מכירת שטרות ב
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / שעבודים - הרב אלימלך וינברג

בעזרת השם יתברך

**קונטרסמראי מקומות בדין מכירת שטרות שיטות הראשונים ז"לבדין מוכר שט"ח לחבירווחזר ומכרו מחולמאת הרב אלימלך וינברג הי"ו להערות יש לפנות לפלאפון: [PHONE_REMOVED]
נערך בעזהשי"ת עבור ביהמ"ד לתורה שם משמעון גור רמת גןנתייסד ע"י מורינו הגאון החסיד הרב אברהם אטלס זצ"ל אב"ד חיפהבנשיאות בנו ראש ישיבות דרכי נועם-עמק הלכה הגאון הרב שלמה שליט"א**

**שי' הסוברים דהטעם משום דמכירת שטרות דרבנן**

**הרי"ף [כתובות פ"ה: מדפי הרי"ף]** נראה מדבריו דטעמא דחזר ומחלו מחול משום דמכי"ש הוי דרבנן, וביאר שם ד' הגמ' **בב"ב דף קמ"ז:** שתלו הנידון אי בנותן מתנת שכי"מ מוחל היורש שהוא תלוי אי משכי"מ מה"ת או שאינו אלא דרבנן, עיי"ש, ועי' **רמב"ן כתובות דפ"ה.א. בד"ה המוכר שט"ח** שכ' שטעמו של הרי"ף אינו ברור, אמנם **הרמב"ן בב"ב דע"ז.א. בד"ה ה"ג בא"ד** כ' בשם הרי"ף דטעמא דיכול למחול משום דמכי"ש דרבנן, וכ"כ **בעליות דרבינו יונה ב"ב דף קמ"ז: [סד"ה ומי אמר רב נחמן]** דדברי רבינו יצחק מוכיחין דמכי"ש דרבנן,וכ"כ **הרשב"א ב"ב דף קמ"ז: בשם הרי"ף** וכ"כ **הר"ן על הרי"ף [כתובות דמ"ד: מדפי הרי"ף] והמ"מ פ"ו ממכירה הי"ב והב"י חו"מ סס"ו אות כ"ג בדעת הרי"ף.**

וכ"כ **הרמב"ם פ"ו ממכירה הי"ב** דמשום דמכי"ש דרבנן יכול למחול, וכ"כ עוד **הרמב"ם בפ"י מזכיה ומתנה ה"ב** דמשום דמכי"ש דרבנן מהני מחילה ומתנת שכי"מ עשאוה כאילו קנה מה"ת ולהכי לא מהני מחילה.

וכן דעת **התוס' בב"ב ע"ו: ע"ז.א. [בד"ה קני לך איהו]** דה"ט דיכול למחול משום דהמכירה רק מדרבנן, וכ"כ **התוס' בכתובות די"ט.א. בד"ה וכגון שחב לאחרים ובדפ"ה: בד"ה המוכר בשם ר"י ור"ת [ובתוס' הרא"ש שם** כ' שר"ת סבר כן מתחילה ואח"כ חזר בו], וכן דעת **התוס' בב"מ דף נ"ו: בד"ה יצאו** בתירוץ השני דמכירת שטרות הוי רק דרבנן.

וכ"כ **ביד רמ"ה [ב"ב פרק מי שמת אות פ"ג בד"ה ושמעינן נמי** דממה דמהני מחילה מוכח דהקנין רק מדרבנן והוכיח כן מד' הגמ' **ב"ב קמ"ז:** עיי"ש.

**הטעם דאין המכירה אלא מדרבנן**

**[א]: ביד רמ"ה ב"ב פ' מי שמת אות פ"ג בד"ה ומי אמר רב נחמן** כ' דהטעם דא"י למכור גוף החוב לגמרי [והיינו דלהכי המכירה רק מדרבנן דמה"ט יכול למחול כמש"כ שם בד"ה ושמעינן], משום דאינו יכול להקנות 'דבר שאינו ברשותו', וכ' שם בהמשך דבריו דמה"ט מהני מחילת המלוה ללוה עצמו שקנאו במחילה כיון דממונא ברשותיה דלוה קאי וברשות לוקח כיון שקיבל עליו מוכר קנה לוקח, והיינו דחוב הוא חפצא של ממון השייכת למלוה ורק ש'אינו ברשותו' ולכך א"י להקנותו לאחר מה"ת [וללוה עצמו שהוא 'ברשותו' יכול להקנותו], ועי' **ברי"ף ב"ק פ' שור שנגח דו"ה דף י"ח מדפי הרי"ף** שכ' דאין הניזק יכול להקדיש החוב שחייב לו המזיק משום דהחוב 'אינו ברשותו' ודימה להא דקאמר ריו"ח בגזל ולא נתייאשו הבעלים ששניהם א"י להקדיש זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינו ברשותו.

[ב]: אמנם **הרמב"ן במלחמות ה' שם [בדי"ח.א. מדפי הרי"ף]** כ' על משה"ק שם הבעה"מ על הרי"ף אמאי הוי 'אינו ברשותו' של ניזק והרי המזיק אינו מסרב ליתנו לו, וכ' הרמב"ן דגרע מאינו ברשותו 'שהרי ממון זה אינו שלו ולא קנאו' וכ'דבר שלא בא לעולם דמיא' והיינו טעמא דאא"פ להקנות הלואה בשום קנין באגב או בחליפין, עיי"ש, וכ"כ **התוס' בב"ק דף ל"ו: בד"ה יד עניים אנן** ד'החוב כמו דבר שלא בא לעולם' ולכך א"י להקדישו עיי"ש.

**וברמב"ן ב"ב דף קכ"ה:** כ' שדבר פשוט הוא שאין בע"ח גובה בראוי של מלוה [אי לאו דין שעבודא דר"נ] 'שהאיך יגבה מהראוי והאיך ישתעבד לו לבעל חובו שהרי אף למכור לא היה יכול', ומפורש בדבריו דהגריעותא במכירת חוב הוא משום שאין כאן 'דבר הנקנה' ולהכי פשיטא ליה דאף שעבודא דאורייתא דחייל ממילא מכוח החוב לא חייל על המלוה שהרי אין כאן דבר שישתעבד., וכ"מ **בהשמטות לחידושי הרשב"א בקידושין ט"ו.א.** שהם כנראה חידושים של **תלמיד הרשב"א ז"ל** שכ' דלהנכי בעינן לדין שעבדר"נ ולא אמרינן דשעבוד נכסי הלוה שאצל המלוה משתעבד למלוה שלו, דכמו שאא"פ למכור השענ"כ מה"ת כיון ד'אין גופן ממון' הכ"נ אינן משתעבדין מה"ת עיי"ש, ומבואר כנ"ל.

