ג - בד_ התוס_ בד_ה לא צריכא, וביסוד דינא דחזקה דהשתא
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / כתובות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים כתובות מהדו_ב

**סימן ג**

**בד' התוס' בד"ה לא צריכא**

**וביסוד דינא דחזקה דהשתא**

## פלוגתת הראשונים אם חזקת בתולה עדיפא מחזקת כשרות לכהונה

א] **כתובות ט א',** א"ר אלעזר האומר פ"פ מצאתי נאמן לאסרה עליו ואמאי ספק ספיקא הוא וכו' לא צריכא באשת כהן, והתוס'שם כתבו, ז"ל, וא"ת ונוקמה אחזקתה שהיא כשרה לכהונה ונימא דלאו תחתיו זינתה, וי"ל דאדרבה אית לן למימר דהשתא נבעלה דאוקמה אחזקת הגוף שהיתה בתולה, עכ"ל.

**והנה** הפמ"ג במש"ז יו"ד סימן ק"י סוסקט"ו דקדק ממש"כ התוס' "דאדרבה" וכו', דחזקת בתולה עדיפא מחזקת כשרות, ואזלינן בתרה, וכ"כ השטמ"ק בתו"ד בשם תוס' דאדרבה חזקת הגוף עדיפא, וכ"כ הפנ"י.

**ובטעם** הא דחזקת בתולה עדיפא, כתב הפמ"ג שם דהוא למש"כ התוס' לקמן ע"ה ב' ד"ה אבל היכא דחזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, וזהו שכתבו התוס' דאוקמה "אחזקת הגוף" שהיתה בתולה דזהו הטעם דעדיפא חזקת בתולה מחזקת כשרות, וכ"ה מבו' בד' הפנ"י.

ב] **אמנם** הנה התוס' הרא"ש כתב, ז"ל, וא"ת באשת כהן נמי אמאי לא מוקמינן לה אחזקת היתר וכו', וי"ל "דחזקה אחריתי איכא" דהואי בתולה ואית לן לאחזוקה בבתולה עד האידנא והשתא אית לן למימר דנבעלה, עכ"ל, ומשמעות דבריו דלא עדיפא חזקת בתולה מחזקת היתר אלא הו"ל כחזקה נגד חזקה, וכ"נ בד' תוס' הרשב"א.[[1]](#footnote-1)

**וצ"ע** לדעתם דמ"ט באמת לא עדיפא חזקת בתולה מחזקת היתר, הרי דינא הוא דחזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, כמבו' בסוגיית הגמ' לקמן ע"ה ב'.[[2]](#footnote-2)

ג] **ובפשוטו** צ"ל בזה, למש"כ המהרש"א לקמן ע"ה ב' ע"ד התוד"ה ספק טמא דכל מש"כ התוס' דחזקת הגוף עדיפא משאר חזקות הוא רק לדעת ר' יהושע, אך לדעת ר"ג לא עדיפא חזקת הגוף מחזקת טומאה, עיי"ש, ואשר ע"כ שפיר כתבו התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש דהכא דאיכא חזקת בתולה כנגד חזקת היתר הו"ל כחזקה נגד חזקה, דלפ"מ דקי"ל כר"ג לא עדיפא חזקת הגוף משאר חזקות.[[3]](#footnote-3)

**וי"ל** עוד בזה, למשמעות ד' התוס' לקמן ע"ה ב' סוד"ה ספק טמא, דחזקת כשרות לכהונה חשיבא כחזקת הגוף, דפסול כהונה אי"ז דין בעלמא אלא הוא חלות פסול בגופה והו"ל כשינוי בגופה, וע"כ לא עדיפא חזקת בתולה מחזקת כשרות לכהונה.

ד] **ואמנם** לפ"ז הדר צ"ב בד' התוס' דמשמעות דבריהם דחזקת בתולה עדיפא מחזקת כשרות ואזלינן בתרה, דאין לפרש דהוא משום דחזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, שהרי לפ"מ דקי"ל כר"ג לא עדיפא חזקת הגוף משאר חזקות, ועוד, שהרי אף חזקת כשרות לכהונה חשיבא כחזקת הגוף.

## בהא דמוקמינן לה בחזקת הגוף ולא אמרינן דאיכא תרתי לריעותא

ה] **ובעיקר** מש"כ התוס' דהא דאינה מותרת מכח החזקת כשרות, הוא משום דמוקמינן לה בחזקת הגוף שהיתה בתולה, תמהו רבים דמ"ש ממקוה שנמדד ונמצא חסר דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות, משום דאיכא תרתי לריעותא דהעמד טמא על חזקתו והרי חסר לפניך, וה"נ הכא איכא תרתי לריעותא דהעמד אשה על חזקתה שהיא כשרה לכהונה והרי בעולה לפניך, ומ"ט אינה מותרת.

**וכבר** עמדו בזה התוס' הרשב"א ותוס' הרא"ש וכתבו דדינא דתרתי לריעותא הוא רק במקוה דחסר ואתאי, ומשא"כ הכא דאי"ז חסר ואתאי.[[4]](#footnote-4)

**אך** בחי' הגרע"א כתב דד"ז אם דינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דחסר ואתאי, תליא בתי' התוס' בחולין י' א' ד"ה סכין,[[5]](#footnote-5) ולהסוברים דדינא דתרתי לריעותא הוא אף היכא דלא חסר ואתאי, הדק"ל דמ"ט הכא אינה מותרת מכח דאיכא תרתי לריעותא דהיא בחזקת כשרות והרי בעולה לפניך.[[6]](#footnote-6)

## מש"כ התוס' דחזקת בתולה עדיפא דמי להא דחזקת מקוה עדיפא מחזקת הטמא

ו] **ונראה** לישב, ובהקדם, דהנה בעיקר מש"כ התוס' ד"אדרבה" וכו' דאית לן למימר דאוקמה אחזקת הגוף שהיתה בתולה, וחזקת בתולה עדיפא מחזקת כשרות לכהונה, כמדומה דהוא מיוסד על לישנא דגמ' בקידושין ע"ט א' ובנדה ב' ב' דמייתינן להא דתנן דמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו טמאות ומפרשינן דהוא משום דאיכא למימר העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל, ופרכינן עלה "אדרבה" העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר, ומשמעות הדברים דפרכינן דיש לנו לילך אחר חזקת המקוה ולהכריע כנגד חזקת הטמא, ומזה למדו התוס' דה"נ הכא יש לנו לילך אחר חזקת בתולה ולהכריע כנגד חזקת כשרות לכהונה.[[7]](#footnote-7)

## טעם הא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא

ז] **והנה** בטעם הא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא כתב בתשו' מהרי"ט חו"מ סו"ס כ' דהוא משום דחזקת המקוה היא חזקת הגוף ועדיפא מחזקת הדין.

**אך** הנה אי"ז מתישב למש"כ המהרש"א דלפ"מ דקי"ל כר"ג לא עדיפא חזקת הגוף מחזקת הדין, וגם אי"ז מתישב למש"כ הש"ש בש"ב פ"ב דחזקת מקוה לא חשיבא כחזקת הגוף, עיי"ש,[[8]](#footnote-8) - ולפ"ז הדר צ"ב דמ"ט חזקת מקוה עדיפא מחזקת הטמא.

ח] **ונתפרשו** הדברים בד' התוס' הרא"ש בנדה שם, ז"ל, דהו"ל לטהר לגמרי משום חזקה דמקוה, אע"ג דאיכא נמי חזקה דטמא, מ"מ חזקת מקוה עדיף שהרי הטמא טבל לפנינו אלא שאנו אומרים שמא לא טבל טבילה הוגנת כי שמא הי' חסר המקוה, וכיון דאמרת העמד מקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא, עכ"ל, ועד"ז כתב הר"ן שם.

**ובפשוטו** מפרשים לדבריו כמש"כ הריטב"א בעירובין ל"ו א' דבעירב בתרומה ונמצא עלי' שרץ וספק אם הי' עלי' בביה"ש, אלימא חזקת העירוב שהי' בחזקת טהור ואין לנו לילך אחר חזקת האדם דהוא בחזקת תחום ביתו, וכתב בשם הר"מ ב"ר שניאור לפרש הטעם בזה דהוא משום דבכל מקום אין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו, וכתב דמה"ט במקוה אמרינן העמד אדם על חזקתו ולא אמרינן העמד טהרות על חזקתן, וע"כ עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא משום דשורש הספק הוא על המקוה, וכ"ה מבו' בד' הסד"ט בסימן קצ"ט סק"מ דהא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא הוא כד' הר"מ ב"ר שניאור דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק.

