סימן ט
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / האשה נקנית שיעורים - הרב חנוך לודמיר

סימן ט'

בענין מה לכסף שכן פודין בו הקדש ומע"ש תאמר בשטר שאין פודין בו הקדש ומעש"ש. [[1]](#footnote-1)

ענף א'

הקדמה בגדר פדיון הקדש, האם הוא מעשה חילול או מעשה קנין

1. הנה מבואר בגמ' דיש חומרא בכסף על פני שטר, בהא דכסף פודין בו הקדש ואילו בשטר לא ניתן לפדות בו הקדש. ויש להקדים בגדר פדיון הקדש. דהנה בפשטות גדר פדיון מעש"ש הוא חילול הקדושה שיש בפירות ע"י שמעביר את הקדושה למעות.
2. ויש לדון האם אף בחילול הקדש כן הוא. ולכאורה נראה דאין די בחילול הקדושה על המעות, שהרי מלבד חילול הקדושה צריך לקנותם מרשות ההקדש, ולזה צריכים אנו למעשה קנין. ובאמת יש להביא כן מרש"י שכתב כן להדיא דיעוין רש"י [לקמן כו ע"א, ב"מ מו ע"ב] דפירש טעמיה דר"י דקנין כסף במטלטלין מה"ת הוא מקרא דונתן הכסף וקם לו. הרי להדיא דאינו ענין של חילול בעלמא. אלא הוא ענין של קנין כסף. והיינו שקונה את החפץ מהקדש בקנין כסף.
3. אלא דלכאורה היה מקום לומר דבאמת תרוייהו איתנייהו בחילול הקדש, האחד - חילול הקדושה על המעות. והשני - קנין החפץ מרשות ההקדש. ונראה להוכיח מסוגיין לא כן. דהנה אמרינן בגמ' דיש חומר בכסף משטר שכסף פודין בו הקדש ובשטר אין פודין הקדש, והיינו חומר בקנין כסף מקנין שטר. והנה הא דשטר אין פודין בו הקדש לכאורה היינו דלא ניתן לעשות חילול הקדושה על ידי קנין שטר. דאם משום קנין בעלמא דשטר אמאי לא יהא ניתן לקנות בשטר מהקדש, וביותר דהא חזינן דאין פודין הקדש אף בקרקעות, והרי קנין כסף חל ע"י שו"כ דקרקע והרי כל המקור של קנין כסף למדים מונתן הכסף וקם לו, ואיך ניתן ללמוד אם בא לקנות מטלטלין בקרקע, והרי אין מקור לזה, וע"כ דמה דהוא ממועט הוא משום שלא ניתן לחלל את הקדושה על קרקע. וא"כ איה הקולא של קנין שטר מקנין כסף בזה שלא ניתן לפדות ההקדש ע"י שטר.
4. וע"כ מוכח מהכא דלעולם אין כאן שתי עשיות שונות, אלא כל הפדיון הקדש נעשה ע"י קנין כסף. והיינו דחילול הקדושה אינו ע"י מעשה העברת קדושה, אלא ע"י קנין שקונה מהגזבר וממילא נעשה שלו ונעשה אף חול כיון דכבר אינו שייך להקדש. ומש"ה שפיר מוכחינן דקנין שטר אינו קנין מעליא ככסף, דהא חזינן דקנין שטר אינו קונה מהקדש.
5. וז"ל הגר"ח פ"ה ה"ז ממעש"**ש דהרי בהקדשות הא מלבד דצריך להתחלל על הכסף, הרי עיקר חילולו דין קנין כסף ביה דהכסף קונה את ההקדש להתחלל עליו, וכדתנן בקידושין דף כ"ח [ע"ב] רשות הגבוה בכסף דהיינו קנין כסף, וכן בקידושין דף ה' [ע"ב] מה לכסף שכן פודין בו הקדש ומעשר שני דאיירי ג"כ לענין קנין כסף, ובעל כרחך דכל שוה כסף ככסף בין לענין חילול ובין לענין קנין החילול, וע"כ הוא הדין הכא נחשבין הפירות ככסף לעשות הקנין והחילול של כסף המעשר שני:[[2]](#footnote-2)**
6. ולענין חילול מעשר שני יש לדון בזה, בקו"ש שם כתב דהתם כל ענינו הוא חילול בעלמא ולא קנין. ועיין בגר"ח שם מש"כ בזה. כל זה הקדמה קצרה לסוגיין.

ענף ב'

שיטת רש"י בביאור הא דאין פודין הקדש בשטר. ובהשגות הרשב"א על רש"י.