[ג]: **ובתוס' ב"ב דף ע"ז.א. [בד"ה בדף ע"ו: קני לך איהו וכל שעבודיה]** כ' דהא דמכירת שטרות דרבנן ולא אמרינן שקנה מה"ת כיון שהקנה לו השעבוד הכתוב בשטר, משום דקיי"ל כרבא דבע"ח מכאן ולהבא הוא גובה ולהכי כשם שא"י להקדיש הקרקע משום דהקרקע 'אינה ברשותו' כך א"י למוכרה, עיי"ש, וכ"כ **הרא"ש בב"ב פרק המוכר את הספינה סימן ד'** בדעת הסוברים דמכי"ש דרבנן דכמו שאינו יכול להקדיש שעבוד הקרקעות הכתוב בשטר 'כדאיתא בפרק כל שעה' כך א"י להקדישו, עיי"ש, וכ"כ **הרמב"ן בב"ב דע"ז.א.** לדחות שיטת הסוברים [רבינו תם] דמכי"ש דאורייתא משום דאקני ליה שעבוד הקרקעות הכתוב בשטר, והשיג ע"ז הרמב"ן דאא"פ למכור שעבוד הקרקע משום דקיי"ל כרבא דמכאן ולהבא הוא גובה עיי"ש, ועי' **בנימוקי יוסף ב"ב דל"ט.א. מדפי הרי"ף בשם הר"י מיגש ורבינו יונה** דל"מ קנין סודר במכירת שטרות, וכ' הטעם בשם **רבינו יונה** דכיון דאין אדם יכול למכור מה"ת קרקעות המשועבדים מפני 'שאינו שלו' דקיי"ל כרבא דאמר מכאן ולהבא הוא גובה וכל המכירה רק מדרבנן והם תיקנו רק בכו"מ עיי"ש.

ועי' **בקצוה"ח סימן ס"ו סק"ב ובחידושי הגרעק"א ע"ד התוס' בב"ב שם** שתמהו על דבריהם, דהא פלוגתא דאביי ורבא הוי לענין מכירת גוף הקרקע המשועבדת אבל לענין מכירת השעבוד אי מהני או לא לא איירינן התם כלל, והוכיחו דבע"כ הוא כן דהא מפורש שם **בפסחים ל"א.א.** שאף למכור הקרקע אין המלוה יכול אליבא דרבא, והא עכ"פ תקנו חכמים דין מכירת שטרות ואמאי אי' דא"י למכור, ובע"כ דהתם איירינן לענין מכירת עצם הקרקע דזה א"י אף מדרבנן ואיך הוכיחו משם הראשונים דאא"פ להקדיש ולמכור 'שעבוד' הקרקע מה"ת, ועי' בדברי האחרונים **במערכת הקנינים להגרש"ש [סימן י"א] ובקהלות יעקב [ב"ב סימן ל"ה] ובחידושי ר' ראובן [ב"ב סימן י"ח]** מה שביארו בד' התוס'.

[ד]: **ובתוס' כתובות דף י"ט.א. בד"ה וכגון** כתבו דאעפ"י דבמכירת שטרות יכול המוכר למחול בשעבדר"נ אין המלוה הב' יכול למחול, דטעמא דמהני מחילה במכי"ש הוא משום דמכי"ש דרבנן וכיון דשעבדר"נ מה"ת א"י למחול, עי"ש, וכ"כ **הרמב"ן בכתובות שם בשם יש מפרשים והרשב"א בכתובות שם בשם הראב"ד** עיי"ש, והנה לשיטה זו מוכרח לכאורה דבחוב הוי שפיר 'דבר הנקנה' וכל הגריעותא הוא רק מצד 'המקנה' שא"י להקנותו, ולכן בשעבדר"נ שהתורה הקנתו חייל שפיר הקנין על החוב מה"ת ואא"פ למוחלו.

אמנם **בחידושי הרמב"ן שם** מסיק דאף בשעבדר"נ יכול למוחלו, ואעפ"י דאיהו הרי ס"ל דמה דבמוכר שט"ח יכול למוחלו הוא משום דמכי"ש דרבנן כמו שהביא שם בעצמו בתחילת דבריו לשיטת הרי"ף וכן מבואר **בחידושי הרמב"ן ב"ב דע"ז.א.** כשיטת הרי"ף, ובע"כ דהרמב"ן סובר 'דלא שייך' לומר שיחול העברת החוב לגמרי משום דחוב הוי 'דבר שלא בא לעולם' ואין כאן 'דבר הנקנה' כלל ודו"ק.

**ובחידושי הרשב"א ב"ק דפ"ט.א.** הוכיח דשטרות לאו בני גוביינא דבי דינא נינהו, ממד"א בב"ק שם דאשה אין לה לשלם לניזק ולא אמרינן דתמכור כתובתה בטוה"נ משום דאמרינן שתמחול אח"כ השטר לבעל ויפסיד הלוקח, ואי נימא דשטרות בני גוביינא נינהו יגבו ב"ד השטר לניזק ולא תוכל האשה למחול, דטעמא דמוכר שט"ח יכול למחול הוא משום דמכי"ש דרבנן, אבל 'גוביינא דבי דינא דאורייתא' ואמאי לא יוכל למחול, ובע"כ דשטרות לאו בני גוביינא נינהו כיון דמילי נינהו עיי"ש, וכ"כ **הר"ן על הרי"ף כתובות [דס"ה.א. מדפי הרי"ף]** עיי"ש, ומוכרח מדבריהם דסובר דחוב הוי 'דבר הנקנה' ורק ש'המקנה' אינו יכול להקנותו מה"ת ולכן אי הוי חייל ביה גוביינא דבי דינא היה מועיל למכור החוב מה"ת לגבי שלא יוכל למוחלו ודו"ק, ועי' **קהלות יעקב כתובות [סימן כ"א אות ב']** שהוכיח כן מד' הרשב"א והר"ן הנ"ל דהא דמכירת שטרות דרבנן הוי רק משום 'אינו ברשותו' ולכן החסרון הוא רק מצד 'המקנה' ולא בגוביינא דבי דינא עיי"ש.

[ה]: **ובחידושי רבינו חיים הלוי פכ"ב ממכירה הי"ז** כ' דמד' **הרמב"ם בפ"ו ממכירה הי"ב** שכ' דמה שמכירת שטרות דרבנן משום דמה"ת 'אין הראיות נקנות' משמע דאין חסרון בעצם החפצא של החוב להיות 'דבר הנקנה' ורק שכיון שהשטר אינו נקנה מה"ת ממילא אף החוב הנקנה על ידו אינו נקנה מה"ת, וכל החסרון במה דמכירת שטרות הוי רק דרבנן הוא רק 'במעשה הקנין', וכן הוכיח מל' **הרמב"ם בפכ"ב ממכירה ה"ט** שכ' דהמלוה הואיל ולהוצאה ניתנה אינה בעולם ואין אדם יכול להקנותה, ואם היתה מלוה בשטר מקנה את השטר בכו"מ 'שהרי יש כאן דבר הנמסר לקנות שעבוד שבו', ודקדק הגר"ח מל' זה דבמלוה על פה כל החסרון הוא רק ב'מעשה הקנין' שאין שום 'דבר הנמסר' כדי לקנותו, עיי"ש, [אמנם דבריו צ"ע דבתחילת ל' הרמב"ם הנ"ל מפורש לכאו' היפך דבריו שהרי כ' דכיון דמלוה להוצאה ניתנה 'אינה בעולם' ולכך א"י להקנותה, ומשמע דהגריעותא מצד דבר שלא בא לעולם], ועיי"ש בד' הגר"ח שכ' דלא מבעיא להראשונים הסוברים דאפשר להקנות מע"פ באגב או חליפין הרי ודאי חזינן דחוב הוא דבר הנקנה ואין החסרון אלא ב'מעשה הקנין', אלא אפילו לסוברים דאינו נקנה באגב וחליפין ג"כ אין החסרון שאין כאן 'דבר הנקנה' אלא ש'החוב אינו נתפס בקנינים', אבל שייך ביה שפיר זכיה ע"י הקדש עיי"ש.

