שבת פרק ג
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב אי_ש סטפנסקי

**פלוגתת רש"י ור"ח האם שהיה אסורה מטעם הטמנה**

רש"י כתב לגבי איסור שהיה בכירה שאינה גו"ק וטעמא פרישנא בפרק דלעיל שמא יחתה בגחלים. וכתב הרמב"ן דרש"י מפרש ענין הכירה אף בהטמנה, דהא פרק דלעיל איירי באיסור הטמנה בדבר המוסיף הבל. ועוד כתב בדעת רש"י דהיתר גו"ק וכן קש וגבבה הוא משום דאינן מוסיפין הבל, וכן מבואר ברש"י לעיל כ. דקטום היינו מפזרים אפר מלמעלה כדי להפיג חומו שלא יוסיף הבל בשבת. ומבואר דע"י גרוף וקטום נעשה להטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל דקיי"ל שאם הטמין מערב שבת שרי. ומהאי טעמא פירש לקמן לח: שאם הניח ע"ג קרקע אסור, דבטלה לה הטמנה דאתמול והוי כמטמין לכתחילה. דאף שהכירה היא גו"ק ואינה מוסיפה הבל מכל מקום בשבת מיהא אסור. וכן פירש שם דמחזירין אפילו בשבת קמ"ל דלא אמרינן בטלה הטמנה ראשונה והוי כמטמין לכתחילה. ומש"כ רש"י במתני' דקטומה היינו לכסותם ולצננן כונתו שלא יוסיף הבל. ומש"כ הרמב"ן כן אף לגבי היתר דקש וגבבה, משום שאם כל שהיה אסורה מצד הטמנה הרי אסרו כל מוסיף הבל ומדוע קש וגבבה שרי, ועל כרחיך דאינו מוסיף הבל. ובבעל המאור הוסיף שרש"י הוצרך לזה משום שפרק כירה נשנית בין פרק במה מדליקין לפר' במה טומנין דאיירי בהטמנה.

ויל"ע לפי"ז מדוע תנור אסור אפילו בגו"ק ואפילו בקש וגבבה הא הוי הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, ודוחק לומר דתנור מוסיף הבל אפילו בגו"ק. וצ"ל דכיון שחומה רב גזרו אטו אינה גו"ק אע"פ שבאמת אינו מוסיף הבל, וצ"ע.

תוס' הקשו לשיטת רש"י דגרופה וקטומה מוספת הבל יותר מכמה דברים השנויין בבמה טומנין. וברשב"א הוסיף להקשות דרש"י עצמו פירש שחכמים גזרו על מוסיף הבל שמא יטמין ברמץ ויחתה, ורמץ היינו אפר מעורב בגחלים, ומבואר דרמץ חשיב מוסיף הבל, וכל שכן הכא שאינו מניח אלא מעט אפר כדאיתא בירושלמי. ובדעת רש"י צ"ל דקטימה לא שרי אא"כ מניח הרבה אפר (יותר מרמץ) עד שלא יוסיף הבל, ודלא כהירושלמי. אך עדיין צ"ע מגחלים שעומעמו או שנתן עליה נעורת של פשתן דקה הרי היא כקטומה, והא גחלים שעומעמו ודאי מוסיף הבל, וצ"ע.

עוד הקשו דחנניה שרי להשהות אף כשאינה גו"ק ולא אסרו מוסיף הבל אלא דוקא בהטמנה. ועי' בריש במה טומנין מש"כ לבאר שיטת רש"י בפשיטות (שהיא היפך שיטת רשב"ם שם ודלא כהריטב"א).

ויל"ע מדוע כתבו הרמב"ן והרשב"א בדעת רש"י דמתני' איירי אף בהטמנה, הא באופן דלא הוי הטמנה אין איסור אף בשהיה, ולרש"י כל איסור שהיה הוא באופן של הטמנה ולא באופן אחר. ואולי י"ל בדעת רש"י דודאי המניח קדירה על גבי גחלים בלא שום כירה אין בזה צורת הטמנה כלל, דהא צולין בשר בצל וביצה על גבי גחלים ואין בזה איסור הטמנה לכו"ע, וביאר בהגהות ראמ"ה דכיון שאינו מוטמן בתוכו אלא פתוח לאויר ורק מניח על גביו אין כאן צורת הטמנה, וכמו שהמניח ביצה על גג רותח אינו אסור מצד הטמנה, (ואפילו אם הטמנה במקצת שמה הטמנה הכא אין צורת הטמנה כלל), ולכן מצד הגחלים לא הוי הטמנה. אלא שהגחלים מקרינים חום גדול לכל מה שעליהם, וההטמנה היא בתוך חום זה, והחום שיוצא מהגחלים הוא ההטמנה. וראיה לדבר, דרש"י כתב לא שנו שריותא דמתני' אלא על גבה דלא נפיש הבלא כולי האי, והקשה הראש יוסף דבס"ד דקאי כחנניה בתוכה אסור משום הטמנה ועל גבה לא חשיב הטמנה, ומה זה שייך לנפיש הבלא. ולכן דחק לפרש דרש"י כתב כן למסקנא דאיירי באיסור חזרה. אך לדברינו אתי שפיר בפשיטות, דהטעם שבתוכה חשיב הטמנה טפי אינו מצד הגחלים אלא מצד נפיש הבלא.

ולפי"ז יש לפרש מש"כ הרמב"ן אף בהטמנה דכונתו אף ע"ג גחלים, לאפוקי מהר"ח דע"ג גחלים אסור בכל גוונא. והיינו דטעם האיסור הוא מצד הטמנה בחום שיוצא מהגחלים, וזה בין באופן שהקדירה ע"ג גחלים עצמם בין שאינם ע"ג גחלים אלא בהפסק אויר. ואין צריך למש"כ לעיל דעל גבה נמי חשיב כע"ג גחלים דאל"ה מדוע חשיב הטמנה, דלדברינו אין ההטמנה מחמת הגחלים אלא מחמת החום. ופלוגתת חנניה ורבנן היא כנ"ל, דלרבנן אפילו בלא נפיש הבלא גזרו איסור הטמנה, ולחנניה יש חילוק בדבר דקודם מאב"ד גזרו אף בלא נפיש הבלא ואחר מאב"ד דוקא בתוכה דנפיש הבלא וחשיב הטמנה טפי.

ובהגהות ראמ"ה כתב דאין זה קושיא כלל, דודאי הכא לא דמי ממש להטמנה, להכי פליגי ביה ומפלגינן בין חמין לתבשיל וכה"ג, אלא דס"ל לרש"י מאן דאסר משום גזירת הטמנה נגעו בה. כלומר, דגם רש"י מודה לשאר הראשונים דשהיה אינו באופן של הטמנה (למ"ד הטמנה במקצת הוי הטמנה איירי בהפסק אויר ולמ"ד לא הוי טמנה איירי שאינו מוקף בדבר המוסיף הבל), אלא כונת רש"י שכאשר משהה על גבי גחלים חכמים הרחיבו גזירת הטמנה ואמרו שאף באופן שאין הטמנה אסור מדין הטמנה. ויש בזה חילוקי דינים, דהטמנה אסרו אף במבושל כל צרכו ואילו בשהיה אסרו לחנניה רק עד מאב"ד ולרבנן עד כל צרכו ותו לא. וכן יש נפק"מ דהטמנה אסרו בכל מוסיף הבל ושהיה דוקא בגחלים, [אך אפשר דמחמת המציאות אין שאר מוסיף הבל משפיע לתבשיל בעל גבה אלא גחלים בלבד]. אלא שיסוד האיסור משום הטמנה, דחכמים הרחיבו איסור הטמנה בגחלים ואינו כל צרכו אף לשהיה, לרבנן הרחיבו את האיסור אפילו לאחר מאב"ד עד כל צרכו ולחנניה הרחיבו רק עד מאב"ד. וההיתר של גו"ק הוא ההיתר הרגיל של אינו מוסיף הבל. [ויש להעיר מדוע הוצרך רש"י לומר דגו"ק אינו מוסיף הבל כלל, הרי סגי לומר שאין דינו כגחלים אלא כשאר מוסיף הבל ובשהיה אסרו דוקא בגחלים. ואפילו אם נאמר דאסרו גם במוסיף הבל אלא שאינו משפיע על התבשיל נמי קשה, דלמא בגו"ק עדיין מוסיף הבל אלא שאינו משפיע על התבשיל, וכשאר מוסיף הבל, ומנ"ל להחשיבו כאינו מוסיף הבל, וצ"ע].

הראשונים נחלקו על רש"י ונקטו דשהיה הוי גזירה חדשה ואינה שייכת להטמנה כלל, וההיתר של גו"ק אינו משום דחשיב כאינו מוסיף הבל אלא דבכה"ג לא גזרו שמא יחתה, וכן האיסור של חזרה בהניח ע"ג קרקע אינה משום הטמנה בשבת אלא גזירה חדשה. ולשיטתם אם הניח ע"ג גחלים ליכא היתר של גו"ק כיון דחשיב כמוסיף הבל. והנה בלשונם שביארו את החילוק בין שהיה להטמנה מצאנו ב' דרכים, הרמב"ן ורשב"א כתבו בשם ר"ח שהטמנה איירי בכעין כסא של ברזל והקדירה יושבת עליו או שהיא תלויה באבנים. דהיינו שיש הפסק אויר בין הקדירה לגחלים. ואילו תוס' בריש במה טומנין והריטב"א כתבו דשהיה שהקדירה מגולה ושליט ביה אוירא צריך חיתוי רב, ולזה לא חיישינן רק קודם מאב"ד לחנניה וקודם כל צרכו לרבנן, אך הטמנה שעושין לצורך מחר והוא מוטמן יש לחוש שמא יחתה שמעט חיתוי מועיל לו ליתפס חומו. ובפשטות פליגי הראשונים בדין הטמנה במקצת, שלפי ר"ח רמב"ן ורשב"א הוי הטמנה, ועל כרחיך שהיה איירי בהפסק אויר, ולפי ר"ת וריטב"א לא הוי הטמנה, ולכן אפילו שהיה על גבי גחלים לא הוי הטמנה, כיון שהקדירה מגולה. ועי' קרבן נתנאל אות ח' שדחק דברי הרא"ש.

וברשב"א הביא בשם רה"ג אין טומנין את הקדירה בתוך דבר שמוסיף הבל, אבל שהוי ע"ג כירה אינה הטמנה, שלא התירו להניח את הקדירה עצמה בתוך אש שאין קטום אלא לתלותה עליו ויש ביניהם ריוח וכו'. ותמה הרשב"א מדוע אסר להניח ע"ג האש רק באינו קטום, וכתב דאזיל כגירסת הגאונים והרמב"ם בפר' במה מדליקין דאינו מוסיף הבל אסור בשבת אסור מצד שמא יחתה ומוסיף הבל מצד שמא ירתיח, ולפי"ז מבואר דרמץ חשיב כדבר שאינו מוסיף הבל ורק בשבת עצמה אסור. וצ"ע אם כן מדוע כתב שלא התירו להניח וכו', הא באינה קטומה גם בשהיה אסור ובקטומה גם בהטמנה מותר. וצ"ל דאזיל לשיטת חנניה דהתיר מאב"ד אפילו באינה גו"ק או לרבנן בנתבשל כל צרכו, ועל זה כתב דלא התירו באינה גו"ק רק בהפסק אויר, משא"כ לרש"י חנניה התיר מאב"ד באינה גו"ק אפילו ע"ג גחלים. והנה ברשב"א שם סיים ומכל מקום למדנו מדבריו שאין משנתינו בקטומה אלא בשהוי וכו', וט"ס הוא וצ"ל בהטמנה.

**איסור חזרה לחנניה**

יל"ע לדעת חנניה דאחר שנתבשל כמאב"ד מותר בשהיה ואסור בחזרה מה הטעם בזה, אם הגזירה שמא יחתה מאי שנא שהיה מחזרה, הא החשש שיחתה שוה בשניהם. ונחלקו בזה הראשונים, ר"ת בספר הישר כתב שכאשר בא להחזיר את הקדירה אחר שסילקה הדבר ידוע שנצטננה וחיישינן שמא יחתה טפי משהיה. וכן כתב בשיטה להר"ן ד"ה וכי היכי, וכן משמע ברא"ש פ"ג סי' י' לגבי כנגד המדורה, דכתב דכיון שמרחיק ואיכא היכר ליכא למיחש שמא יחתה, והתם איירי לגבי נתינה בתחילה, וכן כתב המגן אברהם סי' שי"ח ס"ק כ"ה. והר"ן כתב דהכא האיסור הוא משום דמחזי כמבשל, [ביאר האור שמח דמי שרואהו מחזיר לא ידע שהקדירה נתבשלה כל צרכה, ויבא להחזיר גם קדירה שלא נתבשלה ויעבור על איסור תורה]. ועי' להלן לגבי איסור חזרה בערב שבת מש"כ בשם האור שמח.

במשנה מבואר דב"ש אוסרין שהיה בתבשיל אפילו גו"ק (ולחנניה באינה גו"ק) ואוסרין חמין בחזרה. ובהא דאסרי שהיה בתבשיל פירש רש"י דניחא ליה בישוליה ואתי לחיתויי משא"כ בחמין דלא צריכי לבישולי ליכא למגזר שמא יחתה. דהיינו שאיסור משום הטמנה לא יתכן כאן דהא איירי אף בגו"ק, ועל כרחיך הוי גזירה חדשה שמא יחתה משום דניחא ליה בישוליה. ובהא דאסרי חזרה אף בחמין פירש רש"י דמחזי כמבשל, וצ"ע מדוע לא פירש גם כאן משום שמא יחתה, ויש להוכיח מכאן דרש"י סובר כהר"ן שלגבי גזירת שמא יחתה אין מקום לחלק בין שהיה לחזרה.

**שיטת בית שמאי**

במשנה מבואר דב"ש מתירין בגו"ק רק חמין בשהיה, אך תבשיל או חמין בחזרה אסור. ולדעת חנניה אינה גו"ק מותר לשהות חמין אבל לא תבשיל, וחזרה אסור בכל גוונא ואף בגו"ק ובחמין. ויל"ע האם ב"ש אסרי לשהות תבשיל בגו"ק, וברעק"א בגליון הש"ס לעיל יח: נקט דשרי, ולכאורה זה נסתר מהגמ' לקמן דמקשינן אי מתני' להחזיר תנן מתני' לא ר' יהודה ולא ר' מאיר, וכן מהתירוץ סבר לה כוותיה בחדא.

והנה רש"י כתב דב"ש מחמירין בתבשיל משום דניחא ליה בישוליה משא"כ חמין דלא צריכי לבישולי. ומבואר להדיא דכל ההיתר בחמין לב"ש הוא בנתבשל כל צרכו, והחילוק בין חמין לתבשיל האם מצטמק ויפה לו או רע לו. וכן נקט הרשב"א מסברא, דאם ב"ש אסרי תבשיל אף בגו"ק על כרחיך דאף בזה יש חשש שמא יחתה ואם כן מדוע חמין שרי, (עי' שיטה להר"ן דב"ש אסרי תבשיל שמא יחתה אף בגרופה דחיישינן שיכניס גחלים חדשים לכירה), ועל כרחיך דכיון שנתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו ליכא חשש שמא יחתה. ועיי"ש שנקט דהוא הדין כל תבשיל שמצטמק ורע לו שרי ב"ש בגו"ק, והוכיח כן מהגמ' להלן. אך תוס' פליגי ונקטו דלב"ש חמין שרי אף קודם שנתבשל כל צרכו, דכיון שיודע שלאחר שיתבשל כל צרכו יצטמק ורע לו שוב אינו מחתה מעיקרא.

לעיל יח: מקשינן לב"ש דאסרי שביתת כלים בשבת גיגית נר קדרה ושפוד מאי טעמא שרו ב"ש, ופירש רש"י דקדירה היינו שעל גבי כירה שאי אפשר שלא תצטמק בשבת. והבין ראמ"ה דמצטמק היינו ורע לו, וביאר דרש"י הוקשה לו איך יתכן לב"ש מצב שיש איסור בישול דאורייתא ואין איסור שהיה, הא ב"ש אסרי תבשיל אף בגו"ק והתירו רק בחמין ונתבשל כל צרכו, וכפי שיטתו במתני', ולכן כתב דקושיית הגמ' היא איך התירו ב"ש חמין מבושלים כל צרכם הא יש בזה איסור בישול. ולפי"ז מבואר בדעת רש"י שאפילו מצטמק ורע לו אסור בבישול מהתורה. והוסיף ראמ"ה דקושיית הגמ' היא רק לפי האוקימתא דמתני' כחנניה, ולפי"ז ב"ש מתירין חמין אפילו אינה גו"ק. דלפי חכמים שאינה גו"ק אסור לכו"ע וכל ההיתר של ב"ש בחמין הוא בגו"ק, אי אפשר לומר שיש בזה בישול דאורייתא, דהא לרש"י גו"ק אינו מוסיף הבל ולא יתכן שיש בזה בישול. [לשיטת הראשונים דרבנן שרי באינה גו"ק נתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו אפשר לאוקמי אף כרבנן].

ולשיטת הראשונים שאין בישול דאורייתא רק קודם מאב"ד י"ל דקושיית הגמ' בגו"ק, וב"ש מתירין חמין אף קודם מאב"ד, ובגו"ק נמי שייך בישול כיון שהוא מוסיף הבל. ולפי הצד ברשב"א דקודם מאב"ד אסור אף בגו"ק יש להקשות הא שיטת הרשב"א שאין בישול אחר מאב"ד, ובאיזה אופן מותר לשהות וחשיב בישול. וצ"ל דקושיית הגמ' היא באופן שסומך בצד הקדירה או בקדרא חייתא שאין בזה איסור שהיה ויש בזה בישול דאורייתא.

בתוס' לעיל יח: הקשו מדוע הגמ' לא הוכיחה גזירת שמא יחתה מהמשנה דבשר בצל וביצה, ותירצו דהיכא שאין הפסק אויר בינו לגחלים הגמ' ידעה גזירת שמא יחתה, והנידון שם רק בהפסק אויר. והקשה רעק"א שם אכתי מדוע הגמ' לא הוכיחה כן ממשנתינו, דאיסור שהיה הוא מצד שמא יחתה, אף דאיכא הפסק אויר. ואף לפי הצד שלהחזיר תנן (ונקט כהר"ן דהאיסור מצד מחזי כמבשל ולא מצד שמא יחתה, וכמש"כ לעיל) הא מבואר בגמ' שמתני' חסורי מחסרא וב"ש אסרי תבשיל אף בשהיה באינה גו"ק, ועל כרחיך טעמם מצד שמא יחתה, דאם נאמר דאזלי לשיטתם דאסרי שביתת כלים ונימא דאין אדם מפקיר קדירתו, ונימא דבכה"ג עובר על בישול דאורייתא דיש בישול אחר בישול, אם כן מדוע התירו בגו"ק ומדוע התירו חמין, הא איכא בזה איסור בישול דאורייתא. ועל כרחיך דהאיסור מצד שמא יחתה, ואם כן אפשר להוכיח זאת ממשנתינו.

**כיצד גורפין וקוטמין**

בירושלמי איתא הגורף עד שיגרוף כל צרכו, ומוכיח מדתני הגורף צריך לטאטא בידו. ומאידך הקוטם אינו צריך לקטום כל צרכו, ומוכיח מדתני מלבה עליה נעורת של פשתן. וביארו הראשונים דאין צריך לקטום עד שלא יהא האש ניכר בו, אלא סגי במעט אפר. והוכיחו כן מהגמ' דגחלים שעומעמו הרי הן כקטומים, מוכח דאין צריך קטימה ממש שלא יהא האש ניכר. והקשו הראשונים מדוע אסור בתנור אפילו גו"ק, הא כיון שגרף כל הגחלים שוב אין לו מה לחתות. ונאמרו בזה כמה שיטות בראשונים.

א, הרמב"ם פ"ג ה"ו הקשה קושיא זו ותירץ דאי אפשר שלא ישאר אפילו ניצוץ אחד, וממנו ראוי לחתות ולהסיק כיון שחומה רב ולא הסיח דעתו. ולפי"ז צ"ל דאין כונת הירושלמי שיחתה עד שלא ישארו גחלים כלל, דזה דבר שאי אפשר, אלא שיוציא הגחלים עד שיגיע למצב שהגחלים שישארו לא יועיל להם החיתוי, ובתנור כה"ג מהני החיתוי.

ב, הרז"ה פירש בכונת הירושלמי שצריך לחתות כל הגחלים לצד אחד של התנור, ואין צריך להוציאם לגמרי, אלא העיקר שבמקום הנחת הקדירה לא יהיו גחלים כלל. והשתא בתנור שפיר שייך לגזור שמא יחתה, דהא יש גחלים בצד התנור. והקשה הרשב"א הא בגמ' מספק"ל האם מותר לסמוך, ואיך יתכן דלסמוך גרע מגרופה שהגחלים קיימים ועומדים בצד הקדירה. וכתב שדוחק לומר דטפי עדיף גרופה משום דמעשיו מוכיחים עליו, ועי' ר"ן שתירץ כן.

ג, הרמב"ן ורשב"א תירצו דגרופה ממש בעינן, אלא שבתנור כיון שהבלו רב אינו נראה כגרוף אלא כמי שיש שם גחלים ויבוא להשהות או להחזיר בכירה שאינה גרופה או בתנור שאינו גרוף ואתי לחיתויי.

ד, הריטב"א כתב על הירושלמי ונראה דלא סוף דבר כל הגחלים אלא כל שלא הניח שם אלא גחלים עוממות או רמץ. והיינו דמש"כ הירושלמי שצריך לגרוף את כל הגחלים היינו הגחלים הלוחשות, אך גחלים עוממות יכול להשאיר. ולפי"ז מיושב שפיר דבתנור אף גחלים עוממות יכול לחתות. והוא כעין תירוצו של הרמב"ם.

ובטעם היתר גרופה וקטומה איכא כמה צדדים. דהנה הרמב"ם כתב דגזרו על שהיה שמא יחתה בגחלים כדי להשלים בישולו או לצמקו, לפיכך אם גרף האש או שכסה אש הכירה באפר או בנעורת הפשתן או שעממו הגחלים שהרי הן כמכוסות באפר או שהסיקוה בקש וגבבה שאין שם גחלים בוערות הרי זה מותר, שהרי הסיח דעתו מזה התבשיל ואין גוזרין שמא יחתה באש. ובתנור אסור לפי שהבלו חם ביותר ואינו מסיח דעתו, וחוששים שמא יחתה בזו האש המעוטה אע"פ שהוא אש של קש וגבבה או מכוסה. ובפשטות כונתו דגו"ק איכא חום מועט והוי כקדרא חייתא שמסיח דעתו מהבישול ואין חשש שיחתה. והקשה הרמ"ך צ"ע היאך הסיח דעתו, הרי בדעתו לאכלה בלילה, ומי לא עסקינן שאין לו תבשיל אחר כי אם זה.

ולכן כתב הרמ"ך טעם אחר, דכיון שגרף או קטם הרי עביד היכר ולא אתי לחיתויי. וכן נקט הר"ן וביאר עפי"ז את הירושלמי מדוע בגריפה צריך לגרוף הכל ובקטימה סגי במעט אפר, דבגורף אם נשארו גחלים אין לו היכר על אותם גחלים שנשארו, משא"כ בקוטם שמניח אפר על כל הגחלים שוב לא יבא לחתות. ויל"ע לפי"ז מדוע קטמה והובערה משהין עליה קדרה בשבת, הא עכשיו ליכא היכר. וצריך לדחוק דסגי בהיכר שהיה בשעת הנחת הקדירה, וצ"ע. [ולגבי חזרה אין מקום להתיר בקטמה והובערה, וצ"ע].

ובכס"מ יישב דעת הרמב"ם דקי"ל לרבנן שכל שגרף מסיח דעתו. כלומר, דאין זה מצד היכר אלא שע"י הגריפה מגלה בדעתו שאינו רוצה שיתבשל הרבה ולא יבא לחתות. וכן נקט הרשב"א דההיתר מצד גילוי דעת דלא ניחא ליה לחיתויי, אלא שבגרופה לא סגי בגילוי דעת לגרוף חלק מהגחלים וצריך לגרוף הכל כדי שלא יהיה מה לחתות, ולהרמב"ם עד שלא יועיל החיתוי להבעיר את הכירה, וצ"ב מדוע באמת לא מהני גילוי דעת למקצת הגחלים. והנה יש חילוק בין הר"ן לרשב"א שלפי הר"ן יש חשש שיבא לחתות אלא שמיד יחזור בו מחמת ההיכר שיזכיר לו בשעת מעשה שלא לחתות, משא"כ להרשב"א אין חשש שיבא לחתות כלל כיון שגילה דעתו שאינו רוצה בכך.

ויתכן להוסיף דהר"ן והרשב"א נחלקו לדעת הרז"ה דגרופה היינו שגרף כל הגחלים לצד אחד, דהרשב"א הקשה מאי שנא מלסמוך דלא מהני, וכתב דלא מסתבר לחלק דהכא שאני שעשה מעשה בידו לגרוף הגחלים לצד אחד, והר"ן הסכים עם סברא זו. ואפשר דאם גו"ק מהני מצד היכר שפיר יש לחלק שאם כל הגחלים בצד אחד ואינם מפוזרים על הכל איכא היכר, ובלסמוך דהקדירה עומדת כדרכה ליכא היכר, אך אם גו"ק מהני מצד גילוי דעת ליכא גילוי דעת בגורף לצד אחד יותר מאשר הסומך, דכאשר מניח את הקדירה בכירה הסמוכה נמי הוי גילוי דעת כמו בגורף לצד אחד.

וברש"י מבואר שיטה רביעית דגו"ק מהני משום שאינו מוסיף הבל, ולא מצד הסח דעת או גילוי דעת או היכר. אמנם לגבי קטמה והובערה כתב רש"י הואיל וגלי דעתיה דלא ניחא ליה בצמוקי, והיינו דהכא חזרה הכירה להיות מוסיפה הבל ואיך שרי להשהות, ועל כרחיך שבגו"ק איכא היתר נוסף של גילוי דעת, וכהרמ"ך והרשב"א. אך צ"ע דאם סברא זו קיימת בגו"ק מדוע בעינן לסברא של אינו מוסיף הבל. ואולי י"ל דגילוי דעת מהני רק על גבה, אך בתוכה דהוי כמטמין ממש ברמץ לא סגי בגילוי דעת כל שמוסיף הבל. אך לפי"ז יצא נפק"מ לדינא שבתוכה לא מהני קטמה והובערה, וצ"ע.

ועוד נראה דלרש"י אי אפשר ליישב כהרז"ה דגריפה היינו שגורף כל הגחלים לצד אחד, דזה מהני לעשות היכר או גילוי דעת, אך עדיין הוי מוסיף הבל, שהרי לא מיעט בחום הגחלים, ועל כרחיך רש"י סובר כהרמב"ם או כהרשב"א דבתנור אסרו אפילו באינו מוסיף הבל.

ויל"ע מדוע כל הראשונים ביארו היתר גו"ק דע"י כך ליכא חשש שמא יחתה, הא לפי מה דמבארינן את המשנה כחנניה איסור חזרה הוא מצד מחזי כמבשל לדעת הר"ן וסייעתו, והיתר גו"ק צריך להוריד את המחזי כמבשל ואין זה שייך לשמא יחתה כלל. וצריך לדחוק דאיירי הכא אליבא דרבנן, ולחנניה כל חילוקים אלו יהיו במחזי כמבשל, וצ"ע.

והנה הראשונים הקשו מדוע אסרו חכמים בתנור אפילו בגרופה הא ליכא גחלים ואין לו מה לחתות. ותירצו דיש אפשרות לחתות את הגחלים שנשארו או דהוי גזירה, אך אכתי יל"ע מדוע ההיכר והגילוי דעת לא יועילו בתנור בין בגרופה בין בקטומה, ומה איכפת לן שחומה רב. ובאגרות משה תירץ דאין בזה היתר וגילוי דעת, דכיון שחומה רב יתכן שעושה כן בשביל תשרף הקדירה, ולפי"ז כתב נפק"מ למעשה שאם יעשה היכר לתנור שפיר יועיל. ובפשטות יש ליישב דהיכא שחומה רב חיישינן לחיתוי אפילו לאחר ההיכר או גילוי דעת, כיון שקל מאוד לחתות ולפעולה קטנה חיישינן גם אחר היכר וגילוי דעת, ורק בכירה שהפעולה היא מורכבת יותר סגי בהיכר וגילוי דעת למנוע ממנו.

**גו"ק קודם מאב"ד**

נחלקו הראשונים האם גו"ק מהני רק ממאב"ד ואילך או שמא אפילו קודם לכן. הרמב"ן רשב"א וריטב"א נקטו דאף קודם לכן שרי, והוכיחו מהא דשרי קידרא חייתא משום דליכא למיחש שמא יחתה, אלמא אע"ג דמתבשל בשבת כל דליכא למיחש שמא יחתה שרי. ומבואר ברשב"א דעיקר הראיה היא מגרופה, דכל מה שהחמירו בתנור אף בגרופה הוא משום גזירה שמא יאמרו דאינה גרופה מחמת רוב חומה, ולהרמב"ם דמועיל לזה החיתוי, אך בכירה כיון שגרף כל הגחלים תו ליכא למיחש שמא יחתה כלל ואין מקום לחשוש שמא יחתה אף קודם מאב"ד.

ומאידך הרא"ש הקשה לפי הפוסקים כרבנן מדוע הביא הרי"ף מתני' לעיל יט: אין צולין וכו' וכמה א"ר אלעזר כדי שיצולו מבעו"י כמאב"ד, הא לרבנן אסור לשהות אפילו אחר מאב"ד. ותירץ בשם ר' יונה דנפק"מ לגו"ק דקודם מאב"ד אסור אף בגו"ק. ומבואר דר' יונה פליג על הראשונים הנ"ל ונקט דאין היתר גו"ק אלא ממאב"ד ואילך. וצ"ע מה שייך שמא יחתה בגרופה בכירה הא ליכא גחלים כלל וליכא חום רב כתנור. וצ"ל דס"ל כבעה"מ דגרופה היינו שמסלק הגחלים לצד, או כהריטב"א דמסלק רק את הגחלים הלוחשות, ועדיין יש מקום לחשוש לחיתוי. א"נ קודם מאב"ד אין זה משום שמא יחתה אלא משום מחזי כמבשל, ואף בשהיה יש מקום לחשוש כן.

ובשו"ע רנ"ג ס"א כתב שלפי חנניה לא הוזכר גו"ק לענין שהיה אלא כשהתחיל להתבשל ולא הגיע למאב"ד, ומבואר דפשיטא ליה דקודם מאב"ד מהני גו"ק וכשיטת הראשונים הנ"ל. והעיר רעק"א דהרא"ש כתב בשם ר' יונה שקודם מאב"ד אסור אף בגו"ק, ולדידיה הא דמהני גו"ק לחנניה הוא רק לחזרה. (ואף שהרא"ש כתב כן לדעת חכמים, הוא הדין לדעת חנניה, דלגבי קודם מאב"ד אין מקום לחלק ביניהם). ועוד הקשה דלעיל יח: מבואר בגמ' דאסור לשהות קדירה על האש שמא יגיס, וברשב"א שם הקשה לפי המבואר בגמ' דאף בעקורה חיישינן שמא יגיס מדוע האילפס והקדירה שהעבירן מרותחין מוציאין מהן בכף הא חשיב מגיס. ותירץ דרק בהגסה ראשונה חשיב מגיס, ושם איירי כשהגיס כבר מערב שבת. ועוד תירץ דלאחר מאב"ד ליכא איסור מגיס, דהא מגיס חייב משום מבשל ואין בישול אחר מאב"ד. ולפי תירוצו השני קודם מאב"ד אסור לשהות גם בלא חשש שמא יחתה מצד שמא יגיס. ובתוס' רעק"א תירץ על הסתירה ברשב"א דהכא איירי בטוחה בטיט דליכא חשש שמא יגיס, ואם כן השו"ע דפסק בסתמא דשרי צ"ע.

**גו"ק קודם שנתבשל כל צרכו**

תוס' נסתפקו האם ההיתר גו"ק לרבנן איירי אף קודם שנתבשל כל צרכו או שמא דוקא בנתבשל כל צרכו, והוכיחו דסתם חמין ותבשיל היינו אפילו לא בשיל כל צרכו (ואפ"ה שרי בגו"ק) מדלא מוקי למתני' דלהחזיר תנן וכרבנן ובתבשל כל צרכו, אלמא סתם חמין ותבשיל איירי גם קודם כל צרכו ובכה"ג לרבנן אסור אף בשהיה. והקשה מהרש"א הא תוס' נקטו להלן דסתם חמין ותבשיל איירי אף בכל צרכו, ואם כן לפי מאי דמוקי למתני' כרבנן מוכח דרבנן אסרי באינה גו"ק אף בכל צרכו, ואיך יתכן להעמיד את המשנה שלהחזיר תנן כרבנן ובכל צרכו. ותירץ דאין הכרח מדברי רבנן דאסרי באינה גו"ק אף בכל צרכו, והגמ' יכולה לחדש דשרי כדי להעמיד מתני' כרבנן אף אם להחזיר תנן. ויש להוסיף דהוכחת התוס' היא רק לפי מה שנקטו להלן דלגבי להחזיר בכל גוונא אף כל צרכו אסור, דאל"ה איך יתכן להעמיד את המשנה כרבנן ולחדש דשרי בכל צרכו, הא אם כן אף להחזיר שרי.

ולדעת תוס' הא דב"ש מחלקים בין חמין לתבשיל איירי אף בלא נתבשל כל צרכו, והקשו מאי שנא חמין מתבשיל הא עכשיו שניהם מתבשלים. ותירצו דחמין שאין יפה להם אלא עד כדי צרכן ליכא למגזר שמא יחתה, דבלא חיתוי יוחמו כל צרכן. אך הרשב"א כתב דכל החילוק בין חמין לתבשיל הוא בנתבשלו כל צרכן, ופליג על סברת תוס' הנ"ל. ולפי"ז על כרחיך צ"ל דסתם חמין ותבשיל איירי בנתבשלו כל צרכן דוקא, עי' להלן. ולדחות קושיית תוס' י"ל בתרתי, חדא דהגמ' מעמידה להחזיר תנן כדי ליישב מתני' אליבא דחנניה, אך לרבנן אין צריך לזה, ומתני' מתפרש כפשוטו בלשהות, וכן כתב רעק"א, עיי"ש שתמה על התוס'. ועוד י"ל דהגמ' ידעה את האמת שלפי חכמים באינה גו"ק אסור אף בכל צרכו, וכ"כ הרשב"א עצמו לקמן לז: עיי"ש. אמנם לדינא מסתבר שמודה הרשב"א שרבנן מתירים בגו"ק אף קודם שנתבשל כל צרכו, ולא הובא דעה אחרת להלכה.