1. ברש"י מבואר דהקולא בשטר דאין פודין בו הקדש היינו "אם כתב לגזבר שטר על מעות פדיון הקדש אין הקדישו פדוי דבעינן ונתן הכסף וקם לו". וכתב הרשב"א על דברי רש"י:
   1. ואינו מחוור דבכה"ג אפילו באשה אינה מקודשת דאלו האומר לאשה הרי את מקודשת לי במנה ומחייב אני עצמי לך בשטר באותו מנה אינה מקודשת דמנה אין כאן ושטר אין כאן שהרי אינו מקדשה בשטר אלא במנה ומנה איננו כאן ובעינן כי יקח איש כלומר בכסף. וכו'
   2. וכדתנן בבכורות פרק יש בכור (נ"א א') גבי פדיון הבן ומייתינן לה בר"פ הנושא את האשה (כתובות ק"ב א') כתב לכהן שהוא חייב לו ה' סלעים חייב ליתן לו ה' סלעים ובנו אינו פדוי כדי שלא יאמרו פודין בשטרות דאלמא אפילו דבר תורה אינו פדוי עכשיו אלא לכשיתן
   3. וה"נ אינה מקודשת עד שיתן וההיא שעתא בכסף מתקדשת ולא בשטר. עכ"ל.
2. הנה דקדק הרשב"א מרש"י דאם קידש אשה בשטר כזה הרי היא מקודשת קידושי כסף. ולא ברירא מהיכן הוציא הרשב"א כן ברש"י. דאדרבה כיון דמבואר ברש"י דכה"ג אינו בכלל ונתן הכסף וקם לו. א"כ אף בקידושין דבעינן כסף לא חשיב כגון דא כסף. ועיין קצוה"ח סימן קצ ס"ק ו בתוך הדברים דכתב ז"ל: ומדאמרו תאמר שטר שאין פודין הקדש ומעשר שני משמע דלקידושין וגם לקנין קרקע הו"ל ככסף, דאל"כ הו"ל למימר מה לכסף שכן קונין בו אשה וקרקע כו', ומשמע דגם בשטר דידיה קונין בו אלא שאין פודין בו הקדש ומעשר שני. עכ"ל. דקדק כן מהא דלא אמרינן מה לכסף שכן קונין בו אשה תאמר בשטר שאין קונין בו אשה [היינו בשטר שמתחייב לאשה כסף ובתורת קנין כסף] ולכאורה יש מקום לדחות דהגמ' לא הוה מציא למימר הכי דהא אשה נקנית בשטר ואף שאינו בכסף שבו מ"מ בשטר שבו מתקדשת ולהכי לא אמרינן הכי בגמ'.
3. אכן הרשב"א דקדק כן מרש"י והוא פליג וסבר דלא הוו קידושין. וכן מפורש בגר"א אהע"ז סימן כט שהביא מחלוקת ראשונים זו ז"ל באבן העזר בסימן כט סעיף ו בסוף דבריו: ערש"י ה' א' ד"ה שטר כו' מ' אבל בקדושין קני כה"ג אבל הרשב"א חלק עליו וכנ"ל וכ' ואפילו לדבריו הא אמרי' בכתובות ק"ב א' ד"ה פדוי לכשיתן אלמא דוקא לכשיתן ואז בכסף מתקדשת אלא פירש שכתב בשטר הקדש זה פדוי דומיא בשטר קדושין: עכ"ל. מפורש לפנינו בגר"א שפירש דנחלקו ראשונים בזה לקמן ואף בסוגיין פירש כן ברש"י והרשב"א פליג.
4. והנה הרשב"א הוכיח כשיטתו מפדיון הבן דלא מהני בנתינת שטר התחייבות על חמשה סלעים לידי הכהן. ובשיטת רש"י לכאורה היה נראה ליישב דפדיון הבן כל ענינו פרעון חוב של ה' סלעים לכהן. ונתינת שטר התחייבות על כסף זה לא חשיבא מידי דהא אף קודם לכן היה חייב לכהן את הה' סלעים ומה יוסיף לו התחייבות זו, והרי דין פדה"ב הוא לתת לו את חיובו ומה נותן לו בזה. וכן וכן ראיתי מביאים מהמנח"ח שצב אות ו ובית הלוי ח"א סימן כג שכ"כ.

ענף ג'

בביאור שיטת הרשב"א דאין יכול לקדש אשה בשטר התחייבות על כסף.