**[ו]: ובקובץ שיעורים ב"ב אות תקי"ד** כ' להוכיח גדר אחר בהא דל"מ מכירת השטר מה"ת מד' **הרא"ש ב"ב פ' גט פשוט סימן כ"ג** שכ' דאי מכירת שטרות חוב הוי דרבנן אף מכירת שטרי מכר [שנקנה הקרקע בכו"מ של שטר המכר הראשון כשמוסרו לאחר עיי"ש] הוי רק דרבנן, ואי נימא דבמכירת שט"ח מה דהוי דרבנן הוא משום דאין החוב 'דבר הנקנה' בשטרי מכר שיש כאן גוף קרקע נקנית אמאי הוי דרבנן, ובע"כ דהגריעותא הוא רק במכירת 'שטר לראיה שבו' שאא"פ להקנות 'השטר' מה"ת וגריעותא זו איכא גם בשטרי מכר, עיי"ש, וכ"מ **בחידושי הגרעק"א [במערכה ט"ז בהגה"ה מבן המחבר בשמו נדפס בחי' הגרעק"א כתובות דף ע']** דטעמא דמכירת שטרות דרבנן משום דמה"ת 'מילי לא מזדבני' 'דאין נתפס שום קנין מה"ת במילי' עיי"ש.

אמנם הבאנו לעיל ד' **הרא"ש בב"ב פרק המוכר את הספינה סימן ד'** שכ' בטעמא דמכירת שטרות דרבנן וא"י להקנות שעבוד הקרקע מה"ת משום דקיי"ל כרבא דס"ל מכאן ולהבא הוא גובה, ומשמע דהגריעותא הוי מצד 'דבר הנקנה' ולא מצד 'מעשה הקנין' וצ"ע.

ובעיקר ד' הרא"ש יעוי' **ביד רמ"ה ב"ב פ' מי שמת אות פ"ג בד"ה ושמעינן** שמבואר שחולק על הרא"ש בזה, שכ' שם לתרץ קו' הראשונים על הסוברים דמכי"ש דרבנן מהא דאי' דאי' **בב"מ דנ"ו:** דבעינן למעט שטרות מאונאה והרי דמכירתם מה"ת, ותי' הרמ"ה דקרא איצטריך במכירת 'שטר פקדון' דכיון דהפקדון איתיה בעיניה המכירה מועלת מה"ת, עיי"ש, ומפורש בדבריו דלא כהרא"ש דאין כלל גריעותא במכירת 'השטר והראיה' ורק ב'חוב' המכירה מדרבנן משום דאינו ברשותו.

[ז]: **ובקובץ שיעורים ב"ב אות שפ"ט** הוכיח ממש"כ **הרמ"ה בב"ב פ' יש נוחלין סימן צ"ד [בד"ה אמר רב פפא]** דבכור אינו נוטל פי שנים במלוה משום דמתנה קריה רחמנא ואין האב יכול ליתן החוב מה"ת, וכ"כ **בשיטמ"ק ב"ב דף קכ"ד.א. בשם עליות דרבינו יונה** דלשיטת הרי"ף דמכירת שטרות דרבנן בכור אין נוטל פ"ש אף במלוה בשטר משום דמתנה קריה רחמנא וא"י להקנותה, עיי"ש, והוכיח הקוב"ש מדבריהם דהחסרון אינו 'במעשה הקנין' דהרי בבכור בלא"ה מתנתו הוי בלא מעשה קנין, ובע"כ דאין לו כלל 'כוח הקנאה' מה"ת עיי"ש.

**ההוכחות דהמכירה רק מדרבנןוהקושיות מכ"ד דמשמע דהוא מה"ת**

**הרי"ף כתובות דף מ"ד: מדפי הרי"ף** מפרש דהא דמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול הוא משום דחלות המכירה הוי רק מדרבנן, ולכן אי' בב"ב קמ"ז: להוכיח מהא דאפילו יורש מוחל דמתנת שכי"מ דרבנן דאי הוי חייל מדאורייתא לא היה יכול למחול, עיי"ש, וכ"כ **התוס' בב"ב ע"ו: [בד"ה קני לך איהו] ובכתובות י"ט.א. [בד"ה וכגון שחב לאחרים] והיד רמ"ה בב"ב פרק מי שמת [אות פ"ג בד"ה ושמעינן נמי]** עיי"ש בדבריהם וכ"כ עוד ראשונים.

**ובעליות דרבינו יונה ב"ב דף קמ"ז: ד"ה ומי אמר רב נחמן** תמה על דבריהם מאי אומא דמתנת שכי"מ אי הוי דאורייתא יותר ממתנת בריא שג"כ בעלמא הוי דאורייתא ומ"מ בשטרות לא מהני בהו הקנין מה"ת ואמאי במשכי"מ יועיל הקנין מה"ת, ובע"כ כוונת הגמ' דאי משכי"מ דאורייתא נעשה המקבל כ'יורש' ממש וא"כ שוב אין הוכחה מהכא דמכירת שטרות דרבנן דאעפ"י דהוא דאורייתא כיון דאינו כיורש יכול היורש למחול עיי"ש.

ולכאו' מוכרח מד' כל הראשונים הנ"ל שהוכיחו מהסוגיא **בב"ב קמ"ז: הנ"ל** דטעמא דחזר ומחלו מחול משום דמכירת שטרות דרבנן דאינהו סברי דבעצם חוב הוי 'דבר הנקנה' וגם 'יש כוח למקנה' להקנותו וכל החסרון שאין נקנה מה"ת הוא רק ב'מעשה הקנין' [וכסברת הגר"ח והקוב"ש הנ"ל] ולכן במתנת שכי"מ שחלה ללא קנין חייל שפיר מה"ת לכו"ע אי הוי משכי"מ דאורייתא.

