כלים פי_ז מ_ט
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ז מ"ט**

א] **האמה שאמרו באמה הבינונית,** בפירש"י כתובות ד"ה: ומנחות די"א. פירש דאמת הזרוע שהיא מאצבע הגדולה עד המרפק, היא אמה הבינונית שהיא בת ו' טפחים, וכ"ה מבו' גם בפירש"י בכורות דמ"ד. ד"ה בע"מ, ואזיל רש"י לטעמי' דס"ל בשבת דצ"ב. דגובה האדם בלא הראש הוא ג' אמות, אשר לפ"ז נמצא דאמת הזרוע שהיא שליש מגובה האדם בלא הראש היא אמה של ו' טפחים, אך לדעת הסוברים דגובה האדם עם הראש הוא ג' אמות, אין אמת הזרוע אלא אמה של ה' טפחים, ועי' עוד בסוגיא דעירובין דמ"ח. ובד' הפוסקים סימן שמ"ט, ועי' מה שהאריכו בזה בס' שש"ת סימן ו' ובס' קרית אריאל פרק ט'.

ב] וזה תליא כמש"כ בס' קרית אריאל שם גם במה שנחלקו הראשונים אם טפח הוא כטפחו של אדם שהוא ד' אצבעותיו, כאשר כ"ה להדיא בד' הרד"ק בס' השרשים שורש טפח, וכ"נ בד' רש"י סוכה ד"ו. ד"ה טפח שוחק והרמב"ם בפיהמ"ש ריש עירובין ובעה"מ רפ"ה דעירובין, וכ"ה מבו' מד' רי"צ גאות ור"ח שהביא בביאוה"ל סימן תקפ"ו ס"ט, וכ"ה מבו' גם מד' הכל בו סימן ס"ד, או דהטפח הוא יותר מטפחו של אדם, כאשר כ"ה דעת הרמב"ן בדרשה לר"ה והרשב"א בנדה דכ"ו. והריטב"א בנדה שם ובר"ה דכ"ז: והר"ן בר"ה שם והטור או"ח סימן תקפ"ו.[[1]](#footnote-2)

והנה טפחו של אדם הוי א' מו' באמתו, וע"כ לדעת הסוברים דטפחו של אדם הוא כמידת טפח, נמצא דאמת הזרוע היא אמה בת ו' טפחים, אך לדעת הסוברים דטפחו של אדם הוא פחות מטפח, נמצא דאמת הזרוע אינה אלא אמה בת ה' טפחים.[[2]](#footnote-3)

ג] **וב' אמות היו בשושן הבירה,** בפי' ר"ח בסוכה ד"ה: כתב, ז"ל, הניחא לר"מ דאמר וכו' כל האמות היו בבינוניות, ומפורש דאמה של משה היתה קטנה ואחרת היתה יתירה עלי' חצי אצבע, ואחרת יתירה עלי' חצי אצבע, נמצאת האמה שהיא ו' טפחים וחצי אצבע היא הבינונית שיש פחות ממנה חצי אצבע ואחרת יתירה עלי' חצי אצבע, עכ"ל, ומבו' בדבריו דמידת כלי המקדש הי' באמה שהיא ו' טפחים וחצי אצבע, ולדעת הרשב"א שהבאנו להלן אות ו' היינו אמה שוחקת, אך לא נתפרש בדבריו דאם כן היא מידת כלי המקדש, א"כ מהי אמה "של משה", ומה עשו בה, והראוני בס' שיעורי תורה שהביא מהגרז"ר בענגיס זצ"ל שתמה מאד ע"ד הר"ח, עיי"ש, וע' עוד בל' הר"ח בפסחים דפ"ו. ונ' שאינו מפרש כפירש"י שם, במש"א דחד לכספא ודהבא וחד לבנינא, וצ"ע.

ד] **אלא שהאומנים נוטלין בקטנה ומחזירין בגדולה כדי שלא יבואו לידי מעילה,** הר"ש והרא"ש פירשו שהיו נוטלין באמה של משה, ומחזירין באמה היתירה עלי' אצבע או חצי אצבע, וכ"ה בפירש"י בכ"ד, אך הרמב"ם בפ"ח ממעילה ה"ד כתב שהיו פוסקין עמהן באמה בת כ' אצבע ומחשבין להן באמה גדולה בת כ"ד אצבעות, והרי דמפרש שהיו נוטלין באמה בת ה' טפחים ומחזירין באמה בת ו' טפחים, ולפ"ז צ"ב מה שחילקו בגמ' בכ"ד והובא בר"ש בין כספא ודהבא לבנינא, ובאמת הרמב"ם השמיט להך מילתא דחדא לכספא ודהבא וחדא לבנינא, ועמדו ע"ז המהר"י קורקוס והכס"מ שם, ועמש"כ בזה המרכה"מ שם והמשנ"א והאג"מ יו"ד ח"א סימן ק"ז.

