עירוי
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / תתאה ועילאה גבר

שבת מב: בדין עירוי

דנו התוס' בכ"ד [שבת מב: זבחים צה: ע"ז עד: פסחים מא:] בדין עירוי ומתבאר מדבריהם כמה שיטות בדין עירוי:

א. שיטת רשב"ם דעירוי אינו מבשל כלל לענין שבת, וטעמו מתבאר בחוו"ד צא-ה, צב-כז, דלענין בישול צריך שיהיה לו דוקא דפנות המחממות ובעירוי אף אם לא נפסק הקילוח אין לו כח הדפנות המחממות ותו הו"ל ככ"ש [ואי"צ דוקא דפנות המצננות].

ב. דעת ר' ברוך בסה"ת דעירוי מבשל כד"ק, וכ"נ התוס' שבת מב:, וכ"נ הפוסקים להלכה.

אלא דבמקו"א הבאנו דעת הש"ך קה-ה ורמ"א סי' סח שאין בישול אלא בעירוי שלא נפסק הקילוח, והיינו דעתם דאף לר' ברוך לענין בישול צריך שיהיה לו דפנות המחממות כרשב"ם, אלא דס"ל דכל שלא נפסק הקילוח יש לו שייכות להדפנות, אבל היכא שנפסק הקילוח תו אין לו כח הדפנות המחממות.

אבל ביד יהודה מפקפק ע"ז ודעתו די"ל דאף בעירוי שנפסק הקילוח מבשל כד"ק, וכ"מ בפשוטו דעת המג"א שיח-לה בבשר רותח לתוך רוטב, ולפי"ד מתבאר דלדעת האוסרים בעירוי הרי יסודו הוא משום שאי"צ כלל דפנות המחממות כדי לבשל.

ג. בתוס' זבחים צה: הביאו בסו"ד שיטה נוספת בשם ר"ת דעירוי מבשל כנגד כולו [ויש בזה סתירות בין בעלי התוס' אם כ"ה שיטת ר"ת או דס"ל עירוי מבשל רק כד"ק],ומה דאמרינן פסחים עו. דלשמואל דת"ג אינו אלא כד"ק, כתבו התוס' לחלק דה"מ בנפסק הקילוח אבל אם לא נפסק הקילוח אוסר כולו.

וכן נראה ממה שהתיר ר"ת להגעיל כלי ע"י עירוי, והוכיח כן מסוגיא ע"ז עד: נעוה ארתחו.

ונבוא לבא השיטות אחת לאחת:

**א. שיטת הרשב"ם:**

בתוס' הביאו בשם רשב"ם דעירוי אינו מבשל ודייק לה ממתני' האילפס וכו' שהעבירן מרותחין לא יתן לתוכן תבלין, משמע שיכול לערות מהן על תבלין.

ועוד הוכיח שיטתו מדשמואל דס"ל ת"ג ואינו אוסר ש"מ שאין עירוי מבשל כלל.

ובתוס' זבחים צה: הבינו כוונתו דדין עירוי תלוי בפלוגתא דרו"ש, ותמהו על שיטתו בתרתי:

א. בתוס' הק' מה יענה רב לדיוקא דמתני' דאילפס וקדירה דמינה דקדק רשב"ם דעירוי שרי והא לדידיה עילאה גבר ועירוי מבשל?

ב. עוד צ"ע לשיטת רשב"ם דאם הטעם דעירוי אינו מבשל הוא משום ת"ג הא מבואר פסחים עו. דאף היכא דת"ג מ"מ לכה"פ הוא אוסר כד"ק, וא"כ ייאסר בשבת אף לשמואל משום כד"ק [והוא באמת שיטת ר' ברוך בתוס' שם].

וליישב קו' זו כתב בארוך לש"ך סי' קה ובחזו"א יו"ד ט-ד דכל מה דאמרו אדמיקר ליה בלע הוא דוקא לענין בליעה ופליטה, אבל לענין בישול וחימום א"א להעירוי לבשל כלל לשמואל, ולכך לענין שבת דתלי בבישול אינו מבשל אפי' כד"ק ושרי[[1]](#footnote-2).

[והנה קי"ל דאדמיקר ליה בלע אבל כתב הרמ"א צא-ד שאם בשלו אח"כ אינו אוסר כולו, ובאר במג"א תסז-לג דדין אדמיקר ליה בלע אינו אלא חומרא.