אמנם צע"ג בזה בד' הרמ"ה הנ"ל, דהרי הוא עצמו מבאר דהטעם דל"מ המכירה מה"ת הוא משום דהוי החוב 'דבר שאינו ברשותו' והיינו דהוא חסרון ב'כוח המקנה' שא"י להקנותו וא"כ ק' אמאי במשכי"מ יכול להקנותו אי הוי מה"ת, וכן צ"ע בד' התוס' בב"ב דע"ו: הנ"ל שהרי הם כתבו ג"כ דא"י להקנות שעבוד הקרקע משום דהוי 'אינו ברשותו' למ"ד מכאן ולהבא הוא גובה וא"כ מאי מהני אי מתנת שכי"מ דאורייתא שיוכל להקנותו, ובד' התוס' עמד בזה **בשיעורי ר' שמואל [גיטין אות רי"ח].**

**\*\*\*\*\***

הראשונים ז"ל הוכיחו דמכירת שטרות מדאורייתא מהא דאי' **בב"מ דף נ"ו:** דבעינן קרא למעט שטרות מאונאה, והרי דהמכירה חלה מדאורייתא, ולדעת הסוברים דמכירת שטרות דרבנן מצינו בזה כמה תירוצים על קושיא זו.

**\*\*\*\*\***

**בתוס' ב"ב [דע"ו: בד"ה קני לך איהו] ובסמ"ג הלכות מקח וממכר דנ"ח ע"ד** כ' דאיצטריך קרא במוצא שטר אחר יאוש ומכרו לבעליו, עיי"ש, והק' בזה האחרונים דממנ"פ, אי מהני יאוש בחוב א"כ זכה בו הלוה מיד שברשותו הוא, ואי לא מהני יאוש בחוב א"כ אכתי ממונו של מלוה הוא ואיך זכה בו המוצא, **ובתשו' חכם צבי [סי' קס"ג]** כ' דלא מהני יאוש בחוב והכא איירינן לענין הזכיה בגוף הנייר שצריך הוא למלוה לענין הראיה שבו ובזה המכירה דאורייתא עיי"ש, **ובקצוה"ח סימן ס"ו סק"א** הק' עליו מל' הסמ"ג שכ' דבזה מהני המכירה למלוה מדאורייתא 'כיון שהשטר כתוב על שמו' ואי איירינן הכא לענין הנייר א"כ פשיטא דמהני המכירה מדאורייתא בזה דהראיה הרי ממילא קאתיא מאחר שזוכה בנייר, ועיי"ש עוד משה"ק, ולכן העלה בקצוה"ח דהכא איירי לענין גוף החוב ומהני יאוש בחוב, והא דלא זכה בו מיד הלוה היינו משום שכבר נתחייב בהשבה לפני היאוש וממילא 'באיסורא אתא לידיה' ול"מ היאוש לדידיה ולכן יכול לזכות בו המוצא, והא דמהני זכיית המוצא מה"ת באבידה יותר מבמכירה ביאר בקצוה"ח, משום דהחוב נחשב 'אינו ברשותו' ומכירה אינה מועלת באינו ברשותו אבל יאוש מועיל עיי"ש, **ובנתיבות המשפט סי' ס"ו סק"א** הק' ע"ד הקצוה"ח דנהי דמהני היאוש לגבי האובד אעפ"י שאינו ברשותו אבל איך יכול המוצא לזכות בדבר שאינו ברשותו, **ובמשובב נתיבות שם** השיב דיכול אדם 'לזכות' בדבר שאינו ברשותו, וה"ט דיש זכיה באיסורי הנאה וכמש"כ **בתשו' הריב"ש בסי' ת"א** אעפ"י שאיסורי הנאה הם בגדר 'אינו ברשותו' וכמש"כ **בקצוה"ח סימן ת"ה סק"ב.**

**\*\*\*\*\*\***

**בחידושי הרמב"ן בב"ב דע"ז.א.** תי' בזה דאיצטריך קרא למעט בכהא"ג שמכר לו השט"ח ולא חזר בו המוכר עד שגבה הלוקח חובו דבכהא"ג חייל המכירה כשגבה חובו ובזה נתמעט מאונאה, עיי"ש, וצע"ג בדבריו דאי לא חייל המכירה א"כ הרי כשגובה הלוקח החוב גובה ממונו של לוה וא"כ המכירה היא על ממון בעין ואמאי נחשב מכירת 'שטרות' שנתמעט מאונאה.

**\*\*\*\*\***

**בתוס' כתובות פ"ו: [ד"ה המוכר שט"ח לחבירו]** תי' בתי' הראשון דאעפ"י שלא זכה הלוקח בחוב מ"מ אהני מכירתו לזכות בשטר שיוכל למוכרו 'ללוה' בדמים יקרים, **ובקובץ שיעורים שם [כתובות אות ש"ט]** הק' דלמאי איצטריך כלל השטר ללוה דהרי אם לא יתן לו המלוה השטר לא יפרע לו, ואי כדי לכפור ולטעון להד"מ והאמת שעוד חייב לו, אטו איירי קרא הממעט בעוברי עבירה הבאים לכפור ולעשוק ע"י מכירת השט"ח.

**\*\*\*\*\***

**בתוס' כתובות שם בתי' השני ובתוס' ב"מ נ"ו: בד"ה יצאו** כ' דקרא איירי כשהיה מלוה ע"פ ורוצה המלוה שיהיה בשטר כדי לעשות שעבוד ובזה המכירה של השטר מהלוה למלוה מדאורייתא, או להיפוך כשהיה מלוה בשטר ומכר המלוה ללוה השטר כדי שיהיה מלוה ע"פ, עיי"ש.

**\*\*\*\*\***

**בקובץ שיעורים ב"ב אות תקי"ג** תי' דאיצטריך קרא למעט מכירת שטרות בשטרי מכר שדה דמהני מכירת השטר לקנות השדה כמבואר **בב"ב דף קס"ט:** והתם המכירה מה"ת כיון דהשדה הוי דבר הנקנה מה"ת ובזה איצטריך למעט מכי"ש מאונאה, וקדמו להקוב"ש בתי' בזה **ביד רמ"ה ב"ב פ' מי שמת סימן פ"ג ד"ה ושמעינן** שכ' דאיצטריך קרא למעט מכי"ש מאונאה במוכר שטר פקדון דכיון דאיתיה בעיניה מהני ביה המכירה מה"ת, עיי"ש, אמנם כבר הבאנו לעיל ד' **הרא"ש בפ' גט פשוט סי' כ"ד** שחולק וסובר דאף מכירת שטרות של שטר מכירת שדה הוי מדרבנן.

**\*\*\*\*\***

**הרשב"א בב"מ קמ"ז: ד"ה ונראה לי והר"ן על הרי"ף [כתובות דף מ"ד: מדפי הרי"ף]** כ' דעיקר קרא אתי למעוטי קרקע דאינו דבר המטלטל, אבל כיון דאתי מכלל ופרט וכלל ממילא נתמעט דבר המטלטל 'וגופו ממון' וזה באמת לא שייך מדאורייתא אבל אין כאן יתור בפסוק דאיצטריך לקרקע, עיי"ש, ועי' **קובץ הערות [יבמות סימן ס"ו סק"ג]** מש"כ בד' הר"ן.

