73 דשיל_מ ג - הערות
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ב' י"ח סיון תשע"ד

**א**

א] כתב המג"א בסימן שי"ח סק"ב, בדין המבשל בשבת, ז"ל, ועביו"ד ססי' ק"ב דאם נתערב אותו דבר באחרים בטיל ול"ה דשיל"מ דומיא דתרומה ע"ש, וצ"ע דאין הנידון דומה לראי', דתרומה ל"ה אצל שום אדם דשיל"מ, דאי לכהן גם היום מותר ואי לישראל לעולם אסור, אבל הכא כיון שחל עליו שם דבר שיל"מ לאחרים אף לדידי' לא בטיל, כדאיתא פ"ג דבכורים דאם נתערבו בכורים אסורים אף לזרים אע"ג דלדידהו הוי דשאל"מ, כיון דלכהנים הוי דשיל"מ דיכולין לאכלו בירושלים אף לזרים אסור, וכ"כ הרע"ב והרמב"ם בפיהמ"ש ובחיבורו פ"ד מבכורים, ומיהו הר"ש כתב דל"ה דשיל"מ כיון דאסורים לזרים, ומ"מ יש להחמיר, ומ"ש בי"ד ססי' ק"ב אפשר דאיירי כשנתערב אחר השבת דאז הוי ממש דומיא דתרומה וכנ"ל עיקר וכו', עכ"ל.

והנה הפמ"ג בשפ"ד יו"ד סימן ק"ב סקט"ו כתב ע"ד המג"א, ז"ל, ומשמע מדבריו שם דאם נתערב בו ביום אסור לו לעולם אף למוצ"ש, ודוקא נתערב מוצ"ש דלאחרים לא נאסר עכשיו, משא"כ בו ביום הואיל וחל פעם אחת דשיל"מ, ויש לעיין, עכ"ל.

והנה לפ"ד הפמ"ג בדעת המג"א נתחדש, דכל דבשעת התערובת הי' האיסור דשיל"מ ולא בטל, אף דאח"כ נעשה דבר שאין לו מתירין, מ"מ אינו בטל, ונפ"מ רבתא בזה לדינא, בכמה גווני שנתבטל אפשרות ההיתר אחר התערובת, דלא יהא האיסור בטל.

ואמנם נראה די"ל, דכ"ז הוא להמג"א לטעמי' דס"ל דכל דחל עליו שם דשיל"מ לאחרים אף לדידי' לא בטל, והרי דהא דדשיל"מ לא בטל, אי"ז במסוים כלפי הך מילתא שיש לו היתר, אלא הפקיעו חכמים בזה להביטול לגמרי, וע"כ י"ל דאף אחר שנעשה כדבר שאין לו מתירין, אכתי אינו בטל, והרי גם מתחילה הי' איסור המבשל עצמו איסור דאין לו מתירין, ואפ"ה הפקיעו חכמים לביטולו, וא"כ אף במוצ"ש שהותר כבר לאחרים, אכתי אינו בטל להמבשל עצמו, אף לפ"מ דמסיק הפמ"ג שם דלא כהמג"א, וכל הא דדשיל"מ אינו בטל, הוא במסוים כלפי הך מילתא שיש לו היתר, מסתברא מילתא, דכל הא דאינו בטל הוא רק כ"ז דהוי דשיל"מ, אך אחר שנעשה דבר שאין לו מתירין, ה"ה בטל, ודו"ק.

ב] אמנם הגרע"א בגליון המג"א שם כתב, ז"ל, אפשר דמיירי כשנתערב, וה"ה כשנתערב בשבת לאחר שבת מותר, דנהי דביום שבת לא נתבטל מכח ישל"מ, מ"מ מתחיל הבטול לאחר שבת, עכ"ל, והרי דפשיטא לי' להגרע"א, דאף לדעת המג"א, אם בתחילת התערובת הוי דשיל"מ, מ"מ כל שנעשה אח"כ כדבר שאין לו מתירין, ה"ה בטל, דכל הפקעת הביטול, היא רק כ"ז דהוי האיסור דשיל"מ, ובשעה זו אין האיסור בטל כלל אף להני דאין להן היתר, וע"כ הוצרך לדחוק בד' המג"א, דמש"כ דמיירי כשנתערב לאחר שבת, ל"ד הוא.[[1]](#footnote-2)

