ב - חופת נדה
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענינים בפרק אף על פי

יום ועש"ק כי תשא תשפ"ד

**א**

א] כתובות נ"ו א', בעי רבין נכנסה לחופה ולא נבעלה מהו חיבת חופה קונה או חיבת ביאה קונה וכו', בעי רב אשי נכנסה לחופה ופירסה נדה מהו, את"ל חיבת חופה קונה חופה דחזיא לביאה אבל חופה דלא חזיא לביאה לא או"ד לא שנא תיקו.

ובפשוטו איבעיא דגמ' בנכנסה לחופה ופירסה נדה הוא בדינא דראב"ע דלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, אם סגי לזה אף בחיבת חופה דלא חזיא לביאה, או דבעינן לזה חופה דחזיא לביאה, דלא כתב לה אלא ע"ד חיבת חופה דחזיא לביאה, וכן פירשו הרא"ש בסימן ו' והר"ן.

ב] אמנם הנה כתב הרמב"ם בפ"י מאישות ה"ב, ז"ל, משתכנס לחופה נקראת נשואה אע"פ שלא נבעלה והוא שתהי' ראוי' לבעילה, אבל אם היתה נדה אע"פ שנכנסה לחופה ונתיחד עמה לא גמרו הנישואין והרי היא כארוסה עדיין, עכ"ל, והרא"ש בסימן ו' כתב בדעתו שפירש כן לאיבעיא דגמ' הכא דשמא חופה דלא חזיא לביאה לא מיקרי חופה ועלתה בתיקו הלכך ל"ה חופה, וכ"כ הר"ן בסוגיין והמ"מ בהל' אישות שם בדעתו.

וצ"ע לפ"ז במש"כ הרמב"ם שם דלא גמרו הנישואין וה"ה כארוסה עדיין, ומשמע דבודאי לא גמרו הנישואין ואי"ז מכח ספק, וביותר דאם אי"ז אלא מכח ספק הרי מהני תפיסה להרמב"ם לטעמי' דמהני תפיסה בספיקות, וא"כ הי' להרמב"ם לפרש דהא דלא גמרו הנישואין אינו אלא מספק, - והשעה"מ בקונט' חופת חתנים עמד בזה, ועיי"ש במש"כ לישב דליכא נפ"מ בזה לתפיסה דירושה, עיי"ש, - אך הבית מאיר בסימן ס"א עמד בזה דהדין נותן דיהני תפיסה דהתוספת, ועיי"ש במש"כ בשם תשו' פרח מטה אהרן, ונחלק ע"ז.

ובתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן נ"א הק' עוד עד"ז דהיאך סתם הרמב"ם דה"ה כארוסה, הרי נפ"מ בזה דאם דנין אותה לארוסה ממילא אחי' כהן מטמא לה כדין אחותו ארוסה, ובזה הי' בדין דיהא אסור ליטמאות לה כיון דמיבע"ל דשמא מהני חופת נדה, והק' עוד, דלמש"כ הרמב"ם דה"ה כארוסה עדיין נמצא דכתובתה מאחר מאתים, דהוא בכלל מש"כ הרמב"ם שם פי"א דהנושא בתולה מן האירוסין כתובתה מאתים, ותיקשי דהרי הו"ל ספק נשואה והדין נותן דלא יהא לה אלא כתובה מנה, ועיי"ש במש"כ בזה.

**ב**

ג] והנה הרא"ש תמה ע"ד הרמב"ם, ז"ל, וקשה דמ"ש דמיבע"ל לרב אשי על חופה דהכא אמאי לא מיבע"ל אמתניתין דאין האשה אוכלת בתרומה עד שתיכנס לחופה נכנסה לחופה ופירסה נדה מהו שתאכל בתרומה, וכן בכל מקום שנזכרה לחופה בש"ס מצי למיבעיא הך בעיא חופת נדה הוי חופה אי לאו, והמדקדק בשמועה זו יבין דפשיט"ל דחופת נדה הוי חופה אלא דמיבעיא לי' את"ל דלרבי אלעזר בן עזרי' זכתה בחיבת חופה בלא ביאה חופת נדה מהו חופה דמתחזיא לביאה אין דמסתמא על חופה דחזיא לביאה כתב לה ולא על חופה דלא חזי לביאה דאע"ג דחופתה חופה לא כתב לה אדעתא דחופה שאינה ראוי' לביאה דמסתבר דעיקר האומדנא על קירוב דעת של חיבת ביאה ודי לנו אם נאמר אדעתא דחופה דחזיא לביאה וכו', עכ"ל.

