א - אכילת אשת כהן ומי שיש לה זרע מכהן
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / אלמנה - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] בגמ' דנו על קנינו שקנה קנין דמכח זה תאכיל אשת כהן אלמנה, ומשני דקנין אוכל מאכיל, ובפשוטו ביאור הסוגיא הוא כמש"כ הראשונים דאמתניתין לא קשיא להו כיון די"ל דהאשה מאכלת מכח עצמה, וע"כ כל שאינה אוכלת אינה מאכלת, וע"ז פרכינן מהא דתניא דהא דעבדי האשה אוכלין הוא מכח הבעל משום קנינו שקנה קנין, וא"כ הדין נותן דגם אם האשה עצמה אינה אוכלת, מ"מ יאכלו עבדי' בתרומה, וע"ז משני דמ"מ קנין שאינו אוכל אינו מאכיל, דכיון דהשייכות לכהונה הוא ע"י האשה, דינא הוא דכל שאינה אוכלת אף אינה מועלת דמי ששייך מכחה לכהונה יאכל.

ב] והך מילתא דהא דהעבדים אוכלין אי"ז מכח האשה, אלא מכח הבעל ומדין קנינו שקנה קנין, כ"ה מבו' גם ממש"כ החינוך דקנין שלישי אינו אוכל, וזה מתישב רק אם האכילה היא מכח האדון, דאינו מאכיל קנין שלישי, דכבר אינו שייך כ"כ לאדון, אך אם האוכל מאכיל מצ"ע, ל"ה מקום לחלק בזה, ואמנם י"ל דד' החינוך הם רק באכילה דעבדי העבדים, ולא באכילה דעבדי האשה.

**ב**

ג] והנה בגמ' פרכינן עלה מערל וטמא דאין אוכלין ומאכילין, וצ"ב דמאי פריך הרי פשוט דחלוק הוא הא דחללה אינה אוכלת מהא דערל וטמא אינם אוכלין, דהא דחללה אינה אוכלת הוא משום דהויא כזרה ואין לה כלל דין אכילת תרומה, ומשא"כ הא דערל וטמא אין אוכלין דהוא איסור דערל וטמא דאסורין באכילה, ואי"ז משום דאין עליהן קדושת כהונה והם פסולין לכהונה.

והרי מה"ט הוא דחלל אינו מאכיל את עבדיו וערל וטמא מאכילין, דחלל אינו כהן ולי"ל דין אכילה, וערל וטמא הוו כהנים ויש להן דין אכילה וע"כ מאכילין את נשיהם ועבדיהם, וכ"ה להדיא בפירש"י בר"פ הערל.

ומלבד דהדבר פשוט כן מצ"ע, מצינו כן עוד בכ"ד, חדא, הוא בהא דערל וטמא אסורין אף בקדשים הנאכלים לזרים, - ועוד, הוא במה שאמרו לקמן ס"ח ב' דמהא דזונה אסורה בתרומה נלמד דאף אסורה לכהונה, ואמרו דהוא גילוי מילתא בעלמא, ופירש"י, ז"ל, ולאו מילף מיני' ילפינן לאו לכהונה מתרומה, דממילא כיון דאיפסלה לתרומה איפסלה לכהונה דתרומה היינו קדושת כהונה, עכ"ל, ובטמאה אין מקום לדון כן, וטמאה אינה אסורה לכהונה, - ועוד, הוא בהא דשפחה אוכלת בתרומה אף שהיא זונה, ומ"מ אמרו בירושלמי דעבד ערל אינו אוכל בתרומה, והיינו משום דהא דזונה אינה אוכלת הוא משום דהיא פסולה לכהונה, ובעבד ושפחה בלא"ה הם פסולין לכהונה, ואפ"ה הן אוכלין בתורת קנין כספו דהכהן, ומשא"כ באיסורא דערל וטמא דהוא דין איסור, ל"מ מידי הא דהן אוכלין בתורת קנין כספו, - ועוד, הוא מהא דבחללה אף בהמתה אינה אוכלת בתרומה, ובערל וטמא ודאי דבהמתו אוכלת בתרומה, דאטו הא דבהמת כהן אוכלת בתרומה הוא רק בימי טהרתו, והיינו משום דאיסור האכילה הוא על גופו, ולא על אכילת בהמתו.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז צ"ע דמאי מדמי הגמ' זל"ז, הרי חללה דפסולה לכהונה, אין לה דין אכילה כלל בתרומה, וע"כ אינה מאכלת, ומשא"כ בערל וטמא דיש לו דין אכילה בתרומה, אלא דהוא אסור בתרומה, ואי"ז טעם שלא יאכיל את עבדיו.