ג] ונראה דזה תלוי בפי' ד' המג"א שם, דהנה הגרע"א בגליון שם כתב ע"ד המג"א, ז"ל, דלדידהו הוי דשאל"מ, דהא גם בירושלים לא יהיה להם היתר בלא ביטול ויהיה מותר להם גם חוץ לירושלים (מזה משמע דלא כמ"ש הצ"צ דטריפה שנולדה ביום טוב דמ"מ איסור י"ט לא בטל), אלא ע"כ כיון דאיסור חוץ לירושלים הוי לכהנים ישל"מ אינו בטל גם לזרים, ה"נ במבשל בשבת כיון דלאחרים הך איסור ישל"מ אסור גם להמבשל, עכ"ל.

ומבו' בד' הגרע"א שפירש בד' המג"א, דלעולם בב' איסורים חלוקים, אף אם א' מהן הוי דשיל"מ ואינו בטל, מ"מ האיסור השני דאין לו מתירין, בטל, ורק באיסורא דביכורים חוץ לירושלים דהוא שוה בכהנים ובזרים, הרי דהגם דלזרים הו"ל כדשיל"מ, כיון דה"ז אסור להן אף בירושלים משום איסור זרות, (וע"ז כתב הגרע"א שהוא שלא כד' הצ"צ דבב' איסורים דאחד מהן יש לו מתירין והשני אין לו מתירין, אין האיסור שיש לו מתירין בטל), מ"מ כיון דאין איסור זה בטל לכהנים אף אינו בטל לזרים.

והנה לפ"ז נמצא, דכל הא דביכורים שנתערבו אסורין אף לזרים, הוא רק משום איסורא דחוץ לירושלים, דאיסור זה אינו בטל כלל, אך אם באנו לאסור עליהן משום איסור זרות, הרי דאיסור זה בטל, כיון דאין לו מתירין כלל.

אמנם הנה בד' הפמ"ג ביו"ד שם מבו' שפירש לההיא דביכורים, דכיון דיש להביכורים מתירין לכהנים, אינם בטלים כלל, ואף איסור הביכורים לזרים אינו בטל, עיי"ש.

ד] ונראה לפ"ז, דלהגרע"א לטעמי' דס"ל דרק איסורא דחוץ לירושלים אינו בטל, משום דאיסור זה יש לו מתירין לכהנים, וע"כ חשבינן לאיסור זה כאיסור שיש לו מתירין שאינו בטל, הרי דע"כ פשיטא לי' דכל הא דאין איסור זה בטל, הוא רק כ"ז שיש לו מתירין, אך אם אח"כ בטלה אפשרות ההיתר, ונעשה איסור זה לאיסור שאין לו מתירין ה"ה בטל, - אך להפמ"ג לטעמי' דאף איסורא דזרים אינו בטל, אף דאיסור זה אין לו מתירין כלל, שפיר מצינו למימר, דאף אחר שבטל אפשרות ההיתר, כבר אין האיסור בטל, דהרי חזינן דאף בגונא דבתחילת התערובת ל"ה לו היתר כלל, אפ"ה כל דחייל בזה דינא דדשיל"מ, אין לו ביטול, וממילא דשפיר י"ל דכל דחייל בזה דינא דדשיל"מ דלא בטל, אי"ז בטל אף אחר שנעשה כדבר שאין לו מתירין.

ה] ובעיקר מה שפירש הגרע"א, דהא דאין הביכורים בטלין לזרים, הוא רק רק משום איסורא דחוץ לירושלים, אך איסורא דזרות בטל, הנה כ"כ גם החוו"ד בסו"ס ק"ב.[[2]](#footnote-3)

