3 בדין הנאה ממוקצה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 17 כל הכלים

**בדין איסור הנאה ממוקצה והמסתעף ליסוד איסור אכילה**

1. **יעוין בגמ' קכה ע''ב בדין נדבך של אבנים דלשיטת ר' יוחנן רבי אמר לתלמידיו שיעשו מעשה בע''ש**, ור' אמי ס''ל דצאו ולמדום א''ל, ומבאר רש''י דליכא בהכנת האבן לישיבה תורת הכנה רק דכונתו דיכין את הכסאות לישיבה כדי שלא יוצרכו לטלטלם בשבת, ומוכיח המג''א ש''ח ס''ק נ''א מרש''י דמותר לישב על מוקצה. ויעוין עוד בריטב''א חדשים וז''ל, דאילו לישיבה גרידתא אינם צריכות שום הכן ואפי' מחשבה דהא אינן משמשות כי אם מעשה קרקע בעלמא. וכן במאירי וז''ל, שאלו לישב במקומן אף מחשבה אין צריך בהם שישיבה בלא טלטול אינו כלום ומעשים בכל יום שיושבים על האבנים שאין זה טלטול אלא נגיעה בעלמא כנגיעה בכותלים או בקרקע וכל שנאסר בטלטול מותר הוא בנגיעה לבד שאין הנגיעה כלום. ויעוין עוד ברמב''ן ובר''ן ס''פ כל כתבי, דעכו''ם שעשה כבש בשבת מותר לישראל לירד עליו. וכתב שם הר''ן בשם הרמב''ן דדוקא לירד בו שאינו מטלטלו מותר אבל לטלטלו אסור אא''כ היו העצים תלושים מעיו''ט. ומבואר ג''כ דליכא איסור בישיבה. ובפשטות חזינן מזה דליכא איסור השתמשות במוקצה דבגדרי השתמשות ישיבה חשיב השתמשות.
2. **אלא דמצינו בשבת כ"ח ע"ב בדינא דפתילת הבגד שקיפלה דלר"א אין מדליקין בה** ומבארת הגמ' דהוי מצד דההדלקה מבטלו מתורת כלי והוי הדלקה בשברי כלי דאסור מדין מוקצה, ומבואר דאסור להדליק מוקצה, וכן הוכיח הרשב"א בדף כ"ט ע"א ד"ה כי אדליק. ויעוין במג''א סי' תק"א ס"ק י"ב דפסק כן להלכה דאסור גם בלי טלטול. רק דיעוין ברש"י שבת קכ"ב ע"ב ד"ה מסיקין בכלים דנראה מדבריו דכל מה דשייך לאסור בהסקה זה רק במה דמזיז את הכלי לצורך ההסקה [יעוין שער הציון תקא ס''ק ל''א], ולכאורה מבואר ברש"י דבדין הכנה אסור רק אכילה וליכא איסור בשימוש אא''כ מטלטלו, ובאמת דכן מבואר בשטמ"ק ביצה דף ב' לדעת רש"י דאיסור אכילה הוי מדאוריתא דהכנה אוסרת רק אכילה, רק יעוין בבית הלוי ח"א י"ב דרש''י מודה דאיכא איסורא בגוף ההבערה רק דהוצרך לבאר דהוי מחמת טלטול מחמת דאיירי בריבה עליה עצים דליכא איסור בגוף ההסקה יעוי''ש.
3. **ויש לעיין בגדר איסור הבערה** לפי מה דנקט המג''א דעצם ההבערה אסורה, אי הוי מדינא ד''איסור אכילה'', ולפי"ז מבואר דגם הנאה נאסרת. או דמצד איסור הכנה דאכילה ליכא איסור ורק דאיסור טלטול הוא על כל שינוי מצב בחפץ או ע"י טלטול או ע"י שנוי מצב בגופו דגם בזה חשיב התעסקות עם החפץ, וגדולה מזו מצינו בתרומת הדשן דאסר נגיעה במוקצה היכא דמניח כלי לכסותו והכלי נוגע במוקצה איכא בזה לאיסור טלטול מוקצה ובבה''ג והגר''א מבארים דהוי היכא דאיכא חשש שיתנעע כמו בביצה [יעוין במ''ב ס''ק כ''ב], אולם במג''א ש''י סק''ג ובט''ז סק''ה בארו דעצם הנגיעה אסורה כיון דהוי לצורך המוקצה, ומבואר דכל היכא דאיכא יחס במעשיו כלפי המוקצה חשיב התעסקות במוקצה.
4. **ויעוין בשער הציון תקא ס"ק לא וז''ל, דמעשה הדלקה שעושה בכלי שנדלקת על ידו חשיב כטלטול**. **ויעוין גם בחזו''א מ''ט ס''ק י''א דנקט כן בכונת הרשב''א דחשיב כטלטול**, ומחדש שם החזו''א דהיתרא דבא לידו בהיתר מהני גם להתיר השתמשות דכמו דמותר לשהותו ולא בעי לזורקו ה''ה דמותר להשתמש בו דכל מקום שמניחו הוי בכלל היתר הטלטול, דהיתר הטלטול הוא על עצם העברתו ממקום למקום, ולא רק על ניתוקו מהמקום שהיה בו. וז''ל, ומ''מ כל שהוא בידו מותר דלא חל על זה שם טלטול כיון דעקירתו היה לצורך מקומו כל מקום דמניחו מקומו וזהו טעם שניטל ממקומו מטלטלו לכל מקום עכ''ל. ויעוין בסק''ח דבכל גוונא דנמצא בידו איכא היתר דמקומו כיון דצריך את מקום היד ולכן בכל בא לידו איכא להיתרא דצורך מקומו. ורק דמוכיח דלר' נחמיה דניטל רק לצורך תשמישו וההיתר הוא רק לענין השימוש הנצרך לו בהא אמרינן דכל כמה דחשיב כטלטול נוסף ליכא להיתר.