ד] ובאמת ממקומו הוא מוכרע, שהרי לא קשיא להגמ' בעיקר הא דערל וטמא מאכילין את עבדיהם ול"ד לזר דאינו מאכיל, והיינו משום דערל וטמא לא פקעה מינייהו קדושת כהונה, אלא דהם אסורין לאכול, וכמש"כ כן בפירש"י בר"פ הערל, וזה כמש"נ דשאני ערל וטמא מפסולי כהונה, - וא"כ מה פרכינן דמ"ש דאשה אינה מאכלת את עבדי' וערל וטמא מאכילין את עבדיהן.

ועד"ז יש להעיר עוד, דהרי מעיקרא לא פריך אמתניתין דעבדי מלוג לא יאכלו דמ"ש מערל וטמא דמאכילין את עבדיהן, והיינו משום דפשיטא לן דשאני חללה דפסולה לכהונה מערל וטמא דאי"ז אלא איסור אכילה, וא"כ מ"ט פריך הכי השתא.

**ג**

ה] ולכאו' הי' נראה לפרש, דזה גופא הא דמהני הגמ' דערל וטמא פומייהו הוא דכאיב להו, והיינו דיש להם דין אכילה, אלא שהם אסורין באכילה, ול"ד לחללה דפסולה לכהונה ואין לה דין אכילה כלל.

אך בפירש"י לא משמע כן, וביותר מפורש כן ברשב"א וריטב"א בר"פ הערל ובמאירי בסוגיין דקשיא להו בערל שמתו אחיו מחמת מילה דאין לו תקנה, וליכא למימר בי' דפומייהו הוא דכאיב להו.[[2]](#footnote-3)

ו] ויש להעיר כן עוד, במה שאמרו בירושלמי דעבד ערל שקנה עבדים אינם אוכלין, ולכאו' הוא כדמסקינן בסוגיין דרק קנין שאינו אוכל אינו מאכיל, ולפ"ז א"צ לחלק בין חללה לערל, ואף עבד ערל אינו מאכיל את עבדיו, - וקשיא בזה כנ"ל, דהיאך מדמינן זל"ז, הרי חללה פסולה לכהונה, וערל אינו פסול לכהונה, אלא שהוא אסור לאכול.

**ד**

ז] ובפשוטו צ"ל בזה, דאמתניתין לא קשיא להו דמ"ש ערל וטמא דעבדיהן אוכלין מחללה דאינה מאכלת את עבדי', משום דשאני חללה שהיא פסולה לכהונה, וכמו שפירש"י בר"פ הערל דהא דערל וטמא מאכילין הוא משום דלא נפקי מכלל כהונה אלא דאינהו גופייהו מחסרי תקנה, אך לפ"מ דמייתינן מברייתא דהא דעבדי האשה אוכלין הוא מכח הבעל דקנינו שקנה קנין, ואפ"ה דינא הוא דמ"מ כל שאין האשה אוכלת בפועל אינה מאכלת, ליכא נפ"מ אם אינה אוכלת משום דפסולה לכהונה, או משום איסור אכילה, שהרי אין האכילה מכחה דנימא דכל שפסולה לכהונה אינה מאכלת את עבדי', אלא האכילה היא מכח הבעל, ומ"מ כל שבפועל אינו מאכיל את האשה, אף אינו מאכיל את עבדי', וא"כ ליכא נפ"מ מכח מה אינה אוכלת.