אך צ"ע בזה, דהנה ז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ב דביכורים, וכאן הוא אומר שאם נתערב אפי' כ"ש ממע"ש או ביכורים בכמות גדולה של חולין והיתה אותה התערובת בירושלים דוקא, הרי דין התערובת כולה כדין מע"ש או הביכורים וכו', מפני שהוא דשיל"מ, לפי שאנו אומרין לבעלים כיון שאתה בירושלים וכו' אכול הכל בתורת מעשר ואומרין לכהן אכול הכל בתורת ביכורים וכו', ואמרו אף לזרים אף לבהמה, ר"ל שזה שנתערב בו הביכורים בכ"ש אסור לזרים, והיה עולה בדעתינו הואיל והוא אסור לזרים נעשה כדשאיל"מ ויעלה בק"א אם נתערב "בירושלים", לפיכך השמיענו שהוא אסור וכו', וכן אם היתה התערובת מע"ש אע"פ שאסור להאכילו לבהמה וחולין אלו קודם התערובת היו מותרין לבהמה, אין אומרין שנעשית תערובת זו כדשאיל"מ ועולה, אלא מע"ש והביכורים לעולם אם נתערב מהם כ"ש "בירושלים" אינו עולה בשום פנים וכו', עכ"ל.

וכ"כ הרמב"ם בפ"ו ממע"ש הי"ד, ז"ל, פירות מעשר שנתערבו וכו', לפיכך אם נתערבו "בירושלים" אסורין בכ"ש כמנין, הואיל והוא בירושלים הרי הוא כדשיל"מ, ויאכל הכל בטהרה, עכ"ל, ובפ"ד מביכורים הט"ו, ז"ל, אע"פ שהביכורים והתרומות אסור להאכל לזרים וכו', אם נתערבו בחולין "בירושלים" אסורין בכ"ש במינם כמע"ש, מפני שהוא מקום אכילתן עשאום כדשיל"מ, ואע"פ שהביכורים אסורים לזרים אף בירושלים, ה"ה אוסרין בכ"ש, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרמב"ם, דאף אם נתערב המע"ש בירושלים, אסור להאכילו לבהמה, ואף אם נתערבו הביכורים בירושלים ה"ה אסורין משום איסור זרות, ולהרמב"ם לטעמי' אם נתערבו הביכורים חוץ לירושלים, ה"ה בטלין לגמרי, דחשיב כדבר שאין לו מתירין, וכל עיקר הא דחשבינן להו כדשיל"מ, הוא רק בירושלים, והרי דמכח הא דהו"ל דשיל"מ לאכול המע"ש והביכורים כדינם, אין בטלין איסור מע"ש וביכורים כלל, ואף אותם האיסורים דאין להן מתירין, וצ"ע היאך פירשו הגרע"א והחוו"ד דרק איסורא דחוץ לירושלים אינו בטל.

וצ"ל בדעתם, דמש"כ הרמב"ם דהן אסורין לזרים, הוא דומיא דמש"כ דהן אסורין לכהנים, דהיינו שהם אסורין לכהנים לאכלם חוץ לירושלים ולאכלם בטומאה, וה"נ הם אסורין לזרים לאכלם חוץ לירושלים או בטומאה, וכן נקט החשק שלמה בגל' הנובי"ת קו"א סימן ו', (והובא בליקוטי הערות לנוב"י), - ועד"ז מתפרש גם מש"כ הרמב"ם במע"ש דהוא אסור להאכילו לבהמה, והיינו דהוא אסור להאכילו לה חוץ לירושלים, וכמבו' בסוגיית הגמ' בב"מ ד"צ. דבכלל איסור אכילת מע"ש חוץ לירושלים, נכלל אף שלא להאכילו לבהמה, עיי"ש בפירש"י שהוא עובר משום לא תוכל לאכול בשעריך, ועי' שאג"א סימן צ"ז ומנחת ברוך סימן ק"ג ענף ב'

**ב**

ו] והנה הגרע"א בגליון שם כתב עוד, ז"ל, ואף דתרומה שנתערבה הוי ישל"מ לכהן טמא מ"מ איסור זרות ל"ה ישל"מ, ובאמת גם הזר אסור לאכלו בטומאה דהך איסור כיון דישל"מ לכהנים גם לזר לא בטל, עכ"ל.

