4  מראי מקומות מלבן
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / מלאכת מלבן

**מראי מקומות מלבן. וקיפול בגדים. 4 קמז. קמ. קמא. קמב: סי שב', וסי' שכ"ג.**

**לגבי דברים האסורים והמותרים משום גזירה שמא יסחט עיין טושו"ע סוף סי' ש"א סמ"ה עד סמ"ח.**

**עיין קמז. המנער טליתו בשבת חייב חטאת**. ופי' רש"י שמנערה מעפר שעליה וכן פי' ר"ח. ודלא כמו שהביאו התוס' והראשונים משמו. ובשעה"צ סי' ש"ב ס"ז, כתב להגיה משמו ר"ת. וסייע לזה מהסמ"ג. רק צ"ע להגיה כן בכל הראשונים. ובלשון הר"י מלוניל והשיטה לר"ן ומאירי נקטו דמנערה מטינוף שעליה. ולא אבק בעלמא. ויל"ע במה נחלקו. תוס' והראשונים. דהיינו רא"ש תורא"ש. ר"ן רשב"א חי' הר"ן ונימוק"י. וכן הראב"ד בהשגות פ"י הי"ח. ופי' שמנערה מהטל שעליה. ופי' שאין ליבון בלא מים. והנה יש לעיין בכוונתם האם המכוון הוא דהניעור מהטל רוחץ את הבגד דעדיין נתפס מים קצת בבגד וע"י הניעור זה מנקה את הבגד. ועיין בשלטי גיבורים. דביאר דאיירי בטל מלוכלך. ומשמע דהוא הבין דהכיבוס הוא עצם ניעור הטל. והנה יש לעיין לדבריו במאי פליגי הראשונים על רש"י. האם זה משום שהם סוברים דאבק אין זה נחשב כמחובר לבגד אלא כמו נוצה על גבי בגד דלא שייך בזה כיבוס ודווקא טל מלוכלך שנכנס בין הסיבים נחשב יותר מחובר לבגד. או דהם סוברים דכך הוא דין הכיבוס דיש דין שיהיה על ידי מים למרות שבאופן זה המים לא מנקים. ועיין ברשב"א ובריטב"א וכפשוטו שם לא נראה כהשלטי גיבורים אלא כדרך הראשונה ועיין בית יוסף ושו"ע ונו"כ תחילת סי' שב. ויל"ע בזה. **ועיין רמב"ם פ"י הי"ח**. ועיין בכס"מ ובב"י סי' ש"ב ס"א. ועיין מגיד משנה. ועיין בשלטי גיבורים.

**ולא אמרו אלא בחדתי וכו'.** עיין בב"י סי' ש"ב ס"א שמבאר דדווקא בחדתי ואוכמי מקפיד על אבק שמקלקל מראיתם. ולפי' התוס' והראשונים באוכמי וחדתי הניעור מהטל מיפה אותם ומינכר כיבוסם. ולפי' הרמב"ם כשיטתו דהיינו מדין מכה בפטיש. בחדתי שייך מכה בפטיש ודווקא באוכמי שמקפיד שלא יישאר בהם מן הטינופת. עיין בכס"מ ובב"י שכתב דגדר חדתי לרש"י ולראשונים היינו כל זמן שלא נתכבסו. אמנם לשי' הרמב"ם היינו שלא נשתמשו בה כ"כ. השו"ע פוסק כהראשונים דהאיסור הוא רק לנער מטל. ולא כתב טל מלוכלך. ומשמע דלא כהשלטי גיבורים. ועיין ברמ"א שכתב דטוב לחוש לדעת רש"י. ועיי"ש בביאור הלכה ד"ה לחוש דכתב דלפי"ז לא ידענו מה נקרא חדש. וצריך ליזהר בכל הבגדים. אוכמי היינו בגד שחור. ועיין בשמירת שבת כהלכתה. דבגד כהה דינו כשחור. אמנם אפור כהה אם ניכר אפרורותו אין דינו כשחור.

**והוא דקפיד עליהו.** עיין פי' רש"י ד"ה לא קפדינן. וביאר דאם לא מקפיד לאו ליבון הוא ועיין ריטב"א.. אמנם ברשב"א מבואר דהוי כיבוס שאינו גמור ואם לא קפיד חשיב דבר שאינו מתכוון ואם קפיד חשיב פסיק רישא ודבריו צ"ב. דלכאורה הוי פס"ר בעצם. ומאי שנא אם הוא מקפיד דחשיב פס"ר. וצ"ב. **שם.** עיין בביאור הלכה סי' ש"ב ס"א ד"ה עלה. דדן דמלשון הגמ' משמע דהאיסור הוא רק בידוע שהוא מקפיד. וכן מוכח במג"א סק"ב. אמנם תמה הביאו"ל אמאי קאמר עולא דמחללין רבנן שבתא ומנא ידע דקפדי. ועיי"ש דהאריך להוכיח מדברי רש"י. והראשונים דסתמא הוי כמקפיד.