**כירה שאינה גו"ק האם אסור אף בנתבשל כל צרכו**

עוד נסתפקו תוס' האם באינה גו"ק אסרי חכמים רק עד כל צרכו, או שמא אפילו נתבשל כל צרכו אסור עד שיגרוף ויקטום. ונקטו דסתם חמין ותבשיל איירי אף בנתבשל כל צרכו, ואם כן חכמים אסרי באינה גו"ק לעולם. ומשמע מדבריהם דאיירי בין במצטמק ורע לו בין במצטמק ויפה לו. וכתבו דאפילו אם לא נימא הכי, מכל מקום איסור חזרה הוא בכל גוונא והוכיחו כן מהגמ' דר' אושעיא. ואף דהתם איירי לענין חזרה בשבת בגרופה, הוא הדין בשאר מקומות שאסרו חזרה דהיינו בתבשיל לב"ש אף בגרופה ולב"ה באינה גרופה. ולענ"ד נראה פשוט דתוס' קאי רק במקום שהתירו שהיה ואסרו חזרה, כגון לב"ש בגרופה ולב"ה באינה גרופה לחנניה, אך לרבנן לפי מה שנקטו תוס' דאחר שנתבשל כל צרכו שרי אף באינה גרופה, אפשר דאף חזרה שרי. דכל סברת התוס' היא דבמקום שהתירו שהיה ואסרו חזרה היינו משום מחזי כמבשל ולא משום שמא יחתה, ובזה אין מקום לחלק בין מאב"ד לכל צרכו, אך לרבנן אין הכרח לחדש חשש חדש של מחזי כמבשל, דאפשר שדין שהיה וחזרה שוין לגמרי.

ולעיל יח: איתא האי קדרא חייתא שרי לאנוחה וכו' בשיל ולא בשיל אסיר וכו', וכתבו תוס' דצ"ל דלא הוי כמאב"ד, דאי הוה כמאב"ד שרי להשהותו על גבי כירה אע"פ שאינה גו"ק. כלומר, דעל כרחיך אתיא כחנניה מדקאמר בשיל ולא בשיל אסיר משמע דבשיל לגמרי שרי, ולרבנן אפילו בשיל לגמרי אסור כשיטתם כאן, ולחנניה האיסור באינה גו"ק הוא רק קודם מאב"ד. אך הרי"ף רמב"ם רמב"ן ורשב"א העמידו את הגמ' שם כרבנן והא דשרי בשיל לגמרי היינו במצטמק ורע לו, וכן פסק השו"ע להלכה. ולפי"ז צ"ל דמתני' דאסרה באינה גו"ק לרבנן היינו בלא נתבשל כל צרכו או במצטמק ויפה לו, אך ברע לו שרי אף באינה גו"ק. ויל"ע דהרשב"א סותר את עצמו, דהכא נקט שכל החילוק בין חמין לתבשיל לב"ש הוא במבושל כל צרכו ודלא כתוס', ואם כן לב"ש אין חילוק בין גרופה לאינה גרופה, דבחמין אפילו אינה גרופה שרי כיון דמצטמק ורע לו, ובתבשיל אפילו גרופה לא מהני. אמנם להלן לז: כתב הרשב"א ב' צדדים בזה, ואי אפשר להקשות סתירה.

ובמשנ"ב ס"ק נ"ב כתב דכל ההיתר במצטמק ורע לו אף באינה גו"ק הוא בשהיה, אך בחזרה אסור אף במצטמק ורע לו כיון שאינה גו"ק. ויל"ע מה הדין בגו"ק לגבי נתינה בתחילה ומצטמק ורע לו, האם מותר או אסור.

והנה בהא דמחלקים ב"ש בין חמין לתבשיל כתב הרשב"א דב"ש סברי שאף בכירה איכא למיחש שמא יחתה, (ואף שבגרוף ליכא גחלים כלל ואין מה לחתות, צ"ל דב"ש גזרי אף בחום מועט אטו אינה גרופה, וצ"ע), וכתב דחמין שהתירו דוקא בהוחמו כל צרכן ודלא כתוס', וכל תבשיל שמצטמק ורע לו דינו כחמין עיי"ש שהאריך להוכיח כן. ולפי מש"כ רש"י בטעמייהו דב"ש משום דמחזי כמבשל אתי שפיר טפי מדוע יש לאסור אף בכירה. ואף לפי"ז מסתבר דתבשיל שמצטמק ורע לו דינו כחמין.

**איסור חזרה באינה גו"ק מבעוד יום**

בגמ' אמרינן לדברי האומר מחזירין דהיינו לב"ה בגרופה מחזירין אפילו בשבת, ופירש רש"י דלא רק בלילה מותר אלא אף ביום, ולא חיישינן שבטלה הטמנתו. אך תוס' הקשו ד"בשבת" לא משמע ביום טפי מבלילה. ולכן פירש ר"ת דלא רק מבעוד יום מותר להחזיר אלא אף בשבת, והוכיח מכאן דעיקר פלוגתת ב"ש וב"ה באיסור חזרה בגרופה הוא מבעוד יום. וכן דייק ר"ת מהא דתנן עד שיגרוף, ועל כרחיך יגרוף מבעוד יום, אלמא לא יתן נמי איירי מבעוד יום. וכבר דחה התוס' רי"ד דכונת המשנה לא יתן עד שיגרוף בערב שבת, וכן ציין רעק"א לגמ' במו"ק ד: עד שיעמיק ומפרשינן כגון שהעמיק. ולמדו תוס' מכאן דהוא הדין לחנניה באינה גרופה דשרי בשהיה ואסור בחזרה, שאסור להניח תבשיל על האש בערב שבת עד שיגרוף ויקטום.

והקשו תוס' מה שיעור נותן לאסור בער"ש, כלומר, כמה זמן לפני שבת חשיב חזרה ולא שהיה. ותירץ ר"י בתחילה דאם התבשיל קר ויצטרך להוסיף לו בישול או חימום בשבת חשיב חזרה, כלומר דאם הניחו כשהוא קר קודם שבת ולא יספיק להתחמם עד שבת חשיב חזרה דבעינן גו"ק, ואם יספיק להתחמם קודם שבת חשיב שהיה ושרי אף באינה גו"ק. אך הוקשה לתוס' דבשבת עצמה אסור להחזיר אפילו רותח כדמוכח בגמ' ואם כן חזרה דערב שבת אינה שוה לחזרה דשבת. ולכן הוסיף ר"י לאסור בער"ש אפילו רותח, והשיעור הוא דאם לחמם את התבשיל לוקח שעה אסור להניח את התבשיל שעה לפני שבת אא"כ גרף וקטם. [צ"ע אם השיעור נקבע לפי בישול או לפי חימום]. ועי' ארחות שבת שהביא מחלוקת פוסקים מה הדין להפך, אם הניח תבשיל קר על אש קטנה באופן שאם היה מניח על אש גדולה היה מתחמם לפני שבת, האם השתא אזלינן רק בתר שיעור שיכול להתחמם עד שבת והרי יכול באש גדולה, או שמא כיון שבפועל יתחמם בשבת אסור, עיי"ש.

וכן נקטו רמב"ן ורשב"א דאפילו בערב שבת אסור להחזיר לחנניה. ויל"ע דהרמב"ן והרשב"א כתבו דהא דלא מוקי מתני' כחנניה אף להצד שלשהות תנן וקודם שנתבשל כמאב"ד, דאם כן לא יתכן היתר להחזיר שהרי הוא מבשל דאורייתא. וצ"ע דלפי שיטתם דמתני' איירי בערב שבת אין כאן בישול כלל.

הרא"ש הוסיף דהא דאסור להחזיר מבעוד יום היינו אחר שנגמר בישולה ומניחה עומדת על הכירה עד לערב להחזיק חומה, ואם נטלה אז מן הכירה אסור להחזירה אטו שבת, אבל כל זמן שלא נתבשלה כל צרכה נוטל ומחזיר כל היום. ובתוס' מוכח דלא כדבריו, דהא תוס' לעיל כתבו דסתם מתני' אף בלא בשיל כל צרכו ומכל מקום ב"ש אסרו להחזיר ונקטו תוס' דהיינו בערב שבת, וכן נקט הסמ"ג והובא במשנ"ב ס"ק ע"ג. [נסתפקתי לדעת הרא"ש באדם שהניח על האש דבר קר לחמם לפני שבת ודעתו להעביר את הקדירה על בלע"ך לאחר שיתחמם, האם להעביר לבלע"ך נחשב שהיה או חזרה. מצד אחד כיון שהקדירה הגיעה כבר על האש למצב של מבושל כל צרכו כאשר מסיר ומחזיר חשיב חזרה. אך מצד שני יתכן דכונת הרא"ש שרק אם הניח את הקדירה על מנת לשהות שם בשבת חשיב חזרה, וכל שדעתו להסיר משם ולתתה במקום אחר קודם שבת הוי כאינו מבושל כל צרכו כיון שאינה מונחת שם על דעת לשהות בשבת, וכן משמע יותר מלשון הרא"ש אף שמצד הסברא נראה יותר כצד ראשון].

ובטעמו של הרא"ש כתב הבית יוסף דכיון שלא נתבשל כל צרכו לא גזרינן דלמא אתי להחזיר בשבת עצמה, שהרי הוא מבשל בשבת ופשיטא דנזהר בזה אפילו אי שרית ליה מבעוד יום. והב"ח כתב דאין טעם זה נכון, דהא בכל מקום חששו לאיסור דאורייתא טפי. ולכן פירש דכל שלא נתבשל כל צרכו חשיב הכל כשהיה כיון שאינו מסלק ידיו מבישלו ורק בנתבשל כל צרכו כשמחזיר חשיב דבר חדש. ויל"ע לדעת הבית יוסף שלפי רוב הראשונים דאין איסור בישול ממאב"ד ואילך מדוע התיר הרא"ש עד בישול כל צרכו, הא ממאב"ד כבר אין איסור בישול ואין מקום להקל בחזרה מבעוד יום רק קודם מאב"ד, ולא מצאתי מי שהעיר בזה.

בחידושי הר"ן הסכים עם ראיות התוס' דמתני' איירי בחזרה מערב שבת, אך כתב דהיינו דוקא לב"ש, דאזלי לשיטתייהו דבעי בכל המלאכות שאדם מתחיל מבעוד יום שיהא נעשה מקצת מעשה שלהם קודם שחשיכה, אבל לב"ה דמתירין בכולן עם השמש ליכא איסור חזרה מבעוד יום. וכונת הגמ' שאע"פ שב"ש אוסרים אפילו מבעוד יום מכל מקום ב"ה שמתירין עיקר דבריהם להתיר בשבת דלשיטתם מבעוד יום אין צד לאסור. ולפי"ז לחנניה דשרי בשהיה ואסר בחזרה היינו דוקא בשבת. ועי' אור שמח שתמה דב"ש אסרי מבעוד יום רק באופן שיש חיוב חטאת בשבת עצמה, והכא ליכא חיוב חטאת בשבת דהא הר"ן פירש דאין זה משום שמא יחתה אלא משום מחזי כמבשל, ולאחר שנתבשל כמאב"ד ליכא איסור תורה. (עוד יל"ע אי ב"ש אסרי מבעוד יום לטעמייהו מדוע שהיה מבעוד יום שרי).

בתוס' רי"ד נחלק על תוס', ופירש את הגמ' דלא נאמר דפליגי מבעוד יום וכתוס' קמ"ל דפליגי רק בשבת. ונמצא ג' שיטות באיסור חזרה מבעוד יום. שיטת רש"י תורי"ד רמב"ם ור"ן דאין איסור חזרה מבעוד יום כלל, שיטת תוס' רמב"ן רשב"א וסמ"ג דאסור, שיטת הרא"ש דהאיסור דוקא בנתבשל כל צרכו קודם שבת. השו"ע פסק להקל כשיטת הרמב"ם, והרמ"א כתב להחמיר כשיטת הרא"ש והמשנ"ב הביא דעת הסמ"ג. וכתב המג"א דאין צריך להחמיר משעה שראוי להתבשל קודם קבלת שבת אלא קודם הלילה ממש. והנה כל החומרא בחזרה בערב שבת זהו באינה גו"ק, אך בגו"ק לא גזרו כלל ושרי אף לתת לכתחילה, ומשמע דשרי אף בתוכה, עי' להלן.

כתב האור שמח דר"ת שאסר להחזיר מבעוד יום אזיל לטעמיה דאיסור חזרה לחנניה הוא שמא יחתה, דכיון שסילק הקדירה הרי היא מצטננת, וחשש זה קיים גם בערב שבת, דכאשר מסיר את הקדירה בערב שבת ומחזירה יבא לחתות בשבת עצמה שהרי נצטננה בערב שבת. משא"כ לשיטת הראשונים דאיסור חזרה הוא משום מחזי כמבשל אין מקום לגזור כן בערב שבת כלל, שהרי מותר לבשל בערב שבת. אמנם הרא"ש כתב דכולה חדא גזירה היא דכיון דאינה מתבשלת עוד על הכירה הוי כתחלת שהיה ואי שרינן להחזיר מבעו"י אתי נמי להחזיר משחשכה. ולפי"ז י"ל דהטעם משום מחזי כמבשל ומכל מקום אסור מבעוד יום שמא יחזיר בשבת. ואפשר דנפק"מ בזה האם מותר להחזיר בערב שבת לכירה גו"ק בתוכה, דהתם ודאי הטעם מצד מחזי כמבשל ולא מצד שמא יחתה, דהא הגמ' נקטה בפשיטות שבשהיה אין מקום לחלק בין תוכה לעל גבה רק בחזרה, והיינו דמצד שמא יחתה אין מקום לחלק ביניהם רק מצד מחזי כמבשל, עי' בסוגיא להלן. ולפי"ז לר"ת דהאיסור בערב שבת הוא מצד שמא יחתה בשבת טעם זה לא שייך בתוכה בגו"ק, ולהרא"ש דהאיסור שמא יעשה כן בשבת גופא טעם זה שייך אף בתוכה. אמנם להלכה נראה דלעולם לא גזרו בערב שבת בגו"ק, ואפילו באופנים שבשבת גופיה אסור.

ויש להוסיף על דברי האור שמח, דהנה לגבי שהיה פשוט שאם הניח בערב שבת על כירה שאינה גו"ק לרבנן או קודם מאב"ד לחנניה, הרי הוא צריך להסיר את הקדירה בשבת מהכירה, דהמצב של שהיה נאסר. אך לגבי חזרה (כגון אינה גו"ק לחנניה או בגו"ק בתוכה או לב"ש) יש לחקור האם נאסר המצב שהתבשיל מונח על האש מכח חזרה, ואם סילק הקדירה בשבת שלא ע"ג קרקע ודעתו להחזירה והחזירו קוף נמי אסור וצריך להסיר את הקדירה מהכירה. או שמא איסור חזרה הוא על מעשה החזרה, ואם החזירו קוף לית לן בה ורשאי להשאיר את הכירה. וכן יש לחקור לגבי נתינה בתחילה בגו"ק. ובחזו"א סי' ל"ז נקט בפשיטות שהמצב של חזרה אסור ואפילו החזירו קוף. ואפשר שזה תלוי בצדדים הנ"ל, דלפי ר"ת שהחומרא של חזרה הוא משום שהקדירה מצטננת ויבוא לחתות פשוט שאסור אפילו החזירו קוף, אך להראשונים דהאיסור משום מחזי כמבשל הרי זה שייך במעשה הנתינה לכירה. ומעתה י"ל דבזה נחלקו לגבי נתינה מערב שבת, דלפי ר"ת שהמצב שהתבשיל מונח על הכירה מכח חזרה נאסר, שפיר שייך לאסור גם מערב שבת כיון שבשבת הקדירה מונחת כאן מכח חזרה. אך להראשונים דהאיסור משום מחזי כמבשל רק מעשה החזרה נאסר, ולא שייך לאסור מעשה חזרה בערב שבת דאינו זמן האיסור.

ועל דרך האור שמח יש לבאר מש"כ המשנ"ב דאין איסור חזרה בערב שבת בכירה גו"ק, ואפילו בהוריד על גבי קרקע, כלומר אפילו בנתינה בתחילה. ובפשטות י"ל דבגו"ק לא גזרו בזה כלל, אך להאו"ש יש לפרש דנתינה בתחילה בגו"ק האיסור מצד מחזי כמבשל אף לדעת ר"ת, וזה לא שייך בערב שבת.

הגר"ז רנ"ג קו"א אות ח' הביא דברי המג"א דבקדרה חייתה ליכא איסור מערב שבת, וכתב דאפשר שאזיל לשיטתו דאיסור חזרה הוא משום שמא יחתה וכן בערב שבת האיסור כדברי ר"ת שמא יחתה בשבת, ובקדרה חייתא ליכא שמא יחתה ולכן שרי אף מערב שבת, אך אם איסור חזרה מצד מחזי כמבשל וכן בערב שבת המחזיר מחזי כמבשל, הרי זה שייך גם בקדרה חייתה. אלא דבלא"ה הר"ן סובר שאין איסור להחזיר בערב שבת ולכן סתם להקל בזה. ומבואר דנקט שאף להצד דמחזי כמבשל שייך לאסור בערב שבת.

**החילוק בין תוכה לעל גבה**

איתא בגמ' אמר רב לא שנו אלא על גבה אבל בתוכה אסור. וביארו הראשונים דבין לס"ד ובין למסקנא קאי על היתר חזרה בגו"ק, דבתוכה אסור להחזיר אף בגו"ק. וביארו דלהחמיר בתוכה טפי מעל גבה שייך רק במחזי כמבשל ולא בשמא יחתה, דאין יותר חשש שיחתה בתוכה מאשר על גבה, ולכן יש להחמיר רק בחזרה ולא בשהיה. וקושיית הגמ' לרבנן דמתני' לשהות תנן מדוע החמיר רב בתוכה, ומשני דקאי אסיפא דב"ה אומרים אף מחזירין. ועי' מש"כ לעיל דהכא מודה ר"ת דהאיסור הוא מצד מחזי כמבשל ולא מצד שמא יחתה, דאל"ה מנ"ל לגמ' לחלק בין שהיה לחזרה.

אך רש"י פירש בס"ד דאתיא כחנניה דלא קאי על היתר חזרה בגו"ק אלא על היתר שהיה באינה גו"ק, ובתוכה אסור טפי משום דהוי מטמין ממש ברמץ. וכתב הריטב"א דרש"י לא פירש כשאר הראשונים דאף בס"ד קאי על איסור חזרה משום שהוקשה לו מדוע יש לאסור בחזרה לתוכה טפי הא כל איסור חזרה הוא משום הטמנה בתחילה בדבר שאינו מוסיף הבל, ואי גו"ק חשיב כאינו מוסיף הבל וחזרה לא חשיב כמטמין בתחילה (דהא על גבה שרי) איזה מקום יש להחמיר בתוכה טפי מעל גבה. ועל כרחיך דבתוכה חשיב הטמנה טפי ואף בשהיה אסור. ובאמת לפי המסקנא דקאי לרבנן ובאיסור חזרה בגו"ק צריך לומר דרב פליג על הגמ' לקמן דמחזירין אפילו בשבת. וצריך להוסיף בביאור כונתו דרב סובר שכל חזרה הוי כמטמין בתחילה ולכן אסור אף באינו מוסיף הבל, ומה דשרי להחזיר בעל גבה היינו משום דלא חשיב הטמנה כלל, והא דאסור בשהיה בלא גו"ק צ"ל דהוא איסור אחר ואינו משום שמא יחתה, וצ"ע.

[ממהדו"ק - בדעת רש"י י"ל, דהגמ' הבינה בס"ד דרק בשהיה באינה גו"ק יתכן להחמיר בתוכה טפי מעל גבה, דכיון שמוסיף הבל יש לאסור מדין הטמנה, ומכל מקום חנניה מתיר אחר מאב"ד כמש"כ לעיל, ובזה אמר רב שבתוכה אף חנניה מודה שאסור מטעם הטמנה. אך בגו"ק דאינו מוסיף הבל איך יתכן להחמיר בתוכה טפי מעל גבה, הא באינו מוסיף הבל מותר להטמין מערב שבת.

ומשני, דלעולם להחזיר תנן, ומכל מקום יתכן להחמיר בתוכה בגו"ק, ולא כהבנת הס"ד. והטעם שהחמירו בזה י"ל כמש"כ הפני יהושע לדעת התוס' דמחזי כמבשל טפי, ולא מצד שמא יחתה שהרי בגו"ק אינו מוסיף הבל, ואין מקום לאסור כלל.

במשנה כתב רש"י ונותנין קדירה לתוכה. ולכאורה רב מפרש דמתני' איירי על גבה דוקא, אך בתוכה אסור. ותירץ הראש יוסף דרש"י שם איירי לגבי קש וגבבה, וזה מותר אף בתוכה ממנ"פ, דלפי חנניה הא דרב אסר בתוכה היינו באינה גו"ק, אך בגו"ק יתכן שמותר לשהות ולהחזיר אף בתוכה, והוא הדין קש וגבבה שדינו כגו"ק מותר אף בתוכה. ולפי חכמים דרב אסר בתוכה היינו להחזיר בגו"ק, מסתבר דלשהות מותר בגו"ק אף בתוכה, וכל שכן שקש וגבבה דאיירי בלשהות שרי אף בתוכה].

כתב הטור בהיתר חזרה בגו"ק, ודוקא על גבה כגון על שפתה או על כיסוי שעל חללה וכו' אבל לתוך חלל הכירה וכו' אסור. וכתב הבית יוסף דמשמע שאם שולי הקדירה עומדים על חלל הכירה בלא כיסוי חשיב כתוכה, ורק שיש כיסוי או כשעומדים על הדפנות שרי. ומרש"י דייק דלא חשיב לתוכה אלא כשהקדירה כולה בתוך חלל הכירה ויושבת על קרקעית הכירה. והב"ח ומג"א נקטו דאף הטור מודה לזה, דהא רש"י גופיה בסוף העמוד כתב כלשון הטור ועל כרחיך דאין זה בדוקא אלא שכך הוא הדרך בעל גבה. [וצ"ע דכאשר השוליים יושבים על קרקעית הכירה הרי זה הטמנה, שהרי הגחלים נמצאים בקרקעית]. ועוד כתבו בשם השלטי גיבורים שכל האיסור הוא כאשר יש דפנות ותוך, אך כירה פשוטה (כמו בלע"ך או פלטה חשמלית) אין בזה החומרא דתוכה.

ובמשנ"ב כתב בשם רשב"א ור"ן דאיסור תוכה הוא דכיון שמעמיד לתוכה כדרך שמבשלין בה תדיר נראה כמבשל. ולא מצאתי כן ברשב"א ובר"ן, וגם צ"ע לפי"ז מדוע התיר השלטי גיבורים בכירה פשוטה, הא מכל מקום כך הוא דרך בישול, וצ"ע.

**תוד"ה אא"ב, קשה לר"י היכי בעי למימר אליבא דרב דמתני' להחזיר תנן וכו'**

כלומר, דרב אינו יכול להעמיד משנתינו להחזיר תנן אבל לשהות משהין, דהא אסר מצטמק ויפה לו. ובתוס' ישנים תירצו דלעולם להחזיר תנן, ולשהות שרי במצטמק ורע לו בלבד. אך צ"ע דהא ב"ש וב"ה פליגי בחמין ותבשיל על הדיוק של לשהות משהין, ומבואר דשרי אף במצטמק ויפה לו. וצ"ל לפי התוס' ישנים דאף במצטמק ורע לו מחלקין ב"ש בין חמין לתבשיל, וכמש"כ מהרש"א בתוס' לעיל שאם מתני' בלא נתבשל כל צרכו בלבד שפיר יש לחלק בין חמין לתבשיל דבתבשיל איכא בישול טפי מחמין, ורק אי איירי בין בכל צרכו בין בלא כל צרכו אין סברא לחלק.

**באו"ד, דהא חנניה שרי במצטמק ויפה לו דהא דתנן אין צולין וכו'**

הקשה מהרש"ל מדוע לא הוכיחו כן מחנניה גופיה דשרי לשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד אע"פ שלא נתבשל כל צרכו, ואם מותר לשהות לא נתבשל כל צרכו אפילו ברע לו כל שכן שמותר במצטמק ויפה לו, כמש"כ הרי"ף והרא"ש דהוי כל שכן. ותירץ, דתוס' גופייהו פליגי לעיל דיש סברא להקל ברע לו אפילו קודם כל צרכו שלא יבא לחתות מתחילה. ובמהרש"א כתב דגם להרי"ף והרא"ש אין זה כל שכן, וביאר דבריהם באופן אחר, עיי"ש.

עוד הקשה מהרש"ל מדוע לא הוכיחו כן לפי מה דמוקי מתני' כחנניה ופליגי ב"ש וב"ה בתבשיל אם מותר לשהות באינה גו"ק, וביארו תוס' לעיל דתבשיל היינו מצטמק ויפה לו ומבואר דב"ה מתירין באינה גו"ק. ותירץ דכל מה שהוצרכו תוס' לבאר דאיסור תבשיל הוא משום מצטמק ויפה לו הוא לפי רבנן דאיירי בגו"ק, אך לחנניה דאיירי באינו גו"ק י"ל דתבשיל איירי במצטמק ורע לו ואסרי ב"ש משום שמא יחתה. ועי' מהרש"א מש"כ בזה.

**דין סמיכה**

תוס' כתבו דהספק אם מותר לסמוך משכח"ל לרבנן בשהיה וחזרה, ולחנניה בחזרה או בשהיה קודם מאב"ד. והנה לפי מש"כ הרמ"א סוף רנ"ג דסמיכה באינה גו"ק כדין גו"ק לענין נתינה עליה, ומשמע דסמיכה רק עושה את הכירה לגו"ק ולא יותר (עי' להלן בהרחבה) יש להוכיח מתוס' דקודם מאב"ד מותר בכירה גו"ק, (לעיל הובא בזה מחלוקת ראשונים), דאי אסור אף בגרופה מאי מספק"ל בלסמוך הא גו"ק נמי אסור.

הרמב"ם פ"ג ה"ז כתב ומותר לסמוך לכירה מבערב ואע"פ שאינה גו"ק. ומדכתב מבערב משמע שדוקא שהיה מותר. וכן להלן ה"י כתב שאסור להחזיר לכירה אא"כ היא גו"ק, ואפילו גו"ק אסור אם הניחה ע"ג קרקע, וכן בתנור אסור להחזיר אף בגו"ק, וסיים וכל שאין מחזירין עליו אין סומכין לו בשבת. ומשמע מלשונו דכל חזרה אסורה בסמיכה, בין בחזרה באינה גו"ק ובין בנתינה בתחילה אף בגו"ק, ורק בשהיה מבערב מותר. וכתב המג"א סק"ה דהרמב"ם אזיל לטעמיה דפסק כרבנן ולפי"ז יש להעמיד את הספק על שהיה, ולגבי חזרה לא מספק"ל כלל ואסור, אך למאן דפסק כחנניה על כרחיך הספק בחזרה ואף בזה פשטינן דשרי, ולכן הרמ"א דפסק כחנניה התיר בסוף סי' רנ"ג לסמוך אף בחזרה. וכל זה דלא כתוס' שנקטו דאף לרבנן מספק"ל בין בשהיה בין בחזרה.

ובדגול מרבבה הקשה איך יתכן לומר דלגבי חזרה פשיטא ליה דאסור לסמוך, הא הגמ' הוכיחה מב' כירות המתאימות וכו' ושם איירי אף לענין חזרה, ומבואר שמותר לסמוך לכירה שאינה גו"ק אף בחזרה. ולכן פירש דברי המג"א רק לענין נתינה בתחילה, דאף דשרי שהיה וחזרה מכל מקום לתת בתחילה אסור אף בסמיכה. ולדבריו מבואר שלפי חנניה מותר לתת בתחילה על כירה שאינה גו"ק באופן של סמיכה, דאין בזה מעשה נתינה לכירה כלל, ורק לרבנן אסור לתת בתחילה ומותר להחזיר בתנאי חזרה. [דבריו צ"ע דאם איירי לגבי נתינה בתחילה מדוע זה תלוי בחנניה ורבנן, הא לחנניה נמי יש לפרש ספק הגמ' לגבי חזרה ולא לגבי נתינה בתחילה כמו לפי רבנן].

ובחתם סופר הקשה עליו ממש"כ המג"א בסק"ו לגבי ב' כירות המתאימות שלפי חנניה מותר אפילו להחזיר בשבת, דהא הספק לדידיה הוא בחזרה ומכל מקום פשיט מהברייתא דשרי, ומבואר דאיירי לגבי חזרה ולא לגבי נתינה בתחילה, דנתינה בתחילה אינו תלוי בחנניה ורבנן. ומה שהקשה הדגמ"ר מהגמ' יישב החת"ס דודאי לפי הס"ד שרוצה להוכיח מב' כירות מוכח דאף לענין חזרה שרי לסמוך, אך לאחר שדחי דשליט ביה אוירא שוב י"ל דהספק רק לענין שהיה ולא לענין חזרה. (ומהאי טעמא תמה על המג"א שהתיר ב' כירות בחזרה רק לפי חנניה, הא בברייתא איתא להדיא דשרי בחזרה, ועל כרחיך כל דבריו בסק"ה זה רק לענין סמיכה ולא לענין ב' כירות). אך הביאור הלכה נקט טפי כדעת הדגמ"ר, דדחיית הגמ' דב' כירות שאני דשליט ביה אוירא היינו לפי הצד שאסור לסמוך, אך למסקנא אין צריך לזה ושוב יש לפשוט דאף חזרה מותרת, ועל כרחיך כונת המג"א לנתינה בתחילה. וכן דייק מהרא"ש בסי' י' שכתב דאצל המדורה שרי משום דדמי לסומך, והרי אצל המדורה שרי אף בנתינה לכתחילה.

וברעק"א הוכיח דלא כהדגמ"ר מהרמ"א סוף הסימן, דכתב שם שמותר ליטול קדירה חמה מתנור ולהניחה אצל תנור בית החורף כדי שירתח, מאחר ותנורים שלנו יש להם דין כירה וסמיכה בכירה שאינה גו"ק כדין גו"ק לענין נתינה עליה. כלומר, דאין זה נחשב לנתינה בתחילה כיון שבתנור שהיה בו קודם חשיב נמי כנתון על גבי כירה, והרי זה נוטל מכירה ונותן ע"ג כירה, ואף שאסור להחזיר באינה גו"ק הכא כיון שסומך אצלה ואינו נותן על גבה שרי ככירה גו"ק. ומבואר שנתינה בתחילה אסור אף באופן של סמיכה, ואף לפי חנניה, מדהוצרך ליטול מתנור שדינו ככירה. וכן מוכח שחזרה גרידא תלויה בחנניה ורבנן דהא על זה כתב המג"א שהרמ"א התיר משום דאזיל לשיטת חנניה. וכן הוכיח הביאור הלכה שם מהמשך דברי הרמ"א, עיי"ש. [בדעת הביאור הלכה צ"ע קצת, דבסעיף א' צידד לדינא כשיטת הדגול מרבבה דלרבנן מותר בחזרה ואסור בנתינה בתחילה ולחנניה מותר אף בנתינה בתחילה, וכן בסעיף ב' ד"ה אבל לסמוך כתב ודע דאפילו חזרה בשבת מותר וכמו שהוכחנו לעיל סעיף א' כדעת האחרונים המקילין בזה, ומשמע אפילו נתינה בתחילה, ואילו בסוף הסימן הוכיח כדעת רעק"א שאף לחנניה מותר רק בחזרה ולא בנתינה בתחילה].

הבית מאיר חולק על המג"א ונקט דאין מחלוקת כלל בין תוס' להרמב"ם, דתוס' התירו רק בחזרה ולא בנתינה בתחילה, והרמב"ם שאסר בחזרה קאי רק על נתינה בתחילה או על תנור שאין להם היתר אף בגו"ק, אך בחזרה כיון שיש היתר בגו"ק מותר לסמוך אף באינה גו"ק. ומש"כ הרמב"ם בה"ז דמותר לסמוך מבערב שפיר יש לפרש אף בשבת, והעיקר שלא יתן בשבת בתחילה.

ונמצא שיש ג' שיטות בספק הגמ', והם חלוקים ביסוד הספק מהו לסמוך.

א, לדעת הרמב"ם אליבא דרעק"א וחת"ס ספק הגמ' רק לגבי שהיה, אך חזרה אסורה, ורק לפי מה דבעי למפשט מב' כירות על כרחיך צריך לומר דאף חזרה מותרת. ולפי"ז יש לפרש ספק הגמ' האם בסמיכה יש חשש שמא יחתה, דכיון שאינו מניח ע"ג הכירה כדרכו יש בזה היכר וגילוי דעת שלא יחתה. אך חזרה אסור מצד מחזי כמבשל, או דלגבי חזרה שנצטנן יש להחמיר שמא יחתה אף בסמיכה.

ב, לדעת הרמב"ם אליבא דדגול מרבבה ובית מאיר, וכן לדעת תוס' אליבא דרעק"א ובית מאיר, ספק הגמ' אף לגבי חזרה אך לא לגבי נתינה בתחילה. ולפי"ז יש לפרש ספק הגמ' האם סמיכה עושה את הכירה לגו"ק וכלשון הרמ"א וסמיכה בכירה שאינה גו"ק כדין גו"ק לענין נתינה עליה.

ג, לדעת תוס' אליבא דדגול מרבבה וכן צידד הביאור הלכה לעיקר אפילו בנתינה בתחילה שרי, וכנתינה כנגד המדורה. ולפי"ז יש לפרש ספק הגמ' האם יש בזה מעשה שהיה כלל, דאפשר שכל מה שאסרו היינו ע"ג כירה, אך לסמוך אין זה מוגדר כמעשה שהיה אלא שמקבל חום בצורה עקיפה מהכירה. ועי' להלן דיש בזה נפק"מ לחומרא שלפי"ז אסור ליטול קדרה שסמוכה לכירה ולהניחה ע"ג כירה, כיון שמקודם לכן לא היה שהיה כלל והוי כנתינה בתחילה.

