‏  עז,ב             ב
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין / הזורק - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**ההוא שכיב מרע.** עי' בראשונים מדוע התירו קנין ולא התירו טלטול. עי' רא"ש ר"ן ושא"ר. ועוד הק' מדוע לא הקנה לה בקנין שכי"מ. עי' רמב"ן בשם הר"ח. רשב"א וריטב"א.

**ותחוד ותפתח.** עי' רש"י שפי' דאיירי בקנין אגב. והר"ן ושא"ר נחלקו עליו דלא מהני קנינים בגט דבינן שיתן לרשותה. אלא הכא איירי בקנין חצר, וצריך לברר מחלקתם.

והק' הראשונים לדעת רש"י מדוע צריך דוקא לההוא דוכתא הרי קיי"ל דבאגב אי"צ צבורין. ועי' בבית מאיר קלו סעי' ז' ובקצה"ח רב סק"ד מש"כ בביאור דעת רש"י.

עוד ק' מדוע לא פי' רש"י כשא"ר דאיירי בקנין חצר, והרי עיקר סוגיא דלעיל כא. איירי בחצר. עי' בבי"מ שם, ובחי' ר' ראובן סי' יח ובחי' הגרש"ר סי' יא אות ה'.

בביאור דברי התוס' דלא הוי כטלי גיטך מע"ג קרקע. עי' פנ"י, אבנ"מ קלט סקי"ב. ובקה"י סי' טו.

לשי' הראשונים דלא מהני קנינים, מ"מ כתב בתור"ג קלט סעי' טו דהגבהה ומשיכה מהני והביא ראיות לזה. ועי' בשו"ת רע"א רכא אות ז' שהביא ראיה לזה מתוס' לעיל כא. ד"ה יצא. וע"ע בקה"י סי' יז אות ד-ה.

**ותיחוד ותפתח.** עי' ברא"ש ובר"ן האם הכוונה או תחוד או תפתח. והאם נעילת דלת לחוד סגי. עוד נחלקו האם נעילת דלת היינו סגירת הדל או עשיית מנעול. ועי' בתוס' ב"ב נג ושא"ר.

**תוד"ה מה שקנתה.** עי' ברמב"ן ובריטב"א שתי' קו' התוס' באופ"א.

**ובביאור שי' ר"ת** דתלוי אם מכרה ונתנה קיים. ולכאו' הוא שי' הר"מ שחצר השכורה קונה למשכיר. יל"ע הא מבואר בסוגין דחצר שאולה האשה מתגרשת בו. ועי' בתוס' ורמב"ן בב"ב נא: ועי' בכ"ז בחזו"א אה"ע עה סקט"ו.

**ההוא שכיב מרע.** תקף ליה עלמא. פרש"י דהיה ירא שמא ימות ואסור לטלטל את הגט בשבת. ועי' ברא"ש שכתב דאע"פ שרגלין לטלטל איגרת בשבת, היינו משום דחזי לצור ע"פ צלוחיתו, אבל גט מקצה ליה וכו' כשטרי הדיוטות שאסור לטלטלם. וראיתי שהעירו בזה שהרי עיקר האיסור בטלטול שטרי הדיוטות הוא משום האיסור לקרות בהם ואינם ראוים לשימוש ומשו"ה הוי מוקצה, אבל גט אילו היה מותר לגרש בשבת מסתמא לא היה מוקצה כלל, כיון שראוי לשימוש, והכא שהתירו לשכ"מ לגרש למה הוא מוקצה. [ואפשר לת' דכיון דלא היה שכי"מ בבין השמשות אלא תקף ליה עלמא, וכיון דלא חזי בע"ש הוי מוקצה בשבת]. ועי' יש"ש.

והוסיפו הראשונים דהוא דהתירו קנין וגרושין ולא התירו טלטול מקצה, עי' בתוס' דאף דאע"פ שאין קונים בשבת, מ"מ בשכ"מ התירו, אבל איסור מוקצה לא התירו. והטעם עי' בל' הרא"ש דכ' 'אבל טלטול לא רצה להתיר בשבת דניחא טפי להתיר קנין מה שמצינו שהתירו חכמים בשכ"מ'. [ומיהו הוסיף דאם היה הגט מונח ברשות אחרים אפשר שגם היו מתירים טלטול כדי שלא תפל בפני יבם]. ובריטב"א כתב דלא רצו להתיר טלטול קודם גירושין דשמא ימות בתוך כך ונמצא שטלטלו את הגט שלא לצורך, והלכך לא רצה להתיר אלא בעינין שהקנין והגירושין באין כא'. ובר"ן כתב דיותר ניכר טלטול המוקצה מהקנין שנעשה ע"י נעילת דלת.

וברא"ש כתב בשם הרשב"ם שלא רצו להתיר הטלטול משום שהיה צריך להעביר דרך רה"ר וכן הביא הר"ן בשם העיטור, והק' ע"ז ברא"ש דהרי היו יכולים לגרש ע"י שליח. וצ"ל דבעה"ע סבר שלא רצו לגרש ע"י שליח משום שחשש שמא ימות מיד.

עוד הק' בראשונים אמאי לא הקנה לה בקנין שכ"מ. ועי' במרדכי בשם מהר"מ דהוי קנין מדרבנן, וקנין דרבנן לא מהני לאורייתא. ובמחנ"א דיני משיכה תמה בזה מ"ש מקנין ד"א דמהני אף שהוא מדרבנן, [והטעם כמו שפי' הר"ן לקמן דהפקר בי"ד הפקר ומהני לדאו']. ועי' בשיעורי הגרש"ר אות קלו[[1]](#footnote-2).

אך ברמב"ן תי' בשם הר"ח דאינו יכול להקנות בקנין שכ"מ דאינו קונה אלא לאחר מיתה, ואין גט לאחר מיתה. וכתב בדברי אמת קונ' יא מדברי המרדכי [שלא תי' כן] חזינן דס"ל כשיטת התוס' והרא"ש [לעיל סופ"ק] דלאחר מיתה קונה למפרע בשעת נתינה. וה"נ חל הגט מחיים כשנותנו במשכ"מ. ודחה באחיעזר ח"א לג ה' תי' זה דכיון שבידו לחזור קודם שמת, הרי כגט בידה ומשיכה בידו שיכול לנתקו ולהביאו אצלו אינה מגורשת.

