גם בבוקר מחמת צערו. [↑](#footnote-ref-616)
617. פירוש דאם בשאר ימי החג אינו סימן קללה למה אין מזכירין גבורות גשמים בשאר ימי החג. [↑](#footnote-ref-617)
618. הבכורי יעקב (תרלט לט) העיר דהגירסא בגמ' שלנו ובמשניות שהגשמים סימן קללה ולגי' זו א"א לדחות כדחיית הריטב"א. [↑](#footnote-ref-618)