נטל_פ באיסורי משהו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / נטל_פ ונבילה שא_ר לגר / נטל_פ

ע"ז סו. בדין נטל"פ באיסורי משהו

**א. בד' הי"מ דנטל"פ אוסר באיסורי משהו-**

בגמ' הביאה מחלוקת אביי ורבא אי בתר שמא אזלינן או בתר טעמא, והוכיחה ממתני' יי"נ שנפל ע"ג ענבים מאי לאו בנו"ט וכדרבא דאזלינן בתר שמא והו"ל מין בשאינו מינו ואסור בנו"ט, לא במשהו, והק' הגמ' מדקתני סיפא זה הכלל כל שבהנאתו בנו"ט אסור ושאין בהנאתו במו"ט שרי מכלל דבנו"ט עסקינן.

ובתוד"ה מכלל הביאו י"מ שפי' ראיית הגמ' דכיון דאית ביה היתר דנטל"פ ע"כ איסורו הוא בנו"ט, דבאיסורי משהו אין היתר של נטל"פ כלל.

והוכיחו כן דאין לך טעם בטל יותר מאלף ומ"מ אסור באיסורי משהו וה"ה נטל"פ אסור.

ובתוס' דחו דכל קו' הגמ' הוא מלישנא דמתני' דמשמע שאיסורו הוא בנו"ט, אבל לעולם איכא היתר דנטל"פ אף באיסורי משהו.

וכדעת הי"מ כ"ה דעת הרשב"א בתשובה-תצט דחמץ בפסח שאוסר במשהו אין בו היתר של נטל"פ.

וכתב הרשב"א שיש לזה מקור מסוגיא דפסחים ל. קדירות בפסח יישברו, וכוונתו מבוארת בראשונים פסחים שם דאמרינן התם קדירות בפסח יישברו ומקשי ליעביד בהו שלא במינו ומשני דלמא אתי למעבד במינו, והק' הראשונים ממ"נ אם נטל"פ אסור איך מותר באינו מינו ומאן לימא לן שאין בו טעם, ועוד אף אם אין בו טעם מ"מ הרי הוא מבטל איסור לכתחילה.

ואם נטל"פ שרי א"כ מינו נמי, ודס"ל לרב מין במינו לא בטל מ"מ נטל"פ הוא.

ורש"י שם כתב דסוגיא התם אזלא כמ"ד נטל"פ אסור, וע"ע ברמב"ן הוסיף בזה דעכ"פ בקדירה נטל"פ אסור דס"ל גיעולי מדין חידוש הוא ואסרה תורה נטל"פ בקדירה הואיל ובשעת בליעתו היה מושבח, וכעי"ז בתוס'.

עוד כתבו התוס' והרמב"ן דאף אם נטל"פ שרי מ"מ לכתחילה אסור.

ולדבריהם צ"ב היאך שרי באינו מינו ולא חיישינן שיש בו טעם וגם אין מבטלין איסור לכתחילה, עיי"ש בתוס' ורמב"ן ושא"ר מש"כ בזה שהוא ענין מסויים לענין חמץ אחה"פ.

אבל הראשונים הביאו בשם י"מ דלעולם נטל"פ שרי לרב, אבל במינו שאיסורו במשהו אין היתר של נטל"פ [ואף דבעלמא נטל"פ אסור לכתחילה והכא מתירים אפי' לכתחילה עיין מהר"ם חלאוה וריטב"א פסחים שם דשאני הכא דלא שייך גזירה אטו כלי ב"י שהרי אחר הפסח אין שום כלי בעולם שבלוע בחמץ בן יומו, וע"ע בתוס' שם].

ומבואר לנו דעת הי"מ שאין היתר נטל"פ היכא שאיסורו במשהו.

ולהלכה בשו"ע הל' פסח תמז-י מתיר נטל"פ באיסורי משהו וברמ"א הביא שיש מחמירים, ועיין לקמן עוד בדעתם.

ודע דדעת האוסרים נטל"פ במשהו הוא גם באופן שלא נתערב בו ממשות של איסור, ורק הצו"ר לחוד נתערב בו כמבואר ברשב"א שהוכיח כן מקדירות בפסח יישברו, וע"ע לקמן אות ב' בשם הפמ"ג שאינו אלא מחומרא דפסח.

**ב. ביאור הנידון בזה-**

והנה בדין נטל"פ באיסורי משהו יש לדון להתיר משתי פנים:

א. יש לדון בגדר איסורי משהו שתי אופנים, ונתבאר במקו"א באורך, או דלעולם אחר שישים אין בו דין טעם אלא דמ"מ כל ביטול בשישים בעי נמי ביטול ברוב על הצו"ר, ובמין במינו אין הצו"ר בטל ברוב.

או י"ל דאף אם אין הצו"ר בעי ביטול ברוב שמום שלא אסרה תורה הצו"ר, או דאחר שישים הכל בטל בעוצם מיעוטו וגם הצו"ר בטל כש"נ בנובי"ת יו"ד-נד, וכש"כ במקו"א באורך, מ"מ עצם הטעם אוסר אפי' אחר שישים, וזה עפי"מ שכתב הגר"ח הל' תרומות דלעולם איכא טעם אף אחר שישים אלא שהוא בטל ע"י שאר בטעמים שיש כאן, ומתורת ביטול אתינן עלה, ובמין במינו אינו בטל.

ואם נפרש דאיסור משהו הוא מכח הטעם ל"ש לאסור גבי נטל"פ שאין כאן טעם הראוי לגר ואין בו איסור, וכל מה שיש לאסור הוא רק אם נפרש דיסוד איסורי משהו הוא על הצו"ר.

