גיטין ג ד - הרב משה גנויאר
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין

### פרק כל הגט

**כד' א'**

א) תוד"ה כל – **בתוס'** לעיל מבואר, דבסוטה י"ל דסתמא לשמה דאין הכהן מקפיד מי יכתוב הפרשת סוטה, אבל בגט סתמא לאו לשמה כמבואר בזבחים ב' ב', דלא ניחא לי' לבעל שמי שירצה יכתוב הגט, **וברמב"ן** כאן נראה דדוקא גבי גט דכתיב ספר כריתות, אמרינן דבלא דעת הבעל לא חשיב ספר כריתות דאינו עומד לכריתות, אבל גבי סוטה סגי כל היכי שנכתב לשם מגילת סוטה, **ובתוס'** בעירובין י"ג א' כ' בתי' אחד, דלמאן דמכשיר בסוטה למחוק מספר תורה, גם בגט ס"ל דמן התורה כשר בהכי, ורק מדרבנן פסול היכא דלא נכתב בצווי הבעל, **ובתוס'** בסוטה כ' א' תי' עוד, לפי מה דמבואר בגמ' שם, דחלוק פרשת סוטה דשם כתיב לה גבי עשיה דהיינו מחיקה, דמשום הכי כשר למחוק מס"ת, ומ"מ אם כ' לשם סוטה אחרת פסול, דזה גרע כיון דניתק לשום אשה תו לא מצי להדר למנתק לה לשום אחרת, ואפילו בעשיה של מחיקה, וכ"כ **הרמב"ן והריטב"א והר"ן** כאן.

בא"ד – **הגרע"א** לעיל כ' א' כ', דמאן דמכשיר למחוק מס"ת על כרחך דס"ל דיש ברירה, דאי לאו הכי אמאי חשוב דנכתב לשם סוטה זו, [ולפמש"כ תוס' בסוטה והראשונים, דמהני משום דלה קאי על עשיה דמחיקה לא מוכח מידי, והגרע"א מיירי בשי' תוס' דכ' לדמות פרשת סוטה לגט], וכ' דלפ"ז צ"ל דמש"כ תוס' הכא לדון, דיהני גט היכי דנכתב להתלמד, אע"ג דתנא דמתני' ס"ל דאין ברירה, כונתם דלא אצטריך סיפא דיתר על כן כתוב לאיזה שארצה, דמרישא דלא מהני להתלמד מוכח דאין ברירה, אמנם **ברמב"ן** הכא מבואר, דאם היה מהני להתלמד בגט, היה מהני גם לתנא דמתני' ואע"ג דס"ל דאין ברירה, **והגרע"א** בסו"ד שם כ' לומר, דגם למ"ד אין ברירה מ"מ יכול לגרש בזה, ומשום דאם נימא דבאמת לא בעי צווי הבעל אלא סתמא מהני, א"כ אפשר דכמה אנשים יגרשו בגט אחד, וא"כ אי"ז תלוי במחלוקת אם יש ברירה עיי"ש, [והנה קו' הגרע"א היא קו' גם בסוגיה בזבחים ב' ב', ועיין בק"ש ח"ב סכ"ב אות ז' ובחזו"א בזבחים שם, אמנם בכתבי הקה"י קדשים ס"א כ' די"ל דשם לא מיירי אלא באופן שאין אלא אחד כהשם הכתוב בגט ומשום הכי הוי סתמא לאיש ואשה זו].

מתני' כל גט שנכתב וכו' – בגמ' בזבחים ב' ב' מבואר דהפסול במתני' משום דהוי שלא לשמה, **ובתו"ג** הק' לפמש"כ תוס' והרא"ש לעיל כ"ב ב' לומר, דבעי שהסופר יהיה שלוחו של הבעל דבעי שהבעל עצמו או שלוחו יכתוב הגט, א"כ בהיה עובר בשוק תיפוק לי' דפסול דלא נכתב בשליחות הבעל, וכ' לומר דמשכחת לה דהבעל עשאו שליח, והוא הלך וכ' גט שלא לשם המשלח, דמ"מ חסרון שליחות אין כאן כיון דנכתב ע"י שלוחו דהוי כמותו, ועיין בקה"י ס"כ סק"ז מש"כ בזה, ובחי' **הגרנ"ט** ס"פ **ובאמ"מ** סי"ח סק"ב ובעוד אחרונים כ' לת', דכל מה דבעי שליחות הוא משום הדין לשמה, ולא דהכתיבה מצ"ע צריכה להיות בבעלים, אלא דלא חל לשמה אלא בכתיבת הבעל או שלוחו.

**כד' ב'**

גמ' כתב רחמנא וכתב – **בתוס'** בסוטה כ' ב' מבואר, דדוקא משום דזה מיותר דרשינן מזה דבעי שיכתב מדעת הבעל, אבל אם לא היה יתור, א"כ הוא הדין דאם אחר היה כותב בלא דעת הבעל היה כשר עיי"ש.

גמ' דלא איהו קא כתיב לה – **הרמב"ן** כ' דנראה מזה דבעי שהבעל עצמו יכתוב וסופר מהני משום שליחות, והוכיח דלא בעי שליחות, וכ' לבאר בגמ', דכיון דלא איהו כתב משום הכי לא הוי לשמה, ומשום הכי סגי בצווי הבעל דגם הוי לשמה ולאו דוקא דהוא עצמו יכתוב, ועוד כ' דאה"נ לפני דדרשינן מלה דבעי לשמה, היינו מפרשים דמש"כ בקרא וכתב היינו דיש דין דהבעל עצמו יכתוב או שלוחו, אבל אחר דכתיב לה ובעי לשמה, אמרינן דמה דכתיב וכתב היינו דבלא זה לא הוי לשמה, וא"כ הוא הדין דסגי בצווי הבעל דהוי לשמה.

תוד"ה לאיזו – **ביש"ש** בב"ק נ"א ב' בענין ברירה **ובפנ"י** כ', דר"י לשיטתו דס"ל דלהלכה אמרינן דיש ברירה, הוצרך לבאר דמתני' אתיא גם למ"ד יש ברירה, דהא מבואר בגמ' דכולהו אמוראי מודו דהגט פסול ולא מצינו מאן דמכשר.

ב) גמ' הא גדולה מצי מגרש בי' – **ברש"י** הוסיף דלכי מפקא לא חיישינן לאיסור אשת איש, ונראה מבואר דעיקר חלות הגירושין שפיר הוי גם בכהאי גונא דיש לחוש דשמא מסר לקטנה, ורק דאינה יכולה לברר, וכן מוכח **בתו"ר**, דכ' דאי היה מהני הודאת הבעל באמת היה ניחא וכשי"ת בסמוך, **ובפנ"י** כ' דזהו לרש"י לשיטתו דס"ל דגם לר"מ לא בעי שיהיה מוכח מתוכו וכשי"ת בסמוך, אבל לשי' תוס' דלר"מ בעי שיהיה מוכח מתוכו, א"כ לפי הס"ד דלא מיירי בע"מ וכר"א, א"כ גם לא יחול הגירושין דהגט פסול דלא מוכח מתוכו, אמנם **החזו"א** כ' לומר, דגם לשי' רש"י ודעימי' דלא בעי מוכח מתוכו, מ"מ זהו רק היכי דיש עכ"פ ע"מ דעל פיהם יכול להתברר דמסר לגדולה, אבל אם לא היה כלל ע"מ, א"כ לא יחול גירושין כיון דאין לנו עדות על הגירושין, דיש לחוש דמסר לקטנה, וא"כ י"ל דהס"ד לרבא, דמיירי אף בליכא ע"מ, ועיין **בפנ"י** דכ' דלשי' התוס' לעיל ד' א' דגם לר"מ בעי לעולם שיהיה ע"מ בשעת הגירושין, א"כ אי אפשר לומר דלא היה ע"מ.

רש"י ד"ה הא גדולה – **בתו"ר** ביאר דברי רש"י, דגבי ממון מהני אם יודה בעל השטר דמסר השטר, אבל בגירושין חיישינן לאשת איש, וגם אם יודה הבעל לא יהני דבעל שאומר גרשתי אשתי אינו נאמן למפרע.

גמ' אמר רבא זאת אומרת וכו' – **התו"ר** מק', דכיון דרבא ס"ל דאותיות לא נקנות במסירה כמו דנראה בסוגיה דיבמות קט"ו א', א"כ מה מייתי ראיה מגט לשט"ח, הא בשט"ח יש לחוש דמסר לו לקנות השט"ח ובאמת אינו קונה, אבל בגט אמאי ניחוש דתמסור לה הקטנה אם גירש הקטנה, וכ' לומר דגרסינן רבה, ועוד כ' לומר דמייתי ראיה דלא חיישינן שמא מסר לו לצור על פי צלוחיתו, דא"כ גם בגט ניחוש להכי, [ולענין מסירה לגבות לא חייש רבא מסברא, דכיון דאין אותיות נקנות במסירה אין לחוש דטעה וסבר דנקנות], **וברש"י ובראשונים** מבואר דרבא מייתי ראיה דלא חיישינן לנפילה, ובמשה"ק התו"ר, דגבי שט"ח מ"מ יש לחוש דמסר לו לקנות ואותיות לא נקנות במסירה, כ' **הרשב"א** דס"ל דכמו דלא חיישינן דמסרה לצור ע"פ צלוחיתו, ה"נ לא חיישינן דמסר לקנות באופן שאינו מועיל, **והרמב"ן והריטב"א** כ' די"ל דרבא סבר דאותיות נקנות במסירה, ועוד כ' דמייתי ראיה, דכמו דלא חיישינן לנפילה דאמרינן כאן נמצא כאן היה, הכא נמי לא ניחוש דהיה ביד השני ומסר לו לקנות השטר, ועוד כ' הריטב"א דעכ"פ מייתי ראיה דלנפילה לא חיישינן, ויל"ע בחי' הר"ן בביאור דבריו עיי"ש.

גמ' והא אמרינן ולא אחר יכול להוציא עליהן – **הראשונים** כ' דאע"ג דלא דמי להתם, דשם יש לחוש דהאחר לוה ממנו כדין ומסר לו השטר, אבל הכא הרי אין האחר יכול לגרש אשתו, מ"מ ס"ל לאביי דיש לחוש שמא האחר נתן עיניו בה, וכתב ונתן לה גט להוציאה מבעלה, **ובמהרמ"ש** כ' לומר, דבאמת גם בשט"ח י"ל דאין לחוש דלוה מהאחר, דא"כ אמאי אינו הולך לגבות מהשני, וכיון דאין לו סיבה לשקר נימא דבאמת מוכח דממי שתובע לו הלוה, ועל כרחך דחיישינן לקנוניא דהשני מסר לו שט"ח כדי שיגבה מהשני, וא"כ גם גבי גט ניחוש לקנוניא.

רש"י ד"ה הא אמרינן – **האחרונים** מק' דאי יש לחוש דהשליכו, א"כ לעולם איך מוכח ממה דהגט ביד האשה דגרשה בעלה, הא יש לחוש דבעלה השליך הגט, **ובמהרמ"ש** כ', דזה ודאי דיזהר שלא להשליך במקום שאשתו תוכל למוצאו, אלא דעכ"פ יש לחוש דלזה לא נזהר, דאשת האחר לא תוכל למוצאו, והנה ברש"י ד"ה בעדי כ', דהחשש דנמלך ומסר לאשת חבירו, ועיין במהרמ"ש מש"כ בזה, **ובתו"ג** כ' לומר, דבאמת לחוש דימסור לאשת חבירו שלא כדין אין לחוש מן התורה והוי רק חשש דרבנן, ומשום הכי רש"י בתחילה כ' דהחשש שמא השליכו דהא בגמ' מדמי לשט"ח דגם שם יש לחוש זה, ולחשש דימסור לאשת חבירו כיון דהוי רק מדרבנן לא הוי סיבה דמשום הכי לא יוכלו להוציא שט"ח על אחרים, ומ"מ בד"ה בעדי כ' לפי האמת, דאף חיישינן שמא מסר לאשת חבירו וזה מדרבנן, וכדמוכח בסוגיה בב"ב קס"ז שהביאו התוס' כאן דחיישינן להכי.

ג) תוד"ה בעדי – **התו"ר** כ' דמדברי רש"י דכ' דחיישינן שמא את חברתה גירש, נראה דאם באמת גירש אותה חלין הגירושין אף לר"מ דע"ח כרתי, ובאם יבואו ע"מ שגירש הגדולה יהני גם לר"מ, וכ' דרש"י לא גרס בגמ' ור"א היא, וכן **ר"ת** לא גרס זה, וס"ל דגם לר"מ לא בעי שיהיה מוכח מתוך השטר, וכ"כ **הרשב"א** בשי' רש"י לעיל כ"ב ב', דמהני לר"מ ע"ח על דבר היכול להזדייף אם יהיה עדים דלא זייף, ולפ"ז אתי שפיר שי' רש"י לעיל ב' ב', דהתוס' שם בד"ה סתם הק' עליו דלא הוי מוכח מתוכו, ולפי המבואר דרש"י ס"ל דלא בעי מוכח מתוכו אתי שפיר וכ"כ הרשב"א שם, ושי' **הרמב"ן והריטב"א והר"ן** כאן כרש"י דלא בעי מוכח מתוכו, וכ' דגרסינן ור"א היא, וכונת הגמ' רק דכיון דבלאו הכי צ"ל דמתני' כר"א, דהא בעי לשמה בכתיבה, א"כ שפיר י"ל דמיירי בע"מ, **והחת"ס** כ' דהתוס' לשיטתם לעיל ד' א', דגם לר"מ בעי שיהיו ע"מ משום הדין דאין דשב"ע פחות משנים, וא"כ אי אפשר לבאר כש"כ שאר הראשונים, דהא גם אי אתיא כר"מ מיירי דיש ע"מ, והנה להלכה עיין בחו"מ סמ"ט ס"ז ובש"כ סקי"א ובשאר הנו"כ שם, **ובב"ש** סק"ל סק"ד וסקל"א סק"ג נקט כשי' תוס', דאם אין מוכח מתוכו לא מהני ע"ח אפילו לקולא עיי"ש, וכבר עמד ע"ז **החת"ס** דהא הרבה ראשונים חולקים על תוס'.

**בב"ש** שם מבואר, דלשי' תוס' דבעי דיהיה מוכח מתוכו, א"כ באם יש לו שתי נשים בעי שיכתוב סימן איזה אשה הוא מגרש, **ובבית מאיר ובתו"ג** שם הק' על דבריו, דמה דמבואר בגמ' דיש חסרון דלא הוי מוכח מתוכו, זהו דוקא אם אמרינן דחיישינן לנפילה, אבל להלכה דקיי"ל דשני יב"ש מוציאין שטר על אחרים ולא חיישינן לנפילה, א"כ הכא נמי דבשתי נשים שפיר הוי מוכח מתוכו, דודאי לזה שהגט בידה נתן הגט, **ובתומים** סמ"ט סק"ז כ', דחלוק גט משט"ח, דשט"ח עיקר השעבוד משעת נתינה, ומשום הכי כיון דאז השטר ביד המקבל ולא חיישינן לנפילה, ממילא חשוב מוכח מתוכו, אבל בגט בעי בכתיבה וחתימה דיהיה מוכח מתוכו, ועל שעת חתימה לא מהני מה דאח"כ דנמסר לידה הוי מוכח מתוכו, **ובנתה"מ** שם סק"ח כ' דאין נראה החילוק, דעיקר הטעם דבעי מוכח מתוכו, דאם אינו מוכח לא חשיבי הע"ח עדות, כיון שאין ידוע מתוך החתימה, ובשניהם עיקר הדבר נגמר בשעת מסירה, ומנין לנו לחלק בין גט לשטר, ועיין **בתומים** ס"נ סק"ז בהג"ה מש"כ להביא ראיה לשי' הב"ש מדברי התוס', **ובאו"ש** פכ"ד ממו"ל ה"ח כ' לומר, דבשט"ח גם אם אין ידוע למי חייב עכ"פ ע"י הרשאה יוכלו לגבות ממנו, וא"כ שפיר הוי מיד עדות נגד זה שכתוב עליו השטר, משא"כ בגט דאי אפשר לגרש כשאינו מבורר ולא מהני כלום, א"כ יש חסרון דמוכח מתוכו.

**בתומים** שם, וביותר בס"נ סק"ז נראה, דבשטר ראיה אין דין שיהיה מוכח מתוכו, ורק בשטר שחל על ידו קנין או שעבוד הוא דבעי שיהיה מוכח מתוכו, **ובנתה"מ** שם במדוה"ק השיג על זה, דגם בתורת שטר ראיה לא מהני כל שאינו מוכח מתוכו, ואפשר דמה שמחקו במהדו"ב, הוא משום דאין הכרח שם מדברי התומים, דכונתו דבתורת שטר ראיה מהני אף אם אינו מוכח מתוכו.

בא"ד – **הרמב"ן** ועוד **ראשונים** מק' על תוס', דכ' דקו' הגמ' בב"ב לר"א דע"מ כרתי, דכיון דלר"א מהני כת"י בגט, אמאי לא יכתוב לו הסופר, הרי יכול הוא עצמו לכתוב ולמסור בע"מ, **ובתו"ג** תי' דכל מה דאין הע"מ מדקדקים לראות אם היא אשתו, זה דוקא כשיש ע"ח אבל בכת"י ידקדקו עיי"ש.

**כה' א'**

ד) גמ' חוץ מן האחרון – **ברש"י** מבואר משום דלחומרא אמרינן דיש ברירה, וכן מבואר בעוד **ראשונים**, והיינו דלהצד דיש ברירה חלין הגירושין, ולענין לפוסלה לכהונה מחמירים דיש ברירה, אמנם **בתו"ר** לעיל כ"ד ב' כ' לומר, דגם אם יש ברירה מ"מ לא הוי גט, וכש"כ התוס' שם דבעי שיהיה מבורר בשעת כתיבה, ורק דאי בעלמא יש ברירה, אמרינן דלענין ריח הגט חשוב לפסול לכהונה בגט זה.

**וברי"ף וברא"ש** ובשאר **ראשונים** מבואר דהלכה כזעירי ור"א דבאחרון פסולה לכהונה, **והרמב"ם** בפ"ג ה"ד כ' דהוי ספק גירושין, וכ' **הר"ן** דס"ל להלכה דיש ספק אם יש ברירה ומשום הכי היא מגורשת מספק, ומשום הכי אסורה לכהונה, והוא הדין דהוי ספק דאם יבוא אחר ויקדשנה תצטרך גט, **ובהג"מ** שם באות ב' כ', דכונת הרמב"ם במש"כ דהוי ספק, לומר דאסורה לכהונה, ונראה דס"ל דרק לענין זה חשוב ספק, אמנם **היש"ש** בב"ק נ"א ב' כ', דודאי לשון ספק גירושין מורה דהוי ספק גמור כהר"ן, אלא דכ' להוכיח, דלהלכה בודאי אין ברירה ולא דהוי ספק, וכ' לומר דט"ס הוא ברמב"ם, **וברי"ף וברא"ש** לא כ' דהוי ספק אלא דפסולה לכהונה, וכן **בטור** סקל"א, ובבי' **הגר"א** באו"ח סתי"ג סק"א כ', דבגמ' מבואר דאי אין ברירה בודאי, גם אינה פסולה לכהונה דלא כהיש"ש, דהא מבואר בגמ' דאזדא רי"ו דאמר דגם לפסול אינו פוסל, לטעמי' דס"ל דאין ברירה, ומבואר דהצד דנפסלת לכהונה הוא משום דחיישינן להלכה דיש ברירה, ועיי"ש שכ' דכיון דמברר דבריו, בזה להלכה חיישינן דיש ברירה וכמו שחילקו התוס' בע"ב, **והגרע"א** כ' דלפ"ד התוס', דהכא לכו"ע אין ברירה, א"כ גם לזעירי ור"א אינו גט אלא לפסול לכהונה, דכיון דבעלמא יש ברירה, משום הכי כאן מחמירים לענין לפסול לכהונה, וכשנ"ת דברי התו"ר, ומה דאמרינן בגמ' דאזדא רי"ו לטעמי' היינו דגם בעלמא אין ברירה, אבל מ"מ כאן לא הוי גט אפילו לחומרא גם אי אמרינן דבעלמא יש ברירה, **ובשו"ע** ס"ד כ' כהרמב"ם דהוי ספק גירושין.

גמ' בהא קאמר רי"ו דאין ברירה משום דבעינן לה לשמה וכו' – **בתוס' ובתו"ר** לעיל מבארים הגמ', דהכא בעינן שיהיה מבורר בשעת הכתיבה, ומשום הכי הגם דבעלמא נימא דיש ברירה, כאן יהיה הדין דלא מהני ברירה, וכן מבואר **בריטב"א** הכא, **וביש"ש** בב"ק העיר בזה, דלפ"ז עיקר הטעם דהכא לא מהני ברירה הוא משום דכתיב וכתב לה, שיהיה מבורר בשעת כתיבה, וא"כ היה להגמ' לפרש משום דבעינן וכתב לה, **והריטב"א** מק', דאמאי הוצרכה הגמ' לסיים אבל התם מכר הוא דאמר רחמנא וכו', הא סגי דנימא אבל התם יש ברירה, וכ' משום דאח"כ בעי בגמ' לומר סברא הפוכה, דיורשין גרע מעלמא, וגם אם יש ברירה מ"מ מחזירין ביובל, משום הכי אמרינן הכא דבזה לא אמרה תורה דמחזירין, אמנם אכתי הק' **ביש"ש** שם, דלא היתה הגמ' צריכה להוסיף דגם מתנה לא, דרק ר"מ ס"ל הכי דמתנה אינה חוזרת וחכמים חולקים בזה, וסגי דנימא דאבל ירושה לא כיון דס"ל דיש ברירה, וכ' היש"ש לבאר הגמ', דס"ד דס"ל כר"מ דמתנה לא חוזרת ביובל, וס"ל דיורשים הוי כמתנה כיון דכל אחד נוטל חלק כנגד השני, ולא חשיב כמכר אלא כמתנה, ומשום הכי אע"ג דאין ברירה מ"מ לא יחזור ביובל. והנה **בריטב"א** בסו"ד כ' דקיי"ל כרי"ו דלקוחות הם, ומ"מ אין מחזירים ביובל דקיי"ל כהאי לישנא דאבל ירושה ומתנה לא, ונראה מזה דמבאר הגמ' על דרך היש"ש, דגם אם אין ברירה מ"מ לא יחזירו ביובל דלא חשיב כמכר, וכן מבואר **ברמב"ן** **ובריטב"א** לק' מ"ח **ובתו"ר** שם, דמה דאמרינן דאבל ירושה ומתנה לא, היינו אף דס"ל דאין ברירה, וזה דלא כשנ"ת בתו"ר ובריטב"א בתחילת דבריו, ויל"ע בזה.

ה) גמ' משום דלחומרא – מבואר **ברש"י** דאם מספקא לן אם יש ברירה יש לנו להחמיר דיחזירו ביובל, וכן מבואר **ברשב"א**, **וביש"ש** בב"ק כ' דאדרבא מספק יש לנו לומר דהממעה"ר, **ובב"ש** סקל"א סק"ג כ' דיש מצוה להחזיר ומספק יש לו להחזיר דהוי ספק מ"ע, **ובשעה"מ** פ"ג מגירושין ה"ד כ', דאע"ג דבספק בכור אמרינן דהממעה"ר ולא אמרינן דהוי ספק מצוה, שאני התם דמפסיד ממון, אבל הכא הרי חלקו חלק כנגד חלק אחר ואין הפסד כ"כ, ותמה על היש"ש, דהא בהדיא מבואר בגמ' דיש לנו לילך לחומרא ביורשין, ולא אמרינן דהוי ספק ממון ונימא דהממעה"ר, **ובפנ"י** מבואר, דבאמת יש לנו לדון בחזרת יובל מצד האחין בעצמם, האם מוטל עליהם להחזיר, ובזה י"ל דהוי ספק מ"ע ולחומרא, אך גם יש לדון בשדה עצמה היכי דאין האח רוצה להחזיר, האם מצד דין הממון אמרינן דבטלה החלוקה, ובזה יש לנו לומר הממעה"ר, ואי אמרינן דמה דאמר רי"ו דמחזירין ביובל היינו רק לחומרא, א"כ רי"ו מיירי על האחין ולא על דין השדה מצ"ע, ואי מה דאמר דמחזירין היינו משום עיקר דינא, דס"ל דבודאי אין ברירה, א"כ מיירי גם על דין השדה מצ"ע דחוזרת ביובל, ונראה בדבריו דיל"פ לשי' היש"ש, דאה"נ די"ל דמצד ספק מ"ע יש להם להחזיר, מ"מ נראה דרי"ו דאמר דמחזירין, היינו גם דהשדה מצ"ע חוזרת, ומשום הכי מק' דאי מספק יש לנו לומר הממעה"ר, ומה דמבואר בגמ' די"ל דרי"ו אמר לחומרא, היינו דאה"נ דיש מקום לדחוק דרי"ו מיירי רק על האחין דיש עליהם ספק, מ"מ לפי האמת נראה דגם השדה מצ"ע חוזרת, **ובפנ"י** מבואר די"ל עוד, דלא שייך הכא דין הממעה"ר, דבקרקע אמרינן דבחזקת בעליה עומדת, והיא בחזקת כל האחין, **ובשעה"מ** שם הביא דכ"כ בספר גט פשוט וחולק על זה עיי"ש, ולכאורה יל"ע, דהא אי אמרינן דיש ברירה, א"כ נמצא דמה שמחזיק הוברר דזהו חלקו שלו, וא"כ אמאי לא נימא הממעה"ר, דהא אם יש ברירה אין לאחיו בשדה זו שום בעלות מעולם, אמנם **בחי' רח"ה** פ"ב משכנים הי"א, כ', דזה ודאי דגם למ"ד יש ברירה, אמרינן רק דמשעת חלוקה זה חלקו בתורת ירושה, אבל עד החלוקה בודאי הוי הכל של כל האחין עיי"ש.

גמ' א"נ כתחילה – **רש"י** כ' כמו שמתחילה היתה לאיש אחד, **וברשב"א** כ' דברי רש"י, דכמו שמתחילה היתה לאיש אחד דהיינו אברהם אבינו, **ובחי' מכת"י** נראה בשי' רש"י, דהיינו כמו שהיתה קודם ירושה, ומשום דלא רק מכר חוזר ביובל, אלא כל חלוקה גם חוזרת ביובל, **ובראשונים** מבואר לפרש עוד בגמ', דדוקא חלוקה ע"י או"ת וגורל כמו שהיה בתחילת חלוקת א"י, מהני שלא יחזור ביובל, אבל לא סתם חלוקת יורשין.

תוד"ה ואי – **הבית שמואל** סקל"א סק"ד כ', דגם אי נימא דמספקא לן אם יש ברירה או אין ברירה, מ"מ אתי שפיר מה דפטור ממעשר, דספק פטור מן המעשר, דבעי עשירי ודאי כמבואר בב"מ ו' ב', **ובשעה"מ** פ"ג מגירושין ה"ד כ', דבתוס' כאן מוכח לאו הכי, דלפ"ז גם בהא דאמר רי"ו דפטור מן המעשר י"ל דמספקא לי' אם יש ברירה, ואין ראיה דבודאי אין ברירה, וכ' בשי' התוס', דס"ל דהא דספק פטור הוא דוקא בספק במציאות, ולא בספיקא דדינא.

א) בעא מיני' רב הושעיא וכו' – **היש"ש** בב"ק מק' מכאן על מש"כ תוס', דגם למ"ד יש ברירה מ"מ בגט אין ברירה, דא"כ מה מספקא לרב הושעיא, ומה מק' אח"כ מפסח, הא הכא איכא טעם בפנ"ע לומר דאין ברירה, **ובפנ"י** על התוס' לעיל, וכן **בבי' הגר"א** באו"ח סתי"ג סק"א כ', דדברי התוס' הם רק למ"ד דיש ברירה, דמ"מ הכא מודה לדין השנוי במתני' בסתם דאין ברירה בגט, אבל לרי"ו דבכל התורה אין ברירה, א"כ גם בגט הוא מהדין שבכל התורה, ואין כאן דין נוסף בפנ"ע, ולפ"ז רב הושעיא ס"ל דאין ברירה בכל התורה, והא דמספקא לי' באמר ללבלר כתוב לאיזו שתצא, מבואר **בתו"ר** דמספקא לי', אם יש לחלק בין תולה בדעת עצמו לתולה בדעת אחרים, ורב יהודה דפשט לו ממתני' כונתו לומר לו דאין לחלק בהכי עיי"ש.

גמ' כדי לזרזן במצות – **הריטב"א** כ' דלפ"ז צ"ל דמתני' קמ"ל דלא נימא דאף דמינה לכולהו מעיקרא, מ"מ כשאמר שהוא שוחט על מי שיעלה ראשון הוא חוזר בו ממה דאמר בתחילה שהוא ממנה את כולם, אלא אמרינן דאינו אומר הכי אלא כדי לזרזן במצות, וכ"כ **הר"ן** וכ' דמה דאמרינן במתני' דזכה ומזכה את אחיו עמו, מיירי לענין חלוקת הבשר שיחלק הוא את הפסח בין האחין, וכ' דזה חשיב זכיא קלישתא מדרבנן בעלמא, ומדרבנן יש ברירה.

תוד"ה אי אמרת - עיין בחי' **הגר"ח**  [סטנסל] סכ"ז מש"כ לישב דלא יהיה סתירה בין הסוגיות ואכמ"ל.

תוד"ה והדר – **הרמב"ן** כ' לבאר מה דמוסיף לומר והדר מותיב לי', דבלא זה היה אפשר לפרש דרב יהודה פשט לו איפכא, דכיון דמתני' מיירי דוקא בגונא דתולה בדעת עצמו, א"כ נראה דבתולה בדעת אחרים יש ברירה, אלא דממה שהק' לו מפסח מוכח דפשט לו דאין ברירה, **והרשב"א** כ' לבאר, דממה שהק' נראה דקיבל את עיקר פשיטותו ממתני', ועל זה הק' אביי דאין לפשוט, ולכאורה לפמש"כ התו"ר לבאר, דרב הושעיא מבעיא לי' אי תולה בדעת אחרים שאני וכשנ"ת, א"כ אין לומר כהרשב"א, דאה"נ זה גופא הק' לו, דעל כרחך דשאני תולה בדעת אחרים.

רש"י ד"ה אמר – **התו"ר** בע"ב מק', דגבי שני לוגין שאני עתיד להפריש מבואר בגמ' דחשוב תולה בדעת עצמו, והרי שם אין להסברא דגילה בדעתו שהיה פוסח על שתי הסעיפים, שהרי שם לא היה באפשרותו להפריש עכשיו, ואין לו קפידא כלל איזה שני לוגין יופרשו, ובקונ' ברירה לבעל **פתח הבית** בענף א' בהערות על הסוגיה כאן כ', דעל כרחך צ"ל דכל היכי דתלוי בדעתו זה עצמו סיבה דלא יהיה ברירה, ונראה משום דאכתי אינו גומר בדעתו על מה יהיה תרומה, דהרי בידו להפריש כל ב' לוגין שירצה, אמנם לשון רש"י לא אתי שפיר לפ"ז, **ובתפארת יעקב** כ' לומר, דהרי הכמות שישתה עד שיפריש, גם היא סיבה לאיזה שני לוגין יופרשו לבסוף, וזה אכתי אינו ברור בדעתו כמה ישתה עד שיפריש, **והרש"ש** כ' לומר דהזמן שיפריש אינו ברור עיי"ש.

ב) בעיקר דין ברירה, עיין **בר"ן** בנדרים מ"ה ב' דכ', דכיון דהוי עכשיו ספק אין ראוי שיחול על הספק, וכ' דכל זה היכי דעיקר הדבר תלוי בברירה, אבל אם הוי עיקר הדבר מבורר כגון בשותפין דעיקר זכייתם מבוררת, ורק דהזמן דכל אחד ישתמש ויהיה באותו זמן שלו אינו מבורר, בזה ס"ל לראב"י דבהא אמרינן דיש ברירה, שאין המיעוט שאינו מבורר מעכב את הרוב עיי"ש, ונראה מדבריו דמ"ד דגם בעלמא יש ברירה ס"ל, דגם היכי דעיקר הדבר אינו מבורר, מ"מ אמרינן דהעתיד יכול לברר הדבר, שיהני שיחול עי"ז גם עיקר הדבר למפרע, וכיון דלבסוף הוברר כצד אחד משום הכי חל למפרע, וכן **בספר הישר** סשס"א, מדמה הדין דיש ברירה לאחד שאופה בשבת, דאם מניח הפת עד שתאפה חייב, ואם יסלק קודם שתאפה פטור, דאמרינן דמוכיח סופו על תחילתו, והיינו דמה דלבסוף באמת נעשה כצד אחד, זהו הגורם שיחול למפרע, אמנם **בחת"ס** כ' לבאר, דמ"ד יש ברירה ס"ל, דכיון דכלפי שמיא גליא מה יהיה מחר, א"כ מהני בזה שמבורר לשמיא ומשום הכי חל עכשיו, ומביא דברי **רש"י** בזבחים ג' א', דכ' על מתני' דאיזה שארצה אגרש, דכיון דאין ברירה אמרינן שמא בשעת כתיבת הגט היתה דעתו לאחרת, וכ' דנראה מדבריו, דלמ"ד יש ברירה אמרינן דהוברר דגם אתמול היתה דעתו על זו שרוצה עכשיו, ותמה בזה איך שייך מכח ברירה לומר דכך היתה דעתו מאתמול, וכ' דאי נימא דאמרינן דמסתמא דעתו אתמול כמו שהיא עכשיו, א"כ אי"ז שייך לדין ברירה, וברש"י בעירובין גם מבואר כמה פעמים, דהנדון האם הוברר דלזה היה דעתו מאתמול או לא, **ובספר הישר** שם כ', דכל המפרש דיש ברירה היינו דהוברר עתה שכך היתה דעתו בשעת העשיה אינו אלא טועה, דאין כאן מיחוש לדעת הקונים, ובכמה מקומות לא שייך טעם זה, והיינו כגון אחין שחלקו, דשם לא שייך כלל לדון משום דעת האחין, **ובנתה"מ** סס"א סק"ג **ובתו"ג** בסמוך כ', דאם אומר ע"מ שירצה אבא וכונתו לפי מה שהוא רוצה עכשיו, יהיה זה תלוי במחלוקת אם יש ברירה, לענין אם נאמר דכיון דרצה כששמע אמרינן דהכא נמי רצה בשעת עשית הקידושין, וזה כמו דנראה בדברי רש"י.

**בתוס'** בתמורה ל' א' ד"ה ואידך מק' למ"ד יש ברירה, אמאי לא אמרינן דבכל נתערב איסור בהיתר, דנשקול אחד ונימא מכח דין ברירה דזהו האיסור והשאר יהיה מותר, וכ' בשם הרמ"ר, דכל שהוברר האיסור מתחילה ואח"כ נתערב בהיתר, לא סמכינן אברירה, אבל היכי דרק אחר התערובת נולד האיסור, אז סמכינן אברירה, **ובחת"ס** כ', דכונתו דהיכי דלא הוכר א"כ באמת אין כאן איסור אחד ברור, וע"י הברירה אמרינן דזהו האיסור, והברירה היא הסיבה דאוסרת האחד ומתירה השאר, אבל היכי דהיה דבר אסור מצ"ע, אין דין ברירה מהני לומר דזהו הדבר שהיה אסור, וכ"כ **בשע"י** שער ג' פכ"ב **ובק"ש** ח"ב סל"ד, והביאו **דהגרע"א** ביו"ד סט"ז סי"ב לא הבין כן, אלא דס"ל להרמ"ר, דהיכי דיולד איסור בתערובת, כגון דיש בהמות מעורבות ושחטו אמה של אחת מהם, דיהני ברירה להתיר לשחוט השאר באותו יום, דע"י ברירה נימא דמה דהוברר זהו בתה של זו כיון דלא הוכר האיסור קודם התעורבת, **והחת"ס** כ' דזה שיבוש לומר הכי עיי"ש, **ובחזו"א** כ' על דברי הק"ש דלשון הרמ"ר נראה כהגרע"א, **ובבית אפרים** חיו"ד ס"ע גם כ' כהחת"ס, דוכי זה שנוטל האיסור נביא הוא ויודע לכוון וליטול האיסור, וכ' דאע"פ שפשטות לשון התוס' אינו מורה הכי, מ"מ בודאי זה כונתם.

**בקצוה"ח** סס"א סק"ג **ובבית אפרים** שם כ', דלפ"ד התוס' בתמורה, א"כ באם יפריש ב' לוגין סתם שיהיו תרומה בתוכו, למ"ד יש ברירה יוכל ליטול ב' לוגין ולומר דהם תרומה, דהא אכתי אין כאן איסור מבורר, **והריטב"א** ביבמות כ"ג ב' הק', דבכל מקדש אחת משתי אחיות למ"ד יש ברירה יוכל לברר אחת מהם, **והתורי"ד** כ' דכל היכי דמתחילה לא תלה במה שיתברר, לא מהני ברירה, **ובאב"מ** סמ"א סק"ב הק' מכמה מקומות בש"ס, דבלא תלה מתחילה גם אמרינן ברירה, ועיין **בשע"י** שם מש"כ בזה, **ובקצוה"ח** מבואר עוד, דלפ"ד התוס' בתמורה גם יוכל ליטול חלק מהלוגין ולברר דהם חולין, ועי"ז נמצא דהתרומה בתוך מה שנשאר בנוד, הגם דאינו מבורר איזה שני לוגין הם התרומה, אלא דכ' דמ"מ בכהאי גונא יש חסרון דלא הוי שיריים ניכרים, **ובבית אפרים** שם חולק, דכהאי גונא גם חשוב שיריים ניכרים, כיון דהוברר למפרע דמה ששתה הוי חולין, ממילא נמצא דהם שיריים ואיכא שיריים ניכרים, וכמו דבשני לוגין שאני עתיד להפריש דאמרינן דחשוב שיריים ניכרים.

ג) רש"י ד"ה מבין – מש"כ דס"ל דהם גירי אמת, הנה התוס' הביאו דבגמ' במנחות מוכח דר"י ור"ש ס"ל דהם גירי אריות, **ובתפארת יעקב** כ' דרק לר"מ צ"ל דס"ל דהם גירי אמת, כיון דבגמ' בע"ז ט"ו מוכח דר"מ ס"ל דיש קנין לנכרי להפקיע מקדושת א"י, אבל בשי' ר"י ור"ש י"ל דס"ל דאין קנין וכש"כ התוס' במנחות שם, אמנם התוס' שם הביאו **ירושלמי** דר"י ור"ש ס"ל דיש קנין, וכ' התפארת יעקב דלפ"ד הירושלמי י"ל, דנוקי מתני' בגונא דחכר הכותי מישראל, דבכהאי גונא אין קנין להפקיע.

תוד"ה הלוקח – מש"כ דגזרו על פיתם ולא על יינם, העיר **בעל"נ** בסוכה דהא מבואר בשבת י"ז ב' דגזרו על פת נכרי משום יינם, וכ' דבכותים גזרו על פיתם מטעם אחר דבטלו מבנין בית המקדש כמו שהביאו התוס' בחולין ד'.

בא"ד – **הרמב"ן והרשב"א** בחולין י"ד כ' עוד, די"ל דר"י ור"ש לדברי ר"מ אמרו, דאה"נ לדידן אסור גם מצד סתם יינם, עכ"פ גם לדידך יש לאסור משום ברירה, ועוד כ' דיש עכ"פ נפ"מ בזה לענין לוקח מע"ה דהוי דמאי, ויל"ע בזה להלכה דבדרבנן יש ברירה, א"כ בדמאי י"ל דמודו דיש ברירה, ולמסקנא דהטעם משום שמא יבקע הנוד ניחא, **ובריטב"א** בסוכה כ' דנפ"מ לענין חשוד בודאי על תרומה ומעשרות, ולפ"ז ניחא דהוי ספק דאורייתא.

תוד"ה עשרה – **בתו"ר** ועוד **ראשונים** דחו שי' הי"מ, דודאי מתמעט משום תרומה, **ובתו"ר** כ' עוד לפרש, דיש לחוש דהפריש רק תרומה ולא שאר מעשרות, ודחה דאין לחוש בכותי דתרומה יפריש ושאר מעשרות לא, **והתוס'** בסוכה כ' דאכתי יק' במתני' דתאנים של טבל דגם מבואר דעשרה מעשר ראשון ושם לא שייך תי' זה, **והגרע"א** העיר, דגם אי נימא דיש לחוש הכי, מ"מ סגי דיפריש עשירית מצ"ח, והיתר יפריש על התרומה, דהרי לפ"ז, להצד דבעי עשרה ממש התרומה אינה תרומה.

תוד"ה שני – מש"כ בסו"ד דסומכים על ואכלת ולא מוכר, כ' **המהרש"א** דעיקר סמכו על מה דדרשינן זרעך ולא לוקח, ומשום הכי גם לפני עור ליכא, [ומ"מ מדרבנן גם לוקח חייב להפריש], **ובפנ"י** העיר דלשי' ריב"א בב"מ פ"ח, בכהאי גונא דלקח אחר מירוח אינו נפטר, וכ' לומר דבדוקא כ' תוס' הדרשה דאכלת ולא מוכר, דזה עוד טעם דמשום הכי לא חיישי לגזל, אבל משום הלוקח פשיטא להו דלא חיישי על לפני עור כמבואר בנדה נ"ז א', **ובמהרמ"ש** העיר דגם לפי התי' הקודמים צריכים לתי' זה, דאי לאו הכי אמאי לא חיישי על מעשר משום מ"ע של הפרשת מעשר, ועל כרחך דס"ל דמוכר אינו מחוייב להפריש, עיי"ש מש"כ בזה.

**כ"ה ב'**

תוד"ה ומיחל – **הפנ"י** כ' דגם לשי' רש"י בודאי יצטרך להפריש לבסוף, דהא אמר מה שאני עתיד להפריש, ורק דלשי' רש"י סגי בהפרשה בעלמא, אבל לתוס' בעי שיפריש ויקרא שם בשעה שמפריש, דהא כ' דביה"ש אסור לקבוע מקום, ומשום הכי בעי אחר השבת הפרשה גמורה, וצ"ב בכונתו, דהא גם לפי תוס' אומר שני לוגין שאני עתיד להפריש, ומהני דחל תרומה למפרע, וא"כ מיד שמפריש אחר השבת ממילא נעשה תרומה, ומה בעי לפי תוס' יותר מלפי רש"י, וגם מש"כ דלרש"י בעי להפריש אחר השבת צ"ב, דרש"י בחולין כ' דמחלל משום דכיון דאפשר לתקן באמירה בעלמא, לא התירו לו לסמוך על ברירה, ומבואר דאי"צ שיפריש, **ובתוס'** ביומא נ"ו א' מבואר די"ל לשי' רש"י דבאמת במע"ש אינו אומר שאני עתיד להפריש, וכן כ' **הריטב"א** בסוכה כ"ג ב' דאפשר דכן הוא שי' רש"י וכ' יותר דמיירי גם דקובע מקום למע"ש, ורק דהקשו דבברייתא לא נראה הכי דעל מעשר ראשון על כרחך דאומר שאני עתיד להפריש דבעי לברר משום התרומת מעשר.

בא"ד – משה"ק דבלא קביעת מקום אי אפשר לחלל המע"ש, הנה **בתוס'** ביומא כ' צד לומר דהיכי דהוא מפרש הסכום של המעשר בזה מהני גם בלא קביעת מקום, **והריטב"א** בסוכה כ' די"ל דמיירי באמת שהוא קובע מקום וכמשנ"ת, דהא רש"י מפרש דאינו מפריש משום דאין לו כלי, ולא משום דמיירי בבין השמשות, וא"כ שפיר יכול לקבוע מקום.

ד) גמ' ר"י ור"ש אוסרים – **רש"י** בחולין י"ד א' כ' דאוסרין משום דחיישינן שמא תרומה שתה, ומבואר דס"ל דלמ"ד אין ברירה אין הדין דלא חל כלל, אלא דחל ולא ידעינן על מה חל, וכן הוא שיטתו לק' ע"ג ב', **והתוס'** שם בד"ה תנא **והרשב"א** הק' עליו והוכיחו מגמ' בערובין דלא חל כלל, וכן הוא לשון **הר"ן** בנדרים מ"ה ב', שכ' דמ"ד אין ברירה ס"ל דאין ראוי שיחול דבר על הספק, **והגרע"א** בחי' לעירובין ל"ח הק', דאה"נ די"ל לשי' רש"י דהגם דאין ברירה מ"מ הוי ספק, שמא מה שהפריש לבסוף היה עומד מתחילה לכך, מ"מ זהו רק דמה דיפריש לבסוף י"ל דהוא באמת תרומה, אבל מה דאינו מפריש האיך יש בו חשש תרומה, הא אמר דמה דעתיד להפריש יהיה תרומה וזה לא הפרישו, וכמו דמבואר בגמ', דאמרו לו דאם יבקע הנוד נמצא שותה טבלים למפרע, הרי דכל דלא הופרש לבסוף בודאי לא הוי תרומה, ובחי' **הגרנ"ט** ספ"א כ' לבאר שי' רש"י, דבאמת אי משום מה דאמר שאני עתיד להפריש לא היה צריך לחול כלל, כיון דאינו יכול להתברר, אלא דאמרינן דכיון דאין מוציא דבריו לבטלה, על כרחך כונתו דעכ"פ יחול בספק על ב' לוגין, וכמו מקדש אחת מב' אחיות, **ובק"ש** בביצה אות ל"ה **ובקה"י** סי"ט סק"ו כ', דודאי למ"ד יש ברירה אמרינן דאם נבקע הנוד דהוי טבל, דהרי הוברר דלא הפריש לבסוף, אבל למ"ד אין ברירה הרי לא אזלינן בתר מה שיתברר לבסוף, אלא הדין דחל לפי מה דראוי עכשיו, וא"כ חל מספק על כל שני לוגין גם אם לא יופרשו לבסוף.

**והאחרונים** הק' על רש"י, מהגמ' בעירובין דהביאו התוס' כאן דאם אין ברירה אמרינן, דאם אומר דסלע שתעלה בידי מע"ש זה מחולל עליה דלא חילל, ולשי' רש"י הרי יש לחול החילול, רק דיש ספק על כל סלע שמא עליו חל, ועיין **בקה"י** שם מש"כ בזה, ע"פ מה דמבואר **בשעה"מ** פ"ג מגירושין ה"ד, דמה דלהלכה קיי"ל דיש ברירה בדרבנן, הוא משום דאמרינן דהגם דאין ברירה, מ"מ חל מספק וכשי' רש"י, ובדרבנן מקילים לומר דמה דהוברר לבסוף באמת מתחילה היה עומד לזה, ולפ"ז כ' דמאן דס"ל דגם בדרבנן אין ברירה, ס"ל דלא חל כלום, וא"כ ניחא בסוגיה בעירובין, דשם קאי לומר דגם בדרבנן אין ברירה. **והחזו"א** הק' על רש"י, דאמאי בגט מבואר בגמ' דאם אין ברירה אי"ז גט, הא מ"מ הוי ספק גט, וכבר הק' כן **בפתח הבית** בקונ' ברירה בהערות לסוגיה לק' ע"ג ב', וכ' דבגט י"ל דכיון דבעי לשמה, כל דאינו מבורר לא חשיב לשמה כלל.

ה) תוד"ה דברי ר"מ – מש"כ דאכתי הוה קשיא לי' אידך דרי"ו דאמר אף אחרון אינו פוסל, העיר **המהרש"ל**, דלפמש"כ תוס' לעיל בשם ר"י, דבגט י"ל דלכו"ע אין ברירה דבעי שיהיה מבורר בשעת כתיבה, וזה מה דאמרינן בגמ' דבהא אמר ר' יוחנן דבעינן לה לשמה, א"כ גם בזה הוה מצי לשנויי, דשאני התם דבעי לשמה, והביא דכ"כ באמת התוס' בב"ק, והנה התו"ר לעיל כ', דרב אסי דאמר דהגט פוסל, ס"ל דבעלמא יש ברירה, ומשום הכי אע"ג דגבי לשמה אין ברירה, מ"מ חשוב ריח הגט, ולפ"ז נראה דרי"ו דאמר דאינו פוסל ס"ל דגם בעלמא אין ברירה, ואע"ג דבגמ' עביד צריכותא, די"ל דמשום דבעי לשמה גם אינו פוסל, מ"מ י"ל דלפי האמת לא ניחא להגמ' לומר כן, דס"ל דיש ברירה בעלמא ובכל זאת אינו פוסל.

תוד"ה רבי יהודה – במש"כ תוס' דגט עומד להתברר, מבואר **בתו"ר** דזה דוקא לרבי יוסי, דהתנאי הוא שאם ימות יחול הגט משעת נתינה, וכל הספק אם ימות או לא וזה עומד להתברר, אבל לרבי יהודה דהגט חל שעה קודם מיתה, ויש ספק איזה שעה היא הזמן הסמוך למיתה, והברירה מבררת איזה שעה היא הסמוכה למיתה, א"כ תו אין לומר דעומד להתברר, דאה"נ אם ימות עומד להתברר איזה שעה היא הסמוכה למיתה, מ"מ הא אפשר דלא ימות ונמצא דמעולם לא באה השעה הסמוכה למיתה, וכ"כ **המהרש"א**, אמנם **המהרש"ל** כ', דגם לרבי יהודה חושב עומד להתברר, והא דהק' רב משרשיא מרבי יהודה דגט, משום דלא ס"ל לחלק באם עומד להתברר או לא, **ובקצוה"ח** סס"א סק"ג בסופו, כ' לבאר שי' המהרש"ל לפי המבואר בכמה ראשונים, דהיכי דרוצה דיחול רק בשעה שיבורר בזה לכו"ע יש ברירה, ולפ"ז כ' דהרי הכא דרוצה שיחול בשעה הסמוכה למיתה, א"כ לענין זה שיבורר מהי השעה הסמוכה למיתה דאז יחול הגט, אין חסרון דברירה כלל, דהא אינו רוצה שיחול למפרע, אלא דרק אכתי בעי לברירה, דהרי שעה זו אינה מתבררת אלא במיתה, והוא רוצה שיחול שעה קודם המיתה, וחלק זה לבד הרי הוא עומד להתברר, וא"כ שפיר יהני ברירה בזה.

**והאחרונים** הק' על המהרש"א דכ' דלרבי יהודה לא חשוב עומד להתברר, א"כ גם לרבי יוסי אמאי הוי גט משום דעומד להתברר, הא מבואר דרבי יוסי מספקא לי', דלמא כונתו דיחול שעה קודם המיתה כרבי יהודה, וא"כ אכתי צריך להיות ספק גט, **והגרע"א** כ' די"ל דר' יוסי מספקא לי' אם יש ברירה או לא, ומספק לא חילל גבי מע"ש, וגבי גט נימא דאה"נ להצד דאין ברירה על כרחך דגבי גט הוי גט לכי מאית, משום דחל למפרע ועומד להתברר, אמנם כיון דיש לו צד דיש ברירה, משום הכי מספקא לי' לומר דבגט חל רק שעה קודם מיתתו, די"ל דודאי דעת המגרש, דאם אפשר דיחול רק שעה קודם מיתתו, דכן יהיה דלא יחול למפרע, **והקרני ראם** כ' לומר, דרבי יוסי מתירה משום ס"ס, שמא למפרע חל ושמא יש ברירה, ועיין ברע"א מש"כ בזה.

בא"ד – **המהרמ"ש** מק' בסו"ד, דאכתי יק' מרבי יוסי דאמר גבי מע"ש דלא חילל ומבואר דס"ל דאין ברירה, וגבי ק"פ מספקא לי' אי הוי כקה"ג, ולהצד דלא הוי כקה"ג לא משכחת לה דיביא בכורים, **והגרע"א** כ' לת' על דרך שנתבאר לעיל, דרבי יוסי מספקא לי' אם יש ברירה, וא"כ אה"נ דלהצד דאין ברירה על כרחך צ"ל דק"פ כקה"ג, אלא דמספקא לי' די"ל דק"פ לאו כקה"ג, ומייתי ביכורים משום דיש ברירה.

ו) שי' **רש"י** **ותוס'** דכל תנאי דאין בידו לקיים ואין בדעתו לקיים, הדין דתלוי בברירה, **והרמב"ן והריטב"א** כ', דליכא דין ברירה אלא היכי דמתנה על שני דברים, כמו שני לוגין, דמתנה על כל שני לוגין שבנוד, או באיזה שתצא בפתח דמתנה על שתי נשים, אבל אם מתנה רק על דבר אחד אם יחול או לא, זה אינו תלוי בדין ברירה, **ובשע"י** שער ז' פי"ח כ' לבאר בזה, דבתנאי הגדר הוא דבכח התנאי לעכב חלות המעשה, וקיום התנאי בכוחו שעל ידו יחול למפרע המעשה של אתמול, וא"כ אי"ז תלוי בברירה דבאמת אי"צ שיבורר משעת עשיה, דהקיום של מחר בכוחו שעל ידו יחול המעשה של אתמול, משא"כ בברירה בעי שיבורר למפרע שעל זה החיל, ובשני דברים שבא להחיל על אחד מהם, וכל אחד הוא סותר לחבירו, בזה י"ל דמדין תנאי אי אפשר שיחול ע"י הקיום של מחר המעשה של אתמול, דהרי עיקר המעשה אינו מבורר, ובזה אפשר רק בדרך בירור, דמה שיעשה מחר יברר למפרע דכבר אתמול חשוב דיעשה כן למחר, וזה תלוי בדין ברירה, **ובחי' הגרנ"ט** ספ"ב כ' לבאר, דבתנאי כיון דהמעשה מתקיים מצ"ע, והתנאי רק בא לבטל המעשה, א"כ כל שנתקיים התנאי תו לא בטל המעשה, ושפיר חל למפרע, משא"כ במתנה על שני דברים, שם הרי עיקר חלות המעשה תלוי בברירה, והמעשה מצ"ע אינו מבורר ומשום הכי תלוי בדין ברירה, והנה **במאירי** מבואר כדבריהם דעיקר החילוק הוא האם מה דתלוי במחר הוא מכח דין תנאי או דהוי סיבה בעיקר המעשה, אמנם ברמב"ן ובריטב"א לא הוזכר בדבריהם דהחילוק אם הוי מכח תנאי או לא, והריטב"א כ' דשעה אחת קודם מיתה אינו תלוי בברירה, משום דהמעשה מצ"ע מבורר, ורק הזמן אימתי יהיה השעה אחת קודם מיתה אינו מבורר, וגם הרמב"ן הסכים דלהלכה אמרינן דזה אינו תלו בברירה וכמשי"ת בסמוך, והרי שם אינו מדין תנאי, ובכל זאת כ' דאין חסרון בברירה משום זה דאין כאן שני דברים.

**התוס'** הוכיחו דכל תנאי תלוי בברירה, מהגמ' דתולה הדין דע"מ שירצה אבא בדין ברירה, והרי שם הוי תנאי בעלמא, **והרמב"ן והריטב"א** כ', דהתם כיון דתלה ברצון של האב, בזה בעי לדין ברירה, **והשע"י** שם **והחזו"א** כ' לבאר, דבזה אמרינן דעיקר דעתו דיהיה תלוי ברצון של האב עכשיו, ובאנו לומר ע"י רצונו מחר דגם היום היה רוצה בזה, וזה תלוי בברירה, וזה לכאורה כשנ"ת לעיל בע"א באות ב' דברי הנתה"מ, דלקבוע מכח דעת של מחר, דכן היתה דעתו היום תלוי בברירה, ונתבאר שם דהחת"ס תמה על זה, ואפשר דיל"פ דדעתו שיהיה תלוי, במה שיש לנו לדון היום האיך יהיה דעתו כשישמע, ומשום הכי תלוי בברירה דאמרינן דהוברר גם לגבי אתמול דכך יהיה דעתו כשישמע, וברמב"ן מבואר, דגם היכי דתולה ברצון שלו תלוי בברירה, ולכאורה בזה לא שייך לומר, דכונתו דיהיה תלוי ברצונו עכשיו, דהרי תולה בהדיא ברצונו של מחר, ובשע"י מבואר דגם בזה ניחא לי' דכונתו על הרצון של עכשיו, [ולפמשנ"ת י"ל דגם בזה כונתו, דיהיה תלוי במה שיש לנו לומר היום מה ירצה למחר], **ובחי' הגרנ"ט** כ', דכל היכי דתולה ברצון הרי עיקר המעשה מתקיים ע"י הרצון, ולא הוי רק כח ביטול, וצ"ב אמאי בתולה ברצון האב, חשיב דרצון האב מקיים מעשה הבן.

ז) **ברמב"ן** מבואר גבי עירוב, דאם מניח בשתי רוחות ומתנה תלוי בברירה, אבל אם מניח בצד אחד הוי ככל תנאי דאינו תלוי בברירה, **והקצוה"ח** סס"א סק"ג כ' לומר דגם בצד אחד, כיון דאם אינו קונה השביתה דינו דקונה בביתו, חשוב כשני דברים, **והחזו"א** כ' דכיון דבביתו קונה ממילא, משום הכי לא חשוב אלא על דבר אחד, ולפמשנ"ת לעיל דברי השע"י והגרנ"ט בביאור הרמב"ן, אין מקום לדברי הקצוה"ח, דהרי כל עשיתו הוא רק בדבר אחד, ושפיר י"ל בו דיהני ככל תנאי.

**והגרע"א** הק' על דברי הרמב"ן, דגם במערב לשתי רוחות, מ"מ כיון דהוא מניח ערוב בשתי מקומות, הרי הוא יכול להתנות על כל ערוב בפנ"ע, דאם יבוא חכם יהיה ערוב ואם לא לא, ואמאי חשוב מתנה על שני דברים, **והשע"י והגרנ"ט והחזו"א** כ', דכיון דמצד חלות מקום השביתה אינו יכול לקנות אלא מקום אחד, משום הכי הוא דחשוב מתנה על שני דברים, ולא מהני מה דהוי ע"י שתי עשיות, והשע"י והגרנ"ט ביארו הטעם בזה על פי דרכם בביאור שי' הרמב"ן שנתבאר לעיל.

ח) **ברמב"ן** מבואר דהא דמייתי מרבי יהודה, הוא משום דכיון דתולה בשעה קודם מיתתו, חשוב כמתנה על שני דברים, **והריטב"א** כ' דכיון דזה זמן אחד, רק דאינו ברור מתי יהיה, לא חשוב כשני דברים, וכ' לומר דמשום הכי חשוב כמתנה על שני דברים, דבאם תטרף דעתו קודם מיתה, בודאי דעתו שיחול שעה קודם שנטרפה דעתו, וא"כ הוי שני דברים, האם קודם מיתה או קודם שתטרף דעתו, וכתבו הרמב"ן והרשב"א לפ"ז, דבאמת בשאר סוגיות דמבואר לומר דלרבי יהודה אין ברירה וכמו שהביאו תוס', צ"ל דס"ל דגם כהאי גונא דשעה קודם מיתה לא חשוב כשני דברים, ומשום הכי אי"ז תלוי בדין ברירה, דמפרש דיחול על שעה קודם שלא יהיה בכוחו לגרש, ואין כאן שני דברים.

**הרמב"ן** מק' דקיי"ל דאין ברירה, וקיי"ל דאם נותן גט ומתנה באם ימות דהוי גט, ומזה הוכיח דבתנאי בעלמא יש ברירה, ורק היכא דמתנה על שני דברים או ברצון בזה תלוי בברירה וכשנ"ת, **והר"ן** מביא **דהתוס'** מחלקים להלכה, בין אם עומד להתברר או לא, ובחי' כ' הר"ן דדברי התוס' מחוורין יותר, וכ"כ **היש"ש** בב"ק נ"א ב' בדיני ברירה, דלהלכה אמרינן דבעומד להתברר יש ברירה, **ובבי' הגר"א** באו"ח סתי"ג סק"א כ' יותר, דגם בכל מפרש דבריו יש ברירה, והא דגבי לשמה בגט מבואר ברמב"ם ושו"ע דהוי ספק, הוא משום דמספקא לן במש"כ תוס' דלשמה בגט גרע, דבעי שיהיה מבורר בשעת כתיבה.

**הר"ן** לעיל בפ"ק י"ג ב' כ', דהיכי דאדם משעבד עצמו לכל מי שיוציא שט"ח זה עליו, דאין חסרון דברירה כיון דבידו להשתעבד לכמה בני אדם, ואינו מברר דרק אחד מתוך כולם לו לבדו ישתעבד, **והקצוה"ח** שם כ' לבאר דברי הר"ן, על פי שי' התוס' דכל דבר שעומד להתברר יש ברירה, והכא כיון דמתחייב לכל מי שיוציא השט"ח, נמצא דעל כל אחד ואחד יש נדון בפנ"ע האם נשתעבד לו, וגבי כל אחד הוי עומד להתברר, ודוקא אם מתחייב לאחד מכלם חשוב דאין עומד להתברר, דהרי אפשר דלא יתחייב לבסוף לאף אחד, **ובשע"י** שם כ' לבאר לפ"ד הרמב"ן, דכיון דכל אחד הוא נדון בפנ"ע מהאי טעמא דיכול להתחייב לכמה בני אדם, ממילא יכול להועיל לכל אחד מדין תנאי, דאי"צ להתנות על שני דברים, אלא על כל אחד הוא מתנה בפנ"ע.

**כ"ו א'**

ט) תוד"ה בין – **ברמב"ן ובריטב"א** מבואר, דכל מה דמבואר בגמ' דתלוי בברירה, הוא רק אי אמרינן דע"מ שירצה היינו שיאמר רוצה אני, אבל אי אמרינן דכונתו ע"מ שלא ימחה, זה אינו תלוי בברירה, וכ' הריטב"א, דבגמ' בכתובות ע"ג ב' מבואר מחלוקת, האם טעמי' דת"ק דמקודשת משום דאין עושה בעילתו בעילת זנות כש"כ רש"י, או משום דכונתו ע"מ שישתוק, ומש"כ אע"פ שלא רצה היינו דלא אמר רוצה אני אלא שתק, ומה דבגמ' מייתי ראיה דר"ש סבר דיש ברירה, הוא רק להצד דטעמי' דת"ק משום דכונתו ע"מ שישתוק [ודלא כרש"י הכא, ועיין ברע"א מש"כ בזה], דלפ"ז על כרחך דלר"ש כונתו ע"מ שיאמר רוצה אני, אבל אי טעמי' דת"ק דאין עושה בעילתו בעילת זנות, א"כ י"ל דגם לר"ש היינו ע"מ שישתוק ואינו תלוי בברירה, וכתבו זה לפי שיטתם, דרק תולה ברצון תלוי בדין ברירה, וא"כ בע"מ שלא ימחה דאי"צ שירצה, הוי ככל תנאי דעלמא דאינו תלוי בברירה.

**במהרש"ל** בתוד"ה רבי יהודה מבואר, דהא דר"ש חשוב אינו עומד להתברר, **ובשעה"מ** פ"ח מערובין ה"ז תמה עליו דסותר דברי עצמו, **דביש"ש** בב"ק נ"א ב' כ' דחשוב עומד להתברר, והביא דברי **הר"ן** בסוגיין דגם כ' דחשוב עומד להתברר, ומשום הכי קיי"ל בזה דיש ברירה, **ובכתנת פסים** בקונ' על דיני ברירה אות כ"ח כ' לישב, דמש"כ המהרש"ל דחשוב אינו עומד להתברר, זהו אי אמרינן דכונתו ע"מ שיאמר רוצה אני, אבל אם כונתו דע"מ שלא ימחה, א"כ זה עומד להתברר בודאי, וא"כ לא קשיא ממש"כ היש"ש והר"ן, דשם מיירו להלכה דהיינו ע"מ שלא ימחה, **ובחזו"א** הק', דאמאי ע"מ שירצה אינו עומד להתברר, הא אם ימות הדין דלא הוי קידושין, וא"כ בודאי יתברר, וכ' לומר דבאמת עיקר תנאו הוא תולה בשמיעת אביו האם ירצה או לא, ומה דאם ימות אביו אינה מקודשת, זהו כעין צד שלישי בתנאי דלא יחול קידושין בזה, ועיקר תנאו אינו עומד להתברר בודאי, ולפ"ז נראה דבודאי ניחא דברי הכתנת פסים, דאם כונתו ע"מ שלא ימחה, א"כ עיקר קפידתו דלא ימחה האב, ואם ימות הרי לא מחה, וזה בכלל הצד בתנאו דיחול הקידושין.

א) מתני' הכותב טופסי גיטין וכו' ומקום הזמן – **בפנ"י** בע"ב ועוד **אחרונים** כ', דצריך להניח מקום הזמן גם משום דבעי לכתוב הזמן לשמה, והביאו דברי **רש"י** לעיל ט"ו א' דכ' דהזמן הוי מכלל התורף, וכן **רש"י** לעיל כ"א ב' דאין כותבין תורף על מחובר, כ' דהזמן הוי מכלל התורף, וכ' דכן מבואר גם **בפוסקים** דבעי לשמה בזמן, **ובפנ"י** נראה דאי כתב הזמן שלא לשמה הגט פסול מן התורה, דכ' דבלשמה יש פסול דאורייתא, [ואפשר דכונתו דעיקר פסול לשמה הוא מן התורה, או דהזמן עצמו אין בו הכשר גט, אבל הגט כולו אינו נפסל], וכן **בתפארת יעקב** כ' לומר דהגט פסול מן התורה, וכמש"כ הרשב"א לעיל ד' א' בחתימה שלא לשמה, דהגט עצמו פסול לר"א משום מזויף מתוכו מן התורה, וכ' דהכא דהוי מעיקרו של גט דעכשיו הוי עדות על זמן הגירושין, י"ל דלכו"ע פוסל הגט מן התורה, אמנם **בב"י** סקכ"ג הק' על מש"כ הטור שם, דהזמן הוי מכלל התורף ופסול בחשו"ק, דכיון דהוי רק מדרבנן א"כ מנין דיש לזה דין תורף, וכ' דאפשר דאלמוה כאילו היא של תורה, ומבואר דרק מדרבנן בעי לשמה, וכן מבואר **באב"מ** סקכ"ז סק"ג ובעוד **אחרונים** דהוי רק מדרבנן, **והגרע"א** הוכיח דבזמן בעי שיניח גם משום לשמה, מדברי **רש"י** במתני', דרק גבי שטרי מלוה כ' דבעי שיניח הזמן שלא יהיה מוקדם, **והתפארת יעקב** דייק עוד, דבע"ב כשבעי בגמ' לאוקמי מתני' כר"מ ומשום קטטה, כ' רש"י דזמן משום מוקדם, ומבואר דלמאי דמוקי כר"א ומשום לשמה, אי"צ לומר בזמן משום מוקדם, **והגרע"א** מעיר לפ"ז דאמאי הוצרך רש"י לומר בשאר שטרות דבעי להניח זמן דאי לאו הכי הוי מוקדם, תיפוק לי' דבעי להניח גזירה אטו גט, וכ' דאין לומר משום דהוי רק מדרבנן, וא"כ הוי גזירה לגזירה, דהא מבואר בגמ' די"ל דמתני' ר"מ היא, וכל עיקר הדין בגט הוא מדרבנן משום קטטה, ואע"פ כן גזרינן שאר שטרות אטו גט, ועיין עוד בזה במשי"ת בע"ה לק' בע"ב גבי זמן בארוסה, דבראשונים שם נראה דאין צריך לשמה בזמן.

ב) תוד"ה ר"א – **הש"כ** בסמ"ח סק"א **והפנ"י** כ' לומר בשי' רש"י, דגם בטופס איכא משום מחזי כשיקרא, דנכתב שם כל פרטי המעשה הגם דלא נכתב שם הלוה והמלוה, ומה שהק' הגמ' רק משום דפסק כר"א, הוא משום דאי לאו הכי יש לדחות דס"ל כר"י דפוסל בטופס גם בשאר שטרות, **ובקרבן נתנאל** אות ד' **ובתומים** שם סק"א כ' לישב, דאי מחזי כשיקרא פסול, א"כ גם בדיעבד פסול וכש"כ התוס' בכתובות כ"א ב', וא"כ גם בשטר שטרות יש להצריך לכ' הטופס רק אחר צווי הלוה, גזירה אטו תורף, ומשום הכי רק משום דס"ל דהלכה כר"א, דגזר טופס אטו תורף בגט, מק' דא"כ גם בשאר שטרות נגזור טופס אטו תורף, דתורף פסול משום מחזי כשיקרא. והנה בכמה **ראשונים** מבואר כתוס', וכן מבואר להלכה **בטושו"ע** סמ"ח ס"א דבשאר שטרות אפשר לכ' גם תורף, אמנם **הש"כ** שם **והפנ"י** כ' להחמיר כשי' רש"י, דגם **בראב"ן ובר"ן** מבואר כרש"י, [אמנם **בר"ן** בחי' מבואר כתוס'], **ובבי' הגר"א** הזכיר שי' רש"י, **ובנתה"מ** בחי' כ' בשם **התומים** דמנהג העולם להקל.

תוד"ה חוץ – **הרשב"א** הביא **דבתוספתא** מבואר דגם בשחרורי עבדים פוסל, [אמנם לפנינו גם בתוספתא לא קתני אלא גיטי נשים, וי"ל דכך היתה גם גירסת התוס'], וכ' על משה"ק התוס', דהא מבואר בגמ' שם דמלתא דליתי' בקידושין לא קתני, וא"כ משום הכי לא קתני הא, דנוהג גם בקידושין, דהא גם שטר קידושין בעי לשמה, **והקרני ראם** על המהרש"א **והחת"ס** כ' לומר בביאור התוס', דגבי קידושין לא פסלו אם כ' הטופס שלא לשמה דהוי להקל, וס"ל להתוס' דגבי גט גם בדיעבד פסל ר"א טופס אטו תורף, ולא רק לכתחילה, [ובע"ב ית' השי' בזה בע"ה], וזה ליתא בקידושין. ובעיקר הדין דכ' תוס' דבשחרורי עבדים כשר, כ' **הפנ"י** לבאר דכיון דלא שכיח שיכתוב שלא מדעת האדון דמי יימר דישחררו, משום הכי לא גזרו בזה.

ג) גמ' אף מקום הרי את מותרת – **הריטב"א** כ' דגם צריך להניח מקום ודין די יהוו ליכי מינאי, אמנם בבי' **הגר"א** סכ"ז סקכ"ב כ', דכיון דזה נצרך רק להוכחה דבאמת כונתו לגרש בזה, ולא איצטריך לעיקר הגט בזה אי"צ שיהיה לשמה.

גמ' גזר טופס אטו תורף – **במאירי** במתני' מבואר דהא דגזרינן אע"ג דתורף עצמו הוי רק משום גזירה, הוא משום דדברים אלו טעותם מצויה ויש להחמיר בהן, וכ' עוד די"ל דהוי משום חשש הזמן דזה בעי להניח מצד עצמו ולא משום גזירה.

**כ"ו ב'**

גמ' ור"מ היא – **התו"ר** מק' דא"כ אמאי גזרינן שאר שטרות אטו גט, כיון דבגט הוי רק משום קטטה, וכ' לומר דס"ל דאי לא האי לא קיימא האי, ועוד הק' דאמאי גזר ר"י אפילו בטופס דשאר שטרות, וכ' לומר דודאי ר"י כר"א ס"ל דתורף פסול משום לשמה.

ד) גמ' קפסיק ותני וכו' – **הפנ"י** מק' דנימא דגם בארוסה בעי להניח מקום הזמן משום דבעי שיכתוב לשמה, וכ' דאף אי נימא דבארוסה אי נימא דאין חשש, א"כ ממילא אין נפ"מ בזמן שבשטר, ומשום הכי נימא דגם אינו בכלל התורף, מ"מ אכתי ניחא דצריך להניח מקום הזמן משום גזירה אטו גט של נשואה, דהא אפילו שאר שטרות גזרינן אטו גט, **והחת"ס** כ' לומר, דאה"נ דמשום זה צריך להניח, רק דבמתני' נראה דיש עוד טעם דצריך להניח מצד עצמו, ולא רק גזירה אטו נשואה, וכ' דזה כונת התוס' דקו' הגמ' משום דמייתר, והיינו דבא לאשמועינן דיש בזה חשש מצד עצמו מלבד גזירה, **ובתפארת יעקב** במתני' כ', דאפשר דעיקר קו' הגמ' לפי מה דמוקמינן מתני' כר"מ, וא"כ אין דין להניח משום לשמה, והנה **ברמב"ן ובריטב"א** מבואר דקו' הגמ', דאמאי הצריכו להניח מקום הזמן, הא כיון דבארוסה אין לפסול מוקדם, א"כ ממילא נמצא דהגט כשר לארוסה, ואמאי בעי להניח, ומבואר בדבריהם דלא כהחת"ס, **והרשב"א** כ' דכל מה דבעי להניח זמן בנשואה, הוא רק משום דחיישינן שיהיה מוקדם והעדים לא יזהרו בזה, ובלא זה לא היה צריך שיניח מקום הזמן, וכן מבואר מדברי **הרמב"ן** במש"כ על דברי התוס' בד"ה קא וכשי"ת בסמוך, ומבואר לכאורה דבאמת אין בזמן דין שיכתב לשמה.

תוד"ה קא – **ברמב"ן** מבואר, דמדברי תוס' נראה דבאמת אין דין דלא יכתוב הזמן, אלא דצריך שיניח דאי לאו הכי יהיה מוקדם, ובאמת אם כתב הזמן והוצרך הבעל לגט לבו ביום, שפיר יכול להשתמש בגט ומשום הכי כ' דמתני' מייתרא, וכ' דאינו מחוור, דמתני' משמע דקתני דינא דצריך להניח משום גזירה שמא יגרש בו אחר שנעשה מוקדם, וא"כ אינו מיותר, ועיין לעיל בגמ' במה שנתבאר דברי **החת"ס** בכונת התוס'.

**הפנ"י** כ' לבאר דקו' הגמ', דכיון דצריך להניח מקום הזמן גם בארוסה, מבואר דצריך לכתוב זמן גם בארוסה, דאי לאו הכי לא יניח כלל מקום לכתוב זמן, ועל זה מק' דאמאי תקנו זמן בארוסה, והביא דברי **העיטור** בסוף מאמר ראשון זמן, דהביא סוגיין דצריך לכתוב זמן בגט ארוסה, משום גזירה דיאמרו גיטה קודם לבנה, והיינו כמו שביאר דהגמ' מיירי אמאי בעי לכתוב זמן.

ה) תוד"ה לכשאכנסנה – שי' **רש"י** מבואר, דמש"כ דאינו גט היינו רק לכתחילה דלא תתגרש בו, אבל בדיעבד אם נתגרשה בו תנשא לכתחילה, וכ"כ בעיטור שם בשם **רבינו ניסים**, וכ' הרשב"א דכן הוא גם שי' **הרמב"ם** בפ"ג ה"ו, דכ' דגרשה בו כשר, אמנם **הראב"ד** שם השיג וכ' כתוס' דמיירי בסוגיה ביבמות שכתב בגט הזמן שאחר נשואין, וכן מבואר בשאר **ראשונים ובעיטור** שם, **ובטושו"ע** סקל"ב ס"א כ' דהוי גט פסול, **ובב"ש** סק"ב מבואר כשי' התוס' דגם אם נתגרשה לא תנשא, ומ"מ כ' דאם נשאת נראה דלא תצא כשאר פסול דרבנן, **ובב"ח** שם מבואר דאם נשאת תצא וכמשי"ת בסמוך.

בא"ד – **ברמב"ן** **ובמאירי** כ' עוד חילוק, דבגט ישן לא הוי חשש כ"כ, **דיאמרו** דהיתה קטטה ביניהם ונתפייסו, אבל בארוסין לא יתלו בקטטה, דא"כ לא היה נושאה, וגם דאין דרך שיהיה קטטה בין ארוס לארוסה, ובשאר **הראשונים** כ' רק חילוק התוס', ויש נפ"מ לכאורה באם יהיה ביאה בנשואה, דלפי חילוק התוס' גם בזה אינו גט, ולפי חילוק הרמב"ן רק בארוסה אינו גט.

ו) גמ' ואמר עולא מה טעם וכו' – **ברשב"א** מבואר דלא אמר משום שמא יחפה, דניחא לי' לומר טעם לכו"ע, ולעיל י"ז ב' כ' לומר עוד, דהכא מגרשה ע"י שליח, ומבואר בגמ' לעיל דע"י שליח יש קול שגירש אח"כ ואין לחוש, ולפ"ז ניחא דמשום הכי גם ליכא חשש פירות, וכ"כ **בדרישה** סקל"ב סק"א, ועוד כ' שם לומר, דבכל גונא שאומר לכשאכנסנה אגרשנה יש קול, ואין לחוש לשמא יחפה וגם לא לתקנת פירות, **והפנ"י** כ' לומר דליכא שמא יחפה, דהרי כשאומר עכשיו אינו יודע שתזנה, וא"כ הרי אינו בא לחפות במה שרוצה שיהיה כתוב מעכשיו, **ובב"ח** סקל"ב כ' דיש נפ"מ, דמשום טעם דשמא יאמרו הדין בזה חמור דאם נשאת ע"י גט זה תצא, אמנם **בב"ש** שם סק"ב כ' דלא תצא.

תוד"ה הכא – מבואר בתוס' דהחשש הוא שמא יחתמו לו העדים אחר נשואין דיסברו דהיא ארוסה, **וברמב"ן** כ' פי' אחד, דפעמים שאדם מגרש מיד אחר נשואין דאין המקח ערב עליו, ובכהאי גונא אין לעדים לחוש משום פירות, דעל זמן כזה אין לחוש, וא"כ אי לאו הגזירה דשמא יאמרו יחתמו לו, **ובתו"ר** כ' דאין לומר דהחשש דיחתים עדים קודם נשואין וישהה הגט ויתן לה אחר נשואין, ונימא דמשום הכי יש לחוש דהעדים יחתמו לו בעודה ארוסה, דהא אז ליכא חשש פירות, דהא מבואר לעיל י"ח א', דאין לחוש לכהאי גונא דאין אדם מקדים פורענות לנפשי', אמנם **הרמב"ן** כ' פי' אחד, דדוקא בנשואה אמרינן דאין לחוש משום דהוי לי' פורענות, או משום דמפסיד פירות או משום דיוצא קול שגירש אשתו, אבל הכא יש לחוש דיחתים עדים על גט מוקדם בעודה ארוסה, ומיד אח"כ ישאנה ויגרשה, דהשתא מגרש ביום החתימה, **ובריטב"א** כ' על דרך זה, וכ' דיש לחוש גם שיחתים עדים כמה ימים לפני הנשואין, דאחר נשואין מגרש משום קטטה ואינו כותב גט כל זמן שלא גמר לגרש, אבל הכא יש לחוש דמתחילה דעתו לגרש אחר שישאנה ואי"ז פורענות אצלו, **ובתו"ר** מעיר, דא"כ גם כשמניח זמן בארוסה, מ"מ יש לחוש שאחר כתיבת הגט ישהה הגט עד אחר נשואין.

בא"ד – במשה"ק בסוה"ד כ' **התו"ר** לתרץ, דהכא כיון שנכתב קודם שנמסר יש לזה קול וידעו מתי בא הגט לידה, וגם לר"ל אין לבעל להפסיד פירות עד שעת נתינה, וצ"ב דמ"מ כמו דעיקר התקנה היתה שמא ישהה בין החתימה לנתינה והבעל מפסיד משעת חתימה, א"כ גם הכא ניחוש שהבעל ישהה בין החתימה לנתינה ומפסיד משעת חתימה, **ובפנ"י** כ' לתרץ דזה חשש רחוק דנימא דימצא דיחתים על גט של ארוסה, וגם ישהה בין חתימה לנתינה, **ובט"ז** סקל"ב סק"א כ', דהכא כיון שנושא אותה אחר כתיבת הגט, אין לו להפסיד משעת כתיבת הגט, דהרי נתחרט בזה שנושאה, וא"כ ממילא דאינו מפסיד אלא משעת נתינה, וצ"ב דהא כיון דכ' תוס' דאינו מחתים אלא אחר נשואין, א"כ אמאי לא יפסיד משעת חתימה, ואפשר דבחתימה לבד לא סגי אלא בעי גם שיכתוב וגם שיחתום, ולפ"ז גם ניחא דברי התו"ר, ויל"ע בזה.

ז) גמ' הלכה כר"א – **הרי"ף** הביא זה להלכה, וכן מבואר **ברא"ש** ובעוד **ראשונים**, אמנם **הרמב"ם** בפ"ג מגירושין ה"ז כ' כת"ק דשרי לכתוב טופס, וכך צידד **הרשב"א** לעיל כ"ג א', וכ' לומר דכיון דבגמ' איכא כמה אמוראים דשקלו וטרו לפרש דברי ת"ק נראה דהלכה כותי', וכן ר"י אמר שמואל דאמר דצריך שיניח מקום הרי את מותרת, נראה דס"ל דהלכה כת"ק, ועוד כ' **הרשב"א** וכן **הר"ן** כאן דר"י אמר שמואל ור"ה לעיל כ"ג א', אוקמו למתני' דהתם דחשו"ק כשרים לכתוב טופס, ולא גזרי אטו תורף והכא נמי כאן, [ועיי"ש ברשב"א מש"כ דהטעם של התקנה כאן, יכול להועיל דמשום הכי נכשיר גם בחשו"ק], **והר"ן** כ' בשי' החולקים וס"ל דכאן הלכה כר"א, די"ל דדוקא הכא גזרינן דשכיחא, ועיין בשעה"מ על הרמב"ם שם מש"כ על דברי הר"ן.

**ברמב"ן** מבואר דלר"א דפוסל טופס אטו תורף הגט פסול גם בדיעבד, וכ"כ הרא"ש בשם **הרמ"ה**, ואע"ג דבמחובר הוי רק לכתחילה, הכא דשכיח פסול גם בדיעבד, וכן משמע הלשון דבגט נשים פסול, אמנם **הרא"ש** כ' לומר דרק לכתחילה פסול, דהא לא אמר דר"א פוסל בגט, אלא דאינו מכשיר אלא בשטר שטרות, וא"כ לא משמע אלא דאינו כשר לכתחילה, ועוד כ' דר"י דאמר דגם שאר שטרות פסול, על כרחך דלא הוי אלא לכתחילה, וא"כ הכא נמי בגט הוי רק לכתחילה, וכ' הרא"ש דמ"מ טוב להחמיר לגרש בגט אחר אם הבעל לפנינו, **ובטור** סקל"א הביא שתי השי' ומסקנת הרא"ש, ומבואר בטור דהרא"ש מכשיר גם לגרש בו לכתחילה אם כבר כ' הגט, ולא רק דאם כבר גירש מהני בדיעבד, ועיין בב"ח מש"כ בזה, **ובטור** מבואר דהרמ"ה ס"ל דאם נשאת תצא, ובהגהות שם הביאו **משיטת קדמונים** דהרמ"ה ס"ל דלא תצא, **ובב"ש** שם סק"ב הביא השיטות בזה, עיי"ש.

ח) תוד"ה וליתא – **בתוס'** בכתובות כ"א ב' תי' עוד בשם **ר"י מדנפי"ר**, דר"פ ס"ל דגם בדיעבד פסול ובזה אין הלכה כמותו, אבל לכתחילה הלכה כמותו, ולענין הלכה שי' **הרי"ף** כאן **והרמב"ם** דאין הלכה כר"פ גם לענין קיום שטרות, ושי' **הרא"ש** בכתובות כהי"מ, דבקיום שטרות הדין כר"פ וחיישינן למחזי כשיקרא, **ובשו"ע** סמ"ו סכ"ד כ' שתי השי' **והש"כ** סק"ס כ', דעיקר כדעה ראשונה דלא חיישינן גם בקיום שטרות.

**כ"ז א'**

א) מתני' אם לאלתר כשר ואם לאו פסול – מבואר בסוגיה דזהו משום דחיישינן דנפל מאחר ששמו כשמו, ובגמ' בב"מ כ' ב' פשט רבה דלא חיישינן לתרי יוסף בן שמעון, ממתני' דכל מעשה ב"ד יחזיר, והק' לו רב עמרם דהיכי פשיט איסורא מממון, **ובתוס'** שם הק', דהא חזינן דבממון אין הולכים אחר הרוב ובאיסורא כן, וכ' בתי' ראשון, דבאיסור אשת איש החמירו דלא אזלינן בתר רובא, ועוד תי' דמדאורייתא ודאי דלא חיישינן, והנדון רק אי חיישינן מדרבנן משום לעז, ובממון אין לחוש ללעז, **ובנו"ב** מהדו"ת סוף ס"ס כ' לומר, דמש"כ תוס' דמדאורייתא לא חיישינן, הוא משום דמהני כמו סימן, ודוקא למ"ד סימנים דאורייתא כ' הכי, אבל למ"ד סימנים דרבנן גם מן התורה יש לחוש, וכ' דלמ"ד סימנים דרבנן נימא כתי' הראשון בתוס', ויל"ע דלכאורה גם לפי תי' הראשון מבואר דוקא משום דהחמירו באיסור אשת איש והיינו מדרבנן, והנה לכאורה בגמ' מוכח דהוי רק מדרבנן, דאי מן התורה אמאי בממון לא ניחוש, אמנם **בחת"ס** שם כ' די"ל, דבממון מדרבנן אמרו דלא ניחוש, **ובש"ש** שמעתא ז' פ"כ כ' לומר, דאי הוי כמו סימן, א"כ למ"ד סימנים דרבנן רק בממון אזלינן בתר סימן ולא באיסור כמבואר בגמ' בע"ב, וזה חילוק הגמ' בין ממון לאיסור עיי"ש, ולפ"ז י"ל דהוי חשש מן התורה, והנה בגמ' שם מיירי בלא הוחזקו שני יב"ש, וא"כ אכתי י"ל דגם לפ"ד התוס', מ"מ בהוחזקו שני יב"ש ושיירות מצויות בזה חיישינן מן התורה, אמנם בשו"ת **רע"א** מהדו"ק סק"ז נראה דס"ל דבכל ענין הוי דרבנן לפ"ד התוס', ורק דכ' דבהוחזקו שני יב"ש ולא ידעינן כלל דנפל מאחד, בזה ודאי הוי חשש מן התורה, דמהיכי תיתי דנפל מזה, **ובפנ"י** בע"ב גם מבואר כן דגם בהוחזקו ושיירות מצויות הוי מדרבנן, אמנם בשי' רבה כ' לומר דס"ל דהוי מן התורה עיי"ש, [וכ' דרבא ביבמות קט"ו ב', דגבי שטר ממון לא חייש לשני יב"ש אפילו בהוחזקו ושיירות מצויות, על כרחך דס"ל דהוי מדרבנן, אמנם לפ"ד החת"ס והש"ש יל"ע בזה].

ב) תוד"ה הא – בתוס' מבואר דאם ידעינן דנתגרשה ורק צריכה הגט לראיה, בזה שפיר מחזירים לה הגט, אמנם **הריטב"א** כ' לומר דגם בזה לא יחזירו, דכמו דאין כותבין שטר לראיה שלא על פי המתחייב, הגם דידעינן דהכי הוא האמת, כמו כן כל דיש לחוש לתרי יב"ש, אין מחזירין הגט אפילו לראיה.

**המהרמ"ש** מק' על תוס', דגם לראיה לא נחזיר, דיש לחוש דגט זה זמנו קודם לגט שהיה לה, ותטרוף מלקוחות שלא כדין, וכ' דצ"ל דבכל ענין של נפילה יש קול, ויאמרו לה הלקוחות להביא ראיה שזה גט שלה ומתי בא לידה עיי"ש, וכ"כ **המהרש"ל** בב"מ, **והפנ"י** **והגרע"א** כ' לת', דלענין ממון לא חיישינן לתרי יב"ש, ורק לענין איסור אשת איש חיישינן וכשנ"ת באות א', **ובתו"ג** סקל"ב ס"ד כ' דבהוחזקו שני יב"ש גם בממון חיישינן, אלא דבכהאי גונא אין לחוש כלל ללקוחות, דאינה גובה אלא בעדי מסירה וכמו שהביאו התוס' לעיל כ"ד ב', ועיין בתו"ג בחי' מש"כ לת' עוד.

בא"ד – **במהרמ"ש** מבואר דיש לפרש דאי לא הוה חיישינן לנמלך, היינו דעכשיו הבעל אומר שגירשה ואנו מאמינים לו, ועוד יש לפרש דהיינו אומרים דדרך הבעל ליתן מיד לאשה, ומשום הכי יש לנו לומר דמהאשה נפל עיי"ש, ולכאורה בתוס' מוכח דפי' דהיינו מאמינים לבעל שגירשה ונתן לה, דאי נימא רק דהפי' דלא היינו חוששים דנפל מהבעל, א"כ ל"ק כלל משה"ק תוס', דהא גם אי לא חיישינן לנמלך אין לנו להחזיר לאשה, דמנין דנפל מאשה זו דלמא נפל מאשה אחרת, ועיין במהרש"א, **ובתפארת יעקב** כ' לומר דכונת תוס', די"ל דמיירי שראינו גט ביד הבעל שזמנו כמו הגט הזה, וא"כ אין לנו לחוש דלא גירשה.

בא"ד – מש"כ דר"ז לא מוקי דומיא דסיפא, הק' **במהרמ"ש** דמ"מ אמאי לא מק' מסיפא עצמה, דאמאי מחזירין שטרי חליצה ומאונין, וכ' לומר דניחא לי' למפרך גט אגט, **והפנ"י** מוסיף די"ל דגט חמור משטרי חליצה ומאונין, ודוקא בגט חיישינן.

בא"ד – מש"כ דאי לאלתר א"כ ראינו הגט בידה, מבואר **במהרש"א** דאי נימא דראינו בידו א"כ ממנו נפל, וא"כ איך מודה שכבר גירשה וממנה נפל, ועיין במהרמ"ש ובתו"ג אמאי אין לומר דבאמת ראינו בידו, ומ"מ שייך לומר דממנה נפל, דגירשה בין הזמן שראינו בידו לזמן שנפל, **ובמהרמ"ש** מק' דלפ"ד התוס' דלאלתר היינו שראינו הגט בידו, א"כ לפי מה דמבואר בגמ' בדברי ר"ז, לומר דמתני' מיירי לאלתר, על כרחך דמיירי דראינו הגט ביד הבעל, וא"כ אמאי קתני דלא יחזיר משום שאני אומר וכו', הא על כרחך הכי הוי, דהא ראינו הגט בידו של בעל ועל כרחך דממנו נפל, **ובתפארת יעקב** כ' על דברי התוס' לעיל, די"ל דודאי מתני' מיירי לזמן מרובה, ורק דנקט התנא הטעם דנמלך, לומר דבכהאי גונא דיהיה לאלתר אם יאמר תנו נותנים.

**הרמב"ן** כ' לומר דרבה דייק דגם לזמן מרובה מדקתני סתמא, **ובריטב"א** כ' דבדרך כלל הוי לזמן מרובה, דהא המוצא אינו יודע אימתי נפל, ויש לו לחוש דנפל לזמן מרובה, ודוקא במתני' דמיירי בשליח עצמו, הרי הוא יודע מתי אבד לו.

ג) תוד"ה כאן – **בריטב"א** בב"מ מבואר כונת תי', דבאמת רבה יכל לת' דכאן שהוחזקו וכאן שלא הוחזקו, רק דניחא לי' לומר דכאן במקום שהשיירות מצויות, וחידש דהיכי דאין שיירות מצויות אפילו הוחזקו יחזיר, דזה חידוש יותר, ועיין בפנ"י.

בא"ד – מש"כ כגון דידעינן, כ' **מהרש"ל** דלפמש"כ לק' בד"ה מעולם, דזה מאמינים לבעל שכתב גט ואבד לו, א"כ גם הכא סגי בהכי, ואי"צ שיהיה ידוע לנו שממנו נפל, **ובפנ"י** כ', דתוס' קאי גם על מתני' דמצא גיטי נשים, ושם הרי אין לומר דידעינן רק על פיו של הבעל, דהא אמרינן שמא נמלך, ואי ידעינן רק על פיו של הבעל, א"כ אם אינו מודה בודאי לא יחזיר, **ובתו"ג** כ' לת', דבעי שנדע שנפל ממנו גט כאן במקום שנמצא, ועל זה בעל אינו נאמן, דבזה י"ל דמשקר כיון דסבור דאין לחוש לעוד יב"ש ובודאי ממנו נפל, ועל דרך שכ' התוס' בע"ב.

**בפנ"י** כ' דנראה דאי"צ שנראה הנפילה, אלא סגי שראו הגט בידו סמוך לנפילה, דע"י זה חשוב דיודעים דממנו נפל, **והמהרמ"ש** כ', דמשכחת לה דידעינן כגון שהבעל אומר דאבד לו גט קודם שנמצא הגט, **והריטב"א** כ' בשם **רבו**, דבעי שנדע שהוא עבר שם וסגי בהכי, **והריטב"א** כ' לומר דגם זה לא בעי, אלא כל שהוא אומר שעבר שם, ואין לפנינו אחר שתובע הגט סגי בהכי, וכ"כ **הר"ן**.

ד) גמ' חוששין לשני שוירי – **רש"י** כ' דמיירי דלא הוחזקו שני יב"ש באותה העיר, **והרמב"ן** הביא דברי **רש"י** בב"מ דפירש יותר, דהוחזק דאין שני יב"ש, ומשום הכי הוצרך לחוש לשני שוירי, וכ"כ **התוס'** כאן, **והרמב"ן** **והריטב"א** כ', די"ל דאמר הכי, לומר דאפילו אם יבדקו דאין עוד יב"ש בהאי שוירי, מ"מ יש לחוש לשוירי אחריני, והריטב"א בב"מ כ' בשם **הראב"ד**, דבאותה עיר כל דלא הוחזקו אין לחוש דיש עוד יב"ש, ורק יש לחוש שיש עוד מקום עם שם זה.

רש"י ד"ה בי – **במהרמ"ש** כ', דנראה מדבריו דמוכיחים דלא חיישינן לשני יב"ש, כמו דלא חיישינן לשני שוירי, ומעיר בזה, דבשני שוירי י"ל דלא חיישינן משום דהוי ס"ס, שמא ליכא ושמא אין שם עוד יב"ש, וכ' לומר דראית הגמ' ממה דפשט רבה ממתני' דכל מעשה ב"ד, והרי שם מוכח דגם לא חיישינן לב' יב"ש באותה העיר.

**בשו"ת הרא"ש** כלל מ"ה סכ"א כ', דלא חיישינן לשני עיירות ששמותיהן שוות, כיון שלא הוחזקו ולא שכיחי שיירתא, **והד"מ** הביא זה בסקל"ב סק"א **וברמ"א** ס"ד, וכ' דכל שנכתב שם העיר בגט, לא חיישינן שמא יש עוד עיר עם שם כזה, **ובב"ש** שם סק"ד ובבי' **הגר"א** תמהו, דבהדיא מבואר בגמ' דחייישינן לשני שוירי כל דחיישינן לשני יב"ש, ולהלכה חיישינן לשני יב"ש בשיירות מצויות, וכ' הב"ש לומר, דהרא"ש מיירי בכהאי גונא דנמצא במקום שאין שיירות מצויות, דבזה לא חיישינן אלא אם הוחזקו ודלא כהרמ"א, **ובבית מאיר ובתו"ג** שם כ' לישב, דכיון דלא ידוע לנו כאן בעיר שיש עוד עיר בשם זה, א"כ בודאי דגם אם יש עוד עיר, מ"מ אין שיירות מצויות מאותה העיר לכאן, ומה דבגמ' מבואר דחיישינן לשני שוירי, כ' הב"מ דדוקא היכי דנמצא בבית דין, שם חשוב כשיירות מצויות לגבי כל העולם, די"ל דהוצרך לבוא לב"ד כאן, ובתו"ג כ' לישב הגמ' באופן אחר עיי"ש, ועוד כ' הב"מ לומר, דכיון דמבואר בגמ' בע"ב דלא חיישינן לשמא כשמא ולעדים כעדים, א"כ הכא נמי אין לחוש לשמא כשמא ועיר כעיר, ועל כרחך דרבי ירמיה בע"ב חולק על ר"ה וס"ל דלא חיישינן לשני שוירי.

תוד"ה בבי – **בתו"ג** כ' לישב שי' רש"י דמוקי בשליח ושהיה מקוים, דבאמת גם שליח עשוי לקיים השטר שלא יצטרך אח"כ לומר בפני נכתב, וא"כ י"ל דהכא מיירי דלא היה לשליח שטר על השליחות, ואי לאו דהגט מקוים, יש לנו לחוש דהבעל לא עשאו שליח כלל, אמנם עכשיו שהגט מקוים על כרחך דעכ"פ דהבעל עשה שליח, דאי לאו הכי הגט לא היה מקוים דרק שליח מקיים גט, וא"כ אף דלא ידעינן דאותו עשה הבעל שליח, ויש לחוש שמא עשה אחר שליח, מ"מ בזה י"ל דע"א נאמן לומר דהוא השליח, וכש"כ הר"ן בקידושין ס"ג ב' גבי קדשתי בתי ואיני יודע למי, דע"א נאמן לומר דהוא קדשה ולא חשיב דבר שבערוה להצריך שני עדים, משום דאינו אלא מברר דהוא זה שקדשה, והכא נמי כאן אינו אלא מברר דהוא זה שעשאו הבעל שליח.

ה) רש"י ד"ה מודה – **בראשונים** מבואר דרש"י מפרש דהבעל מודה, אין הכונה דכבר גירשה, אלא דמודה דעכשיו הוא רוצה לגרשה בגט זה, והק' על זה דהא בגמ' בב"מ מק' על הברייתא, דניחוש שמא כתב לגרש בניסן ולא גירש עד תשרי, ולפ"ד הרי אם הזמן הוא מוקדם לעכשיו, הרי באמת הוי הכי ולא יוכל לגרש בזה, ומשום הכי כ' דהיינו דמודה שכבר גירשה וכמבואר בתוס'.

רש"י ד"ה לא – **המהרמ"ש** מעיר דמש"כ רש"י גבי גט דלא יחזיר לבעל, לא שייך זה בשאר שטרות כגון שטר שחרור, וא"כ אמאי לא יחזיר לאדון וכמו שכ' רש"י בד"ה לא יחזיר, דגם שטר שחרור לא יחזיר לאדון, והנה י"ל דלא יחזיר משום הנייר עצמו דלא ידעינן למי הוא שייך, אמנם רש"י לא כ' טעם זה.

**כ"ז ב'**

תוד"ה בזמן – **בתו"ר** מבואר בהדיא, דגם למ"ד דבאומר גרשתי את אשתי אתמול נאמן עכ"פ מכאן ולהבא, כאן לא יהיה נאמן גם מכאן ולהבא, דהא ידוע לנו דעכשיו לא נתגרשה בגט זה, ורק די"ל דנתגרשה אתמול ובזה אינו נאמן, משא"כ באומר גרשתי בזה י"ל דנקבל דבריו ונאמר דגרשה עכשיו, [ועיין באחרונים שדנו בכונת התוס'], אמנם **ברמב"ן ובריטב"א ובחי' הר"ן** מבואר, דרק להלכה דאינו נאמן מכאן ולהבא, אמרינן גם הכא דאינו נאמן, אבל למ"ד דבעלמא נאמן גם הכא יהיה נאמן.

ו) גמ' ופליגא דרבה – **הרשב"א** מק' מנ"ל לומר דר"ז חולק על רבה, וכ' לומר, דהטעם דבשיירות מצויות חיישינן לנפילה יותר מאין מצויות, הוא משום דלנפילה דרבים חיישינן, ולפ"ז הק' דא"כ, אי נימא דבלא הוחזקו לא חיישינן גם בשיירות מצויות שמא מאחר נפל, א"כ אף בהוחזקו לא ניחוש, דהא אכתי הוי חשש לנפילה דיחיד, דהא יש רק אחד דממנו חיישינן דנפל, דהא בלא הוחזק לא חיישינן לעוד יב"ש, וכ' לומר דמשום הכי ס"ל לא"ד, דר"ז חולק על רבה, דכיון דבשיירות מצויות והוחזקו חיישינן, על כרחך דגם בלא הוחזקו חיישינן, דחיישינן דיש כמה ששמם יב"ש והוי חשש לנפילה דרבים, ובשי' רבה כ' הרשב"א לומר, דס"ל דמאחר דהוחזק דיש עוד יב"ש, זה סיבה דכבר ניחוש שמא יש עוד כמה ששמם יב"ש, ומשום הכי הוי חשש של נפילה דרבים, וכבר העיר בזה **החת"ס**, דכיון דרבה ס"ל הכי, מנין דר"ז לא סבר הכי ועיי"ש מש"כ, ועיין בפנ"י מש"כ לישב קו' הרשב"א.

**ברמב"ן** מבואר דלר"ז דחיישינן בשיירות מצויות בלא הוחזקו, הוא הדין דחיישינן להוחזקו בלא שיירות מצויות, וכ"כ **הריטב"א** בב"מ י"ח ב', וכ' דזה כל שכן, דיותר יש לחוש בהוחזקו אפילו דאין שיירות מצויות, וגם ברמב"ןהוזכר זה, **והרא"ש** גם כ' הכי, ומבואר ברא"ש דהוי כל שכן משום דיותר יש לחוש שעבר יב"ש שהוחזק כאן בעיר במקום שאין שיירות מצויות, ממה שעבר יב"ש מעיר אחרת במקום שהשיירות מצויות, דהא מבואר בגמ', דבשיירות מצויות חיישינן שעבר גם יב"ש מעיר אחרת, ולפ"ד הרא"ש באותה העיר עצמה יש מקום לומר, דבאמת בשיירות מצויות יש לחוש יותר ממה שנחוש להוחזקו באין שיירות מצויות, אמנם ברמב"ן ובריטב"א נראה, דלעולם החשש להוחזקו מצ"ע, הוא חשש יותר מהחשש של שיירות מצויות, **וברשב"א** מבואר דר"ז לא חולק אלא דחיישינן בשיירות מצויות אף בלא הוחזקו, אבל בהוחזקו באין שיירות מצויות מודה דלא חיישינן, וזהו לשיטתו דטעמא דר"ז דחיישינן דוקא לנפילה דרבים, וס"ל לר"ז דע"י הוחזקו לא נהיה חשש יותר לנפילה דרבים, ומשום הכי ס"ל דעל כרחך גם בלא הוחזקו חיישינן, וא"כ אין לנו מקור לומר דמחמיר גם בהוחזקו באין שיירות מצויות, **ובר"ן** גם מבואר כן, די"ל דר"ז לא חולק אלא בשיירות מצויות, דחיישינן אף דלא הוחזקו, ולק' ית' עוד בע"ה השיטות להלכה בזה.

ז) תוד"ה מעולם – **המהרש"ל** כ' דלפ"ד התוס' בע"א דמיירי דידעינן דנפל ממנו גט מיושב משה"ק הכא, דכיון דידעינן דנפל ממנו גט, משום הכי מהני מה דהם מעידים דלא חתמו אלא ליב"ש אחד, **ובמהרש"א ומהרמ"ש** מבואר דגם אם ידעינן מ"מ לא מהני, דדלמא הם חתמו ליב"ש אחר, **ובביאור** על המהרמ"ש מבואר, דכונתם דאין לומר דכמו כן נימא דהעדים שיודעים שממנו נפל, גם יודעים דהם היו העדים החתומים על הגט, דאם הם מכירים שזה היה חתימתם של העדים, פשיטא דיחזיר וכש"כ תוס' בסו"ד, ולכאורה אכתי י"ל דהם רק יודעים דשמות החתומים הם כשמות העדים, אבל אינם יודעים שזה חתימתם שלהם.

בא"ד – כשי' התוס' גם מבואר **ברא"ש**, וכ"כ **בטושו"ע** סקל"ב ס"ד, **ובב"ח** מבואר דהכא נמי שליח אינו חשוד לקלקלה, **ובב"ש** סקי"ב העיר בזה, דלפי המבואר בראשונים דיש בשליח חשש משקר משום הפסד שכרו או תערומת, א"כ הכא נמי ניחוש, וכ' דאפשר דאינו חשוד משום זה לשקר, היכא דיודע בודאי דאי"ז הגט שאבד ממנו.

**הרמב"ן** כ', דרבי ירמיה ורב אשי על כרחך דס"ל דהיכי דהוחזקו לבד, או היכי דאיכא שיירות מצויות לבד, חיישינן שמא מאחר נפל ודלא כרבה, דאי לאו הכי אמאי לא מוקמי למתני' בכהאי גונא דהוחזקו לבד או בשיירות מצויות לבד, **והרשב"א והריטב"א** כ' דיש לדחות דלארווחי למתני' אתו, לומר דמשכחת לה דיחזירו בכל ענין, ועוד כ' **הרמב"ן** דאי רב ירמיה ס"ל דדוקא בהוחזקו יש לחוש ומתני' מיירי במוחזקין, א"כ אמאי לא חיישינן באמת דלמא אתרמי שמא כשמא ועדים כעדים, **וברשב"א ובריטב"א** מבואר, דילה"ק גם על הלשון דלמא אתרמי שמא כשמא, דאי בהוחזקו הרי איכא שמא כשמא, וכ' די"ל דהכונה דלמא אתרמי שהחתים זה ששמו כשמו, עדים כעדים, ועוד כ' הריטב"א, די"ל דדלמא אתרמי קאי על שמות העדים, ולכאורה יש לפרש דהיינו דאף דהוחזקו שני יב"ש, מ"מ לא מיירי דהוחזקו עדים כעדים, ובאמת צ"ב קו' הרמב"ן אמאי לא חיישינן, דהא י"ל דלא הוחזק עדים כעדים, אמנם נראה דאין לומר דלא הוחזקו עדים כעדים, דא"כ הרי סגי דלא ניחוש משום דלא הוחזק עדים כעדים, ובגמ' נראה דדוקא שמא כשמא ועדים כעדים לא חיישינן, ובאמת **בריטב"א** בב"מ מבואר, דאף דיש לחוש דאיכא עדים כעדים, מ"מ לזה לא חיישינן דחתמו עדים ששמותם שוים, לאיש ששמו שוה לאיש הזה וא"כ זהו גם כונתו הכא, **ובטושו"ע** סקל"ב ס"ד מבואר כהרמב"ן, דבכהאי גונאדהוחזקו תרי יב"ש וגם עדים כעדים, חיישינן דמאחר נפל.

ח) רש"י ד"ה אירכס – **בתורי"ד** מבואר דדוקא משום דהיה שליח, אבל בבעל עצמו, ודאי נאמן לומר דזה גט שלו גם בלא דיתן סימן, דיש לו מיגו דיכול לפוטרה בגט אחר, ומהאי טעמא בעל שאמר גרשתי את אשתי נאמן, וכיון דמבואר בגמ' דרק לצורבא מרבנן מחזירים בטביעות עין לבד, על כרחך דמיירי בשליח דאין לו מיגו, והיינו דהכא לא שייך לומר מש"כ בתוד"ה בזמן, דבעל אינו נאמן למפרע, דהכא אכתי לא גירש וא"כ יש לו מיגו, ועיין **במהרמ"ש** דס"ל, דבאמת גם בעל לא היה נאמן, ובאמת בשי' רש"י לכאורה מבואר דגם בעל אינו נאמן, דגבי עדים כ' דבעי שיאמרו דהם חתמו לאיש זה התובעו, ותוס' שם כתבו דכיון דלא חשדינן לבעל לשקר, אמרינן משום הכי אי"צ שיאמרו הכי, ואולי ס"ל לרש"י דיש לחוש דאינו יודע עכשיו מי חתם לו.

תוד"ה ודוקא – **התו"ר** מביא דברי **רש"י**, דכ' דמחזירים לצורבא מרבנן דידע בטביעות עינא, ונראה מדבריו דזהו דלא כשי' ר"ת, אלא ס"ל דבאמת ע"ה אינו בקי בטביעות עין, **והראשונים** במתני' כ' בשם **רש"י**, דמבאר מתני' דלא סגי שיכיר הגט לבד, אלא גם בעי שיהיה לו סימן בחפיסה שמצא, [וזה דלא כש"כ ברש"י לפנינו דסגי בחד מינייהו], והיינו כמו שמבואר בדבריו הכא, דע"ה אינו בקי בטביעות עין ומשום הכי חיישינן, **ותוס' והראשונים** הביאו הסוגיה בחולין צ"ו א', דמבואר שם למסקנא דגם ע"ה בקי בטביעות עין וכ"כ **רש"י** שם, דהא דלא מחזירים אבידה לע"ה הוא משום חשש משקר, **ובחת"ס** כ' לומר, דגם רש"י מודה דלעצמו נאמן ויכול לסמוך על טביעות עין דידי', ומשום הכי מבואר בחולין שם דמותר באשתו בלילה, והחת"ס כ' זה לפ"ד רש"י לפנינו במתני', דשליח עצמו שמצא סגי שיכיר הגט בטביעות עין, אבל לפמש"כ הראשונים דס"ל לרש"י דלא סגי בהכי, מבואר דגם לעצמו חיישינן דאינו בקי, וגם אכתי צ"ב מהא דמקבלים עדותו כמבואר בחולין שם, וזה הרי נוגע לדידן, **ובאחיעזר** ח"א סי"ד סק"א מבואר בתו"ד לומר, דהא דחיישינן הכא הוא רק מדרבנן, וא"כ י"ל דרק הכא החמירו.

בתוס' מבואר, דהא דמבואר במתני' דמהני אם מכיר הגט ואפילו אינו צורבא מרבנן, זהו משום דמיירי דהוא עצמו מצא ויש לו מיגו דאי בעי אמר דלא אבדתיו, **והרמב"ן** במתני' כ', דגבי גט דהוי מילתא דאיסור אין לחלק בין צורבא מרבנן לע"ה, וגם ע"ה נאמן, ולפ"ד נאמן גם אם אין לו מיגו, וכ"כ **הריטב"א** במתני' דאפשר דנאמן גם אם אין לו מיגו, כגון דיש עדים דאבד לו והוא מצאו, **ובריטב"א** בב"מ י"ט א' מבואר, דכל שהוא מצאו אין לנו לחוש לזה והוא לעצמו נאמן, ומשום הכי גם בלא מיגו כיון דזה ענין לעצמו דהוא מצא הגט נאמן, **והה"מ** בפ"ג מגירושין ה"ט כ', דברמב"ן נראה דגם אם מצאו אחר יחזיר לשליח אפילו אינו צורבא מרבנן, וכ' דמפרש הגמ' דידן בדרך אחר, ולא ביאר האיך מפרש, ועיקר כונתו הוא, דמאחר דכ' הרמב"ן דגבי גט דהוי איסורין אין לחלק בין ע"ה לצורבא מרבנן, א"כ מהאי טעמא יש להחזיר גט גם לע"ה, אמנם **בתו"ג** סקל"ב ס"ד כ' לבאר, דגם הרמב"ן מודה דלהחזיר בעי דוקא צורבא מרבנן, ומשום דמלבד הנדון דאיסור גם יש נדון של ממון האם הנייר שלו, ובזה דוקא צורבא מרבנן נאמן, ולכאורה צ"ב דא"כ אמאי אמר רבב"ח דלא ידע אם משום סימן וס"ל דסימנים דאוריתא, הא גם אם סימנים דרבנן יש להחזיר לו, כיון דמשום איסור דגט אי"צ שיהיה צורבא מרבנן, אמנם **באחיעזר** שם מבואר, דכונת הגמ' דלא ידענא, אי משום סימנים לבד בלא טביעות עין כלל, או משום טביעות עין לבד בלא סימנים כלל, **ובב"ש** סקל"ב סקי"ג כ', דאם השליח עצמו מצא נאמן משום מיגו, **ובבית מאיר** שם כ', דסתימת השו"ע נראה דבכל גונא נאמן גם אם ליכא מיגו.

**הבית מאיר** בסקל"ב מעיר אמאי מאמינים לצורבא מרבנן, הא הוי דבר שבערוה דבעי שנים, והביא הגמ' לעיל ב' ב' דמבואר דלהעיד על גט שנכתב לשמה הוי דבר שבערוה ומאי שנא הכא, **ובשע"י** שער ו' פי"ד **ובאחיעזר** שם סק"ב כ', דשאני לשמה דהוא מעיד על כך שנתחדש כאן הוית גט שבכוחו לגרש, וזה גם חשוב כעדות על גירושין, משא"כ הכא דאין נדון על כשרות הגט, אלא האם גט זה שלו או לא, זה לא חשוב דשב"ע, **ובאחיעזר** שם כ' עוד לחלק, דדוקא לעיל דמעיד בשעת הגירושין, זה מה דמחשיב עדותו לדשב"ע, **ובקוה"ע** סע"ז ס"ה כ' על פי דברי הר"ן בקידושין ס"ג ב', דאם ידוע דנתקדשה לאחד ורק דלא ידוע למי, ובא אחד ואומר דהוא זה שקדשה דנאמן, כיון דהוא רק מברר מי הוא זה שקדשה, דהכא נמי כיון דהוא רק מברר דהגט הזה שלו, לא חשיב דשב"ע, אמנם לפ"ד הביה"ל בח"ב סל"ז, דהיכי דיש ספק מי נתקדשה בזה אינו נאמן לברר דזו לא נתקדשה, וכמבואר בר"ן לק' ס"ד א', דכיון דהספק באשה גם לברר חשוב דשב"ע, א"כ לכאורה גם הכא חשוב כמו ספק באשה, דהספק האם הגט שלפנינו ראוי לגרש אשה זו, **ובברכ"ש** ביבמות סכ"ב כ' לומר, דכיון דעל עיקר הנפילה הרי נאמן וכש"כ תוס' דאינו חשוד לשקר, א"כ נמצא דרק בעי לסלק החשש דלמא גם מאחר נפל, ולסלק החשש אין דין דשב"ע.

**בב"ש** סקי"ג מבואר, דאחר נאמן לומר דיש לו טביעות עין בגט זה ויחזירו לבעל או לשליח, דאין חשש משקר, **והבית מאיר** **והתו"ג** חלקו עליו, דאחר אפילו צורבא מרבנן לא יהיה נאמן, דבאבידה הגם דצורבא מרבנן נאמן מ"מ ע"א אינו נאמן, והכא נמי הכא גבי גט, והנה **בריטב"א** בסוגיין מבואר כדבריהם דאין מחזירין ע"פ ע"א, וכ' דכל אבידה אין מחזירין על פי ע"א, אמנם **בר"ן** בחולין צ"ו א' מבואר דמחזירין אבידה על פי ע"א, ולפ"ד הר"ן ניחא דברי הב"ש, **ובאחיעזר** שם כ' לומר, דאין לנו לדון כלל מצד דין אבידה בגט, די"ל דאין בו ש"פ [ועיי"ש מה שדן בזה], **ובתו"ג** כ', דגם מצד חשש גירושין אין לנו להאמין אלא לשליח, דכיון דהוא עושה מעשה ומגרש האשה יש לנו חזקה דאינו חוטא ולא לו, אבל באדם דעלמא דאינו מגרש בגט יש לנו לחוש ואינו נאמן, [וזה לשיטתו בתשובה שנדפסה בשו"ת רע"א ח"ה ס"צ, דכונת הר"ן בקידושין ס"ג ב' דע"א נאמן היכי דאינו מוציא מידי חזקה, הוא רק בצירוף חזקה דאין אדם חוטא וזה דוקא אם עושה מעשה עי"ש].

**הה"מ** בפ"ג מגירושין ה"ט כ', דהרי"ף והרמב"ם לא הביאו להלכה הדין דמחזירים לצורבא מרבנן בטביעות עין, משום שאין מצוי עתה צורבא מרבנן, ויבוא לכלל מחלוקת ורצה להחמיר באיסור ערוה, **ובב"ש** סק"ו כ' דצורבא מרבנן נאמן, והביא דברי הה"מ דאינו מצוי, **והלח"מ** שם כ', דלכאורה י"ל דלהצד דסימנים דאורייתא, א"כ באמת מה דהחזירו לו הוא משום סימנים, אבל משום טביעות עין לא היו מחזירים, וכ' דהה"מ לא ניחא לי' בזה, משום דלא משמע הכי פשטות הגמ', **ובבית מאיר** שם כ' לקיים דברי הלח"מ, ומשום דבאמת בעי עדים דהוי דשב"ע וכשנ"ת, **והלח"מ** העיר עוד, דעכ"פ אמאי לא כ' דהוי ספק, ונפ"מ דאם יתן הגט לאשה תהיה ספק מגורשת, אמנם הנה **הב"י** כ', דכיון דהוי ספק אם סימנים דאורייתא או דרבנן, א"כ באם יחזירו גט ע"י סמנים ויגרש בו, תהיה ספק מגורשת, **והד"מ** אות ב' כ' דנראה דאפילו אם אין בו סימן כלל, כיון דיש ספק בעצם שמא ממנו נפל הגט, א"כ היא ספק מגורשת בכל ענין, ולפ"ד הד"מ אין לנפ"מ זו שכ' הלח"מ, דבכל אדם היא ספק מגורשת.

ט) גמ' שלא עבר אדם שם – **הרשב"א** מק' דמה מהני מה דעבר אדם, הא בזה הוי חשש לנפילה דיחיד, וכיון דמוקמינן לעיל דוקא בשיירות מצויות והיינו דבעי נפילה דרבים, [וכשנ"ת לעיל דזה שי' הרשב"א בהא דבעי שיירות מצויות], א"כ מה מהני לזה דעבר אדם דניחוש, ועוה"ק דאמאי לא חיישינן לכו"ע שמא נפל משיירות שכבר עברו, וכ' לומר דמשום הכי לא חיישינן למה דעברו, דא"כ היכן הגט שלו, [**ובריטב"א** כ' ב' צדדים היכי דאין יודע שנפל ממנו כאן, אם בכהאי גונא לכו"ע חיישינן לשיירות שכבר עברו], ומשום הכי ס"ל לר"ש בן אלעזר דאם עבר אדם כבר, חיישינן דע"י העובר נדרס הגט שלו, והגט הנמצא נפל משיירות שכבר עברו, אמנם הביא **דבירושלמי** נראה, דהחשש הוא דנפל הגט מזה שעבר שם, והנה **הראב"ד** בהשגות על הבעה"מ והרמב"ן **במלחמות** כ', דהיכי דרק עבר אדם, באמת הוי כאין שיירות מצויות, ומשום הכי הגם דלהלכה מחמירים בשיירות מצויות לבד, מ"מ באם רק עבר אדם לא חשיב שיירות מצויות, ולכאורה לפ"ד נמצא, דבאמת ר"ש בן אלעזר דס"ל דסגי בעבר אדם, על כרחך ס"ל דאף בלא שיירות מצויות חיישינן שמא מאחר נפל, ודלא כרבה דבעי תרתי, ויל"ע בזה.

**בטושו"ע** מבואר להלכה, דאם בודאי עבר אדם דבזה חיישינן גם באין שיירות מצויות וגם לא הוחזקו, **והב"ח והב"ש** בסק"י כ' לומר דאין הכונה דליכא לתרוייהו, אלא או אין שיירות מצויות או לא הוחזקו, אמנם **הט"ז והגר"א** בסק"י פירשו כפשוטו, **ובפנ"י ובב"מ** כ' לבאר, דס"ל להטור דבעי שיירות מצויות רק משום דאז יש לתלות דעבר אדם, וא"כ היכי דידעינן דעבר אדם לא גרע משיירות מצויות עיי"ש.

**כ"ח א'**

הרי"ף כ' בשם **גאון** דהלכה שלא שהה אדם שם, **והרי"ף** כ' דיש להחמיר דבעי שלא יעבור אדם שם, **והרמב"ם** בפ"ג מגירושין ה"ט כ', דאם אבד במקום דשיירות מצויות בעי שישהה אדם שם כדי לחוש, ובה"י כ', דאם הוחזק עוד יב"ש שם חיישינן כל דעבר אדם שם, **והרשב"א** תמה אמאי בזה פסק דסגי בעבר ובזה פסק דבעי שהה, **ובר"ן** **ובהה"מ** מבואר, דמש"כ הרמב"ם דבהוחזקו סגי בעבר, היינו דגם היה שיירות מצויות וגם הוחזקו, ומשום הכי בזה דלכו"ע חיישינן, חיישינן גם בעבר אדם, אבל בשיירות מצויות לבד, דיש בזה מחלוקת בגמ' האם חיישינן כלל, א"כ הגם דמחמירים להלכה, מ"מ לא מחמירים אלא בשהה אדם שם, **ובטור** מבואר להלכה דבהוחזקו לבד או בשיירות מצויות לבד, חיישינן באם שהה כדי שיעבור אדם לחודא, ולא בעי כדי שיעבור וישהה, **ובשו"ע** גם כ' הכי, וסיים דיש שפסקו כהרמב"ם וכפי הבנת הה"מ.

**הרי"ף** כ' דאם עבר אדם שם והוחזקו שני יב"ש חיישינן, **והבעה"מ** הק' דכיון דהרי"ף פסק כר"ז דלא בעי תרתי, א"כ אמאי הוסיף דהוחזקו שני יב"ש, **והראב"ד והרמב"ן** כ', דכיון דרק עבר אדם א"כ חשוב כאין שיירות מצויות, דהרי לא עברה שיירה, **והר"ן** כ' צד אחד דהרי"ף מיירי השתא במקום שאין שיירות מצויות, ועוד כ' כשנ"ת בשי' הרמב"ם, דאינו מחמיר בעבר אדם לחודא, אלא א"כ גם שיירות מצויות וגם הוחזקו שני יב"ש.

י) בגמ' ביבמות קט"ו ב' מבואר מחלוקת אביי ורבא, אם מת במקום אחד רב יצחק ריש גלותא דאזיל מקורטבא לאספמיא, אם חיישינן לתרי יצחק ריש גלותא, ושי' רבא דלא חיישינן וכך פסק הרי"ף שם, והק' **הבעה"מ** דהכא פסק דאם איכא שיירות מצויות לבד גם חיישינן, ואמאי שם לא חיישינן, וכ' לומר דרק שם לענין מיתה דדייקא ומינסבא פסקינן הלכה כרבא, וכמו כן כ' **הרא"ש** כאן, דגבי גט כיון דאפשר לכתוב גט אחר מחמירים, אבל במיתה יש להקל, כמו דמצינו עוד דברים שהקילו בהם ובזה הלכה כרבא, וכ"כ **הטור** ס"ס קל"ב, ועיין בראב"ד מש"כ לתרץ, **והרמב"ן** כ', דשם מבואר דידעינן דהלך מקורטבא, ובקורטבא ידוע היה דיש רק רב יצחק ריש גלותא אחד, וא"כ כל החשש הוא רק שמא בא רב יצחק אחר, ונכנס לקורטבא והלך משם לאספמיא, ובזה ס"ל לרבא דאמרינן כאן נמצא וכאן היה ולא חיישינן, וגבי גט ג"כ אם יכתוב אחד גט בעיר זו, ויהיה חשש שמא בא אחר ממקום אחר ונפל לו כאן גט, לא ניחוש לזה, אבל הכא מיירי במביא גט, דזה ודאי דאין הגט מאיש הנמצא כאן, וא"כ חיישינן גם לאיש אחר, **ובב"ש** סק"ד כ', דלפ"ד הבעה"מ והרא"ש נדחה חילוק זה, ועיין בתו"ג שם.

י"א) תוד"ה מצאו – מש"כ בסוה"ד א"נ דוקא אם מכירו, מבואר **במהרש"א** דהיינו דמכיר להחפיסה, ומיירי דיודע דלא השאילו לאדם אחר, **והמהרמ"ש** הבין דהיינו מכירו להגט, וכ' דמשום הכי לא סגי שיכיר החפיסה משום דיש לחוש לשאלה, דלא קים לי' בנפשי' דלא השאילו לאחר, ועיין בביאור שם.

**הראשונים** במתני' כ' בשם **רש"י,** דמש"כ ומכירו היינו דוקא ובעי שיהיה לו סימן בחפיסה וגם שיכיר הגט, **והרמב"ם** פ"ג ה"ט כ', דאם מצאו בכלי שהניחו בו ויש בו טביעות עין בארכו ורחבו של גט כשהיה כרוך הרי הוא בחזקתו, והיינו דבעי תרתי, **והראשונים** הק' דלמאי בעי תרתי, **ובתו"ג** סקל"ב כ' לבאר על פי משנ"ת לעיל אות ח' בשי' הרמב"ן, דמצד דין איסור של הגט סגי בטביעות עין, אמנם מצד דין הממון בעי סימן וסגי בסימן בינוני, וכ' דהרמב"ם מבאר דמצאו אחר ולא השליח, ויל"ע דהרמב"ם כ' דמצאו בכלי שהניחו ולא הזכיר כלל שנותן סימן בכלי ונראה משום דהוא מצאו, **ובש"ש** שמעתא ז' פכ"ג כ' לבאר, דבראשונים מבואר דחיישינן דהשליח משקר משום הפסד שכרו או משום תרעומת של הבעל, וכ' דפסול זה אינו אלא מדרבנן וא"כ נמצא דמן התורה כשר, ולחשש דרבנן סגי בסימן בינוני, וזה כעין מש"כ התו"ג, **ובעונג יו"ט** סקכ"ד בהג"ה כ' לומר, דאין דרך שיהיה טביעות עין בגט, אבל במצא בחפיסה, יש טביעות עין איך הניח הגט, וברש"י אי"ז ישוב דכ' דבעי סימן בכלי, וע"ע באחיעזר ח"א סי"ד.

א) מתני' נותן לה בחזקת שהוא קיים – בגמ' מבואר דרבא אמר דבזקן שהגיע לגבורות לא, וכ' **התורי"ד** דהיינו שלא תנשא בגיל זה, עד שיתברר אם היה חי בעת מסירתו לידי האשה, ונראה מדבריו דיכול ליתן מספק, ורק דהיא לא שריא, אמנם **ברמב"ם** פ"ו מגירושין הכ"ט כ' גבי גונא דיש ספק אם הוא חי, דלא יתן השליח לאשתו, וכ' **הה"מ** הטעם דאין לו להחזיק בגרושה על ספק, **ובטושו"ע** סקמ"א סס"ח מבואר לגבי גוסס דלא יתן לכתחילה, **והב"ש** סקק"ו הביא דברי הה"מ, וכ' לומר דכל זה הוא בזקוקה ליבום, אבל באינה זקוקה י"ל דיכול לגרשה לכתחילה ותנשא ממנ"פ, אמנם בחי **הגרע"א** כ' לומר דגם בזה לא יגרש לכתחילה, שמא ימצא שמת ושריא לכהונה, ונמצא דאתה מצריכה כרוז לכהונה וכמבואר ביבמות קי"ט ב', **ובבית מאיר** שם כ' שאין לחוש לזה עי"ש, ועין בפ"ת שם סקס"ט וברש"ש כאן.

