מעשה ומחשבה בקטן
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / הכל שוחטין

חולין יב: מעשה ומחשבה בקטן

א. מבואר בסוגיין דלרבנן דשחיטת חולין בעיא כוונה לחיתוך סימנין ל"מ שחיטת חש"ו שאין להם כוונה.

ואח"כ מבואר בסוגיין ספק הגמ' אם קטן יש לו מעשה ומחשבה, ולמסקנא מעשה אית ליה אף מדאורייתא, מחשבה לית ליה כלל, ומחשבה ניכרת מתוך מעשיו מדרבנן אית ליה ומספק"ל אם אית ליה גם מדאורייתא.

בעיקר נידון הגמ' אם יש לו מעשה הניכר מתוך מחשבתו, פירש"י דנפק"מ בקטן ששחט קדשים דבעי כוונה לשמה, ותוס' הק' דסתמא לשמה קאי, ופי' טעם הפסול משום מתעסק דמבואר בסוף הסוגיא שצריך לידע שהוא קדשים ולא חולין וקטן לית ליה מחשבה זו, ועיין בראש יוסף דכוונת רש"י ג"כ כהתוס'.

והנה לקמן יג. ילפינן דמתעסק פסול בקדשים ובארו התוס' שיש שני אופני מתעסק, חדא שצריך שידע שהוא קדשים ועוד שצריך שיתכוין לזביחה ושחיטה [ומבואר ברשב"א שם היינו שידע שמצות ד' על השחיטה].

ויל"ע לפי"ז בתרתי:

א. העיר בראש יוסף למה העמידו רש"י ותוס' ספק הגמ' הכא משום כוונת קדשים ולא משום כוונת זביחה דיהני ע"י מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו[[1]](#footnote-2)?

וכן העיר בקר"א זבחים ב: ועיי"ש שהביא משמעות לשון הר"מ פ"א פסוה"מ ה"ג,ו, דמשמע מדבריו דאף כוונת שחיטה ל"מ בקטן במוקדשין ואף אם געע"ג [דלא איירי עדיין במחשבת קדשים], וכ"מ בלח"מ שם שמקורו של הר"מ דל"מ אף בגעע"ג הוא מסוגיא דלעיל דהיכא דבעי כוונת שחיטה ל"מ קטן ומשמע אף אם געע"ג [כשיטת רבינו יונה לעיל ודלא כהתוס' דדוקא באחרים רואין ל"מ], משמע דאיירי גבי כוונת שחיטה.

ב. עוד צ"ע בעיקר הסוגיא דלקמן יג. אמרינן דאומחשבתו ניכרת מתוך מעשיו היינו במוליך את העולה מדרום לצפון, ותינח דחזינן בזה שהוא יודע שהם קדשים אבל היאך יתקיים בזה דין כוונת זביחה אין כאן מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו כלל ואיך יהני.

ובראש יוסף כתב דלשיטת רש"י א"ש דעד כאן לא מיבעיא לן אלא בחוקק אלון ורימון שחוקקין שלא לשם בית קיבול, אבל בשוחט הא קמן שמכוין לחיתוך מיהת, וכל הספק הוא כלפי דין כוונת קדשים, עיי"ש.

אבל צ"ע טובא דהא לעיל בגמ' יב: אמרינן דלרבנן ל"מ קטן לכוונת זביחה ולא חשבינן ליה מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו, וצ"ע.

ועיין בקובץ עניינים מש"כ דסוגיין איירי בגעע"ג ומ"מ כיון דבעי כוונת קדשים ל"מ [ויל"פ בזה כוונת הר"מ שהבאנו דל"מ געע"ג היינו דלמד כן מסוגיא דידן דאיירי בגעע"ג ומ"מ ל"מ], אבל אינו נראה לפרש כל הסוגיא בכה"ג.

ב. והנה בעיקר ד' התוס' יג. שיש שתי כוונות בשחיטת קדשים, גם כוונת קדשים וגם כוונת זביחה, הק' האחיעזר-ד ואו"ש הל' מקוואות דילפינן לקמן לא: מדגלי רחמנא בקדשים ש"מ דחולין אי"צ כוונה, וצ"ע מנ"ל, דלמא בחולין נמי בעי כוונת זביחה וקרא דקדשים בא לומר שיש ג"כ דין כוונת קדשים?

בצאן קדשים זבחים מז. הק' דילפינן בסוגיין לעכב מדשנה עליו הכתוב, ומנ"ל דכוונת זביחה נמי מעכב דלמא דוקא כוונת קדשים?

ע"ע בחזו"א קדשים כ-יג הק' דלכאו' הדבר זר שחילקה תורה בין שחיטת קדשים לשחיטת חולין בדין היתר השחיטה, דבקדשים בעינן כוונה להתיר אמ"ה ובחולין לא בעינן, ועוד דא"כ אם לא כיון תהיה נבילה וזה לא שמענו.

עיי"ש מש"כ לתרץ בזה דעיקר כוונת זביחה היינו כוונה לקרבן אבל ברשב"א יג. מבואר שהוא כוונה למצות שחיטה.

והפשוט בזה כש"נ בביה"ל ב-כג שהוכיח דשחיטת קדשים היא מצוה בפנ"ע ואינו רק כדין שחיטת חולין, והוכיח כן מדבעי כוונת זביחה [וכן מדמבואר יז. דאף במדבר שלא היה צריך שחיטה בחולין היה צריך לשחוט קדשים].

