מ_מ פרק בכל מערבין
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

ח' סיון ע"ח

דף מס' 1

**כ"ו ב' -** **בכל מערבין,** בפירש"י כתב דאיירי בעירובי חצירות ותחומין, וכ"כ בפי' ריו"נ, והתוס' וש"ר תמהו ע"ז דבעירובי חצירות בעינן פת לכו"ע,[[1]](#footnote-2) - ובהגה' הב"ח כתב בדעת רש"י, דכן מוקי לה לקמן פ"א א', וכ"כ הב"ח בסו"ס שס"ו, והוסיף דהיינו לדעת רבה התם, ועיי"ש שכתב לדינא דלפ"ד רש"י וריו"נ מהני עירוב בדיעבד בכל דבר מזון, וכתב כן גם בדעת הטור, - אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן י"ד כתב דלמסקנת הסוגיא לקמן שם לכו"ע אין מערבין אלא בפת, וכמש"כ התוס' וש"ר, אלא דרש"י פירש כהס"ד דהתם דלתנא דמתניתין מערבין עירובי חצירות בכל מילי,[[2]](#footnote-3) וכאשר כ"ה דרכו של רש"י לפרש לפי הס"ד, וכמש"כ התוי"ט בפאה (פ"ב מ"ב) ובכ"ד (שבת פי"א מ"ב, יבמות פ"ט מ"ג, נדרים פ"ו מ"ה, ב"ק פ"א מ"ב, נדה פ"ב מ"א ומ"ד), ועמש"כ בזה התפא"י בהקדמתו למכילתין.[[3]](#footnote-4)

\***והכל ניקח בכסף מעשר חוץ מן המים ומן המלח,** בפירש"י כתב דהוא משום דלאו פרי מפרי הוא, וכ"כ בפי' ר"ח לקמן כ"ח א', אך הרמב"ם בפיהמ"ש מע"ש פ"א מ"ה כתב דהוא משום דאינם גידו"ק, לפי שהמים יסוד פשוט ואינו רובה מן הארץ, והמלח אדמה שרופה הוא, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ד דהא דאין מערבין במים ומלח הוא משום דאין גידולו מן הארץ, וכ"כ הסמ"ג בעשין קל"ו, ועמש"כ בזה התוי"ט במע"ש שם מ"ג, ועי' עוד בבאר שבע בתשו' סימן ג' שתמה ע"ד הרמב"ם והסמ"ג.

\*המקד"ד בזרעים סימן נ"ח סוסק"ד הק' ע"ד הרמב"ם, דמלח בלא"ה אינו ניקח בכסף מעשר, משום דאינו אוכל, כמבו' בב"ב כ' א' דאינו מקב"ט, כמו שפירש"י שם ד"ה מלח והתוס' שם ד"ה והמלח, ויש להוסיף, דלכאו' מלח הוי ככל מידי דעביד לטעמא דאינו ניקח בכסף מעשר, וכמו שאמרו בנדה נ"א ב', וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ט.[[4]](#footnote-5)

\***הנודר מן המזון מותר במים ומלח,** בתוס' הגרע"א הביא מתשו' מהרי"ק סימן צ"ט שעמד בזה דמ"ט לא תני הנודר מן המזון אסור בכל חוץ ממים ומלח, דומיא דהא דתני ברישא, והוכיח מזה דכן דרך התנא, ודלא כמש"כ השואל שם, ועיי"ש שכתב דאין לומר דל"ה בעי למיתני הכי דא"כ הוה משמע דבכל ענין הוא מותר במים ומלח, דומיא דאיסור דשאר מילי, ואין הדין כן, דהוא אסור במים ומלח מעורבין, דומיא דמה שאמרו לקמן כ"ז א' דמערבין במים ומלח מעורבין, דמסתברא מילתא דהוא מותר אף במים ומלח מעורבין, דאע"ג דלענין עירוב איקרי מזון כשהן מעורבין, היינו משום דרגילות לטבל בהן פיתא, ושפיר מחזי כקובע שם דירתו כיון שנתן שם דבר הראוי לאכול עם הפת אע"ג דמצ"ע לא חזי למידי, אבל לענין נדר, כיון דלא זייני מצ"ע כלל אף כשהן מעורבין יחד, הדעת נותנת דשרי.

**מערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה,** בפירש"י כתב דאיירי בעירובי תחומין, אך הרמב"ם בפ"א מעירובין הי"ד פירשה בעירובי חצירות ושיתופי מבואות, וכ"כ השו"ע בסימן שפ"ו סי"ד, - והעצי אלמוגים שם סק"כ עמד ע"ד רש"י דמ"ט לא פירשה על עירובי חצירות, וכמו שפירש ברישא דאף עירובי חצירות מערבין בכל מילי, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה בביאורים לחי' המאירי אות ב'.

בפירש"י כתב דהא דמערבין לנזיר ביין, הוא משום דחזי לאחריני, וכיון דמזונא הוא גבי אחריני שרו לי' רבנן, ומשמעות הדברים דהוא קולא שהקילו חכמים, כיון דעיקר הא דבעינן עירוב הוא מדרבנן, - ובתשו' משכנות יעקב או"ח סימן קכ"ח כתב, דטעמא דסומכוס דאין מערבין לישראל בתרומה, הוא משום דס"ל דתחומין דאורייתא, וע"כ בעינן מידי דחזי לדידי', ועיי"ש מש"כ לפ"ז בישוב פירש"י בפסחים.

בפירש"י בפסחים כ"ג א' פירש דהא דמערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה הוא משום דאי בעי מיתשיל, והתוס' שם פירשו דהוא משום דחזי לאחריני, וזה כמש"כ רש"י במשנתינו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, - ובחי' הגרע"א שם ובסוגיין תמה ע"ד רש"י מסוגיית הגמ' לקמן כ"ח א' דמבו' דטעמא דת"ק הוא משום דחזי לאחריני, וגם עמד על סתירת דבריו לפירושו הכא, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה התפא"י בבועז, ויתבאר בזה בעזה"י לקמן ל' ב'.

התפא"י בבועז הק' דהיאך מערב ישראל בתרומה, הרי אינה שלו, דאף דיש לו בה טוה"נ, הרי טוה"נ אינה ממון,[[5]](#footnote-6) ועיי"ש במש"כ לדון דמכח הא דהואיל ואי בעי מיתשיל, חשיב כדידי', ועמש"כ בתפארת יעקב שם.[[6]](#footnote-7)

\*בחי' חת"ס פסחים כ"ג א' הק' לדעת המפרש בנזיר ד' א' דקידוש על היין דאורייתא ומותר לנזיר לקדש על היין ולשתות, וכ"כ התורי"ד בפסחים ק"ו א' בשם כמה מן הקדמונים, דא"כ ודאי דמערבין לנזיר ביין, שהרי הוא ראוי לו עצמו לקדש עליו, ובסוגיית הגמ' לקמן ל' ב' מבו' דכל הא דמערבין לנזיר ביין הוא משום דחזי לאחריני או משום דאי בעי מיתשיל, ובסו"ד כתב בשם המהר"א בינגא, דלא שוו בשיעורייהו, דקידוש ברביעית, ועירוב ב' רביעיות, ונתחדש לפ"ז, דלא סגי במה דכל חלק מן העירוב ראוי, אלא אם אין כולו יחד ראוי, אין מערבין בו.

**ולכהן בבית הפרס,** בפירש"י כתב דסתמא הוא ולא סומכוס קאמר לה, והא דאין מערבין לכהן בבית הקברות, הוא משום דלא מצי למיזל ולמישקלי' ומיכלי' התם, ול"מ לקנות שביתה שם, ועד"ז כתבו התוס' דאף לת"ק ל"מ לערב לכהן בבית הקברות, משום דהוי הוא במקום אחד ועירובו במקום אחר, - אך בפירש"י לקמן ל' ב' ד"ה שמי' אהל כתב דהא דאין מערבין לכהן בבית הקברות, אתיא כסומכוס דאמר מידי דחזי לי' בההיא שעתא בעינן, וכ"כ הריטב"א שם, והרא"ש בסימן ב' נחלק ע"ד רש"י דאתיא אף כרבנן, דגם לדידהו בעינן שיוכל המערב להגיע לעירובו, וצ"ע בסתירת ד' רש"י, ויתבאר בעזה"י במקומו.

בפירש"י כתב דהא דמערבין לכהן בבית הפרס, הוא משום דספיקא דרבנן הוא ויכול ליכנס ע"י ניפוח, והתוס' הק' דאף ע"י ניפוח לא התירו אלא במקום כרת, וכתבו דהכא דליכא אלא חשש לאו, לא העמידו דבריהם במקום מצוה,[[7]](#footnote-8) דאף אם מערבין לדבר הרשות, אורחא דמילתא לערב לדבר מצוה.

והריטב"א לקמן ל' ב' כתב דזימנין דהתירו חכמים לכהן ליכנס לבית הפרס אף בלא ניפוח דאוקמוה רבנן אדאורייתא, וגם הכא אוקמוה רבנן אדאורייתא ואמרינן דאי בעי עייל התם בלא ניפוח ושקיל עירובי' ואכיל,[[8]](#footnote-9) וכ"כ התוס' בבכורות כ"ט ב' ד"ה היכי אזיל בדעת השאילתות, דאם אין מערבין אלא לדבר מצוה, התירו לו ליכנס אף בלא ניפוח.

**כל שנישא ע"ג הזב טמא,** בפירש"י כתב דהוא מדין טומאת עליונו, והתוס' הרא"ש והריטב"א כתבו דלפ"ז נלמד דטומאת עליונו נוהגת בכל דבר, וכדתנן ד"כל" הנישא ע"ג הזב טמא, וכ"כ הר"ש בזבים פ"ה מ"ב, - אך התוס' כתבו דאף אם איירי מתניתין בלא היסט והא דטמא הוא מדין עליונו, י"ל דאין עליונו נוהג בכל דבר, והוי דומיא דמשכב ומושב שאינו נוהג אלא בדבר הראוי לכך, והתוס' הרא"ש כתב דהיינו דבר הראוי להעלותו עליו, וכ"כ הר"ש שם.

ובביאור הצד דאין עליונו נוהג בכל דבר אלא בדבר הראוי לכך, נחלקו רבוותא, דהמהר"ם כתב דהיינו דבר הראוי להיות נישא ע"ג הזב, אך התורת חיים נקט דהיינו כלי המיוחד להיות ע"ג האדם לצורך האדם, דומיא דראוי למשכב ומושב דהוא כלי המיוחד לשמש את האדם בישיבה, וכ"נ בד' הגאו"י, וכן נקטו המקד"ד בטהרות סימן מ"ח סק"א והחזו"א בכלים סימן א' סק"ב, וכ"ה משמעות ד' הריטב"א בנדה ל"ב ב'.[[9]](#footnote-10)

והתו"ח הק' לפי דבריו ע"ד התוס', דאם איירי מתניתין בטומאת עליונו ואי"ז נוהג בכל דבר, א"כ נמצא דכל שנישא ע"ג הזב הזב וכל שהזב נישא עליו דין אחד להם דבתרווייהו אינו טמא אלא בדבר הראוי לכך, וא"כ מ"ש דגבי כל שנישא ע"ג הזב קתני טמא וגבי כל שהזב נישא עליו קתני טהור חוץ מן הראוי למשכב ומושב, ועוד דודאי דברים שאינם ראויים לכך מרובין מדברים הראויים לכך, ואם אין טומאת עליונו אלא בראוי דוקא, א"כ מאי כל דקאמר, דאף דאין למדין מן הכללות, היינו רק היכא דרובא דמילי בההוא כללא נינהו, אך אם רק מיעוטא הוו בכלל, לא שייך למיתני לישנא דכל, ועי' בגאו"י במשה"ק עוד ע"ד התוס', - אך המהר"ם כתב לפי דבריו, דזהו דתני כל הנישא ע"ג הזב טמא וכל שהזב נישא עליו טהור חוץ מן הראוי למו"מ, והיינו משום דרוב דברים ראויים להיות נישא ע"ג הזב, ולכן קתני כל שנישא ע"ג הזב טמא, וניחא דנקט לישנא ד"כל", כיון דרוב הדברים נטמאין בטומאת עליונו, אבל רוב הדברים אינן ראוים להיות הזב נישא עליהן כ"א אותן הדברים הראויים למשכב ומושב, ולכך קתני כל שהזב נישא עליו טהור חוץ מן הראוי למו"מ.

\*הריטב"א בסוגיין כתב, דעליונו של זב אינו נוהג בכל דבר, אלא בדבר הראוי למשכב ומושב, ולא תלי במה שראוי להיות עליונו, וכתב דילפינן לה מדאפקי' רחמנא לטומאת עליונו בלשון כל אשר יהי' תחתיו, למדרשי' נמי כפשטי' שראוי להיות תחתיו דזב.

התוס' כתבו דטומאת היסט הוא רק כשמסיטו כולו, וכמו שאמרו איזהו מגעו שהוא בכולו זה הסיטו, וכ"כ התוס' בנדה ל"א ב' ד"ה תחתון כעליון, אך בפי' הראב"ד לתו"כ זבים פר' ד' הי"ד כתב דזב המסיט את מקצת הטהור טמא הטהור בהיסט הזב, וכתב דילפינן לה מדכתיב וכל אשר יגע בו הזב וידיו לא שטף במים, והאי מגע היסט הוא, ואפקי' רחמנא בל' נגיעה למימר דהאי היסט במשהו, - והמקד"ד בסימן מ"ח סק"א והחזו"א בזבים סימן ד' סק"ז כתבו דאף לדעת התוס', כ"ז הוא בזב המסיט מקצת מן הכלי, אך כל שהסיט מקצת מן האדם, ה"ה נטמא, ועיי"ש במקד"ד במש"כ לפרש הטעם בזה, - ועי' עוד בחי' הגר"ח בפ"ח ממטמאי מו"מ שכתב דאף דבדין היסט בעינן שיחול ההיסט על כל החפץ, מ"מ אף דבר שנישא מקצתו ע"ג הזב נטמא מכח דינא דאבן מסמא, ואכמ"ל.

\*ממה שהוצרכו התוס' לפרש דהנפ"מ בין טומאת היסט לטומאת עליונו, הוא דבטומאת היסט בעינן שיסיט את כולו, מבו' דס"ל דכל דבר הנישא כולו ע"ג הזב טמא משום היסט אף אם לא הזיזו ממקומו, ונחלקו בזה הראשונים, ואכמ"ל, וע"כ הא דבעינן לטומאת עליונו, ואינו טמא משום היסט, הוא כשלא הסיט את כולו, - ובד' הראשונים מצינו כמה דרכים בהא דבעינן לטומאת עליונו ואי"ז טמא משום היסט, עמש"כ התוס' הרא"ש והריטב"א בסוגיין, והרמב"ן בנדה ל"ג א' והרשב"א והריטב"א שם ל"ב ב', ואכמ"ל, - ועיי"ש בד' הריטב"א במש"כ לפרש להא דבעינן לטומאת היסט, ולא נפקא לן מדין עליונו, אם טומאת עליונו נוהגת בכל דבר, ועמש"כ בזה החזו"א בזבים סימן ד' סק"ז, ואכמ"ל.

**וכל שהזב נישא עליו טהור,** התוס' כתבו בשם ר"ת, דהיינו דטהור מטומאה חמורה, אך טמא טומאה קלה, וכ"כ בתשו' הגרע"א (שהביא התפא"י בריש כלים) בדעת רש"י בכ"ד דכלים נטמאין במשא הזב, דבע"כ דהא דתנן דכל שהזב נישא עליו טהור, היינו דטהור מטומאה חמורה, - והגאו"י הק', שהרי הא דתנן ברישא דכל הנישא ע"ג הזב טמא, היינו טומאה קלה לטמא אוכלין ומשקין, וא"כ בע"כ דהא דתני דכל שהזב נישא עליו טהור, היינו דטהור אף מטומאה קלה, וביותר קשיא מהא דתנן חוץ מן הראוי למשכב ומושב והאדם, והרי אדם הנושא את הזב אינו טמא אלא טומאה קלה, ובע"כ דהא דתנן דכל שהזב נישא עליו טהור, היינו דטהור אף מטומאה קלה, - והאו"ש בפ"ו ממטמאי מו"מ ה"ה ובמשך חכמה ויקרא ט"ו כ"ג כתב בדעת ר"ת, דס"ל כמש"כ שם בדעת הראב"ד שם דעליונו של זב מטמא כלי שטף כ"ז שלא פירש ממטמאיו, וזהו דתנן דכל הנישא ע"ג הזב טמא, דה"ה טמא טומאה חמורה כ"ז שלא פירש ממטמאיו, וכל שהזב נישא על גביו טהור מטומאה חמורה אף קודם שפירש ממטמאיו, ולפ"ז ניחא גם הא דתני חוץ מן הראוי למו"מ והאדם, דהאדם הנושא את הזב טמא טומאה חמורה כ"ז שלא פירש ממטמאיו, ומשא"כ שאר כלים הנושאין את הזב אינם טמאין טומאה חמורה אף קודם שפירשו ממטמאיהן.

\*ובעיקר דעת ר"ת דאף דבר שאינו ראוי למשכב ומושב נטמא טומאה קלה, יש להסתפק אם הוי זה טומאה בפנ"ע, או דהוי זה מדין טומאת מדרס, ואך דכל הא דילפינן מקרא דטומאת מדרס היא רק בדבר הראוי למדרס, הוא רק לטמאות טומאה חמורה, ובמק"א נת' ללמוד מתוספתא שהביא הר"ש בזבים פ"ד מ"ו, ומתו"כ זבים פר' ג' ה"ג, דטומאה זו היא מדין טומאת מדרס, וע"כ אינה נוהגת באוכלין ומשקין,[[10]](#footnote-11) ואכמ"ל.

**האוכף טמא מושב והתפוס טמא מרכב,** בעיקר הא דאין התפוס טמא אלא מרכב, ולי"ב לטומאת משכב, ונפ"מ דהנוגע בו אינו מטמא בגדים, וכדתנן בפ"ק דכלים מ"ג, ושם פכ"ג מ"ג, צ"ב, דהרי טומאת משכב ומושב, היא אף בכלי המיוחד לעמוד או ליתלות או לישען עליו, וכדתנן בכלים פכ"ג מ"ב ושם פכ"ו מ"ד וכן מצינו עוד בכ"ד, וא"כ מ"ט מרכב אינו טמא בתורת משכב ומושב, גם צ"ב מ"ש האוכף דטמא מושב, מהתפוס דטמא מרכב.

ונחלקו בזה הראשונים, דדעת הר"ש בפי' מכת"י פכ"ג מ"ב דמרכב קרי לאותן שאין יושבין עליו אלא בדרך רכיבה בפיסוק רגליו, וע"כ האוכף טמא מושב, משום שהוא משמש לישיבה שלא בדרך פיסוק רגלים, אך התפוס טמא מרכב, משום שהתפוס אינו משמש אלא כשרוכב כדרך רכיבה, וכ"כ הריטב"א בסוגיין בשם התוס',[[11]](#footnote-12) וכ"ה באלי' רבה בפ"ק דכלים מ"ג, - אך הריטב"א כתב בדעת הר"ח ורש"י, דטומאת מרכב היא בדברים שאינם עשויין לישיבה, אלא לישען עליהן בשעת הרכיבה, וע"כ האוכף שיושבין עליו בשעת הרכיבה, מטמא טומאת מושב, והתפוס שכשרוכב תופס בו, טמא מרכב, ובפי' ר"ח בסוגיין כתב עוד, דאף הדברים שאוחז בידו בעת שהוא עולה לרכוב, טמאין מרכב וכ"כ הר"ן בריש פסחים, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בכלים פכ"ג,[[12]](#footnote-13) - ולב' דעות אלו הוי זה גזה"כ דאף דכל דבר המיוחד לעמוד או לישען עליו טמא מושב, מ"מ דבר המיוחד לרכיבה, אינו טמא אלא מרכב, ועי' בחזו"א כלים סימן כ"ז סק"ח.

\*ובפי' הראב"ד לברייתא דר' ישמעאל כתב, דהא דמרכב אינו טמא משום משכב ומושב, הוא משום דאינו עשוי לרכיבה לבדה, אלא פעמים הוא עומד למשא, ובשעת המשא אין שם רכיבה,[[13]](#footnote-14) ובפירושו לתו"כ פר' זבים פ"ג הי"א פירש דמה"ט הוא דהאוכף טמא מושב, משום דהאוכף עשוי לישיבת אדם ואינו עשוי למשא, עיי"ש, - ועי' עוד בפי' הרמ"ה לברייתא דר' ישמעאל, ואכמ"ל.

\*בפירש"י כתב דתפוס הוא תפוס דאוכף שכשרוכב תופס באותו העץ, והחזו"א בכלים סימן כ"ז סק"ט כתב דמזה למדנו דמרכב טמא אף בשאינו עשוי לישען רוב גופו עליו, והוא נטמא ע"י האחיזה לחודה, וכתב להוכיח כן עוד, דאם יש בו השענת רוב גופו, א"כ הוא בכלל משכב ומושב, כדפריך מעיקרא דאי דיתיב עלי' היינו מושב ופירשו התוס' דהוא משום דכל עניני ישיבות בכלל מושב דמתניתין, וכ"נ בד' האלי' רבה בריש כלים, - אך צ"ע, דלהדיא תניא בתו"כ פר' זבים פ"ג הי"ב דאין המרכב טמא עד שינשא רובו עליו,[[14]](#footnote-15) וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממטמאי מו"מ ה"ג,[[15]](#footnote-16) וצע"ג.

**והאיכא כמהין ופטריות,** בפירש"י בקידושין ל"ד א' פירש דהיינו דאין מערבין בהן, וכ"כ הרי"ף וש"ר בסוגיין, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מעירובין ה"ח, והטוש"ע בסימן שפ"ו ס"ה, ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י שם כתב דקים להו לרבנן דלא זייני, ועד"ז כתב הרמב"ם בפיהמ"ש דהם מזון גרוע מאד, והיותם רעים בתכלית אינן נחשבין ממיני המזונות. - **ב** התוס' בד"ה מאן דמתני כתבו דהוא משום דלא חזו אלא ע"י תיקון, ולפי דבריהם נמצא דכל שתיקנם לאכילה, מערבין בהן, (וזה ע"ד ד' הגר"א דלהלן), ועמש"כ ע"ז העצי אלמוגים בסימן שפ"ו סק"י, - **ג** הרשב"א בריש פירקין כתב דהוא משום דאין אדם סומך עליהם לא מחמת סעודה ולא מחמת לפתן, וע"כ הו"ל כמים ומלח דאין מערבין בהן, והריטב"א הוסיף דלא חשיבי אוכלא לבני אינשי, ומאן דאכיל להו בתורת לפתן בטלה דעתו אצל כל אדם, ומבו' בדבריהם דפליגי ע"ד רש"י וס"ל דמיזן זייני, ואפ"ה כיון דאין אדם סומך עליהן מחמת סעודה או לפתן, דמו למים ומלח.[[16]](#footnote-17)

והגר"א בסימן שפ"ו האריך לתמוה ע"ז, ועיי"ש דמסיק דודאי דמערבין בכמהין ופטריות מבושלין, והגמ' הכא לא קאי על בבא דבכל מערבין, אלא על בבא דהכל ניקח בכסף מעשר, וצ"ל אף אנן נמי תנינא בכל מערבין ומשתתפין חוץ מן המים ומן המלח וכו', וכ"כ בהגה' הגר"א בסוגיין.

**אבל במים ומלח מערבין,** התוס' כתבו דהיינו כשנתן לתוכן שמן, וקמ"ל דמערבין בהן אף דאין מן השמן מזון ב' סעודות, וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"כ האו"ז בסימן קל"א בשם הר"ש, וכ"כ בחי' המאירי ובחי' תלמיד הרשב"א ובס' הבתים שערי עירובין שער א' בשם הרשב"א, וכ"כ ביחוסי תנו"א ע' יהודה בן גדיש, - אך הריטב"א כתב דבד' הרי"ף והרמב"ם בפ"א מעירובין ה"ח מבו' דאף אם לא נתן לתוכן שמן מערבין בהן, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה ק"ל, וכ"כ האו"ז שם, והשעה"צ בסימן שפ"ו סקכ"ט כתב דכן דעת רבים מרבוותא, והכי קי"ל.

\*הגאו"י צידד, דלדעת הסוברים דמערבין במים ומלח, לא אסרו אלא לערב במים לחודייהו או במלח לחודי', אך במים ומלח מערבין, אף אם הם בב' כלים ולא עירבן יחד, דכיון דבידו לערבם, מחוסר עירוב לאו מידי הוא,[[17]](#footnote-18) והשעה"צ בסימן שפ"ו סקכ"ט כתב דלא משמע כן מד' הירושלמי, ומד' הרמב"ם והסמ"ג והרשב"א בעבוה"ק.

**מאן דמתני אמעשר כ"ש אעירוב,** הגאו"י הק', דלדעת הרי"ף ודעימי' דמערבין במים ומלח אף כשלא נתן בהן שמן, הרי שפיר י"ל דאף דכשנתן בתוכן שמן ה"ז ניקח בכסף מעשר משום הבלעה, מ"מ אין מערבין במים ומלח לחודייהו, ואף לדעת התוס' דאין מערבין בהן אלא כשנתן בהן שמן, היאך שמעינן מהא דה"ז ניקח בכסף מעשר דה"נ מערבין בהן, הרי במעשר אף עור וצמר וקנקן דאין ראויין כלל ניקחין בהבלעה, אך בעירוב דבעינן סעודה, י"ל דמים ומלח ל"מ אף להשלים השיעור,[[18]](#footnote-19) וכתב דצ"ל דמה שאמרו דכ"ש אעירוב, הוא לפי הס"ד דה"ז ניקח בכסף מעשר אף כשלא עירב שמן.

\*התוס' הק' דהא איכא כמהין ופטריות וכו' דאין מערבין בהן אע"ג דמסתמא ניקחין בכסף מעשר, וכן הק' התוס' הרא"ש לעיל בסוגיין, - והבאר שבע בתשו' סימן ג' תמה על דבריהם, דודאי דאינם ניקחין בכסף מעשר, דאינם פרי מפרי, וכמש"כ בפירש"י בב"ק נ"ד ב' וס"ג א', והגר"א בסימן שפ"ו ס"ה הביא מתו"כ דממעטינן להו, והעצי אלמוגים שם סק"י כתב להגי' בד' התוס', אך בד' התוס' הרא"ש א"א להגי', עיי"ש, - והרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ד והסמ"ג בעשין קל"ו כתבו דאינם ניקחין בכסף מעשר משום דאינם גידולי קרקע, והבאר שבע שם תמה ע"ז, עיי"ש.

התוס' כתבו דלענין עירוב צריך שיהיו ראויין לאכילה בשעה שהעירוב חל, והגאו"י דקדק מדבריהם דאף אם בידו לתקנם בשבת, מ"מ כיון דבשעה שהעירוב חל אין ראויין לאכילה אין מערבין בהן, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת רש"י לקמן כ"ח ב' ד"ה ויכול למתקן, - אך הרשב"א בריש פירקין כתב דהא דאין מערבין בדבר שאין ראוי אלא ע"י תיקון, הוא רק משום דא"א לתקנו בשבת, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ובריש פירקין, וכ"ה מבו' בל' הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קל"ב, - ונפ"מ רבתא לדינא בזה, אם מהני לערב בדברים אלו ביו"ט דאפשר לבשלם, דלמש"כ הגאו"י בדעת רש"י ותוס' אין מערבין בהן, ולדעת הרשב"א והריטב"א מערבין בהן.

ט' סיון ע"ח

דף מס' 2

**כ"ז ב' -** **לא צריכא שנתן דמי מים ומלח בהבלעה,** בפי' ר"ח כתב דהיינו כגון ששוה השמן לבדו חצי איסר, וא"ל הריני קונה מאצלך השמן לבדו באיסור והמים והמלח בחינם, וכ"ה משמעות ל' רש"י, - אך הריטב"א כתב דהיינו דאגב שמן שהוא פרי, יכול ליקח בכסף מעשר המים והמלח שבו, ומבו' דהתירא דהבלעה הוא אף שנותן את הכסף גם בעד המים והמלח, ועמש"כ בזה הדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז ממע"ש ה"י.

בס' יחוסי תנו"א ע' יהודה בן גדיש הק' דמ"ט דמ"ד דאין מים ומלח ניקחים בכסף מעשר אף כשנתן לתוכן שמן, ומ"ש מהא דלוקחין ציר בכסף מעשר כשמעורבין בו קרבי דגים, ומהא דלוקחין תמד משהחמיץ, ועיי"ש מש"כ בזה, וצ"ב, ונת' עוד בדבריו בהערה ב'.

**שלוקחין בקר אגב עורו,** בפירש"י כתב דבכה"ג יצא העור לחולין וא"צ למוכרו ולחזור ולאכלו בירושלים, וכ"ה במתניתין פ"ק דמע"ש מ"ג, והרמב"ם בפיהמ"ש שם דהיינו רק כשאין המוכר בקי במסחר שאינו חושב שמכר אלא את הבשר ואינו שם לב לעור, ולפיכך יצא לחולין לפי שלא קנהו במעות מע"ש, - ולכאו' הוא כדעת הר"ח דהתירא דהבלעה הוא דאינו משלם אלא על הבשר, ונותן את העור בחינם, וע"כ הוא דיצא העור לחולין, משום שלא לקח אותו בכסף מע"ש.[[19]](#footnote-20)

אך לדעת הריטב"א דהתירא דהבלעה הוא דיכול ליקח אף את העור בכסף מע"ש אגב הבשר, לכאו' חיילא קדושת מע"ש על העור, דאל"כ היאך נתחללה הקדושה ממעות אלו שניתנו בעד העור, והא דיצא העור לחולין, הוא כשהפריד את העור מן הבשר, דכל קדושתו היא אגב הבשר, אך בל' הריטב"א בסוגיין משמע דמעיקרא לא חיילא קדושה על העור, וצ"ע,ו[[20]](#footnote-21) וכ"נ בד' הראב"ד בפ"ח ממע"ש ה"ב, וכ"נ בד' הר"ש והרא"ש בפ"ג דמע"ש מי"ב בדין לוקח יין על גב קנקנו דחייל על הקנקן קדושת מעשר, ועי' ביתרון האור בפ"ק דמע"ש שהאריך לפרש כן, ועמש"כ בזה במרכה"מ פ"ח ממע"ש ה"א, ובדרך אמונה בביאוה"ל שם, ואכמ"ל.

\*הריטב"א כתב די"א שלא התיר הכתוב בקר אגב עורו וצאן אגב גיזותיו, אלא בשלקחם חיים שאז הם טפלין לו, והוכיחו כן, דבשלמא בעור הי' מקום לומר דלוקח אפי' שחוט עם הבשר מפני שנשמר בו לפעמים, אבל גיזות דלי"ב נטירותא כלל ודאי אין להתיר אלא בחיים דהם טפלים לבהמה, וכתב דנראין הדברים דלגמרי שרא הכי רחמנא, ואפי' כשאפשר לו ליקח בשר בלא עור ובלא גיזות, דלא פליג רחמנא בהא כדי שיקח בריוח, שכן דרך בנ"א לעשות כן לצורך ביתם ליקח בעין יפה.

**שלוקחין תמד משהחמיץ,** מהא דעבדינן לקמן צריכותא, מבו' דאף הא דלוקחין תמד משהחמיץ הוא מדין הבלעה, וכ"ה בפירש"י בד"ה ואי כתב שכר, וכ"כ הריטב"א,[[21]](#footnote-22) - אך התוס' בחולין כ"ו א' ד"ה בשהחמיץ כתבו דהא דלוקחין תמד משהחמיץ, הוא משום דחשיבי אף המים כיין לפי שיש בהן טעם כמו יין מזוג, וכתבו דאין לומר דהא דניקחין הוא משום דהוו כקנקן שניקח אגב היין, דשאני קנקן דעי"ז נשמר היין,[[22]](#footnote-23) וכ"כ בחי' המאירי, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז ממע"ש ה"ו, ובפיהמ"ש פ"ק דמע"ש מ"ג, ועיי"ש בחי' המאירי ובהערות שם במש"כ לפרש לסוגיית הגמ' הכא.

**אכל פוטיתא לוקה ד' נמלה לוקה ה',** בפירש"י כתב דבפוטיתא לוקה ד' משום דאיכא ב' לאוים כוללין בשרץ המים ומשום מבשרם לא תאכלו ומשום וכל אשר אין לו סנפיר וקשקשת לא תאכלו, ובנמלה לוקה ה', משום ב' הלאוים הכוללים, ומשום ג' לאוים שנאמרו בשרץ הארץ, וכן דעת ש"ר.

אך הרמב"ם בסהמ"צ בשורש ט' האריך דאין לוקין כמה מלקיות משום ריבוי הלאוין, והוכיח כן מהא דאין לוקין על שבת י"ב מלקיות ועל אכילת דם ז' מלקיות, ובל"ת קע"ט כתב, דהא דאכל פוטיתא לוקה ד' וכו', הוא משום דיש בזה ד' שמות נפרדים, עיי"ש, וכ"כ בפ"ב ממאכ"א הכ"ג, - והרמב"ן בהשגותיו לסהמ"צ שורש ט' האריך לתמוה על דבריו, עיי"ש, וכתב דהא דלוקין על ריבוי הלאוין, ול"ד להא דאין לוקין על שבת י"ב מלקיות וכו', הוא משום דכל שהוצרך ריבוי הלאוין לדרשא, לא מוקמינן לה בלאוי יתירי למלקות.

**צרעה לוקה ו',** בפירש"י כתב דהא דכתיב ולא תשקצו את נפשותיכם בבהמה ובעוף ובכל אשר תרמוש, לא חשיב לי', דבבהמה וחי' ועוף גדולים משתעי ולא בשרצים, דלא כתיב בהו שרץ, והתוס' הק' ע"ז דמצינו דל' רמש קאי על דבר הרוחש, ועמש"כ הריטב"א לישב, ועי' גם בהשגות הרמב"ן לסהמ"צ שורש ט' במה שהוסיף להקשות ע"ז.

והתוס' פירשו בשם הר"י דאורלייניש דהאי קרא הוא בח' שרצים המובדלים, ולא בשאר שרצים, והתוס' הרא"ש הק' ע"ז, דא"כ הומ"ל דאכל לטאה או חומט לוקה ו', והר"ן הק' עוד ע"ז דמ"ט אין לוקין על צרעה משום לאו זה, וכתב דבזה צ"ל כד' רש"י דבהמה ועוף בגדולים מיירי.

והרמב"ן בהשגות לסהמ"צ שם כתב דאין לוקין על לאו זה כלל, דהוי לאו שבכללות, ועוד דכל לאו הצריך ללאו אחר ותלוי בו דלא יפרש ולא יאסור דבר אלא שיזהיר לא תעשה מה שאסרתי לך אין לוקין עליו, דאי"ז לאו אלא הוא זירוז במצוות וחיזוק בהן, וע"כ אין לוקין על לאו זה, שאינו מזהיר אלא שלא ישקצו את נפשותם בנאסרין עליהן בלאוין המפורשין, ועיי"ש שהוכיח כן מהא דאין לוקין משום לאו זה על בהמה טמאה או עוף טמא.

**ואיבע"א לעולם לחשוכי בנים ומשום דחזו למרובי בנים, מי לא תנן מערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה וכו',** הריטב"א כתב דאין הדמיון עולה יפה, דהתם איהו גופי' חזי אלא דאריא דאיסורא רביעא עלי', ומשא"כ בגודגדניות שהם עצמן קשין לגוף, אלא דתלמודא ס"ל דליכא לפלוגי דינא מה"ט, ועיי"ש שכתב דאפשר דלפ"מ דמוקמינן הא דרב בהנדקוקי, הדרינן בן וס"ל דבאותם שהם קשין לגוף אין מערבין בהן לחשוכי בנים אף דחזי למרובי בנים כיון דלא חזי לדידהו מחמת ריעותא שבגופן, ול"ד ליין לנזיר.

\***ובבל הויא רובא דעלמא,** התוס' הק' דמ"ט לא משני דלא אמרינן בטלה דעתו אלא בחד גברא ולא באתרא, וכתבו דאין לחלק כן אלא בדבר דגם כו"ע היו נוהגין כן אם הי' להם, ועמש"כ הריטב"א באורך בענין זה, ובדבריו שם מבו' דגם בההיא דהאומר חרופתי ביהודה מקודשת הי' מקום לדון דנימא דבטלה דעתם, וכ"כ הר"ן, ומבו' דכל דאין ע"ז תורת לשון, אינה מקודשת, ואכמ"ל.

\*החזו"א בסימן נ"ה סק"ט כתב דהא דפריך דבבל הוי רובא דעלמא, היינו דאף בבבל אין מעשרין אותן, דאי נימא דבבבל חייבין, א"כ לא מיתי מידי מהא דזרעו לירק בטלה דעתו, שהרי בע"כ דאתרא עדיף מיחיד, ועיי"ש שהוכיח כן מד' התוס', ומש"כ עוד בזה, - וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בסוד"ה בטלה דעתו, וכתב דהוא משום דבמנהג משונה ויוצא מדרך השכל, אף לדידהו ל"ה מנהג, ובד"ה כי קאמר רב, אך בתחילת דבריו כתב דהא דפרכינן דבבל הוי רובא דעלמא היינו דאין גוררין את רוב העולם אחר מנהגם, והוסיף לפרש דהא דפרכינן הכי, הוא משום דרב סתמא קאמר שמערבין בהם ומשמע בכל דוכתא, וצ"ע.

**זרען לירק מתעשרין ירק וזרע, זרען לזרע מתעשרין זרע וירק,** התוס' כתבו דברישא דתני ירק וזרע הוי ירק עיקר, ובסיפא דתני זרע וירק הוי זרע עיקר, ונפ"מ נמי לעניין מן הרעה על היפה, דכשירק עיקר הוי ירק יפה, וכשזרע עיקר הוי זרע יפה, והוי מן הזרע על הירק מן היפה על הרעה, וכ"כ הרא"ש במעשרות פ"ד מ"ה, אך הריטב"א תמה ע"ז דהיאך מחשבתו בזריעה משוי לי' יפה או רע, - ובדרך אמונה בביאוה"ל תרומות פ"ב ה"ה כתב בביאור הפלוגתא בזה, דהתוס' והרא"ש ס"ל דהא דצריך לתרום מן היפה, אין ענינו לטובת הכהן, אלא שכל דבר שאדם נותן למצוה צריך ליתן מן היפה שלו להראות חביבות המצוה שנותן להקב"ה מן היפה, וכמש"כ הרמב"ם בסוף הל' איסורי מזבח, ולכך צריך ליתן מה שנחשב אצלו יפה, והריטב"א ס"ל דהא דצריך לתרום מן היפה הוא משום טובתו של כהן, וע"כ תליא במה שאצל העולם או אצל הכהן נחשב יפה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.[[23]](#footnote-24)

**בדגנוניתא,** בפירש"י כתב דהיינו חזיז שגדל בגינה דכו"ע אכלי להו, וכ"נ בפי' ר"ח, - אך הריטב"א כתב דהוא מין חזיז ידוע שאינו ראוי לתבואה כלל ול"ה עולה יפה ונוהגין לזרעו לאכילת ירקו כשהוא לח.

הרמב"ם בפ"א מעירובין הי"א כתב דמערבין בחזיז, והב"י בסימן שפ"ו כתב בדעתו, דאע"ג דאנן לא אכלינן ליה כיון דבני בבל אכלי ליה חשיב שפיר מאכל ומערבין בו, והפמ"ג באש"א סימן ר"ד סק"ז תמה ע"ז דזה דלא כמו שאמרו בסוגיין דבבל ל"ה רובא דעלמא, וכן הק' העוללות אפרים בדין ט', וכתב לישב בזה בתרי אנפי, חדא, דלפ"מ דקי"ל דמערבין בדבר הראוי לאחר, ואף אם אינו נמצא כאן, דמשמע מערבין לישראל בתרומה אף אם אין כהן בעיר, ומערבין לגדול ביוהכ"פ אף אם אין קטן בעיר, ה"נ מערבין בכל חזיז משום דחזי לבני בבל, והגמ' דפריך הכי היא לפי ל"ק דרב אתי כסומכוס ואין מערבין לחשוכי בנים בדבר שאין ראוי להם, ועוד, די"ל דכל הא דפריך ובבל הויא רובא דעלמא הוא לענין ברכה, אך לענין עירוב שפיר מערבין בו, ומשום דבאתרא לא אמרינן בטלה דעתו, עיי"ש.

**זרע גרגיר למאי חזי א"ר יוחנן שכן ראשונים שלא הי' להן פלפלין שוחקין אותו וכו',** התוס' הק' דא"כ מה"ט פלפלין חייבין במעשר, ואף מטמאין טומאת אוכלין, ובנדה נ"א ב' אמרינן דאינם מטמאין טומאת אוכלין, וכתבו דשאני זרע גרגיר דאחר דשוחקין אותו חזי למיכל בעיני', והא דהוצרכנו להא דראשונים שלא הי' להן פלפלין שוחקין אותו, היינו משום דאין רגילות לשחקו כדי לאכלו בעינו אלא כדי לטבל בו, וכ"כ התוס' בנדה נ' א' ד"ה כל שחייב, וכ"כ גם התוס' ביומא פ"א ב' ד"ה שהפלפלין והר"ש בעוקצין פ"ג מ"ה בתי' בתרא, - ועמש"כ התוס' ביומא והר"ש שם לישב עוד בע"א, ומש"כ התוס' הרא"ש והריטב"א בסוגיין,[[24]](#footnote-25) ועי' עוד במנחת ברוך סימן ל"ח מש"כ בענין זה, ואכמ"ל.

**והלכתא כינוקא דבי רב מ"ט וכו' והאי לאו גמר פירא,** התוס' כתבו דהא דא"ר יהודה אמר רב כשות חזיז מברכין עליהן בפה"א, הא אוקימנא בדגנונייתא, וכ"כ הריטב"א, וכ"כ הערוך בע' חזין, והתו"ח עמד בזה, דכיון דהא דמברכין על חזיז שהכל הוא משום דלאו גמר פירא, מ"ט בדגנונייתא מברכין עליו בפה"א, והיינו דאף דגנונייתא כו"ע אכלי להו, מ"מ אי"ז גמר פרי, (אך למש"כ הריטב"א דגנונייתא הוא מין ידוע שאינו ראוי לתבואה כלל וכו', ניחא, וכ"כ הנשמת אדם בכלל נ"א סק"ה), וכתב דצ"ל דכיון דכו"ע אכלי לי' כגמר פירא דמי, - ועיי"ש שכתב בדעת הטור באו"ח סימן ר"ד, דההיא דינוקא דבי רב פליגא אדרב, ולדידי' אף חזיז דגנונייתא מברכין עליו שהכל, ועי' בעוללות אפרים דין ט' במש"כ לישב לד' הטור בע"א.

והפר"ח בסימן ר"ד כתב ע"ד השו"ע שם שסתם דעל חזיז מברכין שהכל, דמ"ט לא ביאר דעל דגנוניתא מברכין בפה"א, וכ"כ בעטרת זקנים שם, אך המגן גיבורים שם כתב בדעת השו"ע דקי"ל דאף על חזיז דגנוניתא מברכין שהכל, וזה כד' התו"ח בדעת הטור, והשעה"צ שם סקי"א הביא הפלוגתא בזה.

י' סיון ע"ח

דף מס' 3

**כ"ח ב' -** **קור ניקח בכסף מעשר ואינו מטמא טומאת אוכלין,** הרשב"א בריש פירקין כתב דאף אין מערבין בו, דאע"פ שנאכל כמות שהוא חי וניקח בכסף מעשר ואילו טיגנו מקבל טומאת אוכלין, אפ"ה כיון שאינו אוכל גמור לקבל טומאה, אין מערבין בו, וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קל"ב, - אך הגאו"י צידד דמערבין בו, ואף דמצינו דכפניות מקבלין טומאת אוכלין ואין מערבין בהן, מ"מ הכא אף דאינם מטמאין טומאת אוכלין מערבין בהן, והיינו משום דלענין עירוב תליא במה דהוי סעודה הראוי' בשעת עירוב, אף דלאו להכי קיימא וסופו להקשות ולא נטעי אדעתא דאוכלא, ולענין טומאת אוכלין תליא במה דעיקרו לאכילה אף דלא חזי אלא ע"י תיקון, עיי"ש.[[25]](#footnote-26)

**הואיל ויכול למתקן ע"י האור,** התוס' ותוס' הרא"ש כתבו דל"ד לקור דאינו מטמא טומאת אוכלין אף דהוא ראוי ע"י שליקה וטיגון, ומ"מ הוי כעץ בעלמא, דשאני הכא דבקל יכול למתקן, וע"כ הוי אוכל אף קודם תיקון, - אך הרשב"א כתב דהא דקור אינו מטמא טומאת אוכלין, הוא משום דאינו עומד לאכילה, דלאו אדעתא דקורא נטעי לי' אינשי והשתא נמי באקראי בעלמא אכלי לי', וע"כ אף דאם שלקו וטיגנו מטמא טומאת אוכלין, מ"מ אינו טמא קודם שליקה וטיגון כיון שאינו עומד לכך, ומשא"כ כפניות דהן עומדות לכך וסופן למתקן ע"י האור, וע"כ הן מטמאות טומאת אוכלין אף קודם שמיתקן, ועד"ז כתבו הריטב"א והר"ן, עיי"ש, והיינו דדמי לכל הדברים שהן נאכלין חיים, דמ"מ הם מטמאין טומאת אוכלין, כיון שהן עומדין לאכילה ע"י בישול, וע"כ יש עליהן תורת אוכל, ועי' בחזו"א בסימן פ' שפירש גם בד' התוס' עד"ז.

**וכי מערבין בתפוחין,** התוס' לעיל כ"ז ב' כתבו דלחדודי ההוא מדרבנן עבד, דאטו מי ל"ה ידע דניקח בכסף מעשר דהוי פרי מפרי וגידו"ק, וכתבו דאין לומר דמיירי בתפוחין של יער שצריך למתקן, דא"כ מה מייתי עלה ממתניתין דמעילה דכל האוכלין מצטרפין.

אך התוס' הרא"ש ותור"פ כתבו כן דמיירי בתפוחין של יער, וכ"כ המרדכי בסימן תפ"ו, וההג"א בסימן א', וכ"ה מב'ו בד' השו"ע בסימן שפ"ו ס"ז, - ועד"ז כתב הריטב"א דתפוחים דידהו קשה היו ול"ה דרך לאכלן חיים אלא ע"י הדחק, וכ"כ הרשב"א בשם התוס', ועיי"ש שהק' ע"ז.

והרשב"א כתב דרבא הי' סבור שאין אדם מערב אלא בדבר שאדם סומך עליו מחמת סעודה ממש או שבא בלפתן ללפת בו את הפת, ותפוחים לקינוח סעודה הן באין, ודמי לכמהין ופטריות דאין מערבין בהן, והא דמסקינן דמערבין בתפוחים, הוא משום דעדיפי מכמהין ופטריות שאינן באין אלא באקראי,[[26]](#footnote-27) - ועמש"כ הב"ח בסימן שפ"ו ס"ז לפרש בע"א.

**כל האוכלין מצטרפין וכו' ובמזון ב' סעודות לעירוב,** הרש"ש הק' דהרי לענין עירוב אין כל האוכלין שוין בשיעורן, ואנן קי"ל דכל שאין שיעורן שוה אין מצטרפין, וכתב דאולי בעירוב הקילו.[[27]](#footnote-28)

הרמב"ם בפ"א מעירובין הי"א כתב דהן מצטרפין אף לשיתופי מבואות, וכ"כ התוס' וש"ר לקמן ע"א א', אך הראב"ד שם כתב דאינם מצטרפין אלא לעירובי תחומין, אך לשיתופי מבואות אינם מצטרפין, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

התוס' הרא"ש לקמן ע"א א' כתב דדוקא אוכלין מצטרפין, שהן ראויין לערב, כי הוא דבר יבש ויכול להפרישן זמ"ז, אך משקין אין מצטרפין, דאין ראויין לערב, אך התוס' וש"ר שם נקטו דאף משקין מצטרפין, עיי"ש.

**אלא משום דקתני וכו' והני נמי בני טומאת אוכלין נינהו,** הריטב"א כתב דהוא משום דמשנה יתירה היא, דמרישא דטומאת פסול גוי' הוה שמעינן לה שפיר, ולא נשנית אלא לתלותה בדין עירוב לומר דכל דנטמא טומאת אוכלין מערבין בו, ועיי"ש שכתב דהיינו רק בדבר שנגמר פריו, לאפוקי כפניות דאף דמטמאין טומאת אוכלין אין מערבין בהן, והרשב"א כתב דהוא משום דתנן כל האוכלין, והיינו רק דבר שראוי ליאכל עתה כמות שהוא, לאפוקי כפניות, ולאפוקי תבלין וחטין ושעורין.

**אמר ר"נ תפוחים בקב,** השו"ע בסימן שפ"ו ס"ז כתב דתפוחי יער שיעורן כמלא הקב, והב"ח שם פירש בדעתו, דדוקא תפוחי יער שיעורן כמלא הקב, אך בתפוחי פרדס ל"ב כולי האי, והמ"ב שם סקמ"ד הוסיף לפרש דהוא משום דתפוחי יער אין דרך לאכלן אלא ע"י הדחק, ועיי"ש שנחלק ע"ז וכתב דבד' הרי"ף והרמב"ם והרא"ש שסתמו בזה מבו' דסתם תפוחים של פרדס שטובים לאכלם חיים שיעורם בקב, וכ"ה גם לפ"ד התוס' לעיל כ"ז ב' דלא איירי בתפוחים של יער, והסכימו לזה המלבושי יו"ט שם סק"ה והאלי' רבה שם סקי"ד והגר"ז שם ס"ז, והובאו דבריהם בשעה"צ שם סקל"ט.

**ואמר רב וכן לעירוב,** בד' האו"ז בסימן קל"א מבו' דקאי גם על הא דתנן דשאר כל הפירות כדי שימכרם ויקח בהן מזון ב' סעודות, והובא בהג"א סימן א', - אך התוס' הרא"ש כתב דלענין עירוב ל"מ שיש בהן כדי שימכרם וכו' ולא קאי ערב ע"ז, דאל"כ מאי בעי לעיל תפוחין בכמה, וגם רב נחמן דאמר תפוחין בקב אין סברא לומר דפליג אדרב, וכ"כ הריטב"א דלענין עירוב פשיטא דבעינן מידי דאיהו גופי' חזי לאכילה, ושיהא נאכל או נלפת כמות שהוא חי, וכ"כ הב"י בסימן שפ"ו ס"ח דזה דעת כל הפוסקים, ועמש"כ בזה הקר"א בסוגיין, והעצי אלמוגים בסימן שפ"ו סקי"ז.

**ש"מ כי קאמר רב וכן לעירוב אהך מתני' קאמר,** התוס' בסוד"ה מאי כתבו דאין כל שיעורי עירוב כשיעורי מתנות עניים, ורק באותם שיעורי מתנות עניים שנשנו בהך ברייתא, הוא דקאמר רב דוכן לעירוב, - אך הרשב"א והריטב"א כתבו בדעת רש"י, דשוה עירוב למתנות עניים לכל דבר, וכ"ה מבו' בד' הרי"ף בסוגיין, ובד' הרמב"ם בפ"א מעירובין הי"א, והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קל"ט, - והרשב"א בסוגיין הסכים לדעת הראב"ד, דלא קאי רב אלא על יין, ולא על שאר הדברים שנשנו בהך מתני'.

**משום דקתני תבלין ותבלין לאו בני אכילה נינהו,** הרשב"א והריטב"א בסוגיין ובריש פירקין נקטו לדינא דאין מערבין בתבלין, וכ"כ הר"ן בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קל"ב, וכן צידד האו"ז בסימן קל"א, - אך הרמב"ם בפ"א מעירובין הי"א כתב דמערבין בתבלין, וכ"כ האו"ז שם בדעת רש"י שכתב דס"ל לרב יוסף דאין מערבין בהן, ומשמע דרק רב יוסף ס"ל כן ולא קי"ל הכי, ועד"ז כתב הב"י בסימן שפ"ו ס"ה בישוב ד' הרמב"ם, ועי' בביאוה"ל שם.

**מי לא קתני חטין ושעורין ולאו בני אכילה נינהו,** הרשב"א והריטב"א בסוגיין ובריש פירקין פירשו דהיינו דאין מערבין בחטין ושעורין, משום דאינם נאכלין חיים, וכ"כ הר"ן בסוגיין, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קל"ב, וכ"כ האו"ז בסימן קל"א, וכתב דאף למשמעות ד' רש"י דקי"ל דמערבין בתבלין, מ"מ אין מערבין בחטין ושעורין, וכ"כ הבית מאיר והביאוה"ל בסימן שפ"ו ס"ה בדעת השו"ע שם.

אך הבית מאיר שם צידד בדעת הרמב"ם דמערבין בחטין ושעורין,[[28]](#footnote-29) ועי' גם בביאוה"ל שם במש"כ בזה, ועיי"ש שכתבו לפרש לדעתו, דמה שאמרו דמי לא קתני חטין ושעורין וכו', היינו דאם עלה בדעת רב יוסף דאין מערבין בתבלין משום דלאו בני אכילה נינהו, תיקשי מהא דתני חטין ושעורין דג"כ לאו בני אכילה נינהו, ואפ"ה מערבין בהן, ובע"כ דל"ב שיהא ראוי תיכף לאכילה, אלא כל שהוא מין מאכל משתתפין בו.

\***והושיבו ר"מ בד' אמות שלו,** התוס' דנו לפרש דהיינו אף בתוך העיר משום דקניס שוגג אטו מזיד, ובמזיד אינו מהלך את כולה, ובסו"ד כתבו דכיון דחשיב כל העיר כד' אמות, אפי' במזיד נמי מהלך את כולה, דמזיד נמי אית לי' ד' אמות, ונחלקו בזה הראשונים, - ועי' עוד בתור"פ שכתב, דאיירי אף בתוך העיר, ובעיר שאין לה מחיצות, דל"ה כד' אמות, וגם בזה נחלקו הראשונים, - ויתבאר בעזה"י בכ"ז במקומו.

\***שכר מערבין בו ופוסל את המקוה בג' לוגין,** הרשב"א כתב דמהא דמערבין בו, ודאי דאיירי כשהחמיץ, ועיי"ש שהק' לפ"ז דמ"ש מתמד שהחמיץ דתנן בחולין כ"ה ב' דאינו פוסל את המקוה, ומצינו בזה כמה דרכים, - **א** התורי"ד כתב דנ"ל לפי הדחק דהא דתמד אינו פוסל, הוא משום דדרך העולם לערב מים ביין ובטלים המים ביין לכל דבר, וע"כ כל שהחמיץ וקלטו טעם מן החרצנים, חשבינן להו כאילו נתערבו, ומשא"כ הכא דאין דרך העולם לערב בהן מים, וע"כ בתורתן הראשונה עומדין ופוסלין את המקוה, ועד"ז כתב החזו"א במקואות תנינא סימן ה' סק"י בדעת הרמב"ם. - **ב** התורי"ד מסיק דגרסינן שכר מערבין בו ואינו פוסל את המקוה, ומשום דבטל תורת מים מעליו, וכתב לפרש לפ"ז להא דפריך מה בין זה למי צבע, עיי"ש. - **ג** הריטב"א כתב דכל הא דתמד שהחמיץ אינו פוסל את המקוה, היינו רק כשאין בו ג' לוגין מים, וקמ"ל דאין היין שבו מצטרף לפסול, אך כל שיש בו ג' לוגין מים ה"ה פוסל את המקוה,[[29]](#footnote-30) וה"נ שכר שהחמיץ פוסל את המקוה, כשיש בו ג' לוגין מים. - **ד** הר"ן כתב דודאי דאיירי הכא בשכר שאינו ניקח בכסף מעשר, דאם הוא ניקח בכסף מעשר, פשיטא דמערבין בו, ואפ"ה מערבין בו משום דבתר חזותא אזלינן לקולא, אך לענין לפסול את המקוה לא אזלינן בתר חזותא, וה"ה פוסל את המקוה, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז להא דפריך דמה בין זה למי צבע.

**ופרסאי הוו רובא דעלמא וכו',** התוס' לעיל כ"ח א' ד"ה ובבל כתבו דהא דלא מייתי מברייתא דהתם, הוא משום דהכא אין לי לבטלם, כיון דרוב בשר יש להם ושאר העולם נמי אם הי' להם רוב בשר היו אוכלין בלא לחם, עיי"ש, ולפ"ז כל הא דפרכינן הוא דל"מ הא דפרסאי נוהגין כן להצריך בשאר מקומות שיהא כדי לאכול הימנו, אך במקומם שפיר יש להצריך שיהא בו כשיעור זה, וכ"כ הגאו"י, - אך בד' המג"א בסימן שפ"ו סק"ו משמע דאף במקומות אלו סגי במה שיש בו כדי לאכול בו, ועמש"כ בזה השעה"צ שם סקל"א.

**עוג מלך הבשן פתחו במלואו,** בפירש"י כתב דהיינו דאם איכא פתח כמלואו דחזי לי' ה"ז מציל על שאר פתחים, ואם ליכא פתח דחזי לי' כל חור מלא אגרוף שבכתלים טמאים, והחזו"א באהלות סימן י"ז סק"ד תמה ע"ז, דהרי אמרו לקמן דמודה ר"ש בן אלעזר דאם איכא פתחים קטנים טובא ואיכא חד דהוי ד', מציל על כולן, דודאי כי קא מרוח בההוא קא מרוח, וכתב דצ"ל דמכוון רש"י דמעיקרא הוה ס"ד דפתח שאינו כמלואו אינו מציל כלל, - ועיי"ש שעמד עוד במש"כ רש"י דכל חור מלא אגרוף שבכתלים טמאים, דלא מצינו לשיעורא דמלא אגרוף לענין פתח של סוף טומאה לצאת, אלא לענין חלון להוציא את הטומאה, בחלון העשוי מאליו.

**איבע"ל פליגי רבנן עלי' דרשב"א או לא וכו',** המאירי כתב דאין הלכה כרשב"א, ואף עוג מלך הבשן שיעורו בד"ט, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ז מטומאת מת ה"ב, ומבו' מזה דס"ל דלמסקנא פליגי רבנן עלי' דרשב"א וקי"ל כוותייהו, וצ"ע.

**התם דאיכא פתחים קטנים טובא ואיכא חד דהוי ד' דודאי כי קא מרוח בההוא קא מרוח,** בפירש"י כתב דהיכא דכל הפתחים שוין כולן טמאין, ואף אם נפתח אחד מהן או חישב להוציאו באחד מהן כולן טמאין, כיון דליכא חד דחזי לי',[[30]](#footnote-31) ולפ"ז נמצא דבזה הוא דיש הפרש בין עוג מלך הבשן לאינשי דעלמא, דבאינשי דעלמא אם יש כמה פתחים שם ד"ט, ונפתח א' מהן או חישב להוציאו בא' מהן, הוא טמא וכולן טהורין, ובעוג מלך הבשן כולן טמאין, אך הרשב"א כתב בשם הראב"ד, דמודה רשב"א דאם חישב להוציאו באחד מן הפתחים כולן טהורין, דכיון דחישב עליו בודאי בההוא קא מרווח ומפיק לי',[[31]](#footnote-32) ולפ"ז צ"ל דההפרש בין עוג מלך הבשן לאינשי דעלמא, הוא כמש"כ הריטב"א, דהוא כשיש בו פתח שיעור מלואו של עוג והשאר בד', דבעוג מציל על שאר פתחים ובשאר מתים אינו מציל, עיי"ש.[[32]](#footnote-33)

**לימא תיהוי תיובתא דרב ושמואל וכו',** התוס' כתבו דלא פריך אלא לרב ושמואל דאף על אורז ודוחן אין מברכין במ"מ אף דקבעי נמי סעודתא עלייהו, ובע"כ דס"ל דכל מילי לא מיקרו מזון אלא ה' המינים, אך מאן דפליג עלייהו ס"ל דכל מילי איקרו מזון, ואך דלא תיקנו במ"מ אלא על המינים שקובעין סעודה עליהן, - והנשמ"א בכלל נ"ח סק"ב כתב עפי"ז, דלפ"מ דקי"ל דלא כרב ושמואל, אם בירך על כל המינים במ"מ יצא, וכמו שצידד כן הכס"מ בפ"ד מברכות ה"ו, דבל' תורה נקרא הכל מזון חוץ ממים ומלח, וכן נקט לדינא הביאוה"ל בסימן קס"ז ס"י וסימן ר"ח ס"ז ובשעה"צ שם סקל"א.

אך הגאו"י פירש בד' התוס' דהיינו דל"ה מצי למיפרך על הך מ"ד, משום די"ל דלדידי' כל מילי מיקרו מזון, אך לפ"מ דמשני דמתניתין איירי באומר כל הזן עלי, אין מקור לומר דלהך מ"ד כל מיקרי מזון, ושפיר י"ל דהא דאין מברכין במ"מ אלא על ה' מיני דגן ועל אורז ודוחן הוא משום דשאר מילי לא מיקרו מזון, וכ"ה בס' המאורות בסוגיין דהא דאין מברכין במ"מ על שאר מינים מלבד ה' מינים ואורז ודוחן הוא משום דלא מיקרו מזון, וכ"כ תר"י בפ' כיצד מברכין (כו.), וכ"כ הרא"ש שם סימן ח', והטור בסימן ר"ח, ולפ"ז אם בירך על שאר מינים במ"מ לא יצא, וכן נקט הגרע"א בגהש"ס ברכות ל"ו ב' ובתשו' ח"ה סימן י"ב, וכ"כ העוללות אפרים דין ב' ד"ה שוב.[[33]](#footnote-34)

**א"ר הונא באומר כל הזן עלי,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאם נשבע שלא יאכל מזון, אינו אסור אלא בחמשת המינים בלבד, וכ"כ בפי' ריו"נ, וכ"כ הר"ן בנדרים נ"ה ב', וכ"כ בטוש"ע יו"ד סימן רי"ז סי"ט, - אך המאירי בריש פירקין כתב דהוא אסור בכל דבר שמברכין עליו במ"מ, ומבו' דהוא אסור אף באורז, או אף בדוחן לדעת הסוברים דמברכין עליו במ"מ, וכ"כ המאירי בברכות ל"ה ב',[[34]](#footnote-35) - והמחנ"א בהגה' הטור בסימן רי"ז תמה ע"ד הטור, דמ"ט אינו אסור באורז, אף דקי"ל דמברכין עליו במ"מ, והרי דמיקרי מזון, וכן הק' הגרע"א בגל' שו"ע שם, והצל"ח בברכות ל"ה ב', והנשמת אדם בכלל נ"ח סק"ב, - אך בביאור הגר"א ביו"ד שם כתב לפרש, דאף דאורז מיקרי מזון, מ"מ בלשון בנ"א אינו נקרא מזון, ובנדרים הולכין אחר לשון בנ"א.

י"ג סיון ע"ח

דף מס' 4

**ל' א' -** **שבועה שלא אוכל ככר זו מערבין לו בה, ככר זו עלי אין מערבין לו בה,** בפירש"י פירש דהוא משום דבשבועה שלא אוכל, לא נאסר אלא באכילה, וע"כ מערבין לו בה, דאף דלא חזי לדידי', הרי חזי לאחריני, ודמי להא דמערבין לנזיר ביין, אך בככר זו עלי אסרה אף בהנאה, וע"כ אין מערבין בה, ובדבריו בד"ה מערבין לו בה מבו' דהא דאין מערבין בה, הוא משום דהיתר העירוב הו"ל הנאה, וה"ז אסור, והתוס' הוסיפו דהיינו משום דמערבין לדבר הרשות או משום דמצוות ליהנות ניתנו, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, והתוס' הק' דלקמן משמע דליכא תנא דפליג דאין מערבין אלא לדבר מצוה ומצוות לאו ליהנות ניתנו, ועמש"כ הרשב"א והריטב"א.[[35]](#footnote-36)

אך התורי"ד לקמן ל"א א' כתב דהא דאין מערבין בה, הוא משום דכיון דאסורה בהנאה עליו דמיא לי' כעפרא בעלמא, משום דלא מצי לזבוני לאחרים, ועד"ז כתב הריא"ז ה"ב דין ב' דכיון יכול ליהנות ממנה ואינו רשאי למוכרה לאחרים ה"ה כאלו אינו שלו, ואי"ז מזונו שיוכל לערב בו, ועד"ז כתב הביה"ל ח"א סימן מ"ח לדעת הסוברים דאיסוה"נ אינם שלו, ועיי"ש במה שהאריך לדון בזה, ועמש"כ בזה האחיעזר בח"ג סימן פ"א סוסקי"ז.[[36]](#footnote-37)

התוס' פירשו בשם רשב"ם, דכשאסר על עצמו בשבועה, אף אם אסרה בהנאה, מערבין לו בה, משום דאין מערבין אלא לדבר מצוה ומצוות לאו ליהנות ניתנו, והא דכשאמר ככר זו עלי אין מערבין לו בה, הוא משום דקונם הוי כעין הקדש ואין מערבין בהקדש, וכ"כ הרא"ש, וכ"ה מבו' בד' הטור בסימן שפ"ו, ועמש"כ ע"ז הרשב"א והריטב"א.