ט] **ולפ"ז** הרי דמה"ט הוא שנקטו התוס' דחזקת בתולה עדיפא מחזקת כשרות לכהונה, דאי"ז משום דחזקת הגוף עדיפא משאר חזקות, דלא קי"ל הכי, ועוד, דגם חזקת כשרות הוי כחזקת הגוף, אלא הוא משום דחזקת בתולה היא על שורש הספק, וע"כ יש לנו לילך אחר חזקת בתולה.

**וצ"ב** לפ"ז במשמעות ד' התוס' הרא"ש דלא עדיפא חזקת בתולה מחזקת היתר, ולכאו' כיון דחזקת בתולה הויא על שורש הספק הדין נותן דהיא עדיפא מחזקת כשרות לכהונה, וכמש"כ התוס' הרא"ש גופי' בנדה בטעם הא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא.

## בהא דלר"ש תרתי לריעותא הוי ספק ולא אמרינן דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא

י] **ונראה** לישב, דהנה דעת ר"ש בריש נדה דמקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו תולין, והתוס' שם ג' א' ד"ה ושניהם כתבו בטעמו, ז"ל, ולר"ש הוי ספק דלי"ל טעמא דהרי חסר לפניך דהשתא הוא דחסר, וכנגד העמד מקוה בחזקת שלם איכא למימר העמד טמא על חזקתו, ולכך ברה"י תולין מדינא וכו', עכ"ל, וכ"כ התוס' הרא"ש שם, ז"ל, ור"ש אע"ג דלא חשיב לי' תרתי לריעותא, מ"מ כיון דאיכא חזקה כנגד חזקה וכו', עכ"ל.

**ומבו'** בדבריהם, דהא דס"ל לר"ש דהוי ספק, לאו היינו דדינא דתרתי לריעותא מהני לאשוויי ספק, אלא ר"ש לית לי' לדינא דתרתי לריעותא כלל, והא דהוי ספיקא הוא משום דהו"ל חזקה נגד חזקה.

**וצ"ב** דאם ר"ש לית לי' לדינא דתרתי לריעותא, א"כ מ"ט הו"ל ספיקא, הרי חזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא, כיון דהויא על שורש הספק.

## הא דהחזקה שעל שורש הספק עדיפא אם הוא אף היכא דאית בה ריעותא דחסר לפניך

יא] **ויש** ללמוד מזה, דכל הא דעדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא, הוא רק היכא דליכא ריעותא כלל בחזקת המקוה, אך אחר דאיכא בחזקת המקוה להריעותא דהרי חסר לפניך, הרי אף דאזלינן בתר חזקה זו, מ"מ לא עדיפא חזקה זו מחזקת הטמא.

**והטעם** בזה הוא, דכל הא דעדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא, הוא רק היכא דמהניא חזקת המקוה לסלק את הספק לגמרי והו"ל ודאי, אך כל דאיכא ריעותא דחסר לפניך ל"מ חזקת המקוה לסלק את הספק לגמרי, וכמו שמצינו ליסוד הדברים בד' הגרע"א לקמן י"ג ב' דאיכא תרי גווני דחזקה, ואכמ"ל, וכ"ה להדיא בד' הר"ן בנדה שם דכל הא דעדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא הוא רק אם חזקה הויא כודאי גמור, עיי"ש.

יב] **אמנם** הנה בד' הריטב"א בעירובין מבו' דלא כן, ואף דחזקת העירוב אית בה ריעותא דחסר לפניך, מ"מ עדיפא חזקת העירוב מחזקת האדם משום דאין לדון חזקה אלא מדבר שהספק בא ממנו.

**וכ"ה** מבו' ממש"כ הריטב"א שם, ז"ל, והיינו דפרכינן דא"כ התם נמי אדרבה העמד מקוה על חזקתו בחזקת שלם כי עליו נולד לנו הספק והוא האחרון, ופרקינן וכו' במקוה שלא נמדד מזמן מרובה דחסר ואתאי כדאמרינן בפ"ק דנדה, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דכל שנמדד המקוה מזמן קרוב דליכא למימר חסר ואתאי ולי"ב לדינא דתרתי לריעותא, אזלינן בתר חזקת המקוה דהוא שורש הספק, אף דאיכא ריעותא דחסר לפניך.[[9]](#footnote-9)

## פלוגתת הראשונים בטעם הא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא

יג] **ובביאור** הפלוגתא בזה נראה דתליא בעיקר הא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא, דהנה לעיל נתבאר דמכוון ד' התוס' הרא"ש בנדה הוא כמש"כ הר"מ ב"ר שניאור דהוא משום דשורש הספק על המקוה, וכל שהוכרע לנו על המקוה שהוא כשר ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו.

**אך** הנה אי"ז מתישב היטב בל' הרא"ש שהאריך לפרש דהוא משום דהטמא טבל לפנינו וכו' וכיון דאמרת העמד מקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא, ולא כתב בקצרה דהוא משום דאזלינן אחר הדבר שהספק ממנו, - וגם דלפ"ז הרי אין הטעם משום דנסתלקה חזקת הטמא, אלא אף דחזקת הטמא קיימת, מ"מ אזלינן בתר חזקת המקוה ואמרינן דלא חסר, ומכח זה יש לטהר את הטובל.

יד] **ונראה** בביאור ד' הרא"ש, דהנה הרי הדבר פשוט דכל שטבל הטמא לפנינו במקוה דידוע דהיא כשרה, לאו היינו דאף דעדיין הוא בחזקת טומאה מ"מ נתברר לנו שהוא נטהר מטומאתו, אלא בכה"ג אינו עומד כלל בחזקת טומאה,[[10]](#footnote-10) - וע"כ ה"נ כשטבל הטמא במקוה ואח"כ נמצא חסר, כיון דמוקמינן להמקוה על חזקתו ודנים אותו כמקוה כשרה ואנו רואים את הטמא שטבל במקוה מעליא, אינו כלל בחזקת טומאתו, וליכא חזקת טומאה כלל שתעמוד כנגד חזקת המקוה.

## טעם פלוגתת הראשונים אם חזקת המקוה עדיפא אף בדאית בה להריעותא דחסר לפניך

טו] **ולפ"ז** נראה דבזה תליא פלוגתת הראשונים אם היכא דאיכא ריעותא בחזקת המקוה, אזלינן בתר חזקת הטמא, דלמש"כ התוס' הרא"ש דהא דעדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא, הוא משום דכל דהטמא טבל לפניך בטלה חזקת הטמא, ע"כ כ"ז הוא כשטבל לפניך במקוה דהוא ודאי כשר, אך כל דאיכא ריעותא בחזקת המקוה ואינו ודאי כשר, לא חשיב כטבל לפניך, ועדיין הוא עומד בחזקת טומאה.[[11]](#footnote-11)

**אך** הר"מ ב"ר שניאור לטעמי' דהא דעדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא הוא משום דאזלינן בתר שורש הספק, וכל שהוכרע לנו דין המקוה, ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו, וע"כ אף היכא דאיכא ריעותא בחזקת המקוה, מ"מ כל דליכא בזה לדינא דתרתי לריעותא, והוכרע דין המקוה שהוא כשר לטבילה, ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו.

## טעם הפלוגתא אם חזקת בתולה עדיפא מחזקת כשרות לכהונה

טז] **ובזה** מתפרש טעם פלוגתת התוס' והתוס' הרא"ש אם חזקת בתולה עדיפא מחזקת כשרות לכהונה, דהתוס' הרא"ש לטעמי' דמה שאמרו דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא הוא רק בלא הריעותא דחסר לפניך דמהניא החזקה לסלק את הספק לגמרי, אך כל דאיכא להריעותא דחסר לפניך ול"מ החזקה לסלק את הספק לגמרי, לא עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא, וה"נ הכא דכוותה כיון דהיא בעולה לפניך, לא עדיפא חזקת בתולה מחזקת כשרות לכהונה, - אך בדעת התוס' י"ל דס"ל כדעת הר"מ ב"ר שניאור דאף היכא דאיכא להריעותא דחסר לפניך, עדיפא חזקת המקוה מחזקת הטמא, וה"נ הכא עדיפא חזקת בתולה מחזקת כשרות לכהונה, אף שהיא בעולה לפניך.[[12]](#footnote-12)

## טעם הא דכל דאיכא תרתי לריעותא לא אזלינן בתר חזקת המקוה אף שהיא על שורש הספק

יז] **והנה** למש"נ בדעת הר"מ ב"ר שניאור דהא דחזקת המקוה עדיפא מחזקת הטמא הוא אף היכא דהרי חסר לפניך, והיינו משום דשורש הספק על המקוה וכל שהוכרע לנו דין המקוה, ממילא יש לנו לטהר את הטובל בו, צ"ב, דמ"ט היכא דהוי תרתי לריעותא לא אזלינן בתר חזקת המקוה, הרי אף בכה"ג אם נבא לדון על המקוה עצמה יש להעמידה על חזקתה, שהרי כלפי עצמה ליכא תרתי לריעותא, וכיון שהוכרע דין המקוה שהוא כשר לטבילה יש לנו לטהר את הטובל בו.