**האם מהני קנינים בגט.**

א. ותיזיל איהי ותחוד ותפתח ותחזיק בה. מצינו שנחלקו בביאור קנין זה רש"י ושא"ר. דעת רש"י ד"ה הר"ז חזקה ותנן נכסים שאין להן אחריות נקנין וכו', הרי שקנין חזקה הוא בקרקע, והגט תקנה בקנין אגב. ביאור הדברים שדין נתינת גט אינו רק לתת לתוך ידה של האשה ממש, אלא גם אם הגט נעשה שלה בהלכות חו"מ כמו כאן שהיא זוכה בו בקנין אגב והרי הוא שלה, גם זה בכלל נתינה, דסו"ס הגט שלה. וצריך להוסיף בזה דרש"י כנראה נקט שקנין אגב הוא מה"ת ודלא כתוס' בב"ק יב. וכבר ציין רע"א על התוס' שם שבתוס' בקדושין ה. נראה שהוא מה"ת.

והראשנים [הרמב"ן וסייעתו] הק' על רש"י דאם הגט נקנה בקנין אגב, הרי יכול להקנות לה חלק אחר של הקרקע, שהרי בקנין אגב אי"צ צבורין, ומדוע הוצרך להקנות לה 'ההוא דוכתא דיתיב ביה גיטא'. ומכח קו' זו ביארו שהאשה זכתה בגט בקנין חצר, כמו בתחילת הסוגיא וגיטה וחצרה באים כאחת. והוסיפו הראשנים לחלוק על רש"י שלא יועיל כאן קנין אגב, 'דבעינן ונתן בידה וליכא' והביאור הוא שאפי' שע"י הקנין נעשה הגט שלה וברשותה, מ"מ חסר כאן נתינה מיד הבעל. ומתוך דבריהם עולה עוד קו' גדולה לדעת רש"י, דבגמ' הק' 'א"ל רב עיליש לרבא מה שקנתה אשה קנה בעלה', ובשלמא לדרכם של הראשנים ניחא מאד, שכיון שהאשה צריכה לקנות את הגט בקנין חצר, שפיר הק' דכיון שהבעל אוכל פירות ממילא היא לא יכולה לזכות בחצר זו, [או משום שהחצר לא קונה לה, או משום שהבעל נחשב אגיד גביה, כמבואר ברש"י לעיל] אבל לרש"י שהקנין שלה הוא באגב, מה איכפת לי שהבעל אוכל פירות, סו"ס היא קנתה את הקרקע והגוף שלה ולמה לא תוכל לקנות את הגט בקנין אגב, אלא ע"כ דאיירי בקנין חצר, ולזה פריך מה שקנתה אשה וכו' וכיון שהפירות שלו שוב ל"ח רשותה.

**ב' דרכים בביאור דעת רש"י.**

**א.** בקצה"ח סי' רב סק"ד ביאר שאין ה"נ מצד קנין אגב לא צריך ההוא דוכתא דוקא, דהא לא בעי צבורין, אבל הכא הרי מיירי שהוא מקנה לה גט, ובגט יש דין שצריך כריתו, ומבואר לקמן שאפי' גט בידה ומשיכה בידו אינה מגורשת משום דליכא כריתות, שהרי הבעל אגיד גביה. ה"ה הכא אע"פ שהנתינה היא ע"י הזכיה בגט שנעשה שלה, מ"מ כיון שהגט נמצא עדין בקרקע של הבעל, והבעל אגיד גביה, לזה הוצרך להקנות לה את מקום הגט בדוקא כדי שלא יהי' בחצרו. ולפי"ז מיושב נמי קו' הגמ' מה שקנתה אשה וכו', דאין ה"נ מצד הקנין לחוד לא מפריע לי שיש לבעל קנין פירות, שהרי הקנין הוא באגב, אלא דכוונת הגמ' להק' דאם יש לבעל קנין פירות א"כ הבעל עדין אגיד גביה וחסר בכריתות דחשוב כמונח בחצרו. ע"כ תורף דבריו[[2]](#footnote-3).

ודרכו של הקצה"ח קשה בתרתי, חדא דלדבריו כל החסרון הוא רק אם הגט עומד על קרקע של הבעל, אבל אילו הוי הגט עומד בקרקע של אדם אחר לא היה צריך להקנות לה את ההוא דוכתא דוקא, שהרי העיקר הוא שלא יהיה מונח בקרקע של הבעל, ובלשון רש"י משמע שההדגשה הוא שהגט הוא בתוך החצר דכתב 'דהשתא קא יהיב לה חצר וגיטה בתוכו', ולא רק שהעיקר שלא יהיה ברשות הבעל.

ועוד קשה מסברא, דהא לא דמי כלל לגט בידו ומשיכה בידה, דהתם שהיא מתגרשת ע"י נתינה מציאותית מידו לידה, בזה שפיר י"ל שכיון שהמשיכה בידו ולבעל גם יש תפיסה מציאותית בגט, תפיסה זו מעכבת את השליטה של האשה על הגט וחסר כאן כריתות, אבל כאן שהנתינה מתקיימת ע"י הקנאת הגט נמצא שהגט שלה לגמרי, והדין ממון שלה על הגט הוא מוחלט, א"כ מה מפריע לי שהגט עדין ברשות הבעל, אבל סו"ס הוא שלה, למה הדבר דומה לבהמת ראובן שנכנסה לחצר של שמעון, וכי נגרע מהזכות ממון שיש לראובן ע"י שהיא נכנסה לחצר שמעון, וא"כ ה"נ הרי הדין ממון שלה הוא דין מוחלט, ומה מפריע לי שזה בקרקע של הבעל[[3]](#footnote-4).

