קמב         ג
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / מי שמת

**ציונים**

1. אמר ר"ה המזכה לעובר לא קנה. מה הנידון האם הנידון שהעובר יקנה בעודו עובר, או שהנידון הוא האם קונה לכשתלד. בתחילה נקט רע"א שהנידון הוא לכשתלד. אבל הביא שהראשנים כתבו שהנידון הוא האם הוא קונה בעודו עובר. ורע"א תמה ע"ז דא"כ אינו ענין כלל למח' רבנן ור"מ. ועי' בשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות קצא.
2. מה החסרון בעודו עובר לר"ה, האם העובר חשיב שאינו בא לעולם, או חסרון שאינו בר זכיה, או שיש חסרון של סמיכות דעת
3. ר"נ אומר לכשתלד קנה. במה נחלק ר"נ על ר"ה, התוס' בגיטין ובכתובות כתבו שנחלקו ר"ה ור"נ בסברות הפוכות, דהיינו שלר"נ אפי' שהעובר אינו בעולם מהני להקנות לו, אבל הרשב"ם כתב שהעובר חשיב כאילו הוא בעולם. ולדברי הרשב"ם צ"ב דהרי חזינן שאפי' שהוא בעולם לא מהני קנין לעובר בעודו עובר, וא"כ למה לכשתלד קנה. ועי' בקוב"ש.
4. בהג' אורשרי כתב שיש ב' נפק"מ בין פי' הרשב"ם לתוס', חדא האם אפשר למכור עובר של בהמה. ועי' בזה בקצה"ח סי' רט סק"א. עוד כתב נפק"מ האם מועיל להקנות לנולדים לפני העיבור.
5. אמר ר"י הילכתא המזכה לעובר וכו' והואיל ודעתו של אדם קרובה אצל בנו. הראשנים נח' האם ר"י קאי בשיטת ר"ה והחידוש בבנו שמועיל לכשיולד, או שר"י קאי כשיטת ר"נ והחידוש בבנו שמועיל לזכות בעודו עובר. וגם אם נפרש שר"י קאי בשיטת ר"ה והחידוש הוא שמועיל בבנו לכשיולד, נח' הראשנים האם זה גם בבריא או רק תקנה בשכ"מ. עי' ברא"ש ביבמות פ"ז ה"ד הביא מח' הראב"ד והרמב"ן בביאור דברי הגמ'. האם בבנו קונה בעודו עובר או קונה לכשתלד.
6. ועי' בתורא"ש שהביא מכאן ראיה שהחסרון בכל מקנה דשלב"ל הוא מצד חסרון סמיכות דעת. ולכאו' זה תלוי בהנ"ל האם ר"י מיירי שהבן זוכה בעודו עובר או לכשיולד, וכן הביא רע"א מח' הפוסקים האם אדם יכול לזכות לבנו דשלב"ל. וזה תלוי בהנ"ל.
7. עי' ברמ' פ"ח מתרומות ה"א ובחי' הגר"ח על הרמ'.

**מה החסרון של עובר**

**א.** אמר ר"ה המזכה לעובר לא קנה, ועי' בגמ' בסמוך דס"ל לר"ה דאף לכשתלד לא קנה. והנה זה ברור שרב הונא מיירי שאינו זוכה העובר עכשיו, ובעודו עובר אינו זוכה ויש בו כמה חסרונות, או שבעודו עובר הרי הוא כמי שאינו, והוי דבר שלא בא לעולם, וממילא אין כאן קונה שיזכה. או שאפי' אם העובר נחשב בא לעולם, מ"מ י"ל שאין לו יד לזכיה, והוא לאו בר קנינים. או שאפי' שהוא בר קנינים מ"מ אין כאן סמיכות דעת לקנין כיון שהוא עובר, ולא יצא לאויר העולם. והנה זה ברור שלרבי יוסי שיש זכיה של ירושה לעובר בכ"ע צ"ל שיש כאן דבר שבא לעולם, ולכך הוא זוכה בירושה, דירושה כיון שהיא באה מאליה ממילא אין חסרון של מעשה קנין ואין חסרון של גמירות דעת.

וע"ז הק' ממתני' ויל"ע האם במתני' הנידון שעומד לפנינו שזוכה העובר בעודו עובר, או שהנידון הוא שיזכה העובר לכשיולד. ובפשטות היה מקום לומר שמכיון שרק בהמשך דברי הגמ' הק' ולימא לכשיולד קנה, משמע דעד השתא הנידון היה שיקנה בעודו עובר.

והנה בגמ' הק' ולימא ליה ר"מ היא וכו'. מבואר שהדין של מזכה לעובר תלוי במח' רבנן ור"מ, וזה דבר פלא גדול, דר"מ חידש שאפשר למכור פירות דקל אפי' שהם לא באו לעולם, מ"מ גם לר"מ הקנין ודאי לא חל אלא בזמן שזה בא לעולם, וזה מבואר בגמ' בב"מ סו: שכל עוד שלא בא לעולם אפשר לו לחזור בו מהקנין. וכן מבואר בגמ' לקמן דאם הנכסים נפלו לו כשהוא גוסס והוא אינו יכול להקנות לא מועיל הקנין שעשה קודם, משום שבזמן שזה בא לעולם הוא לאו בר קנין, א"כ מה יעזור כאן הדין של ר"מ הרי הנידון שעומד בפנינו הוא לענין שיזכה בזה העובר עכשיו, וזה לא תלוי כלל במח' ר"מ ורבנן, דאם העובר הוא בר זכיה א"כ לרבנן נמי קני, ואם אינו בר זכיה גם לר"מ הוא לא קונה עכשיו.

ומכח קו' זו הבין רע"א שהנידון במשנה הוא שיזכה לכשתלד, ומתפרש המשנה 'אם תלד' הכוונה בתנאי שתלד, והביאור בזה דכיון שאמר ר"ה דבעודו עובר אינו קונה משום שהוא דשלב"ל, ממילא לא קשה מהמשנה די"ל דהמשנה היא ר"מ, דהרי ר"מ סובר דבכל דשלב"ל אפי' שכעשיו לא חל, מ"מ מהני קנין וזה חל כשיולד, וממילא אתי שפיר המשנה דכיון שאמר 'אם' תלד אשתי, הפירוש הוא בתנאי שתלד אשתי וחל כשתלד אשתי.

ב. אלא שבדברי הראשנים מבואר לא כך, שהק' הראשנים למה הגמ' לא הק' סתירה מר"ה על ר"ה, הרי ר"ה סובר שאדם מקנה דשלב"ל וא"כ איך הוא פוסק שהמזכה לעובר לא קנה, ולכאו' אין לזה מובן דאין כאן כלל סתירה, דר"ה דיבר שהמזכה לעובר אינו קונה בעודו עובר, ואילו את המשנה בעינן להעמיד כר"מ אבל הקנין יחול כשיבא לעולם, מוכח מהראשנים שהנידון של מזכה לעובר הוא האם עכשיו הוא קונה, וגם המשנה מיירי שקונה עכשיו. וא"כ שוב קשה מה זה תלוי במח' ר"מ ורבנן האם העובר קונה עכשיו. דהרי על הצד שהעובר יכול לזכות זה יכול להיות גם אליבא דרבנן.

וגם ברמב"ם מבואר שהדין של המזכה לעובר לא קנה משום דהוי דבר שלב"ל, וגם בתוס' בכתובת ז: מבואר שדין המזכה לעובר תלוי בדין דשלב"ל, דהק' שם לשמואל שסובר שהמזכה לעובר קנה, הרי שמואל סובר שאין אדם מקנה ומקדיש דשלב"ל, וזה פלא עצום שהרי שמואל שאומר שהמזכה לעובר קנה, היינו בעודו עובר כמבואר להדיא בגמ' ביבמות סז. ומה זה שייך לדשלב"ל.

ג. ובשיעורי הגרש"ר זצ"ל אות קצא כתב לבאר עפ"י החקירה הידועה מה החסרון של דשלב"ל, ידוע בזה שני דרכים א. דהוי חסרון בסמיכות דעת, דהיכא דלא בא לעולם לא סמכא דעתיה, וכלשון הנמו"י בב"מ סו: לענין פירות דקל 'מפני שלא באו עדיין הפירות בעולם לא מהני משום דלא סמכא דעתיה ומשו"ה יכול לחזור בו' ב. דכללא הוא שאי אפשר לעשות את 'מעשה הקנין' בשעה שלא בא לעולם דעדין הוא לא בעלים ע"ז, דבכדי לפעול חלות קנין צריך שיהי' לו כח בעלים בשעת מעשה הקנין, דרק אז יש לזה כח קנין לפעול את חלות הקנין, ובדשלב"ל אין לו כח הקנאה. [[1]](#footnote-2)

והנה בגמ' קמב. אמרינן והילכתא המזכה לעובר לא קנה, אבל לבנו קנה, משום דדעתו של אדם קרובה אצל בנו, וכתב השטמ"ק בשם התורא"ש דמהכא שמעינן דהא דאין אדם מקנה דשלב"ל הוא משום חיסרון גמ"ד, ולכך כלפי בנו אין חסרון בגמירות דעת.

ולפי"ז ניחא הן אמת שהנידון של ר"ה הוא שיזכה העובר בעודו עובר, ובאמת שעובר נחשב שבא לעולם, ויש לו יד לזכיה, אבל אכתי יש לו חסרון של גמירות דעת, ולכך המזכה לעובר לא קנה, בגלל אותו החסרון שיש בדשלב"ל, והוא חיסרון גמ"ד, וע"ז שפיר הק' ולימא ר"מ היא, דכמו שאין לר"מ חסרון של גמ"ד בדשלב"ל, כך אין חסרון של גמירות דעת להקנות בעודו עובר.

