אהל, רשימות א
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק ויצא ו' כסליו תשס"ח

הערות בדיני אהל

נכתבו לפו"ר ושלא בסידור הראוי

**א**

א] בדין אהל במחיצה, דעת רש"י בשבת דקכ"ה: ודקל"ח. דאין איסור עשיית אהל בעשיית מחיצה.

והראשונים הק' מסוגיא דעירובין דמ"ד. ולא הק' מעיקר הסוגיא שאסרו לעשות מחיצת בנ"א, וממה שאסרו לעשות דופן סוכה, וכנר' יש מקום לפרש דשם איסור אחר הוא, וצ"ב, וע"כ לא הקשו רק מהא דמייתי עלה לאיסור עשיית אהל עראי.

והריטב"א כתב דע"כ גם במחיצה המתרת ליכא אהל לדעת רש"י, שהרי רש"י בסוכה דט"ז: כתב דל"ג פרסו לכתחילה מי שרי, וגם ממש"כ בעירובין דצ"ד. בעובדא דרב ושמואל דגם לדעת רב ליכא איסור בעשיית המחיצה.

אמנם או"ז כתב בדעת רש"י דמחיצה המתרת שאני, ובמש"כ רש"י בסוכה, כתב האו"ז דבעירובין דפ"ו: לא מחק רש"י לגיר' זו, וצ"ב.

ונ' די"ל כעיקר ד' האו"ז, דהנה בחי' הריטב"א עירובין דמ"ד. כתב דרש"י התם חזר בו, ופי' להדיא דיש איסור בעשיית ג' מחיצות.

אשר לפ"ז י"ל דמעיקרא בשבת ס"ל לרש"י דאין איסור אוהל לעולם במחיצות וכל' רש"י בדקל"ח. דאין איסור אוהל כלל במחיצות, אך מחיצה המתרת אסורה וכמש"כ האו"ז בדעתו, ובזה ניחא סוגיא דעירובין דמ"ד..

אך שוב חזר בו רש"י, וס"ל דאין חילוק בין מתרת לאינה מתרת, אלא עשיית ג' מחיצות אסורה, ועשיית מחיצה רביעית הוי תוספת ושרי, ועשיית ב' מחיצות כלל אי"ז עשיית אהל, כמבו' כן בל' רש"י, וכ"נ גם בחי' הריטב"א סוכה דט"ז בשם הרא"ה בשם הרמב"ן (ובחי' הרא"ה שם ל"מ לזה).

ומבו' שם בפירש"י דעשיית ג' מחיצות אסורה אף היכא דאי"ז מתיר ואף לרבנן, וכבר דקדק כן הריטב"א בדבריו ותמה ע"ז, ואשר זהו דפריך התם דר"מ אליבא דמאן אלא אליבא דרבנן אימר דאמרי רבנן להוסיך לכתחילה מי אמור, והתוס' שם הקשו דכיון דקפסיל ר"מ אי"ז אלא תוספת בעלמא, עיי"ש שדחקו בזה, אך רש"י פירשה כפשטה, ומשום דלדעתו עשיית מחיצה ג' אף היכא שאינה מתרת אסורה אף לרבנן, ולא חשיב זה כתוספת.

וכ"ה מבו' גם במה שפירש"י שם, ז"ל, דיקא נמי דהא דקתני אסור בדופן שלישית קאי, דקתני נפל דופנה, דמשמע דופן שהיא מותרת בה, ורביעית לא הויא תיקון סוכה וכו', אלא אדם אאדם קשיא, דבשלמא מטה אמטה איכא לתרוצא כדקאמרת וכו', אלא אדם הא קתני כדי שיאכל וישתה וישן אלמא למיפק ביה חובת סוכה אוקמיה התם דשלשה דברים הללו הן מצות סוכה, אלמא דופן שלישי הויא חסירה, דאי דופן רביעית לא הוה מיפסלא בה כדאמרינן, ואף על גב דעביד אהל שרי, עכ"ל.

ומבו' בכל ל' רש"י דהא דעשיית דופן ג' אסורה ודופן ד' מותרת, אי"ז כלל משום דדופן ג' הויא מחיצה המתרת ודופן ד' אינה מחיצה המתרת, אלא אף אם הי' הדין דסוכה בעיא ד' מחיצות הי' מותר לעשות דופן רביעית ואסור לעשות דופן שלישית, וע"כ הוצרך רש"י להביא למתני' דסוכה דסגי לסוכה בג' דפנות, וע"כ גם הוצרך להאריך להוכיח דדופן שלישית היתה חסרה דאין דופן רביעית ל"ה מיפסלא בי' וכו', ולא סגי לי' בהא גופא דהך מחיצה מכשרת את הסוכה כדקתני כדי שיאכל וישתה ויישן, דזה אינו כלל טעם לאסור, וע"כ הוצרך להוכיח דהך מחיצה היא מחיצה שלישית, וע"כ ה"ז אסור, וז"ב בדעתו.

ואשר ע"כ פירש"י שם דצ"ד. דליכא איסור בעשיית המחיצה, כיון דהתם היתה החצר מוקפת מד' רוחותי', ונמצא דהמחיצה שעשה באמצע החצר היא מחיצה רביעית.

והנה אמנם מסברא הי' מקום לומר, דכה"ג לא יהא בזה היתר דמחיצה רביעית, כיון דיש ד' מחיצות על כל החצר, ומחיצה זו היא בפנ"ע מבדלת בין ב' חלקי החצר, ול"ד לעלמא דעושה מחיצה רביעית שכבר קודם לכן הי' המקום שבתוך המחיצות מובדל מהמקום שחוצה לו ע"י ג' מחיצות, ודו"ק, אך בדעת רש"י צ"ל דגם בכה"ג שרי, דעיקר איסור עשיית אהל אינו הבדלתו מהמקום הסמוך לו, אלא עשיית הרשות, וזה נשלם כבר ע"י ג' מחיצות, ועדין צ"ב.

ומה"ט בההיא דפרסו סדינים פירש"י בסוכה דלי"ב איסורא, דגם התם חילק המבוי באמצעו, ונמצא שעשה מחיצה רביעית, וכה"ג לי"ב משום עשיית מחיצות.

ומה שפירש"י בעירובין דפ"ו: דאי"ב איסורא, שמעתי מהרמ"ג לפרש היטב, דזה תלוי בביאור המציאות, דרש"י בסוכה פירש דביהכ"נ הי' כנגד הבית, ועשו מחיצה ע"פ כל רוחב המבוי, וזה הוי מחיצה רביעית דלי"ב איסורא לדידן, אך בפירש"י בעירובין פירש דהי' החצר שהבית בתוכה סמוכה לביהכ"נ, ופרסו סדינין על גבי עמודין להיות מחיצה מפסקת אצל מחיצות החצר, מבית שהיה ספר תורה מונח בו ועד בית הכנסת, וכעין מבוי קטן כדי הילוך בין סדינים למחיצות החצר, ונמצא דעשו היקף חדש שלא הי' לו מתחילה אלא מחיצה אחת, ובזה שפיר יש לאסור משום עשיית אהל, וז"ב.