1. ובדעת הרשב"א נראה לפרש ע"פ מה שיש לדקדק מדבריו בדף ח שכתב בזה"ל: ואפי' א"ל הריני חייב לך מנה בקנין והתקדשי לי בו אינה מקודשת שאין כאן מנה אלא מלוה ולא קנה ואפילו כתב לה שטר עליו אינה מקודשת וכמו שכתבתי למעלה גבי מה לכסף שכן פודין בו הקדשות ומעשרות (ה' א'). והנה ברשב"א זה מדוקדק דהיה מקום לומר דאף דהתחייבות לבדה בקנין לא מהני בשטר כן מהני וזמש"כ דאף בשטר לא מהני. וצ"ב אמאי עדיף שטר. והרי בשתיהם ההתחייבות חלה. ונראה דס"ד להרשב"א דאם ההתחייבות היא בשטר חשיבא שהחוב בידו ממש, דשטר מחשיב שהוא מחזיק את החוב בידיו. ולזה ס"ל להרשב"א דאם שטר חשיב כמחזיק את הכסף היה מועיל השטר אף לפדיון הבן. ויבואר עוד בהמשך הדברים
2. ובטעם דלהרשב"א לא הוו קידושין לכאורה היה נראה דהתחייבות לא חשיבא כסף. ויש להביא בזה לדברי הרשב"א בתרי דוכתי. עיין לקמן טז ז"ל הרשב"א: אילימא דכתב לי' שטרא אדמיה היינו כסף. כלומר כל שנתרצה אדון בכך אינו יכול לחזור בו דהיינו כסף אבל בע"כ דאדון לא דהשתא נקיט מרגניתא בידיה ויהבינן ליה חספא כדאיתא לקמן גבי מפדין אותה בע"כ דאמרינן סבר רבא למימר בעל כרחיה דאדון א"ל אביי מאי ניהו דכתיבנא ליה שטרא אדמיה נקיט מרגניתא בידי' ויהיבנא ליה חספא, ומיהו אכתי ק"ל מאי קאמר היינו כסף דא"כ המקדש בכסף וכתב לה שטר עליו תהא מקודשת דשטרא דכתיב עליה היינו כסף, וי"ל דהשתא הוא דקאמרינן הכי משום דאכתי לא ידעינן דגופו קנוי ואינו אלא כחוב אבל למסקנא דאמר רבא ע"ע גופו קנוי אי כתב ליה שטרא אדמיה לא נפיק דכסף אין כאן שטר אין כאן, וצ"ע.
3. בכאן מבואר חדוש גדול דלענין גרעון כסף דע"ע תלוי הדבר אם אין גופו קנוי והוא כחוב מהני בשטר. אבל אם גופו קנוי לא מהני. וצ"ע טעם הדבר. ולכאורה צ"ל דאם אין גופו קנוי, כל מה שיש לאדון כלפי העבד הוא חוב למעש"י, ובזה מהני נתינת שטר התחייבות על דמים בתורת דמים לפרוע חובו. ואף דמאי מהני הך חוב טפי מחוב של מעש"י צ"ל דשטר חשיב כאילו החוב בידיו ממש. ושאני ממעש"י. ועכ"פ אם גופו קנוי לא מהני שוב אף לא שטר על התחייבות דלא חשיב שנותן כסף ואין כאן קנין כסף.
4. אכן אשכחנא מילתא חדתא בדברי הרשב"א מז ע"ב לעולם שט"ח דאחרים כו'. אף על גב דאף היא ניתנה להוצאה אצל האחרים מ"מ כיון שהוא מוציא השעבוד מרשותו ומכניסו לרשותה הו"ל כנותן פרוטה מידו לידה, ולא דמי למלוה שעמה דאז אינו מכניס לרשותה דבר מחודש ששעבודה בידה הי', וכבר כתבנו זה למעלה בפ"ק גבי הניח לה משכון עליה, ולמקדשה במנה והניח לה משכון עליו לא דמי דהתם נמי אף על גב דנכנס לרשותה דבר מחודש דהיינו שעבוד שנשתעבד לה ואפילו נשתעבד לה בשטר דמ"מ הוא לא הוציא עדיין מרשותו שום דבר להכניסו ברשותה ואנן תרתי בעינן שיוציא מרשותו ויכניס ברשותה, כנ"ל.
5. בכאן מבואר דבר חדש דהא דלא חשיב כסף לענין קנין אינו משום דהשני לא קיבל כסף אלא משום דלא הוציא מרשותו שום דבר. ואנן תרתי בעינן שיוציא מרשותו ויכניס ברשותה. והוא תנאי בקנין כסף שיוציא מרשותו. ואין זה דין בקידושין דייקא אלא אף בגרעון כסף דע"ע. ובזה א"ש היטב דאם משום פרעון חוב ודאי מהני, ולהס"ד דע"ע אין גופו קנוי וא"צ אלא לפרוע את החוב לאדון מהני אף בשטר החשיב ככסף. ודוקא בקנין לא מהני. משום דבקנין בעינן שיצא מרשות הקונה והתחייבות בשטר לא חשיב שיצא הכסף מרשות קונה.
6. ולפ"ז יש לחזור ולעיין בפדיון הבן אמאי לא מהני כסף זה. דהא להמבואר חשיב נתינת כסף ממש. ולכאורה מבואר בכאן חדוש בדין פדה"ב דאינו פרעון חוב בעלמא אלא הוא מעשה קנין כסף. ולהכי ס"ל להרשב"א דלא מהני לפדה"ב דאף בפדה"ב בעינן שיצא מרשות הקונה היינו מרשות הישראל הפודה.
7. העולה לע"ע.
   1. ברשב"א ובגר"א מבואר בדעת רש"י דשטר התחייבות של כסף מהני לקנין כסף בקידושי אשה וכיו"ב. ודוקא בהקדש לא מהני כסף זה. והרשב"א פליג דלא מהני לקנין כסף כלל. ואף לא לפדה"ב.
   2. ונתבאר דלעולם תרוייהו מודו דהתחייבות על כסף חשיבא כנתינת כסף ועכ"פ אם ההתחייבות היא בשטר. ולא נחלקו אלא לענין קנין כסף אם בעינן שיצא מרשות נותן לגמרי או לא.
   3. ולשיטת רש"י טעמא דלא מהני לפדה"ב אפשר דהתם הוא דין פרעון חוב ולהא לא מהני דבעינן שיפרע החוב ומה שמתחייב לא מהני מידי. דכבר מחוייב ועומד. וטעמא דהרשב"א אפשר דהתחייבות בשטר שאני דחשיב מחזיק את החוב בידיו. ומהני אף לפרעון חוב.