5. **אלא דבעיקר שיטת הרשב''א בדף כ''ט יש לעיין דיעוי''ש דדן אי איכא איסור הנאה** וז''ל, מכאן נראה לי דאין איסור ליהנות מן המוקצה דהא לא קשיא ליה אלא היכי מהפך בהו כלומר שאסור לטלטל, שלא אסרו אלא לטלטלו או לאכלו ואפילו להשתמש בו בידים כגון הדלקה או לסמוך בו כרעי המטה ואפילו במקומו שאינו מזיזו ומטלטלו, אבל הנאה הבאה ממילא שפיר דמי, אלא אם כן תדחה דשאני הכא דמיקלא קליא איסורא הא במוקצה בעין אסור ליהנות ממנו, והראשון עיקר. **ומבואר דדן אי איכא איסור הנאה אפילו בלי שימוש בגוף החפץ**, וגם במסקנתו דבעינן עשיה בחפץ מבואר בדבריו דגם היכא דסומך על המוקצה איכא איסורא. וברעק''א בגליון [סימן שכ''ה על המג''א סק''ט] כתב דלפי''ז אסור גם לשבת על מוקצה. ונראה דגם בזה הוי ''איסור הנאה'' דאי הוי איסור טלטול נראה דלכה''פ בעי שיעשה מעשה בגוף החפץ דבזה חשיב התעסקות עם החפץ, ויש לדון בזה דאפשר דגם במגע בעלמא דאית ביה שימוש אסור כמו שמצינו בתרומת הדשן דגם מגע לתועלת המוקצה אסור. אולם יעוין בגר''ז תק''ט סעיף ט''ז דמבאר דאיסור שימוש הוי כאיסור אכילה ונפק''מ דליכא בזה להיתרא דצורך או''נ, וכן מבואר במהרש''א בביצה לג ד''ה אין סומכין.
6. **רק דיש לעיין דאי הוי איסור הנאה אמאי לא הוי כשאר איסורי הנאה דעצם ההנאה מהחפץ אסורה ואמאי בעינן דוקא למעשה,** ויעוין בקהלת יעקב לנתיבות תק''א סעיף ו' דמבאר דכמו דבאסוה"נ מצינו דיש אופנים שההנאה גופא לא נאסרה ורק עשית המעשה בחפץ בשביל ההנאה אסירא כקול מראה וריח דרק גוף ההנאה דקול מראה וריח מותרת אבל לעשות מעשה בגוף החפץ בשביל הנך הנאות אסור, ה"ה הכא במוקצה ההנאה עצמה לא נאסרה מכח דין הכנה אלא רק לקיחת ההנאה מהחפץ.
7. ו**בשו''ע הגר''ז תק"ט בקונטרס אחרון ג' מבאר גם בדעת הרמב"ן והר"ן** דנוקטים דאפשר לישב על מוקצה בשבת [ודלא כהרשב"א דאסר לסמוך על מוקצה] דמ''מ לא הוי ''איסור טלטול'' רק דס''ל דבעינן שיעשה מעשה ממשי בגוף המוקצה כמו בפתילה שמאחיז בה האור, ויש לעיין מהו הגדר בהאי איסורא דאי לקיחת הנאה מותרת א"כ מאי איכא בעשיה ממשית בחפץ והיכן מצינו סוג איסור הנאה כעי"ז.
8. **ויעוין בגר"ז תק"ט ס"ק ט"ז וז''ל שההנאה שהוא נהנה במה שמשתמש במוקצה היא אסורה כאכילה לפי שתשמישן של עצים ואבנים זו היא אכילתם עכ"ל**, ויעוין במהרש"א ביצה ל"ג ע"א דגם מדויק מדבריו דבעי מעשה טלטול במוקצה היכא דבא לכסות בו כלי וז''ל, אבל להשתמש בדבר מוקצה כסמיכת קדירה בבקעת וכחיזרא ודאי אסור לטלטל דתשמישו וטלטולו זהו כעין אכילתו דאסור. ונראה מדבריהם דבאמת ליכא איסור הנאה ממוקצה אלא רק ''איסור אכילה'' רק הבינו חז"ל דהחפצא באכילה זה לא מעשה האכילה אלא כל מימוש של החפץ חשיב אכילה, דלעשות דברים שיש בהם את מימוש החפץ בהא בעי הכנה ולכן שמושים שנעשים בגוף החפץ כמו אכילה והסקה וכן לטלטל המוקצה ע''מ לסמוך בו את הקדירה שמשנה מצב בחפץ בהא בעי הכנה דבזה חשיב שמממש את החפץ, אלא דעדיין צ''ב מ"ש אי לוקח את האבן לצורכו או שיושב על האבן בלי להזיזה מקודם. וצ"ב.
9. **עוד מצינו בריטב''א חדשים קכ''ב בהא דמותר להשתמש בנר וכבש שעה גוי בשבת למרות דהוי מוקצה.** וז''ל, שלא אסרו מוקצה ונולד אלא לאכילה ושתיה ובטלטול אבל נר וכבש שעומדים במקומן ואינו מחסר מהם ולא מטלטלם לא אסרום בהנאה מדין מוקצה. ומבואר דאיכא יחס לשימוש של כילוי.