גמ' אמר רבא וכו' – **בתוס'** ביומא נ"ה ב' כ' בתי' אחד, דכל דברי רבא הם רק בגט משום חומר דאשת איש, ולא בשולח חטאתו, **והגרע"א** מק' דהא ליכא חשש אשת איש ממנ"פ, דאם מת גם אינה אשת איש, ורק דיש ספק שמא היא יבמה לשוק, וכ' לומר דהתוס' ס"ל דיש להחמיר באסור יבמה לשוק כמו באסור אשת איש עיי"ש, והק' דאמאי לא חלקו תוס' בין גט דשם יש לה חזקת אסור לשוק, לבין תרומה ושולח חטאתו דשם ליכא חזקה לאסור.

**במל"מ** פ"ד מפסוה"מ הי"ד כ' לומר, דכל דברי התוס' ביומא הם רק לגבי זקן שהגיע לגבורות, אבל בגוסס מודו התוס' דהוי ספקגם לגבי שאר דברים, אמנם בחי' **הגרע"א** נקט דדברי התוס' הם גם לגבי גוסס.

גמ' וגוסס שרוב גוססים למיתה – **ביש"ש ובב"ש** סי"ז סקצ"ד כ', דגוסס ג' ימים אפשר להעיד עליו שמת, אמנם **בפ"ת** שם ס"ק קל"א כ' דכל שאר **פוסקים** חולקים על זה עיי"ש.

גמ' תיובתא – **הרי"ף והרמב"ם ורא"ש** לא הזכירו דברי רבא לענין זקן שהגיע לגבורות, ומשום דס"ל דהלכה כאביי ולא ס"ל שנויא דאי בעית אימא, וכן מבואר **ברשב"א** ובעוד **ראשונים**, אמנם **בהג"מ** פ"ו מגרושין אות ט' כ' בשם **ראבי"ה** להחמיר כרבא, **והטור** הביא דכן היא שי' **הרמ"ה** וכ' דמ"מ אם גירש תנשא לכתחילה, **ובשו"ע** כ' בשם יש מי שאומר דדינו כגוסס.

רש"י ד"ה איפליג – **בטושו"ע** מבואר דשי' **הרמ"ה** דעד מאה יש לחוש ולא רק עד תשעים, **וברמב"ן** כ' בשם **תוס'** דרק מאה, **ובחת"ס** מבואר דכוונת הרמב"ן דיותר ממאה כן חיישינן, ודוקא מאה ולא יותר ולכאורה יש לפרש כונת הרמב"ן דבא לאפוקי דלא כרש"י דמתשעים, דא"כ לא שייך דאם ובתה שתיהן יגיעו לגבורות עיי"ש, **ובב"ש** סקק"ז כ' דלרש"י צ"ל, דמה דאמר בברייתא בן מאה היינו לרבותא, והנה **הרשב"א** כ' **דבירושלמי** דנקט הלשון דאפילו בן מאה בחזקת חי מבואר דלא כרבא, דלרבא מאי אפילו הא אדרבה זה סיבה לומר דהוא בחזקת חי, [ולפ"ד צ"ל דלא גרסינן בברייתא אפילו], וכ' **החת"ס**, דלפ"ד הב"ש בשי' רש"י אין ראיה מירושלמי, דאפילו היינו לא מבעי תשעים אלא אפילו בן מאה.

תוד"ה והניחו – **וברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר לחלק, דשם דהדין מוטל על ב"ד יש להם לתקן לגמרי.

ב) תוד"ה תרומה – **ובפנ"י** כ' לת' , דבאמת י"ל דחזקת חי לא חשיב חזקה כיון דסופו למות, ומ"מ לגבי תרומה י"ל דאוכלת משום דיש לה חזקת היתר, וזה לא שייך בגירשה שעה אחת סמוך למתתו, דאתרע חזקה זו ע"י הגט, וא"כ מתרומה על תרומה לא קשיא, דבמתני' יש לה חזקת היתר משא"כ בההיא דמגרש שעה קודם מיתתו, ורק דמגט אתרומה ק' דבגט גם אין חזקת היתר, ועל זה משני דבתרומה החמירו, ועל זה מק' דאי משום חומרא, א"כ יש להחמיר גם היכי דאיכא חזקת היתר.

גמ' אמר רב אבא בדר"י שאני התם וכו' – בביאור דבריו כ' **החת"ס**, דכיון דיש שעה אחת דממנ"פ תהיה אסורה, משום הכי אין לנו לילך בתר חזקה, ועל זה הק' ר"פ דאי"ז ודאי דשעה אחת תהיה אסורה, [ולכאורה בתוד"ה שאני לא נראה הכי, שכ' דאפילו נעמידנו בחזקת חי הרי אסרה מחיים, ונראה דיש כאן חסרון בעצם החזקה], ובחת"ס כ' לבאר עוד, דמעולם לא היה לו חזקה שיחיה שעה אחת, דאע"ג דאחר שהיה חי שעה אחת נתברר דהוחזק דיחיה שעה אחת, מ"מ זה הוי חזקה שלא נתבררה בשעתה, דלא מהני כש"כ התוס' בחולין י"א א' בד"ה אתיא, ויל"ע לפ"ז מה מק' ר"פ, **ובשע"י** שער ב' פ"ח כ' לבאר, דכל חזקה בעי שיחזיק לנו על עיקר הספק, והכא כיון דעיקר הספק הוא האם היא מגורשת או לא, והמיתה היא רק קיום התנאי לגירושין, א"כ בזה לא מהני חזקת חי דאי"ז עיקר הספק, ואין היתרה תלוי במיתת הבעל אלא הגירושין, ובזה לא מהני חזקה דמ"מ יש ספק האם זוהי השעה שנתגרשה בו או לא, וקו' ר"פ דכיון דאפשר דלא תאסר ותתגרש לעולם א"כ חשוב כספק ספיקא, ספק שמא לא תאסר כלל, וגם אם תאסר שמא אי"ז השעה הזאת, ואע"ג דאכתי י"ל דיש לנו רק ספק אחד, האם זה השעה הסמוכה למיתתו, מ"מ בזה כבר י"ל דיש לו חזקת חי, כיון דלפי צורת הספק בדרך זו, הרי עיקר הספק הוא אם יחיה בעוד שעה או לא, ובזה שפיר י"ל דיש לו חזקת חי דזהו שורש הספק.

**כח' ב'**

ג) שמא ימות חיישינן – **בריטב"א** מבואר דכיון דסופו למות משום הכי חיישינן, **ובנו"ב** מהדו"ק חיו"ד סנ"ה גם כ' משום זה דסופו למות, **ובחת"ס** הק' בגמ', דמה מק' הגמ' משמא יבקע, הא מיתה שאני דסופו למות בודאי ומשום הכי יש לחוש, **ובנו"ב** שם סנ"ו מביא דברי **התוס'** בקידושין מ"ה ב', דדנו בכהאי גונא דיש לחוש שאביה יקדשה לבתו, האם חיישינן שמא יקדש וכשי"ת בסמוך בע"ה, והרי שם אין סופה להתקדש ע"י אביה, והמהרש"ם ציין לדברי **הרשב"א** ביבמות קי"ט א', דדימה החשש שמא תפיל לשמא ימות, ושם אין סופה להפיל.

**בנו"ב** שם מבואר לומר, דמה דאמר רבא דחיישינן שמא ימות זהו חשש מן התורה, דכל דין חזקה הוא על עכשיו אבל להכריע מכח חזקה דגם בעוד שעה יהיה כמו שעד עכשיו זה לא מצינו דנתחדש בדין חזקה.

**בתוס'** בקידושין מ"ה ב' כ' בשם ה"ר **מנחם מיונ"י,** דבת קטנה שהלך אביה למדה"י אסור להשיאה כאן קידושין דרבנן, דחיישינן שמא יקדשה אביה לאחר במדה"י והרי היא אשת איש, וכמו דהכא חיישינן שמא ימות, **ור"ת** חולק דבכל שעה ושעה יש לנו לומר דאכתי לא נתקדשה, והוי בכל שעה רק חשש שמא קידש ולזה לא חיישינן, ובביאור שי' ה"ר מנחם כ' **הנו"ב** שם, דלא דמי לתרומה דמותרת לאכול בכל שעה משום דלא חיישינן שמא מת, דגבי האשה יש לחוש בתחילת הביאה דקידשה אביה קודם גמר הביאה, ונמצא דבעל כרחו עובר איסור, משא"כ בתרומה הרי האיסור ברגע הבליעה, וגם אם ימות מיד אח"כ כבר ליכא איסור, **ובשע"י** שם כ' לומר, דה"ר מנחם ס"ל דאסור להתיחד עם אשה דתהיה אסורה בעוד רגע, הגם דעכשיו היא מותרת, דכל איסור יחוד הוא שלא יבוא לידי ביאה, וא"כ סגי בכך דתהיה אסורה בעוד רגע לאסור ביחוד, ומשום הכי יש לחוש שמא ימות, ודומה למגרש שעה סמוך למיתתו דאסורה בתרומה.

בספר **המאיר לעולם** ח"ב ס"א הק', דבתוס' לק' ל"ג א' כ', דבנזיר ששותה יין לא הוי התראת ספק שמא ישאל על נזירותו, משום דיש לנו להעמידו על חזקתו שהוא נזיר עכשיו, ואמאי לא אמרינן דליכא חזקה כיון דהוי כמו שמא ימות, וכ' דאף די"ל דשאני הכא דהוי ממילא שימות, מ"מ הא בתוס' בקידושין שהובא לעיל מבואר, דגם יש לחוש שמא יקדשנה אביה דהוי ע"י מעשה, [ואי נימא דשמא ימות הוי רק דין דרבנן לכאורה אי"ז קו' כ"כ, אמנם נקט שם דהוי דין דאורייתא וכשנ"ת דברי הנו"ב], וכמו כן מק', דזבה ביום השביעי דטהורה במקצת היום, ואם תראה בסוף היום הרי היא טמאה למפרע, הדין דרק מדרבנן אסור לבוא עליה קודם סוף היום, ומן התורה שריא, ואמאי לא אמרינן שמא תראה, וכ' לומר דשם לפי עכשיו הוא הרי נזיר והרי היא טהורה, ואם ישאל אח"כ או שתראה אח"כ, הרי זה סותר ומבטל מה שמוחזק לפנינו עכשיו, ובזה גם לא חיישינן שמא ימות דהרי זה סותר לחזקה של עכשיו, משא"כ הכא הרי אם ימות נמצא דעכשיו זה שעה הסמוכה ונתברר אם חלו הגירושין בשעה זו, ואין כאן סתירה לדבר שהוחזק לפנינו עכשיו, והא דלא אמרינן הכא דתהיה מותרת בתרומה משום דהיא בחזקת היתר עד עכשיו, זהו משום דמיד שנתגרשה איתרע החזקת היתר שמא מיד היא גרושה, ומעולם לא הוחזקה בהיתר אחר שנתן לה הגט, ואף דאחר דעבר שעה הרי נמצא דהוברר דהיתה מותרת גם אחר קבלת הגט, מ"מ זהו חזקה שלא נתבררה בשעתה, **ובשע"י** שער ב' פ"ט כ' לומר, דכיון דהמיתה אינה מנגדת לחזקת היתר, דהרי אם ימות מה דנמצא דהיא אסורה אי"ז משום דהמיתה מבטלת החזקת היתר, אלא דע"י המיתה נמצא דנתגרשה ופקע היתר דידה, בכהאי גונא לא מהני החזקת היתר לבטל הספק שמא ימות, כיון דאין החזקה סותרת להספק, וכיון דנשאר ספק לפנינו ממילא לא מהני החזקה עיי"ש.

**בתוס'** בקידושין מ"ה ב' מבואר שי' ר"ת דלא חיישינן שמא יקדש האב לבתו, דדוקא הכא דאם ימות נמצא דנאסרה למפרע, יש לחוש שמא ימות ועכשיו היא אסורה, משא"כ באם יקדשה אביה הרי לא תאסר אלא בעוד שעה, ובזה לא חיישינן שמא ימות, דהרי בעוד שעה דאז י"ל שקדשה ונאסרת, הרי אז הוי שוב שמא קידש ולא חיישינן לה, [ובנו"ב שם כ' לפרש דברי ר"ת באופן אחר, וכבר נחלקו עליו האחרונים כמו שהביאו בליקוטי הערות שם], והנה בגמ' בסוכה כ"ג ב' וכ"ד א' מק' הגמ', דמצינו איפכא דר"מ חייש שמא ימות גבי בהמה להעמידה כדופן לסוכה, וכן דר"י חייש מיתה גבי מתקינין לו אישה אחרת עיי"ש, והרי שם לא עושה איסור למפרע, ובכל זאת מבואר דחיישינן, ובריטב"א כאן גם הביא להגמ' שם, **והמאיר לעולם** שם כ', דכל דברי ר"ת הם רק בכהאי גונא דגם אחר שעה לא נדע את המציאות, ונוכל לסמוך גם אז על החזקה להתירה, אבל בכהאי גונא דיש לחוש דנדע לאחר שעה דנשתנית החזקה, ואעפ"כ יש חשש דיבוא לידי איסור, כמו גבי סוכה דלא ידע דע"י שמתה הבהמה דנפסלה הסוכה, בזה לא שייך דברי ר"ת, דמה בכך דאחר שעה גם מספק יש אז להעמיד על חזקה, מ"מ יש לחוש דבאמת יתבטל החזקה.

**בשעה"מ** בפ"ד מסוכה הט"ז הביא כמה מקומות דיש שם החשש שמא ימות, ודן שם בסתירות שיש בזה להלכה עיי"ש, וכ' לומר שם דהיכי דהחשש רק לזמן מועט בזה לא חיישינן שמא ימות, אבל אם החשש הוא לזמן מרובה, כמו הכא גבי גירשה שעה קודם מיתתו, דאם נתיר הרי אנו מתירים לעולם, בזה חיישינן, ולפ"ד **הנו"ב** דשמא ימות הוי חשש מן התורה, אין מקום לחילוק זה, [דאף אי נימא דשמא ימות לזמן מועט מן התורה לא חיישינן, מ"מ אין לאסור בגרושה שעה קודם מיתתו, דבכל שעה ושעה הוי זמן מועט], ועוד הביא שם דברי **החכ"צ** דכ', דלרבא דשמא ימות חיישינן, אין לומר דהיכי דאין לדבר סוף לא ניחוש, כיון דמדינא יש לנו לחוש, **והשעה"מ** חולק עליו, דגם לרבא י"ל דאם אין לדבר סוף לא ניחוש, ודברי החכ"צ מתאימים עם דברי הנו"ב דזהו דין מן התורה, והשעה"מ ס"ל דהוי רק חשש מדרבנן.

ד) תוד"ה והא – מש"כ גבי יורש דמביא אע"פ דאינו סומך כיון דאי אפשר בענין אחר, הק' **בקה"י** זבחים סמ"ו סק"ו דכיון דיורש אינו סומך, א"כ הוי כקרבן נשים דלכתחילה לא בעי בזה סמיכה, וכ' לומר דדין סמיכה הוי דין בקרבן, וכיון דאצל אביו היה דין סמיכה כבר יש בקרבן דין סמיכה.

בא"ד – מש"כ דברש"י מזובו ולא מנגעו תמה **בטו"א**, דהא זב מביא קרבן עוף ולא שייך בזה סמיכה, **והרש"ש** ביבמות ק"ד ב' הביא להגיה בתוס' מטומאתו ולא מזובו, דהגם דלא נטהר מזובו, מביא קורבנות ולא מיירי על קרבן זב.

בא"ד – מש"כ למילף מהא דממעטינן טמא מראיה כ' **המנחת ברוך** בסי"ד ענף ב', די"ל דאצטריך לפוטרו גם ביום השני דכבר נטהר, ומשום דלא היה חזי בראשון, ועוד כ' דלשי' הרמב"ם דאפשר לצאת ידי חובת קרבן ראיה גם בעוף א"כ ממילא דליכא ראיה, וכ' שם לישב קו' התוס', דכיון דמה דסמיכה אינה מעכבת ילפינן מקרא, בזה אמרינן דגם ראוי לא בעי, ועוד כ' דאי"ז כלל בכל מקום, ולא ביאר שם הגדרים בזה.

**בתורי"ד** כ', דקו' הגמ' דבעי סמיכה, זהו משום דכיון דהכא דהוא במדה"י אינו ראוי לסמיכה, א"כ יש בזה הדין דכל דאינו ראוי לבילה בילה מעכבת בו, וצ"ב דמה יענה לכל אלו שהביאו תוס' דסמיכה לא מעכבא, **ובאו"ש** פ"ו מפסוה"מ ה"ד כ' לומר, דהיכי דמתחילה חזי לסמיכה בעי שיהיה ראוי לסמיכה בשעת הקרבה, ורק היכי דמתחילה לא חזי לא בעי שיהיה ראוי, ולפ"ז אתי שפיר דברי התורי"ד, אמנם יל"ע בזה, דאכתי יק' מהא דבהמה שנמצאת שהביאו תוס', דשם היה ראוי מתחילה לסמיכה. **ובתפארת יעקב** כ' לומר, דבחטאת דבאה לכפרה בעי שיהיה ראוי לסמיכה, דקראי דהביאו תוס' לא מיירי על חטאת.

תוד"ה אבל – **באור גדול** על המשניות כ' לבאר דבריהם, דגבי שליח אמרינן דלא יקריב, דאין לנו לומר לו חטא שיזכה חברך, ויל"ע דלכאורה הוא רק מביא הקרבן ואין בזה חטא כלל, **ובתוס'** בנדה חילקו, דהיכי דהבעלים לפנינו, מקריבים משום תקוני גברא, אבל היכי שהוא במדה"י, אם היה מת לא היה דין להקריב, וא"כ מספק גם לא מקריבים, **ובעל"נ** שם מבאר, דהיכי דיש כאן ודאי אדם רק שיש בו ספק חיוב, בזה מקריבים להוציא אותו מספיקו, אבל היכי דהוי ספק אם יש אדם, בזה לא מביאים מספק, וכבר כתבו בזה, די"ל דזה גם כונת התוס' כאן, [**ובמק"ד** קדשים סי"ב אות ז' כ' להוכיח מירושלמי, דגם בספק אדם מביאים על הספק], **וברשב"א** כ' דבאמת בעוף יקריב גם על הספק, והגמ' מיירי על בהמה ששלחה אישה, והוא הדין דהוה מצי לומר בגמרא דיש צריכותא בעוף, דנימא דלא יאכל מספק, **וברש"ש ובמק"ד** שם **ובאו"ש** פי"א משגגות ה"ב כ' לישב, דמיירי הכא בחטאת העוף בעולה ויורד, וזה לא בא על הספק, דרק במחו"כ הדין דבא על הספק, וכ' דכן מבואר ברמב"ם עיי"ש.

**הגרע"א** מק' על מש"כ בגמ' דהוי חולין בעזרה, דהכא הוי ודאי חטאת, רק שמא הוי מחטאות המתות, וכ' דאי נימא דהלשון לאו דוקא, מ"מ יק' בדברי התוס', דבזה לא שייך לומר דיביא מספק, דרק בספק חולין בעזרה מצינו דמביא ולא בספק קרבן פסול, **ובפרי יצחק** ח"ב סל"ד הביא דברי רש"י במעילה ג' א', דנראה דכל חטאת שאזלא למיתה חשיבא חולין, דכ' דלא נהנין רק מדרבנן, ואי"ז תי' על קו' הגרע"א, דמ"מ יש לומר דמספק לא נקריב דהכא יש סתירה לדין מיתה שיש בחטאת, **ובחת"ס** הביא לומר דאין בחטאת העוף דין מיתה, **ובמק"ד** שם כ', דלשי' רש"י בתמורה כ"ו א', דכל מפריש חטאת שאינו מחויב קדשה ודינה למיתה לא קשיא, דכל מביא על הספק דינה למיתה על הצד דפטור, דאינו מפרש דמקדיש רק על הספק, ובשם **הגרז"ר בענגיס** כ' דמסתמא שלח מעות לקנות עמהם חטאת העוף, והחשש שמא בשעה שקנה העוף כבר מת הבעלים ומשום הכי הוי חולין בעזרה.

א) מתני' עיר שהקפוה כרקום – **הרא"ש** הביא על מתני' דברי **הירושלמי**, דמתני' מיירי בכרקום של אותה מלכות, אבל של מלכות אחרת הרי היא כליסטים, **ובטושו"ע** סקמ"א סס"ט מבואר, דאם הוי ממלכות אחרת, בזה אפילו בהקפוה כבר אינו בחזקת קיים, וביאר **הב"י** דשל מלכות אחרת אינם חסים לשמור על העיר, ויש לחוש גם קודם שכבשו דהרגו מבני העיר כגון שהפילו עליהם החומה וכדומה, אמנם **הרשב"א** מביא הירושלמי על סיפא דמתני', דגם בכבשו הם בחזקת חיים, ומבואר **בקרבן** **נתנאל** סק"נ, משום דאימת המלכות של מקום זה עליהם ואין להם פנאי להרוג, ועוד הביא הק"נ דברי **הרי"ו** דמבאר דהם כליסטים והוי בחזקת מתים לגמרי, ותמה על זה.

מתני' וספינה שאבדה בים – **הרמב"ם** בפה"מ מבאר דהיינו שאבדו לה הכלים שמוליכים בהם הספינה, אמנם **הרא"ש** גורס ספינה שטבעה בים, **ובתיו"ט ופנ"י** כ' דכן מבואר **ברש"י**, דכ' ברישא דמטורפת ועדיין לא טבעה, ונראה דסיפא מיירי שטבעה, **ובש"ג** בשם **ריא"ז** כ', דאע"ג דטובע במים שאין להם סוף הדין דאם נשאת לא תצא, הכא מיירי דלא ראו שהוא טבע אלא הספינה, ודרך שיש ניצולים בספינה שטובעת, ובתשובות **המיוחסות לרמב"ן** סקכ"ח **ובריב"ש** סשע"ט כ', דהכא לא שהה כדי זמן שתצא נפשו ומשום הכי הוי ספק גמור ואם נשאת תצא, משא"כ במשאל"ס מיירי דשוהה לראות שאינו עולה זמן כדי שתצא נפשו, **ובריב"ש** כ' דאע"ג דבכל מקום רובא וחזקה רובא עדיף והכא רובא מתים, מ"מ איכא הכא תרי חזקות חזקת חי וחזקת אשת איש ומשום הכי הוי ספק, **ובנו"ב** חאה"ע קמא סמ"ג האריך להק' על זה, [ובחמד"ש חאה"ע סכ"ג ובעוד אחרונים גם האריכו בזה כמו שמצויין בתשובת הריב"ש ואכמ"ל], וכ' לומר דליכא רובא שמתים, אמנם כבר העירו על דבריו, דבגמ' בב"ב קנ"ג ב' מבואר דרובא למיתה, וקאי על מתני' דהכא כמבואר ברשב"ם שם, **ובשאג"א** בשו"ת החדשות סי"ח כ' לומר, דגם לפי תשובות הרמב"ן והריב"ש לא הוי ספק אלא מדרבנן, ומן התורה אזלינן בתר רובא, וכ' שם לומר וכן **בפנ"י**, דבאמת גם במתני' אם נשאת לא תצא, ואע"ג דמבואר דאסורה בתרומה זה משום דהחמירו גם בתרומה, [**ובטור** כ' ספינה שטבעה **ובשו"ע** כ' שאבדה וכ' **הב"ש** דאם טבעה אי"ז ספק מן התורה], **ובביה"ל** ח"ג ס"ט סק"ה כ' לומר, דלא הוי רוב גמור ומשום הכי מהני רק להרע לחזקה, והוי כפלגא ופלגא וכמו דמצינו זה בתוס' בקידושין פ' א', **ובאחיעזר** ח"ג ס"ט סק"ח הביא דהוי רק מדרבנן, ועיי"ש מה שהעיר בזה.

ב) גמ' אמר רב יוסף וכו' – **הרי"ף** לא הזכיר הדין בזה, וכ' **הרא"ש** דס"ל דחיישינן בנגמר דינו בישראל כל"ק, ומשום הכי לא הזכיר דסתם מתני' מבואר דנותנים עליה חומרי חיים, **וברשב"א** מבואר דלהלכה מספקא לן אי כל"ק אי כל"ב ואזלינן לחומרא, וכ"כ **הריטב"א** ובחי' **הר"ן**, וכ' **דברמב"ם** בפ"ו מגירושין הכ"ט נראה דס"ל דהלכה כל"ב, דהזכיר רק יוצא להרג בב"ד של נכרי, ונראה דבשל ישראל חשיב ודאי מת, וכ"כ **הה"מ** שם, **והלח"מ** העיר דבפ"ט מתרומות ה"ב מבואר ברמב"ם בהדיא, לחלק בין ב"ד של ישראל לב"ד של נכרים ואמאי לא הביאו זה, **ובחת"ס** כ' לומר דהרמב"ם לא כ' בהדיא דבב"ד של ישראל הוא בחזקת מת, משום דס"ל דבאמת לכתחילה לא תנשא ורק דלא תצא, והנה **הרמב"ם** בתרומות כ' גבי יוצא להרג בב"ד של נכרים, דנותנים עליו חומרי חיים ומתים ולא תאכל בכל ענין, אבל בב"ד של ישראל לא תאכל אשתו, וכבר עמד **המהריק"ו** שם, דעיקר החילוק דבב"ד של ישראל, בת כהן לישראל תאכל כיון דודאי מת, וזה לא כ' הרמב"ם, **ובמרכבת המשנה** כ' לומר, דבאמת ס"ל להרמב"ם דלא תאכל ומשום דחשש גם לל"ק, ומש"כ דלא תאכל אשתו היינו דבב"ד של ישראל הוא בחזקת מת והוי בודאי, ונפ"מ לעונש.

**ברא"ש** מבואר גבי ב"ד של נכרים, די"ל דל"ב לא פליגי על ל"ק, ומיירי קודם שחתם פורסי שנמג, ועוד כ' דגם אי פליגי מ"מ הלכה כל"ק, דגבי ב"ד של ישראל בפשטות תניא כותי', דדוקא אם אומרים שנהרג תנשא אשתו, אמנם **הרשב"א** כ' להחמיר, **והריטב"א** ובחי' **הר"ן** כ' דגם דעת הרי"ף הכי, מדסתם למתני' ולא חילק, [**וביש"ש** כ' לומר דלגמרי ס"ל כל"ב, ומה דלא הביא הדין גבי ב"ד של ישראל דאי"ז נפ"מ להיום], וכן **הרמב"ם** סתם להחמיר, **ובטור** סקמ"א כ' שי' הרא"ש, ובשם **הרמ"ה** להחמיר, ובסי"ז סתם להחמיר, וכ' **הדרישה** בסקמ"א ס"ק קמ"ט דגבי להעיד להשיא אשתו סתם להחמיר, **ובשו"ע** סתם להחמיר.

ג) תוד"ה וקתני – **המהרש"א** מעיר לפי תי' הראשון, דא"כ גם במתני' י"ל דמיירי גם בנכרים, ומיירי קודם שחתם פורסי שנמג, **והמהרמ"ש** כ' דא"כ לא חשיב יוצא ליהרג דאכתי אין מוציאין אותו, ורק בברייתא דקתני נהרג ואמרינן דהיינו יוצא להרג, יש לפרש כמו כן דנהרג היינו דנגמר דינו להרג, ורק דאכתי לא חתם על זה פורסי שנמג, **והפנ"י** כ' דבברייתא דקתני מה שהם אומרים, יש לפרש גם קודם שחתם פורסי שנמג.

גמ' אבל במילתא דשייכי בה – **הרמב"ם** בפי"ג מגירושין הי"ג כ', דאם אומרים דהרגנו פלוני אינם נאמנים דעבדי לאחזוקי שיקרייהו, **ובטור** סי"ז כ', דנראה ברמב"ם דאם יאמרו דבב"ד אחר נהרג נאמנים, דרק שהם הרגו אינם נאמנים, וכ' **דברא"ש** נראה דגם להעיד על אחרים אינם נאמנים, וכ' **הד"מ** באות ב', דכיון דהרא"ש לא חילק וסתם כלשון הגמ', נראה דבכל ענין אינו נאמן, **ובשו"ע** שם סי"ד כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' כהרא"ש, וכתב בשם פסקי **מהרא"י** דמ"מ דוקא ערכאות אינם נאמנים, אבל סתם נכרי נאמן, ודייק זה מהברייתא דקתני מקומנטריסין, אבל מסתם נכרי לא חיישינן, [**ובח"מ** סקכ"ח העיר דאמאי לא ניחוש דעכ"פ הנכרי שמע זאת מערכאות, ועל פי זה הוא אומר דבריו, ועיין בב"ש סק"מ], והנה **הרא"ש** כ', דיוצא ליהרג בנכרים הוא בחזקת מת, וכ' דמ"מ בעי שישראל יעיד על זה ונכרי אינו נאמן, **ובק"נ** סק"ס כ' לבאר הטעם משום דעבדי לאחזוקי שיקרייהו, ולפ"ז נמצא דכל נכרי אינו נאמן דלא כמהרא"י, אמנם **באחיעזר** ח"ג סי"ד כ' לומר, דהטעם ברא"ש הוא כמו מש"כ בתוד"ה וקתני בועוד אומר ר"י, דבזה אינו נאמן דהוא טועה, וגם קודם שיוצא כבר יאמר עליו שיוצא להרג.

**כט' א'**

תוד"ה אבל – **ברמב"ם** בפ"ט מתרומות ה"ב כ', דאם יוצא ליהרג והניחוהו בבית הסקילה, אז הוא חלוק מיוצא ליהרג אצל נכרים, **ובמהריק"ו** כ' דס"ל להרמב"ם דגם לל"ב דוקא בכהאי גונא לא חיישינן דימצא זכות, אבל קודם לזה חיישינן וכש"כ תוס' דודאי דמחזירים אותו, וכ"כ **הכס"מ**, ועוד כ' המהריק"ו, דכונת הרמב"ם דכשהוא בבית הסקילה אפשר להעיד שכבר מת, אבל בדרך אכתי צריך להמתין עד לזמן שלוקח לו להגיע לבית הסקילה.

א) תוד"ה רשב"ג – מבואר מדברי התוס', דמה דלא ישלחנו ביד אחר הוא מן התורה, **וברשב"א** מבואר דקו' התוס' היא רק לס"ד, דלרשב"ג אפילו חלה לא ישלחנו ביד אחר, ויש לפרש דלמסקנא י"ל דקרא מיירי בחלה, **ובראב"ד** על הרי"ף העיר גם למסקנא, דקרא אינו מחלק בין חלה ללא חלה, **ובפנ"י** מבואר דלמסקנא דבחלה משלח ביד אחר, א"כ בודאי מה דבלא חלה לא ישלחנו זהו רק מדרבנן ולא קשיא מקרא, **וברמב"ן ובריטב"א ובר"ן** מבואר שני צדדים, האם מה דלא ישלחנו בלא חלה הוא מעיקר הדין, או דזהו רק חשש דרבנן, דאם ישמע הבעל ויקפיד תתבטל השליחות, **ובריב"ש** סרכ"ח כ', דמה דלא ישלחנו הוא או דהוי חומרא דרבנן בגט, דחיישינן דאנשים יאמרו דהבעל מקפיד, או דגבי גט בקל אדם חוזר בו מגירושין ומשום הכי אמרינן דמקפיד בזה, **ובב"ש** סקמ"א סקנ"ד הביא דברי התוס', וכ' **הפ"ת** סקמ"א דלפ"ז נמצא דמן התורה הוא פסול, והביא שם דברי **הישועות יעקב** דכ' לומר דרק מדרבנן הוא פסול.

**בפנ"י** מבואר דמש"כ תוס' דאין הבעל מקפיד, היינו דמפרש דיוכל השליח לעשות שליח, וכן הוא הלשון **בתו"ר**, **ובב"ש** סקנ"ד כ' דמבואר בתוס', דאפילו לא התנה בפירוש דיכול לעשות שליח, רק גילה דעתו דאינו מקפיד, יכול לעשות שליח.

הרי"ף מביא שי' **הר"ח** דהלכה כרבנן וכאיבעית אימא מציעתא, דדוקא באת הולך לא ישלחנו אלא א"כ חלה, וכ' **הרי"ף** דנראה דהלכה כרשב"ג, דבכל גונא רק אם חלה ישלחנו, וכמסקנא דסתם מתני' כותי', ולא אכפת לן במחלוקת דברייתא, **ובראב"ד** מבואר דשי' הר"ח דמוקמי' מתני' כרבנן, וכ' דאע"ג דמתני' סתמא קתני, מ"מ הרי צריך לומר בדברי רשב"ג, דאע"ג דסתם דלא ישלחנו מ"מ מיירי דוקא בלא חלה, וא"כ כבר עדיף לאוקמי מתני' כרבנן, ונפרש דדוקא באת הולך, **והרמב"ן** כ' דבברייתא לא קשיא דסתם דבריו, דקאי על מתני' ומבאר הדין בלא חלה, דבחלה מבואר במתני' דמשלח, ומ"מ כ' הרמב"ן, דאין לומר דמשום דמתני' סתמא קתני משום הכי אמרינן דאתיא כרשב"ג, דהא בגמ' לא מכרעא משום זה דמתני' כרשב"ג, וכ' דמשום דהוי לישנא בתרא אמרינן דהלכה הכי, אמנם העיר בזה דנקט האיבעית אימא לפי סדר הברייתא, ולא יחשב לישנא בתרא, **וברא"ש** מבואר דאמרינן דמתני' כרשב"ג משום דסתם מתני' מיירי בכל גונא, **ובראשונים ורמב"ם ורא"ש** מבואר כהרי"ף, **ובשו"ע** סל"ח הביא שי' הר"ח בשם יש מי שחולק.

**הראב"ד** כ' דגם לפ"ד דבהולך סתם משלח גם בלא חלה, זה דוקא בא"י, אבל בחו"ל לא ישלח אלא א"כ חלה, והוכיח זה מהגמ' בע"ב גבי שליח לגרש בעוד ל' יום, דמבואר דדוקא משום דאתניס, **וברמב"ן** מבואר הטעם בזה, דכיון דבעי למנות שליח אחר בב"ד, בזה מקפיד הבעל, והק' דא"כ אמאי במתני' לא מחלק התנא בין א"י לחו"ל גם לענין זה, דבחו"ל אפילו בהולך סתם דוקא בחלה הדין דיכול לשלחו ביד אחר.

**הרמב"ן** מק' על הר"ח והראב"ד, דאמאי לא פסקו כאיבעית אימא ראשון להחמיר, דמתני' בהולך סתם ואעפ"כ דוקא חלה, **ובריטב"א** מבואר, דכיון דמבואר בגמ' בע"ב דכיון דאתניס אמר רבא דיכול למנות שליח אחר, על כרחך דגם באת הולך בחלה משלח ביד אחר, דאם לא כן אמאי לא שאלו שמא אמר לו המשלח את הולך, ועל כרחך דס"ל כאיבעית אימא מציעתא דמתני' באת הולך, אמנם כ' דאי"ז ראיה, די"ל דסתמא לא אומר לו את הולך ואי"צ לחוש לזה, [אמנם **ברמב"ן** מבואר דצריך לחוש לזה], **וברמ"א** סל"ח כ', דאם פירש לו דלא ישלחנו ביד אחר, אפילו חלה לא ישלחנו, **ובב"ש** סקנ"ה הק' דא"כ אמאי לא שאלו רבא בע"ב, שמא אמר לו הכי ואפילו נאנס אינו משלח ביד אחר, **ובבית מאיר** כ' דאי"צ לחוש לזה, וכשנ"ת דברי הריטב"א.

גמ' אינהו אין אבל שליח לא – **התו"ר** מק' דנימא דשם מיירי בלא נאנס, וכ' דכיון דמבואר שם דאם אינם יודעים לכתוב ילמדו ויכתבו, מוכח דגם באונס אינו עושה שליח, דכשאינו יודע לכתוב אין לך אונס גדול מזה, **וברמב"ן** ועוד **ראשונים** מבואר, דלשי' הר"ח דהלכה כאיבעית אימא מציעתא ניחא, דבהולך סתם גם בלא חלה עושה שליח, וכ' דגם אם הלכה כרשב"ג מ"מ ניחא, דר"מ ור"י הם רבנן, והם ס"ל דגם בלא חלה עושה שליח, ועוד כ' דמק' עכ"פ ללישנא מציעתא, ואביי ורבא תי' האמת, **והפנ"י** כ' לשיטתו, דאם בחלה משלח על כרחך דהוי רק מדרבנן, ובמתני' לק' ע"א ב' מבואר דאם אמרו לאחר הגט בטל.

ב) גמ' משום בזיון דבעל – **הריטב"א** דוחה פי' רש"י מכח משה"ק תוס', דתנן דהאשה כותבת גיטה, **ובתפארת יעקב** מק', דאיזה בזיון איכא, הא במשניות מוכח דדרך היה דהסופר כותב הגט, וכ' **הריטב"א** ובחי' **הר"ן** בשם **ר"ח**, דקודם שנכתב הגט יש לו בזיון שידעו דרוצה לגרש אשתו, דכל זמן דלא נכתב עדיין עשוי לחזור בו.

תוד"ה משום – **המהרש"א** מעיר דמש"כ בא"נ דאיכא נמי בזיון בנתינה, לא שייך לפ"ד רבא דמשום מילי, **ובפנ"י** כ' לומר, דרבא מודה לאביי דגם יש טעם דבזיון, אמנם **ברשב"א** מבואר, דאה"נלרבא מה דקתני יתנו הוא לאו דוקא, דבזה יכולים למנות שליח דלא הוי מילי, [ומיהו כ' דדוקא בג' שעשאן ב"ד יכולים למנות אחר ולא בשנים, **ובגט פשוט** סק"כ סקכ"ג תמה בזה, דהא מבואר במתני' דגם אחד יכול למנות שליח, **ובבית מאיר** שם כ' לבאר, דכונת הרשב"א דבשלשה יכולים למנות שליח גם בלא אונס, דעשאן ב"ד מהני דלכתחילה יכולים למנות אחר, משא"כ בשנים דוקא באונס יכולים למנות אחר], **ובקצוה"ח** סרמ"ד סק"ג כ', דלפ"ד התורי"ד בקידושין מ"א א' דכ' דשליח לקדש אשה בכסף הוי מילי, משום דאי"צ לקדש דוקא בכסף זה ויכול לקדש גם בכסף שלו, והוי כמו דלא ניתן לו כלום, א"כ גם הכא כיון דאמר להם לכתוב ויכולים לכתוב עוד גט אחר, חשוב מילי, ובהג' **אמרי ברוך** ובעוד **אחרונים** כ', דכל סברת התורי"ד הוי רק בכסף דאין דין כלל בכסף של בעל, אבל גבי גט דבעי גט של בעל, וגם אם יכתבו גט אחר צריך שיהיה של בעל, א"כ לעולם לא הוי מילי, דמ"מ יש כח מסוים בגט זה, ומה בכך דאפשר בעוד גט כמו זה.

ג) גמ' מילי לא ממסרן לשליח – **ברש"י** מבואר דהחילוק הוא אם מסר רק דברים או דנתן מידי לשליח, **וברמב"ן** ושאר **ראשונים** כאן ולק' ס"ו ב' מבואר, דשליח קבלה הוי מילי, וכן מבואר **בטור** בשם **גאון ובשו"ע** סמ"ג, והיינו דלא ניתן לשליח מידי, אמנם **במרדכי** סת"כ כ' דלא הוי מילי, כיון דעל ידו נגמר הגירושין, [וכן מבואר בטור, דשי' **העיטור** דשליח קבלה עושה שליח ועיין בב"י], **ובמרדכי** בקידושין סתק"ה כ' בשם **הקדוש מרדו"ש**, דשליח לקדש אשה הוי מילי כיון דבעי דעת האשה, ורק בגירושין דמגרשה בעל כרחה לא הוי מילי, **ובתורי"ד** בקידושין מ"א א' כ' דלקדש בכסף הוי מילי, כיון דיכול לקדש גם בכסף שלו, ואין כח מיוחד בכסף שנתן לו המשלח.

**בזכר יצחק** סכ"א כ' לבאר, דמילי לא ממסרן לשליח משום דכל דבר דהוא רק מילי אי אפשר ליתן לשליח הכח ליחשב כבעלים על זה, והוי רק שליחות על המעשה עצמו דיתייחס למשלח, והדין דשליח עושה שליח הוא רק היכי דנמסר לשליח הכח להחיל הדבר שנשלח לו, ולא היכי דהוי רק שליח על המעשה.

**המהרי"ט** בח"א סקכ"ז כ' דאי אפשר לעשות שליח להקדיש, כיון דהוי מילי ולא ממסרן לשליח, ומבואר דס"ל דגם בשליח ראשון יש חסרון של מילי, **ובבית מאיר** סק"כ ס"ד **והגרע"א** לק' ל"ג א' הק', דא"כ איך מהני שליח לבטל גט הא הוי מילי, ומ"מ כ' דהא דאפשר לעשות שליח שיכתוב בעצמו גט ושטר זה לא קשיא דיחשב מילי, כיון דהרי מכח שליחותו יכתוב גט, ונמצא דהוא שליח למעשה ולא למילי, **והגרע"א** שם כ', דלכאורה למ"ד דאומר אמרו פסול על כרחך דהחסרון הוא בשליח ראשון, דאינו נעשה שליח למסור שליחות לאחר כיון דהוי מילי, וכ' דמ"מ י"ל, דכל היכי דנגמר דבר ע"י השליח אין חסרון דמילי, ורק באומר אמרו דגמר הדבר הוא בכתיבת הסופר להגט, בזה יש חסרון דמילי גם בשליח ראשון, והק' שם לשי' הקדוש מרדו"ש, דאיך מהני שליח לקדש אשה, הא גם שמקדשה הוא תלוי בדעת האשה, ונמצא דהוי מילי גם בגמר הדבר, **ובאמ"מ** סי"ח סק"ד כ', דגם לשי' הקדוש מרדו"ש בודאי בשעת הקידושין חשיב מעשה ולא מילי, רק דס"ל דמה דיש בידו מידי לקדש האשה לא מהני דלא יחשב מילי, כיון דאין לו כח לקדש בזה כל זמן דאין האשה מתרצית, וכ' שם לבאר יסוד החסרון במילי, דגם היכי דיש מעשה בגמר הדבר, באמת כל זמן דאינו עושה השליחות לא חל עליו דין שליח כיון דהוי מילי, ורק שעושה שליחותו חל עליו דין שליח, וכשאיכא מידי בתחילה מיד נעשה שליח, ומשום הכי עושה שליח אחר, **ובקה"י** סכ"ד האריך בזה ע"ש, ועיין בלשון **הריב"ש** סרכ"ח דכ', דבמילי הוא עצמו כשמקיים השליחות מהני, ונעשה שליח על השליחות ההוא.

**הגרע"א** לק' ל"ג א' כ' לבאר דהמחלוקת אם אומר אמרו מהני או לא היא, האם בשליח ראשון יש חסרון של מילי וכשנ"ת, אמנם **בקצוה"ח** סרמ"ד סק"ב נראה, דמ"ד דאומר אמרו פסול הוא משום דהשליח השני לא קבל שליחותו מהבעלים עצמם, ומילי בעי שיקבל מהבעלים עצמם, ע"ש שכ' דהיכי דאצל השליח הראשון הוי מילי ואצל השני לא הוי מילי, דאין בזה חסרון של אומר אמרו, **ובשע"י** ש"ה סוף פכ"ג כ' לבאר דגם באומר אמרו החסרון בשליח השני, דס"ל דלא מהני משום דיש דין דהשליח יתמנה ע"י הבעלים בעצמם ושישמע המינוי מהמשלח בעצמו.

ד) **הרמב"ן** כ', דהא דמבואר לק' ס"ו ב' דאיכא מ"ד דאומר אמרו כשר אע"ג דמילי לא ממסרן לשליח, הוא משום דס"ל דאינו מוסר מילי לשליח, אלא כמשוי אותו פלוני שליח שלא בפניו הוי, וכ"כ **הריטב"א** דאינו עושה שליח מחמתו אלא מודיע לזה שהבעל עושה שליח, ולק' ס"ו ב' הק' **הרמב"ן** על מה דמבואר שם לומר דר"י פוסל גם באומר אמרו, דאמאי פסל הא הוא ממנה שליח שלא בפניו, וכ' דאין לומר דפוסל רק בכהאי גונא דאומר אמרו מדעתכם, דבזה השליח ממנה האחר לשליח, דא"כ אכתי איכא לגזירה שמא יעשה שליח שלא בפניו, וכ' שם דכיון דבעי לשמה ובעי וכתב הבעל דרק ע"י הבעל נעשה לשמה, בזה בעי שישמעו מפיו דוקא, ולפ"ז כ' דבדברים אחרים כגון שליח קבלה ושליח לכתוב שטר מתנה, בזה עושה שליח שלא בפניו ומהני באומר אמרו וממנה שליח שלא בפניו, **ובטור** חו"מ סרמ"ד כ', דשי' הרמב"ן דבמתנה אם אומר אמרו לעדים לכתוב ולחתום כשר לכו"ע, ובאה"ע סקמ"א כ' על דברי הגאון שהביא שם, דאם אשה נתנה רשות לשליח קבלה לעשות אחר דלא מהני, דלא נהירא משום דחסרון דמילי הוא רק דאין שליח יכול למסור לשליח אחר דבר שניתן לו לעשותו, אבל אם אומר לו בהדיא לומר לאחר בזה אין חסרון דמילי, **ובקצוה"ח** בסרמ"ד סק"א העיר דמדברי הטור נראה דבכל ענין שאומר לשליח שימנה שליח אחר מהני, וגם באומר מדעתכם ואינו אומר לו למנות אדם מסוים, ולפי מה דנראה מבואר ברמב"ן, דוקא באומר אמרו לפלוני מהני דבזה ממנה שליח שלא בפניו, אמנם הנה **בפר"ח** סק"כ ס"ד כ', דברמב"ן מוכח דגם היכי דאומר לו בסתם שיכול ליתן לשליח אחר מהני, דלק' ס"ו ב' הביא בסוף דבריו, הא דמבואר שם דשמואל ס"ל דגבי כתיבה אין הבעל מקפיד דיכתבו דוקא הם, ויכולים לומר גם לאחר לכתוב ומשום דס"ל דנעשה כאומר אמרו, וס"ל דאומר אמרו מהני גם בגט, והרי שם הבעל לא פירש דיאמרו לפלוני, ובכל זאת מבואר ברמב"ן דיש להכשיר משום אומר אמרו, וכ' הפר"ח דעל כרחך דדעת הרמב"ן דגם בנותן רשות סתם אמרינן דדעתו למנות שליח כל מי שיאמר לו השליח לבסוף לעשות השליחות, [ואין בזה חסרון דאין ברירה כיון דיחול רק מכאן ולהבא, וכ"כ הגרע"א לק' ס"ג ב'], וכ"כ **הדרישה** שם סקט"ו, ולפ"ז כ' **הגרנ"ט** בספ"ז דאתי שפיר דברי הטור, דאה"נ גם באינו מיחד לפלוני מהני אומר אמרו לדעת הרמב"ן, **ובריב"ש** סשט"ז גם כ', דהרמב"ן כ' דמהני אם נתנה לו רשות למנות אחר, דהוי כאילו היא ממנה השליח השני שלא בפניו.

**והרשב"א** בסוגיין כ', דמרצון הבעלים אמרינן דשליח יכול לעשות שליח גם במילי, דלא אינהו מסרי להו למילי אלא כאילו הבעלים עצמם מסרום, וכדאיתא לק' דמודה ר"י באומר אמרו, ולק' ס"ו ב' שהביא דברי הרמב"ן סיים, דשליח קבלה אינו עושה שליח קבלה, אלא א"כ אמרה בפרוש שימנה שליח אחר תחתיו, **ובב"י** בסקמ"א כ' דנחלקו הרמב"ן והרשב"א, דלהרמב"ן מהני דוקא מכח המשלח דעושה שליח שלא בפניו, אבל הרשב"א ס"ל דגם השליח יכול למנות שליח אם נתן לו המשלח רשות, ובחי' **הגרנ"ט** שם הביא עוד דברי **הרשב"א** בקידושין מ"א א', דגם בשליח קבלה משכחת לה שליח עושה שליח, וכשנתנה לו רשות, וכ' דזה ניחא לפ"ד הב"י, דמהני גם משום דיכול להעשות שליח למנות שליח אחר, דאי נימא דמהני משום דיש כאן מינוי שליחות שלא בפניו, א"כ אי"ז שליח עושה שליח.

ובחי' **הגרנ"ט** שם **ובחזו"א** כ' לומר, דגם דעת הרמב"ן כהרשב"א, דיכול השליח להיות שליח למנות שליח לראשון, ואמנם דבתחילה הק' הרמב"ן רק דיהני משום דיהיה עכ"פ שליח שלא בפניו, מ"מ לפי האמת ס"ל דמהני גם שימנה השליח שליח למשלח, [ועיין בחי' **הגרנ"ט** מש"כ לבאר דהא בהא תליא, דאם יכול למנות שלא בפניו היינו משום דהוי שליחות של מסירת כח, וא"כ גם יכול בזה למנות שליח לענין שימנה שליח אחר], וכ' **החזו"א** דבהא דשמואל דנעשה כאומר אמרו, זה רק סיבה דנימא דנתן לו הכח ורשות למנות שליח אחר, אבל לומר דכונתו דהוא עכשיו ממנה לשליח לזה שיאמר לו השליח לבסוף, זה אינו נראה, ובבי' **הגר"א** סקמ"א סקפ"ו כ' על דברי השו"ע שם, דיש מתירין בשליח קבלה אם נתנה לו רשות למנות שליח אחר, דזה שי' הרמב"ן וכ' דכן משמע בגמ' בקידושין מ"א דגם בשליח קבלה מרבים דשליח עושה שליח, ולכאורה מבואר דס"ל דשי' הרמב"ן דהשליח גם יכול למנות שליח, ולא רק הבעלים ממנה שליח שלא בפניו, אמנם בתוך דבריו כ', דבשאר דברים מהני אומר אמרו משום דאדם עושה שליח שלא בפניו, **ובבית מאיר** שם כ', דבאומרת אמרו ומנתה היא שליח שלא בפניו נמי מקרי שליח עושה שליח, דמ"מ הראשון שלוחה שמפיו יהא מתמנה השני מכחה, ומבואר בדבריו דגם לפי מה דאמרינן דחשיב דממנה שליח שלא בפניו, מ"מ יש לו לראשון תורת שליחות, דמפיו מתמנה השני מכחה.

והנה **הרמב"ן והריטב"א** בסוגיין כ', דהא דמהני אומר אמרו אע"ג דמילי לא ממסרן לשליח, הוא משום דס"ל דאינו מוסר מילי, אלא משוי אותו פלוני שליח שלא בפניו, ולכאורה בשלמא לפ"ד הפר"ח והדרישה ניחא, דבאו לאפוקי דאין הביאור דנתן לשליח כח למנות שליח אחר, דא"כ נמצא דמילי ממסרן לשליח, אבל לפ"ד הגרנ"ט והחזו"א צ"ב מה באו לאפוקי, אמנם הנה **בברכ"ש** סמ"ג אות ב' הביא דברי **התשב"ץ** בח"א סכ"ה, דאי נימא דבאמת באומר אמרו הבעלים נותן כח לשליח למנות שליח אחר, על כרחך צ"ל דהשליח עצמו גם יש לו הכח לעשות השליחות, דאם לא כן האיך יכול ליתן כח לשליח אחר בדבר שהוא עצמו אין לו כח, ומה דאמר לו דרק ימנה שליח אחר, על כרחך דזה רק בדרך תנאי וקפידא בעלמא, דלא יעשה הוא השליחות אלא ימנה אחר שיעשה זה, ורק דאכתי י"ל גם, דהוא עושה אותו שליח על מעשה המנוי לבד, אבל עיקר חלות המנוי הוי ע"י המשלח וע"י דעת המשלח, וא"כ נראה דזה כונת הרמב"ן והריטב"א דאומר אמרו מהני מכח המשלח, ולאפוקי דלא נימא דמסר גם את עיקר כח המינוי לשליח, דא"כ הוי מילי, דהרי צ"ל דגם מסר לו הכח לעשות החלות ולמוסרו לאחר וכשנ"ת, ובארו דבאמת המינוי נעשה מכח המשלח ומשום הכי אין חסרון דמילי, [והנה בחי' הגרנ"ט ובחזו"א נראה, דגם יכול למסור הכח לשליח למנות שליח אחר, ולא הוי רק שליחות על מעשה המנוי, אך מ"מ י"ל דכונת הרמב"ן לאפוקי, דלא נימא דמסר לו הכח לעשות השליחות לגמרי, ורק מנע ממנו לעשות השליחות בעצמו בדרך תנאי וקפידא בעלמא].

**והרמב"ן והריטב"א** כ' בתו"ד, דאומרים השלוחים הראשונים לשניים, דהבעל אומר לכם לחתום, או דאומרים דצוה לנו שנאמר למי שנרצה, ומבואר דגם באינו מיחד לפלוני, גם מהני אומר אמרו, אמנם אפשר דזה רק לשי' אביי דאין חסרון של מילי.

**הרמב"ן** כ' בשי' ר"מ, דאם אומר לשלושה אין חסרון של מילי משום דעשאן ב"ד, דזהו משום דאלימא מילתא דב"ד, וכבר עמד בזה **החזו"א** דהיכן מצינו דמהני בגט כח ב"ד, ולא מצינו אלא שליחות, וכ' שם לבאר, דעשאן ב"ד מהני דאמרינן דכונתו גם לאומר אמרו, ולר"מ אומר אמרו מהני.

ה) גמ' אמר ר"ל וכו' – **הגרע"א** תמה אמאי לא אמרינן, דבגט עצמו גם יש לו קפידא דלא יהיה ביד אחר.

גמ' היכא דנפקה לאפי' וכו' – **ברא"ש** מבואר דלשי' ריב"א בתוס' בע"ב, דלר' יוחנן אם נתנה החפץ לשליח הגט בטל לעולם, צ"ל דהכא הביאור בגמ' דנתנה החפץ לשליח ראשון, ואח"כ נתן לה השליח השני הגט, ובתוד"ה היכא נחלקו **המהרש"ל** **והמהרש"א**, האם כונתם כרש"י דנתנה החפץ לשליח השני, או לשליח ראשון כהרא"ש, **והריטב"א** בגמ' בסמוך פי' כריב"א, והכא כ' כרש"י דנתנה החפץ לשליח שני, ומבאר דהכא לא מיירי דאמר שקול חפץ והדר הב לה גיטא, ויל"ע דא"כ גם אם קודם נתן הגט מגורשת.

**כט' ב'**

גמ' והדר הב לה גיטא – **הטור** כ', **דברמב"ם** מבואר דגם אם לא יאמר והדר, אלא רק יזכיר קודם נטילת החפץ הוי קפידא לרבי יוחנן, וכ' **דהרמ"ה** מסתפק בזה.

תוד"ה שקול – **הרמב"ן** כ' לומר, דבאמת אין חילוק באיזה לשון אמר לו, וכל שהזכיר נטילת חפץ הוי קפידא, ובשאר **הראשונים** מבואר כתוס', וכן מבואר **ברמב"ם ובטושו"ע**, **והר"ן** כ' עוד לחלק, דהתם חיובו משום פשיעה דלא היה לו למסור, ובזה אמרינן דכל שאמר לו דאיכא שטר הרי הוא פושע, אבל הכא בכדי שיבטל הגירושין בעינן לומר דיש כאן קפידא על נתינת הגט, בזה בעי שיפרש שיש לו קפידא, וכל זמן שאינו מפרש אין לנו לעכב הגירושין.

תוד"ה רבי יוחנן – **הר"ן** כ' כשי' רש"י, וכ' גם דאין רצוני היינו ביד האשה דאחר שגירשה הרי היא כאחר, והנה **הרע"ב** מפרש מתני' דאמר לו כשתתן לה הגט טול חפץ, וכ' **התיו"ט** דנראה דאינו מבאר המשנה באופן דהקפיד על קבלת החפץ קודם, **ובט"ז** סקל"ב גם כ' בשי' **הרמב"ם**, דמפרש מתני' על לכתחילה, וכן מבואר ממש"כ **הב"ש** סקס"ה, דהרמב"ם לא סבר להחשש דלא ימסור לשליח שני שמא יטעה, והיינו משום דהרמב"ם הביא רק הדין דאין רצוני שיהא פקדוני ביד אחר ולענין לכתחילה היכא דלא הקפיד, ולא הזכיר חשש זה דשמא יטעה, ולפ"ז על כרחך דמתני' קאי על הדין לכתחילה, וצ"ב האיך יפרשו הגמ' דאמר לו רבי יוחנן, דזו אפילו תינוקות של בית רבן יודעין.

**בטור** סקמ"א כ' בשם **הרמ"ה**, דבכל גונא דהבעל שלח גט והקפיד על איזה דבר, לכתחילה לא ישלח ביד אחר שמא יטעה במה שהקפיד הבעל, וכ"כ **בשו"ע** סנ"ב, **ובב"ש** סקס"ה מבואר דאם הבעל יאמר דלא אכפת לי' דישלח ביד אחר, יכול לשלוח ביד אחר.

א) גמ' שליח דשליח משוי שליח או לא – **הפנ"י** כ' לדייק מדברי **רש"י** דכ' דמיירי על השליח שנעשה בב"ד, דדוקא בחו"ל מספקא להו, אבל בא"י ודאי דעושה שליח, ובגמ' בסמוך דאמר רבא דשליח בא"י עושה כמה שלוחין, כ' **הרשב"א** דבחו"ל יותר פשוט דעושה כיון דבעי בפני ב"ד, וא"כ הרי נעשה שליח מכח ב"ד, ומשום הכי עושה שליח אחר, אבל בא"י היה צד לומר דשליח שני לא יעשה שליח שלישי, וקמ"ל רבא דעושה.

גמ' כ' משוי שליח בב"ד – **הרמב"ן והריטב"א** כ' דבעי בב"ד, משום דשליח בחו"ל בעי או שיאמר בפנ"כ או שיאמר שליח ב"ד אני, ועיין **בתורי"ד** שכ' דמספקא להו, האם מה שצריך לומר שליח ב"ד אני, הוא כמו הדיבור בפנ"כ, וא"כ בעי דוקא בב"ד, או דרק באמירת בפנ"כ בעי בב"ד, **והרשב"א** כ' דאם לא יאמר השני בפני ב"ד, יש לחוש דהראשון טעה ולא נתן הגט לשליח השני כדינו, **ובב"ח** סקמ"ב כ' דאם אינו אומר דנעשה בפני ב"ד יש לחוש שמשקר, דרק בנעשה בפני ב"ד מדייק, וע"ע בחזו"א.

**ברי"ף** מבואר דגם שליח שני דעושה שליח הוא דוקא אם חלה, **והרמב"ן** כ' דהיה מקום לומר, דבזה כבר לא אכפת לבעלים אם יעשה השני או השלישי, **ובטור** הביא שי' **הרמ"ה** דס"ל, דגם אם לא חלה עושה שליח, **ובשו"ע** סל"ט סתם כהרי"ף.

ב) גמ' איתי' לבעל איתנהו לכלהו – **בקצוה"ח** סקפ"ח סק"ב מביא מחלוקת הרמב"ם והטור בנשתטה המשלח, האם מה דאי אפשר לגרש הוא מן התורה או מדרבנן, דשי' **הרמב"ם** דרק מדרבנן הגט פסול, ושי' **הטור** דמן התורה הגט בטל, וכ' הקצוה"ח דלשי' הרמב"ם דמן התורה כשר, היה צריך להיות דגם אם ימות המשלח דיוכל השליח לגרש, כיון דכבר נעמד השליח במקום המשלח, וכ' לומר דמה דאי אפשר לשליח לגרש אחר מיתת המשלח, הוא משום דמיד שמת פקע האישות ותו אין מה לגרש, והביא דכן מבואר ברש"י לעיל י"ג א', וכ' להוכיח זה מהא דאם מת שליח ראשון אכתי מצי שליח שני לגרש, ואמאי מצי הא כיון שמת משלחו צריך להיות דתו לא יוכל לגרש, ועל כרחך דכיון דאכתי יש כאן אישות של הבעל לא אכפת לן במה שמת המשלח, אמנם **בבית** **אפרים** חאה"ע סקי"א כ', דבגמ' מבואר דמה דמצי לגרש הוא משום דנעשה שלוחו של בעל, ור"א אמר דבאמת במת ראשון בטל השני, ואנן פלגינן עלי' רק משום דאמרינן דנעשה שליח של בעל, וא"כ מבואר דאם היה חשוב באמת שלוחו של ראשון היה בטל, **ובקצוה"ח** שם כ' להוכיח דהוא שלוחו של ראשון גם להלכה, ממה דמבואר **במהר"ם פדואה** בסדר הגט דשליח ראשון מצי לבטל השליח השני, ומבואר דחשוב שליח הראשון, **ובאהא"ז** פ"ו מעבדים ה"א **ובקה"י** ס"כ סק"ג דחו, דמה דמצי לבטל הוא משום דכיון דעכ"פ נתמנה ע"י השליח, יכול הוא לבטל מנויו ע"י דאתי דיבור ומבטל דיבור, ובהג' על הקצוה"ח העיר, דבסרמ"ד נחלקו **הקצוה"ח והנתה"מ** בממנה שליח למנות שליח אחר, האם מצי השליח הראשון לבטל השליח השני, והקצוה"ח כ' שם בסק"ב דמצי לבטל, והרי שם הוא ממנה לבעלים שליח ובכל זאת כ' הקצוה"ח דמצי לבטל, ובהכרח כסברת האהא"ז והקה"י.

**ובבית אפרים** שם כ', דגם לשי' הרמב"ם דנשתטה המשלח יכול השליח לגרש מן התורה, מ"מ במת המשלח אינו יכול, ומשום דדוקא שוטה דהוא בתורת בעלות אמרינן דשייך בו שליחות, אבל מת פקע ממנו תורת קנינים, בזה גרע וגם השליח לא מצי עביד לו מידי, **ובקה"י** שם כ', די"ל דהרמב"ם והטור פליגי, האם שוטה נתמעט רק משום חסרון דעת ומשום הכי ע"י שליח דאיכא דעת השליח שפיר מהני, או דשוטה נתמעט בעצם מתורת קנין וגירושין, וא"כ גם שלוחו לא מצי עביד לו, [ועיי"ש שהוכיח זה מירושלמי], וא"כ במת דודאי אין בו תורת גירושין וקנינים כלל, גם הרמב"ם מודה דשלוחו לא מצי עביד כלום, ועוד כ' דגם אי נימא דשלוחו של אדם נחשב כמו בעל המעשה ומשום הכי לא אכפת לן אם נשתטה המשלח, מ"מ במת י"ל דפקע ממנו כל עיקר שם שליח, דהיכי דאין כאן לאדם המשלח, ממילא דלא שייך לומר דיש כאן שליח.

**הבית מאיר** בסקכ"א ס"ב מק', דמה מוכיחה הגמ' מהא דמת הבעל, הא בכהאי גונא דמת הבעל הטעם דלא מצי לגרש הוא משום דליכא אישות לגרש, ואי"צ לומר דבטל השליחות, וכ' להוכיח מזה דביבמה שייך בה גירושין ומשום דחשוב דנשאר מקצת אישות המת, ואי לאו דבטל השליחות היה שייך בה גירושין על חלות יבמה שבה, וזה דלא כהקצוה"ח, דבאמת כל מה דלא מצי שליח לגרש הוא משום דנפקע האישות ואין מה לגרש.

ג) גמ' והא שליח שלא ניתן לגירושין הוא – **בתוס'** לעיל כ"ד א' הק' על הגמ' שם, דאמר לאשתו שתוליך הגט למקום פלוני ושם תמנה אחר שיהיה שליח להולכה והוא יתן לה הגט, דאיך האשה יכולה למנות אחר לשליח, הא היא שליח שלא ניתן לגירושין, ואינה יכולה למנות אחר לשליח כמבואר בסוגיין, וכ' דהכא קו' הגמ' דכיון דלא ניתן לגירושין אין לו לעשות אלא כמו שאמר הבעל, אבל שם הרי אמר שתעשה שליח להולכה, **והגרע"א** לק' ס"ג ב' הק' על קו' התוס', דהא בהדיא מבואר הכא דהוא עצמו לאבא בר מניומי שפיר יכול למסור הגט, והיינו משום דכך אמר לו הבעל, ובהדיא מבואר כמו שחילקו בתירוצם ומה קשיא להו, וכ' דהתוס' בקו' ס"ל, דהכא לא נעשה שליח למנות את אבא בר מניומי, אלא הבעל מנהו והוא היה רק כמעשה קוף להעביר הגט לאבא בר מניומי, אבל למנות שליח לא יוכל כיון דלא ניתן לגירושין, וביאר הגרע"א דלפ"ז החסרון בשליח שלא ניתן לגירושין הוא משום מילי, ותי' התוס' דמה שאומר לה הבעל למנות זה יכולה לעשות, וכ' הגרע"א דלפי תי' התוס' צ"ל דמה דאינו יכול למסור לשליח אחר אינו מטעם מילי, דהא בקו' סברו דהטעם משום מילי, ומהאי טעמא למי שאמר הבעל למנותו שליח גם לא יוכל למנות וכמו דלא מהני אומר אמרו, אלא דאמרינן דשליח שלא ניתן לגירושין אינו יכול לשנות ממה שאמר לו הבעל, וכן מבואר **בר"ן** כאן, דגם שליח שלא ניתן לגירושין מצי לשוויי שליח, ורב ספרא אמר רק דכיון דלא ניתן לגירושין, אין לו לשנות כלל ממה שאמר לו הבעל, וצריך ליתן לאבא בר מניומי עצמו כמו שאמר לו, [**ובחזו"א** כ' דכונת הר"ן משום מילי, ופשטות דבריו כמו דמבואר ברע"א], והיינו דבכהאי גונא מקפיד הבעל שלא ישנה, אמנם **בתו"ר** כאן מבואר דרב ספרא הק', דכיון דילפינן שליחות מושלח ושלחה, א"כ אמרינן דכל היכי דהשליח עומד במקום הבעל שיכול לגרש, גם הוא יכול לעשות שליח, ומבואר דזה הוי חסרון בעצם דאין לו כח למנות שליח, וצ"ל דמ"מ במה שאמר לו הבעל יכול למנות, דזה גופא שליחותו ואינו ממנה שליח אחר מכח היותו שליח.

**הריטב"א** מק' אמאי לא מצי למנות אחר שליח, ומה בכך דלא ניתן לגירושין הא מ"מ במה שנעשה שליח, אמאי לא יוכל למנות בזה שליח אחר, ועיין במה שנתבאר לעיל דברי הר"ן והתו"ר, **ובקצוה"ח** סרמ"ד סק"ב כ' לבאר לפ"ד הקדוש מרדו"ש, דכל שאינו יכול לעשות בעל כרחו של האחר הוה לי' מילי, דהכא כיון דזה תלוי ביד אבא בר מניומי אם לקבל הגט או לא הוי מילי, **והחת"ס** כ' דהוי מילי דהרי הכא עיקר שליחותו הוא למנות את אבא בר מניומי, וזה הרי אינו שייך לגט עצמו, אלא דגם נתן לו הגט ליתנו לאבא בר מניומי שיגרש בו, וחלק זה הרי הוי מעשה קוף, ונמצא דעיקר שליחותו הוי על מילי, דבעשית אבא בר מניומי לשליח אין שום חפץ, וליתן לו הגט אינו חלק ממנוי השליחות, **ובקצוה"ח** שם העיר, דלפ"ז צ"ל דס"ל דאומר אמרו כשר, דאי לאו הכי גם לא יוכל להיות שליח למנות את אבא בר מניומי, מאחר דהוי אומר אמרו.

**הריטב"א** כ' לבאר קו' הגמ', דכיון דלא ניתן לגירושין אינו יכול לומר בפנ"כ, דרק לשליח על גירושין האמינו, וכ' דהא דמבואר לעיל כ"ד א' דאם עושה ב"ד למנות שליח לקבלה נאמנת לומר בפנ"כ, זהו משום דשם כיון דאיהי משוה להו לב"ד שלוחים לשווי שליח, חשיב שליח שניתן לגירושין, **ובתשב"ץ** ח"א סכ"ה כ' כהריטב"א, ומבואר בדבריו דכל שליח שאין לו כח בעצמו לגרש גם אינו יכול למנות שליח אחר, וכיון דמבואר לעיל דהיא מנתה הב"ד לשלוחים, על כרחך דגם לה עצמה יש הכח לגרש, ורק דמ"מ היא עצמה אינה יכולה לגרש משום קפידא, והוי בדרך תנאי בעלמא וכשנ"ת בע"א באות ד', והכא באמת לא היה שליח למנות, אלא הוי כמעשה קוף, ומשום הכי אינו נאמן, **ובברכ"ש** סמ"ג כ', דשפיר י"ל דהיה שליח למנות את אבא בר מניומי, רק דלא היה לו הכח למנות שליח, אלא הוי שליח רק על מעשה המנוי גרידא, ומהני מנוי זה מכח המשלח ומדעת המשלח, ועיין עוד בב"ש סקמ"ב סקכ"ד ובפ"ת שם סקכ"ו ובחזו"א בסוגיין.

**הפנ"י** מק' אמאי לא יוכל למסור שליחותו לב"ד והם יאמרו לאבא בר מניומי, דכבר הבעל עשה את אבא בר מניומי לשליח, והוא היה רק שליח להעביר השליחות לאבא בר מניומי והוי מעשה קוף בעלמא, ואמאי לא יהני ע"י שליח אחר, **ובתו"ג** סקמ"א סל"ו כ', דהכא בהכרח היה צריך לעשותו שליח למנות את אבא בר מניומי שליח, דאי לאו הכי לא יוכל לומר בפנ"כ, כיון דאין לו תורת שליח כלל, **והפנ"י** כ' לומר דגם היכי דלא בעי שליחות, מ"מ כל היכי דדעת הבעל היה דיעשה באופן אחד, אם נעשה באופן אחר הגט פסול, וכש"כ התוס' לק' ס"ו ב' בתי' אחד, דהגם דלר"מ כשר אם מצאו באשפה, מ"מ אם צוה הבעל לכתוב מודה ר"מ שצריך לעשות צוויו, ואי מילי לא ממסרן לשליח צריך שיכתבו דוקא הם.

בגמ' לק' ס"ג ב' מוזכר מקרה שאמר כתבו ותנו לשליח, וכ' **רש"י** שם דאמר תנו לשליח שלי שמניתי, **והגרע"א** הביא שם מתשו' הרשב"א מש"כ לבאר, אמאי לא פירש רש"י דאמר להם שהם ימנו שליח לגרש עיי"ש, **והגרע"א** כ' לומר, דשי' רש"י דבאמת אינם יכולים למנות שליח כיון דהוי מילי וגם אומר אמרו פסול, ומה דמבואר לעיל כ"ד א' דאמר לה לעשות שליח, היינו דאמר דעכשיו הוא ממנה למי שאח"כ היא תעשהו שליח, וכן בגמ' הכא הבעל מינה את אבא בר מניומי לשליח, וכ' הגרע"א דאע"פ דאינו שליח, כיון דמ"מ ע"י בא הגט לידי אבא בר מניומי, סגי בזה דיש לו נאמנות לומר בפנ"כ ודלא כהתשב"ץ, **והחזו"א** הק' דא"כ אמאי לא יוכל למסור לאבא בר מניומי ע"י שליח אחר וכקו' הפנ"י, אמנם כבר נתבאר דהפנ"י כ', די"ל דאם מקפיד הבעל גרע, ועוה"ק דמ"מ לא היה רש"י צריך לפרש לפ"ז דכבר מינה שליח, אלא אפשר לפרש דאמר להם דיתנו לשליח שהוא ממנה עכשיו, דדעתו למנות למי שימסרו לו לבסוף.

**הקצוה"ח** בסרמ"ד סק"ב כ', דלשי' הקדוש מרדו"ש הכא הוי מילי, כיון דאבא בר מניומי יכול שלא לרצות להיות שליח, וכ' דמ"מ י"ל דכיון שאצל אבא בר מניומי שליחותו תהיה על דבר שאינו מילי, אין בזה חסרון באומר אמרו, אך אכתי הק' לעיל כ"ד א' דשם האשה המתגרשת היא הממנה להשליח, דבזה גם אצל השליח השני יחשב מילי כיון דאין בידו לגרשה בעל כרחה, דכיון דהיא מנתה אותו הרי בידה לבטל השליחות, וכ' דבהכרח צ"ל דשי' הקדוש מרדו"ש דלהלכה אומר אמרו כשר, **והנתה"מ** שם סק"א כ', דמה דיכולה האשה לבטל השליחות אי"ז סיבה דמשום הכי יחשב מילי, [וגם כ' דאינה יכולה לבטל השליחות ונתבאר לעיל באות ב' ע"ש], ולפמשנ"ת דברי **הגרע"א**, דיש לפרש דשם הבעל ממנה השליח לק"מ.

ד) גמ' איכא דאמרי – גירסת **רש"י** מאי קאמר לי', ולפ"ז נמצא דלא"ד באמת אמרינן דהוא שליח שלא ניתן לגירושין, וכ"כ **הרי"ף והרמב"ם והרא"ש**, **ובתוס'** גרסו מי קאמר לי', ולפ"ז גם לא"ד הוי שליח שניתן לגירושין, **והרשב"א והר"ן** כ' להחמיר כשתי השי' וכ"כ **בשו"ע** סקמ"א סל"ו.

**הב"י** בסקמ"א דייק מתשובת ריב"ש, דרק אם השליח השני שמע את השליח הראשון שאמר בפנ"כ, סגי שיאמר אח"כ שליח ב"ד אני, **והרמ"א** הביא דין זה בסקמ"ב ס"י, **ובב"ח** שם מבואר דהיה לו גירסא אחרת בדברי הב"י, וכ' דנאמן גם שלא בפניו, **ובבית** **מאיר** ועוד **אחרונים** הק' על דין זה, דבסוגיין מוכח לאו הכי בהא דרבא דאתניס בתוך ל' יום, דבפשטות מיירי דהשליח הראשון היה צריך לומר בפנ"כ, ובכל זאת לא מינה השני בפניו עיי"ש.

גמ' וליחוש שמא פייס – רש"י מבאר דפייס ונתייחד עמה והוי גט ישן, **ותוס'** לעיל י"ח ב' ועוד **ראשונים** כ' דהחשש דפייס וביטל הגט, **והגע"א** מק' על רש"י, דמה מק' הגמ' מהא דחיישינן שמא פייס בהא דאם לא באתי מכאן ועד י"ב חודש, הא שם החשש דלא נתקיים התנאי ובטל הגט, ומנ"ל דגם לענין גט ישן דהוי רק חשש דרבנן שיאמרו גיטה קודם לבנה, דגם בזה ניחוש לשמא פייס.

**ל' א'**

גמ' כ' משוו ב"ד שליח וכו' – **ברש"י** מבואר דהספק על ב"ד האם בעינן שימנו בפני השליח הראשון או לא, **וברי"ף** מבואר דהספק על השליח הראשון, האם בעי שיעשה השליח השני בפניו של השליח השני או לא, **ובטושו"ע** סקמ"ב ס"י כ' שני דינים אלו, **והר"ן** מבאר הגמ' כרש"י, וכ' דמהכא שמעינן דאפשר למנות שליח שלא בפניו, וכבר עמד על זה **החזו"א** דלפי מה דמבאר הגמ' כרש"י, אין שום ראיה לדין זה ורק לפי מש"כ ברי"ף יש ראיה לזה.

**התפארת יעקב** **והחזו"א** כ' לומר, דכל ספק הגמ' הוא דוקא משום דבעי השליח לומר בפנ"כ, ובזה הספק האם בעי שישמע השני אמירת בפנ"כ של השליח הראשון, [וזה דלא כהרמ"א, דבאמת בעי להלכה שישמע השני את הראשון שאומר בפנ"כ], **ובמאירי** מביא גירסא כי משוי שליח בפניו או שלא בפניו, ומבאר דהספק גם על בעל עצמו.

ה) רש"י ד"ה ליהוי – מש"כ דאמר דיחול מעכשיו, הנה במקרה הראשון דאי לא אתינא אין לומר דמיירי באמר מעכשיו, דבגמ' לק' ל"ד א' מבואר דיכול לבטל הגט עד ל' יום, ורק הכא י"ל הכי, **והמהרמ"ש** העיר דמנ"ל לרש"י דאמר לה מעכשיו, וכ' לבאר דכיון דהכא לא מיירי שהלך, לאיזה צורך נתן לה גט עכשיו ולא לאחר ל', ומשום הכי פירש דאמר דיחול מעכשיו.

תוד"ה מי – **ברשב"א** מבואר כתוס', **ובתו"ר** כ' דמש"כ בגמ' תרקבא דדינרי הוא לאו דוקא, דאכתי י"ל דדלמא אם היה נותן לה יותר הוה מפייסא, וזה לכאורה דלא כתוס', דלפי דברי התוס' י"ל דכך שיערו דתרקבא דדינרי הוא דבר גדול, ומ"מ נראה בתו"ר דאם נדע דלא תתפייס בשום דבר בעולם, דלא חשוב אונס אלא דנתקיים התנאי, דהוא התנה רק דיפייסה, **וביש"ש** הק' על תוס' דנתת דבריך לשעורין, דכל אדם לפי הממון שיש לו חלוק אצלו מהו דבר גדול, וכ' לומר כהתו"ר, אך כ' דלדינא יש להחמיר כתוס', **והרמב"ן** כ' דהכא חשוב תולה בדעת אחרים, ומשום הכי יש לנו לבא מצד אונס, אבל אם אמר שאתן מנה לפלוני והוא לא רצה לקבל פטור, שאין במשמע אתן אלא אם ירצה לקבל, ולכאורה מבואר במש"כ דחשוב תולה בדעת אחרים, דהתנאי הוא דיהיה תלוי בפיוס דידה, ולא במה שהוא יעשה דבר של פיוס, אמנם י"ל דגם מעשה פיוס שלו תלוי לפי מה שהיא מתפייסת, **והמאירי** כ', דגם אם רוצה ליתן לה תרקבא דדינרי או לעשות כל מה שבידו לעשות לה אינו כלום, אחר שלא נתפייסה, ונראה מלשונו דאי"ז תלוי במה שהוא יפייס, אלא במה שהיא תתפייס.

**הרמב"ן** כ' דשמעינן מהכא דבממון דיש טענת אונס, אם אומר על מנת שפייס אי"צ אלא שיעשה כל מה שבידו לפייס, וכ"כ **הריטב"א והר"ן**, **והמאירי** כ' דיש מקום לומר, דבממון כיון דתולה בדעת אחרים, לעולם כל שאינו מפייס לא מהני ואין לו טענת אונס, דהא מתחילה ידע דאפשר דהאחר לא יתפייס ועל דעת כן התנה, והא דמבואר בגמ' הכא דתלוי בדין אונס בגיטין, זה דוקא באשה שנוחה להתפייס לבעל וסבור מתחילה שיוכל לפייסה, **והרמב"ן** דחה זה דאין לחלק בין אשה לאחר.

א) מתני' מפריש עליהן מחלקן – **הרשב"א** כ' דהוי תקנה, ובגמ' דמקומינן במכירי כהונה או מזכה ע"י אחרים כ' דאח"כ נוטלו משום תקנ"ח, דאי מדינא כיון דיהבי' להאי דליזכי לכהן, תו לא מצי מהדר ומישקל מיני' ואידך נמי לא מצי מהדר לי', וכן **הריטב"א** בגמ' כ' גבי מזכה ע"י אחרים בצד אחד, דמעיקר הדין יש לנו לומר דכיון דזיכה ע"י אחר דאין בדין שאותו אחר יחזיר לו, ולא ביארו אמאי לא מצי ליטול מעיקר הדין, ובע"ב הביאו **הראשונים** מחולין קל"ג א' דכהן שיש ת"ח במקומו שחי בדוחק, יכול לזכות שיתנו לו המתנות כהונה שמגיע לו, ואף קודם שבא לידו של כהן בגונא של מכירי כהונה, ומבואר שם דדוקא משום דלא אפשר לו לת"ח בלא זה התירו זה, **ובנ"י** שם מבואר דהסיבה לאסור הוא משום דנראה דגוזל המתנות של הכהונה כיון דנוטלם קודם שבא ליד כהן.

רש"י ד"ה ליטול – בהג' **מים חיים** מעיר דלפ"ד רש"י שאין חוב זה מוטל עליהם, גם בירשו מטלטלין צריך להיות הדין דמהני רשות היורשין, וא"כ צ"ל דמש"כ בגמ' בע"ב דדוקא ירשו קרקע קאי על הסיפא דבפני ב"ד וכשי' התוס' בע"ב, אמנם לפמש"כ רש"י בד"ה אינו, דהטעם בסיפא משום דהטילו החוב על כל הכהונה והלויה, גם בירשו מטלטלין צריך להיות דיוכל לגבות, וא"כ צ"ב על מה קאי הגמ' בע"ב, דדוקא אם ירשו קרקע.

גמ' במכירי כהונה – **ברש"י** כ' דכיון דרגיל ליתן לכהן זה, אסחי שאר כהנים דעתייהו והוה כמאן דמטו לידייהו דהני, **ובקהלת יעקב** סוף אות רמ"ט **ובפרי יצחק** ח"א סמ"ט כ' לבאר, דתרומה הוי ממון השבט, וכיון שאסחו שאר כהנים דעתייהו נמצא דהוא לבד יש לו זכות בזה, וא"כ ממילא הוי שלו. **ובתוס'** בב"ב קכ"ג ב' **ובהג"א** כאן כ', דליתן תרומה דיש לו בזה רק טוה"נ חשיב מתנה מועטת, והדין דאסור לו לחזור בו כמבואר בב"מ מ"ט ב', ומשום הכי אע"פ דאם רצה לחזור בו יכול, מ"מ כל זמן שאינו חוזר בו הוי בחזקת הכהן, **ובקה"י** סכ"א סק"א עמד בזה, דמ"מ אמאי יוצא בזה ידי נתינה, וכ' לבאר בשי' התוס' גם על דרך שנתבאר ברש"י, דמשום דהוא אסור לו לחזור בו וטוה"נ דידי' הוא, א"כ שאר הכהנים נדחו מתרומה זו, וממילא הוי רק של כהן זה, אמנם כ' דמ"מ כשחוזר בו ודעתו ליתן לכהן אחר, שוב נעשה שייך גם לשאר הכהנים דהרי נכנסו עוד כהנים להשבט, והיינו דלא אמרינן דאחר דיש זמן דיש רק כהן אחד, א"כ ממילא נעשה שלו לגמרי ותו לא אכפת לן אם יבואו עוד כהנים, אלא אמרינן דהוי שלו רק בתורת השבט, וכל זמן דהוא יחיד ממילא דהוי רק ממון שלו, **ובריטב"א** מבואר דגם לפי מה דמוקמינן במכירי כהונה מהני רק מתקנ"ח ולא מעיקר דינא, דעשו בזה שאינו זוכה כזוכה, **ובעליות רי"ו** בב"ב קכ"ג ב' מבואר דכל דין מכירי כהונה הוא משום דעשו בזה שאינו זוכה כזוכה כר"י, וצ"ל דבזה גם רבנן מודו לר"י.

**החת"ס** מק' על שי' התוס' והג"א, דהכא גם בלא מכירי כהונה כיון דאמר להם דיפריש על חלקם, א"כ משום זה יהיה אסור לו לחזור בו, וכ' דכיון דאומר ליתן דשלב"ל אין בזה איסור חזרה, וכ"כ **בפרי יצחק** שם והביא דכן מבואר בתשובת הרא"ש, ומשום הכי דוקא מכירי כהונה דהוי מצ"ע, וכשבא לעולם אכתי איכא לסיבה זו אסור לו לחזור בו, **ובחת"ס** כ' עוד, דחלק הפרעון אינה מתנה ללוה, ואין איסור חזרה.

במל"מ פ"ז ממעשר ה"ו מביא **הירושלמי** דמק' דגבי עני ליכא מכר לעני, ומבאר **המל"מ** דגבי עניים מבואר דהם יכולים ליטול בעל כרחם של בעלים, וא"כ לא שייך בזה דשאר כהנים אסחי דעתייהו דהא יכולים ליקח בעצמם, וכן לא אכפת לן במה דהוא אסור לחזור בו, אמנם **ברמב"ם** שם מבואר מלשונו דגם גבי עני שייך מכירי כהונה, וכ' המל"מ דבמעשר עני המתחלק בבית הדין דאין נוטלים בעל כרחו כמבואר ברמב"ם פ"ו ממת"ע ה"י, א"כ בזה שייך מכירי עני', **ובפרי יצחק** שם כ', דבגמ' י"ל דהגם דלא שייך מכירי עני', מ"מ בזה אתי שפיר בלאו הכי, דגבי עני איכא תורת נדר במה שאומר ליתן לו, וא"כ אסור לו לחזור בו ונדר חל גם על דשלב"ל, וע"ע באחיעזר ח"ג סמ"ב.

ב) גמ' במזכה ע"י אחרים – **הריטב"א** כ' דמשום התקנה מהני אפילו אם יצווח הכהן כשישמע שזיכה לו, ומיהו כ' דקודם שזיכה מבואר בגמ' דכהן יכול לחזור, אך בעי שיחזיר לו מעותיו, ובלא זה גם קודם שזיכה ע"י אחר אינו יכול לחזור בו.

גמ' שם – **בקצוה"ח** סק"ה סק"ג כ' דהא דלא חשיב חב לאחרים ונימא דלא יוכל לזכות, הוא משום דביד הבעלים ליתן למי שירצה, **ובאחיעזר** ח"ג סמ"ב כ' די"ל דמיירי במזכה ע"י כהן, דמיגו דזכי לנפשי' זכי לאחרים עיי"ש.

**באחיעזר** שם דן דלמ"ד טוה"נ אינה ממון, א"כ יוכל גם הוא עצמו לזכות בזה עבור הכהן והלוי, כיון דאין לו בזה זכות ממון דנימא דהוא זוכה לאחרים בשל עצמו, **ובקה"י** סכ"א סק"ב כ', דכיון דמ"מ הדין דהוא הבעלים ליתן למי שרוצה, א"כ זה גם מעכב מלזכות בעצמו לאחר.

ג) תוד"ה כיחידאה – **התוס'** בבכורות י"ח א' כ', דמה דפסק שמואל כר"י הוא רק בהא דס"ל בגמ' בב"מ דזיכו משום תקנת עניים, אבל הכא הוי כר"י דבכורות, דזיכו לישראל הספק בכור, משום דבא חליפיו ביד כהן עיי"ש בגמ', **ובתו"ר וברשב"א** כ' דכיון דרבנן פליגי, א"כ הכא אמרינן דגם ר"י מודה, דכיון דיש לו מצות נתינה מודה דלא אמרינן דעשאוהו כזוכה, והא דבכורות הגם דגם שם מיירי דיש מצות נתינה, מ"מ הרי שם מיירי דבא לכהן הספק האחר, והרשב"א הביא **ירושלמי** דמבואר כן, **והש"כ** בסרנ"ז סקי"ג כ' הכי גם בשי' **הרמב"ם** דפסק בבכורות כר"י וכאן פסק דלא כעולא, **ובקה"י** סכ"ב כ' לבאר בזה, דבר"ן בחולין מבואר, דהיכי דליתי' להתרומה אצלו יכול לקיים המצות נתינה גם בממון אחר, ומשום הכי שם דאי"צ ליתן מה שאצלו מספק, א"כ קיים הנתינה בשני, אבל הכא גם בממון אכתי לא קיים נתינה, דהא מה שנתן בתחילה אכתי אינו דמים של התרומה, דאכתי לא נתחייב בתרומה דלא בא לעולם, **ובחת"ס** כ' לומר עוד, דהכא דאפשר לזכות ע"י אחר אין סיבה לומר דעשו שאינו זוכה כזוכה, ואמרינן דגם ר"י מודה לרבנן.

**הרמ"א** ביו"ד סרנ"ז ס"ה מביא דין המשנה לענין מעשר כספים, דאם הלוה לעני יכול להפריש עליו את המעשר וליטול לעצמו, **ובש"כ** סקי"ג מבואר דבעי שיהיה העני ממכירי עני' או שיזכה לו ע"י אחר, וכמו דמבואר ברמב"ם להלכה לענין מלוה על הכהן והלוי והעני, **והפ"ת** שם מביא דברי **הנו"ב** בחיו"ד מהדו"ת סקצ"ט דכ', דאם לא הלוה לו מתחילה על דעת כן, יש בזה מחלוקת בירושלמי וכמו דהביאו הראשונים, וכ' להקל דאפשר גם בלא הלוה על דעת כן מתחילה, ומ"מ בעי שיתן לו רשות עכשיו, וכ' הנו"ב דמ"מ אינו יכול להפריש אלא כנגד מה שהיה נותן לו בלאו הכי, דאי לאו הכי כל עשיר יפרע מה שחייבים לו ע"י המעשר ולא יתן צדקה.

ד) גמ' ואין בו משום ריבית – **בתוס' וברשב"א** מבואר, דהיינו אפילו אם יפסוק על פחות משער הזול, אמנם **רש"י** כ' רק דפוסק גם אם לא יצא השער, ומבואר **במהרש"א ומהר"ם** דרש"י חולק על תוס', וס"ל דאם עכשיו יצא השער ורוצה לפסוק פחות משער של עכשיו ושל אח"כ אינו יכול,[**ובפנ"י** כ' לבאר בשי' רש"י דמשום הכי לא כ' כתוס', דס"ל דהכא הוי ריבית גמורה מן התורה ובזה אין להתיר יותר מהשער, ורק באבק ריבית התירו לפסוק שיתן יותר מהשער עיי"ש], **ומהרמ"ש** כ' דשי' רש"י כתוס', **וברשב"א** מבואר דשי' רש"י דאין בו משום ריבית קאי על מש"כ דפוסק כשער הזול, ולכאורה ברש"י לפנינו לא נראה דהוי דבר אחד, אמנם **ברמב"ם** פ"ז ממעשר ה"ז מבואר דהכל דבר אחד וכש"כ **מהריק"ו** שם.

**הפנ"י** מעיר בשי' התוס', דאמאי לא חשיב בזה דנעשה הכהן כמסייע בבית הגרונות, דכיון דנותן לו לגבות הרבה נותן לו התרומה, וכ' דכיון דאם הוקר יכול לחזור בו הכהן משום הכי לא חשוב כמסייע, **ובחזו"א** כ', דבאמת לא שרי אלא כפי מה שרגילות לפחות מהשער היכי דנותן לו מעות מעתה, עיי"ש שהאריך בזה.

תוד"ה הא – **הגרע"א** תמה על קו', דכיון דרבנן פליגי על ר"י איצטריך לרבנן, ועוה"ק דגם לר"י מבואר שם הטעם, משום דיכול לחזור בו גם בלא לקבל מי שפרע, וא"כ הכא דמבואר דהבעלים אינו יכול לחזור בו, ממילא גם ר"י יודה דאינו יכול לומר.

בא"ד – **ובראב"ד** על הרי"ף מבואר דבעי שיאמר בשעת הזול, אבל אם ישתוק ואח"כ הוקר, אינו יכול לומר דיטול כשעת הזול.

תוד"ה כיון – עיין **במחנ"א** דיני ריבית סל"ג דכ' שי' דחולקים על תוס', ובפרידסא דאסר הוא משום דהיה האחריות על המוכר אם יאנס לגמרי, משא"כ הכא דהוי על המלוה, ועוד כ' דשם בעל הפרדס עובד בפרדס, משא"כ הכא דהמלוה עושה הכל לבד.

ה) תוד"ה לא – מבואר בתוס' דמש"כ רש"י דאין לו מה למשוך, הוא טעם בפנ"ע דמשום הכי לא יוכל לחזור בו, **והרמב"ן** מק' דבפוסק על הגורן הדין דיכול לחזור בו הגם דאין לו מה למשוך, **והרשב"א** הביא מש"כ התוס' דכי לית לי' לא יהיב לי' אחר שהביא דברי רש"י, דמשום הכי מודו רבנן לר"ש, **ובריטב"א** ובחי' **הר"ן** מבואר, דכיון דאם לא תצמח תבואה אינו חייב לו כלום, א"כ המעות הם כעין מתנה, ומשום הכי אינו יכול לחזור בו, [והם כ' זה בשם **הראב"ד**, ויל"ע דבראב"ד מבואר הטעם דהמעות מלוה והתרומה כמו אפותיקי וכשי"ת בסמוך בע"ה], **והרשב"א** מק', דהא במוכר פירות דקל הדין דגם הלוקח יכול לחזור בו, ואפילו ר"ה דס"ל דאדם מקנה דשלב"ל מ"מ עד שלא בא לעולם יכול לחזור בו, ועוד מק' דאמאי הכהן יכול לחזור בו, הא הכא מעות קונות כיון דלא שייך הגזירה דנשרפו חיטיך בעליה, כיון דהתרומה גדילה בבית הלוקח וכמבואר בב"מ מ"ט ב' דהיכי דהוי בחצר הלוקח הדין דמעות קונות, וכ' לומר בשי' רש"י דלשמואל דמוקי במזכה ע"י אחר ניחא, דכיון דבא ליד הכהן רק כשמזכה ע"י אחר, א"כ הרי יוצא מתחת ידו של הלוקח ושייך הגזירה שמא יאמר נשרפו חיטיך בעליה, והא דבעי לטעם דחוזר בו משום דלא משך, ולא אמר משום דאכתי לא בא לעולם, הוא משום דהטעם דלא משך מהני דחוזר בו אף אחר שבא לעולם, והיינו אחר שזיכה לו ע"י אחר קודם שהספיק לחזור ולזכות בזה לעצמו, ועל הקו' דמאי שנא ממוכר פירות דקל דגם לוקח חוזר בו כ' הרשב"א, דהכא שאני דכיון שאי"צ ליטול כלום מהכהן, דהרי מזכה לו ע"י אחר ונוטל מהאחר בלא דעת הכהן כלל, בזה אמרינן דמיד שנתן המעות כבר לא מצי לחזור בו, [וכ' דמ"מ אין הקונה יכול להקדיש הדבר שלא בא לעולם, ויל"ע אי כונתו דרק אינו יכול לחזור לבטל זכית המעות], אלא דמ"מ הק' דלרב דמיירי במכירי כהונה ולעולא דהטעם דעשו שאינו זוכה כזוכה אכתי קשה, **ובפנ"י** כ' לומר דגם רב מודה לשמואל דאם אינם מכירי כהונה, דמלוה להם ומהני ע"י דמזכה ע"י אחר, וכמו כן עולא מודה דלרבנן בעי דיזכה ע"י אחר, ועל זה מיירי ר"פ, אלא דהעיר דרש"י מבאר לדברי ר"פ לפי הטעם דעשו שאינו זוכה כזוכה.

**והרמב"ן** מביא דברי **הראב"ד** דמה דהבעה"ב אינו חוזר בו הוא משום דנעשו המעות הלואה, דהוא מלוה לו המעות והפירות הם כאפותיקי על המלוה, ומשום הכי בעה"ב אינו חוזר דכך הוא הדין באפותיקי מפורש, דאם אבד אין המלוה גובה ממקום אחר, **והרשב"א** גם כ' הכי, וכ' דכך הוא הלשון במתני' דהוא מלוה מעות, וכ' דלפ"ז ניחא מה דחל הפסיקא אף דהוי דשלב"ל, דבשעבוד הדין דדאקנה משתעבד ואין חסרון דדשלב"ל, וכ' דהא דכהן מצי לחזור בו, אע"ג דאינו לחזור בו שלא יהיה משועבד, הוא משום דעכ"פ לא גרע משאר אפותיקי דמצי לסלקו בזוזי, וכ' דהא דמבואר בגמ' הטעם דכהן חוזר בו משום הדין דנתן מעות ולא משך, הוא משום דבאמת חזינן דגם הוי קצת כמכר, דהא קתני דפוסק עמו כשער הזול וזהו דרך מקח, ולצד זה של מכר הוצרך לומר דחוזר בו משום הדין דנתן מעות ולא משך, ובחי' **רבי שלמה** סי"ב אות ח' העיר בזה, דלכאורה כל שעבוד אפותיקי גם בעי קנין, אלא דכל היכי דמשעבד קרקע חל השעבוד במעות ההלואה, אבל במטלטלין לכאורה באמת לא יחול בלא משיכה, וא"כ אתי שפיר מה דמבואר דכהן מצי לחזור בו, והיינו דבאמת אם חוזר בו לא חל שעבוד האפותיקי, ונפ"מ בזה, דלפ"ז גם אם לא יסלקו במעות מ"מ לא חל שעבוד האפותיקי ולא יוכל הבעלים לגבות זה, ומצי לסלקו בשאר שוה כסף, [ויל"ע לפ"ז האיך הדין אם הבעלים חוזר בו, ונימא דמהני דלא יחול שעבוד האפותיקי, האם נימא דממילא יכול לגבות גם משאר דברים, או דכיון דעכ"פ הסכים בשעת ההלואה לאפותיקי, ממילא אין לו זכות לגבות ממקום אחר כל שהלוה מצד עצמו מעמיד האפותיקי].

ו) גמ' נתייאשו הבעלים – **הפנ"י** מק' דבטור סצ"ח מבואר דאין יאוש בחוב, וא"כ הכא דהוי חוב האיך מהני היאוש, וכ' דאף אי נימא דע"י יאוש נעשה הפקר, וא"כ נמצא דמה שגדל הוא הפקר ואח"כ הוא חוזר וזוכה, וא"כ נימא דמשום הכי אינו גובה, מ"מ נראה דאף אם קונה קרקע אחר הפסיקא דיכול ליטול משם התרומה, ויל"ע דמנ"ל לומר הכי, ולכאורה הפסיקא לא הויא אלא על השדות שכבר ברשותו, **ובמחנ"א** דיני זכיה מהפקר ס"ז כ', דהיכי דהוי אבוד ממש מהני יאוש גם בחוב, ורק דבעלמא אינו חשוב אבוד ומשום הכי לא מהני, וכ"כ **הקצוה"ח** סקס"ג סק"א, והכריח זה דהא הדין דליכא יאוש בחוב לא הוזכר בטור אלא **בב"י** שם בשם **מהרי"ק**, דאפילו שמענו דנתייאש לא מהני, והרי במהרי"ק עצמו מבואר דמהני כבמבואר בסקס"ג שם ברמ"א, ועל כרחך דמה דשם לא מהני הוא משום דאי"ז יאוש גמור, **ובאו"ש** פ"ו ממכירה הי"ב כ', דמה דלא מהני יאוש הוא משום דבאיסורא אתא לידי' דכבר נתחייב לפרוע החוב, וא"כ הכא דליכא שעבוד על גופו על הכהן אלא רק זכות ליטול הפירות בזה מהני יאוש, דעל שעבוד נכסים לבד מהני יאוש, ובחי' **הגרש"ש** בב"מ סכ"ב אות ג' כ' לומר, דהכא חשוב כזוטו של ים ומהני גם בחוב.

רש"י ד"ה – **בבעה"מ** מבואר דאם יורשיו משבט אחר, בזה מפריש על אחד מבני השבט הגם שאינו יורשו.

**ל' ב'**

תוד"ה איכא – **הפנ"י** כ' לישב שי' רש"י, דגם כשמלוה בב"ד מ"מ צריך להפריש על דעת איזה עני שיזכה בזה, ולרב בעי שדעתו ליתן למכיריו, ואם איכא עניי כותים אינו יכול להפריש למכיריו שבעיר אחרת, ולשמואל בעי שיזכה לעניי כותים שבעיר, וגם לעולא בעי עכ"פ שדעתו יהיה למי ליתן, ובו עשו שאינו זוכה כזוכה, ובשי' תוס' כ' הפנ"י דס"ל, דהיכי דמלוה בב"ד מהני דעת הב"ד מי יזכה בתרומה, והוא אינו צריך לעשות כלום.

ז) גמ' שירשו קרקע – **ברשב"א** בע"א מבואר, דכיון דהוי מלוה וכשנ"ת משום הכי אם מת יש שעבוד על בניו לגבות מהם, אבל אם היה מכר גמור גם בירשו קרקע אין לו לגבות מהם, דהא אביהם גם לא נשתעבד, ויל"ע דהגם דהוי מלוה מ"מ הא לא נתחייב אלא לפרוע מהתרומה, ולא משאר קרקעות שלו, **ובשו"ת הרשב"א** ח"ג סמ"ד ביאר דנתנו לו זכות ליטול התרומה ומעשר, בכל מקום שבאם היה זה סתם מלוה היה לו זכות לגבות, **ובריטב"א** מבואר דמה דזיכה לו המעות גם אם לא יהיה תרומה לבסוף, זה רק באם לא יהיה מחמת שדפון, אבל אבל אם משום שימות על דעת כן לא הסכים ליתן אם לא יקבל התרומה, וא"כ חייב להחזיר המעות וחל שעבוד על בניו, **ובריטב"א** במתני' כ' דאם לא יתנו לו היורשים רשות להפריש אבדו מעותיו, וצ"ב דהכא כ' דהבנים חייבים.

תוד"ה תניא – **בבעה"מ** מבואר כשי' תוס', וכ' דמשום הכי בסיפא אי"צ ליטול רשות, דכיון דהוי בב"ד הוי כמלוה בשטר ומשום הכי ראוי לגבות מהיורשים על כרחם, ומשום הכי יכול להפריש גם בלא רשות מהם, **ובמלחמות** הק' דהא קיי"ל דמלוה בע"פ גם גובה מיורשים, ועוה"ק דברישא נראה בכל גונא דבעי רשות ואף במלוה בשטר, ובבעה"מ מבואר דלפ"ז דסיפא דוקא בירשו קרקע, צ"ל דראב"י דאמר דגובה בחזקת אותו השבט חולק על מתני', דלתנא דמתני' לא מהני אלא דאי"צ רשות מיורש בירשו קרקע, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** כ' דרבי קאי על הרישא, והביאו דכן מבואר **בתוספתא** **ובירושלמי**, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ז ממעשר ה"ז, וביארו דמה דמהני רשות של היורשים הוא דוקא בירשו קרקע, אבל בירשו מטלטלין דאינם מחוייבים לפרוע חוב אביהם, בזה גם נטילת רשות לא מהני.

גמ' ליטול רשות מן היורשין – **הראשונים** מביאים **מירושלמי** דגבי עני אינו יכול ליטול מן היורשים, ומשום דאין לעוני נחלה, ומבואר **במלחמות** דאף דהוא עני אפשר שבנו יהא עשיר שאין עוני ירושה לדורות, **והריטב"א** במתני' כ', דבכהן ולוי הם זוכים במתנות מכח אביהם וכירושה דמי, אבל עני אינו זוכה מכח אביו אלא מחמת שהוא עני, **ובתורי"ד** מבואר דגם בעני יכול להפריש על יורשיו, וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ז ממעשר ה"ז דגם בעני יכול להפריש על יורשיו, **ובדגו"מ** ביו"ד סרנ"ז ס"ה כ' לומר, דכונת הירושלמי דוקא באופן שבנו עשיר אינו יכול להפריש על יורשיו, אבל אם יש לו יורש עני יכול להפריש, ולפ"ז אין הירושלמי סותר להרמב"ם ותורי"ד, **ובפ"ת** שם סק"ו מבואר דלהלכה יש להסתפק בזה.

א) גמ' חוששין שמא עשאו תרומת מעשר – בגמ' בב"מ מ"ט א' מבואר דברי רבי יוחנן, דישראל שאמר ללוי מעשר יש לך בידי דרשאי לעשותו תרו"מ על מקום אחר, ומבואר שם דזהו משום דבמתנה מועטת אסור לו לחזור בו, ומשום הכי לא אמרינן דמצי לחזור בו ונמצא דאכל טבל, **והרמב"ן** כאן **והתו"ר** שם בשם **הר"מ** הק' דמה בכך דאסור לו לחזור בו, מ"מ היכי יכול להפריש תרו"מ כל זמן דאינו זוכה בזה, ותי' דמיירי במכירי כהונה, [**והריטב"א** כאן כ' דאין לומר במכירי כהונה, דרק בע"א אמרו דיהיה שלו מפני התקנה, אבל בעלמא לא הוי שלו במכירי כהונה], **והקצוה"ח** בסר"ד סק"ג הק', דאי נימא דבמכירי כהונה זוכה דהוי שלו לגמרי, א"כ יק' איך הוכיחה הגמ' בב"מ דבמתנה מועטת יכול לחזור בו, ואי נימא דאינו זוכה לגמרי א"כ אכתי קשה דאיך מצי לעשותו תרו"מ, **ובפרי יצחק** ח"א סמ"ט כ' לומר לפי מש"כ רש"י דמכירי כהונה מהני משום דאסחי שאר כהני דעתייהו, דכל זה הוא מפני דאסור לחזור בו, דאם היה מותר לחזור לא היו מסיחים דעתם שמא יחזור בו, **ובדבר אברהם** ח"א בסוף ס"א בהגה"ה כ' לומר, דהגם דאסחי כהני דעתייהו אכתי יש לבעלים טוה"נ וזה יעכב מלהיות שלו, ולזה מהני מה דאסור לחזור בו דזה מסלק העיכוב שמחמת הטוה"נ, **ובקה"י** סכ"א כ' לומר לפמשנ"ת בע"א באות א', דהגם דאסחי דעתייהו והוי ממון של הכהן הזה לבד, מ"מ זה בעלות מחמת דין ממון השבט, וא"כ כל שחוזר בו נמצא דיש עוד לויים בכלל השבט ובטל מה דהיה הוא בעלים לבד, וא"כ אם היה שרי לחזור יש לו לחוש שמא חזר בו ולא הוי ממון שלו.

ועוד תרצו הרמב"ן והתו"ר, דכיון דאמר לו דיש לו מעשר, הרי בכלל זה דנותן לו רשות להפריש, והביא הרמב"ן דכן מבואר **בירושלמי**, **ובקצוה"ח** שם הק' דהישראל הרי אינו בעלים, ומה מהני שנותן רשות על דבר שאינו שלו, **והגרע"א** בב"מ ביאר, דכיון דהלכה כאבא אלעזר בן גמלא דגם ישראל הבעלים מצי להפריש תרו"מ מהמעשר וכמבואר בגמ' בסמוך, א"כ שפיר יכול ליתן רשות לאחר להפריש התרו"מ, **ובזכר יצחק** ס"פ סק"ה עמד בזה, די"ל דרק להפריש תרו"מ על מעשר זה עצמו יכול, אבל להפריש על מעשר אחר אינו יכול, ועיי"ש מש"כ בזה דמוכח דגם על מעשר אחר יכול לעשות תרו"מ, **ובעונג יו"ט** סק"ז העיר דהכא לא שייך לומר הכי, דאיך מבואר דאחר דנתן דמים אכתי יש לחוש דעשאו תרו"מ, הא עכשיו בודאי אינו נותן לו רשות לתרום, ולפמש"כ תוד"ה הילך ניחא דהחשש דעשה קודם, אבל הרמב"ן לא פירש כתוס' וכשי"ת בסמוך בע"ה, **והקצוה"ח** שם כ' לבאר, ע"פ מה דמבואר בפי' הרא"ש בנדרים ל"ד ב' בשם רא"מ, דכל שבידו לזכות כבר יכול להקדיש מעכשיו, והכא נמי מצי להפריש תרומה מעכשיו, דבידו מהני גם בתרומה כמבואר בקידושין ס"ב א', **והגרע"א** שם כ' דכל דברי הרא"מ הם רק דיחול התרומה משעה שיזכה בזה, אבל לא דבידו מהני דיחול תרומה עכשיו, **ובש"מ** בנדרים שם מובא דברי **הרא"מ**, ומוכח כהגרע"א דאין כונתו אלא דחל בשעה שיזכה ולא מיד כשהוי בידו, אמנם **בתורי"ד** שם מבואר דס"ל כהקצוה"ח, וע"ע ברש"ש בב"מ.

**ובתוס'** בכתובות ק"ב א' הביאו הגמ' בב"מ דאסור לו לחזור בו, דזה אחד מן הדברים דמצינו דנקנים באמירה בעלמא, **ובק"ש** ב"ב אות שע"ד כ', דהוכחתם דקונה לגמרי מהא דמצי להפריש זה לתרו"מ, וכ' דאע"ג דמבואר בגמ' דאם חוזר בו מהני, צ"ל דכן דעתו מתחילה ליתן זה רק אם לא יחזור בו, **והריטב"א** כאן כ' דמיירי דהישראל אמר ללוי דתקנה לך חצרי, וצ"ב דבע"א מבואר דבעי דיזכה ע"י אחר, ולא מהני שיזכה הוא עצמו לכהן ולוי.

רש"י ד"ה אין – במש"כ רש"י דלא קנה הלוי צ"ב דא"כ איך יכול לעשותו תרו"מ, **וברמב"ן** **ובר"ן** מבואר דיש לו בזה זכות להפרישו לתרו"מ, אך לא הוי שלו, ולא ביארו אמאי להפריש יש לו זכות, **והרשב"א** כ' על רש"י, דאע"ג דלא הוי שלו מ"מ כיון דאסור לו לחזור בו, משום הכי יכול לעשותו תרו"מ כמבואר בב"מ, ולא ביאר מה מהני דאסור לו לחזור בו, ולפ"ד הקצוה"ח דבידו סגי דיוכל להפריש אתי שפיר, **ובעונג יו"ט** סק"ז כ' לומר, דס"ל לרש"י דכיון דיכול לזכות במעשר מאחר שנתן לו הבעלים רשות ואסור לו לחזור בו, א"כ ההפרשת תרו"מ זה עצמו סיבה דיזכה במעשר, וקנינו וההפרשה באין כאחד עיי"ש.

**והרשב"א** מק' לפי שי' רש"י דלא זכה הלוי, דא"כ גם בלא שניחוש שמא עשאו הלוי תרו"מ יק' דלא יצא הבעלים ידי נתינה, ועל כרחך צ"ל דכמו דמשני לעיל על מתני' הכא נמי צ"ל הכא, וא"כ נמצא עכ"פ דמוכח דזכה לגמרי, ומבואר ברשב"א דגם הכא יש להתקנה, **ובמהרמ"ש** כ' בשי' רש"י דלא ביאר דהכא יש תקנה, דרק בהלואה תקנו, וכן מבואר בריטב"א דהכא אין להתקנה, וכ' לומר דאה"נ דלשי' רש"י ק' דלא יצא ידי נתינה, רק דבגמ' לא נחית להכי, **ובמחנ"א** דיני זכיה ס"ט כ' לומר, דשי' רש"י דיכול לצאת ידי נתינה גם ע"י שנותן דמי המעשר, וכש"כ הר"ן בחולין שהובא לעיל אות ג', [והר"ן מיירי על כהאי גונא דכבר אין להמתנות עצמם אצלו], ויל"ע לפ"ז אמאי אכתי מצי הלוי להפרישם תרו"מ, הא כבר נפטר הבעלים מחיוב נתינה והוי שלו.

תוד"ה הילך – **במהרש"א** העיר דהא בע"א מבואר דכהן יכול לחזור בו, וכ' דבע"א מיירי רק לענין דין ממון, דכיון דלא הוי משיכה גמורה יכול לחזור בו, אבל לענין להפריש תרו"מ, מהני משיכה זו דכבר לא יוכל להפריש, ועוד כ' דהכא כיון דנותן מעות בעין, זוכה לגמרי ואינו יכול לחזור בו, וכבר עמד על דבריו **בחת"ס** דכיון דהכא הוי בחצירו של ישראל אמאי לא יזכה מיד, **וברש"ש** כ' דגם בע"א אחר שזכה הישראל אין הכהן יכול לחזור בו, וכן נראה מבואר ברשב"א בע"א.

בא"ד – כתי' התוס' כ"כ **הרשב"א והריטב"א**, **והרמב"ן** ובחי' **הר"ן** כ' דמשכחת לה דהפירות היו בחצר של אחר או במקום שאינו משתמר, דבכהאי גונא לא יקנה הבעלים ואז חוששין דעשאו תרו"מ.

תוד"ה מעשר – **והרמב"ן** ועוד ראשונים כ' לומר, דמה דאמר הכא הילך דמיו הוא לאו דוקא, ואגב אוקימתא ראשונה נקטי'.

גמ' אלא אמר רב אשי וכו' – **ברמב"ם** פ"ג מתרומות הט"ו מבואר איפכא, **והראב"ד** השיג דזה היפך הגמ' לפי גירסא דידן, **ובכס"מ** כ' דהרמב"ם גרס בגמ' איפכא, ולפ"ז אתי שפיר הברייתא, דלפי גירסא דידן צריך להפוך הברייתא, דעל מעשר קתני דאין חוששין ועל כור מעשר קתני דחוששין, וביאר שיטת הרמב"ם, דאם אמר מעשר סתם אמרינן דהפריש, דמשמע דהכל שייך ללוי ואינו צריך להפריש מזה לכהן, אבל במזכיר מדה נראה דבא לומר המדה דידע הלוי כמה צריך להפריש מזה, וע"ע בחזו"א.

ב) תוד"ה וכי – שי' **התוס'** דתרומת מעשר מן התורה לא בעי מוקף ומ"מ מדרבנן בעי גזירה אטו תרומה גדולה, **ורש"י** כ' דלא יתרום מן המוקף שמא אבד הטבל שמפריש עליו, **ובפנ"י** כ' דדוקא בתרו"מ ס"ל דזה הטעם, דבתרו"מ הוי רק מדרבנן כש"כ תוס', וכן מבואר **ברמב"ן ובריטב"א ובר"ן** דבתרו"מ הוי מדרבנן שמא אבד, **והרשב"א** כ' כתוס', ובשו"ת ח"א סר"צ כ' כרש"י, **והרמב"ם** פ"ג מתרומות ה"כ כ' דאי"צ להפריש מן המוקף, אבל ת"ח אין תורמין אלא מן המוקף אפילו תרו"מ, ומשום הכי מק' הגמ' וכי נחשדו חברים, **והראב"ד** השיג עליו דאם אין בזה צד איסור לא הוי לי' לומר וכי נחשדו, וכ' הראב"ד דהלוי אסור לו להפריש שלא מן המוקף, שמא ישכח ויעשה את התרום כבר תרו"מ, אבל הבעלים ישראל אי"צ מן המוקף דאין בו חשש זה, **והרמ"א** סשל"א סכ"ד כ' כהרמב"ם.

**הראב"ד** הביא שם על תרו"מ קרא דוהרמותם ממנו מן המחובר, ומבואר **במהריק"ו ובכס"מ** שם דשי' הראב"ד דגם תרו"מ הוי מן התורה, והק' עליו מהירושלמי שהביאו תוס', דמבואר דמלמדת ואינה למדה, ועיין בחת"ס כאן.

**המהריק"ו והכס"מ** הק' על הראב"ד מהגמ' בב"מ מ"ט א', דשם מבואר דגם ללוי שרי להפריש שלא מן המוקף, **ובשיעורי רח"ה** בב"מ שם כ' לפ"ד התו"ר שהובא באות א', דהלוי שם מפריש משום דהבעלים נתן לו רשות, דא"כ נמצא דהוי בשליחותו של הבעלים והוי כמו דהישראל מפריש, והא דמק' הגמ' הכא דוכי נחשדו חברים, זהו משום דהכא על כרחך צ"ל דזכה בזה הלוי וכשה"ק הרשב"א, דאי לאו הכי לא יצא ידי נתינה וכשנ"ת לעיל, וא"כ הוי הפרשתו מכח עצמו ואסור, ועיין **בתורי"ד** בב"מ דכ' דשם מיירי דאומר דההפרשה תהיה אח"כ, וכמו שני לוגין שאני עתיד להפריש ומשום הכי אין חסרון של מוקף, ועוד הק' **המהריק"ו** **והכס"מ** מהגמ' בחולין ז' א' דמק' על ר"מ דוכי נחשדו חברים, והרי ר"מ לא היה לוי, **ובקה"י** סכ"ג כ' די"ל דהראב"ד יפרש הגמ' שם דגם תרו"ג היה צריך להפריש ולא רק תרו"מ עיי"ש.

תוד"ה וכי – מש"כ דבשבתות ויו"ט שרי מבואר בגמ' ביבמות דילפינן מקרא דלמען תלמד ליראה עיי"ש, ובשו"ת **הרשב"א** ח"א סקכ"ז מבואר דזה דרשה גמורה, ומשום הכי דוחה איסור מן התורה, ועוד כ' דגם אי הוי דרבנן ניחא, דיש כח ביד חכמים להתיר איסור מן התורה, והכא ראו להתיר משום עונג שבת, וע"ע בתוס' ביבמות שם, **וברמב"ן** כאן מבואר בסו"ד, דבגמ' ביבמות אין היתר כלל של מוקף, דהתם אומר דיחול אח"כ, ובשעה שחל התרומה הוא מקיף התרומה והטבל.

בא"ד – משה"ק מפ' המפקיד, כ' **התו"ר** דמשכחת לה עוד בכהאי גונא דמפריש על פירות עם הארץ שלא יעשה איסורא רבא כמבואר בעירובין ל"ב, **והריטב"א והר"ן** כ', דהיכי דהוא שמור שרי דאין לחוש דאבדו, ורק הכא דלא נעשה שומר לו, בזה יש לחוש דאבד כשי' רש"י, **וברמב"ן** כאן מבואר דרק אם הבעלים עצמו שומר אין לחוש דאבד, ולא במפקיד אצל אחר.

תוד"ה לתרום – **ברמב"ן** בתחילת דבריו כ' די"ל דגם בתרו"ג לא הוי אלא מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא, ובשו"ת **הרשב"א** סקכ"ז מבואר בדברי השאלה, דשי' **רש"י** דגם תרו"ג הוי מדרבנן, וברש"י בחולין ז' א' גם כ' הטעם שמא יאבדו, ושי' רש"י שם נראה דגם היה צריך להפריש תרו"ג דלא ביאר כתוס' שם דמיירי בדמאי, וא"כ נראה דגם בתרו"ג הוי מטעם שמא אבד, **ובראב"ד** בפ"ג מתרומות ה"כ כ' דמשום הכי בעי מוקף, דכיון דניטלת באומד, באם לא יטול מן המוקף לא ידע לכוין השיעור, [ונראה כונתו כש"כ שם בה"ד, דאם יוסיף או ימעט נמצא מקלקל התרומה או הפירות עיי"ש], ועוד כ' שמא ישכח ויתרום את התרום כבר, והביא שם הדרשה דוהרמותם ממנו, ומבואר דס"ל דגם אם הוי מן התורה י"ל בזה טעם אמאי אסור, **ובש"כ** סשל"א סקמ"ט הביא הטעם של הראב"ד שלא יכוין השעור, **ובדגו"מ** שם העיר דא"כ בזמן הזה דמפרישים כל שהו לא נבעי מן המוקף.

ג) תוד"ה כיון – **בתו"ר ובתוס'** בבכורות נ"ח ב' מבואר צד אחד דאין לו רשות לתרום מאומד, ובצד אחד כ' דאינו רוצה לתרום דיהיה ללוי או לכהן תרעומת.

גמ' אין אבא אב"ג היא – פשטות דברי הגמ' נראה דרבנן ס"ל דבעה"ב אינו יכול לתרום וכן כ' **בריטב"א**, וכ' דאפשר דטעמייהו משום היקש גופא דמה תרו"ג בבעלים אף תרו"מ בבעלים דוקא דהיינו הלוי, אמנם **היש"ש** כ' דרבנן מודו לאבא אב"ג בזה.

תוד"ה אין – **בתו"ר** כ' רק משום דמצוה עלי' רמיא, **ובחזו"א** העיר בדברי התוס' דכ' דשהה זמן גדול, דבגמ' לא נזכר זמן שעור ששהה אצלו, ועוד העיר דלפי מש"כ דמצוה עלי' רמיא א"כ צריך להיות חזקה שיפריש גם בזמן מועט, **ובמנ"ח** מצוה שצ"ו אות ג' הביא דברי **הרמב"ם** בפ"ג הי"ב שכ', דמצות תרו"מ שיפריש אותה בן לוי ממעשרו, ויש לישראל להפריש אותה וליתנה לכהן, וכ' דזה דלא כהתוס', דבתוס' מבואר דיש מצוה דרמיא על הישראל, וברמב"ם מבואר דהמצוה על הלוי ולישראל יש רק רשות.

**לא' א'**

ד) תוד"ה כשם – **המהרש"א** מביא דברי **התוס'** בבכורות ובמנחות **והר"ש** בתרומות פ"א מ"ז, דגם לאבא אב"ג מ"מ משכחת לה מרבה במעשרות במעשר שני ומעשר עני, **וברש"ש** בתוד"ה במחשבה **ובחזו"א** מבואר דגם התוס' הכא מודו לזה, אמנם **במנ"ח** מצוה שצ"ו אות ב' נראה מבואר, דהתוס' הכא ס"ל דבכל מעשרות אמרינן הכי, ויתבאר לק' בע"ה.

תוד"ה ניטלת – **הרמב"ם** בפ"ג מתרומות ה"ד כ' דכיון דלא נאמר בה שעור משום הכי בעי להפריש דוקא מאומד, וכ"כ **בפה"מ** בפ"א מתרומות מ"ז, **ובכס"מ** שם מביא הירושלמי דדרש ונחשב לכם במחשבה אתה תורם ולא במדה, וביאר דאין לעשות בענין שנראה שהוא מקפיד על השיעור שלא צותה תורה, **והראב"ד** שם משיג דהטעם משום דאם יקפיד על מדה שמא יוסיף או ימעט ונמצא מקלקל את התרומה או המעשרות, ועיי"ש בכס"מ ומל"מ מש"כ על דבריו.

**הריטב"א** כ' לומר דמש"כ דאין תורמין במדה היינו דאי"צ לתרום במדה אבל רשאי לתרום, ומש"כ אבל תורם את המדוד, היינו דאז צריך לתרום במדה, ושאר **הראשונים** חולקים, ומבארים דבעי דוקא מאומד, ומה דקתני דתורם את המדוד היינו גם באומד, וצ"ב לפ"ד הריטב"א איך יפרש המשך המשנה דקתני לא יתרום בסל ובקופה שהן של מדה.

בא"ד – **בתוס'** במנחות **ובר"ש** כ' עוד פי', דלרבנן אי אפשר להפריש כלל מאומד, ומתני' דהמונה משובח אתיא כאבא אב"ג, וכ"כ **הרמב"ן והר"ן**, וכ' דלפ"ז ההיקש הוא רק לענין דגם אומד מהני, ואע"ג דחלוק דבתרומה מצוה באומד, ועוד כ' הרמב"ן דהא דמצוה באומד בתרומה הוא רק מדרבנן, וא"כ מן התורה אין חילוק בין תרומה לתרו"מ והוי היקש גמור.

בא"ד – במש"כ תוס' דגם לרבנן מהני אומד בדיעבד מבואר **בתוס'** במנחות **ובר"ש**, דכיון דמתכוין לאומד יפה לא חשיב מרבה במעשרות, ונראה לפ"ד דמסברא מהני בכהאי גונא, אמנם **ביש"ש** כאן כ', דגם רבנן מודו דהוקש לענין זה דבדיעבד מהני אומד אם אינו מתכוין לרבות, ומשום הכי לדידהו אסור לכתחילה באומד, גזירה שמא יתכוין לרבות, או דמצוה יותר לעשות מכוון כמו שצותה תורה שיהיה דרך מעשר, ולפ"ד במעשר שני ומעשר עני לא יהני אומד אפילו בדיעבד.

ה) גמ' במחשבה – רש"י מבאר דהיינו נותן עיניו בצד זה ואוכל בצד זה, ובבכורות נ"ט א' כ' **רש"י** פי' אחד, דהיינו דמהני אף דלא הפריש, וכ' התוס' שם דלפ"ז ס"ל דדיבור מיהא בעי, והק' על זה דודאי לא בעי דיבור כדמוכח בכמה מקומות כמו שהביאו התוס' כאן, **ובמקדש דוד** זרעים סנ"ה סק"ח כ', די"ל דמה דבעי דיבור זה היכי דאינו מפריש, אבל אם מפריש בזה מהני אף בלא דיבור, והיינו דבעי או דיבור או הפרשה עכ"פ.

ובתוד"ה כך כ', דרבנן מודו לאבא אב"ג לענין מחשבה, וכן מבואר **בר"ן**, אמנם כ' דלשי' **רש"י** בבכורות, דמה דמייתי שם הא דאבא אב"ג היינו לענין דסגי במחשבה, מוכח דרבנן פליגי עלי' גם לענין מחשבה, וכ"כ **הרמב"ן** כאן, **ובתוס'** בבכורות **ובריטב"א** ביארו שיטה זו דפליגי, דס"ל דכמו דאמרינן לענין מוקף דמלמדת ואינה למידה הכא נמי לענין מחשבה, ותוס' הביאו הגמ' בקידושין מ"א ב', דאמרינן על תרו"מ דניטלת במחשבה, **וברשב"א** שם כ', דיש לפרש שם דהיינו דלא בעי דיבור, אבל הפרשה בעי, ובזה פליגי רבנן על אבא אב"ג דנותן עיניו בצד זה ס"ל דלא מהני, אבל לעולם לא בעי דיבור, והנה **בתוס'** בחולין ו' ב' כ' בשם ר"ת דלא שרי ליתן עיניו בצד זה אלא בדמאי, **ובשעה"מ** פ"ד מתרומות הט"ז כ' דס"ל כהרשב"א בקידושין, דרק דיבור לא בעי אבל הפרשה בעי, **והרש"ש** כאן כ' לומר, דמשום מעשר שני או מעשר עני הוצרכו לומר דמיירי בדמאי, ויל"ע בזה, דבגמ' שם הוצרכה לומר דמהני נתן עיניו בצד זה דאי לאו הכי צריך לומר דתרם שלא מן המוקף, וא"כ אכתי י"ל דהתרומה הפריש ע"י שנתן עיניו בצד זה, והמעשר שני או המעשר עני הפריש שלא מן המוקף, **וברמב"ם** פ"ג מתרומות הט"ז כ' דאם הפריש תרומה במחשבתו מהני, וכ' **המהריק"ו** דכונת הרמב"ם דהפריש ע"י מחשבה לבד, אמנם **השעה"מ** שם כ' דנראה מלשון הרמב"ם דעשה מעשה הפרשה ורק דלא הוציא בשפתיו.