ה] **שם בר"ש, אלא הללו שוחקות והללו עצבות,** בפי' ר"ח עירובין ד"ג: פירש דעצבות היינו דהאצבעות דחוקות זו עם זו, ושוחקות היינו דהאצבעות מרווחות, כדרך השוחק שפוסק שפתיו והעצב מדביקן, וכן פירש הערוך ע' סחק, אך בחי' המאירי שם כתב, ז"ל, ולשון עצבות הוציאוהו רבותינו ז"ל מן הכתוב באמרו איפת רזון זעומה, ואחר הוציאו מעצבות לכל מדות מרווחות בלשון שוחקות, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

ו] והנה הרשב"א בעבוה"ק בית א' ספ"ג כתב, ז"ל, וכמה שיעור אמה שוחקת יתירה על העציבה הדחוקה יראה לי חצי אצבע, עכ"ל, ובחי' המאירי בעירובין הביא שהרשב"א למד כן מהא דתנן הכא דב' אמות היו בשושן הבירה וכו' שעל קרן מזרחית צפונית היתה יתירה על של משה חצי אצבע וזו שעל קרן מזרחית דרומית היתה יתירה עלי' חצי אצבע נמצאת יתירה על של משה אצבע, ואותה של משה ודאי היתה הבינונית, א"כ ההפרש שבין שוחקות ועצבות הוא חצי אצבע, ואותה שהיתה יתירה על של משה חצי אצבע היתה שוחקת בערך אותה של משה, עכ"ד, וכ"ה בבית הבחירה שם, וכ"ה בקצרה במ"מ ספי"ז משבת, ובחי' הר"ן בעירובין הוסיף לבאר, ז"ל, ומשמע ודאי לפי שהשוחק יתר על העצב חצי אצבע היתה כל אמה יתירה על חברתה חצי אצבע, עכ"ל, וע' מרכה"מ שבת פי"ב הט"ו מש"כ על ראית הרשב"א, וע' אגרות משה יו"ד ח"א סי' ק"ז.

והנה בפשוטו הי' מקום לומר, דלפמש"כ הר"ח והערוך דאמות עצבות היינו באצבעות דחוקות ושוחקות היינו באצבעות מרווחות, א"כ אין השיעור חצי אצבע, אלא יש לנו לשער כמה ההפרש שבין אצבעות דחוקות לאצבעות מרווחות, והרשב"א דס"ל דשיעור שוחקות הוי חצי אצבע, הוא משום דס"ל כפי' המאירי, דלפי' זה לא נתפרש היאך משערין אמות שוחקות, וכמה מוסיפין על האמה הבינונית, ולזה למד הרשב"א ממתניתין דשיעור התוספת שהצריכו חכמים על האמה הבינונית הוא חצי אצבע, אך בשו"ת המבי"ט ח"א סימן קמ"ג מפורש דשיעורא דהרשב"א הוא השיעור שבין אצבעות דבוקות זל"ז לאצבעות מרווחות, וכ"ה בשו"ת מהרי"ט ח"ב יו"ד סי' י"ט, ועיי"ש שכתב דשיעורא דהרשב"א הוא למי שאינו יכול לעמוד ולמדוד באצבעות שוחקות כדינן וימדוד בעצבות יוסיף חצי אצבע, עיי"ש.

ובס' שש"ת סימן ג' עמד בזה, דלמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דעירובין, ז"ל, דמידת עצבות הוא שיהו אצבעות ידך דחוקות זל"ז וכו' ותלחצם עד כמה שתוכל, ושאינם עצבות הוא הפך זה וכו' אלא יכנס האור ביניהם, עכ"ל, הרי ודאי דההפרש שבין שוחקות לעצבות הוא יותר מחצי אצבע לאמה, וכן נ' להדיא במאירי בבית הבחירה דשיעורא דהרשב"א אינו כדעת הרמב"ם, ועיי"ש מש"כ לפ"ז, ובס' דברי דוד להט"ז ר"פ בהעלותך, הביא מס' מנחת יהודה, די"ח טפחים שוחקות הוו כ"ד טפחים, וכבר תמה על פי' זה הבאר שבע ספ"ג דתמיד, דודאי אין השוחק יתר על העצב כ"כ, עיי"ש, ועי' בס' מו"מ של תורה ובס' מידות ושיעורי תורה מה שהביאו עוד דעות בשיעור עצבות ושוחקות.

