כיבוד רמב חכם שאסר
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / כיבוד אב ואם

**­שיעורי הלכה**

**שיעור יט'**

**חכם שאסר אין חברו יכול להתיר**

* משום כבוד או משום דקם דינא.
* כללים כיצד לפסוק.
* הגדר מהו טועה בדבר משנה, בשיקול הדעת.
* חכם שהתיר אם חברו יכול לאסור.
* פסק במעשה אחר, בלא ששאלוהו.
* הודה לאסור מספק.
* הדין בזה"ז.

*יורה דעה*

*סי' רמב, לא*

**חכם שאסר** (ח"א)

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף לא] חכם שאסר אין חבירו רשאי להתיר משקול הדעת, אבל אם יש לו קבלה שטעה או שטעה בדבר משנה, יוכל להתיר. ואפילו אם טעה בשקול הדעת יכול לישא וליתן עם המורה עד שיחזור בו, ולכן אין איסור לשואל לשאול לשני ובלבד שיודיע אותו שכבר הורה הראשון לאסור. ואפילו אם התיר הראשון וכבר חלה הוראתו, אין לשני לאסור מכח שקול הדעת. וכל זה באותה הוראה עצמה, אבל במעשה אחר פשיטא שיכול להורות מה שנראה אליו.

**הקדמה**

מקור דין זה מבואר בגמרא בחולין (מד: וכן בנדה כ:), דתניא חכם שטימא אין חברו רשאי לטהר אסר אין חברו רשאי להתיר. ועוד מצינו בגמרא בע"ז (ז.), ת"ר הנשאל לחכם וטימא לא ישאל לחכם ויטהר, לחכם ואסר לא ישאל לחכם ויתיר.

## שיטת הראב"ד שאין השני יכול להתיר מחמת דקם דינא

והנה מצינו בראשונים ב' דרכים בהבנת הדין שחכם שאסר אין חברו רשאי להתיר, דעת הראב"ד שאין הדין מחמת כבודו של החכם, אלא משום שחכם שאסר קם דינא ונעשה כחתיכה דאיסורא, ושוב לא שייך להתיר אפילו אם יתברר לנו שהחכם טעה. מיהו אם טעה בדבר משנה מוכח בגמרא בסנהדרין (לג.) שמחזירים הדין, וביאר הריטב"א שכל שטעה בדבר משנה אין זה הוראה כלל, ולא שייך לומר דקם דינא ולכך אין זה נאסר.

ולפירוש זה עולה כמה דינים **א.** שאפילו אם השני גדול ממנו בחכמה ובמנין אינו יכול להחזיר הדין. **ב.** בטעה בשיקול הדעת [ויתבאר להלן מהו שיקול הדעת] דכבר קם דינא ואי אפשר להתיר. **ג.** אפילו החכם עצמו אינו רשאי לחזור בו כיון שכבר נאסר. **ד.** חכם שהתיר חברו רשאי לאסור. **ה.** אם עבר החכם השני והתיר אין זה מועיל דכבר נאסר ע"י החכם הראשון.

## שיטת הר"ן שהוא משום כבוד החכם הראשון

אמנם הר"ן (ע"ז א: מדפי הרי"ף) כתב להוכיח שאפילו טעה בשיקול הדעת מחזירים הדין, והקשה על הראב"ד שאם הפירוש משום שכל שיצא הוראה ממנו כבר נאסר, א"כ לא היה לנו להחזיר כשטעה בשיקול הדעת. ולכך כתב הר"ן, שנראה לו לבאר שכל הדין שחכם שאסר אין חברו רשאי להתיר הוא משום כבודו של החכם, ולכך אם החכם עצמו חוזר בו רשאי [וכן הוא ברש"י בנדה (כ: ד"ה מעיקרא), שהטעם שאין השני יכול להתיר הוא משום כבודו של הראשון], ובזה יבואר הא דמוכח בגמרא בסנהדרין שבטעה בשיקול הדעת חוזר, דמיירי בקיבלו הסכמתו של אותו חכם ולכך אין בזה משום כבודו.