תוד"ה במחשבה – ממש"כ דלענין לאכול בלא הפרשה אין קפידא לכו"ע, אפילו בכל המעשרות דלא כתיב בהו ונחשב, נראה דדיבור מיהא בעי בשאר מעשרות כיון דלא כתיב בהו ונחשב, וכן נראה מלשון **המהרש"א** דכ' רק תרו"מ ומעשר ראשון, וכן מבואר **ברש"ש ובחזו"א**, וכ' דלפ"ד התוס' בד"ה כשם, מעשר ראשון גם סגי במחשבה כיון דקרייה רחמנא תרומה, וכש"כ לענין מרבה במעשר ראשון לאבא אב"ג, **ובמנ"ח** מצוה שצ"ו אות ב' כ' דשי' התוס' הכא דכל המעשרות דינם כתרומה, ולכאורה בתוס' שכ' דמעשרות לא כתיב בהו ונחשב לא נראה הכי, **והרמב"ם** פ"ד מתרומות הט"ז כ' לענין תרומה דמפריש במחשבתו, **ובמהריק"ו** מבואר דהוא הדין תרו"מ, **והמנ"ח** שם **והחזו"א** כ' דנראה דס"ל דגם בכל המעשרות מהני מחשבה, מדלא כ' דיש חילוק בזה.

בא"ד – **בשעה"מ** שם כ' דמלשון התוס' מבואר דליתן עיניו בצד זה שרי גם בשבת, והק' דא"כ אמאי הוי טבל מוקצה, הא חזי ע"י שיתן עיניו בצד זה, ועוד הק' מהגמ' ביומא דמאכילין חולה טבל, ואמאי לא יפריש ע"י שיתן עיניו בצד זה, ועיין בבי' **הגר"א** סשל"א סקצ"ב דכ', דשי' ת"ק בשבת קמ"ב דאף ליתן עיניו אסור אפילו במדומע, **והרש"ש** כ' לומר דהוי מוקצה משום דאי אפשר להפריש מעשר שני ומעשר עני וכשנ"ת, אך מ"מ הק' דדמאי יוכל לעשר ע"י שיתן עיניו בצד זה, [וזה לפמשנ"ת לעיל דס"ל דבתוס' בחולין מבואר, דבדמאי גם שאר מעשרות אפשר לעשר ע"י שנותן עיניו בצד זה] ועיי"ש מש"כ, **ובמק"ד** שם מבואר דכונת תוס' בתי', לאסור גם לתרום ע"י שיתן עיניו בצד זה.

א) תוד"ה המניח – **בתו"ר** כ' דמפריש על המוקף, דיש לו חבית אחת דמפריש ממנה על שאר החביות שמוקפים לה, **והרמב"ן והריטב"א** **והר"ן** כ' דכיון דזה משתמר יכול להפריש, דאין חשש דיאבד וכשנ"ת לעיל באות ב', ולפ"ד צ"ל דמתני' מיירי רק על תרו"מ ולא על תרו"ג, וכ"כ **הר"ן** בהדיא, **והרמב"ם** בפ"ה מתרומות הכ"ו הביא לדין דמתני', וכ' דאע"פ שאין מפרישין לכתחילה שלא מן המוקף, מ"מ מיירי אם עשה הכי.

רש"י ד"ה הרי – **בתיו"ט** כ' דברמב"ם לא חילק אם אכלן כבר, וכ' לומר דרש"י מיירי לר"א דמעיקר הדין אמרינן דהיה קיים, והרמב"ם מיירי להלכה דהוי חשש מעיקר הדין, ומשום הכי ס"ל דגם אם אכל יש לו להפריש שוב, וכבר עמד על דבריו **בתוספות חדשים** דאחר שאכל כבר אין על מה להפריש, וע"ע בחת"ס וברש"ש.

**לא' ב'**

ב) גמ' חלוקין עליו חביריו – **בחזו"א** מבאר דר"א ס"ל, דגם בתרתי לרעותא אזלינן בתר חזקת הפירות והמקוה כיון דבהם נולד הספק, ומכריעים עליהם דהם בחזקתם וממילא אמרינן דנתקן הטבל וטהור הטמא.

בגמ' שם – **החזו"א** הביא דברי **התוס'** בנדה ב' ב' דכ', דרק במה די"ל דחסר מעט מעט כמו מקוה אמרינן תרתי לרעותא, והק' לפ"ז דא"כ מנ"ל דר"א ס"ל דלא אמרינן תרתי לרעותא, הא במתני' קתני אבדו וי"ל בנגנבו וכיו"ב דהוי בבת אחת, ומשום הכי לא אמרינן תרתי לרעותא, וכ' די"ל דמתני' משמע בכל ענין אפילו ע"י שהרקיבו דהוי חסר ואתאי, ועיין בסמוך בדברי השעה"מ.

גמ' מהו דתימא וכו' – **המחנ"א** בחי' על הרמב"ם פ"ה מתרומות הכ"ד העיר דגם אי נימא דלמפרע היינו מעת לעת אכתי יק' דבמתני' מבואר דהוי ספק, ובברייתא מבואר דהוי ודאי, וכ' לומר דמכאן מקור לדברי הרמב"ם דס"ל גבי תרומה דהוי ספק וכמבואר בסמוך, **ובשעה"מ** שם כ' לתרץ דמה דגבי מקוה הוי ודאי זהו משום דחסר ואתאי וכש"כ התוס' בנדה כשנ"ת, אבל במתני' לא מיירי בחסר ואתאי ומשום הכי הוי ספק, ומ"מ אמרינן בגמ' דחלוקין עליו חביריו, דכיון דבחסר ואתאי ס"ל דהוי ודאי למפרע, א"כ גם היכי דלא הוי חסר ואתאי מ"מ צריך להיות הדין ספק למפרע.

**ברמב"ם** פ"ה מתרומות הכ"ו [ופ"ז ממעשר ה"ד] מבואר דהוי ספק טבל, **ובכס"מ** שם הכ"ד תמה אמאי לא פסק דהוי ודאי טבל, וכמו דמבואר לענין מקוה דהוי ודאי טמא, ועיין בשעה"מ שם ובש"ש שמעתא ג' פ"א, ועוד אחרונים האריכו בזה ואכמ"ל.

ג) גמ' מוצאי החג של תקופה – **הכס"מ** בפ"ה מתרומות הכ"ה עמד על **הרמב"ם** שהשמיט זה, ועיין בתיו"ט ובתפארת יעקב. תוד"ה לפני – **הרשב"א** כ' דלפני הזרע היינו דיש שקונים ומכינים קצת לפני זמן הזריעה, ובשעת הזרע היינו ממש בשעת הזריעה.

רש"י ד"ה לשותפין – **הרמ"א** בסקע"ו סי"ד כ' דאם אחד מן השותפין מכר קודם הזמן, הדין דמשלם לחברו חלקו שהפסיד לו, שהיה מרויח אם היה מוכר בשעת המכר, ומקור דבריו **בב"י** בשם **רי"ו** דדקדק הכי מדברי **רש"י** כאן, **ובקצוה"ח** סק"ז הק', דהא מזיק וגזלן אינם משלמים אלא כשעת ההיזק והגזילה, וא"כ אמאי הכא יצטרך לשלם יותר, וכ' דברש"י יש לפרש דרק יש עליו תרעומת ולא תשלומין, ועוד כ' די"ל דרש"י לשיטתו בב"מ צ"ט ב', דאם אחד מזיק לחבירו ובשעת השוק שוה יותר צריך לשלם לו כפי ששוה ביום השוק, וא"כ הכא נמי כאן, אך הק' דהרמ"א בסד"ש ס"ה כ' דלא רש"י, ואמאי הכא כ' דחייב, **ובנתה"מ** סקל"א כ' לומר דהוי כקבלן, דמתחייב דאם לא יקיים פעולתו יצטרך לשלם כפי מה שהיה ראוי להיות מושבח, ובסתם הכי הוא חיובו, והכא מתחייב דישלם כפי ששוה בשעה שראוי למכור אם יפשע עיי"ש.

**פרק השולח**

**לב' א'**

א) מתני' השולח גט לאשתו – **הרא"ש** מביא **מירושלמי** דצריך להחזיק השליח שמשלחו לגרש בפני שנים, ושי' **הרמב"ם** בפ"ו מגירושין ה"ד דאי"צ עדים, ובפ"ג מאישות הט"ו כ' דשליח קידושין אי"צ עדים כמו דשליח גירושין אי"צ, **והראב"ד** שם השיג, דשליח הגט שאני דגיטו מוכיח עליו, ומבואר דבגט מודה הראב"ד דאי"צ עדים, וכן דעת **הר"ן** בקידושין נ"ח ב' כהראב"ד, **ובטושו"ע** סקמ"א סי"א מביאים ב' השיטות לענין גט, ובמה שכ' הראב"ד דגט שאני מבואר **באב"מ** סל"ה סק"ז, דכיון דגיטו מוכיח עליו א"כ הרי זה כמו דאיכא עדים בשעת מינוי השליחות, וכמו דמהני ע"ח ליחשב עי"ז כמו דאיכא ע"מ בשעת הגירושין, להשי' דבאיכא ע"ח אי"צ עדים לקיומי בשעת גרושין, [ועיי"ש שהביא דברי הר"ן לק' בפ"ט], אמנם **בחי' רח"ה** פ"ו מגירושין ה"ט כ', דדוקא לגבי הגירושין חשיב עדות, כיון דזהו דין השטר דכשהוא ביד האשה הוי עדות שנתגרשה, אבל לגבי שליח לא הוי אלא הוכחה בעלמא ולא מהני לעדות לקיומי, ומשום הכי הוכיח הרמב"ם משליח הגט דאי"צ עדים לקיומי על השליחות, וכ' בשי' הראב"ד, דגם הוא מודה דאי"צ עדים לקיומי על עיקר השליחות, דא"כ גם בגט היה בעי עדים וכשנ"ת, ורק דס"ל דכיון דע"י השליחות הרי השליח מקדש או מגרש, א"כ משום זה הוא דבעי עדות, דכל שלא מבורר לנו שהוא שליח הרי חסר קיום במעשה שליחותו, דאין לנו עדות דבאמת הוי בזה עשית קידושין וגירושין, ומשום הכי לזה סגי בהוכחה וראיה דהוא שליח, דממילא עי"ז יש לנו עדות על הגירושין דהגיע הגט לאשה מיד הבעל, ובמה דמבואר בירושלמי דבעי עדים כ' **הפרישה** בסקכ"ד, דהיה לרמב"ם מקור מבבלי דאי"צ עדים, או דהיה לו גירסא אחרת בירושלמי, ובאמת **הרשב"א** כאן לא הביא חלק זה בירושלמי, **ובב"י** הביא עוד שי' **הרי"ו**, דמה דמצריך הירושלמי עדים זה רק לכתחילה ותמה עליו.

הרא"ש והרשב"א מביאים **מירושלמי** דהשליח צריך לגרש בפני שנים ואין השליח עולה משום שנים, **והרא"ש** מבאר משום שהוא עומד במקום הבעל, אמנם **הרשב"א** כ', דודאי חשיב כע"א, וכן **הטור** בסקמ"א הק' על הרא"ש דהא קיי"ל דאמר לשנים גרשו את אשתו הן הן שלוחיו הן הן עדיו, והוא הדין לאחד דעולה במקום אחד, **ובב"ח** כ' לומר דבאחד יבואו לטעות דבעל יכול לגרש בע"א כמו השליח משא"כ בשנים, **ובתו"ג** שם ס"ט כ' לומר, דהרא"ש מודה דאחר הגירושין יהיה נאמן להעיד על הגירושין דעכשיו כבר אינו עומד במקום הבעל, ורק בתורת עד קיום אינו עולה, ומה דאמרינן בשנים דהן הן עדיו זה רק לראיה אח"כ, אבל לקיום אינם עולים, **והטור** כ' דשי' **הרמב"ם** גם דעולה לע"א, **והב"ח** הק' דאדרבה ברמב"ם בפ"ו הי"ד מבואר דבעי שיתן בפני שנים, ולא אמרינן דהוא חשיב כחד, **והבית מאיר** שם כ' דכן נראה ברמב"ם פ"ט הל"ב, דכ' דגט שאין עליו עדים אע"פ שנתן השליח בפני עדים הרי זה ספק מגורשת, שאין השליח נאמן להתיר הערוה אע"פ שהוא עד אחד ומבואר דעכ"פ חשוב עד אחד, [ולפ"ד **התו"ג** אי"ז סתירה, דשם מיירי לענין ראיה ולא לענין קיום], ובשו"ע ס"ט כ' דשליח מצטרף, ויש מי שנראה מדבריו שאינו מצטרף.

**והרשב"א** כ' בביאור הירושלמי דמיירי במביא גט מחו"ל דבעי למסור בפני ג', ומשום הכי לא סגי דיהיה רק עוד אחד עם השליח, **והטור** כ' דכונת הירושלמי דאינו מועיל כשנים אלא בעי עוד אחד עמו, וכ"כ בשם **העיטור**, והנה **בב"ש** סקי"א כ', דלענין מינוי השליחות אי מצטרף לעוד ע"א להשי' דבעי עדים, גם תלוי במחלוקת הרא"ש והטור, **ובב"מ** שם כ', דלכאורה בזה דהוי עדות על עצמו דנעשה שליח, לכו"ע אינו מצטרף, וכ' דבירושלמי מבואר גם במינוי השליחות דאין עולה משום שנים, ומש"כ הרשב"א דהירושלמי מיירי בחו"ל זה לא שייך לענין המינוי, ועל כרחך צ"ל דמינוי גרע וכשנ"ת, אמנם לפי מש"כ הטור דאדרבה כונת הירושלמי דאינו חשוב כשנים אבל כאחד כן, א"כ הכא נמי גבי מינוי חשיב כאחד וכש"כ הב"ש.

ב) **בתוס'** לק' ל"ג א' בד"ה רבי כ' דמבטל שליח שלא בפניו, בעי שיהיה בפני שנים משום דאין דשב"ע פחות משנים, [ויש עוד סיבה דבעי משום תקנת ממזרים], ומבואר בדבריהם ב' צדדים האם שמבטל השליח בפניו גם בעי עדים או לא, **ובפנ"י** ובחי' **הגרע"א** מבואר, דאי נימא דלא בעי עדים כשמבטל בפניו, זהו משום דמה דבעי עדות בביטול השליחות זה רק משום דבעי עדות לברורי, דלענין הבירור בעי שנים כמו כל דשב"ע, אבל לענין קיום כיון דאי"ז אלא ביטול השליחות, בזה אי"צ עדים לקיומי, ומשום הכי בפניו אי"צ עדים, והצד השני דגם בפניו בעי עדים, זהו משום דגם לקיומי בעי עדות דגם בזה יש דין עדות לקיומי, [**ובדברי יחזקאל** סל"ו מביא דברי **הבני אהובה** דכתב דגם בצד שכתבו דבעי עדים בפניו, זה רק משום דשם יש נפ"מ גם לגבי שאר השלוחים כמבואר שם, אבל שליח עצמו ודאי אי"צ עדים, אך הק' דאי מיירי לענין הנאמנות לגבי שאר השלוחים, אמאי יש להם צד דאי"צ עדים במבטל בפניו], אמנם **בחת"ס** בסוגין כ' לבאר, דבפניו מהני גם בלא דין ביטול, ומשום דכל שאומר לשליח דנשתנה דעתו ואינו רוצה לגרש, הרי ממילא בזה דין הוא דמהני השינוי גם לגבי דעתו של השליח, וממילא אינו יכול לגרש ובזה אי"צ עדים, ועיין בזה עוד **בברכ"ש** ס"מ, ומשום הכי כ' התוס' דבפניו לא בעי עדים, **ובב"מ** סקמ"א ס"ס כ' לבאר, דלענין ביטול שליחות לא הוי נגד איתחזק, דנגד איתחזק של השליח יש אתחזק אשת איש ומשום הכי חשוב כלא איתחזק, [**ובפנ"י** שם נראה דבלאו הכי לא חשיב נגד איתחזק, דהביטול אינו משנה כלום בדשב"ע, אלא רק מבטל כח שליחותו], וא"כ זה תלוי האם בדשב"ע בעי עדות כשלא איתחזק, **ובאור גדול** ס"ט פיסקא א' סק"ד הק' בזה, דלענין עדות לקיום לא מצינו חילוק האם הוי נגד איתחזק או לא, ורק בבירור יש נפ"מ בזה, וצ"ב בעיקר דברי הב"מ דאם אין בזה דין דשב"ע, א"כ גם שלא בפניו לא נבעי עדים.

**ובתוס'** בע"ב בד"ה ור"נ מבואר בסו"ד, דבפחות משנים מה דלא מהני שלא בפניו הוא משום תקנה, **והמהרש"א** שם עמד בזה דזה דלא כש"כ אח"כ דיש בזה חסרון דבדשב"ע בעי עדים, **ובפנ"י** כ' דעיקר דעת התוס' דאין בזה דין דשב"ע ולק' ל"ג כתבו רק לרוחא דמלתא, ומבואר בדבריו לישב קו' המהרש"א, דבתוס' לק' ל"ג מבואר דלדין דשב"ע סגי שיבטל בפני שנים זה שלא בפני זה, ומשום התקנה בעי שיהיה הביטול בפני שני העדים יחד, וא"כ יש נפ"מ לענין זה, וכ"כ **הקרני ראם** ועוד **אחרונים**, אמנם **הגרע"א** כ' דלשון התוס' מבואר דמיירו שביטל רק בפני אחד, ובכל זאת כ' רק מפני התקנה, **ובאור גדול** ס"ט אות ד' כ' לפי המבואר דשי' התוס' דרק לבירור בעי עדים משום דשב"ע, דא"כ לעולם בעי להתקנה דלא יחול הביטול גם לפי האמת.

**וברמב"ן** בע"ב כ', דאפשר דלר"נ דבעי בפני שנים זה בעי מדינא דאין דשב"ע פחות משנים עיי"ש בדבריו, וכ"כ **הריטב"א והר"ן** דבעי בפני עדים משום דין דאין דשב"ע פחות משני עדים, **ובתורי"ד** לק' ל"ד א' מבואר דס"ל דאי"צ עדים לקיום הביטול, ומבואר בדבריו דאם היה צריך, גם בביטול בפניו היה צריך.

**ובטור** סקמ"א מבואר דמבטל בפניו אי"צ עדים, וכ' **הב"י** דכן משמע **ברמב"ם** פ"ו מגירושין הט"ז, והביא **דברי"ו** מבואר דגם בפני השליח בעי עדים, וכ' הב"י דכן מבואר גם **בירושלמי** שהביאו הרא"ש והרשב"א, דשליח שמבטל שליח בעי לבטל בפני שנים, וכ' דדוחק לומר דהירושלמי מיירי דביטל השליח שלא בפניו, [והנה בירושלמי מבואר דשליח עולה משום שנים וכ' הק"נ באות ב' דהכונה דהשליח הראשון עולה, ולפ"ז בהכרח דמבטל בפני השליח], **ובחת"ס** כ' לפמשנ"ת דבפניו לא בעי עדים משום דיודע דנשתנה דעת המשלח, דא"כ היכי מבטל ע"י שליח והשליח אינו מאמין לשליח השני, דבזה יכול להועיל רק מדין ביטול ובזה בעי עדים, **ובב"ש** סק"צ כ' דדעת הטור והרמב"ם דבפניו אי"צ שנים והתוס' מסתפקין בזה, **ובבי' הגר"א** סקקי"ח ציין על השו"ע דכ' על שלא בפניו דבעי עדים, לדברי התוס' בע"ב ושם מבואר דזהו משום התקנה, ויש נפ"מ בזה, דמדין דשב"ע סגי שיבטל זה שלא בפני זה, ומשום התקנה בעי זה בפני זה.

**בדברי יחזקאל** סל"ו כ' לומר, דהנדון האם בעי עדים בביטול שליחות משום דשב"ע תלוי במחלוקת האם בעי עדות במינוי שליחות משום דשב"ע, [**ובאור גדול** שם סק"ח בסוגר כ' לישב שי' הרמב"ם דבפניו אי"צ עדים ממשה"ק הב"י דבירושלמי מבואר דבעי עדים, דהרמב"ם לשיטתו דגם מינוי אי"צ עדים], והק' לפ"ז על הראב"ד דגבי ביטול נראה דמודה להרמב"ם דבפניו לא בעי עדים, ואילו גבי מינוי שליחות ס"ל דבעי עדים ורק בגט לא בעי משום דגיטו מוכיח עליו וכשנ"ת, וכ' באות ג' לחלק דאף דלמינוי בעי עדות, זהו משום דע"י השליחות הוא עושה קידושין וגירושין, ומשום הכי נצרך גם השליחות לעדות, דהוי חלק מפרטי הקידושין וגירושין, אבל לענין ביטול המינוי בזה אי"צ עדים, דלא נעשה בזה כלום בדשב"ע, ולפ"ד **הב"מ** דלא בעי עדים משום דלא הוי נגד איתחזק, גם אתי שפיר.

מתני' או ששלח אחריו שליח – **בפ"ת** סקמ"א סקס"א הביא דברי **התו"ג** שם, דהשליח נאמן לומר דהוא שליח גם בלא עדים, דכיון דאינו בא להוציא מחזקה ע"י ביטולו, דרק אומר דאינה ראויה להתגרש ע"י השליח, נאמן בזה כע"א, [**ובהג"א** מבואר דבעי שיביא השליח שני עדים, אמנם עיקר דבריו צ"ב ועיין בתפארת יעקב].

**בט"ז** סקמ"א סקמ"ג מבואר דשליח יכול לבטל עצמו עיי"ש.

ג) מתני' שם – **בפנ"י** מבואר דבכהאי גונא דשולח שליח יש גם ביטול עכשיו של הבעל, והעיר לפ"ז אמאי לא מהני גם אם יבטל השליח אחר שכבר בא הגט לידי האשה, דמ"מ הבעל ביטל מיד ששלח השליח, וכ' דגם אחר התקנה דבעי בפני שליח, מ"מ כיון דהוא עשה שליח שיאמר לשליח הרי אין חשש ממזרות, ואמאי לא יחול, אמנם בחי' **הגרע"א** כ', דבודאי לא מיירי דיש כאן ביטול גם של הבעל עצמו, דהא בגמ' מבואר דיש חידוש בשליח דאלים שליחות דבתרא משליח קמא ומצי לבטלו, ואי נימא דיש כאן ביטול של הבעל עצמו, מה צריך לכח השליח לבטל, ועל כרחך דרק אמרינן דנתן כח לשליח לבטל, **ובתו"ג** סקמ"א ס"ס כ', דמשום הכי לא אמרינן דהבעל עצמו גם מבטל שלא בפניו, דכיון דהיה תקנה שלא לבטל שלא בפניו, א"כ אין לנו לומר דכונתו לבטל בעצמו, ומשום הכי אף אי נימא דבטלו מבוטל, מ"מ לא נימא דיש כאן גם ביטול של הבעל עצמו.

רש"י ד"ה בראשונה – **במהרמ"ש** ועוד אחרונים העירו דרש"י סותר עצמו, דלמ"ד דב"ד היינו שלשה התקנה היא משום עגונות ולא משום ממזרות, ויתבאר בגמ' בע"ה.

ד) רש"י ד"ה ולא – **הרשב"א** מק' על רש"י, דכיון דעכ"פ אמרינן דדעתו לעכבו שלא יגרש חודש או חודשים, א"כ כל זמן שאינו יודע דהבעל רוצה לגרש אינו יכול לגרש, וא"כ מאי נפ"מ אם נתכוין לצעורא או לבטלו לגמרי, מ"מ כיון דצריך להודיעו שרוצה עכשיו, הרי בזה יש גם מינוי שליחות חדש ויוכל לגרש, **והגרע"א** כ' דיש נפ"מ להשי' דמינוי שליחות בעי עדים, דא"כ אי הוי רק לצעורא לא יצרכו עדים כשיודיעו שרוצה, ועוד כ' דיש נפ"מ לקולא להשי' דגם בפניו בעי לבטל בפני עדים, דאי הוי רק לצעורא לא בעי עדים, ועוד כ' דנפ"מ אם השליח ימנה שליח אחר, קודם הזמן שהודיעו שוב שרוצה שיגרש.

ובעיקר מה דמבואר ברשב"א דאם מתכוין דלא יגרש חודש או חודשים הדין דאינו יכול לגרש, מבואר **באמ"מ** בהשמטות אחרי סכ"א, דהגם דלא בטל השליחות, מ"מ אין השליח יכול לגרש בע"כ של הבעל, ואם הבעל אינו רוצה בגירושין לא יחולו הגירושין, וכ"כ **הדברי יחזקאל** סל"ו אות ט' בתחילת דבריו, [ועיי"ש שכ' לתלות זה במחלוקת בנשתטה המשלח האם יכול השליח לגרש, וכ' די"ל דאם הוי בע"כ גרע], ולפ"ז אתי שפיר הנפ"מ שכ' הגרע"א, דבאמת מה דאין יכול לגרשה אי"ז מתורת ביטול כלל, [ועיין בע"ב באות ב' בשי' האב"מ בריב"ש], אמנם **באמ"מ** שם הק' על זה, מהא דלק' ל"ד א', דאמר רב יהודה לשלוחים דישימו קרי באוזנם שלא ישמעו ביטול הבעל, ואי נימא דמ"מ אי אפשר לגרש בע"כ של בעל, א"כ מה מהני שלא ישמעו ביטול הבעל הא מ"מ הוי בע"כ, **ובברכ"ש** סל"ט סק"ג הק' עוד, דא"כ גם לר"ל דלא אתי דיבור ומבטל דיבור, מ"מ לא יוכל השליח לקדש ולגרש, משום דהוי בע"כ של האשה, והרי הרשב"א מק' לשי' רש"י דמאי נפ"מ אם משום לצעורא או משום ביטול השליחות, **ובדברי** **יחזקאל** שם כ' לומר, דהרשב"א הבין דגם בלצעורא הוא מבטל השליחות עד לזמן שירצה, ומשום הכי אין השליח יכול לגרש, **ובברכ"ש** שם כ', דזה כמו דהוא מוסיף תנאי בשליחות, דהשליחות תתקים רק באופן שיתן לאחר חודש או חודשיים, וכ' דגם לפ"ז אתי שפיר הנפ"מ שכ' הגרע"א, דכיון דלא בטל עיקר כח השליחות ורק הוסיף תנאי בזה, בזה לא בעי שיהיה בפני עדים.

**ובתו"ג ובדברי יחזקאל** שם כ' לומר בשי' רש"י, דס"ל דיכול לגרשה גם בתוך החודש או חודשיים, דכיון דלא ביטל השליחות אינו יכול לעכב השליח מלגרש.

ה) תוד"ה ולא – **וברש"י** כ' דמהא דלא רדף לבטלו נימא דהוי הוכחה דרק לצעורא מכוין, וטעם זה לא שייך בגמ' בסמוך בקידם אצל אשתו, **ובריטב"א** שם מבואר דכיון דהלך לאשתו ולא לשליח, זה סיבה דנימא דלצעורא מכוין.

בא"ד – בתי' השני הק' **הגרע"א** דהא עכ"פ הוי דברים שבלב, כיון דאמרינן דהוי רק חשש.

גמ' מהו דתימא לא אלימא וכו' – עיין **בתפארת יעקב** שתמה דמה צריך שיהיה אלים, והנה **בתוס**' בקידושין נ"ט ב' כ', דגם לר"ל דלא אתי דיבור ומבטל דיבור, מ"מ בפני השליח יכול לחזור בו**, ובריטב"א** שם הק' דא"כ אמאי איתותב ר"ל ממתני', **ובמהרש"א** שם מבואר, דדוקא אם הוא מבטל מהני, ומשום דגם ר"ל מודה דמה שאומר אח"כ לשליח אלים, אבל אם מוסר הביטול לשליח זה לא אלים, וזהו מה דמק' הגמ' על ר"ל דגם ע"י שליח אפשר לבטל, ולפ"ז המהו דתימא היינו דנימא כר"ל דדלא אתי דיבור ומבטל דיבור, ולא יוכל לבטל ע"י שליח, **ובחת"ס** כ' דכונת התוס' עפמשנ"ת לעיל באות ב' דבפניו אי"צ לביטול שליחות אלא דהוי שינוי בדעת המשלח והשליח, ולפ"ז כ' דע"י שליח, זה תלוי האם יאמין שליח ראשון לשליח שני.

תוד"ה איהו – **בתו"ר** מבואר דבאמת כיון דקידם לא אמרינן לצעורה הוא הדין בנזדמן, והא דעביד צריכותא לשליח, הוא משום דבכל דהוא עביד צריכותא, **והרמב"ן** כ' דכיון דמבואר דגם בשליח מתכוין לבטל הוא הדין בנזדמן, והא דלא קתני נזדמן משום דאורחא דמלתא, דאם לא יקדם במתכוין לא יגיע באשתו קודם שימצאנה שלוחו ויגרשה, **והריטב"א והר"ן** כ' דבגמ' מוכח דגם נזדמן הוי ביטול, דאי קידם דוקא, היה להגמ' לומר דקתני קידם לאשמועינן דבנזדמן אמרינן דאינו מתכוין לבטל אלא לצעורא.

בא"ד – **במהרש"א** מבואר דגם בשלוחו שייך גונא של נזדמן, ומבואר **ברע"א** דהיינו דאמר לשלוחו, דאם יזדמן לו לפגוש באשתו דיאמר לה דהגט שמסר לשלוחו בטל.

ו) גמ' מהו דתימא וכו' – **ברשב"א** מבואר דגם לרשב"ג דביטל שלא בפני השליח לא מהני, מ"מ הכא לס"ד מהני, דכיון דחזינן דמהדר לביטולי' כגון דרהיט אחר השליח בפנינו, א"כ הגם דקודם שבא לפנינו לא ידעינן דכונתו לבטל, מ"מ אחר שבא לפנינו ואמר דהוא מבטל הגט, נימא דהוברר למפרע דמה דרהט הוא לבטל הגט, ויחשב כמו דביטל השליח בפניו וקמ"ל דלא.

גמ' שם – **הריטב"א** כ' דיש לפרש דמהו דתימא היינו דניחוש דכבר ביטל בפני ב"ד, ולפ"ז אתיא דוקא לרבי דבטלו מבוטל, או קודם התקנה דגם בפני ב"ד לא יבטל, ועוד כ' כמבואר בתוס' וברשב"א, דמה דרהט זה גופא יהני לבטל הגט דהוכיח סופו על תחילתו, וכ' דהיה ס"ד גם לאביי דבעלמא לא מהני גלוי דעתא, מ"מ הכא עדיף דמעיקרא מחזר לבטל ועתה אומר כן בהדיא.

תוד"ה מהו – מש"כ דנאמן לומר כך היה בליבי, מבואר **בפנ"י** דדוקא הכא דחזינן דרהט בתרי' דשליח ולבסוף אמר דמבטל הגט נאמן לומר הכי, אבל בלאו הכי אינו נאמן לומר בליבי היה.

בא"ד – במש"כ התוס' בתי' השני דלא מהני משום דעשאום כדברים שבלב, הק' **הגרע"א** [דכיון דהמסקנא דלא אמרינן דאגלאי מילתא למפרע], נימא דלא מהני משום דאין כאן עדים, וכיון דמבטל שלא בפניו בעי שיהיה בפני עדים, **ובדברי יחזקאל** סל"ו אות ו' כ', דגם אי נימא דאפילו בפניו בעי עדים, מ"מ הכא גם יחשב דאיכא עדים, כיון דראו שרהט בתר השליח ויש ספק שמא רהט לבטל, הרי הם רואים ספק ביטול, וכל שנתברר לבסוף שרוצה לבטל, נתברר דראו ביטול לפניהם, ורק משום דאמרינן דאע"פ דנתברר לבסוף מ"מ כל שלא נתברר חשוב דברים שבלב, משום הכי הוא דלא חשוב ביטול, אבל בלאו הכי הרי זה חשוב ביטול בפני השליח ובפני עדים.

בא"ד – מש"כ דעשאום כדברים שבלב, מבואר בחי' **הגרע"א** דהא דלא אמרו דמהני משום אפקעינהו, דא"כ אמאי מק' הגמ' רק לק' על רשב"ג דוכי משום מה כח ב"ד יפה שרינן אשת איש לעלמא, ולא מק' הכא דמה יועיל שמחזר לבטל הגט, ומהאי טעמא גם בהא דלא מהני לרבי במבטל שלא בפני ב"ד, לא ניחא להו לפרש דהוי משום אפקעינהו, דחזינן דרק לרשב"ג מק' הגמ'.

בא"ד – במש"כ בסו"ד דלא מהני דברים שבלב להיות דברים, אלא היכי שבלא גלוי דעתו יש לנו לדעת דעתו מעצמנו, יל"ע דגבי הא דכופין אותו לכאורה הא ידעינן דעתו מעצמנו שאינו רוצה, וצ"ל כש"כ **הריטב"א** בקידושין, דגם בקו' הגמ' שם דנוכיח מהא דדברים שבלב אינם דברים, ידעינן די"ל דניחא לי' בליבו ומשום זה הוא דלא הוי דברים, אמנם **בתו"ר** כאן כ' על הגמ' בקידושין, דמוכח מזה דגם אם ידעינן שיש בלבו דעת אחרת אין הולכים אחר דברים שבלבו, ועיין **בתו"ר** בקידושין דמבואר שם ב' תי', אמאי בקו' הגמ' אמרינן דלא הוי דברים אף דידעינן דלא ניחא לי', האחד כשנ"ת דברי הריטב"א דאי"ז ודאי דלא ניחא לי', והשני כש"כ הכא, דכיון דמ"מ בפיו סותר בהדיא למה שבלבו הדין דלא מהני דברים שבלב.

בא"ד – **בדברי יחזקאל** סנ"ה אות ד' כ', דבתוס' הכא דמוכח דלא כשי' הרשב"א בקידושין נ' א' דהיכי דדברים שבלבו לא סותרים לפה לכו"ע הוי דברים, דהא הכא אין הדברים שבלב סותרים לפיו ובכל זאת מבואר בתוס' דיש כאן חסרון דברים שבלב, אמנם **בברכ"ש** סל"ט סק"ד כ' דהכא חשוב סותר לפה, דהרי מצד מה שמינה שליח מעיקרא, הרי עומד לפנינו דדעתו דהוא יהיה שלוחו, א"כ כל שבלבו לבטל חשוב דסותר למעשה השליחות דמעיקרא, שלפי מעשה זה הרי עכשיו גם יש לו תורת שליח, ובאמת זה מוכרח בדברי **הרשב"א** בקידושין, דכ' שם דהא דס"ל לרבא דגלוי מלתא בגטא מהני, הוא משום דקסבר דכיון שגילה דעתו אע"פ שאמר דברים סתומים, מ"מ לא הוי כדברים שבלב כמו זה שלא אמר כלום, ומבואר בדבריו דגם זה חשוב סותר למעשה, דאם לא כן מה קשיא לי' כלל מהא דמהני גלוי דעתא.

ז) **הרשב"א והריטב"א** כ' דהוא הדין דהוה מצי בגמ' לשנויי דקמ"ל בסיפא דאפילו אם יחזור תוכ"ד לנתינת הגט גם לא יהני, דקיי"ל דבגירושין לא אמרינן תוכ"ד כדיבור, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו מגירושין הט"ז **ובטושו"ע** סקמ"א סנ"ט, ובהג' **הרמ"ך** על הרמב"ם כ' דהא דלא מהני חזרה תוכ"ד הוא רק לחומרא, וכן מבואר **ברשב"ם** בב"ב ק"ל א' לגבי קידושין, דחומרא דרבנן הוא דלא מהני, אמנם **בר"ן** בנדרים פ"ז א' כ' דהוי מעיקר הדין, ומשום דאמרינן דגמר בדעתו לגמרי דיחולו הגירושין, ומשום הכי לא מצי לחזור בו, וכן מבואר בפי' **הרא"ש** שם דהוי מעיקר הדין, **ובכת"ס** חאה"ע סל"ח העיר בזה, דהכא דמבטל להשליח לא שייך הטעם שכ' הר"ן, דהא שליח לגירושין אפשר לבטל גם אחר כדי דיבור, וא"כ מה בכך דעשה השליח הגירושין, וכ' דצ"ל דבשעה שמינה השליח גמר בדעתו דמיד שיגרש השליח דיחולו גירושין גמורין.

**הגרע"א** כ' דלר"ש בע"ב דהוא מבטל הגט עצמו, י"ל דפשיטא דלא מהני חזרה תוכ"ד, דהא מיד הוי מעשה ומשום הכי לא אמרינן בגמ' דהא קמ"ל, ויל"ע דכמו כן י"ל בשליח דלא מהני חזרה, דמיד חשוב ביטול מעשה כיון דכבר עשה שליחותו, ובמקום אחר מבואר בחי' **הגרע"א**, די"ל דכיון דאם יהני הביטול יתבטל המעשה, ממילא לא חשיב דהוא מבטל מעשה אלא דיבור, **ובאור גדול** ס"ט פסיקא ב' סק"ג בסוגר כ', דכיון דכבר עשה השליח שליחותו תו לא שייך לבטלו אף תוכ"ד, דהא כבר אינו שליח, ומשום הכי גם בכל התורה לא יהני מה שיבטלו אחר עשייתו אפילו תוכ"ד, ולא הוי דין רק בגירושין, אמנם זה דלא כהרשב"א והריטב"א.

א) גמ' למימרא דבטל לישנא דלבטיל וכו' – **הרמב"ן** מעיר אמאי לא דייק כן ממתני', וכ' דבמתני' י"ל דלא נחת לדייק הלשון דאמר הבעל, ועוד כ' דבאמת י"ל דמהני משום גלוי דעתא, אלא דבברייתא אי אפשר לומר כן, דא"כ גם בפסול דבריו קיימין, **והרשב"א** כ' לומר דבאמת אף אי מעיקרא משמע י"ל דמהני, די"ל דאומר דכבר בטלו בפני ב"ד ונאמן משום מיגו דבידו לבטלו עכשיו ואתיא כרבי דבטלו מבוטל, ומשום הכי לא קשיא ממתני', אבל מברייתא מק' דמשמע דבטל הוא דומיא דאי אפשי, ובאי אפשי ודאי מהני משום דלהבא משמע ומבטלו עכשיו, **ובפנ"י** מוסיף דא"כ פסול הוא יהני, דיש לפרש דפסול לפי שכבר בטלו.

**הב"ש** סקמ"א סקצ"א מעיר על מש"כ שם **הרמ"א**, דאין הבעל נאמן לומר דביטל הגט אם אין השליח מודה לו, דהא לפ"ד הרשב"א יש לנו להאמינו משום מיגו דבידו לבטל עכשיו, וכ' דשליח נאמן אף היכי דיש לבעל מיגו, [וכ' דהרשב"א דכ' דיש לו מיגו, י"ל דמיירי שאומר שביטל לפני עדים דאין השליח יכול להכחישו, ויל"ע דברשב"א מבואר בהדיא דאתיא כרבי דבטלו מבוטל, וא"כ מיירי דאומר דביטל שלא בפני השליח ואיך יוכל להכחישו], **וביד אפרים** שם חולק, דרק היכי דיש נדון על עצם השליחות יש נאמנות לשליח, אבל לענין ביטול אין לו נאמנות, וכ' דמיירי דאין השליח לפנינו כשמעיד הבעל, וא"כ אין לו מיגו דהא מנגדינן למי שמבטל שלא בפני שליח, **והבית מאיר** שם כ' דבזמן הזה דמשביעים הבעל שלא יבטל את הגט, אין לו מיגו שיכול לבטל.

רש"י ד"ה בטלה – **הרשב"א** מביא שי' **הרב אב"ד** דאינו נאמן לחוב לבע"ח ובע"ח דידי' יוכל לגבות, וכ' הרשב"א דברש"י מבואר לאו הכי, דהא כ' דנפ"מ לגביית החוב, וכ' דס"ל לרש"י דכיון דהכא הרי זכות הבע"ח באה מכח זכייתו והוא מודה שלא זכה, על הבע"ח להביא ראיה שזכה, ולא דמי לאומר שטר אמנה דאינו נאמן לגבי בע"ח, דהתם השטר בחזקתו לפנינו והוא מוציא מחזקתו, **ובריטב"א** מבואר כהרב אב"ד, ונראה בדבריו דאם הנותן אומר דנתן לו הוי הודאה כנגד הודאה, ולכאורה ס"ל דזה ודאי דכיון דשתק עד עתה דנתכוין לזכות בזה ורק דמודה דלא זכה כלל, וכן מבואר בדבריו בסוף הסוגיה, **ובטור** סרמ"ה הביא שתי השי', **והרמ"א** בס"י כ' כרש"י.

ב) תוד"ה מבוטלת – **בפנ"י** מק' לפי הגירסא בכריתות, דיק' לפי הס"ד שם דדבריו קיימין והדרא למרא, דאמאי באומר מבוטלת ותבטל משמע יותר דלא חלה המתנה, מבטלה ואינה מתנה, דהא בגמ' הכא מבואר איפכא דרק בבטלה ואינה מתנה אמרינן דמעיקרא משמע, ועיי"ש מש"כ.

בא"ד – מש"כ ומיהו לספרים דגרסי וכו' מעיר **הפנ"י**, דלפ"ז צ"ל דמה דאמרינן דבריו קיימין לצדדין קתני, דבאי אפשי היינו דהוי הפקר, ובבטלה היא היינו דהדרא למרא, **וברע"א** מעיר לפי גירסא זו, דאמאי במבוטלת ותבטל לא אמרינן דכונתו להפקר, וכבר עמד בזה **בשעה"מ** פ"ו מגירושין הכ"ב, וכ' דצריך לדחוק דבטל לא הוי לשון הפקר כלל, ולפי גירסא דידן דגרסינן אי אפשי בהדי מבוטלת, מבואר **בריטב"א** דבאמת י"ל דגם במבוטלת הוי כהפקר, וכן מבואר **בשו"ע** סרמ"א ס"י **וברמ"א** סרמ"ה ס"י.

בא"ד – בפי' רש"י הק' **הפנ"י**, דאמאי יש לנו לומר אליבא דר"ל דס"ל דהוי לשון הפקר, דהכא נמי אם לא זכה המקבל מעיקרא דהוי הפקר, וכ' לבאר דאי אפשי הוי רק לשון סילוק, ואם אמרינן דהוי הפקר א"כ כמו כן יש לנו לומר גבי הנותן, דאף דלא אמר לשון הפקר, מ"מ כיון דנסתלק בזה שנתן לאחר יש לנו לומר דחל הפקר.

בא"ד – במה דמחלק רש"י בין שדה למטלטלין, **ברשב"א** מוסיף עוד, דבמטלטלין אם באמת אינו רוצה במתנה מעיקרא, היה לו להחזיר זה לנותן, אבל בקרקע דלא שייך זה שפיר י"ל דכונתו דאינו רוצה עכשיו שתתקיים המתנה אבל אין דעתו להפקר, **והרא"ש** הביא דברי רש"י, וכ' **בטור** סרמ"ה דס"ל כרש"י, וכ"כ **הרמ"א** שם ס"י, וכ' הטור **דהרמב"ם** אינו מחלק בזה, וכן **בשו"ע** שם סתם ולא חילק, ועיין בחי' **הגרע"א** דהק' על רש"י, דבהא דמייתי שם אח"כ הכותב נכסיו לאחרים וכו', מיירי דלא בא לידי הנותן, וא"כ אמאי מבואר שם דאי אפשי הוי הפקר.

ג) **הראב"ד** על הרי"ף כ' בשם **הרי"ף**, דגרסינן בכריתות מאי לאו לא אמר כלום וקנה, והיינו דגרסינן כמו הכא, וקו' הגמ' מאי אפשי לא אמר כלום דנשאר שלו, ודחי דלא אמר כלום דלא הדרא למרא, אבל גם לא הוי שלו והוי הפקר.

**הרמב"ן** כ' בשם **ר"ח** דזה מהסוגיות המתחלפות, **והריטב"א** בשם רבו וכן **הר"ן** בשם אחרים כ', דאע"ג דהגירסאות הפוכות מ"מ ענינם אחד, דהכא מתיחסים לגבי הנותן, דברישא לא אמר כלום דלא חוזר לנותן, וסיפא דבריו קיימין דחוזר לנותן, ובכריתות מתייחסים לגבי הפקר, דרישא דבריו קיימין דהוי הפקר, וסיפא לא אמר כלום דלא הוי הפקר, **ובשעה"מ** שם הק', דא"כ מה משני אביי דשתי לשונות במשמע ומשום הכי אמרינן במתנה דכונתו מעיקרא, הא י"ל דלעולם כונתו להבא ויש קיום לדבריו דהוי הפקר, וכ' לישב, דהנה בדברי אביי כ' **רש"י** דכונתו או להבא או לשעבר, אמנם **הריטב"א** בשם רבו כ' דכונתו לתרוייהו, וא"כ כיון דכונתו גם לשעבר ממילא דנמצא דגם לא זכה מעיקרא, וממילא הוי של הנותן, ועיין עוד ברע"א מש"כ בזה.

**ברשב"ם** בב"ב קל"ח א' מבואר דר"ל דאמר דאי אפשי הוי הפקר מיירי בצווח מעיקרא, ובכל זאת כיון דאינו זוכה אמרינן דהנותן נסתלק והוי הפקר, **ובתוס' וברמב"ן** שם הק' דהסוגיה בכריתות לא אתיא שפיר לפ"ז, ועיין **במרדכי** כאן סשס"ז שכ' כן בשם **ר"ת**, וביאר הסוגיה בכריתות לפ"ז, [ולכאורה כונתו בסו"ד דקו' הגמ' שם מהא דכותב נכסיו לאחרים היא על רב ששת ואכמ"ל].

ד) **הרמב"ם** בפ"ד מזכיה ה"א כ' דמקבל מתנה וזכה, ואחר שבאת בידו והוא שותק חזר בו ואמר איני רוצה בה, או איני מקבלה או הרי היא בטלה לא אמר כלום וכו', מתנה זו שאמר איני רוצה בה הרי היא הפקר, שהרי הפקירה המקבל, **והראב"ד** כתב דדוקא בהרי היא בטלה הדין דלא אמר כלום, אבל בבטלה היא אינה מתנה, והכי איתא בגיטין ובכריתות, והיינו דגרסינן דבטלה היא דבריו קיימין, **והר"ן** תמה דמנ"ל לחלק בין הרי היא בטלה לבטלה היא, **והלח"מ** **והמל"מ** שם כ', דבגמ' בע"ב מחלק בהדיא בין חרס הוא להרי הוא חרס, וכמו כן נחלק בין בטלה היא להרי היא בטלה, **ובשעה"מ** בפ"ו מגירושין הכ"ב ביאר כונת הר"ן, דלא מצינו דמה דמבואר בגמ' דבטלה היא שתי לשונות במשמע, דבהרי היא בטלה לא משמע שתי לשונות, דבגמ' גבי חרס רק מוכח דגם להבא משמע.

**והכס"מ** כ' דשי' הרמב"ם כהראב"ד, והא דלא כ' הדין בבטלה היא, משום דסמך על מש"כ בהי"ב דאם הודה המקבל דלא קיבל כנגד הנותן דהוי של נותן, **והלח"מ** כ' דסמך על מש"כ בהי"ג דמקבל מתנה שאמר זו שתח"י אינה מתנה בידי, או שאמר בטלה היתה מתחילה דבריו קיימין, וכבר עמד בזה **בנתה"מ** סרמ"א סק"ד, דמ"מ לא נזכר ברמב"ם דלשון בטלה היא משמע גם לשעבר.

**והה"מ** כ' דהרמב"ם לא רצה להכניס עצמו במחלוקת הסוגיות, ומשום הכי לא ביאר הדין בבטלה היא לגבי המחזיק בה מהו, אבל פשוט הוא דלא הוי של הנותן, וכבר עמד בזה **בלח"מ** דלפי סוגיה דידן מבואר גם דהוי של נותן, והרמב"ם דכ' דלא אמר כלום זה דלא כסוגיין עיי"ש מש"כ.

**ובדרישה** סרמ"א סקי"ג כ' דשי' הרמב"ם כתוס', דבתרוייהו גרסינן דבבטלה היא לא אמר כלום, ומשום דהוי כאומר על כל מתנות שאדם נותן לחברו שאינם מתנות, דכאן נמי כבר זכה בהו, ומשום הכי כ' הרמב"ם דלא אמר כלום, **ובנתה"מ** שם הק', דא"כ אמאי בהי"ג כ' הרמב"ם דאם אמר דבטילה היתה מתחילה דבריו קיימין, הא לפ"ד התוס' לעולם אמרינן דכבר זכה והוי שלו, [ואפשר דרק בלשון בטלה היא ראוי לומר דכונתו רק דהוי כאומר על כל מתנות דבטלות, אבל באומר בהדיא בטלה היתה מתחילה, הרי על כרחך יש כאן הודאת בע"ד דלא זכה מעולם], ועוה"ק הנתה"מ, דודאי לשון הרי היא בטלה משמע להבא כמו הרי הוא חרס, ולפ"ד **השעה"מ** שנתבאר לעיל ניחא דמ"מ גם משמע לשעבר.

ובבי' **הגר"א** שם סקי"ד כ', דהרמב"ם גרס כמו הספרים דגרסי דהביאו תוס', ובסיפא גרסינן גם אי אפשי דדבריו קיימין, וכ' דקו' הגמ' הכא היא לפי הס"ד בכריתות דדבריו קיימין והדרא למרא, אבל למסקנת הגמ' בכריתות דדבריו קיימין לענין כל הקודם זכה, הכא נמי בבטלה היא ואינה מתנה אמרינן דדבריו קיימין דהוי הפקר, אבל מ"מ לא הדרא למרא, ולפ"ז צ"ב דאמאי אמרינן בהרי היא בטלה ובאינה מתנה דהוי לשון הפקר יותר ממבוטלת ותבטל, ובפנ"י כ' באמת דלפי גירסא זו צ"ל דלצדדין קתני וכשנ"ת לעיל, אמנם בבי' הגר"א מבואר לאו הכי.

**לב' ב'**

ה) תוד"ה להולך – **הרמב"ן** כ' דמיירי בגונא דאמרה לו האשה דהתקבל לי גיטי, והביא דבגמ' לק' ס"ג ב' מספקא לי' לרב בכהאי גונא אי הולך כזכי, והרי"ף כ' שם דאביי הכא ס"ל דלאו כזכי, והיינו טעמא משום דמוקי לאביי כשאמרה האשה התקבל לי גיטי, **והרשב"א** כ' דכיון דמייתי לה הכא נראה דמיירי בשליח הולכה לבד, וכ' לומר דמיירי בגונא דמספקא לן בגמ' ביבמות קי"ח ב' אם הוי זכות לאשה להתגרש כגון במקום יבם, ובאומר לו הולך אמרינן דודאי לא הוי גירושין עד שיגיע לידי האשה, וכ' דאין לומר דמיירי בגונא דהאשה אמרה בהדיא דהיא רוצה להתגרש, דגם בכהאי גונא מבואר בירושלמי דחשוב חוב לאשה ואי אפשר לזכות לה גט, ועיין בריטב"א וצ"ב בכונתו ואפשר שיש חסרון בדבריו ואכמ"ל.

גמ' בטל מהו – **ברש"י ותוס'** מבואר דהספק משום דלא אמר הוא, אמנם **ברמב"ם** פ"ו מגירושין הכ"ד כ' דהרי זה בטל משמעו פעל שעבר כמו חמק עבר ומשום הכי הוי ספק, ומבואר **בהה"מ** שם דלפי הרמב"ם מיירי שאמר בטל עם פת"ח מתחת לטי"ת ומשום הכי הוי ספק, [וכ' עוד דאפשר דכונת הרמב"ם כרש"י], **ובטור** סקמ"א הביא שי' רש"י ושי' הרמב"ם, וכן **בשו"ע** בסס"ג שם כ' דבתרוייהו היא ספק מגורשת, ומבואר **בב"ש** סק"ק דבכהאי גונא דמיירי הרמב"ם, גם אם אמר הוא מ"מ הוי ספק.

**הרי"ף** לא הביא ספק זה, **והגרע"א** כ' לומר לפי מש"כ הרשב"א בע"א, דלרבי דבטלו מבוטל גם בלשון עבר י"ל דכבר ביטל גט זה, ומשום הכי הוא אומר דזה כבר מבוטל, ונאמן משום מיגו דיכול לבטל עכשיו, וא"כ צ"ל דכל הנדון הכא הוא רק לרשב"ג דבטלו אינו מבוטל, אבל להלכה דבטלו מבוטל גם לשון עבר מהני, ומשום הכי לא הביא הרי"ף הנדון הכא, אמנם במקום אחד הק' דלפ"ז גם בחרס הוא צריך להיות דיועיל להלכה וברי"ף מבואר דלא מהני, **ובב"ש** סקצ"ט כ' דלהלכה דמייתינן ספק זה, צ"ל דלשון בטל בלא הוא משמע דמעצמו הוא בטל למפרע, ולא דהוא בטלו כבר ועכשיו הוא רק אומר דכבר בטלו, וכבר עמד בזה **הריטב"א** בסוף הסוגיה, ובתחילה כ' לפי דברי רבו שהביא שם, דצ"ל דמיירי שידוע לנו דאכתי לא בטלו ורק עכשיו הוא בא לבטלו, ואח"כ כ' דלי נראה דלשון זה משמע דעכשיו הוא בא לבטל ולא לשון הודאה ומשום הכי לעולם לא מהני.

ו) רש"י ד"ה אינו – מבואר ברש"י דאע"פ דאין כאן ביטול, מ"מ אמרינן דכונתו לערער על הגט ובעי קיום, וכן כ' **בטושו"ע** סקמ"א סס"ה דבעי קיום, וכ' דבגונא דגלה דעתו דרוצה לבטל הגט ואח"כ אמר לשונות אלו אי"צ קיום, דבודאי כונתו לבטל וכיון דאומר בלשון שאינו טוב לא מהני הביטול וגם ערעור ליכא, **והב"ח** מביא דברי **הרשב"א** בע"א, דמק' דבכל לשון לשעבר נימא דכונתו לומר דהוי גט פסול משום דנכתב במחובר או שלא לשמה או שהוא מזויף, ונאמן במיגו דאי בעי מבטל להגט, ותי' דאם זה כונתו היה לו לפרש מהו פסולו כיון דלפנינו הוא מוחזק בכשרות, ולפ"ד מבואר לכאורה דלא כרש"י, ויל"ע **דבב"ש** סקצ"ט מביא דברי הרשב"א ולא כ' דדבריו הם דלא כמבואר בשו"ע דבעי קיום, והיינו משום דאמרינן דכונתו לערער דהגט מזויף.

גמ' יהא חרס – הטור כ' בשם **הרמ"ה** דהכא נמי יהא פסול הוי לשון ביטול, וכ' **הטור** די"ל דדוקא חרס דאינו לשון לגבי גט אמרינן דכונתו דיהיה כמו חרס ע"י דמבטל, אבל פסול דהוי לשון דקיים לגבי גט, א"כ יש לפרש דבריו דכונתו ממש שיפסל הגט וזה אינו יכול לעשות וזה לא מהני, **ובשו"ע** סס"ד כ' דין הרמ"ה בשם יש מי שאומר, ומבואר **בב"ח ובב"ש** סקק"א דגם הטור מודה דיש להחמיר דמהני.

תוד"ה מאי – **בפנ"י** כ' דלשי' **הרמב"ם** דבטל הוי ספק משום דמשמע לשון עבר וכשנ"ת ל"ק, דבאמת בגט זה בטל גם הוי ביטול אם אינו בלשון עבר, אמנם מ"מ נצטרך לומר לפ"ז דדוקא באומר חרס הוא לא מהני, אבל בחרס סתם מהני, ואדרבה כשאומר הוא גרע, ולפ"ז באומר ככר זה הקדש הוא גם לא יהני, **ובריטב"א** מבואר דגם באומר לשון עבר בהקדש יש לנו לקבל דבריו משום הודאה, אלא דראית הגמ' דגם כשבאים להקדיש עכשיו מהני לשון זה, **ובתו"ג ובחת"ס** כ' לת' קו' התוס', דבאמת לשון ככר זה הקדש מהני רק משום הודאה, וכ' החת"ס דאע"ג דבגמ' בנדרים מיירי בככר של הפקר, וא"כ לא שייך לומר דכבר הקדישו דלא היה שלו, מ"מ י"ל דמודה דכבר הקדיש במחשבה, וכמו דמהני שם ההקדש בפיו, והא דמייתי הכא ראיה מהרי הוא הקדש כ' **התו"ג**, דרש"י מביא הגמ' בנדרים דשם מיירי דקיבל מתנה כדי שאחר יוכל לבא לאכול, וא"כ בודאי כונתו להקדיש מעתה, וגם שם אמר אם שלי הן הרי הם מוקדשין, והא דמייתי מהרי הוא הפקר כ' לבאר ע"פ דברי **הט"ז** ביו"ד סקס"ט סקי"ד, דלענין איסור לא מהני הודאה, ואם ישראל יודה על מעות שהם של נכרי לא יוכל להלוותם בריבית, והכא נמי לא מהני דיהיה מותר למודר הנאה, **ובאור גדול** ס"ט פיסקא ג' אות ב' כ' לישב דבהקדש מהני מדין יד, משא"כ בגט ליכא דין ידות עיי"ש.

ז) גמ' או אינו חוזר ומגרש בו – בהא דשייך לבטל הגט, מבואר **בריטב"א** **ובר"ן** שהוא מבטל לדיבור הראשון שצוה לכתוב הגט לשמה, וע"י זה הוי כאילו לא נכתב לשמה כלל, ובקידושין כ' **הריטב"א** בשם **רבו**, דכיון דאמר לעדים מתחילה כתבו וחתמו ותנו ובשליחותו עשאוהו והוי לשמה, כל כמה דלא מטי גיטא ליד האשה יכול הוא לבטל הגט לומר שתבטל שליחותו למפרע, והוי כאילו עשאוהו מדעתם ולא הוי לשמה ופסול, **ובמחנ"א** בהג' על הרמב"ם פ"ו מגירושין הט"ו **ובתו"ג** גם כתבו הכי, דהוא מבטל השליחות ששלח מתחילה לכתוב לו הגט, וכתבו דזה ניחא רק לשי' דבעי שליחות בכתיבת הגט, אבל אם סגי בצווי הבעל א"כ בזה לא שייך ביטול, ובתו"גכ' דגם אם בכתיבת הגט לא בעי שליחות, מ"מ בחתימות הגט בעי שליחות ושייך ביטול בחתימות, [ובתוס' מבואר דגם בכתיבה שייך ביטול], אמנם **בחת"ס** מבואר דגם אי סגי בצווי הבעל מ"מ גם בזה שייך ביטול, דכיון דאינו נעשה לשמה אלא ע"י דיבור הבעל אתי דיבורו של עכשיו ומבטל לי' וממילא הגט בטל לגמרי, [**ובברכ"ש** סל"ט סק"א כ', דכונת התו"ג בהא דמחלק אם בעי שליחות או לא, הוא דאי בעי שליחות אמרינן דבכתיבה איכא חלות ועשיית קנין גט, ומשום הכי כל זמן שלא גירש לא הוי גמר המעשה, אבל אי סגי בצווי אין בדעת הבעל עשיה אלא עיכוב, דבלא דעתו אי"ז לשמה וזה דומה ללשמה של ס"ת דלא שייך בזה ביטול עיי"ש, ולפ"ז כ' **דהגר"ח** סבר דגם אי סגי בצווי, אי"ז רק עיכוב אלא בזה איכא עשיית קנין גט, וא"כ אכתי שייך ביטול], **ובריב"ש** סתפ"ב מבואר דהוא מבטל הגט מלתתו בתורת גירושין, ומהני שהרי אם לא נתנו בתורת גירושין אינו גט, והכא נמי מהני ביטול מלתתו בתורת גירושין, ובשו"ת **גליא מסכת** חאה"ע ס"ג אות ה' כ' דבעי דהגט יוקבע בו דהוי ספר כריתות משעת כתיבה ועד שעת נתינה, ומשום הכי כל שנתהפך דעתו מלגרשה ממילא בטל ממנו הקביעות של כריתות, ודמי לשטר שנמחל שעבודו ובטל הגט, **ובאור גדול** ס"ט פסיקא ג' אות ג' הק', דא"כ אי"ז תלוי בדין דאתי דיבור ומבטל דיבור, ובגמ' מבואר דזה שייך למחלוקת רי"ו ור"ל, ומ"מ כ' דבריב"ש שהובא לעיל נראה על דרך הגליא מסכת, **ובאבנ"ז** סשס"ט **ובקוה"ע** סע"ו אות י"ג כ', דענין לשמה הוא שהגט עומד לגירושין, וא"כ אכתי שייך ביטול על הלשמה דבטל מיחודו להיות עומד לגרש האשה, ובחי' **הגרש"ש** בב"מ סי"ט כ', דבעדי חתימה כיון דמהני חתימתם לפעול אח"כ גירושין, א"כ כמו דמהני דיבור לבטל מעשה קנין שאמר שיחול לאחר ל', הכא נמי מהני לבטל כח הע"ח שלא יוכל עוד להחיל בזה גירושין, ונראה דגם בגט עצמו מהני כמו כן לבטל ממנו הכח לגרש בו, **ובאבי עזרי** פ"ו מגירושין הט"ז כ' לבאר, דכל שטר כוחו הוא משום שעומד לקנות בו או להיות לראיה, וכל שמבטלו וע"י הביטול יהיה נמצא דאינו עומד עוד לכך, ממילא פקע ממנו תורת שטר.

בחי' **הריטב"א** הישנים לב"מ בדף י"ז א' מבואר דמהני ביטול בכל שטרי ממון, בזה שהולך לסופר ולעדים ומבטל שליחותם, ונמצא אותו השטר בטל כחרס והוי כנמחל שעבודו, [וכן נראה מבואר **במהרש"א** בב"ב מ' א' על הרשב"ם ד"ה וכן מודעא, עיי"ש היטב] **ובתומים** סס"ה סק"ט הק', דכיון דאין דין שליחות בשאר שטרות א"כ לא שייך בזה ביטול, וזה כשי' המחנ"א והתו"ג שנתבאר לעיל דרק בדבר דבעי שליחות שייך ביטול, **ובקצוה"ח** שם סק"ח כ' דשפיר שייך ביטול בכל שטר, **והגרש"ש והאבי עזרי** כ' דלפי ביאורם שנתבאר לעיל שפיר שייך ביטול אף בכל שטרות, ולפ"ד **החת"ס** דגם בצווי שייך ביטול, א"כ י"ל דהכא נמי שייך ביטול על דעת המתחייב.

ח) גמ' איני והא קיי"ל הלכתא כותי' דרי"ו וכו' – **הראשונים** בקידושין הק' דאמאי הוצרך להק' מהא דקיי"ל כרי"ו ולא מק' מר"נ גופא, דהא מודה ר"נ דהשליחות בטלה, ועל כרחך דאתי דבור ומבטל דבור, וא"כ הכא נמי יבטל הגט, ותי' די"ל דביטול הגט שאני, דהוי דבורא דאית בי' מעשה דהינו כתיבת הגט משא"כ בשליחות, ומשום הכי הק' רק מרי"ו דס"ל דגם אם נתן מעות לאשה דהוי דבור דאית בי' מעשה, מ"מ יכולה לחזור בה, **והריטב"א** שם מת' עוד, דגבי שליחות י"ל דכיון דמבטל בפני השליח או בב"ד עדיף, וכמבואר בירושלמי דמודה ר"ל דמהני ביטול בפני השליח או בב"ד, **והמהרש"ל** כאן מת', דמהא דרי"ו חזינן דאע"פ שכבר קיבלה קידושין מ"מ אתי דבור ומבטל הקידושין דמעיקרא וכאילו לא היה קידושין מעולם והכא נמי נימא גבי גט.

גמ' הכי השתא וכו' – **בתוס' ובראשונים** מבואר דיש לפרש בתי' הגמ', דגט לא מהני בי' ביטול ואפילו אם יבטל בפירוש, ויש לפרש דאין כונתו לבטל הגט ומשום הכי חוזר ומגרש בו, אבל אם יבטל בפירוש לא יוכל לחזור ולגרש, וכ' דזה תלוי בגירסא בגמ' וכמבואר בתוס', ולפי הצד דלא מהני בי' ביטול כ' **בקוה"ע** סע"ו, דנחלקו בזה התוס' כאן והתוס' בקידושין, **דהתוס'** כאן כ' משום דאחר כתיבת הגט חשיב מעשה, ולא אתי דיבור ומבטל מעשה, ומשום הכי כתבו די"ל דאם רק כתב הגט אבל אכתי לא החתים עליו עדים אפשר לבטלו, דאכתי לא חשיב מעשה בזה, ולק' פ"ח א' כתבו בשם **הר' עזרא** לחלק, דאם כתב רק חלק מהגט מהני בי' ביטול דאכתי לא חשיב מעשה, אבל **בתוס'** בקידושין נ"ט ב' כ' דכמו דלא שייך ביטול במעות הכא נמי לא שייך ביטול בגט, דאחר שכבר נכתב לשמה לא שייך לבטלו מתורת גט, וכן מבואר בשאר **הראשונים** בסוגיין, וכ' **בקוה"ע** שם, דהכא נמי לענין ס"ת מבואר בתוס' הכא דמה דלא מהני ביטול הוא משום דהוי מעשה, ומבואר דבעצם הוי דבר ששייך בו ביטול, וכ' דצ"ל דגם בס"ת הוי הלשמה עשיית חלות ע"י האדם, ולא דחל ממילא כל דאיכא כתיבה לשמה, ומשום הכי שייך לדון שיועיל בזה ביטול, אבל לפ"ד התוס' בקידושין ושאר ראשונים אמרינן דהחלות נעשית ממילא כל דאיכא כתיבה לשמה, ולא שייך בזה ביטול.

**בתוס'** מבואר דדין זה תלוי בגירסא הכא ובגירסא בקידושין, **וברשב"ם** בב"ב מ' ב' מבואר דמהני, **ובתו"ר וברא"ש** כ' דעיקר דלא מהני ביטול, אך כ' דמ"מ להלכה אין להקל בזה, וכ"כ **הרמב"ן והרשב"א**, **והריטב"א והר"ן** כ' דלא מהני לבטל, ושי' **הרמב"ם** בפ"ו מגירושין הכ"א דאם יבטל בפירוש יהני, וכ"כ **הטור** בסקמ"א, **ובשו"ע** סס"ו כ' דהוי ספק מגורשת בגט שבטלו בפירוש.

**הראשונים** כ' לומר דבודאי לא מהני ביטול ומשום דלא שייך ביטול בגט שכבר נכתב וכשנ"ת, **ובגליא מסכת**  שם באות ב' העיר בזה, דהא לרב ששת על כרחך דמהני ביטול, וא"כ מה ההכרח לומר דלר"נ לא מהני ביטול, ועוד כ' **הראשונים** דאי מהני ביטול לגט עצמו, א"כ אמאי ביהא כחרס אמרינן דהוא מבטל השליח ולא הגט, **והרמב"ן** הק' גם מלשון בטל הוא דיש לנו לומר דמבטל הגט, **והרשב"א** מביא גם אי אפשי בו וגם הלשונות שבברייתא, ומשום הכי כ' דעל כרחך דלר"נ אי אפשר לבטל הגט, ומשום הכי אמרינן דעכ"פ דעתו לבטל השליחות, **וברה"מ** נראה בשי' הרמב"ם, דבאמת בלשונות שבברייתא כמו יהא כחרס בטל הגט, והספק בגמ' לא קאי כלל על הברייתא, דבברייתא י"ל דלא מיירי כלל בשליחות, ואין צד כלל לומר דמבטל השליח, **וברע"א** על השו"ע נסתפק לדינא בשי' הרמב"ם ביהא כחרס, אם מבטל השליחות או הגט, [והוא מביא רק דברי הר"ן דמק' מיהא כחרס, אבל הרמב"ן מק' גם מבטל הוא, ושם על כרחך דחוזר ומגרש, דהרי מתני' גם מיירי בלשון זה], **ובאור גדול** שם כ' לבאר, דגם בלשונות דיהא כחרס וכדומה, הלשון מתפרש דמבטל הגט מפעולתו דלא יהני מה שפועל בו, וכיון דמפרש דמבטל פעולת הגט ולזה צריך שיתבטל השליחות, ממילא אמרינן דמבטל השליחות, ואין זה דומה לגלוי דעתא דלא מהני, דשם אינו מפרש עיקר הביטול.

ט) תוד"ה התם – בסו"ד הק' **הגרע"א**, דכיון דלעיל י"ח ב' מיירי בשי' רבי שמעון, ורבי שמעון ס"ל דע"מ כרתי, א"כ מה מוסיף שמחתים עדים על הגט, הא בזה לא הוי הגט גמור יותר, דהרי בעי אכתי ע"מ כשי' תוס' לעיל ד' א', **ובאבנ"ז** סשע"א אות ב' כ', דכל מה דבעי ע"מ לשי' ר"א אף באיכא ע"ח, הוא רק משום דאין דשב"ע פחות משנים, אבל עיקר אשוויי גיטא נעשה גם בע"ח, וכמו בשטרי ממון דסגי בע"ח לבד, והנה כדברי האבנ"ז כ' גם הקצוה"ח סמ"ב סק"א, אמנם באמ"מ סט"ז סק"י ובדברי יחזקאל סו"ס ל"ג הק' על דבריו, וכ' דבודאי לשי' תוס' גם האשוויי גיטא נעשה רק ע"י ע"מ ואכמ"ל.

בא"ד – **השעה"מ** בפ"ו מגירושין הכ"א **והגרע"א** העירו בתוס', דהגמ' לעיל י"ח אתיא לר"ל כמבואר שם, וא"כ בודאי לא שייך לומר דמהני מדין ביטול, דהא ר"ל ס"ל גבי אשה דאינה חוזרת בה, וכ' די"ל גם לר"ל דגט הוי מעשה פחות ממקדש לאחר ל', דאכתי לא התחיל הגירושין כלל.

א) בפני כמה הוא מבטלו וכו' – מבואר **בתוס'** ובעוד **ראשונים** דיש בזה נפ"מ להלכה דקיי"ל כרבי דבטלו מבוטל, דשלא בפני ב"ד בטלו אינו מבוטל, **ובתוס'** כאן מבואר הטעם משום תקנה, וכן מבואר **ברשב"א** לק' ל"ג א', **ובמהרש"א** העיר דלפ"ד התוס' לק' ל"ג א' דשלא בפניו בעי תרי משום דאין דשב"ע פחות משנים, א"כ לר"נ מה דבעי תרי הוא מעיקר הדין, וכ"כ **הריטב"א והר"ן** וכ"כ **הרמב"ן** בצד אחד דמשום הכי בפני אחד בטלו אינו מבוטל, דבעי תרי משום דאין דשב"ע פחות משנים, ועיין משנ"ת בזה בע"א באות ב', והנה גם אי נימא דלר"נ הוא מעיקר הדין, מ"מ לר"ש דבעי ג' מבואר בריטב"א ובר"ן דהוי משום תקנה.

**וברמב"ן** מבואר עוד טעם דבעי בפני ב"ד, דכיון דהדיבור הראשון היה בפני השליח, לא מהני דיבור גרוע שלא בפניו לבטל הדיבור הראשון, ורק בפני ב"ד מהני לבטל דבפני ב"ד גם הוי דיבור מעליא, **ובאב"מ** סקמ"א סק"ו כ' דאין כונת הרמב"ן דמדינא לא מבטל דיבור השני שלא בפני ב"ד לדבור הראשון, אלא דגדר התקנ"ח הוא דחשוב דבור גרוע ומשום הכי לא מהני, אמנם **בחת"ס** לק' ל"ג ב' מבואר דס"ל דהוי מעיקר הדין, וכן **באור גדול** ס"ט פיסקא א' סק"ו עמד בזה, דלכאורה שפיר יש לפרש דהוי מעיקר הדין, [ולכאורה כן נראה ברמב"ן, שאח"כ כ' דאפשר דמ"ד בפני ב' דינא קאמר דלא הוי ביטול כדפרישית, דאין דשב"ע פחות משנים, ולכאורה כונתו במש"כ כדפרישית היינו דהוי מדינא ולא רק משום תקנה], **ובאב"מ** שם כ' עוד, דבתוס' בע"א מבואר דמשום הכי לא מהני דעשאוהו כדברים שבלב, וזהו שכ' שם דעדיפא מיני', דהיינו דגם הכא בבטול שלא בב"ד הוי משום האי טעמא, וכ' דבתוס' כאן מבואר לאו הכי, דכ' דהתקנה משום חשש ממזרים, **ובאור גדול** שם כ' די"ל דסיבת התקנה משום ממזרים, וגדר התקנה הוא משום דעשאום כדברים שבלב, ועיי"ש שהוכיח דהגרע"א לא פירש הכי לדברי התוס', ובאור גדול שם הביא דברי **הריטב"א** בקידושין נ"ט א', דהא דאמר רי"ו שם דחוזרת, לא מיירי דחוזרת בינה לבין עצמה, דזה חשיבא מחשבה גרידתא, וכ' הריטב"א דמשום הכי בעי בביטול הגט שיהיה בפני ב' או בפני ג', וכ' דזה כש"כ האב"מ בשי' התוס'.

**בתיו"ט** במתני' כ' דהא דשלא בפני ב"ד אינו מבוטל הוא משום אפקעינהו, **והגרע"א** העיר דבתוס' בע"א מבואר דהכא עדיף וי"ל דלא חשיב עקירת דבר מן התורה, ומהני אף בלא אפקעינהו, וכ' דנפ"מ אם נתקדשה קודם הביטול, דאי משום אפקעינהו תפסי קידושי האחר, **ובאור גדול** שם בסוגר כ', דלשון **התוס'** כאן דסיימו משום מה כח ב"ד יפה נראה כהתיו"ט דמשום אפקעינהו, ולפמשנ"ת דברי האב"מ דהתוס' הכא דלא כהתוס' בע"א, בודאי אתי שפיר דנימא דהכא ס"ל דגם לרבי הוא משום אפקעינהו.

ב) **הרמ"א** בסקמ"א ס"ס, כ' בשם י"א, דאם ביטל בפני שנים זה שלא בפני זה דלא מהני, ומקורו **מריב"ש** סרל"ב, **ובב"ש** סקצ"ב כ' דמש"כ הרמ"א בשם י"א קאי על המשך דבריו, דבזה אין חולק וכמבואר **בתוס'** דגם רבי מודה דתקנו דלא מהני ביטול שלא בפני ב"ד ומשום חשש ממזרות, וכיון דזה שלא בפני זה יש חשש ממזרות וכש"כ לק' בד"ה רבי, לא מהני הביטול לכו"ע, אמנם לפ"ד **הריטב"א והר"ן** דבעי תרי בדיעבד משום דאין דשב"ע פחות משנים, א"כ יהני גם זה שלא בפני זה, [אמנם י"ל דלשיטתם בהכרח דלא מהני זה שלא בפני זה גם מדין דאין דבר שבערוה פחות משנים, דאי מהני אמאי קתני במתני' היה עושה ב"ד, הא אפשר גם בלא ב"ד, כשאינם יחד], **ובבית מאיר** שם כ' דכיון דבתוס' בע"א כ' דצ"ע, דשמא לא אמרו דלא מהני הביטול אלא לענין קולא, אבל לחומרא מהני, א"כ לפ"ז יהני בדיעבד זה שלא בפני זה, והק' דאמאי סתם הרמ"א דלא חל הביטול.

**הרמ"א** שם מביא דברי **הריב"ש** דאם מבטל הגט, בזה מהני גם במבטל בזה שלא בפני זה, **ובתו"ג** שם מבאר, דזהו מדין מודעא כמבואר בריב"ש, וזה לא מהני אלא שאם יגרש הוא דלא יחול, או קודם שמסר לשליח דלא חל השליחות, אבל אחר שמסר לשליח תו לא שייך למסור מודעא, דמעשה השליח מהני גם בעל כרחו של משלח, ומשום הכי אין בזה חשש ממזרות, דהבעל עצמו לא יקלקלה, אמנם **באב"מ** שם סק"ו כ', לפמשנ"ת לעיל בשי' הרמב"ן ותוס' דלא מהני הביטול משום דהוי דבור גרוע, או דהוי דברים שבלב, דזה לא שייך לענין מודעא, דאינו כלל מדין ביטול אלא דנעשה בעל כרחו, ומשום הכי מהני אף דלא הוי בפני ב"ד, וכ' לפ"ז דדין הריב"ש תלוי במחלוקת בגדר התקנ"ח דבטלו אינו מבוטל, דאם הוי משום תקנת ממזרים א"כ גם בזה יש לחוש, ומבואר בדבריו דמהני מסירת מודעא גם על גירושין שע"י השליח ודלא כהתו"ג, ועיין בע"א באות ד' משנ"ת בזה.

ג) גמ' לבי תרי נמי ב"ד קרי להו – **ברשב"א** מבואר דמשום הכי סגי בתרי בביטול שליחות ובפרוזבול, דכיון דאי"צ לישא וליתן בזה בתרי סגי להו, **והר"ן** כ' זה רק על פרוזבול, וזה לשיטתם, **דהרשב"א** ס"ל דמה דבעי לבטל בפני שנים הוא גם משום תקנ"ח דבעי ב"ד, והוצרך לבאר אמאי סגי בב"ד של שנים, אמנם **הר"ן** כ' דהא דבעי תרי בביטול אינו כלל מדין ב"ד, אלא משום דבעי עדים דאין דשב"ע פחות משנים, וכשנ"ת.

**לג' א'**

גמ' הדיינים חותמים למטה או העדים – **הריב"ש** סשפ"ג כ' בשם **הרא"ה** דאע"ג דלא הוי מדעת המתחייב, מ"מ כיון דאפשר לכתוב גם בע"כ של לוה, אי"צ דעתו בשטר זה, **ובקצוה"ח** סס"ז סק"ו כ', דכיון דמלוה נאמן לומר דהיה לי פרוזבול ואבד, א"כ נמצא דאי"צ השטר לראיה אלא לחלות הדבר, ובה אי"צ דעת המתחייב.

רש"י ד"ה תקנת – כשי' רש"י כן מבואר גם בתוס', **והרשב"א והריטב"א** כ' לבאר, דחיישינן דפעמים שיבטל אחר שבא גט לידה, והיא לא תדע ותחוש דביטל קודם, ונמצא דמעגנא שלא כדין, וכ' דכן מבואר **בירושלמי**, **ובאב"מ** סקמ"א סק"ה כ', דרש"י ותוס' לא ניחא להו לפרש הכי, דכיון דבדיעבד בטלו מבוטל, אכתי יש לחוש להכי דיבטל ולא נדע מתי ביטל, וכ' דמשום הכי סבירא להו דהירושלמי קאי דוקא למ"ד דבטלו אינו מבוטל.

גמ' סבר לה כרב נחמן דאמר בפני שנים – **רש"י** במתני' כ' דהיה עושה ב"ד היינו שלשה, ומפני תיקון העולם ביאר משום חשש ממזרות, **ובפנ"י** ועוד אחרונים הק', דבגמ' מבואר דאם מבטל בפני שלשה התיקון העולם הוא משום תקנת עגונות ולא משום חשש ממזרות, וכ' הפנ"י דס"ל לרש"י, דמה דאמר ר"נ דהיינו בפני שנים דלתרי נמי ב"ד קרי להו, זה דוקא ר"נ לשיטתו דשנים שדנו דיניהם דין [ועיין **ברמב"ן** שם שהביא שכ"כ רב **אחא גאון**], ומשום הכי קשיא לי' דאיך אמרינן דרי"ו ס"ל כר"נ, הא רי"ו ס"ל דאין דיניהם דין וכמו שהק' התוס' לעיל, ומשום הכי פי' רש"י דבאמת ב"ד היינו שלשה, ואע"ג דסגי בתרי מ"מ אורחא דמלתא היה לבטל בפני ג' כדי שישמע השליח, ומשום הכי קתני דבראשונה היה עושה ב"ד, ומש"כ רש"י דאיכא חשש ממזרות, כ' הפנ"י דס"ל לרש"י דגם בג' אכתי יש מקום לחשש שלא ישמע השליח, ורק דלחשש מעט זה לא היו מתקנים דיהיה בעי בפניו, ורק דכיון דהוצרכו לתקן דלשנים לא, כבר אמרו דגם בפני ג' לא יהני, ובזה מיושב קו' התוד"ה ובי תרי.

תוד"ה ובי תלתא – **הרשב"א** כ' כתוס', **ובאב"מ** סקמ"א סק"ט כ' להוכיח מדבריהם כשי' הש"כ דס"ל דבהודאת בע"ד בפני ב"ד אינו גובה ממשועבדים, כיון דאין הב"ד עושים כלום ורק דההודאה מתקבלת בב"ד, ורק היכי דב"ד מחייבים אותו חשוב מעשה ב"ד, וכ' דאי נימא דכל דבר דהוי בפני ב"ד יש לזה דין מעשה ב"ד, א"כ ל"ק משה"ק תוס' מאי שנא ממלוה בפני ג' דשם אינם ב"ד כלל, משא"כ הכא דיש להם דין ב"ד וכמו דקתני דהיה עושה ב"ד, ולמעשה ב"ד יש קול טפי, ועל כרחך דכיון דאין הב"ד עושים כלום אין בזה תורת מעשה ב"ד לענין זה, ולפ"ז כ', דלפ"ד הרמב"ן דהא דבעי ב"ד הוא משום דכיון דמינה אותו בפניו בעי דיבור אלים לבטלו ומשום הכי דוקא ב"ד מהני, א"כ נמצא דבאמת חשוב מעשה ב"ד, כיון דבעי לכח ב"ד כדי שיחול הביטול, וא"כ י"ל דבאמת דוקא משום זה דיש לזה תורת מעשה ב"ד אמרינן דאיכא קלא, אבל בלאו הכי דומה למוכר שדהו בפני ג' דאין קול וכמו שהעירו התוס', ולפ"ז כ' די"ל דרי"ו דס"ל דסגי בפני שנים, על כרחך דס"ל דלא בעי דיבור אלים שבפני ב"ד כדי לבטל השליח, וא"כ נמצא דגם אם יתקנו דבעי ג' מ"מ לא יהיה בזה תורת מעשה ב"ד ולא יהיה קול, ובזה יישב קו' התוס' ד"ה ובי תרי, דכיון דסגי בשנים א"כ אף אם יתקנו דבעי ג' מ"מ לא יהיה לזה קול, כיון דאין לזה תורת מעשה ב"ד אלא רק עשיה בפני הב"ד.

ד) גמ' אדעתא דרבנן מקדש – **בריטב"א** בכתובות מבואר דהוי כמתנה ע"מ שירצה אבא, והיינו דכל שמבטל לבסוף עכשיו אין חכמים רוצים בקידושין ומשום הכי מתבטלים הקידושין, **ובחת"ס** כאן מבואר, דבתחילה הוו הקידושין ע"מ שאם יבטל הגט שלא בפניו, דלא יחולו הקידושין, **ורש"י** כ' שהם אמרו שקידושין יפקעו ע"י גט כזה, ועיין **ברשב"א** בכתובות דכ' דלא הפקיעו קידושין אלא היכי דיש סרך גט, ולפ"ז יל"ב דבאמת דוקא משום דיש כאן גט שייך לומר אפקעינהו ולבטל הקידושין מעיקרא, **ובשטמ"ק** בכתובות ביאר בשי' רש"י שם, דבאמת המקדש אינו רוצה לעשות קידושין על תנאי, אלא דעתו רק דכל שיהיה לבסוף גט דרק מדבריהם הוי גט, דבזה יהיו המעות מעיקרא מתנה, כיון דאין בכח חכמים לבטל קידושין ע"י גט דדבריהם.

גמ' תינח דקדיש בכספא וכו' – **בתוס'** בכתובות כתבו דבכספא ניחא דהפקר ב"ד הפקר וכ"כ **רש"י** ביבמות צ' ב', ועיין **בחת"ס** כאן דכ', דלפי קו' רבינא באמת לא אמרינן דהוא מקדש על תנאי, אלא דחכמים הפקירו מעותיו על תנאי, **ובשטמ"ק** בכתובות מבואר דהא דבעי לאדעתא דרבנן מקדש ולא סגי בהפקר ב"ד, משום דאין לחכמים להפקיר ממונו של ישראל ללא סיבה, ורק משום דתולה בחכמים בכחם להפקיר הממון, **ורש"י** בכתובות כ' דקו' הגמ' דמה תהא על ביאתו, וכ"כ **הרא"ה והריטב"א** שם דסבר רבינא דיש לרבנן לחוש על ביאתו, **ובשטמ"ק** שם כ' בשי' רש"י לפמשנ"ת, דדעת האדם דיהיו מעות מתנה בכהאי גונא דיהיה אח"כ רק גט דרבנן, דא"כ בביאה ודאי אין אין דעתו דתהיה ביאתו ביאת זנות, ותי' הגמ' דמ"מ רבנן אמרו דתהיה ביאת זנות והוא מסכים למה דיאמרו חכמים, **והרמב"ן** בכתובות כ' לבאר דס"ל לרבינא דבשלמא בקדיש בכסף, כיון דביד חכמים להפקיר ממונו מקדש על דעתם, אבל בביאה דאין בידם להפקיע שמא לא קידש על דעתם, ותי' הגמ' דשויוהו בעילת זנות, דלעולם מקדש על דעתם, ויל"ע בלשון הגמ' לפ"ז.

רש"י ד"ה בעילת – הרמב"ם פ"א מאישות ה"ב כ' דקידושי כסף מדרבנן, ועיין בנו"כ שם ועיין בחת"ס מש"כ לבאר ואכמ"ל.

תוד"ה ואפקעינהו – משה"ק דיכולים ממזרים ליטהר, כ' **הרא"ה והריטב"א** בכתובות בשם רבו דלא אכפת לן דיטהרו כיון דהוי כדין, **וברמב"ן** שם כ' דאפשר דמדרבנן הם ממזרים, וברמב"ן שם כ' כמו כן לומר, דאסורה מדרבנן לקרובים ולכהן כאילו היתה מקודשת ונתגרשה, וכ"כ **הרא"ה** שם לגבי קרובים.

בא"ד – מש"כ ר"ת דאיכא רוב, נסתפק **הגרע"א** האם יהני גם ללקות משום זה, או דללקות ניחוש דישאל, וכ' להוכיח מסוגיה דסנהדרין דאין לחלק בין התראת ודאי לבין להלקותו, וכן מבואר **במאירי** בכתובות דמהני גם ללקות.

בא"ד – מש"כ דאיכא חזקה, עיין **בראשונים** בכתובות דכ' רק דכיון דמחוסר מעשה לא חשיב התראת ספק, והוסיפו עוד לגבי אשה שזנתה, דכיון דאין תלוי בה ביטול הגט משום הכי לא הוי התראת ספק.

בא"ד – **המהרש"א** מק' דטפי יש להק' גבי נזיר דאיך משכחת לה דילקה, דודאי ישאל על נזירותו כדי שלא ילקה, וכ' דחכם שידע שעבר על נזירותו ומשום הכי נשאל, לא יתיר לו נדרו, ורק דיש לחוש דחכם שלא ידע דעבר יתיר לו וזה הוי ספק, **והגרע"א** הק' דמ"מ אמאי לא הק' תוס' דאמאי לוקה, הא שמא ישאל וזה ק' לכו"ע וכ' דמשכחת לה אחר שנגמר נזירותו, וכיון שמלקים אותו תו ליכא נפ"מ במה שהיה נזיר ולא מצי עוד לישאל.

בא"ד – **בת"י** בצד מביא **דהר"ש** ס"ל דלפי האמת לא פקעי הקידושין, ומה דאמרינן דאפקעינהו לקידושין, היינו רק דאם היה מהני הביטול היו מפקיעים לקידושין מיני', וכיון דע"כ לא תהיה אשתו, א"כ ממילא אנן סהדי דאין בליבו לבטל כדי שלא תהא בעילתו בעילת זנות, **ור"ת** הק' על זה דארוסה מאי איכא למימר, ועיין **ברמב"ן וברא"ה** בכתובות מש"כ בזה, **ובאב"מ** סקמ"א סק"ח ביאר כונתם, דמ"מ כיון דלא ירויח כלום דהרי בין כך לא תהיה אשתו, תו אין דעתו לבטל, ועיין בלשונם שם דאכתי צ"ב, וכתבו דאף דלחפות על בת אחותו י"ל דניחא לי' דיחול הביטול ושיהיה אפקעינהו, מ"מ כיון דבאמת אינו רוצה בביטול מצ"ע, אלא כדי שיהיה אפקעינהו כהאי גונא אינו ביטול.

והנה בסוגיין אין נפ"מ בזה דקיי"ל דבטלו מבוטל, אמנם בסוגיה בכתובות דקיי"ל דאין אונס בגיטין משום אפקעינהו, יש נפ"מ האם באמת נפקעים הקידושין למפרע או לא, **ובפ"ת** סקמ"ד סק"א הביא, **דהפנ"י** העיר דבפוסקים לא מבואר דכהאי גונא דהיה אונס, דפקעו הקידושין למפרע ויתפסו קידושין בקרובותיה, וכ' לומר על דרך שי' הר"ש דלפי האמת לא פקעי, ועיי"ש מש"כ עוד.

א) גמ' בעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה קמיפלגי – **הרמב"ן והר"ן** כ', דאע"ג דרבי ס"ל בעלמא דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, מ"מ הכא ס"ל דלא בטלה כולה, דשמא בעדות זה הוא רוצה ואינו רוצה באחר שיהיה עליו עד, ונראה מלשון זה דמה דס"ל לרשב"ג דבטלה כולה הוא משום דדעת הבעל לבטל כולם, וכ"כ **הפנ"י והחת"ס** דמה דבטלה כולה הוא משום דאמרינן דכן הוא דעת הבעל לבטל כולם, אמנם בדברי **הגרע"א** ובדברי **האב"מ** סקמ"א ס"ק ז'-ט' **ובקרני ראם** על המהרש"א בע"ב, מבואר דס"ל דזהו דין בעצם העדות, שכל שבטלה מקצתה ממילא בטלה כולה, **ובקה"י** סכ"ה כ' לבאר לפי הצד דאתי דיבור ומבטל דיבור מהני שיתבטל למפרע, דלפ"ז י"ל דכיון דבטל מקצת מדיבורו ממילא בטל הכל, ודוגמא לזה מצינו בנדר שהותר מקצתו הותר כולו, **וברש"י** בע"ב בד"ה בעדי כ' גבי עשאן שלוחים, דמה דמבואר דבטלה כל השליחות, הוא משום דאמרינן דכי היכי דבטלי' להאי בטלי' להאי, **ובאבנ"ז** סש"ע אות א' כ' דרש"י כ' זה דוקא לגבי שליחות, דגבי עדות י"ל דהטעם הוא מעיקר הדין דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, אבל בשליחות לא מצינו דין זה, ומשום הכי כ' רש"י דהטעם משום כי היכי דבטלי' להאי.

תוד"ה רבי – מש"כ דיכול לבטל זה שלא בפני זה הק' **הפנ"י**, דכיון דבשעה שביטל הראשון לא היה עדים, ממילא לא חל הביטול והע"א לא ראה כלום, ומה מהני מה דאח"כ ביטל בפני עוד ע"א, הא מ"מ הביטול הראשון אינו כלום, **ובדברי יחזקאל** סל"ו סק"ז כ' לומר, דאף דעצם מעשה הביטול כבר אינו קיים בזמן הביטול השני, מ"מ עיקר הביטול דהיינו גלוי דעתו שאינו רוצה בהגירושין לא בטל, וא"כ חשוב דקיים גם בשעת הביטול השני, ויש על זה ע"א וממילא איכא שני עדים, **ובשע"י** שער ז' פ"ג כ' לומר, דגם במעשה קידושין יכול להועיל כהאי גונא אי מהני עדות מיוחדת וכמבואר בר"ן לק' ע"ג, דכיון דהחסרון הוא רק משום דבעי עדים לקיומי, א"כ אי נימא דיכולים שני עדים להצטרף, ע"י שכל אחד רואה מעשה בפנ"ע, ממילא אמרינן דלא יתבטל המעשה קידושין הראשון, ויצטרף עם הקידושין השניים עיי"ש.

בא"ד – **בת"י** בצד כ' לת' קו' התוס', דאי פליגי באם בטלו מבוטל, א"כ היינו פלוגתתם לעיל ותרתי למה לי, **ובמהרמ"ש** דחה זה, דהכא יש חידוש בדברי רשב"ג דגם אלו שביטל בפניהם לא מתבטלו.

בא"ד – **המרדכי** כ' בשם **ספר התרומה**, דאחר שצוה לסופר ולעדים לכתוב ולחתום הגט אינו יכול לבטלם שלא בפניהם, והוכיח זה ממחלוקת רבי ורשב"ג אי יכול לבטל זה שלא בפני זה, ומה דלרבי יכול הוא רק משום דס"ל דלא בטלה כולה, **ובאור גדול** פ"ט פסיקא א' סק"י כ' לבאר כונתו, דקשיא לי' משה"ק תוס' אמאי לא אמרינן דרבי לשיטתו דבטלו מבוטל, ומזה הוכיח דגם רבי מודה דאי אפשר לבטל הסופר והעדים על חתימת הגט שלא בפניהם.

בא"ד – מש"כ דעל כרחך למ"ד מפני תקנת עגונות לא דמו אהדדי מבואר **במהרש"א**, דכיון דהכא איכא חשש ממזרות, מנ"ל לומר דתלוי במחלוקת רבי ורשב"ג לגבי תקנת עגונות, **ובמהרמ"ש** מבואר דלדידי' הרי היכי דאיכא חשש ממזרות מודה רבי לרשב"ג דבטלו אינו מבוטל, וא"כ אי"ז תלוי במחלוקת דלעיל, **והגרע"א** מעיר דלמא אה"נ דלדידי' הכא כו"ע מודו דבטלו אינו מבוטל, ורש"י מפרש לפי מה דקיי"ל כר"נ וכרי"ו דהחשש משום ממזרים, וכ' לומר דעיקר כונת התוס' לומר, דלא נימא דאדרבה נראה דתלוי זה בזה, ולזה כ' דעל כרחך למ"ד משום תקנת עגונות אינו תלוי, **ובפנ"י וברע"א** מבואר דכונת התוס' דאין לומר דהכא נמי פליגי הכא לענין תקנת עגונות, דהכא לא שייך תקנת עגונות, דכיון דטרח לבטל השליח בפניו א"כ מה בכך דהשאר לא טרח לבטלם, מ"מ אי"ז סיבה דלא יועיל הביטול למי שכבר ביטל וטרח אחריו, [ובפנ"י כ' לומר דלפי האמת מודו התוס' דשייך תקנת עגונות ורק דמ"מ לא דמו אהדדי עיי"ש], ולכאורה אף אי נימא דשייך הכא גם תקנת עגונות, מ"מ בודאי נראה דפליגי גם בביטל שלא בפני שלשה, וא"כ שפיר כ' תוס' דלא דמו אהדדי, דבגונא דלא ביטל בפני שלשה הוי פלוגתא בענין אחר.

**ל"ג ב'**

ב) גמ' ושרו אשת איש לעלמא – **במל"מ** פ"ו מגירושין הי"ח כ' לומר, דאם מבטל בפני ג' ליכא בזה משום תקנת עגונות, ושפיר מהני גם לרשב"ג דהרי טרח לבטל השליח, [והמגיה שם ציין לדברי התוס' דלמ"ד מפני תקנת עגונות לא דמו אהדדי, ועיין לעיל משנ"ת בתוס'], והוכיח זה, דאי נימא דמשום תקנת עגונות צריך לבטל את כל אלו שמינה בפניהם ולא סגי באחד, א"כ אמאי מבואר בגמ' דבכולכם גם לרשב"ג יכול לבטל מקצת, הא מ"מ איכא תקנת עגונות, **והגרע"א** כ' דיש לדחות דהדין הוא דמשום תקנת עגונות בעי שאותם אלו שמבטלם שיהיה בפניהם, וא"כ אי עדות שבטלה מקצתה בטלה כולה ממילא בעי שיבטל בפני כולם, אבל בכולכם דגם אי לא בטלה כולה, מ"מ כבר ע"י שמבטל מקצת אי אפשר לקיים השליחות, ממילא בזה סגי שמבטל המקצת בפניהם, וכ' עוד דלשי' **הרשב"א** דתקנת עגונות היינו דאפשר שיבטל אחר שבא גט לידה והיא תהיה סבורה דביטל קודם, לא שייך כלל עיקר דברי המל"מ, דגם במבטל מקצת בפניהם ובפני ג' יש לחוש לזה, ורק בכולכם אין לחוש, משום דזה שבטלו לא יכתוב גט, **ובחת"ס** כ' לומר דגבי עדי כתיבה אין קול לביטול גם במבטל בפני ג', דרק לביטול גט אחר כתיבה יש קול, וא"כ הכא דמיירי לגבי שליחות לכתיבת הגט יש חשש ממזרות אפילו בפני ג', ומשום הכי אפילו דליכא משום תקנת עגונות מ"מ אינו מבוטל.

**ובשעה"מ** שם הק' על המל"מ, דהא בגמ' לק' מבואר דאם כל אחד ילך למקום אחר לא יוכל לבטלם לרשב"ג, ומבואר בתוס' וברשב"א דזה גם להצד דפליגי בעדות שבטלה מקצתה, ואמאי לא יוכל לבטל, הא יוכל לבטל ע"י שיביא שלשה ויבטל בפניהם, וכמו שהעיר הרשב"א על הצד דצריכי בי עשרה למשלפי' וכשי"ת בע"ה, אמנם **הגרע"א** הק', דבתוד"ה רבי מבואר דלא שייך הכא תקנת עגונות [וזה לשי' בביאור התוס' וכמשנ"ת שם], וכ' לומר דדברי התוס' לק' הם רק לפמש"כ בתוד"ה רבי באי נמי, דיש לחוש דיסברו דהביטול לא מהני שיתבטלו כולם, ומשום הכי אפילו אם יבטל בפני שלושה לא יהני דאכתי יש לחוש שיסברו דהם אינם בטלים, אלא דהק' דמ"מ יבטל כולהו בהדיא, ואז אין לחוש דיסברו דהם אינם בטלים, וכ' לפמשנ"ת דדין תקנת עגונות הוא שכל מי שמבטל שיבטל בפניו, וא"כ בשלמא אם בטלים כולם מדין עדות שבטלה מקצתה, בזה סגי שיבטל המקצת בפניהם, דהשאר בטלים ממילא ולא שייך בזה תקנת עגונות, אבל אם רוצה לבטל כולם בהדיא, בזה איכא לתקנת עגונות שיבטל כולם בפניהם, ומשום הכי ממנ"פ לא יוכל לבטל, דאם יבטל מקצת יש לחוש שהאחרים יתנו גט, ואם יבטל כולם איכא משום תקנת עגונות.

גמ' צריכא בי עשרה למשלפה – **בתו"ר** כ' דאע"ג דביטול שלא בפני השליח מהני מדאורייתא, הכא כיון שלא ביטל את כל השלוחים אפילו אותם שביטל אינם בטלים, ונראה מדבריו דהדין דצריך בי עשרה למשלפה היינו דצריך לבטל כל העשרה, וכ"כ **הפנ"י** בביאור התוס' וכ"כ **התו"ג**, וכ' התו"ג דאף אם יבטל כולם לא יהני משום תקנת ממזרים ותקנת עגונות, אמנם **ברמב"ן** לעיל ל"ב ב' כ' דבעי לבטל השליח בפניו דלא אתי דיבור גרוע שלא בפניו ומבטלו, וכ' בזה כמו הדין דמבואר הכא דצריך בי עשרה למשלפה, ומבואר דהדין הכא הוא דיבטל בפני עשרה ולא דיבטל לכל העשרה.

**הרמב"ן והרשב"א** כ' דהא דבעי לבטלו בפני עשרה, היינו בפני אותם עשרה שמינה אותם בפניהם, והוכיח **הרמב"ן** דאי לאו הכי אמאי לא אמרינן, דהאי נפ"מ איכא בין אם הטעם משום עדות שבטלה מקצתה, או אם הטעם משום דצריכא בי עשרה למשלפה, **והרשב"א** דחה דבגמ' לא בעי כלל למצוא נפ"מ בין שני הטעמים, אלא לדון האם יש לפשוט כאחד הטעמים, ונקט זה באופן דמבעי להו כולכם מאי, ומ"מ כ' הרשב"א דמוכח הכי מהגמ' לק', דמבואר דלרשב"ג אין דרך לבטל זה שלא בפני זה, ומבואר בזה דאם יכנוש עשרה אחרים לא יהני, **ובתו"ג** נקט דזה ודאי דמה דבעי אותם עשרה שמינה בפניהם דהוי רק מדרבנן, והק' דא"כ אמאי באמת תקנו הכי, הא כיון דס"ל לפ"ז דלא בטלה כולה, א"כ אין שום חשש באם יבטל בפני עשרה אחרים, וכ' לומר דלפי מסקנת דבריהם מודו הרמב"ן והרשב"א, דהא דבעי בי עשרה היינו דיבטל כל העשרה עיי"ש בדבריו, אמנם כבר נתבאר דברמב"ן לעיל נראה מבואר, דהדין דצריכא בי עשרה היינו דבעי לבטל בפני עשרה וכ"כ **החת"ס**.

תוד"ה צריכי – **המהרש"א** מק' על דבריהם, דהטעם דצריכי בי עשרה למשלפה הוי מעיקר הדין ולא משום תקנה, וכ' לומר דדבריהם קאי על לעיל לפי הטעם דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, ועל זה קשה להו דאמאי לא אמרינן דעכ"פ הם יתבטלו, ותי' דכיון דלא מהני גבי אחרים תקנו שלא יועילו כלל, אלא דהק' לפ"ז דמנ"ל לגמ' דרבי ס"ל דלא בטלה כולה, דלמא ס"ל דלגבי אותם שביטל בפניהם לא תקנו דלא יהני, **ובחת"ס** כ' להוסיף בביאור המהרש"א בתוס', דהא דלא הק' עד עכשיו משום דהיה מקום לדחות דאה"נ דמהני הביטול לאלו שביטל בפניהם, ורק דמוכיחים דכמו להטעם דצריכי בי עשרה הדין דגם אלו שביטל בפניהם לא מהני, הכא נמי להטעם דבטלה כולה, דאי לאו הכי לימא דהא איכא בייניהו וכש"כ הרמב"ן, **ובק"ר** כ' דעל הטעם דבטלה כולה אין להקשות, משום דאי נימא דהם בטלים ממילא יתבטלו כולם כיון דבטלה מקצתה, והיינו דס"ל דהוי מדינא ולא משום דעת המבטל לבטל כולם, **ובפנ"י** כ' דאין להקשות, דכיון דעבר על תקנת ר"ג דסתמא דעתו לבטל כולם, א"כ כיון דמצי לבוא לידי חשש ממזרות קנסוהו חכמים, ומהני כח ב"ד דלא יהני הביטול כלל, **ובאב"מ** סקמ"א סק"ח כ' דלשי' הר"ש דבאמת אמרינן דלא הפקיעו חכמים לקידושין, רק דכיון דאם יבטל יפקיעו, ממילא אמרינן דאין דעתו לבטל כדי שלא יהיו בעילותיו בעיות זנות וכשנ"ת בע"א, א"כ הרי הכא באם האחרים יעשו שליחותם צריך להיות דיפקיעו הקידושין, ומשום הכי אמרינן על כרחך דאין דעתו לבטל, וא"כ משום הכי גם אותם שביטל בפניהם אינם בטלים, ולכאורה דבריו אתי שפיר רק אי נימא דהא דבטלה כולה הוי ממילא, אבל אי הוי משום דדעתו לבטל כולם, אכתי יש לומר דגומר בדעתו לבטל אלו השנים ולא כולם.

**והפנ"י והק"ר** כ' לבאר דברי התוס', דהא דצריכי בי עשרה למשלפה היינו דבעי לבטל כל העשרה, ובזה קשה לתוס' דאמאי במבטל כולם בפני שנים, לא אמרינן דעכ"פ אלו השנים יתבטלו כיון דמן התורה הרי בטלו כולם.

ג) גמ' כולכם מהו וכו' – באב"מ סקמ"א סק"ז הביא דברי **הב"י** דבכולכם אם מבטל אחד מהם כבר נתבטל כל העדות דהא בעי כולכם, **ובאב"מ** כ' לומר, דכיון דקיי"ל דרק שנים משום עדים והשאר משום תנאי, א"כ גם אם מבטל לאחד אכתי יוכל לחתום, דלא גרע מקרוב או פסול דמהני חתימתו כיון דהוי רק משום תנאי, והכא נמי אם מבטלו אי"ז מונע ממנו לחתום, ויתקיים התנאי בעל כרחו של בעל, ואי נימא דכונתו דאינו רוצה שיחתום כלל, א"כ הרי הוא מוחל על התנאי וסגי שיחתמו השאר, ורק אי אמרינן דבטלה כולה, א"כ כל שמבטל אחד בטלו כולם כיון דכל אחד ראוי להיות עד, הוי עדות שבטלה מקצתה.

גמ' כולכם מהו – **בחת"ס** כ' לומר, דבביטל בפני כולם חוץ מאחד, הגם דבעדי כתיבה תו אין לחוש, כיון דאחד אינו יכול לכתוב ולחתום וכמבואר בגמ' בסמוך, מ"מ באיכא יותר משנים לא יהני דלא פלוג, וכיון דאם ישארו שנים תקנו דלא מהני, הוא הדין אם ישאר אחד, והוכיח זה לפ"ד **הרמב"ן**, דאמאי לא אמרינן דהא איכא בינייהו, ולכאורה י"ל דזה בכלל הספק של כולכם.

ד) גמ' אמר לזה בפני עצמו וכו' – **הגרע"א** כ' דלהשי' דמינוי שליחות בעי עדים, צ"ל דמינה כל אחד בפני שני עדים, ובחי' **רח"ה** בפ"ו מגירושין ה"ט כ' לומר, דמה דבעי עדים אי"ז משום עיקר השליחות עצמה אלא רק משום הגירושין שחלים ע"י שליחות זו וכשנ"ת לעיל ל"ב א' באות א', וא"כ בעדי חתימה, כיון דאחר שיחתמו הרי יש כאן שני עדים על הגט ואמרינן דמהני עדות מיוחדת, א"כ ממילא יש כאן עדות על הגירושין ולא אכפת לן דהשליחות אין עליה עדים, אלא דגבי שליחות להולכה כ' דבעי עדים, דהרי גם אח"כ לא יהיה עדות על שליחותו כיון דאינו מוסר לו הגט בשעת המינוי, וכ' דאפשר דאע"ג דעכשיו אין מוסר גט, מ"מ כיון דהרי השליחות עצמה יש עמה ראית שטר על עצם הגירושין והשליחות סגי בהכי, **ובאור גדול** ס"ט פסיקא א' סק"ח כ' לומר, דבמינוי הסופר והעדים לכתוב ולחתום הגט אי"צ עדים אפילו להשי' דבמינוי שליחות לגרש בעי עדים עיי"ש.

**הגרע"א** מק' דאי בעי למנות בפני עדים, א"כ גם בסיפא אכתי צריך לבטל בפני שנים, כיון דצריך בי עשרה למשלפה, והביא לת', דהא דצריכי בי עשרה זה דוקא אם אותם עשרה שייכים לשליחות, אבל אם אינם שיכים לשליחות דלא מינה אותם, בזה אי"צ למשלפה בפניהם, וכבר כ' **באור גדול** שם, דאי הא דצריכי בי עשרה היינו דבעי שיבטל כל אלו שמינה אותם לק"מ.

גמ' דלמא כריב"ק ס"ל וכו' – **הרשב"א** מק' דמאי ס"ד להק' הא קיי"ל כריב"ק, וכ' דניחא טפי לאוקמי ככו"ע**, ובב"י** בחו"מ ס"ל הביא דברי **הסמ"ג**, דבאמת נראה בסוגיה דס"ל להלכה כרבנן, **ובפנ"י** כ' דס"ד דכיון דהנדון לענין גירושין, א"כ הוי כדיני נפשות דמודה ריב"ק דאינם מצטרפים, **ובב"י** שם הביא דברי **הר"ן** לק' ע"ג דכ', דאם נתקדשה בפני ע"א בבקר ובפני ע"א בערב לא מהני, כיון דהוי נידון לענין אישות דשייך בדיני נפשות בעי שיראו בבת אחת, והק' מסוגיין דמבואר דגבי גירושין הוי כדיני ממונות ולא אמרינן דשייך בדיני נפשות, **ובשע"י** שער ז' פ"ג כ' לומר, דכל דברי הר"ן הם רק בעדות לקיומי, דעל ידם חל הדין גם לענין נפשות, אבל לברר כל שאין לנו נדון לגבי נפשות מהני גם אם לא ראו כאחת, ולפ"ז כ' דבעדי חתימה דעיקר חתימתם היא רק לאשווי גיטא, א"כ אכתי אין בחתימתם שום חלות לענין דין נפשות, ומשום הכי ליכא בזה דין דדיני נפשות עיי"ש.

ה) **הרמב"ם** בפ"ו מגירושין הי"ח כ', דאמר לעשרה כתבו גט ותנו יכול לבטל זה שלא בפני זה ואפילו בפני שנים אחרים, שלח הגט ביד שנים הרי זה יכול לבטל זה שלא בפני זה, ואפילו היו עשרה משביטלו בפני אחד מהם בטל הגט, **והראב"ד** השיג דקיי"ל כרבי דלא בטלה כולה, **והר"ן** כ' דהרמב"ם ס"ל דכיון דפליגי רבי ורשב"ג גם בעדי כתיבה וגם בעדי הולכה, על כרחך יש צריכותא בזה, וכיון דלא נפסק כרבי בעדי הולכה, אמרינן דבזה הלכה כרשב"ג, **ובשו"ע** סקמ"א סס"א כ' שי' הרמב"ם בשם יש מי שאומר, **ובאב"מ** סק"ט הק' על מש"כ הרמב"ם דמהני משביטלו בפני אחד, דהא לכל הפחות גם לרבי בעי שנים, וכ' לומר לפי שי' הרמב"ן דבעי בפני ב"ד דאי לאו הכי הוי דבור גרוע, דהכא לזה שמבטלו בפניו הרי הוי ביטול אלים, וכיון דבטל הוא ממילא בטלו כולם, כיון דשליחות שבטלה מקצתה בטלו כולה, והיינו דס"ל דמה דבטלה כולה הוי ממילא ולא דדעתו לכך.

במש"כ **הרמב"ם** דיכול לבטל זה שלא בפני זה ואפילו בפני שנים אחרים, כי **הב"י** בסקמ"א דצ"ל דהיינו בדיעבד, דהא בפני אחרים דוקא בדיעבד מהני, וא"כ גם מש"כ דיכול לבטל זה שלא בפני זה היינו בדיעבד, והביא דברי **הרא"ש והר"ן** דכ' דגם לכתחילה אפשר לבטל זה שלא בפני זה כיון דס"ל דלא בטלה כולה, **ובבדק הבית** כ' דמיהו סוף דברי הרמב"ם שכ' דשלח הגט ביד שנים הרי זה יכול לבטל זה שלא בפני זה, נראה דגם לכתחילה יכול, אמנם יל"ע אמאי יכול, כיון דס"ל דבשליחות אם ביטל אחד בטלו כולם, ובשלמא בכתיבת הגט דלא בטלו כולם אתי שפיר דיכול לבטל לכתחילה, אבל בשליחות הולכה דבטלו כולם צ"ב אמאי יכול לבטל לכתחילה, **ובתו"ג** באמת כ' דרק בדיעבד יכול לבטל בסיפא, **ובלח"מ** שם האריך בשי' הרמב"ם אי יכול לבטל לכתחילה או רק בדיעבד עיי"ש, **ובתו"ג** כ' לומר דברישא יכול לבטל גם לכתחילה בפני שנים, דכיון דמבטל העדים שלא יחתמו, א"כ נמצא דרק החתימות יתבטלו, וכיון דלהלכה כ' הרמב"ם בפ"א הט"ו דגם באיכא ע"ח מ"מ ימסור לה בפני שנים, [ורק בדיעבד מהני בלא עדי מסירה], א"כ נמצא דאין לחוש כ"כ גם באם לא ישמעו הביטול, דמ"מ יהיה עדי מסירה, ואע"ג דיהיה מזויף מתוכו, מ"מ זה פסול רק מדרבנן ואם נשאת לו לא תצא עי"ש בדבריו.

תוד"ה וחזר – **במהרש"ל ובמהרש"א** כ', דכונת התוס' דהכא עדיף משום שמבטלו בפני ב"ד, ומשום הכי מהני לבטל כח ב"ד שתקנו שלא לבטל, משא"כ בהא דשום הדיינים אין ב"ד אחר שבא לבטל תקנת ב"ד, **והחת"ס** הק' בזה דהב"ד שמבטל בפניהם אינם עושים כלום אלא רק מקבלין דברי המבטל, ומה שייך לומר שהם מבטלים דברי ר"ג הזקן, ומה דמהני בטלו בב"ד הוא משום דבזה לא אמרינן כח ב"ד יפה, ולא משום דיש כאן ב"ד דמכוחו לא אלים תקנת ר"ג, וכ' לבאר בדברי התוס', דמה דמבטל שלא בפני ב"ד אינו מבוטל הוא משום דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה כיון שיש טעם וסברא, ונימא דהכא נמי בההיא דשום הדיינים מה דלא מהני מה דעשו, הוא משום דיש סברא לבטל מעשיהם כיון שטעו.

ו) גמ' אמר לן זילו אטמורו – **במהרמ"ש** כ' לבאר דלחמישה זקנים אמר להם הכי, ומשום הכי גם לפי הטעם דלא מהני לרשב"ג משום דס"ל דעדות שבטלה מקצתה בטלה כולה, מ"מ אם אינם ביחד לא יוכל לבטלם, דאילו בתרי מבואר בגמ' דמודה רשב"ג דיוכל לבטל כיון דהשני אינו יכול לכתוב גט לבדו, **ובתו"ר** כ' בגמ' דליבדרו, דהיינו דיצוה לג' או לד' וליבדרו, דאי בתרי הא מודה רשב"ג, ובמהרמ"ש כ' זה גם בשי' **רש"י**, אמנם **בפנ"י** כ' דברש"י נראה דרק לתרי אמר, ובמה דמבואר בגמ' דליבדרו, י"ל דזה דוקא אי טעמא דרשב"ג משום דצריכי בי עשרה למשלפה, וכש"כ הרשב"א די"ל הכי.

תוד"ה ליבדרו – **הרשב"א** כ' על דברי התוס' דגם אם יבטל כולם בפנ"ע לא מהני, דזה דוחק דכיון דעכשיו אין לחוש א"כ שפיר הוי ביטול, **ובאב"מ** סקמ"א סק"ט הק' בזה דמה מהני דיבטל כולם, הא מ"מ כיון דבשעה שביטל הראשון אכתי לא מהני הביטול ויכול ליתן גט, א"כ גם אם יבטל אח"כ האחרים אכתי יש לחוש דהראשון יתן הגט, כיון דסבור דלא מהני ביטולו שלו, דאינו יודע דאח"כ ביטל גם השאר, וכ' לומר דמ"מ אם עכשיו יחזור לראשון ויאמר לו דביטל כולם יהני דיתבטל, דהרי יודע עכשיו דביטל כולם, ולכאורה אכתי צ"ב דהא מ"מ כל זמן שאינו מודיע לראשון יוכל האחרון לגרש, כיון דהראשון אכתי אינו מבוטל, וא"כ שוב לא יהני אף אם יודיע לראשון, דהאחרון אינו יודע דהודיע לראשון, ואפשר דכיון דיודע האחרון דביטל כולם, יש לו לחוש דיודיע לראשון ואין לו לגרש, ובחי' **הגרע"א** מבואר, דאפשר דיבטל כל אחד בפני ג' דאיכא קלא, וא"כ ידעו כולם שביטל את השאר ג"כ, ותו ליכא לתקנה שלא יועיל, דבשלמא קודם שיבטל כולם י"ל דלא מהני משום תקנת עגונות, אבל אחר שביטל כולם אין לחוש גם לזה, דהרי טרח אחרי כולם, אמנם לשי' הרשב"א דתקנת עגונות היינו דשמא יבטל אחר שיתן הגט והיא תהיה סבורה דביטל קודם, א"כ גם הכא יש לחוש לזה שיתן אחד מהשלוחים קודם שיבטל האחרון, ותהיה סבורה דביטל האחרון קודם שקבלה הגט.

**לד' א'**

ז) גמ' ובוררים – **רש"י** מבאר דהיינו האפוטרופוסים, דמעמידים אפוטרפוס לכל יתום והם בוררים בשביל היתומים, **ותוס'** בשם ר"ח ור"ת מבארים דקאי על ב"ד דהם בוררים, והאפוטרופוס מעמידים רק שישמור לכל אחד חלקו, ולפ"ז י"ל דמעמידים אפוטרופוס אחד לכולם, **והרשב"א** מביא גירסא ובורר, **ובחת"ס** מבואר דלפ"ז מעמידים אפוטרופוס אחד והוא בורר לכולם, **ובשו"ע** סרפ"ט כ' הלשון ובורר, **והש"כ** שם סק"ב הביא הר"ן בקידושין דגרסינן ובוררין [ועיי"ש **בר"ן** דגם אי גרסינן ובורר, יש לפרש דהב"ד בוררין עם האפוטרופוס], ומבואר בבי' **הגר"א** שם סק"ג דבוררין היינו ב"ד וכש"כ התוס' הכא.

תוד"ה ב"ד – במש"כ דמספקא לר"י בשותף אם יכול לחלוק שלא מדעת חבירו, הנה **ברשב"ם** בב"ב שם מבואר דיכול לחלוק, **ובתוס'** שם העירו דא"כ יק' דהכא מבואר דדוקא משום דכח ב"ד יפה אם הגדילו אין יכולין למחות, וכ' דלשי' ר"י דחולק על ר"ת הכא, וס"ל דבוררין היינו בלא גורל ניחא, דבשותפין אם יחלקו בלא גורל יכולין למחות, ועוד כ' דהכא דמיירי ביתומים ואין אחד תובע לחלוק, בעי לכח ב"ד כדי שלא יוכלו למחות, אבל אם אחד תובע לחלוק בזה גם בלא כח ב"ד יפה אי אפשר למחות, **והרשב"א** כאן מביא דברי **הרי"ו** שכ' בב"ב שם, דמה דאמר שמואל הכא דהגדילו יכולין למחות ברוחות, זה דוקא בכהאי גונא דאומר דהוא מעלה בדמים לשדה שבא לדי השני, והוא מוכן ליטלה בשווי יותר מהשדה שבא לחלקו, ובכהאי גונא בשותף באמת יכול למחות, ועל כהאי גונא הוצרך ר"נ לומר דאינם יכולין למחות משום מה כח ב"ד יפה.

ח) גמ' גלוי דעתא בגיטא – **בתורי"ד** מבואר, דאם מבטל בליבו לא מהני משום דדברים שבלב אינם דברים, ואביי ס"ל דלא מהני גלוי דעתא לאפוקי מידי דברים שבלב, ורבא ס"ל דמהני גלוי דעתא כאילו גילה בפיו,ובב"ב קמ"ו ב' כ', דהא דלאביי לא מהני גלוי דעתא הוא משום די"ל דמה דשמח, הוא משום דאכתי הוא ברשותו לבטל או ליתן, אבל אכתי עד שמבטל בפירוש אינו בטל, ומבואר דאם יהיה גלוי דעת דמוכיח בהדיא גם לאביי מהני, וכן מבואר **בריב"ש** סקצ"ג, דכ' דהיכא דאיכא גלוי דעתא דמוכח בהדיא גם אביי מודה דמהני, ומבואר בדבריהם דמחלוקת אביי ורבא הוי בכל התורה, האם גלוי דעתא הוי מספיק הוכחה על דבריו או לא, [ועיין בריב"ש דהנדון שם לענין מחאה, דאינו רוצה במה דנתקדשה בתו הקטנה], **והרשב"א** בקידושין נ' א' כ', דהא דאמר רבא דגלוי דעתא בגיטא מלתא היא, קסבר כיון שגילה דעתו אע"פ שאמר דברים סתומים, מ"מ לא הוי כדברים שבלב כמו אם לא אמר כלום, ומיהו קיי"ל דלאו מלתא היא עד שיפרש ממש, ונראה בדבריו דמחלוקת אביי ורבא היא, כמה נצרך כדי להוציא דעתו מלחשב דברים שבלב ועל דרך שכ' התורי"ד.

**ובחת"ס** כ' לבאר, דמחשבה לא מהני לבטל דיבור השליחות [וכ"כ **הפנ"י** לעיל ל"ב א'], ופליגי אביי ורבא האם גלוי דעת הוי כדיבור או כמחשבה, וכ"כ **התו"ג** סקמ"א סס"ו דטעמא דלא מהני גלוי דעתא בגיטא, משום דבעי דיבור לביטול השליחות, וכ' דאין לומר דטעמא דאביי משום דלא הוי אומדנא דמוכח, דהא אביי הביא ראיה מהא דחזו דקא רהיט, וס"ל דאין לתלות בדבר אחר ובכל זאת אמר דלא מהני, אמנם החת"ס העיר בזה דלפ"ד התוס' בקידושין נ"ט ב' דבפניו מהני גם בלא דין אתי דיבור ומבטל דיבור, אלא מתורת חזרה וכשנ"ת לעיל ל"ב א' באות ג', א"כ יק' דעכ"פ יהני גלוי דעת מתורת חזרה, ועיין בדבריו בסוף הסוגיה מה שכתב לבאר, **ובאבי עזרי** פ"ד ממע"ש ה"א כ' לבאר, דאביי ורבא פליגי אי ביטול שליחות הוי ענין של עשיית חלות או לא, דאי הוי עשיית חלות א"כ בעי דיבור ולא סגי בגלוי דעת, ואי לא חשיב עשיית חלות סגי בגלוי דעת.

**בתוס'** לעיל ל"ב א' מבואר דמה דמבואר בגמ' שם דהיה צד לומר דהיכי דרץ לבטל הגט, דיהני מה דאח"כ מבטל הגט דיברר שכבר בריצתו הוי כדי לבטל, ונימא דיש בזה ביטול הגט למפרע, דכל זה הוא רק לרבא דמהני גילוי דעתא בגיטא, ולכאורה אי נימא דאביי דחולק הוא משום דס"ל דגילוי דעתא אי"ז מוכח כ"כ, א"כ כמו דנימא לרבא דמהני מה דאח"כ מבטל דזה מפרש ריצתו דמעיקרא הכא נמי נימא לאביי, **והריטב"א** שם כ' באמת דגם לאביי היה מהני.

**הרמב"ן** בב"ב מ' ב' כ' דאם אומר דהוא אנוס על כתיבת הגט קודם כתיבתו, לא חשיב גלוי דעת דבא לבטל הגט שיכתוב אח"כ, וכ' דגם אי נימא דיש בזה גלוי דעת, מ"מ קיי"ל דגלוי דעת לא מהני, **והב"ח** בסקל"ד כ' לומר, דכל מה דאמר אביי דגלוי דעת לא מהני זה דוקא אחר כתיבת הגט, דאין כח בגלוי דעת לבטל מעשה, דאפילו דיבור אינו מבטל מעשה כל שכן גלוי דעת, אבל קודם מעשה כתיבת הגט מהני אפילו גלוי מלתא בעלמא, וצ"ב בדבריו דהרי לבטל שליחות סגי בדיבור, ובכ"ז אמר אביי דלא מהני גלוי דעת.

**הרמב"ן והרשב"א** בקידושין מ"ט ב' כ' בשם **תוס'** דהא דבעי תנאי כפול זה רק היכי דמפרש צד אחד אבל אם רק מגלה דעתו זה עדיף ומהני אף דלא עשה תנאי כפול והביאו ראיה מהכא דסבר רבאדגלוי דעתא מהני, **והרמב"ן** שם תמה על דבריהם דהכא הנדון לענין ביטול השליחות ומה ראיה יש מזה לענין תנאי דנימא דמהני אף בלא תנאי כפול.

ט) גמ' ואביי אטו ר"ש מבטל גיטא וכו – **ברש"י** מבואר דבאמת אמר דהוא עצמו מבטל, אמנם **במאירי** כ' דמה דאומר בשם חכם שאותו הגט בטל הוא משום דמתיירא בבטולו, א"כ הרי זה ביטול גמור ולא רק גלוי דעתא, **ובריב"ש** שם כ' דגלוי דעת כזה הוא מוכח בהדיא, ומשום הכי מהני אפילו לאביי.

גמ' אותיבו קרי באודנייכו – **התורי"ד** מק' דמה יועיל מה דלא שמעו שמבטל, מ"מ כיון דהוא מבטל הרי לפי האמת בטלה השליחות, וכ' בסו"ד דר"ש ס"ל דהלכה כרשב"ג דבטלו אינו מבוטל, ונראה בדבריו דלרבי דבטלו מבוטל זה אפילו אם ביטל שלא בפני שנים ואפילו לא בפני אחד, וזה לא כהתוס' לעיל ל"ב ב' דכ' דרבי מודה דאם לא בטלו בפני ב"ד דאינו מבוטל, אמנם בתוס' לעיל ל"ב א' כ' דאפשר דלרבי מהני הביטול להחמיר, **והרשב"א** לעיל ל"ג א' כ' דרבי מודה דשלא בפני ב"ד אינו מבוטל, ולפ"ז ל"ק משה"ק התורי"ד, אמנם מ"מ הק' הכא דאמאי לא חשש דילך ויבטל בפני ב' או ג', וכ' כמו שכ' התורי"ד דס"ל דהלכה כרשב"ג דבעי בפניו דוקא, **ובתו"ר** כ' עוד די"ל דאותו האיש היה סבור דמהני רק בפניו, ומשום הכי לא חשש דילך ויבטל בפני אחרים.

י) **הרי"ף** מביא הדין דמסירת מודעא דמהני לבטל הגט ע"י שמוסר מודעא, **וברשב"ם** בב"ב מ' ב' כ' דמהני דוקא אם אומר שהוא אנוס, אבל בלא זה כיון שאח"כ הוא מצוה לכתוב הגט או מגרש בו, הרי הוא מבטל בזה מודעא שמסר, **ובב"ש** סקל"ד סק"ב מביא **דברמב"ם** פ"ו הי"ט מבואר דמהני מסירת מודעא שהוא מבטל הגט אף אם אינו אנוס, ועיין ברמב"ן בב"ב שם.

