יחוד כלי
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מוקצה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' ט"ז אלול תשס"ז

א] בד' רש"י דנראה דכיסוי לא סגי לאשוויי תורת כלי, יש להסמיך לזה ד' הרי"ד בפסקיו לעיל דקכ"ד:, ז"ל, אבל שברי המגופה אסור לטלטל, שהמגופה לא היתה כלי אלא כיסוי כלי, ודוקא שברי הכלים מותרין אבל שברי כיסוי הכלים לא חשיבי להיות ניטלין כי אם הכיסוי לבדו כשהוא שלם, עכ"ל, וכ"ה בפסקי ריא"ז שם, וע"ד סברא מצינו בשיטה להר"נ שם שפירש דזהו דקמ"ל שמואל, ז"ל, מגופת חבית שנכתתה מותר לטלטלה בשבת, פי' וקמ"ל שמואל דיש תורת כלי גמור על המגופה, לעשות שברי תורת כלי כשהן ראויין לכלום, עכ"ל.

דעת ריא"ז בפסקיו נראה, עי' היטב בדבריו ה"ב דין י"ז וה"ד דין א', דס"ל דאף היכא דליכא תורת כלי, מ"מ אם ישב עליהן שעה אחת מבעו"י או הניחה ע"פ חבית מבעו"י שרי לטלטלן, כיון שהוכנו לישביה ולכסות החבית, אך לאו היינו דעי"ז חשיבי ככלי, אלא אף דל"ה ככלי מותר לטלטלן כיון שהוכנו לכך, וזה מדוקדק בלשונו דהא דשרי לטלטלן הוא משום שהן מוכנין לישיבה, עיי"ש, ולא הצריך ר' יוחנן תורת כלי אלא היכא שלא נשתמש בהן מבעו"י ולא הוכנו לכך, דבכה"ג לא שרי אלא בשיש עליהן תורת כלי.

ואשר זמש"כ הריא"ז ה"ג דין ד', ז"ל, ומז"ה אומר שכל דבר שהכינו מבעו"י שהוא מותר לטלטלו, מותר לנעול בו, ואע"פ שאין בו תורת כלי כל עיקר וכו', ואפי' אבנים שהכינם מבעו"י ואין בהן משום מוקצה מותר לנעול בהם, וכבר ביארתי בקונט' הראיות שאע"פ שמותר לטלטלן אין נועלין בהן אלא אם יש עליהן תורת כלי וכו', עכ"ל.

ובפשוטו דבריו צ"ב, שהרי להדיא כתב להלן דכל כיסויי הכלים אין ניטלין אלא אם יש עליהן תורת כלי ואף בכיסויי כלים המטלטלין, וא"כ מהו שכתב הכא דאף אם אין עליהן תורת כלי מותר לטלטלן, ואך שאין נועלין בהן, גם צ"ב דאם אכן מותר לטלטלן אף בשאין עליהן תורת כלי, א"כ מ"ט אסור לנעול בהן.

ונ' דהדברים מתבארים עפמש"נ, דלא הצרכנו תורת כלי, אלא בשלא הוכנו מבעו"י במעשה לכך, אך כל שנשתמש בהן מבעו"י, מותר לטלטלן בשבת אף שאין עליהן תורת כלי, דאף דבר שאינו כלי מותר לטלטלו אם הוא מוכן לשימוש בשבת.

ובזה חידש הריא"ז, דכ"ז הוא לגבי טלטול, אך לגבי נעילה, הא דקי"ל דשרי לנעול אף בשאינו קשור ותלוי, הוא משום דכשנועל בכלי לא חזינן לי' כבנין, ואשר ע"כ בזה לא שרינן אלא בשנועל בדבר שיש עליו תורת כלי, אך כל שאין עליו תורת כלי, הרי דאף דהוכן לשימוש ומותר לטלטלו, מ"מ אסור לנעול בו דדמי לבנין, וז"ב בדעתו.

דעת ר"ת בספה"י מבוארת, דס"ל דר' יוחנן דבעי תורת כלי, פליג אשמואל ורב אסי בפ' במה טומנין דס"ל דסגי במחשבה או בישיבה בעלמא, אלא ס"ל כת"ק דהתם דל"מ אא"כ קשר וכדפסק רב התם, וזהו מש"כ התוס' שם דר"ת פסק הלכה כרב

וצ"ע לפ"ז בהא דאמר ר' יוחנן דהלכה כרשב"ג, שהרי אדרבה ר' יוחנן פסק כת"ק דרשב"ג.

ויל"פ בזה בתרי גווני, חדא דהן אמנם דת"ק דרשב"ג דחריות לא מצריך קשירה אלא משום שאין עליהן תורת כלי, אך תנא דקנה שהתקינו שהצריך קשור ותלוי, הוא אף בשיש עליו תורת כלי, וכנראה הוא משום דסתם קנה יש עליו תורת כלי, וע"כ פסק בזה רב כרשב"ג דשרי אף בשאינו קשור ותלוי והוא שיש עליו תורת כלי.

ויל"פ עוד, דת"ק דרשב"ג דקנה שהצריך קשור ותלוי, ר"א היא, וע"כ הצריך אף תלוי, ולאו היינו כתלוי דנגר הנגרר, אלא היינו כתלוי דמתניתין שאין ראשו מגיע לארץ, וע"ז הוא דקאמר ר' יוחנן דהלכה כרשב"ג דל"ב קשור ותלוי, והוא חד מילתא עם הא דס"ל לר' יוחנן כר' יהודה דעירובין דל"ב קשור ותלוי.

וכדרך השני' מ' ממש"כ ר"ת שם בתו"ד, ז"ל, דהא כל המחמיר זהו תנא קמא דרשב"ג דקשרי בקישור בעלמא, עכ"ל, ומ' דליכא דמחמיר טפי מת"ק דרשב"ג דחריות דס"ל דכל דאיכא ע"ז תורת כלי שפיר דמי ול"ב קשירה, ובע"כ דת"ק דרשב"ג דקנה דמצריך קשור ותלוי ר"א היא, ומצריך לה משום בנין וכמו שפירש ר"ת שם.