ומקור גדול לדברינו שרש"י חזר בו, יש להביא ממה ששינה רש"י פירושו בדין וילון, דבשבת דקל"ח. פירש דהא דמותר לנטותו הוא משום שאין אהל אלא מי שעשוי כעין גג, ואילו בעירובין דק"ב. פירש דהא דמותר לנטותו הוא משום דלאו אהל הוא דלא קביעא התם אלא כן דרכו לינתן ולהסתלק כדלת בעלמא, וע' ב"י סימן שט"ו שעמד על ד' רש"י, ועיי"ש מה שהביא מתרוה"ד.

ולמש"נ נ', דבפי' לשבת ס"ל לרש"י דאין איסור אהל כלל במחיצות, וזהו שפירש שאין אהל אלא העשוי כעין גג, וכל שאינו עשוי כעין גג לי"ב משום אהל כלל, אא"כ הוי זה מחיצה המתרת, ואילו בפי' לעירובין ס"ל דיש איסור אהל אף במחיצות, והא דשרי לעשות מחיצה רביעית הוא משום דהוי זה תוספת אהל עראי, אך אם הוי זה תוספת אהל קבע ה"ז אסור, ואשר זהו שפירש דהא דשרי לנטותו הוא משום דאי"ז כלל אהל דלא קביעא התם ומה"ט שרי אף לר"א דאסר בתוספת אהל עראי, אך אם הי' קבוע שם הי' ע"ז חשיבות אהל, והי' זה תוספת אהל קבע דאסור, וז"ב.

ב] דעת יראים סימן רע"ד ואו"ז דרק מחיצה המתרת אסורה, ומחיצה שאינה מתרת לי"ב איסורא כלל בכל גווני, ולדב' היראים עשיית מחיצה רביעית מותרת אף לר"א דאסר בתוספת אהל עראי, ומה שאמרו בגמ' עירובין הא והא רבנן, היינו דב' הברייתות אתיין אף כרבנן, אך לעולם אתיין אף כר"א, ואמרו הא והא רבנן משום דהלכתא כוותייהו, ומצינו כעי"ז במקומות רבים, וכאשר כן נ' בל' היראים שם, והא דתניא מותר בדופן רביעי של סוכה שאינו גורם הכשר הלכך מן הצד לאו מידי קא עביד, עכ"ל, אך אי"ז מוכרח, ול' כעי"ז מצינו גם בחי' הריטב"א בעירובין דמ"ד. הגם דאיהו ס"ל דלר"א ה"ז אסור, עיי"ש, גם בד' האו"ז לא נתפרש הך מילתא, וי"ל דלר"א יש לאסור במחיצה רביעית המתרת, משום דהוי זה בכלל המחיצות המתירות, ואך שאי"ז אלא תוספת בעלמא, וצ"ע בזה.

ולפ"ז לא נתישב לדעתם הא דאסר ר"א בפקק החלון, ובעכצ"ל כפירש"י דאיירי בגג או כפירש"י שלפנינו בדקכ"ה דהוי תוספת על בנין קבע, ובאמת היראים והאו"ז לא הזכירו כלל לההיא דפקק החלון, משום דאי"ז מתישב לפי דבריהם, אך למש"נ לדון בד' האו"ז דלר"א אסור אף במחיצה רביעית דהוי זה בכלל המחיצות המתירות, י"ל דגם בפקק החלון חשיב זה כתוספת על מחיצה המתרת, שהרי סתמא דמילתא מחיצות הבית מתירות מאיסור עירובי חצירות.

ג] התוס' וש"ר פליגי על רש"י בפקק החלון, ומבו' דעתם דאף דאי"ז מחיצה המתרת מ"מ לר"א ה"ז אסור, ומבו' דשייך איסור אף במחיצה שאינה מתרת.

ומצינו ב' דרכים בזה, ל' תוס' עירובין וסוכה מבו', דלעולם עיקר איסור מחיצה הוא אף במחיצה שאינה מתרת, וכל מה שהזכירו למחיצה המתרת הוא דבמחיצה שאינה מתרת ליכא איסורא במחיצה שלישית משום שאינה אלא תוספת, ואילו במחיצה המתרת, כיון שההיתר נשלם ע"י מחיצה שלישית חשיב זה כעשיית מחיצה בתחילה, ובמחיצה רביעית שאינה מתרת, הדר דינא דאינה אלא תוספת, ותליא בפלוגתת ר"א ורבנן.

והדברים מפורשים כן בד' תוס' בעירובין ד"ה ר"מ, שכתבו, ז"ל, לא חשיב אלא תוספת בעלמא לר"מ דקפסל, עכ"ל, והרי להדיא דאף דאי"ז כלל מחיצה המתרת, מ"מ חשיב זה כתוספת ולר"א ה"ז אסור, ויותר מפורש כן במשה"ק שם דמאי פריך בסמוך אימר דאמור רבנן וכו' הא אמר דלר"מ דקפסיל לא חשיב אלא תוספת בעלמא, עכ"ל, והרי להדיא דלא קשיא להו אלא מאי פריך לרבנן, אך הא דפריך דלר"א יש לאסור ניחא, דהגם דקפסיל להך מחיצה ואי"ז כלל מחיצה המתרת, מ"מ לדעת ר"א ה"ז אסור, וזה דלא כמשמעות ד' הריטב"א שם דקשיא לי' דאף לר"א אין לאסור בזה, וכמש"נ להלן סק"?, והיינו משום דאף מחיצה שאינה מתרת אהל היא, ואך דלרבנן ה"ה מותרת משום דהויא תוספת, וז"ב בדעתם.

וכ"ה מבו' בל' ספה"י סימן ר"פ, ז"ל, וקשיא לר' מההיא דאמרינן בעירובין אלא הא והא רבנן ולא קשיא כאן בדופן שלישי כאן בדופן רביעי. מאי שנא הא למעלה אמרי' זיל כרוך כורייא ושייר בה טפח אלמא כדשייר בה טפח סגי ליה וכל השאר הוי מוסיף על אהל עראי, והכא גבי דופן ג' הוא מוסיף על אהל עראי ומאי שנא, ומתרץ רבי דכל דבר שהוא צריך כגון דופן ג' חשיב דמשוי לה סוכה באותו טפח שצריך להניח, אבל דבר שהוא לצורך הצל אם כבר עשה הצל מותר ולא חשיבא אלא כתוספת אהל מלמעלה לכך צריך לעשות טפח מבעוד יום דהוי השאר במוסיף אבל דופן שלישי שאי אפשר לעשות בלא הוא הוי כעושה אהל לכתחלה, ובדופן רביעי שאינו "אלא מפני תיקון הצל" הוי כמוסיף כדפרישי' לעיל, וכן מוכיח בכיצד משתתפין ובפר' קמא דסוכה פירשו סדינין כו' והא אין עושין כו' דכיון דהוילון צריך לבטל רשות אסור ולא דמי לנגודו לי גלימא דשרי שמואל בכל גגות דההוא "ל"ה צריך אלא לצל" ולא לאכשורי מידי וכו', עכ"ל.