אלא שלפי"ז יש להעיר טובא, מה הק' בגמ' ולימא רבי יוסי היא דס"ל שיש זכיה לעובר, הרי בירושה אין חסרון של גמ"ד, וגם מאי משני ירושה הבאה מאליה וכו', דמשמע שיש לו יד לזכיה רק בירושה הבאה מאליה, ולהנ"ל זה אינו דיש לו יד לכל זכיה, אלא שיש לו חסרון בגמ"ד, ובירושה אין חסרון של גמ"ד.

ד. אמנם ברשב"א לקמן קכז. משמע שפי' את דברי הגמ' ולימא מתני' ר"מ היא וכו' שהנידון הוא הוא שיזכה לכשיולד, דאמרינן התם דנכסים שנפלו לו כשהוא גוסס גם ר"מ מודה שהוא לא זכה, וכתב הרשב"א דה"ה למזכה למי שלא בא לעולם, מהני רק בכה"ג שכשיבא הקונה לעולם, יהיה המקנה בא הקנאה. וזה הכלל שגם לר"מ לא חל הקנין עד הזמן שהוא בא לעולם, ולכך צריך שיהיה המקנה ראוי לקנין, והוסיף הרשב"א דהא דבעינן לומר בסוגין ולימא ר"מ היא, מיירי גם כשילדה קודם שמת האב, דאי ילדה לאחר מיתת האב, לא מועיל הדין של ר"מ, דכשנולדו כבר א"א להקנות להם. הרי שפי' הרשב"א דדברי ר"ה הוא האם הוא קונה לכשיולד, וזה באמת תלוי בר"מ, שכמו שלר"מ אפשר לעשות קנין בפירות דקל אפי' שהם לא באו לעולם, לזמן שהם יבאו לעולם, כך גם אפשר לזכות לעובר אפי' שהוא לא בעולם, לזמן שהוא יבא לעולם, וע"ז דחו בגמ' דלדבר שלב"ל מודה ר"מ.

וכרשב"א נקט נמי רע"א בפשיטות, שמיירי כאן זכיה לעובר לכשיולד, אבל כתב ע"ז רע"א ''ועפר אני תחת כפות רגלי רבותינו הקודשים ולא זכיתי להבין וכו' שהם נקטו שהנידון הוא האם זוכה העובר עכשיו בעודו עובר''. [[2]](#footnote-3)

ה. מ"מ אם נפרש שהנידון בסוגין הוא האם זוכה העובר בעודו עובר, וע"ז סובר ר"ה שאינו זוכה. [ולעיל כתבנו שכל החסרון הוא בסמיכות דעת]. אבל מתוך חשבון דברי ר"ה נמצא שיש כאן חסרון אחר, דר"ה מחשיב את העובר דהוי כמי שאינו בעולם כלל.

שהרי ר"ה סובר כשיטת ר"מ דאדם מקנה דשלב"ל, [כמבואר ברשב"ם כאן] ואפ"ה המזכה לעובר לא קנה, והטעם כמבואר בגמ' שיש חילוק בין להקנות דבר שלא בא לעולם, כגון פירות דקל, לבין להקנות לדבר שאינו בעולם כמו עובר. כמבואר בגמ' כאן. והנה הק' התוס' בגיטין יג: הרי המקור של דברי ר"מ הוא מהמשנה בקדושין הרי את מקודשת לי לאחר שתתגירי ולאחר שאשתחרר, ושם מבואר שלאחר שאתגייר מקודשת, אפי' שזה כמו הקנאה לאדם שאינו בעולם, שהרי הקונה שהוא המקדש אינו בעולם, ותי' שם התוס' שגם לפני הגירות נחשב שהמתקדשת בעולם אלא שאינה ראויה לתפיסת קדושין. ובזה סובר ר"מ שאפי' שהחסרון הוא במתקדשת, מ"מ כיון שהיא בעולם מהני בה הקדושין, אבל אם הקונה לנולדים לא מהני דאינו בעולם כלל. הרי שעובר יותר גרוע מגוי שמקדש. א"כ בהכרח שהטעם של ר"ה שמזכה לעובר לא קנה, הוא משום שנחשב שהעובר כמו שאינו בעולם כלל, דאם הוא נחשב בעולם, מה אכפת לי שאינו בר קנין וזכיה, הרי לר"מ למהני קנין אפי' אם עכשיו הוא לא ראוי לקנין כמו לאחר שאתגייר וכו'. וזה דלא כמו שכתבנו לעיל.

**סברת ר"נ**

א. ומעתא יש להתבונן לפי ר"נ שהמזכה לעובר לא קנה, אבל לכשתלד קנה, מה החסרון ולמה אין לו זכיה בעודו עובר. ולמה לכשתלד קנה.

ונראה שנחלקו הראשנים בביאור שיטתו. בגמ' בב"מ סו: מבואר שר"נ סובר שאין אדם מקנה דשלב"ל, ולכך המוכר פירות דקל לחברו אפי' משבאו לעולם יכול לחזור בו, דלא חל הקנין. ואעפ"כ ס"ל הכא דלכשתלד קנה. וכתבו הראשנים כאן והתוס' בכתובות ז: ובגיטין יג: שנמצא שסברת ר"נ הפוכה מסברת ר"ה, דר"ה סבר דאדם מקנה דשלב"ל, ואפ"ה המזכה לעובר לא קנה אפי' לכשתלד, משום דאין אדם מקנה 'לדבר' שלב"ל, ואילו ר"נ סובר שאין אדם מקנה דשלב"ל, אבל להקנות דבר שבא לעולם לאדם שאינו בעולם אין בזה חסרון, ולכך זוכה העובר לכשיולד. [ואפ"ה בעודו עובר לא מהני הקנין]

והק' בקוב"ש למה התוס' לא שואל על ר"נ מדברי רבנן, הרי כל המקור של דברי רבנן שלא מהני להקנות דשלב"ל הוא מהמשנה של המקדש את האשה לאחר שאשתחרר ולאחר שאתגיר וכו', וא"כ איך לר"נ אפשר להקנות לדבר שלב"ל, הרי לרבנן לא מועיל לאחר שאתגייר, שהרי גם זה נחשב לדבר שלב"ל.

ב. אמנם ברשב"ם כתב דר"נ סובר דעובר חשיב כישנו בעולם, וגם הנכסים הם בעולם, אלא שבעודו עובר הוא לא ראוי לקנין, אבל לכשתלד וכו' דאז הוא ראוי לקנין 'לגמרי'.

וכן כתב בתוס רי"ד כאן 'עד כאן לא קאמר ר"נ אלא בפירות דקל דלא היו בעולם כלל בשעת המכירה, וס"ל אין אדן מדשלב"ל אבל עובר כבר נוצר ונברא, ודמי לפירות דקל שחנטו ועדין לא נגמרו דלכו"ע יכול למכרם, ומיהו כל זמן שלא יצא העובר לאויר העולם אינו בר קנין'. וכן כתב ברמב"ן לעיל עט: 'ולאו מילתא היא דרב נחמן לא חשיב עובר כמי שלא בא לעולם, אלא דבר שבא לעולם במקצת, אלא שמעכשיו אין לו יד לזכות, ואין זכין לו, ולכשתלד זכין לו מידי דהוה כירושה דירית, ומודה מקצת רב נחמן לרב ששת שיש זכיה לעוברין'. עכ"ל .

אלא שעדין צריך כאן ביאור, סו"ס הרי בשעת הקנין הוא לא היה ראוי לקנין, מחמת שעובר אינו בר זכיה, א"כ למה אם הוא אמר לכשתלד קנה, הרי זה נחשב הקנאה לדבר שלב"ל, כמו לאחר שאתגייר, דאף שהמקדש הוא בעולם, מ"מ כיון שאינו ראוי לקדושין הוי דשלב"ל, א"כ מה בכך שהעובר ישנו בעולם, מ"מ הרי הוא כאילו לא בא לעולם, כיון שאינו ראוי לזכיה. [[3]](#footnote-4)

וכתב בקוב"ש אותת תצ שהרשב"ם ס"ל שלר"נ העובר נחשב שבא לעולם, ומה שאינו ראוי לזכיה אינו סיבה להחשיבו דשלב"ל, כיון שאינו מחוסר מעשה, דממילא הוא בא לעולם, ונמצא שחסרון זה הוא חולף לבד. אך הק' ע"ז דא"כ למה המקדש אשת איש לאחר שימות בעליך חשיב דשלב"ל, הרי היא לא מחוסרת מעשה, דממילא הוא מת. [[4]](#footnote-5) ולכאו' סברא זו מהני רק על החסרון של סמיכות דעת. אבל על החסרון שאין כאן קונה, כיון שהוא לאו בר זכיה, מה אכפת לי שהוא מחוסר מעשה. [[5]](#footnote-6) ודו"ק.

**ויש שני נפק"מ בין הדרכים הללו.**

א. בהג' אושרי כתב שנפק"מ האם אפשר למכור עובר פרתו. דלסברת התוס' בשם ר"י חשיב עובר דבשלב"ל, ולכך לא מהני מכירה, אבל לרשב"ם הוי דבר שבא לעולם, ונחלקו בזה, בשו"ע חו"מ רט סעי' ד' מבואר שהאומר מה שתלד פורתי מכור לך לא אמר כלום אפי' היתה פורתו מעוברת, והביא רע"א לזה מקור מהתוס' והרא"ש בבכורות ג: דהו כמוכר דשלב"ל. והקצה"ח סי' ר"ט סק"א תמה ע"ז דודאי כמו שאפשר להקדיש עובר [כמו שלמדנו לעיל מבכרת שהיתה מעוברת אומר מה שבמעיה של זו וכו'] כך אפשר למכור עובר, [ולכך פירש דברי השו"ע באופ"א]. והביא שהרמב"ם פ"ז מאישות הט"ז כתב שהאומר לחברו אם ילדה אשתך נקבה הרי היא מקודשת לי לא אמר כלום, ואם היתה מעוברת והוכר עוברה הרי זו מקודשת, והלח"מ שם תמה עליו שהוא עצמו פסק פכ"ב ממכירה שהמזכה לעובר לא קנה, הרי שהוא נחשב דשלב"ל, וא"כ למה תפסי הקדושין. וכתב ע"ז בקצה"ח שם דאינו קושיא, דהטעם שהמזכה לעובר לא קנה, הוא מפני שאינו מפני שהעובר אינו בעולם, אלא מפני שאינו בר זכיה של הממון.

