מראי מקומות פג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / רפואה ופיקוח נפש / פיקוח נפש ורפואה - הרב משה יפהן

**מראי מקומות פג. 4 בענין פיקוח נפש האם עבדינן רק מניעת סכנה או גם רפואה ובמתני' מי שאחזו בולמוס**

**מפני שהוא ספק נפשות וכל ספק נפשות דוחה את השבת** המגיד משנה שבת פ"ב הי"א, הביא פלוגתא האם כשאפשר לעשות המלאכה בשינוי חייב לשנות אף בפיקוח נפש דחולה שיש בו סכנה דהרמב"ן בתורת האדם שער הסכנה נקט מהברייתא בשבת קכח גבי יולדת דהיכא דאפשר למיעבד בשינוי משנינן אולם מדברי הרמב"ם שם מוכח דהוא דין ביולדת בלבד ואין חולה שיש בו סכנה בכלל זה דלגביו הותרה לגמרי עי"ש, ולכאורה יתכן האם אמרינן דשבת דחויה או הותרה דבזה יש נידון האם צריך לעשות השתדלות שלא לעשות חילול שבת ואפשר ששינוי נחשב דבר שמתבקש לעשותו כדי לא לעשות חילול שבת כיוון שבקושי הותרה ונראה בהמשך,

ועוד בביאור מחלוקת זה יעוי' באבני נזר או"ח סי' קי"ח אות ב' וג',

**ת"ר מי שאחזו בולמוס מאכילין אותו הקל הקל** א כתב הקרית ספר מאל"א סופי"ד ונראה הא דאמרינן מאכילים הקל הקל תחילה לא הוה אלא מדרבנן שמדאורייתא אין לך דבר חמור שעומד בפני פיקוח נפש אלא ע"ז ג"ע ושפ"ד עכ"ל ומבואר מדבריו דמדאורייתא כיון שנדחה לצורך פיקוח נפש ממילא נדחין הקל והחמור כאחד ועי' מש"כ בזה החזון יחזקאל תוספתא פ"ד ה"ה ד"ה מאכילין. בחי' רעק"א כתב דאם יש לפניו נבילה ושאר איסורי לאוין יאכילנו שאר איסורין דאילו בנבילה מלבד איסור לאו איכא לרוב הפוסקים גם עשה דאינו זבוח עוד כתב דנבלה וחלב מאכילין נבלה דחלב יש בו גם כרת וכשם דאמרינן דנבילה וטבל מאכילין נבלה דטבל יש בו מיתה בידי שמים, **ועי' מש"כ להסתפק החכמת שלמה** ס תרי"ח סוס"ק ט' הסתפק אם יש לפנינו כזית נבילה דהוי דאורייתא וכזית חלב דאינו חלב רק מדרבנן האם נבילה חמורה דהוא דאורייתא או חלב כיון דעכ"פ שם חלב הוה עונש כרת עי"ש שנוקט ומחדש דדרבנן חמור וזהו חידוש רב. ומכל מקום תיתכן סברא כזו לדעת הקרית ספר דסובר דעיקר דין מאכילין הקל הקל הוא דין דרבנן.

אמנם נראה דיש לדון דהקל הקל הוא דין דאורייתא, דהמשנה ברורה הביא משו"ת בנין ציון דגם באופן שלא מאכלין אותו לשיעורין אמנם זה דווקא אם כל אכילה נצרך לאכול יותר מכשיעור אמנם אם באכילה שנייה מספיק פחות מכשיעור חייב, ולכאורה יסוד דין מאכילין חצי שיעור הוא מיסוד דין דהקל הקל בפרט למ"ד דחצי שיעור אסור מן התורה ומבואר דאם לא האכילו חצי שיעור אלא שיעור שלם חייב ומבואר שהוא סובר דזה דין דאורייתא, צריך להדגיש דהבנין ציון המכוון בו הוא רק אם לא צריך לאכול שיעור שלם אם הוא צריך לאכול שיעור שלם אלא יכול לאכול לשיעורים הוא לא מתחייב ודבר זה פשוט כיוון שזה הצלה לאכול לשיעורין וזה הוא לא חייב אלא דאם מספיק חצי שיעור והוא אוכל יותר בזה הוא מתחייב אמנם בשו"ת מנחת שלמה חלק על הבנין ציון ועל הביאוה"ל שהביא אותו וסובר דאינו חייב בקל הקל. [הגם שהוא סובר שזה דין דאורייתא] והביא ראיה מהביאור הלכה בסי' רע"ח דסובר דאם יכול לעשות הצלה בלי לעבור על חיוב חטאת ועבר הרי הוא חייב.