ענף ד

בשיטת הרשב"א בהא דשטר אין פודין בו הקדשות. ובנדון מי היה כותב את השטר האם הגזבר או הפודה.

1. שיטת הרשב"א דנדון דסוגיין דשטר לא מהני לפדיון הבן "נ"ל לפרש מה לשטר שכן אין פודין בו הקדשות אם כתב בשטר הקדש זה פדוי אינו פדוי דומיא דשטר קדושין שכותב לה הרי את מקודשת לי". ובאמת צ"ב אמאי רש"י נאיד מפירוש זה. ויבואר אי"ה.
2. והנה יש לעיין בדברי הרשב"א מאן כתיב האי שטרא האם הגזבר כותב את השטר שדה זו פדויה או דהמקדיש והפודה הם כותבים את השטר פדיון. ובקצוה"ח נקט בפשיטות דהגזבר כותבו. וכ"ה הפשטות, דמאי שנא מכל שטר מכר שהמוכר כותב את השטר. אכן יעוין בספר המקנה שיצא לידון בדבר החדש, דאם הוה משכח"ל שטר פדיון היה הפודה כותבו [היינו הקונה] ולא המוכר [היינו הגזבר] ולפ"ז יצא לדון בפירוש חדש ברש"י דלעולם אף לרש"י איירנן הכא בשטר פדיון שבא לפדות בקנין שטר ולא בקנין כסף כלל.
   1. ז"ל: ולענ"ד נר' דאין כוונת רש"י ז"ל דכתב לו שיהא קנית הפדיון במעות, דבהא ודאי לא מהני אף לדעת רש"י ז"ל אפי' בקדושין כמו שיבואר לקמן דף ח',
   2. אלא כוונת רש"י ז"ל שכתב לו שיהי' ההקדש פדוי ויתחייב לו המעות, ועיקר הקנין הוא ע"י השטר הזה שכתוב לגזבר שההקדש יהא פדוי וממילא יתחייב לה המעות, כמו קונה שדה בשטר שקונה את השדה ע"י השטר וממילא יתחייב המעות.
   3. ונר' דס"ל לרש"י ז"ל כיון דאמר לקמן דף ט' הא לא דמי האי שטרא לשטר זבינא התם מוכר כותב שדה מכורה לך והכא בעל כותב ומשני התם מענינו דקרא והכא מענינו דקרא וכו' א"כ אי הוי הקדש נפדה בשטר מסתמא הוי נקנה ע"י כתיבת הפודה דהא כולי' פרשתא בפודה תלה רחמנא,
   4. והיינו דכתב רש"י ז"ל אם כתב לגזבר שטר ר"ל דאינו קונה מטעם שטר ולא אמרינן נהי דכסף אין כאן מ"מ יקנה מטעם שטר. וכו' עכ"ל המקנה.

