מ_מ יומא פ_ד
קטגוריות: ש_ס / יז יומא / יומא - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

ז' אדר פ"ג

דף מס' 1

**ל"ט א'** **- טרף בקלפי,** בפירש"י כתב דטרף היינו פתאום ובחטיפה, וכ"כ בפי' רבינו אליקים והר"א מן ההר ותלמיד הרשב"א, והריטב"א כתב דהוא כדי שלא יכוין ויטול של שם בימין, - אך בפי' ר"ח כתב דטרף היינו דערבב הגורלות כדי שלא יתכוין ויטול שם שם בימינו, וכ"כ התורי"ד והמאירי, ולדעתם הא דתנן טרף לא קאי בדוקא על הכה"ג, אלא מהני אף כשיטרוף אחר.

התו"י הביאו מתו"כ דילפינן מקרא דאשר עלה עליו דבעינן קלפי, והביאו מירושלמי דלא סוף דבר קלפי אלא אפי' קלתות ומה שאמרו קלפי הוא כדי לעשות פומבי לדבר, והתוס' הרא"ש הוסיף דהא דתניא בתו"כ קלפי אורחא דמילתא קאמר, - והריטב"א לקמן בסוגיין כתב בהא דהתורה חסה על ממונם של ישראל דאין הקלפי עצמו דאורייתא, ולקמן בע"ב כתב דאין הקלפי מעכב אלא גורל בלחוד, אך כתב שם די"א דקלפי חובה דאורייתא.

**נתנן על שני השעירין,** השפ"א כתב דמשמע דנותן על שניהם יחד אחד בימינו ואחד בשמאלו, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.

## אמירת לד' חטאת

**ואומר לד' חטאת,** הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ו כתב דכשהוא נותן את הגורל על שעיר החטאת אומר להשם חטאת, וכ"כ המאירי, וכ"כ בפירש"י בפר' אחרי ט"ו ט' דכשמניח הגורל עליו קורא לו שם ואומר לד' חטאת, וי"ל דהוא מכלל מצות ההנחה להניחו ע"ג שעיר החטאת ולומר לד' חטאת, - אך בפי' רבינו אליקים לקמן בסוגיין כתב דהי' אומר לד' חטאת קודם שמניחו על שעיר החטאת.

המאירי כתב דשל עזאזל א"צ לומר בו כלום, והיינו משום דקביעות השעירים היא ע"י הגורל ולא ע"י קריאת השם, אלא דילפינן מקרא דוהקריב אהרן את השעיר אשר עלה עליו הגורל לד' ועשהו חטאת דמצוה לומר לד' חטאת, ולא נלמד מזה אלא דצריך לקרוא שם לשל שם ולומר לד' חטאת.[[1]](#footnote-2)

החשק שלמה כתב דכיון דההנחה אינה מעכבת כ"ש דאמירת לד' חטאת אינה מעכבת, וכ"כ הצ"פ בפ"ג ממתנו"ע הט"ז בתו"ד לדקדק מד' הרמב"ם דאין האמירה מעכבת.

הריטב"א הביא מתוספתא פ"ב ה"ט דהכה"ג אומר לד' והסגן אומר חטאת, וכ"כ הסמ"ג עשין ר"ט, ובתו"ד מבו' דהיינו משום דעיקר קביעות הגורל הוא במה שאומר לד', דבזה הוי סיום הגורל לומר דמה שעלה בימינו הוא לשם, אלא דגזה"כ הוא שיאמר חטאת, וע"כ א"צ שיאמר הכה"ג אלא לד', והמקד"ד בסימן כ"ד סק"ג הוסיף לפרש דהיינו דעיקר הא דבעינן שיאמר הכה"ג, הוא משום דהבירור איזה לשם ואיזה לעזאזל נמסר לכה"ג, וכיון דאחר ההגרלה צריך ג"כ לבררן בפה, צריך הכה"ג לומר לד', אבל אמירת חטאת דאינה נצרכת להבירור, כדחזינן דלר' ישמעאל א"צ לומר חטאת דבלד' סגי דכיון דאומר לד' א"כ זה לעזאזל, אלא דמדכתיב ועשהו חטאת ילפינן דמצוה לומר עליו שהוא חטאת, יכול אף הסגן לאומרו, כיון דאי"ז נצרך להבירור, וגם לאו עבודה היא, - אך בל' הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ו מבו' דהכה"ג אומר לד' חטאת, וההר המורי' שם כתב דהוא משום דכ"ה משמעות לישנא דמתניתין, ועמש"כ בזה השיח יצחק.

התו"י הק' דמ"ט אינו אומר חטאת לד', וכמו שאמרו בנדרים י' א' דלא יאמר אדם לד' קרבן אלא קרבן לד' שמא יפשע ויזכיר ש"ש לבטלה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו דשאני הכא דכתיב אשר עלה עליו הגורל לד' והדר ועשהו חטאת, ובד' התור"פ והריטב"א מבו' דהיינו דגלי קרא דיאמר תחילה לד' ואח"כ חטאת, ועמש"כ הגבו"א. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דדוקא בקרבן יחיד יש לחוש דילמא פשע ואחר שהזכיר לשם יתחרט ולא יגמור דבריו ונמצא שהזכיר ש"ש לבטלה, אבל בקרבן ציבור ליכא למיחש דילמא פשע, והריטב"א כתב דהוא משום דכה"ג זריז ולא פשע, ועוד דיש שם הסגן וראש בית אב דמדכרי לי' לומר. - **ג** הריטב"א כתב דהנכון דאף אם אמר לשם ולא אמר חטאת ליכא ש"ש לבטלה, דמה שאמר לד' הוא סיום הגורל לומר כי מה שעלה בימינו הוא לד', אלא דגזה"כ הוא שיאמר לד' חטאת, ולד' התוספתא אין הכה"ג אומר כן אלא הסגן, ולכאו' מכוון דבריו הוא דמה"ט אף אם אמר לד' ולא אמר חטאת, חייל הקביעות שקבע בפיו, ואי"ז מוציא ש"ש לבטלה. - **ד** הגבו"א כתב דהא דכתיב ועשהו חטאת לא קאי אכה"ג שצריך לומר להשם חטאת, אלא על הגורל דהגורל לחוד עושהו חטאת וא"צ לומר כלום מה"ת, אלא מדרבנן צריך לומר לד' חטאת, ובדיעבד סגי באמירת לד', דלא פליג על ר' ישמעאל דלא לרווחא דמילתא שיברר דבריו יותר בפירוש ויאמר לד' חטאת, וע"כ אף אם יפשע ויאמר לד' ולא חטאת לית לן בה. - **ה** הגבו"א כתב עוד דהתם חיישינן שיחזור בו מהקדשו, אך הכא כיון דהגורל מקדש בלא קריאת שם, לא שייך בזה חזרה כלל.

**ר' ישמעאל אומר לא הי' צריך לומר חטאת אלא לד',** הריטב"א כתב דפליגי בהא דכתיב והקריב אהרן את השעיר אשר עלה עליו הגורל לד' ועשהו חטאת, דת"ק סבר דהאי ועשהו חטאת אמעיקרא נמי קאי שיעשהו חטאת בדיבורו בשעת העלאת הגורל, וכ"ה בתוספתא דהשיבו רבנן לר' ישמעאל דהלא כבר נאמר ועשהו חטאת, ור' ישמעאל סבר דהאי ועשהו חטאת אהשתא בלחוד קאי כלומר שיעשנו חטאת, ועד"ז כתבו התו"י ותוס' הרא"ש, - ובהגה' הגרא"מ הורוויץ כתב דטעמא דר' ישמעאל הוא משום דכבר הוו שניהן חטאות משעת לקיחה כדכתיב יקח שני שעירי עזים לחטאת, ולא הי' צריך עכשיו רק לברר איזה לד',[[2]](#footnote-3) - ועמש"כ בזה הגבו"א בתו"ד.

**אלא של חול נקדשי',** התו"י כתבו דהא דפריך דנקדשי' הוא משום דכבוד המצוה בשל קדש, והקשו דלמ"ד דמצוות ליהנות ניתנו היאך יהנה בשל קדש, וכתבו דכיון דכבוד המצוה הוא יכול לעשות בשל קדש, והתוס' הרא"ש הוסיף לפרש דהיינו דלא חשיבא הנאה דלכבוד המצוה נעשה, - והריטב"א כתב לישב עוד דפריך הכא לפ"מ דקי"ל דמצוות לאו ליהנות ניתנו.

**א"כ הו"ל כלי שרת,** התו"י הק' דהיאך הוא כלי שרת, הרי כלי שרת עבודתן מחנכתן וזה אין בו עבודה דהגרלה לאו עבודה היא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו דהיינו דחיישינן שיראו העולם שהוקדש ויסברו שיכולין לקדש בו מנחה או לקבל בו דם בשעת צורך ויבואו לעשות כלי שרת של עץ, וכ"כ התוס' הרא"ש.[[3]](#footnote-4) - **ב** התוס' הרא"ש כתב לישב עוד דהא דפריך דנקדשי' היינו שיעשו בו עבודה ועי"ז יהא כלי שרת, וע"ז משני דכלי שרת דעץ לא עבדינן. - **ג** הריטב"א כתב דכיון דעבודת הקלפי אינו אלא בהגרלה זו היא עבודתו לקדשו ואשר ישרתו בם קרינן בי'.

**וכלי שרת דעץ לא עבדינן,** התוס' הרא"ש כתב דאתיא כרבי דפוסל במנחות כ"ח ב' ובסוכה נ' ב' בכלי שרת שעשאן של עץ, - אך התו"י כתבו דאתיא אף כדעת ר"י ב"ר יהודה דמכשיר, דמ"מ מדרבנן בעינן לכתחילה של מתכות, וכ"כ הריטב"א דמדרבנן אין עושין של עץ.

**התורה חסה על ממונן של ישראל,** הריטב"א כתב דהיינו משום דלאו מידי דעבודה היא כולי האי ואינו אלא פעם אחת ואין הקלפי עצמו דאורייתא, וע"כ ל"ד לגורלות שעשאן בן גמלא של זהב שהיו מספרין אותו לשבח, דשאני גורל עצמו שהשם כתוב באחד מהן והעלאתם דאורייתא,[[4]](#footnote-5) ועד"ז כתב המהר"י קורקוס בפ"ג מעיוהכ"פ ה"א, - אך הליקוטי הלכות בעין משפט כתב דהא דעשה בן גמלא גורלות של זהב הוא רק משום דרק הציבור אין עושין של כסף וזהב אך יחיד רשאי לעשות.

## בטעמא דמ"ד דאף הסגן מכניס ידו לקלפי

**ר"י אומר משום ר"א הסגן וכה"ג מכניסין ידן בקלפי וכו',** בפי' רבינו אליקים מבו' דאם עלה של שם בימינו של כה"ג הי' השעיר שבימין לשם ואם עלה של שם בימינו של סגן הי' השעיר שבשמאל לד', וכ"ה מבו' בד' המהרש"א בח"א, - ועיי"ש שכתב דאף אם עלה של שם בידו שם סגן לה הסגן עצמו מניחו על השעיר של שמאל, אלא הי' מחזירו לכה"ג והכה"ג הי' נותנו על השעיר של שמאל, וכ"כ השפ"א דאף להך תנא היתה הנחת הגורל בכה"ג כדכתיב ונתן אהרן על שני השעירים גורלות.

התו"י הק' דהיאך מכניס הסגן ידו להגריל, הרי לר' יהודה הגרלה מעכבת וא"כ אינה אלא בכה"ג, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו דאי"ז כ"כ עבודה שהרי ע"י כה"ג מתבררין השעירין, ואמרינן נמי הגרלה לאו עבודה היא, וכ"כ התוס' הרא"ש,[[5]](#footnote-6) ועמש"כ השיח יצחק לפרש לדבריהם, והמקד"ד בסימן כ"ד סק"ג כתב לפרש לדבריהם דהיינו דבהגרלה נכלל תרתי, חדא, דהוא מצוה בפנ"ע להגריל, ועוד, דקביעות השעירים היא ע"י ההגרלה, וע"כ כדי להכשיר שאר כהנים להגרלה בעינן לתרי טעמי, חדא, דההגרלה לאו עבודה היא ואינה בכלל עבודות היום דנעשות בכה"ג, ועוד דאף דקביעות השעירים נעשית ע"י ההגרלה וקביעות השעירים מסורה לכה"ג ולא לאחר, מ"מ כיון דגם כה"ג מכניס ידו ומוציא גורל, נעשית הקביעות ע"י הכה"ג, דכיון דזהו לשם א"כ חבירו לעזאזל וכן איפכא,[[6]](#footnote-7) וכמש"כ הגבו"א, ונתבאר להלן. - **ב** התורי"ד כתב דס"ל לר"א דהגרלה לא מעכבא וע"כ אינה עבודה וכשרה בסגן, אך למ"ד דהגרלה מעכבא הו"ל עבודה ואינה כשרה אלא בכה"ג. - **ג** הריטב"א כתב דאף אם הגרלה עבודה היא, כיון דאינה אלא בשמאלו דכה"ג אין בה חובת כה"ג,[[7]](#footnote-8) וכמו שאמרו דימיני' דסגן עדיפא משמאלי' דכה"ג, וכ"כ התור"פ. - **ד** הגבו"א כתב דהוא משום דעיקר מצות הגרלה היא לברר איזה מן השעירים לשם ואיזה לעזאזל ובעליית גורל אחד סגי לברר דאם עלה לו בימין גורל לשם הוברר שעיר של ימין לשם וממילא מבורר השעיר השני לעזאזל, ואע"פ שלא עלה גורלו מן הקלפי אפ"ה הוא מבורר ועומד מאליו, וה"נ כשעלה גורל בימין לעזאזל הוברר חבירו לשם, וע"כ הוא דסגן וכה"ג מכניסין ידם לקלפי, דכיון דהכה"ג מעלה גורל אחד מתוך הקלפי, נעשה עיקר ההגרלה ע"י הכה"ג, דע"י הגרלת שעיר שמעלה הוי נמי ממילא הגרלה לחבירו שמעלה הסגן.

הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ג כתב דאף דהגרלה לאו עבודה היא, מ"מ כיון דהיא מעכבת ה"ה פסולה בזר, והמים חיים שם כתב דכיון דאינה עבודה ל"ב כה"ג, דרק עבודות יוהכ"פ אינם כשרות אלא בו, וכדתניא הכא דהסגן וכה"ג מכניסין ידן לקלפי, ואף לרבנן דפליגי היינו למצוה ולא לעכב,[[8]](#footnote-9) ומ"מ כיון דמעכבא פסולה בזר, ועיי"ש שתמה דמנ"ל להרמב"ם הך מילתא דכיון דמעכבא פסולה בזר, (ומ"ש משחיטת פרו דכשרה בזר משום דלאו עבודה היא), ובציוני מהר"נ שם כתב דמקורו של הרמב"ם הוא מהירושלמי בפירקין שאמרו כן דאם העלה זר פסול, עיי"ש, ועמש"נ בזה בדף מס' 2.

**ומר סבר כי הדדי נינהו,** התו"י כתבו דהיינו דכשרה עבודה זו בשמאלו דכה"ג, דדמי (להוצאת) [להכנסת] כף ומחתה בכה"ג ביוהכ"פ דצריך לו ב' ידים לפי שא"א בעבודה אלא הוא,[[9]](#footnote-10) וכ"כ התוס' הרא"ש,[[10]](#footnote-11) - אך הגבו"א כתב דהוא משום דעיקר מצות הגרלה היא לברר איזה לשם ואיזה לעזאזל, וסגי בעליית גורל אחד לברר, דאם עלה גורל לשם הוברר השעיר השני לעזאזל, ואם עלה גורל לעזאזל הוברר השעיר השני לשם.

**ולא היו כהנים צריכין להביא עצים למערכה חוץ מב' גזירי עצים כדי לקיים מצות עצים**. בפירש"י כתב דהיינו דלא היו צריכין להביא עצים למערכה לאחר שחרית חוץ מב' גזרי עצים של בין הערבים שהם חובה, והריטב"א כתב ללמוד מדבריו דלא הי' חובה לעשות מערכה בבין הערבים, ואין שם אלא חובת ב' גזירי עצים, וכתב דכן הסכימו בתוס' והסכים לדבריהם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו מתמידין הי"א, - אך כתב די"מ דבכל קרבן תמיד איכא חובת מערכה, והיו עושין בבין הערבים מערכה לצורך התמיד של בין הערבים, ומה שאמרו דלא היו צריכין להביא עצים חוץ מב' גזירי עצים, היינו דאחר סידור המערכה ל"ה צריכין להוסיף עלי' אלא ב' גזירי עצים שהם חובה בכל מערכה.

**ונשתלחה ברכה בעומר ובשתי הלחם ובלחם הפנים,** התורי"ד כתב דנקט להני משום שהיו מתחלקין לכל המשמרות ברגלים ואפ"ה היו מתחלקין לכולן, - ומבו' בדבריו דהעומר הי' מתחלק לכל המשמרות, וכ"כ המל"מ והמרכה"מ בפ"ד מכלי המקדש ה"ה, - אך הערול"נ בסוכה נ"ה ב' דקדק מד' התוספתא והרמב"ם דהעומר הי' מתחלק למשמר הקבוע, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

**וכל כהן שמגיעו כזית,** התורי"ד כתב דגרסינן וכל כהן מגיעו כזית, וזה הי' מן הברכה שלא הי' מגיע פחות מכזית, והיתה עוד ברכה אחרת שאותו הזית הי' משביע ומותיר, ומכאן ואילך נשתלחה מארה ולכל כהן מגיע כפול שלא הי' בו שיעור אכילה, וכ"ה מבו' בפי' רבינו אליקים, ועד"ז כתב המהרש"א בח"א, - אך בפירש"י בסוד"ה וכל כהן מבו' דאף בימי שמעון הצדיק הי' פעמים שהי' מגיע לכהן כפול, וכ"ה מבו' בד' התו"י והריטב"א.

**וכל כהן מגיעו כפול הצנועין מושכין את ידיהן,** בפירש"י כתב דבימי שמעון הצדיק אף אם הי' מגיען כפול לא היו מושכין ידיהן,[[11]](#footnote-12) ורק אחר ימי שמעון הצדיק שלא הי' משביען היו מושכין את ידיהן כשהגיען כפול, ואם יותר ל"ה מושכין את ידיהן, וכ"כ בפירש"י בקידושין נ"ג א' דהא דהיו מושכין את ידיהן הוא משום דלא מהני להו מידי, - והתו"י כתבו דאם הי' מגיען כזית לא היו מושכין את ידיהן כי דימו לקיים מצות אכילה, ומשא"כ כשהגיען כפול שלא הי' מצות אכילה לגמרי כיון שאין שם אלא כפול ולא היו שביעין,[[12]](#footnote-13) וכ"כ התוס' הרא"ש.[[13]](#footnote-14)

והתו"י הוסיפו דאף בזמן שהיו מגיעין כפול ושביעין נתקיימה מצות אכילה, משום דל"ב כזית לגמרי, אלא דכזית עדיף וחשיב אכילה, והביה"ל בח"א סימן ב' סק"ז כתב לפרש דהיינו משום דבמצות אכילת קדשים ל"ב כזית, דדוקא בפסח ומצה דהמצוה היא על האדם לאכול פסח, הרי דבפחות מכזית לא שמי' אכילה והוי כלא אכל פסח, אך באכילת קדשים דאין המצוה אקרקפתא דגברא אלא הויא המצוה שיהיו בשר קדשים נאכלים, הרי דאף אם אכל כל אחד פחות מכזית מ"מ הרי נאכלו הקדשים, ועד"ז כתב בתשו' חת"ס או"ח סימן ק"מ,[[14]](#footnote-15) - ועי' עוד בדבריו שם סימן מ"ט.

המהר"צ חיות כתב להוכיח מד' התוס' דבאכילת ח"ש דמצוה ליכא מצוה כלל, דאל"כ מ"ט היו מושכין את ידיהן כשהגיע להן כפול, הרי הוי זה ח"ש דמצוה, - וכתב בשם החת"ס שדחה דאף אם בכל אכילת מצוה אם אין לו כזית חייב לאכול עכ"פ כל מה שמוצא אפי' פחות מכשיעור, מ"מ בלחם הפנים דאי"ז מצוה המוטלת על הפרט אלא על כל הכהנים שיתאכל הלחם הפנים, הרי אם אם יאכל ע"י כהנים אחרים תתקיים המצוה, וע"כ משכו הצנועין ידיהן.

הבנימין זאב בסו"ס קס"ג כתב דאין להתקוטט בעבור שום מצוה כגון גלילת ס"ת וכיו"ב, שהרי שנינו שהצנועים מושכים את ידיהם והגרגרנין חוטפין, והביאו הדרכ"מ בסימן נ"ג סקי"א והמג"א שם סקכ"ו, - והמחה"ש שם עמד בזה דהרי כל הא דהיו הצנועין מושכין את ידיהן הוא משום דלא הי' כזית ול"ה שבע וליכא מצוה גמורה, אך אם הי' בו מצוה גמורה לא היו מושכין את ידיהן, והיאך נלמד מזה דגם במצוה גמורה יש להניח מפני הקטט,[[15]](#footnote-16) וכן הק' בתשו' חת"ס או"ח סימן ק"מ, - ועמש"כ המרומי שדה בסוגיין.

**ומעשה באחד שנטל חלקו וחלק חבירו וקראו אותו חמצן כל ימיו,** התוס' כתבו דהא דקרי לי' חמצן אף דגם גרגרנין אחרים היו חוטפין הוא משום שהוא חטף מחמצן אחר, וכ"כ התוס' בקידושין נ"ג א' דהוא חטף חלק גרגרן אחר, אבל האחרים לא היו חוטפין אלא מחלק הצנועין כשמושכין ידיהן, - ובשיעורי הגר"ש שם כתב ללמוד מדבריהם דאף כשאחד מהכהנים מושך ידו מליטול את חלקו, אכתי הוי זה חלקו ויכול ליתן רשות למי שהוא רוצה שיאכל, וע"כ אותם שהיו חוטפין מחלק הצנועין לא היו נקראין חמצן משום דהי' זה חלק הצנועין והם לא היו מקפידין על מי שיקח, דאי נימא דכשאינו רוצה לאכול בעצמו אין לו זכות בחלקו והוא שייך לכל המשמר, א"כ הרי כשחטפו הגרגרנין מחלק הצנועין חשיב דחטפו מכל אנשי המשמר ומגרגרנים כמותן, ומ"ט לא קראו אותן חמצן, ועיי"ש במש"כ לדחות.

**ונמנעו אחיו הכהנים מלברך בשם,** בפירש"י כתב דהיינו דנמנעו מלברך ברכת כהנים את העם בשם המפורש, ובטעם הא דנמנעו מכך מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום שלא היו כדאי, ולכאו' היינו דלא היו ראויין להזכיר את השם המפורש. - **ב** הרמב"ם בפי"ד מתפילה ה"י כתב דהוא כדי שלא ילמוד אותו אדם שאינו חשוב ושאינו הגון. - **ג** התוס' בסוטה ל"ח א' ד"ה הרי הוא אומר כתבו דהוא משום דילפינן מקרא דבמקום דאיכא גילוי שכינה מצוה להזכיר שם המיוחד וע"כ היו נמנעין מלהזכיר שם המפורש משמת שמעון הצדיק לפי שלא זכו שוב לגילוי שכינה. - **ד** בפי' רגמ"ה במנחות ק"ט א' כתב דהוא משום שהיו יראים להזכיר השם כתיקונו שלא היו בוטחין בעצמן.

התורי"ד הק' דהיאך היו יכולין לימנע מלברך בשם, הרי כתב ושמו את שמי המיוחד לי דהיינו ביו"א ה"א וכדתנן דבמקדש היו מזכירין את השם ככתבו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** למש"כ התוס' בסוטה עיקר דין הזכרת שם המפורש הוא במקום דאיכא גילוי שכינה, וע"כ הוא דכשמת שמעון הצדיק ולא זכו שוב לגילוי שכינה ליכא לדין הזכרת שם המפורש. - **ב** התורי"ד כתב די"ל דאינו חובה אלא רשות שהיו רשאים להזכיר את השם ככתבו במקדש אבל אם אינם רוצים להזכיר רשאים הם להזכיר בכינויו כבמדינה - **ג** התורי"ד כתב לפרש עוד, דהא דנמנעו מלברך בשם היינו בשם בן מ"ב אותיות, אבל שם בן ד' אותיות ככתבו היו מזכירין אותו אפי' לאחר מותו, וזה דלא כמש"כ הרמב"ם דנמנעו מלברך בשם בן ד' אותיות ככתבו, וכ"נ בד' רש"י, - ועמש"כ בזה השפ"א בכמה אנפי.

**ומהן היתה פרנסה לכהנים,** האו"ש בהוספות לפ"ה ממעילה ה"ו הק' למ"ד דמועלין בגידולין, דהיאך נתפרנסו הכהנים מהן, וכתב דכיון דעיקר גידולן הי' ע"י נס, וכמו שאמרו לעיל כ"א ב', לא חשיבי כגידולי הקדש, ועיי"ש שהק' דמ"מ יזכה בהן ההיכל להקדש מדין חצר.

ח' אדר פ"ג

דף מס' 2

## אם הגרלה והנחה מעכבין

**ל"ט ב'** **- אמר ר' ינאי עליית גורל מתוך קלפי מעכבת,** בפירש"י כתב דהיינו דאין השעירים מתפרשין זה לשם וזה לעזאזל אלא ע"פ הגורל, וע"כ צריך לראות איזה עלה בימין ויהא שעיר של ימין נקבע בו ואיזה עלה בשמאל ויהא שעיר של שמאל נקבע בו, ומבו' בדבריו דהא דעיקר הא דהגרלה מעכבת היינו דהיא מעכבת בקריאת שם השעירים, דאין השעירים נקבעין לשם ולעזאזל אלא ע"פ הגורל, וכ"ה מבו' בדבריו בד"ה אבל הנחה ובד"ה אף עלי',[[16]](#footnote-17) וכ"כ בפי' רבינו אליקים,[[17]](#footnote-18) וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א, - וכ"נ מהא דיליף לקמן מ' ב' דהגורל עושה חטאת ואין השם עושה חטאת, ומייתינן מינה דהגרלה מעכבת, והרי דעיקר הא דהגרלה מעכבת הוא דל"מ קריאת השם לקבוע את השעירים ורק הגורל מהני לקבוע את השעירים.[[18]](#footnote-19)

הריטב"א כתב דאפשר דקלפי גופי' אינה מעכבת אלא גורל בלחוד ונקט קלפי כאורחא דמילתא, וכתב די"א דקלפי נמי חובה דאוריתא כדילפינן לה בספרי מקרא, ומבו' בדבריו דלפ"ז ה"ז מעכב שיהא הגורל מתוך קלפי, ועמש"נ בזה בדף מס' 1.

**הנחה לא מעכבא,** בפירש"י כתב דהוא משום שהרי הוקבע של ימין בגורל שעלה בימין וכן שעיר השמאל לגורל שמאל, ולכאו' הוצרך לזה, דמה"ט אף לל"ק דטעם הא דהגרלה מעכבת הוא משום דכתיב חוקה אכל דברים הנעשים בבגדי לבן, מ"מ אין ההנחה מעכבת, משום דכבר הוקבעו השעירים ע"י ההגרלה, וכ"כ התו"י דאף דכתיב בקרא הנחה, ומה"ט בעינן הנחה למצוה, מ"מ הואיל והם כבר מבוררין שניהם אין סברא שתעכב ההנחה, וכ"כ התוס' הרא"ש והמאירי, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דהנחה לאו עבודה היא כלל, וע"כ כ"ה דלר' יוחנן אין הגרלה מעכבת משום דלאו עבודה היא, כ"ש בהנחה דסברא הוא שלא תעכב כיון שכבר עלה עליו הגורל.[[19]](#footnote-20)

**ור' יוחנן אמר אף עלי' אינה מעכבת,** בפירש"י כתב דהיינו דאם יקרא הכהן שם חטאת על האחד ושם עזאזל על חבירו הוקבעו בלא הגרלה, והתוס' הרא"ש לקמן מ' ב' כתב דאף דלדידי' אם קרא להם שם הגרלה לא מעכבא, מ"מ מודה דהגרלה קובעת וא"א לשנותם לאחר ההגרלה כמו קריאת שם שקובעת בשאר הקרבנות, וכן נקט הגבו"א שם, - וזה דלא כמש"כ המקד"ד בסימן כ"ד סק"ג דלמ"ד דהגרלה אינה מעכבת ואינה אלא למצוה, אף כשמגריל אין הקביעות ע"י ההגרלה אלא ע"י קריאת שם, אלא שמצוה לקרות את השם על מי שהגריל עליו, - ועמש"נ בזה בדף מס' 3.

בפי' ר"ח כתב דהא דעליית גורל אינה מעכבת, הוא משום דמה נתינה דכתיב ונתן אהרן אינה מעכבת, עלי' דלא כתוב בה והעלה הכהן לא כ"ש שאינה מעכבת, ומבו' בדבריו דיותר הי' ראוי לומר דהנחה תעכב מהגרלה משום דכתיב בה ונתן אהרן, - והמקד"ד בסימן כ"ד סק"ג הק' דהיאך אפשר דהגרלה לא תעכב וההנחה תעכב, הרי א"א להנחה בלא הגרלה, וא"כ כשלא הגריל כשר, ה"נ כשלא הניח לא גרע מלא הגריל כלל.

**אליבא דר' יהודה דאמר דברים הנעשים בבגדי לבן בחוץ לא מעכבא כו"ע לא פליגי דלא מעכבא,** התו"י הק' דמ"ט חשבינן לה כדברים הנעשים בבגדי לבן בחוץ, ומ"ש מחפינה דחשיבא כדברים הנעשים בבגדי לבן בפנים הואיל וצורך פנים היא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התו"י כתבו בשם ה"ר אלחנן דשאני הגרלה שהיא כמו"כ צורך חוץ לשעיר המשתלח. - **ב** התו"י כתבו עוד בשם ה"ר אלחנן, דכיון דהגרלה לאו עבודה היא, לא אמרינן בה דצורך פנים כפנים דמי, ואף אם שחיטה חשיבא כצורך פנים אף דלאו עבודה היא, שאני שחיטה דעדיפא דשייך בה פיגול וחייבין עלי' בחוץ, ומשא"כ בהגרלה דאינה רק במקום קריאה ולא שייכא מידי לעבודה. - **ג** התו"י כתבו בשם רבו דהגרלה נמי חוץ היא לשעיר הנעשה בפנים לשחיטה וקבלה שעושין תחילה, וכ"כ התוס' הרא"ש. - **ד** התור"פ כתב דההגרלה היא גם צורך חוץ, דכשם שהיו מזין מדם הפר והשעיר לפני ולפנים כך היו מזין מהן בהיכל, וזה כדעת רש"י וש"ר בסוגיין דדברים הנעשים בהיכל חשיבי כדברים הנעשים בחוץ, ונתבאר להלן.

החזו"א בסימן קכ"ו סקכ"ו הק' דהרי א"צ חוקה אלא לדברים שאינם מעיקר העבודה, אך הכא אף דמשום שחסר מצות הגרלה לא מיפסל דאינה אלא למצוה, מ"מ כיון שאמרה תורה שע"י הגרלה נקבע, הרי דכל שלא הגריל אין כאן קביעות לשם, וכתב דסמיך על הק"ו דמייתינן לקמן מ' ב' דמקום שקידש הגורל אינו דין שיקדש השם,[[20]](#footnote-21) ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

ואמנם הנה לפ"ז אף אם הגרלה אינה מעכבת מ"מ ל"מ קריאת השם לקדש אלא בשעת לקיחה או בשעת עשי', וכמו שאמרו לקמן מ"א א' דליכא למילף מק"ו דיקדש השם אלא בשעת לקיחה או בשעת עשי', - אך בפירש"י בד"ה אף עלי' משמע להדיא דאם הגרלה אינה מעכבת מהני קריאת השם בשעה הראוי' להגרלה, אף דאי"ז שעת לקיחה או שעת עשי',[[21]](#footnote-22) ולכאו' מוכח מזה דהצד דמהני קריאת השם בלא הגרלה אי"ז מכח הק"ו, אלא הוא משום דמסתברא דדין ההגרלה אינו לעיכובא, וכיון שנתחדש בדין הגרלה דנקבעים השעירים ע"י ההגרלה אף דאי"ז שעת לקיחה או עשי', ה"נ הם נקבעין גם ע"י קריאת שם בלא הגרלה, וצ"ע.

