10 עיסת הכלבים ה - רשימות
קטגוריות: ש_ס / ט חלה / חלה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

יום ב' כ"ח סיון תשע"ה

**העתקה מן הנאמר בחבורה**

**א**

א] חלה פ"א מ"ח, עיסת הכלבים בזמן שהרועים אוכלין ממנה חייבת בחלה וכו' ויוצא בה אדם יד"ח בפסח, אם אין הרועים אוכלין ממנה אינה חייבת בחלה וכו' ואין אדם יוצא בה יד"ח בפסח.

הריבמ"צ והר"ש פירשו דעירב בה מורסן, ולדעתם היינו דבזמן שהרועים אוכלין, ל"ה עירוב כ"כ, ואין אוכלין היינו דעירב כ"כ, וכ"ה להדיא בריבמ"צ ובאו"ז.

אך הרמב"ם פירש דכולה מתניתין איירי בחד גוונא, ותלוי בדעתו.

ולפ"ד הר"ש זהו עיקר הא דתני בזמן שאין הרועים אוכלין, אך לפ"ד הרמב"ם הוא דין בפנ"ע, וי"ל דנלמד מדקאמר "עיסת הכלבים".

ב] ובתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן ס"א מבו', דמחד גיסא ר"ל מיקל טפי מר"ח רבה, דלר"ל כל שעירב בה מורסן פטורה אף אם לא חישב עלי' לכלבים, ולר"ח רבה כל הפטור הוא רק כשחישב עלי' לכלבים, - ולכאו' היינו דלעולם איירי בראוי לאדם, וע"כ לר"ח רבה הוא חייב, ואפ"ה לר"ל הוא פטור, דהוא מין עיסה דעושים אותה לכלבים, והיא עיסה גרועה, ואין עלי' תורת לחם, ולר"ח רבה ליכא להך דינא כלל, וכל הא דאין עלי' תורת לחם הוא רק כשחישב עלי' לכלבים, שו"ר דאינו מוכרח בד' המהר"ם, די"ל דכל דבריו שם הם רק בלמודים, דבזה הוא דמחייב ר"ח רבה אם לא חשב לכלבים, אך בעירב בה מורסן מודה ר"ח רבה דפטור, עייש"ה.

אך בד' הר"ש דאינו ראוי כלל לאדם, אין נראה לפרש כד' המהר"ם, דכיון דאינו ראוי, לכאו' אין לומר דלר"ח רבה בעינן מחשבה, - ומבו' כן בד' המג"א שכתב דאם חישב עלי' לאדם בטלה דעתו, והרי דבעינן לבטלה דעתו, ולד' מהר"ם נראה דא"צ לזה, - ומקור ד' המג"א לכך, נראה דהוא מהא דתנן דאינה נאפית ביו"ט, ולכאו' הוא אף כשחישב עלי' גם לאדם, דאם לא חישב עלי' לאדם, הרי גם ברישא אינה נאפית, והרי לא זהו החילוק בין רישא לסיפא, ואפ"ה מבו' דאין יוצא בה יד"ח מצה, והרי דבטלה דעתו, אך צ"ע דבכה"ג מ"ט אינה נאפית ביו"ט, כיון שהוא עושה כן לצורך אדם, וכנראה דגזירה דרבנן היא, וצ"ע.

ויש להוסיף, דאין לומר דאיירי אף כשלא אפאה כלל לאדם, והא דנאפית ביו"ט הוא משום הואיל, שהרי הר"ש הביא מירושלמי דהא דנאפית ביו"ט הוא משום דינא דר"ש בן אלעזר, - וגם לדעת הבבלי דהוא משום דאפשר לפייסן בנבילה, נראה בד' הר"ש דבעינן לצירוף הא דיש חלק הרועים, אך הגר"א נקט לא כן, ופירש עפי"ז למקורו של הר"ש לפסוק כר"ל, וצ"ע.

