כל הגט - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / כט גיטין

**כ"ד ע"א**

**א) "כל הגט שלא נכתב לשום אשה פסול"** עיין בתוס' לעיל כ"ב: דהסתפקו לשיטת ר"י אם צריך שליחות בכתיבת הגט עי"ש ברא"ש וקשה מסוגיין מ"ט צריך לפסול מטעם דלא לשמה תיפו"ל דפסול משום חסרון שליחות. ועוד הקשו הרמב"ן והרשב"א (לעיל כ"ג ע"א) לשיטות דבעי' שליחות מהא דהוכיחה גמ' בריש זבחים (ג' ע"א) ממשנתינו דסתמא שלא לשמה, וקשה דאפשר שהחסרון הכא הוא מטעם שליכא שליחות ועיין בתו"ג דמיירי הכא שהבעל אמר לסופר לכתוב את הגט אלא שהסופר כתב להתלמד או לשם איש אחר, דבכה"ג אין חסרון של שליחות ויש חסרון של לשמה. [הרחבה אות א].

והגר"ח (הו"ד בבכ"ש סי' מ"א) הקשה עוד על שיטות הראשונים הנ"ל מהא דאמרי' להלן כ"ו דר"מ ס"ל שאפילו מצאו באשפה וחתמו ונתנו לה כשר, ולכאו' ומ"ט אין חסרון של שליחות. ותי' הגר"ח, דכל מה דבעי' שליחות זהו מדין ה'לשמה', עי"ש. [הרחבה אות ב'].

**ב) בתוד"ה כל.** עיין היטב בתוס' לעיל לעיל כ' ובמהרש"א ובמהר"ם שיף בסוגיין. ועיין ברמב"ן הרחבה בישוב הקו' מסוטה.

**ג) מצאו בן עירו וא"ל שמי כשמך וכו'.** הקשו הריטב"א והר"ן איך כתבו גט לאותו ראשון כיון דאיכא שני יוסף בן שמעון בעיר א' הא קי"ל דשני יוסף בן שמעון הדרים בעיר א' אין מגרשין נשותיהן זה שלא בפני זה. ועיין בחזו"א (אהע"ז צ"א ב') [הרחבה אות ה].

**כ"ד ע"ב**

**א) "אמר ללבלר לאיזו שארצה אגרש בו פסול"** כתבו תוס' הכא לכ"ע אין ברירה דבעי' שיהיה מבורר בשעת בשעת כתיבה ועיין בגרנ"ט סימן פ"א. אמנם בר"ן כתב דהסוגיא תלויה בדין ברירה ולכן לדינא אם בא אחר וקשה הוי ספק קידושין, עי"ש. והנה בתוס' הוכיחו כן מהצריכותא לקמן (כ"ה ע"א) דבעי' הכא לה לשמה עי"ש, אמנם בגמ' התם משמע שלמ"ד יש ברירה הוי גט גמור ודברי התוס' תמוהין לכאו', ועיין ביש"ש (ב"ק פ"ה מדיני ברירה) ובפנ"י בסוגיין [הרחבה אות ו].

עיין בקובץ ביאורים שהקשה דאם בעי' שיהיה מבורר בשעת כתיבה א"כ גם אם הבעל החליט אלא שלא גילה לסופר נמי לא יהני הברירה, ומ"ט לא כתני במתני' ['לאיזה שאני רוצה']. עוד הקשה בקו"ש (פסחים קעב) דמבואר בגמ' בעירובין (לז) שדין ברירה הוא בתולה בדבר שעתיד להיות אבל היכא שתולה בדבר שכבר היה אלא שאצלו יש חסרון ידיעה מהני אף למ"ר שאין ברירה ומשום שאין זה חלות על הספק אלא החלות חל בבירור ובעינן רק גילוי מילתא. [הרחבה אות ו].

**ב)** **"אי כתב רחמנא ונתן" וכו'.** בפשטות משמע בגמ' דמ"וכתב" למדנו שצריך ציוי הבעל ומ"לה" למדנו דין לשמה, ונמצא לכאו' שיש גמ' מפורשת שצריך שליחות של הבעל בלא שייכות לדין כתיבה לשמה. ועיין בתוס'לעיל (כ"ב: ד"ה והא) משכ"ב. ועיין היטב בדברי הרמב"ן בסוגיין ב' ביאורים בזה, ומדברי הרמב"ן למדנו ב' ענינים בכוונת לשמה עי"ש היטב. [הרחבה אות ז].

**ג) "הא גדולה מצי מגרש אמר רבא ז"א שני יב"ש מוצאין שט"ח על אחרים".** ואביי להלן פליג ועיין ברש"י שהמחלו' היא אם חיישי לנפילה, ועיין בסוגיא בב"ב קע"ב: קע"ג ע"א במחלוקת אם חיישי' לנפילה דרבים ודיחיד, ועי"ש עוד חשש של מסירה ועיין בריטב"א בסוגיין שביאר בג' אופנים מ"ט גבי גט ליכא לחשש של מסירה.

**ד) "הא ראשון מצי מגרש והא אמרינן ולא אחר יכול להוציא עליהן שט"ח".** הנה לכאו' החשש בב' האופנים אינו דומה כלל דבשט"ח טוען הלוה שלא לוה כלל והשטר הוא על חבירו, ואילו גבי גט א"א לומר שהראשון אינו חלק מהסיפור כלל. ועיין ברמב"ן ובמהרש"א בקרני ראם ובמהר"ם שיף ובתורת גיטין [הרחבה אות ט].

**א) "כל הגט שלא נכתב לשום אשה פסול"** בראשונים דנו האם צריך שליחות בכתיבת גט אשה, **עיין בתוס'** לעיל כ"ב: דהסתפקו לשיטת ר"י אם צריך שליחות, **וברא"ש** נקט שלשיטת ר"י בעי' שליחות, **וברשב"א** בחולין י"ב: בשם רבינו יונה מבואר דבעי' שליחות. **והקשה התו"ג** דלשיטות דבעי' שליחות יקשה ממשנתינו [בבבות הראשונות] מ"ט צריך לפסול מטעם דלא לשמה תיפו"ל דפסול משום חסרון שליחות. **עוד הקשו הרמב"ן והרשב"א** (לעיל כ"ג ע"א) שלישטות דבעי' שליחות מהא דהוכיחה גמ' בריש זבחים (ג' ע"א) ממשנתינו דסתמא שלא לשמה, ולכאו' אם יש דין שליחות בגט מה הראיה דסתמא שלא לשמה דגם אם סתמא לשמה יהיה פסול משום חסרון שליחות. **ותירץ התו"ג** דמיירי הכא שהבעל אמר לסופר לכתוב את הגט אלא שהסופר כתב להתלמד או לשם איש אחר, דבכה"ג אין חסרון של שליחות כיון שנחשב כמו שהבעל עצמו כתב, אבל מ"מ יש חסרון מצד שלא הוי לשמה, וגם בגמ' בזבחים שהוכיחה ממשנתינו שסתמא שלא לשמה זהו משום דמיירי במשנתינו גם בכה"ג דמינה הבעל את הסופר לכתוב ואז אין חסרון אלא מצד שלא לשמה. **אלא** שעדיין יקשה מהא דאיתא בגמ' בזבחים שהטעם שבגט אין סתמא לשמה משום שהאשה אינה עומדת לגרושין וא"כ הכא שמינה את הסופר לכתוב הרי נחשב שהאשה עומדת לגרושין וא"כ יהיה סתמא לשמה, ומ"ט הכא איכא חסרון של לשמה, **וכתב התו"ג**, דבאמת הפסול הכא הוא מדרבנן, ועיין בתוס' בע"ז כ"ז דמבואר דבעי' אמירה מפורשת ולא סגי' בסתמא גם אם עומדת האשה לגרושין, עי"ש בראיתם, וכתב התו"ג דאפשר שגם כוונת התוס' שם היא לפסול מדרבנן. [ועיין בפנ"י בריש מכילתין בקו"א שהאריך בזה].

**הנה** מדברי התו"ג מבואר דדין שליחות של הסופר אינה רק שליחות על מעשה הכתיבה אלא מסירת כח הגרושין לסופר ולכן גם הסתמא של הסופר הוי ככתיבת הבעל. **והנה הרעק"א** הקשה על דברי תוס' בנזיר י"ב דמבואר דאי אפשר לעשות שליח על דשלב"ע אלא באופן שבידו לעשות כן עכשיו עי"ש, וא"כ קשה כיצד מ"ט מהני 'כתבו ותנו גט לאשתי' דכיצד יהני השליחות על הנתינה כל שלא נכתב הגט שהרי עכשיו אינו יכול לעשות, עי"ש. **ובנתה"מ** (רמ"ג סק"ו) ס"ל שאין בכה"ג חסרון משום דכאשר הבעל עשאן כשלוחין האי הם כבעל עצמו ומאחר שהאשה בעולם אין חסרון של דשלב"ע, הרי שנחלקו האם שליחות על הכתיבה הוי רק שליחות על המעשה או שנעשו כבעל עצמו, **עיין בקה"י** (י"ט סק"ז) הרחבה בזה, **ועיין באו"ש** (גרושין ב' ט"ו) שהבאי מחלוקת הראשונים אם יכול השליח לכתוב על נייר שלו ותלה בחקירה הנ"ל ואכמ"ל.

**ב) הגר"ח** (הו"ד בבכ"ש סי' מ"א) הקשה עוד על שיטות הראשונים דס"ל שבעי' שליחות בכתיבת הגט, מהא דאמרי' להלן כ"ו דר"מ ס"ל שאפילו מצאו באשפה וחתמו ונתנו לה כשר, ולכאו' ומ"ט אין חסרון של שליחות. **ותי' הגר"ח,** [וכן הוא **באמרי משה** (סי' י"ח ב') ועיין **בחי' הגרנ"ט** סי' פ] דבאמת כל מה שס"ל לראשונים הנ"ל דבעי' שליחות זהו מדין ה'לשמה', והיינו שהדרך שיעשה הגט לשמה הוא באופן שנעשה ע"פ ציוי הבעל, אבל אם אי"צ 'לשמה' אי"צ נמי לדין שליחות. [ועי"ש בברכ"ש שכתב שיש דין נוסף והוא שיהיה ציוי הבעל כדי שיהיה עומד לגרושין וכ"ז הוא מדיני הלשמה עי"ש בראיתו]. **והנה התו"ג** לא ס"ל כדברי הגר"ח הנ"ל שענין השליחות הוא מדיני הלשמה, ומשום דס"ל [לעיל י':] דגם בשאר שטרות דלא בעי' לשמה, מ"מ בעי' שליחות. ועיין בחידושי הגרי"ד פוברסקי זצ"ל שכתב דבשאר שטרות בעי' שליחות גם אם בגט לא בעי' שליחות משום שבגט כיון דבשביל ענין הלשמה בעי' לציוי הבעל שוב אי"צ לשליחות משא"כ בשאר שטרות בלא דין שליחות אאי"ז נחשב לשטר של המתחייב והוי חסרון בדעת המתחייב עי"ש. [ומ"מ קשה לשיטת התו"ג מ"ט מהני לר"א מצאו באשה גם בשאר שטרות, וצ"ע].

**ג) בעיקר הנדון** אם בעי' שליחות בגט עיין היטב בתוס' לעיל (כ"ב: ד"ה והא) דמבואר שאין דין שליחות בגט וכלל מה שבעי' ציוי הבעל הוא מדין לשמה, וצ"ב מסוגיא בקידושין ט: כתבו [בשטר קידושין] לשמה ושלא מדעתה, האם ילפי מגט דלא בעעי' דעתה או שכשם שבגט בעי' דעת מקנה ה"ה בקידושין בעי' דעת מקנה, עי"ש ולכאו' מוכח דבעי' בגט דעת מקנה מלבד דין ה'לשמה', ועי"ש בריטב"א שהכוונה בלשמה ושלא מדעתה היינו שלא בשליחותה וכמו בגט שלא בשליחות הבעל. [וגם קשה דמדברי הריטב"א בגיטין (שם) מבואר דלא סעי' שליחות הבעל לכתיבת הגט, ובדבריו בביאור סוגיא דקדושין הנ"ל מבואר דבעי' שליחות לכתיבת הגט]. וצ"ע.

**ד) בתוד"ה כל.** עיין בתוס' שחילקו בין לשמה בכתיבה גט ללשמה במגילת סוטה, ודבריהם מבוארים לעיל כ' דאין הכותב גט חושב על הכשר הגט ולבעל אין ניחותא לזה, ואילו בפרשת סוטה הכותב כותב למה שיצטרכו ואין הכהן מקפיד בזה עי"ש, ועיין במהרש"א ובמהר"ם שיף משכ"ב בסוגיין. ועיין עוד **ברמב"ן** משכ"ב בהרחבה.

**ה)** **מצאו בן עירו וא"ל שמי כשמך וכו'. הקשו הריטב"א** [רבינו קרשקש] **והר"ן** איך כתבו גט לאותו ראשון כיון דאיכא שני יוסף בן שמעון בעיר א' הא קי"ל דשני יוסף בן שמעון הדרים בעיר א' אין מגרשין נשותיהן זה שלא בפני זה, ותי' הריטב"א דהכא לא היו דרים בעיר א' שנכתב הגט עי"ש שהוכיח כן מלשון המשנה. ועיין בחזו"א (אהע"ז צ"א ב') שהקשה דדין זה שאין מגרשין זה שלא בפני זה הוא לכאו' רק דין בעדים ולא בכתיבת גט עי"ש.

**כ"ד ע"ב**

**ו) "אמר ללבלר לאיזו שארצה אגרש בו פסול"** כתבו **תוס'** דאע"פ דמבואר בגמ' דהטעם הוא משום שאין ברירה, מ"מ הכא אי"ז שייך למחלו' אם יש ברירה או לא דהכא דכתיב וכתב לה בעי' שיהיה מבורר בשעת בשעת כתיבה [וביאר **הגרנ"ט** (סימן פ"א) דבגט בעינן שיהיה מבורר שעת כתיבה למי נכתב הגט משום שבשעת הכתיבה חל חלות הלשמה בגט ואין הלשמה יכול לחול אם אינו מבורר]. **אמנם בר"ן** כתב דהמשנה היא למ"ד אין ברירה אבל למ"ד יש ברירה הגט כשר [ועיין נמי ברמב"ן שכתב דמתני' ס"ל אין ברירה וכאילו נכתב לשם שתי הנשים] ולכן לדינא אם בא אחר וקשה הוי ספק קידושין משום שבדרבנן קימ"ל דיש ברירה מספק [ובפשטות משמע מהר"ן שהוי ספיקא דדינא האם קי"ל יש ברירה ובשער המלך גירושין ג' ד') כתב שאין הכוונה שמספקא לן היאך ההלכה דודאי קיי"ל דאין ברירה אלא שעיקר דין אין ברירה היינו שאיכא חלות אלא שיש ספק על מה חל החלות והכא לגבי גט אמרינן שהגט חל עבור אחת מהן שהיתה עומדת לכך אלא שא"א לברר איזה היא ולכן הוי ספק מגורשת ועיין בקה"י סימן יט ולהלן בסוגיא דברירה יבואר עוד בהרחבה]. **והנה בתוס' הוכיחו** כן מהצריכותא לקמן (כ"ה ע"א) דבעי' הכא לה לשמה עי"ש, אמנם בגמ' התם משמע שלמ"ד יש ברירה הוי גט גמור ודברי התוס' תמוהין לכאו', **ועיין ביש"ש** (ב"ק פ"ה מדיני ברירה) **ובפנ"י** בסוגיין, דכל דברי התוס' הם לשיטת ר"י אבל לשאר מ"ד בעלמא דיש ברירה הכא תלוי בדיני ברירה. **ועיין בקובץ ביאורים** (בסוגיין) שהקשה דאם בעי' שיהיה מבורר בשעת כתיבה א"כ גם אם הבעל החליט אלא שלא גילה לסופר נמי לא יהני הברירה, ומ"ט לא כתני במתני' ['לאיזה שאני רוצה'] וכתב שאפשר דאורחא דמילתא נקט. [ולכאו' בכה"ג חשיב מבורר בשעת כתיבה משום שהסופר מכוון למי שרוצה הבעל ואי"צ שידע מי זו, ועי"ש בהערות]. **עוד הקשה בקו"ש** (פסחים קעב) דמבואר בגמ' בעירובין לז שדין ברירה הוא בתולה בדבר שעתיד להיות אבל היכא שתולה בדבר שכבר היה אלא שאצלו יש חסרון ידיעה מהני אף למ"ר שאין ברירה ומשום שאין זה חלות על הספק אלא החלות חל בבירור ובעינן רק גילוי מילתא, **אכן** ע"פ דברי התוס' הכא א"ש, שבדין לשמה יש דין מיוחד שבעינן ידיעת העושה בזמן הכתיבה.

**ז) "אי כתב רחמנא ונתן... כתב רמנא וכתב... אי כתב רחמנא וכתב... כתב רחמנא לה לשמה".** בפשטות כוונת הגמ' דמ"וכתב" למדנו שצריך ציוי הבעל ומ"לה" למדנו דין לשמה. **ונמצא לכאו'** שיש גמ' מפורשת שצריך שליחות של הבעל בלא שייכות לדין כתיבה לשמה. **ועיין בתוס'** לעיל (כ"ב: ד"ה והא) שכתבו דאי"צ בשליחות כלל ומה דבעי' ציוי הבעל הוא רק משום דבלה"כ לא הוי לשמה, ותירצו הקו' מסוגיין דמ"וכתב" הינו ממעטים רק כתב ונמלך "לפי שלא נכתב לגרושי דידהו אלא לאחר" עי"ש [ובבית מאיר ריש סי' ק"כ כתב שדבריהם דחוקים ממה שהמשיכו להקשות מסוגיא לעיל כ: עי"ש]. עוד צ"ב, דאם מוכתב למדנו שצריך שיהיה לשם אשה זו, א"כ מ"ט בעי' ל"לה" לשמה כדי לפסול בגוונא שיש לו ב' נשים וכתב לגרש את הגדולה, ואולי כוונת התוס' היא לדברי הרמב"ן דלהלן. **ועיין ברמב"ן** [בביאורו השני] שביאר דכונת הגמ' היא דאילו היה כתוב רק וכתב היינו אומרים שהכוונה היא שיש דין של כתיבת בעל [או שלוחו] בלא שייכות ללשמה, ובמה דכתיב "לה" נתגלה שדין כתיבת הבעל הוא דין בלשמה דבעי' שיהיה כרות למה ולכן צריך ציוי הבעל או שלוחו. ועיין בבית מאיר (ריש סי' ק"כ) שכתב דמדברי הרמב"ן הללו מוכח שאע"פ שאי"צ שליחות של הבעל אבל מ"מ צריך ציוי הבעל ולמד מזה שאין אשה יכולה ליתן שכר הסופר עי"ש. **ועיין עוד היטב ברמב"ן** בתירוצו הראשון דמבואר בדבריו דמה ממה שנאמר וכתבב למדנו שענין הלשמה הוא דין בעצם הכריתות, היינו שאם לא ציוה הבעל לכתוב את הגט אי"ז כריתות לשמה, ונמצא שיש ב' דינים בלשמה הא'- כריתות לשמה שהוא דין בדיני הגט שיכתב לשם כריתות בין הבעל לאשה [ונלמד מוכתב] והב' דין לשמה כלפי האשה שיכתב לשם אשה פלונית, עי"ש. [בחי' רא"ל מאלין זצ"ל (הודפס בספר זכרון אהל חיא) למד מדברי הרמב"ן הנ"ל דיש ב' כוונות לשמה בגט הא- דין לשם אשה פלונית ב- דין לשם חלות כריתות עי"ש הרחבה].

**ח)** **"הא גדולה מצי מגרש אמר רבא ז"א שני יב"ש מוצאין שט"ח על אחרים".** ואביי להלן פליג ומעמיד מתני בעדי מסירה וכר"א, אבל שני יב"ש אין מוציאין שט"ח על אחרים. וביאר רש"י דהנדון הוא על חשש נפילה בגט ובשט"ח, דאביי חייש לנפילה ורבא לא חיייש לנפילה, **ועיין סוגיא בב"ב** קע"ב: קע"ג ע"א דמבואר דלאביי לא חיישי' לנפילה דחד [ומציאהה דחד כהנך ב' יב"ש] אבל חיישי' לנפילה דרבים [ומציאה דרבים] כגון בשטר שכתוב בו "ממך", **ועי"ש בתוס'** (קע"ג ד"ה והכא) דתנא דברייתא שם דס"ל שאין יב"ש מוציאן שטר על אחרים ס"ל דחיישי' אף לנפילה דחד. **ועוד מבואר** דלא חיישי' לפקדון והטעם משום דכיון דשמיה כשמיה לא מפקיד גביה. **אכן בגמ' בב"ב** (שם) מבואר חשש נוסף והוא דלמא מסר ליה לקנין [ואין אותיות נקנות במסירה] ומאן דס"ל שיכולים להוציא שט"ח זע"ז ס"ל שאותיות נקנות במסירה עי"ש. ובסוגיין גבי גט ליכא לחשש של מסירה, **והטעם כתב בריטב"א** משום דכ"ע ידעי שאין אשה מתגרשת בגט חברתה. ועיין בריטב"א שכתב עוד דאע"פ שאין אותיות נקנות במסירה מ"מ לא חיישי' שמסר לו כמו שלא חוששין בגט לכך אלא אמרי' כאן נמצא כאן היה עי"ש.

**ט) "הא ראשון מצי מגרש והא אמרינן ולא אחר יכול להוציא עליהן שט"ח". הנה** לכאו' החשש בב' האופנים אינו דומה כלל דבשט"ח טוען הלוה שלא לוה כלל והשטר הוא על חבירו, ואילו גבי גט א"א לומר שהראשון אינו חלק מהסיפור כלל, וכמש"כ **רש"י** שהחשש הוא שמא היב"ש הראשון כת לגרש ונמלך והשליכו לאיבוד ולקחתו אשת השני, וכ"כ **הריטב"א** וכתב דהכא והתם חד טעמא הוא והדברים צ"ב, מנין לאביי לדמות את ב' הדברים הללו. **ועיין ברמב"ן** שעמד בזה שאין הדברים דומין זל"ז ומ"מ יש לחוש בסוגיין שמא חבירו נתן בה ענין ונתן לה גט זה כדי להוציא מבעלה ותנשא לו [וצ"ע, דכיצד הקשה מסברא זו אביי על רבא] **ועיין במהרש"א** שעמד בזה והוסיף דהחשש של רש"י שייך לחשש נפילה והרי אמרי' דלא חיישי' לנפילה, וכתב המהרש"א דיש ליישב. **ועיין בקרני ראם** שכתב דמה דלא חיישי לנפילה זהו משום שיש חזקת כ"נ כ"ה וגם ללוה [בנדון הראשון בגמ'] אין חזקת ממון כיון שממנ"פ לוה מאחד מהיב"ש, וא"כ הכא גבי גט שיש חזקת אשת איש ואין כ"נ כ"ה כיון שבודאי הגיע אליה גט זה ממישהו א"כ יש לחשוש לנפילה. עי"ש. **ועיין בתו"ג** שכתב לתרץ קושיא זו דמשמע לגמ' שהדין שאין מוציאין עליהן שט"ח הוא גם באופן שיבואו העדים ויבררו הדבר ומשום שכל שטר שאין מוכח מתוכו מיהו הלוה אין לזה תורת שטר כלל וא"כ ה"ה הכא בגט דבעי' מוכח מתוכו ובלה"כ אין לזה תורת שטר, ומוכח דקאי הכא כר"א דלא בעי' מוכח מתוכו עי"ש [ובעיקר ממש"כ דמשמע שגם אם יבואו העדים ויבררו למי נכתב אין לזה תורת שטר, עיין בשו"ע מ"ט ס"ז שאם יבוא עדי השטר ויבררו הוי שטר ועי"ש בש"ך שהביא דעות החולקים בזה ואכמ"ל]. **ועיין במהר"ם שיף** שביאר באופן נוסף את הדמיון בין שני המקרים ויסוד דבריו דבאמת מצד הסתמא כאשר מוציא אדם שט"ח על יב"ש אין לחשוש שהלוה הוא יב"ש אחר עי"ש במה שביאר עפ"ז. הנה יש להסתפק אם אליבא דאמת בכה"ג דאיכא שני יב"ש אם יכול המלוה לתפוס מהיב"ש באופנים דמהני תפיסה מספק [טענת ברי או לשיטת הרמב"ם וכד'] והיינו שיש להסתפק האם בכהה"ג חשיב 'ספק' או לא וא"נ דהוי ספק ניתן יותר להבין את דברי הגמ' וצ"ע. ועיין בשער משפט (מ"ט סק"ב9 שכ' דמהני תפיסה אמנם ראיו צ"ב והשיג עליו בזה באמרי בינה, ומ"מ מסוגיין לכאו' איכא ראיה וצ"ע ואכמ"ל, **ובעיקר** החשש של הנפילה הכא [לרש"י] צ"ב מ"ט לחשוש לנפילה באופן זה של אשת חבירו ולא נחשוש בכל אדם שמא רצה לגרש את אשתו ונמלך והשליכו לאבוד ומצאתו אשתו, **וכתב המהר"ם שיף** דכאשר אדם משליך הוא משליכו במקום שלא תוכל אשתו למצוא אותו עי"ש.

**כ"ד ע"ב המשך**

**ה) "בעדי מסירה ור' אלעזר היא"** נחלקו הראשונים האם ניתן להעמיד את המשנה כר"מ ובגוונא שידוע שנמסר לאותה שנכתב לה, דשיטת התוס' דלר"מ בעי' מוכח מתוכו ובכה"ג ל"ח מוכח מתוכו, והקשה החזו"א (צ"ח יד) מסוגיא דב"ב קע"ב דמסקי' דממך חשיב מוכח מתוכו עי"ש. והרמב"ן והר"ן והריטב"א ס"ל דלא בעי' לר"מ מוכח מתוכו והיה אפשר להעמיד כר"מ ובאופן הנ"ל ועי"ש מ"ט לא העמדנו כן. ועיין בחזו"א (אהע"ז צ"ח יא) דבודאי לר"מ בעי' מוכח מתוכו ורק בסוגיין גבי שני יב"ש דהגט מוכיח מתוכו כלפי כל העולם אלא שכלפי יחיד אינו מוכח לזה סגי בעדי מסירה. עוד קשה לשיטת הר"ן בפ' המגרש דס"ל שלר"א גם עדי חתימה כרתי ולא בעי מוכח מתוכו וא"כ מ"ט בעי' עדי מסירה, ועיין בחזו"א (שם אות יב) משכ"ב. [הרחבה אות י]

**כתב המרדכי** בשם רבינו יואל הלוי דיש ללמוד מסוגיין להכשיר גט גם בלא שממות האיש והאשה דהרי כאן שמות שני נשיו שוות ואין הוכחה מי מהן מתגרשת ומ"מ מהני בעדי מסירה לר"א. ועיין בחזו"א (צ"ח סקט"ו) משכ"ב.[הרחבה אות יא]

**ו) הנה** אע"פ שדחה אביי את הראיה של רבא מסוגיין, מ"מ קימ"ל (יבמות קט"ז רמב"ם מלו"ל כ"ד ט) ששני יב"ש הדרים בעיר אחת מוציאין שט"ח על אחרים והיינו דלא חיישי' לנפילה. וא"כ צ"ב מ"ט חיישי' לנפילה לשיטת רש"י. [ולראשונים שהחשש הוא אחר היינו שבעלה של שניה נתן לה גט כדי לקלקה וכו' לק"מ] [הרחבה אות יב]

**ז) "אמר רב כולן פוסלין בכהונה" וכו'.** מטעם דריח הגט פוסל בכהונה ובגדר הדין דריח הגט פוסל יש לדון אי הוי דאו' או לא ועיין בשאג"א (חדשות סימן ב) ובבית שמואל קנ"ה הביא מחלו' הראשונים בזה ואכמ"ל [קצת הרחבה אות יג]

**כ"ה ע"א**

**א) הקדמה בענין ברירה** בענין ברירה יש להקדים, דיסוד ברירה הוא דחלות שהאדם מחיל צריך להיות מבורר בשעת החלת החלות, אכן זה ברור שאין צורך שאנחנו נדע את הבירור בשעת החלת החלות, וכל ש הדבר מבורר בשעת החלת החלות יכולה לחול החלות ולכן אם מחיל חלות שתלויה במה שכבר קרה בעבר אין בזה חסרון של ברירה כמבואר בסוגיא בערובין ל"ח עי"ש. וכל הנדון של ברירה הוא אם רוצה שיחול היום החלות על דבר התלוי במה שיהיה בעתיד, וכן בגוונא שעושה חלות שאינה מבוררת אבל זמן החלות הוא בעתיד אין בזה נדון של ברירה [לרוב הראשונים] כענין כל המתלקט (ב"ק ס"ט) וכו' עי"ש והאריך בזה בשאגת אריה (סי' צ"ב). ויסוד דין 'יש ברירה' ביאורו שכל שמחיל עכשיו חלות על דבר שבעתיד יתברר על מה הוא החיל את החלות, חשיב הדבר שעתיד להתברר כמו שכבר עכשיו הוא מבורר, היינו שהדבר שיתברר לבסוף נחשב כבר היום כעומד להתברר, ודין זהאינו רק בכה"ג של 'החלת חלות', אלא גם בענין של 'מציאות', כגון בגוונא של האחים שחלקו יורשים הם, ועיין בחת"ס (בסוגיין) שביאר דכלפי שמיא גליא איזה חלק יבוא לחלקו של כל אחד ולכן חשיב הדבר מעיקרא כעומד לכך, ובפשטות דיןברירה אינו שייך לדין אדם מקנה דשלב"ע, אמנם יעוין בקצה"ח (סי' ס"א סק"ג סוד"ה ועי"ש) תלה את הדברים זב"ז וצ"ע. ובדעת מ"ד אין ברירה נחלקו הראשונים, האם דבר התלוי בברירה לא חל כלל [בודאי] או שהוי ספק, עיין בתוס' בערובין ל"ז: וברש"י (חולין י"ד ע"א) וצ"ב בסברות המחלו' ועיין ברעק"א (ערובין ל"ח ע"א במערכה) משכ"ב ובר"ן ר"פ השותפין. [הרחבה אות יד]

**ב) "ורבי יוחנן אמר אף אחרון אינו פוסל".** היינו משום דמאחר שאין ברירה הגט אינו גט, עיין בתוס' לעיל (כ"ד: ד"ה לאיזו) דבכה"ג לכ"ע אין ברירה משום לשמה. ובראשונים פליגי והנה הר"ן והרמב"ם (פ"ג מגרושין ה"ד) פסקו דהיא ספק מגורשת, וצ"ב אם הטעם משום שלחומרא יש ברירה או שגם למד אין ברירה איכא ספק. ועיין ביש"ש ובשעה"מ ובקה"י י"ט ה. [הרחבה אות טו]

**הנה** בסוגיין בשיטת רבי יוחנן מבואר שאם אין ברירה ללא הוי גט כלל ולכן אינו פוסל, וצ"ב לשיטת רש"י וסיעתו מ"ט לא נימא שתהא ספק מגורשת ועיין בחזו"א (דמאי ט"ז ט') [הרחבה אות טו].