**כי פליגי אליבא דר' נחמי' וכו' ומ"ד לא מעכבא וכו',** הגבו"א הק' דלהך לישנא דלכו"ע אין הגרלה מעכבת, תיקשי מהא דתנן לקמן ס"ב א' דמת אחד מהם אם עד שלא הגריל מת יקח זוג לשני ואם משהגריל יקח זוג אחר ויגריל עליהם בתחילה וכו', ובע"כ דהגרלה מעכבא, דאם הגרלה לא מעכבא א"צ להביא זוג אחר ולהגריל בתחילה, וכדס"ל כן לר"ש דמת אחד מהן מביא חבירו שלא בהגרלה דהגרלה לא מעכבא, ואין לומר דלרבנן אף דהגרלה לא מעכבא מ"מ כיון דאיכא מצוה בהגרלה צריך להביא זוג אחר ולהגריל בתחילה, דא"כ מ"ט אם עד שלא הגריל מת יקח זוג לשני, הרי בעינן למצוה שיהי' לקיחתן כאחד, ובע"כ דכיון דאי"ז אלא למצוה, א"צ מכח זה ליקח זוג אחר, כיון דעי"ז יהיו ג' שעירים ובע"כ יהי' האחד נדחה, ובע"כ דהא דאם משהגריל מת יקח זוג אחר הוא משום דהגרלה מעכבת, - וכבר עמדו בזה התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א לקמן שם, ועיי"ש במש"כ בזה, ונתבאר לקמן שם דף מס' 1.

**ומ"ד לא מעכבא ה"מ עבודה וכו',** הגבו"א הק' דמ"ט הוצרכו לה"ט דהגרלה לאו עבודה ולא קאי חוקה עלה, הרי אף אם קאי חוקה עלה מ"מ י"ל דלא מעכבא משום דיש ללמוד מק"ו דמה במקום שלא קידש הגורל קידש השם מקום שקידש הגורל אינו דין שיקדש השם, וכדילפינן לקמן מ' ב',[[22]](#footnote-23) וכל מה שאמרו התם דאין השם מקדש הוא מקרא דועשהו חטאת, אך הכא דלא ילפינן למיעוטא דועשהו חטאת, הרי דמה"ט הדין נותן דהגרלה אינה מעכבת, דיש ללמוד מק"ו דאף השם מקדש,[[23]](#footnote-24) ועד"ז הק' המקנה בקידושין י"ד א'.

וצ"ב, דלכאו' מהך ק"ו לא מצינו למילף אלא דמשום קביעות השעירים ל"ב הגרלה ואף קריאת השם ראוי' לקדש, אך אכתי י"ל דמצות ההגרלה מעכבת בעבודת יוהכ"פ,[[24]](#footnote-25) וככל המעשים המעכבין בעבודת יוהכ"פ, וע"ז ל"מ הק"ו כלל, וע"כ לא מיבע"ל דאין מצות ההגרלה מעכבת אלא משום דלאו עבודה היא, - אך אי"ז מתישב למש"נ לעיל דבפירש"י וש"ר מבו' דעיקר הנידון דתהא הגרלה מעכבת הוא דקביעות השם הוא רק ע"י הגרלה, ועוד, דבסוגיית הגמ' בקידושין י"ד א' ובחולין כ"ד א' מבו' דאף אם כתיבא חוקה אהגרלה מצינו למילף מק"ו דאין ההגרלה מעכבת, עמש"כ התוס' והתו"י לקמן מ"א א', וצ"ע,[[25]](#footnote-26) - ועמש"נ בזה בדף מס' 4.

**הגרלה לאו עבודה היא,** בפירש"י כתב דהיינו דכשרה בסגן למ"ד לעיל דהסגן וכה"ג מכניסין ידיהן של ימין בקלפי, והמהרש"א כתב דל"ג לה, והמאירי כתב דהא דלאו עבודה היא הוא משום שאינה אלא כעין הקדש ועד שהוקדש אין שם עבודה עליו, ועמש"כ בזה באורך בס' חסד לאברהם בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ג, ומש"כ האבהא"ז שם.

בד' הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ מבו' דאף למ"ד דהגרלה מעכבת לאו עבודה היא, ואפ"ה היא מעכבת, וכ"כ המאירי, וכ"ה מבו' בד' התו"י והתוס' הרא"ש לעיל בע"א, - אך התורי"ד לעיל שם כתב דלמ"ד דהגרלה מעכבת הו"ל עבודה, וכתב לפ"ז דאינה כשרה אלא בכה"ג, ונתבאר בדף מס' 1, - ועמש"כ בזה בס' חסד לאברהם בהל' עיוהכ"פ שם.

## הגרלה והנחה אם כשרים בזר ובכהן הדיוט

בירושלמי בפירקין אמרו דאף דכתיב ונתן אהרן על שני השעירים גורלות מ"מ אם נתן זר כשר, אך בעליית גורל אם העלה זר פסול, ופרכינן עלה דמה אם נתינה שכתוב בה בני אהרן אם נתן זר כשר העלאה שאין כתוב בה בני אהרן לא כ"ש, ומשני דנתינה (שהיא) [שאינה] מעכבת אם נתן זר כשר, והעלאה (שאינה) [שהיא] מעכבת אם העלה זר פסול, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ג דאף דהגרלה לאו עבודה היא מ"מ כיון דהיא מעכבת ה"ה פסולה בזר, וכ"כ המאירי.

והלח"מ שם הק' דמ"ש משחיטת פרו דקי"ל דכשרה בזר משום דלא עבודה היא אף דהיא מעכבת, ומ"ט הגרלה פסולה בזר מכח הא דהיא מעכבת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הלח"מ שם כתב דשאני שחיטה דלאו עבודה היא כלל שנוהגת בחולין או בנשים ועבדים, ומשא"כ בהגרלה דמה שאמרו דאינה עבודה הוא משום דכשרה בסגן, וצ"ב. - **ב** הדברי יחזקאל בסימן כ"ב סק"ו כתב דהא דשחיטת פרו כשרה בזר משום דלאו עבודה היא, היינו דמה"ט לא קאי עלי' אהרן וחוקה, כמש"כ בפירש"י לקמן מ"ב א' (ד"ה שחיטה לאו עבודה היא), ומשא"כ בהגרלה דאע"ג דלאו עבודה היא מ"מ כיון דכתיב ועשהו חטאת והיינו ע"י הגורל, גלי קרא דחוקה קאי ג"כ על ההגרלה, וכמש"כ התוס' לקמן מ' ב' (ד"ה ועשהו), וע"כ בעינן דוקא כה"ג בהגרלה כיון דכתיב בי' אהרן וחוקה, ומש"כ הרמב"ם דהוא משום דהגרלה מעכבת והנחה לא מעכבת, היינו דכל דמעכבת ה"ה בכלל קרא דועשהו חטאת והנחה דאינה מעכבת אינה בכלל הך קרא אלא מצוה בפנ"ע וע"כ כשרה בזר, ועד"ז כתבו השיח יצחק לעיל בע"א ע"ד התו"י ד"ה הסגן והאו"ש בהל' עיוהכ"פ שם. - **ג** המקד"ד בסימן כ"ד סק"ג כתב דהא דהגרלה פסולה בזר, הוא משום דכיון דהגרלה מעכבת הויא קביעות השעירים לשם ולעזאזל ע"י ההגרלה, וקביעות השעירים תליא בכה"ג כדכתיב בקרא ואחר אינו בעלים לקבוע אותם, וע"כ היא פסולה בזר אף דלאו עבודה היא משום דאין כח לזר לעשות הקביעות על השעירים. - **ד** האבהא"ז בהל' עיוהכ"פ שם כתב דהא דשחיטה כשרה בזר הוא מגזה"כ דמקבלה ואילך מצות כהונה, ומשא"כ בהגרלה דאף דהיא קודם השחיטה ובודאי דאין ע"ז דין כהונה, מ"מ כיון דקבעה התורה מעשה ההגרלה דעי"ז יוקבע איזה מן השעירים לשם ואיזה לעזאזל, הרי דכיון דשנה עליו הכתוב לעכב הוי זה דין מיוחד מעבודת יוהכ"פ דצריך הגרלה ומעכבא, וע"כ אף דאינה צריכה כהן משום עבודת הקרבן, מ"מ היא צריכה כהן משום עבודת יוהכ"פ להכשיר השעירים שיוקבע מי לשם ומי לעזאזל.

הפר"ח בס' מים חיים בהל' עיוהכ"פ שם כתב דאף דהגרלה פסולה בזר, מ"מ א"צ כה"ג וכשרה בכה"ד, כדתניא לעיל בע"א דהסגן וכה"ג מכניסין ידן לקלפי, ואף לרבנן דפליגי היינו למצוה ולא לעכב, דכיון דלאו עבודה היא ל"ב כה"ג דרק עבודות יוהכ"פ אינם כשרות אינם בו, ועמש"כ האבהא"ז שם לפרש בזה, - אך אי נימא דהא דהגרלה פסולה בזר הוא משום דקאי עלי' אהרן וחוקה או משום דקביעות השעירים תליא בכה"ג, הדין נותן דאינה כשרה אלא בכה"ג, - ועמש"נ בזה בדף מס' 1.

**מצוה להגריל ולהתודות לא הגריל ולא התודה כשר וכו' ר"ש אומר וכו' לא התודה פסול,** הרא"ש בסדר עבודת יוהכ"פ כתב להגהת התפארת שמואל שם דקי"ל כר' יהודה דוידוי אינו מעכב, - אך המאירי כתב דקי"ל דוידוי מעכב, והליקוטי הלכות בעין משפט תמה ע"ז, דמנ"ל הך מילתא, ועיי"ש שעמד עוד ע"ד הרמב"ם שהשמיט לדין זה אם וידוי מעכב.

**מת אחד מהן מביא חבירו שלא בהגרלה דברי ר"ש,** הריטב"א כתב דהיינו משום דס"ל דהגרלה לא מעכבא ומצוה הא עבדה בהגרלה ראשונה, ומבו' בדבריו דאף דהגרלה לא מעכבא, מ"מ הי' בדין דיביא זוג אחר לקיום מצות הגרלה, ואך דהמצוה דהגרלה נתקיימה בהגרלה ראשונה,[[26]](#footnote-27) ועד"ז כתב הריטב"א לקמן ס"ב א' בהא דאם מת אחד מהן עד שלא הגריל יקח זוג לשני, אף דבעינן שתהא לקיחתן כאחת, דהוא משום דאינו אלא לכתחילה ולמצוה הא נמי כדיעבד חשבינן לי' ודיינו שנתקיים כבר מצות לקיחה כאחד.

## הקדים מעשה לחבירו בעבודה שבפנים

**דאי אקדמי' לשעיר מקמי פר לא עבד ולא כלום,** החזו"א בסימן קכ"ו סקכ"ז כתב דכיון דלא עבד ולא כלום אף שחיטת השעיר פסולה משום שהקדימה לדם הפר, ולא מיבעיא לר' נחמי' דכתיבא חוקה אף על דבר הנעשה בבגדי לבן בחוץ, אלא אף לר' יהודה דלא כתיב חוקה אלא על דבר הנעשה בבגדי לבן בפנים, הרי כיון דהקדים שחיטת השעיר למתן דם הפר בפנים יש בזה לעיכובא דחוקה, ועיי"ש שכתב דמכח זה אף הפר פסול, שהרי כיון שנפסל השעיר בשחיטתו צריך להביא ב' אחרים ולהגריל, ונמצא דהקדים שחיטת הפר להגרלה, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**אילימא דאם אקדים מתנות דפר בהיכל מקמי מתנות דשעיר בפנים חוקה כתיב בהו,** בפירש"י כתב דהיינו משום דחשיב דשינה בעבודות פנים שהרי הקדים לה את של חוץ שהיא מאוחרת לה, והיינו דאין העיכוב משום לתא דמתנות הפר, דהוו דבר הנעשה בחוץ, אלא העיכוב הוא משום לתא דמתנות השעיר שהם דבר הנעשה בפנים, וה"ה מעכבין את מתנות הפר שניתנו קודם להן, וכ"נ בפירש"י לקמן ס' א' (ד"ה בבגדי לבן) דעיקר העיכוב תלי במה שהקדים עבודה אחרת לעבודה דכתיב בה חוקה, וכ"כ התוס' הרא"ש דאע"ג דבמתנות שבהיכל לא כתיבה חוקה לר' יהודה, מ"מ אין להקדים עבודת חוץ לעבודת שעיר דבפנים דכתיב בי' חוקה, ועד"ז כתבו התו"י והריטב"א,[[27]](#footnote-28) ואך דבד' התו"י ותוס' הרא"ש לקמן בסוגיין מבו' די"ל דהיינו רק כשמפסיק באמצע ב' עבודות פנים, ונתבאר להלן.

אך הרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"א כתב דכל עבודות שעובד בבגדי לבן בפנים בהיכל צריך לעשותן על הסדר שביארנו ואם הקדים בהן מעשה לחבירו לא עשה כלום, ומבו' דאף עבודות הנעשות בהיכל הוו בכלל עבודות הנעשות בפנים דקאי עלייהו חוקה, ובגל' הגרע"א שם כתב דלפ"ז מה"ט הוא דל"מ כשהקדים מתנות דפר בהיכל מקמי מתנות דשעיר בפנים, משום דכתיב חוקה גם על מתנות דפר בהיכל, וכ"כ בחי' הגר"ח שם.

**דאקדים מתנות דפר בפנים מקמי הגרלה ומדסדרא לא מעכבא עיקרא הגרלה נמי לא מעכבא,** התו"י הק' דהרי לדעת ר' יהודה אם הקדים מעשה לחבירו בדברים הנעשים בבגדי לבן בחוץ מה שעשה עשוי אע"פ שהן מעכבין, וא"כ היאך מייתינן מהא דאם הקדים מתנות דפר מקמי הגרלה דלא מעבא דה"נ הגרלה עצמה לא מעכבא, וכתבו דהתם הוא משום דלא כתיב חוקה בעבודות הנעשות בחוץ, ומשא"כ בהגרלה דהיא צורך פנים, וע"כ אם הוא חשובה לעכב ודאי הי' הסדר מעכב, שהרי בעבודות פנים כתיבא חוקה, ובד' התוס' הרא"ש משמע דהיינו דס"ד דהא דהגרלה מעכבת הוא משום דהיא צורך פנים וקאי עלי' חוקה, וא"כ הדין נותן דגם הסדר יעכב, והחזו"א בסימן קכ"ז סק"ב כתב דלפ"ז מתפרש הא דמשני הגמ' דנהי דכסדרא לא מעכב הגרלה מיהא מעכבא דהיינו דלעולם לא חשבינן לה כצורך פנים, (וכמש"כ התו"י לעיל בסוגיין), והא דמעכבא הוא משום דתנא בי' קרא.[[28]](#footnote-29)

אך הריטב"א כתב דהיינו משום דאף דהגרלה נעשית בחוץ, מ"מ כיון דמקדים לה מתנות הפר שבפנים ומשנה בעבודות פנים קאי ע"ז עיכובא דחוקה, דדמי למה שאמרו דאם הקדים מתנות פר בהיכל למתנות שעיר בפנים חוקה כתיב בהו,[[29]](#footnote-30) ובע"כ דהגרלה אינה מעכבת, וע"כ אף אין סדרה מעכב.

התוס' הרא"ש הק' דמ"ט לא משני דאיירי כשהקדים מתנות דפר מקמי הנחה, ואה"נ דמדסדרא לא מעכבא הנחה גופה נמי לא מעכבא, וכתב בשם ה"ר יוסף דלא ניח"ל להעמידה בכה"ג לפי שאין רגילות להפסיק בין הגרלה להנחה, - אך הריטב"א כתב דלא מצינו לאוקמה בכה"ג משום דפשיטא דאי"ז מעכב משום דהנחה לאו עבודה היא לכו"ע, וע"כ מוקמינן לה בהגרלה דבזה אשמועינן רבותא דהגרלה לא מעכבא.

**לא דאקדים מתנות דפר במזבח מקמי מתנות דשעיר בהיכל,** החזו"א בסימן קכ"ח סק"ה עמד בזה, דהרי ר' יהודה גופי' ס"ל במנחות כ"ב ב' דמערבין לקרנות, וכשהקדים מתנות דפר במזבח מקמי מתנות דשעיר בהיכל הרי נתן מדם הפר בפנ"ע, ועיי"ש שהוכיח מזה דאף דמערבין לקרנות, מ"מ אם נתן מזה בפנ"ע ומזה בפנ"ע עצמו כשר, ועיי"ש שכתב ב' טעמים בזה, חדא, משום דקי"ל כר' יהודה דלא כתיב עיכובא בדברים הנעשין בחוץ, ועוד, דכיון דאין עולין מבטלין זא"ז והוי כאילו הזה מכל אחד, הרי דהא דמערבין לקרנות אינו משום דמצוה ליתנן בב"א, אלא משום דלא ניתן רשות אלא אחת בשנה, והוי מצוה בגישה אל המזבח ולא בעבודה ולא קאי חוקה אלא במידי דעבודה, וכ"כ בכ' הגרי"ז בזבחים מ"ב ב' בשם הגר"ח דהא דמערבין לקרנות הוא רק לכתחילה ואי"ז מעכב בדיעבד, ועמש"כ בזה בס' מנח"א, ומש"כ בזה במ"מ לפרק ה' דף מס' 18.

**ור' יהודה היא דאמר דברים הנעשין בבגדי לבן בחוץ לא מעכבי,** בגל' הגרע"א בפ"ה מעיוהכ"פ ה"א הק' לדעת הרמב"ם שם דכל עבודות שעובד בבגדי לבן בפנים בהיכל הוו כדברים הנעשים בפנים וקאי עלייהו חוקה, א"כ מ"ט אינו מעכב כשהקדים מתנות דפר במזבח למתנות דשעיר בהיכל, הרי בין במזבח ובין בהיכל מעכב, וכתב דשמא יש לדחוק דהגמ' הכא קאי להס"ד דהא דלא כתיב חוקה אלא בדבר הנעשה בפנים הוא מדכתיב אחת בשנה ובעינן דוקא בפנים ממש.

ובחי' הגר"ח שם כתב בדעת הרמב"ם, דהיכל גופי' דינו חלוק, והזאות שעל הפרוכת שהוא מן המזבח הפנימי ולפנים דינן כפנים דחוקה כתיב בהו וסדרן מעכב אף לר' יהודה, והזאות המזבח עצמו דינן כחוץ דלר' יהודה לא נאמר בהן חוקה ואין סדרן מעכב, ומש"כ הרמב"ם שם בפנים בהיכל היינו בהיכל במקום שהוא פנים דהיינו על הפרוכת, וע"כ כל שהקדים מתנות דפר דמזבח למתנות דשעיר בהיכל ליתא עיכובא לר' יהודה, כיון דמתנות דבפר במזבח הוו בכלל דברים הנעשין בבגדי לבן בחוץ, וכן צידד הפתח הבית שם ה"ב.

**ונהי דכסדרא לא מעכבא הגרלה מעכבא,** בפירש"י כתב דהא דהסדר אינו מעכב הוא משום דלא כתיבא חוקה אדברים הנעשים בחוץ,[[30]](#footnote-31) ומבו' דאף דהקדים להגרלה מתנות דפר בפנים, מ"מ כיון דההגרלה נעשית בחוץ לי"ב עיכובא, והראשונים עמדו דהוא דלא כמו שאמרו לעיל דכל שהקדים מתנות דפר בהיכל למתנות דשעיר בפנים חוקה כתיב בהו והרי דל"ב שיהיו ב' העבודות עבודות פנים, אלא כיון דההקדמה היא למתנות דבפנים ויש בזה צד פנים קאי ע"ז עיכובא דחוקה, וא"כ הדין נותן דכשהקדים מתנות דפר בפנים להגרלה, דכיון דהקדים עבודה דבפנים קאי ע"ז עיכובא.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בד' התו"י לקמן ס' א' מבו' כמש"כ בגל' הגרע"א בפ"ה מעיוהכ"פ ה"א דאף דאם הקדים עבודת חוץ לעבודת פנים ה"ז מעכב, מ"מ אם הקדים עבודת פנים לעבודת חוץ אי"ז מעכב.[[31]](#footnote-32) - **ב** התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין כתבו דהדר בי' ממאי דס"ד מעיקרא וליכא עיכובא אלא כשב' העבודות הם עבודות פנים, והריטב"א תמה ע"ז. - **ג** התו"י כתבו בשם רבו דלא הדר בי', דכל מה שאמרו דאם הקדים מתנות דפר בהיכל לשל שעיר בפנים דמעכב, הוא משום דמפסיק במתנות פר ושעיר שבפנים, וע"ז כתיבא חוקה, ומשא"כ כשמקדים מתנות דפר בפנים להגרלה שאינו מפסיק מתנות שבפנים בשום דבר, לא כתיב ע"ז חוקה, וכ"כ התוס' הרא"ש. - **ד** הריטב"א כתב דהוא משום דהגרלה אינה עבודה שלימה ואינה כדאי לעכב לעשות שינוי בדברים הנעשים בפנים, ומשא"כ במתנות דפר בהיכל שהיא עבודה שלימה דכשהפסיק בה בין מתנות שבפנים דין הוא שתהא חוצצת ומפסקת ומבטלת חוקה דכתיב, ועד"ז כתב התור"פ דבהגרלה דלאו עבודה היא דאינה מעכבת אלא משום דתנא בי' קרא, לא קאי עלי' חוקה לעיכובא אף כששינה ממנה לעבודת הפר שהיא בפנים. - **ה** בחי' הגר"ח בפ"ה מעיוהכ"פ כתב בדעת הרמב"ם דכל דהעבודה המאוחרת אינה בפנים ליכא עיכובא, ומה שאמרו דאם הקדים מתנות דפר בהיכל למתנות דשעיר בפנים חוקה כתיב בהו, הוא משום דגם מתנות דפר בהיכל חשיבי כדבר הנעשה בפנים, ונתבאר לעיל, ולפ"ז י"ל דליכא עיכובא אלא כשב' העבודות הם בפנים ושפיר אמרו הכא דאם הקדים מתנות הפר בפנים להגרלה ליכא עיכובא, משום דההגרלה נעשית בחוץ, וכ"כ בגל' הגרע"א שם בתחילת דבריו.

בעיקר הנידון בזה אם העיכוב בדברים הנעשים בבגדי לבן בפנים הוא רק כשב' העבודות הם בפנים או אף כשאחת מהן היא בפנים, נחלקו רבוותא בדעת הרמב"ם בזה, דהרמב"ם בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ג כתב דאיל ושעיר המוספין שעשה אותן קודם עבודת היום אינן כלום, והכס"מ שם כתב דהיינו משום דכל מעשה יוהכ"פ האמור על הסדר אם הקדים מעשה לחבירו לא עשה כלום, ומבו' לפ"ז דאף דאיל ושעיר המוספין נעשין בחוץ, מ"מ כיון דהקדימן לעבודת היום הנעשית בפנים יש ע"ז לעיכובא דחוקה, וכ"כ הפתח הבית וההר המורי' והאו"ש שם, וכ"כ בגל' הגרע"א שם ה"א, וכ"כ בס' דעת קדושים להגר"ר מהמבורג דרוש ט', והאבנ"ז בסימן תנ"ז סקי"א, - והדעת קדושים שם כתב להוכיח כן גם ממש"כ הרמב"ם שם ה"ב קטורת שחפנה קודם שחיטת הפר לא עשה כלום אע"פ שהחפינה בעזרה צורך פנים כעבודת פנים היא, ומשמע דסגי במה שהחפינה חשיבא כעבודת פנים, ול"ב להא דשחיטת הפר חשיבא כעבודת פנים.

והדעת קדושים שם עמד בזה ממש"כ הרמב"ם שם ה"ב דשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר לא עשה כלום אע"פ שהשחיטה בעזרה הרי דמו נכנס לפנים, והרי דאם ל"ה חשבינן לשחיטת השעיר כעבודת פנים ל"ה בזה עיכובא, אף דמתן דם הפר הוא בפנים,[[32]](#footnote-33) וכן הק' בגל' הגרע"א שם, ועיי"ש במש"כ לישב, ועמש"כ בזה ההר המורי' שם והחזו"א בסו"ס קכ"ז.

ובחי' הגר"ח שם ה"א נקט בדעת הרמב"ם דכל דאין העבודה המאוחרת בפנים לי"ב עיכובא, והוכיח כן מד' הרמב"ם בשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר, ובחי' הגרי"ז שם ה"ג כתב בשמו דמש"כ הרמב"ם דאיל ושעיר המוספין שעשה אותם קודם עבודת היום אינן כלום אי"ז משום דכתיב בהו חוקה, דהאיל הוא מדברים הנעשים בבגדי זהב בחוץ והשעיר אינו מכלל עבודת היום, אלא הוא משום מחוסר זמן, עיי"ש.

י"ב אדר פ"ג

דף מס' 3

**מ' א'** **- ואזדו לטעמייהו וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דקאי על הפלוגתא אם וידוי מעכב, וע"ז הוא שאמרו דאזדי לטעמייהו דלר' יהודה סגי שיעמוד חי עד שעת מתן דמו של חבירו ואם מת אח"כ א"צ אחר אף שעדיין לא התודה, ולר"ש בעינן שיעמוד עד שעת וידוי דברים משום דוידוי מעכב,[[33]](#footnote-34) וכ"כ הריטב"א. - **ב** התוס' כתבו דקאי על הפלוגתא אם הגרלה מעכבת, דלר' יהודה דאם נשפך הדם ימות המשתלח ואם מת המשתלח ישפך הדם ומיעכבי אהדדי, כל היכא דקרינן ולקח את שני השעירים קרי בי' נמי ונתן על שני השעירים גורלות, אך לר"ש דדריש עד שעת כפרת דברים דאינם תלויין זב"ז ואם נשפך הדם לא ימות המשתלח אלא יתודה עליו ומביא אחר שלא בהגרלה, ולא קרינן בי' ולקח את השעירים, לא קרינן בי' נמי ונתן על שני השעירים גורלות, ונתבאר להלן. - **ג** בפי' ר"ח כתב דהיינו דמהא דקתני בדברי ר' יהודה עד שעת מתן דמו "של חבירו", מכלל שהי' לו חבר בהגרלה ונתברר שזה לד' וזה לעזאזל, ור"ש אומר עד שעת וידוי דברים כלומר עד שיתודה עליו שאפי' לא הוגרל עליו ולא הי' לו חבר בגורל כשר. - **ד** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דלר' יהודה הא דאם מת אחר מתן דמו של חברו אינו מביא שעיר אחר, הוא משום דהגרלה מעכבא, והיינו דכיון דכבר נתן דמו של השעיר של שם, וכבר נתכפר בו, א"א לו להביא שעיר אחר לשם, וע"כ אינו מביא שעיר אחר לעזאזל, דהגרלה מעכבא, ולר"ש דאף אם מת אחר מתן דמו של חבירו קודם וידוי מביא שעיר אחר, בע"כ דהגרלה לא מעכבא.[[34]](#footnote-35)

התוס' כתבו דר"ש אית לי' דאם מת המשתלח לא ישפך הדם, אלא יזרק הדם של חבירו ומביא שעיר אחר בלא הגרלה ומתודה עליו, - וצ"ע, דבכריתות כ"ח א' אמרו דטעמא דר"ש דאם מת אחד מן השעירים לא נדחה חבירו, הוא משום דבע"ח אינם נדחין, ומבו' דמודה ר"ש דיש בזה דיחוי, והא דלא ימות חבירו הוא משום דבע"ח אינם נדחין, ולפ"ז הדין נותן דכ"ז הוא כשמת אחד מן השעירים קודם שחיטת השעיר של שם, או כשנשפך דם השעיר של שם, דאין השעיר השני נדחה משום דבע"ח אינם נדחין, אך כשמת המשתלח אחר שחיטת השעיר של שם ישפך הדם, שהרי שחוטין נדחין לכו"ע, וכ"נ להדיא בפירש"י בזבחים ל"ד ב' (ד"ה בכוס) דמודה ר"ש דאם מת המשתלח ישפך הדם משום דשחוטין נדחין, (ורק לדעת חנן המצרי דלי"ל דיחוי כלל, אף אם מת המשתלח לא ישפך הדם).

וצ"ל למש"כ התו"י לקמן ס"ה א' דאף בלא קרא דיעמד חי, לענין שילוחו של שעיר ידעינן שצריך להיות חי עד מתן דמים ואי לא נדחה המשתלח, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א שם, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דאף למש"כ התוס' הכא דר"ש לא דריש כלל לקרא דיעמד חי לענין דהשעיר המשתלח מעכב את השעיר של שם, וע"כ לדידי' אם מת המשתלח לא ישפך הדם, מ"מ מודה שהשעיר של שם מעכב את השעיר המשתלח, וזהו שאמרו בכריתות דהא דס"ל דאם מת אחד מן השעירים לא נדחה חבירו הוא משום דבע"ח אינם נדחין,[[35]](#footnote-36) - ועמש"כ החזו"א בסימן קכ"ז סק"ו.

במש"כ התוס' דלר' יהודה דנשפך הדם ימות המשתלח ומת המשתלח ישפך הדם, אית לי' דהגרלה מעכבא, כתב השיח יצחק דהיינו דמהא דאם מת המשתלח ישפך הדם בע"כ דהגרלה מעכבא, דאל"כ מ"ט ישפך הדם הרי יש כאן תקנה להביא אחר בלא הגרלה, - וצ"ע שהרי אמרו לקמן ס"ד ב' דטעמא דר' יהודה דנשפך הדם ימות המשתלח ומת המשתלח ישפך הדם הוא משום דין דיחוי, ומייתינן מינה דבע"ח נדחין, והתו"י לקמן ס"ה א' והתוס' הרא"ש והריטב"א שם כתבו לפרש בזה דהיינו משום דבעינן שיהיו ב' השעירים עומדים, וע"כ כל שנשפך הדם של השעיר של שם נדחה המשתלח, וכן אם מת המשתלח נדחה השעיר של שם, וא"כ היאך שמעינן מינה דהגרלה מעכבא.[[36]](#footnote-37)

ואמנם הנה בפירש"י לקמן ס"ה א' ד"ה בשלמא וד"ה להיות חי כתב דטעם הא דיש בזה דיחוי הוא משום דכשנשפך הדם כיון שצריך להביא דם אחר דכתיבא חוקה בדברים הנעשים בבגדי לבן בפנים וא"א בלא הגרלה ע"כ נדחה המשתלח הראשון, ובמת המשתלח כיון דילפינן מקרא דבעינן שיהא המשתלח קיים עד שעת מתן דמים של חבירו, ע"כ צריך להביא שעיר אחר, ובלא הגרלה א"א וזקוק לשנים, וע"כ ידחה הראשון, ומבו' בדבריו דהדיחוי הוא מכח ההגרלה,[[37]](#footnote-38) והתו"י ותוס' הרא"ש שם תמהו ע"ז דלא מצינו דמה שמגריל על שעיר אחר הוי דחי' לשעיר זה, ולפ"ז י"ל דכל הא דיש בזה לדין דיחוי הוא רק משום דהגרלה מעכבא, וא"א להביא אחר אלא בהגרלה,[[38]](#footnote-39) וכ"כ הרש"ש בסוגיין דכל הא דיש בזה דיחוי הוא היכא דאיכא חיסרון מעשה הגרלה, ועמש"כ בזה בס' זכותא דאברהם להגר"א מטשכנוב בסוגיין, ובס' חוקת היום, וצ"ע.

