38 מחיצת הכרם
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

אור ליום ו' עש"ק תרומה ב' דר"ח אדר תשע"ב

**א**

א] ב"ב ד"ב., כדתניא מחיצת הכרם שנפרצה אומר לו גדור, ופירש"י, ז"ל, אומר לו לבעל הכרם גדור אתה שלא יאסרו גפניך את תבואת השדה משום כלאים, עכ"ל, ומ' בדבריו דטעם הא דחייב בעל הכרם לגדור, הוא משום איסור כלאים.

אך התוס' כתבו, ז"ל, אומר לו גדור, פירוש לבעל הכרם והוא המזיק, דד' אמות שאמרו להרחיק הוא בשביל עבודת הכרם, עכ"ל, וכ"כ התורי"ד ורבינו יונה.

ב] והנה בדעת רש"י שלא פירש דהא דאומרין לו גדור הוא משום עבודת הכרם, בפשוטו הי' נ' דהוא משום דס"ל דאם כל חיובו לגדור הי' משום עבודת הכרם, לא הי' חייב באחריותו, שהרי כלפי איסור הכלאים אין הוא המזיק טפי מבעל השדה, ומצד איסור כלאים אין מוטל עליו לגדור יותר מעל חבירו, וע"כ גם אם הא דחייב באחריותו הוא משום הניחותא, לא תלי האיסור בהניחותא דידי' אלא בניחותא דתרוייהו, וע"כ בע"כ דגם לגבי איסור הכלאים חשיב הוא המזיק, דגפניו אוסרין את תבואת חבירו.

אך באמת נראה דאי"ז כן, ומה"ט נקטו התוס' ודעימייהו דסגי במה דחייב לגדור משום עבודת הכרם, דהרי אחר שמוטל על בעל הכרם לגדור משום עבודת הכרם, ואינו רשאי להשאיר גפניו שם בלא לגדור, תו ממילא גם לגבי ההיזק דכלאים אין מוטל לגדור אלא על בעל הכרם, דבעל התבואה לא חשיב כמזיק כלל, שהרי אין בעל הכרם רשאי להניח גפניו שם בלא גדר.

ולפ"ז הי' מקום לפרש בד' רש"י, דבאמת מודה לד' התוס' דעיקר הא דמוטל על בעל הכרם לגדור הוא משום עבודת הכרם, ומה שפירש שאומרין לו לגדור משום איסור כלאים, היינו משום דאחר דמוטל עליו לגדור משום עבודת הכרם, תו גם מוטל עליו לגדור משום כלאים, ומכח חיוב גדירה דמשום כלאים, הוא דהוא חייב באחריותו, וכנ"ל, אך אי"ז במשמעות סתימת ד' רש"י.

ג] וע"כ נראה בדעת רש"י דס"ל, דאם לגבי ההיזק דכלאים היו שניהם מזיקין, הי' מוטל על שניהם לגדור או שירחיק כל א' להרחיק ב' אמות, ולא הי' מוטל על בעל הכרם כל ההרחקה, דאף דלבעל הכרם איכא ב' מחייבים בהרחקה, ולבעל השדה ליכא אלא מחייב אחד, אי"ז טעם שנטיל את כל ההרחקה על בעל הכרם, אלא היו שניהם חייבין לגדור, וע"כ פירש דהא דאומרין לבעל הכרם לגדור לבדו, הוא משום דגם בהיזק הכלאים חשיב הוא עצמו המזיק.

וכ"נ מד' המאירי בסוגיין דהביא די"מ דלשניהם אומרים לגדור ועל המסרב הוא אומר שחייב באחריותו, וכ"ה גם בד' השטמ"ק ב"ק ד"ק: בשם הר"י מלוניל דאם יש ענבים בגפן על שניהם לבנות הגדר, ומבו' דבפועל מוטל על שניהם לגדור, ותיקשי שהרי בעל הכרם חייב לגדור לבדו משום עבודת הכרם, ובע"כ דהגם דבעל הכרם מחויב לגדור גם משום עבודת הכרם, מ"מ כיון דכלפי איסור כלאים הוו שניהם המזיקין, מוטל על שניהם לגדור.