**ב.** בבי"מ סי' קלו סעי' ז' ביאר באופ"א. דקו' אחת מיושבת בחברתה, וגם רש"י סבר שיש הל' של ונתן בידה, ולכך אפי' שבעלמא בקנין אגב אין צריך צבורין, אפ"ה מכיון שיש הלכה בגט שצריך לתת בידה, ולכך צריך שיהיה חצר ובתוכו גט, ולכן צריך דוקא אגב בצבורין, ונמצא שאת הונתן הוא מקיים ע"י קנין ועצם זה שנעשה הגט שלה מתקיים הונתן, ובאמת בשביל זה לא צריך שהגט יהיה בתוך החצר דוקא דלא בעינן צבורין. אבל מ"מ כיון שיש הלכה שהגט יהיה בתוך ידה דוקא, לכך צריך שהגט יהיה באותו החצר דוקא וכך נמצא שהגט בתוך רשותה ובידה, ובזה מיושב נמי קו' הגמ' שהק' מה שקנתה אשה וכו' דעד כמה שהבעל אוכל פירות אין זה ביד האשה וחסר בבידה.

והר"ן הבין שה'בידה' מגדיר את ה'ונתן', דצריך שיהיה בידה מכח ההלכה של הונתן, ולרש"י הוא מקיים את הונתן ע"י קנין, ואת ההלכה של בידה הוא מקיים ע"י שהגט בחצרה. אבל הראשנים נחלקו בזה גופא שהדין ונתן צריך להיות לתוך המקום שמתקיים ה'בידה'. וצ"ב רב מה שורש מחלקתם.

ועי' בשיעורי הגרש"ש סי' ה' שהק' על פרש"י דמבואר בגמ' לעיל כג: שעבד לא יכול להיות שליח קבלה שאינו בתורת גיטין וקידושין. [אפי' ששליח לשאר דברים הוא לא נתמעט] א"כ דל מהכא מעשה נתינה שהעבד נותן, מ"מ שיהיה שליח לקנות לאשה, וכיון שהוא יזכה בגט לאשה בקנין, האשה תתגרש ע"י זה. ולהנ"ל מיושב דאין ה"נ מועיל הקנין של העבד בעבורה בא' מדרכי הקנינים, אבל זה עדין לא עוזר שהרי צריך גם שהגט יגיע לידה, ובשביל שיחשב שהגט בידה צריך לחדש שליחות של ידה כידה, ומזה העבד מופקע, ולכך לא עוזר הקנין שלו.

ג. מ"מ עדין קשה קו' גדולה מאד, דעד כמה שגם לרש"י מיירי שהגט בחצרה למה מיאן רש"י בפי' שא"ר דסברו דקונה הגט בקנין חצר. ולמה הוצרך לקנין אגב.

בקו' דברי אמת קונ' הקנינים סי' ל' רצה ליישב דברי רש"י עפ"י התוס' חצוניות, דמבואר במשנה בב"מ כה. דמצא מעות בגל ובכותל ישן הרי אלו שלו, ואמרינן בגמ' דהטעם משום דאמורים מצנעי. והק' שם התוס' כו. למה לא זכה בהם בעל הכותל [הראשון] מדין קנין חצר. והביא השטמ"ק בשם תוס' חצוניות דקנין חצר מהני רק בגוונא שהחצר הוא שלו והמציאה נכנסה לתוך החצר, אבל אם המציאה היתה שם כבר קודם שהחצר היתה שלו, ואח"כ הוא זכה בחצר בזה אין קנין חצר, [וזה שיטה מחודשת מאד] ולפי"ז יישב דעת רש"י שכאן הרי הגט מונח בחצר קודם שהאשה זכתה בו, ובזה אין קנין חצר, ולכך הוצרך רש"י לפרש שהיא קונה בקנין אגב.

אלא שהוא עצמו דחה פי' זה, שהרי מבואר להדיא בגמ' לעיל כא. דכתב לה גט ונתנו בתוך חצרו או ביד עבדו, וכתב לה שטר מתנה עליו קנאת ומתגרשת בו, ומבואר שם להדיא מתוך הסוגיא שהיא מתגרשת מדין קנין חצר [שהק' שם והא חצר מהלכת היא וכו', וכן פירש רש"י שם להדיא]. וביותר הרי אין קנין אגב בעבד כמבואר בגמ' בב"ק וכל הקנין הוא רק חצר. הרי דזוכה בגט ע"י קנין חצר אפי' שהגט היה שם קודם שזכתה בו. וכן מבואר להדיא בתוך הסוגיא שלנו שגם שהבעל נתן את הגט לתוך חצרו מהני מדין גטו וחצרו באין כאחת.

**ד.** הבית מאיר שם והפנ"י רצו לפרש דברי רש"י על דרך זה. וביארו דחלוק מיסודו קנין אגב מקנין חצר, דקנין אגב המטלטלין נקנים 'עם' החצר, אבל בקנין חצר הקנין הוא על החצר, אלא שכיון שהמטלטלין הם בחצר הרי הם נקנים לו בקנין חצר, ונמצא שיש לו רגע אחד שהוא קנין חצר בלי המטלטלין.

ויסוד הדברים מבוארים על קו' הראשנים שהק' למה הוצרכו לקנין אגב בצבורין הרי לעולם הוא קונה בקנין חצר, ובריטב"א בקדושין הביא דצריך לקנין אגב בחצר שאינה משתמרת. ועוד הביאו לתרץ לפי התוס' חצוניות שדבר שנמצא בחצר כבר אין בזה קנין חצר.

אבל מפורסם בשם הש"ך בכמה מקומות את היסוד הנ"ל שקנין חצר יש רגע אחד שהוא שלו בלי המטלטלין, אלא שמיד אח"כ הוא קונה את המטלטלין בקנין חצר, משא"כ בקנין אגב המעשה קנין עצמו [או החלות] חלים מיד גם על הקרקע וגם על המטלטלין, שהרי הוא טפל לקרקע. וידוע מש"כ החזו"א בב"ק שנפק"מ הוא בשנת היובל שנחלקו בגמ' האם הקרקע שנמכרה ביובל אינה מכורה כלל או שמכורה ויוצאת, וא"כ מה הדין אם מכר בשנת היובל והניח לו מטלטלין בחצר, דלמ"ד מכורה ויוצאת הרי חל המכירה, א"כ י"ל דאם הוא הקנה לו בקנין אגב מטלטלין שפיר יחול הקנין על המטלטלין שהרי החלות קנין חל, אבל אם הוא הקנה לו את זה בקנין חצר, הרי אפי' שהקנין חל מ"מ כיון שהוא יוצאה מיד א"כ אין רגע אחד שהחצר היא שלו, ואין הוא קונה.