**הנודר מן הככר מערבין לו בה, מאי לאו דאמר עלי,** בפירש"י כתב דהא דמערבין לו בה בכה"ג, הוא משום דלא אסר איניש אדעתי' אלא דרך עיקר הנאתה, וכי נדר אדעתא דאכילה נדר, - אך הרשב"א והריטב"א פירשו דהוא משום דאין מערבין אלא לדבר מצוה ומצוות לאו ליהנות ניתנו.

**ככר זו הקדש אין מערבין לו בה לפי שאין מערבין בהקדשות,** בפירש"י לקמן בסוגיין סוד"ה אוכל הנאסר כתב דלכו"ע אין מערבין בהקדש, אף למ"ד דאין מערבין אלא לדבר מצוה ומצוות לאו ליהנות ניתנו, משום דלא חזי לא לדידי' ולא לאחריני ואנן סעודה הראוי' בעינן, וכ"כ הריטב"א, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן בסוגיין סוד"ה ולפרוש ובד' הרשב"א דמה"ט הוא דאין מערבין בהקדש, - והקר"א לקמן בסוגיין עמד בזה דלכאו' בלא"ה אין מערבין בהקדש משום דאינו שלו, וכן הק' האחיעזר בח"ג סימן פ"א סוסקי"ז, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן י' סק"ב.

**אדם אוסר עצמו באוכל מערבין לו בה, אוכל הנאסר לו לאדם אין מערבין לו בה,** בפירש"י פירש דהיינו דאם תלה האיסור במעשה שעושה בעצמו, מערבין לו בה, משום דהנאה דממילא הוא ולא איהו עביד, אך אם לא תלה האיסור במעשה שבגופו, אלא אפי' הנאה דממילא אין מערבין לו בה, - אך הרשב"א והריטב"א פירשו דאדם אוסר עצמו באוכל, הוא כשנשבע שלא יאכל, ובכה"ג כיון שלא נאסר אלא באכילה מערבין לו בה, ואוכל הנאסר לו לאדם, היינו דאסר על עצמו בקונם, ובכה"ג כיון שאסר אף בהנאה אין מערבין לו בה.

הטור בסימן שפ"ו דאם אמר שבועה שלא אהנה ממנה אין משתתפין בה, ומערבין בה עירובי תחומין, דלא הותר אלא עירובי תחומין, דאין מערבין אלא לדבר מצוה ומצוות לאו ליהנות ניתנו, ומשא"כ בעירובי חצירות ושיתופי מבואות, ועמש"כ בזה המג"א שם סקי"א והמחה"ש שם, ואם אמר קונם הנאתו או אכילתו עלי אף עירובי תחומין אין מערבין בו, משום דאתי לאיחלופי בהקדש, וכדעת הרשב"ם.[[37]](#footnote-38)

והשו"ע שם ס"ח כתב די"א דאם נדר או נשבע שלא יהנה ממנו אין משתתפין לו בה, והמג"א שם סק"י כתב דלדעה קמייתא אף בכה"ג משתתפין בה, משום דלא אסר עליו אלא דרך הנאתו, אך המ"ב שם סקמ"ט כתב דדעת כמה אחרונים דלכו"ע אין משתתפין בה בכה"ג, ועמש"כ בזה בשעה"צ שם סקמ"ח.

**אי אתם מודים שמערבין לגדול ביוהכ"פ,** הרשב"א ביבמות קי"ג א' כתב דאיסור דרבנן מותר לספותו לקטן, והק' ע"ז דא"כ מ"ט אין מערבין בטבל הטבול מדרבנן, הרי חזי לקטנים, וסגי בהכי לעירוב, כ"ה דמערבין לגדול ביוהכ"פ משום דחזי לקטנים, ועי' בחי' הגרע"א לקמן ל"א ב' במה שעמד על קו' הרשב"א, ובמש"כ בזה, וכתב דלעולם אין מערבין אלא בדבר הראוי לגדולים, והא דמערבין לגדול ביוהכ"פ, הוא משום דהאוכל עצמו ראוי אפי' לגדולים אלא דאיסורא דיומא גרם לי', וכיון דאין איסורו מצ"ע של עירוב וחזי נמי השתא לקטנים מערבין בו אפי' לגדול, משא"כ בטבל דאיסורו מחמת עצמו, אין מערבין בו אף דראוי לקטנים, וכ"כ הרשב"א בסוגיין בקצרה.

והריטב"א בסוגיין נחלק ע"ז, דאין לומר דשאני טבל שהוא איסור חפצא, דבכולה סוגיין לא מפלגינן בהא מילתא, וכדאמרינן הכא כשם שמערבין לגדול ביום הכיפורים כך מערבין לנזיר ביין, ואזיל הריטב"א לטעמי' לעיל בע"א ובספ"ק דנדרים דס"ל דאיסורי נזירות הם איסור חפצא,[[38]](#footnote-39) ועי' באחיעזר ח"ג סימן פ"א סקט"ו ובישועת דוד או"ח סימן מ"ט במש"כ בישוב ד' הרשב"א.

\*המרכה"מ בפכ"ד משבת הי"א תמה ע"ד הרשב"א, דאף אם ליכא איסור ספי' באיסורים דרבנן, מ"מ יש לאסור ליתן טבל לקטן משום דה"ז אסור בהנאה של כילוי, וכן הק' רבים מהאחרונים, בית אפרים יו"ד סימן ס"ב, ישועות יעקב בהל' עירובין, רש"ש בסוגיין, עונג יו"ט סימן צ"ו, אחיעזר ח"ג סימן פ"א סקי"ט, מרחשת ח"א סימן י"ב ענף א' סק"ו,[[39]](#footnote-40) - והעונג יו"ט בסימן צ"ו כתב לישב, דאף דאסור להאכיל טבל דרבנן לקטן, מ"מ כיון שהקטן יכול ליקח בעצמו ולאכול וכשאוכל אינו עושה איסור, שפיר מערבין בו, ומה שתלה הרשב"א לד"ז בהנידון אם איכא איסור ספי' באיסור דרבנן, היינו משום דאי ליכא איסור ספי' באיסור דרבנן, היינו משום דלגבי קטן ליכא שום לתא דאיסור כלל ומשום דלא העמידו דבריהם על הקטנים, וע"כ הדין נותן דיהיו מערבין בו, ומשא"כ אם איכא איסור ספי' באיסור דרבנן, דאף לגבי קטנים העמידו דבריהם וגזירותיהן, הרי דאף דהקטן עצמו אינו מוזהר, מ"מ אין מערבין בו, וכ"כ האחיעזר בח"ג סימן פ"א סקי"ט.[[40]](#footnote-41)

\*בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' עמד בד' הר"ן בפ"ק דסוכה שכתב דאם מוקצה מחמת יום שעבר הוי מוקצה, ל"ה מצי לערב בלגין של טבל, והרי הר"ן ביומא ס"ל כד' הרשב"א דמותר להאכיל איסור דרבנן לקטנים, וא"כ הרי י"ל דלעולם מוקצה מחמת יום שעבר הוי מוקצה, והא דמערבין בלגין של טבל הוא משום דחזי לקטנים, ותיקשי כן גם בד' הרשב"א לקמן מ' א' שכתב ג"כ דהא דמערבין בלגין של טבל, הוא משום דמוקצה מחמת יום שעבר ל"ה מוקצה, ועיי"ש שכתב דאפשר ליישב קצת דס"ל דמוקצה מקרי ג"כ מאכל איסור, דבשבת ויו"ט כל מאכל מוקצה הוי חתיכה דאסורא, והוי כטבל דרבנן דל"מ בזה הא דחזי לקטנים, ושאני יוהכ"פ עצמות המאכל אין בו איסור, והאוכלו עובר על איסור יוהכ"פ ולא על שאכל מאכל איסור.[[41]](#footnote-42)

**כשם שמערבין לגדול ביוהכ"פ כך מערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה,** מבו' דטעמא דרבנן דמערבין לנזיר ביין ולישראל בתרומה, הוא משום דחזי לאחריני, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל כ"ח א', דמדמינן לה דה"נ מערבין בגודגניות משום דחזו למרובי בנים, וכ"כ בפירש"י בריש פירקין.

אך בפירש"י בפסחים כ"ג א' ד"ה מערבין לנזיר כתב דהא דמערבין לנזיר ביין הוא הואיל ואי מיתשיל אנזירותי' שריא לי', והא דמערבין לישראל בתרומה, הוא משום דאם בעי מיתשיל והדר מפריש עלה מינה ובה, ובחי' הגרע"א בפסחים שם תמה ע"ז, ועיי"ש שהק' עוד, דהרי מתניתין סתמא קתני דמערבין לישראל בתרומה אף בדליכא אלא שיעור מצומצם, דאם ישאל ע"ז ויפריש מיני' ובי' לי"ב שיעורא, - ועמש"כ האחיעזר בח"ג סימן פ"א סקי"ז בישוב ד' רש"י.

\* בתשו' באר יצחק אהע"ז סימן ב' ד"ה וביותר יש להוכיח הק' דמ"ט אין מערבין בדבר האסור משום דחזי לחולה שיש בו סכנה, וכתב דהוא או משום דפיקו"נ הוא דחוי' ולא הותרה, וע"כ לא סגי בהכי, או משום דחולה שיש בו סכנה לא שכיח, וכמש"כ התוס' בפסחים מ"ו ב' (ד"ה רבה) דמה"ט לא פטרינן בכל מלאכות שבת משום הואיל וחזי לחולה שיש בו סכנה, - אך בתשו' הגרע"א מהדו"ק סימן ה' ד"ה אמנם נראה צידד דדבר המותר לחולה שאין בו סכנה משום רפואה או שלא יכבד עליו החולי, לא מיקרי סעודה הראוי', וכתב דאפשר דאף להחולה עצמו אין מערבין בזה, דמה שמותר לו לאכלו משום החולי, לא מיקרי סעודה הראוי'.

\*המרחשת בח"א סימן י"ב ענף א' סק"ב הק', דמ"ט אין מערבין בכל איסורי אכילה משום דחזי לגוי,[[42]](#footnote-43) וכתב דצ"ל דבעינן שיהא העירוב ראוי לאכילה למי שישנו בתורת עירוב, ולא סגי במה שהוא ראוי לגוי דאינו בתורת עירוב כלל, ועיי"ש שכתב דהא דמערבין לגדול ביוהכ"פ משום דחזי לקטנים, אף דקטן אוכל נבילות אין בי"ד מצווין להפרישו, מ"מ כיון דאסור לספות לו בידים, בע"כ דגם קטן הוי בכלל האיסור, וע"כ חשיב בר עירוב וישנו בתורת עירוב, ועיי"ש בסק"ד במש"כ לפרש לפ"ז ד' הרי"ף בפ"ק דביצה שהוכיח ממה שאמרו דמערבין לגדול ביוהכ"פ, דיוהכ"פ צריך אף עירובי חצירות ושיתופי מבואות, ותמהו רבים על דבריו דמשנתינו הרי איירי בעירובי תחומין, (דנוהג אף ביו"ט, וכ"ש ביוהכ"פ), והיאך שמעינן מינה דאף עירובי חצירות ושיתופי מבואות צריך ביוהכ"פ, ואכמ"ל.

**התם איכא סעודה הראוי' מבעו"י,** בפירש"י כתב דהיינו מבעו"י של ערב יוהכ"פ, וכ"ה מבו' בפי' ר"ח, והרשב"א והריטב"א פירשו דהיינו משום דסוף היום קונה עירוב וכיון דבשעת קניית העירוב הוי זה סעודה הראוי' שפיר דמי, והק' דהרי אף בסוף היום אי"ז סעודה הראוי', דהרי איכא תוספת יוהכ"פ דאסור לאכול אע"פ שהוא עדיין יום, וכתבו דסוף היום דקונה עירוב היינו סוף יום ההיתר, ועמש"כ לפרש בזה בישועת דוד או"ח סימן מ"ז סק"א.[[43]](#footnote-44)

אך המאירי פירש דטעמא דב"ש הוא דשאני יין לנזיר ותרומה לישראל דה"ז אסור להם מצ"ע, ומשא"כ במאכל ביוהכ"פ דהוא מותר לכל אדם אלא שהיום גורם, וכתב דמזה מקור למש"כ הרשב"א לחלק לענין חזי לקטנים בין יוהכ"פ דהיום גורם לטבל דהמאכל עצמו אסור, ועמש"כ בזה בישועת דוד או"ח סימן מ"ט סק"א.

**עירב בשחורים לא יצא בלבנים,** בפירש"י כתב דאיירי בגונא דהי' לבוש שחורים והלך ישב בסוף אלפים אמה עד שקנה שביתה שקדש עליו היום, והתורי"ד תמה ע"ז דכל הא דס"ל לב"ש דבעי שיוציא כל כלי תשמישו לשם, הוא כשעירב בפת ולא הלך שם ברגליו, אך כל שקנה שם שביתה ברגליו לא בעי מידי, דאל"כ נמצא דמי שהחשיך לו בדרך לא יקנה שביתה, שהרי אין כלי תשמישו שם.[[44]](#footnote-45)

**עירב בלבנים והוצרך לשחורים,** הריטב"א כתב דהיינו דהי' רגיל בכך, או שהי' יודע שצריך להם, דבכה"ג לא קנה שביתה כיון שלא הוציא כל כלי תשמישו, אך אם אינו רגיל בהן אלא שנתחדש לו ענין בשבת שהוצרך להם, ודאי דאי"ז מעכב, כיון שכבר הוציא כל כלי תשמישו שהי' סבור שצריכין לו ושהי' רגיל בהן, ועמש"כ ע"ז הגאו"י.

**אפשר דמיתשיל אנזירותי' וכו',** התוס' הק' דמ"ט אין מערבין בטבל אף שהוא ראוי לתקנו בביה"ש, וכתבו דל"מ מה שראוי לתקנו אלא בדבר שראוי עכשיו לשום אדם, כתרומה דמותרת לכהנים, ומה"ט הוא דאין מערבין בהקדשות, אף שיכול לישאל עליהן, וכ"כ הרשב"א לעיל בסוגיין, וכ"כ הריטב"א,[[45]](#footnote-46) וכתב דלפ"ז נמצא דלדידן ליכא גוונא דמערבין מכח הואיל, דהרי כל דחזי לאחריני מערבין בו אף בלא הואיל, ורק לסומכוס דאין מערבין אף בדבר דחזי לאחריני, מהני הא דהואיל ואי בעי מיתשיל, דמכח זה מערבין בו אף דלא חזי לדידי'.

אך הרשב"א לקמן ל"א ב' נקט דשפיר מערבין לסומכוס משום הואיל ואי בעי מיתשיל, אף בדבר דלא חזי כלל, וכתב דהא דלכו"ע אין מערבין בטבל, הוא משום דסומכוס ורבנן פליגי בסברות הפוכות, דרבנן ס"ל דמערבין במידי דחזי לאחריני, ואין מערבין במידי דלא חזי כלל אף היכא דאיכא למימר הואיל, וסומכוס ס"ל דאין מערבין במידי דלא חזי לדידי' אף דחזי לאחריני אך כל דאיכא למימר הואיל מערבין בו,[[46]](#footnote-47) וע"כ לכו"ע אין מערבין בטבל, דלסומכוס אף דאית לי' הואיל אין מערבין בו, משום דאית לי' דגזרו על שבות ביה"ש, ולרבי אף דלא גזרו על שבות ביה"ש אין מערבין בו משום דאין מערבין במידי דלא חזי אף לאחריני אף דאיכא למימר הואיל.

**אלא סומכוס סבר לה כרבנן דאמרי כל דבר שהוא משום שבות גזרו עליו ביה"ש,** הריטב"א כתב דאתיא אף למ"ד דסוף היום קונה עירוב, דסוף היום הזה בער"ש ויו"ט הוא בתחילת ביה"ש, ובכל ביה"ש גזרו חכמים,[[47]](#footnote-48) אך למ"ד דלא גזרו על שבות ביה"ש, לא גזרו אף בסוף ביה"ש, וע"כ אם הוה ס"ל לסומכוס כרבי היו מערבין בתרומה אף אם תחילת היום קונה עירוב, וכ"כ התוס' בד"ה ולפרוש דלמ"ד דלא גזרו על שבות ביה"ש, הרי דאף אם תחילת היום קונה עירוב, מ"מ מותר לתקן הטבל דלא גזרו עליו ביה"ש עד שתהא לילה ניכרת וידוע.[[48]](#footnote-49)

התוס' הק' דמ"ט מערבין לנזיר ביין אף לסומכוס משום דאי בעי מיתשיל, אף דשבות הוא לישאל על הנדרים בשבת, וכתבו דלצורך שבת נשאלין והכא הוי לצורך שבת שיהא מותר לשתות יין בשבת, - והמהרש"א כתב דצ"ל דלא התירו לשאול בשבת משום מצוה אחרת אלא משום כבוד שבת,[[49]](#footnote-50) דאל"כ לא הוצרכו התוס' לפרש דהוא צורך שבת שיהא מותר לשתות יין, דבלא"ה יש להתיר לישאל כיון דאין מערבין אלא לדבר מצוה.[[50]](#footnote-51)

בחי' הגרע"א בריש פירקין הק' דלסומכוס תיקשי דמ"ש דמערבין לגדול ביוהכ"פ ואין מערבין לישראל בתרומה, ומה שהשיבו ב"ש דהא דמערבין לגדול ביוהכ"פ הוא משום דאיכא סעודה הראוי' מבעו"י, ליתא לסומכוס, דהרי גם בתרומה לישראל הוי סעודה הראוי' מבעו"י, דאי בעי מתשיל עלי' ומפריש מיני' ובי' תרומה אחרת, וכתב דאולי יש לדחוק דל"מ הא דהוי סעודה הראוי' מבעו"י, אלא אם ראוי' בלא הא דאי בעי מיתשיל, - אך למש"כ הרשב"א והריטב"א דסעודה הראוי' מבעו"י היינו בזמן קניית העירוב, וכמ"ד דסוף היום קונה עירוב, ניחא, דשעה זו הויא בכלל ביה"ש דגזרו על השבות, וכמש"כ הריטב"א הכא, וכבר עמדו ע"ז בחי' בית מאיר בסוגיין ובאחיעזר ח"ג סימן פ"א סקט"ז.

**מערבין לחולה ולזקן כדי מזונו,** התוס' בתי' קמא כתבו דכ"ז הוא לסומכוס, אף לרבנן אף בחולה וזקן בעינן שיעור סעודה בינונית, דכיון דלדידהו מערבין לחולה וזקן אף במאכל דלא חזי להו אלא לבריא, ובזה ודאי הוי שיעורו בסעודה בינונית, א"כ גם במידי דחזי להו בעינן שיעור סעודה בינונית, דאין סברא שיהיו לרבנן ב' שיעורים לחולה וזקן,[[51]](#footnote-52) אך בתי' בתרא נקטו דאף לרבנן מערבין לחולה ולזקן בכדי מזונו.

ונחלקו הראשונים בזה, דהרשב"א בעבוה"ק שער ה' פט"ו הלכה ק"א כתב דמערבין לחולה וזקן כדי מזונו, וכ"כ האו"ז בסו"ס קל"א ובסימן קפ"ז, וכ"כ הריא"ז בפ' כיצד משתתפין, והמאירי לעיל כ"ט א' ולקמן פ" א', וכ"כ הטור בסימן ת"ט ובקיצור פסקי הרא"ש פ"ח סימן ג', וכ"כ בשו"ע סימן ת"ט ס"ז,[[52]](#footnote-53) - אך הרי"ף והרמב"ם השמיטו לדין זה, והקר"א בסוגיין כתב בדעתם, דרבנן פליגי על רשב"א ואין מערבין לחולה וזקן בכדי מזונו, וכ"כ הגאו"י לקמן פ"ב ב',[[53]](#footnote-54) והחת"ס בתשו' או"ח סימן צ"ח, והביאו הביאוה"ל בסימן ת"ט ס"ז, ועיי"ש בקר"א וגאו"י במש"כ בדעת הרא"ש בפ"ח סימן ג' בזה.

\*לקמן פ"ב ב' ובכלים פי"ז מי"א פליגי ר"מ ור' יהודה אם משערין במזונו לחול או לשבת, ובד' הר"ש בכלים שם מבו', דלת"ק דמשערינן בחולה וזקן לפי מזונו, ל"ש בחולה וזקן הפלוגתא דר"מ ור"י אם משערין במזונו לחול או במזונו לשבת,[[54]](#footnote-55) וכ"נ בד' הרשב"א לקמן שם בפי' בתרא,[[55]](#footnote-56) - אך הרשב"א שם בפי' קמא, והריטב"א והמאירי והריא"ז שם נקטו דגם בחולה וזקן דמשערין להן כפי מזונם שייכא פלוגתא זו.

**ר' יהודה אומר אף בית הקברות, תנא מפני שיכול לחוץ ולילך וכו',** בפירש"י כתב דבין לר' יהודה ובין לרבנן כסומכוס ס"ל דבעינן מידי דחזי לי' למיכלה בההיא שעתא בעינן, וזהו שנחלקו אם מצי לילך לשם וחזי לי', וכ"כ הריטב"א, - אך הרא"ש בסימן ב' כתב, דאתיא אף כרבנן, דגם לדידהו בעינן שיוכל המערב להגיע לעירובו, וכ"כ התוס' לעיל כ"ז א' ד"ה מפני, וכ"ה מבו' בפירש"י לעיל כ"ו ב' ד"ה ולכהן, והנימוקי הגרי"ב דקדק כן גם מדבריו לקמן בסוגיין ד"ה והיכי מייתי, עיי"ש, וצ"ע בסתירת ד' רש"י בזה, - ועמש"כ הגאו"י בביאור הפלוגתא בזה.

**אי הכי מ"ט דרבנן קסברי אסור לקנות בית באיסוה"נ וכו',** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דלפ"ז גם הא דאסרו רבנן במשנתינו לערב לכהן בבית הקברות, הוא משום הנאת העירוב, ואסרו אף לישראל, וכ"נ בד' רש"י בסוד"ה אסור, וכמש"כ המהרש"א.

אך בתור"פ כתב דרבנן ור' יהודה פליגי בתרתי, דבמערב בבית הקברות דאינם משים את העירוב בתוך הקבר אלא בין הקברות ולי"ב איסוה"נ, אסרו רבנן משום דאהל זרוק לא שמי' אהל ולא מצי למיתי להתם, ובמניח העירוב בקבר, אסרו רבנן משום דאסור לקנות בית באיסוה"נ, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בסימן ב' ובד' הטור בסימן ת"ט, וכמש"כ המהרש"א.

**אי ס"ל דאין מערבין אלא לדבר מצוה דכו"ע מצוות לאו ליהנות ניתנו,** הרש"ש הק' דלדעת הטור והרמ"א בסימן תט"ו דאם עירב לדבר מצוה מותר לילך אף לדבר הרשות, מ"ט הוא מותר לערב באיסוה"נ, הרי הוא נהנה אף בהליכה לדבר הרשות, וכבר עמד ע"ז הבית מאיר בסימן תט"ו וכתב די"ל דזה לא מיקרי הנאה, הואיל ועיקר העירוב לא בשביל זה נעשה, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן י"א.

השעה"מ בפ"ח מלולב ה"א ד"ה ולדעת הר"ן, הק' לדעת הסוברים דלא אמרינן מצוות לאו ליהנות ניתנו במצוה שיש בה הנאת הגוף, א"כ היאך שרינן לערב לדבר מצוה לילך לבית המשתה, אף דיש בזה הנאת הגוף, וכתב דיש לחלק דכל הא דלא אמרינן מללה"נ בדאיכא הנאת הגוף, הוא רק כשנהנה גופו מהדבר עצמו שאסרו עליו בהנאה, ומשא"כ הכא דאף דגופו נהנה מבית המשתה, מ"מ אינו נהנה מבית הקברות אלא מבית המשתה, ובית המשתה אינו אסור עליו בהנאה, ואי"ז אלא גרמא בעלמא שגרם לו בית הקברות ליהנות גופו מדבר המותר עליו, ובכה"ג שפיר אמרינן מללה"נ, וכתב לפ"ז לישב משה"ק בתשו' שער אפרים סימן ל"ח (ד"ה אבל נלע"ד) ע"ד הבעה"מ דבמצוות דרבנן לא אמרינן דלאו ליהנות ניתנו, דא"כ היאך התירו לערב לדבר מצוה לילך לבית המשתה אף דאי"ז אלא מצוה דרבנן, עיי"ש, ועמש"כ בזה הקה"י בסימן י"א.

**ומר סבר מערבין אף לדבר הרשות,** האבנ"מ בסימן כ"ח סק"ס הק', דאף דמערבין אפי' לדבר הרשות, מ"מ כיון דגוף העירוב מצוה היא, מ"ש מהא דנודר מן המעין טובל בימות הגשמים, אע"פ שטבילתו מכשירתו לכמה דברים וגם טבילה בזמנה אינה מצוה, ואפ"ה כיון שאינו מגופו של איסוה"נ מותר, ועיי"ש במילואי חותם שהביא מד' האחרונים כמה דרכים בזה.

**ומר סבר ניח"ל דמינטרא,** הרמב"ם בפ"ו מעירובין הי"ז כתב דמה"ט אם נתן שם עירובו אינו עירוב, וכ"כ השו"ע בסימן ת"ט ס"א, ובגל' הגרע"א שם הק' דמ"ט בדיעבד אינו עירוב, הרי אף דאינו רשאי לערב בזה כיון דרוצה בקיום העירוב אחר הקני' והוי נהנה, מ"מ מהיכ"ת נימא דל"ה עירוב, איסור העבירה אינו תלוי בקיום המצוה דאף אם נימא דאינו עירוב מ"מ עבר על הנאה דרוצה בקיום העירוב, והניח בצע"ג, ועמש"כ בזה הפמ"ג שם באש"א סק"ב, וצ"ב, ווהקר"א בסוגיין כתב דצ"ל דהוא קנס, וכ"כ החזו"א בסימן צ"ו סק"ל, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, אך אכתי קיימא קו' הגרע"א דמנ"ל להרמב"ם הך דינא.

הראשונים נחלקו בהכרעת ההלכה בזה, וג' דעות בדבר, הרמב"ם בפ"ו מעירובין הי"ז כתב דקי"ל כרבנן דאין מערבין אף לישראל בבית הקברות, משום דניח"ל דמינטר, - ובפסקי מהר"ם מר"ב סימן נ"ח כתב דקי"ל דאין מערבין לכהן בבית הקברות, משום דקי"ל דאהל זרוק לא שמי' אהל, אך מערבין לישראל בבית הקברות, דבפלוגתא זו הלכה כדברי המיקל, והביאו הרא"ש בסימן ב', וכ"כ הטור בסימן ת"ט, - והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פט"ו הלכה ק"ה ק"ו כתב דקי"ל כר' יהודה דמערבין אף לכהן בבית הקברות, דיכול לילך בשידה תיבה ומגדל ולהביאו, ומשום איסוה"נ ליכא, דאחר שקנה עירובו אינו מקפיד עליו, וכ"כ בפסקי ריא"ז סוף ה"ב, - ועמש"כ בזה הגאו"י בסוגיין, והביאוה"ל בסימן ת"ט ס"א.

**והכהנים בחלה ובתרומה,** הרא"ש בסימן ב' כתב דקי"ל כרבנן דסומכוס דמערבין במידי דחזי לאחריני, ואף דתנן הכא והכהנים בחלה ובתרומה, ל"ה כמחלוקת ואחי"כ סתם, דה"ה לישראל נמי, אלא אורחא דמילתא נקט כהנים שתרומה וחלה מצוי' להם, ועוד דמשנה זו שנוי' בפ' כל שעה והתם דוקא כהנים, וע"כ תני הכא ג"כ בההוא לישנא, ועמש"כ בזה התוי"ט במשנתינו, ומש"כ על דבריו בתוס' הגרע"א, והגאו"י לעיל ל' ב' בסופו.

**וקמ"ל דאין החומש מעכב,** הרמב"ם בפ"ה ממע"ש הי"ב כתב דאף דאין החומש מעכב והרי נתחלל, לא יאכל עד שיתן החומש ואפי' בשבת וכו', והוא כדעת ר' יהושע בב"מ נ"ד א', ובישועות מלכו שם הק', דא"כ היאך מערבין במע"ש שנפדה ולא נתן את החומש, הרי הוא אסור באכילה, ועמש"כ בזה בדרך אמונה בביאוה"ל שם.

ט"ו סיון ע"ח

דף מס' 5

**ל"א ב' -** **השולח עירובו ביד חש"ו,** בפירש"י בד"ה עירובי חצירות פירש דהוא משום דעירובי תחומין מיקני רשותא וקטן לא אלים למיקני, והרשב"א והריטב"א והר"ן פירשו דהיינו דחש"ו ל"מ לזכות לו מקום שביתה, והק' ממה שאמרו בגיטין ס"ד ב' דקטן זוכה לאחרים במילי דרבנן,[[56]](#footnote-57) ועיי"ש מש"כ בזה, - ובפי' ריו"נ כתב דהוא משום דצריך שיאמר במקום עירובי זה תהא שביתתו של פלוני והוא לאו בר דעת הוא,[[57]](#footnote-58) - והתוס' פירשו דהוא משום דבעירובי תחומין דחמירי לא הימנוהו רבנן.[[58]](#footnote-59)

התוס הק' ע"ד רש"י, מהא דתניא במעילה כ"א א' דנתנו על הפיל והוליכו על הקוף והוליכו ה"ז עירוב, והרי דאף ע"י הנחת הפיל והקוף הוי עירוב, - אך בחי' הריטב"א לקמן בסוגיין כתב בשם רבינו אפרים הזקן דהתם איירי כשהוא עומד ורואהו ואומר שם תהא שביתתי, וכ"כ התוס' במעילה שם ד"ה נתנו, ולפ"ז ניחא, וכ"כ הקר"א והשפ"א.

**או ביד מי שאינו מודה בעירוב,** בפי' ריו"נ כתב דכיון דהוא חשוד על הדבר אינו נאמן כשאומר שהביאו שם במקום שציוה, ואפי' ימצא שם העירוב שמא לא הניחו שם ע"מ כן, ועד"ז כתבו הפסקי רי"ד והמאירי, וכ"כ המג"א בסימן ת"ט סקט"ו בשם רי"ו,[[59]](#footnote-60) - אך בתשו' הרמב"ם סימן רס"ה מבו' דדינא הוא דא"א לשלוח עירוב ע"י מי שאינו מודה בעירוב, דכיון שאינו מודה בעירוב, ל"מ משוי העירוב, ולמד מזה דקראים אינם משלימים למנין או לג' לברכת הזימון, משום דאינם מודים בחיוב זה הדבר, ועד"ז כתב הגר"א בסימן שפ"ה ס"א, ופירש דהוא משום דכל שאינו מודה בעירוב, אינו בעירוב, וכיון דאינו בעירוב אינו בשליחות.

**כאן בעירובי חצירות,** בפירש"י כתב דהיינו דעירובי חצירות דעירובי רשותייהו בעלמא הוא ממילא מיערב, ואע"ג דאין מעשה הקטן כלום לא איכפת לן, דהוי כבעה"ב שותף עם שכניו דא"צ לערב,[[60]](#footnote-61) ובפי' ריו"נ הוסיף לפרש, דבעירובי חצירות א"צ שיאמר בו כלום, וסגי במה שדעת המשלח להתערב, וכ"כ המג"א בסימן ת"ט סקט"ו - והריטב"א כתב בשם רש"י, דכיון דעירובי רשותייהו בעלמא הוא, לא חשיבא זכי' ועושין אותו ע"י קטן, וכתב די"מ דהוא משום דבעירובי חצירות איכא דעת אחרת מקנה, ובכה"ג יש לקטן זכי', וכ"כ הרשב"א.[[61]](#footnote-62)

והתוס' כתבו דהא דבעירובי חצירות מהני, הוא משום דדוקא בעירובי תחומין לא מהימני דחמירי דאסמכוהו אקרא, אך בעירובי חצירות מהימני, והפמ"ג באש"א סימן ת"ט סקט"ז כתב בדעתם דבכל איסור דרבנן לא מהימני, ורק בעירובי חצירות דקייל מהימני, וכנראה למד לזה ממשה"ק התוס' ממשה"ק התוס' מהא דבבדיקת חמץ מהימני,[[62]](#footnote-63) (אך לכאו' יש מקום לדחות, דאף דבדיקת חמץ דרבנן דמדאורייתא בביטול בעלמא סגי, מ"מ כיון דמדרבנן לא סמכו על הביטול, הו"ל כאיסור דרבנן דאסמכוהו אדאורייתא, ואמנם יתכן דזה תליא בטעם הא דמדרבנן לא סגי בביטול בעלמא, ואכמ"ל).

**וליחוש דילמא לא ממטי לי',** התוס' הק' דלדעת רש"י דהא דל"מ בשולח עירובו ע"י חש"ו הוא משום דלא אלים למיקני, ובלא"ה הוה מיהמני לי' והוי עירוב, א"כ מאי פריך דדילמא לא ממטי לי', - והקר"א כתב לישב דפריך על חרש ושוטה ומי שאינו מודה בעירוב, דהני ודאי לא מהימני, - והשפ"א כתב די"ל דגם לדעת רש"י אין קטן נאמן, והא דבעינן לה"ט דלא אלים למיקני, היינו דמה"ט ל"מ אף בעומד ורואהו.

**בעומד ורואהו,** הקר"א הק', דלמש"כ התוס' דהא דל"מ בשולח ביד חש"ו הוא משום דלא מהימני, וכל שעומד ורואהו מהני, א"כ אם הא דכשאמר לאחר לקבלו ממנו ה"ז עירוב הוא בעומד ורואהו, א"כ ל"ב כלל להא דאמר לאחר לקבלו הימנו, דבלא"ה נמי מהני.

**וליחוש דילמא לא שקיל מיני',** הריטב"א כתב דל"ד דלא שקיל מיני', דהרי איירי בעומד ורואהו, ועוד דאפי' אם נטל ממנו שמא לא עשה מה שאמר לו, אלא ה"ק ודילמא לא שקיל מיני' ע"ד לעשות שליחותו, - ואמנם בפשוטו לפ"מ דמשני דחזקה שליח עושה שליחותו, שפיר מהני בעומד ורואהו, אף אם לא ראה שנטל ממנו, דחזקה שנטל ממנו, וכ"כ הביאוה"ל בסימן ת"ט ס"ח דכ"ה מבו' מד' הראשונים, - אך בד' הטוש"ע שם מבו' דל"מ אלא כשראה שנתנו לו.[[63]](#footnote-64)

המל"מ בפ"ד מבכורות ה"א ד"ה והנני חוזר הק' דמאי פריך, הרי אף אם הו"ל ספק אם שקיל או לא שקיל, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, ועיי"ש דמסיק דהוא משום דלא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא אלא היכא דנעשה שום דבר המתירו ואין אנו יודעים אם נעשה בזמן המתירו או אם נעשה בשיעור המתירו, אבל כל דמספק"ל אם נעשה כלל הדבר המתיר, לא אזלינן לקולא, ועיי"ש שהאריך בזה, - והשעה"מ בפ"י ממקואות ה"ו ד"ה ודע נחלק ע"ז, ועיי"ש שכתב לישב לעיקר הקו', לדעת התוס' ודעימייהו לקמן דלא אמרינן ספק עירוב כשר אלא היכא דאיכא חזקת כשרות, ועמש"כ החזו"א באהע"ז סימן פ' סוסקכ"ח.

**נתנו לפיל והוליכו לקוף והוליכו אי"ז עירוב,** התוס' בד"ה כאן הק' מהא דתניא במעילה דה"ז עירוב, וכתבו דהא דתניא הכא דאי"ז עירוב, הוא משום דלא סמכינן על חכמתם, והא דתניא התם דה"ז עירוב הוא בעומד ורואהו, ומשמעות דבריהם דכל שעומד ורואהו מהני, אף אם לא אמר כלום, וכ"ה מבו' ממשה"ק ע"ד רש"י מהתם, ואם התם ל"מ אלא כשאמר שיהא עירוב, הרי דשפיר י"ל דבשולח ע"י חש"ו ל"מ, משום דאמירתם אינה מועלת, ועמדו ע"ז הגאו"י והשפ"א.[[64]](#footnote-65)

אך התוס' במעילה שם כתבו דהתם איירי בעומד ורואהו ואמר תיקני לי פת, וכ"כ הריטב"א בשם רבינו אפרים הזקן, אך התוס' שם כתבו בשמו בע"א, ותמהו ע"ז, עיי"ש, - והרשב"א הק' ע"ז דא"כ מה מייתינן התם מינה דעביד קוף שליחותי', הרי הא דהתם מהני הוא משום שראה הוא מקום שיתן שם העירוב ואמר שם תהא שביתתי, - והריטב"א כתב דהתם ל"ד אמרינן דעבדי שליחותא ממש, אלא לומר שידם כידו להניחו במקום השביתה, ועולה לו לענין זה במקום שליחות גמורה, ונתחדש בזה דאם הי' העירוב מונח מעצמו במקום השביתה, ל"מ, ובעינן מעשה הנחה במקום השביתה.

**בשל תורה אין חזקה שליח עושה שליחותו בשל סופרים חזקה שליח עושה שליחותו,** הפמ"ג בשושנת העמקים כלל כ"ב נסתפק בדעת רב נחמן, אם היינו דמדאורייתא הוי חזקה גמורה, ומדרבנן החמירו דלקולא בדאורייתא ל"מ, או היינו דמדאורייתא ל"ה חזקה כלל, ומדרבנן הוי חזקה, וע"כ סומכין ע"ז בדרבנן, ואף כנגד חזקה, כדחזינן דה"ז מועיל בעירוב אף דהוא כנגד חזקת תחום ביתו, ועיי"ש בד"ה ועתה הבא שהכריע דמדאורייתא הוי חזקה גמורה, ומדרבנן הוא דלא סמכינן עלה בדאורייתא, - ושם בד"ה שו"ר במל"מ הביא מד' המל"מ בפ"ט מאישות ה"ו דכיון דלא סמכינן על חזקה שליח עושה שליחותו להקל בדאורייתא, אין האיסור בזה אלא משום ספק, ותמה ע"ז.

ואמנם הנה השטמ"ק בנזיר י"ב א' כתב בשם ה"ר עזריאל דהא דל"מ חזקה זו אלא בדרבנן, הוא משום דחזקה זו אינה כרוב גמור אלא כמחצה על מחצה, ובשל תורה הוי ספיקא דאורייתא ולחומרא, ובשל סופרים הוי ספיקא דרבנן ולקולא וסמכינן אחזקת שליח, ולכאו' הוא כד' המל"מ, - אך האחיעזר בח"ג סימן ע"ג סק"ב הק' ע"ז דקי"ל דאין מכשירין בספק עירוב דמוקמינן אחזקת תחום ביתו, ועיי"ש שכתב לפרש לד' ה"ר עזריאל, דחזקה שליח עושה שליחותו הוי כרוב שאינו גמור דמחמרינן בזה בדאורייתא, אף בדרבנן, אף דאיכא חזקה כנגד, הו"ל כפלגא ופלגא, וספיקא לקולא.

והפמ"ג בשושנת העמקים כלל י"ב כתב דהא דבדאורייתא אין חזקה שליח עושה שליחותו, הוא משום דהוי רוב התלוי במעשה ול"מ, ואך דכל הא דל"מ הוא מדרבנן, וע"כ בדרבנן שפיר סמכינן ע"ז, ועי' באחיעזר שם סק"ג במש"כ בזה.[[65]](#footnote-66)

**ורב ששת אמר אחד זה ואחד זה חזקה שליח עושה שליחותו,** נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהתוס' כתבו בשם ר"ת דקי"ל כרב נחמן דבדאורייתא אין חזקה שליח עושה שליחותו, וכ"כ בפי' ריו"נ ובפסקי רי"ד ובפסקי ריא"ז, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מתרומות ה"ו, והרשב"א בעבוה"ק שער ד' פט"ז הלכה ק"כ, והשו"ע ביו"ד סימן של"א סל"ד, וכן האריך המל"מ בפ"ד מבכורות ה"א, והריטב"א בשלהי סוגיין הביא ב' הדעות בזה, וכתב לחוש לדעת האוסרים, - אך התוס' כתבו בשם הר"ש הזקן דקי"ל כרב ששת דאף בדאורייתא חזקה שליח עושה שליחותו, ומשמעות דבריהם דכ"ה דעת ר"י, וכ"ה משמעות ד' המהר"ם מר"ב בפסקיו סימן נ"ט, וכ"ה בתשו' מהר"ם ד"פ סימן ש"פ, וכ"כ הרא"ש בסימן ג', וכ"כ הרמ"א ביו"ד שם בשם י"א, וכן הכריע בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ב', - ועי' מה שהאריך בזה הפמ"ג בשושנת העמקים כלל כ"ב.

התוס' כתבו בשם ר"י, דרב ששת נמי לית לי' חזקה שליח עושה שליחותו אלא במקום שאם לא יעשה שליחותו יבא המשלח לידי עבירה אם יסמוך עליו,[[66]](#footnote-67) והמל"מ כתב דלפ"ז אף בדרבנן לא אמרינן חזקה שליח עושה שליחותו אלא בדבר שאם יסמוך המשלח על השליח יבא לידי איסור, - והפמ"ג בשושנת העמקים כלל כ"ב כתב דכ"ז הוא לדעת ר"י ודעימי' דקי"ל כרב ששת, אך לדעת ש"ר דקי"ל כרב נחמן, בע"כ דאמרינן חזקה שליח עושה שליחותו אף בכה"ג שאם לא יעשה שליחותו לא יבא לידי איסור, דאל"כ אין להוכיח דקי"ל כרב נחמן מכל הני דוכתי שהוכיח ר"ת,[[67]](#footnote-68) - והקר"א הוכיח כן מד' הרמב"ם בפ"ד מתרומות ה"ו דאמרינן חזקה שליח עושה שליחותו אף בכה"ג שאם לא יעשה שליחותו לא יבא המשלח לידי איסור, עיי"ש.

**דקתני טעמא שיודעין שאין בי"ד מתעצלין בו וכו' הא שליח מתעצל,** בחי' הגרע"א הק' דמנ"ל דלא סמכינן כלל בדאורייתא, הרי י"ל דחזקה זו אינה בירור גמור אלא בדרך רוב, ובחדש דהוי דשיל"מ לא סמכינן עלי', לדעת הפוסקים דבדשיל"מ לא סמכינן על רוב דכל דפריש,[[68]](#footnote-69) ועי' באחיעזר ח"ג סימן ע"ג סוסק"ב מש"כ לישב.

**מלא כלכלה זו תאנים מתאנתי,** התוס' כתבו דאע"ג דמעשר פירות דרבנן ובדרבנן מודה ר"נ דחזקה שליח עושה שליחותו, כיון דעיקר שם מעשר מה"ת חשיב לי' כשל תורה, וכ"כ הרשב"א, וכתב דמזה נלמד דלדעת ר"נ אין סומכין על חזקה שליח עושה שליחותו בדבר שיש לו עיקר מה"ת, וכ"כ הריטב"א,[[69]](#footnote-70) - והמל"מ בפ"ד מבכורות ה"א ד"ה ומלבד כתב, דגם לדעת הרמב"ם דמעשר פירות דרבנן, צ"ל דכל דעיקרו דאורייתא חשיב לי' כשל תורה, שהרי דעת הרמב"ם בפ"א מתרומות הכ"ו דחיוב תרו"מ אף בימי עזרא אינו אלא מדרבנן, ומהא דמוכיח מינה רב ששת דחזקה שליח עושה שליחות, בע"כ דכל שעיקרו מה"ת חשיב כשל תורה, וכן הסכים החזו"א במעשרות סימן ז' סקט"ז, - אך בתשו' נובי"ק אהע"ז סימן ב' כתב דלדעת הרמב"ם אף בדבר שעיקרו מה"ת אמרינן חזקה שליח עושה שליחותו, שהרי דעתו דתחומין י"ב מיל דאורייתא, וא"כ אף תחומין אלפים אמה חשיב כעיקרו מה"ת,[[70]](#footnote-71) ואף דדעתו דתרו"מ בזה"ז דרבנן, מ"מ סוגיא דהכא ס"ל דתרו"מ בזה"ז דאורייתא, ועיי"ש שהוכיח מד' הכס"מ בפ"ב מתרומות ה"א שפירש כן, ועד"ז כתב הקר"א בסוגיין, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי, דלדעת הרמב"ם א"צ הכא להך מילתא דכל דעיקרו דאורייתא הוי כשל תורה.

ט"ז סיון ע"ח

דף מס' 6

**ל"ב ב' -** **נתנו באילן למעלה מי' טפחים אין עירובו עירוב,** החזו"א בסימן פ' בהערות לסוגיין כתב דאתיא אף כמ"ד דסוף היום קונה עירוב, דאף דבסוף היום הוא רשאי ליטול עירובו ולהורידו למטה, מ"מ כיון דבפועל א"א ליטלו בסוף היום ממש דקשה לכוין סוף היום, אין כאן עירוב, ועוד, דשמא ביה"ש הוא יום, וסוף היום הוא בסוף ביה"ש, וא"א לו ליטול עירובו בביה"ש מספק, ונתחדש בזה, דאף דלפי האמת הוא יכול ליטול עירובו בסוף היום, מ"מ כיון דבפועל אינו יכול ליטלו מחמת הספק, ל"מ העירוב.[[71]](#footnote-72)

\***נתנו בבור אפי' עמוק ק' אמה עירובו עירוב,** בגמ' מוקמינן לה בבור העומד בכרמלית, והר"ן הק' דלמ"ל לתנא לשנויי מאילן לבור, הרי באילן גופי' הו"מ לפלוגי, דאם הוא עומד ברה"ר אין עירובו עירוב, ואם הוא עומד בכרמלית עירובו עירוב, וכתב דאתא לאשמועינן דדוקא באילן יש לחלק בין אם נתנו למעלה מי' או נתנו למטה מי', אך בבור אין לחלק בזה, משום דכל שהבור עמוק י', הוי כל מקום שבו רה"י אף שאינו עמוק י', וכמבו' בשבת ח' ב', וע"כ אם הבור עומד ברה"ר, אף אם נתנו למעלה אינו עירוב, וזהו דתני דנתנו בבור אפי' עמוק ק' אמה עירובו עירוב, דבאותה רשות דאם נתנו בבור עירובו עירוב, הוי עירוב אף אם נתנו בעומק ק' אמה.

**והא קא משתמש באילן,** הרשב"א הק' דכשנוטל מן האילן מאי תשמיש איכא, דמה שנוטל מן האילן דמי להא דתניא בשבת קנ"ג ב' דמותר ליטול כלים מע"ג בהמה, אף דאסור להשתמש בבע"ח בשבת, ומה שמניחו מער"ש ע"ג האילן כדי שיהא שם בשבת, דמי למה שאמרו בשבת מ"ה א' דמניחין נר ע"ג דקל בשבת, והניח בצ"ע,[[72]](#footnote-73) - והריטב"א כתב דהאיסור הכא הוא משום דפעמים כשנוטלו נותן את גופו על האילן ומשתמש בו, ודמי למה שאסרו בשבת מ"ה א' להניח נר ע"ג דקל ביו"ט שמא ישתמש באילן כשיטלנו משם, - והר"ן כתב דליטול מן האילן חשיב כמשתמש באילן, והא דמותר ליטול כלים מע"ג בהמה, הוא משום צער בע"ח, ופירש כן במש"כ הרמב"ם בפכ"א משבת ה"ט דפורקין המשוי מן הבהמה בשבת משום צעב"ח.[[73]](#footnote-74)

והרמ"א סימן של"ו ס"א כתב דאם הניח חפץ ע"ג אילן בער"ש אסור ליטלו משם בשבת, והוא מד' המ"מ בפכ"א משבת ה"ט, - והמג"א שם סק"ב כתב דהרא"ש בשבת פ"ה סו"ס ב' כתב דליטול מן האילן לא חשיב כמשתמש במחובר, ותמה עליו מסוגיין, ועיי"ש במש"כ לדון בזה, ועי' גם בדבריו בסימן תקי"ד סקט"ז, ועיי"ש שכתב בדעת המ"מ דליטול מן האילן חשיב כמשתמש באילן, ול"ד להא דמותר ליטול מן הבהמה, דשאני אילן דדרך תשמישו ליטול ממנו ולהניח על גביו, אך בהמה אין דרך תשמישה בכך, והמ"ב שם סקי"ב הביא לטעמא דהריטב"א דאסרו ליטול, משום דיבא עי"ז לישען עליו.

**ורבי היא דאמר כל דבר שהוא משום שבות לא גזרו עליו ביה"ש,** בעיקר דינא דרבי נחלקו הראשונים, וג' דעות בדבר, **א** בפירש"י בשבת ל"ד א' ד"ה ספק חשיכה מבו' דלדעת רבי הותר לעבור על שבות בביה"ש אף שלא לצורך מצוה, וכתב שם דהא דתנן דספק חשיכה ספק אינה חשיכה אין מעשרין את הודאי, אתיא כרבנן דגזרו על שבות ביה"ש, וכ"כ הרי"ד והר"ן שם, וכ"כ התוס' לעיל ל' ב' ד"ה ולפרוש.[[74]](#footnote-75)

**ב** הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"י ובפ"ו מעירובין ה"ט כתב דהא דלא גזרו על שבות ביה"ש, הוא כשיש שם דבר מצוה או דוחק, כגון להוריד מן האילן או להוציא מן הכרמלית עירוב שעשה,[[75]](#footnote-76) ובפכ"ד משבת שם כתב דמה"ט הוא דאין מעשרין את הודאי ביה"ש אע"פ שאיסור הפרשת המעשר בשבת הוא משום שבות, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן ע"ח ב', וכ"כ השו"ע בסימן שמ"ב.[[76]](#footnote-77)

**ג** הרשב"א לקמן ל"ג ב' כתב בשם הראב"ד דלא התיר רבי שבות ביה"ש, וכל הא דלא גזרו על שבות ביה"ש, היינו כשהניח העירוב במקום שבות, קנה העירוב, והריטב"א בסוגיין הוסיף לפרש דהיינו, דלגבי עירוב הקיל רבי לדון כאילו יכול לעשות כן, כדי שלא לפסול עירובו בכך, וכ"כ הריטב"א בשבת ל"ד א'.

בטעמא דרבנן דגזרו על שבות ביה"ש, ולא שרינן לה מכח הא דספק דרבנן לקולא, כתב בס' ספק דברי סופרים דמצינו בזה ד' טעמים, **א** החוו"ד בסימן ק"י כתב דהוא משום דביה"ש הוא איקבע איסורא, ודמי לספיקא דרבנן במקום חזקה דאסור, **ב** הבית מאיר בשבת ל"ד א' כתב דהוא משום דהוי דשיל"מ למוצ"ש, ואזיל לטעמי' דס"ל דאף בספיקא דדינא אזלינן לא מקילינן כשיש לו מתירין, **ג** בד' הפמ"ג באש"א סימן רס"א סק" נראה דהיינו משום דהחמירו בביה"ש דדינו כשבת עצמה, ולמד מזה למעשה שבת בביה"ש דאסור, והביאו המ"ב שם סק"ו, **ד** בס' בית יצחק בשער הספיקות סימן כ"א כתב דהוא משום דאם תתיר בספק ביה"ש של ער"ש באיסור דרבנן, א"כ תתי רג"כ בספק ביה"ש של מוצ"ש מספיקא דרבנן, והוי תרתי דסתרי.[[77]](#footnote-78)

**אבל אילן העומד בתוך עיבורה של עיר אפי' למעלה מי' עירובו עירוב מ"ט מתא כמאן דמליא דמיא,** בפירש"י כתב דהיינו דחזינן לה כמאן דמליא עפרא, והוי כמאן דנתכוון לשבות למעלה מי', וע"כ אף דלא מצי ליטול את העירוב מן האילן, מ"מ עירובו עירוב, משום דהו"ל כנתכוין לשבות למעלה, וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לקמן ל"ג א' ד"ה והא אי בעי ובתוס' הרא"ש שם, עיי"ש.[[78]](#footnote-79)

אך הריטב"א כתב דמהני הא דמתא כמאן דמליא דמיא, דחשבינן כאילו הכל רה"י, ואף דמדינא רה"י גמורה היא ואסור ליטלו, מ"מ הקילו חכמים לענין עירוב לחשבו כמו שיכול ליטלו, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן ל"ג ב' ד"ה כל מה שאמרו, ובעבוה"ק ש"ה פי"ט הלכה ק"מ קמ"ב קמ"ג קמ"ד, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' תור"פ לקמן ל"ג א', עיי"ש.

ונפ"מ רבתא לדינא בזה, בגונא דנתכוין לשבות רחוק מעיבורה של עיר ג' אמות, ורחוק מעירובו ח' אמות, דבד' הרשב"א בעבוה"ק שם הלכה קמ"ג קמ"ד מבו' דבכה"ג מהני עירובו, משום דהנותן עירובו יש לו ד' אמות, והוי סוף העיבור בכלל מקום שביתתו, וחשיב דיכול להביא את העירוב לשם, אף דגזרו על שבות דפחות פחות מד' אמות בביה"ש, משום דמתא כמאן דמליא דמיא, עיי"ש, - אך לדעת רש"י ודעימי' ל"מ העירוב בכה"ג, דל"מ הא דמתא כמאן דמליא דמיא לחשוב דיכול להביא את העירוב לכל העיר, ול"מ אלא דחשיב דמקום שביתתו הוא בכל העיר, ועי"ז הוי הוא ועירובו במקום א', וכ"ז הוא כששבת בעיר, אך כל ששבת חוץ לעיבורה של עיר, דאין העירוב במקום שביתתו, ל"מ בזה הא דמתא כמאן דמליא, וגם לדעת הסוברים דלא גזרו על שבות דפחות פחות מד' אמות בביה"ש, נפ"מ בזה בגונא דהניח עירובו ברה"י, ונתכוין לשבות רחוק מעיבורה של עיר ג' אמות, דלדעת רש"י ל"מ עירובו, כיון דל"מ להביאו למקום שביתתו, דמוציא מרה"י לרה"ר.[[79]](#footnote-80)

הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ט הלכה קמ"א הביא לדינא דסוגיין דבאילן העומד בתוך עיבורה של עיר אפי' למעלה מי' עירובו עירוב, ושם הלכה קמ"ה הביא למה שאמרו דאף חוץ לעיבורה של עיר הוי עירוב משום דהנותן עירובו יש לו ד' אמות, ואיירי רק באילן הנוטה, וכ"כ הרא"ש בסימן ד' והריא"ז, וכ"כ הטור בסימן ת"ט, - אך הרי"ף והרמב"ם והשו"ע השמיטו לכ"ז, והרשב"א לקמן ל"ג ב' כתב בשם הראב"ד שתמה ע"ד הרי"ף, וגם הבעה"מ עמד בתו"ד ע"ד הרי"ף, ועמש"כ בזה המ"מ בפ"ו מעירובין ה"ח, והגאו"י והקר"א בסוגיין.

בפירש"י כתב דהא דמתא כמאן דמליא דמיא, הוא מתוך שהיא מוקפת מחיצות, והריטב"א כתב דאע"פ שעיבורה של עיר אינו מוקף מחיצות, מ"מ כיון דעיבורה של עיר כעיר, ה"ה כאילו הוא תוך מחיצותי', וכאילו המחיצות הן דופן עקומה שמתעקמת עד עיבורה של עיר,[[80]](#footnote-81) - אך התוס' לקמן מ"ז ב' ד"ה דכולה הוכיחו מהא דכל העיר ועיבורה הוי כד' אמות, דאף עיר שאין לה מחיצות הויא כד' אמות,[[81]](#footnote-82) ומשמעות דבריהם, דדינא דהכא דהוי כד' אמות, הוא משום דהוי כמניח עירובו בתוכה שהיא לו כד' אמות, והעירו דלפ"ז נמצא דכל שנתכוין לשבות חוץ לעיבורה של עיר, אין לחשוב כלפיו את עיבורה של עיר כד' אמות, וזה דלא כמש"כ הרשב"א בעבוה"ק דכל שנתכוין לשבות חוץ לעיבורה של עיר ג' אמות ורחוק מעירובו ח' אמות מהני עירובו, ונת' לעיל.

\***כיון דאמר רבא הנותן עירובו יש לו ד' אמות הו"ל רה"י ורה"י עולה עד לרקיע,** לדעת הרשב"א ודעימי' דגדר הקולא שהקילו חכמים הוא דחשבינן למקום שביתתו כרה"י, ויכול להביא עירובו לשם, צ"ע דמ"ט בעינן להא דרה"י עולה עד לרקיע, הרי בלא"ה כיון דמקום שביתתו הוי רה"י, והאילן עצמו הוי רה"י, יכול להביא עירובו מן האילן למקום שביתתו, ועד"ז צ"ע גם במה שהוצרכו לעיל להא דמתא כמאן דמליא דמיא, ופירש הרשב"א בעבוה"ק (ש"ז פי"ט הלכה קמ"א) דרואין את העיר ועיבורה עולין עד לרקיע.

**הכא באילן הנוטה חוץ לד' אמות עסקינן וכו',** בפירש"י כתב דלמטה מי' עירובו עירוב כיון דיכול להביא את עירובו פחות פחות מד' אמות עד לתוך ד' אמותיו,[[82]](#footnote-83) והתוס' כתבו דהוצרך לה"ט דיכול להביאו פחות פחות מד' אמות כדי להכשיר אף כשהניח עירובו בריחוק הרבה מד' אמותיו.[[83]](#footnote-84)

והתורי"ד תמה ע"ז, דהיאך הוא קונה שביתה כשהעירוב רחוק ממקום שביתתו, הרי א"א לקנות שביתה אלא ע"י העירוב, וכל שהעירוב רחוק ממנו, היאך יקנה שם שביתה, ועד"ז הק' הרשב"א, דכיון דרוצה שיקנה לו עירובו ועירובו רחוק ממקום שביתתו יותר מד' אמות, הרי עירובו כמונח בבית, דמה לי רחוק ה' אמות מה לי אלף אמה, - והרשב"א כתב לישב דהשתא אית לן סברא דר' ירמי' דלקמן, דכל שיכול להביא עירובו למקום שנתכוין לשבות בו שפיר מהני, וכל הא דל"מ כשעירובו מונח בביתו, הוא רק משום גזירת יו"ט אחר השבת, - והריטב"א כתב לישב דכיון שהאילן אחד הוא, ה"ה עושה אחד מקום שביתתו עם מקום עירובו, כיון שיכול להביאו אצלו פחות פחות מד' אמות, והרשב"א כתב כן בשם י"מ, ותמה ע"ז, עיי"ש, ועמש"כ בזה הר"ן, ונת' להלן ל"ד א'.

הריטב"א כתב דלפי' ר"י דאיירי דהוא רחוק פחות מד' אמות ממקום שביתתו, ניחא הא דהוי עירוב, דכיון שבנטילה אחת יכול ליטלו אמרינן הואיל, ואף מאן דפליג לקמן בסוגיין על ר' ירמי', מודה הכא, עיי"ש.

והתורי"ד כתב דל"מ כלל כשעירובו מופלג ממקום שביתתו, והכא איירי כשאינו מרחיק לצאת הרבה מד' אמות אלא או א' או ב' אמות, שיכול לעמוד בראש ד' אמותיו ולפשוט ידו וליטלו משם, וכ"כ בפסקי ריא"ז בפירקין ה"ג דין ו'.[[84]](#footnote-85)

**והא אי בעי מייתי דרך עליו,** בפירש"י כתב דהיינו דיכול לעלות לאילן למעלה מי' וליטלו, דהא כל האילן למעלה מי' רה"י ומביאו למקום שביתתו, והתוס' כתבו דמש"כ רש"י דיביאנו למקום שביתתו אי"ז לעיקרו של אילן, דרה"ר גמורה הוא, אלא היינו דיכול להביאו לאילן למעלה, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש, דרואין אותו כאילו שביתתו על האילן למעלה מי', ומהני הא דיכול להביא עירובו לשם, - - והיינו לרש"י לטעמי' דהא דשרי מכח הא דהנותן עירובו יש לו ד' אמות ורה"י עולה עד לרקיע, היינו דמה"ט חשיב דשביתתו היא למעלה, ומהני לו העירוב המונח למעלה, וע"כ ה"נ הכא סגי במה שיכול להביא את העירוב לאילן למעלה, דהוא מקום שביתתו, וכ"כ התוס', והיינו כשהאילן שכנגד מקום שביתתו גבוה י' והוי רה"י, וכ"כ הגאו"י, (אך בד' החזו"א בסימן ס"ב סקי"ט אות ג' מבו' שפירש לדבריהם בע"א, וצ"ע), - אך לדעת הרשב"א ודעימי' דהא דשרי מכח הא דהנותן עירובו יש לו ד' אמות, היינו דמה"ט חשבינן כמו שיכול להביא את עירובו למקום שביתתו, הרי דה"נ הכא חשבינן דיכול להביא עירובו לעיקרו של אילן, דאף דרה"ר גמורה ואסור להביאו לשם, מ"מ לענין עירוב הקילו לחשוב כמו שיכול להביאו לשם.

**כשרבים מכתפין עליו,** בטעם הא דבכה"ג לא מצי מייתי דרך עליו מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דכיון דהנטי' הויא רה"ר, הרי דכל שמביא עירובו דרך אויר הנטי', הו"ל מושיט מרה"י לרה"י דרך אויר רה"ר דחייב, כשהם בדיוטא אחת, - אך התוס' כתבו דאי"ז מושיט, והרשב"א כתב דטעם הא דאי"ז מושיט, הוא משום דחיובא דמושיט הוא רק כשראש המושט מונח ברה"י זו וראשו אחד ברה"י השני ואמצעיתו תלוי באויר רה"ר, דמושיט כשמו, אבל כל שעוקר מרה"י זו ומניח ברה"י זו ורה"ר באמצע אי"ז מושיט, ועוד, דחיובא דמושיט הוא רק בב' בנ"א, וכמו שאמרו בירושלמי.

**ב** התוס' כתבו דל"מ מייתי דרך אויר הנטי' שהוא רה"ר, משום דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר למעלה מי' חייב, וכ"כ התוס' בריש שבת ד"ה שבועות, והרשב"א שם ד' ב',[[85]](#footnote-86) אך הרשב"א בסוגיין ובשבת צ"ז א' והריטב"א בסוגיין נחלקו ע"ז, דרק מושיט דרך רה"ר חייב, ואכמ"ל.

**ג** התוס' כתבו בשם ר"י, דהא דפריך דאי בעי מייתי דרך עליו, היינו שיניחנו על הנטי' שהיא כרמלית ויחזור ויביאנו לעיקרו של אילן שהוא מקום שביתתו ממש, וע"ז משני כשרבים מכתפין עליו דאינו יכול להניחו על הנטי' דהוי מוציא מרה"י לרה"ר, וכ"כ התור"פ והריטב"א.