ח] אמנם הנה בד' התו"י ותור"פ מבו' דכד משני דכל שאינו אוכל אינו מאכיל, היינו דהדרינן בן, ואין האכילה מכח הבעל, אלא מכח האשה עצמה, וע"כ כל שאינה אוכלת אינה מאכלת, עיי"ש, - ולפ"ז הדק"ל דא"כ מאי פריך עלה מערל וטמא, הרי כיון דהאכילה היא מכח האשה ודאי דכל שהיא חללה והיא פסולה לכהונה ואין לה דין אכילה כלל אינם אוכלין, ול"ד לערל וטמא דיש להם דין אכילה ואי"ז אלא איסור בעלמא, והרי מה"ט ניח"ל הא דערל וטמא מאכילין ול"ד לזר דאינו מאכיל, וכמש"כ בפירש"י בר"פ הערל.

ט] עוד יש להעיר לפי דבריהם בהא דפריך הגמ' מממזר דאינו אוכל ומאכיל, וצ"ב דמה פרכינן מינה, הרי הא דממזר מאכיל הוא משום דהוא זרע מכהן, וכ"ה דלא פרכינן על הא דכהן חלל אינו מאכיל את עבדיו מהא דממזר מאכיל, והיינו משום דבכהן חלל אין טעם כלל שיאכיל את עבדיו, ומשא"כ בממזר דהוא זרע כהן, ואינו מאכיל מחמת עצמו אלא מחמת הכהן, א"כ מה פרכינן על הא דאשת כהן חללה אינה מאכלת מהא דממזר מאכיל, הרי אשת כהן שמאכלת מחמת עצמה, ודאי דכל שהיא חללה ופסולה לכהונה אינה מאכלת, ומשא"כ בממזר שמאכיל מכח הא דהוא זרע כהן.

י] עוד יש להעיר, בעיקר לישנא דגמ' דמשני דכל שאינו אוכל אינו מאכיל, ומשמע דנתחדש בזה כלל בפנ"ע דכל שאינו אוכל אינו מאכיל, ואם לשנויא דגמ' הוי האכילה מחמת האשה, הרי ודאי דכל שהיא עצמה אינה אוכלת אין בה כח להאכיל, וככל כהן חלל דאינו מאכיל, ומ"ט בעינן בזה לדין בפנ"ע דכל שאינו אוכל אינו מאכיל.

**ה**

יא] ונראה לישב, דהנה האחרונים דנו בדין אשת כהן זונה שאינה אוכלת, דכיון דאכילתה היא בתורת קנין כספו, מ"ט אינה אוכלת כשהיא זונה, ומ"ש משפחה דאוכלת אף דהיא כזונה, ואכמ"ל.

ואמנם הנה מצינו בד' המל"מ בדרך מצוותיך סוף ח"ג שכתב דהא דחללה אינה אוכלת בתרומה מכח עצמה והא דאינה אוכלת בתרומה מכח בעלה, ב' דינים הם, דהא דאינה אוכלת מכח עצמה הוא משום דפקעה קדושתה והויא כזרה, אך הא דאינה אוכלת מכח בעלה אי"ז משום דהוי כזרה, אלא הוא מגזה"כ, עיי"ש.

יב] ולפ"ז י"ל דהא דאשת כהן חללה אינה אוכלת בתרומה, הוי ביסודו דין איסור, ואי"ז משום שהיא כזרה, שהרי בלא"ה אשת כהן היא זרה ואפ"ה היא אוכלת, וכ"כ הקה"י, עיי"ש, וע"כ הי' מקום לדון שתאכיל את עבדי', אלא שנתחדש דין בפנ"ע דכל שאינו אוכל אינו מאכיל, וע"כ שפיר פרכינן עלה בגמ' מערל וטמא, ועי' אבנ"ז יו"ד סימן תמ"א סק"ד שכתב עד"ז, ועיי"ש במש"כ עוד בהמש"ד, - וע"ז משני הגמ' דקנין שאינו אוכל אינו מאכיל, וי"ל דהיינו דכיון דכל שייכות האשה לכהונה הוא בתורת קנין, הרי דכל שאינה אוכלת, אינה שייכת כלל לשלחן התרומה, ואין טעם כלל שתאכיל, וע"כ ל"ק כלל מממזר.