ומבו' בלשונו, דמחיצה רביעית הגם שאינה אלא מפני תיקון הצל, מ"מ חשיב כאוהל, ואך דכיון דכבר נעשה הצל ע"י מחיצות הראשונות, אין המחיצה הרביעית אלא תוספת.

אך ל' ר"ת לעיל מינה, גם מה שהוא סבור דאהל מן הצד לא שמיה אהל גם זו אינו דהא ודאי אהל הוא "דצריך לאותה מחיצה" דלא מצינו עיקר מחלוקתן של ר' אליעזר ורבנן כי אם בתוספת של צל מן הצד ולא בתוספת של צל למעלה כגון בפקק החלון שהוא מן הצד, וחדא הוא בין מן הצד ובין מלמעלה היכא דמן הצד "משוי לי' רשותא או סוכה", עכ"ל, ול' זה מ' דכל עיקר איסור מחיצה הוא רק היכא דמשוי לי' רשותא או סוכה דצריך הוא לאותה מחיצה, אך היכא דאי"ז מחיצה המתרת לי"ב כלל משום עשיית אהל, וצ"ע בזה.

ולדעה זו נמצא בפשוטו, דלכו"ע אסור לעשות מחיצה אחת אף אם אינה מתרת, דכל ההיתר דמחיצה שאינה מתרת הוא בדהויא תוספת, אך יל"ד ולומר דמחיצה אחת לא חשיבא כלל ואינה אסורה, וצ"ע בפרט זה.

עוד נמצא לדעה זו, דל"מ התירא דתוספת אהל עראי להתיר לעשות מחיצה ג' המתרת, משום דבלא מחיצה זו ל"ה היתר כלל, ולפ"ז בדין דאף אם עשה מקצת מן המחיצה הג' עצמה, נמי יהא אסור, דרק באהל העשוי לצל מהני עשיית תחילת האהל, כיון שה"ז מיצל, וכמו שפירש ר"ת בספה"י, וזה דלא כדעת מהר"ם שהביא הטור דסגי שיעשה טפח א' מגובה המחיצה, הגם שאי"ז מתיר כלל, וכבר עמד ע"ז האבנ"ז, ובאמת האחרונים דנו ע"ד המהר"ם שמחודשים הם, אך מטעם אחר, והיינו משום דטפח בגובה אי"ז מחיצה כלל, וי"ל דלא מיקרי תחילת מחיצה כלל, וע' תוספת שבת ושאר אחרונים.

והיינו דלדעת מהר"ם, בעכצ"ל דהא דאסור לעשות מחיצה ג' המתרת, ולא אמרי' דהוי זה תוספת על ב' מחיצות הראשונות, הוא משום דל"מ תוספת על רוח אחרת, ורק אם התחיל לעשות המחיצה באותו רוח הוא דמהני תוספת, אך לדעת התוס' הרי חזינן דלעשות מחיצה לצניעות ברוח ד' מותר, משום דהוי זה תוספת על המחיצות שבג' הרוחות, והרי דמהני תוספת ממחיצת רוח זו למחיצת רוח אחרת, ואפ"ה במחיצה המתרת ה"ז אסור, והיינו כמו שפירש ר"ת, דלא חשיב תוספת אלא אם כבר עשה מקצתו, ומשא"כ במחיצה המתרת כל שלא עשה המחיצה הג' אכתי ליכא היתר כלל, ולא חשיב זה כתוספת, וממילא דה"נ גם אם עשה מקצת מגובה מחיצה ג' יש לאסור, וז"פ, ור"ת בספה"י פשיט"ל דמהני תוספת מרוח א' לרוח אחר, וזהו שהק' דמ"ט אסור לעשות דופ שלישית, הרי הוי זה תוספת על ב' הדפנות הקיימות, וע"ז הוא שכתב דבמחיצה המתרת אין להתיר מכח ה"ט.

והנה נמצינו למדים ב' פלוגתות בזה, חדא דדעת מהר"ם דלא חשיב כתוספת אא"כ כבר עשה מקצת מחיצה ברוח זו, אך מה דאיכא מחיצה ברוח אחרת ל"מ זה לאשוויי למחיצת רוח זו כתוספת, ואילו דעת התוס' דאף מחיצת רוח אחרת מהניא לאשוויי למחיצת רוח זו כתוספת, ועוד פליגי דדעת מהר"ם דגם במחיצה המתרת מצינו להתירה משום תוספת, הגם שבמה שעשה מער"ש לא התחיל כלל ההיתר, ואילו דעת התוס' דלא חשיב כתוספת אלא היכא שכבר עשה מקצת מתיקון המחיצה, וכגון באהל העשוי להגן שפרס טפח מער"ש וכבר התחיל להגן, אך במחיצה המתרת שעדין לא התחיל ההיתר, חשיב דעתה הוא עושה את עיקר המחיצה ולי"ב היתר דתוספת.

ונ' די"ל דמלבד דב' הפלוגתות תליין זב"ז בחשבון הדינים, ודו"ק, גם הם תלויין זב"ז בביאור התירא דתוספת על אהל עראי, דיל"פ דהוא משום שכבר התחיל לעשות מער"ש ולא אסרו להמשיך מה שהתחיל מער"ש, ויל"פ דהוא משום דלא אסרו אלא יצירת אהל חדש ולא להוסיף על אהל קיים, ונפ"מ בזה י"ל, להוסיף על אהל שנעשה מאליו מער"ש, וכן להוסיף על אהל שעשאו מער"ש שאינו עומד להוסיף עליו, (שהנוב"י כתב בביאור הא דבעי' חוט ומשיחה לתי' א' בתוס' אף בשיש בו טפח, דהוא משום שאי"ז עומד להוסיף עליו), ודו"ק.

ונ' דבזה הוא דפליגי, דמהר"ם ס"ל דיסוד ההיתר הוא להמשיך מה שהתחיל מער"ש, וע"כ כל שהתחיל לעשות מער"ש, הגם דמה שהתחיל אינו מתיר כלל, מ"מ כיון שעתה הוא ממשיך מה שהתחיל שרי, ומאידך ל"מ מה שעשה מער"ש מחיצה ברוח זו להתיר לעשות מחיצה ברוח אחרת, דכל מחיצה הויא עשי' לעצמה, ובעשיית המחיצה ברוח זו לא התחיל מער"ש, אך דעת התוס' דיסוד ההיתר הוא שלא נאסר אלא יצירת אהל חדש, וע"כ אם המחיצה מער"ש עדין לא התירה, ול"ה עלי' כלל תורת אהל, נמצא דעתה הוא עושה אהל חדש, שלא הי' אהל קיים מער"ש, ומאידך שפיר מותר להוסיף על מחיצה שברוח אחרת, דכיון דהאהל דמחיצות הוי כלפי הרשות הנגדרת בהן, הוי זה תוספת על האהל, ודו"ק.