כמו"כ הריטב"א כתב בקדושין כו. דאמרינן בגמ' מנה"מ אמר חזקיהו דאמר קרא ויתן להם אביהם מתנות רבות עם ערים בצורות. והק' הריטב"א מנלן שהוא נתן להם בקנין אגב אולי בקנין חצר, ותי' דלישנא ד'עם' משמע שזכו בקרקע ובמטלטלין כאחת בלא קדימה כלל ולא משכחת לה אלא בקנין אגב ולא בחצר.

וא"כ יש לומר שהבעל הרי רצה לתת לה קרקע וגט בתוכה כמו שכתב רש"י 'והשתא יהיב לה חצר וגיטה בתוכו', הרי שעיקר הנתינה היא בזה שהוא מביא לה חצר וגט בתוכו, ולא שהוא מביא לה יד וממילא היא זוכה בחצר, דאפשר שהנתינה מועילה רק אם הוא נותן מעשה נתינה בגט גופא, וזה יש רק בקנין אגב ולא בחצר. דבחצר אין כאן נתינה בגט, אלא שהוא נותן לה חצר וממילא יש לה יד לקבל גט.

וזה מהלך יפה למה רש"י מיאן מקנין חצר, אלא שזה נגד הגמ' לעיל כא. דמבואר שם שהוא יכול להקנות לה חצר וממילא יש לה יד לקבל גט. והם עצמם הרגישו בזה. וכתבו שזה רק התחדש למסקנא שיש גיטו וחצרו באין כאחת, אבל בהו"א עדין רבא לא ידע מזה. ודבריהם דחוקים עד למאד.

**תוד"ה ד"ה ותיזיל**

א. כתבו 'ולא הוי כטלי גיטך מע"ג קרקע דכיון שהגיע מרשות הבעל לרשותה הוי כאילו נתנו לה'. ועי' בפנ"י שתמה על דבריהם הרי בכל טלי גיטך נמי האשה לוקחת את הגט מרשות הבעל, ובעינן שהבעל יעשה נתינה בגט, ומה אכפת לי שהגט בא מרשותו אבל סו"ס זה נעשה ברשותה ע"י המעשה שלה.

באבנ"מ סי' קלט סקי"ב הביא דברי המרדכי כאן שכתב דלא הוי כטלי גיטך מע"ג ''כיון דגיטה וחצרה באין כאחת ה"ל כאילו זרקו בתוך חצרה''. וביאר שם באבנ"מ דבכל טלי גיטך מע"ג קרקע האשה היא לוקחת לבד את הגט, אבל כל מקום שהבעל מסייע לה בנתינה, כגון דערך ליה חרציה [כמבואר לקמן] אפי' שהאשה היא לוקחת את הגט, מ"מ לא הוי טלי גיטך, וזה כוונת המרדכי שכיון שהגט ניתן לאשה בקנין חצר, ואת החצר הבעל מקנה לה, בכה"ג נחשב שהבעל מסייע לה בנתינה ולא הוי כטלי גיטך.

אך היה נראה לומר יותר שלא רק שיש כאן סיוע בנתינה אלא יש כאן את כל הנתינה. ויסוד הדברים כתב בקה"י סי' טו. דהרי מבואר לעיל כא. שאם כתב לה גט ונתנו בחצרו וכתב לה שטר על החצר קנאתו ומתגרשת בו. ולא הוי כטלי גיטך מע"ג קרקע, [והביאור הוא כמש"כ בבית מאיר סי' קלט סעי' ב'] שיסוד הדין של נתינת גט לעשות פעולה ש'הגט יהיה בתוך ידה'. ודבר זה אפשר לעשות בב' אופנים, או ע"י שהוא נותן את הגט בתוך היד, ונמצא גט בידה. או שהוא עושה לה יד חדשה וממילא נמצא שהגט בידה, וכיון שהוא מחדש לה יד לקבלת גט, הוי נתינה מעליא. ואין נפק"מ בין אם הוא נותן את הגט ביד או שהוא נותן את היד בגט, סוף דבר הגט בידה מכוחו. וזה הביאור במרדכי דכיון שהגט נקנה לה בחצרה והחצר הזו הבעל נותן לה [מדין גיטה וחצרה באין וכו'] נמצא שהבעל הוא נותן לה את היד בתוך הגט, ויש כאן נתינה[[4]](#footnote-5). וכתב בקה"י סי' טו 'דלולי דמסתפינא היה נראה שזהו כוונת התוס' ויש קצת חסרון תיבות בתוס' וצ"ל 'כיון שהגט בא מרשותו לרשותה ע"י הקנאותו'.

[ב. באבנ"מ קלט סקי"ב ובתור"ג סק"א ביארו דברי התוס' באופ"א, דאין ה"נ אם האשה לקחה לבד את הגט לא מהני דהוי כטלי גיטך, אבל הכא כיון שקיי"ל חצר משום יד ולא גרע משליחות. נמצא שהחצר הוא שליח של הבעל, והאשה הרי לא לקחה הגט בידה, אלא שהחצר שלה זכתה לה, והוי כאילו שליח הבעל נתן לשליח האשה. ודבריו הם פלא גדול כמו שכתב באמר"מ סי' כא אות ג' דחצר משום שליחות הכוונה שהחצר יכולה לזכות לו מציאה וכדו' מדין שליחות, אבל אין הכוונה שהחצר היא שליח של הבעלים לפעול עבורו. דאטו חצר גברא שיכול להיות שליח על המעשה נתינה במקום בעלים.]