יח] **ונראה** דהטעם בזה הוא, דיסוד דינא דתרתי לריעותא הוא דכל דאיכא ב' ריעותות בחזקת המקוה ה"ז מועיל לעמוד כנגד חזקת המקוה ולבטלה,[[13]](#footnote-13) - וע"כ הגם דכלפי המקוה עצמה אזלינן בתר חזקה, שהרי כלפי עצמה ליכא תרתי לריעותא, מ"מ כלפי הטובל דאיכא תרתי לריעותא מחזיקין את המקוה למקוה חסרה, ונמצא דכלפי הטובל לא הוכרע כלל שורש הספק, וע"כ מעמידין אותו בחזקת טמא.

## טעם הא דהכא מוקמינן לה בחזקת בתולה ולי"ב לדינא דתרתי לריעותא

יט] **ולפ"ז** י"ל דמה"ט לדעת התוס' אזלינן הכא בתר חזקת בתולה אף דהיא בעולה לפניך ולי"ב לדינא דתרתי לריעותא, דכל עיקר דינא דתרתי לריעותא הוא רק דומיא דמקוה דחזקת הטמא מורה שהמקוה חסר, דמה שלא נטהר הטובל הוא מכח הא דנחסר המקוה, והו"ל ריעותא בחזקת המקוה, אך הכא הרי החזקת כשרות לכהונה אינה מורה שנבעלה קודם הקידושין, שהרי אין הכשר האשה מכח הא דנבעלה קודם הקידושין, (אלא מכח הא שלא נבעלה אחר הקידושין), ואין בכח החזקה להורות ע"ז, וממילא דל"מ חזקת האשה למיהוי ריעותא בחזקת בתולה, ולי"ב לדינא דתרתי לריעותא.

## בד' הגרע"א בטעם הא דליכא הכא לדינא דתרתי לריעותא

כ] **בעיקר** הקו' דמ"ט אזלינן הכא בתר חזקת בתולה ולי"ב לדינא דתרתי לריעותא, כתב הגרע"א לישב, ז"ל, י"ל דבכל מקום דמצינו ב' לריעותא כמו במקוה וכו', היינו דכל היכא דהריעותא שלפנינו מורה על החזקה, דבמקוה כשהיא עתה בפנינו חסירה מורה דאינה מטהרת לטמא, אלא דבאת לדון דכשטבל עדיין ל"ה חסר, בזה דנין לצרף הריעותא שלפנינו לחזקת טומאה כיון דענין הריעותא שלפנינו אינו מטהר לטמא וכו', משא"כ הכא דהריעותא שלפנינו אינו מורה בשום דבר לענין ההיתר דאדרבא בלא בעילה הי' חזקת היתר והבעילה הוא נגד חזקת היתר, בזה לא מצרף הריעותא דבעילה לפניך לחזקת היתר כיון דהריעותא שלפנינו אינו מועיל לסייע לחזקת היתר, ונכון בעזה"י אם כי סברא זו חדשה היא, עכ"ל.

כא] **ויש** להעיר בזה, דהנה ביסוד דינא דתרתי לריעותא כתבו הש"ש בש"ג פט"ז והגרע"א בכ"ד, דהוא תלוי בפלוגתא דרב ושמואל בקידושין ע"ט א', דלדעת רב דחזקה דהשתא הויא חזקה, הרי דמה"ט הוא דמהני תרתי לריעותא דאוקי חזקה דטמא כנגד חזקה דמקוה והוי ספק השקול ותו אזלינן בתר חזקה דהשתא, אך לשמואל דחזקה דהשתא ל"ה חזקה, בע"כ דדינא דתרתי לריעותא הוא מיסוד אחר, ועיי"ש שפירשו כן בסוגיית הגמ' בקידושין שם.

**והנה** מש"כ הגרע"א דבסוגיין ליכא לדינא דתרתי לריעותא משום דאין הריעותא דבעולה לפניך מסייעת לחזקת היתר, הוא מתישב היטב לדעת שמואל שכתב הגרע"א בכ"ד בדעתו דדינא דתרתי לריעותא הוא דהריעותא דחסר לפניך מצרף ומאלם לחזקת הטמא, וזה ל"ש הכא דאין הריעותא דבעולה לפניך מסייעת לחזקת היתר,[[14]](#footnote-14) - אך לדעת רב דקי"ל כוותי' דדינא דתרתי לריעותא הוא משום דמוקמינן חזקה לבהדי חזקה והוי ספק השקול ותו אזלינן בתר חזקה דהשתא, הרי לכאו' שפיר שייך הך דינא אף הכא, דהרי ל"ב כלל דהבעולה לפניך תסייע לחזקת היתר, אלא אחר דמוקמינן לחזקת בתולה כנגד חזקת כשרות והוי ספק השקול יש לנו לילך אחר חזקה דהשתא דבעולה לפניך, ותיקשי דא"כ מ"ט באמת ליכא הכא לדינא דתרתי לריעותא, וכבר תמה בזה האבי עזרי בפי"ז מאיסו"ב.

כב] **ולכאו'** בעכצ"ל בזה, דאם דינא דתרתי לריעותא הוא משום דאוקי חזקה לבהדי חזקה ואזלינן בתר חזקה דהשתא, ל"ש כלל הך דינא בגונא דהכא, דהכא לא מצינו לדון מכח דין חזקה דהשתא שלא זינתה תחתיו, וכל מש"כ הגרע"א לדון דיהא בזה לדינא דתרתי לריעותא, הוא רק אם דינא דתרתי לריעותא הוא דהריעותא דחסר לפניך מסייע לחזקת טמא, וע"ז שפיר כתב הגרע"א דהכא ליכא לה"ט, וזה צריך פירוש.

## במש"כ המהרי"ט דל"מ מה שנמצאו בה שערות לומר שהיו בה ב' שערות כשהיתה בת י"ב ונעשית בוגרת לאחר ו' חדשים

כג] **ויש** לפרש הטעם בזה, דהנה בתשו' מהרי"ט אהע"ז סימן מ"ב כתב בדין אב שקידש את בתו ומספק"ל אם היא בוגרת, דלא נימא דכיון שמצאו בה ב' שערות אמרינן שכבר היו בה ב' שערות כשהיתה בת י"ב שנה ויום א', וכיון דאין בין נערות לבגרות אלא ו' חדשים בלבד, נמצא דבשעת הקידושין הויא בוגרת, ופירש הטעם בזה, ז"ל, דלא מצינו לומר חזקה אלא על שעת המעשה דהיינו מעשה הקידושין, אבל על הזמן של י"ב אין לומר חזקה, דא"כ אף אנו נאמר כשם שעכשיו היו שערות אלו כן היו קודם י"ב ושומא בעלמא נינהו, אלא לעולם אין אומרים חזקה אלא על שעת המעשה שבאנו לכלל ספק אם תפסו בה קדושין אם לאו, ובאותה שעה אין לנו להעמידה אלא בחזקת שהביאה ב' שערות כדהשתא, אבל אין לנו להעמידה בחזקת בוגרת, עכ"ל.

**ונתחדש** בד' המהרי"ט, דאף דאם הי' לנו נידון על מעשה שעשתה כשהיתה בת י"ב ויום א' אם היתה גדולה בשעה זו, הרי ודאי דכיון שנמצאו בה סימנים היתה החזקה דהשתא מכרעת שהיתה נערה בשעה זו, מ"מ כל שבאנו לדון על אחר ו' חדשים אם היא בוגרת, לא מצינו להכריע מכח החזקה דהשתא שכבר הביאה ב' שערות כשהיתה בת י"ב ויום א' וממילא דאחר ו' חדשים נעשית בוגרת, דאין אנו דנים את החזקה דהשתא אלא על הנידון שלפנינו, וכיון דהנידון שלפנינו הוא על דינה בשעת הקידושין, ל"מ החזקה דהשתא אלא למימר שכבר היו בה הסימנים בשעת הקידושין, אך ל"מ כלל למימר שהיו בה הסימנים כשהיתה בת י"ב ויום א' ודממילא נעשית בוגרת לאחר ו' חדשים.[[15]](#footnote-15)

