תוחב כף
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / סי_ צד

צד-א תחב כף בקדירה

**א. תוחב כף אם צריך לשער בכולה או במה שנתחב בתבשיל-**

כתב בשו"ע צד-א כף חולבת שנתחבה בקדירה של בשר משערים בכל מה שנתחב ממנו בקדירה.

וכתב בכו"פ צד-א לדקדק מלשון השו"ע שצריך לשער בכל מה שבקדירה ולא סגי במה שנכנס בתבשיל.

וכתב הטעם משום שהבל הקדירה מועיל שהרוטב יוכל למשוך את הבליעה שבכל הכף וכשיטת הר"י שע"י הרוטב מתפשט בכולו.

אבל מ"מ מה שחוץ לקדירה אי"צ לשער בו, והטעם כתב דאף להר"י שבחתיכה שקצתה ברוטב הוא מתפשט בכולה הוא דוקא בצירוף הבל הקדירה, אבל חוץ לקדירה אין פועל הרוטב להפליט את הבליעה, וכ"כ בחוו"ד שם להחמיר.

והיינו דלדעת הכו"פ אין חילוק בין חתיכה לכלי, רק עיקר החילוק בין מה שתוך חלל הקדירה למה שחוץ לחלל הקדירה.

אבל בפמ"ג מ"ז צד-א הביאו ותמה מנ"ל הא דבעי הבל הקדירה כדי להפליט למן המאכל לשיטת ר"י, וכל מה דהכא אינו משער במה שחוץ לקדירה הוא משום דאיירי שחלק הכף שלא נכנסה היא צוננת וא"י הרוטב להפליט ממנה לגמרי, משא"כ במאכל כשהוא חם גם מחוץ לקדירה שפיר יוכל הרוטב לצרף לבטל כולו.

[וכנראה שורש הנידון בין הכו"פ להפמ"ג בנידון המג"א תנא-כד, דדעת המג"א דאנן קי"ל חם מקצתו מבליע בכולו אלא דהכא הוא סברא מיוחדת דלהפליט מחלק הכף שחוץ לקדירה לא אמרינן, וזה כד' הכו"פ.

אמנם הפמ"ג אזיל כד' רעק"א דעיקר הטעם שאינו מפליט מכולה הוא משום דחם מקצתו ל"מ להבליע ולהפליט].

אמנם בעיקר ד' הכו"פ שלא חילק בין מאכל לכלי, עי' בחת"ס-פב די"ל דכל ד' הר"י הוא במאכל אבל בכף א"י הרוטב להצטרף להפליט את האיסור כלל ורק מה שנתחב מצטרף, ולכך אי"צ לחשב אלא מה שנתחב בתבשיל עצמו ולא בכל מה שבקדירה.

וכן הביא בבינ"א-סא מלשון האו"ה להדיא שמחלק בזה בין חתיכה לכלי, וגבי חתיכה אוסרים גם מה שחוץ לרוטב אבל בכלי אין מחשבים אלא מה שתוך לתבשיל ממש.

ולמעשה, עי' בחת"ס שכתב שאין לשער במה שלא נתחב בתבשיל, וכתב שכן נוהגים כל בעלי הוראות, וכ"נ בבינת אדם עפ"י לשון הסמ"ק דמשמע דוקא מה שנתחב בתבשיל אוסר, וע"ע ביד יהודה דכ"מ לשון 'תחיבה' דנקט השו"ע, ועוד הוכיח כן מד' היש"ש הו"ד בש"ך סק"א שבסתמא משער בעיגול של הכף שרק אותו תוחב לתבשיל מבואר דתלי במה שנתחב לתבשיל ולא לקדירה, וע"ע בפתחי תשובה צד-א הביא כל ענין זה.

[ושמעתי פוסקים להלכה דקי"ל כהחת"ס אבל אם השהה את הכף הרבה זמן ונתחממה צריך לשער בכולה].

בפמ"ג מ"ז צד-א כתב שכל הפלוגתא הוא באופן שאין בתבשיל זיעה אבל אם יש בו זיעה שהיס"ב מודו כו"ע שצריך לשער כנגד כל מה שבקדירה שהרי הזיעה מפליטה מהכלי.