**טעם חדש בדעת רש"י**

ג. ובעיקר הקו' מדוע מיאן רש"י דהקנה לה הגט בחצר, כתב בחי' הגרש"ר סי' יא דאף דלשי' רש"י מהני קנינים בגט, מ"מ עדין חלוק אם הקנין נעשה מכח הקונה או מכח המקנה, דידוע שיש קנינים שהם מעשה קנין מצד הקונה, כגון משיכה הגבהה וכדו', והראיה שהרי קנין זה קונה גם בהפקר, ויש קנינים שהם קנין מצד המקנה, כגון סודר וקנין שטר וכדו', וא"כ י"ל דכל מה דס"ל לרש"י שמהני קנינים בגט, וע"י הקנין יש כאן מעשה נתינה, זה רק בקנין שעושה הבעל, בזה י"ל שכיון שהוא מקנה זה נחשב כאילו הוא נותן, ולא הוי כטלי גיטך, וזה מהני רק בקנין שטר כמבואר בגמ' לעיל כא. דקנין שטר יסודו הוא קנין מצד המוכר לחוד, ולכך זה מהני, אבל במקום שהאשה היא עושה את המעשה הקנין, כגון בקנין חזקה דתיחוד ותפתח בכה"ג לא חשוב שיש כאן נתינה מהבעל, ושוב הוי כטלי גיטך מע"ג קרקע. ולכך הוצרך רש"י לפרש שקונה הגט בקנין אגב, דיסוד קנין אגב הוא 'האגב וקני' שאומר הבעל, ולכך חשוב שהבעל הוא מקנה לה המטלטלין בקנין האגב, ושפיר מתקיים נתינה מהבעל[[5]](#footnote-6).

ולפי"ז מיושבת קו' הגרש"ש בחי' סי' ד'. שהק' שאם רש"י חידש שמעשה נתינה אפשר לקיים לא רק בנתינה מציאותית, אלא גם על ידי נתינה ממונית, וגם אם הגט נעשה שלה בדין ממון כגון באגב זה גם נחשב נתינה, דמהני קנינים בגט[[6]](#footnote-7). א"כ בכל מקום שיש חיסרון בנתינה של טלי גיטך מע"ג קרקע, דל מהכא מעשה נתינה מציאותית שזה לא מהני כיון שהיא לקחה לבד. מ"מ עכ"פ יש כאן גם מעשה נתינה ע"י הקנאה של הבעל ונעשה הגט שלה. ולהנ"ל ניחא דאף שהאשה תקנה הגט בדרכי הקנינים, מ"מ כיון שמעשה הקנין הוא ע"י האשה לא חשוב ונתן בידה.

**כמה הערות לשיטת הראשנים**

א. במשנה לעיל כא: מבואר שאין כותבין גט במחובר לקרקע. והראשנים דנו מהו הפסול של גט בעודו מחובר. הרמב"ן הביא בתחילה בשם הירושלמי דכתיב 'ספר' ומה ספר בתלוש כך גט בתלוש. ובריטב"א כתב שודאי הבבלי חולק ע"ז שהרי כתבו על עלה של עציץ נקוב אם נתן לה את העציץ לכו"ע הגט כשר [וגם רבא שאסר לא אסר אלא מחמת גזירה], הרי שלא נתמעט מחובר מדין ספר. והביאו הראשנים י"מ שטעם הפסול דכתיב ונתן בידה דבר הניתן מיד ליד, וכשהוא נכתב במחובר א"א ליתנו מיד ליד. וכמו שנתמעט קרקע מאונאה דדרשינן בב"מ נו: או קנה מיד עמיתך דבר הנקנה מיד ליד. והריטב"א הק' ע"ז דא"כ נמעט גם עבד, והרי מפורש שאם כתבו על יד של עבד כשר.

ולכך פירש הריטב"א 'אלא הכא טעמא משום דבעינן לקיומא קרא כפשיטה, דכתיב ונתן בידה, וא"א אלא בתלוש, שהרי א"א לתת דבר מחובר בידו של חברו ממש אלא א"כ קוצצו'. והיינו דבתחילה כתבו הראשנים שהחסרון במחובר הוא בחצפא של הגט שהגט אינו דבר שאפשר לקיים בו דין נתינה, או כמו הירושלמי דאינו ספר, או ממיעוט של דבר הניתן מיד ליד. ולבסוף כתבו שהחסרון הוא שחסר כאן מציאות של נתינה מיד ליד, שהרי א"א לתת דבר מחובר. והראשנים הללו לשיטתם שלא מהני קנינים בגט בכדי לקיים נתינה, אלא צריך שהנתינה תיהיה לתוך יד האשה ודבר זה א"א לקיים במחובר. ונפק"מ דאם כתב לה גט על אילן מחובר, ואח"כ כתב לה שטר על הקרקע וממילא האילן בתוכו, דאם החסרון הוא בחפצא של הגט שנתמעט מנתינה או שאינו ספר א"כ גם בכה"ג הוא פסול. אבל אם החסרון הוא שא"א לתת אותו, א"כ י"ל שאם הוא נותן לו את החצר שתחתיו שפיר מתקיים כאן נתינה על הגט.

ב. והנה התוס' והראשנים כתבו שם בד"ה יצא דאין האשה קונה גט שכתוב על עציץ נקוב במשיכה או בהגבהה כ"ז שלא פסקה היניקה, משום דאינו קונה במחובר, מבואר דאי פסקה היניקה היתה קונה ומתגרשת בו במשיכה והגבהה. ודקדק מזה בתור"ג קלט סעי' טו והגרש"א בתשו' רע"א רכא אות ז'. דאפי' להני ראשונים דס"ל שלא מהני קנינים בגט, כ"ז הוא רק בחזקה או אגב. אבל בקנין ע"י הגבהה או משיכה שפיר מתקיים הונתן בידה, דכיון דילפי' בב"מ מדכתיב או קנה מיד עמיתך דבר הנקנה מיד ליד דהיינו משיכה, ע"כ דמשיכה הוי בכלל יד. ודחה דדילמא כוונת התוס' לקנין יד. ועי' בקה"י סי' יז אות ד-ה.

וכן הביא מדברי הרשב"ם ב"ב פה: גבי קלתה התלויה בה שכתב 'ולכך קונה לה קלתה דדמי להגבהה שקונה בכל מקום, ודקדק מזה שמהני קנין הגבהה בגט[[7]](#footnote-8).