ז] ומד' הרא"ש במשנתינו נ' דיש להוכיח דפליג ע"ד הרשב"א, דהנה בהא דתנן דהאמה שאמרו באמה בינונית, פירשו הר"ש והרא"ש דהיינו האמה שאמרו לענין מעביר ד' אמות ברה"ר ולענין אלפים תחום שבת ולענין סוכה ומבוי וכלאים, וכעי"ז פירש הרמב"ם בפיהמ"ש, והנה במנחות דצ"ח. אמרינן דבינונית מכלל דאיכא דנפישא מינה אין והא תנן ב' אמות היו בשושן הבירה, ופי' הרא"ש בכלים שם, דה"נ הא דתנן הכא באמה בינונית הוא לפי שיש ב' אמות יתירות ממנה, והנה לפ"ז מבו' דבכל הנך מילי משערין באמה בינונית ואין משערין באמה היתירה חצי אצבע, ואי נימא דהאמה היתירה חצי אצבע היא האמה השוחקת, א"כ הרי לגבי כלאים משערין באמה היתירה חצי אצבע, ובע"כ מד' הרא"ש דהאמה היתירה חצי אצבע אי"ז כלל אמה שוחקת, אך אי נימא דאמות של בנין המקדש היו שוחקות (עמש"נ להלן אות י"א), י"ל דאמה היתירה על של משה חצי אצבע היתה יתירה על אמה השוחקת חצי אצבע, ולא היו משערין בה גם באמת כלאים, ולדעת הרשב"א צ"ל דאמה בינונית שאמרו הוא משום דאיכא אמה היתירה אצבע על של משה, וכאשר כן פירש הר"ש, ויתכן דמה"ט הוא שפירש כן.

ח] הגרע"א בגליון שו"ע או"ח סי' שס"ג נסתפק בהך כללא דשיערו חכמים להחמיר בשוחקות ועצבות, אם הוא כעין דרך ספק באיזה אמות ישערו ונקטינן בכל פעם לחומרא, או דכך הוא מעיקר הדין דהיכא דנזכר אמות וטפחים גבי קולא הפירוש מרווחות והיכא דקתני גבי חומרא היינו מצומצמות, וכאילו אמרו חז"ל במפורש מבוי רחב ד' טפחים מצומצמות צריך תיקון לחי, וצריך שיהא גבהו י' טפחים מרווחות וארכו ד' אמות מרווחות, עיי"ש באורך מה שהוכיח בזה, וע' תוספת שבת או"ח סי' שס"ג, דמסיק דאי"ז אלא מטעם ספק, וכ"ה בפמ"ג ובביאור הלכה שם, וכן נקט המנ"ח במ' כ"ד ובמ' שכ"ה ובמ' ת"ח ובמ' תק"כ.

והנה להצד השני דהגרע"א דכך הוא מעיקר הדין וכו', לכאו' היינו דמעיקרא דדינא ידוע לנו מידת האמה, ואך דהחמירו בזה חכמים, אך לא נתפרש אם היינו דמעיקרא דדינא מידת האמה היא עצבה, ואך דהחמירו חכמים ושיערו בשוחקת היכא דהוי זה לחומרא, וכ"כ בס' שש"ת בשיעורי המצוות בשם החזו"א, או היינו להיפך דמעיקרא דדינא מידת האמה היא שוחקת, ואך דהחמירו חכמים ושיערו בעצבה היכא דהוי זה לחומרא.

ט] ובד' הראשונים בכ"ד מבו' דעיקר שיעור האמה הוא בעצבות ומידת שוחקות הוא להחמיר, ואי"ז משום ספק, דודאי עיקר השיעור הוא במצומצמות, ורק דהיכא דהוי זה לחומרא הצריכו חכמים שיהיו שוחקות, חדא, הוא ממש"כ הרשב"א דשוחקת יתירה על העצבה חצי אצבע ולמד כן ממשנתינו, ופי' המאירי דהיינו משום דאותה של משה ודאי היתה הבינונית, א"כ ההפרש שבין שוחקות לעצבות הוא חצי אצבע, והיינו דהאמה היתירה חצי אצבע היא אמה שוחקת, והרי להדיא דאמה של משה היא אמה עצבה דזוהי אמה בינונית, וגם למה שפירש הר"ן דלפי שהשוחק יתר על העצב חצי אצבע היתה כל אמה יתירה על חברתה חצי אצבע, נמי נראה דזה שייך רק אם עיקר השיעור הוא בעצבה, והצריכו חכמים להוסיף לחומרא חצי אצבע, וע"כ ה"נ היתה כל אמה יתירה על חברתה חצי אצבע, אך אם עיקר השיעור הוא בשוחקת והצריכו חכמים לחומרא לפחות חצי אצבע, אי"ז טעם שתהא כל אמה יתירה על חברתה חצי אצבע.