ד] אך ל' התוס' בשבת דקכ"ה: נ' דכל עיקר איסור מחיצה הוא רק במחיצה המתרת, אך צ"ב לפ"ז מ"ט בפקק החלון אסר ר"א.

וכדעת התוס' בשבת, נ' גם בחי' הריטב"א שם ובעירובין, ועיי"ש שכתב דמחיצה ראשונה ושני' שרי לכו"ע, וברביעית הוא שנחלקו רבנן ור"א.

ונ' מל' הריטב"א, דלעולם רק מחיצה המתרת אסורה, והא דאסר ר"א במחיצה רביעית, הוא משום דאית לה חשיבות מחיצה מכח דהוי תוספת על מחיצה המתרת, ובזה הוא דפליגי רבנן ור"א אם מותר להוסיף על אהל עראי.

והדבר נלמד בל' הריטב"א בשבת שם, ז"ל, נמצאת למד דחדא מחיצה או שתים ליכא לא עשיית אהל "ולא תוספת", עכ"ל, ובעירובין שם, ז"ל, הלכך עושה שתי מחיצות דליכא שום הכשר סוכה ולא הכשר רשות "אפילו משום תוספת ליכא" וכו', עכ"ל, ומבו' דבמחיצה רביעית דאסר ר"א הוא משום דהוי זה "תוספת", ובמחיצה ראשונה ושני' ליכא להאוסר דתוספת כיון שליכא שם שום הכשר

ולפ"ז ניחא גם פקק החלון, דהא דאסר ר"א הוא משום דהוי זה תוספת על מחיצה המתרת אי איירי בגונא שמחיצות הבית מתירות טלטול, או משום דהוי זה תוספת על מחיצות קבועות שאסורות אף כשאינן מתירות וכמש"כ הפמ"ג, וע"כ לדידי' איכא איסור עשיית אהל בהוספת פקק החלון, ורבנן דשרו הוא משום דס"ל דמותר להוסיף על אהל עראי.

והדברים מבוארים כן בתור"פ בעירובין, שכתב דכשאין המחיצה מתרת אז אית להו לרבנן דשרי לעשות משום דאי"ז אלא תוספת אהל עראי, ומבו' דלר"א ה"ז אסור, ורק לרבנן ה"ז מותר משום דהוי זה תוספת, ואח"כ הק' מ"ט עשיית גג אסורה אף כשאי"ז מתיר, עיי"ש מה שתירץ, וצ"ב, ומבו' דמחיצה שאינה מתרת לי"ב איסורא כלל, אף בשעשה אותה מתחילה ואינה תוספת, ולכאו' דבריו סותרים זל"ז, וצל"פ כנ"ל, דהגם דמחיצה שאינה מתרת לי"ב איסורא כלל, מ"מ כשעושה מחיצה רביעית דהויא תוספת על מחיצה המתרת, הי' מן הדין לאסרה, ורבנן דשרו הוא משום דהויא תוספת על אהל עראי.

ומש"נ בדעת הריטב"א דמחיצה שאינה מתרת מותר לעשותה אף לדעת ר"א אם אינה תוספת על מחיצה המתרת נ' כן גם מכ"ד בלשונו בעירובין שם, חדא מש"כ שם בתו"ד, ואי דעביד לה ברה"י אפילו מחיצה שלישית נמי שרי דלא כלום קא עביד, עכ"ל, ומ' דגם לר"א שרי, עוד נ' כן ממש"כ שם להקשות, ז"ל, ומיהו אפילו הכי אין פירוש זה מחוור דהא לכשתמצא לומר שאין כאן הכשר של סוכה כסברא דרבי מאיר תו ליכא למיסר משום אהל עראי דהא לאו מידי קא עביד, עכ"ל, ונ' להדיא גם על הא דפריך דלר"א יש לאסור, והיינו משום דלאו מידי קא עביד וגם לר"א שרי.

וכדרך זו דכל עיקר איסור מחיצה הוא רק במחיצה המתרת, כן נ' גם בל' הרא"ש בפ' תולין, ול' קיצור פסקי הרא"ש פ' כל הכלים, ול' הטור סימן שט"ו, עי' בדבריהם.

ולדרך זו י"ל, דלעולם רוח חדשה לא חשיבא כתוספת, וע"כ שפיר קי"ל דהגם דאסור לעשות דופן ג' ולא שרינן לה משום תוספת, היינו רק משום דהוי זה רוח אחרת, אך אם התחיל בעשיית מחיצת רוח זו שרי משום תוספת, והא דשרי לעשות מחיצה ברוח רביעית משום דהויא תוספת על ג' הרוחות, היינו משום דכל עיקר תורת אהל דמחיצה זו, הוא מכח זה שהיא תוספת על מחיצות שאר הרוחות המתירות, וע"כ לא חשיבא מחיצה זו אלא כתוספת, דהא דלא שרינן לעשות מחיצה ברוח אחרת, יל"פ דאין הטעם כמש"נ לעיל סק"ג בביאורו, אלא הטעם הוא דמחיצה ברוח אחרת, חזינן לה כמחיצה לעצמה ולא חזינן לה כתוספת, אך בכה"ג שכל תורת מחיצה שעלי' הוא מכח שהיא תוספת למחיצות האחרות, שפיר יש להתירה, ודו"ק.

ונ' עוד נפ"מ בזה, למש"כ החזו"א דהגם דמותר להוסיף על אהל עראי, מ"מ אסור לסתור מקצת מאהל עראי, ודלא כמש"כ האבנ"ז להתיר בזה, ולפ"ז לכאו' הי' בדין דלמש"כ הראשונים דכל ההיתר לעשות מחיצה רביעית הוא משום דהויא תוספת על אהל עראי, א"כ לא שרי אלא לעשותה אך לסתרה יהא אסור, אך למש"נ נ' דיש להתיר בזה, דעיקר הטעם לאסור סתירת מקצת מאהל עראי, הוא משום דלא חזינן לי' כתוספת, ובס' ארחות שבת חידש עפי"ז, דגם לד' החזו"א מותר לסתור מאריכי שלחן או כיסוי מניילון שעשוי בהמשך לגגון העגלה, דבהני גווני מעיקר מהותם חזינן להו כתוספת, עיי"ש, אך הכא שכל תורת מחיצה שע"ז הוא משום דהוי תוספת על שאר המחיצות, יהא מותר לסתרו.