**\*\*\*\*\*\***

**הרשב"א שם** תי' עוד דזה גופא כוונת המיעוט יצאו שטרות 'שאין גופן מכור ואין גופן קנוי' והרי שהתורה העידה בהם שאינם נמכרים, ונראה מד' הרשב"א דזה גופא חידוש התורה במה דממעט שטרות מאונאה דמכירת שטרות לא מהני מה"ת, וצ"ע דהרי אין שום 'יתור' לזה, דהרי מהכלל ופרט וכלל ממעטינן קרקע ועבדים, וא"כ איך נלמד מהכא דלא חייל מכירה בשטרות, וצ"ע.

**\*\*\*\*\*\***

**בפני יהושע [קדושין דף מ"ח.א.]** הק' מהא דממעטינן **בבכורות דף נ'** אליבא דרבי דאא"פ לפדות הבן בשטרות, וכ' דמשמע התם דאיירי לענין שט"ח דאחרים שבא לפדות בו, וכ' דלרבנן דממעטי אף עבדים וקרקעות י"ל דשטרות נקטי אגב גררא, אבל לרבי דאינו ממעט אלא שטרות קשה, וכ' דמה שתי' התוס' בב"מ דנ"ו: בהא דממעטינן שטרות מאונאה ל"ש לענין פדה"ב, ועי' **תומים סי' ס"ו סק"א** שהק' כן והוכיח מהכא כהסוברים דמכירת שטרות דאורייתא, והפנ"י שם כ' לחדש דלרבי לשיטתו דס"ל דאותיות נקנות במסירה לחוד הוי קנין שטרות מדאורייתא משום דס"ל דמשיכה קונה מה"ת כריש לקיש עיי"ש, ונראה ברור מדבריו דהא דמכירת שטרות דרבנן להרי"ף ודעימיה הוא משום חסרון ב'מעשה הקנין' דכתיבה ומסירה אינו מעשה קנין על שטר מה"ת, ולכן לרבי דנקנה במסירה לחוד ומסירה היינו משיכה הרי הוא נקנה מה"ת אי משיכה קונה מה"ת.

**ובנתיבות המשפט סס"ו סק"א** תירץ בזה דאיצטריך קרא כשנתחייב לכהן עצמו בשט"ח ואשמועינן דאין בנו פדוי מיד בנתינת השטר והשעבוד עיי"ש.

**בגדר הקנין מדרבנן ולמה קנין דרבנן אינו מונע מחילת המוכר**

**ביד רמ"ה [ב"ב פ' מי שמת בד"ה ושמעינן נמי]** כ' כדעת הסוברים דהא דמהני מחילת המוכר אחר מכירת שטרות משום דהמכירה רק מדרבנן דמה"ת א"א מקנה דבר שאינו ברשותו, אמנם **הרמ"ה שם בד"ה ומי אמר רב נחמן הכי** כ' דהטעם דמועלת המחילה משום דלא קנה הלוקח גוף החוב ואין הקנין אלא על 'שעבודא דשטרא' וכיון שמחל המלוה ללוה על גוף החוב ממילא נפקע שעבודא דשטרא עיי"ש, ולכאו' הוא סתירה לדבריו מיד אח"כ דהטעם דמהני המחילה משום דהמכירה רק מדרבנן, ולכאורה מוכרח מדבריו דתקנת הקנין לא היתה שיקנה גוף החוב ואף אחר התקנה אינו קונה גוף החוב ואינו קונה אלא שעבוד השטר ולכן הוא דמועלת מחילה כיון שיכול למחול על גוף החוב, אלא שאם מכירת שטרות היה מה,ת היה קונה גוף החוב ומזה שאינו קונה גוף החוב הוכיח שמכי"ש דרבנן, אמנם צ"ע דהרי אף על שעבוד השטר אין מועיל המכירה מה"ת מדהוצרכו חכמים לתקן שיועיל המכירה ע"ז וא"כ למה תיקנו באמת שיקנה רק שעבוד השטר ולא גוף החוב.

**\*\*\*\*\***

**הרמב"ן בב"ב דע"ז.א.** הק' על שיטת הרי"ף דס"ל דמכירת שטרות דרבנן מהא דאי' **בקידושין מ"ז.א.** דלר' מאיר המקדש בשט"ח דאחרים מקודשת ואעפ"י שיכול למוחלו כדשמואל ס"ל לר"מ דסמכה דעתה שלא ימחול, ואי נימא דמכי"ש דרבנן ולכך יכול למחול איך מהני להיות כסף קדושין מדאורייתא, **והפנ"י בקידושין מ"ז.א.** תמה על הרמב"ן דהא בהמשך הסוגיא שם מוקמינן דמכר לה החוב במעמד שלשתן ולהכי מקודשת לר' מאיר והא מעמ"ש לכו"ע קונה רק מדרבנן דהוי כהלכתא בלא טעמא כמפורש **בגיטין י"ג:** והרי דאעפ"י שקונה החוב רק מדרבנן מהני להיות קדושין מה"ת ומה ק' על הרי"ף במכירת שטרות, **ובשיעורי הגר"ש רוזובסקי זצ"ל [גיטין אות רמ"ט]** ביאר בזה בשם רבו **הגרש"ש זצ"ל** וכן הוא **במערכת הקנינים סימן י"א** דסובר הרמב"ן דהא דמהני מחילה אינו משום עצם הדבר דהקנין דרבנן, דאילו היו מתקנים קנין דרבנן גמור לא היה מועיל מחילה דהפקר ב"ד הפקר, אבל במכי"ש מעיקרא לא תקנו רבנן חלות קנין גמור ולהכי יכול למחול, וזה טענת הרמב"ן דא"כ דאפילו מדרבנן אינו קנין גמור איך מועיל לקדושין, אבל במעמ"ש י"ל כהסוברים דאינו יכול למחול והיינו דשם תקנו חכמים קנין גמור וממילא מועיל שפיר לקדושין.

ועיי"ש עוד **במערכת הקנינים הנ"ל** שביאר דדוקא להרי"ף הוא דקשיא ליה דכיון דס"ל דכל מכירת שטרות הוי דרבנן וא"כ בע"כ דחוב אינו 'חפץ הנקנה' כלל מה"ת ולכן אף אחר התקנה אינו נחשב קנין דאורייתא להיות על ידו קדושין דאורייתא, משא"כ לסוברים דמכירת שטרות מה"ת והוי 'דבר הנקנה' מה"ת בזה גם במעמ"ש שהוא רק קנין דרבנן אהני לקנות מדאורייתא ולהיות על ידו קדושין דאורייתא.