אמנם הנה ז"ל הרשב"א ח"ה סימן רכ"ה, שאלת: המיחד אבן בחלון מע"ש לפצוע אגוזים בשבת, תועיל הכנה וכו', תשובה, בפ' במה טומנין נחלקו ת"ק ורשב"ג בחריות של דקל וכו', ואיפסיקא הלכה כרשב"ג, שמואל אמר והוא שחשב ורב אסי אמר אפי' שלא חשב, אלמא דטפי עדיף חשב מיושב, וקי"ל כרב אסי ובין חשב ובין ישב מהני, ועלה מייתי בגמ' הא דקופת עפר, ואתי לאוקמא כרשב"ג דאי כרבנן הא אמר בעי' מעשה. ודחי' אפי' תימא רבנן ע"כ לא קאמרי רבנן דבעינן מעשה אלא מידי דבר מיעבד מעשה אבל מידי דלאו בר מיעבד מעשה, אלמא לרשב"ג בין מידי דלאו בר מיעבד מעשה כעפר ובין מידי דבר מיעבד מעשה כחריות שגוררן לעצים, אפי' ביחוד סגי לה. וא"כ אפילו שיחדה לפצוע בה משמע דסגי לה בהכי, ואע"ג דפקורין וציפא שלא צבען בשמן ולא כרכן במשיחה בעינן שיצא בהם שעה אחת מבעו"י, אלמא יחוד לא מהני להו, כתב מורי ז"ל דהתם משום דלא מוכח דמיחדי למכתו, ומיחזי כמוציא בשבת, ואפשר דלגבי אבן בעינן שישתמש בה בע"ש לפצוע בה, כי היכי דליהוי הכירא, עכ"ל.

והנה אין אחר שכתב הרשב"א מתחילה בפשיטות דמחשבה גרידא מהניא, רחוק הדבר לומר שחזר בו וחשש לומר דלא סגי במחשבה לחודה, גם ל' שו"ת הרשב"א ח"א סימן תשנ"ו דאפשר דלגבי אבן נמי בעי שישתמש בו מע"ש לפצוע בה "כההיא דפוקרין כי היכי דלהוי בה היכרא בפיקרין וצפה", ומבו' דהצד להצריך שישתמש בה מע"ש, הוא דומיא דהא דבפקורין וציפה בעינן שיצא בהן שעה אחת מבעו"י, וכ"ה ל' הר"ן שם בשם הרשב"א, והרי בהא דבפקורין וציפה בעינן שיצא בהן שעה א' מבעו"י פירש הרשב"א בשם רבינו יונה דהוא משום דלא מוכח דמייחדי למכתו ומיחזי כמוציא בשבת, וכן הביא הר"ן לעיל מינה בשמו, ורחוק הדבר לומר שחזר בו תוכ"ד ופירש טעם אחר בהא דבפקורין וציפה בעי' שיצא בהן שעה א' מבעו"י, גם צ"ב ל' הרשב"א שפירש הטעם להצריך שישתמש בה מבעו"י לפצוע בה, דהוא כ"ה דליהוי הכירא.

וכמדומה שהדרך המחוורת בזה הוא מש"כ באלי' רבה סימן ש"ח סקמ"ט, דמש"כ רבינו יונה דבפקורין ויפה בעי' שיצא בהן שעה א' מבעו"י, משום דלא מוכח דמייחדי למכתו "ומיחזי כמוציא בשבת", אי"ז במסוים משום איסור הוצאה, אלא אף משום איסור טלטול בעינן לזה דמיחזי כמטלטל מוקצה בשבת, ומש"כ רבינו יונה הוצאה, הוא משום דקאי על הש"ס דמיירי ביציאה, ואשר זהו שדן הרשב"א דשמא כ"ה דבפקורין וציפה בעי' שיצא בהן מבעו"י, דאל"כ מיחזי כמטלטל מוקצה בשבת, ה"נ במייחד אבן לפצוע בה אגוזים, בעי' שישתמש בה כדי שלא יהא נראה כמטלטל מוקצה בשבת, ואשר זמש"כ הרשב"א דהטעם להצריך שישתמש בה מבעו"י לפצוע בה, הוא כ"ה דליהוי הכירא, וז"ב.

ועיי"ש באלי' רבה שכתב דמזה מקור נאמן למש"כ השו"ע שם סכ"ד, בדין פשתן סרוק וצמר מנופץ שנותנים על המכה, די"א דלא סגי במחשבה לחוד, והמג"א שם סקמ"ו כתב ע"ז, ז"ל, צ"ע דהא הר"ן בשם הר"י לא אסר אלא לצאת בהן משום דלא מוכחא מילתא דמיחדו למכתו ומחזי כמוציא בשבת, אבל לטלטלן לכ"ע סגי במחשבה כמו חריות בס"כ, והרב"י שפתח בטלטול וכתב וי"א כו' דבריו צ"ע לישבם, עכ"ל, אך מד' הרשב"א אלו מבו' כד' השו"ע, דלדעת רבינו יונה אסור אף לטלטלן, וע' פמ"ג שם שנראה שפירש ד' הא"ר בע"א, וצ"ע.

שבת דס"ה:, פורפת על האבן כו' והאמרת רישא פורפת, אמר אביי סיפא אתאן למטבע, ופירש"י, ז"ל, אתאן למטבע דלאו בר טלטול הוא, אבל אבן שהקצה לכך ראוי לטלטול, עכ"ל.

ובביאור החילוק בין אבן למטבע, מבו' מתו"ד המג"א סימן ש"ח סק? והגרע"א בגל' שו"ע סימן ש"ג סכ"ב, דאיירי בשיחדם לשבת זו, וע"כ באבן שדרך לייחדה לכך, סגי ביחוד לשבת אחת, אך במטבע שאין דרך לייחדה לכך, לא סגי ביחוד לשבת אחת ובעינן יחוד לעולם.

אמנם כ"ז ניחא לדעת הר"ן, דס"ל דבדבר שדרך לייחדו סגי ביחוד לשבת אחת, אך לדעת הרשב"א דס"ל דבכל מילי ל"מ יחוד לשבת אחת, צ"ע דמ"ש אבן ממטבע, דממ"נ אי ייחד לשבת אחת אף באבן ל"מ, ואם ייחד לעולם בדין דיועיל גם במטבע.

ובאמת כבר עמד בזה בחי' הרשב"א שם, ז"ל, סיפא אתאן למטבע, אבל שארא אפילו לכתחלה, ותמהני מאי שנא מטבע מאי שנא אבן, דאף היא אינה מיטלטלת כמטבע ואין לה תורת כלי, ובירושלמי גרסינן תני רשב"ג אומר לא שנו אלא מטבע ואבן הא באגוז מותר מפני שהוא מיטלטל וכו', עכ"ל.

ופשוט דהרשב"א אזיל לטעמי', דס"ל דאף באבן ל"מ יחוד לשבת אחת, ואשר זהו שהק' דמ"ט פורפת באבן לכתחילה, דכיון דלא איירי בשייחדה לעולם, דא"כ אפי' מטבע נמי, בדין שיהא אסור לטלטלה, וע' תהל"ד סימן ש"ג סק"ח שכבר עמד בזה.