ה] ובעיקר ד' תור"פ יל"פ עוד, דהגם דלדידן ליכא איסורא במחיצה שאינה מתרת, היינו דומיא דהא דלדידן שרי תוספת על אהל עראי, דלדידן לא נאסר אלא יצירה חשובה של אהל, וע"כ מחיצה שאינה מתרת אף בשאינה תוספת ל"ה יצירה חשובה ואינה אסורה, אך לדעת ר"א דתוספת אהל עראי אסורה, ה"נ אסור לעשות מחיצה שאינה מתרת, ונמצא דהתירא דמחיצה שאינה מתרת, הוא משום דחשיבא כתוספת אף בגוונא שהיא בתחילה, ויל"פ כן בל' תוס' בעירובין שכתבו ב' פעמים דלא חשיב אלא תוספת בעלמא, ויל"פ דהיינו דאף כשהיא בתחילה מ"מ אי"ז חשוב אלא כתוספת בעלמא, כיון שאי"ז פועל כלום.

ולפ"ז נמצא דהא דמחיצה רביעית שריא לדידן, אי"ז משום דהוי תוספת על ג' המחיצות, אלא הוא משום דלדידן מחיצה שאינה מתרת אינה חשובה אלא כתוספת בעלמא.

ולפ"ז שפיר נתקיים הא דקי"ל דאם התחיל בעשיית המחיצה המתרת מותר להוסיף עלי', הגם דהמקצת שהי' לא פעל היתר כלל, אשר לפ"ז בע"כ דהא דאסור לעשות דופן ג' הוא משום דל"מ תוספת מרוח א' לרוח אחרת, ולפ"ז תיקשי דמ"ט שרי לעשות מחיצה ד', וכמו שעמדנו לעיל סק"ג, אך לדרך זו ניחא, ודו"ק.

ו] ובעיקר הנידון בזה אם אסור לעשות מחיצה מתחילה אף בשאינה מחיצה המתרת, ילה"ע בזה, דאי נימא דאסור, א"כ מ"ט שרינן בכילה מכח הא דשיפועי אהלים לאו כאהלים דמו, הרי הא דלאו כאהלים דמו פירשו הראב"ד והרמב"ן בפ"ק דסוכה דהוא דהוו כמחיצות, וא"כ מ"ט לא אסרינן בכילה משום איסור עשיית מחיצות, והנה אמנם היכא שעשה הכילה להגן מפני החמה, י"ל דלא חזינן לזה כלל כעשיית מחיצות, אלא כעשיית גג, וכיון שאינו בצורת גג אי"ז אסור, אך סתמא דמילתא מ' דשרי אף שעושה כן גם לצניעות או מפני הצינה, ובכה"ג הי' בדין שיהא אסור לעשות כן משום איסור עשיית מחיצות, וצ"ע רב בזה.

והעירוני דיש מקום לומר, דזהו טעמא דהר"ח והרי"ף ודעימי' שאסרו בכילה אף בשאין בגגה טפח, דהגם דכה"ג לא חשיב כגג כלל, מ"מ ה"ז אסור משום איסור עשיית מחיצות, ובזה יתישב ד' הרמב"ן בפ"ק דסוכה ממה שתמה עליו הר"ן ובמק"א נת' לישב בזה בע"א, וזה מתאים עם מה שאסרו הר"ח והרמב"ם בפרוכת שכתב המ"ב ושעה"צ שדעתם דאסור אף עשיית מחיצות, וה"נ הוא מה שאסרו בכילה, והרי הם דימו זל"ז לענין התירא דחוט או משיחה.

אך אי"ז מתישב להלכה, דקי"ל דליכא איסור בעשיית מחיצה, וקי"ל לאסור בכילה שאין בגגה טפח, וצ"ע בזה.

עוד נראה, דאף אם אסור לעשות מחיצות, כ"ז הוא בשעושה אותן למטרת מחיצות, ול"ד לגג שאסור לעשותו דה"ז אסור אף אם אינו עושה אותו למטרת אהל אם אך הוא צריך לאויר שתחתיו, וע"כ ל"ק מה שהעירוני דהיאך שרינן בסוגיא דביצה לעשות אהל מלמטה למעלה, ומ"ט אין עשיית המחיצות למטה אסורה משום איסור עשיית מחיצות, ולמש"נ ניחא, וז"ב.

**ב**

ז] בד' המג"א מבו' דבמחיצה המתרת ל"מ להתיר ע"י חוט או משיחה, והמ"ב סקל"ט הביא שיש מקילים בזה, וצ"ב הטעם בזה.

וראיתי לפרש דזהו רק להרמב"ם לטעמי' דל"מ חוט ומשיחה רק בשאין בגגו טפח, אך לדעת רש"י והרא"ש, דמהני חוט ומשיחה גם בשיש בגגו טפח, ה"נ מהני גם במחיצה המתרת, וצ"ע בזה.

ח] עוד ילה"ע במש"כ במ"ב דאסור לפתוח מחיצה מתקפלת להתיר, וצ"ע מ"ש מכסא טרסקל דשרי, ודעת המ"ב דשרי אף בשהוא עשוי להגן.

וכנראה צל"פ, דבמחיצה המתרת הרי דבכל מקום שעושין אותה הוי אהל אחר, וע"כ ל"ש בזה התירא דכסא טרסקל.

וע"כ נמי נ' דאסור להעביר מחיצה המתרת ממקום למקום, ובס' ארחות שבת דן להתיר בזה אף בגונא שלא התירה כלום במקום האחר, וכמדומה דזה נסתר מדין מחיצה המתקפלת, ולמש"נ נ' דאף אם התירה במקום האחר אסור להעבירה.

ובס' שש"כ כתב הגרש"ז דבדלת הקבועה במקום זה מותר לסגרה כדי להתיר, ויל"פ דהיינו משום דדלת על צירי' עדיפא מכסא טרסקל, וע"ד שנקט הנוב"י דהגם דפתיחת גג שעל צירים מותר, מ"מ פתיחת מטרי' אסורה.

אך יל"פ ע"פ הנ"ל, וכ"נ בל' הגרש"ז, דהא דל"מ התירא דכסא טרסקל במחיצה המתרת, הוא משום דאי"ז עשוי ליפתח במקום זה, ובכל מקום שפותח אותו הוי עשיית מחיצה מחודשת, אך בדלת שהיא קבועה למקום זה, שפיר מותר לסגרה שם.