הרי"ף כתב דקיי"ל כחכמים מהא דאבעיא לן מהו לסמוך תוכה וגבה הוא דאסור אבל לסמוך שפיר דמי או דלמא לא שנא, ומדאמרינן תוכה וגבה הוא דאסיר שמעינן דאסור לשהות על גבי כירה שאינה גו"ק. והרז"ה דחה דאין מכאן ראיה, דאפשר שהספק הוא לענין חזרה. וברא"ש בשם רבינו יונה מבואר ראייתו, דהגמ' מסתפקת האם תוכה וגבה אסור סמיכה שרי או דלמא לא שנא, ומלשון לא שנא משמע שדין סמיכה שוה לדין תוכה וגבה, ואי איירי לענין חזרה הא בתוכה אסור אף בגו"ק, והספק בסמיכה ודאי הוי רק לענין אינה גו"ק דהא אפילו על גבה שרי באינה גו"ק, ואם כן משמע דאיירי לענין שהיה. [ונראה דזה גם כונת הר"ן אלא שקיצר]. עוד הוכיח הרי"ף דהגמ' הוכיחה מב' כירות המתאימות, והתם איירי לענין שהיה. וכתב הרז"ה דאין מכאן ראיה דהגמ' הוכיחה משהיה באינה גו"ק לרבנן דלסמוך קיל משהיה לדידן דלסמוך קיל מחזרה. והרא"ש כתב בשם רבינו יונה דכיון שמצינו לענין תוכה שיש חילוק בין שהיה לחזרה, שוב אין להוכיח אף לגבי סמיכה, עיי"ש. וצ"ב מדוע לא דחו את הוכחת הרי"ף דראיית הגמ' היא מהמשך הברייתא דשרי אף בחזרה. ואולי בלשון הגמ' משמע שעיקר ההוכחה היא מהרישא, וצ"ע.

**ב' כירות המתאימות**

אחר שהביא השו"ע דין סמיכה דשרי אף באינה גו"ק כתב הרמ"א ב' כירות המתאימות זו אצל זו ודופן של חרס ביניהם אחת גו"ק ואחת שאינה גו"ק מותר לשהות על הגו"ק אע"פ שמוסיף הבל משאינה גו"ק. ותמה הט"ז מה הוצרך לאשמועינן דין זה, הא אפילו לסמוך בצד האש שרי וכל שכן היכא דמידלי ושליט ביה אוירא. וביותר קשה על הלבוש דכתב ואפילו ב' כירות וכו', והא ב' כירות פשוט טפי להיתר. ותירץ הפמ"ג דיש סברא להחמיר טפי בב' כירות המתאימות כיון שהכירה שעליה עומדת הקדירה היא גו"ק וגם יש הבל מכירה הסמוכה לה, וס"ד דבזה לא יועיל היתר דסמיכה כיון שיש כאן תרתי. ומהאי טעמא נקטה הברייתא ב' כירות המתאימות ולא נקטה בסתם ב' כירות האחת גו"ק והשניה שאינה גו"ק משהין על הגו"ק ואין משהין על שאינה גו"ק, ואין לומר דאתא לחדש היתר לסמוך, דהא הכא מדליא ביה אוירא ואפילו לסמוך ממש שרי, והו"ל לומר רבותא טפי, ועל כרחיך שיש בזה רבותא להיתר דבגו"ק איכא תרתי.

ועוד יש ליישב דלפי השיטות שלסמוך אסור בחזרה או בנתינה בתחילה, היכא דשליט ביה אוירא מותר בכל גוונא. אך לא מצאנו בפוסקים שחילקו בזה להדיא. ובחזו"א ס"ק כ"ב ד"ה בבה"ל ד"ה מותר נקט דאף דקיי"ל שתנור אסור אף לסמוך מכל מקום בב' תנורים סמוכים אחד יש בו גחלים והשני לא מותר לשהות על השני, דלמסקנא ב' כירות קיל מלסמוך.

**גדר "כירה" לקולא ולחומרא**

הנה מצינו ג' דרגות זה למעלה מזה, שהיה, חזרה, ונתינה בתחילה. שהיה אסורה לחנניה רק עד מאב"ד ומכאן ואילך מותר אף באינה גו"ק, ולרבנן אף נתבשל כל צרכו אסור עד שיגרוף ויקטום, ונקטו רוב הראשונים דמכל מקום מצטמק ורע לו שרי אף באינה גו"ק. טעם איסור שהיה הוא שמא יחתה. חזרה אסורה לכו"ע אפילו נתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו עד שיגרוף ויקטום. טעם איסור חזרה להר"ן מחזי כמבשל ולר"ת שמא יחתה משום שנצטנן. נתינה בתחילה אסור אף בגו"ק משום דמחזי כמבשל, (ויתכן שלר"ת אף בזה אסור מצד שמא יחתה, וכן מבואר בתוס' לח:).

בכל זה אין הבדל בדרגות החום שהיה קודם ובדרגות החום שנותן עכשיו, דהיינו הרוצה להעביר מכירה אחת לכירה אחרת, אם השניה אינה גו"ק אסור אפילו שחומה מועט מהכירה הקודמת, ואם השניה גו"ק מותר אפילו שחומה רב מהכירה הקודמת, וכן כתב המג"א ס"ק כ"ג להדיא. וכן לגבי נתינה בתחילה, אם נוטל ממקום שמוגדר כ"כירה", מותר להניח על כירה אחרת גו"ק אע"פ שחומה רב יותר, כאמור, ואם נוטל ממקום שאינו מוגדר ככירה, אסור להניח על כירה אע"פ שהיא גו"ק ואע"פ שחומה מועט מהמקום הקודם, כמש"כ המג"א שם בשם הרמב"ם שאסור ליטול קדרה טמונה ולהניחה ע"ג כירה, דזה נחשב לנתינה בתחילה אע"פ שהקדרה הטמונה חמה ביותר.

ולגבי לסמוך הובא לעיל ג' דעות האם ההיתר הוא רק בשהיה או גם בחזרה או גם בנתינה בתחילה. ובחזו"א סי' ל"ז ס"ק כ"א כתב היתה הקדירה עומדת על הכירה או תוכה או סמוך לה והסירה בשבת מותר להחזירה ע"ג כירה או לסמוך לה בין שהיא חם י"ס ובין שהיא פושרין. וכתב בשונה הלכות דהחזו"א כתב כן רק משום שפסק לעיל מיניה שאסור ליתן בתחילה באופן של סמיכה, אך לפי מה שצידד המשנ"ב כדעת הדגול מרבבה דמותר אף בנתינה בתחילה יצא מזה חומרא שאסור ליטול מסמיכה ולהניח על כירה, דדין סמיכה כדין הטמנה. וצ"ע טובא על השש"כ (מהדורה חדשה) דמזכי בזה שטרא לבי תרי, דבפרק א' סעיף כ"ה כתב שאם כיסה את האש בבלע"ך ורוצה להעביר קדרה שאינה ע"ג האש שתהיה ע"ג האש הרי זה מותר, והוא שחום המקום שהיו בו הקדרות בכדי שהיד סולדת. וציין לדברי החזו"א שמסמיכה לעל גבה מותר. ובסעיף כ"ו כתב שיש המתירים להניח מתחילה קדירה על הבלע"ך שלא כנגד הלהבה גם במקום שהיד סולדת בו, אבל מכל מקום לאחר שנתחממה קדירה זו אין להעבירה למקום האש. ולכאורה שיטה זו סוברת שלסמוך לא חשיב כלל ככירה וכהדג"מ (וציין שם למשנ"ב הנ"ל) ולכן מותר להניח שם מתחילה ואסור להעביר משם למקום האש. ונמצא שהקל כב' השיטות ורק באופן של ממנ"פ החמיר דהיינו שאם הניח על הבלע"ך מתחילה לא יחזור ויניח כנגד האש, וצ"ע.

וכן בב' כירות המתאימות לפי מה שצידדנו דבזה כו"ע מודו שמותר להניח אפילו לכתחילה כיון ששליט ביה אוירא, דלפי"ז אסור ליטול ממקום זה ולהניח ע"ג כירה בשבת.

והנה איתא לקמן מ: מביא אדם קיתון של מים ומניחה כנגד המדורה לא בשביל שיחמו וכו' מביאה אשה פך של שמן ומניחתו כנגד המדורה וכו'. וכן פסק השו"ע שי"ח סט"ו שמותר להניח כנגד המדורה אפילו במקום שהיד סולדת בו (בדבר יבש שאין בו איסור בישול). והקשה הרא"ש סי' י' מדוע לא נאסור מצד שמא יחתה כמו שאסרו להניח על כירה, ולגבי נתינה בתחילה אסרו אף בגו"ק. ותירץ דלהניח אצל המדורה דמי לסומך דשרי. והקשה דבסומך איכא מחיצה המפסקת אבל הכא שהוא אצל המדורה הו"ל למיחש שמא יחתה. ותירץ דההיתר להניח כנגד המדורה הוא באופן שמרחיק קצת, ובזה איכא הכירא ולא אתי לחיתויי. ובמשנ"ב שי"ח ס"ק צ"ד כתב בשם שולחן עצי שיטים וחיי אדם דבתוך התנור אסור אף שהקדירה רחוקה מהאש. ולהנ"ל אסור ליטול מכנגד המדורה במקום רחוק קצת ולהניח ע"ג כירה אף שהיא גו"ק, אע"פ שהמקום הקודם חם יותר, דכיון שמקודם לא היה ע"ג כירה (והראיה מדשרי להניח שם בשבת בתחילה) ועכשיו מניחו ע"ג כירה הרי זה נחשב לנתינה בתחילה דאסור אף בגו"ק.

עוד מצינו בשו"ע סעיף ג' שמותר ליטול קדירה רקנית ולהניח על פי הכירה ובכה"ג מותר בחזרה אך לא בנתינה בתחילה, ומבואר דע"ג קדירה רקנית הוי רק כגו"ק. והקשה הפמ"ג מסעיף ה' שמותר להניח אפילו דבר קר שנתבשל כל צרכו על גבי קדירת חמין. ותירץ דברשב"א ובר"ן מבואר דההיתר בקדרה מלאה הוא שאין לזה שם ע"ג כירה כלל כיון שאין דרך בישול בכך, והוי כנותן כנגד המדורה דמותר אף בשבת. והני מילי בקדירה מלאה, אך קדירה רקנית שעומדת שם רק בשביל לסתום פי הכירה למעט החום הוי כשאר גו"ק. [ומשמע שאם יניח קדירה רקנית לא בשביל למעט החום אלא בשביל להתיר נתינה בתחילה הרי זה מותר כיון שאין דרך בישול בכך, וצ"ע].

והיוצא לדינא דמצינו כמה מקומות דלא חשיבא ככירה כלל, א, אם אין יד סולדת באותו מקום, וכמש"כ המשנ"ב ס"ק ע"ט, והיינו שהתבשיל שמניח שם שאינו י"ס לא יוכל להגיע בשבת לי"ס. ב, כנגד המדורה רחוק קצת מהאש. ג, על גבי קדירה מלאה. ד, סמיכה לדעת הדגמ"ר. וכן ב' כירות המתאימות לפי מה שצידדנו דכו"ע מודו בזה. ויש בזה קולא דמותר להניח שם בשבת, וחומרא דאסור ליטול משם ולהניח ע"ג כירה אפילו גו"ק. ומשמע שגדר הדבר כל שאין דרך בישול בכך כלל אין לזה שם כירה, וכל שדרך בישול בכך אלא שממעט החום הוי גו"ק דאסור בנתינה בתחילה. [וכן ראיתי בשו"ת שבט הלוי ח"א סי' צ"א שחולק על החזו"א בענין הבלע"ך, דהחזו"א כתב דלא הוי גו"ק אא"כ אין דרך בישול בכך וממעט החום הרבה כקדרה רקנית, והעיר שאם אין דרך בישול בכך אין זה נחשב ככירה ועל כרחיך שעל גבי קדרה רקנית חשיב דרך בישול]. אך ברא"ש סי' י' כתב להתיר כנגד האש משום היכר, וצ"ל דאין כונתו להיכר בעלמא אלא כונתו דאין בזה שייכות לאש כלל.

**בגדר "חזרה" בשבת האם האיסור במעשה או במצב**

כתב הרמ"א ס"ס רנ"ג וכל הדברים שאסור לעשות מדברים אלו אסור לומר לאינו יהודי לעשות, ולכן אסור לומר לא"י להחם הקדרה אם נצטנן. וכתב הבה"ל דקאי אפילו בדבר יבש שנתבשל כבר, דאיסורו רק משום חזרה ולא משום בישול. והביא מפמ"ג דכיון דקיי"ל שבות דשבות לצורך שבת שרי לכתחילה אפשר דהמקל בזה ע"י אינו יהודי אין גוערין בו, והסיק דיש לסמוך עליו לצורך שבת, ונסתפק אם יש להקל בדיעבד אפילו בתבשיל שנצטנן דאיסורו משום בישול. ובחזו"א סי' ל"ז ס"ק כ"א כתב שאין מקום להקל באיסור חזרה ע"י גוי, דאמנם מצד מעשה החזרה היה מקום להקל דהוי שבות דשבות לצורך שבת, אך איסור חזרה אין האיסור מחמת מעשה הנתינה, אלא מציאות זו שהקדירה על הכירה באופן של חזרה אסרו חכמים, והרי הוא מחוייב להסיר את הקדירה כמו שמחוייב להסיר קדירה ששהתה מערב שבת על כירה שאינה גו"ק באופן האסור. ובדעת הפמ"ג והביאור הלכה צ"ל דהאיסור הוא במעשה החזרה ולא במציאות שהקדירה על הכירה, ולעיל הובא לתלות פלוגתתם בטעמי האיסור, דאם מצד שמא יחתה י"ל דהמצב אסור, ואם מצד מחזי כמבשל י"ל דהמעשה בלבד אסור.

עוד כתב הרמ"א שם דמותר לגוי ליטול הקדירה מתנור אפילו אם נצטנן ולהניחו בצד התנור של בית החורף או על גביו קודם שיסיקו, ואח"כ מבערת השפחה התנור ועי"ז הקדרות חוזרים ונרתחים. והנה מה שמותר לשפחה להבעיר התנור משום שעושה כן לצורך עצמה, ומה שמותר לה לעשות כן בעוד שהקדירה שם אף שיש בזה בישול, משום דהוי פס"ר בלבד ואינה מתכונת לזה ושרי באמירה לעכו"ם, והאריכו בזה האחרונים שם. וכל זה ע"י גוי, אך ע"י ישראל אסור אף קודם שהוסק דגורם בזה לבישול. ומשמע שאם היה תבשיל יבש דאין בישול אחר בישול שרי אף ע"י ישראל כיון שאין במעשה זה משום חזרה. ותמה החזו"א שם מדוע לא יאסר מצד חזרה, הא עכשיו הקדירה מונחת על הכירה ואינה גו"ק, ואם אם נתיר את עצם המעשה משום פס"ר וכדו' מכל מקום עכשיו צריך לסלק הקדירה, וכנ"ל. וכתב להוכיח מכאן דנתינה קודם שהוסק חשיב כנתינה מערב שבת, והרי זה נידון כשהיה דשרי באינה גו"ק ולא כחזרה. אך כתב לדחות דהתם איירי בתנור בית החורף שנחלקו בו האחרונים אם דינו כגו"ק משום שהוא מכוסה במעזיבה, והקילו בזה קודם שהוסק והחמירו לאחר שהוסק. ובאמת אם יניח על כירה שאינה גו"ק קודם שהוסק דינו כחזרה ולא כשהיה. [יל"ע לפי הצד הראשון שדינו כשהיה, האם זה דוקא בנוטל מכירה ועדיין התבשיל רותח, או שמא אפילו נתינה בתחילה שרי בכה"ג].

עוד כתב החזו"א שאפילו אם נחשיב נתינה קודם שהוסק לשהיה ולא לחזרה, היינו דוקא בדבר שחסר היסק בידי אדם, אך אם הניח פלטה חשמלית עם שעון שבת שידלק באמצע השבת, ומניח קודם שהוסק, ודאי דינו כחזרה, דמונח בזה עכשיו שידלק. וכן נקט לדינא בסי' ל"ח סק"ב.

**קטמה והובערה**

בברייתא איתא גחלים שעמעמו או שנתן עליה נעורת של פשתן דקה הרי היא כקטומה, ובטעם הדבר כתב הרשב"א דכיון שהניח הקדירה על גחלים אלו ולא על גחלים ממש חשיב כגילוי דעת שלא ניחא ליה לחיתויי. ולפי הר"ן דהטעם משום היכר י"ל דגחלים שעמעמו איכא היכר בצורת הגחלים.

עוד איתא בשם ר' ספרא אמר ר' חייא קטמה ונתלבתה הוי כגו"ק שמותר אף להחזיר. ור' אושעיא אמר קטמה והובערה משהין עליה חמין שהוחמו כל צרכן, ומסיק דחשיב כגו"ק, ופריך אי הכי מאי למימרא וכו', והוקשה לראשונים מאי ס"ד להקשות כן הא קמ"ל דחשיב כגו"ק. ותירצו תוס' בתחילה דמסברא חשיב כגו"ק, ורק בס"ד חשיב כאינה גו"ק מכח הכרח דנקט כל צרכו דוקא. ועוד תירצו דאם נתלבתה הוי כגו"ק לגמרי ומותר אף בלא נתבשל כל צרכו, אך אם הובערה דאין היכר כלל הרי זה נחשב כגו"ק רק לגבי כל צרכו, והשתא פריך דכיון שמסברא הוי כנתלבתה ועיקר החידוש שקודם כל צרכו אסור הו"ל לאשמועינן בלשון איסור. ומבואר בתוס' דבהובערה כל ההיתר הוא בנתבשל כל צרכו, וכן נקט הרמב"ן בפירוש שני, [אלא שלא חילק בין נתלבתה להובערה והעמיד את ר' ספרא בנתבשל כל צרכו, ועיי"ש שביאר את השו"ט בגמ' לענין חזרה, ולמסקנא שרי אף להחזיר כדאמר ר' ספרא להדיא], אך לעיקר נקט כפירושו הראשון דאף בלא נתבשל כל צרכו שרי.

המג"א סק"ג הביא את הגמ' שקטמה והובערה חשיב כגו"ק, וביאר דכיון דגילה דעתו דלא בעי לגחלים סגי בהכי. ובהגהות רעק"א הביא דעת תוס' דאם הובערה הוי כגו"ק רק לענין נתבשלה כל צרכו ואם נתלבתה הוי כגו"ק אף קודם שנתבשל כל צרכו. וכתב הפמ"ג דהמג"א שלא חילק בכך נקט כתירוץ א' בתוס' לקולא. ובשער הציון הוסיף דהמג"א סמך על הרמב"ן שהסיק כתירוץ א' לעיקר.

עוד כתב הפמ"ג דבגמ' איתא גחלים שעמעמו הרי זה כקטומה. וכתב דאם עומעמו והובערו ודאי לא הוי כגו"ק דלא שייך בכאן גילוי דעת. וכונתו דהכא ממנ"פ אסור, דגחלים שעמעמו ההיכר וגילוי דעת הוא בעצם המציאות שהם עכשיו עוממות, ובקטמה והובערה ההיכר וגילוי דעת היה בתחילה ומהני לאח"כ, והכא ליכא גילוי דעת לא בתחילה ולא עכשיו. והנה במיוחס להר"ן כתב דכל מה שמועיל קטמה והובערה היינו אם הניח את הקדירה קודם שהובערה, דבזמן הנחת הקדירה היה היכר, אך אם הניח אחר שהובערה לא מהני. ולפי"ז אין מקום לדברי הפמ"ג דהא אם הניח קודם שהובערה י"ל דמהני אפילו בגחלים שעמעמו והניח הקדירה ואח"כ הובערו דאין צריך להסיר את הקדירה. ואם הניח אחר שהובערה הא אפילו בקטמה ממש אסור. ועל כרחיך צ"ל בדעת הפמ"ג שקטמה והובערה מותר אפילו להניח אחר שהובערה, כיון דעשה מעשה של גילוי דעת.

באופן שכיסה האש בבלע"ך ונפל בשבת, כתב בשש"כ הערה מ"ו בשם הגרשז"א דאפשר שחזרה אסור, ושוב חזר בו דשרי, וכן הוא מפורש בגמ'. ובשו"ת אג"מ ח"ד סי' ע"ד בישול אות ל' כתב שאם נפל כל הכיסוי אסור להחזיר, דכל הנידון בסוגיא בהובערה ונתלבתה היינו בניכר קצת הקטימה הקודמת. אך אם נפל מקצתו שפיר מותר להחזיר.

**בסתירה בדעת ר' יוחנן**

האמוראים אמרו בשם ר' יוחנן ג' מימרות, רבב"ח אמר בשמו קטמה והובערה משהין עליה חמין שהוחמו כל צרכן וכו', ומסיק דרק משום שקטמה שרי, ולפי"ז ודאי ס"ל כרבנן שאפילו כל צרכו אסור לכה"פ במצטמק ויפה לו. ר' ששת אמר בשמו שמותר לשהות חמין שלא הוחמו כל צרכן ותבשיל שלא בישל כל צרכו, ולפי"ז ודאי ס"ל כחנניה שאפילו מאב"ד מותר. ור' שמואל בר יהודה אמר בשמו שמותר לשהות תבשיל שבישל כל צרכו וחמין שהוחמו כל צרכן ואפילו מצטמק ויפה לו, ובפשטות הוא סובר כרבנן וס"ל דכל צרכו שרי. וכתב רש"י אמוראי נינהו ואליבא דר' יוחנן. אך הרשב"א כתב דרשב"י בדעת ר"י אינו סותר לר' ששת בדעת ר"י, והא דקאמר כל צרכו הוא לרבותא, דיש מקום לומר שדוקא מאב"ד התיר חנניה דאינו מתחתה בקלות אך כל צרכו חמיר טפי ומודה חנניה דאסור, ודברי רשב"י משלימים לדברי ר' ששת דבין מאב"ד ובין כל צרכו מותר.

ובזה יש לפרש דברי הטור: אבל רש"י ור"י פסקו דכל שהוא כמאב"ד מותר לשהותו ע"ג כירה אפילו הוסקה בגפת ועצים ואינה גו"ק, ותבשיל שנתבשל כל צרכו אפילו מצטמק ויפה לו מותר גם כן לשהותו עליה. ולשונו צ"ע דלאחר שהתיר כמאב"ד מדוע הוסיף שתבשיל שנתבשל כל צרכו מותר, והחזו"א נסתפק לומר דכונתו לרז"ה שכל ההיתר במאב"ד הוא במצטמק ורע לו, ולכן הוצרך להוסיף שבכל צרכו שרי אף מצטמק ויפה לו. אך להנ"ל ניחא דכתב בתחילה לדינו של ר' ששת שמותר מאב"ד ואח"כ לדינו של רשב"י שמותר כל צרכו, ותרוייהו צריכי.

אך יל"ע איך יתכן להתיר מאב"ד ולאסור כל צרכו, הא אע"פ שבתחילת השבת היה מאב"ד כיון שבמשך השבת יגיע לכל צרכו יש לאסור מחמת הכל צרכו שלאחר מכן. וכעין זה קשה בקדרה חייתא לרבנן דאסרי אף כל צרכו, מה איכפת לן שבתחילת השבת היה חייתא ולא יחתה ומסיח דעתו עד למחר, הא למחר יגיע כל צרכו וקודם שיאכלנו יחתה כמו בכל קדרה שמבושלת כל צרכו. ולכאורה מוכח מכאן שהקובע הוא מצב הקדירה בתחילת השבת.

**עבר ושהה**

בגמ' בעו מיניה מרחב"א שכח קדירה ע"ג כירה ובשלה בשבת מהו, ופשטו רבה ור' יוסף לקולא דאף במזיד מותר ורנב"י פשט לחומרא דאף בשוגג אסור, והיינו אחר גזירה, אך מעיקר הדין הוי כבישול דבמזיד אסור ובשוגג פליגי ר' מאיר ור' יהודה. וכתבו תוס' שאין להוכיח מכאן דקיי"ל כרבנן די"ל שהספק קודם מאב"ד או אפילו בקדרה חייתא ובכירה, וכן משמע הלשון ובשלה בשבת דאיירי באופן שנתבשל בשבת גופא. אך רש"י כתב אליבא דמאן דאסר, ומשמע רק אליבא דרבנן, (ואף שהרשב"א כתב בשם רש"י דאיירי אליבא דחנניה, ברש"י לפנינו איתא דאתיא כרבנן). ויישב הפנ"י דרש"י הוכיח כן מדמייתי האי סוגיא הכא דאיירי בדיני מבושל כמאב"ד או כל צרכו, ולא מייתי לעיל סוף פ"ק דאיירי לגבי קדרא חייתא עד מאב"ד. ועוד הוכיח כן מהא דמקשה על רבה ור' יוסף מר' מאיר ור' יהודה ולא משני דאינהו מחמרי טובא בדין שמא יחתה ולכן אוסרים אף בדיעבד, משא"כ לחנניה דמיקל אפשר דיש להקל אף בדיעבד. (והוא להפך מקושיית תוס' בשלמא דקודם מאב"ד יש להחמיר טפי מאחר שנתבשל כמאב"ד). ולכן פירש רש"י דסוגיין בנתבשל כמאב"ד ואליבא דרבנן. ולשון ובשלה בשבת יש לפרש בבשיל ולא בשיל.

ובגמ' איתא רבה ור' יוסף אמרי להתירא מבשל הוא דקא עביד מעשה במזיד לא יאכל אבל האי דלא קא עביד מעשה במזיד נמי יאכל. והקשו תוס' מדוע לא מקשה עלייהו מהברייתא דפ"ק לא תמלא אשה קדרה עססיות וכו' ואם נתנה למוצ"ש אסורין בכדי שיעשו. וכתבו הרש"ש פנ"י ושפ"א ליישב דמשהה לא עביד מעשה לפי שמתחילה העמיד על גבי כירה שאינה גו"ק על מנת ליטלה ואח"כ שכח ליטלה או הזיד ולא נטלה, אך אם הניח בכונה על מנת להשהותה בשבת חשיב עביד מעשה והרי זה נאסר בדיעבד כמבשל בשבת. והשתא יש להעמיד ההיא דעססיות במזיד ע"י מעשה. (לשון הפנ"י נראה קצת דבלא מעשה היינו שהניח קודם השבת והשאירה וע"י מעשה היינו שהניח ממש קודם שתחשך, אך השפ"א כתב בכונתו כמש"כ). ובדעת תוס' י"ל דאפילו היכא דהניח מערב שבת על דעת לשהותה בשבת חשיב לא עביד מעשה, דיסוד איסור שהיה אינו פעולת האיסור שעשה בערב שבת אלא מה שבשבת עצמה הקדירה שוהה על הכירה ואינו מסירה, ודבר זה נעשה בלא מעשה. וביותר כתב החזו"א דאף איסור חזרה כן הוא, דאם הקדירה הונחה בשבת עצמה הרי הוא חייב להסירה כל רגע, וזהו יסוד האיסור, והרי זה נעשה בלא מעשה, משא"כ מבשל בשבת יסוד האיסור הוא פעולת ההנחה על האש ולא מה שמתבשל בשבת.

ועי' עוד ברעק"א שתירץ על קו' תוס' דאי מהתם י"ל דהאי ברייתא כבית שמאי דאסרי שביתת כלים, וכיון שהאיסור הוא מדאורייתא אסור אפילו בדיעבד. אך בברייתא דר' מאיר ור' יהודה אי אפשר לומר כן, דהא איירי במבושל כל צרכו, ושם אין איסור בישול דאורייתא.

והנה לשון רש"י ד"ה והוא הדין לשוכח, ואם במזיד השהה לא יאכל כאילו בשלה בידים בשבת. וצ"ע למה הוצרך לומר דמשהה חשיב כבישל בידים, הא יש לפרש כפשוטו דאם עבר על איסור שהיה המאכל אסור אף בדיעבד. ומשמע מרש"י שלעולם אין לאסור בדיעבד אא"כ נהנה מהאיסור בשבת, והכא איירי במשהה קדירה שכבר נתבשלה והיא חמה מערב שבת, ומדוע חשיב הנאה ממעשה שבת. ולכן הוצרך לומר דחשיב כבישל בידים, והיינו דקנסוהו והחשיבוהו שעשה את הבישול עצמו בשבת, וצ"ע. שוב מצאתי במהר"ם יח: על הברייתא ואם עשה כן אסורים בכדי שיעשו, ופירש רש"י שלא יהנה ממלאכת שבת, דהקשה אם הטעם שמא יחתה מה שייך לגזור בדיעבד, הא כיון שלא חיתה ועבר רק על איסור דרבנן של שהיה לא נהנה ממלאכת שבת. ותירץ דחיישינן שמא חיתה בגחלים ולאו אדעתיה, והשתא איכא מלאכת שבת ואסורין בכדי שיעשו (כלומר, שנהנה מהחיתוי שמחמת כן נתבשלה הקדרה). ועי' רעק"א שם מש"כ לפי דבריו. אמנם לרש"י כאן י"ל דאמנם טעם איסור שהיה הוא שמא יחתה, אך גדר האיסור הוא דהחשיבוהו כאילו בישלה בידים, ולכן כלפי גדר הגזירה שייך שפיר נהנה ממלאכת שבת.

תו מספק"ל לגמ' עבר ושהה מאי, וכפשוטו צ"ע טובא ספק הגמ', דהא כבר אבעיא להו לעיל שכח קדירה וכו' ופשטינן לחומרא דמעיקר הדין הוי כבישול דבשוגג יאכל במזיד לא יאכל, ומשום הערמה החמירו אף בשוגג, ומאי מספק"ל עוד, ובפרט דבספק זה נקט הרמב"ם לקולא כיון דלא אפשטא והוי ספק דרבנן, ומאי שנא מלעיל.

א. הרמב"ם והרמב"ן ביארו דמספק"ל הכא בנתבשל כל צרכו ומצטמק ויפה לו אליבא דמאן דאסר בשהיה על גבי כירה שאינה גו"ק, דבברייתא לעיל מבואר שבנתבשל כל צרכו לר' מאיר לא גזרו כלל ואף במזיד שרי ולר' יהודה גזרו, והיה פשוט לגמ' שהגזירה שמא יבואו להערים היתה רק קודם שנתבשל כל צרכו. והשתא מספק"ל אליבא דר' יהודה האם כונתו לומר שאסור במזיד כמו לפי ר' מאיר אך בשוגג מותר, ולפי"ז להלכה נתבשל כל צרכו במזיד אסור כר' יהודה ובשוגג מותר. או שמא כונתו לומר שאסור בין במזיד בין בשוגג וגם בזה פליג על ר' מאיר, דהא לגבי המבשל בשבת ס"ל לר' יהודה דאף בשוגג אסור, ולפי"ז להלכה נתבשל כל צרכו אסור אף בשוגג. ובזה פשט הרמב"ם לקולא דבמזיד אסור בשוגג מותר, ואין זה שייך לספק דלעיל דאיירי קודם שנתבשל כל צרכו ובזה פשטינן לחומרא דאף בשוגג אסור. אלא שלפי"ז מוכח שהלכה כרבנן דאף נתבשל כל צרכו ומצטמק ויפה לו אסור לשהות.

ולפי"ז צ"ל דהפשיטות מעובדא דר' יוסי בצפורי משום דאכתי לא נגזרה גזירה זו רק בזמן האמוראים, ומוכח דאף קודם גזירה היה אסור במצטמק ויפה לו. והראב"ד דחה פירוש זה דבגמ' מסיק דאסר להו לשבת הבאה, ואי איירי בשוגג כלומר שטעו ושכחו קדרה על כירה איך יתכן להזהיר אותם לשבת הבאה. ותירץ הרמב"ן דהזהיר אותם שיזהרו שלא לשכוח שוב, וכן הוא במהרש"א מהדו"ב.

ב. תוס' כתבו בשם ר"י דהספק אליבא דר' יהודה בבשיל כמאב"ד האם אסר רק במזיד או גם בשוגג, וכנ"ל, (אלא שברמב"ם ורמב"ן נקטו דהספק בנתבשל כל צרכו ותוס' נקטו דהספק כבר ממאב"ד ואילך). ועוד כתבו בשם רשב"א דהספק קודם גזירה, דלאחר גזירה פשיטא דאסור בשוגג כמו מזיד, דהיינו שבכל מקום שבמזיד אסור גזרו אף בשוגג, ואם כן אין נפק"מ בספק הנ"ל. ונחלקו האחרונים בביאור דברי התוס'. מהרש"א מהר"ם ורעק"א נקטו דר"י ורשב"א שיטה אחת היא, דהספק הוא בנתבשל כמאב"ד וקודם גזירה, דלאחר גזירה ודאי אסור אף ממאב"ד ואילך דכל שבמזיד אסור אף בשוגג אסור, וכן קודם גזירה ובלא נתבשל כמאב"ד ואליבא דחנניה אי אפשר לומר דהא כבר פשטינן לעיל לאיסורא. וברעק"א תמה מאוד דכיון שהספק הוא קודם גזירה מדוע הוצרכו לומר דהספק בבשיל ואליבא דרבנן, הא י"ל כפשוטו דהספק גם קודם מאב"ד וגם לחנניה מה הדין קודם גזירה אליבא דר' יהודה.

אך החזו"א ביאר דר"י ורשב"א ב' שיטות הם, דלפי ר"י הספק אחר גזירה בנתבשל כל צרכו האם ר' יהודה אוסר גם בשוגג או לא, וגזירה זו לא היתה על נתבשל כל צרכו וכמש"כ הרמב"ן. אלא שלפי"ז צריך להעמיד את הספק דלא כהלכה. ולכן יישב רשב"א דהספק הוא אף קודם שנתבשל כמאב"ד האם קודם גזירה נמי היה אסור או לא, ולפי"ז אתי נמי כחנניה וכקושיית רעק"א. וכן מבואר בלחם משנה דרשב"א בא ליישב אף אליבא דחנניה. וכפירוש זה בתוס' מוכח בהגהות הגר"א. אך בתוס' רא"ש מבואר להדיא דר"י ורשב"א שיטה אחת הם.

ג. הראב"ד בהשגות פירש דר' יהודה ודאי איירי אף בשוגג, דהא לגבי מבשל בשבת ס"ל דאף בשוגג אסור דקנסו שוגג אטו מזיד, ומסתבר דאף הכא אסר בין במזיד בין בשוגג. אלא מספק"ל דלמא דוקא בשוכח קנס שוגג אטו מזיד ולא באומר מותר, או דלמא לא שנא. ופשט מר' יוסי דצפורי דהתם היו שוגגים בדין ומכל מקום אסר להם. ולא נתבאר בראב"ד האם ספק זה קיים גם לגבי מבשל בשבת או רק כאן לגבי שהיה, ומהא דהעמיד את הספק רק במצטמק ויפה לו משמע דרק הכא מספק"ל, וצ"ע.

וברשב"א כתב בשם הראב"ד באופן אחר קצת, דמספק"ל האם ר' יהודה פליג על ר' מאיר ואסר בין במזיד בין בשוגג, או שמא ר' יהודה איירי רק במזיד כמו לר' מאיר. ואף דאיכא גזירה דכל מקום שאסור במזיד אסור גם בשוגג, התם היינו שוכח דוקא משום שמא יבוא להערים אך באומר מותר לא קנסו, והשתא הנפק"מ בספק בכונת ר' יהודה היא רק באומר מותר דבשוכח בלא"ה איכא גזירה. [להראב"ד בהשגות ר' יהודה ודאי איירי גם בשוגג ומספק"ל אם גם בשוכח, ולא הזכיר הראב"ד מדוע לא נאסור מצד הגזירה. אך להרשב"א הספק בהא גופא האם ר' יהודה איירי גם בשוגג, אלא דיש לאסור מצד הגזירה דוקא בשוכח ולא באומר מותר].