ובחי' הריטב"א שם כתב, ז"ל, סיפא אתאן למטבע, פירוש דלאו בר טלטול הוא, אבל אבן שהוא בר טלטול ומיוחד לכך הרי הוא ראוי לטלטלו, משא"כ במטבע דלא מהני ייחוד, עכ"ל, ומשמעות לשונו נ' דבמטבע ל"מ אף יחוד לעולם, וע' גם בראש יוסף שם שכתב דל"מ יחוד במטבע משום דבטלה דעתו אצל כל אדם, וזה הוי טעם דלא יועיל אף יחוד לעולם, גם בחזו"א סימן מ"ב סקי"ג כתב, ז"ל, וכתבו אחרונים דיחוד לעולם מהני אף במטבע ולמדו זה מהא דסי' ש"ח סכ"ב וכו', ולכאורה יש לה"ר דיחוד לעולם מהני מהא דאמר בגיזי הפתק ואם יחדן להשתמש בהן מטלטלין אותן, אבל לא דמי כלל דהגיזין יפין להטמנה ולטלטול, אלא דחס עליהו, וכיון שיחדן בטל לי' חשיבות הפתק והוו כשאר גיזין, ואין דרך להחזירן, אבל המטבע י"ל דעתיד להחזירה, ולא מהני יחוד לעולם דנמלך עלה ומחזירה, ושם מטבע עלה ולא שם כלי תשמיש, עכ"ל.

ולפי דבריהם ניחא, דלעולם י"ל דמיירי בשייחדה האבן לעולם, וע"כ היא מותרת לפרוף עלי', ואפ"ה אינה פורפת על המטבע, דל"מ בזה יחוד לעולם.

ובשו"ע סימן ש"ח סכ"ב הביא ג' שיטות בדין יחוד אבן, ז"ל, אסור לכסות פי חבית באבן או בבקעתו וכו', אא"כ יחדה לכך לעולם, אבל יחדה לשבת זה בלבד לא, וה"מ בדבר שאין דרכה לייחדה לכך, כגון הני דאמרן, אבל בכל מידי דאורחיה בהכי כגון לפצוע בה אגוזים ביחוד לשבת אחת סגי, ויש מי שאומר דלא שנא, וי"א שצריך שיעשה בה שום מעשה של תיקון מבעו"י.

ובביאור הגר"א שם כתב, ז"ל, וי"א שצריך וכו', וההיא דפורפת מפ' בתיקון מעשה קצת, עכ"ל.

ולפ"ד הגר"א מתבאר, דבמטבע ל"מ יחוד אף בתיקון מעשה קצת, ויל"פ הטעם ע"ד מש"כ הראש יוסף והחזו"א, דל"מ יחוד לעולם במטבע, משום דבטלה דעתו, או משום דלעולם נמלך עלי' ומחזירה, ומה"ט י"ל דל"מ יחוד אף ע"י מעשה.

אך הראש יוסף שם נקט דיחוד ע"י מעשה שפיר מהני אף במטבע, עיי"ש, וי"ל דאף אם אכן מהני יחוד ע"י מעשה, אך בעי' מעשה גמור, ול"מ תיקון מעשה קצת, וצ"ע בזה.

והעירוני דיל"ד עוד, דל"ש כלל במטבע יחוד ע"י מעשה, שאין נצרך מעשה כלל לתיקונה לכך, ומ"מ ל"ה כמידי דלאו בר מעשה דמהני לכו"ע יחוד במחשבה בעלמא, דמטבע גריעא טפי וכמש"כ האחרונים.

בפי' ר"ח דקכ"ז. פירש דהא דאמר להן רבי צאו וחשבו, הוא משום דלא שרי אלא שיחשב כל א' לצורך עצמו, עיי"ש.

ונ' ללמוד מדבריו, דמפרש דהא דהתיר רבי במחשבה בעלמא, הוי זה היתר מסוים הכא, משום שהי' זה צורך מצוה, כמפורש כן בסוף דבריו, וע"כ בזה לא התירו שיחשוב א' לחבירו.

ולפ"ז מתישב היטב משה"ק הראשונים לעיל ד"נ. מנלן שהי' ההיתר משום בית האבל או בית המשתה, ולהנ"ל ניחא, דממש"א להן צאו וחשבו, ש"מ דלא שרי מעיקר הדין, אלא קולא הוא שהקילו בבית האבל או בבית המשתה, ואמנם כ"ז הוא לפ"מ שפירש הריטב"א שם דהוא קולא שהקילו בבית האבל ובית המשתה, אך למה שפירש עוד דמהני מעיקר הדין, משום דליכא ריעותא מדלא עביד מעשה, לא א"ש.

אך בד' הריטב"א דקכ"ה: מבו' דמפרש בע"א, ז"ל, והא דקאמר צאו וחשבו משום דמחשבה לא מהניא אלא כשרואה אותה יפה שהן ראויות לישיבה, עכ"ל, ונ' דקשיא לי' קו' הר"ח דמ"ט לא חשיב הוא עצמו, וזהו שפירש דל"מ מחשבה אא"כ רואה אותה יפה שהן ראויות לישיבה, וזהו שאמר להן צאו וחשבו, שיראו אם הן ראויות לישיבה דרק עי"ז תועיל מחשבתן.

גרסינן לעיל דקכ"ד:, אמר רב נחמן הני ליבני דאישתיור מבניינא שרי לטלטולינהו דחזו למיזגא עלייהו שרגינהו ודאי אקצינהו, ופירש"י, ז"ל, דאייתור שהשלים בניינו וניתותר ומהשתא לא קיימי לבנין אלא לישב עליהם ותורת כלי עליהם, שרגינהו אי סדרן זו על זו ודאי אקצינהו לצורך בנין אחר, עכ"ל.

והנה משמעות הדברים דה"ז אסור אף לדעת ר"ש דלי"ל מוקצה, וצ"ב הטעם בזה.

ובחי' הריטב"א פירש הטעם בזה, ז"ל, הני ליבני דאשתיור מבניינא שרי לטלטולינהו דהא חזו למיזגא עלייהו פי' ומסתמא להכי קיימי ותורת כלי עליהם לישיבה דהא מעשי אדם הם, שרגינהו ודאי אקצינהו פי' ולאו דליתסרו מדין הקצאה גרידא דקיימי לבנין וכתמרי דעסקי, דהא קי"ל כר"ש דלית להו מוקצה וכו', אלא טעמא שנפגמות במעט ונפסדות והוה ליה כמוקצה מחמת חסרון כיס, עכ"ל.

אמנם הנה בפסקי ריא"ז ה"ב דין ט"ז, ז"ל, ואם סידרן כבר הקצה אותם לבנין ואין תורת כלי עליהן, עכ"ל, וכ"ה ל' המג"א סימן ש"ח סקמ"ו, ואסור לטלטלן, דליכא תורת כלי עלי', עכ"ל.

והדברים צ"ב, דמ"ש משאר מוקצה דשרי ר"ש, ומ"ט הכא אמרי' דליכא תורת כלי ע"ז.