ובקיצוש"ע סי' פ' סע"ו כתב לאסור לפתוח וילון כדי להתיר, ולכאו' הרי הוילון הוא קבוע למקום זה, ואפ"ה אסר בזה, ומ"ט לא יהא זה ככסא טרסקל הקבוע למקום זה וכדלת שעל צירי' שנת' שמותר לפתחן, ולכאו' מבו' דעתו לאסור בזה ודלא כמש"נ, אך אולי י"ל דלא מצינו היתר דכסא טרסקל רק היכא שהאהל קיים והוא פותחו, אך בפריסת וילון י"ל דהגם דהוילון קבוע על מסילה, מ"מ פריסתו חשיבא כיצירת האהל, ואי"ז פתיחה בעלמא, וצ"ע רב בסברא זו.

**ג**

ט] התוס' בעירובין דק"ב. כתבו, ז"ל, דהא דחשיב ליה אהל לעיל על ידי לבוד דהיינו לענין שיוכל להוסיף למחר בשבת אבל לא מסתבר שיחשב בכה"ג עשיית אהל לאסור עליו לעשות בשבת, דאטו יהיה אסור לנטות בשבת שני חוטין תוך שלשה משום עשיית אהל, עכ"ל.

ובביאור דבריהם נקט המג"א בסימן תק"ב דהוא משום דלא חשיב דאיהו עשה את האהל, אלא הוי זה כאהל הנעשה מאליו, עיי"ש ובמחה"ש.

ומ"מ כתב המג"א שם דאיסור עשיית מחיצה הוא אף בכה"ג והוכיח כן מסוגיא דסוכה דאסרו עשיית מחיצה אף בשהיא מחיצה תלוי' למ"ד דמכשר במחיצה תלוי', וראי' זו היא לפי דרכו דההיתר הוא משום דהכשר המחיצה הוא מכח הלכתא, וע"כ שפיר יש לדמות ההלכות זל"ז, אך אי ההיתר הוא משום דאין לבוד להחמיר, אין להוכיח משם, וז"פ, אך לפי דרכו צ"ב הטעם בזה, דאם חשיב זה כנעשה האהל מאליו, א"כ מ"ט במחיצה כה"ג אסור, וודאי כו"ע מודו לאסור בזה, דלא נתפרש בשום מקום עצה לעשות מחיצה המתרת, לעשותה ע"י לבוד, וודאי דה"ז אסור.

ולול"ד המג"א הי' נראה, דההיתר בעשיית גג ע"י לבוד, הוא כל' התוס' "דאטו יהיה אסור לנטות בשבת שני חוטין תוך שלשה משום עשיית אהל", ומשמעות הדברים דהיינו דהגם דבדין התורה הוי זה אהל, מ"מ במציאות הרי אי"ז מיגן וע"כ אין ע"ז חשיבות אהל, ואשר ע"כ מחיצה ע"י לבוד ודאי דאסורה, כיון שאף מחיצה שע"י לבוד מתרת, ואיכא עלי' תורת מחיצה.

והא דשרי להוסיף על אהל שע"י לבוד, הגם דלא חשיב כאהל, הוא משום דהוי זה תחילת אהל, דהגם דאהל שע"י לבוד אינו אהל האסור כלל, מ"מ ה"ז מועיל ליחשב כתחילת אהל שיהא מותר להוסיף עליו.

וה"ז דומה לחוט ומשיחה שכתבו התוס' לדון דמהני אף בפחות מטפח, וג"ז הוא מדין תחילת אהל, וכמש"כ הנוב"י דלא שרי אלא בשהתחיל לפרסו, והרי דאף דאי"ז כלל אהל האסור, מ"מ מהני זה ליחשב תחילת אהל, ועד"ז הוא במש"כ מהר"ם דשרי לעשות מחיצה המתרת, אם פרס טפח א' בגובה, הגם דטפח זה אינו מחיצה כלל, וגם מהני אם עשה מחיצה טפח, הגם דאין מחיצה לפחות מד' ואין מחיצה זו מתרת כלל, (אך פרט זה אינו ברור ואכמ"ל), ועד"ז מצינו בשעה"צ סו"ס שט"ו, דמותר לכסות כלי אם הי' כיסוי על מקצתו מער"ש, הגם דכיסוי שאינו מכסה כל הכלי אינו אסור משום אהל.

ומ"מ נ' דאסור לעשות הכל בב' שלבים, ונימא דהעשי' הראשונה אינה אסורה, והעשי' השני' הויא תוספת, דמלבד די"ל כמש"כ החזו"א דאסור להוסיף רק אם נעשה תחילת האהל מער"ש, גם י"ל דכה"ג הוי האיסור על עשיית הכל יחד.

והנה אמנם מהרש"א בעירובין הק' כן דמ"ט לא יעשה אהל דלבוד, ואח"כ יוסיף עליו, ותוספת שבת סימן שט"ו כתב דא"א לעשות כן משום בנין, אך בגונא דליכא משום בנין שרי, והרי דלא ס"ל דיש לנו לדון הכל יחד, אך נ' דס"ל למהרש"א דבעושה אהל ע"י לבוד ואח"כ פורס עליו מחצלת, כל חד לחודי' קאי, וגם אחר שיגמור לעשות הכל, אין הלבוד מכלל האהל האסור, אך ודאי דגם לד' מהרש"א אסור לעשות מחיצה המתרת בגובה טפח ואח"כ להוסיף עלי' לגובה י' טפחים, כיון דהוי הכל בכלל המחיצה המתרת, וע"כ הכל יחד אסור, ועד"ז נ' בד' החזו"א שם שדן אם יש להתיר לפרוס מעל הלבוד, ואח"כ להוסיף עליו, והיינו משום דהתם א"א לאסור להכל יחד, שהרי הפריסה מעל הלבוד אין בה איסור כלל, וכל האיסור הוא רק בתוספת, ובזה שפיר הי' מקום להתיר, ודו"ק.

וילה"ע עוד עד"ז, בדינא דכסא טרסקל דמותר לנטותו, וכן מיטה זקופה מותר להושיבה, והנה הרי הדין פשוט דמותר לעשות כסא טרסקל ומיטה זקופה בשבת, בגונא דלי"ב משום בנין, ויל"ע אם אחר שעשאן מותר לנטות הכסא ולהושיב המטה, וי"ל דה"ז אסור, אך אי"ז מוכרע, ואל תתמה היאך יתכן שיהא מותר לעשות אהל בכה"ג, די"ל דאי"ז דרך עשיית אהל לעשותו תחילה בזקיפה ואח"כ להושיבו, וע"כ א"א לאסור כל עשייתו יחד, ודו"ק.