**ג) "האחים שחלקו לקוחות הם"** מבואר בגמ' שדין ברירה אינו רק בחלות שמחיל האדם אלא גם בדבר דממילא, ובקו"ש (ביצה אות לז) הקשה למ"ד יש ברירה מדוע אמרי' שבשעת המיתה כבר קיבל את החלק שיתברר לאחר מכן עי"ש משכ"ב [הרחבה אות טז].וביאר עפ"ז ד' התוס להלן (כ"ה: ד"ה דברי) שחליקו בין ברירה באחים שחלקו לברירה בהחלת חלות. [הרחבה אות טז]

**ד) "ומחזירין זל"ז ביובל"** יש לברר האם ביובל חוזרים ומחליפים את החלקים או שכל אחד נשאר בחלקו ומ"מ מחזירים ונוטלין את אותו החלק, ועיין במהרש"ל בשיטת רש"י ובתוס' להלן מח: (סוד"ה אי) וברמב"ם (שמיטה ויובל פי"א ה"כ) ובפנ"י (להלן מח:) ובגר"ח (שכנים פ"ב הי"א) [הרחבה אות יז]

**ה) "בהא קאמר רבי יוחנן" וכו'.** לשיטת התוס' לעיל החילוק הוא דבדין לשמה לא מועיל ברירה, ותמהו ע"ד התוס'דהגמ' האריכה הכא הרבה בביאור החילוק ומ"ט לא אמרי' בקצרה דגבי גט בעי' לשמה משא"כ בלקחות. ועיין ביש"ש (ב"ק פ' הפרה ובמהר"ם ובפנ"י וברש"ש משכ"ב.

**ו) בתוד"ה ואי.** הקשו תוס' מסוגייא דמעשר בהמה מבואר דגם לקולא אמרי' אין ברירה, ולכאו' צ"ב דגבי מעשר בהמה גם אם הוי ספק צריך להיות פטור דעשיר ודאי ולא עשרי ספק, ועיין בשעה"מ (פ"ג מגרושין) דבספיקא דדינא לא אמרי' עשירי ודאי ולא עשירי ספק,וברעק"א ועיין ובקו"ש (ב"ב את ת"ז) [הרחבה אות יט]

**י) "בעדי מסירה ור' אלעזר היא" נחלקו הראשונים** האם ניתן להעמיד את המשנה כר"מ ובגוונא שידוע שנמסר לאותה שנכתב לה, דשיטת התוס' דא"א להעמיד כר"מ משום דלר"מ בעי' מוכח מתוכו ובכה"ג ל"ח מוכח מתוכו, [ועיין בקה"י ס"ב אם מוכח מתוכו הוא חסרון בעדות או דין בדיני השטר ואכמ"ל]. **ועיין בר"ן** שביאר דהוקשה לתוס' מ"ט לא העמידה הגמ' כר"מ ובאופן הנ"ל, ולכן תי' דלר"מ א"א להעמיד משום שלא הוי מוכח מתוכו, **ואילו שיטת הרמב"ן והר"ן והריטב"א** דלא בעי' לר"מ מוכח מתוכו ובאמת היה אפשר להעמיד כר"מ ובאופן הנ"ל אלא דרישא דגמ' לא הוי כר"מ שהרי לר"מ גם מצאו באשפה כשר, **ועוד** הביאו הראשונים גירסת ר"ח דלא גרסי' 'ור"א היא' אלא 'בעדי מסירה' וה"ה לשיטת ר"מ. **ועיין בחזו"א** (אהע"ז צ"ח יא) שכתב דלשיטות שלר"מ כשר בע"ח ולא בעי' מוכח מתוכו כ"ז הוא דוקא בסוגיין גבי שני יב"ש דהגט מוכיח מתוכו כלפי כל העולם אלא שכלפי יחיד אינו מוכח ולזה סגי בעדי מסירה אבל בשני שטרות היוצאים ביום אחד (כתובות צ"ד) או בשטר שכתוב בו ממך (בב"ב קע"ב) שהסתפקה הגמ' אם חשיב מוכח מתוכו, דהתם לא הוי מוכח מתוכו כלל גם ע"י עדי מסירה ולא הוי שטר לר"מ, **ולאידך גיסא** לשיטת התוס' דביב"ש לא חשיב מוכח מתוכו לר"מ צ"ב מסוגיא דב"ב קע"ב דמסקי' דממך חשיב מוכח מתוכו [לשיטת הרמב"ן שם] וביאר החזו"א (שם אות יד) דביב"ש לא הוי מוכח מתוכו דלא ידעי' שהבעל נתן לה אבל בממך מאחר דלא חיישי' לנפילה חשיב מוכח מתוכו.

**הנה** בגמ' מבואר שלר"א בעי' עדי מסירה וקשה לשיטת הר"ן בפ' המגרש דס"ל שלר"א גם עדי חתימה כרתי ולא בעי מוכח מתוכו וא"כ מ"ט בעי' עדי מסירה, **וכתב החזו"א** (שם אות יב) דדוקא בעלמא אמרי' שע"י עדי החתימה מבורר כל הענין שנמסר לה הגט, אבל בשני יב"ש אין ראיה מע"ח שהבעל מסר לה את הגט ולכן בעי' עדי מסירה, עי"ש.

**יא) כתב המרדכי** בשם רבינו יואל הלוי דיש ללמוד מסוגיין להכשיר גט גם בלא שממות האיש והאשה דהרי כאן שמות שני נשיו שוות ואין הוכחה מי מהן מתגרשת ומ"מ מהני בעדי מסירה לר"א. **וכתב החזו"א** (צ"ח סקט"ו) דכל הראיה היא לשיטת התוס' אבל לשיטת הראשונים דגם לר"מ אין צורך במוכח מתוכו בסוגיין ומ"מ באין מוכח מתוכו לגמרי בודאי פסול א"כ ע"כ שבסוגיין יש סברא שע"י העדי מסירה חשיב מוכח מתוכו כיון שרק כלפי יחיד אי"ז חשיב מוכח מתוכו, וא"כ אין ללמוד מזה שבלא שמות כשר, אבל בשיטת התוס' מוכח כן שהרי ס"ל שהכא ל"ח מוכח מתוכו, ועיין בחזו"א שדן לדחות הראיה גם משיטת התוס' ואכמ"ל.

**יב) הנה** אע"פ שדחה אביי את הראיה של רבא מסוגיין, מ"מ קימ"ל (יבמות קט"ז רמב"ם מלו"ל כ"ד ט) ששני יב"ש הדרים בעיר אחת מוציאין שט"ח על אחרים והיינו דלא חיישי' לנפילה. **וא"כ צ"ב** מ"ט חיישי' לנפילה לשיטת רש"י. [ולראשונים דס"ל שהחשש הוא אחר היינו שבעלה של שניה נתן לה גט כדי לקלקה וכו' לק"מ] **ואולי י"ל,** דהכא הוי חומרא מיוחדת דאשת איש וכמו שכתב רש"י בתחילה הסוגיא "וכי מפקא לא חיישי' לאיסור אשת איש" ועיין **בתוס' הרא"ש ובפנ"י** בביאור דברי רש"י, ומ"מ י"ל לכן ס"ל שחיישי' הכא לנפילה משא"כ לדינא בשני יב"ש דלא חיישי' לנפילה. **ובקרני ראם** כתב דמה דלא חיישי' לנפילה זהו משום שיש חזקת כ"נ כ"ה, וגם ללוה אין חזקת ממון כיון שממנ"פ לוה מאחד מהיב"ש, וא"כ הכא גבי גט שיש חזקת אשת איש ואין כ"נ כ"ה כיון שבודאי הגיע אליה גט זה ממישהו א"כ יש לחשוש לנפילה, עי"ש.

**יג) "אמר רב כולן פוסלין בכהונה" וכו'.** ומטעם דריח הגט פוסל בכהונה ובגדר הדין דריח הגט פוסל מהפס' "ואשה גרושה מאשה" עיין בשאג"א (חדשות סימן ב) דהוי גזה"כ גמורה וברמב"ם (גירושין פ"י ה"א) כתב דריח הגט הוי מדבריהם ולפ"ז צ"ל קדרא אסמכתא בעלמא וכ"כ הבית שמואל קנ"ה, הביא שהשלטי גבורים ס"ל שהוי מדאורייתא [ועיין בביאור הגר"א ס"ק יא שביאר שהשו"ע השמיט את דבברי הרמב"ם מכח קושית המ"מ עי"ש] והשאג"א לומד שגם כוונת הרמב"ם שהוי מדאורייתא אלא דכיון שאינו מפורש בתורה וחכמים דרשוהו הרמכ"ם קורא לזה מדבריהם, עי"ש ואכמ"ל.

**כ"ה ע"א**

**יד) הקדמה בענין ברירה** הנה בענין ברירה יש להקדים, דיסוד ענין יש ברירה הוא דכל חלות שהאדם מחיל צריך להיות מבורר בשעת החלת החלות, וכגון בתרומה דכאשר רוצה להחיל תרומה על ב' לוגין צריך שאותם ב' הלוגין יהיו מבוררין בשעת החלת החלות, דחלות שאינה מבוררת לא יכולה לחול, [ועיין בר"ן בנדרים מה: בזה"ל "דהיינו טעמא דאמרי' בעלמא אין ברירה לפי שאין ראוי שיחול דבר על הספק"] **אכן זה ברור** שאין צורך שאנחנו נדע את הבירור בשעת החלת החלות, אלא אם הדבר מבורר בשעת החלת החלות יכולה לחול החלות גם אם אין אנו יודעים מהו הבירור, **ולכן** כל הנדון של ברירה שייך כאשר רוצה להחיל עכשיו חלות התלויה בעתיד שאינו מבורר, אבל אם מחיל חלות שתלויה במה שכבר קרה בעבר אין בזה חסרון של ברירה כמו לגבי נדון הגמ' בערובין (לח) שאם אדם רוצה לעשות ערוב על אותו המקום שממנו 'בא חחכם' לעיר אזי אם כבר בא החכם אלא שלא ידוע מאיזה מקום בא, יכול לעשות חלות ערוב ולומר שאם בא ממקום פלוני יהיה הערוב שם, ואם ממקום אחר יהיה הערוב ממקום אחר, ואי"ז שייך לברירה כיון שהדבר כבר קרה אלא שאינו ידוע לנו, וכל הנדון של ברירה הוא אם רוצה שיחול היום החלות על דבר התלוי במה שיהיה בעתיד, כמו אם עוד לא בא החכם ואומר שאם יבוא ממקום זה יהיה הערוב שם ואם ממקום אחר יהיה הערוב במקום אחר. **ותנאי נוסף** שבעי' בהחלת החלות כדי שיהיה תלוי בדין ברירה הוא, שהחלות תחול עכשיו, היינו שמחיל היום דבר התלוי בעתיד, אבל אם עושה חלות שאינה מבוררת אבל זמן החלות הוא בעתיד כלומר באותו הזמן שכבר יהיה מבורר, אין בזה נדון של ברירה [למעט שיטת הרשב"א המובאת בקצה"ח סי' ס"א סק"ג ואכמ"ל] וכענין כל המתלקט (ב"ק ס"ט) וכו' דבכה"ג כיון שכאשר יחול החלות יהיה החלות על דבר מבורר אין בזה נדון של ברירה והאריך בזה בשאגת אריה (סי' צ"ב).

והנה דין 'יש ברירה' ביאורו הוא שכל שמחיל עכשיו חלות על דבר שבעתיד יתברר על מה הוא החיל את החלות, חשיב הדבר שעתיד להתברר כמו שכבר עכשיו הוא מבורר, היינו שהדבר שיתברר לבסוף נחשב כבר היום כעובד להתברר, כדוגמת ב' לוגין שעתיד להפריש וכו' דאמרי' שהיום חל התרומה על אותם ב' לוגין שישארו בסוף, משום שאמרי' שכבר בעת החלות עמדו אותם ב' הלוגין להיות הב' הלוגין האחרונים. וכן גבי מי שארצה אגרש דמתברר למפרע שאותה אשה שגירש לבסוף עמדה להתגרש מעיקרא, והיינו שאע"פ שלא מתברר שהיה דעתו בפועל על אותה האשה באותו הזמן שאמר לאיזה שארצה וכו', אבל מ"מ מתברר שאותה אשה עמדה להיות האשה שאותה יגרש בסו"ד, ולכן הוי לשמה.

**ודין יש ברירה** אינו רק בכה"ג של 'החלת חלות', אלא גם בענין של 'מציאות', כגון בגוונא של האחים שחלקו יורשים הם, דהביאור הוא שמעיקרא אותו החלק שהגיע לאחד מהן היה עומד בשעת מיתת אביהם להגיע אליו, וכן דין מי שתצא בפתח תחילה שהמציאות היא שאותה שיצאה בפתח תחילה היתה עומדת מעיקרא לצאת בפתח תחילה, ועיין בחת"ס (בסוגיין) שביאר דכלפי שמיא גליא מי תצא מפתח תחילה או איזה חלק יבוא לחלקו של כל אחד ולכן חשיב הדבר מעיקרא כעומד לכך, [אכן בכה"ג דין הברירה הוא מחודש יותר, ואפשר דמאן דסבר לדין ברירה הראשון בהחלת חלות לא יסבור לדין ברירה השני, ויבואר עוד להלן בזה].

**ובפשטות דין** ברירה אינו שייך לדין אדם מקנה דשלב"ע, **אמנם בקצה"ח** (סי' ס"א סק"ג סוד"ה ועי"ש) כתב דלר"מ דס"ל שאדם מקנה דשלב"ע אי"צ לדין ברירה, דכשם שמהני להחיל חלות על דשלב"ע כמו כן מהני בב' לוגין להחיל חלות תרומה על מה שעתיד להיות מופרש, **ודבריו צ"ב** דכל הדין דאדם מקנה דשלב"ע הוא לגבי מעשה הקנין אבל החלות לא חלה עד שיגיע לעולם [וכם במעשיו חל רק לענין אם יאבד השטר וכד] ואילו הכא בעי' שיוכל כבר עתה לשתות את היין והיינו שכבר עתה תחול התרומה על ב' לוגין מסויימים, וכבר הקשה עליו כן **בבית אפרים**, ועיין בהוספות למלואי החושן (שם) מה שהשיב הקצה"ח על טענה זו ודבריו צ"ע. **ובאמת כבר נחלקו בזה הראשונים דבספר הישר** (סי' שסא) הביא דבינו שמואל ס"ל שדין יש ברירה תלוי בדין אדם מקנה דשלב"ע ואילו ר"ת השיג עליו באריכות עי"ש.

**ובדעת מ"ד אין ברירה נחלקו הראשונים**, האם דבר התלוי בברירה לא חל כלל [בודאי] או שהוי ספק, **שיטת התוס'** בערובין ל"ז: ד"ה אלא מעתה בשם **מהר"י** שאין ברירה היינו שחל מספק, וכן היא **שיטת רש"י** (חולין י"ד ע"א) גבי ב' לוגין דאם אין ברירה חיישי' שמא שתה תרומה היינו שחל התרומה אלא שאינו מבורר על איזה ב' לוגין חלה התרומה וכן הוא ברש"י בסוף מעילה, ועיין בתוס' במנחות ע"ח:, **אכן שאר הראשונים** תוס' בערובין שם בפי' אחר ובר"ן בריש השותפין ס"ל שלמ"ד אין ברירה לא חל כלום. [ונפ"מ בזה לדוגמא אם כהן יכול לשתות את היין בחבית כיון שיכול לשתות גם תרומה], **והנה בשיטת רש"י וסיעתו** לכאו' הדבר ברור, דאע"פ שאין אנו יודעים דמה שהתברר לבסוף היה אותו הדבר העומד להתברר מתחילה, אבל מ"מ יש ספק שמא הדבר שהתברר לבסוף היה הדבר שעומד להתברר מתחילה, וא"כ הוי ספק, אבל שיטות החולקים וס"ל שאי"ז אפילו ספק צ"ב מ"ט לא חל מספק הרי אפשר שמה שנתברר לבסוף היה עומד להתברר מתחילה, **ועיין ברעק"א** (ערובין ל"ח ע"א במערכה) ביאר בשיטת רש"י כהנ"ל, **ובשיטת החולקים ביאר** "דדעת תוס' דכל שעושה מעשה קנין או קריאת שם תרומה ותולה הדבר בתנאי דלהבא כיון דלעולם לא יבורר שהיה כן למפרע [כיון דהדין דאין ברירה] לא חל כלל המעשה ההוא ובטל בודאי הקנין או הקריאת שם", עי"ש. **ונראה** שזו כוונת הר"ן שהובא לעיל "דהיינו טעמא דאמרי' בעלמא אין ברירה לפי שאין ראוי שיחול דבר על הספק". [והיה מקום לומר דס"ל שאין דב כזה שנקרא "עומד להתברר" אבל זה דוחק משום שבגוונא שעולה חלות שבהכרח תברר על אחד מב' אפשריות כגון אם ירדו גשמים יהיה פרי זה תרומה ואם לא ירדו יהיה פרי זה תרומה הרי הדבר בודאי היה עומד לכך שירדו או שלא ירדו גשמים, וצ"ע].

**טו) "ורבי יוחנן אמר אף אחרון אינו פוסל".** היינו משום דמאחר שאין ברירה הגט אינו גט, **ובתוס' לעיל** (כ"ד: ד"ה לאיזו) מבואר דבכה"ג לכ"ע אין ברירה משום דבעי' "לה" לשמה היינו שיהיה מבורר בשעת כתיבה, וכמו שמבואר בגמ' הכא דיש חידוש שאם היה משמיענו ר"י בגט שאין ברירה לא היינו יודעים במקו"א, ועיין לעיל אות ו' שהובאו **דברי הר"ן ועוד ראשונים** דפליגי ע"ד התוס' וס"ל שלמ"ד יש ברירה ה"ה הכא יש ברירה וחשיב לשמה, ועוד הובא שם דשיטת תוס' צ"ב דמשמעות הסוגיא היא שלמ"ד יש ברירה הגט כשר, והובאו דברי האחרונים שכל ד' התוס' הם רק לשיטת ר"י עי"ש. **והנה הר"ן כתב** דהוי ספק גרושין, ומשום דמאחר דלדינא איכא ספק אם קימ"ל יש ברירה או אין ברירה ולכן בדרבנן אמרי' שיש ברירה א"כ הכא הוי ספק גרושין דלחומרא יש ברירה [והו"ד ברעק"א], **וגם ברמב"ם** (פ"ג מגרושין ה"ד) פסק דהיא ספק מגורשת, וכתב הר"ן שזו נמי כוונת הרמב"ם, **והקשה היש"ש** דברמב"ם בבכורות (פ"ו) פסק גבי אחים שחלקו ולקחו גדיים כנגד גדיים דהם פטורים ממעשר [דלקוח פטור ממעשר] הרי שפסק שאין ברירה גם לקולא, **וביאר השעה"מ** דהרמב"ם ס"ל שאין ברירה ביאורו שהוי ספק אם הדבר שהתברר לבסוף היה עומד להתברר מתחילה, [וכשיטת רש"י בחולין י"ד הובא לעיל בהקדמה] ולכן הכא גבי גרושין הוי ספק מגורשת ולגבי מעשה בהמה נמי פטור משום דעשירי ודאי ולא עשרי ספק [לכה"פ בספק במציאות] עי"ש עוד הרחבה בזה [ועיין בקה"י סי' י"ט אות ה], **אכן בשיטת רש"י** קשה דמבואר בשיטת רבי יוחנן שאם אין ברירה ללא הוי גט כלל ולכן אינו פוסל, **וצ"ב** מ"ט לא נימא שתהא ספק מגורשת גם למ"ד אין ברירה משום שיש ספק שמא אותה שגרש היא זו שעמד לגירושין מתחילה. ועיין בריש זבחים דהוכייח הגמ' דסתמא לשמה בגרושין פסול מסוגיא זו דאיזו שארצה אגרש דפסול וביאר רש"י דהכא בגרושין גריעא מסתמא "דשמא בשעה שנכתב לא היה בדעתו לזו ואינתיק לשם האחרת" והיינו דהוי ספק שמא אתניק לשם האחרת וקשה מ"ט לא היה ספק גרושין**, ובאמת בחזו"א** (דמאי ט"ז ט') הוכיח ממה דלר"י לא חל הגט כלל דלמ"ד אין ברירה לא חייל כלל, וצ"ע לשיטת רש"י, **וצ"ל** [שמעתי] שלענין זה יודה רש"י לשיטת התוס' שבדין 'לה לשמה' מבואר שצריך שיהיה הדבר מבורר בשעת כתיבה, אלא שלמ"ד יש ברירה נחשב הדבר למבורר אבל למ"ד אין ברירה מאחר שהוי ספק אי"ז מבורר ובענין לשמה בעי' דבר מבורר.

**טז) "האחים שחלקו לקוחות הם"** **מבואר בגמ'** שדין ברירה אינו רק בחלות שמחיל האדם אלא גם בדבר דממילא, והיינו שדין ברירה הוא שהדבר שנתברר בסוף עמד לכך מתחילה, **והנה** הובא לעיל **דבר"ן** בריש השותפין כתב דסברת אין ברירה היא "לפי שאין ראוי שיחול דבר על הספק", וא"כ הכא שאי"ז דין החלת חלות מ"ט לא נימא דלכ"ע יהיה ברירה, **ומבואר** שענין המחלוקת אם יש ברירה הוא האם אמרי' שבשעה ראשונה קודם שנתברר הדבר היה עומד הדבר להיות מבורר כן או לא. והיינו שלמ"ד יש ברירה אמרי' שלאחר שחלקו נתברר לחלקו של כל אחד עמד מתחילה להיות החלק שיעלה אח"כ בניהם בגורל, **ועיין בקו"ש** (ביצה אות לז) שהקשה למ"ד יש ברירה "מנין לנו שירש אותה שדה שעשויה ליפול בגורלו ומי תלה את הירושה בגורל העתיד, והרי גם אם לא יחלקו לעולם מ"מ ע"כ ירש כל אחד חלקו, בשלמא בכל הקנינים הרי הותנה בפירוש שהקנין תלוי במה שעתיד להיות", **והיינו** דאע"פ שאמרי' שהוברר הדבר שאותו חלק שירש היה עומד לכך יקבל אותו בגורל וזהו יסוד ענין יש ברירה, אבל מ"מ מדוע נימא שבשעה זו קודם הגורל כבר ירש את החלק הזה בנפרד, דאי"ז כמו בחלת חלות שאמרי' שמאחר שהיה מי שהחיל את החלות על אותו חלק שעומד עכשיו שיתברר העתיד א"כ חלה החלות על אותו החלק, אבל בירושה מ"ט נימא הכי שחלה כבר חלוקת הירושה בשעת מיתה על אותו חלק שעתיד להיות שלו. **ולכאו' צ"ל** דהתורה מחילה את חלוקת הירושה לפי מי שיקבל בעתיד את חלקו בגורל, ולכן למ"ד יש ברירה שכבר עכשיו עומד לכך היינו שהתורה כבר עכשיו נתנה לו את חלקו שיעלה אז בגורל. **והנה בתוס' להלן** (כ"ה: ד"ה דברי) כתבו דיש לחלק בין דין ברירה בתרומה לדין ברירה באחים שחלקו, דגם מ"ד דיש ברירה בתרומה יכול לסבור שבאחים שחלקו אין דין ברירה "דיש לחלק בין שמברר דבריו ומתנה בפירוש ואומר שאני עתיד להפריש לההיא דאחים שחלקו שאינו מברר כלום". **וכוונתם צ"ב**, ואולי כוונתם לחילוק הנ"ל דבירושה יש פחות סברא לדין הברירה, **ועי"ש בקו"ש** שביאר בזה את כוונת התוס' הנ"ל, ודימה את דין בירושה לדין המבואר בתמורה ל' גבי מחיר כלב נשקול חד מינייהו וניברריה דהוא מחיר כלב ואינך לשתרו דעל ידי הבירור שעושים האנשים נתברר חלקו של כ"א מהם מעיקרא ועי"ש הביאור בזה, וצ"ע.

**יז) "ומחזירין זל"ז ביובל"** עיין ברש"י שחיישי' שמעיקרא היו החלקים שונים והחליפו, וביובל חוזר משום מצות יובל. **ויש לברר** האם ביובל חוזרים ומחליפים את החלקים או שכל אחד נשאר בחלקו ומ"מ מחזירים ונוטלין את אותו החלק, **ועיין במהרש"ל** שכתב שלפי רש"י חוזרים וחולקים כמו שחלקו מתחילה [ועיין במצפה איתן שתמה כיצד מתקיימת בזה מצות יובל], **ובתוס'** להלן מח: (סוד"ה אי) כתבו שתחת זו מקבל אחרת, היינו שממחליפים החלקים, **ועיין ברש"י** שכתב שמחזירין כדי לקיים מצות יובל, וצ"ב מ"ט נקט הכי ובפשטות כוונתו שההחזרה אינה לבירור החלקים אלא רק לקיום המצוה, **ועיין בפנ"י** משכ"ב. **וברמב"ם** (שמיטה ויובל פי"א ה"כ) פסק כמ"ד מחזירין ביובל ומוסיף "ולא תבטל חלוקתם" **ובפנ"י** (להלן מח:) כתב שכוונתו שחוזרים ולוקחים את אותם החלקים, משום שאע"פ שלענין מצות יובל אזלי' לחומרא דאין ברירה אבל לענין שתתבטל ההלוקה אמרינן דמספק מוקמינן ממון אחזקתיה, **והגר"ח** (שכנים פ"ב הי"א) ביאר דכוונת הרמב"ם שלא עושים חלוקה חדשה אלא מחליפים ביניהם החלקים עי"ש, ועיין באבי עזרי (שם) ואכמ"ל.

**יח) "בהא קאמר רבי יוחנן" וכו'.** לשיטת התוס' לעיל החילוק הוא דבדין לשמה לא מועיל ברירה, **ותמהו ע"ד התוס'** דהגמ האריכה הכא הרבה בביאור החילוק ומ"ט לא אמריי' בקצרה דגבי גט בעי' לשמה משא"כ בלקחות. **ועיין ביש"ש** (ב"ק פ' הפרה בדיני ברירה) מש"כ בביאור דברי הגמ', ו**עיין במהר"מ ובפנ"י** משכ"ב. ועיין עוד **ברש"ש** משכ"ב.

**יט) בתוד"ה ואי.** הקשו תוס' מסוגייא דמעשר בהמה מבואר דגם לקולא אמרי' אין ברירה, ועי"ש מה שתי'. **ולכאו' צ"ב** דגבי מעשר בהמה גם אם הוי ספק צריך להיות פטור דעשיר ודאי ולא עשרי ספק, **ותי' השעה"מ** (פ"ג מגרושין) דבספיקא דדינא לא אמרי' עשירי ודאי ולא עשירי ספק, **ובקו"ש** (ב"ב את ת"ז) **ובמלבושי יו"ט** (סי' י"ט) הוכיחו מסוגיא בבכורות נח: שגם בספיקא דדינא אמרי' הכי, **ותי' במלבושי יו"ט** דעשרי ודאי הוא פטור מחובת גברא אבל מ"מ אם הפריש חל, ולר"י בסוגיין גם אם הפריש לא חל דאין ברירה. **וברעק"א** הקשה מדברי התוס' להלן בדף מ"ז דס"ל דאם אין ברירה הוי ספק, וא"כ יקשה מ"ט לא יעשר מספק, ותי' כשעה"מ דלמ"ד אין ברירה אין דין להפריש מספק דעשירי ודאי ולא ספק אבל בספק אם פסקי' יש ברירה הוי ספק בדין ולא אמרי' עשרי ודאי ולא עשירי ספק [ועי"ש טעם הדבר דספק לחלק בין ספק בדין לספק במציאות עפ"ד התוס ביומא ע"ד ע"א] [וראיתי מי שהעיר בזה לד' הרעק"א דיהיה הכא דין ס"ס, ספק אם פסקי' יש ברירה וספק גם אם אין ברירה, והוי ספק אחד בדין ואחד במציאות, ואכמ"ל בדיני ס"ס].

**כ"ה ע"א המשך**

**ז) "תולה בדעת עצמו".** מבואר בגמ' שרב יהודא ורבא ס"ל שאין חילוק בין תולה בדעת עצמו לתולה בדעת אחרים ואילו אביי כתב שיש חילוק דדוקא תולה בדעת אחרים איכא ברירה ובתולה בדעת עצמו אין ברירה. בביאור החילוק בין תולה בדעת עצמו לתולה בדעת אחרים עיין היטב ברש"י ובתוס' רא"ש ובריטב"א, והקשה התוס' רא"ש מ"ט בב' לוגין חשיב תולה בדעת עצמו הרי לא איכפת לו מה שיהיה בסוף, ועי"ש משכ"ב ועיין עוד ברש"ש. [הרחבה אות כ].

**ח) "אתיבה האומר לבנו הנני שוחט" וכו'.** הקשו האחרונים לשיטת התוס' לעיל כ"ד:דאיכא גזה"כ בגט דאין ברירה מה הקושיה מפסח על גט, ועיין פנ"י ומהר"ם שיף [אות כא]

**ט) בתוד"ה עשרה.** במש"כ תוס' דאין המעשר מתמעט משום תרומה גדולה כיון דחטה אחת פוטרת את הכרי, עיין בתוס' בסוכה כג: ובתוס' הרא"ש.

**י) בתוד"ה שני.** בענין גזל בממון שאין לו תובעין עיין באפיקי ים (ח"א סימן מב)

**כ"ה ע"ב**

**א) ברש"י ד"ה ומיחל.** עיין ברש"י בחולין י"ד דלא התירו לו לסמוך על ברירה במה שיכול לעשות עכשיו. ועיין בריטב"א (סוכה כג:) דאע"פ שסומכים על ברירה אף לכתחילה מ"מ הכא חיישינן שמא יבקע הנוד.

**ב) בתוד"ה דברי.** "הוה קשיא ליה אידך דרבי יוחנן" לכאו' לפמש"כ תוס' לעיל כ"ד: דלשמה שאני לק"מ קושית התוס' הנ"ל, ועיין ממהר"ם ומהר"ם שיף.

**בא"ד.** "מיתרצתא נמי שמואל אדשמואל" מצאנו כמה תירוצים על קושיא זו עיין בתוס' דידן ובתוס' להלןד"ה רבי יהודה ובתוס' בביצה לז: ובר"ן בשם הרמב"ן [הרחבה אות כו].