ג] ונפ"מ בכ"ז לגבי שאר דינים, דלדעת הר"ש בע"כ דגם לגבי שאר דינים תלי במה שעירב בה מורסן, דהרי זהו דתני במתניתין דאם הרועים אוכלין ממנה דהיינו שלא עירב בה מורסן, מערבין בה וכו', וכ"ה גם לדעת המהר"ם מר"ב, ולדעתו בע"כ דהוא כן, שהרי לר"ל לא תלי כלל במחשבתו, אך לדעת הרמב"ם י"ל דלא תלי בזה, - ולמש"כ הרמב"ן דהוא משום גזירה שמא ימלך או משום איחלופי, פשוט דל"מ זה לגבי מצה, ובפשוטו גם ל"מ לגבי המוציא, ועי' בפוסקים בסו"ס קס"ח, ואכמ"ל.

אך בד' המג"א בסימן תנ"ד מבו' דכל שעשאה כעבין, יוצאין בה יד"ח מצה, וכ"כ הפמ"ג והמ"ב שם, וזה צע"ג, וכבר תמה ע"ז הגדוה"ק בסימן ש"ל סק"ג, עיי"ש.

ד] ויסוד הפלוגתא הוא בהא דבעינן עירוב מורסן, דלדעת הריבמ"צ והר"ש היינו דאין הפטור משום מחשבתו, אלא משום דמצ"ע אינה ראוי' לאדם, ואמנם מבו' בד' המג"א דהוא משום דאינה עומדת לאדם, וע"כ הוצרך לפרש דאף אם חישב עלי' לאדם בטלה דעתו, ונת' לעיל סק"ב, - אך להרמב"ם הוי עיקר הפטור משום מחשבתו, ואך דבעינן היכר, ובד' הרמב"ן מבו' דהוא משום גזירה או משום איחלופי, ובדעת הרמב"ם לא נתפרש, וי"ל דהוא משום דלא סגי במחשבה בעלמא, ובעינן שיהא היכר בעיסה, ע"ד שכתבו הפוסקים בסימן תנ"ד, או שהוא ע"ד המאירי דכל שלא עשה שינוי, הוי זה בכלל דעתו.

**ב**

ה] והנה הרשב"א בפסקי חלה כתב דלר"ל ל"ב לקרא דעריסותיכם, ורק לר"ח רבה בעינן לזה, וכ"כ המאירי, אך בד' הריבמ"צ והר"ש מבו' דגם לר"ל בעינן להך קרא, וזה צ"ב, ועי' חלת לחם דכיון דראוי ע"י הדחק, ע"כ בעינן מיעוט, אך לפ"ז המיעוט הוא דל"מ ראוי ע"י הדחק, ול' המיעוט הוא דעיסת חי' פטורה, - עוד ילה"ע, דהראשונים בריש מתניתין פירשו דפטורה מן החלה משום דלא חשיב לחם, ובסו"ד כתבו דהוא משום המיעוט, וצ"ל דגדר המיעוט הוא דלא חשיב לחם, וכמש"כ בחי' הגר"ח, וי"ל דהוכיחו לזה מהא דאין מברכין ומזמנין ע"ז, - עוד ילה"ע משה"ק מהר"ח או"ז דנפטור גם בנעשה לאכילת נכרי, ועי' פמ"ג סימן תנ"ד שכתב דבזה לא פטרינן, וצ"ב.

ו] וי"ל, דהנה בפשוטו לפ"ד הר"ש פליגי אמוראי במיעוטא דקרא, אם הוא בא למעט דבר שאינו עומד אלא לאכילת בהמה, או דבא למעט דבר שלא חישב עליו אלא לאכילת בהמה, - אך נראה די"ל דאי"ז כן, דעיקר פלוגתייהו אינה במיעוטא דקרא, אלא בסברא מהו דחשיב לחם, דלר"ל כל דראוי לאכילת אדם אף אם אינו עומד לכך חשיב לחם, ולר"ח רבה אף אם הוא ראוי לאכילת אדם, מ"מ כל שאינו מיוחד לכך לא חשיב לחם, - והא דבעינן לקרא, הוא משום דבלא קרא הי' חייב גם עיסת בהמה, וכלפי בהמה שפיר אית לה תורת לחם, ד"לחם" היינו מאכל דמזון העשוי לקביעות סעודה, ויש תורת לחם גם על מאכל בהמה, וזהו דנלמד מקרא דעיסת בהמה אינה חייבת בחלה, ובעינן שיהא ע"ז תורת לחם דאדם, ובזה הוא דפליגי אימתי יש ע"ז תורת לחם לאדם.