## לד' המהרי"ט ל"מ דין חזקה דהשתא למימר דלא זינתה תחתיו

כד] **ולפ"ז** נראה, דע"כ גם בנידו"ד לא מצינו למימר שלא זינתה תחתיו מכח דינא דחזקה דהשתא, שהרי הנידון שלפנינו אינו אם זינתה קודם שנתארסה, דנימא דהחזקה דהשתא מכרעת שהיתה בעולה לאו תחתיו, אלא הנידון שלפנינו הוא אם זינתה אחר שנתארסה, ועל נידון זה אין החזקה דהשתא מכרעת כלל, דאף דנימא שהיתה בעולה לאו תחתיו, הרי שפיר יתכן דזינתה גם תחתיו, והגם דאי נימא מכח החזקה דהשתא שזינתה לאו תחתיו, תו אין לנו ריעותא שזינתה תחתיו, הרי ל"מ הכרעת החזקה אלא על הנידון שלפנינו, וכמש"כ המהרי"ט.[[16]](#footnote-16)

## בד' האבנ"ז דל"מ דין חזקה דמעיקרא למימר שנולד בשבת

כה] **ובעיקר** הך מילתא דאין אנו דנים חזקה אלא על הנידון שלפנינו, יש להוסיף, דהנה האבנ"ז ביו"ד סימן שמ"א כתב ליסוד מוסד, דל"מ חזקה דמעיקרא אלא כגון ההיא דמשארסתני נאנסתי דהספק אם בשעת אירוסין היתה בעולה והוי מק"ט, בזה אמרינן דעל אז מוקמינן לה אחזקתה "ומה שנמצאת אח"כ בעולה אינו מבטל חזקה ראשונה דלא מחזקינן ריעותא למפרע" וכו', ומשא"כ בתינוק שספק אם נולד בער"ש או בשבת ל"מ בזה חזקת מעוברת, שהרי אין הספק אם נולד בער"ש שאין לידתו מער"ש גורם האיסור, רק מה שלא נולד בשבת ואין השבת השמיני ללידתו, ובשבת הרי כבר נולד, "ומהיכ"ת להכריע שבשבת נולד דכך יש להיות שנולד מבעו"י כמו שנולד בלילה", ודוקא וכו' שתרצה למולו בער"ש לומר שבער"ש נולד והוא השמיני נמצא שמסופקין על לידתו אם הי' בער"ש אמרינן שבער"ש הי' לה חזקת מעוברת ולא נולד בער"ש "ומה שנמצא אח"כ ילוד אינו מגרע חזקתו למפרע" וכו', אבל בנידו"ד שתרצה למולו בשבת משום חזקת מעוברת וכו' והרי בשבת כבר הי' ילוד "כך אפשר שנולד מע"ש כמו בשבת" ואין דנין לאסור המילה משום שנולד בער"ש רק משום שלא נולד בשבת, עכ"ד, ועד"ז כתב החזו"א ביו"ד סימן רט"ו סק"א.

**ומתבאר** בתוך דבריו דטעמא דמילתא הוא, דעיקר דינא דחזקה דמעיקרא דמהניא אף היכא דחסר לפניך, לאו היינו דמעיקר דינא דחזקה הוא לאחר השינוי, דלעולם כל שבאנו לדון על השינוי שלפנינו אימתי נעשה ל"מ ע"ז דין חזקה כלל, דאין מדין חזקה כלל לאחר השינוי, דעיקר דין חזקה הוא דאין לנו לבדות ההשתנות, וכמש"כ המהרי"ק בסימן ע"ב, אך כל שבאנו לדון על השינוי, ל"מ החזקה כלל, והא דמהני חזקה בכה"ג דחסר לפניך, היינו משום שאנו דנים על הזמן שאין ידוע לנו אם נשתנה ועל זמן זה אמרינן דמוקמינן לי' אחזקתי', ואף שנודע לנו שנשתנה אח"כ אי"ז מחזיק ריעותא למפרע ועדיין אנו דנים על הזמן המסופק שלא נשתנה בו.

**ואשר** ע"כ ל"מ החזקה אלא אם באנו לדון אם נולד בער"ש, דכיון דלא ידוע לנו שנולד מוקמינן לה אחזקת מעוברת ואמרינן דלא נולד בער"ש, אך כל שבאנו לדון אם נולד בשבת, כיון דבשבת כבר נולד והספק הוא אימתי היתה לידה זו ל"מ ע"ז חזקת מעוברת כלל, דל"מ חזקת מעוברת למימר דנולד בשבת.

## בטעם הא דלא אמרינן דכיון דמהני החזקה למימר דלא נולד בער"ש ממילא בע"כ דנולד בשבת

כו] **והנה** אמנם יש מקום לדון בזה, דהגם דל"מ החזקה למימר דנולד בשבת, מ"מ כיון דמהני החזקה למימר דלא נולד בער"ש, ממילא בע"כ דנולד בשבת.

**ואמנם** זה מתפרש עפי"ד המהרי"ט, דל"מ החזקה אלא על הנידון שלפנינו, וע"כ כיון דהנידון שלפנינו הוא אם נולד בשבת ל"מ בזה כלל החזקת מעוברת, ואין דנים מכח החזקה דלא נולד בער"ש ובע"כ שנולד בשבת, דזה אינו הנידון שלפנינו.

## בד' התוס' דמכח דין חזקה דמעיקרא אמרינן שזינתה תתתיו

כז] **אמנם** הנה בעיקר הך מילתא דל"מ החזקה בכה"ג, עמד ע"ז האבנ"ז בהגה"ה שם מד' התוס' בסוגיין שכתבו דאית לן למימר דהשתא נבעלה דמוקמינן לה בחזקת הגוף שהיתה בתולה, והרי דאף דאיסורה לבעלה אינו מכח מה שלא זינתה לאו תחתיו אלא מכח שזינתה תחתיו, מהני בזה החזקת הגוף ומכח זה אמרינן שזינתה תחתיו, וכן עמד בזה החזו"א שם בסו"ד.

**ומצאנו** דברים מפורשים בזה בד' הסמ"ק בסימן קנ"ז דבספק אם הוציא ראשו חוץ לפרוזדור בער"ש, אזלינן בתר חזקה, עיי"ש.

**ויש** להסתפק אם הטעם בזה הוא משום דדנים חזקה אף כשאי"ז על הנידון שלפנינו, או דהוא משום דמכלל דינא דחזקה דמעיקרא הוא גם לאחר את השינוי, וע"כ גם כשבאנו לדון אימתי זינתה שפיר מהניא החזקת הגוף למימר דזינתה תחתיו,[[17]](#footnote-17) וה"נ מהני החזקת הגוף למימר שנולד בשבת.[[18]](#footnote-18)

## בעיקר הא דאזלינן בתר חזקה דהשתא צ"ב דכיון דידוע לנו שנשתנה היאך מהני דין החזקה להקדים השינוי

כח] **והנה** למש"כ האבנ"ז דכל הא דאזלינן בתר חזקה דמעיקרא, הוא רק כ"ז שלא נודע לנו שנשתנה, דמוקמינן לי' אחזקתי' ואמרינן שלא נשתנה, יש לתמוה בעיקר דינא דחזקה דהשתא, - והיינו דהניחא בחזקה דמעיקרא דשפיר מצינו למימר דכ"ז שלא ראינו שנשתנה אין אנו מסתפקים בכך, ומה שנמצא אח"כ שנשתנה אינו מבטל החזקה דלא מחזקינן ריעותא למפרע, אך בחזקה דהשתא, הרי ידענו דכל מה שהמקוה חסר עכשיו הוא מכח שאירע בו שינוי, אלא שיש לנו לדון אימתי אירע שינוי זה, וע"ז הרי ל"מ דין חזקה כלל.

**ולכאו'** יש לתמוה כן אף אי נימא שלא כד' האבנ"ז ושפיר מהני חזקה דמעיקרא אף כשאנו דנים על השינוי, דכ"ז הוא בחזקה דמעיקרא, די"ל דמכלל דין החזקה הוא לאחר השינוי, דכיון דהשינוי הוא התחדשות, יש לנו לאחרו, אך בחזקה דהשתא מ"ט נימא דמהניא החזקה להקדים השינוי, דלכאו' אין בזה טעם כלל.

## בהא דביומא דמישלם שית אזלינן בתר חזקה אף דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא משום דהיא עשוי' להשתנות

כט] **עוד** צ"ע בדינא דחזקה דהשתא, דהנה בפירש"י בקידושין ע"ט א' פירש בטעמא דרב דקידשה אבי' בדרך וכו' אזלינן בתר השתא ואמרינן דהיא בוגרת לפנינו, ולא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא שהיתה נערה, דהוא משום דהיום היא עשוי' להשתנות, והפנ"י שם ע"ב עמד בזה, דא"כ מ"ט אזלינן בזה בתר השתא דהיא בוגרת, הרי כ"ה דלא אזלינן בתר חזקה דמעיקרא משום דהיא עומדת להשתנות, ה"נ בדין דלא ניזיל בתר חזקה דהשתא.[[19]](#footnote-19)

## בהא דנכנס לבקעה וספק אם הוא בימות החמה או בימות הגשמים אזלינן בתר השתא ולא אזלינן בתר מעיקרא

ל] **ונראה** לישב, דהנה בב"ב קנ"ג ב' מייתינן לפלוגתא דר' נתן ור' יעקב אם אזלינן בתר השתא, ואמרינן ואמרינן עלה, א"ר אלעזר ולטומאה כמחלוקת, דתנן בקעה בימות החמה וכו' ורה"ר לטומאה בימות הגשמים רשות היחיד לכאן ולכאן.