ומצינו הטעם בזה בד' הגר"ז בסימן ש"ח ס"ג, ז"ל, ואפילו כלי שהקצה אותו מלהשתמש בו שום תשמיש כגון כלים המוכנים ועומדים לסחורה שאין רגילים להשתמש בהם שום תשמיש, מ"מ אם אינו מקפיד עליהם מלהשתמש בהם לא הסיח דעתו עדיין מהם לגמרי מלהשתמש בהם ולפיכך אין להם דין מוקצה להאסר בטלטול, בד"א בדבר שהוא כלי ממש, אבל דבר שאינו כלי ממש אלא שיש עליו תורת כלי מחמת שראוי להשתמש בו איזה תשמיש בשבת, כגון גיזין של צמר שראויין להסמך ולשבת עליהם וכן כל כיו"ב, אם הכניסן לאוצר לסחורה ביטל תורת כלי שהיה עליהם ואסור לטלטלם, אע"פ שאינו מקפיד כלל עליהם מלהשתמש בהם, אא"כ חזר ויחדו לתשמיש לעולם, עכ"ל.

והוסיף לבאר בזה בקו"א סימן רנ"ט בתו"ד, ז"ל, זה אינו, דבהפתק מודה הרמב"ם, דכיון שהקצם לסחורה ביטלם מתורת כלי אף שאין מקפיד להשתמש בהם גם כן תשמיש אחר, מידי דהוה אליבני דשרגינהו, שאין האיסור בהם אלא משום דביטלם מתורת כלי בסידורם, ולא משום מוקצה מחמת חסרון כיס, דאין דרך להקפיד לישב עליהם למעלה וכו', ועוד דבהדיא פירש המג"א עצמו שם בס"ק ל"ו משום דליכא תורת כלי עלייהו, וא"כ ה"ה לגיזין שהקצם לסחורה אף אם אינו מקפיד עליהם כלל וכו', עכ"ל.

ונ' די"ל בזה באופ"א, דהגם דלי"ל לר"ש מוקצה, כ"ז הוא היכא שהקצה אותן מדעתו, אך לא ביטלן מתורת כלי, אך היכא שמייחד הכלי. לשימוש המבטלו מתורת כלי, כאבנים שייחדן לבנין שאי"ז תשמיש כלי, פקע מיני' תורת כלי.

כתב ראב"ן בסימן שע"ח, ז"ל, האזורים שעשוין כעין כיסין ולמעות מיוחדין והניח בהן מעות, אע"פ שהוציאן מערב שבת נ"ל דאסור לטלטלם בשבת, דאמר רב הונא מיטה שייחדה למעות והניח עליה מעות אסור לטלטלם בשבת, ואם עשה בה מעשה שפרסו מלמטה וסילקו מייחוד מעות מותר לטלטלן, עכ"ל, והובא דין זה רמ"א סימן ש"י ס"ז, ז"ל, ולכן אסור לטלטל כיס של מעות אע"פ שהוציא המעות ממנו מבע"י, אא"כ עשה בו מעשה שפתחו מלמטה וסלקו מן היחוד, עכ"ל.

ובטעמא דמילתא דבעינן מעשה ול"מ בזה מחשבה, שהרי קי"ל דאף ליחוד כלי סגי במחשבה, פירש בביאור הגר"א שם, ז"ל, אא"כ עשה בו מעשה. שהוא מבטל המחשבה דייחוד וכן המעשה כמ"ש בסוף פכ"ה דכלים, ודוקא עשה בו מעשה כמ"ש שם, עכ"ל.

ובגליון הגרע"א ר"ס ש"ח כתב בזה, ז"ל, והתם בכיס הוי מוקצה מחמת חיסרון כיס, ומשמע דל"מ ביטול יחודו מע"ש בדיבור רק במעשה, ומש"כ המג"א בסימן ש"ח סק"מ דבחריות כיון דקיימא לישיבה וגם לעצים משו"ה מחשבת ישיבה מוציאה ממחשבת שריפה, צ"ל דבכיס כיון דיחדו למעות והניחו בו מעות הוי מעשה ול"מ מחשבה לבטלה, ושאני בחריות דגדירה ל"ה מעשה דגם לישיבה צריך גדירה, ואין מעשה מוכח דלשריפה קאי, וא"כ בסכין של מילה י"ל דבאמירה לא נתבטל, וצ"ע לדינא, עכ"ל

ויש מקום גדול לומר, דגם הגר"א מודה לד' הגרע"א דכל הא דל"מ מחשבה הוא רק בשייחדו לכך ע"י מעשה, דהגם דהגר"א מייתי בטומאה והתם אין מעשה מוציא אף מידי מחשבה, שאני התם דמחשבה דטומאה כי מעשה דמי, וכמש"א בקידושין דנ"ט:, ונ' דכ"ז הוא רק לגבי טומאה, אך הכא ל"ה אלא מחשבה בעלמא ומהניא מחשבה להוציא מזה, ובפרט היכא דלא הועילה מחשבתו להוריד לידי קבלת טומאה, דבכה"ג ודאי לא חשיבא כמעשה, ורק היכא שהועילה גם להוריד לידי קבלת טומאה, יל"ד דחשיבא כמעשה גם כד דייני' לגבי דין שבת.

אמנם הנה הגר"ז בקונט' אחרון סימן רנ"ט פירש הטעם בזה בע"א, ז"ל, דמחשבה גרידא לא מהני למוקצה מחמת חסרון כיס, "דכיון דקפדי עלייהו בוודאי לאו אורחיה לייחודיה להכי ובכה"ג גוונא לא מהניא מחשבה עיין סי' ש"ח". וכן משמע בהדיא סי' ש"י ס"ז בהג"ה דבעינן מעשה עיי"ש במג"א, עכ"ל.

ומבו' בדבריו דהא דל"מ בזה יחוד במחשבה, אין הטעם בזה משום דאין מחשבה מוציאה מידי מעשה, אלא הטעם הוא משום דהוי כדבר שאין דרך לייחדו, דל"מ בו יחוד במחשבה בעלמא.

והנה הגר"ז שם כתב עוד, ז"ל, ול"ד לנסרים של אומן, משום דלא אתעביד בהו מעשה של הקצאה, אי נמי משום דאיהו הוא דקפיד אבל בעל הבית דאינהו רובא דאינשי לא קפדי, ונמצאת קפידתו באה ע"י מחשבתו שחשב עליה למוכרה, לכך היא נפקעת ג"כ ע"י מחשבה בעלמא, כמ"ש המ"מ והשלטי גיבורים וכו', עכ"ל.

וצ"ב דלפי דבריו דהא דל"מ בזה יחוד במחשבה הוא משום שאין דרך לייחדו, א"כ מ"ט נימא דהיכא דלא איתעביד בהו מעשה של הקצאה מהני לייחדן במחשבה בעלמא, הרי סו"ס כיון שאין דרך לייחדן בדין דלא יועיל בהן יחוד במחשבה בעלמא, ומה לי שהקצאתן היתה במחשבה בעלמא.