ג. בשו"ת רע"א רכא אות ז הק' הגרש"א סתירה בדברי הר"ן, דבסוגין כתב דלא מהני קנינים בגט, וכן מבואר בדבריו לקמן עח: שכתב שתקנת ד"א בגט הוא שתיקנו שיהי' החצר שלה והפקר בי"ד הפקר, ונחשב כחצרה מן התורה, ולא כתב שהקנו את הגט עצמו ע"י הפקר בי"ד ולכאו' היינו משום דלא מהני קנינים בגט, אלא בעינן שיהי' בחצרה ממש, והנה לעיל יג. כתב דהיה צריך להועיל קנין מעמד שלשתן בגט לולא מה שלא תיקנו מעמ"ש בשטרות. ולכאו' תפ"ל שאפי' אם היה מועיל מע"ש בשטרות מ"מ בגט בעינן נתינה ונשאר רע"א בצ"ע.

ויש מקום לדון דאף אם קנינים מהני בגט היינו דוקא בקנין שהוא מעשה הקנאה של הבעל, אבל בקנין דרבנן אף אם הוא מהני לדאורייתא ע"י הפקר בי"ד הפקר מ"מ אינו חשוב הקנאת הבעל אלא הקנאת רבנן, שהפקרם הפקר והקנאתן הקנאה. [ולפי"ז ליכא ראיה מדברי הר"ן לקמן גבי ד"א דלא מהני קנינים בגט], אלא דמ"מ הק' במקומה עומדת, דבין אי ס"ל לר"ן שלא מהני קנינים בגט או אם ס"ל דלא מהני משום דלא הוי קנין ע"י הבעל מ"מ חזינן דלא מהני לא בקנין אגב ולא בקנין ד"א, ומדוע גבי מע"ש הוצרך לטעם דלא תיקנו בשטרות.

ושמעתי בזה עפ"י מה שהוכיח הגרש"ש בסי' ה' דזה ברור שכל קנין שטר או גט אין הקניין מתייחס לנייר, אלא הקנין מתייחס לתורף ולתוכן של השטר, דוגמא לדבר הראשנים הנ"ל שכתבו שלא תיקנו קנין מע"ש בשטר וכי אין קנין ממע"ש על הנייר וכי גרע נייר משאר מטלטלין, ע"כ שבכל קנין גט או שטר עיקר הקנין מתייחס לתורף ולתוכן שבשטר, [והגרש"ש זצ"ל הוסיף שהקנין הוא רק על התוכן, והנייר ממילא נטפל לו][[8]](#footnote-9). וממילא י"ל דמה שכתבו הראשנים שאין קנין מועיל בגט דכתיב ונתן בידה, כוונתם שבשביל לעשות נתינה בגט דהיינו לתורף ולתוכן שבגט צריך לתת אותו ליד האשה, אבל דרכי הקנינים אינם מועילים על התוכן שבשטל, ואע"פ שהנייר והגט יהיה שלה בהלכות חו"מ מ"מ צריך נתינה על התורף שבשטר וזה א"א לעשות בדרכי הקנינים. וזה בא הר"ן לומר שאפי' שחידשו קנין מע"ש בשטרות, הרי שחידשו שתורף שטרות יש להם קנין במע"ש, מ"מ לא תיקנו כן בגט.

**ותחוד ותפתח ותחזיק ביה.** פרש"י תסגור הדלת, ומכאן הוכיחו הרא"ש והתוס' בב"ב נב: ד"ה נעל דנעל היינו סגירת הדלת לחוד, ולא כמו שפי' הרשב"ם שם שנעל היינו שקבע מנעול בדלת, ולא רק סגירת הדלת, דסגירת הדלת אינה אלא כמבריח ארי. דהרי הכא לא הייתה יכולה לקבוע מנעול, דבשבת הוי איסור תורה, אלא ע"כ דסגי בנעילה בעלמא.[[9]](#footnote-10)

[והוסיף הרא"ש דתיקון מנעול לא הותר בשבת אפי' ע"י עכו"ם, ע"ש והוכיח מזה בנתיה"מ קפח סק"א דמבואר דאם היה מותר ע"י עכו"ם היה מהני לעשות חזקה ע"י מעשה הגוי אף שאין שליחות לעכו"ם. והקצה"ח בתשובה באבנ"מ סי' כה דייק מדברי הראשונים דמהני חזקה ע"י עכו"ם].

ועוד כתב הרא"ש בשם י"א דתיחוד או תפתח קאמר דהיינו דפתיחת הדלת קונה. וכ"ה דעת הר"י בעליות ב"ב נג. והרמ"ה ריש חזקת אות ו'. אבל הרא"ש חולק וס"ל דדוקא נעילת הדלת קונה ולא פתיחתו, והא דנקטו תיחוד ותפתח היינו משום שהיתה רגילה תמיד לנעול הדלתות בבית בעלה ואינו מוכח שעושה כן לשם קנין, ולכך בעינן שתפתח מיד לאחר הנעילה, דאז מוכח שהנעילה נעשה לשם קנין. [ויש להסתפק אם הקנין הוא למפרע או מכאן ולהבא]. מ"מ מבואר בדברי הרא"ש דבעלמא סגי בנעילת דלת לחוד, אבל הרמב"ם פ"א ממכירה ה"י כתב דבעינן תמיד שינעול ויפתח. וכתב ה"ה דמקורו מכאן. ועי' בהגר"א חו"מ קצב ססק"ה.

**תוד"ה מה שקנתה אשה.** וא"ת הא אמרינן בחזקת במתנה קנתה ואין הבעל אוכל פירות. ועי' ברמב"ן שתי' דמיירי שכבר מע"ש מינה שליח לכתיבה ונתינת הגט ולא הפיק השליח לתת בע"ש, והגט היה מונח בבית השליח, והכוונה בתחוד ותפתח היא שתקנה האשה את בית השליח ולכך אין כאן מתנת הבעל. והוסיף הרמב"ן 'ולפיכך אמר רבא שיקנה בעל הבית שהוא שליח הולכה חצרו לאשה זו, ותתגרש כמיד הבעל, דאמרינן קנאתו ומתגרשת בו דודאי חצרו של שליח ''כידו הוא'' ועמדו בזה לשם מה הוצרך הרמב"ן לומר שחצרו של השליח הוי כיד של הבעל. ועי' בקה"י סי' טו שדקדק כן מלשון הטור, וכתב שנראה שמלבד שצריך שיבא הגט מהבעל ליד האשה, צריך שיבא הגט מתוך 'ידו או רשותו' של הבעל, ולכך הוצרך הרמב"ן להוסיף שכיון שהגט בא מחצר השליח חשיב כאילו הוא בא מידו של הבעל.