ענף ה'

בשיטת המקנה דאף פדיון ע"י קנין שטר הפודה כותב את השטר. ובביאור שיטת רש"י לשיטת המקנה.

1. והנה חידש דהך שטרא של פדיון כותב הפודה ולא הגזבר וזה ע"פ המבואר בדף ט דכוליה פרשתא תלה בפודה, והוה מעשה דיליה ולהכי עליו לכתוב את השטר. ולפ"ז הרי שוב יש לומר כן ברשב"א ודלא כהקצות.
2. והנה הוא חידש עוד דאף ברש"י זו הכונה ולעולם בא לפדות בקנין שטר ולא בקנין כסף. ובאמת כבר כתבתי דאם לא נפרש כן הרי תמיהה מילתא אמאי רש"י נד מפרוש הרשב"א.
3. אכן אכתי צ"ע טובא מהו זה שכתב רש"י "אם כתב לגזבר שטר **על מעות פדיון הקדש** אין הקדישו פדוי דבעינן ונתן הכסף וקם לו".ולהמקנה לכאורה אין צריך לכתוב שטר על המעות אלא על הפדיון ותו לא. ומכח זה פירש הרשב"א בדעת רש"י דהוא בא לפדות בקנין כסף ומה יענה המקנה על דקדוק זה.
4. ונראה לפרש באופן חדש. בהקדים דכבר נתבאר לעיל דמהות פדיון הקדש תרוייהו איתניהו בהו, האחד חלות קנין כסף והשני חלות חילול ההקדש על המעות. ונתבאר דהכל נעשה בב"א. ויש לומר דלעולם אף כשבא לפדות בקנין שטר, הרי אף דמשום הקנין היה נחשב לקנין מעליא, אכתי צריך שיהיה כסף שהקדושה תתחלל עליו. דהרי מהות פדיון הקדש אף זה צריך שיהא בה. ולזה פרש"י דאיירי שנותן שטר להקדש בו כותב שההקדש יהא פדוי בשטר, ואף כותב התחייבות של מעות כנגד הפדיון, ובזה היה מקום לדון דאיתא לתרוייהו, הן קנין שטר, והן כסף שהקדושה תחול עליו.
5. ודאתאן להכי יש לומר ב' צדדים בהא דפדיון בשטר לא מהני,
   1. דטעמא דלא מהני פדיון בשטר, אינו משום דלא חשיב כסף, דלעולם חשיב כסף, אלא דקנין שטר לא מהני לפדיון.
   2. אכן יש לומר לא כן דלעולם אם משום קנין שטר הוה מהני, אלא דכגון דא דאינו אלא התחייבות של כסף לא חשיב כסף כלל.
6. ונראה לפשוט ספק זה, דהנה בגמ' אייתינן מהא דפדיון בשטר לא מהני דקנין שטר קילא מקנין כסף. והנה לפי פשטות דברי רש"י וכפי שהבינם הרשב"א, הרי שיש לתמוה תמיהה רבתי, מאי אייתינן מהא דשטר התחייבות על כסף לא מהני לפדיון להוכיח דקילא קנין שטר. והרי לא איירינן הכא בקנין שטר כלל אלא בקנין כסף ומהתם יש להוכיח דשטר לא מהני בתורת כסף אבל איך ניתן להוכיח משם דקנין שטר גריעא מקנין כסף והיא הערה גדולה עד מאד.
7. אכן להמבואר בהמקנה א"ש היטב. דלעולם אייתינן דקנין שטר גריעא מהא דלא מהני לקנין פדיון הקדש. אכן כל זה הוא לפי המהלך הראשון שנתבאר לעיל באות ‎כג. אבל למהלך שני הרי כל החסרון הוא בכסף שבשטר. ולא בקנין שטר.
8. והנה מהרש"ל כתב על רש"י דיותר נראה לפרש דבא לפדות עם שט"ח שיש לו על חבירו. ובאמת צ"ב אמאי רש"י לא פירש כן. דהיינו בעלמא מעוטא דשטרות היינו שט"ח של אחר. וביותר, דהא להרשב"א נמי מהני. דהכא לא שייכא טעמא דאגידא גביה. אכן להמבואר ברש"י הוא מבואר היטב דאייתינן למימר באופן שיש קנין שטר, והא ודאי לא שייכא בקנין שטר דחבריה. ודוק היטב.