] ונ' לבאר בזה, דהנה באמת עיקר ד' הגר"א והגרע"א שפירשו דהטעם דל"מ מחשבה בעלמא הוא משום דאין הכלים יורדין במחשבה בעלמא, ומשום שמתחילה היתה הקצאתן במעשה, צ"ב, דהאמנם אם הוה בעינן לבטל את יחוד הכיס למעות, יש להצריך לזה מעשה, דא"א לבטל יחוד במחשבה בעלמא, עכ"פ היכא שמתחילה ייחדוהו במחשבה, אך הרי לכאו' ל"ב לזה כלל, דאף אם אכתי הוא מיוחד למעות, מ"מ בידו לייחדו אף לתשמישים אחרים, ותו ממילא ל"ה מוקצה מחמת חיסרון כיס, שהרי לאו דינא הוא דכיס של מעות אסור, אלא כל הא דהוא אסור הוא משום שמקפידין מלעשות בו תשמישים אחרים, וכל שמייחדו אף לתשמישין אחרים, בטל עיקר הקצאתו.

ונראה די"ל דטעם הגר"א והגרע"א וטעם הגר"ז משלימין זא"ז, והיינו דאם באנו להתיר משום שמייחד הכיס בעודו משמש למעות אף לתשמישים אחרים, הרי דזה הוי דבר שאין דרכו לייחד ולא סגי במחשבה, ונתחדש בזה, דלא סגי להתיר במה שאינו מקפיד בפועל לעשות בו תשמישים אחרים, אלא רק משום שהוא עומד גם לתשמישים אחרים, וע"כ בעי' לזה יחוד כדיני יחוד, וכל שאין דרכו בכך בעי' יחוד במעשה, ודו"ק, ואם באנו להתיר משום שמבטל הכיס מיחודו למעות, ותו ממילא ל"ה מוקצה מחמת חסרון כיס, הרי דע"ז אמרינן דאין הכלים יורדין במחשבה בעלמא, ודו"ק.

ואמנם לכאו' אי"ז מתישב במשה"ק הגרע"א ע"ד המג"א בחריות שגדרן לישיבה, שהרי התם ל"ה דבר שאין דרכו לייחד, ואפ"ה דן הגרע"א דניבעי בזה מעשה.

אך נ', דהנה באמת בלא"ה צ"ב ד' הגרע"א, שהרי התם אינו מבטל כלל יחודן לשריפה, שהרי אינו חושב עליהן לישיבה אלא בשבת זו, ואחר השבת ישרפם, וכיון שאינו מבטל כלל את יחודן, מ"ט יש לנו להצריך בזה מעשה.

אך נ' בביאור ד' הגרע"א, שהרי המג"א פירש הטעם והוא מד' המ"מ דמחשבת ישיבה מוציאה ממחשבת שריפה, והוצרך לזה משום דכל הא דסגי התם במחשבה, הוא משום דחריות איכא דקיימי לישיבה מתחילתן, וע"כ אף דהכא ייחדן לשריפה והי' בדין דלא יהני בזה מחשבה לישיבה, מ"מ כל שביטל יחודן לשריפה, הדר דינא שהן עומדין לישיבה, וע"כ שפיר עמד ע"ז הגרע"א דהיאך מהני מחשבתו לבטל יחודן לשריפה, וז"פ.

ולפ"ז שפיר כתב הגר"ז, דבנסרים דלא איתעביד בהו מעשה של הקצאה, ל"ב מעשה לייחדן לישיבה, דהגם דהא דבמוקצה מחמת חסרון כיס בעי' מעשה הוא משום שאין דרך לייחדו, כ"ז הוא אם באנו לייחדו לתשמיש אחר דאין דרך לייחדו לכך, אך אם באנו לבטל את יחודו הרי ל"ש ה"ט, וכל הא דל"מ לבטל את יחודו במעשה בעלמא, הוא משום שנתייחד לכך במעשה, וע"כ בנסרים דלא איתעביד בהו מעשה ונתייחדו לכך במחשבה בעלמא, שפיר יכול לבטל יחודן במחשבה, ותו ממילא הוו ככל נסרים שהן עומדין לישיבה, וז"ב.

אך באמת לכאו' עיקר ד' הגר"ז אין מתישבים בד' הרמ"א, שהרי אף דהוי דבר שאין דרכו לייחד, אך הרי יחוד לעולם מהני אף בדבר שאין דרכו לייחד, וא"כ מ"ט בעי' מעשה בכיס של מעות, ול"מ יחוד לעולם, וצ"ע בזה.

] ועפי"ז נ' בדין כלי שמלאכתו לאיסור?

] אמנם בעיקר הדין בזה, הנה כתב בחי' הריטב"א שבת דקכ"ה:, ז"ל, וסואר של קורות הי' וכו' ואפ"ה סבר רבי חנינא שלא הצריכם רבי מעשה, אבל גשוש קפיד עלי', פי' ובעי מעשה חשוב לדברי הכל, וא"ת וכיון דגשוש כלי הוא הא כל דכן דסגי ליה במחשבה להוציאו מידי הקצאה בעלמא והוה ליה כלי שמלאכתו להיתר, י"ל דל"ה גשוש גמור שנתקן כבר אלא עץ שהיה מוכן לתקנו לספינה, עכ"ל.

ומפורש בד' הריטב"א, דמוקצה מחמת חיסרון כיס, סגי לי' במחשבה בעלמא להוציאו מידי הקצאה ולעשותו ככלי שמלאכתו להיתר, ומחודש בדבריו עוד, דאף למ"ד דל"מ יחוד כלי אלא במעשה, כ"ז הוא בדבר שאינו כלי ואתינן לחשבו ככלי, אך דבר דהוי ככלי ורק דהוי מוקצה מחמת חסרון כיס, ודאי סגי במחשבה בעלמא להוציאו מידי הקצאה ולעשותו ככלי שמלאכתו להיתר.

] ויש להעיר עוד בזה, במש"כ המג"א ר"ס שי"ב דנייר חלק שייחדו בער"ש לקינוח מותר לטלטלו, ובגל' הגרע"א סימן ש"ח סכ"ב כתב דבעי' בזה יחוד לעולם, ובשו"ת שבה"ל ח"ה סימן נ"ו תמה ע"ז, דמ"ט ניבעי בנייר שמייחדו לקינוח יחוד לעולם, הרי אחר שמקנח בו פעם אחת תו לא חזי לכתיבה, אך נ' פשוט דמכוון הגרע"א הוא דלא סגי שמייחדו לקינוח שבת אחת אם יהא נצרך להשתמש בו, (ואם לא ישתמש בו יחזור ויכתוב בו), ועד"ז נ' גם לד' הר"ן דס"ל דביחוד לעולם לכו"ע ל"ב מעשה, ותיקשי דבמכניס מלא קופתו עפר הרי ודאי הוי יחוד לעולם, שהרי אחר שמשתמש בו פעם א' תו לא חזי וחשיב כיחוד לעולם, אך נ' המכוון דיתכן דמייחדו לשבת אחת לעשות בו צרכו, ואם לא יהא נצרך לו יזרקנו, וכה"ג הוי יחוד לשעה דלא מהני, וז"פ, והרי דאף דהוי מוקצה מחמת חיסרון כיס, מ"מ מהני בו יחוד במחשבה להתירו.

