חבורה קמג קמד משקין שזבו ואחשביה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / דש סחיטה פרק חבית וליבון

חבורה קמג:

למדנו במשנה שאין סוחטין את הפירות להוציא מהן משקין. ובי' רש"י משום דהוי מפרק תולדת דש. והנה בסוגייתנו למדנו איסור סחיטה. ויש לדעת שיש שני עניני סחיטה יש ענין שנאסר סחיטה בפירות ושם זה משום תולדה דדש. לכו"ע. ובזה נחלקו התנאים ועולה דיש ג' גדרים ענבים וזיתים תותים ורימונים ושאר פירות. ולכאורה החילוק הוא דענבים וזיתים רובם עומדים ליין ולכן יש בזה סחיטה. ולכאורה הביאור הוא דמפרק הוא רק כשהוא מפרק דבר מדבר אחר אבל כשמפרק אוכל מאוכל אין זה דש אלא כעין מה שהיה במשכן שפירק אוכל מפסולת אבל לדוגמא באוכל שבלוע בתוך אוכל אין מפרק ולכן בקטניות שאפשר לאכול גם את התרמיל וגם את הפרי שבתוכו אין לזה שם של מפרק. ודווקא כאן משום שיש לזה שם משקה יש לזה שם מפרק אמנם זה דווקא באופן שהפירות עומדים לסחיטה יש להם שם משקה ולפי"ז תותתים ורימונים שרובם לא עומדים למשקה אמנם פעמים עושים מהם משקה נאסר מדרבנן ופירות שאינם כלל עומדים לסחיטה אין בהם אפילו איסור דרבנן. והנה לפי"ז היום שרוב תותים ורימונים עומדים לסחיטה או תפוזים ולימון וכדומה גם יאסר דגם יש להם שם משקה. וכנ"ל בכל הפירות ובאמת צ"ע האם בעינן רוב או מספיק דרך לשון רש"י קמה. ד"ה דבר תורה משמע שמספיק דרך. אמנם ברשב"א ובריטב"א שם הזכירו דבעינן רובן עומדין למשקה. אמנם הרן על הרי"ף שם ובחידושים כתב דרק יין ושמן חשיב משקה משום שהם שבעה משקין. אמנם שאר הדברים לא חשיבי משקין והפמ"ג בהקדמה לסי' ש"כ כתב. דבשאר פירות אפילו הדרך יהיה לסוחטם לא יהיה חייב. דאין היוצא מהם נחשב משקה. והחזו"א נקט דהוא תלוי ברגילות הסחיטה. והיום יש הרבה דברים שנאסרו מדאוריתא והנפק"מ בכל מיני דברים שיש בהם חשש סחיטה.

ויש סחיטה בבגדים ושם נחלקו הראשונים האם החיוב הוא רק משום מלבן ודווקא במים או גם משום מפרק. ושם יש לחלק בין מקרים שהוא צריך את המשקה לבין מקרה שבא להספיג דבר לח כדי לייבש את המקום. ונחלקו בזה הראשונים בסוכרייא דנזייתנא ונראה בזה במקומו.

ולמדנו במשנה מחלוקת רבי יהודה וחכמים לגבי משקין שזבו מפירות דדעת חכמים לאסור בכל גוונא ואילו דעת רבי יהודה שזה תלוי שאם דעתו שהפירות יעמדו לסחיטה למשקין אז נאמרה גזירת משקין שזבו אמנם אם דעתו שהפירות יהיו לאכילה לא גזרו. ופי' רש"י דכיוון שלא ניחא ליה במה שזב ליכא חשש שמא יסחוט. ובביאור הגזירה יש לדון האם הכוונה דאם נתיר לו להשתמש במשקין האלו הוא יבוא לסחוט את הפרי הזה ולהוציא ממנו עוד משקין. או דהמכוון דאם נתיר לאדם להשתמש במשקין שזבו אז דעתו יהיה על משקין של פירות בשבת והוא יבוא באופן כללי לסחוט פירות בשבת למשקין שלהן. ויל"ע בזה. משא"כ בפירות כאלה שדעתו אליהם לאכילה ולא נוח לו בזביתן אין חשש שהוא יבוא לסוחטן.

והנה יש לעיין במה נחלקו רבי יהודה וחכמים. ובפשוטו המחלוקת היא עד כמה הרחבנו את הגזירה האם גוזרים על כל דבר שיש עליו שם משקה או גוזרים רק על משקה ששייך לחשש סחיטה. ואפשר דבזה עצמו נחלקו רבי יהודה וחכמים דחכמים סוברים דזהו גזירה על כלל המשקין שלא יבואו להשתמש בהם כדי שלא יבואו לסחוט אמנם רבי יהודה סבר דזהו גזירה בפרי הזה שמא הוא יבוא לסוחטו וממילא באופן שהפרי עומד לאכילה לא חששו שהוא יבוא לסוחטו.