**ואר"י דהכא איירי בשאלה** דלא אלימא כמו מתנה. והרא"ש ב"ב סי' נד דחה תי' זה שהרי למה לא יתן לה מקום הגט במתנה גמורה ואז לא יקשה לו לרב עיליש מאומה.

ועי' בל' הרשב"א והריטב"א בכת"י 'דכיון שאינו נותן מתנה גמורה אלא מתנה קלישתא דתקנה ביה גיטא לחוד, בהכי הא אינו אלא כשאולה'. לכאו' כוונתם דהוי אומדנא דאינו רוצה לתת לה מתנה גמורה בשביל הגט, אלא מתנה כשאלה.

ובעיקר תי' הר"י העירו דאם הוא הקנה לה את ההשתמשות בחצר, נמצא שההשתמשות היא 'הקרן', [דעד כמה שהוא אוכל פירות הרי לא נתן לה כלום, וע"כ שאין לבעל השתמשות ואכילת פירות] ובזה היא זכתה, ומה הק' בגמ' מה שקנת אשה וכו', ועי' בחזו"א.

**ור"ת מפרש** כיון שאם מכרה ונתנה אינו קיים כדאמרינן בחזקת חשיב כאילו שהוא של הבעל. כתב הפנ"י דאחר החיפוש והבדיקה לא מצא כן בש"ס. וכתב באבנ"מ קלט א' שכוונת התוס' כדאמרינן היינו בדברי ר"ת ב"ב נא:

והטעם דמכרה ונתנה אינו קיים, פשטות הוא מתקנת אושא בכתובת נ. שהבעל מוציא מיד הלקוחות, אלא שר"ת חידש בזה דאף במקום שאין לבעל פירות כגון כאן שנתן במתנה, אפ"ה איתא לתקנת אושא. ועי' באבנ"מ סי' צ סקי"א. אך בתוס' ב"ב נא: ד"ה במתנה משמע דהוי מטעם אחר 'דאדעתא דהכי שתמכור ותתן לא יהיב לה', ודן בזה הגרש"ש במערכת הקנינים סי' יט איך אפשר לעשות שיור במתנה רק לענין שלא תוכל למכור וליתן, וע"כ פי' דהוא מתקנת אושא ע"ש.

מ"מ חזינן בשי' ר"ת שזכות הבעל בקניני החצר אינו מפני שאוכל פירות, אלא מפני שאם מכרה המכר בטל. וגם אם אינו אוכל פירות כגון שנתן לה הפירות במתנה, מ"מ כיון שמעכב על מכירתה לא נחשב כחצרה לגירושין. ולפי"ז גם מה דאמרינן לעיל כשכתב לה דו"ד אין בנכסיך הרי"ז חצר המועילה לגירושין אפי' בגוונא שהוא לא אוכל פירות, משום שהכל תלוי רק בכח למכור. ולכאו' הוא שי' הרמב"ם בפ"ו משכירות שחצר השכורה קונה למשכיר ולא לשוכר, משום שאינו תלוי באכילת פירות ובהשתמשות אלא בכח למכור. והא דאמרינן בסמוך דחצר השאולה לאשה קונה לה גיטה, צ"ל כמוש"כ הבי"מ דכיון שמניחים הגט לצורך האשה גם שי' הרמב"ם שהאשה שהיא השוכר או המשאיל קונה, וכמבואר בש"ך חו"מ שיג. וצ"ע בזה. ועי' בחזו"א אבה"ע עה סקט"ו.

ועי' בהתוס' בב"ב נא: דלא דמי לשוכר שיכול לקנות בקנין חצר אף שאין מכרו קיים, כי גדול קנינו של שוכר שאפי' מת בתוך הזמן המקום מושכר ליורשיו משא"כ אשה. וסברתו צ"ב וכי מה שהאשה לא יכולה להוריש לאחר מיתה הוא חסרון ב'כח' קנין שלה, הרי הטעם הוא דלאחר מיתה הוי כ'כלתה השכירות'. ועי' ברמב"ן שם.