יג] ויש להוסיף בזה, דמש"כ התו"י והתור"פ דהאשה מאכלת מחמת עצמה, לאו היינו דאשת כהן חשיבא ככהנת ויש לה דין אכילה עצמי, דא"כ ודאי דכל שהיא חללה ופסולה לכהונה אין לה דין אכילה, ואין מקום לדון כלל שתאכיל את עבדי', ול"ב לדין בפנ"ע דכל שאינו אוכל אינו מאכיל, אלא דמכח שהיא אוכלת באכילת בעלה, גם עבדי' הנטפלים עלי' אוכלין באכילת בעלה, ונמצא דודאי האכילה היא מכח הבעל, אך לאו היינו דהבעל מצ"ע מאכיל גם את עבדי אשתו, אלא דמכח דאשתו על שלחנו, גם עבדי' על שלחנו, וע"כ הי' מקום לדון דגם אם היא בפועל אינה אוכלת, מ"מ עבדי' יאכלו, דגם היא שייכת ביסודה לאכילת בעלה, אלא דבפועל היא אסורה לאכול, אלא דדינא הוא דכל שאינו אוכל אינו מאכיל, וע"ז פרכינן מערל וטמא.

**ו**

יד] ואמנם אכתי צ"ע, דהנה הרי ודאי דערל מותר בהנאה של כילוי, וכמש"כ כן המנ"ח, ובטמא אין מקום לנטות מזה, שהרי ודאי דכהן שמאכיל את בהמתו הוא גם כשהוא טמא, והרי דטמא מותר בהנאה של כילוי, והיינו משום דכל האיסור דערל וטמא הוא באכילתם, ול"ד לאיסורא דחללה,[[3]](#footnote-4) ולפ"ז צ"ב הא דמדמינן ערל וטמא לחללה, הרי ערל וטמא יש להם דין אכילה בפועל, שהרי הם מותרין בהנאה של כילוי, ומשא"כ בחללה, ועמד ע"ז הדרך אמונה בביאוה"ל.

והעירוני להעמיד הקו' טפי, דלפ"מ דפריך דבערל וטמא לא יאכלו עבדיו בתרומה, הרי לכאו' ודאי דיהיו העבדים מותרין בהנהא של כילוי, שהרי אף הוא עצמו מותר בהנאה של כילוי, וא"כ מ"ט יהיו עבדיו אסורין באכילה, הרי לגבי העבדים לכאו' אין מקום לחלק בין אכילה להנאה של כילוי,[[4]](#footnote-5) וצ"ע.

**ז**

טו] בדין קנינו שקנה קנין כתב הרשב"א ע"פ הירושלמי דבעינן גם שיהא לו קנין בזה, ורק בכה"ג מהני קנינו שקנה קנין, ויש שפירשו דהא דבעינן לדין קנינו שקנה קנין והא דבעינן שיהא להאדון קנין בזה, הוא ב' דינים, דבאכילת תרומה לעבד יש לדון מכח תרתי וכו'.

אך בפשוטו מכוון הדברים דכל הא דקנינו שקנה קנין מתייחס לאדון, הוא רק כשיש לו קנין מכח זה, אך כל שאין לו קנין כלל, ליכא לדין קנינו שקנה קנין.

טז] והנה הרשב"א כתב דבעבדי האשה כ"ז הוא כשאין האשה אוכלת מצ"ע, אך כל שהאשה אוכל מצ"ע לא איכפת לן דאין לו קנין בזה, ובפשוטו מבו' בדבריו דבהא דעבדי האשה אוכלין איכא ב' טעמים, חדא, דהאשה עצמה מאכלת את עבדי', ועוד, מדין קנינו שקנה קנין, וע"כ כל שהאשה אוכלת והיא מאכלת את העבדים מחמת עצמה, ל"ב שיהא להבעל קנין בזה, אך כל שאין האשה אוכלת, ומ"מ עבדי' אוכלין מדאורייתא לדעת רבא ורב אשי, הרי דכל אכילתן היא מכח קנינו שקנה קנין, ובכה"ג בעינן שיהא לו קנין בזה.

יז] ולפ"ז צ"ע דמ"ט אמרו בירושלמי בעבדיו שקנו עבדים דבעינן שיהא לו קנין בזה, הרי כ"ה דכשהאשה אוכלת אוכלין עבדי' אף כשאין להבעל קנין בזה, ה"נ נימא בעבדים.