והאחרונים הוסיפו לתמוה ע"ד הרמב"ם, והוא בכלל מש"כ הרא"ש דהמדקדק בשמועה זו יבין וכו', שהרי איבעיא קמא בנכנסה לחופה ולא נבעלה הוא רק לגבי תוספת, דלגבי שאר מילי ודאי דהויא נשואה בכניסה לחופה, וא"כ משמע דגם איבעיא בתרא בנכנסה לחופה ופירסה נדה הוא רק לגבי תוספת, - וביותר, דאם איבעיא בתרא הוא בעיקר חלות הנישואין, א"כ מ"ט לא מיבע"ל אלא באת"ל דחיבת חופה קונה, הרי אף אי נימא דחיבת ביאה קונה וכל שנכנסה לחופה ולא נבעלה אין לה תוספת, אכתי איכא למיבעי בנכנסה לחופה ופירסה נדה אם נעשית נשואה לשאר מילי.

ד] והר"ן הק' ע"ד הרמב"ם מהא דקי"ל ביבמות נ"ז ב' דיש חופה לפסולות כגון אלמנה לכה"ג וחברותי', וא"כ חופת נדה למה לא תקנה, והלח"מ בפ"י מאישות ה"ב כתב לישב דהכל הולך בתר הכונה, דבחופה לפסולות הרי דעתו לבא עלי' תיכף אחר החופה שהרי חזינן שנשאה, וע"כ הוא קונה, ומשא"כ כשכנסה נדה דאין דעתו לבוא עלי' אלא אחר שתטהר דודאי לאו אדעתי' למעבד איסורא אלא לבא עלי' אחר שתטהר וע"כ לא קנאה, ועד"ז כתב בחי' מהרי"ט על הרי"ף בקידושין ג' א', - והיינו דעיקר הא דל"מ חופת נדה הוא משום דלי"ב קירוב ביאה כיון שהיא אסורה, והיינו רק כשאין דעתו לבא עלי' באיסור, אך כל שדעתו לבא עלי' באיסור יש בזה לקירוב ביאה, וע"כ שפיר מהני החופה.

והנה לפ"ז נתחדש, דכל מש"כ הרמב"ם דל"מ חופת נדה, הוא רק כשאין דעתו לבא עלי' בנדתה, אך כל שהם עבריינים ודעתו לבא עלי' בנדתה מהניא החופה, וזה סתום בד' הרמב"ם.

והשעה"מ בקונט' חופת חתנים שם כתב בשם הר"ש גאון בס' משפטים ישרים סי' ל"ה שהק' על תי' זה ממה שאמרו ביבמות שם דאם מהני חופה לפסולות הרי דכל שקינא לה כשהיא ארוסה ונסתרה ונכנסה לחופה הויא חופה, והתם הרי לא כנסה ע"ד לבעול קודם השקאת מי סוטה אלא שישקה אותה ואם תטהר יבעול אותה, והוי ממש כנכנסה לחופה ופירסה נדה דבשעת כניסתה לחופה אינה ראוי' ליבעל עד שתטהר, ועמש"כ השעה"מ שם לישב, ומש"כ הדברי יחזקאל בסימן ט"ז סק"ב לדחות לזה.

ה] והשעה"מ שם הק' עוד ע"ד הרמב"ם דבד' הירושלמי בפ"ק דיומא מבו' דיכול הכה"ג לכנוס אשה ביוהכ"פ, ואם חופת נדה לא חשיבא חופה כיון שאינה ראוי' לביאה ודינה כארוסה, ה"נ חופה ביוהכ"פ לא חשיבה חופה כיון שאינה ראוי' לביאה שהרי יוהכ"פ אסור בתשמיש המטה ותו לא קרינן ביתו כלל אלא דינה כארוסה לכל דבר, - ועיי"ש שכתב דהי' מקום לומר דכל הא דל"מ חופה שאינה ראוי' לביאה רק בנדה שאיסורה מחמת עצמה, ומשא"כ ביוהכ"פ שאין איסורה מחמת עצמה אלא יומא הוא דקא גרים, אך כתב דאין בחילוק זה כדי שביעה.

עוד הק' האחרונים ממש"כ הרמב"ם בפ"ו מאבל ה"ה בהא דאבל כל ל' אסור לישא אשה, דמ"מ מי שלא קיים מצות פו"ר או שקיים ויש לו בנים קטנים או שאין לו מי שישמשנו ה"ז מותר לארשה ולכנוס מיד ואסור לו לבא עלי' עד ל' יום, ותיקשי דכיון דאסור לבא עלי' היאך יש בידו לכונסה, - ולמש"כ השעה"מ לדון דכל שאין איסורה מחמת עצמה מהני החופה, ניחא, אך כי השעה"מ כתב דאין בחילוק זה כדי שביעה, וי"ל בזה בע"א למש"כ השעה"מ שם ס"ו באורך לדון דבגונא דאיסורה הוא מדרבנן י"ל דמהני החופה, אך עיי"ש דמסיק דגם בכה"ג ל"מ החופה.

ו] ובחי' מהרי"ט על הרי"ף בקידושין ג' א' עמד עוד ע"ד הרמב"ם מהא דא"ר הונא דחופה קונה מק"ו, ולדעת הרמב"ם דל"מ חופת נדה משום דחיבתה של חופה אינה אלא מתוך שראוי' לביאה, היאך אפשר שתקנה חופה, הרי עדיין היא ארוסה ואסורה עליו לביאה, ועיי"ש שכתב דצ"ל דרב הונא דאמר דחופה קונה ס"ל דל"ב חופה הראוי' לביאה.

