שיעור ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיח - בישול

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות שבת

##### **בישול**

##### סימן שיח סעיף ב

##### שיעור ה

* בהמה שנשחטה [לחולה] או נתנבלה בשבת אי הוי מוקצה.
* שטיפת פירות מאבק שעליהם.
* ריבוי בשיעורין דאורייתא או דרבנן.
* כשצריך לשחוט עוף לחולה אם מותר לשחוט גדול יותר.
* קצץ פירות לחולה בשבת אמאי לא חששו שמא ירבה.

**בשוחט בשבת אם הוי מוקצה לבריא**

א] [ס"ב] **השוחט בשבת לחולה, בין שחלה מאתמול בין שחלה היום, מותר לבריא לאכול ממנו חי [בשבת], אבל המבשל [או עשה שאר מלאכה] לחולה אסור [בשבת] לבריא או לחולה שאין בו סכנה, דחיישינן שמא ירבה בשבילו. הגה: ואפילו בישל ע"י אינו יהודי, אסור בשבת. ואם קצץ פירות מן המחובר לחולה בשבת אפילו היה חולה מבעוד יום, אסור לבריא בשבת, משום שגדל והולך בשבת ויש בו משום מוקצה.** ומבואר דמותר לבריא לאכול [חי] מבהמה שנשחטה בשבת, אף לצורך חולה שנחלה היום. ועמד כאן הגר"א בביאורו [ועמדו בזה הראשונים, עיין בב"י] דהרי בבין השמשות היה מוקצה מחמת איסור שחיטה בשבת, ומיגו דאיתקצאי ביה"ש איתקצאי לכולי יומא, ואמאי מותר לבריא לאכול ממנו. ותי' דקיי"ל כר"ש דלית ליה מוקצה אלא א"כ דחייה בידים דומיא דגרוגרות וצימוקים [וכגון המדליק נר בכלי דדחיה בידים שלא להשתמש בו באותה שבת כיון שהדליק בו], אבל בהמה לא דחיה בידים.

עוד הקשה הגר"א מהמבואר בביצה (ל:) דדווקא ביושב ומצפה מתי יפול סוכתו או יכבה נרו ס"ל לר"ש דלא הוי מוקצה, דאז דעתו עליה, וכאן אינו מצפה שתשחט, דהרי שחיטתו אסורה ועדיין לא היה חולה בביתו, וא"כ הוי מוקצה. והקשו כן בתוס' בחולין (יד. ד"ה מחתכין), ותי' דאף שלא היה חולה מ"מ יושב ומצפה שמא תשחט ע"י חש"ו ואחרים רואין אותן, ודוחק הוא. והרשב"א במשמרת הבית (ש"ד ב"א יח:) תירץ והביאו הא"ר (סק"ז) וכ"כ הרמב"ן במלחמות בביצה (יא. בדפי הרי"ף), דדבר שמצד עצמו הוא ראוי ומוכן לאדם, אלא דאיסור הוא דרכיב עליה, כל שנסתלק האיסור מותר ואינו מוקצה. וכן ביאר בחזו"א (סי' מא סק"ד) וז"ל "ונראה דלא בעינן דעתו עליה אלא בדבר שאינו עומד לכך כמו סוכה שנפלה דכל שלא נפלה אינה עומדת להסקה אף בחול וכו', והלכך לא חשיב מוכן לר"ש אלא בדעתו עליה. אבל דבר שעומד לאדם לאכילה ותשמיש אלא שבשבת אינו ראוי לתשמישו מחמת איסור, בזה כיון דנסתלק האיסור שרי אף שלא היה עומד להסתלק, ובזה ניחא דבהמה שנשחטה בשבת שריא לר"ש וכו' אע"ג דאינו מצפה שתשחט" עכ"ל.