**ג) בתוד"ה רבי.** "וכן בפר בכל מערבין גבי מעשר שני שיש לי בבתי" וכו'. מגמ' זו קשה טובא על שיטת רש"י (חולין י"ד) ושיטת מהר"י (בתוס' ערובין ל"ז:) דגם למ"ד אין ברירה חל החלות על שני לוגין אלא שאינם מבוררים [עיין בהקדמה אות יד] דלכאו' התם מ"ט לא מחולל המעשר שני בין אם על המטבע שיעלה בידו או על מטבע אחר, וצ"ע. [עיין קה"י סי' י"ט ושיעורי הגרשר אות של"ד שעמדו בצ"ע ועי"ש בשיטת הרמב"ם ועוד]. ועוד יש להקשות לשיטת רש"י והתוס' הנ"ל מהא דאמרי' שאם יבקע הנוד נמצא שותה טבלים למפרע דלכאו' מ"ט הוי שותה טבלים הרי ההפרשה חלה ולמ"ד אין ברירה אין ענין שיופרש לבסוף, ועמד בזה ברעק"א (מערכה ד' לערובין ל"ז:) ועיין בגרנ"ט (סימן פ"א) ובשיעורי הגרש"ר (קידושין אות תלה) משכ"ב [הרחבה אות כז]

**בא"ד.** "וי"ל דהתם בגיטין עומד הדבר להתברר בודאי" עיין היטב בדברי המהרש"לוהמהרש"א.

**כ) "לאיזה שתצא בפתח תחילה מהו א"ל תניתוה יתר מכן אמר ללבלר כתוב לאיזה שארצה... אמר אביי" וכו'.** מבואר בגמ' שרב יהודא ורבא ס"ל שאין חילוק בין תולה בדעת עצמו לתולה בדעת אחרים ואילו אביי כתב שיש חילוק דדוקא תולה בדעת אחרים איכא ברירה ובתולה בדעת עצמו אין ברירה. **וביאר התוס' הרא"ש** שנדון הגמ' הוא דרב הושעיא מספקא ליה בתולה בדעת אחרים אי אמרינן יש ברירה ורב יהודה השיב לו דאין חילוק בין תולה בדעת אחרים ובין תולה בדעת עצמו. **וביאור החילוק** בין תולה בדעת עצמו לתולה בדעת אחרים מבואר ברש"י דבתולה בדעת אחרים י"ל שגמר כבר בדעתו אבל בתולה בדעת עצמו אפשר שאכתי לא גמר בדעתו אלא הוא פוסח על ב' הסעיפים **ועיין בריטב"א** ביתר ביאור. **ועיין בספר פתח הבית** (ס"ו) שהבין דכוונת רש"י היא דבתולה בדעת עצמו נראה שמקפיד על מה שיהיה בסוף היינו מי תהיה ראויה יותר להתגרש משא"כ בתולה בדעת אחרים אין לו קפידא בזה כלל, אלא שלפ"ז הקשה דא"כ מ"ט בב' לוגין חשיב תולה בדעת עצמו הרי לא איכפת לו מה שיהיה בסוף, ולכן ביאר דכוונת רש"י היא דמאחר שכל שצריך עוד מעשה לברר אין ברירה משא"כ בגוונא שאי"צ עוד לעשות כלום, **והדברים צ"ב**. ועיין **בתוס הרא"ש** (להלן כ"ה:) שכבר עמד בקושיא זו מ"ט דהלוקח יין חשיב תולה בדעת עצמו שהרי ביאור החילוק בין תולה בדעת עצמו לדעת אחרים הוא "דתולה בדעת עצמו היה יכול לברר בשעת התנאי ומדלא בירר ודאי היה פוסח על שתי הסעיפים", וממילא בלוקח יין בשעת התנאי א"א לו לברר יותר ממה שבירר, וא"כ מ"ט חשיב תולה בדעת עצמו ולכן הביאור בלוקח יין משום "שמברר לבסוף ואומר זה אני שותה לשם חולין וזה יהא תרומה" עי"ש, **ונראה כוונתו** דבתולה בדעת עצמו הבעיא בזה היא שהוא עצמו עושה את הברירה בסוף וצ"ב. ולפ"ז יקשה דבב' לוגין וכו' יכול לעשות באופן שאחר יפריש את הלוגין לבסוף, ולא משמע שבכה"ג א"ש, וצ"ע. ועיין ברש"ש שכתב דבב' לוגין מאחר שלא קבע מועד להפרשה הוי כמו שאומר שאני עתיד להפריש בזמן שארצה, ולכן אין ברירה עי"ש.

**כא) "אתיבה האומר לבנו הנני שוחט" וכו'.** הקשו האחרונים [עיין **פנ"י והמהר"ם שיף**] לשיטת התוס' לעיל כ"ד:דאיכא גזה"כ בגט דאין ברירה מה הקושיה מפסח על גט, ועיין בפנ"י שהגמ' הכא אינה סוברת החילוק של התוס' והתוס' כתבו כן לפי ר"י. עוד הקשה הפנ"י מה הקושיה מפסח הרי כמה תנאי פליגי אם יש ברירה וא"כ המשנה דפסחים יכולה לסבור כמ"ד יש ברירה, ותירץ דהקושיה משום שהלכה כסתם משנה.

**כב) בתוד"ה עשרה.** כתבו תוס' דאין המעשר מתמעט משום תרומה גדולה כיון דחטה אחת פוטרת את הכרי, ועיין בתוס' בסוכה כג: שכתבו דזה לא יתכן כלל, והיינו משום דאם הפריש יותר הכל תרומה ואין צריך להפריש מעשר מתרומה [עיין ברא"ש דמאי פ"ז מ"ד] ועיין בתוס' הרא"ש.

**כג) בתוד"ה שני.** מבואר בתוס' שרק הכותים אינם חוששין על איסור גזל בכה"ג אבל אליבא דאמרת הוי איסור גזל אע"פ דהוי ממון שאין לו תובעין ועיין באפיקי ים (ח"א סימן מב) שדן עם הגדול ממינסק אם יש איסור גזל למי שמעכב לעצמו מתנות כהונה שהוי ממון שאין לו תובעין.

**בא"ד.** "ועוד כל זמן שלא הופרש אינו דומה להו גזל" לכאו' דבר התוס' הללו הם רק למ"ד מתנות שלא הורמו כמי שהורמו דמי, ועיין בתוס' בסוכה לה ע"א גבי אתרוג של טבל שפסול משום שמעורב בו חלק כהנים, [ולא מסתבר דקאי רק למ"ד כמי שהורמו דמי] ואולי אפ"ל שגם אם לאו כמי שהורמו אבל מ"מ יש בזה חלק כהן אלא שאין לו בזה היתר זכיה עד שיופרשו (שמעתי)].

**כ"ה ע"ב**

**כד) ברש"י ד"ה ומיחל.** "דמה שאפשר לו לתקן לגמרי יתקן" ועיין ברש"י בחולין י"ד דלא התירו לו לסמוך על ברירה במה שיכול לעשות עכשיו. ועיין בריטב"א (סוכה כג:) דאע"פ שסומכים על ברירה אף לכתחילה מ"מ הכא חיישינן שמא יבקע הנוד. עוד מבואר ברש"י שהוא מחלל מע"ש קודם הפרשת מעשר ראשון ועיין בחזו"א (דמאי סימן ט' אות י"ג ד"ה כשמפריש).

**כה) בתוד"ה ומיחל.** הקשו תוס' לשיטת רש"י דלכאו' מבין הכותים הוי ודאי לא מעושר ולא ספק ועיין ברש"י לעיל ד"ה מבין, **ועיין בפנ"י** דכתב לבאר בשיטת רש"י דמ"מ גם גבי כותים אי"ז ודאי לגמרי ויש כמה צדדים שהם עשרו עי"ש. ועיין בתורת זרעים בסוף דמאי משכ"ב.

**כו) בתוד"ה דברי.** בביאור החילוק בין ברירה בירושה ובין ברירה בחלות שאדם מחיל עיין לעיל אות טז. **בא"ד.** "הוה קשיא ליה אידך דרבי יוחנן" לכאו' לפמש"כ תוס' לעיל כ"ד: דלשמה שאני לק"מ קושית התוס' הנ"ל, ועיין ממהר"ם ומהר"ם שיף.

**בא"ד.** "מיתרצתא נמי שמואל אדשמואל" מצאנו כמה תירוצים על קושיא זו **א- בתוס' הכא** תי' שיש הבדל בין היכא שמתנה בפירוש להיכא שאינו מתנה **ב- בתוס' להלן** ד"ה רבי יהודה מתרצים שיש הבדל בין היכא שהדבר עומד להתברר לבין היכא שהדבר אינו עומד להתברר **ג- התוס' בביצה** לז: ד"ה לשמואל מתרצים שיש הבדל בין היכא שתולה בדעת עצמו לתולה בדעת אחרים, [ועיין בפנ"י למה התוס' הכא לא תירצו כן] **ד- הר"ן מביא שיטת הרמב"ן** שמתרץ שיש הבדל בין מתנה על דבר אחד כגון אם אני אמות יהיה גט שזה מהני אף למ"ד אין ברירה ובכה"ג איתקן שמואל בגיטא דשכ"מ אם מתי אם לא מתי לבין מתנה על שני דברים שזה תלוי בברירה עי"ש.

**כז) בתוד"ה רבי.** "וכן בפר בכל מערבין גבי מעשר שני שיש לי בבתי" וכו'. מגמ' זו קשה טובא על שיטת רש"י (חולין י"ד) ושיטת מהר"י (בתוס' ערובין ל"ז:) דגם למ"ד אין ברירה חל החלות על שני לוגין אלא שאינם מבוררים [עיין בהקדמה אות יד] דלכאו' התם מ"ט לא מחולל המעשר שני בין אם על המטבע שיעלה בידו או על מטבע אחר, וצ"ע. [עיין קה"י סי' י"ט ושיעורי הגרש"ר אות של"ד שעמדו בצ"ע].

**עוד יש להקשות לשיטת רש"י** והתוס' הנ"ל מהא דאמרי' שאם יבקע הנוד נמצא שותה טבלים למפרע דלכאו' מ"ט הוי שותה טבלים הרי ההפרשה חלה ולמ"ד אין ברירה אין ענין שיופרש לבסוף, **ועמד בזה ברעק"א** (מערכה ד' לערובין ל"ז:) **ועיין בגרנ"ט** (סימן פ"א) לשמ"ד אין ברירה אין הוא מקפיד אם בסו"ד יבקע הנוד ולא יהיה הפרשה ומה שאמר שעתיד אני להפריש הוי כמפליג בדברים אבל למ"ד יש ברירה הוא מקפיד על דבריו שרק אם יפריש לבסוף יהיה תרומה עי"ש. **ועיין בשיעורי הגרש"ר** (קידושין אות תלה) דביאר דמאחר שיסוד המחלוקת אם יש ברירה או לא היא האם עומד הדבר להתברר [עיין הקדמהה אות יד] א"כ כשם שלמ"ד יש ברירה אמרי' שכאשר נתברר לבסוף אמרי' שעמד הדבר להיות מבורר כמו שהיה לבסוף כמו כן אם לא נתברר בסוף אמרי' שלא עמד הדבר להיות מבורר, אבל למ"ד אין ברירה אמרי' שכשם שאע"פ שנתברר לבסוף אמרי' שמא מתחילה לא עמד להתברר אותו שנתברר לבסוף כמו כן אם לא נתברר לא אמרי' שברור שלא היה הדבר עומד להתברר, לכן הוי תרומה, והגם שקשה לומר כן מ"מ כך אפשר לדחוק בשיטת רש"י, אבל בשיטת הריטב"א עדיין אי"ז מספיק דהא הריטב"א כתב כן גם אליבא רמ"ד יש ברירה דאם לבסוף לא בא לידי ברירה ג"כ אמרינן שחל על אחת ואין ידוע על איזו מהן עי"ש.

**כח) בא"ד.** "וי"ל דהתם בגיטין עומד הדבר להתברר בודאי" **הקשה המרש"ל** מה הקשה רב משרשיא שמוכח מר' יהודה שיש חילוק בין תולה בדעת עצמו לתולה בדעת אחרים הרי לעולם אפשר לומר שאין חילוק ואף בתולה בדעת עצמו יש ברירה והא לא אמרינן ברירה לגבי שני לוגין שאני עתיד להפריש היינו משום שאינו ודאי עומד להתברר דשמא יפקע הנוד והא דאמרינן ברירה לגבי גט היינו משום שודאי עומד להתברר, ועי"ש במהרש"ל משכ"ב ובמהרש"א ואכמ"ל.

**בא"ד.** "תימא למאי דס"ד דר"י לית ליה ברירה ר"כ סבר כר"י דאמר האחים שחלקו כלקוחות" הקשו דלכאו' בענין אחים שחלקו כלקוחות או כיורשים אין חילוק בין תולה בדעת עצמו לתולה בדעת אחרים דהוא סוג ברירה קצת שונה [עיין לעיל אות טז] וא"כ הכא אמרי' בשיטת ר"י שרק בגוונא של תולה בדעת עצמו אין ברירה וא"כ גבי אחים שחלקו אכתי יכול לסבור שיש ברירה, וכעת צ"ע.

**כ"ה ע"ב המשך**

**א) "ולכי מיית הוי גיטא"** עיין ברש"י בחילוק בין ברירה לתנאי והדברים צ"ב מ"ט מה שבידו ורצונו מחשיב לתנאי ומה שאין בידו מחשיב לברירה, ועיין ברמב"ן שמוכח מדבריו [מהקו' והתי' ממקדש אשה ע"מ שתתני לי מאתיים זוז] שהענין תלוי בסמיכות דעת וצ"ב. [הרחבה אות כט].

**ברמב"ן** ובריטב"א ביארו שתנאי אינו בכלל דין ברירה שבכל תנאי שמתנה רק לדבר אחד אם יחול או לא ודין ברירה הוא בגוונא שמתנה שיחול על אחד משני דברים עי"ש ועיין בשער"י (שער ז פי"ח) בביאור הדברים. עודכתבו הרמב"ן והריטב"א דהטעם דבע"מ שירצה אבא תלוי בברירה אע"פ שלכאו' הוי מעשה אחד התלוי בתנאי ולא חלות על אחד מב' דברים זהו משום דהוי דבר המסור ללב ולא תלוי במעשה והדברים צ"ב, עיין בשער"י (שם) ובחזו"א (דמאי סימן טז א) משכ"ב. [הרחבה אות כט].

**בריטב"א** הקשה מ"ט שעה אחת קודם למיתתי תלוי בברירה ולא בתנאי בעלמא הרי בירר את החלות שהיא בעשה מסוימת סמוך למתתי עי"ש היטב בקושיתו בתי' [הרחבה אות לא].

**ב) הקשה הרעק"א** (במערכה לערובין ל"ז) מהא דתנן האומר אם יבוא חכם למזרח עירובי למזרח ואם יבוא למערב עירובי למערב דתלוי בבריה ולשיטת הרמב"ן למה חשיב מתנה על ב' דברים הרי אינו עושה עירוב אחד שיחול למערב או למזרח אלא עושה שני עירובין וכל עירוב הוא מתנה רק לדבר אחד שאם יבוא החכם משם יהיה עירוב ואם לא יבוא משם לא יהיה עירוב, ועיין בשער"י (ש"ז פ"יח) ובחזו"א (דמאי טז ד) משכ"ב [הרחבה אות ל].

**ג) בתוד"ה ולכי.** בקושית התוס' משופרות לקיני חובה מפני התערובות וכו' עיין בתוס' ביומא נד: ד"ה מאי ובתוס' בעירובין לו:

**ד) "הריני בועלך ע"מ שירצה אבא" וכו'.** עיין בשאג"א (סימן צג) שהוכיח שהחלות שתהיה בעתיד אי"ז שייך לברירה וחילק בזה בין סוגיין לסוגיות אחרות שע"מ שירצה אבא. ובעיקר המעשה בע"מ ישרצה אבא בפשטות מיירי שהאב אינו יודע מהקידושין בזמן הקידושין ועיין באו"ש (פ"ג משקלים ה"ד) מה שהקשה ע"ז. [הרחבה אות לד].

**כ"ו ע"א**

**א) "שמא יבקע הנוד ונמצא זה שותה טבלים למפרע"** עיין בתוס' לעיל (יד ד"ה ומר) וברשב"א כאן, שהקשו מה ס"ד לומר שטעמייהו משום שלית להו ברירה הרי קתני בהדיא במשנה שטעמייהו משום שמא יבקע הנוד.

**ב) לענין הלכה ביש ברירה.** קימ"ל בביצה (ל"ז:) דבדאורייתא אין ברירה ובדרבנן יש ברירה, ועיין בר"ן וביש"ש (ב"ק פ"ה בדיני ברירה) מה שביארו את פסק ההלכה בזה.

**כט) "ולכי מיית הוי גיטא"** כתב רש"י שהחילוק בין חלות בתנאי על העתיד שמהני ואינו תלוי בדיני ברירה לבין חלות התלויה בדיני ברירה הוא שבתנאי הוי בידו לקיים ודעתו לקיים את התנאי משא"כ גבי ברירה שהתם התנאי אינו תלוי בידו ובשעת התנאי הוי ספק ולכן תלוי בברירה, עי"ש, ובראשונים הוכיחו לכאו' כדברי רש"י מהריני בועלך ע"מ שירצה אבא שמבואר בגמ' שתלוי בברירה אע"פ שהוי דרך תנאי. **ודברי רש"י צ"ב** מ"ט מה שבידו ורצונו מחשיב לתנאי ומה שאין בידו מחשיב לברירה, **ועיין ברמב"ן** שהקשה ממקדש אשה ע"מ שתתני לי מאתיים זוז דלא תלוי בברירה ותי' "דתנאי שביד האשה הוי כתנאי שבידו וסמיך עליו בשעת נתינה", ומבואר שהענין הוא דכל שסמך בדעתו אין חסרון של ברירה משא"כ אם לא סמך בדעתו, והדברים צ"ב, **ונראה** דבאמת יש להקשות מה השייכות של תנאי לברירה דלכאו' ענין ברירה הוא שרוצה עכשיו להחיל חלות בזמן זה שהחלות שאינה מבוררת ואילו בתנאי החלות מבוררת אלא שתלה את קיום החלות בתנאי, וכמו שחילקו הראשונים ויובא להלן, ואולי כוונת רש"י דאע"פ שהחלות מבוררת אבל הרצון של מחיל החלות אינה מבוררת דכל שתלה את קיום החלות בתנאי דלהבא נמצא שלא ברור רצון החלת החלות וע"ז כתב רש"י שאם בידו וברצונו שתתקיים החלות אין חסרון של ברירה אא"כ תלה אותה בדבר של מקרא שאז אין הכוונה מבוררת ועיין. **ועיין בחידושי חמדת שלמה** (בסוף סוגית ברירה בשיטת הרמב"ן) שכתב שכל שמתנה על דבר שמגלה לנו שיש ספק אם גמר בדעתו שיהיה גרושין וגם תלוי במה שעתיד להתברר אזי תלוי בדין ברירה כמו במתנה על אחד מב' דברים [כדלהלן ברמב"ן] משא"כ בגוונא שדעתו ברורה אלא שתלוי בתנאי שאז אינו תלוי בברירה עי"ש [ואולי זו כוונת רש"י כהנ"ל].

**והראשונים** הקשו על שיטת רש"י דמצאנו בכמה מקומות דמהני תנאי ואינו תלוי בברירה, כגון המקדש אשה ע"מ שירדו גשמים וכו'. **ועיין ברמב"ן** ובריטב"א שביארו שתנאי אינו בכלל דין ברירה שבכל תנאי שמתנה רק לדבר אחד אם יחול או לא יחול כגון אם ימות יהיה גט ואם יחיה לא יהא גט או בעירוב אם יבוא חכם יהיה עירוב ואם לא יבוא אינו עירוב אין בזה דין ברירה, ורק היכא דמתנה שיחול על אחד משני דברים כלומר שחל בודאי על אחד ואיכא ספק על איזה יחול אז תלוי בברירה ובביאור דברי הרמב"ן **כתב השער"י** (שער ז פי"ח) שכל דבר שצריך לחול למפרע תלוי בברירה כיון שבזמן החלות הוי ספק ואין ראוי שיחול דבר על הספק וכל דבר שיחול אח"כ אינו תלוי בברירה כיון שבזמן החלות אינו ספק והיכא שעשה תנאי כיון שתנאי מילתא אחריתי א"כ אין כאן חלות על הספק אלא המעשה חל בכל האופנים אלא שהתנאי מבטל המעשה לכן כל תנאי אינו ענין לברירה, אבל היכא שמתנה על שני דברים שסותרים זה את זה וא"א שיחולו שניהם הוי חלות על הספק שבעתיד יתברר למפרע על מי נעשה המעשה ולכן תלוי בברירה ועיין עוד בחידושי הגרנ"ט סימן פב.

**עוד כתבו הרמב"ן והריטב"א** דהטעם דבע"מ שירצה אבא תלוי בברירה אע"פ שלכאו' הוי מעשה אחד התלוי בתנאי ולא חלות על אחד מב' דברים זהו משום דהוי דבר המסור ללב ומש"ה אף שמתנה על דבר אחד לא אמרינן כשרוצה עכשיו שהוברר הדבר למפרע למ"ד שאין ברירה ועיין **בשער"י** (שם) **ובחזו"א** (דמאי סימן טז א) שביארו דברי הרמב"ן הנ"ל מבארים דכוונת הבעל היה לפי רצון האבא בשעת נתינת הגט והרצון אח"כ יברר הרצון למפרע דמסתמא מה שירצה אח"כ הוא רוצה עכשיו ומש"ה תלוי בברירה כיון שאמרינן שהוברר אח"כ שזה היה רצונו עכשיו, עי"ש. **ועיין בתו"ג**. [וק"ק אריכות לשון הריטב"א ומשעותו שהענין תלוי במה שהדבר מסור ללב ולכאו' עיקר החילוק הוא האם הדבר תלוי במה שעומד האב עכשיו לרצות או במה שירצה בעתיד וחילוק זה לכאו' לא מבורר כ"כ בראשונים בענין זה, וצל"ע]

**ל) הקשה הרעק"א** (במערכה לערובין ל"ז) מהא דתנן האומר אם יבוא חכם למזרח עירובי למזרח ואם יבוא למערב עירובי למערב דתלוי בבריה ולשיטת הרמב"ן למה חשיב מתנה על ב' דברים הרי אינו עושה עירוב אחד שיחול למערב או למזרח אלא עושה שני עירובין וכל עירוב הוא מתנה רק לדבר אחד שאם יבוא החכם משם יהיה עירוב ואם לא יבוא משם לא יהיה עירוב, **ועיין בשער"י** (ש"ז פ"יח) שביאר דהא דשני דברים תלוי בברירה היינו משום שהם סותרים זה את זה כיון שאמר ששניהם יחולו וא"כ ה"ה היכא שעושה תנאי בשני עירובין כיון שא"א לומר ששניהם יחולו ביחד כיון שהם סותרים זה לזה א"כ תלוי בברירה איזה מהם יחול. **ועיין עוד בחזו"א** (דמאי טז ד) שהעיקר הוא איפה השביתה שלו והוא מתנה על שביתתו באחד המקומות העתידים להתברר איזה מהן והעירוב שמניח אינו אלא הכשר כדי לקנות שביתה עי"ש.

**אלא שאכתי יקשה** מסוגיא בב"ק ס"ט דכל הנלקט יהיה הפקר תלוי בברירה ולכאו' התם אין החליות סותרות שיכול לעשות הכל הפקר וא"כ מ"ט לא נימא שעשה תנאי על כל חיטה וחיטה, ועי"ש שביאר שהטעם הוא משום שלא נתכוון לזה עי"ש.

**לא) בריטב"א** הקשה מ"ט שעה אחת קודם למיתתי תלוי בברירה ולא בתנאי בעלמא הרי בירר את החלות שהיא בעשה מסוימת סמוך למתתי [והיינו שס"ל שבירור הזמן אינו כמו בירור האשה, ורק אם אין בירור זמן כלל אזי החלות לא מבוררת אבל שאומר שעה אחת סמוך למתתתי הרי בירר זמן אלא שלא ידוע מתי הוא] ותי' שמאחר שיש מקומות שהזמן אינו שעה אחת סמוך למיתה אלא שעה אחת קודם שנתשטה וכד' ואם יעשו ב' בנ"א אותו גט יתכן שלכל אחד השעה תהיה שונה הוי כמו שלא בירר זמן כלל והחלות אינה מבוררת [כן נראה בביאור דבריו עי"ש היטב].

**לב) בתוד"ה מה.** יז תד"ה מה וכו' מביאים שרש"י שם מפרש שהסיפא לא קאי ארישא באומר מהיום אלא מיירי באומר הרי זה גיטך לכשאמות מחולי זה ומקשה הגמ' דאין גט אחר מיתה ומשני דמיירי באומר הרי זה גיטך מעת שאת בעולם כלומר שעה אחת קודם מיתתי ועיין במהר"ם שברש"י שלפנינו להלן שם מפרש כמו התוס' שהמקשן הבין שקאי ארישא ומיירי באומר מהיום ומבאר קושית הגמ' כמו התוס' כאן, ולפי התרצן מפרש רש"י שם שלא קאי ארישא דלא מיירי באומר מהיום אלא באומר מעת שאני בעולם וזה דלא כתוס' שפירשו שגם לפי התרצן קאי ארישא באומר מהיום אלא שמה שאומר מהיום כוונתו מעת שאני בעולם, עי"ש.

**לג) בתוד"ה ולכי.** בקושית התוס' משופרות לקיני חובה מפני התערובות וכו' דלרב יש ברירה בתולה בדעת אחרים אית ליה ברירה וכו' ועיין בתוס' ביומא נד: ד"ה מאי שתירצו דהתם לגבי שופרות מיקרי תולה בדעת עצמו שדעת הכהן חשיבא כבעלים. והתוס' בעירובין לו: מתרצים דהא דאית ליה לרבי יהודה ברירה בתולה בדעת אחרים ה"מ כשמתנה אבל בלא תנאי אינו מועיל.

**לד) "הריני בועלך ע"מ שירצה אבא" וכו'.** יש להקשות דאם הדבר תלוי בעתיד לכאו' הוי כלתה קנינו, ולכאו' מוכח דאין הכוונה שהקידושין יחולו כאשר ירצה האבא אלא שיחולו עתה, **וכ"כ השאג"א** (סימן צג) והכיח מכאן שדבר שהחלות תהיה בעתיד אי"ז שייך לברירה [עיין בהקדמה אות יד], ולפ"ז למ"ד אין ברירה דוקא קדשה בביאה אין הקדושין חלים אבל קדשה בכסף או בשטר ולא נקרע השטר הרי זו מקודשת לאחר שירצה האב. **ועיין בנתה"מ** (סא ג) שהקשה לרב יהודה שס"ל להלן עד כל האומר על מנת לאו כאומר מעכשיו א"כ אין המעשה חל אלא לאחר קיום התנאי ואז הוי כלתה קנינו, ותי' דהך ברייתא ס"ל שיש ברירה א"כ אם אח"כ האבא הסכים הוברר הדבר שכבר הסכים מתחילה בזמן הביאה ולכן ליכא כלתה קנינו, עי"ש.

**הנה בראב"ד** (בשטמ"ק בב"מ כ"א ע"ב) הקשה מ"ט יאוש שלא מדעת לא קשור לסוגית ברירה וכתב שיש למבינים להפליגו מענין ברירה, **ועיין באו"ש** (פ"ג משקלים ה"ד) שהחילוק הוא דכאשר לא ידע כלל לא שייך לומר הוברר הדבר למפרע שדעתו היתה כך עי"ש, אלא שהקשה מע"מ שירצה אבא דלא ידע מהקידושין ומ"מ תלוי בברירה, ותי' דמה שבעי' שידע זהו רק מי שמחיל את החלות ולא מי שהחלות תלויה בו באופן של מקרא כמו בע"מ שירצה אבא שהוא כמו שירדו גשמים וכו' עי"ש היטב.

**לה) ברש"י ד"ה אף על פי**. כתב רש"י הטעם שאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות וכו' **וצ"ב** דדברי רש"י הם כמו ההו"א של הגמ' בכתובות עג אבל לפי המסקנה הטעם שמקודשת הוא משום שלא התכוון ע"מ שהאב יאמר הן אלא ע"מ שישתוק והרי שתק ועיין **בריטב"א,** ועיין **בחזו"א** (אה"ע נד ו) שרש"י פירש כן משום שלפי ההלכה נחלקו ת"ק ור"ש האם אדם עושה בעילתו בעילת זנות, עי"ש.

**כ"ו ע"א**

**לו) "שמא יבקע הנוד ונמצא זה שותה טבלים למפרע"** **עיין בתוס'** לעיל (יד ד"ה ומר) **וברשב"א** כאן, שהקשו מה ס"ד לומר שטעמייהו משום שלית להו ברירה הרי קתני בהדיא במשנה שטעמייהו משום שמא יבקע הנוד, ותירצו דס"ד שאין זה הטעם העיקרי עי"ש. **ובתוס' הרא"ש**.

**לז)** **לענין הלכה ביש ברירה.** קימ"ל בביצה (ל"ז:) דבדאורייתא אין ברירה ובדרבנן יש ברירה, **וכתב הר"ן** דלפ"ז הא דאמרי' לעיל דהאחרון אינו פוסל לכהונה אין הכוונה לפסול לכהונה לחוד אלא שאם בא אחר וקדשה חוששין לקידושיו, דכיון דקימ"ל דבדרבנן יש ברירה הכוונה היא שחומא יש ברירה, ועי"ש שדן בזה בשיטת הרמב"ם והבאנו הדברים לעיל אות טו. **אכן ביש"ש** (ב"ק פ"ה בדיני ברירה) הרחיב לבאר שאין הכוונה שיש ספק ולכן בדאורייתא אין ברירה ובדרבנן יש ברירה אלא הוא דין בודאי שבדאורייתא אין ברירה ובדרבנן יש ברירה עי"ש ואכמ"ל.

**לו) ישנם** כמה נדונים בראשונים ובאחרונים על סוגיות שונות אם שייך לדין ברירה ונזכיר כמה מהם.

א- בסוגיא בתמורה ל' גבי אחים שחלקו ולקח אחד מהן כלב וט' טלאים והשני י' טלאים דהדין הוא שמוציא אחד מן הטלאים והוא נחשב כמחיר כלב והשאר מותרים, והקשו תוס' דא"כ בכל איסור המעורב בהיתר נסמוך אברירה ונשקול כשיעור האיסור ואידך לישתרו, ותי' תוס' "ואומר מורי הרמ"ר כלל גדול בדין זה דודאי כל דבר שהוברר האיסור מתחלה שתערובתו היה באיסור אבל הני תערובתן בהיתר כי האיסור לא היה מבורר קודם תערובתו ולאחר התערובת נולד האיסור אז סמכי' על ברירה" ובפשטות משמע שכל תערובת שהאיסור נולד אח"כ ניתן להתיר ע"י ברירה וצ"ע ועיין בחזו"א (דמאי טז ב), ועיין בקצה"ח (ס"א ג') מה שהקשה ע"ז מסוגיין, ועיין ברעק"א (יו"ד ט"ז) שכתב שלפ"ז במקום של ספק אותו ואת בנו [בשחיטה] היינו שבעת השחיטה היתה האם בתערובת יחשב הדבר לידת הספק בתערובת ויהני ברירה, ועיין בשער"י (ג' כ"ב שתמה ע"ז). ועיין בשער"י (ש"ג פכ"ב) מש"כ בדברי הרמ"ר, וצ"ע. ועיין בתוס' בבכורות (נו:) שכתבו שהטעם שניתן לברור כנגד הכלב הוא משום שהוברר שדעתו מתחילה היה שאותו הטלה היה כנגד הכלב, ולפ"ז א"ש שהוי ענין ברירה בעלמא,. ועיין בריטב"א בסוגיין שככתב שיש ברירה האחרת כגון שלקחו בעירוב וכו' ומשמע שזהו דין אחר של ברירה וצ"ב. ועיין בתוס' בסוטה י"ח ע"א ד"ה חזר.

ב- בריטב"א (יבמות כ"ג: קידושין נ"ב) הקשה על מקדש אחת מב' אחיות דהוי קידושין שאינם מסורים לביאה וצ"ב מ"ט לא יכול לברור אחד מבניהם למ"ד יש ברירה ועמד בצ"ע, ובתוס' רי"ד (שם) כתב שאם אמר שמקדש איזה מהן שירצה היום או מחר היה תלוי בברירה אבל זה שקידש ולא תלה ברצונו אינו שייך לברירה, ועיין בחזו"א (דמאי ט"ז ט') שתלוי הדבר בין התוס' בבכורתו דלעיל לתוס' בתמורה עי"ש. ועיין בשער"י ג' כ"ב.

ג- בשאגת אריה (סימן צג) מקשה מהא דתנן בקידושיןס"ב הרי את מקודשת לי לאחר שאתגייר אינה מקודשת והגמ' מבארת הטעם משום שהוי דבר שלא בא לעולם בדבר שאינו בידו וקשה מנ"ל שזה הטעם אולי הטעם הוא משום שהוי תולה בדעת אחרים ואין ברירה היכא דתולה בדעת אחרים, ותי' דהא דאמרינן שליכא ברירה היכא שתולה בדעת אחרים ה"מ היכא שרוצה שיחולו הקדושין למפרע אבל אם רוצה שהקדושין יחולו אח"כ מזמן קיום התנאי לכו"ע דבריו קיימים [עיין בהקדמה אות יד] אכן יעוין בקצה"ח ס"א סק"ג שהביא שיטת הרשב"א בתשובה שגם בכה"ג תלוי בברירה.