**ג**

ז] והנה כתב הרמב"ם בפ"י מאישות ה"ז, ז"ל, ולא תנשא נדה עד שתטהר ואין מברכין לה ברכת חתנים עד שתטהר, ואם עבר ונשא ובירך אינו חוזר ומברך, עכ"ל, ונתחדש בדבריו דאף דחופת נדה ל"מ, מ"מ כל שבירך ברכת חתנים בשעת חופה זו אינו חוזר ומברך, והמאירי לעיל ב' א' תמה ע"ז, ז"ל, ואני מוסיף תמה בדבריהם אחר שעדין לשיטתם אינה אלא כארוסה למה אינו חוזר ומברך וברכה זו הרי היא כמי שאינה, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ח] והנה הבית מאיר באהע"ז סימן ס"א כתב בדעת הרמב"ם דאף דחופת נדה אינה קונה, מ"מ יצאה בזה מאיסור ארוסה והיא מותרת לו בביאה לכשתטהר אף בלא כונת נישואין, ועיי"ש שכתב לדקדק כן ממש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, כיון שנכנסה הארוסה לחופה ה"ז מותרת לו לבא עלי' בכל עת שירצה והרי היא אשתו גמורה לכל דבר, ומשתכנס לחופה נקראת נשואה אף על פי שלא נבעלה והוא שתהי' ראוי' לבעילה, אבל אם היתה נדה אף על פי שנכנסה לחופה ונתיחד עמה לא גמרו הנישואין והרי היא כארוסה עדיין, עכ"ל, והרי שהקדים הרמב"ם דכל שנכנסה הארוסה לחופה מותרת לו לבא עלי' והוסיף עוד דמשתכנס לחופה נקראת נשואה, וע"ז הוא שכתב דאם היתה נדה לא גמרו הנישואין ואינה נקראת נשואה לכל מילי, אך היתר ביאה דלא תלי בשם נישואין אלא במה שנכנסה לחופה, הרי דאף שהיתה נדה ולא נגמרו הנישואין, מ"מ כיון שנכנסה לחופה ה"ה מותרת לו בביאה, ובזה פירשו רבים למש"כ הרמב"ם דלא גמרו הנישואין וה"ה כארוסה עדיין, ומשמע דלא גמרו הנישואין ודינה כארוסה, אך יש כאן תחילת נישואין, ולפ"ד הבית מאיר היינו דחייל היתר ביאה דנישואין.

והשערי חיים בסימן ב' ענף א' האריך לפרש בזה דהיינו דאף דקניני הנישואין אינם חלים אלא ע"י חופה דחזיא לביאה, מ"מ האישות דהנישואין חיילא ע"י החופה עצמה, - ועיי"ש שכתב לדמותו למש"כ המ"מ בפ"י מאישות ה"א דאף אם ביאה נישואין עושה מ"מ אסור לבא עלי' דהא מיחסרא כניסה לחופה, והרי דאף דע"י ביאה חלו קניני הנישואין, מ"מ האישות דהנישואין היא רק ע"י כניסה לחופה שמכניסה לרשותו, ועד"ז מצינו בד' הבית מאיר באהע"ז סו"ס נ"ה דאף אם מסירת האב מהני לכל מילי, מ"מ אסור לבא עלי', והיינו משום דאף דע"י מסירת האב חלו קניני הנישואין, מ"מ האישות דהנישואין היא רק ע"י מסירה לחופה, - והכא הוא איפכא, דאף דבחופת נדה לא חלו קניני הנישואין, מ"מ האישות דהנישואין חלה ע"י כניסה לחופה שמכניסה לרשותו, וע"כ חייל עי"ז היתר ביאה.

ט] והשערי חיים שם כתב דלפ"ז זהו טעמא דהרמב"ם דאם בירך ברכת חתנים בחופת נדה אינו חוזר ומברך, והוא משום דמהני חופה זו להאישות דהנישואין, ועיקר דין ברכת חתנים תליא בהאישות דהנישואין, וע"כ אינו חוזר ומברך.

**ד**

י] ויש להוסיף עוד בזה, דהנה לפ"מ שפירשו הרא"ש ודעימי' בדעת הרמב"ם דהא דל"מ חופה שאינה ראוי' לביאה נלמד מסוגיין, משמע דהא דל"מ הוא גריעותא בהחופה דבעינן חופה דחזיא לביאה וחופה דלא חזיא לביאה ל"מ, וכ"ה בל' הרא"ש דהוא משום דרק חופה דחזיא לביאה מיקרי חופה, וכ"כ הב"י ביו"ד סו"ס קצ"ב, - ובד' הדרישה בסימן ס"א סק"א והב"ש בסימן נ"ה סק"ב מבו' דהוא משום דלהרמב"ם לטעמי' חופה היינו יחוד, ובעינן יחוד הראוי לביאה.