**\*\*\*\*\***

**הר"ן על הרי"ף בגיטין [דל"א: מדפי הרי"ף]** תמה לפי דעת התוס' דס"ל בהא דאמרי' התם בגמ' דס"ל לשמואל דקטן אינו זוכה לאחרים מה"ת דמ"מ מהני זכייתו מדרבנן ולהכי מועלת הזכיה לשיתופי מבואות כיון דשיתופי מבואות דרבנן כדאי' בגמ' שם, והק' הר"ן דא"כ דאי"ל זכיה לאחרים מדרבנן אפילו למילי דאורייתא תועיל הזכיה מדרבנן דהא הפקר ב"ד הפקר, וכ' דאשכחן זכיה דרבנן דקלישא מזכיה דאורייתא מהא דבמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול משום דהמכירה רק מדרבנן ואי הוי דאורייתא אינו יכול למחול 'אלמא כיון דאכתי ממונא לא אתי לרשות זוכה ולא זכי ביה אלא מדרבנן לא אלימא זכיה דידיה כדאורייתא' והכ"נ נימא בזכייתו לאחרים דלא אלימא כזכיה דאורייתא להועיל במילי דאורייתא, ודחה הר"ן די"ל דגבי מכי"ש שאני 'דהם אמרו והם אמרו' שלא תהיה הזכיה גמורה אבל בעלמא זכיה דרבנן אלימא כזכיה דאורייתא אעפ"י שלא מטי לרשות זוכה עיי"ש.

**\*\*\*\***

**בחידושי הגרעק"א [מערכה ט"ז בהגה"ה מבן המחבר בשמו נדפס בחי' רעק"א כתובות דף ע']** ביאר בד' **הרא"ש בב"מ דף כ'** דהא דבמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול משום דהמכירה מדרבנן, היינו רק בכהא"ג דאין כאן 'דבר הנמכר כלל' 'משום דמילי לא מזדבני ואין שום קנין נתפס במילי' ועצם 'החלות' הוא דרבנן, אבל אם עצם החלות היה יכול לחול מה"ת ורק 'מעשה הקנין' הוא דרבנן בזה ודאי דהיה קנינו גמור ולא היה מועיל בו מחילה, אבל סתר דבריו מד' **הר"ן בגיטין הנ"ל** עיי"ש, וכד' הגרעק"א כ' **בקובץ שעורים כתובות אות תקט"ו** דכל מה דמהני המחילה משום דמכי"ש דרבנן הוא מפני ש'עצם החלות' דרבנן שמה"ת אין כאן דבר הנקנה כלל, אבל אילו היה החלות דאורייתא ורק 'מעשה הקנין' מדרבנן ודאי היה נקנה לגמרי ולא היה מועיל מחילה עיי"ש, אמנם דברים הללו ניחא רק לפי דעת **התוס' והרמב"ן שהובא לעיל** דחוב הוי דבר שלא בא לעולם וממילא אין כאן דבר הנקנה כלל, אבל לדעת **הרמ"ה שהובא לעיל** דהוא חסרון 'במקנה' שא"י להקנות דבר שאינו ברשותו, וכש"כ לדעת **הגר"ח בדעת הרמב"ם שהובא לעיל** דהוא חסרון רק 'במעשה הקנין' ל"ש גדר זה, ודו"ק.

ועי' **ריטב"א כתובות פ"ה: בד"ה המוכר שט"ח לחבירו,** שהק' בהא דאי' **בכתובות שם** דאעפ"י דמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול מודה שמואל במכנסת שטר לבעלה שאינו יכולה למחול 'מפני שידו כידה' והק' להסוברים דהטעם דיכול למחול מפני שהמכירה רק מדרבנן א"כ הרי קנינו של בעל הוא ג"כ רק מדרבנן ואמאי לא תוכל למחול, וכ' דלר"ת ניחא, דכיון דהטעם דיכול למחול משום דנמכר רק שעה"ג ולא שענ"כ ממילא בבעל שידו כידה עובר גם השעה"ג ולכך אין יכול למחול, עיי"ש, ואי נימא כהגרעק"א והקוב"ש אינו מובן קושייתו על הרי"ף, דכמו דניח"ל לר"ת דמחמת סברת ידו כידה עובר גם השעה"ג הכ"נ ניחא להרי"ף דמה"ת עובר החוב מה"ת כיון דידו כידה, ומה איכפ"ל בזה שעצם קנינו של בעל הוא תקנ"ח אבל אחר התקנה קונה החוב מה"ת כמו בכל קנין דרבנן, ובע"כ מפורש בדבריו דלהרי"ף עצם הדבר שהוא נקנה מחמת תקנה בין אם התקנה בעצם מכירת החוב ובין אם התקנה בקנינו של בעל שהוא רק דרבנן הרי זו סברא לומר שחזר ומחלו מחול.

**שי' ר"ת דהטעם משום שנמכר רק שענ"כ ולא שעה"ג**

**התוס' בב"ב דע"ז.א.** [המתחיל בדע"ו: בד"ה קני לך] בשם רבינו תם כ' דמכירת שטרות דאורייתא ומבואר שם בתוס' הטעם דמהני המכירה מה"ת משום דאקני ליה שעבוד הקרקעות בשטר, עיי"ש, וכן הובאה שיטת רבינו תם זו **בעליות דרבינו יונה ב"ב קמ"ז: ד"ה ומי** וכ' שם דמה"ת מהני המכירה רק 'על שעבוד וזכות שיש לו בנכסי חבירו אבל לא על חיוב הגוף שחבירו מחוייב לפרוע לו חובו כדאמרינן פריעבע"ח מצוה', וכ"כ בשם ר"ת **הרא"ש בכתובות פרק קמא סימן י' ובתוס' הרא"ש כתובות פ"ה: ד"ה המוכר שט"ח לחבירו ובר"ן על הרי"ף כתובות דמ"ד: מדפי הרי"ף ובריטב"א כתובות פ"ה: בד"ה המוכר שט"ח לחבירו** וכולם כתבו כן דלר"ת נמכר רק השעבוד נכסים אבל השעה"ג ופריעבע"ח מצוה אינו נמכר.

**גדר הדין של שענ"כ ללא שעה"ג וקו' הראשונים בזהותירוצי ראשונים ואחרונים בדעת רבינו תם**

**כל הראשונים הנ"ל** כ' דלרבינו תם אעפ"י דהמכירה מועלת מה"ת מ"מ אם חזר ומחלו מחול, דכיון דנמכר רק השענ"כ אבל השעה"ג לא נמכר, ונכסוהי דבר איניש 'אינון עריבין ביה' היינו שהם עריבין לשעה"ג, לכן כשמחל לו על השעה"ג פקע ממילא השענ"כ דאם אין לוה אין ערב עיי"ש בדבריהם.