י] ויל"פ עוד בגדר הדברים, דליחשב אהל בעינן תרתי, חדא דיהא גג על המקום שתחתיו, ועוד דה"ז מיגן על המקום שתחתיו, והא דשרי לעשות אהל ע"י לבוד, הוא משום דלבוד אינו מיגן, אך מ"מ כיון דהוי זה גג גמור מותר להוסיף עליו, וביותר ניחא לד' החזו"א דלא שרי להוסיף עליו אלא מעליו, וזה ע"ד שמצינו לדעת מהר"ם בדין מחיצה המתרת דאם עשה טפח מגובה המחיצה מותר לפרסה דחשיב כתוספת, דהגם דהטפח שהי' מער"ש לא פעל היתר כלל, מ"מ סגי בזה להחשיב מה שפורס בשבת כתוספת, וה"נ הוא בגג שע"י לבוד, דהגם דאינו פועל הגנה כלל וע"כ אינו אהל האסור, מ"מ כיון שבדיני התורה ה"ה חשוב כגג, סגי בזה להחשיב מה שמוסיף עליו כתוספת, דכ"ה דבמחיצה מותר להוסיף על מחיצה שאינה מתרת, ה"נ בגג מותר להוסיף על גג שאינו מיגן.

אך בל' ספה"י שהבאנו לעיל סק"ג מבו' לא כן שכתב, ז"ל, אבל דבר שהוא לצורך הצל "אם כבר עשה הצל מותר" ולא חשיבא אלא כתוספת אהל מלמעלה לכך צריך לעשות טפח מבעוד יום דהוי השאר במוסיף, עכ"ל, והרי דלא שרי להוסיף על אהל אלא אם חשיב שכבר נעשה הצל, אך ר"ת אזיל לטעמי' דס"ל דה"נ במחיצה המתרת לא שרי להוסיף, כיון שהמחיצה שהיתה מער"ש לא פעלה היתר כלל, אך לפ"מ דקי"ל כדעת מהר"ם דשרי להוסיף מחיצה המתרת על מחיצה שלא התירה בפועל כלל, ה"נ י"ל דשרי להוסיף על גג שע"י לבוד, הגם שהוא אינו פועל הגנה כלל.

ולדעת ר"ת תיקשי דהיאך שרי להוסיף על גג שע"י לבוד, הרי גג זה אינו מיצל כלל, וי"ל דלדעתו בעכצ"ל כמש"כ חזו"א דלא התירו אלא להוסיף מעליו, ונ' דהיינו דב' מיני תוספת איכא, דיש תוספת דהגם דעושה עתה אהל אחר, מ"מ כיון דהוי תוספת לאהל שהי' מער"ש שרי, אך יש תוספת דמה שעושה עתה מתאחד עם מה שהי' מער"ש והוי הכל אהל א', וזהו ההיתר בגונא שפורס מעל הלבוד, ודו"ק.

יא] יל"ע בגגון של עגלה שהי' סגור מער"ש, ופתחו בשבת, מכח התירא דכסא טרסקל, וכמו שנקטו המ"ב והחזו"א דהתירא דכסא טרסקל הוא אף בשעשוי להגן, וגם לד' הגר"ז י"ל דהכא עדיף דדמי לגג המחובר בצירים ושרי, אם מותר להוסיף עליו, ונימא דהגם שכתב החזו"א דלא התירו תוספת אלא על דבר שהי' מער"ש, מ"מ הכא כיון שהתירו הוא משום דעביד וקאי חשיב כדבר שהי' קיים מער"ש, או דכיון דבפועל ל"ה זה אהל מער"ש, אסור להוסיף עליו, ובס' ארחות שבת הביא להתיר בזה.

ולפי המתירים בזה, לכאו' ה"נ בכל כסא טרסקל ובכל מיטה זקופה, יהא מותר להוסיף עליהן, הגם דמער"ש ל"ה אהל כלל.

אמנם מסברא הי' מקום לומר, דהגם דמותר לנטות כסא טרסקל ומותר להושיב מטה זקופה, היינו רק דפעולות אלו לא חשיבי כיצירת אהל האסורה בשבת, אך מ"מ בפועל לא הי' האהל קיים מער"ש, וע"כ יהא אסור להוסיף עליהן בשבת.

אך העירוני דלכאו' הדברים מבוארים להיתר בביאוה"ל סימן שט"ו ס"ה, ז"ל, ולפ"ז נראה לכאורה דה"ה במטות של ברזל שלנו שעשויין מקופלין וסמוכין לכותל וכשרוצין לישן עליהן פושטן דמותר לפושטן בשבת דהא עביד וקאי מבע"י ואין עושה שום מלאכה רק שפושטן, אך זהו שגגה דהכא הא איירי שגם הגג והוא העור שעל הכסא ג"כ קבוע בו מכבר ועל כן גם הגג הלא עביד וקאי וכו', ומשא"כ באלו המטות שפורסין עליה עתה הסדין בשבת אחר פשיטתה וכו' דאסור, אך אם השליבות של המטות סמוכין זה לזה שאין ביניהן ג"ט דכלבוד דמיא אפשר דיש להקל מטעם "דגם הגג כאלו נגמר כבר מבע"י", עכ"ל.

והנה הרי הא דמותר להוסיף על אהל שמכח לבוד, אמרו בעירובין דק"ב. דהוא משום דמותר להוסיף על אהל עראי, ואפ"ה צידד הביאוה"ל להתיר להוסיף על מטה שהיתה זקופה מער"ש ושלבי' סמוכין זל"ז בתוך ג"ט, והדגיש דהוא משום דחשיב דגם הגג נגמר מבעו"י, והיינו משום דס"ל כמש"כ החזו"א שלא הותר להוסיף אלא על אהל שהי' מבעו"י, וזהו שכתב הביאוה"ל דהגם שמבעו"י היתה המטה זקופה, מ"מ כיון דמותר לישבה משום דעביד וקאי, חשבינן דגם הגג כאילו נגמר כבר מבעו"י.

אך אי"ז מוכרח, דיל"פ דמה שצידד הביאוה"ל להתיר בזה, הוא משום די"ל דלהתיר לפרוס ע"ג הלבוד, ל"ב להתירא דתוספת על אהל עראי, אלא לא חשיב זה כלל כעשיית אהל, שכבר הי' אהל על מקום זה, ומש"א בגמ' עירובין דההיתר משום תוספת, יל"פ דהיינו בגונא שרק במקום א' אין ביניהם ג"ט, ונמצא שאין אהל מבעו"י על פני כל הספינה, ובזה לא שרי אלא משום תוספת על אהל עראי, גם יל"פ דמש"א שם דההיתר משום תוספת קאי על גוונא קמא דיש בהן טפח, וכ"נ בל' פסקי רי"ד ופסקי ריא"ז שם ובל' הרשב"א בשבת דקל"ח. עיי"ש, אך בפי' ר"ח שם מפורש דגם ההיתר בשאין בין זל"ז ג"ט הוא משום דהוי תוספת על אהל עראי.