והנה לפ"ז הדין נותן דלא תועיל חופה דלא חזיא לביאה אף להיתר ביאה, דאף דארוסה שנכנסה לחופה מותרת בביאה אף אם לא חייל עלי' תורת נשואה, מ"מ בחופת נדה דאין תורת חופה עלי', לא חשיב כלל כנכנסה לחופה.

וגם לפ"ז הדין נותן דגם אם אין איסורה מחמת עצמה אלא דהיום גורם, מ"מ כיון דבפועל אינה ראוי' לביאה, אין תורת חופה עלי', וכמו שצידד השעה"מ.

יא] וממש"כ הבית מאיר בדעת הרמב"ם דמהני חופת נדה להיתר ביאה, מבו' דהא דל"מ חופה דלא חזיא לביאה אי"ז גריעותא בחופה דאין תורת חופה עלי', דאם אין תורת חופה עלי' לכאו' גם לא תועיל חופה זו להיתר ביאה, דלא חשיב כמו שנכנסה לחופה, אלא הוא דין בחלות הנישואין דכל שאינה ראוי' לביאה אינה נעשית נשואה,[[2]](#footnote-3) וע"כ כ"ז הוא לענין קניני הנישואין, אך שפיר יש בה היתר ביאה, דהיתר ביאה לא תליא בחלות הנישואין, אלא במה שנכנסה לחופה, וכדחזינן דבביאה אף למ"ד דנישואין עושה ובמסירת האב לשלוחי הבעל היא אסורה בביאה משום דהיתר ביאה תליא במה שנכנסה לחופה ולא בחלות הנישואין, וע"כ מאידך גיסא כל שנכנסה לחופה אף שלא חלו קניני הנישואין איכא להיתר ביאה, ולמש"כ השערי חיים היינו דלא תליא בקניני הנישואין אלא בהאישות דהנישואין והאישות דהנישואין נעשית ע"י כניסה לחופה.

**ה**

יב] ולפ"ז ניחא הא דלדעת רב הונא חופה קונה מק"ו אף שאינה ראוי' לביאה, דאמנם אם הא דחופה דלא חזיא לביאה אינו קונה היינו משום דאין תורת חופה עלי', ה"נ הי' בדין שלא תועיל חופה זו לקנין קידושין, שהרי הא דחופה קונה ילפינן לה ק"ו מהא דחופה גומרת, וכיון דחופה דלא חזיא לביאה אינה גומרת, הי' בדין דלא תקנה, (ואף אם מאיזה טעם הי' מקום לחלק בזה, הרי דיו לבא מן הדין להיות כנידון), אך אם הא דחופה דלא חזיא לביאה אינה קונה הוא דין בחלות הנישואין דכל שאינה ראוי' לביאה אינה נעשית נשואה, הרי דשפיר מהני חופה לקנין קידושין אף דלא חזיא לביאה, שהרי אף חופה דלא חזיא לביאה הויא חופה מעליא, ורק דא"א שתיעשה נשואה כשאינה ראוי' לביאה.[[3]](#footnote-4)

יג] ולפ"ז ניחא גם דינא דחופה לפסולות, דהנה בעיקר הא דיש חופה לפסולות לפסול מתרומה עמדו הראשונים שהרי כבר באירוסין נפסלה מתרומה וקי"ל דל"מ חופה אלא לאחר קידושין, ובפירש"י ותוס' ביבמות שם פירשו דאתיא כרב הונא דחופה קונה, - אך הרמב"ם הביא להך דינא אף דקי"ל דלא כרב הונא ואין חופה קונה וכתב בפ"ז מתרומות הכ"א שאף אם נכנסה לחופה בלא אירוסין פוסלה מן התרומה שהחופה פוסלתה מלאכול, ונתחדש לפ"ז דאף דאין החופה קונה כלל, מ"מ סגי במעשה החופה לפסול, - ולפ"ז הרי מה"ט היא נפסלת אף שאינה ראוי' לביאה, שהרי בלא"ה אין חופה זו קונה בה, אלא דכיון שנעשה בה מעשה חופה נפסלת, ואף חופת נדה הויא מעשה חופה מעליא, אלא דלא חיילי עי"ז נישואין, וע"כ ה"ז מועיל לפסלה.

**ו**

יד] ובביאור הך מילתא דהא דל"מ חופת נדה אי"ז גריעותא בהחופה אלא הוא דין בחלות הנישואין דכל שאינה ראוי' לביאה אינה נעשית נשואה, רוח בבי מדרשא לפרש לפ"מ שאמרו לעיל מ"ח ב' דאמר רבא אמר לי אמי חופה בהדיא כתיבא כי יהי' נערה בתולה מאורשה לאיש נערה ולא בוגרת בתולה ולא בעולה מאורשה ולא נשואה, מאי נשואה אילימא נשואה ממש היינו בתולה ולא בעולה אלא לאו שנכנסה לחופה ולא נבעלה, ופירש"י, ז"ל, אילימא נשואה ממש שנכנסה לחופה ונבעלה, עכ"ל, ומבו' דהנישואין הגמורים הם שנכנסה לחופה ונבעלה, דזה צורת האישות דנישואין שמכניסה לביתו ובא עלי', אלא דילפינן מקרא דנעשית נשואה אף כשנכנסה לחופה ולא נבעלה.