ב. עוד יש לדון בזה, די"ל דאף אם האיסור הוא על הצו"ר, מ"מ יל"ד דע"י ילפותא דנבילה תו אי"צ ביטול ברוב, ובפשטות זה תלי במחלוקת הרשב"א והר"ן כש"כ רעק"א-קסו ופמ"ג רסי' קג, דדעת הרשב"א דלעולם בעי ביטול ברוב, והר"ן פליג.

[ועיין בב"י קג-ב הביא ד' הארחות חיים:"אין אומרים נטל"פ מותר אלא באיסור שהוא בטל בשישים אבל איסור שצריך שיעור גדול מזה כגון בריה או תרומה אפי' פגום אסור".

וכנראה ס"ל דאף לענין תרומה אין איסורו מכח הטעם והוכיח כן ממהא שאסרו כן גם במאה, וכש"כ בראב"ד בתמים דעים-ז דע"כ אין איסורו מכח דין טכע"ק, ועוד נתבאר במקו"א דעת מהר"ם מרוטנבורק בתשובת הרשב"א-תשל דאף תרומה איסורה משום טעם קלוש, ואכ"מ.

ועכ"פ זה נראה ברור שכל מש"כ בא"ח לאסור בתרומה הוא לאפוקי דלא נימא דאף בפחות ממאה כנגד הממשות והצו"ר יתבטל משום נטל"פ, אבל אם יש מאה כנגד הממשות והצו"ר וודאי יתבטל ואף יש לחוש שיש בו טעם שהרי בנטל"פ אין איסור על הטעם רק מכח הצו"ר וכל שיש מאה כנגדו הרי התרומה בטלה בו].

והנה נמצא דכדי לאסור נטל"פ באיסורי משהו צריך שתי הנחות, חדא דאיסורי משהו יש בו איסור מכח הצו"ר שאינו בטל ברוב, ועוד דהיתר דנבילה אינו מתיר אלא את הטעם ולא את הצו"ר ובעי ביטול ברוב ע"ז.

והנה לדעת הרשב"א שאסר בחמץ הפסח מסתברא דה"ה בדשיל"מ שיאסור הרשב"א כיון שאין לו ביטול, וכ"נ בשו"ע קג-א דגם גבי בריה נקט שאסור.

אבל בפמ"ג פתיחה לתערובות ג-ו כתב שלא מצא טעם לאסור נטל"פ בפסח, וע"כ הוא חומרא מיוחדת בחמץ שיש בו כרת, ובדשיל"מ שרי.

ודבריו צ"ע מד' השו"ע גבי בריה וכנראה התם שיש בו ממשות פשיטא ליה להפמ"ג שיש מקום לאוסרו וכל קו' הוא בגוונא שאינו אלא טעם וצו"ר, ומ"מ לפמש"כ בדעת הרשב"א גבי קדירות בפסח מבואר דאף בכה"ג אסור מטעם איסור משהו ולא חומרא דפסח וכש"כ למעלה.

**ג. איסורי משהו בבטעמו וממשו-**

ונפק"מ גדולה משתי דרכים אלו להתיר, היאך יהיה הדין לדעת המתירים נטל"פ באיסורי משהו באופן שנתערב ממשו של איסור, שאם עיקר טעם המתירים משום שהיתר דנבילה אי"צ ביטול ברוב גם על הצו"ר א"כ בפשטות אין לחלק בזה בין הצו"ר לממשות [בפשוטו] ושרי בכל ענין דאי"צ כלל ביטול ברוב.

אבל אם עיקר טעם המתירים דאף דילפותא דנבילה צריכה ביטול ברוב מ"מ ס"ל דבאיסור משהו כל איסורו הוא על הטעם אבל הצו"ר לעולם אין בו איסור שלא אסרה תורה צו"ר בתערובת, א"כ בממשו של איסור וודאי יש לאסור דכלפי זה וודאי בעי ביטול ברוב.

ובתוס' משמע שדנו בזה גם לענין טעמו וממשו, שהרי בסוגיא ע"ז סו. איירי בטעמו וממשו ומ"מ דנו התוס' אם להתיר נטל"פ באיסור משהו בכה"ג, ומשמע לפי"ז שעיקר טעמם להתיר הוא משום דהיתר דנבילה מתיר גם ממשו של איסור ואי"צ ביטול ברוב, וכדעת הר"ן דלא כהרשב"א.

וברעק"א ופמ"ג נקטו שעיקר הנידון דנטל"פ באיסורי משהו, הוא אם היתר דנבילה צריך ביטול ברוב, ומזה נקטו דפליגי הרשב"א והר"ן לטעמייהו, דדעת הרשב"א בתשובה-תצט לאסור נטל"פ באיסורי משהו, ודעת הר"ן פסחים ל: להתיר נטל"פ בפסח, והוא כנ"ל, ולפי"ד אף בדאיכא ממשו של איסור ג"כ שרי להר"ן.

אבל בחוו"ד קג-ב וכו"פ שם נקטו דאף להשו"ע שהתיר נטל"פ באיסורי משהו מודה דכלפי ממשו ליכא היתר דנטל"פ, ובעי ביטול ברוב, ויבוארו לקמן דבריהם.

וכתב עוד בחוו"ד דאף ד' התוס' בע"ז איירי הכל בטעמו ולא ממשו וכגון בנימוח גוף האיסור דחשיב כה"ג טעמו ולא ממשו כדעת רש"י ותוס' ע"ז סז., עיי"ש.

[וסייע לזה דאי בסוגיא איירי בטעמו וממשו מנ"ל להי"מ ללמוד מזה דאף בטעם לחוד אוסר נטל"פ באיסורי משהו.