ד- עיין בקצה"ח (ס"א ג) לענין דברי הרמב"ן (לעיל יג) לגבי משעבדנא לך ולכל מאן דאתי מחמתך דלא מהני מדאורייתא כיון דאין ברירה ומהאי טעמא יכול למחול והר"ן חולק עליו ומבאר שאינו תלוי בברירה דלא אמרינן אין ברירה אלא במילתא דאי איתא להאי ליתא להאי אבל כאן אין זה סותר לזה שיכול להתחייב ולהשתעבד לכל העולם והקשה הקצה"ח משוחט פסח על מי שיעלה ראשון שהגמ' אומרת שתלוי בברירה אע"פ שיכול לשחוט עבור כולם והביא הקצה"ח מדברי המהרי"ט שמבאר שבכה"ג אין חסרון של ברירה כיון שאינו משתעבד למפרע אלא מכאן ולהבא מהזמן שמתברר למי השיעבוד.

ה- בחזו"א (דמאי סימן טו ה) מקשה למה כל המקדש אדעתא דרבנן מקדש אינו תלוי בברירה ותי' דהתם כבר קבעו חכמים באיזה אופן יתבטלו הקדושין וא"כ אינו תולה בדבר שיתברר אח"כ למפרע ודמי למקדש על תנאי שאינו תלוי בברירה.

**כ"ו ע"א המשך**

**ג) "מקום האיש ומקום האשה"** **יל"ע** האם צריך להניח גם מקום שם עירו ושם עירה, ועיין בהג' אשרי (פ"ד סימן ז) ובחת"ס. ועיין בתורי"ד לעיל כא: דגופו של גט הוא שמו ושמה ושם עירו ושם עירה והזמן והרי את מותרת לכל אדם וזה נקרא תורף וכל השאר נקרא טופס [הרחבה אות לח].

**ד) "ומקום הזמן"** יש לברר האם מה דבעי' להניח מקום הזמן הוא משום שצריך לכתוב הזמן לשמה, כמו גבי מקום האיש והאשה, או"ד דכתיבת הזמן טעמא רק של יהיה גט מוקדם. ועיין ברמב"ם (גירשין פ"ג ה"ז) דמוכח שהטעם הוא משום לשמה וצ"ב, דמאחר שאי"צ כלל מדאורייתא לכתוב זמן, א"כ מ"ט צריך שיכתוב לשמה, ועיין בב"י (סימן קכג) ובב"ח (קכ"ז) ובאבני מלואים (שם סק"ג). ובחת"ס כתב דהוי מדאורייתא דמאחר שתיקנו רבנן שהכשרו של גט תלוי בזמן שוב בעינן שיהיה נכתב לשמה מדאורייתא [הרחבה אות לט].

**ה) "ר' יהודה פוסל בכולן ר' אלעזר מכשיר בכולן חוץ מגיטי נשים"** נחלקו הראשונים האם הוי פסול לכתחילה או גם בדיעבד עיין ברא"ש בשם הרמ"ה שפסול אף בדיעבד והרא"שפליג**.**

**ו) "אף מקום הרי את מותרת לכל אדם"** עיין בפנ"י מ"ט לא תני במתני' שצריך להניח מקום הרי את מותר לכל אדם, ועיי"ש וברש"ש האם לשון הרי את מותרת לכל אדם הוא יותר פשיטא ממקום האיש והאשה והזמן או לא. ועיין בהג' אשרי(פ"ב סימן יז) שהביא דהירושלמי חולק על שמואל. [הרחבה אות מא]

**ז)** **תד"ה רבי אלעזר.** נחלקו רש"י ותוס' האם מה דמכשיר ר"א בשאר שטרות הוא דוקא את הטופס אבל התורף צריך שיניח, ועיין ברא"ש בסברות מחלוקתם. ובקושית תוס' על רש"י מ"ט חשיב מחזי כשיקרא, עיין בש"ך (חו"מ מח סק"א) ובפנ"י ובתומים (מח סק"א) משכ"ב. [הרחבה אות מב]

**ח) תד"ה חוץ.** תוס' ס"ל שבשטר שחרור ר"א מכשיר דלא גזרו אטו תורף ועיין בראיתם מפ"ק ועיין ברשב"א שהביא מתוספתא דלא כתוס' ועי"ש מה שדחה הראיה מפ"ק. ומצד הסברא יש לדין מ"ט חלוק בענין זה גיטי נשים משחרורי עבדיםועיין בזה בפנ"י ובקני ראם. [הרחבה אות מג]

**לז) במתני' "צריך שיניח מקום האיש ומקום האשה" עיין לעיל** אות יא שהובא דברי המרדכי והג"א בשם **רבינו יואל** שאי"צ לכתוב בגט את שם האיש והאשה [מדאורייתא] **והאו"ז** פליג בזה עי"ש. לפ"ז מה דמבואר הכא שצריך לכתוב לשמה לכאו' הביאור הוא דזה מדרבנן, או דאע"פ שאי"צ לכתוב מ"מ אם כותב צריך לכתוב לשמה.

**לח) "מקום האיש ומקום האשה"** **יל"ע** האם צריך להניח גם מקום שם עירו ושם עירה, ועיין **בהג' אשרי** (פ"ד סימן ז) דמדלא קתני במתני' משמע שאי"צ וכתב הרמב"ן לעיל כ ע"א שמקום העיר אינו לעיכובא. **ועיין בחת"ס** דיש לדחות הראיה ממתני' די"ל דשם עירו ועירה הוי בכלל שמו ושמה עי"ש. **ועיין בתורי"ד** לעיל כא: דגופו של גט הוא שמו ושמה ושם עירו ושם עירה והזמן והרי את מותרת לכל אדם וזה נקרא תורף וכל השאר נקרא טופס.

**לט) "ומקום הזמן"** **יש לברר** האם מה דבעי' להניח מקום הזמן הוא משום שצריך לכתוב הזמן לשמה, כמו גבי מקום האיש והאשה, או"ד דכתיבת הזמן טעמא רק של יהיה גט מוקדם. **ועיין ברמב"ם** (גירשין פ"ג ה"ז) שכתב צריך להניח מקום האיש והאשה והזמן כדי שיכתבם לשמה [ולפ"ז אם כתב את השנה ולא את היום הגט פסול אף שאינו מוקדם משום שלא היה לשמה ועיין בחת"ס], **אלא שיש להבין** דמאחר שאי"צ כלל מדאורייתא לכתוב זמן, א"כ מ"ט צריך שיכתוב לשמה, **ועיין בב"י** (סימן קכג) שביאר שרבנן תיקנו שהזמן יהיה חלק מהגט ולכן מדרבנן בעינן שיכתב הזמן לשמה ['ואפשר דאלמוה כאילו הוא של תורה'], **ועיין בב"ח** (קכ"ז) דאין הפסול אלא מדרבנן, **ועיין באבני מלואים** (שם סק"ג). **ובחת"ס** כתב דהוי מדאורייתא דמאחר שתיקנו רבנן שהכשרו של גט תלוי בזמן שוב בעינן שיהיה נכתב לשמה מדאורייתא וכעין מש"כ הרשב"א לעיל ג שלפי ר"א א"צ עדי חתימה אבל אם חתמו בגט עדי חתימה צריכים לחתום לשמה מדאורייתא עי"ש.

**מ) "ר' יהודה פוסל בכולן ר' אלעזר מכשיר בכולן חוץ מגיטי נשים"** **עיין ברא"ש** שנחלקו האם הוי פסול לכתחילה או גם בדיעבד דהרמ"ה ס"ל שפסול אף בדיעבד וכן הביא הרא"ש דס"ל לרמב"ם [לר"א שפסול אף בדיעבד] וכתב הקרבן נתנאל שהכוונה **לרמב"ן** שהרי הרמב"ם (פ"ג ה"ז) מתיר לכתוב טופסי גיטין לכתחילה, **והרא"ש כתב** שר"א מכשיר בכולן אף לכתחילה ומשמע דמה שהוא מכשיר בכולן הוא פוסל בגט דהיינו שפוסל לכתחילה ולא בדיעבד וגם ר' יהודה פוסל בכל השטרות רק לכתחילה כמו שר"א פוסל בגט, עי"ש.

**מא) "אף מקום הרי את מותרת לכל אדם"** עיין **בריטב"א** דה"ה שצריך להניח שאר מקום התורף, **והקשה הפנ"י** מ"ט לא תני במתני' שצריך להניח מקום הרי את מותר לכל אדם, ותי' דזה היה פשיטא משום שהוא עיקרו של גט ורק כלפי שם האיש והאשה והזמן הו"א שאינו בכלל התורף, עי"ש,וכן משמע מתוס' ע"ב ד"ה קא. אבל **מלשון רש"י** (ד"ה אף) **דייק הרש"ש** שלשון הרי את מותרת הויחידוש שאף זה בכלל עיקרו של גט ואילו שמו ושמה פשוט שהוי בכלל עיקרו של גט. ובאמת **בהג' אשרי** (פ"ב סימן יז) הביא **דהירושלמי** חולק על שמואל וס"ל דלשון הרי את מותרת אי"צ לכותבו לשמה, עי"ש.

**מב)** **תד"ה רבי אלעזר.** נחלקו **רש"י ותוס'** האם מה דמכשיר ר"א בשאר שטרות הוא דוקא את הטופס אבל התורף צריך שיניח, שיטת רש"י [וכן שיטת התורי"ד] שתורף צריך להניח בשאר שטרות גם לר"א, **ועיין ברא"ש** דסברת רש"י דכיון ששאר שטרות הוי גזירה משום גט אמרי' דמה שלא גזרו בשרות הוא רק גזרו גזירה היינו לפסול טופס אטו תורף בשאר שטרות, **אבל תוס'** ס"ל שבשאר שטרות לא גזרו כלל ולכן שרי לכתוב אף תורף. [הנה **בתו"ג** לעיל י: חידש בשיטת התוס' דגם בשאר שטרות בעי' שליחות על הכתיבה, ולפ"ז צ"ע מסוגיין שיכול לכתוב בלא שליחות ועמד בזה האמר"מ סי' ט"ז בהג"ה, ועיקר דברי האמר"מ מחודשים טובא ועיין בחי' הגר"ח (פ"ג מאישות הי"ח) שאי"צ שליחות בכתיבת שטר מתנה דלא חייל שום דין בכתיבה אלא בחתימה ומה דאמרי' דאומר אמרו פסול בשאר שטרות [דמזה הוכיח התו"ג] כתב הגר"ח דקאי על החתימה, עי"ש].

**בא"ד.** בקושית תוס' על רש"י מ"ט חשיב מחזי כשיקרא, **עיין בש"ך** (חו"מ מח סק"א) **ובפנ"י** שרש"י ס"ל שגם בכתיבת טופס איכא מיחזי כשיקרא שכתבו בו לפנינו הלוה ואמר כתובו וחתומו ובאמת בזמן הכתיבה עדיין לא אמר כלום. **ועיין בטור ובשו"ע** (שם) דפסקו בפשיטות כשיטת התוס' והרא"ש דלא כרש"י, ואילו הש"ך (שם) פוסק כשיטת רש"י ומביא דכן סוברים הר"ן והראב"ן. **ובקושית התוס'** על שיטת רש"י דמשמע שלא פרייך מרב פפי אלא משום שפסק כר"א רבל אי הוה סבר כרבנן הוה ניחא, ואי שייך בטופס מחזי כשיקרא אפילו סבר כרבנן תקשי לרב פפי, עיין בש"ך שתי' שהטעם דפריך רק משום שפסק כר"א הוא משום שאם היה פוסק כר' יהודה שפוסל גם בשאר שטרות הוי ניחא. וע"ע בקרבן נתנאל אות ד, **ובתומים** (מח סק"א) עוד תי' וביאור הגמ' לשיטת רש"י. ולשיטת תוס' שלפי ר"א כשר בשאר שטרות אף כתיבת תורף ועיין ברמב"ן וברשב"א (בע"ב) דמ"מ הזמן צריך לשייר דאל"כ הוי שטר מוקדם, ועי"ש ברמב"ן.

**מג) תד"ה חוץ.** תוס' ס"ל שבשטר שחרור ר"א מכשיר דלא גזרו אטו תורף והוכיחו כן מהא דאיתא בפ"ק גבי שלשה דברים ששוו גיטי נשים לשחרורי עבדים ליתני וכדברי ר"א בארבע, **והרשב"א** דוחה עפ"ד הגמ' לעיל (י' ע"א) דמילתא דאיתא בקדושין לא קתני. **ובשיטת התוס'** כתבו **הקרני ראם והחת"ס** דגזירת טופס אטו תורף שייך בגיטין שיש חשש שיבואו להתיר אשת איש לשוק, אבל בקדושין לא שייך לגזור לקולא לפסול השטר ולהתיר הקדושין, **ובאו"ש** (אישות ג ד ד"ה אולם) תי' דאע"פ דאיכא בקדושין דין לשמה מ"מ אין שייך שם גזירה דטופס אטו תורף דאין חשש שהסופר יכתוב תורף כיון שרוב אנשים אינם מקדשים בשטר אלא בכסף. **וברשב"א הביא מהתוספתא** שכתוב דלא כתוס' אלא חוץ מגיטי נשים ושחרורי עבדים, ועיין במהרש"א שתוס' ס"ל התלמוד שלנו חולק על התוספתא. **ומצד הסברא** יש לדון מה החילוק בזה בין גט לשטר שחרור, **ועיין בפנ"י** דגבי גט חיישינן שאם נתיר לכתוב טופס יבוא הסופר לכתוב תורף היכא שרואה שיש קטטה, אבל בעבד אינו שכיח שהסופר ידע שהאדון עומד לשחרר עבדו וגם עצם השחרור של עבד הוי מילתא דלא שכיחא שהרי אסור לשחרר עבד כנעני, **ובקרני ראם** כתב דמאחר שכותבים שטר שחרור רק באופן שחייב לשחררו [דאל"כ עובר בעשה] וא"כ אז סתמא עומד לשחרור והוי סתמא לשמה משא"כ בגט אשה דלאו לגרושין קיימא [וזה דלא כתוס' בזבחים שגם בגוונא שמצוה לגרשה אמרי' אשה לאו לגרושין קיימא והיינו לאו גרושיין בגט זה].

**כ"ו ע"ב**

**א) "משום קטטה ור"מ היא"** צ"ב מ"ט שאר שטרות פסולים הרי לא שייך בהם משום קטטה, ועיין בתורא"ש.

**ב) "זמנין דהוה ליה קטטה בהדה... ומעגן ומותיב לה"**. פרש"י דהוי עיגון בזה שהיא יושבת בלי בעל והק' הראשונים שלא מצינו עיגון בכה"ג שיכולה להנשא לאחר, ובישוב שיטת רש"י עיין בחת"ס [הרחבה אות מח].

**ג) בתוד"ה הכא** "דכיון שרואין העדים שכתב בגט ארוסתי" וכו'. צ"ב מ"ט כתוב בגט שהיא ארוסה ועיין פנ"י.

**בא"ד** "שהרי עדים לא יחתמו לו דחזו שהוא מוקדם". צ"ב דיש לחוש שיחתים עדים כשהיא ארוסה ויתן לה לאחר הנשואין, ועיין בתורא"ש ובמהרש"א.

**בא"ד.** "יפסל למ"ד משוס פירי כמו גט שאין בו זמן כלל" ביישוב קו' התוס' עיין בתורא"ש, ובב"ש קל"ב סק"ב.[הרחבה אות מט]

**ד) "משום תקנת הולד".** ברש"י ביבמות מפרש דהוי גט ישן ובתוס' ובראשונים ס"ל שהגט פסול ולענין אם נשאת תצא עיין ברשב"א ובב"ש קל"ב סק"ב. ועיין עוד ברמב"ן דהכא בארוסה יש יותר סברא לפסול גט ישן.

**ה) "אמר רב הלכה כר"א"** לענין הלכה עיין ברי"ף וברא"ש שפוסקים כמו רב שהלכה כר"א, ועיין ברמב"ם(גירושין פ"ג ה"ז) וכ' הר"ן שהרמב"ם ס"ל שאין הלכה כר"א.

**ו) "ה"נ מחזי' כשיקרא"** בתוס' לעיל הקשו מכאן על שיטת רש"י שכתב דהנדון הכא הוא על התופס ולא על התורף שמ"מ צריך להשאיר.ועיין בתומים (מ"ח סק"א) משכ"ב [הרחבה אות נב].

**ז) "שטר שלוה בו ופרעו אינו חוזר ולוה בו שכבר נמחל שיעבודו"** בגדר שטר שנמחל שיעבודו עיין היטב בקצה"ח (מ"ח סק"ב).מצאנו כמה נדונים בפוסקים בענין שטר שנמחל שיעבודו המבוארים את יסוד ענין השטר בכה"ג. א- יש לדון האם נתבטל לגמרי מדין שטר והוי כתספא בעלמא ויכול הלוה לטעון פרעתי או לא לויתי או"ד דרק לענין גבית משועבדים בטל שיעבודו. ועיין במאירי (בסוגיין) ובסמ"ע (מ"ח סק"א) ובש"ך (סק"ב). ב- הקצה"ח (מח סק"ג) מביא מחלוקת היכא דלוה ע"י שמסר שטר בכתיבת ידו ופרעו האם יכול לחזור וללוות בו, ג- עוד הסתפק הקצה"ח אם בשטר שכתוב בו 'לכל המחזיקו' האם יש בו חסרון של נמחל שיעבודו עי"ש. [הרחבה אות נג].

**מד) "משום קטטה ור"מ היא"** הקשה **התורא"ש** מ"ט שאר שטרות פסולים הרי לא שייך בהם משום קטטה, ותי' דגזרי' שאר שטרות אטו גיטין, **ועוד הקשה** לר' יהודה שגוזר אפ' תופס דשאר שטרות הוי גזירה לגזירה שגזר שאר שטרות אטו גט וגזר טופס אטו תורף, ותי' שר' יהודה יסבור כר"א שבגט בעינן כתיבת התורף לשמה מדאורייתא, עי"ש.

**מה) "זמנין דהוה ליה קטטה בהדה... ומעגן ומותיב לה"**. **פרש"י** דהוי עיגון בזה שהיא יושבת בלי בעל **והק' הראשונים** שלא מצינו עיגון בכה"ג שיכולה להנשא לאחר, **עוד הקשה הרשב"א** למה נקט לשון 'וזריק לה' ולא נקט לשון 'יהיב לה', **וכתבו** הראשונים שהחשש הוא שיזרוק לה גט ספק קרוב לו ספק קרוב לה, עי"ש. **וההת"ס** תי' שגט שהבעל זרק לה מתוך כעס איכא ספק האם כוונתו לגרש והוי ספק מגורשת ואסורה לעלמא ולכן איכא עיגון. וראיתי מי שפירש שיטת רש"י ע"פ מש"כ רש"י ביבמות כ"ו ע"א שאשה שהתגרשה פעמים אסורה להנשא, ולכן יכול ע"י גירושין אלו לעשותה עגונה אם כבר היתה גרושה.

**מט)** **בתוד"ה הכא** "דכיון שרואין העדים שכתב בגט ארוסתי" וכו'. צ"ב מ"ט כתוב בגט שהיא ארוסה ועיין פנ"י דנפ"מ שהיא בתולה ואם תנשא לאחר כתובתה מאתים ועי"ש עוד.

**"שהרי עדים לא יחתמו לו דחזו שהוא מוקדם"** וכו' צ"ב דיש לחוש שיחתים עדים כשהיא ארוסה ויתן לה לאחר הנשואין, **ועיין בתורא"ש** ובמהרש"א שאין חחוש לכך דא"כ לעולם לא יחתמו על גט של ארוסה, וע"כ דאין רגילות להשהות גט שכבר נחתם.

**"יפסל למ"ד משוס פירי כמו גט שאין בו זמן כלל"** והיינו דניחוש שהאשה תפסיד שלא כדין כמו גט שאין בו זמן שהאשה מפסידה שאינה יכולה לטרוף מלקוחות שלקחו פירות שמכר להם הבעל אחרי הגירושין ועיין **בתורא"ש** דכיון שהגט נכתב שהיא ארוסה ונמסר כשהיא נשואה אית ליה קלא וידעו העדים מתי נתן לה הגט והיא תוכל לטרוף מלקוהות מזמן הגרושין ועד שעת הנתינה הבעל יוכל לגבות פירות, עי"ש. **ועיין בב"ש** קל"ב סק"ב דיש לדון דמצד גט מוקדם אם נשאתת לא תצא ואילו מטעם גזירת גיטה קודם לבנה אם נשאת תצא ועי"ש הנדון עם הב"ח ועוד בענין זה.

**נ) "משום תקנת הולד". ברש"י** ביבמות מפרש דהוי גט ישן והקשו הראשונים דמשמע שאינו גט כלל ולא רק לכתחילה כמו גט ישן, ועיין **בתוס' ובראשונים** דהגט פסול [ולענין אם נשאת תצא עיין ברשב"א שם נשאת תצא ובב"ש קל"ב סק"ב פליג וס"ל שאם נששאת ל"ת וכן משמע בב"י ועיין בהערה לעיל]. **ועיין עוד ברמב"ן** דהכא בארוסה יש יותר סברא לפסול גט ישן, עי"ש.

**הקשו הראשונים** מ"ט צריך לטעם משום פירות או משום שמא יחפה ומספיק הטעם משום תקנת הולד ותי' דאה"נ אם נתיחד עמה איכא טעמא דתקנת הולד, ולעיל מיירי בלא נתיחד עמה ולכן הוצרך לטעמים אחרים.

**נא) "אמר רב הלכה כר"א"** לענין הלכה **עיין ברי"ף וברא"ש** שפוסקים כמו רב שהלכה כר"א, **וכתב הר"ן** דלפ"ז גם טופס אסור לכתוב ולכן הרי"ף השמיט הא דאמר שמואל צריך להניח מקום הרי את מותרת לכל אדם. **אמנם הרמב"ם** (גירושין פ"ג ה"ז) פוסק שהתירו לסופר לכתוב טופסי גיטין מפני תקנת סופר וכ' הר"ן שהרמב"ם ס"ל שאין הלכה כר"א שנדחים דברי רב שפסקכר"א מפני דברי שמואל לעיל כג, ומבואר בר"ן שלפי ר"א אפי בדיעבד פסול בגיטי נשים וכשיטת הרמ"ה שהובא ברא"ש.

**נב) "ה"נ מחזי' כשיקרא"** הנה בתוס' לעיל הקשו מכאן על שיטת רש"י שכתב דהנדון הכא הוא על התופס ולא על התורף שמ"מ צריך להשאיר. ולעיל הוובאו דברי הש"ך והפנ"י בזה. ובתומים (מ"ח סק"א) כתב דהנה יש להבין שיטת רש"י דס"ל שגם לר"א צריך להניח מקום התורף האם הטעם משום גזירה לגזירה [וכמש"כ הרא"ש בשיטת רש"י] או שהתורף הוא פסול שלא אטו גיטין אלא מצד עצמו וא"כ התורף הוא אטו טופס ולא הוי גזירה לגזירה, וא"כ ממה שלא גזרי' טופס אטו תורף מוכח שבתורף עצמו לא חיישי' למחזי' כשיקרא.

**נג) "שטר שלוה בו ופרעו אינו חוזר ולוה בו שכבר נמחל שיעבודו"** בגדר שטר שנמחל שיעבודו כתב הקצה"ח (מ"ח סק"ב) שאין הכוונה שע"י שפרעו נפקע השיעבוד למפרע אלא שע"י הפרעון הוי כאילו פודה ממנו את השיעבוד והיינו שהשעיבוד עדיין מונח בשטר אלא שעכשיו הוא של הלוה. ולפ"ז ביאר מה דקימ"ל שיכול להקנות שטר זה ע"י כתיבה ומסירה וללות בו שוב. [ועי"ש שבכה"ג גם שיעבוד הגוף ימכר ע"י השטר ולא רק שיעבוד הנכסים] והדברים צ"ב.

והנה מצאנו כמה נדונים בפוסקים בענין שטר שנמחל שיעבודו המבוארים את יסוד ענין השטר בכה"ג כדלהלן. א- יש לדון האם נתבטל לגמרי מדין שטר והוי כתספא בעלמא ויכול הלוה לטעון פרעתי או לא לויתי או"ד דרק לענין גבית משועבדים בטל שיעבודו. ועיין במאירי (בסוגיין) שהביא בזה מחלוקת, וסברת מ"ד שיכול לטעון פרעתי מבואר במאירי משום שאין דרך בני אדם להקפיד בשטרות אלו ומזלזלים בהם לפיכך לא שייך בהם טענת שטרך בידי מאי בעי [אכן לפ"ז לכאו' לא יוכל לטעון לא לויתי אלא במיגו של פרעתי]. ובפוסקים נחלקו בענין זה הסמ"ע והש"ך, דבסמ"ע סימן (מ"ח סק"א) פסק שאינו יכול לטעון פרעתי, [ולכאו' הטעם בה משום שיש ראיה של שטרך בידי מאי בעי, ואע"פ שאין בכח השטר לגבות ממשועבדים מ"מ אין בנ"א משאירים שר ביד המלוה גם לענין גביה מבנ"ח, ועיין בסוף ב"ב במחלוקת הרמב"ן ובעל המאור שנראה שנחלקו בסברא זו, ואולי תלוי בנדון הידוע באחרונים אם הטעם שא"א לטעון פרוע נגד שטר הוא מטעם הראיה של שטרך בידי או מטעם הנאמנות שניתן בשטר שלא יטען פרוע ואכמ"ל]. והש"ך (סק"ב) חולק וס"ל שאינו שטר כלל ומביא ראיה מלשון הרמב"ם ומתשובת הריב"ש דהוי חספא בעלמא, והטעם משום שהעדים אינם יודעים כלל מהלואה השניה ואינם מעידים עליה. אכן הדברים צ"ב, דמה בכך שלא ראו העדים את ההלואה הרי כל עדי חתימה לא ראו ההלואה שתהיה אח"כ אלא עדותם היא שזה שטר וכאשר יבוא ליד המלוה איכא עדות על ההלואה וא"כ מה לי שאינם יודעים מההלואה השניה הרי גם מהראשונה אינם יודעים והעדות היא מחמת המצאות השטר ביד המלוה וא"כ אפשר שזו עדות על כמה הלואות [ועיין בשי' ר' שמואל ב"מ יז אות רמד].ב- הקצה"ח (מח סק"ג) מביא מחלוקת היכא דלוה ע"י שמסר שטר בכתיבת ידו ופרעו האם יכול לחזור וללוות בו, דדעת הלבוש והסמ"ע שחוזר ולוה בו ודעת הב"ח שאינו חוזר ולווה בו, ובש"ך ג"כ כתב דנראה עיקר כהסמ"ע דבשלמא בשטר י"ל כיון שנמחל שעבודו א"כ בטל השטר וצריך עדות חדשה משא"כ בכת"י כיון שהחתום עצמו חוזר ולוה בו ואומר לו אתחייב לך בכת"י זה הוי כאילו חתם עצמו מחדש אך הקצוה"ח כתב דנראה עיקר כדברי הב"ח דאין לחלק כין חתימת ידו לחתימת עדים עי"ש. ועיין בשיעורי הגר"ד פוברסקי שהקשה בעיקר הנידון דלכאורה הא בשטר דכת"י כל מה דהוי עליו דין שטר הוי רק בהמסירה דקורם המסירה אין עליו דין שטר כלל ולא דמי לשטר דע"י עדים דהתם המסירה הוי רק תנאי בעלמא דאחר המסירה עיקר השטר מהני הוי מדין עדות העדים החתומים בו וא"כ מה שייך בזה כלל חסרון דנמחל שעבודו דמאי גרע מאילו כתב שנית בכתב ידו ומסר לו. ג- עוד הסתפק הקצה"ח אם בשטר שכתוב בו 'לכל המחזיקו' האם יש בו חסרון של נמחל שיעבודו עי"ש.

**כ"ז ע"א**

**\*) במתני' "מצאו בחפיסה או בדלוסקמה אם מכירו כשר"** ענין סימנים בגט יתבאר בע"ב בהרחבה ונקדים קודם את ענין החשש של יב"ש והמסתעף.