**ומבואר ג' אופנים בגדר איסור שימוש**. או דנאסר כל מעשה השתמשות בחפץ גם ישיבה בחפץ, או רק היכא דעושה מעשה בגוף החפץ כגון שמסיקו או מזיזו, או דבעינן דוקא מעשה כילוי. ויעוין בר''ח דף י''ט ע''ב בהא דאסר רב כרכי דזוזי דמבאר דהכונה דאסור להתירן בשבת ולישב עליהן ונראה כדרך הגר''ז דליכא איסור בגוף ההשתמשות אלא רק אי עושה מעשה בגוף החפץ להעמידו לשימושו.

1. **אלא דבעיקר גדר איסור השתמשות דמוקצה יש לעיין מהגמ' בביצה ד' בשמעתתא דעצים שנשרו לתנור דמרבה עליהם עצים מוכנים ומבטלם ברוב וע"י זה מסיקן**, ומקשה הגמ' דדבר שיש לו מתירין לא בטיל, ומישבת דהיכא דמקלי קלי איסוריה מהני ביטול גם בישל"מ. ומבואר דלולי הא דמקלי קלי איסוריה היה נאסר מה שנעשה בתנור מחמת שבח עצים בפת, ומוכיח מזה הפמ"ג ביו"ד סימן צ''ט במשב"ז סקי"ב דאיסור מוקצה הוי איסור הנאה ואיכא איסורא גם בהנאה דממילא. ותמה מכח זה על תוס' בפסחים כו דנקט דליכא בעצי מוקצה לאיסורא דשבח עצים בפת. וז''ל, ואיך שיהיה ע"כ מוכח דמוקצה עכ"פ יש שבח עצים בפת דאם לא כן למה לי מיקלא קלי. והתוס' בע"ז ס"ו עמוד ב' ד"ה אמר רבא ופסחים כ"ו עמוד ב' ד"ה חדש, דאין שבח מוקצה בפת, והמ"א באו"ח סימן שכ"ה אות ט' הביאו, א"כ מה היא דמשני מיקלי קלי עכ''ל. ובפשטות נראה דהפמ''ג הבין דמקלי קלי בא להפקיע רק את האיסור הנאה דאיכא מכח שבח עצים בפת, ולפי''ז איכא ראיה ישירה דמוקצה אסור גם בהנאה דממילא. ויעוי''ש דתמה אמאי ליכא איסור טלטול במה דמהפך בעצים ומטלטלם [ויעוין היטב בבאור הלכה תקז א' ד''ה מרבה עליהם, מה דמחדש בדין איסור טלטול דמוקצה].
2. **אלא דצ''ב אמאי מותר גוף ההיסק, דהאיסור הנאה ודאי מחייב גם את גוף המעשה,** ומבואר בזה דהא דמקלי קלי מהני גם למעשה ההבערה, וצ''ל דהוי סברא בעיקר המחייב דאסוה''נ דמכיון דגם במעשה ההשתמשות החפצא דאיסורא הוי במה שהוא עושה השתמשות להוציא הנאה הלכך תליא ביחס של גוף ההנאה כשתגיע לעולם, ואי בשעת ההנאה מיקלי קלי תו מהני זה גם למעשה ההשתמשות, [יעוין זכרון שמואל סימן כ''ד אות ד' ד''ה ובעיקר, ויעוין היטב בשערי יושר ש''ג פכ''ה ס''ק כ'], ולפי''ז ליכא ראיה ישירה דאיכא איסור הנאה דממילא בלי מעשה השתמשות דאפשר דכל מה דבעינן להא דמקלי קליא הוי בשביל לאסור את מעשה ההסקה, רק דנראה דפשיטא ליה לפמ''ג דסברא זו דהחפצא של האיסור מכח ההנאה של אח''כ שייכא רק ב''איסורי הנאה'' והלכך הוה פשיטא ליה דמאחר דמבואר דאיכא איסור הנאה ממוקצה א"כ לא מצינו חילוק באיסור הנאה אי עושה מעשה בגוף החפץ או דנהנה מכילויו.

**ובאמת לדעת שער הציון דאיסור הסקה הוי איסור טלטול צ''ע מאי איכפת לן דליכא הנאה**, וצ''ל דמאחר דגם גזירת טלטול נובעת מכח ההגדרה של המעשה דהוי התעסקות שלא שייכת לשבת א''כ איכא למימר דמאחר דמטרת הפעולה היא ההנאה מכילוי האש הלכך כל היחס להתעסקות נובע מכח התוצאה של המעשה ואי בתוצאה ליכא שייכות לחפץ הוי סיבה שכל ההתעסקות לא תהא סתירה לשבת.

