מראה מקומות מא 20
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

**מראה מקומות מא. –מא: 20**

**מתני' מוליאר הגרוף שותין ממנו בשבת אנטיכי אע"פ שגרופה אין שותין ממנה בשבת.** עיין פי' רש"י ומבואר מדבריו ששורש ההתר הוא משום שאינו מוסיף הבל לאחר הגריפה של המוליאר אלא רק משמר את החום של המים. [ועיין תוס' שהרבו להקשות על רש"י ועיין רשב"א מה שהקשה עוד על פי'] ויש להקשות על פי' רש"י דהנה לכאורה טעם האיסור במוליאר שאינו גרוף לכאורה הוא מלתא דאיסור שהייה. והרי במבושל כל צרכו ומתבשל ורע לו התירו שהייה גם באינו גרוף וקטום. ועוד דלחנניא התירו שהייה אם כבר מבושל כשיעור מאב"ד. ומדוע בעינן שיהיה גרו"ק. והנה אלו שביארו בשיטת רש"י לעיל שסובר דדיני שהייה ודיני הטמנה יסודם אחד. בהכרח משנתינו היא כחכמים ולכאורה כרבי מאיר דסובר שנאסרה שהייה אפילו במצטמק ורע לו אא"כ הוא גרוף וקטום. אמנם באמת יש לדון דלפי זה כיוון שהוא גרוף מותר אפילו אין המים מבושלים כל צרכם דבגרוף לא בעינן מבושל כל צרכו. למעשה כעין דרך זו מבואר בחידושי הר"ן בדעת רש"י ועיין ראש יוסף ופנ"י. והנה התקשו הראשונים מדוע נאסרה השהייה באנטיכי כיוון שהיא גרופה. ויש שביארו משום שהיא כתנור שהיא מוסיפה הבל ולא מועיל בה גריפה והיא מוסיפה הבל אע"פ שגרף.[ ועיין בריטב"א מה שביאר ביאור אחר ובפשוטו ביאור זה הוא בדעת רש"י, ועיין ברמב"ם בפי' המשנה.]. אמנם יש שביארו בדעת רש"י שאין לתא דמשנה זו מטעם שהייה אלא מטעם הטמנה. שכאן הכלי עצמו הוא המחמם והמים טמונים לגמרי בתוך הכלי ואינם מגולים ואין זה דומה למשהה על גבי כירה שאין האוכלים טמונים בתוך הכירה ומשום כן בעינן לכו"ע ואפילו לחנניה שלא יהא כאן כלל דבר המוסיף הבל. עיין הגהות ראמ"ה, ומגיני שלמה וכן הוא בשפת אמת.

**שם.** ועיין פי' התוס' ומשמע מדבריו דאסרו דווקא בעירוי מכלי ראשון על היין.[אמנם עיין ברשב"א שמשמע מדבריו דגם בכלי שני אסור שמתוך שהאנטיכי הוא חם ביותר נמצא מבשל ומבואר דשיטת הרשב"א דבמים חמים מאד כלי שני מבשל. וכמו דהבאנו במראי מקומות יט מהחיי אדם.] ועיין רשב"א שהקשה על דברי התוס' דהרי חמין לתוך צונן בכל גוונא מותר אמנם עיין להלן בתוס' מב. ד"ה נותן דהתיר רק באופן שהחמים ניתן לתוך צוננים מרובים. והרשב"א שם לא חילק ואזלי לשיטתיהו. ועיין רשב"א שהביא פי' הרבינו יונה. ועיי"ש שהקשה על פי' דמדוע נשנית משנה זו לאחר המשנה בדף לח: שאין נותנים ביצה בצד מיחם ולא קודם כיוון דמשנה זו מדברת מלתא דשהייה. ועיין רשב"א עצמו שפירש שאיירי לענין נתינת מים בשבת עצמה. והביא שבשלשון הירושלמי משמע טפי כפי' רבינו יונה. וכעין פי' של הרשב"א הובא בריטב"א בשם הר"י. עיי"ש.

**גמ' היכי דמי מוליאר הגרוף.** רש"י הביא ב' פירושים מהו מוליאר. ועיין בפי' המשנה לרמב"ם דפירש באופן אחר. ועוד אופן פי' במאירי. **מאן דאמר בי דודי כ"ש בי כירי וכו'** עיין ריטב"א בשם תוס' שהביא גי' להפך.