**א) "שאני אומר כתובין היו ונמלך... הא אמר תנו נותנין"** הקשו תוס' מה הראיה מכך הרי אפשר לומר שאם אמר תנו אין נותנים ומ"מ החשש הוא רק שמא נמלך דבלא חשש זה אלא שרוצה לגרשה יחזירו לה את הגט גם אם הגט לא נכתב בשבילה משום שאי"צ לגט זה אלא לראיה בעלמא, ועיין במהרש"א בביאור הקו'. ובפנ"י (בסוגיין) הקשה כיצד נחזיר לה הגט לראיה ולא ניחוש שהזמן בגט הזה יותר מוקדם מהזמן של הגט שלה עי"ש בתי'. ובראשונים תי' תירוצים נוספים על קו' התוס' עיין בתוס' הרא"ש ובריטב"א, ועיין בתוס' לעיל ד. שאין למסור גט שאינו שלה לראיה דאע"פ שהדבר אמת אין לעשות אלא בעדות כשר, וצ"ב מ"ט תוס' הכא לא תי' כן, ועיין בשיעורי הגרש"ר בב"מ י"ח: [הרחבה אות נד]

**ב) "ואפילו במקום שהשיירות מצויות והוא שהוחזקו"** מבואר דשיטת רבה דכדי לחשוש בעי' לתרתי, שיירות מצויות והוחזקו. ועיין היטב בדברי הרשב"א (בע"ב) שהקשה מהי סברת רבא דלכאו' מה הצירוף בין החששות הללו, עי"ש ודבריו צ"ב. ועיין בש"ש (ש"ז פי"ט ופ"כ) מה שהביא מהחכם צבי בביאור הדבר דבעי' שני חששות וממה שהקשה עליו וביאר. [הרחבה אות נה]

**ג)** **מבואר בגמ'** בע"ב בב' צדדים אם ר"ז פליג על רבא וס"ל שבחשש אחד סגי, ולענין דינא נחלקו הראשונים, האם פסקי' כר"ז לחומרא או כרבה עיין היטב ברא"ש (בסוגיין ובב"מ פ"א סמ"ה) וברי"ף דפסקי כר"ז לחומרא, והוסיף הרא"ש דכ"ש אם הוחזקו ולא שכיחי שיירות דיש לחשוש כיון שיותר יש לחשוש שאותו המצוי בעיר עבר במקום שאין השיירות מצויות מאשר לחשוש שמי שאינו מצוי בעיר עבר במקום שהשירות מצויות. ועיין היטב בדברי הרמב"ם (פ"ג מגרושין ה"ט וה"י) ובדברי המ"מ בדבריו, והעולה מדבריו דס"ל לרמב"ם דשיירות מצויות הוא חשש גדול ולכן סגי בחשש זה, [היינו דבזה פסק כר"ז] ואילו הוחזקו שני יב"ש הוא חשש יותר קטן ולא חיישי לו בלחוד, ונמצא שסברת המ"מ היא להיפך מסברת הרא"ש וצ"ע. ועיין עוד במה שביאר המ"מ את סתירת דברי הרמב"ם בגדר הדין של זמן מועט. ובשיטת הרי"ף הקשו הראשונים סתירה לכאו', דבמחלוקת בסוגיא ביבמות קטו: גבי יצחק ריש גלותא דאזיל מקוטובא לאספמיא ושכיב ונחלקו אביי ורבא אם חיישי לתרי יצחק או לא, ופסק שם הרי"ף לקולא דלא חיישי' לתרי יצחק והכא פסק לחומרא דחיישי' לשני יב"ש, ועיין ברא"ש ובראשונים בסוגיין מה שתי' בכמה דרכים. [הרחבה אות נו]

**ד) "הוחזקו שני יב"ש"**. יש לבאר היכן הוחזקו שני היב"ש, האם במקום מציאת הגט או במקום כתיבת הגט, ועיין בראב"ד (גרושין פ"ג ה"י) ובטור ובשו"ע קל"ב ד'. שהוחזקו שני יב"ש במקום שנכתב הגט. אמנם מקושית התוס' (ד"ה כאן) הוכיח החת"ס שהוחזקו היינו במקום הנפילה [הרחבה אות נז]

**עוד יש** לבאר מה הכוונה לא הוחזקו האם הכוונה שידוע שליכא שנים או שלא ידוע שיש שנים, ועיין **בש"ש** (ש"ז פ"כ) דבעינן שיהיה ידוע שאין שנים ומביא ראיה מלשון רש"י בב"מ יח: ד"ה חיישינן ויש לדון בראיתו דכוונת רש"י היא דוקא לענין החשש של שני שווירי. [הרחבה אות נח]

**ה) בתוד"ה כאן.** "וי"ל כגון דידעינן דמזה יוסף בן שמעון נפל" וכו'. בעיקר סברת התוס' י"ל דדמי לדין כ"נ כ"ה, ועיין בריטב"א תי' נוסף דכיון שאותו יב"ש תובע את הגט בבקום זה א"כ הוי כעין מקום סימן עי"ש. ובש"ש (ש"ז פ"כ) הקשה דא"כ גם באבידה במקום שאין השיירות מצויות נחזיר בלי סימנים כיון שאין לחוש שנאבד מאחר שהרי התוס' ב"מ (כ"ב ד"ה אין) כתבו דהא דלא מחזירים אבידה ללא סימנים אינו משום שאינו נאמן שנאבד ממנו אלא דחיישינן שגם אחר איבד, עי"ש. [הרחבה אות נט]

**ו) "אמר רב הונא חוששין לשני שוירי"** עיין בתוס' בב"ב קעב [וברש"ש ב"מ יח] שר"ה אמר כן בלשון שאלה, ועיין בביאור הגר"א (אה"ע סימן קלב ס"ו) [הרחבה אות ס]

**הקשו הראשונים** מ"ט לא אמר ר"ה שהחשש הוא לשני יב"ש שהרי גם אם נחשוש לשני שווירי מ"מ בעי' לחשוש שיש שם עוד יב"ש וא"כ מ"ט לא נחשוש לכך באותו מקום, ועיין בתוס' ד"ה חיישינן וברש"י בב"מ יח: ד"ה חיישינן ועיין ברמב"ן (בסוגיין) והריטב"א (בב"מ יח:) שר"ה סובר דחיישינן לשני שוירי ולא לשני יוסף בן שמעון בעיר אחת אכן בר"ן כתב להיפך, דנקט חיישינן לשני שוירי היינו שאפילו לזה חיישינן וכ"ש לשני יב"ש בעיר אחת. [הרחבה אות סא]

**נד) "שאני אומר כתובין היו ונמלך... הא אמר תנו נותנין"** מבואר שהגמ' דייקא ממה שכל החשש הוא שמא נמלך דאם אמר תנו נותנים, **והקשו תוס'** מה הראיה מכך הרי אפשר לומר שאם אמר תנו אין נותנים ומ"מ החשש הוא רק שמא נמלך דבלא חשש זה אלא שרוצה לגרשה יחזירו לה את הגט גם אם הגט לא נכתב בשבילה משום שאי"צ לגט זה אלא לראיה בעלמא, **ובפשטות ביאור הקושיא** היא משום שבעל שאמר גרשתי את אשתי נאמן וא"כ אי"צ את הגט אלא לראיה בעלמא, [וכך הציג בריטב"א את הקו'] ועיין בתוס' להלן ריש ע"ב שהקשו קושיא זו על הגמ' להלן, **ועיין במהרש"א** שכתב דאין הקו' מטעם סברא זו עי"ש וצ"ב. **ועיין בפנ"י** (בסוגיין) **ובשטמ"ק** בשם הגליון (בב"מ יה:) שהקשו על תוס' כיצד נחזיר לה הגט לראיה ולא ניחוש שהזמן בגט הזה יותר מוקדם מהזמן של הגט שלה ותטרוף מלקוחות שלא כדין, ותי' השטמ"ק דמסקנת הגמ' ב"מ יט דכי אתי למטרף מלקוחות אומרים לה אייתי ראיה אימת מטי גיטא לידך, ובפנ"י תי' דלענין ממון לא חיישינן כלל לשני יוסף בן שמעון וא"כ אין חשש שתטרוף שלא כדין עי"ש. ודבריו צ"ב דבכה"ג דהוחזקו ודאי חייישי גם לענין ממונות, ועיין בקהלת יעקב קל"ב סק"ד. **ובתוס' הרא"ש** תי' "דאכתי איכא קפידא טובא דאיכא למיחש דילמא היציאה הגט וגבתה בו מנה או מאתים מן הבעל והחזירה לו הגט וממנו נפל", **ועיין בריטב"א** שתי' דאם מטעם בעל שאמר גרשתי את אשתי נאמן אי"ז טענה משום דבעל שאמר גרשתי אינו נאמן למפרע ואפילו להבא נמי מסקנת הגמ' ביש נוחלין דלא מהימן. ועוד תי' הריטב"א שגם אם בעל שאמר גרשתי נאמן מ"מ "אם איתא דאיכא למיחש לגט זה לאחלופי לא מהדרינן ליה דלא ניחא לן אעפ"י שהיא מגורשת לאחזוקי נפשה במגורשת מחמת גט זה דהוא פסול דאפשר שנתחלף" וכמו בשט"ח שאע"פ שידענו שנאבד ממנו לא כותבים לו אחר, **ועיין בתוס' לעיל ד.** שאין למסור גט שאינו שלה לראיה דאע"פ שהדבר אמת אין לעשות אלא בעדות כשר, והטעם שלא ס"ל לתוס' הכא תי' זה **עיין בשיעורי הגרש"ר** בב"מ י"ח דהך חששא דשני יוסף בן שמעון הוי חשש מדרבנן כמו שכתב הרעק"א בתשובה (סימן קז) ע"פ התוס' ב"מ כ: ד"ה איסורא ורבנן רק חששו לענין איסור אשת איש שלא תתגרש בגט שאינו שלה אבל לענין לשמש ראיה לא חששו.

**נה) "ואפילו במקום שהשיירות מצויות והוא שהוחזקו"** מבואר דשיטת רבה דכדי לחשוש בעי' לתרתי, שיירות מצויות והוחזקו. **ועיין היטב בדברי הרשב"א** שהקשה מהי סברת רבא דלכאו' מה הצירוף בין החששות הללו, דאם בכה"ג שאין שיירות מצויות לא חיישי ומשום של"ח לנפילה דיחיד ומציאה דיחיד, מה יוסיף ענין זה מה שיש גם שיירות מצויות, דשיירות מציות לחוד לא מהני משום שלא חיישי' שיש עוד אנשים בשם זה שעברו שם, וא"כ מהו צירוף החששות [כן נראה כוונת הרשב"א להקשות עי"ש היטב] וכתב הרשב"א שבאמת זוהי סברת הגמ' לומר שר"ז פליג על רבה, ובשיטת רבה ביאר הרשב"א דמאחר שכל היכא שהוחזקו שני יב"ש חיישי' שיש עוד רבים כאלו, והדברים צ"ע. [ובפשטות נראה שכוונת רבא היא דבאמת דאיכא ב' חששות שכ"א מהן אינו מספיק בפנ"ע ואין צירוף בניהם, אבל בצירוף ב' חששות חיישי' ועיין] **עיין בש"ש** (ש"ז פי"ט ופ"כ) מהחכם צבי דהא דבעי' תרתי הוא משום דהשם הוא כמו סימן שאינו מובהק ומכאן שאם נמצא באדם סימן בינוני אין לחשוש שזה אדם אחר, והקשה בש"ש מאבידה שאין מחזירים בסימן בינוני למ"ד סימנים מדרבנן, ותי' דדוקא בגט שכתוב בו שם יוסף בן שמעון וידוע שנאבד לו גט אין לחוש שאדם שני עם אותו שם נאבד לו גט אבל באבידה שלא ידוע לנו שנפל אבידה לזה שמביא סימנים יש לחוש שנפל מאדם אחר שיש לו אותם סימנים. **ועיין בחזו"א** (אה"ע ס"כה א, וסצ"ז כט) כתב דשם האדם עדיף מסימן דבשמות יש לתלות שאם היה עוד אדם כזה זה היה ידוע, משא"כ סתם סימנים שאינם ידועים לרבים.

**נו)** **מבואר בגמ'** להלן ב' לשונות אם ר"ז פליג על רבא וס"ל שכל היכא שהשירות מצויות חיישי' לשני יב"ש אע"פ שלא הוחזקו, או"ד דמודה לרבא דבעי' תרתי. ועוד נחלקו בגמ' להלן מהו מצאו לאלתר האם הכוונה שלא עבר שם אדם או שלא שהא שם אדם. **ולענין דינא נחלקו הראשונים**, **ברא"ש** (בסוגיין ובב"מ פ"א סמ"ה) כתב דכיון דלא נפסקא ההלכה יש להחמיר כדברי ר"ז בלישנא דפליג על רבא והיינו דכל היכא שאיכא שיירות מצויות חיישי' לשני יב"ש גם אם לא החוזקו, **וכ"ה שיטת הרי"ף** [יובא להלן]. **והוסיף הרא"ש** דכ"ש אם הוחזקו ולא שכיחי שיירות דיש לחשוש כיון שיותר יש לחשוש שאותו המצוי בעיר עבר במקום שאין השיירות מצויות מאשר לחשוש שמי שאינו מצוי בעיר עבר במקום שהשירות מצויות. **ועיין היטב בדברי הרמב"ם** (פ"ג מגרושין ה"ט וה"י) דכתב (בה"ט) "המביא גט ואבד ממנו ומצאו אם אבד ממנו במקום שאין השיירות מצויות אפילו מצאו לאחר זמן מרובה הרי זה בחזקת שהגט שאבד ממנו הוא הגט שנמצא" ומשמע שהכל תלוי בשירות מצויות, ובה"י כתב "הוחזק באותו המקום איש אחר ששמו כשם שבגט חוששים שמא גט זה הנמצא של אותו האיש האחר הוא". **ויל"ע** האם כונת הרמב"ם היא שגם בכה"ג של שיירות מצויות [כמו שכתב בה"ט] בעי' שהוחזקו, וא"כ לא ברור כמאן פוסק הרמב"ם, **ועיין במגיד משנה** (שם) שביאר דס"ל לרמב"ם דשיירות מצויות הוא חשש גדול ולכן סגי בחשש זה, [היינו דבזה פסק כר"ז] ואילו הוחזקו שני יב"ש הוא חשש יותר קטן [ועיין בב"ש שכתב הטעם משום דשני יב"ש אין מגרשים אלא זה בפני זה וכל החשש שמא כתב גט לאשת חבירו וזה חשש רחוק יותר] ולכן לא חיישי' בכה"ג בלא שיירות מצויות [ונמצא שסברת המ"מ היא להיפך מסברת הרא"ש המובאת לעיל וצ"ע].

**והנה ברמב"ם** בה"ט כתב ששיעור זמן מועט הוא אם לא שהה אדם ואילו בה"י כתב ששיעור זמן מועט הוא אם לא עבר אדם וכבר תמהו עליו **בראב"ד** (שם) **וברשב"א** בסוגיין. **ובמ"מ** ביאר לשיטתו דבה"ט דמיירי בשיירות מצויות לחוד א"כ אין לנו החמיר בענין הזמן מועט ולכן כל שלא שהה אדם חשיב זמן מועט אבל בה"י דהחשש הוא משום שגם הוחזקו שני יב"ש וגם שכיחי שיירות אנו מחמירים שזמן מועט הוא שלא עבר אדם עי"ש. **ועיין בב"ש** (קל"ב סקי"ד) שיש לפסוק לדינא כשיטת הרמב"ם.

**בשיטת הרי"ף** הקשו הראשונים סתירה לכאו', דבמחלוקת בסוגיא ביבמות קטו: גבי יצחק ריש גלותא דאזיל מקוטובא לאספמיא ושכיב ונחלקו אביי ורבא אם חיישי לתרי יצחק או לא, **וכתב הרא"ש** דבהכרח מיירי כבסוגיין דלא הוחזקו ושכיחי שיירתא והיינו שנחלקו במחלוקת רבה ורב זירא [לאיכא דאמרי] דבאופנים אחרים לא היו נחלקים, וא"כ הקשה לשיטת הרי"ף מ"ט התם פסק לקולא דלא חיישי' לתרי יצחק והכא פסק לחומרא דחיישי' לשני יב"ש, **ותי' הרא"ש** דהתם מיירי בעגונא שאין לה היתר ולכן יש לילך לקולא משא"כ הכא שאינה עגונא ויכול לכתוב לה גט אחר. **והרמב"ן** כאן וביבמות והר"ן ביבמות תירצו שסברת רבא היא כיון שידוע שיצחק ריש גלותא הלך מקוטבא לאספמיא אין חוששין לאחר אלא אומרים כאן נמצא כאן היה משא"כ בסוגיין, **ועיין בריטב"א** בסוגיין שביאר דביצחק ריש גלותא איכא לדין כאן נמצא כן היה משום שכדי שנימא שיצחק ריש גלותא אחר הוא זה שנמצא צריך לומר שאותו שידוע שהיה במקום זה אזי למקו"א והגיע לכאן אדם ממקו"א ובזה אמרי' כ"נ כ"ה, אבל בדבר שאינו נמצא במקומו היינו שאע"פ שיש לנו סבירות לדון שהדבר שנמצא הוא הדבר שידוע לנו שנאבד מ"מ כדי לומר שאי"ז הדבר שידוע לנו שנאבד אי"צ לומר שמה שידוע שהיה כאן הלך למקו"א אלא יש לחשוש שמא הדבר הנמצא אינו מה שידוע שנאבד בזה יש לחשוש ולא אמרי' כ"נ כ"ה עי"ש היטב.

**נז) "הוחזקו שני יב"ש"**. **יש לבאר** היכן הוחזקו שני היב"ש, האם במקום מציאת הגט או במקום כתיבת הגט, **ועיין בראב"ד** (גרושין פ"ג ה"י) שהוחזקו שני יב"ש במקום שנכתב הגט, וכ"כ **המ"מ** בשיטת הרמב"ם, וכן **לשון רש"י** ב"מ יח: וכן הוא בטור ובשו"ע קל"ב ד'. **אמנם בב"ח** (הובא בט"ז סק"ה) מקשה דמרש"י משמע שתלוי במקום שנפל הגט ולמה כתב הטור מקום שנכתב הגט [וצ"ב מרש"י בב"מ הנ"ל] וכתב הב"ח שרש"י מיירי היכא שלא כתבו בגט שם עירו ועירה, עי"ש. **והנה בתוס'** (ד"ה כאן) הקשו לשיטת רבא במקום שהוחזקו שני יב"ש מ"ט מחזירין לאחד מהן דמהכי תיתי שנד מיהו שנפל ממנו, ועי"ש בתירוצם, **וכתב החת"ס** דמתוס' מוכח שהוחזקו היינו במקום הנפילה דאילו הכוונה למקום הכתיבה א"כ לק"מ קושיתם דמאחר שאין שיירות מצויות י"ל שלא בא לכאן היב"ש השני, [ועיין בריטב"א שג"כ הק' כקושית התוס' ויוכח כן גם בדבריו].

**נח) "והוא שהוחזקו שני יב"ש"** יש לבאר מה הכוונה לא הוחזקו האם הכוונה שידוע שליכא שנים או שלא ידוע שיש שנים, ומפשטות לשון הגמ' משמע שלא ידוע שיש שנים, **והנה בש"ש** (ש"ז פ"כ) כתב דבעינן שיהיה ידוע שאין שנים ומביא ראיה מלשון רש"י בב"מ יח: ד"ה חיישינן שכתב שהיה מוחזק וידוע שאין באותו שווירי אלא יוסף בן שמעון אחד, וכ"כ הרמב"ן בסוגיין. אכן יש לדון בזה דלכאו' י"ל שרש"י והרמב"ן אינם מדברים על הדין של לא הוחזקו אלא מדברים על המעשה של שוירי דחיישינן לשני שוירי והיה קשה לרש"י למה לא חששו לשני יוסף בן שמעון ולזה פירש דמיירי באופן שידוע שאין שנים ולכן כל החשש רק לשני שוירי וכמש"כ התוס' ד"ה חיישינן, וא"כ אין ראיה מרש"י הנ"ל [ועיין ברווחא שמעתתא].

**נט) בתוד"ה כאן.** "וי"ל כגון דידעינן דמזה יוסף בן שמעון נפל" וכו'. **עיין בפנ"י** שאי"צ לעדים שראו הנפילה וסגי בעדים שראו הגט בידו סמוך לנפילה, **ועיין במהרש"א** דלפי מש"כ התוס' להלן ע"ב ד"ה מעולם אין צורך להעמיד שידעינן ע"י עדים שממנו נפל אלא הבעל נאמן לומר שממנו נפל כיון שאינו חשוד לשקר במזיד ורק חיישינן שטועה וסבור שהוא שלו עי"ש. **ובעיקר סברת התוס'** י"ל דדמי לדין כ"נ כ"ה משום שידעי' שנפל וא"כ אין לחשוש שמה שנמצא הוא אחר, **ועיין בריטב"א** תי' נוסף דכיון שאותו יב"ש תובע את הגט בבקום זה א"כ הוי כעין מקום סימן דאע"פ שאין מקום סימן אבל בכה"ג לא חיישי'. **והקשה בש"ש** (ש"ז פ"כ) דא"כ גם באבידה במקום שאין השיירות מצויות נחזיר בלי סימנים כיון שאין לחוש שנאבד מאחר שהרי התוס' ב"מ (כ"ב ד"ה אין) כתבו דהא דלא מחזירים אבידה ללא סימנים אינו משום שאינו נאמן שנאבד ממנו אלא דחיישינן שגם אחר איבד עי"ש, **ותי'** דדוקא בגט שידעינן שהוא איבד גט במקום הזה לא חיישינן שהשני יאבד באותו מקום אבל באבידה לא ידעינו שהוא איבד אבידה במקום הזה, **ועיין בקהלת יעקב** (סימן יז סוף סעיף יח ד"ה עוד) תי' שדוקא בגט שכתוב בו שם יב"ש וידוע שנאבד לו גט אין לחוש שאדם שני עם אותו שם נאבד לו גט במקום זה שאין השיירות מצויות אבל באבידה אף אם ידוע לנו שנפל אבידה לזה שמביא סימנים במקום הזה מ"מ כיון שהספק הוא שנפל מכל אדם אחר וא"כ הספק כלפי כל העולם יש לחוש שנפל מאדם אחר שיש לו אותם סימנים אף במקום שאין השיירות מצויות, עי"ש.

**ס) "אמר רב הונא חוששין לשני שוירי"** **עיין בתוס' בב"ב** קעב [וברש"ש ב"מ יח] שר"ה אמר כן בלשון שאלה האם חוששין לשני מקומות שיש להם שם שוירי או לא, חוששין, **ועיין בשטמ"ק** (בב"מ יח:) בשם תוס' חיצוניות, **ועיין בביאור הגר"א** (אה"ע סימן קלב ס"ו) שר"ה אמר כן כפסק מוחלט ולכן קיי"ל הכי, ותמה על הרמ"א שפסק שאין לחוש לשני עיירות ששמן דומה. **ובעיקר החשש** לשני שווירי, **עיין בקהלת יעקב** (קלב ד ד"ה עוד) דהקשה מהא דקיי"ל שאזלינן בתר 'קרוב' וא"כ למה לא אזלינן הכא בתר השוירי היותר קרוב ועי"ש משכ"ב.

**סא) "חוששין לשני שווירי" הקשו הראשונים** מ"ט לא אמר ר"ה שהחשש הוא לשני יב"ש שהרי גם אם נחשוש לשני שווירי מ"מ בעי' לחשוש שיש שם עוד יב"ש וא"כ מ"ט לא נחשוש לכך באותו מקום, **ועיין בתוס'** ד"ה חיישינן שכתבו דשמא ידוע היה להם דבאותה שוירי לא היה כי אם אחד, **וכ"כ רש"י בב"מ** יח: ד"ה חיישינן ועיין ברמב"ן דרש"י בא לענות על קו' זו, [ועיין ברש"ש מש"כ עפ"ז ברש"י בסוגיין] **והרמב"ן** (בסוגיין) **והריטב"א** (בב"מ יח:) תי' שר"ה סובר דחיישינן לשני שוירי ולא לשני יוסף בן שמעון בעיר אחת כיון שאילו היו שנים היה לזה קול, **אכן בחי' הר"ן** כתב להיפך, דנקט חיישינן לשני שוירי היינו שאפילו לזה חיישינן כלומר לשני מקומות דחיישינן לשני יוסף בן שמעון באותו מקום וכ"ש לשני יב"ש באותו מקום עי"ש.

**כ"ז ע"ב [סוגית סימנים]**

**א) "רב אשי אמר כגון דקאמר נקב יש בו בצד אות פלוני"** ממה דבעיי' סימן מובהק מבואר דהחשש הכא הוא חשש מדאורייתא, והקשו האחרונים מ"ט לא מחזירים בסימן בינוני הרי לכאו' החשש של שני יב"ש הוא חשש מדרבנן בעלמא, כמבואר בתוס' בב"מ כ: ד"ה איסורא. ועיין בפנ"י ובחזו"א (אה"ע סימן לב ב) ובנו"ב (תנינא אה"ע סימן ס). [הרחבה אות סב]

**ב) "דקאמר נקב יש בו" וכו'.** עיין ברש"י שכתב שהאומר הוא 'השליח שאבדו',וצ"ב למה הוצרך רש"י לפרש כן הרי במשנה בב"מ ובברייתא לא מוזכר ששלח שליח ועיין ברש"ש ובשיעורי הגרש"ר (ב"מ יט), ועיין עוד להלן במעשה דרבה בר בר חמה שכתב רש"י שרבה היה שליח, וצ"ב מ"ט הוכרח רש"י לפרש שרבה היה שליח ולא פירש שרבה היה הבעל שגירש אשתו, ועיין במהר"ם שיף, וברעק"א (שו"ת סימן קז). [הרחבה את סג]

**ג) "מספקא ליה סימנים אי דאורייתא אי לא"** מבואר שאם סימנים דאו' מהני גבי איסור אשת איש, הקשה הריטב"א (מיוחס ב"מ כ"ז ד"ה מתני') מאי שנא איסור אשת איש דמהני להתיר ע"פ סימנים מהא דאיתא בסוגיא בחולין צ"ו ע"א דלא מהני סימנים לענין קטלא, ועי"ש בתי'. ועיין עוד בנו"ב (מהדו"ק אהע"ז סי' נ"א ד"ה והואיל) וברעק"א (שו"ת ח"א ק"ז)ובשער"י ש"ג פ"ג. [הרחבה אות סד]

**ד) בעיקר הנדון של סימנים** יש לבאר מהו החשש שעליו סובב הסוגיא אם להאמין מדאו' לאותו הנותן סימנים, האם הוי חשש משקר [שמא ראה נותן הסימן את הסימן והשתא משקר] או חשש דאתרמויי איתרמי. ועיין בקצה"ח (רנ"ט סק"ב) שהוכיח מדברי הראשונים בחולין ע"ט דהוי חשש משקר ועוד ראיות ומ"מ החמירו רבנן לא לסמוך על סימן בינוני להתיר אשה, ועיין בנתה"מ (הו"ד בשו"ת חמד"ש סי' כ"ד) וכמה אחרונים כתבו להוכיח דמלבד החשש משקר יש ג"כ חשש דאתרומויי אתרמי [עיין קה"י (ב"מ סי' כ"ט) ופרי יצחק (שם)] ועיין בקה"י שם הראיה מסוגיין. [הרחבה אות סה]

**ה) "רבה בר בר חנה אירכס ליה גיטא" וכו'.** מבואר שהסתפק רבה בר בר חנה אם החזירו לו את הגט משום הסימנים הבינונים וס"ל סימנים דאורייתא או משום הנאמנות של צורבא מדרבנן. ושיטת רש"י [ברש"י על הרי"ף] ושיטת הרמב"ם דמיירי במצאו בחפיסה וגם מכירו, ותמהו הראשונים מ"ט בעי' לתרתי דאם יש לו טביעות עין בגט צריך להיות נאמן גם מי שאינו צורבא מדרבנן, ואם זה סימן טוב הרי מחזירין בסימן לחוד. ועיין בש"ש (ז כג) מה שביאר בשיטת רש"י והרמב"ם [הרחבה אות סו]

**ו) בשאר הראשונים** מבוארדאין חילוק בין ע"ה לת"ח לענין טביעות עין, אלא שע"ה אינו נאמן משום דחשוד לשקר ולכן כל היכא שיש לו מיגו כגון שלא ידוע שנאבד לו הגט אלא על פיו א"כ יש לו מיגו ונאמן בטביעות עין. אכן ברמב"ן ובריטב"א [בצד אחד] מבואר שגם בלא מיגו נאמן דאין חילוק באיסורים בין צורבא מדרבנן לאדם רגיל. והדברים צ"ב. ועיין במ"מ (פ"ג מגושין ה"ט) שכתב הטעם משום שע"א נאמן באיסורים, וקשה מ"ט נאמן הרי הוי דבר שבערוה ואין דבר שבערוה פחות משנים, ועיין בשיעורי הגרש"ר ובקובה"ע סימן עז ה ובשער"י ו יד ד"ה אח"ז [הרחבה אות סז]

**ז) "ודוקא צורבא מדרבנן"** יל"ע מהו ענין נאמנות הצורבא מדרבנן מה שלא מצאנו בשאר דיני ממונות דיש עדיפות לת"ח על שאר אנשים, ועייןבקו"ש (ח"ב ס"ה) ביאר ע"פ שיטת הר"ן (חולין צ"ה) שע"א נאמן באבידה עי"ש. ובריטב"א בסוגיין פליג על דברי הר"ן הנ"ל וס"ל שע"א אינו מועיל באבידה ואפי' צורבא מדרבנן אינו מועיל אלא לעצמו ולא לאחרים, ועיין בשער"י (ש"ו פי"ד) [הרחבה אות סח]

**עיין במגיד משנה** (פ"ט ה"ג) שהרמב"ם לא פסק שמחזירים לצורבא מדרבנן בטביעות עין משום שצורבא מדרבנן לא שכיח בדורינו ועיין בב"ש קל"ב סק"ו ובהג' שי למורה שם.

**סב) "רב אשי אמר כגון דקאמר נקב יש בו בצד אות פלוני"** מבואר בגמ' דע"י סימנים מחזירים הגט אבל רק ע"י סימן מובהק דאילו בסימן שאינו מובהק הוי ספק בגמ' אם סימנים [בינונים] הם מדאורייתא או לא. ומבואר דהחשש הכא הוא חשש מדאורייתא, **והקשה הפנ"י** מ"ט לא מחזירים בסימן בינוני הרי לכאו' החשש של שני יב"ש הוא חשש מדרבנן בעלמא, כמבואר בתוס' בב"מ כ: דהוי חשש משום לעז בעלמא, ולא מבעי' בגוונא שלא החוזקו או לא שכיחי שיירתא דהחשש הוא מדרבנן אלא גם בהוחזקו ושכיחי שיירתא לכאו' הוי רק חשש מדרבנן, **ותי' הפנ"י** דאע"פ דהכא הוי חשש דרבנן מ"מ לא סמכי' על סימנים דרבנן משום דאטו למסמך עליהו באיסור דאורייתא כגון שידוע שנאבדו ב' גיטין לב' יב"ש עי"ש. **ועיין בחזו"א** (אה"ע סימן לב ב). **ועיין בנו"ב** (תנינא אה"ע סימן ס) שתי' דכל מה שכתבו תוס' דהוי חשש דרבנן זהו לפי מה שסבירא לן דסימנים דאורייתא דשמו של אדם הוי כסימן וכשם שמהני סימנים שנמצאים על גוף האדם ולא חיישינן שיש לעוד אדם סימנים כאלו כך מהני שמו של אדם, אבל לס"ד סימנים מדרבנן ומה"תחוששים שיש לעוד אדם אותם סימנים ה"ה שיש לחשוש לשני יוסף בן שמעון מדאורייתא.

**סג) "דקאמר נקב יש בו" וכו'.** **עיין ברש"י** שכתב שהאומר הוא 'השליח שאבדו', **וצ"ב** למה הוצרך רש"י לפרש כן הרי במשנה בב"מ ובברייתא לא מוזכר ששלח שליח ועמד בזה **הרש"ש.** ובאמת עיין ברא"ש בב"מ יח שכתב דקאמר השליח או הבעל וכ"ה בריטב"א בב"מ עי"ש, **וביאר הגרש"ר** (ב"מ יט) שרש"י סובר שלבעל עצמו היו מחזירים גם בסימן שאינו מובהק דדוקא בשליח שיש אצלו חשש משקר כדי שלא יפסיד שכרו וכדי שלא יהיה לבעל תרעומת עליו לא מהני סימן בינוני כיון שסימנים לאו דאורייתא אבל בבעל אין חשש משקר כיון שבידו לגרשה ואיכא רק חשש איתרמי ובזה סגי בסימן בינוני כמש"כ הקצה"ח (רנט ב) בשם הרמב"ן. **והנה** להלן בגמ' מבואר שרבה אירס ליה גיטא וכו', **וכתב רש"י** שרבה היה שליח, **וצ"ב** מ"ט הוכרח רש"י לפרש שרבה היה שליח ולא פירש שרבה היה הבעל שגירש אשתו, **ועיין במהר"ם שיף** דלא מסתבר שרבה גרש את אשתו. **וברעק"א** (שו"ת סימן קז) תי' שאם היה נופל מהבעל כיון שבידו לגרשה היה נאמן מה"ת ורק מדרבנן חששו לאתרומי כמש"כ התוס' ב"מ כ ד"ה איסורא וא"כ גם למ"ד סימנים דרבנן היה מועיל סימנים, ולכן הוצרך רש"י לפרש שנפל מהשליח שאין לו מגו וחיישינן שהוא משקר ולכן למ"ד סימנים דרבנן אינו נאמן בסימנים, עי"ש.

**סד) "מספקא ליה סימנים אי דאורייתא אי לא"** מבואר שאם סימנים דאו' מהני גבי איסור אשת איש, **והקשה הריטב"א** (מיוחס ב"מ כ"ז ד"ה מתני') מאי שנא איסור אשת איש דמהני להתיר ע"פ סימנים מהא דאיתא בסוגיא בחולין צ"ו ע"א דלא מהני סימנים לענין קטלא, **ותי'** דשמא אין העדים מדקדקים כ"כ באדם ההורג שטרוד לברוח וספק נפשות להקל [ועי"ש בתי' ראשון וצ"ע], **ובנו"ב** (מהדו"ק אהע"ז סי' נ"א ד"ה והואיל) תי' דכל מה דלא מהני סימנים לענין קטלא היינו מאחר שאותו שאומרים עליו ע"פ סימנים שהרג הוא טוען בברי שלא הרג וכנגד טענת ברי לא מהני סימנים בכה"ג [וגם אם לא טוען ברי יש כאן התראת ספק כיון שיכול לטעון ברי] עי"ש, **ובבאר יצחק** (אהע"ז ו' ו') כתב דיש גם ברי וגם חזקת כשרות לאותו שהעידו עליו ולהכי לא קטלי' ע"פ סימנים, **ועיין ברעק"א** (שו"ת ח"א ק"ז) שכתב דבעדות נפשות בעי' שהעדים ידעו את עיקר המעשה בבירור והיכא שכל ידיעתם היא ע"פ סימנים אי"ז נחשב ידיעת המעשה עי"ש [ועיין בשער"י ש"ג פ"ג משכ"ב].