והנה בדין הקל הקל רצו לדיק בענין פחות מכשיעור דהאם בסתמא מאכילין פחות מכשיעור ורק אם רופא אומר שצריך כשיעור מאכילין או דבסתמא מאכילין כשיעור ורק אם רופא אומר שיכול לאכול פחות מכשיעור אז מאכילין אותו פחות מכשיעור, דבלשון הב"י משמע שרק אם הרופא אומר שיכול לאכול פחות מכשיעור אז מאכילין אותו פחות מכשיעור אמנם פשטות הטור משמע דבסתמא מאכילין אותו פחות מכשיעור.

בשו"ת הרשב"א וכן פסק הערוך השלחן מבואר כרבי חיים דחולה שיש בו סכנה מאכילין אותו גם בלי רופא ובלי שאומר צריך אני וזה ממש כפסקו של רבי חיים.

בכל הדינים של פחות מכשיעור דנו האחרונים האם צריך לאכול דבר שאין בו הנאה כגון שישים בו מרירות שלפי רוב האחרונים פטור מדרבנן חוץ משיטת הנודע ביהודה שיש כאין יתובי דעתיה ויש שפסקו דצריך אמנם דעת רוב האחרונים דלא צריך משום שכיוון שהוא צריך אכילה אינו צריך לעשות טצדקי וכנ"ל לגבי עירוי ועוד הוסיף האג"מ דעירוי יתכן דיש בו סיכון והרופאים לא מודעים לכך. ויש שחלקו עליו אמנם בזה מצינו דעת הגריש"א דמחלק בין חולה שיש בו סכנה שמותר לאכול ואינו צריך לעשות טצדקי לבין חולה שאין בו סכנה שמאכילים אותו לימנע מן הסכנה ששם הרי הוא צריך לעשות כל טצדקי כדי שלא ליכנס לסכנה. והרבה אחרונים לא חילקו בזה ומכל מקום סברתו נראית. ומכל מקום גם הגריש"א שחלק עליו סבר שלא לאכול ממתקים גם לחולה שיש בו סכנה, אלא רק דברים המזינם שיש בהם רפואה והאחרונים נחלקו בכל חולה שיש בו סכנה האם צריך לאכול דברים פחות טעימים דרשז"א התיר הכל כל שהוא מזין ובשעתו דייקנו מהב"י דצריך לאכול הדבר שהוא פחות משובח וכן כתוב בשו"ת עמודי אור.

. **כתבו הרא"ש סי"ד והר"ן דנשאל הראב"ד** בחולה שיש בו סכנה הנצרך לאכול בשר ואין לפניו אלא בשר נבילה האם מותר לשחוט לו בשבת די"א שמוטב שיעבור החולה עצמו על לאו נבילה משיעברו אחרים בשבילו על לאו דשבת בסקילה והשיב הראב"ד דאף דסברתם מכוונת אבל שבת בלא"ה כבר ניתנה לדחות עבורו בשאר מלאכות כגון הבערה ובישול וכו' ובר"ן הביא סברת הראב"ד עצמו להתיר שחיטה בשבת דחולה זה האיסור העומד כנגדו ומעכבו הוא איסור שבת ולא איסור נבילה שהרי אילו לא היה שבת לא היינו לו נבילה וכיון שכן האיסור העומד ומעכבו הוא שהותר ולא איסור אחר והר"ן תמה על סברתו, דמאי שנא דאמרינן דאיסור שבת הוא מעכבו יותר מאיסור נבילה הרי לכאורה שני האיסורים הם מעכבים בשוה,