והתוס' הק' דמ"ט ל"מ מכח הא דמצי לזרקו עד נגד מקום השביתה, דהרי מקום שביתתו עולה עד לרקיע, וא"כ שפיר יועיל דיכול לזרקו להאילן למעלה מי', וכמש"כ התוס' בתחילת דבריהם, הוא משום דגם כשזורקו ל"ה עירוב אלא משום דד' אמות חשיבי רה"י ועולה עד לרקיע, וכולי האי לא אמרינן הואיל, - והתוס' הרא"ש כתב לפרש בזה, דכל הא דהנותן עירובו יש לו ד' אמות וחשבינן לה כרה"י, הוא רק כשנתכוין לשבות במקום עירובו, אך הכא שנתכוין לשבות רחוק מעירובו אין לו ד' אמות, וע"כ לא חזינן לד' אמות דשביתתו כמאן דמליין, ול"מ מה שיכול לזרקו לאילן למעלה.

אך בד' תור"פ והריטב"א מבו' דל"מ כלל הא דיכול להביאו על האילן למעלה מי', והיינו משום דס"ל דמה שאמרו דמהני משום דיש לו ד' אמות, היינו דמה"ט חשבינן דיכול להביא עירובו למקום שביתתו למטה, אך הק' דמ"ט לא אמרינן דיכול להביא עירובו לעיקרו של אילן, דהרי כיון דיש לו ד' אמות וחשיבי כרה"י, חשיב דיכול להביא עירובו לשם, וכתבו דכל הא דיש לו ד' אמות, הוא רק כשהוא ועירובו במקום אחד, והתור"פ הוסיף לפרש בזה, דהכא דבלא הא דיש לו ד' אמות, ל"מ כלל להביא עירובו לתוך ד' אמותיו, אין לו ד' אמות, אף דאי נימא דיש לו ד' אמות, חשיבי ד' אמותיו כרה"י, ושפיר מצי להביא עירובו לשם, וע"כ ל"מ להביא עירובו לשם.[[86]](#footnote-87)

**ד** הרשב"א כתב, דל"מ מייתי דרך אויר הנטי' שהוא רה"ר, דאף דאי"ז אלא שבות, מ"מ בשבות זו דקרוב לבא לידי איסור דאורייתא, גזרו עלי' ביה"ש.

התוס' הק' דאכתי משכח"ל דאינו חייב בזה עוקר וזה מניח, ובתשו' עבודת הגרשוני סימן ק"ד תמה ע"ז, דבזה עוקר וזה מניח הרי אינו יכול לבדו להביאו אצלו אלא ע"י אחר, וכללא הוא דאין עירובו עירוב אלא כשהוא בעצמו יכול להביאו אצלו, וכדחזינן מהא דאין מערבין לכהן בבית הקברות משום דאינו יכול לילך לשם, ואף ר' יהודה לא שרי אלא משום דיכול לילך ע"י שידה תיבה ומגדל,[[87]](#footnote-88) וכ"ה להדיא בד' הריטב"א לקמן ל"ה א', עיי"ש, - והפמ"ג באש"א סימן ת"ט סוסק"ז כתב בדעת התוס', דהא דל"מ כשעירובו בבית הקברות, הוא כשנתכוין לשבות שם, אך אה"נ דאם נתכוין לשבות חוץ לבית הקברות, שפיר מהני מכח הא דיכול להביאו ע"י אחר.

התוס' הק' עוד דיכול להביאו וכשגיע למקום הנטי' יניח על ידו או על כתפיו למעלה מי', דהא דהמעביר דרך למעלה מי' חייב הוא רק כשלא נח שם, והראשונים נחלקו בדין זה, ואכמ"ל.

כ' סיון ע"ח

דף מס' 7

**ל"ג א' -** **למטה מעשרה טפחים עירובו עירוב ואסור ליטלו,** בפירש"י כתב דאסור ליטלו "למחר בשבת" אם רצה לאוכלו, ומבו' דבביה"ש מותר ליטלו, וזה לטעמי' דהא דלא גזרו על שבות ביה"ש היינו דהותר לעבור על השבות, אך לדעת הראב"ד דמודה רבי דאסור לעבור על השבות בביה"ש, ואך לגבי עירוב הקילו לדון כאילו יכול לעשות כן, הרי דאף בביה"ש אסור ליטלו, וכ"כ הגאו"י.

\***נתנו בכלכלה וכו' עירוב עירוב,** בפירש"י כתב דל"ג ואסור ליטלו, דאם גרסינן לה אמאי מתמה לקמן לרבנן דלימא קא סברי רבנן צדדין אסורין, ואדרבי לא מתמה, - אך בפי' ר"ח גריס ואסור ליטלו, ועיי"ש שכתב דהא דפרכינן דלימא קא סברי רבנן צדדין אסורין, אף דבשלהי שבת מסקינן דצדדין אסורין, הוא משום דלא מצינו דגזרו על צדדין בביה"ש, וא"כ מ"ט קאמרי רבנן דאין עירובו עירוב, הרי בביה"ש מותר לטלטלו, וכ"כ בפי' ר"נ גאון, ולפ"ז ניחא דע"כ לא פריך לרבי, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, ועי' בקר"א במשה"ק ע"ז, ועי' עוד בד' הריטב"א לעיל מינה שכתב לישב בע"א, ועי' בגאו"י שתמה ע"ז

**וכלכלה משלימתו לד' ורבי סבר לה כר"מ וכו',** בפירש"י כתב דאף דחוקקין להשלים, מ"מ ל"ה רה"י גמורה, כיון דאין בתחתיתו של אילן רחב ד',[[88]](#footnote-89) והתוס' הק' ע"ז מסוגיית הגמ' בשבת ק"א א' דכל שבתחתיתו רחב ג' ולא בקעי גדיים הוי רה"י,[[89]](#footnote-90) ופירשו דהכא איירי כשאין תחתיתו רחב ג', וע"כ ל"ה רה"י, - ובדעת רש"י י"ל, לפ"מ שאמרו לקמן בסוגיין דאף לריבר"י ל"ה הכא רה"י משום דלא הדרן מחיצתא, ופירש"י דלא אמרינן תרתי גוד אחית וחוקקין להשלים, וע"כ מה"ט אף אם ליכא בקיעת גדיים ל"ה רה"י, דלא אמרינן גוד אחית וחוקקין להשלים, אך התוס' שהק' ע"ד רש"י לטעמייהו שפירשו להא דהדרן מחיצתא בע"א, וס"ל דבגווני דליכא בקיעת גדיים אמרינן גוד אחית אף דלא הדרן מחיצתא, ונת' להלן.

הריטב"א כתב בשם הר"ח דהא דל"ה רה"י גמורה, הוא משום דלי"ל לרבי חוקקין להשלים, אלא לענין דליהוי מקום ד"ט דהוי מדרבנן, אבל לענין לשויי' רה"י מדאורייתא ס"ל כרבנן דלית להו חוקקין להשלים, וכעי"ז כתב הרשב"א בשמו, וכ"כ הגר"א בסימן ת"ה ס"ז.

**וסבר לה כר' יהודה דאמר בעינן עירוב ע"ג מקום ד',** מבו' דאע"ג דאיירי דנתכוין לשבות למטה, לא סגי במה דמקום שביתתו הוא רחב ד', אלא בעינן שיהא מקום הנחת העירוב רחב ד'.

\*בל' הרשב"א בסוד"ה ה"ג רש"י משמע דדינא דר' יהודה דבעינן עירוב ע"ג מקום ד' הוא אף ברה"י, וכ"נ מסתימת דבריו בעבוה"ק ש"ה פי"ט הלכה קמ"ח, אך הקר"א בתו"ד כתב דברה"י ל"ב שיהא העירוב ע"ג מקום ד', עיי"ש, - ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בביאור מה שאמרו בשבת ז' ב' דנעץ קנה ברה"י אפי' גבוה ק' אמה וזרק ונח על גביו חייב, אף דאי"ז מקום ד', דאם הוא משום דחשבינן לה כהנחה ע"ג מקום ד', וכמש"כ התוס' והרמב"ן שם והר"י מיגש בתשו' סימן כ"ד, הדין נותן דאף לענין הנחת עירוב חשיב כמונח ע"ג מקום ד', אך הרשב"א לטעמי' שם ד' ב' דמבו' בדבריו דהוא משום דברה"י סגי בהנחה כ"ד, ועיי"ש בסו"ד שכתב די"ל דכ"ז הוא בהנחה, אך בעקירה בעי מקום ד' אף ברה"י, וע"כ אי"ז מועיל לענין הנחת עירוב, ואכמ"ל.

בתוספתא פ"ב ה"ט פליגי רבנן עלי' דר' יהודה, ובפסקי מהר"ם מר"ב סימן ס"א נסתפק אם הלכה כר' יהודה או כרבנן, ועיי"ש דמסיק דהלכתא כרבנן, והביאו הרא"ש בסימן ד', וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם והטוש"ע שלא הביאו להך דינא, - אך הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ט הלכה קמ"ח פסק כדעת ר' יהודה דכל שהניחו למעלה מי' טפחים צריך להניחו במקום רחב ד'

**גבוהה י' ורחבה ד' עירובו עירוב,** בפירש"י כתב דאע"ג דהויא רה"י והוא נתכוין לשבות ברה"ר, מ"מ עירובו עירוב, דהנותן עירוב יש לו ד' אמות ורה"י עולה עד לרקיע, והתוס' הרא"ש כתב בשם הר"ש מקוצי שהק' מ"ט לא מייתי רבא ראי' לדבריו דהנותן עירובו יש לו ד' אמות מהכא, - ועיי"ש שכתב לפרש דאיירי הכא דנתכוין לשבות על הקורה, א"נ מיירי שיש בראשה ד' אבל היא מתקצרת והולכת מלמטה, וע"כ ל"ה רה"י, וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד,[[90]](#footnote-91) ועיי"ש שכתב די"ג דפריך גם ארישא דמ"ט עירובו עירוב הרי הוי הוא במקום א' ועירובו במקום אחר, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה.

**כמאן דלא כר"י ב"ר יהודה,** בפירש"י כתב דקאי על הא דמשני רבינא לעיל דלי"ב ד' וכלכלה משלימתו לד' דאע"ג דחוקקין להשלים ל"ה רה"י משום דאין בעיקרו ד', - אך בפי' ר"ח כתב דפריך על הא דקאמר ר' יהודה דגבוהה י' ורחבה ד' עירובו עירוב, ולא אמרינן דרה"י היא ואין הוא ועירובו במקום א',[[91]](#footnote-92) וכ"כ התוס' בד"ה כמאן, וכ"כ הרשב"א והתוס' הרא"ש, להני דמפרשי דהא דעירובו עירוב, הוא משום דאיירי כשאין בעיקרה של הקורה ד' ול"ה רה"י.[[92]](#footnote-93)

**אינה גבוהה י' א"צ שיהא רחבה ד',** בפירש"י כתב דהוא משום דכל למטה מי' כמן דמנחא אארעא היא, והרשב"א פירש בדבריו דהוא משום דקלוטה כמי שהונחה דמיא, ומבו' דמהני הא דקלוטה כמי שהונחה לחשוב כמו שמונח בקרקע, ועמד ע"ז האבנ"ז בסימן ר"מ, ועיי"ש שהק' ע"ז, ודבריו הם הלכתא רבתא בדינא דקלוטה כמי שהונחה, ואכ"מ, וכתב דה"ק, דכיון שהוא תוך י' דהוא תוך אויר מקומו של אדם, כמי שהונח במקומו של אדם הוא, ומשא"כ כשהוא למעלה מי' דהוא מקום בפנ"ע, והר"ן פירש כן גם בד' רש"י, וכעי"ז כתב הריטב"א.

**התם הדרן מחיצתא הכא לא הדרן מחיצתא,** בביאור הך שנויא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהכא דאף אחר דאמרינן גו"א אכתי אית לן למימר חוקקין להשלים וכו', תרתי לא אמרינן,[[93]](#footnote-94) אך בד' התוס' לעיל בע"א ד"ה דהדר זקיף ולקמן פ"ו ב' ד"ה גזוזטרא ופ"ט א' ד"ה במחיצות מבו' דלא פירשו כן, עיי"ש, וכ"ה מוכח לפ"מ שכתבו התוס' דיש לפרש דקאי על הברייתא דנעץ קורה, (דפירש"י אינו מתישב אלא לטעמי' דהא דפריך דלימא דלא כריבר"י הוא על שנויא דרבינא), ועמד ע"ז המהרש"א.

**ב** התור"פ כתב לפרש דהיינו דבטרסקל מחיצותיו סובבות את הקנה שהקנה תחוב באמצעיתו, וע"כ אמרינן גו"א, ומשא"כ בכלכלה התלוי באילן שהיא כולה לצד א', וע"כ לא אמרינן גו"א,[[94]](#footnote-95) וג"ז אינו מתישב לפי' הר"ח ודעימי' דקאי על הברייתא דנעץ קורה.

**ג** הריטב"א כתב לפרש דהיינו דבטרסקל הדרן למעלה מחיצתו סביבות הקורה ונראות כאילו יורדות למטה וראוי לומר גוד אחית, ומשא"כ בקורה זו שרחבה למעלה ד"ט ומתקצרת ויורדת למטה מעט מעט, דאין בה היכר לומר גוד אחית, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש, וכעי"ז כתב המהרש"א בדעת התוס'.[[95]](#footnote-96)

בד' התוס' בהני דוכתי מבו' דכל הא דבעינן הדרא מחיצתא, הוא רק בדינא דגוד אחית לר"י ב"ר יהודה, אך דינא דגוד אחית לדידן היכא דלא בקעי גדיים, הוא אף היכא דלא הדרן מחיצתא, וצ"ע בד' האג"מ באו"ח ח"א סימן קל"ט סוף ענף א', שנקט בפשיטות דלא כן, - אך לפירש"י דהא דבדלא הדרן מחיצתא לא אמרינן גוד אחית, הוא משום דתרתי לא אמרינן, לכאו' הוא אף בגונא דלא בקעי גדיים, ובזה נתבאר לעיל לישב לפירש"י דכל שאין האילן למטה רחב ד' ל"ה רה"י, (והתוס' שהק' שם ע"ד רש"י מההיא דעמוד, הוא לטעמייהו דכל דליכא בקיעת גדיים אמרינן גוד אחית אף בדלא הדרן מחיצתא).

**שאני כלכלה הואיל ויכול לנטותה ולהביאה לתוך י',** בפירש"י כתב דלעולם מתניתא דרבי הוא ברוחב ד', והא דכשנתנו בכלכלה עירובו עירוב, הוא משום דיכול לנטותה ולא יעקרנה מתלייתה ויטה ראשה אחד עד שיהא לתוך י' ויטול את עירובו, וכן פירשו ש"ר, ולכאו' הוא כדעת הסוברים דחורי רה"י ל"ה כרה"י אלא כשאינם בתוך י' לרה"ר, והובא הפלוגתא בזה במ"ב סימן שמ"ה סק"י, וצ"ע, ועי' חזו"א בסימן פ' בהערות לסוגיין.

התוס' כתבו בשם הרשב"ם, דהא דשרי לנטותה ולהביאה לתוך י', הוא משום דהיא אגודה למעלה מי', ואתיא כמ"ד דאגד כלי שמי' אגד, וכ"כ התוס' הרא"ש ורשב"א והריטב"א והר"ן, - והתוס' כתבו לפרש עוד, דאף למ"ד דשמי' אגד, מ"מ אין כאן איסור הוצאה הואיל ונח בכלכלה למטה מי' דהוי כרמלית, ועמש"כ בזה הקר"א והחזו"א בסימן פ' בהערות לסוגיין, והריטב"א כתב דהוא משום דליכא הנחה ע"ג מקום ד"ט, כיון דקיימא בהטי'.

**איתיבי' רב בר שבא וכו',** התוס' כתבו דלפירש"י לעיל באילן הנוטה דלמטה מי' עירובו עירוב הואיל ויכול להביאו פחות פחות מד' אמות, צריך לחלק בין הואיל דהכא לההוא, וע"כ לא פריך רב בר שבא רק ע"ד ר' ירמי', - והקר"א כתב לפרש דהיינו, דהתם הוי הכל רשות אחד, ושפיר אמרינן הואיל ומצי לאתויי, אך בד' ר' ירמי' נתחדש דאף דהעירוב הוא ברה"י ושביתתו היא ברה"ר אמרינן הואיל, וע"ז פריך מכל עירוב, דמ"ט צריך להוליכו,[[96]](#footnote-97) ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב עם ד' התוס' בד"ה אמאי, אלא לד' ההג"ה שם, - ועמש"כ החזו"א בסימן פ' בהערות לסוגיין.

**אמאי נימא כיון דאי בעי אמטויי מצי ממטי' לי אע"ג דלא אמטיי' כמאן דאמטיי' דמי,** בביאור הך פירכא מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דפריך מכל הולכת עירוב, דמ"ט צריך להוליך, ולא סגי שעשאו לשם עירוב, ונימא אע"ג דלא אמטיי' כמאן דאמטיי' דמי, והא דמייתי מהך מתניתין משום דלא תנן במתני' אחריתי הולכת עירוב בהדיא כי הכא, והתור"פ ותוס' הרא"ש כתבו בדעתו דאף דבכל שבת ל"מ להוליך עירובו בביה"ש משום איסור הוצאה, מ"מ הוה סגי שיוציאנו מביתו ויביאנו סמוך למקום שביתתו כדי דיהא בביה"ש להביאו למקום שביתתו פחות פחות מד"א, לרבי דלא גזרו על שבות ביה"ש, אך התוס' דחו לזה, דהרי לרבנן לא מצי למיפרך, וגם לרבי י"ל דהא דצריך להוליך עד מקום השביתה הוא כששביתתו ברה"י הוא ויש רה"ר בין ביתו למקום שביתתו, (וזה לטעמייהו לעיל ל"ג א' דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר חייב), ועוד דמודה רבי דגזרו בביה"ש על שבות דפחות פחות מד' אמות.

**ב** התוס' פירשו דפריך על יו"ט, דמ"ט צריך להוליך עירובו, - ובד' התוס' ותור"פ משמע דלפ"ז פריך דלא יהא צריך להוליכו כלל, אף אם יש בינו למקום שביתתו יותר מכדי השיעור דיכול להוליך בביה"ש, והיינו משום דיכול להוליכו גם ביו"ט עצמו, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרשב"א, - אך בתוס' הרא"ש כתב דאף ביו"ט ל"מ אלא כשאינו רחוק כ"כ דיכול להוליך עירובו לשם בביה"ש, וצ"ע.[[97]](#footnote-98)

**ג** הרשב"א כתב בשם הראב"ד דפריך רק מיו"ט ושבת, דבכה"ג יש לנו לומר דהואיל ויכול להביאו כמו שהביאו דמי, כיון שכבר הניחו שם מיום ראשון וגם עכשיו הוא סומך על עירוב זה, והריטב"א הוסיף לפרש דעל כל שבת ויו"ט ליכא למיפרך, דל"ד לדר' ירמי' דהעירוב מונח קרוב במקום השביתה, וכלפי חילוק הרשויות, מהני הואיל דר' ירמי', ומשא"כ היכא דהככר בכאן והעירוב קונה בסוף אלפים אמה, אין כח בהואיל לעשות כאילו הככר במקום השביתה לקנות לו שביתה, ועד"ז כתב התורי"ד, והרשב"א כתב לפ"ד הראב"ד, דהא דמשני גזירה אטו יו"ט שאחר השבת, דגזרו על יו"ט שלפני השבת אטו יו"ט שאחר השבת, אך לא גזרו על יו"ט או שבת גרידא, אטו יו"ט שאחר השבת, (ובזה נתישב משה"ק התוס' בד"ה גזירה).

החזו"א בסימן ק"ט סקי"ח הק' במש"כ התוס' דסגי במה שמניח עירובו במקום קרוב כשיעור שיכול להוליכו בכל ביה"ש, דלדעת התוס' לקמן ע"ו א' דספק ביה"ש בעירובי תחומין פסול, א"כ מה מהני דמצי ממטי לי' בביה"ש, דהתינח אם ביה"ש הוא לילה וקנה עירוב בתחילת ביה"ש, דשפיר מצי למיקרני דעדיין מצי ממטי' לי' כיון דעדיין לא נאסר שבות, אבל אי ביה"ש יממא וסוף ביה"ש קני עירוב הרי אין בעירובו כלום דבשעת קניית עירוב כבר אין בידו להביאו למקום שביתתו, וכיון דספיקא הוא מספיקא לא קנה עירוב, ועי' גם בדבריו בסימן פ' בהערות לסוגיין שעמד בזה, ועיי"ש שכתב דא"א לישב אא"כ נימא דלעולם חייל שביתתו בתחלת ביה"ש, כיון דהוא כבר מוזהר על שמירת השבת והקילו בזה בעירוב, ומ"מ יש בזה תנאי שיהא עירובו קיים עד צאת הכוכבים ואם נאבד ביה"ש ספיקא הוא.

הביאוה"ל בסימן ת"ט ס"ב כתב לדינא, דכל דיכול להגיע לעירוב מהני אף אם נתכוין לקנות שביתה רחוק ממקום הנחת העירוב, - והחזו"א בסימן ק"ט סקי"ט כתב דהיינו כשמקום שביתתו והפת שניהם בכרמלית, או אף אם אחד מהם רה"י או רה"ר, ובלבד שלא יפסיק ביניהם רה"ר שיצטרך להוליך פחות פחות מד"א, וכתב דצריך להוסיף דהמרחק לא יהא יותר משיעור ביה"ש, וכמש"כ התוס' הכא, ואף דמצי להביאו בריצה, משמע בד' התוס' דבעינן שיהא יכול להביאו בהילוך בינוני.

**גזירה משום יו"ט שאחר השבת,** התור"פ הק' לפירש"י, דאכתי מ"ט הוא צריך להוליך העירוב למקום שביתתו, הרי סגי שיוציאנו מביתו ובשבת בביה"ש מצי להביאו למקום שביתתו פחות פחות מד"א,[[98]](#footnote-99) וכתב דצ"ל דכל הא דלא גזרו על שבות ביה"ש, הוא בכניסת השבת, אבל ביציאת השבת גזרו על השבות.

אך בהגה"ה שבתוס' כתב דאה"נ לדעת רש"י לדעת רבי א"צ להוליך העירוב עד מקום השביתה, וסגי שיוציאנו מביתו, דע"ז ליכא להגזירה אטו יו"ט שאחר השבת, - ולכאו' מבו' בדבריהם דאף ביציאת השבת לא גזרו על שבות ביה"ש, וכן הוכיחו השעה"מ בפכ"ד משבת ה"י והפמ"ג באש"א סימן שמ"ב, והפמ"ג שם כתב דיש לדחות דאף אם גזרו על שבות בביה"ש דיציאת השבת, מ"מ כיון דאין האיסור אלא מדרבנן, לא גזרינן אטו זה, ועי' במלא הרועים במשה"ק ע"ז, ועי' בחי' הגרע"א במש"כ לפרש לד' ההג"ה בע"א, ופירש כן בד' המהרש"א.

והשעה"מ שם הוכיח מד' התוס' בד"ה גזירה דלרבי לא גזרו על שבות אף ביציאת השבת, וע"כ כתבו דכל הא דבביה"ש דיו"ט שאחר השבת אסור להשתמש באילן, הוא משום ממ"נ, וכ"כ הרשב"א לעיל ל"ב ב', - ועמש"כ בזה המג"א בסימן שמ"ב, והפמ"ג והבית מאיר שם, והמ"ב שם סק"ב, והביאוה"ל שם.

כ"ב סיון ע"ח

דף מס' 8

**ל"ד א' -** **נתכוין לשבות ברה"ר והניח עירובו בכותל וכו',** בפירש"י כתב דאתיא כרבי דלא גזרו על שבות ביה"ש, וע"כ למטה מי' עירובו עירוב, אף שאינו בתוך ד' אמותיו, משום דמצי שקיל לי' ואתויי פחות פחות מד"א,[[99]](#footnote-100) ולמעלה מי' אינו עירוב כשאינו בתוך ד' אמותיו, משום דל"מ להביאו מרה"י לרה"ר, - והריטב"א כתב די"מ דאתיא אף כרבנן, והא דלמטה מי' עירובו עירוב הוא כשהניחו בפני הכותל או בחור שאין בו ד', דל"ה כרמלית, ולמ"ד דחורי רה"ר כרה"ר, איירי אף כשהניחו בחור שיש בו ד', ותמה ע"ז דאם איירי בכה"ג, א"כ מ"ט למעלה מי' אין עירובו עירוב, הרי מקו"פ הוא.

\*הרשב"א לעיל ל"ב ב' כתב דאין לפרש דמה שאמרו שם באילן הנוטה חוץ לד' אמות דמהני אף דאין העירוב במקום שביתתו, הוא משום דהאילן עושה הכל כמקום א' לענין זה, דלא נתישב בזה הא דתניא הכא דנתכוון לשבות ברשות הרבים ונתן עירובו בכותל למטה מי"ט עירובו עירוב, דבע"כ איריי כשנתכוין לשבות רחוק מן הכותל יותר מד"א, דאם נתכוין לשבות בתוך ד"א, אף למעלה מי' עירובו עירוב, דהו"ל רה"י ועולה עד לרקיע, וכמו שפירש"י, - והר"ן שם כתב לישב דהכא כיון דהעירוב אינו רחוק ממקומו ח' אמות, נמצא שהוא יכול להביאו בתוך שביתתו בטלטול פחות מד' אמות דלי"ב איסורא כלל, ובכה"ג א"צ לדין הואיל, כיון דהוא ועירובו במקום אחד ויכול להביאו בהיתר גמור, דכל הא דבכלכלה בעינן לטעמא דהואיל, הוא משום דהוא ברה"ר ועירובו ברה"י.

**נתכוין לשבות בראש השובך או בראש המגדל וכו',** בפירש"י בפי' קמא כתב, דאיירי כשהניח העירוב בתוכו, ואם הניחו למעלה מי' עירובו עירוב, דאף דאין יכול להביאו אצלו, דמביא מרה"י לרה"י דרך רה"ר וחייב משום מושיט, מ"מ יכול לירד ולאכלו במקום שהוא מונח שם, דכיון דהוא למעלה מי' הו"ל כבמקום שביתתו, דכל למעלה מי' עד לרקיע חדא רשותא היא,[[100]](#footnote-101) אך אם הניחו למטה מי' אין עירובו עירוב, כיון דל"מ להביאו משם למקום שביתתו דרך רה"ר, ואם ירד לשם ויאכלנו, יצא ממקום שביתתו,[[101]](#footnote-102) ובעינן סעודה הראוי' מבעו"י במקומו.[[102]](#footnote-103)

והתוס' הק' דמ"ט כשהניחו למטה מי' ל"מ להביאו משם למקום שביתתו דרך רה"ר, הרי אי"ז אלא שבות, וכתבו לפרש דאי"ז כרמלית אלא רה"ר, כגון שהוא בטפח תשיעי ורבים מכתפין עליו, או דהו"ל חורי רה"ר וכמ"ד דכרה"ר דמו,ו[[103]](#footnote-104) מ"מ בשבות כזה שדומה וקרוב למלאכה של תורה לא התירו בביה"ש, - ועיי"ש שנחלק ע"ד רש"י, דלמעלה מי' שפיר מצי להביאו אצלו, דכה"ג לי"ב משום מושיט, וכתב דלפ"ז י"ל דזהו טעמא דלמעלה מי' עירובו עירוב ולמטה מי' אין עירובו עירוב, דלמעלה מי' דמצי להביאו אצלו דרך אויר רה"ר למעלה מי' שהוא מקו"פ, עירובו עירוב, ולמטה מי' דל"מ להביאו אצלו, דלא התירו לשבות זה בביה"ש, אין עירובו עירוב.

בפירש"י בפי' בתרא פירש, והרשב"א והריטב"א ותוס' הרא"ש הסכימו לפי' זה, דגם הך בבא איירי כשהניח עירובו בכותל, ולמעלה מי' עירובו עירוב, דהמגדל אצל הכותל ויכול להביאו אצלו,[[104]](#footnote-105) ולמטה מי' אין עירובו עירוב, דאיירי שהוא בטפח תשיעי דרבים מכתפין עליו דהוי רה"ר, ואינו יכול להביאו אצלו, - והרשב"א הק' דהו"ל לפרש דאיירי בטפח תשיעי דהרבים מכתפין עליו, וכתב בשם הראב"ד שפירש דהך תנא ס"ל דחורי רה"ר כרה"ר דמי, וע"כ אינו יכול להביאו אצלו, ועמש"כ הריטב"א לפרש עוד בע"א.

הרשב"א הק', דמ"ט למטה מי' אין עירובו עירוב, כשאין המגדל רחוק מן הכותל ד"א, הרי הנותן עירובו יש לו ד' אמות והו"ל רה"י, ורה"ר יורדת למטה, והו"ל הוא ועירובו במקום א', וכתב לישב דכל הא דהנותן עירובו יש לו ד' אמות, הוא כששבת ברה"ר או בכרמלית שאין כל הרשות שלו, ולפיכך נותנין לו ד' אמות, אבל כשנתכוין לשבות ברה"י דהוא מקום מסוים וכל הרשות כד' אמות, אין נותנין לו חוץ מאותה רשות עוד ד' אמות, ועיי"ש דהוסיף, דאף בגונא שנתכוין לשבות בטפח הסמוך לרה"ר, אין לו ד"א, לפי שאין מקום שביתתו ממש שם, אלא כל הבית כד' אמות שלו ושביתתו בכולו, וכ"כ הריטב"א.[[105]](#footnote-106)

**ואמאי ה"נ נימא הואיל ויכול לנטותו ולהביאו בתוך י' וכו' והכא במגדל ארוך עסקינן וכו',** בפירש"י בפי' קמא פירש דפריך דיכול לנטות המגדל ולהשליכו למטה ונמצא מקום שביתתו מושלך לארץ ברה"ר, ויכול ליקח העירוב מן הכרמלית ולהביאו למקום שביתתו, ומשני דאיירי במגדל ארוך הרבה יותר מד"א, דכשמטה את המגדל עד שיהא ראשו למטה מי' יצא ראשו חוץ לד' אמות ממקום שהי' יושב בתחילה, ואם יביא העירוב לשם ויאכלנו שם, נמצא דאינו עומד באותם ד"א שהי' בהם,[[106]](#footnote-107) - והתוס' הרא"ש הק' דמ"ט לא אמרינן אמאי לא אמרינן הואיל ואם יטול את המגדל כולו ממקומו ויטה ראשו אצל מקום שביתתו, וכתב דלא אמרינן אלא הואיל דהטי', ולא הואיל דנטילת כל המגדל, ויל"פ כן גם בד' התוס' בסוד"ה ה"נ, והמהרש"א והמהר"ם פירשו לדבריהם בע"א, - והרשב"א הק', דאכתי יש בידו להטות את המגדל ולהביא את העירוב לראש המגדל, ואח"כ לחזור ולזקוף את המגדל, ולאכלו שם, וזקיפת המגדל אינה אסורה מדאורייתא, כיון דאגד המגדל היה במקומו, ועוד דכיון דלא טלטל את כל המגדל, הו"ל כזרזא דקנא דאפי' זקף ורמא זקף ורמא פטור, וכמו שאמרו בשבת ח' ב', וכן הק' הריטב"א, ושמא י"ל לפ"ד תוס' הרא"ש, דלא אמרינן אלא הואיל דהטי' ולא הואיל דזקיפה.

בפירש"י בפי' בתרא פירש דפריך דיכול לנטות המגדל ולהביאו לתוך רה"ר דיהא ראשו כרמלית, דהוא רחב ד' ואינו גבוה י', ולהביא העירוב לשם מן הכותל, ומשני דאיירי במגדל ארוך דאם מטה אותו יצא חוץ לד' אמות, ולא מצי להביא העירוב לשם דהוא מעביר ד' אמות ברה"ר, או משום דשביתתו מתרחקת מד' אמותיו הראשונות ואי"ז מקומו, - והתוס' הרא"ש כתב דטעם שני עיקר, דאילו לטעמא קמא הרי לרש"י לטעמי' דלא גזרו על שבות דפחות פחות מד' אמות בביה"ש, אכתי יכול הוא להביאו פחות פחות מד"א, וכתב דלפי דבריו דגזרו על שבות זו בביה"ש, ניחא גם טעמא קמא, והריטב"א כתב דכאן יצטרך רש"י לחזור בו דגזרו על שבות זה בביה"ש, ועמש"כ המהר"ם לישב לד' רש"י, ועמש"כ בזה בחי' אהעו"ז.

כ"ג סיון ע"ח

דף מס' 9

**ל"ד ב' -** **וכי היכי דסלקא לעיל ה"נ דנחתא לתחת,** בפירש"י מבו' דאיירי בבור רחב ד"ט שהוא רה"י מצ"ע, וכמש"כ לפרש דפריך דמאי אפי', הרי בור עמוק י' רה"י הוא, וצ"ע לפ"ז מ"ט הוצרכו לה"ט דרה"י נחתא לתחת,[[107]](#footnote-108) - אך בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ג' פ"א המ"ט מבו' דהא דבעינן להא דרה"י נחתא לתחת, הוא בבור שאין ברחבו ד"ט, דמ"מ הוי רה"י גמורה משום דרה"י נוקב ויורד עד התהום,[[108]](#footnote-109)והרשב"א שם הלכה ע"א כתב דבכרמלית אין הדין כן, אלא כשם שאינה תופסת למעלה מי' טפחים כך אינה תופסת למטה מי' טפחים, וע"כ בור שבכרמלית עמוק י' ורחב ד' הוי רה"י ואם אינו רחב ד' הוי מקו"פ.

**אי למעלה אמאי הוא במקום א' ועירובו במקום אחר הוא,** התוס' כתבו דהו"מ למימר משום דהנותן עירובו יש לו ד' אמות, אלא דבעי לשנויי אפי' נתכוין לשבות חוץ לד' אמות דומיא דרישא, וכ"כ הרשב"א והריטב"א, - אך הר"ן כתב דכל הא דהנותן עירובו יש לו ד' אמות, הוא כשהם רשות אחת כגון שכולן רה"ר, דכיון דהוא מותר לטלטל באותן ד' אמות חשבינן להו כרה"י ועולה עד לרקיע, ומשא"כ הכא דאינו רשאי לטלטל לתוך הבור, דמטלטל מרה"ר לרה"י, ל"ה הבור בכלל מקום שביתתו, ול"ד להא דאמרינן דמתא כמאן דמליא דמיא אף שיש בה רה"ר ורה"י, דהתם הוא משום דהעירוב נמדד מחוץ לעיר שלא רצו חכמים להטריח כל אחד למדוד מביתו, וע"כ אמרו דמתא כמאן דמליא דמיא, ומשא"כ הא דיש לו ד' אמות אי"ז אלא משום דהוא מותר לטלטל בהן.

**לא צריכא דקאי בכרמלית וכו' ורבי היא,** הרמב"ם בפי"ד משבת ה"ו כתב דבור שבכרמלית ה"ה ככרמלית אפי' עמוק ק' אמה אם אין בו ד', וכ"כ הרמב"ם בתשו' לחכמי לוניל דכ"ה הגירסא בדבריו, - אך הראב"ד שם גריס דהוא אף אם יש בו ד', ותמה ע"ז דכל דיש בו ד' הוי רה"י גמורה, וכן האריך הרשב"א בשבת ק' א' לתמוה ע"ז, עיי"ש, - ובתשו' הרשב"א מכת"י סימן כ"ו כתב להוכיח מהכא דבור שבכרמלית הוי רה"י וע"כ מוקמינן לה כרבי, ועיי"ש מש"כ לישב.

\*בתשו' הרמב"ם סימן ש"ב כתב דהא דמוקמינן הכא בבור העומד בכרמלית ונתכוין לשבות למעלה, אפשר להעמידה בבור שאין בו ד' ונתכוין לשבות ברה"ר, ואפשר להעמידה בבור שיש בו ד' והוא רה"י ונתכוין לשבות בכרמלית, וכתב דיראה לי דאיירי בבור שאין בו דע"ד, וזהו דקתני דאפי' עמוק ק' אמה לא נחלק מן הכרמלית, ולא נימא דמקו"פ הוא, דאי נימא דאיירי בבור שיש בו דע"ד, מה לי עמוק ק' אמה מה לי עמוק י"ט, ומאי קמ"ל בהא דתנן אפי' ק' אמה, ועמש"כ ע"ז הבית מאיר בסימן ת"ט.

**נתנו בראש הקנה וכו' אפי' גבוה ק' אמה,** בפירש"י כתב דאיירי דלמעלה רחב ד', דהא עירוב ע"ג מקום ד' בעינן, וכ"כ הר"ן דלפ"מ דמוקים לה רבינא כרבי, בע"כ דאיירי כשהוא רחב ד', וכמו שאמרו לעיל ל"ג א' דרבי כר' יהודה ס"ל, - אך הרא"ש בסימן ד' כתב בשם המהר"ם, דסתם קנה משמע אפי' כ"ש, ועיי"ש שהוכיח מזה דלא קי"ל כר' יהודה דבעינן עירוב ע"ג מקום ד'. סיפא נתנו על גבי קנה אפילו גבוה מאה אמה הרי זה עירוב וסתם קנה משמע אפילו כל שהוא.

**גזירה שמא יקטום,** בפירש"י כתב דהא דחיישינן הכא שמא יקטום, הוא משום דהקנה רך ויש לגזור שמא יקטום כשנוטל את העירוב ממנו, והריטב"א הק' דא"כ הו"ל דבר שאינו מתכוין דמותר, דמן הסתם אי"ז פס"ר,[[109]](#footnote-110) ועיי"ש משה"ק עוד ע"ז, - וכתב לפרש דחיישינן שמא יקטום לדעת כדי שיהא נוח לו ליטלו, שכן דרך לעשות בקנה, וכתב דהוי משאצל"ג דאיירי בעביד בארעא דילי', וכ"כ הרשב"א.

התוס' לעיל ל"ג א' סוד"ה והא כתבו, דהא דגזרו שמא יקטום, אף דלא גזרו על שבות ביה"ש, הוא משום דכל דבקל יבא לידי איסור דאורייתא גזרו עליו ביה"ש, וכתבו לפ"ז דה"נ גזרו על שבות דפחות פחות מד' אמות בביה"ש, וכ"כ המ"מ בפ"ו מעירובין ה"י, - אך בל' רש"י מבו' דהא דגזרו שמא יקטום, הוא משום דודאי הוא, ואזיל לטעמי' דס"ל דלא גזרו על כל שבות ביה"ש, ואף על פחות פחות מד' אמות, והשעה"צ בסימן ת"ט סקי"ב כתב על דבריו דאפשר דל"ד הוא אלא ר"ל דקרוב שיקטום.

**התם בעוזרדין,** בפירש"י כתב דהיינו דכל שאינם עוזרדין דעדיין הקנים רכים, הוו כירק, ולא אסרו חכמים להשתמש בהן, וכ"כ בפירש"י בשבת פ"ב א' ד"ה ואינו מקנח, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובעבוה"ק שער ה' פי"ט הלכה ק"נ, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ולקמן ק' א' ובשבת פ"א ב', וכ"כ האו"ז בסימן קל"ד, והביאו ההג"א בסימן ד', וכ"כ השו"ע בסימן שי"ב ס"ו והרמ"א של"ו ס"א.

אך הב"ח בסימן של"ו ס"א והט"ז שם סק"ד האריכו לאסור בזה, דאף דרב נחמן שרי, מ"מ לרבינא דגזר בקנה רך שמא יקטום, כ"ש דיש לאסור להשתמש בירק, והאלי' רבה שם האריך להתיר בזה, וכ"כ המ"ב שם סקט"ו.

בד' רש"י מבו', דאף קנים העתידים להקשות, מ"מ כ"ז שהם רכים דינם כירק ולא גזרו בהן, וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד, והריטב"א כתב דלפ"ז אף לענין כלאים כ"ז שלא הוקשו דינם כירק, והרשב"א נסתפק בזה, וצ"ע, - אך הרשב"א והריטב"א והר"ן כתבו דב' מינים הם, דהמין האחד לעולם רכים הם ודינם כירק, והמין השני הם קשים ודינם כאילן, והריטב"א הוסיף דהם אסורין אף קודם שהוקשו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ט הלכה קנ"א, והשעה"צ בסימן של"ו סק"ח כתב לדקדק כן מפי' ר"ח והערוך, וכתב דכן נכון לפסוק, מאחר שהב"ח והט"ז אוסרין בכל ענין.

**נתנו במגדל ואבד המפתח ה"ז עירוב,** בפירש"י כתב דאיירי כגון דהמגדל ברה"י, ואי הוה בי' מפתח ל"ה בי' שום איסור דהוא ועירובו ברה"י, - ולכאו' איירי כשנתכוין לשבות חוץ למגדל, דאם המגדל הוא ברה"ר, א"א להביא את העירוב מהמגדל דהוא רה"י למקום שביתתו, דאם נתכוין לשבות בתוך המגדל, אף ברה"ר עירובו עירוב.[[110]](#footnote-111)

**אם אינו יודע שהמפתח במקומו אינו עירוב,** הרשב"א והריטב"א כתבו דמשמע דכל שאינו ידוע בודאי דהמפתח במקומו אינו עירוב, דס"ל כר"מ דספק עירוב אינו כשר, - וכתבו עוד בשם הראב"ד דמשמע דדוקא כשאינו יודע שנאבד ואינו יודע מקומו, אך אם עדיין מפתח במקומו אלא ששכח אנה הניחוה הרי זה כשר, והריטב"א פירש דהוא משום דעביד דמידכר מקומו.

**והא א"ר זירא ביו"ט אמרו אבל לא בשבת,** התוס' כתבו דהו"מ לאוקמה כרבי, דבהני אוירא דליביני לי"ב איסורא אלא מדרבנן, וכ"כ הרשב"א בסוגיין, וכ"נ בדבריו בעבוה"ק שער ה' פי"ט הלכה קנ"ב, וכ"כ הביאוה"ל בסימן שצ"ד ס"ג בדעת הרמב"ם, - אך הריטב"א כתב דשבות זה שדומה לסתירה של בנין שהיא מלאכה גמורה לא התיר רבי, וכ"כ הביאוה"ל שם בדעת הטור, עיי"ש.

והביאוה"ל שם הק', דאף בבנין גמור אי"ז אלא שבות שהרי מה"ת אינו חייב אלא בסותר ע"מ לבנות, ושלא ע"מ לבנות אינו אלא מקלקל, וכתב דאפשר דחשיב זה כסותר ע"מ לבנות, כיון דצריך להסתירה משום העירוב שמונח בתוכו, או דאף דהוי כסותר שלא ע"מ לבנות ואינו אסור אלא מדרבנן, לא התירוהו אלא בביה"ש, דהוי שבות הקרוב למלאכה, כיון דהוא סותר בנין גמור.[[111]](#footnote-112)

**נמצא המפתח וכו',** התוס' כתבו דהיינו כשנמצא בשבת, אע"פ שהי' אבוד בביה"ש, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש, דכיון דרגיל הוא שימצא, קרינן בי' שפיר הוא ועירובו במקום אחד, וכ"כ הטור בסימן שצ"ד.

**בעיר עירובו עירוב בשדה אין עירובו עירוב,** הרא"ש בסימן ה' הביא לדין זה, וכ"כ הטור בסימן שצ"ד, והט"ז שם סק"ב הק' דכיון דאף בשדה אין אסור להביאו אלא מדרבנן, הרי שפיר מצי להביאו בביה"ש, דלא גזרו על שבות ביה"ש במקום מצוה, ועירובי חצירות ג"כ מצוה היא, וכ"כ המג"א שם סוסק"ב דכל שנמצא בשבת במקום שיכול להביאו בלא מלאכה דאורייתא הוי עירוב, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א בסוגיין, וכ"נ גם בד' הרשב"א.

והאלי' רבה שם סק"ד כתב בדעת הטור דס"ל דעירובי חצירות לאו מצוה גמורה היא ולא הותר שבות לצורך זה, וכ"כ המאמ"ר שם סק"ג,[[112]](#footnote-113) והשעה"צ שם סק"י תמה ע"ז, עיי"ש,[[113]](#footnote-114) - והעצי אלמוגים שם סק"ה כתב לישב ד' הטור בפשיטות, דאף דלא גזרו על שבות ביה"ש לצורך עירובי חצירות, מ"מ הכא שנמצא המפתח בשבת ול"ה בידו בביה"ש, ל"מ מידי הא דאם הי' נמצא בביה"ש הי' מותר להביאו,[[114]](#footnote-115) ולפ"ז אין מקור מד' הרמב"ם והשו"ע דפליגי ע"ז, ודלא כמש"כ השעה"צ שם.

התוס' הביאו מתוספתא דמודים חכמים לר"א וכו' אע"פ שיודעין שאין המפתח במקומו שעירובו עירוב, ופירשו דקאי על היכא דנמצא המפתח, והא דמודים חכמים לר"א בזה הוא משום דבעירובי חצירות הקילו, - והעצי אלמוגים בסימן שצ"ד סק"ה תמה ע"ד הטור שם שכתב בדין עירוב חצירות דאם נמצא המפתח בשבת בשדה אין עירובו עירוב, דהרי מד' התוספתא נלמד דבעירובי חצירות הקילו דאף דנמצא באופן דא"א לטלטלו עירובו עירוב, ועיי"ש שהאריך הרבה בזה, ומסיק דהטור פירש לד' התוספתא בע"א.[[115]](#footnote-116)

**בשדה אין עירובו עירוב כרבנן,** הבעה"מ כתב דהיינו דאתיא כרבנן ודלא כר"ש דס"ל לקמן דנותנו לחבירו וחבירו לחבירו אפי' הם מאה, ואית לי' תקנתא, וכ"כ בפי' ריו"נ, - אך הרשב"א כתב דאתיא אף כר"ש, דלא התיר ליתנו לחבירו וחבירו לחבירו, אלא בתפילין דוקא ומשום בזיון תפילין, אבל בעלמא ואפי' במקום מצוה כעירוב לא, והריטב"א הביא לב' הדעות בזה.[[116]](#footnote-117)

והריטב"א כתב עוד, דאף דהכא הוי עירובו עירוב מכח הא דמצי ליתנו לחבירו וכו', היינו דוקא לענין המפתח, אבל לענין העירוב בעצמו לא שרינן מה"ט אם הניחו בבית הקברות או במקום שאינו יכול ליטלו ע"י עצמו ויכול ליטלו ע"י חביריו, אך בד' התוס' לעיל ל"ג א' מבו' דשפיר מהני אף כשיכול ליטלו ע"י אחר, ונת' שם.

**מר סבר כלי הוא ומר סבר אהל הוא,** בפירש"י פירש דרבנן סברי דכלי הוא ומקב"ט, ור"נ ור"ש סברי דאהל הוא ואינו מקב"ט, והריטב"א שם הק' דאם איירי בשאין מחזיקין מ' סאה, מ"ט דמ"ד אהל הוא, ואם איירי בשמחזיקין מ' סאה מ"ט דמ"ד כלי הוא, - וכתב בשם התוס' דאיירי בשמחזיקין מ' סאה, ואפ"ה פליגי בזה, כדאשכחן דפליגי תנאי בכלים רפט"ו בדין עריבת בעה"ב, דחד מינייהו סבר שהיא כלי ואפי' מחזקת מ' סאה,[[117]](#footnote-118) ועיי"ש שכתב דלפ"ז בחנם נקט הקיש, דבמגע נמי משכחת לפלוגתייהו, אלא כיון דמיירי בזב נקט הסיטו שאין לו חבר בכל התורה.

והריטב"א כתב לפרש, דלא פליגי תנאי לענין השידה והתיבה והמגדל גופייהו, דלכו"ע כיון שהן מחזיקין מ"ס אינם מקבלין טומאה, אלא פליגי לענין כלים הנתונים בתוכם לטמאם ע"י הסיטם של אלו, דמר סבר כלי הם, ומר סבר אהל הם, וכ"כ בפי' הר"ש בפ"ד דזבים מ"ג, וכ"כ התוס' הרא"ש, ועיי"ש שפירש טעם הפלוגתא בזה, דרבנן סברי דכלי הוא ובקל מטלטל, והו"ל כדבר שכחו רע, דאם הוסט מה שעליו טמא, ור"נ ור"ש סברי אהל הוא ואינו נוח ליטלטל, והו"ל כדבר שכחו יפה, דאף אם הוסט מה שעליו טהור.

**אהל וניסט טמא,** התוס' הרא"ש הק' לדעת רש"י דהפלוגתא היא לענין השידה תיבה ומגדל עצמם, דא"כ היאך אמרו דאהל וניסט טמא, הרי כלי הבא במידה אינו נטמא בהיסט, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם כתבו דודאי דכלי הבא במדה אינו טמא אף בהיסט, דכל שלא בא לכלל מגע לא בא לכלל היסט, [[118]](#footnote-119) - אך התורי"ד כתב דכלי הבא במידה טמא בהיסט, דאע"ג דהוא טהור כשאר הטומאות, ה"מ גבי מגע וגבי אהל המת מפני שיושב ואינו מתנענע וכל כלי העשוי לנחת אינו מקב"ט, אבל גבי הסיטו הזב כיון שמתנענע אין לחלק בו בין גדול לקטן אלא כל שהסיטו אפילו גדול טמא, וצ"ע דאטו כלי הבא במידה נטמא במגע בשעה שהוא מתנענע מעט.[[119]](#footnote-120)

**מחמת רעדה טהור,** בפירש"י כתב דהיינו שטפח ברגליו בקרקע ומחמת נענות הקרקע ניסט הכלי, דאע"פ שניתק מן הארץ טהור דכח כחו הוא,[[120]](#footnote-121) ועי' בפיהמ"ש להרמב"ם בזבים פ"ד מ"ב ובפי' הר"ש שם מ"ג, ואכמ"ל.

**ברעדה מחמת כחו עסקינן דמר סבר הוי היסט ומר סבר ל"ה היסט,** בפירש"י פירש דאיירי שהקיש עליהן ממש ולא נתקן ולא הוסטו אלא רעדו, דלרבנן אף רעדה חשיבא כהיסט, וע"כ ה"ה טמאין, ולר"נ ור"ש רעדה לא חשיבא כהיסט, וע"כ ה"ה טהורין, וכ"כ הריטב"א, ואך דלפי דבריו דלא איירי על השדה עצמה אלא על הכלים שבתוכה, צ"ל דאיירי כשהכלים שבתוכם לא נעקרו ממקומם אפי' משהו אלא שנתנדנדו.

אך הר"ש בזבים פ"ד מ"ג פירש, דפליגי כשהכה בשידה ונפל ממנה ככר של תרומה והשידה נרעדה ולא זזה ממקומה, דחכמים מטמאין אף שבא ההיסט מחמת רעדה, ור"נ ור"ש מטהרין, ועפי"ז פירש הר"ש, דהא דתניא דכל שהוא מכח רעדה טהור, אתיא כר"נ ור"ש, אך לרבנן אף הבא מכח רעדה טמא, והגאו"י בסוגיין כתב דלדעתו ל"ג הכא דלכו"ע מחמת רעדה טהור.

והמאירי כתב, דטעמא דר"נ ור"ש הוא משום דשידה תיבה ומגדל כחן יפה, וע"כ הו"ל ככל דבר שכחו יפה דאם הקיש עליו וניסט מה שעליו טהור, כדתנן בזבים פ"ד מ"ב, ומשמעות דבריו דבהא גופא הוא דפליגי, דרבנן ס"ל דשידה תיבה ומגדל חשיבי כדבר שכחו רע, וע"כ אם הקיש עליהן וניסט מה שעליהן טמא, ור"נ ור"ש ס"ל דחשיבי כדבר שכחו יפה, וע"כ אם הקיש עליהן וניסט מה שעליהן טהור, ועיי"ש שנראה בדבריו דמפרש להא דתניא דאם היו ניסטין טמאין, דהיינו דאם לא הי' כחן יפה אלא היו ניסטין, ה"ה טמאין.

**ובעי סכינא למיפסקי',** בפירש"י כתב דאף דחותמות שבקרקע אסור לחתוך, גזירה דרבנן היא, וכיון דשבות היא לא גזרו עליו ביה"ש, והתוס' הק' דא"כ מ"ט לר"א אין עירובו עירוב משום דס"ל כר' נחמי', הרי איסור טלטול סכין אינו אלא מדרבנן ולא גזרו עליו בביה"ש, וכתבו דבע"כ דלית להו דרבי.

והר"ן כתב לישב, דאף דאיסור טלטול סכין אינו אלא מדרבנן, מ"מ גזרו ע"ז ביה"ש, משום דשמא יבא להוציא כלי זה לרה"ר ויתחייב חטאת, דטלטול מוקצה נאסר משום הוצאה, ומשא"כ בסתירת דלת שבקרקע דבו עצמו אינו יכול לבא לידי חיוב חטאת, אלא גזרו עליו אטו סותר בנין ע"מ לבנות, לא גזרו ע"ז בביה"ש, ועי' גם במרומי שדה לעיל ל"א א' שהאריך בדעת רש"י דגזרו על מוקצה בביה"ש.[[121]](#footnote-122)

והתוס' הרא"ש כתב דאין לישב דל"ה עירוב אף אליבא דרבי, כיון דאינו יכול להביא עירובו עליו אם לא שיעבור ב' שבותין, שהרי אמרו לעיל דנתנו באילן למטה מי' עירובו עירוב אע"ג דיש ב' שבותין דהוי כרמלית ומשתמש באילן, וכיון לזה במ"ב סימן ת"ט סק"י, - אך הרע"ב כתב כן דהכא מודה רבי דגזרו ביה"ש הואיל ואיכא תרתי טלטול הסכין וחתיכת החבלים, ועמש"כ בזה האהעו"ז בסוגיין והתוס' חדשים, - ועמש"כ השפ"א לישב לד' רש"י בע"א.

כ"ז סיון ע"ח

דף מס' 10

**ל"ה א' -** **נתגלגל עירובו חוץ לתחום וכו' מבעו"י אינו עירוב,** בד' התוס' משמע דאם הי' עירובו עירוב, הי' קונה שביתה במקום שהניח שם את עירובו מתחילה, דבמקום זה נתכוין לשבות, וזהו שהק' דמ"ט אינו קונה שם שביתה, אע"ג דבביה"ש מצי למישקלי' "ואתויי",[[122]](#footnote-123) וכ"ה מבו' בד' הרשב"א והריטב"א והר"ן, וכ"ה מבו' בד' הראב"ן במכילתין, ונת' להלן, - אך בד' תוס' הרא"ש משמע דהי' קונה שביתה במקום שנתגלגל עירובו שם, וכ"כ בחי' המהר"ל, ועיי"ש שהוסיף לפרש, דהכא ל"ה דעתו לשבות במקום מסוים, אלא שהי' דעתו לשבות במקום עירובו.

בחי' המהר"ל הוכיח דשביתתו היא במקום שנתגלגל עירובו, דאל"כ מ"ט אם נתגלגל לתוך התחום הוי עירוב, אף דהוא חוץ לד' אמות ממקום שביתתו, וכ"כ הערוה"ש בסימן ת"ט סוס"ה, ופירש דהוא משום דאנן סהדי דכונתו כן שאם יתגלגל למרחוק תהי' שם מקום שביתתו, - אך החזו"א בסימן ק"ט סק"ו כתב דהא דאם נתגלגל לתוך התחום הוי עירוב, הוא משום דאיירי בכרמלית, ויכול להביא עירובו למקום שביתתו, ולדעת הסוברים דלא גזרו על שבות דפחות פחות מד' בביה"ש, איירי אף ברה"ר, וכ"כ שם סקי"ח,[[123]](#footnote-124) ועיי"ש שהוסיף דאף דבפועל אין בידו להביא את עירובו בביה"ש, שהרי הוא רחוק מעירובו יותר מג' רבעי מיל ג' רבעי מיל, מ"מ כיון דאם הי' במקום שביתתו בתחילת ביה"ש הי' יכול להביאו למקומו, שפיר קני שביתה.

\*הראב"ן במכילתין כתב דהא דהכא אינו עירוב ולא איבד שביתת ביתו, דלא קתני דלא יזוז ממקומו, וגם בספק אמרינן לר"מ ולר"י דה"ז חמר גמל, ולא אמרינן דלא יזוז ממקומו, הוא משום דלא קנה לו העירוב שביתה במקום שברר, שהרי נתגלגל העירוב משם, אבל אם נתן עירוב במקום שבורר חוץ לאלפים אמה מביתו, כיון שבורר שם שביתה, קנה לו עירובו שם שביתה ואיבד שביתת ביתו, וכיון שהוא רחוק מעירובו יותר מאלפים אמה, לא יזוז ממקומו, - אך בפירש"י לקמן ס' א' ד"ה ואסור לעירובו כתב דכל שהניח עירובו חוץ לתחום, לא חייל העירוב כלל, כיון דאינו יכול לילך וליטלו, וע"כ לא איבד שביתת ביתו, - והביאוה"ל בסימן תי"א הביא פלוגתת הראשונים בזה, עיי"ש.[[124]](#footnote-125)

התוס' הק' דלדעת רבי דלא גזרו על שבות ביה"ש, מ"ט אינו עירוב, אף דבביה"ש יכול לילך חוץ לתחום, כתבו דהוא משום דאם קנה שביתה במקום שנתגלגל העירוב הי' עומד עתה חוץ לתחום ואין לו אלא ד' אמות, וע"כ תיקנו חכמים שלא יהא עירוב אלא כשהוא בתוך התחום,[[125]](#footnote-126) - והגאו"י פירש בדבריהם, דכיון דאם הי' קונה שביתה במקום שנתגלגל העירוב, ה"ה מחוץ לתחום, ומה"ט ל"ה עירוב כלל, ע"כ אף אינו קונה שביתה במקום שהניח עירוב שם, וצ"ב, - אך הבית מאיר בסימן שס"ה ס"ח פירש בדבריהם, דבאו לפרש מ"ט אינו קונה שביתה במקום שנתגלגל עירובו שם, וע"ז כתבו דכיון דאם הי' קונה שביתה שם הי' עומד עתה חוץ לתחום, ע"כ אין העירוב קונה שביתה כלל,[[126]](#footnote-127) וכ"נ בד' התוס' הרא"ש.[[127]](#footnote-128)

והרשב"א והר"ן כתבו לישב, דהא דאינו עירוב אף לרבי, הוא משום דהכא אין העירוב בעצמו קונה שביתה כיון שהוא חוץ לתחום ביתו, והריטב"א הוסיף לפרש דהוא משום דכל שהוא חוץ לתחום ביתו ואינו יכול לילך לשם בהיתר גמור, - והבית מאיר בסימן שס"ה ס"ח כתב לפרש בדבריו, דדוקא היכא דאיסור שבות דבר אחר מונע קניית עירוב, כגון המניח עירוב בכרמלית והוא ברה"ר, הוא דאמרינן דלא גזרו על שבות ביה"ש והוי עירוב, אך כשאיסור תחומין עצמו שזה העירוב בא להתיר הוא המונע הקני', לא אמרינן שיקנה, כיון דאינו יכול ליטלו בביה"ש בהיתר גמור מאיסור תחומין זה.[[128]](#footnote-129)

והגאו"י כתב דלפ"ד הריטב"א מבו', דאף דאם הי' קונה שביתה במקום שהניח עירובו הי' יכול לילך ולהביאו מהמקום שנתגלגל, מ"מ ל"ה עירוב, דנתכוין לשבות לאו כמאן דקנה שביתה, ולא מצי אזיל ומייתי,[[129]](#footnote-130) ועיי"ש שהק' דא"כ מ"ט אם נתגלגל לתוך ד' אמות הוי עירוב, ונת' להלן.

**משחשיכה ה"ז עירוב,** בפירש"י כתב דהוא משום דכבר קנה עירוב ביה"ש ושבת הואיל והותרה הותרה, וכ"כ בפסקי רי"ד ובאו"ז סימן קל"ז,[[130]](#footnote-131) - אך בפי' ריו"נ כתב דהוא משום משום שכבר קנה שביתתו, ואפי' נאבד עירובו אח"כ מה בכך, ועיי"ש שהוסיף, דדמי להיכא דהוא בעירו דאף כשלא הי' לו מה לאכול בשבת יש לו לילך אלפים אמה לכל רוח, וה"נ הכא אף שנאבד עירובו, מ"מ כיון שכבר קנה שביתה יש לו אלפים אמה לכל רוח, וכ"כ המאירי לעיל ל"ב ב'.[[131]](#footnote-132)

ובהגה"ה שבשו"ע הגר"ז סימן שצ"ג ס"ג הק' ע"ד רש"י, דהרי הכא מודה ר' יוסי דכל שנאכל העירוב משחשיכה הוי עירוב, ומכח זה מכשיר אף בספק אם נאכל מבעו"י או משחשיכה, ור' יוסי לקמן צ"ד א' לית לי' לדינא דהואיל והותרה הותרה, אך למ"ד לעיל י"ז א' דהיינו רק היכא דליתא למחיצות ניחא,.[[132]](#footnote-133) - והצ"פ בפ"ו מעירובין הי"ב כתב דלפ"ד רש"י, דכל שהפת עומדת ליאסר בשבת, ל"ה עירוב, דדמי למש"כ התו"י דבגוסס לא אמרינן הואיל והותרה הותרה, והק' ע"ז ממה שאמרו לקמן ל"ו א' דככר זו היום חול ולמחר קדש הוי עירוב, ועיי"ש במש"כ בזה.

**ר"י ור"ש אומרים ספק עירוב כשר,** בסוגיית הגמ' לקמן ל"ו א' מבו' דטעמא דספק עירוב כשר הוא משום דמוקמינן אחזקה, וכ"כ בפירש"י שם ד"ה ספק מבעו"י, דאמרינן אוקמי' ביה"ש אחזקה קמייתא וטהורה הואי והשתא משחשיכה הוא דאיטמי, וכ"כ התוס' בשבת ל"ד א' ד"ה שניהם, - ובחי' הגרע"א לקמן שם עמד בזה, דבנפל גל ל"ש כ"כ חזקה, דהא התרומה בעצמותה היא כמו שהיתה אלא דיש גל עלי', עיי"ש, ועד"ז צ"ע גם מנתגלגל חוץ לתחום, - והחזו"א באהע"ז סימן פ' סקט"ז כתב דהכא אין ההיתר משום חזקת הפת, אלא דמה שהניחו לעירוב בכשרות חשיב חזקה, וזה כל' רש"י לקמן ל"ו א' ד"ה ספק טמאה, דאיכא חזקת הכשר עירוב.

בסוגיית הגמ' לקמן מבו' דיש להכשיר בספק עירוב משום דספיקא דרבנן לקולא, ועמש"נ לקמן ל"ו א' בטעם הא דלא מכשרינן אף בלא חזקה, ובחי' הגרע"א לקמן ל"ח א' הק' למש"כ התוס' בביצה י"ד א' ד"ה איכא בינייהו דלא אזלינן בשל סופרים להקל היכא דלכל צד איכא קולא וחומרא, וא"כ מ"ט שרינן בספק עירוב משום דספיקא דספיקא דרבנן לקולא, הרי בקיום העירוב וביטולו לכל צד יש קולא וחומרא, דמה שמרויח בצד זה מפסיד בצד זה, ועיי"ש במש"כ לדון לישב בזה בכמה אנפי, ובסו"ד כתב דכיון דברצונו שיתקיים העירוב ולכך דעתו מתחילה, מקיימים רצונו ותופסים לקולא כאילו ודאי קיים העירוב, ואסור לו לילך לצד השני, וזה כמו שדקדק שם (ד"ה וגם) מלישנא דר"י דספק עירוב כשר, דמשמע דדינו כאלו עירובו קיים בודאי ואין בידו לברור לו לבטל עירובו ולהחזיק בתחום ביתו, - אך השעה"מ בפ"י ממקואות סוף כלל א' נסתפק דשמא הא דספק עירוב כשר, היינו דאם רוצה לילך אלפים ממקום שעירב ולהפסיד אלפים שמעבר ביתו והלאה רשאי, אך מאידך אם רצה לילך אלפים אמה לכל רוח מתחום ביתו ואילך ורוצה להפסיד אלפים אמה שממקום עירובו רשאי, דג"ז הוי ספיקא דרבנן ולקולא, ועיי"ש במש"כ בזה, - ועמש"כ בזה החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"ה, והקה"י בסו"ס י"ג.