עוד הביא **הרי"ף** דמהני ביטול למודעא, דאם אומר קודם הכתיבה או הנתינה דהוא מבטל המודעות שמסר מהני, **וברמב"ם** שם כ' דאם מסר מודעא, דכל דבר שאבטל בו המודעא ג"כ בטל, לא מהני מה שביטל המודעא, דהרי ביטל הביטול, וכ' שם בה"כ דתקנתו שיאמר שכל הדברים שמסר שגורמין שאם יתקיימו ע"י זה יתבטל הגט, הרי הם בטלים, **והרשב"א והרא"ש** העירו אמאי צריך לומר בלשון זה, ולא סגי שיאמר דהרי הוא מבטל כל המודעות שמסר, ואי נימא דלא מהני משום דעל לשון זה חל המודעא שמסר שמבטל מה שיבטל, אמאי מהני טפי הלשון שכ' הרמב"ם, הא גם בזה נימא דיחול על זה הביטול שמסר, **ובב"י** סקל"ד מבואר דאה"נ גם אם יאמר דהוא מבטל כל המודעות שמסר יהני, אמנם **בטור** שם מבואר דלא יהני, ועיי"ש בדרישה ובב"ח, **והט"ז** שם סק"ז כ' לומר, דשי' הרמב"ם דבאמת לא מהני ביטול המודעות סתם, דעל זה חל הביטול שאמר שמבטל ביטול המודעות, אלא דאם אומר שכל הדברים שמסר הרי הם בטלים, בזה פירוש דבריו דהוא מבטל ועוקר המודעא מעיקרא, וכאילו לא אמר כלום, וכמו דמצינו גבי נדר דעוקרו למפרע, ומשום הכי מהני, **והרשב"א** כ' דיאמר גם דהוא פוסל כל העדים שיאמרו דמסר מודעא בפניהם, דאז גומר בדעתו לבטל המודעות, כיון דאינו יכול לקלקלה ע"י העדים דהרי אמר דהוא פוסלם, וע"ע בר"ן ואכמ"ל.

**הסמ"ג** בעשין נ' מק' לשי' הרמב"ם דאפשר לבטל הגט עצמו, א"כ מה מהני דהוא מבטל המודעות, מ"מ יש לחוש שמא ביטל הגט עצמו, והביא דברי **הרמב"ם** שם דכ' דאחר שכתבו הגט אין מניחים לו לילך עד שיגיע הגט לידה כדי שלא יצא ויבטלנו, והביא **מספר התרומה** דאי אפשר לבטל הגט אלא בפני אותם שאמר להם לכתוב ולחתום, וכן הביא **המרדכי** כאן, **ובבית אפרים** חאה"ע סקכ"ה כ' לבאר בזה, דס"ל דאי"צ שליחות בכתיבה, וא"כ לא שייך ביטול אלא א"כ אומר בפניו דבזה מבטל הציווי, אבל שלא בפניו הרי מ"מ הם כותבים ע"פ מה שצוום מתחילה ומהני, **והרמ"א** בסקל"ד ס"ג כ' דברי הרמב"ם דאין מניחים אותו לילך, **ובב"ש** שם סק"ה הביא שי' ספר התרומה.

גמ' והלכתא כנחמן – רש"י מבאר דהיינו מה שאמר ביטול בפני שנים, **והרשב"א** לעיל ל"ג א' מוכיח מזה דרבי מודה דאם אינו מבטל בפני ב"ד אינו מבוטל, דאי נימא דגם בזה מבוטל, א"כ מאי נפ"מ בהא דהלכה כר"נ דביטול בפני שנים, כיון דלכתחילה בעי דוקא בפניו אחר תקנת ר"ג, אמנם **במרדכי** הביא שי' ר"ח דרבי ס"ל דבטלו מבוטל גם שלא בפני ב"ד, והא דאמרינן הכא דהלכתא כר"נ הכונה כמו שפי' **הר"ח**, דהיינו בהא דיתומין שבאו לחלוק, וכך דחה הרשב"א ראיה זו, אמנם יל"ע **בתורי"ד** דפי' כאן כרש"י דהלכה כר"נ היינו במה דאמר דביטול בפני שנים, ובדבריו לעיל גבי אותיבו קרי באודנייכו מבואר דס"ל דבדיעבד גם שלא בפני שנים בטלו מבוטל, ולפמש"כ התוס' לעיל ל"ב א' דאה"נ דמהני להחמיר אבל לא להקל ניחא, דנפ"מ לענין להקל.

**לד' ב'**

א) מתני' בראשונה היה משנה כו' – **בתוס'** ובשאר **ראשונים** מבואר דמתני' מיירי דמקום הכתיבה לא היה מקום הנתינה, דאשתו היתה בעיר אחרת, והוא היה כותב רק מקום הכתיבה, והביאו דכן מבואר **בירושלמי**, אמנם **ברש"י** לא הוזכר זה וכתב סתם דהיה לו שם נוסף במקום אחר, וכ' **היש"ש** בשי' רש"י דמתני' מיירי גם אם מקום הכתיבה והנתינה הוא אחד, דצריך לכתוב דיש לו שם נוסף במקום אחר, **וברי"ף וברמב"ם** לא הוזכר כלל דיש לו ב' שמות בב' מקומות, **ובלח"מ** פ"ג מגירושין הי"ג כ' לומר, דהרמב"ם מוקי למתני' דהיה לו שני שמות במקום אחד.

מתני' שם עירו ושם עירה – **בראב"ד וברמב"ן** ובעוד **ראשונים** מבואר, דהיינו דמתחילה באם היה הולך ממקום אחד למקום אחר וכותב גט במקום האחר, לא היה כותב אלא שם העיר של מקום הכתיבה, ואח"כ כשהיה חוזר לעירו היה מוציא לעז שלא הוא כתב גט זה, והתקינו שיהיה כותב גם שם העיר שבא משם [והיינו באופן שמקום הנתינה היה במקום שבא משם], והר"ן כ' דאפשר דאחרי שכותב וכל שום שיש לו, א"כ לא יוכל להוציא לעז גם על עירו, שהגט מוכיח ששינה מקומו, [וזה אתי שפיר טפי לפי מה דמבואר ברמב"ן ובחי' הר"ן דצריך לכתוב וכל שום שיש לי במקום פלוני, דא"כ מזכיר בהדיא דיש לו שם נוסף במקום אחר], **ותוס'** כ' בשם **בה"ג** דוכל שום קאי גם על העיר, דמהני וכל שום באם יש לעיר שם אחר במקום אחר, וכ"כ **בשו"ע** סקכ"ח ס"ג, ועיי"ש בס"ב דמבואר דבזמן הזה אין כותבין אלא מקום הכתיבה ואכמ"ל.

ב) תוד"ה וכל – **במהרמ"ש** העיר אמאי הוצרך ר"ת לבאר מתני' דמפרש השמות, וכ' לומר דנראה דתקנו דלעולם כותב הכי, וא"כ מבואר כהבה"ג, ומשום הכי הוצרך לפרש דהתקנה דיפרש השמות, אך כ' דזה דוחק, **ובתו"ג** כ' לבאר, דהרי התוס' מביאים דבגמ' מבואר דהיו מפרשים שני השמות, וא"כ בשלמא אי נימא כבה"ג, י"ל דהא דקתני דכותב וכל שום היינו כשלא ידעינן אם יש לו שם נוסף, וכשידעינן כותבין השם השני מפורש, אבל כיון דר"ת ס"ל דכשלא ידעינן לא כתבינן כלל, על כרחך צ"ל דהפי' במתני' דכותב השם השני כמבואר בגמ'.

בא"ד – **בראב"ד** ובעוד ר**אשונים** מבואר כבה"ג, וכ' דכיון דמצוי דיש לאדם שם לווי, משום הכי יש לכתוב הכי, וכ"כ **הרא"ש** דאע"ג דמעיקר הדין יש לכתוב רק אם יש לו ב' שמות, מ"מ כיון דנהגו הנכרים שקורין ליהודים בלשון הקרוב לשם המקורי, נהגו לכתוב משום זה וכל שום וחניכה, **וברמ"א** סקכ"ט ס"א כ' דהמנהג שלא לכתוב וכל שום ואין לשנות, **ובט"ז** סק"ג מבואר דלשי' ר"ת אם כתב וכל שום ויש לו רק שם אחד הגט פסול, **ובתו"ג** בחי' סק"ה כ' דכשר בדיעבד במקום עיגון, **והחזו"א** כ' דברמ"א נראה דאין פסול בזה, **ובחי' הגרשוני** נסתפק האם כשר לכתחילה אחר שנכתב, או אם עכ"פ כל זמן דלא גירש יכתוב גט אחר.

בא"ד – **הרמב"ן** הק' על שי' ר"ת דמפרש השמות, דאמאי מבואר בגמ' דאם מיעוט קורין לה שרה דיכתוב מרים וכל שום, הא כיון דמפרש שני השמות, גם יכול לכתוב שרה דמתקריא מרים, **והרשב"א** כ' דאם יכתוב שרה דמתקריא מרים נראה דעיקר השם הוא שרה, ועוה"ק **הרמב"ן** דהיה צריך לכתוב במתני' דהתקין ר"ג שיכתוב כל שום שיש לה, **ובמהרמ"ש** כ' דנקט הלשון כותב איש פלוני להורות דמתחילה צריך לכתוב שם העיקר, ורק אח"כ השם השני.

בא"ד – **בראשונים** מבואר דשי' ר"ת דגם בשני שמות במקום אחד כותבין שני השמות, [**וביש"ש** כ' לומר לדינא דדוקא בכהאי גונא], **ובראב"ד** מבואר דבשני שמות בב' מקומות כותב שני השמות, דבמקום האחר לא ידוע השם הראשון, אבל בשני שמות במקום אחד כותב בשביל השם השני וכל שום, ומבאר דמה דקתני במתני' דשיהיה כותב איש פלוני כולל שם של מקום הכתיבה ומקום הנתינה, ומה דקתני וכל שום צריך לשם נוסף שיש לו באותו מקום, ושי' **הרמב"ן והר"ן** דלעולם כותב וכל שום, ושי' **הרשב"א** נראה יותר כר"ת, וכן מבואר **בתורי"ד**, ונראה מדבריו דאם יכתוב רק וכל שום הגט פסול, **והרא"ש** כ' דנראה כר"ת, אלא דנהגו כבה"ג משום דהשם השני קרוב לעיקר השם ואין ראוי לכתוב על זה דמתקריא עיי"ש, **וברמב"ם** פ"ג הי"ג כ' כהבה"ג, וכן **בטור** סקכ"ט, אמנם הביא שי' **הרמ"ה** דבאם שולח הגט למקום אחר צריך לכתוב שני השמות, וזה כשי' הראב"ד דחלוק אם השני שמות במקום אחד או בשני מקומות וכשנ"ת, **ובשו"ע** בס"א כ' דכותב וכל שום, ובס"ד כ' דבשולח גט כותב שם מקום הנתינה וגם שם של מקום הכתיבה, ואם כתב וכל שום גם כשר, **והב"ח** הק' דזה סותר למש"כ בס"א דלכתחילה כותב וכל שום, **ובב"ש** סק"ו כ' דשני מקומות שאני וכמבואר ברמ"ה, וביאר הטעם דמספקא לן אי מקום כתיבה עיקר או מקום נתינה וכשי"ת בע"ה, וכבר עמד בזה **בחזו"א** סצ"ד סקט"ז דהחילוק מבואר כבר **בב"י** שם, דשני מקומות שאני דבמקום האחר לא ידוע השם הראשון כלל, וזה שי' הראב"ד וכשנ"ת, [ומש"כ הט"ז שם דהיכי דידוע שני השמות כו"ע מודו דכותב השם השני מפורש, כבר תמה עליו החזו"א שם, וברמב"ן שהק' על ר"ת משרה דמתקריא מרים מוכח לאו הכי], **והב"ח** הק' עוד, דבסקכ"ח ס"ג כ' **השו"ע** גבי עיר עם ב' שמות, דכותב גם דמתקריא בשם פלוני ולא רק וכל שום.

ג) גמ' והוא דאתחזק – **ברש"י** מבואר דבמקום דלא אתחזק אי"צ לכתוב וכל שום, **והרא"ש** כ' דאם אין ידוע במקום הכתיבה השם של מקום הנתינה ובמקום הנתינה השם של מקום הכתיבה, אי"צ לכתוב וכל שום, וכ"כ **הטור** דבכהאי גונא כותב רק שם של מקום הכתיבה, וכבר הק' בזה **הב"י** דמה ענין יש בזה דאין יודעים במקום הנתינה השם של מקום הכתיבה, ואדרבה בזה יש לחוש ללעז טפי שאינם יודעים כלל שיש לו שם אחר, **וביש"ש** תמה בעיקר הדבר דמה בכך דאין ידוע , הא מ"מ יכול להגיע לידי לעז, ובשי' רש"י כ', דלשיטתו דלא מיירי כלל דאיכא ב' מקומות של כתיבה ושל נתינה ניחא, אבל לשי' הרא"ש דמשום לעז א"כ מה בכך דאין ידוע, **ובחת"ס** כ' לבאר דכיון דע"י תקנת ר"ג הולד ממזר כמבואר לק' פ' א' בתוד"ה שינה, א"כ יכול לבא לידי מכשול יותר כשלא ידעו שיש שם אחר, ומשום הכי לא תיקן בכהאי גונא, [ויל"ע אם יש בזה ישוב גם על כהאי גונא דאין ידוע במקום הנתינה], ועיין בט"ז סק"ה מש"כ בביאור דברי הרא"ש, **ובתו"ג** כ' לומר דכונת הרא"ש דבכהאי גונא כותבין רק שם מקום הנתינה דזהו העיקר, ואם יכתבו וכל שום יהיה קלקול דיסברו דזה אדם אחר כסברת ר"ת שחלק על בה"ג, ולבני מקום הכתיבה לא יועיל דאינם יודעים דיש לו שם אחר כלל, אמנם זה לא **כהטור** דכ' דכותב מקום הכתיבה, **ובר"ן** מבואר כשי' רש"י דלא אתחזק במקום הכתיבה, ועיי"ש שבתחילה הביא שי' אחרת בביאור הגמ'.

**והרמב"ן והרשב"א** מבארים, דאתחזק היינו דיש לו ב' שמות אחד במקום הכתיבה ואחד במקום הנתינה, ולא אתחזק היינו דבמקום הכתיבה והנתינה יש לו שם אחד, ורק דבמקום אחר יש לו שם אחר, **והמרדכי** בשם **ספר התרומה** מבאר, דאתחזק בב' שמות היינו דבכל מקום יש לו שם לעצמו ואין ידוע במקום השני, אבל אם לא אתחזק בב' שמות משונים, אלא בכל מקום ידוע שני השמות, בזה אם גירש באחד משני השמות כשר, ולפ"ז אין מקור כלל להכשיר אם לא ידוע במקום הכתיבה שיש לו שם אחר במקום הנתינה, **ובשו"ע** ס"ד לא הוזכר דאם אינו ידוע דכשר גם בלא וכל שום, **ובב"ש** סק"ו כ' דזה תלוי בביאור הראשונים בסוגיה וכשנ"ת, **ובתו"ג** בחי' סק"ט כ' לפסול אם כותב רק מקום הכתיבה, וזה לפי שיטתו דכונת הרא"ש דכותב מקום הנתינה ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

39

ד) גמ' עד שיגרש אשתו דיהודה בשמו דיהודה – **בתוס'** הוכיחו מזה דמקום נתינה עיקר, והביאו **דבתוספתא** מבואר דמקום כתיבה עיקר, וכ' **הרשב"א** דיש לעשות כמבואר בגמ' דילן, וכ"כ **הרמב"ן והרא"ש** דלהלכה מקום נתינה עיקר, **ובתוס' וברשב"א וברא"ש** מבואר דמעיקר הדין היה סגי במקום כתיבה, אבל משום לעז בעי לכתוב גם מקום נתינה, אמנם **הרמב"ן** כ' לומר דאם יכתוב רק מקום כתיבה הגט פסול מעיקר הדין, כיון דאי"ז השם המובהק שלו, [וי"ל דזה לשיטתו, דאם כתב רק השם דמיעוט קורין לו בשם זה דפסול וכשי"ת בע"ה], ובחי' **הר"ן** על הש"ס כ' לומר איפכא, דאם יכתוב רק שם של מקום הנתינה פסול מעיקר הדין, כיון דהשם הראשון כבר נתבטל ועכשיו במקום זה אי"ז שמו, ומשום הכי כ' לומר דגם אחר התקנה שם מקום הכתיבה הוא העיקר, ומה דקתני בברייתא בגמ' עד שיגרש, היינו דאם עשה הכי כשר בדיעבד עכ"פ, דאע"פ שכתב מקום הנתינה עיקר, מ"מ מהני בדיעבד כיון שהזכיר גם שם מקום הכתיבה, ונסתפק האם סגי שיכתוב וכל שום, או דבעי דיפרש בהדיא גם שם של מקום הכתיבה, **ובר"ן** על הרי"ף כ' במתני' דמקום הכתיבה עיקר, אמנם בסוף הסוגיה כ' דכותב מקום נתינה עיקר, וכ' דכמו כן אם כתב שם של מקום כתיבה עיקר מהני, ונראה מדבריו דגם לכתחילה מהני בכהאי גונא, **ובחזו"א** מבואר דמש"כ הר"ן במתני' דמקום כתיבה עיקר, הוא לפי השיטה הראשונה שהביא בדבריו עיי"ש, **ובטושו"ע** ס"ד מבואר דמקום נתינה עיקר.

בחי' **הר"ן** מבואר, דלשי' הרמב"ן דמקום נתינה עיקר, באם יכתוב שם של מקום כתיבה ויכתוב וכל שום הגט פסול, וכ"כ **הב"י והב"ח** בשי' **הטור**, שכ' דהא דכשר בדיעבד שם הטפל וכל שום, זה דוקא אם שני השמות במקום אחד אבל אם יש שני שמות, אחד במקום הכתיבה ואחד במקום הנתינה בזה צריך לכתוב שם של מקום נתינה וכל שום ואם לא פסול, וכ"כ **הרמ"א** בס"ד, ושי' **היש"ש והפרישה** סק"ד דכשר בדיעבד, [וכ' דגם הטור מודה לזה], **והחזו"א** כ' דנראה דיש להקל במקום עגון כיון דשי' הר"ן והרי"ו דכשר בכהאי גונא.

**ברמ"א** שם כ', דאם יכתוב שם של מקום כתיבה עיקר, אף דיפרש גם השם של מקום הנתינה מ"מ הגט פסול, **ובב"ש** סק"ז ביאר דלמד כן משי' ר"ת, דהא לשי' ר"ת לעולם מפרשים שני השמות, וא"כ אם אמרינן דכשעושה השם של מקום הכתיבה עיקר פסול, על כרחך דלר"ת היינו אף אם מוסיף לפרש גם מקום הנתינה, אמנם **הב"ש** סק"ח כ' להכשיר בזה, וכן **בפ"ת** סק"ט הביא דברי האחרונים דכ' להכשיר.

גמ' יצא למקום אחר – **ברמב"ן ובר"ן** מבואר דגם באם יש לו שם אחר שלא במקום הכתיבה והנתינה, מ"מ לכתחילה צריך לכתבו, והביאו דכן מבואר **בירושלמי** שהביאו התוס' והרא"ש, [ובתוס' וברא"ש הביאו מזה ראיה, לגונא דיש לו שני שמות במקום אחד], **והרשב"א** כ' לומר דשי' הבבלי דגם לכתחילה אי"צ לכתוב, **ובשו"ע** סי"ב מבואר דבעי לכתוב לכתחילה.

ה) גמ' ההיא דהוו קרו לה מרים וכו' – **התוס'** כ' דמבואר הכא דגם ביש להם שני שמות במקום אחד, מ"מ צריך לכתחילה להזכיר גם השם השני, ושי' **הרשב"א** דלכתחילה סגי אם יכתוב רק שם אחד, והא דמבואר הכא דיכתוב מרים וכל שום, היינו רק דאם בא להזכיר דיש לה עוד שם, בזה יכתוב העיקר בתחילה, דאם יכתוב הטפל בתחילה ועל זה יוסיף שם העיקר, גרע בזה דנראה דהשם הראשון הוא העיקר ואיכא לעז, אמנם שי' שאר **הראשונים** והפוסקים כהתוס', **וברמב"ן** מבואר דאם יכתוב רק שם העיקר פסול וי"מ דכשר, **והר"ן** כ' דבזה אפשר דכשר, וכ"כ **הה"מ** בפ"ג הי"ג, וכ' דזה מבואר בדברי **הרמב"ם** שם שכ' דאם כתב שם חניכה כשר, דכונתו דכשר אף דאינו כותב וכל שום וכשר בדיעבד, וכ"כ **הב"י**, וכן מבואר **בטור** דכשר בדיעבד, **ובשו"ע** ס"א כ' דאם כתב שם חניכה כשר, וכ' **הרמ"א** דכל שכן אם כתב שם העיקר לבד דכשר, ובפ"ת סק"ה כ' בשם **הגט פשוט** להחמיר בזה, **והחזו"א** כ' דכשר בדיעבד כיון דלא מצינו מי שפוסל, אמנם ברמב"ן מבואר דס"ל דפסול וכשנ"ת.

באם כותב רק שם הטפל לבד נראה **בתוס' וברא"ש** דכשר, דכ' דסגי שיכתוב שם אחד ואפילו חניכה, ולא כ' דאם כותב שם הטפל פסול בדיעבד, וכן מבואר **בב"ח ובדרישה** סק"א, וכן מבואר **בטור**, [והב"י כתב דנראה בטור דאפילו כותב שם העיקר לבד פסול והק' עליו, אמנם בשאר נו"כ חלקו על הב"י], **והרשב"א** כ' להכשיר אפילו לכתחילה, ובגמ' גרע כיון דמזכיר שני השמות וכשנ"ת, **וברמב"ן** ובחי' **הר"ן** מבואר דפסול, **והרמב"ם** בפ"ג הי"ד כ', דאם כתב שם הטפל וכל שום פסול, **והב"י והד"מ** כ' לומר דאם כתב רק שם הטפל לבד כשר בדיעבד, דמה שכתב וכל שום גרע וכש"כ הרשב"א, אמנם **בב"ח ובבי' הגר"א** סק"ז ועוד **אחרונים** כ' בשי' הרמב"ם דפסול, **והב"י** כ' דיש להכשיר כמו דמכשיר בחניכה, **והב"ש** סק"ג כ' דחניכה עדיף דמשתמשים בזה יותר משם טפל, **והרמ"א** בס"א כ' דכשר דיעבד, **והב"ש** סק"ג כ' דעיקר דפסול, **ובחזו"א** כ' להקל במקום עיגון דגם הפוסלים זה רק מדרבנן.

גמ' ולא שרה וכל שום שיש לה – **ברמב"ם** פ"ג הי"ד כ' דפסול בכהאי גונא, ובחי' **הר"ן** מבואר דמסתפק בזה, **והטור** כ' בשם **הרמ"ה** דהיא ספק מגורשת, ומבואר **בב"י ובב"ח** דלהצד דאינה מגורשת מעיקר הדין לא הוי גט, ובשי' **הטור** מבואר **בב"ח** ובעוד **אחרונים** דס"ל דכשר בדיעבד, **והשו"ע** בס"ב כ' דפסול.

באם כותב שרה דמתקריא מרים מבואר **ברמב"ן** דכשר לכתחילה, כיון דמפרש שני השמות לא אכפת לן שמקדים השם הטפל, וכ"כ **הריב"ש** בסמ"ג, דגם לשי' הרמב"ם והרמ"ה דאם כותב וכל שום פסול, באם מפרש השם השני כשר וי"ל דאפילו לכתחילה, אמנם לשי' **ר"ת** דמש"כ בגמ' וכל שום היינו דכותב השם השני בפירוש, נמצא דמבואר בגמ' דלכתחילה אין לכתוב הכי, וכ"כ **הרשב"א** וביאר דבזה נראה דשרה הוא שם העיקר ואיכא לעז, וכן כ' בחי' **הר"ן** דרק דיעבד כשר, **ובשו"ע** ס"ב כ' דכשר לכתחילה, **והב"ש** סק"ד כ' דרק בדיעבד כשר כדמוכח לשי' ר"ת, וכ' לומר דקודם שגירש יכתוב גט אחר אם אינו במקום עיגון.

**הרמב"ם** פ"ג מגירושין הי"ד כ' דאם שינה שמו ושמה, אף דכתב וכל שום אינו גט ופסול מן התורה, וכ"כ **השו"ע** בס"ג, **ובר"ן** מבואר דגם אם כתב שם שאינו לא במקום הכתיבה ולא במקום הנתינה אלא במקום אחר, אף דכתב וכל שום אינה מגורשת, וכ"כ **בשו"ע** סי"ג וכ' דבטל, ומבואר **בב"ש** סקכ"ג דהיינו דמן התורה אינו גט, **ובפ"ת** סקל"ג מביא מחלוקת באם כתב עיקר שם שיש לו במקום אחר, וכתב אח"כ דמתקרי בשם שיש לה במקום הכתיבה והנתינה אם כשר בדיעבד.

ו) תוד"ה והוא – **ברשב"א** מבואר שי' ר"ת, דהגם דאף במקום אחד בעי לכתחילה לכתוב שני השמות, מ"מ בשם נכרי כיון דאין לכותבו בתורת משה אין כותבין אף לכתחילה, **והר"ן** כ' בתחילה דבעי לכתוב שם נכרי דעכשיו זה שמו, והביא שי' ר"ת, ומבואר בדבריו דגם לר"ת מ"מ כותב גם וכל שום, וכ' הר"ן דעדיף לכתוב שני השמות בגט, **וברא"ש ובטושו"ע** ס"ה מבואר כשי' ר"ת, **ובב"י** שם הביא דבכמה ראשונים נראה דר"ת ס"ל דכותב שם ישראל לבד, ואינו כותב אף וכל שום דלא כהר"ן, אך מ"מ כתבו **הסמ"ג והסמ"ק** דעדיף לכתוב גם וכל שום, וכ"כ **הרמ"א** שם, ומבואר **בשו"ע** דאם כתב שם נכרי עיקר ומתקרי בשם של ישראל כשר, ואם כתב שם של נכרי וכל שום מבואר **בטור וברמ"א** דפסול, **ובב"י** כ' משום דהוי משנה ממטבע שטבעו חכמים כיון דאין להזכיר שם נכרי בגט [ועיין **בחזו"א** שתמה בזה], **ובד"מ** סק"כ כ' **דבריב"ש** נראה הטעם דלעולם שם נכרי חשוב שם הטפל ושם ישראל עיקר, ולפ"ז זה תלוי בדין כותב שם טפל וכל שום, ועיין באות ה' דהב"ח ועוד אחרונים נקטו בשי' הטור דכשר בדיעבד בכהאי גונא, **ובב"ש** סקי"ב כ', דלפ"ז אם יכתוב רק שם נכרי יהיה כשר בדיעבד לשי' הרמ"א דשם טפל לבד כשר.

בא"ד – מה דהביאו מתוספתא דגר שכתב שם נכרי כשר, הק' **הב"י** דמאי שנא ממשומד דאין כותב שם נכרי, וכ' דמשומד דהשם נכרי בא לו אחר שנתחייב במצות לא שייך בתורת משה, אבל גר כשהיה לו שם נכרי לא היה חייב בתורת משה, ושפיר אפשר לכותבו בגט, **ובט"ז** סק"ז כ' דאין חסרון בעיקר שם נכרי, אלא משומד דהחליף שמו משום דהשתמד בזה יש חסרון, **והפרי יצחק** ח"ב ס"מ כ', דגם להב"י מ"מ ישראל שיקראו לו בשם נכרי אין חסרון בשם זה, ורק בגר דשם נכרי נקרא משום היותו נכרי, בזה קשיא לי' מאי שנא ממשומד ועיי"ש שהאריך בזה.

בא"ד – מה דהביאו ראיה מחניכה הק' **הפנ"י**, דבסו"ד כ' דשם מיירי באופן דשמותם ידועים או דומים, ואף לכתחילה כותבין שם החניכה ומנין דהיכי דלא הוי הכי מ"מ מהני, וכ' לבאר דאם היה גונא דפסול, לא היו כותבין שם זה לעולם לכתחילה.

בא"ד – מש"כ התוס' לגבי חניכה, הנה **בריטב"א ובר"ן** נראה דגם חניכה אינו כשר אלא אם כותב גם וכל שום, **וברמב"ם** פ"ג הי"ג כ' דאם כתב חניכה כשר, ולא הצריך שיכתוב וכל שום וכך כ' **בשו"ע** ס"א, וזה כמו דמבואר בתוס' דדיעבד כשר בחניכה לבד.

בא"ד – מה דהביאו התוספתא דמקום כתיבה עיקר, העיר **המהרש"א** דלמא דוקא בדיעבד כשר, ובאמת גם להתוספתא לכתחילה צריך לכתוב מקום נתינה עיקר, וכ' לומר דרשב"ג דאמר דאפילו כתב שם דיהודה בגליל, אינו חולק דאם יכתוב רק שם אחד דפסול, אלא מיירי על כהאי גונא דכתב שם של מקום נתינה עיקר ומכשיר בדיעבד, ות"ק ס"ל דפסול גם בדיעבד, וא"כ שפיר מוכח דס"ל דמקום כתיבה עיקר, [וכ' דמשום הכי הביאו התוס' לדברי רשב"ג], **והק"ר** כ' דמשמעות דברי רשב"ג דחולק בעיקר התקנה דאין הגט פסול, והוכחת התוס' היא מהא דנקט התנא דתוספתא דפסול, בכהאי גונא דכתב רק שם של מקום כתיבה, ואי נימא דמקום נתינה עיקר היה להתנא לנקוט גונא דכתב רק שם של מקום נתינה, דזה רבותא יותר, והנה **הרמב"ן** הביאו התוספתא בלא דברי רשב"ג, וכ' כתוס' דמוכח דס"ל דמקום כתיבה עיקר, ומבואר דלא כמהרש"א דההוכחה היא רק מדברי רשב"ג, והרמב"ן כ' דאפשר דהתוספתא משובשת וצריך לגרוס דנשוי אשה מיהודה עיי"ש, ולכאורה אי נימא כהק"ר, אכתי יק' אמאי ברישא לא נקט דפסול בכותב שם של מקום נתינה לרבותא, אמנם **בחי' הר"ן** אחר שהביא דברי הרמב"ן דכ' לגרוס אחרת בתוספתא סיים, דס"ל שאם לא עשה שם של מקום נתינה עיקר אינה מגורשת, ונראה דהיה פשוט להרמב"ן דפסול, ומשום הכי כ' דבתוספתא מוכח דמקום כתיבה עיקר, דאי לאו הכי גם בדיעבד לא היה כשר.

בא"ד – מש"כ תוס' דמה דאפשר לכתוב חניכה לבד לכתחילה זהו כששמותיהן ידועים, **הרא"ש** מוסיף בזה דקורין אותו בשם החניכה, והשם הראשון הוא רק כשחותם בשטר או כשקורין אותו לעלות לתורה וכ"כ הטור, **והרשב"א** הוכיח מדין דחניכה דלעולם סגי לכתוב שם אחד ואפילו שם הטפל, **והרמב"ם** בפ"ג הי"ג כ' דאם כתב חניכה כשר, ומבואר **בהה"מ** דהיינו בדיעבד, [ולפ"ז צ"ל דמה דקתני במתני' וכן היו נקיי הדעת שבירושלים עושין, לא קאי על כתב חניכתו אלא כפי' **רש"י** שם, ולפי גירסת רש"י שם זה כתוב במתני' קודם הדין דכתב חניכתו], **ובטור** כ' כשי' תוס' והרא"ש, **ובשו"ע** ס"א כ' דאם כתב חניכה כשר, וביאר **הב"ש** בסק"א דהיינו בדיעבד, **ובב"י** כ' דשי' הרמב"ם דגם בכהאי גונא דידוע השם מ"מ לכתחילה לא יכתוב, **והב"ש** כ' לומר דהרמב"ם מודה בזה, ועיין **בפ"ת** סק"ב שהביא כן מכמה אחרונים להלכה, דאפשר לכתוב בכהאי גונא שם החניכה לבד.

א) תוד"ה אין – **התפארת יעקב** מעיר, דבסמ"ע בסע"ח כ' דחזקה דאין אדם פורע תוך זמנו הוא משום דכיון דקבע זמן, חזינן דצריך למעות עד זמן זה וחזקה דלא פרע, וטעם זה לא שייך הכא, ועוד הק' דהכא גם אביי ורבא מודו כיון דמחיים אין החיוב ברור, וכש"כ התוס' בב"ב ה' ב' דמשום הכי בבכור תוך ל' הוי בחזקת שלא נפדה, וכ' לומר דבאמת מה דהתוס' מביאים דברי ר"ל, אי"ז להק' דגם הכא הוי תוך זמנו, אלא רק מייתו דכיון דבהא דר"ל חזינן דמהני אפילו לגבות מיתמי בלא שבועה, כל שכן הכא דאין החיוב ברור וגם אביי ורבא מודו.

בא"ד – במש"כ תוס' דחיישינן לצררי כיון דאית לה בתנאי ב"ד, כ' **האב"מ** בסצ"ו סק"א דלשי' ר"ת ודעימי' דקיי"ל דכתובה דאורייתא לא שייך תי' זה, דהא לא הוי משום תנאי ב"ד, **והרא"ש** בב"ב ה' ב' הביא דברי **הרי"ו** שם, שכ' דגם בבע"ח חיישינן לצררי בתוך זמנו, דרק אין אדם פורע חובו תוך זמנו אבל לצררי יש לחוש, ומשום הכי ס"ל דאין נפרעים מיתומים קטנים אפילו תוך זמנו, **ובבי' הגר"א** סע"ח סק"ג כ' דכן היא גם דעת **התוס'** שם, והרא"ש שם חולק וס"ל כשי' התוס' כאן, ועוד הביא שי' **הריצב"א**, דמה דחיישינן לצררי באלמנה הוא משום דיש לחוש דסמוך למיתה מסר לה כדי שלא תתבזה בב"ד, ולפ"ז כ' דאם ימות פתאם אין לחוש לצררי, וכ"כ התוס' בב"ב קנ"ח א' בשם **הר"ש**, **ובתוס'** שם כ' דגם בזה מ"מ יש לחוש דהיא עצמה תפסה צררי, **ובפרישה** סצ"ו סק"א כ' משום דסמוך למיתה מתפיס צררי וזה כשי' ריצב"א, וכ' דכ"כ רש"י, ונראה דכונתו לדברי **רש"י** בכתובות ק"ב ב', דכ' גבי מזונות בנותיו דלפני מותו מסר צררי, **ובט"ז** סק"א כ' כשי' התוס' כאן, וע"ע בב"ש ובפ"ת סק"א.

בא"ד – במש"כ דה"ל לאשמועינן בבע"ח, הק' **בתפארת יעקב** דהא לק' הק' על אלמנה דכבר קתני בהכותב, וא"כ מהאי טעמא לא נקט בע"ח דכבר קתני בהכותב דבע"ח צריך שבועה, ועוד הק' אמאי הוי חידוש בבע"ח אחר זמנו, טפי מאלמנה תוך זמנו משום זה דאיתי' בתנאי ב"ד, וכ' לבאר דהרי בתוד"ה מאי כ', דקו' הגמ' דליתני דאין נפרעים מנכסי יתומים אלא בשבועה ונמנעו מלהשביע את האלמנה, ותי' הגמ' דכיון דיש חידוש באלמנה דיש סברא של חינא, הגם דנדע את זה ממה שיהיה קתני דנמנעו מלהשביע את האלמנה, מ"מ כבר ברישא נקט אלמנה משום חידוש זה, ועל זה מק' כאן דאמאי לא מת' הגמ' משום דיש חידוש באלמנה דהוי תוך זמנו, ועל זה מת' דכיון דכנגד זה יש גם חידוש בבע"ח דאינו בתנאי ב"ד, ועיקר דין אלמנה נדע מהא דקתני דנמנעו להשביע אלמנה א"כ אין לנו לשנות ברישא אלמנה, ורק תי' הגמ' דחינא ניחא, דכנגד סברא זו אין סברא אחרת בבע"ח.

**ל"ה א'**

ב) גמ' יהנה סם המות – **הרשב"א** כ' דהא דהוי שבועה אף דלא הזכירה לשון שבועה, משום דאלה בו שבועה כמבואר בשבועות ל"ו א', וכ' **החזו"א** דמוכח מהכא דאי"צ דוקא לומר לשון אלה, **ובתורי"ד** כ' בגמ' דנשבעה באלה והזכירה השם או אחד מן הכינויין אלא שקצר הלשון בגמ', ולפ"ז גם אין ראיה דלא אמרה לשון שבועה, ולכאורה מהא דהרשב"א הוכיח דלא הזכירה שבועה נראה דס"ל דגם שם לא הזכירה, ועיין **במחנ"א** דיני שבועות ס"ג דהביא דברי **הטור** דבאומר אלה או ארור הוי שבועה ובלבד שיזכיר שם או כינוי, וכ' דלכאורה לפי מה דכ' הטור בשם הרא"ש, דבכל שבועה אי"צ להזכיר שם, משום דמהני גם בלא זה מדין ידות, א"כ גם באלה וארור יחשב שבועה אף בלא שם מדין ידות, ולפ"ז אתי שפיר דהכא הוי שבועה אף שלא הזכירה שם.

תוד"ה לא – **ברשב"א** כ' כתוס', **ובריטב"א** כ' דאיכא צד פשיעה דאנחייה בכד של קמח ומשום הכי נענשה, **ובריטב"א** בנדרים כ"ה ב' כ', דכיון דהוה פקדון גבה ואבד איבעי לה למיחש דלמא נהנתה מזה ולאו אדעתא, ונראה בדבריו שם דהפשיעה היא בשעת השבועה, ולא דמתחילה היא פושעת במה שלא נזהרה לשמור אע"פ שתוכל לבוא לידי שבועה.

ג) גמ' אלמנה שאני וכו' – **הרמב"ן** מביא **הירושלמי** דמבואר דנמנעו להשביעה משום דהיו נשבעות וקוברות בניהם, ולא עוד אלא שאימת נדרים עליהן, וכ' דבגמ' נראה משום דאין עונש נדרים חמור כשבועות, וזה כמו שמבואר בירושלמי בתחילה, וכ' דזה מוכח בגמ' דהיו משביעין חוץ לב"ד משום דאינו חמור כל כך, ובזה לא שייך לומר דאימת נדרים עליהן, **ורש"י** במתני' כ' דלא חשידא לעבור על נדרה וזה נראה כהירושלמי, **והר"ן** מוסיף על דברי רש"י דאפילו תעבור אינו חמור כשבועות, **והחת"ס** כ' לומר דבזה פליגי רב ושמואל האם משביעין חוץ לב"ד, דרב ס"ל דאימת נדרים עליהן ומשום הכי לא מהני שבועה חוץ לב"ד.

גמ' אבל חוץ לב"ד – רש"י מבאר דהיינו בלא שם ובלא נק"ח אלא בארור, וכן מבואר **בראשונים** וכ"פ **בשו"ע** סצ"ו סי"ט, **ובחזו"א** כ' דלשי' **הרמב"ם** בפ"ב משבועות ה"ב דשבועת ביטוי גם בעיא הזכרת השם, א"כ גם חוץ לב"ד צריך שיהיה עם שם, ודברי רש"י דלא בעי שם הם כשי' **הראב"ד** שם, דגם בלא הזכרת שם הוי שבועה, [ויל"ע בזה דהרמב"ם מודה דאיסור איכא כמבואר בה"ד שם], **והה"מ** בפט"ז הי"א כ' דסתימת הרמב"ם נראה דגם חוץ לב"ד בעי שם ונק"ח, **ובדרכי משה** אות י"ג כ' דגם **בהג"מ ובמרדכי** נראה דבעי נק"ח גם חוץ לב"ד.

ולפי שי' רש"י מבואר **בראשונים** דמעיקר הדין לא היה מהני שבועה בלא שם ונק"ח אף בדיעבד דהוי כטועה בדבר משנה, ורק דתקנו להקל בזה כמו דהיה תקנת ר"ג דסגי בנדר, וכ' **החזו"א** דהא דלא אמרינן דנקל בב"ד להשביעה בלא שם ונק"ח, הוא משום דלא רצו להקל בב"ד להשביעה שבועה שלא כעיקר הדין.

תוד"ה דמוריא – **הרא"ש** כ' בשם **ר"י**, דבזמן הזה דגוזרים עליה בחרם ושבועה שתודה על מה שקבלה בכתובה, בזה אין העונש מרובה כ"כ, דבשעה שמקבלת השבועה אינה משקרת אלא אח"כ שנוטלת הכתובה ואינה מודה, ורק אם בשעה שנשבעת משקרת כמו אם תשבע שלא נתקבלה כלום בזה הוא חמור, והביא מחלוקת ר"י ור"ת בכהאי גונא דעובר על השבועה רק לאחר זמן האם נעשה חשוד בזה, וכ' דמ"מ גם לשי' ר"ת דנעשה חשוד, י"ל דאינו חמור כ"כ, וכ"כ **בטושו"ע** בסכ"א, **ובב"י** שהעתיק דברי הרא"ש כ' שגוזרים בשבועת התורה, ולפ"ז נראה דהוי בשם ובנק"ח, אמנם **בט"ז** סקכ"א **ובב"ש ובבאה"ט** מבואר דמשביעים בלא נק"ח.

והנה בתוס' כתבו רק דמחרימים אותה, וכ"כ **במרדכי** בסוף סשע"ב, **והב"ח** מחק זה במרדכי, ובב"ח על הטור כ' דמש"כ **הר"י** דמחרימים הוא לאו דוקא, אמנם **הד"מ** בס"ק ט"ז העתיק דברי המרדכי כמו שכתוב לפנינו.

ד) גמ' אם נהניתי מכתובתי כלום – הריטב"א בשם **רבו והר"ן** כ', דמהכא מוכח דאם גזל מחבירו שחייב לו ממון, אינו יכול לישבע אח"כ שלא נפרע ממנו, דמה שגזל עולה לפרעון, ומהאי טעמא סגי שנשבעת אם נהניתי, דאף אם לקחה לעצמה דבר שלא בתורת פרעון ממילא עולה בתורת פרעון, **והריטב"א** כ' לומר דהכא קיצר הלשון, והיא צריכה לישבע בפירוש שלא נהנית בדבר שיש לה לקבלם בפרעון כתובתה, **והרמ"א** בס"ב כ' כהר"ן, **וההפלאה** בסק"ט הק' מהכא על השי' דגם צריכה לישבע דלא מחל לה בעלה דזה אינו בכלל דאם נהניתי, ועיי"ש ובבית יעקב מש"כ לת', ולפ"ד הריטב"א דקיצר לשונו נראה דלק"מ.

גמ' מודה רב בקופצת – **ברש"י** מבואר דשבועה זו הועילה דתגבה בשבועה זו, אמנם הראשונים הביאו שי' **ר"ח** דצריכה דצריכה לישבע שוב, דמה דנשבעה מעצמה לא מהני, וכ' דצריכה לישבע שוב על דעת ב"ד, ונראה מזה דהחסרון בשבועה הראשונה דלא הוי על דעת ב"ד, **והריטב"א** כ' כשי' רש"י, וכ' דמיירי דאמרה דנשבעת על דעת ב"ד, **והרשב"א** כ' דגם אי נימא כשי' רש"י דמהני מה דקופצת, מ"מ כיון דנשבעה בלא נק"ח, מהאי טעמא לא יהני, דבשלמא לשמואל תקנו להקל דיהני אף בלא נק"ח אבל רב דס"ל דאין משביעין אותה חוץ לב"ד, לא תקנו להקל בזה ולא מהני כיון דהוי בלא נק"ח, וכ' **החזו"א** דהא דלא ניחא להרשב"א לפרש דקופצת ונשבעת מיירי בנק"ח, משום דאמרינן בגמ' דמודה רב, ואי מיירי בנק"ח אי"ז שייך למחלוקת רב ושמואל, וכ' דלשי' הראשונים דמהני גם לרב, צ"ל דמיירי בקופצת ונשבעת בנק"ח, ומודה רב היינו אע"פ דס"ל דאין דרך לגבות כתובה, **ובד"מ** סקי"ב **ובב"ש** סקל"ה מבואר כרש"י.

גמ' הב לי מזוני – **הראשונים**  הוכיחו מהכא דלא כשי' **הרמב"ם** דגם למזונות צריכה לישבע, ובחי' **הר"ן** כ' לדחות, דאה"נ דיכל לומר לה דגם זה בעי שבועה, מ"מ אמר לה טפי דאין לה כלל מזונות, **ובחכמת שלמה** בסצ"ג סי"ט העיר בזה, דמ"מ כשאמרה לו דתרתי עבדת לי אמאי לא אמר לה דעכ"פ גם מזונות בעי שבועה, **ובהפלאה** שם סקכ"א כ' לישב שי' הרמב"ם, דהגם דבעי שבועה, מ"מ בזה הדין דאם לא נותנים לה לישבע דגובה בלא שבועה עיי"ש, **ובט"ז** סקי"ט הק' על הראשונים דגם לדידהו יק', דכיון דעכ"פ בעי שבועה לבסוף, הכא דלא תוכל לישבע אמאי תגבה, ועיי"ש בב"ש סקכ"ט ובבית מאיר מש"כ לת' ואכמ"ל.

ה) תוד"ה ונודרת – במה דמבואר בתוס' דכל פירות הוי נדר שאי אפשר לקיימו, מבואר **במהר"ח או"ז** ס"ע דאסור אף בבשר ובעוד כמה דברים שיש לתלות שהם בכלל כל פירות ומשום הכי הוי נדר שאי אפשר לקיימו עיי"ש.

בא"ד – **הר"ן** בנדרים י"ד ב' כ', דרק בשבועה דאיכא לאו על שבועת שוא איכא מלקות ולא בנדר, וכן **ברא"ש** שם כ' דבנדר איסור איכא ולא מלקות, **והמהרמ"ש** כ' לומר, דגם תוס' הכא אין כונתם דיש מלקות בנדר, אמנם לשונם נראה דאיכא בל יחל גמור, **ובקובה"ע** סי"ח אות ב' ביאר, דהתוס' ס"ל דאיסור בל יחל אינו שלא יעבור על נדרו אלא שלא יחלל דיבורו, דבזה שעובר הוא מחלל דיבורו, וא"כ כל שאי אפשר לו לקיים הרי ממילא דיבורו מחולל.

בא"ד – מש"כ בסוה"ד דעל תנאי חל עיין בחזו"א מש"כ בזה, **והחת"ס** מביא דברי **הרא"ש** בר"פ המדיר דהביא **דר"ת** חולק על זה, וכ' דר"ת יבאר הגמ' בנדרים כהר"ן שם, דנדר שלא יהנה מהבריות וזה לא הוי נדר שוא.

**ברש"י** מבואר דהנדר הוא מכל פירות, **וההפלאה** בסצ"ו סקכ"ז כ' דברש"י במתני' בד"ה וגובה כ' דלא הות הדרה ושקלה, והעיר דהא נודרת אם נהנתה, וגם בלא שתחזור ותטול כבר נאסרה באם נהנתה, וכ' דצ"ל דאינה נודרת אלא א"כ תהדר ותשקול דאז תאסר, וא"כ נמצא דנודרת על תנאי, ומבואר בתוס' דנדר על תנאי שפיר חל, **ובריטב"א** כ' דיש מקום לומר, דגבי נדר כיון דחל אחפצא, א"כ אף דאי אפשר שיתקיים מ"מ חל הנדר, וכל זמן שאינו מוכרח לאכול נאסר, ואף דגבי שינה מבואר דלא חל, זהו משום דשם אי"צ מעשה לבטל הנדר אלא ממילא הוא בטל דעל כרחו ישן, ובזה גם אחפצא לא חל, **ובר"ן** בשבועות כ"ה א' כ', דגם גבי שבועה לא הוי שבועת שוא כיון שיכול מצד המציאות שלא לאכול, ולא דמי לשינה דעל כרחו ישן, וכ' דמ"מ לא חל משום דהוי לבטל את המצוה, דמחוייב לאכול משום פקו"נ, **ובש"ג** שם אות ב' מבואר דחל לפי האמת, ולפ"ז לק"מ על רש"י, ועיין **באפיקי ים** ח"א סל"ג אות ו' שהק' על הר"ן, דהכא כ' כתוס' דהוי נדר שוא וסותר למש"כ בשבועות, ועיי"ש בסל"ה אות א' וב', ועיי"ש עוד מסי' כ"ח שהאריך בענין זה ואכמ"ל, ובב"ש סצ"ו סקל"ו הביא דברי התוס' דכל פירות לא חל דאי אפשר שיתקיים.

בא"ד – משה"ק מסוף נדרים העיר **המהרש"א** דמה שייך זה לדבריהם כאן, דזה קו' על הגמ' בנדרים דמבואר דלא חל הנדר בקונם עיני בשינה, **ובתפארת יעקב** כ' לבאר, דלשי' הר"ן דבנדר שוא ליכא איסור, א"כ לפ"ז ניחא לומר דכיון דהוי על תנאי כבר לא הוי נדר שוא ושפיר חל, אלא דלפ"ד דמ"מ יש בזה איסור בל יחל, ואמרינן דחשוב דראוי לחול ורק דמחולל מיד ועומד, א"כ גם בנדר על תנאי נימא דמ"מ כשנתקיים התנאי יחשב מיד מחולל ועומד, ותי' דמ"מ כיון דחל בתחילה ולא היה מחולל, תו אינו מתחלל אלא כשעובר על הנדר.

**לה' ב'**

תוד"ה גט – **בתפארת יעקב** כ' לומר דשי' רש"י, דאם גרשה אחד מן האחין יכולה ליטול כתובתה גם קודם חליצה, דידעינן דכבר לא תתייבם, והביא דברי **הרד"ך** בבית שני סוף חדר י' שכ' הכי, ועיי"ש שהביא דברי רש"י ותוס' כאן, וכ' דלרש"י חזינן שגובה ע"י שניתן לה גט, **ובנמוקי יוסף** כ' על קו' התוס' דבעי חליצה, דלגט חליצה נמי קרי גט יבמין.

א) תוד"ה אבל – מש"כ דיקשה גבי חכם דתאכל לאלתר בפנינו, כ' **הרמב"ן והריטב"א והר"ן**, דכיון דחכם עוקר הנדר למפרע, א"כ תאכל ותסמוך על זה שאח"כ יתיר לה חכם, דקיי"ל דגם אכלה כולה מ"מ נשאל עליה, **והשעה"מ** פ"ו משבועות הי"ח כ' בשי' תוס' דבכהאי גונא דעובר על הנדר קודם שנשאל איכא עונש בידי שמים משום שעבר קודם שנשאל ונתכוין לדבר איסור, [ויל"ע דלכאורה בזה ודאי י"ל, דאין לסמוך דמשום איסור כזה תמנע מלגבות הכתובה], ועוד כ' שם בשם **השער אפרים**, דשי' התוס' דהיכי דאין עונש בידי אדם כגון מלקות או קרבן כבר אי אפשר לישאל, והכא יתנו לה לאכל בלא שיתרו בה, וכ' השעה"מ דכן מבואר גם **בתמים דעים** להראב"ד, אך הביא **דברא"ש** בשבועות פ"ג סי"ז כ' דגם באופן דאין מלקות מהני שאלה.

בא"ד – במשה"ק דיקיים הבעל, כ' **הרא"ש** לת' עוד דיש לחוש דישאל על ההקמה אח"כ, **ובקרבן נתנאל** אות ע' כ', דהתוס' דלא תי' הכי י"ל דגם זה אפשר לתקן שנראה שאינו נשאל, וכ' דזה תלוי האם יכול לישאל גם לאחר יום שמעו ואח"כ להפר הנדר, דהתוס' ס"ל דרק ביום שמעו מהני אם ישאל, וא"כ אפשר לראות דלא ישאל באותו יום, אבל הרא"ש ס"ל דאפשר לישאל גם אחר כמה ימים, ואי אפשר לראות דלא ישאל לעולם, אמנם **הגרע"א** כ' דגם אי נימא דאי אפשר לישאל ולהפר אחר כמה ימים, מ"מ אפשר להפר עכשיו ביום שמעו ולישאל לאחר כמה ימים , ואז יחול הפרתו למפרע, וא"כ אכתי יק' אמאי לא תי' בתוס' הכי, ועוד כ' **הק"נ** דזה תלוי האם למ"ד דצריך לפרט הנדר סגי שיפרש הנדר עצמו, או גם בעי שיפרט הסיבה שבגללה נדר וכשי"ת, וי"ל דשי' התוס' דבעי שיפרט גם הסיבה שנדר, וא"כ אין לחוש דישאל על הקמתו, דיצטרך לפרט אמאי הקים ולא יתירו לו, ושי' הרא"ש דסגי דיפרט הנדר עצמו, וא"כ כאן שיפרש שהקים נדר אשתו, לא ידעו בזה דהקים משום שנדרה ליתומים, ויל"ע דלכאורה מ"מ צריך לפרט איזה נדר הקים וא"כ ידעו דנדרה ליתומים, **ובב"ש** סצ"ו סקל"ז הביא שני התי'.

בא"ד – מש"כ דאין לחלק בבעל בין רבים לעל דעת רבים מבואר **ברמב"ן וברשב"א**, דהא דעל דעת רבים אין לו הפרה הוא משום דתולה הנדר בדעת אחרים, ובאשה דעל דעת בעלה נודרת, א"כ גם מה שתלתה בדעת אחרים זה רק באם הבעל לא יפר הנדר ושפיר מיפר, אבל בנדר ברבים הא דלא מהני שאלה זהו משום דהוי נדר אלים ולא יכיל חכם למשלפי', וא"כ הוא הדין בעל לא יכול, **וברשב"א** מבואר די"א דגם למ"ד דברבים אין בעל יכול להפר, מ"מ בעל דעת רבים יוכל ומטעם שנתבאר, אמנם בתוס' מבואר דלמ"ד דברבים אין יכול להפר הוא הדין בעל דעת רבים וכ"כ גם הרשב"א בשם י"א, ומבואר **בפנ"י** דהטעם בזה, דס"ל דבכל נדר על דעת רבים גם כלול בזה האלימות שיש בכל נדר ברבים, ורק דגם יש בזה עדיפות דגם תולה בדעתם, וא"כ למ"ד דברבים אין יכול להפר, גם בעל דעת רבים לא יוכל להפר מהאי טעמא גופא, והנה **בריטב"א** לק' ל"ו א' כ' דהא דבעל דעת רבים לא מהני שאלה הוא משום דהוי נדר אלים, ודלא כשנ"ת בשם הרמב"ן והרשב"א, ולפ"ז לכאורה אין לחלק בין נדר ברבים לעל דעת רבים, וכיון דמצינו דנדר ברבים אין בעל יכול להפר, א"כ בעל דעת רבים גם לא יוכל להפר אי נימא דחכם אינו יכול להתיר, ובאמת **הריטב"א** כאן לא כ' תי' זה של התוס', אמנם יל"ע **בר"ן** דגם כ' כהריטב"א דהטעם בעל דעת רבים משום דהוי נדר אלים, ובכל זאת כ' כתי' התוס' דלענין בעל אין לחלק בין ברבים לעל דעת רבים, מהאי טעמא שכ' הרמב"ן דלעולם נודרת על דעת בעלה, וצ"ל דהאלימות בעל דעת רבים הוא משום דתולה בהם, וזה לא שייך גבי אשה דלעולם על דעת בעלה נודרת.

בא"ד – **ברמב"ן** מבואר דיש נפ"מ בין שני תי' התוס' להלכה בנשאת האם ידירו אותה, דלפי התי' השני דטעמא דר"ה משום דס"ל דגם נדר שעל דעת רבים יש לו הפרה, א"כ לדידן דס"ל דאין לו הפרה שפיר אפשר להדירה גם בנשאת על דעת רבים, וכ' דכ"כ **רב שרירא גאון** דאפשר להדירה, אמנם **הרי"ף** הביא דברי ר"ה להלכה, וכן מבואר **ברמב"ם** פט"ז מאישות הי"ב **ובטושו"ע** סצ"ו סי"ט, וצ"ל דס"ל כתי' הראשון בתוס', אמנם **בראב"ד** בהשגות על הרי"ף מבואר די"ל עוד, דר"ה ס"ל דהגם דאין בעל יכול להפר, מ"מ בעל לא דייק ויפר לה גם נדר זה, והיא תטעה דמהני הפרת הבעל גם בנדר על דעת רבים.

בא"ד – בסוה"ד שכ' דברבים גם לדבר מצוה ליכא הפרה כדמוכח מההיא דגבעונים, הנה **הראשונים** לק' ל"ו א' כ' בשם ר"ת, דהוכיח משם דגם בעל דעת רבים מה דאיכא הפרה לדבר מצוה, זה רק כהאי גונא דמקרי דרדקי עיי"ש, ומבואר דס"ל דאין לחלק בזה בין רבים לעל דעת רבים, **והראשונים** שם דחו דבגבעונים ליכא מצוה עיי"ש ואכמ"ל.

בא"ד – **הפנ"י** מעיר במה שדנו התוס' האם נדר שהודר ברבים יש לו התרה לדבר מצוה, דמדברי רבי יהודה שם מוכח דגם למצוה אין לו התרה, דהרי שם מגרש את אשתו מחמת זה שאין התרה לנדר, ואי לדבר מצוה יש התרה, א"כ נתיר לה משום זה גופא שלא יגרשה, דזה דבר מצוה להטיל שלום בין איש לאשתו שלא יגרשנה, **ובתו"ג** כ' לומר, דדבר מצוה אינו חשוב אלא א"כ ההתרה עצמה היא משום דהנדר מונעו מקיום מצוה, אבל כהאי גונא דע"י שנתיר הנדר ממילא יהיה מצוה, כמו בזה דע"י שנתיר ממילא לא יגרשנה, זה לא חשוב התרה לדבר מצוה דהנדר עצמו אינו סותר להמצוה.

ב) גמ' וניחוש דלמא אצלה גבי חכם ושרי לה – בשו"ת **הרשב"א** המיוחסות סרנ"ה מק', דכיון דאכתי מחזיקה היא במה שנטלה לפרעון הכתובה, נמצא דאינה מתחרטת ממה שנדרה מעיקרא, דהרי בלא הנדר לא היתה מקבלת הכתובה, וא"כ איך תוכל לישאל לחכם, וכ' לחדש דכל היכי דהנדר נעשה לצורך דבר אחר ולא משום דרוצה בנדר מצד עצמו, בזה סגי גם בחרטה דהשתא, ואי"צ חרטה דמעיקרא לא היה נודר, והכא שנדרה כדי לגבות הכתובה סגי בחרטה מעכשיו, אמנם **המהרי"ט** בח"א ס"א כ' לדחות, די"ל דאה"נ גם כאן היא תתחרט מעיקרא, ותאמר דאינה יכולה לסבול מה שנדרה, ואם היתה יודעת היתה מודה על הכתובה ולא היתה נודרת, ומה דאינה מחזרת הכתובה הוא משום דזה לא יועיל לה לבטל הנדר, דמיד שנדרה חל עליה הנדר אפילו תחזיר הכתובה לבסוף, **ובתו"ג ובחת"ס** כ' לומר, דלפי דברי הרשב"א דהחרטה היא מעכשיו, בזה לא מהני אלא שיתבטל הנדר מכאן ולהבא, ולפ"ז כ' דהנה התוס' מק' דתאכל לאלתר בפנינו ויועיל אפילו תלך אח"כ לחכם, ולעיל נתבאר דהראשונים מת' דאם תלך לחכם, יעקור הנדר למפרע ונמצא דלא עברה כשאכלה, ולפ"ז כ' דהכא באמת אין החכם עוקר הנדר למפרע.

רש"י ד"ה ברבים – **הפנ"י** מעיר אמאי פי' רש"י בפני עשרה, הא לק' מ"ו יש מחלוקת אם בפני ג' או בפני עשרה וקיי"ל דבפני ג', [והעיר עוד דשם ר"נ הוא דאמר בפני ג', אך הביא דגירסת התוס' שם רנב"י], וכ' לומר דכיון דהכא מדירים אותה בב"ד א"כ הרי הם ג', ולשון הגמ' נראה דהוי אוקימתא דמדירים ברבים, ומשום הכי פי' רש"י דהיינו עשרה, **ובריטב"א** לק' גבי על דעת רבים כ' דאע"ג דב"ד הם ג', מ"מ היה אפ"ל דמיירי ביחיד מומחה או תרי.

ג) תוד"ה ליחוש – בתוס' ובעוד **ראשונים** מבואר דגם בהפרת בעל בעי בפניו, **והרמב"ן** כ' בשם י"א דבבעל אי"צ בפניו.

בא"ד – מש"כ דבדיעבד מותר, **ברמב"ן וברשב"א** כ', **דר"ת** הוכיח זה מהטעם שמבואר בירושלמי מפני החשד או בושה, דזה לא הוי סיבה דגם בדיעבד לא יחול, והנה **הראב"ד** כ' על קו' התוס' דאינה קו', דהכא אינה מודרת הנאה מן היתומים ולא לצורך היתומים אלא כמי שנודרת בפני ב"ד, ומודר הנאה שאמרו שצריך בפניו לא אמרו אלא מפני הבושה או החשד וכן פי' בירושלמי, והכא לא שייכי כלל, ונראה לכאורה דמש"כ דמודר הנאה שאמרו וכו' זה סוף דבריו הראשונים, והכל דבר אחד דלא שייך הכא הדין דמודר מחבירו בעי בפניו, ומבואר דס"ל דטעם דבעי בפניו הוא כמבואר בירושלמי מפני בושה וחשד, ובכל זאת כ' הראב"ד דגם בדיעבד לא מהני, ואפשר דכונתו דבנודר לצורך חבירו בזה הוא דלא מהני בדיעבד, ואם מדיר עצמו מחבירו בזה הטעם משום בושה או חשד ובזה בדיעבד מהני, **והריטב"א** הק' על תי' התוס', דאף דמהני בדיעבד מ"מ לכתחילה אין להתיר, וא"כ לא יתיר לה החכם, וכ' דהיא לא תאמר לחכם דהיה זה נדר לאחרים.

שי' **התוס'** דבדיעבד מותר, ושי' **הראב"ד** דבדיעבד אינו מותר, **וברא"ש ובטור** סרכ"ח מבואר דמהני, **ובשו"ת הרשב"א** ח"ג סשכ"ד כ', דהיכי דנודר לתועלת חבירו אינו מותר אפילו בדיעבד, **והמהרי"ק** בשרש נ"ב כ' להחמיר דלא מהני גם בדיעבד, **ובשו"ע** ס"כ כ' דבדיעבד מהני וי"א דלא מהני, ומבואר **ברמ"א** דהיינו דוקא כשעשה לו חבירו טובה ובעבור זה נדר לו.

בא"ד – מש"כ דלא שייך הכא חשד ובושה, הנה לפי דבריהם דבושה היינו שיתבייש לפניו במה שנדר הנאה ממנו, זה לא שייך הכא דלא נדרה מהיתומים, **והרא"ש** כאן מבאר דבושה היינו דחיישינן דיתבייש ממנו כשעובר על הנדר כיון שלא ידע שנשאל, וזה לא שייך הכא כמו דלא שייך חשד, דהא אינם יודעים דשקרה, [**ובק"נ** בנדרים פ"ט אות ט' מעיר, דלפ"ז לא שייך לבאר הירושלמי דתלה זה במחלוקת גבי לפרט החטא ביוה"כ על דרך שביארו התוס', ועיי"ש מש"כ לבאר באופן אחר], **ובר"ן** בנדרים ס"ה כ' דמפני הבושה היינו שיתבייש שרוצה להתיר מה שנדר להנאת חבירו, ולפ"ז היה אפשר לומר דהכא שייך זה דהוי להנאת היתומים, אמנם בראשונים כאן מבואר דהכא לא חשוב להנאת יתומים וכשי"ת בע"ה.

**הראשונים** הביאו דיש מי שתירץ דרק היכי דנודר לטובת חבירו בזה הוא דבעי להתירו בפניו, אבל בלא זה אי"צ בפניו, והכא אינו חשוב לטובת חבירו כיון דאין להם תועלת מהנדר, דאחר שנדרה גם אם תחזיר הממון האיסור עומד במקומו, וכ"כ **הר"ן** בנדרים תי' אחד, וכ' שם דין זה בשם **ר"ת** דדוקא אם הוי לטובת חבירו, **והרא"ש** כאן ובנדרים **והרשב"א** מביאים שי' **הרא"מ**, דהא דבעי בפניו היינו דבעי שיתיר מדעתו של חבירו, וכמו הלשון דאין חבין לאדם אלא בפניו דהיינו מדעתו, וכ' דמיירי דנדר לדעת חבירו ומשום הכי בעי דעתו בהתרה, והביאו **דר"ת** הוסיף דדוקא אם נודר משום דעשה לו טובה בעי שיתיר מדעת חבירו, וכ' **הרא"ש** דאע"ג דבירושלמי דמבואר דהטעם משום חשד ובושה לפ"ז אי"צ דעת חבירו אלא סגי שידע מהתרתו, מ"מ בגמ' בנדרים מוכח כהרא"מ דבעי מדעתו של חבירו.

**והטור** כ' כן להלכה דבעי מדעתו של חבירו ודוקא אם עשה לו טובה, [והביא **דהרמב"ם** לא חילק בזה], **ובשו"ע** ס"כ גם כ' הכי, **והרמ"א** הוסיף דיהיה לתועלת חבירו, **והש"כ** סקמ"ג תמה דבראשונים לא נזכר אלא דבעי לר"ת שיהיה מחמת טובה, אבל לא הוזכר דבעי גם שהנדר יהיה לטובת חבירו, ועיי"ש שכ' לומר דהרמ"א כ' זה משום הסיפא שם ולא דבאמת בעי תרתי, **והשעה"מ** בפ"ו משבועות הי"ח כ', דלי"א דתי' דהכא אין הנאה ליתומים על כרחך דס"ל דבעי תרתי, דהא הכא איכא טובה לאלמנה דעי"ז גובה כתובתה, ובכל זאת הצריכו גם שיהיה הנאה ליתומים, וכ' דמהא דתי' ר"ת דהכא חיישינן משום דהוי דיעבד, מבואר דגם הכא חשוב דיש לה טובה, דאי לאו הכי הרי לשיטתו הכא ליכא כלל דין דנבעי בפניו, אמנם **בנמו"י** מבואר באמת דר"ת תירץ גם דלא בעי בפניו דלא נעשה לה טובה, ולכאורה כן נראה פשטות כונת הרא"ש דהביא דברי ר"ת כאן בסוגיין, וכן מבואר **בבי' הגר"א** שם סקל"ט, דדברי ר"ת דבעי שיעשה לו טובה הם תי' על קו' התוס', [ואי נימא דבעי תרתי ניחא הא דכ' הר"ן בשם ר"ת דדוקא היכי דיש הנאה לחבירו, דבאמת בעי תרתי], **ובשו"ע** כ' דיש מי שאומר דבכל ענין אין מתירין אלא בידיעתו, ומבואר **בש"כ** סקנ"ב, דהיינו דאם הוי לתועלת חבירו בעי מדעתו, ואי גם זה לא, בעי עכ"פ שיודיע לו מפני החשד ואכמ"ל.

בא"ד – התוס' הביאו הגמ' בנדרים דמודר הנאה מחבירו ולא גרסו בפניו, אמנם **בירושלמי** שהביאו כ' דמודר הנאה בפניו, **ובראשונים** מבואר דיש שתי גירסאות בגמ' בנדרים אי מיירי דנדר בפניו או לא, וכ' **הרמב"ן** דאי דוקא בפניו, מיושב קו' התוס' דצריכה להתיר הנדר בפניהם, דפעמים שהם קטנים או שנודרת שלא בפניהם, **וברמב"ם** פ"ו משבועות ה"ז מבואר דגם בפני קטן חשוב בפניו והביאו **הטור**, **ובמהרי"ק** שרש נ"ב כ' בשי' תוס' דהב"ד שלוחים של היתומים, ומשום הכי לעולם חשוב כמו דנודרת בפני היתומים.

**הרמב"ן** כ' בשם י"א דחיישינן דלא תאמר לחכם דנדרה בפני אחר, והיא תהיה סבורה דמהני גם שלא בפניו, וכ"כ **הר"ן** בנדרים בתי' אחד **והשעה"מ** פ"ו משבועות ה"ז הק', דא"כ גם גבי מדירה ברבים נימא דתהיה סבורה דגם בזה יש התרה ולא תאמר לחכם דהיה ברבים, ואי נימא דזה צריך לפרט לכו"ע א"כ הכא נמי נימא לענין בפניו, וכ' לומר לפמש"כ רש"י דברבים היינו עשרה, דיודעת דמהא דמכנפי עשרה בני אדם, דעושים כן כדי דלא יהיה לנדר התרה.

ד) גמ' צריך לפרט את הנדר – **ברשב"א וברא"ש** מבואר דלמ"ד דצריך לפרט אם לא פירט גם בדיעבד לא מהני ההתרה, וכ' **הרשב"א** דזה מוכח מהא דאמר ר"נ דאי"צ משום דזמנין דגייז לי' לדיבורי', ואי נימא דבדיעבד מהני א"כ מה בכך דגייז לי' לדיבורי', הא אפילו אם לא יפרט כלל מהני, **ובריטב"א ובנמו"י** בנדרים ס"ה א' מבואר דבדיעבד מהני, וכ' **החת"ס** דס"ל דאם יפרט רק חלק גרע, דחכם מה דשמע מיפר ולא יותר כמבואר בגמ', וגרע מאם לא פרט כלל דאז מיפר הנדר לפי מה שהוא, וכ' עוד דאי אי"צ לפרט, י"ל דגם אם יפרט רק חלק מ"מ דעת החכם להתיר הנדר כמו שהוא, משא"כ אם צריך לפרט הרי דעת החכם להתיר רק כמו שפירט, כיון דהדין הוא דאין להתיר בלא פירוט, וכ' הריטב"א והנמו"י דבסוגיין נראה דבדיעבד מהני, **ובשעה"מ** פ"ו משבועות ה"ה תמה, דאדרבה נראה דלא מהני מהא דמבואר בגמ' דאין לחוש דיפר חכם כיון דצריך לפרט, [**ובחת"ס ובבי' הגר"א** סקכ"ד כ', די"ל דכיון דלכתחילה אין להתיר לא חיישינן דיתיר החכם בלא שיפרט], **ובחת"ס** מבאר כונת הריטב"א ונמו"ידבסוגיה נראה דבדיעבד מהני, דזהו ממה דמבואר דהטעם דצריך הוא משום מלתא דאיסורא, ומבואר דהוי רק מדרבנן וא"כ בדיעבד צריך להועיל, וכ' לבאר בשי' הרשב"א והרא"ש דלא מהני, משום דעיקר התרת נדרים מסור לראשי המטות והדיוטות שליחותייהו של מומחה עבידי, וכל דהוי שלא כדין לזה לא קבלו רשות, **ובשו"ע** סי"ד מבואר דגם בדיעבד לא מהני.

תוד"ה קסבר – משה"ק מערכין תי' **התוס'** שם, דצריך לפרט היינו רק הנדר עצמו אבל לא הסיבה שבגללה נדר, והכא שנודר שלא יהנה מאשתו פסולה כיון שיפרט הנדר לא יתיר, אבל שם בעיקר הנדר אין שום מניעה להתיר לו רק מחמת הסיבה, וזה אי"צ לפרט, ובאלמנה כיון שנודרת ומפרשת דנאסרת באם נהניתי מהכתובה, הרי זה חלק מעיקר הנדר ובעי לפרט, **והב"י** כ' **דברש"י** בסוגיין מבואר דצריך לפרט גם הסיבה, וכן הביא משו"ת **הרשב"א,** וכ"כ **בשו"ע**  סי"ד דצריך לפרט גם הסיבה, **והב"ח והט"ז** סקי"ט כ' דצריך לפרט רק תנאי שבנדר, כמו באלמנה שאומרת אם נהניתי, אבל סיבה שאינה בכלל הנדר אי"צ לפרט, וכ' הט"ז דגם כונת השו"ע הוא כך, דרק סיבה שנכלל בנדר צריך לפרט, והביא דברי התוס' בערכין, אמנם בתוס' הכא דלא תי' הכי מוכח דגם סיבה דאינה בכלל הנדר צריך לפרט, **ובפרישה** סקכ"ב **ובש"כ** סקכ"ה מבואר דצריך לפרט גם סיבה שאינה בכלל הנדר, **והרמב"ם** בפ"ו משבועות ה"ה כ' רק דיאמר כך וכך נדרתי, וכבר כ' **המהרי"ט** בח"א סקמ"ב דס"ל דאי"צ לפרט הסיבה.

**הפרישה** שם העיר דלא נוהגים לפרט הסיבה שבגללה נדר, וכ' לומר דבסתם אין לחוש דהיה סיבה שמחמתה לא נתיר הנדר, ורק בנדר שאינו רגיל בזה צריך לשאול הסיבה, דאפשר דהיה סיבה שמחמתה לא נתיר הנדר, **והש"כ** שם כ' דמ"מ אמאי אין לחוש בכל נדר דדלמא היה כונה אחרת, וכ' לומר דהדין דצריך לפרט הוא מוטל על הנודר, ואם אינו מפרט עון הוא בידו, ומה דלא מפרטים הוא משום דבסתם נדרים באמת אין סיבה שמחמתה נודר, אלא הנדר עצמו זהו הסיבה, ונראה דזה יתכן לשי' השו"ע דדיעבד גם לא מהני, אבל אם דיעבד מהני, בודאי על החכם לשאול אם יש סיבה, דאי לאו הכי לעולם לא יפרט ויחול ההפרה.

בא"ד – **הגרע"א** מעיר דלפי הס"ד בגמ' בערכין גם כתנאי לא הוי, דשם פליגי בנדר שהותר ברבים אי מהני ולא באם צריך לפרט הנדר, ועיין בתפארת יעקב מש"כ.

תוד"ה תנן – **התו"ר** מת' דבמתני' י"ל דתדור ותאכל בפנינו, דהא לא שמענו דר"נ ס"ל דלא מהני נדר כזה במתני', דהא ס"ל דגם ניסת מדירים אותה, **והגרע"א** העיר, דא"כ גם בכהן נדיר אותו מככר ונאמר לו שיאכל מיד, ויתנה הנדר באם לא יגרש אשתו, וכ' דמ"מ י"ל, דהא לעיל נתבאר דמה דמהני דאכלה בפנינו ולא חיישינן דאח"כ ישאל על הנדר ונמצא דנעקר למפרע, הוא משום דכיון דאין נפ"מ כבר אין נשאלין, וא"כ היכא דנודר על תנאי כיון דיש נפ"מ אם צריך לשמור התנאי, אכתי נשאלין על הנדר ולא יהני מה דיאכל הככר, וכ' דצ"ע לדינא אם משום התנאי אפשר לישאל, **והרמב"ן** כ' לת', דבאשה גם אם אי"צ לפרט י"ל דהחכם יחוש מעצמו שנדרה ליתומים כיון שהדרך הוא כך, ועוד כ' די"ל דר"ג שתיקן ס"ל כרבי יהודה דנדר ברבים אין לו התרה, אבל בהא דכהן הוי סתמא ואתיא גם כרבנן דיש לו התרה.

גמ' ואי אמרת וכו' – **בשו"ע** סרכ"ח סט"ו כ' שתי שי' באם התיר החכם נדר של איסור אם מהני בדיעבד, **והש"כ** בסקכ"ו הק' מסוגיין דמוכח דאי אי"צ לפרט הנדר היה חל ההיתר גם לדבר איסור, וכ' לומר דהמחלוקת היא דוקא בנדר על הדבר האסור, אבל הכא מדירים אותו מפירות באם לא יגרש אשתו ולא הוי נדר מהדבר האסור בעצמו, **והגרע"א** הק' דמנ"ל להגמ' דנודר הכי ולא נודר על האשה עצמה ומשום הכי לא מהני ההתרה, ולא יקשה אפילו אי אי"צ לפרט הנדר, וכ' לומר דנימא כשי' התוס' דנדר לא חל על דבר האסור, ועל כרחך צריך לידור מדבר אחר ועיי"ש מש"כ בזה, **ורש"י** כ' דנודר הנאה מהאשה וזה דלא כמו שכ' הש"כ דאוסר עצמו בדבר אחר, אמנם **בתפארת יעקב** מבואר די"ל דנכלל בזה גם שאר הנאות ולא דוקא הנאת תשמיש, **והחזו"א** כ' לת' קו' הש"כ, דהנדון האם מהני בדיעבד בנדר איסור, הוא גם תלוי במחלוקת רב נחמן ורב פפא אם צריך לפרט הנדר, דלר"פ דצריך לפרט אמרינן דגדרו חכמים שלא יהני ההתרה באם אינו מפרט, וממילא גם גדרו דלא יהני אם יתיר דבר איסור, דהרי אפילו אם לא פירט גדרו דלא יהני משום מילתא דאיסורא, ולר"נ דלא גדרו דלא יהני בלא פירט, הכא נמי לא גדרו באם יתיר דבר איסור דלא יהני אפילו בדיעבד.

**לו' א'**

ה) גמ' דמדרינן לי' על דעת רבים – **ברמב"ם ובטושו"ע** או"ח סקכ"ח ס"מ כ' כן להלכה דמדירים אותו על דעת רבים, וגבי נודרת ליתומים כ' **הרמב"ם וטושו"ע** סצ"ו סי"ט דמדירים סתם ולא כ' דמדירים על דעת רבים, **ובב"ש** סקל"ו **ובמג"א** סקנ"ח כ' דבכהן דהוי מילתא דאיסורא חששו יותר, ולא סומכים על הא דצריך לפרט, ומבואר במג"א דהיינו דחיישינן דהחכם לא ישאל הכהן למה נדר ולא יפרט לו, ועוד כ' **המג"א** דגבי כהן עיקר הנדר אין בו הוכחה דנדר משום איסור, דהנדר הוא רק שלא יהנה מאשתו, משא"כ גבי אלמנה עיקר הנדר מבואר בו דנודרת ליתומים, ומשום הכי אע"ג דקיי"ל דצריך לפרט גם הסיבה, מ"מ יש לחוש דהחכם יסבור כשי' התוס' בערכין דאי"צ לפרט הסיבה וכשנ"ת לעיל, ובמחה"ש הביא **דהחמד משה** הק', דהא משי' התוס' בערכין מוכח דמדירים אותו שלא יהנה מאשתו פסולה, ומשום הכי למ"ד דצריך לפרט הנדר ניחא להגמ', וכ' **המחה"ש** לבאר, דאה"נ דכן הוא מוכח לשי' התוס', מ"מ להשי' דצריך לפרט הסיבה י"ל דסגי שנודר שלא יהנה מאשתו סתם, וא"כ משום הכי צריך להדירו על דעת רבים, **ובחת"ס** כ' לומר לפי שי' התוס' בערכין, דבאמת סתמא דמתני' לא נראה דצריך לפרש בנדרו דנודר מאשתו פסולה, אלא דכונת הגמ' דלמ"ד דצריך לפרט הנדר ניחא, דיש לדחוק דכונת התנא דידור הנאה ויפרש מאשתו פסולה, אבל לפי מה דמוקמי דנודר על דעת רבים, תו י"ל דגם למ"ד דצריך לפרט הנדר כך נודר, ואינו מפרש דנודר מאשתו פסולה.

בגמ' שם – **הגרע"א** מעיר דאמאי לא חיישינן דתחזור בה תוכ"ד בלחש, וכמו שכ' התוס' לעיל דחיישינן דיפר הבעל בלחש קודם שיקיים, וכ' דאפשר דהיכי דב"ד משביעים אותו לא מהני חזרה תוכ"ד כמו דלא מהני ביטול הנדר קודם, **ובשע"י** שער ה' פכ"ב כ' דחזרת תוכ"ד בנדר שאני מחזרת תוכ"ד בשאר דברים, ומה דמהני חזרת תוכ"ד בנדר הוא רק מדין שאלה וחרטה, ורק דאחר כ"ד בעי שיהיה ע"י חכם ותוכ"ד יכול הוא בעצמו לחזור מהנדר, ולפ"ז כ' דודאי דאינו יכול לחזור תוכ"ד בנדר ע"ד רבים כיון דלא מהני שאלה בנדר זה, אך אכתי הק' דלמ"ד דצריך לפרט הנדר מבואר דמהני אף בלא ע"ד רבים, ואמאי לא חיישינן דיחזור בו תוכ"ד, וכ' לת' דכל היכי דמעיקרא דעתו לחזור בו תוכ"ד, לא מהני החזרה לשויי' לנדר כנדר טעות, דהרי ידע דרוצה לחזור בו ואע"פ כן נדר, ומשום הכי לא מהני החזרה תוכ"ד לבטל הנדר, **והחזו"א**  כ' לומר דאפשר להצריך אותו להוסיף דברים אחר הנדר מיד ולא יוכל לחזור תוכ"ד, ורק בבעל דהוי איש אחרינא אי אפשר לצמצם בזה.

ו) בגמ' שם – **המהרי"ק** בשרש נ"ב הביא בשם **ר' אביגדור**, דגם נדר שעל דעת רבים בדיעבד אם התירו מהני, **ובב"י** הביא דכן מבואר גם בשו"ת הרשב"א, **והרמ"א** הביא שי' זו בסכ"א, וכ' דאין לסמוך על זה אלא בשעת הדחק ויש צורך בדבר, **והש"כ** בסקס"ט כ' דאין כונת הרשב"א בתשובה לומר דבדיעבד מהני להתיר נדר שעל דעת רבים, וכ' דאין לסמוך על זה כלל, וכ' להוכיח מסוגיין, דאי מהני בדיעבד אכתי יק' דלמא ילך לחכם ולא יאמר לו דהיה על דעת רבים, והרי מבואר בתוס' לעיל ובעוד ראשונים, דאי מהני שלא בפניו בדיעבד יש לחוש, והכא נמי כאן יש לחוש, **ובשעה"מ** פ"ו משבועות ה"ז כ' לומר דבאם היה הנדר על דעת רבים גם ר"נ מודה דצריך לפרט ואם לא פרט לא מהני גם בדיעבד, וכיון שצריך לפרט לא יתיר לו החכם, וע"ע בפנ"י.

תוד"ה אמר – מש"כ דאדר"נ נמי קאי, העיר **המהרש"א** דהא ודאי דקאי אר"נ דאיהו אמר דאי"צ לפרט הנדר, וכ' לבאר דהיה אפשר לומר דקו' הגמ' משום דידע תלמודא דאיכא עוד אמוראי דס"ל כר"נ דאי"צ לפרט, ולדידהו מק' אי נימא דברבים יש לו הפרה, ומשום הכי כ' תוס' די"ל דגם אדר"נ קאי, וקאי על מה דאמרינן לעיל דניסת מדירים אותה ברבים דהניחא למ"ד דאין לו הפרה, **ובפנ"י** כ' דבאמת מש"כ תוס' דקאי גם אדר"נ, זה תלוי בשני תי' התוס' לעיל בד"ה אבל, האם בעל דעת רבים גם בעל לא מצי מיפר, דלפי תי' הראשון דלענין בעל אין לחלק, על כרחך דלר"נ בנדר ברבים אין לו הפרה, ומשום הכי כ' דאיכא למימר דאדר"נ נמי קאי, ונימא כהתי' השני לעיל, דר"ה ס"ל דגם על דעת רבים יש לו הפרה ואמימר חולק.

ז) גמ' על דעת רבים אין הפרה – **הרמב"ן והרשב"א** לעיל כתבו דחלוק נדר ברבים דלא מהני בו הפרת בעל למ"ד דאין לו התרה, דהטעם בנדר ברבים משום דאלים כיון דנעשה ברבים אבל על דעת רבים הוא משום דתולה בדעתם ואשה לעולם דעתה תלויה בבעלה וכן כ' **הרשב"א** כאן, וכ' דהא דבנודר על דעת יחיד אין לו התרה, הוא משום דאינו מבטל דעתו ליחיד, והא דלא מהני אם גם הם מתחרטים הוא משום דאין דעתם שוה בחרטה, דכל אחד מתחרט מטעם אחר, אמנם **הריטב"א** הק' אמאי לא ניתר בהסכמה של הרבים, וגם הק' דא"כ גם תולה ביחיד, ועוד הק' דאמאי על זה גופא לא מצי לישאל דמתחרט על מה דתלה ברבים ואח"כ ישאל על הנדר עצמו, וכ' לבאר דנדר על דעת רבים גם הוי הטעם משום דאלים וכ"כ **הר"ן** דאלים, והיינו דאפילו אם נדר ברבים אינו אלים דלא יהני התרה, מ"מ בעל דעת רבים הנדר אלים, והא דמהני התרה לדבר מצוה כ' **הריטב"א** בנדרים ס"ה א' דרק לדבר הרשות אלימא ולא לדבר מצוה, **ובנמו"י** שם כ' שקיום המצוה חשוב יותר מחשיבות הרבים.

בגמ' שם – **הראשונים** כ' בשם **ר"ת,** דדוקא לדבר מצוה כמו הא דמקרי דרדקי יש לה התרה, כיון דזה שנדר על דעתם גם שייכי בעיקר הנדר ובהתרתו דגם להם יש בנים שצריכים לו, ואנן סהדי דכולם נתחרטו משום למוד בניהם ולאו אדעתא דהכי אדרוה, אבל בדבר מצוה אחר אפשר שאחד מן הרבים היה דעתו מעיקרא על קיום הנדר אפילו במקום מצוה, **והרמב"ן** אחר שהביא דברי ר"ת כ', וא"ת יהו נשאלין עליו, ותי' דכיון דהם אינם מושבעין אינם נשאלים עליו, ועוד דהוא עשאם שליח לאסור ולא להתיר ומשום הכי לא מהניא חרטתם להתיר לו, ונראה בדבריו דהגם דלא ידוע לנו שכן היה דעתם משעה ראשונה להתחרט משום מצוה זו מ"מ היה מהני שאלה, ורק דעל זה כ' דלא מהני שאלה באלו שנודר על דעתם, **והרשב"א** כ' דלא מהני אפילו לדבר מצוה אחר, משום שאין חרטת הרבים שוה להתחרט ופתח כל אחד שונה, וחכם מה דשמע מיפר, ובחרטה בעי שיתחרט מעיקרו שהיה נמנע מלידור, ומשום הכי רבים שאינם בכלל הנדר איך ישאלו על דבר שאינם הנודרים עליו, ועוד דרק לאסור שוינהו שליח, ועוד דמנין לנו דהיה מניח מלידור בשביל חרטתם, **והב"י** סרכ"ח תמה על דברי הרשב"א, דנראה דאלו שנדר על דעתם צריכין לישאל על חרטתם, וזה ודאי אינו דהנודר הוא זה שבא לישאל, ואמרינן דלדבר מצוה מתירין, **והב"ח** שם כ' דאין כונת הרשב"א דממש יהיו הם הנשאלים, אלא דרואים אותם כאילו הם הנודרים ובאים לישאל על הנדר.

רש"י ד"ה על – בערכין כ"ג א' גם כ' רש"י הכי דעל דעת רבים היינו שאומרים לו נדור, וכ' **הרמב"ן** דכ"כ גם **רה"ג**, ועוד הביא **דרש"י** כ' בגמ' בשבועות ל"ט א' דאמר משה לישראל דהוא משביעם על דעתו ודעת המקום דהיינו על דעת רבים, וכן הביאו **התוס'** לק' מ"ו ב' בד"ה רנב"י, ונראה לכאורה דלפ"ז בעי שהאחרים ידירו על דעתם ולא סגי שהוא יאמר על דעת רבים, אמנם **בר"ן** נראה דרק שלא בפני הרבים לא מהני לפ"ז, אבל בפניהם מהני גם כשהוא אומר על דעתכם.

**התוס'** לק' מ"ו א' **והרשב"א** כ' דלפ"ד רש"י בשבועות מבואר דרבים סגי בתרי, דהרי שם היה דעת משה ודעת המקום וחשיב רבים, וכ' הרשב"א דאין לומר דכיון דהיה על דעת המקום שאני, דא"כ למה היה צריך לומר גם על דעתי, **ובריטב"א** נראה דבאמת גרס שם רק על דעת המקום, **והחת"ס** כ' לומר דאם היה אומר רק על דעת המקום יכלו להתכוין לעבודה זרה שנקראת מקום עיי"ש. **ובריטב"א ובר"ן** מבואר דבעי ג', ונראה דלשיטתם דעל דעת רבים הוי משום אלימות הנדר בודאי בעי ג' כמו בנדר רבים, **ובטושו"ע**  סרכ"ח סכ"א מבואר דבעי ג', **והרמב"ם** בפ"ו משבועות ה"ח סתם דעל דעת רבים אין לו התרה, **ובנמו"י** בנדרים ס"ה א' כ', דנראה דשי' הרמב"ם דעל דעת רבים היינו שאומר דנודר על דעת רבים ואינו מפרש מי הם, וא"כ אין נפ"מ כמה הם רבים ומשום הכי לא פי' זה הרמב"ם, ויל"ע דאכתי יש נפ"מ בכהאי גונא דיפרש בפני פלוני ופלוני כמה צריך שיהיו, ואפשר דס"ל דבעי דוקא על דעת רבים בלשון כלל, **ובגליון מהרש"א** על השו"ע הביא דסתימת הרמב"ם נראה דסגי בתרי, דמיעוט רבים שנים.

ח) תוד"ה אבל – מבואר בתוס' דשי' **ר"ת** דכל דבר מצוה מתירים ומשום דמסתמא ניחא לי', ולעיל נתבאר **דהראשונים** כ' בשם **ר"ת** דדוקא למצוה כמו הא דמקרי דרדקי דהם שייכים בנדר, **והריב"ש** סתקי"א כ' דבסתם מתירין לכל דבר מצוה ורק אם הם מוחים אין מתירין, **והרמב"ם וטושו"ע** סתמו דמתירים לדבר מצוה, **והרמ"א** מביא דברי הריב"ש, **ובראשונים** מבואר דר"ת הביא ראיה דדוקא למצוה כמו הכא, מהא דלא התירו הנדר לגבעונים הגם דהיה לדבר מצוה דלא תחיה כל נשמה, ודחו זה דליכא מצוה בגבעונים עיי"ש, ויל"ע דלשי' הרמב"ן והרשב"א שנתבאר באות ז' דחלוק נדר ברבים דהוי משום אלימות, לנדר שעל דעת רבים דהוי משום דעל דעתם נדר, מה מייתו ראיה מגבעונים דשם מיירי בגמ' דלא התירו משום דהוי נדר ברבים ולא דהוי על דעת רבים, ולעיל **בתוד"ה** אבל, באמת חילקו בין ברבים לעל דעת רבים, **והרשב"א** מק' על שי' ר"ת, דבגמ' במכות ט"ז ב' מבואר דגם במדיר אשתו שאסור לגרשה משום דין אונס, דאם הדירה על דעת רבים יש לו התרה כיון דהוי לדבר מצוה, והרי שם אין הרבים שייכים במצוה, **ובחת"ס** חיו"ד סר"כ כ' דר"ת לשיטתו בעי לפרש בפני פלוני ופלוני, וכיון דפירש שמותם מתחילה והיה אסור להם להסכים כיון דמחוייב לנושאה, נמצא דהם שייכים בנדר דגם הם שייכים במצוה משום זה, ובחי' כ' **החת"ס** דשם כיון דיש טעות בעיקר הנדר, דכבר מתחילה היתה קיימת המצוה שבגללה לא ידירה, מודה ר"ת דמהני בזה התרה עיי"ש מש"כ.

**בתוס'** לעיל בד"ה אבל מבואר, דהיכי דיאמרו בפירוש דניחא להו שיתיר הנדר, מהני אפילו לדבר הרשות, אמנם **ברשב"א** מבואר דלא מהני כיון שאין החרטה מטעם אחד וכשנ"ת, [**ובש"כ** סקנ"ט כ' דלפ"ז אם יאמרו כולם דמתחרטים מטעם אחד יהני], וכן לפמשנ"ת דברי **הריטב"א** דעל דעת רבים הוי משום אלימות בכל ענין לא יועיל התרה, **ובטור** כ' דאין להתיר שלא מדעתם אלא לדבר מצוה, וכ' **הב"י** דמבואר דמדעתם מהני בכל ענין, וכ"כ **בשו"ע** סכ"א דאין מתירים שלא מדעתם אלא למצוה, **והרמ"א** כ' דנכון להחמיר לכתחילה שלא להתיר גם מדעתם כיון דיש חולקים, **ובש"כ** סק"ס הביא דברי **הב"ח** דעיקר לדינא דמהני.

בא"ד – **הריטב"א והר"ן** כ' דגם באינו מפרש מי הם הרבים אין לו התרה, **והטור** הביא שי' ר"ת, וכ' בשם **הסמ"ג** דבפניהם מודה ר"ת דסגי בעל דעת רבים סתם, **ובשו"ע** כ' כשי' ר"ת, וי"א דבפניהם אי"צ לפרש, **וברמ"א** כ' דכל שידוע למי נתכוין הוי כמפרש, **ובש"כ** סקס"ו כ' דלכתחילה יש להחמיר גם בסתם שלא בפניהם שלא להתיר, כיון דיש ראשונים שחולקים על ר"ת.

גמ' דאדרי' רב אחא – **ברמב"ם** פ"ו משבועות ה"ט מבואר דהנדר היה על המלמד שלא יהנה מבני העיר, והתירו לו ללמד וליטול שכר, **והראב"ד** השיג עליו דהא יכול ללמד בלא שכר ואמאי חשיב לדבר מצוה, ומיהו כ' דאם יצטרך לעסוק לפרנסתו ולא יוכל לללמד, שפיר חשוב לדבר מצוה גם ליטול השכר דבלא זה לא יוכל ללמד, ובנוסחא אחת כ' הראב"ד דעם כל זה לא ניחא לי, דמ"מ אין המצוה מוטלת עליו לבקש להם מלמד מומחה, ואין להתיר לו ליטול שכר כדי ללמדם בכל ענין, **והכס"מ** שם כ' דגם יש מצוה על כל חכם ללמד תורה לתלמידים.

א) גמ' תקינו רבנן עדי חתימה – רש"י כ' דלר"א קרא דכתוב בספר וחתום עצה טובה קמ"ל, **והרשב"א** מק' דא"כ מה התקנה במתני', דהא גם אחר התקנה כשר לכתחילה בלא עדי חתימה והתקנה היא רק עצה טובה, [**והחת"ס** כ' די"ל דירמיה נתן עצה טובה לדורו דהלכו בגלות, והיה צריך ראיה לאחר שבעים שנה כשחזרו מהגלות, ואח"כ התקינו לכל דור דיחתמו עדי חתימה לעצה טובה], וכ"כ **הרא"ש** כאן **ותוס'** לעיל ג' ב' דהתקנה היא רק עצה טובה, וכתבו דכן מבואר **ברש"י** לעיל ג' ב' דלר"א כשר לכתחילה בלא עדי חתימה, **ובבית מאיר** סק"ל ס"א העיר דברש"י מבואר רק דאם נתגרשה תנשא לכתחילה, אבל י"ל דלכתחילה אין לגרש בגט כזה, וא"כ לא קשיא כלל קו' הרשב"א, וכ' **הרשב"א**, דר"א מבאר קרא דכתוב בספר וחתום דבמיירי בגט מקושר, ומה דכתיב והעד עדים מיירי בגט רגיל ובעדי מסירה, והרשב"א לעיל ג' ב' כ' דשי' **הר"ח** נראה דרק בדיעבד כשר לר"א בלא עדי חתימה, **וביש"ש** כאן כ' דלכתחילה אין לגרש בגט בלא עדי חתימה, דנראה הלשון דהוי תקנה גמורה כמו שאר תקנות במתני', ומהאי טעמא לא קשיא קו' הרשב"א, וכ' לומר עוד דאף אם יגרש כבר בלא ע"ח, אם לא במקום עיגון יחזור ויתן גט עם ע"ח, וקודם שגירש גם במקום עיגון לא יגרש בלא ע"ח, **ובב"ש** סק"ל סק"א כ' דהוי עצה טובה, **ובפ"ת** שם סק"א הביא דברי היש"ש, וכן **בבית מאיר** שם כ' להחמיר בזה, וכ' דלשון **הטושו"ע** דצריך עדי חתימה נראה דהוי מעיקר הדין ולא רק עצה טובה, ועיי"ש עוד שהאריך בזה, **ובש"כ** סכ"ח סקי"ד בסופו גם כ' דרק בדיעבד כשר בלא עדי חתימה.

גמ' אפילו תימא לר"מ – **ברשב"א** **ובתו"ר** מבואר דלר"מ על כרחך דהוי תקנה גמורה ורק בדיעבד כשר, דאי לאו הכי מה מק' הגמ' מהא דרב צייר כורא, **ובב"ש** שם השוה זה להא דלר"א אמרינן דהוי רק עצה טובה, וכבר העיר **בבית מאיר** שם דברשב"א מבואר לאו הכי, והק' על הרשב"א דכיון דהלכה כר"א, ולדידי' אי"צ כלל עדי חתימה אלא רק משום עצה טובה, מה מק' הגמ' דרב צייר כורא הא י"ל דס"ל כר"א, ועיי"ש מש"כ בזה, **ובב"ש** שם העיר על השו"ע דכ' תקנה זו להלכה, דלפי המנהג דקורעים הגט מיד אחר נתינה, תו אין שום צורך ותועלת במה שמפרשים השמות עיי"ש.

א) תוד"ה מי – בתוס' מבואר דדין פרוסבול ודין מוסר שטרותיו הוי דין אחד, וכ' לומר דתרוייהו דאורייתא, ומה דקתני דהלל התקין פרוסבול היינו שתיקן שינהגו הכי, ובשי' רש"י כתבו דתרוייהו מדרבנן [וכן מבואר בדבריו לק' ל"ז א'], ומה דדרשינן בספרי מקרא, זהו אסמכתא בעלמא וכן הוא שי' **הרמב"ן**, **ובפנ"י ובתומים** סס"ז סק"כ כ' לומר דאין כונת התוס' לומר דפרוסבול הוי ממש מן התורה, אלא דכיון דמסירת שטרות מהני מן התורה, גם בפרוסבול יש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה, והתומים הביא דכן מבואר בתוס' ביבמות פ"ט ב', דבדבר הדומה לשל תורה לכו"ע יש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה, אמנם **בתו"ר** נראה מבואר דהוי מן התורה ממש, דהק' דמאי פריך בגמ' הא מדאורייתא אינו משמט כיון דמסר חובותיו לב"ד כדדרשינן בספרי, וכ' תי' אחד כתוס', וכ' עוד תי' דדוקא מוסר שטרותיו לב"ד אינו משמט מן התורה ולא מוסר חובותיו, וכן הוא שי' **התוס'** במכות ג' ב' כ' לחלק בין מוסר שטרותיו ממש דזה מן התורה אינו משמט, לפרוסבול דרק מדרבנן אינו משמט, וכ"כ **הריטב"א והר"ן** כאן, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ט משביעית הט"ו-ט"ז, וכמש"כ **המהריק"ו** שם.

בהא דמוסר שטרותיו לב"ד אינו משמט מבואר **ברמב"ם** שם משום דכתיב ואשר יהיה לך את אחיך וזה ב"ד תובעין אותו ולא הוא, וכ"כ **בפה"מ** בשביעית פ"י מ"ב, דזה כבר נתן החוב ביד ב"ד ונסתלק הוא מלתבוע אותו הממון, אמנם **הריטב"א** במכות ג' ב' כ' דחשוב ע"י זה דנגוש ועומד, וזה כמו הטעם במלוה על המשכון, **ובטור** סס"ז כ' דחוב זה אי"צ לגוש שב"ד נוגשין אותו, **ובסמ"ע** סקכ"ג הביא דברי הרמב"ם בפה"מ.

**ברש"י** לק' ל"ז א' כ' גבי מוסר שטרותיו דאין שביעית משמטת משום דתפסי להו ב"ד והפקרן הפקר, וגבי מלוה לא קרינן בי' לא יגוש, וזה לשיטתו דגם מוסר שטרותיו מהני רק מתקנ"ח ולא מן התורה, **ובתורת זרעים** בשביעית פ"י מ"ג כ' לבאר ברש"י, דמצד השמטת החוב בשביעית לזה מהני הא דהפקר ב"ד הפקר, אמנם אכתי יש איסור על המלוה לגבות משום לא יגוש, דהוא בודאי כונתו לגבות החוב שנתחייב לו ואין דעתו לגבות חוב חדש, ולזה איצטריך דהב"ד הם הגובים ולא המלוה, וכ' דחלק זה דאין לא יגוש זה הוי דין תורה, ודייק כן מרש"י במקום אחר דללאו דלא יגוש מהני מסירת החוב לב"ד מעיקר דין תורה, והנה **ברמב"ם** בפ"ט הט"ז מבואר דפרוסבול מהני משום דשמיטה בזמן הזה מדרבנן, וס"ל כשי' התוס' דרבא קאי רק על הקו' השני' בגמ', וכ' **התורת זרעים** שם דשי' הרמב"ם דבפרוסבול אין מסירת החוב ממש ליד ב"ד, והוי רק תקנה בעלמא דע"י פרוסבול לא יושמט החוב, דהא מסירת שטרות הוי מן התורה ופרוסבול הוי רק מדרבנן, [והביא דברי **הר"ן** בתשובה סע"ז דכ' דפרוסבול אינו שטר ראיה על מסירת החוב, אלא הוי שטר חלות שע"י חל זה דהחוב לא נשמט], ולפ"ז כ' דגם אי נימא דאיכא הפקר ב"ד על הממון, מ"מ לא יוכל המלוה לגבות דעובר על לא יגוש, דלשי' ברמב"ם באמת המלוה הוא הגובה ולא ב"ד וכשנ"ת דאין החוב נמסר ממש ליד הב"ד, ומשום הכי הוכרח הרמב"ם לומר דפרוסבול מהני רק בזמן הזה דשמיטה מדרבנן.

רש"י ד"ה מוסרני – **ברמב"ן ובר"ן** מבואר דגם מלוה ע"פ אפשר לכתוב עליו פרוסבול, וכ"כ **התוס'** בב"ק ל"ז א', **והפנ"י** כ' **דברש"י** מבואר דרק מלוה בשטר אפשר למסור דכ' דמוסרני את שטרותי, **והריטב"א** כ' דלשי' הרמב"ן מהני פרוסבול במלוה ע"פ, ומבואר דיש חולק וזה שי' רש"י, **וברמ"א** סי"ט כ' דגם במלוה ע"פ מהני פרוסבול.

**הראשונים** מק' דאם מוסר שטרותיו מהני מן התורה דלא ישמט, אמאי הוצרך הלל לתקן פרוסבול, **והרמב"ן** תי' דלא רצו למסור השטר לב"ד ונמנעו מלהלוות, **והריטב"א והר"ן** כ' עוד להיכי דאין השטרות לפניו, ועוד תי' דאיצטריך למלוה ע"פ.

ב) גמ' רבי אומר וכו' – שי' רש"י דשמיטת קרקע וכספים תרוייהו קאי על שביעית, ותוס' הק' דא"כ איך מוכיח אביי במוע"ק ב' ב' מזה דשביעית בזמן הזה מדרבנן, הא רבי רק אומר דבזמן דלא נוהג שמיטת קרקע בשביעית לא נוהג שמיטת כספים, אבל לא אמר מתי אינו נוהג שמיטת קרקע, **ורש"י** במוע"ק תי' זה דעכ"פ מוכח מרבי דיש זמן דאין נוהג שביעית וזה בזמן הזה, **ובביה"ל** ח"ג ס"א אות א' סק"א כ', דאע"ג דמשכחת לה בע' שנה שאחר חורבן בית ראשון דאכתי לא היה קדושה שניה, מ"מ ס"ל לאביי דרבי אמר דבריו גם לענין דינא למעשה, ועל כרחך דבזמן הזה לא נהגה שמיטת קרקע, **והתו"ר והרשב"א** הק' עוד דא"כ בעי ג' שמוט, אחד לשמיטת קרקע ביובל ואחד לשמיטת קרקע בשביעית ואחד לשמיטת כספים, **ובביה"ל** כ' דצ"ל דשמוט אחד קאי על כספים דבי' מיירי קרא, ושמוט שני קאי על כל שאר שמיטות, ושמיטת קרקע של יובל ושל שביעית בכלל.

ברש"י ד"ה בזמן כ', דהזמן דאין נוהג שמיטת קרקע בשביעית היינו בזמן הזה שבטלה קדושת הארץ, וזה כמ"ד דגם קדושה שניה בטלה, **ובביה"ל** שם סק"א כ', דהא דלא פירש רש"י אפילו בזמן הבית ומשום דלא נהג יובל וכמבואר בגמ' בדברי הלל, הוא משום דמבואר בדברי רבי דמה דאינו נוהג שמיטת קרקע הוא פשוט יותר, ואי משום דלא נוהג יובל הרי שמיטת קרקע ושמיטת כספים תרוייהו ילפינן מהכא, ואמאי תלוי שמיטת כספים בשמיטת קרקע, ועוד כ' דמהא דאמר רבי בשני שמיטות הכתוב מדבר, נראה דבאת ס"ל דלא מיירי גם ביובל דא"כ מיירי בג' שמיטות, ורבי באמת ס"ל דלא נכלל שמיטת יובל בהאי קרא, ואביי אמר לה רק בשי' הלל, דס"ל כהירושלמי שמביא רש"י דגם יובל נכלל בהאי קרא.

תוד"ה בזמן – שי' תוס' ושאר ראשונים דשתי שמיטות דרבי היינו יובל ושביעית, **והביה"ל** שם אות ב' הק', דא"כ מנ"ל דגם שמיטת קרקע בשביעית הוקשה לשמיטת יובל, הא קרא לא מיירי אלא בשמיטת כספים, וכ' דצ"ל דמסברא אמרינן דדיני שביעית תלויים אחד בשני, והעיר בזה דלפ"ז נמצא דלמ"ד דשביעית בזמן הזה מדרבנן משום דקדושה שניה גם בטלה, א"כ מסברא אמרינן דהוא הדין שמיטת כספים כיון דתלויים זה בזה, והביא **דבירושלמי** מבואר דילפינן זה מקרא דשמוט ולא מסברא אמרינן הכי, ועיי"ש מש"כ בזה, והנה ברמב"ן **בספר הזכות** הביא דברי הירושלמי, ולא הביא חלק זה בירושלמי דמקרא ילפינן דתלוי שמיטת קרקע וכספים זה בזה, ואדרבה נראה דמסברא אמר הכי בירושלמי, אמנם **בבעה"ת** שער מ"ה דין ד' כשהביא דברי הרמב"ן, הביא דברי הירושלמי דיליף לה מקרא וכמו שהביא הביה"ל, והנה **הרמב"ן** סיים דבגמ' דידן נראה דשמיטת כספים אינה תלויה בשמיטת קרקע של שביעית, ובגמ' בקידושין ל"ח ב' משמע דלרבנן נהג גם במדבר, דשמיטת כספים הוי חובת הגוף, ולכאורה לפ"ז נראה דאף דבירושלמי בעי קרא לומר דשמיטת כספים תלוי בשמיטת קרקע, מ"מ אי"צ קרא לומר דשמיטת קרקע תלוי בשמיטת כספים, ואם בשמיטת כספים יש קרא דאינו נוהג, מסברא אמרינן דגם שמיטת קרקע אינו נוהג.

ג) בא"ד – **הראשונים** חולקים על ר"ת וס"ל דבבית שני לא נהג יובל, **והרמב"ן** הק' דבערכין ל"ב ב' מבואר דכיון דהיו מעורבים ולא ישבו כל שבט במקומו לא מהני אף אם היו כולם, ועוד כ' דבעי שהרוב יעלו, דגבי חלה מבואר בכתובות כ"ה א' דילפינן מבבואכם דבעי ביאת כולכם, וכל שכן ביובל דכתיב לכל יושביה דבעי רוב, ועוד כ' הרמב"ן דאע"ג דהחזירם ירמיה, מ"מ כשגלו שוב, גלו למקום הראשון ולא לבבל ולא חזרו עיי"ש, **ובריטב"א ובר"ן** מבואר דרק ממנשה ושמעון ואפרים עלו.

בא"ד – מה דהביא ר"ת ראיה מהא דהביאו אשם של שפחה חרופה, כ' **הרמב"ן** די"ל דרב חסדא דאמר לה שם ס"ל דשפחה חרופה זוהי שפחה המאורסת לעבד כנעני, ולרבנן ס"ל דהביאו על חטא אחר, ועוד כ' דעבד נרצע שחרב הבית קודם היובל נשאר עבד לעולם, ומשכחת לה דקידשם עבד נרצע שחי אחר החורבן, ועוד כ' דרב חסדא ס"ל לק' מ"ג דקידושין תופסים בחציה שפחה וחציה בת חורין, ומשכחת לה דנתקדשה לעבד עברי קודם החורבן וחיתה אחר החורבן, **והרשב"א** הק' על זה דהא עשרת השבטים גלו ק"ל שנים קודם החורבן וכבר אז בטל היובל, אמנם **הרמב"ן** כ' דחזרו אח"כ ושוב נהג יובל ואתי שפיר לשיטתו, **והרשב"א** כ' דלמ"ד דקידושין תפסי בחציה שפחה וחציה בת חורין שפיר משכחת לה בנתקדשה לישראל, ולא מיירי דוקא בעבד עברי כמבואר לק' מ"ג, **ובפנ"י** כ' לבאר בשי' ר"ת והרמב"ן דלא תי' הכי, דס"ל דכיון דמ"מ אסורה לישראל לא מסתבר דהם נתקדשו לישראל סתם, **ובשאג"א** בשו"ת החדשות סט"ו האריך לבאר בשי' הרמב"ם, דמ"מ דוקא מקודשת לעבד עברי איכא אשם עיי"ש.

בא"ד – מה דהוכיח ר"ת דנהג בתי ערי חומה, מבואר ברמב"ן **בספר הזכות** דמרבנן נהגו בזה זכר למצוה, ועוד כ' בחי' **ובריטב"א** **ובר"ן** דנהגו בימיו בכל דיני היובל לחומרא, והביאו מספר בן גוריון דקדשו יובל בימי אחד ממלכי החשמונאים.

גמ' בשביעית בזמן הזה וכו' – **ברש"י** מבואר דרק שביעית תקנו שינהג ולא יובל, והביא הגמ' בערכין ל"ב ב' דמנו יובלות לקדש שמיטין, וכ"כ **התוס'** בע"ב ד"ה ותקון, אמנם בהשגות **הראב"ד** על הרי"ף מבואר דגם יובל תקנו, וכ"כ **בבעה"ת** שער מ"ה דין ד' בשם **הרז"ה**, וכ' דהגמ' בערכין דלא קדשו יובלות אתיא כרבנן דשמיטה לא תליא ביובל, **וברמב"ן ובריטב"א ובר"ן** גם מבואר די"ל דנהג יובל מדרבנן, ויל"ע בר"ן דכ' גם דברי התוס' בע"ב דלא תקון זכר ליובל, **ובראב"ד וברז"ה** מבואר לומר דגם אחר החורבן נהג כל זמן דהיה ב"ד גדול בא"י, **והרמב"ן** השיג עליו דודאי אחר חרבן לא נהג עיי"ש.

ד) **הראב"ד** כ' דשמיטת כספים נוהגת בזמן הזה רק ממדת חסידות דהלכה כרבי, וכיון דלא נוהג יובל גם לא נוהג שמיטת כספים, וכ"כ **בבעה"ת** שער מ"ה דין ד' בשם **הרז"ה**, אמנם שאר **הראשונים** ס"ל דאף אי לא נוהג מן התורה מ"מ מדרבנן נוהג, והביאו **דהראב"ד** חזר בו, ושי' **הרמב"ן** נראה עיקר דס"ל דמן התורה נוהג דהלכה כרבנן, וכש"כ התומים סס"ז סק"א ובבי' הגר"א שם סק"ה, וכך היא שי' בעל **העיטור** במאמר פרוזבול, **ובביה"ל** שם אות א' סק"י כ' דכן נראה גם לשי' **רש"י**, דלרבא אי"צ לומר דהלל ס"ל דהוי רק מדרבנן, וברבי לא מבואר דתלוי ביובל אלא דתלוי בשמיטת קרקע בשביעית, וקיי"ל דקדושה שניה לא בטלה, וכן **השאג"א** שם כ' דנראה דהוי מן התורה, אמנם **הריטב"א והר"ן** כ' דהלכה כרבי ורק מדרבנן נוהג, וכ"כ **הרא"ש** במכות ג' ב', וכ"כ **הרמב"ם** בפ"י ה"ט **ובחינוך** מצוה תע"ז, **ובשו"ע** סס"ז ס"א, **והרמ"א** שם הביא דנהגו להקל בזה וסמכו על הראב"ד והרז"ה, ועיי"ש בדבריו ובנו"כ דיש עוד טעמים אמאי הקילו בזה.

בדין שמיטת קרקעות בשביעית בזמן הזה, הנה **בראשונים** בסוגיין מבואר דדין שמיטת קרקעות שוה לשמיטת כספים, אמנם בשי' **הרמב"ם** כ' **הכס"מ** בפ"ט ה"א ובפ"י ה"ט דמחלק בזה, וס"ל דשמיטת קרקעות הוי מן התורה, **ובמהריק"ו** שם כ' דגם להרמב"ם הוי רק מדרבנן, ולפי גירסא אחת ברמב"ם בפ"י ה"ט מבואר כן בהדיא, **ובביה"ל** שם אות ג' סק"א כ' **דבראב"ד** בפ"א הי"א מוכח דהוי מן התורה וחלוק משמיטת כספים, אמנם **במהריק"ו** שם מבואר דצ"ל בראב"ד דהוי רק מדרבנן עיי"ש, **ובטור** סשע"א מבואר דהוי מדרבנן, **והמהריק"ו** שם הוכיח דגם שמיטת קרקעות הוקש ליובל, מהסוגיה במוע"ק דמיירי בשמיטת קרקע ואמר דלרבי הוי מדרבנן, **ובמים חיים** להפר"ח כאן כ' דבזה לא קיי"ל כרבי וס"ל דרק שמיטת כספים הוקש, ויל"ע דמנ"ל דרבי ס"ל דגם שמיטת קרקעות הוקש, הא לא מוזכר זה בברייתא, וכמו דלהלכה יש חילוק הכא נמי י"ל לרבי, וע"ע בביה"ל אות ג' סק"ב.

**לו' ב'**

תוד"ה ותקון – **בר"ן** מבואר כהתוס', **ובסמ"ע** סס"ז סק"ב כ' לומר, דיובל דנוהג רק בא"י לא תקנו בזה, אבל שביעית דשמיטת הכספים נוהג גם בחו"ל בזה תקנו, ועיי"ש עוד באורים סק"ב.

ה) גמ' ומי איכא מידי – **ברשב"א** כ' לומר דהס"ד דהוי עקירה בקום עשה כיון שצ"ל משמט אני, ותי' אביי דעיקר התקנה אינה אלא שאומרים לו אל תגבה, וכ' **דברש"י** מבואר לאו הכי דכ' בקו' הגמ' דנמצא גזלן.

רש"י ד"ה ואמור – **בחינוך** מצוה רכ"ח מבואר כדברי רש"י דעובר בלא תגזול, **ובמנ"ח** שם אות ד' הק' דבגמ' בכתובות פ"ו א' מוכח דרק עשה איכא, **ובדברי יחזקאל** סנ"א סק"ב כ' לישב דרק אם אין דעתו לפרוע לעולם אז עובר בלא תגזול.

גמ' רבא אמר וכו' – שי' **רש"י והרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן** דרבא הוי תי' גם על קו' ראשונה בגמ', **והתוס'** בע"א כ' דהוי תי' רק על קו' שני', וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ט הט"ז, **והראב"ד** שם השיג דהוי תי' גם על קו' ראשונה, **ובתוד"ה** בזמן בסוה"ד כ', די"ל דהבעיא אי לדרי' תקון הוי כרבא דהפקר ב"ד הפקר, והיינו דמשום הכי י"ל דהלל תקן גם בדורו אף דנהג שמיטה מן התורה, וכ' **המהרש"א** דזה כשי' רש"י דהוי תי' גם על קו' ראשונה, אמנם **הביה"ל** באות ב' סק"ז כ', דכיון דמבואר בתוס' דלא הוי תי' על קו' ראשונה משום דהקו' דלא היה לו לתקן לבטל דין תורה, ולא דאין כח לב"ד לבטל, א"כ י"ל לרבא דכיון דידע דיחרב הבית, עיקר תקנתו היה לזמן זה, ורק דמשום הכי כבר תיקן גם בזמנו דהוי מן התורה, אבל לבטל שביעית דאורייתא לבד לזה לא היה מתקן כקו' הגמ', ועיי"ש שהכריח זה מדברי הסמ"ג, ובשי' הרמב"ם דלדאורייתא לא מהני תקנת הלל כ' **המהריק"ו** שם, דלא היה להם לעקור מה שצותה תורה, וגם כי זה הפקר גדול שמוציאין מזה ונותנים לזה, ועל דרך זה כ' **הכס"מ** שם שלא היו מתקנים להוציא ממון, ומבואר דמעיקר הדין יש להם כח לזה, רק דלא היו עושים הכי, וכ"כ **בעיו"ט** סקנ"א.

**הרשב"א** כ' דמהכא מוכח דבכח ב"ד להפקיר מזה ולזכות לזה אפילו קודם שבא לידו, וזה מוכח מקרא דנחלות, דהאב מוציא מזה ומזכה לאחר קודם שבא לידו והכא נמי ב"ד, **ובחת"ס** כ' כאן, דכבר אמרו דלמאן דמפיק מקרא דכל אשר לא יבוא לא ידעינן אלא דבכח ב"ד להפקיר ממון אבל לא לזכות לאחר, ולמאן דמפיק מקרא דנחלות מוכח גם דיכולים לזכות לאחר ואכמ"ל.

ו) גמ' למאי נפ"מ לבטולי' – **הרמב"ן** מק' דאי רק לדרי' תקין, ממילא אינו נוהג בדורות אח"כ ומה צריך לבטל, וכ' לת' דיהיה אפשר לתקן דמעתה לא יכתבו פרוזבול אפילו ב"ד חשוב דבכוחו לאפקועי ממון, וע"ד זה מבואר בחי' **הר"ן**, ויל"ע אמאי לא אמר בגמ' נפ"מ אי נוהג פרוזבול עתה, ואפשר דכיון דמסקינן דגם אי לדרי עלמא מ"מ י"ל דרק ב"ד חשוב יכול לכתוב פרוזבול, א"כ נמצא דאין נפ"מ בזה, דגם אם הלל לא תקן מ"מ יכולים לכתוב בעצמם, **והריטב"א** כ' דכונת הגמ' דהיינו מפרסמים בזה, ונראה כונתו דיש לפרסם דבאמת בטל תקנת פרוזבול כיון דרק לדרי' תקין, ועוד כ' הריטב"א **והר"ן**, דגם להצד דלדרי' תקין היינו רק שמעיקרא תיקן שאם יהיה זמן דאי"צ לתקנה דיבטלו התקנה, אבל כל זמן שלא מבטלים נוהג התקנה לדורות.

גמ' שם – **בקוה"ע** ס"ס ס"ט הק' דהא בדאורייתא גם יש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשוא"ת עכ"פ, והכא הוי שוא"ת דאומרים דלא יהני פרוסבול והחוב נשמט ולא ישלם הלוה, ואמאי עדיף תקנת הלל מדבר של תורה, וכ' לומר דהא דביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשוא"ת, זה דוקא אם אינם עוקרים כל עיקר המצוה אלא רק פרט מהמצוה, ומשום הכי כאן שבאים לעקור תקנת הלל לגמרי, זה אין כח בידם אלא א"כ גדולים בחכמה ובמנין.

רש"י ד"ה לבטולי' – **המהרמ"ש** כ' דלשי' תוס' בע"א דפרוסבול מהני מן התורה, אין לומר כמו שכ' רש"י דאפילו כתב פרוסבול ישמט, דהרי זה מהני מן התורה, וכ' **החת"ס** דלשי' תוס' צ"ל דלבטולי' היינו דיאמרו דב"ד יהיו נמנעים מלכתוב פרוסבול, **ובפנ"י** כ' לומר דרש"י ס"ל דזה אין למנוע מב"ד לכתוב, ורק דאפשר לבטל עיקר הדין דלא ישמט פרוסבול, ועוד כ' דס"ל דלתקן שלא לכתוב פרוסבול אי"ז סתירה לתקנת הלל, דהלל תיקן דמהני וזה לא מבטלים, ומשום הכי פי' דגם אם כתב פרוסבול ישמט.

תוד"ה אלא – **בתו"ר** כ' לת' עוד, דרק במילתא דאיסורא אי אפשר לבטל כלל, אבל הכא דהוי תקנת ממון ב"ד גדול יכול לבטל, והנה **בר"ן** בע"ז כ' לדינא כעין התי' הראשון של תוס', דאם סתם לא פשט, ב"ד גדול יכול לבטל ולא קטן, ואם לא פשט בגלל שאין יכולים לעמוד בזה אי"צ ב"ד שגדול ממנו, ולפ"ז י"ל כתי' הראשון, אלא **דהתוס'** שם **והתו"ר** כאן הק' עוד על תי' זה דאמאי באמת לא פשט, **והרמב"ם** בפ"ב מממרים ה"ג כ' דרק בדבר של סייג אין יכול לבטל אפילו ב"ד גדול, אבל שאר דברים שאינם לסייג ב"ד גדול יכול לבטל, וכ' **הכס"מ** שם בה"ב דלפ"ז מיושב קו' התוס', **והראב"ד** בה"א שם אינו מחלק כהרמב"ם, וכ' **הלח"מ** שלפ"ז יק' קו' התוס', וכ' לומר דס"ל כהר"ן דאם רק לא פשט ב"ד גדול יכול ולא קטן, **ובאבי עזרי** שם הק' דברמב"ם שם בהלכה ו'-ז' לא חילק בזה והראב"ד לא השיגו שם, וכ' לומר דבבטל הטעם, ב"ד גדול יכול לבטל, ולפ"ז י"ל דהכא מיירי כשבטל טעם התקנה, וי"ל עוד דס"ל כתי' התו"ר וכשנ"ת.

ז) גמ' אלא אי בבי דינא דסורא – **הפנ"י** בע"א מק' לשי' תוס' דמן התורה מהני פרוזבול אמאי בעי ב"ד חשוב, וכ' לבאר דמן התורה בעי, דרק בב"ד כזה חשוב כמו דגבוי, וזה כשנ"ת באות א' שי' הריטב"א, דמוסר שטרותיו מהני דחשוב כנגוש כבר.

תוד"ה דאלימי – כשי' ר"ת דהלכה כשמואל כ"כ גם **הרמב"ם** בפ"ט הי"ז, אמנם **הבעה"ת** שער מ"ה דין ט"ז, ו**הר"ן** על הרי"ף, **והרמב"ן והרא"ש** ועוד **ראשונים** כ' דאין הלכה כשמואל וכל שלשה יכולים לכתוב, **ובטור** כ' כהרא"ש **והשו"ע** סי"ח כ' כהרמב"ם **והרמ"א** כ' כהטור, ועיין **בגדו"ת** שער מ"ה דין י"א, דאפילו הדיוטות יכולים לכתוב, דבזה אלים כוחם להיות תובעים החוב מצד עצמם בלא כח המלוה ושליחותו.

בא"ד – מש"כ שהיו מקילין רבנן דבי רב אשי נראה דגם הם אלימי לאפקועי ממונא, וכן מבואר **בריטב"א** לק' ל"ז א', אמנם **הרמב"ן** הוכיח משם, דלא בעי דוקא ב"ד שאלימי לאפקועי ממונא, **ובכס"מ** פ"ט הכ"ז מבואר כהריטב"א דחשובים לאפקועי ממונא, **ובגדו"ת** שער מ"ה דין י"ד כ', דלפ"ז צ"ל דמש"כ רבנן דבי רב אשי אין הכונה לתלמידים, אלא לגדולי בית דינו שנמנים עמו לב"ד, אך אכתי הק', דאין בכוחם לאפקועי ממונא בלא להצטרף לרב אשי.

גמ' שם – **ברמב"ן** מבואר דאי אי"צ בי דינא חשוב על כרחך דלדרי עלמא תקין, אמנם **הר"ן** כ' די"ל לפמשנ"ת דלדרי' תקין היינו רק דבאם יתבטל הטעם יוכלו לבטל הפרוזבול, דלפי האמת כל זמן דצורך התקנה קיים, אפילו ב"ד סתם יכול לכתוב פרוזבול.

**הרמב"ן** כ' להוכיח דאי"צ ב"ד שכוחו להפקיע ממון, מהא דאמר ר"נ לעיל ל"ג א' דסגי בתרי, ואי בעי להפקיע ממון איך סגי בתרי, **והר"ן** כ' די"ל דמה דאי"צ שלשה הוא משום דאין בזה משא ומתן, ואין דין של שלשה בכהאי גונא.

עוד הוכיח **הרמב"ן** מהא דמבואר לק' דנאמן לומר דהיה לי פרוזבול ואבד דלא שביק התירא ואכיל איסורא, ואי בעי דוקא ב"ד הגדול הרי אינו מצוי ומי יימר דאשכחינהו, **והר"ן** כ' דאין לדחות דברי שמואל מכח זה, **ובהג"מ** פ"ט אות ז' מבואר דאם אומר לו דקבלת על עצמך ג' רועי בקר כב"ד חשוב נאמן, **ובמהריק"ו** שם הי"ז כ' על פי דברי **המרדכי** סש"פ, דאפשר למסור פרוזבול לב"ד בפני עדים ואי"צ בפני הב"ד, [**והרמ"א** בס"כ כ' כן להלכה, **ובתומים** סקכ"א כ' דממה דשאר הראשונים לא תי' הכי לדחות הראיה משם, נראה דס"ל דבעי דוקא בפני ב"ד וסיים דצ"ע], ועוד כ' שם, דבמרדכי נראה דדיין שמקובל בעיר גם יכול לכתוב פרוסבול, כיון דבכוחו לאפקועי ממונא כיון שקבלוהו עליהם, **ובבעה"ת** דין ט"ז כ' דכל ג' בקיאין שהמחוהו רבים עליהם, יכולים להפקיע ממון באותה העיר לענין אותו העיר ויכולים לכתוב פרוזבול, וכ"כ **בשו"ע** סי"ח, ולפ"ז גם ל"ק משם.

**הרמב"ן והריטב"א** כ' דקיי"ל דלדרי עלמא תקין, כיון דקיי"ל דאי"צ דוקא ב"ד חשוב וכשנ"ת, **והר"ן** כ' לשיטתו דשפיר י"ל דבעי ב"ד חשוב, דאין ראיה דלדרי עלמא תקין, וגם כ' דאפילו נימא דלא בעי ב"ד חשוב מ"מ י"ל דלדרי' תקין וכשנ"ת, ומ"מ כ' דאי אפשר לבטל בזמננו דין פרוזבול, דחזינן דאפילו שמואל אמר דאי איישר חיל אבטליני', ומ"מ לא ביטל כל שכן דאנן לא נבטל.

