שיעורי תערובת ד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

**ספק חסרון חכמה**

**במה דברים אמורים בשנשפך אבל איסור שנתערב בהיתר והוא לפנינו ואי אפשר לעמוד על שיעורו אף על פי שהוא מאיסורים של דבריהם אסור**. עיין ט"ז (סק"ו) דס"ל דספק חסרון חכמה אינו ספק דוקא כשיכול לשאול אחרים שידעו לפשוט ספיקו, אבל אם הוא ספק לכל הדור, חשיב ספק אף שהוא ספק חסרון חכמה, וכדעת הרא"ש (חולין פ"א סי' טז), אמנם דעת הרשב"א (ב"ג ש"ו צא:) שספק חסרון חכמה אין זה ספק אפילו אם הוא ספק לכל העולם. וכתב הפמ"ג (מ"ז סק"ו) להקל בספק חסרון חכמה לכל העולם במקום הפסד מרובה. ורע"א (יו"ד סי' קצ סכ"ג) כ' גבי אשה שמצאה כתם דכשלא בקיאים על הצבע אם הוא דם או צבע, דלא חשיב ספק, אף שכל העולם אינו יודע לפשוט ספק זה, וכ"כ (על הש"ך שם סקס"א) גבי אשה שלבשה חלוק בזמן שהיא טהורה ומצאה כתם, ואינה יודעת אם הוא מעכשיו או מזמן נידותה, ושייך לברר דבר זה ע"י בדיקה אם הכתם מקדיר או מגליד, וכתב רע"א דאנן שאין בקיאים בבדיקה זו, צריכים להחמיר אף שכ' דכל העולם אינם בקיאים בזה, ומבואר מכל זה דסובר רע"א להלכה שבספק חסרון חכמה אף שכל העולם אין בקיאים אזלי' לחומרא, וע"כ לדינא אינו ברור אם לסמוך להקל.

עוד כתב רע"א (שם) שאם בדק את החלוק, ומחמת חסרון חכמה החמיר המורה, ואח"כ נאבד החלוק, שוב אין להתיר, כיון שכבר נפסק לאסור מחמת חסרון חכמה. וה"נ יהיה הדין כן, דאם לא ידעו לשער אם יש ששים כנגד האיסור, ואח"כ נשפך, נשאר הדבר באיסורו.

וכתב הט"ז דאף לשיטתו שבספק חסרון חכמה לכל העולם חשיב ספק ואפשר להקל, בספק שאין יודעים כמה בלעה החתיכה וכמה פלטה מחמירים בשיעור כולה, שאל"כ יהיה תורת כל אדם בידו. והפמ"ג (ש"ד סי' קי בקונטרס הספיקות אות לד) מביא מהמשאת בנימין (סי' נ), שאם יש עוד ספק הוי ס"ס ויש להקל, וכ"כ באו"ה ומובא במנח"י (קונטרס הספיקות תורת השלמים ס"ק מד) וטעמם דמה שאמרי' שספק חסרון חכמה אינו ספק זה מדרבנן ולא מן התורה, וע"כ כשיש עוד ספק יש להקל. אמנם המנח"י (שם) והפמ"ג (שם) והיד יהודה (סי' קג סקכ"ז ד"ה וכבר) חולקים וסוברים שהוא סברא מהתורה ואי"ז ספק כלל [וכשאפשר לשאול אחרים יותר מובן שאי"ז נחשב ספק כלל, דאל"כ כל אדם יעצים עיניו ולא ידע אם יש ששים א"ו דאין זה ספק כלל אפי' מהתורה. ודמי לדבר שנפל לתערובת ואפשר להוציאו דלא חשיב תערובת כלל].

לא ידעינן כמה נפיק מיניה

ס"ד **איסור שנתבשל עם היתר אפילו מכירו והוא שלם וזרקו צריך ששים כנגדכל האיסור מפני שאין אנו יודעים כמה יצא ממנו.** דין זה מבואר בגמ' (חולין צז:) לעניין כחל דשיעורו בששים משום דלא ידעינן כמה נפיק מיניה, וטעם הדבר מצינו בראשונים ב' אופנים, או שהוא כספק חסרון חכמה [להרשב"א שספק חסרון חכמה לכל העולם ל"ח ספק], או שהוא תקנת חכמים כדי שלא יהא תורת כל אדם בידו [ר"ן].