אבל אינו ראיה כ"כ די"ל דס"ל לתוס' עיקר הנידון באיסורי משהו הוא כדעת רעק"א ופמ"ג אם ילפותא דנבילה בעי נמי ביטול ברוב או שמתיר גם ממשו של איסור, וכיון דמוכח בסוגיא דבעי ביטול ברוב מסתברא להו דאף בטעם לחוד הרי יש איסור על הצו"ר ובעי ביטול ברוב ובאיסורי משהו ליכא ביטול, וכנראה כן נקט רעק"א בד' התוס'].

**ד. ביאור ראיית התוס' סו.-**

והנה בתוס' ע"ז הביאו סברת הי"מ שהרי אין לך טעם בטל יותר מאלף וה"ה נטל"פ, ודחו התוס' "דמשהו מין במינו אין הטעם בטל כלל כיון שהטעם שוה אבל לפגם הטעם בטל", והוסיפו התוס' דאף דמצאנו בחמץ בפסח שאוסר במשהו אף בשאינו מינו ובזה הטעם בטל מ"מ גם בזה אין איסור נטל"פ, שכל איסורו הוא אטו מין במינו ולא יהיה טפל חמור מן העיקר וכשם דבמין במינו לא אסרו נטל"פ ה"נ בשא"מ לא אסרו נטל"פ, עכ"ד.

והנה בראיית הי"מ נלמד לכאו' דס"ל דאם אין בו טעם לשבח ולא לפגם ס"ל דאינו בכלל נטל"פ ושרי, ולכך הוכיחו דאם אסור אף במשהו שאין השבח שבו חשוב כשבח ה"נ ייאסר טעם פגום, ומשמע דכשאינו נותן שבח אין בו איסור.

ובעיקר נידון זה כבר דנו הקדמונים, עיין בשו"ע קג-ב דאפי' פוגם קצת אינו אוסר תערובתו, ובש"ך כתב שאם אינו לא לפגם ולא לשבח אסור, והביא כן מהג"א בע"ז ה-ט.

והנה לפי המבואר לנו בד' התוס' ע"ז משמע דלא ס"ל כהש"ך והג"א בזה.

ובש"ך הוסיף להוכיח כן מדקי"ל נימוח הגיד צריך שישים כנגדו כמבואר בשו"ע ק-ב ואף דקי"ל שאין הגיד נותן טעם.

וכתב בפר"ח סק"ב דמשמע מד' הש"ך שהבין עיקר הנידון של לא לשבח ולא לפגם היינו באופן אינו נותן טעם כלל, וע"ז הוכיח מגיד דמ"מ אוסר, ועיי"ש מש"כ לדון בדבריו ומה שהביא ממנח"כ, ועי' בפמ"ג מש"כ בזה.

אבל כתב בפר"ח שלא לשבח ולא לפגם הכוונה שטעם האיסור וודאי נרגש ואינו בטל והנידון משום שאינו מוסיף בתערובת בסה"כ, ובזה אסר ההג"א ואינו ענין לגיד כלל.

וכדבריו מבואר להדיא באו"ז ע"ז ד-רנט דדבר שאינו פולט טעם כלל שרי ולא דמי למ"ש בירושלמי לא לשבח ולא לפגם אסור דהתם איירי בזיתים וכה"ג דאע"ג שאין משביחין מ"מ טעם חשוב נפלט מהם.

ויל"ע בעיקר נידון זה מ"ט ייאסר והרי סו"ס אינו מוסיף בתערובת כלום ואינו נהנה מן האיסור ולכאו' הוא בטל ברוב.

ואולי יל"פ הנידון משום שמוסיף במידה ויש כאן עוד כמות של תערובת ובכה"ג הרי הוא חלק מהתערובת שהרי הוא מוסיף.

וכנראה לפי"ז דלשיטת הר"ן פשיטא שייאסר שהרי כיון שמוסיף במידה אף אם הוא מגרע בטעם אוסר וכ"ש הכא שאינו משפיע על הטעם וכל הנידון בזה הוא להרשב"א דלא מהני מה שמגדיל במידה היכא שפוגם בתערובת וע"ז הנידון היאך הדין כשהוא אינו פוגם אם ע"י שהוא מוסיף בתערובת כמות ייחשב חלק מהתערובת כיון שאינו פוגם.

ועיקר הנידון להר"ן צריך להיות באופן שבסה"כ כולל מידתו שקול השבח והפגם שהוא עושה, ולכאו' בכה"ג וודאי יתבטל כיון שאינו מוסיף כלום בתערובת.

אבל באמת יל"ד אף להר"ן, דכל שאינו פוגם הרי גם חלק זה הוא מצטרף להמשך של התערובת אף אם אינו מוסיף לתערובת, ואין בו היתר נטל"פ, וצ"ע.

**ה. דחיית התוס'-**

ובביאור דחיית התוס' על טענת הי"מ, עיין בגהש"ס ומתו"ד מתבאר ביאור דחיית התוס', דכלפי מין במינו אסרו באיסור משהו אף שהטעם שלו בטל, אבל בנטל"פ א"א לאסור מכח מין במינו במשהו שכל נטל"פ חשיב מין בשא"מ שהרי אין טעמו שוה עם ההיתר שהרי הוא פגום.