באמת הלשון משמע דיש עדיפות שיעבור החולה משיעברו אחרים אמנם נראה דהמכוון הוא דלאו הוא קל יותר מסקילה. והנה ברדב"ז מצינו דבר חידוש דאומר דההצלה מוטלת על אחרים ולא על החולה ולכן כתוב שוחטין לחולה אבל לכאורה בקרית ספר מצינו שהוא אומר שהוא ואחרים שווים בהצלתו, והנה סברא זו מובנת אמנם סברת הראב"ד קשה ונראה הביאור מדוע באמת נראה דהראשונים חיפשו להתיר את השחיטה ואפשר דהטעם הוא משום שבגמ' הוזכר שוחטין לחולה ומשמע דאיירי אפילו במקום שיש נבילות או גוי שינחור ומכל מקום ישראל שוחטין והיינו משום שהדין הוא לאכול שחוטה לפני שאוכלין הנבילה ונראה דמשום כן נדחקו הראשונים למצוא טעם מדוע להתיר את השחיטה לפני אכילת הנבילה.

והנה ביאור סברת הראב"ד קשה וצריכה ביאור, מהו הסברא דשבת ניתנה לידחות אצלו בשאר מלאכות אמנם כל מעשה הוא לכאורה חילול בפני עצמו ובזה היה נראה ב' סברות א. דסברא הוא דהקל הקל הוא סדר איזה מצווה היא עומדת לידחות, ובאמת יותר מובנת סברא זו כפי הקרית ספק דהקל הקל הוא דין דרבנן ובזה הוא אומר כיוון שהשבת כבר עומדת לידחות אצל החולה הזה בשאר מלאכות דהחולה מחיב דחיית השבת ממילא מצוה כזו היא עומדת יותר לידחות משום פיקו"נ ואפילו שהיא יותר חמורה אמנם אם זה סברא דאורייתא קשה להבין את הסברא הזו. והנה לפי"ז היה נראה דאין זה רחוק מסברת הראב"ד שהובא בר"ן ששם הוא טוען כנראה דאיזה איסור הוא המונע והיינו דאיסור זה הוא עומד יותר לידחות וגם זה זה רק סברא אם הוי דרבנן דהם קבעו קדימה אמנם מדאורייתא אין נפק"מ וכנראה הר"ן שהקשה הבין דזה סברא דאורייתא ורק דבאמת צריך ביאור מהי הסברא ומדוע זה נחשב שזה עומד יותר לידחות וצריך לומר דשבת האיסור הוא בגברא ולא בחפצא, וממילא האוכל במהותו עומד ליאכל אצל החולה אלא דאריא דרביע עליה דהיינו הפעולה שנאסרה אצל הישראל משא"כ נבילה החפצא לא עומד ליאכל אצל החולה משום שיש כאן חפצא דאיסורא וממילא שורש הסברא בשניהם אחת היא בסברא דרבנן איזה איסור יותר עומד לידחות ושם לא נאמר הסברא דרבנן של הקל הקל אמנם אם זהו סברא דאורייתא וכמו שהבין הבנין ציון ויתכן שכך הבין הר"ן דהיינו שהותר האיסור יותר קל ולא הותר האיסור החמור יותר כמה שניתן לעבור על הקל לכאורה לא ניתן להבין את סברת הראב"ד.