**סה) בעיקר הנדון של סימנים** יש לבאר מהו החשש שעליו סובב הסוגיא אם להאמין מדאו' לאותו הנותן סימנים, האם הוי חשש משקר [שמא ראה נותן הסימן את הסימן והשתא משקר] או חשש דאתרמויי איתרמי. **ועיין בקצה"ח** (רנ"ט סק"ב) שכתב להוכיח מדברי הראשונים בחולין ע"ט דהקשו על רש"י שם שדימה נדון הג'מ שם גבי סימנים של בהמות לנדון הגמ' בסימני אבידה וכתבו הראשונים דלא דמי דהכא הוי חשש משקר דלמא מחזא חזא א"נ כסומא בארובה, ועוד הוכיחו שאיכא חשש משקר מדברי הגמ' דאמרי' דרשהו אם הוא רמאי ע"י סימנים והיינו שהחשש הוא שמא משקר, אלא שהוסיף הקצה"ח לחדש שכל נדון הגמ' אי סימנים דאו' הוא רק בכה"ג דאיכא חשש משקר [ובשליח המביא גט איכא חשש משקר עי"ש] אבל בגוונא דליכא חשש משקר אין כלל נדון בגמ' [ורק דמ"מ יש לדון שהחמירו רבנן לא לסמוך על סימן בינוני להתיר אשה כיון שאיכא איסור כרת וזהו מאי דמספקא ליה לרב אשי, ובזה יישב גם שיטת הרמב"ם (פ"ז מנחלות ה"ג) דמבואר בדבריו דרק מחמת איסור כרת חיישי' לא לסמוך על סימנים]. **ועיין בנתה"מ** (הו"ד בשו"ת חמד"ש סי' כ"ד) שכתב כד' הקצה"ח שהסוגיא הכא קאי רק מצד חשש משקר ויישב בזה כיצד ילפי' איסורא הכא ממון [והיינו שכלפי חשש משקר יש יותר חשש בממון מבאיסור] ועיין בפרי יצחק (ח"ב נ"ז סוד"ה והנה ראיתי) משכ"ב. **אמנם כמה אחרונים כתבו** להוכיח דמלבד החשש משקר יש ג"כ חשש דאתרומויי אתרמי [עיין **קה"י** (ב"מ סי' כ"ט) ופרי יצחק (שם)] והראיה מפשטות הגמ' בב"מ י"ט דאיכא גרסא דגם שעדים נותנים סימן איכא ספק אי סימנים דאו' הגם דלא שייך חשש משקר גבי עדים ועוד ראיה דברי הגמ בסוגיין שגם גבי צורבא מדרבנן שהטעם שניתן לו הוא משום סימנים דאו' הגם דלא שייך חשש משקר. **עוד חידש הקצה"ח** (שם) דאם אנו דנים על חשש משקר אין חילוק בין סימן מובהק לאינו מובהק [ולכן לא תי' הגמ' גבי חמור בסימני אוכף דמיירי בסי' מובהק] והקשה הקה"י מסוגיא בב"מ גבי היא אומרת סימני הגט דינתן לה ולכאו' התם לא שייך חשש של אתרמויי איתרמי כיון שא"נ דמאמינים לה שנתגרשה אלא שיש לחשוש לעוד גט כזה מ"ט לא נחזיר לה שיהיה בידה לראיה בעלמא, והתם כתבו הרי"ף והרא"ש דמיירי בסימן מובהק דבאינו מובהק הרי מספקא בגמ', ומוכח מדבריהם דגם לגבי חשש משקר יש נפ"מ בין סי' מובהק לשאינו מובהק, וכן הוכיח הקה"י מפשטות הגמ' כ"ח ע"א שיש הבדל לענין מחזי' חזי' בין מדת אורכו לבין נקב יש בו בצד אות פלוני עי"ש, אלא דמ"מ סברת הקצה"ח צריכה ישוב, דלענין חשש משקר מה החילוק בין מובהק לשאינו מובהק [ובהגהות מלואי חושן דן שאפשר שיש ראשונים דס"ל כקצה"ח], ותירצו דבאמת תלוי הדבר באיזה סימן מובהק איירי, דסימן מובהק כחמש רגלים ודאי הוי ראיה רק כלפי חשש איתרמויי, אבל נקב יש בו בצד אות פלוני הוא ראיה גם כלפי חשש משקר כיון שקשה לראות סימן זה כאשר הוא ביד אחרים עי"ש. ועיין בריטב"א בב"מ יח: שנראה מדבריו דליכא חשש משקר אלא חשש איתרמוי

**סו) "רבה בר בר חנה אירכס ליה גיטא" וכו'.** מבואר שהסתפק רבה בר בר חנה אם החזירו לו את הגט משום הסימנים הבינונים וס"ל סימנים דאורייתא או משום הנאמנות של צורבא מדרבנן. **ובראשונים** [בתחילת הסוגיא] הביאו את **פירוש רש"י** [והוא **ברש"י על הרי"ף**] דכתב שמתני' מיירי במצאו בחפיסה וגם מכירו, ו**עיין היטב בדברי הרשב"א** שנראה שהבין בשיטת רש"י שאם מצאו בחפיסה אי"צ לסימנים מובהקים גם [אם אינו מכירו] ומהני גם סימנים בינונים, בתוספת טביעות עין, **וכ"כ הרמב"ם** (פ"ג מגרושין ה"ט) שאם מצאו בכלי שאבדו ויש לו טביעות עין אזי יכול לגרש בו עי"ש. **ותמהו הראשונים** מ"ט בעי' לתרתי דאם יש לו טביעות עין בגט צריך להיות נאמן גם מי שאינו צורבא מדרבנן, כמו שמבואר מדברי הגמ' בחולין שגם לע"ה איכא טביעות עינא ולכן מותרים בנ"א בנשותיהם בלילה ועוד הוכיחו שסמכי' על טביעות עין של עדים גם בדיני נפשות ועדיף טפי מסימנים שלא מהני לדיני נפשות. ואם יש לו סימן בכלי אזי אם הסימן הוא סימן בינוני א"כ לכאו' אין זה מועיל, ואם זה סימן טוב הרי מחזירין בסימן לחוד. **ועיין בש"ש** (ז כג) שתי' קושית הראשונים על רש"י והרמב"ם, דהנה מה"ת השליח שמביא גט נאמן בטביעת עין גרידא, אבל מדרבנן חיישינן שמא הוא משקר כדי שלא יהיה לבעל הגט תרעומת עליו או משום שמפחד שיפסיד שכרו, והוא כמו כל ע"ה שאינו נאמן בטביעת עין שמא הוא משקר וממילא כיון שהוי רק חשש דרבנן מהני סימנים בינוניים שנותן בכלי כמו שכתבו הפוסקים שבאיסור דרבנן מהני סימנים בינוניים, והא רבעי גם טביעת עין היינו משום שבלי טביעת עין בגט א"א לסמוך על סימנים בינוניים שיש לו בכלי כיון שהוי חשש דאורייתא אבל אחרי שיש לו טביעת עין ונאמן מדאורייתא ואיכא רק חשש מדרבנן ובדרבנן מהני סימנים בינוניים.

**סז) הראשונים** [רמב"ן רשב"א ריטב"א] פלגי על רש"י [שעל הרי"ף] והרמב"ם, וכתבו דהכוונה במתני' שמצאו בחפיסה וע"י סימנים או שמצאו בלא הכלי ואז נאמן בטביעות עין [ועיין ברש"י במתני' דכתב כן, ובתוס להלן כ"ח ע"א] וס"ל לראשונים דאין חילוק בין ע"ה לת"ח לענין טביעות עין, אלא שע"ה אינו נאמן משום דחשוד לשקר ולכן כל היכא שיש לו מיגו כגון שלא ידוע שנאבד לו הגט אלא על פיו א"כ יש לו מיגו ונאמן בטביעות עין. **אכן ברמב"ן ובריטב"א** [בצד אחד] מבואר שגם בלא מיגו נאמן דאין חילוק באיסורים בין צורבא מדרבנן לאדם רגיל ורק לגבי אבידה של אדם אחר [דבזה מיירי המעשה של רב בר בר חנה] יש חילוק בנאמנות בין צורבא מדרבנן לאדם אחר. **והדברים צ"ב.** ועיין ברמב"ן שמבואר שהטעם הוא משום שדוקא אבידה שהוי ממונא לא משיבים ע"פ טביעת עין של ע"ה אבל גט שהוי איסורא מחזירין בטביעת עין, **ועיין במ"מ** (פ"ג מגושין ה"ט) שכ"כ וכתב הטעם משום שע"א נאמן באיסורים, ועיין בתורת גיטין (קלב ד' ד"ה שמצאו) שביאר כן. **ולכאו' צ"ב** מ"ט נאמן הרי הוי דבר שבערוה ואין דבר שבערוה פחות משנים, ואיך נאמין לעד אחד בטביעות עין בלי מגו. ועיין **בשיעורי הגרש"ר** שהביא מדברי האחרונים (**אחיעזר** סימן יד **וקובה"ע** סימן עז ה **ושער"י** ו יד ד"ה אח"ז) דמאחר דמיירי שידעינן שהבעל כתב גט ובעינן רק לברורי שזה הגט וזה לא נחשב לדבר שבערוה .**והנה** בתוס' בב"מ כ: ד"ה איסורא דכל החשש לשני יבש הוא משום לעז בעלמא וממילא בממונא לא חיישי', **ולפ"ז ביאר העונג יו"ט** (סימן קנד) דמהני ע"א ולא חשיב דבר שבערוה, **ויש שביארו** ע"פ הר"ן בקידושין סג לגבי האומר קדשתי את בתי ואיני יודע למי קדשתיה ובא אחד ואומר אני קדשתיה דהוא נאמן וביאר דאי"ז נחשב דבר שבערוה משום שרק מברר למי נתקדשה וא"כ ה"ה הכא בשביל לברר למי שייך הגט א"צ שנים.

**סח) "ודוקא צורבא מדרבנן"** יל"ע מהו ענין נאמנות הצורבא מדרבנן מה שלא מצאנו בשאר דיני ממונות דיש עדיפות לת"ח על שאר אנשים, והיה מקום לומר דצורבא מדרבנן הוי כענין "סימן" אלא שיש לדון בזה דיש להוכיח דנאמנות הצורבא מדרבנן בפשטות היא מדאורייתא, והוכיח כן **הפרי יצחק** (ח"ב סי' נ"ו) מסוגית הגמ' ב"מ כ"ז: דמבואר שלולי שהיה נח למוצא שיתקנו סימנים לא היה דין להחזיר בסימנים וגבי צורבא מדרבנן קשה לומר שנח למוצא וכו' ועי"ש ראיה נוספת. **ומעתה צ"ב** בגדר הנאמנות של הצורבא מדרבנן למ"ד סימנים דרבנן, אלא שיש מקום לומר דנאמנות הצורבא מדרבנן הוי כסימן מובהק שלכ"ע הוי מדאורייתא, **אלא שגדר זה צ"ב** [ובלה"כ ענין סימן מובהק ג"כ אינו מוסכם לגמרי בראשונים כמו שיבואר להלן בסוגיא דסימנים]. **ובקו"ש** (ח"ב ס"ה) ביאר ע"פ **שיטת הר"ן** (חולין צ"ה) שע"א נאמן באבידה וממילא כל היכא שע"א נאמן גם בע"ד נאמן [כמו באיסורים] אלא דבעלמא יש לחשוש שהוא משקר משא"כ בצורבא מדרבנן, **ובפרי יצחק** (שם) **ובאחיעזר** (ח"א י"ד אות ג') ביארו באופ"א דענין החזרת האבידה לת"ח הוא מחמת הדין עד דרוש אחיך אותו היינו דרשהו אם הוא רמאי או לא כמבואר בסוגיות להלן וא"כ מבואר שסגי בבירור זה לענין השבת אבידה ושאני בזה דין השבת אבידה משאר דיני ממונות. ולפ"ז חידשו דגם כוונת הר"ן שע"א נאמן באבידה אי"ז מהלכות עדות [ומטעם דאין מוחזק באבידה וכד'] אלא מטעם החזקה שאינו משקר בשביל אחר והוי כנאמנות של צורבא מדרבנן, עי"ש. **והנה בריטב"א** בסוגיין פליג על דברי הר"ן הנ"ל וס"ל שע"א אינו מועיל באבידה ואפי' צורבא מדרבנן אינו מועיל אלא לעצמו ולא לאחרים, וזהו שלכ"ד האחרונים הנ"ל, **ועיין בשער"י** (ש"ו פי"ד) שכ' בדומה לביאור דלעיל בנוסח אחר ולפ"ז א"ש גם לשי' הריטב"א, והיינו שביאר דאילולי דין עד דרוש אחיך אותו גם לע"ה היה צריך להחזיר מדין ברי ושמא והיינו משום שאין המוצא נחשב לטוען על האבידה כלל [וכדברי הנתה"מ (רנ"ט) בגוונא שעדין לא בא לידו והובא לעיל] ורק מטעם דין עד דרוש וכו' אמרי' שיש טענה למוצא וממילא לא מהני טענת המאבד מדין בו"ש, אבל בצורבא מדרבנן שאין חסרון בדין עד דרוש וכו' חזר הדין להיות נאמן מדין ברי כאשר אין טוען כנגדו אכן כ"ז לעצמו דחשיב "טוען" אבל לאחרים אי"ז אלא מדין עדות ובעדות אין הפרש בין צורבא מדרבנן לע"ה [ובשיטת ר"ן כ' דס"ל שבאבידה כלל אין תורת המשפטים שלא מהני עדות של ע"א וסגי להוציא גם בבירור חיצוני של ע"א וזה ע"ד דברי הפרי יצחק דלעיל].

**סט) כתב במגיד משנה** (פ"ט ה"ג) שהרמב"ם לא פסק שמחזירים לצורבא מדרבנן בטביעות עין משום שצורבא מדרבנן לא שכיח בדורינו ויבוא לידי מחלוקת מיהו צורבא מדרבנן ורצה הרמב"ם להחמיר באיסור ערוה, ועיין בהג' שי למורה על השו"ע שתמה עפ"ד השבו"י שאע"פ שאין בזמן הזה ת"ח אבל צורבא לכאו' יש, ועמד בצ"ע.

**כ"ח ע"א**

**א) "זקן או חולה"** **עיין ברעק"א** (בהג' לשו"ע סימן קמא ס"ח אות י) שמסתפק מה הדין אם הוא גם זקן וגם חולה, ועיין בחת"ס.

**ב) "נותן לה בחזקת שהוא קיים"** כתב רש"י "ולא חיישי' שמא מת ובטל שליחותו", הנה בקצה"ח (קפ"ח סק"ב) למד בשיטת רש"י בכ"מ שבגוסס או בנשטתה לאחר שמינה שליח אין חסרון בשליחות ובמת החסרון האו שאין מה לגרש ודבריו נסתרים מסוגיין עיין אבן האזל פ"ו מהלכ' עבדים והגרש"ש במערכת הקנינים ס"ד והקה"י בב"מ כ"ג אות ג [הרחבה אות עא].

**ג) "בחזקת שהוא קיים"** מבואר במתני' דאזלי' בתר חזקת חי בספק, ויש לדון א- וצ"ב מ"ט אזלי' בתר חזקת חי ולא בתר חזקת איסור של האשה. ועיין **בפנ"י** ו**בשער"י** (ש"ב פ"ט) [הרחבה אותת עג].

ב- מפורסמת שיטת הט"ז (יו"ד שט"ז סק"ב) שבחזקת חי כאשר השתא מת לפנינו אין לומר ע"פ החזקת שמת בזמן היותר מאוחר, דזו חזקה העשויה להשתנות, [משא"כ בסוגיין שלא ידוע שמת] והקשה הנו"ב(קמא אעה"ז סי לא) כיצד נותנים לה גט בחזקת שהוא קיים הרי לאחר זמן שנדע שהוא מת יתעורר הספק מתי מת ולא נוכל להעמידה על החזקה ויהיו בניה משני ממזרים, ועיין ועיין בתורת גיטין (קמ"א סס"ח) [הרחבה אות עד]

ג- עוד מצאנו שיטת המהרי"ט (הו"ד בהרחבה בש"ש ש"ג פ"ט-יג) שס"ל שכל חזקה העשויה להשתנות אינה חזקה והוא ס"ל הכי לא רק היכא שכבר קרה השינוי לפנינו [כשיטת הט"ז הנ"ל] אלא גם אם לא ידוע השינוי, כדמוכח שם מדבריו, ו צ"ב מה יענה על סוגיא מפורשת הכא דמהני חזקת חי אע"פ שהיא חזקה העומדת להשתנות. [הרחבה אות עד]

**ד) "שרוב גוססים למיתה"** בתוס' וברא"שבקידושין עח: מקשים דמשמע מהכא שאם ברור שלא מת אפשר לתת גט ולא אמרינן שגוסס אינו בר קנין ומקשים התוס' ואילו התם בב"ב קכ"ז מוכח שגוסס אינו בר קנין וא"כ מ"ט הכא יכול לתת גט,ועי"ש במחלוקתם בענין גוסס שעשה שליח, ועיין בקצה"ח (ר"נ סק"ח קפ"ח סק"ב) [הרחבה ואת עה]

**ה) "כיון דאפליג אפליג"** עיין היטב ברשב"א שכתב דלא קימ"ל כתי' זה ועיין מה שביא הרשב"א מדברי הירושלמי. והנה בשיטת רבא דס"ל דבהגיע לגבורות חיישי', כתבו תוס' ביומא (נ"ה: ד"ה והתנן בתירוץ שני) דדוקא גבי איסור אשת איש חיישי' להכי אבל בעלמא לא חיישי' גם בהגיע לגבורות, עי"ש. והקשה הרעק"א דלכאו' הכא אי"ז איסור אשת איש אלא איסור יבמה לשוק, עי"ש [הרחבה אות עו]

**ו) "תרומה אגיטין קא רמית תרומה אפשר גט לא אפשר"** וכתבו בתוס' דהתי' פשוט שא"א להקשות ממקום שאפשר על מקום שא"א, וצ"ב מ"ט זו סברא פשוטה שלא לסמוך על חזקה הרי חזקה היא סברא מדאורייתא, והתינח היכא דאיתרע החזקה די"ל דלא נסמוך עליה אבל הכא הרי בפשטות לא איתרע החזקה ומ"ט לא ניזיל בתר חזקה. ועיין היטב בפנ"י שעמד כאן ביסודות גדולים בדיני חזקה, [הרחבה אות עז].

**ז) "אמר רב אדא בריה דרב יצחק... מתקיף לה ר"פ"** הנה כל השו"ט של הגמ' צריכה ביאור רב, **ועיין בשער"י** (ש"ב פ"ח) ו**בחת"ס**. [הרחבה אות עח]

**ח) בתוד"ה הא.** עיין בפנ"י ובחת"ס מהו לאלתר ומהו זמן מרובה.

**ע) "זקן או חולה"** **עיין ברעק"א** (בהג' לשו"ע סימן קמא ס"ח אות י) שמסתפק מה הדין אם הוא גם זקן וגם חולה, ועיין ברעק"א בסוגיין, **ובחת"ס** שהביאו **מהיש"ש** שגם זקן וחולה נותן לה בחזקת שהוא קיים והחת"ס הכריע שזקן וחולה חוששין לה. **יל"ע** מהו גיל הזקן לענין סוגיין האם שישים או שבעים

**עא) "נותן לה בחזקת שהוא קיים"** כתב **רש"י** "ולא חיישי' שמא מת ובטל שליחותו", הנה **בקצה"ח** (קפ"ח סק"ב) הביא שיטת הרמב"ם דמי שעשה שליח לגרש ובשעת נתינת הגט היה המשלח גוסס שאינו יכול לגרש מ"מ חל הגט משום שהשליח כבר עומד במקומו, ואע"פ שאם מת המשלח לא יכול לגרש כמבואר לעיל בדף יג שאין גט לאחר מיתה מ"מ אי"ז משום שבטלה השליחות אלא משום שאין מה לגרש שהרי כבר אינה אשתו, והוכיח כן מדברי רש"י בגיטין י"ג ע"א ודף ט: דמבואר שהחסרון הוא במה 'שפקעה ליה רשותיה', **ודברי הקצה"ח** נסתרים לכאו' מרש"י בסוגיין שמבואר שהטעם שאינו גט הוא משום שבטלה השליחות, **אלא שצ"ב** מדברי רש"י שהובאו בקצה"ח, **וכתבו האחרונים** [עיין אבן האזל פ"ו מהלכ' עבדים והגרש"ש במערכת הקנינים ס"ד] שכל דברי רש"י הם לגבי שחרור עבד עי"ש החילוק, **ועיין בקה"י** (ב"מ כ"ג אות ג) שביאר שבגט שחרור שהשליחות אינה אלא שליחות מעשה ולכן אין החסרון בכך שבטלה השליחות אלא במה שאין מה לשחרר ועי"ש עוד מה שדחה ראיות הקצה"ח.

**עב) "בחזקת שהוא קיים"** לכאו' מיירי בגוונא של יבם דאל"כ ממנ"פ מותרת ואי"צ לחזקת חי, **אמנם ברעק"א** כתב שגם אם אין יבם אנו צריכים לחזקת חי שאל"כ לא היה אפשר לתת לה את הגט ממנ"פ משום שאם יתברר שהוא מת קודם אתה מצריכה כרוז לכהונה כההיא דיבמות ריש פרק האשה בתרא עי"ש. **ועיין בחת"ס** שהביא מהב"ש שבגוונא שאין יבם אין נפ"מ ועי"ש שכתב שיש נפ"מ לענין קטלנית עי"ש.

**עג) מבואר במתני'** דאזלי' בתר חזקת חי. **והנה** זה ברור שגדר הדבר הכא הוא שאזלי' בתר חזקה בספק ולא שהוי כמהכי תיתי לספק [משום דהוי זקן או חולה, דאם הוא ברי לכאו' הוי מהכי תיתי לספק ובזה לא מיירי מתני'], **וא"כ צ"ב** מ"ט אזלי' בתר חזקת חי ולא בתר חזקת איסור של האשה. וי"ל בכמה דרכים **א-** הנה כל הקו' היא מטעם מחזיקין מאיסור לאיסור שהרי האיסור הוא איסור יבמה לשוק, ולכמה שיטות אין מחזיקין מאיסור לאיסור ואכמ"ל. **ב- בפנ"י** כתב שהכא איתרע חזקת איסור שלה מחמת נתינת הגט, **ג- עוד כתב הפנ"י** דחזקת חי עדיפא משאר חזקות משום דהוי חזקה הבאה מכח רוב עי"ש. **ד- בשער"י** (ש"ב פ"ט) כתב דהחזקה הא של חזקת חי היא שורש הספק ועדיפא מחזקת איסור עי"ש.

**עד) עוד** בדין חזקת חי, **מפורסמת שיטת הט"ז** (יו"ד שט"ז סק"ב) שבחזקת חי כאשר השתא מת לפנינו אין לומר ע"פ החזקת שמת בזמן היותר מאוחר, דזו חזקה העשויה להשתנות, והגם שאמרי' לחזקה זו במקום שלא ידוע שהוא מת, והראיה מסוגיין שאזלי' בתר חזקת חי, אבל במקום שידוע שמת והנדון הוא מתי מת לא אמרי' לחזקה זו, [ועיין בט"ז שם שהביא ג' ראיות לדבריו ובנקודות הכסף שם דחה ראיותו ועיין נמי בש"ש ש"ג פ"ח דפליג על דבריו]. **ועיין בנו"ב** (קמא אעה"ז סי לא) שהרחיב הרבה בדברי הט"ז, והקשה לדבריו מסוגיין כיצד נותנים לה גט בחזקת שהוא קיים הרי לאחר זמן שנדע שהוא מת יתעורר הספק מתי מת ולא נוכל להעמידה על החזקה ויהיו בניה משני ממזרים, **וראיתי בשם המחנה חיים** שתי' דמאחר שהחזקנו באותו זמן של נתינת הגט שהיה חי שוב אין אנו מסתפקים גם מתי שראינו אותו מת [וצ"ב מסברא], **ועיין בתורת גיטין** (קמ"א סקס"ח) שאם נתנו לה גט ולאחר זמן נודע שמת ולא ידוע מתי מת הרי היא ספק מגורשת ולכאו' הוא כסברת הט"ז הנ"ל. [וצ"ל דמה שנותנים לה עכשיו הוא משום שיש חזקת חי ולא חיישי' שמת יתברר בעתיד שעכשיו הוי ספק].

**עוד מצאנו** שיטת **המהרי"ט** (הו"ד בהרחבה בש"ש ש"ג פ"ט-יג) שס"ל שכל חזקה העשויה להשתנות אינה חזקה והוא ס"ל הכי לא רק היכא שכבר קרה השינוי לפנינו [כשיטת הט"ז הנ"ל] אלא גם אם לא ידוע השינוי, כדמוכח שם מדבריו, **וא"כ צ"ב** מה יענה על סוגיא מפורשת הכא דמהני חזקת חי אע"פ שהיא חזקה העומדת להשתנות, ובמלואי שמעתתא (ש"ג פי"ב הערה 54) הביא **מהבית אפרים** (אעה"ז סי' כ"ח קיא) שתירץ דיש חילוק בין חזקה העומדת להשתנות בעלמא לבין חזקת חי, דחזקה העומדת להשתנות דס"ל למהרי"ט שאינה חזקה זהו רק בגוונא שההשינוי הוא מתמשך כמו קטן שכל הזמן גודל, אבל בחזקת חי אין שינוי החזקה תלוי בזמן אלא שידוע שבסו"ד ישתנה וזה אינו נחשב עומד להשתנות, ועיין. [ואולי אפשר עוד לחלק בין שינוי לזמן קצוב לשינוי לזמן שאינו קצוב וצ"ע].

**עה) "שרוב גוססים למיתה"** **בתוס' וברא"ש** בקידושין עח: מקשים דמשמע מהכא שאם ברור שלא מת אפשר לתת גט ולא אמרינן שגוסס אינו בר קנין ומקשים התוס' ואילו התם בב"ב קכ"ז מוכח שגוסס אינו בר קנין וא"כ מ"ט הכא יכול לתת גט, **ובאמת תוס'** ס"ל שגוסס הוי בר הקנאה אלא שאינו יכול לדבר ואצלנו מיירי בגוסס שיכול לדבר ולכן הוא יכול לתת גט, **וברא"ש בקידושין** תי' דשאני הכא שמינה שליח ונתן לו גט כשהוא היה בריא ולכן אף שהשליח נותן הגט כשהבעל גוסס הגט כשר כיון שהבעל מינהו שליח כשהיה בריא. **ועיין בקצה"ח** (ר"נ סק"ח) שהביא דברי המהרי"ט ששיטת התוס' היא שכשם שהגוסס עצמו אינו יכול לגרש כ"כ לא יכול לעשות שליח דמאי דאיהו לא מצי עביד שליח ללא מצי משויי, **ועיין בקצה"ח** (סי' קפ"ח סק"ב) הביא מחלוקת **הרמב"ם והטור** לגבי מי שמינה שליח לגרש ונשתטה ששיטת הרמב"ם שהוי גט מדאורייתא ופסול מדרבנן ושיטת הטור דאינו גט כיון שהשליחות בטלה והיינו שנחלקו אם השליח הוא במקום המשלח ממש או לא עי"ש היטב, ובזה חולקים גם התוס' והרא"ש לענין גוסס כנ"ל. עי"ש.

**עו) "כיון דאפליג אפליג"** **עיין ברשב"א** שכתב דלא קימ"ל כתי' זה אלא אם הגיע לגבורות נותנים גט ולא אמרי' כיון דאפליג אפליג, והוכיח כן הרשב"א מהא דגרסי' אפילו בן מאה שנה ואם אמרי' כיון דאפליג וכו' א"כ מאי 'אפילו', **והביא הרשב"א מדברי הירושלמי** שגם אם נתן בן מאה שנה ונתשתהה השליח מאה שנה נותן לה, עי"ש. [ומ"מ לענין גוסס אינו נותן לה דרוב גוססין למיתה וכן פסק הרי"ף].

**והנה בשיטת רבא** דס"ל דבהגיע לגבורות חיישי', **כתבו תוס' ביומא** (נ"ה: ד"ה והתנן בתירוץ שני) דדוקא גבי איסור אשת איש חיישי' להכי אבל בעלמא לא חיישי' גם בהגיע לגבורות, עי"ש. **והקשה הרעק"א** דלכאו' הכא אי"ז איסור אשת איש אלא איסור יבמה לשוק, ותי' באופן אחד דהכא נמי יש חשש של איסור אשת איש שהרי יש לחשוש שמא הוא במצב שאינו יכול לתת גט [כגוסס שאינו בר הקנאה] וכתב שזהו דוחק, ובאופ"א תי' דאיסור יבמה לשוק חמור כאיסור ערוה ומה"ט כתב המרדכי דבאיסור יבמה לשוק יש דין שאין דבר שבערוה פחות משנים עי"ש. **ועיין במל"מ** (פסולי המוקדשים פ"ד הי"ד) דכשם שכתבו תוס' שלא חיישינן בזקן שהגיע ללגבורות אלא לגבי איסור אשת איש ה"ה שלא חיישינן בגוסס אללא גבי אשת איש דגוסס וזקן שהגיע לגבורות שוייים עי"ש.

**עז) "תרומה אגיטין קא רמית תרומה אפשר גט לא אפשר"** וכתבו בתוס' דהתי' פשוט שא"א להקשות ממקום שאפשר על מקום שא"א ומ"מ הקשה ותירץ עי"ש. היינו דזו סברא פשוטה שיש לחשוש שמא מת ולא לתת גט, אלא שבגט 'אי אפשר' ולכן סמכי על החזקה. וצ"ב מ"ט זו סברא פשוטה שלא לסמוך על חזקה הרי חזקה היא סברא מדאורייתא, והתינח היכא דאיתרע החזקה די"ל דלא נסמוך עליה אבל הכא הרי בפשטות לא איתרע החזקה ומ"ט לא ניזיל בתר חזקה. **ועיין היטב בפנ"י** שעמד כאן ביסודות גדולים בדיני חזקה, דהקשה הפנ"י מ"ט הקשתה הגמ' מתרומה [ה"ז גיטך שעל אחת קודם מתתי] על גיטין, ולא הקשתה הגמ' בתרומה גופא מ"ט אסורה לאכול בתרומה מיד הרי חזקה דאורייתא, ועל כרחך משום דס"ל שחזקת חי אינה חזקה משום שעומדת להשתנות [שסוף האדם למות] ולכן לא סמכי' עליה, ומה שבת ישראל הנשואה לכהן והלך למדה"י אוכלת בתרומה אי"ז משום חזקת חי אלא מטעם חזקה אחרת היינו 'חזקת היתר לאכילת תרומה' [חזקת דין], אבל בהר"ז גיטך שעה אחת קודם מיתתי לא סמכי על חזקת היתר כיון ש'איתרע החזקה' על ידי נתינת הגט ובכה"ג לא אזלי' בתר חזקה [לכה"פ לקולא] ועי"ש הראיות שע"י נתינת הגט איכא רעותא בחזקה, אבל מאחר שבמתני' מבואר שסמכי' על חזקת חי שהרי הכא אין לה חזקת היתר לשוק [ואדרבא יש לה חזקת איסור לשוק] ונמצא שחזקת חי חזקה גמורה היא ולא חיישי' להא שעומדת להשתנות, א"כ קשה דגם בתרומה נסמוך על חזקת חי, ותי' הגמ' דמ"מ בתרומה חיישי' וביאר הפנ"י דהוי חומרא בתרומה למרות שמדאו' היתר גמור הוא, וע"ז הקשתה הגמ' מ"ט בתרומה [בת ישראל הנשואה לכהן וכו'] לא עשינו מעלה בתרומה וכו'. [אלא שהקשה הפנ"י דלכאו' היה מקום לתרץ שבבת ישראל הנשואה לכהן וכו' יש שני חזקות היינו חזקת חי וחזקת היתר לתרומה, ולכן לא חיישי' ותי' הפנ"י דאין מעלה בתרי על חד, עי"ש, אמנם מצאנו שיטת הריב"ש שתרי חזקות הוי כרוב, וא"כ אכתי צ"ב מאי קושיא מהתם, ויש לפלפל].