**ובפי'** רשב"ם שם כתב, ז"ל, כמחלוקת וכו', ה"נ איפליגו גבי טומאה, שאם בא אדם לב"ד ונשאל על שנכנס לבקעה ואין יודע מתי נכנס אי בימות החמה וטהור אי בימות הגשמים וטמא, חזינן אם עתה כשנשאל ימות החמה הן טהור הוא דאזלינן בתר השתא לר' נתן, ואם ימות הגשמים הוא טמא דבתר השתא אזלינן, ולרבי יעקב דאזיל בתר חזקה העמד טהור על חזקתו וטהור עד שיבאו עדים ויעידו שבימות הגשמים נכנס, עכ"ל.

לא] **והחזו"א** באהע"ז סימן פ' סק"ג עמד בזה, דהרי חזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, ומ"ט לא אזלינן בזה בתר חזקה דמעיקרא שהי' ימות החמה, וכתב לישב, ז"ל, י"ל דלא שייך חזקה בזה, דלא נאמר אלא להחזיק לנו את הידוע לן על אופן שהנחנוהו, אבל הכא אין הספק בזמן אם הוא ימות החמה או ימות הגשמים, ול"ש להחזיק שנכנס בימות החמה, עכ"ל.

**והטעם** בזה פשוט, דהאמנם אם הי' ידוע לנו אימתי נכנס ול"ה ידוע אם עדיין הוא ימות החמה או כבר התחילו ימות הגשמים, שפיר הי' שייך בזה דין חזקה דמעיקרא למימר שעדיין הוא ימות החמה, - אך כיון דידוע לנו אימתי התחילו ימות הגשמים, והספק שלפנינו הוא אימתי נכנס אם בימות החמה או בימות הגשמים, ל"ש בזה דין חזקה כלל, דמ"ט נימא מכח דין חזקה דמעיקרא שהיתה הכניסה מוקדמת בזמן שעדיין הוא ימות החמה.[[20]](#footnote-20)

לב] **והחזו"א** שם כתב ע"ז, ז"ל, מיהו גם חזקה דהשתא קשה להבין, דאינו כמו חזקה דהשתא בהא דר' נתן, דהתם מחזקינן לו שהי' בריא בזמן המסופק לן כי היכי דהוא השתא בריא, אבל הכא לא מחזקינן הזמן המסופק לימות הגשמים, אלא מחזקינן כניסה המסופקת לזמן המאוחר, "ומ"מ ע"כ מוכח בסוגיין דחשיב חזקה דהשתא כה"ג", עכ"ל, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, דמ"ש בזה חזקה דהשתא מחזקה דמעיקרא, ומ"ט דנים חזקה דהשתא בכה"ג.[[21]](#footnote-21)

**ונתפרשו** הדברים בדבריו שם סוסקי"ז, ז"ל, "דאין חזקה זו ממעטת השינויים", אלא דין הוא דניזיל בתרה היכי דליכא הוכחה, שהרי אין יותר חידוש אם נכנס בימות החמה מבימות הגשמים, עכ"ל.

## יסוד דין חזקה דהשתא

לג] **ולמדנו** מזה דחלוק הוא ביסוד דינו דין חזקה דהשתא מדין חזקה דמעיקרא, דדין חזקה דמעיקרא הוא שהיא ממעטת השינוי, וכמש"כ המהרי"ק דאין לנו לבדות ההשתנות, אך דין חזקה דהשתא אינו למעט השינוי, אלא יסוד דינו הוא דאנו דנים כדהשתא, והיינו דכל שנסתפק לנו היאך הי' המעשה, יש לנו לדונו כפי שאנו רואים אותו לפנינו, ואין לנו להסתפק שהי' בענין אחר.[[22]](#footnote-22)

**ואשר** ע"כ הוא דבכה"ג שנסתפק לנו אם נכנס בימות החמה או בימות הגשמים, אף דל"ש בזה דין חזקה דמעיקרא כיון דידוע לנו זמן השינוי, ואין ידוע לנו מתי נכנס, מ"מ דין חזקה דהשתא שפיר שייך בזה, דכיון דעכשיו ימות הגשמים, ע"כ יש לנו לדונו שנכנס בימות הגשמים, ואין לנו להסתפק שמא נכנס בזמן אחר.[[23]](#footnote-23)

לד] **ויש** לסייע עוד לזה, דהנה בב"ב שם אמר רבא לא שנו אלא שלא עברו עליו ימות הגשמים, אבל עברו עליו ימות הגשמים רה"י לכאן ולכאן, ופירשו כמה מקמאי דהיינו דכל שנסתפק אם נכנס בימות החמה או בימות הגשמים, אף שכבר עברו ימות הגשמים ובא לישאל בימות החמה, לא דיינינן כדהשתא דהוא ימות החמה, אלא דיינינן כימות הגשמים.

**וצ"ב** רב דהרי בחזקה דמעיקרא לעולם אין אנו דנים כפי מה שהי' בתחילת ברייתו, אלא כפי מה שהי' קודם זמן הספק, וא"כ ה"נ בחזקה דהשתא פשיטא דאין לנו לדון כדהשתא שהם ימות החמה, אלא כפי מה שהי' אחר זמן הספק שהם ימות הגשמים, ומה הוצרך רבא להשמיענו דאף שבא לישאל בימות החמה דיינינן כימות הגשמים.

**ונראה** מזה כמש"נ, דיסוד דינא דחזקה דהשתא הוא לדון כפי שאנו רואים לפנינו, וע"כ שפיר הי' מקום לדון דכיון שעכשיו כשבא לישאל הם ימות החמה יש לנו לדון כדהשתא, וזהו דקמ"ל דמ"מ כיון דידעינן שלא נכנס בימות החמה אלו, ואין הספק אלא אם נכנס בימות החמה של שנה שעברה או בימות הגשמים, יש לנו לדונו כימות הגשמים.

## טעם הא דאזלינן בתר חזקה דהשתא אף דידוע לנו שנשתנה

לה] **ולפ"ז** ניחא הא דאזלינן בתר חזקה דהשתא אף דידוע לנו שהי' שינוי והספק הוא אימתי נשתנה, ול"ד לחזקה דמעיקרא די"ל דל"מ בכה"ג, ואף אם מהניא בכה"ג הוא רק משום דמדין חזקה הוא לאחר השינוי, - דהאמנם אם הי' דין החזקה למעט ההשתנות, הרי דכיון שידוע לנו שנשתנה ל"ש עיקר החזקה כלל, אך כיון דדין החזקה הוא לדון כדהשתא, ע"כ שפיר מהניא החזקה אף דידוע לנו שנשתנה, שהרי אף אם ידוע לנו זמן השינוי מהני דין חזקה דהשתא לדון שנכנס בימות הגשמים.

## טעם הא דמהני חזקה דהשתא אף ביומא דמישלם שית דהיא עשוי' להשתנות

לו] **ובזה** ניחא הא דמהני חזקה דהשתא אף ביומא דמשלם שית דהיא עשוי' להשתנות ול"ד לחזקה דמעיקרא דל"מ בכה"ג, - דדוקא חזקה דמעיקרא דיסוד דינה הוא שלא לבדות ההשתנות, הרי דכל שהיא עשוי' להשתנות ליכא לעיקר החזקה, אך חזקה דהשתא דיסוד דינה הוא לדון כדהשתא שפיר מהניא אף בכה"ג, דהרי בלא"ה ידוע לנו שהי' שינוי ואפ"ה מהני החזקה, וא"כ מאי נפ"מ במה דהיא עשוי' להשתנות.[[24]](#footnote-24)

## למש"נ ביסוד דין חזקה דהשתא ליכא למיזל בספיקא דפ"פ בתר חזקה דהשתא

לז] **ולפ"ז** נראה, דע"כ בגונא דהכא ל"ש לדון כלל מדין חזקה דהשתא, דאמנם אם הי' דינא דחזקה דהשתא למעט השינוי, הי' מקום לדון דנימא דבשעה שנתקדשה היתה בעולה, וממילא לית לן ריעותא שזינתה תחתיו, - אך למש"נ דיסוד דינא דחזקה דהשתא הוא לדון כדהשתא, הרי דאף דאם הי' הנידון שלפנינו על שעת האירוסין אם היתה בעולה הי' לנו לדונה כדהשתא דבעולה היא, אך כיון דהנידון הוא אם זינתה תחתיו, הרי דל"ש בזה כלל דינא דחזקה דהשתא.