1. **ובעיקר הוכחת הפמ''ג מהגמ' בביצה דאיכא איסור הנאה מצינו כן גם בר"ח.** וז"ל, ולפיכך בטלי ''ושרי למיפא בתנור'' עכ''ל. ויעוין במגיה על הר''ח דמוכיח דלולי הביטול אסור לאפותו ומוכיח דהוי כאיסור הנאה בעלמא דאסור בהנאה דממילא בלי מעשה בגוף הדבר. **ויעוין בזכרון שמואל** כ''ד ס''ק ה' דנקט דהא פשיטא דגם אי איכא איסור הנאה, היכא דאיכא רק הנאת דמים, כגון באכילת בהמתו דאיכא לו רק הנאת דמים וליכא לו הנאת הגוף, בהא ודאי ליכא איסורא, ולפי''ז נקט דה''ה בהנאת הגוף בעינן דוקא את לקיחת ההנאה מהמוקצה כגון במבשל בעצי מוקצה דהבישול שלוקח בו הנאה מהמוקצה אסור, ואיכא איסורא בגוף הבישול, משא''כ בפת שהתבשלה בעצי מוקצה כיון דליכא כעת שום לקיחה מהמוקצה אלא רק הנאה ממה שנוצר מהמוקצה בהא ודאי ליכא איסורא כיון דלא הוי כשאר איסורי הנאה.

**רק דבעיקר מאי דנקט דליכא איסורא בגוף ההנאה יעוין בפמ''ג** שכ''ה בא''א סק''ט דמביא את המג''א דהוכיח דאיכא איסורא באכילת פת, ובפמ''ג שם הקשה דא''כ אמאי ליכא איסורא באכילת בהמתו, ומיישב דאיכא בזה היתר מפורש. וז''ל, מעמיד על גבי עשבים, אף על גב דמוקצים הם, התורה התירה מוקצה בפירוש לבהמה, למען ינוח [שמות כג, יב] תן לו נייח [מכילתא משפטים פרשה כ ד"ה ששת ימים] שיהא אוכל במחובר, וכל שיש היתר מפורש מן התורה לא גזרו חז"ל. ויעוין עוד במנחת אריאל דף קכח ע''א ס''ק י''ב דמביא פלוגתא בין גדולי האחרונים אי ליתן לבהמה הוי שימוש או טלטול. **ובעיקר גדר הצירוף בין ההנאה של אח"כ למעשה השימוש** יעוין בעמק ברכה יו"ט אות ה' באור מחודש ויעוי"ש מה דמבאר לפי"ז את הר"ח.