בחי' הגרע"א לקמן שם סוד"ה והנה הי' עמד בזה, דהיאך מתירין בספק עירוב משום דספיקא דרבנן לקולא, הרי הו"ל כדשיל"מ,[[133]](#footnote-134) וכתב דצ"ל כמש"כ התוס' לקמן מ"ה ב', דבעירוב הקילו בספיקו אף בדשיל"מ, - אך היד יהודה בסימן ס"ט סקס"ג אות ה' כתב, דכל הא דמחמרינן בדשיל"מ הוא באיסור חפצא, דכיון דיש להחפץ היתר שיהא ניתר לגמרי, אמרינן עד שתעשה באיסור תעשה בהיתר, אך באיסור גברא ל"ש לומר דיש לו מתירין, שהרי האיסור עומד עליו תמיד, ועיי"ש שהוכיח כן מכ"ד, וכ"כ גם בסימן ק"ב סק"ה וסוסקכ"א.

**אבל לתוך ד' אמות הנותן עירובו יש לו ד' אמות,** בל' הרמב"ם בפ"ו מעירובין הי"א והשו"ע בסימן ת"ט ס"ה משמע דכל הא דהוי עירוב בכה"ג, הוא כשהניח עירובו בסוף התחום, דאף כשנתגלגל הוי בתוך ד"א של מקום שביתתו, אך כל שהניח בתוך התחום ונתגלגל לתוך ד' אמות של תחומו, ל"ה עירוב, וכ"ה להדיא בד' המ"מ שם בסו"ד, - והביאוה"ל בסימן ת"ט כתב דמד' ש"ר משמע דאף בכה"ג שהניח בתוך התחום ונתגלגל לתוך ד' אמות של תחומו הוי עירוב, ודכן משמע מסתימת האחרונים, וכתב דיל"פ כן גם בד' הרמב"ם והשו"ע, ועמש"כ בזה החזו"א בסו"ס פ'.

הגאו"י הק' דלמש"כ הריטב"א דהא דכשנתגלגל חוץ לתחום אינו עירוב משום דאינו יכול לילך לשם בהיתר גמור, והרי דאף דאם יקנה שביתה במקום שהניח עירובו יכול לילך ולהביאו, מ"מ כיון דבלא שקנה שם שביתה אינו יכול לילך ולהביאו אינו עירוב, וא"כ מ"ט כשנתגלגל לתוך ד' אמות עירובו עירוב, הרי גם בכה"ג ל"מ לילך ולהביאו בלא שקנה שביתה, דהא דהנותן עירובו יש לו ד' אמות, הוא במקום שקנה שם שביתתו, אך כל שקנה שביתה בביתו, אסור לילך חוץ לאלפים אמה אף פסיעה אחת, ועיי"ש מש"כ בזה ב' דרכים, ובב' דרכים אלו תליא פלוגתת קמאי אם הא דבנתגלגל תוך ד' אמות חוץ לתחום הוי עירוב, הוא אף כשהניח עירובו בתוך התחום, או הוא רק כשהניח עירובו בסוף התחום, דהמקום שנתגלגל העירוב הוא בתוך ד"א של שביתתו.

השפ"א הק', דלכאו' כ"ה דאם נתגלגל עירובו לתוך ד' אמות הוי עירוב, ה"נ מעיקרא יכול להניחו שם, וא"כ הא דקתני נתגלגל חוץ לתחום, הינו שנתגלגל משהו מאותו מקום הנחה שהי' כשיעור מצומצם, דמסתמא הרחיב את התחום כפי שהי' בידו, וביותר למש"כ הרמב"ם והשו"ע דאיירי שהניח עירובו בסוף התחום, ובכה"ג הרי אף אם נתגלגל כ"ש אין עירובו עירוב, - ועיי"ש שכתב דמשמעות ל' הפוסקים דדוקא בנתגלגל בדיעבד מתיר רבא, ותמה ע"ז, דמה שהניחו קודם ביה"ש מידי ממשא אית בי', - והפמ"ג במש"ז בסימן ת"ט סק"ד עמד בזה, דמאי איריא נתגלגל, הרי אף לכתחילה יכול להניח שם, והמ"ב שם סקכ"א ציין בזה לדבריו בסי"א, ולכאו' כונתו לדבריו שם סקס"א, עיי"ש.[[134]](#footnote-135)

האו"ש בפ"ח מעירובין ה"ה כתב דממה שאמרו דאם נתגלגל תוך ד' אמות הוי עירוב, יש ללמוד דאע"ג דהשתא הוי חוץ לתחום, מ"מ כיון דלאחר קנין העירוב יהי' הוא ועירובו בתחום קונה, וכתב לפ"ז, דהמניח עירובו בעיר גדולה רחוק יותר מאלפים אמה מתחום ביתו, שפיר הוי עירוב, כיון דע"י קנין העירוב הויא כל העיר כד' אמות והוי בתוך תחום עירובו.[[135]](#footnote-136)

\*הב"י בסימן ת"ט ס"ה הק', בהא דתנן לקמן נ"ב ב' דמי שיצא חוץ לתחום אפי' אמה אחת לא יכנס, ומ"ש מהכא דכל שנתגלגל עירובו תוך ד' אמות הוי עירוב, וכתב דהתם כיון דנתכוין לשבות בעיר היא חשובה לו כד' אמות ואין לו ד' אמות אחרים, ומשא"כ הכא שהי' רוצה לעקור דירתו מן העיר, ראוי לתת לו במקום שמניח עירובו ד' אמות כי שם ביתו, ועד"ז כתב המאירי לעיל ל"ב ב', ועמש"כ בזה הב"ח שם, ואכמ"ל.

הרמב"ם בפ"ו מעירובין הי"א כתב דאם נתגלגל העירוב ויצא ב' אמות חוץ לתחום אינו עירוב, והראב"ד שם השיג ע"ז דהיינו כמ"ד לקמן מ"ה א' דיש לו ד' אמות והוא באמצען, ולא קי"ל הכי, וכמש"כ הרמב"ם גופי' בפכ"ז משבת הי"א, והמ"מ שם כתב בדעתו דאינו מדמה דין העירוב לדין הטלטול, וכיון דלא הזכיר רבא ד' אמות לכל רוח, אינו ר"ל אלא ב' מכאן וב' מכאן, ומה שאמר חוץ לד' אמות, היינו חוץ למקום ד' אמות שיש לו אע"פ שאינם חוץ לתחום אלא ב' אמות, וצ"ב,[[136]](#footnote-137) ועמש"כ בזה בתשו' הרדב"ז ללשונות הרמב"ם סימן קכ"ט.

**אפי' תימא כרבי לא צריכא דבעי מרא וחצינא,** בפירש"י במתניתין פירש דבכה"ג הוי מלאכה גמורה ולא שבות, הרשב"א הק' דאכתי הו"ל שבות בעלמא, דהוי משאצל"ג כחופר גומא וא"צ אלא לעפרה, וכתב דאיירי בארעא דילי' דמתקן הוא וחייב אע"פ שאינו צריך עכשיו לאותו תיקון, וכ"כ הריטב"א והר"ן, - אך בתור"פ כתב דבשבות דמשאצל"ג מודה רבי דגזרו ביה"ש, כיון דיכול לבא לידי מלאכה דאורייתא אם יהא צריך לאותו התיקון, וכ"כ המאירי, - והפמ"ג באש"א סימן שמ"ב כתב בפשיטות דלא התירו שבות דמשאצל"ג בביה"ש, משום דחמור משאר שבות, והביאו המ"ב שם סק"א.

**תנא תרומה ונטמאת להודיעך כחו דר"מ,** בפירש"י כתב דהיינו דאע"ג דישנה בעולם וי"ל העמידנה בביה"ש על חזקתה וקודם לכן טהורה היתה, אפ"ה לא אמרינן חזקה לקולא, - והחזו"א באהע"ז סימן פ' סקט"ז כתב לפרש בזה, דהיכא דאינה בעולם ל"ש חזקה כ"כ כמו בנטמאת, משום דבנטמאת איכא נפקותא לדינא בתרומה גופה, וכל שיש נפקותא לדינא אלים חזקתו טפי,[[137]](#footnote-138) ועיי"ש שכתב דמ"מ אף בנשרף איכא חזקה, דהרי טעמא דר' יוסי דמכשיר הוא משום חזקה, אך כתב דבאמת הא דמכשיר ר' יוסי הוא משום חזקת הכשר העירוב, דמה"ט מכשיר אף בנתגלגל ונפל עליו גל, (ונת' לעיל), והק' דא"כ דין נשרף נלמד מנתגלגל דרישא, ועיי"ש מש"כ בזה.

**ספק טבל ספק לא טבל ואפי' טבל ספק טבל במ' סאה וכו',** התוס' פירשו דאיירי בדאיכא ספק ספיקא לטמא, דשמא לא טבל, ואף אם טבל שמא ל"ה מ' סאה, ואפ"ה בטומאה קלה טהור, ובשם הריצב"א כתבו דאו או קתני, וכ"ה משמעות ד' רש"י, ולפ"ז איירי בדליכא אלא חד ספיקא לטמא.

והמל"מ בפ"ח משאה"ט ה"ה ובפ"י ממקואות ה"ו כתב ללמוד מד' התוס' דאמרינן ספיקא דרבנן לקולא אף בדאיכא ספק ספיקא להחמיר, וכתב די"ל דהריצב"א מודה לזה, אלא דהי' לו דוחק לפרש דנקט כן משום רבותא דסיפא, דאדרבה הי' לו לאשמועינן רבותא דרישא, - אך בפ"ד מבכורות ה"א כתב מסברא דהיכא דאיכא ספק ספיקא להחמיר אף בדרבנן אזלינן לחומרא, דכ"ה דבאיסורי תורה דאזלינן בספיקן לחומרא אמרינן בספק ספיקא דאזלינן קולא, משום דכל דאיכא ספק ספיקא חשיב מיעוטא ולא חשיב ספק, ה"נ בספיקא דרבנן דאזלינן לקולא, היכא דאיכא ספק ספיקא להחמיר הוי מיעוט ולא חשיב ספק ולית לן למיזל לקולא, - והאחרונים נחלקו בהכרעת הדין בזה, והובאו דבריהם בס' ספק דברי סופרים פ"א, עיי"ש, ועיי"ש בביאורים סימן ג' שהביא כמה דרכים מד' האחרונים בטעם הסוברים דאזלינן לקולא אף בדאיכא ספיקא להחמיר, ול"ד להיכא דאיכא רוב להחמיר דלי"ב לדינא דספיקא דרבנן לקולא, ואכמ"ל.

**ורמי דאורייתא אדאורייתא דתנן נגע באחד בלילה וכו' ר"מ מטהר,** התוס' הביאו מתוספתא דברה"ר איירי ומכח זה הוא דמטהר ר"מ דהו"ל כספק טומאה ברה"ר דטהור, ובתשו' פנים מאירות ח"א סימן ט"ו הק', דא"כ מה רמינן דר"מ אדר"מ, הרי הא דמטהר ר"מ התם, אי"ז כלל משום חזקה, אלא משום דהוי ספק טומאה ברה"ר דטהור, ול"ד לספק עירוב דהוא ספק איסור,[[138]](#footnote-139) ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** בד' התוס' בנזיר נ"ז א' ד"ה באומר וסוטה כ"ח ב' ד"ה מכאן אמרו נראה להדיא דהא דספק טומאה ברה"ר טהור, הוא רק משום דמוקמינן לה אחזקה, וליכא הלכה לטהר ספק טומאה ברה"ר, וכ"ה להדיא בתוס' שאנץ בסוטה שם,[[139]](#footnote-140) - ולפ"ז שפיר רמינן דר"מ אדר"מ, כיון דאף הא דמטהר ר"מ בנגע באחד בלילה הוא משום דמוקמינן לה אחזקה, וכ"נ בד' התוס' הרא"ש בסוגיין.

**ב** הרש"ש לעיל בסוגיין נקט דגם בספיקא דתרומה ונטמאת מצינו להתיר מכח דינא דספק טומאה ברה"ר טהור, - אך בשערי ישר ש"ב פ"ה תמה ע"ז, דכיון דהתרומה טמאה לפנינו, וכל הספק שלפנינו הוא בדין העירוב, לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"ר טהור, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"ו.

**ג** הש"ש בש"א פ"ח כתב דבד' רש"י בד"ה ר"מ מטהר מבו' דהא דמטהר ר"מ הוא משום דמוקמינן לי' בחזקת חי, וכתב דהוא משום דהכא ליכא לדינא דספק טומאה ברה"ר טהור, משום דלמפרע לא ילפינן מסוטה,[[140]](#footnote-141) ולפ"ז שפיר רמינן דר"מ אדר"מ.[[141]](#footnote-142)

**ד** הנובי"ק יו"ד סו"ס ס"ה כתב לפרש, דהא דאסר ר"מ בתחומין אף דאיכא חזקה דמעיקרא, הוא משום דאזלינן בתר שעת מציאתן, וכאשר כ"ה מבו' בל' התוס' בד"ה א"ר ירמי', וזהו דפרכינן מהא דמטהר ר"מ ברה"ר, ולא אזלינן בתר שעת מציאתן, ועמש"כ לפרש בזה בקה"י סימן י"ד סק"ג.

התוס' הק' דמאי רמי דר"מ אדר"מ, הרי הא דאסר ר"מ בספק עירוב ולא מוקי להתרומה אחזקתה, הוא משום דאיכא חזקה כנגדה דמוקמינן לגברא בחזקת שלא עירב, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דניח"ל לשנויי אפי' אם סבר ר"מ תחומין דרבנן, דאין לאסור מכח חזקת תחום ביתו, כיון דאיכא גם חזקה לקולא והו"ל כספק, - והיינו דלפ"ז בע"כ דהא דאסר ר"מ הוא משום דהשתא טמאה היא ואזלינן בתר שעת מציאתן, ושפיר פרכינן דא"כ מ"ט מטהר ר"מ בנגע באחד בלילה, אף דהשתא מת הוא.

**ב** התוס' הרא"ש כתב דאין להעמיד לאדם בחזקת שלא עירב, דלאו חזקה היא, משום דלא שייך עירוב בער"ש, ולא מיקרי חזקה אלא בדבר שהיינו צריכין לה עד עתה.[[142]](#footnote-143)

**ג** הרשב"א כתב דהשתא הוה ס"ל דכיון דודאי עירב ובשעה שעירב בדבר הראוי לערב עירב אלא שנולד בו ספק עכשיו, כבר יצא האדם מחזקתו, וע"כ שפיר יש להעמיד את העירוב בחזקתו, ועיי"ש שכתב דרבא לקמן דחי דאף בכה"ג איכא חזקה לחומרא דאוקי גברא בחזקת ביתי'.

**ד** בתור"פ כתב דכיון דהספק נולד בעירוב, יש לנו לילך בתר חזקת העירוב שנולד בו הספק יותר מחזקת האיש.

**ה** הקר"א בד"ה ובזה א"ש כתב דלמש"כ בפירש"י לקמן נ"ב ב' ד"ה אלא אפי' בלישנא בתרא, דדעת ר"מ דאף אם ודאי נתגלגל מבעו"י איבד שביתת ביתו, לא שייך כלל להעמידו בחזקת תחום ביתו, וכ"כ העונג יו"ט בסימן פ"א.

\*הש"ש בש"ג פ"ו כתב דמהא דפרכינן דר"מ אדר"מ, משמע דלרבנן דפליגי התם ומטמאי בנגע באחד בלילה, שפיר ניחא הא דלא מכשרינן בספק עירוב, ועיי"ש שהק' לפ"ז ע"ד התורי"ד בקידושין ע"ט א', - אך החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"ו וסקי"ב כתב, דהא דפריך דר"מ אדר"מ, הוא משום דאשכח ר"מ דקאמר הכי בהדיא, אך גם לרבנן קשיא, דכל הא דמטמאי רבנן הוא בלא ראוהו חי מבערב, והכא הוי כראוהו חי מבערב, שהרי ל"ה עלי' שרץ זה בשעה שהניחה שם, ועוד דלא מטמאי רבנן אלא לתרומה וקדשים וכמש"כ התוס', והכא אף בתרומה ונטמאת לא חשיב כספק בתרומה, כיון דהתרומה ודאי טמאה עכשיו, והספק הוא על העירוב.

**שהי' עלי' שרץ כל ביה"ש,** בפירש"י כתב דהיינו דהי' עלי' שרץ מתחילת ביה"ש עד סופו, דודאי נטמא מבעו"י, דתחילת ביה"ש מער"ש הוא, וכ"ה מבו' בד' התוס', וכתבו דהו"מ למיפרך דבהא לימא ר"מ ור' יהודה ה"ז חמר גמל, והתוס' הרא"ש הק' עוד, דא"כ מאי קאמר אם ספק, הרי ודאי מבעו"י נטמאת, וכתב לפרש דל"ד כל ביה"ש, אלא מיד בהתחלת ביה"ש נפל השרץ עליו, והא דפריך דבהא לימא ר' יוסי ספק עירוב כשר, הוא משום דל"ה לו להקל בזה כיון דהוי רוב ביה"ש עליו,[[143]](#footnote-144) ועמש"כ לפרש בע"א בחי' אהעו"ז, ועמש"כ הגאו"י והרש"ש.

האהעו"ז הק' ע"ד רש"י דכל שהי' עלי' כל ביה"ש ודאי נטמא מבעו"י, שהרי ביה"ש הוא ספק שמא כולו מן הלילה, כמו שאמרו בשבת ל"ה ב', וא"כ אף שהי' עלי' שרץ כל ביה"ש, אכתי יש להסתפק שמא לא נטמא מבעו"י ועירובו עירוב, והיינו למ"ד דסוף היום קונה עירוב, ונקט האהעו"ז דלהצד דכל ביה"ש לילה הוא הוי סוף היום קודם ביה"ש, ויתבאר בעזה"י לקמן ל"ו א', ועמש"כ בזה הרש"ש.

**בהא לימא ר' יוסי ספק עירוב כשר,** הגרע"א בגהש"ס הק' דמ"ט לא מוקמינן לה בגונא כשנפל עלי' שרץ בתוך ביה"ש וידוע הזמן שנפל, דבכה"ג ל"ש לומר אוקי אחזקה, כיון דידוע זמן הנפילה, אלא דאין ידוע אם הוא יום או לילה, וע"כ פסל ר"מ, ור' יוסי מכשיר משום דס"ל דספק עירוב כשר אף בדליכא חזקה, והרש"ש הביא דכ"כ התוס' בשבת ל"ד א' ד"ה שניהם דבכה"ג דנאכל עירובו ביה"ש לא שייך לאוקמה אחזקה, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' רפט"ז.

אך המהרש"א שם כתב בדעת הרא"ש דאף בכה"ג איכא חזקת עירוב, וכ"ה מבו' בד' הריטב"א שם ובד' הרשב"א והריטב"א והר"ן לקמן ע"ו א', והביאוה"ל בסימן תט"ו פירש בטעמם, דכיון דספק לנו אימת נאכל תלינן דבודאי הי' קיים העירוב עד זמן שצריך להתקיים מדינא, וצ"ב.

**הכא בב' כתי עדים עסקינן וכו',** התוס' בד"ה א"ר ירמי' כתבו דאתי לפרושי אף אם סבר ר"מ תחומין דרבנן, וע"כ ל"מ לשנויי דשאני הכא דאיכא חזקת תחום ביתו, דמ"מ כיון דאיכא חזקה כנגד חזקה הוי ספק דרבנן ולקולא, וע"ז משני דאיירי בב' כתי עדים, וע"כ ל"מ העירוב, משום דאיכא כת דמפקי לי' מחזקתי', - ובחי' הגרע"א הק', דהרי כ"ה דהכת מוציאה מחזקת התרומה, ה"נ היא מוציאה מחזקת תחום ביתו, וא"כ הדר הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, ובחי' שנד' בס' וזאת ליהודה כתב לישב, למש"כ התוס' בכתובות כ"ו ב', דכל הא דל"מ חזקה במקום תו"ת, הוא רק משום דהשתא טמאה היא ואיתרע החזקה, וע"כ שפיר אזלינן בתר חזקת תחום ביתו דלא איתרע, וכ"כ האחיעזר בח"ב סימן ב' סקי"א.

והגרע"א והאחיעזר שם הק' ע"ז, דהרי ר"מ שרי בטמא שספק טבל, אף דהוא בחזקת טומאה, וא"כ אם ס"ל דתחומין דרבנן, הי' לו להכשיר אף כנגד חזקת תחום ביתו, וכן הק' הרש"ש, - אך הפמ"ג במש"ז סימן תרפ"ח סק"ב כתב דבמקום תו"ת אסרינן אף בספק דרבנן, משום דהוי כאיקבע איסורא,[[144]](#footnote-145) ועי' גם בדבריו בשושנת העמקים כלל י"א שהאריך בזה, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן פ' סק"ה במוסגר, והוכיח כן מסוגיית הגמ' בקידושין ס"ו א' שהחמירו בתו"ת אף באיסור דרבנן, ולא מקילינן משום ספק דרבנן, (אך השעה"מ בפי"ט מאיסו"ב בסו"ד פירש הטעם בזה בע"א, ואכמ"ל), ועי' גם בקוב"ש כתובות אות ע"א שנקט כן, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.[[145]](#footnote-146)

התוס' בכתובות כ"ו ב' ד"ה אנן אחתינן כתבו דתו"ת ספיקא דרבנן ומדרבנן החמירו דלא מוקמינן לה אחזקה ובתרומה דרבנן הקילו, ועיי"ש שהק' מסוגיין דבב' כתי עדים לא מוקמינן להתרומה אחזקתה אע"ג דתרומה בזה"ז דרבנן, וכתבו בתי' קמא דהוא משום דעירובי תחומין דאורייתא לר"מ, - והפמ"ג בפתיחה להל' שחיטה סוף שורש ד' תמה ע"ז, דאף דתחומין דאורייתא, מ"מ כיון דמותר לאכול את התרומה דהוי ספק דרבנן, מ"ט אין עירובו עירוב, - והשערי ישר בש"א ספ"ד כתב לישב, דאמנם אם הי' נודע ספק הטומאה מבעו"י ע"י הכחשת ב' הכתות והיו מתירין את התרומה לאכילה, ודאי דהי' העירוב מועיל אף אם תחומין דאורייתא, אך הכא שבאו ב' הכתות אחר קניית העירוב, ולדברי הכת שאומרים שנטמאה מבעו"י לא קנה העירוב ודאי, הרי דאף אם נתיר עכשיו את התרומה באכילה, מ"מ הוי ספק עירוב ע"י תו"ת, וכיון דתחומין דאורייתא לא מוקמינן אחזקתה, וכ"כ החזו"א באהע"ז סימן ב' סקכ"ד.[[146]](#footnote-147)

התוס' שם כתבו לישב עוד, דשאני הכא דאיכא ריעותא דהרי נטמאת לפניך ולא אמרינן השתא הוא דאיטמי, ואע"ג דבמקוה שנמדד ונמצא חסר אמרינן דהשתא הוא דחסר, מ"מ הכא דאיכא ב' כתי עדים לא אמרינן השתא הוא דאיטמי,[[147]](#footnote-148) ובתוס' הרשב"א הוסיף לפרש, דכיון דנטמאת השתא, איתרע לה חזקה טפי מדוכתי אחריני, וע"כ הו"ל ספיקא ע"י תו"ת, ועמש"כ לפרש בזה בשערי ישר ש"ב ספ"ה.[[148]](#footnote-149)

\*הר"ש בטהרות ספ"ה כתב דמשמע הכא דלא מטהרינן בספק טומאה ברה"ר במקום תו"ת, ולכאו' מכוון דבריו דמשמע הכא דגם בנגע באחד בלילה ל"ה מטהרינן אילו הי' שם תרי ותרי,[[149]](#footnote-150) - והש"ש בש"א פ"ח כתב לישב, דבנגע באחד בלילה ליכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, דהוי ספק דלמפרע, וכל הא דמטהר ר"מ הוא משום דמוקמינן אחזקה, וע"כ בתו"ת דלא מוקמינן אחזקה מודה ר"מ דטמא, אך בשאר ספק טומאה דאיכא לטהרת ספק טומאה ברה"ר, י"ל דמטהרינן אף במקום תו"ת,[[150]](#footnote-151) - ועמש"כ בזה הקה"י בסימן י"ד.

כ"ח סיון ע"ח

דף מס' 11

**ל"ו א' -** **רבא אמר התם תרי חזקי לקולא והכא חדא חזקה לקולא,** בפירש"י כתב דקאי על שנויא דרבה ורב יוסף דאיירי בב' כתי עדים, דמעיקרא אמרינן דהא דבנגע באחד בלילה מטהר ר"מ הוא משום דהתם ליכא ב' כתי עדים, וע"ז קאמר רבא דהתם מטהר ר"מ אף אם איכא תרי ותרי, משום דהתם איכא ב' חזקות, חזקת חי וחזקת טהרה,[[151]](#footnote-152) ומשא"כ הכא דליכא אלא חדא חזקה, וע"כ הוא דל"מ העירוב, דמשום חדא חזקה לא מרעינן סהדי.

והתוס' הרא"ש כתב דלכאו' לא משמע כן, אלא דרבא שנויא בפנ"ע קאמר, דלעולם לא אזיל ר"מ בתר חזקה, והא דמטהר בנגע באחד בלילה, הוא משום דאיכא תרי חזקי, וכתב בשם הר"ש מקוצי דמה שלא פירש"י כן, הוא משום דמסתברא דאם לא איירי בב' כתי עדים, ל"ה אמר ר"מ דאין עירובו עירוב, דהול"ל אוקי תרומה בחזקתה, כיון דליכא חזקה כנגדה, ולכאו' אזיל לטעמי' דלא אזלינן כלל בתר חזקת תחום ביתו, - אך הריטב"א כתב דאף דכנגד חזקת התרומה איכא לחזקת תחום ביתו, מ"מ אלימא טובא חזקת העירוב שהי' בחזקת טהור, ולית לן לאשגוחי בתר חזקת גברא דהוה קאי בחזקת ביתי', וכתב בשם הר"מ בר שניאור דהוא משום דבכל מקום אין לנו לדון חזקה אלא מדבר שהספק ממנו, ומה"ט לגבי מקוה אמרינן דהעמד טמא על חזקתו, ולא אמרינן דהעמד טהרות על חזקתן,[[152]](#footnote-153) - אך צ"ע בד' רש"י גופי' שכתב לקמן בסוגיין ד"ה העמד טמא דבמתניתין איכא חזקה לקולא ולחומרא וכו' ובדרבנן לקולא אזלינן, והרי דלא אלימא חזקת העירוב מחזקת הגברא.

והמהרש"א כתב, דמה שפירש"י דאיירי בב' כתי עדים, הוא כדי ליישב לר"מ אפי' אם ס"ל דתחומין דרבנן, דהרי כל עיקר הא דפריך דר"מ אדר"מ הוא רק אם ס"ל דתחומין דרבנן, וכמש"כ התוס' לעיל, דלפ"ז בע"כ דהא דאינו עירוב, הוא משום דאיכא תרי ותרי והעדים מרעי לחזקת הטהרה דהתרומה.

גירסת הרשב"א לעיל בסוגיין בשנויא דרבא התם תרי חזקי לקולא והכא חדא חזקה לחומרא, ופירש דהיינו דהתם ב' החזקות הם לקולא, ומשא"כ הכא דאיכא חדא חזקה לחומרא דאוקי גברא בחזקת ביתי', וע"כ הוא דס"ל לר"מ דאינו עירוב, וכ"נ בפי' ר"ח שפירש כן, ולפ"ז לא נתפרש כלל בד' רבא דב' חזקות אלימי טפי מחזקה אחת.

**שבת נמי דאורייתא היא,** בפירש"י כתב דהייינו דתחומין דאורייתא וכר"ע, והריטב"א הק' דמנ"ל דר' יוסי כר"ע ס"ל ודלא כרבנן, וכתב די"ל דס"ד דכיון דאוקימנא לדר"מ כר"ע, ה"ה נמי לר' יוסי, דאם פליגי בתחומין אי דאורייתא או דרבנן ליפלגו בעלמא, - אך בסו"ד כתב לפרש דפריך דשבת נמי יש לה עיקר מה"ת, דתחומי י"ב מיל דאורייתא, ומשני דקסבר ר' יוסי תחומין דרבנן לגמרי ואפי' של י"ב מיל, ועמש"נ להלן בזה.

**קסבר ר' יוסי תחומין דרבנן,** הרמב"ן לעיל י"ז ב' הוכיח דמדאורייתא ליכא איסור תחומין כלל, ואף תחום י"ב מיל לאו דאורייתא, דאם הוי דאורייתא הרי יש לתחומין עיקר מה"ת, וחמיר טפי מטומאה, דבתחומין איכא בדידהו גופייהו עיקר מה"ת, ומשא"כ בטומאה דבא ראשו ורובו במים שאובין, דליכא בדידי' תורה כלל, אלא גזירה משום טומאה אחרת של תורה, - והרשב"א והריטב"א כתבו בשם הראב"ד דמה שאמרו הכא דטומאה יש לה עיקר מה"ת, הוא משום דגזרו על טומאות אלו משום טומאה דאורייתא, וכמו שאמרו בפ"ק דשבת, וע"כ החמיר בהן ר' יוסי כשל תורה, ומשא"כ בתחומין דאלפים אמה דלא גזרו עליהן משום לתא דתחומי י"ב מיל, דרחוקין הן זמ"ז מאד, והוו דרבנן לגמרי, וע"כ אזלינן בהו לקולא, - והרשב"א כתב עוד, דהא דהחמיר ר' יוסי בטומאה, הוא משום דאם נקל בטומאה דרבנן, יבואו להקל גם בטומאה דאורייתא בספק טבל, ומשא"כ בתחומין הניתרין ע"י עירוב, דא"א לבא לידי איסור דאורייתא, דתחומי י"ב מיל אינם ניתרין לעולם ע"י עירוב, ולא יבואו להקל בהן מכח מה שהקילו בספק זה.

**רבא אמר היינו טעמא דר' יוסי העמד טמא על חזקתו ואימא לא טבל,** בפירש"י כתב דהתם איכא חזקה לחומרא וליכא חזקה לקולא, ומשא"כ הכא דאיכא חזקה לקולא ולחומרא ובדרבנן לקולא אזלינן, והמחנ"א בהל' אישות סימן ג' הק' דהרי הכא הוי תרתי לריעותא, דהעמד אדם בחזקת שלא עירב, וכ"ת הא איכא תרומה דהעמד תרומה אחזקתה שהיתה טהורה הרי טמאה לפניך, וכל היכא דאיכא תרתי לריעותא אפי' ברה"ר טמא דחשיב ודאי, ועמש"נ להלן דלגירסת הר"ח באמת לא מכשרינן בכה"ג, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** המחנ"א שם כתב לישב, דלא לא אמרי' תרתי לריעותא אלא היכא דאיכא למימר חסר ואתאי, וכאשר כ"כ התוס' בחולין י' א' ובנדה ב' ב', וע"כ הכא דאי"ז חסר ואתאי הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא, וכ"ה מבו' להדיא בד' הריטב"א, ונת' להלן.

**ב** המחנ"א שם כתב די"ל עוד, דר"מ ור' יוסי ס"ל כדעת ר"ש בנדה ב' ב' דתרתי לריעותא הוי ספק, וע"כ מקילינן בספיקו.[[153]](#footnote-154)

**ג** השעה"מ בפ"ה מתרומות הכ"ד בסו"ד כתב לישב, דאף דתרת"ל הוי כודאי, מ"מ בדרבנן מקילינן בזה לחשבו כספק ומקילינן בספיקו, וכ"כ המלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן ג', והאמרי בינה בדיני שחיטה סו"ס ח', והחזו"א באהע"ז סימן פ' סוסק"ו,[[154]](#footnote-155) ועמש"נ להלן פלוגתת הראשונים בד"ז אם מטהר ר' יוסי אף היכא דאיכא תרת"ל.

**ד** האחיעזר בח"ב סימן ב' סק"י כתב לישב, דדינא דתרת"ל הוא רק במקוה, דאין חזקת המקוה מועלת לגבי המקוה עצמו, דליכא להמקוה נפ"מ אם הוא חסר או לא, אלא לגבי לטהר הטמאים, ובכה"ג מצרפינן להחזקת טמא לריעותא לחסר לפניך, ומשא"כ בתרומה ונטמאת דהספק הוא לגבי התרומה עצמה, ולענין זה מוקמינן לה בחזקת טהרה והויא טהורה בודאי, תו מהני אף לגבי הכשר העירוב, כיון דלגבי עצמה הוכרע שטהורה היא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, וצ"ע, דכ"ז ניחא בספיקא דתרומה ונטמאת, אך בשאר הספיקות שבמשנתינו ליכא לה"ט.

**אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר,** התוס' כתבו דהו"מ לשנויי דהרי חסר לפניך, אלא דלא מיירי הכא במקוה שנמדד ונמצא חסר,[[155]](#footnote-156) והריטב"א כתב דזהו דמשני במקוה שלא נמדד, ונת' להלן, ומבו' בדבריהם דבמקוה שנמדד ונמצא חסר ל"ה מטהר ר' יוסי משום דאיכא תרת"ל, ולפ"ז בע"כ דהא דמכשיר ר' יוסי בספק עירוב, הוא משום דלא חשיב כתרת"ל כיון דאי"ז חסר ואתאי, וכ"ה מבו' בד' המהר"ם, וכ"כ בחי' הגרע"א שבס' וזאת ליהודה,[[156]](#footnote-157) - אך התוס' הרא"ש כתב, דהא דלא משני דהרי חסר לפניך דאמרינן חסר ואתאי חסר ואתאי, הוא משום דבטומאה דרבנן לא תלינן למימר חסר ואתאי,[[157]](#footnote-158) וכ"כ התורי"ד בקידושין ע"ט ב' דר' יוסי מטהר אף במקוה שנמדד ונמצא חסר, אף דהוי זה תרת"ל, וכתב דהוא משום דספיקא דרבנן לקולא.

**במקוה שלא נמדד,** בפירש"י כתב דהיינו שלא נמדדה המקוה מתחילה ולא עמדה בחזקת כשרות, והתוס' הק' דמ"ט מטמא ר' יוסי אף את הטהרות שנגע בהן, ולא אמרינן דאוקי טהרות על חזקתן, וכתבו דבאמת הטהרות שנגע בהן טהורות, ולא פליג ר' יוסי אלא דהגברא בעי טבילה,[[158]](#footnote-159) וצ"ע דמ"ש ממקוה שנמדד ונמצא חסר דכל הטהרות שנעשו על גביו טהורות, ולא מוקמינן להטהרות בחזקת טהרה,[[159]](#footnote-160) ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"ה מתרומות הכ"ד, והחזו"א באהע"ז סימן פ' סקכ"ט.

והריטב"א כתב לפרש דמקוה שלא נמדד היינו שלא נמדד מזמן מרובה דחסר ואתאי, והיינו דבכה"ג איכא לדינא דתרת"ל דהוי כודאי, וע"כ הוא דמטמא ר' יוסי.[[160]](#footnote-161)

הגאו"י הק' בעיקר הא דפריך דר' יוסי אדר' יוסי, שהרי להדיא תנן במקואות פ"ב מ"ב דהא דר' יוסי מטמא הוא משום שר' יוסי אומר כל דבר שהוא בחזקת טומאה לעולם הוא בפסולו עד שיודע שטהר אבל ספיקו ליטמא ולטמא טהור, ולהדיא דאינו מטמא אלא משום דאיכא חזקת טומאה, וא"כ הכא בספק עירוב דליכא חזקה לאסור, שפיר מכשיר ר' יוסי, וכדמשני רבא,[[161]](#footnote-162) ומעיקרא מאי קפריך.[[162]](#footnote-163)

ובד' המהרש"א לעיל בסוגיין מבו', דהא דפריך דר' יוסי אדר' יוסי, הוא משום דגם התם איכא חזקת המקוה כנגד חזקת הטמא, ואפ"ה מטמא ר' יוסי, וזהו דפריך דא"כ מ"ט הכא מכשיר ר' יוסי מכח חזקת העירוב, הרי כנגד זה איכא לחזקת תחום ביתו, וכ"ה משמעות הגמ' דפריך אשנויא דרבא דאדרבה העמד מקוה על חזקתו, ומשמע דמזה הוא דפרכינן מעיקרא, דס"ד דגם התם איכא חזקת המקוה כנגד חזקת הטמא, ואפ"ה מטמא ר' יוסי, וכ"כ הסד"ט בסו"ס קצ"ט ד"ה מעתה נבא.[[163]](#footnote-164)

\*בחי' הגרע"א הק', דאי נימא דחזקת תחום ביתו ל"ה חזקה, א"כ מ"ט לא משני דל"ק דר' יוסי אדר' יוסי, דהתם ליכא חזקת היתר והכא איכא חזקת תרומה, וגם מה פרכינן דאדרבה העמד מקוה על חזקתו, הרי י"ל דבאמת מכח זה הוי ספק השקול דאוקי חזקה בהדי חזקה ואזלינן לחומרא, ומשא"כ הכא דאיכא חזקת תרומה, וכתב דבעכצ"ל דבנתגלגל או נפל ליכא כ"כ חזקה, כיון דליכא שינוי בגוף התרומה, ואפ"ה מכשר ר' יוסי, והרי דמכשיר ר' יוסי אף בספק השקול.[[164]](#footnote-165)

הראשונים נחלקו בהכרעת ההלכה בפלוגתא דר"מ ור' יוסי בדין ספק דרבנן במקום חזקה, דהרמב"ם בפ"י ממקואות ה"ו פסק כדעת ר"מ דספיקו טהור אף במקום חזקה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מברכות הט"ו, אך בתשו' הרשב"א ח"א סימן ת"א כתב דקי"ל כר' יוסי, וכ"כ המאירי במקואות פ"ב, והאחרונים נחלקו בזה, והאריכו הרבה בזה, וגם לדעת הפוסקים כר' יוסי, נחלקו אם הוא אף בדבר שאין לו עיקר מה"ת,[[165]](#footnote-166) ועי' בס' ספק דברי סופרים פרק ב' שהביא הדעות בזה, ועיי"ש כמה גווני שנחלקו האחרונים אם חשיב כספק במקום חזקה דאסור להפוסקים כר' יוסי, ואכמ"ל.

**כיצד א"ר יוסי ספק עירוב כשר עירב בתרומה ספק מבעו"י נטמאת וכו' אבל עירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה וכו' אי"ז ספק עירוב כשר,** בפירש"י כתב דהיינו דלא מכשר ר' יוסי אלא משום דמוקמינן להתרומה אחזקתה, וע"כ מודה ר' יוסי בעירב בספק טמאה דקודם שהניחה שם נולד לה ספק ול"ה שם חזקת הכשר עירוב מעולם, וכ"כ התוס' וש"ר בשבת ל"ד א' ד"ה שניהם, והרשב"א והריטב"א לקמן מ"ג ב' וע"ו א'.

והרשב"א הק' דמ"ט לא מכשר ר' יוסי בעירב בספק טמאה, הרי אף דליכא חזקה קמייתא להכשיר, מ"מ כיון דתחומין דרבנן הו"ל ספק דרבנן ולקולא, וכתב דהכא איכא חזקה דגברא ומוקמינן לי' בחזקת תחום ביתו, ולפ"ז נמצא דר' יוסי לטעמי' דמטמא בדרבנן במקום חזקה,[[166]](#footnote-167) וכ"ה מבו' בד' רש"י לעיל בד"ה העמד טמא, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן מ"ג ב', והרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"כ.[[167]](#footnote-168)

אך לדעת התוס' הרא"ש דלא אזלינן בתר חזקת תחום ביתו, צ"ע דא"כ מ"ט מודה ר' יוסי בעירב בספק טמאה דל"מ, ולא מקילינן בספק דרבנן, והתוס' הרא"ש גופי' לקמן ע"ו א' כתב דמשמע בסוגיין דלא מכשר ר' יוסי אלא היכא דאיכא חזקה, וי"ל כמש"כ החזו"א באהע"ז סימן פ' סקכ"ח דהוא משום דל"ש בכה"ג ספק דרבנן לקולא, שהרי אם חל העירוב נאסר לילך לרוח השנית, ורק כשעירב ודאי ומספק"ל אם נפסל העירוב מהני דין ספק דרבנן דמכח זה חייל העירוב ואסור לילך לרוח השנית, עיי"ש, ועמש"כ בקה"י סימן י"ג, אך טעם זה אינו מתישב בד' הטור בסימן שצ"ד שכתב דגם עירובי חצירות ל"מ בדליכא חזקה.

המ"מ בפ"ו מעירובין הי"ג כתב בדעת הרמב"ם, דהא דל"מ בעירב בספק טהורה ספק טמאה, אי"ז משום דלא מכשרינן בספק עירוב אלא בדאיכא חזקה, אלא הוא משום דבודאי אי"ז עירוב, כיון דמכח הספק אין התרומה ראוי' לאכילה, ובעינן סעודה הראוי' מבעו"י וליכא, וכ"כ בפי' ר"ח ב"ר שמואל בסוגיין, וכ"כ בפסקי ריא"ז ה"ד דין ב'.

ובדעת ש"ר שהוכיחו מהכא דלא מכשר ר' יוסי אלא בדאיכא חזקה, אף דלהדיא אמרו לקמן בסוגיין דאף כשהיו לפניו ב' ככרות אחת טמאה ואחת טהורה וכו' ל"ה עירוב, משום דבעינן סעודה הראוי' מבעו"י, כתב השעה"מ בפ"י ממקואות בכללי ספק דרבנן כלל א', דהוא משום דלהך מ"ד דאיבע"ל בב' ככרות ולא ס"ל דבעינן סעודה הראוי' מבעו"י, הרי בע"כ דהא דבעירב בתרומה ספק טמאה ל"מ, הוא משום דלא מכשרינן בספק עירוב בדליכא חזקה, והגם דאנן קי"ל דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י, ואין להוכיח מהא דל"מ בעירב בתרומה ספק טמאה דל"מ ספק עירוב בדליכא חזקת הכשר, מ"מ לא מצינו דפליגי בזה.[[168]](#footnote-169)

אך באמת מבו' להדיא בל' הרשב"א לקמן מ"ג ב' ובעבוה"ק ש"ה פ"כ, דלא איירי הכא בגונא דקודם שעירב נולד ספק בתרומה שמא היא טמאה, דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, אלא איירי כשעירב בתרומה ועכשיו נסתפק אם היתה טהורה או טמאה, וכ"נ גם בל' הרשב"א והריטב"א לקמן ע"ו א', והריטב"א בשבת ל"ד א', ובכה"ג הרי להצד דעירב בטהורה, הו"ל סעודה הראוי' מבעו"י, ושפיר הוכיחו מהכא דלא מכשר ר' יוסי אלא בדאיכא חזקה, ועי' בחזו"א אהע"ז סימן פ' סקכ"ח ובאבהא"ז בפכ"ד משבת שכתבו כן.[[169]](#footnote-170)

\*גירסת הר"ח דכיצד א"ר יוסי ספק עירוב כשר עירב בתרומה ספק נטמאת ספק לא נטמאת וכו', אבל עירב בתרומה ספק נטמאת מבעו"י ספק משחשיכה וכו' אי"ז ספק עירוב כשר,[[170]](#footnote-171) - ולכאו' הטעם בזה, דבספק מבעו"י נטמאת או משחשיכה, איכא תרתי לריעותא, דאמרינן אוקי גברא אחזקתו ואימא לא עירב, וכמש"כ הר"ח לעיל בסוגיין דאזלינן בתר חזקה זו, ואף דמאידך אוקי תרומה אחזקתה ואימא לא נטמאת, הרי טמאה לפניך.

**מ"ש תרומה דאמרינן העמד תרומה על חזקתה וכו' פירות נמי העמד טבל על חזקתו,** בחי' הגרע"א הק', דכיון דלא פריך מסברא דמ"ט מכשרינן בפירות אף דהוו בחזקת טבל, והיינו משום די"ל דמקילינן בתחומין דרבנן, א"כ מאי פריך דמ"ש תרומה וכו', הרי י"ל דבאמת ל"ב לחזקת טהרה דתרומה, אלא מקילינן בכל ספק ואף דאיתחזק איסורא, ואי נימא דפריך לרבא דטעמא דר' יוסי במקוה הוא משום דהעמד טמא על חזקתו וה"נ בפירות טבל, הו"ל לאקשויי לרבא מ"ש פירות ממקוה, ולא למינקט הקושיא דמ"ש מתרומה, ועוד דגם לרבא יש לחלק, דבמקוה לא איתרע חזקת טומאה, והכא איתרע חזקת טבל שהרי תרומה לפניך, (ואף לדעת רש"י דאיכא גם חזקת תחום ביתו דלא איתרע, מ"מ ל"ה לי' למינקט העמד טבל על חזקתו, אלא הא איכא חזקת תחום ביתו), - והנה אמנם מהא דמודה ר' יוסי בעירב בתרומה ספק טמאה ופירש"י ודעימי' דהוא משום דליכא חזקה, מבו' דלא מכשר ר' יוסי אלא בדאיכא חזקה, אך לכאו' מכוון הגרע"א דאם פריך מכח זה, הו"ל למיפרך דמ"ש עירב בתרומה ספק טמאה מעירב בפירות ספק לא נתקנו, ובע"כ דמזה לא פריך, משום די"ל דהא דל"מ בעירב בתרומה ספק טמאה הוא משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, וכמש"כ המ"מ בדעת הרמב"ם.[[171]](#footnote-172)

\*לקמן ע"ו א' ובשבת ל"ד א' אמרינן דאם עירב מבעו"י ונאכל עירובו ביה"ש או שעירב בביה"ש עירובו עירוב, ובפירש"י בשבת שם פירשה בעירובי תחומין, וכתב דהא דמהני העירוב הוא משום דספק עירוב כשר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מעירובין הי"ג.

והתוס' וש"ר בשבת שם הק' ע"ז דאף לר' יוסי דספק עירוב כשר, היינו רק בדאיכא חזקה, דמה"ט מודה ר' יוסי בעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה דל"מ,[[172]](#footnote-173) וכן הק' הרשב"א והריטב"א לקמן ע"ו א', - והמ"מ בהל' עירובין שם כתב לישב, דלעולם ספק עירוב כשר אף בדליכא חזקה, והא דל"מ בעירב בתרומה ספק טמאה, הוא משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, - אך צ"ע בד' רש"י שפירש בסוגיין דהא דל"מ בעירב בתרומה ספק טמאה הוא משום דליכא חזקה, וא"כ מ"ט התם מהני אף דליכא חזקה,[[173]](#footnote-174) ועמש"כ בזה בתשו' נובי"ק יו"ד סימן ס"ה.[[174]](#footnote-175)

\*הרשב"א בעבוה"ק שער ד' פ"ד הלכה קנ"ז כתב בדין עירובי חצירות, דאם ספק בתרומה טהורה עירב או בתרומה טמאה עירב אי"ז ספק עירוב כשר ולא קנה עירוב עד שידע שעירב בתרומה טהורה,[[175]](#footnote-176) והמ"מ בפ"ו מעירובין הי"ג תמה ע"ז, דהרי הרשב"א גופי' דימה דין עירוב בביה"ש, לדין עירוב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה, וא"כ מ"ט בעירובי חצירות מפלגינן בינייהו, דאף דמהני בביה"ש, מ"מ ל"מ כשעירב בתרומה ספק טמאה.[[176]](#footnote-177)

ועד"ז הק' המג"א בסימן שצ"ד סק"א במש"כ הטושו"ע שם דהא דספק עירוב כשר הוא רק כשהי' לו חזקת כשרות, דהרי בעירובי חצירות לכו"ע מערבין ביה"ש, ומוכח דאף אם ל"ה לו חזקת כשרות כשר, וכתב דאפשר דספק הונח גרע טפי, וכ"כ הגר"א שם, וצ"ע היאך זה מתישב בל' השו"ע דאינו מותר אלא אם הי' לו חזקת כשרות, וגם צ"ע דמ"ט עירוב בביה"ש לא חשיב כספק הונח, ועי' גם בביאוה"ל שם שכתב דרבים מהראשונים פליגי על דין זה.

אך הנה בל' הרשב"א לקמן ע"ו א' והרא"ש בשבת פ"ב סימן כ"ב נראה להדיא, דכל הא דאין להכשיר בעירובי תחומין בביה"ש משום דליכא חזקה, הוא רק משום דאין מערבין לכתחילה בביה"ש, עיי"ש, וכ"נ גם בד' ש"ר, והיינו דאם היו מערבין לכתחילה בביה"ש, דהקילו חכמים לחשוב לביה"ש כיום לענין עירוב, שפיר הוי עירוב אף בדליכא חזקה, ולפ"ז ניחא דבעירובי חצירות דמערבין לכתחילה בביה"ש, שפיר הוי עירוב אף דליכא חזקה, ושפיר י"ל דבכל ספק עירוב חצירות ל"מ אלא בדאיכא חזקה, וכ"כ בס' יד דוד בשבת שם, ובאבהא"ז פכ"ד משבת, - וכ"נ להדיא בל' הרשב"א והריטב"א לקמן ע"ו א' ובל' התוס' הרא"ש והריטב"א בשבת שם, דהא דעירובי חצירות מהני בביה"ש אף דליכא חזקה, הוא משום דמערבין לכתחילה בביה"ש, ובזה מבו' מש"כ הרא"ש בשבת שם בשם רבינו יונה דאם הניח עירובי חצירות בביה"ש ונאכל בביה"ש ל"מ דכולי האי לא אקילו רבנן, ואכמ"ל.

\***היו לפניו ב' ככרות וכו',** לדעת הרמב"ם ודעימי' דהא דתניא דמודה ר' יוסי בעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה, הוא משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, צ"ע דא"כ מאי מיבע"ל הכא בב' ככרות, הרי ודאי דל"מ,[[177]](#footnote-178) - ושמא שאני הכא דא' מן הככרות ראוי לו, וע"כ דבפועל א"א לו לאכול אחד מהן, מ"מ י"ל דחשיב כסעודה הראוי', ומשא"כ בעירב בתרומה ספק טמאה דמעיקרא עירב בדבר שאינו ראוי לאכילה מספק, וצ"ע.

**בעינן סעודה הראוי' מבעו"י וליכא,** הריטב"א כתב דהא דנקט מבעו"י, אף דהכא אי"ז ראוי גם משתחשך, קושטא דמילתא נקט, ונפ"מ בזה דמה"ט ל"מ העירוב אף כשנתברר הספק בביה"ש, ועמש"כ בזה הר"ן.

כ"ט סיון ע"ח

דף מס' 12

**ל"ו א' -** **ככר זו היום חול ולמחר קדש וכו' עירובו עירוב,** מבו' דכל שהעירוב ראוי בביה"ש מערבין בו, אף דהוא עתיד ליאסר בשבת, - והחזו"א בסימן פ' בהערות לעיל ל' ב' הק' מהא דתניא לעיל דהוכיחו ב"ה דכשם שמערבין לגדול ביוהכ"פ כך מערבין לנזיר ביין, ומבו' דכל הא דמערבין לגדול ביוהכ"פ הוא משום דחזי לקטנים, והרי דאף דבשעת חלות העירוב חזי אף לגדולים, למ"ד דסוף היום קונה עירוב, מ"מ כיון דביוהכ"פ עצמו לא חזי ל"ה עירוב, אלמלי הא דחזי לקטנים,[[178]](#footnote-179) ושמא שאני הכא דבשעת קניית העירוב הוא ראוי גם לשבת, ורק אח"כ חיילא עליו קדושה, וצ"ע.

**היום קדש ולמחר חול,** בפירש"י כתב דהיינו דאמר דלמחר תהא חול על מעות שיש לי בבית, והרשב"א כתב דהוצרך לפרש כן, משום דקדושה בכדי לא פקעה, ועיי"ש שנחלק ע"ז דקדושת דמים לכו"ע פקעה בכדי, וכ"כ הריטב"א.[[179]](#footnote-180)

**מאי שנא,** התוס' הק' דהא רבא גופי' קאמר בסמוך דסוף היום קונה עירוב, וע"כ הדין נותן דבהיום חול ולמחר קדש הוי עירוב דבשעת קניית העירוב הי' חול, והיום קדש ולמחר חול ל"ה עירוב דבשעת קניית העירוב הי' קדש, וכתבו דרבא גופי' ס"ל דתחילת היום קונה עירוב, וכ"כ הרשב"א, - והריטב"א כתב בשם התוס' שתירצו עוד, דגם למ"ד דסוף היום קונה עירוב אינו אלא להחמיר דבעינן נמי לסוף היום, אך בעינן נמי לתחילת היום,[[180]](#footnote-181) וזהו דפריך דמ"ש, דהדין נותן דבין בזה ובין בזה לא יהא עירובו עירוב.

אך הר"ן כתב לדקדק מד' רש"י, בד"ה סוף היום וד"ה דאי אמרת דבין למ"ד דסוף היום קונה עירוב ובין למ"ד דתחילת היום קונה עירוב, הוי קניית העירוב בביה"ש, וסוף היום היינו ביה"ש הסמוך לסוף היום,[[181]](#footnote-182) ותחילת היום היינו ביה"ש הסמוך לתחילת היום,[[182]](#footnote-183) וע"כ שפיר פריך, דהיום חול ולמחר קדש מ"ט הוי עירוב, דאף אם סוף היום קונה עירוב, הרי גם בשעה זו כבר הוי ספק קדש, והדין נותן שלא יהא עירוב, - ועיי"ש שהוסיף לפרש דכו"ע ס"ל דא"א שתהא קניית העירוב בשעה שהוא חול גמור ולא לאחר שנכנס שבת בודאי, ומ"ד דסוף היום קונה עירוב ס"ל דצריך להקדים קניית השביתה בכל מה שאפשר להקדים, דהיינו משנכנס לכלל ספק שבת, וכיון דקודם לכן א"א מפני שהוא חול גמור, ע"כ היא מתחלת להיות נקנית משנכנס ביה"ש, ונגמרת בכדי שיוכל ליטול עירוב, ונמצא תחילתו וגמרו בביה"ש, ומ"ד תחילת היום קונה עירוב ס"ל דדי לנו שנוכל לומר שבאותו רגע שנכנס שבת תהא נקנית השביתה, והיינו אחר ביה"ש, ומיהו בעינן שיהא יכול ליטלו קודם לכן, דאל"כ לא תהא נקנית באותו רגע,[[183]](#footnote-184) ועיי"ש שפירש לפ"ז דעת רבא לקמן דאם תחילת היום קונה עירוב מהני עירוב בלגין, ומה שאמרו לקמן ל"ח ב' דאם תחילת היום קונה עירוב חשיב דשבת מכינה לעצמה.

\*בעיקר מה שנקטו הראשונים דלמ"ד דסוף היום קונה עירוב הדין נותן דבהיום חול ולמחר קדש הוי עירוב, צ"ע דהרי אף דלא חייל ההקדש אלא למחר, מ"מ א"א לו לאכול את העירוב בביה"ש משום דהוי ספק הקדש, וא"כ הו"ל כב' ככרות אחת טמאה ואחת טהורה ואמר ערבו לי בטהורה בכל מקום שהוא דל"מ משום דבעינן סעודה הראוי' מבעו"י, ועמש"נ בזה להלן בההיא דלגין.

**מספיקא לא נחתא לה קדושה,** בד' התוס' וש"ר לקמן בסוגיין מבו' דהוא דין ודאי, דדעתו שלא תחול קדושה על הככר עד שיהא לילה ודאי, ובחי' הגר"ח בפ"ו מעירובין הוסיף לפרש, דאלמלי ה"ט שפיר הי' עירובו עירוב, דאף דמספק מוקמינן לי' אחזקת חולין, מ"מ כיון דממ"נ בשעת קניית העירוב דהוא בתחילת היום ה"ה קדוש, אין עירובו עירוב, ורק משום דלא הקדישו אלא בזמן לילה הודאי, הוא דעירובו עירוב, - אך המאירי כתב דהא דמספיקא לא נחתא לה קדושה, הוא משום דמוקמינן לה אחזקתה, ופירש כן גם בהא דמספיקא לא פקעה קדושה, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן שמ"ב ובר"ס תקס"ב, ובד' המחנ"א בהל' נדרים סימן י"ב, ועמד ע"ז בס' ישועת דוד או"ח סימן נ', וצ"ע.

לפ"ד התוס' ודעימייהו נמצא, דבביה"ש מותר ליהנות מן הככר, כיון דבודאי לא חלה עלי' קדושה, וכ"נ בד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פט"ו הלכה ק"ט, - אך השעה"צ בסימן שפ"ו סקמ"ט דקדק מל' הרמב"ם בפ"ו מעירובין הט"ז והשו"ע שם שכתבו דבביה"ש עדיין לא נתקדשה ודאי, דלענין הקדש הוא קדוש מספק ואין רשאי לאכלו, רק דלענין עירוב שהוא דרבנן מוקמינן ליה אזמן הקודם שהיה ברור חול או קדש, וכ"כ הגר"ז שם ס"ח, דמספק לא חל עלי' קדושה לענין עירוב ושיתוף, ואע"פ שא"א לאכלה בביה"ש, מ"מ כיון שראוי' לאכילה מבעו"י וגם בביה"ש לא חל עלי' קדושה ודאית עדיין מערבין לו בה, וצ"ב, אך בחי' הגר"ח בהל' עירובין שם פירש דמש"כ הרמב"ם דעדיין לא נתקדשה ודאי, היינו דבתורת ודאי לא נתקדשה עדיין.

לדעת התוס' ודעימי' דאתיא כמ"ד דתחילת היום קונה עירוב, נתחדש בזה, דאף דלהצד דכל ביה"ש הוא יום נמצא דתחילת היום הוא אחר ביה"ש, אכתי אמרינן בזה דמספיקא לא נחתא קדושה, כיון דעדיין אי"ז לילה ניכר וידוע, וע"ד מש"כ התוס' לעיל ל' ב' דאף בתחילת היום לא גזרו על השבות,[[184]](#footnote-185) - אך הר"ן לקמן בסוגיין פירש דאתיא כמ"ד דסוף היום קונה עירוב, ובזה הוא דאמרינן דבסוף היום שהוא ביה"ש לא נחתא לה קדושה, אך למ"ד דתחילת היום קונה עירוב וגמר קניית העירוב הוא אחר ביה"ש, כבר נחתא לה קדושה ול"ה עירובו עירוב.

הרמב"ם בפ"ו מעירובין הט"ז כתב דאם אמר ככר זה היום חול ולמחר קדש ועירב בה ה"ז עירוב שביה"ש עדיין לא נתקדשה ודאי וראוי' היתה מבעו"י, ובחי' הגר"ח שם הק' דבל' הרמב"ם משמע דהא דבעינן לה"ט דמספיקא לא נחתא לי' קדושה, הוא כ"ה דתיהוי סעודה הראוי' מבעו"י, והרי בהיום חול ולמחר קדש עיקר החיסרון הוא משום שהיא הקדש בתחילת היום וקי"ל דתחילת היום קונה עירוב, וע"ז הוא דבעינן לה"ט דמספיקא לא נחתא לה קדושה, ומ"ט כתב הרמב"ם לטעם זה לענין הדין דסעודה הראוי' מבעו"י, ועיי"ש במש"כ לפרש בד' הרמב"ם,[[185]](#footnote-186) ולמש"נ לעיל בשם הגר"ז מתפרשים דברי הרמב"ם ככתבם, דבעינן לתרתי, חדא דמבעו"י היתה סעודה הראוי' לגמרי, ועוד, דגם בזמן קניית העירוב אי"ז אלא ספק הקדש.

**היום קדש ולמחר חול מספיקא לא פקעא לי' קדושתי' מיני',** הרשב"א בתו"ד כתב דהיום קדש ולמחר חול ל"ה עירוב אף למ"ד דתחילת היום קונה עירוב, משום דבעינן סעודה הראוי' מבעו"י, והריטב"א כתב דהא דהוצרכנו לה"ט דמספיקא לא פקעה לי' קדושתי' מיני', הוא למ"ד דס"ל דל"ב סעודה הראוי' מבעו"י, - ובס' ישועת דוד או"ח סימן נ' הק', דבל' הרמב"ם בפ"ו מעירובין הט"ז והשו"ע בסימן שפ"ו ס"ט משמע דהא דל"ה עירוב הוא משום דמספיקא לא פקעה קדושה, וכ"כ המג"א שם סקי"ג והמ"ב שם סקנ"ג, ותיקשי דלפ"מ דקי"ל דבעינן סעודה הראוי' מבעו"י, א"צ לטעם זה, ועיי"ש מש"כ בזה.

**דאי ס"ד תחילת היום קונה עירוב אם אמר עירבו לי בזה אמאי לא אמר כלום,** התוס' הק' דמ"ט לא אמרינן דהוא משום דמספיקא לא פקע טבל ומספיקא לא נחתא תרומה, וכתבו דשאני הכא גרצונו שתחול עליו קדושת תרומה מיד אם הי' יכול, ואינו אומר לכשתחשך אלא שתצא לגין מתורת טבו"י, - והרשב"א כתב בשם תוס' דבהקדש לא ניח"ל שתחול קדושה מספק, ומשא"כ הכא דרוצה לתקן את הטבל אנן סהדי דכל שבידו להקדים את תיקונו ממהר ומתקן, וכתב ע"ז דאינו מחוור כה"צ, אלא שאני היכא דאמר למחר, דמשמע זמן ברור ומחוור, מהיכא דאמר לכשתחשך.

והר"ן כתב דכל מה שאמרו דמספיקא לא נחתא קדושה, הוא כמ"ד דסוף היום קונה עירוב, וזה לטעמי' לעיל דסוגיית הגמ' שם מתישבת כמ"ד דסוף היום קונה עירוב, אך למ"ד דתחילת היום קונה עירוב וגמר קנייתו היא אחר ביה"ש, הרי דבשעה זו ליכא ספיקא כלל, דודאי דכבר הוי תרומת מעשר.

\*התוס' בסוכה י' ב' ד"ה עד מוצאי הוכיחו מהכא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, דאל"כ הרי אף אם תחילת היום קונה עירוב אינה ראוי' בשבת, מיגו דאיתקצאי בביה"ש מחמת יום שעבר, וכ"כ הרשב"א לקמן מ' א' ובביצה ד' א', והרא"ש בסוכה פ"ד סימן ה'.[[186]](#footnote-187)

ובתשו' הגרע"א מהדו"ק סו"ס ה' הק', דלמש"כ הרשב"א דמותר להאכיל איסור דרבנן לקטנים, הרי דאף אם ה"ז אסור משום מוקצה, הרי מ"מ חזי לקטנים, ותיקשי כן בסתירת ד' הרשב"א גופי' שכתב ג"כ להוכיח מהכא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, וכתב דלמש"כ הרשב"א דבאיסור גופו ל"מ הא דחזי לקטנים, אפשר לישב קצת דמוקצה מקרי ג"כ מאכל איסור, דבשבת ויו"ט כל מאכל מוקצה הוי חתיכה דאסורא ול"מ הא דחזי לקטנים, ועמש"כ בזה באחיעזר ח"ג סימן פ"א סקכ"ז.

התוס' הרא"ש בשבת כ"ב א' הק', דאף אם תחילת היום קונה עירוב, הרי אין כאן סעודה הראוי' בשעת קניית העירוב, דשמא עדיין יום הוא, ובפועל אינו יכול לאכול, וכתב דכיון דאינו אסור אלא מחמת ספק יום שעבר לא חשבינן לה סעודה שאינה ראוי', ועיי"ש שכתב לדמות לזה דה"נ לא אמרינן מוקצה מחמת יום שעבר, כיון דאין איסורו אלא מחמת ספק יום שעבר, - וכיון לזה בס' המאיר לעולם ח"א סימן י"ד כט., והוסיף לפרש דהא דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי מחמת יום שעבר, הוא משום דאמרינן ממ"נ אם ביה"ש הוא יום, אי"ז גורם הקצאה על יום זה, ואם ביה"ש הוא לילה, הרי הי' מותר אף בביה"ש, ואף דבפועל נהגנו בו איסור, אי"ז אלא מחמת חיסרון ידיעה, ומה"ט חשבינן לה ג"כ כסעודה הראוי', דבאותו הזמן דהוא תחילת היום, הי' העירוב ראוי, ואף דבפועל ל"ה אפשר לאכלו, אי"ז אלא מחמת חיסרון ידיעה, - ועיי"ש שכתב דל"ד לב' ככרות אחת טהורה ואחת טמאה ואמר ערבו לי בטהורה דל"מ משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, אף דאין האיסור אלא מחמת ספק, וממ"נ אחת מן הככרות טהורה, דהתם ליכא ממ"נ אלא בצירוף ב' הככרות, וכל ככר בפנ"ע אינו ראוי לאכילה, ומשא"כ הכא דאיכא ממ"נ בזה העירוב עצמו להכשירו,[[187]](#footnote-188) - ועד"ז כתבו הגר"ח בפ"ו מעירובין בסו"ד, והאחיעזר ח"ג סימן פ"א סקכ"ז, והחזו"א בסימן פ' בהערות לסוגיין.