ולפירושו יהיה הדין **א.** אם השני גדול ממנו בחכמה ובמנין רשאי להתיר דהא אינו חייב בכבודו. **ב.** טעה בשיקול הדעת אפשר להתיר בהסכמתו של הראשון, או אפילו באופן שהשני מבין שאם ישמע הראשון טענתו יחזור בו אז יכול להתיר אף שלא בפניו. **ג.** החכם עצמו רשאי לחזור בו ולהתיר. **ד.** אף חכם שהתיר אין חברו רשאי לאסור דהא גם בזה יש משום כבודו של חכם [א"ה: כן כתב הרמ"א, וקצ"ע בגמרא בברכות (סג:) משמע להדיא שבהתיר רשאי חברו לאסור עיי"ש, ואולי זה היה פשוט לגמ' דלאסור שרי משום שרצו להעמידו במקומו, ורק לאסור נתקשו איך שרי]. **ה.** אם עבר החכם והתיר מהני, דאין זה אלא משום כבודו של חכם, אבל למעשה יכול השואל לסמוך על השני.

## כיצד קיי"ל

וסיים הר"ן כך נראה לי להלכה אבל למעשה אין בי כח לחלוק על אבות העולם ז"ל, ובש"ך מבואר בכמה מקומות שפסק כהראב"ד [א. שכתב להדיא בס"ק נד דאפילו התיר הוא עצמו אינו מותר. ב. בס"ק נח בטעה בשיקול הדעת, כתב שאינו יכול להחזירו משום דשוויה כחתיכה דאיסורא. ג. בס"ק נט גבי חכם שהתיר שיכול השני לאסור והיינו כדעת הראב"ד], ועי' בש"ך בחו"מ (סי' כה ס"ק יד אות יח) שכתב לתמוה על הרמ"א שמשמע שפסק כהר"ן שהוא תימה כיון שהר"ן גופיה כתב שלענין מעשה אין בו כח לחלוק על אבות העולם, ועוד דהלא האוסרים רבים הם, הראב"ד והרמב"ן והרשב"א, וכן דעת הרא"ש ורבינו ירוחם.

**ועתה נבא לבאר דברי הרמ"א:**

## מתי חלה הוראתו

**חכם שאסר**. כתב הש"ך (ס"ק נב) דהיינו דוקא אם חלה הוראתו. וברמ"א בהמשך דבריו כתב כן לעניין חכם שהתיר, שאם חלה הוראתו להתיר אין השני יכול לאסור. וכתב שם הט"ז (ס"ק יח) דהיינו שכבר נעשה מעשה עפ"י החכם כגון שהתיר איזה דבר מאכל ואכל ממנו קצת או שעירבו אותו בדבר היתר, אבל אם לא נעשה מעשה אלא רק קיבלו ממנו הוראה רשאי השני לחלוק עליו ולהחמיר. אבל הנקודות הכסף חלק עליו, שכל שנתפשטה ההוראה חשיב חלה הוראתו, ודוקא כששניהם יושבים בבית המדרש אז יכולים לחלוק זה על זה דאז עדיין לא נחשב שחלה הוראתו, דמובן לכל שמי שבא לשאול רצה לידע ההלכה מבית המדרש, וכל זמן שלא יצא מבית המדרש עדיין אין כאן פסק.