**נתנבלה בשבת אם הוי מוקצה**

ב] וכתב השו"ע לקמן (סי' שכד ס"ז) "מחתכין נבלה לפני הכלבים, אפילו נתנבלה היום, בין שהיתה מסוכנת בין שהיתה בריאה", וכתב המ"ב (ס"ק יז) וז"ל "ובספר א"ר מסתפק בבריאה דלא היתה דעתו כלל מבעוד יום שתמות ויאכיל ממנה לכלבים, דיהיה אסור בטלטול לכו"ע משום מוקצה, וכן בביאור הגר"א לא ברירא ליה בזה", ובא"ר שם הביא כן מהרא"ש (פ"ג דשבת סי' כא) דאפרוח שמת בשבת אסור להאכילו לכלבים, וטעמו כתב בחזו"א (שם) דבבין השמשות היה מוכן לאדם, וס"ל דמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים, משא"כ בנשחטה כדין, אינו מוקצה דהוא מוכן לאדם. אמנם מש"כ המ"ב דגם הגר"א פקפק בזה, צ"ע דלפנינו דימה נתנבלה לנשחטה [והקשה שם סתירה בדעת הרא"ש דפסק לקולא בנשחטה, אך לא חילק בין מיתה לנשחטה], ולמאי דקיי"ל להיתר בנשחטה ה"ה בנתנבלה.

**הדחה הבשר אם יש בו משום בורר**

ג] ואכילת הבשר דמותר כשלא נתבשל, כתב המ"ב (סק"י) "ובלא מליחה, דאסור למלוח בשבת, והדחה בעי משום דם בעין, משא"כ דם הבלוע בו ליכא איסור כל זמן שלא פירש". ובחוט שני (ח"ב פכ"ב סק"ב) הקשה אמאי אינו אסור להדיח את הדם משום בורר, דהא בורר את הדם שהוא פסולת מהבשר. ובאמת הגרשז"א (שש"ך פ"ג הערה מח) הוכיח מזה דמותר לשטוף פירות מלוכלכים תחת זרם מים בשבת ואין בו משום בורר, והביא שם עוד כמה ראיות עיי"ש. אמנם פשטות המ"ב לקמן (סי' שיט ס"ק כט) דאסר להדיח תפו"א מהאבק והעפר שעליהם, משמע דאסור להדיח פירות, וכן ידוע דעת החזו"א, ולשיטתם קשה, אמאי מותר להדיח הבשר מהדם שעליו. ונראה לומר דאין הדם ניכר במציאות ע"ג הבשר, וחיוב ההדחה הוא דין ממה דקים להו לחז"ל דיש עליו דם, וכל כה"ג אפשר דלא נחשב לברירה.

**אם יש לחוש לדם היוצא בלעיסתו.**

ד] ואחר ההדחה מותר לאכול הבשר, כדכתב המ"ב שהדם שבלוע בפנים אינו אסור כל זמן שלא פירש, אלא דיש לדון דכשלועסו בשיניו נסחט הדם ויוצא, ושוב הוי פירש. ובחוו"ד (יו"ד סי' סט סק"ג) כתב דאין הדם יוצא אלא בחיתוך סכין [של ברזל] אבל בלעיסת השיניים אין הדם נסחט, ולפי דבריו נראה דשרי לחתוך את הבשר גם בסכין פלסטיק [כגון חד פעמי] ואין צריך אח"כ להדיחו. אמנם ביד יהודה (יו"ד סי' סז סק"ה) הקשה דוודאי במציאות אינו כן ויוצא דם גם בלעיסת השיניים, אלא צ"ל דכל שפירש בתוך פיו ל"ח פירש, והוכיח ממה דמותר לאכול פרי שנולדה בו תולעת בתלוש אחר שעבר י"ב חודש, כל זמן שלא פירשה, אע"פ דבתוך פיו וודאי פורשת, א"ו דכל שהוא בתוך פיו ל"ח פירש, ולמעשה אין מקילים כחוו"ד ומצריכים הדחה אף במקום שנחתך הבשר שלא ע"י סכין.