והחזו"א בסימן קכ"ו סקכ"ח כתב לפרש בד' התוס' דהיינו דלר"ש דאם מת המשתלח יכול להזות דם השעיר של שם קודם שהביא השני לעזאזל, ולא נדחה כלל השעיר של שם, הרי בכה"ג הוא מביא שעיר אחד לעזאזל, אף דלא שייך בזה הגרלה כלל, כיון דאינו חסר אלא שעיר אחד, וע"כ לדידי' לא שייך כלל למדרש דהגרלה תעכב, כיון שלפעמים א"צ אלא אחד, ובע"כ דגם קריאת השם מהני והגרלה אינה אלא למצוה, אך לר' יהודה ורבנן דב' השעירים מעכבין זא"ז, הרי דאף אם בע"ח אינם נדחין ואחר הגרלה יוכל הראשון לחזור למצותו, מ"מ שייך להגריל, שבשעה שמגריל אין כאן עדיין אפי' אחד שראוי למצותו, ולדידהו י"ל דהגרלה מעכבא, - ובסימן קכ"ז סק"ו כתב קצת בע"א, דלר"ש דס"ל דאם מת המשתלח זורק דם השעיר של שם אף שעדיין לא הביא אחר, והרי דאין ב' השעירים אגודין זב"ז, ילפינן מינה שאין הגרלה מעכבת, כיון דב' מצוות נפרדות הן.[[39]](#footnote-40)

התוס' כתבו בסו"ד די"ל דהא דאם מת המשתלח ישפך הדם אי"ז משום הגרלה, אלא משום דבעינן ולקח את שני השעירים שיהו ניקחין כאחת, ובס' זכותא דאברהם בסוגיין כתב דלפ"ז צ"ל דר' יהודה סבר דלקיחה כאחת מעכבת ודלא כסתמא דמתניתין לקמן ס"ב א' דלקח אחד היום ואחד למחר כשרין, ועיי"ש שהק' דא"כ אף אם מת אחד מהן קודם הגרלה ליבעי שניים אחרים, ובברייתא דתו"כ שהביאו התוס' מבו' דדוקא אם מת לאחר הגרלה מביא שנים אחרים, וגם במתניתין דלקמן ס"ב א' משמע דמודה ר' יהודה דאם מת קודם הגרלה מביא אחר, ואי"ז לעיכובא שתהא לקיחתן כאחת, ועי' בדבריו לקמן ס"ב א' במש"כ לפרש לד' התוס', - ובס' חוקת היום כתב דמש"כ התוס' דבעינן שיהיו ניקחין כאחת, ודינא דלקמן ס"ב א' דבעינן לקיחתן כאחת, ב' דינים הם, דדינא דלקמן הוא דבעינן שיקנה הגזבר את שניהם בקני' אחת, אך מש"כ התוס' דבעינן שיהיו ניקחין כאחת, קאי על לקיחת הכהן להעמידם לפני ד', וזהו שכתבו התוס' הכא דילפינן לה מדכתיב ולקח את שני השעירים, ודינא דלקמן דבעינן לקיחתן כאחת ילפינן לה מדכתיב יקח שני שעירי עזים, כמש"כ התו"י שם, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**עד מתי יהי' זקוק לעמוד חי עד שעת מתן דמו של חבירו,** המקד"ד בסימן כ"ד סק"ו נסתפק אם בעינן דוקא שיעמוד בעזרה, אך לאחר שהתחיל שילוחו אף דהוא חי מ"מ כיון דאינו בעזרה ל"מ, דבעינן שיעמוד בעזרה בשעת מתן דמו של זה, או דכל שהוא חי אף אם אינו בעזרה שפיר דמי.

בקונט' הגרי"ז במכילתין עמ' 42 צידד דלמ"ד דשירים הפנימים מעכבין צריך שיעמוד השעיר המשתלח חי עד שעת שפיכת שירים של חבירו שאז נגמרה כפרתו ומתן דמו, - ועיי"ש שכתב לדון בזה למש"כ בפירש"י בזבחים נ"ב א' ד"ה שירים מעכבין דאף למ"ד דשירים מעכבין מ"מ אינם מכפרין, ולפ"ז י"ל דאי"ז בכלל לכפר עליו הנאמר אצל שעיר המשתלח, ואינו זקוק להיות חי בשעת שפיכת שירים, אך הביא מתו"כ דמשמע דבעינן שיהא השעיר המשתלח קיים עד שעת שפיכת שירים, עיי"ש.

**עלה בשמאל מהו שיחזור לימין וכו' והא אמרת הגרלה מעכבא וכיון דקבעתי' שמאל היכי מהדרינן לי',** התוס' הרא"ש כתב דהומ"ל ולטעמיך לדידך דאמרת הגרלה לא מעכבא כיון דקבעתי' שמאל היכי מהדר לי' לימין, דעד כאן לא פליגי אלא אם מהני קריאת שם בלא הגרלה, אך כו"ע מודו דהגרלה קובעת וא"א לשנותם כמו קריאת השם שקובעת בשאר קרבנות.

והאחרונים כתבו לישב בזה בכמה אנפי, **א** הגבו"א כתב בתחילת דבריו לדון דאין הגורל לחוד קובע אלא בצירוף קריאת השם, וע"כ למ"ד דהגרלה לא מעכבא י"ל דכשעלה הגורל בשמאל אינו אומר לד' חטאת אלא שותק ויהא נקבע של ימין לד' בשעת עשי', אך למ"ד דהגרלה מעכבא וקריאת שם בלא הגרלה לאו כלום הוא, אף דלא סגי בהגרלה אלא בצירוף קריאת שם, מ"מ במה יהיו נקבעי, הרי קביעות דשעת עשי' לאו כלום היא, ובסו"ד הוכיח דלא כן ממה שאמרו לקמן בסוגין דמה במקום שלא קידש הגורל קידש השם מקום שקידש הגורל אינו דין שיקדש השם, והרי דהגורל מקדש בפנ"ע אף בלא קריאת שם. - **ב** הגבו"א כתב דלמ"ד דהגרלה ללא מעכבא י"ל דבשעת לקיחה הי' הכהן קורא שם על תנאי, שאם יעלה הגורל של ד' בימין יהיו נקבעין ע"י הגורל, ואם יעלה בשמאל ה"ה קורא שם עכשיו בשעת לקיחה שהשעיר שבימין בשעת הגרלה יהי' לשם למפרע משעת הלקיחה, וכל שלבסוף בשעת הגרלה עלה של שם בשמאל, נתקדש למפרע של ימין לשם, וכיון דע"י תנאי זה כבר קרא שם להשעיר הימיני בשעת לקיחה, אינו נקבע ע"י ההגרלה, דא"א להגרלה המאוחרת לשנות את השם שנקבע בשעת לקיחה, אך למ"ד דהגרלה מעכבא א"א לו להתנות כן, שהרי בעינן שקביעות השעירים יהי' ע"י הגרלה. - **ג** הרש"ש כתב דלמ"ד דהגרלה אינה מעכבת, דלדידי' עליית הגורל והנחתו כהדדי נינהו דהם למצוה ולא לעכב, י"ל דאין הגורל קובע עד הנחה, אך למ"ד דהגרלה מעכבת והנחה אינה מעכבת, הוי הקביעות ע"י ההגרלה עצמה. - **ד** השפ"א כתב דלמ"ד דהגרלה לא מעכבא י"ל דכשעלה שם שם בשמאל לא יקחהו לחטאת וירעה עד שיסתאב ויקח אחר לחטאת בלא הגרלה. - **ה** המקד"ד בסימן כ"ד סק"ג כתב דלמ"ד דהגרלה אינה מעכבת אף כשמגריל אין הקביעות נעשית ע"י ההגרלה אלא ע"י קריאת שם,[[40]](#footnote-41) אלא דמצוה לקרוא שם על מי שהגריל עליו, ומשום התקנה שיהא הגורל עולה בימין היו מבטלין מצות הגרלה.

**ומה במקום שלא קידש הגורל,** בפירש"י כתב דהיינו בקיני זבים וזבות ויולדות דלא מצינו שהגורל קובעם ואין יכול לשנותן, וכ"כ בפירש"י בחולין כ"ד א' ד"ה ומה במקום, - אך התוס' שם הק' דא"כ אדרבה נילף מק"ו דגם בקינים קדש הגורל, וכתבו דאיכא שום מיעוט דאין הגורל מקדש,[[41]](#footnote-42) והרשב"א שם כתב דילפינן לה מדכתיב ולקחה וכתיב ועשה דילפינן מינה דאין הקינין מתפרשות אלא או בלקיחת בעלים או בעשיית כהן, ואינם נקבעין ע"י הגורל, וכ"נ בפירש"י בקידושין י"ד א' ד"ה שיכול, והריטב"א בסוגיין כתב דליכא למילף מיוהכ"פ דכתיב בי' מיעוטא אשר עלה עליו הגורל, - ועמש"כ בזה הר"ן בחולין שם, ולכאו' דבריו מתפרשים למש"כ התוס' בזבחים ט"ז ב' (ד"ה כל חדא וחדא), עיי"ש.

**קידש השם,** בפירש"י כתב דהיינו דמאחר שקרא לזו חטאת ולזו עולה אין הכהן רשאי לשנותן, וילפינן לה מדכתיב ולקחה שתי תורים או שני בני יונה אחד לעולה ואחד לחטאת דבשעת לקיחה הן נקבעין זו לעולה וזו לחטאת, ועד"ז כתב הרשב"א בחולין כ"ד א', - אך בפירש"י בחולין שם ד"ה קידש השם כתב דילפינן לה מדכתיב מוצא שפתיך תשמור.[[42]](#footnote-43)

לפירש"י בחולין דהא דקידש השם ילפינן לה מדכתיב מוצא שפתיך תשמור, צ"ע דמהך קרא יש ללמוד גם לשעירים שיהא השם קובע ומ"ט בעינן למילף לה מק"ו, אך לפירש"י הכא דילפינן לה מדכתיב ולקחה, י"ל דהך קרא נאמר בקינים, וליכא למילף מינה לשעירים אלא בק"ו,[[43]](#footnote-44) - צ"ל לפ"מ שאמרו בחולין שם דיש למעט דאין השם קובע מדכתיב בקרא גורל וכתיב חוקה דהוא לעיכובא, וע"כ הוא דבעינן לק"ו למילף שיהא השם קובע, וכמו שהביאו שם מינה דאף דכתיב חוקה מרבינן מק"ו ומוקמינן לקרא דחוקה למילי אחרנייתא.[[44]](#footnote-45)

**ת"ל ועשהו חטאת הגורל עושה חטאת ואין השם עושה חטאת,** בפירש"י בקידושין י"ד א' ד"ה ת"ל כתב דהיינו דשנה עליו הכתוב לעכב,[[45]](#footnote-46) - אך בד' התוס' בד"ה ועשהו חטאת מבו' דהיינו דהא כתיב ועשהו חטאת הוי זה מיעוטא דרק הגורל עושה חטאת ואין השם עושה חטאת, עיי"ש.

**סתם ספרא מני רבי יהודה,**[[46]](#footnote-47)בקידושין י"ד א' ובחולין כ"ד א' מייתינן מהך ברייתא דאף היכא דאיכא עיכובא וכתיב חוקה דרשינן ק"ו, שהרי ביוהכ"פ כתיב חוקה ואפ"ה הוה דרשינן ק"ו שיהא השם עושה חטאת, והתוס' שם ובסוגיין הק' שהרי הכא מוקמינן לה ברייתא כר' יהודה ור' יהודה ס"ל דלא כתיבא חוקה אלא אדברים הנעשין בבגדי לבן בפנים, והגרלה נעשית בחוץ, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' בסוגיין כתבו דמה שאמרו התם דביוהכ"פ כתיב חוקה ל"ד הוא, דעיכובא אחרינא איתא דתנא בי' קרא תרי זימני דהוי כמו חוקה, ואף דלא כתיב אשר עלה אשר עלה בלשון צווי ונראה כמו סיפור דברים בעלמא, מ"מ כיון דכתיב חוקה הי' סברא לומר דמעכבא מכח חוקה ומכח תרי אשר עלה, ועד"ז כתבו התוס' בקידושין ובחולין שם, וכ"כ התור"פ בסוגיין. - **ב** התוס' בסוגיין ובקידושין וחולין שם כתבו בשם השר מקוצי דפריך מהא דאיצטריך קרא למילף דלא קיימא חוקה על דברים הנעשים בבגדי לבן בחוץ, ובע"כ דדרשינן ק"ו אף אם כתיבא חוקה, דאל"כ הרי דמהא דאיצטריך קרא דועשהו חטאת למעט דאין השם עושה חטאת, בע"כ דלא כתיבא חוקה בדברים הנעשים בבגדי לבן בחוץ.[[47]](#footnote-48) - **ג** הרמב"ן בחולין שם כתב דלרוחא דמילתא אוקמי', ועד"ז כתב התוס' טוך בקידושין שם דניח"ל לשנויי אפי' למאן דאית לי' דקיימא חוקה אהגרלה, ועד"ז כתב הריטב"א בסוגיין בשם ר"י דניח"ל טפי לאוקמה אפי' כר' נחמי' דאורחא דתלמודא לתרוצי לדברי הכל כל מאי דאפשר,[[48]](#footnote-49) וכ"כ התו"י.

בעיקר מה שאמרו דאף דכתיב חוקה בהגרלה או דתנא בה קרא מ"מ הו"מ למילף מק"ו דאין הגרלה מעכבת, צ"ב רב, דלכאו' מהך ק"ו לא מצינו למילף אלא דמשום קביעות השעירים ל"ב הגרלה ואף קריאת השם ראוי' לקדש, אך אכתי י"ל דמצות ההגרלה מעכבת בעבודת יוהכ"פ, וככל המעשים המעכבין בעבודת יוהכ"פ, וע"ז ל"מ הק"ו כלל, וכבר נתבאר בדף מס' 2 בהערה להוכיח דנידון הגמ' לעיל דהגרלה תעכב הוא משום מצות ההגרלה, דמה"ט דנו בגמ' דאף סדרא מעכב, - ושמא י"ל למש"כ התו"י לעיל ל"ט ב' דהא דהנחה אינה מעכבת לכו"ע הוא משום דכבר מבוררין השעירין וע"כ אין סברא שתעכב ההנחה, וע"כ ה"נ אם לקביעות השעירים א"צ הגרלה ואף קריאת השם ראוי' לקדש, ליכא למילף מקרא דחוקה דמצות ההגרלה מעכבת בעבודת יוהכ"פ, אך אחר דילפינן מקרא דקביעות השעירים היא רק ע"י הגרלה, וההגרלה היא מכלל המעשים הנצרכין לעיכובא, תו גם מצות ההגרלה מעכבת בעבודת יוהכ"פ, וע"כ י"ל דאף סידרא מעכב, וצ"ע.

**וקתני הגורל עושה חטאת ואין השם עושה חטאת אלמא הגרלה מעכבא,** התוס' הק' דתיקשי מינה גם למ"ד דהגרלה מעכבא, דלעיל ל"ט ב' ילפינן דהא דמעכבא הוא מדתנא בי' קרא אשר עלה אשר עלה תרי זימני, והכא יליף לה מדכתיב ועשהו חטאת, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דאלמלי קרא דועשהו דמשמע מיעוטא הרי דאע"ג דתנא בי' קרא הוה דרשינן ק"ו לומר דהגרלה לא מעכבא, כיון דלא תנא בי' קרא בלשון צווי, וע"כ איצטריך קרא דועשהו חטאת, ואי לא תנא בי' קרא ל"ה דרשינן לקרא דועשהו חטאת למעוטי דל"מ הגרלה בעלמא, ולהכי איצטריך הא דתנא בי' קרא. - **ב** התוס' כתבו די"ל עוד דאה"נ דהא דהגרלה מעכבת הוא מדכתיב ועשהו חטאת, ומה שאמרו לעיל דהוא משום דתנא בי' קרא, אי"ז מדברי המ"ד דהגרלה מעכבת, אלא הגמ' פירשה כן לפ"מ דלא ידעינן להך ברייתא דילפינן לה מדכתיב ועשהו חטאת. - **ג** התו"י כתבו י"ל דאלמלי קרא דאשר עלה הוה ילפינן מקרא דועשהו חטאת דאפי' הנחה מעכבת, קמ"ל קרא דאשר עלה דדוקא עלי' מעכבת, וגם אלמלי קרא דועשהו חטאת ל"ה מפלגינן בין עלי' להנחה, ורק משום דכתיב ועשהו חטאת, הוא דילפינן מיתורא דקרא דאשר עלה דדוקא עלי' מעכבת, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א.

י"ג אדר פ"ג

דף מס' 4

## פירוש הקינים בלקיחת בעלים ובעשיית כהן

**מ"א א'** **- אין הקינים מתפרשות אלא או בלקיחת בעלים או בעשיית כהן,** בפירש"י מבו' דמה שאמרו דאו בעשיית כהן לא אתא לאשמועינן דעשית הכהן מהניא לפרש, אלא קמ"ל דאף שפירשו הבעלים בין לקיחה לעשי' ל"מ, ויכול הכהן לשנותן בעשייתן ולעשות איזה שירצה לחטאת או לעולה, וכ"כ בפירש"י בעירובין ל"ז ב' ובכריתות כ"ח א', - אך בד' התוס' בזבחים ס"ז א' ד"ה חטאת העוף והשטמ"ק שם בשם ה"ר חיים מבו' דקמ"ל דמהני עשיית הכהן לפרש, וזהו שכתבו דרק בקינים מהני עשיית הכהן ובשאר קרבנות ל"מ.

בהא דהקינים מתפרשות בעשיית הכהן, מצינו כמה דרכים, **א** בפי' ר"ח כתב דהיינו דהכהן בשעה שרוצה להקריבם יאמר זה לחטאת וזה לעולה. - **ב** בפי' רבינו אליקים כתב דכהן יכול להקריב איזו שירצה לשם חטאת ולשם עולה, ומשמע דא"צ שיקרא להם הכהן שם כשרוצה להקריבם, אלא סגי במה שמקריב זו לשם חטאת וזו לשם עולה. - **ג** בד' התוס' בזבחים ס"ז א' ד"ה חטאת העוף לגירסת השטמ"ק שם משמע דהיינו ע"י שעושה בעולה מעשה חטאת ועושה בחטאת מעשה עולה, והיינו דמקריב את העולה למטה כמעשה חטאת לשם חטאת, או דמולק ב' סימנים בחטאת, (עמש"כ בזה המקד"ד בסימן כ"ח סק"ב).

נחלקו הראשונים בדין שאר בהמות, **א** הריטב"א כתב בשם ר"י דלאו דוקא קינים אלא ה"ה לקרבנות בהמה סתומין כגון נזיר שהפריש סתם ב' בהמות לקרבנותיו ולא פירש איזו לעולה ואיזו לאשם,[[49]](#footnote-50) וכן כל כיו"ב, דגלי רחמנא בקינין וה"ה לכל הקרבנות, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין,[[50]](#footnote-51) וכ"כ הרא"ש בנזיר כ"ז, וכ"כ התוס' שם ד"ה וכי בשם הר"ם, וכ"כ השטמ"ק בכריתות כ"ח א' בשם הרא"ש. - **ב** התוס' בנזיר שם כתבו דמהא דא"ר חסדא אין הקינין מתפרשות ולא אמר אין הקרבנות מתפרשין משמע דדוקא קינין אין מתפרשין שלא בשעת לקיחה ועשי', אך שאר קרבנות מתפרשין אף שלא בשעת לקיחה ועשי', וכ"כ המאירי בסוגיין, וכ"כ בפירש"י בכריתות כ"ח א' ד"ה אף השם. - **ג** התוס' בזבחים ס"ז א' ד"ה חטאת העוף והשטמ"ק שם בשם ה"ר חיים כתבו דרק קינין מתפרשים בעשיית כהן, אך שאר קרבנות אין מתפרשין כלל ע"י עשיית כהן.

**והא הכא דלאו שעת לקיחה ולאו שעת עשי',** בפירש"י כתב דהיינו דשעת קידוש הגורל אינו לא שעת לקיחה ולא שעת עשי', ובפי' ר"ח הוסיף לפרש דאי"ז שעת עשי' משום דעדיין נשאר לו אחר ההגרלה שחיטת הפר והקטרה והזאת דם הפר ואח"כ יעשה השעיר, ומבו' בדבריו דאם הי' עשיית השעיר מיד לאחר ההגרלה, הוה חשבינן לקביעות הגורל בשעת עשי', וזה מתישב להר"ח לטעמי' דהקביעות בשעת עשי' אינו ע"י העשי' עצמה, אלא ע"י קריאת שם סמוך לעשי', וה"נ הוה מהני קביעות הגורל סמוך לעשי'.[[51]](#footnote-52)

**וקתני דקבע,** התו"י הק' דהרי משכח"ל ב' קרבנות ממין אחד אף בנזיר שחייב חטאת עולה ושלמים והפריש ב' בהמות, או במי שחייב עולה וחטאת ואומר אלו לחובתי ולא פירש ואח"כ בא לפרש, וכתב בשם רבו שהוכיח מזה דאף שאר בהמות אין מתפרשות אלא או בלקיחת בעלים או בעשיית כהן, דכולהו ילפינן מקינין, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א.

אך לדעת התוס' בנזיר דכל הא דאין מתפרשין בלקיחת בעלים או בעשיית כהן הוא בקינים, אך שאר בהמות מתפרשין אף שלא בשעת לקיחה ועשי', קשיא דא"כ מאי פריך הכא, - והמאירי כתב לישב דהא דאמר מה ובמקום שלא קידש הגורל קידש השם לא על קרבנות בהמה לבד נאמרו אלא על על הקינין, וזהו דפריך דמהא דאמר ומה במקום שלא קידש הגורל וכו' משמע דהקינין מתקדשין בקריאת השם, ע"ד הא דשעירי יוהכ"פ מתקדשין בגורל, וכ"ה דשעירין מתקדשין בגורל שלא בשעת לקיחה ועשי', ה"נ הקינין מתקדשין בקריאת השם אף שלא בשעת לקיחה ועשי', ועד"ז כתב בפירש"י בכריתות כ"ח א' ד"ה אף השם, - ועמש"כ בזה בהערות להגרי"ש.

**ה"נ שכבר אמר משעת הפרשה,** בפירש"י כתב דהיינו דאמר בשעת הפרשה אלו לחטאת ואלו לעולה דהפרשה במעות כשעת לקיחת העופות, והיינו דהא דקינין מתפרשות בשעת לקיחה הוא משום דזהו שעת חלות הקדושה, וע"כ ה"נ מהני מה שמפרש בשעת הפרשת המעות, - והאחרונים נחלקו בדעת הרמב"ם בפ"ה מפסוהמ"ק הי"א, עמש"כ בזה השיח יצחק לקמן בסוגיין והקר"א בנזיר כ"ו ב' והערול"נ בכריתות כ"ח א' ובחי' רמ"ש בנזיר כ"ה א', ואכמ"ל.

**אי חטאת זבן וכו' והאי חטאת אזלא למיתה,** התוס' חיצוניות במנחות ד' ב' שהובא בשטמ"ק שם כתבו בשם ה"ר שמואל מאיוורא שהוכיח מהכא דההלכתא דחטאות המתות הוא אף בעופות, ודלא כמש"כ שם בשם ה"ר יחיאל ב"ר יוסף דבעוף ליכא לההלכתא דחטאות המתות, וכ"כ המפרש בנזיר כ"א ב' (ד"ה והיינו טעמא), וכ"כ הרא"ש בקנים פ"ב מ"ה בשם הר"י מאורלינ"ש, - ועמש"כ בזה השעה"מ בפ"ד מפסוהמ"ק ה"ה, והקר"א בנזיר כ"א ב', והמקד"ד בסימן י"ט סק"ח, ואכמ"ל.

**מיתיבי מצורע עני שהביא קרבן עשיר יצא עשיר שהביא קרבן עני לא יצא,** משמע דלר' אלעזר דאמר לא יצא דמי דין מטמא מקדש לדין מצורע, ולפ"ז הרי דכ"ה דבמצורע תנן דמצורע עני שהביא קרבן עשיר יצא, ה"נ מטמא מקדש עני שהביא קרבן עשיר יצא, וכ"כ הרמב"ם בפ"י משגגות הי"ג דעני שהקריב קרבן עשיר יצא ועשיר שהקריב קרבן עני לא יצא.

אך החינוך במצוה קכ"ג כתב בדין קרבן עולה ויורד דעני שהביא כשבה או שעירה לא יצא יד"ח, ובהגה' המל"מ שם תמה ע"ז מהא דתנן בנגעים דמצורע עני שהביא קרבן עשיר יצא, והר"ש שם כתב דאפי' לכתחילה מביא ותבא עליו ברכה, וכן הק' המנ"ח שם סקי"א, - והשפ"א בסוגיין כתב לישב דשאני במצורע עני שהביא קרבן עשיר, דמין קרבן אחד הם דשניהם חייבין חטאת ועולה, אך בקרבן עולה ויורד דעני מביא חטאת ועולה ועשיר כבשה לחטאת בלבד אין העני יוצא יד"ח בחטאת גרידא,[[52]](#footnote-53) ואמנם הנה בד' החינוך שם מבו' להדיא דגם עני דדלי דלות דדינו הוא בעשירית האיפה לחטאת, אם הביא קרבן עשיר לא יצא, ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

ובדעת הרמב"ם דגם בקרבן עולה ויורד עני שהביא קרבן עשיר יצא, בפשוטו היינו דכיון דעשיר יוצא יד"ח בהבאת כבשה לחטאת, ע"כ גם עני יוצא יד"ח בכך, ואף שהקילה תורה על העני דבידו להביא ב' פרידות אחד לעולה ואחד לחטאת, מ"מ בידו להביא גם קרבן עשיר.[[53]](#footnote-54)

החזו"א בנגעים סימן י"ג סקי"ג כתב דעני לענין מצורע מיקרי שאין לו בהמה, ועיי"ש שהק' דא"כ היאך משכח"ל עני שהביא קרבן עשיר, הרי כיון שיש לו קרבן עשיר עשיר הוא, וכתב די"ל דאיירי שאין לו כדי צרכו בדין סידור א"נ שאין לו נסכים, או דאיירי כשהביא אשמו עני והעשיר, דקי"ל כר' יהודה בנגעים פי"ד מי"א דמצורע שהביא קרבנו עני והעשיר הולכין אחר האשם, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ה ממחו"כ ה"ט.

**א"ר פפא כגון שלקח פרידה אחת וכו' ואי חטאת זבן וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דאם לקח פרידה אחת לחטאת הוקבעו מעות צבור השני לעולה ע"י לקיחה זו, - והשפ"א הק' דאף דלדעת רב חגא בדיעבד מהני הקביעות, מ"מ מ"ט נקבעו שאר המעות לעולה במה שלקח פרידה אחת לחטאת, הרי אינו מחויב עולה כלל דלכתחילה אינו מביא אלא חטאת, ובמה יחול שם עולה על המעות, וכתב דצ"ל דכיון דחל הקביעות על החטאת וא"א לחטאת זו דעני בלא זוג דעולה, ע"כ אף דעשיר הוא מ"מ כיון דחל קביעות דעני על החטאת חל גם על שאר המעות, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דכ"ז הוא כשהפריש המעות לקרבן עני, ובכה"ג הוא דאמרינן דכשנקבע פרידה אחת לחטאת הובררו שאר המעות לעולה כיון דהפרשת המעות היתה גם לעולה, אך עשיר שהפריש מעות ולקח ממקצת המעות חטאת לא נקבע השאר לעולה.[[54]](#footnote-55)

## קשירת לשון של זהורית

**קשר לשון של זהורית בראש שעיר המשתלח,** בגמ' אמרו דקשירת לשון של זהורית הוא כדי שלא יתערב, ובכ' הגר"ח בשקלים פ"ד כתב דלאו היינו דכל עיקר דין לשון של זהורית הוא כדי שלא יתערב, שהרי אמרו בגמ' דלשון של זהורית בעי שיעור, ומשמעות הדברים דהוא מהלמ"מ,[[55]](#footnote-56) ובע"כ דדין לשון של זהורית הוא חובה לשעיר המשתלח דכך מיקרי שעיר המשתלח עם הלשון זהורית, ומה שאמרו דהוא כדי שלא יתערב הוא טעם הא דהיו קושרין אותו בין קרניו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, אך מד' התוס' וש"ר לקמן בסוגיין מבו' דלא כן, ואין הלשון של זהורית חובה לשעיר המשתלח, ונתבאר להלן בהערה.

**וכך הי' אומר וכו' אני וביתי ובני אהרן עם קדושך,** התוס' הרא"ש הק' דמ"ט הוצרך לומר בוידוי זה אני וביתי כיון שכבר אמרו בוידוי ראשון,[[56]](#footnote-57) כדתנן לעיל ל"ה ב', ואי נימא דאגב דהוא מתודה על אחיו הכהנים כולל עצמו עמהן, הרי בשעיר המשתלח איכא למ"ד שמכפר על הכהנים ואפ"ה אינו מזכירם בוידוי כיון שכבר נתודה עליהן בפר, וכתב דשאני הכא דכיון שעדיין לא נשחט הפר ולא נגמרה כפרתו עדיין ראוי הוא שיזכיר עונותיו גם בוידוי שני כל זמן שלא נתכפר, ומשא"כ בשעיר המשתלח שכבר נשחט הפר שנתודו עליו הכהנים אין להזכירם עוד אע"פ שמתכפרים גם בשעיר המשתלח, וכ"כ התו"י לקמן מ"ג ב', - ובתשו' הרדב"ז ח"ד סימן ל"ד כתב דהא דהי' חוזר ומתודה על עצמו הוא משום דעיקר וידוי בשעת סמיכה ועיקר סמיכה סמוכה לשחיטה, והוידוי הראשון לא הי' סמוך לשחיטה, וע"כ הי' חוזר ומתודה על עצמו, משום דהפר הי' משלו ובו היתה תלוי' כפרתו וכפרת אחיו הכהנים, ועיי"ש במש"כ לפרש טעם הא דהי' מפסיק בהגרלה בין וידוי ראשון לוידוי שני, וטעם הא דהי' מפסיק בהקטרת הקטורת בין שחיטת הפר למתן דמו, - ועמש"כ בזה הפנים יפות בפר' אחרי ט"ז י"א.

**ת"ש וכו' אלא לאו אקשירה קאי ש"מ,** הרא"ש בסדר עבודת יוהכ"פ עמד בזה במש"כ בסדר אתה כוונת אף שעיר של שם יעמידנו כנגד בית שחיטתו, הוא דלא כדמסקינן הכא דאקשירה קאי, וכן עמדו בזה הבעה"ע בהל' יוהכ"פ קח. ובסדר העבודה לר"י נחימיאש והב"י בסימן תרכ"א, והאבודרהם בסדר העבודה הגי' כן דאף בשעיר של שם יקשור וכו', וכ"ה בסדר אתה כוננת שבדפוסים.

הרמב"ם בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ד כתב דקושר לשון זהורית וכו' בראש שעיר המשתלח ומעמידו כנגד בית שלוחו ולנשחט כנגד בית שחיטתו, והמהר"י קורקוס והכס"מ שם עמדו בסתימת דבריו בזה ולא פירש דהי' קשור לנשחט כנגד בית שחיטתו, והמהר"י קורקו שם כתב דאפשר דכ"ה משמעות לישנא דולנשחט, עיי"ש, - והמים חיים שם כתב בדעתו דלא הי' קושר לנשחט, וכאשר כ"ה בסדר אתה כוננת, ועיי"ש במש"כ במקור דבריו לזה, ובמש"כ המער"ק והמרכה"מ שם.

הגבו"א הק' בהא דתנן דקשר לשון של זהורית בראש שעיר המשתלח וכו' ולנשחט נגד בית שחיטתו, דמ"ט הקדים להתעסק בקשירת הלשון של המשתלח קודם לשל שם, הרי קי"ל דכל המקודש מחבירו קודם את חבירו והשעיר של שם קדוש טפי שמתן דמו לפנים, ואף דהקשירה אינה מעסק העבודה אלא הויא לצורך הקרבן, הרי גם בזה איכא לדינא הדימה, וכמבו' בסוכה נ"ו א', וכתב דכיון דכל עיקר קשירת הלשון הוא כדי שלא יתערבו זב"ז נמצא דקשירת הלשון של משתלח הויא גם צורך של שם שלא יטעה בשל שם לעשותו משתלח ושלא להקריבו, וכיון דגם קשירת לשון זה הויא צורך השעיר המקודש של שם, ע"כ שפיר הקדימוהו לקשירת הלשון בשעיר של שם, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה בס' משנת חיים סימן נ"ה.