וכ"ה מבו' בחי' המאירי בעירובין שם דעיקר המידה היא באמה עציבה, וכ"ה מפורש בד' הרמ"ה ב"ב דפ"ג., עיי"ש שכתב דהא דמשערין בשוחקות הוא מפני חשש דלא דייקי, ועיי"ש שכתב דלגבי מכר משערין בעצבות (וכ"כ התוס' שם) ופירש ג' טעמים בזה.

י] אמנם ראיתי לדקדק בזה בדעת הרמב"ם דלדעתו עיקר השיעור הוי בשוחקות, והוא ממש"כ הרמב"ם פ"ח מכלאים הי"ב, ז"ל, כל ההרחקות והשיעורין האמורים בכלאים באמה בת ו' טפחים שוחקות, ולא יצמצם במדות הכלאים "שאין מצמצמין אלא להחמיר", עכ"ל, ומשמע מדבריו דעיקר השיעור הוא בשוחקות, ואין מצמצמין אלא להחמיר, והיכא דאי"ז לא קולא ולא חומרא, משערין בשוחקות.

ובאמת למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דמדידת עצבות היינו שיהו אצבעות ידך דחוקות זו לזו בעת שתשער ששת הטפחים "ותלחצם עד כמה שתוכל", ודאי מסתבר דאי"ז עיקר המידה מדאורייתא, שהרי כשלוחץ האצבעות זו לזו מתמעט מידת האצבעות, ואין מסתבר דזהו המידה מדאורייתא.

אמנם מסברא הי' נ' לדעת הרמב"ם, כמש"כ המרכה"מ שבת פי"ב הט"ו, דמה שאנו משערין בטפח שוחק ועצב לא להרבות בשיעורים, אלא לפי שא"א לכוין הטפח האמיתי אלא או לגמרי מרווח או לגמרי עצב, והטפח האמיתי הוא אמצעי ביניהם וכו', עיי"ש בדבריו, ושו"ר כן גם בספר גידולי טהרה בשו"ת סי' א', וזה מסתבר מאד לדעת הרמב"ם דעצבות היינו שיהיו דחוקות ותלחצם עד כמה שתוכל ושוחקות היינו שיכנס האור ביניהם, ומסתברא מילתא דלהשיעור האמיתי א"צ ללחצם כ"כ ומאידך א"צ לרווח כ"כ, ואך דכדי שלא יבואו לידי טעות אמרו חכמים דהיכא דהוי זה לחומרא יש לשער בעצבות, שאם ישער בהטפח האמיתי יש לחוש שירווח יותר מדי, ומאידך היכא דהוי זה לחומרא יש לשער בשוחקות, שאם ישער בהטפח האמיתי יש לחוש שיצמצם יותר מדי, אך משא"כ למשמעות ש"ר דטפח עצב היינו בלא ריוח בין האצבעות, הרי ודאי מסתבר דזהו עיקר המידה, ומידת שוחקות שנותן ריוח ביניהם הוי רק חומרא מדרבנן, (אך המרכה"מ והגידו"ט שם נקטו דגם לדעת הרשב"א הוא כן, וצ"ע בזה).

והראוני הדברים מפורשים כן בד' רבינו חננאל בן שמואל לקמן ר"פ עושין פסין, ז"ל, כמו שמצינו גבי כ' אמות של סוכה ושל מבוי דאמרו רבנן דמשערינן להו בעצבות ולא בשוחקות כדאמרינן לעיל, ואע"ג שיהא השיעור פחות מכ' אמה, אע"פ שמותר שיהא כ' אמה, וכן נמי משערינן י' טפחים של גובה הסוכה או המבוי וכל מחיצה בשוחקות, אע"פ שיבואו יותר מי', לפי שפחות מי' אינו מועיל וא"א לצמצם וכו', עכ"ל, והרי מפורש דעיקר השיעור הוא בין העצבות לשוחקות, והחמירו לשער בעצבות היכא דהוי זה חומרא ובשוחקות היכא דהוי זה חומרא, משום דא"א לצמצם.