רש"י ד"ה אימא – **וברא"ש** כ' דר"נ אמר דיהיה סגי באמירה לבד בלא כתיבת שטר פרוסבול, וכ' דכך הוא להלכה, דלא בעי כתיבת פרוסבול כדאמר ר"נ, **ובגדו"ת** דין י"ד הק', דר"נ רק אמר אי איישר חיל אקיימנה ולא דתיקן הכי באמת, ועוד הק' דאמאי אמר ר"נ לק' דנאמן לומר פרוסבול היה לי ואבד, הא לפ"ד הרא"ש אי"צ לכתוב פרוסבול, וסגי שיאמר שמסר החוב בע"פ.

תוד"ה דכתיב – **המהרמ"ש** מעיר דא"כ הוי לי' לרבא לומר ולא כתיב עזב, וכ' לת' קו' התוס' דאם היה כתוב הסריח היה מקצר דלא היה צריך לכתוב ריחו, והיכי דמקצר כתיב גם לשון מגונה כמבואר בפסחים ג', **ובתפא"י** העיר עוד בתוס', דמה עדיפות יש נתן מעזב הא תרוייהו לשון עזיבה כמבואר ברש"י, וכ' דלשון עזב משמע דלגמרי עזב, משא"כ נתן אכתי נשאר קצת ריח הטוב, וזהו דאמר רבא דלא כתיב הסריח, דהיינו עזב דמשמע לגמרי והיינו הסריח.

**לז' א'**

ח) רש"י ד"ה אין – **הריטב"א** **והר"ן** כ' בשם **הרמב"ן** דמיירי על חוב שבא על ידם ולא שירשו מאביהם, דמה שירשו מאביהם בלאו הכי אינו משמט, כמבואר בספרי, דרבי שמעון דריש מעל משה ידו ולא יורש, [וזה אינו בספרי אלא בתוספתא שביעית פ"ח מ"ח], וכ' הריטב"א והר"ן **דרש"י** ס"ל דרבנן פליגי על ר"ש ואין הלכה כר"ש, **ובב"י** כ' לומר דמקור דברי רש"י הם ממשנה בשביעית, דשם מוכח דיתומים עצמם שהלוו באמת שביעית משמטת חוב זה עיי"ש, ועל כרחך דבגמ' מיירי דירשו מאביהם, אמנם **בתומים** סקכ"ה ועוד **אחרונים** תמהו, אמאי באמת לא נימא דגם במה שמלוים הם, יהיה הדין דב"ד אביהם של יתומים, **ובתפא"י** כ' לבאר, דאחר שמעמידים אפוטרפוס ליתומים תו אין הב"ד אביהם של יתומים, ומשום הכי רק במה שירשו, מיד בשעת מיתה נעשו על זה אביהם של יתומים, **ובתומים** שם כ' לבאר דברי ר"ש בתוספתא דמיירי על כהאי גונא דמת הלוה, ויליף דאין דין שמיטה על נכסי היורשים, דכיון דאין עליהם שעבוד הגוף אלא שעבוד נכסים בזה אין דין שמיטה, ועל חיוב המת אין דין שמיטה, **ובטושו"ע** סכ"ח כ' בסתם דיתומים שיש להם מלוה אין שביעית משמטת, ומבואר **בסמ"ע** סק"נ דזה כהרמב"ן דגם חוב שבא על ידם לא משמטת.

לשי' **הרמב"ן** נמצא, דמה דירשו מאביהם מעיקר הדין אינו משמט, [**ובריטב"א ובר"ן** מבואר דגבי לוקח משמט, כיון דשעבוד הגוף נשאר למלוה והלוקח זוכה רק בשעבוד נכסים], ונפ"מ ליורשים גדולים דאין הב"ד אביהם, ובשו"ת **הרמב"ם** סק"י **וברשב"א** בע"ב מבואר דרק משום טענינן דהאב כ' פרוסבול יכולים לגבות, וכ"כ **בשו"ע** סכ"ט וזה דלא כהרמב"ן, **והגרע"א** שם מעיר, דכיון דמחלקים בין גדולים לקטנים, עך כרחך דמת האב קודם שביעית, וא"כ אמאי אמרינן דהאב כתב פרוסבול הא אכתי לא הגיע הזמן, וכמו דללוקח לא טענינן כמבואר בסוף הסימן.

ט) גמ' אלא על הקרקע – ברש"י ותוס' מבואר דהוי מילתא דשכיחא ותקנו בזה, **והרשב"ם** בב"ב ס"ו א' כ', דכיון דיש קרקע לגבות דמי למשכון והוי כגבוי, וכ"כ **הר"ש** בשביעית פ"י מ"ו, וכ' דלפ"ז מה דגם גובה מעציץ נקוב אע"ג דאפשר לכלותו, צ"ל דקרקע חשוב כגבוי מצ"ע ולא רק משום דאי אפשר לכלות, ובתוס' מבואר משום לא פלוג.

רש"י ד"ה אלא – **הרשב"א** מק' דבמזכה לו קרקע כל שהוא, בודאי לא יגבה ויחזור ויגבה, דאחר שיגבה פעם אחת לא ילך הלוה לפדות הקרקע, וכ' די"ל דמ"מ אמרינן דלא פלוג, ותוס' כ' בשם רשב"ם דאין להם אונאה, והק' דביטול מקח יש להם, וכ' **הרשב"א** די"ל דהרשב"ם ס"ל דלהלכה גם ביטול מקח אין להם, **ובגדו"ת** דין י"ז כ', דמ"מ אכתי יק' למ"ד דיש להם ביטול מקח אמאי סגי בקרקע כל שהוא, **ובתפא"י** מעיר דלשי' רש"י ותוס' דתקנו על מילתא דשכיח, דעל קרקע כל שהוא מ"מ לא שכיח.

גמ' והא איכא מקומו – **המהרי"ט** בח"א סס"ה נקט דלקנות חצר בשאלה בעי קנין חזקה, ולא סגי בזה שיניח השואל שם חפצים דע"י השתמשות זו יזכה בחצר, והק' מהכא דמה מק' הגמ' דהא איכא מקומו, הא י"ל דלא החזיק באותו מקום אלא רק הניח העציץ, ותי' דהכא הוי מקולי פרוסבול דמהני אף בלא קנין בשדה, וזה גופא אמר רב יהודה דאפילו השאילו מקום לתנור, דאע"פ שלא עשה עדיין קנין, אמנם **בחי' מכת"י** כ' דבאמת הוה מצי בגמ' לשנויי דלא החזיק במקום, ובעיקר דין המהרי"ט עיין במחנ"א דיני שכירות ס"א ובקצוה"ח סקפ"ט סק"א ובנתה"מ סקצ"ב סק"ו ואכמ"ל.

גמ' דמנח אסיכי – **הראשונים** מק' דאמאי לא אמרינן דמושאל לו מקום שהסיכי עומדים עליו, **והרמב"ן** בתי' אחד **והריטב"א והר"ן** כ', דאי"ז מקום חשוב ולא מהני, **והרשב"א** הק' דלא גרע מקלח של כרוב, ועוד הק' דקתני כל שהוא והיינו ממש כל שהוא כמבואר בקידושין כ"ו ב', דמוקי קרקע כל שהוא דאפשר להניח שם מחט ומרגלית עליה, **ובדבר אברהם** ח"א סכ"ה אות ה' כ', דאע"ג דבבעלות גמורה סגי בכל שהוא, מ"מ בשאלה בעי מקום חשוב יותר, **והרמב"ן** תי' עוד דלא השאיל לו מקום הסיכי, **והרא"ש** כ' דהסיכי הם של בעל הקרקע וכן מבואר **בטושו"ע** סכ"ב, וכ' **הק"נ** באות ט' דבזה נמצא דאין הקרקע מושאלת לו, **ובדבר אברהם** שם מעיר, דכיון שנותן לו זכות להניח על הסיכי ממילא גם יש לו זכות בקרקע דהסיכי מונחים על הקרקע, וכ' לומר דאה"נ דהקרקע מושאל לו, מ"מ כיון דהסיכי הם של בעל הקרקע נמצא דגם לו יש השתמשות בקרקע והוי כחצר השותפין, והביא מירושלמי דאין כותבין על זה פרוסבול, אמנם **הרמב"ן** כ' דלא השאיל לו.

גמ' מזכהו בתוך שדהו – **הרא"ש** כ' דאע"ג דהכא חוב הוא לו לזכות בזה, מ"מ הקילו בפרוסבול, **והר"ן** כ' לומר דכיון דעצם זכיית הקרקע הוי זכות, לא אכפת לן דיוצא מזה חובה, וכ' דאפשר לדחות דהוי מקולי פרוסבול, **ובריטב"א** מבואר דאם צווח כשזיכה לו לא מהני, אמנם אם לא היה כאן וכששמע צווח בזה מהני הפרוסבול, דהקילו בפרוסבול משום תקנה, **והר"ן** כ' דאם כששמע צווח זה תלוי בטעם אמאי בעי שיהיה לו קרקע, דלשי' רש"י משום דשכיחא גם זה מהני, אבל לשי' הר"ש דהוי כגבוי בזה לא מהני, והיינו דבאמת אינו זוכה כיון דצווח כששמע, אלא דלשי' רש"י כיון דעד ששמע מחזיקים דזכה בקרקע, ממילא עכשיו הוי מלוה דשכיחא וכותבין פרוסבול, וכמו כן כ' דאם מכר הקרקע קודם השביעית תלוי במחלוקת רש"י והר"ש, **והריטב"א** כ' דמהני אף אם מכר דבאותה שעה נגוש היה, וצ"ב דצריך להיות נגוש בשעה שראוי לחול השמיטה וכש"כ הר"ן, **ובתומים** סקכ"ב מעיר, דלפי רש"י צריך להיות תלוי בשעת ההלואה אם היה ללוה קרקע.

**ברמ"א** סכ"ב כ' דאם הוא לפנינו וצווח לא מהני, **ובסמ"ע** סקמ"ד מבואר דהא דמהני לזכות לו, משום דהקילו בפרוסבול.

גמ' ולחייב לו יש לו קרקע – **הרשב"א** כ' דהיינו גם אם יש לחייב לערב וכ"כ **הטושו"ע** סכ"ב, ועוד כ' **הטושו"ע** דהוא הדין אם יש לחייב למלוה יכול לזכות זה ללוה, ונראה דהיינו דמזכה לו מקצת מהחוב, ונמצא דיש למלוה שעבוד על קרקע של מי שחייב ללוה.

י) גמ' מסרי מילייהו – רש"י מבאר דהיינו דמסרו בע"פ בלא כתיבת שטר פרוסבול וכ"כ **הרא"ש**, וכ' דזה כר"נ דאמר לעיל דאימא מילתא דאע"ג דלא כתוב ככתוב, ועיי"ש שנתבאר מה שהעיר בזה הגדו"ת, אמנם יל"ע דרש"י לעיל מבאר דברי ר"נ דאפילו אמירה אי"צ, ועל כרחך דלא תיקן הכי באמת, וא"כ אמאי סגי הכי באמירה, ובשו"ת **הר"ן** סע"ז כ' דשטר פרוסבול אינו שטר ראיה אלא שטר שע"י חל המסירה לב"ד, וסיים דמשום הכי כ' הרמב"ם על הגמ' הכא, דמסרי מילייהו דמהני מפני שהם ת"ח ויודעים ששמיטה בזמן הזה מדבריהם וכשי"ת בסמוך, ונראה דלפי פי' רש"י דמהני משום דאפשר למסור בע"פ, אמרינן דשטר פרוסבול באמת אינו אלא שטר ראיה וסגי במסירה בע"פ. **והרמב"ן** לעיל הוכיח דאי"צ ב"ד חשוב דאלים לאפקועי ממון, דא"כ היכי מהני הכא מסירת מילי בלא דייני דמכנפי ויתבין, **והר"ן** כ' על זה דרש"י מבאר דרק לא כתבו, אבל מ"מ אמר להם שיהיו ב"ד והוי במושב ב"ד, ונראה מזה דשי' הרמב"ן, דמסרי מילייהו היינו דלא היו יושבין בתורת ב"ד.

**והרמב"ם** בפ"ט הכ"ז כ' דת"ח שהלוו זה את זה ומסר דבריו לתלמידים, ואמר מוסר אני לכם וכו', אינו צריך לכתוב פרוסבול מפני שהם יודעים שהשמטת כספים בזמן הזה מדבריהם, ובדברים בלבד היא נדחית, [ועיי"ש בה"ג דכ' דתקנו דינהג השמטת כספים, כדי שלא תשתכח תורת השמטת כספים מישראל], **ובמהריק"ו** בהי"ז מבואר דהכא אי"צ למסור אפילו בפני ב"ד חשוב שראוי להפקיע ממון, וכן נראה **בר"ן**, אמנם **הכס"מ** כ' דמ"מ בעי למסור דברים לב"ד חשוב, **ובטור וברמ"א** ס"כ מבואר כרש"י והרא"ש, **ובשו"ע** מבואר כהרמב"ם.

י"א) תוד"ה שטר – **בתוס'** בשבועות ל"ז ב' כ' דרי"ו דס"ל שעבודא דאוריתא, לא משכחת לה דשביעית תשמט אלא א"כ מחל השעבוד, ומבואר דלא כמו שכ' הכא דדוקא אם השעבוד מפורש בשטר, ובעיקר דברי התוס' כאן הביא **החת"ס** דברי **התיו"ט** בשביעית פ"י מ"א, דאם מפרש בשטר שמשעבד נכסים הוי מילתא יתירא דהא אחריות ט"ס, ואמרינן דבזה משעבד טפי ואלים כמשכון, ועיין בחי' **רח"ה** בפט"ז מאישות הכ"ה דכ' לענין הילך, דרק בשטר דאית בי' הקנאת שעבוד ושעבודו בידו וראית ועדות החוב ג"כ בידו חשיב הילך, משא"כ במעשה ב"ד אף דגובה ממשועבדים, מ"מ בעיקר החוב אין בידו יותר משאר מלוה ע"פ, **וביונת אלם** סי"ד כ' בשם **הגר"ח** דשעבוד נכסים דמלוה ע"פ הוי רק מדין ערבות, משא"כ שעבוד נכסים שע"י שטר הוי קנין שעבוד, וכ' שם בסוגר דנראה דהטעם משום דשעבדו בפירוש.

גמ' סיים לו שדה – **הרמב"ם** בפ"ט ה"ו כ' להלכה דאינו משמט בסיים לו שדה, **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** הק' עליו דהא מבואר בב"מ ס"ז ב' דאפילו במשכנתא באתרא דמסלקי משמט, וכ' דאפשר דהרמב"ם מעמיד לדין זה באפותיקי מפורש, ומ"מ כ' הרמב"ן ועוד ראשונים דגם באפותיקי מפורש משמט כיון דיכול לסלקו בזוזי, **והר"ן** ביאר בשי' הרמב"ם, דכיון דיחד זה לפרעון עדיף ממשכנתא, ולפ"ז אפילו באינו מפורש אינו משמט, **והב"י** מביא דברי **בעה"ת** דמסתברא דמיירי באתרא דלא מסלקי, **ובשו"ע** ס"ב כ' דאם סיים אינו משמט, וי"א דוקא באתרא דלא מסלקי.

גמ' וכי מפני שאנו מדמין – הרמב"ן **בספר הזכות**  מביא ראיה מהכא דשמיטה בזמן הזה מן התורה, דאי לאו הכי אמאי החמיר רבי יוחנן לומר שהשמיטה משמטת, **ובתומים** סק"ב כ' עפ"ז דיש מקום להקל להלכה דלא נבעי פרוסבול על מלוה בשטר, דאה"נ רי"ו החמיר משום דס"ל דשביעית בזמן הזה מן התורה, אבל אנן קיי"ל דהוי מדרבנן כרבי, וא"כ יש להקל, אמנם בשו"ת **הריב"ש** המיוחסות סל"ג ד"ה וא"כ מבואר, דרי"ו חשש אע"פ דס"ל דשמיטה בזמן הזה מדרבנן, **וברמב"ם וטושו"ע** כ' דגם בשטר אינו משמט, אע"פ דס"ל דשמיטה בזמן הזה מדרבנן.

רש"י ד"ה העומד – **הריטב"א** כ' דמבואר ברש"י דשטר שאין בו אחריות לא הוי כגבוי, והביא בשם רבי **פנחס הלוי** דגם אם אין בו אחריות הוי כגבוי, ומ"מ מודו ב"ש דלענין שמיטה דוקא אם יש בו אחריות אינו משמט, דלענין האחריות אמרינן דהרי הם כאילו הן גבויים, אבל בלא אחריות משמט דגזה"כ היא, ויל"ע דילמא קרא מיירי דוקא במלוה ע"פ, ואולי דא"כ אמאי ימנע המלוה מלהלוות הא יכול לכתוב שטר.

י"ב) תוד"ה אלא – מש"כ מדלא נקיט הלוהו ויש לו משכון בידו, מבואר דיש מקרה דיש לו משכון בידו ואי"ז המקרה דמיירי בגמ', **והמהרש"ל** מבאר דהיינו שהיה לו פקדון בידו או שהיה אצלו בשכירות, **והמהרש"א** כ' דלשון משכון לא נראה הכי, וכ' דמיירי דיש לו משכון על הלואה אחרת והיה שוה יותר מהחוב, **ובב"ח** סס"ז כ' דבתוס' מבואר דלפי האמת, כל דלא ניתן לו בתורת משכון השביעית משמטת, **ובגדו"ת** דין י' כ' דאם תפס המלוה שלא מדעת הלוה אין השביעית משמטת, דכיון דאין הלוה יכול לתבוע שיחזיר לו יש לו תורת משכון, **ובתומים** סקי"ד הק' דבגמ' מבואר דדוקא משום דקונה מדר"י, וכן הביא דברי התוס' דדוקא אם הלוהו על המשכון, **ובקצוה"ח** סק"ה כ' דגם בתפס המלוה מעצמו יש לו קנין משכון דר"י ומשום הכי אינו משמט, **ובדבר אברהם** ח"ב סי"ז בהגה"ה העיר דאכתי לא ישב משה"ק התומים מהתוס', אמנם לפי ביאור המהרש"ל והמהרש"א, תוס' לא מיירו באופן שנתכוין המלוה לתפוס בתורת משכון על חוב זה.

בא"ד – **הרשב"א** כ' דבאמת לא מיירי באופן שהלוהו על חצירו, וכ' דמשום הכי לא הק' מכהאי גונא, דלא פסיקא לי' דיש היכי תמצי דבאמת אינו משמט כגון באתרא דלא מסלקי, ועוד כ' הרשב"א, דלרי"ו ור"ל דאמרו דבכל שטר עם אחריות נכסים אינו משמט, הכא נמי בהלוהו על חצירו אינו משמט, ונראה כונתו משום דזה לא גרע משטר עם אחריות נכסים ואפילו באתרא דמסלקי, ויל"ע האם זה גם לפמש"כ תוס' דבעי דוקא שיהיה השעבוד בשטר.

תוד"ה שאני – **הבעה"מ** כ' דמיגו דמשכחת צד דקני בי' שלא בשעת הלואה, מהני נמי תפיסתו בשעת הלואה שהוא כנגוש ועומד, ולא קרינן בי' ולא יגוש הואיל ואיכא שם משכון בעולם דקני לי', משא"כ בחצירו דלא מקניא לי' לעולם, [**והראב"ד** השיג עליו דמה יענה בסוגיה דפסחים דמבואר דמהני גם לענין בל יראה, **והבעה"מ** בפסחים ל"א כ' דכיון שסופו לגבותו קנאו למפרע הואיל ואיכא שום צד בעולם במשכון דקני מדר"י ומהניא לי' תפיסתו, הכא נמי מהני שיהא קנוי לו מזמן הלואתו ואע"ג דלא אמר מעכשיו], **והרשב"א** הק' דמה סברא זו מה דיש צד דקני, ועוד הק' דגם בחצר יש צד דקני באתרא דלא מסלקי, **ובקה"י** בקידושין סי"ח סק"א כ' דדברי הבעה"מ הם כעין שי' התוס', ושאר **הראשונים** בסוגיין כ' דלפי האמת קיי"ל דדינא דר"י הוי גם בשעת הלואתו, **והרשב"א** כ' בשם **בה"ג**, דבמלוה ע"פ קונה גם בשעת הלואה דדעתו על המשכון, משא"כ באיכא שטר אין עיקר דעתו על המשכון ואין דעתו לקנותו, ועיי"ש משה"ק על זה, **והש"כ** בסע"ב סק"ט כ' לומר, דעיקר החילוק בין בשעת הלואה ללא בשעת הלואה, דשלא בשעת הלואה דאין לו לשלם לוקח המשכון לפרוע בזה חובו, וא"כ הכא דאינו יכול לגבות משאר נכסים דהשמיטה משמטת, הוי המשכון כמו שלא בשעת הלואה וממילא נקנה לו.

בא"ד – בביאור דברי התוס' דאלים גם בשעת הלואה כ' **ביונת אלם** סי"ד לבאר, דכל שעבוד הוי רק דין ערבות, משא"כ משכון הוי דין קנין שעבוד ובזה אין שביעית משמטת, ועיין בקה"י סי"ח.

בד"א – מש"כ בסו"ד דלענין לקדש בו האשה בעי דוקא שלא בשעת הלואה, עיי"ש **בש"כ** שהק' דמאי שנא, **וברא"ש** בקידושין ח' ב' מבואר כהתוס' הכא, אמנם **התוס'** שם כ' דגם לענין לקדש אשה מהני ואכמ"ל.

**ל"ז ב'**

י"ג) רש"י ד"ה שנאמר – **ובתו"ר ובר"ן** **ובתורי"ד** ביארו, שילפינן מקרא דסגי שיאמר פעם אחת, וכ' הר"ן דילפינן לה מדכתיב וזה, דהיינו דסגי בזה שמדבר ואומר פעם אחת, ועיי"ש שהביאו ראיה לזה מתוספתא.

גמ' צריך שיאמר לו משמט אני – **במרדכי** סש"פ כ' דשביעית אפקעתא דמלכא היא, ומה שצריך שיאמר משמט אני אי"ז אלא למצוה, והביא דוגמא לזה הא דמצוה להקדיש בכור אע"ג דקדוש מאיליו, אמנם **היראים** סקס"ד כ', דחוב שעבר עליו שביעית אין רשאי הלוה לעכבו אלא על פי מלוה, שכל זמן שלא השמיטו מלוה חייב לפרוע, אלא יזמין הלוה למלוה לדין שישמיט לו חובו וב"ד יחייבוהו למלוה לומר משמיט אני, כמבואר הכא דצריך שיאמר משמט אני, ואם אינו רוצה לומר יכפוהו ב"ד כמו כל כפיה על מצות עשה, ובשו"ת **הרא"ש** כלל ע"ז אות ד' מביא תשובת **הרמב"ן**, דשביעית משמטת המלוה ומפקעת שעבודה לגמרי, ואפילו בא המלוה לעבור על ד"ת הלוה פטור.

רש"י ד"ה ותלי – **הרא"ש** ושאר **ראשונים** חולקים על רש"י, והביאו **דהערוך** מבאר הגמ', דיכול לתלות עיניו בו ולהראות שהוא רוצה שישלם לו המעות, וכדי שיתבייש ממנו שלא להחזיר החוב, וכן מבואר **בטור**, **וברמב"ם** פ"ט הכ"ט **ובשו"ע** סל"ו כ', דמסבב עמו בדברים עד שיאמר לו שלי הם ובמתנה אני נותן לך, **והרא"ש** הק' על רש"י דבטלת תורת שביעית, **והב"ח** כ' דל"ק, דרק היכי דבא להחזיר לו אז יכול לכופו לשלם אחר שאומר משמט אני, אבל מתחילה בודאי אינו יכול לכופו, וכן מבואר **בתורי"ד** כאן, וכ' הב"ח לומר דהמיקל כרש"י הרי זה זריז ונשכר, והביאו **הש"כ** סקי"א **ובבאה"ט**, **ובחת"ס** כ' ברש"י דהא דכופהו הוא כדי לקיים דברו, ואע"פ דבמתנה מרובה יכול לחזור בו, הכא דזה מתנה להחזיר החוב, צריך לקיים דברו גם במתנה מרובה, עיי"ש.

גמ' אבא בר מרתא וכו' – **בריטב"א** ובחי' **הר"ן** כ' לבאר, דהא דרבה היה רוצה שישלם לו המעות, הוא משום דאבא בר מרתא באמת היה רוצה לשלם, משום דאמרינן בסוף שביעית דהמחזיר חוב בשביעית רוח חכמים נוחה הימנו, אלא דהיה סבור דכיון דאמר לו רבה משמט אני אינו רוצה שישלם לו ומשום הכי הלך, ומשום הכי היה רבה עציב, דבאמת אבא בר מרתא רצה לשלם.

י"ד) גמ' נאמן אדם לומר וכו' – **הראשונים** כ' **דהרי"ף** לא הביא דין זה, משום דס"ל דאין הלכה הכי, אלא כסתם משנה שאינו נאמן וכן היא שי' **העיטור**, אמנם **הרא"ש** ושאר **ראשונים** חולקים וכ' דנאמן, וכן מבואר **בטושו"ע** סל"ג, **והרמב"ם** בפ"ט הכ"ד כ' דנאמן שמזמן הסכנה ואילך בע"ח גובה שלא בפרוסבול, וזה דברי רשב"ג במשנה בכתובות פ"ט, וכ' **המהריק"ו** **והכס"מ** דהרמב"ם ס"ל דלרשב"ג כבר אמרו שיהיה נאמן ואפילו יעבור שעת הסכנה, והק' המהריק"ו דא"כ אמאי לא משני בגמ' הכא דס"ל כרשב"ג, וכ' דניחא לאתויי ברייתא דחכמים הכי ס"ל, **ובתומים** סקכ"ח כ' לומר, דר"נ אמר משום דלא שביק היתירא ואי"ז הטעם של רשב"ג, וכ' דיש נפ"מ באם יוציא שטר פרוסבול על חוב אחר, דבזה חזינן דלא חש לקרוע הפרוסבול משום סכנה, דבזה לטעמא דרשב"ג לא יהיה נאמן, אבל משום לא שביק היתירא צריך להיות נאמן, **ובשעמ"ש** סק"ט כ', דגם לרשב"ג צריך להגיע להטעם דלא שביק היתרא, דאי לאו הכי האמנם דליכא רעותא מהא דאין שטר, מ"מ מנין דבאמת כתב פרוסבול, וא"כ נמצא דאין מקור דר"נ דלא כרשב"ג, וכן מבואר **ברמב"ן וברשב"א** דהרמב"ם פסק כרב, ועיי"ש בתומים שכ' לת' בעוד אופן.

**הרמב"ן** כ' דנאמן לומר דהתנה עמו שלא ישמטנו בשביעית, במיגו דהיה אומר פרוסבול היה לי ואבד, וכ' עוד לומר דגם בלא מיגו נאמן מהאי טעמא דלא שביק היתירא, **והרמב"ם** בפ"ט הכ"ו כ', דאם הנתבע אומר דיש לשני מלוה אצלו ונשמט, והתובע אומר דיש לו אצלו הקפת חנות ואינו משמט, נאמן התובע במיגו שהיה אומר פרוסבול היה לי ואבד דחזקה דלא שביק היתירא, **והבעה"ת** בדין כ"ב הק' דהא הוי מיגו להוציא, וכ' דשאני הכא דאיכא חזקה דמסיע למיגו, [**ובתומים** סקכ"ט כ' דמשום הכי הזכיר הרמב"ם הכא טעמא דחזקה], **ובטושו"ע** סל"ד מבואר דנאמן לומר דהיה תנאי או הקפת חנות במיגו, **והסמ"ע** בסקנ"ה כ' דבעי למיגו, משום דתנאי והקפת חנות אינו תלוי בו לבד, ואינו נאמן בזה דאפשר דלא היה לו דרך של היתר, **והתומים** סקכ"ט הק' דאמאי תנאי לא הוי בידו, הא יכל שלא להלוות, וכ' לומר דכל מה דנאמן מכח חזקה דלא שביק היתירא הוא רק בצרוף ברי ושמא, דהלוה אינו יודע אם כתב המלוה שטר, ומשום הכי בעי למיגו, **ובמרדכי** סשע"ט הביא שתי שי' האם בכהאי גונא דהלוה טוען ברי שלא כתב המלוה פרוסבול, האם נאמן המלוה והובא בשעמ"ש סק"ט, **וברמב"ן** ועוד **ראשונים** שכ' דגם בלא מיגו יהיה נאמן, מוכח דס"ל דגם במכחישו נאמן המלוה.

גמ' כגון זה פתח פיך לאלם – **הי"ר** בב"ב מ"א א' כ', דדוקא הכא אמרינן פתח פיך לאלם, משום דשביעית בזמן הזה דרבנן.

**הרא"ש** כ' דאע"פ דשביעית אינה משמטת אלא בסופה מ"מ הלאו דלא יגוש הוי מתחילת שביעית, ומשום הכי בעי לכתוב פרוסבול בערב שנת השביעית , דאם לא יכתוב כבר לא יוכל לגוש החובות, ורק אם יפרע הלוה מעצמו אי"צ לומר לו משמט אני וכ"כ **הטור**, **וברמב"ם** פ"ט ה"ד **ובשו"ע** ס"ל כ', דאם הלוה לחבירו בשביעית יכול לגבות החוב עד סוף השנה השביעית, וכ' **הב"י** דזה דלא כהרא"ש, **והב"ח** כ' די"ל דהרא"ש מודה דחוב שנתחייב בשביעית יכול לגבות עד סוף השנה, ולא מיירי אלא על חוב שקודם השנה השביעית דבתחילת השנה חל איסור לא יגוש, והב"י הביא עוד מתשובת **הרשב"א** דלא כהרא"ש, וכ' דכן המנהג בא"י לכתוב פרוסבול בסוף השנה השביעית, **ובפ"ת** סק"ה כ' בשם **החת"ס** דאי"צ לחוש כלל לשי' הרא"ש, ומ"מ אם מחמיר אין בזה משום יוהרא, והביא **דהתומים** בסקנ"ד כ' דהירא יחמיר על הלואה שקודם השנה השביעית.

א) גמ' דלמא ממנעי – **הרשב"א** כ' שני צדדים האם ת"ק ס"ל דאין מצוה לפדות העבדים, ומ"מ התקינו לפדותן שלא ישתקע ביד הנכרי ולא יפקע ממצות, או דמודה דאיכא מצוה ומשום הכי עשו תקנה שיפדו אותם, ורק דחייש דלמא טעו אינשי דליכא מצוה, והביא דברי **רש"י** לק' ל"ח א' ד"ה חבורי דמבואר בדבריו דת"ק ס"ל דאין מצוה וכן הביא **מירושלמי**, **והתוס'** לעיל י"ב **והתו"ר והריטב"א** כאן הק', דלעיל שמעינן איפכא לענין מזונות, דרבנן סברי דאינשי מרחמי גם על עבדים ורשב"ג חולק, ותי' דמזונות הוי דבר מועט ובפדיה יש עדיפות שלא יטמע ביד נכרי עיי"ש, ונראה דס"ל דפליגי בדעת אינשי האם ימנעו או לא.

רש"י ד"ה לשום – מבואר דלרבו שני ניחא דישתעבד, **והרשב"א והריטב"א** כ' די"ל דגם לרבו שני קשיא לי', דהשתא ס"ל דשבאי לא קנה וא"כ העבד זוכה בעצמו, **ובתפארת יעקב** העיר דהרשב"א לשיטתו דכ' לק' דלפי רבא דקונה השבאי הוא גם קודם יאוש, על כרחך דאביי חולק על רבא דשבאי אינו קונה, דאם קונה גם קודם יאוש ישתעבד לרבו שני.

רש"י ד"ה ישתעבד – **בפנ"י ובחת"ס** כ' דרש"י בא לישב קו' התוס' אמאי לא אמרינן דגם לשם עבד ישתעבד לשני דלמא ממנעי, ויל"ע בדברי הפנ"י איך מיישב רש"י בדבריו קו' התוס', **ובחת"ס** כ' דכיון דהוא מתכוין לזגול משום הכי אין לומר דנתקן שיקנה שלא ימנע מלגזול, ועיי"ש אמאי אמרינן דידע, [ומש"כ הפנ"י דרש"י ס"ל דהמקשן ואביי פליגי על רבא דשבאי קונה, צ"ב דברש"י ד"ה לשום לא נראה הכי וכשנ"ת].

תוד"ה לעולם – בבי' **הגר"א** סרס"ז סקקי"ח כ' לפ"ד הרמב"ם, דאם פדה לשם בן חורין אין הרב נותן דמים, כיון דלא היה דעת הפודה לדמים וכשי"ת בע"ה, דמשום הכי נקט הטעם דלשם בן חורין דלפ"ז אי"צ הרב לשלם, אבל אם משום לפני יאוש אי"ז פוטר הרב מליתן דמיו.

תוד"ה דלמא – **בפנ"י** מבאר דבריהם דאין לתקן לגזול הראשון ומשום הכי גם לשם בן חורין לא היה ראוי לתקן, אלא דכיון דהפודה מכוין למצוה תקנו בזה, **ובחת"ס** כ' דאפשר דכונתם כשנ"ת ברש"י ד"ה ישתעבד, דהיכי דבא לגזול לא תקנו בזה, ורק היכי דבא לעשות מצוה תקנו.

בא"ד – **התו"ר והרשב"א והר"ן** בחי' תי', דכיון דהרב צריך ליתן דמיו כמבואר בתוספתא, משום הכי לא ימנע מלפדותו.

ב) גמ' כדחזקי' וכו'– שי' **רש"י** ותוס' בשם **ר"ת והרמב"ן** ועוד **ראשונים**, דלרשב"ג אמרינן בכל ענין שישתעבד לרבו ראשון, **וברי"ף** יש שני גרסאות האם ס"ל גם הכי, או דמחלק דאם לשם בן חורין ישתעבד לראשון ולשם עבד ישתעבד לשני, **ובראב"ד וברא"ש** מבואר דמחלק, וכך היא שיטתם דרק בלשם בן חורין ישתעבד לרבו וכן מבואר **בטור**, **ובש"כ** סקפ"ג הביא שתי השיטות.

וברמב"ם **בפה"מ** מבואר דגם בלשם בן חורין ישתעבד לרבו שני, ומבואר **בפנ"י** דאין לומר דישחררו ומה מהני התקנה, דכיון דהקנין איסור שייך לראשון, לעולם ישאר עבד והדין דישתעבד בו רבו השני, **והרשב"א** הק' דבמה ישתעבד לשני כיון דפדאו לשם בן חורין, **ובתפארת יעקב** כ' לומר דכיון דבן חורין לא יהיה משום דנתקן עכ"פ דיהיה לראשון, א"כ על דעת זה לא פדאו השני לחרות וניחא לי' דיהיה עבד שלו, **והראשונים** הק' עוד דא"כ מה מק' הגמ' לק' על רי"ו דאמר דעבד שברח יצא לחרות, מהא דס"ל דהלכה כרשב"ג, הא אי נימא דהתקנה דיעבוד לשני זה לא שייך בברח דאין מי שפדה אותו.

**הרי"ף** כ' בשם **גאון** דהלכה כרבנן וכ"כ **הרמב"ן** ועוד **ראשונים**, ושי' **הראב"ד והרא"ש** דהלכה כרשב"ג, וכ' די"ל דגם דעת הרי"ף לפסוק הכי דלא כמו שכ' בשם גאון, **וברמב"ם** פ"ח מעבדים הט"ו כ' כרבנן, [והראב"ד כ' דהוי כרשב"ג אליבא דאביי, אמנם בכס"מ ובעוד אחרונים מבואר דס"ל דהלכה כרבנן ואליבא דרבא, דזה שיטה אחת ואכמ"ל] , **ובטור** הביא שתי השי' וכ' דשי' **הרא"ש** דהלכה כרשב"ג, **ובשו"ע** סס"ז מבואר דהלכה כרבנן, **ובש"כ** סקפ"ג כ' די"א דהלכה כרשב"ג, וכ' ברשב"ג שתי שי' האם בלשם עבד ישתעבד לראשון או לשני, ולכאורה כיון דהראב"ד והרא"ש הם ס"ל דהלכה כרשב"ג והם ס"ל דלשם עבד ישתעבד לשני, א"כ לא מצינו שי' דלשם עבד ישתעבד לראשון.

**הראב"ד** הביא ראיות דהלכה כרשב"ג והרמב"ן דחה זה עיי"ש, והראב"ד הביא ראיה דלק' שלחו לשמואל דאנן כרשב"ג ס"ל, ועוד הביא **ירושלמי** דהלכה כרשב"ג, **והרמב"ן** דחה זה דמה דהלכה כרבנן הוא משום דעיקר הדין כרבנן, ורשב"ג הוא שבא לחדש תקנה, וא"כ כל זה הוא לרבא, אבל לאביי דאדרבה רבנן הם שמחדשים תקנה באמת ראוי לפסוק כרשב"ג, וא"כ ל"ק מהא דשלחו לשמואל ומירושלמי, דשם ס"ל כאביי כמבואר בדבריהם, ועוד כ' דאין סומכין על ירושלמי בפסק.

**הראשונים** מביאים **תוספתא** דאם פדאו לשם עבד ישתעבד ורבו נותן דמיו ולשם בן חורין לא ישתעבד, רשב"ג אומר בין כך ובין כך ישתעבד ורבו נותן דמיו, וכ' **הר"ן** דכיון דמבואר בת"ק דרבו נותן דמיו על כרחך דישתעבד לרבו ראשון ועל כרחך דמיירי קודם יאוש, וכ' דמבואר בתוספתא דגם היכי דפדאו לשם בן חורין, אם רבו הראשון משתעבד בו צריך ליתן דמיו, וזה דלא **כהרמב"ם** שם דכ' דלשם בן חורין קודם יאוש חוזר לרבו ראשון בלא דמים, **והכס"מ** שם הק' על הר"ן, דבדברי ת"ק לא מבואר דנותן דמים בלשם בן חורין, וכבר מבואר **בלח"מ** שם דכיון דהרמב"ם פוסק דלשם בן חורין גם ישתעבד הרי זה כדברי רשב"ג, ורשב"ג אמר דנותן דמים, ובבי' **הגר"א** סקקי"ח כ' דמקור דברי הרמב"ם הם מהגמ' דאמר אביי דלרבו שני לא משום דלשם בן חורין פרקי', ונתבאר לעיל בתוד"ה לעולם, **ובטור** מבואר כהר"ן **ובשו"ע** סס"ז מבואר כהרמב"ם.

ג) בשי' רבא מבואר **ברש"י ובתו"ר** ל"ח א' **וברמב"ן ובריטב"א ובר"ן** דהא דקונה השבאי הוא דוקא אחר יאוש, אמנם **הרשב"א** כ' לומר דהשבאי קונה מיד מדין כיבוש מלחמה וית' לק' בע"ה, וכ' **הרשב"א** דהא דלת"ק קודם יאוש לשם בן חורין ישתעבד לרבו ראשון ולא אמרינן דכבר קנאו השבאי, משום דכיון דפקע קנין השבאי חוזר לרבו ראשון, ודימה זה לקונה עבד למע"י לזמן וחזר לוקח ומחל על מע"י תוך הזמן דחוזר ומשתעבד לרבו ראשון, **ובדבר אברהם** סי"א אות ח' הק', דהרשב"א ביבמות אות מ"ו א' כ' דבכיבוש מלחמה קונה הנכרי גם קנין גוף ובעי גט, ועדיף מקונה מדעתו דקונה רק למע"י, וא"כ איך דימה זה לקונה עבד למע"י הא הכא קנה השבאי גם הגוף, וא"כ כשיפקע קנין השבאי יזכה העבד בעצמו, וכ' לומר דכונת הרשב"א דכיבוש אינו מועיל אלא כל זמן דהוא תחת יד הנכרי, והא דהלוקח משתעבד בו הוא משום דחשוב דנמשך זמן הכיבוש גם להבא כל זמן שהוא תחת הלוקח, ומשום הכי כשפוקע הכיבוש ממילא חוזר לראשון, והא דדימה זה ללוקח עבד למע"י ולא ללוקח עבד לגופו לזמן, הוא משם דס"ל להרשב"א דבעלמא לא שייך לקנות גוף לזמן עיי"ש, **ובאמ"מ** סכ"ג סק"ו חולק על זה, וכ' דמש"כ הרשב"א ביבמות דגופו קנוי לו היינו רק דהוי קנין בגופו ולא רק שעבוד בעלמא, אבל מ"מ הוי קנין בגוף רק למע"י ולא דכל גופו קנוי לו, ועוד ית' לק' בע"ה.

**ובפנ"י** מק' לשי' הרשב"א מהתוספתא, דמבואר בדברי ת"ק דלשם עבד ישתעבד ורבו נותן דמיו והיינו דמשתעבד לרבו ראשון, ולהרשב"א אמאי ישתעבד לרבו ראשון הא כיון דקנה שבאי הרי זוכה השני שישתעבד לו, אמנם באמת בלאו הכי ק' מתוספתא זו לרבא, דכיון דמיירי קודם יאוש אמאי לשם בן חורין לא ישתעבד, הא רבא ס"ל דגם לרבנן קודם יאוש לשם בן חורין אינו יוצא לחרות, וכבר עמד בזה **בתפא"י**, ועוה"ק **הפנ"י**, דהגמ' מק' לרבא דרשב"ג אמר לרבנן כשם שמצוה לפדות את בני חורין, ולפ"ד רבא היה לו לומר הא דחזקיה, ולכאורה היה להגמ' לתרץ דגם לרבא נימא דפליגי בין לפני יאוש ובין לאחר יאוש ומשום הכי אמר להם כשם, ובשלמא לשי' שאר הראשונים דקודם יאוש לא קנה השבאי, אי אפשר לומר דבתרתי פליגי, דא"כ מה דאמרינן לשם עבד ישתעבד אינו בענין אחד, דקודם יאוש הוי לראשון ואחר יאוש הוי לשני, אבל לשי' הרשב"א דגם קודם יאוש קנה השבאי, ונמצא דגם קודם יאוש ישתעבד לשני, אמאי לא אמרינן דבתרתי פליגי, ולכאורה נראה דאע"ג די"ל הכי, מ"מ רבא אמר דפליגי לאחר יאוש ולא דבתרתי פליגי.

ד) רש"י ד"ה למע"י – ברש"י נראה דאם יטבילנו הישראל יקנה גם לגופו, וכן מבואר **בתו"ר** בשי' רש"י, וכ' על זה די"ל דהכא לא יקנה גופו ע"י טבילה, דרק היכי דע"י הטבילה נעשה עבד כנעני מהניא לקנות גופו, אבל הכא שכבר היה עבד כנעני הך טבילה לאו כלום היא, ובאמת צ"ב דברי רש"י דמה שייך לקנות גופו ע"י טבילה.

תוד"ה בין כך – מבואר בתוס' דאם ישתעבד לרבו ראשון יחזור אליו גם לענין מציאה ומתנה, ונראה מבואר **במהרמ"ש** דזה משום הא דחזקיה, וכ' דהא דלא נימא דיתקנו דיהיה לשני גם מציאה ומתנה, הוא משום דכיון דצריך לתקן נגד עיקר הדין, סברא טפי שנתקן לראשון.

בא"ד – **באמ"מ** סכ"ג סקכ"ה כ' לדון בשי' הרמב"ן, דאפשר דכל שזוכה השני במע"י ממילא גם זוכה בו לענין מציאה ומתנה.

**לח' א'**

רש"י ד"ה לגופו – מש"כ רש"י דאי"צ גט, בהשגות **הראב"ד** חולק וכ' דבעי גט, דמ"מ למע"י הוא קנוי והוי כעבד עברי שגופו קנוי ובעי גט כמבואר בקידושין ט"ז א', וכ"כ **הריטב"א** בתחילת דבריו, וכ' דיש לו קנין בגופו למע"י ובעי גט להפקיע קנין זה, אמנם בסו"ד כ' דרק בעבד עברי הקנוי לישראל דיש לו קנין איסור בעי גט, אבל בקנוי לנכרי אי"צ גט, וזה תלוי במחלוקת הראשונים בקידושין אי בע"ע סגי במחילה לגבי הקנין ממון שבו, [ושי' רש"י שם דגם לקנין ממון בעי גט, ואעפ"כ כ' הכא גבי קנין של נכרי דאי"צ גט, ונראה דס"ל דגרע קנין נכרי בישראל מקנין ישראל בישראל], ו**ברמב"ן וברשב"א** ביבמות מ"ה ב' כ' דאי"צ גט וסגי במחילה, אמנם ברשב"א שם בסוף הסוגיה כ' גבי כיבוש מלחמה דבזה קונה גופו ובעי גט, ועוד יתבאר בזה לק' בע"ה.

בא"ד – בחי' **רח"ה** פי"ג מאסו"ב הי"א הק', אמאי ישראל שקונה נכרי לגופו אין הנכרי יכול לטבול ולהיות גר גמור משום קנינו דישראל, הא קנינו של הישראל הוא רק קנין ממון ואיך ימנע זה מהגירות לחול, וכ' לבאר דכיון דמ"מ יש בו קנין דעבדות לישראל, זה גורם דעצם הגירות הויא גרות דעבדות, ונעשה ממילא רק עבד ולא גר גמור עיי"ש, ולכאורה ברש"י הכא מוכח לאו הכי, דכ' דמשום דאין גופו קנוי לנכרי יכול להתגייר ולהיות מותר בבת ישראל, ומבואר דאם היה גופו קנוי לא היה יכול להתגייר, ויל"ע אם גבי קנין נכרי גם י"ל דהוי סיבה דיחול בו גירות דעבדות, **ובאמ"מ** סכ"ב סק"א כ' לומר, דישראל שקונה נכרי יש לו גם קנין איסור גם קודם מילה וטבילה, ובלשון **הריטב"א** כאן מבואר דאם היה הדין דיש לנכרי קנין הגוף, היה לו גם קנין איסור.

ה) תוד"ה אבל – **ברשב"א** מבואר דרש"י לשיטתו דדוקא עבד כנעני נקנה בכיבוש מלחמה וכל הסוגיה מיירי דוקא בעבד כנעני, לא קשיא כלל משה"ק תוס', דאה"נ דע"ע אינו נקנה בחזקה, אבל הכא מיירי בעבד כנעני.

שי' **רש"י** דחזקה היינו קנין חזקה, ושי' **התוס' והרשב"א** ועוד **ראשונים** דחזקה היינו דקונה בכח, והיינו קנין ע"י כיבוש מלחמה, והנה רש"י סיים דנכרי אינו קונה קרקע בחזקה, ובד"ה עמון כ' דנכרי קונה קרקע מחבירו בחזקה, **ובאמ"מ** סכ"ב סקי"א עמד בזה, וכ' דמש"כ רש"י דקונה מחבירו בחזקה היינו בכהאי גונא דהיה כיבוש מלחמה, ולפ"ז כ' דצ"ל דגם הכא בשבאי חשיב דאיכא כיבוש מלחמה, וזה דלא כש"כ שם בסכ"ג אות ו' לומר בשי' רש"י דהכא ליכא תורת כיבוש מלחמה, **ובדבר אברהם**  ס"י אות ט"ז כ' דשי' רש"י דמעמון ילפינן דמהני חזקה בנכרי, וזה גופא תלוי בקו' ותי' הגמ', אלא דהעיר דגבי עמון י"ל דדוקא היכי דאי אפשר בכסף קונה בחזקה כמו מהפקר, אבל אם אפשר בכסף לא יקנה בחזקה, וברש"י נראה דבכל ענין קונה בחזקה.

**בתוס'** מבואר דהכא לא הוי מדין חזקת קנין, ונראה מבואר דכיבוש מלחמה קונה גם בלא מעשה קנין, וכן מוכח **בתו"ר** שהק' על רש"י דבשעת יאוש לא החזיק בו, וכ' דאי משום כיבוש ניחא דהיה כבוש בשעת יאוש, ועיין **בדב"א** ס"י שהאריך בזה אי בעי קנין ומסיק דאי"צ קנין.

**בתוס' ובתו"ר** מבואר דהשבאי קונה מדין כיבוש מלחמה, וכן מבואר **ברשב"א ובריטב"א ובר"ן**, [ועיין **בחזו"א** שכ' לומר דכל שאין המלכות מוחה יש בזה דין כיבוש], **וברמב"ן** כ' בתי' אחד דהא דמהני הכא לזכות אף דאין עבדים נגזלים דמלחמה שאני, **ובמאירי** מבואר שני צדדים אי קונה משום כיבוש או ע"י גזילה ויאוש, **ובאמ"מ** סכ"ג סק"ו כ' לומר דשי' רש"י דלא הוי מדין כיבוש, והנה מלבד הרשב"א שכ' דקונה אף בלא יאוש, מבואר בשאר ראשונים דרק ע"י יאוש קונה, **ובדב"א** ח"א סי"א כ' דלפי המבואר בראשונים דבעי יאוש, מוכח דס"ל דלא הוי מדין כיבוש מלחמה, דא"כ אמאי בעי יאוש, אמנם **בתו"ר** מבואר דבעי יאוש ואע"ג דכ' בהדיא דהוי מדין כיבוש, וכן **הרמב"ן** בתי' אחד כ' דמלחמה שאני, וכבר חלק עליו **באמ"מ** סכ"ג סק"ו, וכ' שם דהא דבעי יאוש הוא כמש"כ **הריטב"א והר"ן** בהדיא, דיאוש הכא היינו כשכבר אינו יכול להציל, ואז אין צריך ליאושו דהוי כאבודה ממנו ומכל אדם, ובעי שלא יוכל להציל דרק אז חשיב שביו וקודם לזה לא חשיב שביו, אמנם בתו"ר לא הוזכר זה, ובכל זאת כתב דהוא זוכה במה שהוא כבוש תחתיו בשעה שהבעלים מתיאשים, ונראה דסבירא לי' דכיבוש אינו קונה אלא בהדי יאוש.

**ו) הראב"ד** בהשגות על הרי"ף מק', דאיך קונה השבאי למע"י, הא אי קאי העבד בדינא עם השבאי מי לא נפיק מתותי ידי', ואי עריק מיני' נמי מי מצי לאהדורי' בדינא, אלא אגב אונסא משעבד בי' וא"כ אמאי ישראל הקונה אותו ישתעבד בו, וכ' דלא איתברר לו התי' שפיר, ואגב דוחקא נימא דהכי קני לי' למע"י, דאי אתי אחרינא עביד בי' עבידתא כל כמה דלא ערק יהיב לי אגרא לשבאי דילי' דהוי כנשתמש בבהמת חבירו, וכיון שיש לו קנין בהכי גם ישראל שקונהו יש לו קנין בו, וכיון שכן חל עלי' שם עבדות, ותי' צ"ב, דלפי קו' לכאורה גם אם אחר ישתעבד בו לא יהיה חייב לשבאי, ומה ניחא לי' בתי', **והרמב"ן** כ' דהשבאי קונה אותו משעה ראשונה משעת יאוש, כיון דגם אחר יאוש אכתי יש בו תורת עבד דבעי גט שחרור, ובקנין פירות שפיר זוכה השבאי, וכ' דזה דומה לגוזל בהמה או כלים ומכרן לאחר יאוש בעלים דקנה כאילו קנה מבעלים הראשונים, **ובחת"ס** כ' דכונת הרמב"ן דאין לעבד יד לזכות וממילא קנה שבאי, וצ"ב דאמאי אין לעבד יד לזכות, **ובדב"א** סי"א אות ה' כ' לבאר דברי הרמב"ן, דכיון דמיד שנתיאש הראשון מחזיק בו השבאי, אין זוכה העבד בעצמו אלא השבאי, והביא שם הסוגיה בקידושין כ"ב ב', דלשי' רש"י שם מבואר דגר שמת ובשעת המיתה מחזיק בו ישראל אחר דזוכה בו, ולא אמרינן דהעבד זוכה בעצמו, וכן נראה מבואר **בפנ"י** דכיון דהעבד כבוש תחת השבאי, חשוב דזכית השבאי קודמת לזכית העבד בעצמו, **ובאמ"מ** סכ"ג סק"ח העיר בזה, דבאמת גם שם צ"ב אמאי לא יזכה העבד בעצמו, ובתוס' שם מבואר משום דלא היה דעת העבד לזכות בעצמו, וכ' לבאר דברי הרמב"ן עפמש"כ התוס' בב"ק ס"ט א', דיאוש מהני רק לגזלן עצמו ולא לאחר דהוי כמתנה לגזלן עיי"ש, והנה ברמב"ן מבואר דאע"ג דעבדים אינם נגזלים מ"מ הכא שאני וכשי"ת בע"ה, וא"כ אי נימא דיש לו קניני גזילה, לכאורה ממילא ניחא דהוא זוכה מכח הקניני גזילה שיש לו כבר קודם יאוש, ולפ"ז אתי שפיר מה שדימה זה למי שגזל בהמה מחבירו ומכרה לאחר יאוש, ועיין **בזכרון שמואל** סנ"ט מש"כ בזה, **וברשב"א** מבואר לשיטתו דקונה הכא מדין כיבוש מלחמה ואף קודם יאוש, דא"כ לק"מ דהוא זוכה בעבד מדין כיבוש מלחמה, **והריטב"א** כ' דאפילו את"ל דמכי מיאש מיני' זכה העבד במע"י, מ"מ כיון דהעבד ביד נכרי הוא, הדר הנכרי וזכי בי' למע"י בשעה שהוא מחזיק בו, דמשעה שלקחו במלחמה זכה בו בעבד דכל אימת דמיאש מרי' מיני' הוי דידי', וכונתו לפמשנ"ת דשי' הריטב"א דאחר יאוש הוי כיבוש וא"כ ממילא שפיר יזכה בעבד אפילו אם זוכה בעצמו, דמ"מ הרי הוא כובש העבד וראוי לזכות בו, ויל"ע במש"כ דמשעה שלקחו במלחמה דלמה הוצרך לזה, ובחי' **הר"ן** כ' רק סוף דברי הריטב"א דמשעה שלקחו במלחמה זכה בי' דכי מיאש מרי' מיני' הוי דידי', ולכאו' עיקר התי' כש"כ הריטב"א בתחילת דבריו, דמה בכך דראוי העבד לזכות בעצמו, מ"מ גם בזה מהני חזקת כיבוש לזכות בו, **ובמאירי** כ' דזוכה או מדין כיבוש או מתורת גזילה ויאוש, ועיין בזכרון שמואל שם מש"כ לבאר, **ובתו"ר** הק' על רש"י דקונה מדין חזקת קנין, דקנין דקודם יאוש לא מהני וקנין דאחר יאוש הא כבר קדם העבד וזכה בעצמו, ומשום הכי כ' דהוי מדין כיבוש, ובשעה שמתיאש הבעלים הרי הוא כבוש תחת ידו.

**הרמב"ן** מק' דאיך מהני יאוש הא עבדים כקרקע ואינם נגזלים, וכ' לומר דלדידהו לית להו קרקע אינה נגזלת, ולכאורה כונתו דאצל נכרים גם קרקע נגזלת, אמנם **הרשב"א** הביא להגמ' בסוכה ל' ב' דגם בנכרים אמרינן דקרקע אינה נגזלת, ועוד כ' הרמב"ן דמלחמה שאני, ולכאורה היינו דהכא מהני מדין כיבוש מלחמה וכ"כ הרשב"א, וכ"כ **הריטב"א והר"ן** לגבי הא דעמון ומואב טהרו בסיחון דמהני מדין כיבוש מלחמה, **ובתוס'** בב"ב מ"ד א' כ' דמהכא מוכח דמהני יאוש גם בעבדים, וכ' דכיון דהוקש לקרקעות על כרחך דגם בקרקע מהני יאוש, ורק דבקרקע אין דרך להתיאש, **והראב"ד** בפ"ט מגו"א ה"א גם הוכיח מהכא דמהני יאוש בעבדים, אלא דכ' דלגבי זה חלוק עבדים מקרקע, [ועיי"ש בחי' רח"ה מש"כ בזה], ולדבריו אכתי יק' בהא דעמון ומואב טהרו בסיחון דאיך מהני, הא בקרקע לא מהני יאוש, **ובדב"א** סי"א אות ג' כ' דשי' הראב"ד דשבאי אינו קונה מתורת כיבוש מלחמה, ומשום הכי הוצרך לומר דמהני מדין יאוש, אבל בעמון ומואב היה דין כיבוש ובזה גם בלא יאוש קונה כשי' הרשב"א, **והש"כ** בסשס"ג סק"ג כ' כהראשונים דמשום כיבוש מלחמה, והנה ברשב"א כ' לומר דדוקא רבא הוא דס"ל דמתני' הוי משום דין כיבוש מלחמה, אבל אביי סבר דבאמת השבאי אינו קונה העבד, ולפ"ז לכאורה בהכרח צ"ל דהא דמבואר בדברי אביי דמהני יאוש, הוא כשי' הראב"ד דבעבדים מהני יאוש.

**ובפנ"י** כ' לומר לפי שי' רש"י דיאוש מהני מדין הפקר, דהא דבכל גזילה לא מהני בלא דיני גזילה הוא משום דאדרבה משום דאיכא קניני גזילה אינו ברשותו ולא מהני הפקר על אינו ברשותו, אבל הכא דאין גזילה בקרקע ועבדים, מהני מדין הפקר דעלמא, [אמנם כ' דזה ניחא רק בשבאי ולא בהא דעמון ומואב טהרו בסיחון עיי"ש הטעם, וכ' לומר די"ל דמהני יאוש כמו דמהני בנשתקע שם הבעלים דמהני כמבואר בירושלמי עיי"ש], **ובנו"ב** מהדו"ת חאה"ע סע"ז הק', דהכא מ"מ כיון דאינו יכול להוציא מיד השבאי הוי אינו ברשותו משום זה, כמבואר בב"מ ז' א' דכל דאינו יכול להוציא בדיינים הוי אינו ברשותו גם בקרקע, **והפרי יצחק** בח"ב סס"ה אות ל' כ' לומר דשי' הפנ"י דלא כהנו"ב, וס"ל דאם רק משום אלימות הגזלן אינו יכול להוציא ממנו, לא חשיב משום זה דאינו ברשותו עיי"ש שהביא ראיה לזה, וכ"כ לומר **בדברי יחזקאל** סמ"ד סק"ה, **ובדב"א** שם כ' לומר עוד ע"פ דברי הנתה"מ בסשס"ג סק"א, דאם אינו יכול להוציא בדיינים מהני יאוש גם בקרקע, דא"כ אתי שפיר מה דמהני הכא יאוש.

והנה להשיטות דהכא מהני משום דחל יאוש וכשנ"ת, ק' דהא קיי"ל דיאוש כדי לא קני ודוקא ביאוש ושינוי רשות קני, **ובפנ"י** כ' לומר דאה"נ, והכא גם רק הישראל קונה דאיכא שינוי רשות, ורק דאם אין לשבאי כח קנין בעבד תו לא שייך גם שינוי רשות, ומשום הכי בעי למימר דקונה למע"י, **ובפרי יצחק** שם כ' לומר, דבנכרי קונה יאוש לבד אך דחה זה עיי"ש, **ובזכרון שמואל** שם כ' לומר, דגבי עבד גם אם מהני יאוש, מ"מ דין והשיב ליכא ומשום הכי סגי ביאוש עיי"ש.

**הרשב"א** כ' להוכיח דקונה גם בלא יאוש, דמשמע דחזקה דומיא דכספא וכספא קונה בלא יאוש, וגם כ' דגבי וישב ממנו שבי לא נזכר דהיה יאוש, ועוד הק' דבגופו של עצמו, לא שייך יאוש לעולם, **ובדב"א** סי"א אות ד' כ' דבעבד לגבי עצמו אי"צ שיתיאש, כיון דמחזיק בו מיד שמתיאש הבעלים הוא קודם לזכות בו וכשנ"ת, אמנם שי' הרשב"א דגם מהני כיבוש בישראל וכשי"ת בסמוך, וא"כ שפיר מוכיח דאי"צ יאוש.

ז) גמ' נכרי ישראל מנלן – שי' **רש"י והרמב"ן והר"ן** דדוקא עבד כנעני נקנה בכיבוש מלחמה, ושי' **תוס' ותו"ר והרשב"א והריטב"א** דגם ישראל גמור נקנה בכיבוש מלחמה, **ובטושו"ע** יו"ד סרס"ז סי"ד מבואר דגם ישראל נקנה, אמנם שם מבואר דקונה בגונא דקניי' שבאי בדינא דמלכותא.

תוד"ה דכתיב – בסו"ד מבואר דגם בכיבוש איכא להדין דר"ל דאינו קונה אלא למע"י, אמנם **הרשב"א** ביבמות מ"ו א' כ' דקנין שע"י כיבוש עדיף וקונה גופו, ולעיל נתבאר **דהדב"א** ס"ל דלגמרי קונה גופו, **והאמ"מ** ס"ל דרק קונה גופו למע"י דלא נימא דהוי רק שעבוד אלא הוי קנין גמור בגופו, אבל מ"מ אין גופו קנוי לגמרי לכל דבר כמו ישראל שקונה נכרי, **וברמב"ם** פ"ט מעבדים ה"ד כ' דמלך נכרי שעשה מלחמה והביא שביה ומכרה, וכן אם היו דיניו שמי שלא יתן מס ימכר, הרי דיניו דין ועבד הנלקח בדינים אלו הרי הוא כעבד כנעני לכל דבר, **ובכס"מ** שם מבואר דהיינו דקונה גופו לגמרי מיד, אלא דנסתפק האם זה דוקא כשישראל קונה מיד המלכות, או גם אם נכרי קונה מיד המלכות, והעיר דבסוגיה מבואר דשבאי אינו קונה אלא למע"י, וכ' די"ל דדינא דמלכותא עדיף וגם נכרי קונה גופו וכ"כ **בב"י** סרס"ז, **והב"ח** שם כ' לומר דלמסקנת הגמ' דשבאי קונה מדין כיבוש מלחמה אמרינן דקונה גם גופו, ואי"ז כמו מה דמייתי בתחילת הסוגיה דקונה רק למע"י, **וברשב"א** ביבמות מבואר כהב"ח דמה שזוכה ע"י כיבוש מלחמה עדיף, דכ' דדינא דמלכותא הוי כמו דלקחם במלחמה שיש לו בהם קנין גוף דכתיב וישב ממנו שבי, **ובב"י** שם מביא תשובת **הרשב"א** דנכרי אינו קנוי לרבו קנין הגוף אלא קנין פירות, ומשום הכי גם קדם וטבל קנה עצמו בן חורין, וכ' דבזמן הזה סתם עבד נלקח בשביה ומבואר דאפילו הכי אינו קנוי קנין הגוף, ולכאורה זה סותר למש"כ ביבמות, אמנם לפ"ד האמ"מ דכונת הרשב"א רק דיש לו קנין בגופו לפירות אבל לא הוי קנין גוף לכל דבר, י"ל דכדי דלא יוכל לטבול לשם בן חורין בעי שיהיה לו קנין גוף לכל דבר, **ובשו"ע** סרס"ז סי"ז כ' דאם קנה נכרי מכח דינא דמלכותא ומכר לישראל, בזה יש לו קנין גוף ואינו יכול להפקיע עצמו ע"י שיטבול לשם בן חורין, **ובבי' הגר"א** מכת"י סקל"ד העיר בזה, דבסי"ד גבי ישראל שנלקח בשביה מכח דינא דמלכותא כ' דיש בו רק קנין למע"י ולא קנין גוף, ולפ"ד השו"ע הכא, גם גבי ישראל היה צריך להיות קנין גוף.

ח) גמ' המפקיר עבדו – **החת"ס** כ' בתחילת הסוגיה, דיאוש והפקר דשמעתין אינו כיאוש והפקר דעלמא, דיאוש דעלמא מבואר בתוס' בב"ק ס"ו א' דאינו הפקר ממש, וכן בעי שיהיה הפקר לכל העולם ולר"י בעי שיהיה אתי ליד זוכה, אבל הכא האדון איננו אלא מוחל לו חיובו לעבדו עבודת עבד, ולענין מחילת חיוב סגי בהפקר ויאוש כל דהו, ושמואל דאמר דיצא לחרות היינו מגזה"כ דכל שאין לרבו רשות אין לו עוד דין עבד, אבל עצם היאוש והפקר לא הוי על זה, וכן נראה מבואר **בתוס'** בב"ק ס"ו א', דלשמואל מה דיוצא לחרות היינו ממילא משום דנפקע הקנין ממון, אמנם **באמ"מ** סמ"א וסכ"ג סק"ב כ' לומר, דלשמואל אמרינן דההפקר ויאוש חל גם על הקנין איסור ומשום הכי יוצא לחרות, והביא דכן מבואר **בריטב"א** בקידושין ט"ז א' דכתב גבי ע"ע דהיכי דהוא מפקירו נפקע גם הקנין איסור שבו לשמואל, והיכי דמוחל לו נפקע רק הקנין ממון.

**הפנ"י** מק' לשי' הרשב"א דשבאי קונה גם קודם יאוש, דאמאי לשמואל ביאוש יוצא לחרות, הא ממנ"פ אי נימא דמה דמשועבד לשבאי מהני דיחשב עבד איש, א"כ גם אחר יאוש אמאי יוצא לחירות, ואי לא מהני דיחשב עבד איש, א"כ גם קודם יאוש שיצא לחירות, **ובאמ"מ** סמ"א וסכ"ג סק"ה כ' לפמשנ"ת דמהני יאוש דחל גם על הקנין איסור, דמשום הכי בעי שיתיאש ומשום הכי מהני, וכ' עוד לפמשנ"ת באות ג' דהגם דכ' הרשב"א דיש לשבאי קנין גוף, מ"מ אינו אלא גוף לפירות, דא"כ נמצא דגם לראשון יש אכתי קנין ממון לגבי מציאה, ומשום זה אכתי הוא עבד איש, וע"י היאוש גם זה נפקע ותו אינו עבד איש, ולכאורה נראה עוד, דכיון דברשב"א מבואר עכ"פ דקודם יאוש באם יפקע קנין השבאי דיחזור וישתעבד הראשון, א"כ מבואר דאכתי יש לו בו זכות ממון, [ועיין לעיל אות ג' משנ"ת דברי הדב"א בזה], וי"ל דזה מהני דיחשב עבד איש.

ט) תוד"ה ואינהו – **בתו"ר** כ' דגם לשי' רש"י דישתעבד לרבו ראשון ניחא, דאי לאחר יאוש אמאי אמרו דגם לרבנן ישתעבד בה, **ובמהרש"ל** כ' דהתוס' דלא כתבו הכי, הוא משום דס"ל דבזה י"ל דנתנו לו במתנה, כיון דמעיקר הדין ס"ל כרשב"ג, והוי של שמואל מעיקר הדין לדידהו, **ובקרני ראם** אות ה' כ' דכיון דס"ל כרשב"ג, משום הכי מתחילה פדו על דעת שתשתעבד לשמואל, וא"כ ממילא דגם לרבנן הוי דידי', כיון דלצורכו פדו אותה, וע"ע במהרש"א. ובעיקר דברי התוס' כ' **הרשב"א והריטב"א** דמה דאמרו דלשם אמהתא פרקינן לה, היינו דפדו אותה על דעת שתחזור לשעבודה הראשון ולכפי עיקר דינה, וא"כ גם לרבא לאחר יאוש לרבנן לא ישתעבד בה, כיון דנמצא דדינה דזכתה בעצמה כיון דנתיאש שמואל.

תוד"ה אלא – **הרשב"א והריטב"א** כ', דלפי מש"כ דפדו אותה על דעת שתחזור לכפי עיקר דינה, שפיר י"ל דס"ל לשמואל כרבא וס"ל דהלכה כרבנן, ומשום הכי יוצאה לחירות דהם פדו אותה לשם בת חורין, דכך הוא עיקר דינה מאחר דנתיאש ממנה.

והנה **הרמב"ן והר"ן** כ' לעיל, דהא דלא אמרינן דזוכה העבד בעצמו משעת יאוש, הוא משום דכיון דאכתי בעי גט שחרור ויש לו דין עבד שפיר זוכה בו השבאי קנין למע"י, ומבואר בדבריהם דלשמואל באמת אין לומר דהשבאי יזכה בו ולא יהיה נעשה בן חורין, **וברשב"א ובריטב"א** כאן מבואר לכאורה לאו הכי, ויש מקום לומר דכונת הרשב"א והריטב"א דרק ישתעבד בו כבן חורין ובאמת יצא לחרות, ואזלי לשיטתם דיש קנין כיבוש גם בישראל גמור, [וכן נראה **באמ"מ** סכ"ג סק"ח וכמבואר בהמשך], אמנם ברשב"א בתחילת דבריו מבואר בהדיא לומר דיהיה נשאר עבד וכשי"ת בסמוך בע"ה, והרשב"א לעיל הביא דברי הרמב"ן, אך י"ל דבאמת כיון דמסיק הרשב"א דהוא נקנה לשבאי מיד כבר קודם יאוש, משום הכי ס"ל דגם אחר יאוש לא פקע דין עבד מיני' משום קנינו של שבאי, **ובאמ"מ** סכ"ג סק"ט העיר דלפי דבריו דגם להרשב"א דכ' דיש לשבאי קנין גוף מ"מ היינו רק גוף למע"י, ולא גוף לכל דבר וכשנ"ת באות ג', א"כ איך מהני זה דבאמת לא יפקע הקנין איסור, ואדרבה נגרר הקנין איסור אחר הקנין שיש לשבאי, וכ' לומר דלפמש"כ הרשב"א לומר דשמואל ס"ל כרבא, באמת צ"ל דהשבאי קונה העבד לגמרי, דאי לאו הכי אדרבה ראוי שיצא לחרות לגמרי, אבל לפי האמת לשמואל יוצא לחרות ומשום דאין לשבאי קנין בגוף לגמרי, ויל"ע דסוף דברי הרשב"א נראה דשפיר י"ל דשמואל אית לי' דרבא וכשנ"ת, דכ' דלפמש"כ דסתם פדאוה על דעת שתשאר בעיקר דינה, אין מכאן ראיה כלל, דאפילו רבא נמי מודה בהא, ונראה דהיינו דשפיר י"ל דשמואל אית לי' דרבא דמתני' לאחר יאוש, ולפ"ד האמ"מ צ"ל דכונת הרשב"א רק דשמואל אית לי' דשבאי קונה, דהרשב"א כ' לפני זה דנמצא דשמואל לא דרש קרא דוישב ממנו שבי, וביאר האמ"מ שם בסק"ח, דקשה להרשב"א אמאי לא נשתעבד בה עכ"פ כבת חורין, ועל זה כ' בסו"ד דשפיר י"ל דמודה דשבאי קונה, והכא פדאוה שתהיה בת חורין ומשום הכי אינו משתעבד בה אפילו כבת חורין.

**התו"ר** הק' אמאי לא נשתעבד בה שמואל כבת חורין עכ"פ, דס"ל דשבאי קונה גם ישראל גמור, וכ' דלא רצה לזלזל בה, **וברמב"ן** מבואר דגם אי נימא דשבאי קונה ישראל גמור, מ"מ קיי"ל כרבנן בקידושין ט"ו ב' דס"ל דגואל ע"ע מיד נכרי הוי לשחרור ולא לשעבוד, ובשי' התו"ר י"ל דזה רק דין בנמכר לנכרי, ולא בקנוי ע"י שביה.

י) בתוס' לעיל ד"ה בין מבואר דבקונה משבאי יש לו קנין רק למע"י, וא"כ הקנין איסור נשאר אצל הראשון והוא הנותן גט שחרור, וכ"כ **התורי"ד** כאן, אמנם **הרשב"א** כ' בשם תוס', דאי נימא דשמואל מודה לרבא דגם לאחר יאוש ישתעבד, זה שקונה מהשבאי הוא הנותן גט שחרור, **ובאמ"מ** סכ"ג סק"ג כ' לומר דגם להרשב"א, לדינא הראשון נותן הגט, ומש"כ הכא דהשני נותן זה דוקא לשמואל דס"ל דיאוש מהני להפקיע גם הקנין איסור, ונמצא דאי נימא דמ"מ מודה דקנאו השבאי, ע"כ דקנין השבאי גורם דלא יפקע עבדותו, וכיון שכן אמרינן גם דקנין האיסור נגרר אחר קנין הממון, והישראל שקונהו זוכה גם בקנין האיסור, אבל לדידן דגם אחר יאוש בעי גט שחרור, אמרינן דזה נשאר לעולם של הראשון, ואינו נגרר בתר קנין מע"י שזכה השבאי.

**התורי"ד** כ' דאע"ג דמפקיר עבדו ואינו עומד תחת שום אדם יוצא לחירות, מ"מ זה שעומד תחת השבאי שקנאו בחזקה אין כח בידינו לשחררו, ואפילו ע"י גט אינו יכול להוציאו מתחת רשות אחרים, ונהי דמהני שאם יברח מיד השבאי שאין רבו הראשון יכול להחזיק בו אלא הוא משוחרר, אבל אם מכרו השבאי לישראל קנאו מיד השבאי למע"י, ואין כח ברבו ראשון להפקיעו מתחת ידו, והוא הדין אם מכר ראובן עבדו לשמעון למע"י שלא מכר אלא קנין דמים וקנין איסור שייר לעצמו, אין ראובן יכול לשחררו ולהפקיעו מרשות שמעון, ומ"מ הקנין איסור אצל ראובן ובעי שישחרר ראובן ויפקיר שמעון, ובחי' **הגרנ"ט** ספ"ד **ובאמ"מ** סכ"ב סקט"ו כ' לבאר בזה, דכיון דאין אצלו הקנין ממון הוי חסרון בעיקר מעשה השחרור, דכל שלא חל על הקנין ממון שחרור לא חשוב שחרור להפקיעו מתורת עבד שבו דאין שחרור לחצאין. ומבואר בדבריהם דשיטת התורי"ד דחלוק אם הוא תחת השבאי דאז חל שחרור הראשון, לבין אם הוא תחת ישראל שקנאו מהשבאי דאז לא חל שחרור הראשון, ועיי"ש מש"כ לבאר דקנין אצל השבאי גרע כיון דלא שייך בו כלל קנין איסור, ונראה דס"ל דכונת התורי"ד במש"כ דנהי שהועיל השחרור אם יברח מיד השבאי, דבאמת מיד חל השחרור ומשום הכי מהני אם ברח, אבל אם מכרו לישראל אז כבר לא מהני השחרור, וצ"ב דהא בתחילת דבריו כ' דזה שעומד ביד השבאי אין כח בידינו לשחררו, ומבואר דגם תחת השבאי לא מהני השחרור, ולכאורה צ"ל דאם ברח פקע קנין השבאי ומשום הכי מהני אז שחרור הראשון, אלא דיל"ע דכיון דלא הועיל בשעה ששחרר איך יועיל אח"כ כשבורח, הא בשעתו לא חל, ובחי' **הגרנ"ט** כ' לפי צד אחד, דצ"ל בדוחק דמועיל השחרור לכשיברח ממנו, ולכאורה גם מסוף דברי התורי"ד דכ' דמשחרר ראשון ומפקיר שני, נראה דמהני גם אם משחרר הראשון קודם שמפקיר השני, וחל לכשיפקיר השני.

גמ' שדר לה גיטא דחירותא – בקו' גה"ש דאינו ברשותו כ' **האו"ש** בפ"ז מגניבה ה"ט ועוד **אחרונים**, דגט שחרור מהני גם בדבר שאינו ברשותו כמו גט אשה, **ובחזו"א** כ' דודאי הגרע"א ס"ל דהכא מיירי קודם יאוש, ומשום הכי סבירא לי' דכדי שיחול שחרור על השפחה שיש לו בה גם קנין ממון, בעי שתהיה ברשותו, אבל אם נתיאש בודאי דעל קנין איסור לבד אי"צ שיהיה ברשותו, ועיין משנ"ת לעיל בדברי התורי"ד, דבעי שיחול השחרור גם על הקנין ממון, **ובשע"י** ש"ה פי"ג כ' לומר, דכל דבר שהוא רק הפקעת בעלות אין בזה חסרון של אינו ברשותו, ומשום הכי מהני שחרור גם באינו ברשותו דהוי הפקעה גרידא, ומה דלא מהני הפקר באינו ברשותו כ' שם לבאר, דהפקר ענינו התפסת החפץ להפקר, דמיחדו לעניים ועשירים כמו צדקה דהוי לעניים בלבד עיי"ש.

א) גמ' כל המשחרר עבדו עובר בעשה – **הרמב"ן** בע"ב כ' לומר דאיסור זה הוא כעין איסור לא תחנם, ואם נותן העבד דמי עצמו אין בזה איסור, ולפ"ז כ' לומר דאם הוא משחררו משום מצוה וצורך עצמו שרי, וכן הביא **הר"ן** בתי' אחד דצורך מצוה שרי כיון דהוי צורך עצמו, **והרשב"א** הק', דאפילו בגר תושב אין איסור לא תחנם לכו"ע כדילפינן מקרא דלגר אשר בשעריך תתננה, וכל שכן דלעבד כנעני אין איסור, **והחת"ס** כ' די"ל דעבד גרע דעל כרחו מקבל עליו מצוות, **ובקובץ ביאורים** אות כ"ב העיר, דכיון דבשחרור הרי נעשה ישראל ואז הוא זוכה בכך דפקע עבודתו, נמצא דהוא נותן לישראל ולא לעבד, **והרשב"א** בסו"ד כ' דהיכי דמשחרר העבד בעבור טובה שעשה לו, הוי כמוכרו לו ואין איסור בזה, דרק לשחרר מרצון הלב אסור ולא בתורת גמילות טובה.

ב) תוד"ה כל – **בתו"ר** הביא גם הגמ' לק' דאמר דיעשו לשפחתי קורת רוח, דכ' רש"י דאם אין לה קורת רוח אלא בשחרור צריך לשחררה, והק' דהא עוברים על עשה, וכ' כתי' התוס' ומוסיף דפקע ממנה השעבוד משום זה דמצוה לקיים דברי המת, **והרשב"א** מק' דודאי לא פקע עדיין דהרי לא שחררה, והוכיח כן מהא דמבואר בגמ' שם דהוא מוריש גם ממון לבניו ולא רק איסור ולפ"ד התו"ר הוא מוריש רק איסור, **ובמחנ"א** דיני זכיה סכ"ט הוכיח מדברי התוס' דבמצוה לקיים דברי המת אמרינן דמה שאמר ליתן לו זה סיבה דיזכה בזה, וכ' שם לומר דמ"מ היכי דאומר ליורשים ליתן בזה לא נעשה זכיה, ולפ"ז באומר דיעשו קורת רוח לא זכתה, אמנם **בתו"ר** מבואר גם בזה דפקע שעבוד ממנה.

ובתשובת **מהר"י** לבית לוי שציין בגה"ש, כ' לבאר דברי התוס', דבאמת קיום מצוה בשוא"ת ניחא להו דידחה העשה דלעולם בהם תעבודו, ומשום הכי ניחא להו דאסור להם להשתעבד בה דזה הוי בשוא"ת, וממילא שרי נתינת הגט אף דהוי בקום עשה, **ובתפא"י** כ' לבאר דלימנע מלעבוד לבד אין איסור, וא"כ אין איסור בקיום דברי המת שלא לעבוד, וכיון שכן שוב ממילא שרי ליתן גט. **והרשב"א** כ' לת', דכיון דאמר דישחררו אותה אמרינן דעשתה לו טובה, ודרך גמילות טובה שרי וכשנ"ת, ומחזיקים דלא אמר שיעשו איסור וכל שכן כשהזכיר שעשתה לו קורת רוח.

בא"ד – משה"ק מחצי עבד, **הרשב"א** בשבת ד' א' כ' לומר עוד, דאין עשה דלעולם בהם תעבודו בחצי עבד משום צד חרות שבו, **ובקצוה"ח** סקע"א סק"א כ' לבאר בזה, דכיון דהוא חצי בן חורין אסור לעבוד בו עבודת עבד משום צד חרות שבו, ומשום הכי כבר אי אפשר לקיים בו העשה דלעולם בהם תעבודו, **ובחת"ס** הביא קו' **השיח יצחק**, דמהגמ' הכא דמייתי ראיה מחצי שפחה דכפו רבה, מבואר דגם בזה איכא להעשה, וכ' לת' ע"פ דברי הקצוה"ח, וכ' דמ"מ התקנה שיעבוד לרבו יום אחד ולעצמו יום אחד היתה, דביום של רבו יוכל לשעבד בו לגמרי כעבד, ומשום הכי אחר התקנה באמת איכא להעשה, ומשום הכי דוקא בחצי עבד דאמרו בית שמאי דאדרבה לא נתקן בו שיעבוד יום אחד לרבו וממילא גם לא יהיה להעשה, אבל בחציה שפחה דיש בה להתקנה ממילא דיש בה להעשה, [וע"ע בתשובה להקצוה"ח שנדפסה בהוספות למלואי החשן מש"כ לת' עוד בג' אופנים], **ובאור גדול** ס"ח אות ז' כ' על פי תשובת הרשב"א דחלוקת ימים הוי תקנה, ומעיקר הדין כל אחד יכול להשתמש מתי שירצה, דא"כ בעבד בלא תקנה הרי לעולם ישתמש החצי עבד בעצמו, וזה סברת הרשב"א שכ' דבחצי עבד ליכא להעשה, דהרי אינו יכול לשעבדו משום צד בן חורין דהוא ישתמש בעצמו, וכל זה דוקא בחצי עבד, אבל בחציה שפחה דיש בה התקנה דתעבוד יום אחד לרבה גם איכא להעשה וכשנ"ת.

**והטו"א** בחגיגה ב' כ' לת' דלמנוע מהרב לעבוד יש להם כח, דיש כח ביד חכמים לעקור דבר מן התורה בשוא"ת, ואח"כ ממילא שרי לשחררו וכמן שכ' התוס' דבנתינת גט לחודא ליכא איסור, ועוד כ' לומר דבחצי עבד דאינו יכול לעבוד בו לעולם ממש דהרי יום אחד הוא לעצמו, ליכא להעשה, ולדידי' יק' מהגמ' גבי חציה שפחה ולא שייך התי' דלעיל בשי' הרשב"א, ועיין קה"י סכ"ז.

ג) גמ' רבינא אמר – **הרמב"ם** בפ"ט ה"ו ובטושו"ע סרס"ז סע"ט כ' דהלכה כרבינא, **ובש"כ** שם סק"ק כ' **דבטור** מדוייק דמ"מ אין כופין לשחררה אלא בחציה שפחה ולא בשפחה גמורה, ורק דאיסור ליכא אף בשפחה גמורה, וכ' דמשום הכי הוצרך רב יצחק לומר דהמעשה היה בחציה שפחה, **ובפ"ת** שם סקי"ב הביא לחלוק דגם הטור ס"ל דכופין.

**לח' ב'**

גמ' מיתיבי מעשה בר"א וכו' – **המהרמ"ש והפנ"י** מעירים אמאי לא מק' על ר"א מדידי' דמייתי בגמ' בסמוך דס"ל דהוי חובה, וכ' דבזה י"ל דהחובה היא רק לשעבדו כל זמן הוא עבד, אבל לשחררו ולעשותו ישראל גמור אין איסור.

ד) גמ' מצוה שאני – בגמ' בברכות מק' דהוי מצוה הבאה בעבירה, ותי' דמצוה דרבים שאני, **ובתוס' וברא"ש** שם מוכיחים מזה דלא כבה"ג דכ' דאבילות יום ראשון דהוי מן התורה דחי עשה דרבים דשמחה ביו"ט אחרון מדרבנן, [והרא"ש במוע"ק פ"ג אות ג' כ' די"ל דרק הכא דהוי זיכוי הרבים דוחה], והיינו דס"ל דאף דהוי רק מצוה דרבנן מ"מ גם מצוה דרבנן דרבים דוחה עשה דאוריתא, והרא"ש שם בתחילת דבריו כ', דאלים עשה דרבים דכתיב ונקדשתי בתוך בנ"י דהיינו עשה דמקדשין השם בעשרה, ואפילו הוי מילתא דרבנן כגון לשמוע קדושה וברכו שלא מצינו לו עיקר מן התורה, **והרמב"ן** כאן מק' דאיך תפילה בציבור דוחה עשה שבתורה, וכ' לומר דהאיסור הוא רק בחנם אבל למצוה שהוי צורך עצמו שרי, וכבר הק' **הקרבן נתנאל** באות י' ועוד **אחרונים** דבגמ' בברכות מבואר דדוקא עשה דרבים דחי, ולפ"ד הרמב"ן כל מצוה תדחה דאין איסור בכהאי גונא, **ובחת"ס** כ' לומר דבאמת הרי מפסיד העשה של לעולם בהם תעבודו, וא"כ אי לאו דיש עדיפות לעשה האחר לא היה דוחה העשה ההוא לעשה דלעולם בהם תעבודו, וכ"כ בהג' **אמרי ברוך** על הטו"א בחגיגה ב', וכ' לומר דבלעולם בהם תעבודו איכא גם איסור עשה וגם מ"ע, ונמצא דמפסיד הקיום מ"ע, ועוד כ' **הרמב"ן** דכיון דאמרינן דכיון שבא הקב"ה לביה"כ ואינו מוצא עשרה מיד כועס משום כך דוחה, **והרשב"א** כאן כ' רק דמצוה דרבים שאני, **והריטב"א** כ' בשם רבו דאי"ז עשה מן התורה אלא מדרבנן וקרא דלעולם בהם תעבודו אסמכתא בעלמא, **והר"ן** כ' דאי"ז עשה גמור, ועוד הביא י"מ כתי' הראשון של הרמב"ן, **ובחינוך** מצוה שמ"ז כ' דכיון דיסוד המצוה אינו אלא כדי להרבות עבודתו ית"ש, אחר שבשחרורו נעשית מצוה וגם הוא מתרבה גופו במצות שלא היה חייב קודם, בין זה וזה אמרו דשרי שכן קבלו הענין, **וביראים** מצוה תכ"ג כ', דכיון דילפינן מהאי קרא גם דמי שאינו נוהג כשורה רשאי להשתעבד בו כעבד דדרשינן לעולם בהם תעבודו ובאחיכם, יש לנו לומר דעבד דומיא דאחיכם, מה התם במקום שאין עבודה וביטול מצוה אף בעבד כן, ולפ"ד יק' מהגמ' בברכות דדוקא משום דהוי עשה דרבים שרי, **ובתועפות ראם** שם הביא לומר, דהסוגיה הכא דלא הזכירה דהוי עשה דרבים חולקת על הסוגיה בברכות, והראשונים מבארים הסוגיה הכא.

במש"כ **הריטב"א** דהוי רק מדרבנן, הנה בשאר **ראשונים** דלא תי' הכי מבואר דהוי עשה דאורייתא, וכן מבואר **ברמב"ם** בסה"מ מצוה רל"ה **ובחינוך** מצוה שמ"ז, וכן הוא פשטות הלשון בטושו"ע סרס"ז סע"ט.

**הרמב"ם** בפ"ט מעבדים ה"ו כ' דרשאי לשחרר עבדו אפילו לדבר מצוה דרבנן כגון שלא היו עשרה בביה"כ, וכ"כ **בשו"ע** סרס"ז סע"ט, **ובטור** שם לא הזכיר דזה מצוה דרבנן, **ובלח"מ** העיר אמאי לא כ' הרמב"ם דדוקא למצוה דרבים, וכ' דכיון דהזכיר הרמב"ם להשלים לעשרה, ממילא ידעינן דדוקא מצוה כהאי דהוי דרבים שרי לשחרר, ולפ"ד **התועפות ראם** דסוגיה דהכא פליגא, י"ל דבאמת שרי לכל דבר מצוה ואפילו לא דרבים.

ה) גמ' בהני תלת מילי וכו' – **המהרש"א** כ' לבאר, דמשחרר עבדו הרי הוא עצמו פוחת ממונו ומוריד עצמו מנכסיו באיסור, ודסייר נכסי' בשבת אינו מתברך כיון דעסוק בנכסיו בשבת, ודקבעי סעודה על פי מש"כ בברכות ל"ה ב' דחסידים ראשונים עשו תורתן קבע ומלאכתן מתברכת, וא"כ זה שעשה סעודתו קבע בזמן בית המדרש אין מלאכתו מתברכת, **והחת"ס** כ' על פי הגמ' בשבת קי"ט א' דעשירים בא"י זוכין בשביל שמעשרין, והיינו דמקיימים המ"ע להחיות לוי ועני, וזה שמשחרר עבדו הוי היפך דמרחם על עבדו כנגד החיוב לעבוד בו, ועשירים שבבבל בשביל שמכבדין התורה, וזה שקבע סעודתו בזמן בי מדרשא אינו מכבד, ושבשאר ארצות בשביל שמכבדין את השבת, וזה דסייר נכסי' אינו מכבד.

רש"י ד"ה בעידן – **בראשונים** מבואר כהפי' השני ברש"י, וכ' דאע"ג דקיי"ל כר"י בפסחים צ"ט ב' דאוכל והולך עד שתחשך מ"מ בקביעות אסור, **וברמב"ן וברשב"א** כ' דלצורך שרי פעם אחת, **ובריטב"א ובר"ן** כ' סתם דבאקראי שרי, **והרמב"ן** כ' עוד, דהם לא היו אוכלים בלילה רק טועמים לצאת ידי קידוש וזה אסור גם לר"י, **והרשב"א** כ' בשם **ר"ח** דמחמת הסעודה היו נמנעים להתעסק בצרכי שבת ומשו"ה אסור, **ובריטב"א** מבואר דר"ח כ' דגם בבוקר אסור, ועיין **ברמב"ם** פ"ל משבת ה"ד דכ' דאסור לקבוע סעודה ומשתה בע"ש מפני כבוד השבת, **והראב"ד** השיג דדוקא מחצות, והרמב"ם שם מסיים דמותר לאכול עד שתחשך, ואעפ"כ מכבוד השבת שימנע מן המנחה לקבוע סעודה כדי שיכנס לשבת כשהוא תאב לאכול, וכ' **הה"מ** דתחילת ההלכה מיירי על סעודה שאינו רגיל בה בחול וזה אסור כל היום, ובליקוטים שם בשם ספר **קובץ** ביאר, דבזה הטעם כהר"ח דימנע מלהתעסק בצרכי שבת ואכמ"ל.

א) גמ' המקדיש עבדו יצא לחרות – **הפנ"י** מק' דבשלמא אי נימא דלא בעי גט שחרור ניחא דחל בדיבור כמו הקדש דחל בדיבור, אבל מאחר דבעי גט שחרור אכתי אינו נעשה עם קדוש, ואיך מהני בדיבור בעלמא, הא מבואר לק' מ' ב' דבהרי אתה בן חורין לא מהני אלא בשטר, וכ' לומר דמ"מ יש בזה דין אמירה לגבוה ואסור לחזור בו, וכ' דלפ"ז צ"ל דס"ל לרב דאין איסור לשחרר עבד, ועוד כ' דכיון דאומר בלשון הקדש אלים דיבור זה, שחל כמו בהקדש גמור לענין דלא מצי למהדר בי', **ובחת"ס** העיר דא"כ לא שייך לומר בזה מש"כ רש"י דמדין מתפיס תמימין חל קדושה בגופו, דכיון דבעי גט שחרור הרי לא חל קדושה בגופו, וכ' לומר דרש"י לשי' לק' ל"ט ב' דבהפקעת הקנין ממון לחוד נאסר בשפחה, שפיר חל בו מיד קדושה בגופו, **והחזו"א** כ' דלשון הרי אתה בן חורין משמע דמקנהו לעצמו, וכיון דזה אי אפשר אלא לשחררו ע"י שטר לא מהני דיבור, אבל לשון הקדש אינו משמע דמקנהו לעצמו, ומשום הכי אמרינן דכונתו במה דאומר דהוא קדוש, דיתפרש באופן המועיל שיהיה הקדש.

בגמ' שם – **החת"ס** כ' דאע"פ שהוא לא אמר ונתכוין לכך, מ"מ ממילא נתפסת קדושתו בכך.

ב) גמ' המקדיש עבדו – שי' רש"י דגם לרב שייך בעבד קדושה לדמיו כמו כל דבר שאינו ראוי לבדק הבית, והא דלא אמרינן דכונתו להקדיש לדמיו וא"כ לא יצא לחרות, כ' רש"י דכיון דאיכא קדושה דשייכא בגופו ממש דהיינו להוי עם קדוש, אמרינן דכונתו לזה ולא לקדושת בדה"ב דבזה הוי רק לדמיו, **והרשב"א** מק' דאמאי לא חשיב מה דקדוש לימכר קדושה בגופו, כיון דהדין דעד שנפדה יש בו מעילה בגופו שפיר חשוב דגופו קדוש, ובהמשך הסוגיה כ' רש"י דגם אם יאמר בפירוש דקדוש לדמיו, מ"מ יצא לחרות מדין מתפיס תמימין לבדה"ב דאינו יוצא מידי מזבח כיון דשייך קדושה בגופו ממש, וא"כ הכא נמי כיון דשייך קדושה בגופו ממש אמרינן דזה חל בו ויוצא לחרות, ובחי' **הר"ן** מבואר, דמ"מ בתחילת הסוגיה לא כ' רש"י זה, משום דבמקדיש סתם באמת אי"צ לחדש דיש כאן לדין דמתפיס תמימין, אמנם בתוס' הביאו זה כבר בתחילה, דמשום הכי לא אמרה הגמ' גם דקדוש לימכר לא אמר, כיון דגם אם נימא דזה כונתו מ"מ יצא לחרות מדין מתפיס תמימין.

ובמש"כ רש"י דיש כאן דין מתפיס תמימין הק' התוס', דא"כ אמאי אמר רב דיוצא לחרות ומשמע אף בלא פדיה, הא במתפיס תמימין קיי"ל דתמכר לצרכי מזבח והדמים יפלו לבדה"ב, **והפנ"י** תי' דהא ברש"י מבואר דדוקא באומר מפורש דקדוש לדמיו אז הוי מדין מתפיס תמימין, אבל רב דמיירי בסתם בזה אי"צ לדין מתפיס תמימין, ובתוס' נראה דס"ל דלשי' רש"י גם בתחילה צריך לדין מתפיס תמימין וכשנ"ת, **והתו"ג והחת"ס** כ', דבשלמא במתפיס תמימין שייך לומר דיהיו קדושים למזבח והדמים יפלו לבדה"ב, והיינו שימכרו למי שצריך קרבן, אבל בעבד אי נימא דחל בו עם קדוש והיינו דיוצא לחרות, א"כ תו לא שייך דיפלו דמיו לבדה"ב, דהא כבר פקע דין עבדות ממנו, וזה לא מצינו דנחייב העבד ליתן דמיו.

**והראב"ד** על הרי"ף **והרמב"ן** ושאר **ראשונים** מק', דהדין דאינו יוצא מידי מזבח הוא רק דיש דין לפדותו לצורך מזבח, אבל השתא יש בתמימין רק קדושת דמים של בדה"ב, וא"כ בברייתא דקתני דזה שלקחו מיד גזבר מוציאו לחירות, אי"ז סותר לדין דמתפיס תמימין, ומבואר **ברמב"ן ובר"ן** דבאמת גם אם פדה אחד לשם חולין מהני, ורק שחוזרין ולוקחין ממנו ממעות הלשכה ומקדישים אותם ליקרב, וכבר עמד בזה בביאור **מהר"י פערלא** לרס"ג במצוה ל"ת רס"ד, דמדברי רש"י באמת מבואר דחל מיד קדושת מזבח במתפיס תמימין, וגם התוס' לא הקשו עליו משום זה, ונראה דמודו דחל קדושת מזבח מיד, [ועיי"ש שהאריך בשי' רש"י בענין זה דמתפיס תמימין], ויל"ע בזה דאי נימא דחל קדושת מזבח, א"כ מי הוא הבעלים על הקרבן, דאי נימא דהמקדיש הוא הבעלים, איך אפשר תו למכור זה לצרכי מזבח, הא מבואר בפסחים פ"ט ב' דמוכר עולתו ושלמיו לא עשה ולא כלום, ואפשר דנימא דבדה"ב הוא הבעלים על הקרבן וכיון דלא שייך בי' כפרה מהני מכירה.

**והתו"ר והרמב"ן והר"ן** הק' עוד, דדין מתפיס תמימין הוא רק מדרבנן, והרמב"ן והר"ן הביאו הגמ' במנחות ק"א א' דמבואר דתקנו הכי משום דלא שכיח תמימין ואמרו דמשום הכי יפדו לצורך מזבח, וטעם זה לא שייך הכא, והתו"ר כ' דהטעם משום גזירה שלא יאמרו דקדשי מזבח נפדים, וזה לא שייך הכא, **והמל"מ** בפ"ה מערכין ה"ה נסתפק אם דין מתפיס תמימין הוי מן התורה או מדרבנן, והביא הסוגיה במנחות דהוי מדרבנן, אמנם **בתוס' רבינו אלחנן** בע"ז י"ג ב' **ובשעה"מ** שם כ', די"ל דדוקא שמואל שם ס"ל דהוי מדרבנן, אבל שאר אמוראי שם ס"ל דהוי מן התורה, [ולפ"ז י"ל דהתו"ר דכ' הטעם משום גזירה, ס"ל דזה שי' שאר אמוראי שם, דגם הם מודים דמ"מ עיקר הדין הוי מדרבנן].

שי' **התוס' והתו"ר והרשב"א** דרב אמר דאפילו אם מקדיש בפירוש לבדה"ב, מ"מ קים לי' לרב דלא חל קדושה בגופו ליאסר בהנאה משום זה, והרשב"א כ' לומר דאית לי' שום דרשה על זה, ומשום הכי ס"ל לרב דכיון דכל תורת ההקדש שיחול בו הוא רק לענין דמיו, דכשיפדה יהיו המעות קדושים, משום הכי אמרינן דכל דלא פירש הכי דיהיה קדוש לימכר, אי"ז במשמעות הקדשו ואמרינן דכונת דבריו דלהוי עם קדוש, ונראה מבואר **ברשב"א** דגם לפ"ז, היכי דיפרש דהוא מקדישו לדמיו הדין אז דקנין הממון שבו שייך להקדש מיד, ובאם היה שייך שחרור במי שבעלים על קנין ממון לבד היה ההקדש יכול להוציאו לחירות, דכ' דאין הקדש יכול להוציא לחירות משום דאין לו קנין איסור, אמנם יל"ע בדברי **התו"ר** בסמוך שכ' דלא נכנס כלל ברשות הקדש ומשום הכי אינו מוטל על הגזברין למוכרו אלא הבעלים ימכרוהו ויתנו הדמים להקדש, ומ"מ נראה גם בתו"ר דיש מיד רשות הקדש בעבד דכ' שם דהבעלים יפדוהו ויהיה שלו, ואי נימא דאין להקדש אלא בדמים שיתן הלוקח מה שייך פדיון ע"י הבעלים.

**והרמב"ן והריטב"א והר"ן** מבארים, דרב אמר דאה"נ דאפשר להקדיש את הקנין ממון שיש לו בעבד, מ"מ הקנין איסור אי אפשר להקדש לקנותו, דאין יד להקדש בדה"ב אלא לקנות ממון, ולא מצינו קנין איסור אלא אצל הדיוט, ומשום הכי אמרינן דכונת דבריו להקדש גופו דהיינו להוי עם קדוש.

**והרמב"ן** כ' עוד בשם **תוס'**, דרב ס"ל דלא שייך כלל להקדיש העבד עצמו, ורק אפשר להקדיש דמיו, דהיינו דימכרנו ודמיו יפלו להקדש, וכ' לפ"ז דהוא מקדיש דשלב"ל והוי כר"מ דאדם מקנה דשלב"ל, וכ' עוד די"ל דכיון דאומר דמקדיש העבד לדמיו חשוב כמו דבאו הדמים לעולם, [ועיין ברשב"א בכתובות נ"ט א' דכ' דענין דקל לפירות הוא, דעושה קנין בגוף לשעה כדי לקנות על ידו דבר שאינו בעולם].

גמ' דלמא לדמי קאמר – **בתו"ר** מבואר דיש לפרש הגמ' דרב יוסף ס"ל דגופי' קדיש ומשום הכי אמרינן דלדמי קאמר, והיינו דלפ"ז באמת עבד הוא קדוש כמו כל דבר דאינו ראוי לבדה"ב, אלא דהעיר דהיה להגמ' לומר דגופי' קדיש ולדמי קאמר דעיקר הטעם הוא דס"ל דגופי' קדיש, וכ' דיש לפרש עוד דמודה דגופי' לא קדיש, אלא דס"ל דמ"מ אמרינן דהקדישו לדמיו, אלא דהק' דא"כ יק' גם לרב יוסף מהברייתא דמקדיש נכסיו דמשם מוכח דגופי' קדוש, וכן מה דמייתי תנאי אם יש מעילה בעבד יהיה גם דלא כרב יוסף, וכ' דמשום הכי נראה כפי' ראשון, והא דאמר דלדמי קאמר נקט סו"ד רבה דאמר דלדמי לא קאמר, ועיין בפנ"י שפשוט לו כהצד השני של התו"ר ועיי"ש שהאריך בדברי הגמ'.

ג) רש"י ד"ה אין – מבואר ברש"י דאע"ג דההקדש עצמו אינו זוכה בקנין איסור, מ"מ הקונה מן ההקדש זוכה גם בקנין איסור ויכול להוציא העבד לחרות, **והתו"ר** **והראשונים** מק' דכיון דאין להקדש קנין איסור, איך הפודה מן ההקדש זוכה יותר ממה שהיה לעבד, **והרמב"ן** כ' דאפשר דנתרוקנה הרשות לפודה מאחר שנסתלקה רשות הראשונים מעליו, וכ"כ **הר"ן** דאפשר דמקדיש עבדו הבעלים מסתלק ממנו וזוכה ההקדש בקנין ממון שיכול לזכות, וממילא זוכה בקנין איסור כל מי שיכול לזכות בו, שקנין איסור נמשך אחר קנין ממון, **וברמב"ן** מבואר דלפ"ז גם במוכר עבדו לנכרי וחזר ישראל וקנאו מהנכרי, הדין דהישראל השני קונה בו קנין הגוף והוא משחררו, וכ"כ **המאירי** במתני' לענין שבאי, דכל זמן דהוא ביד שבאי לא פקע קנין הראשון לגמרי, ואויר שתי רשויות שולט בו, שמן הדין דשבאי יקנהו אף לגופו אלא שאין לו כח, וכשנכנס לרשות ישראל נתרוקנה רשות בעלים ראשונים לשניים, [והביא שי' דס"ל דראשון משחרר], **ובאמ"מ** סכ"ד סקט"ו כ' דיש לבאר בשני אופנים, או דנימא דבאמת מיד שזכה ההקדש או הנכרי נפקע גם הקנין איסור מבעלים הראשונים, רק דמ"מ אכתי שם ודין עבד בו מכח קנין ההקדש והנכרי, ומשום הכי ישראל הזוכה בו ממילא זוכה גם בקנין איסור, דהרי הגורם לקנין איסור הוא הבעלות על הקנין ממון, או דנימא דהגם דהקדש ונכרי אין להם קנין איסור, מ"מ זוכים בזה לענין שיכולים להקנות זה לישראל אחר, וע"ע במש"כ בסכ"ג סקי"ב וי"ג, והנה לשון הרמב"ן והר"ן נראה יותר כהצד הראשון, אמנם במאירי שכ' דאויר שתי רשויות שולט בו מבואר דכל זמן שהוא אצל הנכרי הוי הבעלים הראשון בעלים על הקנין איסור, ומ"מ הצד השני שכ' האמ"מ, לכאורה לא נזכר בלשון הראשונים כלל דמהני משום זה דההקדש והנכרי זוכים בקנין איסור להקנותו לישראל אחר, וע"ע בתורי"ד בב"ק צ' א'.

**ברשב"א** מבואר דאם ההקדש אינו זוכה בקנין איסור גם הזוכה מההקדש לא יזכה בקנין איסור, **ובאמ"מ** סכ"ג סקי"ב הק' **דהרשב"א** בע"א כ' בשם תוס' דהקונה מהשבאי הוא המשחרר לעבד, וכ' לפמשנ"ת בע"א באות י' דכל דבריו הם רק להצד שנימא דשמואל מודה לרבא, אבל לפי האמת מודה הרשב"א דהקנין איסור נשאר אצל הראשון גם בשבאי, ועיי"ש מש"כ לישב עוד.

רש"י ד"ה מפני – מבואר ברש"י דטעמי' דרבי משום דיכול העבד ליתן דמים בתורת קנין והוא קונה עצמו וממילא יוצא לחירות, **והר"ן** כ' לפי שי' הרמב"ן, דרבי ס"ל דדרך מכירה הוא ולא שחרור כשי"ת, ונראה גם דאיכא אופן שהוא קונה עצמו כמו שאחר קונהו, [**והרשב"א** כ' בשי' תוס' דטעמא דת"ק משום דלא יהא כמזלזלין בנכסי הקדש דאע"פ שנוטלין בלשון מכר אסור, ונראה גם דשייך גם דהעבד יקנה עצמו ולא רק בתורת שחרור, דאי לאו הכי מה ס"ד דיהני לשון מכר], **ובאמ"מ** סכ"ד האריך לומר דלא שייך בעבד רק אופן של שחרור אבל לא שייך דהעבד יקנה עצמו, והביא דברי רש"י דמבואר דמהני גם אופן שקונה עצמו, וכ' לומר דבזה גופא פליגי ת"ק ורבי אם יכול לקנות עצמו שלא בדרך שחרור.

**התוס' ותו"ר והרשב"א** כ' דטעמא דת"ק משום דסברי דמזלזלי בנכסי הקדש, **ובריטב"א** מבואר דדרך לזלזל בדמים כשמוכרו לעצמו, **והראב"ד** בפ"ו מערכין הי"ח ביאר, דרבי ס"ל דכסף גומר ומשום הכי יכול הוא לפדות עצמו, ות"ק ס"ל דכסף אינו גומר ומהני רק להפקיע הקנין ממון כשי' רבי שמעון לק' ל"ט ב', ומשום הכי אין דרך דיצאו לחרות ע"י הקדש עצמו, דאי אפשר דהקדש יוציא בשטר שחרור דזה הוי דרך מתנה וכמבואר **בראשונים** בביאור פי' זה, **והר"ן** העיר לפ"ז דאמאי אמר רבי מפני שהוא כמוכרו לו, **והרמב"ן** כ' לבאר עוד, דגם ת"ק מודה דכסף גומר, אלא דס"ל דרק במי שגומר שטר גומר כסף, אבל בהקדש דאי אפשר שיגמר ע"י שטר הכא נמי ע"י כסף לא יגמר ולא יפקע הקנין איסור דהוקשו יציאות להדדי, וכ' **הר"ן** דלפ"ז אפשר דמה דאמר רבי דהוא כמוכרו לו, היינו דאפילו תימא דהוקשו יציאות להדדי, מ"מ כשנותן דמי עצמו מהני דדרך מכירה היא ולא שחרור.

**התו"ר והראשונים** מק' על שי' רש"י דמה מק' הגמ' ממקדיש נכסיו, הא שם כיון דהקדיש הכל אין לומר דעל כל הנכסים הוי הקדש ממש ועל העבד הוי להוי עם קדוש, **והריטב"א** כ' בשי' רש"י**,** דמ"מ י"ל דכונתו דכל אחד יחול בו מה דחזי לי', **והתו"ר והראשונים** מבארים דקו' הגמ' דכיון דמצי לפדותו ולהוציאו לבן חורין, מוכח דהקדש קנה גם קנין איסור, דאי לאו הכי לא היו אחרים יכולים להוציא לחרות, דלא עדיף הפודה מכח הקדש.

ד) גמ' אך כל חרם וכו' – התוס' מק' לשי' רש"י דהכא לא אמר לשון הקדש ולא שייך לומר דפירוש דבריו להוי עם קדוש, **ובראב"ד** על הרי"ף ובעוד **ראשונים** מבואר דיש לפרש דבריו, דאומר דאין לי רשות להשתמש בעבד כאילו הוא חרם והיינו משום דיוצא לחרות, ובשי' תוס' מבואר **בתו"ר**, דקו' הגמ' משום דלרב מה דלא אמרינן דנעשה הקדש, אי"ז רק משום דשייך בו להוי עם קדוש, אלא משום דכיון דאינו נאסר בהנאה א"כ כל קדושתו הוא לענין דמיו, וכל זמן דאינו מפרש לא הוי הקדש, וכ"כ **הרמב"ן** בשם **י"א** וכ"כ **הריטב"א**, ומבאר לשיטתם דהקדש קונה קנין ממון ולא קנין איסור, וכל זמן דאינו מפרש דהוי רק לדמיו אמרינן דאינו מקדיש לחצאין ולא הוי הקדש כלל, **והמהרש"א** כ' לבאר לשי' התוס' דחרם משמע דנאסר בהנאה ולרב הרי לא נאסר.

גמ' דאמר לדמי – **רש"י** מבאר דאמר דמיו עלי, **והתוס' והראשונים** מק' דא"כ הוא הדין בעבדים של חביריו והוא הדין עבד עברי, ומבארים דמקדיש החפץ לדמיו וחל ההקדש בגוף העבד, ומשום הכי דוקא עבדו ושפחתו שלו ודוקא עבד כנעני, ולשי' התוס' שהביא הרמב"ן דמקדיש הדמים שיקבל תמורת שווים של העבדים, הכא נמי לדמי היינו שמקדיש הדמים שיבואו איליו, ועיין בפנ"י ובחת"ס ובתפא"י מש"כ לישב שי' רש"י.

גמ' אי הכי אין הגזברין רשאין וכו' – **בתו"ר** מבואר דקו' הגמ' דכיון דלא חל קדושה על העבד ואינו נאסר בהנאה, עיקר ההקדש הוא לדמים שיבואו ע"י מכירת העבד, ואי"ז מוטל על הגזברים למכור העבד אלא שהבעלים ימכרו העבדים והדמים יהיו של הקדש, **וברשב"א** מבואר בשי' תוס' דקו' הגמ' דהגזברים אינם יכולים להוציאו לחרות משום דהקנין איסור נשאר אצל הראשון והוא בעי להוציאו לחרות, וכ"כ **המהרש"א** לבאר דברי התוס' דזה קו' הגמ', וכן מבואר **ברמב"ן** **ובריטב"א ובר"ן** לפרש קו' הגמ' לשיטתם דרב אמר דלא שייך להקדיש אלא הקנין ממון ולא הקנין איסור, ומבואר בריטב"א דלשון אין רשאין נראה דבעצם שייך לומר דהגזברים עצמם יפדו, ואם הקנין איסור לא הוי של הקדש לא שייך בהו פדיה כלל.

**במהרש"א** מבואר דכל זמן דהעבד שייך להקדש או לזה שקנה מההקדש אין הראשון יכול לשחררו, וזה כדברי **התורי"ד** לעיל בע"א דהקנין ממון של הישראל מונע מהבעלים הראשון לשחרר העבד וכשנ"ת שם באות י', אמנם לשון **הרשב"א** כאן נראה דס"ל דהראשון יכול לשחרר העבד גם בעוד העבד שייך להקדש או לזה שפדה מידם.

ה) גמ' ת"ש המקדיש עבדו וכו' – **הפנ"י** כ' דלא ניחא להגמ' לומר דרב תנא ופליג כלעיל, דכיון דקתני דאוכל משום דלא הקדיש אלא דמיו נראה דזה פשוט דקדוש, ורק דהחידוש דהקדיש רק דמיו, וא"כ מבואר דאין צד לומר כרב דלהוי עם קדוש קאמר ולא חל הקדש כלל.

גמ' המקדיש עבדו עושה ואוכל – מבואר ברש"י דלפי הס"ד בגמ' אמרינן שהקדיש העבד לדמיו, **והפנ"י** כ' דהא דלא פירש רש"י דכונתו דדמי העבד עלי, משום דא"כ נמצא דברייתא זו חולקת על הברייתא דמקדיש נכסיו, דשם מבואר דאמרינן דמקדיש העבד לדמיו, וכ' דלשי' תוס' דברייתא דמקדיש נכסיו מוכח דחל הקדש על גוף העבד, הרי בעל כרחך דהא ברייתא דקתני דלא הקדיש אלא דמיו חולקת על הברייתא דמקדיש נכסיו, וכ' לומר דלשי' תוס' באמת גם לס"ד מפרשים הברייתא דהקדיש דמי העבד ולא העבד לדמיו עיי"ש הטעם שכ' הכי.

**והרמב"ן** כ' דודאי לפי הס"ד מסתמא יש לנו לומר דהקדיש העבד לדמיו כמקדיש בהמה טמאה, דדמי העבד אינו בכלל לשונו כלל, ורק למסקנא דהוי כר"מ דאין מוציא דבריו לבטלה י"ל דכונתו דהקדיש דמי העבד, ומיהו כ' הרמב"ן דלפ"ז דהעבד קדוש לדמיו קשה אמאי עושה ואוכל, הא הקנין דמים שבו הוי של הקדש, וכ' לומר משום דאומדנא הוא דאין דעתו להקדישו לגמרי דא"כ לא יהיה לעבד ממה להתפרנס, ומשום הכי אמרינן דלא הקדיש אלא דמיו שיאכל העבד ויתקיים ברשות הקדש, ועוד כ' דכיון דאין הרב יכול לומר לעבד עשה עמי ואיני זנך, א"כ לא הקדיש אלא דמיו ולא ידיו וגופו ממש, ויל"ע אם כונתו לפי מה שתירץ דבאמת אין העבד עצמו קדוש כלל, ורק דמיו יהיו קדושים, או דקדוש לדמיו חוץ משיעור של מה שצריך לפרנסתו, **והריטב"א** כ' דקדוש לדמיו ועושה ואוכל משום דמסתמא לא הקדיש אלא מותר מע"י כדי דלא לימות העבד וכש"כ הרמב"ן, וכ' דאם הקדיש העבד לדמיו בפירוש, י"ל דזה תלוי במחלוקת אם יכול הרב לומר לעבד עשה עמי ואיני זנך.

**ל"ט א'**

גמ' הא מני ר"מ היא – מבואר **ברמב"ן** ועוד **ראשונים**, דאע"ג דיש לפרש דבריו כפשוטו דלהוי עם קדוש, מ"מ אמרינן לר"מ דאין אדם אומר לשון הקדש אלא א"כ נהנה בו ההקדש.

רש"י ד"ה הא – מבואר ברש"י דלפ"ז אמרינן דהקדשו היינו דדמי העבד עלי, וכן מבואר **בראשונים**, ומבואר **בריטב"א** דיש לנו לומר הכי דומיא דסיפא גבי מקדיש עצמו, דשם לא שייך אלא דמי עצמי עלי, [ויש בדבריו דברים שצ"ב, וכבר עמד בזה בברכי יוסף ביו"ד סרס"ז אות ז'], ומ"מ הק' **הראשונים** דאמאי לא אמרינן באמת דכונתו דיקדש גופו לדמיו, **והרמב"ן והר"ן** כ' דכיון דהוי מכח דאין מוציא דבריו לבטלה, אין לנו לתפוס אלא הפחות שבלשונות, ועוד כ' **הריטב"א והר"ן** דבזה יש יפוי כח להקדש, דאם ימות העבד אכתי יהיה חייב ליתן דמיו להקדש, ועוד כ' **הריטב"א** דאמרינן דעבדו דומיא דגופו דכונתו רק דהדמים עליו, **והרמב"ן** דחה זה.

גמ' הכא נמי מסתברא וכו' – מבואר **בפנ"י** דלפי זה אין צריך לומר דרב תנא ופליג דאדרבה ברייתא זו מסייעת לרב, ורב ס"ל כברייתא זו, דלפי הברייתא דמקדיש נכסיו דהעבד עצמו קדוש, לא שייך לומר דלר"מ יהיה ההקדש רק על הדמים, כיון דאין כאן דברים לבטלה, וגוף העבד צריך להיות קדוש.

גמ' וכן הוא שהקדיש עצמו – **הרמב"ם** בפ"ו מערכין ה"כ כ' לדין זה דהמקדיש עצמו לא הקדיש אלא דמיו, **והמל"מ** שם הק' דהא מבואר הכא בגמ' דאתיא כר"מ, ולהלכה צריך להיות דאינו קדוש כלל, **והחת"ס** כ' לתרץ דבדברים הפשוטים מאד ואין אדם טועה בהם גם רבנן מודו דאין מוציא דבריו לבטלה כמו דמשמע בערכין ה' א', וכונת הגמ' הכא רק דאי רישא רבנן וחל משום דעיקר הלשון גם מתפרש דהקדיש העבד לדמיו, א"כ סיפא הויא דלא כהרישא דלא שייך באדם דיהיה קדוש לדמיו, ומשום הכי אמרינן דרישא ר"מ ומשום דאין מוציא דבריו לבטלה וזהו הדין גם בסיפא, אבל מ"מ אתי שפיר הסיפא גם לרבנן.

ו) גמ' לימא כתנאי – **הפנ"י** מעיר דגם ת"ק דאמר דאין מועלין בו מנ"ל דאתיא כרב, הא י"ל דס"ל כהתנא דלעיל דלא הקדיש אלא דמיו, [ועוד העיר דכיון דנתבאר דיש מחלוקת בין הברייתות דמקדיש נכסיו ודמקדיש עבדו אם איכא קדושה בעבד עצמו, אמאי לא אמרינן לימא הני תנאי כהני תנאי], וכ' לומר דלשון הברייתא דאין מועלין בו נראה דלעולם אין מועלין, ואי נימא דלא כרב א"כ משכחת לה מעילה בכהאי גונא דיפרש דמקדיש העבד עצמו.

גמ' אי הכי וכו' – **הרשב"א** כ' דלשון זה הוא לאו דוקא, דהא גם אי נימא דפליגי בדרב יקשה דאמאי פליגי בשערו, **והתו"ר** כ' לומר דבשלמא אי פליגי בדרב ונמצא דלת"ק אין קדוש העבד כלל, י"ל דמשום הכי נקט רשב"ג שערו לרבותא דגם השער קדוש, אבל אי פליגי במעילה אבל עיקר הקדש גם ת"ק מודה דחל, [דהא בקרקע הגם דליכא מעילה מ"מ אסור בהנאה כש"כ התוס' לעיל ד"ה גופי'], אמאי מיירי רשב"ג בשערו, **והריטב"א והר"ן** כ' לומר דאי פליגי בדרב י"ל דכולהו מודו דבעבד עצמו ליכא מעילה דהוי כקרקע, ורק בשער משכחת לה מעילה ומשום הכי מיירי רשב"ג בשער, אבל אי פליגי אי הוי כקרקע ליפלגו בעבד עצמו.

תוד"ה עבדא – במש"כ תוס' דאחר שנתלש איכא מעילה כן מבואר גם **בראשונים**, וכ' דלפ"ז צ"ל דמה דפליגי בשער מיירי שנהנה בעודו מחובר לעבד, **ובתפא"י** כ' לומר דגם אחר שנתלש מ"מ ליכא מעילה, דאזלינן בתר שעת ההקדש, ועיי"ש מש"כ לדחות ראיות הראשונים, אמנם **הרמב"ן** **והרשב"א** הוכיחו עוד מהא דמבואר בגמ' דאיכא מ"ד דאיכא מעילה בגדולי הקדש, והרי שם בתחילה היה מחובר.

גמ' ענבים העומדות ליבצר וכו' – **בריטב"א ובר"ן** מבואר דאם כבר אינם צריכים לקרקע כלל, מודו רבנן דכבצורות דמיין וכמבואר בכתובות נ"א א' לגבי בע"ח דהוי כתלוש, והכא מיירי דאכתי צריכים לקרקע, ומה דאמרינן הכא דענבים כמה דקיימי מיכחש כחישי, היינו רק דבסוף יבואו לידי כך, משא"כ שער דלעולם משביח, ושי' **התוס'** בכתובות שם בשם **ר"ח** דהגמ' שם אתיא כר"מ והלכה כר"מ, **והתוס'** בסנהדרין כ' דרק לגבי בע"ח הוי כתלוש דלא סמכא דעתי', **וברשב"א** בכתובות כ' דרבנן פליגי רק לגבי שומר דמסר לו כדי שישאר מחובר אצלו, ועיין עוד בש"כ סצ"ה סק"ט שהאריך בזה ואכמ"ל.

א) גמ' המפקיר עבדו יצא לחירות – **באמ"מ** סכ"ד סק"ד **ובחזו"א** כ' לומר, דעבד כנעני אינו יכול לזכות בעצמו בדרך הקנאה, דאין אדם יכול לזכות בעצמו ורק בדרך שחרור זוכה בעצמו [ועיין משנ"ת לעיל ל"ח ב' באות ג'], והק' דהא מבואר הכא דבהפקר זוכה בעצמו, וכ' לומר דבאמת גם הכא הוי בדרך שחרור, דכל שהפקירו רבו יש בזה מקצת שחרור דכבר אינו עובד לרבו [וברש"י בע"ב כ' דאסור בשפחה], והא דמבואר דקטנים אינם זוכים בעצמם, כ' דבעי דעתו ורצונו לזכות בעצמו כדי שיחול שחרור, והחזו"א כ' דיש בשחרור זה כעין דיני קנין, וצריך כונת בן דעת להשתחרר ולזכות בזכות החרות, ובאמ"מ כ' לישב לפ"ז קו' הקצוה"ח דכל שטר שלא לשמה יהני מדין שטר קנין, ובאות ו' שם כ' לומר, דגם אי נימא דיכול לזכות בעצמו מהפקר, מ"מ י"ל דמרבו אינו יכול לזכות עצמו, דכל זמן דהוא שייך לרבו אינו יכול לעשות קנין בעצמו להפקיע עצמו מיד רבו.

**בנתה"מ** סרע"ג סק"א העיר לשי' רש"י דהפקר חשוב כדעת אחרת מקנה, אמאי עבד קטן לא מצי לזכות עצמו מהפקר, כמבואר **בשו"ע** שם **וברש"י** בע"ב בד"ה וקא, וכ' דגם רש"י לא כ' דחשוב כדעת אחרת מקנה אלא לענין לזכות בחצר שאינה משתמרת ולא לענין שקטן יוכל לזכות, **ובאמ"מ** שם כ' דלפ"ד דלא שייך הקנאה לעבד עצמו לק"מ.

ב) תוד"ה קטנים – **בפנ"י** מעיר דמש"כ דהא דזכין לקטן היינו מדרבנן, אי"ז לפי סוף דבריהם דבדעת אחרת מקנה זוכה מן התורה, דשם מיירי בדעת אחרת מקנה, וכ' דצ"ל דמיירי בקטן שאינו פיקח.

בא"ד – **הפנ"י** מביא דברי **הש"כ** בסרמ"ג סק"ו דקטן שיש לו דעת זוכה מן התורה אף בלא דעת אחרת מקנה, וכ' דלפ"ז צ"ל דהכא מיירי דוקא באינו בן דעת דלא כהתוס', וראית התוס' מקידושין אינה מוכרחת, ומ"מ כ' לדינא דלא כהש"כ עיי"ש.

תוד"ה וכי – בטעמא דרבנן כ' **הרשב"א**, דס"ל דמ"מ כל זמן דלא זכו בהם אחרים ואין עליהם בעלים חשיבי דאינם עבד איש, וכן נראה בתוס' דהוצרכו לבאר טעמי' דאבא שאול, וכן מבואר **בפנ"י**, **ובתו"ר** כ' דטעמא דרבנן דזכו בהם שמים, **והריטב"א** כ' דס"ל דלענין לזכות בעצמם יש להם יד, **ובפנ"י** העיר דאי נימא דיש מקום לומר דרבנן ס"ל דהכא יש יד לקטן, צ"ב דמנ"ל למסקנא דטעמי' דרבנן דאמרינן דומיא דאשה בין גדולה בין קטנה, הא י"ל דטעמייהו משום דיש יד לקטן בזה וכמו דאמרינן לס"ד.

תוד"ה אלמה – **בתו"ר** לא הביא אלא ההיא דהחולץ, **ובפנ"י ובחזו"א** העירו על מה דמייתו מהגמ' בנזיר, דלכאורה גם אי נימא כמו דס"ד שם דפליגי בשמואל, לכאורה מ"מ גם אי בעי גט שחרור אכתי יהיה זה תלוי במחלוקת שם עיין בדבריהם, ועיין חת"ס.

ג) **בטור** סרס"ז כ' בשם **הרמ"ה** דקטנים שלא זכו בעצמם, אם גדלו ונמצא דעכשיו זוכים בעצמם, מ"מ כבר אין להם תקנה כיון דבשעת מיתה לא זכו בעצמם ותו אין המיתה מתרת, **ובב"י** שם כ' דלכאורה נראה לומר, דכיון דרק כשגדלו זוכים הם בעצמם, א"כ חזינן כאילו באותה שעה מת ויצאו לחרות לגמרי, **והרמ"א** שם בסס"ה הביא דברי הרמ"ה, **ובקובץ ביאורים** לגיטין אות ל"א בד"ה ובזה, כ' בשי' הרמ"ה דס"ל דמיתה הוי היתר באשה ולא דפקע השארות בזה, ומשום הכי זה מתיר רק בשעת מיתה, והכא נמי בעבד דהא ילפינן דמיתת אדון מתרת מאשה, **ובאא"מ** בסכ"ד סקי"ז-י"ח כ' לומר דמה שאין בעלים אחר מיתה זהו המתיר, ומשום הכי אי"צ שכבר בשעת מיתה לא יהיה עליו קנין ממון, ולא הביא דברי הטור וב"י.

גמ' אלמה אמר אמימר – **ברש"י** מבאר דהקו' דיצא ע"י מיתת האדון וכ"כ **הרמב"ן** בשם **ר"ח**, וכ' דאינו מחוור, וכ' לבאר הקו' דכיון דאמרינן דבאמת היה ראוי לצאת לחרות במיתת רבו, ורק דהדין ירושה גורם דאינו קונה עצמו ואמרינן דיורש כבעלים גם בקנין איסור, א"כ גם כשיש איסור קנין לבד אמאי אינו בתורת ירושה, **והריטב"א** הביא שני הביאורים, וע"ע לק' מ' א' אות ה'.

גמ' דאמימר קשיא – **הריטב"א** כ' דלא הוי תיובתא, דאפשר לדחוק בברייתא דבאמת לא יצאו לחירות לגמרי, ודינם דצריכים גט שחרור ואין לו תקנה כאמימר.

**לט' ב'**

ד) נתיאשתי וכו' – ברש"י מבואר דהוי לשון הפקר, **ובמחנ"א** דיני זכיה מהפקר ס"ז כ' דכן נראה גם **ברמב"ם**, והביא **התוס'** בב"ק ס"ו א' דכ' דיאוש לא הוי כהפקר, וכ' דלפ"ז צ"ל דהא דנתיאשתי מיירי בעבד שאינו ברשותו, דאי לאו הכי הא לא מהני בו יאוש, ועיין בקצוה"ח ובנתה"מ סרנ"ט סק"א שביארו אמאי אין חסרון דהוי יאוש ברשות כיון דיד עבד כיד רבו ולא יהני.