ונתפרשו הדברים בד' הגר"א באהע"ז סימן ל"ג סק"ה, ז"ל, דנשואין דכ"מ הוא חופה וביאה אלא דחופה לבד ג"כ קני שהיא התחלת הביאה, עכ"ל, ועיי"ש שכתב דזהו דמיבע"ל דביאה נישואין עושה, דהרי עיקר הנישואין הוא חופה וביאה, וכ"ה דבחופה לחודא סגי לקנות, ה"נ י"ל דבביאה לחודא סגי לקנות.

טו] ומצאנו כמה נפ"מ בזה, חדא, הוא במש"כ בתשו' הרמ"א סימן קכ"ה לדון בדינא דוכפר בעדו ובעד ביתו דבעינן שיהא לכה"ג אשה דל"מ מה שכנסה לחופה אלא כשבא עלי' דלא מיקרי וכיפר בעד ובעד ביתו עד דכניס לה לגמרי ובא עלי', עיי"ש, אך השאג"א בסימן צ"ג כתב דסגי בכניסה לחופה בלא ביאה, ועמש"כ בזה בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן קנ"ט, ולהדיא דלא חשיבא כנשואה גמורה אלא כשבא עלי', וקודם שבא עלי' אף דחלו קניני הנישואין מ"מ אינה נשואה גמורה דעדיין לא כנסה לגמרי, וע"כ י"ל דלא חשיבא כביתו.

עוד שמעתי מהגרב"ד פוברסקי שליט"א בהא דפריך לעיל מ' א' בהא דנמצא שאינה ראוי' בישראל אינו רשאי לקיימה דמ"ט לא אמרינן דעדל"ת, והאחרונים הק' בזה דהיאך יהא מותר לו לבא עלי' משום המצוה דולו תהי' לאשה, הרי המצוה מתקיימת בנישואין וליכא מצוה בביאה, והגרש"ש תירץ דכיון דבעינן אשה הראוי' לו, נמצא דלקיום המצוה בעינן שתהא מותרת לו לביאה, דאל"כ אינה אשה הראוי' לו, וגם בזה אמרינן דעדל"ת, ואכמ"ל, ואמר לפרש בזה דאף דמתקיימת המצוה בנישואין, מ"מ כיון דהנישואין הגמורים הם כשבא עלי', נמצא דגם הביאה הוי תוספת וגמר בהמצוה, וע"כ שייך לומר בזה דעדל"ת, ופירש כן גם בדין מוצש"ר לדעת הרמב"ם דחלוק דינה אם נבעלה או לא נבעלה, ואכמ"ל.

טז] ולפ"ז י"ל דזהו גדר הא דכל שאינה ראוי' לביאה אינה נעשית נשואה, דכיון דעיקר הנישואין היא בחופה וביאה, הרי דאף דחיילי קניני הנישואין אף כשלא נבעלה, היינו רק כשהיא ראוי' לביאה, אך כל שאינה ראוי' לביאה לא חיילי הנישואין.

ובזה מתפרש הא דמהני חופה היכא שהאשה עצמה ראוי' לביאה אלא שהיום גורם, דאמנם אם הגריעותא הוא במעשה החופה דבעינן שתהא החופה ראוי' לביאה, אין לחלק בזה, וכמש"כ השעה"מ דמאי נפ"מ בזה הרי סו"ס אין חופה זו ראוי' בפועל לביאה ולי"ב חיבת ביאה, - אך אם הגריעותא הוא באשה דכל שאינה ראוי' לביאה אינה נעשית נשואה, ודאי די"ל דהיינו רק כשהאשה אינה ראוי' לביאה, דאשה שאינה ראוי' לביאה לא שייכא לנישואין, אך אשה הראוי' לביאה אלא דבפועל א"א לעשות בה ביאה, שפיר שייך בה נישואין.

יז] והך מילתא דאף חופה שאינה ראוי' לביאה הויא חופה אלא שאינה נעשית נשואה, כ"ה משמעות מש"כ הרמב"ם שם, ז"ל, אבל אם היתה נדה אע"פ שנכנסה לחופה ונתייחד עמה לא גמרו הנישואין והרי היא כארוסה עדיין, עכ"ל, ומשמע דיש בזה חופה, אלא דאפ"ה לא גמרו הנישואין ואינה נעשית בכך נשואה.