ד. עוד כתב הרשב"א בשם מורי הרב ז"ל דהסוגיא כאן לא ידעה מהברייתא דר' מאיר ור' יהודה כמו שרבה ור' יוסף לא ידעו מהאי ברייתא, ומספק"ל הכא לאחר דפשטינן לעיל לאיסורא דבין בשוגג בין במזיד אסור האם זה דוקא קודם שנתבשל כל צרכו, אך נתבשל כל צרכו לא קנסו בין בשוגג בין במזיד, או שמא לא שנא. ופשטינן דמצטמק ויפה לו קנסו וברע לו לא קנסו. אך הקשה הרשב"א מדוע מסיק בספק הא הגמ' ידעה את הברייתא ואפשר לפשוט את הספק.

ה. הרמב"ן הביא פירוש נוסף דהספק הוא אם קיי"ל כר' מאיר שמצטמק ויפה לו מותר אף במזיד או כר' יהודה דאסר במזיד. ודחה דלא יתכן שהגמ' מסתפקת כן בסתמא בלא להזכיר להדיא דפליגי בזה ר' מאיר ור' יהודה.

ו. הרז"ה פירש שהספק הוא לר' יהודה האם איירי לענין לכתחילה, אך בעבר ושהה לא פליג על ר' מאיר, או שמא איירי אף לענין דיעבד. ודחה הרמב"ן דאם ר' יהודה איירי לענין לכתחילה הרי אינו חולק על ר' מאיר כלל, ולא משמע כן בברייתא.

ז. התוס' רא"ש כתב דמספק"ל האם אסרו בדיעבד רק למבשל עצמו או שמא אף לאחרים. והא דפשיט מר' יוסי צ"ל דאסר להם משמע אף לאחרים.

ח. הריטב"א פירש דמספק"ל בלא הוסיף להתבשל או להצטמק, האם נאסר בדיעבד מיד או שמא רק אם הוסיף איזה בישול או צימוק. וצ"ע לפי"ז מאי פשיט מר' יוסי דלמא הוסיף להתבשל.

והנה רש"י כתב דהספק הוא במזיד האם מותר לאוכלה או לא, ונקט המהרש"א דהיינו באומר מותר וכהראב"ד, אך ברשב"א מפורש דרש"י סובר כמורי הרב ז"ל דהגמ' לא ידעה כאן את הברייתא, וכן נקט הפנ"י עיי"ש. וכן יש לפרש ברש"י כשני הפירושים האחרונים שהובאו בשם הרמב"ן, דהספק גם לענין מזיד.

**עבר ושהה לענין חזרה**

בהגהות אשר"י כתב דצ"ע אם החזיר באיסור בשוגג אם מותר באכילה או לא, דדלמא דוקא שכח קדרה ובשלה שנתקן המאכל בשבת באיסור, אבל בחזרה כבר היה ראוי לאכילה ואינו נהנה כל כך.

**דף לח ע"ב**

**אמר ר' ששת לדברי האומר מחזירין מחזירין אפילו בשבת**

בראשונים נאמרו ג' ביאורים.

א, רש"י פירש אפילו בשבת ביום המחרת, וביאר עפ"י שיטתו דגו"ק אסור בנתינה בתחילה משום הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, וס"ד דביום השבת אם נטל בטלה הטמנתו והוי כמטמין בתחילה, קמ"ל שאם דעתו להחזיר ולא הניח ע"ג קרקע מותר להחזיר. ובראשונים הקשו דהו"ל למימר אפילו ביום השבת, וסתם בשבת לא משמע דוקא ביום. ועוד הקשה הרשב"א מה הראיה מר' אושעיא דהחזירו את הכוס למקומו, דלמא היה בלילה. ותירץ דכיון שסלקו כדי למזוג לו כוס ובאמת מזגו לו, כל שכן הוא דמחזי כגמר בדעתו שלא להחזירו ואף לילה הוי כיום.

ב, ר"ת פירש לא מבעיא מבעוד יום שרי להחזיר אלא אף בשבת שרי להחזיר. והוכיח מכאן דבאופן שמותר בשהיה ואסור בחזרה כגון לב"ש חמין בגו"ק או לחנניה נתבשל כמאב"ד אסור להחזיר אף מבעוד יום, וזה עיקר דין המשנה. והוכיח כן מדקתני עד שיגרוף, משמע דאיירי בשעה שיכול לגרוף.

ג, הרמב"ן והרשב"א הביאו שיש מפרשים דעיקר דין המשנה דפליגי ב"ש וב"ה האם מותר בחזרה היינו בין השמשות, וקמ"ל דב"ה שרי להחזיר אף בשבת. והטעם להקל בין השמשות טפי י"ל משום דסתם קדרות רותחות ולא יבא לחתות וכמו שהתירו הטמנה ביה"ש.

ד, הרמב"ן והר"ן כתבו לפרש עפ"י הירושלמי דמתני' איירי בנטל והחזיר בשבת, והכא מרבה נטל מערב שבת והחזיר בשבת דרק החזרה היתה בשבת. ועל זה סובב כל הסוגיא דלהלן שעל גבי קרקע אסור.

**ואף ר' אושעיא סבר מחזירין אף בשבת**

תוס' ריש פרקין הוכיחו מכאן דסתם חמין ותבשיל היינו אפילו כל צרכן, דאל"ה מאי ראיה מר' אושעיא דלמא איירי בנתבשל כל צרכו וחמין הוי מצטמק ורע לו, ורק בזה שרי אף בשבת.

ובר"ן הוכיח מכאן דחזרה האסורה באינה גו"ק לכו"ע איירי אף בנתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו, ואף שלגבי שהיה לחכמים נקטו רוב הראשונים דשרי מכל מקום בחזרה אסור, דאל"ה דלמא התירו להחזיר אף בשבת משום שאין בזה איסור חזרה כלל ואף באינה גו"ק, ולא דמי לחזרה דקודם שנתבשל כל צרכו דמותר רק בגו"ק. אך בשיטה להר"ן חולק דאם בשהיה לרבנן מותר במצטמק ורע לו הוא הדין בחזרה, דלרבנן שהיה וחזרה שוין. והגמ' לא חילקה בין היתר חזרה באופן דשרי אף באינה גו"ק להיתר חזרה באופן דשרי רק בגו"ק.

**נתינה בתחילה**

בגמ' נחלקו ר' תדאי ור' יוחנן וכן ב' אמוראים אליבא דר' אלעזר האם בנתן ע"ג קרקע מותר להחזיר לגו"ק או לא. ואח"כ נחלקו ב' לשונות אליבא דאביי לגבי ע"ג קרקע ואין דעתו להחזיר האם בעינן תרוייהו לאסור או בעינן תרוייהו להתיר. ויל"ע מדוע הוצרך אביי לתלות דבריו באיסור חזרה לאחר שנתן ע"ג קרקע, ובפרט ללישנא קמא הו"ל למימר דין נוסף דבעינן דעתו להחזיר. ונראה מכאן שלפי הסוברים דאפילו ע"ג קרקע יכול להחזיר דהיינו לר' יוחנן ור' אמי אין צריך כלל תנאים לחזרה, ואפילו בלא היה כלל ע"ג כירה רשאי לתת מתחילה, ולא שייך לדון בדעתו להחזיר, ורק לר' תדאי שייך לדון בזה.

הראשונים נחלקו כמאן קיי"ל, דעת רה"ג הרי"ף הרז"ה והרשב"א שנקטינן לחומרא, ואין להתיר להחזיר אלא בעודן בידו ודעתו להחזירן. ואף שספק דרבנן לקולא הכא החמירו כיון דקרוב לבא לידי איסורא דאורייתא הוי כספק דאורייתא. ואילו דעת סה"ת פסקי רי"ד ריא"ז הריטב"א הר"ן הרא"ה ומאירי שנקטינן לקולא, ואין לאסור אלא כשהניח ע"ג קרקע ואין דעתו להחזיר. הרמב"ם הזכיר רק תנאי דע"ג קרקע ולא הזכיר דבעינן דעתו להחזיר וכן לא הזכיר ספיקות הגמ', ונקט הבית יוסף בדעתו דפשט לקולא מלבד התנאי של ע"ג קרקע דרוב אמוראים ס"ל הכי. וצ"ע מדוע לא פסק להקל שאם דעתו להחזיר אין צריך עודן בידו, וכבר תמה בזה הרמ"ך. ועוד צ"ע דהרשב"א כתב גם בשם הרמב"ם דפסק לחומרא.

בירושלמי איתא נטלו משחשכה מחזירו משחשכה נטלו מבעוד יום מחזירו מבעוד יום, נטלו מבעוד יום וקידש עליו היום ר' סימון בר תדאי בשם ר' אושעיא אם הניחו אסור לטלטלו, ומייתי עובדא דר' אושעיא דהכא ונקט הירושלמי דאיירי בהסיר מבעו"י והחזיר משחשכה ולא הניח ע"ג קרקע. ומספק"ל בכה"ג האם מותר אף בתלאו ביתד והניחו על ספסל. וכתבו הרמב"ן והר"ן דלפי"ז עולה קולא גדולה בדין נתינה בתחילה, דכל האיסור בהניחו ע"ג קרקע וכן בספיקות של הגמ' זה רק בהסיר מבעו"י ורוצה להחזיר משחשכה, דבשבת עצמה הוי כנתינה בתחילה ממש, אך הסיר בשבת שרי אפילו הניחו ע"ג קרקע. ומשמע דאף דעתו להחזיר לא בעינן, דהא כל הסוגיא איירי בכה"ג. ויל"ע האם הר"ן הקיל כן אפילו בנצטנן לגמרי (בדבר יבש דליכא בישול), דלכאורה דבר קר לגמרי ודאי חשיב נתינה בתחילה ואין משמעות למה שהיה כבר ע"ג כירה בשבת זו, וצ"ע.

**פינה ממיחם למיחם**

פירש רש"י דמספק"ל אי הוי כמטמין בתחילה ואסור או שמא הוי כהמשך לשהיה הקודמת ושרי בגו"ק. והקשו תוס' מהסוגיא לקמן נא. דתניא רשב"ג אומר לא אסרו (הטמנה בשבת בדבר שאינו מוסיף הבל) אלא אותו מיחם, אבל פינה ממיחם למיחם מותר, השתא אקורי מקיר לה ארתוחי קא מרתח לה. ופירש רש"י שם לא אסרו להטמין משחשכה אלא במיחם שהוחמו בו, דהתם איכא למגזר שמא ירתיח, אבל מפנה ממיחם למיחם אחר ומטמין דהשתא ליכא למגזר שמא ירתיח דהשתא אקורי מקיר לה במתכוין ארתוחי מרתח לה בתמיה. וברמב"ם פ"ד ה"ה ביאר דמותר להטמין בדבר שאינו מוסיף כמו הדבר הצונן, שלא אסרו להטמין בשבת אלא דבר חם שהוא בכלי ראשון שנתבשל בו אבל אם פינהו מותר. ונפק"מ באופן שמעביר למיחם שהוא כלי ראשון, להרמב"ם אסור להטמינו בשבת בדבר שאינו מוסיף הבל ולרש"י מותר, וכן נפק"מ להפך באופן שהעבירו למיחם מסיבה אחרת לא בשביל לקרר, לרש"י אסור ולהרמב"ם מותר. ועכ"פ הקשו תוס' מדוע הכא פינה ממיחם למיחם מספק"ל דהו"ל נתינה בתחילה כהניח ע"ג קרקע ואסור, והתם הוי קל יותר כשפינה למיחם אחר.

ותירצו תוס' דבכירה כל שמצטנן יותר איכא למגזר שמא יחתה, אבל גבי הטמנה שרי טפי כשהוא קר כיון שבחיתוי מועט לא יועיל לו. ומבואר בתוס' דטעם איסור נתינה בתחילה הוא שמא יחתה ואפילו בגו"ק, משום שנצטנן, והוא דומה לאיסור הטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל דהוא שמא ירתיח, ומכל מקום חילקו דבהטמנה שצריך להרתיח הרבה לא גזרו. ולכאורה תירוצם אתי שפיר לרש"י דההיתר משום גילוי דעת דלא ניחא ליה שיתחמם ולגבי כירה לא סגי בגילוי דעת זה כיון שבקל יבא לידי חיתוי.

ולדעת הרמב"ם לכאורה מעיקרא לק"מ, דבהטמנה לא גזרו בצונן ובכירה גזרו בצונן, וכן כתב המג"א סי' רנ"ז סקי"ד בפשיטות, דבכירה אסור להניח ע"ג כירה לכתחילה ורק המשך שהיה מותר, משא"כ בהטמנה דהו"ל צונן.

הר"ן כתב ליישב קושיית תוס' דהתם היינו לענין מטמין בדבר שאינו מוסיף הבל, אבל הכא דאסור משום דמחזי כמבשל טפי מחזי כמבשל במחם שני במחם ראשון. וביאר השפת אמת דהכא אין האיסור שמא יחתה דהא איירי בגו"ק אלא משום מחזי כמבשל, וזה שייך טפי במיחם שני דאין זה המשך לשהיה ראשונה, אך בהטמנה האיסור שמא ירתיח כיון שפינה למיחם אחר וגילה דעתו שוב לא חיישינן שירתיח.

עוד כתב הר"ן אי נמי הכי פירושא דקא מבעיא לן פינן ממיחם למיחם מהו להחזירן למיחם ראשון ולהחזירה ע"ג כירה האם הוי כהניחו על גבי קרקע או לא. ולכאורה משמע שבא לתרץ חילוק אחר בין כירה להטמנה, דהיכא שמשאיר את התבשיל בכלי שני אף הכא שרי, וכל הספק כשבא להחזיר לכלי ראשון, ובכה"ג אף בהטמנה אסור. ולפי"ז בתירוץ שני של הר"ן איכא חומרא וקולא, דבהטמנה אסר להחזיר לכלי ראשון משום שביטל את הגילוי דעת, ובכירה התיר להניח על הכירה בכלי שני משום גילוי דעת. אך יל"ע דבפ"ד נקט הר"ן לעיקר כדעת הרמב"ם שההיתר בהטמנה משום דחשיב כצונן ורק כלי ראשון אסור בהטמנה, ולפי"ז מדוע כשהחזיר לכלי ראשון אסור הא אכתי דינו ככלי שני, וכן כתב להדיא המג"א שם שלפי הרמב"ם אף בכה"ג שרי משום דהוי כצונן. ועוד, דהר"ן לא חזר לבאר מה הדין בהטמנה. ואפשר שהר"ן לא בא לומר תירוץ אחר אלא הוספה לתירוץ הראשון, דלגבי הטמנה לעולם אין לאסור בפינה ממיחם למיחם משום דהוי כצונן, אלא לגבי כירה ספק הגמ' כשפינה למיחם אחר חישב כנתן ע"ג קרקע, ובזה חילק הר"ן דהספק רק בהחזירו לכלי ראשון. והסברא בזה צ"ע טובא איך יתכן דכלי שני לא חשיב כהניח ע"ג קרקע ואם החזיר לכלי ראשון חשיב כהניח ע"ג קרקע. [ולפי רש"י דהוי כגילה דעתו דלא ניחא ליה י"ל דבהחזיר לכלי ראשון ביטל את הגילוי דעת, וכמש"כ לעיל, אך להרמב"ם צע"ג].

להלכה המג"א סי' רנ"ג סק"כ שפינה ממיחם למיחם אסור, והמשנ"ב הקל בזה כיון שיש לסמוך על פירוש שני בר"ן שספק הגמ' רק בהחזיר לכלי ראשון. והנה המנהג הפשוט שמותר ליטול מים מהמיחם לכוס ולשפוך לתוך קדירת חמין שעל האש, ובשש"כ כתב בשם הגרשז"א שבתחילה כתב לאסור דהמשנ"ב לא התיר רק בפינה למיחם שהוא כלי שני אך להחזירו לתוך קדירה שעל האש אסור, ואח"כ חזר בו דשרי. ובארחות שבת הביאו בשם הגר"ש אוירבאך שהקשה לאביו ולבעל הקה"י מדוע המנהג להתיר, הא כל מה שהקל המשנ"ב זה רק משום שסמך על תירוץ שני של הר"ן, ובאופן שהחזיר לכלי ראשון גם לפירוש שני של הר"ן יש לאסור דהא בכה"ג הוא ספק הגמ'. וכתב שם סברא חדשה להתיר, דכאשר נוטל מים מהדוד לתוך כוס רק בשביל להעבירו לקדירה כעין גשר אין זה נחשב שירד מהאש כלל, וכל הספק הוא בפינה למיחם אחר בשביל להניחו שם. וכן לגבי אדם שרוצה לסדר את הקדירות שעל הבלע"ך ומסיר אחת מהקדירות לקרקע עד שיסדר שאר הקדירות י"ל שאין זה מוגדר כהניחו ע"ג קרקע כלל.

ובאופן שמפנה קדירה לתוך קדירה שעל האש כתב הפמ"ג לתלות בפלוגתת רש"י ותוס', דמרש"י משמע שאף הקומקום השני נמצא על האש, אך בתוס' משמע שהוא קר יותר.

**דין תנור**

במשנה מבואר שתנור חמור מכירה לגבי הסיקוהו בקש וגבבה, דבכירה מותר בין בשהיה בין בחזרה ובתנור אסור. וכן בגפת ועצים איכא חומרא בתנור על כירה, וכלפי זה אף כופח כתנור. ונחלקו בגמ' במה איירי דהא בכירה נמי אסור בגפת ועצים כשאינה גו"ק (לחנניה בחזרה ולרבנן בשהיה), לדעת אביי החומרא של תנור על כירה הוא בסמיכה דבתנור אסור ובכירה מותר, והוכיח מכאן דלא כר' יוסף שהתיר סמיכה אף בתנור. ולדעת ראב"א החומרא לגבי גו"ק דבתנור אסור אף גו"ק ובכירה מותר. ונאמרו בראשונים ג' ביאורים מדוע אביי לא רצה להעמיד בגו"ק, א, הרמב"ן הביא י"מ שלפי אביי כל החומרא של תנור הוא באינה גו"ק אך גו"ק מותר אף בתנור, ולכן הוצרך למצוא חומרא של תנור על כירה בגפת ועצים באינה גו"ק. וכן פסק הרמ"ך להלכה דתנור שרי בגו"ק, אך רוב הראשונים נקטו להלכה דתנור אסור אף בגו"ק. ב, תוס' כתבו דאביי נקט מסברא דגפת ועצים גו"ק שוה לקש וגבבה באינה גו"ק, ואם המשנה חילקה בכופח בין קש וגבבה לגפת ועצים על כרחיך איירי באינה גו"ק. ג. הרי"ף ור"ח פסקו דכופח שוה לתנור אפילו בגפת ועצים גו"ק, וכתב ר"ח דאף אביי לא פליג בזה דכל גפת ועצים חמור טפי ואפילו בגו"ק, אלא דמשמע לאביי דמתני' איירי בין בגו"ק בין באינה גו"ק, ולכן הוצרך לפרש באינה גו"ק בלסמוך.

ולדעת התוס' אביי חולק על ר' יוסף וראב"א בתרתי, דלגבי סמיכה אביי אוסר בתנור ועל זה איירי מתני' ור' יוסף וראב"א מתירין, ולגבי שהיה בגפת ועצים בגו"ק אביי מתיר בכופח ור' יוסף וראב"א אוסרין ועל זה איירי מתני'. משא"כ להר"ח והרי"ף פליגי רק בסמיכה בתנור. ולהלכה כתב הרשב"א דנקטינן לחומרא בתרוייהו, דלגבי סמיכה איכא ברייתא שאוסרת בתנור ובכופח שהוסק בגפת ועצים, ולגבי כופח בגפת ועצים וגו"ק ליכא ברייתא כאביי.

**תוד"ה תנור, אבל להשהות משהה אפילו בתנור שאינו גו"ק**

תוס' חידשו דכל החומרא של תנור הוא במקום שאסור באינה גו"ק ושרי בגו"ק, דבתנור חיישינן אף בגו"ק, אך במקום שאפילו אינה גו"ק שרי כגון שהיה לחנניה ממאב"ד ואילך וקדרה חייתא [וכן מבושל כל צרכו ומצטמק ורע לו לרבנן לדעת רוב הראשונים] שרי אף בתנור, דלגבי זה תנור וכירה שוין. והוכיחו כן מהא דשרינן לעיל יח: קדרה חייתא ובשיל, ומשמע דאיירי אף בתנור דקאי על לא תמלא אשה קדרה עססיות. והנה לפנינו הגירסא שם האי קדרה חייתא שרי וכו' בתנורא, ולפי"ז ודאי מוכח דאיירי בתנור. וברעק"א הקשה דאין זה ראיה כלל, די"ל דבשיל היינו כל צרכו ובשיל ולא בשיל היינו מקדרה חייתא עד כל צרכו, ובתנור מודה חנניה דאסור. וכל ההכרח של תוס' שם לפרש בשיל ולא בשיל היינו עד מאב"ד הוא מכח חנניה דהתיר ממאב"ד בשהיה, אך אם בתנור מודה דאסור שפיר יש לפרש דעד כל צרכו חשיב בשיל ולא בשיל.

וברעק"א הקשה מדוע לא הוכיחו תוס' מהמשנה ולא חררה על גבי גחלים אלא כדי שיקרמו פניה, והתם איירי בתנור כמש"כ תוס' לז. דהקשו על רש"י שאסר בתוכה בשהיה לחנניה משום הטמנה ממש מהמשנה שם דשרי אע"ג דחררה בתוכה היא. וכונתם דחררה אופים בתוך תנור ואין זה כתבשיל שמניחים על גבי הכירה למעלה, ולכן תמיד זה נחשב בתוכה. ועכ"פ מבואר דאף בתנור שרי מיקרמו פניה שהוא כמאב"ד וקאי לחנניה. ובמלא הרועים הקשה טפי, דהו"ל לתוס' להוכיח מרישא דמתני' שם אין נותנין פת לתנור אא"כ קרמו פניה, הא קרמו פניה שרי אפילו בתנור. והתם איירי באינו גו"ק כמש"כ רש"י לז: ד"ה הא קרמו, ותנור לאו גו"ק הוא ואי נמי גרוף בתנור לא מהניא גריפה. ולפלא על רעק"א שהקשה ממשנה זו ולא הקשה מהרישא שמפורש דאיירי בתנור.

ועוד כתב מלא הרועים שמגוף הסוגיא מוכח שלחנניה מותר לשהות אף בתנור באינה גו"ק, מדלא משני אביי דכופח הרי הוא כתנור לענין לשהות באינה גו"ק לחנניה, דהא ר' יוסף באמת ס"ל כחנניה לעיל, ועל כרחיך דאף תנור מותר.

אך הראש יוסף הוכיח בדעת כמה ראשונים דפליגי על תוס' ואסרי תנור בשהיה אף לחנניה.

א, הרי"ף הוכיח מסוגיין דקיי"ל כרבנן מדפריך אילימא באינה גו"ק אלא כירה כי אינה גו"ק על גביו מי שרי וכו', ומבואר דאסור לשהות בכירה שאינה גו"ק. וברז"ה כתב שאין זה ראיה כלל, דלחנניה מתני' להחזיר תנן ולגבי להחזיר שפיר פריך דאף כירה אסורה באינה גו"ק. ובדעת הרי"ף כתב הראש יוסף דקשיא ליה מדוע לא משני דאף שלחנניה מתני' דלעיל להחזיר תנן מכל מקום הכא לשהות תנן, ותנור חמור יותר דאסור אף בשהיה, ועל כרחיך דאתיא כרבנן. ומבואר ברי"ף שלחנניה בתנור אסור לשהות באינה גו"ק.

ב, רש"י לעיל יח: כתב ובשיל שפיר דמי מבושלת כל צרכה שפיר דמי להניחה. והקשה רעק"א שם הא רש"י פסק בסוגיין כחנניה ומדוע הוצרך לפרש דבשיל היינו כל צרכו. ותירץ הראש יוסף דרש"י חולק על תוס' ונקט דבתנור מודה חנניה שאסור בשהיה עד שיתבשל כל צרכו. [אך צ"ע לפי"ז מדוע לא משני בסוגיין דכופח הרי הוא כתנור לענין שהיה לחנניה, והרי"ף הוכיח מכאן כרבנן אך רש"י פסק כחנניה, ואולי משמע ליה דאי מתני' חנניה על כרחיך להחזיר תנן].

ג, השו"ע כתב לפי הי"א שפוסקים כחנניה דתבשיל שנתבשל כמאב"ד מותר לשהותו על גבי כירה, והוסיף הרמ"א או אפילו על גבי תנור. ובדעת השו"ע כתב הראש יוסף דתנור אסור בשהיה אף לחנניה, ולכן הדגיש על גבי כירה.

וכן כתב להדיא הרז"ה יח: דבשיל ולא בשיל היינו כמאב"ד ותנור חמור מכירה לענין זה, והקשה מהא דתנן אין צולין בשר בצל וביצה אלא כדי שיצולו מבעוד יום, ומבארינן בגמ' דאם נצלו כמאב"ד שרי. ותירץ, דצלי שאני, דאף בתנור שרי כמו בכירה דלא חיישינן לחיתויי. וכעין זה כתב הרמב"ן בדעת הרי"ף שפסק כחכמים ופסק את המשנה שאין צולין וכו' אלא כדי שיצולו, דבזה מודו חכמים דשרי כמאב"ד. אך להלכה כתב דרה"ג פסק דאף בתנור שרי כמאב"ד ובשיל ולא בשיל היינו קודם מאב"ד.

**באו"ד, דשרינן קדרה חייתא וכו'**

הבית יוסף דייק מדברי תוס' דההיתר של קדרה חייתא קיים בין בתנור בין בכירה, ודלא כמו שצידדו לעיל ריש ע"א דבכירה אף קדרה חייתא אסור, ופסק להקל.

**תוד"ה תניא כוותיה דאביי, דאי גרסינן סומכין איכא לאוקמה בגרופה**

כתב מהרש"א דתוס' אזלי לשיטתם שלפי אביי גפת ועצים גו"ק הוי כקש וגבבה שכופח דומה בהם לכירה ולא לתנור, ולכן בגרופה סומכין אע"פ שבתנור אין סומכין אפילו בגפת ועצים גו"ק. ולפי"ז יש ראיה מהברייתא כאביי בשני הדברים שנחלק על ראב"א, ודלא כהרשב"א דלגבי כופח גו"ק קיי"ל כראב"א לפי שאין על זה ברייתא.

והנה הטור פסק דכל מה שמותר בכופח בקש וגבבה זה רק בגו"ק, ותמה הבית יוסף מנ"ל הא סתם משנה משמע שאם הוסק בקש וגבבה הרי הוא דומה לגמרי לכירה שמותר לשהות אף באינה גו"ק. ותירץ הבית יוסף דהטור גרס בברייתא בקש וגבבה סומכין לו ואין נותנין על גביו כמו שהוא לפנינו, ולכאורה כיון שבקש וגבבה כופח דומה לכירה הרי קש וגבבה מותר לכו"ע אף באינה גו"ק כדתנן ריש פרקין. ולכן תירץ הטור דכל מה שדומה כופח לכירה זה רק בגו"ק אך באינה גו"ק הרי זה דומה לתנור, דכופח נחית חד דרגא בכירה, בקש וגבבה בעינן גו"ק ובגפת ועצים לא מהני גו"ק. ולפי"ז על כרחיך צריך לגרוס בסיפא אין סומכין, דכיון דברייתא איירי באינה גו"ק אי אפשר לתרץ כהתוס'. ולתוס' דברייתא בגרופה על כרחיך צריך לגרוס נותנין על גביו, וכן גרס הגר"א.

ולדעת הטור מוכח שתנור אסור לשהות בקש וגבבה אף בגו"ק, דהא כל ההיתר של כופח בקש וגבבה הוא בגו"ק. וכן יש להוכיח לתוס' דברייתא איירי בגרופה, וקתני ברישא תנור שהסיקוהו בקש וגבבה אין סומכין לו וכו'. אך אם הברייתא איירי באינה גו"ק וגרסינן נותנין על גביו וגרסינן בסיפא אין סומכין, אין ראיה לזה.

**שהיה בצלי**

**דף יח ע"ב**

**לא תמלא אשה קדרה עססיות ותורמוסין וכו'**

רש"י פירש שהם צריכים בישול יותר, ולפי"ז אין בהם את ההיתר של קדרה חייתא כיון שאינו מסיח דעת מלחתות אע"פ שהוא צריך ליום. ולגבי חמין כתבו תוס' טעם אחר, דכיון שרגילים לחמם על אש רפה חיישינן שיצטנן ויחתה. אך הרמב"ם כתב דמיני קטניות אלו מתבשלים מהר יותר, ואין בהם את ההיתר של קדרה חייתא לפי שהם ראויין לאכילה בלילה וחיישינן שיחתה. ונפק"מ באופן שמוסיף גרמא חייא לעססיות ותורמסין, דלרש"י הרי זה אסור כיון שיחתה מחמת העססיות, אך להרמב"ם מותר כיון שאינו רוצה אותם לאכילת הלילה ומסיח דעתו. וברשב"א הביא מרה"ג תירוץ אחר, דקדרה חייתא שרי רק אם התחיל להתחמם ולא בצונן לגמרי והכא איירי בצונן לגמרי. והרז"ה הביא מרה"ג דקדרה חייתא שרי רק בגו"ק, עי' להלן שיטות הראשונים להלכה שהרחבנו בזה.

יל"ע לדעת חנניה דלאחר מאב"ד לא חיישינן שמא יחתה, מדוע בעססיות חיישינן, אמנם גם בבוקר לא יהיו מוכנים מכל מקום כמאב"ד יהיו מוכנים ותו לא ניחוש שמא יחתה. וצ"ל דאם בפועל הגיעו למאב"ד לא חיישינן שיחתה שהוא רואה את המאכל מוכן קצת לפניו, אך אם בבוקר יגיעו למאב"ד אינו סומך על זה וחיישינן שיחתה. וכן יל"ע לדעת חכמים שמאכל שנתבשל כמאב"ד ומצטמק ויפה לו חיישינן שיחתה מהו ההיתר של קדרה חייתא, אמנם עד הבוקר יהיה מוכן אפילו בלא חיתוי אך גם דבר שנתבשל כבר חיישינן שיחתה כדי שיוסיף להצטמק. וצ"ל דכיון שמסיח דעתו מקדרה זו (כיון שיהיה מוכן רק בבוקר) שוב אינו מחתה.

**גזירה שמא יחתה**

כתבו תוס' דודאי ידענו שמא יחתה באופן שאין הפסק בינו לגחלים, ורק באופן שיש הפסק לא ידענו שמא יחתה, ועי' רעק"א שהקשה מהמשנה דריש כירה דשם אין לומר שהאיסור מצד מחזי כמבשל דהא אף בשהיה אסור ואין לומר שהאיסור מצד שביתת כלים דאם כן אסור אף בחמין ואף בגו"ק, ואף לחנניה דלהחזיר תנן מכל מקום לשהות נמי אסור לב"ש, ומזה יש להוכיח דחיישינן שמא יחתה. ועוד הקשה דאם ידענו שמא יחתה כשאין הפסק מדוע פריך מוגמר וגפרית רק לפי"ז, הא בלא"ה אפשר להקשות מהמשנה דאין צולין.

ובמהרש"א הקשה דאכתי לא ידענו דאיירי בבשרא אגומרי, (ואף דבשרא אגומרי לדעת תוס' היינו תנור פתוח, מכל מקום להס"ד לא איירי בבשר על גבי גחלים ממש). ותירץ, דאף דלא איירי ע"ג גחלים ממש מכל מקום ליכא הפסק קדירה, ודבר מפסיק לא סגי בהפסק אויר.

**אונין של פשתן וכו' כיון דקשי להו זיקא לא מגלי**

הקשה הרשב"א לדעת ר' ירמיה לל"ק דבעינן גדיא ושריק מדוע באונין של פשתן לא חיישינן לחיתויי. ותירץ דקשה להו זיקא טפי, אי נמי דאיכא לאוקמי שטח פי התנור. ויתכן דלפיכך כתב רש"י משטח פי התנור לרמז לתירוץ שני של הרשב"א. ובתוס' ד"ה ביורה הקשו מה יועיל טוחה ניחוש שיגלה, והיינו דהוקשה להו לר' ירמיה לל"ק דבעינן נמי דגדיא ולא סגי בטוחה. ובתירוצם השני דאיירי במהדק טפי, לפי"ז טיחה המהודקת טפי מהני אף בתנור.

**האי בשרא דגדיא ושריק שפיר דמי**

פירש רש"י דגדיא קשי ליה זיקא ושריק פי התנור בטיט סביב הכיסוי אינו מוכן לחתות. ולפי"ז הא דקאמר והשתא דאמר מר כל מידי דקשי ליה זיקא וכו' קאי על גדיא דהוא מטעם קשי ליה זיקא. ולל"ק פליגי האם בעינן תרתי לטיבותא להתיר או דסגי בכל אחד מהם להתיר, ולל"ב לר' ירמיה סגי באחד מהם להתיר ולר' אשי אפילו בלא גדיא ולא שריק שרי וכפי שיבואר. אך דעת הרמב"ם דבשר גדי מות רמשום שאם יחתה בגחלים יתחרך הבשר שאינו צריך אלא חמימות האש בלבד, ואם טח פי התנור בטיט מותר משום שאם יפתח התנור ויחתה תכנס הרוח ויתקשה הבשר ויפסד. ולפי"ז הא דקאמר והשתא וכו' קאי על שריק, אך היתר גדי הוא מטעם אחר שאם יחתה יתחרך הבשר. והקשה רעק"א על הרמב"ם מדברי רבינא דקרא חייא מותר כיון דקשי ליה זיקא כבשרא דגדיא דמי, ולהרמב"ם הו"ל למימר כשריק דמי, דהא קשי ליה זיקא שייך לשריק ולא לגדיא.

**ולר' אשי דשרי והתנן וכו' התם בבשרא אגומרי**

מרש"י נראה דהטעם שר' אשי מתיר אפילו בלא גדיא ולא שריק משום שהכיסוי בלחוד ימנע ממנו מלחתות. וכן נקטו התוס' והקשו מהמשנה דאין נותנין פת בתנור והא תנור מכוסה הוא, וכן הקשו מפסח שלדעת ר' אשי לא סגי בתירוץ הכא מנתח והכא לא מנתח, דזה מהני רק לקשי ליה זיקא ולא למניעה של הכיסוי. ותירצו, דמיירי שהתנור פתוח, כלומר, שגם במשניות אלו איכא לקושיית הגמ' ולתירוץ דאיירי בבשרא אגומרי. ובמהרש"א הוסיף דגם הברייתא דלא תמלא אשה קדרה עססיות וכו' דאיירי בתנור צ"ל דאיירי בתנור פתוח. ועוד תירץ דר' אשי יתרץ דהאי ברייתא קאי כב"ש דאסר שביתת כלים, משא"כ את המשניות לא מוקמינן כב"ש. והקשה הקרני ראם בלא"ה אי אפשר להעמיד את המשניות כב"ש, דבצליית בשר לא שייך שביתת כלים. (ואף בתנור סגור אין זה נחשב שהתנור עושה פעולה אלא בקדרה בלבד).