ובאמת זהו תלוי בשיטות בגמ' דהנה בגוף מחלוקת רבי יהודה וחכמים מצינו מחלוקת אמוראים. דדעת רב ורבי יוחנן דרבי יהודה נחלק עם חכמים בכל הפירות דהכל תלוי בדעתו. דרבי יהודה לעולם אזיל בתר דעתו האם דעתו היא דהפירות יהיו לאכילה או דהפירות יהיו למשקה. וחכמים לעולם אסרי בכל משקה הזב מהפירות. ולדרכם באמת ניתן לבאר את המחלוקת כפי מה שביארנו דרבי יהודה סבר דיסוד האיסור הוא שמא יבוא לסחוט את הפרי הזה עצמו וממילא זה תלוי בזה הוי דעתו. אמנם דעת חכמים דהאיסור הוא שמא בעלמא יבוא לסחוט פירות וממילא הגזירה היתה על כלל המשקין.

אמנם דעת שמואל וכפי שביארו רבה בשם רב יהודה. דמודה רבי יהודה בזיתים וענבים. דנאסר אפילו אם דעתו לאכילה. וברש"י ביאר בטעם הדבר, דכיוון דרובן לסחיטה קיימי אז אם יוצא משקה. יהיב דעתיה ונוח לו במשקה. וממילא יש חשש שהוא יבוא לסחוט את הפרי הזה עצמו דכך לכאורה מתפרשת הסברא דכיוון שמתחילה דעתו לאכילה מכל מקום כשיוצא משקה נוח לו במשקה. וממילא יש חשש שיבוא לסחוט את הפרי כיוון שאחרי שזב דעתו להשתמש במשקין ואפשר שרוצה עוד משקין. אמנם יתכן גם דיש חשש שכיוון שלמעשה ישתמש במשקין אז מחמת זה יבוא לסחוט פירות בשביל המשקין והגזירה היתה להרחיק את האדם מהמשקין שנעשו בשבת. וממילא מזה ליכא ראיה.

ובשאר פירות שאינם עומדים למשקין ליכא גזירה ובאמת להלן קמד: מתבאר דנחלקו בזה הראשונים מהו הביאור דליכא גזירה. ולדעת רש"י ההתר הוא רק באופן של משקין שזבו והכניסן לאכילה [ונראה מסברא דלכאורה הוא הדין בסתמא.] או באופן שהוא סוחט את הפירות כדי למתקן ובאופן זה יש התר אמנם אם הכניסן למשקין לכאורה יהיה בזה גזירת משקין שזבו ודברי הגמ' דמודין חכמים לרבי יהודה באמת מתפרשים כמשמען דמודין חכמים לרבי יהודה דאם הכניסן לאכילה הם מותרים או בסתמא ואם הכניסן למשקין להדיא הם אסורין.

והמחלוקת היא דווקא בתותין ורימונים דיש שסוחטין. דחכמים אסרו והנה אם הביאור דגזרו שמא יבוא פעם אחרת לסוחטן מובן יותר. ורבי יהודה סבר דאם דעתו לאכילה מותר אמנם בסתמא ולמשקין אסור דסתמא עומדין גם למשקה וממילא חששו.

והנה כן היה נראה מחלוקתם דזה מחלוקת בגזירת משקין שזבו היכן שאין חשש שיבוא לסוחטן ומכל מקום שם משקין עליהם או דלפי שמואל המחלוקת היא בזה גופא האם יש חשש בזה שיבוא לסוחטן היכן דעומד לאכילה או כמו דביארנו דנחלקו האם הגזירה היא שמא יבוא לסוחטן פעם אחרת דבזה רבנן אסרו ורבי יהודה סבר דהגיזרה היא שמא הוא יבוא לסחוט את הפרי הזה ובזה סבר דאין חשש כיוון שהוא מייעד אותו להדיא לאכילה.