**עח) "אמר רב אדא בריה דרב יצחק... מתקיף לה ר"פ"** הנה כל השו"ט של הגמ' צריכה ביאור רב, **ועיין בשער"י** (ש"ב פ"ח) שהרחיב בזה ומתחילה ר"ל שכוונת רב אדא היא דכל היכא שיש תערובת של מותר ואסור לא אזלי' בתר חזקה והכא איכא תערובת של מותר ואסור דיש זמן אחד שבה האסורה לאכול בתרומה וא"כ לא אזלי' בתר חזקה ודחתה הגמ' דיתכן דהיא תמות קודם ולא היה זמן אחד שאסור וניזיל בתר חזקה, ועי"ש שדחה ביאור זה והסיק דכוונת הגמ' היא דרב אדא ס"ל שלא שייך הכא חזקה משום דהמיתה אינה סיבת האיסור אלא רק גורמת לשעה שלפניה להיות סיבת האיסור, וע"ז דחתה הגמ' דמ"מ אין לחוש לזה משום ספק ספיקא דשמא תמות היא קודם עי"ש, וצ"ע בלשון רש"י. **עוד יש לדון** דכוונת הגמ' היא דאיכא סברא דלא שייך הכא ליזיל בתר חזקה דכל חזקה שמצד דיני החזקה היה צריך להיות מותר לעולם וזה לא יתכן א"כ בטלה החזקה [וביתר ביאור דמאחר שגם על השעה של קודם המיתה מצד החזקה היה צריל להיות מותר ונמצא שהחזקה לא יכולה להיות נכונה א"כ היא בטלה] וע"ז פריך ר"פ שהכא החזקה יכולה להיות נכונה אם היא תמות קודם, **ועיין בחת"ס**.

**עט) בתוד"ה הא.** מבואר בתוס' שהדמיון הוא אלא שמא מת לזמן מרובה וכו' וכתב הפנ"י כתב דלא נתברר מהו שיעור לאלתר ומתי מיקרי זמן מרובה, והחת"ס כתב שחמשה ימים הוי זמן מרובה וכדוגמת הגמ' במו"ק כח דאחרי המשה ימים אינו נחשב למת פתאום, והחת"ס מביא דהיערות דבש כתב שתוך ז' ימים הוי לאלתר ואחר ז' ימים הוי זמן מרובה.

**כ"ח ע"ב**

**פ) "שמא מת לא חיישי' שמא ימות חיישינן" [חזקה על העתיד]** בפשטות מבואר בסוגיא שנחלקו האמוראים אם יש חזקה על העתיד דלעיל בגמ' דנה הגמ' לפי פשוטו על חזקת חי שלא ימות בעתיד ורבא ס"ל שאין חזקה על העתיד, ועיין בתוס' להלן ל"ג ע"א דבחשש שמא רבנן יפקיעו את הקידושין לא הוי התראת ספק כיון שעכשיו היא בחזקת נשואה ויל"ע מ"ט לא הוי חזקה על העתיד, ואם הטעם הוא משום החזקה של עכשיו צ"ב מאי שנא מסוגיין דלכאו' האשה עומדת בחזקת היתר לאכול בתרומה, ועיין בשערי יושר (ש"ב פ"ט). [הרחבה אות פ]

עוד בענין זה אם החשש למה שיקרב בעתיד הוא סתירה לחזקה של עכשיו עיין היטב בתוס' בקידושין מ"ה: במחלוקת ר"ת ו ה"ר מנחם מיונ"י ובשער"י ש"ב פ"ח משכ"ב.[הרחבה אות פא]

**ב) "שמא ימות חיישי'"** עיין היטב בסוגיא בסוכה כ"ג ע"א-כ"ד דמבואר כמה שיטות אם חיישי' ר"מ ור"י למיתה לענין האיסור לעשות דופן מב"ח דלשיטת אביי לר"מ חיישי' שמא תמות הבהמה ור"י ס"ל דלא חיישי' למיתה, ושיטת ר"ז שגם לר"מ לא חיישי' למיתה, ובסוגיין שיטת רבא דלכ"ע שמא ימות חיישי', ובשיטת ר"ז הקשה הלח"מ (פ"א מנזירות ה"ד) א"כ היכי מבאר הא דאמר ר"י לר"מ שמא יבקע הנוד, הא כיון דגם הוא וגם ר"מ לא ס"ל חשש מיתה, א"כ גם אין לחוש דיבקע הנוד, ועוד הק' הלח"מ שם לשיטת רב זירא דכמאן מוקי לברייתא דאסורה לאכול בתרומה מיד כיון דגם ר"מ וגם ר"י לא חיישי למיתה, ועי"ש מה שתי' ועיין עוד בשעה"מ בפ"ד מסוכה הט"ז וברעק"א בגליון על הלח"מ (נזירות שם) [הרחבה אות פג]

**ולענין הלכה אי חיישי' למיתה.** עיין בלח"מ (נזירות שם) שהקשה על הרמב"ם דגבי גט אוסר לאכול בתרומה מיד ומבואר דחיישינן למיתה, ואילו בפ"ט מתרומות ה"א כ' גבי מפריש תרומה דלא מהני משום דאין ברירה, עי"ש ובשעה"מ (סוכה שם) [הרחבה אות פד].

**ג) בתוד"ה אבל**. עיין ברעק"א מה שהקשה על קושית התוס' ועייןב אור גדול על המשניות מה שביאר בתי' התוס'. [הרחבה אות פו]

**ד) במתני' "ספינה המטורפת בים"** עיין היטב ברש"י וברמב"ם בפירוש המשנה ונראה שחולקים מה הדין בספינה שטבעה בים, ועיין בב"ש (קמ"א סקק"ח) [הרחבה אות שכתב דבטבעה בים הוי בחזקת מת ומ"מ מדרבנן מחמירים עליה שלא תנשא**.** [הרחבה אות פז]

**פ) "שמא מת לא חיישי' שמא ימות חיישינן" [חזקה על העתיד]** כתב **רש"י** דחיישי' שמא ימות מיד משום דלא מרע לחזקה, ומבואר שאין חזקה על העתיד שלא ימות, **אמנם לעיל** כ"ח ע"א כאשר הקשתה הגמ' מתרומה על תרומה ועל מתני' דנותנו בחזקת שהוא קיים, מבואר בתוס' ובאחרונים דהנדון הוא מטעם חזקת חי [ולא מטעם חזקת היתר לתרומה וגם מוכח זה מהתי' מבקיעת הנוד ואכמ"ל] ותי' הגמ' בכמה אופנים לעיל, **ונראה** שהבינה הגמ' שיש חזקה גם על העתיד שלא ימות, ובזה גופא פליג רבא וחידש שחיישי' שמא ימות ואי"ז סתירה לדיני חזקה. **ועיין בסוגיא להלן** ל"ג ע"א דמי ששלח גט ובטלו אין הגט מבוטל מדרבנן ואפקעינהו רבנן לקידושין מיניה, **הקשו הראשונים** כיצד מחייבים מיתה א"א שזינתה הרי יש חשש שיפקיעו חז"ל את הקידושין כמו באופן הנ"ל, **ותי' תוס' והרשב"א** דאי"ז התראת ספק דמוקמי' על חזקתה שהיא עכשיו נשואה, עי"ש, **והדברים צ"ב** כיצד מוקמי' על החזקה הרי הדבר תלוי בעתיד ואם יפקיעו את הקדושין נמצא שעכשיו אינה אשת איש, **ועיין בשערי יושר** (ש"ב פ"ט) שהרחיב בזה, וכתב דאע"פ שלא אמרי' חזקה על העתיד כגון לומר שלא ימות, מ"מ כאשר אנו דנים על המצב היום אע"פ שתלוי בעתיד אפשר להעמיד על החזקה, ולכן מאחר שהנדון אם יפקיעו בעתיד את הקידושין הוא שינוי של המצב של עכשיו שהיא נשואה אמרי' דמוקמי' על החזקה שהמצב של עכשיו לא ישתנה בעתיד למפרע, **אלא שהקשה** דא"כ מ"ט בשולח גט ואמר שיחול שעה אחת קודם מיתתי לא מוקמי' על חזקת היתר לאכילת תרומה שהוא מצב של עכשיו, **ויסד** הגרש"ש דיש חילוק בזה בין אם התליה של המציאות של עכשיו בעתיד היא 'בתולדה' או שהעתיד הוא הבסיבה למצב העכשוי, דאם העתיד הוא הסיבה להיום כמו באפקעינהו רבנן לקידושין מינה שהסיבה שנימא שהיום לא תהיה האשה אשת איש היא הדבר שיתחדש בעתיד אזי מוקמי' על החזקה של עכשיו, אבל אם התחדשות המקרה בעתיד אינו הסיבה לשינוי אלא בתולדה כגון גבי גט שעה אחת קודם מיתתי שאין המיתה סיבת הגרושין אלא בתולדה שאם מת נמצא שעה קודם לכן גירש את אשתו אזי אין להעיד על החזקה של עכשיו ולהתנהג שלא יתשנה הדין בעתיד, ועי"ש דוגמאות נוספות לחילוק זה ואכמ"ל, **ולענין עיקר הקו'** מחזקת היתר לאכילת תרומה **עיין בפנ"י** שלדבריו לק"מ משום שס"ל שעצם נתינת הגט מרע לחזקה זו עי"ש בהרחבה, ולעיל אות עז, ועיקר ראיתו מסוגית קידושי חרש שדינו לקידושי ספק ומ"מ הבא עליה חייב אשם תלוי ולא מוקמי' על חזקת פנויה, ובשער"י דחה ראיתו ודימה את הספק בחרש לדין ודאי נגע דלא מוקמי על החזקה עי"ש ואכמ"ל.

**פא) בענין זה** שחוששין על מה שיקרה בעתיד ואי"ז סתירה לחזקה, **עיין בתוס' בקידושין מ"ה:** גבי "מעשה אירע באחד שהלך לארץ רחוקה ולו בת קטנה ונתקדשה הבת ואסר **ה"ר מנחם מיונ"י** לקיימה ואמר חיישינן שמא יקדשנה אביה לאיש אחר במקום שהוא ונמצא בא זה עליה באיסור אשת איש, ושלח לו רבינו תם לדבריך אם מת האב במד"ה היא תאסר לכל אדם לעולם שמא קידשה אביה במדינת הים ואין אנו יודעים למי, והשיב רבינו מנחם דלהא לא חיישינן שמא יקדש אמרי' שמא קידש לא אמרינן כדמוכח בסוגיין ששמא ימות חיישי' ואי"ז סתירה לחזקה", עי"ש. הרי שדימה הר"ר מנחם מיונ"י את הסוגיא התם לסוגיא הכא דכשם שהכא לא מוקמי' על חזקה דחיישי' שמא ימות כ"כ התם חיישי' שמא יקדש, **אלא שהקשה עליו ר"ת** דלפ"ז "אף כשהיא קטנה מותרת דכיון דלא חיישי' שמא קידש א"כ היא מותרת לעולם דכל שעה ושעה יש לנו לומר דעדיין לא קידש ואפי' חיישת שמא יקדש הואיל וכל שעה יש לומר עדיין לא קידש מותרת היא אצלו ולא דמי לשמא ימות דהתם מיירי שאסר את אשתו בתרומה כשהגט חל שעה אחת לפני מיתתו ואיכא למימר דמיד ימות נמצא דכל שעה אסורה לאכול בתרומה דאיכא למימר דמיד ימות אבל הכא דאינה אסורה עד שיחולו הקידושין שקידש אביה שם כל שעה איכא למימר עדיין לא חלו הקידושין" ובאמת דברי הר"ר מנחם מיונ"י צ"ב וסברת ר"ת ברורה, **ועיין בשער"י** (ש"ב פ"ח) מה שחידש בסברת הר"ר מיונ"י.

**פג) "שמא ימות חיישי'"** עיין בסוגיא בסוכה כ"ג ע"א- כ"ד דמבואר כמה שיטות אם חיישי' ר"מ ור"י למיתה לענין האיסור לעשות דופן מב"ח דלשיטת אביי לר"מ הטעם דפסולה הסוכה הוא משום החשש שמא תמות הבהמה ור"י ס"ל דלא חיישי' למיתה, ושיטת ר"ז שגם לר"מ לא חיישי' למיתה, ובסוגיין שיטת רבא דלכ"ע שמא ימות חיישי', **ובשיטת ר"ז הקשה הלח"מ** (פ"א מנזירות ה"ד) א"כ היכי מבאר הא דאמר ר"י לר"מ שמא יבקע הנוד, הא כיון דגם הוא וגם ר"מ לא ס"ל חשש מיתה, א"כ גם אין לחוש דיבקע הנוד, ובשלמא לאביי ניחא דאמר לו ר"י לר"מ לשיטתו דחייש למיתה אמאי לא חייש לבקיעת הנוד אבל לרב זירא קשה. ועוד הק' הלח"מ שם לשיטת רב זירא דכמאן מוקי לברייתא דאסורה לאכול בתרומה מיד כיון דגם ר"מ וגם ר"י לא חיישי למיתה, **ותי'** דדוקא התם גבי דופן לסוכה דמיירי במתיחא באשלי א"כ נמצא דהחשש מיתה הכא הוי חשש רחוק רק בכה"ג דמוקי בפחות מג' וכמבואר שם בגמ' ומשו"ה לא חייש ר"י למיתה, אבל בעלמא י"ל דחייש, וכדברים הללו תי' **הריטב"א** (שם) את שיטת רבא דהכא חייש למיתה ואילו התם מבואר שיש צד שאפשר לעשות דופן מבע"ח ותי' כהנ"ל דהתם החשש מיתה רחוק, **ובשעה"מ** בפ"ד מסוכה הט"ז הק' דהא מ"מ רב זירא אמר דטעמי' דר"מ משום שמא תברח, ומבואר דר"י לא חייש שמא תברח וא"כ כל שכן דלא חייש למיתה, וכ' השעה"מ שם די"ל דרב זירא ס"ל דרק למיתה דזמן מועט לא חיישינן אבל לזמן מרובה חיישינן, ובתרומה כיון דאי לא ניחוש נמצא דלעולם תוכל לאכול א"כ משו"ה חשיב מיד כבר לחשש לזמן מרובה ומשו"ה אסורה מיד, ורק בסוכה ובנוד דהוי לזמן מועט לא חיישינן, ועוד כ' די"ל דס"ל דרק בסוכה דהוי רק עשה לא חיישינן למיתה, והגרע"א בגליון על הלח"מ (נזירות שם) כ' ליישב די"ל דמה דס"ל לרבי זירא דלר"מ לא חיישינן למיתה היינו רק למה דמבואר בגמ' דזימנין דמוקי לה בפחות מג' וכוצא ולאו אדעתי' דזהו חשש רחוק אבל בעלמא חייש ר"מ למיתה.

**פד) בשיטת הרמב"ם אי חיישי' למיתה.** עיין בלח"מ (נזירות שם) שהקשה על הרמב"ם דגבי גט אוסר לאכול בתרומה מיד ומבואר דחיישינן למיתה, ואילו בפ"ט מתרומות ה"א כ' גבי מפריש תרומה דלא מהני משום דאין ברירה, וכ' דאה"נ דגם י"ל משום חשש שמא יבקע הנוד, דמבואר בגמ' בגיטין דמאן דחייש למיתה גם חייש לבקיעת הנוד, אמנם השעה"מ (סוכה שם) הק' על זה דהא הרמב"ם שם כ' דמיירי בטבל מן התורה ומבואר במהריק"ו ובכס"מ שם דמשו"ה דקדק לכתוב טבל מן התורה דבדרבנן קיי"ל דיש ברירה, ואי נימא דגם יש לחוש לבקיעת הנוד א"כ גם בטבל דרבנן יש לאסור, ואין לומר דרק באיסור תורה חיישינן לבקיעת הנוד ולמיתה, דהא גבי הא דאסורה לאכול בתרומה לא חילק הרמב"ם בין תרומה מה"ת לתרומה דרבנן, וכ' השעה"מ דשי' הרמב"ם דרק לזמן מרובה חיישינן למיתה, ומשו"ה גבי בקיעת הנוד דלא הוי זמן מרובה לא חיישינן ורק בגט דאם נתיר הרי תהי' מותרת גם לזמן מרובה חיישינן, ועיין עוד בערוך לנר בסוכה משכ"ב. ובצל"ח (שם) הק' דבסוגיין מבואר דאין לחלק בזה, דהגמ' מק' על רבא דאמר דחיישינן שמא ימות מהא דלא חייש ר"מ לבקיעת הנוד, ולא מחלק דשם הוי לזמן מועט, וכתב דמ"מ מוכח בסוגי' ביומא דרבינא ס"ל דיש לחלק בזה וס"ל להלכה כותי', עי"ש שהאריך בזה.

**פה) מספיקא לא ליעול חולין לעזרה"** הקשה הרעק"א ראי"ז חולין בעזרה אלא קרבן פסול שמת בעליו שאסור להביאו לעזרה, עי"ש.

**פו) בתוד"ה אבל**. **הקשה הרעק"א** דכל מה דחטאת העוף באה על הספק הוא בגוונא שהספק הוא אם הגברא חייב בחטאת דאמרי' שהתורה חייבה אותו על הספק אבל היכא דהספק בכשרות הבהמה לכאו' אינה באה על הספק, שהרי פשיטא שאם יש ספק טריפה בחטאת העוף אינו מקריבה וא"כ ה"ה גבי חטאת שספק אם מת בעלה הוי ספק פסול בקרבן , ועיין באילת השחר.

**בא"ד.** בתי' התוס' **עיין באור גדול** [על המשניות] שביאר שכלפי האדם עצמו אמרי' חטא כדי שתזכה לעצמך ולכן מכניס עצמו לספק חטא כדי שיזכה בספק זכות אבל לשליח לא אומרים שיכניס עצמו לספק עבירה כדי שיזכה חבירו, והקשהה שגם כאשר מביא לעצמו יש לכהנים ספק איסור להקריב ותירץ דכיון שעל הכהנים רמיא הקרבת הקרבנות של ישראל הוי חטא כדי שיזכו בעצמם. **ועיין בתוס' בנדה** (ע' ע"א) שתירצו הקו' כאופן אחר.

**פז) במתני' "ספינה המטורפת בים"** כתב רש"י שעדיין לא טבעה, וכתבוו האחרונים [עיין תויו"ט ופנ"י וחת"ס] דלפ"ז ספינה שאבדה בים ההכונה היא שכבר טבעה בים, והביא הפנ"י שכן כתב הריב"ש (שעט) והביא הריב"ש דכל אותם הג' הללו במתני הוי רובן לאבוד כבסוגיא בב"ב קנ"ה: עי"ש ובנו"ב (קמא אעה"ז מג) פליג עליו [ועיין ברא"ש שגורס במשנה בסיפא ספינה שטבעה בים] אכן ברמב"ם בפירוש המשנה כתב דמטורפת בים הכוונה כלי הספינהקיימין אלא שאידות המלחים שליטה על הנהגת הספינה, ואבדה בים היינו שנשברו הכלים והמנהיגים ונשארה הספינה בים בלי אפשרות להנהיגה, ומשמע מדבריו שאם הספינה טבעה הוא בחזקת מת, ועיין בב"ש (קמ"א סקק"ח) שכתב דבטבעה בים הוי בחזקת מת ומ"מ מדרבנן מחמירים עליה שלא תנשא**.**

**כ"ח ע"ב המשך**

**ה) "אמר רב יוסף לא שנו אלא בב"ד של ישראל"** לענין הלכה עיין ברי"ף שהביא את דין המשנה ולא הביא אף אחת מהלשונות של רב יוסף ועיין ברא"ש ובריטב"א וברשב"א ובטור בשם הרמ"ה, **ו**ברמב"ם (פ"ו הכ"ט) פסק כמו לישנא בתרא.

**ו) "עבידי לאחזוקי שיקריהו"** עיין רש"י שמתפארים לומר שהרגוהו בדין אע"פ שלא הרגוהו, וברמב"ם (פי"ג מגרושין הי"ג) כתב שהם מחזיקין עצמן שהרגו כדי להטיל אימה, ולענין אם נאמן גוי שאינו מאותם ערכאות לומר שהרגהו ערכאות של גוים, עיין ברא"ש **ובטור** (י"ז) וברמ"א (י"ז יד)

**ז) יש להקשות** מאיזה טעם יעידו על היוצא ליהרג ויתירו את אשתו דמי גרע ממים שאין להם סוף שלא מעידים עליו שמת לכתחילה, או מראוהו צלוב ונפל לגוב אריות וכד'. ועיין בחלקת מחוקק (י"ז ס"ק ס"ו) ודבריו צ"ע דלכאו' נסתרים מסוגיין עי"ש כבר עמד בזה החזו"א (סי' ל"א אות ט). ועי"ש בחזו"א (שם) משכ"ב. [הרחבה אות צ]

**כ"ט ע"א**

**א) תוד"ה אבל וכו'.** מבואר בתוס' דבגוונא שלא שכיח לא חיישי' שמא מצאו לו זכות וכן מבואר ברש"י ד"ה תו, והקשה הפנ"י דלכאו' סברא זו דלא שכיח לא מהני בחשש של מיתת הבעל ומים שאין להם סוף יוכיחו. ועיין בבית הלוי (ח"ב סימן ח' אות ה) מה שחיד שבזה [הרחבה אות צא]

**ב) "אם אמר לו טול לי הימנה חפץ פלוני לא ישלחנו ביד אחר"** הקשה **הרעק"א** דמשמע שגבי הגט עצמו אין את החסרון של אין רצוני וצ"ב דלכאו' גבי גט החסרון הזה גדול עוד יותר לכאו' עי"ש.

**ג) "רשב"ג אומר בין כך ובין כך לא ישלחנו ביד אחר" הקשו הראשונים** ממה דדרשינן בקידושין 'ושלחה' מלמד שהשליח עושה שליח ועייןן בתוס' ובתורא"ש שהיינו שנתן הבעל רשות, ועיין ברמב"ן ובר"ן ובריטב"א שתירצו דמדאורייתא שליח עושה שליח דמסתמא אין המשלח מקפיד וחכמים חששו למיעוט שמקפידים אא"כ השליח הראשון חלה שאז בודאי לא מקפידים, ועיין ברעק"אהנפק"מ בזה.

**ד) "אמר אביי התם טעמא מאי משום בזיון דבעל"** נחלקו הראשונים מהו הבזיון דבעל עיין רש"י והר"ח ועיין היטב בפנ"י מה שהקשה לרש"י ועייין בריטב"א. [הרחבה אות צד].

**ה) "מילי לא ממסרי לשליח"** יש לבאר כמה נדונים בראשונים מה נחשב למילי שלא נמסרים לשליח והאם דוקא לשליח שני או גם לשליח ראשון.

**א-** ברש"י מדויק שרק לשליח שני יש חסרון של מילי [עייןמחנא"פ (שלוחין ס"ז)]אמנם המהרי"ט(ח"א סימן קכז) שא"א להקדיש ע"י שליח משום דהוי מילי ועיין במחנא"פ מה שהקשה לדבריו, ועייןבבית מאיר (קכ, ד) שהקשה אם איכא פסול גם בשליח ראשון א"כ איך מהני שליח לכתיבת גט הרי כתיבת גט הוי מילי, ועיין ברעק"א (להלן לב) מה שתי' [הרחבה אות צה]

**ב- בענין שליח לקבלה** של האשה אם נחשב למילי או לא נחלקו הראשונים, עיין במרדכי (סימן תכ) ובתוס' רי"ד בקידושין וברמב"ן והרשב"א והריטב"א בקידושין (מא), ועי"ש ברשב"א בשם הרב מברצלוני [ומוכח שהחסרון במילי הוא במינוי] ונמצא שיש ג' שיטות במינוי שליח האשה אי הוי מילי, עי"ש. ובטור (קמא אות פא) [הרחבה אות צה].

**ג- לענין שליח קידושין** עיין בראשונים בקידושין מא שנחלקו בזה התורי"ד והראשונים והקדוש מראדוש שהובא במרדכי קידושין סימן תקה ועיין בשלטי גיבורים קידושין ריש פ"ב אות א בנפ"מ בין התורי"ד לקדוש מראדוש. [הרחבה אות צה]

**ו) עיין היטב ברעק"א** (להלן לב) מה שדן לענין שליח לבטל הגט וביאר שם את המחלוקת אם אומר אמרו מהני או לא ביסודות גדרי שליחות וביאור ענין מילי לא ממסרי לשליח, ומה נחשב ל'מעשה'. ועי"ש בקושיתו לשיטת הקדוש מראדוש, ועיין באמרי משה (סימן יח ד) ובקה"י (סימן כד ה) מה שתירצו בזה [הרחבה אות צו]

**כ"ח ע"ב המשך**

**פח) "אמר רב יוסף לא שנו אלא בב"ד של ישראל"** עיין ברי"ף שהביא את דין המשנה ולא הביא אף אחת מהלשונות של רב יוסף ועיין ברא"ש שלמד בשיטת הרי"ף שפסק כלישנא קמא וביש"ש סימן ט כתב שהרי"ף השמיט דברי רב יוסף כיון שאין היום דיני נפשות של ישראל, **ובריטב"א וברשב"א ובטור** בשם הרמ"ה מבואר דכיון דאיתמר בגמ' תרי לישני נקטינן בתרוייהו לחומרא, **אבל הרמב"ם** (פ"ו הכ"ט) פסק כמו לישנא בתרא.

**פט) "עבידי לאחזוקי שיקריהו"** פרש"י שמתפארים לומר שהרגוהו בדין אע"פ שלא הרגוהו, **וברמב"ם** (פי"ג מגרושין הי"ג) ביאר שהם מחזיקין עצמן שהרגו כדי להטיל אימה [ולענין אם נאמן גוי שאינו מאותם ערכאות לומר שהרגהו ערכאות של גוים, **עיין ברא"ש** שאין מאמינים לו מהטעם הנ"ל, **ועיין בתוס'** ד"ה וקתני, ועיין **בטור** (י"ז) שכתב דהוא מחלוקת בין הרמב"ם לרא"ש ועיין בב"י שכתב שאין דבריו מוכרחים בענין זה ועי"ש בב"ח ועיין ברמ"א (י"ז יד) שכתב בשם פסקי מהרי"א שדוקא ערכאות אחרות אבל גוי אחר נאמן ועי"ש בח"מ ובב"ש אכמ"ל.

**צ) הנה יש להקשות** מאיזה טעם יעידו על היוצא ליהרג ויתירו את אשתו [לשיטת הרא"ש לאחר פסק דין בבי"ד של גוים, ולשיטת הרמב"ם וסיעתו בכל גוונא בבי"ד של ישראל] מי גרע ממים שאין להם סוף שלא מעידים עליו שמת לכתחילה, או מראוהו צלוב ונפל לגוב אריות וכד'. **ובאמת בחלקת מחוקק** (י"ז ס"ק ס"ו) כתב שכל הנדון התם בגמ' אינו לענין להתיר את אשתו דבכה"ג בודאי לא עדיף ממים שאין להם סוף וכד', וכל הנדון הוא לענין גט ותרומה אבל לענין להתיר את אשתו אינה מותרת בכה"ג. ובב"ש (ס"ק ק"ז) פליג על דבריו וס"ל שה"ה לענין להתיר את אשתו, דכן משמע מדברי הרא"ש עי"ש. **ובאמת** דברי החלקת מחוקק צ"ע, וכבר עמד בזה **החזו"א** (סי' ל"א אות ט) שהרי בגמ' מבואר שדימו ענין היוצא להירג למסיח לפי תומו שמהני בסוגין לעדות אשה, **ועוד קשה** דמה הואיל הח"מ במה שאמר שמיירי לענין גט אשה ותרומה הרי בענין ראוהו צלוב וכו' גם לענין תרומה נותנים עליו חומרי חיים וכו', ועל כרחך שחלוק ראוהו צלוב מיוצא ליהרג, וצ"ב החילוק, **ועיין בחזו"א** (שם) שכתב שראוהו צלוב היינו ע"י אויבים באופן שיש סבירות שיהיה מי שיציל אותו, משא"כ ביוצא ליהרג בבי"ד שאין סבירות שינצל, ועי"ש (אות ח') שכתב שבכל הני "איפלגו בשיקול הדעת עד כמה מיקרי לא שכיח בזה, שלא יהיה חומרי חיים שהחמירו חכמים באשת איש במים שאין להם סוף ובספינה שאבדה בים ושגררתו חיה ושנפלה עליו מפולת".

**ואולי י"ל** בביאור החילוק שבנפל לגוב הראיות ובמים שאין להם סוף הנדון הוא האם במצב סכנה שהיה בה ניצל או נהרג, ובזה אמרי' דמשום חומרא דא"א החמירו אע"פ שההסתברות הוא שנהרג, אבל הכא מאחר שיצא ליהרג כבר הוא חשוב כמת דנפסק דינו להריגה, אלא שאפשר שתהיה התחדשות של מצב שיחזרו בהם מפסק הדין וכד', ובכה"ג אמרי' שכל היכא שהסבירות הוא שלא נתחדש מצב זה אמרי' שודאי מת ואין לנו מקום להסתפק בכך, ועדיין צ"ע, ועיין להלן [בהערה הבאה] מה שיש ליישב עוד בסברא זו.

**כ"ט ע"א**

**צא) תוד"ה אבל וכו'.** מבואר בתוס' דבגוונא שלא שכיח לא חיישי' שמא מצאו לו זכות וכן מבואר ברש"י ד"ה תו, **והקשה הפנ"י** דלכאו' סברא זו דלא שכיח לא מהני בחשש של מיתת הבעל ומים שאין להם סוף יוכיחו. וכ"ז משום חומרא דאשת איש כמבואר בתוס' בב"מ כ:, **ועיין בבית הלוי** (ח"ב סימן ח' אות ה) שכתב דבמים שאין להם סוף החמירו משום שיש מיעוט כזה מצוי בעולם ואם נתיר נמצא שבכמה פעמים יהיה ההיתר שלא כדין אבל יוצא ליהרג בב"ד של ישראל שאינו מצוי בכל העולם לא חיישינן שיהיו ניצולים, עי"ש ואכמ"ל ביסוד האיסור במים שאין להם סוף, ובמקומו ביבמות קכ"א ע"א הרחבנו, ולמתבאר לעיל [הערה לעיל] י"ל גם כאן כחילוק דלעיל, דבמים שאין להם סוף גדר הדבר הוא שחיישי' שמא לא 'טבע' ולא שלא שמא 'ניצל'.

**צב) "אם אמר לו טול לי הימנה חפץ פלוני לא ישלחנו ביד אחר"** הקשה **הרעק"א** דמשמע שגבי הגט עצמו אין את החסרון של אין רצוני וצ"ב דלכאו' גבי גט החסרון הזה גדול עוד יותר משום שאם יאבד יפסיד שווי הקלף ושכר סופר דלא יחויב השליח לשלם על כך דשטרות נתמעטו מחיובי שומרין, ועמד בצ"ע.

**צג) "רשב"ג אומר בין כך ובין כך לא ישלחנו ביד אחר" הקשו הראשונים** ממה דדרשינן בקידושין 'ושלחה' מלמד שהשליח עושה שליח **ותוס' תירצו** דמיירי שאין הבעל מקפיד, ועיין **בתורא"ש** שהיינו שנתן הבעל רשות, **ועיין ברמב"ן ובר"ן ובריטב"א** שתירצו דמדאורייתא שליח עושה שליח דמסתמא אין המשלח מקפיד וחכמים חששו למיעוט שמקפידים אא"כ השליח הראשון חחלה שאז בודאי לא מקפידים [ועי"ש תי' שני כדברי התוס']. **ועיין ברעק"א** דנפק"מ אם הוי דין מדאורייתא או מדרבנן שאם זה מדאורייתא הוי פסול אף בדיעבד ואם זה מדרבנן הוי דין לכתחילה דאםעבר ועשה שליח ונתן הגט הוי גט.