1. **ויעוין עוד בבית מאיר ריש סימן שי''ח דמוכיח מספר התרומה מובא בטור ריש סימן ש''ח דאסור להנות מנר שהדליק בשבת בשוגג** ולמרות דמעשה שבת מותר בשוגג מ"מ אסור מחמת איסור הנאה ממוקצה, ומוכיח הבית מאיר מדבריו דאיכא איסור הנאה. רק דתמה מהא דהוכיח הרשב''א מדינא דמסיקין בכלים דליכא איסור הנאה ממוקצה דאל"כ קשה איך נהנה ממנו לאחר מיכן שנהיה כבר שברי כלים. ויעוי''ש דמישב על פי מה דרצה הרשב"א שם לחלק בין כלים דההנאה באה אחר הביעור ואז כבר מקלי קלי אסוריה לבין שברי כלים דההנאה באה מגוף ההסקה דלפי''ז בנר הפתילה קיימת עדיין ולכן אסור. וז''ל, ואולי נדחק דנר שאני דבשעה שנהנה מן הנר הדולק גוף הנר המוקצה לא חשיב מקלי אסוריה ותופס דחית הרשב''א לעיקר עכ''ל. אלא דעדיין צ"ב לדעת הר"ח דאסר לאפות בעצי מוקצה דגם בזה ההנאה באה לאחר הביעור ומ"ש מלהנות לאורן, ואולי מאחר דלולי הך סברא דמקלי קלי איסוריה דיינינן לדינא דשבח עצים בפת א''כ אפשר דדינא דשבח עצים בפת הוי סיבה לדון את האיסור כקיים גם לאחר הבערתו.
2. **היוצא מהדברים דאיכא ד' אופנים באיסור הנאה ממוקצה.** או דהוי איסור הנאת הגוף מהחפץ, או דבעינן שיעשה מעשה בחפץ, וגם בזה איכא נידון אי כל השתמשות אסורה גם ישיבה בעלמא דלא פועל בגוף המוקצה, או דבעינן דיפעל בגוף המוקצה וגם בזה איכא ב' אופנים או דבעינן עשית שיש בה חיסור בחפץ, או דסגי במה דפועל באופן חיובי בחפץ דמטלטלו או מסיקו. ויש לעיין בבארו שרש הנידון בזה.
3. **ונראה דבעיקר הנידון אי איכא איסור השתמשות לכאורה יש להוכיח כן מהגמ' בפסחים מ''ז ע''ב דדנה בתחילה דאיסור אכילה הוי מדאוריתא ומכח זה נקטה הגמ' דבישול בעצי מוקצה אסירא מדאוריתא מל''ת כל מלאכה ומבואר דגם בישול הוי בכלל האיסור,** ויעוין במאירי שם דמביא פלוגתא אי גם למסקנא הוי מה''ת או דלמסקנא הגמ' חזרה בה והוי מדרבנן וגם אי הוי מדרבנן הוי מצד דאסמכינהו על והכינו. ויעוין בשאילתות דר' אחאי ריש פר' בשלח דנקט דהוי איסור דאוריתא [יעוין בעמק שאלה שם] ואי נימא דהוי דאוריתא ודאי מוכח דגם השתמשות דהסקה הוי בכלל אכילה ורק אי נימא דהוי מדרבנן יש לעיין בגדר האיסור ומהא דאסמכיה על הוכינו נראה דגם בזה הוי מאותו גדר של האיסור דאוריתא. ויעוין בשטמ''ק ביצה ב' ד''ה מאן דנקט בדעת רש''י דלמסקנת הגמ' איכא חילוק בין אכילה דהוי דאוריתא לעצי מוקצה דלא הוי אוכל דבזה אסור משום טלטול. ויעוין עוד בפנ''י דף מ''ד ע''א דמוכיח דמדרבנן ליכא חילוק בין אכילה לטלטול ותרוויהו הוי מאותה סיבה.
4. **וברשב''א בדף כ''ג שמתיר לבשל על עצי מוקצה מוכיח הקה''י ביצה ד' דאיכא חילוק בין אי מוקצה דאוריתא או דרבנן לענין איסור בישול,** ויש לעיין בגדר החילוק, רק דקושית הקה''י תליא בבאור הגמ' בביצה אי האיסור הוי על ההבערה או על הנחת הקדירה, ובקה''י הבין שהאיסור על עצם הנחת הקדירה, אולם יעוין באפיקי ים ח''ב י''ד ד''ה ובהעמיקי, דנקט דהאיסור הוא על ההשתמשות בשעת ההבערה לצורך הבישול. [ויעוי''ש דמביא שיטה נוספת דהחיוב על הכנת העצים להדלקתם] ולפי''ז ליכא ראיה דלא בעי מעשה בגוף המוקצה.
5. **רק דבמג''א שכ''ה סק''ט הוכיח דאיכא איסור באכילת הפת דיש שבח עצים בפת לענין איסור אכילה, והמלקות הוי על האכילה.** [יעוין במחצית השקל דמביא מהחמד משה והתו''ש דהבינו כן בכונתו] ובתוספת שבת תמה דמאי ראיה למסקנת הגמ' דמוקצה אסור מדרבנן דאיכא איסור באכילה, אולם יעוין בפמ''ג בא''א ט' דמבאר דהוכחתו מקושית הגמ' מהא דליכא חילוק מלאכות ביו''ט [דביו''ט גם היכא דעבר במזיד שתי מלאכות מחייב חדא] ואמאי מחייב תרתי. ומקשה הפמ''ג דהרי הגמ' שם כבר הוכיחה דמוקצה לא הוי דאוריתא מהא דבמוקצה ליכא לאיסורא דמשקה ישראל, וא''כ מה מוסיפה להקשות מחילוק מלאכות, ומוכח דכונת הגמ' דגם אי מוקצה מדרבנן אי איירי במבשל עצי מוקצה שייך לחיב תרתי. וז''ל, ואפשר דכוונתו מהא דף מ"ח א' ועוד חילוק מלאכות לשבת, דכבר הקשה ליה דמוקצה מדרבנן, אלא דיש לומר מוקצה מחייב אהבערה, דלא שייך הואיל, דמדרבנן אסור לבשל בעצי מוקצה, וכל שאין ראוי, יהיה מדרבנן, תו לקה אהבערה, על זה פריך חילוק מלאכות. ומבואר דגם למסקנא איכא איסורא באכילת הפת וממילא ליכא היתרא על ההבערה.
6. **אלא דעיקר הנידון בגדר איסור הנאה דמוקצה צ''ע דבאיסורי התורה מצינו ''איסור אכילה'' ו''איסור הנאה''** וא''כ מה שייך שיהא הגבלות באופן ההנאה, דאי הנאה אסירא אמאי לא הוי כשאר איסורי תורה דההנאה מהאיסור אסורה.
7. **ונראה בהקדם מה דיש לעיין בגדר האיסור דאוריתא**, דלכאורה יש לעיין בהא דמבואר בפסחים מ''ז דאיכא בזה לאו ד''מלאכה'' וצ''ב דמאי שיאטיה לאיסורי מלאכה הרי הוי כשאר איסורי אכילה, ומבואר דאיכא תביעה מוקדמת של הכנה שמכוחה נגרם הך איסורא, ולכן איכא בזה השפעה על איסור מלאכה או כמו שמבאר במאירי שם דדין הכנה הוי סיבה להגביל את ההיתר של מלאכה ביו"ט דרק מלאכה בדבר שהוכן מעיו"ט מותרת. וז''ל, ואזהרתיה מהכא והיה ביום הששי והכינו את אשר יביאו ולא תעשה כל מלאכה כלומר כל שאינו במזומן מבערב נשאר כדינו באיסור עשיית מלאכה [ולפי''ז מחייב על ההבערה]. או כמו שמבואר ברש"י שם דע''י דהתורה נתנה חשיבות להכנה א''כ איכא בגוף ההכנה חפצא דמלאכה ומאחר דלא הוכן מע"ש נמצא שבהשתמשות עצמה הוא מכינו [ויש לדמות את זה לרש''י בביצה דף כג דע''י דאחשביה לשריפת קדשים טמאים איכא בזה חפצא דמלאכה].
8. **ויש לעיין בשרש התביעה של הכנה** אי הוי מצד החפץ דבשבת בעינן שהחפץ שמשתמשים בו יהא שייך לשבת וההכשר לאכילתו ושימושו נעשה ע"י שהוא מיועד לשימושים בשבת דבזה הוא מנותק מחול ורק באופן זה הותר השימוש בו, ולפי''ז הוי כמאכלות אסורות דהאיסור קיים בעצם אכילת החפץ, או דהוי דין בהתעסקות של הגברא דבעינן שאופן ההתעסקות של האדם בשבת בחפציו לא תיעשה כביום חול שעושה מכל הבא ליד אלא בעינן שיתעסק רק במה שהזמין מע"ש ונמצא לפי''ז שאין איסור בעצם אכילת החפץ אלא דהוי איסור ביחס לגברא שהתעסקותו בשבת תהא שונה. ויעוין בשו"ת רעק"א קמא ה' דדן בארוכה אי איסור מוקצה הוי כמאכלות אסורות או איסור גברא ואפשר דזהו שרש ספיקו.