ענף ו'

בשיטת התוס' ב' ע"א בביאור הא דשטר אין פודין בו את ההקדשות ובביאור סוגיין לשיטה זו

לכתיבה מחדש

1. והנה שיטה שלישית יש בכל זה היא שיטת התוס' לעיל ב ע"א דהביאו מהכא דנתמעט שטר משום דאין גופו ממון ואייתינן לה מכלל ופרט וכלל, דדוקא דבר שגופו ממון למעט קרקע ושטר. והנה אם איירינן בשטר קנין אינו שייך לנדון דגופו ממון וא"א למעט אותו מכלל ופרט וכלל דונתן הכסף וקם לו @@ דאינו קנין כסף אלא קנין שטר, דהנדון של גופו ממון הוא איזה ממון ליתן בקנין כסף. ומוכח להדיא דפירש בסוגיין דהנדון של שטר שהוא נותן אותו בתורת ממון.
2. והנה בקצוה"ח דן אם שטר התחייבות דיליה חשיב גופו ממון. ויש לפרש בתוס' כדברי מהרש"ל דאיירי בשט"ח דאחרים דאין שום סיבה לומר לא כן. כיון דאיירינן בקנין כסף ונותן שטר עבור שו"כ.
3. אכן לתוס' תקשי טובא קושיית האחרונים מאי מייתינן מהתם לנדון דמעליותא דקנין כסף על פני קנין שטר ויבואר אי"ה
4. הנה עיין היטב בתוס' בסוגיין והנה עיקר קושייתם יש לעיין בה. דניליף ק"ו מקרקע שכן אינה מוציאה ומכניסה. ק"ו לשטר שמוציא מכניס. והנה קרקע שאינה מוציאה וכו' יש לעיין מהו הק"ו והרי קרקע שאינה מוציאה היינו בקנין שטר, ומה שהיא מכניסה היינו בקנין כסף. וא"כ אין אנו למדים ק"ו מסוגי הקנינים, דמצינו קנין שטר אלים טפי מכסף, אלא דבאמת יש לדחות דכונת התוס' דבא לגרשה בכסף של קרקע. ואכתי יל"ע מאי כתבו דבהך ק"ו אין לומר דמה לכסף שאין פודין בו הקדש, דבקרקע אין פודין והנה הך דינא הוא אינו דין בקנין כסף של קרקע דלא מהני לפדות אלא הוא דין בכסף פדיון הנצרך ואין בזה שום חולשה של קנין כסף.
5. אלא למדים שטר מקרקע בתורת חומר לעשות בו קנינים, והיינו דקרקע אף שאין ניתן לעשות איתה גט, מ"מ מהני לעשות איתה קידושי כסף, ק"ו לשטר שניתן לעשות איתו גירושין ודאי ניתן לעשות איתו קידושין.
6. ותירצו התוס' דמה לקרקע שכן ניתן לקנות אגבן מטלטלין תאמר בשטר ואף בכאן הוא נדון על קרקע מול שטר ולא על סוגי הקנינים.
7. ועיין תורא"ש י"ל דשמא אין אשה נקנית בקרקע ואפי' את"ל דנקנית י"ל כיון דמכח כסף היא מתקדשת שייך למיפרך שכן פודין בו הקדשות, עכ"ל.
8. ואדאתאן להכי, הרי שוב יש לומר דזהו כל ביאור הסוגיא דאין למדים סוגי קנינים אלא כסף משטר, מה לשטר וכו' וא"ש היטב הא דאמרינן דמה לשטר שכן אין פודין בו הקדשות היינו חומר שטר גריעא שלא ניתן לפדות עמו. ואף דאיירינן בקנין שו"כ
9. והנה תוס' לעיל כתבו דמעוט דשטר בפדיון של הקדש מכלל ופרט וכלל. וברש"י דילן כתב דשטר לא מהני משו םונתן הכסף וקם לו, ולא משמע ברש"י דהוא משום כלל ופרט וכלל, ונראה דלתוס' דשטר היינו בתורות שו"כ בעלמא, בזה ודאי אין למעטו מונתן הכסף דשו"ככ ככסף לולי מעוט של כלל ופרט וכלל. אבל לרש"י דהנדון משום קנין שטר הרי זה לא צריך לו כלל ופרט וכלל
10. והנה לפ"ז לכאורה אין שום הוכחה דגדר פדיון הקדש הוא קנין ולעולם אפשר דהוא כמעש"ש דהרי כל הנדון בסוגיין להוכיח דיש קולא בחפצא של שטר מהחפצא של כסף אבל לעולם לא איירינן הכא בקולת קנין שטר מול חומר קנין כסף לבדיקה בעלמא

1. סימן זה נכתב בבין הזמנים שלא בעיון כה"צ. [↑](#footnote-ref-1)
2. קו"ש ח"ב ס"כ - בדין חילול הקדש:

   א) בפ' לולב הגזול אר"א אין שביע" מתחללת אלא דרך מקח ור"י אמר בין דרך מקח בין דרך חילול, דכתיב כי יובל היא קדש, מה קודש בין דרך מקח בין דרך חילול, אף שביעית בין דרך מקח בין דרך חילול, ובשילהי חולין איתא דתרנגולת של הקדש שמרדה פקעה קדושתה, וכתב הרשב"א הטעם דהקדושה תלויה בקנין ממון גבוה וכיון שנפקע קנין הממון נפקעה הקדושה, והנה הא ודאי דלענין שביעית לא אמרינן הכי ותרנגולת של שביעית שמרדה לא פקעה קדושת שביעית ממנה, ולפי"ז תיקשי האיך אפשר ללמוד שביעית מהקדש שתתחלל דרך מקח דילמא מקח אינו חילול כלל גם בהקדש לענין הפקעת הקדושה רק מקח גרידא כמו בהדיוט אלא דכיון שנפקע קנין ממון גבוה ממילא פקעה הקדושה כמו בתרנגולת שמרדה, משא"כ בשביעית דבעינן חילול על הקדושה מנ"ל דמקח הוי חילול, ושאלתי ד"ז מכ"ג הגה"צ מו"ר יהושע זעליג זצ"ל בן הרב מקלימוויטש והשיב לי דמזה מוכח דא"א להיות דין מקח גרידא בהקדש בלא דין חילול, וא"כ שפיר מוכח דמקח עושה מילול דאל"ה לא היה אפשר כלל למכור הקדש עכ"ד, והצעתי הקושיא ופירוקה לפני כ"ג מו"ר חיים הלוי זצ"ל מבריסק והסכים לתירוצו של העילוי ז"ל:

   ב) ובפ"ק דקדושין דף כ"ט איתא, משכו במאתים ולא הספיק לפדותו עד שעמד במנה נותן מאתים מ"ט לא יהא כח הדיוט חמור מכח הקדש. והנה הא דבהדיוט כה"ג נותן מאתים כמו שפסק, ה"ט משום דקנה את החפץ במשיכתו וממילא נתחייב בדמיו, אבל אם לא היה קונה את החפץ לא היה מתחייב כלל ליתן כפי מה שפסק דמשיכה אינה עושה קנין לחייב את המושך רק לקנות את החפץ, א"כ בהקדש דלא קנה את החפץ במשיכתו מאיזה טעם יתחייב לתת מאתים, ומאי מהני הכא הא דלא יהא כח הדיוט חמור מכח הקדש דהא גם בהדיוט כה"ג אילו לא הי' קונה את החפץ לא היה מתחייב כלום, וא"כ נראה מזה דשייך קנין מהקדש גם בלא דין חילול וע"י משיכתו קנה את החפץ אף שלא נתחלל עדיין דלענין חילול כתיב ונתן הכסף וקם לו ומשו"ה נתחייב במאתים מחמת קנינו, אבל אי נימא דליכא דין מקח מהקדש בלא חילול אין טעם כלל לחייבו ע"י משיכה מההקדש וצע"ג:

   ג) ובהא דאמר ר"י ד"ת מעות קונות פירשו הראשונים דיליף לה מדכתיב ונתן הכסף וקם לו, ושמעתי להקשות מחכם אחד דמזה מוכח דלחילול הקדש צריך דיני קנין דאל"כ אין ראי' מחילול לקנין דקרא דונתן הכסף איירי בחילול, ולפי"ז קשה בהא דאמר חזקיה מע"ש שאין בו שו"פ אומר הוא וחומשו מחולל על מעות הראשונים שא"א לאדם לצמצם מעותיו ואי נימא דא"א לחילול בלא דיני קנין מאי מהני הא דמעות הראשונות, הא מ"מ פחות משו"פ אינה עושה קנין ובודאי לענין קנין בהדיוט לא מהני הא דמעות הראשונות עכ"ד, והצעתי קושיא זו לפני כ"ק מו"ר חיים הלוי זצ"ל, והשיב לי בקצרה דאין ראיה מהקדש למע"ש, עכ"ל. והיינו דאפילו אם נאמר דלחילול הקדש צריך דיני קנין מ"מ במע"ש אינו כן, ונראה טעם דבריו לפי הנ"ל דבהקדש הקדושה היא בתולדה מהקנין והיכא שנתבטל הקנין בטלה הקדושה מאליה ובגנב והקדיש חייב בארבעה וחמשה כמו שמכרו להדיוט משו"ה צריך דיני קנין לחילול הקדש. אבל במע"ש אין הקדושה תלויה בקנין גבוה אפי' למ"ד מע"ש ממון גבוה, אלא אדרבה קנין גבוה במע"ש הוא מכח הקדושה ותרנגולת של מע"ש שמרדה לא פקעה קדושתה, וע"כ אין צריך לדיני קנין בחילול מע"ש:

   ד) ובס"פ חלק, עיסה של מע"ש ר"מ פוטר מחלה ור"י מחייב ובגמרא שם, ל"ש אלא במע"ש בירושלים אבל בגבולין ד"ה הכל פטורה. והרמ"ה שם הביא גירסא דבגבולין ד"ה חייבת והטעם משום דיש לה פדיון ממון הדיוט הוא, והקשה על גירסא זאת הרי הקדש בדק הבית דיש לו פדיון ומ"מ הוי ממון גבוה, ומ"ש ממע"ש בגבולין, ולפי הנ"ל אפשר לחלק דבהקדש דהוי כמו קנין הדיוט לא מהני הא דיכול לפדותו לעשותו ממון הדיוט כמו דלא מהני אם יוכל לזכות בחפץ של הדיוט שיהא נחשב כשלו דעדיין לא קנאו, אבל במע"ש אינו מחוסר קנין אלא חילול גרידא ואם יתחלל מקדושתו ממילא פקע קנין גבוה ואין צריך דיני קנין לקנותו ובזה מהני הא דבידו לפדותו:

   ה) ולולא דברי מו"ר ז"ל היה אפשר לומר דגם בחילול הקדש אין צורך לדיני קנין, והא דילפינן דמעות קונות מקרא דונתן הכסף דאיירי בחילול היינו מדכתיב וקם לו וזה א"א בלא דיני קנין, דנהי דהקדושה מתחללת גם בלא קנין, אבל מאיזה טעם יהי' שלו אם לא מפני דיני קנין ומזה נלמוד דמעות קונות. -:

   ו) ובס"פ הזהב, ריבית להדיוט ואין ריבית להקדש ופריך ריבית דהקדש היכי דמי וכו', ומשני הכא באבני בנין המסורות להקדש עסקינן כדשמואל דאמר בונין בחול ואח"כ מקדישין. וקשה טובא דא"כ אין זה ריבית דהקדש אלא דהדיוט, וע"כ צ"ל דאפשר להקנות ממון להקדש בלא דיני קדושה ומשו"ה הוי ריבית דהקדש, ומ"מ ליכא מעילה כיון דאין בהם קדושה אלא קנין גרידא, ובריטב"א ב"מ דף פ"ז בהא דממעטינן רעך ולא של הקדש, וא"ת ל"ל קרא למיסר הקדש והלא יש בו מעילה מן התורה כיון שתלשו [מלשון זה נראה דבמחובר ליכא איסורא] וי"ל דאיצטריך כשהתנה שלא יחול עליה הקדש אלא בדמיו וכההיא שאמרו בונין בחול ואח"כ מקדישין עכ"ל, ונראה מלשון הריטב"א שהקנה להקדש החפץ לדמיו כמו חמרא לדמיה:

   ז) ולפי דברי הריטב"א אפשר דה"ה בכל דוכתי דממעטינן הקדש מקרא, הדבר תלוי בקנין הקדש ולא בהקדושה, ובמאירי פ"ד דב"ק [הובא שם בשיטה] הקשה דל"ל קרא דשור רעהו ולא שור של הקדש דאיך יגבה הניזק מהקדש דאיכא מעילה, ולדברי הריטב"א ל"ק, דאיצטריך קרא אם השור היה קנוי להקדש בלא קדושה כדשמואל, ומדברי המאירי בקושיתו נראה דבכה"ג לא נתמעט מקרא אלא הדבר תלוי בהקדושה ולא בקנין גבוה, וכן נראה דעת תוס' פ"ק דב"ק דנזיקין דפטירי בהקדש ילפינן מבור דפטר בו פסולי המוקדשין וכ"ש הקדש עכ"ל, ופסוהמו"ק אינו ממון גבוה. והמאירי תירץ שם לקושיתו דלשלם חוב שהקדש חייב אין בו משום מעילה, וקשה מהא דפליגי ר"ע ובן עזאי אם הקדש מתחלל על המלאכה וטעמא דמ"ד דמתחלל הוא משום דיליף מקרא ועשו לי מקדש, אבל אי לאו קרא אסור לשלם לאומנין שכרן ומ"ש מכל חובות שהקדש חייב וצ"ע: [↑](#footnote-ref-2)