וטעם הדבר כתב רעק"א בהשמטות לשו"ע דגבי בב"ח לא אסרה תורה אלא דרך בישול אסרה תורה ואדמיקר ליה לא חשיב בישול רק בליעה לחוד, וכנראה כוונתו כש"כ החזו"א בדעת הרשב"ם, ועוד נתבאר במקו"א].

אבל עדיין תיקשי קו' התוס' מה יענה רב למתני', והיה נראה להוסיף ביאור בכ"ז דאין כוונת הרשב"ם לתלות דין עירוי מבשל בפלוגתא דרו"ש, רק כוונתו דכל פלוגתא דרו"ש עצמה היא לענין בליעה ופליטה אבל לענין חימום לא פליגי כלל, אלא דס"ל להרשב"ם שאם היה כח בעירוי לחמם ולבשל הרי היה מצליח לחמם את המאכל התחתון ואף לשמואל דת"ג היה בולע שכל שנעשה רותח וודאי בולע, ודין ת"ג אינו יכול לגרום שלא יתחמם התחתון מחמת העליון [רק שלא יבלע ממנו].

וע"כ הוכיח רשב"ם דעירוי אינו מבשל ומחמם וממילא פליגי רו"ש לענין בליעה ופליטה מי גובר.

וזה ג"כ עומק יסוד החזו"א דלענין שבת אין דין קליפה, דיסוד דין קליפה לשמואל הוא משום דמודה לרב דעילאה מיהת גבר כדי קליפה, אבל לענין חימום אינו מתחמם כלל דעירוי אין כוחו לחמם כלל אף לרב.

וכ"ז ע"ד שהבאנו במקו"א מד' החוו"ד דפלוגתתם אינו אלא בדין בליעה ופליטה ולא בבישול.

ולפי"ז מתבאר הטעם דעירוי אינו מבשל הוא ענין בפנ"ע אף בלא ענין ת"ג, וביאור הדברים דכל שיצא חוץ לדפנות הכ"ר נתקרר ואף קודם שהגיע לכלי שני.

[וכנראה גם שיטת רבינו יונה ע"ד זו, עיין בר"ן רי"פ במה טומנין הביא משמו שאין לערות מים רותחין מכלי ראשון לכלי אחר שיש בו מים רותחין דלפי הצד שעירוי לאו ככ"ר הוא הרי חשיב שנצטננו המים ואסור להכניסם לכלי השני שמתבשלים בו (דס"ל שיש בישול אחר בישול בלח).

מבואר בזה חידוש גדול דאם עירוי לאו ככ"ר הוא חשיב כמו צוננים ויש בהם איסור בישול אף בכה"ג דלא שייך ביה ענין ת"ג כלל, רק מצ"ע עירוי אינו מבשל וחשיב ג"כ כמו שנצטננו, ודו"ק, והוא ע"ד שנתבאר דעת רשב"ם דמצ"ע אינו מבשל ולא משום ת"ג, והוא כש"כ[[2]](#footnote-3)].

אבל תוספת זו ע"ד החזו"א אינה ניתנת להאמר דהא מבואר להדיא בגמ' פסחים עו. דרו"ש פליגי גם לענין פסח משום צלי ע"י ד"א, וזה וודאי תלוי בבישול וחום ולא בבליעה ופליטה ולפמש"כ לא פליגי כ"א בבליעה ופליטה, ומבואר שם דלרב העילאה מצליח להרתיח את התחתון, ואיך יתכן לומר דלרב לא יהיה עירוי מבשל.

וממילא נסתר מש"כ ליישב קו' התוס' וע"כ באמת כוונת רשב"ם לתלות דין עירוי בפלוגתא דרו"ש ורק לשמואל דת"ג אין עירוי מצליח לבשל, אבל מ"מ משה"ק מקליפה בזה שפיר י"ל כש"כ החזו"א דלענין שבת אין דין קליפה כלל שאינו מתחמם אף כד"ק[[3]](#footnote-4).

**ב. עוד בשיטת רשב"ם לענין בליעה ופליטה ומליגת תרנגולת-**

כתבו התוס' זבחים צה: דר"ת אסר לערות על התרנגולת למולגה משום דעירוי מבשל כד"ק והדם נבלע בה, אבל לרשב"ם שרי שעירוי אינו מבשל.