**אביי הוא קאי קמי רב יוסף וכו'.** עיין בביאור הלכה שם ד"ה והוא שדן דאביי נסתפק שדן מה הדין באופן שהמנער מקפיד ובעל הבגד לא מקפיד. לפי מי אזלינן. ורב יוסף אמר לו שמותר שאזלינן בתר בעל הבגד. והניח הביאו"ל דבר זה בצ"ע. התוס' והראשונים סייעו ממעשה זה שהיה טל לשיטתם ורש"י צ"ל דמודה דגם בטל איכא כיבוס . ועיין במ"מ מה שביאר לדעת הרמב"ם ועיין אור שמח שפליג עליה.

**עיין בגליון הש"ס שהקשה לפי רש"י מדברי רש"י קמא.** אמר רב כהנא טיט שע"ג בגדו מכסכסו מבפנים ולא מבחוץ. ועיי"ש פי' רש"י מבפנים דביאר דהאיסור הוא משום אתחזויי כמלבן אבל אין ליבון ע"י כסכוס משום שאין נותן שם מים. ומשמע דרש"י סובר דאין ליבון בלא מים וכאן חייב על ניעור העפר משום מלבן וצ"ע. ויש לדון דכאן העפר בלוע בבגד משו"ה יש ליבון אפילו שלא ע"י מים משא"כ שם שהטיט הוא ע"ג הבגד אין חשיב ליבון על ידי כסכוס רק על ידי מים. והכסכוס לבד נאסר רק משום שנראה כמלבן.

**עיין בשלטי גיבורים.** שהקשה על שי' הרא"ש. דסבר דלא חייבים על הניעור מהעפר. מהסוגיא קמ. דמבואר שם דאלודי חיורא ע"י כסכוס אסור. וכן מבואר שם. באיבעיא דכסכוסי כיתנא. ועיי"ש פי' רש"י ד"ה התם .דבסודר דרכו לקפיד יותר על ליבונו ולכן רב הונא פשט לו לאיסורא. וכן נקט הרא"ש ורוב ראשונים דר"ה פשט לאיסור אמנם הרמב"ן נקט שפשט לו להתר. ועיין בביאור הלכה סי' שב ס"ו ד"ה יש אומרים מה שתי' בזה.

**ובפשוטו יש לחלק.** דשם איירי לאחר הכיבוס שהשפשוף גורם שליבון יצהיל ואם כן זה גמר הכיבוס שנעשה עם מים. וכמו שמייבש בגד בתנור חייב עליו משום מלבן וחשיב ליבון של מים. אמנם עיין בביאור הלכה סי' ש"ב ס"א וס"ז ד"ה דהוי. דרצה ללמוד מכאן דכל שפשוף של בגד ע"מ לנקותו מכתמים שעליו הרי הוא בכלל האיסור אפילו שאינו משתמש עם מים וגם לשיטת שאר הראשונים ולא רק לשיטת רש"י. ובאמת הט"ז סי' ש"ב סק"ו התיר לגרד בציפורן רישום של טיט ע"ג בגד לנקותו לגמרי. ואמנם הביאור הלכה בס"ז תמה על הט"ז מכח הגמ' דאלודי חיוורא ולכאורה הפשטות היא כהט"ז ודלא כהביאור הלכה. וכן פשטות הגמ' קמא. דהתירה לגרד טיט שע"ג בגדו בציפורן. והמ"ב הוצרך להעמיד גמ' זו שעדיין נשאר רושם גם אחרי גירוד הטיט.

**ולדעת המ"ב לגבי ניקוי שלא ע"י מים** יוצא דלדעת רש"י ניעור עפר אסור וגירוד כתם אם נשאר רושם מותר, אלא דצריך לגרד מבפנים ולא מבחוץ. וצחצוח לגמרי שלא ישאר בו רושם יש בו איסור דרבנן. ועיין בטוש"ע ובנו"כ בכל סי' ש"ב בפרטי הדינים בזה. **המג"א סק"ד הביא לאיסור אפילו הסרת נוצה**. ועיין בשעה"צ סק"ט שדן בזה בהרחבה.

[**לגבי קיפול בגדים עיין בסוגיא קיג.** ויוצא מהסוגיא דיש איסור קיפול בגדים בשבת וצ"ב מהו טעם האיסור וכפשוטו זה משום שהוא נראה כמתקן. ועיי"ש ברש"י ובתוס' ד"ה מקפלים ועיין במרדכי. דכתב להתיר קיפול בגדים לא כסדר קיפולן הראשון. ועיין בטושו"ע שדנו בסימן זה בענין קיפול בגדים. וענינו כאן משום שהוא חלק מהסדר של כיבוס שהיו מקפלים אחרי הכיבוס אבל אין לו שייכות עם מלאכת מלבן.]