והחזו"א שם כתב, דל"ד להיכא דהניח עירובו למעלה מי' דאינו עירוב, אף למ"ד דסוף היום קונה עירוב, ולא אמרינן דבשעה שהיא סוף היום מותר להביא עירובו אצלו, ובע"כ דכיון דמספק א"א לו להביא עירובו אצלו, ל"ה עירוב,[[188]](#footnote-189) דדוקא לענין שיהא הוא ועירובו במקום א' מפסיק העכבה מחמת ספיקא דכיון דא"א להביא עירובו במקום שביתתו אין כאן עירוב,[[189]](#footnote-190) אך לענין לחשוב העירוב כסעודה הראוי', הרי דכל דממ"נ בשעת קניית העירוב הוי סעודה הראוי', הוי עירוב, - אך בחי' אהעו"ז לעיל ל"ה ב' כתב בתו"ד, דהא דל"מ כשהניח עירובו למעלה מי' למ"ד דסוף היום קונה עירוב, הוא משום דאף קודם ביה"ש אסור להביאו, דמוסיפין מן החול על הקודש,[[190]](#footnote-191) ועי' גם בחי' בית מאיר לעיל ל' ב' שנקט כן, וכתב לדון כן לגבי שבות, דלמ"ד דגזרו על שבות ביה"ש גזרו עליו גם בזמן התוספת.

ל' סיון ע"ח

דף מס' 13

**ל"ו ב' -** **אם בא חכם למזרח עירובי למזרח למערב עירובי למערב,** הגאו"י כתב דאע"ג דבעינן שבביה"ש יהא בידו לילך למקום עירובו והכא אין בידו לילך לעירובו שבכל רוח, שמא יבא החכם לרוח השני', מ"מ כיון דאם הי' יודע הי' בידו לילך, ורק משום דלא ידע אין בידו לילך, שפיר הוי עירוב, וכתב לדמות ד"ז למה שאמרו לעיל ל"ה א' דאם נמצא המפתח בשבת עירובו עירוב, והוא משום דל"ה בביה"ש אלא חיסרון ידיעה, ול"ד לההיא דב' ככרות אחת טהורה ואחת טמאה וכו', דהתם ל"ה סעודה הראוי', ומשא"כ הכא דהוי סעודה הראוי', ואך דהוא אין בידו לילך מכח הספק, ועד"ז כתב האו"ש בפ"ח מעירובין ה"ה, עיי"ש.[[191]](#footnote-192)

**הא במותיב פרקי הא במקרי שמע,** בפירש"י כתב דהיינו דאיירי כשבא מותיב פרקי לרוח אחת ומקרי שמע לרוח שני', וברייתא דר' יצחק קאי על המקרי שמע, דאם יבא למזרח עירובי למערב שיבא שם המותיב פרקי וכו', והרשב"א תמה ע"ז ופירש בע"א, ועמש"כ הריטב"א והר"ן.

**מ"ש לכאן ולכאן דלא דאין ברירה,** בפירש"י כתב דהיינו דכי בריר למחר אמרינן שמא אתמול כי קנה עירוב לאו דעתי' אהך הוה אלא אאידך, ובסוד"ה מזרח ומערב כתב דלהצד דיש ברירה אמרינן דהוברר הדבר דסופו הוכיח דביה"ש הי' דעתו לכאן, ומבו' דיסוד הפלוגתא אם אמרינן דע"י מה שנתברר לבסוף הוברר שכך הי' דעתו מעיקרא, וכ"נ בפירש"י בזבחים ג' א' ד"ה דאין ברירה,[[192]](#footnote-193) ועמש"כ ע"ז החת"ס בגיטין כ"ה ב'.

אך בד' הר"ן בנדרים ר"פ השותפין משמע, דעיקר הפלוגתא אם ראוי שיחול הדבר על הספק ע"פ מה שיתברר לבסוף, ועי"ש שכתב לפ"ז דבגונא דעיקרו של דבר מתברר מתחילתו, ומה שהוא מתברר לאחר מכן שלא נתבררה מתחילתה אינו אלא מיעוטא דהיינו הזמן וכו', לכו"ע יש ברירה, והיינו דל"מ דין ברירה לברר למפרע שהי' דעתו לכך, אלא דינא דברירה הוא דמצי חייל השתא לפי מה שיתברר לבסוף, ובזה הוא שנחלקו אם ראוי שיחול הדבר על הספק, וכ"ה מבו' בד' ר"ת בספר הישר סימן שס"א, ודימה דין ברירה לדין האופה בשבת, דאם מניח עד שתאפה חייב ואם יחתה קודם שתאפה פטור, ועיי"ש שכתב דהמפרש דיש ברירה היינו שהוברר הדבר שהי' דעתו כן בשעת שחיטת הפסח או בשעת קניית העירוב אינו אלא טועה,[[193]](#footnote-194) ועיי"ש שהביא בשם רשב"ם דדין ברירה תליא בדין אדם מקנה דשלב"ל, ותמה ע"ז.[[194]](#footnote-195)

**למזרח ומערב נמי אין ברירה,** בפירש"י כתב דהיינו כשאמר אם יבא חכם עירובי למזרח ואם לא יבא הריני כבני עירי, ותליא בדין ברירה, דמאן יימר דבעת קניית העירוב הי' דעת החכם ליכנס לתוך ד' אלפים של עיר, ושמא ל"ה בדעתו לזוז וקנה עירובו של זה,[[195]](#footnote-196) ומבו' בדבריו דאף בכה"ג דמתנה על עירוב אחד, דאם יבא חכם יהא עירוב ואם לא יבא לא יהא עירוב, תליא בדין ברירה.

אך הריטב"א כתב דאין דין ברירה אלא בדבר שהוא תלוי וראוי לחול ולהתברר על א' מב' דברים או על זה או על זה, אבל כל שאין ספיקו מתברר בסוף בא' מב' דברים אלא שהוא מוטל על דבר אחד לבדו, אלא שהוא ספק אם יהי' לו או לא יהי', אין כאן דין ברירה, וכ"כ הרמב"ן בגיטין כ"ה ב', ועיי"ש שכתב דכל הא דתלינן לה הכא בדין ברירה, הוא כשמתנה אם בא חכם עירובי למזרח למערב עירובי למערב, שהרי אפשר שיתחלף המעשה ואין דעתו נבררת משעה ראשונה לדבר זה שאירע, אבל אם אמר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח ואם לאו יהא עירובי בטל קנה לדברי הכל, וכ"כ הר"ן שם.

ובחי' הגרע"א בסוגיין הק' ע"ז, דאף אם אמר אם בא חכם למזרח עירובי למזרח למערב עירובי למערב, מ"ט חשיב דמתנה על ב' דברים, דהרי אין עירוב א' קונה או למזרח או למערב, אלא נותן ב' עירובים, וכל א' הוי מילתא באנפי נפשי', ולגבי כל א' הוי מתנה לדבר א', דהרי כשמניח במזרח ואומר אם בא למזרח יהא עירובי זה עירוב ואם לא יהא עירוב זה בטל, שפיר דמי, וכן כשמניח אח"כ במערב ואומר אם בא למערב יהא עירובי למערב ואם לאו יהא בטל, ג"כ מהני, וכיון דכל א' בפנ"ע מהני, למה יגרע מה שמערב בב' מקומות ובכל חד מתנה תנאי בחד מילתא, - ובשערי ישר ש"ז פי"ח עמד בזה, דגם אם הי' עירוב אחד קונה או למזרח או למערב,[[196]](#footnote-197) מצינו למימר דאם הי' מתנה מתחילה על מזרח בתנאי, ואח"כ מתנה על מערב בתנאי, דשפיר דמי, ועיי"ש מש"כ לפרש בד' הרמב"ן, ועד"ז כתב בס' זכרון יהונתן סימן ו' סקמ"ט, ועי' גם בס' שערי חיים גיטין סימן מ"ז, ועמש"כ בזה בחי' הגרנ"ט גיטין סימן פ"ב ובחזו"א בדמאי סימן ט"ז סק"ד.

**וכבר בא חכם,** הריטב"א הק' דלמ"ל לאוקמה כשכבר בא חכם, לוקמה כשלא בא חכם כבר, ומיירי כשהחכם א"א לו לבא לכל א' מב' הרוחות אלא או למזרח דוקא או למערב, ועיי"ש מש"כ בזה, - ודבריו הם לטעמי', דכל שהתנה על רוח אחת לא תליא בדין ברירה, וע"כ כל שא"א לו להחכם לבא אלא לא' מן הרוחות, לא תליא בדין ברירה, דאף דעדיין לא נתברר אם יבא לרוח זו או לא יבא, הו"ל כמתנה על רוח אחת, דלא תליא בדין ברירה, אך לדעת רש"י הרי איירי הכא במתנה על רוח אחת, ואפ"ה תליא בדין ברירה אם יבא או לא יבא, וע"כ הוצרך לשנויי דאיירי כשכבר בא חכם.

\*הריטב"א כתב דאין דין ברירה אלא בדבר דכשיתברר יש לנו צורך לדון אותו בירור למפרע כאילו נתברר מעכשיו, אבל כל שא"צ להתברר למפרע, דאינו חל אלא מכאן ולהבא, אין כאן דין ברירה, וכ"כ הריטב"א לקמן ל"ז ב' ד"ה ר' יוסי, וכ"כ הר"ש במע"ש פ"ה מ"א, והרשב"א בב"ק ס"ט א', ובתשו' ח"ב סימן פ"ב, וכן הוכיחו האחרונים מד' התוס' בב"ק שם ד"ה כל הנלקט, וכן האריכו האחרונים בכ"ד.[[197]](#footnote-198)

והרשב"א בב"ק שם הק' דא"כ מ"ט הוצרך הכא לשנויי דכבר בא חכם, דמשמע דכבר בא חכם בשעת הנחה, הרי מצי לשנויי דאיירי כשאמר אם בא חכם ולאחר שבא יקנה לי עירובי, וכתב די"ל דהא דקאמר כבר בא חכם, לא קודם הנחה קאמר, אלא שכבר בא חכם קודם חשכה בשעה שאפשר לקניית העירוב, וכגון שאמר אם בא למזרח עירובי יקנה לי למזרח לאחר שיבא ובא קודם חשיכה.[[198]](#footnote-199)

**ומיחל ושותה מיד,** בפירש"י כתב דהיינו דמחלל מע"ש שהוא יכול לתקן מיד בלא הפרשה לאחר שקרא עליו שם יחללנו בכל מקום שהוא על המעות ושותה מיד, ולאחר זמן יפריש התרומה והמעשר וכו', ומשמע דא"צ להפריש אח"כ את המע"ש, וכ"ה להדיא בפירש"י בחולין י"ד א', שכתב דלגבי המע"ש שאפשר לו לחללו על המעות לא התירו לסמוך על ברירה, וצ"ל לפ"ז דהא דקאמר שאני עתיד להפריש, לא קאי אלא על הב' לוגין תרומה וי' לוגין מעש"ר, אך ט' לוגין מע"ש הוא קורא עליהן שם מיד ולא תלי במה שהוא עתיד להפריש, וכ"ה מבו' בד' התוס' ביומא נ"ו א' ובסוכה כ"ג ב' שפירשו כן בדעת רש"י, אך הפנ"י בגיטין כ"ה ב' נקט דגם לדעת רש"י הוא צריך להפריש אח"כ את המע"ש, שהרי כך התנה מה שאני עתיד להפריש, וצ"ע.

**ר' יהודה ור' יוסי ור"ש אוסרין,** בפירש"י בחולין י"ד א' כתב דהוא משום דאין ברירה וחיישינן שמא תרומה שתה, ומבו' דאף למ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה, ואך דל"מ מה שנתברר לבסוף לברר למפרע, אלא הדבר ספק על מה חל, וכ"ה מבו' בפירש"י בגיטין ע"ג ב' ד"ה ומשני, וכ"נ גם בדבריו בב"ק ס"ט ב' ד"ה אוסרין,[[199]](#footnote-200) - אך התוס' והרשב"א בגיטין שם הוכיחו מסוגיית הגמ' לקמן דלמ"ד דאין ברירה לא חייל כלל, ונתבאר להלן במקומו, ועי' להלן בע"ב במש"נ בדעת מהר"י שהביאו התוס' שם סוד"ה אלא מעתה.

**איזה שירצה כהן יקריב עולה ולאיזה שירצה יקריב חטאת,** בפירש"י כתב דהא דמייתינן מינה דיש ברירה היינו משום דאם אין ברירה איכא למימר דחטאת ועולה שהקריב לה היו של חברתה, ועולה הקריבה בשינוי בעלים לא עלתה לבעלים לשם חובה וחטאת הקריבה בשינוי בעלים פסולה, והתוס' הק' ע"ז דהרי סתמא לשמה קאי וא"כ אפשר לו להקריב בסתם, והתורי"ד ותוס' הרא"ש הוסיפו להקשות מהא דתנן בזבחים ע"א ב' דקדשים שנתערבו בקדשים מין במינו זה יקרב לשם מי שהוא וזה יקרב לשם מי שהוא, וכתבו דשאני התם דהיו מברורין מתחילה, ואח"כ כשנתערבו ותופס הכהן כל אחד ואומר הריני מקריבו לשם בעליו די לנו, ומשא"כ הכא דמתחילת קנייתם היו בתערובת ולא נתייחדו זה לזו וזה לזו, עכשיו כשמבררם הכהן אי אמרת אין ברירה נמצא מקריב של לאה לשם רחל ושל רחל לשם לאה.

והתוס' פירשו דאם אין ברירה איכא למימר דכל קן רחל הקריב למעלה וכל קן לאה הקריב למטה והקריב עולה למטה וחטאת למעלה, והתורי"ד נחלק ע"ז, דאף מ"ד דאין ברירה מודה בזה שהתורה זיכתה לכהן לקבעם איזה הוא עולה ואיזה הוא חטאת.[[200]](#footnote-201) אינו נ"ל דאפילו למ"ד אין ברירה מודה בזה שהתורה זיכתו לכהן לקובעם אם לא קבעום הבעלים כדרב חסדא ותו אם זו היא הברירה אמאי נקט שתי נשים אפילו אשה אחת נמי אלא ודאי עיקר הברירה הוא משתי נשים שכיון שקנו בעירוב כל תור ותור הוי חציו של זה וחציו של זה וכי מקריב הכהן תור זה עולה לשם לאה או תו

**התם כשהתנו,** בפירש"י כתב דהיינו שהתנו הנשים ביניהם שכל מי שיקריב הכהן לשמה יהא שלה, והתוס' הק' דהיינו ברירה גמורה שתולה בדעת הכהן שאותו שיעשה יתברר שהוא שלה, דכיון שנתערבו הקינים א"א בלא ברירה, והרשב"א וש"ר הוסיפו, דאף אם התנו שכל מה שיקריב הכהן לשם לאה רחל חברתה נותנת לה חלקה בו, ג"כ ל"מ, דאין אדם נותן ולא מוכר עולתו ולא חטאתו, - אך בפי' הראב"ד לקינים פ"א מ"ד כתב דהא דמהני כשהתנו, הייינו כשהתנו בשעת השיתוף שיחלק הכהן ביניהם ויהא חלוקתו חלוקה, והן ימחלו חלקם כל אחת לחברתה,[[201]](#footnote-202) ומבו' דשפיר מהני מחילת זל"ז, - ועמש"כ בזה בס' אשר לשלמה תניינא סימן מ"ט.

\*הרמב"ם בפ"ח מפסוהמ"ק ה"ח הביא להך דינא דב' שלקחו קיניהן בעירוב דלאיזה שירצה הכהן יקריב חטאת ולאיזה שירצה יקריב עולה, ולא העמידה בשהתנו, והכס"מ שם כתב בדעתו דלפ"מ שאמרו דקמ"ל כדרב חסדא דאין הקנים מתפרשות אלא אי בלקיחת בעלים או בעשיית כהן, א"צ להתנות אלא אע"ג דלא התנו כהתנו דמי, ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס שם, - והמאירי בסוגיין כתב דאע"פ שהעמידוה כאן כשהתנו לקבל עליהן חלוקת הכהן, אין הלכה כן, אלא סתם הדברים כך הוא וא"צ תנאי, ומהני משום דהקנים מתפרשות בעשיית כהן, וכתב דיש שאין גורסין כשהתנו אלא שהתנו, והיינו דטעם הדבר דמן הסתם כך התנו בעצמן.

**האומר מעשר שיש לי בביתי מחולל על סלע שתעלה בידי מן הכיס ר"י אומר מחולל,** בפירש"י כתב דהא דמייתינן מינה דיש ברירה, הוא משום דאם אין ברירה לא אמר כלום וכו' ואשתכח דקא אכיל מע"ש בלא פדי', ובתוס' הרי"ד לירושלמי דמאי פ"ז ה"ד הק' לדעת רש"י גופי' דאף למ"ד דאין ברירה נתקדשה התרומה בכל מקום שהיא, ואך דל"מ הברירה לברר דב' לוגין אלו הם דהוו התרומה, א"כ אף אם אין ברירה שפיר נתחלל המע"ש, וכתב לישב לפ"מ שאמרו בב"ק צ"ח א' דל"מ חילול מע"ש על מטבע שנפל לים, משום דכתיב וצרת הכסף בידך, ופירש"י דכיון דצריך להוציא הוצאות על בר אמוראה לא קרינן בי' וצרת הכסף בידך, וה"נ אם לא נתברר הסלע שחילל וצריך להעלות כל המעות לירושלים, לא קרינן בה וצרת הכסף בידך, וכ"כ בדבר אברהם ח"א סימן ל'.

\*הרמב"ם בפ"ד ממע"ש הט"ו כתב דהאומר מע"ש מחולל על סלע שתעלה בידי מכיס זה וכו' ה"ז חילל וסלע שתעלה בידו וכו' תהא מעשר, והמהר"י קורקוס והכס"מ שם הק', דהכא מוקמינן לה כמ"ד דיש ברירה, ואנן קי"ל דאין ברירה, ומצינו בזה כמה דרכים.

**א** המהר"י קורקוס שם כתב דאף דאין ברירה מ"מ כיון שאמר ה"ז מחולל על סלע שתעלה בידי, ממ"נ המעשר פדוי ופדיון המעשר בכיס זה הוא וכולם בספק, ובשעה שיעלה הסלע אז נאמר זהו הסלע שחלל עליו אבל האחרים חולין שהרי אמר סלע שתעלה בידי והרי עלה זה ונתפס למפרע, ומה שבסוגיין לא תירצו כן ואמרו איפוך, היינו משום דבע"כ צריך להפכה מכח הסיפא, וע"כ לא חש לחלק, ועוד, דלפ"מ דס"ל הכא דאף בדרבנן אין ברירה אין לחלק בכך, (ועי' בקה"י סימן ט"ו סק"ב במש"כ לפרש להא דתלי לה בדין ברירה בדרבנן), וצ"ב.[[202]](#footnote-203)

**ב** הכס"מ שם כתב דהרמב"ם לטעמי' דתרומה בזה"ז דרבנן ובדרבנן יש ברירה, ואזיל לטעמי' בפ"א מתרומות ה"כ דבתרומה בזה"ז יש ברירה,[[203]](#footnote-204) - אך הישועות מלכו שם האריך להוכיח בדעת הרמב"ם דאף בתרומה בזה"ז אין ברירה משום דעיקרו דאורייתא, וכמו שנסתפקו בזה התוס' בסוגיין בד"ה מאן, וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ט"ז סק"י וסוסקי"ב.

**ג** המרכה"מ שם כתב דהרמב"ם פסק דבתולה בדעת אחרים יש ברירה, - ובדרך אמונה בביאוה"ל שם הק' ע"ז, דבד' הרמב"ם בפי"א משמיטה ה"כ ובפ"ב מקר"פ הי"א מבו' דאף בתולה בדעת אחרים אין ברירה, ומה שהוכיח המרכה"מ ממש"כ הרמב"ם ברפ"ז מאישות דע"מ שירצה אבא מהני, כתב השאג"א בסימן צ"ג דהתם איירי במקדשה מכאן ולהבא משירצה אביו ואילך, ובכה"ג לא תלי בדין ברירה.

**ד** האמרי בינה בתשו' סימן י"ב סק"י כתב למש"כ הנתיה"מ בסימן ס"א סק"ג דבדבר הראוי לחול לאחר שיתברר, יש ברירה וה"ז חל למפרע, וע"כ הכא דהחילול ראוי לחול לאחר שיעלה, ה"ז חל למפרע.[[204]](#footnote-205)

**ה** החזו"א בדמאי סימן ט"ז סקי"ב כתב, דממה שכלל הרמב"ם להך גוונא יחד עם מחלל על סלע שאפרוט מדינר זהב זה, בע"כ דלא איירי שדעתו שיחול החילול עכשיו, אלא שיחול החילול מכאן ולהבא, שהרי במחלל על סלע שיפרוט, א"א שיחול החילול למפרע שהרי ל"ה שלו, וע"כ לא תלי בדין ברירה, וכ"כ בקה"י סימן ט"ו סק"ג, - אך המהר"י קורקוס שם כתב דאין לפרש כן בד' הרמב"ם, עיי"ש.

**משחשיכה אין עירובו עירוב,** התוס' בגיטין ע"ג ב' ד"ה תנא והרשב"א שם הוכיחו מהכא, דלמ"ד דאין ברירה לא חייל כלל, וכמו שאמרו הכא דאין עירובו עירוב, - ובדעת רש"י ודעימי' צ"ל, דהא דבב' לוגין וכו' חיילא התרומה אף דאין ברירה, הוא משום דעיקר ההפרשה היתה בודאי, דהוא מפריש ב' לוגין מן החבית, ורק מה שסיים דיהיו אותם הב' לוגין שהוא עתיד להפריש, אינו מועיל, משום דאין ברירה, ומשא"כ הכא דעיקר העירוב הוא בספק ותלוי בברירה, ל"מ חייל למ"ד דאין ברירה, ועד"ז כתב בקה"י בסימן ט"ו סק"א בשם ס' כתונת פסים, ועד"ז כתב העונג יו"ט בסימן ל"ג בהג"ה בטעם הא דבע"מ שירצה אבא אינה מקודשת כלל למ"ד דאין ברירה, ועיי"ש בקה"י בסק"ב במש"כ לישב עוד.

**רציתי אלך לא רציתי לא אלך וכו',** הרמב"ן בגיטין כ"ה ב' כתב דאף דבמתנה על דבר אחד לא תלי בדין ברירה, היינו רק כשתולה במעשה, אך הכא דתלה ברצון, אע"פ שלא התנה בב' דברים, אין אומרים כשרצה הוברר הדבר וחל משעה ראשונה אלא למ"ד דיש ברירה, והר"ן שם כתב דהוא משום דרצון הוא דבר המסור ללב, ועמש"כ לפרש בזה בשערי ישר ש"ז פי"ח ובחזו"א דמאי סימן ט"ז סוסק"א.[[205]](#footnote-206)

**כי לית לי' לר"ש ברירה בדאורייתא אבל בדרבנן אית לי',** הר"ן בגיטין כ"ה א' פירש דהטעם בזה הוא, דהא דבדאורייתא אין ברירה היינו לחומרא, אבל לקולא לא אמרינן דאין ברירה,[[206]](#footnote-207) ובחי' הגרע"א לקמן ל"ח א' פירש דהיינו דהוי ספיקא דדינא אם אין ברירה או יש ברירה, וע"כ מקילינן בדרבנן דיש ברירה, וכ"כ השעה"מ בפ"ג מגירושין, (ועיי"ש שהאריך הרבה בזה), וכן נקט השאג"א בסימן צ', והוכיח מזה דבספיקא דדינא אמרינן ספק דרבנן לקולא אף בדשיל"מ, ועיי"ש שהק' דא"כ לענין תחומין ל"ה לנו לומר דיש ברירה, דהו"ל תרתי דסתרי, דאם ירצה להחזיק תחום ביתו יהא ג"כ ספיקא דרבנן לקולא, ועיי"ש במש"כ לישב.

אך היש"ש בס"פ הפרה בדיני ברירה ד"ה ויותר מן הברירה הוכיח מכ"ד דבדאורייתא לא אמרינן דיש ברירה בין להקל בין להחמיר, והשעה"מ שם האריך לדחות לראיות אלו, עיי"ש, ולפ"ז הא דבדרבנן יש ברירה, הוא דין ודאי שכך תיקנו חכמים דבמידי דרבנן יש ברירה.

התוס' בד"ה מאן תנא נסתפקו בתרומת ירק דרבנן אם יש ברירה, או דכיון דעיקר מעשר מה"ת חשיב לי' כדאורייתא ואין ברירה,[[207]](#footnote-208) והיש"ש בדיני ברירה נקט דבכה"ג אין ברירה, - ובספר הישר לר"ת סימן תקע"ח נקט דבשאר מינים דאין חייבין בתרו"מ מדאורייתא יש ברירה, אך בדגן תירוש ויצהר דחייבין בתרו"מ מדאורייתא, אין ברירה, אף בגונא דמירחם הגוי דאין חייבין אלא מדרבנן,[[208]](#footnote-209) - ועמש"נ לעיל בדעת הרמב"ם בדין ברירה בתרו"מ בזה"ז.

**רבא אמר שאני התם דבעינן ראשית ששירי' ניכרין,** בפי' הריב"ן מכות י"ט ב' כתב דטעמא דמ"ד דמהני ההפרשה הוא משום דס"ל דל"ב שירי' ניכרין, וכ"כ הריטב"א שם בשם רש"י, - אך הרמב"ן בחולין י"ד א' כתב בשם גאון, דכיון דאית לי' ברירה, כשהוא מפרישו הוברר הדבר למפרע שעל מה שהפריש חל המעשר ושירי' הן ניכרין למפרע אע"פ שלא היו ידועין באותה שעה, וכתב הרמב"ן דכ"ה מסקנת הגמ' בסוגיין, דלמאן דאית לי' ברירה ל"ב לומר לצפונו או לדרומו, אם אינו קורא שם מעתה, אלא אומר שאני עתיד להפריש, - והרשב"א שם הוסיף לפרש, דאף דלשנויא דרבא מבו' דאף למאן דאית לי' ברירה בעלמא, גבי נוד לא קרינן לה שירי' ניכרין, כיון דאין ניכרין בשעת קריאה ובשעת שתי', מ"מ לפ"מ דמסקינן הכא דטעמא דמאן דאסר, הוא משום גזירה שמא יבקע הנוד, הרי דלעולם חשבינן לה כשירי' ניכרין, כיון דיש ברירה,[[209]](#footnote-210) ובתשו' הקצוה"ח שהובאה בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ע"ד נקט דכל הא דכה"ג חשיב כשירי' ניכרין, הוא רק משום דעיקר ההפרשה היא מכח מה שיתברר לבסוף, (ואם לא יתברר לבסוף לא יהא תרומה כלל), אך בתשו' הבית אפרים שם סימן ע"ב נקט, דאף אם אין ההפרשה מכח מה שיתברר לבסוף, מ"מ אם יש ברירה, וה"ז מתברר לבסוף, שפיר חשיב כשירי' ניכרין, ואכמ"ל.

החזו"א בדמאי סימן ט' סק"י הק' ע"ד רש"י בחולין דאף למ"ד דאין ברירה חיילא התרומה, דהרי אין שירי' ניכרין, והיינו דהא דלמ"ד דיש ברירה חיילא ההפרשה, הוא משום דכשמפרישו הוברר למפרע וחשיב כשירי' ניכרין, אך למ"ד דאין ברירה הרי אין שירי' ניכרין כלל, ועיי"ש שכתב מכח זה לפרש לד' רש"י בע"א, - אך בפשוטו י"ל דאזיל רש"י לטעמי' שכתב הריטב"א בשמו דאף למ"ד דיש ברירה לא חשיב כשירי' ניכרין, והא דחיילא ההפרשה הוא משום דל"ב שירי' ניכרין, וע"כ אף למאן דפליג וס"ל דאין ברירה, חיילא ההפרשה, דלא פליגי בהך מילתא אם בעינן שירי' ניכרין, ורק לשנויא דרבא הוי פלוגתייהו בהכי.

**אלא מעתה היו לפניו ב' רמונים,** התוס' הק' דמ"ט לא פריך הכי גם אם טעמייהו משום דאין ברירה,[[210]](#footnote-211) וכתבו דאם טעמא משום דאין ברירה אין תימה דודאי דכיון דאין ברירה ל"ה תרומה, וכ"נ בד' הריטב"א, ובשם מהר"י כתבו דאם טעמא משום דאין ברירה, הרי דבב' רמונים ודאי הוי א' מהן תרומה ומותר הכהן לאכלן, ואע"ג דאין ברירה, דחד מינייהו ודאי תרומה, - ובחי' הגרע"א לקמן ל"ח א' כתב דפליגי בכל גוונא דאין ברירה, דלדעת התוס' כל דתלה בתנאי דלהבא כיון דלעולם לא יבורר שהי' כן למפרע, שהרי אין ברירה, לא חל בודאי המעשה ההוא ובטל בודאי הקנין או הקריאת שם, ולדעת מהר"י הא דאין ברירה היינו דמספקינן אם הי' עומד לזה או לא הי' עומד לזה, וע"כ עכ"פ חייל הקריאת שם על א' מהן, וכאשר כ"ה דעת רש"י בחולין י"ד א'.[[211]](#footnote-212)

והגרע"א שם הק' ע"ז, דהיאך נימא דודאי א' מהן תרומה, הרי אף דאם ירדו גשמים נימא דאותו רמון שהתנה עליו אם ירדו גשמים יהי' תרומה ל"ה תרומה, דשמא ל"ה עומד לכך שירדו גשמים, מ"מ גם הרמון הב' לא הוי תרומה, דהא סו"ס ירדו גשמים, ולא נתקיים התנאי, וכי בשביל שהי' עומד שלא ירדו גשמים מיקרי קיום תנאי, הרי ודאי דתרתי בעינן ירידת גשמים ועומד לכך מתחילה, והק' כן גם ע"ד רש"י בחולין, דאף דמה שהפריש לבסוף ל"ה תרומה בודאי דשמא ל"ה עומד לכך להפריש, מ"מ במה יחול התרומה על מה ששותה, דאף אם הי' עומד מתחילה שיפרישנו, הרי סו"ס לא בא לידי הפרשה ולא נתקיים התנאי.[[212]](#footnote-213)

התוס' כתבו דהא דמקשי מתרומת הכרי בתוכו, הו"מ לאקשויי גם למ"ד דטעמא דר"ש הוא משום דאין ברירה, ובשם מהר"י כתבו דל"ה מצי לאקשויי מינה, דאף אם אין ברירה חיילא התרומה בספק, והכהן יכול לאכול לכל מה שבתוך הכרי, והגרש"ש במערכת הקנינים סימן ט"ז תמה ע"ז, דבכה"ג דאומר תרומת הכרי בתוכו ולא תלה במה שיתברר, לכו"ע חיילא התרומה בספק, וכמבו' כן בהרבה מקומות, וכ"כ גם התוס' לקמן נ' ב' ד"ה ומר סבר, ועיי"ש במש"כ לדחוק בד' התוס', ועמש"כ בזה החזו"א בדמאי סימן ט"ז סק"ט,

**שמא יבקע הנוד ונמצא שותה טבלים למפרע,** בחי' הגרע"א לקמן הק' לדעת רש"י ודעימי' דלמ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה בספק, מ"ט אמרו דנמצא שותה טבלים למפרע, הרי אינו שותה טבלים אלא שותה תרומה, - והגרש"ש במערכת הקנינים סימן ט"ז ד"ה ונראה לע"ד כתב לישב, דלמ"ד דיש ברירה, הרי דכל דנבקע הנוד הוברר שלא בא לידי הפרשה, וע"כ לא חיילא ההפרשה כלל, ורק למ"ד דאין ברירה הוא דאמרינן דחיילא ההפרשה בספק, וכ"כ בקוב"ש ביצה אות ל"ה, - וכ"ה להדיא בפירש"י בחולין י"ד ב', דכל שנבקע הנוד הוברר שלא הי' עתיד לבא לידי הפרשה ושתה טבלים למפרע, ועמד ע"ז הקה"י בגיטין סימן י"ט, - אך בפירש"י הכא בפירש"י כתב דכל שנבקע הנוד ולא איברר לה תרומה מיני', מאי יש ברירה איכא למימר, וכ"ה בפירש"י בגיטין כ"ו א' דכל שנבקע הנוד לא הובררה התרומה מעולם וע"כ ל"מ, ומבו' דהא דהוי כשותה טבלים, אי"ז משום דהוברר שלא בא לידי הפרשה, אלא משום שלא הובררה התרומה,[[213]](#footnote-214) וצ"ע.

**מערב אדם ב' עירובין וכו',** בפירש"י כתב דיכול לערב למזרח ולמערב ערב יום הראשון, והרשב"א הוסיף לפרש, דל"מ להניח עירוב בערב יו"ט למזרח ובער"ש למערב, שאין מערבין לכתחילה מיו"ט לשבת, ואף שאמרו לקמן דכיון דתחילת היום קונה עירוב שבת מכינה לעצמה, מ"מ הכא שהוא מניח את הפת ברוח אחרת, או אף במערב בשני ברגליו מוכחא מילתא כיון דאמש הי' נאסר ברוח זה ועכשיו הותר נראה כמכין מיו"ט לשבת, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ועיי"ש בד' הריטב"א במש"כ עוד בזה, וכ"כ הפרישה בסימן תט"ז סק"ב, והאלי' רבה שם סק"ז.

אך הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פי"ח הלכה קל"ד כתב דאף כשמערב לרוח אחרת מותר לערב ברגליו, עיי"ש,[[214]](#footnote-215) ומשמעות דבריו דבפת אין יכול לערב לרוח אחרת, אף כשעירב בראשון בפת, והתוי"ט כתב בדעת הטור בסימן תט"ז דאף כשבא לערב ברוח אחרת בפת, מותר לערב באותה הפת, ולי"ב משום הכנה, אך הפרישה פירש גם בד' הטור דכונתו כשבא לערב באותה הרוח, וכ"ה מבו' גם בד' המהרש"א, עיי"ש, וכ"ה מבו' בפשוטו גם בד' הט"ז שם סק"ג, ובתשו' נובי"ת או"ח סימן מ"ח האריך להכריע דבכה"ג מותר לערב ברגליו ואסור לערב בפת, וכתב כן גם בדעת הר"ן, ועמש"כ השעה"צ שם סקי"א וסקט"ו.

**וחכ"א או מערב לרוח אחת או אינו מערב כל עיקר,** הרשב"א כתב דמדקתני דאינו מערב כל עיקר, משמע דאינו עירוב כל עיקר, כיון דמספק"ל דקדושה אחת הם, וכשם שא"א לערב ליום א' חציו למערב וחציו למזרח, כך אינו יכול לחלק ב' הימים לב' רוחות, וכ"כ הריטב"א, - ונתחדש בדבריהם, דהמערב יום א' חציו למערב וחציו למזרח, לא חייל העירוב כלל, ולא אמרינן דכיון דקניית העירוב היא בביה"ש, שפיר חייל העירוב הראשון שהי' דעתו שיחול בחצי היום הראשון, - אך בחי' הגרע"א לקמן בסוגיין ד"ה אמנם נ"ל נקט בפשיטות דאם יו"ט ושבת חדא קדושה היא, חל רק העירוב של היום הראשון, כיון דזמן קניית העירוב הוא בביה"ש של תחילת היום הראשון, וה"נ במערב חצי היום למזרח וחצי היום למערב, אם הוא טועה וסובר דיכול לקנות שביתה בחצי יום השבת, חייל רק העירוב הראשון, עיי"ש, וצ"ע.

**מוליכו בראשון ומחשיך עליו ונוטלו בא לו בשני מחשיך עליו ואוכלו,** בפי' ריו"נ הק' דכיון דאיירי שבעה"ב עצמו מוליכו שם, וכדתניא דמשתכר בעירובו, מ"ט צריך להביא פת עמו, יערב ברגליו, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דעירב בפת בראשון מערב ברגליו בשני ואומר תהא שביתתי במקומי, וכתב דשמא כל הא דמערב ברגליו בשני, הוא רק כשנאכל עירובו בראשון, שאינו יכול לערב בפת בשני ולומר פת זה יהא עירוב דנמצא דמכין מיו"ט לשבת, והביאוה"ל בסימן תט"ז ס"ב כתב דהפוסקים לא הביאו לזה, ומל' השו"ע משמע דהוא רשאי בכל ענין לערב ברגליו, א"נ דמוליך פת עמו ויאכלנו שם לאורן של כוכבים, שאם ימתין לאכול עד שובו שמא יכבה נרו ואין לו מקום שיאכל שם.

ד' תמוז ע"ח

דף מס' 14

**ל"ח א' -** **מוליכו בראשון ומחשיך עליו ונוטלו ובא לו וכו',** בפירש"י כתב דהא דנוטלו ובא לו, הוא שמא יאבד ושוב אין לו עירוב בשני, והרשב"א כתב דלפ"ז אם הי' מקום המשתמר בידו להניחו שם ועירוב קונה לו בתחילת השבת לשבת, אך כתב דבירושלמי אמרו דל"מ אלא אם נוטלו ומחזירו, ול"מ להניחו בחמישי שהוא ערב יו"ט כדי לקנות לו עירוב בשבת, דכיון דיו"ט מפסיק שא"א לומר לו לערב לכתחילה מיו"ט לשבת, אף אם מניחו בערב יו"ט כדי לקנות לו בשבת לא קנה, עד שיחזירנו הוא ממש לשם בער"ש, ומשא"כ בחמישי דעלמא, דכיון דהוא ראוי לערב מער"ש לשבת, מערב הוא אפי' בחמישי, והריטב"א כתב דהירושלמי אינו כפום גמ' דילן, וכן הוכיח הר"ן מהגמ' לקמן, ועיי"ש שכתב דגם נוסחת הירושלמי שהביא הרשב"א משובשת ואין ללמוד ממנה.

הריטב"א כתב דכל הא דמותר להחזירו בער"ש, ולא אסרינן לי' משום הכנה, הוא רק כשהתנה בערב יו"ט לקנות לו שביתה למחר בביה"ש לשבת, דבכה"ג אמרינן דכשהוא חוזר ומניחו למחר לצורך שבת לקבעי' הדר ובהנחה גרידא קונה בשתיקה וא"צ לומר כלום, אך אם לא התנה בערב יו"ט לקנות לו שביתה לשבת, ובא ליתנו שם למחר לקנות שביתה לשני, ה"ה צריך אמירה, והו"ל כמכין מיו"ט לשבת דאסור.

**ורבנן ספוקי מספק"ל והכא לחומרא והכא לחומרא,** בחי' אהעו"ז לקמן ל"ט א' כתב דהא דאזלי רבנן לחומרא דאם נאכל עירובו בראשון אין יוצא עליו בשני, ולא אמרינן דספק עירוב להקל, הוא משום דר' יוסי היא דס"ל דלא מכשרינן בספק עירוב בדלית לי' חזקה, וכתב לפ"ז, דלפ"מ שנקט דקי"ל דספק עירוב כשר אף בדליכא חזקה, הדין נותן דאם נאכל עירובו בראשון יוצא עליו בשני, - ובחי' הגרע"א תמה ע"ז, דבגונא דעירב בראשון לרוח אחת ובאנו לדון כלפי היום השני, יש להסתפק אם יש להעמידו בחזקת תחום ביתו, או בחזקת תחום מקום עירובו שעירב בו בראשון, ותיקשי דממ"נ, אי נימא דיש להעמידו בחזקת תחום ביתו, תיקשי דמ"ט דרבנן דל"מ למימר עירובי בראשון למזרח והשני כבני עירי, הרי שמא ב' קדושות הם, ומסייע לזה חזקת תחום ביתו, וגם מ"ט ל"מ לערב בשני לרוח אחרת, הרי כיון דממ"נ נסתלק מתחום ביתו, תו יש להקל בספיקו, ואי נימא דיש להעמידו בחזקת תחום עירובו, א"כ מ"ט אם נאכל בראשון אינו יוצא עליו בשני, הרי שמא חדא קדושה היא ומסייע לי' חזקת תחום מקום עירובו.

והגרע"א שם כתב דבעיקר הקו' י"ל לפמש"כ המנחת יעקב בכלל א' סק"ו דכל שנסתפק לתנא עצמו הדין, מחמרינן בספיקו אף בדרבנן, דהוי כמו ספק חיסרון ידיעה, וע"כ הכא דנסתפקו חכמים אם יו"ט ושבת חדא קדושה נינהו או ב' קדושות נינהו, מחמרינן בספיקו, - ועיי"ש דמסיק דהא דלא מקילינן מספק, הוא משום דבהספק אם חדא קדושה או ב' קדושות, לפעמים הוי קולא לומר חדא קדושה ולפעמים הוי קולא לומר ב' קדושות, וע"כ א"א להקל בספק זה, וכמש"כ התוס' בביצה י"ד א', ועיי"ש במה שהאריך עוד בזה, - והקר"א כתב דהא דלא מקילינן מספק, הוא כמש"כ המג"א בסימן שצ"ד סק"א דבספק הינוח ל"מ אף בעירובי חצירות.

**ור"א התם משום הכנה,** התוס' הק' דהיאך אופין מיו"ט לשבת, ודנו עוד בגדר איסור הכנה, ואין מקומו כאן, ויתבאר בעזה"י בריש ביצה.

התוס' כתבו דלפ"מ שאמרו בפ"ב דביצה דאין מניחין עירובי תחומין מיו"ט לחבירו משום דאסור לקנות שביתה ביו"ט, אף הכא יש לאסור מכח זה, ומה שאמרו לה"ט דהכנה, הוא למ"ד דמותר לקנות שביתה ביו"ט,[[215]](#footnote-216) או משום דמכח זה יש לאסור גם בעירובי חצירות, - והרשב"א והריטב"א כתבו בשם התוס' דגם רבנן מודו לאיסור הכנה, והוכיחו כן מסוגיית הגמ' לקמן, ונת' במקומו, והא דקאמרו לר"א אי אתה מודה וכו', הוא מהא דאין מערבין עירובי חצירות מיו"ט לשבת, דס"ל דבזה אין לאסור משום הכנה, ור"א פליג וס"ל דגם בזה יש משום הכנה,[[216]](#footnote-217) - והתוס' בביצה י"ז א' ד"ה מ"ט כתבו דמה שאמרו התם דמיקני שביתה ביו"ט אסור, הוא משום איסור הכנה, וכ"כ התור"פ בסוגיין.[[217]](#footnote-218)

בעיקר מש"כ התוס' דבעירובי חצירות אין לאסור משום מיקנא רשותא, וכ"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן, העירו ממש"כ בתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ד דאיכא איסור שבות לערב עירובי חצירות בשבת, וכל הא דשרי לערב בביה"ש הוא משום שהתירו שבות בביה"ש כשהוא טרוד ונחפז, והביאו הכס"מ בפכ"ד משבת ה"י, והמ"מ שם כתב דהא דהותר לערב בביה"ש הוא משום דהוי כשבות לצורך מצוה, והובאו ב' הדעות בזה במג"א בסימן רס"א סק"ו ובביאוה"ל שם, והמג"א בסימן ר"ס סק"א כתב דלכתחילה לא יניח ע"ח בביה"ש משום דעובר בשבות בהנחתו ורק בדיעבד הותר בביה"ש לצורך, ועי' עוד בתשו' הר"א כ"ץ שהובאה בשבה"ל סימן צ"ט כתב דהא דל"מ לערב עירוב חצירות באמצע שבת, הוא משום דמיקני רשותא בשבת אסור, וכ"כ השבה"ל בסימן ק'.[[218]](#footnote-219)

התוס' הק' בדעת רבי דיו"ט שחל בער"ש מערבין עירובי חצירות אבל לא עירובי תחומין, דמהא דשרי לערב עירובי חצירות ש"מ דלית לי' הכנה, ומ"ט אין מערבין עירובי תחומין, וכתבו דשמא ס"ל דל"ש הכנה בעירובי חצירות כיון דביו"ט שרי להוציא מחצר לחצר.

אך הרשב"א והריטב"א פירשו בדעת רבי, דס"ל דשבת ויו"ט קדושה אחת היא, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין דתני לה ולא סבר לה, ואפ"ה מערבין עירובי חצירות מיו"ט לשבת, דלענין עירובי חצירות שאין נוהגין ביו"ט אין אתה אוסרו לערב מיו"ט לשבת,[[219]](#footnote-220) ולפ"ז מתפרש בע"א הא דס"ל דאין מערבין עירובי תחומין, וכ"כ התוס' בביצה ט"ז ב' ד"ה רבי אומר דהא דאית לי' לרבי דקדושה אחת הן, היינו בדבר האסור לעשות ביו"ט כתחומין דאסור לעשותם ביו"ט בשביל שבת דהא קדושה אחת הן, אבל לא אסרינן מכח זה בדבר המותר לעשותו ביו"ט עצמו כגון לטלטל בחצירו, לעשות עירוב בשביל שבת,[[220]](#footnote-221) - ובחי' הגרע"א בביצה שם ד"ה טעמי' דרבי כתב דהיינו דלגבי איסור שאינו נוהג ביו"ט הו"ל כחול, ולא שייך לומר דקדושה אחת הן, וכ"כ האו"ש בפ"א מיו"ט הי"ט, וכתב לישב בזה קו' הרמב"ן והר"ן דלמ"ד דשבת ויו"ט קדושה אחת, היאך שוחטין בהמות ביו"ט אחר השבת, הרי הו"ל מוקצה מחמת איסור, דהואיל ואיתקצאי לשבת הוי מוקצה ליו"ט, וכ"כ החזו"א בסימן מ"ט סקי"ז, - אך בחי' הגרע"א שם לעיל מינה ד"ה רבי אומר כתב לפרש, דהא דל"מ עירוב בחצי היום, הוא משום דבעינן שיהא חלות העירוב מזמן תחילת האיסור טלטול, ומשא"כ בעירובי חצירות דמערב בשעה שמותר לו והעירוב בא רק להתיר הטלטול בשבת מהני במה שמערב קודם שבת קודם התחלת האיסור.

**א"ל אביי אלא הא דתנן וכו' הא קא מכין מיו"ט לשבת,** הרשב"א הק' דמאי פריך לרב, הרי רב כר"א ס"ל, ור"א אית לי' לעיל הכנה אף בהכנה מועטת כעירובי חצירות, וכתבו דאביי ס"ל דג' הכנות יש, דבהכנה גדולים בידים כמניח עירובי תחומין מיו"ט לשבת דמיקנא רשותא היא, לכו"ע אסור, והכנה קטנה בידים כמניח עירובי חצירות מיו"ט לשבת פליגי בה ר"א ורבנן, והכנה דממילא שריא לכו"ע, וזהו שהק' לרבה דאף הכנה דממילא אסירא, דא"כ היאך מהני מה שמחזירו למחר, הרי מכין מיו"ט לשבת, ובע"כ דהכנה דממילא שריא, ואף הכא חשיב כהכנה דממילא, כיון שכבר היה מותר באותו רוח מאתמול וגם עכשיו א"צ לומר כלום אלא מחזירו שם ושותק דלקביעותי' הוא דהדר, וכ"כ הריטב"א והר"ן,[[221]](#footnote-222) והריטב"א כתב לישב עוד בע"א.

והרשב"א הק' עוד, דמאי פריך מהך מתניתין, הרי מתניתין רבן היא דלית להו הכנה אפי' בהכנה מועטת בידים, וכמש"כ לעיל בדעתם דס"ל דבעירובי חצירות מיו"ט לשבת אין לאסור משום הכנה, אך לר"א דאסר אף בהכנה מועטת, י"ל דאסר אף בהכנה דממילא, ועיי"ש מש"כ בזה, ועמש"כ בזה הריטב"א.

**תחילת היום קונה עירוב ושבת מכינה לעצמה,** הר"ן לעיל ל"ו א' הק' למש"כ שם בדעת רש"י דתחילת היום הוא בסוף ביה"ש, דא"כ נמצא דיו"ט מכין לשבת, וכתב לישב דגמר קניית העירוב הוא באותו רגע שנכנס שבת, ותחילתו הוא בביה"ש דבעינן שיעור זמן שהוא ראוי ליטלו, וע"כ חשיב כשבת מכינה לעצמה, עיי"ש, - ובחי' המאירי לעיל בסוגיין ד"ה וכלל הדבר כתב דאף דתחילת היום הוא סוף ביה"ש, אמרינן בזה דשבת מכינה לעצמה, דאע"פ שעדיין אינו שבת גמור ולא נקרא חשיכה, לענין זה חשבנוהו כשבת.

**בעינן סעודה הראוי' מבעו"י,** הגאו"י כתב לפרש הטעם בזה, דאף דתחילת היום קונה עירוב, הרי מ"מ כיון דא"א לצמצם תחילת היום א"א לו לאכלו, ובעינן סעודה הראוי' מבעו"י, כדי דיהא אפשר לו לאכלו באותה שעה שהיא תחילת היום, ועד"ז כתב השעה"צ בסימן תט"ז סקט"ז.

**מערב אדם ב' עירובין,** בפירש"י כתב דכשמערב לסוף אלפים במזרח, יכול לילך את כולו עירוב, דכיון שלן בה הויא כולה כד' אמות לדידי', והגרע"א בגהש"ס ציין לד' התוס' לקמן ס' ב' בדין זה, ויתבאר בעזה"י במקומו.

**והא בעינן סעודה הראוי' מבעו"י,** התוס' הק' דהרי ראוי' היא לאותם שבתחומו, ודמי להא דמערבין לישראל בתרומה משום דחזיא לכהנים, וכתבו דכ"ה דבעינן בשעת קניית העירוב שיהא הוא ועירובו בתוך התחום, ומה"ט ל"מ כשנתגלגל חוץ לתחום, ה"נ צריך שיהא תוך תחומו מבעו"י, ועד"ז כתב הרשב"א בתי' בתרא והריטב"א, דכל שהעירוב חוץ לתחומו אין עליו תורת עירוב כלל, ולא אמרינן בזה אע"ג דלא חזי להאי חזי להאי, - והרשב"א בתי' בתרא כתב דכל הא דמהני חזי לאחריני, הוא בתרומה דלא חזיא לדידי', ומשא"כ הכא דחזי לדידי', אלא דא"א לו עכשיו לאכלו, ובזה ל"מ הא דחזי לאחריני, וכ"כ התוס' הרא"ש, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דכיון דחזיא לי' בלילה, מסתמא על דעת סעודתו דחזיא לי' קונה עירוב, ולא על דעת דחזיא לאחריני, וע"כ בעינן דתהא ראוי' לו מבעו"י, וכתב דאי"ז מחוור.

התוס' הק' דגם לאביי תיקשי, דכיון דסוף היום קונה עירוב, היאך הוא קונה בסוף היום, הרי בשעת קניית העירוב אכתי הוא חוץ לתחומו שביום הראשון, ובתור"פ כתב לישב, דלאביי גופי' ניחא, דשפיר מצי לילך לשם בשעת קניית העירוב, כיון דלא גזרו על שבות ביה"ש, וס"ל דאף בביה"ש דמוצאי יו"ט לא גזרו על השבות, ולא פריך אלא לרבא דבעינן סעודה הראוי' מבעו"י, ומבעו"י אינו יכול לילך לשם דהוי יום גמור וגזרו בו על השבות, וכ"כ הריטב"א, - עוד כתב שם בשם ר"פ, דאם סוף היום קונה עירוב, הרי דבסוף היום אזדא לה קניית העירוב של היום הראשון, דכבר הוא שעת קניית העירוב של היום השני, וע"כ שפיר יכול לילך לשם, - ועמש"כ בזה הרשב"א והריטב"א.

**מי סברת דמנח לה בסוף אלפים וכו',** בד' הרמב"ם בספ"ח מעירובין מבו' דגם בב' ימים טובים של גלויות דמערב מזה לזה, צריך שיהא עירובו שמערב ליום השני מונח במקום שיכול להגיע אליו ביום הראשון, וכן נקט המג"א בסימן תט"ז סק"ג, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, אך בד' הראב"ד שם ה"ה משמע דרק ביו"ט ושבת בעינן לזה, אך בב' ימים טובים של גלויות שפיר מהני אף כשאין יכול להגיע אליו ביום הראשון, ובס' קובץ שם דקדק כן גם מד' הטור בסימן תט"ז, ועיי"ש מש"כ בטעם הפלוגתא בזה, ועמש"כ האו"ש שם.

**עירב ברגליו יום ראשון מערב ברגליו יום שני, עירב בפת ביום ראשון מערב בפת ביום שני,** הרשב"א בביצה י"ז א' הק' דמ"ט לא אסרינן בזה מכח הא דאסור לקנות שביתה ביו"ט, וכתב דהכא כיון דאינו מערב בפת חדש אלא בפת ראשון שכבר עירב בו, לא מיחזי כקונה עכשיו, אלא כקנין שקנה מערב יו"ט, וגם במערב ברגלי, כיון דא"צ לומר כלום, אלא לעמוד שם, אינו נראה כקונה עכשיו כלום, ורק כשבא לערב בפת אחרת, נראה כקונה ביו"ט ואסור.

**ואלא הא דא"ר יהודה וכו' הא קא מכין מיו"ט לשבת,** בפירש"י כתב דלא פריך אלא מעירב ברגליו, דס"ד דצריך לומר שביתתי במקומי, אך בעירב בפת ניח"ל, דכיון דא"צ לומר כלום, ל"ה הכנה, ועי' בד' הרשב"א והריטב"א במה שהוסיפו בזה.

**מי סברת וכו' דאזיל ושתיק ויתיב וכו',** הריטב"א כתב להוכיח דאף במערב ברגליו לכתחילה בער"ש או בעיו"ט מהני אף בשתיקה, והוכיח כן מהא דפרכינן עלה כמאן כריב"נ, והוכיח כן עוד ממה שאמרו לקמן דאם עירב בפת בראשון מערב ברגליו בשני, והק' דא"כ מ"ט לא התיר רב יהודה לערב ברגליו לכתחילה בשני ואף אם לא עירב בראשון כלל, ואין לומר דאה"נ דאף כה"ג שרי, דא"כ מ"ט לא פירש רב יהודה לד"ז דהוי רבותא טפי,[[222]](#footnote-223) וכתב בשם הריב"א דכל הא דמהני עירוב ברגליו בשתיקה, הוא רק כשיש גילוי דעת דרוצה לקנות שם שביתה, כגון שעירב שם ביום הראשון וגילה בדעתו דניח"ל בו גם ביום השני, אך כשלא עירב שם כלל מערב יו"ט, אינו קונה שביתה בשתיקה, דשמא לא ניח"ל להפסיד אלפים אמה שיש לו לצד אחר,[[223]](#footnote-224) ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

**אי הוה שמיע לי' למר,** הרשב"א הק' דמ"ט לא פריך הכי לרב יהודה דאמר להדיא דעירב ברגליו יום ראשון מערב ברגליו יום שני וכו', ועיי"ש מש"כ לישב, וכ"כ הריטב"א.

ה' תמוז ע"ח

דף מס' 15

**ל"ט א' -** **ר' יהודה אומר ר"ה שהי' ירא שמא תתעבר,** התוס' בד"ה אי אתם מודים כתבו דמלישנא דהי' ירא שמא תתעבר משמע דבא"י מיירי, אך בפירש"י כתב דבגולה קמיירי,[[224]](#footnote-225) ועמש"כ בטעמו במרומי שדה ובאבנ"ז סימן תנ"א סק"ז.[[225]](#footnote-226)

**מערב אדם ב' עירובין,** בפירש"י כתב דמניחן בערב יו"ט, וזה כמש"כ התוס' לעיל ל"ח א' ד"ה ור"א דאין מניחין עירובי תחומין מיו"ט לחבירו, משום דאסור לקנות שביתה ביו"ט, - וזה דלא כמש"כ הצל"ח בביצה י"ז א' ובנובי"ת או"ח סימן מ"ח דמניחין עירובי תחומין מיו"ט לחבירו, וכל מש"א בביצה שם דאין מניחין, הוא רק בב' ימים טובים הסמוכין לשבת, ונת' לעיל ל"ח א'.

**ולא הודו לו חכמים,** בפירש"י כתב דטעמא דחכמים הוא משום דסברי דב' ימים של ר"ה הוו קדושה אחת, וע"כ נמי פליגי וס"ל דאין מתנה על הכלכלה וכו' וגם ביצה שנולדה בזה אסורה בזה, - ובברייתא בגמ' מבו' דטעמא דחכמים הוא משום דאם באו עדים מן המנחה ולמעלה עושין אותו היום קדש ולמחר קדש, והרי דאין קדושת ב' הימים משום ספק, שהרי בכה"ג דבאו עדים מן המנחה ולמעלה הוו שניהם קדושים בודאי, ובפירש"י בסוד"ה ור' יוסי ובד"ה אי אתם מודים מבו' דהיינו דהרחוקים מבי"ד עושין ב' ימים לא רק משום ספק איזה מהם קדש, אלא גם משום ספק דשמא שניהם קדש, דשמא באו עדים מן המנחה ולמעלה והוו שניהם קדש, וע"כ הוו תרוייהו קדושה אחת, וכ"כ הריטב"א בסוגיין ובר"ה י"ח א', וכ"כ הרשב"א בע"ב בד"ה ה"ק.

ולכאו' לפ"ז נמצא, דאף דב' ימים טובים של ר"ה הוו קדושה אחת, מ"מ אין קדושת היום השני אלא מספק, שהרי להצד דבאו עדים עד המנחה וקידשו את היום הראשון, אין היום השני קדוש כלל, וממילא דאף בזה"ז אין קדושת היום השני אלא מספק, ולא חמירא קדושתו משאר יו"ט שני של גלויות, וכל הא דקדושה אחת הוא, היינו דגם להצד דהוא קדש, הוי גם היום הראשון קדש, וכ"נ מד' רש"י ודעימי' שהבאנו להלן בטעם הא דאומרים זמן ביום שני של ר"ה,[[226]](#footnote-227) - אך בסוגיית הגמ' בביצה כ"ב א' דאסר רב אשי לכחול עין ביו"ט שני של ר"ה משום דקדושה אחת הוא, מבו' דמהני הא דקדושה אחת הוא, דמה"ט חשבינן דקדושתו היא בודאי, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הרמב"ם בפ"י מאבל ה"י דאף אבילות יום ראשון דאורייתא אינה נוהגת ביו"ט שני של ר"ה, משום דשניהם כיום ארוך הן, וצ"ע.

בד' הרמב"ם בפ"ח מעירובין ה"ח מבו', דמהני הא דב' ימים של ר"ה חד קדושה הן, דמה"ט אף אם נאכל עירובו בראשון יוצא עליו בשני, אך הראב"ד שם נחלק ע"ז, דרק לחומרא אמרינן שהן קדושה אחת, אבל לקולא לא אמרינן, וע"כ צריך שיהא העירוב קיים בליל שני.

והשעה"מ שם כתב בטעם פלוגתייהו, דפליגי במה שאמרו דאם באו עדים מן המנחה ולמעלה עושין אותו היום קדש ולמחר קדש, דהראב"ד ס"ל דהיינו רק כשבאו עדים מן המנחה ולמעלה, אך אם לא באו עדים אלא למחר, אין היום הראשון קדש, וזהו שכתב דהא דהוו קדושה אחת הוא לחומרא, ומשום צד הספק דבאו עדים מן המנחה ולמעלה, אך לקולא יש לחוש דב' קדושות הן, משום צד הספק שלא באו העדים אלא למחר, והרמב"ם ס"ל דאף אם לא באו עדים אלא למחר הוי היום הראשון קדש, וע"כ הוו קדושה אחת אף לקולא,[[227]](#footnote-228) - אך בסו"ד כתב להוכיח גם בדעת הראב"ד דגם כשלא באו עדים אלא למחר הוי היום הראשון קדש, ואפ"ה ס"ל דל"מ הא דקדושה אחת הן אלא לחומרא, וכאשר כ"ה מבו' בד' המ"מ שם שפירש כן, עיי"ש, - ועי' בגאו"י וקר"א בסוגיין ובאו"ש שם במש"כ עוד בביאור הפלוגתא בזה, והקר"א שם נסתפק לדעת הרמב"ם בגונא דחל יו"ט שני של ר"ה בשבת, (בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי'), אם גם בזה אמרינן דאם נאכל עירובו בראשון יוצא עליו בשני.

\*השו"ע בסימן תק"ג ס"א כתב דאסור לבשל מיו"ט לחבירו אף בב' ימים של ר"ה, והמג"א שם סק"א כתב דאף לדעת הרמב"ם דב' ימים טובים של ר"ה הוו קדושה אחת אף לקולא, מ"מ כיון דבאמת ראשון עיקר, אסור לבשל בו ליום שני, דמכין מיו"ט לחול, ומשא"כ לענין עירוב דממ"נ, אם יום השני חול א"צ עירוב, ועיי"ש במחה"ש במש"כ לפרש לדבריו,[[228]](#footnote-229) - אך הגר"א שם כתב דלדעת הרמב"ם דב' ימים טובים של ר"ה הוו קדושה אחת אף לקולא, מותר לבשל ביום ראשון של ר"ה ליום שני.[[229]](#footnote-230)

**מודים חכמים לר"א וכו',** התוס' הק' דסברת חכמים הפוכה מהא דקי"ל דשבת ויו"ט ב' קדושות הן ובב' ימים של ר"ה קי"ל דקדושה אחת הן, והקר"א הביא דעד"ז פריך בירושלמי, ומשני דר' יהודה סבר דשבת ויו"ט קדושה אחת הן הוא משום דהם קדושה אחת ארוכה, ומשא"כ בב' ימים של ר"ה דאחד מהן חול, ורבנן ס"ל דשבת ויו"ט ב' קדושות דיו"ט אצל שבת כחול אצל שבת, ומשא"כ בב' ימים של ר"ה דשניהם שוין, - ועיי"ש שכתב דממה שאמרו דהא דשבת ויו"ט ב' קדושות הוא משום דיו"ט אצל שבת כחול אצל שבת, משמע דיוהכ"פ ושבת קדושה אחת הן, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ח מעירובין ה"י, דשאני יו"ט דהוי לגבי שבת כחול משום דהותר בו מלאכת אוכ"נ.[[230]](#footnote-231)

**אי אתם מודים וכו',** דעת רבה בביצה ה' א', דמשחרב ביהמ"ק דהתקין ריב"ז דמקבלין עדות החדש כל היום, ביצה מותרת, ופירש"י דהוא משום דאחר תקנת ריב"ז אין בי"ד עושין ב' ימים, והרחוקים העושין ב' ימים אינו אלא מספק, וע"כ ביצה שנולדה בזה מותרת מזה ממ"נ, דחד מינייהו חול, - אך דעת רבא שם בע"ב דאף מתקנת ריב"ז ביצה אסורה, דמי לא מודה ריב"ז שאם באו עדים מן המנחה ולמעלה שנוהגין אותו היום קדש ולמחר קדש, - ופירש"י דטעמא דרבא הוא, דאף שתיקן ריב"ז לקבל עדות החדש כל היום להיות מונין למועדים מן הראשון, מ"מ אף בכה"ג עושין גם את היום השני קדש, דלענין זה לא נעקרה תקנה הראשונה ממקומה, וכ"כ הרמב"ן במלחמות והר"ן שם והרשב"א בסוגיין.

והתוס' שם הביאו דגירסת הר"ח, מי לא מודה ריב"ז שאם לא באו עדים וכו' שנוהגין אותו היום קדש, והק' ע"ז דכיון דלא באו א"כ הוו ב' ימים מספק וב' קדושות הן, וכתבו דהיכא דבאו סמוך לחשכה ול"ה שהות ביום כדי לקבל עדותם ומ"מ היו יכולין לעשות מעט מלאכה ולא היו עושין, והרי דקדושה אחת הן, וכ"כ התוס' בסוגיין,[[231]](#footnote-232) - אך בשטמ"ק שם פירש לד' ר"ח, דאם לא באו עדים כלל ביום ל', אכתי עושין את היום הראשון קדש, כמו שהי' קודם תקנת ריב"ז דאף דקידשו בי"ד את היום השני, מ"מ עשו גם את היום הראשון קדש, וזה כדעת הרשב"א בביצה שם, דאף כשלא באו עדים אלא למחר הוי גם היום הראשון קדש.