אמנם יש עוד דרך מחודשת בהבנת דברי הראב"ד וכבר קדמני בזה הרש"ש ונראה דיסודה הוא דשבת נחשבת דבר אחד חפצא אחת ואם השבת כבר נתחללה אז כבר חסר בשלמות של שמירת השבת וממילא השבת נדחית והרש"ש רצה להוציא מזה חידוש דין דבאופן שצריך לחלל את שבת הבאה אז כבר מחללין את השבת הזו אפילו אם אין הכרח וניתן לדחות למוצאי שבת ולא רק באופן של הראב"ד דהיינו דליתא לדין הקל הקל אלא דהוא סובר דזה נחשב כבר שהשבת מחוללת ואין נפק"מ אם מחוללת פעם אחת או שתי פעמים שבת זו או שבת אחרת ונראה דאפילו אם נאמר דזה הביאור בראב"ד בדעת הרא"ש דהרי בדעת הר"ן לא תיכנס סברא זו מכל מקום יש להגביל סברא זו שרק סברא בסדר הקדימה אבל לא שכבר אין נפק"מ בחילול השבת דזה סברא מאד מחודשת ומה שהרש"ש ביאר שם בגמ' היא גם סברא מחודשת מאד אלא דסברת רש"י שם גם קשה ומכל מקום ביאורו של הרש"ש וחידוש דינו הלכה למעשה נראה רחוק.

והביא הרא"ש דרבינו מאיר השיב בתשובה דגדר פיקוח נפש שהותר בשבת הוא דכל מלאכה שעושה בשבת בשביל חולה שיש בו סכנה הוי כעושה אותה בהיתר גמור בחול ונידון זה שנוי במחלוקת ראשונים האם שבת הותרה או דחויה אצל פיקוח נפש דחולה עי' קרבן נתנאל אות ב' והנה צריך לבאר לפי"ז דדווקא שבת הותרה משום הדין של חלל עליו שבת אחת כדי שישמור שבתות הרבה אבל דין וחי בהם הוא רק דין דחויה. אמנם יתכן כפי שפי' המרומי שדה להלן

ועי' שו"ת אבני נזר או"ח סי' תנ"ה וראה עוד בטור או"ח סי' שכ"ח ובב"י ס"ק י"ד ובב"ח ד"ה היה חולה והמשנ"ב שם הכריע שדחויה היא, ובמרומי שדה פירש דברי מהר"מ מרוטנבר"ג הנ"ל דאף אי נימא רס"ל שבת דחויה היא מ"מ כונתו דמאכלות אסורות מזיק הנפש יותר מאיסור שבא מחמת היום וכלפי נבילה חשיבא שבת כהותרה.

והנה מכל מקום עולה בדברי מהר"מ מרוטנבורוג דחידש דהשבת נחשבת הותרה והנה יש לעיין דהרי כלפי המחלוקת אם טומאה הותרה בציבור או דחויה פסקינן שהיא דחויה. ויש לחלק בין שבת שיסודה הצלת נפשות שיקר בעיניו חיים של ישראל ולא הותר בקושי לבין דין הקרבה בטומאה שהיא הקרבה חסרה ששם הותר רק בקושי, והנה מבואר מדברי הרשב"א בתשובה דזה תלוי במחלוקת שמצינו לגבי טומאה בציבור אם הותרה או דחויה, וסובר דפסקינן שטומאה דחויה בציבור וממילא פוסק שכאן היא גם כן דחויה וכן מבואר בתשב"ץ והנה בתשב"ץ יכלנו לומר שהתלייה היא כפי המבואר ברש"י דיסוד המחלוקת האם היא הותרה הוא דחויה היינו דשניהם זה התר רק המחלוקת אם הותר בקושי או התירו אפילו באופן שיכול למצוא אופן אחר אמנם שם הדבר הוא התר ולפי זה הוי שאלה כללית במקום שהתורה התירה האם היא התירה בקושי או לא אמנם באמת מלשונו של הרשב"א [הובא בב"י מתוך שו"ת הרשב"א חלק א]נראה דהבין באופן אחר את המחלוקת שם האם טומאה הותרה או דחויה דהותרה יסודה דהתורה הגבילה את האיסור ודחויה יסודה דהתירו לך לעבור על האיסור ובאמת לדעת הרשב"א יש לעיין מהו התלייה בין פיקוח נפש לבין טומאה אמנם נראה דיש סברא להפך דבטומאה הרי מעיקר דין הקרבן הוא מחייב ליקרב בטומאה ואם שם רק התירו לעבור על האיסור קל וחומר בשבת שלא הדין שבת מחייב הצלה רק זהו דין אחר שמחייב את ההצלה שלא יהיה הגדר שלא נאמר כלל האיסור.