ומבו' בד' הגרע"א דפשיטא לי', דתרומה שנתבטלה בחולין, אף שהיא מותרת לזרים משום דהו"ל דשאיל"מ, מ"מ היא אסורה לכהן טמא, דהך איסורא הו"ל כדשיל"מ, כיון שבידו ליטהר, ועפי"ז כתב, דאף הזר אסור לאכלו בטומאה, דכיון דאיסור זה יש לו מתירין לכהנים, אינו בטל אף לזרים ועי' גם בפמ"ג בשפ"ד סימן ק"ב סקט"ו דמ' דס"ל כן, ויש לדחות, (דלעולם אחר שבטל האיסור לזרים, אף בטל האיסור לטמאים, וכד' היש"ש), ואכמ"ל.

ז] ואמנם קשיא טובא בזה ממש"כ הרמב"ם בפט"ו ממאכ"א הי"ג, ז"ל, התרומה וכו' עולין בק"א וכו', כיצד וכו' מרים מן הכל סאה אחת כנגד סאה שנפלה, והשאר מותר "לכל אדם", עכ"ל, והרי להדיא דתרומה שבטלה, ה"ז מותר לכל אדם ואף לטמאים, וכ"ה להדיא בד' הראב"ד באיסור משהו, ז"ל, תרומה שנתערבה בחולין וכו' והמאה הנשארים מותרים לזרים "ולטמאים", עכ"ל.

ושוב נתבוננתי דלכאו' משנה ערוכה היא בערלה ספ"ב, דתנן התם דבשר קק"ד ובשר קק"ל שנתבשלו עם בשר התאוה אסור לטמאים ומותר לטהורים, ופירש הריבמ"צ והר"ש שם, דאע"פ שיש בבשר התאוה לעלות קק"ד בפנ"ע וקק"ל בפנ"ע, דכיון דלי"ב להעלות זו"ז, אסורין לטמאים, ומבו' להדיא, דכל שנתערבו קק"ל ויש שיעור ביטול כנגדן, ה"ה מותרין אף לטמאים, ולא אמרינן דהו"ל כדשיל"מ דלא בטל, ואמנם לדעת הרמ"א דבטעם גרידא אף דשיל"מ בטל, ניחא, אך לכל הני קמאי דפליגי ע"ז וס"ל דאף בטעם גרידא אין דשיל"מ בטל, מוכח מהתם דאיסורא דטמאים בטל, ולא אמרינן דהו"ל כדשיל"מ, וצע"ג, - ועמש"נ להלן סק"ט ד' השאג"א שיישב לקו' זו.

ח] ובטעמא דמילתא דתרומה או קדשים שנתערבו בחולין מותרין אף לטמאים ולא אסרינן להו משום דשיל"מ, כתב היש"ש בפ' הערל סימן ל"ד, ז"ל, כהן שנפלה לו תרומה בחולין וכו' והוא טמא, לא אמרינן דלא יאכל, דלענין טומאה הוי דשיל"מ שיכול לטבול ואפי' באלף לא בטיל, כמש"כ גבי בכורים ומע"ש אף דבטלין בחולין, מ"מ לענין לאכול חוץ לירושלים לא בטילי דצריך להעלותם לירושלים ואפי' באלף לא בטיל, שאני התם דבכורים ומעשר לכל העולם אינו ראוי' חוץ לירושלים ומשו"ה קרוי דשיל"מ, אבל בכה"ג דלשאר כהן משרי שרי, לא קרוי יש לו מתירין, ואף לדידי' בטל, עכ"ל.

וביד יהודה סימן ק"ב סקכ"א פירש ד' היש"ש דהיינו, דדוקא בביכורים כיון דנפ"מ לכל באכילת ירושלים עצמו, לכך הגם דלאכילת זרים ובהמה ל"ה דשיל"מ, מ"מ כיון דלאכילת ירושלים הוא דשיל"מ, לא בטל לענין זה, ומשא"כ בתרומה דלכל הכהנים א"צ כלל לביטול, רק לאיש פרטי זה, ע"כ כיון דלכל ישראל בטל דלדידהו ל"ה דשיל"מ, ע"כ ה"ז בטל גם לכהן זה, ולא חשבינן גם לדידי' כדשיל"מ, עכ"ד.