## שיעור לשון של זהורית

**שתי לשונות שמעתי וכו',** התו"י והתוס' הרא"ש הק' דמ"ט לא תני ג' לשונות וליחשוב נמי לשון של שעיר של שם, כמו שאמרו לעיל דהיו קושרין אף לשעיר של שם, וכתבו דהוא משום דלא הי' שם אלא חוט שני בעלמא משום הכירא, וכ"כ התוס' לקמן בסוגיין דהלשון של שעיר של שם כיון דלא הי' אלא כדי שלא יתערב ל"ה לו שיעור כלל, ומשא"כ בלשון של שעיר המשתלח דיש בו צורך לידע אם הלבין, ועד"ז כתב המאירי דלא הזכירו הכא להלשון של שעיר של שם מפני שאין לו שום עיקר אלא סימן בעלמא, ומשא"כ של שעיר המשתלח דאע"פ שלא נכתב בהדיא הואיל והוא בא על רמז מחילה ע"ש אם יהיו חטאיכם כשנים הוצרך להזכירו ולדקדק בו ולהודיע שיש לו שיעור ושיעורו משקל ב' סלעים.[[57]](#footnote-58)

**של שעיר המשתלח דבעי חלוקה,**[[58]](#footnote-59)בפירש"י כתב דהיינו כדתנן לקמן ס"ז א' בשילוח השעיר דהי' חולק לשון זהורית חציו קשר בסלע וחציו קשר בין קרניו, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א והמאירי, - אך בפי' הר"י מלוניל מבו' דהיינו דחולק את הלשון לב' חלקים ונותן חלק אחד על המשתלח וחלק אחד על השעיר של שם, וכ"כ הריטב"א בשם י"מ.

בד' רש"י וש"ר מבו' דהלשון של זהורית שהי' קושר בראש שעיר המשתלח, הוי אותו לשון שהי' קושר חציו בסלע וחציו בין קרניו, - אך התו"י והתוס' הרא"ש לקמן ס"ז א' כתבו דהלשון של זהורית שהי' קושר חציו בסלע וכו' אינו הלשון של זהורית שהיו קושרין במקדש בראש שעיר המשתלח.[[59]](#footnote-60)

הגבו"א הק' דהיאך קשרו לשון בראש שעיר המשתלח וכנגד צואר השעיר של שם, הרי הו"ל עבודה בקדשים,[[60]](#footnote-61) וכתב דבלשון של זהורית של שם י"ל דכיון דאין לו שיעור ובכ"ש סגי אין בזה משום עבודה דקל הוא, אך בלשון של שעיר המשתלח דהי' משקל ב' סלעים ודאי דיש בזה משום עבודה, וכמו שאמרו בפסחים בהא דתחבו סכין של שחיטה בצמרו או בין קרניו דיש בזה משום עבודה בקדשים.[[61]](#footnote-62)

## דין כובד בהשלכת לשון של זהורית

**פרה נמי בעיא כובד,** התו"י ותוס' הרא"ש כתבו דאע"פ שכורכין לעץ ארז ואזוב, כדתניא לקמן דכורכן כדי שיהא בהן כובד ויפלו לתוך שריפת הפרה, מ"מ כל זמן שיש כובד מעלי טפי, והריטב"א כתב דאף דיש כובד דאזוב ועץ ארז, מ"מ כדי שלא ילך הלשון באויר בשעת זריקה בעי שיעור בו כדי להכבידו.[[62]](#footnote-63)

**כאן בקולחת כאן בנכפפת,**[[63]](#footnote-64)נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דבקולחת דהיינו אש שיש עלי' עמוד שלהבת זקוף למעלה צריך להביא אחר, דלא קרינן בה אל תוך שריפת הפרה, אך בנכפפת דהשלהבת נמוכה כפופה וסמוכה לגחלתה קרינן בי' אל תוך.[[64]](#footnote-65) - **ב** התוס' הרא"ש כתב דהיינו דבקולחת הוי תוך השריפה כיון דהשלהבת עולה מתוך המדורה וכנגדה, אך אם נכפפת על הארץ או לצדדים אי"ז תוך השריפה, וכ"כ התו"י בשם רבו והריטב"א בשם ר"י, ועד"ז כתב בפי' רבינו אליקים דבקולחת שהשלהבת קולחת למעלה בשוה וקולטתן קודם שירדו לתוך השריפה כשירה דהא עיקר האש הצית בהן וקרינן בי' אל תוך שריפת הפרה, אך בנכפפת שהשלהבת אין בה כח כ"כ ונכפפת לכאן ולכאן דאי"ז עיקר שלהבת, לא חשיב אלא תוך. - **ג** בפי' רבינו אליקים כתב לפרש עוד דבקולחת שהאש עזה ביותר מביא לשון אחר דמתעכל מיד ואין מניחו ליפול, אך בנכפפת דאין מתעכל מיד הרי היא כמו שנופל לתוך שריפת הפרה.

**רבא אמר כובד תנאי היא וכו',** בד' המאירי מבו' דרבא פליג על אביי וס"ל דליכא נפ"מ בין קולחת לנכפפת ולמ"ד דבעינן כובד אם קלטתה שלהבת מביא לשון אחר ומקדש בין בקולחת ובין בנכפפת, ועיי"ש שכתב דהכי קי"ל, ונתבאר להלן.

הליקוטי הלכות כתב דלשנויא דרבא דכובד תנאי ההיא, לכאו' הדין נותן דקי"ל כרבי דל"ב כובד, וקי"ל כרב דאם קלטתן שלהבת כשרה, אך כתב דממה שאמרו לקמן בסוגיין דשל פרה משקל י' זוז, ופירש"י דהוא משום דבעי' כובד, משמע דקי"ל דבעינן כובד, וכתב דכ"ה למש"כ המהרש"א לקמן בסוגיין בדעת התוס' דגרסי הכא דברי ר' יונתן, וכתב דלפ"ז לא קי"ל כרב,[[65]](#footnote-66) וכ"כ המאירי דקי"ל דבכל ענין שקלטתן שלהבת בין בקולחת ובין בנכפפת מביא לשון אחר.[[66]](#footnote-67)

**למה כורכן כדי שיהיו כולן באגודה אחת,** בטעם הא דבעינן שיהיו כולן באגודה אחת, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דבעינן שיהיו נלקחין בב"א כדכתיב ולקח הכהן עץ ארז ואזוב ושני תולעת,[[67]](#footnote-68) וכ"כ הר"ש בפרה פ"ג מי"א. - **ב** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בשם ריב"א שמא ילפינן לקיחה לקיחה מאגודת אזוב דמצרים,[[68]](#footnote-69) והריטב"א הוסיף דאף למ"ד בסוכה י"א ב' דלא יליף בלולב לקיחה לקיחה מהתם, מודה דדרשינן לה הכא כיון דאיכא אזוב כאזוב דמצרים. - **ג** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בשם ריב"א דהיינו לפי שהם דברים קטנים והידור מצוה הוא זה.

בתוספתא שהביא הר"ש בפרה פ"ג מ"י תניא דבין שהשליך שלשתן כאחד בין שהשליך שלשתן בזאח"ז כשרה, והחזו"א בפרה סימן ח' סוסקי"ב כתב דאפשר דאתיא אף כרבי דבעיא אגודה, דמודה דאי"ז מעכב.

**ג' לשונות שמעתי וכו' אחת משקל י' זוז וכו',** היחוסי תנו"א ע' רב יודן כתב דכל שיעורים אלו הם מהלמ"מ, ועיי"ש שכתב דמ"מ אי"ז מעכב אם פיחת או הותיר, - ונתחדש בדבריו דבכלל השיעור שנמסר בהן הוא גם שלא להוסיף ע"ז, אלא דאי"ז מעכב.[[69]](#footnote-70)

**של פרה משקל י' זוז,** בפירש"י כתב דהוא משום דבעיא כובד, וכ"כ התוס', ועיי"ש במה שנתחבטו בזה, ומש"כ המהרש"א והשיח יצחק והרש"ש בביאור דבריהם, - אך המאירי כתב דאי"ז משום דבעינן כובד, דכיון דכרוכה עם עץ ארז ואזוב די' בכובד זה, וכן אי"ז מפני שתהא נכרכת יפה עם האחרים לעשות עמהן לאגודה אחת, שאף בפחות משיעור זה אפשר בכך, אלא כך היא הקבלה.

המאירי כתב די' זוז הוא ב' סלעים ומחצה, דסלע הוא ד' זוז, ותמה על מש"כ הרמב"ם בפ"ג מפרה ה"ב דהוא משקל ה' סלעים, - אך נתפרשו הדברים בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה דהיינו דהוא ה' סלעים בגליל שהן י' זוז ביהודה, כדתנן בתרומות פ"י מ"ח, ועמש"כ בזה השיח יצחק בסוגיין והאו"ש בהל' פרה שם.

**ושל שעיר המשתלח משקל ב' סלעים,** בפירש"י כתב דהוא משום דבעיא חלוקה, והתו"י הק' דא"כ בב' שקלים סגי, שהרי במצורע ל"ב אלא שקל, וכתבו דשמא גמרא גמירי לה דבעינן הכי, וכ"כ התוס' הרא"ש, - ועיי"ש שכתבו דלמ"ד דפליגי בשעיר המשתלח אם בעי שקל או בעי י' זוז, הוי טעמא דמ"ד דבעי י' זוז דמשום פרסומי ניסא שמלבין בעי יותר דמתוך שהוא גדול נראית הלבנה מרחוק.

**פליגי וכו' בפרה חד אמר משקל י' זוז וחד אמר משקל שקל,** התוס' הרא"ש כתב דמ"ד דבעי י' זוז הוא משום דבעי כובד ומ"ד דמשקל שקל הוא משום דל"ב כובד, וכ"כ התו"י, וכתבו די"ל דגם מ"ד דמשקל שקל מודה דבעי כובד, אלא דס"ל דסגי בהכי.

י"ט אדר פ"ג

דף מס' 5

## שחיטת פרה בזר

**מ"ב א'** **- חד אמר פרה פסולה וכו' וחד אמר וכו' פרה כשרה,** הגבו"א כתב דלמ"ד דשחיטת פרה בזר כשרה אף לכתחילה שוחטה זר, דכיון דחוקה לא קאי אשחיטה והאי ושחט אותה לפניו היינו שיהא זר שוחט ואלעזר רואה ולא נכתב כהן גבי שחיטת פרה, ממילא לכתחילה נמי מותר לזר לשחוט כמו בכל הקדשים שזר שוחטן אפי' לכתחילה.

אמנם הנה המאירי לקמן בסוגיין כתב דשחיטת פרה בזר כשרה בדיעבד, וכ"כ הריטב"א לעיל ב' א' דאף דשחיטת הפרה כשרה בזר, מ"מ כל שאפשר למעבד שחיטה בכהן טפי עדיף וכך מצותה, - ועמש"נ בזה בדף מס' 7 דד"ז תליא בפלוגתא דשמואל ור' יוחנן בטעם הא דשחיטת פר בזר כשרה.

המאירי לקמן בסוגיין כתב דקי"ל דשחיטת פרה בזר כשרה, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק ה"ב, וכתב דהוא משום דאין לך שחיטה פסולה בזר, וזה כטעמא דר' יוחנן לקמן מ"ג ב', וכ"כ הריטב"א לעיל ב' א', - אך הסמ"ג עשין רל"ב כתב דשחיטת פרה בזר פסולה מפני שנא' בה אלעזר וחוקה.

התו"י והתוס' הרא"ש הק' למ"ד דשחיטת פרה בזר כשרה מהא דתנן בפרה פ"ד מ"א שחטה שלא בכה"ג פסולה ור' יהודה מכשיר, משמע דאפי' מאן דמכשיר לא מכשיר אלא בכה"ד, וכתבו די"ל דר' יהודה מכשיר אפי' בזר דלאו עבודה היא, - והגבו"א תמה ע"ז דאם פליגי ת"ק ור' יהודה בפלוגתא דרב ושמואל מ"ט לא אמרו בגמ' הכא דהוא כתנאי, ועוד דאם פליגי רב ושמואל בפלוגתת תנאי במתניתין לימא מר הלכה כמר ומר הלכה כמר, ובע"כ דפלוגתא דת"ק ור' יהודה דהתם אינה בשחיטת הפרה, אלא בשאר עבודות הפרה אם נעשות בכה"ג או בכה"ד, ועד"ז כתב התור"פ, וכ"נ בד' הריטב"א.[[70]](#footnote-71)

## שחיטת פרו בזר

**פרו כשרה,** הגבו"א בסוגיין ולעיל ל"ט א' כתב דאף דשחיטת פרו כשרה בזר, מ"מ לכתחילה אינה אלא בכה"ג, שהרי כתיב בשחיטת פר אהרן דמשמע אהרן דוקא, אלא דכיון דשחיטה לאו עבודה היא לא קאי ע"ז עיכובא דחוקה, - והגבו"א לעיל כ"ט ב' כתב דאף שחיטת התמיד ביוהכ"פ ל"ה לכתחילה אלא בכה"ג, עיי"ש, וכ"כ הרמב"ן והר"ן והמאירי בחולין כ"ט ב'.

## טעמא דמ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה

**וחד אמר פרו פסולה,** בטעם הא דשחיטת פרו בזר פסולה אף דשחיטה לאו עבודה היא, מצינו כמה דרכים, **א** התוס' בסוד"ה שחיטה כתבו בשם הר"י קלצון דהוא משום דגלי רחמנא דבעי בעלים, ודמי לסמיכה דלאו עבודה היא ובעינן בעלים, וע"כ היא פסולה אף בשאר כהנים ואינה כשרה אלא בכה"ג לחודי',[[71]](#footnote-72) וכ"ה מבו' בד' התוס' במגילה ט' ב' ד"ה אין בין כהן המשמש דביוהכ"פ גלי קרא דשחיטה בבעלים, וגרסו כן במנחות י"ט א', וכ"ה מבו' בד' התו"י ותוס' הרא"ש לעיל י"ב ב', עיי"ש.[[72]](#footnote-73) - **ב** התוס' במנחות ה' א' ד"ה שחיטה לאו עבודה (הב') כתבו דהא דפסולה בזר הוא דומיא דמראות נגעים, וכתבו לישב בזה לקו' התוס' הכא בסוגיית הגמ' במנחות ו' ב'. - **ג** בד' הרשב"א בחולין כ"ט ב' מבו' דהיינו דאף דשחיטה לאו עבודה היא מ"מ הוי בכלל כל מעשה יוהכ"פ דאינו אלא בכה"ג, וע"כ הוי בכלל הא דתנן דכל עבודות יוהכ"פ אינם כשרות אלא בו.[[73]](#footnote-74)

ונפ"מ בזה הוא בדין שחיטת השעיר, דלדעת הר"י קלצון דהא דשחיטת פרו פסולה בזר הוא משום דגלי רחמנא דבעי בעלים, הדין נותן דשחיטת השעיר כשרה בזר, אך לדעת התוס' במנחות דהא דשחיטת פרו פסולה בזר הוא דומיא דמראות נגעים, ולדעת הרשב"א דהוא משום דהוי בכלל כל מעשה יוהכ"פ דאינו אלא בכה"ג, אף שחיטת השעיר פסולה בזר, דגם בשחיטת השעיר כתיב אהרן וחוקה, וכ"ה להדיא בירושלמי לעיל פ"ג ה"ז דכ"ה דשחיטת הפר בעיא כהן ה"נ שחיטת השעיר בעיא כהן, והישועות מלכו בפ"א מעיוהכ"פ ה"ב ובקונט' הגרי"ז בסוגיין תמהו מזה ע"ד הר"י קלצון, עיי"ש, ועמש"כ בזה האבי עזרי בפ"א מעיוהכ"פ, וצ"ע.[[74]](#footnote-75)

## שחיטת פרו אם בעיא בגדי כהונה

הגבו"א כתב דאף למ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה א"צ בגד"כ, שהרי הא דהיא פסולה בזר אי"ז משום דהויא עבודה אלא משום דבעי בעלים, וא"כ א"צ בגד"כ, וגם למש"כ התוס' במנחות דהא דשחיטת פרו פסולה בזר הוא דומיא דמראות נגעים, לכאו' א"צ בגד"כ דומיא דראיית נגעים דל"ב בגד"כ,[[75]](#footnote-76) - והאבי עזרי בפ"א מעיוהכ"פ בסו"ד כתב להוכיח כן ממה שאמרו במנחות י"ט א' להוכיח דשחיטה בעלמא ל"ב בעלים, מהא דגלי רחמנא ביוהכ"פ ושחט את פר החטאת אשר לו מכלל דשחיטה בעלמא ל"ב בעלים, ואי נימא דבשחיטת פרו בעי בגד"כ, ל"ה לנו ללמוד דשחיטה בעלמא ל"ב בעלים מהא דגלי רחמנא ביוהכ"פ ושחט את פר החטאת אשר לו, שהרי איצטריך קרא ביוהכ"פ להשמיעינו דבעי שחיטת כה"ג בבגד"כ.

אך למש"כ הרשב"א דהא דשחיטת פרו בזר פסולה הוא משום דכל עבודות יוהכ"פ אינם כשרות אלא בו הדין נותן בעי בגד"כ,[[76]](#footnote-77) - והמקד"ד בסימן כ"ד ריש סק"ד הוכיח כן ממה שאמרו בירושלמי לקמן פ"ז ה"א דבשחיטה רצה עובדה בבגדי זהב רצה עובדה בבגדי לבן, משמע דבעיא בגד"כ ואם שחטה בבגדי חול פסולה.

ובדעת התוס' בסוגיין י"ל בפשיטות דהרי אף שחיטת התמיד הויא לכתחילה בכה"ג, וכמש"כ הרמב"ן והר"ן בחולין כ"ט ב', והתוס' לעיל ל"ב ב' (ד"ה א"כ) דנו דהיא פסולה מדרבנן בכה"ד, וע"כ ה"נ בשחיטת פרו, דמלבד הא דהיא פסולה בזר משום דבעיא בעלים, גם הויא בכה"ג לכתחילה ככל עבודות היום, וע"כ הוא דבעיא בגד"כ, ואה"נ דאם שחט את פרו בבגדי חול כשרה מדאורייתא, וכ"כ המקד"ד בסימן ל"ו סק"ב.

## בהא דזר ששחט פר יוהכ"פ חייב משום זרות

ביבמות ל"ג ב' אמרו דזר וכה"ד ששחטו פר יוהכ"פ חייבין משום זרות, והשעה"מ בפ"א מעיוהכ"פ ה"ב תמה דלמש"כ הר"י קלצון דהא דשחיטת פרו בזר פסולה אי"ז משום דהויא כעבודה אלא הוא משום דבעי בעלים, מ"ט הוא חייב משום זרות, הרי כיון דלאו עבודה היא אין כאן זרות וליכא אלא איסורא בעלמא דקעבד שחיטה שלא בבעלים, ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן ט"ו סק"ג והאבי עזרי בפ"א מעיוהכ"פ, ומש"כ בס' חוקת היום ובס' מנח"א בסוגיין.

## שחיטת התמיד ביוהכ"פ אם פסולה בזר

התוס' לעיל ל"ב ב' ד"ה א"כ כתבו דאף למ"ד דשחיטת פרו פסולה בזר, היינו דוקא פרו דאתי לחובת היום דקאי עלי' אהרן וחוקה, אך תמיד דלא שייך לחובת היום לא קאי עלי' אהרן וחוקה בשחיטה כיון דלאו עבודה הוא ושחיטתו כשרה בזר, ולמש"כ התוס' בסוגיין דהא דשחיטת פרו בזר פסולה הוא משום דבעיא בעלים, ודאי דאין מקום לפסול בשחיטת התמיד בזר, וכתבו בחד תירוצא דמ"מ היא פסולה מדרבנן, וכ"כ התוס' בחולין כ"ט ב' ד"ה א"כ, - אך הרשב"א בחולין שם כתב בתי' בתרא דלמ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה ל"ד פרו אלא כל הקרבנות דגמרינן מיני', ולא נקט הכא פרו אלא משום דקרא כתיב בי'.[[77]](#footnote-78)

## טעמא דרב דלא קאי חוקה אשחיטה דפרו

**שחיטה לאו עבודה היא,** בפירש"י כתב דכיון דלאו עבודה היא לא קאי חוקה אשחיטה, והאבנ"ז בסימן תנ"ז סק"ד הק' לפ"ז במה שאמרו לקמן ס' ב' דקטורת שחפנה קודם שחיטתו של פר לא עשה כלום, ואף לר' יהודה קאי חוקה ע"ז משום דצורת פנים כפנים דמי, דהרי שחיטה לאו עבודה היא ולא קאי חוקה עלי'.

ולכאו' י"ל דהא דלא קאי חוקה אשחיטה היינו לפסלה בזר, ומשום דלא מצינו שחיטה בזר פסולה,[[78]](#footnote-79) וכמו שאמרו כן לקמן מ"ג ב' דטעמא דמ"ד דשחיטת פרו בזר כשרה הוא משום דלא מצינו שחיטה דפסולה בזר,[[79]](#footnote-80) אך מ"מ כיון דהשחיטה עצמה מעכבת קאי חוקה עלי' שיהא הסדר מעכב,[[80]](#footnote-81) וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן קכ"ו סוסק"ז, עיי"ש.

ויש ללמוד כן ממה שאמרו לעיל מ' א' דלמ"ד דהגרלה מעכבת אף סדרא מעכב, ואף לפ"מ דדחי בגמ' דאין הסדר מעכב, היינו רק לדעת ר' יהודה, ומשום דלא קאי חוקה אדברים הנעשים בחוץ, אך לדעת ר' נחמי' מעכב הסדר, והרי דאף דהגרלה לאו עבודה היא, מ"מ כיון דילפינן מקרא דהיא מעכבת, קאי חוקה עלי' ואף הסדר מעכב.[[81]](#footnote-82)

## שחיטה לאו עבודה

במקור הא דשחיטה לאו עבודה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י בזבחים י"ד ב' ד"ה ומשני כתב דהוא ממה שהוכשרו בה כל הפסולין, וכ"כ בפירש"י במנחות ה' א' ד"ה ה"מ דהוא מהא דכשרה בזר. - **ב** התוס' בסוגיין ולעיל ל"ב ב' כתבו בשם הר"י מאורלייניש דהוא משום דנוהגת אפי' בחולין, וכ"כ הפסקי בזבחים ס"ח ב', והתוס' בזבחים י"ד ב' ובמנחות ה' הוסיפו לפרש דהיינו דכיון דנוהגת אפי' בחולין א"כ לאו מטעם עבודה ציוה המקום שחיטה. - **ג** התוס' בסוגיין כתב בשם רבינו שמשון דהוא מהא דאם עמד בחוץ ושחט כשר, ול"ד לקבלה דאם עמד בחוץ וקיבל פסול, וכ"כ התוס' בזבחים ובמנחות שם, והוסיפו עוד דהוא מהא דנתלה ושחט שחיטתו כשרה דשחיטה על ירך אמר רחמנא ולא שוחט על ירך, ואם היתה שחיטה עבודה היתה פסולה בכה"ג משום דאי"ז דרך שירות, דומיא דנתלה וקיבל דפסול.

הביה"ל בח"ב סימן כ"ג כתב דודאי דדין שחיטה בקרבנות אינו רק משום הפקעת איסור אבמה"ח, אלא הוא צווי ומ"ע בעבודת הקרבן, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שאמרו בחולין י"ז א' דאף לר"ע דהותר להם במדבר בשר נחירה מ"מ בקדשים בעינן שחיטה דוקא, וממה שאמרו בחולין ל"א ב' דשחיטת חולין כשרה במתעסק ושחיטת קדשים פסולה במתעסק, ועיי"ש שהוכיח כן ממה שהוצרכו רש"י ודעימי' לפרש טעם הא דשחיטה לאו עבודה היא בע"א, ולא פירשו דהוא משום דנוהגת גם בחולין, והרי דדין השחיטה בקרבנות הוא דין בפנ"ע, ואינו כדין שחיטת חולין, - ועיי"ש שכתב דגם למש"כ הר"י דאורלייניש דהא דשחיטה לאו עבודה היא הוא משום דנוהגת אף בחולין ולאו מטעם עבודה ציוה המקום שחיטה, היינו דמה"ט אמרינן דשחיטה דקרבן אינה משום עבודה כזריקה והקטרה וקמיצה, אלא הוא מצוה, דכיון דחזינן דגם בחולין בעי שחיטה בע"כ דדין שחיטה אינו משום עבודה אלא משום מצוה, וכמו שמצינו כמה דברים בקרבן דאינם רק מצוה לחודא ולא עבודה כקצירת העומר למ"ד דנקצר שלא כמצותן פסול דלדידי' קצירה הוא מ"ע המעכב במעשה של העומר ומ"מ אינה עבודה.

והחזון יחזקאל במנחות ה' א' נד' בסוף חולין כתב לפרש לד' הר"י דאורלייניש דהיינו דכשם שבחולין השחיטה מכשרת את הבשר לאכילה, כך בקדשים השחיטה מכשרת את הדם והבשר בתור דם ובשר קדשים, ואין השחיטה בקדשים עבודה של הקרבת הקרבן שהיא שירות שאינה כשרה אלא בכהן, שעבודת ההקרבה שהיא שירות מתחלת מקבלת הדם, אבל שחיטה היא עבודה המכשרת ומקדשת את עצם הקרבן.

## טעמא דמ"ד דשחיטת הפרה בעיא כהונה לעיכובא אף דלאו עבודה היא

**שאני פרה דקדשי בדה"ב היא וכו' מידי דהוי אמראות נגעים דלאו עבודה היא ובעיא כהונה,** בפירש"י כתב דהא דשאני פרה דקדשי בדה"ב היא היינו דמה"ט אין צד עבודות נחלקות בה וכל העבודות שוות בה, ובביאור מה שאמרו דהוא מידי דהוי אמראות נגעים מבו' בד' הריטב"א דלא הדרינן בן מהא דשאני פרה דקדשי בדה"ב היא, אלא מפרשינן דכיון דקדשי בדה"ב היא ע"כ הא דבעיא כהונה הוא דומיא דמראות נגעים, וע"כ כל העבודות שוות בה, ומה"ט הוא דשאני פרה מפרו, דבפרו דקדשי מזבח היא והא דבעינן כהונה הוא מדין עבודה ל"ב כהונה לעיכובא בשחיטה, אך בפרה דקדשי בדה"ב היא והא דבעינן בה כהונה הוא דומיא דמראות נגעים, כל העבודות שוות בה, ואף בשחיטה בעינן כהונה לעיכובא, וכ"כ בחי' המיוחסים להרשב"א במנחות ו' ב' דכיון דפרה קדשי בדה"ב היא לא שייכא בה עבודה ומה שהצריכו הכתוב כהונה לאו מטעם עבודה היא, אלא דומיא דמראות נגעים, וכ"נ בפירש"י במנחות שם, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' התוס' במנחות ה' א' ד"ה שחיטה לאו עבודה (הב').[[82]](#footnote-83)

אך בפי' רבינו אליקים כתב דהא דמשני מידי דהוי אמראות נגעים היינו דאע"ג דאיכא למידק ק"ו לא פרכינן מידי דהוה אמראות נגעים דאע"ג דלאו עבודה בעיא כהונה ופרה דמיא למראות נגעים טפי מפרו משום דתרויהו מעשים דחוץ נינהו אבל פרו דהוי עבודת מקדש לא גמרינן מיני' וכו', ומבו' מדבריו דהדרינן בן מהא דשאני פרה דקדשי בדה"ב היא, דע"ז פרכינן דק"ו הוא, אלא הא דשאני פרה מפרו הוא משום דבפרה דדמי טפי למראות נגעים י"ל דאף דשחיטה לאו עבודה היא בעיא כהונה, ובפרו דל"ד למראות נגעים אין להצריך כהונה לעיכובא אלא בעבודה.[[83]](#footnote-84)

## שחיטת פרה אם בעיא בגד"כ וקידוש ידים ורגלים

למש"כ הריטב"א דהא דשחיטת פרה בעיא כהונה לעיכובא הוא משום דקדשי בדה"ב היא, והיינו כמש"כ בפירש"י דכל העבודות שוות בה, הדין נותן דכ"ה דבשאר עבודות הפרה בעי בגד"כ, ה"נ בשחיטת הפרה בעי בגד"כ, והיינו דהא דעבודות הפרה בעו בגד"כ וילפינן לה לקמן מ"ג א' מדכתיב הכהן בכיהונו אי"ז מדין עבודה, אלא הוא מדיני מעשה הפרה, וכדחזינן לדעת הרמב"ם דאף כה"ג לובש ד' בגדים דכה"ד, (ונתבאר בדף מס' 6), וע"כ אף השחיטה דלאו עבודה היא בעיא בגד"כ,[[84]](#footnote-85) וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש.

אך למש"כ רבינו אליקים דהא דשחיטת פרה בעיא כהונה לעיכובא אי"ז משום דקדשי בדה"ב היא, אלא משום דדמי למראות נגעים דבעי כהונה אף דאי"ז עבודה, י"ל דלעולם הא דבעי כהונה בשאר עבודות הפרה הוא מדין עבודה,[[85]](#footnote-86) ורק בשחיטה הוא דאמרו דהא דבעינן כהונה הוא מדין מראות נגעים, ולפ"ז י"ל דכל הא דבעי בגד"כ הוא בשאר עבודות הפרה דבעינן בהו כהונה מדין עבודה, אך בשחיטה דלאו עבודה היא ול"ב כהונה אלא דומיא דמראות נגעים ל"ב בגד"כ, דדמי למראות נגעים דל"ב בהו בגד"כ, וכ"כ החזו"א בפרה סימן ח' סק"ג והקה"י במנחות סימן א' סק"ד, ועמש"כ בזה בס' טו"ד פרה פ"א הי"א בביאוה"ל (ד"ה אף כהן הדיוט).

הגבו"א כתב דכ"ה דשחיטת פרה בעיא בגד"כ ה"נ בעיא קידוש ידים ורגלים כשאר עבודות הפרה דבעו קידוש ידים ורגלים, אך התו"י ותוס' הרא"ש לא הזכירו לזה, - ושמא י"ל למש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה פ"ד מ"א דהא דעבודות הפרה בעו קידוש ידים ורגלים הוא משום דחטאת קריי' רחמנא, וכ"נ קצת מד' הר"ש והרא"ש שם, ולפ"ז י"ל דא"צ קידוש ידים ורגלים אלא בשאר עבודות ולא בשחיטה דלאו עבודה היא, ומשא"כ בהא דעבודות הפרה בעו בגד"כ דהוא דין בפנ"ע מדיני מעשה הפרה דילפינן לה לקמן מ"ג א' מקרא דהכהן בכיהונו, (כדחזינן דאף כה"ג לובש ד' בגדים של כה"ד, כמש"כ הרמב"ם בפ"א מפרה הי"א), וע"כ בעינן לזה אף בשחיטה, וצ"ע.

**ולשמואל וכו' מ"ש פרו דכתיב אהרן וחוקה פרה נמי הא כתיב אלעזר וחוקה,** למש"כ התוס' בסוגיין דהא דשחיטת פרו בזר פסולה הוא משום דבעינן בעלים, צ"ע דא"כ מאי פריך דפרה נמי הא כתיב אלעזר וחוקה, הרי כל הא דדרשינן בפרו לפסול שחיטה בזר, הוא משום דבעינן בעלים, דאל"כ ל"ה לנו לפסול בזר משום דשחיטה לאו עבודה היא, ובפרה ליכא לה"ט, - ואמנם אי נימא דמשום דשחיטה לאו עבודה היא לא קאי חוקה עלי' כלל, י"ל דזהו דפריך דלשמואל דשחיטת פרו בזר פסולה והרי דחוקה קאי אף על שחיטה, ה"נ קאי חוקה אף על שחיטת הפרה ויש לפסול שחיטת פרה בזר, אך למש"נ לעיל דכל מה שאמרו דמשום דשחיטה לאו עבודה לא קאי חוקה עלה, היינו משום דשחיטה בזר כשרה, וע"כ לא קאי חוקה על דין כהונה בשחיטה, הרי כיון דהא דלשמואל שחיטת פרו בזר פסולה הוא מדין בעלים, הרי דע"כ לי"ב לה"ט דשחיטה בזר כשרה וקאי חוקה ע"ז, אך בשחיטת פרה ליכא לה"ט, וצ"ע.[[86]](#footnote-87)

כ"ב אדר פ"ג

דף מס' 6

## היסח הדעת בפרה

**מ"ב א'** **- שלא יסיח דעתו ממנה וכו',** המאירי כתב דהיסה"ד היינו דבזמן שעסק בה עשה מלאכה או נתעסק בדבר אחר, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בע"ב דהא דמלאכה פוסלת בפרה הוא משום היסה"ד, וכ"כ בפירש"י בחולין ל"ב א' ד"ה לרבנן פרה כשרה והרמב"ן שם ח' ב' דפסול מלאכה הוא משום היסה"ד, וכ"כ הראב"ד בפ"ז מפרה ה"ג דהיסה"ד הוא שורש פסול המלאכה והוא נקרא על שמה וכל מקום שתמצא פסול על שם מלאכה לא תתלה אותו אלא על היסה"ד, וכ"כ הראב"ד שם פ"י ה"ד,[[87]](#footnote-88) - אך הגבו"א בסוגיין נקט דפסול מלאכה ופסול היסה"ד הוו ב' פסולין דלא שייכי אהדדי, וכ"כ הכס"מ בפ"ז מפרה ה"ג ובפ"י ה"ד בדעת הרמב"ם,[[88]](#footnote-89) וכן הוכיח בס' טו"ד בביאוה"ל שם פ"ד הי"ז ד"ה והמלאכה פוסלת מד' הרגמ"ה בחולין ל"ב א', עיי"ש, ועי' עוד בדבריו שם בד"ה פוסלת ובד"ה ושחט אותה, - ועמש"כ בזה בס' יהגה הארי' בפרה פ"ד מ"ד.