## אם השני גדול בחכמה ובמנין

**אין חברו רשאי להתיר.** והנה שיטת הראב"ד שאפילו אם הוא גדול ממנו בחכמה ובמנין אינו יכול לחזור ולהתיר, והר"ן כתב שלשיטתו אם השני גדול ממנו יכול לחזור ולהתיר וכמו שנתבאר. ולפי מה שנתבאר שדעת הש"ך להלכה כהראב"ד, א"כ ה"נ צריך להיות הדין שאף כשהשני גדול יותר אינו יכול לחזור ולהתיר. אולם הש"ך (ס"ק נג) לא פסק כן, אלא כתב שאם הוא גדול ממנו יכול לחזור ולהתיר, וצ"ב טעמו. וצ"ל דס"ל להש"ך שאם גדול ממנו חולק עליו הוי כמו שטועה בדבר משנה. אכן אף שכאן כתב הש"ך בפשיטות שבגדול ממנו יכול לחזור ולהתיר, בקיצור הנהגת איסור והיתר (אות א) כתב שהוא מחלוקת, ומשמע שלא הכריע בזה.

## יש לו קבלה מרבו שהראשון טעה

**אבל אם יש לו קבלה שטעה.** מה שכתב שאם יש לו קבלה שטעה יכול לחזור בו, מקורו מדברי התוספות בחולין (מד: ד"ה היכי), שהקשו במה שמצאנו בחולין (מט.) גבי מחט שנמצאה בסימפוני דכבדא, דהונא מר בריה דרב אידי אסר ורב אדא בר מניומי התיר, וקשה איך התיר רב אדא בר מניומי והא חכם שאר אין חברו רשאי להתיר. ותירצו התוספות עפ"י דברי רש"י (בנדה כ:), שכל מה שאמרו שאין חברו יכול להתיר היינו דוקא כשחוזר בו מסברא, אבל אם סומך על מה שקיבל מרבו להתיר דבר זה יכול השני להתיר, וממילא י"ל דרב אדא בר מניומי קיבל מרבו להתיר. אלא שהש"ך (ס"ק נה) כתב לחלוק, דבתוספות שם כתבו ליישב עוד, די"ל דשניהם ישבו יחד בבית המדרש ולכך יכול להתיר, דעדיין לא יצא פסק לאסור. ועוד דברש"י שלפנינו (בנדה שם) מבואר להדיא להיפך. ועל כן מסיק הש"ך שאינו יכול להתיר אף אם יש לו קבלה מרבותיו וכן הסכימו בכנה"ג ובבית לחם יהודה כהש"ך.

והפת"ש (ס"ק יח) הביא משו"ת משכנות יעקב שהשיב על כל ראיות הש"ך, ומסיק כהרמ"א שאם יש לו קבלה מרבותיו יכול להתיר, אלא שכתב שכל זה דוקא אם יודע השני שאם ישמע הראשון שכך קיבל מרבותיו יהיה מוכרח לחזור בו, שאין כוחו גדול לחלוק על רבותיו, אבל אם החכם הראשון רב גוברי ויכול לחלוק על רבותיו, ודאי שאין השני רשאי להתיר.

## מהו טועה בדבר משנה

**או שטעה בדבר משנה.** מה שכתב שבטעה בדבר משנה חוזר בו, זה נכון לכו"ע בין להראב"ד ובין להר"ן, והוא מבואר להדיא בגמרא בסנהדרין (לג.). וכתב הש"ך (ס"ק נז) שפירוש טועה בדבר משנה הוא כמו שמבואר בחו"מ סי' כה. והנה בסי' כה (ס"א) איתא בשו"ע שטועה בדבר משנה הוא הטועה בדינים המפורשים במשנה או בגמרא או בדברי הפוסקים. וכתב שם הפת"ש (סק"ב) בשם החוות יאיר, כמה כללים בזה. שכל מה דסתם השו"ע ולא חלקו עליו הבאים אחריו, הוי דבר משנה, ובמקום שהביא הרמ"א דעת חולקים והסכים עמהם, ג"כ ה"ל כדבר משנה אם לא פסק כהרמ"א, בארצות הללו דנוהגין כוותיה.