**ויעוין בזכרון שמואל ס''ס כ''ד דהוכיח מהא דמבואר בגמ' פסחים מ''ז דמוקצה חשיב איסור דבר אחר** [ולא הוי כטבל דהוי איסור גופו] דהוי איסור גברא רק דהעיר מהא דמבואר שם בגמ' דלענין פסולא דמשקה ישראל מן המותר לישראל גם מוקצה נתמעט רק דתליא אי מוקצה דאוריתא או דרבנן וצ''ב דגם אי הוי דרבנן איכא איסורא בפועל רק דשאלה זו תלויה ביסוד המושג של ''איסור דרבנן'' ואכמ''ל.

1. **ונראה עוד להוכיח דהוי איסור שנובע מההתעסקות של הגברא מהא דמבואר בכמה דוכתין דגם איסור טלטול אסמכיה אוהכינו,** [ובבאור השייכות בין הגזירה לדין הכנה נראה דחז"ל הבינו דהכנה ראויה לאסור גם טלטול רק דמאחר דלא הוי בכלל שמושי החפץ לכן לא הוי סיבה מספקת לאיסור והלכך היכא דראו חז"ל סיבה לגזור על הטילטול כבר דנו את זה כאיסור הכנה מאחר שמצד עיקר דין הכנה איכא סיבה קלושה לאסור גם את זה], והשתא אי נימא דאיסור הכנה הוי איסור מצד החפץ כמאכלות אסורות לא שייך לומר דטלטול גם יהא אסור מכח זה דהיכן מצינו באיסורי אכילה והנאה שקשורים להכשר החפץ אכילה ושימוש דיהא אסור בזה טלטול, דטלטול לא הוי לקיחה מהחפץ, וגם אי אסרינן השתמשות אבל טלטול בעלמא בלי השתמשות בחפץ מנלן דיאסר.

**ולפי מה שנתבאר נראה דחז''ל הרחיבו את הדרישה דהכנה גם ביחס להתעסקות של טלטול דלא הוי מימוש של החפץ** וזהו האסמכיה על והכינו דאיסור הטלטול גם שייך להכנת החפץ ולא הוי איסור על מעשה הטלטול גרידא. **והא דמצינו בכמה דוכתין דאיכא חילוק בין איסור אכילה לאיסור טלטול לא הוי שתי גדרים שונים ביסודם**, רק דבאכילה [או לשיטות דגם שימוש הוי כלל איסור אכילה] מאחר דהוי התעסקות בגוף החפץ בהא המחייב דהכנה יותר נתבע מאשר טלטול דעלמא ובטלטול בעלמא סגי בהא דליכא דחיה בידיים כר''ש.