ד] ובדעת התוס' ודעימייהו דפליגי ע"ז וס"ל דמוטל על בעל הכרם לגדור לבדו, ולא אמרינן דכיון דמשום כלאים שניהם מזיקין זא"ז, מוטל על שניהם לגדור, בפשוטו הי' נראה דהוא משום דס"ל דאף אם ירחיק בעל השדה את זרעיו, עדיין מוטל על בעל הכרם להרחיק ד' אמות או לגדור כדי שלא יכניס מחרישתו לקרקע חבירו, וכיון שכן אין בעל השדה מחויב להרחיק כלל, שהרי בלא"ה צריך בעל הכרם להרחיק, ואם ירחיק בעל הכרם תו א"צ בעל השדה להרחיק.

ובדעת רש"י ודעימי' דפליגי, נ' פשוט לפמש"נ במק"א מד' רוב הראשונים, דכל חיוב ההרחקה מפני עבודת הכרם, הוא רק בשיזיק ע"י כניסתו לשדה חבירו לזרעיו או לאילנותיו, אך כל שאינו מזיק בכך לחבירו, הרי דהגם דאסור להכניס מחרישתו לשדה חבירו, מ"מ לא נתחייב משום כך להרחיק את אילנותיו, ולפ"ז הרי נמצא דאם הי' בעל התבואה מרחיק את תבואתו ב' אמות, לא הי' בעל הגפנים צריך להרחיקן אלא ב' אמות, שהרי א"א לבעל התבואה לזרוע באותם ב' אמות, משום דאוסר את הגפנים משום כלאים, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דגם חיוב ההרחקה דמשום כלאים מוטל על בעל הכרם.

ולפ"ז הדר צ"ב דעת התוס' ודעימייהו דס"ל דהא דמוטל בעל הכרם לגדור הוא משום עבודת הכרם, ומ"ט לא אמרינן דאדרבה כיון דהוו שניהם מזיקין לגבי כלאים, יהא מוטל על שניהם לגדור, והרי בד' רבינו יונה לקמן דכ"ו. מבו' ג"כ דאין חייב להרחיק משום עבודת הכרם, רק משום שחבירו זורע שם, עיי"ש.

ה] ונ' דיל"פ בזה בדעת התוס' בחד מתרי גווני, חדא, דבמקום ששניהם מזיקין יחד בהיזק אחד, לאו היינו דמוטל על כל א' להרחיק כל ההרחקה והן חולקין ביניהן, אלא היינו דמעיקרא מוטל על שניהם להרחיק יחד בשותפות, ולפ"ז י"ל דע"כ כל דמלבד זה מזיק אחד מהן בהיזק א' לבדו, הדין נותן שיהא מוטל עליו להרחיק לבדו, דכיון דמשום ההיזק המשותף אין לחייב א' מהן יותר מחבירו, אין בזה לפטרו מחיובו להרחיק משום ההיזק שמזיק לבדו, ודו"ק.[[1]](#footnote-2)

וי"ל עוד בזה, דלעולם חיוב ההרחקה משום עבודת הכרם הוא חיוב מוקדם לחיוב ההרחקה משום כלאים, דהנזק דמשום עבודת הכרם הוא מיד בנטיעת האילנות, ואילו הנזק דכלאים הוא רק כשהוסיף מאתים, וע"כ הגם דגם משום כלאים הוא חייב להרחיק מיד, מ"מ כיון דבסיבת חיוב ההרחקה קדים חיוב ההרחקה משום עבודת הכרם, ע"כ מוטלת כל ההרחקה על בעל הכרם, וצ"ע בסברא זו.

**ב**

ו] ובעיקר ד' רש"י דחייב בעל הכרם להרחיק משום איסור כלאים, צ"ע דכלפי איסור כלאים מ"ט חשיב בעל הכרם מזיק טפי מבעל התבואה, הרי כ"ה דגפניו של זה אוסרין את תבואתו של זה, ה"נ תבואתו של זה אוסרת את גפניו של זה.

ובשטמ"ק ב"ק ד"ק: כתב בשם רבינו יהונתן והרמ"ה דאיירי כשאין ענבים בגפן, ואין נאסרין אלא הזרעים, וע"כ בעל הגפנים הוא המזיק, ועליו להרחיק את עצמו.