ולדעת הש"ך שהבאנו צ"ע דהא בולע כד"ק אף לרשב"ם כמבואר פסחים עו. להדיא?

וכבר נתקשה בזה בארוך לש"ך ובש"ך קה-ה, ותי' דמצאנו בכלי שני מחלוקת הפוסקים אם הוא מבליע ומפליט אף שאינו מבשל, אבל גם אם הוא מבליע ומפליט מ"מ כיון שאינו מבשל אין כוחו להבליע ולהפליט כאחד רק או להבליע או להפליט.

ולפי"ז תי' דלרשב"ם אין עירוי מבשל רק מבליע או מפליט וא"י גם להוציא הדם וגם להבליעו בתרנגולת כאחד.

ובחזו"א ט-ד ויד יהודה צא-יב בארו באופ"א עפי"ד הב"י רסי' סט בשם תשובת הרשב"א א-תתמג שאם נתבשל בשר שלא נמלח בכלי שני לא חשיב כבישול ויכול אח"כ למולחו להוציא ממנו הדם, ואף אם כלי שני מבליע ומפליט מ"מ אינו מבשל ודוקא אחר בישול ממש קי"ל שאינו יוצא אח"כ אף ע"י מליחה.

וזה כוונת התוס' שלדעת רשב"ם שאין העירוי מבשל הרי אף שהוא מבליע ומפליט מ"מ יכול אח"כ למלוח אותו להוציא את הדם.

ובאמת הש"ך לשיטתו א"י לפרש כן, עי' ש"ך סי' סט דעתו דאף בכלי שני ל"מ אח"כ מליחה ואי"צ בישול דוקא לזה, מיהו כבר תמה עליו בהג' יד אברהם מד' הב"י ושו"ת הרשב"א.

[עיקר סברא זו שכתב הש"ך דעירוי שנפסק הקילוח או כ"ש אף לשיטות שהוא מבליע ומפליט מ"מ א"י להבליע ולהפליט כאחד מקורה ביש"ש.

אבל ביד יהודה צא-יב בסופו כתב שאין לזה מקור בראשונים ואדרבה מד' הראשונים לא נראה כן, עיין בתוה"ב להרשב"א (עט:) שלשיטתו שכלי שני מבליע ומפליט אסור למלוג את התרנגולת בכ"ש מבואר שכוחו של כ"ש הוא גם להבליע ולהפליט].

**ג. דעת היד יהודה בשיטת רשב"ם שמתיר גם לענין או"ה-**

וכ"ז כפי פירוש הש"ך בדעת הרשב"ם דאף לשיטתו עירוי מבליע ומפליט לענין או"ה ורק אינו מבשל, אבל ביד יהודה קה-י נקט דרך אחרת בזה, דוודאי לשיטת הרשב"ם עירוי אינו מבליע ומפליט כלל אף לענין איסור והיתר, וכדמוכח ממה שהתירו התוס' לשיטתו מליגת התרנגולת.

ומשה"ק התוס' מפסחים במערה בשר רותח על חלב אדמיקר ליה בלע ס"ל לרשב"ם שהוא ענין מיוחד בעירוי דבר גוש שהוא מחמם כד"ק אבל בעירוי דבר נוזל אינו אוסר אפי' כד"ק וזהו טעם היתר מליגת התרנגולת.

וכדרך זו מבואר להדיא בתוה"ב (א:) ז"ל:"יש מן החכמים וכו' וכן עירוי מכ"ר ככ"ש הוא ולא ככ"ר, וכל שאינו מבשל אינו מפליט ואינו מבליע כמו שנראה מסוגיא ירושלמית שבפרק כירה".

וכוונתו לירושלמי שהביא אח"כ שם שהוכיח דעירוי מבשל מדין מו"ש בקדשים שגם בעירוי נאסר, משמע דפשיטא ליה שאין לחלק בזה.

**ד. שיטת ר' ברוך ותוס' שבת מב:-**

דעת ר' ברוך הו"ד בתוס' ע"ז עד: זבחים צה: דעירוי מבשל כד"ק ואסור בשבת וגם ל"מ להגעלה, וכ"כ התוס' שבת מב:, ונמצא דפליג ע"ד רשב"ם וס"ל דדין אדמיקר ליה בלע מהני גם לענין בישול בשבת וחימום.