ובברו"ט פ"ב ויד יהודה קג-א ומשנת ר"א חולין-ט בארו קו' התוס' באופ"א, דעצם טענת הי"מ דכל באלף הטעם בטל לא ניחא להתוס', דכלפי מין בשאינו מינו שפיר אחר שישים אין טעם, אבל מין במינו יש בו טעם אפי' אחר שישים שהרי טעמו שוה עם השאר והוא נבלל בשאר הטעם והטעם מורכב אף מן האיסור ואף באלף אכתי אית ביה דין טעם [אלא דמ"מ אין הטעם נרגש לכך אין בו משום טכע"ק מדאורייתא כשיש ביטול ברוב, אבל איסור משהו שפיר חייל ביה שאסרו את עצם הטעם] ואין האיסור מכח הצו"ר רק מכח הטעם וממילא בנטל"פ שאין דין טכע"ק אין איסור.

ובאמת כדבריהם כ"מ בלשון הרא"ש:"ולא נהירא דנהי דהחמירה תורה לאוסרם במשהו מ"מ יש שם איסור עליהם אבל כשהוא פגום פקע איסורו, ועוד עיקר טעמא פריכא הוא דהיכן אסרה תורה במשהו במין במינו התם אפי' אחד באלף אין טעמו בטל דמינו אינו פוגמו ואינו מבטלו אבל נטל"פ מעיקרא שרי כי לא היה בו טעם", וכבר עמד בזה ביד יהודה דמשמע ברא"ש דלא כרעק"א.

ולפי"ז מתבאר בד' התוס' דאף אחר שישים איכא טעם לכה"פ במין במינו, וכד' הגר"ח הל' תרומות, אלא דבהא מילתא בפשוטו לא ס"ל כהגר"ח דלהגר"ח גם באינו מינו יש טעם ולא אתינן עלה אלא משום ביטול אבל להתוס' דוקא במינו יש בו טעם [ועיין לקמן שיש לדון דאף להתוס' גם באינו מינו יש טעם].

וע"ע ברשב"א חולין צח: שדן באיסורי משהו לר"י דמין במינו לא בטל וס"ד מתחילה שאיסורו הוא בטעם והוכיח מזה דטכע"ק דאורייתא.

אבל כתב הרשב"א דאאל"כ שהרי אחר שישים ליכא טעם, וע"כ איסורו הוא בהצו"ר וזה אף אחר שישים איכא, ומבואר דס"ל דאחר שישים א"א לתת האיסור בטעם ודלא כהתוס' בסוגיין, ועמד בזה בברו"ט שם.

ואזיל הרשב"א לשיטתו בתשובה דס"ל כשיטת הי"מ דאסרו נטל"פ באיסורי משהו, ולא ס"ל כדחיית התוס' משום דס"ל דאחר שישים ליכא טעם אף במינו.

ומזה נלמד מחלוקת עקרונית, דדעת התוס' דכל ביאור איסורי משהו הוא מכח הטעם ול"ש זה אלא במינו שעדיין הטעם קיים אבל באינו מינו או נטל"פ לא, ויסוד שיטתם כנראה דדין מין במינו לא בטל הוא כש"כ הר"ן בנדרים דאין ביניהם סתירה רק כ"א מעמידו ומחזקו לחבירו, וזה דוקא בדין טכע"ק שהוא חל בגוף ההיתר אבל כלפי הצו"ר או הממשות הרי הוא עומד לעצמו ואינו שייך לההיתר כלל וכש"כ במקו"א [בד' הרשב"א חולין צח:][[1]](#footnote-2), אבל לשיטת הרשב"א איסורי משהו אינם מכח הטעם רק מכח הצו"ר [ולפי"ד צ"ב הטעם שלא גזרו גזירת משהו גם באינו מינו, ואכ"מ].

והנה למדנו דעת י"מ כהרשב"א דמין במינו אחר שישים אין בו טעם והתוס' פליגי.

אבל בריטב"א ע"ז מבואר יותר מזה, הנה הי"מ הוכיחו דאיסור משהו אינו מכח הטעם שהרי במשהו אין בו טעם, והק' עליהם בריטב"א סז: דא"כ אף באיסורין שאינן איסור משהו נמי ייאסר נטל"פ שהרי אין בו טעם במין במינו ואם אסרוהו חז"ל ה"נ ייאסר נטל"פ?

ודעת הי"מ בתוס' צ"ל דדוקא אחר שישים לא חשיב טעם כלל כיון שאף בשכנגדו בשא"מ אין בו טעם, אבל עד שישים אף במין במינו מדרבנן אסרו הדין טעם שבו וחשיב שיש בו טעם וכש"כ הגר"ח הל' תרומות דמ"מ אית ביה החפצא של הטעם אף שאינו נרגש.

ונמצינו למידים דדעת הריטב"א דבמין במינו לא אסרו רבנן את הטעם רק שאמרו שלא יתבטל הצו"ר, ודעת הי"מ שיש מקום לאסור את הטעם עצמו אף במין במינו ורק באיסור משהו אחר שישים אין בו טעם ובזה האיסור הוא משום שאין הצו"ר מתבטל וה"נ נטל"פ יאסור, והוא חידוש, וכבר נתבארו עניינים אלו בכ"ד.

**ו. בקו' רעק"א-**

ובעיקר ד' התוס' תמה רעק"א בגהש"ס דכל דחייתם ניחא לאביי דס"ל דמין במינו בטעמא א"כ שפיר י"ל כש"כ התוס' דכל איסור משהו הוא במין במינו ואין הטעם בטל, אבל לרבא דבשוים בשמא אסרה תורה במשהו אף שאין הטעם שוה א"כ הדרא טענת הי"מ למקומה שיש לאסור אף נטל"פ, וא"כ כיון דהלכה כרבא יש לאסור אף נטל"פ, ואיך דחו ד' הי"מ מהלכה, ובשלמא בפי' הסוגיא שהיא אליבא דאביי דעליה מקשינן בגמ' שפיר דחו התוס' אבל לרבא אכתי דבריהם קיימים.