**ובאמת** דאדרבה אם הי' לנו לדון בזה לדינא דחזקה דהשתא, הי' לנו לומר דכיון שידענו שזינתה ומספק"ל אימתי זינתה, יש לנו לילך בתר השתא ולומר דבשעת הזנות היתה מקודשת לו, דומיא דהלך בבקעה, דכל שבא לישאל בימות הגשמים, אמרינן דהלך בימות הגשמים,[[25]](#footnote-25) - והא דלא אזלינן בזה בתר השתא, י"ל דהוא משום דלא אזלינן בתר השתא אלא בכגון ההיא דבקעה, דבין אם נכנס בימות החמה ובין אם נכנס בימות הגשמים, הוי מין כניסה אחד, ואך דמספק"ל בדין כניסה זו, ובזה הוא דאמרינן דאנו דנים כניסה זו כפי השתא, אך הכא דהספק הוא אם זינתה זנות דפנוי' או זנות דאשת איש, לא אזלינן בזה בתר השתא.[[26]](#footnote-26)

## במש"כ החזו"א בטעם הא דלא אזלינן הכא בתר חזקה דהשתא

לח] **והנה** החזו"א באהע"ז סימן פ' סקי"ג כתב לפרש בטעם הא דהכא לא אזלינן בתר השתא, ז"ל, ה"ט כיון דהשתא הוי בעולה האסורה ולא שייך להחזיק שביאה זו היתה מכבר דא"כ הויא בעולה המותרת ול"ה ביאה זו קמן, עכ"ל.

**וצ"ב** דמה לי דהשתא הוי בעולה האסורה ואי נימא דהיתה הביאה מכבר הויא בעולה המותרת, הרי כיון דיש לנו לומר מכח דינא דחזקה דהשתא שהיתה בעולה בשעת האירוסין, ממילא יש לנו לדון שהיתה בעולה המותרת.

לט] **ונראה** דדברי החזו"א הם לטעמי', דיסוד דינא דחזקה דהשתא אינו למעט ההשתנות, אלא הוא לדון את שעת הספק כפי שאנו רואים לפנינו, וע"כ הוא דל"מ דין חזקה דהשתא למימר דכיון דעכשיו בעולה היא, ה"נ בשעת הקידושין היתה בעולה, שהרי אם היתה בעולה בשעת הקידושין הו"ל בעולה דהיתר, ואין אנו רואים ביאה זו לפנינו.[[27]](#footnote-27)

בד' המהרש"א דר"ג לא אלים לי' חזקת הגוף, צ"ע דא"כ מ"ט במומין לר"ג הבעל צריך להביא ראי', אף דאיכא חזקת פנוי' כנגד חזקת הגוף.

והי' מקום לפרש דהתם הוא משום הטענת ברי המסייעת לחזקת הגוף, - אך א"כ מה קשיא לי' למהרש"א דהוי סברות הפוכות, דלר"ג חזקת הגוף מהני במקום חזקת ממון ול"מ כנגד חזקה אחרת לר' יהושע איפכא, ולהנ"ל הרי אי"ז סברות הפוכות דכ"ה דלר"ג חזקת הגוף ל"מ כנגד חזקה אחרת ה"נ ל"מ כנגד חזקת ממון, אלא דה"ז מועיל מכח הברי, בין כנגד חזקה אחרת ובין כנגד חזקת ממון, וצ"ע.

1. וכ"ה מבו' גם ממשמעות ד' הרי"ף, דהא דאסרינן לאשת כהן, הוא מכח דינא דספיקא דאורייתא לחומרא, והרי דלא עדיפא חזקת בתולה מחזקת כשרות לכהונה והו"ל ספיקא. [↑](#footnote-ref-1)
2. וי"ל בזה למש"כ התוס' הרא"ש לקמן ע"ה ב' דהא דבספיקא דמומין אזיל ר' יהושע בתר חזקת הגוף אף דאיכא תרתי לריעותא, הוא משום דחזקת פנוי' כמאן דליתא דמיא לגבי חזקת הגוף כיון דעומדת לינשא, ולפ"ז י"ל דגם עיקר מה שאמרו התם דחזקת הגוף עדיפא, הוא רק מחזקת פנוי' דעומדת לינשא, וסמך לזה יש להביא ממש"כ התוס' הרא"ש לקמן שם דהא דבספק בהרת קדמה עדיפא חזקת הגוף מחזקת טמא הוא משום דבנגע זה לא איתרע חזקתו, והרי דאלמלי ה"ט ל"ה עדיפא החזקת הגוף, וע"כ הכא לא עדיפא חזקת הגוף מחזקת כשרות. [↑](#footnote-ref-2)
3. ואמנם הנה הפמ"ג שם לא הביא לעיקר דין הסוגיא דלקמן דלר' יהושע חזקת הגוף עדיפא משאר החזקות, וכנראה דהוא משום דזהו רק לדעת ר' יהושע ולא קי"ל כוותי', אלא הביא למש"כ התוס' לקמן שם בשם רשב"א דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה כלל לגבי חזקת הגוף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
4. והך מילתא דדינא דתרתי לריעותא הוא רק במקום דאיכא למימר דחסר ואתאי, הוא מבו' כן גם בד' תוס' הרא"ש והריטב"א בעירובין ל"ו א', עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
5. אך במק"א נתבאר לדון דבהא כו"ע מודו דדינא דתרתי לריעותא הוא רק היכא דחסר ואתאי, ופלוגתת תי' התוס' הוא במה שנתחדש בדינא דתרתי לריעותא דהיכא דחסר לפניך לא אזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, אם הוא אף היכא דל"ה חסר ואתאי, ונתבאר להוכיח כן מכ"ד, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
6. הפנ"י כתב לישב לפמש"כ התוס' לקמן ע"ה ב' דבספיקא דמומין, לא אמרינן דהעמד אשה בחזקת פנוי' והרי מום לפניך משום דחזקת פנוי' לא חשיבא כלל חזקה לגבי חזקת הגוף, וה"נ הכא דכוותה, חזקת כשרות לא חשיבא חזקה כלל לגבי חזקת בתולה שהיא חזקת הגוף, ובקו"א חזר בו דאין לפרש כן, עיי"ש.