**ריבוי בשיעורין אם הוא מדאורייתא או דרבנן**

ה] ופסק השו"ע דאם בישל לחולה בשבת אסור לבריא דגזרו שמא ירבה בשבילו. ועיין בב"י דנחלקו בזה הראשונים, דדעת הרשב"א (חולין טו:) דריבוי בשיעורין אסור מדרבנן, וגזירת שמא ירבה, הוא דיוסיף לקדירה אחר שהיא על האש, דאז אסור מה"ת, אבל משום שמא ירבה בקדירה קודם שיתן על האש, לא גזרו דאינו אלא ריבוי בשיעורין דאסור מדרבנן. והר"ן בביצה (ט: בדפי הרי"ף) פליג וס"ל דריבוי בשיעורין [היינו בקדירה קודם נתינתה על האש] אסור מדאורייתא, אלא דאינו בחיוב סקילה. והוכיח ממה דנסתפקו בגמ' במנחות (דף סד.) בחולה שאמדוהו לשני גרוגרות ויש שני גרוגרות בשני עוקצין, או שלוש בעוקץ אחד, אם יקצצו את האחד שהוא ריבוי בשיעורין שיש בו שלוש, או"ד יקצצו שנים של אחד שהוא ריבוי במלאכות, ולמסקנא יקצוץ את האחד של שלוש. ואי נימא דריבוי בשיעורין מותר מהתורה, אינו מובן מה ספק הגמ' להעדיף לרבות במלאכות, א"ו דאסור מה"ת רק דאיסורו קיל יותר. ולדעתו אפשר שגזרו משום שמא ירבה בקדירה קודם שיתננו על האש, שהרי גם ריבוי בשיעורין אסור מהתורה.

ו] ובמ"ב (ס"ק יג) ציין למש"כ בספרו אהבת חסד להוכיח דהעיקר כדעת הר"ן דריבוי בשיעורין אסור מה"ת, ודבריו שם (פ"ז סק"ב) לענין מי שהלווה מעותיו פלגא מלוה ופלגא פיקדון, דמשום ההלואה אסור לעבוטו בביתו, ומשום הפיקדון שרי, ודעת הנתיבות שבכה"ג שחצי פיקדון, יכול לתפוס חפץ גדול עבור שניהם. והאריך שם לחלוק עליו, דאדרבא קיי"ל לעיקר דא"א וקא מכוון אסור, ומשו"ה כל שהוא לצורכו ולצורכה אסור, וכשמכוון גם עבור המלוה אסור לעבוטו בביתו. וא"כ ה"נ ריבוי בשיעורין אסור מדאורייתא, דהוי כלצורכו ולצורכה דאסור מדאורייתא.

ז] ויש להעיר דבספר מחנה ישראל (פ"ז סעיף ג) התיר הח"ח לחיילים שמוכרחים להוציא חפצי הצבא משום פיקו"נ, דבמקום הפסד ממון ואין עצה אחרת, יכולים לטלטל ביחד עם זה את חפציהם שלהם, ומבואר דס"ל לעיקר כדעת הרשב"א דריבוי בשיעורין אסור מדרבנן, ומשו"ה היקל במקום הפסד ממון, וזה דלא כמ"ש במ"ב ובאהבת חסד. ובלא"ה יש להקשות על המחנה ישראל, ממה שהוכיח באו"ש (פי"ח משבת ה"א) מתוס' בשבת (צ. ד"ה המוציא) שהביאו מהירושלמי דריבוי חפצים בהוצאה הוי ריבוי מלאכות, וכל שהוא בשני העלמות חייב שנים, ולפ"ז וודאי שאין להתיר לחיילים לרבות בהוצאה [ונ"מ מזה לגבי יו"ט דמותר להרבות בו בשיעורין, אם מותר להרבות בהוצאה, דלדברי האו"ש אסור, וכגון שמוציא צרור מפתחות ואין נצרך אלא למפתח אחד, ונתבאר מזה גם בסי' שכח שיעור ח' אות ט' עיי"ש].