והתוס' בסוגיין הק' דלרבה דבזה"ז ביצה מותרת, וכי לא נחלקו ר' יוסי ור' יהודה אלא בזמן הבית, וכתבו דנפ"מ גם בזה"ז לבני חו"ל, וכל הא דאמר רבה דביצה מותרת היינו לבני א"י, ועמש"כ בזה הרשב"א והריטב"א, והראשונים בפ"ק דביצה האריכו בזה, ואכמ"ל.

\*בתשו' רש"י שבמחזור ויטרי סימן ש"כ ובסידור רש"י סימן קע"א כתב דאומרים שהחיינו ביום שני של ר"ה, דאין חילוק בין יו"ט של ר"ה לשאר יו"ט של גליות אלא לענין ביצה ומחובר לאסור של זב"ז, וטעמא משום דאף בזמן בי"ד פעמים היו עושין ב' ימים אע"פ של"ה שם ספק שיום ב' הוה עיקר י"ט והיו גומרין יום א' בקדושה שלא יזלזלו בו לשנה הבאה, אבל לענין זמן ממ"נ אי ספק הוא אומר זמן, ואי אמנהגא דב"ד סמכינן שהיו נוהגין היום קודש ולמחר קודש אומרים זמן דהא מיום ב' היו מונין תיקון המועדות והוא עיקר ר"ה וצ"ל בו זמן,[[232]](#footnote-233) ושלא כדעת רבותיו אין אומרים זמן בר"ה אלא ביום הראשון דקדושה אחת הן וכחד יומא אריכא דמו, והובאו הדברים ברא"ש בפ"ד בר"ה סימן י"ד ובטור סימן ת"ר, - ועד"ז כתב הראבי"ה בסימן תקל"ד בשם רשב"ם, וכתב ע"ז, דלבי נוקף על דבריהם, כיון שאנו נוהגין למנות למועדות מן היום הראשון נראה דראשון עבדי עיקר, אך המרדכי בפסחים סימן תרי"א כתב לפרש בזה, דאע"ג דבזה"ז מונים למועדות מיום ראשון דחשבינן לי' עיקר, מ"מ מה שהם קדושה אחת היינו מחמת המנהג שהיו נוהגים בזמן שביהמ"ק קיים כשהיו באים עדים מן המנחה ולמעלה, ולפי מנהג זה הי' היום השני עיקר והיו אומרים בו זמן.[[233]](#footnote-234)

\*בד' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דקי"ל כר' יהודה דב' ימים טובים של ר"ה ב' קדושות הן ומותר לערב בהן לב' רוחות, ואך דכ"ז הוא בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', אך בזה"ז הוו קדושה אחת כיומא אריכא, ואין מערבין בהן לב' רוחות,[[234]](#footnote-235) והקר"א לקמן מ' א' תמה ע"ז דאדרבה עיקר הא דקדושה אחת הן הוא מכח הא דבזמן המקדש אם באו עדים מן המנחה ולמעלה וכו', וצ"ע.

**ורבנן התם כ"ה דלא לזלזולי בי',** הגאו"י במתניתין כתב דמסתברא דכל הא דס"ל מכח זה דמצי להתנות על הכלכלה, הוא רק קודם המנחה, דאף אם יבואו עדים מן המנחה ולמעלה הרי כל הא דהוא קדש הוא רק משום שנהגו בו קדושה על המנחה מכח הספק, ואם הי' ידוע שלא יבואו עדים עד מנחה לא היו נוהגין בו קדש כלל, אבל לאחר המנחה ובאו עדים, הרי דכיון דדינא הוא דנוהגין בו קדש, אסור לקרות בו שם תרו"מ.

\***מתנה אדם על הכלכלה ביו"ט ראשון ואוכלה בשני וכו',** השפ"א הק' דהרי אסור לתרום בלא ברכה וכדתנן בפ"ק דתרומות דערום לא יתרום, וא"כ היאך הוא מפריש בתנאי זה, הרי א"א לו לברך, דאין ידוע אם הפרשתו ביום הראשון חלה או הפרשתו ביום השני חלה,[[235]](#footnote-236) ועיי"ש מש"כ בזה, - ולכאו' בפשוטו י"ל, דכל הא דערום לא יתרום הוא רק בגונא דמדין המצוה צריך לברך והוא א"א לו לברך, אך הכא דבכל יום אי"ז אלא ספק הפרשה, מותר להפריש אף דא"א לו לברך.[[236]](#footnote-237)

הרמב"ם בפ"ו מיו"ט הי"ד ט"ו כתב דכל הא דמעשר את הטבל בב' ימים טובים על תנאי, הוא בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי', והיו בני הגלויות עושין ב' ימים טובים להסתלק מן הספק, אך בזה"ז דסומכין על החשבון, אין יו"ט שני להסתלק מן הספק אלא מנהג בלבד, ואסור לעשר בב' הימים על תנאי, והראב"ד שם נחלק ע"ז, ועמש"כ בחי' הגר"ח שם בביאור ד' הרמב"ם, ובטעם הא דאף בזה"ז אמרינן דביצה שנולדה בזה מותרת בזה, ואכמ"ל.

**ההוא בר טביא וכו',** עיקר דיני הנאה ממלאכת נכרי ודין כדי שיעשו מקומם במס' שבת וביצה, ויתבארו בעזה"י במקומם.

**וכן הי' ר' דוסא עושה בר"ח של כל השנה ולא הודו לו אא"ב בשלמא להתנות וכו',** מבו' דבזמן שקידשו ע"פ הראי' היתה קדושת ב' ימי ר"ח מספק,[[237]](#footnote-238) אך בתשו' הרי"ד סימן ל"ב כתב דאף כשקידשו ע"פ הראי' ועיברו את החדש הי' אף יום ל' קדש, מפני שהוא זמנו של קידוש, דחדשה של לבנה הוא כ"ט יום ומחצה, ונמצא דחצי יום ל' הוא ראוי להיות לחדש הבא, וכתב דכן היו עושין מימות הנביאים, כדכתיב בדוד ביום החדש השני, וכתב דמה"ט אין עושין ב' ימים ר"ח אלא בחדש מלא, וצ"ע,[[238]](#footnote-239) ואין לומר דאף דעושין את היום הראשון ר"ח, מ"מ אין מזכירין אותו בתפילה, משום דאין מקריבין בו מוספין, דא"כ לענין מה עושין אותו ר"ח, וגם דבד' הרי"ד נראה להדיא דמה"ט הוא דעושין אותו ר"ח לכל דיניו.

**למה לי לאיפלוגי בתרתי וכו',** הקר"א הק', דהרי הא דלרבנן אין להתנות בר"ה, הוא מתפרש לטעמייהו דב' ימים של ר"ה קדושה אחת הן ואי"ז כלל מספק, וא"כ מהא דפליגי בר"ה ל"ה שמעינן דגם בב' ימים של ר"ח דאינם אלא מספק אין להתנות,[[239]](#footnote-240) וכתב לישב דמשמעות מתניתין דפלוגתייהו בר"ה אינה לענין הזכרת ר"ה אלא לענין הזכרת ר"ח, ולענין זה ליכא לה"ט דקדושה אחת, וע"כ שפיר בעינן למעבד צריכותא, ועמש"כ בזה הגאו"י.

\*הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דטעמא דרבנן דאסור להתנות, הוא משום דב' ימים של ר"ה קדושה אחת הן, וע"כ אסור להתנות בהן כדי שלא יזלזלו וכו', והקר"א הק' דמ"ט הוצרך בזה לב' טעמים, דאם קדושה אחת הן, הרי דמה"ט אין להתנות, ומ"ט בעינן לה"ט דשלא יזלזלו, ועוד, דהרי פליגי רבנן אף בר"ח, דליכא בזה להני טעמי.[[240]](#footnote-241)

**שאני ר"ח מתוך שכולל לשחרית וערבית כולל נמי למוספין,** הר"ן כתב לפרש ע"פ פירש"י דהיינו, דמתוך שאין לר"ח ברכה בפנ"ע בחול שחרית וערבית, ע"כ אף בשבת אינו קובע ברכה לעצמו, וע"כ אף דמסקינן לי' דרגא שלא לערבו בברכת חול, מ"מ כוללין אותו בברכה אמצעית, ואינו קובע ברכה לעצמו, וכתב דזהו מה שאמרו דכולל עצמו תנאי היא, דהיינו דגם האי דרגא דאמרינן דמסקינן לר"ח שחל להיות בשבת לכללו בברכה אמצעית ולא בברכת חול, תנאי היא, דאיכא מ"ד דמזכירין אותו בהודאה, ולדידי' כ"ש דאיכא למימר דמתוך שאינו נזכר שחרית וערבית אלא בברכת חול, דיו שהוא נכלל במוספין ואינו בדין שיקבע ברכה לעצמו, וכ"ה מבו' גם בל' רש"י בסוד"ה א"ר זירא דלמ"ד דבשחרית וערבית מזכירין אותו בהודאה, כ"ש דאינו קובע ברכה לעצמו במוספין, וזה דלא כמו שנקטו הרש"ש והמרומי שדה, דלמ"ד דבשחרית וערבית מזכירין אותו בהודאה, ל"ש ה"ט דמתוך שכולל לשחרית וערבית כולל נמי למוספין, והוא קובע ברכה לעצמו.

**מאי הוי עלה,** הרשב"א הק' דמאי מיבע"ל דמאי הוה עלה, הרי כבר פשטינן לה מהא דב"ש דזכרון של ר"ה עולה לר"ח, - והריטב"א כתב דהוא משום די"ל בההיא דב"ש, דלעולם אין זיכרון אחד עולה לכאן ולכאן, ואפ"ה כיון דר"ח ור"ה שניהם ענין זכרון די לנו לכלול שתיהן בחתימה אחת במוספין, - והר"ן כתב דהוא משום די"ל דכיון דא"א לר"ה בלא ר"ח, סגי להו בברכה אחת, - והגאו"י לעיל בסוגיין כתב דהוא משום דמדר' דוסא שמעינן דמזכירין של ר"ח בר"ה, וזהו דמיבע"ל אם נחלקו חכמים עליו בזה.

**מהו לומר זמן בר"ה ויוהכ"פ כיון דמזמן לזמן אתי אמרינן או"ד כיון דלא איקרו רגלים לא אמרינן,** בפסקי רי"ד פירש טעם האיבעיא, אם כיון דמזמן לזמן קאתי אמרינן דשייך לומר בהו בזמן הזה, או"ד כיון דלא איקרו רגלים לא אמרינן, דרגלים מתרגמינן תלת זימני, - והראבי"ה בסימן שפ"ג כתב בטעמא דמ"ד בירושלמי דאין אומרים זמן בר"ה ויוהכ"פ, דהוא משום דכתיב בחג המצות ובחג השבועות ובחג הסוכות, ולא קאמר חג לא בר"ה ולא ביוהכ"פ.

**א"ל רשות לא קמיבע"ל,** האו"ז בסימן ק"מ כתב בשם הרשב"ם דשמעינן מהכא דלברך שהחיינו על דבר חדש הוא רשות ולא חובה, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם בשלהי ברכות, והראבי"ה בסו"ס תקצ"ז, והרשב"א בתשו' ח"א סימן רמ"ז, והר"ן בשלהי ר"ה, והריב"ש בסימן תק"ה, והראבי"ה והריב"ש שם הוכיחו מזה דאף ברכה שאין חייבין בה מותר לברכה, ולי"ב משום ברכה שא"צ, עיי"ש, וכ"כ הכס"מ בפ"י מברכות ה"ב והב"י בסימן רכ"ה ובסימן תל"ב והרמ"א בסימן רכ"ג ס"א.[[241]](#footnote-242)

אך האשכול מהד' אלבק בהל' ברכת הודאה כתב דלאו רשות הוא לגמרי, דאם חזי לי' ודאי מברך עלי', אלא רשות הוא דאי בעי חזי לי' ואי בעי לא חזי לי', ול"ה חובה דא"צ לחזר אח"ז, וכ"כ בפי' ר"י בן חכמון ובפי' ר"ח בן שמואל בסוגיין,[[242]](#footnote-243) והובאו ד' רחב"ש בברכ"י סימן רכ"ה בשיורי ברכה אות ב' ובתשו' יוסף אומץ סימן נ"ו, ועיי"ש ביוסף אומץ שהאריך הרבה בענין זה.

**המברך צריך שיטעום,** בפירש"י כתב דהא דצריך שיטעום הוא משום דגנאי הוא לכוס של ברכה שלא יהנה אדם ממנו לאלתר, שתהא ברכת היין דבפה"ג שלא לצורך, וכתב דמה"ט סגי בטעימת אחר,[[243]](#footnote-244) - אך בפירש"י בר"ה כ"ט ב' ד"ה מהו מבו' דמדיני כוס של ברכה הוא שצריך שיטעום, ומכח זה הוא שמברכין בפה"ג, דבלא"ה א"א לשתות, וכ"ה בחי' רבינו דוד וחי' הר"ן בפסחים ק"ז א',[[244]](#footnote-245) וכ"ה מבו' בד' כמה מקמאי שכתבו בדין מילה ביוהכ"פ דמהני שישתה מן הכוס בלילה, ונת' להלן, והבית מאיר ביו"ד סימן רס"ה ס"ד והרש"ש בסוגיין עמדו בסתירת ד' רש"י, וגם הגר"ז בסימן ק"צ ס"ב - ד' עמד בפלוגתא זו.

בד' רש"י בסוגיין מבו' דמדיני כוס של ברכה הוא דצריך לברך עליו בפה"ג, אף אם א"צ לטעום, ואך משום דגנאי הוא וכו' צריך לטעום,[[245]](#footnote-246) וכ"ה מבו' גם בפסקי רי"ד בסוגיין, שכתב דאין לומר דלא יברך ולא יטעום דא"כ כוס מאי אהני, והבית מאיר ביו"ד שם פירש דהיינו דכיון דנתקן שתהא הברכה על הכוס, שוב הוי ברכת בפה"ג שבח לקב"ה שברא היין לקדש עליו, וע"כ אי"ז ברכה לבטלה, אף אם אינו טועם, - והגר"ז בסימן ק"צ ס"ד פירש דהוא משום שכך תיקנו חכמים בכל שירה הנאמרת על היין שיסדרו אותה אצל ברכת היין שהוא עיקר שירה המיוחדת ליין, וכ"נ בד' הרי"ד שכתב דאם לא יברך א"כ כוס מאי אהני.[[246]](#footnote-247)

**ליתבי' לינוקא,** הרשב"א כתב דהיינו לקטן שהגיע לחינוך, והא דנותנין לו לשתות הוא משום דהגיע לחינוך ברכות ולא הגיע לחינוך תענית, אך קודם שהגיע לחינוך אסור, דהו"ל ברכה לבטלה, דכל ששותה ממנו תינוק שלא הגיע לחינוך כמי שלא שתה ממנו אדם דמי, וכ"כ הריטב"א והר"ן, וכ"כ בתשו' הרמב"ם סימן רי"ב, ובתשו' מהר"ם חלאוה סימן קמ"א, ובתשו' הר"ן סימן נ"ב, וכ"כ הב"י ביו"ד סימן רס"ה.

אך הראב"ן בפירקין כתב בדין מילה ביוהכ"פ דנותנין בפי התינוק הנימול, ובתינוק כה"ג ליכא למימר אתי למיסרך, וכ"כ הראבי"ה בסימן שפ"ג וסימן תתצ"א, וכן פסק הרמ"א בסימן תרכ"א ס"ג וביו"ד סימן רס"ה ס"ד, ובד' הראב"ן שם מבו' דהא דסגי בטעימת התינוק, הוא משום דל"ב לטעום אלא משום גנאי של הכוס שלא יאמרו שלא לצורך היא ברכה זו, וכמש"כ בפירש"י, וכשרואין שמטעימין את התינוק ליכא גנאי, ועמש"כ בזה הבית מאיר ביו"ד סימן רס"ה, אך בתשו' הר"ן סימן נ"ב נחלק ע"ז, וזה לפ"מ שפירש לד' רש"י בסוגיין בע"א.

בפירש"י הביא להא דתניא בר"ה כ"ט ב' לא יפרוס אדם פרוסה לאורחין אא"כ אוכל עמהם, אבל פורס הוא לבניו ולבני ביתו כדי לחנכן במצות, ואע"פ שהוא לא טעם אלא בניו שפיר דמי ואע"פ שבירך עלי' ברכת המוציא, וצ"ב דמה מייתי מהתם,[[247]](#footnote-248) ובד' הריטב"א נראה דמייתי מהתם דמהני טעימת אחר שלא תהא ברכתו לבטלה, וזה לטעמי' דס"ל דהא דצריך שיטעום הוא כדי שלא תהא ברכתו לבטלה, - אך בתשו' רש"י שבמחזור ויטרי סימן שי"ח ונד' גם בתשו' רש"י סימן שע"ט נראה דהיינו, דדינא דהמברך צריך שיטעום הוא בכל מברך בפה"ג, דלכתחילה צריך שיטעום הוא,[[248]](#footnote-249) והא דשרי לברך לבניו ולבני ביתו, היינו דבמקום חינוך הקילו דיועיל אף טעימת אחרים, וה"נ הכא דא"א בענין אחר סגי בטעימת אחרים, וכ"ה מבו' להדיא במחזו"ו הל' פסח סימן נ"ג דבכל ברכת בפה"ג בעינן לכתחילה שיטעם הוא, ורק במקום דא"א סגי בטעימת אחר, וכ"ה גם בבעה"ע הל' מילה נג:, עיי"ש.[[249]](#footnote-250)

התוס' כתבו דבברית מילה בט' באב או ביוהכ"פ נותנין לתינוק לשתות דכיון דל"ה אלא אקראי בעלמא לא חיישינן דילמא אתי למיסרך, - אך המחזור ויטרי בסימן תק"ג הביא תשו' ר"י ב"ר יהודה שכתב בדין ברית מילה בתענית, דא"צ לטועמו ולא ליתנו לינוקא דאתי למיסרך אלא לשהיי' עד לאורתא, והובאה תשו' זו גם בספר הפרדס לרש"י סי' ע', ובסידור ר"ש ב"ר שמשון, ובראבי"ה סי' תתצ"א, ובשבה"ל סי' רע"א, ובמרדכי בשלהי פירקין סי' תצ"ו, - והראבי"ה בסימן שפ"ג הביא בשם ה"ר אפרים ב"ר יצחק שנחלק ע"ז, דאם יש תקנה להניחו עד מוצאי התענית, מאי מתמהינן הכא דיוהכ"פ היכי עביד, הרי בידו לברך עליו ולהניח הכוס עד הלילה, וכן הק' בס' המנהיג בהל' צום כיפור, - אך בתשו' הריבר"י שם מבו' דהא דהכא ל"מ להשהותו עד הערב, הוא משום דצריך לשתותו לשם קידוש היום, וצ"ב.

ובתשו' הרי"צ גאות שהובאה באשכול הל' מילה ובכלבו סימן קמ"ה ובאבודרהם הל' ברכות הביא בשם גאון דבמילה ביוהכ"פ מברך על היין ומניחו עד לערב ושותהו, וכ"ה באוצה"ג בסוגיין בשם ר"ה גאון, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ז סימן תקל"ו בשם הגאונים, ותמה ע"ז, דכיון דקי"ל המברך צריך שיטעום לא אפשר, דאם יניחנו עד הערב, הרי כיון דהפסיק בדיבור בין הברכה לשתי' צריך לחזור ולברך, ואם לא יחזור ויברך נמצא ששותה בלא ברכה, ואם יחזור ויברך נמצא דהברכה הראשונה היתה ברכה שא"צ ועבר משום לא תשא, וכתב דע"כ ליכא תקנה ואין מברכין על הכוס, ועד"ז כתבו הבעה"ע בהל' מילה, והר"י בן חכמון בסוגיין, - ובדעת הריבר"י ודעימי' צ"ל דס"ל דהא דהמברך צריך שיטעום הוא כפירש"י בר"ה דמדיני כוס של ברכה צריך שיטעמו ממנו, ולזה מהני גם מה שיטעמו ממנו בלילה,[[250]](#footnote-251) ובזה מתפרש גם טעם המנהג שהביאו הראשונים שהיו נותנים ליולדת לטעום, ובתשו' הר"ן סימן נ"ב תמה ע"ז דהיולדת לא שמעה הברכה ואי"ז מועיל כלום, וכ"כ הב"י בסימן רס"ה, ואכמ"ל.

\***והלכתא אומר זמן בר"ה ויוהכ"פ,** בתשו' ר"נ גאון שהביא הראבי"ה בסימן תקל"ד והובאה גם בתשו' הראב"ד סימן ח' הק', דמ"ט מברכין על תקיעת שופר ברכת שהחיינו, ועל נטילת לולב אין מברכין שהחיינו, כן הי' מנהגם, והשיב דהזמן שמברכין בקידוש בסוכות הוא מדאורייתא, ואתי דאורייתא ופטר דאורייתא דנטילת לולב, אבל הזמן שמברכין בקידוש דר"ה הוא דרבנן, ותקיעת שופר דאורייתא, ולא אתי דרבנן ומפיק דאורייתא, והוכיח כן מהא דמיבע"ל הכא אם אומר זמן בר"ה וביוהכ"פ, והרי דברגלים הוא מדאורייתא, ואף דמסקינן דאומר זמן בר"ה ויוהכ"פ, אי"ז אלא מדרבנן דשוינהו רבנן כרגל, והובאו דבריו בקצרה בהג"א סימן י', והמג"א בסימן תרס"ב סק"א הביא ממנהגים דזמן דרגלים הוא דאורייתא ודר"ה הוא מדרבנן ותמה ע"ז, וכתב המחה"ש דהיינו דלא מצינו ברכה דאורייתא אלא ברהמ"ז.

**מהו לאשלומי,** התוס' בשלהי פירקין כתבו דמיבע"ל אם מותר להשלים, ואף מ"ד דמתענה ומשלים היינו דאם ירצה מותר להשלים, וכ"כ המרדכי בסימן תצ"ד, והרא"ש בתענית פ"ב סימן כ"ה, וההגמי"י בפ"א מתענית אות ג', והטור בסימן רמ"ט, - אך התוס' שאנץ בשלהי פירקין כתב דלמ"ד דמתענה ומשלים הוא חייב להשלים, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם דמשמעות הגמ' דהוא חייב להשלים, וכ"כ הר"ן, וכ"כ הראבי"ה בסימן תתנ"ח, והרוקח בסימן ל"ו, - והב"י בסימן רמ"ט הביא ב' הדעות בזה.

**ודחינוהו לאחר השבת והתענינו בו ולא השלמנוהו מפני שיו"ט שלנו הי',** בפסקי מהר"ם סימן פ' כתב דמעשה הי' ברבינו יעב"ץ שהי' בעל ברית בט"ב שחל בשבת ונדחה עד למחרתו, והתפלל מנחה בעוד היום גדול ורחץ ולא השלים תעניתו מה"ט דהכא לפי שיו"ט שלו הי', והובא בטור סימן תקנ"ט, ועד"ז כתבו התוס' שאנץ לעיל מ' ב', - והב"י שם כתב דהיינו רק בט"ב נדחה דכיון דאידחי לא חמיר כולי האי, והוכיח כן ממה שאמרו הכא דדחינוהו לאחר השבת, ואם איתא דה"ה לחל ט"ב בא' מימי השבוע הו"ל לסתום ולומר והתענינו בט"ב ולא השלמנוהו מפני שיו"ט שלנו הי', ובע"כ דרק כשהוא נדחה א"צ להשלימו, - ובתשו' מהר"ם מלובלין סימן צ"ח נשאל דהרי הכא הוכרח לומר שחל להיות בשבת ונדחה לאחר השבת, שהרי היו"ט שלהם הי' בי' באב, ועיי"ש במש"כ לדחוק בביאור הוכחת הב"י.

הרמב"ם בפ"ו מכלהמ"ק ה"ט כתב דהא דאסורין ביום הבאת קרבן עצים אסורין בו בהספד ובתענית ובעשיית מלאכה הוא מנהג, והמל"מ שם הק' דאם אינו אלא מנהג, היאך דחו מכח זה את התענית, ועוד, דמאי פריך הכא דטעמא דיו"ט הא ערב יו"ט משלימין, הרי אי"ז אלא מנהג, ועמש"כ בזה המנחת ברוך בסימן פ"ג ענף ג' ד', ועיי"ש שפירש טעמא דהרמב"ם דאי"ז אלא מנהג, דהוא משום דל"ה בכלל היו"ט דמגילת תענית, אלא אותם שתיקנו יו"ט לכל ישראל, אבל זמן עצי הכהנים שהמשפחות שהביאו עצים נהגו לעשותם יו"ט, אינם בכלל יו"ט דמגילת תענית.

**טעמא דיו"ט הא ערב יו"ט משלימין,** בפירש"י כתב דהיינו דבשאר ט"ב היו משלימין אע"פ שכל ט"ב הוי ערב יו"ט שלהן, ובתשו' מהר"ם מלובלין סימן צ"ח נשאל, דלמש"כ הב"י דכל הא דאין משלימין הוא רק בת"ב נדחה, א"כ הרי מה"ט היו משלימין בכל ט"ב, דבט"ב בזמנו הרי אף אם הי' יו"ט שלהם באותו היום היו משלימין, וכ"ש שהי' יו"ט שלהן למחר, ועיי"ש במש"כ לישב בזה, ועמש"כ בזה המג"א בסימן תקנ"ט סקי"א והמנחת ברוך בסימן פ"ג, ואכמ"ל.

**שאני ימים טובים מדבריהם וכו' משלימין בו ערביות,** התוס' הק' דהרי הימים הכתובים במגילת תענית דלא למספד אסורין לפניהם, וכתבו דהיינו תענית רשות אבל תענית חובה מתענין, וכ"כ הריטב"א, ועמש"כ בזה המנחת ברוך בסימן פ"ג ענף ב' ג'.

**הלכה מתענה ומשלים,** הרשב"א וש"ר כתבו בשם הראב"ד, דהיינו דאינו אוכל קודם שקיעת החמה, וזה לטעמייהו דהא דמתענה ומשלים היינו דחייב להשלים, ונת' לעיל, אך אחר שתשקע החמה מתוספת שבת הוא וכבר קדש היום ואם רצה לאכול אוכל, שכיון שנכנס לתחום שבת שוב אינו רשאי להתענות, - והמרדכי בסימן תצ"ד כתב בשם המהר"ם, דהשלמת תענית בער"ש סגי עד לאחר תפלת ערבית שהיא מפלג מנחה ואילך, והביאו הטור בסימן רמ"ט והרמ"א שם ס"ד, ועמש"כ המ"ב שם ס"ק כ"א כ"ב והביאוה"ל שם.

1. ויש להעיר במש"כ התוס' דהוא כן לכו"ע, דהוא שלא כדבריהם לקמן ס"ח א' ד"ה ונקני דר"א ס"ל דעירובי חצירות ל"ב פת, וכ"כ לקמן ע"א א' ד"ה בחצר דאיכא תנא דעירובי חצירות אף ביין, ואמנם צ"ע בדבריהם שם, שהרי למסקנת הסוגיא לקמן פ"א א' לא מצינו דר"א ס"ל דעירובי חצירות ל"ב פת. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ע, דאף להס"ד דהתם, משנתינו קיימא בעירובי תחומין, וכמש"כ רש"י גופי' לקמן שם ד"ה לאפוקי, אלא דבמתניתין דהתם נתחדש דאף עירובי חצירות מערבין בכל מילי, ויש להעיר כן גם ע"ד הב"ח, - וצ"ל דמ"מ אחר דשמעינן ממתניתין דהתם דמערבין עירובי חצירות בכל מילי, מתפרשת כן אף משנתינו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש שהק' על מש"כ הגרע"א דרש"י פירש כן לפי הס"ד דלקמן כדרכו לפרש לפי הס"ד דכל הא דמפרש רש"י כפי הס"ד, היינו כשנזכר השו"ט באותה סוגיא, ויש לסייע לדבריו ממש"כ התוי"ט בפאה דהרע"ב אין לו לפרש לפי הס"ד, דרש"י הוא שפירש כן, כיון דדרך פירושו כסדר המשנה שבגמרא וראוי הוא להבין המשנה כס"ד טרם בואו למסקנא דגמרא, אבל פי' הרע"ב בסדר המשנה בלא גמ', ראוי ונכון שיפרש כמסקנא דשמעתא, וכ"ה גם בדבריו ביבמות ובב"ק שם, וכבר עמד הגרע"א גופי' עד"ז בתשו' מהדו"ק סימן רכ"ב סק"ח, וכתב דמ"מ מצינו בכ"ד שפירש"י כפי הס"ד, אך למש"כ שם דהיינו בגונא דהוא קרוב יותר לפשוטו דמתניתין, צ"ע דלכאו' הכא אינו קרוב יותר לפשוטו, דכל פירקין איירי בעירובי תחומין, וכמש"כ רש"י לקמן פ"א א'. [↑](#footnote-ref-4)
4. ושמא שאני מלח דראוי גם לאכלו בפנ"ע, כמבו' בברכות ל"ו א' דמברכין עליו שהכל, דעביד אינש דשדי לפומי', וע"כ חשיב כאוכל לענין זה, וע"ד מש"כ התוס' לקמן כ"ח ב' ד"ה ראשונים, אך אכתי קשיא, דכ"ה דאינו מטמא טומאת אוכלין, אף אינו ניקח בכסף מעשר, כמבו' בנדה נ"א ב' דתלי זב"ז, אך בעיקר מש"כ רש"י ותוס' בב"ב דאין מלח מקב"ט, אין הדבר מוסכם, עמש"כ בזה באבהא"ז פ"ה מאיסו"מ הי"א ובהשמטות שם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומבו' בכל דבריו, דלא קשיא לי' אלא להצד דהא דמערבין בתרומה הוא משום דאי בעי מיתשיל, דאם הא דמערבין בתרומה הוא משום דחזי לאחריני, ל"ב כלל שיהא שלו, דאף אם הוא של אחר מערבין בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
6. והעירו דאין לומר דאיירי בתרומה שנפלה לו מבית אבי אמו כהן דהויא שלו, דהרי בגמ' מבו' דאי בעי מיתשיל, והרי דאיירי בתרומה שהפריש הוא עצמו. [↑](#footnote-ref-7)
7. והשאילתות בשאילתא ק"ג כתב דאף דלכל מצוה התירו לילך, מ"מ גזרו בו רבנן טומאה, ומשא"כ במקום כרת דטהור משוינן לי' לעשות הפסח, - ויש להסתפק אם מכוון דבריו הוא ע"ד ד' התוס', דלכל מצוה לא התירו אלא לילך דלי"ב אלא לאו, אך גזרו בו טומאה לקדשים ותרומה דיש בזה כרת או מיתה, או דכונתו דעיקר הגזירה דבית הפרס היא לטמאות את ההולך שם, ולזה לא התירו אלא במקום כרת, ורק מה שאסרו לכהן לילך שם, התירו במקום מצוה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ויש מקום לפרש לדבריו כמש"כ הגאו"י בסוגיין די"ל דבאמת הכא לא התירו לכהן לילך שם, אלא דהקילו לדון כמו שיכול לילך שם, וע"ד מש"כ הריטב"א לקמן ל' ב' דהא דלא גזרו על שבות ביה"ש, היינו דהקילו לדון כמו שהוא יכול לעשות כן. [↑](#footnote-ref-9)
9. ולכאו' יש להוכיח כד' המהר"ם, מהא דתנן בזבים שם כיצד וכו' האוכלין והמשקין המשכב והמושב וכו' מלמעלן מטמאין וכו', ולפ"מ שדנו התוס' לפרש דהטומאה התם היא מדין עליונו, הרי מבו' להדיא, דגם אוכלין ומשקין ומשכב ומושב טמאין בטומאת עליונו, הגם שאינם מיוחדים לשמש את האדם בעליונו, ובע"כ דגם לפ"מ שנסתפקו התוס' דאין טומאת עליונו אלא בדבר הראוי לכך, ל"ב שיהא דבר הראוי לשמש את האדם בעליונו, אלא כל דבר שדרך האדם לשאתו, נטמא בטומאת עליונו, וכ"ה מוכח גם בד' הר"ש, שכתב שם פ"ד מ"ו דאוכלין ומשקין נטמאין בטומאת עליונו, אף דשם פ"ה מ"ב נסתפק אם עליונו נוהג בכל דבר, ובע"כ דאף אם טומאת עליונו אינה אלא בדבר הראוי לכך, נטמאין אוכלין ומשקין בטומאת עליונו, משום שדרך האדם לשאת אותם. [↑](#footnote-ref-10)
10. ובזה ראיתי לישב להא דתנן בכלים פכ"ז מ"ט, דסדין שהי' טמא מדרס ועשאו וילון, לדעת ר' יוסי אינו טמא אף מגע מדרס, משום דבאיזה מדרס נגע זה, והקשו לדעת ר"ת דאף דבר שאינו ראוי למשכב נטמא בטומאה קלה במשכב הזב, א"כ מ"ט נטהר הסדין כשעשאו וילון מטומאה זו, הרי אף דפקע תורת מדרס מיני', מ"מ בדין דתשתייר בו טומאה זו דחיילא על כל כלי, כ"ה דמודה ר' יוסי דאם נגע בו הזב לא פרחה ממנו טומאה קלה, ולהנ"ל ניחא, דכיון דאף הטומאה קלה היא מכח דהוי משכב הזב, י"ל דבדבר הראוי למדרס דחיילא טומאה חמורה מכח משכב הזב, לא חייל מלבד זה גם טומאה קלה, דאי"ז ב' טומאות נפרדות דנימא דחיילי תרוייהו, וע"כ כשעשאו וילון ופקע תורת מדרס מיני', לא נשתייר עליו טומאה קלה, - ובזה ניחא גם מה שאמרו בשבת פ"ד ב' דפכין קטנים טהורין בזב, ואינם נטמאין כשישב עליהן הזב, דכיון דילפינן מקרא דמדרס כ"ח טהור, אף לי"ב טומאה קלה, ואמנם בזה י"ל בע"א, דלא שייכא טומאה זו בכלי חרס דאינו נטמא אלא מתוכו, (וזה לפמש"כ בתשו' הגרע"א שהביא התפא"י בריש כלים), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכ"ה מבו' ממה שנקטו התוס' בסוגיין בד"ה אי דיתיב עלי' דאף כלי הרכיבה שיושבין עליהן הוו בכלל מרכב, כיון שנעשו לרכיבה, וכמש"כ התוי"ט בפ"ק דכלים מ"ג בדעתם, אך המהר"ם כתב דלפ"מ דמשני דמרכב הוא התפוס, מודו התוס' דכלי הרכיבה שיושבין עליהן הוו בכלל מושב, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממטמאי מו"מ ה"א, ובפיהמ"ש בפ"ק דכלים מ"ג ובפכ"ג מ"ב, - ולדעת ש"ר דאף כלי הרכיבה המשמשין לישיבה נטמאין מושב, ניחא קו' התוס', דשפיר פריך דאי דיתיב עלי' היינו מושב, וכ"ה מבו' לגירסת הר"ח דהגמ' משני ולטעמיך מי לא כתיב מושב וכתיב מרכב וכו'. [↑](#footnote-ref-12)
12. וכ"ה מבו' גם בד' הרא"ש בפ"ק דכלים מ"ג שפירש דהאוכף והתפוס משמשין ברכיבה אחת, ולפ"ז אין לפרש כפי' הר"ש ודעימי', וכמש"כ הריטב"א בסוגיין דלדעתם בע"כ דהאוכף והתפוס הוו ב' כלים שאינם משמשין יחד, שהרי האוכף משמש לרכיבה שלא בדרך פיסוק רגלים, והתפוס משמש כשרוכב בפיסוק רגלים, ועיי"ש שהק' ע"ז מלישנא דהתוספתא דהתפוס "שלו" טמא מרכב, ועיי"ש מש"כ בזה.

    והרא"ש שם כתב עוד, דצ"ל דאין התפוס מחובר לאוכף שהוא יושב עליו, שאם הי' מחובר לו הי' כמוהו, דהיאך יהי' לכלי א' ב' מיני טומאות, - אך הריטב"א כתב דלפי' זה הוו האוכף והתפוס כלי א', והמקום שיושבין בו ברכיבה הוא האוכף והוא מטמא טומאת מושב, והתפוס שלו אינו טמא אלא מרכב, וכתב דהתוס' הקשו ע"ז דהיאך אפשר שיהא כלי אחד ויהיו לו שני דינים לטמא אחרים, ובהמשך דבריו כתב הריטב"א לפי' זה, דגזה"כ הוא כי הזב כשרוכב על המרכב יטמא מקום מושבו לטמא אדם הנוגע בו לכיבוס בגדים ויטמא הצדדין טומאה יותר קלה שלא יהא הנוגע בו טעון כיבוס בגדים ואע"פ שהטומאה יורדת לשניהם ביחד ע"י רכיבתו, עכ"ד. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומבו' בדבריו שם דל"ד לכל הכלים המשמשין ישיבה ושכיבה עם מלאכתם דטמאין משכב ומושב, דשאני מרכב דבשעת המשא אין שם רכיבה, והיינו דבשעה שהוא משמש למשא אינו משמש לישיבה, ובשעה זו אומרים לו עמוד ונעשה מלאכתנו, אך משא"כ בכלים המשמשין ישיבה ושכיבה עם מלאכתן, שפיר הן טמאין מושב ומשכב, דאף שהוא משמש גם לתשמיש אחרת, מ"מ כיון דגם בשעת התשמיש האחר הוא עומד לישיבה, יש עליו תורת מושב. [↑](#footnote-ref-14)
14. שוב העירו, די"ל דאף שכתב החזו"א דהוא נטמא ע"י האחיזה לחודה, כ"ז הוא כשנטמא ע"י הרכיבה, אך אם באנו לטמאותו ע"י שאר אופני משכב ומושב, הוי ככל מושב דאינו נטמא אלא כשנישא רובו עליו, ובזה איירי התו"כ שם. [↑](#footnote-ref-15)
15. שוב העירו די"ל דד' החזו"א אינם לדעת הרמב"ם דבדבריו לא מצינו לדין מרכב בדבר העשוי לאחיזה. [↑](#footnote-ref-16)
16. ועי' עוד בחי' הרשב"א לקמן כ"ט א' בטעם הא דמערבין בתפוחין ול"ד לכמהין ופטריות דאין מערבין בהן, ועמש"נ בזה לקמן שם. [↑](#footnote-ref-17)
17. והיינו דאף דדבר המחוסר תיקון אין מערבין בו, והגאו"י גופי' צידד דהיינו אף בתיקון המותר לעשותו בשבת, מ"מ הכא דאין מחוסרין תיקון אלא עירוב בעלמא, שפיר מערבין בהן, - ואמנם מד' הראשונים מבו' להיפך, דאף דדבר המחוסר תיקון המותר לעשותו בשבת מערבין בו, היינו משום דדבר זה עצמו חזי ע"י תיקון, אך מים ומלח שאינם מעורבין דכל חד באפי נפשי' לאו מידי הוא, הרי דאף דראוי לערבם, מ"מ כ"ז שאינם מעורבין, אין מערבין בהן. [↑](#footnote-ref-18)
18. ולכאו' י"ל, דאף דשרי ליקח בהבלעה אף עור וצמר וקנקן, מ"מ אי נימא דמים ומלח ל"ה אוכל אף כשמעורב בהן שמן, א"כ גם השמן המעורב אין עליו תורת אוכל, ול"ה ניקח בכסף מעשר, ואף אי נימא דמ"מ השמן עצמו המעורב הי' ניקח בכסף מעשר, מ"מ ל"ה המים והמלח ניקחין בהבלעה, כיון דאדרבה הם סותרים לתורת אוכל דהשמן, ובע"כ דמים ומלח המעורבין יש עליהן תורת אוכל, לדעת התוס' ודעימייהו רק כשנתן בהן שמן, ולדעת הרי"ף ודעימי' אף כשלא נתן בהן שמן, (דס"ל דלענין תורת אוכל על התערובת, ל"מ מידי הא דעירב בתוכן שמן). [↑](#footnote-ref-19)
19. ואמנם בד' הרמב"ם צ"ע, דאם באמת אין המוכר בקי במסחר ואינו נוטל דמים בעד העור, מ"ט בעינן בזה להתירא דהבלעה, - ושמא אה"נ בכה"ג ל"ב להתירא דהבלעה, וכל הא דבעינן להתירא דהבלעה הוא בגונא דהמוכר בקי במסחר ונוטל דמים בעד העור, ואפ"ה שרי משום הבלעה, ולפ"ז אי"ז כד' הר"ח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. ושמא צ"ל דאף דנתן את המעות גם בעד העור, מ"מ לאו היינו דהמעות שכנגד הבשר ניתנו בעד הבשר והמעות שכנגד העור ניתנו בעד העור, דבכה"ג י"ל דלא חשיב כהבלעה כלל, אלא היינו דכל המעות יחד ניתנו בעד הבשר והעור יחד, ולפ"ז יש מקום לומר דתתחלל כל קדושת המעות על הבשר לחודי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-21)
21. ובדרך אמונה בביאוה"ל פ"ז ממע"ש ה"י הוכיח מזה דהתירא דהבלעה הוא אף כשנותן הדמים גם בעד המים והמלח, דבתמד דלי"ב אלא טעם חימוץ, ל"ש לומר דנותן הדמים רק בעד טעם החימוץ שמובלע בהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-22)
22. והקר"א הק', דהרי חזינן דלוקחין צאן ע"ג גיזתו, אף דלא מינטר בהכי, וי"ל לדעת התוס' דכל הא דלוקחין צאן אגב גיזתו הוא בחיים, דהגיזה טפילה לו, אך הא דלוקחין קנקן אגב היין, הוא רק משום דמינטר, - והקר"א הק' עוד מהא דלוקחין מים ומלח כשנתן לתוכן שמן, אף דלא מינטר בהכי, וצ"ע, ואמנם בד' היחוסי תנו"א (ע' יהודה בן גדיש) מבו' דהא דלוקחין מים ומלח כשנתן לתוכן שמן, אינו דומיא דהא דלוקחין בקר אגב עורו, אלא דומיא דלוקחין תמד משהחמיץ ולקחין ציר כשקרבי דגים מעורבין בו, והוא משום דבכה"ג יש תורת פרי אף על המים והמלח, עיי"ש, וצ"ע, - ועי' עוד בגאו"י שכתב דמסתבר דלא שרי אלא היכא דמחובר, או היכא דמינטר אגב זה, אבל בבשר בכלי או בכלכלה מלאה פירות, לא שרינן ליתן דמי כלי וכלכלה בהבלעה. [↑](#footnote-ref-23)
23. אך לכאו' יש להוכיח דהא דצריך לתרום מן היפה, לאו היינו דצריך שיתן הבעלים מן היפה שלו, אלא היינו דצריך שתהא התרומה יפה, וזה ממה שאמרו ביבמות פ"ט ב' דהתורם מן הטמא על הטהור, חשיב כתורם מן היפה על הרעה, וכ"כ התוס' שם ע"א, דמה"ט הוא דאין תורמין מן הטמא על הטהור, והרי דאף דכלפי הבעלים ליכא גריעותא בהטמא, אם אינו אוכל חולין בטהרה, מ"מ כיון דלגבי התרומה הוי הטמא רע, חשיב כתורם מן הרעה על היפה, - ומש"כ התוס' והרא"ש דכל שזרען לירק הוי הירק עיקר וחשיב הירק יפה, וכשזרען לזרע הוי זרע עיקר וחשיב הזרע יפה, נראה דאי"ז משום דאזלינן בתר המין היפה אצל הבעלים, דא"כ לא הי' לנו לילך אחר דעתו בשעת הזריעה, אלא אחר דעתו בשעת ההפרשה, אלא הוא משום דמהני מחשבתו בשעת הזריעה, לקבוע דהעיקר הוא הירק או דהעיקר הוא הזרע, ולעולם הדבר דהוא העיקר חשיב כיפה, ואמנם גם לפ"ז יש ללמוד מד' התוס' והרא"ש, דהא דצריך לתרום מן היפה, אי"ז משום תועלת הכהן, דא"כ ליכא נפ"מ במה דחשבינן להירק כעיקר או להזרע כעיקר, דזה אינו גורם דיהא לכהן תועלת טפי בהירק או בהזרע, ובע"כ דהוא דין בפנ"ע דצריך לתרום מן הדבר היפה, ובזה הוא דס"ל דתורת יפה ורע נקבע לפי מחשבתו בשעת הזריעה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-24)
24. והריטב"א כתב בתו"ד דאף דפלפלין יבשים אין מטמאין טומאת אוכלין, מ"מ הן חייבין בערלה ובמעשר, דכיון דנחית עלייהו חיוב בעודן לחים תו לא פקע, משא"כ לענין טומאה, ועמש"כ ע"ז החזו"א בדמאי סימן ט"ו סק"א, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכן משמע קצת בד' התוס' לעיל כ"ז א' ד"ה מאן דמתני שלא מיעטו אלא כפניות וכמהין ופטריות דאף דניקחין בכסף מעשר אין מערבין בהן, ומשמע דשאר דברים הניקחין בכסף מעשר מערבין בהן, וכ"נ לפמש"כ התוס' דאין דבר הניקח בכסף מעשר ואין מערבין בו, אלא דבר שאינו ראוי אלא ע"י תיקון ולענין עירוב בעינן שיהא ראוי בשעה שהעירוב חל, ולפ"ז קור דראוי בשעה שהעירוב חל, וכמבו' בד' הרשב"א וש"ר דהוא נאכל כמות שהוא חי, מערבין בו, - ואמנם בעיקר הך מילתא דקור ראוי בלא תיקון, אשר כ"ה מבו' בד' הראשונים, צ"ע דהרי מבו' בסוגיין דאינו ראוי רק ע"י שליקה וטיגון, וצ"ל דאף דרק אחר שליקה וטיגון הוא עומד למאכל, מ"מ גם בלאו שליקה וטיגון הוא ראוי לאכילה, ואוכלין אותו דרך עראי, אך בל' התוס' בד"ה הואיל משמע דאינו ראוי כלל בלא שליקה וטיגון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. ולפ"ז נמצא לכאו', דמיני מאכל דאינם משמשין לסעודה כלל, ואף לא לקינוח סעודה, אין מערבין בהן, דהרי רבא סבר דאין מערבין בתפוחין אף דהן מאכל גמור, והא דמסקינן דמערבין בהן הוא משום דהן באין לקינוח סעודה, וע"כ הוו מכלל הסעודה, אך מאכל שאינו משמש לקינוח סעודה אין מערבין בו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-27)
27. אך לכאו' י"ל, דלענין עירוב אי"ז דין שיעור, דנימא דכל שאין שיעוריהן שוה אין מצטרפין, אלא בעינן שיהא בפועל מזון ב' סעודות, דבמקום זה הוא קובע דירתו, ושפיר מהני אף אם איכא מזון ב' סעודות ע"י צירוף מינים. [↑](#footnote-ref-28)
28. ולכאו' הוא מיוסד על מש"כ בשו"ע סימן ר"ח ס"ד דאף אכל דגן חי מברך עליו בפה"א, והרי דחשבינן לי' כראוי לאכילה באופן זה, וע"כ שפיר י"ל דמערבין בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-29)
29. אך בד' הרשב"א והר"ן מבו' דהא דתמד שהחמיץ אינו פוסל את המקוה, הוא אף כשיש בו ג' לוגין מים, וכ"כ התוס' ותוס' הרא"ש בחולין כ"ו א', ופירשו דהוא משום דאף המים חשיבי כפרי, והחזו"א במקואות תנינא סימן ה' סק"י כתב דכן נראה דעת כל הפוסקים. [↑](#footnote-ref-30)
30. ואמנם משמעות דבריו דהיינו רק משום דכולן שוין, והרש"ש עמד ע"ז דבל' הגמ' משמע דאף אם אינם שוין, מ"מ אם כולם הם מד' ולמעלה, כולן טמאין. [↑](#footnote-ref-31)
31. והריטב"א כתב בשמו, דאף בכה"ג דיש פתחים קטנים טובא ויש פתח א' של ד"ט, אם חישב להוציאו בא' מן הקטנים, הוא לבדו טמא, דמסתמא בההוא דחשיב התם מרווח. [↑](#footnote-ref-32)
32. שוב העירו די"ל עוד, דאף דאם חישב להוציאו באחד מהם כולם טהורין, מ"מ לי"ב לדינא דכל שנפתח אחד מהן כולן טהורין, דכיון דבלא"ה ל"מ להוציא ממנו אלא ע"י דמרווח, יתכן דיוציא מן הפתחים האחרים, ובזה נפ"מ בין עוג מלך הבשן לשאר בנ"א. [↑](#footnote-ref-33)
33. וכן מצינו בד' רבים מקמאי שכתבו דברהמ"ז אינה פוטרת שאר דברים משום דמזכירין בה מזון ושאר דברים לא מיקרו מזון, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-34)
34. ומבו' מדבריו, דאף דהוא אסור גם באורז, ולא אמרינן דבל' בנ"א אין קרוי מזון אלא חמשת המינים, מ"מ הוא מותר בשאר המינים, ונלמד מזה דשאר המינים לא מיקרו כלל מזון, ולפ"ז אם בירך על שאר מינים במ"מ לא יצא, ונת' לעיל. [↑](#footnote-ref-35)
35. והעירו דלדעת הרמב"ן והר"ן בשבת מ"ז א' דהאוסר ככרו על עצמו בהנאה הוי מוקצה, אף דחזי לאחרים, א"כ מה"ט הי' בדין דכשאסר ככר על עצמו בהנאה אין מערבין לו בה, דהרי לא חזי אף לאחריני משום איסור מוקצה, ואמנם י"ל דאתיא כרבי דכל דבר שהוא משום שבות לא גזרו עליו ביה"ש, וע"כ אין איסור מוקצה מעכב בעירוב, אך לא נתישב בזה ד' הר"ן שנתחבט מ"ט דמ"ד דאין ערבין לו בה, ולא פירשה דהוא משום איסור מוקצה וס"ל כרבנן דגזרו על שבות ביה"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-36)
36. אך למש"נ להלן מד' הראשונים דכל הא דאין מערבין בהקדש הוא משום דלא חזי כלל, ולא משום דאינו שלו, הרי דאף אי נימא דאיסוה"נ אינם שלו, מ"מ אי"ז טעם שלא יערבו בהן. [↑](#footnote-ref-37)
37. אך לדעת רש"י ודעימי' קי"ל דאף בכה"ג מערבין בו, משום דקי"ל דאין מערבין אלא לדבר מצוה ומצוות לאו ליהנות ניתנו, וכ"כ הרשב"א בעבוה"ק ש"ה פט"ו הלכה ק"ח, ועמש"כ בזה הביאוה"ל בסימן שפ"ו ס"ח. [↑](#footnote-ref-38)
38. אך באמת גם אי נימא דאיסורי נזיר הם איסורי גברא, אכתי קשיא מהא דמייתו ב"ה מהא דמערבין לגדול ביוהכ"פ, דה"נ מערבין לישראל בתרומה, ועוד קשיא מהא דפריך לקמן דמ"ט דסומכוס דמערבין לנזיר ביין ואין מערבין לישראל בתרומה, ומאי פריך, הרי שאני יין לנזיר דהוא איסור גברא, ומשא"כ בתרומה דהיא איסור חפצא, ועמד ע"ז האחיעזר ח"ג סימן פ"א סקט"ו. [↑](#footnote-ref-39)
39. והבית אפרים שם כתב לישב דלהרשב"א לטעמי' בשבת כ"ד א' דלית לי' לאיסורא דהנאה של כילוי וכ"כ האחיעזר שם, אך האמרי בינה דיני שבת סי' ט' פליג ע"ז דהרשב"א מודה לזה, עיי"ש בדבריו, - וע' עוד באחיעזר שם שכתב לדון דליתן לקטנים ל"ח כהנאה של כילוי, וע' בזה גם בקה"י בסימן י' סק"א שהאריך בזה, - ועי' גם בעונג יו"ט שכתב לדון אם חשיב כהנאה של כילוי, וכתב לחלק דהיכא שמקנה לקטן ואח"כ אוכל הקטן משלו ל"ח זה הנאה של כילוי, אך כתב דאין לישב בזה ד' הרשב"א, דאף דשרי ליתן לקטן בכה"ג, מ"מ א"א לערב מכח זה, שהרי אם יקנהו לקטן לא חזי לדידי' לערב בו שאינו שלו, ול"מ מה שראוי להאכילו לאחר רק אם יכול להאכיל לאחר משלו, עי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-40)
40. ונתחדש בזה, דהא דשרי ספי' לקטנים באיסור דרבנן, לאו היינו קולא באיסור ספי', אלא היינו דבאיסור דרבנן לא גזרו כלל לגבי הקטנים, ואשר ע"כ ל"ש בזה כלל איסור ספי', ורק מה"ט הוא דס"ל להרשב"א דהי' לנו להתיר לערב במה דלי"ב איסור ספי', משום שאינו אסור כלל לגבי הקטנים, וכ"ה בל' הרשב"א ביבמות דלא העמידו דבריהם ז"ל אלא אצל גדולי ישראל ולא אצל קטניהם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-41)
41. ועיי"ש שהק' דא"כ גם ביוהכ"פ ע"י איסור יוהכ"פ הוי כל מאכל מוקצה, והיאך מהני בזה הא דחזי לקטנים, והאמרי בינה בדיני שבת סימן ט' תמה ע"ז, דמאכל ביוהכ"פ ל"ה מוקצה, כמש"כ הרמ"א בסו"ס תרי"ב, וכ"ה במג"א בסימן תרי"א סק"ב, וכתב דהוא משום דחזי לקטנים, עיי"ש, וכ"כ האו"ש בפ"ד מיו"ט ה"י, - ובדעת הגרע"א צ"ל, וכ"כ בס' שלמי תודה דיני יו"ט סימן כ"א בשם הקה"י, דהגם דמאכל ביוהכ"פ לי"ב לאיסור טלטול מוקצה, מ"מ אית בי' לאיסור אכילה דמוקצה, וזה ע"ד מש"כ התוס' בשבת מ"ו ב' (ד"ה מי יימר) דאף דפירות שנדרה מהן הנאה אינם מוקצה לענין טלטול דחזי לאחריני, מ"מ אמרינן בהו מיגו דאיתקצאי לאסרן באכילה, - ונתחדש לפ"ז בד' הגרע"א, דאף דלגבי הקטן ליכא כלל להאיסור אכילה דמוקצה, דמעולם לא הוקצה מאכילתו, מ"מ לפ"ד הרשב"א הי' בדין דלא יועיל בזה הא דחזי לקטנים, ולא אמרינן דכל מש"כ הרשב"א דל"מ הא דחזי לקטנים הוא רק בכל איסורי מאכלות דהוו חפצא דאיסורא גם לגבי הקטן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
42. ובפשוטו נראה דהוא משום דאין אנו דנים את הגויים כלל, וכלפי ישראל ל"מ מידי הא דחזי לגוי. [↑](#footnote-ref-43)
43. ועיי"ש שהק' דלכאו' כל הא דקניית העירוב הוא בסוף זמן היתר אכילה, הוא בעירוב בפת, אך במערב ברגליו הוי זמן קניית השביתה בסוף היום ממש, וא"כ הוי ב' זמנים לקניית העירוב, ועוד דא"כ אם עירב בפת בסוף זמן היתר אכילה, יכול עדיין לערב ברגליו במקום אחר בסוף היום ממש ויתבטל עירובו הראשון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-44)
44. ואמנם בדעת רש"י צ"ל, דודאי דמי שהוא בדרך ואין לו מקום שביתה אחר, ודאי דקונה שביתה במקומו אף דאין כל כלי תשמישו שם, וכל הא דס"ל לב"ש דל"מ עד שיוציא כל כלי תשמישו לשם, הוא כשהוא בתוך תחום עירו, דהוא ראוי לקנות שביתה בביתו, ואך דמהני מה שהוא מערב ברגליו דיקנה שביתה במקום עמידתו, ובזה הוא דס"ל לב"ה דכל שלא הוציא כל כלי תשמישו לשם עדיין הוא בשביתת ביתו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
45. והאחיעזר בח"א סימן פ"א סקי"ז כתב לפרש הטעם בזה, לפמש"כ הרשב"א דהא דחזי לקטנים לא מהני אלא ביוהכ"פ דאיהו גופי חזי גם לגדולים אלא דאיסורא דיומא קגרים, ולפ"ז הרי דבאיסור גופו דהוא איסור חפצא הי' בדין דלא יועיל מה דחזי לאחריני, אלא דמכיון דראוי לתקן ע"י שאלה שיהא ראוי גם למערב, תו לא מיקרי איסור חפצא, דל"ד לשאר איסורים דהוי איסור גופו ואין היתר לאיסורם, - אך אי"ז מתישב בד' הריטב"א שנחלק לעיל ע"ד הרשב"א דאין לחלק בין איסור חפצא לאיסור גברא. [↑](#footnote-ref-46)
46. וי"ל דאי"ז ב' פלוגתות דלא שייכי להדדי, אלא חדא פלוגתא היא, דלרבנן עיקר הדין הוא דבעינן דיהא ע"ז תורת אוכל, וע"כ סגי במה דחזי לאחריני דעי"ז יש ע"ז תורת אוכל, ומאידך כל דה"ז אסור ואין עליו תורת אוכל, ל"מ הא דבפועל הוא ראוי לו ע"י שישאל, אך לסומכוס עיקר הדין הוא דבעינן שתהא הסעודה ראוי' לו, וע"כ שפיר סגי במה דה"ז ראוי לו ע"י שישאל, ומאידך כל דאי"ז ראוי לו, ל"מ הא דחזי לאחריני ויש ע"ז תורת אוכל. [↑](#footnote-ref-47)
47. ונרמז בדבריו דביוהכ"פ דסוף היום הוא בסוף זמן היתר אכילה, דהוא קודם תוספת יוהכ"פ, שפיר מערבין בתרומה, דבשעת קניית העירוב אכתי ל"ה ביה"ש. [↑](#footnote-ref-48)
48. ונתחדש בזה תרתי, דהא דלא גזרו על שבות ביה"ש הוא דין ודאי, אף אם לפי האמת הוא שבת, וע"כ אף דתחילת היום קונה עירוב והוי קניית העירוב בשבת, מ"מ מהני בזה הא דלא גזרו על שבות ביה"ש, ולמ"ד דגזרו על שבות ביה"ש, ג"כ משמע בד' הריטב"א דהוא דין ודאי, וע"כ אף דסוף היום קונה העירוב ואף קניית העירוב קודם שבת, מ"מ ה"ה אסור בזמן זה בשבות, - ועוד, דאף דלהצד דכל ביה"ש הוא יום, נמצא דקניית העירוב הוא אחר ביה"ש, אכתי יש בזה לדינא דלא גזרו על שבות ביה"ש, דכיון דאי"ז לילה ניכר וידוע, אכתי הוי זה ביה"ש, לא גזרו בזה על שבות, - ועמש"נ בענין זה לקמן ל"ו א'. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך החיי אדם בסוף כלל ס' כתב דמתירין נדרים בשבת אף לצורך מצוה אחרת, דהוי חפצי שמים, והביאו המ"ב בסימן שמ"א סק"א, ועמש"כ ע"ז בשעה"צ שם סק"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
50. והגאו"י כתב דלפ"ז נמצא דהא דלסומכוס אין מערבין בתרומה, א"צ בזה לה"ט דאי מיתשיל עלי' הדרא לטבלא, אלא בלא"ה לא מצי מיתשיל עלי' כיון דאי"ז צורך שבת. [↑](#footnote-ref-51)
51. והגאו"י הק' דהרי גם לסומכוס אין מערבין במידי דאי בעי מיתשיל רק בצירוף הא דחזי לאחריני, וכמש"כ התוס' לעיל, וא"כ גם לדידי' נימא דכיון דאם מערבין לחולה וזקן במידי דאי בעי מיתשיל, בעינן שיעור סעודה בינונית, ה"נ כשמערבין להן בדבר המותר ניבעי שיעור סעודה בינונית, ועיי"ש מש"כ בזה, ודבריו מתישבים למש"כ התוס' דהא דלרבנן בעינן בחולה וזקן שיעור סעודה בינונית, הוא משום דכשמערבין בדבר דאינו ראוי לחולה בעינן שיעור סעודה בינונית, אך בתור"פ כתב דהוא משום דאם מערבין להן בתרומה בעינן שיעור סעודה בינונית, ולפ"ז לא א"ש, ועמש"כ בזה בבד קדש ח"ד סימן י"ב. [↑](#footnote-ref-52)
52. והמחה"ש שם סקי"א כתב דמ"מ בעינן שיהא המאכל ראוי לאותו חולה, דאף דמערבין בדבר שאינו ראוי לו אם חזי לאחריני, מ"מ הכא כיון דליכא שיעור ב' סעודות לאחרים, אלא שהקילו דסגי במה דאיכא מזון ב' סעודות לאותו חולה, בעינן שיהא המזון ראוי לחולה, ולא לעביד תרתי דסתרי, וייסד דבריו ע"ד התוס' הכא, והביאו הביאוה"ל שם ס"ז. [↑](#footnote-ref-53)
53. ועיי"ש שכתב, דמה"ט לא הביאו הרי"ף והרמב"ם להכרעת ההלכה בפלוגתא דר"מ ור"י לקמן פ"ב ב' אם משערין במזונו בחול או במזונו בשבת, דכיון שלדעתם משערין לכל אדם כשיעור סעודה בינונית, הרי שכבר נתפרש לן שיעור סעודה בינונית דהוא ו' ביצים, וליכא נפ"מ בהך פלוגתא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-54)
54. ומכח זה צידד הר"ש דר"מ ור' יהודה פליגי את"ק וס"ל דאף בחולה וזקן משערין בסעודה בינונית, וכנראה הוצרך לזה, משום דאי פליגי על ת"ק ולא קיימי אלא על שאר בנ"א, אי"ז ענין למתניתין דהתם, אך לדעת ר"ש דס"ל דר"מ ור"י קיימי גם על חולה וזקן דמשערין להן כפי מזונם, דפליגי אם משערין במזונם בחול או במזונם בשבת, ניחא הא דמייתי לה במתניתין דהתם. [↑](#footnote-ref-55)
55. ובטעמא דמילתא מבו' בד' התפארת שמואל לקמן פ"ח סק"ב דהוא משום דבאכילת חולה וזקן ליכא חילוק בין סעודת חול לסעודת שבת, אך בביאורים לחי' המאירי לקמן שם אות ג' כתב לפרש, דהוא משום דכל הא דמצינו למימר דמשערין כפי סעודתו בחול, הוא רק לענין שיעור סעודה בינונית, אך בחולה וזקן דאין משערין בסעודה בינונית, אלא בסעודתו, והיינו משום דלקבוע דירתו סגי במה דהוי זה סעודתו, הרי דזה נקבע כפי סעודתו זו שבא לקבוע בה דירתו, שהיא סעודתו בשבת, וכ"ה דאין משערין בסעודה דכל אדם, ה"נ אין משערין כפי מה שהוא אוכל בשאר ימים. [↑](#footnote-ref-56)
56. והרשב"א והר"ן הק' עוד ע"ד רש"י מהא דמייתינן בגיטין ס"ה ב' דקטן יש לו זכי' בדרבנן מהא דמזכה שיתופי מבואות ע"י שפחתו קטנה, ומ"ט לא משני דשאני שיתופי מבואות דעירובי רשותא בעלמא הוא, והריטב"א כתב דזהו מכוון הגמ' שם, דשאני שיתופי מבואות דרבנן דעירובי רשותא בעלמא הוא, - ולא זכינו לעמוד על הדברים, דלכאו' אף דחלות שיתופי מבואות עירובי רשותא בעלמא הוא, מ"מ כל שבא לזכות את הפת לכל בני החצר, הוי זה זכי' גמורה, וא"כ שפיר מייתי מהא דמזכה את הפת ע"י שפחתו הקטנה דקטן זוכה לאחרים. [↑](#footnote-ref-57)
57. וממש"כ לחלק בין עירובי חצירות לעירובי תחומין, נראה דבעירובי תחומין לא סגי במה שדעתו לקנות שביתה במקום זה, ובעינן שיאמר כן בפירוש, ומשא"כ בעירובי חצירות דסגי במה שדעתו להתערב, וכ"כ המג"א בסימן תט"ו סק"ה דאם לא אמר אינו עירוב, והביאו המ"ב בסימן ת"ט סקל"ז, וכתב דאם הניח בשתיקה ל"מ אף שכיון בלבו לקנות שם שביתה, - אך בד' התוס' בסוגיין משמע דס"ל דא"צ אמירה, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-58)
58. והשפ"א הק' דא"כ מ"ט תנן דאינו עירוב, הרי שמא הניח העירוב, והי' בדין שיהא חמר גמל, ולכאו' צ"ל דמוקמינן לי' בחזקת תחום ביתו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-59)
59. והמחה"ש שם כתב דכ"ז הוא לדעת התוס' דהא דבחש"ו ל"מ הוא משום דלא מהימני, וה"נ הא דבכותי ל"מ הוא משום דלא מהימן, אך לדעת רש"י ל"מ עירוב ע"י כותי אף כשהוא רואהו, עיי"ש, - אך בד' ריו"נ והרי"ד והמאירי מבו' דאף דס"ל דבחש"ו ל"מ העירוב על ידם, מ"מ בכותי כל הא דל"מ הוא משום דלא מהימן, וכ"ה במ"ב שם ס"ק מ"א מ"ב. [↑](#footnote-ref-60)
60. והחזו"א בסימן ק"א סק"ג הק' דבכה"ג דנתן כל א' ככרו, ולא סמכו עלי' משום עירוב מאתמול, לי"ב לדינא דבעה"ב שהי' שותף עם שכניו, עמש"נ בזה לקמן ע"א א', ועיי"ש מש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-61)
61. וד' הריטב"א הם לטעמי' דהא דבעירובי תחומין ל"מ ע"י קטן, הוא משום דאין בכחו לזכות מקום שביתה לאחר, וזהו שכתב דבעירובי חצירות שפיר מצי לזכות מקום דיורין לאחר, או משום דאי"ז זכי' גמורה, או משום דאיכא דעת אחרת מקנה. [↑](#footnote-ref-62)
62. והגרע"א בגהש"ס הק', דהתם לא מצינו אלא דכשמעידים שבדקו נאמנים, אך הכא הרי לא מיירי שאומרים שהניחו העירוב אלא ששלחם לערב, ובכה"ג אפי' בגדול ל"מ אלא משום דחזקה שליח עושה שליחותו, והך חזקה לא אמרינן בקטן, - והרש"ש כתב לישב לפמש"כ התוס' בד"ה וליחוש, דכל שסומך עליו לגמרי א"צ לטעם חזקה כו', וא"כ הוה כאלו אמרו בפירוש שהנחנו, - אך אכתי צ"ע, דאף דבכה"ג לא תליא בהפלוגתא אם חזקה שליח עושה שליחותו, מ"מ הא דמהני הוא רק משום דחזקה דבכה"ג שסומך עליו הוא עושה שליחותו, שהרי לא אמר בפירוש שהניח, ובלא הך חזקה ליכא עדות כלל, ושפיר י"ל דבקטן ליכא גם לחזקה זו. [↑](#footnote-ref-63)
63. ומשה"ק הביאוה"ל ע"ד הטוש"ע מהא דפריך הכא דדילמא לא שקיל מיני' ומשני דחזקה שליח עושה שליחותו, והרי דמכח החזקה אמרינן דבודאי נטל ממנו, הנה זה מתישב היטב למש"כ הריטב"א דהא דפריך דדילמא לא שקיל מיני' הוא דלא שקיל מיני' ע"ד לעשות שליחותו, אך לעולם י"ל דכל דיש לחוש שלא נטל ממנו כלל, ל"מ הא דחזקה שליח עושה שליחותו, והיינו משום דשמא לא נתרצה הקטן ליתן לו. [↑](#footnote-ref-64)
64. אך שמא ס"ל דסגי במה שאמר להם להניח במקום פלוני לשם עירוב, דהו"ל כאמירה, ועי' בפמ"ג באש"א סימן ת"ט סקט"ז דאם אמר בעה"ב בזה הפת שמניח שלוחי אהי' מותר, מהני, והביאו הביאוה"ל שם, - ובד' הפמ"ג באש"א סימן ת"ט סקט"ו משמע שפירש בדעת התוס' דל"מ אלא כששמע הגדול שאמר הקטן בזה העירוב יהא פלוני מותר לילך, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. ובתשו' בית שלמה או"ח סימן ע"ג ד"ה ועוד אני אומר כתב לחדש, דכל הא דלא אמרינן חזקה שליח עושה שליחותו בדאורייתא, וגם לדעת רב ששת כתבו התוס' דלא אמרינן חזקה במקום שלא יבא המשלח לידי איסור, ובגיטין ס"ד א' כתבו דבדבר שביד אחרים לא אמרינן חזקה, היינו רק בגונא דאנו באים ע"י חזקה זו להוציא מחזקה אחרת, כמו בעירוב דבאנו להוציאו מחזקת תחום ביתו, אך כל שאין באים להוציאו מחזקה אחרת, לכו"ע אמרינן חזקה שליח עושה שליחותו בכל ענין אף בשל תורה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
66. ובמש"כ התוס' לפ"ז דבההיא דחולין נמי אינו חושש לשחוט ולתרום וכו', עמש"כ הרא"ש בסימן ג', והמל"מ בפ"ד מבכורות ה"א האריך הרבה אם ר"י והרא"ש אמרו דבר אחד או הוא ב' דרכים, עיי"ש, ואכמ"ל, - ועי' עוד בטור יו"ד סימן של"א שכתב דלדעת הרא"ש הוי חזקתו תרום, וכ"כ הרמ"א שם סל"ד, והאחרונים תמהו ע"ז טובא מסוגיית הגמ' בחולין דאין חזקתו תרום, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-67)
67. ויש להעיר, דאמנם מד' ר"ת מוכח דאינו מחלק בזה, אך בד' ש"ר שפסקו כרב נחמן לא מצינו שהוא מכח הוכחת ר"ת, ושפיר י"ל דמודו דלא אמרינן חזקה שליח עושה שליחותו כשלא יבא המשלח לידי איסור, אך י"ל דכל מה שהוצרך ר"י לחלק בזה, הוא כדי לישב לסוגיות הגמ' כרב ששת, אך להני קמאי דקי"ל כרב נחמן, אין מקור לחלק כן. [↑](#footnote-ref-68)
68. ועיי"ש שכתב דלל"ק דרב ששת מייתי מינה ראי' דאף בדאורייתא סמכינן על חזקה זו, ניחא, דמייתי מינה דחזקה זו עדיפא מרוב והויא כאנן סהדי, וע"כ ה"ז מועיל אף בדשיל"מ. [↑](#footnote-ref-69)
69. ובתשו' בית שלמה או"ח סימן ע"ג כתב, דאף דלדעת ר"נ לא אמרינן חזקה שליח עושה שליחותו בדבר שיש לו עיקר מה"ת, מ"מ לדידן דהוא פלוגתא דרבוותא אם קי"ל כר"נ או כר"ש, הרי דבאיסור דרבנן דיש לו עיקר מה"ת אזלינן לקולא דאמרינן חזקה שליח עושה שליחותו, דדינא דספיקא דרבנן לקולא הוא אף באיסור דרבנן דיש לו עיקר מה"ת. [↑](#footnote-ref-70)
70. אך הנה לקמן ל"ו א' מבו' להדיא דתחומין אין להן עיקר מה"ת, והרשב"א שם כתב בשם הראב"ד דאף אם תחומין י"ב מיל דאורייתא, מ"מ תחומין דאלפים אמה לא חשיבי כדבר שיש לו עיקר מה"ת, דאיסור תחומין דאלפים אמה אינו אטו תחומין די"ב מיל. [↑](#footnote-ref-71)
71. ויש להעיר בזה ממה שאמרו לקמן בסוגיין דבאילן העומד בעיבורה של עיר אפי' למעלה מי' עירובו עירוב, ופירשו הרשב"א והריטב"א דהוא משום דחשבינן כמו שיכול ליטלו משם, ונת' לקמן שם, והרי דל"ב שבפועל יהא יכול להביא העירוב אצלו, דא"כ ל"ה מהני מידי מה דלענין עירוב חשבי' לה כרה"י, שהרי מ"מ בפועל אינו יכול להביאו אצלו, וסגי במה שבדין הוא יכול להביאו אצלו, ולזה מהני הא דמקולי עירוב חשבינן לה כרה"י, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראשונים לקמן בסוגיין בשם הראב"ד דהא דלא גזרו על שבות ביה"ש, הוא רק לענין דעירובו עירוב, ונת' להלן, והרי דאף דבפועל אין בידו להביאו אצלו, מ"מ כיון דלא גזרו על שבות ביה"ש שיתבטל העירוב עי"ז, וחשבינן כמו שיכול להביאו אצלו, עירובו עירוב, וכ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לקמן ל"ו א', ויתבאר בעזה"י במקומו, - ולפ"ז לכאו' הי' בדין, דלמ"ד דסוף היום קונה עירוב, כיון דבשעת קניית העירוב הוא מותר מן הדין להביאו אצלו, אף דבפועל א"א לו להביאו אצלו מחמת ספק, יהא עירובו עירוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. וכתב די"מ דכיון דנתנו שם ע"ד ליטלו למחר חשיב כמשתמש באילן, ותמה ע"ז דהרי בנתינתו מער"ש ליכא איסורא, וגם בנטילתו בשבת ליכא איסורא, - עו"כ די"מ דכיון שנותנו שם לקנות לו שם בית, הו"ל משתמש באילן, ותמה ע"ז, דבשעה שקונה שביתה כבר כלו מעשיו ואינו משתמש באילן, ועוד דמ"ש מהא דמניחין נר ע"ג דקל בשבת אף דניח"ל שישתמר שם כל השבת, ועוד דלהדיא תניא לקמן בסוגיין דאף אם עירובו עירוב אסור ליטלו. [↑](#footnote-ref-73)
73. אמנם הנה המג"א בסימן ש"ה סי"ח פירש למש"כ השו"ע שם דמטעם צעב"ח פורקין משוי שעלי', דהיינו משום דאל"כ ה"ז אסור משום מוקצה, וכתב דלדעת הסוברים דטלטול בגופו שרי א"צ לטעם זה, ועיי"ש בביאוה"ל במה שעמד בזה, - ולפ"ד הר"ן הכא ניחא, דמה שהוצרך הרמב"ם לטעמא דצעב"ח, הוא משום דאל"כ אסור ליטול המשוי מן הבהמה משום דמשתמש בבע"ח. [↑](#footnote-ref-74)
74. אמנם למש"כ הב"י בסימן שמ"ב בדעת הטור שם דאף דלא התירו שבות ביה"ש אלא לצורך מצוה או דוחק, מ"מ שרי לעשר בביה"ש אם הי' טרוד, דהו"ל כשעת הדחק, ומתניתין דאין מעשרין את הודאי היא דלא כרבי, י"ל כן גם בדעת רש"י ותוס', ואין מקור מדבריהם דהותר שבות בביה"ש אף שלא לצורך מצוה, - אך יש ללמוד כן ממש"כ רש"י לקמן ע"ח ב' ד"ה ה"ג דעירובי חצירות לאו מצוה היא, ואפ"ה אמרו שם דלא גזרו על שבות ביה"ש לצורך עירובי חצירות, ויש לדחות למש"כ הב"י בסימן שצ"ד די"ל דעירובי חצירות חשיב כשעת הדחק, וע"כ לא גזרו בזה על השבות. [↑](#footnote-ref-75)
75. והמ"ב בסימן שמ"ב סק"ג כתב דהא דנחשב זה צורך מצוה, הוא משום דמתחילה אין מערבין עירובי תחומין אלא לדבר מצוה, ואם יהי' אסור להורידו ולהביאו אצלו לא יחול עירובו, והלכך צורך מצוה היא. [↑](#footnote-ref-76)
76. והריא"ז בפירקין ה"ג דין ד' כתב ג"כ דהא דלא גזרו על השבות ביה"ש הוא רק במקום עירוב, אך בדבריו משמע דלא התירו לצורך כל מצוה, אלא לצורך עירוב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-77)
77. ועיי"ש שכתב לפרש עוד דהוא משום דעיקר ספיקא דביה"ש הוא נוגע לאיסור תורה אם מותר לעשות בו מלאכה, ורק דעכשיו נתגלגל ונעשה הספק דרבנן, וע"כ אזלינן בספיקו לחומרא, כיון דבע"כ צריך להחמיר ולעשות ביה"ש כאילו הוא שבת ודאי. [↑](#footnote-ref-78)
78. ונתחדש בזה, דל"ב שיהא בידו להביא את העירוב לעיקר מקום שביתתו, אלא כל שיכול להביאו למקום שבכלל מקום שביתתו, סגי בהכי, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י לקמן ל"ד א' ד"ה אם למעלה מי', עיי"ש, אך החזו"א בכ"ד נקט לא כן בדעת רש"י, וצ"ע?. [↑](#footnote-ref-79)
79. ועד"ז נפ"מ בגונא דנתכוין לשבות רחוק מן העיבור ד' אמות, אך מקום שביתתו אינו רה"ר אלא כרמלית, דלדעת הרשב"א בכה"ג שפיר יהני העירוב, דחשבינן לכל העיר ועיבורה כרה"י לענין טלטול, ומ"מ מצי להוציא ממנה למקום שביתתו, דהוי מוציא מרה"י לכרמלית ולא גזרו ע"ז ביה"ש, ואי"ז תרתי דסתרי, אך לדעת רש"י גם בכה"ג לא יהני העירוב, דל"מ הא דמתא כמאן דמליא דמיא לדון כאילו יכול לטלטל העירוב ממקומו, וע"כ נמצא דאינו יכול להביא העירוב למקום שביתתו ול"מ העירוב.