אך צ"ע בזה, מהא דחתיכה של קק"ל שנתבשלה עם החתיכות מותרת לטמאים, וכיון דאף בלא שנתבטלה ה"ה מותרת לזרים, וכל הביטול בזה הוא לענין לאכלה חוץ לירושלים ולהאכילה לטמאים, הרי דלענין איסורים אלו הו"ל דשיל"מ, ומ"ט ה"ז בטל, ושמא י"ל, דדוקא מע"ש וביכורים חשיבי כדשיל"מ לענין לאכלם בירושלים, משום דאף אם יצאו מחוץ לחומה אינם נפסלין, וע"כ מצינו לאסרם לאכלם חוץ לירושלים, כיון דאף אם יצאו לחוץ אכתי יש להן מתירין, ומשא"כ בקדשים דאם יצאו לחוץ נפסלין ביוצא וכבר אין להן מתירין, וצ"ע.

עוד צ"ע בזה, ממש"א בבכורות דכ"ז. דרבה מבטלה ברוב ואכיל לה בימי טומאתו, ודעת כמה מקמאי דל"מ ביטול ברוב אלא לאכלה לכהן בימי טומאתו, ולא לאכלה לזרים, ותיקשי דכיון דל"מ הביטול להתירה לזרים, מ"ט מהני להתירה לטמאים, הרי הו"ל דשיל"מ, - והנה אמנם הי' מקום לומר דכ"ה שהקילו חכמים דה"ז בטל ברוב, ה"נ הקילו דה"ז בטל אף דהוי דשיל"מ, אך צ"ע, דכמדומה דלא מצינו דטבל חו"ל בטל ברוב, ואף לדעת קמאי דתרומת וחלת חו"ל בטלין ברוב אף לזרים, והרי דלא הקילו חכמים בזה בדשיל"מ, אך יש לדחות דהא דאי"ז בטל הוא משום הא דכהתירו כך איסורו.

ט] שוב מצאתי דברים בזה בד' רבינו השאג"א בדיני חדש סימן י"ב, וזכינו בעזה"י לכוין לכמה מדבריו, ז"ל, והנה יש בידי להביא ראי' וכו' מהא דתנן ספ"ב דערלה וכו' אסור לטמאים, והך בבא לר"ש איצטריכא לי' וכו', והשתא תקשה לר"ש למ"ל צירוף בהא דסיפא לר"ש בכדי נו"ט לאסור לטמאים. הא אפילו אין בו בנותן טעם נמי אסור לטמאים דהא אסור קדשים לטמאים דשיל" דהא יש לו תקנה ע"י טבילה והערב שמש, וכל דשיל"מ לר"ש לא בטיל וכו', ואפילו תימא דבשר קד"ק לטמאים זרים לאו דשיל"מ הוא דהא אפי' לכי תפקע טומאתו מיני' אכתי אסורה לו משום זרות וכו', אבל בשר קק"ל לר"ש למה לי צירוף, הא וודאי טומאת הגוף לגבי קק"ל שמותרים לזרים טהורים דשיל"מ הוא ע"י טבילה, ובע"כ הא דבעי צירוף לר"ש מיירי או בטומאה אריכתא בת ז' ימים או בטומאה קלה בת יומא וכו' אלא שנטמא ביום שני של שחיטת קק"ל הללו וכו' דעד דטבל ועבוד הערב שמש והותר לו משום אסור טומאה כלתה זמן אכילתן וחל עליו איסור נותר וכו', - וא"ת כיון דטומאת הגוף דשיל"מ הוא הואיל ויש היתר לאיסורו ע"י טבילה, א"כ קשה הא דאמרינן וכו' רבה מבטל לה ואכיל לה בימי טומאתו, והרי תרומה אינה נפסלת בזמן כקדשים ואפילו הכי בטילה ברוב לאכלה בימי טומאתה ולא אמרינן דהוה לה דשיל"מ ע"י טבילה וכו', ואין לומר דהיינו טעמא בתרומת חו"ל דבטלה ברוב לאכלה בימי טומאתו משום דמיגו דמהני ביטול לזרים דאין לו מתירין אהני נמי לכהנים טמאים אע"ג דיש לו מתירין, דא"א שתועיל ביטול זה לחצאין לזרים ולא לטמאים אלא מיגו דמהני לזה מהני נמי לזה, אבל בהא דחתיכת קק"ל שנתבשלה עם בשר התאוה דבטל בנו"ט לטמאים ליכא מיגו דהא בלא"ה קק"ל מותרים לזרים אפי' בעינו, והא דלא חשיב לה דשיל"מ בע"כ ש"מ דמשום ניתוקי הוא וכדפירשתי, דאאל"כ, חדא דמאי חזית לומר מיגו להקל אדרבה נימא מיגו דל"מ ביטול לטמאים ל"מ נמי לזרים דמיגו אמרינן לחומרא ולא להקל לפירוש הרמב"ם והרע"ב כמש"כ לעיל, ועוד שהרי התוס' וכמה פוסקים ס"ל דאין תרומת חו"ל בטלה ברוב אלא לטמאים אבל לזרים בעי ק"א, א"כ אין כאן מיגו לגמרי, וי"ל דקל הוא שהקילו חכמים בתרומת חו"ל כמו שהקילו לבטלה לכתחילה כדי לאכלו בימי טומאתו אע"ג דאין מבטלין איסור לכתחילה ואפי' בדרבנן, ה"נ הקילו בו דאפילו דשיל"מ נמי בטל, ואע"ג וכו', תרומת חו"ל קיילא טפי דהא אמרינן וכו', ואף אתה אל תתמה אם אפי' דשיל"מ בטילה בה, עכ"ל.