אמנם **התוס' בב"ב הנ"ל** אחר שהביאו שיטת ר"ת הק' דא"כ שנמכר השעבוד קרקעות מה"ת אמאי יכול למחול, ומבואר שחלקו בזה על הראשונים הנ"ל וס"ל דאעפ"י שנמכר רק השע"ק גרידא מ"מ אינו יכול למחול, וכן מבואר **ברשב"א ב"ב קמ"ז: בד"ה ולא ירדתי לסוף דעתו** שהק' על דבריו דאי אמרינן דכשפקע שעה"ג פקע שענ"כ אמאי גובין מנכסי הלוה אחר שמת, עיי"ש, ומבואר דס"ל דעיקר הדבר אינו נכון ואעפ"י שנפקע השעה"ג במיתת הלוה או במחילת המלוה מ"מ אינו נפקע השענ"כ, וצ"ע דהא באמת צדקו ד' שאר הראשונים דנכסי דבר איניש אינן אלא עריבין וכמפורש **בב"ב דף קע"ג.א.** דאם ירדו לנכסי הלוה לפני שתבעו אותו בעצמו מסלקינן למלוה מהנכסים דנכסי דבר איניש אינון עריבין ו'אין נפרעין מן הערב תחילה', וכן מבואר **בבכורות דף מ"ח.א.** דאם הלוה לאחד משני יוסף בן שמעון ולקחו שדה בשותפות וקאמר ר' יררמיה התם דבע"ח גובה אותה מהם ממנ"פ, ודחה לו רבא דנכסי דבר איניש אינון עריבין ביה ומי איכא מידי דלדידיה לא מצי תבע ולערב מצי תבע והא קיי"ל דאין נפרעין מהערב תחילה עיי"ש, וא"כ ודאי צדקה לכאו' טענת הראשונים דאם נפקע שעה"ג ע"י מחילת המלוה נפקע השענ"כ, ועי' **רשב"א גיטין דף נ: ד"ה וגרסינן** שכ' דהא דאיצטריך תקנ"ח להא דאין נפרעין מנכסים משועבדין במקום שיש בנ"ח תיפו"ל משום דנכסי דבר איניש אינון עריבין ואין נפרעין מן הערב תחילה, ותי' דלאו עריבין ממש אלא עיקר אסמכתיה על הנכסים עיי"ש, ואפשר דהרשב"א כאן לשיטתו, אבל צ"ע מד' הגמ' הנ"ל דאמרו בהדיא כללא דא"נ מהערב תחילה לגבי ערבות הנכסים.

**\*\*\*\*\***

והנה בדברי הראשונים והאחרונים רבו הקושיות ע"ד רבינו תם ז"ל.

[א]: **הרשב"א בב"ב דף קמ"ז:** הק' דאי נימא דבהפקעת שעה"ג פקע השענ"כ ולהכי במחילת המוכר על השע"ג פקע השענ"כ אצל הלוקח, א"כ הכ"נ נימא כשפקע שעה"ג כשמת הלוה שלא יוכל לתבוע מהנכסים, **והר"ן על הרי"ף בכתובות דמ"ד: מדפי הרי"ף** תי' דשאני כשמת לוה עיקר ערבותן של נכסים לכך שכשלא ימצא הלוה שירד לנכסיו, משא"כ כשנפקע השעבוד 'מחמת המלוה' אף שעבוד נכסים נפקע עיי"ש, וכ"כ **הסמ"ע בסי' ס"ו סקנ"ה** עיי"ש, ועי' **קצוה"ח סי' ס"ו סקמ"ב** שביאר כוונת הר"ן, דמחילה הוי כפרעון וכשנפרע המלוה ודאי אא"פ לתבוע יותר מהערב, משא"כ כשמת הלוה ולא בא החוב לידי פרעון או מחילה שהיא כפרעון שפיר אפשר לתבוע הערב אעפ"י שפקע החיוב מהמלוה, והוכיח כן מדין הערב בעצמו שחייב הערב לשלם אף כשמת הלוה ופקע שעה"ג דידיה, עיי"ש, ועי' **קובץ שיעורים ח"ב סימן י"א אות א'** שביאר בכוונת הר"ן, דאעפ"י שכשמת הלוה פקע שעה"ג משום שאין לו על מי לחול אבל איכא עכ"פ 'סיבת החיוב' וממילא יש שענ"כ מכוח ה'סיבה' שיהיה שעה"ג אעפ"י דליכא בפועל השעה"ג, אבל כשמחל המלוה כבר ליכא 'סיבה' לשעה"ג וממילא פקע השענ"כ, [ועיי"ש שהוכיח מד' **הנמוק"י בסוגיא דאשו משום חיציו [ב"ק דף י.א. מדפי הרי"ף]** דחייל שענ"כ אף כשלא היה כלל שעה"ג בחייו אם מחייו היה 'סיבה' לשעה"ג עיי"ש].

**ובתומים סימן ס"ו סקמ"ג** תי' על הקושיא הנ"ל, דבמת לוה איכא שעבוד הגוף על היורשים שהם חייבים לפרוע חוב האב מנכסים שהשאיר האב עיי"ש, **ובקצוה"ח הנ"ל** הק' על דבריו דא"כ אמאי צריך הערב לשלם אחר מיתת הלוה והא פקע שעה"ג, **ובמשובב נתיבות סימן ל"ג סק"ב** הוסיף להק' על התומים מד' **התוספתא** שפסקוה **בטור ושו"ע חו"מ סימן ער"ה סעי' כ"ח** דגר שמת גובין מנכסיו ואעפ"י דהרי פקע שעה"ג.

ועי' **אור שמח פ"ו ממכירה הי"ב** שכ' דלכאו' נפק"מ בין טעם הר"ן והתומים באופן שמכר שט"ח לחבירו ואח"כ מת הלוה, דלהר"ן לא יהני יותר מחילת המוכר דהא כבר בלא"ה אין לו שעה"ג על מה למחול, ולהתומים יהני מחילתו להנפקיע השעה"ג מהיורשין וממילא לא יגבה הלוקח מהנכסים, והק' לפי"ז מהא דאי' **בכתובות פ"ו.א.** ונפסק **בשו"ע אהע"ז סימן ק"ה סעי' ו'** שאם מכרה כתובתה ואח"כ מת הבעל יכולה היא או יורשה למחול הכתובה לבעל ויפסיד הלוקח עיי"ש.

**\*\*\*\*\***

**הרשב"א ב"ב קמ"ז:** הק' על רבינו תם, דאי לא נמכר השעבוד הגוף איך נפרע הלוקח מנכסים, והא קיי"ל בעלמא דאין נפרעין מהערב עד שיתבע ללוה, והכא אין יכול הלוקח לתבוע הלוה שהרי אינו חייב לו, וא"כ או דנימא שתפקע המכירה לגמרי 'דהא ליכא לוה לגבי דהאי', או שיוכל לתבוע מהנכסים מיד ויהיה עדיף כוחו מכוח המוכר לו עיי"ש, ובאמת עומק קושייתו הוא דהא שעבוד הערב הוא 'לפרוע חוב הלוה' והכא דאין הלוה חייב לו איך יפרע מהנכסים 'והא ליכא לוה לגבי דהאי', ועי' **חידושי הריטב"א קידושין דמ"ז.א. [בד"ה ואיבעית אימא]** שהק' כן על ר"ת דאי לי"ל ללוקח שעה"ג 'האיך יכול לתבוע הלוה', וכ' דאין לומר דיש בכלל מכירת שענ"כ 'הרשאה לתבוע הלוה' דא"כ כשמת המלוה ובטלה הרשאתו איך יכול לתבוע את הלוקח, ותי' שהלוה הרי הוא כאומר מתחילה למלוה משתעבדנא לך ולכל מאן דאתי מחמתך, עיי"ש, ודבריו תמוהים כמו שתמה על דבריו **בקצוה"ח סימן ס"ו סקכ"ו** דהא **בגיטין י"ג:** רצה הש"ס מתחילה לבאר דה"ט דמהני קנין מעמ"ש משום דנעשה כאומר לו משתעבדנא לך ולכל מאן דאתי מחמתך, ודחי הגמ' דא"כ אמאי בהקנה לנולדים שלא היו בשעת שעבוד הלוה מהני מכירתו, ומחמת כן דחי הגמ' לטעם זה, ולד' הריטב"א יקשה איך מהני מכירת שטרות בהקנה לנולדים שלא היו בשעת ההלואה, ועי' מש"כ בזה **בקהילות יעקב ב"ב סוף סימן ל"ה**.