ומוכח מד' הרשב"א כמש"כ האחרונים דחלוק דין האכילה דאשה מדין האכילה דעבדים, ואשה יש לה דין אכילה עצמי, ומשא"כ בעבדים, וע"כ הוא דאשה מאכלת את עבדי' מכח עצמה, ובעבדים אין עבדיהם אוכלין אלא מכח האדון, - וע"כ הוא דעבדי האשה אוכלין אף כשאין להבעל בהם קנין כלל, ועבדי העבדים אינם אוכלין אלא כשיש להאדון בהם קנין.

יח] אך יש להעיר בזה, דאם אכן חלוק דין אשה מדין עבדים, הרי קרוב הדבר לפרש דהא דפרכינן בגמ' מברייתא, היינו משום דבברייתא תניא דגם עבדים מאכילין את עבדיהם, ובע"כ דאיכא דין אכילה מכח האדון, וזהו דפרכינן דא"כ גם עבדי האשה יאכלו מכח הבעל, וכדרך זו נראה להדיא בפירש"י בשלהי סוגיין (בד"ה אלמנה לכה"ג), ועמד ע"ז המהרש"א, (אלא שפירש לזה בע"א, וצ"ב), והרשב"א לא פירש כן, וצ"ע.

חזינן דמהא דחללה נפסלת לתרומה נלמד דאף היא אסורה לכהונה, והרי דהפסול לתרומה הוא שהוא מרוחקת מן הכהונה, ול"ד לאיסורא דערל וטמא שאינם מרוחקים מן הכהונה, אלא האיסור הוא משום קדושת התרומה.

1. ויש להוסיף, דבחללה הוי הפסול ב"גברא", ובערל וטמא אין הפסול ב"גברא", אלא ב"גוף" זה, - ונפ"מ דכל שהיתה זונה וחללה ומתה, אף כשתקום בתחיית המתים יהא עלי' פסול זה, ומשא"כ בטמא דכל שמת וקם אח"כ בתחיית המתים, אין עליו טומאה כלל, דהטומאה היתה על הגוף, ועכשיו הוא גוף אחר. [↑](#footnote-ref-2)
2. והזכר יצחק כתב לדון לפ"ז בנכרת הגיד, דאם חשבינן לי' כערל הרי אין לו תקנה, וליכא למימר דפומי' הוא דכאיב לי', וכתב לדון דכיון דעכשיו אין לו ערלה אלא דיש עליו תורת ערל מכח מה שהי' ערל מעיקרא, הרי דכיון דכשהי' לו ערלה הי' לו תקנה, לא חמיר השתא, ויש להוסיף, דכל הנידון בזה הוא רק לס"ד, שהרי למסקנא מסקינן דרק קנין שאינו אוכל אינו מאכיל, (אך יש לדון בעבד ערל שנכרת הגיד שקנה עבדים, ועמש"נ להלן מירושלמי בכל עבדים דעבד ערל). [↑](#footnote-ref-3)
3. והטעם בזה הוא כמש"נ לעיל ובהערה דפסולא דחללה הוא בהגברא שבה, ופסול ערל וטמא הוא בגוף, וכמש"כ במק"א לחלק בין נדה לזונה, דזונה הוא פסול שחל בגברא וחללה הוא בגוף, ומה"ט גם גם כשיקומו לתחיית המתים תהא הזונה פסולה ולא תהא הנדה טמאה כיון דהוי גוף אחר אף שהוא אותו אדם, וע"כ כל המניעה דערל הוא רק שלא יאכל הגוף הערל, אך הגברא הוא בר אכילה, ואילו זונה פסולה ואיסורא הוא בגברא, וע"כ הוא אף בהנאה של כילוי. [↑](#footnote-ref-4)
4. ותיקשי כן לדינא במה שאמרו בירושלמי בעבד ערל שאין עבדיו אוכלין, והרי העבד הערל מותר בהנאה של כילוי, והדין נותן דגם עבדיו מותרין בהנאה של כילוי, וא"כ מ"ט הם אסורין לאכול. [↑](#footnote-ref-5)