ב. ועוד נפק"מ כתב באושרי האם אפשר להקנות לפני תחילת העיבור למי שעתיד להולד לכשיולד, דלשיטת התוס' שר"נ סובר שאפשר להקנות לדבר שלב"ל א"כ ה"ה נמי שאפשר להקנות גם לפני העיבור, וכן הביא בהגה' רע"א בשם ספר שארית יוסף, שאם המזכה לעובר לכשתלד קנה, ה"ה שמהני גם אם עדין לא נתעברה. אבל לרשב"ם שמודה ר"נ שא"א להקנות לדבר שלב"ל, אלא שס"ל שהעובר נחשב ישנו בעולם, א"כ זה רק כשהיא כבר מעוברת.

בגמ' בסמוך קמב: מבואר שאם הקנה לבניא דלהווי ולקשישא לא מהני הקנין לבנים אפי' לר"נ, וביאר שם הרשב"ם דבניא לא קנו, והוי גרוע יותר מהמזכה לעובר לכשתלד קנה, דהכא לא קנה כיון שהיא כלל לא מעוברת, ולהרשב"ם לשיטתו אתי שפיר, דכל מה שמהני מזכה לעובר לכשתלד הוא רק בגלל שהעובר ישנו בעולם, אבל הבניא א"א לומר שהם בעולם, אבל לפי סברת ר"י שלר"נ אפשר להקנות לדבר שלא ב"ל, א"כ מה אכפת לי שעדין לא התעברה האשה, וע"כ צ"ל שהתוס' יפרש את דברי הגמ' שהוא רצה להקנות לבנייא מיד, וזה ודאי א"א לר"נ. [[6]](#footnote-7)

**תוד"ה נכסי להאי דמעברתא וכו'.**

א. תוס' כתבו דאיירי במתנת שכ"מ, ואפי' שמתנת שכ"מ ככתובין וכמסורין דמי לא מהני, דדברי שכ"מ לא מהני אלא במקום שבבריא מהני עם קנין. והביאו התוס' ראיה מהא דבעו לאוקמי מתני' כריב"ב, ותוס' הביא ראיה שריב"ב מיירי בשכ"מ, מהא דדנו שם בגמ' בבריא האיך. וצ"ב הרי תוס' כאן דן בדברי ר"ה האם מיירי בבריא בקנין או במתנת שכ"מ, אבל הגמ' רוצה להעמיד את המשנה כמו ריב"ב, א"כ מה הראיה שר"ה לא איירי במתנת בריא, וכוונתם פשוטה דא"כ מה הק' וא"ת משנותינו וכו' למה לא העמידו את המשנה במתנת שכ"מ, [ואין לתרץ שלא רצו להעמיד את המשנה במתנת שכ"מ, שהרי בעינן להעמיד משנותינו כמו ריב"ב, וריב"ב מיירי במתנת שכ"מ], ע"כ שר"ה סובר שהמזכה לעובר אפי' במתנת שכ"מ לא מהני. ופשוט.

ב. והק' התוס' מהא דמבואר לקמן קמח. ששכ"מ שאמר הלואתי לפלוני קנה, אע"ג דליתא בבריא אפי' בקנין, והתם לא מהני בבריא אפי' ע"י קנין, שהרי הק' ע"ז על ר"נ דס"ל דמילתא דליתא בבריא בקנין ליתא במתנת שכ"מ. ותי' התוס' שאין שני הענינים הללו שווים וכו'.

והק' רע"א הרי הגמ' שם תי על ר"נ 'שאני הלאותי לפלוני הואיל ויורש אותה, ועוד דאיתא בבריא במעמד שלשתן, אבל בלי זה לא היה מהני במתנת שכ"מ, כיון דליתא בבריא, וא"כ ה"נ לגבי מזכה לעובר, כמו שלא מהני בבריא ע"י קנין כך לא מהני במתנת שכ"מ, ומה הק' התוס'.

וכתב הרש"ש שבגמ' בסמוך הק' ולימא מתני' ר"י שעובר זוכה, ותי' שאני ירושה הבאה מאליה, והיינו דאף שעובר הוא יורש והוא בר זכיה, מ"מ אינו קונה במתנת שכ"מ, וע"ז הק' התוס' דמבואר לקמן דהלואתי לפלוני מהני כיון דאיתא בירושה, איתא נמי במתנת שכ"מ, ולמה כאן אינו זוכה במתנת שכ"מ, הרי הוא איתא בירושה.

וע"ז תי' התוס' דלאו בכולהו מחתא מחתינהו, והיינו דיש לחלק בין הענינים, ובזכיה לעובר אף שאיתא בירושה ליתא בנתנת שכ"מ, וביאר בזה האו"ש פ"א מנחלות סוף הי"ג דאם המקבל הוא בר קנין, בזה תיקנו שכיון שאיתא בירושה מועיל גם מתנת שכ"מ, אבל כשהמקבל הוא לאו בר קנין, כמו עובר, אפי' שאיתא בירושה, מ"מ קנין של מתנת שכ"מ לא מהני. והביאור בזה דאם המקבל הוא בר קנין אלא שאין כאן מעשה קנין המועיל, בזה חידשו חז"ל שכמו שירושה מועילה כך גם מתנת שכ"מ יש לה דין ירושה, ולכך אפי' אם קנין של בריא לא מועיל מתנת שכ"מ יש לה דין של ירושה. אבל כשהחסרון הוא בקונה, אפי' אם הוא קונה וזוכה בירושה, מ"מ מתנת שכ"מ לא מהני דסו"ס אין זה ירושה ממש. [[7]](#footnote-8)

ג. עוד הק' רע"א מה כתבו התוס' להוכיח דהלואתי לפלוני לא מהני בבריא אפי' ע"י קנין, דאם איתא בבריא ע"י קנין א"כ שכ"מ ובריא שווים, [וזה ליתא שהרי הק' שם על ר"נ]. והק' רע"א מה הוצרכו לזה התוס' הא מבואר שם להדיא דהלואתו לפלוני ליתא בבריא ע"י קנין.

**איתיביה האומר אם ילדה אשתי זכו וכו',** ברשב"ם במתני' העמיד מתני' בב' אופני, או דמיירי במחלק נכסיו ומצוה לקיים דברי המת, או בבריא וזיכה בקנין ע"י אחר. וכתב הרש"ש דבשלמא אי מיירי בבריא ע"י קנין, שפיר הק' על ר"ה דאית ליה שהמזכה לעובר לא קנה, אבל אם מיירי במחלק נכסיו ומדין מצוה לקיים דברי המת, א"כ מה קשה על ר"ה, נפרש שאפי' שלא קנה העובר, אפ"ה יש מצוה לקיים דבריו.[[8]](#footnote-9)

**לדבר שאינו בעולם מי שמעת ליה.** בפשטות כוונת הגמ' שיש חילוק בין להקנות חפץ שאינו בעולם כגון פירות דקל, לבין להקנות לאדם שאינו בעולם. [דכשאין הקונה בעולם החסרון הוא שאין עם מי לעשות את הקנין]. אך לשון הרשב"ם כאן ק"ק שכתב אימור דשמעת ליה לר"מ בדבר שישנו בעולם בשעת קנין אלא שעדין לא הגיע זמנו לקנות, כדקתני הרי את מקודשת לי וכו' והאשה שנקנית לו היא בעולם אלא שעדין לא נתגירה, אבל עובר שאינו בעולם לא קנה מידי, מבואר בדבריו חילוק אחר, שיש חילוק בין דבר שישנו בעולם, אלא שאינו ראוי לקנין, לבין דבר שאינו בעולם כלל, ומשמע שגם חפץ שאינו בעולם לא קונה לר"מ, וזה אינו דהרי מפורש בכמה גמ' שמהני לר"מ קנין על פירות דקל, אפי' שהפירות אינם בעולם כלל, וע"כ שגם לפי הרשב"ם עיקר החילוק הוא בין אם הקונה בעולם או לא.[[9]](#footnote-10)

**ולימא ליה ריב"ב אימור דשמעת לה וכו'**. והיינו דדדינו של ריב"ב הוא רק להנחיל למי שראוי ליורשו בשעת הנחלה, אבל למי שאינו ראוי ליורשו בשעת הנחלה לא אמר, ויש לפרש בב' אופנים, או שההנחלה של ריב"ב היא הנחלה על הממון ולא שנעשה כאן האדם יורש, ולכך כשם שאינו יכול להקנות ממון שלא בא לעולם, כך אינו יכול להנחיל ממון שלא בא לעולם, וכך נמי אינו יכול להנחיל ממון לאדם שעדין לא בא לעולם, דעיקר ההנחלה היא בממון. או שכוונתו שבאמת ההנחלה היא לעשות אותו ליורש, וממילא הוא יורש את הממון, וממילא אם הוא נעשה יורש הוא יורש גם ממון שעדין אינו בעולם, אבל כוונת הגמ' שא"א לעשות יורש מי שעדין לא בא לעולם. ואכמ"ל בדין ריב"ב ועי' ברעק"א תשו' קלב, ובקצה"ח רנג סק"ט.