א. וראיתי מהגר"ג קהאן ליישב בזה דלרבא דתלי איסור משהו בשמא ולא בטעמא אמרינן בגמ' דחמירא דחיטי ודשערי חשיב מין במינו בשמא אף דלא שוו בטעמא, אבל מ"מ י"ל דלענין מש"כ התוס' דמין במינו אין הטעם בטל לעולם זה י"ל אף בכה"ג שהרי שניהם יש להם מכנה משותף שהם מחמיצים את השכר, ובזה נמי אין ביטול על הטעם שהרי יש איזה פעולה שהוא ניכר בה גם אחר שישים.

ב. עוי"ל עפמש"כ בדף האחרון להט"ז סי' צח בנידון הש"ך והרמ"א אם איסור שישים באינו מינו תלי בשמא או בטעמא, דוודאי מודו כו"ע בין לאביי ובין לרבא שעיקר דין מין במינו תלוי בשינוי הטעם, אלא דלרבא סגי בשינוי מועט של הטעם דע"י שיש לו שם אחר חשיב חלוק ממינו, אבל אם הוא ממש אותו טעם לא מהני אף שאינם שוים בשמא.

ועפי"ז כתב דאף להרמ"א דדין אינו מינו בשישים תלי בשמא מ"מ בעי שינוי בטעם ג"כ.

וממילא א"ש ד' התוס' דבאיסור משהו שאין בו טעם כלל שפיר יודה רבא דלא מהני חילוק דשמא, ולא מהני טענת הי"מ כלל.

[ג. הוספה- ידידי הר' א.ש. קושלבסקי באר לי באופן מחודש בזה, וזה עפי"מ שנתבאר שעיקר טענת התוס' על הי"מ הוא שדין איסור משהו לא חל אלא בדין טכע"ק, וממילא אינו אלא במינו שיש בו טעם גם אחר שישים.

ועפי"ז רצה לדון דאף לרבא דמין במינו בשמא שפיר יש דין טכע"ק במין במינו אף אחר שישים אף דלא שוו בטעמא.

ויסוד הדבר כנראה צ"ל עפי"ד הגר"ח הל' תרומות שיש טעם גם אחר שישים אלא שיש בו חלות של ביטול וכ"ז באינו מינו אבל במינו היכא שאמרו שאינו בטל הרי אף לרבא דמין במינו תלי בשמא וטעמיהם חלוקים מ"מ כיון שאינו בטל הרי גם דין טכע"ק אית ביה[[2]](#footnote-3).

[וצריך לדחוק לפי"ז לשון התוס' אין הטעם בטל כלל כיון שטעמם שוה דהיינו לאביי ולרבא הוא משום ששוים בשמא ודוחק קצת ועיין בלשון הרא"ש], ועכ"פ עיקר סברתו עמוקה ונכונה ויש לה פנים, אלא שאיני בענין כעת.

אבל כל ביאורים אלו ניחא רק לפמש"כ דעיקר סברת תוס' משום דכלפי מין במינו אין הטעם בטל, אבל לפמש"כ רעק"א הרי עיקר סברת התוס' דבמין במינו הרי שוה בטעמא וגזרו איסור משהו משא"כ נטל"פ חשיב שאינו שוה בטעמא ולא גזרו בו איסור משהו, א"כ ל"ש תי' זה כלל אלא לאביי ולא לרבא דהכל תלי בגדרי טעמא ושמא של אביי ורבא, ולרבא אכתי לא תי' התוס' קו' כלל.

**ז. דחיות הראשונים לד' הי"מ-**

ברמב"ן ור"ן פסחים ל: דחו ד' הי"מ חדא דהיתר דנבילה שא"ר לגר מתיר אפי' את ממשות האיסור ואי"צ ביטול ברוב וא"כ אף באיסורי משהו מתיר.

ועוד הק' על הי"מ דלא עדיף טעם במין במינו במשהו מנו"ט ממש בשא"מ שיש בו היתר נטל"פ וה"נ במינו במשהו.

ובפשוטו קו' צ"ב רב, שהרי שהרי נתבאר עיקר טעם האיסור להי"מ הוא מכח הצו"ר שאינו בטל אפי' במשהו וכש"כ בתשובת הרשב"א, ומה עניינו לשא"מ דהתם בלא טעם הצו"ר בטל ברוב?

וכנראה ביאור ד' הרמב"ן בשתי אופנים:

א. י"ל שגם הרמב"ן הבין כוונת הי"מ דאיסור משהו חייל בצו"ר שאינו בטל ברוב, אבל נקט הרמב"ן דא"כ ה"נ בשא"מ פחות משישים הרי אינו בטל ברוב כיון שיש בו טעם כעיקר, וכיון דחזינן דמ"מ אית ביה היתר דנטל"פ ע"כ היתר דנטל"פ מתיר גם את הממשות, א"כ ה"נ במינו במשהו ע"י נטל"פ מתיר את הממשות.

ודעת הי"מ ע"ד הרשב"א דנטל"פ אינו מתיר את הממשות ורק מ"מ בטל ברוב וס"ל דטעם אינו גורם שלא יתבטל הצו"ר [וכש"כ במקו"א מהנחל"ד בשיטת טכע"ק בשיטת רש"י דע"כ טכע"ק אינו מכיר את הממשות ונתבאר שם דבפשטות ד' הראב"ד לא כן וכנראה בהא פליגי הרמב"ן והי"מ].