החזו"א בפרה סימן ז' סק"ח כתב דדין היסה"ד בפרה הוא בתרי מילי, חדא הוא כדין שאר תרומה וקדשים דנפסלין בהיסה"ד כמו שאמרו בפסחים ל"ד א', וה"נ בפרה כיון דטומאה פוסלת בה וכתיב בה שימור כל שהסיח דעתו משמירתה פסולה, ולר' יוחנן בפסחים שם הוא משום דחוששין לה שמא נטמאת, ולר"ל שם הוא פסול הגוף, ודין זה הוא אף לאחר שנעשית אפר, כמש"כ הר"ש והרא"ש בפרה פ"ו מ"א, ואף מי חטאת אחר קידוש נפסלין בהיסה"ד, כמש"כ הר"ש בפרה פ"ח מ"ב ופ"ט מ"ג, וכ"ה מבו' במתניתין שם פ"ט מ"ד, ועוד איכא דין היסה"ד מחודש בפרה והוא דינא דסוגיין דכל שעשה מלאכה אחרת עם שמירתה בטלה שמירתה וחשיב כהיסה"ד, ודין זה אינו אלא בפרה עד שתעשה אפר ובמים עד שיתן את האפר, ועמש"כ בזה בס' יהגה הארי' שם.

**חד בשחיטה וחד בשריפה,** בפרה פ"ד מ"ד תנן דהמלאכה פוסלת בה עד שתעשה אפר, והגבו"א בסוגיין נקט דהיינו דאף דהיסה"ד אינו פוסל אלא בשחיטה ושריפה, ואינו פוסל בהשלכת עץ ארז ואזוב, מ"מ מלאכה פוסלת אף בשעת השלכה, וזה לטעמי' דב' דינים הם.

אך למש"כ המאירי דהיסה"ד דהכא היינו שעשה בה מלאכה, תיקשי כן במה שאמרו דאין היסה"ד פוסל אלא בשחיטה או בשריפה, שהרי מלאכה פוסלת בה עד שתיעשה אפר, - והחזו"א בפרה סימן ז' סק"ט הוסיף לתמוה דהרי המלאכה פוסלת אף שלא בשעת עבודה כלל, משום דהוי היסה"ד משמירתה, וזה דלא כמבו' הכא דהמלאכה פוסלת את עבודות הפרה והוי הפסול בשחיטה ובשריפה, ואף אם עשה מלאכה אחר השלכת העץ ארז נפסלת משום דמלאכה פוסלת בה עד שתיעשה אפר, ומהו שאמרו דאין מלאכה פוסלת בהשלכת עץ ארז, - ועיי"ש שכתב דאיירי הכא כשמסר הפרה לשומר, דכ"ה דתנן בפרה פ"ז מ"י דבמים מהני מסירה לשומר ה"נ בפרה מהני מסירה לשומר, ומ"מ בשעת עבודה ל"מ שומר דאין אדם משמר מה שביד חבירו, וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש בפרה פ"ז מ"ד כל דבר שבידו ועשה מלאכה בין שיש שם שומרים וכו' פסול, וזהו דילפינן מקרא דהשוחט והשורף אסורין להסיח דעתם או לעשות מלאכה אף שיעמידו שומר, אך שלא בשעת עבודה מהני שומר, וזהו דממעטינן השלכת עץ ארז דלא מיקרי הפרה תחת ידו ורשאי לעשות מלאכה כשהעמיד שומר, - ועמש"כ בזה בס' טו"ד בביאוה"ל פ"ד מפרה הי"ז ד"ה פוסלת עד שתעשה אפר.

**אילימא למעוטי אסיפת אפרה ומילוי מים לקידוש,**[[89]](#footnote-90) **למשמרת למי נדה כתיב,** כ"ה גירסת ר"ח ורש"י ורבינו אליקים והתוס' והתו"י והתוס' הרא"ש,[[90]](#footnote-91) - אך בהגה' הגר"א גריס אילימא למעוטי מילוי מים לקידוש למשמרת למי נדה כתיב אלא למעוטי אסיפת אפרה והשלכת עץ ארז וכו', והליקוטי הלכות בעין משפט כתב בדעתו דהוא משום דס"ל דפסול מלאכה הוא משום היסה"ד, ולהדיא תנן בפרה פ"ד מ"ד דאין המלאכה פוסלת אלא עד שתעשה אפר, וכן הביאו הרמב"ם בפיהמ"ש והר"ש שם מתוספתא דכל מעשי' מלאכה פוסלת חוץ מאסיפת אפרה ומילוי מימי',[[91]](#footnote-92) - ועיי"ש שכתב בישוב גירסא דידן, דהוא משום דפסול מלאכה ופסול היסה"ד ב' דינים הם, ואף דאין המלאכה פוסלת באסיפת אפרה, מ"מ היסה"ד פוסל,[[92]](#footnote-93) וכ"כ המקד"ד בסימן נ"א סק"ב, - ועמש"כ בזה בס' טו"ד בפ"ד מפרה הי"ז ד"ה פוסלת עד שתעשה אפר.

החזו"א בפרה סימן ח' סקי"ד עמד בזה דמהו אסיפת אפרה שפוסל בו היסה"ד, ואמרו לקמן מ"ג א' דהוא פסול בחרש שוטה וקטן, דלכאו' כיון שנשרפה כשרה לקידוש ואם נטל מן המערכה אפר וקידש כשר, ועיי"ש שהוכיח כן מתוספתא, וכתב דאסיפת אפרה הוא הכתישה או פרישת אפר מהעצים והגחלים שאינם מעוכלים ופרישה זו עבודה היא ומכשרת את האפר לקידוש, וע"כ אם כתש חש"ו את השחור שיש בו אפר והעצם או שלקח מעט אפר מן המערכה פסלו, וכן אם כתשו טמא או הפרישו מן המערכה, וכן אם כברו טמא או קטן פסלו, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**אלא למעוטי השלכת עץ ארז וכו',** בד' הרמב"ם בפ"ד מפרה הי"ז משמע דמלאכה פוסלת בהשלכת עץ ארז, והחזו"א בפרה סימן ח' סקט"ז כתב בדעתו דגריס הכא אילימא למעוטי מלוי מים למשמרת למי נדה כתיב, אלא למעוטי אסיפת אפרה דלאו גופה דפרה היא, עיי"ש.

## שחיטת הפרה בלילה

**מנין לרבות שחיטתה וכו',** התו"י הק' דמ"ט בעינן קרא דאין שחיטתה כשרה אלא ביום תיפו"ל דחטאת קריי' רחמנא, שהרי לגבי פסול גופה לכו"ע אמרינן דחטאת קריי' רחמנא, כמש"כ התו"י לעיל בסוגיין, וכתב בשם ה"ר אלחנן דהוא משום דלענין כמה דברים לא אמרינן חטאת קריי' רחמנא, כמו שמצינו בתוספתא בפרה פ"ג דשחטה היום ושרפה למחר כשרה, וכ"כ התוס' הרא"ש, - והריטב"א כתב לישב עוד דה"נ דבהא דשחיטה וקבלה והזאה אינם אלא ביום הומ"ל הכי, ולא נקטינהו אלא אגב השלכת עץ ארז וכו' דליתנהו בחטאות דעלמא, וכ"כ התור"פ.

ונפ"מ הוא במה שנסתפק הליקוטי הלכות בעין משפט בסוגיין למש"כ שם דקי"ל דשחיטת הפרה כשרה בזר ובאשה, אם ה"נ היא כשרה בלילה דדמי לאסיפת אפרה ומילוי מים וקידוש דהואיל וכשרין באשה כבאיש כשרין נמי בלילה, או דהיא פסולה בלילה משום דחטאת קריי' רחמנא, - ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתא זו, דלמש"כ התו"י ודעימי' דלענין זה לא אמרינן דחטאת קריי' רחמנא, כשרה השחיטה בלילה, אך למש"כ התור"פ והריטב"א דיש לפסול בשחיטה בלילה גם משום דחטאת קריי' רחמנא, הרי דאף דקי"ל דשחיטת הפרה כשרה בזר ובאשה מ"מ אינה כשרה בלילה.[[93]](#footnote-94)

**אשה מ"ט אלעזר ולא אשה זר נמי אלעזר ולא זר,** לפ"מ דמדמינן אשה לזר, הדין נותן דלדעת הרמב"ם ודעימי' דקי"ל דזר כשר לשחיטת הפרה, ה"נ אשה כשרה, וכ"כ הליקוטי הלכות, - אך המאירי כתב דאף דשחיטת הפרה כשרה בזר, מ"מ אינה כשרה באשה, ורק אסיפת האפר כשרה אף באשה, ועמש"נ לישב בזה בדף מס' 7.

**אותה לאלעזר,** בפירש"י כתב שהוא סגן, והגבו"א דקדק מדבריו דהא דקפיד רחמנא אאלעזר דוקא הוא משום שהי' סגן, וכ"ה מבו' בד' הר"ח ורבינו אליקים והמאירי, וכ"נ להדיא בספרי בר"פ חקת דבא הכתוב ולימד על הפרה שתהא נעשית בסגן, וכ"ה בפירש"י שם (י"ט ג') דמצותה בסגן, וכ"ה מוכח מהא דבעינן קרא למעט דאותה באלעזר ולא לדורות באלעזר, ובע"כ דהא דנעשית הפרה ע"י אלעזר הוא משום שהי' סגן, וזהו דס"ד דגם לדורות תהא נעשית בסגן, וכמש"כ כן המאירי דמקרא דאותה נלמד דלדורות אינה צריכה סגן, וכ"ה להדיא בסמ"ג עשין רל"ב, ונתבאר להלן.

והחזו"א בפרה סימן ח' סק"ה כתב דאף דסגן הוא כה"ד לכל דבר, שהרי צריך חינוך כמו שאמרו לעיל י"ב א' ומשמש בד' בגדים וכל תורת כה"ד עליו, ואינו אלא מזומן להיות כה"ג אם יסכימו עליו בשעת חינוך, ויכול המלך ואחיו הכהנים למנות אחר, מ"מ כיון שכבר נתמנה בפה ואין חסר אלא חינוך מיקרי מינוי שאפשר שתקבע ההלכה שיהא עבודת הפרה דוקא בו.[[94]](#footnote-95)

**איכא דאמרי לדורות בכה"ג ואיכא דאמרי לדורות בכה"ד,** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דפליגי בה תנאי בספרי ובפרה רפ"ד אם היתה הפרה נעשית בכה"ג או היתה נעשית אף בכה"ד,[[95]](#footnote-96) והריטב"א הוסיף לפרש דמה שאמרו איכא דאמרי וכו' היינו דתנאי פליגי בה דאיכא מ"ד הכי ואיכא מ"ד הכי.

הרמב"ן בפר' חקת י"ט ג' כתב דלמ"ד דלדורות בכה"ד, הא דפרה של משה נעשית ע"י אלעזר הוא לפי שלא הי' שם כהן אחר, כי אינו הגון שיהי' אחיו הקטן קודם אליו, ולמ"ד דלדורות בכה"ג הא דפרה של משה נעשית ע"י אלעזר, הוא משום דאף דהמצוה הזאת לעומק סודה ראוי' ליתן לגדול שבכהונה, וע"כ הויא לדורות בכה"ג, מ"מ לא ניתנה לאהרן, ואולי הא לגדולתו כי הוא קדוש ד' וחסידו המכפר במקדשו ולא רצה ליתן לו עבודת חוץ, או הי' להכתיר אלעזר ולחנכו בחיי אביו במצוה אחת מן המצוות של כהונה גדולה, או הי' לעונש העגל.

הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה רפ"ג רפ"ד ובפ"א מפרה הי"א פסק כדעת ר' יהודה דכשרה אף בכה"ד,[[96]](#footnote-97) ובפיהמ"ש שם רפ"ד מבו' דהוא משום דת"ק דפסל הוא ר"מ, - אך בד' הרמב"ן בפר' חקת שם משמע דקי"ל כסתם מתניתין דפרה דשלא בכה"ג פסולה.

הסמ"ג עשין רל"ב גריס במתניתין דפרה שם דשחטה בכה"ג פסולה ור' יהודה מכשיר, ופירש דטעמא דת"ק דפסולה הוא משום דס"ל דמצותה בסגן שנא' ונתתם אותה אל אלעזר הכהן ועדייין אהרן קיים, וצ"ל לפי דבריו דמה שאמרו הכא דאותה לאלעזר ולא לדורות באלעזר הוא כר' יהודה, ופליגי אמוראי לדעתו אם אינה כשרה אלא בכה"ג או כשרה אף בכה"ד, - ועמש"כ השער יוסף בהוריות י"א ב' בטעמא דהסמ"ג.[[97]](#footnote-98)

**למ"ד לדורות בכה"ג מנ"ל גמר חוקה חוקה מיוהכ"פ,** הריטב"א נסתפק אם אידך תנא דס"ל דלדורות בכה"ג הוא משום דלא גמר חוקה חוקה, או דאף דיליף חוקה חוקה ס"ל דליכא למילף מינה דלדורות בכה"ג, כיון דכמאן דמפורש בהדיא בקרא דהוא בכה"ד כיון דסתם דבריו, ועיי"ש שסייע לדרך זו מהא דילפינן מגז"ש דחוקה חוקה דעשיית הפרה היא בבגדי לבן, ועמש"כ בזה הגבו"א.

## דין הוצאת הפרה

**והוציא אותה שלא יוציא אחרת עמה,** החזו"א בפרה סימן ו' סקט"ו נסתפק אם יש מצות בהוצאת הפרה לגתה, ואם נתגדלה שמה מחזירין אותה ומוציאין אותה לשם מצות הוצאה, או דאין מצוה בהוצאתה ואם נתגדלה בגתה א"צ להוציאה, ועיי"ש שכתב דבזה תליא ביאור דינא דשלא יוציא אחרת עמה, דאם איכא מצוה בהוצאתה, היינו דמצות ההוצאה הוא להוציאה לבדה, ואם הוציא אחרת עמה לא קיים מצות הוצאה וצריך להחזירה ולהוציאה לבדה, אך אם ליכא מצוה בהוצאתה, הוי זה גזה"כ שאם מוליך את הפרה למצותה לא יוליך אחרת עמה, ואי"ז משום שפוגם במצות הפרה, שהרי אין בהוצאה מצוה, אלא הוי איסור מחודש בהולכת הפרה עם אחרים.

ובס' חוקת היום כתב להוכיח דאיכא מצוה בהוצאתה, ממש"כ התוס' לקמן בסוגיין ד"ה לרב דהוצאת הפרה היתה דוקא באלעזר, והרי דאיכא מצוה בהוצאת הפרה, וכיון דבפרה שבימי משה היתה ההוצאה באלעזר, הרי דאף לדורות אין ההוצאה אלא בכהן כשר, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.

**שלא יאמרו שתים שחטו,** בפירש"י כתב דהיינו משום דכל מלאכות הנעשות עמה פוסלות אותה, ולקמן נמי אמרינן ושחט אותה שלא ישחט אחרת עמה, והתו"י והתוס' הרא"ש כתבו דמשום מלאכה אין לפסול אלא כשהוא מתכוין למלאכה, דפסול מלאכה הוא משום היסה"ד והיינו רק כשהוא מתכוין למלאכה, אבל משום שלא ישחוט אחרת עמה פסול אף כשלא נתכוין לשחיטה למ"ד דשחיטה שלא בכונה כשרה, וכמו שאמרו כן בחולין ל"ב א', - והתוס' בחולין שם ד"ה נשחטה בהמה כתבו דנפ"מ עוד בזה בשוחט ב' פרות יחד, דמשום מלאכה אחרת לא מיפסלו כיון דתרוייהו לשם פרה,[[98]](#footnote-99) ולא מיפסל בכה"ג אלא משום שלא ישחוט אחרת עמה, ועמש"כ הגבו"א בסוגיין לפרש לפ"ז לד' רש"י, - ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם.

**מאן ת"ק ר"ש היא דדריש טעמא דקרא,** הריטב"א כתב דהיינו דר"ש עביד דינא לפום טעמא דקרא, אך רבנן אע"ג דדרשי טעמא דקרא, מ"מ כל היכא דכתב רחמנא שום דין מוחלט לא מבטלי מיני' מידי משום טעמא דקרא אלא ס"ל דלא פליג רחמנא, - ונתחדש בדבריו דאף רבנן דרשי טעמא דקרא, אלא דס"ל דלא פליג רחמנא וה"ז אסור אף היכא דליכא לטעם האיסור, וכ"ה גם בדבריו ביבמות כ"ג א', עיי"ש, אך בפירש"י שם מבו' דלא כן, ורבנן לא דרשי כלל טעמא דקרא, וכ"ה מבו' בד' הראשונים בכ"ד.

## הוצאת אחרת עמה

**מאי בינייהו איכא בינייהו דאפיק חמור בהדה,** החזו"א בפרה סימן ו' סקט"ו כתב דנפ"מ עוד בפלוגתייהו, דלמ"ד דהא דלא יוציא אחרת עמה הוא מגזה"כ, לא מיקרי אחרת עמה אלא אם האחרת הוצאה ג"כ לדעת המוציא את הפרה, והיינו אי נימא דאיכא מצוה בהוצאת הפרה ודלפ"ז צריכה ההוצאה לדעת המוציא, אך אם הוליך אדם בהמה דרך שם בשעה שהוליכו את הפרה לית לן בה, אך למ"ד דהוא משום שלא יאמרו, אף בכה"ג אסור, - ועוד דלמ"ד דהוא מגזה"כ אין האיסור אלא בפסיעה אחת חוץ לגתה, אך למ"ד דהוא משום שלא יאמרו מסתבר דכל הדרך אסור דכיון שמוליכין עכשיו את הפרה אם יוליכו אחרת עמה אתו למימר שנים שחטו,[[99]](#footnote-100) - ועוד דלמ"ד דהוא מגזה"כ אם הוציא אחרת עמה צריך להחזירה ולהוציאה לבדה, אם איכא מצוה בהוצאת הפרה, אך למ"ד דהוא משום דשמא יאמרו הרי דאם הוליכו אחרת עמה יחזירו את האחרת אבל א"צ להחזיר את הפרה, - ועיי"ש שכתב דהא דלא אמרו הכא לנפקותות אלו אפשר דהוא בכלל מה שאמרו דאיכא בינייהו דאפיק חמור בהדה.

הרמב"ם בפ"ד מפרה ה"ב כתב דלא רצתה פרה לצאת אין מוציאין עמה שחורה שלא יאמרו שחורה שחטו ולא אדומה שלא יאמרו שתים שחטו, והתוי"ט בפרה פ"ג מ"ז תמה ע"ז דהרי הכא מוקמינן לת"ק כר"ש דדריש טעמא דקרא, והרמב"ם בכ"ד פסק דלא כר"ש, ועמש"כ בזה המער"ק בהל' פרה שם, והשיח יצחק בסוגיין, והראש יוסף בחולין ל"ב א', והחזו"א בפרה סימן ו' סוסקט"ו, והיהגה ארי' בפרה שם.

הקרית ספר בהל' פרה שם כתב במש"כ הרמב"ם דאין מוציאין עמה שחורה שלא יאמרו וכו', דהוא מדרבנן, והראש יוסף בחולין ל"ב א' כתב דהיינו דמדאורייתא לא נאסר להוציא בהמה אחרת עמה אלא בבהמה קדושה, והא דאסרו אף בבהמה שאינו קדושה הוא מדרבנן.

## שחיטת אחרת עמה

**ושחט אותה שלא ישחוט אחרת עמה,** בסוגיית הגמ' בחולין ל"ב א' מבו' דהיינו אף שלא ישחוט עמה בהמת חולין, אך הרמב"ם בפ"ד מפרה ה"א והי"ח כתב דלא נאסר אלא לשחוט ב' פרות אדומות יחד, אך כל ששחט עמה בהמת חולין כשרה, ורק אם נתכוין לשחיטת הבהמת חולין פסולה הפרה משום מלאכה, והמאירי בחולין שם כתב דגירסא אחרת הי' לו בסוגיא דחולין, וכ"כ הכס"מ בהל' פרה שם.

בד' התוס' בחולין ל"ב א' ד"ה נשחטה בהמה מוכח דהא דשלא ישחוט אחרת עמה היינו רק כששחט כהן אחד שתיהן, אך אם שחטו ב' כהנים אפי' בב"א שתיהן כשרות, ועמד ע"ז החזו"א בפרה סימן ז' סקי"א, - אך לדעת הרמב"ם דלא נאסר אלא שחיטת ב' פרות אדומות יחד, מסתברא מילתא דהיינו דדינא הוא דלא יעשו ב' פרות אדומות יחד ואף בב' כהנים.

**ולקח אלעזר הכהן מדמה באצבעו לשמואל לאהדורי' לאלעזר לרב הוי וכו' לרבות דאפי' כה"ד,** בד' התוס' ד"ה לרב משמע קצת דנפ"מ בפלוגתייהו בזה"ז למ"ד דלדורות בכה"ג, דכל הא דלדורות בכה"ג היינו בעבודות שהיו באלעזר, דע"ז הוא דילפינן חוקה חוקה מיוהכ"פ דעבודות אלו הוו לדורות בכה"ג,[[100]](#footnote-101) וע"כ לשמואל דקבלה והזאה הוו באלעזר, הוו לדורות בכה"ג, אך לרב דכה"ד כשר בקבלה ובהזאה, אף בזה"ז הוו בכה"ד, וכ"כ התורי"ד.[[101]](#footnote-102)

## לבישת בגד"כ בעבודת הפרה

**וכבס בגדיו הכהן בכיהונו,** בפירש"י כתב דהיינו לומר שבבגדי כהונה נעשית ולא בבגדי חול, וכ"כ ש"ר, והתור"פ והריטב"א הביאו להא דתנן בפרה רפ"ד דבכלי לבן היתה נעשית, וכתבו דבספרי בפר' חקת ילפינן לה בגז"ש דחוקה חוקה מיוהכ"פ מה להלן בבגדי לבן אף אף כאן בבגדי לבן, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה שם, - והגבו"א הק' דכיון דילפינן לדין בגדי לבן מגז"ש מיוהכ"פ, מ"ט בעינן לקרא דהכהן בכיהונו, עיי"ש, ועמש"כ בזה השיח יצחק והחזו"א בפרה סימן ח' סק"ב.[[102]](#footnote-103)

בפירש"י כתב דילפינן להא דהכהן בכיהונו מדסמך כהן אבגדיו לומר שבבגדי כהונה נעשית, והרש"ש עמד בזה דבדבריו לעיל כ"ד ב' ד"ה ובכלי שרת מבו' דמהכהן לבד ממשע בבגדי כהונתו, וכדדרשינן בזבחים י"ז ב' דאין בגדיהם עליהם אין כהונתן עליהם.

אך הנה חזינן דבעינן קרא יתירא להצריך בגד"כ, ולא סגי בהא דכתיב בקרא כהונה וכל שאין בגדיהם עליהן אין כהונתן עליהן, ובפשוטו הוא משום דדין הכהונה בפרה אינו מדין עבודה אלא הוא כדין מראות נגעים, וכמו שאמרו לעיל מ"ב א', וע"כ ל"ה לנו להצריך בזה בגד"כ, וכהא דבמראות נגעים ל"ב בגד"כ, ובעינן קרא להכי,[[103]](#footnote-104) ובזה מתפרש גם הא דשוה בזה דין כה"ג וכה"ד דהוא בד' בגדים, כיון דדין הבגד"כ הכא אינו מדין עבודה אלא הוא דין בפנ"ע, וזהו שפירש"י דליכא למילף להא דבעינן בגד"כ מדכתיב הכהן, אלא מדסמך כהן אבגדיו.

בתוספתא בפרה פ"ד ה"ד תניא דמצותה בד' בגדי לבן של כה"ד, והרמב"ם בפיהמ"ש בפרה שם כתב ללמוד מזה דאינה נעשית בבגדי לבן של כה"ג ביוהכ"פ, אלא בבגדים שלובש כה"ד לעבודה, וכ"כ הרמב"ם בפ"א מפרה הי"ב דהעושה אותה לובש ד' כלים של כה"ד בין שעשאה כה"ד בין שעשאה כה"ג,[[104]](#footnote-105) - והמל"מ שם עמד בזה, דכיון דילפינן לה בגז"ש דחוקה חוקה מיוהכ"פ הדין נותן שתהא נעשית בד' בגדי לבן של כה"ג ביוהכ"פ דהוי האבנט של בוץ, וכאשר כ"ה משמעות לישנא דמתניתין דבכלי לבן היתה נעשית, ומ"ט כתב הרמב"ם דנעשית בד' כלים של כה"ד,[[105]](#footnote-106) - והחס"ד בפרה שם כתב בדעת הרמב"ם דאנן קי"ל דהא דנעשית בד' בגדים לא ילפינן לה מיוהכ"פ, אלא מדכתיב הכהן בכיהונו, וכ"כ הליקוטי הלכות בסוגיין,[[106]](#footnote-107) - ועמש"כ בזה השיח יצחק והמרומי שדה בסוגיין.

בד' המל"מ משמע דמש"כ דהיתה נעשית בבגדי לבן של כה"ג ביוהכ"פ, הוא אף כשנעשית ע"י כה"ד, וכ"כ הכלי חמדה בפר' חקת אות ב' סק"ב והחזו"א בפרה סימן ח' סק"ה, - אך המרכה"מ בהל' פרה שם כתב דבע"כ דלובש כה"ד אבנט של כלאים, דאל"כ חשיב כמחוסר בגדים, - ובדעת המל"מ י"ל דדין הבגדים במעשה הפרה הוא דין לבישה בפנ"ע, וכיון דדין לבישתו הוא בבגדי לבן דכה"ג, ע"כ לא חשיב כמחוסר בגדים,[[107]](#footnote-108) וכאשר כ"ה לדעת הרמב"ם דאף כה"ג לובש ד' בגדים של כה"ד, ולא חשיב כמחוסר בגדים.

לדעת המל"מ דהיתה שריפת הפרה נעשית בבגדי לבן דכה"ג, יש להסתפק לדעת הסוברים דשאני מצנפת של כה"ג ממגבעת של כה"ד, וכתבו התו"י ותוס' הרא"ש לקמן ע"א ב' דהיינו אף בבגדי לבן דיוהכ"פ דלא חילקה תורה במצנפת של כה"ג, אם שריפת הפרה היתה נעשית במצנפת או במגבעת, - ולכאו' מסתברא מילתא דעכ"פ כשהיתה נעשית בכה"ד היתה נעשית במגבעת, דהרי כל הא דבבגדי לבן דיוהכ"פ הי' מצנפת הוא משום דלא חילקה תורה במצנפת של כה"ג, אך פרה הנעשית בכה"ד היתה נעשית במגבעת, דהא דבבגדי לבן דיוהכ"פ הי' מצנפת, הוא משום דהי' כה"ג לובשם וכה"ג דינו במצנפת, אך בפרה דנעשית ע"י כה"ד, הרי דכה"ד דינו במגבעת.[[108]](#footnote-109)

## בע"מ אם פסול בפרה

בפי' ר"ח כתב דכהן בכיהונו היינו בלא מום ובלא טומאה ובכיהונו בטכסיס הכהונה בבגדים שהן מתוקנין לעבודה, וכ"כ הערוך בע' כהן,[[109]](#footnote-110) ונתחדש בדבריהם דבע"מ פסול לפרה, וכן נקטו התוס' בזבחים ט"ז ב' ד"ה שם טומאה וי"ז ב' ד"ה אונן והיחוסי תנו"א ע' יהושע בן גמלא, - אך בפי' רבינו הלל לספרי פר' חקת גריס בספרי דאם יש מום בעובדי' כשרה ופירשה דאם הכהן העובד בפרה הוא בע"מ כשרה, אך בהערה שם הביאו גירסא אחרת בדבריו, וכן צידד המנ"ח במצוה ער"ה סקי"א, וכ"כ בעמק הנצי"ב לספרי חקת ובמרומי שדה בזבחים י"ז ב', - ועמש"כ בזה המשך חכמה בפר' חקת י"ט ח', ובס' טו"ד בביאוה"ל בפ"ד מפרה הי"ד ד"ה שרפה אונן.

**השתא כה"ג בעינן בכיהונו מיבעיא,** התוס' הרא"ש הק' דהרי בעינן קרא להצריך בגד"כ בעבודות שאינם צריכות כה"ג, וכתב דכיון דבעבודה אחת בעינן כה"ג ק"ו הוא דבכל עבודותי' בעינן בגד"כ, וכ"כ התו"י, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו דכיון דאיכא עבודה דצריכה כה"ג, פשיטא לן דאף עבודות הכשרות בכה"ג בעינן בכיהונו, דמסתמא לא אחתי' מעבודה לעבודה תרי דרגי, - ועמש"כ בזה החזו"א בפרה סימן ח' סק"ב.[[110]](#footnote-111)

**טהור להכשיר את האשה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דאי למעוטי טמא פשיטא דחטאת קריי' רחמנא,[[111]](#footnote-112) ובקונט' הגרי"ז עמד בזה דהרי הדין דחטאת נאמר בפרה רק עד שריפתה, אבל משנשרפה ונעשית אפר פקע מינה שם חטאת, כדדרשינן חטאת היא מועלין בה ואין מועלין באפרה, וא"כ הכא דקיימינן באסיפת אפרה שפיר בעינן קרא למעוטי טמא, וכתב דשמא מכוון ד' רש"י הוא משום דעד השתא מעשי' בטהור משום דחטאת קריי' רחמנא, וע"כ גם באסיפת אפרה יש לפסול טמא משום דקרא דואסף משתמע דקאי על קרא דלעיל מיני' דאיירי בטהור, וע"ד מש"כ רש"י בד"ה איש להכשיר הזר, ועיי"ש במש"כ עוד בזה, ועמש"כ בזה החזו"א בפרה סימן ו' סוסק"י ובס' חוקת היום בסוגיין.

כ"ו אדר פ"ג

דף מס' 7

**מ"ג א'** **- הכל כשרין לקדש,** בפירש"י כתב דהיינו לתת מים על האפר בכלי חרס, והתוס' תמהו ע"ז דבכ"ד משמע שהיו נותנין האפר על המים, והא דכתיב ונתן עליו מים חיים אל כלי, היינו דנותן בשבילו מים חיים אל כלי, והמהרש"א בסוטה ט"ז ב' תמה ע"ז דלהדיא אמרו בסוטה שם ובתמורה י"ב ב' דהא דכתיב ונתן עליו מים חיים היינו לערבן, וכן הק' התוי"ט בתמורה פ"א מ"ה, ועמש"כ בזה הכפו"ת בסוכה שם.

## מילוי וקידוש בחרש שוטה וקטן

**חוץ מחרש שוטה וקטן,** הרמב"ם בפ"ו מפרה ה"ב כתב דה"נ הן פסולין למילוי המים, והכס"מ שם כתב דיליף לה מקידוש, ועמש"כ הקרית ספר והמער"ק שם, - והשהם וישפה שם כתב דהתוס' בסוכה כ"א א' ד"ה ומביאין ובזבחים קי"ג א' ד"ה ומלאו ועלו פליגי ע"ז, דמבו' בדבריהם דאף דבעינן איש בשעת קידוש מ"מ ל"ב איש בשעת מילוי,[[112]](#footnote-113) וכ"כ בס' טו"ד בפ"ו מפרה סקי"ד.