**משערין כנגד כל הקדירה**

**לפיכך המבשל בקדירת איסור שהיא בת יומא או תוחב כך של איסור בהיתר צריך ששים כנגד כל הקדירה וכנגד כל מה שתחב מהכף שאין אנו יודעין כמה בלעו בין שהם של חרס או עץ או מתכת.** והיינו אף שיודע בודאי שלא יצא טעם בשיעור כולו, שלא תהא תורת כל אדם בידו. ובבדי השולחן (סק"מ) כתב לדייק דהנה גבי הכף קיי"ל לשער כנגד מה שתחב מהכף בתבשיל והיינו שאין כלי פולט אלא במה שבתוך הרוטב [כמבואר ריש סי' צ"ד], וא"כ אמאי כתב השו"ע לשער כנגד כל הקדירה ולא סגי לשער כנגד חלק הקדירה שהיה בו תבשיל. ובשלמא לרע"א ופמ"ג וחת"ס [ריש סי' צד שכתבו ליישב הסתירה מסי' צב ס"ה דמבואר שחוששים שיש פיעפוע בכלים ובסי' צד מוכח שאין חוששים לפיעפוע בכלים] מיושב היטב, דהם ס"ל שכשהכלי חם פולט גם מה שחוץ לרוטב וכשהוא צונן אינו פולט [ובזה יישבו דהא דסי' צד מיירי בכלי צונן וע"כ אין חוששים בו לפיעפוע], וכאן הקדירה חמה וע"כ צריך לשער כנגד כולה, אבל הכף שנתחב צונן הוא, אמנם להמג"א שלא חילק בין חם לצונן צ"ב מ"ש הקדירה מהכף וצ"ע.

וכתב הרמ"א **ובלבד שבלעו על ידי מליחת אש שאז הבליעה הולכת בכל הכלי.** הנה יש לדון בטיפה שנפלה על קדירה חמה והיא 'ריקנית' עד היכן היא מתפשטת, ועי' ברע"א לעיל [סי' צב על הש"ך סקכ"ז] שכתב שבדבר כחוש נבלע כ"ק ומשמע שבשמן מבליע בכולו ואנן דלא בקיאין בין כחוש לשמן צריכים להחמיר וכאן מבואר ברמ"א שנבלע בכולו [וכן דייק הבדי השולחן סקמ"ד].

**שיעור הבליעה בכבוש**

וכתב הרמ"א **אבל על ידי רתיכת מליחה אינו נבלע בכלי רק כדי קליפה ואין צריך לשער רק כדי קליפה.** הש"ך [סקי"ג] הביא מהתו"ח דה"ה אם נבלע ע"י עירוי שאי"צ לשער רק כדי קליפה, אבל אם נאסר ע"י כבישה צריך לשער כנגד כולו. וזה שיטת הש"ך בכמה מקומות שכבוש מבליע בכולו, וכן נקטו כל הפוסקים כדבר פשוט. אמנם דעת הט"ז [סי' קה סק"א] שכבוש מבליע רק כדי קליפה. ושיטת הש"ך קשה, מדין יין נסך דמבואר בשו"ע [סי' קלה סי"ג] שכלי שמכניסו לקיום אינו בולע יותר מכדי קליפה, ואמאי הא היי"נ כבוש בכלי, ולמה לא נבלע בכולו. והש"ך [שם סקל"ג] נתקשה בזה ועל כן כתב לדחוק שמה שכ' השו"ע דכלי היין בולעים רק כדי קליפה, זה דווקא כשאינו ידוע שנכבש היין בכלי מעל"ע. אמנם הדברים קשים מאוד, דהא מיירי במכניסו לקיום וא"כ מסתבר שהיה מעל"ע. והוא נפק"מ גדולה למעשה כל שמוצא שהיה לו איסור בתוך כלי ושהה שם מעל"ע אם יש להתיר ע"י עירוי. והלכה למעשה יש להחמיר שמבליע בכולו.