גמ' שם – **בקצוה"ח** סת"ו ססק"א **ובנתה"מ** סרס"ב סק"ג כ' דביאוש לא נפקע רשות הבעלים עד דאתי ליד זוכה, ובנתה"מ מבואר דהכא גם רבנן מודו לרבי יוסי דבעי דאתי לרשות זוכה, וכ' דהכא גבי עבד אתי שפיר מה דיצא העבד לחירות, דהעבד מוחזק בעצמו ואתי ליד זוכה, אמנם **בבאר יצחק** חיו"ד סל"ד ענף ד' הק' דהא עבד אינו יכול לקנות עצמו מיד האדון, ואם אומר האדון לעבד שיזכה בעצמו לא מהני דידו כיד רבו, וא"כ אי נימא דביאוש לא פקע רשות הבעלים יקשה איך זוכה העבד בעצמו, [**ובזכר יצחק** סי' ל(א) כ' לומר דבעבד קודם זוכה הוא ורבו זוכה ממנו, ומשום הכי יכול לזכות בעצמו, וכ' דלפ"ז אי"צ לדין דגיטו וידו באין כאחד, ובגמ' דמבואר דבעי הוא רק לרבי מאיר דס"ל דזכית הרב נעשית מיד עיי"ש, אמנם לפ"ז יל"ע דיהני גם אם האדון אומר לעבד דיזכה בעצמו], **ובקה"י** בב"ק סל"ז אות ג' כ' לומר דמה דעבד אינו יכול לקנות עצמו מיד רבו, הוא משום דיש כאן חסרון של הוצאה מרשות האדון, ומשום הכי אחר יאוש דכבר אי"צ להוציא מרשותו אלא רק להכניס לרשות הקונה גם בעבד עצמו מהני, [וע"ע בחי' **הגרש"ש** בב"ק סל"ח סק"ג שכ' לומר דיאוש בעצמו אינו אלא היתר זכיה, ורק משום דעכשיו כל אחד יכול לזכות בזה נעשה בזה מצוי אצל שאר בני אדם ואבוד מן הבעלים, ומשום הכי נעשה הפקר ממש].

ה) גמ' מאי טעמא דרבי – **ברש"י** מבואר דקו' הגמ' אמאי בעי שטר, **ובתו"ר** הק' דבגמ' לעיל ל"ח א' מבואר דאדרבה בעי קרא לשמואל דס"ל דלא בעי שטר, **והרשב"א** שם כ', דהא דבעי קרא לשמואל הוא כדי לאפוקי מהג"ש דלה לה מאשה, וא"כ ניחא מש"כ רש"י דקו' הגמ' הכא מאי טעמא בעי שטר, **ובפנ"י** מבאר דמשום הכי מסברא היינו אומרים דלא בעי שטר, דכיון דמצינו דיוצא בכסף לבד חזינן דכל עניני עבד בממון תליא, וא"כ גם יהני הפקר לבד, **והתו"ר** כ' לבאר קו' הגמ' דמאי טעמא דמהני שטר, די"ל דכיון דלא נשאר אלא איסור לא מהני שטר בזה, וכמו דס"ל לאמימר לפי לשון אחד בגמ' לק', **ובתו"ג** כ' לבאר דבלא דברי רבי היה אפשר לומר דגם אחרי הפקר אכתי יש סרך ממון די"ל דנפ"מ לקנס, אבל כיון דאמר רבי דאין לו תקנה אלא בשטר מבואר דבכסף אינו יוצא דפקע לי' כספא, וא"כ ק' אמאי בשטר יוצא הא הוקש לכסף, ולזה אמר דיליף לה לה מאשה, דבאמת מקרא דחפשה אי אפשר למילף דזה הוקש לכסף, אבל מ"מ ילפינן מגט אשה, ועיי"ש מש"כ לבאר המשך דברי הגמ' לפ"ז.

בגמ' לעיל מבואר דשמואל דחולק וס"ל דלא בעי שטר, יליף לה מקרא דעבד איש דבעי רשות רבו עליו כדי דיקרא עבד, ובגמ' ביבמות מ"ח א' מבואר דרשב"א דרש לה לענין אחר ומשום הכי לא מייתר לדשמואל, **והרשב"א** לעיל כ' די"ל עוד, דגם אי נדרוש כשמואל מ"מ לא קאי אלא לענין פסח, דאם אין רשות רבו עליו אין מילתו מעכבת רבו בפסח, והביא דכן מבואר **בירושלמי**, **והחזו"א** מביא **דבתוס'** ביבמות שם ד"ה אלא מוכח, דאי לא נסבור כרשב"א שם על כרחך דאיכא לדשמואל, ודלא כהרשב"א.

גמ' וקא דייקת וכו' – **ברש"י** מבואר דקאי על דברי רבי דמיירי בעבד גדול, **ובתו"ר** הק' דא"כ מה מק' הגמ' דהוי דלא כרבנן, הא י"ל דאה"נ דבהפקר מודו רבנן דקטן אינו יוצא לחרות ע"י שטר כיון דלא זכה בעצמו, אבל במיתה נימא דהמיתה מוציאה בין גדולים בין קטנים, ומשום הכי כ' דקאי לענין מיתה, דמיתה גם ילפינן מאשה וא"כ נימא ממונא ולא איסורא, וכן מבואר בשאר **ראשונים**, והא דתלי לה ברבי אע"ג דכו"ע מודו דמיתה דמתרת ילפינן מאשה, כ' **הרשב"א** בשם תוס', דחזינן דזכות האדון גדול על העבד כזכות האיש על אשתו מהא דבעי גט, וא"כ נימא דהכא נמי יהני רק לאיסור ולא לממון, ועוד כ' הרשב"א, דכיון דחזינן דלגמרי משוינן עבד לאשה, הכא נמי נשוה לענין זה דמיתה תתיר רק מאיסור ולא מממון, וכן מבואר **בת"י** מכת"י.

תוד"ה מה – **בפנ"י** מעיר די"ל דלענין הממון מהני השטר שנותן לו, בתורת שטר מתנה דמקנה לעצמו הממון, **ובקצוה"ח** ס"ר סק"ה כ' דאי אפשר להקנות העבד לעצמו ע"י שטר, דהא שטר שחרור מהני מדין גיטו וידו באין כאחד, וזה שייך רק בשטר שחרור דסגי בנתינה ולא בשטר הקנאה דבעי זכיה, **ובשע"י** שער ה' פי"ג בד"ה אמנם כ' דאי אפשר להקנות העבד לעצמו, ורק מהפקר יכול העבד לזכות בעצמו, ועיין משנ"ת בע"א דברי **האמ"מ והחזו"א**.

ו) **בתוס'** בקידושין כ"ג א' כ' בשם **ר"י**, דלרבנן דגם קטנים זכו עצמן, לא שייך לזכות בעבד אפילו אם העבד רוצה להשתעבד לאחר ויחזיק בו מיד בשעת מיתה, דכיון דילפינן מאשה דמיתה מתרת כגט, א"כ כמו דבגט משתחרר בעל כרחו הכא נמי במיתת האדון, אמנם **ברש"י** שם ובתוס' בשם **ר"ת** מבואר, דללשון ראשון בגמ' שם עכ"פ הדין דגם לרבנן מצי לזכות בעבד על ידי שיחזיק בו מיד בשעת מיתה, [**וברשב"א** שם מבואר די"ל דכיון דהוא תחת עבדות אחרים הרי זה מעכב בזכיית העבד בעצמו, **ובר"ן** שם וכאן מבואר בלשונו, דמהני מה דהחזיק בעבד מחיים שיקנה העבד מיד בשעת מיתה], ולכאורה כיון דרבנן ס"ל דהמיתה מפקעת העבדות אפילו מקטן דאינו זוכה בממון, א"כ מה מהני מה דאחר מחזיק בו דמשום הכי לא יפקע העבדות מחמת המיתה, **ובדבר אברהם** סי"ט סק"ו כ' לבאר, דאפילו דמיתה מפקעת מ"מ זה דוקא אם יוצא למצב דאין רשות אחר עליו, אבל אם יש רשות אחר עליו ומחזיק בו אחר בשעת המיתה, בזה אין המיתה מפקעת, ובסק"ט כ' לומר, דמה דמיתה מפקעת זה רק באם יש זמן אחר המיתה דאין עליו בעלים, ולא סגי במיתה לבד, [וגם גבי אשה הוי הכי, דבעי זמן אחר המיתה דאין לה בעל ואז נתרת], **ובק"ש** שם אות קל"ז כ' לבאר, דמיתה מתרת רק לאחר גמר מיתה, וההפקעה חלה עם גמר מיתה, ונמצא דהאחר זוכה קודם שחל ההיתר.

**במאירי** בקידושין שם כ' דטעמייהו דרבנן, דעבד קטן הגם שאין לו יד מ"מ זכו בו שמים, ובגדול כ' הטעם דזוכה בעצמו אע"פ שאינו יודע שמת אדוניו, דמ"מ זוכה בעצמו שלא מדעתו כמו דחצרו זוכה לו שלא מדעתו עיי"ש, ולכאורה למסקנא טעמייהו דרבנן משום דמיתה מתרת, ולא משום דהעבד זוכה בקנין ממון של עצמו, וזה ילפינן מאשה דבין גדול בין קטן, וכ"כ **הריטב"א והפנ"י** דלמסקנת הסוגיה מבואר דטעמייהו דרבנן לא הוי משום דקטנים זוכים בעצמן, ובשו"ע סרע"ג ס"ו כ' דמפקיר עבדיו קטנים כל הקודם זכה בהם, ובבי' **הגר"א** סק"ז כ' דקיי"ל כאבא שאול, ומבואר דלרבנן באמת זוכים הקטנים בעצמם, וזה על דרך המאירי דרבנן ס"ל דגם קטנים זוכים בעצמם וצ"ב כנ"ל, ועכ"פ אי נימא הכי דגם למסקנא בעי לומר דהעבד זוכה בקנין הממון ורק אח"כ המיתה מתרת, אתי שפיר דברי רש"י והתוס' בקידושין דאם מחזיק בעבד מיד בשעת מיתה זוכה בעבד, **ובאמ"מ** סכ"ד סק"ב גם כ' דטעמייהו דרבנן דיש לקטנים יד לזכות בעצמן וכשנ"ת לעיל באות ב' דברי הריטב"א, והביא דברי התוס' בקידושין דכ' דאם העבד אינו רוצה לזכות בעצמו יכולים אחרים לזכות בהם.

**הרמב"ן** ועוד **ראשונים** בקידושין ו' ב' ובכתובות פ"ג א' כ', דהא דמהני בעבד לשון אין לי עסק בך, הוא משום דכיון דמסלק עצמו מהעבד זוכה העבד בעצמו ובקטן הוי משום דזכו בו שמים, **והמחנ"א** דיני שכירות ס"ט הק' מסוגיין דמבואר דקטנים לא קונים עצמם, **ובאמרי בינה** חחו"מ בדיני קנינים סכ"א כ' לומר, דרק בהפקר דכל אחד יכול לזכות בו לא זכו בעצמם, אבל בסילוק דרק הם יכולים לזכות בעצמם אמרינן דזכו בו שמים, **ובאמ"מ** סכ"ד סק"ח הק' דהיכן מצינו דמהני סילוק להפקיע בעלות, וכ' לומר דהראשונים מיירו דכתב לשון זה בשטר, ובשטר שפיר אמרינן גם בקטנים דזכו בהם שמים עיי"ש.

ז) גמ' והאי פקע לי' כספי' – **באב"מ** סכ"ט סק"ב כ' להוכיח מהכא כשי' הסמ"ע דקנין הוי הוי מתורת כסף שווי, דהכסף הוי תחילת פרעון של דמי המקח, דאי נימא דכסף מהני בתורת מעשה קנין בפנ"ע דהכסף סיבה שיחול קנין, גם בפקע לי' כספי' נימא דמ"מ מהני הכסף שיחול שחרור על הקנין איסור, ובחי' **הגרש"ש** בקידושין ס"ב כ' לדחות, דהגם דכסף מהני שיחול קנין, מ"מ לא מהני רק בדבר ממוני אבל באיסור לא מצינו דמהני דרך הקנין של כסף, **ובדברי יחזקאל** סל"ט אות ד' כ', דכיון דהכא הוי דרך הפקעה ושחרור ולא דרך קנין, אין לנו לומר דמהני אלא במה דגלי קרא, וכיון דבקרא כתיב והפדה דהיינו בדרך פדיון לקנין ושעבוד עבדותו, א"כ בליכא קנין ממון לא מצינו דמהני.

רש"י ד"ה אורעה – **הפנ"י** מעיר דכיון דר"ש ס"ל דפדיה בכסף לבד לא מהני לשויי' בן חורין, נמצא דבפדויה ואינה פדויה אכתי כולה מעוכבת גט שחרור, ומה מוסיף דחציה פקע ממנה הקנין ממון, וכ' דרש"י לשיטתו דהיכי דנפקע הקנין ממון כבר חשיב דהיא משוחררת קצת, ועבד נאסר בשפחה משום זה, וא"כ י"ל דדוקא משום הכי יש בה תפיסת קידושין, וזה נתחדש בפרשת שפחה חרופה דיש בה תורת קידושין לחייב באשם, ובחי' **מכת"י** גם כ' כרש"י דמיירי בחציה שפחה, וגם מבואר בדבריו בסמוך כשי' רש"י דמעוכב גט שחרור אסור בשפחה, וכ' דלשי' תוס' ושאר ראשונים דגם אם פקע הקנין ממון שרי בשפחה, ולא אמרינן דיש בה תוספת קדושה עי"ז, צ"ל דר"ש ס"ל דהפרשה מיירי בשפחה גמורה המיוחדת לע"ע ולא דוקא בחציה שפחה וחציה בת חורין.

ח) גמ' דהוה לי' כליו של מקנה – **האחיעזר** בח"א סכ"ח אות י"א העיר לפמש"כ בקצוה"ח דאמרינן בשטר שחרור דגיטו וידו באין כאחד משום דסגי בנתינה, דאיך יהני הכא שתצא בכליו של מקנה, הא אינה יכולה לזכות בכומתא מרבה, וכ' דאולי בקנין סודר דקיי"ל אי תפס לא מתפיס לא בעי קנין ממש, **ובקה"י** ס"ח אות ג' כ' לומר, דהא אי מהני בכליו של מקנה היינו כרב, וטעמי' דרב מבואר בב"מ מ"ז א' דאמרינן דבההוא הנאה דקא מקבל מיני' גמר ומקנה, וי"ל דסגי בזה דאחר השחרור תזכה בכומתא, דכבר בשעת הנתינה איכא הנאה למקנה וגמר ומקנה.

תוד"ה משום – כשי' התוס' דקונה עצמו בחליפין כן מבואר גם **ברש"י** לק' מ' ב' בד"ה אמר, **והרמב"ן** הביא שי' **הר"ח** דרק מהני לקנין הממון אבל גט שחרור בעי, ושי' **הרמב"ם** בפ"ה מעבדים ה"ג דגם קנו מידו לא מהני, **והראב"ד** השיג מסוגיין דמבואר דמהני וכמבואר ברש"י ותוס', **והטור** בסרס"ז הביא שי' **ר"ת** דמהני כתוס', ושי' **הרמ"ה** דבעי גט שחרור כהר"ח, ושי' **הרא"ש** כר"ת, וכ"כ **הרמ"א** שם סכ"ו די"א דמהני חליפין.

התוס' הוכיחו דמהני חליפין מסוגיין, **ובתו"ר** מבואר דיש לדחות, דפי' הגמ' דכיון דהוה בכליו של מקנה לא מהני, דחליפין לא מהני להוציא עבד, אבל אם היה בכליו של קונה היה מהני מתורת כסף, ולכאורה לפ"ז אדרבה יהיה מוכח דהלכה כרב דבכליו של מקנה, כיון דמבואר דמה דלא מהני בכליו של מקנה משום דחליפין לא מהני בעבד, ולא דחליפין בעי שיהיה בכליו של קונה, **והרמב"ן** כ' די"ל דמאן דחזא סבר דגם בכליו של מקנה יכול להועיל בתורת כסף, כמו דמבואר בקידושין ז' א' גבי אדם חשוב דנתנה היא מהני, משום דבההיא הנאה דמקבל מינה גמרה ומקניא נפשה, והוא טעה דבכל אדם מהני ועל זה אמרינן דלא מהני, אבל לעולם לא מיירי מדין חליפין, ולשי' הר"ח דרק לקנין ממון מהני כ' **הרמב"ן**, דכונת הגמ' דבכליו של קונה היה מהני לענין הקנין ממון.

התוס' מביאים דבקידושין תניא בהדיא דעבד נקנה בחליפין, וכתבו משום דחליפין דמו לכסף וכל היכי דקונה כסף קונה חליפין, **והגרע"א** הק' דמה הוצרכו לומר משום דחליפין דמו לכסף, הא בלאו הכי כמו דעבד נקנה בכסף ושטר משום דהוקש לשדה, הכא נמי יהיה נקנה בחליפין, **והדברי יחזקאל** בסל"ט אות ד' כ', דלקנות עצמו מהני רק מדין שחרור, וזה לא שייך למילף משדה מה יהני לשחרור, ורק קניני עבד בתורת מכירה אפשר למילף משדה, ומשום הכי בעי קרא דמשתחרר ע"י כסף ושטר, אמנם באמת בתוס' הוכיחו דמהני חליפין כיון דתניא דנקנה בחליפין ושם לא מיירי על שחרור, וא"כ הרי מבואר דס"ל דיש להועיל כאן מה דמועיל להיות נקנה בו, ושפיר מק' הגרע"א דמה הוצרכו לומר דחליפין דמו לכסף. והנה **הריטב"א והר"ן** כ' להוכיח דאינו יוצא בחליפין, מהא דלא מייתי בקידושין שם דמהני חליפין אלא לגבי הא דנקנה, אבל בקונה עצמו לא מייתי דמהני חליפין, והריטב"אכ' לדחות דכיון דאמרינן על הרישא דמהני חליפין, כבר אשמועינן דהוו כדמים, וממילא הוא הדין בסיפא, וגם בזה יק' משה"ק הגרע"א, דברישא אי"צ להאי טעמא דהוו כדמים אלא משום דהוקש לקרקע.

**בתוס' ובתו"ר** מבואר דחליפין הוו מתורת כסף, וכבר העיר **הגרע"א** דזה סותר לדבריהם בקידושין ג' א' דמסקנת הגמ' שם דחליפין אינם מתורת כסף, כיון דחזינן דלא בעי ש"פ ועל כרחך קנין אחר הם, ועיין **בבית אפרים** חחו"מ סל"ט שכ', דגם אי נימא בגמ' בקידושין שם דלא כרש"י דהטעם משום דגנאי הוא לה, מ"מ י"ל דחליפין מטעם כסף ושם רק אמרינן דלא הוי בכלל קיחה, **והראב"ד** שם כ' דקנין סודר הרי הוא ככסף והיינו כהתוס' הכא, **ובברכ"ש** בקידושין ס"ב סק"א כ' בשם **הגר"ח** דגם בשי' הרמב"ם י"ל דחליפין הוו בגדר קנין כסף, אלא דמ"מ זה דוקא היכי דהנדון על קנין כסף, בזה אמרינן דדין חליפין כדין כסף, אבל בעבד דהוי בתורת שחרור בזה י"ל דלא מהני חליפין להיות ככסף, דרק לחלות קנין הוי ככסף, [וכ' דזה גם כונת הגמ' לגבי אשה דלא מהני חליפין כיון דלא הוי ככל קנין דעלמא].

בשי' **הר"ח** דמהני לקנין הממון ולא לקנין איסור, נראה מבואר **ברמב"ן** דס"ל דכמו דנקנה בחליפין הכא נמי קונה הוא עצמו בחליפין, וזה מהני רק לקנין הממון, **והדברי יחזקאל** שם **והאמ"מ** בסכ"ד סקי"ג כ' דס"ל דיכול לקנות עצמו מרבו לענין קנין הממון, ודרך שחרור בעי רק לקנין איסור.

**הטור** כ', דגם לשי' הרמ"ה דבעי גט שחרור, זה דוקא אם אין בחליפין ש"פ, אבל אם יש ש"פ קונה עצמו בתורת דמים, ונסתפק באם יש ש"פ ונתן על מנת להחזיר, האם גם אז מהני בתורת כסף, דאפשר דלא מהני כמו דבקידושי אשה לא מהני, ולכאורה הספק הוא מהא דמבואר בקידושין ו' ב' גבי אשה דלא מהני מתנה על מנת להחזיר משום דאינה נקנית בחליפין, ובתוס' וברא"ש שם מבואר דהיינו דגזרינן מתנה על מנת להחזיר אטו חליפין, ושי' הרמב"ם שם דמעיקר הדין לא מהני עיי"ש, ולכאורה הספק אם גם הכא נימא דלא מהני כמו באשה, וכתב דיש להחמיר בזה, וכל דברי הטור נמצאים **בחי' מכת"י**.

ט) בתוס' שם – מש"כ ומכאן יש להוכיח, מבואר מדברי **התו"ר** דהיינו דבלא דבריהם לעיל, יש לפרש דהכא דאמר דהוי בכליו של מקנה אתא לאפוקי דאם בכליו של קונה היה מהני מתורת כסף וכשנ"ת, וחליפין לעולם לא מהני בעבד, וא"כ אין ראיה כלל מהכא דאין הלכה כרב, ורק לפ"ד דמהני חליפין יש הוכחה.

בא"ד – מש"כ בסוה"ד דהואיל דכלי שוה פרוטה קני, העיר **הרש"ש** דהא קיי"ל דאפילו אם אין בכלי שוה פרוטה קונה בחליפין.

רש"י ד"ה דה"ל – מבואר בדבריו דמשום דברי שכ"מ יוצא לחירות וכ"כ לק' מ' ב' בד"ה אמר, **ובטור** סרס"ז כ' בשם **הרמ"ה** דזכה בגופו וצריך גט שחרור, **והב"י** שם כ' דנראה דהיכי דימות השכ"מ אי"צ גט דקיי"ל דדברי שכ"מ ככתובין ומסורין דמי וחשיב כאילו כתב לו שטר, ורק בעמד בזה בעי גט, ומ"מ אינו יכול להשתעבד בו משום דיצא כבר קול שהוא משוחרר כמבואר בטור אח"כ, **ובדרישה** סקי"ח כ' כדברי הב"י, אמנם **הד"מ** בסק"י **והב"ח** כ' דודאי צריך גט שחרור מהיורשים דלא עדיף ממפקיר עבדו דצריך גט, **ובשו"ע** בסע"ד כ' דבעי גט שחרור וחזר בו ממש"כ בב"י, והיינו טעמא דאע"ג דדברי שכ"מ ככתובין וכמסורין זהו רק מדרבנן, ואיך יועיל להפקיע הקנין איסור, ובדברי רש"י נראה כהב"י, דכ' דאם היה הכא לדין דדברי שכ"מ א"כ לא היה אומר ר"נ דלא עשה כלום, והרי מבואר בגמ' די"ל דלא עשה כלום היינו רק להתירו בבת ישראל, ואפשר דלמסקנא דלא עשה כלום היינו גם לענין הקנין ממון, על זה כ' רש"י דמשום דברי שכ"מ היה מהני עכ"פ לקנין ממון.

**מ' א'**

א) גמ' יצא לחירות – **ברש"י ובראשונים** מבואר דזהו משום דזה הוכחה דכבר הוציאו לחירות, אמנם **ברמב"ם** בפ"ח הי"ז כ' דבכל אלו הדברים המוזכרים כאן יצא לחירות וכופין רבו לכתוב לו גט שחרור, וכ' דכן אם נדר נדר שכופין עליו את העבדים ואמר לו רבו מופר לך יצא לחירות, שכיון שלא כפה אותו גילה דעתו שהפקיע שעבודו, וכ' דמכאן אני אומר שהמשחרר עבדו בכל לשון והוציא דברים מפיו שמשמען שלא נשאר לו שעבוד כלל ושגמר בלבו לדבר זה, שאינו יכול לחזור בו וכופין אותו לכתוב גט שחרור אע"פ שעדיין לא כתב, ונראה בדבריו דאי"ז הוכחה, אלא דבמעשה זה אמרינן דכונתו להוציאו לחירות, וכן מבואר **בב"י** סרס"ז דכונת הרמב"ם דעכשיו הוא מפקיע שעבודו, אמנם **בט"ז** סקמ"א וסקמ"ג כ' דכונת הרמב"ם גם דמהני משום הודאה, ולפ"ד הב"י קשה דמה מהני הא דכונתו עכשיו לשחררו, הא אכתי הוא מעוכב גט ואסור העבד בבת חורין וכן הוא אסור בשפחתו, **ובאבהא"ז** בפ"ט ה"א כ' לומר דאה"נ דאכתי אסור, אבל יוכל לכתוב לו גט שחרור קודם הביאה, וכיון שמפקיע שעבודו צריך לכתוב לו גט ויהיה מותר, **ובזכר יצחק** סס"ט הק' דהא מבואר בגמ' דכיון דיצא לחרות ניחא אמאי מקודשת, ולפ"ד הרמב"ם אכתי לא תפסי בה קידושין, וכ' לומר דגם הרמב"ם מודה דיש ספק דכבר שחרר ומשום הכי הוו קידושין מספק, אבל אכתי קשיא לי' אמאי כופין לכתוב גט, הא יכול לטעון דאכתי עבדו גמור הוא, ומשום הכי כ' דזה ודאי דעכ"פ עתה הוא מפקיע שעבודו.

בגמ' שם – **בראשונים** מבואר דגרסו דיצא לחירות וכופין את רבו וכותב לו שטר שחרור, **והרא"ש** כ' לומר דמעיקר הדין אי"צ גט ושרי באשתו גם קודם שיתן לו רבו גט, ורק דכדי דלא ימצאנו בשוק ויאמר לו עבדי אתה אמרו דצריך לכתוב לו גט, והוכיח זה ממה דמבואר בגמ' דקידש שפחתו מקודשת, ומשמע דמקודשת ודאי ולא רק מספק, ולפ"ז כ' דבמקדש שפחתו אי"צ אפילו גט שחרור, דהא אין לחוש דיאמר לה דהיא שפחתו, וכ' **דהרמ"ה** לא פירש כן, ומבואר **בטור** סרס"ז דשי' הרמ"ה דרק גבי ממון נאמן אבל גבי איסור הוי ספק ושפחתו אינה מקודשת אלא מספק, **ובריטב"א** **ובר"ן** בע"ב גם מבואר דאינו בן חורין גמור, **ובטור** באה"ע ס"ד הביא רק שי' הרא"ש, **ובשו"ע** שם סי"ב כ' דאינו מותר בבת חורין ואעפ"כ חוששין לקידושיו, **וביש"ש** כ' כהרא"ש, **והש"כ** ביו"ד סקצ"ב כ' דשי' הרא"ש ושאר פוסקים דהוי בן חורין גמור, ושי' הרמ"ה דהוי ספק.

גמ' כשרבו השיאו – **הטור** בסרס"ז כ' דאם נשא בפני רבו לא יצא לחירות וכ"כ **הרמ"א** בס"ע, ובאה"ע ס"ד כ', דאם נשא בפני רבו קידושין תופסים, **והב"י** הק' דבגמ' מבואר דדוקא אם רבו השיאו, וכ' דאפשר דמ"מ חוששין גם בנשא בפני רבו, ועפ"ז כ' **בשו"ע** סי"ב דיש מי שאומר דחוששין, **וביש"ש** **ובב"ח ובפרישה** סקט"ו כ' דהטור מירי כל זמן דאין רבו מערער דאז אמרינן דמסתמא שחררו, **ובב"ש** סקי"א מבואר דלפי דבריהם מהני ערעור גם אם שתק זמן רב ואח"כ מערער, **ובט"ז** סק"ג כ' לומר דלמסקנא דמוקמינן ברייתא דכותב שטר אירוסין באופן אחר, תו אי"צ לומר דמיירי דוקא בהשיאו רבו, ולא דמי להניח תפילין דשם אין העבד עושה איסור ומשום הכי דוקא אם רבו הניח לו, ולפ"ד הב"י והיש"ש אתי שפיר מה דביו"ד כ' הטור דלא יצא לחרות, דלפי הב"י רק לקידושין חיישינן, ולפ"ד היש"ש הרי על כרחך דמיירי דרבו מערער ותובע דיעבוד לו, ומשום הכי לא יצא לחרות.

ב) דאמר לה צאי בו והתקדשי בו – **בתוס'** ביבמות מ"ז ב' מק' דמבואר שם דעבד בעי טבילה כשמשתחרר, וא"כ איך תוכל להתקדש אחר שחרור הא מחוסרת טבילה, וכ' לומר דמיירי דטבלה כבר קודם השחרור וגם זה מהני, **ובתו"ר** ועוד **ראשונים** מבואר שם לומר דבעי טבילה רק מדרבנן, ובחי' **רח"ה** פי"ג מאסו"ב הי"ב כ', דבשי' הרמב"ם נראה דהוי מן התורה, וגם בעי שיהיה דוקא אחר השחרור כיון דבזה הוי גמר הגירות עיי"ש, וכ' לישב דבאמת בשטר שחרור כבר פקע דין עבד שבו, אלא דמ"מ אינו ישראל גמור כיון דמתחילה לא חל בו קדושת ישראל גמורה, אבל מ"מ דיני עבד גם אין בו, ולפ"ז כ' דכיון דמה דבנכרית לא תפסי קידושין אינו מקרא דבשפחה לא תפסי, נמצא דמה דבשפחה לא תפסי קידושין אי"ז משום דאכתי הויא כנכרית, אלא דהדין שפחה שבה מונע הקידושין, וא"כ כל שפקע עבדותו בשטר שחרור ממילא תפסי קידושין, ובשי' התוס' דהק', כ' לומר דס"ל דכל זמן דלא טבלה אכתי שם עבדות יש בה, וכ' דמ"מ אסורה בעבד, דאחר שטר שחרור מודים תוס' לרש"י דכבר אינו עבד גמור וכבר אסור בשפחה ושפחה אסורה בעבד.

בגמ' שם – **הגרע"א** מק' דבגמ' ביבמות נ"ב ב' מבואר דאי אפשר לכתוב גט קודם אירוסין מפני שאין בידו לגרשה, **וברמב"ם** בפ"ג מגירושין ה"ו מבואר משום דאז אינו נכתב לשמה, וא"כ הוא הדין שטר קידושין דבעי לשמה אי אפשר לכתוב כל זמן דאין בידו לקדשה, ואיך יכול לקדש בשטר זה, הא בזמן שכתב היא שפחתו ולא הוי לשמה, וכ' דבר"מ י"ל דכיון דס"ל דאדם מקנה דשלב"ל ויכול ליתן לה היום שטר שיחול לאחר השחרור, ממילא גם הוי לשמה וכמבואר בתוס' שם דהחסרון הוא רק למ"ד דאין אדם מקנה דשלב"ל, אבל מ"מ אכתי יק' דאמאי לא אמרינן בגמ' הכא דר"מ וחכמים בברייתא פליגי אם אדם מקנה דשלב"ל, וכ' דצ"ל דכיון דבשטר זה גם נעשה שחרור לשפחה, ממילא אין חסרון של לשמה דכשינתן השטר הרי ממילא תהיה ראויה להתקדש, וכ' דעדיין צ"ע, ובחי' **רח"ה** שם כ', דבאמת יש בזה חסרון של לשמה, וצ"ל דגם חכמים דר"מ ס"ל דאדם מקנה דשלב"ל, ולפ"ד יק' דאמאי לא אמרינן דבהכי פליגי, ואפשר דא"כ היו חכמים צריכים לומר דאינו שטר ולא דאינה מקודשת, **ובאב"מ** סל"ה סקי"ג נקט דלפמש"כ הרמב"ם דהחסרון משום לשמה, גם אם אדם מקנה דשלב"ל לא מהני, ולדידי' צ"ל כש"כ הגרע"א דהכא דהכל בשטר אחד עדיף.

רש"י ד"ה ר"מ – מבואר ברש"י דלשון צאי בו והתקדשי בודאי הוי לשון שחרור, והנדון משום דכתוב בשטר רק לשון קידושין, אמנם **בטור** סרס"ז כתב דהוא כתב בשטר צאי בו והתקדשי בו, ויל"ע אמאי לא הוי לשון שחרור, **וברמב"ם** פ"ו ה"ח **ובשו"ע** סנ"ח מבואר כרש"י, **והגרע"א** שם עמד על דברי הטור דס"ל דגם אם כתב לשון צאי בו לא מהני.

ג) גמ' כי אתא רב דימי וכו' – **ובתוס'** לעיל ל"ח א' כ' דלא היו היורשים רשאין להשתעבד בה משום מצוה לקיים דברי המת, **והתו"ר** שם הוסיף דפקע ממנה שעבוד, **וברשב"א** שם מבואר דשי' תוס' דמיד נפקע ממנה העבדות, ומשמעות לשונו דזה משום לשונו דכונתו להפקיע ממנה שעבוד ומהני מדין מפקיר עבדו, **והרמב"ן** לעיל י"ג א' גם כ' צד אחד דכיון דאיכא מצוה לקיים דברי המת, אמרינן דאומר בדעת גמורה ונעשה כמפקיר עבדו, אמנם **בתו"ר** מבואר דמשום מצוה לקיים דברי המת פקע ממנה השעבוד, וכ"כ **המחנ"א** בדיני זכיה ומתנה סכ"ט וכשנ"ת לעיל, **והרשב"א** לעיל חולק על התוס' וכ' דלא פקע ממוני' משום דבריו ורק איכא מצוה לקיים דברי המת, וכן מבואר **בריטב"א ובר"ן** כאן דאיכא מצוה לקיים דברי המת ואי"ז סיבה להפקיע הממון, ומשום הכי אמרו רבי אמי ורבי אסי דהולדות של היורשים, אמנם **ברא"ש ובתו"ר** כ' דרבי אמי ורבי אסי ס"ל דכונתו רק דלא יטריחוה במלאכות כבדות ומשום הכי לא פקע ממוני', אבל אם כונתו דלא ישתעבדו בה כלל היה פוקע הממון, [ומבואר **בתו"ר** דרבי אמי ורבי אסי ס"ל דבהכרח אין כונתו דלא ישתעבד בה כלל, דא"כ היה פוקע האיסור במיתת האדון], וזה אתי שפיר לפ"ד התו"ר לעיל דמצוה לקיים דברי המת הוי סיבה שיפקע הממון.

**ובתו"ר** לעיל מבואר דגם בהא דיעשה לה קורת רוח, דמבואר ברש"י דאם אין לה קורת רוח אלא בשחרור צריך לשחררה, דפקע ממנה שעבוד משום מצוה לקיים דברי המת, **והרשב"א** הק' דהא מבואר בגמ' דבכהאי גונא גם לאמימר דמפקיר עבדו ומת אין לו תקנה, מ"מ לזו יש תקנה בשטר, ומבואר דלא פקע הממון, **והרא"ש** כאן כ' דכיון דתלה הדבר בה לא סילק מעליה השעבוד, [ואפשר דמ"מ כשאומרת דאין לה קורת רוח אלא בשחרור, אז פקע ממנה שעבוד מכח מצוה לקיים דברי המת].

ולענין הדין באמר לא ישתעבדו בה כ' **הרמב"ם** בפ"ו ה"ד דאסור להשתעבד בה, **והטור** כ' דברי הרא"ש דלא יטריחוה במלאכות כבדות, ואח"כ כ' דברי הרמ"ה דלא ישתעבד כלל, ועמד בזה **בפרישה** סקקמ"ו, **ובשו"ע** סע"ז כ' כדברי הרמב"ם.

רש"י ד"ה אי – **ברש"י** מבואר דבלשון הפקר אין בניה עבדים, וכן מבואר **בראשונים** וכשנ"ת, **ובחזו"א** כ' דמ"מ מוכח בקידושין ע"ב ב' דיש לרבה בולדות קנין איסור, **וביש"ש** נראה דס"ל דאפילו פקע הקנין ממון, מ"מ בבנים יש לו קנין ממון ג"כ.

רש"י ד"ה ה"ג וכו' – **ברי"ף וברא"ש** הגירסא אלא כי אתא, ומבואר **בקרבן נתנאל** באות ג' דמבאר דר' אמי ור' אסי אמרו לפני רב דימי דאי אתה מודה וכו', וא"כ בודאי לא אמר רבי יוחנן הכי אלא כי אתא רב שמואל וכו', ובגירסתם לא כתוב דר' אמי ור' אסי אמרו מילת רבי, ושפיר י"ל דאמרו הכי לרב דימי, וכ' דלפ"ז צ"ל רב אמי ורב אסי, דרבי אמי ורבי אסי היו בא"י ולא בבבל.

רש"י ד"ה ועושין – **וברי"ף** מבואר דרק אי אמרה דהאי עבודה לא מצינא למעבד שומעין לה, **והרא"ש** כ' דמסתבר כרש"י, **וברמב"ם** פ"ו ה"ד כ' כשי' הרי"ף דמהני דלא יעבידו אותה אלא במלאכה שהיא רוצה, **ובטור** בסרס"ז ובחו"מ סרנ"ו הביא שתי השיטות, **ובשו"ע** כ' כדברי הרמב"ם, **והרמ"א** בחו"מ ס"ד **והש"כ** ביו"ד סקצ"ח הביאו די"א כשי' רש"י.

ד) גמ' אמר אמימר המפקיר עבדו וכו' – **באמ"מ** סכ"ג סקט"ז מעיר, דאי נימא דהזוכה בעבד מהפקר נעשה בעלים גם על הקנין איסור, א"כ האמנם דאם יזכה העבד בעצמו אין לו תקנה, דתו אינו יכול למכור עצמו לאחר, דכבר פקע ממנו דין עבד לענין הקנין ממון, וכדמוכח מדברי רש"י דנאסר בשפחה, מ"מ יש לו תקנה שלא יתכוין לזכות ויזכה בו אחר והוא יוכל לשחררו.

תוד"ה אותו – **הפנ"י** כ' לישב קו' התוס' דמאי קמ"ל רי"ו, די"ל דבחצי עבד דוקא כופין לשחרר משום דהאדון גרם לו ליאסר ע"י ששחרר חציו, אמנם לכאורה בגמ' לק' מבואר דגם מיירי בעבד של שני שותפין דשחרר האחד חלקו ושם לא הוא גרם, ועוד כ' על הקו' הראשונה, די"ל דיאוש שאני וכשי"ת בתוד"ה צריך, **ובתפא"י** כ' לומר דגבי שפחה ליכא לדין כפיה משום דאסורה בעבד וישראל כמבואר לק', וא"כ אצטריך להדין דכופין בכהאי גונא דפקע הקנין ממון, לומר דגם בשפחה כופין בזה, ועוד כ' לומר דלעבד המעוכב גט שחרור יש תקנה בשפחה המעוכבת גט שחרור דקדושת שניהם שוין, ולא דמי לחצי עבד דאסור בחציה שפחה דהתם בכל אחד יש צד עבד גמור וצד בן חורין גמור, אבל הכא בכל אחד יש מקצת קדושה בכולה [וכן מבואר **בחת"ס**].

[**במנ"ח** מצוה שמ"ז כ' לומר דלשי' רש"י חייב מעוכב גט שחרור בכל המצות עיי"ש].

בא"ד – משה"ק מהירושלמי, הק' **הפנ"י** על קו', דבלא מצוה לקיים דברי המת גם לא היה נפקע הקנין ממון והיה שרי בשפחה, **ובחת"ס** כ' לבאר קו' דלא היה צריך להזכיר מצוה לקיים דברי המת, אלא דכופין משום שפקע הקנין ממון, **ובתו"ג** כ' לפי מה דנראה ברשב"א לעיל ל"ח א' דכ' בשם תוס' דאם אומר שחררו הוי לשון הפקר, ופקע קנין ממון גם בלא מצוה לקיים דברי המת, אמנם בתוס' ובתו"ר מבואר דמה דפקע הקנין ממון הוא רק משום מצוה לקיים דברי המת וכשנ"ת.

תוד"ה צריך – **הפנ"י** כ' לומר דס"ל דיאוש מהני בעבד רק מדרבנן דמן התורה עבד כקרקע, וא"כ הם אמרו דיאוש קונה והם אמרו דלא יפקע הממון עד אחר השחרור כדי דיהני בו השחרור, ולפ"ז כ' דגם אתי שפיר דלא יק' מרבי דאמר דבנתיאשתי מפלוני עבדי יש לו תקנה בשטר, [וע"ע בחת"ס ובתו"ג ובחזו"א לק' מ"ג ב' מש"כ לישב קו' התוס'].

ה) גמ' הא אמרה בלשון שחרור הכא נמי – מבואר דגם במפקיר עבדו בעי גט שחרור לאחר מיתה מבניו, **והתוס' והרא"ש** כ' דזה דלא כמבואר בסוגיה לעיל ל"ט א', דאמרינן דמפקיר עבדו ומת ניתר במיתה דאיסורא לא מורית לברי', וכן ביאר **רש"י** הגמ' לעיל, אמנם **הרמב"ן** שם כ' דכונת הגמ' דכיון דאמרינן דמשום ירושה לא ניתר העבד במיתת האדון, חזינן דיש ירושה גם על הקנין איסור, וקשיא לאמימר דס"ל דלא מורית איסור לברי' וכשנ"ת לעיל, ולפ"ז אין סתירה כלל בין הסוגיות, **והפנ"י** מעיר דגם אי נימא לעיל כפי' רש"י ותוס' והרא"ש, דקו' הגמ' דיהיה ניתר במיתה, מ"מ י"ל דקו' הגמ' דוקא לאמימר דס"ל דאיסורא לא מורית, דא"כ יהיה ניתר בלא גט שחרור כלל אלא במיתה לבד, אבל לפי האמת י"ל דשפיר אמרינן דאיסורא מורית כמבואר בסוגיה הכא, וכ' דצ"ל דס"ל דבגמ' לעיל נראה דגם לפי האמת הוי הכי דאינו מורית, **והתוס'** כ' בתי' אחד דגם לפי סוגיין אמרינן דאיסורא לא מורית לברי', והא דצריך גט שחרור הוא רק מדרבנן שלא יאמר לו עבדי אתה, וכ"כ **הרא"ש** בתי' אחד.

ובגמ' בסמוך גם אמר רבינא דבעי גט שחרור, **והרא"ש** כ' די"ל דרק מדרבנן צריך וכשנ"ת, ובאמת הוא בן חורין גמור גם קודם שחרור, ועוד כ' די"ל דשאני התם דכיון דהיה משועבד בזמן המיתה לנכרים, יש עליו עדיין תורת עבדות של ממון ג"כ ומשום הכי אין המיתה מתרת, וכיון דלא התירה המיתה בשעתה תו אינה מתרת גם אח"כ, [ועיין לעיל ל"ט א' באות ג' משנ"ת בזה], ומבואר בזה דמה דאמרינן דאיסורא לא מורית לברי' אי"ז משום דאין בזה ירושה, אלא משום דאדרבה המיתה מתרת האיסור, דאי נימא דאין בזה ירושה בעצם, א"כ בכהאי גונא דלא התירה המיתה כיון דהיה משועבד לנכרים היה צריך להיות דלא יהיה לו תקנה, דהבן לא ירש הקנין איסור ומי יתירנו.

**הרא"ש** כ' להלכה דמפקיר עבדו ומת מותר מיד דמיתה מתירתו, ולפי תי' אחד בעי עכ"פ גט שחרור מדרבנן שלא ימצאנו בשוק, אבל מ"מ הוא בן חורין גמור וקידושיו קידושין, וכ' דשי' **הרי"ף** אינו כן אלא דבעי גט שחרור מעיקר הדין, ומבואר **ביש"ש** דאע"ג דהרי"ף מביא רק דברי רבינא, והרי הרא"ש פירש די"ל דרק מדרבנן בעי, מ"מ כיון דמקור דברי הרא"ש דמעיקר הדין אי"צ גט שחרור הוא מכח הגמ' לעיל ל"ט א' וכשנ"ת, א"כ כיון דהרי"ף לא הביא להאי סוגיה, ממילא אמרינן דס"ל דהכא בעי גט מעיקר הדין, וכן מבואר **ברשב"א ובריטב"א ובר"ן** דאיסורא מורית לברי' ויוצא ע"י גט מהיורש, **והרמב"ם** בפ"ח הי"ג סתם דהיורש כותב שטר שחרור וכ"כ **הטושו"ע** סרס"ז סס"ד, **ובב"י ובפרישה** סקקכ"א מבואר דאיסורא מורית לברי', **והב"ח** שם מביא לדברי הרא"ש, **וביש"ש** כ' דאם קידש אשה בעי גט להחמיר כשי' הרא"ש.

ו) רש"י ד"ה דעבדי – נראה מרש"י דהא דפקע הקנין ממון של הבעלים הוא משום דקיי"ל דמוכר עבדו לנכרי יצא לחרות, אמנם בתוס' לק' מ"ג ב' כ' דהגם דיצא לחירות מ"מ אכתי הוא קנוי לקנס וולדות, [ומבאר **החזו"א** דהיינו ליתן לו שפחה להעמיד ולדות, וכ' דלכאורה נראה דגם לענין מציאה הוי עדיין שלו], ומשום הכי מודה אמימר דיכול לכתוב לו גט שחרור, **והמהרש"ל** שם כ' דלשי' התוס' צ"ל דהא דהכא מבואר דלאמימר אין לו תקנה הוא משום דמיירי לאחר יאוש, **והמהרש"א** שם כ' לומר דקנס וולדות גם אינו מוריש לבניו, וכבר תמהו בדבריו **הפנ"י והק"ר** שם, **ובחזו"א** נראה די"ל דדוקא לאמימר דמפקיר עבדו אין תקנה צ"ל דהשאירו לאדון זכויות בעבד לקנס וולדות דאי לאו הכי לא יוכל לשחררו, אבל לדידן וכן אי נימא דדוקא מפקיר עבדו ומת אין לא תקנה, י"ל דבאמת פקע הקנין ממון לגמרי ואה"נ באם ימות האדון לא יהיה לו תקנה, ולפ"ז אין סתירה בין רש"י לתוס'.

גמ' אצל אקניי' וכו' – **בתוס'** לק' מ"ב א' הק' דמיד דנעשה חצי בן חורין דינו כמעוכב גט שחרור כמבואר לק', ואיך יכל למכרו לבנו הקטן, וכ' לומר דמיירי הכא שמכרו קודם ששחררו השני, דידע דחבירו רוצה לשחרר החצי השני, וכן מבואר **בטושו"ע**.

**מ' ב'**

ז) רש"י ד"ה זוזי – תוס' מק' על רש"י, דלא מהני אלא לענין ממון דהפקר ב"ד הפקר, **ובתורי"ד** מבאר שי' רש"י דקטן אינו זוכה אלא מדרבנן ומן התורה נשאר של האב, ובאמת היה צריך האב לשחררו וכפו אותו על זה, רק דמ"מ משום הקנין דרבנן של קטן אכתי צריך גט שחרור גם מהקטן, [ועיין לק' באות ח' **דהרשב"א** חולק וס"ל דאי"צ עוד שטר לקנין דרבנן של קטן], ולזה מהני מה דקטן ממכרו ממכר מדרבנן, וא"כ יוכל להוציא העבד לחירות מדרבנן, ויל"ע בראשונים אם גם קשיא להו דבזה לא מצינו כלל תקנה דיהני בו שחרור וכן גט לא תקנו בו, ורק מקח דהוי דין ממון מצינו דתקנו בו.

**באמ"מ** סכ"ד סקי"א כ', דאי נימא דאפשר למכור העבד לעצמו בכסף ויוצא בזה לחירות לגמרי, לכאורה שפיר י"ל הכא כרש"י ומדין הפקר ב"ד אמרינן דהעבד קונה את עצמו וממילא יוצא לחירות, וכ' דהגם דברש"י נראה דיוצא בשטר, מ"מ מדלא פירשו הראשונים הכי, נראה דס"ל דאי אפשר למכור העבד לעצמו ויפקע עי"ז הקנין איסור.

בא"ד – **בקצוה"ח** סרל"ה סק"ד כ', דאע"פ דעבדים הוקשו לקרקע וקרקע אין יכולים קטנים למכור, מ"מ הכא הוי מילי דרבנן ובזה עבדא כמטלטלי.

תוד"ה וכתב – בשי' הרשב"ם לא נתפרש אמאי בעי לתקנה מיוחדת כאן ולא הוי מעיקר הדין כמו לר"ת, ונראה **בראשונים** דכיון דמבואר לק' נ"ב א' דשי' רבנן דאין האפוטרופסין רשאים להוציא עבד לחירות אלא למוכרו לאחרים והם מוציאין, משום הכי הכא דמבואר דהאפוטרופסין עצמם מוציאים על כרחך דהוי תקנה, **וברמב"ן** ובחי' **הר"ן** כ' דהכא קנסו אותו כנגד התקנה שלא ישחררו האפוטרופסין, ומבואר דגם לעשות שלא כפי התקנה חשיב קנס, ועיין בסמוך.

**הגרע"א** במהדו"ק סרכ"א אות ו' כ' לומר דהפקר ב"ד מהני רק להפקיע הבעלות ולא להקנות הממון לאחר, וכ' דלפ"ז צ"ל דהכא הפקירו העבד בזמן דמחזיק בו האפוטרופוס ומיד זוכה בו, וכ' דהא דלא אמרינן דהעבד יזכה בעצמו, הוא משום דכל שהוא תחת העבדות של המחזיק בו אינו זוכה בעצמו וכמבואר ברש"י ותוס' בקידושין כ"ג א', וכן מבואר ברשב"א ובריטב"א שם, ודלא כש"כ שם התוס' בשם ר"ת דלאיכא דאמרי השני שם אמרינן דלעולם העבד קודם לזכות בעצמו, **ובדבר אברהם** סל"ט סקי"ד בהגה"ה השניה כ' לומר, דבכח דין הפקר ב"ד גם למנוע שלא יזכה בזה מי שאינם רוצים שיזכה, ומשום הכי לא זוכה העבד בעצמו.

**ובאמ"מ** שם כ', דמוכח מדברי הגרע"א דהזוכה מן ההפקר זוכה גם בקנין איסור, וצ"ל דנגרר האיסור אחר הממון, ובסכ"ג סקי"ב כ', די"ל דגם אי נימא דבמקדיש לא מצו גזברים למכור לאחרים ושהם יוציאו כל זמן דנימא דהקדש אינו זוכה בקנין איסור, וכמשנ"ת לעיל ל"ח ב' באות ג' דכן הוא שי' תוס' והראשונים שם דלא כשי' רש"י שם, מ"מ י"ל דמפקיר עדיף, ובזוכה מהפקר זוכה גם בקנין איסור עיי"ש.

בא"ד – בשי' ר"ת דהוי מעיקר הדין מבואר **ברא"ש**, דהגם דיש תקנה דאפוטרופסין לא ישחררו, מ"מ זהו רק משום דלא יאמרו דמזלזל בנכסי יתומים וכשנ"ת לעיל ל"ח ב' בתוד"ה אין, והכא דכל המעשה נעשה במאמר ב"ד אין לחוש, **וברשב"א ובריטב"א** נראה דגם בלא זה, כיון דהוי רק תקנה שלא למכור, גם אם הכא לא יעשו כפי התקנה מ"מ שפיר חשיב דהוי מעיקר הדין.

**הגרע"א** שם כ', דר"ת לשיטתו בקידושין דהעבד לעולם קודם לזכות בעצמו, י"ל דמשום הכי לא נח"ל לומר דהכא הוי משום תקנה ומשום הפקר ב"ד כשי' הרשב"ם, דכיון דנתבאר דהפקר ב"ד מהני רק להפקיע הממון ולא לזכות לאחר, מיד יזכה העבד בעצמו, ויל"ע לפ"ד דאיך באמת מהני מעיקר הדין בלא דין הפקר ב"ד, כיון דהעבד של הקטן, ונראה דמבאר דס"ל כשי' **הרשב"א** לק' נ"ב א', דבאמת גם בתרומה יכול האפוטרופוס להפריש מדין תורה אף בלא דין הפקר ב"ד דידו כיד היתומין, ומה דדרשינן אתם ולא אפוטרופסין הוי אסמכתא בעלמא, ומשום הכי לר"ת דמעיקר הדין יכולים לשחררו אי"צ הכא לתקנה, אבל לשי' רשב"ם דבעי לדין הפקר ב"ד, כיון דבעלמא לא הפקירו לענין שיוכל לשחרר בעי הכא לתקנה בפנ"ע.

**בראב"ד** בהשגות על הרי"ף כ' דקיי"ל כרבי דכסף גומר, ומשום הכי גם קיי"ל כרבי דהאפוטרופסין יכולים ליטול דמים ולהוציאם לחירות, ושפיר אמרינן הכא דהאפוטרופוס יוציאו לחירות, **והרמב"ן** העיר דהרי"ף הביא לק' לדברי רבנן דאין רשאין להוציא לחרות, וכ' כשנ"ת דמעיקר הדין היו יכולים להוציא ורק מדרבנן לא וכאן גם מדרבנן אפשר, וכן היא שי' **הרמב"ם והטושו"ע.**

**המרדכי** סשפ"א כ' בשם **ריב"ם**, דמש"כ בגמ' כאן דמקרקש לי' בזוזי היינו דכופים האב לקנות העבד מיד בנו ולשחררו, והביאו **הב"ח** וכ' לומר דכך יש לנהוג להלכה, **והש"כ** סקפ"א הביא דברי הב"ח.

גמ' ומקרקיש לי זוזי – לשי' **רש"י** זהו כדי שיתרצה לכתוב לו גט שחרור, ותוס' בשם **רשב"ם** מבארים דאין נכון לעבור על דעת התינוק ולהקנות בעל כרחו של תינוק, ובשם **ר"ת** כ' דאם ימחה הקטן יהיה לזות שפתיים, **וברי"ף** מבואר כדי שלא יסתרך הקטן בעבד, **וברמב"ם** בפ"ז ה"ח כ' דאם רואים שהקטן נסרך אחרי העבד מפליגין אותו במעות, ומבואר דאין כאן דין לעשות הכי אלא רק אם יש צורך בזה.

גמ' גיטא דחירותא על שמי' – לפי **רש"י** היינו על שם הקטן, ותוס' כ' בשם **רשב"ם** דהיינו על שם האפוטרופוס, ובשי' **ר"ת** לא ביארו, **והפנ"י** כ' לומר דכיון דס"ל דבעי להגט רק משום לעז, כותבין את זה על שם הקטן, אמנם **ברא"ש** מבואר דגם שי' ר"ת דכותבין על שם האפוטרופוס, **והראב"ד** בהשגות על הרי"ף בפ"ז ה"ח כ', דלשי' הרי"ף דמקרקש לי' זוזי כדי דלא יהיה נסרך בו ויתבענו, הכא נמי השטר הוי משום זה, ויש לכותבו על שם הקטן, **והרמב"ן** הסכים עמו בזה, וכן מבואר **בריטב"א** וכן נראה בחי' **הר"ן**, **והרמב"ם** כ' בסתם דאפוטרופוס כותב, **והראב"ד** משיג דהקטן כותב, **ובטושו"ע** סס"ג מבואר דהאפוטרופוס כותב.

**בטושו"ע** שם מבואר דאם לא כיון האב להפקיע את העבד מדינו לשחרר, כגון שמת וממילא זכה בו הקטן, בזה אין משחררים ע"י האפוטרופוס עד שיגדל הקטן.

ח) **הרשב"א** בקידושין מ"ב א' כ' להוכיח מהכא דזכין לקטן מן התורה, דאי נימא דרק מדרבנן, הכא דהקנה לבנו קטן אכתי נשאר העבד של האב מן התורה, ואמאי לא סגי שיכופו האב לשחררו, וכין דמן התורה הוי בן חורין תו אין מקום לקנין דרבנן שיש לקטן בעבד, דדאורייתא מפקיע הדין דרבנן, [**ובקצוה"ח** סרל"ה סק"ד העיר, דמה שייך הכא דין זכין, הא הכא הוי דעת אחרת מקנה, וכ' לומר דשי' הרשב"א דאי זכין לא מהני גם דעת אחרת מקנה לא מהני, וכ' דהתוס' חולקים על זה עיי"ש], וכ' **הקצוה"ח** לת' קו' הרשב"א, דכיון דקיי"ל דהפקר ב"ד הפקר, שפיר זכה הקטן מכח הפקר ב"ד ונעשה שלו גם מן התורה, ומשום הכי צריך שטר שחרור מהקטן גם מן התורה, **ובנתה"מ** סקי"ג כ', דשי' הרשב"א דהפקר ב"ד מהני רק להפקיר ולא להקנות לאחר, ומשום הכי ס"ל דאם הקטן לא זוכה מן התורה, נמצא דהוי רק כמפקיר עבדו דצריך גט שחרור מהמפקיר דהיינו האב, **ובבית אפרים** חו"מ ס"ח כ' לומר, דגם אי נימא דהפקר ב"ד מהני גם להקנות כמבואר ברשב"א לעיל ל"ז ב', מ"מ בקטן אי נימא דלא מהני זכין נמצא דאין לו יד כלל, [דקאי בשי' רש"י דדעת אחרת מקנה לא מהני למהוי שלו מן התורה], וא"כ בזה לא מהני הפקר ב"ד להקנות לו העבד או דבר אחר כיון דאין לו יד לקנין, ורק במקום דשייך שיזכה מהני הפקר ב"ד שיהיה שלו אף בלא מעשה זכיה.

א) גמ' וכולן בשטר – **ברש"י** **ובראשונים** מבואר דהיינו דמהני לשונות אלו רק אם כותב אותם בשטר, וכן מבואר **ברמב"ם** בפ"ו מעבדים ה"ב ובפ"ד מזכו"מ הי"א, **ובטושו"ע** ביו"ד סרס"ז סע"ד ובחו"מ סרמ"ה ס"א, אמנם **במרדכי** סשפ"א כ' בשם **ר"ב** דמיירי דכתב בשטר לשון גמור, ורק דאמר לשונות אלו כשנותן לו השטר, ואשמועינן דלא אמרינן דגרע בלשונות אלו ונימא דלא נתכוין לשחרור ומתנה, [ולפ"ז אם נותן לו שטר טוב ואומר לו אעשנו בן חורין או אתן לך לא מהני], **והב"ח** בסרס"ז כ' דלדינא יש לחוש לשי' ר"ב, ובאם כתב לו בשטר לשונות אלו בעי אכתי שטר שחרור גמור, דלשי' ר"ב לשונות אלו לא מועילים בשטר, ואמנם דלא יוכל הרב להשתעבד בו מ"מ גם לא נכוף אותו לשחררו בשטר אחר, והביאו **הש"כ** בסקצ"ד.

**בר"ן** מבואר דמיירי דבא לשחררו עכשיו בלשונות אלו, אבל אם אומר בדרך הודאה מהני בלא שטר ויוצא לחרות, ומ"מ אכתי בעי שטר שחרור כמו דמבואר בגמ' לעיל גבי השיאו רבו אשה דאינו בן חורין גמור, **ובטור** כ' דין זה בשם **הרמ"ה** וכ"כ **בשו"ע** סע"ד דאם אמר דרך הודאה יצא לחירות וצריך שטר שחרור, ולגבי מתנה בחו"מ סרמ"ה לא הביאו דין זה, אמנם **הרמ"א** שם כ' די"א דאם אמר נתתי בלשון הודאה מהני גם בדיבור בלא שטר, **ובנתה"מ** ס"ס סקט"ו מביא **תשובת הרמ"א** דבסתמא לשון נתתי הוי לשון הודאה וכמבואר בדברי הרמ"א שם ס"ו, והכא בסוגיין מיירי דידוע או שהמקבל מודה שלא הקנה לו מקודם ומשום הכי אמרינן דהוי לשון מתנה, וע"ע בפ"ת סרמ"ה סק"א.

ב) במודה דשחרר עבדו מבואר **בריטב"א ובר"ן** דהוא ישראל גמור ורק אסור בבת חורין עד שיתן לו רבו שטר שחרור, ולעיל בע"א באות א' נתבאר דשי' **הרא"ש** לגבי משיא עבדו דמעיקר הדין אינו צריך גט כלל, ורק כדי שלא יאמר לו עבדי אתה בעי שיתן לו גט, ושי' **הרמ"ה** דלגבי איסור הוי ספק ורק לגבי ממונא נאמן מדין הודאת בע"ד, **ובטור** הביא דברי הרמ"ה גבי מודה דבעי גט, וכ' דזה כדברי **הרמב"ם** דכ' דאם אומר האדון דברים שמשמען שלא נשאר לו שעבוד, שאינו יכול לחזור בו וכופין אותו לכתוב גט שחרור, **ובב"י** מעיר דהרמב"ם מיירי דבלשון זה הוא מוציאו לחירות ולא דיש בלשון זה הודאה דכבר שחררו, **והט"ז** סקמ"א כ' דכונת הרמב"ם משום הודאה ונתבאר לעיל באות א', **והראב"ד** בהשגות על הרי"ף כ' דגם גט אי"צ, דנאמן גם לגבי איסור משום דבידו לשחררו, **ובשו"ע** סע"ד כ' דיצא לחרות וצריך גט, ובבי' **הגר"א** סקקל"ד כ' דבעי גט שלא יאמר לו אח"כ עבדי אתה וזה כשי' הרא"ש, ולכאורה יש לדון דהיכי דמודה בפירוש אין לחוש דיאמר לו עבדי אתה.

תוד"ה חיישינן – **ברא"ש** מבואר כהתוס', **ובראב"ד** מבואר דהוי ספק וכ' דלא שרינן לי' בבת חורין ואי נסיב לא מפקינן מיני', ויל"ע אמאי לא מפקינן, **וברשב"א** כ' לומר דהוי ספק גמור, וכ' לפרש הגמ' בסמוך דמי אוכל פירות דקאי על האי גונא, דכיון דלא אמר לו דזיכה ע"י אחר הוי הוכחה דלא זיכה, וגם אפשר דכונתו לומר דנתן לו בעצמו וא"כ איכא הכחשה, ומשום הכי הוי ספק, אך הביא דבתוספתא קתני דהמקבל לא אמר כלום וא"כ מבואר דהנותן נאמן לגמרי, **והר"ן והריטב"א** כ' דהוא ישראל גמור ורק דאסור בבת חורין כמבואר גבי משיא עבדו אשה, **ובב"י** מבואר דס"ל דחיישינן הוי ספק, אמנם **החת"ס** כ' דהרי גם בהודאה גמורה ס"ל הכי להריטב"א והר"ן דאסור בבת חורין, וא"כ ס"ל כתוס' דהוי ודאי, **ובטור** הביא דשי' **הרמ"ה** דבעי גט וכופין את רבו, ושי' **הרא"ש** דמותר בבת חורין, **והט"ז** סקמ"ב **והש"כ** בסקצ"ד כ' שתי שיטות אם מותר בבת חורין.

**בטושו"ע** סרמ"ה ס"ד כ' גבי נותן מתנה דחיישינן שמא זיכה לו ע"י אחר, דאם יש לנותן בע"ח אינו גובה משדה זו, ואם אין לנותן שאר נכסים יכול הבע"ח לגבות, **והב"ח** כ' דאע"ג דאמרינן דחיישינן הוי ודאי, מ"מ לענין להפקיע זכות הבע"ח לא מהני, דגבי עבד בידו לשחרר, אבל גבי מתנה אין בידו עכשיו להפקיע זכות הבע"ח דהא גובה ממשועבדים, ולכאורה גם אם יודה הנותן דקיבל לא יועיל לגבי בע"ח, וגם אם הוי ודאי הודאה מ"מ אינו נאמן לגבי הנותן דאינו יכול לחוב לבע"ח.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר מנ"ל דהוי ודאי, **והפנ"י** כ' דגבי שדה אי נימא דהוי ספק, אין נפ"מ בין הרישא לסיפא, דבתרוייהו ישאר אצל הנותן דמספק אין להוציא ממנו, ומזה מוכח דהוי ודאי והוא הדין ברישא גבי עבד.

ג) גמ' הודאת בע"ד כמאה עדים דמי – **רש"י ותוס' והרא"ש והר"ן** מבארים דמקבלים הודאתו של העבד והמקבל מתנה, ומבואר **ברש"י ותוס'** דאמרינן דהנותן טעה וסבור דקבלה ממנו, **וברא"ש** מבואר דהיינו די"ל דנתן לו על ידי אחר ואינו יודע דלא נתן לו האחר, **והרשב"א והריטב"א** בשם **תוס' והר"ן** כ' דכיון דהנותן כבר קודם שנותן דעתו ליתן, י"ל דמשום הכי טעה וסבור דכבר נתן, משא"כ המקבל כל זמן שאינו מקבל לא יטעה.

**והרשב"א** כ' עוד בשם **הראב"ד** דהודאת שניהם הודאה והוי הודאה כנגד הודאה, ומשום הכי מוקמינן בחזקת הנותן, **ובקצוה"ח** ספ"ח סק"ט הק' דגבי עבד נימא דהוא מוחזק בעצמו, וכ' דבעבד היכי דיש ספק בגוף הדבר אם יצא לחירות, אין העבד חשוב מוחזק דזה גופא ספק אם יש לו מוחזקות כנגד רבו, **והריטב"א** גם כ' דהוי הודאה כנגד הודאה, אך כ' דמשום הכי הדין דמשלשין ביניהם, [ומה דאמרינן בסמוך דמשלשין ביניהם היינו באבא ויתבאר בסמוך בע"ה], וכ' דזה דוקא בשדה דאין אחד מהם מוחזק בפירות, אבל בעבד שהוא מוחזק במע"י נשאר אצלו, ומבואר בדבריו דבהודאה נגד הודאה אזלינן רק בתר מוחזק ולא בתר חזקת מר"ק, ובקצוה"ח שם הביא **דברמב"ן** במלחמות בב"ק מ"ו ב' מבואר גם דס"ל דהכא הוי הודאה כנגד הודאה וכשי' הרשב"א, וכ' **הקצוה"ח** דמהני תפיסה בהודאה כנגד הודאה, **ובנתה"מ** שם סק"ד כ' לומר דלא מהני תפיסה אלא אם יש לו טענה, והכא דהוא מודה דהוי של השני לא מהני תפיסה, ורק אם יש לו חזקת מר"ק מהני כמו דמהני חזקה קמייתא באיסורין, [וזה איפכא מהריטב"א דכ' דבעבד מהני מה דהוא מוחזק במע"י, וגבי שדה לא מהני מה דהוא המר"ק של השדה], **ובתה"כ** שם העיר דאמאי הרא"ש לא פירש משום דהוי הודאה כנגד הודאה, וכ' דאין לומר משום דא"כ אמאי בעבד לא מהני תפיסת העבד, דשי' הרא"ש דלא מהני תפיסה בטענו בחיטים והודה לו בשעורים, וכ' דאפשר דלשון הברייתא נראה דהוי ודאי.

**הט"ז** בסרס"ז סקמ"ג הביא דברי התוס' אמאי מקבלים הודאת העבד והמקבל, **והסמ"ע** בסרמ"ה סק"ח הביא דברי הרשב"א בשם תוס', **והנתה"מ** בסק"א הביא גם לדברי הרשב"א דהוי הודאה כנגד הודאה.

**בתורי"ד** מבואר כמו שכ' רש"י דהכא אמרינן דאזלינן בתר הודאת המקבל, משום דהנותן סבור שקבלה ובאמת לא קבלה, ויל"ע דבב"ב קל"ה א' כ' התורי"ד דבכל הודאה כנגד הודאה מקבלים הודאת התובע, וא"כ הכא דהמקבל מוציא מהנותן, גם בלא האי טעמא דכ' רש"י יש לנו לילך בתר הודאת המקבל.

**הרמב"ם** בפ"ו מעבדים ה"ג כ' דמקבלים הודאת העבד והרי הוא עבד, וכ"כ **בטושו"ע** סרס"ז סע"ה, **והטור** כ' בשם **הרמ"ה** דהנדון היכי דחוזרים בהם, ומבואר **ברמ"א ובב"ח** דאם חזר בו האדון לא יוכל העבד לחזור בו, וכן **בחי' מכת"י** דכתוב שם דברי הרמ"ה, מבואר דמה דקתני הודאת בע"ד כמאה עדים קאי על העבד, [וזה דלא כהב"י שם].

**בטור וברמ"א** שם מבואר בשם **הרמ"ה**, דאם העבד לבדו חוזר בו כופין את הרב ליתן לו גט שחרור.

ד) גמ' ולא פליגי וכו' – **ברש"י** ועוד **ראשונים** מבואר דבאבא נותן אוכל, ובברא משלשין, אמנם **הריטב"א** כ' בשם רבו, דבאבא משלשין כיון דהוי הודאה כנגד הודאה וכשנ"ת, ובברא נותן אוכל פירות דמיירי דמת הנותן או דמתו הנותן והמקבל, ועתה אמרינן דבן הנותן יאכל פירות משום דהקרקע בחזקתו, והוא אינו מודה דנימא דמשום הכי לא יטול הפירות, ורק באבא דהוא עצמו מודה דאי"ז שלו אינו יכול להחזיק בשדה ובפירות, **וברמב"ם** מבואר כרש"י, וכן **בטושו"ע** סרמ"ה ס"ה.

גמ' והא בברא – **בטור** סרמ"ה כ' דמיירי דהבן אומר דהיה באותו מעמד דהנותן אומר דנתן אז לאביו, דאי לאו הכי לא חשיב כלל דיש כאן הודאת הבן, **והשו"ע** כ' דבריו בס"ו בשם יש מי שאומר, **ובסמ"ע** סקי"א כ' דאם אומר בפירוש שלא היה במעמד שהנותן אומר דאז נתן לו, פשיטא דלא הוי הודאה, והחידוש דגם באינו אומר בפירוש, **והט"ז** כ' דהחידוש דאע"פ דאומר דאביו אמר לו דלא זיכה לו הנותן לא מהני, עיי"ש.

א) רש"י ד"ה הקדש – כשי' רש"י דרק קדוה"ג מפקיעה מידי שעבוד כך היא שי' התוס' ועוד הרבה **ראשונים**, **והראב"ד** בפ"ז מערכין הי"ד וכ"כ **הרמ"א** בסקי"ז ס"ז, אמנם **הרמב"ם** בפ"ז מערכין הי"ד ובפי"ח ממלוה ולוה ה"ז כ' דגם קדו"ד מפקעת מידי שעבוד, ומ"מ כ' דאם יפדה אחר את הנכסים שוב יגבה הבע"ח, ולדידי' יק' הגמ' בערכין דמבואר דצריך להוסיף דינר ולפדות רק משום הא דרבי אבהו דלא יאמרו דהקדש יוצא בלא פדיון, **והה"מ** במלוה ולוה כ', דטעמי' דהרמב"ם דגם קדו"ד מפקעת מידי שעבוד הוא רק משום הא דרבי אבהו, והוי תקנ"ח ולא מעיקר הדין, **ובדרישה** סקי"ז סק"ז האריך לבאר לפ"ז מה נפ"מ יש בין רש"י להרמב"ם, **ובכס"מ** בערכין כ' דברמב"ם מבואר דזה דפודה אינו נותן כל הדמים, דהא כיון דיגבה מזה הבע"ח אחר הפדיה, אינו שוה אלא כמו שנוח לאדם ליתן בשדה כדי שיגבה ממנה הבע"ח, וכ' דמשום הא דרבי אבהו אמרינן דרק אחר יכול ליתן דמים אלו ולפדות ולא בע"ח עצמו, [**והמרכה"מ** ועוד **אחרונים** הק', דבפסחים ל"א א' מבואר דגם מלוה יכול לפדות], **והמרכה"מ והחת"ס** כ' לומר, דמעיקר הדין לא חל ההקדש מאחר שאינו ראוי לשום אדם כיון דהבע"ח עצמו יכול לגבות אחר פדיה עיי"ש.

ושי' **ר"ת** בספר הישר סקי"ג, דבטלטלין גם קדו"ד מפקעת מידי שעבוד ואין חילוק בין קדו"ד לקדוה"ג, והגמ' בערכין מיירי במקדיש קרקע ובזה אין ההקדש מפקיע, משום דמעיקר הדין לא חל ההקדש כיון דחשוב דאינו ברשותו, וחלוק בזה מטלטלין מקרקע, דמטלטלין חשיבי ברשותו וחל ההקדש ומפקיע מידי שעבוד.

ושי' **רה"ג** הובא **בבעה"ת** שער מ"ג חלק ג' **ובטור** סקי"ז, דהיכי דיש למקדיש נכסים לפרוע החוב בזה חל ההקדש ומפקיע מידי שעבוד בין קדוה"ג ובין קדו"ד, והיכי דאין לו נכסים כשיעור החוב אינו מפקיע מידי שעבוד בין קדו"ד ובין קדוה"ג, ובגמ' בערכין מיירי דלא השאיר נכסים כשעור החוב, ומשום הכי רק משום דרבי אבהו צריך להוסיף דינר ולפדות, ובחי' **הגרע"א** מעיר בזה, דכיון דקדוה"ג אינו יוצא לחולין על ידי פדיון, מה מהני שיתן דינר, הא מ"מ יאמרו דקדוה"ג יוצא על ידי חילול, **ובבעה"ת** שם הק' דאי שייר נכסים כנגד החוב, מה בעי לדין דמפקיע מידי שעבוד, וכי גרע מלוקח וממקבל מתנה דאינו גובה מהם כל זמן שנשאר נכסים אצל הלוה, וכ' דכיון דלהקדש אין הפסד י"ל דגרע ומשום הכי בעי לדין דמפקיע מידי שעבוד, ונראה דס"ל דאם אחר שהקדיש נתכלו הנכסים ששייר או נפחתו דיוכל לגבות המלוה מהקדש, דאי לאו הכי מה קשיא לי' דלא גרע מלוקח וממקבל מתנה, הא נפ"מ לכהאי גונא דנפחתו הנכסים ששייר וצ"ב.

ב) תוד"ה הקדש – מה שהביאו מכתובות דאמרינן שאני קונמות דקדוה"ג, מבואר **ברשב"א** דיש ספרים דלא גרסי הכי, **ור"ת** מבאר דהכי קאמר, דשאני קונמות דמקדישה ידים לעושיהן ולא המע"י עצמם ומשום הכי חל.

**ר"ת** מק' לשי' רש"י דרק קדוה"ג, דא"כ מיירי בשור וכדומה דחזי למזבח, וא"כ מאי איריא הקדש הא אפילו מלוקח או מקבל מתנה אינו מוציא, ואפילו עשה שורו אפותיקי מוציא מלקוחות, וכ' דלשיטתו ניחא, דנפ"מ במקדיש עבדו דקיי"ל דעשה עבדו אפותיקי מוציא מיד הלקוחות, **והרמב"ן** ביבמות מ"ו א' **והר"ן** בכתובות נ"ט ב' **והבעה"ת** שם תי', דנפ"מ להיכי דשעבד מטלטלי אגב מקרקעי דבזה מוציא מיד הלקוחות, והרמב"ן כ' די"א דבהקדש אי לאו דמפקיע מידי שעבוד היה גובה מהקדש משום דלא שייך טעם התקנה, דרק גבי לוקח דאית לי' פסידא תקנו דאינו מוציא וכן ממקבל מתנה דאי לאו דעבד לי' נייח נפשי' לא היה נותן לו, אך כ' דלאו מילתא היא דיש לנו לומר דלא פלוג רבנן, ולפ"ד הי"א נמצא דבקדו"ד דאינו מפקיע מידי שעבוד יגבה בע"ח גם ממטלטלין, **ובתוס'** בערכין כ"ג ב' כ' בסו"ד, דנראה כהי"א דמוציא מיד הקדש בכל ענין, **ובמל"מ** פי"ח ממלוה ולוה ה"ו נסתפק בזה, והביא מכמה פוסקים דרק בשעבד אגב קרקע גובה מהקדש, **ובקצוה"ח** סקי"ז סק"ג כ' דנראה עיקר כשי' התוס' בערכין דגם בלא אגב גובה מהקדש, והביא ראיה לזה מעוד ראשונים, וכ' דאפילו מלוה ע"פ יגבה מהקדש, וכ"כ **במחנ"א** דיני גביית חוב ס"ב.

**ברמב"ן** ביבמות מבואר דגם אי אמרינן דבמטלטלין אגב מקרקעי גובה מלוקח רק מתקנ"ח מ"מ גם מהקדש יגבה.

ג) בא"ד – מה דהביאו משדה מקנה, הק' **בקצוה"ח** דמבואר דאם היה מקדיש קדוה"ג הי' הדין דחל ולא פקע, והק' מהא דמבואר בגמ' בב"ב קל"ז א' בנותן מתנה לאחד ואחריך לפלוני, דלרשב"ג דאם מכר ראשון אין לאחריך כלום, הכא נמי באם יניח בגד על מת יאסר ולא יהיה לאחריך כלום, ומבואר דלרבי דס"ל דמכר ראשון מוציא האחריך הכא נמי יקח הבגד, ואמאי הא חל קדוה"ג, וכ' לומר דלרבי יש לראשון רק קנין פירות, וכיון דאין הגוף שלו אינו יכול להחיל קדוה"ג על הבגד, משא"כ בשדה מקנה ס"ל להתוס' דהוי קנין הגוף, וכ' דאע"פ דמבואר בגמ' לק' מ"ח א' דתלוי במחלוקת דרי"ו ור"ל בק"פ אי הוי כקה"ג, זהו משום דגם קה"ג לזמן חשוב כק"פ לענין מחלוקת רי"ו ור"ל, [ולכאורה הא מבואר בגמ' לק' מ"ח דביובל ראשון לכו"ע חשוב קה"ג, והיינו דמעיקר הדין ודאי הוי קה"ג עד היובל, ורק משום דעת האנשים אמרינן דהוי ק"פ, וא"כ י"ל דתוס' מוכיחים מעיקר דין התורה], **ובמערכת הקנינים** סי"ב כ' לבאר דברי התוס', דהא ודאי דאי אפשר דיחול קה"ג גם על הזמן שאחר היובל, דאין אדם יכול להחיל קדושה על דבר שאינו שלו ולאחר היובל אינו שלו, וכונת תוס' דאם היה הדין דקדו"ד מפקעת מידי שעבוד משום דאינה יוצאת בלא פדיון, היה צריך להיות הדין דמעיקרא לא יחול ההקדש כלל כיון דאינו יכול לחול לעולם, **ובאמ"מ** סי"ג סק"ח כ' לומר, דהתוס' ס"ל דהשדה קנויה ללוקח לעולם, ורק היובל מפקיע הקנין ומשום הכי יחול קדוה"ג לעולם, ולא דמי לאחריך דאין לו קנין אלא עד שימות, ועיי"ש שהק' דא"כ אמאי בכור נוטל פי שנים בשדה החוזרת ביובל, ועוד כ' לומר דמ"מ הקונה יכול לאבד השדה, והקדש הוי כמאבד.

**הקצוה"ח** בסקי"ז סק"ב מביא דברי **רש"י** בפסחים ל' ב', דבע"ח גובה מיד הלוקח משום דהמוכר לא מצי למכור דחשוב דאינו ברשותו, ולפ"ז כ' דניחא דגובה מהקדש כיון דלא מצי להקדיש, וכ' דמ"מ אם לא גבה המלוה לבסוף, מהני המכירה וההקדש למפרע, דהוי כמוכר שדה ממושכנת דמהני משום דבידו לפדות, והכא נמי בידו לסלקו בזוזי, אלא דהק' דא"כ אמאי קדוה"ג חלה, וכ' להוכיח מזה דקדוה"ג חלה גם על דבר שאינו ברשותו, **ובחי' הגריי"ר** ביבמות ס"ח כ' לבאר בזה, דמה דאינו ברשותו לא מצי להעביר זכויותיו לאחר, ומשום הכי קדו"ד דענינו נתינת הממון להקדש לא מצי להקדיש אם אינו ברשותו, אבל קדוה"ג ענינו התפסת קדושה ואיסור על החפץ, ולזה אי"צ שיהיה ברשותו, **והחת"ס** כ' דכונת רש"י דלא מצי למכור משום דאינו שלו, וכ"כ **רש"י** בערכין כ"ג ב' דלא מצי להקדיש משום דאינו שלו, **ובמערכת הקנינים** סי"ב **ובאחיעזר** ח"ג סמ"א אות ב' כ' דכונת רש"י דאינו יכול למכור לבטל השעבוד, דחלק זה כבר הוי של מלוה שיש לו שעבוד, ואינו יכול לבטל זה במכירה, ונראה דזה כונת החת"ס, ובחי' **מרן רי"ז הלוי** בהלכות שכנים כ', דמבואר בדברי רש"י דעל ידי גבית המלוה יש כאן ביטול מכירת הלוה, והיינו על דרך דברי הקצוה"ח דעיקר המכירה בטלה, ובחי' **הגרי"ז** בערכין כ', דלא חשיב אינו שלו אלא להזמן שמשעת הגביה, אבל עד אז בודאי שלו מכר והקדיש, ולעיל נתבאר שי' ר"ת דחלוק מטלטלין מקרקע דקרקע אינו ברשותו, ונראה גם דהוי חסרון בעיקר המכירה ולא רק דהשעבוד נשאר, דא"כ גם במטלטלין נימא הכי.

**הקצוה"ח** שם הק' על שי' הראב"ד דס"ל כרש"י דקדו"ד לא מפקעת מידי שעבוד, מהא דכ' **הראב"ד** בפט"ו ממעה"ק ה"ז דגם בקדו"ד הדין דלא פקעה בכדי, ומקדיש לל' יום חל לעולם, וכ' לומר דס"ל להראב"ד דשעבוד הוי כנתינת דמים ומשום הכי מהני, וכבר כ' **הגרנ"ט** בספ"ה ועוד **אחרונים** דצ"ב בכונת דבריו, **ובקוה"ע** סנ"ו אות ב' כ' לומר, דכל דברי הראב"ד דלא פקעי הם רק בקדו"ד למזבח, אבל בקדושת בדה"ב מודה דפקעי בכדי, אך כ' דמ"מ נראה ודאי דגם קדו"ד למזבח הדין דמלוה גובה, ובאות י"א שם כ' לומר, דמה דמקדיש לל' יום לא פקע זהו משום דכיון דפסקה פסקה ואי אפשר לחול הקדש רק לל' יום, אבל מלוה מפקיע ההקדש ע"י גביה עיי"ש, וע"ע בחי' הגרש"ש בנדרים סכ"ג.

בא"ד – בתוס' מבואר דקונמות הוי כקדוה"ג ומפקיע מידי שעבוד, **ובקצוה"ח** סקע"א סק"א הק' דקונם פרטי הדין דפקע בכדי, דמצי לאסור על חבירו דבר לל' יום ואח"כ הוא מותר, ואמאי לא יפקע על ידי גבית המלוה, [ועיי"ש מש"כ ובקה"י סל"א הוכיח מהתוס' בהמשך דלא כתי'], **ובמערכת קנינים** סי"ב כ' דחלוק קונם מקדוה"ג של מזבח, דקונם יכול לחול גם על חלק מהדבר, כגון שיאסור רק חצי מהבהמה, משא"כ קדוה"ג של מזבח אי אפשר שרק חצי שור יהיה קדוש בקדוה"ג למזבח, ומשום הכי גבי קונם מצי לאסור גם רק חלק מהזמן, משא"כ קדושת מזבח, ומ"מ לגבי שעבוד כיון דהשעבוד הוא באותו דבר שחל עליו הקונם וגם על זמן שחל עליו הקונם, בזה הקונם מפקיע מידי שעבוד, כיון דהוא קדוה"ג, וכ' דלפ"ז גם ניחא הגמ' בב"ב קל"ז, דמבואר לרבי דבאחריך גם אם אסרו הראשון שפירס בגד על המת, דהאחריך לוקח הבגד לעצמו, דשם גם אפשר לאסור ביחוד למת רק חלק מהדבר, ומשום הכי אמרינן דכיון דהזמן של אחריך אינו שייך לראשון אין זמן זה בכלל איסורו של הראשון, **ובקוה"ע** סנ"ד אות ט' כ' לבאר, דמה דקדו"ד פקע ע"י גביה, הוא משום דכיון דיסוד הקדושה הוי מחמת שהממון של הקדש, אמרינן דעל ידי גביה דבטל זכות הממון של הקדש גם בטל הקדושה, אבל בקונם יסוד קדושתו מצד חלות קונם ולא הוי תורת דין ממון שחל על הדבר שמשום הא הוא נאסר, ואינו נפקע על ידי גביה, [**ובקה"י** בערכין ס"ו כ' דלפ"ז הא דמצינו גבי הקדש דאינו מתחלל על מלאכה, ולא אמרינן דכיון דהקדש חייב לאומנים הרי יש להם זכות ממון, ויפקיעו ממון של הקדש כמו דמלוה מפקיע, זהו משום דשם החיוב בא אחר דכבר נעשה הקדש, ולא דמי למלוה דזכות הממון הוי שלו קודם שהגיע הדבר ליד הקדש, ועוד הביא **דהרא"ש** כ' דגם שם הוי רק מדרבנן, וגם הכא הדין דמדרבנן בעי להוסיף דינר משום דרבי אבהו].

ד) בא"ד – מש"כ דלרבי ישמעאל גם לא מצי לסלוקי בזוזי ומשום הכי לכו"ע למפרע הוא גובה, הנה **בתוס'** בב"ק ל"ג א' מבואר דרק לאביי הדין דלמפרע הוא גובה, וכ' **המהרש"ל** דהתוס' כאן חולקים על התוס' בב"ק, **והמהרש"א** כ' דבסוגיה שם נראה דמצי לסלוקי לרבי ישמעאל, וכ' לבאר דמש"כ התוס' הכא דלא מצי לסלוקי היינו רק דהלוקח לא מצי לסלוקי, **והפנ"י** הק' דהא בסוגיין מיירי באפותיקי דהדין בזה דלוקח לא מצי לסלוקי, ובכל זאת מבואר דלרבא רק מכאן ולהבא הוא גובה והקדש מפקיע מידי שעבוד, **ובק"ר** אות ג' כ' לומר דהמהרש"א סובר דקודם דמטי זמני' לוקח מצי לסלוקי אף באפותיקי, אך מ"מ כ' דעיקר הדבר צ"ב דסגי בזה דלוקח לא מצי לסלוקי דמשום הכי הדין דלמפרע הוא גובה, **ובתור"פ** בב"ק מביא דשי' **ריב"א ור"י** דלא מצי לסלוקי בזוזי גם לרבי ישמעאל ועיי"ש מש"כ לבאר הסוגיה שם, וא"כ בודאי ניחא לומר כהמהרש"ל דהתוס' כאן חולקים על התוס' בב"ק.

בא"ד – מש"כ דאלמוה רבנן לשעבודי' דבע"ח, **ברא"ש ובת"י** בכתובות נ"ט ב' כ' לישב עוד, דיכול ללות מאחר ואותו אחר יגבה מהלוה מדין שעבודא דר"נ, והוא לא ילך ויאסור על כל העולם, **והרשב"א** שם כ' בצד אחד דישמטו אותו עד שישאל על נדרו, **והרמ"א** בסקי"ז ס"ז מביא שתי שי' אם אלמוה רבנן לשעבודי' דבע"ח.

ה) **בתוס'** מבואר דלאביי דלמפרע הוא גובה הדין דאין הקדש מפקיע מידי שעבוד וכן מבואר **ברשב"א**, אמנם **הפנ"י** כ' לומר דאביי חולק על רבא רק בהא דס"ל דמלוה מצי להקדיש, אבל מודה לרבא דגם לוה מצי להקדיש ומפקיע מידי שעבוד, דאע"ג דלמפרע הוא גובה, מ"מ כל זמן דלא גבה הוי של לוה ומיד חל ההקדש ופקע השעבוד, והנה בגמ' בפסחים מבואר דלאביי ניחא דלא יאסר חמץ שגבה הנכרי לבסוף, וא"כ מבואר כתוס' דכיון דגובה למפרע לא מפקיע איסור חמץ מידי שעבוד, **והפנ"י** כ' לומר דלמסקנא שם לא קאי ומודה אביי דמפקיע מידי שעבוד, **ובקה"י** ס"ל כ' לחלק, דשם דלגבי הנכרי אין איסור הנאה, יכול לגבותו ונעשה למפרע שלו ולא נאסר, אבל גבי ישראל כיון דעכשיו הוא קדוש אינו יכול לעשות בו גביה שעי"ז יהיה שלו למפרע.

**והפנ"י** העיר דהא בסוגיין מיירי באפותיקי מפורש כש"כ התוס' בד"ה במזיק, ובכל זאת מבואר דהקדש ושחרור מפקיע מידי שעבוד, וכ' דצ"ל בשי' תוס' והרשב"א דבאפותיקי מפורש גובה רק מכאן ולהבא, אמנם בשי' רש"י כ' לומר דלמפרע הוא גובה, ובהכרח צ"ל דגם היכי דגובה למפרע מ"מ הקדש מפקיע מידי שעבוד, [**ובתוס' וברשב"א** ובעוד **ראשונים** בב"מ ט"ו ב' מבואר גבי אפותיקי מפורש, דהיכי דמוציא מיד הלוקח נוטל השבח היתר על היציאה, אפילו אם שיעור החוב הוא רק כמו שיעור ארעא, ולכאורה מוכח מזה דס"ל דלמפרע הוא גובה, **והש"כ** בסקט"ו סקכ"ו האריך להק' על דבריהם עיי"ש, אמנם **בפנ"י** בב"מ שם כ' לבאר דבריהם דבאמת לא הוי שלו אלא משעת גוביינא ומ"מ נוטל השבח, ולפ"ז אתי שפיר ואכמ"ל], והנה **בת"י** ביבמות ס"ו ב' כ' דהא דהוצרך רבא בפסחים לומר דמצי לסלוקי בזוזי ומשום הכי חולק על אביי, הוא דוקא בגונא דהלוה מקנה גוף העבד למלוה, דבזה אי לאו דמצי לסלוקי בזוזי לא היה הקדש מפקיע מידי שעבוד, אבל היכי דאינו מקנה הגוף אף אי לא מצי לסלוקי בזוזי, מ"מ הוי ברשות לוה לענין הקדש, ומבואר לפ"ז דלרבא גרע אפותיקי מפורש מדינא דאביי דלמפרע הוא גובה, דהא כ' דרבא דאמר דיש חסרון דמצי לסלוקי בזוזי מיירי על כהאי גונא דהקנה הלוה גוף העבד למלוה, וא"כ גם בשי' התוס' י"ל הכי ויל"ע בזה.

בא"ד – משה"ק דאיך מוקי אביי למתני', כ' **המהרש"**א דאי אפשר לומר דנימא כעולא ונימא דבאמת חל שחרור השני ופליגי בהיזק ניכר, דהא מבואר בתוס' בסמוך דאם חל השחרור מן התורה הוי היזק ניכר, **ובפנ"י** כ' די"ל דמוקי כרב ולא חל השחרור, ורק משום דיצא קול שהוא בן חורין כופין רבו שני לשחררו, ופליגי במזיק שעבודו של חבירו אם חייב, וכבר תי' כן **בתו"ר**.

בא"ד – במש"כ דאם ימכרו האצטלא לא תטרוף האשה מלקוחות, כ' **האב"מ** ס"צ סקכ"א **והגרע"א** בחי' על יבמות, דס"ל כשי' הרמב"ם בפ"ל ממכירה ה"ה דרק בקרקע לא מהני מכירת נצ"ב אבל במטלטלין מהני בדיעבד, והק' דכיון דמכירה מפקעת משעבוד האשה, אמאי בעי להקדש מפקיע מידי שעבוד, תיפוק לן דאפילו מכר מפקיע הכא, וכתבו דס"ל כש"כ בערכין כ"ג ב' דהקדש גרע ממכר דלא שייך בזה התקנה דאין להקדש הפסד בטירפא וכשנ"ת באות ב', **והגרע"א** כ' עוד, דאף אי נימא דהקדש לא גרע מהדיוט, מ"מ בפרסוה אמיתנא דהוי רק איסורא וליכא רשות ממון י"ל דודאי בזה לא תקנו דיפקע השעבוד, ומשום הכי בעי להא דמפקיע מידי שעבוד.

ושי' **הראשונים** ביבמות דגם במטלטלין מוציאה מהלקוחות, ולשי' יק' קו' התוס', **והת"י ותור"פ** שם תי', דגם היכי דלא מצי לסלוקי בזוזי, אם לא הקנה לו הגוף לא אמרינן דלמפרע הוא גובה, והובא לעיל על דברי הפנ"י, **והפנ"י** כ' לפי דבריו דגם אביי מודה דהקדש מפקיע מידי שעבוד וכשנ"ת, **ובקה"י** ס"ל סק"ב כ', דבנצ"ב בודאי לא נימא דלמפרע הוא גובה, דהא הכניסה זה לאיש ורק משעת גביה הוי שלה לגמרי, [**ובקצוה"ח** סקי"ז סק"ו הביא שי' **המהרי"ט והט"ז** דכל שעבוד דלא מצי לסלוקי בזוזי אי אפשר להפקיעו ע"י הקדש, והק' עליהם משותפין דהדירו זה את זה דמהני, וכ' דרק אם יש בזה גביה ונעשה הגוף שלו למפרע אמרינן דאין הקדש מפקיע].

גמ' חמץ – **ברש"י** מבואר דלא הרהינו אצל הנכרי, **והפנ"י** מק' דא"כ גם אי נימא דאין מפקיע מידי שעבוד, מ"מ הישראל עובר בבל יראה משום דהוי באחריותו, וכ' לומר דמיירי בכהאי גונא דאינו באחריותו כגון באפותיקי מפורש, ועיי"ש מש"כ בזה, **ובמערכת הקנינים** ס"ס י"א כ' לומר, דאי לאו דמפקיע מידי שעבוד לא היה נאסר כל שגבה הנכרי לבסוף, דהוי חמץ דנכרי, [אמנם עיי"ש שהביא הקו' דנאסר משום דהוי של ישראל ומה בכך דיש שעבוד, ולא הק' משום חיוב אחריות], ובסי"ב שם מק', דאמאי מפקיע מידי שעבוד הא לנכרי אין איסור הנאה בחמץ ואמאי יפקע שעבודו, וכ' דאולי י"ל דאם ישאר השעבוד הרי נמצא בזה דיש לישראל הנאה מחמץ זה ומשום הכי פקע השעבוד.

**מ"א א'**

ו) גמ' אין העבד כותב אלא משחרר – **בחת"ס** כ' לומר דהחידוש בזה, דאף דאין ללוה לשלם לו עכשיו אלא רק כותב לו שטר חוב, מ"מ אין יכול השני לעכב מלכתוב שטר שחרור לעבד.

רש"י ד"ה ויאמר – בקו' **גה"ש**, בחי' על המשניות כ' לישב דאם משום העבד עצמו, יכול לומר דכשיצא עליו לעז אז יכתוב לו שטר.

**הרי"ף והרא"ש** פסקו כרשב"ג דהלוה חייב דבדינא דגרמי להלכה חייב, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ז מחובל ומזיק הי"א ובפי"ח ממלוה ולוה ה"ו, **והראב"ד** השיג שם דהרב פסק כת"ק, וכבר עמד בזה **הה"מ** דלפנינו נמצא דהרי"ף פסק כרשב"ג, וכ' הראב"ד דהכא כיון דהפסיד בדנפשי' ולא בשל חבירו, משום הכי אע"פ שנזוק מזה המלוה אינו חייב, **ובטושו"ע** סקי"ז ס"ו כ' כרשב"ג.

תוד"ה במזיק – כדברי התוס' כן מבואר בשאר **ראשונים**, **והה"מ** בפ"ו מחובל ומזיק הי"א כ', דמשום הכי צ"ל בהכרח גם בשי' הרמב"ם דלא הזכיר שם דמיירי באפותיקי מפורש דמ"מ מיירי בהאי גונא, **ובתורי"ד** מוכיח דאי אכתי יש לו שעבוד נמצא דלא הזיקו, **והרשב"א** כ' כדברי התוס', וכ' דמינה דלא אמרו דמזיק שעבוד חבירו חייב אם יש שם עדיין שעבוד אחר, וזה נראה כדברי התורי"ד דמשום הכי אינו חשוב מזיק, והנה **בבעה"ת** שער מ"ג **ובטור** סקי"ז הביאו שי' **רה"ג**, דהא דהקדש מפקיע מידי שעבוד הוא דוקא אם אכתי יש ללוה נכסים שיגבו מזה, וא"כ הכא צ"ל דמיירי דאכתי יש למלוה ממה לגבות, וא"כ ק' אמאי פטור משום דמזיק שעבוד חבירו פטור, הא אכתי יש עליו חיוב מצד היותו לוה, ובטור כ' בהדיא בשי' רה"ג, דהיכי דהפקיע שעבודו מאפותיקי מפורש מ"מ גובה משאר נכסים, [ועיין בזה לק' בדין אפותיקי מפורש], ולפ"ז אי אפשר לומר כמו שכ' התוס' והראשונים, **והפנ"י** במתני' כ' לישב קו' התוס', דבאמת י"ל דיש לחייבו משום בע"ח, אלא דיש נפ"מ היכי דעבר שביעית ונפקע החיוב דאם לא היה מפקיע השעבוד לא היה נשמט החוב משום דהיה עליו אפותיקי וחייב משום מזיק, אך כ' דזה דוחק לאוקמי בהכי, ועוד כ' די"ל דנפ"מ אי גובה מעידית או מבינונית, **ובשער המשפט** סקי"ז סק"ג תמה דמ"מ אמאי לת"ק כותב העבד שטר על דמיו, הא אכתי הלוה חייב לשלם, **ובתפארת יעקב** כ' לומר, דמה דהעבד חייב לת"ק לתת דמי עצמו, הוא משום דכיון דהצריכו שיקבל גט מהשני אמרינן דמדרבנן חשוב כאינו משוחרר, ומשום הכי צריך ליתן העבד דמיו על שחרור השני דהרי יש לו זכות עליו לגבותו, ולפ"ז כ' דאי מזיק שעבודו חייב נמצא דהלוה חייב לשלם למלוה משום מזיק, וכיון דהלוה חייב לשלם לו דמי העבד, ממילא העבד אינו חייב כלום, אבל אי מזיק שעבודו פטור הרי העבד מתחייב לו דמים, ונמצא דאכתי יש לו פרעון על חובו ומשום הכי הלוה פטור.

רש"י ד"ה היזק – **בתו"ג** מק' דאמאי לרשב"ג דחייב השני לא אמרינן דהעבד צריך לשלם משום דנהנה משחרורו, ונראה בדבריו דממילא יש לנו לומר דהשני יהיה פטור כיון דלא הזיקו, דהרי העבד חייב על השחרור.

ז) גמ' עולא אמר וכו' – **הריטב"א** כ' לומר דגם לעולא צ"ל דמיירי באפותיקי מפורש, דבסתם לא יצא קול דהוא משוחרר מחמת שחרור השני, והנה **רש"י** במתני' לא פירש דמיירי באפותיקי מפורש, **ובב"י** סקי"ז כ' דמ"מ צ"ל דמיירי במפורש וכמבואר בתוד"ה במזיק, אמנם **הפנ"י** במתני' כ' די"ל דכיון דלעולא אי"צ לאוקמי במפורש משום כך לא פירש הכי, וזה דלא כהריטב"א.

תוד"ה בהיזק – **בתו"ר** מבואר דהוצרכו לומר דלרב שפיר הוי היזק ניכר, דאי לאו הכי אמאי לא אמרינן בגמ' גם ברב די"ל דבזה פליגי, אם היזק שאינו ניכר שמי' היזק או לא, והא דחשיב היזק ניכר, עיין **בריטב"א** שכ' דהיזק שאינו ניכר היינו היכי דאומר לו הרי שלך לפניך, ולפ"ז נראה דכל שנפקע הבעלות שוב לא שייך לומר הרי שלך לפניך.

א) גמ' שטפה נהר אינו גובה משאר נכסים – **בראשונים** מבואר דהוא הדין אם מכר השדה לאחר גובה משדה זו ואין לו זכות לגבות משאר בנ"ח, וכן מבואר **בטושו"ע** סקי"ז ס"א **ובנו"כ** שם, והנה **הבעה"מ** ביבמות ס"ו ב' כ' דהברייתא בסמוך דקתני דעושה שדהו אפותיקי גובה משאר נכסים, מיירי בין באפותיקי סתם בין במפורש, **והמלחמות** השיג עליו דבמפורש אינו גובה משאר נכסים, ונראה שי' בעה"מ דאם מכר השדה, בזה גם במפורש גובה משאר נכסים, **ובמאירי** כאן מביא דיש שיטה כזאת דס"ל דאם מכר האפותיקי מפורש גובה המלוה מבנ"ח, וכ"כ **הריטב"א** בב"ב מ"ה א', דאפילו התנה בהדיא דיגבה מהלוקח לא מהני, דתקנו דהיכי דאיכא בני חורין אינו גובה מלקוחות, **ובטור** בס"ס קי"ז כ' בשי' **רה"ג** דאם הקדיש אפותיקי מפורש ויש לו שאר נכסים בזה נפקע השעבוד מהאפותיקי וגובה משאר בנ"ח, ובאם לא יהיה לו נכסים אחרים לא יחול ההקדש וכשנ"ת לעיל שי' רה"ג, ונראה גם דס"ל דרק בשטף נהר מפסיד המלוה, ולא בכהאי גונא דהפקיע הלוה שעבודו, [ואולי ס"ל דכיון דמתחייב משום מזיק שעבודו, גם מהני דיוכל להקדיש ולהפקיע שעבוד המלוה].

**ברמב"ן** מבואר דגם באפותיקי מפורש מ"מ מצי לסלוקי בזוזי, וכן מבואר **בטור** סקי"ז, **והב"ח** שם כ' דזה מוכח מסוגיין, דמתני' מיירי באפותיקי מפורש כמבואר בתוד"ה במזיק, ומ"מ מבואר דהשחרור מפקיע מידי שעבוד, ואי נימא דלא מצי לסלוקי בזוזי א"כ גם לרבא למפרע הוא גובה, **והש"כ** בסק"ב כ' דיש לדחות ראיה זו, ואפשר דכונתו די"ל **כהפנ"י** דגם אם למפרע הוא גובה, מ"מ הקדש ושחרור מפקיע מידי שעבוד וכשנ"ת לעיל, ומ"מ הביא שם דכן מבואר **ברא"ש** בב"מ, וכ' **דברש"י** בב"מ ס"ו ב' נראה דאינו יכול לסלק בזוזי, **והפנ"י** במתני' כ' לומר דמודה רש"י דקודם שהגיע זמן הפרעון דיכול לסלקו בזוזי, **ובתוס'** בב"מ ט"ו ב' נראה גם דאחר הזמן אינו יכול לסלקו בזוזי, **ובק"ש** בכתובות אות קנ"ט כ' דהתוס' בב"מ מסתפקים בזה.

ב) גמ' העושה שדהו אפותיקי – **הראשונים** הביאו דברי **ר"ח** דמשכנתא הוי כאפותיקי סתם, **וברמב"ן וברשב"א** מבואר דמ"מ בעי שיאמר לו דשדה זו תהיה לפרעון, **והריטב"א והר"ן** כ' דאפילו לא אמר לו שיהיה לפרעון, **והה"מ** בפי"ח ממלוה ולוה ה"ג כ' כהרמב"ן וכן **הב"ח** בסקי"ז, **והב"י** שם מביא שתי השי'.

גמ' גובין משאר נכסים – **רש"י ותוס' והרא"ש** כ' דהיינו דאם רצה המלוה, מוכר את אלו והן גובין מן השאר, **והב"ח** בסקי"ז כ' דנראה מדבריהם דדוקא אם מוכר אז גובה בע"ח משאר נכסים, אבל אם לא ימכור בזה יכול המלוה לומר דרוצה דוקא לגבות האפותיקי, ומיהו כ' דכיון **דבטור** מבואר לאו הכי, צ"ל דנקטו לשון זה משום רשב"ג, דאפילו אם מוכר גובה האשה דוקא מהאפותיקי, אמנם **הדרישה** בסק"א כ' דאדרבה מוכח מלשונם דגם בלא מכר יכול לסלקם לשאר נכסים, דהא כ' דאכתי לא מכר, [ועיי"ש מש"כ אמאי הוסיפו דאם רצה מוכר את אלו], וכ"כ **הגר"א** בסק"ד, וכ' דאי נימא דדוקא במכר א"כ אין לו זכות למכור לכתחילה, וכיון דכתבו דאם רצה מוכר על כרחך דגם בלא מכר יכול לסלקם בשאר נכסים, **והרמב"ן** כ' בשי' הרי"ף, דהביא הירושלמי לגבי מחלוקת רבנן ורשב"ג, לאשמועינן דאיירי הכא במכר עיי"ש, ונראה דכונתו דדוקא במכר גובה משאר נכסים, אבל אם לא מכר אינו יכול לסלקו בשאר נכסים, וכ"כ **הריטב"א והר"ן והתורי"ד** דאם לא מכר האפותיקי אין הבע"ח יכול לסלקו בשאר נכסים, ואפילו זו עידית גובה ממנה, **והטור** כ' דיכול לסלקו, **והרמ"א** בס"א כ' דאינו יכול לסלקו, ויש חולקים דיכול.

**הרמב"ן** בספר הזכות מעיר, דמה נפ"מ יש לגבי לוקח אם השדה שקנה היא אפותיקי או לא, ולא כ' נפ"מ לדינא אלא אי בעי המלוה לישבע כשגובה, ונראה מזה דבאם היו נכסים בנ"ח בשעה שקנה ואח"כ מכרם הלוה, דגם בזה יכול הקונה לומר לו הנחתי לך מקום לגבות ותגבה מלוקח מאוחר, דאי לאו הכי הרי יש נפ"מ לענין זה, וכן מבואר **בתשובת הרי"ף** שהביא **הרשב"א**, וכן נראה **ברש"י** ד"ה אינה, דכ' דמעיקר הדין באשה היתה צריכה לברר מי קנה אחרון ולגבות ממנו, ונראה דבאפותיקי סתם באמת גובה ממי שקנה אחרון, **והר"ן** כ' בשי' **הרמב"ם** לאו הכי, דהיכי דמכר כל הנכסים בזה גובה האפותיקי אפילו דהוא לוקח ראשון, וכ' דכ"כ **רבינו אפרים**, וכ"כ **הב"ח והדרישה** בסק"א בשי' הטור, דבזה יש נפ"מ אם הוי שעבוד סתם או אפותיקי, **ובסמ"ע** סק"ח הביא בתו"ד דין זה דגובה האפותיקי, **והגרע"א** ציין לתשובת מהרח"ש דאינו גובה מאפותיקי אלא מלוקח אחרון.

גמ' גובה משאר נכסים – **בריטב"א ובר"ן** מבואר דאם המלוה רוצה לגבות מקרקע אחר כדינו, והלוה אומר שיקח האפותיקי דשומעין למלוה, והיינו כגון שהאפותיקי זיבורית יכול לגבות בינונית, וכן מבואר **בב"ח**, **ובסמ"ע** סק"א כ' דכ"כ רוב הפוסקים, והנה **הרמב"ן והרשב"א** כ' דכל זמן שלא שטפה נהר אין לו אלא מאותה שדה, **והב"ח** כ' דיש לפרש דבריהם דאין הלוה יכול לסלקו בשאר נכסים, ויל"ע דהא באם היה הדין דשטפה נהר אין לו היינו דהמלוה מפסיד, וא"כ הכא נמי נראה דבריהם דאם לא שטפה דאין לו זכות אלא באותה שדה, והב"ח כ' דלא נראה לפרש הכי, דלא מצינו חולק על הריטב"א והר"ן, [ועיי"ש מש"כ לבאר באופן אחר, ולפי המבואר לעיל מוכח ברמב"ן וברשב"א דלא ס"ל הכי ואכמ"ל], **ובבי' הגר"א** סק"ב כ' דבירושלמי נראה דלא כהריטב"א והר"ן, וכ' דמקור דברי הר"ן הם מהתוספתא שהביא הרמב"ן, דרשב"ג ס"ל דיד האשה על העליונה ואם רוצה גובה משאר נכסים, ומבואר דאין הבעל יכול לדחותה לאפותיקי בדוקא, אך דחה זה דרשב"ג הרי מיירי כשמכר הבעל האפותיקי, וא"כ דוקא בזה אמרינן דאין הבעל יכול לדחותה אצל האפותיקי, ויל"ע דהא דעת הרבה ראשונים דהמקח בטל מיד לרשב"ג, ונמצא דהוי כמו דלא מכר, אמנם **בריטב"א** נראה מבואר, דידה על העליונה היינו דאם רוצה לגבות משאר נכסים באמת לא בטל המקח מיד, ולפ"ז אתי שפיר דברי הגר"א, אך בשאר **ראשונים** נראה דהמקח מעצמו בטל מיד, [ויל"ע דמה שייך באשה לומר דאין יכול הבעל לדחותה אצל אפותיקי, הא כיון דגובה מזיבורית לעולם יתן לה הבעל האפותיקי, משום שיכול ליתן מה שירצה לכתובת אשתו, וא"כ בהכרח דידה על העליונה היינו כש"כ הגר"א דהיינו במכר, אמנם **בסמ"ע** מבואר עוד נפ"מ אם השדה במקום שאין דרים שם דאי"צ לקבלה בחובו, ואפשר דגם אשה אי"צ לקבל בכהאי גונא].

ג) גמ' רשב"ג אומר וכו' – **התוס' והרא"ש** כ' דהמקח בטל מיד, וכן מבואר **ברי"ף וברמב"ן**, **והראב"ד** על הרי"ף כ' דמכורים עד הטירפא לרשב"ג, והירושלמי דבטל מיד מיירי באפותיקי מפורש וביחד קרקע ונכתב בכתובה, והכא באפותיקי סתם, **ובבעה"מ** ביבמות גם כ' דקיים עד הטירפא, וכ' דמיירי גם באפותיקי מפורש, **והרשב"א** כ' דפשטות הלשון נראה דקיים לזמן, וכ' דכן נראה בתוספתא דקתני דלרשב"ג ידה על העליונה, ואי בטל מיד הא הוי כאפותיקי מפורש, וכ' דמיהו בירושלמי מבואר דבטל מיד.

באפותיקי סתם לאשה, הנה שי' **רש"י** בכתובות פ"א דהיינו מה דאמרינן בב"ב מ"ט ב', דבג' שדות מקחן בטל וחד מנייהו שיחד לה בכתובתה, וכ' דהדין דהמקח בטל לאלתר, **והרמב"ן** בב"ב הק' דהכא מבואר לרבנן דהמקח קיים עד הטירפא, **והרי"ו** שם כ' כרש"י וכ' דקיי"ל כרשב"ג, ושי' **הבעה"מ** **והראב"ד** **והרמב"ן והריטב"א והר"ן והרא"ש** דהמקח קיים, וכתבו דגם שי' **הרי"ף** הכי, **והרשב"א** מביא שי' הרי"ו ושי' הרמב"ן, ונראה בסו"ד דס"ל כרי"ו וכן מבואר מדבריו לק' נ"ח ב', וכ"כ **הר"ן** דשי' הרשב"א כהרי"ו, **וברמב"ם** פי"ח ממו"ל ה"ד **ובטושו"ע** סקי"ז ס"א מבואר דלא כרשב"ג. ובאפותיקי מפורש מבואר **בראב"ד** דבזה פליגי רבנן ורשב"ג בירושלמי, והלכה כרשב"ג דבטל מיד דרבי יוחנן הכי ס"ל שם, **והרי"ו** בב"ב כ' דבזה גם רבנן מודו דבטל מיד היכי דמכר לעולם וכמשי"ת בסמוך, אמנם שי' **הרמב"ן וריטב"א ור"ן ונ"י** בב"בדגם באפותיקי מפורש המקח קיים עד טירפא.

במה שהביאו תוס' מירושלמי דלכו"ע אם מכרן לעולם אינם מכורין, מבואר **בראב"ד וברמב"ן ובריטב"א** דהיינו דאפשר לגבות מהלוקח, אבל גם מכר בסתם ולא פירש לזמן המקח קיים עד טירפא, אמנם **ברבינו יונה** בב"ב מבואר דהיינו דדוקא אם מכר לזמן מכורין, ולא אם מכר לעולם, [ודוקא באפותיקי לאשה ולא באפותיקי לבע"ח], **והקרבן נתנאל** אות ת' ואות ג' כ' דכך הוא גם דעת הרא"ש, אך הק' **דהטור** לא כ' דין זה באה"ע ס"צ, **והר"ן** מביא שי' **הרמב"ם** בפי"ח ממלוה ולוה ה"ד, דכ' דבכל אפותיקי אם מכרה ממכר עולם אינה מכורה, ומבאר דשי' הרמב"ם דבאפותיקי הדין דגובה מזה קודם שיגבה מלוקח מאוחר, ונמצא דהלוקח מפסיד בזה דהוי אפותיקי, וכיון שאינו יודע הוי מקח טעות, וכ"כ **הה"מ** שם, **ובתומים** סק"ד **ובאו"ש** שם כ' לבאר בשי' הרמב"ם, דמעיקר הדין לא חל המקח, דאין לו כח למכור הזמן שיגבה אותו המלוה דכבר קנוי למלוה באפותיקי, **והראב"ד** השיג על הרמב"ם, **ובשו"ע** ס"א כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** כ' דרוב המפרשים חולקים וכן עיקר, **ובסמ"ע** סק"ח כ' די"ל דבאפותיקי מפורש מודה הרמב"ם דהמקח קיים, כיון דיש לזה קול ואין הלוקח יכול לומר דלא ידע והוי מקח טעות, אמנם **בתומים** הק' דבירושלמי מיירי באפותיקי מפורש ומבואר דגם בזה אינו מכור לעולם, ולשיטתו דהטעם משום דאינו שלו כל שכן דבמפורש לא מהני.

**הרבינו יונה** בב"ב כ' לפי מה שביאר בירושלמי דגם רבנן מודו דאם מכר לעולם לא הוי מכר כלל, דבברייתא דמייתי הכא מבואר לאו הכי בשי' רבנן דהא קתני דגובה משאר נכסים, ומבואר דהמקח מהני לעולם, ועוד כ' לבאר דהירושלמי מיירי דוקא באפותיקי מפורש, ובזה מודו רבנן דלא מהני מכר לעולם, אבל באפותיקי סתם מהני.

**הרמב"ן** מביא דבתוספתא קתני דלרשב"ג יד האשה על העליונה, ועיין משנ"ת בזה לעיל באות ב', **והרשב"א** כ' **דבתשובת הרי"ף** מבואר לאו הכי, דכ' דאינה גובה מלוקח מאוחר, וכ' דגם **ברש"י** לא נראה הכי ממש"כ דעל מנת כן נשאת ולא שיהיו כל נכסיו אחראין, וכ' דנראה מרש"י דמדמה זה לאפותיקי מפורש, ולפ"ז נמצא דגם בשטפה נהר מפסדת, **והרא"ש** כ' דאם שטפה נהר אינה מפסדת דלא הורע כחה משום זה דיחד לה שדה אחת.

א) מתני' תקנתם את רבו – **בתורי"ד** מבואר דהחלוקה הויא תקנה לרבו, משום דרבו טוען דאינו יכול להיות שותף עמו מאחר שהוא עבדו, ואין ראוי שעבדו יהיה שותף לו, **והחת"ס** כ' לומר דבלא תקנה אסור לו לעבוד בו כעבד, **ובאור גדול** ס"ח סק"ז כ' על פי תשובת הרשב"א, דבלא חלוקה לא יוכל האדון להשתעבד בו, דלעולם יאמר העבד דכיון דיש לו חלק הרי עכשיו הוא משתמש מכח בעלותו, דזה זכות השותפין להשתמש כשרוצה, ונתבאר לעיל ל"ח א' באות ב'.

תוד"ה לישא – מש"כ וי"ל דאם היה יכול לקיים שבת כל דהו, מבואר **בתוס'** בב"ב י"ג א' דמשום לשבת יצרה הוי מצוה רבה וזה סיבה דנכפה על זה אף דהוא אנוס, אבל אם היה אפשר לקיים אפילו שבת כל דהו תו לא הוי מצוה רבה, וכיון דהוא אנוס אין לנו לכפות לרבו, **ובפרי יצחק** ח"א סמ"א כ' לומר דזה גם כונת התוס' הכא, אלא דהק' דהתוס' בע"ב כ' דהא דנקט במתני' קרא דלא תוהו ולא קרא דפו"ר, משום דעל פו"ר לבד לא היינו כופין כמו שכ' כאן, וכ' דאי נמי משום דמקרא דלא תוהו מוכחא דמצוה רבה היא, ומבואר דמה שכ' כאן אי"ז משום דלא תוהו הוה מצוה רבה, דא"כ זה מה שכ' באי נמי, וכ' לומר דמה שכ' אי נמי הוא ט"ס, ואדרבה מש"כ דמצוה רבה היא הוא המשך למש"כ בתחילה, **ובתו"ר** שם כ' ועוד דמהאי קרא מוכח דמצוה רבה היא, ולפ"ד הפרי יצחק צ"ל דהועוד הוא ט"ס, **ובמגיה** על הט"ז באה"ע ס"א סק"ב כ' לבאר דברי התוס', דכיון דבשבת היה חייב גם קודם שנעשה חצי ב"ח, א"כ הגם דהוא אנוס עכשיו מ"מ יש לנו לכופו לרבו, אבל בפו"ר דרק עכשיו נתחייב כשהוא אנוס בזה אין לנו לכוף לרבו, **ובאתוון דאורייתא** סי"ג כ' לבאר, דמה דהוא אנוס מהני דיחשב דהוא פטור מהמצוה, וכלשון התוס' דלא מיחייב ומשום הכי לא כייפינן לרבו, וכל זה לענין פו"ר דהוי מצוה על הגברא, אבל מצות שבת דהוי מצוה לקיום העולם, בזה הגם דהוא אנוס מ"מ יחסר קיום העולם, והוא מצווה גם לקיום העולם ולא שייך לומר בזה דהוא פטור, ומשום הכי כייפינן, ועד"ז מבואר **בחת"ס**.

בא"ד – משה"ק דליתי עשה דפו"ר, **במהר"ם** כ' שני צדדים אי קו' דוקא משום פו"ר, או דגם על עשה דלשבת יצרה קשיא להו דידחה לאו דלא יהיה קדש, **ובתו"ר** הכא מבואר בקו' דישא שפחה או ב"ח, ובשפחה יש רק שבת, ומבואר דגם עשה דלשבת קשיא לי' דידחה, וכן מבואר **בתוס'** בפסחים שכ' דכיון דאפשר לה בעבד לא דחי, ומבואר דהקו' דישא שפחה, **ובטו"א** בחגיגה נראה דהעשה דפו"ר הוי גם סיבה להתיר לו שישא שפחה, ולפ"ז אין ראיה מדברי התו"ר והתוס', אך צ"ב דאין קיום דפו"ר בשפחה, [ובמה דמבואר בדבריהם דיש איסור על השפחה, זה דלא כדברי **הרמב"ן** בסה"מ ל"ת שנ"ה דכ' דאין על העבד והשפחה לאו דלא יהיה קדש], ולהצד דהקו' דוקא משום פו"ר העיר **האב"מ** בס"א סק"ג ובהגהות **ברוך טעם** על הטו"א בחגיגה, דזה שייך רק אי נימא דבחצי עבד וחצי ב"ח תופסין קידושין, דבגמ' לק' מ"ג א' מבואר דאי לא תפסי קידושין גם אין לו חייס, וא"כ אינו מקיים פו"ר, ולהצד דהקו' גם משום שבת הק' **המנ"ח** במצוה א' אות ט"ו, דהא זה מצוה רק מדברי קבלה ואיך ידחה לאו מן התורה, **ובפרי יצחק** שם מק', דכיון דמבואר בתוס' דהוי רק שבת כל דהו, איך ידחה לאו דלא יהי קדש.

בא"ד – מה שתי' דאפשר לקיים שניהם ע"י כפיה, הק' **המהרש"א** דמ"מ כיון דכ' התוס' בסמוך דיש איסור לרב לשחרר העבד משום עשה דלעולם בהם תעבודו, נימא דליתי עשה דלעולם בהם תעבודו ולדחי לאו דלא יהיה קדש, **ובקרני ראם** אות ה' כ' דכיון דאינו בחד גברא לא דחי, **והתפארת יעקב** כ' עוד, דהא במעשה הביאה אין קיום של לעולם בהם תעבודו, ואיך ידחה הלאו מפני העשה, אמנם **בחת"ס** מבואר דיש להוסיף בקו' המהרש"א, דכיון דבשחרור עובר הרב בעשה, לא נכפה הרב לשחרר ונימא דהעשה דפו"ר ידחה הלאו דלא יהיה קדש, ואמאי עדיף שהרב יעבור על העשה דלעולם בהם תעבודו, ובזה לא שייך מה שתירצו.

בא"ד – מה שתירצו דלא הוה בעידנא, **בטו"א** בחגיגה כ' לומר דכיון דאי אפשר לגמר הביאה בלא תחילה, גם תחילת הביאה הויא בכלל הדחיה מפני העשה, והביא דכ"כ **בפסקי תוס'** בזבחים צ"ז ב' גבי עשה דאכילת פסח, דהיה דוחה לאו דעצם לא תשברו בו אע"ג דלא הוי בעידנא, כיון דאי אפשר לאכילת הבשר שבעצם בלא שבירת העצם, ועיין בחת"ס ובתפא"י מש"כ די"ל דהכא גרע, **ובשעה"מ** פכ"א מאסו"ב ה"א הביא דברי **הנ"י** בב"מ ל' א' בשם **הר"ן**, דכ' דבכהן שנכנס לביה"ק להשיב אבידה, אם היה בזה הדין דעדל"ת היה נדחה הלאו דלא ליטמא אע"ג דנטמא קודם שמשיב האבידה, משום דמיד שהולך להשיב הרי הוא מתעסק במצוה, וכ' דזה דלא כדברי התוס' הכא.

**ובמנ"ח** מצוה א' אות י"ד הק' על התוס', דכיון דס"ל דרק מעשה שיש בו קיום המצוה ממש דוחה לל"ת, א"כ גמר ביאה גם לא ידחה כיון דאינו מקיים העשה אלא כשנולד לו בן, **ובקוה"ע** סס"ט אות כ"ז כ' דבפו"ר חלוק מעשה המצוה מקיום המצוה, דאע"פ דהקיום הוא בלידה, מ"מ מעשה המצוה של האיש הוא בביאה, ובגמר ביאה אז חשוב דעושה מצוה ואז עדל"ת.

בא"ד – במש"כ דאפשר לה בכיוצא בה, הק' **הטו"א** דמ"מ יהיה מותר לו ליקח חציה שפחה וחציה ב"ח, דהיא גם אי אפשר לה באחר, **והפנ"י** כ' לת' דאפשר לה בעבד עברי, **ובתפא"י** כ' דאי נימא דקו' התוס' רק משום פו"ר ולא משום שבת, א"כ בחציה שפחה לא יקיים פו"ר כיון דהולד יהיה חצי עבד, ובחצי ב"ח לא מתקיים העשה של פו"ר.

**הטו"א** כ' לת' עוד על פי דברי התוס' בקידושין ל"ח א' דעשה דקודם הדיבור לא דחי ל"ת שאחר הדיבור, והכא העשה של פו"ר הוי קודם הדיבור, **והתפא"י** כ' דכיון דמצות פו"ר חזרה ונשנית, אין בזה גריעותא במה דגם היה צווי גם לבני נח קודם הדיבור.

**הטו"א** כ' לת' עוד, דכיון דעבד שרי בממזרת, א"כ הגם דלא רצו לתקן שיעשה כן כש"כ התוס' דאין זה תקנה להרבות ממזרים בישראל, מ"מ כבר אי אפשר להתיר לעבד לישא כשרה ולעבור על לאו דלא יהיה קדש, דקיום העשה אפשר באופן אחר, [והא דהתירו לרבו לשחררו הגם דעובר על עשה, כ' לומר דליכא איסור על הרב כלל דלא כש"כ התוס' דאיכא איסור, וכבר נתבארו דבריו לעיל ל"ח א' באות ב'], **ובתפא"י** כ' דבירושלמי יש ספק אם מקיימים מצות פו"ר בבן ממזר, ולפ"ד הטו"א הרי יש לפשוט ממתני' דמקיים, וכ' דמש"כ תוס' דישא ממזרת, י"ל דכונתם רק דיקיים בזה שבת ולא מצות פו"ר, ועיין בזה במנ"ח אות כ"ב.

בא"ד – במה דמבואר בתוס' דכיון דלדידה ליכא עשה לא דחי, הק' **התו"ג** דהא בפסחים נ"ט א' מבואר דכהן יכול להקריב עבור ישראל ועובר על עשה דהשלמה, משום דהעשה של פסח שיש בו כרת דוחה לעשה דהשלמה, ומבואר דגם עבירה של אחר נדחית, וכ' דדוקא שם דהדחיה היא של עשה קל מפני עשה חמור דוחה גם אצל אחר, אבל דחית ל"ת זהו רק אצל מי שמקיים העשה, **ובקוה"ע** ס"ח אות ח' כ' דהתם חייב הכהן להקריב לישראל משום ערבות, ומשום הכי העשה של הישראל מהני גם דהכהן יעבור, אבל הכא דאין לאשה דין ערבות לקיום העשה דפו"ר של הישראל כיון דהיא אינה מצוה בפו"ר, משום הכי לא דחי, אמנם יל"ע דהתוס' כ' דגם אי מפקדא אפשר לה באחר, והרי אם מפקדא הרי גם יש לה דין ערבות בזה.

ב) בא"ד – משה"ק דימכור עצמו בע"ע, **בתוס'** בב"ב תי' עוד דאסור למכור עצמו בע"ע, וכ' **המהרש"א** שם דאע"ג דעכשיו אמרינן לרבו לעבור על עשה, מ"מ זה עדיף משימכור העבד עצמו, דאם ימכור עצמו הרי יקיים רק שבת כל דהוא וכבר עדיף לכפות רבו ויקיים לגמרי פו"ר. **ובטו"א** העיר על תי' זה דלצורך ליכא איסור למכור עצמו, והוכיח כן מהסוגיה בקידושין נ"ט א' עיי"ש.

**והתורי"ד** כאן תי' דהעבד יכול לומר דבאמת הוא מוכן לישאר חצי עבד, ואין לנו לכפותו למכור חצי ב"ח שלו, [ונראה דאינו מחוייב לעשות כן מעיקר הדין], ורק ב"ד הם שרוצים שהעבד יקיים פו"ר, ומשום הכי כופין הרב לשחררו.