והסיקו תוס' דהסוגיא עצמה לקמן כ. סוברת כר' ירמיה, דהא לר' אשי כיון דמוקמינן בתנור פתוח שוב אין להקשות כלום ואין צריך לחלק בין מנתח ללא מנתח, והא דלא משני הכי משום דנקט האמת דאף בלא להעמיד בפתוח לק"מ כיון דלא מנתח. [היה מקום לומר שבגדי לא חיישינן לחתות אפילו בפתוח, ולכן עדיין צריך ליישב דלא מנתח שאני, אך תוס' נקטו בפשיטות דכיון שהטעם שלא יחתה בגדי הוא מחמת הרוח, אין זה שייך בפתוח כלל, אמנם לדעת הרמב"ם דההיתר של גדי שיתחרך שפיר י"ל דאף בפתוח לא יחתה ומיושבת קושיית תוס'].

ובתוס' רא"ש הוכיח מפסח דסתם תנור הוא סגור, מדלא משני דאיירי בפתוח, ועפי"ז הקשה מהמשנה דפת ותירץ דבפת איכא למיחש טפי שמא יחתה. וצ"ע דאם איירי בסגור אכתי יקשה לר' אשי מפסח מדוע דוקא בפסח התירו משום בני חבורה זריזין תיפו"ל שלא יחתה משום הכיסוי. וצ"ל דמנתח מהני נמי לר' אשי וכמש"כ הגר"א דבלא מנתח רוצה שיתבשל טפי ואיכא למיחש שיחתה אפילו במכוסה.

הרשב"א כתב ליישב באופן אחר, דהטעם שהתיר ר' אשי אף בברחא ולא שריק אינו משום הכיסוי אלא משום שכל בשר קשה לו זיקא קצת, והביא סמך לזה מהא דקאמר והשתא דאמר מר כל מידי דקשה לי זיקא וכו' משמע דכל מיני בשר האמור להלן קשה ליה זיקא אלא דיש בשר דלא סגי בהכי. והשתא לא קשה מפת כיון דלא קשה ליה זיקא כלל יבא לחתות, וכן לא קשה מפסח דכיון דלא מנתח לא קשה ליה זיקא כלל. והנה נחלקו הראשונים איך לפסוק להלכה, תוס' והרמב"ם פסקו כר' ירמיה לל"ב דשרי או בגדיא או בשריק, אך רה"ג והרז"ה פסקו להקל כר' אשי דכל בשר שרי בצלי. ומה שהקשו תוס' מאונין של פשתן ומהגמ' דבני חבורה דמשמע שבלא סברת קשה ליה זיקא אסור לדעת הרשב"א לק"מ, כיון שרק בפת איכא לסברת ר' אשי.

**שיטות הראשונים להלכה**

הרי"ף הוכיח דקיי"ל כרבנן א, מספק הגמ' האם מותר לסמוך, ואמרינן תוכה וגבה הוא דאסור לסמוך שרי וכו', וברז"ה כתב דאין מכאן ראיה כלל דלפי רבנן הספק לגבי שהיה ולפי חנניה הספק לגבי חזרה. וביארו הראשונים דראיית הרי"ף היא מלשון הגמ' תוכה וגבה הוא דאסור, ואי איירי לענין חזרה הרי קיי"ל דבתוכה אסור אף בגו"ק, ואילו ספק הגמ' בלסמוך ודאי היה רק לענין אינה גו"ק דלא גרע מעל גבה, ומדוע הזכירו תוכה. ב, ממסקנת הגמ' כירה שהסיקוה בגפת ועצים סומכין לה ואין משהין על גבה אא"כ גו"ק וכו' אלמא דהכי הלכתא. וברז"ה דחה דהאי ברייתא כר' יהודה והגמ' מוכיחה לחנניה לענין חזרה דאין לחלק ביניהם. [כל ראיות הרי"ף הם מדברי האמוראים ולא מברייתות]. וביארו האחרונים דראיית הרי"ף היא דאם הספק לענין חזרה לחנניה אין להוכיח משהיה לרבנן, דדלמא שהיה קל יותר ושרי לסמוך. ויתכן לבאר פלוגתתם, דהרי"ף סובר שחזרה אסורה משום מחזי כמבשל ולכן אי אפשר להוכיח כלל משהיה לרבנן לחזרה לחנניה, אך הרז"ה סובר שחזרה אסורה משום שמא יחתה ושפיר נקט שאין לחלק ביניהם. ג, הרז"ה הביא בשם הרי"ף להוכיח מהפשיטות הראשונה מברייתא דב' כירות המתאימות, ודחה כנ"ל דברייתא אתיא כרבנן ופשטינן דהוא הדין בחזרה לחנניה. וצ"ב מדוע הוצרך לזה הא בהדיא בההיא ברייתא איירי אף לענין חזרה, ומבואר שעל הכירה הגו"ק מותר אף בחזרה. ואפשר דרישא משהין על הגו"ק מיירי רק לענין שהיה ולא איירי בכל האופנים שמוזכרין בכירה שאינה גו"ק.

ד, עוד הוכיח הרי"ף מדברי ר' אושעיא ור' יוחנן דקטמה והובערה משהין עליה חמין ותבשיל שנתבשלו כל צרכן, אלמא בלא גו"ק אסור אע"פ שנתבשל כל צרכו. ודחה הרז"ה דר' חייא ור' אושעיא תנאי נינהו, או דס"ל כר' יהודה ולא קיי"ל כותיהו. ועוד, דר' אושעיא איירי לענין מצטמק ויפה לו, ואין לנו ראיה דפליג על תנא דמתני'. ואזיל הרז"ה לשיטתו דפסק שאף לחנניה מצטמק ויפה לו אסור בשהיה.

ה, עוד הוכיח הרי"ף מדברי אביי לענין תנור דמוקי למתני' דכופח הרי הוא כתנור לענין לסמוך וראב"א מוקי לענין גו"ק, ומדוע לא מוקי בפשיטות לענין שהיה באינה גו"ק לחנניה. ודחה הרז"ה דלעולם המשנה שם והגמ' אתיא כחנניה ולענין חזרה, אבל לשהות מותר בין כירה בין תנור בין תוכו בין על גביו בין לסמוך. כלומר, דאין להחמיר בתנור טפי מבכירה לענין שהיה לחנניה. והנה הרז"ה עצמו בפ"ק נקט מסברא דתנור אסור בשהיה לחנניה, והעמיד את הגמ' בשיל שרי בשיל ולא בשיל אסור בשהיה לחנניה ובתנור, דאין להתיר אלא במבושל כל צרכו. ולבסוף חזר בו מכח דברי רה"ג דאין להחמיר בתנור טפי מכירה ובשיל ולא בשיל היינו קודם מאב"ד. ולפי הס"ד של הרז"ה צ"ע טובא מדוע לא משני הכא דאיירי בשהיה וכחנניה, ויהיה מוכח מזה כהרי"ף דקיי"ל כרבנן, וצ"ע.

הרי"ף והרמב"ם פסקו כחכמים ומאידך פסקו את המשנה דאין נותנין פת לתנור ולא חררה ע"ג גחלים אא"כ קרמו פניה, וכן אין צולין בשר בצל וביצה עד שיצולו מבעו"י. ותמה הרז"ה דלרבנן מדוע סגי במאב"ד הא עד שיצולו ויאפו כל צרכן חיישינן שמא יחתה. והנה הרז"ה עצמו לפי הס"ד דידיה בפ"ק דבתנור מודה חנניה הקשה ממשניות אלו, ותירץ דע"ג גחלים עדיף טפי דמודו בהו חכמים שמשעה שהגיע למאב"ד לא יחתה לפי שיפסיד הבשר. וכן תירץ הרמב"ן בדעת הרי"ף והרמב"ם, וכן כתב הרמב"ם להדיא פ"ג הט"ז. וצ"ל דהוקשה לרז"ה מדוע לא פירש הרי"ף להדיא חילוק זה.

והנה הרז"ה נקט שיטה מחודשת דאף דקיי"ל כחנניה מכל מקום מצטמק ויפה לו אסור עד שיתבשל כל צרכו, ולבני מדינחא דמקרבי לרב ושמואל אפילו אחר כל צרכו אסור, ואנן לית לן מנהגא ושרי בנתבשל כל צרכו, אך קודם לכן לכו"ע אסור, וחנניה דאמר כל שנתבשל כמאב"ד משהין ע"ג כירה שאינה גו"ק איירי במצטמק ורע לו דוקא.

ולגבי ספק הגמ' בעבר ושהה, הרי"ף נקט שספק ראשון איירי לרבנן קודם שנתבשל כל צרכו וקיי"ל בין במזיד בין בשוגג לחומרא, וספק שני איירי בנתבשל כל צרכו וקיי"ל דבשוגג שרי לקולא, וכן פסק הרמב"ם. אך הרז"ה ביאר ספק ראשון לחנניה קודם מאב"ד דוקא (וכן הוא בתוס'), וספק שני לחנניה ובמצטמק ויפה לו דאסור עד כל צרכו, ולרב ושמואל אפילו אחר כל צרכו, ובזה קיי"ל לקולא. והטעם שהוצרך לפרש שממאב"ד עד כל צרכו הוי בתוך הספק השני וקיי"ל לקולא ולא הוי בכלל הספק הראשון כהרי"ף, משום שלא מסתבר להעמיד את הספק השני לאחר כל צרכו וכרב ושמואל, כיון שרק להנוהגים כן אסור, ולכן הוצרך לחלוק על הרי"ף דכל שנתבשל כמאב"ד הוי בכלל הספק השני ואזלינן לקולא. ובאמת לרוב הראשונים שלחנניה מותר ממאב"ד ואילך אף במצטמק ויפה לו על כרחיך צריך לפרש את הספק השני לרבנן.

הקשה הרז"ה דבפ"ק מבואר שקדרה חייתא שרי ולא חיישינן שמא יחתה, ומאידך איתא התם שאסור לשהות קדרה עססיות ותורמוסין בתנור וכן חבית של מים. וכן הקשה מנתינת פת לתנור ומשלשלין את הפסח דמשמע שאיירי אף בחייתא ומדוע לא שרי לגמרי. ותירץ, דעססיות ותורמוסין צריכים בישול מרובה, ופת ובשר נוחים להתבשל ולא מסח דעתיה מינייהו. וכנראה הוקשה לו דבפשטות יש לתרץ דההיתר בקדרה חייתא הוא לחנניה והאיסור בעססיות ותורמוסין וכן בפת ופסח הוא לרבנן, ואם כן יהיה מוכח שהלכה כרבנן, ולכן הוצרך ליישב דכל אלו אתיא אף לחנניה. עוד כתב שם תירוץ אחר בשם רה"ג דכל ההיתר בקדרה חייתא הוא בגו"ק. וצ"ע דאם כן המשך הגמ' בשיל ולא בשיל אסור נמי איירי בגו"ק, והא גו"ק ודאי שרי. ובשלמא לדעת ר' יונה דקודם מאב"ד אסור אף בגו"ק מיושב שפיר שיטת רה"ג, דחייתא ובשיל כמאב"ד שרי ומחייתא עד מאב"ד אסור אף בגו"ק, אך הרז"ה נקט דבגו"ק הכל שרי. ולכן כתב לדחוק את הגמ' לדעת רה"ג דבשיל ולא בשיל אסור ודאי איירי באינה גו"ק. וצ"ע דאם כן אין חילוק בין חייתא לבשיל ולא בשיל אלא בין גו"ק לאינה גו"ק. וברשב"א הביא תירוץ אחר בשם רה"ג דבצונן לגמרי אין את ההיתר של קדרה חייתא.

**מעשה דאנשי טבריה**

דעת רש"י לביאור התוס' ותוס' רא"ש

רש"י פירש דהביאו סילון מבעוד יום והמים נמשכין ובאין כל השבת לתוך האמה של חמי טבריה, וחכמים אסרו את המים שבאו בשבת. ונקטו הראשונים בדעתו דאיירי בסילון קצר שהמים נשפכים לתוך האמה ומתערבין בה, ועושין כן כדי לצנן את חמי טבריה שיוכלו לרחוץ בהם. והקשו תוס' מדוע אסרוהו, מאי שנא מהא דתניא פותקין מים לגינה ומתמלאת והולכת כל השבת כולה. ותירצו, דהכא גזרו שמא יערבם בשבת. ומבואר בתוס' דאין הטעם משום הטמנה דלא שייך הטמנה בדבר המתערב, אלא הטעם משום בישול, ואע"פ שאם יערבם בשבת הוי איסור דרבנן משום בישול בתולדות חמה, מכל מקום גזרו שמא יערבם בשבת מצד גזירה לגזירה. וצריך לחלק בין פותקין מים לגינה להכא דבבישול דוקא גזרו ולא בשאר מלאכות. ויש מקום לפרש בתוס' דחיישינן שמא יערבם בשבת ולכן אסרו להביא מים בסילון, אך הבית יוסף נקט שלפי רש"י מותר להביא את המים ורק להשתמש לרחיצה ושתיה אסור, דאם נתיר להשתמש יבא לערבם בשבת, אך ההבאה עצמה מותרת.

ויל"ע לפי"ז מדוע קדרה חייתא מותר להניח על הכירה מערב שבת, אמנם ליכא שמא יחתה, אך אכתי איכא שמא יבשל בשבת, ומאי שנא מהכא. ואפשר דבכירה שאם יניח בשבת יעבור על בישול דאורייתא לא גזרו, ורק בתולדות חמה דהוי בישול דרבנן גזרו, [כמש"כ הבית יוסף לפרש את הרא"ש שלא גזרו על חזרה מערב שבת היכא דלא נתבשל קודם לכן]. אך קצת דוחק לומר כן, דכל הגזירה שמא יערבם בשבת הוא משום בישול בתולדות חמה שזה אסור אטו תולדות האור, ובתולדות האור גופא לא גזרו.

ובחי' הריטב"א (המיוחס להר"ן) הקשה כן, ותירץ דבקדרה חייתא מה שהונח כבר מערב שבת הוא שמתבשל בשבת, אבל הכא המים היו באין בשבת. כלומר, דרש"י כתב שגזרו רק על אותן שבאו בשבת, ויתכן דאותן שבאו בערב שבת ונתחממו בשבת לא גזרו דלא דמי כל כך לבישול בשבת, ורק באופן שבאו המים בשבת ונראה כנתבשלו מתחילה בשבת גזרו שמא יערבם בשבת, ולכן בקדרה חייתא שהניח הכל מערב שבת לא גזרו. אך בהגהות ראמ"ה ביאר מש"כ רש"י אותן שבאו בשבת, דלעולם עיקר הגזירה קיימת גם על המים שבאו בערב שבת, אלא שבזה אי אפשר לאסור בדיעבד כיון שהמים נתחממו קודם השבת ולא נהנה מהאיסור. ולדבריו מש"כ רש"י אותן שבאו בשבת לאו דוקא, דהוא הדין באו מערב שבת סמוך לחשיכה ולא הספיקו להתחמם עד שבת, וכל זה דלא כהריטב"א הנ"ל.

תוס' הקשו על פירוש זה דר' חסדא למד מכאן שאסור להטמין בדבר המוסיף הבל מבעוד יום, ואם איירי במתערבין בהם ומשום איסור בישול שמא יערבם בשבת מנ"ל לאסור הטמנה. ותירץ התוס' רא"ש שהנידון לגבי הטמנה בדבר המוסיף הבל מבעוד יום הוא האם גזרינן גזירה לגזירה, ולמד ר' חסדא ממתני' דגזרינן, דהכא נמי גזרו שמא יערבם בשבת ויעבור על בישול בתולדות חמה שאסור משום תולדות האור.

דעת רש"י להר"ן

הר"ן כתב שמדברי רש"י עולה שאסור ליתן מים מבושלים לתוך החמין בשבת משום הטמנה. וכתב שהתוס' פליגי שאין בזה הטמנה. והיינו שרש"י אסר משום הטמנה אפילו שהמים מתערבין בתוך האמה. ונראה שזה כונת תוס' ולר"י נראה דמה שהיו מתערבין צונן בחמין לא הוה דמי להטמנה וליכא למילף וכו', והיינו דאם רש"י אסר משום הטמנה הא לא דמי להטמנה, ואם אסר משום בישול ליכא למילף מיניה הטמנה. ובשיטה להר"ן בסוף הסוגיא כתב בשם הרא"ה דעולא ור' חסדא פליגי האם יש הטמנה מים במים או לא, ונראה דביאר דהאמוראים פליגי בסברת רש"י האם שייך הטמנה בדבר שנתערב. [ובשיטה להר"ן שם הקשה דאם כן מדוע מקשה ממעשה דאנשי טבריה רק לר' יוסף ולא לרבה, הא גם לרבה יקשה דבדבר שנתערב לא שייך הטמנה, ותירץ דהומ"ל ולטעמיך. ולכאורה הרא"ה כתב כן רק בדעת עולא, ורבה סובר כר' חסדא, וצ"ע].

ויל"ע לדעת רש"י איך מותר לתת מים לתוך תבשיל בערב שבת, נימא דהוי הטמנה בדבר המוסיף הבל, ומאי שנא שופך מים מבושלין לחמין בשבת או שופך מערב שבת. וצ"ל דכל ענין הטמנה במערב מים לתבשיל זה רק בשעת מעשה העירוב, אך לאחר שמתערבין אין כאן מציאות של הטמנה שהרי הכל אחד. והשתא כאשר מערב את המים בשבת איכא מעשה הטמנה בשבת בשעה שמערבן, אך כאשר מערב אותן מער"ש אין כאן מעשה הטמנה ולא מציאות הטמנה. ועי' שיטה להר"ן דנראה שזה כונתו שם. ובגמ' מדמה ר' חסדא הטמנה בדבר המוסיף הבל מער"ש למתני' לפי שכאן עשה את המעשה מצידו בער"ש. ולפי"ז מש"כ רש"י אותן שבאו בשבת הוא בדוקא, דמה שהגיע בערב שבת אין כאן הטמנה כלל.

הבית מאיר סי' שכ"ו ס"ג הקשה לשיטה זו מהא דתנן להלן מא. אבל נותן לתוך הכוס כדי להפשירן, ומדוע לא יאסר מצד הטמנה. ולכן כתב דודאי מודה רש"י דלא מקרי הטמנה מים במים מעורבים, ומה שפירש במשנה דהמים מתערבים בתוך האמה היינו לפי הס"ד דמשום בישול בתולדות חמה נגעו בה, אבל למסקנא דהטעם משום הטמנה על כרחיך מודה לפירוש התוס' שהמים אינם מתערבים. כלומר, דבגמ' פריך ולפלוג ר' יוסי נמי בהא, ולפי הס"ד דבאמת ר' יוסי חולק גם בחול ואבק דרכים על כרחיך האיסור משום בישול בתולדות חמה, ועל זה מייתי מעשה דאנשי טבריה דהתם נמי אסרו משום בישול בתולדות חמה, ולצד זה פירש רש"י דהמים מתערבים, וכן לר' יוסף דמייתי מעשה דאנשי טבריה ארישא, משא"כ לרבה דחול ואבק דרכים אסור משום הטמנה ועל זה מייתי מעשה דאנשי טבריה על כרחיך איירי בהטמנה כמו בציור של תוס'.

דעת היש מפרשים

עוד כתבו תוס' לפרש שהיו בסילון נקבים וכשהיו רוחצים בשבת היו פותחים הנקבים ומתערבין הצוננים בחמים, ועובר על בישול בתולדות חמה בשבת. ובתוס' רא"ש כתב להפך דהסילון היה רחב ורוחצין בו, ובשבת היו פותחין הנקבים ומתערבין החמין בצוננים. [וצ"ע דלכאורה המים לא הגיעו ליד סולדת שהרי היו רוחצים שם, ומה שייך בזה בישול]. ולפי הי"מ ודאי קשה מאי מייתי ר' חסדא ראיה להטמנה, הא הכא הוי בישול בשבת ממש. [נראה דאין כונת תוס' לומר כן בכונת רש"י, שהרי רש"י כתב אותן שבאו בשבת, ולפי הי"מ המים הגיעו בערב שבת אלא שפתח הנקבים בשבת].

דעת ר"י

תוס' נקטו דאיירי בסילון שמוקף מחיצות מכל צד והיו מתחממין המים צוננים שבסילון מחמת חמי טבריה, ולא היו רוחצין בחמי טבריה עצמן מפני שריחן רע, ועי' להלן שנחלקו הבית מאיר והביאור הלכה כיצד איירי. ובהגהות ראמ"ה הקשה מנ"ל לר' חסדא שאסרו מדין הטמנה דלמא אסרו משום בישול, ותירץ דהכא איירי בלא הגיעו ליד סולדת אלא מתחממים קצת, ואפ"ה אסרו משום הטמנה, ויישב עפי"ז קושיית התוס' מאי קמ"ל ר' חסדא, דהכא קמ"ל שאפילו בחימום בעלמא ולא הגיע לי"ס אסור. ובפשטות י"ל דאפילו הגיעו לי"ס נקט ר' חסדא בפשיטות דלא אסרו משום בישול, דלא מצינו בשום מקום שיגזרו חכמים על בישול מערב שבת שמא יערבם בשבת, וכמו שמצינו שהתירו חכמים קדרה חייתא, ומצינו רק איסור שהיה חזרה והטמנה.

כתב הטור אמת המים שהיא חמה אסור להמשיך לתוכה סילון של צונן אפילו מערב שבת, ואם המשיכו בה המים אסורים וכו' אפילו המים שנכנסו מערב שבת. ודייק הבית יוסף דס"ל כתוס' ולא כרש"י מתרי טעמי, חדא דלפי רש"י מותר להמשיך ורק לרחוץ אסור והטור כתב אסור להמשיך. ועוד, דלפי רש"י האיסור להשתמש הוא רק במים שבאו בשבת והטור כתב אפילו המים שנכנסו מער"ש. [יל"ע אם כונת הבית יוסף שלרש"י מותר להשתמש במים שבאו מערב שבת אפילו בציור של תוס' שאין המים מתערבין באמה, ופליגי לדינא. או שמא בציור של תוס' ודאי חשיב הטמנה ואסור אף המים שבאו מער"ש, וכונת הבית יוסף שלפי רש"י בציור שהם מתערבים באמה אין לאסור את המים שבאו מער"ש כיון דלא עביד איסורא]. והנה פשוט שהבית יוסף נקט בדעת רש"י כהתוס', דלפי הר"ן דחשיב הטמנה ודאי אסור לעשות כן מערב שבת, והראיה שהטור סובר כתוס' הוא רק מהא דאסר גם את המים שבאו מערב שבת.

אך לשון הטור ושו"ע אפילו המים שנכנסו מער"ש צ"ב, דלכאורה לתוס' איירי דוקא בכה"ג, דכיון שהמים אינם יוצאים לחוץ הרי הם נכנסו מער"ש. ותירץ הבית מאיר דאיירי בשני אופנים, לא מבעיא בסילון שהמים נמשכים כל הזמן לחוץ דבכה"ג המים באו בשבת ונתחממו בשבת דאסור, אלא אפילו אם סתמו פי הסילון דהמים באו מערב שבת נמי אסור מצד הטמנה. ובביאור הלכה פקפק לומר דבכה"ג דהמים באו בשבת ונתחממו בשבת באמת מותר ואין כאן הטמנה, כיון שהמים הוטמנו מאליהם ולא ע"י מעשה דידיה, (וצ"ב כיצד יפרש את לשון הטור ושו"ע אפילו וכו'). וכתב דלכן דקדקו תוס' לומר שהסילון מוקף מכל צד, דהיינו שאינו יוצא לחוץ, דבכה"ג המים הוטמנו מערב שבת ע"י מעשה דידיה. ולכאורה מבואר מדברי הבה"ל דאוכל שהוטמן מאליו או ע"י קוף בשבת בדבר המוסיף הבל מותר, ולא דמי לשהיה דחייב להסיר את הקדירה אפילו בשהה מאליו, וצ"ע לדינא.

**תולדות האור**

תנן אין נותנין ביצה בצד המיחם בשביל שתתגלגל, ובגמ' גלגל מאי אמר ר' יוסף גלגל חייב חטאת, ומייתי ראיה מהמשנה דהדחתן זו היא גמר מלאכתן. וכתב הרשב"א פירוש דתולדת האור כאור, ואסיקנא בגמ' שאם גלגל חייב חטאת, עכ"ל. ומבואר שהספק הוא האם תולדות האור דאורייתא. וכן מבואר בר"ן וברמב"ם. והנה לגבי בשר בחלב ולגבי קרבן פסח ושאר דיני התורה ודאי בישול בתולדות האור נחשב בישול גמור, ורק לגבי שבת מספק"ל דאפשר דבעינן דומיא דמשכן שהיה באור ממש. ויל"ע לפי המסקנא דהוי דאורייתא האם הוי אב או תולדה.

והקשה בחי' חתם סופר איך הגמ' פושטת מהברייתא דהוי דאורייתא, דלמא קמ"ל שהדחתן הוי גמ"מ ובאור חייב מהתורה ובתולדות האור מדרבנן, עיי"ש מה שתירץ. ועוד הקשה מה הספק בתולדות האור שיהיה לאו דאורייתא, הא במשכן נמי היה בישול בתולדות האור, דבישלו את שמן המשחה במים רותחין כמש"כ הרמב"ן בפר' כי תשא.

רש"י פירש שהדחתן זוהי גמר מלאכתן מדקרי ליה גמ"מ ש"מ זהו בישולו וחייב, ודייק החת"ס דהספק לא היה מה הדין בתולדות האור אלא האם סוג בישול קל כזה ראוי להתחייב עליו או לא. וכן יש לדייק מלשון הר"ח גלגל חייב חטאת כענין מליח ישן וכו', משמע דאיירי בסוג בישול. וכעין זה כתב בשיטה להר"ן דהספק לפי שאינה מבושלת כל צרכה, ויתכן דכונתו להנ"ל.

והנה רש"י פירש דתולדות האור היינו אם הוחם הסודר הזה באור מתחילה. וצ"ע מדוע לא פירש דבישל בצד המיחם וכדאיתא במשנה. ויתכן לומר דלפי רש"י איירי במיחם העומד על האש, וס"ל דבכה"ג לא חשיב תולדות האור אלא אור עצמו, ולכן הוצרך למצוא אופן חדש של תולדות האור בסודר שהוחם ע"י אור. ומעתה אזיל לשיטתו שלא פירש את ספק הגמ' כשאר הראשונים, שהרי מתני' לא איירי בתולדות האור כלל אלא באור עצמו ואיירי בסוג בישול שונה. ובאמת לדעת שאר הראשונים יש להסתפק האם איירי במיחם שהסירו מהאש דוקא, ולכן חשיב תולדות האור, או שמא אפילו במיחם על האש חשיב תולדות האור כיון שהחום עובר דרך המיחם. וכן המניח קדרה על בלע"ך יש להסתפק האם חשיב תולדות האור או אור עצמו. ובמניח קדרה על אש ודאי נראה דחשיב אור עצמו אע"פ ששולי הקדירה מפסיקין בין המאכל לאש, דחשיב שהאש עצמה מחממת את הקדירה והמאכל שבתוכה, אך בהפסק דבר אחר יל"ע.

ובסי' שי"ח ס"ג כתב השו"ע דאסור לבשל בתולדות האור ופירש המשנ"ב לפיכך המניח פירות או מים על התנור או בתוך התנור לאחר שהוסק התנור ונתבשלו שם וכו' חייב. ומשמע דע"ג מעזיבה חשיב תולדות האור ולא אור עצמו. אך אפשר דאיירי לאחר שהוסק והוציאו ממנו כל הגחלים, דעכשיו החום בא מהתנור בלבד. ונראה שבזה נחלקו הפוסקים לגבי מים שנתחממו בקולטים של דוד שמש, האם חשיב חמה עצמה או תולדות חמה, עי' שולחן שלמה שי"ח ס"ג דהזכוכית של הקולטים חשובה כחמה עצמה ולא כתולדות חמה לפי שאינה מבשלת רק מרכזת את קרני השמש, ואפשר שזה תלוי בנידון הנ"ל.

**בישול בחמה**

רש"י כתב דבחמה לא חשיב בישול משום דאין דרך בישולו בכך. ומצינו ד' שיטות בביאור דברי רש"י, הקוב"ש בכתובות אות ר"ב פירש משום מלאכה כלאחר יד, שכל דיני התורה לא נאסרו אלא בדרך הרגיל, ולכן פסח שבישלו בחמי טבריה פטור כמו בשבת, דתולדת חמה אינו בישול בדרך הרגיל. וכתב דהוא הדין לענין בשר בחלב אם בישלו בחמה פטור דאין דרך בישול בכך. ולפי"ז כתב דהכל תלוי לפי הזמן והמקום, דהמוציא במרפקו פטור משום שינוי, ואם נשתנה מנהג העולם בחול שהכל מוציאין במרפיקן ודאי חייב בשבת.

ובאגלי טל הקשה על רש"י דאם כן מדוע לא יאסר מדרבנן ככל מלאכה כלאחר יד. ועוד הקשה בשו"ת אג"מ ח"ג סי' נ"ב דבגמ' מבואר שאם חמי טבריה חמים ממעיינות הרי זה תולדת חמה ואם חלפי אפתחא דגהנום הרי זה תולדת האור, והרי לגבי דרך בישול אין הבדל במה הם מתחממים. וכן בסודר שהוחם בחמה פטור וסודר שהוחם באור חייב, ואיך יתכן לחלק בזה בדרך בישול. ועוד הקשה הגרשז"א בשולחן שלמה שם דלגבי פסח האיסור לאכול מבושל, ואין זה איסור במעשה בישול כמו בשבת, ולגבי שם מבושל לא שייך לחלק אם נתבשל כדרכו או שלא כדרכו.

והגרשז"א יישב דאע"פ שכתב רש"י דשרי משום שאין דרך בישול בכך, מכל מקום עיקר הטעם הוא משום דכללא הוא דליכא בישול כי אם באש ותולדתו ולא בדבר אחר. ועיי"ש שדן לפני החזו"א בכף חשמלית שהמעגל חשמלי שנועד לחמם את המים נוצר מהמים עצמם, דלא הוי תולדת האור ואין חייבים עליו. והשיב החזו"א שכשם שחייבים על תולדה של אש כך חייבים על עיבור של אש, וכל זרם חשמלי נידון כעיבור של אש כיון שדרכו להוליד אש. ועי' שו"ת נודע ביהודה תניינא יו"ד סי' מ"ג שנראה כונתו כהגרשז"א.

ובשו"ת אג"מ שם יישב דאם היה דרך בישול כך היינו מחייבים על בישול בחמה אע"פ שלא היה במשכן משום תולדה, וככל תולדה שמחייבים אע"ג שלא היה במשכן משום שדומה לאב, ולאחר שאין זה דרך בישול שוב אינו דומה לאב ואין זה תולדה. וטעם זה שייך גם בפסח ובשאר דיני התורה, דאין זה בישול האמור בתורה משום שאין זה דרך בישול. ומעתה תולדות חמה נמי פטור מהתורה אע"פ שדרך לבשל בהם, דמאחר דהבישול בחמה אינה בכלל המלאכה גם מה שנתבשל בו אינו בכלל המלאכה, דהרי הוא בא מדבר שאינו נחשב בישול. וכתב דמש"כ הקרית ספר דאין בישול מן התורה אלא באש אין זה טעם אחר מרש"י, אלא דכיון שאין דרך לבשל רק באופן זה שוב אין בישול מהתורה אלא באש.

ועפי"ז כתב דבישול במקרו גל חייב מהתורה כיון שדרך לבשל בו, ואף שלא היה במשכן מכל מקום מכלל תולדה לא נפיק, ולא דמי לחמה שאין דרך לבשל בו ולכן אינו בכלל המלאכה. ונראה מדבריו דאפילו ישתנה מנהג העולם ויבשלו דברים בחמה מכל מקום לא יתחייב עליו, דכיון שבזמן נתינת התורה אין דרך בישול בכך אין זה בכלל המלאכה כלל, ואין זה פטור של כלאחר יד. ורק במקרו גל שהוא צורת חימום שלישית, דאין זה לא אור ולא חמה, ואנו באים לקבוע עתה מחדש האם זה מכלל המלאכה, בזה י"ל שכיון שדרכו בכך הוי תולדה אע"פ שלא היה במשכן. ויתכן שלדבריו מזלג חשמלי חייב מהתורה, כיון שדרך בישול בכך וחשוב כמקרו גל ואין זה תולדת חמה.

ביאור רביעי מצינו בפמ"ג שי"ח ס"ד ומנ"ח מצוה ז' שנסתפקו האם מותר לבשל באור לאחר שבישל בחמה, האם אמרינן בזה אין בישול אחר בישול, או שמא כיון שמתחילה נתבשל בחמה ועכשיו מוסיף בו בישול באור הוי כצליה אחר בישול דאסור. ומבואר שמספק"ל האם בישול בחמה נחשב לבישול אחר והתוצאה של הבישול שונה מאשר בישול באור, ולכן יש מקום להוסיף בישול באור לאחר שכבר נתבשל בחמה, או שמא התוצאה שוה אלא שגזיה"כ שאין בישול אלא באור. ולכאורה ביאור זה הוא דלא כרש"י, שלפי רש"י החיסרון רק במעשה הבישול ולא בתוצאת הבישול. והגרשז"א הוכיח שאין הפטור מצד שזה סוג בישול אחר שהרי במים עיקר הבישול הוא החימום, ומכל מקום מותר לחמם מים בחמה כמבואר בחמי טבריה, וכאן לא שייך לומר שזה סוג חימום אחר.

ויש לדון כמה נפק"מ בטעמים אלו.

א, מים שהם מתחממים בדוד שמש, לדעת הקוב"ש חייב כיון שדרכו בכך, ולדעת הגרשז"א מותר כיון שאין זה בישול כלל, ונראה שאף לדעת האג"מ מותר כיון שבחמה אין זה בישול אפילו אם ישתנה מנהג העולם, וכמש"כ לעיל בדעתו, וכן לדעת הפמ"ג ומנ"ח דתוצאת הבישול בחמה שונה הרי בישול כזה לא אסרה תורה.