ב. עוי"ל שהרמב"ן נקט דאיסור משהו חייל בטעם עצמו, וכש"כ הגר"ח הל' תרומות, וע"ז הק' הרמב"ן דא"כ יהיה בו היתר של נטל"פ שעי"ז אין בו דין איסור על הטעם ולא יכול לחול בו איסור משהו, וכש"כ בחוו"ד קה-ב וכעי"ז בכו"פ-קג דכל שהוא נטל"פ הוי כמו יבש ביבש שאין בו דינא דר"י לאסור במשהו [עיין לקמן בביאור דבריהם].

וזה דימה הרמב"ן למין בשא"מ דלא חייל איסורא בטעם ה"נ במינו במשהו הרי כיון שהוא פגום לא חייל בו איסור בטעם ותו לא שייך דין משהו כלל, ודעת הי"מ צ"ל דחייל האיסור בצו"ר ולא בטעם ממש.

והנה בריטב"א סז: הק' על הנך י"מ, היאך אפשר לאסור נטל"פ באיסורי משהו ואטו יציבא בארעא וגיורא בשמי שמיא, שאם אינו נותן אלא משהו נאסר ואם מרבה באיסור שרי.

וקו' תמוהה טובא היכן מצא כאן יציבא בארעא, והרי אין הדבר תלוי אם נותן הרבה או קצת מן האיסור, רק באיכות האיסור דבאיסורי משהו לעולם נטל"פ אסור ובאיסורי שישים נטל"פ שרי?

ועיין הג' טל תורה כתב לבאר ד' הריטב"א דס"ל הטעם שאסרו הי"מ נטל"פ באיסורי משהו הוא משום דכל שאינו אלא משהו הרי אין פגמו ניכר וחשיב כטעם לשבח, וכיון שאפי' משהו אוסר הרי נאסר המאכל, אבל באיסורי שישים שאין איסורו אלא במרבה את האיסור הרי הוא פוגם את התערובת, וה"נ באיסורי משהו אם יתן הרבה מן האיסור הרי הוא פוגם ושרי אף להי"מ.

וע"ז תמה הריטב"א דאטו יציבא בארעא וכו' שאם נותן מעט איסור אוסר את התערובת ואם יוסיף עוד שרי.

וכדברי הטל תורה מבואר במהר"ח פסחים ל: טעם האוסרים באיסורי משהו משום דכל שלא נתן אלא משהו הרי הפגם קלוש ואינו פוגם, ומשמע שאם ירבה עד שישים אסור.

אבל צ"ע לפרש כן כוונת הריטב"א שהרי כל תחילת דבריו אינו נראה שזה טעמו דא"כ מה הוכיח מכל מין במינו אף בשישים שאין בו טעם ומ"מ יש היתר נטל"פ, ולהנ"ל אינו ראיה כלל שהרי התם הטעם קיים ופוגם, ומשמע מזה הנידון משום שא"א לתת איסור בהטעם במשהו רק בהצו"ר וא"כ אף בנטל"פ איכא איסור זה.

ויותר נראה כוונת הריטב"א יציבא בארעא כעין ד' הרמב"ן שהבאנו שא"א לאסור מכח הטעם שהרי במשהו לא עדיף מאינו מינו שיש בו טעם ומ"מ יש בו היתר של נטל"פ.

**ח. בד' השו"ע והרמ"א ויסוד הכו"פ דנטל"פ הוי כיבש-**

והנה בכו"פ קג-א תמה בסתירת ד' השו"ע, דהכא גבי בריה הביא הרמ"א שיש אוסרים בריה אף בנטל"פ, והטעם כנראה ע"ד הי"מ דכל איסורין שאין בהם ביטול ברוב אין בהם היתר נטל"פ.

ומאידך באו"ח תמז-י לענין חמץ הביא השו"ע דנטל"פ בחמץ שרי, והרמ"א החמיר, וצ"ב.

ובפשוטו לא ידעתי מקום לסתירה כלל, שבאמת השו"ע לא הזכיר חומרת בריה רק הרמ"א, ובפשוטו אזלי לטעמייהו גבי חמץ שהרמ"א כתב להחמיר גבי בריה וה"נ גבי חמץ החמיר, והשו"ע יקל בתרוייהו [ואולי קשיא ליה להכו"פ לשון הרמ"א גבי חמץ דמשמע שגם הוא הסכים להתיר מדינא ורק כתב שיש מחמירים וכן נוהגין באלו המדינות משמע דממנהגא אסר, וכאן החליט לענין בריה לאסור לגמרי לכו"ע].

וראיתי שהוא מבואר להדיא בלשון הב"י קג-ב עיי"ש שהביא ד' הארחות חיים "אין אומרים נטל"פ מותר אלא באיסור שהוא בטל בשישים אבל איסור שצריך שיעור גדול מזה כגון בריה או תרומה אפי' פגום אסור" וע"ז כתב בב"י דבטור א"ח סי' תמז נתבאר שאין דעת רוה"פ כן, עכ"ד.

מבואר דתלה הנידון של בריה בדין חמץ בפסח וכנראה מה"ט באמת לא הביא דין זה בשו"ע וס"ל לדינא שאף בבריה יש היתר נטל"פ.

[ובעיקר ד' הא"ח מש"כ לענין תרומה נתבאר לעיל].

ועכ"פ בכו"פ רצה לדון בדרך אחרת בזה, ותו"ד דכל שהוא נטל"פ הרי גם בלח בלח חשיב כמו יבש ביבש והרי כתבו הראשונים שאין חומרא דמשהו אלא בלח ולא ביבש, משא"כ לענין בריה שאינה בטלה אף ביבש שפיר אסר הרמ"א אף בנטל"פ.