1. דאין ה"נ אם יקנה לה את החצר בקנין שכ"מ ואח"כ יתן לה את הגט בתוכו יועיל כמו בקנין ד"א, אבל הכא הרי מיירי שהגט מונח שם קודם לכן, אלא שמחשיבים את הקנאת הבעל כנתינה על הגט, כמו שיתבאר לקמן, וזה ס"ל שאם כל ההקנאה היא רק מדרבנן ממילא חסרה כאן נתינה, שהרי רבנן הם עשו שקנין דרבנן יועיל מדאו', וזה לא מעשה של הבעל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' בתורא"ש שהק' 'והא דלא הקנה לה הגט בחליפין, משום דכתיב ונתן ואין זו נתינה'. וכיון לדבריו בקצה"ח הנ"ל שכתב דאף לדעת רש"י דמהני קנינים בגט מ"מ חליפין לא מהני, משום דבעינן ונתן וחליפין דרך מקח וממכר. וכמו דמצינו במתנות כהונה שא"א ליתן בחליפין משום דנתינה כתיב בהו, מבואר דנתינת גט צריכה להיות בגדר של מתנה ולא בדרך של מקח וכדו'. ועי' בקה"י סי' יז אות ב' שכתב דדין זה תלוי במח' ראשנים לעיל כ: האם מהני נתינת גט של זהב בתורת גט ופרעון חוב. [↑](#footnote-ref-3)
3. והעירו לי דאם סברא זו נכונה, א"כ בכל מקום שגט בידה ומשיכה בידו, מה אכפת לי שחסר כאן בנתינה המציאותית, מ"מ בגוונא שהאשה חפצה בגט, שתקנה את הגט בקנין יד או הגבהה, וממילא הגט הוא שלה בקנין, ומה אכפת לי שהבעל תפוס בו. וצ"ע. וביותר הרי הסוגיא בב"מ ז. האי סודרא כיון דתפיס שלש על שלש וכו' מבואר שעל אף שבקנין סודר הוא זכה על ידי תפיסתו. מ"מ לענין גט לא מהני כיון שהמשיחה ביד הבעל ולא הוי כריתות. הרי מבואר שאפי' במקום שיש קנין בהלכות מו"מ על הגט, אפ"ה כל עוד שהמשיחה בידו איכא חסרון של אגיד גביה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והוסיף בזה הקה"י, דלכאו' בכל טלי גיטך נמי נימא שאפי' שהאשה לקחה את הגט מ"מ כיון שהבעל מקנה לה את הגט יש כאן נתינה. זה אינו דבכל מקום שהאשה לקחה לבד את הגט, נמצא שהגט בידה מכח עצמה לחוד, אלא שהבעל הוא מקנה לה, וזה לא מהני כי צריך שהגט יבא לידה ע"י מעשה של הבעל. אבל כאן הרי אלולי הבעל לא היה הגט בידה כלל, שהרי החצר לא שלה, וכל מה שיש את המציאות שהגט בידה הוא מכח ההקנאה של הבעל, זה נחשב נתינה. [↑](#footnote-ref-5)
5. ודבר זה אינו מוסכם. שהרי הקצה"ח דן בסי' רעה האם מהני קנין אגב בהפקר, והביא ראיה מרש"י סוף ב"ק קיח. דמבואר בגמ' שם שאדם שגזל קרקע ופרה בתוכו חייב [לר"א שקרקע נגזלת] לא רק על הקרקע אלא גם על הפרה. [והקצות נקט שבקנין חצר א"א לקנות כיון שאין הקרקע שלו, ובנתיה"מ נחלק עליו בזה ע"ש], וכתב רש"י שקונה את הפרה בקנין אגב. הרי שמהני אגב בהפקר, ולהנ"ל אם הוא קנין מצד הקונה לא היה מהני אגב בהפקר וע"כ שגם באגב הוא קנין מצד הקונה. ומ"מ הוסיף שם הקצה"ח דכל מה דמהני אגב בהפקר הוא רק באגב של צבורין, דלא בעינן שיאמר לו המקנה 'אגב וקני', אבל אם אינו צבורין בכה"ג לא מהני בהפקר, שהרי כתב הרמב"ם דבאגב שאינם צבורין צריך שיאמר לו המקנה אגב וקני ובהפקר אין מי שיאמר לו. וא"כ כיון שמדובר כאן בצבורין בכה"ג זה קנין מצד הקונה.

   וביותר יל"ע עפ"י דברי האחרונים שחקרו בקנין אגב. דהנה אגב פירושו 'נטפל'. ובזה יש לחקור האם הכוונה שהוא נטפל לעצם מעשה הקנין, ודנים את המטלטלים כאילו הוא חלק מהקרקע, והרי הוא כגבשושית של הקרקע, וממילא הוא נקנה בקנין הקרקע, או שיסוד קנין אגב אינו במעשה הקנין אלא בחלות הקנין, דחלות הקנין מהני לא רק על הקרקע עצמה, אלא גם על המטלטלין, וכתבו דמסתבר לומר דבאגב של צבורין הרי הוא נטפל לקרקע ממש, ונחשב שגם בו נעשה המעשה קנין, אבל כשאינם צבורים לא דנים כאילו הוא הקרקע גופא, אלא שחלות הקנין מהני גם עליו. [ואולי זה הביאור בשיטת הרמב"ם הנ"ל דאם הוא אגב של צבורין אי"צ שיאמר לו המקנה אגב וקני, שהרי המעשה של הקונה הוא הוא שמהני לקנין, אבל כשאינם צבורין צריך שהמקנה יאמר לו אגב וקני היינו משום שאין המעשה קנין עצמו מתייחס למטלטלין אלא החלות לחוד]. וא"כ חוזרת הקרשיא, דאם הוצרך רש"י לפרש שמיירי בקנין אגב ב'צבורין' דוקא [או כביאור הקצות או כביאור הבי"מ] א"כ בכה"ג שהוא צבור הרי הוא נחשב שקנין שנעשה בקרקע, ודנים את המטלטלין כאילו הוא חלק מהקרקע, וא"כ שוב מי עושה את המעשה קנין בקרקע הרי הלוקח עושה, וא"כ הרי הוא מעשה קנין מצד הקונה, והיכן יש כאן נתינה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ברור שיש גוונא שלא יועיל נתינה ע"י קנין, כגון במקום של נתינה בע"כ ברור שא"א להקנות לאשה בע"כ, או במקום שכתבו על איסוה"נ, או כשנותן גט לשוטה, בכל הני ודאי שאין קנין ממון על הגט, אלא צריך נתינה בפועל, רק החידוש של רש"י הואבמקום שהאשה מעונינת לזכות בגט. ופשוט. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש לפקפק בזה דאין כוונת הרשב"ם ל'קנין הגבהה' אלא כוונתו שכיון שהקלתה תלויה בה הרי היא כמו האשה עצמה ואינה בטלה לגבי רשות הבעל, דכמו שהגבהה קונה בכל מקום משום שהוא ברשות הקונה. כך קלתה כשהיא תלויה בה אינה בטלה כלפי רשות הבעל. אבל לעולם אין כאן קנין הגבהה אלא הרי הוא כאשה עצמה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועפ"י דרכו יישב את הקו' הנ"ל על רש"י למה אמרינן לעיל כג: שעבד לא יכול להיות שליח קבלה של האשה דאינו בתורת גו"ק, הרי הוא יכול לזכות לאשה בקנינים. ולהנ"ל ניחא שהרי אין הכוונה לקנות את הניר של הגט בדרכי הקנינים, דאין הקנין אלא בתורף ובתוכן שבשטר, וזה העבד לא יכול לעשות לפי שאינו בתורת גו"ק. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש מקום לדון בזה דלעולם לא הוי חזקה אם לא קבע מנעול, וסגירת דלת לחוד לא הוי חזקה כלל אלא השתמשות. אבל מ"מ הרי מבואר כאן בתוס' בפר"י דלא מיירי כאן בקנין גמור אלא בשאלה, ובכה"ג שהיא צריכה לקנות שאלה בחזקה בכה"ג סגי בנעילת דלת, כמו שכתב הקצה"ח שתשמישים נקנים בתשמישים. ע"י שבקע בו קנאו וכו'. [↑](#footnote-ref-10)