והנה בתוס' פסחים עו. רה"ע הק' מ"ט לא הק' הגמ' לשמואל מרישא דמתני' נגע בחרסו של תנור יקלוף את מקומו, ותי' דמודה שמואל דמ"מ קליפה מיהא בעי, מבואר דעתם דאף לענין צלי מחמת ד"א שהוא תלו בחום ולא בבליעה מ"מ קליפה מיהא בעי דלא כרשב"ם.

וכנראה שאר התי' שם בתוס' ס"ל ע"ד הרשב"ם דאי"צ קליפה לענין בישול וחום רק לענין או"ה.

והנה בגמ' שבת מב. נותן אדם חמין לתוך צונן ופירש"י משום דקסבר תתאה גבר.

ובתוס' הק' דמ"מ קליפה מיהא ליבעי, ובדעת רש"י י"ל דס"ל דאין דין קליפה אלא כלפי בליעה ולא לענין בישול בשבת, וכשיטת הרשב"ם, ודעת התוס' דלא כרשב"ם.

וע"ע בתו"ר שם שהק' מ"ט אסור לתת מים מועטים למיחם חם שאין בו מים, והא לרב עילאה גבר ולא יתחממו המים, ותי' בזה"ל:"א"נ כי היכי דלמ"ד ת"ג מתבשל התחתון כד"ק ה"נ למ"ד עילאה גבר מתבשל העליון כד"ק", מבואר מדבריו דאף לענין חום ובישול בשבת אמרינן ע"ג ות"ג.

ובעיקר שיטת רבינו ברוך דעירוי מבשל כד"ק כנראה יש בזה שתי שיטות:

א. רבינו ברוך נקט דדין עירוי תלי בפלוגתא דרו"ש, וכוונתו דלעולם עירוי יש בכוחו לבשל כולו, אלא דתתאה גבר לצננו ולכך לשמואל אינו מבשל אלא כד"ק ואף לענין שבת הוא מבשל קליפה [דלא כרשב"ם], אבל לרב דעילאה גבר יבשל בכולו.

ומבואר מזה הטעם דאין עירוי מבשל כולו להלכה הוא משום דת"ג, אבל עצם העירוי כוחו לבשל בכולו.

ב. אבל בתוס' שבת מב: נראה טעם אחר בשיטה זו, הנה בתוס' הסיקו כדעת ר' ברוך דעירוי אינו מבשל אלא כד"ק, והוכיחו מסוגיא ע"ז שהצורה להגעיל שפת הכלי הוא ע"י גדנפא דמה בולעו בניצוצות אף פולטו בניצוצות.

והק' התוס' לשיטת ר"ת דעירוי מבשל לגמרי, והבינו התוס' דלשיטתו מועיל עירוי להגעלת כלים נמי, ולמד ר"ת זה מהא דנעוה ארתחו (ע"ז עד:) דמשמע התם דמהני הגעלה ע"י עירוי, א"כ למה הוצרכה הגמ' לטעם דבולעו בניצוצות והרי אפי' בבליעה גמורה מהני הגעלה ע"י עירוי.

[ובאמת דעת הרמב"ן והר"ן ע"ז עד: דוודאי אף אם נימא דעירוי מבשל מ"מ הגעלה לא שייך בו, וכתב הרמב"ן:"ולפי דעתי לענין גיעולי גויים לא נחלק אדם מעולם וכו' דכבולען כך פולטן וכל שנאסר באור מהלך תחתיו אין מכשירין אותו בכ"ר שהעבירו מעל האש.

תדע דהא אלפס וקדירה ושיפוד ואסכלה שניהם ע"ג האור הם ובשניהם יש בישול גמור ואעפ"כ אין מורידין אותן מן האור לכ"ר ממש, וכן כלי שנאסר בעירוי אינו מוכשר בכ"ש אפי' לד' האומר עירוי ככלי שני".

וביאור הדברים דקי"ל כבולעו כך פולטו ומה יהני דעירוי מבשל כולו סו"ס בישול ממש בכ"ר עדיף על עירוי ואין הבליעה יוצאת ע"י עירוי[[4]](#footnote-5)].