   ויש להוסיף, חדא, דאי"ז מתישב למשמעות ד' התוס' לקמן ע"ה ב' דחזקת כשרות לכהונה חשיבא כחזקת הגוף, ועוד, דאי"ז מתישב למש"כ התוס' הרא"ש לקמן שם דהא דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה במקום חזקת הגוף הוא משום דעומדת לינשא, ועוד, דאי"ז מתישב לדעת התוס' בקידושין ע"ט א' ד"ה קידשה דמבו' בדבריהם דס"ל דדינא דתרתי לריעותא הוא אף בחזקת פנוי' כנגד חזקת הגוף, עיי"ש, והוא מבו' כן בד' תוס' הרשב"א לקמן ע"ה ב' דלמש"כ דחזקת פנוי' לא חשיבא וכו' ניחא קו' התוס' בקידושין שם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם המהרש"א והמהר"ם בנדה שם פירשו דהא דפריך דאדרבה העמד מקוה על חזקתו, היינו דהוי חזקה כנגד חזקה והו"ל ספיקא, עיי"ש, וכ"ה בתו"י בקידושין ע"ט א', ולפי דבריהם אין לפרש דמהתם למדו התוס' דחזקת בתולה עדיפא מחזקת כשרות לכהונה, - ואך דלפי דבריהם הרי אין מקור כלל מד' התוס' הכא דחזקת בתולה עדיפא, דכ"ה דהתם מתפרש מה שאמרו ד"אדרבה" העמד מקוה על חזקתו, דהוי חזקה כנגד חזקה, ה"נ הכא מתפרשים כן ד' התוס', ונקטו ללישנא דגמ'. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דמהני בזה תרתי לריעותא, ואם היתה חזקת מקוה חשובה כחזקת הגוף ל"ה מהני בזה תרתי לריעותא למש"כ התוס' לקמן ע"ה ב' בספיקא דמומין דל"מ תרתי לריעותא משום דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה כלל במקום חזקת הגוף, ויש להוסיף, דאף למש"כ התוס' הרא"ש לקמן שם דהא דחזקת פנוי' לא חשיבא חזקה כלל במקום חזקת הגוף הוא משום עומדת לינשא, הרי גם בחזקת טמא יש לנו לומר כן שהוא עומד ליטהר, ובע"כ דשאני בזה חזקת מומין שהיא חזקת הגוף, מחזקת מקוה שאינה חזקת הגוף, (אך שמא יש לדחות, דשאני אשה שמצד טבעה היא עומדת לינשא, וצ"ע). [↑](#footnote-ref-8)
9. אך יש לדחות דהא דבעינן חסר ואתאי, אי"ז רק כלפי דינא דתרתי לריעותא, אלא אף עיקר הריעותא דחסר לפניך הוא רק היכא דחסר ואתאי, וע"כ הוא דהיכא דלא חסר ואתאי אזלינן בתר חזקת המקוה, וי"ל כן גם בהא דאזלינן בתר חזקת העירוב אף דחסר לפניך, דהיינו משום דאי"ז חסר ואתאי, ובמק"א נתבאר לפרש דבזה הוא שנחלקו ג' תירוצי התוס' בחולין י' א', ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
10. ובפשוטו זהו גם הא דמצינו בכמה גווני דל"מ החזקה מכח דאיכא בה ריעותא, והיינו דמכח הריעותא כבר ל"ה הדבר בחזקתו, אך יש מקום לפרש בע"א, דהוא משום דל"מ החזקה להכריע היכא דאיכא ריעותא דנשתנה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-10)
11. ויש להוסיף, דלמש"כ הרא"ש דהא דאזלינן בתר חזקת המקוה הוא משום דהטמא טבל לפנינו וכיון שהעמדנו מקוה על חזקתו נסתלקה חזקת הטמא, הרי דהכא ליכא כלל להך טעמא, אף אלמלי הריעותא דחסר לפניך, שהרי הכא לא נבעלה לפנינו, אלא מכח החזקה אנו אומרים שנבעלה תחתיו, ובכה"ג לא בטלה כלל החזקת היתר, - דרק כשמעשה הטבילה ידוע לנו בודאי ואך דהי' לנו להסתפק אם היא טבילה המועלת, הרי דבזה אמרינן דכל שהוכרע לנו שהמקוה שלם נמצא שידוע לנו בודאי שטבל טבילה מעליא ונסתלקה חזקת הטמא, ומשא"כ הכא דאין ידוע לנו כלל שהי' מעשה זנות תחתיו אלא מכח החזקה, הרי דזה ל"מ לבטל לחזקת היתר. [↑](#footnote-ref-11)
12. אך צ"ע, דאם אף היכא דאיכא ריעותא דחסר לפניך בחזקת המקוה, ה"ה עדיפא מחזקת הטמא, אלמלי דינא דתרתי לריעותא, א"כ מ"ט בההיא דנמצאו בה מומין אחר שנתארסה לא אזלינן בתר חזקת הגוף כנגד חזקת פנוי' אלא משום דחזקת הגוף עדיפא מחזקת פנוי', ולא משום דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, ואין לומר דאה"נ עיקר הא דחזקת הגוף עדיפא הוא משום דהויא על שורש הספק, דא"כ מ"ט לא הביא הריטב"א מקור להך מילתא דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק מההיא דמומין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
13. וכן נתבאר במק"א ממה שאמרו בנדה ג' א' בהא דתנן השרץ שנמצא במבוי מטמא למפרע דכיון דאיכא שרצים דגופי' ושרצים דאתו מעלמא כתרתי לריעותא דמי, ואם דינא דתרתי לריעותא הוא משום דב' חזקות עדיפי מחד חזקה, או משום דחזקה שלימה עדיפא מחזקה קטיעא, הרי בההיא דמבוי לא שייכי הני טעמי כלל, ואדרבה התם הרי איכא ב' חזקות לטהר, חזקת המבוי וחזקת הנכנס לשם והטהרות, ומהו שאמרו דכתרתי לריעותא דמי, ובע"כ דדינא דתרתי לריעותא הוא דאיכא ב' ריעותות בחזקת המקוה, וה"ז מועיל כנגד חזקת המקוה, ואשר זהו שאמרו דה"נ התם כיון דאיכא שרצים דגופי' ושרצים דאתו מעלמא הוי זה כב' ריעותות בחזקת המבוי ודמי לתרתי לריעותא, - וכ"ה מבו' ממש"כ הב"ח ביו"ד סימן ל"ז ס"ג והפמ"ג במש"ז שם סק"ג דמדין תרתי לריעותא דהכא מקור לדין תרתי לריעותא בטריפות דכל דאיכא ב' ריעותות המורות על נקב וכיו"ב הוי טריפה, ובתשו' הנתיה"מ שנד' בס' גדולי הקדש טריפות (קמד.) תמה ע"ז וכתב דהוא רחוק כרחוק מזרח ממערב דמה ענין ב' חזקות לתרתי לריעותא, אך מד' הב"ח והפמ"ג נראה דיסוד דינא דתרתי לריעותא הוא דכל דאיכא ב' ריעותות כנגד חזקת המקוה ה"ז מועיל לעמוד כנגד החזקה, ושפיר דימו לזה דה"נ היכא דאיכא ב' ריעותות על נקב וכיו"ב יש בכחם לעמוד כנגד חזקת הבהמה וחיישינן דהיא טריפה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ואמנם זה מתישב רק להגרע"א לטעמי' דלדעת שמואל דינא דתרתי לריעותא הוא דהריעותא דחסר לפניך מסייעת לחזקת טמא, אך למש"כ הש"ש שם דלדעת שמואל דינא דתרתי לריעותא הוא דחזקה שלימה עדיפא מחזקה קטיעא דחסר לפניך, לא א"ש. [↑](#footnote-ref-14)
15. ועי' היטב בתשו' מהרי"ל דיסקין סימן מ"ב ס"ק ח' - י"ב במש"כ באורך בהך מילתא אם סמכינן על חזקה דהשתא אף למידי דלאו עיקר דינא הוא, אלא למעבד מיני' הוכחה למילי אחריני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-15)
16. אך יש מקום לדון בזה, דהנה בחי' הגרנ"ט סימן כ"ד עמד בעיקר מש"כ התוס' דמוקמינן לה בחזקת בתולה, שהרי הכא אין איסורה מכח שנעשית בעולה, אלא מכח הזנות, והיאך מהני החזקת בתולה למימר שלא זינתה, עיי"ש, - ואי נימא בדעת התוס' דהא דמהני בזה חזקת בתולה, הוא משום דעיקר הריעותא שזינתה היא מכח שנמצאת בעולה, וע"כ שפיר מהני בזה חזקת בתולה, הרי דה"נ י"ל להיפך דיועיל בזה חזקה דהשתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
17. ולדרך זו אין מתישב מש"נ לעיל סקי"ט בדעת התוס' דהכא ליכא לדינא דתרתי לריעותא משום דהחזקת כשרות לכהונה אינה מורה שנבעלה קודם הקידושין ואינה ריעותא בחזקת בתולה, - וזה ניחא אי נימא דעיקר הא דמהני חזקת בתולה הכא הוא למימר שהיתה בתולה בשעת האירוסין, דכנגד זה ליכא להריעותא דהחזקת כשרות, אך אי נימא דהא דמהני חזקת בתולה הכא הוא למימר שהביאה היתה תחתיו, דמכלל דין חזקה הוא לומר שהשנוי אירע בזמן המאוחר, הרי דכנגד זה שפיר איכא ריעותא ע"י החזקת כשרות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. ובזה מתפרש מש"נ לעיל סקכ"ד דבגונא דהכא ל"מ להתירה מכח החזקה דהשתא, כיון דאינה על הנידון שלפנינו, ולכאו' יש מקום לדון בזה, דהרי מכח מציאת הפ"פ הוי כאילו ראינו שנבעלה, ומצינו להעמיד את הספק שלפנינו על ביאה זו שעשאתה בעולה אימתי היתה, וע"ז שפיר תועיל החזקה דהשתא למימר שביאה זו שעשאתה בעולה היתה לאו תחתיו.

    אמנם לפמש"נ נראה דל"ש לדון ע"ז חזקה כלל, דלא מיבעיא למש"כ האבנ"ז דכל שבאנו לדון על מעשה השינוי ליכא לדין חזקה כלל, וה"נ הכא ל"מ החזקה למימר על הביאה שהיתה לאו תחתיו, - אלא אף אי נימא בד' התוס' דמכלל דין חזקה הוא לאחר השינוי וע"כ שפיר דנים חזקה אף כשבאנו לדון על מעשה השינוי, הרי פשוט דכ"ז הוא בחזקה דמעיקרא, אבל חזקה דהשתא לא שייכא בזה כלל, דודאי דאין מכלל דינא דחזקה דהשתא להקדים השינוי, וכמש"נ כן לקמן סקכ"ח, וכל עיקר דינא דחזקה דהשתא הוא לדונה בשעת הספק כמו מה שנמצא לפנינו, וע"כ בנידו"ד אם נבא לדון על הביאה הידועה לנו אם היתה תחתיו או לאו תחתיו, ל"מ ע"ז חזקה דהשתא כלל.