**ר' יהודה מכשיר בקטן וכו' דאפי' קטן דפסלי לך התם הכא כשר,** התוס' כתבו דהא דמכשיר טפי בקטן מבחרש ושוטה הוא משום דקטן אתי לכלל דעת, - אך לדעת הסוברים דאף היכא דהוכשר קטן היינו רק כשהוא בן דעת, ומשום דבעי כונה, ונתבאר להלן, הרי דמה"ט הוא דחרש ושוטה פסולין,[[113]](#footnote-114) וכאשר כ"ה מבו' בד' המנחת ברוך בסימן ע"א ענף ג'.

**עד דשקיל חד ויהיב חד,** בפירש"י משמע דס"ד דבעינן שאותו שלקח את האפר הוא עצמו יתנהו על המים ול"מ שיתנהו אחר, וכ"כ התוס',[[114]](#footnote-115) וכ"ה מבו' בד' התוס' הרא"ש, וכ"כ התוס' והתוס' הרא"ש ביבמות ע"ב ב', - אך בפירש"י שם משמע כמש"כ הרמב"ן שם דהס"ד היא דל"מ שיקחו ב' את האפר וכן ל"מ שיתנו ב' את המים, וכן פירש הרש"ש בסוגיין בד' התו"י,[[115]](#footnote-116) - ועמש"כ בזה הרמב"ן ביבמות שם והגבו"א בסוגיין.

## הזאה בחרש שוטה וקטן

**וקטן שיש בו דעת אשה מסייעתו,** מבו' דאף דמרבינן מקרא דטהור להכשיר את הקטן, היינו רק כשהוא בן דעת, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה פי"ב מ"י ובפ"י מפרה ה"ו, - והתוי"ט בפרה שם כתב לפרש דהיינו משום דהזאה צריכה כונה, כדתנן התם מ"ב ומ"ג, וע"כ אע"ג דמרבינן קטן מטהור לית לן לרבויי אלא כשיש בו דעת, והחזו"א שם סימן י"א סקי"א הוסיף לפרש דהיינו משום דכל שאין בו דעת כלל אין לו כונה, ומשא"כ כשיש בו דעת דיש לו כונה, ואף דגזירת מלך הוא שאין דעתו מספקת במצות התורה, מ"מ הכא איתרבי דסגי בדעת זו, ועמש"כ המנחת ברוך בסימן ע"א ענף ג'.

המנחת ברוך שם כתב דהא דחרש ושוטה פסולין להזאה ול"ד לקטן, הוא משום דאינם בני דעת, והוו כקטן שאינו בן דעת דפסול להזאה, וכ"נ בד' החזו"א שם, - אך מד' התוס' דהוצרכו לפרש טעם הא דשאני קטן מחרש ושוטה דהוא משום דקטן אתי לכלל דעת, נראה דס"ל דאף קטן שאין בו דעת כשר, וכאשר כן נראה לגירסת הספרים בפרה שם שהביא המהרש"א דקטן שאין דעתו אשה מסייעתו ומזה.[[116]](#footnote-117)

## הכשר טבו"י בפרה

**והזה הטהור על הטמא טהור מכלל וכו',** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו משום דהאי טהור יתירא הוא משום דבטהור קאי, וכ"כ בפירש"י בזבחים י"ז ב' ד"ה והכא, וכ"כ בפי' ר"ח בסו"ד. - **ב** בפירש"י ביבמות ע"ג א' ד"ה הטהור כתב דהיינו משום דאי ס"ד טהור ממש לישתוק קרא מיני' ואנא ידענא דטמא אסור בפרה דהא חטאת קריי' רחמנא, ועמש"נ בזה להלן. - **ג** בפי' ר"ח הביא מספרי חקת פיסקא קכ"ט דהוא משום דק"ו הוא דאם האוסף אפרה בעינן טהור המזה לא כ"ש.[[117]](#footnote-118)

התוס' הק' דמ"ט בעינן קרא להכשיר טבו"י דמהיכ"ת לפוסלו, דאי משום דחטאת קריי' רחמנא הא הזאה לאו עבודה היא כיון שזר כשר בה, ואי משום דכתב טובא טהור בפרשה הרי כולהו איצטריכו לדרשא, וכתבו דס"ד מדכתיב והניח במקום טהור דבעינן נמי גברא שיהא טהור גמור, - וצ"ב דאם בלא קרא ל"ה בעינן שיהא טהור, א"כ הרי בעינן להך קרא ללמד לעיקר פסול טמא בהזאה, ולא מייתר קרא,[[118]](#footnote-119) ומנ"ל דטבו"י כשר, ושמא מכוון ד' התוס', דאף דכולהו טהור דכתיבי בפרשה איצטריכו לדרשא, מ"מ כיון דכתיב טהור ודאי דיש לפסול בטמא, אלא דסגי בטהרה כ"ד ויש להכשיר בטבו"י, (ורק אם הוו מייתרי הני קראי הי' לנו ללמוד מינייהו דבעינן טהור גמור).

בעיקר מש"כ התוס' דאין לפסול בטבו"י מכח הא דחטאת קריי' רחמנא משום דזר כשר בה, הנה בפירש"י לעיל בסוגיין כתב דיש לפסול בקידוש בטמא משום דחטאת קריי' רחמנא, וכ"כ בפירש"י ביבמות ע"ג א' דיש לפסול בהזאה בטמא משום דחטאת קריי' רחמנא, - והשיח יצחק כתב בדעתו דהיינו משום דפרה קדשי בדה"ב היא ולא שייך בה חילוק עבודות, וכמש"כ בפירש"י לעיל מ"ב א', וע"כ כיון דחטאת קריי' רחמנא ומינה ילפינן לפסול טמא בעבודה מעבודות שלה הפסולות בזר, ה"נ יש לפסול בכולן, דמאי דגלי קרא להכשיר זר גלי, ולא ילפינן מינה להכשיר טמא.[[119]](#footnote-120)

**מכלל שהוא טמא לימד על טבו"י שכשר בפרה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דכיון דטהור יתירא הוא מכלל שהוא טמא שיוצא מכלל טומאה, ולכאו' הוא מתפרש כמש"כ בפי' רבינו אליקים דטהור משמע שנטהר מטומאתו כגון שעשה טבילה אבל לא העריב שמשו, ועד"ז כתב הריטב"א דהטהור משמע טהור דהשתא. - **ב** בפירש"י ביבמות ע"ג א' ד"ה הטהור כתב דהיינו שהטהור שטיהרתי לך כאן מכלל שהוא טמא לדבר אחר כגון טבו"י שטמא לתרומה, דאי ס"ד טהור ממש לישתוק קרא מיני' וכו', ומאי טהור טהור כ"ד ואשכחן טבו"י דמיקרי טהור דכתיב ורחץ במים וטהר, ועד"ז כתב בפירש"י בזבחים י"ז ב' ד"ה והכא. - **ג** בפי' ר"ח כתב דהיינו דכיון דכתב ולקח אזוב וטבל במים איש טהור והזה וכתיב והזה הטהור על הטמא הוי מיעוט אחר מיעוט ואינו אלא לרבות דטבו"י כשר.

התוס' הק' דהיאך ילפינן להכשיר שאר עבודות הפרה בטבו"י מהזאה הרי איכא למיפרך דמה להזאה שכן כשרה בזר, וכתבו דאפ"ה כיון דעיקר טהרה בהזאה קאתי ואכשר בה רחמנא טבו"י כ"ש בשאר עבודות, וכ"כ התוס' ביבמות ע"ג א', - והריטב"א כתב דכיון דבהזאה דחמירא קריי' רחמנא טהור מכלל דשויי' טהור גמור לכל העבודות.

ובחי' הגרי"ז בהל' פרה כתב בדעת רש"י דמהא דטבו"י כשר בפרה נלמד דליכא בפרה לפסול טומאה של קרבנות, אלא הוא דין מיוחד של פסול טומאה האמור בפרה, ובזה לא נפסל טבו"י, ועיי"ש בתו"ד שכתב דפסול זה אינו שייך כלל למעשה הקרבתה ותורת חטאת שלה, אלא דהוא דין מיוחד של טהרה הנאמר על כל מעשה הפרה מתחלה ועד סוף, והוכיח כן מהא דנוהג פסל טומאה גם באסיפת אפרה ובהזאת מימי' שכבר פקע ממנה תורת חטאת, וכתב שם דמהא דילפינן מהזאה גם לשריפת הפרה דכשרה בטבו"י, מוכח דליכא בפרה לפסול טומאה דקרבנות, אלא יש בה לפסול טומאה האמור על כל מעשה הפרה מתחילה ועד סוף, ובזה שריפתה והזאת מימי' עם כל המעשים חד דינא נינהו, והיינו דאם הי' בעבודות הפרה לפסול טומאה דקרבנות משום דחטאת קריי' רחמנא, ל"ה מצינו למילף להכשיר בהן טבו"י מהא דהוא כשר בהזאה דכבר פקע מינה תורת חטאת.[[120]](#footnote-121)

## בטעמא דר' יוחנן דשחיטת פרה כשרה בזר

**פוק תני לברא לא מצינו שחיטה בזר פסולה,** הרמב"ם בפ"א מפסוהמ"ק ה"ב כתב כן דאף פרה אדומה ששחטה הזר כשרה שאין לך שחיטה פסולה בזר, והקרית ספר שם פירש דהיינו כשמואל דאף דכתיב חוקה בפרה מ"מ כשרה שחיטה בזר משום דהא דכתיב ושחט אותה לפניו היינו שיהא זר שוחט ואלעזר רואה, וכן נקט הצל"ח בחולין ל"א ב', - אך המהר"י עייאש בס' לחם יהודה בפ"ד מפרה הי"ז כתב דלר' יוחנן הא דכתיב ושחט אותה לפניו היינו דאלעזר שוחט, והא דס"ל דשחיטת פרה בזר כשרה הוא משום דלא מצינו שחיטה בזר שפסולה, וע"כ לא קאי חוקה אשחיטה, וכל הא דמפרשינן לשמואל דושחט אותה לפניו היינו שיהא זר שוחט ואלעזר רואה, הוא משום דאיהו ס"ל דשחיטת פרו בזר פסולה וקאי חוקה אף על שחיטה, ובע"כ דהא דמכשר בשחיטת פרה בזר הוא משום דלא כתיב בה אלעזר, אך לר' יוחנן דס"ל דאף שחיטת פרו כשרה בזר דלא קאי חוקה אשחיטה, הרי דמה"ט הוא דשחיטת פרה כשרה בזר אף דכתיב בה אלעזר, וכ"כ בס' בן ארי' שם,[[121]](#footnote-122) וכ"כ הליקוטי הלכות בסוגיין.[[122]](#footnote-123)

וכמה נפ"מ בדבר, **א** הליקוטי הלכות כתב דלשמואל דהא דכתיב ושחט אותה לפניו היינו שיהא זר שוחט ואלעזר רואה, אף לכתחילה כשרה השחיטה בזר, וכמש"כ הגבו"א לעיל מ"ב א', אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דגם בשחיטה כתיב אלעזר אלא דלא קאי חוקה ע"ז, הרי דלכתחילה הויא השחיטה בכהן,[[123]](#footnote-124) וכמש"כ כן המאירי לעיל מ"ב ב' והריטב"א לעיל ב' א', וכ"כ בתשו' דובב מישרים ח"א סימן ע"ג, ופירש כן למשמעות ד' הרמב"ם בפ"ד מפרה הי"ז דגם השחיטה הויא בזכרי כהונה. - **ב** לשמואל דהא דכתיב ושחט אותה לפניו היינו שיהא זר שוחט ואלעזר רואה, לכאו' דינא הוא לעיכובא דבעינן שיהא אלעזר רואה את השחיטה, ואף לדורות בעינן שיהא כהן רואה את השחיטה, אך הרמב"ם לא הביא לדין זה, וזה ניחא לפ"ד המהר"י עייאש ודעימי' דקי"ל כרב דהא דכתיב ושחט אותה לפניו היינו שיהא אלעזר שוחט, אלא דאי"ז לעיכובא משום דלא כתיב חוקה אשחיטה. - **ג** לעיל בע"א אמרו דלשמואל הא דכתיב ולקח אלעזר הכהן מדמה באצבעו הוא לאהדורי' לאלעזר, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דגם בשחיטה כתיב אלעזר אלא דלא קאי חוקה ע"ז, הרי דהא דכתיב ולקח אלעזר הכהן הוי מיעוט אחר מיעוט לרבות דאף כהן הדיוט, וכ"נ בד' הליקוטי הלכות, ולמש"נ בדף מס' 6 נפ"מ בזה גם לדורות למ"ד דלדורות בכה"ג, דלדעת שמואל הינינו אף בקבלה והזאה, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן הרי דקבלה והזאה הויא לכו"ע בכהן הדיוט.[[124]](#footnote-125) - **ד** לעיל מ"ב ב' אמרו דלשמואל דכ"ה דשחיטת פרה בזר כשרה משום דהא דכתיב ושחט אותה לא קאי על אלעזר, ה"נ היא כשרה באשה, דליכא קרא למעוטה, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דגם בשחיטה כתיב אלעזר, וממעטינן מינה זר ואשה, הרי דאף דבזר היא כשרה בדיעבד, מ"מ י"ל דבאשה היא פסולה אף בדיעבד, דומיא דהזאת מימי' דפסולה באשה וכשרה בזר,[[125]](#footnote-126) ונתישבו בזה ד' המאירי לעיל מ"ב ב' שכתב כן דשחיטת הפרה פסולה באשה וכשרה בדיעבד בזר.[[126]](#footnote-127)

כ"ח אדר פ"ג

דף מס' 8

**מ"ג ב'** **- שחטו וקיבל במזרק את דמו,** התורי"ד כתב דלא הי' שוחט בו אלא רוב שנים ומירק אחר שחיטה על ידו, כיון דהוא טרוד לקבל את דמו, והא דלא תני לה, הוא משום דכבר תני הכי לעיל ל"א ב' בדין תמיד, וכ"ש הכא דיותר טרוד הוא לקבל דם הפר מדם הכבש, וכ"כ המאירי לקמן נ"ד א' והתוי"ט במשנתינו, ובהגה' שאר לציון לעיל בפ"ג הביא דכ"ה להדיא בס' העבודה שבפיט אתה כוננת, - אך כתב דבסדר אמיץ כח משמע קצת דלא כן, והי' הכה"ג שוחט את כל הסימנים, וכ"כ הגרי"פ בהגה' יש סדר למשנה לעיל בפ"ג והרש"ש לעיל י"ב א', ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

**ופנה גחלים ואילך ואילך וחותה מן המעוכלות הפנימיות,** כן גירסת הר"י מלוניל והמאירי והס' הבתים שערי עבודת יוהכ"פ ש"ב, - אך התו"י לקמן מ"ד ב' והתוס' הרא"ש כתבו בשם ר"ת דל"ג לה הכא, ורק בתרוה"ד הי' נוטל מן המעוכלות הפנימיות, כדתנן בפ"ק דתמיד, כדי לקיים והרים את הדשן, אך בקטורת גחלי אש כתיב וא"צ שיהיו מעוכלות,[[127]](#footnote-128) וכ"כ הראב"ד בפ"ג מתמידין ה"ה דל"ג לה לענין קטורת, - ובשם רשב"ם כתבו דל"ג לה הכא אלא בתמיד פ"ה מ"ה לגבי קטורת של כל יום, וכתב דהא דבעינן מעוכלות הוא כדתניא בתו"כ מנין שתהא אש בטילה לגבי גחלים ת"ל גחלי אש, וע"כ צריך ליקח מן הפנימיות שנשרף העץ ונהפך כולו לגחלת, וילפינן מיוהכ"פ לקטורת של כל יום, וכיון דתני לה התם לא חשש לשנותו הכא.

בנוסח המשנה שבפיהמ"ש להרמב"ם ל"ג לה הכא, והתוי"ט כתב כן בדעת הרמב"ם בהלכותיו בפ"ד מעיוהכ"פ ה"א דלא הזכיר להא דחותה מן המעוכלות, ועיי"ש שכתב דאף דבקטורת דכל השנה כתב הרמב"ם בפ"ג מתמידין ה"ה דנוטל מן הגחלים המעוכלות, וגריס כן במתניתין בתמיד פ"ה מ"ה, מ"מ בקטורת של יוהכ"פ ל"ה נוטל מן המעוכלות, דכיון שהיתה דקה מן הדקה ועוד משום חולשא דכה"ג לא הטריחוהו לחפש אחר מאוכלות, - והרש"ש הק' ע"ז דא"כ הו"ל למיתני דבכל יום הי' חותה מן המאוכלות והיום לא הי' חותה מהן, וצ"ע.

**והניחה על הרובד הרביעי שבעזרה,**[[128]](#footnote-129)בפי' הר"י מלוניל כתב דאי"ז סמוך לרובד שבו מזרק הדם, שזו המחתה סמוכה לפתח עזרת הכהנים ומזרק הדם סמוך להיכל, וכ"נ בד' הארחות חיים בסדר עבודת יוהכ"פ ס"נ, וכ"כ התוי"ט.

והגבו"א הוסיף לפרש דהא דהי' מניח את הדם על הרובד הרביעי הקרוב להיכל ואת המחתה על הרובד הרביעי שבעזרה, הוא משום דבדם דיש לחוש שיקרוש, עדיף לקרבו לפנים שהוא מקום הזאת הדם, כדי למעט בהילוך כשיטול הדם ממי שממרס בו וישאנו לפנים עד מקום הזאתו, והא דהי' ברובד הרביעי שבהיכל ולא סמוך יותר, הוא משום דאגב דטרוד במלאכתו למרס הדם שמא יקרב עצמו לתוך ההיכל עם הדם ולאו אדעתי', ויעבור משום וכל אדם לא יהי' באהל מועד, וע"כ הרחיקוהו עד הרובד הרביעי, אך במחתה דליכא למיחש למידי מצי להרחיקה מן ההיכל.

**בכל יום הי' חותה בשל כסף ומערה בתוך של זהב,** לקמן מ"ד ב' מפרשינן דהא דהי' חותה בשל כסף הוא משום דהתורה חסה על ממונם של ישראל, והמפרש בתמיד כ"ט א' כתב דהא דהי' מכניס בשל זהב הוא משום דגנאי הוא להכניס כלי כסף בפנים שאין עניות במקום עשירות.

**והיום חותה בשל זהב ובה הי' מכניס,** לקמן מ"ד ב' מפרשינן דהוא משום חולשא דכה"ג, - והמים חיים בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ה עמד בזה מהא דתניא בתו"כ אחרי פ"ג ה"ב ולקח מלא המחתה והביא בכל יום וכו' והיום חותה בשל זהב ובה הי' מכניס, ומשמע דילפינן לה מקרא דולקח מלא המחתה והביא דבמחתה שלקח הי' מביא, וכתב דשמא אסמכתא בעלמא היא דעיקר טעמא משום חולשא ואסמכינהו רבנן אקראי.

**בכל יום חותה בשל ד' קבין ומערה בתוך של ג' קבין,** המפרש בתמיד כ"ט א' כתב דהא דהיתה המחתה שמכניס בה בפנים קטנה יותר, הוא לפי שלא הי' יכול לערות ממחתה למחתה שלא יפלו מן הגחלים לארץ וצריך להכניס כלי מלא בפנים דכתיב ולקח מלא המחתה גחלי אש.

בפי' רבינו אליקים כתב דהא דהי' מכניס במחתה של ג' קבין הוא מהלמ"מ, - אך המאירי לקמן מ"ז א' כתב בדין קטורת דיוהכ"פ דהא דהי' חותה בשל ג' קבין הוא בכהן בינוני, אך כל שהיו רואים בו שידיו מחזיקות יותר משאר בנ"א היו מכינים לו מחתה גדולה יותר, ואם הי' קטן ביותר היו מכינים לו מחתה קטנה מג' קבין.

הגבו"א לקמן מ"ד ב' כתב דמשמע דבכל יום חותה בשל ד' קבין ומערה בתוך של ג' קבין ואף בשבת, וכ"ה מבו' לקמן מ"ד ב' דהא דביוהכ"פ הי' חותה בג' קבין הוא משום חולשא דכה"ג, אך בלא"ה הי' חותה בשל ד' קבין ומערה בתוך של ג' קבין, והק' הרי החותה גחלים בשבת חייב חטאת, כדתניא בכריתות כ' א', וא"כ מ"ט הותר לערות ממחתה של ד' קבין לשל ג' קבין, הרי עושה מלאכה בשבת ויוהכ"פ שלא לצורך גבוה, ואטו מפני שהתורה חסה על ממונם של ישראל נתיר אב מלאכה בשבת ויוהכ"פ שלא לצורך גבוה, הרי אפשר לחתות ולהכניס במחתה אחת דנעשה בזה צורך גבוה כהלכתו, וכתב די"ל דהוא משום דהו"ל משאצל"ג דאי"ז אסור אלא מדרבנן ואין שבות במקדש, אך הק' דא"כ הדין נותן דלר' יהודה לא היו עושין כן, ובמתניתין משמע דמודה ר' יהודה לכל דיני דרישא ולא פליג אלא בסיפא, והניח בצ"ע.

**בכל יום מכניס פרס בשחרית ופרס בין הערבים,** הגבו"א לקמן מ"ד ב' כתב דמדקאמר בכל יום משמע אפי' בשבת, ועיי"ש שהק' דלמה שאמרו בזבחים ק"ט ב' דאם הקטיר חצי פרס יצאו ציבור יד"ח, ופירש"י דהוא משום דבכזית הוי הקטרה ושיעור פרס הוא מדרבנן, א"כ היאך מקטיר בשבת פרס, הרי כל מה שמבעיר מן הקטורת יותר מכזית הו"ל מבעיר שלא לצורך גבוה,[[129]](#footnote-130) וכתב דהוא משום דאין לקטורת שיעור למעלה, וכל מאי דבעי מרבה ומוסיף והקטרת הכל דוחה שבת, דבכל דבר שהוא צורך גבוה שניתן שבת לידחות אצלו ואין לו שיעור למעלה, כל כמה דבעי מוסיף ומרבה ודוחה את השבת דלא ניתנה תורה למלאכי השרת לכוין ולצמצם בשיעורו שלא להוסיף ולא לגרוע מן השיעור וקצבה והמדה שנתנה לו תורה, ועמש"כ בזה בס' מנח"א.

הגבו"א לקמן שם הק' עוד דמשמעות מתניתין דאף בשבת הי' מכניס ג' קבין גחלים, וכ"ה מבו' להדיא בד' המפרש והרא"ש בתמיד כ"ט א', ומ"ט הותר להרבות בהבערת עצים לצורך זה, הרי בקטורת דיוהכ"פ דנפיש שהי' מלא חפניו סגי במחתה של ג' קבין גחלים, כדתנן הכא, וא"כ בפרס בכל יום דזוטר טובא סגי בפחות מכאן הרבה והאיך התירו בשבת להרבות הבערת עצים בכשיעור זה,[[130]](#footnote-131) ועיי"ש במה שהוסיף להקשות, וכתב לישב לפי דבריו דבכל דבר שהוא צורך גבוה כל כמה דבעי מוסיף ומרבה ודוחה את השבת, וע"כ הותר להוסיף בהבערה לצורך גחלים של קטורת כמה שירצה ואין לו שיעור למעלה והכל דוחה שבת.

**והיום דקה מן הדקה,** בפירש"י כתב דהיינו בזו שהי' מכניס לפני ולפנים, וכ"כ הריטב"א דרק בקטורת דלפני ולפנים בעינן שתהא דקה מן הדקה כדילפינן לה מקרא, אך הקטורת שהי' מקטיר על מזבח הפנימי כבכל יום, לא היתה דקה מן הדקה, ומשמעות דבריהם דבכל מה שחילקו לעיל מינה בין יוהכ"פ לשאר ימים הוא אף בהקטורת שהי' מקטיר ביוהכ"פ על מזבח הפנימי כבכל יום,[[131]](#footnote-132) ורק בהא דדקה מן הדקה כתבו דהוא רק בזו שהי' מכניס לפני ולפנים, וכ"ה להדיא בד' המאירי דאיירי מתניתין בכל ג' הקטרות שהי' עושה ביוהכ"פ, עיי"ש, וכ"כ הגבו"א לקמן מ"ד ב' דכיון דהא דביוהכ"פ הי' חותה בשל זהב והיתה קלה וידה קצרה הוא משום חולשא דכה"ג, ע"כ היו עושין כן אף בקטורת של היכל דבו ביום שאינה נעשית אלא בכה"ג, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דגם בקטורת של היכל דבו ביום הי' זהבה אדום.

אך הגבו"א כתב דמדברי מסדרי עבודת היום מבעלי הפיוט הקדמונים לא משמע כן, וי"ל דאזלי לטעמייהו שכתבו ביוהכ"פ לד' הפייסות, והרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב' כתב דהא דהי' להפייס השלישי ביוהכ"פ אף דהכה"ג הי' מקטיר הוא למחתה,[[132]](#footnote-133) והביא כן מתוספתא בפ"ב ה"י דקטורת של מזבח הזהב ה"ה כקטורת של כל השנה והיתה נעשית בב' כהנים, וכיון דחתיית הגחלים והכנסת המחתה היתה נעשית ע"י כהן אחר, לי"ב משום חולשא דכה"ג, וע"כ היתה נעשית כבכל השנה, וכ"כ המקד"ד בסימן כ"ד סק"ד.[[133]](#footnote-134)

**בכל יום הי' זהבה ירוק והיום אדום,** בטעם הא דהי' זהבה אדום מצינו כמה דרכים, **א** המאירי כתב דהיינו מפני שזהב אדום חשוב יותר ומפני כבוד היום, וכ"נ בד' הר"י מלוניל והפסקי רי"ד, ועד"ז כתבו התוי"ט במשנתינו והגבו"א לקמן מ"ד ב'. - **ב** התוי"ט והגבו"א כתבו לפרש עוד דמשום דזהב אדום דומה לדם פרים, כמו שאמרו לקמן מ"ה א', ע"כ בחרו אותו למחתת פנים שגם דם הפר נכנס לפנים כמותו. - **ג** המאירי בחיבור התשובה משיב נפש מאמר ב' פי"ג כתב דהוא הערה על שם אמרו אם יהיו חטאיכם כשנים כשלג ילבינו, ודמי להא דלשון של זהורית הי' של צמר צבוע באדום.

הרא"ש בסדר עבודת יוהכ"פ הביא להא דהי' זהבה אדום, וכ"כ רי"ו בנתיב ז' ח"ג בשם הר"א ב"ר אסמעאל, והמאירי בחיבור התשובה שם, - אך הרמב"ם בהל' עיוהכ"פ לא הביא לזה, והמים חיים בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ה כתב דהוא משום דמיתניא בשם יחידאה.

**והיום כה"ג עולה באמצע ויורד באמצע,** כן גירסת רש"י, ופירש דהיינו דכשעולה הכה"ג למזבח עולה באמצע,[[134]](#footnote-135) וכ"כ הר"י מלוניל והמאירי, - אך גירסת הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ב מעיוהכ"פ וש"ר והיום עולין באמצע ויורדין באמצע, וקאי על שאר הכהנים, והתור"פ הק' דהרי אין עבודת יוהכ"פ כשרה אלא בכה"ג ומ"ט היו שאר הכהנים עולין, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התור"פ כתב דשמא להפך בצינורא היו עולין. - **ב** בפי' רבינו אליקים כתב דהיו עולין לסדר את המערכה שהיא כשרה בשאר כהנים. - **ג** הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ה כתב דהיו עולין באמצע ויורדין באמצע לפני כה"ג כדי להדרו.[[135]](#footnote-136)

## קידוש ידים ורגלים מקיתון של זהב

**בכל יום כה"ג מקדש ידיו ורגליו מן הכיור והיום מן הקיתון של זהב,** התוס' לקמן מ"ד ב' ד"ה והיום מקיתון כתבו דהא דהי' מקדש מקיתון של זהב הוא משום דבכל כלי שרת מקדשין כמו שאמרו בזבחים כ"ב א', ומשמעות דבריהם דאף לכתחילה מקדשין מכל כלי שרת, וע"כ הי' הכה"ג מקדש מקיתון של זהב, וכ"כ הרמב"ן בפר' כי תשא ל' י"ט דמהא דהי' הכה"ג מקדש מקיֹתון של זהב נלמד דליכא מצוה לקדש מן הכיור.

אך הרמב"ם בפ"ה מביאת מקדש ה"י כתב דמצוה לקדש ממי הכיור ואם קידש מאחד מכלי השרת ה"ז כשר, וצ"ע דא"כ היאך הי' הכה"ג מקדש מקיתון של זהב הרי מצוה לקדש מן הכיור, ומסתימת דבריו בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ה משמע דאף קידוש ראשון הי' מקיתון של זהב, ועמש"כ בזה האבהא"ז שם.

ובס' זכור לאברהם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ה כתב דמש"כ הרמב"ם דמצוה לקדש ממי הכיור היינו ממים שנתקדשו בכיור אף שהעבירום לכלי שרת אחר, והקיתון של זהב שהי' מקדש ממנו הכה"ג הי' ממלאים בו מים מן הכיור, וכ"כ החס"ד בידים פ"א ה"ד.

והך מילתא דהיו ממלאין בקיתון של זהב מים מן הכיור, כ"ה להדיא בד' הפסקי רי"ד לקמן מ"ה א' דהיו ממלאין קיתון של זהב מן הכיור ומקדש ממנו, וכ"כ החזקוני בפר' אחרי ט"ז ד' במש"כ בפירש"י שם דבכל חליפה טעון טבילה ושני קדושי ידים ורגלים מן הכיור, דהיינו דהי' מקדש בקיתון של זהב מן המים שבכיור, וכן מתפרשים גם ד' רש"י לעיל ל"א ב' דקידש ידיו ורגליו מן הכיור, וכמש"נ במ"מ לעיל שם דף מס' 7.

בירושלמי אמרו דדעת ר' יונה דהא דהי' כה"ג מקדש מן הקיתון של זהב היינו חוץ מקידוש הראשון, ודעת ר' יוסה דאפי' קידוש הראשון,[[136]](#footnote-137) - ובחי' הגרי"ז בהל' עיוהכ"פ פירש דפלוגתייהו היא אם איכא מצוה בכיור, וע"כ הי' מקדש קידוש ראשון מן הכיור,[[137]](#footnote-138) או דכל כלי שרת ראויין לקדש מהן לכתחילה, וע"כ הי' מקדש אף קידוש ראשון מקיתון של זהב, - ועיי"ש שכתב לפרש לדעת ר' יונה טעם הא דשאני קידוש ראשון דמצותו מן הכיור משאר קידושין דהוו מקיתון של זהב, דהוא משום דהנך קידושין של יוהכ"פ לא כתיבי כלל בפרשת כיור האמורה בפר' כי תשא, אלא נלמדין מדכתב ורחץ את בשרו במים דכתיב בפר' אחרי, ולא נאמר בהן דין כיור כלל, ורק קידוש ראשון דהוא גם מדין קידוש של כל השנה מצותו מן הכיור.

## דין הפרישה מן ההיכל בשעת הקטרה ומתן דמים בפנים

**והכתיב וכל אדם לא יהי' באהל מועד,** בפירש"י לקמן מ"ד ב' ד"ה קדושת היכל ובזבחים פ"ג א' ד"ה ה"ג בת"כ משמע דהא דכל אדם לא יהי' באהל מועד הוא אזהרת לאו על מי שעומד באהל מועד בשעת הקטרה ומתן דמים בפנים, - אך בביאור הגרי"פ לאוין קפ"ג כתב בדעת מוני המצוות דלא מנו ללאו זה, דהוא משום דאי"ז אזהרת לאו על העומד בהיכל, אלא הוא מדיני עבודת פנים שלא יהא אדם בהיכל בשעת עבודת פנים,[[138]](#footnote-139) ועיי"ש במה שהאריך להוכיח כן.[[139]](#footnote-140)

המאירי הק' דמ"ט לא פריך משום איסור ביאה ריקנית, כדתניא במנחות כ"ז ב' דטהורים שנכנסו לפנים ממחיצתן להיכל בארבעים, וגם מ"ט איצטריך קרא להזהיר לפרוש משום ההקטרה, תיפו"ל משום איסור ביאה ריקנית,[[140]](#footnote-141) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המאירי כתב דאפשר דאינו חייב אלא בדרך ביאה, אך הנכנס דרך פתחים קטנים שבצידי העזרה פטור, ובשעה זו לא יכנס בשום פנים. - **ב** המאירי כתב דבא להזהיר שלא ליכנס אף לצורך עבודה כגון להכניס את המחתה.[[141]](#footnote-142) - **ג** הגבו"א כתב לישב למש"כ התוס' במנחות כ"ז ב' בשם ר"ת דמותר ליכנס לפנים להשתחואה דצורך עבודה היא. - **ד** המרומי שדה כתב בדעת רש"י במנחות שם דאיסור ביאה ריקנית הוא רק בישראל ולא בכהנים והכא איירי בכהנים.[[142]](#footnote-143)

בד' המאירי מבו' דאיסורא דכל אדם לא יהי' באהל מועד הוא אף במי שנכנס לאהל מועד להכניס את המחתה, - וזה דלא כמש"כ הרש"ש לקמן בסוגיין ובתשו' הגרא"מ הורוויץ במלבושי יו"ט ח"ב פלפולים סימן א' דכל שנכנס לצורך הכפרה לי"ב איסורא.[[143]](#footnote-144)

**תני של היכל,** המאירי כתב דהוא באותם תחום שבין האולם ולמזבח, והריטב"א כתב דתליא בהפלוגתא בקדושת אולם, דלמ"ד דקדושת היכל לחוד וקדושת אולם לחוד הי' מניחו באולם ברובד הרביעי דמן ההיכל ולחוץ, ולמ"ד דקדושת אולם והיכל חד הוא הי' מניחו בין העולם ולמזבח ברובד הרביעי דחוץ לאולם, ואף דתני של היכל, קרי לאולם היכל, וכ"כ התורי"ד, ועמש"כ בזה הגבו"א.