ב, מקרו גל ומזלג חשמלי (אם ננקוט דלא חשיב אור) וכדו' שהם סוג חדש של בישול לא באור ולא בחמה, לדעת הקוב"ש חייב כיון שדרכו בכך, לדעת הגרשז"א מותר כיון שאין זה בישול כלל, ולדעת האג"מ אסור מדין תולדה כיון שזה דומה לאב שהיה במשכן ודרכו בכך, ולדעת הפמ"ג ומנ"ח יש להסתפק האם תוצאת הבישול באופנים אלו דומה לתוצאת הבישול של אור או של חמה.

**מכה בפטיש באוכלין**

איתא בגמ' חוץ מן המליח ישן וקולייס האיספנין שהדחתן זו היא גמר מלאכתן, ופירש רש"י לקמן קמה: שם דג שאוכלין אותו מחמת מלחו ע"י הדחה בחמין, ואסור משום שזהו גמר מלאכתן והוי בישול. ומבואר דהאיסור הוא משום מלאכת בישול, ולכן דוקא בחמין אסור. ובלבוש ופמ"ג יצאו לחדש דהאיסור הוא משום גמר מלאכה דהוי אב מלאכה מצד מכה בפטיש, דכיון שקודם לכן לא היה ראוי לאכילה כלל ואחר הדחה ראוי לאכילה הרי זה גמר מלאכה, ולכן נקטו שאף בצונן אסור ודלא כרש"י. ובביאור הלכה הקשה מסוגיין דמוכיח מהכא דגלגל ביצה חייב חטאת, ודלמא ליכא בישול בתולדות האור והחיוב שם הוא מצד מכה בפטיש. ועוד הקשה דבגמ' מבואר שאם צלה ביצה בסודר שהוחם בחמה או בחול פטור, ואם אפילו בצונן חייב משום מכה בפטיש כל חמה ותולדותיה יתחייב משום מכה בפטיש.

ובנשמת אדם הקשה מהוכחת הגמ' לתולדות האור, ויישב דמליח ישן וקולייס האספנין היה יכול לאכול מתחילה ע"י הדחק ואין בזה מכה בפטיש. וכל דברי הלבוש ופמ"ג קיימים רק בדבר שלא היה נאכל מתחילה כלל ועכשיו נאכל לכה"פ ע"י הדחק. והקשה הביאור הלכה דגם מליח ישן אינו נאכל כלל וע"י הדחה נאכל ע"י הדחק כדאיתא בחי' הר"ן, ואם כן שייך לחייבו מצד מכה בפטיש ושוב קשה דאי אפשר להוכיח מכאן לתולדות האור.

והנה לדעת הלבוש ופמ"ג יל"ע מדוע לא נחייב כל בישול מצד מכה בפטיש. ואפשר ליישב שכל דבר שיש לו שם מלאכה בפ"ע אין לחייבו משום מלאכה אחרת, (כן שמעתי בשם החזו"א), וכל קושיית הבה"ל היא באופן שאין לחייבו משום בישול, כמו בחמה ותולדותיה מדוע לא נחייב מצד מכה בפטיש. ובאג"מ ח"ג סי' נ"ב צידד לדינא להחמיר כשיטת הנשמת אדם שיש מכה בפטיש באוכלין, וקולייס האספנין ודג מליח נאכלין מתחילה ע"י הדחק ולכן אין בזה רק איסור בישול, והר"ן שהביא הבה"ל הוא שיטת יחיד, ואין הכרח שכל הראשונים יסכימו עמו. ובזה תירץ גם קושיית הבה"ל מביצה שצלה בסודר שהוחם בחמה, דכיון שביצה ראוי לגומעה חיה אין בזה מכה בפטיש רק בישול.

**גזירה שמא יטמין ברמץ**

כתב הרא"ש לרבה דאסיר משום גזירה שמא יטמין ברמץ אסור אפילו מבעוד יום לצורך שבת כדמוכח לקמן ממעשה דאנשי טבריה. ומבואר דהאיסור הוא משום הטמנה דעלמא, דאף שר' יוסי מתיר מצד בישול בתולדות חמה מכל מקום אוסר בדרך הטמנה מדין הטמנה בדבר המוסיף הבל. וכן מדוייק בתוס' ד"ה אלא, שהקשו לר' יוסף מי לית ליה גזירה שמא יטמין וכו' משמע שלרבה ניחא.

וכן הרשב"א נקט דהאיסור מצד הטמנה ומכל מקום כתב שמבעוד יום שרי, דאם נחשיב את החול למוסיף הבל מחמת שהוחם בחמה כיון שבלילה מצטנן והולך אין זה נחשב למוסיף הבל, (כעין זה כתבו תוס' מח. בשם רבינו ברוך לגבי גחלים, כיון שמצטנן והולך חשיב כאינו מוסיף הבל), ואם נחשיב את החול למוסיף הבל מצד עצמו וכדאיתא בריש במה טומנין, הני מילי תבשיל חם וכדאיתא בב"ב יט. דחמימי חמים דקרירי קריר. ובאמת אם יטמין תבשיל חם בחול חשיב דבר המוסיף הבל ואסור אף מער"ש, אך כלפי צונן חשיב אינו מוסיף הבל. ונמצא שכל האיסור הטמנה הוא מדין אינו מוסיף הבל, ולכן רק בשבת אסור.

אך רש"י כתב דמאן דחזי סבר מכדי האי לבישולי והאי לבישולי ותרוייהו דרך הטמנה מה לי רמץ מה לי חול. ומשמע שמצד הטמנה דעלמא אף לרבה לא חשיב הטמנה [מטעם שביארו הראשונים לדעת ר' יוסף, עי' להלן], אלא כונת רבה שבדרך הטמנה מודה ר' יוסי שגזרו תולדות חמה אטו תולדות האור או אטו אור עצמו כיון שרגילים לבשל כך, ויש מקום לטעות יותר. ולפי"ז פשוט שבער"ש שרי, דלא שייך בישול מער"ש.

וכן מבואר בפירוש רה"ג בהא דאיתא בגמ' איכא בינייהו עפר תחוח, דהראשונים פירשו שלפי רבה אסור מצד הטמנה ולפי ר' יוסף מותר דלא חיישינן לגומא, אך רה"ג פירש להפך דלרבה מותר משום שעפר תיחוח לא מיחלף ברמץ ולר' יוסף אסור, דאף בעפר תיחוח איכא גומא כדאיתא במס' ביצה. ומבואר שגזירה שמא יטמין ברמץ אינה משום הטמנה אלא משום בישול דמיחלף ברמץ ולכן בעפר תיחוח שלא מיחלף לא גזרו. וכתב הרשב"א שלפי"ז אתי שפיר הא דנקט רבה רמץ דהוא מוסיף הבל, והא בשבת אסור אף באינו מוסיף הבל והו"ל למימר גזירה שמא ירתיח, [ולפי הרא"ש ניחא דאתי לאסור אף מערב שבת, והרשב"א אזיל לשיטתו דמערב שבת שרי וכל האיסור הוא מדין הטמנה באינו מוסיף הבל], ולפי רה"ג ניחא דכל האיסור הוא משום דאבק דמי לרמץ, וסיים דאפשר נמי שלפירושו של רש"י כן, ואבק ועפר תרוייהו לרמץ דמי ובדידיה מיחלפו.

אך הקשה הרשב"א על רה"ג דאם בעפר תחוח לא גזרו משום שלא דמי לרמץ מדוע בחמי טבריה גזרו, וכדאיתא בגמ' בשלמא לרבה היינו דדמיא להטמנה, הא אמת המים דחמי טבריה נמי לא דמו לרמץ.

והנה החזו"א בהוספות לאו"ח סי' רנ"ג נקט כהראשונים דהטמנה במקצת שמה הטמנה, והקשו לו מסוגיין שמותר לגלגל ביצה ע"ג חול או גג רותח, ומדוע לא חשיב הטמנה במקצת. ויישב שמותר להטמין צונן במקום שאין איסור בישול, ומה שאסר רבה שמא יטמין ברמץ אין זה איסור הטמנה דעלמא אלא דבאופן של הטמנה חיישינן טפי לבישול לפי שיתלה את ההיתר בדרך הטמנה ולא בתולדות חמה, ואיסור זה קיים רק בהטמנה ממש ולא בהטמנה במקצת. ומבואר שנקט כפירוש רש"י ורה"ג דאין זה איסור הטמנה דעלמא.

ונפק"מ בין הרא"ש והרשב"א שאסרו מצד הטמנה לרש"י ורה"ג שאסרו מצד בישול במטמין דבר המבושל כל צרכו, דהטמנה איכא ובישול ליכא. ומאידך נפק"מ בהטמנה במקצת לדעת הרמ"א שאין בזה הטמנה, דמצד הטמנה מותר ומצד בישול אפשר שגם בכה"ג דמי לרמץ ואסור, ועי' ראש יוסף.

ובתוס' הקשו מדוע לא גזרו על הפקעת סודרין שמא יטמין ברמץ, ותירצו דסודרין לא דמי לרמץ, וכן אטו סודרין שנתחממו באור לא בעי למגזר דאין דרך לחממן באור שלא יהיו נשרפין. וצ"ב מדוע הוקשה להו שנגזור אטו רמץ או סודרין שנתחממו באור, הא ר' יוסי לא גזר תולדות חמה אטו תולדות אור, ורק בדרך הטמנה אסר משום הטמנה דעלמא, והיכן מצינו שר' יוסי גזר. וכן הקשה רעק"א, והוסיף דאין לפרש כונתם מדוע לא גזרו על המטמין ביצה בסודר שהוחם בחמה, דאם כן מה תירצו דלא דמי לרמץ, הא בדרך הטמנה ודאי גזרו בכל גוונא, והראיה מהא דאסרו חמי טבריה משום הטמנה במים אף שמים לא דמו לרמץ, והניח בצע"ג. והנה אם תוס' פירשו כרש"י ורה"ג ניחא טפי, דהכא איירי משום בישול וגזרו בכל דבר הדומה לבישול ברמץ. אך בתוס' רא"ש כתב שלפי רבה אסור אף בערב שבת, והקשה מיד אח"כ מדוע לא גזר ר' יוסי בהפקעת סודרין.

**מדוע לר' יוסף ליכא גזירת הטמנה**

הראשונים הקשו מדוע ר' יוסף אסר רק מצד שמא יזיז ולא מצד הטמנה. וקושיא זו קשה בתרתי, חדא מדוע לא אסר מצד דבר המוסיף הבל, דהמשנה בריש במה טומנין מונה חול בכלל דברים המוסיפים הבל. ועוד, דבשבת עצמה אסור אף דבר שאינו מוסיף הבל.

א. אפשר לומר שר' יוסף באמת מודה לרבה אלא שבא להחמיר ולאסור אף בלא הטמנה מצד שמא יזיז, ונפק"מ דאסור אף בגלגול על גבי החול וכן על גבי גג שיש בו עפר. אך בגמ' אמרינן איכא בינייהו עפר תיחוח דלרבה אסור ולר' יוסף שרי מבואר שר' יוסף נקט כן גם להקל ולית ליה גזירת הטמנה. וכתב הרשב"א שלפי רה"ג שפירש להפך דר' יוסף בא להחמיר בגלגול ובעפר תיחוח שפיר יש ליישב כן. אך הקשה דאם כן מאי פריך מחמי טבריה לר' יוסף, הא אם הוא מודה להטמנה שפיר יש לפרש את המעשה דאנשי טבריה כרבה. ותירץ דכונת ר' יוסף לומר שעיקר טעם המשנה הוא מצד שמא יזיז, ומסתבר דמעשה דאנשי טבריה נמי להאי טעמא קאי, עיי"ש. ומכל מקום לשאר הראשונים דלא פירשו כרה"ג ודאי מוכח דר' יוסף פליג ולא אסר מצד הטמנה.

ב, תוס' תירצו דגזירת דבר המוסיף הבל משום שמא יטמין ברמץ ושמא יחתה היתה רק מערב שבת, אך בשבת לא חיישינן שיטמין ברמץ ויעבור על בישול דאורייתא. (נראה דכונתם לדעת ר' יוסי שלא גזר אטו תולדות האור, וצ"ע). וגזירת דבר שאינו מוסיף הבל בשבת גופא שמא ירתיח לא היתה רק בדבר המבושל, אך בדבר שאינו מבושל ומבשלו בהיתר כגון בחמה ותולדותיה לא גזרינן שמא יעשה כן בתולדות אור, (מצד גזירת מוסיף הבל לא גזרו בשבת כלל, ואף בדבר המבושל, דאין כונתם דלא חיישינן שיעבור על איסור בישול אלא כונתם דלא גזרו גזירה זו בשבת, משא"כ מצד גזירת אינו מוסיף הבל תירצו דכל שיש בזה משום בישול לא גזרו, ובדבר המבושל גזרו). ולפי"ז אם יטמין את הביצה בחול בערב שבת הרי זה אסור אף לר' יוסף מצד הטמנה שמא יטמין ברמץ, והקשה מהר"ם אם כן לתירוץ הגמ' לר' יוסף דמעשה דאנשי טבריה אסיפא קאי ולהוכיח שתולדות חמה אסור אטו תולדות האור, מה הראיה, דלמא אסור מצד הטמנה, דהא מעשה דאנשי טבריה היה בערב שבת. ותירץ, שלפי ר' יוסף על כרחיך צ"ל דמעשה דאנשי טבריה היה בשבת גופא וכפירוש הי"מ שבשבת גופא היו פותחים הנקבים ומתערבים המים באמה, ואסרוהו חכמים משום בישול בתולדות חמה. ולפי"ז ר' חסדא שהוכיח מכאן לדין הטמנה אינו סובר כר' יוסף. (לכאורה בלא"ה צ"ל לר' יוסף דאיירי בשבת, דהא בער"ש לא שייך בישול).

ועוד יש ליישב דהוכחת הגמ' אינה מגוף המעשה דאנשי טבריה אלא מדקאמרי חכמים אם בשבת כחמין שהוחמו בשבת וכו', ומשמע שחמין שהוחמו בשבת אסורים בלא דין הטמנה, ועל כרחיך מצד בישול בתולדות חמה. ולפי"ז ר' חסדא יכול לסבור כר' יוסף, דעיקר המעשה ודאי היה בערב שבת ואסרוהו מצד הטמנה.

ג, הרשב"א תירץ דהנה כתבנו לעיל שלפי רבה אין לאסור מער"ש מדין הטמנה במוסיף הבל, דמצד שהחול רותח מהחמה הרי זה מצטנן בליל שבת ומצד החול עצמו הא איתא במס' ב"ב דחמימי חמים דקרירי קריר. ור' יוסף סובר דמוסיף הבל מחמת דבר אחר לא חשיב מוסיף הבל כלל, ולכן אין לדון כלל את החול כמוסיף הבל מחמת שהוחם בחמה. והא דלא אסר מצד דבר שאינו מוסיף הבל משום דלקמן נא. אמר שמואל מותר להטמין את הצונן. [ומעתה אם היה מטמין דבר חם בחול היה אסור לר' יוסף מתרי טעמי, חדא מדין דבר שאינו מוסיף הבל, ועוד, דחול נחשב למוסיף הבל מחמת עצמו כלפי דבר חם ואף מער"ש אסור]. ורבה סובר שאפילו דבר שאינו חם מעצמו חשיב מוסיף הבל, ולפי"ז אם יטמין בחול ביום הוי הטמנה בדבר המוסיף הבל. ויל"ע מדוע אין לאסור לרבה אף בערב שבת, ואף שבליל שבת מצטנן והולך מכל מקום ביום יתחמם שוב, דהא בשבת עצמה חשיב כדבר המוסיף הבל. ולכאורה מוכח מכאן שאם בשעת ההטמנה חשיב אינו מוסיף הבל אף שלבסוף יוסיף הבל שרי, וסייעתא לדעת המשנ"ב שדוקא מעשה הטמנה אסור. אך אפשר שבדעתו ליטול את הביצה בלילה קודם שיגיע היום.

ולפי"ז לרבה יש לאסור חמי טבריה מדין הטמנה אף מערב שבת, דהא אינו מצטנן בליל שבת, ושפיר מייתי מעשה דאנשי טבריה להוכיח שר' יוסי מודה לאיסור הטמנה, אלא שבחול האיסור רק בשבת ובחמי טבריה אף מער"ש. ועי' ברשב"א בד"ה אמר ר' חסדא, ותורף דבריו שבתחילה סבר שר' יוסי וחכמים חולקים מדוע אסור להטמין בחול, לר' יוסי רק מצד הטמנה ולרבנן רק מצד בישול בתולדות חמה, ולית להו הטמנה בדבר המוסיף הבל מער"ש. ורבנן דאנשי טבריה שאסרו אף בער"ש מצד הטמנה באמת סוברים כר' יוסי שיש איסור הטמנה בחמי טבריה, אלא דהא דקאמרי אם בשבת כחמין שהוחמו בשבת ומשמע שזהו דין מוסכם, זה יכול להתפרש לפי חכמים מצד בישול בתולדות חמה ולפי ר' יוסי מצד הטמנה. ולפי"ז ר' חסדא שהוכיח ממעשה דאנשי טבריה לאסור הטמנה מער"ש הוי רק לרבה לר' יוסי. ולבסוף הסיק דרבנן מודים לר' יוסי שיש איסור גם מצד הטמנה ואינם חולקים על רבנן דאנשי טבריה.

ולפי ר' יוסף דבחול ליכא הטמנה ור' יוסי מודה משום שמא יזיז מקשה הגמ' מאי מייתי מחמי טבריה, הא התם אין חשש שמא יזיז. ומשני דארישא קאי ואסרוהו מדין בישול בתולדות חמה. ולכאורה לפי"ז קשה טובא קושיית מהר"ם מנ"ל דאסרו מצד בישול בתולדות חמה דלמא מצד הטמנה, ואפילו אי איירי בשבת קשה דהא הרשב"א לא תירץ כתוס' דבשבת לא אסרו גזירת דבר המוסיף הבל. וצ"ל דחמי טבריה נמי חשיבי כחם מחמת דבר אחר ולר' יוסף אין בזה גזירת הטמנה כלל. ובאמת צ"ל לר' יוסף דמעשה דאנשי טבריה היה בשבת גופא ומצד בישול בתולדות חמה, ור' חסדא אינו סובר כר' יוסף אלא כרבה. ועוד י"ל דבאמת בחמי טבריה מודה ר' יוסף דשייך גזירת הטמנה, והראיה לתולדות חמה היא מאם בשבת כחמין שהוחמו בשבת, וכמש"כ לעיל.

ד. הר"ן לקמן נא. כתב שדוקא דבר שאינו מוסיף הבל מותר בצונן, אך דבר המוסיף הבל אסור וראיה לדבר ממעשה שעשו אנשי טבריה ואסרו להם חכמים והתם צונן היה. והיה מקום לומר דהיינו דוקא לרבה אך לר' יוסף אף דבר המוסיף הבל מותר בצונן. [עי' שלטי גיבורים שנקט שאף בדבר המוסיף הבל מותר בצונן, ורק בדבר שלא נתבשל אסור, ובדעת ר' יוסף י"ל דלעולם שרי].

ה. הרמב"ן רשב"א ריטב"א ור"ן לבאר שיטת עולא שהלכה כאנשי טבריה דשרי, ומדוע אין בזה גזירת הטמנה בדבר המוסיף הבל, וכתבו דאנשי טבריה ס"ל כר' יוסי דבישול בתולדות חמה שרי והוא הדין הטמנה בתולדות חמה שרי, ועולא סובר שהלכה כר' יוסי בין בבישול ובין בהטמנה. והא דלא יטמיננה בחול ובאבק דרכים כתבו ב' אופנים, או דס"ל כרבה משום הטמנה וחילקו בין הטמנה בשבת להטמנה בערב שבת, [ולפי"ז אי אפשר לפרש דמייתי ראיה שר' יוסי מודה בדרך הטמנה כדעת רבה, דהא אנשי טבריה שהתירו הטמנה אסרי בחול משום שהיה בשבת, ועל כרחיך הראיה היא לרישא דגזרו אף בתולדות חמה, דבביאור המשנה סברו כר' יוסף ולדינא כרבה]. או דס"ל כר' יוסף לגמרי דאין איסור הטמנה לר' יוסי בתולדות חמה. ומבואר מדבריהם ביאור נוסף בסברת ר' יוסף, דר' יוסף נקט בפשיטות לדמות בישול בתולדות חמה להטמנה ולר' יוסי כשם שבישול שרי כך הטמנה שרי, ולכן הוצרך לטעם אחר, ובאמת לחכמים אסור אף מצד הטמנה כרבה. וצ"ב מדוע הרשב"א הביא סברא זו רק בעולא ולא לעיל מיניה בר' יוסף. אך יתכן דכונתם לסברת הרשב"א שתולדות חמה היינו דבר שאינו חם מעצמו, וחדא סברא היא. אך צ"ב מה זה שייך לר' יוסי ורבנן, ומשמע כמש"כ לעיל וצ"ע.

הרי"ף כתב ולא יטמיננה בחול ובהא אפילו ר' יוסי מודה מ"ט רבה אמר גזירה שמא יטמין ברמץ ר' יוסף אמר גזירה שמא יזיז עפר ממקומו מאי בינייהו עפר תיחוח. ולכאורה לפי מה דקיי"ל כחכמים שגזרו תולדות חמה אטו תולדות האור אין בזה נפק"מ להלכה. ולפי הרא"ש איכא נפק"מ לאסור לרבה אף מבעוד יום, וזה אסור רק מצד הטמנה. אך עדיין יש להקשות דבזה גם ר' יוסף מודה וכמש"כ מהר"ם, ואין נפק"מ בפלוגתת רבה ור' יוסף. וצ"ל דהביא את כל הסוגיא בשביל הנפק"מ שיוצאת מדברי רבה. ולדעת הרשב"א דמבעוד יום שרי אף לרבה ליכא נפק"מ להלכה בפלוגתתם כלל, ולכן כתב הרשב"א דהביאה לברור פירושא דמתני' בלבד. ובסוף הסוגיא כתב הרשב"א שהרי"ף הביא פלוגתתם משום שמדברי רבה יש ללמוד שיש איסור הטמנה בדבר המוסיף הבל גם מבעוד יום, דלפי שיטתו הראיה דמייתי מאנשי טבריה הוא לאיסור הטמנה והתם איירי מבעוד יום, ורק בחול שרי מערב שבת משום שאינו מוסיף הבל דמצטנן והולך, משא"כ לר' יוסף אין ראיה לזה, ור' חסדא כרבה (כן נראה בביאור דבריו).

**מגלגלין ביצה על גבי גג רותח**

בגמ' מקשה מרשב"ג דמגלגלין ביצה על גג רותח בשלמא לרבה אסרו דוקא בדרך הטמנה אבל לר' יוסף לגזור, דהגמ' נקטה בפשיטות שלפי ר' יוסף אף בגלגול על גבי עפר לחוד יש לגזור שמא יטמין ויחפור לצורך זה ולא רק בהטמנה. ומשני דסתם גג לית ביה עפר וליכא למגזר, אך גג שיש בו עפר לרבה מותר ולר' יוסף אסור. ובתוס' מוכח שאף גלגול ע"ג עפר לרבה מותר ולר' יוסף אסור, ועי' מהרש"א דהו"מ למימר איכא בינייהו גלגול ע"ג עפר בלא הטמנה.

הרא"ש כתב מדפריך מהא ברייתא דמגלגלין אמתני' דלא יטמיננה משמע דאין חילוק בין גלגול ע"ג החול ובין הטמנה בתוך החול, ואפילו לגלגל על החול בשביל שתצלה אסור. ודבריו צ"ע בתרתי, חדא דלפי חכמים לכו"ע אסור מצד בישול בתולדות חמה ואין נפק"מ בנידון זה. ועוד, אף את"ל דכונתו לדעת ר' יוסי ולא להלכה (וכן נקט המג"א) מכל מקום רק ר' יוסף ס"ל כן, ובעלמא קיי"ל כרבה לגבי ר' יוסף ולדידיה רק בהטמנה אסור. ובהגהות ראמ"ה יישב דהיה ס"ד לרא"ש שגלגול על גבי עפר חשיב בישול בחמה עצמה ולא בתולדות חמה ואף לחכמים שרי, והוכיח הרא"ש שלחכמים אסור מדפריך מהא ברייתא וכו', ומדוע לא משני דרבה ור' יוסף פליגי רק לר' יוסי אך לחכמים ליכא להאי טעמא, ובגלגול ע"ג עפר לדעת ר' יוסף יצא להפך, שלחכמים מותר ולר' יוסי אסור, ורשב"ג כחכמים. ומדלא משני הכי מוכח שחכמים אוסרים גם בגלגול ע"ג עפר דחשיב כתולדות חמה ולא כחמה עצמה.

הטור סי' שי"ח כתב ולא יטמיננה בחול ואבק דרכים בשביל שתצלה, והקשה הב"ח ב' קושיות, א, לפי מה דקיי"ל כרבה לגבי ר' יוסף יש לאסור אף מערב שבת ולא רק בשבת וכמש"כ הרא"ש עצמו. ועי' בית מאיר שיישב דהטור נקט לעיקר כדעת הרשב"א שמבעוד יום שרי לפי שכן משמע במתני' שהאיסור הוא דוקא בשבת, ובכונה השמיט את האיסור מער"ש. ב, מדוע אסר רק להטמין, הא לפי מה דקיי"ל כחכמים שבישול בתולדות חמה אסור הרי זה אסור אף בגלגול. וקושיא זו אינה שייכת לרבה ור' יוסף, דלכו"ע לחכמים אסור בכל גוונא מצד בישול. ובמג"א יישב דהרא"ש שכתב לאסור אף בגלגול היינו לר' יוסי (ולפי"ז צ"ל דהרא"ש בא לפסוק כר' יוסף), אך לדידן דקיי"ל כחכמים פשיטא דאסור ולא הוצרך לכותבו.

ובמשנ"ב שם כתב בשם הרא"ש דאפילו מבעוד יום אסור להטמין ביצה בחול, דחול הוא דבר המוסיף הבל, ובשם הרשב"א כתב שמותר להטמין מבעוד יום דכל שהוחם בער"ש מצטנן לגמרי בליל שבת. ובסי' רנ"ז ס"ו חילק השו"ע שבדבר שאינו מוסיף הבל מותר להטמין צונן ובדבר המוסיף אסור, וכתב הביאור הלכה בשם תוס' שבת דלהטמין בחול אע"פ דחשיב מוסיף הבל מכל מקום מותר בצונן, שלדברים קרים מקרר הוא. ולכאורה בסי' שי"ח כתב שבשבת גופא אסור להטמין בחול, והמחלוקת של הרא"ש והרשב"א היא רק מערב שבת. אך התירוץ הוא פשוט, דבסי' שי"ח איירי בחול רותח מהחמה ובסי' רנ"ז איירי בחול קר דהנידון רק מצד החול עצמו.

**ת"ש מעשה שעשו אנשי טבריה**

בגמ' מבואר שלפי רבה המשנה מוכיחה ממעשה דאנשי טבריה שר' יוסי מודה בדרך הטמנה דאסור. והנה לדעת הראשונים שביארו גזירה שמא יטמין ברמץ דהוי הטמנה דעלמא, ולדעת התוס' דחכמים אסרו לאנשי טבריה מצד הטמנה (דהיינו לר"י דאין המים מתערבים, או לרש"י אליבא דהר"ן דאף במים מתערבים אסור מצד הטמנה) אתי שפיר כפשוטו. אך לדעת רש"י ורה"ג דגזירה שמא יטמין ברמץ הוי מצד בישול ואין בזה איסור הטמנה, צ"ע מאי מייתי מחמי טבריה הא התם אסור מצד הטמנה. ויש ליישב בתרתי, א, לפי מה שנקטו תוס' בדעת רש"י שאף בחמי טבריה לא אסרו להם מצד הטמנה אלא מצד בישול שמא יערבם בשבת, וביאר התוס' רא"ש הא דקאמר ר' חסדא ממעשה דאנשי טבריה וכו' דמבואר שם דגזרינן גזירה לגזירה, הכא נמי מייתי ראיה דר' יוסי מודה באופן שיש לחוש לבישול בשבת אפילו במקום גזירה לגזירה, ואף שאין האופנים שוים דהכא חיישינן לבישול טפי משום דהוי בדרך הטמנה והתם משום דאיכא למיחש שמא יערבם בשבת מכל מקום מדמי להו. ב, לפי מה שנקט הר"ן בדעת רש"י דהוי הטמנה י"ל דהראיה היא מהא דמסיים כחמין שהוחמו בשבת והיינו משום בישול, ומוכח שבדרך הטמנה חיישינן לבישול גם לר' יוסי. ויותר נראה שהר"ן לא פירש ברש"י שמא יטמין ברמץ מצד בישול וכמש"כ הרשב"א אלא מצד הטמנה ככל הראשונים.

**סברת עולא**

הרמב"ן במלחמות כתב ד' אופנים מהו סברת עולא להתיר מצד הטמנה, א, מים בתוך מים לא חשיב הטמנה. ב, כיון שהמים באים ויוצאים מאליהם לא חשיב הטמנה. ג, ס"ל שאין הטמנה בתולדות חמה. ואע"פ שלדעת ר' יוסף לר' יוסי ליכא הטמנה בתולדות חמה, ולרבנן כשם שיש איסור בישול כך יש איסור הטמנה, צ"ל דאנשי טבריה סברי כר' יוסי דליכא הטמנה בתולדות חמה ולכן התירו, ולא ס"ל כר' יוסף שר' יוסי הסכים עם חכמים לאסור משום חלפי אפתחא דגהנום אלא ר' יוסי הסכים לאנשי טבריה דשרי, ועולא פסק כר' יוסי. ד, עוד כתב דעולא סובר שאף חכמים לא אסרו הטמנה בתולדות חמה רק בשבת ולא בערב שבת דהוי גזירה לגזירה טובא.

ובעל המאור פירש שלא נתכונו להחם ולהטמין אלא להקר את החמין ובכה"ג לא חשיב הטמנה, והעמיד פלוגתתם בפלוגתת ר' מאיר ור' יהודה ור' שמעון לגבי להשתטף כל גופו בצונן, וכיון דקיי"ל כר' יהודה הוא הדין קיי"ל כעולא שאין בזה משום הטמנה. וצ"ל לפי שיטת הרז"ה דאיירי בעירבו את הצונן לתוך מי טבריה עצמן בשביל שיוכלו לרחוץ במי טבריה, ומכל מקום חשיב הטמנה כדעת הר"ן ברש"י, ופליגי בהטמנה שעיקר כונתו לצנן את המטמין ולא בשביל לחמם את המוטמן. וכבר תמה על זה במלחמות דלא איירי בכה"ג כלל.

**מאי רחיצה אילימא רחיצת כל גופו וכו'**

כלומר, אילימא רחיצת כל גופו דוקא אסרו אך פיו"ר שרי, וכן ביו"ט הא דאסרו ברחיצה היינו כל גופו דוקא ומתני' אתיא אף כב"ה, אם כן מדוע אסרוהו משום מעשה שבת תיפו"ל מצד איסור רחיצה ואף בהוחמו בערב שבת, ועל כרחיך איירי בפיו"ר ומתני' דלא כב"ה. הקשה הרמב"ן איך יתכן לומר דרחיצת פיו"ר מותרת הא מעשה שבת אוסר בכל הנאה ליומן ואפילו אצבע קטנה אסור. ותירץ דליכא ס"ד להתיר פיו"ר, אלא ה"ק אילימא רחיצת כל גופו נמי הוצרכו לאסור מצד מעשה שבת, והא אסור מצד רחיצה. ובתוס' בשם רשב"א הקשו דמשמע בגמ' שאם איירי ברחיצת כל גופו ניחא מדוע מתני' אתיא כב"ה, והא ודאי הא דקתני אסורין ברחיצה כולל גם רחיצת פיו"ר דאם אסור בשתיה כל שכן ברחיצת פיו"ר. ודבריהם צ"ע דאף שלדינא אסורין ברחיצה דשבת כולל פיו"ר מכל מקום יתכן דאסורין ברחיצה דיו"ט כולל רק כל גופו, ולכן הוצרך לדייק מברייתא דרישא לא איירי בכל גופו כלל. [ויתכן דמשום הכי לרמב"ן ניחא בתירוצו דאי מתני' קאי אתרוייהו לא קשה מסיפא].

וביארו מהרש"א ומהר"ם דהתוס' נקטו שהסיפא אסורין ברחיצה דיו"ט כולל כל מה שכלול ברישא אסורין ברחיצה דשבת, ואי דשבת כולל תרוייהו הוא הדין יו"ט כולל תרוייהו, ושפיר הקשו דודאי בשבת אסור אף בפיו"ר ואם כן הוא הדין סיפא. וצ"ע דאם כן מאי משני דמתני' להשתטף כל גופו, הא ודאי דלהשתטף פיו"ר נמי אסור מכל שכן דרחיצה, ושוב קשה דהוא הדין סיפא איירי נמי בפיו"ר. ומש"כ מהרש"א דלמסקנא לא איירי ברחיצת פיו"ר אין זה מיישב דעכ"פ איירי בשטיפת פיו"ר. ובהגהות כתבו בשם דו"מ דבאמת שיטוף פיו"ר שרי ועדיף משתיה. וצ"ע דהרמב"ן כתב שאפילו אצבע קטנה אסור בהנאה ליומן. ואפשר ליישב בפשיטות דאין מציאות של שטיפה פיו"ר, דכל פיו"ר רחיצה הוא ולא שטיפה שלאחר רחיצה.

אך מהרש"ל ביאר בתוס' דודאי שניהם אסורין בשבת אלא דהמשנה איירי באחד מהם או בכל גופו או בפיו"ר, ויש לפרש דהמשנה איירי בכל גופו ולחדש שדוקא משום מעשה שבת אסרוהו ולא משום רחיצה, ויש לפרש דהמשנה איירי בפיו"ר ולחדש שבשבת גופא אף זה אסור, והגמ' נקטה בס"ד דאיירי בכל גופו ומש"ה מקשה דאף בערב שבת אסור משום רחיצה ועל כרחיך מתני' איירי בפיו"ר, ועל זה הקשו תוס' דודאי מתני' איירי בפיו"ר לפי שעדיף לומר חידוש בשבת גופא מאשר לדייק שבערב שבת אסור, ועל כרחיך מתני' איירי בפיו"ר גם בלא הסיפא. ולפי"ז ביאר בתירוץ הגמ' דאיירי להשתטף כל גופו דאף שלדינא ודאי להשתטף פיו"ר נמי אסור מכל מקום שפיר יתכן לפרש דמתני' איירי בעיקר בכל גופו דיש בזה חידוש בשבת גופא.