בא"ד – במש"כ דאינו יכול למכור עצמו בע"ע כמבואר בב"מ ע"א א', הנה **ברש"י** בב"ב י"ג א' מבואר דיכול למכור עצמו לעבד עברי, ובאמת בגמ' בב"מ שם מבואר גבי הא דאין גר קונה ע"ע דמ"מ קונה ע"ע ודינו כנמכר לנכרי, ויש בזה נפ"מ דאינו עובד הבן, וא"כ י"ל דהכא נמי נימא דגר נמכר ודינו כנמכר לנכרי, [ומש"כ רש"י שם דנמכר רק לשש, י"ל דזהו כרבנן בקידושין ט"ו ב' דגם נמכר לנכרי יוצא בשש], ואפשר דזהו הטעם דהתוס' במקום אחר כתבו תי' אחר כשנ"ת, אלא דיל"ע דנמכר לנכרי אין בו היתר שפחה, אמנם **בקה"י** בקידושין סכ"ב כ' לומר דגם נמכר לנכרי יש בו היתר בשפחה עיי"ש, ובחי' **רמ"ש** בב"ב כ' לבאר ברש"י שם, דמיירי על אופן דע"ע בא על חצי שפחה וחציה ב"ח דהולד ג"כ חצי עבד וחצי ב"ח, והחצי ב"ח הוי ישראל גמור ויכול לימכר לע"ע.

ג) משה"ק דישא ממזרת וכ' דישאנה בלא קידושין כמו דממזר נושא שפחה, **בתוס'** בפסחים כ' דממנ"פ אם ישאנה על ידי קידושין איכא איסור אשת איש, ואי ישאנה בלא קידושין הוי ביאת זנות, **ובאב"מ** ס"ד סקי"ד מבואר די"לדרק בשפחה דלא שייך בה תפיסת קידושין אין איסור לישאנה בלא קידושין עיי"ש, ולפ"ז אתי שפיר דברי התוס' בפסחים, **ובתו"ר** בחגיגה מבואר דגם בלא קידושין שריא לי' דיקחנה לשם פילגש דשריא בלא קידושין, וכ"כ הרא"ש בכתובות ז' ב' דאפשר לקיים פו"ר בלא קידושין ע"י פלגש, וזה דלא כשי' הרמב"ם דאוסר פילגש ואכמ"ל.

**ובתורי"ד** כ' דהעבד יכול לומר דאי אפשי בממזרת דלא יהיה לבניו תקנה עולמית, ויל"ע דאי נימא דיש קיום של פו"ר גם בממזרים, לכאורה אינו יכול לומר דאי אפשי דהא מחוייב בזה, ואפשר דס"ל דאין בזה קיום של פו"ר או דעכ"פ אין חיוב לקיים פו"ר על ידי שיביא ממזרים, ועיין לעיל בשם התפא"י, ועיין בזה **במנ"ח** מצוה א' אות כ"ב.

בא"ד – במש"כ תוס' דאין איסור לא יהיה קדש בממזר, הנה **הרמב"ם** בפט"ו מאסו"ב ה"ד כ' דהתירו לממזר לישא שפחה כדי לטהר בניו, ולא גזרו על השפחה לממזר מפני תקנת בנים, ואזיל הרמב"ם לשיטתו בפי"ב שם הי"א דאיסור שפחה הוא רק מדרבנן, **ובב"ש** ס"ד סקל"ה וסקס"ד כ', דלפ"ד הרמב"ם י"ל דהוא הדין דנתין ועמוני ומצרי יהיה שרי בשפחה משום תקנת הבנים, אך כ' דלפ"ז יחזור קו' התוס' הכא דישא נתינה, **ובאב"מ** ס"ד סקי"ד כ' דלפ"ד הרמב"ם דההיתר הוא משום תקנת בנים, בעבד בממזרת או נתינה אין היתר כלל דלא שייך בזה תקנת בנים ולק"מ, אמנם אכתי הק' על דברי **הרשב"א** ביבמות ע"ז ב' דכ' דכל הפסולים מותרים בשפחה, ושי' הרשב"א דיש בשפחה לאו דלא יהיה קדש, וא"כ הכא נמי שרי עבד בפסולות ויק' דישא נתינה, וכ' לת' דס"ל כשי' התוס' בפסחים דאין היתר לישא בלא קידושין, דרק שפחה שריא דאינה בת קידושין וכשנ"ת, **ובנמו"י** כ' דגם לגבי נתינה י"ל דאי"ז תקנה להרבות נתינים.

**מ"א ב'**

ד) תוד"ה לא – **התוס'** בחגיגה כ' דעבד מחוייב בפו"ר ולא רק בשבת, וכ' דהא פו"ר אכולהו בני נח כתיב אף לכנען, **והמהרש"א** שם הק' דהא מבואר בסנהדרין נ"ט ב' דכיון דנשנית בסיני נאמרה רק לישראל ולא לבני נח, דממתן תורה רק ישראל מצווים, **ובמל"מ** בפ"י ממלכים ה"ז **ובטו"א** שם כ' בביאור דברי התוס', דאע"ג דממתן תורה בטל הצווי לבני נח, מ"מ עבד שהוא מקצת גר בו לא מצינו דבטל המצוה ונשאר חיובו כמו קודם מתן תורה, וכ' **המל"מ** דמש"כ דאף לכנען כונתם להוכיח, דלא נימא דעבדים גם מעיקרא היו פטורים, **ובאב"מ** ס"א סק"ב הק', דקודם מתן תורה לא היה מציאות של עבד כנעני, וגם עבד היה דינו כנכרי גמור, ואיך אפשר להוכיח מכנען דעבדים כנענים שאחר מתן תורה חייבים. **ובמל"מ** מוסיף דאין לומר דמ"מ עבדים יהיו פטורים כמו אשה דנגמור מג"ש דלה לה דפטורים, דכיון דאשה פטורה משום דכתיב וכבשוה ואין דרך אשה לכבוש, בעבדים דלא שייך טעם זה לא ילפינן לפוטרם מאשה.

**והפנ"י** כ' לומר דמהאי טעמא נימא דעבדים חייבים, דאין לנו מקום לפוטרם, דמג"ש לא נילף לפטור כיון דלא שייך הטעם בעבד, וכן מבואר **בתורי"ד** בב"ב, אמנם **הטו"א** דחה זה, דבלא ג"ש דלה לה היינו אומרים דעבד פטור מכל מצות, והג"ש באה לחייבו כאשה, וא"כ הגם דלא שייך הטעם בעבד מ"מ אין לנו מקור לחייבו.

**והטו"א** **והאב"מ** שם הק' דאיך שייך לומר דעבד חייב בפו"ר, הא אין לו חייס, **ובחת"ס ובמנ"ח** מצוה א' אות י"ח כ' לומר דבעודו עבד מקיים פו"ר, ורק כשישתחרר אין הבנים מתייחסים אחריו ואינו מקיים בהם פו"ר, **ובתפא"י** כ' דאם יבוא על בת חורין ויהיו לו בנים יקיים בזה מצות פו"ר כיון דיש לבנים יחס לאמם, ואף דאינם מתייחסים אחריו מ"מ מקיים בזה פו"ר, וצ"ב בזה דאמאי נימא דהוי דין בבנים שיהיה להם יחס, ומ"מ כדבריו נראה **בתורי"ד** בב"ב, דכ' דעבד אינו בפו"ר משום דלא מיירי אלא בהיתרא, וכיון דעבד מיתסר בכל אשה לא מיפקד בפו"ר, ומבואר דמצד עצם מצות פו"ר, בשפחה אינו מקיים ובבת חורין מקיים.

בא"ד – מש"כ דכן משמע קצת בירושלמי, מבאר **המהר"ם** דמהא דבעי התם אם שרי לעבד לישא במועד מוכח דאין מצות פו"ר, דא"כ מה בעי להו, ומהא דפשט להו דאסור מוכח דעכ"פ שבת איכא, **ובתוס'** בחגיגה כ' דמהירושלמי מוכח דחייב בפו"ר, וכ' **החת"ס** דלפ"ז צ"ל דבעי להו זה גופא אם מצווה בפו"ר ופשט דמצווה, וכ' החת"ס לבאר ראית התוס' הכא מהירושלמי, דאי לא נימא כריב"ם דנקט לא תוהו משום דזה שייך גם בעבד, יק' מה פשט בירושלמי ממתני', הא י"ל דמתני' מיירי על חצי ב"ח שבו, ועל כרחך דמתני' מיירי משום חצי עבד שבו כש"כ הריב"ם, וכ' לבאר דבאמת רק משום חצי עבד דזה שייך לרבו יש לכוף להרב, אבל משום חצי ב"ח אין לכוף כמו דאין כופין בשום מקום אדם שיעשה איזה דבר כדי שחבירו יוכל לקיים מצוה.

בא"ד – מש"כ דהא דלא כייפינן בחציה שפחה, כ' **המהרש"א** דאין לומר משום דאפשר לה בע"ע, דא"כ גם משום מנהג הפקר לא היו כופין רבה, כיון דעבד משמרה כמבואר לעיל ל"ח, ועל כרחך דמיירי דאין לרבה ע"ע, וא"כ גם לא משכחת קיום שבת על ידי ע"ע, דע"ע שרי רק בשפחה של רבו, **ובשעה"מ** פ"ג מעבדים ה"ג ובעוד אחרונים הק' מסוגיה דתמורה ל' א', דנראה שם דגם שרי בשל אחריני, ועיין **בקוה"ע** סנ"ז אות ב' ואכמ"ל, ובשעה"מ כ' על עיקר דברי המהרש"א, דבגמ' לק' מ"ג מיירי אחר החרבן ולא נהג ע"ע ולק"מ, וקו' התוס' לעיל דימכר לע"ע היא על מתני' דב"ש וב"ה, דשי' ר"ת דבבית שני נהג יובל, כמבואר בתוס' בב"ב.

בא"ד – במה דמבואר בדבריהם דאין כופין אשה על מצות שבת, מבואר **בחת"ס** דכיון דהוי רק דברי קבלה אין כופין על זה.

**בב"ש** ס"א סק"ב כ' דהתוס' בתי' הראשונים ס"ל דאשה אינה מצווה אף בשבת, וכ' דכן נראה ממש"כ **הרמ"א** שם בסי"ג בשם **הש"ג** על דברי השו"ע שם דאשה אינה מצווה על פו"ר, דמ"מ לא תעמוד בלא באיש משום חשדא, ומבואר דבלא זה מותרת שלא לינשא, **והגרע"א** הוכיח עוד מדברי **הר"ן** בתשובה ל"ב דלא כ' שם דאשה מצווה לינשא משום שבת, וכן **ברמב"ם** פכ"א מאסו"ב הכ"ו כ' דיש רשות לאשה שלא לינשא, **ובמג"א** סקנ"ג סק"ט כ' דאשה מצווה על שבת.

ה) תוד"ה כופין – שי' התוס' הכא דאם לא פשע אומרים חטא כדי שיזכה חבירך, **והתוס'** **והר"ן** בשבת כ' הכי בתי' השני, ובתחילה כ' התוס' דדוקא הכא משום דהוי מצוה רבה, **וברמב"ן** שם מבואר בתחילה דלעולם אין אומרים, ובסוף דבריו כ' תי' אחד דדוקא בשבת דמיירי בשוגג ויש לו כפרה על ידי קרבן בזה לא אומרים חטא כדי שיזכה חבירך, **והרשב"א** כ' בתי' אחד דרק במצוה רבה, ובתי' שני מבואר דאפילו במצוה רבה לא אמרינן, **והב"י** באו"ח ס"ס ש"ו הביא הכי **משו"ת הרשב"א** דלעולם לא אמרינן חטא כדי שיזכה חבירך, והביא דהתוס' חולקים, ובגונא דמיירי הרשב"א שם לחלל שבת להצלה משמד הוי גם מצוה רבה וגם לא פשע, וא"כ לשי' תוס' מחללים שבת, וכ"כ **בשו"ע** סי"ד, **וברמ"א** סשכ"ח ס"י כ' דלא מחללים שבת להציל מעבירה גדולה, ומבואר **בנו"כ** בסש"ו דכיון דהוי פעם אחת אין לדחות שבת, **והמג"א** סקכ"ח הביא מש"כ תוס' דתלוי אם פשע עיי"ש.

בא"ד – מה דהביאו ראיה מעירובין, דחה **הטו"א** בחגיגה דשם שרי משום דאין שבות במקדש, ועוד כ' דאין ללמוד מהא דשרי לעבור על שבות דיהיה שרי לעבור איסור מן התורה. ומה דהביאו מהא דפסחים, כ' **הרמב"ן** בשבת די"ל דשאני התם דכהנים שלוחי דישראל שוינהו רחמנא והוא אינו יכול לזכות בעצמו, **והטו"א** כ' די"ל דדוקא משום עשה שיש בו כרת אמרינן.

בא"ד – מש"כ דהכא אמרינן משום דלא פשע, **בתוס'** בשבת **וברשב"א** שם מבואר די"ל דהכא שאני דהוי מצוה רבה, ועוד כ' הרשב"א די"ל דאין איסור לשחרר חצי עבד וחצי ב"ח, **והטו"א** כ' לומר דאין איסור כלל לשחרר ע"י כפית ב"ד ונתבארו דבריהם לעיל ל"ח א' באות ב'. ומה דכ' לגבי שפחה דכפו רבה כ"כ גם **התוס' והר"ן** בשבת, **והרשב"א** שם כ' רק משום דרבים נכשלים**, והטו"א** לשיטתו כ' דאין איסור בזה.

א) מתני' כופין את רבו ועושה אותו ב"ח – **התוס'** בחגיגה כ' דאפילו לשמואל דאמר מפקיר עבדו יצא לחירות ואי"צ גט שחרור, הכא דטבא לי' עבדו לי' לעשות שחרור גמור, **והמהר"ץ חיות** שם הק' על תוס' דמנ"ל באמת דלשמואל לא סגי במתני' שיפקירנו, ומנין דצריך לכתוב לו שטר, **ובדבר אברהם** ח"א סל"ט ענף ד' אות י"ד כ' לבאר דברי התוס', דבגמ' לק' מבואר דיש לו דין דמעוכב גט שחרור, ומבואר דהפקיעו ממונו מהאדון מיד שנעשה חצי ב"ח, וא"כ מה עוד צריך לכפות את רבו הא כבר הוא ב"ח כמו כל מפקיר עבדו, ולזה כ' דטבא לי' עבדו לי' לעשות שחרור גמור, **ובאמרי משה** סמ"א הק' למ"ד דיוצא בשן ועין בעי גט שחרור, דלאמימר דס"ל לעיל מ' א' לחד לישנא דמפקיר עבדו אין לו תקנה, גם בזה לא יהיה לו תקנה, ולשמואל דמפקיר עבדו יצא לחירות מהאי טעמא לא נבעי גט שחרור, וכ' לבאר דאמימר ושמואל ס"ל דחל ההפקר גם על הקנין איסור, ומשום הכי אין תקנה לאמימר, דכיון דאין בעלים על הקנין איסור אין מי שישחררו, ולשמואל יצא לחירות דכיון דאין בעלים על הקנין איסור אינו עבד איש, אבל בשן ועין לא חל הפקעה על הקנין איסור, [וכ' דהיכי דנפקע הממון משום הפקר ב"ד גם נפקע הקנין איסור, דהפקר ב"ד מהני כהפקר הבעלים], וכ' לבאר עוד דכל היכי דהפקעת הממון היא מחמת שחייב לשחרר, בזה לאמימר יש לו תקנה ולשמואל צריך גט שחרור, דבאמת אין כאן הפקעת ממון מצ"ע וכל הפקעת הממון תלויה בחיובו לשחרר, וכ' דלפי דבריו אי אפשר לומר כהדב"א דבאמת במתני' גם לשמואל בעי גט שחרור, וכ' דצ"ל דמשמע להתוס' דצריך גט שחרור ולא סגי בהפקר.

**הדבר אברהם** בח"א סל"ט מביא שיטות דבנתינת שטר חוב אפשר לקנות כמו שקונה אם היה נותן כסף, והק' שם בענף ד' אות י"ב דאמאי במתני' לא סגי במה שכותב לו העבד שטר על דמיו, ומה צריך עוד שהאדון ישחרר אותו, [ועיי"ש שהביא דברי **הרא"ש** לעיל מ' ב' דמבואר מדבריו דבאמת עבד יוצא ע"י שכותב שטר חוב], ובאות י"ג כ' לומר דאה"נ דהשחרור במתני' נעשה ע"י השטר חוב ואי"צ יותר כלום, והביא שם דכן מבואר בדברי **רה"ג** בספר המקח, אמנם באות י"ד שם הביא דברי **התוס'** בחגיגה שהובאו לעיל, דמבואר בדבריהם דנקטו דממתני' מוכח דבעי שיכתוב לו גט שחרור, וכ' די"ל דמה דצריך שיכתוב שטר שחרור זהו משום שלא יאמר לו עבדי אתה, וכמו דמצינו כן בגמ' בע"א ובכמה מקומות, וכן כ' התוס' בחגיגה דלשמואל כותב לו שטר לעשות שחרור גמור הגם דסגי בהפקר, והביא עוד דברי **המנ"ח** במצוה תקס"ח באות ב' דכ' דכיון דכבר אינו יכול להשתעבד בו, פקע לי' כספא ואינו יכול לצאת ע"י כסף כמבואר לעיל ל"ט ב', ומשום הכי בעי דוקא שטר, וזה קו' על מש"כ בשם רה"ג דיוצא ע"י נתינת השט"ח, **ובאמ"מ** שם כ' דלפמש"כ דהכא שאני דההפקעה היא מחמת חיוב השחרור, גם אין לומר דפקע לי' כספא, דהרי דינו להשתחרר הוא על ידי שיתן דמים לרבו ושפיר מהני השחרור גם על ידי כסף.

ב) גמ' מחלוקת בשטר – **הפנ"י** מק' דאיך יכול להשתחרר חציו על ידי שטר, הא מה דמהני שטר הוא משום דגיטו וידו באין כאחד, והכא דאכתי חציו של רבו אכתי אגוד הוא ברבו ולא מהני, והיינו דבגט יש חסרון דבעי שלא יהיה אגוד אצל הבעל כמבואר לק' ע"ח ב' דלא הוי כריתות, ונראה גם דילה"ק דהוי כמו חצר השותפין דאין קונים זה מזה, ובחי' **הפלאה** העיר דבגמ' לעיל כ"ג ב' וביותר בתמורה כ"ה ב' מבואר, דגם במשחרר חצי עבדו אמרינן גיטו וידו באין כאחד, וכ' לומר דלמשנה אחרונה דכופין רבו ומיד נעשה מעוכב גט שחרור, י"ל דמשום הכי גם י"ל גיטו וידו באין כאחד, אבל קו' הפנ"י הכא דקאי על הקרא דאו חפשה, [ובאמת דבגונא דקרא דמיירי בשפחה, גם למשנה אחרונה אין כופין לשחרר], וצ"ב דבגמ' לעיל ובתמורה מיירי על משחרר עובר שפחתו דשם אין דין לשחרר השפחה גם למשנה אחרונה, ובכל זאת מבואר דאמרינן בזה גיטו וידו באין כאחד, אלא דהא גופא צ"ב גם בגמ' לעיל אמאי אמרינן בזה דגיטו וידו באין כאחד, **ובברכ"ש** בקידושין סי"ב אות ב' כ' לומר דזה קו' התוס' לעיל כ"ג ב' בד"ה ונעשה, **ובתו"ר** שם כ' לת' דמיירי דמזכה ע"י אחר, אמנם דבריו צ"ב דבגמ' מבואר דמהני מדין גיטו וידו באין כאחד.

**ובתו"ר** שם הביא **דבירושלמי** מק' כקו' הפנ"י, ומתרץ דמיירי דמזכה לו ע"י אחר, **ובפנ"י** העיר בזה דמדין זכין אין לומר כיון דחוב הוא לו דנאסר בשפחה וב"ח, [ובחי' **הפלאה** מבואר דקו' היא דוקא על קרא, דלמשנה אחרונה כיון דאיכא חיוב לשחררו אי"ז חוב לו], ואי נימא דמיירי מדעת העבד ובתורת שליחות, א"כ מה מספקא לי' לרבה בקידושין כ"ג ב' אי עבד מצי לשוי' שליח לר"ש בן אלעזר דס"ל דלא אמרינן גיטו וידו באין כאחד, הא מהכא מוכח דמצי לשוי' שליח, **והכת"ס** כ' דהכא דס"ל דלשחרר כולו אפשר, נמצא דיש לו יד לקבל שחרורו ורק בחצי יש חסרון, וזה בודאי לא סיבה דלא יוכל לעשות שליח לקבל שטר שחרור על חציו, ובהג' **ברוך טעם** כ' דאפשר מדין זכין ובפני העבד ואומר דניחא לי'.

גמ' מה אשה חציה לא – **בקה"י** בב"ק סל"ט סק"ד כ' לומר, דלא מהני גירושין לחצי אשה משום דאתקש לקידושין, וגבי קידושין ממעטינן אשה ולא חצי אשה, אמנם **בקובץ ביאורים** בגיטין אות ל"א כ' לבאר דהחסרון היא משום דלא הוי כריתות, והאריך שם לומר גבי שחרור דילפינן מגירושין דלא מהני לחציו, דדוקא חסרון זה הוא דאיכא, ואין לחסרון דאיכא בקידושין של חצי אשה דשם זהו חסרון בעצם דלא שייך קידשין בחצי, והכא דוקא משום שיור לא מהני עיי"ש.

**התו"ר** בגמ' לק' מק' דאיך ילפינן מקרא דמהני שחרור לחצאין, הא י"ל דקרא מיירי בעבד של שני שותפין, וכ' דא"כ אמאי מיירי קרא דוקא בכסף הא גם בשטר מהני בכהאי גונא, ויל"ע דלרבי דס"ל דהיקש עדיף, נמצא דאי מהני אז גם בשטר מהני, וא"כ לרבי מנ"ל באמת דלא מיירי בעבד של שני שותפין, **ובפנ"י** כ' לומר דלרבי י"ל דאי בשל שני שותפין היקשא למה לי, ובחי' **הפלאה** העיר בזה דלעיל ל"ט ב' מבואר ברש"י ד"ה או דאצטריך למילף דכסף גומר, **ובפנ"י** כ' לת' קו' התו"ר, דבאמת רבה ס"ל דכסף מהני מסברא ואי"צ קרא, ומוכיח זה, דהא לר"ע דמיירי בפדויה ואינה פדויה על כרחך דגם מה דכתיב או חפשה לא ניתן לה היינו דרק חציה אינה פדוי, ויק' דהא לרבנן לא מהני שטר לחציה, ועל כרחך דמיירי בעבד של שני שותפין וא"כ הכא נמי נימא בכסף, ועל כרחך דמסברא ידעינן, וכן מבואר **בחי' מכת"י**.

גמ' כח דהיתירא עדיף לי' – **הגרע"א** בשו"ת החדשות בעניני אה"ע ס"ג מק', לפמש"כ רש"י בביצה ב' ב' דעדיף משום, דלא יתיר אם אינו ברור לו משא"כ להחמיר, דהכא אדרבה איכא קולא באם לא חל דשרי בשפחה, ועיי"ש מש"כ בזה.

**מ"ב א'**

ג) תוד"ה בעבד – **התוס'** בב"ק צ' א' ובב"בנ' ב' כתבו, דחציו עבד וחציו ב"ח מיירי שנתן כל דמיו ואינו מעוכב אלא גט שחרור, **ובחת"ס** לעיל מ"א ב' כ' דזה כשי' ר"ש לעיל ל"ט ב' דכסף אינו גומר ואין הלכה כותי', ומבואר מדברי התוס' שם, דקודם שנותן דמים יוצא בשן ועין, וזה דלא כהתוס' הכא דגם בלא נתינת דמים חשוב דיש עליו רק קנין איסור, ויש לבאר שיטתם שם על פי דברי הפנ"י ודברי הקרני ראם שיבואר בסמוך בע"ה, **והרמב"ן** בב"ב כ' דבאמת רק מה דאמר ר"א דאינו יוצא בשן ועין הוי בחציו עבד וחציו ב"ח ומשום דאינו עבדו המיוחד, אבל הדין דאמימר דאינו במכירה לא הוי בחציו עבד וחציו ב"ח, ומה דמבואר בגמ' דאמימר כר"א, אין הפי' דאמימר יליף לה מהא דר"א, אלא הוי דימוי בעלמא, דכמו דמצינו דלר"א יש חסרון לגבי יציאת שן ועין, הכא נמי ס"ל לאמימר דכל דאין לו בעלות על גוף ופירות אינו במכירה, **והריטב"א** כ' בשם **י"א** דבאמת לאמימר כל שותפין אינם יכולים למכור, ועיין בדברי הרשב"א בב"ב.

**ובתורי"ד** בב"ק כ', דבעבד של שותפין הגם שיש לכל אחד חצי גמור בעבד, מ"מ אינו יוצא בשן ועין, ומשום דבעבד יש שני קנינים קנין ממון וקנין איסור, והקנין איסור אין בו דין חלוקה ומשום הכי אינו יוצא בשן ועין, דכל אחד מהם אין חלקו בקנין איסור חשוב חלק מסויים לעצמו כיון דאין בזה דין חלוקה, ודמי לשותפין שלזה גוף ולזה פירות, וכ' דמ"מ באם רוצה אחד מן השותפין למכור חלקו יכול ואף חלקו בקנין איסור, ומשום דהוא מוכר חלקו בקנין ממון וקנין האיסור ממילא נגרר בתר קנין הממון, וכמו בכל מוכר עבדו דקנאו הלוקח גם לקנין האיסור והוא הבעלים לשחרר, משום דנגרר הקנין איסור בתר הקנין ממון, [ועיי"ש בדבריו שכ' דכמו כן יכול לשחרר חלקו, דמה לי להקנותו לחבירו מה לי להקנותו לעצמו של עבד, ואפשר דכונתו על שחרור בכסף, וי"ל דמבאר דשחרור על ידי כסף הוי בתורת הקנאת העבד לעצמו, ועיין באמ"מ סכ"ד שהאריך בזה], אמנם כל זה במוכר, אבל ביציאת שן ועין אינו מקבל דמים והוי גזה"כ להפקיע קנין האיסור מעליו, וכיון דפקע קנין האיסור ממילא פקע גם הקנין דמים, שכיון שהוא ב"ח אסור לשעבדו, וכיון שבא להפקיע הקנין איסור, בזה אמרינן דיש חסרון דאינו מיוחד לו וכשנ"ת.

בא"ד – משה"ק מאמימר לעיל, העיר **המהרש"ל** אמאי לא הק' זה עד אחר דבריהם, וכ' לבאר דבלא דבריהם היה מקום לומר איפכא, דהיכי דיש לו רק גוף כיון דיש לו עכ"פ גופו שפיר חשוב בעלים גמור, ורק היכי דיש לו מחצה הוי חסרון, והיה ניחא הא דאמימר דמצי לשחרר בשטר דהגוף כולו שלו, **והפנ"י** הק' בזה דבודאי אמימר מיירי גם על שותפין דלזה גוף ולזה פירות, דהא עיקר דבריו על מכירת נכסי מלוג דהוי גוף לאיש ופירות לבעל, **והמהר"ם** כ' לומר דבלא דבריהם היה אפשר לומר דרק היכי דיש אדון אחר על השאר הוי חסרון, אבל אחר שכ' דגם מעוכב גט שחרור יש בו חסרון דלא הוי מיוחד לו הגם דליכא אדון אחר על הקנין ממון, בזה קשיא להו דאמאי יוצא בשטר.

בא"ד – **המהרש"ל** מק' אמאי הקשו על אמימר לעיל ולא על מתני' דאיך יוצא מרבו, כיון דמיד נעשה מעוכב גט שחרור, וכ' לת' דבמתני' כיון דחכמים הם אלו שהפקיעו רשות העבד הם התנו שיוכל לשחררו, **ובקרני ראם** אות ז' מבאר, דבאמת לא הפקיעו הממון אלא אחר השחרור, וכ' דהכא נמי י"ל למ"ד דיוצא בשן ועין בעי שטר, דמהני שטר משום דהתורה לא הפקיעה הממון אלא אחר השחרור, וצ"ב דהא בתוס' בסוף העמוד מבואר דחשיב מעוכב גט שחרור ואין לרבו שעבוד עליו מיד, ואפשר דכונתו דדוקא אי נימא דלר"א אי אפשר להפקיע קנין איסור לבד הוא דנימא הכי, אמנם אכתי צ"ב דאמאי מבואר בב"ק צ' דאינו יוצא בשן ועין הא כל זמן שלא נשתחרר אכתי יש עליו קנין ממון לפ"ד, ובמהרש"ל נראה רק דבשעת השחרור חשבינן כמו דיש עליו גם קנין ממון, **ובפנ"י** כ' די"ל דמה דמבואר דאין לו קנין ממון זהו משום דקנסו אותו אם לא ישחררו, אבל כל ששחררו לבסוף אגלאי מילתא למפרע שהקנין פירות שלו ומתנה הוא דיהיב לעבד, **והמהרש"א** כ' לומר, דקו' התוס' היא רק משום דלישנא דגמ' דדברי הכל נראה דאין חולק, אבל במתני' י"ל דאתיא דלא כר"א, אמנם **הגרע"א והתו"ג והתפא"י** הק', דאי מתני' דלא כר"א, נמצא דחצי עבד וחצי ב"ח אין כופין רבו לשחררו, וא"כ שוב יק' אמאי אמר דאין יוצא בשן ועין הא יש לו לאדון בו גוף ופירות, **והמהר"ם** כ' לת', דכיון דחיובו לשחרר הוא הגורם שאין לו בגוף העבד כלום, אי"ז סיבה דלא יוכל לשחרר, וזה נראה כשנ"ת באות א' דברי האמ"מ בסמ"א, דבאמת חשוב דיש לו גם קנין ממון בעבד, כיון דכל מה שמפקיע הממון הוא חיובו לשחרר, והאמ"מ שם כ' דלפ"ד ניחא קו' המהרש"ל וציין למהר"ם.

**המהרש"א** מעיר אמאי לא הק' התוס' מדר"א אדר"א, דס"ל בע"ב דיוצא בשן ועין צריך גט שחרור, ואיך מהני הא אין לו אלא קנין הגוף, וכ' די"ל דתרי ר"א הם, **ובפנ"י** כ' דאין נראה הכי, וכ' לומר דלפ"ז באמת צ"ל דשאני שחרור דגלי קרא דמהני, אמנם באמימר אי אפשר לומר הכי, דא"כ גם נימא דאפשר למכור, ואמאי נדמה מכירה ליציאת שן ועין ולא לשחרור.

ד) גמ' הא דאמר חצי חצי – שי' **רש"י והרא"ש** דלא מהני משום דאמרינן דלמא חד פלגא כתב לתרוייהו, ומשה"ק תוס' דמדקאמר כל נכסיי, משמע דמפרש בכל שטר שחצי שנתן לזה לא נתן לזה, כ' **התו"ר** די"ל דבאמת ודאי פשטות הדבר גם באינו מפרש דנתן לכל אחד חצי אחר, ומשום הכי נקט הלשון דכתב כל נכסיו, אלא משום דיד בעל השטר על התחתונה אמרינן שמא חד פלגא נתן לתרוייהו, ועל משה"ק תוס' דאמאי לא מפליג בין אמר חצי חצי ולא פירש, לאמר חצי חצי ופירש דלכל אחד נותן חצי אחר, כ' התו"ר די"ל דאה"נ דמה דאמרינן הא דאמר כולו, היינו דפירש לכל אחד חצי אחר, דבזה הרי הוא נותן הכל, אמנם רש"י פירש דכולו היינו דכתב לכל אחד כל הנכסים, ואפשר דמ"מ גם האי גונא דמפרש דלכל אחד נותן חצי אחר, הוי בכלל מה דאמרינן הא דאמר כולו. **והרמב"ן** ועוד **ראשונים** הק' על רש"י, דבנותן שדה לשני בני אדם וכותב לכל אחד דנותן חצי, שם מי נימא ג"כ דיכול לומר דלתרוייהו נתן אותו חצי, ואפשר דלרש"י באמת גם בכהאי גונא יוכל לומר הכי, וכש"כ התו"ר דיד בעל השטר על התחתונה, **ובדברי יחזקאל** סל"ד אות ז'כ' לומר דכל דברי רש"י הם רק לענין גט דמדין כריתות בעי לשון מבורר.

בשי' הרשב"ם כ' **החזו"א** דס"ל דכיון דכל שטר בפנ"ע אינו ראוי לחול, כיון דיש בו שיור, אין בכח שני השטרות לגרום על כל אחד דיחול חבירו, אמנם צ"ב לפ"ז מה שייך זה להא דאמר רבה דכל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו, **והתפא"י** כ' לבאר הכי בגמ' ולא בכונת הרשב"ם, ועיין בקובץ ביאורים לגיטין אות ל"א בד"ה ובזה מש"כ בדברי הרשב"ם, ובסו"ד נשאר בצ"ע.

שי' **הרמב"ן** דאף דאומר חצי מנכסי, אינו צריך ליתן חצי מכל חפץ וחפץ, אלא שמין כל הנכסים ונוטל חצי מן הכחוש, וא"כ נמצא דבמה דאומר חצי אין העבד עצמו כלל בתוך הנתינה ואפילו חציו, ומשום הכי לא קנו עצמן דהא יכול ליתן לכל עבד את העבד השני בחצי הנכסים, ונמצא דלא זכה בעצמו כלל וממילא לא עשה כלום, **וברשב"א ובריטב"א** מבואר דלא ברירא להו דהדין הכי, **והר"ן** כ' על דברי הרמב"ן דאינו יודע מנין לו זה דאי"צ ליתן חצי מכל חפץ, וכ' דאפשר דכיון דיד בעל השטר על התחתונה ומשום הכי נוטל כחוש, הכא נמי אמרינן לענין זה דיכול ליתן מה שירצה, **והחזו"א** כ' דהרמב"ן מודה דהיכי דיתן לשני אנשים כל נכסיו לכל אחד מהם חצי, דבזה יזכה כל אחד בחצי מכל חפץ, דכיון דהוא מסלק עצמו מהכל נותן לכל אחד בשוה, ורק הכא דבאם נימא דאינו נותן חצי בכל חפץ נמצא דמרויח דמתבטלת המתנה, אמרינן דמשאיר זכות זה בידו ליתן מה שירצה מכלל הנכסים.

**הריטב"א** כ' בשם **ר"י הלוי** דבנותן חצי לכל אחד אמרינן דמה דהוא נותן לכל אחד חצי בעבד השני, כונתו ליתן לכולו, דהיינו רבע לחצי עבד שבו ורבע לחצי ב"ח שבו, ונמצא דזוכה רק ברבע, ונמצא דאכתי רבע בכל עבד הוא שלו ואיכא שיור, משא"כ בנותן לכל אחד הכל דמסלק עצמו לגמרי, אמרינן דמזכה הכל לצד ב"ח שבו, **ובחזו"א** גם כ' לבאר הכי, ועיי"ש מה שמוסיף בזה.

שי' **הר"ן** דכיון דבכל שטר מצ"ע איכא שיור משום הכי לא מהני, ולא מהני לזה מה דיש שטר אחר שמוכיח עליו שאין שיור, וכ' דבאמת גם במשחרר חציו ומוכר חציו לא מהני בכהאי גונא שיתן שני שטרות בבת אחת, ומהני רק אם קודם נותן השטר מכירה דנמצא דבשעת נתינת השטר שחרור כבר אין לו אלא חצי, וליכא שיור גם מצ"ע של שטר, או אם כתוב בשטר השחרור עצמו דהוא מוכר החצי האחר, דאז נתינת השטר מצ"ע מוכיחה שאין כאן שיור ומשום הכי מהני, **ובקובץ ביאורים** שם נסתפק בדברי הר"ן, האם לפ"ד הוי פסול וחסרון בשטר או במעשה השחרור, **ובתוס' ישנים מכת"י** מבואר על דרך הר"ן, וכ' משום שאין ניכר מתוך השטר ששחרר כל מה שהיה לו, ויאמרו העולם ששייר החצי לעצמו, ויל"ע אי כונתו דהוי רק מדרבנן, או דכיון דהשטר מצ"ע אין ניכר ויאמרו העולם ששייר, הרי זה סיבה דאיכא חסרון בשטר עצמו מעיקר הדין, וכ' דהא דשחרר חציו ומכר חציו מהני, היינו בכהאי גונא דכותב בשטר דמשחרר כולו, אלא דגם מוכר כולו לאחר בבת אחת, דנמצא דרק חציו משוחרר ובכל זאת מהני.

**הרמב"ם** בפ"ז מעבדים ה"ג כ', דאם כתב כל נכסיו לשני עבדיו בשני שטרות קנו ומשחררין זה את זה, בד"א בשכתב בכל שטר כל נכסי נתונים לפלוני ופלוני עבדי, אבל אם כתב חצי לכל אחד אף בשני שטרות לא קנו כלום, שהרי שייר בעבד חציו ואי"ז שחרור, **והכס"מ** כ' דשי' הרמב"ם כהר"ן, **והט"ז** בסרס"ז סקכ"ז הק', דהא ברמב"ם בה"ד מבואר דאם משחרר חציו ונותן או מוכר חציו מהני, ולשי' הר"ן זה דוקא באם הכל כתוב בשטר אחד והרמב"ם לא חילק בזה, ומשום הכי כ' דשי' הרמב"ם כהרמב"ן, ובהג' **אמרי ברוך** הק' דהא ברמב"ם מבואר הטעם משום דשייר בעבד חציו, ולהרמב"ן הטעם משום די"ל דשייר כל העבד ולא דרק שייר חציו, וזה הטעם שכ' הכס"מ דשי' הרמב"ם כהר"ן, ונראה גם דמהאי טעמא גם לא נראה דס"ל כרש"י או כהריטב"א, דלפ"ד אין הטעם משום דשייר חציו, אלא דאפשר דנתן אותו חצי לתרוייהו, או דנתן חלק גם לצד עבד שבשני, ונמצא דיש חלק שנשאר אצלו, אמנם י"ל דשי' הרמב"ם כהרשב"ם, וגם י"ל כשנ"ת דברי החזו"א על שי' הרשב"ם וכהתפא"י.

במש"כ **הרמב"ם** דכותב בכל שטר כל נכסי נתונים לפלוני ופלוני עבדי, הנה כך כ' גם **בשו"ע** סרס"ז סנ"ט, והרמ"א כ' על זה דבעי שימסור שני השטרות בבת אחת, **והט"ז** שם בסקכ"ו הק' דכיון דבכל שטר כתב דנותן גם לשני, הרי כל אחד זוכה גם לשני ואמאי בעי שיתן השטרות בבת אחת, וכ' דכיון דאין העבד זוכה לחבירו מיד רבו שלו, נמצא דבמה שנותן הרב לשני אין השני זוכה ואיכא שיור, ומשום הכי בעי בבת אחת דהשני זוכה גם כן ע"י השטר שניתן לו עצמו, אמנם **החת"ס** תמה בזה, דבודאי אי אפשר לומר דבכל שטר כ' דנותן לפלוני ופלוני, דא"כ נמצא דהוי שטר שחרור על שני עבדים בשטר אחד, ופסול משום לה ולא לה ולחברתה כמבואר בגמ', וכ' לומר דט"ס הוא ברמב"ם ובשו"ע, **ובחזו"א** כ' דיש לפרש הכונה במה שכתבו לפלוני ופלוני, דעל ידי שני השטרות נמצא דכתוב דכל נכסי נתונים לפלוני ופלוני אבל בכל שטר כתוב רק עבד אחד, ועוד כ' החזו"א דמש"כ הט"ז דיש חסרון דאינו זוכה לחבירו מיד רבו שלו, י"ל דהכא דבבת אחת הרי הוא משתחרר שפיר יכול לזכות גם לחבירו, ובאם יהיה בשני שטרות יוכל לקבל גם בשביל חבירו.

**בטור** מבואר כשי' רש"י והרא"ש, **והשו"ע** סתם דלא מהני ולא פירש הטעם.

**הפנ"י** מביא להק' על רש"י, דמה הוצרך לומר משום דלמא נתן אותו חצי לתרוייהו, הא מבואר בסמוך הדין דשייר קרקע כל שהו בשטר שחרור דלא מהני, והרי הכא משייר חצי, וכ' הפנ"י דבגמ' לעיל ט' א' מבואר במסקנא דברי רב אשי דהחסרון משום כרות גיטא, וכיון דהכא על ידי שני השטרות מסלק את עצמו לגמרי, אין חסרון של כרות גיטא, **והגרע"א** מק' דברש"י בסמוך כ', דכיון דלא ידעינן איזה קרקע שייר ובכל כל שהו אמרינן דהאי שייר, נמצא דשייר הכל ומשום הכי לא מהני, ואמאי הכא לא נימא הכי, ולכאורה נראה **דבראשונים** לעיל ט' א' מבואר, דהיכי דנותן חצי משדה מסויימת, בזה לא אמרינן דיכול לומר בכל כל שהו דזה מה ששייר עיי"ש, וא"כ הכא שכותב חצי נכסי נמצא שנותן חצי מכל דבר מסוים, לשי' רש"י והראשונים דלא פירשו כהרמב"ן, [**והרשב"א והר"ן** כ' דהכא יש חסרון דשיור, וכמו הא דכותב נכסיו לעבדו ושייר קרקע כל שהו דאף עצמו לא קנה משום דשייר, והרשב"א כ' דכל שכן הכא דמשייר חצי עבדו דיש חסרון, ויל"ע דאף לרבי דמשחרר חצי עבדו מהני, מ"מ בשייר קרקע כל שהו מודה דלא קנה עצמו, ומהטעם שמבואר בגמ' ובראשונים לעיל ט' א', וכבר עמדו בזה].

**הפנ"י** מעיר דלשי' רש"י ניחא דמוקמינן הברייתא כרבנן דוקא ולא כרבי, דאף דגם לרבי י"ל דכתב אותו פלגא לתרוייהו, מ"מ רבע בכל עבד עכ"פ יהיה משוחרר, ובברייתא נראה דלא קנו עצמם כלל, אבל לשי' הרמב"ן צ"ב דגם לרבי נימא דלא קנו עצמם, דלא נתן לעבד כלום בעצמו, ואפשר דמה דאמרינן בגמ' אידי ואידי רבנן היינו דאתיא אפילו כרבנן.

תוד"ה הא – **הרמב"ן** מק' על שי' הרשב"ם דכיון דיש אופן דמהני שחרור חצי, אם מכר החצי לאחר באופן המועיל, הכא נמי יהני מה שכותב חצי חצי דכל עבד יזכה בחצי העבד האחר, דאיכא בזה מכירה בחציו ושחרור בחציו, ועוד הק' דכיון דמה דלא מהני בזה אחר זה הוא משום שיור, וחסרון זה ליכא בבת אחת, א"כ אין לומר דגם בבת אחת לא יהני.

בא"ד – **במהר"ם** כ' לבאר מש"כ בסוה"ד דאין לדמות ממון הראוי ליחלק, דזה ביאור נוסף אמאי ליכא חסרון של כל שאינו בזה אחר זה בכהאי גונא דנותן לכל אחד כל הנכסים.

גמ' ואיבעית אימא ל"ק כאן בבת אחת וכו' – **בריטב"א** ובחי' **הר"ן** מבואר, דמעיקרא ס"ד דמיירי בנותן בזה אחר זה, וכתב שני השטרות קודם מסירת אחד מן השטרות, וא"כ י"ל דדעתו בשעת הכתיבה דלא יהני אלא א"כ יחולו תרוייהו, ומשום הכי קמא גם לא יקנה כיון דהשני אינו קונה. ובתי' דרב אשי, עיין בחי' הגרע"א ובחזו"א שכ' לבאר מה ס"ל לר"א על קו' רפרם.

א) גמ' נגחו שור וכו' – **בקצוה"ח** סקע"א סק"א כ' דבחלוקת ימים של חצי עבד וחצי ב"ח, ביום של רבו יש לרבו קנין בחצי עבד שבו ושעבוד על חצי ב"ח שבו, ואע"ג דבכל שותפין מבואר בר"ן בנדרים מ"ה ב' דכל שותף בזמן שמשתמש יש לו קנין הגוף בדבר, מ"מ גבי חצי עבד כיון דעל איסורא אין חלוקה כמבואר בגמ', נמצא דנשאר לעולם חצי ב"ח, וכיון דלא שייך קנין בב"ח אלא שעבוד, בהכרח דיש לו רק שעבוד, **ובקה"י** בב"ב סי"א הק', דא"כ איך מבואר בגמ' דנגחו שור ביום של רבו לרבו, הא היכן אשכחן דיכול אדם לשעבד גופו לענין שאם יגיחוהו יהא דמיו לחברו, [ויל"ע אי יכול אדם למכור זכות שיש לו בגופו לענין תשלומי נזק, ובגמ' לק' מבעי אי מצי למכור עבד לקנס], והנה גם אי נימא דיש דרך דיזכה בחבלה בחלק ב"ח שבו, יל"ע דמה מק' הגמ' דאלא מעתה וכו', כיון דאמרינן דאין ראיה מזה דיש לו יותר דיני עבד ביום של רבו, ואפשר דבמתני' י"ל דאין ראוי לחלוק אלא לענין העבודה משום תקנת רבו, אבל כיון דאמרינן דגם החבלה תלויה בחלוקה, א"כ גם נחלוק עיקר עבדותו, ועיין **בחי' מכת"י**, אמנם **בתו"ר** כ' דקו' הגמ' דאלמא ביום של רבו עבד גמור הוא, ומבואר דהוי של רבו משום צד עבד שבו ולא דיש לו זכות בחלק ב"ח שבו, **ובתורי"ד** בב"ב י"ג א' כ' דלענין מציאה הדין דחולקים לעולם, ונראה מזה כדברי הקצוה"ח דלעולם יש בו דין חצי ב"ח גם ביום של רבו, **והקה"י** כ' לבאר, דענין חצי עבד וחצי ב"ח אין הביאור דחצי מגופו עבד וחצי מגופו ב"ח, אלא דבכולו יש דין ותורת עבדות ובכולו יש דין ותורת ב"ח, וע"פ דברי הרמב"ן בנדרים שם דשותפין יש לכל אחד בעלות בהכל, ואין חסרון בבעלות כל אחד, אלא שיש עוד בעלים אחר עמו, והכא נמי הוי חלות ודין בכולו, ולפ"ז כ' די"ל דבאמת ביום של רבו יש לרבו בו קנין הגוף בכולו משום דין עבד שבו, וכיון דלמחר הוא ב"ח משום דין ב"ח שבו, שפיר הוי היום כולו קנוי לרבו, והגם דדינו גם היום כחצי ב"ח לענין איסורים, מ"מ בקניני הגוף הוי כולו לרבו.

ואכתי צ"ב דכיון דהתשלומין הם על כל מה דנחסר בעבד, והוי תשלומין גם על מה שנחסר בו למחר, אמאי הוי הכל לרבו או ביום של עצמו לעצמו, הא היום המחר שייך לו או לרבו ואמאי נוטל הכל, **והחזו"א** כ' דכיון דאי אפשר שיהיה לרב קנין פירות בחצי ב"ח, א"כ החלוקה היא דביום של עצמו יש לו זכות גמור כאילו הוא כולו עבד, והיום חשוב דהוא עבד לעולם ולמחר ישתחרר, [וכל זה רק לענין הממון ולמסקנא רק במה דלא כליא קרנא], ויל"ע אמאי לא נימא כיון דפסקה פסקה וכל שכן לפי קו' הגמ' דגם לענין איסורא נימא הכי, [**ובקצוה"ח** סרמ"ט סק"ב כ' דחלוק עבד דמשתחרר לחצאין מאשה דלא מהני בה שיור, ומשום הכי דוקא באשה אמרינן כיון דפסקה פסקה כמבואר לק' פ"ג א', אמנם הכא בדברי החזו"א, דכ' דביום של רבו חשבינן דלעולם הוא של רבו, אין לחלק בהכי ואכמ"ל], ואפשר דבחלוקת שותפות שאני, ויל"ע בזה.

גמ' איסורא לא קאמרינן – **בקצוה"ח** שם מבאר דמשום הכי גבי איסורא לא חולקים, דא"כ ביום של עצמו יהיה ב"ח, וכיון שמשתחרר שוב אינו חוזר ומשתעבד, ובסרמ"ט סק"ב מביא **הירושלמי**, דאם קידש אשה ביום של עצמו חוששין לקידושין, וכ' דס"ל דגם יש חלוקה לאיסורא, וכ' דס"ל דגם קדוה"ג פקע בכדי ושפיר חוזר ומשתעבד, **והחת"ס** הק', דא"כ אמאי קתני במתני' דאין לו תקנה, הא שרי בב"ח ביום של עצמו ובשפחה ביום של רבו, וכ' לומר דכונת הירושלמי דבחצי עבד חיישינן לקידושין, כמבואר לק' מ"ג א' די"ל דמהני כיון דלא שייר בקינינו, ומ"מ ביום של רבו לא מהני דאין לו ממון דמה שקנה עבד קנה רבו, ובביאה אי אפשר דהוי רק חצי ביאה של ב"ח ולא מהני, אבל בודאי דאסור בשפחה ובב"ח, ועיין **במערכת הקנינים** סי"ב, מש"כ לגבי שותפין בעבד דיש לכל אחד קנין בגוף העבד לזמן, דאמאי לא נימא כשמשחרר האחד חלקו דממילא נעשה ב"ח בזמנים שהיה שייך לרבו ששחררו.

**בקצוה"ח** סרמ"ט סק"ב כ', דבסוגיה הכא נראה דמה שזוכה ביום של עצמו, נשאר שלו גם למחר דהוא עובד לרבו, ולא אמרינן דלמחר יהיה של רבו מדין מה שקנה עבד קנה רבו, והיינו דא"כ מה מרויח בזה דביום של עצמו לעצמו, הא למחר יזכה רבו בזה, אמנם הביא **דבירושלמי** מבואר דלמחר יזכה בזה רבו, וכ' דהירושלמי לשיטתו דגם יש חלוקה גם לגבי איסורא וכשנ"ת, וא"כ ממילא דביום של רבו יזכה רבו בכל מה שיש לו, אבל להבבלי דגבי איסורא אין חלוקה ולעולם נשאר חצי ב"ח, א"כ גם ביום של רבו ישאר הממון שלו ולא יזכה בזה רבו, דכנגד מה דזכה הוא ביום של עצמו מקבל הרב חלקו דזוכה הוא ביום שהוא של רבו, אמנם **בפי' הרגמ"ה** בב"ב י"ג א' כ', דביום של רבו יחזור הרב ויזכה בכל מה דזכה העבד לעצמו יום קודם, והביאו **דבעליות רי"ו** שם מוכח דאינו זוכה, דכ' דהעבד יכול להרויח ממע"י עד שיגיע ידו לשיעור שויו של חצי עבד שבו, **ובתורי"ד** שם כ' דעל המציאה אין חלוקה וגם ביום של רבו הוי חצי שלו וחצי של רבו, אמנם **בתורי"ד** במתני' מבואר דגם לגבי מציאה יש חלוקת ימים.

ב) תוד"ה יום – כדברי התוס' גבי חצי עבד כן מבואר גם בשאר **ראשונים**, אמנם **הרמב"ם** בפ"ד מחובל ומזיק הי"ב כ' גבי חציו עבד וחציו ב"ח, דביום של עצמו לעצמו וביום של רבו לרבו, **והראב"ד** השיג עליו דזה רק למשנה ראשונה, **והה"מ** כ' דהרמב"ם מיירי באופן דאין כופין לרבו כגון בשפחה, והרמב"ם דכ' חצי עבד תפס לשון הגמ', **והרמב"ם** בפי"א מנז"מ ה"ב כ' דשור שנגח חצי עבד וחצי ב"ח נותן חצי הקנס לרבו, **והה"מ** שם הק' דלמשנה אחרונה הוא מעוכב גט שחרור ואין לו קנס מספק, ואף דבחציה שפחה יש לה וכשנ"ת מ"מ איך סתם הרמב"ם בחצי עבד, ונראה דהכא דלא מבואר חילוק בין יום של עצמו ליום של רבו, ממילא נראה דבכל חצי עבד מיירי, ומשום הכי מק' על הרמב"ם דסתם דבריו, **והלח"מ** בפי"א מחובל ומזיק הי"א כ' די"ל דכונת הרמב"ם דיש לו בתפס, וסמך על מש"כ בחובל ומזיק דרק אם תפס יש לו קנס במעוכב גט שחרור, **והב"ח** בסתכ"ד כ' לומר דשי' הרמב"ם דחצי עבד וחצי ב"ח עד השחרור מע"י לרבו כמו למשנה ראשונה, וחלוק מכל מעוכב גט שחרור, דהא חזינן גם דהוא כותב שטר על חצי דמיו, ומשום הכי באמת תשלומי החבלה תלויים אם הוי ביום של רבו או ביום של עצמו, וכ"כ **המאירי**, ויל"ע דמ"מ למשנה אחרונה עכ"פ אין עושים חלוקת ימים ביניהם, כיון דאדרבה כופים אותו לשחרר, וכ' **הב"ח** דהא דבגמ' בע"ב מייתי ראיה מחצי עבד למעוכב גט שחרור זהו דוקא לענין קנס, דכיון דמ"מ גם בחצי עבד כופין את הרב לשחררו יש להשוותו לענין קנס לכל מעוכב גט שחרור, ולפ"ז אכתי נצטרך לומר בדברי הרמב"ם בהל' נז"מ דכ' דיש לרב חצי קנס כתי' הלח"מ, אמנם **המאירי** כ' דגם גבי קנס חלוק חצי עבד משאר מעוכב גט שחרור, והא דלא משני בגמ' הכי אלא מוקמינן להברייתא כמשנה ראשונה דחיה בעלמא היא ואי"צ לזה, ובהג' **מים חיים** בע"ב גם כ' הכי בשי' הרמב"ם, ונראה בדבריו דבסוגיה בריש חגיגה היה הוכחה להרמב"ם דגם למשנה אחרונה אינו חשוב מעוכב גט שחרור, **ובטושו"ע** סרס"ז סס"ב מבואר דאין קנס בחצי עבד.

בא"ד – **בחת"ס** לק' מ"ג א' מבואר דגם בעבד סריס או עבד קטן דאינו מצוה על פו"ר אין כופין הרב לשחררו, אמנם **בפ"ת** בסרס"ז סקי"א הביא דברי **התפל"מ** דגם אם העבד קטן כופין את רבו מיד, וכן בסריס חמה דאין יכול לקיים פו"ר מ"מ כופין משום שבת וצ"ב בכונתו, וסיים דצ"ע לדינא.

בא"ד – **הרש"ש** מעיר על דברי התוס' שכ' דאין יכול להקנות אלא מה שיש לו, דנראה דמה שיש לו יכול להקנות, ואמאי הא כיון דהוי רק קנין איסור אי אפשר להקנות זה, [ואפשר דכיון דצריך העבד לכתוב שטר על דמיו, י"ל דאכתי יש לו זכות בעבד לגבי זה ומצי להקנות העבד]. **ובאמ"מ** סמ"א כ' לפ"ד שנתבארו לעיל דבמעוכב גט שחרור הפקעת הממון הוי מכח החיוב לשחרר, דלפ"ז ניחא מש"כ התוס' רק קצת תימה, דבאמת אי"ז קו' כ"כ, ונראה דכונתו דבאם יקנה לבנו קטן, ממילא י"ל דמעכשיו יפסיק הפקעת הממון כיון דאין הקטן חייב לשחררו, ושפיר מהני הקנאתו לבנו.

בא"ד – ממש"כ תוס' דלמשנה אחרונה מע"י שלו וכ"כ **הרא"ש**, נראה דכיון שכן גם התשלומי נזק שלו, וכ"כ **הטור** בסתכ"ד דחבלתו לעצמו, אמנם **ברמב"ם** פ"ד מחובל ומזיק הי"א כ' דכל עבד שהגיע לחרות ועדיין לא הגיע גט שחרור לידו אין יכול להוציא מה שחבלו בו אחרים, וזה ע"פ הגמ' בע"ב דמבואר דיש ספק שמא תשלומי חבלה לרבו, כיון דאכתי הוא מעוכב גט שחרור, **והלח"מ** שם הק' על הטור אמאי כ' דהוי לעצמו, **ובטור** שם הביא בהמשך דבריו לדברי הרמב"ם, **ובדרישה** שם סק"ז עמד בזה סותר למש"כ גבי חצי עבד וחצי ב"ח, ועיי"ש מש"כ שם לומר דמעוכב גט שחרור בעלמא גרע מחצי עבד וצ"ב בכונתו, **ובתו"ג** כ' לומר דמש"כ התוס' הכא דמע"י לעצמו ומשום הכי גם חבלתו זה דוקא גבי שבת, דבגמ' במסקנא מבואר דהכא מיירי על שבת, ובזה בודאי הוי לעצמו, אמנם **בתו"ר** לק' מבואר דספק הגמ' בע"ב הוי גם על שבת, וית' עוד לק' בע"ה.

**מ"ב ב'**

גמ' שאני הכא דקא כליא קרנא – **הרמב"ם** בפ"ד מחובל ומזיק הי"ב הביא לדין הגמ' דנגחו שור, **והלח"מ** הק' דכיון דהרמב"ם פוסק כרבא דאינו נותן אלא שבת שבכל יום, לא משכחת לה אלא באדם, **וברא"ש ובטור** באמת לא מבואר על כהאי גונא דנגחו שור, וכ' הלח"מ דברמב"ם מבואר דמשכחת תשלומי נזק גם בלא אפחתי מכספי', וא"כ בכהאי גונא איכא נפ"מ בשור ג"כ דלא כליא קרנא, ומה דאמרינן בגמ' דמימרא לא ס"ל לרבא היינו מה דמשני דמיירי בהכהו על ידו, ובהג' **מים חיים** כ' דהרמב"ם ס"ל להלכה דאינו חשוב מעוכב גט שחרור וכשנ"ת, וא"כ י"ל דהאי ברייתא דהמית מי שחציו עבד מיירי למשנה אחרונה דאין עושים חלוקת ימים, [והגמ' לא ניחא לה לישב הכי דא"כ תפשוט דמעוכב גט שחרור יש לו קנס כמש"כ התוס' בד"ה מאי, דהגמ' הכא ס"ל דלמשנה אחרונה דינו כמעוכב גט שחרור], והרמב"ם שכ' דתלוי ביום של רבו היינו בכהאי גונא דגם למשנה אחרונה עושים חלוקת ימים כש"כ הה"מ, **ובאהא"ז** כ' דהרמב"ם מבאר הגמ' ואיבעית אימא כשהכהו אדם, דהיינו דרבא חולק על אביי רק בהכהו אדם ולא בנגחו שור עיי"ש הטעם.

גמ' וסופה לחזור וכו' – מבואר בגמ' דגם תשלומי שבת הוי ביום של רבו לרבו, **והחזו"א** מבאר בזה דדין שבת אינו לשלם עבור כל יום ויום ששובת ממלאכה, אלא מתחילה הוי חיוב תשלומין על כל הימים שיצטרך לשבות ממלאכה, ומשום הכי שייך לומר דהתשלומין ינתנו למי שהוא בעלים בשעת ההיזק, הגם דמחר לא יהיה הוא הבעלים.

תוד"ה ושור – במש"כ בשם ר"ח, **בתו"ג** כ' לבאר דבאדם התשלומי חבלה אינם על הפסד ממון, דהא אין תורת ממון לאדם וחידוש התורה דכך שמין הנזק, משא"כ בבהמה הרי זה תשלומין על הפסד ממונו ומשו"ה כל שנפסד מחוייב להשלים לו הפסדו, ואף שסופו לחזור בכלל נזק הוי, **והחזו"א** כ' דבדין שבת נתחדש דאי"ז בכלל תשלומי נזק, וי"ל דרק באדם דאין מפחיתו כ"כ ואין בזה צורת נזק אין בזה תשלומי נזק, משא"כ בבהמה דזהו נזקה ולעולם שמין בכלל נזק, וכך הוא לשון התוס', [ובשו"ע סש"ז ס"ו הביא שני שיטות בזה והרמ"א שם כ' דהעיקר דפטור, והש"כ שם סק"ה הביא דשיטת המהר"מ והמהרש"ל דחייב וכך כתבו הפסקי תוס' כאן, וכ' דצ"ע לדינא, והחזו"א כ' לומר להלכה דחייב עיי"ש עוד שהאריך וביאר השיטות בזה].

ג) גמ' או דילמא כיון דמעוכב גט שחרור אדון קרינא בי' – **התו"ר והרשב"א** **ובתוס' ישנים מכת"י** מק', דבחגיגה ב' א' מבואר דלמשנה אחרונה חייב חצי עבד בראיה אע"ג דלמשנה ראשונה פטור, ומבואר דכיון דמעוכב גט שחרור משו"ה לא קרינא ברבו אדון ואמרינן דאין לו אדון אחר, ותי' דהתם הקפידא דלא יהיה לו אדון אחר הוא משום דאז הוא מעכבו לעלות לרגל, דמשועבד למע"י, אבל הכא כיון דע"י ניתר ונהי' ישראל גמור י"ל דאדון קרינא בי'.

**והתוס'** בחגיגה ד' א' תי' דהכא דנגחו שור ומת, א"כ אגלאי מילתא למפרע דאינו עומד לשחרור ומשו"ה י"ל דקרינא בי' אדון, אבל שם משום דעומד לכוף לרבו שישחררו משו"ה אינו קרוי אדון, **והפנ"י** מק' על דבריהם, דא"כ מה מייתי הכא מהפיל את שינו וסימא את עינו, הא שם לא מת ואכתי עומד לשחרור, וכ' לומר דבהפיל שינו דמדאורייתא הוא מעוכב גט שחרור אין לחלק בין מת ללא מת, אמנם צ"ב דא"כ עכ"פ מבואר בגמ' דיש ספק גם בעומד לכוף לרבו, ויקשה מהגמ' בחגיגה דמבואר דבכה"ג לא קרינא בי' אדון, **ובשעה"מ** פ"ב מחגיגה ה"א כ' לתרץ, דדוקא בחצי עבד וחצי ב"ח דאסור בשפחה וב"ח כופין לרבו לשחררו, ומשום הכי אינו קרוי אדון, ובזה חילקו התוס' אם מת או לא, אבל בשאר מעוכב גט שחרור דמותר בשפחה לשי' התוס', א"כ גם בלא מת י"ל דקרינא בי' אדון אחר דאין כופין רבו לשחררו, אמנם הביא שם דבגמ' לעיל ל"ח א' מבואר דבכל מעוכב גט שחרור כופין רבו לשחררו, וכ' די"ל דמ"מ זהו רק אם רוצה העבד להשתחרר, דכיון דבלאו הכי אין לרב בו דיני ממון כופין אותו לשחרר, אבל אם לא ירצה העבד להשתחרר ויקח שפחה בזה אין כופין, וכיון דלא פסיקא דיכופו לשחרר העבד משום הכי גם בלא מת י"ל דקירנא בי' אדון, **ובטו"א** בחגיגה מק' על דברי התוס' דבאם ימות קודם השחרור נמצא דחשוב דיש לו אדון, דא"כ איך מביא קרבן מספק הא שמא ימות חישינן, **והפנ"י** כ' לת' קו' התוס', דבגמ' שם מבואר בתי' אחד, דמה דקתני במתני' שם דהכל חייבים לא בא לרבות חצי עבד וחצי ב"ח, ולפ"ז אדרבה משמע דפטור גם למשנה אחרונה וכמו דהגמ' שם בדף ד' א' מדייקת מסיפא דמתניתין דפטור, וא"כ י"ל דמשו"ה מספ"ל הכא.

**ובקה"י** בסל"ב מק' על קו' הראשונים, דהא שם הנדון לחייב הצד ב"ח שבו, וא"כ אמרינן דכיון דהוא מעוכב גט שחרור, משו"ה הצד ב"ח חשוב דאין עליו אדון אחר, משא"כ הכא דהנדון על צד עבד שבו בזה י"ל שפיר דכל דהוא מעוכב גט שחרור חשיב דיש לו אדון אחר **ובטו"א** בחגיגה באמת כ' לישב הקו' באופן זה וכ' הקה"י להוכיח מזה, דהגדר בחצי עבד וחצי ב"ח הוא דכולו חשוב עבד וכולו חשוב ב"ח וכשנ"ת לעיל, ומשום הכי כשדנים על גופו אם יש עליו אדון אחר, אין לחלק האם הנדון הוא על דבר שגורם הצד עבד שבו או על דבר שגורם הצד ב"ח שבו, דמ"מ לענין גופו הוי נדון אחד, האם חשוב דיש על גופו אדון אחר משום דיש בו גם תורת ודין עבד.

ד) גמ' השתא חבלי בי' אחריני וכו' – בתוס' מבואר דחבלה שוה לקנס דמה לי קטלי' כולו מה לי קטלי' פלגא, אמנם הפנ"י ועוד **אחרונים** עמדו בזה, דהא תשלומי נזק הם על מה שנפחת מדמיו, וא"כ כל שמע"י לעצמו נמצא דהוי פחת להעבד ואמאי יהיה תשלומי הנזק לאדון, **והפנ"י** כ' לומר דבגמ' מיירי דוקא על תשלומי נזק, אבל תשלומי שאר ד' דברים הוי לעבד, אמנם **בתו"ר** מבואר דגם תשלומי שבת הוי בכלל הספק בגמ', **ובתו"ג** מבואר דשבת בודאי הוי לעבד וכהפנ"י, **ובחי' הגר"ח** [סטנסל] אות קע"א כ' לומר דגם נזק דאפחתי' מכספי' הוי לעבד, ומה דמדמה הגמ' לקנס זה דוקא נזק שאין בו פחת ולפי שי' הרמב"ם דמשכ"ל תשלומי נזק על דבר שאין בו פחת, ונתבאר לעיל דכ"כ הלח"מ דיש תשלומין בלא פחת, **ובקו"ש** בכתו' אות רי"ז כ' דמבואר הכא דתשלומי נזק אינם למי שהזיק לו אלא למי שהוא בעלים על זכות התשלומין ובזה הנדון למי זכות התשלומין.

**בקצוה"ח** סתכ"ד סק"א כ', דתשלומי חבלה בעבד באמת עיקר החיוב הוא לעבד, ורק דרבו זוכה ממנו מדין מה שקנה עבד קנה רבו, **ובחי' הגר"ח** שם **ובדברי יחזקאל** סכ"ד אות ו' הק', דא"כ איך מבואר בגמ' די"ל דהאדון יהיה פטור מלשלם לו דמי עינו, הא כיון דזכה העבד בממון תו לא שייך לומר מה שקנה עבד קנה רבו, וכ' דכל דברי הקצוה"ח הם לענין בושת צער ורפוי, אבל נזק הוי החיוב מעיקרו לאדון דהוא הבעלים על העבד, ובאמת בושת צער ורפוי במעוכב גט שחרור הוי בודאי של העבד, **ובנתה"מ** סשס"ג סק"ב כ' דגם בשבת זוכה העבד ורבו זוכה ממנו, ולפ"ז צ"ל דבסוגי' הכא לא מיירי לענין שבת, וזהו כשיטתו בתו"ג דכ' הכי וכשנ"ת, אבל בתו"ר מבואר דגם בשבת איכא לספק הגמ'.

**בחי' מכת"י** כ' לומר, דבאמת מה דמבעי לי' דהנזק יהיה לאדון, הוא משום דנימא דמה דאין מעוכב גט שחרור עובד לרב, זהו רק דלא מצי לכפותו לעבוד, אבל אם יעבוד יהיו המע"י של רבו, ומשו"ה שפיר י"ל דגם הנזק יהיה של רבו אף דצריך לשחררו דאכתי הוא ממון של רבו, ומבואר בדבריו דגם זהו בכלל הספק בגמ', דלהצד דיש לו קנס זהו משום דאמרינן דגם מע"י דעושה מעצמו הוי של רבו, וכ' דלפ"ד ספק הגמ' הוי רק במעוכב גט שחרור משום דהאדון מחוייב לשחררו, אבל במפקיר וכדומה דנפקע הקנין ממון של האדון, בזה בודאי לא יהיה הקנס והחבלה לאדון.

ה) גמ' ונותן לו דמי עינו – **בראשונים ובתוס'** בב"ק ל"ג ב' מבואר, דאע"ג דקנס בעי העמדה בדין מ"מ אחר שעמד בדין אמרינן דזוכה בעצמו למפרע ומשו"ה בעי ליתן לו דמי עינו, **ובריטב"א** כ' דאי אפשר לומר דמיירי אחר העמדה בדין, דכיון דמוקמינן כמ"ד דצריך גט שחרור, א"כ פשיטא דאז נותן לו דמי עינו דהוא ב"ח גמור, **ובתוס'** בב"ק מבואר דמה דבגמ' בב"ק ע"ד ב' יליף אביי מקרא דתחת עינו ולא תחת עינו ושינו, היינו דמשם ילפינן דזוכה למפרע, אמנם **ברמב"ן ובריטב"א** כאן כ' דקרא אסמכתא בעלמא דהא מבואר בגמ' הכא דלמ"ד דבעי גט שחרור י"ל דבאמת אינו נותן לו דמי עינו, **ובפנ"י** כ' לפ"ד שנתבאר לעיל דלכו"ע הצער והרפוי והבשת הוי לעבד, דא"כ הדרשה היא לכו"ע וילפינן על שאר תשלומי חבלה חוץ מנזק, אמנם **בתוס'** בב"ק אי אפשר לומר הכי, דכ' דלמ"ד דבעי גט שחרור אמרינן דיוצא בעינו ושינו, והיינו דלא דרשינן הא דאביי.

**הרמב"ם** בפ"ד מחובל ומזיק הי"א כ', דאם חבלו בו אחרים אין יכול להוציא מהם, ומשו"ה אם הפיל רבו שן עבדו ואח"כ סימא את עינו יוצא בשינו ואין נותן לו דמי עינו, ואם תפס אין מוציאין מידו, ובפ"ה מעבדים הי"ד כ' דנותן לו דמי עינו, וכבר השיג עליו **הראב"ד** שם דזה סותר למש"כ בהל' חובל ומזיק, **והכס"מ** כ' דהרמב"ם בהל' עבדים מיירי אחר שנתן לו רבו גט שחרור או אם תפס, **ובט"ז** סרס"ז סקי"ד כ' דהעיקר כתי' השני, דאי אחר גט שחרור א"כ זה פשיטא, **והב"ח** שם מביא דברי **המגדל עוז** דמחלק בין אם עמד בדין בין הפלת השן לסימוי העין או לא, דאם עמד בדין הוי ספק ובזה מיירי בהל' חובל ומזיק, ואם לא עמד בדין חייב ובזה מיירי בהל' עבדים, [והב"ח מוסיף דלא הי' לו שהות לכ' גט שחרור בינתיים דאז חייב], ובביאור החילוק בזה כ' **השער"י** שער ז' פכ"א, דמקרא דלא תחת עינו ושינו ילפינן דאם מזיק לו העין והשן, בזה נתחדש דכמו דמדין קנס מחוייב לשחרר עבדו, הכא נמי מדין קנס מחוייב לשלם לו דמי עינו, וא"כ קודם העמדה בדין דאכתי לא נפסק דהוא יוצא ממנו, א"כ גם על סימוי עינוי חייב בתשלומיו מדין הקנס של יציאת שן ועין, אבל אחר העמדה בדין דכבר פקע קנין כספו, כבר ליכא דין יציאה של שן ועין, וא"כ גם אינו מתחייב בתשלומין מדין הקנס, ומשו"ה הוי בכלל הספק אם יש חיוב דמי חבלה לעבד, [אמנם על הב"ח שחילק אם יש שהות לכ' גט שחרור נשאר בצ"ע שם], **ובאבה"א** בהל' חובל ומזיק כ' זה בשם **הגר"ח**, וכבר מבואר **בחת"ס** עיקר יסוד זה, דהתשלומין הוו מדין הקנס של יציאת שן ועין**, ובפנ"י** כ' לישב לשיטתו, דבהלכות חובל ומזיק מיירי על תשלומי נזק וזה הוי ספק, ובהל' עבדים מיירי על תשלומי שאר ד' דברים, **ובחי' הגר"ח** אות קע"א כ' לשיטתו, דבהל' חובל ומזיק מיירי על נזק דלא אפחתי' מכספי', דהוי תשלומין על גוף העבד דומיא דקנס דמיירי שם, ובהל' עבדים מיירי בתשלומין על מה דאפחתי' מכספי', **ובאבי עזרי** כ' דעיקר דברי הרמב"ם בהלכות עבדים, כונתו לומר דלא נימא דיוצא בעינו ושינו וליכא דין תשלומין כלל, ומשו"ה ניחא לומר כש"כ הכס"מ דמיירי באם תפס, דבאמת עיקר החידוש רק דיש כאן סיבת תשלומין, ולפ"ז גם ניחא יותר תי' הפנ"י.

**ברא"ש** מבואר דלא נפשט הספק, **ובריטב"א** מבואר צד דנפשט דאין לו, **ובטור** כ' כדברי הרמב"ם בהלכות עבדים דחייב בדמי עינו, **ובב"י** כ' דדוקא אם תפס וכ"כ **בשו"ע** סל"ט וכ"כ **הט"ז** סקי"ד, **והב"ח** מחלק אם עמד בדין וכשנ"ת, **והש"כ** בסקמ"ט מביא לדברי הב"ח.

ו) תוד"ה מעוכב – **בראשונים** לק' מ"ה א' כ' דבאמת נפשט הבעיא הכא, בכריתות כ"ד ב' במה דמביאים התוס', ולפ"ז נמצא דאוכל בתרומה, ובתוס' נראה דרק נימא דהספק לא אתיא כר"ל, וי"ל דלהלכה הוי ספק, וכן מבואר **ברמב"ם** פ"ט מתרומות ה"ה דלא יאכל בתרומה, וכ' **המהריק"ו** דס"ל כהתוס', וכ' דאע"ג דהרמב"ם פסק כר"ל, מ"מ י"ל דנוקי ר"ל כרשב"ג שם ולפ"ז אי"צ לומר דר"ל ס"ל דמעוכב גט שחרור אוכל בתרומה, עיי"ש בדבריו.

בא"ד – במש"כ דהספק הכא בחצי עבד וחצי ב"ח, בתו"ר כ' דלא נהירא דאיך יאכל צד בן חורין שבו תרומה דהא מבואר לעיל דלכל היותר יש חיוב של חצי קנס בחצי עבד, והיינו משום דחציו הוי ב"ח, וא"כ ה"נ יהיה אסור בתרומה, **והמהרש"א** כ' לומר דכמו דמבואר לק' דלא יוכל לקדש משום חצי עבד שבו, ה"נ נימא דיאכל בתרומה, וכבר הק' **הפנ"י** **והק"ר** דלא דמי, דהתם לא מצי לקדש כיון דהוי רק חצי איש, אבל בתרומה יש לאסור, **ובחת"ס** מבואר דאיכא נפ"מ האם יצטרך לשלם קרן וחומש גם על החצי עבד שבו, ויל"ע בזה ד גם אם יש היתר על החצי עבד, מ"מ משום החצי ב"ח יהיה חייב לשלם כפי כל מה שאכל, **ובאב"מ** תשובה י"ז כ' לומר דהחצי ב"ח שבו יכול לאכול תרומה מהדין שקנינו שקנה קנין אוכל, וכ' דלפ"ז ניחא אמאי עבד של שני שותפין דאחד כהן ואחד ישראל אין העבד אוכל וכמו דהביא הפנ"י כאן והק' מזה על דברי התוס', דשם כיון דשייך לאחר לא שייך לומר דהחלק של הישראל יחשב כקנינו של הצד עבדות שבו.

גמ' והאי לאו קנין כספו הוא – **בפנ"י** הביא דברי **התוס'** ביבמות ס"ו א', דמבואר מדבריהם דאכילת תרומה תלוי בקנין איסור, וכ' דלפ"ז צ"ל דמה דמבואר הכא דמעוכב גט שחרור י"ל דאינו חשוב קנין כספו, זהו משום דחייב להוציאו לחירות, דאילו מצד עיקר הקנין אין חסרון כיון דהוא בעלים על הקנין איסור.

בתוד"ה מעוכב מבואר בתי' השני, דדוקא בחצי עבד וחצי ב"ח מבעי לי', והיינו משום דבזה כופין את הרב לשחרר, **והחזו"א** מעיר בזה דלעיל ל"ח א', מבואר דגם בנתיאש מעבדו כופין אותו לשחרר, וא"כ מאי שנא מפקיר מחצי עבד, וכ' דאפשר דמפקיר כיון דהוי מדעת עצמו אין כופין אותו לשחרר, ובאות ג' הובא דברי **השעה"מ,** דכ' לומר דגבי מפקיר אין כופין אלא אם העבד רוצה להשתחרר, ומשו"ה לא חשוב כ"כ כעומד להשתחרר כמו בחצי עבד, ולפ"ז ניחא גם הכא.

ז) גמ' ת"ש דאמר רב משרשיא – בהגהות **מסורת הש"ס** מעיר דזה משנה ביבמות, ואמאי מייתי בשם רב משרשיא, **והרש"ש ובנמוקי הגרי"ב** כ' דבמתני' לא קתני לשון משחררין וי"ל דדוקא מדעתם, וא"כ אין ראיה להכא דכופין אותו לשחרר, ומשו"ה מייתי דברי רב משרשיא דאמר משחררין דהיינו בע"כ, ובהג' **מראה כהן** כ' דט"ס הוא וצ"ל אמר רב משרשיא ת"ש, ובהגהות ציינו דכן הוא גם **בכת"י.**

גמ' משחררין זה את זה – **בגה"ש** לעיל ל"ח א' נקט דאי אפשר לשחרר עבד שאינו ברשותו, ולפ"ז מקשים איך הכא משחררים זה את זה הא חשוב דאינו ברשותו, **ובזכר יצחק** סי' ל(א)מבואר בשם **הגר"ח**, דרק היכי דיש לאחר קנין בדבר יש חסרון של אינו ברשותו, והכא להצד דהוא עבד אין לו קנין בעצמו כנגד רבו דידו כיד רבו, ועיי"ש מש"כ דאמאי עכ"פ לא יהיה חסרון דאינו יכול להוציאו בדיינים, דזה הוי חסרון גם בקרקע כמבואר בב"מ ז' א', ובשם **הגרז"ס** כ', דלשחרר האיסור לבד אין בזה חסרון של אינו ברשותו, [ולעיל ל"ח א' מבואר דכ"כ גם **החזו"א** בשי' הגרע"א], והכא כיון דהוי ספק הבעלים מתיאשים ונמצא דיש רק קנין איסור, **והזכר יצחק** הק' דהא בגמ' משני דאם יבוא אליהו, ואי נימא דיש כאן יאוש א"כ משו"ז עכ"פ נפקע הקנין ממון, [ועיי"ש שכ' לומר דבאמת ליכא דין יאוש, דהא מיירי בקטנים שאינם בני יאוש, וכ' דלפ"ז כשהגדילו מיד אין אוכלים גם קודם ששחררו זה את זה], ובסי' ל'(ב) כ' **הגרז"ס**, דביאור תי' הגמ' דאם יבוא אליהו, דכיון דהכא הספק רק משום דחייב לשחרר וכשנ"ת דברי הפנ"י, א"כ כיון דהוי ספק בחיובו לא מהני להפקיע, וצ"ב איך מתפרש זה בלשון הגמ', **ובאחיעזר** ח"ג סע"ח אות ו' כ' לישב על פי דברי הב"ש בסכ"ח, דהנגזל יכול להקנות לגזלן, והכא נמי שפיר מצי להקנות ולשחרר כל אחד את השני, דהרי הוא נותן למי שהדבר ברשותו.

גמ' אם יבוא אליהו וכו' – **המאיר לעולם** בח"א סי"ד מק' דכיון דקיי"ל דתקפו כהן מוציאין מידו, והיינו דדין הממעה"ר הוי דין ודאי, א"כ בודאי אין לו זכות ממון בעבד, **ובשער"י** שער ה' פ"ח כ' דמ"מ הבעלות האמיתית נקבעת לעולם לפי האמת, ורק דכל זמן דהוי ספק הדין הוא, דבפועל המוחזק הוא חשוב הבעלים עיי"ש שהאריך בזה, ודין קנין כספו נקבע לפי הבעלות האמיתית, ובקוה"ע **סס"א** אות ו' כ' גם בדרך זה, וכ' דהס"ד היתה דדין הממעה"ר הוא כדין ביטול ברוב דהבעלות משתנית מכח הדין, ותי' הגמ' דהוי רק דין הנהגה דהמוחזק הבעלים אבל אי"ז בזה שינוי הבעלות, ובאות ז' כ' לומר דאפילו נימא דנשתנה הדין, מ"מ י"ל דכיון דעכ"פ סיבת הבעלות בודאי קיימת לעולם, דהרי אם יתברר מי הכהן ומי העבד בודאי מעתה יהיה הדין הכי דהוא יהיה עבד לכהן, גם זה סיבה דיחשב קנין כספו להאכיל בתרומה.

ח) גמ' עבד שמכרו רבו לקנס – מבואר בתוס' ובראשונים, דאם ימכור הקנס לבד גם לר"מ לא יהני משום דלא עבידי דאתו, והספק במכר העבד לקנס אי מהני גם לרבנן כמו דמהני דקל לפירות, **ובתוס'** כ' דהצד דהכא לא יועיל אפילו לר"מ הוא משום דקנסא מעלמא אתי ולא עבידי דאתי, **ובתוס'** בב"מ ל"ג ב' כתבו, דמשום דלא עבידי דאתי י"ל דלא יהני אפילו עבד לקנס, וכן **הרשב"א** כאן **והה"מ** בפכ"ג ממכירה ה"ג הביאו שי' התוס' דלא מהני משום דלא עבידי דאתי, אמנם **בתו"ר וברמב"ן** ובעוד **ראשונים** מבואר הצד דלא מהני משום דמעלמא אתי ואינו יוצא מגוף העבד, ולפ"ז צ"ל דמה דאמר בגמ' דלא עבידי דאתי, היינו דאמאי לא יהני עכ"פ להקנות הקנס בעצמו, **ובתו"ר** מעיר דמ"מ היה להגמ' לבאר הספק דלא מהני משום דמעלמא אתי, **והרשב"א** הק' על זה דמאי שנא מחורבה לאוירה דקני אע"ג דאין האויר יוצא מהחורבה, וכ' דאולי נאמר דהאויר חשוב כאחד מחלקי החורבה, [ועוד האריך בזה בכתובות נ"ט ב'], ואח"כ מביא הרשב"א שי' התוס' דמשום דלא עבידי דאתי, ומבואר בחי' **הגרע"א** בב"מ ל"ג ב', דהיינו דלשיטתם לא קשיא מאויר חורבה.

ובמש"כ התוס' לשני הטעמים, בחי' **הגרע"א** שם כ' בתחילה לבאר, דהא דמעלמא אתי הוי הסיבה אמאי לא מהני כדקל לפירות, והא דלא עבידי דאתי הוי הסיבה אמאי לא מהני לקנות הקנס בעצמו, אמנם הק' על זה דבגמ' בב"מ ל"ג ב' גבי כפל פרה גם מבואר בגמ' דלא מהני משום דלא עבידי דאתי, והרי שם אינו עושה קנין בפני עצמו לזכות בכפל, אלא רק אמרינן דבמסירת הפרה דעתו שיקנה הכפל, ובהכרח הקנין לכפל צריך להיות ע"י מעשה קנין בפרה, ובהכרח צריך להיות ע"י פרה לכפילא, וא"כ כל הטעם בזה משום דמעלמא אתי ואין צריך כלל לומר משום דלא עבידי דאתי, וכ' לבאר דאם היה עבידי דאתי, א"כ גם אי מעלמא אתי מ"מ היה חשוב כאילו הקנס נמצא בגוף העבד וכאילו יוצא ממנו, ומשום הכי בעי לומר גם דלא עבידי דאתו כדי שלא יהני למכור העבד לקנס והפרה לכפילא, אלא דהק' דא"כ דבעי לתרוייהו, ניחא אמאי מהני חורבא לאוירה כיון דעביד דאתי, והרשב"א דכ' כתוס' הק' אמאי מהני חורבא לאוירה, [וקו' צ"ב, דהא ברשב"א מבואר בהדיא כתחילת דברי הגרע"א דהא דלא עבידי דאתו הוא סיבה דמשום הכי לא יהני קנין לקנס בפנ"ע, ומשה"ק הגרע"א דזה לא שייך בגמ' בב"מ, הנה באמת מבואר ברשב"א דאין כונת הגמ' בב"מ דיהני משום דקונה פרה לכפילא, דהק' אמאי לא תי' הגמ' הכי וכ' משום דאינו יוצא מגוף הפרה, וכ"כ בחי' רבי ראובן בב"מ סי"ט], ומשום הכי כ' לבאר דבדבר שאינו יוצא מגופו, אם הוא בעצמותו לאו בר הקנאה כלל, גם אינו יכול להקנותו בדרך גררא ע"י גוף החפץ כעין דקל לפירות, אבל אם הוא בעצמותו בר הקנאה, אפשר להקנותו גם ע"י הקנאת גוף החפץ שיקנה החפץ לשבחא, דכיון דשייך בו התפסת קנין נגרר הוא בתר קנין דגוף החפץ, ומשום הכי הוצרכו התוס' לתרוייהו, דאי היה בא מגופו היה מהני לעולם כמו דמהני דקל לפירות, אבל כיון דמעלמא אתו, בעי שיהיה בר הקנאה בעצמותו, וכיון דלא עבידי דאתי אף לר"מ אינו בר הקנאה בעצמותו, ומשום הכי גם לא יהני להקנותו בגררא אגב הגוף, וזה להצד דלא מצי למכור עבד לקנסא, ולהצד דאפשר היינו משום דאין חסרון במה דמעלמא אתי, וגם בזה מהני כמו דמהני דקל לפירות.

**הגרע"א** במהדו"ק סקמ"א ובח"ג סנ"ח מבאר דכונת התוס' הכא דכתבו גם דאינו יוצא מגוף הדקל וגם דלא עבידי דאתו, דבאמת הוי שני טעמים, וכונתם דלא מהני או משום דמעלמא אתי, או משום דלא עבידי דאתי, וזה דלא כשנ"ת בחידושיו לב"מ.

**הרשב"א** מק' דאמאי לא קנה אפילו לרבנן משום דמוכר לו גוף העבד לכשיגחנו השור, ועשאו שותף עמו בעבד שיהיה שלו ממש לענין קנסיו ולשאר דברים ישאר שלו, דאטו נימא דשותפין שקנו עבד לא יוכלו להתנות ביניהם דהאחד יהיה בעלותו לענין הקנס, ובחי' **הגרש"ש** בס"ו בד"ה והנה לשיטת הק', דנראה בדבריו דבגמ' לא מיירי דמוכר באופן זה, וצ"ב דכיון דמבואר דהנדון במוכר עבד לקנס, זהו הגונא דמיירי בו הרשב"א, דעבד לקנס היינו שהעבד שלו לענין הקנס, ובזה גופא מבעי דאי אפשר לקנות זה כיון דמעלמא אתי, והנה בחי' **רבי ראובן** בב"מ סי"ט כ', דבדין דקל לפירות יש לחקור האם הקונה זוכה בכח שממנו באים הפירות והארעי אשבח עצמו הוי של הלוקח, או דלעולם זה נשאר של המוכר, ורק דהלוקח זוכה בזכות שיש לבעלים מכח הארעי אשבח עיי"ש, ולפ"ז נראה דיש מקום לומר דזה ההבדל בין הנדון בגמ' לקו' הרשב"א. **ובקצוה"ח** סרצ"ה סק"ד כ' לת' קו' הרשב"א לפי מש"כ תוד"ה מי דעבד שאינו שוה אלא לקנס אי אפשר למכור אפילו כולו, דאי"ז נותן שויות בעבד דנימא דיכול למכור זה, דהכא נמי אי אפשר למכור שיהיה שלו לענין קנס.

בחי' **רח"ה** בפכ"גממכירה ה"ג הק' על **הרמב"ם**, דכ' שם גבי עבד לקנס דהוי ספק ומשום הכי לא קנה ורק אם תפס אין מוציאין מידו, ומבואר דהבעלים חשוב מוחזק, ואילו בספק גבי מכירת כפל כ' בפ"ח משאלה ה"ה דחולקין המוכר והלוקח, ואמאי לא אמרינן גבי כפל גם דהמוכר מוחזק, וכ' לבאר דחלוק דין תשלומי כפל מתשלומי קנס של עבד, דבכפל מחייב התשלומין הוא מה דהוא בעלים על החפץ, וכשמוכר החפץ לכפל הרי ללוקח יש בעלות בחפץ לגבי הכפל, וממילא דעיקר חיוב הכפל הוי ללוקח ומשום הכי אין כאן מוחזק בספק, משא"כ בשלשים של עבד עיקר המחייב הוא כדוגמת חיוב כופר, וכלשון הרמב"ם דכופר העבדים הוא הקנס הקצוב בתורה שלשים סלע, וזה אינו מחמת זכות הבעלים בעבד, אלא דרק דבדין התשלומין נאמר דזה לבעלים שעל העבד, ולפ"ז כ' לומר דלא שייך לקנות דהזכות בעבד לגבי הקנס יהיה שלו, דדין התשלומין לעולם הוא למי דהוא הבעלים על קנין גופו וקנין האיסור, דזה המחייב של ההריגה לשלם למי שהוא אדון על גוף העבד, ונמצא דקנית הלוקח היא רק דזוכה במה שבעל השור מתחייב למוכר ועיקר החיוב הוי למוכר, ומשום הכי לעולם המוכר חשוב מוחזק.

אלא דהק' דא"כ איך שייך כלל לקנות עבד לקנס, כיון דנתבאר דאין לו זכות בעבד דמחמת זה יבוא הקנס אליו, ודין גוף לשבח היינו דיש לו זכות בגוף לענין אותו שבח, ומשום הכי כ' לבאר דבאמת מהני הקנאת העבד לקנס דהחיוב יהיה ללוקח, ומשום דאע"ג דעיקר המחייב הוא עצם הריגת השור וכשנ"ת, מ"מ החיוב בפועל שחל מחמת זה הוא דין תשלומין על העבד, וכדחזינן דחיוב הקנס פוטרו מדמי העבד, וכן בגמ' לעיל משוה הגמ' שלשים של עבד לחבלה בעבד, ומשום הכי כל שזוכה בעבד לקנס הרי החיוב תשלומין הוי אליו, אלא דמ"מ כיון דעיקר המחייב הוא עצם הריגת השור וזה הוי מחייב למי שהוא אדון על הקנין איסור וגופו של העבד, משום הכי הבעלים לעולם חשיבי מוחזקים בקנס, [ועיי"ש שכ' לפ"ז, די"ל דכל החסרון דלא עבידי דאתי הוא רק בעבד שאינו זוכה בעיקר המחייב של הקנס, אבל בכפל שזוכה בעיקר המחייב בזה י"ל דלא בעי עבידי דאתי, ובגמ' בב"מ דמבואר דהוי חסרון גם בכפל, זה משום דהס"ד דמקנה הכפל לבד, ודלא כהתוס' שם, ולפ"ז ישב שי' הרמב"ם עיי"ש].

ועוד כ' **רח"ה** שם לישב הסתירה, דכפל אינו דמי החפץ, דהוי חיוב תשלומין בנוסף לדמי החפץ, משא"כ שלשים של עבד חשיבי כדמי העבד וכדחזינן מהא דנפטר מדמי העבד, ומשום הכי כיון דהעבד עצמו נשאר אצל הבעלים גם חשוב מוחזק בדמי העבד, משא"כ בכפל דאי"ז דמי החפץ, אינו חשוב מוחזק בכפל מחמת היותו מוחזק בחפץ.

**מ"ג א'**

גמ' הא קאי שור – **הרמב"ן והרשב"א** מק' על לשון זה, דהא עיקר החילוק הוא דהכא מקנה העבד לקנס ולא משום דקאי שור, וכ' הרשב"א דמה דקאי שור וקאי עבד לא עדיף מהא דקאי דקל דגם הכא הקנס לא קיים, ועל כרחך דעיקר החילוק דהכא מקנה העבד לקנס, **והריטב"א** כ' דהספק דאפילו היכא דלא אמר עבד לקנס תבעי, דאפשר דדוקא בפירות דקל דהם דבר חדש שנולד אח"כ וחלוק מגוף הדקל, משא"כ הכא אי"ז דבר חדש שיוצא מגוף העבד, אלא הרי הוא כמוכר העבד לכשינגח ואפשר דבזה מודו רבנן, ויל"ע אם כונתו דיכול לקנות הקנס בעצמו, או דזה סיבה דגם בלא אמר מתפרש דבריו דהוא קונה העבד לקנס.

תוד"ה מי – **בראשונים** מבואר כתי' הראשון, **והרשב"א** מק' דמ"מ יכול למוכרו שיהיה של הקונה שעה אחת סמוך לנגיחה, **והפנ"י** כ' לת' קו' התוס' דלפי הס"ד באמת כל עבד ראוי לאיזה מלאכה, ועל כרחך דמיירי בברייתא במעוכב גט שחרור וכהצד דמעוכב גט שחרור יש לו קנס, וא"כ באמת אי אפשר למכור גופו כיון דאין לו אלא קנין איסור, **ובאו"ש** פכ"ג ממכירה ה"ג כ', דבמעוכב גט שחרור בודאי אינו יכול למוכרו לקנס, דא"כ אמאי אמרינן בגמ' לעיל ל"ט דמעוכב גט שחרור פקע לי' כספא, והא יש לו זכות ממון עיי"ש.

א) גמ' התקדשי לחציי מקודשת דחזיא לכולי' – הרשב"א בקידושין ז' א' הביא שי' **הראב"ד** דמקרא דאיש ולא חצי איש ממעטינן חצי עבד וחצי ב"ח, דאילו בן ישראל לא ממעט, דכשאומר לחצי היינו דאי בעי מינסבא אתתא אחריתי כמבואר בגמ' שם, **והרשב"א** הק' דא"כ תפשוט הכא מהא דחצי עבד וחצי ב"ח אין קידושין קידושין, וכ' לומר דאה"נ דבסתם אמרינן דפירוש דבריו דאי בעי מנסבא אחריתי, מ"מ באם יפרש בהדיא לחציי ממש לא מהני כיון דשייר בקנינו, וכהאי גונא ממעטינן מאיש ולא חצי איש, ולפ"ד הראב"ד נמצא לכאורה דגם אם יפרש בהדיא דהתקדשי לחציי ממש יחולו הקידושין, דהא ליכא קרא למעט כהאי גונא, ועיין בברכ"ש שם ס"ז אות ב' מש"כ לבאר במחלוקת הראב"ד והרשב"א.

**ברמב"ן** נראה דהמסקנא הכא דלא תפסי קידושין בחצי עבד וחצי ב"ח, וכדאמר רבא ראוי ליטול ואין לו, וכך היא שיטת **הראב"ד** כמשנ"ת, **והרשב"א** שם כ' דרבא דאמר דראוי ליטול ואין לו הוי רק בדרך דחיה, אבל להלכה הדין דתפסי קידושין וכן כ' **בתורי"ד** כאן, וכ' הרשב"א דבגמ' ביבמות מ"ה ב' מוכח דתפסי בו קידושין, דמבואר שם דחצי עבד וחצי בן חורין שבא על אשת איש הולד ממזר, ואי לא תפסי קידושין א"כ אין הולד ממזר, וכמו בנכרי שבא על אשת איש דמבואר שם דאין הולד ממזר, כיון דלא תפסי בו קידושין לא לדידה ולא לאחריני, וכ' דגם לפי גירסת רה"ג שם דאין הולד ממזר משום דאין הולד מתיחס אחריו צריך להיות דלא יהיה ממזר, כיון דמבואר בגמ' הכא דאי לא תפסי קידושין גם אין הולד מתיחס אחריו דאינו יורשו, **ובחזו"א** מבאר שי' הרמב"ן, דכיון דבצד ב"ח יש במינו מקדשים הוי סיבה דהולד יהיה ממזר, ומה דלא תפסי בו קידושין ואין הולד מתיחס אחריו, זהו משום דלזה בעי שיהיה דבר שלם כדי לקדש ושיתיחס הזרע אחריו, [ועיין **בחי' מכת"י** דמבואר הכי], וכל זה לענין דבר שבחיוב דיתפוס קידושין ושיתיחס אחריו, אבל לענין ממזרות סגי שיש כאן צד ב"ח, והגם דהוא דבר חסר מ"מ סגי בזה שיהיה הולד ממזר, **ובריטב"א** **ובר"ן** וכן **ברא"ש וברמב"ם ובטושו"ע** סמ"ד סי"א מבואר דהוי ספק להלכה אי תפסי בו קידושין.

**האב"מ** בסמ"ד סק"ג כ' לומר דבאמת מעיקר הדין תפסי קידושין בחצי עבד וחצי ב"ח, וכמו דתפסי קידושין בחציה שפחה, והא דמבואר דהוי ספק, הוא משום די"ל דלא יהני קידושין משום דלא אתי צד עבדות ומקדש לצד ב"ח, דבעי דעת של כולו ואין צד עבדות יכול לקדש לצד ב"ח דצד עבד אינו בתורת קידושין, [ועיי"ש שכ' לומר דמה דהוי ספק קידושין אינו אלא חומרא], ולפ"ז כ' דהגם דלא תפסי קידושין מ"מ יש לו יורשים, דמניעה זו אינה סיבה דאינו בתורת קידושין וזה דומה לחשו"ק דאע"פ דאינם יכולים לקדש מ"מ בנו יורשו, ורבא דאמר דאינו יורשו, הוא משום דס"ל דאי לא תפסי קידושין בחצי עבד גם בחצי שפחה לא תפסי, והוי חסרון מעיקר הדין, אמנם **בקה"י** סל"ב אות ד' הק', דברמב"ם בפי"א מנז"מ ה"ב ובטושו"ע מבואר דאין לחצי עבד יורשים, ועיין **בקובץ ביאורים** סוף אות ל"א דדן בחצי איש, האם נימא דכולו מקדש לחציו, או דרק החצי שבו מקדש לעצמו.

**השאגת אריה** בשו"ת החדשות סט"ו **והגרע"א** כ' לומר, דרבא דאמר דראוי ליטול ואין לו ומשום דאין לו ירשים דלא תפסי קידושין, הוא לשיטתו בקידושין נ' א' דקידושין שאין מסורין לביאה לא הוו קידושין, והכא אינם מסורים לביאה דנאסר באשה משום צד עבדות, [ויל"ע במה שנקטו דחסרון קידושין מחמת שאינו מסור לביאה הוי סיבה שאין לו יורשים, דאין כאן חסרון בעצם, וכש"כ האב"מ דחסרון דלא מקדש צד עבדות לצד ב"ח אינו סיבה שלא יהיה לו יורשים], והנה הרשב"א בקידושין שם כ' בתי' אחד, דהיכי דאין הקידושין מסורים לביאה מחמת ודאי, [ולא מספק כמקדש אחת משתי אחיות], גם אביי מודה דלא תפסי קידושין, **ובאב"מ** סמ"א סק"א הק' דאיך מבואר בסוגיין די"ל דחצי עבד יכול לקדש הא אינם מסורים לביאה, **ובקה"י** סל"ב אות ג' כ' לומר, דאי נימא דחצי עבד וחצי ב"ח היינו ממש דחצי ממנו עבד וחצי ממנו ב"ח, י"ל דאין חסרון דאינם מסורים לביאה, דאותו חלק שחל אליו הקידושין הוא ראוי לביאה, ומה דלעולם יש עמו עוד חצי דמונע מההיתר לבא עליה אי"ז חסרון.

גמ' כשעשאו טריפה – הגרע"א מביא לדברי **הפר"ח** דכ' להוכיח מהכא, דטריפה אינו מוליד הוא גם בזכר ולא רק בנקבה, דאי לא הרי משכחת לה יורשים כשעשאו טריפה ואח"כ נשתחרר והוליד בן, **והגרע"א** העיר דאכתי יק' דנוקי הברייתא כמ"ד דטריפה יולדת, ומשום הכי כ' לומר דכיון דבכהאי גונא דעשאו טריפה הרי הוא עצמו גם יכול ליטול כופר, על כרחך דאין הביאור בברייתא יורשיו ממש, דא"כ אמאי באמת מיירי על יורשיו ולא עליו עצמו דנוטל הכופר, אמנם אכתי צ"ב, דרבא דאמר דאינו נוטל אלא אחר מיתה אמאי לא פירש יורשיו ממש, וכגון שעשאו טריפה ואח"כ נשתחרר והוליד בן, **והחזו"א** כ', דכיון דבזמן הנגיחה אכתי לא היה בתורת ירושה, א"כ אף אם אח"כ ישתחרר ויוליד בן לא יזכה בכופר, דבשעת הנגיחה לא היה ראוי לינתן ליורשיו, והוכיח זה דאי לאו הכי אכתי משכחת לה דנגחו ולא עשאו טריפה ומ"מ לבסוף מת מחמת הנגיחה, ובינתיים נשתחרר והוליד בן.

ב) אמר רבא כשם שהמקדש וכו' – **ברשב"א** כ' דרבא דאמר גבי חצי עבד דראוי ליטול ואין לו הוי דחויא בעלמא, ולפי האמת מודה דתפסי בו קידושין, ולפ"ז נמצא דבחצי עבד תפסי קידושין ובחציה שפחה לא תפסי, דהרי רבא הכא אמר גבי חציה שפחה דלא תפסי קידושין, [ואי גרסינן הכא רבה לק"מ], **ובב"ח** סמ"ד כ' די"ל דחציה שפחה גרעה מחצי עבד, דאיתתא לא חזיא לבי תרי ומשום הכי חציה שפחה לא מתקדשת משא"כ איש חזי לבי תרי, ועיין בברכ"ש בקידושין ס"ז אות ב'.

גמ' אבל חציה שפחה וחציה ב"ח קידושיה קידושין – **הרא"ש והר"ן** בקידושין ז' א' **והתורי"ד** כ' דלהלכה קידושין תופסים בחציה שפחה, **והריטב"א** כ' דמספקא בגמ' ונראה דהיא מקודשת לחומרא כיון דכולהו אמוראי פליגי, **ובטושו"ע** סמ"ד סי"ב מבואר דהיא מקודשת, **והרמב"ם** בפ"ד מאישות הט"ז כ' דאינה מקודשת קידושין גמורים עד שתשתחרר, וכיון שנשתחררה גמרו קידושיה כקידושי קטנה שגדלה ואי"צ לקדשה קידושין אחרים, **והטור** הביא דברי הרמב"ם, וכ' דהרא"ש כ' דהוי קידושין גמורים וצריכה גט, וכ' **הב"ח** **והפרישה** בסקכ"ו, דנראה דהטור הבין בשי' הרמב"ם דאי"צ גט וסגי במיאון, **ובט"ז** סק"ח מבואר דהטור ס"ל בשי' הרמב"ם דהוי ספק אי תפסי קידושין, וכך הוא שי' **הב"ח והשאג"א** בשי' הרמב"ם, [והשאג"א כ' דמ"מ בנתקדשה לע"ע הוי ודאי], **והב"ש** בסקט"ו **והט"ז** שם כ' לומר דכונת הרמב"ם במש"כ דלא הוי קידושין גמורים דליכא מיתה, אבל מ"מ בעי גט וכשי' הרא"ש.

**הר"ן** בקידושין כ' דהא דגבי חציה שפחה קיי"ל דתפסי קידושין בודאי, ואילו גבי חצי עבד הוי ספק, הוא משום דבחציה שפחה גלי קרא דתפסי קידושין, **והמהרי"ט** שם מק' אמאי לא ילפינן חצי עבד מחציה שפחה, דחזינן דאם לא שייר בקנינו אין חסרון של חצי אשה והכא נמי בחצי איש, **וביש"ש** כ' דמצינו דדבר הנקנה קל לקנותו יותר מהדבר הקונה, דפירי נקנים בחליפין ואינם קונים, **ובאב"מ** סמ"ד סק"ג כ' דגבי חצי עבד יש חסרון דלא אתי צד עבד ומקדש צד ב"ח, משא"כ בחציה שפחה דהאשה רק מפקרת עצמה וכש"כ הר"ן בנדרים ל' א', בה לא חשיב דהצד שפחה מקדש לצד ב"ח שבה, ונתבאר בזה לעיל, **והדברי יחזקאל** סמ"ג אות ב' בהשמטות כ', דהגם דתפסי קידושין בחציה שפחה, מ"מ זהו פרשה שנתחדשה בחציה שפחה ואי"ז בכלל הקרא דכי יקח איש אשה, ולא שייך למילף דנימא דגם בחצי עבד נתחדש פרשת קידושין, **ובק"ש** בקידושין אות ס"ד גם מבואר הכי, **ובקה"י** סל"ב אות ד' כ', דבדבר הנקנה הוא חל בגוף הדבר ובקרא גלי דגם שייך קנין אישות בחצי גוף, משא"כ בחצי עבד דהקנין מתיחס לנפשו של האדם, בזה י"ל דבעי כולו ולא סגי בחציו.

**המקנה** בקו"א סמ"ד סי"ב **ובמנ"ח** מצוה רנ"א אות כ"ד הק', דכיון דקיי"ל דבחציה שפחה תפסי קידושין, משכחת יורשין לחצי עבד וחצי ב"ח כגון ישראל שבא על חציה שפחה והוליד בן דהוא חצי עבד וחצי ב"ח, ואמאי מבואר ברמב"ם בפי"א מנז"מ ה"ב ובטושו"ע סרס"ז סס"ב דאין לו יורשים ולא שייך תשלומי כופר בחצי עבד, ויותר ק' דבשו"ע שם מבואר דגם חציה שפחה אין לה יורשים, ואמאי הא תפסי בה קידושין, **ובדברי יחזקאל** שם כ' דלהצד דלא תפסי קידושין בחצי עבד, א"כ מה דבחצי שפחה תפסי הוא רק מכח פרשה שנתחדשה בה וכשנ"ת, וקידושין אלו לא מהנו דמשום הכי נימא דיש בה יחס, כיון דאי"ז קידושין מפרשת כי יקח איש אשה, [**ובת"י מכת"י** מבואר כהמקנה והמנ"ח דקידושין אלו גם מהנו לענין ירושה], וע"ע בחת"ס.

ג) גמ' מאי מאורסת מיוחדת – **הרשב"א** כ' דבעי דוקא יחוד על ידי קידושין, דהא כתיב דלא יומתו כי לא חפשה הא חפשה ימותו, ואי הוי יחוד בעלמא הא גם אחר שחפשה אין מיתה על יחוד, וכ"כ **בחי' מכת"י** בשם י"מ, **והחזו"א** נקט דלא בעי קידושין.

רש"י ד"ה מיוחדת – **בחי' מכת"י** מבואר, דכיון דהוי רק יחוד דוקא לע"ע שייך יחוד דמותר בה, אבל אי הוי אירוסין ממש הוא הדין לכל ישראל, והנה **בתוס'** לעיל ל"ו א' כ' בשם **ר"ת**, דמהא דהביאו אשם שפחה חרופה בבית שני מוכח דנוהג יובל בבית שני, דאי לאו הכי לא משכחת שפחה חרופה כיון דליכא ע"ע, **והרמב"ן** שם כ' דמשכחת ע"ע שהיה בבית ראשון, **והרשב"א** שם כ' דשפחה חרופה נוהג בכל ישראל ולא רק בע"ע, וכש"כ רש"י כאן בד"ה ואם, **ובשאג"א** שם כ' דשי' ר"ת והרמב"ן דגם אם תפסי קידושין, זה דוקא לע"ע, וכ' לומר דכך הוא גם שי' הרמב"ם עיי"ש, אמנם **הפנ"י** שם כ' די"ל דר"ת והרמב"ן לא ניחא להו לאוקמי בסתם ישראל, דאמאי יקדשו להם מי שחציה שפחה כיון דאסורים בהן.

**הרא"ש** מק' כיון דגם אי תפסי קידושין ליכא אלא אשם, וגם אי לא תפסי מ"מ אשם איכא, מאי נפ"מ אי תפסי קידושין אי לא, [וקו' למ"ד דפקעי קידושין אם נשתחררה], וכ' בשם **הרמ"ה** דנפ"מ אי בעיא גט כשיוצאה ממנו, **ובת"י מכת"י** כ' דנפ"מ אם יש יורשים, וכ' עוד דאם אינה מיוחדת לו ליכא אשם אי לא תפסי קידושין, ונראה דס"ל דשייך שיהיה קידושין ולא יהיה יחוד.

בהא דבחציה שפחה אפילו אי תפסי קידושין ליכא מיתה, מבואר בשו"ת רע"א קמא סקע"א בשם בנו **הגרש"א**, דקידושי חציה שפחה הוו קידושין שאינם גמורים מצ"ע, דבחצי אשה לא תפסי קידושין גמורים, **והגרע"א** שם נקט דהוי קידושין גמורים, רק דכיון דהקידושין הם רק בחציה משום הכי ליכא מיתה.

ד) גמ' מתייבמת ללוי וכו' – **בב"ח** סמ"ד כ' דאם מת בעודה חציה שפחה מיבם אותה אחיו או חולץ לה ופוטרת צרותיה, אמנם **הח"מ** בסקי"ג **והב"ש** בסקט"ז **והקרבן נתנאל** באות מ' כ', דודאי אינה פוטרת צרותיה כיון דאין קידושיה קידושין גמורים דהא ליכא מיתה, והנה **באב"מ** סק"ד כ' דרק לגבי איסור אשת איש ליכא מיתה, אבל באיסור קרובות יהיה כרת והיא בכרת על אחיו, ולפ"ז נראה דיש יותר מקום לדברי הב"ח, **ובמנ"ח** מצוה קצ"א אות ב' **ובחזו"א** כ' לומר דליכא בה כלל דין יבום כיון דאי"ז קידושין גמורים, [וכ' לומר דגם איסור קרובות לא יהיה בקידושין אלו], וברא"ש נראה כדבריהם, מדלא כ' דנפ"מ אם תפסי קידושין לענין איסור קרובות ודין יבום.

**מ"ג ב'**

תוד"ה ואין – **המהר"ם** מעיר אמאי לא שייך הכא הגזירה שמא יאמרו שתי יבמות הבאות מבית אחד, כיון דלא נפטרות הצרות על ידי היבום שלה כיון דהוי ספק למי היא מקודשת, וכ' לומר דעל כרחך מיירי דאין לה צרות דא"כ אמאי מתייבמת באמת, אך הק' דבסוגיה ביבמות ובתוס' שם מבואר דגם בליכא צרה כבר גזרינן דלא ליבמה, ואמאי הכא מתיבמת וליכא להגזירה, **ובפנ"י** כ' לומר דגם אי נימא דאיכא להגזירה, מ"מ אי"ז שייך לאשת שני מתים, דהכא גם אם היתה מתקדשת לאדם אחר שאינו אחיו היה שייך לגזור שיאמרו שתי יבמות מבית אחד, ורק שם דמיירי על מאמר י"ל דהגזירה היא על אשת שני מתים, **והתו"ג** כ' דהכא ליכא לגזירה, דכו"ע ידעי דיש ספק אי פקעי או גמרי או דמקודשת לשניהם, ולא יאמרו דהוי שתי יבמות מבית אחד.

בא"ד – **הפנ"י** מעיר דמשכחת אשת שני מתים מן התורה בבא אחיו וקדשה קודם שנשתחררה, דכיון דליכא בה מיתה אינה בכלל עריות ותפסי בה קידושי אחיו, וכ' לומר דבאשת איש לא תפסי קידושי אחר משום דלא שייך קידושין אחר קידושין ולא רק משום דין עריות, **והאב"מ** בסק"ד הק' דבקידושין ס"ז ב' בעי קרא דלא תפסי קידושין באשת איש, ולא אמרינן משום דלא שייך בה תפיסת קי', **ובקוה"ע** ס"ג אות ט' כ' לומר דבעי קרא כדי דנדע דהולד ממזר, דמצד הטעם של הפנ"י אי"ז סיבה דהולד יהיה ממזר, אך הק' דבתוס' שם מבואר דהגמ' כר"י דממזר אינו תלוי בתפיסת קידושין, וכ' דיש נפ"מ אם יקדשו אותה שנים בבת אחת, דאי מצד הפנ"י אי"ז סיבה דיהיה הדין דכל שאינו בזה אחר זה כיון דהוי חסרון רק בהיכי תמצי עיי"ש, **ובאב"מ** כ' לומר דבאמת תפסי בה קידושי אחר, ומ"מ לא משכחת אשת שני מתים דרק לגבי איסור אשת איש איכא גזה"כ דליכא מיתה, אבל גבי איסור קרובות ליכא גזה"כ דליכא כרת, ואמרינן דהיא על אחיו בכרת ומשום הכי לא תפסי קידושי אחיו, **ובב"ש** סקט"ו מבואר דלא תפסי קידושין כהפנ"י, **והמנ"ח והחזו"א**  כ' לומר דליכא כלל דין יבום קודם שנשתחררה וכשנ"ת לעיל.

תוד"ה מה – **הב"ח** בסמ"ד **והפנ"י** כ' די"ל דר"ח דאמר לעיל מי דמי וכו', אין כונתו דתפסי קידושין בודאי, אלא די"ל דתפסי קידושין והוי ספק, וכ' **הפנ"י** דרש"י לא ניחא לי' לומר כהתוס' דא"כ מה קמ"ל ר"ח, אבל לשי' רש"י ניחא דקמ"ל דגמרי קידושי ראשון, **והחת"ס והחזו"א** כ', דכיון דאכתי לא מייתי הגמ' להצדדים אי פקעי או גמרי, משום הכי לא ניחא לרש"י לבאר דבזה מספקא לי' לר"ח. **ובאב"מ** סק"ד כ' דס"ל לרש"י דגם אי נימא דפקעי קידושין, מ"מ ישאר איסור קרובות כמו דנשאר אחר מיתה וגירושין, ומשום הכי אי אפשר לומר דטעמי' דר"ח משום דפקעי, דמ"מ לא תהיה אשת האח השני, ובשי' התוס' דדין פקעי מפקיע גם אסורי קרובות כ' **בקוה"ע** סי"ב אות א', דדוקא מיתה וגירושין דאיכא קרא להתיר, אמרינן דהוי היתר רק על איסור אשת איש, אבל דין פקעי לא ילפינן מקרא אלא הטעם משום דהיא כגר שנולד כש"כ רש"י או דעתה אינה ראויה לקידושין בחציה ומשום הכי ממילא פקעי, וזה מתיר גם איסור קרובות, **והחזו"א** כ' לומר דשי' התוס' דבקידושי חציה שפחה ליכא איסור קרובות, ומשום הכי שריא לאחיו.

ה) רש"י ד"ה פקעו – **בתו"ר** מבואר הטעם דפקעי דעכשיו היא חצי אשה דיש בה צד ב"ח ומשום הכי פקעי, **ובר"ן** בקידושין כ' כרש"י, **ובחי' מכת"י** כ' לשני הטעמים, והא דהוא כקטן שנולד אף דהקידושין היו בחצי ב"ח וחצי זה מעולם הוא ב"ח, כ' **החת"ס** דמ"מ כיון דעכשיו שייך מיתה על קידושין שבצד ב"ח ע"י שכולה בת חורין, משום הכי כולה נחשבת כקטן שנולד, **ובקוה"ע** סמ"ו אות ה' כ', דלהצד דחצי עבד וחצי ב"ח היינו דכולו הוי גם עבד וגם ב"ח י"ל דכיון דנהיתה ב"ח כולה, הרי איכא שינוי בכולה בזה שעכשיו כולה לגמרי ב"ח ואין בה צד עבדות, וזה סיבה דבכולה תחשב כקטן שנולד.

תוד"ה גמרו – בתי' הראשון, עיין **בתו"ר** שכ' זה כשני תי', האחד דבבהמה אפשר שתרעה אבל בקידושין אי אפשר לקיים שני הצדדים, ועוד תי' דבקידושין יש חסרון של חצי אשה. ובתי' השני כ' **בקובץ ביאורים** אות ל"א, דכיון דהחצי השני לא היה בכלל קידושין, אמרינן דהוי כמו דקידשה ואח"כ גדלה, דבקידושין הראשונים יש כח דכל מה דיהיה בה ב"ח יחולו בזה הקידושין.

בא"ד – במש"כ דשאני התם דאפשר שתרעה, מבואר דס"ל דחל קדוה"ג בחציה ומשום הכי בעי רעיה, **ובתו"ג** הביא דברש"י בקידושין שם נראה דאי"צ רעיה ומשום דס"ל דחל רק קדו"ד ולפ"ז לק"מ דלא שייך שם פשטה כיון דלא הוי קדוה"ג, ובחי' **הגרי"ז** על הרמב"ם במכתבים עמוד ע"ח כ' דגם ברש"י י"ל דס"ל דחל קדוה"ג ובעי רעיה עיי"ש.

גמ' גמרו קידושי ראשון – **בתו"ר** מבואר הטעם דפשטו הקידושין בכולה כיון דמצאו מקום, ונראה דאין לומר דזה הדין פשטה דמצינו בהקדש, דהא התוס' והתו"ר הביאו דבבהמה של שני שותפין לא אמרינן פשטה בכהאי גונא, **ובברכ"ש** קידושין ס"ז סק"א כ' דהכא זהו דין אחר של פשטה, וכן מבואר בחי' **הגרי"ז** שם, והא דליכא הכא לדין פשטה דעלמא מבואר **בק"ש** ח"ב במכתבים עמוד פ"ט דפשטה נאמר רק אם הוי מכח המקדיש, דבהקדשה של אדם יש כח פשטה, אבל בקדושה שהיא ממילא בזה ליכא דין פשטה, וכל לאחר זמן הוי כממילא, ובעמוד פ"ב שם מבואר דברי **הגר"מ זעמבא**, דרק בזמן חלות ההקדש איכא לדין פשטה.

ו) **הרמב"ם** בפ"ד מאישות הט"ז כ', דכיון שנשתחררה גמרו קידושיה כקידושי קטנה שגדלה ואי"צ לקדשה קידושין אחרים, בא אחר וקידשה אחר שנשתחררה הרי זו ספק קידושין לשניהם, **והראב"ד** השיג דאי נימא דגמרו הקידושין כשנשתחררה מן התורה, אמאי אם בא אחר וקידשה הוי ספק, וכ' דגם קודם שקדשה אחר הוי ספק אם גמרו וצריך לקדשה שוב, **והה"מ** נקט ברמב"ם, דמש"כ דגמרו קידושיה היינו אם בא עליה, דאמרינן דגמר ובעל לשם קידושין כמו בקטנה שגדלה, **והר"ן** בקידושין הק' על זה דשם אדם יודע דאין קידושין תופסים בקטנה, אבל בחציה שפחה אינו יודע דפקעי קידושין, **והכס"מ** כ' לומר דיודע דהוי ספק ובועל לשם קידושין, ועוד כ' לבאר, דגמרו רק לענין זה דשריא לי' בלא קידושין אחרים, דלא גרעה מקטנה שגדלה דשריא בלא קידושין אחרים, וכ"כ **הט"ז** בסק"ח, **ובאחיעזר** ח"א סכ"ט סק"ט כ' בשי' הרמב"ם, דבאמת גמרו הקידושין בכולה מיד, אבל מ"מ אין בזה כרת אלא הוי כחיי"ל דאכתי תופס בה קידושין אחרים, ומשום הכי כשבא אחר וקידשה פקעו הקידושין הראשונים, וזה הוי ספק האם גמרו הקידושין הראשונים מיד לגמרי אף לגבי מיתה, ומשום הכי הוי ספק בבא אחר וקדשה.

**והרמב"ם** פ"ג מאסו"ב הי"ג כ', דשפחה חרופה זהו חציה שפחה וחציה ב"ח ומקודשת לעבד עברי, שנאמר לא ימותו כי לא חופשה הא אם נשתחררה כולה חייבין עליה מיתת ב"ד, שהרי נעשית אשת איש גמורה כמו שביארנו בהלכות אישות, **והגרע"א** כ' דלשי' הה"מ י"ל דמש"כ הרמב"ם דחייבין מיתה היינו אחר שבא עליה וכמו דהכי כונתו בהלכות אישות, אבל לשי' הכס"מ דכונת הרמב"ם דאי"צ קידושין אחרים, צ"ב דאמאי כ' הכא דאיכא מיתה, **ובשאג"א** בשו"ת החדשות סט"ו העיר דגם להה"מ ק' דהרמב"ם לא הזכיר דבא עליה, **ובק"ש** בקידושין אות מ"ד הק', דאי מיירי כשבעל זה מסברא ולא מקרא ילפינן לה, ואמאי הביא הרמב"ם הקרא דכי לא חפשה, **ובשאג"א** כ' לומר דשי' הרמב"ם דרק לעבד עברי תפסי קידושין, ומשום הכי בהלכות אסו"ב דכ' בהדיא דנתקדשה לעבד עברי, באמת מיד שנשתחררה איכא מיתה, ומשום דס"ל דגמרו קידושי ראשון, אבל בישראל סתם הוי ספק אם תפסי קידושין, ויל"ע דמ"מ אכתי צ"ב במש"כ הרמב"ם כמו שביארנו בהלכות אישות, דלפ"ד לא נתבאר שם דגמרו הקידושין בעבד עברי, [ואפשר דכיון דכ' הרמב"ם גבי ישראל סתם דהוי ספק, ממילא בעבד עברי גמרו בודאי].

א) מתני' יצא ב"ח – **הריטב"א** כ' דאי"ז הדין דקונסים רבו לפדותו יותר מדמיו, דזה מימרא דריב"ל לק' בגמ', וכ' פי' אחד דהיינו דגם אם לבסוף נתבטלה המכירה, מ"מ כיון דגמר בדעתי' לזבוני כבר קנסו אותו והפקיעו ממנו שעבודו, וכ' עוד די"א דבזה אינו יוצא לחירות, וכונת המשנה דהעבד זוכה במעות שקיבל האדון תמורת מכירתו לענין פדיונו ורבו חייב לפדותו בהם, ונראה מדברי הריטב"א דבכהאי גונא שבורח העבד, בזה אי"צ לדינא דמתני' דכיון דזכה הנכרי במע"י והוא בורח ממנו ממילא העבד זוכה בעצמו, ואפשר דלא משמע לי' דמיירי על אחר שיברח, אמנם **רש"י** כ' דמתני' מיירי בכהאי גונא דברח או דפדאו האדון, וכ"כ **הטושו"ע** בסרס"ז ס"פ, **ובפרישה** סקק"נ **ובט"ז** סקמ"ח כ', דס"ד דכיון דקנאו נכרי רק למע"י הוי כשעבוד דכאשר נפקע השעבוד חוזר לבעלים, וקמ"ל דיוצא ב"ח, והנה לא מבואר בדבריהם דלפי האמת מה דאינו יוצא לחירות, הוא רק משום קנס, אבל מעיקר הדין חוזר ומשתעבד, אמנם **בלח"מ** בפ"ח מעבדים ה"ד ובעוד **אחרונים** מבואר דבכהאי גונא דאין קנס על האדון, הדין דאם ברח חוזר האדון ומשתעבד בו, **וברשב"א** לעיל ל"ז ב' נתבאר גם הכי, וכ' יותר דאפילו אם יש לשני קנין פירות בגופו, מ"מ כל שנפקע הקנין פירות ממילא זוכה בעל הקנין הגוף בקנין הפירות.

גמ' אמר רשב"ג – **בריטב"א** מבואר דת"ק חולק על רשב"ג, ומבאר דהיו כותבין שטר זה בעיקר כדי דלא ימצאנו בשוק בעודו תחת הנכרי ויאמר לו עבדי אתה, ומשום הכי כ' לשון שמסלק עצמו מהעבד, ומשום הכי ס"ל לת"ק דבאמת לא הוי שטר שחרור, וכ' דכך הוא גם שי' **הרי"ף** דלא הביא לדברי רשב"ג, **והמאירי** גם הביא שי' זו, ונראה דס"ל דכן היא שי' **הרמב"ם** דלא הביא דברי רשב"ג, וכ' דהרבה גדולי הדורות ס"ל דהלכה כדברי רשב"ג, ובקידושין ו' ב' כ' דכן עיקר.

תוד"ה אבל – במש"כ דהולדות של האדון, העיר בזה **הפנ"י** לק' מ"ד א' ברש"י ד"ה חוץ, דהולדות צריכים להיות של בעל השפחה, ובהג' **פור"י ובחזו"א** מבארים דהיינו דביד האדון למסור לו שפחה על כרחו לולדות, וכ' החזו"א דנראה דגם מציאתו לרבו, ועיין לעיל מ' א' באות ו' משנ"ת עוד על דברי התוס'.

ב) רש"י ד"ה הא – במשה"ק תוס' דאי לפירא ולא מטא זימני' אין לו פירות, כ' **הפנ"י** דמשכחת לה דלקח ישראל הפירות מהנכרי ומירחם, **והחת"ס** כ' דכשהגיע הזמן גבה השדה עם קמותיה, ומשה"ק התוס' דהוי לי' למימר דאידי ואידי במטא זימני', כ' **הפנ"י** דנראה דלשי' רש"י באמת זה כונת הגמ', והכי קאמר אידי ואידי אף בלא מטא זימני', ומשום הכי יש חידוש בעבד, **והמהרש"א** מק' דאמאי מוקמינן הא דשדה בלפירא, ולא מוקמינן לגופא ומשום דלא מטא זימני', ולא שייך קנס בשדה, **והפנ"י** כ' משום דמ"מ משמע להגמ' דמיירי אף באמר לו מעכשיו, ועוד דעכ"פ יק' לאביי דס"ל דלמפרע הוא גובה, דאמאי פטור הא אפשר שיגבה לבסוף, ומשום הכי צ"ל דמיירי בלפירא, [והק' על שי' התוס' דכיון דשרי רק משום דלא מטא זימני', יק' לאביי דלמפרע הוא גובה, ובהג' **פור"י** כ' דהכא מיירי בסוריא דהוי מדרבנן, ויש להקל מספק שמא לא יגבה לבסוף ועיין בחת"ס מש"כ], **והחת"ס** כ' דהקנס היה רק במקום שיש תורת מכר, ומשום הכי באיבעיות לק' הגם דיש איסור, מ"מ י"ל דלא חשוב בכלל מכירה ומשום הכי ליכא להקנס בזה, ולפ"ז כ' דהכא נמי אי נימא דבתוך הזמן פטור מתרומה ומשום דאינו חשוב כמכר אצל הישראל, גם לא היה לקנוס אצל עבד, וכיון שקונסים על כרחך דחשבינן מיד כמו דמכרו, וא"כ גם בשדה יהיה חייב בתרומה, ולפ"ז נמצא דלשי' רש"י בממשכן לגופא דשדה ואוכל פירות מיד באמת חייב בתרומה, וכך מבואר **בריטב"א** דמבאר הגמ' דהא לגופא קאי על שדה, דאמר לו דיגבה הגוף אבל בינתיים אינו אוכל פירות, והא לפירא קאי על עבד, דמיד אוכל פירות.