י] והנה השאג"א שם בהמש"ד כתב, דלדעת הרמב"ם והרע"ב בפ"ב דביכורים, מוכח דאיסור תרומה לכהן טמא, לא חשיב כדשיל"מ, עיי"ש בדבריו,[[3]](#footnote-4) ועמש"נ הטעם בזה בסימן ב' ענף ב'.

והנה אמנם כל מש"נ שם הוא להני קמאי דפליגי ע"ד הרי"ף וס"ל דכל שהאיסור עצמו אין לו היתר, לא חשיב כדשיל"מ, אך לדעת הרי"ף דאף בכה"ג חשיב כדשיל"מ, הרי בדין דתרומה לכהן טמא חשיבא כדשיל"מ, כיון דיש לו היתר לאכלה בימי טהרתו, ובפרט כשהוא טבו"י, דשמשא ממילא ערבא, ועמש"נ שם לדון בדעת הרמב"ם שדעתו כדעת הרי"ף בזה.

ואמנם כבר נת' לעיל סק"ז דבד' הרמב"ם מפורש דתרומה שנתבטלה בחולין מותרת לכל אדם, והרי דה"ה מותרת אף לכהן טמא, ולא אמרינן דהו"ל כדשיל"מ דלא בטל.

והטעם בזה צ"ל, כמש"נ לעיל סק"ח מד' היש"ש, דכיון דהתרומה בטלה לזרים, ה"ה בטלה אף לטמאים.

יא] ויש להוסיף, דעיקר הך מילתא, דמכח שהאיסור בטל לזרים ה"ה מותר אף לכהנים, מצינו כן בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב דביכורים, ז"ל, ואמרו אף לזרים אף לבהמה, ר"ל שזה שנתערב בו הביכורים בכ"ש אסור לזרים, והיה עולה בדעתינו הואיל והוא אסור לזרים נעשה כדשאיל"מ ויעלה בק"א אם נתערב בירושלים, לפיכך השמיענו שהוא אסור וכו', וכן אם היתה התערובת מע"ש אע"פ שאסור להאכילו לבהמה וחולין אלו קודם התערובת היו מותרין לבהמה, אין אומרין שנעשית תערובת זו כדשאיל"מ ועולה, אלא מע"ש והביכורים לעולם אם נתערב מהם כ"ש בירושלים אינו עולה בשום פנים וכו', וזה אינו אלא בתקנ"ח שעשו תערובת שני אלו בירושלם דוקא כדשיל"מ, הואיל ואכילתן שם קל וקרוב, והוא אמרם עשו את ירושלם כדשיל"מ, עכ"ל.