ולפ"ז י"ל דלגבי מצה ולגבי המוציא וברהמ"ז ל"ב להך קרא, דלהני דינים ודאי דבעינן לחם דאדם, וז"ב.

ולפ"ז ניחא הא דלא ממעטינן נעשה לאכילת נכרי, דגם בבהמה אין הפטור משום דנעשה לאכילת בהמה, אלא הפטור הוא משום דאין ע"ז תורת לחם, ומקרא ילפינן רק דלא סגי במה שיש ע"ז תורת לחם לבהמה, אך בנעשה לאכילת נכרי, דיש ע"ז תורת לחם אף לגבי ישראל, ה"ז חייב בחלה.

**ג**

ז] והנה הפר"ח נקט דלגבי מצה אין יוצאין אף בראוי לאדם, כיון דאי"ז משומר לשם מצה, - וצ"ע דהרי לדעת הר"ש איירי כולה מתניתין בחד גוונא, - וצ"ל דאיירי אף בשחישב לאדם, ובסיפא בטלה דעתו, וברישא מהני מחשבתו, - והרי לגבי נאפית ביו"ט בע"כ דחישב עלי' לאדם, וכ"כ הגדוה"ק בסימן ש"ל סק"ג, - ועיי"ש שכתב עוד די"ל דבסתמא הוא כן, דכשאינה ראוי' לאכילה אין מחשבתו לאדם, וכשראוי' לאכילה הוי מחשבתו לאדם.

אך בד' הגר"ח בספרו מבו', דגם כשלא חישב עלי' לאדם, מ"מ כל הא דלא חשיבא כמשומרת לשם מצה, הוא רק משום דהעשוי לאכילת כלבים אין עליו תורת מצה, וצ"ע דלכאו' בלא"ה אין השימור לשם מצה, שהרי אין דעתו לאכלה בתורת מצה.

ח] והנה באמת בעיקר מתניתין צ"ב, דהרי לענין ברכה וברהמ"ז איירי כשבא לאכול, וא"כ לעולם יש בזה יחוד לאדם, ומ"ט אין מברכין ע"ז המוציא, ועל חלה י"ל דאוכל מקצת, וליכא בזה שיעור חלה, ועל מצה י"ל כד' הרמב"ם דאי"ז משומר לשם מצה, - ועי' גדוה"ק סימן ש"ל שהוכיח מזה דאחר אפי' ל"מ מחשבתו, - אך העירו ע"ז מד' הרמב"ן שפירש דטעמא דר"ל הוא שמא ימלך, והרי לפ"מ שפירש לעיל מינה בד' ר"ת, איירי ההיא דעיסת הכלבים בבלילה רכה שאפאה, ובע"כ דבשעת האפי' חישב לכלבים, ואפ"ה יש בזה לחשש שימלך, והרי דמהני לימלך אחר לאחר אפי', וצ"ע דא"כ לעולם יש בזה המלכות, שוב העירוני די"ל בפשיטות, דה"ט שכתב הרמב"ן דחיישינן שמא ימלך, הוא רק לפי דרכו דאיירי קודם אפי', ולדעת ר"ת באמת נימא כטעם הב' שכתב הרמב"ן דהוא משום אחלופי, ועי' אבנ"ז יו"ד סימן ת"כ שנתחבט בזה.

ט] אך בד' הגר"ח מבו', דאף כשבא ואוכלה אין בזה יחוד לאכילת אדם, ונראה הביאור בזה, דכיון דאם לבסוף לא יצטרך לה, עדיין היא עומדת לכלבים, לא חשיב זה כיחוד לאדם, וזה ע"ד מש"נ במק"א בישוב קו' השבט הלוי ע"ד הגרע"א שהצריך ביחוד נייר כתיבה לקינוח יחוד לעולם, ונת' דאף דאם יקנח כבר אינו ראוי לכתיבה, מ"מ כיון דאם לבסוף לא יקנח עדיין הוא עומד לכתיבה, אי"ז יחוד מעליא, וה"נ הכא דכוותה.