ובאמת בגמ' בביצה כן היא נראה דהגמ' שם דנה על ביצה שנולדה דמדוע נולד נאסר וביארה הגמ' דהוא משום חשש משקין שזבו. והביאור דביצה היא כמו משקה. והגם דאין בה חשש סחיטה מכל מקום היא בכלל משקין. ובזה נחלקו בזה אמוראים דר' יצחק שם סבר דזהו הטעם לאיסור ביצה והגם דבביצה אין חשש סחיטה מכל מקום גזרו. ובזה היה נראה להדיא דטעם חכמים דגזרו בכל משקין שלא להשתמש בזבין שמא יבוא לסוחט בפעם אחרת ולא דווקא בדבר הזה או דטעם חכמים דגזרו בכל משקין ואסרו כלל המשקין. והנה צריך עיון בגדר זה דכבר הקשו התוס' דהרי רבי יוחנן שם סבר כרבינו יצחק וכאן הרי הוא סובר כרבי יהודה דבשאר פירות הלכה כרבי יהודה. וביאר דרבי יוחנן סבר דשייך לגזור בביצה דהגם דאין בה חשש סחיטה מכל מקום היא עומדת לסחיטה ולכן שייך לגזור שלא להשתמש בה ומבואר דאפילו דאין היכי תימצי של חשש סחיטה בביצה מכל מקום זה נאסר אטו שאר משקין שזבו אמנם משקין שכלל לא עומדין לסחיטה ולא דומים לסחיטה שם לא אסרנו משקין שזבו ומבואר לפי תוס' לרבי יוחנן דגם לרבי יהודה גדר האיסור הוא לא שמא יבוא לסחוט בדבר הזה דהרי בביצה ליכא חשש שיבוא לסחוט את הביצה דאין איסור אלא המחלוקת היא כמה מרחיבין את האיסור של המשקין שזבו. ומבואר שם דהחולקין על רבי יצחק סוברים דביצה היא אוכל ואין לה שם משקה. ואינה בכלל גזירת משקין שזבו.

והנה שם בגמ' מבואר דמחלוקת רבי יהודה וחכמים היא האם הגיזרה כללה כל דבר שיש לה צורת משקין. וגם ביצה או דלמא כיון שרבי יהודה אומר שאם דעתו לאכילה אז אין זה בכלל משקין ונראה בדברי רש"י דיש שני סיבות למה לא לגזור כשדעתו לאכילה א. דבזה עצמו ליכא חשש סחיטה. ב. אמנם עדיין היה מקום לגזור בגלל הדין הכללי של גזירת משקין וזה רבי יהודה סבר דלא גוזרין דכיוון דיש לזה שם אוכל ולא שם משקה. ומבואר שם בדעת רש"י דזה גופא המחלוקת האם בגלל דדנים את זה כאוכלא דאפרת אז לא גוזרים. והנה ביאור זה במחלוקת צריך להדגיש דזה לכאורה אמת בדעת רב ורבי יוחנן דנחלקו רבי יהודה בכל משקין אם כן דעת רבנן דבכל גוונא גוזרים גזירת משקין שזבו אמנם בדעת שמואל דנחלקו רב בתותים ורימונים צריך לידע דהרי רבנן לא סבר דגוזרים בכל משקין. אמנם יתכן כמו שתוס' ביארו דהגם שהרחיבו את גזירת משקין זה רק במשקין שעומדים לסחיטה ואם אינם עומדים כלל לסחיטה לא גזרו.

ועכ"פ מבואר להדיא דמחלוקת רבי יהודה וחכמים היא בגזירת משקין שזבו. אמנם בחולין יד מבואר דלכאורה סברת רבי יהודה לאסור היא משום נולד. וסברתו להתיר בדעתו לאכילה משום דלא הוי נולד דרק משקין הוי נולד. ומבואר דטעמיה דשמואל דהוא מודה זהו משום שיש חשש שמא יסחט בזיתים וענבים וה"נ דנה הגמ' שם דיש גזירה שמא ישחט. אמנם דעת רבי יהודה דאסרו רק דבר שהוא נולד וכן מבואר ברבינו גרשום ואוכל לא נקרא נולד אמנם באמת לכאורה יש לדון בדעת רבנן האם הם סברו דכל משקה נקרא נולד גם אם יש לו שם אוכל או דהם סבר דזה איסור משום משקין שזבו ואסרו בכל משקין ויל"ע בזה. וברש"י שם באמת מבואר דעיקר סברת רבי יהודה היא סברא דלא חיישינן שיסחוט. ויתכן לבאר את המחלוקת כמדובר בביצה דנחלקו עד כמה הרחיבו את גזירת משקין. ומכל מקום מדברי רבי יהודה נלמד דאין איסור נולד דהרי למעשה הוא התיר. אבל לא זה היה טעם האיסור אלא דלפי"ז יוצא דבמה שעושה למשקה יאסר משום שני סיבות גם גזירת משקין שזבו וגם גזירת נולד.

אמנם ברמב"ן בסוגייתנו מבואר דנחלקו רבי יהודה וחכמים בנולד וסברת רבי יהודה היא דמודה רבי יהודה בזיתים וענבים דכיוון דיהיב דעתיה הוה ליה משקה ויש בזה איסור נולד אלא דהרמב"ן ציין לביצה ששם מבואר שהאיסור הוא משום משקין שזבו ולא משום שנולד. דהרי אפילו מאין דלית ליה נולד יש לזה איסור משקין שזבו ובאמת זה הטעם של חכמים דלדידם זהו איסור חדש ולא משום נולד. וביאר דזה באמת אליבא דרבנן אבל אליבא דרבי יהודה הוא משום נולד. והביא דישמ י שמפרש התם דכל נולד איסור הוא משום גזירת משקין שזבו.