התוס' הק' דהיאך הי' מניחו ברובד הרביעי מחוץ להיכל הרי היו פורשין אף מבין האולם ולמזבח,[[144]](#footnote-145) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דהכא איירי בהקטרת קטורת דלפני ולפנים ובהקטרה זו אין פורשין מבין האולם ולמזבח, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין. - **ב** הריטב"א כתב דהוא משום דהא דפורשין מבין האולם ולמזבח אינו אלא מדרבנן, והכא אוקמוה אדאורייתא משום חולשא דכה"ג שלא יהא צריך לטרוח ולבא עד בין עולם. - **ג** הריטב"א כתב די"ג תני של עזרה,[[145]](#footnote-146) ולפ"ז ניחא, ועיי"ש שדחה לגירסא זו.

**יכול אפי' בעזרה ת"ל באהל מועד,** בהא דליכא דין פרישה מן העזרה בשעת עבודת פנים יש להסתפק אם הוא משום דדין הפרישה היא מכח קדושת המקום, וע"כ הוי דין הפרישה רק מאהל מועד דקדיש טפי, או דהוא משום דעיקר דין הפרישה הוא שלא יהיו עם הכהן יחד בשעת העבודה, וע"כ א"צ לפרוש מן העזרה דהוי מקום בפנ"ע.

וממה שאמרו לקמן בסוגיין דמעלה יש בין ההיכל לבין האולם ולמזבח דבהיכל פורשין בין בשעת הקטרה וכו', משמע דדין הפרישה מההיכל הוא משום מעלת וקדושת המקום,[[146]](#footnote-147) - וכ"ה מבו' ממשה"ק הר"ש בספ"ק דכלים דמ"ט לא תני התם י"א קדושות הן דיש מעלה בהיכל מבין האולם ולמזבח שבהיכל פורשין בין בשעת הקטרה וכו', והרי דדין הפרישה מההיכל הוא משום קדושתו, וע"כ הו"ל למימניי' בכלל הקדושות.[[147]](#footnote-148)

**אין לי אלא באהל מועד שבמדבר, שילה ובית עולמים מנין,** התוס' הק' דהכא בעינן קרא לרבות שילה ובית עולמים, וזה דלא כמו שאמרו בחולין כ"ד א' גבי שנים שפוסלין בלויים דיכול אף בשילה ובית עולמים כן ול"ב קרא לרבויינהו, וכן אמרו גם בעירובין ב' א' בשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל דפסולין אף במקדש משום דאשכחן מקדש דאיקרי משכן, ול"ב קרא לרבויי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דשמא בשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל איכא קרא להשוות מקדש ומשכן, וכן בשנים דלויים איכא קרא לרבות שילה ובית עולמים, וכ"כ התוס' בשבועות ט"ז ב' ד"ה או אידי ואידי, ועד"ז כתבו התו"י בסוגיין בשם רבו והתוס' הרא"ש דבשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל כתיבי בקרא הרבה פתח אהל מועד ומרבינן מינייהו שילה ובית עולמים, וגם בשנים דלויים איכא קרא יתירא לרבות שילה ובית עולמים. - **ב** התוס' כתבו בסוף דבריהם דהכא איכא קרא יתירא דכתיב באהל מועד, דל"ה צריך למיכתב אלא וכל אדם לא יהי' בבאו לכפר בקדש, וסד"א דאתי למעוטי שילה ובית עולמים. - **ג** התוס' בעירובין ב' א' ד"ה אשכחן ובחולין כ"ד א' ד"ה יכול כתבו בשם ה"ר נתנאל דבשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל א"צ קרא דעיקר דרשא אינה אלא על המקדש דבמשכן לא היו דלתות, ובשנים דלויים סברא הוא דיפסלו אף בשילה ובית עולמים הואיל ואינו תלוי בקדושת המשכן, וכ"כ הרמב"ן והריטב"א בשבועות שם דשני הלויים אינם תלויים בקדושת הבית, וע"כ מסברא אין לחלק בין מקדש למשכן, והתוס' בשבועות שם והתו"י בסוגיין כתבו בשם רבינו חיים כהן דגם בשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל לא תלי בקדושת המקום וע"כ סגי בחד קרא לשניהם, ומשא"כ הכא דתלי בקדושת המקום.[[148]](#footnote-149)

התוס' כתבו בתו"ד דבמשכן שנמשח בשמן המשחה אסור ליגע בו בטומאה אפי' כשהוא מפורק ובאבני היכל שנשרו מותר ליגע בהן בטומאה, ונתחדש בדבריהם דאסור לטמא ליגע באבני היכל בעודם בנויים בהיכל, ובמשכן אסור טמא ליגע אף כשהוא מפורק, ועמש"כ בזה בס' מנח"א, וצ"ע.

**אין לי אלא בכניסתו,** בפירש"י בזבחים פ"ג א' ד"ה ה"ג בת"כ מבו' דהיינו דמתחילת ביאתו לכפר הוזהרו חביריו לפרוש אף קודם שכיפר.

ובתמיד פ"ו מ"ג תנן דהממונה אומר לו הקטר וכו' פרשו העם והקטיר, והרא"ש שם כתב דהיינו דהממונה הי' מזהיר את כולם לפרוש בשעת הקטרה ואז אומר למקטיר הקטר ופרשו העם מבין האולם ולמזבח, וצ"ע דמ"ט לא הי' מזהירם לפרוש אלא בשעת הקטרה, הרי כבר משעת כניסתו להקטיר הם מוזהרין להפריש, ועד"ז הק' המלבושי יו"ט בח"ב בפלפולים סימן א', ובתשו' הגרא"מ הורוויץ שם כתב דאף דדין הפרישה מההיכל הוא משעת כניסתו להקטיר, מ"מ דין הפרישה מבין האולם ולמזבח הוא רק בשעת ההקטרה עצמה,[[149]](#footnote-150) וכתב דכ"ה מבו' בסוגיין,[[150]](#footnote-151) ועמש"כ בזה בס' חוקת היום ובס' מנח"א.

**כפרתו קודמת לכפרת ביתו כפרת ביתו קודמת לכפרת אחיו הכהנים וכפרת אחיו הכהנים קודמת לכפרת כל קהל ישראל,[[151]](#footnote-152)** מצינו כמה דרכים בביאורו, **א** התוס' הרא"ש כתב דהיינו דבוידוי הראשון מזכיר את עצמו תחילה ואח"כ מזכיר את ביתו, ובוידוי השני מזכיר את עצמו וביתו קודם לכהנים,[[152]](#footnote-153) והתור"פ הק' ע"ז דא"כ מאי קאמר דכפרת אחיו הכהנים קודמת לכפרת כל ישראל והרי אין וידוי לישראל בפר, והריטב"א כתב דאם אינו ענין לוידוי זה תנהו ענין לוידוי השעיר, ועמש"כ בזה השיח יצחק, וצ"ע. - **ב** התור"פ כתב דהיינו דקרבן כה"ג קודם לכל קרבנות אם יש לו להקריב, וקרבן כהנים קודם לקרבן ישראל, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש בשם רשב"ם והריטב"א בשם י"מ.[[153]](#footnote-154) - **ג** בד' הקרבן אהרן בפר' אחרי פ"ד נראה דהיינו דבוידוי ראשון מתודה על עצמו ובוידוי שני מתודה על אחיו הכהנים, ובוידוי שלישי מתודה על כל קהל ישראל.[[154]](#footnote-155) - **ד** הגבו"א כתב דהיינו דמה"ת צריך לשחוט לכתחילה בפירוש לשם בעלים, ובכל קרבן ציבור סגי שיאמר לשם ציבור וכל ישראל בכלל, אך בקטורת ילפינן מהך קרא דצריך לומר ולפרוט להדיא לשם כה"ג וכנים וכל ישראל, ולהקדים עצמו לביתו וביתו לכהנים וכהנים לכל ישראל.

**יבא דבר שבחשאי,** בפירש"י בערכין ט"ז א' ד"ה שבחשאי כתב דהא דקטורת היא דבר שבחשאי הוא משום דפורשין מבין האולם ולמזבח בשעת הקטרה,[[155]](#footnote-156) והתו"י והתוס' הרא"ש הק' בשם ריב"א דהרי אף מתן דמים הוי בחשאי דגם בשעת מתן דמים פורשין, וכתבו דהוא משום דבמתן דמים הי' מונה אחת שתים, אבל בקטורת הי' בשתיקה, ובשם ה"ר אלחנן כתבו דאף דמתן דמים הי' בחשאי מ"מ כפרתו מפורשת על מה הוא מכפר, אבל קטורת אין כפרתו מפורשת, וע"כ קאמר שמכפרת על דבר שבחשאי.

## פרישה מבין האולם ולמזבח

**לא שנו אלא בשעת הקטרה דהיכל אבל בשעת הקטרה דלפני ולפנים וכו',** בטעם הא דבשעת הקטרה דהיכל פרשי אף מבין האולם ולמזבח ובשעת הקטרה דלפני ולפנים לא פרשי אלא מן ההיכל, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דבשעת הקטרה דלפני ולפנים אין פורשין אלא מן ההיכל שהוא סמוך לו ולא מבין האולם ולמזבח שהוא מרוחק,[[156]](#footnote-157) וכ"נ בפי' רבינו אליקים. - **ב** התור"פ כתב דשמא הקטרה לפני ולפנים חמירא להו ואין לחוש שיכנס אפי' להיכל, וכ"כ הריטב"א. - **ג** הריטב"א כתב לפרש עוד דהיינו משום דבהקטרה דבהיכל שהוא קרוב, יש לחוש שמא ישכח ויכנס, אך בהקטרה דלפני ולפנים שהוא רחוק, אין לחוש שיכנס להיכל, דמה יש לו ליכנס לשם,[[157]](#footnote-158) והיינו דבהקטרה דהיכל חששו שמא יכנס לפנים לראות את ההקטרה, אך בהקטרה דלפני ולפנים אין לחוש שיכנס להיכל. - **ד** הריטב"א כתב די"מ דהוא משום דבהקטרה דלפני ולפנים ניח"ל לרבנן לאוקמה אדינא דאורייתא כדי שיראוהו דעי"ז מירתת שלא יתקן מבחוץ ויכניס לפנים כצדוקי, ואע"ג דאכתי יש בידו לעשות כן בין הפרוכת, מאי דאפשר לתקוני מתקנינן, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בע"ב בשם ה"ר יוסף. - **ה** הגבו"א כתב דהוא משום דבמילתא דשכיחא גזרו רבנן ובמלתא דלא שכיחא לא גזרו רבנן, וע"כ לא גזרו אלא בהקטרת היכל דשכיח בכל יום ב' פעמים, אך בהקטרת פנים דלא שכיח דאינו אלא פעם אחת בשנה לא גזרו.

**מהיכל פרשי מבין האולם ולמזבח לא פרשי,** הגבו"א עמד בזה דקשיא רישא לסיפא דברישא דקאמר דמהיכל פרשי משמע דאולם גופי' כלחוץ וא"צ פרישה, ובסיפא דקאמר דמבין האולם ולמזבח לא פרשי משמע דדוקא מבין האולם ולמזבח לא פרשי אבל האולם גופי' כלפנים וצריך פרישה, וכתב דדין פרישה מן האולם תליא בנידון הגמ' לקמן בסוגיין אם קדושת אולם והיכל חדא היא, וכמבו' לקמן בסוגיין ובפירש"י שם דאם קדושת אולם והיכל חדא היא הוי דין הפרישה מדאורייתא אף מן האולם, וי"ל דר' אלעזר מיבע"ל בזה, וע"כ לא קאמר אלא מילתא דפסיקא לי' דמהיכל פרשי ומבין האולם ולמזבח לא פרשי, אך באולם מיבע"ל אם קדושתו כהיכל ופרשי' מיני' או דקדושתו אינה כהיכל ולא פרשי מיני'.[[158]](#footnote-159)

**מאי לאו בשעת הקטרה דלפני ולפנים,** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהשתא לא ידעי טעמא דמ"ש דבהקטרה פורשין אפי' משל לפני ולפנים ובמתן דמים אין פורשין אלא משל היכל, - אך התוס' כתבו דהיינו משום דבהקטרה דכתב בהדיא טפי גזרו בה רבנן ולא בהזאה דמיתורא דלכפר נפקא.[[159]](#footnote-160)

**אתיא כפרה כפרה מיוהכ"פ,** הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ו מ"ג כתב דהיינו דמדכתיב בכפרה זו וכל אדם לא יהי' באהל מועד, נלמד לכל כפרה שתהי' בקדש דפורשין מבין האולם ולמזבח, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מתמידין ה"ג דהוא בנין אב לכל כפרה שבקודש שלא יהי' שם אדם, והלח"מ שם כתב בדעתו דאי"ז גז"ש דכפרה כפרה, כמו שפירשו התוס' וש"ר, אלא הוא כמו בנין אב דבכל כפרה לא יהי' שם אדם, ועיי"ש שכתב דפירש הרמב"ם כן לישב משה"ק התוס' דמנ"ל דאף בפר כהן משיח פורשין אף דלא כתיב בי' כפרה, וכ"כ השיח יצחק, וכן מתישב בזה משה"ק התו"י דבקטורת של כל השנה לא כתיב כפרה, ועמש"כ בזה הגבו"א.

דף מס' 9

## מעלות דאורייתא או דרבנן

**מ"ה ב' - ש"מ מעלות דאורייתא והכי גמירי להו,** בביאור הנידון אם מעלות דאורייתא נחלקו הראשונים, א התור"פ כתב דהיינו דהא דתנן בפ"ק דכלים מ"ט דבין האולם ולמזבח מקודש ממנו שאין בע"מ ופרועי ראש נכנסין לשם הוא מדאורייתא או מדרבנן,[[160]](#footnote-161) וכ"כ התו"י בסו"ד בשם רבו, וכ"ה מבו' בד' הר"ש והרא"ש בכלים שם, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בכ"ד, וכמש"כ הכס"מ בפ"א מביאת מקדש הט"ו בדעתו. - **ב** בפי' רבינו אליקים כתב דקאי הא דפורשין מבין האולם ולמזבח אם הוא מדאורייתא או מדרבנן,[[161]](#footnote-162) וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש בשם ריב"א.[[162]](#footnote-163) - **ג** הרמב"ן בהשגות סהמ"צ ל"ת ע"ג כתב דלכו"ע אין איסורי הכניסה אלא מדרבנן, והנידון אם מעלות דאורייתא הוא אם הקדושות ששנו חכמים עזרה ובין האולם והיכל ובית קדשי הקדשים הלכה הם, או אי"ז אלא מדבריהם דמה"ת כולן קדושה אחת.[[163]](#footnote-164)

בפירש"י כתב דהא דהמעלות דאורייתא היינו דמעלות שמנו חכמים בפ"ק דכלים דהר הבית מקודש מירושלים והחיל מהר הבית וכו' דאורייתא נינהו הלמ"מ והכי גמירי להו, וכ"כ הר"ש בספ"ק דכלים, והתו"י הק' דהרי הא דקתני התם דעזרת נשים מקודשת ממנו שאין טבו"י נכנס לשם הוא מדרבנן, וכמו שאמרו ביבמות ז' ב' דחצר החדשה שחידשו בה דברים ואמרו טבו"י לא יכנס במחנה לוי', וכ"ה מבו' בסוטה כ' ב' דאף מת עצמו מותר מדאורייתא בעזרת נשים, וכן הק' התוס' הרא"ש והתור"פ, - והרמב"ן בהשגות סהמ"צ שם עמד בקו' זו והוכיח מזה מה שאמרו דמעלות דאורייתא היינו דמעלת קדושת המקומות היא מדאורייתא, וע"כ אף דהא דאין טבו"י נכנס לעזרת נשים הוא מדרבנן, מ"מ י"ל מעלת הקדושה דעזרת נשים היא מהלמ"מ, וי"ל כן גם בדעת רש"י,[[164]](#footnote-165) אך לא נתישב בזה ד' הר"ש דלהדיא בדבריו דהנידון אם מעלות דאורייתא או דרבנן הוא אם איסורי הכניסה הם מדאורייתא או מדרבנן.[[165]](#footnote-166)

**דאי ס"ד דרבנן מ"ש מבין האולם ולמזבח דילמא מיקרו ועיילי עזרה נמי נפרשו דילמא מיקרו ועיילי,** בטעם הא דאם מעלות דאורייתא ניחא הא דלא אסרו בכולה עזרה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהיינו משום דאם מעלות דאורייתא וחלוקה קדושת בין האולם ולמזבח מקדושת העזרה, אין נמשכת העזרה בהגזירה שגזרו לפרוש מבין האולם ולמזבח, משום דהויא קדושה בפנ"ע, אך אם מעלות דרבנן ומדאורייתא הויא בין האולם ולמזבח וכל העזרה חדא קדושה, הדין נותן דכל העזרה הויא בכלל גזירה זו. - **ב** התור"פ כתב קצת בע"א דהיינו דאם מעלות דאורייתא ובין האולם ולמזבח חלוק משאר העזרה והוי כב' מקומות, אין להצריך לפרוש מן העזרה דילמא מיקרו ועיילי דב' מקומות הן וחשיב כמו שיש הכירא בינתים, אך אם בין האולם ולמזבח ושאר העזרה הוו מקום אחד וקדושה אחת, ליכא הכירא, ויש לאסור בכל העזרה דילמא מיקרו ועיילי. - **ג** התו"י והתוס' הרא"ש כתבו בשם ריב"א דהוא משום דאי מעלות דאורייתא הוי דין הפרישה מבין האולם ולמזבח מדאורייתא, ולא הוסיפו חכמים לגזור כלל.

התור"פ הק' דאף אם מעלות דרבנן, מ"מ כ"ה שהחמירו לענין בעלי מומין ופרועי ראש דאין נכנסין בין האולם ולמזבח אע"ג דנכנסין לעזרה, ה"נ נימא לענין פרישה,[[166]](#footnote-167) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התור"פ כתב דהוא משום דודאי לענין פרישה לא החמירו רבנן דאדרבה טוב לילך עמו כל מה שנוכל לראות ולא יתקן מבחוץ ויכניס, וע"כ אם מעלות דרבנן לא הי' להם לתקן זאת החומרא דפרישה, ובע"כ דמעלות דאורייתא וכיון דחמיר משאר העזרה החמירו גם שיפרשו ממנה בשעת הקטרה, וצ"ב. - **ב** התו"י כתב דבאיסור כניסה דשתויי יין וחביריו דאינו אלא מדרבנן,[[167]](#footnote-168) ניחא הא דלא החמירו לאסור אלא בין האולם ולמזבח ולא בכל העזרה, אך בפרישה דאיסור הכניסה להיכל הוא מדאורייתא, הי' להחמיר לפרוש אף מן העזרה כדי שלא יכנס להיכל. - **ג** התוס' הרא"ש כתב לישב דבאחריני י"ל דהא דגזרו טפי בבין האולם ולמזבח משאר העזרה, משום דאית בהו ריעותא בגופייהו וריחקם המקום מלקרב אליו והוסיפו חכמים לגזור בין האולם ולמזבח שהוא קרוב להיכל, אך בפרישה דאין האיסור בבין האולם ולמזבח אלא כדי שלא יכנס בהיכל, ראוי להחמיר גם בעזרה, ומבו' בדבריו דזה ניחא רק לדעת ריב"א ולא לדעת רש"י, וצ"ב.

**בין האולם ולמזבח כיון דלא מפסיק מידי וכו',** נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, **א** בפי' הר"ש מכת"י בספ"ק דכלים כתב דמסקנא דשמעתין דמעלות לאו דאורייתא, וכ"כ הרא"ש שם דנדחו דברי רב אדא בר אהבה ומסיק דמדרבנן נינהו, וכ"נ בד' הפסקי רי"ד בסוגיין.[[168]](#footnote-169) - **ב** הרמב"ם בפ"א מביאת מקדש הט"ו כתב דכל כהן הכשר לעבודה שנכנס מן המזבח ולפנים והוא שתוי יין או שכור משאר המשכרין או פרוע ראש או קרוע בגדים וכו' אע"פ שלא עבד עבודה ה"ז לוקה, ושם פ"ו ה"א כתב דכל כהן שיש בו מום וכו' לא יכנס למקדש מן המזבח ולפנים וכו' ואם עבר ונכנס לוקה אף ע"פ שלא עבד, וכ"כ הרמב"ם בסהמ"צ ל"ת ס"ט, והכס"מ בפ"א מביאת מקדש כתב בדעתו דקי"ל כמ"ד דמעלות דאורייתא,[[169]](#footnote-170) וכ"כ בחי' הגר"ח שם,[[170]](#footnote-171) והלב שמח בל"ת קס"ג כתב דהוא משום דהאי שנויא דחי' הוא ולא דחינן מאי דפשיטא לי' לרב אדא בר אהבה משום דחויא בעלמא. - **ג** הרמב"ן בהשגות סהמ"צ ל"ת ע"ג כתב דפליגי בה אמוראי הכא אם מעלות דאורייתא או מעלות דרבנן, ומשמעות דבריו דלא הוכרעה ההלכה בזה.

\*הרמב"ן בסהמ"צ ל"ת ס"ט הוכיח דהא דאין בע"מ נכנסין בין האולם ולמזבח הוא מעלה מדרבנן, ממה שאמרו בסוכה מ"ד א' דכהנים בע"מ נכנסין בין האולם ולמזבח כדי לצאת בערבה, שהתירו להם איסור כניסה של דבריהם משום מצות הערבה, וכ"כ התוס' והריטב"א בסוכה שם דהא דכהנים בע"מ נכנסין בין האולם ולמזבח כדי לצאת בערבה הוא משום דאיסור הכניסה לשם הוא מעלה דרבנן ואתי מצות ערבה דאורייתא ודחיא למעלה דרבנן.

אך הנה בפי' הר"ש מכת"י בפ"ק דכלים מ"ט הוכיח מסוגיא דהתם דבע"מ אסור ליכנס מדאורייתא, וזה מהא דפרכינן התם דמי אמרה בבע"מ דילמא בתמימין, ואם אין אסורין בע"מ ליכנס שם אלא מדרבנן, א"כ ערבה שהיא חובה מדאורייתא תדחה כניסת בע"מ,[[171]](#footnote-172) ומבו' בדבריו דלמ"ד דאף כהנים בע"מ נכנסין בין האולם ולמזבח הוא משום דס"ל דההלכה דמצות ערבה נאמרה אף על בע"מ, ונתחדש בהלכה זו דמותרין בע"מ ליכנס לצורך מצות ערבה, אף דאיסור כניסתן היא מדאורייתא, וזהו דפרכינן עלה דמי אמרה בבע"מ דילמא בתמימים,[[172]](#footnote-173) וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם.

לפ"מ דדחי דהא דפורשין מבין האולם ולמזבח הוא משום דלא מפסיק מידי ולא מינכרא מילתא, הדין הדין נותן דפורשין מכל רוחב העזרה שבין האולם ולמזבח אף שלא כנגד המזבח, ועמד בזה הקר"א בזבחים נ"ח ב', וכ"ה מבו' להדיא בד' הרמב"ן בהשגות סהמ"צ ל"ת ס"ט דאף רוחב העזרה לצדדים שאינו כנגד המזבח הוי בכלל בין האולם ולמזבח.

אך בד' התוס' בזבחים נ"ח ב' ד"ה הא מני והראב"ד בתמיד כ"ח א' מבו' דלא חשיב כבין האולם ולמזבח דאין נכנסין לשם שלא רחוץ ידים ורגלים אלא בהמקום שכנגד המזבח, אך רוחב העזרה לצדדים שאינו כנגד המזבח אינו בכלל בין האולם ולמזבח,[[173]](#footnote-174) וע"כ לא קשיא להו אלא למ"ד דהי' הכיור בין האולם ולמזבח ממש, וכ"ה מבו' גם ממש"כ המפרש בתמיד שם בהא דל"ה אדם נכנס עמו בין הכבש ולמזבח,[[174]](#footnote-175) וצ"ע.

## אם קדושת אולם והיכל חדא היא

**ש"מ קדושת אולם והיכל חדא מילתא היא וכו',** בעיקר הנידון אם קדושת אולם והיכל חדא מילתא היא, מצינו כמה נפ"מ, **א** מה שאמרו בסוגיין דאם קדושת אולם והיכל חדא היא הוי דין הפרישה מדאורייתא גם מן האולם.[[175]](#footnote-176) - **ב** בזבחים י"ד א' ובפירש"י בד"ה ה"ג מבו' דאם קדושת אולם והיכל חדא מילתא היא מהני להעמיד את השלחן אף בהיכל, ונפ"מ דלדעת ר"ש אין מחשבה פוסלת בסילוק בזיכין אלא מפתח האולם, וכ"כ הרשב"א והריטב"א בעירובין ב' א' דנפ"מ לשלחן ומנורה ומזבח הזהב אם הניחם באולם. - **ג** בזבחים נ"ח ב' אמרו דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא מתקיים דין לפני ד' האמור בגחלים אף כנגד פתח האולם. - **ד** בזבחים נ"ט א' אמרו בהא דילפינן מקרא דמזבח בפתח אהל מועד ולא כיור בפתח אהל מועד, שלא יהא הכיור מפסיק בין המזבח לבין פתח אהל מועד, דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא בעינן אף שלא יהא הכיור מפסיק בין המזבח לפתח האולם. - **ה** בפירש"י בזבחים נ"ה ב' ד"ה שני פשפשין כתב דהא דהוכשר בית החליפות לשחיטת קק"ל ע"י ב' פשפשין שהיו שם לאולם, הוא משום דאף האולם קרוי אהל מועד, וכ"כ התוס' שם ד"ה שנים לפר דהוא כמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא. - **ו** בפירש"י בעירובין ב' א' ד"ה רבנן סברי כתב דנפ"מ בזה לענין עבודות האמורות בהיכל אם הן כשרות באולם. - **ז** הרשב"א והריטב"א בעירובין שם כתבו דנפ"מ בזה בהא דכהן שנכנס להיכל שלא לצורך עבודה לוקה, אם הוא אף כשנכנס לאולם. - **ח** בד' המאירי בסוגיין מבו' דנפ"מ בזה הוא בהא דאין נכנסין להיכל שלא רחוץ ידים ורגלים, אם הוא אף כשנכנס לאולם.

המאירי בחי' ובביהב"ח בעירובין ב' א' כתב דאף למ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא, לא לענין קדושה הוא אומר כן, שהרי משנה שלימה בפ"ק דכלים די' קדושות וכו' ונכללו ביניהם בין האולם להמזבח מקודש הימנו שאין בע"מ ופרועי ראש נכנסים לשם היכל מקודש ממנו שאין שתויי יין נכנסין לשם, אלא לומר שכל עבודות הכשרות בהיכל כשרות באולם,[[176]](#footnote-177) וזה דלא כמש"כ המאירי בסוגיין דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא אין נכנסין לאולם שלא רחוץ ידים ורגלים.[[177]](#footnote-178)

בכ' הגרי"ז בזבחים י"ד א' כתב דאף דבהזאות דפרוכת ל"ב על הפרוכת ממש אלא כנגד הפרוכת, כמו שאמרו לקמן נ"ז א', מ"מ א"א לעמוד באולם ולהזות כנגד הפרוכת אף למ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא, והיינו משום דאף דיש על האולם קדושת היכל, מ"מ ב' מקומות הם, ולגבי הא דצריך להזאה בהיכל כנגד הפרוכת, לא סגי במה שיש על המקום קדושת היכל, ובעינן שיזה במקום הפרוכת, ואף דיש על האולם קדושת היכל, מ"מ אינו מקום הפרוכת.

המנ"ח במצוה קמ"א סק"ה כתב בהא דשלמים ששחטן קודם פתיחת דלתות היכל פסולין, משום דבעינן פתח אהל מועד, דהיינו רק למ"ד דהיכל ואולם ב' קדושות, דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא הוא, הרי לעולם מתקיים דין פתח אהל מועד במה שהאולם פתוח, שהרי האולם לא היו לו דלתות וכמש"כ הרמב"ם בפ"ד מביהב"ח ה"ח, וכ"כ הליקוטי הלכות בזבח תודה בזבחים נ"ה ב', וזה מיוסד על המבו' בגמ' שם דבית החליפות הוכשר לשחיטה משום דהיו לו פשפשין לאולם, והרי דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא הוא מתקיים דין פתח אהל מועד במה שהוא פתוח לאולם, - אך צ"ע דבתמיד פ"ג מ"ז תנן דלא הי' שוחט השוחט עד שהי' שומע קול שער הגדול שנפתח, והראשונים בכ"ד כתבו דהוא משום דין פתיחת דלתות היכל, ואי נימא דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא ל"ב פתיחת דלתות היכל, מ"ט לא מייתינן ממתניתין דהתם דהיכל ואולם ב' קדושות, - ועמש"כ בס' מנח"א בסוגיין, וצ"ע.

**דאי ס"ד ב' קדושות נינהו אולם גופי' גזירה וניקום ונגזור גזירה לגזירה,** התורי"ד בשבת כ"א א' כתב בדינא דשמא יטה, דל"ה כגזירה לגזירה אלא בדברים שנאסרו מחמת דבר אחר, כחלב מהותך שנאסר אטו חלב שאינו מהותך, אך שמנים הפסולין דאיסורן הוא מחמת עצמן שמא יטה, אף דאין איסורן אלא מדרבנן, גזרינן בתערובת אטו בעינייהו, וכ"כ התורי"ד שם ל"ד א' בטעם הא שאסרו להטמין בדבר המוסיף הבל גזירה שמא יטמין ברמץ ול"ה כגזירה לגזירה, דהוא משום דרמץ לא נאסר מחמת דבר אחר אלא טעמא בעצמו שמא יחתה,[[178]](#footnote-179) - וצ"ע דא"כ מ"ט אמרו הכא דאין לאסור בין האולם ולמזבח אטו אולם משום דהו"ל כגזירה לגזירה, הרי מה שאסרו ליכנס לאולם הוא משום דדילמא מיקרי ועייל, ואינו גזירה מחמת דבר אחר אלא איסורו הוא מחמת עצמו.[[179]](#footnote-180)

**לא אולם ובין האולם ולמזבח חדא קדושה היא,** בפירש"י כתב דכיון דחדא קדושה היא ע"כ כשגזרו אולם אטו היכל אימשיך האויר דבין האולם בההוא גזירה, - ובדעת רבא שהוכיח דקדושת אולם והיכל חדא מילתא היא, י"ל דהוא לפי המבו' בזבחים י"ד א' ובפירש"י שם ד"ה אין מחשבה מועלת מבו' דלדעת ר' יהודה דרצפת העזרה מקדשת, היינו רק בעזרה עצמה, אך רצפת האולם אינה מקדשת אף למ"ד דהיכל ואולם ב' קדושות הן, והרי דאף אם קדושת האולם היא כקדושת העזרה, מ"מ הוי מקום לעצמו, ואינו מכלל העזרה, וע"כ אם אולם אינו קדוש בקדושת ההיכל וכל הא דפורשין מן האולם הוא מגזירה, אין בין האולם ולמזבח בכלל זה, כיון דהוי מקום לעצמו.