ובזה ניחא מש"כ בפי' ריבב"ן בפ' כיצד מברכין, בדין כובא דארעא דאם עשאו לקבוע סעודה עליו אף הוא חייב בחלה, ומ' דאם לא עשאו לקבוע סעודה עליו אינו חייב בחלה, אף שעכשיו הוא קובע סעודה עליו, וצ"ע דלכאו' אין לפטור בזה משום דבשעת חובתה היתה פטורה, כיון דל"ה לו שעת חובה כלל, ולהנ"ל ניחא, דאה"נ אם עכשיו ייחדו לקביעות סעודה, ה"ה חייב בחלה, וליכא נפ"מ אם עשאו מתחילה לשם כך או ייחדו עכשיו לכך, אך כל שלא עשאו ולא ייחדו לכך, ה"ה פטור אף אם בפועל קבע עליו סעודה, ודו"ק.

י] ולפ"ז י"ל, דע"כ שפיר חשיב זה כשימור למצה, די"ל דלעולם הוי בכלל דעתו הוא דשמא לא יהא לו מצה אחרת ויאכל למצה זו, ואך דאכתי חשיב זה כמחשבת כלבים, כיון שאין יחודו אלא לכלבים ולא לאדם, ואין דעתו כלל לייחדה לאדם, וע"כ לא תיקשי, דאם חשב גם על האפשרות דאכילת אדם, א"כ נמצא דאי"ז מחשבה ודאית לכלבים.

**ד**

יא] בעיקר דינא דמתניתין, לכאו' גם לפי' הר"ש ודעימי' בע"כ דאיירי בשראוי ע"י הדחק לאדם, דאל"כ ודאי דאין יוצאין בזה ידי מצה, דאי"ז אכילה כלל, ומאי קמ"ל, - וכ"כ הרא"ש בשלהי מתניתין, וכ"ה בחלת לחם ובגדה"ק, וכ"כ הפמ"ג באש"א סימן תנ"ג סק"ג, והוא מוכרח מד' המג"א שם, שכתב דלדעת הר"ש כל שעירב בה מורסן וכו' ל"מ מחשבתו לאדם דבטלה דעתו, ולדעת הרמב"ם מהני, וודאי היינו רק כשראוי' ע"י הדחק לאדם, דאם אינה ראוי' כלל, ודאי ל"מ מחשבתו אף לדעת הרמב"ם, אך במש"ז שם נראה דלא פסיקא לי' הך מילתא.

יב] והנה הריבמ"צ כתב דמטמא טומאת אוכלין משום דראוי לכלב, ואי נימא דראוי ע"י הדחק לאדם, מבו' מזה, דאלמלי הא דראוי לכלב, ל"ה זה מטמא טומאת אוכלין, אף שהוא ראוי לאדם ע"י הדחק.

אך לדעת הרמב"ם דכל שנפסל מאכילת אדם אינו מקב"ט, בע"כ דהכא הוא ראוי לאדם, ולכאו' זה ניחא לטעמי', ועי' בחי' הגר"ח שרמז לזה.

אך בד' הרא"ש מבו' דסגי במה שראוי לאדם ע"י הדחק, אך לא נתפרש היטב בדבריו, דבסו"ד כתב דהוא משום דלא נפסל מכלב, ועי' אבנ"ז יו"ד סימן ת"כ, וצ"ע בזה.

יג] אמנם נראה, דהנה גם לדעת הרמב"ם צ"ע, שהרי דינא הוא דכל שאינו מיוחד לאכילת אדם טהור, וא"כ אף אם ראוי מ"מ הרי פקע היחוד לאדם, ומוכח דזה אינו מפקיע, ובאמת כ"ה מוכח מסוגיא דנדה ד"נ: עי' משנ"א שתמה ע"ז.