והרמב"ם שם כתב, ז"ל, ומשתכנס לחופה נקראת נשואה אע"פ שלא נבעלה והוא שתהי' ראויה לבעילה, עכ"ל, ומשמע כמש"נ, דהיינו דאף דנתחדש דסגי בחופה לחשבה כנשואה אף שלא נבעלה, ול"ב חופה וביאה, אלא סגי בחופה לבד, היינו רק כשהיא ראוי' לביאה, אך כל שאינה ראוי' לביאה אינה נעשית נשואה בחופה לבד.

**ז**

יח] וכבר עמדו דלפ"ז יש מקום לפרש בע"א למש"כ הרמב"ם בדין חופת נדה דלא גמרו הנישואין והרי היא כארוסה עדיין, שעמד ע"ז הבית מאיר ופירש דהיינו דהויא נשואה להיתר ביאה, דהנה יש לדון לדעת הרמב"ם דל"מ חופת נדה, אם אח"כ כשנטהרה צריך לחזור ולעשות חופה, והחזו"א נקט דצריך לחזור ולעשות חופה, וכ"ה להדיא בד' המאירי לעיל ב' א' שהביא לד' הרמב"ם דנכנסה לחופה והיא נדה אינה כנשואה ואם מתה אינו יורשה, וכתב ע"ז וז"ל אלא שאם לא מתה אלא לאחר כמה ודאי טבלה ובחזקת טהרה היא "וכמה יחודין היו בה", עכ"ל, ולהדיא בדבריו דצריך לחזור ולעשות חופה כשנטהרה, וכל הא דהויא נשואה הוא משום דהיו בה כמה יחודין, אך בלא"ה לא היתה כנשואה אחר שנטהרה, וכ"כ הבית מאיר בסימן ס"א בתו"ד דלכשתיטהר צריכה חופה אחרת.

ואמנם יש מקום לומר דכ"ז הוא אי נימא דהא דל"מ חופת נדה הוא גריעותא במעשה החופה, וע"כ ודאי דכשנטהרה צריך לחזור ולעשות חופה, דהחופה הראשונה לאו חופה היא ואינה מועלת לקנותה, - אך למש"נ בדעת הרמב"ם דחופת נדה הויא חופה מעליא, אלא דאינה נעשית נשואה, וע"ד הא דס"ד דאינה נעשית נשואה גמורה אלא כשנבעלה, ואף דל"ב ביאה מ"מ בעינן שתהא ראוי' לביאה, ולפ"ז י"ל דכל שנטהרה נעשית מיד כנשואה, שהרי החופה בעודה נדה הויא חופה מעליא ונמצא דחשיבא כאשה שנכנסה לחופה, אלא דאינה נעשית כנשואה אלא כשהיא ראוי' לביאה, וי"ל דסגי לזה במה שעכשיו היא ראוי' לביאה, ול"ב שבשעת החפה תהא ראוי' לביאה,[[4]](#footnote-5) וכ"ה דאם הוה בעינן חופה וביאה, שפיר הוה מהניא ביאה אף שלא בתוך החופה, (וגם אם בשעת החופה היתה נדה מסתבר דהי' מועיל שנכנסה לחופה ואח"כ כשנטהרה בא עלי', דכיון דבעינן חופה ואח"כ ביאה, מה לי שבשעת החופה ל"ה ראוי' לביאה), ה"נ בהא דבעינן שתהא ראוי' לביאה שפיר מהני אף אם נעשית ראוי' לביאה לאחר החופה.

יט] ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא שכתב הרמב"ם דאם בירך ברכת חתנים בחופת נדה אינו חוזר ומברך, משום דהחופה בעודה נדה יש עלי' תורת חופה, ומכח חופה זו היא נעשית נשואה כשנטהרה, וע"כ שפיר מהני הברכה שבירך בשעת חופה זו, - והמאירי שתמה ע"ד הרמבם הוא לטעמי' דס"ל דל"מ כלל מה שנכנסה לחופה בעודה נדה ואחר שנטהרה צריך חופה אחרת, וכיון דאין חופה זו מועלת כלל ע"כ ודאי דל"מ הברכה שבירך בחופה זו.

כ] והנה אמנם בד' הבית מאיר מבו' דלא כן, שהרי כתב דהא דבחופת נדה מותרת בביאה, הוא משום דלענין היתר ביאה סגי בחופה זו, והרי שנקט דאף אחר שנטהרה לא נעשית נשואה, וכל הא דהיא מותרת בביאה הוא משום דהחופה מעיקרא הועילה להיתר ביאה, וכ"ה להדיא בתו"ד הבית מאיר שם דכשתיטהר צריכה חופה אחרת.

אך למש"נ יש לפרש דקדוק ל' הרמב"ם שעמד עליו הבית מאיר בע"א, דמה שהעמיד הרמב"ם לדין חופת נדה לגבי קניני הנישואין הוא משום דלענין היתר ביאה ליכא נפ"מ בזה, שהרי קודם שנטהרה בלא"ה היא אסורה בביאה וכשנטהרה נגמרו הנישואין, וכל הנפ"מ בזה הוא לגבי קניני הנישואין קודם שנטהרה.