וראיתי בשיעורי הגר"ש שתמה בזה, דהגם דאין נאסרין אלא הזרעים, אך הרי גם איסור הזרעים נעשה ע"י שניהם, וא"כ הגם דעל בעל הזרעים ליכא חיוב הרחקה, מ"מ מ"ט חייב בעל הכרם להרחיק כל ההרחקה לבדו, הרי ההיזק אינו נעשה על ידו לבדו, אלא ע"י שניהם.

אך באמת מצינו דכוותה בהרחקת החרדל מן הדבורים, דהגם דההיזק נעשה ע"י הדבורים שאוכלות את החרדל, מ"מ צריך בעל החרדל להרחיק, וה"נ הכא דכוותה, כיון דנאסרין הזרעים בתערובת הגפנים, איכא חיוב הרחקה על בעל הגפנים לבדו.

ז] ובחי' הרשב"א כתב, ז"ל, ואפי' לר"י דאמר על הניזק להרחיק את עצמו, הא מודה הוא בגירי דעל המזיק להרחיק את עצמו, והכא נמי גירי נינהו וטפי מגירי, דמשום ערבוב גפניו שמתערבין עם תבואתו של זה הוא שנאסרה התבואה, עכ"ל, ונ' לדעתו דאיירי אף בשיש ענבים בכרם, דמ"מ חשיב בעל הכרם לבדו כמזיק, כיון דהא דאיכא איסור כלאים בריחוק פחות מד' אמות, הוא משום דמקום הכרם הוא ד' אמות, ע"כ לעולם חשיב דהגפנים הן המזיקין, שהן באים לתבואה ואוסרין אותה.

ח] וטעם חדש בזה מצינו בד' המאירי שכתב, ז"ל, ויש שפירש הטעם מפני שסתם שדות לזריעה הם עומדים והנוטע הוא המשנה, עכ"ל, ונ' דהיינו דהגם שכתב הרמב"ן לקמן דכ"ו. דאף בשדה שאינה עשוי' לבורות, מ"מ כל שהניזק רוצה לחפור, צריך המזיק להרחיק, כ"ז הוא במקום שאינו אלא ניזק ולא מזיק, אך היכא דתרוייהו מזקי אהדדי, מטילין את חיוב ההרחקה על המשנה.

ובזה מתישב משה"ק הרמב"ן שם ע"ד הרי"מ שכתב דבבאו שניהם ליטע זה אילנות וזה גפנים, הרי דאם אין השדה עומדת לגפנים לאו כל כמיני' דבעל גפנים, ותמה הרמב"ן ע"ז, עיי"ש, ולהנ"ל י"ל, דלמש"כ הסמ"ע בדעת הרמב"ם ודעימי' דכ"ה דמרחיקין את האילנות מן הגפנים ד' אמות ה"נ מרחיקין את הגפנים מן האילנות ד' אמות, הרי נמצא דבהיזק זה תרוייהו מזקי אהדדי, וע"כ בזה אמרינן דכל דאין השדה עומדת לגפנים ולאו כל כמיני' דבעל גפנים, מוטלת כל ההרחקה עליו, וכבר כ"כ בחי' הגר"נ שם, אך באמת כמדומני דאי"ז מתישב כלל בד' הר"י מיגש, ובכל דבריו נראה דבעל הגפנים א"צ להרחיק, וכל הנידון הוא אם בעל האילנות צריך להרחיק טפי, עייש"ה.

**ג**

ט] בחי' הרמב"ן כתב, ז"ל, ואע"ג דקי"ל כר' יוסי דאמר על הניזק להרחיק את עצמו, כיון שיש איסור בדבר מחמת הכלאים שהערבוב מבטל את השורה מחייבין אותו לגדור, שהוא המקיים כלאים בכרם שבא לתחומו של חברו ואין חברו נכנס בתחומו, עכ"ל.

ובפשוטו הי' נראה, דמש"כ הרמב"ן דבעל הכרם בא לתחומו של חבירו ואין חבירו נכנס לתחומו, הוא משום דהא דהוי זה כלאים הוא מכח דמקום הכרם הוא ד' אמות, וע"כ חשיב דבעל הכרם בא לתחומו של חבירו ועליו לגדור מחמת האיסור.