ותמה רעק"א בגהש"ס דאף לשיטת ר' ברוך תיקשי שהרי כל הטעם דאינו אלא כד"ק לשיטתו הוא משום ת"ג, אבל התם הרי הכלי עצמו רותח והוי כחם בחם ואוסר כולו?

א. בחזו"א יו"ד יט-ז ויד יהודה קה-י כתבו דע"כ ט"ס הוא בתוס' ואין כוונת התוס' להוכיח לנידון של עירוי, רק להוכיח דאף לר"ת דעירוי מבשל כולו מ"מ לענין הגעלה לא מהני וכשיטת הרמב"ן והר"ן שהבאנו, וד' התוס' נדפסו שלא במקומם.

ב. יתכן לבאר בזה, דבאמת דעת התוס' במס' שבת אינו כדעת ר' ברוך הנ"ל, רק ס"ל דעירוי מצ"ע אינו מבשל אלא כד"ק שזהו כוחו של עירוי אף במקום שלא שייך ת"ג.

וטעמא דמילתא כנראה משום דכך הוא כוחו של עירוי שהרי מיד אח"כ הוא נופל לכלי והוי כלי שני ורק בדבר השרוי במים הם מבשלים אותו לגמרי.

ומה שהביאו התוס' משמואל דת"ג אין כוונתם דדין ת"ג הוא הטעם דעי"ז אין עירוי מבשל, אלא ע"ד שרצינו לבאר לעיל בדעת הרשב"ם דדין הוא מצ"ע דעירוי אינו מבשל שאם היה מבשל הרי לא היה שייך לומר ת"ג שהרי הוא רותח, וע"כ אינו מחמם ומבשל אלא כד"ק.

[ובאמת זהו יסוד הדין דאדמיקר ליה בלע ובעי קליפה משום שמתחמם כד"ק לכה"פ].

וכל דין ת"ג שאינו בולע בכולו הוא דוקא אחר דאמרינן שאינו מתחמם בכולו, ובזה אף רב דס"ל עילאה גבר מודה דעירוי אינו מבשל כולו, אלא דלענין בליעה ופליטה ס"ל דסגי בזה אף שאינו מתחמם.

[ומ"מ לענין כד"ק לא ניח"ל לשיטה זו בד' הרשב"ם דאינו מבשל כלל ומ"מ בולע כד"ק בלא בישול דאין בליעתו אלא ע"י בישול].

ולפי"ז נמצא דלענין שבת יודה גם רב שאינו מבשל כולו, וכן לענין הגעלה יודה רב שא"א להגעיל בו שהרי בלע בכולו ועירוי אינו אלא בכד"ק.

ובזה מתיישבת קו' רעק"א דזה הוכיחו התוס' מהא דל"מ הגעלה דע"כ עירוי אינו מבשל כולו ואף במקום שאין חסרון של ת"ג כגון שהתחתון חם, ודו"ק.

אבל גם דרך זו צ"ע דהא נמצא לפי"ז דלרב נמי אף דס"ל ע"ג מ"מ מודה שאין עירוי מחמם ומבשל אלא כד"ק [ורק ס"ל דמבליע בכולו], ואין בזה מחלוקת רו"ש כלל, ואילו בגמ' פסחים עו. מבואר להדיא גבי צלי ע"י ד"א דרוטב הניתז על החרס צונן מחמם אותו לגמרי ולא רק כד"ק, ומבואר להדיא דבלא ת"ג שפיר עירוי מחמם ומבשל כולו, וצ"ע[[5]](#footnote-6).

ובקה"י שבת-כד כתב כעין זה אבל יישב הדברים בנו"א, דלעולם וודאי יסוד הטעם שאין עירוי מבשל כולו הוא משום דת"ג, ויסודו הוא דתיכף מצנן התחתון את העליון ובמיעוט זמן שהוא רותח אינו מספיק לבשל כולו רק כד"ק.

אבל לרב דס"ל ע"ג היינו שהוא שוהה יותר זמן עד שמצטנן לכך מבשל את כולו.