אמנם כל מה שמשערין בכבוש כנגד כולו מבואר [בסי' קה שם] היינו שמשערין כנגד כל העובי, ודוקא מה שבתוך הרוטב, אבל מה שחוץ לרוטב אי"צ לשער כנגדו. והש"ך [שם סק"א] מחמיר באיסור שמן שאף מה שלמעלה מהרוטב בלע מהאיסור, וכתב שאעפ"י שאין אנו בקיאים בין כחוש ושמן בזה בקיאים [ודעת היד יהודה (סי' קה סס"ק מג) וכ"ה בחזו"א (סי' כב סק"ו ד"ה ואנחנו) שלעולם אין בקיאים בין כחוש לשמן, חוץ מדבר הבלוע דשם טעמא איתא שדעת הרבה ראשונים שבלוע אינו יוצא מהחתיכה אפ' אם הבלוע הוא שמן]. ורע"א (על הש"ך שם) פליג על הש"ך ומיקל אף בדבר שמן שלא לשער מה שלמעלה מהרוטב. ונפק"מ למעשה כגון אם מצא חלב ששהה בכלי בשרי, סגי להכשיר עד הגובה של הרוטב.

**דבר מלוח אוסר את הכלי רק כדי קליפה**

ומה שכתב הרמ"א שהכלי נאסר רק כדי קליפה, הקשה הפמ"ג (ש"ד סקי"ד) דהרי מליח שמן מבליע בכולו, וכתב לדחוק דמיירי בכחוש, ואף שאין אנו בקיאים בין כחוש לשמן, כאן בקיאים וכמו לעניין כבוש דכתב הש"ך (הובא לעיל) דבקיאים ה"נ כאן. אמנם הדבר צ"ב מהיכ"ת דבזה בקיאים, ועוד שהרמ"א לא ביאר בדבריו חילוק בין שמן לכחוש, ונשאר בצ"ע על דין זה אמאי בכלי לא נאסר אלא כדי קליפה.

והיד יהודה [סי' סט ס"ק עא] כתב לבאר בארוכה, דדעת המהרש"ל (חולין פ"ח סי' ע) שמה שדבר מלוח מבליע בטפל אף שהוא כצונן, הוא משום דרותח מבליע בצונן אף בלא שמרתיחו, ומחמת זה יצא לחדש שאם יש חתיכה חמה על יד חתיכה צוננת, שדעת הרמ"א (סי' קה ס"ג) שכיון שאינו מחמם זה את זה [שהרי אין החם תתאה] אינו אוסר אלא כדי קליפה, אבל המהרש"ל סובר שנבלע בכולו שאף שאינו יכול לחממו מ"מ החם מבליע בצונן, א"כ כשהם סמוכים זה לזה שאין אחד מחמם ומקרר חבירו יבליע החם בקר. אמנם ברמ"א מבואר דלא כדבריו, ומוכח דעת הרמ"א שחם אינו יכול להבליע בצונן בלא שהוא מחממו, אלא שלגבי מליחה החתיכה הטפילה מתחממת קצת לעניין שהחתיכה הטפילה יכולה לבלוע ועל כן נבלע האיסור בכולה [אבל אין החתיכה מתחממת כ"כ ולכן אינה יכולה רק לבלוע ולא להפליט]. ועפ"ז כתב לבאר שכלי אינו נאסר אלא כדי קליפה, כיון שהכלי אינו מתחמם מחמת המליחה וע"כ אינו בולע יותר מכ"ק [ולעניין כ"ק אי"צ שיתחמם, וכמו שבשתי חתיכות זו אצל זו פסק הרמ"א שנאסר כ"ק אף בלא שמחמם זה את זה כמשנ"ת].

כתב הפמ"ג (שם) לדון דכלי זה שנאסר כדי קליפה אם אח"כ נתחמם הכלי אם כולו נאסר או לא [ולא דמי להא דלעיל כיון שכאן נבלע הטעם קודם בכלי]. וכתב היד יהודה שדבר פשוט הוא דבלוע אינו יוצא ממקום למקום. וכ"כ רע"א להדיא לעיל (סי' צב על הש"ך סקכ"ז) שמה שנבלע כבר בכלי שוב אינו יוצא ממקום למקום, והוכיח כן דאל"כ איסור שנטף על השיפוד שמבואר שאוסר כדי קליפה אמאי לא נאמר שאחר שנבלע כדי קליפה ימשיך ויתפשט הטעם בכולו ומבואר שלאחר שנבלע שוב אינו מתפשט ולא אמרינן שהבליעה הולכת בכלי ממקום למקום.