**תוד"ה ולימר ריב"ב** וכו', תימה אמאי נקט ריב"ב דאפי' רבנן מודו דבלשון מתנה מהני. דברי התוס' צ"ב רב דבלשון מתנה מהני רק כשנותן לאדם שהוא בר זכיה, אבל לעובר שאינו בר זכיה לא מועיל לשון מתנה, ולכך הק' בגמ' ולימא ריב"ב דס"ל שיכול לתת בלשון ירושה, ועמד בקו' זו הרש"ש. וביאר בקוב"ש אות תפד שהתוס' לא מפרשים ששאלת הגמ' היא מדינא דריב"ב, אלא מלישנא דריב"ב, דקאמר אם אמר על מי שאינו ראוי ליורשו, וס"ד דכלול בכלל זה גם עובר, וממילא מוכח שסבר ריב"ב שעובר הוא בר זכיה. וע"ז הק' התוס' שאם ריב"ב איירי גם בעובר, א"כ גם מרבנן יש ראיה, שהרי רבנן סוברים שמועיל לשון מתנה, ומה שזוכה לריב"ב בלשון ירושה זוכה לרבנן בקנין. וכתב בקוב"ש שגם ברשב"ם משמע שמפרש כך שאלת הגמ'.

**מנא אמינא לה דתניא גר שמת** וכו'. כתב הרשב"ם בד"ה חייב להחזיר 'כיון דאשתו מעוברת עובר יורש, אלמא המזכה לעובר קנה'' והיינו שהראיה של ר"ש שיש זכיה לעובר הוא מהרישא שחייב הזוכה להחזיר. וזה ממש דלא כמו שמפורש בגמ' כאן שהראיה היא מהסיפא שכתוב 'החזיק בשניה קנה בראשנה לא קנה', כלומר שמי שהחזיק בראשונה בזמן שהיה העובר חי, מכיון שהממון הוא של העובר ואינו הפקר, לא מועיל הקנין שלו, ומזה הגמ' מביאה ראיה שהעובר יורש. ובזה תירץ רבא שמה שאמרינן שאם החזיק בראשונה לא קנה אינו משום שהממון לא היה הפקר, כי הממון היה שייך לעובר, אלא מטעם אחר שהיה חסר כאן כוונה לקנין, כיון שהם חשבו שיש לגר בן. ולדברי הרשב"ם לא עוזר התי' של רבא דעדין יש ראיה שיש זכיה לעובר מהדין שכתוב ברישא שחייב להחזיר. ובהכרח שאין מזה ראיה, ואפי' אם עובר לא קונה גם צריך להחזיר. והטעם שצריך להחזיר דאפי' שעכשיו הוא לא זכה בהם, יש לפרש בב' אופנים, או כמו שכתב בחי' הגר"ח דגם אם עובר לא זוכה בנכסים, מ"מ יש לו שם יורש על הנכסים וזה סיבה לדחות את שאר הירושים מהנכסים, וא"כ בודאי שאין הנכסים הפקר, כיון שיש כאן יורש, אפי' שבפועל אין לעובר זכיה בנכסים. או שנחדש שכשהוא נולד הוא זוכה בנכסים למפרע, כמו שנקטו התוס' ביבמות סז. לענין המע"י, וזה חידוש גדול. [[10]](#footnote-11) [[11]](#footnote-12)

**מנא אמינא לה דתניא גר שמת וכו'** בשטמ"ק הביא בשם התורא"ש שהק' מה רב ששת הביא ראיה מירושה הבאה מאליה, דאם הוא סובר כרבי יוסי שיש ירושה לעובר הוא היה צריך להביא את דברי ר"י לעיל שיש זכיה לעובר, ולכך הוא פוסל את העבדים. ותי' בשם התורא"ש גם לרבנן יש זכיה לעובר, מ"מ דעת רב ששת ואפי' שהוא יורש, אם יש בנים אחרים לא אכפת לי שיש לו קנין וירושה בעבדים. דעדיף כח האחים הנולדים מכח העובר, דעד כמה שאין הוא מאכיל דאין הוא קנין כספו, כך אינו מגרע מכח האחים. ולכך אוכל בתרומה. וזה צ"ב רב מה אכפת לי שאין הקנין כספו פוסל, סו"ס יש חלק של הנכסים ששיכים לעובר, ולמה הוא צריך ''לפסול'', תפ"ל שאין הוא מאכיל זה כבר סיבה לפסול, וכי צריך כאן פסול חיובי, די לנו שאין לו מי שמאכילו[[12]](#footnote-13).

**תוד"ה בן יום אחר וכו'.**

א. התוס' הביאו את הגמ' בנדה שהק' מהרישא דמתני' דאמרינן בן יום אחד פוסל מן התרומה, וקשה הרי גם עובר יורש, וא"כ הוא פוסל גם במעי אמו, ולמה כתוב דוקא בן יום אחד. ורב ששת העמיד שם שיש לכהן ב' נשים אחת כשרה ואחת פסולה, ויש לו בנים משאינה גרושה, ובן בן יום אחד מהגרושה, דפוסל עבדי אביו מלאכול בתרומה, ולאפוקי מר"י דס"ל דעובר נמי פוסל. והתוס' תמהו ע"ז למה צריך לכל זה, למה לא אמרו בפשיטות שיש לו רק אשה אחת פסולה, ובן אחד, ודוקא בן יום אחד פוסל, אבל עובר אינו פוסל, כרבנן דעובר אינו פוסל, ואכלי העבדים מכח השאר המשפחה, וכדאמר שמואל. וכו'

והביא הרמב"ן בשם י"א שעל הצד שהוא חלל א"א לאכול מכח המשפחה, משום שגם כשהוא יולד הוא לא יאכיל, ולכך גם לרבנן הוא מגרע, ולרבנן עובר מאכיל, זה רק בעובר כשר, שכשיולד הוא יאכיל, ולכך היה צריך להעמיד שיש עוד אחים כשרים, שפיר אפשר לאכול משום דהו"ל זכרים מיעוטא וכו'. משמע מדבריו דגם לרבנן שעובר לא יורש מ"מ כשהוא נולד הרי הוא זוכה בנכסים למפרע, ולכך עובר של בן פסולה פוסל את העבדים כשאין לו אחים, דאם הוא זוכה רק מהשעה שהוא נולד, למה הוא פוסל את העבדים בעודו במעי אמו. ולכאו' זה כשיטת התוס' ביבמות סז. שהק' קצת תימה הרי הוא זוכה במעש"י למפרע. וכוונתם דכיון שהוא זוכה למפרע שוב קשה למה לרבנן הוא לא פוסל, הרי סו"ס יוצא שהעבדים אכלו מהנכסים שלו, והוא לא היה לו דין של ילוד, אלא פסול של זר.

**ב.** בסוף דבריהם הוכיחו מכאן שלמ"ד יש זכיה לעובר בירושה דממילא, זה גם אם לבסוף הפילה האשה, ולא אמרינן שהוברר שהוא נפל ואינו יורש. דאמרינן החזיק בשניה קנה בראשונה לא קנה. לאביי הטעם משום שיש זכיה לעובר, הרי שהמחזיק בראשונה אפי' שלבסוף הוא מת העובר לא זכה המחזיק. דסו"ס בזמן שהחזיק היה העובר חי. והק' ע"ז התוס' ממה דאמרינן ביבמות סמוך מיעוטא דמפילות למחצה נקבות וכו', הרי משמע שאם הוא נפל אינו יורש, היינו שיש צד שהוא כבר עכשיו מת, אבל כ"ז שהוא לא מת הוא יורש.

אבל הרמב"ן נחלק בזה על התוס' וסובר שאם מת העובר לפני שכלו לו חדשיו הוברר שמעולם לא היה בר קימא ואינו יורש אפי' בזמן שהוא חי, [[13]](#footnote-14) ומה שמבואר כאן שאם הפילה הוא ירש כ"ז שהוא היה חי, היינו כשמת לאחר שכלו לו חדשיו, שיצא העובר מכלל נפל, ואף שמת לפני הלידה, מ"מ דינו כבר קימא שהוא יורש.

בקצה"ח רעו סק"א הביא בשם הרמב"ן דמה שמבואר כאן שהעובר יש לו זכיה אף שבסוף היא הפילה מיירי בגוונא שמת אחר שהוציא פדחתו, הויינו דיש לו כבר שם ילוד. וכתב ע"ז הקצות דהלשון הפילה לא עולה יפה, דהרי הוא ילוד ממש וכמו בן קיימא שמת, ולשון הפילה עולה כפי' התוס'. ועוד דאם הוציא פדחתו היכי מוכח שעובר יורש.

**שאני התם דרפוי מרפיאן בידיהו.** לכאו' הכוונה שכיון שלא היה ברור שאין לגר בן לא היה למחזיק כוונה לזכות בנכסים, אלא החזיק בזה רק כדי שלא יקדימנו אחר, אבל בער"י כתב ''שלא היו יודעים אם אשתו מעוברת אם לא והחזיקו מספק, ואילו היו יודעים שאשתו מעוברת לא היו מחזיקין''. משמע שהיה כאן כוונה לקנין, אלא שיש אומדנא שאילו היה יודע שאשתו של הגר מעוברת לא היה מתכון לקנות. וצ"ב בזה, דסו"ס הפילה האשה והוברר שהיה יכול לזכות בזה, וא"כ יש גם אומדנא שאילו היה יודע שהיא תפיל היה רוצה לזכות בנכסים. וצ"ל שהאומדנא נקבעת בשעת הקנין, דאם בשעת הקנין יש אומדנא שאם הוא היה יודע שהיא מעוברת לא היה מתכון לקנות, א"כ זה חסרון בקנין, אבל מה שיש אומדנא שגם אחרי הקנין אילו היה יודע שהיא תפיל היה מתכון לזכות זה לא מהני.