ויש לציין עוד בזה, לד' הטו"א מגילה ד"ב:, דפשיטא לי' דעיקר המידה היא בשוחקות, וע"כ כתב שם דשיעור מיל לדינא דסמוך לכרך משתער במיל דאלפים אמה שוחקות, דהכא אי"ז חומרא לשער בעצבות, דמה חומרא יש בקריאת י"ד יותר מבקריאת ט"ו, וע"כ משערין בגדולות שהוא מיל סתם, ועמש"כ ע"ז השפ"א פסחים דמ"ו., עיי"ש בדבריו.

ובמהרש"א ב"ב דפ"ג: מבואר דשיעור רה"ר ט"ז אמה הוא באמות שוחקות, ופירש לפ"ז ד' התוס' שם, ובאג"מ יו"ד ח"א סו"ס ק"ז תמה עליו, עיי"ש, ולכאו' נ' מזה שדעת המהרש"א דעיקר המידה היא בשוחקות, וע"כ לגבי שיעור רה"ר משערין בשוחקות, אך מ"מ לכאו' הי' לנו להחמיר לשער רה"ר בעצבות שלא להתיר בלא דלתות, וצ"ע.

יא] התוס' בעירובין שם ד"ה תניא כתבו, ז"ל, ואע"ג דהן עצבות שמא של היכל נמי עצבות היו וכו', עכ"ל, והרי שנסתפקו התוס' אם כ' אמה דהיכל הוי באמות שוחקות או באמות עצבות.[[4]](#footnote-5)

ובפשוטו הי' נ' דספיקא דהתוס' הוא אם עיקר המידה מדאורייתא היא בשוחקות, ואך דמדרבנן משערין בעצבות היכא דהוי זה לחומרא, או דעיקר המידה מדאורייתא היא בעצבות ואך דמדרבנן משערין בשוחקות היכא דהוי זה לחומרא, ובזה הוא דתלוי מידת ההיכל, דבזה ל"ש להחמיר להוסיף או לפחות מן השיעור, וע"כ עשו כפי עיקר מידת האמה, אך באמת רחוק הדבר שנסתפקו התוס' מהו עיקר שיעור אמה של תורה.

ואפשר דיל"פ בדבריהם, דהנה בחי' הרשב"א בעירובין שם כתב, דלרבא דהללו שוחקות והללו עצבות, השוו חכמים מידותיהן לגמרי והלכו בהן אחר הרוב, ומ' דלגבי כלאים משערין באמות שוחקות אף כאשר הוי זה לקולא, וכ"ה להדיא בחי' הריטב"א שם, ובחי' המאירי שם תמה ע"ז, דלגבי כלאים היאך שיערו באמות שוחקות במקום דהוי זה לקולא, והיאך הקילו להוסיף חצי אמה על של משה, ואי דנימא דס"ל דעיקר המידה הוי בשוחקות, א"כ תיקשי להיפך, דהיאך הקילו בסוכה לשער באמות עצבות אך כאשר הוי זה לקולא.

ובע"כ מזה בדעתם, דמדאורייתא איכא ב' אופני מדידת אמה, ונמסר הדבר לחכמים כיצד לשער בכל דבר ודבר, דכל השיעורים נמסרו למדידת ולקביעת חכמים, וזה חידוש רב,[[5]](#footnote-6) ולפ"ז יל"פ כן גם בד' התוס', דמדאורייתא איכא ב' מיני מדידות דאמה, וזהו שנסתפקו במידות ההיכל אם היו באמות שוחקות או באמות עצבות.