וכמו כן מצינו בש"ך (בפלפול להנהגת או"ה ד"ה וכי תימא ובקיצור אות ה) שאם כתב השו"ע הלכה בסתם ואח"כ כתב יש אומרים, הלכה כסתם והוי ג"כ טועה בדבר משנה, וכן כתב רע"א (בהערות על הש"ך) בשם התשב"ץ (ח"ד טור א' סי' לא).

ועוד כתב החוו"י (הובא בפת"ש שם) שאם יש מחלוקת בין הסמ"ע והש"ך (בחו"מ), קיי"ל כהש"ך, וכתב שם להסתפק אם הוי טועה בדבר משנה.

## כמה כללים כיצד יש לפסוק

וברמ"א (חו"מ שם) כתב שאף אם נתבאר דבר בפוסקים, יש אומרים שאם נראה לדיין ולבני דורו מכח ראיות מוכרחות שאין הדין כמו שהוזכר בפוסקים, יכול לחלוק על הראשונים, מאחר שאינו נזכר בגמרא. והפת"ש (שם סק"ג) הביא מהברכי יוסף שכתב בשם הרשב"א, שאין לדחות דברי חכמי הדורות בסברא בלי ראיה. ונראה, דצריך ראיה ברורה מדברים מפורשים, אבל כשיש לו איזה פלפול אין זה טעם מספיק לחלוק על הקדמונים.

ובש"ך בקיצור הנהגות או"ה (אות ח) כתב שאם יש מחלוקת בין הפוסקים הולכים אחר האחרונים, אבל אם מצא אח"כ תשובה מגאון שלא ראו האחרונים, הלכה כאותו גאון, כי מסתמא אם היו שומעים שכך פסק הגאון היו חוזרים בהם, וכתב שיש אומרים שאין לפסוק כאחרונים כנגד הראשונים ויש להחמיר. ומ"מ כתב שאם האחרון הביא דברי הראשון וחולק עליו, אם הוא מפורסם שראוי לכך, יכול לסמוך עליו. ועכ"פ יש ליזהר בזה, אא"כ רואה שכן הסכימו מורים חשובים.

## טעה בשיקול הדעת אם הראשון יכול לחזור בו

**ואפילו אם טעה בשיקול הדעת יכול לישא וליתן עם המורה עד שיחזור בו.** מבואר ברמ"א שהראשון יכול לחזור בו וכבר נתבאר שדין זה נכון רק לדעת הר"ן, אבל לדעת הראב"ד לא מהני כשחוזר בו כיון שכבר שוויה כחתיכה דאיסורא. מיהו כתב הש"ך (ס"ק נח) שיש לחלק במה טעה, דיש ב' מיני טעה בשיקול הדעת, שיש טעות בשיקול הדעת באופן שיש ב' דעות בפוסקים והאוסר פסק לאסור כדעת המחמירים, מחמת שאינו יודע דסוגיא דעלמא להתיר [היינו שהמנהג לפסוק כהמתירים], ובזה באמת יכול לחזור בו, דהרי אפשר להוכיח לו שטעה. אבל אם טעה בשיקול הדעת מחמת סברא, אף אם ישא ויתן עם המורה עד שיקבל סברתו בזה אין יכול לחזור בו כיון שאינו יכול להוכיח כדבריו, דקיי"ל כהראב"ד דקם דינא, ואף החכם עצמו אינו יכול לחזור בו. ועי' רע"א שציווה לעיין בדברי הש"ך בחו"מ סי' כה (ס"ק יד אות יז) שהש"ך שם הביא דברי עצמו, מש"כ כאן שיכול לחזור בו כשהורה לאיסור מחמת שלא ידע שהמנהג להתיר, וכתב שם הש"ך ועתה דקדקתי יפה וראיתי דאפילו סוגיין דעלמא כאידך, סבירא להו [להראב"ד וסיעתו] דאינו יכול לחזור ולהתיר.