עוד טעם הוסיף הרא"ש להיתר שחיטה עבור החולה דחיישינן שמא יקוץ בבשר הנבילה ויפרוש ויסתכן ונפק"מ לכאורה לענין חולה קטן שאין שייך שיקוץ בו, הר"ן הביא סברא אחרת להתיר שחיטה דנהי הוא איסור לאו גרידא ושבת הוא סקילה מ"מ בנבילה הוא עובר בכל וכזית ואיסור שבת הוי לאו אחד בלבד מה שהקשה על סברתו בקרבן נתנאל [ג].

והנה קשה מאד עליו דהרי בגמ' מבואר לגבי טבל ותרומה דנסתפקה הגמ' מה עדיף ונחלקו בזה והנה יש לעיין דהרי כתב רש"י בדברי הגמ' דלא אפשר בחולין היינו דאי אפשר בלי לאכול את כולו וחייב לאכול את התרומה גם והשאלה מה עדיף ויל"ע דהרי בטבל הוא אוכל את כולו ובתרומה הרי מספיק גרגיר אחד ומבואר דלא כסברת הר"ן, אלא דבאמת עדיין קשה דהרי תרומה הוא פחות מכשיעור וטבל הוא כזית ולכאורה בוודאי עדיף לאכול תרומה פחות מכשיעור כיוון שאין חייבים עליה ואפשר שמכאן ראיה לסברת החכמת שלמה עכ"פ בדאורייתא דמאכילין איסור קל אפילו שחייבים עליו מאיסור חמור שאינו רק איסור ואין בו שיעור. אמנם יתכן דהר"ן הבין דאיירי דגם הטבל הוא פחות מכשיעור ואם כן ליכא מכאן ראיה אלא דיש ראיה דבפחות מכשיעור עצמו אין נפק"מ ודלא כהמ"ב דהבין במאכלות אסורות דאם יש טיפות עדיף ושם משמע דיש נפקמ בשיעור גם פחות מכשיעור אלא דאנו רצינו לטעון דאין זה יסוד של שיעור אלא דטיפות יש בהם טעם ואינם נבעלים.

אמנם יש אחרונים שפירשו באופן אחר דאי אפשר בחולין היינו דבעל הבית לא כן וצריך לאכול תרומה אמנם אפשר בחולין היינו דאוכל גם את התרומה וזה גופא עדיף לאכול את התרומה מאשר לאכול את הטבל ויש לדון דאין מכאן ראיה לר"ן דכאן איירי פחות מכשיעור ובזה יתכן דכו"ע מסכימים גם החולקים על הר"ן ויש לעיין בזה עכ"פ לשיטתם דלומדים בגמ' דלא כרש"י אין קושיא לר"ן. אלא דיש לעיין על הר"ן מהמשך הגמ בענין שנחלקו תנאים האם יעשר בשבת או יאכל טבלים והנה לסברת הר"ן היה צריך לעשר כמו בשחיטה, ואם נאמר דאיירי פחות מכשיעור אז מובן דכל אחד זה איסור אחד ובוודאי אם יהיה יותר תרומה בוודאי יצטרך לעשר. ויל"ע בזה.

ועיין באור שמח מאכל"א פי"ד הי"ד שרצה לחדש דדין זה הוא רק על אחרים אבל לא על האוכל עצמו. וצ"ע.