**איסור הנאה במעשה שבת**

ובעיקר קושיית תוס' שאם אסורים בשתיה כל שכן ברחיצה, במגיני שלמה (הובא גם בפנ"י) תירץ דבגמ' בב"ק עא. אמרינן שאפילו לר"י הסנדלר שאסר מעשה שבת באכילה לעולם מכל מקום בהנאה שרי, דאמרינן אי מה קודש אסור באכילה וכו' יכול אף בהנאה ת"ל לכם שלכם תהא. ואם כן דלמא בשתיה אסור וברחיצת פיו"ר מותר. ואף שממתני' מוכח שאסור בהנאה עכ"פ מדרבנן מדאסרו רחיצת כל גופו מדין מעשה שבת, מכל מקום י"ל דכיון שאיסור דרבנן הוא אסרו דוקא במעשה בידים, אך בחמי טבריה שלא הוחמו בשבת בידים אלא ממילא לא אסרו רק בכל גופו, ועכ"פ אין בזה ק"ו משתיה. אמנם בכל הראשונים בסוגיא מבואר שמעיקר הדין אסור ברחיצה ואפילו באצבע קטנה, וצ"ל דאף שמותר בהנאה מכל מקום לאותו דבר שעומד לכך ודאי אסור, והראיה שאם הדליק את הנר אסור להשתמש לאורו אף שאין זה אכילה ושתיה, וכיון שחמי טבריה היה בעיקר בשביל רחיצה אין זה נחשב להנאה אלא לאכילה.

ובהגהות ראמ"ה תירץ דברישא דתנן אסורין ברחיצה ובשתיה על כרחיך רחיצה אינה אסורה מדין מעשה שבת דאם בשתיה אסור כל שכן ברחיצה, אלא המשנה באה לומר דברחיצה יש איסור נוסף מצד גזירת רחיצה ודוקא בהוחם בשבת. וכתב ג' נפק"מ באיסור רחיצה טפי ממעשה שבת, א, דאף בלא הגיע לי"ס אסור לרחוץ. ב, אף בשוגג אסור לרחוץ. ג, אף בעשה עכו"ם לצורך עצמו אסור לרחוץ. [ודבריו הם עפ"י המגן אברהם דבהוחם בשבת איכא איסור רחיצה טפי מהוחם מערב שבת]. ומקשינן דאף בהוחם בער"ש אסור ועל כרחיך דברחיצת פיו"ר איכא איסור רחיצה מלבד איסור מעשה שבת, ואם כן סיפא נימא איירי אף ברחיצת פיו"ר. ומשני דאיירי להשתטף כל גופו ובזה איכא איסור רק בהוחם בשבת ולא מצד מעשה שבת. ולפי"ז מיושב מדוע לא דייק הכל מסיפא, דהא בסיפא ליכא כלל לדיוק הנ"ל דהא מותרין בשתיה ושפיר הוצרך לומר אסורין ברחיצה מצד מעשה שבת. וכן מיושב קושיית רשב"א מדוע לא דייק דאם אסורין בשתיה כל שכן ברחיצה, דודאי אסורין מצד מעשה שבת ומכל מקום אין זה כלול באסורין ברחיצה שהאיסור מצד רחיצה. וכן לתירוץ הגמ' דאיירי להשתטף ניחא דלא דייק דאפילו פיו"ר אסור, דודאי אסור אך מצד מעשה שבת ולא מצד רחיצה. ועוד יישב בזה לפי מה דמוקי כב"ש הא במשנה משמע שאסורין ברחיצה לגמרי ואפילו הוחמו בהיתר, ואילו ב"ש התירו לרחוץ פיו"ר בהוחמו לצורך שתיה, ולהנ"ל יישב דב"ש איירי קודם גזירה, ובאמת לאחר גזירה אסור ברחיצת פיו"ר בהוחמו בשבת בהיתר לדעת ב"ש.

ועל דרך זה יש ליישב מה שהקשינו לעיל למהרש"א מדוע להשתטף פיו"ר מותר הא הוי כל שכן מרחיצה. די"ל ששיטוף לא חשיב הנאה ממעשה שבת, כיון שאינו אלא להעביר את הזוהמה, או כהמגיני שלמה שעיקר רחיצה אסורה משום שהחימום היה בשביל רחיצה אך שיטוף חשיב כהנאה ולא כעיקר החימום. והא דכל גופו אסור אין זה מדין מעשה שבת אלא מדין איסור רחיצה דהוחמו בשבת. [ודלא כראמ"ה בדעת ב"ש דאיסור רחיצה של הוחמו בשבת הוא אפילו בפיו"ר]. וביותר י"ל דרחיצה בדרך כלל אינו ביד סולדת אלא ממתין עד שיצטננו או שמתחילה לא חימם באופן של יד סולדת, ולכן אין איסור מעשה שבת ברחיצה אלא בשתיה, והאיסור דרחיצה הוא רק משום רחיצה בהוחמו בשבת וכמש"כ ראמ"ה, ולכן פיו"ר שרי.

**איסור "מעשה שבת" ביו"ט**

בגמ' ביצה יז. מספק"ל עבר ואפה ביו"ט לצורך שבת בלא עירוב תבשילין האם התבשיל נאסר או לא, כלומר, האם יש איסור מעשה שבת ביו"ט או לא, ומסיק דהיכא דאית ליה פירי אחריני או מאני אחריני או אפשר בשאלה ודאי אסור, ובהערים ודאי אסור, אך במזיד מסיק בספק. ובבית יוסף ס"ס תק"ג הביא משו"ת הרשב"א שהרי"ף והרמב"ם לא פסקו הלכה בספק זה, והסיק להתירא ואפילו היכא דאית ליה פירי אחריני, חדא דכן משמע בגמ', ועוד דהוי רק איסור דרבנן שהרי מהתורה איכא הואיל. וכן פסק השו"ע שם וסי' תקכ"ז סעי' כ"ג. וכן כתבו הפוסקים סי' תק"ב בשם המגיד משנה שאם עבר והוציא אש באופן האסור מותר להשתמש בהם, ולכאורה המקור הוא משו"ת הרשב"א הנ"ל שאין איסור מעשה שבת ביו"ט, ועיי"ש היטב.

אך הרמב"ם פסק דאם עבר ועישר פירות בין בשבת בין ביו"ט אסור אף בדיעבד, ובביאור הלכה ס"ס תקכ"ז למד מכאן דהיכא דאית ליה פירי אחריני אסור. אך סתימת הרמב"ם משמע דאסר אף בלית ליה פירי אחריני, דמעשה יו"ט נאסר כמו בשבת. ובנשמת אדם נקט בדעת הרמב"ם דאם עבר ואפה ובישל באופן האסור וכדו' שעבר על מלאכה שהותרה ביו"ט לא אסרוהו, אך אם עבר ועשה מלאכה שנאסרה ביו"ט כמו בשבת בזה אין חילוק לענין דיעבד. להלכה המשנ"ב נקט בפשיטות דלא גזרו ביו"ט בדיעבד, ובארחות שבת פכ"ה הערה צ"א סיימו בשם החזו"א לאסור.

והקשה הראש יוסף לדעת הרשב"א הא במתני' אמרו חכמים ואם ביו"ט כחמין שהוחמו ביו"ט ואסור ברחיצה, ומוקי לה ברחיצת פיו"ר לב"ש או להשתטף כל גופו שאין בהם איסור רחיצה בחמין שהוחמו בערב יו"ט, ובפשטות האיסור משום מעשה שבת, ומבואר להדיא שאסרו מעשה שבת אף ביו"ט. ותירץ דכיון שהתירה התורה אוכל נפש הרי זה מותר אף במקום שעבר על מעשה שבת, ודוקא באכילה ושתיה באיסור התיר הרשב"א אך רחיצה שאין זה אוכל נפש אסור. [משא"כ לפי הנשמת אדם כיון שעבר על מלאכה שהותרה ביו"ט לא אסרו דיעבד]. ולפי"ז הא דאמרו חכמים אסורין ברחיצה ומותרין בשתיה היינו אפילו באופן שהוחם באיסור, דלגבי שתיה לא גזרו מעשה שבת. אך יש להוכיח מהביאור הלכה דאף ברחיצה יש להתיר מעשה שבת, דכתב בסי' תקי"א שאם חימם מים לרחוץ כל גופו באיסור מותר לרחוץ פיו"ר, והכא הוי רחיצה ומכל מקום לא קנסוהו. ויש לדחות לפי דעת הרשב"א שרחיצת פיו"ר לב"ה שרי משום אוכל נפש ממש ולא משום מתוך, ולפי"ז הוי כאכילה ושתיה דהתירה תורה. ואפשר דאף לדעת הר"ן דב"ה מתירין מדין מתוך מכל מקום שייך על זה סברת הראש יוסף דכיון שהתורה התירה לא קנסו בזה אף בנעשה באיסור. אך אכתי יש להקשות מדברי המשנ"ב שם ס"ק י"ב דהא דהתיר הרמ"א לרחוץ תינוק ביו"ט משום דהיינו רביתיה איירי אף במים שהוחמו באיסור, ומדוע לא אסור מצד מעשה שבת הא רחיצת תינוק לא חשיב אוכל נפש שהרי אסור לחמם לצורך זה, ורק איסור רחיצה לא גזרו, ואם כן בהוחם באיסור אכתי יאסר מדין מעשה שבת. ומוכח דהא דהתיר הרשב"א מעשה שבת ביו"ט הוא היתר מוחלט ואף בלא אוכל נפש, ולגדול אסור מדין איסור רחיצה ולא מדין מעשה שבת. ואם כן הדרא הקושיא מדוע לב"ש אסרו ברחיצה וכן במסקנא אסרו להשתטף כל גופו, והא אין בזה איסור רחיצה ולא איסור מעשה שבת.

ועל כרחיך צריך ליישב קושיית הראש יוסף דהא דאמרו חכמים אם ביו"ט כחמין שהוחמו ביו"ט ואסורין ברחיצה היינו מדין איסור רחיצה ולא מדין מעשה שבת, דחכמים גזרו איסור רחיצה בכל דבר שאסור לעשות כן ביו"ט חוץ מתינוק שהתירו, ולכן לב"ש שאסור לחמם מים לפיו"ר (ורק ע"י ריבוי בשיעורין שרי) אם חימם באיסור גזרו בזה איסור רחיצה, וכן למסקנא כיון שאסור לחמם לצורך להשתטף כל גופו דאין זה שוה לכל נפש אם חימם באיסור גזרו איסור רחיצה, אך לב"ה שמותר לחמם מים לפיו"ר אין בזה איסור רחיצה ואפילו הוחם באיסור מותר לרחוץ פיו"ר כמש"כ הביאור הלכה.

אך צ"ע טובא לפי מש"כ המגן אברהם דאפילו להרי"ף שאין איסור רחיצה ביו"ט בחמין שהוחמו בעיו"ט מכל מקום בהוחמו ביו"ט בהיתר אסור ברחיצה, והנה בשבת אסור בהוחמו בהיתר אפילו פיו"ר וביו"ט שרי פיו"ר, וטעם החילוק הוא פשוט שבשבת אסור לחמם לצורך כך ושייך לאסור רחיצת פיו"ר וביו"ט שמותר לחמם לצורך כך לא אסרו ברחיצה. אך לב"ש שאסור לחמם לצורך כך צ"ע טובא מדוע לא אסרו רחיצת פיו"ר ביו"ט אפילו הוחמו ביו"ט בהיתר, [וכדתניא אא"כ ראויין לשתיה אלמא הוחמו לשתיה או ע"י ריבוי בשיעורין מותר אף לב"ש לרחוץ פיו"ר], מאי שנא שבת מיו"ט לב"ש, וצע"ג.

בעיקר דברי הביאור הלכה סי' תקי"א דהוכיח מכאן שאם חימם מים לצורך רחיצת כל גופו באיסור מותר לו לרחוץ פיו"ר ולא קנסוהו. ביאור דבריו דעובדא דחמי טבריה היה בחיממו מים לצורך רחיצת כל הגוף, דאם חיממו לצורך שתיה מותר לרחוץ בהם פיו"ר אף לב"ש, ולא מסתבר לפרש אסורין ברחיצה אם חיממו לצורך רחיצה ומותרין בשתיה אם חיממו לצורך שתיה. והשתא איך הוכיחה הגמ' דמתני' כב"ש דלמא אף לב"ה אסור ברחיצת פיו"ר כיון שחממו לצורך כל גופו באיסור. [יש מקום לבאר דברי הבה"ל מדוע באמת שרי בג' דרכים, א, אם נאמר שיש איסור מעשה שבת ביו"ט ודלא כהרשב"א י"ל דמותר בשתיה וברחיצת פיו"ר משום שאין זה נחשב להנאה ממעשה שבת, שהרי יכול לקבל הנאה זו בהיתר שהרי מותר לחמם לצורך שתיה ורחיצת פיו"ר. אך לפי מה שפסק השו"ע כהרשב"א אין צריך לזה, אלא אין איסור מעשה שבת ביו"ט. ב, לפי הראש יוסף רק שתיה מותר בדיעבד משום שהתורה התירה אוכל נפש, וכתבנו לעיל דהוא הדין ברחיצת פיו"ר משום דחשיב כאוכל נפש לפי הרשב"א. אך הוכחנו מתינוק דבכל גוונא שרי. ג, לפי מה שהסקנו לעיל אין איסור מעשה שבת כלל ביו"ט].

וצ"ע מדוע לא הוכיח הביאור הלכה דשרי מעיקר דין המשנה דמותרין בשתיה, ולא משמע דאיירי בחימם לצורך שתיה אלא הכל בחד גוונא שחימם באיסור לצורך רחיצת כל גופו, ומכל מקום שרי בשתיה, ומאי שנא מרחיצה. ואולי בשתיה י"ל כהראש יוסף והיה מקום לומר שזה לא שייך ברחיצת פיו"ר. ועוד י"ל דהיה מקום לומר דאה"נ אין איסור מעשה שבת אך יש איסור רחיצה אפילו כשמותר לחמם לצורך כך, ולזה הוכיח דהיכא שמותר לחמם לצורך כך לא גזרו איסור רחיצה.

יל"ע לפי מש"כ באבי עזרי הל' יו"ט פ"א הט"ו שאדם שבישל לצורך חול או עכו"ם ואכל בעצמו האם תיקן את האיסור דהוברר שהבישול היה לצורך יו"ט, או דנימא מה דהוה הוה ואינו יכול לתקן. והביא בשם המאירי בפסחים שלפי ר' חסדא המבשל לחול לוקה אע"פ שאפשר שיבא לידי צורך בכניסת אורחים כל עוד שלא נתברר שבאו אורחים לוקה, ומפורש שאם באו אורחים הרי זה מתקן את האיסור. והקשה דאם כן המבשל באיסור יתחייב לאכול כדי להציל עצמו שלא יעבור באיסור, ותמה שלא ראה מבואר זאת בפוסקים. ולכאורה בכל הנידון בביאור הלכה הנ"ל מבואר דלא כאבי עזרי, דהבה"ל דן במי שעבר וחימם לכל גופו האם קנסוהו שלא ירחוץ בהם פיו"ר, והא לדידן מותר לחמם לצורך פיו"ר ואם כן כאשר ישתמש לפיו"ר יציל גם את האיסור שעבר כבר וכל שכן שלא נקנוס, וצע"ג.

**תוד"ה אלא, הכל היה יכול לדקדק מסיפא וכו' והא לקמן אסר רחיצה ביו"ט**

ולדעת הרי"ף דמותר לרחוץ בחמין שהוחמו בערב יו"ט אפילו כל גופו ניחא. והקשה רעק"א דברשב"א מבואר שאפילו לדעת תוס' שיש איסור רחיצה ביו"ט מכל מקום אבר אבר שרי, והטעם הוא עפ"י הר"ן דפלוגתת תוס' והרי"ף היא האם לחמם מים לרחיצת כל גופו הוי דאורייתא או דרבנן, דאם הוי דאורייתא גזרו שלא ירחוץ בו, והרשב"א נקט דאף לדעת תוס' מותר לחמם מהתורה מים לצורך רחיצת כל גופו אבר אבר, ולכן מותר גם לרחוץ באופן זה. אמנם בשבת קיי"ל כשמואל דאסור לרחוץ אבר אבר בחמין שהוחמו בשבת, ואם כן ליכא למידק מסיפא מידי די"ל שאסר להם כל גופו באופן של אבר אבר דזה שרי בחמין שהוחמו בערב יו"ט, ורק מרישא איכא למידק. ובאמת השפת אמת וראש יוסף הוכיחו מתוס' דלא כהרשב"א, אך הרשב"א עצמו הקשה כקושית תוס', וצ"ע.

**תוד"ה אא"כ ראויין לשתיה, דהא לית להו מתוך**

לדעת ב"ש רחיצת פיו"ר לא חשיב אוכל נפש ואין בזה היתר של מתוך וכן לית להו הואיל. והוכיחו תוס' ג' ראיות דהא דתנן אא"כ ראויין לשתיה הכונה שחימם לצורך שתיה, א, דהא לית להו מתוך, וכתב רעק"א דצ"ל דלית להו הואיל, דהא הצד להתיר לחמם לצורך פיו"ר אינו משום מתוך דאם כן אין ראויין לשתיה נמי אלא מצד הואיל, וכן הוא להדיא ברשב"א. ב, לגבי מדורה לא שרו ב"ש אף שראוי לחמם עליו. ג, ממתני' גופא דתנן ואסורין ברחיצה ומוקי לה בפיו"ר ואע"ג דראויין לשתיה מדתנן ומותרין בשתיה.

ולדעת ב"ה הרשב"א נקט דחשיב אוכל נפש ממש והר"ן בביצה נקט דמותר מדין מתוך. אך אין לומר מדין הואיל, דאם כן בעינן ראויין לשתיה. וצ"ע מדוע לא התירו אף רחיצת כל גופו מדין הואיל, ואולי באופן שיש הואיל באמת שרי ואיירי באופן שיש לו מספיק מים לשתיה גם לאורחים.

ועוד כתבו תוס' בשם ר"י שאם מחמם לצורך שתיה יכול להוסיף מדין ריבוי בשיעורים לצורך רחיצת פיו"ר, אך לצורך כל גופו אסור משום גזירת רחיצה. ונראה דבא ליישב בזה לשון המשנה אא"כ ראויין לשתיה, דבראויין לשתיה מותר לחמם לצורך פיו"ר. ולפי"ז שפיר כתב דלצורך כל גופו אסור דכך משמע במשנה גופא שדוקא פיו"ר שרי באופן זה. [ולדעת הרי"ף דחוץ למרחץ מותר ברחיצה צ"ל דהוחם ביו"ט בהיתר אסור אף להרי"ף כמש"כ המגן אברהם].

ותוס' הוכיחו דשרי מהגמ' בשבת, ובתוס' רא"ש ורעק"א דחו די"ל לצורך מצוה שאני. ובתוס' רא"ש הוכיח מהגמ' בביצה דמותר להוסיף באפיה מדין ריבוי בשיעורים. ודחה, דשם הוא משביח את הפת. אך רעק"א הקשה מדוע לא הוכיחו מחבית של מים, דבזה ליכא שבח.

**תוד"ה וב"ה, דרחיצה אינה אלא לתענוג וכו'**

רעק"א בביצה כא: הקשה איך יתכן לומר דרחיצת כל גופו אסורה מהתורה משום שאינה שוה לכל נפש, הא בכלל רחיצת כל גופו איכא נמי רחיצת פיו"ר דזה שרי מהתורה, ואם כן לעולם הוי ריבוי בשיעורים דשרי ביו"ט, וכמו שלפי ב"ש יכול להרבות לצורך פיו"ר. ועי' בית מאיר ופנ"י שהקשו כן להלכה מדוע לב"ה אסור לחמם לרחיצת כל גופו הא לעולם הוי ריבוי בשיעורים, ותירצו כמש"כ תוס' לעיל לב"ש דאסרו ברחיצה משום גזירת הבלנים. אמנם אין זה מיישב קושיית רעק"א איך יתכן דהוי דאורייתא. [ולכן דייק רעק"א להקשות על הדאורייתא ולא להלכה למעשה, דלמעשה ודאי אסור משום רחיצה]. ועוד יל"ע שלגבי רחיצת תינוק קיי"ל דאסור לחמם לצרכו אך אם חימם מותר להשתמש בו כיון דהיינו רביתיה, ובזה יקשה להלכה מדוע אסור לחמם לצרכו הא הוי ריבוי בשיעורים. וצ"ל ליישב כל הקושיות דברחיצת כל גופו ליכא אפילו קצת היתר, ואף שרוחץ נמי פיו"ר הוי סוג רחיצה אחרת והכל אסור.

עוד שמעתי ליישב דריבוי בשיעורים מותר רק ממלאכה של אוכל נפש ממש לאכילה ושתיה ולא מדבר שהותר מדין מתוך, [כמו שמצינו דלא אמרינן הואיל מדבר שהותר מדין מתוך]. ואפילו להרשב"א שרחיצה מותרת מדין אוכל נפש ממש מכל מקום אין זה עיקר אוכל נפש.

**להשתטף כל גופו**

בברייתא מבואר ג' שיטות מה הדין להשתטף כל גופו, לר"מ בין צונן בין חמין אסור לר' יהודה חמין אסור צונן מותר ולר"ש בין צונן בין חמין מותר, ומסקנת הסוגיא דהם נחלקו בקרקע אך בכלי דברי הכל אסור. ונאמרו כמה ביאורים בראשונים מדוע אסור להשתטף בחמין, ומה מקום יש לאסור בצונן, ומה החילוק בין קרקע לכלי.

**א. דעת רש"י.** ברש"י מבואר דאין זה שייך לאיסור רחיצה, דלגבי רחיצה הדרך הוא להסיק אור תחת בריכת המים ונכנסים לתוך הבריכה לרחוץ, והבלנים חשודים להסיק את האור תחת הבריכה בשבת. ועי' רשב"א שם שלא נחשדו ישראל על השבתות לבשל במזיד, והחשש הוא רק שמא יחתה, עיי"ש. אך שיטוף אין עושים בבריכת מים אלא לוקחים מים חמים או צוננים בכלי ושוטפים את הגוף, ושם לא שייך גזירת הבלנים שהם לא יחללו שבת בשביל שיטוף בעלמא, אלא הוי גזירה אחרת שמא יאמרו שהמים החמים נתחממו באור בערב שבת ובשבת עירב את המים החמים בצונן כדי להשתטף ועבר על בישול (המים הצוננים) בתולדות האור (במים החמים) ויאמרו שמותר לבשל בתולדות האור, וכמו שגזרו חכמים על תולדות חמה אטו תולדות האור. ור' מאיר החמיר בזה טובא ואסר אפילו צונן אטו חמין, ור' יהודה גזר בחמין ולא בצונן, ור' שמעון לא גזר כלל. ובס"ד גזרו רק בכלי ולא בקרקע, לפי שקרקע היינו שנוטל מים מהמרחץ ושוטף בהם גופו, ומים אלו הם חמי האור ממש ולא תולדות האור, ובזה לא שייך הגזירה דאין מקום לטעות ולהתיר לעשות כן בשבת, ולמזיד לא חיישינן כלל בשיטוף. ומסיק דפליגי בקרקע דוקא, אך בכלי לכו"ע אסור, ויל"ע אם אסור אף בצונן או רק בחמין.

ותוס' נמי נקטו כרש"י דהגזירה משום דהרואה אומר שהיום הוחמו, והקשו מאי פריך ממעשה דאנשי טבריה הא התם איירי בהוחמו בשבת והמחלוקת בשיטוף היא בהוחמו בער"ש. ויש להוסיף דהתם האיסור אינו משום רחיצה אלא משום מעשה שבת, ואפילו לפי מש"כ בדעת המתירין מעשה שבת ביו"ט האיסור משום רחיצה דחמין שהוחמו בשבת, דבזה אסור אף רחיצת פיו"ר. ותירצו דאם ר"מ מחמיר אפילו בצונן אטו חמין הרי זה ברור שאם היה אסור בהוחמו בשבת היה אוסר להשתטף אף בחמין שהוחמו בערב שבת.

**ב. דעת הרשב"א.** הרשב"א פירש דאע"פ שאין גזירת הבלנים לגבי שיטוף, דלא חיישינן שיחממו לצורך כך, מכל מקום הרואה אדם משתטף בשבת בין בחמין בין בצונן יאמר שמקודם לכן רחץ בחמין, לפי שדרכן של רוחצים להשתטף בצונן אחר רחיצה, ויבא להתיר רחיצה בחמין ושוב יש חשש לגזירת הבלנים. ור' יהודה סובר שאף נשתטף בחמין יאמרו שעשה כן אחר רחיצה אך בצונן הרבה פעמים אדם רוחץ בצונן בשביל להקר ולא אחר רחיצה. ור' שמעון לית ליה גזירה זו כלל. והא דאמר ר' חסדא מחלוקת בכלי אבל בקרקע לכו"ע מותר היינו משום שדרך הרוחצים להשתטף במים שבכלי ולא במים שבקרקע, ולא יאמרו בני אדם שעשה כן אחר רחיצה. ופריך ממעשה דאנשי טבריה דאוקמינן להשתטף והוי בקרקע ומכל מקום אסור, ומה שהקשו תוס' דהא איירי בהוחמו בשבת דוקא תירץ דעיקר הקושיא על ר' איקא שהעמיד משנתינו כר"ש, ואם בקרקע לכו"ע מותר והאיסור משום שהוחמו בשבת הרי מתני' אתיא ככו"ע. ומשני דפליגי בקרקע אבל בכלי לכו"ע אסור משום גזירת מרחצאות וכנ"ל.

**ג. דעת ר"ת.** התוס' רא"ש הביא בשם ר"ת דר' מאיר ור' יהודה גזרו שיטוף בחמין גזירה הוחמו בערב שבת אטו הוחמו בשבת, ור' מאיר גזר אף בצונן מפני שנראה כמבשל מים שעליו ורוחץ בהם ויאמרו שרחץ בחמין שהוחמו בשבת. ור' חסדא קאמר מחלוקת בכלי אבל בקרקע דברי הכל מותר בצונן בלבד, דכיון שהמים שבקרקע מרובין יאמרו שנכנס להקר ולא לחמם מים שעליו. ופריך ממעשה דאנשי טבריה דאסרו להם חכמים שיטוף בהוחמו בשבת, והתם לא שייך הגזירה שהרי יש להם הרבה מים חמים ואינם צריכים לחמם את המים באופן כזה. ובזה יישב קושיית תוס' דהתם איירי בהוחמו בשבת, דמכל מקום לא שייך טעם הגזירה. אך אכתי צ"ע דלמא התם אסרו להם מעיקר הדין משום מעשה שבת, וצ"ע.

**ד. דעת התוס' ישנים.** בתוס' ישנים כתב ביאור חדש מתחילת הסוגיא ויישב בזה כמה קושיות של תוס'. דכל מקום דקאמר הוחמו בשבת הכונה שהוחמו בערב שבת והוסיפו להתחמם בשבת כגון חמי טבריה או מים שעל האש באופן ההיתר וכדו', והוחמו בערב שבת הכונה שסילקו מהאש קודם שבת. והשתא קושית הגמ' בתחילה מאי רחיצה אילימא כל גופו הא בסילקו מהאש קודם שבת נמי אסור לרחוץ כל גופו, ואם פיו"ר הא אפילו הוחמו ביו"ט שרי. ומשני להשתטף כל גופו דר' מאיר ור' יהודה אסרו להשתטף במים שהוחמו בערב שבת וסילקום בשבת, דהיינו חמין שהוחמו בשבת, והתירו להשתטף במים שסילקום מהאש קודם שבת, דאף לשיטתם האיסור להשתטף קל מרחיצה, והשתא מתני' ר' מאיר ור' יהודה ולא ר' שמעון. והא דאסר ר"מ צונן היינו שהוסיפו להתחמם בשבת והצטננו, דכיון שכבר נחשבו לחמין שהוחמו בשבת הרי הם בכלל הגזירה דשיטוף בחמין.

ולפי"ז מיושבות כל קושיות התוס' ד"ה בין אע"פ דאיירי בנתחממו בשבת, דמה שהקשו תוס' דר"מ אוסר אפילו צונן לא קשה כיון שגם צונן הוסיף להתחמם בשבת. ומה שהקשו דמסתמא לא איירי בדעבד איסורא לק"מ, דכיון שנתחממו מער"ש ורק הוסיפו בשבת ליכא איסורא. ומה שהקשו מפרק חבית לק"מ דמערב שבת גם לר"מ ור"י שרי.

ולפי"ז מיושב קושיית תוס' מאי פריך ממעשה דאנשי טבריה והא התם איירי בהוחמו בשבת, דהא דקאמר אם בחמין כחמין שהוחמו בשבת היינו דומיא דאנשי טבריה דהמים נתחממו בערב שבת והוסיפו להתחמם בשבת, ובזה בדיוק פליגי התנאים ואמר ר' חסדא שבקרקע כו"ע מודו דשרי. אך צ"ע טובא מדוע קאמרי דבשבת אסורין ברחיצה ובשתיה, אם איירי בהוחמו בהיתר ורק הוסיפו להתחמם בשבת ודאי שרי בשתיה, וצע"ג.

ועוד יישבו בזה הא דשרי ר' מאיר לרחוץ בקרקע לקמן קט. דהא התם לא איירי בחמין כלל, ומה דאסר הכא צונן היינו שנתחממו בשבת ונצטננו.

עי' עוד בסוגיא זו בסוף קונטרס רחיצה בשבת ויו"ט.

**תוד"ה אמר,** עי' רעק"א מה שפלפל בדבריהם.

**רחיצת כל גופו אבר אבר**

לגבי שבת נחלקו רב ושמואל האם גזרו על רחיצה בחמין שהוחמו בער"ש אפילו באבר אבר, ומייתי תניא כוותיה דשמואל חמין שהחמו מער"ש למחר רוחץ פיו"ר אבל לא כל גופו אבר אבר, ואצ"ל חמין שהוחמו ביו"ט. ונקט הרשב"א דהיינו שאסור אבר אבר בחמין שהוחמו ביו"ט, ודייק מכאן דחמין שהוחמו בערב יו"ט מותר אבר אבר, ואף לשיטת התוס' דכל גופו אסור לרחוץ. וכתב שלהרי"ף והרמב"ן דאין איסור רחיצה בחמין שהוחמו בערב יו"ט ודאי ניחא. ולעיל לט: כשביאר דעת התוס' דאיסור חימום לצורך רחיצת כל גופו אסור מהתורה ולכן גזרו איסור רחיצה בחמין שהוחמו בערב יו"ט כתב, דלפי"ז נצטרך לומר שמותר מהתורה לחמם לצורך רחיצת אבר אבר ואפילו כל גופו, דהא מדלא גזרו איסור רחיצה כמו בשבת על כרחיך שמותר לחמם לצורך כך. והא דאסרו לרחוץ אבר אבר בחמין שהוחמו ביו"ט עצמו היינו מדרבנן, ודייק כן דברישא איסור רחיצה אבר אבר בחמין שהוחמו בער"ש ודאי הוי דרבנן, ומשמע דומיא דהכי רחיצת אבר אבר בחמין שהוחמו ביו"ט הוי דרבנן, דמהתורה מותר לחמם ביו"ט לצורך כך. [ולא נתבאר בדבריו האם איסור רחיצה אבר אבר בחמין שהוחמו ביו"ט הוא בהוחמו באיסור דוקא, או שמא אף בהוחמו בהיתר כדעת מגן אברהם]. והנה ברעק"א לעיל לט: דייק מדברי תוס' דאין הבדל בין שבת ליו"ט כלל, ואף רחיצת אבר אבר אסורה בחמין שהוחמו בערב יו"ט, אך להלכה פסק המשנ"ב כהרשב"א דשרי. (ובראש יוסף דייק מדברי הרמ"א שסתם ויש אוסרים בכל ענין דאף אבר אבר אסור).

והנה לשיטת הרי"ף דמותר לרחוץ כל גופו בהוחמו מערב שבת, מכל מקום בהוחמו בשבת גופא מבואר להדיא בברייתא דאסור לרחוץ ואפילו אבר אבר, ואף דמעיקר הדין מותר לחמם לצורך רחיצה מכל מקום גזרו בזה רבנן. אך לפנינו הגירסא ברי"ף ואצ"ל חמין שהוחמו בשבת, ולפי"ז יתכן שביו"ט מותר אבר אבר אפילו בחמין שהוחמו ביו"ט.

בהגהות ראמ"ה ביאר דאצ"ל חמין שהוחמו ביו"ט קאי על ההיתר לרחוץ פיו"ר ועל האיסור לרחוץ אבר אבר, דלגבי פיו"ר קמ"ל דשרי בהוחמו מער"ש וכל שכן דשרי בהוחמו ביו"ט, דבשבת יש יותר מקום לאסור רחיצת פיו"ר כיון שאסור לחמם לצורך כך. ולגבי האיסור לרחוץ אבר אבר שאסור מדינא לחמם ביו"ט יש יותר מקום לאסור ביו"ט. אך להרשב"א שמותר לחמם לצורך אבר אבר ורק רבנן אסרו בהוחמו ביו"ט ודאי לא שייך בזה אצ"ל, דיותר יש להתיר ביו"ט כיון שמעיקר הדין מותר לחמם. ואולי מכל מקום הוי ק"ו כיון דהמים הוחמו ביו"ט גופא. והנה להרי"ף לפנינו דגרס ואצ"ל חמין שהוחמו בשבת ודאי קאי על האיסור, דאין סברא להתיר בהוחמו בשבת פיו"ר טפי מהוחמו בער"ש.

**בישול במים ושמן**

מבואר בסוגיא שבמים לכו"ע אם הגיעו ליד סולדת הוי בישול וחייב ואם לא הגיעו ליד סולדת הפשרו לא זהו בישולו, ולגבי שמן פליגי איכא למ"ד שאפילו הגיעו לי"ס ליכא בישול בשמן, ואיכא למ"ד דאיכא בישול וליכא הפשר והכי קיי"ל, ואיכא למ"ד שאף הפשר אסור. וברמב"ם פ"ט ה"ג כתב המבשל על האור דבר שהיה מבושל כל צרכו או דבר שאינו צריך בישול כלל פטור, וכתב המגיד משנה דזה נלמד מסוגיין שנחלקו תנאים האם שמן יש בו משום בישול או לא, מכאן שדבר שאינו צריך בישול אין בו בישול לדברי הכל. ומבואר ברמב"ם שמחלוקת הראשונים לגבי שמן אם יש בו בישול או לא היא האם השמן צריך לבישול ויש בו תועלת בבישול או לא.