[ועיי"ש שהוא תלוי בנידון הראשונים אם לענין חמץ בפסח יש איסור אף ביבש, והיקל השו"ע כאן שיש להתיר יבש בפסח, ובפמ"ג שפ"ד קג-א העיר שלענין יבש נקט השו"ע לעיקר כשיטות שאינו בטל בפסח, ואינו קו' מוכרחת דהכא לענין נטל"פ היקל טפי].

ודבריו צ"ב מה ענין נטל"פ ליבש ביבש, וכנראה ביאור דעתו עפ"י המבואר בס"ד של הרשב"א צח: בס"ד שלו דכל חומרא דמשהו של מין במינו חייל בטעם וכש"כ במקו"א, וע"ז ס"ד להרשב"א דאי טכע"ק לא"ד ל"ש חומרא דמשהו.

והבין בכו"פ שזהו טעם הראשונים עתוס' יבמות פב:, שאין איסור לר"י במין במינו אלא בלח ולא ביבש משום שעיקר איסורו הוא בטעם, ולפי"ז נקט דה"נ ע"י נטל"פ דלית ביה איסור על הטעם ממילא הוי כמו יבש שאין לאסור במשהו.

וכנראה מד' הכו"פ שם דכלפי הממשות אין היתר נטל"פ כלל רק יסוד ההיתר דלית ביה דין טכע"ק וממילא בטלה הממשות מתורת ביטול ברוב וע"ד הרשב"א [ובמקו"א נתבאר לדון די"ל שאף הר"ן מודה בזה] אבל כל היכא דלית ביה ביטול לא.

ומבואר מדבריו חידוש מיוחד שיש לדון לחלוק על הי"מ אף אם נימא שאין היתר של נטל"פ על הממשות של האיסור רק על הטעם מ"מ יש להתירו מתורת ביטול ברוב ואף באיסורי משהו ומשום דהוי כיבש ביבש, והוא חידוש שלא מצאנו בשא"ר.

אבל עיין בתשובת רעק"א-קסו שחלק ע"ז וכתב דאף למ"ד טכע"ק לא"ד שייך דינא דר"י ולא דמי ליבש ביבש שאינם מעורבים כלל ובזה לא אמר ר"י אבל בלח שהם מעורבים היטיב אמר ר"י אף בלא דין טכע"ק ודלא כהכו"פ, וע"ע בחוו" קה-ב וברשב"א צח: ומש"כ בכ"ז במקו"א.

ומתבאר לנו מד' הכו"פ שעיקר החילוק של הראשונים דביבש לא אמר ר"י אינו כש"כ הגרי"ז דביבש יסודו מתורת הלך אחר הרוב ולא משום ביטול ברוב, דא"כ צדקו ד' רעק"א דכל שהם מעורבים היטיב וודאי יחול דינא דר"י.

אבל להכו"פ מבואר דעיקר הטעם שאין איסור משהו ביבש הוא משום דעיקר דינא דר"י חייל רק בטעם עצמו שהוא חל גם בההיתר.

וכן נתבאר במקו"א לבאר ד' הרשב"א צח: בקו' דלמ"ד טכע"ק לא"ד לא שייך דינא דר"י, ונתבאר שם לדון דס"ד להרשב"א שאין דינו של ר"י אלא בטכע"ק וכל שאין דין טכע"ק לא אמרינן כן, מיהו במסקנת דבריו מסיק הרשב"א דאף למ"ד טכע"ק לא"ד חל דין משהו מכח הצו"ר.

ויותר מבואר כד' הכו"פ בתו"ר יבמות פב: עיי"ש דאיסור משהו הוא מכח הטעם עצמו, וכשם דלדידן עד שישים בשאינו מינו אסור ה"נ לר"י במינו הטעם אוסר אפי' באלף.

ומיהו ד' התו"ר וכו"פ צ"ע לדעת רבא דמין במינו בשמא היאך אפש"ל דהאיסור הוא מכח הטעם? ואולי כש"כ לעיל עפי"ד הט"ז דאף לרבא יש קצת שינוי בטעם, וצ"ע.

עוד צ"ע מדין מראה דלר"י נמי לא בטיל במינו, והרי התם לא שייך לומר שהאיסור חל במראה, וצ"ע ד' התו"ר והכו"פ.

**ט. מהלך החוו"ד-**

ובחוו"ד קג-ב לא קיבל ד' הכו"פ, ורק כתב דהיכא שיש ממשות קיימת בזה אסר השו"ע באיסורי משהו אבל היכא שאינו אלא דין טכע"ק לא אסר השו"ע.

וביאור דעתו דס"ל דהיתר נבילה שא"ר לגר צריך ג"כ ביטול ברוב, וס"ל להחוו"ד שאף בלא ביטול אין איסור על הצו"ר [דלא כש"כ בחוו"ד קה-ב] אבל אם הממשות קיימת שפיר אין כאן ביטול ואסור.

ועיי"ש שרצה לפרש כן גם בכוונת התוס' סו. דלא איירי אלא בנימוח וס"ל לתוס' כשיטת רש"י ע"ז סז: דכל שנימוח חשיב טעמו ולא ממשו.

ועפי"ז תי' ד' השו"ע דאסר בריה כיון שהממשות קיימת, ולפי"ד צ"ל בדוחק שכל מה שהתיר השו"ע בחמץ הוא דוקא בשאין ממשות.

ולפי"ד א"ש היטיב ג"כ סתירת ד' השו"ע שהק' רעק"א-קסו דבסי' קג הביא שיטת הרשב"א דבעי ביטול ומ"מ פסק דנטל"פ בפסח מותר, ולהנ"ל הרי כל הביטול הוא כלפי הממשות ולא על הטעם ובהל' פסח איירי בדליכא ממשות.