**אם אפשר להוציא את האיסור אינו מתבטל בתערובת**

**וכל איסור שמבטלים בששים אם מכירו צריך להסירו משם אף על גב דכבר נתבטל טעמו בששים ולכן אם נפל חלב לתוך התבשיל ונתבטל טעמו בששים צריך ליתן שם מים צוננים וטבע החלב להקפיא ולצוף למעלה על המים ויסירנו משם דמאחר דאפשר להסירו הוי כאילו מכירו וצריך להסירו משם.** בכו"פ (סק"ו) מבין שטעם הדבר הוא משום דהוי דבר יש לו מתירים, שגדר דבר שיש לו מתירים הוא שכל דבר שאפשר לעשותו בהיתר למה יעשנו באיסור. ועל כן כתב שכל שהתבשיל יפסד מחמת הצינון אינו צריך לצננו. אבל היד יהודה (סי' עו סקי"ג) מבאר דכל שאפשר להוציאו ל"ח כלל תערובת. וצריך לדעת כמה טורח צריך שיהא כשבא להוציא האיסור, כדי שלא יחשב תערובת, דהחזו"א (סי' ל סק"ג) מחמיר וסובר שכל דבר אף שא"א למוצאו אלא בקושי רב אינו בטל, ולדעתו הכלל בזה הוא דכל שאם יראו לו את האיסור יהיה יכול להוציאו, שוב אינו בטל אף שעתה אינו יודע היכן האיסור ואינו יכול להוציאו, אבל יש שחולקים וסוברים להתיר כל שאינו יכול להוציאו רק בקושי רב. וזהו כדעת הש"ך (סי' קד סס"ק ג).

והיד יהודה (שם) תמה מחמת דבריו על הפמ"ג (מ"ז סק"ז) שדן אם נפל לרוטב חלב ושומן וגם לאחר שיצנן יהיה השומן עם חלב, וכתב שודאי צריך להסירו. וביאר הבדי השולחן שכל תמיהתו היא דוקא לשיטתו שע"י שאפשר לצנן ל"ח כלל מעורב, וא"כ ודאי שצריך להוציא אף חלב עם שומן, אבל לדברי הכו"פ שצריך להוציא החלב משום דבר שיש לו מתירים, א"כ כל שע"י שמוציא את החלב יפסיד אף השומן זה לא חשיב דבר יש לו מתירין.

**חזר האיסור ונפל לקדירה אחרת צריך לשער ג"כ כנגד כולה**

**איסור שנתבטל בקדירה והסירוהו משם ונפל לקדירה אחרת צריך לחזור ולבטלו בששים נגד כולו וכן לעולם.** החוו"ד (סי' קה סקט"ז) כתב לבאר שאף לאחר שנתנה החתיכה טעם בקדירה זו הרי נשארת היא בשלימותה, ועדיין היא אסורה, א"כ שוב יכולה ליתן עם באחרות ג"כ. והאמרי ברוך (בהג' על החוו"ד שם) וכן היד יהודה (כאן סקט"ז) תמהו על דבריו, דסברא פשוטה היא שלאחר שיצא טעמו שוב אינו יכול להטעים בקדירה אחרת. ועוד דאם כדברי החוו"ד א"כ גם באותה קדירה אמאי אחר שנתנה טעם כנגד ששים לא תיתן עוד טעם כנגד ששים, וכן לעולם. והאחרונים כתבו לבאר שמה שצריך לחזור ולשער ששים גם בקדירה שניה, הוא מחמת דאין יודעים אם פלטה החתיכה בקדירה הראשונה כל טעמה או שלא פלטה, וע"כ לעולם צריך בכל קדירה וקדירה לשער כנגד כל החתיכה, מספק שמא כאן פלטה כנגד כולה. ולסברא זו יעלה שאם יהיו כמה קדירות יצטרפו לבטל את האיסור, כמבואר לקמן סי' קה (ס"ט). אמנם לדידן דקיי"ל חנ"נ בשאר איסורים, א"כ כל שאין ששים בקדירה הרי יש לומר שפלטה החתיכה איסורה וחזרה ובלעה היתר ונאסר אותו היתר, וע"כ צריך לשער ששים כנגד החתיכה בתורת ודאי ולא מחמת ספק, וא"כ אף כשיש כמה קדירות לפנינו יש לאסור.אמנם בחזו"א (סי' לג סק"ב) החמיר בקדירות בזה אחר זה גם בלא חנ"נ.