**תוד"ה נוחל בנכסי האם וכו',** התוס' הק' מאי ס"ד להביא ראיה משם הרי בלא"ה לא מובן מה הנ"מ בין אם הבן יום אחד נוחל או לא, הרי בין אם הוא יורש בין אם הוא לא יורש הנכסים יגיעו לאחים. וע"כ צ"ל שהנ"מ הוא לענין ירושת האם, שאם הבן נוחל אפי' יום אחד, הרי הוא יורש את אמו להנחיל לאחים מן האב. ואם אינו נוחל את אמו ישאר הממון אצל יורשי אמו, וא"כ ליכא ראיה משם שעובר אינו יורש, שאפי' אם בעלמא הוא יורש הוא לא יכול לרשת את אמו להנחיל לאחים מן האב, דכאן יש טעם אחר דהוא מית תחילה ואין הבן יורש את אמו בקבר להנחיל לאחין מן האב. וע"ז כתבו התוס' שהגמ' ידעה דאיירי בירושת אמו, אלא דס"ד שפעמים שהיא מתה תחילה, וא"כ אמאי נקט בן יום אחד, הא גם עובר נוחל ומנחיל אם האם מתה תחילה, אלא ע"כ מוכח שעובר לא יורש. וע"ז דחו בגמ' שהעובר מת תחילה ולכן לא משכח"ל אלא בבן יום אחד.

ובתי' השני כתבו התוס' דס"ד דבאמת איירי בירושת האב ונ"מ מירושת הבן יום אחד היכא שהקנה האב נכסיו לאחרים אם לא ירשנו זה. ועי' רע"א שכתב על התוס' שהיו יכולין לתרץ בפשוטו שהאחים הקנו כל ממונם בין מיתת האב למיתת הבן יום אחד, ואם אין הבן נוחל זכו האחים בממון מיד עם מיתת האב, והירושה היא בכלל המכירה, ועכשיו שהבן יום אחד נוחל לא זכו האחים בממון עד מיתת הבן יום אחד, וא"כ הירושה אינה בכלל המכירה.

סידור השיטות

א. בסוגיא מבואר ג' שיטות רב ששת סובר המזכה לעובר קנה, ר"נ אומר המזכה לעובר לא קנה, אבל לכשתלד קנה, ור"ה סובר אף לכשתלד לא קנה. ומסקנת הסוגיא קמב: אמר רב יצחק אמר רבי יוחנן המזכה לעובר לא קנה, וא"ת משנותינו הואיל ודעתו של אדם קרובה אצל בנו.

ונחלקו הראשנים בביאור דברי רבי יוחנן, האם משום שדעתו של אדם קרובה אצל בנו זה סיבה שהוא יזכה גם בעודו עובר, כמו לרב ששת, או שהכוונה שבנו יזכה לכשתלד. ושורש הספק כמו מי סובר ר"י, דאם ר"י סובר כמו ר"ה שהזכה לעובר לא קנה גם לכשתלד, א"כ כשבא לחדש שבבנו קונה די לנו אם נחדש שעובר של בנו קונה לכשתלד. אבל אם ר"י סובר כר"נ, א"כ כל עובר קונה לכשתלד, וא"כ החידוש בבנו שקונה בעודו עובר. והרשב"ם כתב לקמן קמג. שקיי"ל כר"נ, אפי' שהלכה כר"י. דהיינו שבבנו מועיל אפי' כשהוא עובר. [[14]](#footnote-15)

והנה ברע"א דן האם מהני שאדם יקנה לבנו דשלב"ל כגון פירת דקל, שהרי מבואר כאן שכלפי בנו אין חסרון של סמיכות דעת, ולכך מהני להקנות לבנו אפי' שהוא עובר, וממילא ה"ה נמי להקנות לו דבשלב"ל. ולכאו' זה תלוי בהנ"ל, דאם ר"י קאי בשיטת ר"ה נמצא שעיקר החידוש הוא שכלפי בנו אפשר להקנות לו לכשתלד, והיינו שאפי' שהיום הוא לאו בר קנין, מ"מ מועיל להקנות לו לזמן לכשתלד, א"כ ה"ה נמי שאפשר להקנות לו נמי דבשלב"ל, אבל אם נפרש שר"י קאי בשיטת ר"נ נמצא שעיקר החידוש הוא שהעובר קונה בעודו עובר, א"כ אינו שייך כלל לענין דשלב"ל, דבדשלב"ל הנידון הוא האם הוא יכול לעשות מעשה קנין לזמן שהפירות יהיו שלו, וע"ז אין ראיה מכאן, דכאן הוא זוכה העובר מיד, [והטעם בזה דכ"ז שהוא עובר הוא לא מופקע מקנינים, אלא שחסר בגמ"ד, ובבנו אין חסרון של גמ"ד דגמיר ומקני, אבל להקנות דשלב"ל אולי יש בזה עוד חסרון שעכשיו אתה לא בעלים ע"ז].

ובאמת שכן כתב בתורא"ש כאן 'מכאן נראה טעמא דאין אדם מקנה דבר שלב"ל משום דלא גמר ומקני'' והיינו דהתורא"ש נקט ולפי"ז בבנו מועיל להקנות לו דשלב"ל. ובפשטות בתורא"ש פסיק כר"נ, וכן מבואר בכמה מקומות, וא"כ בע"כ צ"ל שעובר קונה בעודו עובר, וא"כ צ"ב רב מה הראיה של התורא"ש אולי כל מה שמהני הוא רק בעובר שהוא בעולם , וכל החסרון שלו הוא בגמ"ד על זה עוזר שבבנו יש גמ"ד, אבל בפירות דקל הנידון הוא שהוא יקנה פירות לכשיבאו לעולם, ועכשיו אין הוא בעלים עליהם, א"כ אולי שם החסרון הוא לא רק בגמ"ד אלא שהוא לא בעלים עליהם, וזה חסרון אחר, וא"כ מה הראיה של התורא"ש.

ובע"כ שהתורא"ש למד שבנו זוכה מעיקר הדין לכשיולד, וזה לא חידוש לשיטת ר"נ, דגם בזר הוא זוכה לכשיולד, ובע"כ שר"י סובר בשיטת ר"ה, והחידוש הוא שבנו זוכה לכשיולד, וא"כ יש ראיה שכל החסרון של דבשלב"ל הוא חסרון בגמ"ד.

ב. בגמ' ביבמות סז. נחל' ר"י ורבנן האם יש זכיה לעובר, גבי בת ישראל שנישאת לכהן ומת והניחה מעוברת, דר"י סובר שמכיון שיש לעובר זכיה בנכסים לכך לא יאכלו עבדים תרומה מפני חלקו של עובר, דעובר במעי אמו יש לו דין זר אינו מאכיל, אבל רבנן סברי דלעובר אין זכיה בנכסים וממילא אינו פוסל את העבדים. וכתב הרי"ף דהלכה כרבנן דאין לעובר זכיה, עד שיולד, ולכך אינו פוסל את העבדים מלאכול בתרומה. והביא הרא"ש שם שהראב"ד נחלק עליו וס"ל שהלכה כר"י שלעובר יש זכיה, והביא ראיה מדאמרינן בסוגין וקיי"ל כר"י דהמזכה לעובר לא קנה אבל לבנו קנה הואיל ודעתו של אדם קרובה אצל בנו, וא"כ הדברים ק"ו דאם קנין מהני לעובר, כ"ש שמהני ירושה דממילא, דמבואר בסוגין שירושה דממילא עדיפא מהמזכה לעובר, וא"כ אם מהני להקנות לבנו עובר, כ"ש שמהני ירושה לעובר.

והביא שם הרא"ש שהרמב"ן מקיים את דברי הרי"ף וכתב שאין ראיה מהגמ', דבאמת לית הילכתא כר"י אפי' בירושה הבאה מאליה, והא דאמרינן בגמ' וא"ת משנותינו הואיל ודעתו של אדם קרובה אצל בנו אין הכוונה דמשו"ה מהני קנין לעובר, דאם מועיל קנין לעובר והוא בר זכיה מה לי דעתו קרובה מה לי דעתו רחוקה, אלא כוונת הגמ' שמועיל הקנין לכשיולד, ומיירי שבכי"מ, דמשום שחששו לדעתו של השכי"מ שמא תיטרף דעתו לכך אמרו שמועיל הקנין בעודו עובר לכשיולד, אבל בבריא לא מהני אפי' לכשיולד.

ג. הרי שנחלקו הרמב"ן והראב"ד בביאור דברי הגמ'. בשני נקודות, הראב"ד נוקט שבבנו מהני גם קנין, וגם שהזכיה של העובר הוא בעודו עובר. שהרי הראב"ד נוקט שעובר מצד עצמו הוא בר קנין, אלא שיש לו חסרון צדדי שלא סמכה דעתו של אדם להקנות לעובר, ולכך בבנו דדעתו קרובה לו אין חסרון של סמיכות דעת ושפיר מהני הקנין לעובר, ומזה שהביא מכאן הראב"ד ראיה שעובר יורש, מוכח שהוא נקט שהזכיה של העובר הוא בעודו עובר. ומכיון שחזינן שיש לעובר זכיה ממילא יש מכאן ראיה שהלכה כרבי יוסי שיש ירושה לעובר, דבירושה לא צריך סמיכות דעת דהוי ירושה ממילא.

אבל הרמב"ן ביאר דברי הגמ' באופ"א, וחלק עליו בב' הנקודות, חדא שלא מועיל קנין בעודו עובר גם לבנו, וגם מה שמועיל היינו מתנת שכ"מ לכשיולד. וכתב הרמב"ן שלעולם אין זכיה לעובר, ואין זה חסרון צדדי, אלא דאין ממון לעובר, ואין חילוק בין בנו לשאינו בנו, וגם ירושה אין לעובר בעודו עובר, אלא כוונת הגמ' שבשכי"מ מהני הזכיה לעובר לכשיולד, דהיינו דבבריא לא מהני הזכיה לעובר אפי' לזמן שיולד, אבל בשכי"מ מהני משום שחששו שמא תטרף דעתו. הרי שנחלקו מה החסרון בעובר האם החסרון הוא דאינו בר זכיה, וממילא צ"ל שכל מה שמהני בבנו לכשיולד, וזה לא מועיל אפי' בבריא, או שהחסרון הוא בסמיכות דעת, וממילא בבנו מהני הקנין אפי' לזמן שהוא עובר.