וממילא לענין הגעלה דגדנפא אף בלא טעם דת"ג אין העירוי מבשל כולו שהרי התם מצד המציאות הטיפות אינן שוהות על הקדירה אלא מעט זמן ומיד נופלות ובזה לא מהני אף לרב דע"ג או לשמואל אף שהקדירה חמה, דמ"מ במיעוט זמן א"י לבשל כולו רק כד"ק, ושפיר הוכיחו התוס' מהתם דעירוי לשמואל אינו מבשל כולו.

**ה. עוד בטעם שעירוי אינו מבשל אלא כד"ק-**

ונמצא לפי"ז שתי דרכים בטעם שאין עירוי מבשל אלא כד"ק, בתוס' זבחים מבואר הטעם משום דקי"ל ת"ג, ולד' קה"י י"ל שהוא ענין בפנ"ע בעירוי.

אבל ד' הקה"י הם חידוש גדול ובפשוטו וודאי עירוי מבשל כולו אם לא משום ת"ג, וזה מבואר בפמ"ג שפ"ד צה-יח ד"ה ומה שצידד דאף בעירוי אם לא נפסק הקילוח והוא עדיין מחובר לאש יכול לבשל אף בכולו וכש"כ הר"ן דכל שהוא על האש ל"ש בו ת"ג ה"נ גבי עירוי המחובר לאש, ומבואר דהיכא דלא אמרינן ת"ג יש בכוחו של עירוי לבשל אף בכולו.

ועיין ברמ"א צב-ז קילוח חם שניתז על קדירה צוננת ולא נפסק הקילוח הרי נאסרת הקדירה בכד"ק, וברוב הפוסקים פי' דאיירי שניתז מן הצד, וצ"ע לפי"ז מ"ט יאסור רק כד"ק והרי לא שייך בו ת"ג?

ולפי"ד קה"י אשה"ט דעירוי מצ"ע אינו מבשל אלא כד"ק אף בלא ענין ת"ג.

אלא שבאמת כבר העיר כן בש"ך על המשך ד' הרמ"א דקילוח צונן על קדירה חמה אוסר כולו משום ת"ג, ומ"ט תחשב הקדירה ת"ג?

וכתבו הש"ך ופר"ח הטעם משום שהקדירה במקומה לכך חשיבא תתאה, וה"נ יל"פ לענין האופן הראשון ברמ"א בקילוח חם על קדירה צוננת שלא נאסר כולו שהקדירה הצוננת חשיבא כתתאה, ועיין בבדה"ש שם מה שהאריך בזה עוד ונתבאר במקו"א.

וראיתי בפמ"ג שם בשפ"ד צב-לה נראה כד' הקה"י בזה, עיי"ש שדן דאף שהקדירה במקומה מיקריא תתאה ה"מ בעירוי שבא מן הצד אבל כל כה"ג שהעירוי הולך תחת לקדירה ממש אין לקדירה דין תתאה רק העירוי מיקרי תתאה [ואכ"מ של עיקר ענין זה].

ועפי"ז דן דאף שמבואר ברמ"א שם דכלי שני חשיב צונן לענין ת"ג ואף מצנן את האיסור החם, שלא כדעת המנ"י, מ"מ עירוי שלא נפסק הקילוח אינו חשוב ככ"ש בזה רק נידון כדין חם לתוך חם ואף דעירוי אינו מבשל אלא כד"ק מ"מ חשיב רותח ולא צונן אלא שא"י לאסור כולו אבל שפיר מיקרי חם לתוך חם ואוסר כולו ואין כאן דין ת"ג.

וצ"ב למה הוצרך לומר שייאסר מתורת חם לתוך חם תיפו"ל דהעירוי עצמו יאסור שהרי הוא כרותח ות"ג א"כ יאסור כולו, שאם כל הטעם דעירוי אינו מבשל כולו הוא משום ת"ג הרי הכא אדרבה העירוי הוא התתאה, ומשמע מזה כד' קה"י [וכש"כ שכן מורים פשטות ד' הרמ"א שם] דעירוי אינו מבשל אלא כד"ק אף באופן שיצוייר שהוא התתאה.

אבל באמת גם ביאורו של הקה"י לא יועיל בד' הפמ"ג, שהרי בקה"י באר הטעם שאינו מבשל משום שאיו שוהה שם הרבה זמן אבל בפמ"ג מבואר דאף בכה"ג שהעירוי נזחל תחת הקדירה והוא שוהה שם הרבה זמן א"י להבליע בכולו, וצ"ב.