י] ואמנם צ"ע בד' הרמב"ן, דהנה לעיל ענף א' נתבאר דמה שהוצרכו רש"י ודעימי' לפרש דהא דאומרים לבעל הכרם גדור, הוא משום דבעל הכרם חשיב כמזיק לבדו באיסור הכלאים, ולא פירשו דהוא משום דינא דעבודת הכרם, היינו משום דאם באיסור הכלאים היו שניהם מזיקין, היתה מוטלת ההרחקה על שניהם, עיי"ש.

אך בד' הרמב"ן אי"ז מתישב, שהרי הרמב"ן נקט דהא דהן אוסרין זא"ז באיסור כלאים לא חשיב כגיר"ד, ולפ"ז הרי נמצא דליכא כלל דין הרחקה מכח היזק הכלאים, ולפ"ז הרי הדין נותן דכיון דבעל הכרם צריך להרחיק משום עבודת הכרם, לא נימא בזה על הניזק להרחיק את עצמו, ותו יתחייב בעל הכרם להרחיק גם משום איסור כלאים, ויהא חייב באחריותו, וכמש"כ הרמב"ן בחידושיו ובקונט' דינא דגרמי דמה"ט הוא דחייב בעל הכרם באחריותו אף דאי"ז גיר"ד, משום דעליו להרחיק משום האיסור דחשיב כמקיים כלאים בכרם, וע"כ לא אמרינן בזה על הניזק להרחיק את עצמו, ומ"ט הוצרך לפרש דבעל הכרם חשיב כמקיים כלאים, ומכח זה מוטל עליו לגדור.

יא] ונ' ברור בזה, והעירוני לעיקר הדברים, דהנה ז"ל הרמב"ן בקונט' דינא דגרמי, תו איכא למידק היכי שמעינן מהאי מתניתא דדיינינן דינא דגרמי, הא ממונו הוא דאזיק שהגפנים שלו הם "שהולכין ומתערבין" עם תבואתו של חברו ואוסרין אותה וכו', עכ"ל, וצ"ב במש"כ שהגפנים הולכין ומתערבין, הרי הא דנאסרת התבואה, אי"ז כלל מכח שהגפנים הולכין, אלא מכח שהיא בתוך ד' אמות דהכרם.

וביותר צ"ע במש"כ הרמב"ן שם בהמש"ד, ז"ל, וכן במחיצת הכרם שנפרצה שבשעה שנתיאש ממנה גרם לזה נזק שהרי הגפנים גדלין והולכין ומתערבין, עכ"ל, וצע"ג, שהרי האיסור אינו תלוי כלל במה שהגפנים גדלים והולכין ומתערבין, דאף אם לא יגדלו הגפנים כלל, מ"מ כיון שהתבואה הוסיפה מאתים כשהיא בתוך ד' אמות דהכרם, ה"ה אסורה משום כלאים, ועד"ז צ"ע גם במש"כ הרמב"ן שם בהמש"ד, ז"ל, ואי קשיא לך גבי מחיצת הכרם שנפרצה לימא ליה אי בעית קוץ ועליך להרחיק עצמך, דהא בתר שנפרצה "גדלי ענפים ומתערבי ואסרי", עכ"ל.

יב] ומוכח מד' הרמב"ן, דמפרש דלא איירי הכא כלל בשהתבואה היא תוך ד' אמות של הגפנים, אלא איירי דהיא חוץ לד' אמות, והא דנאסרת התבואה באיסור כלאים, הוא משום דענפי הגפנים גדלים והם הולכין מעל התבואה, והוי כמסכך גפן ע"ג התבואה דנאסרת התבואה אף שהיא רחוקה ד' אמות מעיקר הגפן, וכ"כ הרמב"ם פ"ו מכלאים הי"א, וכתבו המפרשים דמקורו הוא מירושלמי, וזהו שכתב הרמב"ן דהענפים גדלים והולכין ומתערבין, ומכח זה נאסרת התבואה.