והדברים מפורשים בריטב"א כאן קמב: אחר שהביא שיטת הרמב"ן והרא"ה כתב ''וכן נראה דהא תלמוד טעמא דאין עובר קונה משום גריעותא דדיה הוא דלאו בר זכיה הוא, ולאו משום גריעותא דמקנה, וא"כ דעתו של אדם קרובה אצל בנו מה הוי לעשות שאינו זוכה כזוכה, אלא ודאי ה"ק כי מפני דעתו של אדם קרובה אצל בנו חששו לטירוף דעתו''.

ד. ואח"כ הביא הריטב"א ומובא גם במאירי בשם האשכול שכל מה שמהני במזכה לעובר הוא רק לאחר מ' יום, שכבר נקרא נוצר ויש בו נשמה, אבל לפני מ' יום מבואר ביבמות סט. שהוא כמיא בעלמא, והוי כמו מזכה לבנים שיהיו לו מאשתו ולא נתעברה עדין, דאין זה כלום. וכתב המאירי שהראשנים נחלקו בזה, ועוד שמאחר שמן הדין עובר לא קנה, ושאני הכא שדעתו קרובה לבנו, א"כ אין חילוק בין לפני מ' לאחר מ' יום.

ולדרכו של הראב"ד הדברים מאירים, דאדרבא הרי כל החסרון הוא לא משום שאין זכיה לעובר, דאדרבא יש זכיה לעובר, אלא דעדין יש חסרון להקנות לעובר בעודו עובר משום סמיכות דעת, ועל זה כתב האשכול דכ"ז הוא לאחר מ' יום שיש כאן עובר שיכול לזכות, אלא שהחסרון הוא בסמיכות דעת, אבל לפני מ' יום הרי הוא כמים בעלמא, וממילא יש כאן חסרון אחר דאינו בר זכיה כלל, דהוי כמו מזכה לעובר בזמן שאשתו לא נתעברה עדין, וע"ז לא מהני שדעתו קרבה לבנו.

אבל לפי הרמב"ן שגם עובר אין לו זכיה, וגם אין לו ירושה, וכל הנידון בסוגין הוא רק זכיה לכשיולד, ובזה מהני במתנת שכי"מ, א"כ שפיר הק' מה נפק"מ לפני מ' יום או לאחר מ' יום בין כה אין לו זכיה עשיו, וכל הזכיה היא רק לכשיולד.

ה. עולה לפי"ז דלשיטת הראב"ד ר"י אמר רבי יוחנן פוסק שלא מהני זכיה לעובר היינו בעודו עובר, ורק לבנו מהני משום דדעתו קרובה, וא"כ אין הלכה כר"ש שמהני זכיה לעובר, ולפי"ז עולה שאם הוא יקנה לעובר לכשיולד זה מועיל גם בזר, ולכך כתב הרשב"ם לקמן קמג. ד"ה הראויה בשם הר"ח דאפשר שהלכה כר"נ, שמהני זכיה לעובר לכשיולד, אבל לרמב"ן שהחסרון בעובר הוא חסרון בעצם, דאין העובר בר זכיה, א"כ בעודו עובר לא מהני קנין גם לבנו, וכל הנידון בסוגין הוא רק כשיולד, וע"ז ר"י אמר שהמזכה לעובר לא קנה ורק בבנו מהני קנין לכשיולד, אבל לאדם זר לא מהני קנין לעובר אפי' לכשיולד, וא"כ ר"י פסק גם דלא כר"נ, אלא הלכה כר"ה שלא מהני זכיה לעובר גם בעודו עובר וגם לכשיולד. אלא שהטעם שמועיל לזכות לבנו לכשתלד, הרמב"ן כתב שזה מדין מתנת שכ"מ, אבל חלק מהראשנים כתב שהוא מעיקר הדין, שכל החסרון שא"א להקנות לכשתלד הוא חסרון בגמירות דעת, ובבנו אין חסרון דגמר ומקני, ולכך אי"צ לומר שהוא מדין מתנת שכ"מ.

**ו.** וצריך כאן תוספת הסבר לשיטת הראב"ד, הרי לשיטת הראב"ד יש זכיה לעובר בעודו עובר, א"כ למה הוא סובר שיש חסרון בסמיכות דעת, מה ההבדל שבכל קנין אין חסרון של סמיכות דעת, בשלמא לשיטת ר"מ שמהני קנין לדבשלב"ל, יש חסרון בסמיכות דעת, דזה דבר פשוט וברור שגם לר"מ שאדם מדשלב"ל אין הכוונה שהקנין חל מיד בשעת הקנין, דזה לא שייך לומר שחל הקנין מיד הרי החפץ עדין לא שלו, והחפץ כלל לא בעולם ואין מה לקנות, אלא הכוונה שמהני מעשה הקנין שהוא עושה עכשיו אפי' שעדין אינו בעולם, אבל לעולם חלות הקנין חל אך ורק בשעה שבא לעולם. ולכך צריך שבשעה שהממון בא לעולם הוא בר הקנאה. וכן מבואר להדיא בגמ' בב"מ סו: דגם לר"מ שאדם מקנה דשלב"ל כל עוד שלא באו הפירות לעולם הוא יכול לחזור בו מהטעם הנ"ל, דהקנין חל רק בזמן שבאו הנכסים לעולם. זה פשוט. ולכך יש לדון בזה חסרון של סמיכות דעת, אבל כאן הרי מהני הזכיה לעכשיו, דיש זכיה לעובר בעודו עובר. ומה החסרון הסמיכות דעת יש.

והנה למ"ד יש זכיה לעובר והפילה האשה את העובר, נחלקו הראשנים האם העובר זכה, וכשהוא מת הוא מוריש לאחיו, או דאם האשה הפילה אגלאי מילתא דלא זכה העובר כלל, [הובא לעיל] שהתוס' בסוגין הביא סתירות דכאן בסוגין מבואר שהעובר זכה, וכשהוא מת הוא מנחיל, ואילו ביבבמות ובנדה משמע שאגלאי מילתא שלא זכה, והתוס' בסוגין הכריעו שהעיקר כסוגין שזכה העובר והוא מנחיל לאחיו, אבל הרמב"ן ושא"ר כתבו שלא זכה העובר.

וא"כ י"ל שהראב"ד גם סובר שאם הפילה האשה אגלאי מילתא שלא זכה העובר, וא"כ שפיר סבר הראב"ד שיש כאן חסרון בסמיכות דעת, דאפי' שמועיל הקנין לעובר בעודו עובר, מ"מ יש צד שלא יבא קנין זה למעשה, שהרי אם היא תפיל אינו זוכה, ולכך רק לבנו שדעתו קרובה מהני הקנין.

**שיטת הרמב"ם**

א. בר"מ פ"ח מתרומות ה"ד כתב בת ישראל שנישאת לכהן ומת והניחה מעוברת לא יאכלו עבדיה בתרומה בשביל העובר, לכאו' כוונתו משום שיש זכיה לעובר כר"י דלא יאכלו מפני חלקו של עובר, הרי שיש זכיה לעובר, ובסיפא כתב הרמב"ם ולפיכך אם היה העובר חלל אינו פוסל את העבדים אלא אוכלים בגלל אחיו הכשרים עד שיולד, וזה דבר פלא, דאם ברישא אמרינן שלא יאכלו עבדים משום חלקו של עובר הרי שהוא זוכה, ולמה בסיפא כשהוא חלל אוכלים העבדים משום אחיו הכשרים, דאינו דאינו זוכה, וביותר מה כתב הרמ' 'לפיכך'. וכבר עמד בקו' זו הכסף משנה שם.

ועי' בראב"ד שם שנחלק על הסיפא של הרמב"ם [וכשיטתו לעיל] דקיי"ל דעובר יש לו זכיה, ואפי' במתנת אביו כיון דדעתו קרובה אצל בנו, וכ"ש ירושה הבאה מאליה, הילכך עבדים אינם אוכלים מפני חלקו של חלל. והיינו שנחלק על הדין הסיפא של הרמ'.

ובדעת הרמב"ם ביאר הכס"מ שהרמב"ם סובר כר"ש ביבמות סז. שכל מה שנחלקו רבנן על ר"י הוא רק בגוונא שהניח עוד בנים אחרים, דבזה לר"י אינו אוכל מפני חלקו של עובר, ולרבנן אוכלים, דבכה"ג שיש בנים ועובר מכיון שמחצה זכרים ומחצה נקבות, נמצא שיש צד שאינו יורש, ויש גם מיעוט שמפילות, ממילא אמרינן סמוך מיעוטא למחצה נקבות, ויש רוב שאינו יורש, ולכך אוכלים מחלק הבנים, אבל אם אין עוד בנים אלא רק עובר ואחים של האבא, נמצא שהוא היורש היחידי גם על הצד שהוא בת, ובזה אינו מאכיל את העבדים דיש לו זכיה ואינו מאכיל, והדברים מדוקדקים ברמ' שבסיפא כתב 'אלא אוכלים בגלל אחיו הכשרים'.

ולפי"ז עולה שהרמב"ם סובר שמצד העובר עצמו יש לו זכיה, וכשיטת הראב"ד, וזה סותר לרמ' בפה"מ ביבמות ובנדה שהעיקר בידנו שאין זכיה לעובר והלכה כחכמים.