ולפמש"כ הגרע"א דכל הא דבעי' מעשה הוא רק בשייחדו ע"י מעשה, ניחא, דע"כ התם דייחדו במחשבה בעלמא ל"ב מעשה להתירו.

ועכ"פ לפ"ז מש"כ בספר מג"ס בבולי דואר שייחדם לאספם, דלדעת הגר"א אסור לטלטלם, הנה לפי האמור הדין מפורש בזה להיתר בנייר חלק שייחדו לקינוח, וע"כ אין מקום לאסור בזה.

ועי' לעיל שנתבאר דגם לדעת הגר"א י"ל דל"ב מעשה אלא בשייחדו למעשה, דל"ד לטומאה דמחשבה אינה מוציאה מידי מחשבה, דשאני מחשבה דטומאה דכי מעשה דמיא, וכמש"א בקידושין דנ"ט:.

. ואפילו לר"ש דלית ליה מוקצה, כיון דיחדן למעות הוי כעין מוקצה דגרוגרות וצימוקין

ספר הישר לר"ת (חלק החידושים) סימן רפא

כל הכלים. לא נחלקו אלא להוסיף. ואם תאמר מנין לנו שנחלקו באהל עראי הלא נאמר לפנים שמחלוקת משום בנין דאמרי' כמחלוקת כאן כן מחלוקת בנגר הנגרר והתם לאו תוספת אהל הוא ואמאי קאמר לא נחלקו וכו'. תריץ מדקמיפלגי בחלון שהוא סתום אויר ולא מיפלגי בנגר הנגרר בלבד ש"מ גם (באהל תוספת) [בתוספת אהל] פליגי. ונלמד (מתרתי) [דבתרתי] פליגי [פליגי] בתוספת אהל כדאמרי' ופליגי בנגר הנגרר דהא אמרי' לקמן כמחלוקת כאן כך מחלוקת בנגר הנגרר דר' אליעזר סבר דאם יש תורת כלי עליו אסור דהיינו נגר הנגרר ואפי' יש עליו תורת כלי אסור משום תוספת אהל ורבנן שרו (אם יש עליו תורת כלי מותר) דלתוספת עראי לא חיישינן ואפי' אם (יש) [אין] עליו תורת כלי מותר דהא בנגר לא בעינן שיהא קשור ולא שיהא שום תיקון אלא מחשבה בעלמא. והכא בין קשור בין (שאינן) [שאינו] קשור ודאי אמרי' דמותר. והוא שמתוקן. פי' שייחדו שיהא במחשבה בעלמא ולא עשה בו כלום מעשה וכן קנה שהתקינו בעל הבית להיות (פתוח) [פותח] ונועל בו במחשבה בעלמא בלא מעשה. וכן סוכי עצים וחבילי קוצים שהתקינן לפירצה במחשבה בעלמא. הרי הוכחתי דבתרתי פליגי

ספר הישר לר"ת (חלק החידושים) סימן רפד

כל הכלים, פקק החלון בזמן שקשור (נתלו) [ותלוי] פוקקין בו ואם לאו אין פוקקין בו, כגון שראשו מגיע לארץ כדמפרש בברייתא הדלת שבמוקצה וחדקים שבפירצה ומחצלת אין נועלין בה אלא אם כן גבוהין מן הארץ ר' אליעזר היא וכן ברייתא דקתני שקשורין ותלויין כולה ר' אליעזר היא דאסר בפקק החלון דאילו לרבנן בקשור בלבד סגי להו, ואע"פ שסתמא היא אין הלכה כאותה סתמא אלא כדפסיק לקמן, ועתה אפרשנה על העיקר כי מתוקן דאמר רשב"ג זהו במחשבה בעלמא ולא עשה בהן שום מעשה וכדלעיל דאיכא למאן דאמר שלא הצריכו ר' למעשה וכדאמרי' בפרק במה טומנין אתמר רב אמ' קושר ושמואל אמר חושב, ואמרי' בשלמא לשמואל הוא דאמר כרשב"ג, שרשב"ג שרי בטילטול (ו)במחשבה בעלמא, ור' יוחנן פסיק הלכתא דלא צריך לקשר ולהיות תלוי אלא מתוקן אע"פ שאינה קשורה ותלויה, ובהאי ודאי פליג(י) עליה דתיקון של מחשבה אינה כלום אלא צריך תיקון גמור שיעשה מעשה ויתקננו לצורך כך כי שום דבר אינו מתוקן בהכנה אלא אם כן יתקננו לפי מה שהוא צריך לו, אם הנגר [כדרך] שהוא (צריך) רגיל לעשות לו כמו גלוסטרא או תיקון שהוא נראה נגר כדאמר ר' יוחנן לעיל ור' יוחנן אמר הצריכו ר' למעשה כמו צאו ושפשפום או למדום כענין הראוי לישיבה, וכן קאמר בנגר, דנגר סתם שבכאן הוא כמו שנקח מן העצים ואין עליו שום מעשה ואין בו היכירא כלל, ואני למד דבר זה מכמה ראיות שר' יוחנן לא תורת כלי ממש בעי אלא כלומר שיהא עליו תורת כלי לכך לכסות בו, כי כיסוי זה אינו אלא דף בעלמא ולא מתוקן על ידי מעשה לכך, שהרי בעל כרחך ר' יוחנן אינו מחסר בנגר יותר מבשאר ואינו מצריך בנגר תיקון יותר מלשאר, כי לא מצינן ר' יוחנן שאמר והוא שיש תורת כלי עליו אלא בכיסוי והתם בעל כרחך אינך יכול לומר שתורת כלי עליו לשאר מלאכות דאם כן צריכא למימר דעד כאן לא פליג ר' אליעזר דבעי קשירה אלא לגבי אהלים ומשום בנין אבל גבי שאר דברים לא פליג, שהרי שאר דברים לא תמצא תנא שחולק בכך שלא יהו העצים וכל דבר ניטלין (ו)על ידי מעשה תיקון שיתקנם לאותו מעשה כדלעיל, (בההיא) [בהדיא] אמר ר' יוחנן גופיה והצריכו ר' למעשה מאי אמר להו צאו ולמדום כו', הרי שאינו כלי אלא למה שצריכים שיתקנם דהא (ל)כל המחמיר זהו תנא קמא דרשב"ג דקשרי בקישור בעלמא, ועוד [אי] תורת כלי עליהן ממש צריכה למימר הא שנינו כל הכלים ניטלין לצורך גופן, ועוד הא קתני לעיל גבי שידה תיבה ומגדל שניטלו דלתותיהן שניטלין בשבת, והתם [לא] (אמרי') פיר' ר' יוחנן והוא שיש עליו תורת כלי, והמבין יבין בדברי' הללו כי פשוט הוא שעיקר דברי ר' [יוחנן] אינו אלא שיהו מתוקנין לכך, מעתה צא ודקדק הואיל ובאנו לכך שר' יוחנן לאו תורת כלי ממש בעי אלא מעשה וכתנא קמא דרשב"ג אית ליה הרי שהנגר אין צריך אלא שיתקננו לכך שיהא נראה וראוי להיות נועל בו כשאר או שיקשרם, דהא פסקי' הלכתא בעירובין כר' יהודה, ופסק זה לא פליגא [א]ההוא אלא ההוא כגון שאינו מתוקן (בעלמא במחשבה) [אלא במחשבה בעלמא] על כן צריך קשירה, כי זהו מעשה כגון מעשה של חריות ואפי' נגרר, וכלל של דבר לא חיישי' למוסיף אלא שצריך תיקון ומעשה לכל דבר המוקצה זהו תיקונו של נגר, או יעשנו (בעור) שיהא ראוי לנעול בו או יקשרנו, ונגר שיש גלוסטרא לאו כלי אלא משום תיקון שיראה לנעול בו, וזה ששואל עשה לו בית יד מהו אמר ליה בוכנא קאמרת, כלומ' לזה אינו צריך כלום, מכלל דבהאי דבר פשוט הוא שמותר לדברי הכל חוץ מר' אליעזר דטעמא משום דמוסיף אבניין, וכן הלכה, ואין הלכה כמו שפוסק בפרק במה טומנין הוא תני לה [והוא אמר לה] הלכה כר' שמעון בן גמליאל, (והלא) [ולא] כוונו בדבר, וכן מצינו בבשר על גבי גחלים שפוסק כן, הא דתניא קנה שהתקינו בעל הבית כו' רשב"ג אומ' מתוקן אע"פ (שאינן) [שאינו] קשור ותלוי הלכתא כרבן שמעון גמליאל או לא, כך ראינו דהלכה כרשב"ג דסבר ר' יוחנן כוותיה, דאמר רב יהודה בר רב שילא אמר רב אסי אמר ר' יוחנן הלכה כרשב"ג (מי) [ומי] אמ' ר' יוחנן הכי וכו', סבר דהכי קאמ' הא דאמרי' אם היה מתוקן אע"פ שאינו קשור ותלוי פותח ונועל בו, עכ"ל.