ולפ"ז צ"ל דמה דלא פסיקא לי' להביאוה"ל להתיר בזה, הוא משום די"ל לא כן, אלא כל ההיתר לפרוס ע"ג הלבוד הוא רק משום דהוי תוספת על אהל עראי, דלפ"ז לא שרי לפרוס אלא על לבוד שנעשה מבעו"י, ובכה"ג שהושיב המטה בשבת, הגם דלי"ב איסור עשיית אהל כיון דעביד וקאי, מ"מ סו"ס לא הי' האהל קיים מבעו"י, ואסור להוסיף עליו, אך אי"ז מתישב היטב בל' הביאוה"ל, וצ"ע בזה.

גם הנה בחזו"א סימן נ"ב סוסק"י הסכים להתיר בגונא שאין בין פס לפס ג"ט לפושטה וליתן עלי' המצעות, הגם דלדידי' כל הא דמותר לפרוס ע"ג לבוד הוא משום התירא דתוספת על אהל עראי, וכמש"כ שם סק"ח, ומוכח מדבריו דכל דעביד וקאי מבעו"י, הגם שעשיית האהל בפועל היתה בשבת, מותר להוסיף ע"ז.

**ד**

יב] בפמ"ג כתב דמחיצת קבע אסורה אף כשאינה עשוי' להתיר, עי' בדבריו, וחידש דשיעור האיסור הוא בטע"ט, וזה חידוש רב, דהי' מקום לומר דפחות מי' טפחים אי"ז מחיצה כלל.

ונ' כן גם בד' התרוה"ד בדין פרוכת, שנ' בדבריו שדנו לאסור משום אהל קבע, וזהו שחילק דפרוכת שלפני הארון אינה אסורה, ז"ל, משום שבלא"ה יש דלת לארון והפרוכת אינו תלוי שם אלא לצניעות אע"ג דתלוי שם בקביעות אין קפידא, עכ"ד, ואם הי' הנידון לאסור משום בנין, כמדומה שאין לחלק בזה, אלא הנידון הי' לאסור משום מחיצה, וע"ז הוא שכתב דכיון שיש דלת אחרת לארון, לא חזינן לה כמחיצה.

אך בד' הב"י בדין וילון, לא נתברר לי אם דן לאסור משום איסור עשיית מחיצה, או משום איסור בנין, עיי"ש בלשונו, וצ"ע בזה.

והנה הי' מקום לומר דאף אם גם מחיצת קבע שאינה מתרת אסורה, מ"מ אי"ז אלא מדרבנן, דאי נימא דה"ז אסור מדאורייתא, א"כ מ"ט לא אסרו רבנן במחיצת עראי אלא בשהיא עשוי' להתיר, אך הפמ"ג נקט דה"ז אסור מדאורייתא.

יג] בדין סתירת מחיצה המתרת, ע' ארחות שבת מה שהביא מד' הגרש"ז, גם הביא לדון דליכא איסור סתירה במחיצה המתרת.

אמנם הנה בד' הרשב"א והריטב"א עירובין דע"ט. מפורש דמחיצה המתרת אסור לסתרה, ודכל שהיתה מתרת בביה"ש, אסור לסתרה כל השבת, עיי"ש בדבריהם, וע' גאו"י שם וחזו"א סימן צ"ח סק"ג, ובאמת צ"ע מה הוצרכו לכך, הרי במוקצה מחמת איסור קי"ל כר' יהודה, וא"כ כיון דביה"ש הי' בזה איסור סתירת אהל, תו ה"ז אסור משום מיגו דאיתקצאי, וצ"ע בזה.

והאמנם הרשב"א והריטב"א פירשו עוד בע"א וגם ש"ר שם לא פירשו כן, אך יל"פ דהיינו משום דאתינן לאסור סתירת המחיצה למעלה מי' טפחים, דזה אינו סתירת אהל כלל, ולא היו אוסרים שמא יפחת אם כל האיסור הי' רק משום סתירת אהל, ובזה חידשו הרשב"א והריטב"א דכיון שהוא מקצה הכל למחיצה, כ"ה דלא יפחת, חייל על הכל תורת אהל, ואסור לסתרו, ותו אסור לסתרו כל השבת, דאיסור אהל להיכן הלך.

אך אולי יש מקום לחלק, דהתם שאני, דהגם דשבת כיון שהותרה הותרה וכבר א"צ למחיצה המתרת בהמשך השבת, מ"מ כיון שההיתר כל השבת הוא מכח מחיצה זו, הרי דכ"ז שהיא קיימת יש עלי' שֵם מחיצה המתרת, וצ"ע בסברא זו.

וצ"ע בלשונות כמה מן הראשונים שנראה דאין אהל כלל במחיצות, ומ' דאף מחיצת קבע לי"ב משום אהל.

וילה"ע עוד בסוגיא דסוכה ד"ל: בהא דאמרי' התם דקסתר אהלא גם לענין המחיצות, ובשטמ"ק שם הק' דאי"ז מחיצה המתרת, וע' מ"ב ושעה"צ בהל' יו"ט שדן גם בגונא שאי"ב בטל לדופן מ"ט אי"ז מחיצה בפנ"ע, וילה"ע בזה.

שו"ע במיטה הוא העתקה מהרשב"א, ולדידן כל האיסור רק אם עשה המחיצות, וה"נ לכאו' אין לאסור להסיר הסדין, ועי' שעה"צ סקל"א ובמכתב הגרח"ק שהביא בס' מנחת אריאל.

ל' ר"ת סימן ר"פ (ושמואל) [דלשמואל] מטלטל (אף) [עד] עיקר מחיצה. תדע (דלרב) [דרב] (אסר) [דאסר] לטלטל אסר נמי למיגד. (ובההוא) [וכההוא] עובדא דרב הונא ובפקק. וההיא דפרק כירה לא קשיא דאמר רב יהודה אמר שמואל וכן תני שילא מת המוטל בחמה באין שני בני אדם ויושבים בצידו חם להם מלמעלה מביאין מחצלת ופורסין על גביהן (ו)זה זוקף מטתו ונשמט וזה זוקף ונשמט ויוצא. דכיון דחם להם מלמעלה מותר לתת בגד על ראשו ועל גבי מטתו דהוי (שכיב) [שרביב] בגלימי טפח דגבי סיינא בפר' תולין. תדע... בשביל מת אסור ואם לא היה אהל עראי למה היה אסור. אלא ודאי לצערא דידיה שרי ולדיכרי או לצל בלא צערא כגון כילה אסור

ומבו' מזה שדעתו כמש"כ הכס"מ והב"י בדעת הרמב"ם דהתם הוי זה היתר מיוחד, והא דלא שרי משום מלמטה למעלה, י"ל דאי"ז היתר באהל העשוי להגן, ויל"פ דהוא משום דאהל זה אסור אף בלא מחיצות, ולא ס"ל דכשמחזיקו בידו שרי, גם י"ל דאהל זה חמור ולא התירו בו ע"י שינוי, ובדעת הרמב"ם י"ל דהאיסור שם אינו כלל משום אהל, ע' היטב בלשונו, ובמק"א נת' להוכיח כן.