יד] והטעם בזה, דהנה בתו"כ מצינו ב' מיעוטים, חדא דבעינן מיוחד לאכילה, ועוד למעט אוכל סרוח, ולכאו' מיעוטא בתרא יתירא הוא, שהרי אף אם אינו סרוח מ"מ אם אינו מיוחד לאדם טהור, וכ"ש באוכל סרוח, - ועי' אחיעזר דהיינו דגם אם הי' ראוי לאדם ונסרח אינו מקב"ט, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שהביא מזה דאם נפסל מאכילת אדם אינו מקב"ט, והראב"ד פירש דהוא בנפסל מאכילת בהמה.

והביאור בזה הוא, דמיעוטא דמיוחד לאדם הוא משום דבלא זה אין עליו תורת אוכל, ובזה אמרינן דכל שכבר חל עליו תורת אוכל, עדיין יש עליו תורת אוכל, וע"כ הוא מקב"ט, - וזהו דנלמד מקרא דין נוסף, דאף אם הוי אוכל, מ"מ בעינן אשר יאכל, ובזה ל"מ הא דכבר חל עליו, דכ"ז הוא לגבי עיקר שם אוכל, דכיון דחל עליו שם אוכל נשתייר עליו אח"כ תורת אוכל, אך כיון דיש דין נוסף דבעינן אשר יאכל, ל"מ לזה הא דהי' שעה אחת שהי' ראוי לאכילה, אך בדינא דאוכל שיכול להאכילו לאחרים, מבו' דמהני הא דהי' שעת הכושר, וצ"ע.

ולפ"ז מבו' דלגבי מיוחד לאדם, סגי במה שהי' מיוחד מתחילתו לאדם, ואם פקע היחוד אח"כ לא פקע טומאתו, - ורק בדינא דראוי לאכילת אדם, הוא דכל שנפסל מאכילת אדם אינו מקב"ט.

ועד"ז מצינו בדין משקה, דל"ב בו שיהא מיוחד לשתי', אך בעינן שיהא ראוי לשתי', וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דבמשקה עיקר תורת משקה שעליו, אינו משום שהוא עומד לשתי', אלא משום שהוא מז' משקין, ומשא"כ באוכל דלי"ב דינים, וכל עיקר דינו הוא אם הוא עומד לאכילה.

טו] ולפ"ז נמצא דכ"ז הוא להרמב"ם לטעמי', אך לש"ר דליכא חילוק בזה, הרי דגם הא דכשפקע היחוד טמא, הוא רק משום הך דינא דסגי בראוי לכלב, דלדעתם לא מצינו חילוק בין מיוחד לאדם לבין ראוי לאדם, וכיון דלענין טומאה בעינן מיוחד לאדם, הרי דכל הא דכשבטל היחוד עדיין הוא מקב"ט, הוא משום דסגי במה שראוי לכלב.

**ה**

טז] הגר"ח כתב דהא דפטורה אף אם יחד אח"כ, הוא משום דבשעת חובתה היתה פטורה, אך בד' הרמב"ן מבו' דלא כן, ואזלי לטעמייהו בטעם הא דבסופגנין לא אמרינן בשעת חובתה היתה פטורה.

והגר"ח לטעמי' נקט דבע"מ לחלק אף אם נמלך, אמרינן בשעת חובתה היתה פטורה, ודימה לגוונא דהוסיף, ולפ"ד הרמב"ן ל"ד כלל.

ובעיקר ד' הגר"ח צ"ע, דמ"ש ע"מ כלבים דחשיב כשעת חובה, מע"מ סופגנין דלא חשיב כשעת חובה, וי"ל, אך אי"ז מתישב היטב בל' הגר"ח, עיי"ש.

יז] והנה ילה"ע, דבכל סופגנין דאפה מקצת, לכאו' הו"ל כע"מ לחלק, וא"כ מ"ט הוא חייב לדעת הרמב"ם, - ולד' הגר"ח ניחא, דכיון דאיכא גם מחשבת סופגנין אי"ז שעת חובה, - אך לדעת הרמב"ן אין לישב כן, שהרי בסופגנין ג"כ חשיב כשעת חובה, אך לדעתו ניחא מטעם אחר, דגם בנמלך על החילוק אמרינן דמעשה מוציא מידי מחשבה, וע"כ הוא חייב, ודו"ק.