ולד' החוו"ד מתבאר שעיקר הנידון בתוס' ע"ז סו. עם הי"מ אינו בגדר היתר נבילה שא"ר לגר ולכו"ע אין היתר זה על הממשות ובעי ביטול ברוב, ועיקר הנידון הוא בגדר איסור משהו דלהי"מ איסורו הוא בצו"ר וכיון שאין ביטול אסור, ולשיטת התוס' עיקר איסורו הוא בטעם ובנטל"פ אין איסור.

וצ"ע שהרי בתוס' שם דברו גם באיסור חמץ בפסח ובזה אסור אף ביבש ביבש לשיטת התוס' ע"ז עד. ורש"י שם [ורק הרא"ש שם התיר חמץ ביבש ביבש], וע"כ אין הגזירה מכח הטעם רק איסור בפנ"ע שאין ביטול במשהו ובזה יודו שאין בו היתר נטל"פ ולמה נתקשו התוס' בזה לשיטת החוו"ד.

אבל פשטות הדברים דלא כהחוו"ד ויסוד הפלוגתא של התוס' עם הי"מ הוא כש"כ הר"ן והרמב"ן פסחים ל. לדון על דבריהם דאף אם יש איסור על הממשות והצו"ר מ"מ היתר דנבילה מתיר גם זה, ואי"צ ביטול ברוב.

ובעיקר מה שדנו בפוסקים גבי בריה צ"ב שהרי כל בריה הוי כמו יבש ביבש שאינו מעורב עם כל התערובת של לח ויכול להוציאה, א"כ ל"ש בו היתר דנבילה כלל לגבי הממשות שהרי אינו מעורב עם כלל התערובת, וא"כ וודאי יודה גם הר"ן לאיסורא, וצ"ע למה דימה הב"י זה לדין חמץ בפסח, וצע"ג.

**י. עוד בד' הרמ"א בבריה סרוחה-**

ברמ"א כתב דבריה אין בה קולא של נטל"פ עד שתהיה פגומה בעצמה.

א. בפר"ח פי' דהיינו עד שתפגום ממאכל אדם לגמרי, דבזה הותר לגמרי ככל נבילה שא"ר לגר, וכ"מ בהגר"א.

ב. בפמ"ג וחוו"ד סק"ג פי' כוונת הרמ"א באופ"א, שכל האיסור של בריה הוא רק באופן שאינה פגומה ורק בתערובת זו היא פוגמת, אבל כל שהיא בעצמה פגומה אף שאינו פגם גמור שא"ר לגר מ"מ אין לו חשיבות בריה בכה"ג ובטלה ברוב, ודקדק כן בפמ"ג מ"ז סק"ב מלשון הט"ז דמ"מ הצריך רוב להתיר.

ועיין בהג' בי"מ שדן בזה, וכתב דנראה שהדין עם הפר"ח דכל שבחשיבותו לענין מלקות סגי, שהרי כתבו הפוסקים הטעם שאסרו משום דחשיב לענין מלקות.

[ובפמ"ג תמה טובא ע"ד הפר"ח שכ"כ אף לענין חה"ל דבעינן שתהיה פגומה לגמרי עד שא"ר לגר, שאינו נראה כן ובזה וודאי בהסריח קצת תו א"ר להתכבד בו ובטלה.

והנה הרמ"א כלל כל הדברים שאינם בטלים משמע גם חה"ל בכלל זה, והרי לענין חה"ל וודאי סגי בפגם מועט א"כ ש"מ דד' הרמ"א קיימי אף בפגם מועט.

[וע"ע בפמ"ג מש"כ לדקדק מלשון הש"ך לענין דשיל"מ ובפתחי תשובה סק"א].

וע"ע בפתחי תשובה ק-ג הביא ד' הפמ"א ב-סז דפרעוש נפל לקדירה להרמ"א יש להתירו משום דאין בו דין בריה ובטל משום נטל"פ [אבל מסיק שם שאין לסמוך על הרמ"א בזה].

אבל בחי' בי"מ נקט דוודאי מודה הרמ"א בדברים האסורים בפגמם דבזה כך אסרה תורה ובחשיבותן קיימי אף שהם מאוסין ואית בהו דין בריה, ודלא כהפמ"א הנ"ל, וכ"כ בפר"ח שם.

ע"ע בגליון מהרש"א שהק' דבשו"ע קד-ג משמע שרק אם נימוח שרי אבל אם הוא בברייתו אסור אף בדברים הפגומים והוכיח מזה כדעת הפר"ח הנ"ל [וכ"מ ברמ"א בתחילת הסימן שם שהחמיר בשרץ כעדשה מטעם דהוי כבריה כש"כ הש"ך שם].

1. אלא דלפי"ז נמצא דר"י דס"ל מין במינו לא בטיל מדאורייתא כדיליף מדם הפר והשעיר ע"כ ס"ל טכע"ק דאורייתא, וצ"ע למאי דס"ד בגמ' גם לשיטת התוס' לומר דטכע"ק לא"ד, ויל"ע.

   וע"ע ברשב"א צח: מש"כ לדון למ"ד טכע"ק לא"ד אם יש מקום לאיסור מין במינו במשהו, ואכ"מ להאריך בכוונתו ונתבאר במקו"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולפי"ז מודו התוס' לד' הגר"ח שיש דין טכע"ק גם באינו מינו אחר שישים אלא שיש בו ביטול ואזלי ככל ד' הגר"ח ודלא כש"כ לעיל בדעתם. [↑](#footnote-ref-3)