ואולי י"ל טעם אחר בזה דעצם מה שהוא עירוי ואין לו דפנות המחממות אין בו כח לבשל בכולו, ויל"ע.

[אח"כ ראיתי בקיצוש"ע בב"ח (פויפר) ח"א ד-ו הביא מערוה"ש צב-נא דאף אם העירוי תתאה אינו אוסר אלא כד"ק, וכ"מ בחמודי דניאל הל' כ"ר-ח, ודקדק כן מד' הרמ"א הנ"ל, כתב שכ"מ סתימת החכמ"א שלא הזכיר דקולת עירוי רק מכח תתאה גבר, ולא עיינתי כעת].

1. ומצאנו כה"ג לענין כלי שני שדעת הרשב"א דמבליע ומפליט אף שאינו מבשל וה"נ עירוי לדעת הרשב"ם, ועין יד יהודה צא-יב ד"ה מעתה בדעת רשב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. יל"ע להלכה אי קי"ל כחומרא זו של רבינו יונה, והנה לדעת הרמ"א שיח-ד הרי כל שעדיין הוא חם קצת אין בו משום בישול אחר בישול אף בלח וודאי לא שייך חומרא זו, אמנם יש לדון לדעת השו"ע.

   ובביאוה"ל שיח-ד הביא מהפמ"ג שאם הורק לכלי שני יש להחמיר דמהשתא יש בו בישול אחר בישול והוא כדעת רבינו יונה, טוכ"ה בפמ"ג א"א רנג-כ.

   ובחזו"א או"ח לז-יב העיר על הביאוה"ל למה השאיר זה בספק והרי הוא מפורש לאיסור ברבינו יונה.

   [וע"ע משה"ק שם ע"ד רבינו יונה מגמ' שבת לח: פינה ממיחם למיחם מהו ולא אסר משום בישול וכתב שדוחק לפרש דוקא ביבש שאין בו בישול אחר בישול, וכבר עמד בזה בראש יוסף לח: ובפמ"ג רנג-כ ותרץ דאיירי במיחם שהוא כלי ראשון אבל זה לא יועיל לתרץ ד' רבינו יונה שאמר כן לא רק בכלי שני אלא גם בעירוי.

   ועי' באג"ט אופה יא-ח מש"כ לתרץ דרבינו יונה אזיל לשיטתו דמצטמק ורע לו אין בו משום בישול ובהכי איירי בפינה ממיחם למיחם, עיי"ש, ולפי"ז להלכה דקי"ל שיש בישול גם במצטמק ורע לו א"א לפסוק כרבינו יונה גבי עירוי].

   ובאמת כן מבואר להדיא במג"א רנג-לב עיי"ש ובמחה"ש דמדבריהם מתבאר להדיא שאם הורק לכלי שני שוב יש בו משום מבשל אם יש בישול אחר בישול בלח, ודברי המג"א אלו הובאו במ"ב רנג-פד וקצ"ע למה לא הוכיח מזה דינו של הפמ"ג בסי' שיח.

   אבל מאידך בשו"ע רנג-ד הביא דינו של רבינו יונה שיש למחות ביד הנוהגין להטמין מבעו"י בקבוק של מים חמים כדי לתתו לתבשיל [וברמ"א כתב לעי' לקמן שיח היינו דלשיטתו אין לחוש כל שעדיין הוא קצת חם], וכתב במ"ב הטעם משום שפעמים הבקבוק אין היד סולדת בו ונותנו לתבשיל שהיד סולדת בו, ולא הביא הטעם הנוסף של רבינו יונה דאף אם שניהם יס"ב מ"מ הרי כשמערה לתבשיל הרי פקע ממנו דין כלי ראשון ושוב עובר משום בישול.

   וכנראה צריך לחלק שלא החמיר הביאוה"ל כן אלא בניתן בכלי שני אבל בעירוי לחוד לא חשש לזה, דס"ל דעיקר ההלכה דעירוי מבשל ורק ע"י דין ת"ג אינו מבשל וכל שעדיין הוא באויר שפיר הוא מבשל דלא כהרשב"ם ורבינו יונה בפרט זה.