    ומאידך נפ"מ בזה, בגונא דנתכוין לשבות ברה"י שבתוך העיבור, והניח עירובו רחוק מן העיבור ג' אמות, דלדעת רש"י בכה"ג שפיר יהני עירובו, כיון שיכול להביאו לתוך העיבור, והוי הוא ועירובו במקום א', כיון ששביתתו היא בכל העיבור, אך לדעת הרשב"א ל"מ עירובו בכה"ג, דכיון דהא דמתא כמאן דמליא דמיא הוא דחשבינן לה כרה"י לענין טלטול, הרי דבכה"ג ל"מ העירוב, משום דהו"ל כתרתי דסתרי, דאם העיר חשיבא כרה"י, אסור להביא עירובו מרה"ר לרה"י, ואם חשיבא כרה"ר, אסור להביא עירובו מן העיר למקום שביתתו, וע"ד מש"כ הרשב"א שם הלכה קמ"ג קמ"ד. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך הב"ח בסימן ת"ט כתב, דאין מכוון רש"י לפרש דאיירי כשהעיר מוקפת מחיצות, אלא ר"ל דהעיר היא קבועה ומוקפת ישוב מחיצות קבועין, לאפוקי יושבי צריפין, עיי"ש, ודבריו הם לפי גירסת הדפוסים בפירש"י דהעיר מוקפת ישוב מחיצות, עיי"ש, אך הריטב"א גריס בד' רש"י מוקפת מחיצות, וגם בכת"י הגיר' בד' רש"י מוקפת ישוב ומחיצות, ולפ"ז לא א"ש ד' הב"ח. [↑](#footnote-ref-81)
81. והגאו"י בסוגיין כתב עפי"ד רש"י, דעיר שאין לה מחיצות ל"ה כד' אמות אף למניח עירובו לתוכה, והשעה"צ בסימן ת"ח סקי"ג כתב דהחיי אדם בכלל ע"ו סי"א והבית מאיר בסימן ת"ה כתבו דבמניח עירובו בעיר אף שאינה מוקפת מחיצות הויא כד' אמות, ותמה ע"ד הגאו"י דמה ישיב על הראיות שהביא החיי אדם שם. [↑](#footnote-ref-82)
82. ומבו' בדבריו דלא גזרו בביה"ש על שבות דפחות פחות מד' אמות, - אך התוס' לקמן ל"ד א' ד"ה ואמאי כתבו בשם ר"י דגזרו על שבות זה בביה"ש, משום דבקל יבא לידי איסור דאורייתא, וכ"כ הרשב"א לקמן ל"ג ב' והריטב"א בסוגיין, והריטב"א כתב דבד' רש"י גופי' לקמן ל"ד א' מבו' כן, וכ"כ הרשב"א והריטב"א לקמן שם, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-83)
83. והתוס' כתבו בשם מהר"י דאפי' במופלג הרבה יכול להוליכו בב"א עד מקום שביתתו, דכיון דעוקרו מכרמלית שוב אינו מתחייב בהנחתו אלא משום שבות, - ורש"י שלא פירש כן, הוא לטעמי' בסוכה מ"ג א' ד"ה ויעבירנו דאף אם עקר מכרמלית והעביר ד' אמות ברה"ר חייב, עיי"ש, והתוס' שם הסכימו לד' רש"י בזה, והגרע"א בגהש"ס שם ובסוגיין רמז להעיר בסתירת דבריהם. [↑](#footnote-ref-84)
84. ובד' הריא"ז שם נתחדש, דאף במניח עירובו בעיבורה של עיר, ל"מ אלא אם הוא סמוך למקום שביתתו, ולא אמרינן דכיון דכל העיר ועיבורה כד' אמות, הוי כל העיר כמקום שביתתו, וא"צ שיהא עירובו אצלו, - אך לדעת רש"י דמהני הא דמתא כמאן דמליא דמיא דהוי שביתתו למעלה, ומהני העירוב המונח למעלה, לכאו' ה"נ כיון דכל העיר ועיבורה כד' אמות, הוי כמו ששביתתו בכל העיר, ומהני כשהניח את העירוב בעיר, ול"ב שיהא בידו להביאו למקום עיקר שביתתו. [↑](#footnote-ref-85)
85. ובטעם החיוב בזה, פירש הגרע"א בכ"ד דהוא מדין העברת ד' אמות ברה"ר, ונתחדש דל"ב שהיא העקירה וההנחה ברה"ר, וכ"כ המאירי בשבת צ"ז א', - אך החזו"א בסימן ס"ב סקי"ט סוף אות ג' הוכיח מד' התוס' בריש שבת דהוי מלאכה בפנ"ע כעין מושיט, וכ"נ למש"כ בתוס' הרא"ש בשבת ד' ב' דילפינן לה ממשא בני קהת, ומה"ט כתב הרא"ש שם דאינו חייב אלא במעביר, ולא במושיט וזורק, ובחי' הגרע"א לקמן נקט באמת דאף זורק חייב, וכ"כ באפיקי ים ח"ב סימן ל"ז, ועי' במכתבי החזו"א שנד' בחזו"א בסוגיין בזה, ועי' עוד בתוצאות חיים סימן א' שהאריך בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-86)
86. ולכאו' הטעם בזה, דהרי כל הא דד' אמותיו חשיבי מדרבנן כרה"י לענין טלטול, ההוא רק מכח ששביתתו שם, וע"כ כל שעירובו הוא מחוץ לד' אמותיו וא"א לו להביאו אלא מכח שד' אמותיו הם כרה"י, הרי אדרבה כיון שאין יכול להביאו למקום שביתתו אין שביתתו שם כלל ואין לו ד' אמות ואין ד' אמותיו כרה"י, דל"ש לומר שיחול דין רה"י על ד' אמות אלו, מכח שאם יחול עליהם דין רה"י יהא בידו להביא עירובו לשם, ומכח זה תהא שביתתו שם ויהיו אלו ד' אמות דשביתתו ויחול עליהם דין רה"י, ומשא"כ היכא דעירובו הוא בתוך ד' אמותיו, הרי דהגם דהוא למעלה באילן ול"מ ליטלו למקומו אלא מכח הא דד' אמותיו הם כרה"י, מ"מ כיון שהעירוב הוא בד' אמות אלו ושביתתו שם, שפיר יש לו ד' אמות, דאף דאיכא תנאי דבעי' שיהא יכול ליטלו ולאכלו, לזה מהני הא דאחר שיחול העירוב יהא בידו ליטלו ולאכלו, ואחר דיקנה עירובו חשבי' מדרבנן לד' אמותיו כרה"י ומצי ליטול העירוב מן האילן ללמטה. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיי"ש שהוכיח כן עוד, ממש"כ הרשב"א דכל שעירובו רחוק ח' אמות ל"מ, דלא התירו שבות דפחות פחות מד' אמות בביה"ש, והרי דאף דדעת רוב קמאי דמותר ליתן לחבירו וחבירו לחבירו, מ"מ אין עירובו עירוב, משום דאינו יכול להביאו לבדו. [↑](#footnote-ref-88)
88. ובפירש"י כתב ללמוד לזה מההיא דביצייתא דמישן, וזה מתפרש למש"כ בחי' הגר"ח בפי"ד משבת בדעתו, דהא דל"ה רה"י, אי"ז משום דרה"י בעיא מקום ד', וכמו שפירשו הראשונים שם בד' רש"י, אלא הוא משום דהו"ל מחיצה תלוי', דכיון דאין רחבן ד' מלמטה, אין על המחיצות למטה תורת מחיצות, וע"כ הו"ל מחיצה תלוי' דאינה מחיצה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-89)
89. והנה אמנם בחי' הריטב"א בשבת שם הביא בשם התוס' שפירשו לההיא דעמוד בע"א, וכ"כ בשיטה להר"נ שם, ולפי דבריהם ניחא, אך אי"ז מתישב בד' רש"י דבדבריו שם מבו' להיפך, דהא דעמוד וכו' הוי רה"י הוא אף כשאין בקצר שלו רוחב ג', דאין גדיים בוקעין בו משום שאין דרך להתחכך בו ולעבור תחת שיפועו שאינו אלא מעט, והריטב"א כתב בדעתו דהשיעור הוא בשיש בו רוחב טפח. [↑](#footnote-ref-90)
90. ולפי' זה נמצא דבע"כ דר' יהודה ס"ל כרבי דלא גזרו על שבות ביה"ש, וע"כ אף דע"ג הקורה הוי כרמלית, מ"מ עירובו עירוב, וזהו גם הא דפריך דכשאינה גבוהה י' מ"ט אין עירובו עירוב, הרי הוא ועירובו במקום א', וכמש"כ הריטב"א, והקר"א הק' ע"ז דמהא דס"ל לר' יהודה לעיל ל"א א' דאין מערבין לכהן טמא בתרומה טהורה, מוכח דס"ל דגזרו על שבות ביה"ש, דאל"כ מצי לערב לכהן טמא בתרומה טהורה, משום דמצי לאיתשולי עלי' ולהפריש מיני' ובי' בביה"ש, - אך לכאו' י"ל דר' יהודה ס"ל כב"ש דל"מ הא דמצי לאיתשולי, ואין מערבין אף לנזיר ביין, וי"ל עוד, דלעולם מהני הא דמצי לאיתשולי, ומערבין לכהן טמא בתרומה טהורה שיש בה יותר מכשיעור, דאף אחר שיפריש מיני' ובי' ישתייר בה מזון ב' סעודות, והא דקאמר מערבין לכהן טהור בתרומה טהורה, הוא משום דבכה"ג מהני בכל ענין אף אם אין בה אלא שיעור מצומצם. [↑](#footnote-ref-91)
91. והר"ח לטעמי' ל"ה מצי לפרש כפירש"י, שהרי דעתו דרבי לא ס"ל דחוקקין להשלים לענין רה"י דאורייתא, וע"כ בההיא דרבי שפיר ניחא הא דל"ה רה"י אף לריבר"י. [↑](#footnote-ref-92)
92. ובפירש"י כתב די"מ דהא דפריך כמאן דלא כר' יוסי קאי על נעץ קורה, ותמה עלייהו טובא, והריטב"א הוסיף לתמוה על דבריהם, ובסו"ד כתב די"ל דמכוון דבריהם הוא כפי' זה דהא דנעץ קורה גבוהה י' ורחבה ד' עירובו עירוב, הוא משום דלמטה אינו רחב ד', וע"ז פרכינן דכמאן דלא כריבר"י. [↑](#footnote-ref-93)
93. ונתחדש בדבריו דאף לדעת ריבר"י, לא תהא הכלכלה רה"י אלא ע"י דנימא חוקקין להשלים, ולא אמרינן דהויא רה"י משום דאי בעי מנח מידי ומשתמש, ועי' בחזו"א סימן ס"ב סקי"ג, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-94)
94. ונתחדש בזה, דכל הא דאמרינן גו"א בטרסקל, הוא משום הקנה שהטרסקל נעוץ בו, דמשום זה דנים את המחיצות כלפי המקום שלמטה, ובזה הוא דאמרינן דכ"ז הוא כשהקנה תחוב באמצעיתו. [↑](#footnote-ref-95)
95. והתוס' בסוד"ה ורבי, כתבו דגם כלכלה השוה לראשו של אילן, ל"ה רה"י אף לריבר"י, משום דלא הדרן מחיצתא, וצ"ע אם הוא מתישב לפי' זה בהא דהדרן מחיצתא. [↑](#footnote-ref-96)
96. ועד"ז כתב התור"פ לקמן בסוגיין סוד"ה א"ר זירא בטעם הא דלא פריך אמתניתין דנתנו באילן למטה מי' עירובו עירוב, עיי"ש, - אך התוס' לא עמדו כלל ע"ז, וכמדומה דלטעמייהו אזלי, דהתוס' לטעמייהו שנת' לעיל בדף מס' 6 בדעתם, דכל דחשיב דהאילן הוא ברשות שביתתו, חשיב הוא ועירובו במקום א', ל"ב כלל שיהא בידו ליטול את העירוב מהאילן, וע"כ ליכא למיפרך מידי מהתם, אך התור"פ לטעמי' שנת' לעיל שם דס"ל דאף אם האילן הוא ברשות שביתתו לא חשיב כהוא ועירובו במקום א' אלא אם יש בידו ליטול את העירוב מהאילן, דבעינן שיהא בידו להביא את העירוב לעיקר מקום שביתתו. [↑](#footnote-ref-97)
97. וצ"ע לדעת התוס' ודעימייהו דמהני גם מה דיכול להוליכו ביו"ט עצמו, דא"כ מה משני גזירה משום יו"ט לאחר השבת, הרי אף דאינו יכול להוליכו בביה"ש דמוצ"ש, אכתי הוא יכול להוליכו ביו"ט עצמו, - וצ"ל, דכל דבשעת קניית העירוב ל"מ להוליכו כלל, ל"מ הא דאח"כ יהא בידו להוליכו, אך כל דבשעת קניית העירוב מצי להוליכו, ואך דליכא שיהוי זמן להביאו אצלו, שפיר מהני הא דגם ביו"ט עצמו מצי להוליכו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-98)
98. והתורי"ד כתב דהא דגזרינן אטו יו"ט שאחר השבת, אי"ז משום דאסור להוליכו, וכנראה הוא משום דס"ל כדעת רש"י דלא גזרו על שבות דפחות פחות מד"א בביה"ש, אלא היינו דביו"ט שאחר השבת כשרוצה לערב בב' הימים, צריך להחשיך עליו בער"ש סמוך לחשיכה ולהניחו שם ובשבת צריך לו ללכת ולראות אם עירובו קיים, ואם אינו הולך ל"מ לסמוך ע"ז שמא נאכל עירובו, וע"כ אף ביו"ט שלפני השבת החמירו עליו שיוליכנו. [↑](#footnote-ref-99)
99. וזה לטעמי' דלא גזרו בביה"ש על שבות דפחות פחות מד' אמות, ולדעת התוס' וש"ר דגזרו ע"ז בביה"ש, צ"ל דאיירי כשאינו מרוחק מן הכותל ח' אמות, דשפיר מצי להביאו לתוך ד' אמותיו בהיתר גמור. [↑](#footnote-ref-100)
100. ומבו' מזה דל"ב שיהא בידו להביא את העירוב לעיקר מקום שביתתו, אלא כל שיכול להביאו למקום שבכלל מקום שביתתו, סגי בהכי, וזה כמש"נ בדעת רש"י לעיל ל"ב ב' דמה"ט הוא דמהני הא כשנתנו באילן למעלה מי"ט כשהוא בתוך ד' אמותיו, דכיון דהו"ל כרה"י ועולה עד לרקיע הוי מקום שביתתו אף למעלה וסגי במה שיכול לאכול את העירוב למעלה. [↑](#footnote-ref-101)
101. ולכאו' המכוון בזה, דלמעלה מי' דהוי רה"י, הוי רשות אחת עד הרקיע, אך למטה מי' דהוא כרמלית, ה"ה רשות חלוקה מרשות שביתתו שהיא רה"י, - ובעיקר מש"כ רש"י דלמטה מי' הוא כרמלית, הק' התוס' הרא"ש דהיאך הוי כרמלית בתוך המגדל, הרי יש לו מחיצות י', וכתב דשמא מירי כגון שאין הקירוי גבוה י', והו"ל כבית שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי' דאין מטלטלין בו אלא בד' אמות, - והחזו"א בסימן פ' בהערות לסוגיין הק' דמ"ט לא חשבינן כל ד"א של השביתה כרה"י וכדאמר לעיל ונמצא כל המגדל ברה"י ואפי' בהניח עירובו למטה מי' יהא עירוב, ולכאו' י"ל דכיון דנתכוין לשבות למעלה הוי הרה"י למעלה, ולא אמרינן רה"י יורדת עד לתהום היכא דיש תקרה מפסקת, וכאשר כן מצינו בדינא דבית שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי', דאף דעל גביו הוי רה"י, מ"מ בתוכו ל"ה רה"י, וה"נ הכא דכוותה, (דגם הכא הא דהוי כרמלית הוא מכח דינא דבית שאין בתוכו י', וכמש"כ התוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-102)
102. ומבו' בל' רש"י, דדינא דהוא במקום א' ועירובו במקום אחר דל"מ, הוא מכח דינא דסעודה הראוי', דבעינן שיהא העירוב ראוי לאכילה במקום השביתה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-103)
103. והתוס' כתבו ע"ז דצ"ע דכי נמי הוי רה"ר אם בכה"ג הוי מושיט, ודבריהם צ"ב רב, ועמש"כ בזה המהרש"א, ומש"כ ע"ז בקרני ראם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-104)
104. והרשב"א כתב דמה שפירש"י דאיירי כשהמגדל אצל הכותל, הוא משום דאל"כ אין יכול להביאו אצלו, דהו"ל מושיט מרה"י לרה"י דרך אויר רה"ר למעלה מי' דחייב, ועיי"ש שנחלק ע"ז דבכה"ג אי"ז מושיט, וכמש"כ לעיל ל"ג א', והריטב"א הוסיף דבכה"ג הו"ל כמושיט דרך רוחב רה"ר דלי"ב לחיוב מושיט, דחיוב מושיט הוא רק כשהיו שניהם בדיוטא אחת, אך כשהיו בב' דיוטאות לי"ב לחיוב מושיט, וכדתנן בר"פ הזורק. [↑](#footnote-ref-105)
105. ובזה מתישב משה"ק החזו"א בסימן פ' לדף ל"ג א' בהא דמשני הכא במגדל המסומר, דמ"ט ל"מ אף דיכול להביאו לתוך ד' אמות של שביתתו, והוכיח מזה דבעינן שיהא בידו להביאו למקום שביתתו עצמו, - אך הנה כבר נת' לעיל ל"ב ב' ול"ג א' דבד' רש"י ותוס' מבו' דסגי במה שיכול להביאו לתוך ד' אמות של שביתתו, והא דל"מ במגדל המסומר אף דיכול להביאו לתוך ד' אמות של שביתתו, הוא משום דכל ששבת במגדל אין לו ד' אמות חוץ למגדל, וכמש"כ הרשב"א והריטב"א, - ואמנם צ"ע אם הוא מתישב בד' רש"י שפירש בשנויא דמגדל ארוך, דהא דל"מ הוא משום דיוצא חוץ לד' אמות של מקום שביתתו, ולכאו' מבו' מזה דאף כששבת במגדל יש לו ד"א חוץ למגדל, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-106)
106. והתוס' כתבו דמזה נלמד דמי שקונה שביתה בראש המגדל כשהוא זקוף גם כשהוא מוטה שביתתו בראש המגדל, דאי נימא דכשהוא מוטה הויא שביתתו בארץ כנגד המקום שהי' שם ראש העליון בתחילה, א"כ ליכא נפ"מ במה שיצא ראש העליון בהטייתו חוץ לד' אמות, שהרי תשאר שביתתו במקום רגלי המגדל. [↑](#footnote-ref-107)
107. ובד' הבית מאיר בסימן ת"ט נראה דמפרש דמכוון הגמ' דאף אם אין הבור עמוק י' הוא רה"י, וזהו דפריך דא"כ ליכא רבותא אף בבור י', דבלא"ה נמי הוי רה"י, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-108)
108. ועיי"ש שכתב דהיינו אפי' כשהוא עמוק ק' אמה, ופשוט דלמד לזה מסוגיין דאמרו דאף בבור עמוק ק' אמה פשיטא דהוי רה"י משום דרה"י נחתא לתחת, - וי"ל דהרבותא דאפי' ק' אמה היינו דאינו משמש עם הרה"י וע"כ לא חשיב כחורי רה"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-109)
109. והביאוה"ל בסימן ת"ט ס"ג כתב דבדעת רש"י צ"ל דכיון דעצם המלאכה יש בו חיוב חטאת וקרוב שיעשנו, גזרו בו אף שיעשה שלא במתכוין. [↑](#footnote-ref-110)
110. וי"ל דלדעת רש"י מוכח דאיירי כשנתכוין לשבות חוץ למגדל, מהא דפרכינן בגמ' דהוא במקום א' ועירובו במקום אחר הוא, ולמשמעות ד' רש"י לעיל ל' ב' דלא חשיב כהוא במקום א' ועירובו במקום אחר, אלא כשלא נתכוין לשבות במקום העירוב, אך כל שנתכוין לשבות במקום העירוב, אף דאין בידו להגיע לשם, חשיב כהוא ועירובו במקום א', וע"כ כל הא דאין מערבין לכהן בביה"ק, הוא רק לדעת סומכוס, בע"כ דהכא איירי כשנתכוין לשבות חוץ למגדל. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך למש"כ הרשב"א והריטב"א והר"ן לקמן ל"ה א' דאף שבות דמשאצל"ג התירו בביה"ש, כ"ש דשבות דסותר שלא ע"מ לבנות שרי בביה"ש, ורק למש"כ התור"פ והמאירי שם דלא התירו בביה"ש שבות דמשאצל"ג, י"ל דה"נ לא התירו לשבות דסותר שלא ע"מ לבנות. [↑](#footnote-ref-112)
112. והב"י שם עמד ע"ד הרמב"ם בפ"א מעירובין הכ"ב דמבו' בדבריו דלא גזרו על שבות ביה"ש לצורך עירובי חצירות, דבעירובי חצירות מאי מצוה איכא, וכתב דאפשר דכיון דאם לא עירב אפשר לבוא לטלטל באיסור וכשמערב פורש מאיסור זה מצוה חשיבא, א"נ דחשיב שעת הדחק. [↑](#footnote-ref-113)
113. גם ראיתי לתמוה ע"ז מסוגיית הגמ' לקמן ע"ח ב' דמפורש דלא גזרו על שבות בביה"ש לצורך עירובי חצירות, והרשב"א והריטב"א שם כתבו דהוא משום דבעירובי חצירות איכא קצת מצוה ודרכי שלום, וקשיא כן גם ע"ד הב"י בסימן שצ"ד שתמה ע"ד הרמב"ם דלא גזרו על שבות בביה"ש לצורך עירובי חצירות, עיי"ש, ולא הביא דהוא מפורש כן בגמ', ועי' עוד בד' המ"מ והכס"מ בפכ"ד משבת ה"י שנחלקו בטעם הא דהותר עירובי חצירות בביה"ש, דהמ"מ כתב דהוא משום דהוי צורך מצוה, והכס"מ כתב (והביא כן מתשו' ברכת אברהם להר"א בן הרמב"ם סימן י"ד), דהוא משום דהוא טרוד ונחפז, והובא הפלוגתא בזה במג"א סימן רס"א סק"ו ובביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-114)
114. ובזה ניחא משה"ק האלי' רבה שם ע"ד הלבוש שכתב דעירובי חצירות חשיבי כמצוה דהותר שבות לצורך זה, ומאידך כתב דאם נמצא בשדה אין עירובו עירוב. [↑](#footnote-ref-115)
115. אך לכאו' י"ל בפשיטות, דמהא דתני דמודים חכמים לר"א, נלמד דלא התירו חכמים בעירובי חצירות טפי ממה שהתיר ר"א בעירובי תחומין, וכיון דבעירובי תחומין לא התיר ר"א אלא כשנמצא בעיר ולא כשנמצא בשדה, ה"נ בעירובי חצירות לא התירו חכמים כשנמצא בשדה, דרק כשנמצא בעיר דכל איסור הטלטול הוא מדין עירובי חצירות, הקילו לחשוב כמו שראוי לטלטלו, אך כשנמצא בשדה דהו"ל כרמלית, לא הקילו בכך, וע"כ שפיר כתב הטור דכל שנמצא בשדה אין עירובו עירוב, אך אכתי נפ"מ לדינא בהא דמודים חכמים לר"א, הוא בגונא דנמצא המפתח בבית אחר שלא עירב עמהם, (דבכה"ג אף אם נמצא בעיר אין עירובו עירוב, וכמש"כ הריטב"א), וכיון דכל האיסור לטלטלו הוא מדין עירובי חצירות, הרי דבעירובי חצירות כה"ג שפיר מהני העירוב, דבעירובי חצירות הקילו. [↑](#footnote-ref-116)
116. והנה הרשב"א והריטב"א שם הוסיפו, דגם ל"מ להביאו פחות פחות מד' אמות, דגזרו על שבות זה בביה"ש, ומבו' בדבריהם דאם הי' מצי להביאו בביה"ש הי' עירובו עירוב, אף דלא נמצא המפתח אלא בשבת, - וצ"ע דא"כ מ"ט ל"מ עירובו משום דיכול ליתנו לחבירו וכו', דאף דלא התיר ר"ש לזה אלא בתפילין, מ"מ לכאו' ודאי דיש להתיר לזה בביה"ש, דאם התירו שאר שבותים, כ"ש דיש להתיר לשבות זה דאף בשבת התירוהו בתפילין. [↑](#footnote-ref-117)
117. וצ"ב דהרי מודה ר"מ התם בשידה תיבה ומגדל שהן טהורין, ולא פליג אלא בעריבת בעה"ב שהיא מטלטלת במלואה, ומה מייתי הריטב"א מינה. [↑](#footnote-ref-118)
118. ונראה דמה שהוצרכו לה"ט הוא, משום דהי' מקום לומר דלא נתמעט כלי הבא במידה מהקישא דכלי עץ לשק, אלא מטומאת מגע, דע"ז קאי הך קרא דמקיש להו, אך מטומאת היסט לא נתמעטו, וע"ז הוא שכתבו, דאין היסט אלא בכלים שמטמאין בנגיעה, ונראה מזה דס"ל כדעת הסוברים דכלי הבא במידה דנטמא במדרס, דכיון דלא נתמעט כלי הבא במידה אלא מטומאת מגע, וכל הא דאינו נטמא בהיסט הוא משום דהיסט מדין נגיעה הוא, הרי דטומאת מדרס דאינה מדין נגיעה ושייכא אף בכלים שנתמעטו מטומאת מגע, הויא אף בכלי הבא במידה. [↑](#footnote-ref-119)
119. והתוס' הרא"ש רמז להוכיח דכלי הבא במידה אינו נטמא אף בהיסט, מהא דתנן בפ"ח דאהלות דכלי הבא במידה חוצץ בפני הטומאה, ואם הי' מקב"ט בהיסט, לא הי' חוצץ בפני הטומאה, - אך בדעת רש"י והרי"ד צ"ל דס"ל, דכל הא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, הוא רק כשהוא נטמא עכשיו באהל המת, אך כל שאינו נטמא באהל המת, אף שהוא נטמא בטומאה אחרת, ה"ה חוצץ בפני הטומאה, וע"כ שפיר חוצץ כלי הבא במידה בפני הטומאה, אף שהוא נטמא בהיסט הזב. [↑](#footnote-ref-120)
120. ובמרומי שדה בזבים פ"ד מ"ג תמה ע"ז מסוגיית הגמ' בב"ק י"ז ב', וכתב לפרש דהא דאינו טמא אי"ז משום דהו"ל ככח כחו, אלא משום דאפקי' רחמנא להיסט בל' מגע, כדילפינן לה מדכתיב וכל אשר יגע בו הזב. [↑](#footnote-ref-121)
121. ואמנם קשיא טובא ע"ז ממה שאמרו לקמן בנפל עליו גל, דלדעת רבי הוי עירוב, ולהדיא דהותר טלטול מוקצה בביה"ש, דהאיסור התם הוא משום טלטול האבנים, וכמו שפירש"י, ועמש"כ בזה במרומי שדה שם, וצ"ע, - ובדעת הר"ן שמא י"ל דחלוק הוא איסור טלטול מוקצה דעצים ואבנים לדידן, מאיסורא דר' נחמי', ורק איסורא דר' נחמי' הוא משום גזירת הוצאה, וצ"ע, - ועמש"כ עוד בענין זה דמוקצה בביה"ש בתשו' שבסו"ס עולת שלמה קדשים סימן ג'. [↑](#footnote-ref-122)
122. אך הבית מאיר בסימן שס"ה ס"ח פירש בתי' התוס', דלא דנו כלל דיקנה שביתה במקום שהניח את עירובו, אלא במקום שנתגלגל לשם, ועיי"ש שתמה ע"ז דכיון שיכול לילך ולהביאו למקום שהניחו למה לא יקנה השביתה במקום שהניח, כמו בהניחו באילן למטה מי' ונתכוין לשבות בעיקרו דקנה שביתה בעיקרו, וי"ל כמש"כ המהר"ל דהכא ל"ה דעתו לקנות שביתה במקום מסוים, אלא במקום שעירובו בו. [↑](#footnote-ref-123)
123. והנה אמנם לפ"ז בע"כ דאתיא מתניתין כרבי, אך בד' התוס' וש"ר משמע דאתיא מתניתין אף כרבנן, וזהו שכתבו דהא דנתגלגל חוץ לתחום אין עירובו עירוב הוא אף כרבי, ולא הוכיחו דבע"כ אתיא כרבי מהא דנתגלגל תוך התחום עירובו עירוב, וצ"ל בפשיטות דאיירי בנתגלגל חוץ לד' אמות ותוך ח' אמות, ושפיר הוא יכול להביא עירובו לתוך ד' אמותיו בהיתר גמור, - וי"ל עוד, דכל מה שנקטו הראשונים דיש לו לקנות שביתה במקום שהניח עירובו מתחילה, הוא רק בנתגלגל חוץ לתחום, דכיון דא"א שיקנה שביתה במקום שנתגלגל שם, אמרינן דדעתו לקנות שביתה במקום שהניח עירובו מתחילה, אך כשנתגלגל תוך התחום, ה"ה קונה שביתה במקום שנתגלגל שם, וכמש"כ המהר"ל, ולפ"ז אין ללמוד מד' המהר"ל דאף כשנתגלגל חוץ לתחום הוי הנידון שיקנה שביתה במקום שנתגלגל. [↑](#footnote-ref-124)
124. ואמנם בדעת הסוברים דאיבד שביתת ביתו מצינו ב' דרכים, דבפי' ריו"נ לקמן ס' א' מבו' דהוא משום דלא ניח"ל דליקני שביתה בביתו, ועיי"ש שכתב דל"ד להכא דנתגלגל עירובו ולא פשע, וכ"כ הראבי"ה בסימן שצ"ז, והאו"ז בסימן קס"ו בשם רשב"ט, אך בד' הראב"ן מבו' דהוא משום דבאמת חיילא שביתת עירובו אף דהוא חוץ לתחום, וע"כ איבד שביתת ביתו, וזה דלא כמו שנקטו ש"ר דלא מצי לקנות שביתה כשהוא חוץ לתחום, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-125)
125. והגאו"י עמד בהא דעבדינן צריכותא דאי תנא נפל עליו גל משום דמיכסי אבל נתגלגל וכו', ומ"ט הוצרכו לזה, הרי בהא דנתגלגל אין עירובו עירוב נתחדש דין בפנ"ע, דכל דהעירוב חוץ לתחום אינו עירוב, ול"ה שמעינן לזה מההיא דנפל עליו גל, - והעירו די"ל בזה לפמש"כ התוס' לעיל ל"ד ב' ד"ה והאמר דניח"ל לאוקמה למתניתין כרבנן, ולפ"ז י"ל דע"כ גם לא ניח"ל למעבד צריכותא רק אליבא דרבי. [↑](#footnote-ref-126)
126. ועיי"ש שהק', דמ"ט ל"מ לקנות שביתה במקום שנתגלגל ויש לו אלפים אמה חוץ מד' אמותיו, ואף שהוא עומד חוץ לאלפים וד' אמות מן העירוב, מ"מ כיון שהוא בתוך ד' אמות לתחום זה, בגונא דלא נתגלגל העירוב ח' אמות, הו"ל כיוצא באונס חוץ לתחומו דמותר לברור לו אותן ד' אמות לצד תחומו, והוי זה הבלעת תחומין דבאנוס שרי, - אך החזו"א בסימן ק"ט סקט"ז בתו"ד כתב דל"מ הבלעת תחומין דיקנה עי"ז שביתת עירובו, כ"ה דלא אמרינן הבלעת תחומין לקנות עי"ז שביתת ביתו, כמש"כ בשו"ע סימן ת"ה ס"ג ובמ"ב שם סק"ה בשם הגר"א, ועיי"ש בשעה"צ סק"ט, ועיי"ש בסק"ו שכתב דדעת הראב"ד דמהני הבלעת תחומין לקנות עי"ז שביתת עירובו, וכתב דלדעתו צ"ל דהא דתנן הכא דנתגלגל חוץ לתחום ומפרש רבא דהיינו חוץ לד' אמות, היינו אלפים וח' אמות חוץ למקומו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-127)
127. והתוס' הרא"ש כתב עוד, דמה שפירש"י דממ"נ כל היכא דקנה שביתה או בביתו או בעירובו לא מצי למיזל למשקלי', היינו אליבא דרבי כדפרישית, דלרבנן לא מצי למיקני שביתה כלל במקום עירובו כיון שרחוק יותר מאלפים מביתו, עכ"ד, ומבו' בדבריו שפירש בד' רש"י כדבריו, וצ"ב, דהרי לדבריו הא דל"ה עירוב הוא משום דאם יקנה העירוב נמצא שהוא עומד חוץ לתחום, ובפירש"י כתב דהוא משום דלא מצי למיזל למישקלי', גם צ"ע במש"כ דד' רש"י הם אליבא דרבי, דא"כ מ"ט באמת לא מצי למיזל למישקלי', וגם צ"ב במש"כ דלרבנן ל"ב לה"ט, הרי גם לרבנן הא דאין עירובו עירוב הוא משום דלא מצי למיזל למישקלי' כיון שרחוק יותר מאלפים מביתו. [↑](#footnote-ref-128)
128. ועיי"ש שדימה ד"ז למה שאמרו לקמן ע"ח ב' דשאני היכא דאיסור שבת גרם לו מהיכא דאיסור דבר אחר גרם לו, וזה לפ"מ שפירש הלבוש בסימן שע"ב סט"ו, ועד"ז כתב הגרע"א בתשו' מהדו"ק סימן י"ד, אך הרשב"א וש"ר לקמן שם פירשוה בע"א, ונת' במקומו, - ועיי"ש שכתב לפ"ז, דמה"ט אף למ"ד דעשאו לאילן סולם מותר, משום דלא גזרו על שבות ביה"ש, מ"מ היכא דא"א להביא עירובו לכאן מכח איסור דעירובי חצירות, ל"ה עירוב, וכ"כ העצי אלמוגים בסימן שע"ח סוסק"א, והגרע"א בתשו' שם, ונת' לקמן ע"ו א'. [↑](#footnote-ref-129)
129. וצ"ע דא"כ מ"ט אמרינן דהא דנתגלגלל לתוך ד' אמות עירובו עירוב משום דהנותן עירובו יש לו ד' אמות, הרי אף אם הנותן עירובו אין לו ד' אמות, מ"מ השובת במקומו יש לו ד' אמות, ונמצא דשפיר מצי להביא את עירובו שהוא בתוך אלפים וד' אמות ממקומו, ואין העירוב מחוץ לתחום ביתו. [↑](#footnote-ref-130)
130. וכ"כ בשבה"ל סימן צ"ט ובתניא רבתי סימן י"א בדין עירובי חצירות שנאכל משחשיכה, וכ"נ בחי' המאירי לקמן ע' א', עיי"ש, וכ"ה להדיא בפי' הר"י מלוניל בברכות ל"ט ב', וכתב דתליא בהפלוגתא אם אמרינן הואיל והותרה הותרה, - אמנם הנה ממש"כ הרמ"א בסימן שצ"ד ס"ב דמותר לכתחילה לאכול את העירוב משחשיכה, מבו' דאי"ז מדינא דהואיל והותרה הותרה, דבזה דעת הראב"ד שהביא הרשב"א לעיל ע"ט א' דאסור להביא עצמו לכתחילה לידי כך, והובא בשעה"צ סימן שע"ב סקצ"ז, וגם דכיון דהוא עומד לאכלו, הרי למש"כ הרמ"א בסימן שס"ה ס"ז לא אמרינן בכה"ג הואיל והותרה הותרה. [↑](#footnote-ref-131)
131. ובחי' המאירי לקמן פ"א ד"ה שאלו קצת מפרשים כתב די"א דבעירובי חצירות שנאכל הפת משחשיכה בטל העירוב, וכ"כ הרא"ה והמאירי והשטמ"ק בברכות ל"ט ב', ועיי"ש שכתב דהא דשאני מעירובי תחומין דאף אם נאכל משחשיכה מהני העירוב, הוא משום דשאני עירובי תחומין דמיקנא רשותא הוא, והואיל והי' קיים בשעת קני' והוא בין השמשות תו לא חיישינן לי', אבל בעירובי חצירות ושיתופי מבואות סילוקי רשותא הוא, וע"כ י"ל דדמי למבוי שניטלו קורותיו או לחייו דאסור, ולא אמרינן הואיל והותרה הותרה, משום דליכא מחיצות דהא נתבטלו הואיל ובטלו מכשיריהן, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועוד יש להעיר דאם כל הא דנאכל עירובו משחשיכה הוי עירוב הוא מדינא דהואיל והותרה הותרה, מ"ט לא מייתינן מינה לעיל י"ז א' דאמרינן הואיל והותרה הותרה. [↑](#footnote-ref-133)
133. ולמש"כ הנובי"ק אהע"ז סימן ל"ח ובצל"ח ביצה ג' ב', הרי דכה"ג לא חשיב כדשיל"מ, משום דיכול לילך בשבת ולילך במוצ"ש, וגם הגרע"א גופי' לעיל מינה כתב לדון דכה"ג לא חשיב כדשיל"מ, והוכיח דלא כן מד' הש"ך ביו"ד סימן ק"ב סק"ח, והוא מד' הרשב"א, וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן מ"ה ב', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-134)
134. והט"ז שם שם סק"ד כתב דלפ"ד הב"ח שם אם גלגל העירוב חוץ לתחומו במזיד אינו עירוב, ונחלק ע"ז דאף בכה"ג הוי עירוב, וכ"כ המ"ב שם סק"כ. [↑](#footnote-ref-135)
135. וצ"ע שהרי אדרבה מהא דאם נתגלגל חוץ לד"א ל"ה עירוב, חזינן דאף דאחר קנין העירוב הוי בתוך תחום עירובו, מ"מ ל"ה עירוב, וצ"ל דהא דבכה"ג ל"ה עירוב, הוא משום דאם הי' העירוב קונה במקום שנתגלגל הי' הוא חוץ לתחומו, וכמש"כ התוס'. [↑](#footnote-ref-136)
136. וראיתי לפרש בזה לפמש"כ התוס' הרא"ש לקמן ס' ב' בשם ה"ר אלחנן, דאף למ"ד דיש לו ח' אמות, היינו דוקא לאדם שלא קנה שביתה כגון מי שישן בדרך דילפינן ד' אמות דידי' משבו איש תחתיו אלו ד' אמות, וסברי רבנן דהני ד' אמות הוו דומיא דאלפים וכו' דיש לו לכל רוח, אבל בשובת ונותן עירובו אין לו אלא ד' אמות לכו"ע, עכ"ד, וכיון דב' דיני ד' אמות נינהו, הרי יש לחלק גם לפ"מ דקי"ל כר' יהודה דיש לו ד' אמות לרוח שיברור, דהיינו רק בדין ד' אמות באדם שלא קנה שביתה, ושמא זהו מכוון המ"מ. [↑](#footnote-ref-137)
137. וצ"ע דמ"ט בתרומה ונטמאת איכא נפקותא לדינא, הרי עכשיו ודאי טמאה היא, והספק הוא אם היתה טמאה בביה"ש, ובזה ליכא נפקותא כלל. [↑](#footnote-ref-138)
138. והנה אמנם התורי"ד בנדה ד' א' דר"מ מטהר אף ברה"י, דמספיקא לא מחזקינן טומאה, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דמטהר הוא משום דמוקמינן לי' אחזקתי', ושפיר רמינן דר"מ אדר"מ, - אך קשיא על דבריו מהא דתניא בתוספתא דהא דמטהר ר"מ הוא משום דספק טומאה ברה"ר טהור. [↑](#footnote-ref-139)
139. וזה דלא כמש"כ התוס' בחולין ט' ב' ד"ה התם ובנדה ב' א' ד"ה והלל, דטהרת ספק טומאה ברה"ר הואאף היכא דליכא חזקה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-140)
140. וצ"ל דהא דתניא בתוספתא דר"מ מטהר שספק טומאה ברה"ר טהור, לאו היינו דיש בזה לטהרת ספק טומאה ברה"ר, אלא היינו דלי"ב לטומאת ספק טומאה ברה"י, דאף דמדאורייתא אף ברה"י טהור, דלא גמרינן ספק דלמפרע מסוטה, מ"מ החמירו חכמים לטמאות ברה"י, וכדינא דכל הטומאות בשעת מציאתן, וכמש"כ התוס' הרא"ש בריש נדה לדון לפרש כן, וברה"ר דליכא לטומאת ספק טומאה ברה"ר, ה"ז טהור, וכ"כ הקה"י בסימן י"ד סק"ב, ועיי"ש במש"כ ע"ז. [↑](#footnote-ref-141)
141. ועי' עוד בד' התוס' בנדה ב' א' סוד"ה מעל"ע שכתבו דהא דמטהר ר"מ בנגע באחד בלילה הוא משום חזקה, ובפשוטו מבו' בדבריהם דלי"ב לטהרת ספק טומאה ברה"ר, והיינו כמש"כ שם לעיל מינה דבטומאת מעל"ע ליכא לטהרת רה"ר, משום דהשתא ודאי טמאה היא, או משום דהוי ספק ראי', וכל הא דמטהרינן הוא משום דמוקמינן לי' אחזקה, אך אינו מוכרח, דיש לפרש לדבריהם כמש"כ המהר"ם שם ב' ב' בביאור ד' התוס' שם, דכיון דאיכא חזקת טהרה כנגד חזקה דשעת מציאתן, הו"ל ספק, ומטהרינן מדינא דספק טומאה ברה"ר, (וכן פירש בביאור הגר"א לתוספתא דטהרות פ"ו). [↑](#footnote-ref-142)
142. והקה"י בסימן י"ג כתב בדעת רש"י דאזלינן בתר חזקת תחום ביתו, דהיינו משום דתחום ביתו הוא קונה ממילא בלא מעשה, וכשבאת לומר דחל העירוב, אתה "עוקרו" מכח חזקת תחום ביתו, וכל דאיכא ספק, הו"ל כספק נעקר כחו מתחום ביתו ספק לא נעשר, וזה חשיב כחזקה, דדמי לחזקה דרבה ביבמות ל' ב' דאשה זו בחזקת היתר לשוק עומדת. [↑](#footnote-ref-143)
143. וצ"ע דלכאו' הכא דמי להיכא דנאכל עירובו בביה"ש, ותליא בפלוגתת קמאי התם אם עירובו עירוב, ולדעת רש"י ודעימי' דעירובו עירוב שפיר יש להכשיר בכה"ג דנפל עלי' שרץ אחר תחילת ביה"ש, ולדעת התוס' ודעימי' דאין עירובו עירוב, יש לפסול אף כשנפל שרץ באמצע ביה"ש. [↑](#footnote-ref-144)
144. והוכיח כן מד' התוס' בכתובות כ"ו ב', ומד' הב"י ביו"ד סימן ל"ט בשם תשו' הר"י בן הרא"ש. [↑](#footnote-ref-145)
145. ובס' ספק דברי סופרים הביא דבשו"ע יו"ד סימן שצ"ז ס"ב מבו' לפ"מ שפירשו הט"ז והגר"א שם דגם בתו"ת אמרינן דספיקא דרבנן לקולא, ועיי"ש מש"כ עוד בזה, ומה שהביא שם מד' הרשב"א והריטב"א בכתובות כ"ו ב', לכאו' מבו' בדבריהם דכל הא דאוכל בתרומה דרבנן, הוא משום דלגבי זה מוקמינן לי' בחזקת אבהתא, ולפ"ז מבו' דכל דליכא חזקה לא מקילינן בספיקא דרבנן בתו"ת. [↑](#footnote-ref-146)
146. וצ"ע בהא דלא פסיקא להו להתוס' ד"ז, ומעיקרא נקטו דהו"ל כתו"ת בתרומה דרבנן דאזלינן בתר חזקה, וכן נקטו גם בתי' בתרא, ולכאו' כנים הדברים דכה"ג אין הנידון אלא על העירוב. [↑](#footnote-ref-147)
147. ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ב' פירש כן גם בד' התוס' בסוגיין ד"ה הכא בב' כיתי עדים, עיי"ש, ומתישב בדבריו קו' הגרע"א בגהש"ס ע"ד התוס'. [↑](#footnote-ref-148)
148. אך מד' תוס' הרשב"א נראה לפרש בזה, לפי משמעות ד' רש"י ותוס' בסוגיין, דהא דבתו"ת לא מוקמינן אחזקה, הוא משום דהכת שאומרת נטמא מוציאה מן החזקה, והיינו דאי"ז משום דל"מ חזקה להכריע בספיקא דתו"ת, אלא הוא משום דכל דאיכא כת דנטמאת יצאה מחזקתה, ובזה י"ל דאף למ"ד דבתו"ת אזלינן בתר חזקה, מ"מ כל דאיכא ריעותא בחזקה, מהניא הכת שאומרת נטמאת להוציאה מחזקתה לגמרי. [↑](#footnote-ref-149)
149. וכ"ה להדיא לפירש"י בהא דאמר רבא דהתם תרי חזקי לקולא, דמבו' דמעיקרא אמרינן דכל הא דמטהר ר"מ בנגע באחד בלילה, הוא משום דליכא התם תרי כתי עדים, והרי דלא מטהרינן בספק טומאה ברה"ר היכא דאיכא תרי ותרי. [↑](#footnote-ref-150)
150. אך הר"ש דלא ניח"ל בזה, אזיל לטעמי' שם מ"ז, דדינא דספק טומאה הוא אף בספק דלמפרע, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-151)
151. ובד' הריטב"א מבו' דהוא אף למ"ד דתו"ת ספיקא דאורייתא, דמ"מ מהני בזה ב' חזקות, אך הש"ש בש"ו פי"ז כתב דכל הא דמהני ב' חזקות הוא למ"ד דתו"ת ספיקא דרבנן, דבב' חזקות לא רצו חכמים להחמיר, אך למ"ד דתו"ת ספיקא דאורייתא דב' עדים מפקיעין מחזקה, הרי דכ"ה דהם מפקיעין מחזקה אחת, ה"נ הם מפקיעין מאלף חזקות, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ק ריש סימן קל"ו.