ב. מרן הגר"ח הלוי בספר שם מיישב שיטת הרמב"ם. עפ"י ג' יסודות, א' שגם אם אין זכיה לעובר ואין ירושה לעובר בפועל, היינו משום שאין לעובר קנין וזכיה בממון, אבל מ"מ שם וזכות ירושה יש לו גם בעודו עובר כמו לשאר בנים. ב' כשיש יורש קרוב ויורש רחוק, אין ליורש הרחוק שם יורש כלל כל עוד יש כאן יורש קרוב. ג' כשיש כמה בנים אין הכוונה שכל אחד יורש רק חלק מהנכסים, אלא לכל בן יש זכות ירושה בכל הנכסים, אלא שבפועל מכיון שיש כאן כמה בנים, כל אחד מעכב על הזכיה של הנכסים, אבל מצד הזכות ירושה יש לו זכות וסיבה לזכות בכל הנכסים.

ולפי"ז ביאר הגר"ח דברישא מיירי שיש רק עובר וכמו שדקדק הכס"מ, ומכיון שיש רק עובר ואחים של האבא, בכה"ג מכיון שיש יורש קרוב אין לרחוק שם יורש כלל, ונמצא שהעבדים באים לאכול מכח הזכיה של העובר, ומכיון שאין קנין וזכיה בפועל לעובר, אין כאן יליד בית שמאכיל, אפי' שיש לו כבר שם יורש. מאידך ששם יורש שלו מפקיע את הזכות של היורשים הרחוקים. אבל בסיפא שיש כאן עוד בנים, נמצא שכל אחד ואחד יש לו זכות בכל הנכסים, אלא שתמיד כל אחד מעכב את אחיו לזכות בכל הנכסים, ובכה"ג שיש עובר מכיון שהעובר לא זוכה בפועל בנכסים, נמצא שאין מי שמעכב את אחיו לזכות בהם, ובכה"ג הם זוכים גם בחלקו וזה קנין כספו של שאר הבנים, דכלפי הקנין שלהם לא אכפת לי שיש לו שם יורש, ולכך העבדים אוכלים, מכח הזכיה של שאר הבנים. [[15]](#footnote-16)

ג. והנה מש"כ הגר"ח שאפי' אם עובר לא זוכה בפועל מ"מ יש לו שם יורש גם בעודו יורש, לכאו' כוונתו פשוטה שכל ירושה וירושה אין כאן מהלך של זכיה בנכסים, ואין הנכסים עוברים מרשות לרשות, אלא דכיון שמת האב נכנסו הבנים תחת שם האב, דקם תחתיו וזה נחשב ירושה, וכל מי שיש לו שם יורש נכנס תחת אביו, ואח"כ יש חלוקה של הנכסים בפועל. וא"כ עובר מכיון שיש לו שם יורש הרי הוא נכנס תחת אביו, אבל אין לו זכיה בנכסים בפועל, דאין לעובר זכיה.

וזה ברור שאחר שנולד העובר הוא זוכה בנכסים. דכל המח' הוא רק בעודו עובר. ונחלקו הראשנים האם זוכה העובר שנולד למפרע בנכסים או רק מכאן ולהבא, ביד רמה בסוף אות כט דאפי' עובר דאתי לכלל לידה כי קא זכי משעת לידה קא זכי, למפרע לא זכי, והביא ראיה לזה מרבנן דס"ל שמכיון שאין זכיה לעובר הוא יכול לאכול מכח הזכיה של שאר האחים, ואם נפרש שהוא זוכה למפרע, א"כ נמצא שהעבדים אכלו מהנכסים של העובר, ומזה שאינו פוסל לרבנן ע"כ שאינו זוכה אלא משעת לידה לחוד. אמנם התוס' ביבמות סז. ד"ה אוכלין הק' ''וקצת תימה דהא מסתמא מעשה ידיהם עד שיולדו הוא לעובר' ולא למשפחה'. כלומר שהתוס' נקטו שהזכיה של העובר כשהוא נולד הוא למפרע לא רק בנכסים אלא גם במעש"י, ולכך הוקשה להם למה מאכלין את העבדים. הרי התברר שגם לעובר היה לו זכות בנכסים [[16]](#footnote-17) .

1. וע' בנו"ב תניינא (אהע"ז נד אות יב) ובקוב"ש ב"ב (רעו). ויש בזה אריכות. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואין להק' דאם הנידון במזכה לעובר האם הוא קונה כשיבא לעולם, א"כ מה הק' אח"כ ולימא ליה לכשיולד, הרי עד עכשיו גם הנידון היה האם הוא זוכה לכשיולד, וצ"ל דבתחילה אמרו דאם הוא כר"מ אפי' שהוא לא יפרש לכשיבא לעולם נמי קני לכשיולד, דהחידוש בר"מ שאפשר לעשות עכשיו מעשה קנין מכח הבעלות שתהיה לו אח"כ, וא"כ אפי' שהוא לא אומר לו בהדיא לכשיולד מהני. אבל אח"כ כתבו בגמ' דאולי מהני לפי כולם כשהוא אומר לו לכשיולד, וזה מהני גם לרבנן, דהקנין הוא לא עכשיו אלא כשיבא לעולם. ועי' ברשב"א בקדושין שלפי ר"מ מועיל מעכשיו גם כלפי שאינו יכול לחזור בו וגם לגבי שאין חסרון של כלתה, [והרמב"ן נחלק בזה], והרשב"א הביא ראיה מכאן שהקנין נגמר מיד ואין חסרון של כלתה. ודו"ק היטב. [↑](#footnote-ref-3)
3. ורמז לקו' זו בקצה"ח סי' קצז סק"ד שמביא את דברי הרשב"ם וכתב ''א"כ מוכח שעובר נמי חשיב קצת בר קנין מעכשיו, אלא שאינו קנין שלם עד שיולד, דאם לא היה בו שום צד קנין מעכשיו, א"כ מי איכא מידי דהשתא לא קני ולאחר זמן קני. דהיינו שלפי"ז עובר יותר טוב שהוא בעולם, משא"כ בלאחר שאתגייר דהקונה אינו בעולם כלל. הפוך ממה שכתבו התוס' בסברת ר"ה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכעין סברא זו מצינו בר"ת בכתובת צא: שהאומר שדה זו שאירש מאבא מכור לך חל הקנין ואין בזה חסרון של דשלב"ל, וכתב שם הרא"ש דכ"ז הוא רק במיתה שהוא מאיליו, אבל אם הוא אומר שדה זו שאקחנה מכורה לך הוי דשלב"ל. כיון שהוא מחוסר מעשה. [↑](#footnote-ref-5)
5. דבכל מקנה דשלב"ל יש שני חסרונות, חדא דעדין הוא לא בעלים להקנות, ב' דמבואר בב"מ טז. דיש חסרון של סמיכות דעת. וא"כ גם כלפי שהקונה אינו בעולם, יש שני חסרונות חדא דאינו בר קנין, וב' שאין סמיכות דעת להקנות לו. וא"כ הסברא של ר"א היא רק כלפי הסמיכות דעת, אבל עדין יש כאן חסרון שאינו בר קנין וזכיה, ואיך הוא יכול לקנות לכשיולד. [↑](#footnote-ref-6)
6. בגמ' בגיטין יג: איך מהני ממעמד שלשתן, ובתחילה ביארו בגמ' דיש בזה סברא שנעשה כאומר לו הלוה משתעבדנא לך ולכל מה דאתי מחמת, והק' ע"ז דטעם זה לא מהני אלא על אלא שהם בעולם, אבל אם הקנה במעמד שלשתן לנולדים שלא היו בעולם בשעה שהשתעבד איך מהני. ולכך מסקינן דהוי הילכתא בלא טעמא. וכתבו התוס' שכל דברי הגמ' שם היא רק לר"ה דאמר שא"א להקנות לנולדים, דהמזכה לעובר לא קנה, אבל לר"נ שאפשר להקנות לכשיולד, א"כ אתי שפיר שמתחייב הלוה לכל מה שאתי מחמתיה וגם למי שעדין לא נולד. והק' שם הפנ"י דהרי פסק גם כר"נ שהמזכה לעובר לכשתלד קנה, וגם פסק שמעמד שלשתן הוי הילכתא בלא טעמא, ולכאו' לר"נ אפשר דהוי הילכתא עם טעמא. וכתב בקצה"ח סי' רי בשם הרשב"א שגם לר"נ לא מהני אלא להקנות לעובר קיים, כיון שהוא קצת בעולם, אבל להקנות לעובר עוד לפני שהתעברה לא מהני לרב נחמן. ולכך גם לר"נ צ"ל דהוי הילכתא בלא טעמא.

   אבל עדין קשה שהתוס' נקטו דלר"נ אי"צ לזה, משמע שמהני גם זכיה לעובר לפני שנתעברה. וביאר בזה הקצה"ח דכל דברי הגמ' שם הם רק אליבא דר"מ שאדם מדשלב"ל, ולר"נ באמת לא אכפת לי אם הוא בעולם. עכת"ד.