ובזה מבו' ל' הרמב"ם דלא נגמרו הנישואין והרי היא כארוסה עדיין, דבאמת הועילה החופה דתהא נשואה כשתיטהר, אלא דעכשיו לא גמרו הנישואין, וזהו שכתב הרמב"ם והרי היא כארוסה "עדיין", דרק עכשיו עדיין היא כארוסה וכשתיטהר יגמרו הנישואין תיעשה נשואה מאלי'.[[5]](#footnote-6)

**ח**

כא] והנה כשנבא לדון במקורו של הרמב"ם לדרך זו, י"ל דהוא כמש"כ הרמב"ן לעיל ד' א' מהא דל"מ חופה בקטנה פחותה מבת ג', - אך אין נראה דמקורו הוא מסוגיין, דבסוגיין משמע להדיא דהגריעותא הוא בחופה דחופה דלא חזיא לביאה לא קניא, ואי"ז דין בפנ"ע דמלבד החופה בעינן שתהא ראוי' לביאה כדי שיחולו בה נישואין, אך אי"ז מוכרח, שהרי לדעת ש"ר דנידון הגמ' הוא לגבי תוספת, אי"ז גריעותא בחופה אלא הוא דין נוסף דבעינן שתהא ראוי' לביאה.

ולפ"ז כשנבא לדון בביאור האיבעיא בסוגיין יש לפרש בתרי אנפי, די"ל דהא הוה פשיטא לן דבחופת נדה אינה נעשית נשואה, אלא דמיבע"ל דשמא יש לה תוספת כיון שכבר נכנסה לחופה, - ואמנם דלכאו' אין לומר כן דכיון דאין חופה זו מועלת, מ"ט יהא לה תוספת, אך למש"נ ניחא דהרי מהני חופה זו דמכחה היא נעשית נשואה לכשתיטהר, וע"כ שפיר י"ל דסגי בזה שיהא לה תוספת, דאף שלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, י"ל דג"ז חשיב כמו שכנסה, ועד"ז י"ל למש"כ הבית מאיר דמהני חופה זו להיתר ביאה, די"ל דסגי בזה להא דלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, כיון דנעשית כנשואה להיתר ביאה, וכבר יש בה להאישות דנישואין.

ולפ"ז ניחא מש"כ הרמב"ם בסתמא דלא נגמרו הנישואין והרי היא כארוסה עדיין, ולא כתב דהוא ספק נישואין, משום דהא הוה פשיטא לן דאינה נעשית נשואה, ולא מיבע"ל אלא לענין תוספת.

אך אכתי תיקשי לפ"ז דמ"ט השמיט הרמב"ם לאיבעיא זו בהא דלא כתב לה אלא ע"מ לכונסה, אם סגי לזה בחופת נדה, ולמש"כ הראשונים בדעת הרמב"ם לא השמיט הרמב"ם לדין זה, דזהו מש"כ דלא נגמרו הנישואין, ואך דלפ"ז קשיא דמ"ט כתב כן הרמב"ם בודאי דלא נגמרו הנישואין, ולא כתב דהוא ספק.

כב] וע"כ י"ל בדעת הרמב"ם, דאחר שהי' לו מקור ממק"א דחופת נדה אינה קונה, תו אין מקום לאיבעיא דגמ' אם יש לה תוספת, דהגמ' הכא נקטה דחופת נדה קונה, ומיבע"ל אם יש לה תוספת, או דבעינן חיבת ביאה, אך לפ"מ דקי"ל דחופת נדה אינה קונה ואינה נעשית נשואה, פשיטא דאין לה תוספת, ודלא כמש"נ לעיל די"ל דאף אם אינה נעשית נשואה יש לה תוספת, וע"כ השמיט הרמב"ם לאיבעיא זו, אף דהכא לא איפשיטא האיבעיא, מ"מ לפ"מ דקי"ל דחופת נדה אינה קונה, נפשטה האיבעיא מצד אחר.

**ט**

כג] נתבאר לעיל משה"ק האחרונים ע"ד הרמב"ם דאיבעיא קמא בנכנסה לחופה ולא נבעלה הוא רק לגבי תוספת דלגבי שאר מילי ודאי דהויא נשואה בכניסה לחופה, וא"כ משמע דגם איבעיא בתרא בנכנסה לחופה ופירסה נדה הוא רק לגבי תוספת, וביותר דאם איבעיא בתרא הוא בעיקר חלות הנישואין, א"כ מ"ט לא מיבע"ל אלא באת"ל דחיבת חופה קונה, הרי אף אי נימא דחיבת ביאה קונה וכל שנכנסה לחופה ולא נבעלה אין לה תוספת, אכתי איכא למיבעי בנכנסה לחופה ופירסה נדה אם נעשית נשואה לשאר מילי, ולמש"נ דמודה הרמב"ם דהאיבעיא הכא היא במסוים לענין תוספת, ניחא.