## מהו סוגיא דעלמא

ויש לידע מהו סוגיא דעלמא, דבפת"ש (סי' כה סק"ב) כתב בשם החוו"י שאינו יודע בזמנינו היכי דמי טעה בשיקול הדעת, ודיתברר ודאי שטעו, מאחר דקיי"ל שכל מה שנזכר בספרי פוסקים ה"ל כטעה בדבר משנה. ויש לדון למעשה, אם יש מחלוקת בין הפוסקים, והמשנ"ב פסק כצד אחד, אם חשיב סוגיא דעלמא או טועה בדבר משנה.

## יכול לשאול לשני אם מודיעו שכבר שאל לראשון

**ולכן אין איסור לשואל לשאול לשני ובלבד שיודיע אותו שכבר הורה הראשון לאסור.** וברבינו ירוחם (נ"ב ח"ה כא:) מבואר שהנפק"מ בזה ששואל להשני, דשמא יהיה לו ראיה ממשנה או מגמרא להתיר, ויהיה הראשון טועה בדבר משנה, אבל אם השני יראה שיש טעות רק בשיקול הדעת, באמת אינו יכול לפסוק כנגד מה שפסק הראשון, ולכך מחוייב להודיע להשני שכבר שאל להראשון.

## כשהראשון התיר

**ואפילו אם התיר הראשון וכבר חלה הוראתו, אין לשני לאסור מכח שקול הדעת.** וכפי שנתבאר זהו לדעת הר"ן, אבל לדעת הראב"ד אם התיר הראשון יכול השני לאסור, שהרי בזה לא שייך משום שוויה חתיכה דאיסורא, וכן פסק הש"ך (ס"ק נט) שאם התיר הראשון יכול השני לאסור.

וכתב הפת"ש (סק"כ) בשם הרדב"ז, שאם התיר וטעה בשיקול הדעת, מחזירים הדין ואוסרים אפילו בעל כרחו, ואפילו המתיר בעצמו אינו רשאי לנהוג קולא בדבר כיון שלדעת הרוב טעה בשיקול הדעת.

## הוראתו הייתה על מעשה אחר

**וכל זה באותה הוראה עצמה אבל במעשה אחר פשיטא שיכול להורות מה שנראה אליו.** והוא ממהרי"ק (שורש קעא ענף ג'), וכתב שם שהוא דבר פשוט, דרבינו שלמה שהאיר עיני כל ישראל, ועל פי חכמתו ותורתו העולם עומד, אפילו הכי בהרבה דברים אוסר ורבינו תם בן בתו התיר משקול דעתו, וכן בשאר פוסקים אשר לא יספר מרוב. והגר"א הביא לזה מהגמרא בעירובין (מא.) ששם חזינן שאף שפסקו בדורו של ר"ג כמותו לאסור, בדורו של רבי יוסי עשו כרבי יוסי להתיר.

ונראה שאם שאל להרב בחנוכה היכן ידליק והורה לו הרב על מקום מסויים דוקא באותה שנה צריך לעשות כדבריו ואינו יכול לשאול לאחר, אבל לשנה אחרת שוב לא נחשב שהורה על דבר זה ויכול לשאול לשני.

## כשהורה מחמת סייג או גדר

וכתב הש"ך (ס"ק ס') שאם החכם אסר מחמת שעשה גדר או סייג אינו יכול להתיר אפילו במעשה אחר, וכגון כשראה מקום שמזלזלים שם באיזה הלכה וכדומה ואסר להם החכם כסייג שוב אין השני יכול להתיר. ועיין במגן אברהם (סי' תקל) שכתב גם כן דין זה גבי דיני חול המועד, דאם היה מקום שנהגו להקל אפי' בדבר שאינו אבד ובא חכם ואסר להם אפי' דבר האבד אין לחכם אחר להתיר להם. ונראה שאם אותה קהילה שאסרו לה, נעשו יותר יראי שמים, אזיל טעם הגזירה וממילא הותר הדבר.