   וע"ע באג"ט מלאכת אופה בהשמטות מש"כ שהשו"ע לא פסק כרבינו יונה בדין עירוי, וזה כש"כ ולעיל נתבאר שכן מוכרח מפינה ממיחם למיחם לדידן, מיהו לענין כלי שני לא פירש האג"ט היאך הדין.

   ובעיקר שיטת רבינו יונה שמעתי להעיר מדעת הירושלמי דאין כ"ר אלא בשעה שהאור מהלכת תחתיו [כש"כ הרמב"ן ע"ז דלא כהגר"א בדעת הירושלמי], א"כ היאך יפרנס הירושלמי מתני' שבת לז: שיש היתר של חזרה והרי משעה שיצא מהאש תו אינו מבשל והדר יהיה בו איסור לחזור לבשלו, ודוחק להעמיד כל ההיתר ביבש דוקא.

   וכנראה צריך לחלק בין כ"ש לדידן לכ"ר שאינו על האש להירושלמי שעיקר טעמו של הירושלמי אינו משום שכ"ר אינו מבשל אלא שהוא חסרון במעשה הבישול דלאו דרך בישול הוא וכעין בישול בחמה, ועוד נתבאר במקו"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואולי ביאור הדברים עפמש"כ בחוו"ד צא-ה שהבאנו במקו"א, דבאמת בליעה ובישול הם שני נידונים, ולענין בליעה ופליטה פליגי אף בלא בישול וחימום מי גובר אף בלא שנתחממו זמ"ז, ועוד פליגי לענין בישול אם נתחמם אחד מכח חבירו אם חשיב כמו כ"ר או כמו חום של כ"ש ונפק"מ אם יכול לבשל אחרים וזהו דמדמי בגמ' לענין פסח.

   ולפי"ז שיטת הרשב"ם דע"י ת"ג לא יצטנן העליון ואם אינו מבליע בתחתון של לשמואל הוכיח מזה שאינו מחמם אותו, אבל מ"מ לענין פסח פליגי היכא שכבר נתחמם אם חשיב חום של כ"ר או כלי שני, וזהו הגמ' פסחים הנ"ל, וכ"ז מבואר בחוו"ד שם וה"נ י"ל לדעת הרשב"ם. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכנראה מד' הרמב"ן שהוכיח דבריו מדבר הטעון ליבון כשיפוד ואסכלא דל"מ ביה הגעלה רק ליבון, אבל בקה"י שבת-כד דחה די"ל לשיטת התוס' דבאמת כל שהוא ע"י האש ממש אינו יוצא כלל אף ע"י ליבון, אלא דבליבון האש שורפתו במקומו אבל אין עדיפות לליבון משום שנבלע ע"י ליבון, וכמו שמצאנו דאף בכלי חרס אם ממלא אותו פחמים מהני (פסחים ל:) ואף שהתורה העידה עליו שאינו יוצא מידי דפיו לעולם מ"מ בכה"ג הוא שורף את הבלוע אף שאינו מוציאו.

   ודע דכל ד' הרמב"ן והר"ן הוא כלפי סוג הבליעה והפליטה דבזה אמרינן כבולעו כך פולטו אבל לענין שיעור החום מודו דאי"צ חום של הבליעה דוקא, וזה בין לחומרא כמבואר בט"ז צד-ג בשם הגש"ד דאף אם נבלע בחום שיס"ב מ"מ צריך להגעילו במעלה רתיחה דוקא.

   ובין לקולא שיכול לצאת גם בחום פחות ממה שנבלע כל שהוא רותח ממש, וכש"כ במנח"ש דאף שנקודת הרתיחה בהר נמוכה מהשפלה ומ"מ יכול להגעיל כלי שנאסר כאן במקום אחר ואי"צ דוקא אותה נקודת רתיחה, וכן הסכימו פוסקי זמנינו, ומה"ט דן בתשובה (הו"ד בספר מעגלי אליהו) להקל בסיר לחץ שחומו גבוה מאוד דמ"מ סגי ליה ברותחין דעלמא. [↑](#footnote-ref-5)
5. וג"ז יל"ד ליישב עפי"ד החוו"ד שהבאנו לעיל בהערה בדעת הרשב"ם דפלוגתא דע"ג ות"ג היא היכא שכבר נתחמם אי חשיב ככ"ר או ככ"ש אבל אין כאן פלוגתא לענין אם מבשל או לא. [↑](#footnote-ref-6)