   אמנם העירו בזה שבגמ' לעיל קלא. הק' לענין כתובת בנין דכרין בין למ"ד ירתון בין למ"ד יתבון והא הוי דשלב"ל, ואפי' לר"מ דאדם מדשלב"ל, לדבר שלב"ל לא. וכתב בתורא"ש שכל דברי הגמ' הם לר"ה, אבל לר"נ שאפשר להקנות לנולדים שפיר אפשר גם להתחייב כתובת בנין דרכין הרי מבואר שהרא"ש עצמו סובר שאפשר להקנות לנולדים גם אם עדין לא התעברה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ועי' בגיטין יד: ששכ"מ שאמר הולך מנה לפלוני ומת מקבל בחיי הנותן נותנים ליורשי מקבל, והק' שם התוס' אמאי נותנים ליורשי מקבל הרי מתנת שכ"מ לא חלה עד שמת הנותן, ואיך יזכה המקבל כשהוא מת. ותי' התוס' שבמיתת הנותן זוכה המקבל למפרע מזמן אמירת השכ"מ. ובר"ן הק' שם הא מבואר ביש נולחין קלז. דמתנת שכ"מ לא חיילא אלא לאחר מיתה. ובקצה"ח קכה סק"ה כתב דכיון שמבואר ששכ"מ שאמר הלואתו לפלוני מהני הואיל ויורש יורשה, וביאר הרשב"ם שם דמתנת שכ"מ כירושה שויוה רבנן, א"כ כמו שכל נחלה זוכה המת בקבר להנחיל ליורשיו, כך גם במתנת שכ"מ זוכה המקבל המת בקבר כירושה להנחיל לבניו. וזה חידוש גדול שיש דין משמוש למתנת שכ"מ. ובאו"ש פ"ט מזכיה הי"ג תמה עליו שנעלם ממנו סוגין שמבואר להדיא דאפי' שלר"י מהני ירושה לעובר, מ"מ לא מועיל להקנות לעובר אפי' במתנת שכ"מ. הרי שכל מה שיש למתנת שכ"מ תורת ירושה זה רק כלפי חפץ הנקנה, שאפי' שאינו בקנין של בריא, מועיל מתנת שכ"מ, כי הוא כירושה, אבל כשהחסרון הוא במקבל עצמו, לא מועיל מתנת שכ"מ אפי' שמועיל ירושה. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועי' במחנ"א זכיה סי' כט שדן האם מצוה לקיים דבריה המת הוי מצוה בעלמא או כקנין. [↑](#footnote-ref-9)
9. וראיתי שכתבו בזה שהרשב"ם בא ליישב קו' תוס' בגיטין יג: שהק' הרי המקור של ר"מ הוא מהמשנה בקדושין הרי את מקודשת לי לאחר שתתגירי, ושם מבואר שלאחר שאתגייר קונה, אפי' שזה כמו הקנאה לאדם שאינו בעולם, ותי' שם התוס' שגם לפני הגירות נחשב שהמתקדשת בעולם אלא שאינה ראויה לתפיסת קדושין. ובזה סובר ר"מ שאפי' שהחסרון הוא במתקדשת, מ"מ כיון שהיא בעולם מהני בה הקדושין, אבל אם הקונה אינו בעולם כמו עובר לא מהני אפי' לר"מ. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-10)
10. בקצה"ח ס' קי סק"א דן בלוה שמת והניח אשה מעוברת, האם בעה"ח יכולין לגבות מנכסי המת, דמצד אחד הרי כיון שיש כאן עובר הדין הוא שאין נזקקים לנכסי קטנים, אבל מצד שני כיון שאין העובר זוכה [לראשנים שפסקו שאפי' בירושה דממילא אינו זוכה], א"כ עד לידת הבן הנכסים שייכים לשאר יורשים גדולים, ונזקקין להם. וכתב ע"ז בנתיה"מ דלא דק דאף שעכשיו אינו זוכה מ"מ כשיולד תפול הירושה לפניו, ואף שהעובר אינו זוכה בחלקו עד לידתו, מ"מ גם שאר יורשים אינם זוכים בחלקו, אלא חלקו של עובר מיתלא תלי עד לידתו, וכן בגר שמת אין שום אדם יכול לזכות בנכסים אף שעדין לא זכה בו העובר, כיון שהוא עתיד לזכות בממון זה בלידתו. והיינו שמכיון שיש כבר לפנינו סיבה לירושה אין הממון נעשה הפקר גם אם עדין לא זכה העובר בפועל בממון. [↑](#footnote-ref-11)
11. עי' בער"י המובא בסמוך בביאור דברי הגמ' דרפויי מרפיא וכו' שכתב בתוך הדברים 'ומיהו אם החזיק בפירוש על דעת שאם אשתו מעוברת, תועיל להם החזקה אם תפיל אשתו, אע"פ שלא הפילה באותה שעה ונתחייבו להחזיר, מ"מ כיון שהפילה אח"כ אהניא חזקה ראשונה לדעת רבה דלית שזוכה העובר בירושה', הרי מבואר להדיא שגם אם עובר לא יורש, מ"מ בזמן שהוא חי במעי אמו חייבין להחזיר. דהחזקה הראשונה מועילה רק כלפי הזמן שהוא ימות. [↑](#footnote-ref-12)
12. ועי' באו"ש פ"ח מתרומות ה"ד שהביא מתורת כהנים שעבד של כהן וישראל [עי' ברמ' פ"ז מתרומות] יש צד שהוא יאכל בתרומה, וצריך מיעוט כספו המיוחד לו והיות ויש כאן חלק לזר אינו מאכיל, הרי חזינן דמצד הזכות אכילה סגי בזה שיש כאן חלק לכהן, וזה מספיק שיהיה כאן לעבד זכות אכילה, וצריך פסוק שהזכות של הישראל פוסלת. [↑](#footnote-ref-13)
13. הרמב"ם פ"א מנחלות הי"ג כתב קטן בן יומו יורש אפי' שלא כלו לו חדשיו, אם חי אחר אמו שעה אחת הרי זה נוחל את אמו. והרב המגיד תמה בזה הרי אם לא כלו לו חדשיו הוא נפל, וחשיב כמת ולמה הוא יורש. והניח בצ"ע. וכתב בזה הקצה"ח סי' רעו שיש מקור לדברי הרמב"ם מהתוס' בסוגיא דידן, דמבואר שעובר יש לו זכיה בירושה אפי' שעדין לא כלו לו חדשיו, ואף שלבסוף הפילה אמו, מ"מ בזמן שהוא חי הוא יורש, והמחזיק בראשנה לא קנה, נמצא שהרמב"ם והתוס' בחדא שיטה קיימי אשר כל בית ישראל נשען עליהם, וכתב ע"ז בנתיה"מ דאינו ראיה דכאן מיירי שהוא במעי אמו ואף שעדין לא כלו לו חדשיו מ"מ אפשר שיגיע למצב שכלו לו חדשיו, בזה כתבו התוס' שהוא יורש כ"ז שהוא חי, דהמיתה הוא דבר שהתחדש, אבל הרמב"ם מיירי שכבר יצא לאויר העולם לפני שכלו לו חדשיו, ובזה אין אפשרות שיגיע למצב שכלו לו חדשיו, ודינו כמת. [↑](#footnote-ref-14)
14. וזה ב' תי' התוס' ד"ה איתיביה שהק' למה ר"נ לא שאל על עצמו ממתני', ותי' דיוכול להעמיד מתני' לכשיולד, א"נ ר"נ יאמר שהמזכה לעובר לא קנה היינו לעובר שאינו בנו, אבל לבנו מהני משום דדעתו קרובה וכו', והיינו דלתי' הראשון של תוס' דברי הגמ' הם שעובר בנו זוכה גם בעודו עובר, וזה קונה רק בבנו דדעתו קרובה אצלו, ולכך תי' דר"נ יתרץ דמתני' מיירי לכשתלד, וזה מהני גם כשאינו בנו. אבל לתי' שני ר"ה איירי בשאינו בנו, אבל בבנו מהני משום דדעתו קרובה, א"כ י"ל שכל מה שמהני בבנו הוא לכשיולד, אבל לזר שאינו בנו לא מהני גם כשיולד. [↑](#footnote-ref-15)
15. והוסיף בזה הגר"ח לבאר מאי לפיכך של הרמב"ם, והנה בפשטות הכוונה של הגמ' ביבמות שעובר אינו מאכיל [אליבא דר"י] היינו משום שכיון שיש לו זכיה בפועל ממילא הזכות שלו בנכסים מעכבת את העבדים, דאינו בכלל ילוד ביתו והוי נכסים של זר וממילא אינו מאכיל, דאין מי שיאכיל את העבדים. ומחדש הגר"ח שהיה מקום לומר פשט אחר, שהעובר פוסל את העבדים בפסול חיובי, כלומר שמצד כח האכלה אין חסרון אלא שיש כאן פסול של זר שמעכב את העבדים, ולכך בסיפא גם אם נפרש ששאר הבנים זוכים בזכות הממון שבנכסים, ונמצא שהעבדים אוכלים מהממון שלהם, עדין היה מקום לומר שהעובר עושה כאן פסול, דשם יורש של העובר יתן לזה שם קנין כספו של זר, וזה יפסול אותם מלאכול בתרומה מדין זר, וע"ז כתב הרמב"ם שכיון שברישא אמרינן שעובר אינו מאכיל הרי ששם יורש אינו קנין כספו, ולפיכך בסיפא אוכל מצד הזכיה של שאר האחין, ואין העובר פוסל מכח השם יורש שלו, דכמו שאינו מאכיל מצד השם יורש, כך אינו פוסל מכח השם יורש שלו. עכ"ת דברי הגר"ח. [↑](#footnote-ref-16)
16. והנה גם לשיטת היד רמה י"ל שהוא זוכה במעש"י שנעשו בנכסים, אלא שאין הכוונה שהוא זוכה למפרע ממש, אלא עכשיו כשהוא נולד והוא מוצא שנעשה בנכסים מעש"י לפני שהוא נולד, הוא זוכה בחלקו גם במעש"י שנעשו קודם, משום שאפי' שהוא זוכה רק מכאן ולהבא, אבל גם קודם היה לו שם יורש ויש לו סיבה לזכות בנכסים, אלא שבפועל הוא לא יכל לזכות עד שהוא נולד. א"כ כשהוא נולד הוא זוכה עכשיו בכל מה שהוא ראוי לזכות בו. אבל תוס' הק' מזה למה הוא אוכל מהזכות של המשפחה הרי המעש"י הם שלו, הרי שנקטו שהוא זוכה למפרע. [↑](#footnote-ref-17)