**צד) "אמר אביי התם טעמא מאי משום בזיון דבעל"** כתב **רש"י** דהבזיון הוא שידעו רבים שאינו יודע לכתוב הגט, **ועיין בפנ"י** שביאר שעל הבעל לכתוב הגט כדתנן ב"ב קסז שהבעל נותן שכר סופר. **והקשה הריטב"א** דאמרי' בגמ' בגמ' ב"ב קס"ח שהאידנא שדיוה רבנן אאשה לשלם שכר לסופר הכותב הגט וא"כ הבעל אינו כותב הגט אלא הסופר, ועי"ש שהביאו **שיטת הר"ח** שמבאר דבזיון דבעל הכוונה שאינו רוצה שיתפרסם שהוא רוצה לגרש את אשתו ודוקא היכא שהבעל ציוה לכתוב גט אז אינו רוצה שיתפרסם שאולי יחזור בו ולא יגרשנה אבל אם מסר גט לשליח לתת לאשה גט כבר אינו חושב לחזור בו. **ועיין בסוגיא** להלן ס"ו שנחלקו ר"מ ור' יוסי נחלקו אם אמר לשלשה תנו גט ולא אמר כתבו ותנו, דלפי ר"מ עשאם ב"ד ורשאים לומר לאחרים לכתוב, ור' יוסי ס"ל שהם צריכים בעצמם לכתוב ועי"ש בריטב"א ובר"ן מש"כ לבאר לשיטת אביי את מחלוקת ר"מ ור"י.

**צה) "מילי לא ממסרי לשליח"** יש לבאר מה החסרון של מילי שלא ממסרי לשליח והאם לא נמסרים המילי רק לשליח שני או גם לשליח ראשון [ומה שנמסר לשליח ראשון ע"כ שאינו מילי] ומהם 'מילי'. [עיין בחת"ס (יו"ד סימן שכא ד"ה ואחרי, ובסוגיין) במקור הדין שמילי ממסרי או לא ממסרי לשליח].

**א- כתב רש"י** שהטעם שמילי לא ממסרי לשליח הוא משום שאין בדברים כח להיות חוזרים ונמסרים לאחר, ומדויק בזה שרק לשליח שני יש חסרון של מילי [עיין **מחנא"פ** (שלוחין ס"ז) **ונו"ב** (תנינא יו"ד סימן קמז)] והנה לגבי הקדש כתב **המהרי"ט** (ח"א סימן קכז) שא"א להקדיש ע"י שליח דיש חסרון של מילי, והא דבגמ' בקידושין מ"א ילפי' שליחות מהפרשת תרומה וא"כ גם בהקדש יועיל שליחות כמו בתרומה, וכתב המהרי"ט שיש לחלק דבתרומה מהני שליחות כיון שנחשב למעשה. **והקשה המחנא"פ** שגם לגבי הקדש המחשבה נחשב כמעשה עי"ש. [וצ"ל דבהקדש אין 'מעשה הפרשה' אלא ההקדש חל ע"י מחשבה או דיבור ועיין בחת"ס ס"ו ד"ה מילי] ועיין **בבית מאיר** (קכ, ד) שהקשה אם איכא פסול גם בשליח ראשון א"כ איך מהני שליח לכתיבת גט הרי כתיבת גט הוי מילי, וכן הקשה **הרעק"א** (להלן לב) למ"ד אומר אמרו פסול, ותי' הרעק"א שכתיבת הגט הוי 'מעשה'.

**ב- בענין שליח לקבלה** של האשה אם נחשב למילי או לא נחלקו הראשונים, דהקשו הראשונים מדרשת הגמ' ושלח ושלחה מלמד שהשליח עושה שליח ומ"ט אינו מילי, **ובמרדכי** (סימן תכ) כתב שקבלת גט או קידושין הוי מעשה, ועי"ש **בשם מורי הכהן** דרק היכא ראין הדבר נגמר ע"י השליח חשיב מילי אבל קבלת גט הוי גמר הדבר, והיינו דס"ל שכל דבר שאינו גמר הדבר חשיב מילי וכל הדבר שהוי גמר הדבר אינו נחשב למילי. **אמנם בתוס' רי"ד בקידושין** כתב שרק שליח הבעל עושה שליח שהוי שליח על מעשה גירושין אבל שליח של האשה אינו עושה שליח דהוי מילי שלא מימסרי לשליה. **ושיטת הרמב"ן והרשב"א והריטב"א** בקידושין ששלח ושלחה בא לרבות ששליח עושה שליח בין בשליח דידיה בין בשליח דידה **והביא הרשב"א מהרב מברצלוני** שכתב שאע"פ דהוי מילי מ"מ מיירי שמינהו שליח ע"י מעשה קנין שאלים לשוויה שליח [והיינו שהחסרון במילי הוא במינוי] והרשב"א גופיה מתרץ דמיירי באומר אמרו דהיינו שהאשה נתנה לשליח רשות לעשות שליח שאז יכול שליח לעשות שליח כמבואר בגמ' להלן סו אליבא דשמואל. [והקשה הגרש"ר (קידושין אות שלד) דאם מיירי כאומר אמרו למה צריך פסוק הרי אין זה שליח שעושה שליח שני אלא שליח ראשון של האשה] נמצא שיש ג' שיטות במינוי שליח האשה אי הוי מילי, שיטת המרדכי ששליח קבלה אינו מילי, שיטת התורי"ד שהוי מילי, שיטת הרשב"א שהוי מילי ואם האשה אמרה אמרו [או ע"י קנין] יכול למנות שליח, **ובטור** (קמא אות פא) מביא ג' דעות דעת העיטור ששליח האשה עושה שליח, ודעת הרמ"ה שאינו עושה שליח אפילו קיבל רשות, ודעת הרא"ש שאם קיבל רשות יכול לעשות שליח. והקשה האמר"מ (סימן יח ד) לשיטות שקבלת גט הוי מילי א"כ איך אפשר למנות שליח לקבלת גט לס"ד אומר אמרו פסול, וא"כ גם בשליח ראשון יש חסרון של מילי, ותירץ דכל זמן שהשליח לא קיבל הגט הוי שליחות על מילי ואינו יכול למוסרה לאחרים וכאשר השליח מקבל הגט בעצמו נעשה שליח על מעשה ואז חלה השליחות עי"ש.

ג- לענין שליח קידושין האם יכול למנות שליח אחר כיון שקיבל ביד כסף קידושין [והוי מעשה ולא מילי] או"ד דהוי מילי ונחלקו בזה הראשונים בראשונים בקידושין מבואר ששליח לקדש עושה שליח שיטת התור"ד קידו' שם הובא בקצה"ח (רמד ג) שהאומר לשליח צא וקדש לי אשה הוי מילי ולכן אין השליח עושה שלזוז ולא דומה לגירושין שהשליח קיבל הגט שהוא הדבר המגרש אבל בקידושין אפילו קיבל כסף מהמשלח כיון שאם נאבד יכול לקדשה בכסף שלו נמצא שעיקר השליחות הוי מילי דחפץ שאפשר להחליפו אינו דבר ממשי. והמרדכי קידושין סימן תקה הביא דעת הקדוש מרדוש שג"כ מחלק בין גירושין לקידושין וטעמו משום שבגירושין שיכול לגרשה בעל ברחה הוי שליחות על מעשה ומיד שמגיע גט ליד שליח הוי באילו מגורשת אבל קידושין שתלוי בדעת האשה הוי מילי ונפ"מ בין התורי"ד לקדוש מרדוש במקדש בשטר דלפי הקד' מרדוש הוי מילי ולפי התור"ד הוי כמו גט שאינו מילי וכן מביא השלטי גיבורים קידושין ריש פ"ב אות א בשם מז"ה דשליח לקדש בשטר אינו מילי ויכול למנות אחר.

**צו) ברעק"א** (להלן לב) דן לענין שליח לבטל הגט מ"ט לא הוי מילי, וביאר את המחלוקת אם אומר אמרו מהני או לא שנחלקו אם יש שליחות על מילי בשליח ראשון דמ"ד אומר אמרו כשר ס"ל שאע"פ שלא מסר לשליח כח כל שהוא כיון דהוי מילי מ"מ מהני השליחות משום שגדר השליחות הוא שהמעשה של השליח נחשב למעשה של הבעלים וכמו שהבעלים אמר את האמירה של השליח וזהו אומר אמרו דכשר, אבל מ"ד שאומר אמרו לא מהני משום שס"ל שאין שליחות כזו שמעשה של השליח יחשב הבעלים עשאו [כמובן שדוקא בשליחות קנינים כאומר אמרו ולא בשליחות מעשה גרידא], והא דמהני שליח לביטול הגט גם למ"ד אומר אמרו פסול זהו משום שביטול הגט הוא גמר הדבר וחשוב כמעשה. ולפ"ז דן בשיטת המהרי"ט דס"ל שהדין דמילי לא ממסרי לשליח הוא גם בשליח ראשון וס"ל שאין שליח על הקדש, עי"ש בהרחבה. והקשה הרעק"א לשיטת הקדוש מראדוש דס"ל שכל דבר שאינו תלוי במשלח כגון בשליח קדושין חשיב כמילי, א"כ גם שליח ראשון לא יוכל לעשות לגרושין למ"ד אומר אמרו לא מהני, ועמד בקושיא. ועיין באמרי משה (סימן יח ד) ובקה"י (סימן כד ה) שכתבו דהתם חשיב מעשה כיון שבפועל כאשר נעשה מעשה הקידושין הוי מעשה ורק למסור לשליח שני א"א דכל שלא נעשה מעשה הקידושין הוי מילי, והוסיף האמר"מ דבכה"ג כל השליחות חלה בשעת מעשה הקידושין דכאשר השליח מקדש בעצמו נעשה שליח על מעשה ואז חלה השליחות, ועוד כתב הקה"י שמהני שליח לקידושין כיון שהוי גמר הדבר ודומה להפרה וביטול גט, ורעק"א שלא תירץ בן מבאר הקה"י שרעק"א סובר כיון שבעינן דעת האשה לא נגמר הקידושין ע"י מעשה השליח, עי"ש.

**כ"ט ע"א המשך**

**ז) "איכא בינייהו שליח מתנה"** יל"ע האם חסרון המילי הוא רק על חתימת השטר או גם על כתיבת השטר ועיין ברמב"ם (פ"ד מזכיה ה"י) ובחידושי הגר"ח (אישות ג יח) ועיין בקובץ ביאורים (אות לט) שהקשה דלשון הגמ' מתנה הרי היא כגט ולשון רש"י משמע שהחסרון הוא בכתיבה ועיין בפנ"י ובנתה"מ (רמד סק"ג) והתו"ג (לעיל י לתוד"ה חספא) דיש ענין בשליחות על כתיבת שטר מתנה [הרחבה אות צז].

**ח)** **"מתנה אינה כגט"** לצד בגמ' שמתנה אינה כגט מבואר שיכולים השליחים לומר לאחרים לחתום על השטר מתנה, וצ"ב דהא בעי' דעתת המתחייב והעדים השניים אינם שומעים את דעת המתחייב [והוי עד מפי עד], ועיין ברמב"ן ובריטב"א ובתוס' להלן סז, ובנתה"מ (כח ז וסימן רמד ד).

**ט) "אין השואל רשאי להשאיל"** יל"ע האם השואל השני הוא כגזלו [כשואל שלא מדעת] ואם הבעלים רוצה יכול ליטול ממנו את החפץ או שזהו דין רק לכתחילה, **ועיין במחנ"א** (שאלה ו'). [הרחבה אות צט]

**כ"ט ע"ב**

**א) במתני' "עושה שליח בבי"ד"** כתב התורי"ד דלפי שיטת ר' יוחנן לעיל ה: סגי לעשות בפני שנים והוא עצמו מצטרף עמהם להיות השלישי, וכ"כ הטור ושו"ע (קמב ט) ועיין בחת"ס מה שהקשה עליהם מסוגיין.

**ב) בענין שליח עושה שליח**, יש לעיין האם השליח השני יכול לבטל את השלישי ותלוי ביסוד כח השליחות של השני, ועיין במל"מ (גירושין ו טז) ובפתחי תשובה (קמא מב) ובתורת גיטין (קמא מב) [הרחבה אות קא]

**ג) "בעי מיניה מרבי אבהו שליח דשליח משוי שליח או לא"** פרש"י דמיירי שהשליח השני נעשה בב"ד ויל"ע אם הכוונה שהספק רק בחו"ל או גם בא"י ועיין בפנ"י ובחזו"א (קא מ) [הרחבה אות קב].

**ד) "א"ר אשי אם מת ראשון בטלו כולן"** עיין ברשב"א אי מיירי דוקא בשלוחין בא"י או גם בחו"ל. ועיין במהר"ם שיף שהסתפק אם ה"ה אם מת שני נתבטלו כולן ממנו ואילך וכן במת שלישי. [הרחבה אות קג]

**ה) "ואמר מר בר רב אשי הא דאבא דקטנותא היא" וכו'**. צ"ב בביאור המחלוקת בין רב אשי למר ב"ר אשי בגדרי שליחות, עיין באמרי משה (יח ו) ובקה"י (יבמות כא ד) [הרחבה אות קד]

**ועיין בקצה"ח** (קפה ב) שהביא ראיה משיטת מר בר רב אשי לשיטת הרמב"ם שאם מת המשלח לא בטלה השליחות עי"ש ובאחרונים (קו"ש (ח"ב סימן א) או"ש (גירושין פ"ב) קה"י (כ, ג) הקשו עליו מדברי רב אשי עי"ש [הרחבה אות קד]

**ובעיקר** ראית מר בר רב אשי, הקשו האחרונים (עיין בית מאיר סימן קכא, ואו"ש גירושין ב טו) מה הראיה מהא דמת בעל ליתנהו לכולהו הרי אפשר לומר שהשליח הראשון נחשב בעל המעשה ומ"מ כשמת הבעל כולהו בטלים לפי שאין את מי לגרש שהרי ע"י מיתת הבעל הותרה האשה ואינה אשתו, ועיין בבית מאיר שם ובקה"י (כ, ג) [הרחבה אות קד]

**ו) "שליח שלא ניתן לגירושין"** בגדר שליח שלא ניתן לגרושין עיין רש"י ותוס' הרא"ש ועיין לעיל כ"ד ע"א בקושית הראשונים מ"ט התם לא הוי שליח שלא ניתן לגרושין ועיין בתשב"ץ (סי' כ"ה צוין ברעק"א) שביאר בהרחבה את גר הדין. ויש להקשות מ"ט הכא אינו יכול למנות שליח אחר, דממנ"פ אם שליחותו היא למנות שליח ולזה יש לו 'כח' א"כ מ"ט לא יכול למסרו כח זה לשליח אחר [דלכאו' אי"ז 'מילי' כיון שניתן לו הגט], ואם השליחות היא כמעשה קוף בעלמא למסור לשליח אחר הבעלי מינהו מ"ט לא יכוול מסור מעשה זה לאחר [וכשר גם ע"י גוי כמבואר בשו"ע סימן קמא לה] ועיין בריטב"א משכ"ב, ועיין בקצה"ח (רמ"ד ב) ובאמר"מ (יח ז) שביארו דדקו' הגמ' היא מדין מילי עי"ש [הרחבה אות קה]

**ז) "איכא דאמרי אמר רבא" וכו'.** עיין בגרסת רש"י ובגרסת ר"ת במחלו' בין לישנא קמא לל"ב, ועיין ברשב"א ובהר"ן שלפי גירסת רש"י קי"ל לחומרא כרב אשי אליבא דלישנא בתרא וכן פסק הרי"ף, ולפי גירסת ר"ת קי"ל כרב אשי שסובר בשתי הלשונות שהוא יכול למנות שליח אחר.

**צז) "איכא בינייהו שליח מתנה"** הנה במתנה **יל"ע** האם חסרון המילי הוא רק על חתימת השטר או גם על כתיבת השטר, **ועיין ברמב"ם** (פ"ד מזכיה ה"י) שכתב שהחסרון הוא גם בכתיבה, ועיין **בחידושי הגר"ח** (אישות ג יח) שכתב שאין כוונת הרמב"ם לכתיבה אלא לחתימה עי"ש. **ועין בקובץ ביאורים** (אות לט) בשיטת תוס' להלן סו דבשטר מתנה רק בחתימה בעינן שליחות ולא מהני מילי אבל לענין הכתיבה א"צ שליחות ומהני מילי, **והקשה** דלשון הגמ' מתנה הרי היא כגט לא משמע כן, וגם מלשון רש"י לד"ה שליח משמע שמיירי לענין כתיבת שטר מתנה. **והנה** **בר"ן** (לעיל כב ד"ה והא) הביא ראיה מהא דקאמר לענין כתיבת הגט דמילי לא מימסרי לשליח שבעינן שליחות בכתיבת הגט, ודחה הר"ן דאי"צ שליחות אלא שצריך לכתוב לשמה ואם אינו כותב בציווי הבעל אינו נכתב לשמה. **והקשה הפנ"י** דגם בשטר מתנה אמרינן הכא אמר לשנים לחתום והם אמרו לאחרים במקומם השטר פסול למ"ר מילי לא מימסרי לשליח ובשטר מתנה א"צ כתיבה לשמה, **ותי' הפנ"י** שלשיטות שבעינן שליחות בכתיבת הגט ה"ה שבעינן שליחות בכתיבת שטר מתנה, וכן סובר **הנתה"מ** (רמד סק"ג) **והתו"ג** (לעיל י לתוד"ה חספא) ומשום שכתוב וכתוב וחתום בעינן שליחות, **וקשה לשיטתם** מדברי הגמ' לעיל כ"ו דבשאר שטרות מודים רבנן לר"מ שמצאו באשפה כשר, וצ"ע ועמד בזה בקובץ ביאורים.

**צח) "מתנה אינה כגט"** לצד בגמ' שמתנה אינה כגט מבואר שיכולים השליחים לומר לאחרים לחתום על השטר מתנה, **וצ"ב** דהא בעי' דעת המתחייב והעדים השניים אינם שומעים את דעת המתחייב [והוי עד מפי עד], **ועיין ברמב"ן ובריטב"א ובתוס'** להלן סז, וכן הקשו לענין אומר אמרו שהרי עדים השניים לא שמעו מפי הבעלים והוי עד מפי עד. **ותוס' והרשב"א** מתרצים שהעדים השניים הם העדות הראשונה שהם חותמים ע"פ ציווי הבעל מה ששמעו מהראשונים שהם שלוחי הבעל או שלוחי המקנה מתנה לומר לעדים והם עומדים במקום הבעל, **ועיין בנתה"מ** (כח ז וסימן רמד ד) דמ"מ האחרונים לא שמעו מפי הבעל אלא מפי שלוחים ואינם יודעים בעצמם וא"כ מ"ט אין זה עד מפי עד וכי אפשר למנות שליח שילך ויספר עדות ותי' הנתה"מ שכאן שאין מעידים על גמר הדבר א"צ עדות אלא מספרים על ציווי הבעל דהיינו דעת המתחייב וכיון שהם שלוחים הם במקום הבעל לספר לעדים שיש ציווי הבעל וכאילו העדים שמעו מפי הבעל עצמו. **והרמב"ן והריטב"א** מתרצים שהראשונים הם העדים של הגט או המתנה והשניים הם השלוחים של הראשונים וכיון שהשניים אינם מעידים אין כאן פסול של עד מפי עד.

**צט) "אין השואל רשאי להשאיל"** **יל"ע** האם השואל השני הוא כגזלן [כשואל שלא מדעת] ואם הבעלים רוצה יכול ליטול ממנו את החפץ או שזהו דין רק לכתחילה, **ועיין במחנא"פ** (שאלה ו') שנתספק בזה, והביא מדברי הרי"ף בב"מ דלא הוי גזלן אלא איסור לכתחילה עי"ש בהרחבה. **ועיין ברש"י** שכתב שנמצא זה עובר על דעתו ומקניטו ומשמע שאי"ז כשואל שלא מדעת.

**כ"ט ע"ב**

**ק) במתני' "עושה שליח בבי"ד"** **כתב התורי"ד** דלפי שיטת ר' יוחנן לעיל ה: סגי לעשות בפני שנים והוא עצמו מצטרף עמהם להיות השלישי, וכ"כ הטור ושו"ע (קמב ט) , **והקשה החת"ס** דא"כ מה החידוש שצריך השליח הראשון לעשות שליח בפני ב"ד הרי השליח הראשון צריך לומר בפני נכתב וכל אמירת בפני נכתב צריך בפני שנים וא"כ יחד עם השליח איכא שלש, עי"ש.

**קא) בענין שליח עושה שליח,** יש לבאר האם השליח הראשון יש לו דין כמו לבעלים כלפי השליח השני, **ועיין במל"מ** (גירושין ו טז) שהסתפק אם השליח הראשון יכול לבטלו כמו הבעלים, **ובפתחי תשובה** (קמא מב) מביא מספר יד המלך דכאשר מינה שליח שני נתבטלה שליחותו ושוב אינו יכול לתת הגט ואינו יכול לבטל שליח שני, **ובתורת גיטין** (קמא מב)תמה על ספיקו של המל"מ, דמפורש בשו"ע (קמא מב) שאם מת שליח שני הרי השליח הראשון יכול לתת הגט, וכתב הב"ש ס"ק נ"ח דהטעם הוא שאף ששליח ראשון נתן לשליח שני לא נגמרה שליחותו של הראשון והט"ז אה"ע סי קמא כו והקצה"ח (קפח סק"ב) מביאים ממהר"ם פאדואה בסדר הגט שכתב ששליח ראשון יכול לבטל השליח השני, ועיין בשיעורי הגרי"ד פוברסקי עוד הרחבה בזה.

**קב) "בעי מיניה מרבי אבהו שליח דשליח משוי שליח או לא"**. **פרש"י** דמיירי שהשליח השני נעשה בב"ד, **וביאר הפנ"י** דכוונת רש"י שהספק רק בחו"ל שצריך לומר שליח ב"ד אני והוי במקום בפני נכתב דשמא כולי האי לא תיקנו רבנן שאף השלישי יהיה נאמן באמירת שליח ב"ד אני כאילו אמר בפני נכתב, אבל בא"י פשיטא ששליח שני עושה שליח שלישי כיון ששלוחו של אדם כמותו, **מאידך בדברי הרשב"א** משמע דבחו"ל שממנה שליח שני בב"ד יש יותר סברא שמהני לעשות שליח, **ועיין בחזו"א** (קא מ) שהסתפק בזה וביאר שהספק הוא האם דוקא שליח ראשון שקיבל כוחו מהבעל דבר יכול למנות שליח במקומו אבל שליח שלא קיבל כוחו מהבעל אינו יכול למנות שליח אחר במקומו או דהספק רק בחו"ל שהוי תקנה דרבנן והספק האם תיקנו רק לשליח שני או דתיקנו גם לשלישי, עי"ש.

**קג) "א"ר אשי אם מת ראשון בטלו כולן"** עיין **ברשב"א** דמיירי דוקא בשלוחין בא"י אבל בחו"ל דלאו מכח שליה ראשון קאתו אלא מכה ב"ד אינם בטלים.

**ועיין במהר"ם שיף** שהסתפק אם ה"ה אם מת שני נתבטלו כולן ממנו ואילך וכן במת שלישי, וביארו האחרונים דיש לדון דשליח מגרש משום שקיבל כח שליחות ולכן אפשר שדוקא כשמת שליח ראשון בטלו כולם כיון שכולם קיבלו כוחם רק מכח שליחות של הראשון אבל אם מת השני לא יתבטל השלישי כיון שכח שליחות שלו הוי מהשליח הראשון שהרי השני מסר לשלישי מה שקיבל מהראשון.

**קד) "ואמר מר בר רב אשי הא דאבא דקטנותא היא" וכו'.** כתב **האמרי משה** (יח ו) שמחלו' רב אשי ומר בר"א תלויה בחקירת האחרונים בגדר שליחות האם השליח נעשה בעל המעשה במקום המשלח כגופו ממש או דהשליח רק עושה הפעולה עבור המשלח, דרב אשי בקטנותו סבר שהשליח נעשה לגמרי במקום המשלח והוא כגופו ממש ולכן אם מתבטל השליח הראשון מתבטלים כולם, ומר בר"א מוכיח מזה שאם מת הבעל מתבטלת השליחות שהשליח הראשון הוא שלוחו על הפעולה ואינו כגופו ממש, **ועיין בקה"י** (יבמות כא ד) שכתב שבין לרב אשי ובין למר בר"א אין השליה נעשה בעל המעשה אלא השליה פועל עבור המשלת כידו של המשלח אלא שרב אשי סובר שהשליה השני נעשה כידו של הראשון שמינה אותו ומר בר"א סובר כיון שהראשון הוא שליח הבעל נעשה השני כידו של הבעל.

**עיין בקצה"ח** (קפה ב) לענין מחלוקת הרמב"ם והטור לגבי מי שמינה שליה ונשתטה דהטור סבר שהשליחות נתבטלה והרמב"ם ס"ל שהשליחות לא נתבטלה, **והביא הקצה"ח** ראיה לרמב"ם שגם אם מת משלח לא נתבטלה השליחות כיון שהשליח נכנס במקום מהא דאמר מר בר"א דשליח שחלה עושה שליח אחר ואפ' השליח הראשון מת יכול שליח שני להמשיך השליחות ואין השליחות בטלה לאחר מות השליח הראשון כיון שהשני כבר בא במקומו, וה"ה אם מת משלח או נשתטה דלא בטלה השליחות, **ועיין בקו"ש** (ח"ב סימן א) **ובאו"ש** (גירושין פ"ב) **ובקה"י** (כ, ג) שמקשים שמהכא מוכח להפך מדברי רב אשי שאומר שאם מת שליח ראשון נתבטלה השליחות של השני וגם הא דאמר מר בר"א דשליח שני אינו בטל הוי טעמיה משום שהוא בא מכח בעל והבעל אינו מת אבל היכא שמת הבעל בטלה השליחות

**ובעיקר** ראית מר בר רב אשי **הקשו האחרונים** (עיין בית מאיר סימן קכא, ואו"ש גירושין ב טו) מה הראיה מהא דמת בעל ליתנהו לכולהו הרי אפשר לומר שהשליח הראשון נחשב בעל המעשה ומ"מ כשמת הבעל כולהו בטלים לפי שאין את מי לגרש שהרי ע"י מיתת הבעל הותרה האשה ואינה אשתו, **ותי' הבית מאיר** דהיכא שזקוקה ליבום עדיין יש עליה קדושי בעלה הראשון ויש את מי לגרש, ובהג' ברוך טעם על הבית מאיר דחה דמצד אישות המת כבר הותרה במיתת הבעל וזיקת יבום הוי מצות התורה שזקוקה ליבם אע"פ שכבר אינה אשתו של המת, **ועיין בקה"י** (כ, ג) תירץ שפשיטא ליה לרב אשי מסברא שמלבד הטעם שאין את מי לגרש כיון שפקעה האישות איכא גם טעם משום שהשליח ממלא מקומו של הבעל והיכא שמת הבעל ממילא פקע השליחות, עי"ש.

**קה) "שליח שלא ניתן לגירושין"** עיין **רש"י** דביאר "דלאו במקום בעל קאי למוסרו לאחר", **ועיין בתוס' הרא"ש** שהחסרון של שליח שאינו ניתן לגירושין הוא דשליחות נתרבה מקרא ד'ושלחה' כל היכא שהשליח עומד במקום הבעל לגרש הוי שליח ואז יכול למנות שליח אחר ואם אינו יכול לגרש אינו יכול למנות שליח, **ועיין בגמ' לעיל כ"ד ע"א** גבי שליחות שהבעל עושה את האשה שליח להולכה דהקשו הראשונים דלכאו' לא הוי שליח הניתן לגרושין ועי"ש בתוס' וברשב"א מה שתירצו, **ועיין היטב בתשב"ץ** (סי' כ"ה צוין ברעק"א) שביאר בהרחבה שהגדר הוא בכך שכל ענין השליחות הוא שהשליח מקבל את כח המשלח וממילא אם לא יכול לגרש הרי שאין לו את כל המשלח וזה חסרון בעיקר השליחות [משא"כ אם מה שלא יכול לגרש ההוא מסיבה צדדית כמו קפידא או תנאי].

**והנה יש להקשות** מ"ט הכא אינו יכול למנות שליח אחר, דממנ"פ אם שליחותו היא למנות שליח ולזה יש לו 'כח' א"כ מ"ט לא יכול למסור כח זה לשליח אחר [דלכאו' אי"ז 'מילי' כיון שניתן לו הגט], ואם השליחות היא כמעשה קוף בעלמא למסור לשליח אחר הבעלים מינהו מ"ט לא יכול מסור מעשה זה לאחר [וכשר גם ע"י גוי כמבואר בשו"ע סימן קמא לה]. **ובאמת בריטב"א** מפרש דקושית הגמ' הוי היאך הוא יכול לומר בפני נכתב הרי רק שליח לגרש הקילו רבנן להאמינו באמירת בפני נכתב עי"ש. ועיין **פנ"י** מה שדן בזה בהרחבה, **ובבית מאיר** (קמא לו וסימן קמב יג הובא באמר"מ סימן יח ז) הוכיח מכאן ששליח למסור גט אינו מעשה קוף בעלמא,  **ובחת"ס ובאמרי משה** ביארו בשיטת רש"י דקושית הגמ' כיון שהשליח הראשון אינו שליח לגרש [דלא נמסר לו כח גרושין] אלא שליח למנות שליח ממילא הוי 'מילי' ששליח ראשון אינו יכול למנות שליח שני, דדוקא שליח למסור הגט לאשה הוי שליח על מעשה נתינה ליד האשה שאפשר למנות ע"ז שליח שני, **ועיין גם בקצה"ח** (רמד ב) דקו' הגמ'דהוי מילי והטעם שהוי מילי ביאר הקצה"ח ע"פ הקדוש מרדוש דכל מה דשליח לגרש אינו מילי כיון שיכול לגרש האשה בעל כרחה משא"כ שליח לקדושין ולפ"ז ה"ה הכא ששלח שליח למסור לאבא כר מניומי כיון שיכול להיות שאבא בר מניומי יסרב להיות שליח הוי שליחות על מילי.

**קו) "איכא דאמרי אמר רבא קפחינהו רב ספרא לתלתא רבנן סמוכי בטעותא" וכו'.** שיטת **רש"י** שרב אשי קאמר בניחותא דלאו טעותא הוא כיון שהמשלח אמר שדוקא אבא בר מניומי יהיה שליח, ויוצא לפ"ז שלפי לישנא קמא סובר רבא שהשליח הוי שליח שלא ניתן לגירושין, שאינו יכול למנות שליח אחר, ורב אשי סובר שיכול למנות אחר, ולפי הלישנא בתרא יוצא להפך שרבא סובר שיכול למנות אחר ורב אשי סובר שאינו יכול למנות אחר כיון שהמשלח אמר לו למסור דוקא לאבא בר מניומי, **ולפי גירסת ר"ת** בין ללישנא קמא ובין ללישנא בחרא סובר רב אשי שהוא יכול למנות שליח אחר, ונחלקו בשיטת רב אם יכול השליח למנות אחר, **וכתבו הרשב"א והר"ן** שלפי גירסת רש"י קי"ל לחומרא כרב אשי אליבא דלישנא בתרא וכן פסק הרי"ף, ולפי גירסת ר"ת קי"ל כרב אשי שסובר בשתי הלשונות שהוא יכול למנות שליח אחר.

**קז) "כיון דלבתר תלתין יומין מצי מגרש כשליח שניתן לגירושין הוא"** לכאו' המחלוקת היא בשליח לגרש אחר ל' יום האם עכשיו אינו שליח כלל או דעכשיו כבר נעשה שלית לגבי לאחר ל' יום שרבנן סברי שעכשיו אינו שליח ורבא א"ל שכבר נחשב לשליח [וק"ק מלשון הגמ' דכל החסרון הוא שלא ניתן לגרושין ויש ליישב ע"פ התשב"ץ דעיל ואכמ"ל] ועיין **בשיעורי הגר"ד פוברסקי, ועיין אמר"מ** (י"ח י) בגדרי שליחות לאחר זמן.