איסור ב_נ במתה מאליה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / ענייני שחיטה / דף לג

חולין צא. היתר מתה מאליה לב"נ

**א. בד' התוס' והראשונים צא.-**

בתוס' צא. פרע להו בית השחיטה היינו נחירה שנצטוו על הנחירה.

משמע בתוס' בפשוטו שגם ב"נ אסור במתה מאליה אם לא ע"י נחירה, שהרי משמע דדוקא בסימנין בעי מדאמר פרע בית השחיטה.

אבל בבאר שבע בחידושיו פי' כוונת התוס' שצריך להמיתו כדי להוציאו מידי אבמה"ח, אבל לעולם מתה מאליה נמי שריא.

ובקה"י חולין-ט שכתב שכדבריו משמע בתו"ר שם שהוסיף שנצטוו על הנחירה להוציאו מידי אבמה"ח.

וע"ע ברשב"א ריטב"א ור"ן שם שכתבו דהא דקאמר פרע להם ביה"ש היינו שיראה להן שאינו אבמה"ח, וקרי ליה שחיטה דנחירתן זו היא שחיטתן, וכ"ז נראה כן.

אבל מ"מ צ"ע דא"כ אינו ענין להראות להם ביה"ש דוקא ומשמע דתלי דוקא בסימנין, וכבר העיר הגרי"פ בזה, ועיין יד יהודה כז-ב מש"כ לדחוק.

**ב. מקורות לאסור מתה מאליה-**

אבל הרבה אחרונים נקטו ד' התוס' כפשוטם שיש לאסור מתה מאליה לב"נ, וסייעו לזה מכמה דוכתי:

א. חולין צב: שלשים מצות קבלו עליהן ב"נ ואין מקיימין אלא שלשה וכו' וכתב רש"י ד"ה במקולין בשר המת בשר בהמה שמתה מעצמה, ולמד מזה הרמ"ע מפאנו מאמר חקור הדין ח"ג-כא שנאסר להם מתה מאליה.

אבל ביד יהודה כז-ב כתב דוודאי דין זה אינו וצל"פ כוונת רש"י שכך נצטוו בני נח שלא למכור בפרהסיא בשר בהמה שמתה מאליה [וצדד שזהו ג"כ כוונת התוס' צא. דהתם נמי פרהסיא הוה].

ב. עוד דקדק הגרי"פ כן מלשון הגמ' לג. עכו"ם דבנחירה סגי להו, משמעכ דעכ"פ בעי נחירה, וכבר כתב בקה"י דג"ז יל"ד עפי"ד תו"ר הנ"ל שהוא כדי להוציאה מידי אבמה"ח, וכדבריו הביא הגרי"פ מד' האשכול ג-טו שכתב לדחוק כן כוונת הגמ'.

ג. מקור גדול לכל הענין הביא הרמ"ע מפאנו מפסיקתא דר"כ פרשת נח דדרשינן כל רמש אשר הוא חי לכם יהיה לאכלה חי ולא מת[[1]](#footnote-2).

ד. עוד מקור לזה הסמיכו ע"ד הר"מ שבמדבר היו ישראל נוחרין כגויים משמע דבעי נחירה כמו במדבר דלהסכמת רוב אחרונים היה צריך נחירה לכה"פ, ואכ"מ, עיין מש"כ בענין אברי בשר נחירה.

**ג. ביאור הקרא דמכור לנכרי-**

אלא שהק' המפרש על הרמ"ע מפאנו היאך אמרה תורה גבי נבילה או מכור לנכרי ופשטיה דקרא איירי גם בנתנבלה מאליה ולא בשחיטתה [כש"כ רש"י עה"ת] והרי הוא מכשיל את הגוי בלפנ"ע?

ורצה לומר דקרא דנבילה כולל גם נתנבלה בשחיטה וגם מתה מאליה, ולא כתיב ואכלה אלא בנתקלקלה בשחיטה [ומש"כ רש"י דאיירי גם במתה מאליה הוא רק כלפי עיקר איסוה"נ שלה אבל באמת אסור לתת לנכרי לאוכלה משום לפנ"ע], ועיין בהגרי"פ מש"כ ע"ז, והביא שם מהתרגום שפי' לא תיכלון כל דמקלקלא בנכסתא וכו' משמע שהעמיד הכתוב רק בנתנבלה בשחיטתה.

הגרי"פ תירץ דקרא איירי בגוונא שאין בו משום לפנ"ע כגון חד עברא דנהרא.

בנאו"י-יא רצה לחדש דמצוה זו לב"נ נאמרה ולא לישראל א"כ אחר מת"ת אין הצווי אלא לישראל כמבואר סנהדרין נט., ולפי"ז נמצא דאחר מת"ת שפיר אין איסור לב"נ במתה מאליה, וכל ד' התוס' הוא גבי יוסף ואחיו דאיירי קודם מת"ת.

[וזה דלא כמו שהבין הגרי"פ דאף בזה"ז נוהג איסור זה עפ"י הגמ' לג. והר"מ].

**ד. היתר מפרכסת בנחירה-**

בפמ"ג בראש יוסף נתקשה ע"ד התוס' שאם ב"נ נמי בעי נחירה היה הדין נותן דנחירה מתרת לעכו"ם אבמה"ח כמו שחיטה בישראל, ומבואר לג. שאינו כן, ומכח זה דחק כד' הבא"ש.

והגרי"פ כתב דדוקא בשחיטה גזרה תורה שניתרת המפרכסת אבל בנחירה לא, עיי"ש באורך.

בנאו"י כתב עפ"י דרכו דדוקא קודם מת"ת נצטוו על הנחירה ובאמת יתכן דבאותו זמן היתה הנחירה מתרת, והביא כן ממהר"ל בתפארת ישראל פי"ט.

עפ"י דרכו באר ד' השטמ"ק ב"ק מא: בשם ר' ישעיה דאף ב"פ שניתר אגב אמו צריך לכה"פ נחירה אבל אם מת מאליו אסור.

ובאר הנאו"י דכיון שלא נשנתה בסיני הרי אחר מת"ת מצוה זו לישראל היא, וע"ז לא נאמר היתר של ב"פ ואכתי צריך נחירה ולא מתה מאליה.

ובעיקר ד' ר' ישעיה צריך להוסיף לבאר מ"ט אם מת במעי אמו ניתר בשחיטת האם?

וכבר האריך זה הגרי"פ שם (רנג.) ותירץ עפי"מ שהביא בהג"א פלוגתת הראשונים אם ב"ט חי טריפה ניתר אגב אמו, ואם הוא מת וודאי ניתר, וע"כ דבן ט' חי גרע, וכש"כ בחי' בכור שור לבאר דבבן ח' חשיב ממש חלק מאמו ובזה ניתר לגמרי כמו שחלבו ניתר דלא חשיב חי בפנ"ע כלל וכדחזינן דאף ר"מ מודה להיתר בן ח'.

משא"כ בן ט' חי לא חשיב כ"כ חלק מאמו וכל היתרו הוא משום דהוי כאילו נשחט ואם הוא טריפה ל"מ.

1. והרמ"ע מפאנו תמה מכ"ז ע"ד התוס' סנהדרין נו: שנראה מדבריהם דאף לפי"מ דדרשינן סנהדרין נו: אכל תאכל שנצטוה על אבמה"ח מ"מ הותר לו מתה מאליה, ועיין בהגרי"פ מש"כ לדחוק בזה.

   אבל בנאו"י-יא נקט שאדם הראשון לא נצטוה ע"ז רק נח שנאמר לו צווי זה דכל רמש וכו'. [↑](#footnote-ref-2)