ועי' **בריטב"א ב"ב קמ"ז:** שכ' 'שיש במכירה נתינה כעין הרשאה שיוכל לכופו לגבות מנכסים ולא מצי למימר ליה לאו בע"ד דידיה את', ותמוה כמו שהק' הוא עצמו בקידושין מ"ז הנ"ל דא"כ כשמת המלוה בטלה הרשאתו ואיך יכול אז הלוקח לתבוע הלוה.

ועי' **בקצוה"ח סי' ס"ו סקכ"ו** שכ' דהכא ל"ש לומר דאין נפרעין מערב תחילה דכיון דאין הלוקח יכול לבוא ללוה שהרי אין לו שעה"ג הוי כ'ליכא ללוה' שאפשר לתבוע מיד הערב, ועי' **בקהילות יעקב ב"ב סימן ל"ה** שתמה ע"ד הקצוה"ח דבכהא"ג דמעיקרא אא"פ לתבוע הלוה הרי הוא דומה להא דאיתא **בבכורות מ"ח.א.** דכשאא"פ מעיקרא לתבוע הלוה [מחמת הספק] אא"פ לתבוע הנכסים שהם עריבים [אף כשבנכסים יש ממנ"פ] עיי"ש.

ועי' **בחידושי הרי"מ זיע"א בקידושין מ"ז:** שחיזק הקושיא על רבינו תם, דמה מהני מכירת המלוה ללוקח את השענ"כ גרידא, הניחא אם הלוה אינו רוצה לשלם דדינא שיורדים לנכסים ואז יזכה הלוקח, אבל אם יאמר הלוה שרוצה לשלם אז הרי ליכא כלל שענ"כ והגביה מצד השעה"ג וא"כ יקבל המלוה הפרעון, ועיי"ש מש"כ בזה דרך מחודש עפי"מ שהק' בסתירת ד' רבינו תם דהנה **בתוס' כתובות פ"ה:** כ' בשם ר"ת דמכירת שטרות דרבנן ולכך יכול למחול, ואילו כל הראשונים כ' בשם ר"ת דטעמא דיכול למחול משום שמכר לו רק השעה"נ ולא השעה"ג, וכ' לבאר בזה בדרך מחודש וליישב הקו' הנ"ל עיי"ש, אמנם באמת **בתוס' הרא"ש כתובות פ"ה:** מפורש דר"ת סבר מתחילה דמכי"ש דרבנן ולכך יכול למחול ופי' כן ד' הגמ' בב"ב דקמ"ז: ושוב חזר בו עיי"ש.

[ג]: **התוס' בב"ב דע"ז.א.** בתחילת דבריהם כתבו דאין יכול למכור השענ"כ כיון דהוי הקרקע 'אינו ברשותו' דקיי"ל כרבא דבע"ח מכאן ולהבא הוא גובה וכדאי' **בפסחים דל"א.א.** דמה"ט א"י להקדיש הקרקע אליבא דרבא, עיי"ש, וכן כ' **הרמב"ן בב"ב דע"ז.א.** וחלק מחמת זה על שיטת ר"ת דמכירת שטרות דאורייתא משום מכירת השענ"כ דהא קיי"ל דמכאן ולהבא הוא גובה, עיי"ש, ועי' **בחידושי הריטב"א [הישנים ב"מ דף נ"ו: בהשמטות נדפס אחרי דף ס' בד"ה עוד הוצרכתי לבאר]** שתי' בזה דבסוגיא בפסחים איירינן לענין מכירת 'גוף הקרקע' לגמרי דבזה ל"מ לרבא דס"ל מכאן ולהבא הוא גובה, אבל למכור 'השעבוד' שמכוח זכייתו בשעבוד יוכל הלוקח לגמור קנינו בקרקע זה מהני מה"ת אפילו לרבא, וכן בהקדש מהני בכהא"ג בהקדיש השט"ח, עיי"ש באורך, וזהו באמת קושיית **הגרעק"א על התוס' בב"ב דע"ז הנ"ל והקצוה"ח סי' ס"ו סק"ב** ע"ד התוס' הנ"ל מה מדמים מה דלא מהני מכירת הקרקע עצמה למה דלא מהני מכירת השעבוד.

[ד]: **בחידושי הריטב"א ב"מ דנ"ו: [הישנים נדפס אחרי דף ס' בד"ה הא דגרסינן** הק' על רבינו תם, דאטו אם יפרע הלוה ללוקח מעות שאינם בכלל השעבוד נכסים יצטרך להחזירם למוכר [**ובקה"י ב"ב סימן ל"א** הוסיף דאף בקרקעות אין יכול לתבוע מקרקע דאקני שאינה בכלל השענ"כ שנמכר לו], ועוד הק' דלפי"ז אם ימחול הלוקח ללוה לא תועיל מחילתו שהרי גוף ההלואה אינה שלו כדי שיוכל למחול עליה, ותירץ דודאי אעפ"י שלא מכר לו גוף ההלואה מפני שאינה ברשותו מ"מ יש לו רשות לגבות ההלואה שהרי הוא מצידו נתרצה למכור לו הכל, ולהכי כשגבה מעות מהני מכוח הרשות שנתן לו, וכיון שיכול לקבל המעות יכול אף למחול דהו"ל כאומר הריני כאילו נתקבלתי עיי"ש, ודבריו צע"ג דאי הוי נתינת רשות בעלמא ולא חל קנין ע"ז אמאי לא יוכל לחזור בו, ועו"ק כמשה"ק **הריטב"א בקידושין דמ"ז הנ"ל** דאי מכוח הרשאה אתינן עלה אמאי כשמת המוכר לא ניצמא דבטלה הרשאתו.

**ההוכחות דמכירת שטרות מדאורייתאוהתי' על הקו' מב"ב קמ"ז: דמשמע דהוא מדרבנן**

**שיטת הראב"ד בהא דמכי"ש דרבנן ושיטת הסובריםדהטעם משום שקנה רק 'זכות גביה' ולא עצם החוב**

**שיטת רבינו חננאל בטעמא דיכול למחול**

**כשמכר החוב באגב קרקע ובחליפין אי יכול למחולומה שתלוי בשיטות הראשונים הנ"ל**