וכן נ' להדיא בד' הרמ"ה בסוגיין שכתב, ז"ל, אומרים לו לבעל הכרם גדור כדי שלא יסכך גפנו על תבואת חבירו, עכ"ל, ומ' דאיירי בשיש ביניהם ד' אמות, והא דצריך לגדור, הוא משום דבלא זה יסכך גפנו על תבואת חבירו ותיאסר.

ובזה מבו' משה"ק הרמב"ן דיש לחייבו בזה משום שור, והק' הגדול ממינסק דלכאו' הו"ל כבור ופטור על הכלים, ולפי הנ"ל נראה, דכיון דאין הגפן מזיק ממקומו, אלא ע"י שהוא משלח ענפיו והן הולכין ואוסרין את התבואה, חשיב כשור, ואכמ"ל.

ולפ"ז הרי מתישב בפשוטו מה שפירש הרמב"ן דחיובו של בעל הכרם לגדור הוא משום דהוא המקיים כלאים, ולא פירש דהוא משום עבודת הכרם, שהרי לדעתו איירי בשגפניו רחוקין ד' אמות, ולי"ב משום עבודת הכרם כלל, וכל הא דהוא חייב לגדור, הוא משום שגפניו הם המתערבין והוא המקיים כלאים בכרם.

יג] ואמנם צ"ע, דמ"ט הוצרך הרמב"ן לפרש בכה"ג שיש ביניהם ד' אמות, והא דצריך לגדור ובלא זה נאסרת התבואה הוא משום דגדלים הענפים והולכין מעל התבואה, ולא פירשה כפשטה וכפי' רש"י וש"ר, דאיירי בשאין ביניהם ד' אמות.

ונ' לדון בזה, דהנה לפמש"נ בד' הרמב"ן י"ל, דכל מה שנקט דבעל הכרם חשיב כמקיים כלאים, הוא רק משום דאיסור הכלאים הוא מכח שענפי הגפן מסככין על התבואה, וע"כ בזה אמרינן דהוא בא בתחומו של חבירו ואין חבירו בא בתחומו, אך במקום דאסרינן מכח שאין ביניהן ד' אמות, י"ל דחשיבי תרוייהו כמקיימי הכלאים, שהרי אין א' מהם בא בתחומו של חבירו, והגם דהאיסור הוא מכח דהכרם תופס ד' אמות, מ"מ י"ל דלא חשיב כבא בתחומו של חבירו.

ולפ"ז הרי י"ל, דבגונא שאין ביניהן ד' אמות, הי' מוטל על שניהן לגדור, שהרי בין מצד איסור מקיים כלאים, ובין מצד דין הרחקת נזיקין (לרבנן דל"ב גיר"ד), יש לחייב את שניהם לגדור, והגם דמשום עבודת הכרם הי' לנו לחייב את בעל הכרם לבדו לגדור, מ"מ כיון דיש לחייב גם את בעל השדה משום איסור כלאים, ע"כ מוטל על שניהם לגדור, וכמש"נ לעיל סק"ג בזה, וע"כ מהא דאומרין לבעל הכרם לגדור, למד הרמב"ן דאיירי בשיש ביניהם ד' אמות, ואיסור הכלאים הוא מכח שענפי הגפן גדלים והולכין ומתערבין, וע"כ חשיב בעל הכרם לבדו כמקיים כלאים, כיון שהוא בא בתחומו של חבירו ואין חבירו בא בתחומו.

1. והנה אמנם לכאו' בד' הרמב"ן לקמן דכ"ו. מבו' לא כן, עיי"ש שכתב בדין ב' שבאו לנטוע זה אילנות וזה גפנים, דמרחיק בעל האילנות ג' אמות ובעל הגפנים אמה, והרי דלא אמרינן דכיון דמלבד ההיזק דעבודת הכרם המשותף לשניהם, איכא היזק דמזיק בעל האילנות בפנ"ע לבעל הגפנים, תהא כל ההרחקה מוטלת עליו.

   אך נראה דל"ד, דהתם הרי גם בההיזק דעבודת הכרם אינם שותפין כלל, שהרי אין ההיזק נעשה ע"י שניהם יחד, אלא כל א' מזיק בזה את חבירו, וע"כ בזה ודאי ליכא נפ"מ במה שיש לאחד ב' מחייבים בהרחקה ולחבירו אין אלא מחייב אחד, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)