1. **ולפי''ז ניתן להבין דגם אי שימוש נאסר איכא יחס לאופן השימוש** דבשביל להגדיר את השימוש כהתעסקות בגוף החפץ לא סגי בעצם הנאת הגוף מהחפץ אלא בעינן שישתמש בחפץ וכל השתמשות אסורה, או דבעינן דוקא שיעשה מעשה בגוף החפץ ע''י העמדתו לשימוש ולא סגי בישיבה על המוקצה, או דוקא מעשה כילוי כמו שמבואר בריטב''א.
2. **אלא דבעיקר שיטת הרשב''א דגם ישיבה אסורה יעוין בבית הלוי ח''א סימן י''ב דתמה מהא דאיתא בדף מ"ט דטומנין בגיזי צמר ואין מטלטלין אותן ואפילו בשבת מתיר ת"ק שם להחזיר הקדרה להקופה של צמר**. וכן בשבת דף ל"ט גבי ולא יטמיננה בחול ובאבק דרכים דמשני רב יוסף מפני שמזיז עפר ממקומו, ופי' התוס' שמא יזיז עפר המוקצה ממקומו, הרי דזה לא איכפת לן מה דנהנה מהמוקצה שהביצה נצלית בו, וכן מהא דמבואר בשבת דף קמ"א הקש שעל גבי המטה לא ינענעו בידו אבל מנענעו בגופו דהוי טלטול מן הצד ואכתי כששוכב על הקש הרי נהנה גופו מן המוקצה ממש ואפ"ה מותר. וכן בשבת דף נ' גבי חריות של דקל צריך לקשור ופרש"י דאם לא קשרן אסור לטלטלן הרי דרק הטלטול אסור אבל ישיבה בלא טלטול שרי גם בלא קשירה.
3. **ויעוין בשביתת השבת מלאכת קוצר באר רחובות אות לח דמחדש דאיכא חילוק בין נולד, למוקצה מחמת גופו,** דרק בנולד דהחסרון הכנה הוי מחמת עצם מציאותו של החפץ בהא הוי מוקצה גם לישיבה אולם באבן וכדומה שנמצא כבר רק דלא הוכן לשימושים בהא אמרינן שלענין ישיבה ליכא הקצאה. וז''ל, וכן הסברא נותנת דמוקצה הוא רק מה שהקצה מדעתו ולגבי תשמיש זה של ישיבה על האבנים לעולם לא הקצה מדעתו כשם שלא הקצה את האבנים המחוברים לקרקע, וכן להשען על אילן אע''פ שלהשען עליו כשמזיזו ממקומו אסור, מ''מ כשאינו מזיזו מותר, ומה שכתב הרשב''א שאסור לסמוך כרעי המיטה אע''פ שאינו מזיזו היינו בביצה וכיו''ב שהוא נולד גמור ולא שייך למימר שלא הקצה מדעתו, ועוד שתשמיש הביצה בלי שיטלטלנה ממקומה הוא דבר שאינו מצוי ולא שייך לומר שלענין זה לא הקצה מדעתו משא''כ בשאר דברים. ויעוי''ש דנקט דגם המג''א מודה לזה והא דהתיר הנאה ממוקצה הוי רק בגוונא דלא הוי נולד.

**רק דבמשנת השבת [עמוד רסד] העיר** דבשלמא באבן שייך לומר דדעתו שיוכל לשבת עליהם אולם להטמין בעפר קשה לומר דעפר עומד להטמין בו דיחשב שלא הקצה מזה, עוד מוכיח במשנת השבת [עמוד רסג] דלדעת הרשב''א גם אסור לסמוך קדירה בבקעת בלי שיזיזנו ממקומו וראיתו מקושית הגר''ז בסימן תק''ט סק''ג בקו''א מהא דמבואר בביצה ג' ע''ב ובשבת מ''ג ע''א דאסור לטלטל ביצה לסמוך בה כרעי המיטה, ומבואר דרק הטלטול אסור. ומישב במשנת השבת דאי לאו דליכא בזה איסור השתמשות לא היה איסור במעשה הטלטול כיון דאיירי התם גם ביו''ט וביו''ט איכא היתר או''נ,ורק מחמת שההשתמשות אסורה כמו שחדית המהרש''א דלענין איסור השתמשות ליכא להיתרא דאו''נ, לכן אסור גם הטלטול דתו ליכא בזה צורך היום. ולפי''ז גם הא דמבואר בביצה ל''ג דאסור לסמוך בבקעת מוכח דאיכא בזה גם איסור השתמשות דאל''כ ליכא איסורא בטלטול, והשתא אי נימא דרק בנולד אסר הרשב''א אמאי אסור בבקעת אא''כ נימא דאיכא חילוק בין עפר דדעתו להטמין בעפר לבין בקעת שהדרך לטלטל את הבקעת וצ''ב.