**עוד כמה דינים**

## חכם שהורה בלא ששאלוהו

ויש לדון כיצד הדין אם החכם מעצמו בא והורה לו על דבר מסויים לאסור, אם יכול לשאול לאחר, ונראה שכיון שקיי"ל כהראב"ד שהוא איסור משום דשוויה כחתיכה באיסורא, א"כ אין יכול לאסור דבר שאינו שלו, ועל כן אין החכם יכול לאסור בלא שישאלנו הבעלים.

## שאל לחכם בסתם

והנה לפי זה שאם היה לאחד שאלה על דבר מסויים, אבל כששאל לחכם לא שאלו על דבר זה אלא שאל בסתם כיצד הדין אם יהיה כך וכך, והורה לו הרב לאסור, א"כ יכול לילך לחכם אחר, שהרי הרב לא פסק לו על דבר מסויים לאסרו.

## הורה לאסור מכח הספק

מצאתי בחוט שני (ח"א עמ' ריט) בחכם שהורה שיראה אות במזוזה לתינוק, שהורה הגרנ"ק שיכול להראות לחכם אחר להורות ע"פ שיקול דעתו, דמה שהורה הראשון להראות לתינוק הוא משום שמסופק וא"כ אי"ז הוראה. מיהו לא נראה כן אלא אותה הוראה לשאול לתינוק הוראה גמורה היא, דגם פסק שפסק הרב מחמת הספק הוראה היא, דאל"כ כל פעם שהחמיר הרב על מראה או על טריפה וכדומה הרבה פעמים הוא משום שאי"ז ודאי היתר לכך החמיר ואסר, ואיך נאמר שיכול לפסוק שלא כדבריו והרי הרב פסק בבהירות שהדבר מסופק וצריך להחמיר.

## אם בזה"ז נוהג הדין שחכם שאסר אין חברו רשאי להתיר

בבית לחם יהודה כתב בשם הר"ר עזריה פיגו, שדין זה שחכם שאסר אין חברו רשאי להתיר אינו נוהג בזה"ז, וכתב הבית לחם יהודה שאף שבכנה"ג חולק עליו, מ"מ בזמנינו שהמורה מורה לאסור כסומא בארובה מפני שאינו בקי בדינים ומחמיר בלא טעם, בודאי השני רשאי להתיר כי בודאי לא יתיר אלא אם כן יש לו ראיה ברורה, והאוסר שאסר בלא טעם עושה שלא כדין דכשם שאסור למורה להכשיר את האיסור כך אסור לאסור את המותר.

## כשם שאסור להתיר את האסור כך אסור לאסור את המותר

ועי' בהנהגת איסור והיתר להש"ך שכתב (באות ט) דבר זה שכשם שאסור להתיר את האיסור כך אסור לאסור את המותר, וביאר הטעם מפני שעל הרוב בכל דבר שאוסר יש בו צד קולא במקום אחר מחמת שנאסר והוי חומרא דאתי לידי קולא ואפילו אם נראה לו שלא שייך שיבא לידי קולא מ"מ אפשר שיתגלגל ויבוא קולא. ודוגמא לזה כגון אם יפסוק על דבר שהוא איסור הנאה, הרי אם יקדש אשה עם חפץ זה יסבור שלא חלו הקידושין ויבוא לטעות.

## אם אוסר מחמת ספק צריך להודיע וכיצד ינהג למעשה

וכתב הש"ך (שם) לפיכך אם הוצרך לאסור מחמת ספק או מחמת חומרא כשאין האיסור ברור כשמש צריך המורה לומר לו שאין האיסור ברור רק שמחוייבים להחמיר, וכ"ש להיפך אם מתיר בשעת הדחק צריך שיאמר לו כן. אלא שלעניין מעשה לפעמים יודע המורה שאם יאמר לו שהוא מחמיר עליו מחמת הספק יבוא השואל לזלזל ולהקל ח"ו בדבר שצריך להחמיר ונראה דבכה"ג לא יאמר לו שהוא ספק וצריך לנהוג בחכמה.