מבואר מדבריו שם דכוונת זביחה דבעי בקדשים הוא כוונה במצות שחיטת קדשים אבל בלא זה נמי לא תהיה נבילה אלא שלא יתקיים בו הענין של שחיטת קדשים.

וע"ע מנח"ח שצז-יט דלכאו' היה נראה דכשם דמבואר לקמן לב. דלרבנן דבעי כוונה בחולין הרי אם שחט פרה ובהמה אחרת בלא כוונה אין בו פסול דאינו בכלל 'אותה ולא חברתה', ה"נ לר"נ בקדשים דבעי מחשבה לא קרינן ביה ולא חברתה.

אבל אח"כ חזר בו וכתב שאינו כן שהרי גם בלא כוונה לקדשים יוצא מידי נבילה אלא שהוא כקדשים שנפסלו [ועיין מהרש"א לקמן לב.].

וי"ל בביאור הענין באופ"א דבאמת דין כוונת זביחה אינה כוונה המכשרת אלא שהוא פסול של מתעסק, וכמו בקסבור שהוא חולין שהוא פסול מתעסק ואינו הלכה בהל' שחיטה דוקא.

ולפי"ז א"ש קו' הצאן קדשים דהכל הוא פסול אחד עם מה שאינו יודע שהוא קדשים והוא חסרון מתעסק, אלא כשם שיש חסרון מתעסק בכה"ג ה"נ יש חסרון במה שאינו יודע ענין הזביחה שהוא מתעסק בזה.

ועוד יש להוסיף דבלשון התוס' משמע דעיקר קרא איירי בכוונת זביחה אלא שהוסיפו ועוד יש כוונה אחרת שצריך שידע שהוא קדשים, וכן מבואר בלשון התוס' זבחים מז. דאף דסוגיא התם איירי בדין כוונה של קדשים מ"מ כתבו דעיקר קרא איירי בכוונת זביחה אלא שיש ג"כ כוונת קדשים.

וא"ש בזה קו' האחיעזר ואו"ש מנ"ל בחולין שאי"צ כוונת זביחה דבזה איירי עיקר הכתוב וש"מ דבחולין אי"צ לזה.

ג. ולפי"ז י"ל הסוגיא, דכוונה בחולין שצריך לרבנן הוא דין כוונה לחוד ואינו בא לפרש את המעשה [וכדחזינן לקמן לא. דגל שנתלש נמי בעי כוונת טבילה], ובזה ל"מ קטן כלל ולא שייך בזה ענין מחשבתו מתוך מעשיו, ובזה מבואר בסוגיא לעיל דלא מהני.

אבל בכוונת זביחה של קדשים הרי הכוונה באה לפרש את המעשה כדין מתעסק ואינו כוונה בעלמא, ובזה שפיר מהני מחשבתו ניכרת מתוך מעשיו לפרש את המעשה [שהרי לר"נ אי"צ כוונת מעשה חיתוך בקדשים רק כוונת זביחה לחוד דילפינן מקרא].

ביאור הסוגיא יב: גבי געע"ג נתבאר בענין כוונה בשחיטה.

1. ויש כאן הערה בד' הראש יוסף עיי"ש בתו"ד מבואר דלדעת רש"י יג. לא תיקשי, דהא רש"י מפרש פסול מתעסק בקדשים היינו במתכוין להגביה ידו ושחט בלא כוונת שחיטה דבחולין כשר ובקדשים פסול, ופי' הראשונים דאזיל רש"י לדעת ר"נ דבחולין כשר.

   ובתוס' הק' עליו דהא לרבנן פסול גם בחולין כה"ג, ופי' דילפינן מקרא דקדשים בעי כוונת זביחה דוקא, ובפשוטו גם רש"י מודה לד' התוס' אלא דמפרש הגמ' כר"נ.

   אבל בראש יוסף מבואר חידוש גדול, דלשיטת רש"י באמת לר"נ אין הפסול אלא בשלא נתכוין לשחיטה כלל אבל אף בקדשים אי"צ כוונת זביחה כלל ולכך פי' דוקא בכוונת שחיטה, ודלא כשיטת התוס' יג. דלכו"ע ואף לר"נ בעי כוונת זביחה וזהו פסול מתעסק דילפינן בקדשים.

   אבל דעת רש"י דדוקא לרבנן דס"ל דאף בחולין בעי כוונת מעשה הרי בקדשים מיתורא ילפינן דבעי גם כוונת זביחה, וכמבואר לקמן לא: כן, אבל ר"נ חולק בזה ואי"צ אלא כוונת קדשים לחוד.

   ושורש הדבר עפ"י המבואר לא: דילפינן דין כוונה בחולין מדגלי רחמנא בקדשים, ור"נ העמיד דין כוונה בקדשים בכוונת מעשה חיתוך וא"כ בחולין אי"צ אפי' לזה, אבל רבנן העמידו בקדשים צריך כוונת זביחה ובחולין לכה"פ צריך כוונת מעשה חיתוך [מיהו פשטות הגמ' לא: ל"מ כן].

   ועפי"ז כתב דלפי"ד רש"י שפיר הוצרך לפרש הסוגיא יב: בכוונת קדשים ולא בכוונת זביחה שאי"צ כלל כוונת זביחה בקדשים, ורק לשיטת התוס' ילה"ק למה לא פי' דאיירי בכוונת זביחה. [↑](#footnote-ref-2)