והנה תוס' מח. כתבו בשם רבינו שמואל שמותר להניח תפוחים אצל האש אע"פ שלא יוכלו ליצלות מבעוד יום, דכיון שהם נאכלים חיים דינם כמאכל שנתבשל כמאב"ד דקיי"ל כחנניה שמותר לשהותו בשבת. ועוד כתבו, שאם הטמין תפוחים עם הקדרה אסור להחזיר כרים וכסתות על הקדרה, אע"פ שמצד הקדרה קיי"ל כסהו ונתגלה אסור לכסותו הכא איכא בישול מצד התפוחים. וכן פסק השו"ע סי' רנ"ד ס"ד. ונחלקו הפוסקים בביאור דברי התוס' ושו"ע, רעק"א שם נקט דתפוחים שנאכלים חיים אין בהם בישול דאורייתא וכמש"כ הרמב"ם הנ"ל, אלא שחכמים החמירו שלא לבשל ולכן אסור להחזיר את הכיסוי דהוי כבישול, והקילו לגבי שהיה דהוי כדבר שנתבשל כמאב"ד דשרי לחנניה. אך האגלי טל (אופה י"ט) נקט שלא כל דבר שנאכל כמות שהוא חי אין בו בישול לגבי שבת, אלא רק דבר שהבישול לא משנה כלל את טעמו, אך תפוחים אע"פ שנאכלים חיים ולענין בישולי עכו"ם שרי מכל מקום כיון שטעמם משתנה ע"י הבישול חשיב בישול דאורייתא, ולכן אסור להחזיר את הכיסוי, ומה שהתירו התוס' בשהיה היינו סברא לגבי שמא יחתה, דכשם שלא חיישינן לחנניה שיבא לחתות דבר שנתבשל כמאב"ד משום שכבר יכול לאוכלו בשעת הדחק כך לא חיישינן שיחתה בתפוחים, אך ודאי בישול הוי.

וכן איתא באור זרוע בשם ריב"א דביין אין בו משום בישול כאשר מחממו לשתיה, אבל אם מבשלו עם דבש ובשמים ודאי יש בו משום בישול שהרי משתנה לטעם אחר. וכן בירקות ופירות שנאכלין חיים יש בהם בישול בשבת שהרי משתנה טעמם, ואף שלענין בישולי עכו"ם חשיבי כנאכלים כמות שהן חיים ושרי, התם הוי איסור דרבנן והקילו כל שנאכל חי, אך לענין שבת אסור, דהא מים חמים אין בהם משום בישול עכו"ם כדאיתא בע"ז לח: ובשבת ודאי הוי בישול וחייב חטאת, עכת"ד. ומבואר להדיא דלא כרעק"א, דאף דבר שלגבי בישולי עכו"ם חשיב נאכל חי מכל מקום לגבי שבת אסור משום שמשתנה טעמו. וכן הביא האגלי טל מספר התרומה דבתפוחים איכא בישול דאורייתא, ועוד הוכיח כן שהרי בשמן מפורש בגמ' שאם אין בו בישול מותר לכתחילה, וכן מש"כ הרמב"ם דפטור כונתו שמותר לכתחילה, ומדוע בתפוחים אסרו רבנן, ועל כרחיך דיש בו בישול דאורייתא.

אמנם מצאנו אחרונים שנקטו כדעת רעק"א, במנחת כהן נקט דבתפוחים ליכא איסור בישול כלל. וכן בהגהות חת"ס לשו"ע שי"ח ס"ג הביא בשם הרדב"ז ח"א סי' רי"ג דכל שנאכל כמות שהוא חי ליכא בישול דאורייתא. והקשה עליו מביצה דאף שראוי לגומעה איכא חיוב בישול וכן ממים דחשיב נאכל חי ומכל מקום איכא חיוב חטאת, [החת"ס הביא מספר חיי אדם שנקט בפשיטות שיש חיוב חטאת בבישול מים, ובאגלי טל הוכיח כן מהגמ' בביצה לד. אחד מביא את האור ואחד את המים וכו' כולן חייבים, וכן פסק הרמב"ם ריש פ"ט]. והנה מביצה לק"מ דהא גם לגבי בישולי עכו"ם חשיב שאין נאכל חי ואסור, וביאר הט"ז יו"ד סי' קי"ג סקי"ד דנאכל חי רק ע"י הדחק, אך ממים קשה טובא, וזהו הוכחת האור זרוע דלעיל.

ובדעת האחרונים דליכא בישול בתפוחים יישב האגלי טל שם דבמים איכא ב' עניינים בבישול, חדא שע"י הבישול הופכים להיות מים רתוחים, ותועלת זו נשארת גם לאחר שנצטנן, וכלפי זה הוי ככל בישול בדבר יבש שלאחר פעם אחת נשתנה לראוי לאכילה. אלא שמצד זה חשיב ראוי לאוכלו חי שהרי גם בלא שהם רתוחים הם ראויים לשתיה. ועוד איכא בבישול מים שמי שרוצה לשתות מים חמים כגון שאינו צמא מאוד אינו יכול להשתמש כלל במים צוננים, ומצד זה לא חשיב ראוי לאכול כמות שהוא חי. והא דבבישולי עכו"ם לא אסרינן מצד זה, דהתם כל שיכול לחזור לכמו שהיה לא חשיב בישול, וכלפי החימום גרידא הרי יכול לחזור לכמו שהיה, ורק מצד שבת יש לאסור בכל גוונא. אך כתב שלפי"ז יצא חידוש גדול לדינא שבמים לכו"ע יש בישול אחר בישול, שהרי לאחר שנצטנן פקע החימום הקודם לגמרי, ועכשיו הוי בישול חדש. [צ"ע מדוע בכל דבר יבש לא אסרינן בישול אחר בישול מצד החימום, הרי מי שרוצה לאכול תבשיל חם אין תבשיל קר ראוי לו כלל, ומאי שנא ממים].

ועי' עוד בראש יוסף.

**הפשר במים ושמן**

איתא בגמ' א"ר יצחק בר אבדימי פעם אחת נכנסתי אחר רבי לבית המרחץ ובקשתי להניח לו פח שמן ואמר לי טול בכלי שני ותן, ש"מ שמן יש בו משום בישול, וש"מ כלי שני אינו מבשל, וש"מ הפשירו זהו בישולו, כן גירסת רש"י. והרי"ף גרס ש"מ הפשירו לא זהו בישולו. וביאור פלוגתתם דרש"י נקט שאפילו למ"ד הפשר הוי בישול מכל מקום בכלי שני שרי, דכשם שלא הוי בישול גמור כך הפשר לא הוי, ולכן בכלי שני שרי אף דהוי הפשר, והראיה דהוי הפשר הוא מדאסר בכלי ראשון אף שדעתו היה להסירו קודם שיגיע ליד סולדת. אך הרי"ף נקט דלמ"ד הפשר הוי בישול אף בכלי שני אסור, וביאר הרשב"א משום דהוי כקולית האספנין ודג מליח שהדחתו זהו גמר מלאכתו, וזה אסור גם בכלי שני, והשתא מדהתיר בכלי שני מוכח דהפשר לא הוי בישול, ומהא דאסר בכלי ראשון מוכח דאף דהפשר לא הוי בישול אסור להניח במקום שיכול להגיע ליד סולדת שמא ישכח להסירו.

ומבואר דפליגי רש"י והרי"ף בתרתי, א, למאן דאסר הפשר האם מותר בכלי שני, ב, למאן דשרי הפשר האם מותר להניח במקום שיכול לבא ליד סולדת. לגבי המחלוקת בהפשר בכלי שני יש לבאר דפליגי מדוע הפשר אסור, דרש"י נקט שהוא מדין בישול, וכשם שאין בישול גמור בכלי שני כך ליכא הפשר בכלי שני, והרי"ף נקט שהוא מדין גמר מלאכה כקולית האספנין וכמש"כ הרשב"א, וגמר מלאכה אסור גם בכלי שני. ועוד יש לפרש דלכו"ע אסור משום בישול ופליגי האם בישול מועט יכול להתבשל בכלי שני או לא.

ולגבי המחלוקת השניה, הנה בברייתא איתא מביא אדם קיתון מים ומניחו כנגד המדורה לא בשביל שיחמו אלא בשביל שתפיג צינתן, וברש"י נראה דגרס לא שיחמו אלא שתפיג צינתן, והיינו לא שישאיר שם עד שיחמו אלא רק להפיג צינתן. [הרשב"א כתב להדיא דלהפיג צינתן היינו הפשר ויחמו היינו יד סולדת, ויש להוכיח כן דאם נאמר שיש ג' דרגות יד סולדת יחמו ויפיג צינתן, ובמים אף חימום אסור אף שאינו יד סולדת מנ"ל דת"ק חולק על ר' יהודה מדהזכיר מים ולא שמן, הא במים אף הפשר אסור ובשמן יתכן דס"ל כר' יהודה. ועי' ספר התרומה סי' רל"ב שחילק ביניהם לגבי סמוך לאש, שלהפשיר אסור דחיישינן שמא ישכח להסירן ולהפיג צינתן מותר, ועי' ראש יוסף ופנ"י]. אך הרי"ף גרס כמו שלפנינו לא בשביל וכו' והיינו שאם כונתו לחמם הרי זה אסור מיד. וכן בהא דאמר ר' יהודה אמר שמואל אחד שמן ואחד מים יד סולדת אסור אין יד סולדת מותר, לרש"י זה תלוי בזמן שאם משאיר עד יד סולדת אסור, ולרי"ף זה תלוי במקום שאם המקום חם עד יד סולדת אסור אפילו זמן מועט. וכתב הרשב"א דהיינו בדברים שקלים להתבשל כמים ושמן, שאם המקום חם עד יד סולדת ומשהה מים ושמן גם הם יגיעו ליד סולדת, אך בשר ומלח וכדו' כדי שיגיעו הם עצמם ליד סולדת צריך שהמקום שמתבשלים בו יהיה חם יותר מיד סולדת.

ועפי"ז ביאר הרשב"א את השו"ט בריש במה טומנין בהניח כלי עם מים על גבי קומקום, דריש גלותא נהג היתר ורבה אסור, והקשו תוס' שם אי איירי במשהה עד שיגיעו המים ליד סולדת פשיטא דאסור משום מבשל, ואם אינו משהה מדוע אסור הא הפשר שרי. ותירצו דאיירי ביכול להגיע ליד סולדת והוא מסירו קודם שיגיע לבישול, והנידון שם האם חיישינן שמא ישכח או לא. והנה תוס' שם כתבו כן לחדש מעצמם שאם יכול להגיע לי"ס אסור, והקשה רעק"א מדוע לא הוכיחו כן מהגמ' דידן ש"מ הפשירו לא זהו בישולו, ומכל מקום בכלי ראשון אסור ומאי שנא כ"ר מכ"ש. והוכיח מכאן רעק"א דתוס' סוברים כרש"י דגרסינן ש"מ הפשירו זהו בישולו ולכן בכ"ר אסור, והא דשרי בכ"ש משום דלא חיישינן שמא ישכח, ואף שתוס' חידשו דחיישינן שמא ישכח יש לחלק בין חמי טבריה שכל איסור בישול בתולדות חמה דרבנן לקומקום דהוי תולדות האור דהוי בישול דאורייתא. וכן צידד הרשב"א עצמו בדעת רש"י. אך בדעת רש"י עצמו יותר נראה דאף בתולדות האור לא חיישינן שמא ישכח ושרי, דהא כתב לא בשביל שיחמו לא שיניחם וכו'.

וכתב הרשב"א דאף לרש"י דלא חיישינן שמא ישכח, מכל מקום אסור להניח ע"ג כירה ממש אף לזמן מועט, דהא שהיה על גבי כירה אסורה גם בלא בישול, דהא בנתבשל כבר נמי אסור באינה גרופה לרבנן או בחזרה לכו"ע. אך הרמב"ן נקט דכיון שדעתו להסירה קודם שיתבשל הרי זה מותר אפילו על גבי כירה. והנה הרא"ש נמי נקט כשיטת הרשב"א דאסור בכל גוונא, וכן פסקו הטור ושו"ע להלכה.

**להניח כנגד המדורה**

כתב הרשב"א דכל האיסור להניח כנגד המדורה (לרש"י ביגיע ליד סולדת ולהרי"ף אף ביכול להגיע ליד סולדת) היינו באינו מבושל, אך בנתבשל כבר אין בישול אחר בישול ושרי. והקשה מדוע לא נאסור מצד חזרה דאסור אף בנתבשל כל צרכו. ותירץ דחזרה שייך רק בכירה שרגילים לבשל שם, אך בכלי ראשון או כנגד המדורה ליכא דין כירה כלל. והרא"ש תירץ דאיירי במניח כנגד המדורה רחוק מעט באופן שיש היכר ולא יבא לחתות. ומבואר כאן מחלוקת ראשונים מהו איסור חזרה, הרשב"א אסר מצד מחזי כמבשל ולכן התיר כנגד המדורה שאין רגילים לבשל שם, והרא"ש אסר מצד שמא יחתה ולכן הצריך היכר מועט. ומכל מקום בהיכר זה אינו מציל את האיסור בישול שהרי יכול להגיע שם ליד סולדת, ולכן באינו מבושל צריך להרחיק עד מקום שאין יד סולדת כלל, ורק במבושל כבר דאין איסור מצד בישול אלא מצד חזרה מהני הרחקה מועטת להיכר אף שיד סולדת שם.

**איסור לשתות מים מאנטיכי גרוף ומוליאר שאינו גרוף**

החילוק בין מוליאר לאנטיכי הוא שאנטיכי חם יותר, למ"ד בי כירי משום שהוא בנוי בגוף הכירה עצמה, ולא דמי לשאר כירה שמניחים את הקדירה ע"ג הכירה. ולמ"ד בי דודי מבואר בגמ' משום שנחושתה מחממתה, לפירוש רש"י נחשתה היינו שוליה, ולפי"ז במוליאר הגחלים בצד ובאנטיכי הגחלים למטה בשולים, ולפירוש רבותיו נחשתה היינו נחשת שהוא שומר על חום יותר, ולפי"ז מוליאר מחרס ואנטיכי מנחשת ואין הבדל אם הגחלים בצד או למטה.

הקשו הראשונים מדוע אין שותין מים מאנטיכי או ממוליאר שאינו גרוף, הא קיי"ל שמותר לשהות על גבי כירה אפילו שאינה גרופה כל שנתבשל כמאב"ד לחנניה או כל צרכו לרבנן, וכל שכן שבגרוף מותר לכו"ע אפילו לא נתבשל, ורק להחזיר אסור. ונאמרו כמה ביאורים בראשונים.

א, שיטת רש"י דאנטיכי גרוף ומוליאר שאינו גרוף אסורים מצד מוסיף הבל. והקשו תוס' הא לא נאסר מוסיף הבל רק בהטמנה והכא הוי שהיה ולא הטמנה. ועוד דלפי"ז צ"ל דאיירי בשהה באיסור והנידון אם מותר בדיעבד. ועוד שלפי חנניה משהין אף באינו גרוף לאחר שנתבשל כמאב"ד, והכא משמע שאף לשהות אסור ולא רק להחזיר. והא דלא הקשו לרבנן דאזלי לשיטתייהו דאפילו מצטמק ורע לו אסרי, ולדידהו אתי שפיר מדוע באינה גרופה אסור. והקשה המהרש"א מדוע לא הקשו אף לרבנן משום דהכא אסרינן אנטיכי אפילו גרופה. ותירץ דעל זה י"ל שאנטיכי דינו כתנור שאסור בגרופה, ולכן הקשו רק לחנניה דכל מקום שמותר בכירה אפילו אינה גרופה מותר גם בתנור. ועוד הקשו דהכא מבואר שאף בדיעבד אסרי, ואילו רבה ור' יוסף התירו שהיה בדיעבד. וכתב מהרש"א דלא קשה עלייהו ממתני' דאנשי טבריה, די"ל שהטמנה חמירא משהיה, ורק מהכא יקשה דאיירי בשהיה. וברשב"א הוסיף להקשות מדוע נקט היתר דמוליאר בגרוף ולא נקט בקטום.

ובגהות ראמ"ה תירץ שיטת רש"י דאזיל לשיטתו דאסר שהיה בתוכה משום דדמי למטמין ממש ברמץ, ואנטיכי או מוליאר באינו גרוף הוי כמו בתוכה, עיי"ש מש"כ עוד בזה.

ב, שיטת תוס' דאיירי ברוצה להשתמש במים החמים לערב אותם ביין.

**עירוי חמין לתוך צונן**

הראשונים דייקו מהסוגיא דלכו"ע מותר לערות חמין מכלי ראשון לתוך צונן, ואין איסור בישול מהתורה בעירוב מים במים אלא כאשר מערה צונן לתוך חמין בכלי ראשון. ובטעם הדבר פירש רש"י דקסבר תתאה גבר, ואין החמין מרתיחין את הצונן אלא מפשירין. והנה הפלוגתא אי תתאה גבר או עלאה גבר אינו במציאות, דודאי המציאות היא שהצונן מתחמם ומגיע ליד סולדת, אלא פליגי אי חשיב בישול ואי מבליע ומפליט, דהא חזינן שכלי שני אינו מבשל אע"פ שמביא את הצונן ליד סולדת, והוא הדין הכא כאשר מערה צונן לחמין הצונן מגיע לי"ס וכיון דס"ל לשמואל תתאה גבר הוי בישול, ולרב עלאה גבר ולא הוי בישול. וכאשר מערה חמין לצונן ומגיע הצונן לי"ס לשמואל לא הוי בישול כיון שתתאה גבר ולרב הוי בישול. ומה שהקשו תוס' איך רב יתרץ הברייתא תירץ הפמ"ג בהקדמה ליו"ד סי' ס"ח דבלא"ה רב אתותב מברייתא, והט"ז תירץ דרש"י פירש כן לפי מאי דקיי"ל כשמואל, ובאמת לרב צ"ל דאיירי באופן שהתחתון מרובה כתוס'. ומה שהקשו תוס' דשמואל מודה שהעליון מבשל את התחתון כדי קליפה ומדוע שרי לערות חמין לתוך צונן, תירצו הפמ"ג שם והקרבן נתנאל כאן דבגמ' שם מבואר רק שמבליע ומפליט ואינו מבשל. אך עדיין צ"ע טובא דהא שיטת רש"י שעירוי ככלי ראשון כיון שהוא בא מדפנות חמות ויש בכוחו לבשל, ואם נאמר תתאה גבר ואינו מבשל מדוע אסור, ומאי שנא חמין לתוך צונן מכל עירוי. [ויש להבחין שהנידון אם עירוי ככלי ראשון הוא אם יש בכח החמין לבשל, דהיינו האם דינו ככ"ר או ככ"ש, ואילו הנידון של תתאה גבר הוא אם העירוי שדינו ככ"ר מצליח לבשל את התחתון, כיון שהתחתון גובר, ומכל מקום קשה מדוע בכל עירוי נקט רש"י דמבשל ולא אמרינן תתאה גבר, מאי שנא מהכא]. ועי' להלן תירוץ בשם הפמ"ג.

הרשב"א והר"ן ביארו דהמערה חמין לצונן המים מתקררין בעירויין ומתערבים ממש בתוך הצונן ואין כח בהן לבשל אפילו בבאין מכלי ראשון, דאף את"ל דעירוי כ"ר ככ"ר ה"מ במערה ע"ג תבלין שאין החמין מתערבין בתוכן אלא מכין עליהם בקלוחן ומבשלין, אבל מים במים שהן מתערבין ממש אין כח לקלוח לבשל המים התחתונים. כלומר, דלא אמרינן עירוי ככ"ר רק בדבר שאינו מתערב, אך מים במים כיון שהם מתערבין ומצטננין דינם ככלי שני, ולכן אף שמצד הויכוח שבין העלאה לתתאה ס"ל לרב דעלאה גבר ולשמואל נמי מבשל כדי קליפה והיה צריך לאסור לערות חמין לצונן, מכל מקום מצד כח המבשל שרי דבכה"ג שמתערבין לא אמרינן עירוי ככלי ראשון.

והא דאסור לערות צונן לחמין הוא משום תתאה גבר, ולרב דעלאה גבר י"ל דמכל מקום התחתון מבשל בעליון כדי קליפה כמש"כ התוס' רא"ש כאן. אך בלשון רש"י קשה לפרש כן, דרש"י ביאר את ההיתר לערות חמין לצונן משום תתאה גבר, ולהרשב"א והר"ן אין זה מתיר לערות אלא ההיתר משום דבכה"ג לא אמרינן עירוי ככ"ר.

והעולה לדינא לדבריהם דאם מערה מים חמין מכ"ר לדבר גוש הרי זה מבשל מדין עירוי ככלי ראשון, ואף לשמואל דתתאה גבר מכל מקום מבשל כדי קליפה, אך אם מערה מים למים לא אמרינן עירוי ככ"ר ואפילו החמין מרובים והצונן מועטים, דכיון שמתערבין בטל מהם כח בישולם ושרי.

תוס' ביארו דחמין לתוך צונן משמע שהצוננין של מטה מרובים, שדרך ליתן המועט במרובה, ולכך אין מבשלים החמין המועטים כלל, לפי שמתערבין בצוננין המרובין ומתבטל חמימותן, משא"כ צונן לתוך חמין שהחמין של מטה מרובין מתערבין בהן הצוננין המועטין ומתבשלין. ויש מקום לפרש דבריהם באופן פשוט ביותר, דכל הנידון של עלאה ותתאה וכדי קליפה הוא באופן שהגיעו הצוננין ליד סולדת, אך באופן ששופך מים צוננין מרובים למים חמים בכ"ר מפורש במתני' דשרי דהוי הפשר בעלמא, ולכן כשמערה צונן לחמים אסור דהמים החמים מרובים והצוננים מגיעים ליד סולדת, משא"כ כשמערה חמים לצונן מותר כיון שהצונן מרובה ואינו מגיע לי"ס.

ועוד יש לפרש, וכן נראה בפמ"ג שם, דאין כונת תוס' לומר דכאשר הצונן מרובה אינו מגיע לי"ס והוי הפשר בעלמא, אלא כונתם דלעולם המרובה גובר על המועט, וכל הנידון של עלאה ותתאה בין במים המתערבים בין באין מתערבין הוא בשוין. ולפי"ז כאשר מערה חם מועט לתוך צונן מרובה הצונן גובר ואינו מתבשל אף שמגיע לי"ס, ואף כדי קליפה אינו מתבשל דהגובר של מרובה אלים יותר מהגובר של תתאה. וכאשר מערה צונן מועט לתוך חם מרובה החם גובר ומבשל אף לרב דעלאה גבר. ולפי"ז הא דהתירה המשנה ליתן מים צוננים מרובים לתוך מיחם להפשירן, אין צריך שיתן מים מרובים עד שלא יגיעו ליד סולדת, דלפי מש"כ אפילו יגיעו לי"ס שרי משום שהמרובה גובר בין שהוא עליון בין שהוא תחתון, וצ"ע.

אך בתוס' רא"ש לא נראה כן, דהקשה מדוע המשנה אוסרת לתת צונן מועט למיחם שפינהו, ולר' אדא היינו שפינה המים ממנו לגמרי, נימא לדעת רב עלאה גבר והצונן לא מתבשל מהמיחם שהרי המיחם לא הוי דבר שמתערב דאין במיחם מים. ותירץ דשולי המיחם חמים ביותר, ועוד, דאף לרב התחתון מועיל לבשל בעליון כדי קליפה. וצ"ע מדוע הקשה לרב רק במיחם שאינו מתערב, הא כיון שעירה מים מועטים שמגיעים לי"ס אפילו בדבר המתערב אסור, דכל תירוץ התוס' הוא שבצונן מרובה אין הבדל בין עלאה לתתאה.

ולכן צריך לפרש בדעת התוס' ותוס' רא"ש שאין הבדל בין מרובה למועט אלא שבדבר המתערב לעולם לא אמרינן עלאה ותתאה, והשתא הדר דינו להיות ככל בישול שאם מגיע לי"ס אסור ואם אינו מגיע לי"ס מותר, וההבדל בין חמין בצונן לצונן בחמין הוא האם החמין מרובים ומגיעים הצוננים לי"ס או שהחמים מועטים ואין מגיעים הצוננים לי"ס. וכל זה במתערבים, אך במים למיחם שאין מתערבין בזה הדר הדין שאפילו מגיעים הצוננים לי"ס הרי זה תלוי בעלאה ותתאה, ושפיר הקשה התוס' רא"ש לדעת רב שעלאה גבר מדוע אסור לערות צוננים מועטים למיחם נימא עלאה גבר. [ויש להדגיש שאין זה מטעמם של הרשב"א והר"ן, דהרשב"א והר"ן נקטו הגבלה בדין עירוי ככ"ר, דכאשר מתערבין מים במים אין בהם כח מבשל כלל, ולכן התירו אף בחמין מרובין לתוך צונן מועטין, אך התוס' נקטו הגבלה בדין עלאה ותתאה דכאשר מתערבין אין הבדל בין עלאה לתתאה, ואכתי יש בחמין כח לבשל ולכן זה תלוי בי"ס].

ולפי"ז עולה לדינא דאם מערה חמין לדבר גוש הרי זה אסור בין לרב בין לשמואל ואפילו החמין מועטין, משום שתתאה גבר ואף לרב לכה"פ מבשל העליון כדי קליפה. ואם מערה חמין למים צוננין אם הצוננין יגיעו לי"ס אסור ואם לא יגיעו לי"ס מותר.

והנה הטור כתב דמותר לערות חמין לתוך צונן אפילו מכלי ראשון משום דתתאה גבר וכפירוש רש"י, וכתבנו לעיל להקשות מאי שנא מכל עירוי דקיי"ל דאסור. ותירץ הפמ"ג שם דרש"י והטור סוברים כהר"ן אך לא לגמרי, דלמ"ד עלאה גבר אפילו במתערבין אמרינן עלאה גבר ואסור לערות חמין לצונן, וברייתא סברה תתאה גבר, אך למ"ד תתאה גבר הא דמודה שהעליון מבשל כדי קליפה בתחתון היינו דוקא בדבר שאינו מתערב, אך בדבר המתערב אינו מבשל כדי קליפה אלא מבליע ומפליט בלבד. ולכן הא דאסר רש"י עירוי ככלי ראשון היינו באינו מתערב ומשום שהעליון מועיל בתחתון לבשל כדי קליפה, והא דשרי הכא למ"ד תתאה גבר משום שמתערבין. וכן נראה בתוס' בפסחים מ: ד"ה האילפס, דכתבו שאף לשמואל העליון מבשל בתחתון כדי קליפה, והקשו מדוע בסוגיין מותר לערות חם לתוך צונן נימא דהחם מבשלו כדי קליפה. ותירצו דכיון שאינו מבשל אלא כדי קליפה הואיל והצונן של מטה מים שהוא דבר המתערב אינו יכול להתבשל מחמת צנינות המים, אבל דבר שאינו מתערב לא. ומבואר דמתערב מהני רק לגבי כדי קליפה ולא למ"ד עלאה גבר. ולפי"ז לשיטת רש"י והטור מותר לערות חמין לצונן אפילו בצונן מועט.

המגן אברהם שי"ח סקל"ה העתיק דברי הטור דמותר לערות חמין לתוך צונן משום דתתאה גבר, והוסיף דאע"ג דאסור לערות על תבלין הכא שאני שמתערבין החמין עם הצוננים ומתבטל חמימותן כיןו שהצוננין מרובין. ומבואר שהחמיר להלכה שלא לערות חמין לצונן אא"כ הצונן מרובה, ולא כמש"כ הפמ"ג בדעת רש"י והטור. וצ"ע דאם כן מדוע הוצרכו רש"י והטור לומר דתתאה גבר תיפו"ל דהוי הפשר בעלמא, וצ"ע.

עוד כתב המג"א שאסור ליתן חתיכת בשר רותח לתוך רוטב צונן, דכיון שאינו מתערב מבשל כדי קליפה. כלומר, דכל ההיתר של צונן בחמין אפילו לדעת תוס' הוא בדבר המתערב כמש"כ לעיל, ודבר המתערב היינו דוקא מים במים, אך כאשר אחד מהם דבר גוש ליכא להיתר זה והדר דינו שהעליון מבשל בתחתון כדי קליפה. ובפשטות כונתו דאפילו באופן שלא יגיע הרוטב לי"ס אסור, דמכל מקום מבשל כדי קליפה. ובאחרונים נחלקו על תוס' מתרי טעמי, החו"ד בסי' צ"א תמה על המג"א מאי שנא ממיחם ריק שמותר לערות לתוכו מים מרובים להפשירן ולא אמרינן ששולי המיחם שאינם מתערבים מבשלים כדי קליפה, ועל כרחיך דכיון שהמים עצמם מתערבים אינם נאסרים כדי קליפה, וכן הקשה הנשמת אדם. וכתב ליישב דהמג"א לא אסר מצד בישול הרוטב בפ"ע אלא מצד שהרוטב נבלע בבשר וניחא ליה בזה דנהנה מטעם הרוטב הבלוע בבשר, משא"כ במיחם לא שייך טעם זה.

ובבית מאיר תמה על המג"א מטעם אחר, דכל מאי דאמרינן עירוי ככלי ראשון היינו בלא פסק הקילוח, אך בשר שנופל מכ"ר הו"ל פסק הקילוח ואינו מבשל כלל. ובספר מאור השבת סי' ו' נקט מחמת כן שהמג"א החמיר מדין דבר גוש שמבשל אף בכלי שני ולא מדין עירוי. ותמה על האג"מ שהתיר לשפוך קטשופ על בשר רותח בכלי שני משום שאין צריך להחמיר גם את חומרת המהרש"ל שדבר גוש מבשל בכלי שני וגם את חומרת הרמ"א שלח שהצטנן לגמרי אסור.

**דין אמבטי**

לגבי אמבטי מבואר בברייתא שצונן לתוך חמין אסור וחמין לתוך צונן מותר, ונאמרו ג' שיטות בראשונים במה איירי. שיטת תוס' דאיירי בכלי שני ומעיקר הדין אף צונן לתוך חמין מותר אלא שגזרו אטו כלי ראשון משום שהם חמין הרבה והרואה סבור שהוא כלי ראשון, ולפי"ז הספק בספל הוא משום שאינו חם כמו אמבטי, וההבדל ביניהם בדרגת החום. והוכיחו כן מהא דמספק"ל בספל והתם ודאי הוי כלי שני דאל"ה ודאי אסור צונן לחמין, ומשמע דאמבטי וספל שוין. ובתוס' רא"ש דחה דאפשר שאמבטי הוי כלי ראשון ואסור מעיקר הדין בצונן לתוך חמין, ומספק"ל בספל דהוי כלי שני האם גזרו משום שהחום מרובה. ועוד הוכיחו מדלא תנא שב"ה מודים לב"ש במיחם, ועל כרחיך דאתא לחדש שאף כלי שני בכה"ג אסור.

ולדעת רשב"מ (אי קאי אסיפא) אסור בכלי שני אף חמין לתוך צונן, ולתוס' היינו לערות לתוך צונן מרובה, ואם כן אסר אמבטי אפילו בהפשר, ועי' להלן מש"כ רעק"א להקשות בזה.

ולפי"ז עולה לדינא שאסור לערות צונן לאמבטי בין כלי ראשון בין כלי שני, אך צונן מרובין עד שלא יגיעו לי"ס מותר אף בכ"ר. ויל"ע האם מותר לערות חמין מכלי ראשון לתוך צונן מועט, דלכאורה כיון שגם בכלי שני אסור הוא הדין לערות מכ"ר אסור, דעירוי מכ"ר לא גרע מכלי שני. אך אפשר דעירוי גרע מכ"ש משום דתתאה גבר, וצ"ע. ובפמ"ג נסתפק לדעת תוס' שאמבטי אסור גם בכלי שני האם אסרו גם בכלי שלישי, דאין הבדל בין כלי שני לשלישי, או שמא החמירו רק בכלי שני. [ואם נאמר דעירוי מכלי ראשון אסור וכלי שלישי מותר יל"ע עירוי מכלי שני מהו].

שיטת הרשב"א דאיירי בכלי שני ומעיקר הדין אמבטי אסור, דההיתר של כלי שני הוא שלעולם אין החמין מבשלים את הצוננים רק מביאים אותם לידי הפשר, ואפילו היו מים שהיד סולדת בהם לאחר שנתערבו, אנו תולים שמחמת הראשונים הם שלא נצטננו, ואינם מחמת הצוננים. משא"כ באמבטי שעומדין לרחיצה מחממין הרבה ולעולם אי אפשר לבא לידי הפשר אלא לידי בישול, ואפילו נתן באמבטי כדי מלואו, ובכה"ג אף כלי שני מבשל. [ולא נתבאר לדעת הרשב"א מה הדין במוסיף הרבה מים צוננים עד שבאמת לא יגיעו לי"ס האם גזרו בזה או לא]. ולפי"ז פשוט שעירוי מכלי ראשון נמי אסור, שהרי הרשב"א ביאר שכל ההיתר של עירוי חמין לצונן הוא שבדבר המתערב פסק כח הבישול שבו, אך אם בכלי שני נמי מבשל כל שכן בעירוי. אך בעירוי מכלי שני או בכלי שלישי אפשר דשרי.

שיטת הר"ן דאיירי בכלי ראשון, והחידוש באמבטי הוא שאסור אף בהפשר, דאפילו שהוסיף בו הרבה מים צוננים ולא הגיעו לי"ס אסור מדרבנן, אך בכלי שני מותר באמבטי אפילו צונן לחמין כמו כל כלי שני. וכן לערות חמין לצונן מכלי שני מותר לדעת ת"ק ככל עירוי מכלי ראשון. והספק בספל הוא בכלי שני שחומו רב האם גזרו בזה טפי מכל כלי שני דשרי או לא, ופשט דספל אינו כאמבטי ורק כלי ראשון אסור. ולפי"ז יש ליישב קושיית תוס' מדוע לא פשט מר' חייא דספל אינו כאמבטי, דלהר"ן י"ל דספל אינו כאמבטי רק לגבי שהפשר מותר, אך צונן לחמין והגיעו ליד סולדת באמת אסור אף בכלי שני.

נחלקו הראשונים איך לפסוק להלכה, הרי"ף פסק דקאי ארישא וכיון דתני ר' חייא עביד כב"ה לא קיי"ל כרשב"מ ודלא כר' נחמן. והתוס' פסקו דקאי אסיפא ולכן להלכה אסור באמבטי אף בחמין לתוך צונן. וכתבו תוס' דלפי"ז אתיא מתני' דשריא לתוך הכוס אליבא דהלכתא דהלכה כרשב"מ, כלומר, דאי קאי ארישא וס"ל כב"ש דאסור צונן לתוך חמין אף בכלי שני מדוע התירה המשנה לתת לתוך הכוס. והקשה רעק"א הא במשנה תנן כדי להפשירן ומשמע דאיירי במים מרובים, ואדרבא, מדוייק דאם נותן מים מועטים כדרך הנותן צונן לתוך חמין אסור כב"ש.

ועוד הקשה רעק"א דאף לדבריהם דקאי אסיפא מתני' דלא כרשב"מ, דהא רשב"מ אסר באמבטי אף בחמין לתוך צונן אע"פ שהצונן מרובה, וגזירה זו מבואר בתוס' שהוא אטו כלי ראשון, ואם כן לרשב"מ דהלכתא כוותיה אסור בכלי ראשון אפילו צונן מרובה, ואילו מתני' שרי לתת לתוכו כדי להפשירן.