     והש"ש שם הוכיח כן מסוגיית הגמ' ביבמות ל"א א' דמבו' דבתו"ת ל"מ אף ב' חזקות, אך בדעת הריטב"א י"ל בפשיטות, דהרי התם רבה ורב יוסף קאמרי לה, ואינהו לטעמייהו דס"ל הכא דל"מ ב' חזקות בתו"ת, דרבא הוא דמשני דאף בנגע באחד בלילה מצי מיירי בתרי ותרי, ואפ"ה מטהר ר"מ, אך רבה ורב יוסף פליגי ע"ז, (וכאשר כ"כ הגרע"א שם, דבדברי רבה ורב יוסף משמע דבנגע באחד בלילה לא מיירי בתו"ת, דבתו"ת ל"ה מטהר ר"מ). [↑](#footnote-ref-152)
152. אך הריטב"א כתב דהא דבמקוה לא אזלינן בתר חזקת הטהרות, הוא משום דכיון דודאי נגע בהם פקעה חזקה מינייהו, ומבו' בדבריו דהכא לא מצינו למיתי עלה מכח כללא דודאי נגע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-153)
153. ועיי"ש שכתב ללמוד דגם ר"מ ס"ל דתרת"ל הוי ספק, מהא דמטהר במקוה שלא נמדד ונמצא חסר, וצ"ע, דהתם הרי טעמא דר"מ משום דתרת"ל הוי ספק, שהרי בכה"ג דלא נמדד המקוה ליכא אלא חזקה לטמא, אלא הוא משום דס"ל דמקילינן בספק דרבנן אף כנגד חזקה, ועד"ז צ"ע במש"כ השעה"מ בפ"ה מתרומות לתמוה על תי' קמא דהמחנ"א דלא אמרינן תרת"ל היכא דאי"ז חסר ואתאי, דאכתי תיקשי מהא דקאמר ר"מ דבטומאה קלה ספק טהור בגונא דספק טבל במ' סאה ונמצא חסר, אף דכיון דהוי תרת"ל חשיב כודאי, וצ"ע דהרי ר"מ מטהר אף בדליכא אלא חזקה לטמא, ומשום דמקילינן בספק דרבנן נגד חזקה, והיאך מצינו למילף מינה לדין תרתי לריעותא, וכבר תמה בזה המלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן ג'. [↑](#footnote-ref-154)
154. וראיתי להוסיף בזה, מש"כ בחי' הר"ן בנדה ג' א' דתרת"ל ל"ה ודאי ככל חזקה, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בתוס' הרא"ש שם, ולפ"ז שפיר י"ל דאכתי הו"ל בכלל ספיקא דרבנן ולקולא. [↑](#footnote-ref-155)
155. ובחי' הגרע"א שבס' וזאת ליהודה תמה ע"ז, דא"כ מ"ט מטמא ר' יוסי, הרי אף בטומאה דאורייתא כה"ג טהור, כיון דליכא ריעותא, ואם דאיירי במקוה שהוחזק להיות מימיו מתמעטין, א"כ אכתי תיקשי דמה פרכינן מינה, הרי שאני התם דליכא חזקה מעליא למקוה, ומשא"כ הכא, והניח בצע"ג. [↑](#footnote-ref-156)
156. וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל בסוגיין בד"ה א"ר ירמי', דהכא לא חשיב כתרת"ל, דאם חשיב כתרת"ל, א"כ מאי פרכינן דמ"ט דר"מ אם ס"ל דתחומין דרבנן, הרי שפיר י"ל דהוא משום דס"ל דתרת"ל הוי ודאי ולא הקילו בזה אף בדרבנן, וכ"נ גם בד' הרשב"א שפירש דמה שאמרו דהכא חדא חזקה היינו דאיכא חזקה לקולא וחזקה לחומרא, ומשמע דהו"ל ספק גמור, אף דר"מ ס"ל דתחומין דאורייתא, ולא חשבינן לה כתרת"ל. [↑](#footnote-ref-157)
157. וצ"ב דכיון דבדאורייתא כל דאיכא תרת"ל הוי זה ודאי, א"כ מאי פריך, הרי שפיר איכא למימר דאף בדרבנן הוי זה כודאי וע"כ מחמיר ר' יוסי בספיקו, ומהיכא פשיטא להגמ' דבדרבנן לא תלינן למימר חסר ואתאי ודממילא ל"ה אלא ספק ויש לנו להקל בספיקו. [↑](#footnote-ref-158)
158. וכ"כ הר"ש במקואות פ"ב מ"ג, והמל"מ בפ"י ממקואות ה"ו ד"ה ודע שראיתי להר"ש תמה ע"ז, דהיאך יתכן שהאדם יהי' טמא והטהרות יהיו טהורות, וכל מה שאמר ר' יוסי דספק לטמא טהור, הוא בספק נגע, אך בודאי נגע והאדם הוא טמא ודאי, היאך יתכן שהטהרות יהיו טהורות, וכן הק' בתשו' נובי"ק יו"ד סימן ס"ה, ועמש"כ בזה החזו"א באהע"ז סימן פ' סקכ"ט. [↑](#footnote-ref-159)
159. והיינו או כמש"כ הריטב"א בשם הר"מ בר שניאור דאזלינן בתר החזקה שעל שורש הספק, או כמש"כ הריטב"א גופי' דהוא משום דבודאי נגע לא אזלינן בתר חזקה. [↑](#footnote-ref-160)
160. ונתחדש בדבריו, דדינא דמקוה שנמדד ונמצא חסר דכל טהרות שנעשו על גביו טמאות משום דאיכא תרת"ל, הוא רק כשלא נמדד מזמן מרובה, אך כל שנמדד מזמן מועט לי"ב לדינא דתרת"ל, וכנראה דהיינו דבכה"ג מסתבר טפי לתלות שהי' כל החיסרון ברגע א', ע"י אדם שנטל מן המים וכיו"ב, ול"ה חסר ואתאי. [↑](#footnote-ref-161)
161. ולא מיבעיא לדעת התוס' הרא"ש דלא אזלינן כלל בתר חזקת תחום ביתו, וליכא הכא כלל חזקה לאיסור, אלא אף לדעת ש"ר דאזלינן בתר חזקת תחום ביתו, הרי מ"מ כיון דכנגד זה איכא לחזקת העירוב, הו"ל כספק השקול, וכל הא דמטמא ר' יוסי התם הוא משום דאיכא חזקת טומאה. [↑](#footnote-ref-162)
162. ולמש"כ השעה"מ ודעימי' דהכא איכא תרת"ל והא דמכשיר ר' יוסי הוא משום דבדרבנן הקילו לחשבו כספק, י"ל דזהו הא דפריך דקשיא דר' יוסי אדר' יוסי, שהרי אף במשנתינו איכא חזקה לאסור מדינא דתרת"ל, וי"ל דהא דפריך הכי, הוא משום דס"ד דגם התם איירי במקוה שנמדד ונמצא חסר, והא דמטמא ר' יוסי הוא משום דאיכא תרת"ל, וזהו דפריך דא"כ מ"ט הכא מכשר ר' יוסי, וע"ז משני דהתם ה"ט דר' יוסי דהעמד טמא על חזקתו וכו' ואיירי במקוה שלא נמדד, וליכא אלא חזקת טומאה, ומשא"כ הכא דאיכא חזקה כנגד חזקה, הרי דאף דהוי תרת"ל, הקילו בזה חכמים, ומתישב לפ"ז משה"ק התוס' דמ"ט לא משני דהרי חסר לפניך, ולהנ"ל הרי אדרבה מזה הוא דמקשינן, דכיון דהתם מטמא ר' יוסי משום דהרי חסר לפניך ואיכא תרת"ל, מ"ט הכא מכשיר ר' יוסי אף דאיכא תרת"ל. [↑](#footnote-ref-163)
163. וצ"ל לפ"ז, דאף דלהדיא תנן במקואות דטעמא דר' יוסי הוא משום דהוא בחזקת טומאה, מ"מ ס"ד דהיינו אף בדאיכא חזקה כנגד חזקה, דלא הקילו חכמים בספיקא דרבנן אלא בספק דעלמא דליכא חזקה לאיסור, אך בספק דאיכא חזקה לאיסור, הרי דהגם דאיכא כנגדה חזקה להיתר והוי חזקה נגד חזקה והדר הו"ל ספק, מ"מ כיון דאיכא חזקה המסייעת לאסור לא הקילו חכמים בספק זה, וגם י"ל דהוא משום דהו"ל כאיקבע איסורא, ובכה"ג לא שרינן בספיקא דרבנן, וכן נת' להלן בהערה בד' תשו' הרשב"א, - וי"ל עוד, דס"ד דהא דמטמא ר' יוסי אי"ז משום הכרעת החזקה שלא נטהר, דהרי איכא לחזקת המקוה כנגדה, אלא הוא משום דמעיקרא הי' טמא ובלא טבילה לא נטהר מטומאתו, ולא הקילו חכמים בספק אם נעשה ונתחדש מעשה המתיר, ודרך זו מתישבת גם לדעת הרא"ש דלא אזלינן כלל בתר חזקת תחום ביתו, ומ"מ פריך דמ"ט מכשיר ר' יוסי, דאף דהתם תנן דהא דמטמא ר' יוסי הוא משום דהוא בחזקת טומאה, היינו משום דלא הקילו חכמים בספק אם נתחדש מעשה המתיר, (וכ"ה משמעות ד' הרא"ש בפ"ב דידים מ"ד, שכתב דהא דמטמא ר' יוסי הוא משום דאין ספק מוציא מידי ודאי), וגם הכא איכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-164)
164. וצ"ע דהיאך מצינו למימר דמכשיר ר' יוסי אף בספק השקול, הרי להדיא תניא לקמן דאם עירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה ל"מ, והראשונים בכ"ד הוכיחו מזה דלא מכשר ר' יוסי אלא בדאיכא חזקה, ונת' להלן, וכנראה פירש הגרע"א דהא דהתם ל"ה עירוב, הוא משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, וכמש"כ המ"מ בפ"ו מעירובין הי"ג, וכ"נ בד' הגרע"א לקמן בסוגיין שפירש כן, במשה"ק על הא דפריך בפירות ספק נתקנו מבעו"י, ונת' להלן. [↑](#footnote-ref-165)
165. ובתשו' הרשב"א שם כתב דכל הא דמטמא ר' יוסי הוא משום דיש לו עיקר מה"ת והו"ל כספיקא דאורייתא ולחומרא, - אך כמדומה דדברי הרשב"א שם קיימי לפ"מ שפירש שם בד' השואל, דהא דלא מקילינן בספק דרבנן במקום חזקת איסור, אי"ז מכח הכרעת החזקה, אלא משום דאיקבע איסורא, וכמש"כ בתשו' משאת בנימין סימן ל"ח דד' הרשב"א שם קיימי על איקבע איסורא, ואכמ"ל, וזה הוא כדעת ר"ה בר חיננא, דלדעת רבא הא דמטמא ר' יוסי הוא מכח הכרעת החזקה, וע"ז כתב הרשב"א דהיינו רק משום דיש לו עיקר מה"ת והו"ל כספיקא דאורייתא ולחומרא, אך לדעת רבא א"צ לזה, אלא הא דמטמא ר' יוסי, הוא משום הכרעת החזקה המועלת לטמא אף בספק דרבנן, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-166)
166. אך צ"ע, דלדעת ר"ה בר חיננא דכל הא דמטמא ר' יוסי התם הוא משום דיש לו עיקר מה"ת, תיקשי דא"כ מ"ט מודה ר' יוסי בעירב בתרומה ספק טמאה, אף דתחומין אין לו עיקר מה"ת, - ושמא מודה ר"ה בר חיננא דאף באיסור שאין לו עיקר מה"ת לא מקילינן היכא דאיכא חזקה לאסור, וכל הא דמפליג בין היכא דיש עיקר מה"ת להיכא דאין עיקר מה"ת, הוא רק במקום דלא מצינו לאסור משום החזקה, וכמש"נ לעיל דס"ד דאיירי התם במקוה שנמדד דאיכא חזקה כנגד חזקה, ואפ"ה מטמא ר' יוסי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-167)
167. ולפ"ז מבו' דקי"ל כר' יוסי דלא מקילינן בספק דרבנן במקום חזקה, ועד"ז הוכיח השעה"מ בפ"י ממקואות כלל א' ממשה"ק הראשונים בכ"ד ע"ד רש"י דמהני עירובי תחומין בביה"ש, מהא דמודה ר' יוסי דל"מ ספק עירוב בדליכא חזקה, ועמש"כ ע"ז החזו"א באהע"ז סימן פ' סקכ"ח. [↑](#footnote-ref-168)
168. אך כבר העיר ע"ז בס' ישועת דוד או"ח, דלכאו' לפ"מ דקי"ל דבעינן סעודה הראוי' מבעו"י, אשר לפ"ז הא דל"מ בעירב בתרומה ספק טמאה הוא בתורת ודאי משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, הרי דמהא דאמרי' בברייתא דרק בכה"ג הוא דל"מ עירובו, משמע דכל דהוי סעודה הראוי' מבעו"י מהני עירובו בספק אף בלא חזקת הכשר, דאם לא מכשרינן ספק עירוב רק בדאיכא חזקה, א"כ הו"ל להבריייתא לאשמועי' רבותא טפי, דאף בדהוי סעודה הראוי' מבעו"י נמי ל"מ עירובו היכא דליכא חזקה, שהרי בהך גוונא דתרומה ספק טהורה ספק טמאה, מלבד מה דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, גם לי"ב חזקת הכשר, ומדאשמועינן הברייתא דל"מ עירובו בכה"ג והיינו משום דינא דבעי' סעודה הראוי' מבעו"י, מ' דאלמלי ה"ט הי' מהני עירובו, הגם דליכא חזקת הכשר, - וגם אי"ז מתישב בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' פ"כ דמפורש בדבריו דלפי האמת הא דל"מ עירב בתרומה ספק טמאה הוא משום דליכא חזקה, וכ"נ גם בל' הראשונים בשאר דוכתי. [↑](#footnote-ref-169)
169. אך בד' רש"י שפירש דאיירי כשנולד לה ספק קודם שהניחה, צ"ע, דא"כ מ"ט פירש דטעם הא דל"מ הוא משום דליכא חזקה, ולא פירש דהוא משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, וצ"ל שפירש כן לדעת ר"ש ב"ר יצחק דמיבע"ל בהיו לפניו ב' ככרות וכו' דמהני אף דליכא סעודה הראוי' מבעו"י, ולדעתו בע"כ דהא דמודה ר' יוסי בעירב בתרומה ספק טהורה ספק טמאה, הוא משום דליכא חזקה. [↑](#footnote-ref-170)
170. ובפי' ר"ח בן שמואל תמה על גירסא זו, דאם עירב בתרומה ספק נטמאת, ודאי דאינו עירוב, דבעינן סעודה הראוי' מבעו"י, ובדעת הר"ח צ"ל דאיירי כשנולד לנו עכשיו ספק אם נטמאת התרומה, ובזמן ביה"ש הי' הדבר יכול להתברר, וע"כ חשיב שפיר כסעודה הראוי' מבעו"י. [↑](#footnote-ref-171)
171. אך הנה הר"ן כתב דהא דלא פריך דמ"ש מפירות ספק נתקנו ספק לא נתקנו, הוא משום די"ל דבספק מבעו"י נתקנו או משחשיכה נתקנו עדיף, דאיכא למימר כיון דהשתא מתוקנין למפרע נמי מתוקנין, וזהו דפריך מתרומה, דכ"ה דהתם לא אמרינן דמדהשתא טמאה למפרע נמי טמאה, ואדרבה אמרינן דכיון דבשעה שעירב היתה טהורה מוקמינן לה אחזקתה, ה"נ בפירות בתר מעיקרא אית לן למיזל ולא בתר השתא, ולפ"ז מתישב קו' הגרע"א, דלעולם עיקר פירכת הגמ' היא משום דקים לן דלא מכשיר ר' יוסי בלא חזקה, וכדחזינן דל"מ בעירב בספק טהורה ספק טמאה, ואך דהומ"ל דהא דמכשרינן בעירב בפירות ספק נתקנו מבעו"י, הוא משום חזקה דהשתא, וע"ז שפיר פרכינן דמ"ש מעירב בתרומה דספק נטמאת מבעו"י דלא אזלינן בתר חזקה דהשתא אלא בתר חזקה דמעיקרא. [↑](#footnote-ref-172)
172. והתוס' שם הק' כן גם על גוונא שעירב מבעו"י ונאכל עירובו ביה"ש, וכ"ה בד' הרשב"א בעבוה"ק שער ה' רפט"ז, אך הרא"ש שם הק' רק מגוונא דעירב בביה"ש, וכ"ה להדיא בד' הריטב"א שם, ובד' הרשב"א והריטב"א לקמן ע"ו א', והמהרש"א שם כתב דפליגי אם בכה"ג דנאכל ביה"ש איכא חזקת עירוב, ונת' לעיל ל"ה ב'. [↑](#footnote-ref-173)
173. והשעה"מ בפ"י מקואות כללי ספק דרבנן כלל א' והאהעו"ז בשבת שם ובסוגיין כתבו, דאף דר' יוסי לא מכשיר בספק עירוב בלא חזקה, היינו משום דאזיל לטעמי' דמטמא בספק טבל, דס"ל דלא מקילינן בספק דרבנן במקום חזקה, וע"כ ה"נ הכא לא מקילינן בספק עירוב משום דאיכא חזקת תחום ביתו, אך לדידן דקי"ל כר"מ דמטהר בספק טבל, שפיר יש להכשיר בספק עירוב אף בלא חזקה, ושפיר מהני עירובי תחומין בביה"ש, וכ"כ הגרע"א במערכה שנד' לקמן ל"ח א', והמשכנות יעקב בסימן ק"ל, - אך בס' דברי חיים יו"ד סימן כ' העיר ע"ז, ממש"כ רש"י בשבת שם דהא דשניהם קנו עירוב הוא משום דהלכה כר' יוסי דספק עירוב כשר, ומשמע להדיא דר' יוסי גופי' מכשר בכה"ג, וי"ל. [↑](#footnote-ref-174)
174. ובס' ישועת דוד או"ח כתב לישב, דמש"כ רש"י דהא דל"מ עירוב בתרומה ספק טמאה הוא משום דליכא חזקה, הוא רק לפום הס"ד דל"ב סעודה הראוי' מבעו"י, אך לפ"מ דקי"ל דבעינן סעודה הראוי' מבעו"י, הרי דאדרבה מהא דתניא דכל הא דמודה ר' יוסי הוא בעירב בתרומה ספק טמאה, דל"ה סעודה הראוי' מבעו"י, לפירש"י דאיירי דקודם הנחת העירוב נולד לה ספק, בע"כ דכל דהוי סעודה הראוי' מבעו"י מכשיר ר' יוסי אף בדליכא חזקה, וע"כ שפיר מכשרינן בעירוב בביה"ש, - ושמעתי לישב עוד, דספיקא דביה"ש חשיב כספיקא דדינא, ולא אזלינן בי' בתר חזקה, להסוברים דבספיקא דדינא לא אזלינן בתר חזקה, וע"כ שפיר מכשרינן בזה בספק עירוב אף בדליכא חזקה, דכל הא דלא מכשר ר' יוסי אלא בדאיכא חזקה, הוא משום דמוקמינן לי' בחזקת תחום ביתו וכמש"כ הרשב"א והריטב"א. [↑](#footnote-ref-175)
175. ולמש"כ הרשב"א בסוגיין דהא דל"מ עירב בתרומה ספק טמאה הוא משום דמוקמינן לי' בחזקת תחום ביתו, צ"ל דגם בעירובי חצירות איכא לה"ט, וצ"ע, ושמא לא אזיל הרשב"א שם עם דבריו הכא, שהרי גם חזר בו בדין עירב עירובי תחומין ונאכל ביה"ש, דלקמן ע"ו א' כתב דבכה"ג הוי עירוב, ובעבוה"ק כתב דל"ה עירוב, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-176)
176. והשעה"מ בפ"י ממקואות כללי ספק דרבנן כלל א' כתב דמש"כ הרשב"א דאף בעירובי חצירות ל"מ כשעירב בתרומה ספק טמאה, אי"ז משום דלא מכשרינן בספק עירוב אלא בדאיכא חזקה, אלא הוא משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, וכ"כ המלבושי יו"ט בדיני חזקות סימן ג', אך לכאו' אי"ז מתישב בל' הרשב"א שלפנינו בעבוה"ק שם, דמבו' להדיא דאיירי כשמספק"ל עכשיו אם עירב בתרומה טהורה או בתרומה טמאה, דהוי שפיר סעודה הראוי' מבעו"י, וכ"ה מבו' להדיא ממה שסיים הרשב"א, דלא קנה עירוב "עד שידע שעירב בתרומה טהורה", והרי דהא דל"מ אי"ז משום דאי"ז סעודה הראוי' מבעו"י, אלא משום דלא נודע שעירב בתרומה טהורה, וליכא חזקת הכשר עירוב. [↑](#footnote-ref-177)
177. וי"ל דלצד הספק דהכא מהני ול"ב סעודה הראוי' מבעו"י, הרי דהא דמודה ר' יוסי בעירב בתרומה ספק טמאה הוא משום דלא מכשר ר' יוסי אלא בדאיכא חזקה, - אך הנה לפ"ז נמצא דבאיבעיא זו תליא גם דין ספק עירוב לר' יוסי, אם הוא כשר אף בדליכא חזקה, ואי"ז במשמע. [↑](#footnote-ref-178)
178. ואמנם הראשונים שם פירשו דזהו מה שהשיבו ב"ש דהתם איכא סעודה הראוי' מבעו"י, דהוא משום דסוף היום קונה עירוב, אך ב"ה שהוכיחו מזה בע"כ דס"ל דלא סגי במה דראוי מבעו"י בשעת קניית העירוב, - ואמנם י"ל דב"ה ס"ל דתחילת היום קונה עירוב, אך לא משמע כן מד' הראשונים, דלא הוכיחו בסוגיין דתחילת היום קונה עירוב מההיא דב"ה, ושמא ס"ל דכיון דאף בסוף היום אסור לאכול משום תוספת יוהכ"פ, נמצא דבשעת קניית העירוב אי"ז סעודה הראוי' לגדולים, ולא ס"ל למש"כ הראשונים שם דסוף יום ההיתר קונה עירוב, ועי' בחזו"א שם שכתב דהוא דוחק. [↑](#footnote-ref-179)
179. ושמא י"ל בדעת רש"י, דאם מעיקרא לא הקדיש אלא לזמן, נמצא דגם בזמן קניית העירוב כבר הי' העירוב ראוי למחר, ובכה"ג שפיר הוי עירוב, דל"ב בדוקא שיהא ראוי לאכלו בביה"ש, וסגי במה דהוא ראוי בביה"ש לאכלו בשבת, וכל הא דל"ה עירוב הוא רק בגונא דהקדיש הקדש גמור וחיללו למחר על המעות, דבכה"ג הרי בשעת קניית העירוב אינו ראוי לאכלו אף בשבת, - ועי' בס' עולת שלמה קדשים בתשו' סימן ב' סק"א מש"כ בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-180)
180. ולכאו' זה דלא כמש"כ הריטב"א לעיל ל' ב' דהא דהשיבו ב"ש דהתם איכא סעודה הראוי' מבעו"י, הוא משום דסוף היום קונה עירוב, דלפ"ז מבו' דסגי בסוף היום לחודי', ול"ב לתחילת היום. [↑](#footnote-ref-181)
181. צ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ הר"ן לעיל ל' ב' דהא דהשיבו ב"ש דהתם איכא סעודה הראוי' מבעו"י, הוא משום דסוף היום קונה עירוב, דלפ"ז מבו' דסוף היום היינו קודם ביה"ש, ובשעה שהוא חול גמור, והתם אף הוי קודם זמן התוספת, וכמש"כ הר"ן שם. [↑](#footnote-ref-182)
182. וצ"ע היאך זה מתישב במה שאמרו לקמן ע"ו א' דאם עירב לאחד מבעו"י ונאכל בביה"ש ועירב לשני בביה"ש שניהם קנו עירוב, ודעת רש"י דאיירי בעירובי תחומין, ולא אמרינן דלמ"ד דסוף היום קונה עירוב קנה הראשון עירוב והשני לא קנה, ולמ"ד דתחילת היום קונה עירוב קנה השני עירוב והראשון לא קנה, וביותר תיקשי במש"כ הר"ן לקמן שם דספק עירובי תחומין ל"מ בדליכא חזקה, וע"כ השני לא קנה עירוב, ולכאו' למ"ד דתחילת היום קונה עירוב הדין נותן דיקנה השני עירוב, וגם למ"ד דסוף היום קונה עירוב, הרי דהא דהראשון קנה עירוב הוא בודאי, והר"ן שם כתב דהא דקנה עירוב הוא משום דהו"ל כספק נטמאת מבעו"י ספק נטמאת משחשיכה, - ועי' בישועת דוד או"ח סימן נ"ב במש"כ לישב בזה בד' רש"י, דמש"כ תחילת ביה"ש וסוף ביה"ש, היינו בביה"ש דזה נכנס וזה יוצא, וכיון דמספק"ל אימתי הוא ביה"ש זה, ע"כ שפיר אמרינן דשניהם קנו עירוב מספק, אך לכאו' אי"ז מתישב בד' הר"ן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-183)
183. ונתחדש בכל ד' הר"ן, דהא דבעינן שיהא יכול ליטול את העירוב, אי"ז תנאי בעלמא, אלא יש משך זמן לקניית העירוב, כשיעור הזמן שיכול ליטלו. [↑](#footnote-ref-184)
184. ואמנם בחי' בית מאיר פירש דבע"כ דאף להצד דכל ביה"ש הוא יום, מ"מ תחילת היום הוא בסוף ביה"ש, ופירש כן במש"כ התוס' לעיל דלא גזרו עד שיהא לילה ניכר וידוע, אך תמה ע"ז ממש"א רבא לקמן בההיא דלגין דאם תחילת היום קונה עירוב שפיר הוי עירוב, ולהנ"ל הרי שמא כל ביה"ש הוא לילה ובשעת קניית העירוב אכתי הוו הלגין טבו"י. [↑](#footnote-ref-185)
185. ומש"כ הגר"ח דגם לר' יהודה ור' נחמי' עיקר הביה"ש הוא זה נכנס וזה יוצא, אלא דמספק"ל אימתי הוא ביה"ש זה, כ"ה להדיא בתוס' הרא"ש שבת ל"ד ב', - אך הנה בפי' הר"ש בספ"ק דזבים מסיק דגם לר' יוסי דביה"ש כהרף עין מספק"ל אימתי הוי, ולפ"ז בע"כ דלר' יהודה ור' נחמי' עיקר ספיקא דביה"ש הוא בכל זמן ביה"ש, ומה"ט כתב הר"ש שם דלדידהו לא מספק"ל אלא שמא כולו יום או כולו לילה או חציו יום וחציו לילה, ואכמ"ל, - ומצינו בירושלמי בפ"ק דברכות ה"א דדעת דדעת ר' יוסי ור' אחא דביה"ש דר' יוסי הוא בסוף חצי מיל דר' נחמי', ודעת ר' חזקי' דכל הרף עין והרף עין שבחצי מיל דר' נחמי' ספק הוא, ופירש החרדים, דר' יוסי עצמו אינו יודע אימתי הוי אותו הרף עין בכל שיעור חצי מיל דר' נחמי', ולכאו' בע"כ לפ"ז דלר' נחמי' עיקר ספיקא דביה"ש הוא בכל זמן ביה"ש, דאל"כ מאי איכא בין ר' נחמי' לר' יוסי, וצ"ע.

     ומש"כ הגר"ח שם דכל הא דאמרינן דמספיקא לא נחתא קדושה, הוא רק באותו הרף עין, אך ספיקא דכל ביה"ש הוי ככל ספיקות דעלמא, לכאו' הוא היינו משום דספיקא דהכהרף עין הוי ספיקא דדינא בדינו של זמן זה דבעיקרו הוא מן היום ומן הלילה, ומספק"ל בדינו, וספיקא דכל ביה"ש, הוי ספק במציאות אימתי הוא זמן זה, ודמי לשאר ספיקות, - ועי' בגליונות חזו"א שם במשה"ק ע"ד הגר"ח בזה. [↑](#footnote-ref-186)
186. והשעה"מ בפ"א מיו"ט הכ"ד תמה על דבריהם, שהרי להדיא אמרו בשבת מ"ג א' ובביצה ל"ד ב' דטבל מוכן הוא אצל שבת שאם עבר ותיקנו מתוקן, ולא אמרינן בזה מיגו דאיתקצאי, וכ"ש הכא דאמר ה"ז תרומה לכשתחשך, דממילא נעשית תרומה ולא עבר על איסור דרבנן ומאתמול נמי דעתי' עילויה דבודאי לא אמרינן מיגו משום יום שעבר, ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א לקמן ל"ט א', ובתשו' בית אפרים חו"מ סימן ס"א, ובערול"נ סוכה י' ב', ובתשו' בית שלמה או"ח סימן ק"ד, ואכמ"ל.

     והעירו עוד בזה, דאף אם ה"ז אסור משום מוקצה, מ"מ לפ"מ דקי"ל כרבי דלא גזרו על שבות ביה"ש, ה"ז ראוי בביה"ש, דאף דלהצד דאי"ז מוקצה הוי זה טבל, הרי באותה שעה דכלפי שמיא גליא דהוא תחילת היום, כבר אי"ז טבל, וגם לי"ב איסור מוקצה דלא גזרו על שבות ביה"ש, ואי נימא דאין מערבין בדבר הראוי בשעת קניית העירוב ואסור בשבת, והיום חול ולמחר קדש שאני, משום דבשעת קניית העירוב ה"ה ראוי גם לשבת, ואח"כ מתחדש עליו ההקדש, ניחא. [↑](#footnote-ref-187)
187. והיינו דדינא דסעודה הראוי' מבעו"י הוא דככר שאינו ראוי לאכילה בזמן העירוב, ה"ה פסול בודאי לעירוב, והכא ידוע לנו דהלגין ראויין לאכילה בזמן העירוב, ואך דאין ידוע אימתי הוא זמן העירוב, ומשא"כ בב' ככרות דכל ככר אינה ראוי' לאכילה בזמן העירוב, ה"ה פסולה בודאי לעירוב, ול"מ הא דממ"נ אחת מן הככרות ראוי' לאכילה, אלא כל ככר פסולה לעירוב. [↑](#footnote-ref-188)
188. ועד"ז מבו' גם מהא דלרבנן דגזרו על שבות ביה"ש ל"מ עירובו כל דאיכא איסור שבות בהבאתו, והוא אף למ"ד דסוף היום קונה עירוב, ובשעת קניית העירוב הוא ראוי מן הדין להביאו, - ועד"ז מבו' גם ממש"א לעיל ל"ד א' דביו"ט שאחר השבת ל"מ עירובו כשאינו מוליכו למקום השביתה, והוא אף למ"ד דתחילת היום קונה עירוב, ובשעת קניית העירוב ראוי מן הדין להביאו למקום השביתה, אך אם בעינן שיהא בידו להביאו בביה"ש עצמו, אין להביא משם. [↑](#footnote-ref-189)
189. אך צ"ע דהרי חזינן דגם התם ל"ב שבפועל יהא בידו להביאו אצלו, וכאשר כ"ה מבו' ממה שפירשו הרשב"א והריטב"א דמהני הא דיש לו ד' אמות ורה"י עולה עד לרקיע, דחשבינן לה כרה"י דמותר להביא עירובו אצלו, אף דבפועל אסור להביאו, וכ"ה מבו' גם ממש"כ הראב"ד דהא דלא גזרו על שבות ביה"ש, הוא לענין דיהא עירובו עירוב, והרי דאף דבפועל ל"מ להביאו, מ"מ כיון דחשבינן דמן הדין יכול להביאו הוי עירוב, וא"כ מ"ט לא אמרינן דכיון דממ"נ בשעת קניית העירוב הוא יכול להביאו אצלו מן הדין הוי עירוב. [↑](#footnote-ref-190)
190. אך בד' האהעו"ז שם מבו' דמודה להך מילתא דכל דמספק א"א לו להביאו ל"ה עירוב, ולא קשיא לי' אלא דלהצד דביה"ש כולו לילה, נמצא דסוף היום הוא קודם ביה"ש, והי' בידו להביאו, עיי"ש, אך החזו"א בסימן פ' בהערות לעיל ל"ב ב' כתב דאף דסוף היום הוא קודם ביה"ש, מ"מ קשה לכוין סוף היום, וע"כ א"א לו להביאו בסוף היום ממש. [↑](#footnote-ref-191)
191. ולמש"כ המאיר לעולם ודעימי' דכל דממ"נ הוי עירוב שפיר דמי, ול"ד לב' ככרות דליכא ממ"נ על כל ככר בפנ"ע, ונת' בדף מס' 12 הרי דמה"ט הכא, כיון דממ"נ באותו רוח שהוא קונה עירובו הוא מותר לילך לשם, שפיר הוי עירוב. [↑](#footnote-ref-192)
192. והעירוני בזה לד' התורת גיטין בגיטין כ"ה ב' שכתב דבמתנה ע"מ שירצה אבא, מהני הא דרצה האב לברר דגם עכשיו הוא רוצה, וע"כ חיילי הגירושין מעכשיו אף למ"ד דכל האומר ע"מ לאו כאומר מעכשיו, וכ"כ גם בנתיה"מ סימן ס"א סק"ג, ועי' גם בשערי ישר ש"ז פי"ח ובחזו"א דמאי סימן ט"ז סוסק"א שכתבו עד"ז בדעת הרמב"ן והר"ן, וזה כמשמעות ד' רש"י. [↑](#footnote-ref-193)
193. וכתב דבכמה מקומות לא הושוו טעמים האלו, וראיתי לפרש דהיינו בכגון אחים שחלקו, דתלינן לה בדין ברירה, והתם הרי לא תלי כלל בדעתם. [↑](#footnote-ref-194)
194. ועי' עוד בד' התוס' בסוטה י"ח א' ד"ה חזר וחילקן ובתמורה ל' א' ד"ה ולישתרו במש"כ בטעם הא דלא שייכא ברירה בכל איסור המעורב בהיתר, ועי' גם בתו"י יומא נ"ה ב' ד"ה ונברור, ועי' בגל' הגרע"א ביו"ד סימן ט"ז סי"ב במה שנקט בביאור דברי התוס' בתמורה, ועמש"כ בזה בתשו' בית אפרים יו"ד סימן ע', ובחת"ס גיטין כ"ה ב', ובשערי ישר ש"ג פכ"ב, ובקוב"ש ח"ב סימן ל"ד, ובחזו"א דמאי סימן ט"ז סק"ט, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-195)
195. והתוס' הרא"ש כתב דהוצרך רש"י לפרש כן, דליכא למימר דאם בא למזרח שמא הי' בדעתו למערב, שהרי אם הוא במזרח העיר אינו יכול לבא במערבה משחשיכה, וכן אם הוא במערבה אינו יכול לבא במזרחה, ולא שייך הכא ברירה אלא גילוי מילתא בעלמא, ועיי"ש שכתב דבחולין י"ד פירש"י בע"א, ועמש"כ בזה התוס' הרא"ש בחולין שם והתוס' בביצה ל"ח א' והריטב"א בסוגיין. [↑](#footnote-ref-196)
196. ומשכח"ל לדעת הסוברים דא"צ שיהא העירוב במקום שביתתו, ומהני כשיכול להביאו לשם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-197)
197. והנתיה"מ בסימן ס"א סק"ג הוסיף לחדש, דבגונא דאפשר שיחול לכשיתברר, מצי חייל מעכשיו, וכל הא דאין ברירה הוא רק בדבר דא"א שיחול לכשיתברר, עיי"ש, ועמש"כ בזה בשערי חיים גיטין סימן מ"ח ענף א'. [↑](#footnote-ref-198)
198. ובשערי חיים גיטין סימן מ"ח ענף א' סק"ה דקדק מד' הרשב"א דבעינן שיאמר להדיא דתחול קניית העירוב לאחר שיבא החכם, אך אם אמר סתם אם בא חכם למזרח עירובי למזרח וכו' ולא התנה להדיא שיחול לכשיבורר, לא חייל העירוב אף שבא החכם מבעו"י, ואף דקניית העירוב היא בביה"ש, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-199)
199. והקה"י בסימן ט"ו סק"א כתב דכן דעת התוס' במנחות ע"ח ב' ד"ה ליקדשו, שכתבו דכשאמר על פ' חלות לקדשו מ' מתוך פ', קדשו מ', אף דאין ברירה, עיי"ש, - אך לכאו' כל הנידון אם למ"ד דאין ברירה חייל מספק או לא חייל כלל, הוא רק כשתלה הדבר במה שיתברר לבסוף, אף התם דלא תלה במה שיתברר, לכו"ע קדשו מ', וכ"כ החזו"א בדמאי סימן ט"ז סק"ט בביאור ד' התוס' שם, עיי"ש, ועד"ז ילה"ע במה שהביא הקה"י שם מד' היש"ש בס"פ הפרה בדיני ברירה, דס"ל דאף אם אין ברירה חיילא התרומה, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-200)
200. אך בדעת התוס' צ"ל, דאף דהתורה זיכתה לכהן לקבעם איזה עולה ואיזה חטאת, היינו רק בקנים של אשה אחת, אך בב' קנים של ב' נשים, אין ביד הכהן לקבוע דב' פרידות אלו הם עולה וב' פרידות אלו הם חטאת, שהרי אפשר דב' פרידות שקבע שהם עולה הם של אשה אחת, וב' הפרידות שקבע שהם של חטאת הם של אשה אחת, וע"כ תליא בדין ברירה, ובזה מתישב משה"ק התורי"ד עוד דאם זו היא הברירה מ"ט נקט ב' נשים, אפי' אשה אחת נמי, וכ"ה מבו' בד' המהר"י קורקוס בפ"ח מפסוהמ"ק ה"ח, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-201)
201. ועיי"ש שפירש דהא דפריך מעיקרא דתליא בדין ברירה, הוא משום דאיירי דהנשים לא ידעו בחלוקה עד לאחר כפרה, ואפ"ה אמרינן דהוברר הדבר דמתחילה לחלוקה זו היו עומדות, וזו מחלה חלק פרידה לחברתה וזו לחברתה וכל אחת ואחת נתכפרה בשלה, והיינו דאם ידעו בחלוקה קודם כפרה ל"ב לדין ברירה, כיון דהן מוחלות זל"ז על חלקן. [↑](#footnote-ref-202)
202. ויש שפירשו בדבריו דהוא כדעת רש"י דאף למ"ד דאין ברירה חיילא ההפרשה, ואך דאין ידוע על מה חל, וה"נ הכא חייל החילול על אחד מן הסלעים, אך לא נתפרש בזה מש"כ דבשעה שמעלה הסלע נאמר דזה הסלע שחילל עליו, ועמש"כ לפרש בזה באמרי בינה בתשו' סימן י"ב סק"ט, וגם אי"ז מתישב במש"כ בתו"ד דבב' לוגין א"א להתיר בלא ברירה, משום דנמצא אוכל "טבל", והרי דבלא ברירה לא חייל כלל, ועי' בחזו"א דמאי סימן ט"ז סקי"ב שתמה ע"ד המהר"י קורקוס. [↑](#footnote-ref-203)
203. והמרכה"מ שם הק' ע"ז, דהרמב"ם כתב הדינים לעתיד, ודין דאינו נוהג אלא בזה"ז מפרשו הרמב"ם להדיא, ועוד דהרמב"ם בפ"ז ממעשר ה"א כתב בסתמא דאין ברירה בהפרשת תרו"מ, וכן הק' החזו"א בדמאי סימן ט"ז סוסקי"ב. [↑](#footnote-ref-204)
204. אך הנתיה"מ שם כתב דהכא תלי בדין ברירה, משום דמיירי שרוצה לאכול תיכף הפירות, ונמצא דבשעת הבירור כבר נאכלו הפירות וא"א בחילול. [↑](#footnote-ref-205)
205. וצ"ע בדבריהם דהכא דקאמר רציתי אלך וכו', מהיכ"ת נימא דדעתו לתלות ברצונו של עכשיו, ולא לתלות ברצונו שיהא בשבת. [↑](#footnote-ref-206)
206. והמאירי שם נסתפק בדבר וכתב דשמא הא דאין ברירה הוא דוקא לחומרא ולא לקולא, ולא הוכיח כן מהא דבדרבנן יש ברירה, ונראה מזה דס"ל דהא דבדרבנן יש ברירה הוא בודאי, וכמו שנקט היש"ש. [↑](#footnote-ref-207)
207. ונראה מזה כדעת היש"ש דהא דבדרבנן אין ברירה היינו דכך תיקנו חכמים, דאי נימא דהוא משום דספיקא דרבנן לקולא, רחוק הדבר לומר דנידון התוס' הכא הוא בדין ספק דרבנן בדבר שעיקרו מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-208)
208. וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפ"א מתרומות ה"כ דאין ברירה בתרו"מ אף כשמירחם הגוי, וכתב הרדב"ז שם דכיון דאית להו עיקר מה"ת, אעג דחיובם מדבריהם לא אמרינן ברירה. [↑](#footnote-ref-209)
209. ולא זכינו לעמוד על ד' הראשונים, שהרי גם לשנויא דרבא דטעמא דר"ש דאסר בב' לוגין שאני עתיד להפריש הוא משום דבעינן שירי' ניכרין, הרי ר"מ פליג וס"ל דשרי לעשות כן, ובע"כ דר"מ ס"ל דל"ב שירי' ניכרין, או דס"ל דכל כה"ג חשיב כשירי' ניכרין, וא"כ מה הקשו התם על דינא דר"מ דאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש, וכתבו לישב לפי המסקנא דעירובין, הרי גם שנויא דרבא בעירובין שם, הוא רק בדעת ר"ש, אך בדעת ר"מ בע"כ דכה"ג מהני, - והקצוה"ח בסימן ס"א סק"א כתב בתו"ד, ז"ל, ונראה דודאי הלכתא הכי דבעינן ראשית שיהי' שירי' ניכרין, ומשו"ה ק"ל להרשב"א בחידושיו בדברי ר"מ דאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש הא אין שירי' ניכרין, ומתרץ דכיון דר"מ אית לי' ברירה וכשיפריש יהיו שירי' ניכרין, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-210)
210. והתוס' הרא"ש כתב דאם הוי טעמא משום ברירה, מצי לאיפלוגי בין תולה בדעת עצמו לתולה בדעת אחרים, דההיא דרמונים תולה בדעת אחרים הוא, והר"ן כתב דאם הוי טעמא משום ברירה י"ל דאף דר"ש לא סמיך על ברירה לקולא, מ"מ לחומרא חייש לברירה וע"כ אסר בב' רמונים. [↑](#footnote-ref-211)
211. אך הגרש"ש במערכת הקנינים סימן ט"ז פירש טעמא דמהר"י בע"א, עיי"ש, ועי' גם בחזו"א דמאי סימן ט"ז סק"ט ד"ה ומהר"י מפרש במש"כ לפרש בדעת מהר"י. [↑](#footnote-ref-212)
212. ולכאו' בד' רש"י בחולין יש מקום לפרש, דכשאומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש, אי"ז תנאי כלל, אלא הוא מסיים את הב' לוגין שהם אותם שהוא עתיד להפריש, וע"כ שפיר י"ל דאם אין ברירה ולא ידוע עכשיו איזה הם שהוא עתיד להפריש, חיילא ההפרשה בספק, גם י"ל דכיון דאמר "שאני עתיד" להפריש, לא תלה כלל במה שיפריש לבסוף, אלא במה שהוא עתיד עכשיו להפריש, (ובזה ניחא הא דבסלע שאעלה מן הכיס לא חייל כלל למ"ד דאין ברירה), אך אכתי לא נתישבו ד' המהר"י, דהכא הרי הו"ל תנאי דאם ירדו גשמים יהא זה תרומה על זה, וכל שלא ירדו גשמים ולא נתקיים התנאי, היאך אפשר שתחול התרומה, ועמש"כ הגרש"ש במערכת הקנינים סימן ט"ז ד"ה ולפ"ז יבואר וד"ה ולפמש"כ דברי מהר"י לישב בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-213)
213. וכ"ה מבו' גם בד' התוס' לעיל בסוגיין ד"ה ר' יוסי ור"ש, שכתבו דבההיא דגיטין עומד הדבר להתברר בודאי שהרי יחי' או ימות, אבל הכא יכול להיות שלא יבא לידי הפרשה, ומבו' דכל שלא בא לידי הפרשה לא נתברר הדבר, דאי נימא דכשלא בא לידי הפרשה נתברר דליכא ב' לוגין שאני עתיד להפריש, לכאו' דמי לההיא דגיטין. [↑](#footnote-ref-214)
214. ובתשו' נובי"ת או"ח סימן מ"ח כתב דכ"ז הוא כשעירב בראשון ברגליו, אך אם לא עירב בראשון כלל אסור לערב בשני ברגליו, אך החיי אדם בכלל ע"ז סל"ב צידד בדעת הרשב"א דאף כשלא עירב כלל בראשון מותר לערב בשני ברגליו, ועיי"ש במש"כ להקשות בזה, ועי' עוד בשעה"צ סימן תט"ז סק"ח שכתב דמד' הרשב"א בעבוה"ק משמע דאף אם לא עירב כלל בראשון מערב ברגליו בשני, - ועי' עוד בחי' המאירי לקמן בסוגיין שכתב להדיא דאף אם לא עירב כלל ברגליו בראשון, מערב ברגליו בשני. [↑](#footnote-ref-215)
215. וכן נקטו התוס' בסו"ד דמ"ד התם דמותר לקנות עירובי תחומין מיו"ט לחבירו ס"ל דמיקנא שביתה מותר, ובחי' הגרע"א תמה ע"ז, דהרי י"ל דטעמו הוא משום דממ"נ חד מינייהו חול, וכן הק' הקר"א והאו"ש בפ"ח מעירובין הי"ד. [↑](#footnote-ref-216)
216. ועיי"ש שפירשו דטעמא דרבנן דלי"ב משום הכנה, הוא משום דעירובי רשותא בעלמא הוא, ור"א ס"ל דגם בזה יש לאסור משום הכנה, והרשב"א הוסיף דהוא משום דבלא עירוב אסור וע"י עירוב זה שרי, וע"כ ה"ז מכין מיו"ט לשבת, אך התוס' פירשו דהטעם לומר דבעירובי חצירות ליכא משום הכנה הוא משום דביו"ט מותר להוציא מחצר לחצר, וצ"ב, ועמש"כ לפרש בזה בקה"י ביצה סימן י"ב. [↑](#footnote-ref-217)
217. והתוס' בסוגיין כתבו דאין לומר דהוא משום הכנה, שהרי אמרו בביצה שם דאין מניחין עירובי תחומין מיו"ט לחבירו, אע"פ דל"ש בזה הכנה דהא נולדה בזה מותרת בזה, - אך בדעת התוס' בביצה צ"ל דכל מה שאמרו התם דאין מניחין עירובי תחומין מיו"ט לחבירו, הוא בב' ימים טובים הסמוכים לשבת, וכמש"כ הקר"א בסוגיין, וכן האריך בזה הצל"ח בביצה שם ובנובי"ת או"ח סימן מ"ח, ושם כתב דאף לדעת הסוברים דהאיסור בזה הוא משום מיקנא שביתה, אין לאסור בב' ימים טובים שאין סמוכין לשבת, דממ"נ או דיום זה חול הוא ומותר לקנות בו שביתה, או דהיום השני חול הוא ואי"ז קנין שביתה כלל, - ועי' באו"ש בפ"ח מעירובין הי"ד בסו"ד במש"כ לישב בזה בע"א, ועיי"ש שתמה ע"ד הנוב"י שהתיר בזה, ולא הביא לד' התוס' בסוגיין שכתבו להדיא לאסור בזה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-218)
218. והעירו דלטעמייהו אזלי, דהתוס' לטעמייהו לעיל ל' ב' דמתניתין דשבת אתיא דלא כרבי, ובע"כ דהא דמערבין עירובי חצירות בביה"ש הוא משום דלי"ב שבות כלל, וכ"ה גם לדעת הרשב"א למש"כ לעיל בשם הראב"ד דאף לרבי לא הותר לעבור על שבות בביה"ש, אך להרמב"ם לטעמי' דמתניתין דשבת אתיא כרבי, ומשום דאף לרבי לא הותר שבות אלא לצורך מצוה או מתוך הדחק, שפיר י"ל דיש בעירובי חצירות בשבת משום שבות, והא דמערבין עירובי חצירות בביה"ש הוא מכח דינא דרבי דלא גזרו על שבות ביה"ש. [↑](#footnote-ref-219)
219. ולכאו' זה מתפרש טפי לדעת הרי"ף שכתב הר"ן בביצה י"ב א' בדעתו דאין עירובי חצירות כלל ביו"ט, וכ"נ בד' הרא"ש שם סימן י"ט, ובד' הרמב"ם בפ"ח מעירובין ה"ד, וכמש"כ הגר"א בסימן תקי"ח ס"א בדעתם, - אך הנה דעת הרשב"א גופי' בביצה שם ובעבוה"ק בית מועד שער ג' רפ"ז דאף ביו"ט בעינן עירובי חצירות להוצאת דברים שאינם לצורך היום, ועיי"ש בחידושיו שכתב דהא דאמר רבי דמערבין עירובי חצירות מיו"ט לשבת וכו' מפני וכו' ואי אתה אוסרו בדבר המותר לו, היינו בדברים שיש בהם צורך היום קצת, ונתחדש בזה דמכח הא דהוא דבר המותר לדברים שיש בהן צורך היום, מהני עירובי חצירות מיו"ט לשבת אף להתיר טלטול דברים שאין בהן צורך כלל. [↑](#footnote-ref-220)
220. ובחי' הגרע"א בסוגיין ובביצה שם תמה ע"ד התוס' בסוגיין שהוצרכו לפרש טעם אחר בדעת רבי, וכיון דרבי ס"ל דקדושה אחת הן, כמבו' לקמן בסוגיין, הרי מתפרש טעמא דרבי בפשיטות, וכמש"כ התוס' בביצה. [↑](#footnote-ref-221)
221. ובזה מתישב משה"ק התוס' דאמאי לא פריך לרב יהודה גופי' ממילתא דנפשי' דע"כ אית לי' הכנה, ולפ"ד הרשב"א ודעימי' ניחא, דאף דאית לי' הכנה בהכנה בידים, אך בהכנה דממילא י"ל דלית לי' הכנה, - ועי' בתוס' הרא"ש במש"כ בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-222)
222. אך בחי' המאירי לעיל בסוגיין נקט דאף אם לא עירב כלל בראשון, מערב ברגליו בשני, וכן צידד החיי אדם בכלל ע"ז סל"ב בדעת הרשב"א בעבוה"ק, וכן דקדק השעה"צ שם סק"ח מדבריו, אך בתשו' נובי"ת או"ח סימן מ"ח נקט גם בדעת הרשב"א, דאף דס"ל דאם כשעירב ברגליו בראשון לרוח אחת, מערב ברגליו בשני לרוח אחרת, מ"מ אם לא עירב כלל בראשון, אין מערב בשני, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-223)
223. אך הריטב"א לעיל במתניתין כתב דטעם האיסור בזה, הוא משום דכל שהוא עושה עירוב לכתחילה ביו"ט לשבת או ברגליו או בפת מוכחא מילתא שמכין מיו"ט לשבת, וכ"כ הרשב"א שם. [↑](#footnote-ref-224)
224. אך בהגו"צ במהד' עוז והדר הביאו דבדפו"ר ובפירש"י שעל הרי"ף ליתא ליבות אלו דבגולה קמיירי. [↑](#footnote-ref-225)
225. ומש"כ שם דרש"י לטעמי' אזיל דס"ל דאם לא באו עדים אלא למחר אין היום הראשון קדש, צ"ע, דהרי בכלל הא דהי' ירא שמא תתעבר הוא דהי' חושש שמא יבואו עדים מן המנחה ולמעלה ויעשו את היום השני קדש. [↑](#footnote-ref-226)
226. ובזה מתפרש דעת הבעה"מ בפ"ק דביצה דבזה"ז אין עושין ר"ה בא"י אלא יום א', והביא דכן דעת רבינו אפרים, והרמב"ן במלחמות הק' ע"ז, דא"כ מ"ט בחו"ל הוו ב' ימים טובים של ר"ה קדושה אחת אף בזה"ז, ועי' בחי' ר"נ בן הרמב"ן שם שפירש יותר לדבריו, ולהנ"ל ניחא, דהא דבא"י אין עושין אלא יום א', הוא משום דהו"ל כבאו עדים עד המנחה דהיום השני חול, וכמש"כ בחי' ר"נ שם, אך בחו"ל דעושין אף אם היום השני קדש מספיקא דיומא, הרי דלהצד דהיום השני קדש הוו ב' הימים קדושה אחת, ועי' בחזו"א סימן קל"א סוסק"ו דהרמב"ן דלא ניח"ל בזה הוא משום דס"ל דאף דבעיקר יו"ט שני אמרינן הזהרו במנהג אבותיכם, מ"מ לענין חומרת קדושה אחת לא שייך זה, והניח בצ"ע. [↑](#footnote-ref-227)
227. ובעיקר הך מילתא אם בגונא דלא באו עדים אלא למחר עושין את היום הראשון קדש, נחלקו הראשונים, דבד' רש"י וש"ר בסוגיין מבו', דכל הא דהיו עושין אותו היום קדש ולמחר קדש, הוא רק כשבאו עדים מן המנחה ולמעלה, אך כל שבאו העדים למחר, ל"ה לתקנה זו, אלא בכה"ג אמרינן דנתברר שהי' היום הראשון חול, ובד' הריטב"א מבו' דהיינו דרק כשבאו עדים מן המנחה ולמעלה שהיו יכולין לקדש את היום הראשון, הניחוהו בקדושתו, אך אם לא באו עדים ול"ה יכולין לקדשו, לא הניחוהו בקדושתו, אך בד' הרשב"א בביצה ה' ב' ד"ה א"ל אביי, מבו' דאף כשבאו העדים למחר, הוי אף היום הראשון קדש, וכ"ה מבו' גם בדבריו שם א' ד"ה אמר רבה, וכן נקט המהר"ם שי"ף שם, והשעה"מ שם כתב כן גם בד' התוס' שם סוד"ה מי לא מודה, אך עמש"נ להלן דלכאו' בד' התוס' שם לעיל מינה מבו' דלא כן, וצ"ע, ועי' באבנ"ז או"ח סימן תנ"א במש"כ באורך בענין זה. [↑](#footnote-ref-228)
228. והשעה"מ בפ"ח מעירובין כתב לפרש בזה בפשיטות, דכל הא דב' הימים הוו קדושה אחת, הוא רק להצד דלא באו עדים ביום ל', אך להצד דבאו עדים ביום ל' עד המנחה, הרי אין יום ל"א קדוש כלל, ונמצא דלענין נאכל עירוב אמרינן דממ"נ, דאם לא באו עדים ביום ל' הוו קדושה אחת, ואם באו עדים ביום ל' הרי הב' חול וא"צ עירוב, אך אין להתיר לבשל מזל"ז, דיש לחוש שמא עדים ביום ל' והיום השני חול ונמצא אופה מיו"ט לחול, - אך בדעת המג"א והגר"א דלא ניח"ל בזה, נראה דהוא כמש"נ לעיל דמסוגיית הגמ' בביצה כ"ב א' ומד' הרמב"ם בפ"י מאבל ה"י מבו' דמהני הא דקדושה אחת הן לחשוב דקדושת היום השני היא בודאי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-229)
229. והביאוה"ל שם הק' דהרי יום ראשון של ר"ה הוא ודאי קדש מה"ת, והיאך יהא מותר לבשל בו לצורך יו"ט שני דאינו אלא מדרבנן, וכתב דאפשר דכיון דגם במבשל מיו"ט לחול לי"ב איסור מדאורייתא משום הואיל, ואינו אסור אלא מדרבנן, לא אסרו בר"ה דשניהם קדושה אחת, דהם אמרו והם אמרו, וכתב דלפ"ז בגונא דליכא למימר הואיל, לכו"ע אסור לבשל מיו"ט ראשון של ר"ה ליו"ט שני, - ועי' בשעה"מ בפ"ח מעירובין ובקר"א בסוגיין שדנו לפרש דזהו טעמא דהשו"ע דאסור לבשל מיו"ט ראשון של ר"ה ליו"ט שני, דלגבי איסור בישול דאורייתא ל"מ הא דקדושה אחת הן. [↑](#footnote-ref-230)
230. והמג"א בסימן תרכ"ד סק"ז נסתפק לדעת הרמב"ם אם אף להקל הוו קדושה אחת, ובגל' הגרע"א שם כתב דמשמעות ד' הרמב"ם שם דמהני הא דקדושה אחת הן דאם נאכל עירובו באחד מהן יוצא עליו בשני, והרי דהוו קדושה אחת אף לקולא. [↑](#footnote-ref-231)
231. ולכאו' מבו' בדבריהם כדעת רש"י ודעימי' בסוגיין דהא דעושין אותו היום קדש ולמחר קדש הוא רק כשבאו עדים מן המנחה ולמעלה, ואם לא באו עדים אלא למחר ל"ה היום הראשון קדש, דאל"כ מ"ט הוצרכו לפרש דאיירי בגונא דבאו עדים סמוך לחשיכה, הרי גם בגונא דלא באו עדים כלל, אסרינן לעשות מלאכה סמוך לחשיכה, אף דידוע דכבר לא יבואו עדים. [↑](#footnote-ref-232)
232. החזו"א בסו"ס קל"ז עמד במש"כ רש"י דממ"נ אי ספק וכו', דהרי אין כאן ב' צדדים כלל, דודאי אין מקום לקדש יום שני אלא מחמת ספק דלמא לא נתקדש יום ראשון אלא שני, ואנו נוהגין קדושה אחת משום שמא באו עדים מן המנחה ולמעלה, - אך לכאו' מכוון ד' רש"י, דמה שעושין ב' ימים ר"ה, הוא גם משום ספק, איזה מהן יו"ט ואיזה מהן חול, דבזמן ביהמ"ק אם באו עדים קודם המנחה היו עושין את הראשון קדש והשני חול, ואם באו עדים למחר עושין את השני קדש והראשון חול, וגם משום הצד דשניהם קדש, דבזמן ביהמ"ק אם באו עדים אחר המנחה היו עושין את ב' הימים קדש, ולב' הצדדים צריך לברך זמן ביום השני. [↑](#footnote-ref-233)
233. אך לפמש"כ רש"י בביצה דהא דאף אחר תקנת ריב"ז ביצה אסורה, הוא משום דאם באו עדים מן המנחה ולמעלה אף שהיו מונים למועדות מן הראשון מ"מ היו עושין גם את השני קדש, לכאו' הי' בדין שלא יאמרו זמן ביום השני, ועמש"כ בזה החזו"א בסו"ס קל"ז. [↑](#footnote-ref-234)
234. אך בדבריו בפ"ו מיו"ט הי"ג - ט"ו מבו' דלא כן, שהרי כתב שם דבזה"ז אין מערבין בתנאי אף בב' ימים טובים של גלויות, ובע"כ דבב' ימים של ר"ה אין מערבין בתנאי אף בזמן שמקדשין ע"פ הראי'. [↑](#footnote-ref-235)
235. וכ"ה במ"ב סימן שצ"ד סק"ד דבב' ימים טובים הסמוכין לשבת ושכח ולא עירב מערב יו"ט, דמערב בב' הימים ומתנה, אינו מברך ע"ז. [↑](#footnote-ref-236)
236. אך שמעתי מהגרד"ל שליט"א שהק', דא"כ יש תקנה לערום לתרום, דיאמר אם ירדו גשמים יהא תרומה, ואח"כ יאמר אם לא ירדו גשמים יהא תרומה, דבכה"ג מן הדין א"א לברך על אחת מן ההפרשות, - ולכאו' בעכצ"ל דבאמת אסור לתרום בתנאי משום דאינו יכול לברך, ודינא דהכא דמתנה על הכלכלה הוא כשהוא צריך לאכול פירות אלו ביו"ט, דבכה"ג לא אסרו לתרום בלא ברכה, וכאשר מצינו עד"ז במ"ב בסימן שכ"ג סקל"ו ובביאוה"ל שם ס"ז, דלמש"כ המג"א שם דכשמערים וטובל בשבת אינו מברך, אסור לטבול בשבת אלא כשהוא צריך לכלי זה בשבת ואין לו כלי אחר. [↑](#footnote-ref-237)
237. והנה אמנם הצל"ח בברכות כ"ו ב' ול' ב' כתב דב' ימי ר"ח הוו קדושה אחת, מכח דינא דאם באו עדים מן המנחה ולמעלה, והביאו בגל' הגרע"א באו"ח סימן ק"ח למג"א סקט"ז, ועיי"ש שהביא פלוגתא בזה אם דינא דבאו עדים מן המנחה ולמעלה הוא בכל ר"ח, אך לא תיקשי ע"ז מהכא, דר' דוסא ס"ל כר' יהודה דאף דאם באו עדים וכו' מ"מ הוו ב' קדושות. [↑](#footnote-ref-238)
238. ובד' הרמב"ם בפ"ח מקידוה"ח ה"ד מבו' ג"כ דהא דעושין את יום ל' ר"ח הוא דין ודאי הואיל ומקצתו ר"ח, אך בדבריו משמע דהיינו רק בזמן שקובעין ע"פ החשבון, דע"פ החשבון הוי מקצתו ר"ח, אך בזמן שהיו מקדשין ע"פ הראי' ל"ה יום ל' קדוש, וכ"ה להדיא בד' רבינו חננאל שהביא בפי' רבינו בחיי בפר' בא, וכתב דזהו שאמר דוד ליהונתן מחר חדש, והוכיח מזה דמתחילה היו קובעין ע"פ החשבון, עיי"ש, ולפ"ז לא תיקשי מהכא, ועי' עוד בפסקי הריא"ז בספ"ק דר"ה שכתב דבימים הראשונים לא היו עושין ר"ח ב' ימים. [↑](#footnote-ref-239)
239. ולמש"כ הצל"ח דאף ב' ימים של ר"ח הוו קדושה אחת מכח הא דאם באו עדים וכו', ניחא דשפיר בעי למעבד צריכותא, והיינו דאי אשמועינן ר"ה הו"א דטעמא דרבנן אי"ז משום דקדושה אחת הן, אלא כדי דלא ליתי לזלזולי בי', אך בר"ח מותר להתנות, וזהו דקמ"ל דאף בר"ח אין להתנות משום דקדושה אחת הן, אך צ"ע דכבר מרישא דמתניתין שמעינן דלרבנן קדושה אחת הן, וא"כ הרי פשיטא דמה"ט גם אין להתנות. [↑](#footnote-ref-240)
240. וזה לפ"מ שנקט דבר"ח לא אמרינן דקדושה אחת הן, אך אף למש"כ הצל"ח דגם בר"ח הוי קדושה אחת, אכתי תיקשי דלי"ב להטעם השני דכדי שלא יזלזלו. [↑](#footnote-ref-241)
241. ובד' ר"פ בהגהת סמ"ק סימן קנ"א משמע, דרק על ראיית פירות חדשים אי"ז אלא רשות, אך על אכילתם חייב לברך, ועמד ע"ז האלי' רבה בסימן רכ"ה סק"ו [↑](#footnote-ref-242)
242. וצ"ב היאך מתפרש לפי דבריהם מה שאמרו בדין ברכת הזמן בר"ה ויוהכ"פ דרשות לא קמיבע"ל כי קמיבע"ל חובה. [↑](#footnote-ref-243)
243. כ"ה מבו' בד' הראב"ן בפירקין שפירש כן בד' רש"י, דכל עיקר הא דצריך שיטעום הוא כדי שלא יהא גנאי, אך בתשו' הר"ן סימן נ"ב פירש לד' רש"י בע"א, עיי"ש, והבית מאיר ביו"ד סימן רס"ה ס"ד עמד ע"ז דאי"ז מתישב בל' רש"י. [↑](#footnote-ref-244)
244. ופירשו דהיינו דאין חובת הכוס ליטלו בידו בלבד אלא צריך שיהנה ממנו וע"כ צריך שיטעום, והגר"ז בסימן ק"צ ס"ב הוסיף לפרש, דעיקר מה שהטעינו כוס הוא לשתות ממנו אחר אמירת אותו דבר שתהא אותה אמירה כעין שירה הנאמרת על היין שמנסכין ע"ג המזבח שהיא שתיית המזבח, אך כאן תהא נאמרת שירה על שתיית היין. [↑](#footnote-ref-245)
245. ובפירש"י בברכות מ"ב א' כתב דהא דיין גורם ברכה לעצמו היינו דבכמה מקומות הוא בא ומברכין עליו ואע"פ שלא היו צריכין לשתייתו, ולכאו' הוא כפירש"י בסוגיין דהוא דין בפנ"ע דמברכין עליו ואי"ז משום השתי', דלמש"כ בפירש"י בר"ה דהא דמברכין עליו הוא משום דצריך שיטעום, הרי כל הא דמברכין עליו הוא משום דצריכין לשתייתו, ואך דא"צ לשתותו אלא מכח דינא דהמברך צריך שיטעום. [↑](#footnote-ref-246)
246. וכ"נ גם מד' רבים מקמאי שכתבו דא"א להטעים לקטן שלא הגיע לחינוך משום דאכתי הוי ברכה לבטלה, וע"כ אין מברכין כלל על הכוס, והרי דא"א לברך על הכוס בלא לברך עליו בפה"ג, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-247)
247. ובתשו' חכם צבי סימן קס"ח פירש דהיינו, דאף הכא לא מצי ליתן אלא לבנו הקטן כדי לחנכו במצוות, וכ"ה משמעות ד' תלמיד הרשב"א, עיי"ש, וצ"ע דהכא כיון שהוא מחויב בברכה, דמי לברכת בפה"ג של קידוש היום שאמרו בר"ה שם דאע"פ שיצא מוציא, וכאשר כ"ה מבו' בתחילת דברי רש"י דבכל כוס של ברכה מהני שיטעום אחר, ומשמע להדיא דמהני אף ליתן לגדול אחר, והביאוה"ל בסימן ק"צ ס"ד תמה כן ע"ד החכם צבי, וכתב דמה שהביא מדברי רש"י המעיין שם ברש"י יראה שדבריו שם סתומים ומחוסרי הבנה אף לדבריו ומראש דבריו משמע לכאורה איפכא וא"כ אין להביא ראי' משם, וע' מש"כ בביאור דברי רש"י באפיקי ים ח"ב סי' ב' ובאשר לשלמה תנינא סי' א'. [↑](#footnote-ref-248)
248. שהרי לדעת רש"י הכא דינא דהמברך צריך שיטעום, הוא מכח שמברך בפה"ג, ולפ"ז מה שאמרו "המברך", אי"ז המברך ברכת הקידוש, אלא המברך ברכת בפה"ג, וכאשר כ"ה מתבאר גם מסוגיית הגמ' בברכות נ"ב א', וכמו שעמד ע"ז הרש"ש. [↑](#footnote-ref-249)
249. ועד"ז הוא גם למש"כ בתשו' הר"ן סימן נ"ב בביאור דברי רש"י, דמש"כ דהוי גנאי היינו דאם טועם אחר ואין טועם המברך עצמו הוי זה גנאי, וע"כ בעלמא בעינן שיטעם המברך עצמו, ורק הכא דא"א בענין אחר מהני שיטעם אחר, וזהו שהביא רש"י מהתם דלצורך חינוך שרי לברך אף אם אין הוא עצמו טועם ואף שיש בזה גנאי, וה"ה הכא דא"א בענין אחר שרי לברך וליתן לאחר לטעום. [↑](#footnote-ref-250)
250. ובזה מתפרש מש"כ הריבר"י דהכא ל"מ להמתין עד הלילה ולשתותו, כיון דצריך לשתותו לשם קידוש היום, והיינו לטעמי' דהא דהמברך צריך שיטעום הוא מדיני הכוס של ברכה, דלקיום דין ברכה על הכוס בעינן שיטעם מן הכוס, וע"כ היכא שהברכה הויא ברכת היום, בעינן שתהא הטעימה ביום זה, ול"מ מידי לטעום במוצאי יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-251)