ספר הישר לר"ת (חלק החידושים) סימן שיז

פקק החלון בזמן שהוא קשור ותלוי פוקקין בו ואם לאו אין פוקקין בו, כגון שראשו מגיע לארץ כדמפרש בבריתא, (ואמתני') ומתני' דהדלת שבמוקצה וחדקין שבפירצה ומחצלת אין נועלין בהן אלא אם כן גבוהין מן הארץ (ו)ר' אליעזר היא, וכן בריתא דקתני שקשורין ותלויין נועלין בהן בשבת כולה ר' אליעזר דקאסר בפקק החלון, שאילו לרבנן בקשור בלבד סגי (ליה) להו, ואע"ג שסתמא היא אין הלכה כאותה סתמא אלא (כפסקינן) [כדפסקינן] לקמן, ועתה אפרשנה על העיקר כי מתוקן שאמר רשב"ג זהו במחשבה בעלמא ולא עשה בהן שום מעשה וכדלעיל דאיכא למאן דאמר שלא הצריכן ר' מעשה וכדאמרי' בבמה טומנין אתמ' רב אמר קושר ושמואל אמר חושב, ואמרי' בשלמא לשמואל הוא דאמר כרשב"ג, הרי לך בהדיא שרשב"ג שרי בטילטול במחשבה, ור' יוחנן פסיק הלכתא דאין צריך לקשור ולהיות תלוי אלא מתוקן אע"פ שאין קשור ותלוי, ובהא ודאי פליג ר' יוחנן עליה דתיקון של מחשבה אינו כלום אלא צריך תיקון שיעשה בו מעשה ויתקננו לצורך כן כי שום דבר אינו מותר בהכנה אלא אם כן יתקננו לפי מה שהוא צריך לו, אם הנגר כדרך שהוא רגיל להיות ולעשות לו כמו גלוסטר' או תיקון שהוא נר' נגר כדאמר ר' יוחנן לעיל ור' יוחנן אמר הצריכו ר' מעשה כמו צאו ושפשפום או למדום כענין הראוי לישיבה, וכן קאמר בנגר, כי נגר סתם שבכאן הוא כמו (שנקבע) [שנבקע] מן העצים ואין עליו שום מעשה ואין בו היכירא כלל, ואנו למדין דבר זה מכמה ראיות שר' יוחנן לאו תורת כלי ממש בעי אלא כלומר שיהא תורת כלי עליו לבד לכסו' בו, כי כיסוי זה אינו אלא דף בעלמא ולא מתוקן על ידי מעשה לכך, שהרי בעל כרחך ר' יוחנן אינו מחסר בנגר יותר מבשאר ואינו מצריך בנגר יותר תיקון מבשאר, כי לא מצינו שאמ' ר' יוחנן [והוא] שתורת כלי עליו אלא בכסוי והתם בעל (כרחין) [כרחך] (אינו) [אינך] יכול לומר תורת כלי עליו לשאר מלאכות דאם כן צריכה למימר דעד כאן לא פליג ר' אליעזר דבעי קשירה אלא (על גבי) [לגבי] אהלים משום בנין אהל גבי שאר דברים לא פליג, שהרי לא תמצא תנא שחולק בכך שלא יהו העצים וכל דברים (ה)ניטלים (ו)על ידי מעשה (והתיקון) [תיקון] (שיתקנום) [שיתקנם] לאותו מעשה כדלעיל, בהדיא אמר ר' יוחנן גופיה והצריכו ר' מעשה (מדאמר) [מאי אמר] צאו ולמדום כו' שהרי אינו כלי אלא למה שהן צריכין שיתקנם דהא כל המחמיר זהו תנא קמא דרשב"ג דקשרי בקישור בעלמא, ועוד אי תורת כלי עליהן ממש צריכה למימר הרי שנינו כל הכלים ניטלין לצורך גופן, ועוד הא קתני לעיל גבי שידה תיבה ומגדל שניטלו דלתותיהן שניטלו בשבת, והתם לא פירש ר' יוחנן והוא שתורת כלי עליהם, והמבין יבין, כבר כתבתי למעלה במסכת שבת בכל הכלים,