ונראה להדיא בד' הרמב"ם, דלפי הצד דהואיל וביכורים אסורין לזרים ומע"ש אסור לבהמה נעשה כדבר שאין לו מתירין, הרי דהי' בטל איסורו לגמרי, והי' מותר לכהנים לאכול את הביכורים שלא כדינם, ולישראל לאכול את המע"ש שלא כדינו, ואך שהחמירו חכמים לדונם כדשיל"מ, וע"כ אינם בטלים אף לזרים ולבהמה, ובשאג"א דיני חדש סימן י"ב, הוכיח כיסוד הדברים גם מד' הר"ש והרא"ש בביכורים שם, שפירשו דהא דביכורים אוסרין בכ"ש, הוא כשנתערבו בתרומה, והרי דאם נתערבו בחולין דחייל הביטול להתירם לזרים, ה"ה מותרים לכהנים לאכלם חוץ לירושלים, עיי"ש.

ולפ"ז הרי דבתרומה שלא החמירו בה חכמים לחשבה כדשיל"מ, הרי דכיון שהיא בטלה לזרים, בטל איסורה לגמרי, וה"ה מותרת אף לכהנים טמאים.

יב] ויש להוסיף עוד, דהנה לעיל סק"ז נת' להוכיח דאיסורא דטמאים חשיב כדבר שאין לו מתירין, מהא דתנן בערלה ספ"ב, דבשר קק"ד ובשר קק"ל שנתבשלו עם בשר התאוה אסור לטמאים ומותר לטהורים, והרי דכל שיש שיעור ביטול כנגד הקק"ל, ה"ה מותרים לטמאים, ושם סק"ח נת' דזה אינו מתישב בד' היש"ש, שהרי בקק"ל המותרים לזרים, הוי כל הביטול להתירם לטמאים, ועיי"ש סק"ט שהבאנו לד' השאג"א בזה.

אמנם הנה באמת לדעת הרמב"ם גופי' מעיקרא לק"מ, שהרי דעת הרמב"ם דהחמירו חכמים בקדשים שלא יתבטלו כלל, ומפרש למתניתין דהתם דאיירי בבשר קק"ד שנתבשל בפנ"ע עם החתיכות, ובבשר קק"ל שנתבשל בפנ"ע עם החתיכות, ואף אם יש שיעור ביטול כנגדם, אינם בטלין, ונת' במק"א, ולפ"ז לא מצינו כלל דמהני ביטול לאיסור אכילת קדשים בטומאה, וז"ב.

**ג**

יג] בד' האו"ה בד' דוכתי מצינו דמדמה דינא דדשיל"מ לדינא דחהר"ל ושאר דברים החשובין, חדא הוא במש"כ דאף דשיל"מ הפגום בטל, והאחרונים תמהו ע"ז.

עוד מצינו כן במש"כ דאף ברי' וחהר"ל אין אוסרין שלא במינם דומיא דדשיל"מ.

עוד מצינו כן במש"כ דדשיל"מ הבלוע אינו אוסר, ומדמי לה לחהר"ל הבלועה מאיסור.

עוד מצינו כן במש"כ דגם בחהר"ל אם נולד האיסור בתערובת אינו אוסר, ועמש"נ בזה בדברינו בדין חהר"ל.

אך בכלל כ"ה דין ה' כתב, ז"ל, וכל הני צדדים המפורשים לעיל רוצה לומר או זה או זה פירוש אם יש בו אחת מכל הצדדים האלה אין מתבטל אפי' באלף כגון אם הוא בריה שלימה אף על פי שאין ראוי להתכבד או ראוי להתכבד אפי' אינה שלם כדאיתא לעיל גבי נמלה שנחתכה רגליה וכן שאר צדדי החשיבות. וכתב בסמ"ג והטעם דכולהו. דמתוך חשיבותה חשובי קבועין וכל קבוע וכו' עכ"ל. והיינו שאר הד' צדדים אבל מה שהוא מצד שיש לו מתירים אינם מצד חשיבות אלא משום שלא נתנו בו חכמים שיעור כדאיתא לקמן, עכ"ל.

ושם דין ט"ו כתב, ז"ל, וכתב ר' ברוך וכן כל דבר הנחשב מצד שדרכו לימנות וכו' שהיינו דווקא כשהן שלמים וכו' משא"כ בביצה שנולדה ביו"ט דאפי' טרפה ומעורב בתבשיל לא בטלה כדאי' לקמן, והיינו משום שאין האיסור לשם מכח חשיבות אלא מטעם שכל מה שיש לו מתירין לא נתנו בו חכמים שיעור לבטל, עכ"ל.