**למה לא חששו שירבה וישחוט עוף גדול**

ח] וכתב המ"ב (סק"ט) "מותר הבריא וכו' הטעם כיון דעיקר השחיטה לצורך החולה, דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, ולא שייך בזה שמא ירבה בשבילו". והקשו המנח"ח (מצוה לב סק"ב) והתהל"ד (סק"ט) למה לא נחשוש שישחוט עוף גדול יותר שיספיק גם עבור הבריא, ובשלמא לדעת הרשב"א ניחא, כיון דאי"ז אלא ריבוי בשיעורין דהוא מעשה אחד, משום זה לא גזרו כיון דאינו אסור אלא מדרבנן, אמנם לדעת הר"ן [וכמו שהכריע המ"ב] קשה, דגם ריבוי בשיעורין אסור מה"ת ויש לגזור שמא ירבה בשיעורין.

ומחמת קושיא זו כתב באו"ש (שם) להוכיח דאין ריבוי בשיעורין כששוחט עוף גדול יותר, דהחיוב הוא על הנשמה שהוא נוטל, ואין נ"מ בזה בין עוף קטן לשור הבר כולהו חדא נטילת נשמה, ועל כן מותר לכתחילה לשחוט עוף גדול יותר. אלא דבתהל"ד (שם) הקשה ממה דמבואר בתבואת שור (סי' יא ס"ק יב) דהחובל ויצא דם דחייב משום נטילת נשמה (סי' שטז ס"ח), אילו מתרינן ביה בכל פורתא חייב על כל טיפה וטיפה, וא"כ כששוחט עוף גדול שהוא מוציא יותר טיפין, אף שהוא מעשה אחד, כיון דבכל טיפה יש נפש שעל כל אחד מהם ראוי להתחייב בנפרד, ונמצא מרבה בשיעורין דלדעת הר"ן אסור מה"ת, וא"כ קשה דלדידיה נחוש שמא ירבה בשחיטת עוף גדול. וכתב התהל"ד (שם, ובדפוסים ישנים הוא בהשמטות) דאפשר דכיון דהוא מעשה שחיטה אחד, בזה מודה הר"ן דאיסור ריבוי בשיעורין הוא מדרבנן, משא"כ בבישול כל חתיכה נידונת בנפרד. אלא דהקשה דהר"ן כתב כן להדיא גם לגבי קצירה בגרוגרות, דאסור להרבות בו מה"ת ואף שהוא מעשה אחד, וא"כ ה"ה בשחיטה אסור להרבות מה"ת, והדרא קו' למה לא חששו שישחוט עוף יותר גדול [ועיי"ש שיישב דהר"ן לשיטתו ס"ל דחיוב שוחט הוא בגמר שחיטה, וא"כ אין נ"מ כמה דם יוצא, וכדעת האו"ש, ודלא כתבו"ש].