אבל ביד יהודה צד-ב חלק ע"ז וכתב דאף שהזיעה מפלטת מן הכף מ"מ כיון שדרך עלייתה היא אינה חוזרת להתערב עם התבשיל.

ובבדה"ש (ביאורים ד"ה משערים) כתב שאין כוונת הפמ"ג שהפליטה תרד ע"י הזיעה דע"ז שפיר צדקה טענת היד יהודה, רק כוונתו שהזיעה מפלטת והפליטה תרד דרך הכף לתבשיל, וסתימת הפוסקים שבכל אופן משער כנגד בתחבה לחוד משמע כד' היד יהודה.

ואמנם עיקר הדבר שיש בכוחה של זיעה להפליט אינו ברור, עיין בחוו"ד צב-כו דלא ס"ל כן, אמנם בפמ"ג הביא מהפר"ח שזיעה מפלטת נמי שכלי הנאסר ע"י זיעה יכול להגעילו בזיעה, וביד יהודה צד-ב הביא מד' הרמ"א צב-ז דמשמע להדיא שיש בכוחה של זיעה להפליט דמה"ט אם נפל על הכיסוי אסר את המאכל שפלט ע"י הזיעה, וע"ע מש"כ בענין הגעלת כלים ע"י זיעה.

**ב. מילתא דלא רמיא עליה דאיניש [לא עיינתי, רק מ"מ]-**

אם נאמן לומר כמה תחב, עי' ש"ך צד-כח דוקא אם אומר ברי וכ"ה בש"ך צו-ח.

במהרש"ל ז-מב תמה על השו"ע שכשחותך אינו מדקדק כ"כ ומילתא דלא רמיא עליה דאיניש לאו אדעתיה, אמנם כ"ז בסכין אבל בתחב בקדירה נאמן [ואם אינו ידוע משערינן עד העוגל], וכ"פ בט"ז צד-יב,צו-ד ופר"ח צד-כד ופמ"ג שפ"ד צד-כח.

בפר"ת כתב דהכא מהני ברי שאינו אלא סד"ר דהוי בב"ח שלא בדרך בישול, וכ"כ בפתחי תשובה צד-א בדעת הש"ך שלא האמינו אלא בדרבנן [ועי' בפמ"ג שפ"ד צד-כח דבדרבנן לית האי כללא דמילתא דלא רמיא שאינו אלא חומרא דרבנן ולא החמירו אלא באיסורי תורה, אמנם מסיק דכפי הנראה גם בדרבנן אמרו כן].

במהרש"ל גבי כף מבואר דאף בדאורייתא נאמן, וע"ע בדרכ"ת צד-יב שהש"ך רסי' צד רמז ג"כ דמהני נאמנות גבי תוחב כף דאורייתא, ועי' דרכ"ת סי' ו-כה,ל.

מנ"י סא-ט וחכמ"א מט-ב פסקו כהש"ך שנאמן אם אומר בבירור כן.

בנובי"ת יו"ד-טז כתב דבדבר שהאדם יודע שיכול לצאת איזה חילוק לדינא שפיר רמיא עליה מתחילה ונאמן, ורק במי שלא למד הל' שחיטה ואינו יודע מתחילה שיש בזה איזה צד נפק"מ לא רמיא עליה, והוכיח כן מש"ך רסי' צד הנ"ל.

פתחי תשובה צד-א תמה על הנוב"י במה שהוכיח מהש"ך שאין זכרון בזה כלל בש"ך [והוכיח לא כן משו"ע וש"ך הל' שחיטה], וכתב כוונת הנוב"י לסוס"י צד גבי סכין אבל גם התם ליכא ראיה שאינו אלא דרבנן.

אמנם כוונת הנוב"י באר בדרכ"ת צד-יב כוונת הנוב"י לד' הש"ך בתחילת הסימן שרמז ג"כ דין זה.

אם שם לב מיד אמרינן שנאמן, עי' ט"ז קצו-מ, ועי' בדרכ"ת הנ"ל, ואם שנים מעידים וודאי מהני כן הביא בדרכ"ת צד-יב מתשובת הרמ"א-נד, וכ"נ בדע"ת יח-טו ומהרש"ם א-נט.