**מתני' המיחם שפינהו לא יתן לתוכו צונן וכו' אבל נותן הוא לתוכו או לתוך הכוס כדי להפשירן**. הנה יש לדון מה המכוון הוא לתוך הכוס האם איירי בכוס רגילה שהיא כלי שני משום שהעבירו עליה מים מהמיחם ואז יש לעיין מדוע הותר רק לתת לתוכה מים קרים להפשירים ולא הותר גם לחמם בה מים. ועיין בפי' הרע"ב שפי' דמשנתינו סברא דכלי שני מבשל ומשום כן הותר רק להפשירן. וכן מבואר בפי' הר"י מלונין כאן ובשי' לר"ן להלן דף מב ומשנתינו כאן חולקת על המשנה להלן מב. דמבואר שם דכלי שני אינו מבשל.. אמנם התוס' רע"א. הביא מהתוס' להלן מב. ד"ה אבל באמבטי דכלי שני אינו מבשל אפילו במים מועטים שנתערבו בכוס מים חמים וכך הם מפרשים את משנתינו וכן הוא שיטת הראשונים שם וביאר הר"ן דהמכוון הוא דבישול של כלי שני נקרא הפשר ואין המכוון להגבלה בדרגת החימום בכלי שני אלא כל בישול כ"ש נקרא הפשר. ועיין ריטב"א כאן שדן שמא איירי כאן בכוס שהיא עצמה נתחממה על גבי האור.

**אבל נותן הוא לתוכו או לתוך הכוס כדי להפשירן** עיין במ"ב שי"ח פג. בשם החיי אדם. דההתר הוא באופן ששופך בפעם אחת כמות מרובה אבל אסור לערות מעט מעט. שהרי הוא מתבשל מיד ומה מועיל מה שנצטנן אח"כ.

**ה"ק המיחם שפינה ממנו מים חמין וכו' אבל נותן לתוכו מים מרובים כדי להפשירן**. הנה לעיל מ: גבי מביא אדם קיתון מים ומניחו כנגד המדורה מצינו מחלוקת ראשונים אם מותר ליתנו גם במקום שעתיד לבוא לידי יד סולדת בו עיי"ש רש"י ורשב"א ועוד ראשונים וכל שיטה הביאה ראיה מסוגייתנו לדרכה.

**והלא מצרף.** עיין פי' רש"י ומשמע שהוא מטעם מלאכת מכה בפטיש וכן הוא דעת הראב"ד פי"ב ה"א. אמנם דעת הרמב"ם שם בה"ב שהוא מתולדת מכבה וכן הוא דעת הר"ח יומא לד: ומקורו מדברי הירושלמי יומא פ"ג ה"ה דכל שהכיבוי מועיל לו הוי תולדת כיבוי דאוריתא.. והנה בדעת רש"י עצמו ביומא לד: הובא בתוס' כאן ד"ה מיחם עולה דצירוף אינו נאסר אלא מדרבנן. ועיין תוס' יומא וכן הוא בתורא"ש כאן שתירצו שצירוף עששיות שהן ברזל בעלמא הוי רק דרבנן אמנם צירוף כלי הוי דאוריתא. אמנם עיין ריטב"א בסוגייתנו דמשמע שסבר דצירוף הוא לעולם מלאכה דרבנן ובדעת התוס' כאן וביומא דפליגי על גי' רש"י משמע דלעולם צירוף הוי דאוריתא.

**ר"ש היא דאמר דבר שאינו מתכוון מותר.** הקשו הראשונים הרי להלן עה. מבואר דאביי ורבא אמרי תרוויהו דמודה ר"ש בפסיק רישא.ועיין תוס' ד"ה מיחם מה שתירץ דלא הוי פס"ר משום שיתכן שלא יצרף ועיין תורא"ש. ועיין ר"ן ועיין מאירי שביארו מדוע לא הוי פסי"ר. אמנם עיין בהשגות הראב"ד פי"ב ה"ב דביאר דכן הוי פס"ר ועיין רשב"א וכן הוא במלחמות דביארו לדעת הראב"ד דכל הסוגיא היא להו"א קודם ששמע רב אדא מרבא שר"ש מודה בפס"ר. ועיין רמב"ן במלחמות וריטב"א דתירצו דכאן לא הוי פס"ר משום שמא נצרף קודם שנעשה כלי. ולכאורה זה שייך לנידון של הט"ז שבמקום ספק פס"ר מותר. המאירי מחדש שפס"ר נאמר רק באיסור תורה ולא באיסור דרבנן וכן מובא במג"א שי"ד סעיף ה' בשם תרומת הדשן אמנם המג"א עצמו פליג עליה. ועיין בפי' ריבב"ן דכתב דכאן הוי גם אינו מתכוון וגם מלאכה שאינה צריכה לגופה ולהכי שרי אע"ג דהוי פס"ר. ועיין מהרש"א ומהר"ם על התוס' ד"ה מיחם.

***אלא אי אתמר הכי אתמר וכו'.*** *יש*לדון כמאן קאי רב ושמואל מתוך פי' רש"י של רש"י משמע דקאי כאוקימתא דרב אדא ועיין תוס' שביארו פי' וכן מבואר בבעל המאור ועיין רשב"א. אמנם התוס' בשם ר"י פירשו דלס"ד סברי בין כרב אדא בין כאביי אבל למסקנא הוי לגמרי כאביי. וכן נקט הרשב"א והרמב"ן במלחמות.