1. ובעיקר הדין בזה, יל"ע מהא דתנן בשביעית ספ"ז דהשביעית אוסרת בכ"ש במינה, ודעת כמה מקמאי דהיינו לענין דיש לו לאכלה קודם הביעור, דהו"ל כדשיל"מ, ולא נתפרש בדבריהם אם בעבר ולא ביער ה"ז נאסר, אף דכבר אין לו מתירין, ולכאו' זה תליא בהנ"ל, - אך אי"ז מוכרע, דמחד גיסא י"ל, דהתם כיון שהי' חייב לבער, דזה הו"ל כדשיל"מ, ע"כ כל שלא ביער ה"ז נאסר מקנסא, ומאידך גיסא י"ל, דהתם אף דלענין חובת הביעור הו"ל דשיל"מ, מ"מ לענין האיסור לאכול כשלא ביער, מעולם ל"ה כדשיל"מ, ועמש"נ בזה בשביעית שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואך דהחוו"ד דחה לפ"ז להוכחת המג"א מהתם, ומשום דדוקא התם אין איסורא דחוץ לירושלים בטל אף לזרים, משום דאיסור זה יש לו היתר אף לזרים, ואף דאיסורא דזרות אין לו מתירין, מ"מ כיון דאיסורא דחוץ לירושלים יש לו היתר, חשיב כדשיל"מ, וכד' הצ"צ, אך בד' המג"א פירש הגרע"א דפליג ע"ד הצ"צ, וע"כ מן הדין חשבינן לאיסורא דחוץ לירושלים לזרים כדבר שאין לו מתירין, וכל הא דאי"ז בטל, הוא משום דאיסור זה הוי לכהנים כדשיל"מ.

   ויש להוסיף, דהנה הי' מקום לדון, דבאיסורא דמעשה שבת למבשל עצמו, איכא תרי איסורי, חדא, הוא האיסור שלא יהנה ממלאכת שבת, דמשום זה אסור לכל העולם עד מוצ"ש, ועוד, הוא האיסור מקנסא, שאסרו על המבשל לעולם, ולפ"ז הרי דאף אי נימא דהאיסור שאסרו עליו לעולם הוי איסור שאין לו מתירין, מ"מ י"ל דהאיסור דעד מוצ"ש אינו בטל אף למבשל, כיון דאיסור זה הוא איסור שאין לו מתירין, וכדינא דהצ"צ, דכל דאיכא ב' איסורים וא' מהן יש לו מתירין, אין איסור זה בטל, - אך מד' החוו"ד שנחלק ע"ד המג"א מבו' דפשיטא לי' לא כן, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א שנקט דלד' הצ"צ אין מקור לדינא דהמג"א, והרי דפשיטא לי' דבמבשל בשבת ליכא ב' איסורים, - וכפי הנראה הטעם בזה, דהגם דהאיסור עד מוצ"ש הוא כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, והאיסור על המבשל לעולם הוא מקנסא, מ"מ חד איסורא הוא שאסרו מעשה שבת, ובאיסור זה אסרו עד מוצ"ש לכל העולם, ועל המבשל לעולם, וע"כ חשבינן דאיסורו של המבשל הוא איסור שאין לו מתירין. [↑](#footnote-ref-3)
3. ודבריו מיוסדים על מה שנקט, דמש"כ הרמב"ם שם דכיון דהוי דשיל"מ לכהנים, אינו בטל כלל, הוא מעיקר הדין, וכאשר כ"ה דעת המג"א בסימן שי"ח סק"ב.

   אך צע"ג בזה ממש"א ביבמות דפ"ב. דחתיכה של חטאת טהורה עולה בחתיכות חולין, משום דלכהן מישרא שרי ולישראל לעולם אסור, וצ"ע דמ"ט לא אמרינן דכיון דלענין האיסור לאכלה חוץ לעזרה, הו"ל דשיל"מ, ולא בטל, אף אינה בטלה כלל, ובע"כ דרק בביכורים ומע"ש החמירו חכמים בכה"ג לדונו כדשיל"מ, וכמש"כ האחרונים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)