1. **ונראה דניתן לומר באופן אחר דלא הוי מחמת דעתו אלא דבעיקר עמידת חפץ לשימושי האדם איכא שתי סוגי עמידות.** האחד, בלקיחתו לשימושים. שנית, בהשתמשות בו כדבר דומם וכחלק מהמציאות עצמה כמו בהולך על הקרקע ונשען על האילן. ונראה דלפי''ז לא חשיב ''הכנה לחצאין'' אלא דהוי ''שתי צורות העמדה בחפץ'' דלמצבו כקרקע הוא מוכן לגמרי, ולמצבו ככלי הניקח לשימושם הוא לא הוכן כלל, והשתא ל''ק מעפר מאחר דלא תליא בדעתו אלא בעצם צורת העמדת העפר דלענין השתמשות בו כחלק מהמציאות עצמה ליכא בו חסרון הכנה, ולפי זה ניחא גם ההיא דבקעת דנראה דמאחר דבקעת עומדת לשריפה א''כ הוי חסרון בגוף העמדתו כדבר העומד לצרכי האדם ובזה איכא הפקעה על כל צד הכנה דאית ביה.
2. **אלא דבעיקר הבאור באיסורא דהדלקה בשברי כלים יעוין בבית הלוי שם דיצא לידון בדבר החדש.** וז''ל, אמנם צריך להבין טעם איסור של ההדלקה במקומו בשברי כלים כיון שכתבנו דמותר בהנאה. והנראה לומר דהתשמיש של נתינת האש בעצמו אסור והוי כמו טלטול, ועיין במג"א סי' שכ"א ס"ק ז' שכתב דאסור ליתן מים ע"ג בשר ביום שלישי לשחיטתו דכיון דהבשר אסור בטלטול ה"ה דאסור ליתן מים עליו, וכמו כן אסור מהאי טעמא להסיקן אפילו במקומו וע"י ריבוי עצים מוכנים מותר אף על גב דכל זמן שלא נשרף לא בטל מ"מ כיון דהוי רובא עצים המוכנים נמצא דעיקר נתינת האש הוי בשביל המוכנים ולא בשביל המוקצה ומש"ה מותר אף על גב דלא בטל עכ''ל. ויש לעיין בכונתו דהרי לדינא פוסקים דכלי ניטל גם לדבר שאינו ניטל. ובקה''י ביצה סימן ד' מבאר דשאני כלי דעומד לשאר השימושים ורק דמשמש כעת למוקצה משא''כ אש ומים דהוי שימוש חד פעמי א''כ מתיחסים לשימוש שנעשה בהם והלכך כל היכא דמטלטלם לצורך המוקצה הוא מבטלם משאר השימושים ומיוחדים רק לצורך המוקצה, וממילא הוי מוקצה בעצמותם. רק דמקשה מאש בגוונא דמיוחדת גם לאפיה ובישול דיהא שרי לטלטלו, כיון דגם בשעה שמשמשת למוקצה שייך בהו שימוש דאפיה ובישול.

**ויעוין במשנת השבת עמוד כו דמביא מהמהר''ם מלובלין סימן כ' דנקט להלכה דעצים ואש לא ניטלים לדבר שאינו ניטל מחמת דלא הוי כלי**. ולכאורה נראה כמו באור הקה''י, רק יעוין היטב בדבריו וז''ל, וה"ה לדידן אפילו בעצים דנתנו להסקה מכל מקום אין תורת כלי עליהם ויש עליהם דין מוקצה קצת לענין שלא לטלטלם לצורך דבר שאינו ניטל. ומבואר דהוי הגבלה בהכנתם. ובמשנת השבת מבאר דהוי כיסוד הראושנים בביצה ל''ג בהא דלא נתנו עצים אלא להסקה דכיון דליכא בהו תורת כלי איכא בזה הכנה לחצאין כיון דתורת הכנה דידהו נובע מהכנת הגברא, וא''כ נמצא דבדבר דליכא בהו תורת כלי בעינן את הכנת הגברא, והלכך לגבי דבר שאינו ניטל פשיטא דליכא להכנת הגברא.

**ונראה דאפשר לבאר באופן אחר על פי מה דמבואר בחת''ס שם בהא דרש''י תלה את דינא דר''י בפלוגתא דר''י ור''ש** וז''ל, דלר"ש כלי ניטל אפי' לצורך דבר שאינו ניטל לדר"ש המוקצה אינו חמיר כ"כ לאסור טלטול כלי לצרכו לר"ש. ומ"ד אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל כר' יהודה ס"ל. ומבואר דליכא לכלי עצמו תורת מוקצה אלא דהמוקצה אוסרו. ובבאור הדבר נראה דכל כמה דמעמיד את הכלי לשימוש המוקצה חשיב כחלק מהמוקצה והלכך הוי גם מוקצה, והא דתליא בר''י ר''ש נראה דלר''י דאית ליה מוקצה סיבת ההקצאה קימת בתוצאה של מעשה הטלטול דקיימת בגוף החפץ דמחמת הפקעת החפץ וחוסר הכנתו איכא איסור בטלטולו לכן שייך שיתרחב גם על מה שמשמש את המוקצה משא''כ לר''ש דלית ליה מוקצה דהוי רק ביחס למעשה טלטול לאשוויי כאינו מוכן לשבת לכן הוי רק כלפי השימוש שנעשה בחפץ עצמו. ולפי''ז ניתן לומר דבמים ואש כיון דמתכלים בשימושם בהא כו''ע מודו דנעשים כחלק מהחפץ ולכן בהא כו''ע מודו דאסירי בטלטול [ואפשר דבזה גם ר''ש מודה].

1. **ובקה''י ביצה ד' מחדש דבעצים ואבנים לא הוו מוקצה לר''ש כיון דליכא בהו דחיה בידים וחשיב מוכן לשבת והוי רק מגזירת טלטול**, וליכא בזה חסרון הכנה והלכך ליכא בהו איסור שימוש, ורק בנולד דאיכא בהו חסרון הכנה איכא איסור שימוש או ביו''ט דקי''ל כר''י, ויעוי''ש מה דמיישב לפי''ז את קושיות הבית הלוי.