    אך יש לפקפק בזה, דאכתי כיון דכל הריעותא שלפנינו היא על הביאה שעשאתה בעולה, הרי דסגי דנימא מכח החזקה דהשתא דלא נעשית בעולה תחתיו, ועל טפי מהכי אין לנו ריעותא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. אמנם הנה בתשו' בית אפרים אהע"ז סימן קי"א ד"ה ונלע"ד כתב דהא דלא אזלינן התם בתר חזקה דמעיקרא אי"ז משום דחזקה העשוי' להשתנות ל"ה חזקה, אלא הוא משום דיום זה שהי' עומדת ליבגר בו אנו חושבים ליום זה בפנ"ע ול"מ החזקה דמעיקרא שהי' לה בימים הקודמים, עיי"ש, ולפ"ז ניחא דכלפי החזקה דהשתא דהיא בוגרת לפנינו ל"ש ה"ט כלל. [↑](#footnote-ref-19)
20. ופשוט דמאידך גם ל"ש לדון דין חזקה דמעיקרא על מעשה הכניסה, ולמימר מכח זה שנכנס בזמן המאחור שכבר הוא ימות הגשמים, דאי"ז שינוי בגוף, ול"ש למימר דהעמידנו על חזקתו שלא הי' כנוס בבקעה, ועד"ז כתב החזו"א שם ריש סקי"ג דל"ש לדון דין חזקה דהשתא על מעשה הכניסה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-20)
21. והקוב"ש בב"ב אות תקנ"ט עמד ג"כ בזה דמ"ש בזה דין חזקה דהשתא, ועיי"ש שהביא לפלוגתת הראשונים בעירב מבעו"י ונאכל עירובו בין השמשות אם שייך להעמיד את העירוב על חזקתו, כיון דאין הספק אימתי נאכל העירוב, אלא הספק הוא בדין ביה"ש, - אך לכאו' גם לדעת הסוברים דשייך בזה חזקת עירוב, הוא משום דקודם שנאכל העירוב הי' לו הכשר עירוב, ובאנו לדון אם בטל הכשר העירוב ע"י שנאכל, ומדין חזקה אמרינן דלא בטל הכשר העירוב, אך בנידו"ד ליכא לה"ט, והדין נותן דל"ש בזה חזקה כלל, ומה"ט לא אזלינן בזה בתר חזקה דמעיקרא, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
22. ויש ללמוד ליסוד הדברים גם מפי' הר"י מיגש והראב"ד בב"ב שם למה שאמרו דלטומאה כמחלוקת, עייש"ה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-22)
23. ולפ"ז בפשוטו כ"ה גם בשאר גווני דאזלינן בתר חזקה דהשתא, וכגון בספק אם בשעת המתנה הי' בריא או הי' שכ"מ, דכל שעכשיו בריא הוא, יש לנו לדון שהיתה המתנה כשהי' בריא, ואין לנו להסתפק דשמא הי' חולה בשעת נתינת המתנה, וה"נ הוא בשאר גווני דחזקה דהשתא דכוותה, אך יש להעיר בזה מהא דס"ל לרבה בב"ב שם דשכ"מ שנתן מתנה, ולא נודע לנו אם מת מתוך חליו או הבריא ומת, מוקמינן לי' בחזקה דהשתא, (ולמש"נ להלן סקל"ט בהערה בדעת החזו"א ניחא), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-23)
24. ובזה מתישב גם מה שעמדו בעיקר דינא דחזקה דהשתא, דלכאו' לגבי הזמן המסופק הו"ל כחזקה שלא נתבררה בשעתה דאינה חזקה, ולמש"נ נראה דעיקר דינא דחזקה שלא נתבררה בשעתה, אינו אמור אלא בחזקה דמעיקרא, דעיקר דינה הוא להחזיק את הזמן המסופק בחזקתו דמעיקרא ושלא לבדות ההשתנות, וכל שלא הוחזק לנו הדבר בחזקה זו קודם זמן הספק, אין הזמן המסופק עומד בחזקה זו, אך בחזקה דהשתא דעיקר דינה הוא לדון כדהשתא, ל"ש הך דינא כלל.

    ויש לפרש לפ"ז גם להמבו' בד' רבינו יונה בב"ב שם, דאף דאין הולכין בממון אחר הרוב, מ"מ חזקה דהשתא י"ל דמהניא להוציא ממון, אף דלכאו' רוב עדיף מחזקה דהשתא, שהרי רובא וחזקה רובא עדיף, וחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-24)
25. והעירו דמצינו עד"ז בשטמ"ק בסוגיין, ז"ל, וכתוב בקונטריסין שרש"י ז"ל בא לתרץ שאין להקשות מכח פתוי קטנה אונס, היא דעכשיו היא גדולה ופיתוי' פיתוי, ע"כ, פי' דומיא דההיא דפרק עשרה יוחסין דאמרינן ה"ה בוגרת לפנינו עיי"ש, הילכך אין כאן ספק כשהיא קטנה נבעלה וכו', עכ"ל, והרי דמכח חזקה דהשתא אמרינן דנבעלה עכשיו כשהיא גדולה ופיתוי' פיתוי, וזה כמש"נ ע"פ סוגיית הגמ' בב"ב, - אך צ"ע בד' השטמ"ק, דא"כ מ"ט אם נתקדשה יתירה על בת ג' שרינן לה משום ספק ספיקא, ולא אמרינן דאין כאן ספק שנבעלה לאו תחתיו משום דאזלינן בתר השתא. [↑](#footnote-ref-25)
26. אך צ"ע בזה ממש"כ החזו"א באהע"ז סימן פ' סקי"ג לדון דבספק אם נשבר הגף קודם שחיטה או אחר שחיטה אזלינן בתר השתא ואמרינן דבשעת שבירה היתה שחוטה, אף דגם התם הוי הספק אם הויא זה שבירה דטרפות או חתיכת בשר בעלמא, ולמש"נ ל"ה לנו לילך בזה בתר השתא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
27. ואמנם צ"ע דמ"ט הוצרך החזו"א לכך, הרי כיון דדינא דחזקה דהשתא הוא לדון כדהשתא, הרי אדרבה אם הי' שייך הכא דין חזקה דהשתא, הי' לנו לדון מכח זה שזינתה תחתיו, וכמש"נ לעיל סקל"ז.

    ועד"ז צ"ע במש"כ החזו"א שם בדין נשבר הגף ספק מחיים ספק לאחר שחיטה, דל"ש בזה חזקה דהשתא כלל, דשבירה לאחר שחיטה לאו שבירה היא כלל דחתיכת בשר בעלמא היא, ואין שייך לומר הרי שבור קמן להחזיק שהי' שבור מחיים ונטרפה דשבירה זו ליתא קמן, וכתב דנראה דאדרבה יש כאן חזקה דהשתא להקל דכ"ה דהשתא היא שחוטה ה"נ בשעת שבירה היתה שחוטה וכדאמר בנכנס בבקעה ובא לשאול בימות הגשמים, - וצ"ב דכיון שנקט דאדרבה מדין חזקה דהשתא יש לנו לדון דבשעת שבירה היתה שחוטה, א"כ מה כתב לדון מעיקרא דמדין חזקה דהשתא נימא דהתה שבורה קודם שחיטה, ולא דחה לזה אלא משום דשבירה לאחר שחיטה לאו שבירה היא, והיאך נימא דמחד גיסא דינא דחזקה דהשתא הוא לומר שהיתה שבורה קודם שחיטה, ומאידך דינא דחזקה דהשתא הוא לומר דבשעת שבירה היתה שחוטה, דלכאו' הוא ב' הפכים.

    ושמא י"ל בזה, דמצינו לדון מכח דין חזקה דהשתא בתרי גווני, חדא, דכיון דמספק"ל על זמן השחיטה אם היתה שלימה או שבורה, יש לנו לדון כדהשתא דשבורה היא, והב', דכיון דמספק"ל על זמן השבירה אם היתה חי' או שחוטה יש לנו לדון כדהשתא דשחוטה היא, וע"ז כתב החזו"א דאין לנו לדון על שעת השחיטה דשבורה היא, כיון דשבירה זו ליתא קמן, ואדרבה יש לנו לדון על שעת השבירה כדהשתא דשבורה היא, - ועד"ז הוא גם בגונא דסוגיין, דאף דלא מצינו לדון מדין חזקה דהשתא על הביאה שהיתה לאו תחתיו, דאדרבה אם הי' בזה דין חזקה דהשתא הי' לנו לדון כדהשתא דבשעת הביאה היתה תחתיו, מ"מ הי' מקום לדון על זמן הקידושין שהוא כדהשתא דבעולה היא, וע"ז כתב החזו"א דל"ש בזה דין חזקה דהשתא כיון דביאה זו ליתא קמן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)