ולגבי קושיית התוס' מביצה מצינו ב' דרכים ברמב"ן או משום דבביצה יש יותר חשש שיראה כסחיטה במה שהביצה יוצאת ממעי העוף יותר משאר משקין. עוד דנה הגמ' דרבי יצחק באמת סבר כרבי יוחנן דנאסרו גם שאר משקין .ויל"ע בזה. עכ"פ לפי הרמב"ן בדרך הזו יתכן לומר דהם פליגי גופא בגדר האיסור. האם הוא משום גזירה או משום חשש שמא יבוא לסחוט ודלא כהתוס דהאיסור הוא שמא בעלמא הוא יבוא לסוחטן.

למעשה צריך להדגיש עוד שני פרטים דמצינו בגמ' דהקשתה על רבי יהודה דבתותים ורימונים אסר בסתמא ממחלוקת ר"ע וחכמים דנחלקו לגבי טומאת משקין כדי שיחשב משקה המכשיר. וכלל מחלוקתם היא דלרבנן בעינן רצון.חוץ מבדם אדם שיש דרשא שגם לא לרצון יש לו שם משקה וחלב אדם שהרי דם שנעקר נעשה חלב אמנם דעת ר"ע היא דליתא לדין רצון וכל משקה הרי הוא משקה בעצם גם אם אין הם רוצין ולפי"ז עולה דלדעת ר"ע גם אם להדיא דעתו שזה יהיה אוכל ולא יהיה משקה עדיין יחשב משקה ועולה לנו שיטה חדשה שיטת ר"ע. עוד שני פרטים חזינן בגמ' דבאומר לא ניחא לי זהו אלים מהכניסן לאוכל וצריך לידע מה הדין באומר לא ניחא לי. ובאופן אחר חזינן דאם המשקין הולכין לאיבוד אז זה גרע ולא חשיב כמו שהולך למשקין.

ועכ"פ להלכה לגבי הדין של משקין שזבו נפסק. דבזיתים וענבים בכל גוונא אסור. ובתותים ורימונים הלכה כרבי יהודה ובשאר פירות מודים חכמים לרבי יהודה ומותר גם לסוחטן ולא הגביל את זה ומשמע דמותר לסוחטן אפילו למשקה ודלא כרש"י אלא כשיטת שאר הראשונים.

והנה יש לעיין באופן שיאמר להדיא שרוצה רק לאכילה ולא למשקין ולא ראינו דין זה מפורש בפוסקים. שראינו בגמ' שיש לזה אלימות יותר מהכניסן לאוכלין האם להלכה נאמר דזה עוזר גם בזיתים וענבים.

עוד מצינו מחלוקת בגמ' לגבי הדין של אחשביה ויש לעיין סתירה ברש"י ומצינו בזה ב' מהלכים א. דמה שמבואר להלן בגמ' דרק סחיטה בזיתים וענבים זה דאוריתא זה בסתמא אמנם אם להדיא מתכוון לשם משקה חייב. או דנחלקו הסוגיות וסוייתנו סברא דהוי דאוריתא והסוגיא שם סברא דאין חיובו רק מדרבנן. השו"ע פוסק.

בחיתוך תפוזים ואשכליות, הנה בעיקר דין סחיטה נחזור דמצינו ג' שיטות בזה.

ובעיקר דין סוחט לשם משקין נחלקו הראשונים מה הדין במי שסוחט פרי שאינו עומד למשקה האם חיובו הוא מדאוריתא או מדרבנן דהאם יש בזה אחשביה וחיובו הוא מדאוריתא. ולהלכה בשו"ע פסק כשאר הראשונים דאמרינן בטלה דעתו.

אמנם עדיין יש לעיין בתפוזים ואשכוליות. האם משום שרובן עומדין לסחיטה זה נחשב דאוריתא או דין זה ברור שרובן עומדין באמת לסחיטה ודבר זה עצמו צ"ע האם זה כן שרובן עומדין לסחיטה.

ומצינו בזדה ויכוח בין הגרשז"א לבין הגירש"א. ולהגריש"א דדן דהוי דאוריתא. עדיין יש לעיין מה הדין במשקין שזבו האם זה כמו מזיתים ועניבם והוא דין דבמה שנספג בתוך האוכל הוא חל מהאוכל וזה כמו מיץ פירות אמנם במיץ פירות שנשאר אח"כ בזה יש גזירת משקין שזבו.