שולחן ערוך הרב אורח חיים סימן שח

שולחן ערוך הרב אורח חיים קונטרס אחרון סימן רנט

(א) מקפיד כו'. לכאורה אין ללמוד זה ממוקצה מחמת חסרון כיס דבעינן שיקפיד עליו, דהתם תורת כלי עליו, אבל הכא אם לא ייחדן להטמנה, כיון דודאי עתיד להחזירן להפתק כדפרש"י שוב אין תורת כלי עליהם, כדמשמע בהדיא ברש"י ור"ן גבי מוכין עיין שם, ואם כן יש לומר דאף אם אינו מקפיד למיזגא עלייהו (עיין בגמרא), דעל כרחך בקפידא כזו מיירי המג"א מדמייתי מסי' ש"ח, מכל מקום כיון שאינם עומדים לכך אלא לסחורה אסור לטלטלם, כמו [נ]דבך של אבנים, שאף שבודאי אין מקפידים עליהם לישיבה בעלמא (דאם לא כן הוה להו להפוסקים לפלוגי בהכי בין חריות לאבנים ולמה כתב המגיד משנה שלהרי"ף נדחה דין האבנים לגמרי מדין החריות ולהרמב"ם חילק בענין אחר כמ"ש הב"י בסי' ש"ח), ואפילו הכי אסור לטלטלן משום דלא קיימי להכי, כמ"ש המגיד משנה וב"י ומג"א סי' ש"ח.

ואף אם תימצי לומר דהמג"א סמך על הרמב"ם נגד רש"י ור"ן דכתב בפרק כ"ו דגיזין אסורין משום מוקצה מחמת חסרון כיס, מכלל דסבירא ליה דמשום קפידתו לא פקע תורת כלי מהן הואיל והן ראוין למיזגא עלייהו, רק שאסורים מחמת קפידתו, ואם כן הוא הדין להפתק לדידן כשטמן בהן. זה אינו, דבהפתק מודה הרמב"ם, דכיון שהקצם לסחורה ביטלם מתורת כלי אף שאין מקפיד להשתמש בהם גם כן תשמיש אחר, מידי דהוה אליבני דשרגינהו, שאין האיסור בהם אלא משום דביטלם מתורת כלי בסידורם, (ולא) משום מוקצה מחמת חסרון כיס, דאין דרך להקפיד לישב עליהם למעלה, במכל שכן מנדבך של אבנים דחשיבי מינייהו כמבואר במלחמות פרק י"ז. ועוד דבהדיא פירש המג"א עצמו שם בס"ק ל"ו משום דליכא תורת כלי עלייהו, ואם כן הוא הדין לגיזין שהקצם לסחורה אף אם אינו מקפיד עליהם כלל. וכן המג"א עצמו בסימן ש"ח סק"ג ומ"ח לא הזכיר קפידא כלל.

אלא שלכן נתחכם המג"א להביא ראיה מסי' ש"ח סכ"ה, ולכאורה אינו ענין לכאן, אבל כוונתו למה שכתב רמ"א שם דעורות של דקה דלא חזו למיזגא עלייהו אם חשב עליהם מבעוד יום מותר לטלטלם, אע"פ שאין תורת כלי עליהם, שהרי אינן ראויין אפילו למיזגא עלייהו, וגרועין מגיזין שהקצם לסחורה אבל ראויין למיזגא עלייהו, ואלו אינן ראויין, ואפילו הכי מהני בהו מחשבה בעלמא. ואף אם תימצי לומר דרמ"א שם לשיטתיה אזיל דגם באבנים סבירא ליה דמהני מחשבה, אבל להב"י דסבירא ליה גבי אבנים דבעינן יחוד אם כן הוא הדין לגיזין, מכל מקום גם בגיזין כיון שטמן בהם עשה בהם מעשה כמו שכתב הב"י כאן. והמג"א לשיטתיה אזיל, שבסי' ש"ח ס"ק מ"א מ"ב (עיין שם ודו"ק) סבירא ליה כהמגיד משנה דהסידור הוה מעשה (דלא כב"י שם ודו"ק) ומועיל גם באבנים בלא ייחוד, ואם כן למה צריך יחוד בגיזין ואמאי קתני כיצד הוא עושה כו', עיין סי' ש"ח בפנים ודו"ק (אלא שלא רצה המג"א להביא ראיה מדברי עצמו, אלא מהשו"ע, ולכן הביא מסעיף כ"ה שם) (והשתא אתי שפיר הא דבסי' ש"ח לא הזכיר קפיד, משום דהתם לא מיירי בטמן בהם ודו"ק), אלא על כרחך צריך לומר דהכא שאני דקפיד עלייהו והוה ליה מוקצה מחמת חסרון כיס.

ואף אם תימצי לומר דמוקצה מחמת חסרון כיס נמי סגי במעשה זו, מכל מקום מעשה חדא לא עבדא תרתי לאעיולא תורת כלי ולאפוקי ממוקצה דחסרון כיס. דמחשבה גרידא לא מהני למוקצה מחמת חסרון כיס, דכיון דקפדי עלייהו בוודאי לאו אורחיה לייחודיה להכי, ובכהאי גוונא לא מהניא מחשבה עיין סי' ש"ח. וכן משמע בהדיא סי' ש"י ס"ז בהג"ה דבעינן מעשה עיין שם במג"א. ולא דמי לנסרים של אומן, משום דלא אתעביד בהו מעשה של הקצאה. אי נמי משום דאיהו הוא דקפיד אבל בעל הבית דאינהו רובא דאינשי לא קפדי, ונמצאת קפידתו באה ע"י מחשבתו שחשב עליה למוכרה, לכך היא נפקעת ג"כ ע"י מחשבה בעלמא, כמ"ש המגיד משנה והשלטי גיבורים, מה שאין כן דרובא דאינשי מקצי להו לסחורה, כשעדיין לא טמן בהם. ואף לר"ן דפליג צריך לומר דמודה, בנסרים שאני לענין אורחייהו ליחודי, דכיון שמצד עצמם ראויות ליחודי לתשמיש כמו של בעל הבית, אלא שהאומן מקפיד עליהם, לכך נפקע ע"י מחשבתו כמו בחריות, ולא פליג אלא במידי דאורחיה, דסבירא ליה דכל שכן הוא.

(ומיהו ממה שכתבו האחרונים גבי סכין של מילה דאסור להחזירו לביתו אלא אם כן עודו בידו, עיין מג"א סי' של"א שכתב כן בשם הרמב"ן ורבינו ירוחם, אף שמאתמול היתה דעתו להחזירו לביתו, לא מוכח מידי דגבי מוקצה מחמת חסרון כיס לא מהני מחשבה בעלמא, דהתם לא חשב עליו להשתמש בו כלום. עיין ב"י ומג"א סימן ש"ח סקי"ח):

ל' הרמב"ם פכ"ה נ' להדיא דבאבנים שלמדום אין מותר לטלטלן אלא לצורך ישיבה, ואילו בחריות מותר לטלטלן לכל צורך, עייש"ה בלשונו, וזה כמש"כ הגר"ז בסימן ש"ח סנ"ב עיי"ש.