והב"ש בסימן ס"א סק"ב כתב לחדש לדעת הרמב"ם דגם איבעיא קמא אי"ז במסוים לענין תוספת, אלא הוא גם לגבי שאר מילי דשמא אינה נעשית כנשואה בלא ביאה, ועיי"ש שהק' ממסר האב לשלוחי הבעל דיורשה, וכתב דהוא משום מחילה, עיי"ש, והחזו"א תמה טובא ע"ז.

ועיקר ד' הב"ש מתפרשים למש"נ לעיל מסוגיית הגמ' לעיל מ"ח ב' דנשואה גמורה הוא חופה וביאה, וכתב הגר"א דזהו עיקר נישואין, ולפ"ז שפיר יש מקום דמיבע"ל דאם נכנסה לחופה ולא נבעלה אינה נעשית נשואה, דבגמ' לעיל ילפינן מקרא דהיא בחנק, וזהו דמיבע"ל אם הוא דין מסוים בחיובא דנערה המאורסה דאף נכנסה לחופה ולא נבעלה היא בחנק, או דהוא גם לשאר דינים דיש עלי' תורת נשואה, וד' הב"ש הם מקור נאמן למש"נ.

1. לכאו' הי' מקום לומר בזה למש"כ הראשונים בדעת הרמב"ם דהא דל"מ חופת נדה הוא מספק, וע"כ אם בירך אינו חוזר ומברך משום דמספק"ל שמא חופת נדה הויא חופה ושפיר מהני מה שבירך, - ומצאתי בקוש"ק בסוגיין שהובא מפי' ר"א מן ההר בשם הר"א דקרפנטרש, ז"ל, והיכא ששניהם חיים ונתייחד עמה כשהיא טהורה ודאי אינו חוזר ומברך ברכת נשואין בזאת החופה השני', כיון שבירך על הראשונה ולא תימא דטעמא דהאי מילתא מפני שספק הוא אם החופה הראשונה כשהיתה נדה הוו נישואין אם לאו ואין מברכין מספק דשמא תהי' ברכה לבטלה, אלא הטעם הוא כדפירשנו לגבי נישואי קטן שאי"ז ברכת הנהנין וכו' שאי"ז אלא הודאה לד' על יצירת העולם בכללו ועל בריאת באדם כדי שייראו מלפניו, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. בס' לקט הערות כתב להוכיח כן ממש"כ הרמב"ן והרא"ה לעיל ד' א' לסייע לדעת הסוברים דל"מ חופת נדה מהא דל"מ חופה בפחותה מבת ג' שאינה ראוי' לביאה, ואם הא דל"מ חופת נדה הוא משום דלי"ב חיבת ביאה, ל"ה מהני הא דפחותה מבת ג' אין דין ביאה עלי', דזה אינו טעם שלא יהא בזה לחיבת ביאה, ובע"כ דהגריעותא היא בהנישואין דכל שאינה ראוי' לביאה אינה נעשית נשואה, - אך לכאו' אינו מוכרח, די"ל דהא דבעינן חופה הראוי' לביאה הוא משום דעיקר הנישואין הוא בביאה והא דחופה קונה הוא משום שיש בה קירוב ביאה, וע"כ כל שאין ביאתה ביאה לי"ב לקנין חופה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ז יועיל חופה לדעת רב הונא אף כשהיא נדה, - אך הגרע"א בתשו' מהדו"ת סימן נ"ו ד"ה גם מצד כתב דלא כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומשל לדבר הוא לדעת ש"ר דמיבע"ל לגבי תוספת דשמא בחופה דלא חזיא לביאה אין לה תוספת, ולכאו' פשיטא דאם נטהרה אח"כ יש לה תוספת, דודאי א"צ לחזור ולהכניסה לחופה, שהרי כבר נעשית נשואה לגמרי בחופה הראשונה, ואין מקום לחזור ולהכניסה לחופה, אלא כל שנטהרה והיא ראוי' לביאה יש לה תוספת, והרי דאף שאמרו דחופה דלא חזיא לביאה לא קניא לאו היינו דהחופה אינה מועלת, אלא היינו דמלבד החופה בעינן שתהא ראוי' לביאה שיהא לה חיבת ביאה, וי"ל דה"נ הוא לדעת הרמב"ם, ואמנם אין מזה מקור לד' הרמב"ם, שהרי לדעת ש"ר הוא נידון באומדנא, ובזה ודאי דכל שעכשיו היא ראוי' לביאה יש לה תוספת. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולפ"ז יש לחדש דאם כנסה לחופה כשהיא נדה ובא עלי' באיסור נעשית נשואה, דרק הכניסה לחופה בפנ"ע ל"מ משום שאינה ראוי' לביאה, אך אם בא עלי' בפועל הויא נשואה ממש, ולא איכפת לן כלל שהיא אסורה בביאה. [↑](#footnote-ref-6)