**קוצץ בשבת אם אסור משום מוקצה ואמאי לא חששו שיקצור יותר גדול**

ט] עוד יש להעיר במה שכתב הרמ"א דפרי שנקצץ בשבת אסור לבריא משום מוקצה משום שגדל והולך בשבת, וכתב המ"ב דהמג"א והגר"א פליגי ומתירים, וראייתם מהא דבהמה שנשחטה מותרת אף שגם היא גדלה בשבת, א"ו דבטל ברוב הבהמה [ואף דהוא דבר שיש לו מתירין, כיון שנולד בתערובות בטל, וכמ"ש התוס' בב"ק (סט. ד"ה כל)]. ולשיטתם יש להעיר אמאי לא חששו שירבה ויקצור פרי יותר גדול, שיספיק עבור הבריא, וכנ"ל בשחיטה [ועמד בזה הפמ"ג (מ"ז סק"ב) דרצה לבאר בכוונת הרמ"א כאן שכתב "אבל המבשל או עשה שאר מלאכה" דמה שכתב שאר מלאכות אפשר דכוונתו לקצירה שחששו בזה שמא ירבה, והקשה ממש"כ הרמ"א גבי דלעת שאיסורו רק משום מוקצה, וכתב וז"ל "ואפשר בדבר שדרכו לעלות בד בבד וכל זה איננו שווה לי", ונראה כוונתו בדבר שכולם אותו גודל, דאל"ה קשה כנ"ל שנחשוש שיקצור פרי יותר גדול, ויש לעיין בזה]. ואף אם נתרץ כאו"ש והתהל"ד דגבי שחיטה אין איסור משום ריבוי בשיעורין, מ"מ עדיין נצטרך ליישב אצל קצירה, שפשוט שיש בו תוספת קצירה, ונחוש שמא יקצור פרי גדול יותר. והנראה לומר שגם להר"ן חששו רק שמא יוסיף בבישול זה עוד בשר כיון דעסוק במלאכתו, כעין שכתב התהל"ד (ס"ק יא) שאחרי שבישל בשביל החולה בהיתר סובר שיכול להוסיף בבישול זה עוד בשר, אבל לא חששו כלל שמא יעשה מלאכה במקום אחר.

**דינים העולים:**

1. בהמה שנשחטה בשבת לצורך חולה אף כשחלה בשבת, מותר לבריא לאכול ממנו חי. ואינו מוקצה דקיי"ל כר"ש דלית ליה מוקצה אלא באופן דדחיה בידים, ואף דאינו יושב ומצפה כיון דדחוי רק משום האיסור שעליו, כל שנסתלק האיסור נסתלק המוקצה.
2. בהמה שנתנבלה בשבת, לדעת השו"ע אף שהייתה בריאה, אינו מוקצה למאי דקיי"ל כר"ש, וכמו בנשחטה, אמנם דעת הא"ר [ולדעת המ"ב אף דעת הגר"א כן] כל שנתנבלה הוי מוקצה, דאינו מוכן אלא לכלבים, ומוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים.
3. והבריא שאוכלו חי, צריך להדיחו משום הדם שעליו, ואין בזה משום בורר [והגרשז"א הוכיח מכאן דאין בהדחת פירות משום בורר], אמנם י"ל דדווקא הכא שרי כיון דאין הדם ניכר בעין. וכשלועסו אין לחוש לדם, לדעת החוו"ד, דדם אינו יוצא אלא ע"י סכין, וליד יהודה כל שפירש בתוך פיו ל"ח פירש.
4. בישל לחולה בשבת, אסור לבריא גזירה שמא ירבה בשבילו. וריבוי בשיעורין, לרשב"א אסור מדרבנן [רק גזרו שמא יוסיף בקדירה כשהיא על האש], ולהר"ן אסור מה"ת, ובמ"ב וכן באהבת חסד הכריע כר"ן [וצ"ע מדבריו במחנה ישראל שהכריע כהרשב"א].
5. לדעת האו"ש ריבוי בהוצאה הוא ריבוי מלאכות, וחייב סקילה, ולדעתו אף ביו"ט דמותר להרבות בשיעורין, בהוצאה אסור דהוא ריבוי במלאכות.
6. ריבוי בשחיטה דהיינו לשחוט עוף יותר גדול, לדעת האו"ש מותר, דלעולם נוטל נשמה אחת, אמנם דעת התבו"ש דבכל טיפת דם עובר והוי ריבוי בשיעורין, ונראה דהקוצר פרי גדול יותר אסור משום ריבוי אף לדעת האו"ש.
7. קצץ דלעת לצורך חולה בשבת, דעת הרמ"א דהוא מוקצה לבריא משום שגדל קצת בשבת, והמג"א והגר"א הקילו בזה, דבטל ברוב ואף שיש לו מתירין כיון שנולד בתערובת בטל.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**