1. והנה הרמב"ן ודעימי' למדו לזה, ממש"א במנחות דמ"א: דטפח ד' אצבעות בגודל, והרי דד' גודלין הוו טפח, ונמצא שטפחו של אדם הוא פחות מטפח, ולדעת החולקים צ"ל דס"ל כמש"כ בשטמ"ק זבחים דס"ג. דמשערין בראשו של האגודל, והתוס' במנחות דמ"א: ד"ה ארבעה נסתפקו בזה, וכ"כ בס' ראש אפרים ח"ג סימן י"ז בדעת רש"י, ועי' בס' קרית אריאל שם מש"כ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והדברים מתאימים, דהר"ח ורש"י שבת דצ"ב. ס"ל דגובה האדם בלא הראש הוי ג' אמות, ולפ"ז נמצא דטפחו של אדם הוא כמידת טפח, ואילו הרמב"ן הרשב"א והריטב"א ב"ב ד"ק: ס"ל דגובה האדם עם הראש הוי ג' אמות, ולפ"ז נמצא דטפחו של אדם הוא פחות מטפח, וכנ"ל, אך בדעת הר"ן בזה צ"ע, דבשבת שם ס"ל דגובה האדם בלא הראש הוא ג' אמות, (ובב"ב שם הביא ב' השיטות), ולהנ"ל אי"ז מתישב עם מש"כ בר"ה דטפחו של אדם הוא פחות מטפח, וצ"ע בזה, ואזלי עוד רש"י והרוקח לטעמייהו, במה דס"ל דזרת הנמדד ביד הוא ג' טפחים, וכמש"נ לעיל מ"ח אות י'. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובעירובין דפ"ג. ר' יוסי אומר ב' ביצים שוחקות, והתם ודאי מתפרש דשוחקות היא מדה מרווחת, דל"ש התם פי' הר"ח והערוך, ולדעתם צ"ל דאגב דלגבי אמות המדה הגדולה נקראת שוחקות, נקטו ל' זה אף לגבי ביצים. [↑](#footnote-ref-4)
4. אך בס' אגרות משה יו"ד ח"א סי' ק"ז נקט דודאי מידות המקדש היו באמות עצבות, דזהו עיקר שיעור אמה של תורה, ועיי"ש שהוכיח כן מב"ב די"ד, וכתב לפרש ד' התוס' בע"א, ועיי"ש שהביא ממנ"ח מ' צ"ה שכתב דמידת כלי המקדש היתה באמה שוחקת, ותמה ע"ז.

   ועי' עוד בס' באר שבע ספ"ג דתמיד שהאריך להוכיח דמידת כלי המקדש היתה באמה עוצבת, ובס' צידה לדרך ר"פ בהעלותך, הביא די"מ שהי' מידת כלי המקדש באמות שוחקות, והוא מס' מנחת יהודה שהביא הט"ז בדברי דוד שם, ותמה ע"ז דודאי היו עצבות, וכתב שאף שכתבו התוס' ד"שמא" היו עצבות, ודאי מוכיח שכן הוא, עיי"ש.

   ויש להוסיף בזה, דלפ"מ שפירש המאירי בד' הרשב"א, דאמה היתירה על של משה חצי אצבע היא אמה שוחקת, הרי מבו' דאמה של משה ששיערו בה כלי המקדש היא אמה עצבה, גם בחי' הריטב"א שבת דצ"ט. מבו' דמידת קרשי המשכן היתה באמה עצבה, עיי"ש, אך בד' הר"ח שהבאנו לעיל אות ג' מבו' דמידת כלי המקדש היתה באמה היתירה על של משה חצי אצבע. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולפ"ז הרי דממה שהוצרך הרשב"א לפרש מ"ט לדעת אביי לא אמרי' דהשוו חכמים מידותיהם, מבו' דמעיקרא דדינא הי' ביד חכמים להשוות מידותיהן שיהיו כל אמות דסוכה ומבוי באמה בת ה' טפחים, וכל מידות דכלאים באמה בת ו' טפחים, ואף דהוי זה לקולא במידי דאורייתא, ולכאו' ממ"נ אם עיקר האמה היא בת ו' טפחים, היאך יקילו בסוכה לשער באמה בת ה', ואם עיקר האמה היא בת ה' היאך יקילו בכלאים לשער באמה בת ו', ועוד דבפשוטו הא דלאביי משערין באמת סוכה ומבוי באמה בת ה' ובאמת כלאים באמה בת ו', הוא מטעם ספק, (דאין נ' דהוא חומרא שהחמירו חכמים), וא"כ ל"ש כלל למימר דהשוו מידותיהם, ונ' דג"ז מתפרש ע"ד הנ"ל, שהרי חזינן דאמת יסוד ואמת סובב היו באמה בת ה', ואילו אמת בנין באמה בת ו' טפחים, ובאמת כלים פליגי ר"מ ור"י, וחזינן מזה דמדאורייתא איכא ב' מיני מדידה דאמה, דבת ה' טפחים ודבת ו' טפחים, ונמסר הדבר לחכמים לקבוע מידת האמה בכל דבר ודבר, וזה מחודש טפי. [↑](#footnote-ref-6)