**הרמב"ם** בפ"ח ה"ב מחלק בין אם אמר לו דיקנה גופו, או דיקנה רק מע"י, וזה על דרך פי' רש"י, **והכס"מ** מעיר אמאי לא הביא הרמב"ם האי בעית אימא דגם אם לא משכנו לבסוף מ"מ כיון שהגיע הזמן יוצא לחירות, **ובלח"מ** הק' עליו, דאדרבה יש להק' דהרמב"ם פסק דלא כהאי בעית אימא, דלהאי בעית אימא רק במטא זימני' יוצא לחירות אף אם לא גבאו, ואילו הרמב"ם פסק כל"ק דאף אם לא מטא זימני' יוצא לחירות, וכבר כתבו בזה דהכס"מ מבאר בשי' הרמב"ם דכ' דיוצא לחרות, דמיירי דמיד הוא משעבדו לנכרי כשי' רש"י ותוס', ומשום הכי מק' רק דהיה לו להביא גם האי בעית אימא דבמטא זימני' אפילו לא שעבדו לנכרי מ"מ יוצא לחירות, ושי' הלח"מ כסתימת הרמב"ם דמיירי אף בלא משעבדו לנכרי, וא"כ אדרבה האי בעית אימא מיקל דדוקא במטא זימני', וכ' **הכס"מ** דהרמב"ם מבאר האי בעית אימא דקאי על שדה, וכבר מבואר הכי **במאירי**, ועיין בלח"מ מש"כ.

**ובר"ן** מבואר כדברי הרמב"ם דאם משכן העבד לפירות אינו יוצא לחירות, והביאו **הדרכי משה** באות י"ב, ובהג' **מים חיים** לק' מ"ד א' העיר דגם בזה הוא מפקיעו ממצות, ואמאי לא יוצא לחירות, **והחת"ס** מבאר לפמשנ"ת דרק על מכירה קנסו, ומשכון לפירות הגם דמפקיעו ממצות מ"מ אי"ז דרך מכירה.

**מ"ד א'**

גמ' ואי בעית אימא – **הריטב"א** לשיטתו שנתבאר לעיל, גורס כמו הגירסא בצד והרי משכון וכו', ומבאר דקו' הגמ' דסתם משכון מיירי דאוכל פירות מיד וא"כ אמאי פטורה מתרומה, ומת' הגמ' דמיירי דלא משכנו, ועיין במאירי שגם הביא גירסא זו, וגם להגירסא דאי בעית אימא מבאר על שדה.

תוד"ה בשלוה – **המהר"ם** מבאר דהא דגבי שדה לא מומקינן במטא זימני' ולא גבה עדיין, משום דאי מטא זימני' הוא של ישראל בהחלט, ולא ביאר מאי שנא מעבד דמבואר דדוקא משום קנס הוא דיוצא לחירות, ואמאי בשדה מיד הוי של ישראל.

ג) גמ' בעי רבי ירמיה וכו' – **הרא"ש** כ' דכיון דלא נפשט לא יצא לחירות, **והטור** בסרס"ז **והרמ"א** שם בס"פ מוסיפים דכיון דאיסורא דרבנן הוא לא יצא, ומבואר **בלח"מ** בפ"ח ה"ד ובהג' **הגר"א** סקקנ"א **ובגליון מהרש"א**, דכיון דמן התורה הוא עבד והוי ספק האם קנסו אותו חכמים, אין בכח הספק להפקיע הודאי חיוב ואפילו דהוא מוחזק בעצמו, **ובק"נ** אות ר' כ' באופן אחר עיי"ש, **והרמב"ם** בפ"ח ה"ד כ' דאם תפס העבד כדי דמיו מרבו כדי שיצא בהן לחירות אין מוציאין מידו, **והראב"ד** השיג עליו דכיון דאין בזה חסרון ממון לעבד לא מהני בזה תפיסה, **והמל"מ** ציין לדברי הראב"ד בפ"ב מגניבה הי"ב, ושם השיג הראב"ד על הרמב"ם דכ' דבספק חיוב דו"ה מהני תפיסה, דאינו מחוור דכיון דהוי יותר ממה שהזיק אין כח לחייבו אלא בב"ד, וכיון שהוא ספק איך גמרו את הדין, והש"כ בספרו **תקפו כהן** סל"ט כ', דגם הראב"ד הכא כונתו להשיג מטעם זה דכיון דהוי ספק איך גמרו את דינו דהוא חייב כיון דמיירי הכא בקנס, ובאמת גם אם לא היה יותר ממה שהזיק לא יהני תפיסה כיון דלא נגמר דינו, **ובקוה"ס** כלל ד' אות ט' כ', דגם הראב"ד בהל' גניבה לא השיג אלא משום דהוי יותר ממה שהזיק, ומשום דשי' הראב"ד דכל דלא הוי יותר ממה שהזיק כגון חצי נזק של שור תם, הגם דהוי קנס מ"מ יש לו תורת ממון דאי"צ פסק ב"ד עיי"ש, וא"כ גם השגתו הכא דוקא משום דאין לעבד הפסד, **ובאבה"א** כ' דמשום השגת הראב"ד בהל' גניבה אי"ז השגה כאן, דאע"ג דיש לזה דין קנס לענין דאין דנים בבבל וכשי"ת, מ"מ לענין הא דבעי גמר דין לזה אין לו דין קנס, כיון דמיירי בקנס דרבנן, ומשום הכי השגתו הכא דוקא משום דכל קנס דאין בו חסרון ממון לתובע לא מהני בי' תפיסה אפילו הוא ודאי חיוב, ומשום הכי לא הזכיר הראב"ד הכא כלל דהוי ספק ולא נגמר דינו, וכ' **הכס"מ** דגם לשי' הראב"ד דבעי הפסד י"ל דמה דהפקיעו ממצות אין לך חסרון גדול מזה, ועוד שהנכרי ירדה בו בפרך וא"כ יש לו הפסד.

**והטור** הביא דברי הרא"ש ודברי הרמב"ם, **והרמ"א** בס"פ כ' דלא יצא לחירות וי"א דמהני תפיסה, **והש"כ** בסקק"ח כ', דהרמ"א כ' בשם י"א כיון דהראב"ד חולק, ובהג' **הגר"א** סקקנ"ג כ' דאי"צ לזה, דהכא גם הרא"ש חולק דלא מהני כלל תפיסה, וכשנ"ת דלא מהני ספק דרבנן להוציא מעיקר חיובו, ועוד כ' דהא שי' הרמ"א בכמה מקומות דלא מהני תפיסה בספיקות, אמנם הש"כ ביאר שיטתו בספרו **תקפו כהן** סל"ט, דס"ל דשי' הרמ"א דבספיקא דדינא מהני תפיסה, וכן הכא הגם דהוי ספק דרבנן מ"מ מן הדין ראוי שיועיל תפיסה, ומשום הכי הביא הטור דברי הרמב"ם דמהני תפיסה עיי"ש.

במש"כ הרמב"ם דמהני תפיסה בכדי דמיו, כ' בהג' **מים חיים** דזהו שלא בדקדוק, דהא קנסו עד עשרה בדמיו, **ובמהרי"ט** בח"ב חיו"ד ס"מ כ' דשי' הרמב"ם דמהני תפיסה הוא משום דאיכא ודאי איסור, והספק רק אם קנסו בזה, ומשום הכי דוקא על הדמים שקיבל על העבד אמרינן דכיון דבאו לידו באיסור יש לעבד זכות לתופסם.

**בלח"מ** ובהג' **הגר"א** שם מבואר, דלשי' הרא"ש גם אם ברח העבד ישתעבד בו רבו, ולא אמרינן דהוא מוחזק בעצמו משום דהוי ספק דרבנן וכשנ"ת, ומבואר בדבריהם דבספק חשוב דהעבד מוחזק בעצמו, **והגרע"א** ציין דכן מבואר גם **במל"מ** פ"ה ה"ג, והוא כ' לדון דכיון דעד עכשיו היה ידו כיד רבו מספק אינו מוחזק, דאדרבה הרי אם הוא עבד בכל מקום שהוא רשות רבו עליו, והביא דכ"כ **הקצוה"ח** בספ"ח סק"ט.

**הרי"ף** כ' בשם **גאון** דבזמן הזה לא דנים דינים אלו דאין גובין קנסות בבבל, וכ"כ **הריטב"א** וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ח ה"א, **והרא"ש** וכן **המרדכי** בשם **ר"ב** כ' דזה דוקא בקנס של תורה, אבל בקנס שקנסו חכמים זה דנים גם בבבל, והביא כמה מקומות דמבואר דדנו גם בבבל, ובבי' **הגר"א** בחו"מ ס"א סקכ"ה כ', דשם מיירי על קנסות שבכל דור שעושה הדיין מעצמו, דזה ודאי דנים גם בזמן הזה, אבל קנסות שקבעו חכמים זה דינם כקנסות של תורה, **ובש"ש** שמעתא ד' פכ"ה כ' דדוקא בקנס הכא אמרו דדינו כקנס שלתורה ולא בשאר קנסות של חכמים, ולא ביאר הטעם, **ובטור** הביא דברי הרי"ף ושהרא"ש תמה על זה, **והשו"ע** בס"פ כ' כהרי"ף, **וברמ"א** בחו"מ ס"א ס"ה כ' כהרא"ש והמרדכי, **והתומים** בסק"ה הק' עליו דגבי הדין הכא לא השיג על השו"ע, וכ' לומר דבמה דלא דנים בבבל משום דלא שכיחא בזה ס"ל כהרי"ף דגם בקנס חכמים לא דנים, ורק במה דלא דנים בבבל משום דאין פסידא בזה בקנס חכמים דנים, **והנתה"מ** סק"ו כ' לומר דכונת הרמ"א לדברי הגר"א, דרק בתקנות שבכל דור דנים גם בזמן הזה, ולפ"ד **הש"ש** דרק בקנס דהכא מיירי הרי"ף לק"מ.

ד) תוד"ה וכותב – **בחת"ס** כ' לישב שי' רש"י, דלעיל מיירי דהוי דינא דמלכותא שצריך להעלות השטרות בערכאות שלהם ומשום הכי שרי, והכא מיירי דליכא דינא דמלכותא, ונמצא דמחשב ומכבד אותם שלא לצורך.

גמ' אמר ריב"ל וכו' – **הרי"ף והרא"ש והריטב"א** כ' דהלכה דעבד עד עשרה בדמיו ובהמה עד מאה בדמי' כל"ב, אמנם **הרמב"ם** כ' בתרוייהו עד עשרה, **והה"מ** בהל' שבת פ"כ ה"ג כ' דהרמב"ם פסק כהמיקל, **והכס"מ** בפ"ח מעבדים ה"א כ' גבי עבד דהרמב"ם פסק כל"ב, **והלח"מ** שם כ' דגבי בהמה מוכח דלא פסק כל"ב, וכ' לומר דפסק כלשון ראשון וכשי' רש"י דהספק שמא גוזמא קאמר עד מאה, וכיון דלא נפשט פסק להקל.

גמ' צרם אוזן של בכור וכו' – **בת"י מכת"י** הק' דבספרי דרש ר"א מקרא דלא תאכל כל תועבה דאסור לאכול בכור שהטיל בו מום ורש"י על התורה הביא לדרשה זו, וא"כ הוי איסור מן התורה ולא קנס, **ובתוס'** בבכורות ל"ד א' כ' דרבנן חולקים על ר"א וס"ל דקרא לא אתי לצורם אוזן בכור, ומ"מ ק' דמבואר בגמ' שם דגם לר"א איכא קנס, וכ' דהקנס הוא דאפילו אם נולד מום אחר מ"מ אסור לשחוט עליו, ועוד כ' דהוי אסמכתא בעלמא.

רש"י ד"ה מהו – **החת"ס** כ' דנראה דהקנס שלא ישתעבד בו, זה ודאי גם קנסו לבנו, ורק מספקינן אם הקנס לפדותו הוי גם לבנו, וכ' דכן מבואר **ברש"י** במוע"ק י"ג א', והנה רש"י שם כ' על הגמ' דמייתי הא דמכר עבדו לנכרי דקנסוהו רבנן ויצא לחירות, שאם ברח מהנכרי אין ישראל יכול לכופו לעבודתו, ואם מת אין בניו יכולים לכופו, ונראה דהחת"ס מבאר, דהיינו דזה פשוט דאין הבנים יכולים לכופו, והספק רק על לפדותו, אמנם צ"ב דא"כ נמצא דרש"י שם מביא גבי מוכר עבדו, קנס דבגמ' לא מיירי על קנס זה, **ובשפ"א** שם כ' דאדרבה, מבואר ברש"י שם דמבאר הספק לענין להשתעבד בעבד.

**מ"ד ב'**

תוד"ה נטייבה – **בתוס'** במוע"ק כ' דגם לפי' ר"ח דמיירי בחרישה יתירא לא הוי איסור מן התורה, ובמש"כ הכא דנדיירה הוי מדרבנן כרש"י, **בתו"ר** מבואר דגם זה הוי מן התורה, ומש"כ תוס' בשם ר"ת דבשביעית החמירו, הנה במוע"ק מבואר בדבריהם דלפ"ז גם ניחא שי' רש"י, דמבאר דאסור רק מדרבנן, דמ"מ בשביעית יש להחמיר, [ושם כ' דיש להחמיר בשביעית משום הא דאמרינן בקידושין כ' א' כמה קשה אבקה של שביעית], אמנם בשי' התוס' הכא כ' **המהרש"א** דס"ל דמ"מ לענין דאורייתא אי אפשר ללמוד משביעית, אי שם הוי רק איסור דרבנן, ועיין בפנ"י.

בא"ד – משה"ק משנים שהפקידו, **בתו"ר** כ' עוד תי' דגם שם פקע הממון שיש לחבירו רשות בו, וצ"ב בכונתו.

תוד"ה שנתקווצה – **בפי' הרגמ"ה** בבכורות כ' שעקר הקוצים, ונראה דמיירי במחובר, **ובקר"א** במוע"ק כ', דלפי מסקנת הסוגיה במוע"ק דף ג' מבואר דגם במחובר הוי רק איסור דרבנן, ובמש"כ התוס' דגם באי"צ לגופה חייב, **ובקר"א** שם ובהג' **מצפה איתן ובחזו"א** העירו דבמשנה בשביעית פ"ג נראה דשרי בשל חבירו ואכמ"ל.

בא"ד – במש"כ דליכא לאוקמי בשל חבירו, הק' **התו"ג** דממנ"פ אם הוי מדעת ורצון הבעלים, הרי הוא כשליח שלהם ובודאי אסור, וגם בשבת אסור כהאי גונא, ואי שלא מדעתם, מאיזה טעם יש לקנוס לבעל השדה, ועיי"ש מש"כ, **והחת"ס** די"ל דהבעלים רק ידע ולא מיחה ומשום הכי יש לקנסם, ואע"פ שהמקווץ עשה שלא מדעתו של הבעלים.

גמ' טימא טהרות של חבירו וכו' – **בסמ"ע** סשפ"ה סק"ב כ', דגם אם עמד בדין ומת אין בנו צריך לשלם, **והש"כ** שם סק"ג חולק עליו וכ' דצריך לשלם בכהאי גונא עיי"ש.

ה) גמ' או לחוצה לארץ – **רש"י** במתני' כ' מפני שהוציאו לחו"ל, **ובתורי"ד** מבואר שמפקיעו ממצות הנוהגות בארץ.

תוד"ה לחוצה – **בתו"ר** מבואר דמשכחת לה גם כשיצא עם רבו ע"מ לחזור, רק דבגמ' נראה דבתחילה לא מיירי בכהאי גונא, **והמהרש"א** כ' עוד דלישנא דמתני' לא נראה הכי, אמנם **התו"ג והק"ר** אות א' כ' דגם בזה יק' קו' התוס', דהא אינו חייב להשאר בחו"ל וגם בזה יש ממנ"פ.

בא"ד – כדברי התוס' מבואר גם **ברא"ש**, וכ' דאפילו אם יאמר דישתעבד בו בא"י אין שומעין לו, וכ"כ **בתורי"ד** [ובדבריו נראה הטעם כיון דכבר חל הקנס], וכ"כ **בטושו"ע** סרס"ז ספ"ב, אמנם **הריטב"א** כ' דנראה דאין כופין אותו אלא כשמוציאו לחו"ל.

גמ' רשב"ג אומר וכו' – **התו"ר** כ' דאע"ג דקנסינן ללוקח, כיון דמשמע לישנא דהלוקח קנאו להשתעבד בו בארץ לא קנסינן לי', ונראה כונתו, דזה תלוי באמת אם הלוקח דעתו להוציאו לחו"ל או לא, ומשום הכי כ' דמ"מ זה תלוי לפי משמעות המכר, ויל"ע לפ"ד אם אח"כ רוצה להוציאו אם קנסינן לי', כיון דמבואר **בראשונים** דאדון שמוציא עבדו לחו"ל ולא דרך מכירה אין קונסים אותו, [**והחת"ס** כ' דבאמת ודאי דבכל ענין אין יכול להוליכו אחריו לחו"ל, אלא דלפי המבואר בתוס' דאם לקח על דעת להוציאו קונסים מיד, ואפילו יאמר להשתעבד בו בארץ, הנפ"מ הכא היכי דאומר להשאירו בארץ אחר המכר], **ובמאירי** כ' לומר דרשב"ג ס"ל דקונסים המוכר, ומשום הכי זה תלוי בעשיית המקח, ולפ"ז כ' דאין הלכה כרשב"ג, וכ"כ **הריטב"א** דהלכה כת"ק.

גמ' או דלמא כיון דלא קני לי' לגופי' כדידה דמי – **ברמב"ן וברשב"א** מבואר דאע"ג דהדין עמה, מ"מ לגבות הנכסים עצמם עומדין, וגם אין לה תביעה על ממון אחר כשיש נכסים אלו, וגם אין נעשים מטלטלים אצל בניו, ואע"פ שאם הקדיש הבעל מהני מפני שמפקיע שעבוד האשה, וכ' דהא דלא מהני אם הקדישה היא, הוא משום דאלמוה רבנן לשעבוד הבעל, וצריך ביאור בזה, דמהדין דהקדש הבעל מפקיע משעבוד האשה נראה דאין לאשה אלא שעבוד, וממש"כ דהיה ראוי דהקדש האשה יפקיע שעבוד הבעל נראה דיש לאשה קנין ולא רק שעבוד ואכמ"ל, **והריטב"א** כ' דחשיב דידה משום דגם אם אינם שוים כ"כ כמו השעה שהכניסה אי"צ להשלים, [ויש בזה מחלוקת ביבמות ס"ו ב'], והוסיף דאין נעשים מטלטלין אצל בניו וגם דלא נחתי לתורת מכר, **והר"ן** כ' דמסתמא תגבה את הנכסים שהכניסה וגם אין נעשים מטלטלין אצל בניו, וע"ע במהרש"א וק"ר.

גמ' כאן שדעת רבו לחזור – **הש"כ** בסקקי"ב כ' דבכהאי גונא קונסים את המוכר ולא את הלוקח, כיון שקנאו כשהיה כבר בחו"ל.

רש"י ד"ה ולא – במש"כ דמעות המטלטלין חוזרין, העיר **התפא"י** דאמאי לא אמרינן גם בזה דיהיה מתנה דיודע דהקנין לא חל, וכ' לומר משום דשייך בהו קנין עכ"פ באופן אחר, ואכתי צ"ב אמאי זה סיבה דמשום הכי לא יהיו המעות מתנה.

גמ' ש"מ קנייה רבו שני – **הרשב"א** מק' דכיון דמן התורה הדין דקונה השני, גם אי נימא דקנסו המוכר מ"מ יצטרך גט מרבו שני, וכ' דאי קונסים רבו הראשון, א"כ אע"פ דבעי גט מרבו שני מ"מ גם בעי גט מרבו ראשון, שלא ימצאנו בשוק ויאמר לו עבדי אתה כיון שהחזיר דמיו ללוקח, ועוד כ' דאי הדרי זוזי, יש לנו לומר דהוא כחוזר ומכרו לראשון במעות אלו, ונבעי גט רק מרבו ראשון, ומבואר מדבריו דאין לומר דהוי מקח טעות משום זה דהדין על המוכר להחזיר הדמים, וזה כמבואר בחי' רח"ה בפט"ו ממכירה ה"ו גבי אונאה, דאע"פ דיש דין חזרת אונאה מ"מ כיון דאי"ז בעיקר המכר, אלא דין חזרה אי"ז סיבה למקח טעות.

**מה' א'**

גמ' היכא דאיכא איסורא – **בטור** כ' בשם **הרמ"ה** דאפילו לא נתן עדיין הלוקח הדמים, מ"מ קנסינן לי' ויוצא לחירות וצריך ליתן למוכר את דמי המקח, **והש"כ** הביא זה בסקק"י.

ו) גמ' יכול בנכרי שקיבל עליו וכו' – **בפנ"י** כ' דלפי מה דמבואר ברש"י דמיירי בז' אומות, באמת סתמא דקרא מיירי דקיבל עליו ז' מצות, דאי לאו הכי הרי הוא בכלל לא תחיה כל נשמה, ובקרא מבואר דרק לא ישבו בארץ אבל אין דין להורגו, וכ' דלפי מה דמוקמינן קרא דוקא בלא קיבל עליו ז' מצות, צ"ל דהא דליכא להלאו משום לא תחיה הוא משום דמיירי דבאו להשלים קודם הכיבוש, וס"ל דבזה ליכא להלאו דלא תחיה, והק' על **הרמב"ם** בפ"י מהל' ע"ז ה"ו דכ' דקרא דלא ישבו מיירי דוקא בלא קיבל ז' מצות, דהא כיון דפסק כרבי יאשיה דקרא מיירי בעבד שברח מחו"ל לארץ, מנ"ל דקרא דלא ישבו מיירי דוקא בלא קיבל עליו ז' מצות, והנה הרמב"ם שם מוקי קרא דלא ישבו בכל עמים ולפ"ד הפ

נ"י הרי מה דבפשטות משמע דמיירי בקיבל עליו, הוא משום דאי לאו הכי הרי הוא בכלל לא תחיה, וזה לא שייך לשי' הרמב"ם דמיירי בכל עמים, **ובחת"ס** כ' לומר, דתרתי שמעינן מקרא עיי"ש הטעם בזה, **והמאירי** כ' דאע"פ דנדחה הדרשה מקרא עיקר הדין לא נדחה, ולא ביאר מנין ידעינן לה**.**

גמ' נכתוב לך שטרא אדמי' – **הרשב"א והריטב"א** **והתורי"ד** כ', דגם יכול להשתעבד בו בא"י או למוכרו למי שדר בא"י, רק דהכא לא היה דעתו לישאר בא"י, וגם אם ימכרנו לא יקבל כל דמיו דיודעים דאינו יכול להשתעבד בו ויצטרך למכרו בזול, ומשום כך עדיף לו שיכתוב העבד שטר על דמיו, **והרא"ש** כ' דאינו יכול להשתעבד בו בא"י שמא ישדלנו לצאת לחו"ל, והביא דבכתובות ק"י מבואר דיכול למוכרו לאחר, **ותוס'** שם כ' בתי' אחד בשם **ר"ת**,דכונת הגמ' דיכול למכרו לעצמו, **והר"ן** כ' כהריטב"א, והביא דברי **הרמב"ם** בפ"ח ה"י דכ' דאין מחזירין אותו לעבדות, וזה כשי' ר"ת דגם למוכרו לאחר אינו יכול, ומ"מ כ' הרמב"ם דאין כופין הרב לכתוב לו גט שחרור, ורק אומרים לו דיקבל שטר על דמיו ויכתוב לו גט שחרור, **והטור** כ' כהרא"ש, **והשו"ע** ספ"ה כ' כהרמב"ם.

א) גמ' איבעיא להו האי מפני תיקון העולם וכו' – בגמ' בכתובות נ"ב א' מייתי ברייתא, דת"ק ס"ל דחיוב פרקונה של בעל לאשתו הוא גם עד עשרה בדמיה, ורשב"ג ס"ל דרק עד כדי דמיה דאין פודין את השבויים יותר על כדי דמיהם מפני תיקון העולם, ותוס' הכא מק' דנוכיהח מת"ק דהטעם משום דוחקא דציבורא, דאי משום דלא לגרבו ולייתו גם את אשתו אין לפדות יותר מכדי דמיה, ותי' דעל עצמו לא תקנו שלא יוכל לפדות ואשתו כגופו, **והרא"ש** בכתובות בשם **הרמ"ה והרשב"א** כאן בשם תוס' כ', דכיון דחייב לפדותה הרי זה כפודה עצמה מממון שיש לה ולפדות עצמו שרי, **וברמב"ן** כ' צד דבאמת ת"ק ורשב"ג שם נחלקו בטעם התקנה, והכא מבעי כמאן הלכתא, אמנם **הרשב"א** הק' על זה, דא"כ לא הוה לרשב"ג לומר דאין פודין מפני תיקון העולם, דהא ת"ק גם מודה דיש תיקון העולם רק דפליגי מהו התיקון, והוה לי' לומר דלא לגרבו ולייתו, **והרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן** כ' דבאמת ת"ק חולק על מתני' דהכא, ולית לי' להתקנה דאין פודין את השבויים.

**ובתו"ר** מק' דנפשוט מרשב"ג דהטעם משום דלא לגרבו ולייתו, דשם לא שייך דוחקא דציבורא, וכ' דרשב"ג סבר דאין לחייב הבעל יותר ממה שפודים שאר שבויין, **והר"ן** כ' דגם גבי בעל שייך לומר דוחקא דבעל, **והרמב"ן והרשב"א והריטב"א** כ' דאה"נ אפשר לפשוט הספק מרשב"ג, ומצינו כן בספק שלא נפשט במקומו ונפשט במקום אחר, **והפנ"י** מעיר דבעלמא הוי פשיטות מסוגיה במקום אחר וי"ל דבמקום אחר נשאר בספק, אבל הכא דאיכא ברייתא מפורשת, לא מסתבר לומר דלא ידע דיש לפשוט משם.

**הרי"ף** לא הביא הספק בגמ', וכ' **הרמב"ן** דס"ל דנפשט מהא דרשב"ג דהטעם משום דלא לגרבו ולייתו וכשנ"ת, וכ"כ **הרמב"ם** בפ"ח ממתנו"ע הי"ב **ובטושו"ע** סרנ"ב ס"ד דהטעם משום דלא לגרבו ולייתו, **והרא"ש** כ' דלא נפשט הספק וכ"כ **הר"ן**, וזה לשיטתם דמתרצים דלא קשה מרשב"ג, וכ' הר"ן דמ"מ מספק יש לנו לומר דשוא"ת, ומסיים ועוד דלא שבקינן פשטא דתלמודא כמעשה דלוי מספיקא דאביי, **וביש"ש** ביאר דלפמש"כ הר"ן בועוד באמת נמצא, דאדרבה אמרינן דיכול לפדות אם רוצה וכהטעם דדוחקא דציבורא, ומש"כ ועוד קאי על מש"כ דלא נפשט, **ובב"ח** כ' דכן הלכה כש"כ הר"ן בועוד, ואם רוצים לפדות מעצמם את השבויים יותר מכדי שוין רשאים וכן עמא דבר, **והש"כ** בסק"ד הביא לדברי הב"ח, וכ"כ **בחי' מכת"י וביש"ש**.

שי' **הר"ח והרי"ף** דהלכה כרשב"ג לגבי דין פרקונה של האשה, וכ"כ **הרמב"ן והרשב"א והריטב"א והר"ן**, ושי' **הרא"ש** בכתובות בשם **הרמ"ה** דהלכה כת"ק, **והרמב"ם** בפי"ד מאישות הי"ט, כ' דאין מחייבין אותו לפדות יותר מכפי דמיה, **והטור** באה"ע סע"ח כ' שי' הרא"ש והביא גם שי' הרי"ף והרמב"ם, **והשו"ע** בס"ב שם כ' כהרמב"ם, **והרמ"א** שם כ' די"א דיכול לפדות אשתו גם יותר מכפי דמיה, **והח"מ** בסק"ב העיר על הרמ"א דהיה לו לומר די"א דחייב לפדות, **ובב"ש** סק"ב **ובט"ז** סק"א כ' דבאמת חייב להי"א דכיון דיכול לפדות ממילא דחייב לפדות, וכן מבואר בבי' **הגר"א** סק"ג, דכ' דדברי הי"א הם כת"ק דמחייב עד עשרה בדמיה.

**והח"מ** שם **והלח"מ** הק' על מש"כ הרמב"ם והשו"ע דאין מחייבין, דכיון דס"ל דהלכה כרשב"ג, גם אם רוצה אינו רשאי לפדות ולא רק דאין מחייבין, ובלח"מ נראה דעד כדי כתובתה רשאי לפדות דיכול ליתן לה כתובתה ותפדה בזה עצמה ומשום הכי כ' רק דאין מחייבין, **והב"ש** שם כ' דאתא לאשמועינן דעד כדי דמיה מחייבין, אמנם **בט"ז** שם מבואר דבאמת גם להשו"ע רשאי לפדותה ביותר מכדי דמיה, וכ"כ **בראשון לציון** ביו"ד בשי' הרמב"ם, והנה **בראשונים** מבואר דהרי"ף פסק כרשב"ג משום דמתני' דהכא כותי', ולפ"ז נראה בודאי דלרשב"ג גם אינו רשאי לפדות יותר מכפי דמיה כמו הדין במתני', [וצ"ב בדברי **הריטב"א** בכתובות דכ' דלרשב"ג רשאי לפדות אם רוצה, ומ"מ כ' גם דמתני' דהכא כרשב"ג], ואי נימא דשי' הרמב"ם דרק אינו חייב, צ"ל כש"כ בתו"ר דטעמא דרשב"ג רק דאין לחייב יותר ממה שפודים שאר שבויים, ולפ"ז צ"ב אמאי פסק כרשב"ג כיון די"ל דגם ת"ק מודה לדינא דמתני', **ובראשון לציון** שם כ' משום דמסתבר טעמי' דרשב"ג, [וכ' שם דהר"ן חולק על הראשונים דכ' בשי' הרי"ף דס"ל דמתני' דהכא דלא כת"ק, וצ"ב דהר"ן רק חולק דאין פשיטות מדברי רשב"ג לספק בגמ', וכן מבואר יותר בדבריו בכתובות], ועיין **בבית מאיר** שכ' לומר דהרמב"ם מספקא לי' אי הלכה כת"ק או כרשב"ג.

ב) תוד"ה דלא – במש"כ דהתינוק היה מופלג בחכמה, **הרא"ש** כ' דראה דאפשר שיהיה אדם גדול, וכל שכן מי שהוא כבר אדם גדול, וכ"כ **הראשונים** דת"ח שרי, וכ"כ **בטושו"ע** בסרנ"ב ס"ד דת"ח או מי שרואין אותו שמצליח וראוי להיות ת"ח שרי לפדותו, **ובתוס'** לק' נ"ח א' תי' עוד דהיכי דיש סכנת נפשות, שרי גם ביותר מכפי דמיו, **והרמב"ן** כ' על זה דאינו מחוור, דבכל שביה איכא סכנת נפשות, ועוד דא"כ אמאי באשה לא חיישינן לעריות, **ובפ"ת** סק"ד מביא שי' הפוסקים בזה.

**מה' ב'**

א) גמ' ספר תורה שכתבו מין ישרף – **הרמב"ם** בפ"ו מיסוה"ת ה"ח כ', דמצוה לשורפם כדי שלא להניח שם לאפיקורסים ולא למעשיהם.

גמ' נמצא ביד נכרי וכו' – **הרי"ף** מביא ב' הלשונות איפכא דאמרי לה קורין בו ואמרי לה יגנז, וכך הוא ברא"ש, ומבואר **ברא"ש ובריטב"א ובר"ן** דלפ"ז הדין להלכה דיגנז, **והר"ן** מביא שי' **הרמב"ם** דכ' בפ"א מתפילין הי"ג דקורין בו, וכ' דגרס בגמ' כמו דלפנינו דל"ב אמרי דקורין בו ופסק כל"ב, **והטור** ביו"ד סרפ"א כ' גבי ס"ת דיגנז, ובאו"ח סל"ט גבי תפילין כ' דכשר, **והב"י** באו"ח כ' לבאר דבתפילין אין מצוי דנכרי יכתבם ומשום הכי לכו"ע תלינן דכתבם ישראל אע"פ שהם ביד נכרי, **ובשו"ע** ביו"ד בס"א מביא ב' שי' אם יגנז או דקורין בו, ובאו"ח בס"ו כ' גבי תפילין דכשר, **והב"ח** שם ובבי' **הגר"א** סק"ח כ' דאין לחלק בין ס"ת לתפילין, **ובמ"ב** שם סקט"ז סתם דכשר וכל שכן בזמן הזה דאין הנכרים יודעים לכתוב וכשי"ת בסמוך בע"ה.

**הריטב"א והר"ן** על הרי"ף כ', דאם ידוע שבזזו הנכרים ספרים של יהודים, [והריטב"א כ' דידוע דבזזו עיר שיש שם יהודים], י"ל דנתלה דהספרים הם משם וכשר לקרות בהם, ובחי' הר"ן על הש"ס כ' יותר, די"ל דבזמן הזה שאין הנכרים בקיאים בכתיבה כלל, והדבר מצוי שבוזזים ספרים מיהודים דכשר לקרות בהם, **ובשו"ע** סרפ"א ס"א כ' דאם הוחזקו שבזזו נכרים ספרי ישראל תולים בזה וכשר לקרות בהם, **והש"כ** שם סק"ה כ' דנראה לי דהוא הדין במקומות שאין הנכרים יודעים לכתוב, וכבר נתבאר דכ"כ הר"ן בחי' על הש"ס, **ובמ"ב** סל"ט סקט"ז הביא לדברי הש"כ וכשנ"ת.

**הטור** כ' דס"ת שנמצא ביד נכרי יגנז ואין קורין בו, וכ' **הב"ח** דהא דהוצרך להוסיף דאין קורין בו, דבא להורות דאפילו אם ידוע דכתוב לשם ישראל מ"מ אין קורין בו ומשום דאינו בכתיבה, **והט"ז** בסק"א כ' דקמ"ל דאפילו ביחיד אין קורין בו, וגרע מסתם חומש, משום דיש חשש שנכתב לשם ע"ז, **והחת"ס** כ' דמשום הכי כ' רש"י דיש ספק שמא נכתב לשם ע"ז, ולא כ' רק דיש חשש שנכתב שלא לשם ס"ת, דמשום חשש ע"ז הדין דגם יחיד אינו קורא, [וכ' עוד די"ל דמה דיחיד לא יקרא הוא משום דכל ס"ת שלא נכתב כדינו יש לו דין כאילו הוא קורא על פה, ולהשי' דגם ביחיד אסור לקרות בעל פה משום הכי יש לאסור הכא, וגם כ' די"ל דאסור משום גזירה דיחזיק זה כס"ת כשר], **והש"כ** בנקה"כ כ', דהטור כ' זה לומר דאע"פ דאין קורין בו מ"מ יש חיוב לפדותו מן הנכרי בכדי דמיו, ולדינא לגבי יחיד, **בבאה"ט** סק"א מביא דברי הט"ז, **והחת"ס** כ' דזה מוכח מהא דמבואר דיגנז ואם כשר ליחיד אמאי יגנז, **ובפ"ת** שם סק"א הביא דיש מחלוקת הפוסקים, אם שרי לקרות ולהתפלל מחומש וסידור שנדפס ע"י נכרי.

ב) רש"י מבאר דקורין בו משום דהוה ס"ס, והתוס' מק' דבגמ' מבואר דפסול משום דאינו בקשירה, **ובתו"ר** כ' די"ל דמצינו תנא דמכשיר בנכרי ולא סבר הא דאינו בקשירה, וי"ל דגם ר"נ ס"ל הכי להצד דקורין בו, אך כ' דר"נ דאמר דנקטינן דס"ת שכתוב נכרי יגנז לא סבר כהאי תנא דמכשיר, **והמהרש"א** כ' דאי נימא דפוסל ר"נ משום דלא הוי לשמה ומשום הכי בנמצא קורין דהוי ס"ס אם הוי לשמה, אמאי אמרה הגמ' דמ"ד דיגנז ס"ל משום דאינו בקשירה ולא אמרינן משום לשמה, וצ"ב דבתוד"ה והא מבואר דבאמת יכלה הגמ' לומר הטעם דיגנז משום דלא הוי לשמה, ואפשר דמ"מ אי בר"נ מוכח דהטעם משום לשמה לא היה להגמ' לומר טעם אחר בהאי תנא דאמר דיגנז, **ובפנ"י** כ' לישב שי' רש"י דבאמת נימא דלר"נ יגנז משום חסרון דלשמה.

הש"כ ביו"ד סק"י בדיני ס"ס אות ט"ו בד"ה שוב ראיתי מביא בשם ספר **שארית יוסף**, דכ' להוכיח מרש"י הכא דגם ס"ס שאינו מתהפך יש לו דין ס"ס, דהכא אי אפשר לומר דגם להצד דנכתב לשם ע"ז אכתי יש צד להכשיר, **והש"כ** שם כ' דודאי כל היכי דיש נדון מוקדם, כגון הכא דמתחילה צריך לדון מי כתבו, גם באינו מתהפך יש דין ס"ס, דגם להצד דכתבו נכרי אכתי יש צד להכשיר, ורק היכי דאפשר להתחיל לדון בכל אחד מן הספיקות, בזה בעי שיהיה מתהפך עיי"ש, **והחת"ס** כ' לומר דהכא הוא מתהפך, דספק אחד אם נכתב למכור בשוק או לעצמו, וספק שני אם כתבו ישראל או נכרי, ומשום הכי גם אם נסתפק אם כתבו לעצמו אכתי י"ל דישראל כתבו ומשום הכי כשר, **והחת"ס** מעיר עוד, דהוי שם אחד אם הוי לשם ס"ת או לא ועיי"ש מש"כ.

**בב"י** סרפ"א כ' דמשמע מדברי רש"י דאם כותב נכרי ס"ת למכרו לישראל כשר והתוס' חולקים דפסול, וכ' דנראה דגם דברי רש"י אפשר לפרש בענין שגם הוא יפסול, ואפשר דכונתו דלעולם אין לנו לידע אם באמת כתבו לשם ישראל, וגם יל"ע לשי' רש"י אם נימא דהלכה כאמרי דקורין בו, דאפשר דס"ל להלכה דאיכא להפסול דאינו בקשירה.

ג) גמ' ס"ת תפילין ומזוזות שכתבן מין וכו' – **התוס'** בע"ז כ"ז כ' דכתבו מין בלאו הכי פסול משום דמסתמא כתבו לשם ע"ז, **ובפסקי הרי"ף** בהלכות תפילין וכן **ברא"ש** בהלכות תפילין [נד' בסוף מסכת מנחות], כ' דתני רב חיננא בר רבא מפשרוניא ס"ת תפילין ומזוזות שכתבן מין ישרף, ותני חדא יגנז, **ובחי' אנשי שם** שם כבר העיר דלפנינו לא נמצא זה, וגירסת **הב"י** בטור סל"ט היתה, דתפילין שכתבן מין יגנזו, [ולפנינו הגירסא ישרפו כמבואר **בנו"כ**], והק' דגבי ס"ת כ' דישרף, והביא דגם **הרי"ו** מחלק בין ס"ת לתפילין, וכ' די"ל דס"ת דרך המינים לכתוב ומשום הכי אמרינן דכתוב לשם ע"ז, אבל תפילין ודאי כותב לצורך ישראל וי"ל דלא כ' זה לשם ע"ז, ועיי"ש שהאריך בדברי הרי"ף והרא"ש, **ובשו"ע** שם ס"ד כ' דישרפו וי"א דיגנזו, **ובבי' הגר"א** סק"ז כ' דזה דעת הרי"ו והוא דעת יחיד, ומבואר בדבריו שם דבאמת התנא הכא דאמר דפסולים ס"ל דיגנזו דכ' דפסול משום דאינו בקשירה, רק דקיי"ל כר"נ דאמר דישרף, וכן מבואר **בב"ח** שם, ודעתו דגם בס"ת לא ישרף להלכה דהאי תנא חולק גם בס"ת, **ובמ"ב** סקי"ד נראה מבואר דלהלכה ישרפו, ו**הפנ"י** כ' לומר דהאי תנא ס"ל דלא בעי כתיבה לשמה, ומשום הכי אפילו אם יחשוב מין לשם ע"ז לא בעי שריפה דאין מחשבה מוציאה מיד מעשה, כיון דלא בעי מחשבה לענין כתיבה והוי דברים שבלב, וכן מבואר **בחי' הרמב"ן**, **והחת"ס** תמה על זה, דהמעשה אינו מנגד למחשבה כי יש שם אלהות חול, וכל שחושב לשם ע"ז הרי זה פירוש הכתיבה.

גמ' נכרי – **בתוס'** בע"ז כ"ז א' כ', דנכרי בלאו הכי פסול משום דלא הוי לשמה, **והפנ"י** כ' לומר דהאי תנא ס"ל דלא בעי לשמה וכהתנא בסמוך דמכשיר בנכרי, **והגרע"א** כ' לומר דיש נפ"מ אם יש לנכרי מיגו לומר דישראל כתבם, להשי' דנמצא ביד נכרי כשר דתולים דישראל כתבם, ובזה אם אומר דהוא כתב וכתב לשמה יהיה נאמן משום מיגו, ועוד כ' דנפ"מ אם נכרי כתב לשמה ונתגייר, דכיון דיודע דכתב לשמה אין לפסול משום זה, [ובסמוך יבואר שי' רח"ה דנכרי מופקע מעשיית לשמה].

ד) גמ' ישראל מומר – ברש"י מבואר דאינו בקשירה משום דפרק מעליו עול, **ובתוס'** בע"ז כ"ז א' כ' דכל שאינו מקיים מצות וקשרתם אינו בכלל כתיבה וזה מבטל מצות קשירה מעליו, ומבואר **בר"ן** דלשי' רש"י מן התורה הוא פסול, וכ' דכן נראה גם **ברמב"ם** בפ"א מתפילין הי"ג דכ' לכל השנויים הכא לפסול שנאמר וקשרתם וכתבתם, כל שמוזהר על הקשירה ומאמין בה הוא שכותב, אמנם **הריטב"א** כ' דרק מדרבנן הוא פסול **והר"ן** הביאו ג"כ, **ובט"ז** סל"ט סק"א כ' גבי מסור, דאע"פ דישנו בקשירה מ"מ כיון דפורק ממנו עול מצות עשאוהו חכמים כמי שאינו בקשירה, **והגרע"א** שם כ' דזה כשי' הריטב"אדפסול רק מדרבנן, אמנם **בפמ"ג** כ' דגבי מומר מודה הט"ז דפסול מן התורה, ורק גבי מסור כ' דהוי רק מדרבנן, ועיין בסמוך משי"ת לגבי מסור, והנה ברש"י וברמב"ם מבואר דבריהם גם על מסור, אבל לפ"ד התוס' בע"ז דכ' דזה מבטל מצות קשירה מעליו, יל"ע דמסור דמניח תפילין יהיה כשר מן התורה.

**בריטב"א ובר"ן** מבואר דכל מומר אפילו לדבר אחד, אם לא הוי רק לתאבון הוא פסול לכתיבה, [ובמג"א סק"ג הבין דכונת הר"ן דפסול רק מדרבנן משום דמומר לדבר אחד אינו מומר לכל התורה בכל התורה, אך בריטב"א מבואר לאו הכי וכבר עמדו בזה], **והכס"מ** בפ"א מתפילין הי"ג כ' לומר דדוקא מומר לכל התורה, דאי לאו הכי אמאי מסור נמנה בפנ"ע הא הוא בכלל מומר, אמנם **בב"י** סל"ט מבואר דבלא לתאבון גם לדבר אחד הוי מומר, וכ' גבי מסור די"ל דגם לתאבון הוי מומר דחמור טובא, או דאצטריך לאשמועינן מסור דאע"פ דאין האיסור מפורש בתורה אלא נפיק מלא תעמוד על דם רעך, **ובב"ח** מבואר דגם לתאבון כיון דמכניס חבירו לסכנת נפשות, וכן מבואר **במג"א** סק"ד **ובמ"ב** סק"ז.

ה) תוד"ה כל – במשה"ק תוס' על שי' ר"ת מהא דבעי קרא למעט נכרי מכלל דאשה כשרה, כ' **החת"ס** די"ל דבעי קרא כדי דלא נדרוש איפכא להכשיר נכרי מקרא דועשו להם, כמבואר במנחות מ"ב ב' דאיכא מאן דמכשיר דדרשינן ועשו להם יעשו להם אחרים, אבל מאחר דלא דרשינן הכי כיון דממעטינן נכרי מקרא, ממילא גם נשים פסולות, **ובהג"מ** בפ"א מהל' ציצית אות ט' כ' בשם **מהר"מ** לפסול אשה, משום דכתיב בני ישראל ולא בנות ישראל, והביא אח"כ דברי ר"ת, וכ' **החת"ס** לבאר, דבאמת בסתם לא דרשינן בני ישראל ולא בנות ישראל, אלא היכי דיש לנו לפוטרם כגון מ"ע שהזמן גרמא ורק דיש מקום לרבותם מאיזה טעם, אז ממעטינן מבני ישראל, ולפ"ז כ' דדוקא לשי' ר"ת יש לדרוש הכא בני ישראל ולא בנות ישראל, כיון דמעיקר הדין פסולות ורק דהיה מקום לרבות מועשו להם וכשנ"ת, ומשום הכי ממעטינן מבני ישראל, והנה **בטושו"ע** סי"ד ס"א כ' דלא כר"ת, **והרמ"א** כ' דיש מחמירים דרק אנשים וטוב לעשות כן לכתחילה, **ובמג"א** בסק"ג כ' דלפ"ז גם בלולב וסוכה יש להחמיר דלא תעשה ועיי"ש בנו"כ, **ובמ"ב** שם סק"ב כ' הטעם משום דממעטינן מבני ישראל, **ובבה"ל** שם כ' דרק משום הדרשה שכ' המהר"מ מחמיר הרמ"א ולא משום שי' ר"ת, ולפ"ז כ' דבקטן וגדול עומד על גביו יש להכשיר דאינו ממועט מבני ישראל, ומ"מ כ' דראוי ונכון להחמיר גם בקטן, ולפ"ד החת"ס נמצא דשי' המהר"מ זה שי' ר"ת.

בא"ד – משה"ק התוס' מסוכת גנב"ך, בשו"ת **כת"ס** חאו"ח ס"א כ' לומר, דכל מה דפוסל ר"ת, זהו רק בדבר דבעי בו עשיה לשמה, אבל במה דאי"צ שיהיה לשמה בזה כשר גם מי שאינו בקיום המצוה, ובסוכה סגי שתעשה לשם צל.

בא"ד – שי' **הראשונים** דלא כר"ת, והא דבס"ת פסול אף דגבי ס"ת ליכא קרא דוקשרתם וכתבתם, מבואר **ברא"ש** דילפינן ס"ת מתפילין ומזוזה דכתיבה מכתיבה ילפינן, **ובק"נ** אות ס' הביא דדרשה זו דכתיבה מבוארת במנחות ל"ב ב' לגבי דבר אחר, **ובחי' מכת"י** כ' דילפינן מדהוקשה תורה לתפילין כמבואר בקידושין ל"ה א' ובמכות י"א א', ובמכות ילפינן מהאי היקש להלכות ס"ת עיי"ש, **ובריטב"א ובר"ן** כ' משום דס"ת קדוש יותר מתפילין ומזוזה ובודאי בעי בזה שיהיה בתורת קיום מצות ס"ת, [**ובדרישה** סרפ"א סק"א כ' לומר דלהלכה אי"צ גבי ס"ת שיהיה בעשיה, **ובשו"ע** שם מבואר דגם בס"ת פסול וכמבואר בברייתא].

ו) גמ' דתניא ציפן זהב וכו' – **בריטב"א** מבואר לומר דלת"ק אי"צ אפילו כתיבה לשמה, וכ' דמ"מ דוקא בתפילין ובמזוזה חולק ולא בס"ת, והר"ן מביא **דבמלחמות** בסוכה ט' א' מבואר הטעם דגבי ס"ת דרשינן ועתה כתוב לכם לשם חובתכם, **והר"ן** הק' על זה עיי"ש, וכ' דגבי תפילין ומזוזה גמר המצוה היא בהנחתם ולא בכתיבה עצמה, משא"כ בס"ת הרי גמר מצות כתיבת ס"ת היא בכתיבה עצמה, ומשום הכי בעי בזה לשמה גם לת"ק ואכמ"ל.

תוד"ה עיבוד – **התוס'** בע"ז כ"ז א' כ' דמוכח מהכא דגבי ס"ת לא אמרינן דסתמא לשמה, אמנם **בתוס'** במנחות מ"ב א' כ' בתי' אחד, דרק באזכרות לא מהני הא דסתמא לשמה אבל בשאר הכתיבה מהני סתמא לשמה, **ובאו"ש** פ"א מתפילין הט"ו כ' דלפ"ז צ"ל דקו' הגמ' הכא היא מאזכרות, **ובחי' רח"ה** כ' לומר דהא דנכרי לא הוי בכלל לשמה אי"ז רק משום חסרון מחשבתו, אלא הוא מפוקע מעיקר דין עשיית לשמה דכל שאינו בקדושת ישראל אינו בכלל עשית קדושה ולשמה של סת"מ, והק' על זה ממש"כ הרמב"ם דעיבוד של נכרי פסול, אע"פ שאמרו לו לנכרי לעבד לשם ס"ת או תפילין משום שהנכרי על דעת עצמו הוא עושה, ומבואר דאם היה עושה על דעת זה שצווהו היה כשר, ואי נימא דנכרי מופקע מעשית לשמה מה צריך להא דנכרי עושה על דעת עצמו, וכ' לבאר דהא דעושה על דעת עצמו אין הביאור דמשום הכי חיישינן דלא עשה לשמה, אלא דבאמת הוא מופקע מעשית לשמה, אלא דאם היה חל במעשיו הך דינא דנעשה על דעת ישראל היה סגי להדין לשמה של עיבוד כיון דהוא רק הכשר בעלמא.

גמ' ורשב"ג עיבוד לשמה בעי כתיבה לשמה לא בעי – **הרמב"ם** בפ"א מתפילין הט"ו כ' דאם כתב ס"ת או תפילין או מזוזה ובשעת כתיבה לא היתה לו כונה וכתב אזכרה מן האזכרות שלא לשמן פסולים, וכבר דייק **המהרש"ל** בבי' לסמ"ג בעשה כ"ה דהרמב"ם לא פסל אלא אם כתב אזכרה שלא לשמה, אבל בשאר כתיבת הס"ת אי"צ לשמה, **ובחי' רח"ה** שם מק' מסוגיין דמבואר דאי בעי עיבוד לשמה כל שכן דבעי כתיבה לשמה, והרמב"ם פסק דבעי עיבוד לשמה וא"כ נבעי גם כתיבה לשמה, וכ' לומר דהא דלא בעי כתיבה לשמה להרמב"ם הוא משום דסתמא לשמה, וא"כ בנכרי דמופקע מעשית לשמה וכשנ"ת לעיל, גם סתמא לא מהני בי', ומשום הכי בגמ' דמיירי על נכרי יש לפסול גם משום לשמה, **ובאו"ש** שם כ' דכונת הגמ' דנבעי לשמה על האזכרות דבזה מבואר ברמב"ם דבעי לשמה, [ונקט שם דהרמב"ם ס"ל דאי"צ כלל לשמה בשאר כתיבת הס"ת, ולא רק משום דסתמא לשמה, וגם מה דבעי עיבוד לשמה הוא רק משום האזכרות, אבל מצד עיקר הס"ת גם עיבוד לשמה לא היה צריך], והנה **בחי' רח"ה** שם הק', דאיך יש תנא דמכשיר בנכרי, הא עכ"פ אזכרות לכו"ע בעי לשמה ואיך כשר בנכרי, וכ' דעל כרחך צ"ל דמיירי דישראל עומד על גביו ומלמדו לכתוב לשמה, ואע"פ שנתבאר דנכרי מופקע מעשית לשמה, זה דוקא בדבר שהדין לשמה הוא דבר נוסף בעשיית הדבר, אבל דין לשמה באזכרות הוא משום עיקר הכתיבה דבעי שיכתב בתורת שם, ובזה גם מחשבת נכרי מועילה, ולפ"ד נראה דבאמת אי אפשר לתרץ דכונת הגמ' משום אזכרות דבזה באמת גם נכרי כשר, וכדחזינן דאיכא תנא דמכשיר ס"ת שכתבו נכרי אף דמודה דבעי לכתוב אזכרות לשמן, והוכרח לתרץ דנכרי מופקע מעשית לשמה וכשנ"ת.

ז) גמ' בגר שחזר לסורו – **התו"ר** כ' דלפ"ז צ"ל דהתנא דאמר קורין בו אי"ז התנא הכא, דהרי מוקמינן הכא בגר שחזר לסורו, **ובחי' הרמב"ן** **ובחי' מכת"י ובמהר"ם** כ', דלפ"ז גם הברייתא דקתני דקורין בו מיירי בגר שחזר לסורו, **והריטב"א** כ' שני צדדים בזה, **והמהרש"א** כ' דמיירי באופן שידעינן שכתב לשמה ומשום הכי כשר, וגם רשב"ג מודה בכהאי גונא דהא לא סבר להדרשה דכל שאינו בקשירה אינו בכתיבה, **ובק"ר** אות ב' הק' דאיך ידעינן שכתב לשמה, הא אמרינן דנכרי אדעתי' דנפשי' קעביד, וכ' לומר דמה דאדעתי' דנפשי' קעביד הוי ספק משום זה אם כותב לשמה, וכש"כ הב"י באה"ע סקכ"ג לגבי כתיבת גט [וכן מבואר **בחי' הרמב"ן** כאן על גט ועל ס"ת], ומשום הכי לגבי קריאת ס"ת דהוי דרבנן יש לומר דספיקא דרבנן לקולא, **ובמהדו"ב** כ' דת"ק דרשב"ג מיירי בנכרי גמור, וס"ל דגם לשמה אי"צ ומשום הכי כשר גם בנכרי גמור, ומ"מ מייתי הא דרשב"ג דמוכח דאין פסול דאינו בקשירה וכש"כ המהרש"א, ועייך בסמוך.

**הטושו"ע** ביו"ד סרפ"א **ובשו"ע** באו"ח סל"ט ס"ג כ' להלכה דגר שחזר לסורו מחמת יראה כשר, **והמג"א** שם בסק"ז כ' **דהרי"ף והרמב"ם** השמיטו זה, ומשום דס"ל דבאמת יש בו חסרון דאינו בקשירה וכמבואר לפי פי' המהרש"א והמהדו"ב בגמ', ומשום דאע"פ דחזר לסורו מחמת יראה מ"מ היה לו להניח תפילין בצנעה, וא"כ להלכה יש לפסול, וכ' דיש להחמיר בזה דלא כהשו"ע, ובבי' **הגר"א** הסכים למג"א, **ובמ"ב** סקי"א הביא שיטתם, אמנם **החזו"א** כ' להקל, וכ' דאין לדייק מהרי"ף והרמב"ם, דעכ"פ יק' איפכא אמאי לא כתבו להלכה דגר שחזר לסורו גם פסול, וי"ל משום דזה לא נתפרש בגמ' בהדיא דפסול, והנה **בקרבן נתנאל** אות ל' כ' דהא דלטושו"ע חשוב דישנו בקשירה, הוא משום דמיירי דמניח בצנעה, או דגם בזה הוא ירא להניח בצנעה, ולפ"ז נמצא דאין מחלוקת כלל בין הטושו"ע למג"א.

גמ' כל שכן דהוי לי' מין – **בחי' מכת"י** מבואר דזה רק ספק אם הוא מין ולא ודאי, ולפ"ז יגנז ולא ישרף ובמסקנת הגמ' דמחמת יראה מבואר **במ"ב** סל"ט סקי"א, דאע"ג דהיה לו למסור נפשו על אמונת השם, מ"מ לא יצא מכלל ישראל ע"י זה.

א) מתני' רבי יהודה וכו' – מבואר ברש"י ובראשונים דבנדר שאין לו הפרה איכא פריצותא ומשום הכי לא יחזיר כמבואר בגמ', ויל"ע בדברי **הראב"ד** בהשגות על הרי"ף, שכ' על דברי ר"י דס"ל דבנדר ליכא משום קלקולא כמבואר בגמ' לק' מ"ו ב', ואלא כשהנדר אין לו הפרה לא יחזיר בין שנדר הוא הנאה מאשתו בין שנדרה היא וקיים לה הוא, והוא הנדר שהודר בפני רבים או רבים שנדרו, אבל נדר שלא ידעו בו רבים כשישאלו לחכם ויתיר את נדרו יחזיר, ונראה מדבריו דלר"י אין כלל תקנה דלא יחזיר, אלא דמיירי על מודר הנאה, וכיון דאין לו התרה ממילא אינו יכול להחזיר דהיא מודרת הנאה ממנו.

מתני' ושאינו צריך חקירת חכם וכו' – **רש"י** מבאר דהיינו שבעל יכול להפר נדר זה, **והראב"ד** בהשגות על הרי"ף מבאר דהיינו נדר שפתחו עמו כגון קונם הנאת אשתי על שהכתה בני, שיכול לחקור אם הכתה או לא וכל כיוצא בו, **והרמב"ן** מביא **דבתוספתא** מבואר כהראב"ד, **והרשב"א** מביא **דבירושלמי** מבואר כרש"י והביאו **הראשונים** לתרוייהו, והנה **בראב"ד** מבואר דגם נדר הוא לא יחזיר בצריך חקירת חכם דיכול לקלקלה, וכ' **הרמב"ן** דכן הוא לשון התוספתא דמיירי על נדר שלו, **והריטב"א** כ' דהתוספתא לא נחתא אלא לפרש מהו נדר שאינו צריך חקירת חכם ולדוגמא נקט לה ולא דמיירי על נדר הוא, ועוד יתבאר בזה לק' בגמ' בע"ה.

**מו' א'**

ב) גמ' משום קלקולא – **בתו"ר** מבואר בתוך דבריו, דשי' **רש"י** דמעיקר הדין יש לבטל הגט כיון דגילה דעתו שמגרשה משום שם רע ונדר, וכן שי' **הרמב"ן והריטב"א והתורי"ד** [וכ' התורי"ד דלשמואל דאמר בע"ב דר"י לא חייש לקלקולא, הוא משום דחולק בזה גופא דגלוי דעת לא מהני כתנאי וחשיב דברים שבלב], ושי' **התוס' והרשב"א והרא"ש** דרק משום לעז איכא אבל אי"ז מהני להטיל תנאי בגירושין, ובחי' **הר"ן** הביא שתי השי', **וברמב"ם** פ"י מגירושין הי"ב כ' דלא יחזיר כדי שלא יאמר אילו הייתי יודע שכן הוא לא הייתי מגרשה, ונמצא כמגרש על תנאי ולא נתקיים שנמצא הגט בטל למפרע, **והה"מ** שם כ' דפירשו הרבה מפרשים שקלקול זה אינו אלא חשש לעז וכן עיקר, וכ' **הפנ"י** דנראה דס"ל דדעת הרמב"ם גם דהוי רק משום לעז, [ועיין לק' באות ז' דכך נקטו עוד כמה פוסקים] והביא **דהמהר"ם** כ' דשי' הרמב"ם דהוי מעיקר הדין, וגבי מוציא משום אילונית כ' הרמב"ם בהי"ג שמא תלד האילונית ויאמר דלא הייתי מגרש ונמצא הגט בטל והבנים ממזרים, ונראה מלשון זה דהוי קלקול מעיקר הדין, אמנם לשון זה נמצא גם בברייתא בגמ' בדברי ר"מ, **ובב"ש** ס"י סק"ה הביא שי' התוס' דמשום לעז.

ולהשי' דהוי מעיקר הדין, צ"ל דהא דמהני הא דאומרים לו שאינו יכול להחזיר, הוא כמן שכ' רש"י שכיון שידע שאסור לו להחזירה אפילו לא תנשא לאחר ולא חש להמתין ולבדוק, גילה בדעתו שלא היתה חביבה עליו, וכ"כ **הרמב"ם** שם דאומרים לו גמור בלבך לגרשה שאין זו חוזרת לך לעולם, **ובתו"ר וברשב"א** מבואר דאם היה מהני הגלוי דעת לקלקלה מעיקר הדין, לא היה מהני מה דאומרים לו לבטל הגלוי דעת, והא דמהני מה דאומרים לו הוא כשי' התוס' דתו לא יוציא לעז, **ובמהרש"א** בע"ב בתוד"ה אומר גם מבואר דנקט הכי בשי' התוס, **והפנ"י** כ' לומר דשי' תוס' דמהני הא דאומרים לו דלא יחזיר, לבטל גלוי דעת גם אי מהני מעיקר הדין, וכבר נתבאר דבתו"ר וברשב"א מבואר לאו הכי.

**וברש"י** בע"ב בד"ה והכא מבואר בלשונו, דלר"מ דבעי כפילות הוא אומר בדרך תנאי גמור, ולפ"ז נמצא דגם בתנאי גמור מהני מה דאומרים לו דלא יחזיר, דהא מבואר בברייתא דר"מ אמר דמהני מה דאומרים לו דלא יחזיר דליכא קלקולא, **והתוס'** בכתובות ע"ד ב' הק' דאיך מהני מה דאומרים לו לבטל תנאי, **והפנ"י** כ' די"ל דכיון דאומרים לו ואעפ"כ מגרש, על כרחך דעכשיו בשעת גירושין אינו נותן על דעת תנאו שאמר קודם, ועוד הק' דמאי טעמא דמ"ד דלא חייש לקלקולא, וכ' הפנ"י די"ל דודאי האשה לא תנשא לאחר אם יודעת שהשם רע אינו אמת או אם סבורה לישאל על נדרה.

ג) גמ' שלא יהו בנות ישראל פרוצות בנדרים – **הרמב"ן** בע"ב כ' דללשון זה טעמא דת"ק משום פריצות, אלא דגזר בנדרים זה מפני זה, ויש לפרש כונתו דבאמת ליכא פריצות אלא בנדר שברבים, ורק דגזרינן שלא ברבים אטו ברבים, וכ"כ בחי' **הפלאה** בשי' ת"ק לל"ב, **ובמהר"ם** בתוד"ה שלא מבואר, דת"ק ס"ל דגם בנדר שיש לו התרה איכא פריצות, ועיין משי"ת בתוד"ה שלא.

תוד"ה שלא – בסו"ד דר"א ור"מ פליגי, **בתו"ר** לא כ' אלא ר"א ולא הזכיר ר"מ, **ובמהרש"א** כ' דהתוס' הוצרכו לומר דגם ר"מ וגם ר"א פליגי מדקרי להו רבנן לשון רבים, ובתוס' לא מבואר מנין דר"מ חולק, **ובמהר"ם** מבואר דמהא דאמר דנדר שצריך חקירת חכם לא יחזיר משום קלקולא, ומשמע אפילו בנדר ברבים, מוכח דיש לו התרה, ואי נימא דבזה הטעם משום פריצות, אמאי שרי באי"צ חקירת חכם ומשמע בכל ענין אפילו בנדר ברבים הא איכא משום פריצות, [ובפנ"י ובתו"ג ובק"ר מבואר דהתוס' לעיל ל"ה ב' כ' בתי' אחד דנדר ברבים יש לו הפרה גם לר"י, והנה גם אי נימא הכי מ"מ זהו רק לר"ה שם אבל לר"נ מבואר בהדיא דגם בעל לא מצי מיפר, אמנם בעיקר דבריהם, עיין בפנ"י לעיל שכ' לבאר דברי התוס' באופן דאין ראיה כלל מדברי התוס' לזה, ואכמ"ל], **והמהרמ"ש ופנ"י** כ' עוד, דמהא דאמר ר"מ בברייתא רק טעם דקלקול מבואר דלא סבר לטעם דפריצות, דהא יש נפ"מ בזה דגם באינו אומר דמוציא משום נדר לא יחזיר.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר דגם למ"ד דטעמא משום קלקול, נימא דברבים אין התרה ושם הטעם משום פריצות, וכ' דא"כ היה להתנא לפרש זה, **ובמהדו"ב** כ' דדומיא דשם רע דרק משום קלקול הכא נמי בנדר, **והמהרמ"ש** כ' דא"כ נמצא דברבים לא יחזיר גם אם לא אמר דמשום הכי מוציאה, והיה לו לחלק בזה.

בא"ד – **הפנ"י** מעיר בסו"ד, די"ל דרק בחשש קלקול גזרינן הכי, ומנ"ל דגם משום פריצות יש לאסור אטו נדר אחר, **ובהפלאה** כ', דלמ"ד דת"ק משום פריצות היינו משום דגזרינן שלא ברבים אטו ברבים, אמנם לפ"ז נמצא דעל כרחך דת"ק מודה לר"י דברבים אין לו התרה, והתוס' בקו' כ' רק די"ל דת"ק מודה לר"י, וכ' ההפלאה דמ"מ לא רצו להק' מכח זה, משום די"ל טעם אחר לת"ק.

בא"ד – בעיקר קו' התוס', **בתו"ר** תי' עוד דלא מצינו דר"מ חולק על ת"ק במוציא משום שם רע, ומוכח מר"מ דמשום קלקול, ועוד כ' דשני הלשונות לא פליגי כלל במוציא משום נדר, דזה תלוי במחלוקת התנאים במתני' ואתו לפרש דברי ת"ק, ופליגי רק בנדר ולא גרסינן משם נדר בשני הלשונות, או דנקט לה אגב שם רע, וברמב"ן כ' **די"מ** דלל"ב לכו"ע הוי משום פריצות, דר"מ ס"ל דרק נדר שאי"צ היתר חכם הוי פריצות ולא בנדר שיש לו הפרה בלא חכם, ור"א סבר דרק נדר שאי"צ היתר חכם דהיינו נדר של עינוי נפש בזה יש פריצות, וכ' **הרמב"ן** דכבר נתברר שאי"ז נכון, ויש לפרש דבריו דהיינו דבתוספתא מבואר דאי"צ חקירת חכם היינו שפתחו עמו וכשנ"ת לעיל, **והרשב"א** כ' די"ל בר"א, דמה דניתר ע"י בעל כיון דאינו עוקר למפרע יש בזה פריצות, אבל מה דניתר ע"י חכם כיון דע"י זה נמצא דנעקר למפרע אין כאן פריצות.

גמ' לפיכך אומרים לו וכו' – ברש"י מבואר דהיינו קודם גירושין, וכ' **האב"מ** בס"י סק"ז דזהו לשיטתו דכיון דאומרים לו בטל הגלוי דעת, וכן מבואר ברמב"ם, אבל לשי' התוס' דמשום זה לא יוציא לעז, גם אחר גירושין סגי שיאמרו לו.

**הרי"ף והרא"ש** כ' כל"ק, ומבואר **ברמב"ן וברשב"א** דממה דבע"ב מק' הגמ' בסתמא דרבנן הכא חיישי לקלקולא, מבואר כל"ק, **והרא"ש** כ' דדומיא דאילונית דהחשש משום קלקול, **והרמב"ם** בפ"י הי"ב כ' לשני הלשונות, דכ' דאומרים לו הודיעה שמפני זה אתה מוציאה כדי לייסרה ודע אתה שאין אתה מחזירה לעולם, **והה"מ** מבאר שי' הרמב"ם דס"ל דל"ב לא חולקת על ל"ק, אלא מוסיפה דגם משום פריצות לא יחזיר, ומשום הכי אפילו לא אמר לה דמשום זה מוציאה לא יחזיר, **וברמב"ן ובריטב"א** גם מבואר צד הכי, ולפ"ז באם לא יאמר לה כלום, אי"צ לומר לו דלא יחזירה, אלא דכיון דאומרים לו שיאמר לה דמשום זה מוציאה ממילא דלעולם אומר הכי, ומשום הכי צריך לומר לו שאינו יכול להחזירה, **ובפנ"י** בע"ב כ' לומר, דהרמב"ם ס"ל דלל"ב איכא לטעם דקלקול גם בלא שאומר לה כלום, וכמו דטעם דפריצות הוי גם כשאינו אומר, ועוד יתבאר בע"ב, **ובטושו"ע** ס"י ס"ו כ' רק כל"ק.

ד) גמ' אמר ריב"ל מאי טעמא דר"י וכו' – הרמב"ם **בפה"מ** כ' בדברי ר"י דכשנדרה נדר שידעו בו רבים לא פחות מעשרה, וכיון שנתפרסם אצל עשרה שהיא פרוצה בנדרים אז לא יחזיר, וכן הוא הלשון **ברע"ב ובתיו"ט**, **והגרע"א** הק' על לשון זה דבגמ' מבואר משום דאין לו הפרה ולא משום דהוא מפורסם, **ובחת"ס** כ' לומר, דהרמב"ם היה קשה לו דכיון דאמר אמימר דעל דעת רבים לכו"ע אין לו הפרה, אמאי לא אמר ר"י אלא נדר ברבים ולא גם על דעת רבים, ומשום הכי ס"ל דריב"ל דאמר משום דאין לו הפרה ס"ל דבעל דעת רבים יש לו הפרה, אבל לדידן צריך לבאר טעם אחר.

תוד"ה כיון – במש"כ דעל כרחך באין רוצים להשלים, כן היא גם שי' **הרמב"ם** בפ"ו ממלכים ה"ו, אמנם **הראב"ד** שם השיג דאחר שנכנסו לארץ כבר לא מקבלים אותם, וכן היא שי' **רש"י** עה"ת, **ובראשונים** בסוגיה מבואר כתוס', ועיין בלח"מ שם בה"א.

בא"ד – **התו"ר** מק' דכיון דמשלימים עמם אמאי הוצרכו אנשי גבעון להערים, וכ' דלא רצו להתגייר באותה שעה ואין משלימין בלא קבלת גירות, וצ"ב דלפ"ז הדרא קו' לדוכתא דתיפוק לי' דהוי לבטל את המצוה, **וברמב"ן וריטב"א ור"ן** כ' דכיון דמתחילה ששלח לא השלימו תו אין חיוב לקבלם, וכ' **המהרש"א** דזה הטעם דהערימו אנשי גבעון, **והמהר"ם** כ' דהם לא ידעו דמקבלים אותם, וכ"כ **הרמב"ם** שם.

**הרמב"ן והר"ן** כ' עוד, דכיון דלא קבלו עליהם מס ושעבוד אי"ז השלמה, ומ"מ אין חיוב להורגם כיון דקבלו שלא לעבוד ע"ז, והיו הורגים אותם מפני שרימו אותם, **וברמב"ם** שם גם מבואר, דכיון דלא קבלו עליהם להיות למס עובד אי"ז השלמה, אלא דנראה דבריו דבאמת אח"כ הסכימו לקבל עליהם, והא דהיו הורגים אותם אי לאו השבועה, מפני שרימו אותם בכריתת הברית.

בא"ד – משה"ק עוד דלר"י איך הניחום, כ' **המהר"ם** דהא דלא הק' כן על רבנן דתיפוק להו משום זה וכמו שהק' בתחילת הדיבור, הוא משום די"ל דטפי עדיף לומר דאפילו להרגם יכלו.

בא"ד – מש"כ דהיו יכולים לגרשם, העיר **המהרמ"ש** דמ"מ הא כתיב דלא הכום כי נשבעו להם, ומשמע דבלא זה יכלו להכותם.

בא"ד – בתוס' מבואר דבאמת היה בטעות גם לר"י ולא חל וכן מבואר **בתו"ר** **וברשב"א**, אמנם **הריטב"א** ובחי' **הר"ן** כ', דר"י ס"ל דכיון דלא הזכירו כך בשעת השבועה משום הכי חיילא השבועה.

גמ' ר"נ אמר ג' – **הריטב"א** כ' דס"ל דלא משמע דהיה בפני עדה, דרק כתיב נשיאי העדה, ומשום הכי ס"ל בפני ג' דהם רבים, וס"ל לר"י דמקרא משמע דהא דלא התירו השבועה הוא משום דהיה בפני רבים, ועוד כ' וכן בחי' **הר"ן** דסתם שבועה בב"ד דהם ג'**.**

ה) גמ' אבל נדר איהו יחזיר – שי' **הראב"ד** דבסתם גם בנדר שלו לא יחזיר דיש לחוש לקלקול, ודוקא הכא משום שתלה בגירושין וכשי"ת בע"ה, **והראשונים** כ' דבכל נדר דידי' יחזיר, ומבואר **בתו"ר** ובעוד **ראשונים**,דאדם יודע על נדר שלו אם יש לו פתח, וכיון דגירש על כרחך דגם להצד דיתיר הנדר גירשה, אבל בנדר שלה אינו יודע אם יש לה פתח, ובאי"צ חקירת חכם י"ל דאינו סבור דיכול להפר ואינו בא לשאול על זה כלל, ובתו"ר מבואר עוד, דכיון דנדר לגרשה א"כ אינה חביבה עליו, וכ"כ **התורי"ד** וכ' דלפ"ז אם נדר סתם ולא תלה בגירושין בזה באמת לא יחזיר, **והרמב"ן** מביא דבלשון התוספתא מבואר דגם נדר שלו לא יחזיר כשי' הראב"ד, וכ' דגם אי נימא הכי צ"ל דזה דוקא לר"א דבאי"צ חקירת חכם לא יחזיר, וי"ל דהכא נמי בנדר שלו יש לחוש ללעז, אבל לר"מ דבאין צריך חקירת חכם יחזיר, בנדר שלו גם יחזיר, דיכול לחקור על נדר שלו אם יש לו התרה כמו דיכול לשאול אם יכול להפר נדרי אשתו, ומה דמייתי מעשה דריבר"י הוא כר"מ דבנדר שלו יחזיר.

**ובטושו"ע** ס"ו כ' דיכול להחזיר, **והב"ח** כ' הטעם כמבואר בראשונים דעל נדר שלו יודע דיכול להתירו, **והפרישה** בסק"ז כ' דיכל להחזיר מיד כשגירש דאז בטל הנדר וכיון דלא החזיר מוכח דלא משום זה לבד גירש, ולפ"ז כ' כתורי"ד דרק בתלה הנדר בגירושין הדין דיחזיר ולא בנדר הנאה סתם ומשום זה גירש, **והט"ז** בסק"ד הק', דהא גם באם לא נתרצתה מיד לחזור לו אינו יכול להוציא לעז ולבטל הגט, וכ' לומר דבנדרה היא י"ל דמגרשה משום נדרה, ומשום הכי כל שתשאל על נדרה יכול לומר דלא היה מגרשה, אבל בנדר הוא, גם אם מגרש משום הנדר אין ראיה דאם יש לנדר פתח דלא היה מגרש, די"ל דאינו רוצה להתיר הנדר ומשום הכי מגרש, ובאם יפרש דמגרש משום דאין פתח לנדר אז באמת הדין דלא יחזיר, **ובב"ש** סקי"א הביא ג' השיטות והסכים להט"ז.

**הראב"ד** גרס בגמ' מאן תנא, ומבאר דריבר"י אמר דבריו לפ"ד ר"א דנדרה היא גם בנדר שיש פתח עמו לא יחזיר, מ"מ בנדר שלו יחזיר, דדוקא באשה יכול לומר דהיה סבור דצריך חכם ומשום הכי גרשה, אבל בנדר שלו אינו חושש להתיר אצל חכם ולא יוכל לומר דמשום הנדר גרשה, **והרמב"ן** הק' דהא הכא תלה הנדר בגירושין, וא"כ הרי סבור דרק אם יגרש יהיה היתר, וא"כ הרי יוכל לומר דאם היה יודע שיש פתח אחר לא היה מגרש, אמנם לפ"ד **הפרישה** דהראיה היא מדלא החזיר מיד, אתי שפיר דברי הראב"ד, דלא יוכל לומר דלא החזיר משום דסבור דאכתי צריך היתר חכם, דבנדר שלו אינו חושש להתיר אצל חכם, **וברמב"ן** מבואר, דגם אי נימא דבכל נדר שלו גם לא יחזיר, מ"מ בתלה הנדר בגירושין יחזיר, כיון דמיד שגירש הרי נתקיים הנדר ותו אי אפשר לישאל עליו, וא"כ אין דרך לקלקלה ומשום הכי מק' הגמ' בע"ב דפשיטא דיחזיר בזה.

**מ"ו ב'**

ו) רש"י ד"ה משום – **הרשב"א והר"ן** מק' על רש"י ממה דהביאו התוס' דאילונית אינה צריכה גט, ולא אמרינן בזה דאין עושה בעילתו בעילת זנות, **ובפנ"י** כ' דשי' רש"י כהרי"ף בכתובות, דלמסקנת הגמ' שם בכל ענין צריך גט דלא משכחת לה יוצאה בלא גט, ובאמת יש שם מחלוקת אמוראים אי בעי גט בנמצא טעות, והכא מבאר לפי המסקנא דבעי גט עיי"ש בדבריו, ומשה"ק תוס' מריש יבמות, כ' די"ל דשם מיירי קודם שכנסה, ועוד כ' בשם **המגיני שלמה** דלפי מסקנת הגמ' ביבמות הטעם דאילונית אינה פוטרת צרתה, הוא אפילו בהכיר בה ובצריכה גט ולק"מ, ואע"ג דלרב אסי שם מוכח דאי"צ גט, מ"מ כבר נתבאר דיש בזה מחלוקת אמוראים, ונימא דרב אסי ס"ל דבטעות אי"צ גט.

תוד"ה המוציא – מה שהביא ראיה דאין לה רפואה, כ' **הפנ"י** די"ל דרק רוב אין להם, ושם דמותרת הוא משום דאזלינן בתר רובא, וכ' דכל שכן לפ"ד הרי"ף שכ' הכא דאמרינן דהשתא הוא דבריאת וכשי"ת בע"ה, א"כ אף אם תתרפא אח"כ נימא דעד השתא לא היתה ראויה לילד.

רש"י ד"ה ר"י אומר וכו' – **בפנ"י ובאב"מ** ס"י סק"א כ', דרש"י הכא מבאר הקלקול באופן אחר מהקלקול בשם רע ונדר, דכ' דאם ידע שלא תשוב אליו, וכ' דס"ל דהכא באמת אין לומר דלא היה מגרשה, דבאמת זה ספק אם יבואו לה סמנים וזה הוי דבר התלוי בעתיד, ולפ"ד הרי"ף שכ' דאמרינן דהשתא הוא דבריאת, ורק בשם רע ונדר דנמצא דמעיקרא לא היה השם רע אמת והנדר נעקר מעיקרא, בזה יכול לומר דלא היה מגרשה, ובאב"מ כ' דמשום הכי לא כ' רש"י הכא דמהני מה דאומרים לו דלא יחזיר דמוכח דגרשה משום דאינה חביבה בעיניו, דהכא אי"צ לזה אלא דממילא אינו יכול לומר דהיה סבור דתשוב אליו.

מתני' רבי יהודה אומר אומר לה וכו' – **הרי"ף** כ' דאמרינן דהשתא הוא דבריאת, ומבואר **בראשונים** דכונתו לבאר דמשום הכי אין לה כתובה, דרק עכשיו נתרפאה, והא דאמר ר"י דאומר לה שתיקותך יפה מדיבורך מבואר בהשגות **הראב"ד**, דכונתו דכיון דאין לה כתובה בכל ענין, ניחא לה שתשתוק שלא להוציא עליה לעז, **והבעה"מ** ושאר **ראשונים** חולקים, וס"ל כש"כ תוס' דגבי אילונית לא שייך לומר דתתרפא, ורק דנתברר דאינה אילונית, והא דאין לה כתובה כ' **הריטב"א והר"ן** דכיון דמה דגרשה על כל צד הוא רק משום דאמרנו לו דלא יחזיר, יכול לומר דאי אפשר לתבוע ממנו כתובה, דהוא לא רצה כלל לגרש על הצד דיתברר דאינה אילונית, אמנם לשי' תוס' דהוי רק לעז אבל מעיקר הדין אמרינן דהגירושין חלים על כל צד גם אם יחזיר, אי אפשר לומר הכי, וצ"ל דלענין כתובה יכול יותר לומר דעל דעת ליתן כתובה לא גירשה.

ובשי' הרי"ף כ' **במלחמות**, דס"ל דכיון דלבסוף נמצא דאינה אילונית, א"כ מה דהיה לה מקצת סמנים על כרחך דזהו משום חולי ומשום הכי לא היתה ראויה לילד, ועל זה אומר לה דהשתא בריאת ובזמן הגירושין לא היית ראויה לילד, אמנם מדברי **הראב"ד** נראה דס"ל דיש רפואה לאילונית, **ובפנ"י** כ' לומר דהרי"ף בא לבאר לכולה מתני' ואמאי לרבנן אין חשש קלקול עיי"ש.

תוד"ה אומר – במש"כ דשם גם רבנן מודו, **בתוס'** שם הוסיפו עוד משום דאין בידו לבדוק אם היא בת בנים, **ובת"י** שם כ' עוד דכיון דמצוים עליו להוציא, ואינו מוציאה רק מרצונו משום הכי יש לחוש יותר, וכתבו דמהאי טעמא יש לחוש ללעז אפילו באינו מפרש כלום, ובת"י שם מבואר בתי' אחד דדוקא אם אומר דמשום הכי מוציאה יש לחוש.

ז) גמ' אמר שמואל איפוך – **בתו"ר** מבואר דמפכינן לסיפא, משום דברישא ר"י תרתי אשמועינן, דלא חיישינן לקלקולא ועוד דנדר ברבים אין לו התרה, **והריטב"א** כ' דרישא עיקר, ומה דאמרינן הא נמי איפוך לא חשיב תרתי מפני חדא, דכולה חדא היא.

גמ' והכא בדלא כפלי' לתנאי' – **הריטב"א** כ' דמשום הכי בסיפא מיירי על כהאי גונא דלא כפלי' לתנאי' יותר מהרישא, דברישא דהיא גרמה לעצמה שיגרש אותה הדרך שיכפול דבריו דמשום הכי מוציאה, אבל סיפא דהוי בידי שמים הדרך שאינו כופל.

גמ' שם – **ברמב"ן** ועוד **ראשונים** לעיל מבואר דאע"ג דלא מיירי דעשה תנאי גמור, דא"כ לא היה מהני מה דאומרים לו דלא יחזיר, מ"מ בעי לר"מ דיכפול דבריו, דלר"מ בעי שיכפול דבריו לא רק משום דיני תנאים, אלא דגם אית לי' דלא אמרינן מכלל לאו אתה שומע הן, ומשום הכי בעי שיכפול דבריו, **וברמב"ן ובר"ן** מבואר דהא דבאמת לא בעי לר"מ לכל דיני תנאים, הוא משום דהוי תנאי דלשעבר, ובכל תנאי דלשעבר אי"צ דיני תנאים, [ועיין בזה באב"מ סל"ח סק"ה ובמלבושי יו"ט ח"ב חאה"ע ס"ז ואכמ"ל], **ובריטב"א** מבואר דכמו דלרבנן דפליגי על ר"מ סגי הכא בגלוי דעתא, הכא נמי לר"מ סגי, **ובתוס' וברשב"א** לעיל כ' דאי היה מהני לקלקלה, באמת גם לר"מ לא היה בעי כפילות, ורק משום דהוי לעז בעלמא וכשנ"ת שיטתם לעיל באות א', משום הכי לר"מ בלא כפילות ליכא אפילו לעז.

והנה **ברש"י** מבואר דלר"מ בעי שיאמר בדרך תנאי גמור, [ונתבאר בזה באות א'], **ובאב"מ** סק"א כ' לומר לפמשנ"ת במתני', דשי' רש"י דהקלקול הוא באופן אחר משם רע ונדר, דהכא הוי רק קלקול שיאמר דהיה סבור שיחזירה, א"כ נמצא דהוי תנאי דלהבא, ובעי בזה לר"מ כל דיני תנאים, אבל בשם רע ונדר דהוי לשעבר, לא בעי לדיני תנאים גם לר"מ וכש"כ הרמב"ן והר"ן.

**הבעה"מ** כ' דאין הלכה כר"מ ולא בעי שיכפול, דמה דבעי בגט בעלמא תנאי כפול הוא רק כדי להוציא הגט מידי ספק, אבל עיקר הדין דאי"צ תנאי כפול, ו**הטור** כ' דשי' **הרמ"ה** דאי"צ שיכפול, ושי' **הרא"ש** דדוקא אם כופל, **והב"י** כ' דלפי מה דמבואר בגמ' דת"ק דמתני' ר"מ היא, היה צריך לפסוק כר"מ, אלא דהרמ"ה ס"ל דלפי האמת מוקמינן רישא דשם רע ונדר דמודו רבנן, באמר ואפילו דלא כפל, וסיפא גבי אילונית בלא אמר כלום עיי"ש בדבריו, **והב"ח** שם הביא דברי הרמב"ם **בפה"מ** דכ' דהכא הלכה כר"י ולא כת"ק דהוא ר"מ, וא"כ גם בשי' הרמ"ה י"ל הכי. ובבי' **הגר"א** סק"ח הביא שי' **הראשונים** דאין הלכה כר"מ בכל התורה, ומשום הכי כאן גם בלא כפל לא יחזיר, והנה **הרמב"ם** בפ"י הי"ב והי"ג גם לא כ' דבעי שיכפול, ולדידי' ק' דהא ס"ל בכל התורה כר"מ, **והיש"ש והב"ח והב"ש** בסק"ו כ' דהכא דהוי חשש לעז, ס"ל להרמב"ם דר"י חולק דגם בלא שיכפול לא יחזיר, אף אם בכל התורה הדין דבעי כפילות, **והלח"מ** כ' דר"מ ס"ל דגם בתנאי דמעכשיו בעי כפילות, והרמב"ם בזה פסק דלא כר"מ, ומשום הכי גם הכא ס"ל דלא כר"מ, **והגר"א** שם כ' דשי' הרמב"ם דהיכי דלרבנן סגי בגלוי דעת, בזה אין הלכה כר"מ דבעי ת"כ.

**הרמב"ם** בפ"י הי"ג גבי אילונית, לא הזכיר דהא דלא יחזיר הוא דוקא אם אמר לה דמוציאה מפני שהיא אילונית, **והה"מ** כ' דשי' הרמב"ם דכיון דאילונית הוא מום גדול סתמו כפירושו, ואע"פ שלא אמר לה יכול לקלקלה ולהוציא עלי' לעז, ומשו"ה לא הוזכר בגמ' גבי אילונית דדוקא אם אמר, **והלח"מ** מק' דהא מבואר בגמ' דלר"מ בעי שיכפול דבריו וא"כ נראה בזה דלר"י בעי עכ"פ שיזכיר, וכ' דמ"מ י"ל דס"ל להרמב"ם דגם באינו אומר מ"מ סתמו כפירושו, ואע"ג דלר"מ בעי תנאי כפול מ"מ לרבנן אי"צ כלום, והרמב"ם פסק בזה כרבנן כיון דבתנאי דמעכשיו גם כ' דלא בעי לכל דיני תנאים וכשנ"ת לעיל, **והיש"ש והב"ש** סק"ז בשם **הב"י** כ', דגם הרמב"ם ס"ל דבעי שיאמר דמוציאה משום אילונית, וסמך על מה דבהי"ב הזכיר גבי שם רע ונדר דאומר לה דמשו"ה מוציאה ובהי"ג גבי אילונית כ' וכן המוציא משום אילונית, והיינו דדין אילונית כדין שם רע ונדר, **והפנ"י** כ' לומר דהרמב"ם ס"ל, דלל"ב דבמוציא משום שם רע ונדר איכא גם משום פריצות ומטעם זה גם בלא אמר לא יחזיר, ה"נ בטעמא דקלקול הוי אף אם לא אמר, והרמב"ם ס"ל להלכה כל"ב וכשנ"ת לעיל.

**ובשו"ע** ס"ג כ' ג' שיטות אי בעי תנאי כפול, או דסגי באומר דמשו"ה מוציאה, או דאי"צ לומר כלל, והנה גבי שם רע ונדר הא דאי"צ שיאמר הוא כשי' הרמב"ם דפסק גם כהטעם דפריצותא, וגבי אילונית זוהי שי' הה"מ בשי' הרמב"ם דאי"צ שיאמר, **ובב"ש** סק"ז כ' לגבי אילונית דרוב הפוסקים נוטים דרק אם אמר לה לא יחזיר, **ובפ"ת** סק"ד כ' בשם **הישוע"י** דאם לא אמר יש להקל דמותר לו להחזירה, דלא כהשיטה דגם בלא אמר.

במה שהביאו התוס' הסוגי' ביבמות וביארו דהא דאמרינן השתא הוא דבריאת זה הסיבה דליכא לעז, הנה **ברש"י** שם מבואר דמכח הקו' דאנן מי שתקינן מוכח דליכא קלקול, וע"כ משום דמעיקרא מגרשה על הספק ואומרים דלא אכפת לו בה, והא דהכא איכא קלקול מבואר **ברשב"א** שם, דכאן הוא מוציאה מפני הודאי, ויל"ע דאמאי אילונית הוי ודאי, הא כתב הכא כתוס' דאינה ודאי אילונית, [אמנם הזכיר בדבריו גם דשם ב"ד אומרים לו להוציא מפני הספק], **ובמהרמ"ש** כ' דשם אתיא כת"ק במתני' דבעי כפלי' למלתי' כר"מ.

גמ' הני מרגל רגילי – **היש"ש** כ' לבאר דאין הכונה דהוא כבר עשה כן ב' פעמים, אלא דבני המקום רגילים לעשות כן ומשו"ה יש לקנוס כבר בפעם הראשון, וכעי"ז כ' **המאירי**.

**מ"ז א'**

רש"י ד"ה משום – **בש"כ** סק"ו כ', דלפ"ז ה"ה דבכל גונא דאביהם לא יוכל לשמור עליהם הדין דחייבים לפדות הבנים.

א) רש"י ד"ה ה"ג לוקח ומביא ביכורים – משה"ק תוס' על רש"י, כבר הביאו הראשונים **דרש"י** בע"ב מתרץ לה, דלמ"ד אין קנין הויא הקרקע לענין קדושתה ברשות ישראל, [ועיין בע"ב משי"ת בדבריו], ומשו"ה יש עליו חיוב להביא ביכורים מהשדה, דבעלותו לענין קדושה מחייבתו להביא הביכורים, **והריטב"א** כ' לומר לשי' רש"י דמשמע להגמ' דעיקר ההבאה גם הויא רק מדרבנן ולא רק החיוב ליקח, ומבואר מדברי הריטב"א, דלמ"ד אין קנין אם חוזר ולוקח הרי הוא חייב מה"ת בהבאה, ואע"פ דלפי רש"י הוא צריך ליקח רק הפירות ולא השדה עצמה, ובסמוך יתבאר דלקיחת פירות לבד אינה מחייבת בהבאת ביכורים, וצ"ל דהריטב"א נח"ל לומר דלענין הקדושה הויא ברשות ישראל ומשו"ה חשוב דיש לו קרקע, ורק דלא נח"ל לומר דזה יחייבו לקנות הפירות ולהביא ביכורים כיון דאין הפירות שלו, [ועיין **בק"ש** ח"ב סי"ד באות ז' ובאות י' שיש לדון האם גם הפירות הם לענין קדושתם ברשות הישראל, או דכיון דקנה הנכרי קנין ממון בשדה הוי הפירות לגמרי שלו].

תוד"ה לוקח – **ברמב"ן** ובעוד **ראשונים** מבואר דגירסת **הר"ח** וחזר ולקחה ממנו, ולפ"ז מבואר דקאי על השדה דלקח השדה עם הפירות מהנכרי, ויש עוד גירסא דהלוקח מביא ביכורים וזה גירסת התוס', וכ' הרמב"ן בגירסא זו דהיינו שלוקח פירות מן הנכרים מביא אותן, וכ' דהכל עולה לדבר אחד, **ובתו"ר** מבואר דגם להגירסא דלוקח מביא ביכורים, היינו דחזר ולקחה המוכר עם פירותי', **ובפנ"י** הק' דאם לקח רק הפירות לבד איך מבואר בגמ' לומר דחייב מה"ת, הא לוקח פירות מן השוק אין בזה חיוב בכורים, דבעי שיהיה מקרקע שלו כמבואר בב"ב פ"א א', וכ' דלהגירסא דלוקח מביא ביכורים בודאי נראה דאפילו לוקח פירות לבד, אמנם כבר נתבאר דבתו"ר מבואר גם בגירסא זו דלקח הקרקע, ובפנ"י הק' דאם לקח הקרקע א"כ לכו"ע יהיה חייב להביא בכורים, אמנם בראשונים מבואר דאם ביכור הפירות יהיה בזמן דהשדה ביד הנכרי, באמת כבר נפטרו הפירות מדין ביכורים.

ב) תוד"ה אמר – **התוס'** בע"ז כ' בשם י"מ דר"מ יכול לסבור דאין קנין, והא דמבואר דמפקע ממעשר היינו דהנכרי לא יעשר, ולא דמי למזוזה דשם באמת אין חיוב כל זמן שאין ישראל גר בבית, משא"כ בשדה יש דין תרו"מ בפירות גם כשהיא ביד נכרי, ובש"מ במנחות אות כ"א מבואר דזה שי' **השר מקוצי**, וכן צ"ל ברמב"ן ובריטב"א בסוגיין דכ' דאין הוכחה מתנאים לענין מחלוקת רבה ור"א, אמנם **התוס'** בע"ז הק' ע"ז דאמאי מבואר בגמ' שם דבשכירות שדה אין לאסור מעיקר הדין, הא גם בזה הוא מפקיע ממעשר דהנכרי לא יעשר פירות.

בא"ד – **במהר"ם** מבאר לשי' ר"ת דהחיוב הי' רק באם לקחה, דהתקון העולם שהי' בזה הוא משום שיראו דאכתי קיימא בקדושתה ויתנו לב לפדותה, **ובמהדו"ב** כ' לבאר, דכיון דהלוקח יצטרך להפריש בכורים, א"כ ימנעו מליקח ממנו פירות כדי שלא להתחייב בביכורים, וא"כ לא ירצה הנכרי מתחילה לקנות קרקע מישראל, [ולפ"ז מבואר דגם בלוקח פירות לבד מיירי מתני', וזה צ"ב דאמאי יהיה חייב מה"ת למ"ד דאין קנין וכשנ"ת], **ובתורי"ד** מבואר דתקנת העולם היתה, דמי שיראה יהיה סבור דחייבת מה"ת, כיון דהי' מתחילה אצל ישראל וגם עכשיו היא אצל ישראל, ולא ידעו דפטור מפני שהיתה באמצע ביד נכרי, וילמדו ממנו לימנע מלהביא ביכורים.

בא"ד – בחי' **הגרע"א** מק' לשי' ר"ת אמאי קתני דוקא ביכורים ולא גם תרו"מ, והנה **בתורי"ד** מבואר דלמ"ד יש קנין הא דתקנו דיביא ביכורים, הוא רק בביכורים דהוי דבר מפורסם, אבל תרו"מ שאדם מפריש בביתו בזה לא תקנו, וזה כשיטתו בביאור תיקון העולם וכשנ"ת, אמנם צ"ב דבגמ' במנחות ל"א א' מבואר דגם למ"ד דיש קנין מ"מ מדרבנן חייב לעשר, ואפשר דנימא בקו' הגרע"א, דלמ"ד יש קנין גבי תרו"מ הוי מדרבנן גם בלא תיקון העולם, ורק גבי ביכורים לא חייבו אלא מפני תיקון העולם, ולמ"ד דאין קנין וחייב גם בתרו"מ, ומבואר בגמ' דתיקון העולם היינו משום דמתחילה הי' תקנה שלא להביא, י"ל דגבי תרו"מ לא הי' תקנה שלא להפריש דהוי עקירה בקו"ע, ומשו"ה נקט דוקא ביכורים.

בא"ד – **המהרש"א** מעיר לשי' ר"ת אמאי נקט דוקא המוכר שדהו לנכרי, הא ה"ה אם היתה מעולם ביד נכרי, כיון דכל מי שלוקח ממנו חייב להפריש ביכורים, וכ' לומר דכיון דהתקנה שלא ישתקע ביד הנכרי, י"ל דלא גזרו אלא היכי דידעינן דישראל מכר לו, ולא בהי' ביד הנכרי שלא ע"י מכירת ישראל, **והתורי"ד** לשי' דהתקנה שימנעו מלהביא בכורים כ', דהיכי דלא הי' מתחילה ביד ישראל אין מקום לגזירה.

ג) תוד"ה מר – **בפנ"י** מעיר היכי משמע בדברי רש"י דהא בהא תליא, **והמהרמ"ש** מבאר דכיון דרש"י כ' דאי דרשינן דיגונך ולא דגן נכרי, הדין דאם הגדילו בקרקע נכרי לא נפטרו דלא נפקע קדושת הארץ, ולא כ' דרבה הכי ס"ל, נראה דס"ל דממילא הוי הכי ולא דרק רבה הכי ס"ל, ובעיקר שי' רש"י כ' **בשו"ת רב"א** [לבעל השטמ"ק] בס"א, דס"ל לרש"י דבאמת רבה ור"א פליגי האם הלכה כהתנא דיש קנין או כהתנא דאין קנין, ורבה מוסיף דאפילו דאין קנין מ"מ יש לו קנין בגוף הקרקע, ור"א מוסיף דאפילו דיש קנין מ"מ אין לו קנין בגוף הקרקע, ומה דמייתי רבה ראיה ממתני' דהלקט שכחה ופאה של נכרי חייבין במעשר, הוא משום דהוי סתם מתניתין, אמנם לא ביאר מה ראיה מייתי מברייתא דישראל שלקח שדה מנכרי וכו'.

בא"ד – **בתו"ר** כ' לת' עוד, דר"א מצי סבר כמ"ד דמירוח נכרי פוטר, ודרש דיש קנין מקרא דגבי ביכורים דכ' אדמתך למעט אדמת נכרי כמבואר בב"ב פ"א א', ומה דדריש בגמ' מדגנך נקט הדרשה הפשוטה, **והרמב"ן** כ' די"ל לר"א דתרי דגנך כתיב וחד למעט דגן נכרי וחד למעט דיגון נכרי, ועוד כ' די"ל דגם בלא קרא ס"ל לר"א דיש קנין, דכיון דלא דרשינן כי לי הארץ דלי קדושת הארץ, ממילא אמרינן דיש קנין, **והריטב"א** כ' כהרמב"ן.

**הרמב"ן** מק' לרבה דאין קנין ד למ"ד דמירוח נכרי חייב, ע"כ דקרא אתי למעט דגן נכרי כר"א, וכ' די"ל דאתא למעט דגן הקדש וכ"כ **הריטב"א**, וצ"ב בקו', דהא מבואר במנחות ס"ז א' דס"ל דתרי דגנך כ' והוי מיעוט אחר מיעוט וכמו שהביאו תוס', וא"כ שפיר דרשינן קרא דדגנך ואינו מיותר.

שי' ר"ת **בספר הישר** סקט"ו, דבאמת איכא מחלוקת תנאים אם יש קנין או לא, ורבה ור"א נחלקו בגונא דהפירות היו אצל ישראל בעודם מחוברים, ואליבא דהתנא דס"ל דיש קנין, האם זה דוקא היכי שלא באו ליד ישראל אלא אחר נשתלשו, או גם היכי כשבאו ליד ישראל בעודם מחוברים, ורק דבזמן הבאת שליש היו ביד הנכרי. **ובשו"ת** **רב"א** כ' בשי' **הרמב"ם** גם דהוי מחלוקת תנאים, ורבה ור"א נחלקו אליבא דמ"ד דיש קנין, האם זה רק לגבי הפירות או גם בגוף הקרקע וכשי"ת לק'.

גמ' אבל יש קנין לחפור בה בורות שיחין ומערות – **בחת"ס** מבואר דהנפ"מ בזה, באם חפר הנכרי האם ישראל אחר רשאי להנות מזה, וכעי"ז מבואר **בחי' מכת"י.**

ד) גמ' אבל אין קנין לנכרי לחפור בה בורות שיחין ומערות – **ברשב"א** מבואר דהיינו דיש לו רק קנין פירות, **ובריטב"א** מבואר דמשו"ה אין לו קנין לענין לחפור בה, דאמרינן דאין לו קנין להפסיד א"י, ולפ"ז יל"ע דאפשר דיש לו קנין גוף, ורק דאין לו זכות לחפור בורות ולהפסיד א"י, ועיין משי"ת לק' דברי **הגר"ח** בע"ה.

**התוס'** בב"ב פ"א א' הק' על מה דממעטינן שם לר"מ מקרא דאדמתך דאדמת נכרי פטורה מביכורים, דתפו"ל דפטורה כיון דר"מ ס"ל דיש קנין וכמו שכ' התוס' הכא בד"ה אמר, וכ' בשם **ר"י** די"ל דמקרא דאדמתך נפ"ל דיש קנין, וזה כתי' **התו"ר** בסוגיין, די"ל דמה דנקטה הגמ' קרא דדגנך נקטה הדרשה הפשוטה אבל באמת ילפינן מאדמתך, [וכ' עוד דרשב"א ס"ל די"ל דר"מ מודה דאין קנין], ומבואר בתוס' דאי"צ תרי קראי חד לתרומה וחד לביכורים, **וברמב"ן ובריטב"א** בסוגיין כ' די"ל דר"א דס"ל דיש קנין לאו מקרא יליף לה, אלא דכיון דאינו דורש מלי הארץ דלי קדושת הארץ, ממילא דס"ל דיש קנין, אמנם **בחי' רח"ה** בפ"א מתרומות ה"י נקט דבעי חד קרא לתרומה וחד קרא לביכורים, וכ' שם דבאמת גם לר"א דיש קנין לא נפקע עיקר הקדושה מהארץ, אלא הוי רק הפקעה לענין דין תרומה ודין ביכורים, ומשו"ה בעי קרא לכל חד, **והחזו"א** גם נקט הכי דעיקר הקדושה לא נפקעת לכו"ע, וכ' לומר דמשו"ה לענין איסור, כגון ערלה וכלאים לכו"ע אין קנין, אך הביא **דבירושלמי** מבואר דמהני הא דיש קנין גם לגבי כלאים, וכ' דלפ"ז צ"ל דהא דמבואר במתני' דיש דין ערלה בקרקע נכרי הוא מדרבנן, **ובשו"ת הרא"ש** כלל ב' אות א' כ' דחדש נוהג בשל נכרי, דגבי תרו"מ איכא קרא למעט ולא לגבי חדש, ומבואר כרח"ה, אך אפשר דחדש דנוהג גם בחו"ל, בודאי בעי קרא בפנ"ע דאינו נוהג בנכרי, אך הביא גם הא דערלה נוהג בנכרי ואף דאינו נוהג אלא בארץ עיי"ש, וע"ע **באחיעזר** ח"ב סל"ט אות ה' מש"כ.

ה) **הרמב"ם** בפ"א מתרומות ה"י כ' דנכרי שקנה קרקע בא"י לא הפקיעה מן המצוות אלא הרי היא בקדושתה, לפיכך אם חזר ישראל ולקחה ממנו אינה ככיבוש יחיד אלא מפריש הכל מה"ת, ובהי"א כ' דמה שגדל אצל הנכרי, אם גם נגמרה מלאכתן אצל הנכרי ומרחן הנכרי פטור מכלום שנאמר דגנך ולא דגן נכרי, ואם לקחן ישראל אחר שנתלשו קודם שתגמר מלאכתן וגמרן ישראל חייבין בכל מה"ת, ובספר **כפתור ופרח** ס"ד נקט בשי' הרמב"ם, דס"ל דרבה ור"א פליגי דוקא לענין כשחוזר ישראל ולוקח מן הנכרי, האם כיון דעכשיו חזר ליד ישראל אמרינן דלא מהני מה דהי' ביד הנכרי להפקיע דגם עכשיו יחשב ככיבוש יחיד, אלא עתה היא בקדושתה לגמרי, או דמהני להפקיע לעולם וכשישראל קונה הרי זה ככיבוש יחיד, [וכ' דשי' רש"י איפכא, דכל המחלוקת היא רק לענין הזמן שהוי ביד הנכרי, אבל כשחוזר ישראל ולוקחה לכו"ע חוזרת לקדושתה], וכ"כ **המהריק"ו והכס"מ** כאן ובפ"ב מביכורים הט"ו, דשי' הרמב"ם דהא דאין קנין היינו דוקא כשחוזר ישראל ולוקח ממנו ולא בעודו ביד הנכרי, אמנם **המהרי"ט** בח"א סמ"ג הק' בזה, דא"כ אמאי מבואר ברמב"ם דגם בלקח מן הנכרי פירות תלושין חייב בתרו"מ מה"ת, הא כבר נפטרו ביד הנכרי ואמאי יחזרו ויתחייבו, [ועיין בכס"מ שם בהכ"ב דכ' בתי' אחד דפירות חו"ל שנכנסו לא"י ונתמרחו בא"י חייבים מה"ת בתרו"מ, ולפ"ז אתי שפיר הא דגדלו אצל נכרי ונתמרחו ביד ישראל דחייבים מה"ת, אך לפ"ז צ"ב דגם למ"ד יש קנין יתחייב מה"ת, וכבר הק' כן בחי' רח"ה בפ"ב במרומות הכ"ב ואכמ"ל], **ובשו"ת רב"א** ס"א כ' בדעת הרמב"ם, דהא דמבואר ברמב"ם דגם אם אין קנין מ"מ בזמן דהוי ביד הנכרי לכו"ע יש קנין, זהו משום דגם לרבה אמרינן דלגבי הפירות שהם ביד הנכרי יש קנין, ורק לענין הקרקע עצמה אין קנין, והא דדוקא אם מירח הנכרי אז נפטרים הפירות, מבואר בלשונו שם דאמרינן דגמרן של הפירות ביד הנכרי זהו קנינו בהם, ואם באו ליד ישראל קודם מירוח א"כ לא חשבינן דהי' לנכרי קנין בהם, וכ' דמשו"ה כ' הרמב"ם דמירח הנכרי פטורים שנאמר דגנך ולא דגן נכרי, ולא כ' דדרשינן דיגונך, ומשום דבאמת גם לרבה ילפינן זה מלשון דגנך והפטור משום דהוי דגן נכרי, רק דס"ל דלא חשיב דגן נכרי אא"כ נגמר המירוח ביד נכרי.

**ובחי' רח"ה** בפ"ב מביכורים הט"ו כ', דלמ"ד יש קנין אמרינן דחל הפקעה על הקרקע לענין זה דהפירות הגדלים אין בהם דין תרו"מ וחשיבי כמו דגדלו בחו"ל, [ומיהו לא הוי כחו"ל לכל דבר ועיקר קדושת הארץ נשארת וכשי"ת בע"ה], ומשו"ה אמרינן דכל שגדלו שליש ביד הנכרי, כבר חל בהם הפקעה מדין תרו"מ ותו לא שייך שיתחייבו, משא"כ למ"ד דאין קנין לא חל שום הפקעה מדין תרו"מ, ורק דמ"מ גם רבה דריש לקרא דדגנך דדגן שהוא בבעלות הנכרי לא חייל בי' דין תרו"מ, ואין כאן הפקעה אלא חסרון חיוב, ומשו"ה אם מירחן הנכרי, כיון דזה שעת החיוב והיו אז ברשות הנכרי, ממילא דלא חל חיוב בהם, משא"כ אם קנאם ישראל קודם מירוח, הרי שפיר חל בהם חיוב בשעת מירוח כיון דעתה הם ברשות ישראל, וע"עבזכר יצחק סע"ח אות ד' מש"כ.

בהא דכ' **הרמב"ם** דכיון דאין קנין משו"ה אם חזר ישראל ולקחה אינה ככיבוש יחיד, דכתבו בזה הנו"כ דס"ל להרמב"ם דלר"א דיש קנין גם אם חוזר הישראל ולוקחה הוי רק ככיבוש יחיד, כבר הק' בזה דהא בגמ' בסמוך מבואר, דאם חזר ישראל ולקחה ובזמן הבאת שליש היתה ביד הישראל הדין דחייבת בתרו"מ גם לר"א, והנה כבר מבואר **בבי' הגר"א** סשל"א סק"ח דגם לפמש"כ הרמב"ם דהוי ככיבוש יחיד, מ"מ מדרבנן חייבת בתרו"מ דהא גם כיבוש יחיד חייב כמו בסוריא, וא"כ י"ל דלר"א יהיה הביאור דחייבת מדרבנן, אמנם בגמ' במנחות ל"א מבואר דמ"ד דיש קנין מודה דמדרבנן חייבת, וא"כ גם בלא הביאה שליש ביד הישראל הדין דחייבת מדרבנן, **והחת"ס** נראה דמישב, דבגמ' שם נצטרך לומר דהברייתא אתיא כמ"ד דכיבוש יחיד שמי' כיבוש, ומשו"ה חייבת מה"ת כשחזרה ישראל ולקחה, **ובחי' רח"ה** בפ"א מתרומות ה"י כ', דהרי ר"א דריש דאין קנין לנכרי בא"י לחפור בורות, וא"כ נמצא דיש לו רק קנין פירות ולא קנין בגוף הקרקע, ומה דמבואר ברמב"ם דרק משום הא דאין קנין לא חשיב כיבוש יחיד כשחזר ישראל ולקחה, זהו דוקא לדידן דקיי"ל כרבה דגם יש לו קנין לחפור בורות ויש לו קנין הגוף, וא"כ באם הי' הדין דיש קנין, הי' מהני דיפקע קדושתה לגמרי ואח"כ הוי ככיבוש יחיד, אבל לר"א דין לו קנין בגוף הקרקע לא אכפ"ל דיש קנין לנכרי.

ו) **הרמב"ם** בפ"ב מביכורים הט"ו כ' דמוכר שדהו לנכרי וחזר ולקחה ממנו הרי זה מביא ביכורים מה"ת, שאינה נפקעת מן המצות בקנין נכרי כמו שביארנו, **והראב"ד** משיג דדין זה הוי אע"פ שביכרו ברשות הנכרי, **ובמהריק"ו ובכס"מ** כ', דנראה דהרמב"ם לטעמי' דס"ל דבעודה ביד הנכרי לכו"ע קנין הנכרי פוטר, א"כ בביכרו ברשות הנכרי אפשר דדמי לפירות שנתמרחו ברשות הנכרי שאין ישראל הקונה ממנו חייב, **ובחי' רח"ה** שם מבאר דבריהם כשנ"ת לעיל, דכ"ז דהוי ביד הנכרי אמרינן דלא חל חיוב על הפירות, ומשו"ה בבכרו ביד הנכרי כיון דזהו שעת חלות חיוב הבכורים ואז לא חל חיוב, תו ליכא חיוב גם בחזר ישראל וקנאם ממנו, ומיהו כ' שם בסו"ד, דיש לחלק דדוקא מירוח הוי דבר המחייב בתרו"מ, וכיון דאז לא חל חיוב כבר נפטר לעולם, משא"כ בביכורים דהחיוב הוי ממילא ואין כאן מעשה הגורם החיוב וחיובן תלוי בגמר הפרי, א"כ י"ל דלעולם כל שאח"כ באים ליד ישראל ממילא חייבים, דכיון דהם פירות גמורים ממילא איכא חיוב בהם, [**ובמהריק"ו** שם גם כ' בסו"ד דיש לחלק בין ביכור לענין ביכורים לבין מירוח לענין תרו"מ, אלא דרבינו לא חילק], וכ' שם וכן בפ"א מתרומות ה"י, דהכי מוכח מדברי הרמב"ם בהל' תרומות, דבה"י כ' דאם חזר ישראל ולקחה מפריש תרו"מ ומביא ביכורים מה"ת, ובהי"א כ' דאם לקח הפירות קודם מירוח חייבים בכל מה"ת, ונראה דחייבין אף בביכורים, וכ' לומר דהראב"ד בא רק להוסיף על דברי הרמב"ם ולא לחלוק, וכ"כ **הרדב"ז** שם, ורח"ה שם הוכיח הכי מהא דמבואר בגמ' בע"ב, דהדין במתני' אי הוי מה"ת או מדרבנן תלוי ברבה ור"א, ואי נימא דשי' הרמב"ם דמיירי דוקא דלקחה קודם ביכור, א"כ לפ"ז מבואר דלר"א באופן זה אינו חייב מה"ת, וזה אינו כמבואר בע"א דבאם הביאה שליש ביד ישראל גם ר"א מודה דחייב מה"ת וכשנ"ת לעיל, והנה ראיה זו נכונה לשיטתו, דודאי מודה הרמב"ם דגם לר"א בחזר ישראל ולקחה חייבת מה"ת, ומשום דלדידי' לא נפקע עיקר הקדושה כיון דאין לנכרי אלא קנין פירות וכשנ"ת, אבל אי נימא כתי' החת"ס דבגמ' בע"א צ"ל דכסבור דכיבוש יחיד שמי' כיבוש, א"ש הגמ' בע"ב בפשיטות, דלר"א ניחא מתני' דנימא דס"ל להתנא דכיבוש יחיד לאו שמי' כיבוש.

**בחי' רח"ה** בהל' תרומות כ' דיש לבאר השגת הראב"ד, דבא לומר דכל מה דצריך לומר דאין קנין ומשו"ה חייב ישראל הלוקחה בביכורים, זה דוקא בבכרו כבר אבל קודם לזה פשיטא דחייבת, דהרי בזמן הביכור הויא הקרקע ביד ישראל, והרמב"ם ס"ל דגם קודם ביכור צריך להדין דאין קנין, דאל"כ הי' זה ככיבוש יחיד וכשנ"ת, וכ' לבאר, דהרמב"ם ס"ל דכיון דעיקר קדושת א"י הוי ע"י ירושה וישיבה, א"כ אמרינן דגם אחר שחל הקדושה מ"מ בעי שתהי' הארץ תחת ירושת ישראל, ומשו"ה באם הי' הדין דיש קנין ממילא פקע הקדושה לגמרי, דעכשיו אינה תחת ירושת ישראל, ושי' הראב"ד דכל מה דבעי ירושת ישראל זה רק לענן החלת הקדושה, אבל אי"צ שתהי' אח"כ כל הזמן בירושת ישראל, ומשו"ה גם אם יש קנין בודאי אי"ז לענין עיקר קדושת הארץ, אלא רק מהני דבעודה ביד הנכרי יש הפקעה לענין תרו"מ וביכורים, ועוד כ' לומר דגם שי' הראב"ד דשייך דקנין הנכרי יפקיע עיקר קדושת הארץ, אלא דמ"מ לזה בעי שיהיה קנוי לו לצמיתות, וכיון דיש דין יובל דהארץ לא תמכר לצמיתות, משו"ה לעולם אי אפשר שהנכרי יהיה לו קנין לצמיתות, אמנם כ' דבבית שני הרי לא הי' יובל נוהג, וא"כ שייך שיהיה לו קנין לצמיתות, אך כ' דזה תלוי אמאי לא נהג יובל, דאם לא נהג משום דאין כל יושבי' עלי', א"כ אי"ז חסרון בעיקר חלות דין יובל במכירת הקרקע, אלא רק חסרון בניהוג היובל בפועל, וא"כ הא מיהא אין כאן מכירה לצמיתות, דבאם יבואו כל יושבי' ממילא ינהג יובל ותחזור ביובל, משא"כ אי נימא דהוי משום דיש דין דבעי ביאת כולכם, א"כ הרי זה חסרון בעיקר ירושת הארץ, וגם אם עתה יבואו כולם לא ינהג ממילא יובל, וא"כ הרי שייך מכירה לצמיתות, וכ' די"ל דבזה פליגי הרמב"ם והראב"ד עיי"ש, אמנם **החזו"א** כ' דאין יובל נוהג במכירה לנכרי משום דנכרי אינו מצווה על יובל, והוכיח זה דהא לרבה נכרי קונה גם לחפור בורות, ולשי' ר"ת דנהג יובל בבית שני, א"כ איך עדיף נכרי מישראל, דבישראל בזמן היובל אינו קונה לחפור בורות כמבואר בירו', וע"כ דבנכרי לא נוהג יובל.

ז) גמ' טעמא דהפקיר הא לא הפקיר חייב **–**  **בחי' מכת"י** מעיר אמאי לא אמרינן דחייב מדרבנן כמבואר במנחות ל"א א', וכ' דא"כ לתני סתמא דתבואת נכרי חייבת מדרבנן, **והחזו"א** כ' דאפשר דרבה ס"ל דגם מדרבנן פטור, ועוד הביא **דבירושלמי** מבואר דלמ"ד אין קנין, הקילו גבי לקט ושכחה ופאה של נכרי דגם מדרבנן פטור.

בגמ' שם – **ר"ת בספר הישר** שם **ובת"י מכת"י ובחי' מכת"י** בשם תוס' הק', לשי' ר"ת דמחלוקת רבה ור"א דוקא בהוו ביד ישראל בעודם מחוברים, דא"כ הכא דהישראל לוקט כשהם תלושים לכו"ע יש קנין, **ובספר הישר** כ' דמיירי שהנכרי קנה השדה עם התבואה מיד הישראל, וכיון דמיירי שהישראל זרע התבואה משו"ה תלוי במחלוקת רבה ור"א, [ומיירי שקנה קודם שהביא שליש, וכבר הק' **הגרע"א** בגמ', אמאי לא מוקמינן דלקחה הנכרי מישראל אחר שהביאה שליש], ועוד כ' שם דכשנותנה ללקטה, זוכים בזה הלוקטים בעודה מחוברת, וא"כ הוי כמו שחזר ולקח הישראל בעוד הפירות מחוברים, **ובחי' מכת"י** כ' דסתמא דמלתא מזכה להם הקרקע לקנות השבלים על ידו, ואכתי הק' וכן בת"י מכת"י, דעכ"פ יק' בלקט ושכחה דהרי זה תלוש בשעת הנתינה, וכ' דבזה הוי החיוב מדרבנן ונקט להו אגב פאה דחייבת מה"ת, וכתבו דהא דלא מוקי כהתנא דס"ל דאין קנין ואפילו בלקח פירות תלושים, משום דא"כ לאשמועינן סתם דתבואת נכרי חייבת בתרו"מ.

גמ' אדעתא דנכרי מי מפקרי – **הריטב"א** מביא י"מ דכיון דלבסוף לקטו את זה נכרים אדעתא דהכי לא הניח, וכ' דאינו מחוור, דכיון דאיכא עניים שיכולים לזכות א"כ הוי הפקר ופטור ממעשר, וכ' דמיירי שהניח במקום שאין עניי ישראל ולא ראוי שיבואו לשם דכהא גונא אין דין הנחה, דקרא אמר לעניים ולא לעורבים ועטלפים, **ובמל"מ** פ"ב מתרומות ה"ט כ' לומר דלא חל פטור ממעשרות עד שמגיע ליד העני ומשו"ה הכא חייב, אלא דהביא ראיה ממקום אחר גבי לקט שנפטר מיד, וכ' דאפשר דלקט שאני דנפטר מיד, **והגרע"א** הק' דהא הכא מבואר דגם לקט חייב, וכ' לדחות הראיה שהביא המל"מ שלקט שאני עיי"ש, ומ"מ כ' דמסברא צ"ב דכיון דמיד יש לו ללוי חלק ונחלה עמך ראוי להיות פטור מיד, וע"ע בקה"י סל"ג.

גמ' ישראל שלקח שדה מנכרי וכו' – **המהרש"א** מעיר אמאי לא מיירי שהי' מעיקרא של נכרי, וכ' לומר דכהאי גונא דלקחה מיד הנכרי אין איסור למכור לו שוב, ומשו"ה נקטינן כהאי גונא דאין איסור, **והמהרמ"ש** כ' דנקט לרבותא דלא נימא דבעי שיהיה כל הגידול ביד הישראל, וכעי"ז כ' **הק"ר** אות א', דאע"פ דזרע הנכרי מ"מ חייבת בהביאה שליש ביד הישראל.

בגמ' שם – שי' **הרמב"ם** בפ"א מתרומות הי"ג, דפירות שהביאו שליש ביד נכרי וגם מירחן הנכרי פטורים מתרו"מ אפילו מדרבנן, **והראב"ד** שם משיג דמדרבנן חייב, **ובשו"ת** **רב"א** ס"א בסופו ובבי' **הגר"א** סשל"א סקט"ז כ', דהא דלא מוקמינן הברייתא בהכי דמירח הנכרי, ומשו"ה דוקא אם הביאה שליש ביד ישראל חייבת עכ"פ מדרבנן, משום דהלשון חייבת משמע דקאי על השדה, והיינו דחזר הישראל ולקחה שוב מהנכרי, וא"כ מיירי בנתמרח ברשות ישראל ולא ברשות נכרי.

**מז' ב'**

ח) תוד"ה טבל – משה"ק על רש"י מהגמ' לק' דאמאי לא יביא ביכורים, כ' **בשאג"א** ס"צ לפי המבואר בב"ב כ"ו, דאילן סמוך למיצר אין מביאין ממנו ביכורים כיון דאין לו שעור יניקתו ט"ז אמה, וא"כ ה"נ כיון דיש לשני חלק בכל מקום, נמצא דיונק גם משדה האחר ומשו"ה לא יביא, [ועיי"ש שכ' דהנדון לענין קריאה ולא לענין הבאה], **ובמקו"ח** סתמ"ח סק"א הק' על דברי השאג"א, דבגמ' בחולין קל"ה מבואר דשותפין חייבים בביכורים, **ובקה"י** סל"ד כ' לומר, דהתם מיירי דוקא דהם שותפין גם בפירות ותרוייהו מייתו להפירות, אבל הכא שחלקו והפירות של אחד, כיון דהקרקע שיונק ממנו הוי של תרוייהו, בזה בזה לא מהני מה דאיכא שותפות בקרקע, ודמי לשותפות נכרי דמבואר שם דפטור כיון דהנכרי אינו בר חיובא, וה"נ השני שיש לו בקרקע אינו בר חיובא בפירות אלו.

בא"ד – **החת"ס** כ' לישב שי' רש"י, דמה דאמרינן דיש לכל אחד חלק זה דוקא קודם שחולקים הקרקע, אבל אחר שחולקים הקרקע אמרינן כש"כ התוס' דשמא חלק אחר הי' עומד להיות שלו עיי"ש, **והחזו"א והקה"י** שם כ' לומר, דהטעם לפי רש"י דיש לכל אחד חלק בהכל, משום דאמרינן דמסתמא אדעתא דהכי נשתתפו כיון דאין ברירה לידע איזה חצי שלו, ובאם יפרשו בהדיא שיהיה לכל אחד חלק בהכל, גם תוס' מודו דהכי הוי שותפותם, וס"ל לרש"י דהכי הוא דעתם בסתמא כיון דאין ברירה, ומשו"ה במה שהביאו תוס', דשם מיירי על ירושת אחים דהוי שותפות דנעשית ממילא, בזה מודה רש"י די"ל דיש לכל אחד חצי ולא ידעינן איזהו כשי' התוס'.

ט) **הרמב"ם** בפ"א מתרומות ה"כ כ' דישראל ונכרי שלקחו שדה בשותפות בא"י וחלקו התבואה, הרי טבל וחולין מעורבין בחלק הנכרי, וחייב מדבריהם אע"פ שמירח הנכרי, **ובכס"מ** מבואר דהרמב"ם לשיטתו דמירוח נכרי פטור לגמרי בשל נכרי, ומשו"ה חלק הנכרי פטור לגמרי וחלק הישראל חייב מדבריהם, והק' דאמאי בגמ' לא משני הכי דמשו"ה גם למ"ד אין קנין, יש חלק חולין דפטור לגמרי כיון דמירח הנכרי, וכ' דבאמת ה"מ לשנויי דמיירי שלא לקחה ישראל אלא אחר מירוח, אלא שלא רצה להאריך או שהשיב לו לפי שיטתו, ובשם **מהריק"ו** כ' דכיון דמוקי כבר ברייתא לעיל בסוריא משני גם הכא הכי, [ויל"ע בדבריו, דנראה בדבריו דיש חילוק בין דבריו לדברי המהריק"ו בעיקר ביאור שי' הרמב"ם], **והפנ"י** כ' עוד, דנח"ל להגמ' לאוקמי לרשב"ג כהלכתא דבדרבנן יש ברירה ולא בדאורייתא, ומשו"ה כבר אמרינן דמיירי בסוריא.

**והרדב"ז** מק' על הרמב"ם, דכיון דמדרבנן יש ברירה ומשו"ה כ' הרמב"ם בהכ"א דבסוריא יש ברירה ואמרינן דחלק הישראל חייב וחלק הנכרי פטור, א"כ אמאי הכא לא אמרינן דיש ברירה, כיון דכ' הרמב"ם דחייב רק מדבריהם כיון דהי' מירוח נכרי, וכ' דכיון דיש לו עיקר מה"ת אין ברירה, וכ"כ **הגרע"א** דכיון דעיקר חיובו מה"ת, ורק דיש פטור של מירוח נכרי בזה הדין דאין ברירה, **ובחי' רח"ה** בפ"ב מביכורים הט"ו כ', דכיון דטעם הפטור במירח הנכרי פירות של עצמו דפטור אף מדבריהם, הוא משום דהוי פירות של נכרי וממעטינן מדגנך ולא דגן נכרי וכשנ"ת לעיל, א"כ נמצא דבזה הנדון הוא נדון של דאורייתא אם יש בפירות אלו פטור של דגנך, וא"כ בזה אין ברירה ולא אכפ"ל במה דיש כאן טעם אחר הגורם שיהיה חייב רק מדבריהם, דמ"מ עיקר הנדון הוא על דין דאורייתא.

רש"י ד"ה מדאורייתא – במש"כ דלענין קדושתה היא ברשות ישראל, כבר עמד בזה **בחזו"א** איזה דין בעלות זה, **ובשער"י** שער ה' פ"ח ד"ה וכ"כ, הביא דברי רש"י אלו דדין ביכורים תלוי בבעלות האמיתית ולא במי שהוא בעלים לפי דיני הממון עיי"ש, וע"ע בק"ש ח"ב סי"ד מש"כ לפ"ד רש"י אלו ומשנ"כ במתני'.

גמ' שתי תקנות הוו – מדברי **הרמב"ם** בפה"מ נראה דגרס דהוו מייקירי ומזבני, ומבאר דהיו הנכרים מוכרים הפירות ביוקר ומשו"ה תקנו שלא יקחו מהם, [עיין **בחת"ס** דמבאר הכי דברי הרמב"ם].

א) גמ' ר"ל אמר מביא ואינו קורא – **הרשב"ם** בב"ב קל"ו ב' כ', דמביא משום דקרינן בי' מארצך כיון דהקרקע משועבד לו ליניקת האילן, ואינו קורא דלא קרינן בי' האדמה אשר נתת לי, **והתוס'** שם הק' עליו דאמאי יש חילוק בין מארצך להאדמה אשר נתת לי, וכ' דהא דמביא הוא מדרבנן וכ"כ **היד רמה** שם, **והרמב"ן והר"ן** שם כ', דר"ל מספ"ל אי מהני קנין פירות לענין זה דקרינן בי' האדמה אשר נתת לי, **ובפנ"י** כאן **ובשאג"א** ס"צ מבואר כהרשב"ם.