## הכרעת ההלכה בקדושת האולם

נחלקו רבוותא בהכרעת ההלכה בדין קדושת האולם, **א** המאירי כתב דכל שמפתח אולם ולפנים נקרא היכל והכל בקדושת היכל, וכ"כ התוי"ט בספ"ק דכלים, וכ"כ התוי"ט בפירקין בדעת הרע"ב, וכ"כ הא"ר בכלים שם. - **ב** התוס' בזבחים נ"ח ב' ד"ה קדושת היכל ואולם כתבו דהש"ס מסופק בכל מקום בזה, ומשמעות דבריהם דמיבעיא לן בזה ולא איפשיטא, וכ"כ השושנים לדוד בפירקין בדעתם, וכתב כן גם בדעת הרמב"ם, וכ"כ המי"ט בכלים שם בחרד"נ סק"ב. - **ג** הקרית ספר בפ"א מביהב"ח כתב דקדושת אולם והיכל לאו חדא קדושה היא, וכ"כ הלחם שמים בפירקין, והמנ"ח במצוה קמ"א סק"ה ובמצוה קפ"ד סק"א,[[180]](#footnote-181) והליקוטי הלכות בזבח תודה בזבחים נ"ה ב'.

הרמב"ם בפ"א מביהב"ח ה"ה כתב דעושין בו קדש וקה"ק ויהי' לפני הקדש מקום אחד והוא הנקרא אולם "ושלשתן נקראין היכל", וההר המורי' שם כתב דמשמעות דבריו דקדושת אולם והיכל חדא היא, וכ"כ וכ"כ המרכה"מ בפ"ג מעיוהכ"פ ה"ב בסו"ד והאו"ש בפ"ב מפסוהמ"ק הי"ד בדעתו, - אך הקרית ספר שם כתב דאף דשלשתן נקראים היכל אין קדושתם שוה דקדושת היכל ואולם לאו קדושה חדא היא אלא אולם ובין האולם ולמזבח חדא קדושה היא, וכ"כ המנ"ח במצוה קמ"א סק"ה והליקוטי הלכות בזבח תודה בזבחים נ"ה ב' בדעתו, - והשושנים לדוד בפירקין כתב בדעתו דלא איפשיט אם אולם והיכל חדא קדושה או ב' קדושות.

**והיום הי' לה ניאשתיק,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהי' לה טבעת בראשה שמקשקש ומשמיע קול משום ונשמע קולו בבואו את הקדש, וכ"כ בפי' רבינו אליקים. - **ב** בפי' ר"ח כתב דהיינו דהי' לה כיסוי, וכ"כ הערוך בע' נשתק, והתור"פ פירש דהיינו דהי' כיסוי על המחתה שלא יכוה פניו מפני הגחלים, ובכל יום לא הוצרכו לכך שהי' יכול ליתן ידו כנגד פניו להגן מפני החום, ומשא"כ ביוהכ"פ שהי' נושא בב' ידיו באחת המחתה ובשני' הכף ול"ה יכול לשום ידו כנגד פניו להגן מפני החום, וכ"כ הריטב"א. - **ג** הריטב"א כתב לפרש עוד דהי' כיסוי על המחתה כדי שלא יכבו הגחלים,[[181]](#footnote-182) וכ"ה בל' הירושלמי שלפנינו.[[182]](#footnote-183) - **ד** התוס' כתבו בשם ריב"א שפירש בד' הירושלמי דהיינו דכעין נרתק של עור הי' עשוי סביב ידה של מחתה לאחוז בה שלא יכוה משום דכלי מתכת שחם מקצתו חם כולו,[[183]](#footnote-184) והוצרכו לכך ביוהכ"פ יותר מבשאר ימים לפי שהיו הגחלים שוהים במחתה זמן מרובה עד שהיתה חמה הרבה, והתו"י והתוס' הרא"ש פירשו כן גם בד' הר"ח. - **ה** המאירי כתב דהיינו דהמחתה היתה עגולה מתחתי' ובכל יום לא היו צריכין לעשות לה בסיס דלא היו צריכין להושיבה על שולי', אך ביוהכ"פ היו צריכין למחתה שיש בסיס תחתי' מפני שבהקטרת לפני ולפנים היתה ההקטרה על המחתה עצמה והיו צריכין שתשב על בסיסה שלא תתנדנד ויתפזר הקטרת.

הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ה לא הביא להא דבכל יום לא הי' לה ניאשתיק והיום הי' לה ניאשתיק, והמים חיים שם כתב דהוא משום דמיתניא בלשון בן הסגן דהוי יחידאה, ועיי"ש שעמד בזה דבירושלמי מייתי לה בסתמא ומשמע דהכי ס"ל, ועוד דדברי טעם הם דאילולי הנרתק של עור פשיטא שהי' נכוה והי' מניחה ליפול בארץ, ועמש"כ בזה המער"ק שם והשיח יצחק בסוגיין.

## דקה מן הדקה

**דקה מה ת"ל וכו' אלא להביא דקה מן הדקה,** בכ' הגרי"ז בכריתות ו' ב' כתב דהך דקה מן הדקה אינו דין בחפצא, שהרי אין שיעור לדקה ולא לדקה מן הדקה, אלא הוא מצות שחיקה שני', - ועיי"ש שנסתפק אם בשחיקה השני' אין דין עשיית הקטורת עלה שהרי כבר נעשית הקטורת והוא מצות שחיקה בעלמא וא"צ שתהא עשייתה בקדש, או דמ"מ דין עשיית הקטורת עלה וצריך שתהא עשייתה בקדש.

ב' אייר פ"ג

דף מס' 10

## מערכות המזבח

**מ"ה א'** **- בכל יום היו שתי מערכות וכו',** הרמב"ם בסהמ"צ עשין כ"ט כתב דציונו להקטיר האש על המזבח בכל יום תמיד והוא אמרו ית' אש תמיד תוקד על המזבח לא תכבה, וזה לא יתכן אלא במה שצוה להתמיד להשים עצים בבקר ובין הערבים וכו', וכבר אמרו אע"פ שהאש יורדת מן השמים מצוה להביא מן ההדיוט, וכתב דכבר נתבאר משפטי מצוה זו ביומא ובתמיד כלומר מצות מערכות האש שייעשו בכל יום במזבח, ומשמעות דבריו דהמצוה דאש תמיד תוקד על המזבח אינה במסוים על המערכה של קיום האש, דלדעתו היא נעשית כדי שיהא אש תמיד על המזבח, (ונתבאר להלן), אלא הוא בכל המערכות הנעשות במזבח,[[184]](#footnote-185) וכ"נ בדבריו בפ"ב מתמידין, והיינו דעיקר המצוה היא להדליק אש על המזבח בכל יום, וכמש"כ הרמב"ם במנין המצוות שבריש הל' תמידין, ומתקיימת מצוה זו בכל האש שמדליקין על המזבח, אלא דבכלל מצוה זו הוא שתהא האש יוקדת תמיד, ולצורך זה נעשית המערכה של קיום האש.

אך החינוך במצוה קל"ב כתב דהמצוה דאש תמיד תוקד על המזבח היא במסוים על המערכה של קיום האש, עיי"ש, ונתבאר להלן, ולדעתו שאר המערכות הנעשות במזבח אין מתקיים בהן מצות אש תמיד תוקד על המזבח.[[185]](#footnote-186)

**מקום המערכות במזבח הנחשת**

התוס' הק' בשם ה"ר אלחנן דבמזבח הנחשת שלא הי' מקום המערכה אלא אמה, וגם הגזירין היו אמה על אמה, כמו שאמרו בזבחים ס"ב א' וב', היכן היו עומדין כל המערכות, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהיו המערכות באמה של הילוך רגלי הכהנים. - **ב** הראב"ד בתמיד כ"ט א' כתב דהיו עושין בין הקרנות דבין הקרנות הי' אמה לכל צד וצד. - **ג** הראב"ד כתב בשם תוס' דעל היסוד והסובב היו עושין, וכתב דאינו מתישב יפה.

המקד"ד בסימן ל"ב סק"ג הק' במש"כ הראב"ד בשם תוס' דהיו עושין על היסוד והסובב, דהרי פליגי תנאי בזבחים ס"ה א' אם עושין מערכה ע"ג סובב, ולכו"ע אין עושין מערכה ע"ג יסוד דאי"ז ראשו של מזבח, ועיי"ש שכתב דדוקא במערכה גדולה שהיא להקטרה בעינן ראשו של מזבח אך מערכה של קיום האש צריכה להיות רק במזבח ויכול לסדרה על היסוד,[[186]](#footnote-187) והיינו דלאו דינא הוא דמקום המערכה הוא רק בראשו של מזבח, אלא היינו משום דההקטרה הויא בראשו של מזבח, אך מערכה של קיום האש דאינה להקטרה יכול לסדרה על היסוד, - וצ"ע, דבד' הראב"ד מבו' דד' התוס' קיימי על מערכה שני' של קטורת, ובזה תיקשי דהיאך היו מסדרין אותה על היסוד, הרי היו מקטירין בשבת על מערכה זו ב' בזיכי לבונה, ועל היסוד אינו מקום הקטרה, וצ"ע.

## מערכה שמוסיפין ביוהכ"פ

**ואחת שמוסיפין בו ביום,** בפירש"י כתב דהוא כדי ליטול ממנה גחלים לקטורת של לפני ולפנים,[[187]](#footnote-188) וכ"כ הר"י מלוניל ורבינו אליקים והמאירי,[[188]](#footnote-189) וכ"ה מבו' בד' התוס' לקמן בע"ב ד"ה הוי אומר ובד' התוס' הרא"ש שם, וכ"כ התורי"ד שם, וכ"ה להדיא בתוספתא בפ"ב ה"י, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהיו מוסיפין מערכה ביוהכ"פ הידור ויופי לאש, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ה דהיו מוסיפין ביוהכ"פ מערכה כדי להדר המזבח ולעטרו, והמים חיים שם כתב בדעתו דלקטורת של לפני ולפנים היו לוקחין גחלים מהמערכה השני', ולא הוסיפו מערכה אחרת אלא משום הידור,[[189]](#footnote-190) ועמש"כ בזה בע"א בחי' רא"ל ח"א סימן כ' סק"ג.

בפירש"י כתב דנוטלין ממנה גחלים לקטורת של לפני ולפנים אבל קטורת של מזבח הפנימי ה"ה כקטורת של כל השנה, ובחי' רא"ל שם עמד בזה דמאי קמ"ל, הרי מפורש כן בברייתא דגם ביוהכ"פ עשו מערכה שני' של קטורת, וא"כ ודאי דלקחו גחלים לקטורת ממערכה שני', ועיי"ש במש"כ בזה.

## מערכה של קיום האש

**ואחת של קיום האש,** נחלקו הראשונים בביאור ענין מערכה זו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דאם אין אש של מערכה גדולה מתגבר מוסיפין עליו מזה, וכ"כ הר"י מלוניל ורבינו אליקים והריטב"א והמאירי, וכ"כ הפסקי רי"ד בפי' בתרא, וכ"נ בד' התוס' לעיל ט"ו ב' ד"ה ואחת לשכת, וכ"כ הראב"ד בתמיד כ"ט א' דאותה מערכה של קיום האש באה בעבור מערכה גדולה. - **ב** הפסקי רי"ד בפי' קמא כתב דהיינו כדי שיתקיים האש על המזבח תמיד, ועיי"ש שהוסיף לפרש דהוא משום דהמערכה של קטורת היו לוקחין ממנה גחלים לקטורת, וממערכה גדולה שהיו נותנין עלי' אברים ופדרים שמא לא היתה דולקת, וע"כ היו עושין מערכה אחרת שלא היו מקטירין עלי' כלום וגם לא היו לוקחין ממנה שיתקיים האש על המזבח תמיד, והיינו דדינא דאש תמיד תוקד על המזבח הוא שיהא אש תמיד על המזבח, וע"כ עשו מערכה אחרת שיתקיים בה האש, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ב מתמידין ה"ד, וכמש"כ הלח"מ שם, וכ"נ ממש"כ הרמב"ן בפר' צו ו' ב' דציוה שיערכו אש ועצים הרבה שתוקד האש תמיד כל היום וכל הלילה, וכ"ה מבו' בד' התשב"ץ בח"ג סימן קל"ה. - **ג** החינוך במצוה קל"ב כתב דהוא משום דאיכא מצוה בפנ"ע להבעיר אש במזבח בכל יום תמיד מלבד אש הצריך לקרבן, וה"ז מתקיים במה שמבעירין מערכה שלישית שאינה אלא לצורך קיום האש.

לדעת רש"י ודעימי' בפשוטו ליכא דין בפנ"ע דתהא אש תמיד על המזבח, וקרא דאש תמיד תוקד על המזבח קאי על אש דמנורה וכמו שאמרו לקמן בסוגיין, והמערכה דקיום האש היא לצורך הקטרת הקרבנות על המערכה גדולה, דאם נתמעט אש המערכה מוסיפין עלי' מהמערכה של קיום האש כדי להקטיר עלי', וזהו שכתב רש"י דהיינו כשאין אש של המערכה גדולה מתגבר, והריטב"א כתב דאין אש כל הצורך, והיינו דאף דאין האש עומדת ליכבות, מ"מ כל שאין בה דין להקטרת הקרבנות מוסיפין עלי' מהמערכה של קיום האש, וכ"נ להדיא בד' הריטב"א לעיל ט"ו ב', עיי"ש.

אך המאירי לעיל ל"ג א' כתב דמערכה של קיום האש הוא שתתקיים בה אש תמיד תוקד על המזבח ר"ל שאם יכלו עצים שבמערכה גדולה מניחין בה מאלו, ומבו' דאיכא דין בפנ"ע דתהא אש תמיד על המזבח, אלא דדין זה הוא במערכה גדולה, והא דעושין מערכה אחרת לקיום האש היינו דממנה לוקחין אש למערכה גדולה לקיום דינא דאש תמיד.

הרא"מ בפר' צו ו' ה' כתב דאחר שסידר מערכה גדולה הי' נותן עלי' ב' גזירי עצים כדי להוסיף לה הבערה יתירה וזאת המערכה נקראת מערכה של קיום האש מפני שאם לא היתה המערכה הגדולה מתגברת זאת המערכה של ב' גזירי עצים שהיו מוסיפין עלי' היתה מקיימת אותה, ובתו"ד שם כתב דמערכה של קיום האש היתה על מקום מערכה גדולה, וזה לטעמי' דב' גזירי עצים הם המערכה של קיום האש, וב' גזירי עצים נותנין אותם על המערכה גדולה.

והלח"מ בפ"ב מתמידין ה"ד תמה ע"ז דמערכה של קיום האש וב' גזירי עצים תרי מילי נינהו, דב' גזירי עצים נפקא לן לעיל כ"ו ב' מובער עלי' הכהן עצים בבקר, ומערכה של קיום האש נפקא לן לקמן בסוגיין מדכתיב והאש על המזבח תוקד בו, ועוד דב' גזירי עצים נותנין אותן על מערכה גדולה, כדכתיב בקרא ובער עלי' הכהן עצים, ומבו' לעיל ל"ג א' דהיינו על מערכה גדולה, ומערכה של קיום האש עושה אותה בכל מקום שירצה מן המזבח, כמש"כ הרמב"ם שם ה"ט, ובס' עבודת ישראל להר"י קמחי (נח:) הוסיף לתמוה בזה, דהרי ר' יהודה פליג על דין מערכה של קיום האש, אף דלא פליג על דין ב' גזירי עצים, ועיי"ש במש"כ עוד לתמוה בזה, ובסו"ד כתב לדחוק בד' הרא"מ דכונתו בע"א.

## טעמא דר' יהודה דלא היו עושין מערכה לקיום האש

בטעמא דר' יהודה דס"ל דלא הי' מערכה לקיום האש, כתב הר"י מלוניל דהוא משום דלא הוצרכו לכך שבכל שעה ושעה היו הכהנים מוסיפין על עצי המערכה, וכ"כ המאירי, והיינו דהאש מתקיימת ע"י שהיו מוסיפין בכל שעה על עצי המערכה, ולא הוצרכו לעשות מערכה בפנ"ע לקיום האש.

אך לדעת החינוך דהמצוה דאש תמיד תוקד על המזבח היא להבעיר אש בפנ"ע מלבד אש הצריך לקרבן, בע"כ דר' יהודה פליג על עיקר הך דינא דקיום האש, ועמד ע"ז המנ"ח שם,[[190]](#footnote-191) וכ"כ בתשו' תשב"ץ ח"ג סימן ל"ז וסימן קל"ה דר' יהודה לי"ל לדין קיום האש כלל, ודריש להא דכתיב אש תמיד תוקד על המזבח להא דאש דמנורה דכתיב בי' תמיד ידליקוהו מעל המזבח, וכ"כ הגאון בעל עצי אלמוגים בס' מעיין החכמה הערה 103.

## דיני מערכה של קיום האש

החינוך שם כתב דהמצוה היא להשים עצים בבוקר ובין הערבים, והמנ"ח שם כתב דהיינו דזה נקרא תמיד כמו תמיד שאינו אלא בבוקר ובין הערבים ונקרא תמיד, ועיי"ש שכתב דלדעתו אם נתכבה האש ביום או בלילה אין מצוה להבעיר, דהמצוה היא רק בבוקר ובערב,[[191]](#footnote-192) וכתב דלדעת הרמב"ם אי"ז כן דלדעתו המצוה היא שלא יהא המזבח בלא אש אף רגע אחד, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"א דמצות עשה להיות אש יקודה על המזבח תמיד.[[192]](#footnote-193)

החינוך שם כתב בסו"ד דאם לא הבעירו הכהנים מערכה שלישית ביטלו מצות עשה זו דאש תמיד תוקד על המזבח, אך לדעת הרמב"ם לא נתבטל עשה זה אלא אם כבה כל האש שע"ג המזבח, וכמש"כ כן המנ"ח שם, ולמש"נ לעיל בדעת המאירי נתבטל עשה זה אם כבה האש שע"ג מערכה גדולה.

החינוך שם כתב בסו"ד דנוהגת מצוה זו בזכרי כהונה, ומשמע דהבערת מערכה של קיום האש הויא בכהן,[[193]](#footnote-194) וכ"כ המנ"ח שם דמה שאמרו לעיל כ"ז ב' דזר שסידר את המערכה פורקה וחוזר וסודרה והיינו משום דסידור המערכה פסול בזר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מביאת מקדש ה"ט, הוא בכל הג' מערכות, ועיי"ש שכתב דמ"מ אין הזר חייב עלי' מיתה, משום דאי"ז עבודה תמה,[[194]](#footnote-195) - ולכאו' יש מקום לדון דלדעת רש"י ודעימי' דאין מערכה זו אלא לצורך קיום האש במערכה גדולה, לא חשבינן לה כעבודה ול"ב כהונה, דכל מה שמצינו דסידור מערכה חשיב כעבודה הוא במערכה גדולה דקיום דינה הוא במערכה זו עצמה, ומשא"כ במערכה של קיום האש דאינה אלא כמכשירי מערכה גדולה, וצ"ע.

## זמן סידור המערכה של קיום האש

נחלקו הראשונים בזמן סידור המערכה של קיום האש, דהראב"ד בתמיד כ"ט א' כתב דבפעם אחת שהי' מסדר המערכה גדולה הי' מסדר אותה של קיום האש ג"כ דכולה כמו חדא מילתא היא, שהרי אותה של קיום האש באה בעבור מערכה גדולה,[[195]](#footnote-196) וזה כדעת רש"י ודעימי' דמערכה של קיום האש הויא לצורך המערכה גדולה, וע"כ לא קתני לה במתניתין דתמיד, - אך התוס' בסוגיין כתבו דהא דהא דלא קתני לה במתניתין דתמיד הוא משום דלא קחשיב אלא לב' המערכות דדמין להדדי ומציתין אותן ביחד, ובתשו' בנין שלמה סימן א' אות ז' כתב דמשמעות דבריהם דלא הי' זמן קבוע לסידור המערכה של קיום האש והי' יכול לעשותה אח"כ, וכ"כ הלח"מ בפ"ב מתמידין ה"ד דאותה של קיום האש אין לה שעה קבועה ואין לה סדר שבכל שעה מהיום יכול לעשותה.[[196]](#footnote-197)

## הצתת אליתא

**להצתת האליתא,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו להצית בהן אור מערכה גדולה, ועד"ז כתב המפרש בתמיד כ"ט א' ד"ה שהיו מציתין דאחר נתינת אש על המזבח היו נותנין עצים דקין על האש ונדלקים הגדולים ע"י הקטנים, וכ"נ בד' הרגמ"ה והראב"ד והרא"ש שם ובד' התוס' הרא"ש לעיל כ"ד ב'. - **ג** בפירש"י לעיל שם פירש דהצתת אליתא הוא הצתת קיסמים דקים אם הוצרך להצית על המזבח באחת מן המערכות כגון שקרבה מערכה לכלות שנשרפה כל המדורה. - **ג** הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד שם כתב דהיא הגחלת שמבעירין בה מערכה שני' של קטורת, ועד"ז כתב המאירי שם. - **ד** השיטה לרשב"י שם כתב בשם גאון דהיא שפופרת של ברזל שהיו נופחין בו את האש, דהוא גנאי לכהן לשחות ולנפח.

בד' התוס' בד"ה וכי מבו' דנתינת אש מן ההדיוט והצתת אליתא תרי מילי נינהו, והמקד"ד בסימן ל"ב סק"ד כתב לפרש לזה בכמה אנפי, ותליא בפלוגתת קמאי מהו הצתת אליתא, דלדעת הסוברים דהצתת אליתא הייינו כדי להצית את המערכה, הרי דהצתת אליתא היינו הצתת קיסמין דקין, ונתינת אש מן ההדיוט הוא מה שמצית אח"כ מן הקיסמין את המערכה,[[197]](#footnote-198) ולדעת הרמב"ם בפיהמ"ש דהצתת אליתא היא הגחלת שמבעירין בה מערכה שני' של קטורת, הרי דהצתת אילתא הוא מה שמדליק הגחלת למערכה שני' של קטורת ונתינת אש מן ההדיוט הוא הדלקת מערכה גדולה, ולדעת רש"י לעיל דהצתת אליתא הוא כשקרבה מערכה לכלות וכו', הרי דנתינת אש מן ההדיוט הוא תחילת הדלקת המערכות וכשקרבה המערכה לכלות וצריכין לכלות האש זהו הצתת אליתא.

**שלא תהא אלא בראשו של מזבח,** לפירש"י קאי על הצתת מערכה גדולה דאינה אלא בראשו של מזבח, אך הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"ט הביא להך דינא בהצתת מערכה של קיום האש, ועמש"כ בזה ההר המורי' שם, ובחי' רא"ל ח"א סימן כ' סק"ד.

**שלא תהא אלא בכהן כשר ובכלי שרת,** בפירש"י בסוגיין ולעיל כ"ד ב' כתב דהיינו דלא תהא אלא בכהן כשר הלבוש בגד"כ, וכ"כ הריטב"א לעיל שם והמאירי בסוגיין ולעיל שם, - אך התורי"ד לעיל שם דכהן כשר היינו בבגד"כ ובכלי שרת היינו בשפופרת של קנה, שמצית את האש ע"י שפופרת של קנה, וכ"כ בפי' רבינו אליקים בסוגיין ולעיל שם דבכלי שרת היינו שיהי' המפוח שנופחין בו האש כלי שרת, ועד"ז כתב בפי' רבינו הלל לתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פ"ה ה"ח.

**אין זר קרב לגבי מזבח**

**וכי תעלה על דעתך שזר קרב לגבי מזבח,** בעיקר ה"ט דאין זר קרב לגבי מזבח, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא מדכתיב אל אל כלי הקדש ואל המזבח לא יקרבו, ומשמעות דבריו דהיינו דזר אסור ליקרב לגבי המזבח, וכ"כ המל"מ בפ"ט מביאת מקדש הט"ו בדעת הרמב"ם דהוא משום דאיכא איסור כניסה לזר לגבי המזבח אף בלא עבודה, ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב לדעת הרמב"ן בהשגות סהמ"צ לאוין ס"ט דליכא איסור כלל בכניסה בלא עבודה.[[198]](#footnote-199) - **ב** בפי' רבינו אליקים כתב דהיינו דבעבודות של מזבח פשיטא דהם פסולות בזר, ומשמע דאי"ז משום דזר אסור ליקרב לגבי מזבח, אלא הוא משום דדינא הוא דכל עבודות הנעשות במזבח פסולות בזר,[[199]](#footnote-200) ועד"ז כתב המל"מ שם בדעת הרמב"ן דהיינו דבפעולות שהצריך הכתוב שלא יהיו נעשות אלא בראשו של מזבח יש ללמוד מזה שהן עבודות ופסולות בזר מאחר שהצריכם הכתוב מזבח, וזהו דקאמר וכי תעלה ע"ד שזר יקרב לעשות שום דבר ע"ג המזבח, והלא כיון שהם צריכים מזבח פשיטא שאין זר יכול לעשות, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה שהביא רש"י מהא דכתיב ואל המזבח לא יקרבו, לא מיירי באיסור כניסה, אלא מכוון קרא הוא דכל דבר הצריך מזבח לא יקרבו לעשות אותה העבודה.[[200]](#footnote-201) - **ג** המל"מ שם כתב דיש לפרש עוד דלאו היינו משום דכל דבר הנעשה בראשו של מזבח חשיב כעבודה, אלא היינו דקרא דואל המזבח לא יקרבו הוי גזה"כ דכל דבר הנעשה במזבח אף שאינה עבודה אפ"ה אינו אלא בכהן, עיי"ש.

בעיקר הא דפריך ר' יוסי דוכי תעלה על דעתך שזר קרב לגבי מזבח קשיא טובא, **א** התוס' הרא"ש הק' דבעינן קרא להצריך כלי שרת, דאף דידעינן דהצתת אליתא בעיא כהן משום דאין זר קרב לגבי מזבח, מ"מ הו"א דלאו עבודה היא ול"ב כלי שרת, ועד"ז הק' המקד"ד בסימן ט"ו סק"ג דנפ"מ דעבודה היא ובעיא קידוש ידים ורגלים.[[201]](#footnote-202) - **ב** השטמ"ק במנחות כ' א' כתב בשם תור"פ ותוס' חיצוניות שהקשו דאף דאין זר קרב לגבי מזבח מ"מ אין לפסול מכח זה בדיעבד.[[202]](#footnote-203) - **ג** המקד"ד בסימן ט"ו סק"ג הק' דנפ"מ בזה דאיכא איסור זרות בהצתת אליתא, כמש"כ כן התוס' ביבמות ל"ג ב' (ד"ה א"ר יוסי), דאם משום דאין זר קרב לגבי מזבח, אין האיסור אלא בכניסתו, אך ליכא איסור זרות בהצתת האליתא.[[203]](#footnote-204) - **ד** המקד"ד שם כתב דאף דאין זר קרב לגבי מזבח אין האיסור אלא בכניסתו, אך כל שכבר נכנס ליכא איסור בשהייתו שם, ולפ"ז הרי בעינן קרא דהצתת אליתא הויא בכהן אף אם כבר נכנס הזר לשם.

ולמש"כ המל"מ לפרש בדעת הרמב"ן דהא דאין זר קרב לגבי מזבח היינו דכל עבודות שהצריך הכתוב מזבח הוו עבודה ופסולה בזר, ניחא כל קו' אלו.[[204]](#footnote-205)

**אלא לימד על הצתת אליתא שלא תהא אלא בראשו של מזבח,** בפירש"י עמד בזה דגם לדידי' תיקשי דמ"ט כתיב כהונה בהך קרא, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ בזה התוס' והריטב"א, - אך בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פ"ה ה"ח כתב דהא דכתיב ונתנו בני אהרן אש על המזבח, היינו לאשמועינן שיהיו בני אהרן על המזבח בשעת נתינת האש שלא יעמדו בקרקע ויפיחו האש במפוח על המזבח.

**הו"א קאי אארעא ועביד במפוחא,** המל"מ בפ"ט מביאת מקדש הט"ו הק' למש"כ שם בדעת הרמב"ן דהא דוכי תעלה ע"ד שזר קרב לגבי מזבח היינו דכיון שהצריך הכתוב שתהא במזבח פשיטא דחשיבא עבודה וזר פסול לה, ונתבאר לעיל, דא"כ מה מהני הא דאפשר דקאי אארעא ועביד במפוחא, הרי הא דאין זר קרב לגבי מזבח אי"ז משום העובד שאינו רשאי ליקרב למזבח, אלא משום העבודה דבעיא מזבח, וא"כ אף כשהוא עומד בקרקע מ"מ פשיטא דאין זר יכול לעשותה, כיון דאין העבודה נעשית אלא בראשו של מזבח, ולמש"נ להלן מד' רבינו אליקים והראב"ד דמפרשי להא דאפשר דקאי אארעא ועביד במפוחא בע"א, (אך הא דאין זר קרב לגבי מזבח הוא אף בכה"ג דקאי אארעא ועביד במפוחא), ניחא.

התוס' הק' דלר' יהודה מ"ט בעינן לקרא דוהאש על המזבח תוקד בו להצתת אליתא שהבערתה על המזבח, תיפו"ל מונתנו בני אהרן הכהן אש על המזבח, ועיי"ש במש"כ בזה.

אך בפי' רבינו אליקים פירש דזהו מה שאמרו דר' יהודה אי מהתם הו"א קאי אארעא ועביד אמפוחא, ואי"ז כפירש"י ודעימי' דמה"ט הוא דבעינן קרא דאינה אלא בכהן כשר אף דאין זר קרב לגבי מזבח משום דאפשר דקאי אארעא ועביד במפוחא, דאי לפרושי דלר' יהודה מ"ט איצטריך לקרא דוהאש על המזבח תוקד בו דהצתת אליתא אינה אלא בראשו של מזבח, הרי כבר ילפינן לה מדכתיב דונתנו בני אהרן הכהן אש על המזבח, וע"ז וע"ז משני דאי מהתם הו"ל קאי אארעא ועביד במפוחא, ומקרא יתירא נלמד דצריך שיהא הכהן על המזבח בשעת הצתת אליתא, וכ"ה בפי' הראב"ד לתו"כ דיבורא דנדבה פ"ה ה"ח, ועיי"ש שכתב דר"ש יליף לה מדכתיב ונתנו בני אהרן אש על המזבח, דבני אהרן מייתר, דהרי אין זר קרב על המזבח, וילפינן מינה דיהיו בני אהרן על המזבח.

ד' אייר פ"ג

דף מס' 11

**מקום הקטרת אברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב**

**מ"ה א'** **- ורבנן אברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב וכו' מהדר להו למערכה גדולה,** בפי' ר"ח כתב דהיינו דמחזירן ע"ג המערכה גדולה, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בפירקין ובתמיד שם כתב דהאברים והפדרים שלא נתעכלו מבערב הי' נשרפין בצידי מערכה גדולה, וכ"כ המאירי הכא ובתמיד שם, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"ה.

ובטעם הא דהי' נותן בצידי המערכה, כתב המאירי דהוא כדי שלא להתערב עם אותם של היום, ועד"ז כתב המהר"י קורקוס בהל' תמידין שם דסברא הוא שעל המערכה היו נותנין אברי התמיד, וא"כ מה שלא נתאכל בלילה נותן אותן בצידי המערכה שתישאר אמצע המערכה פנוי'.[[205]](#footnote-206)

והמקד"ד בסימן ה' סק"א עמד בזה דהיאך הי' נותנן בצידי המערכה, הרי במנחות כ"ו ב' מיבע"ל באברים שסידרן בצידי המערכה אם על העצים על ממש או על בסמוך ולא איפשיטא, והרמב"ם בפ"ב מפסוהמ"ק הכ"ו כתב דה"ז ספק אם דרך הקטרה בכך, - ועיי"ש שכתב לפרש בזה, דכיון שכבר נתקיימה בהן עיקר ההקטרה משיצית האור ברובו ואין בהן אלא מצות עיכול, א"צ לזה דוקא מערכה ויכולין להתעכל אף בצידי המערכה, ועד"ז כתב בכ' הגרי"ז במנחות שם ובזבחים מ"ג א'.

אך בשיעורי הגרמ"ד במנחות שם כתב בשם הגרי"ז דמש"כ הרמב"ם צידי המערכה, היינו שהי' נותנן ע"ג המערכה עצמה בצידי', ולפ"ז אי"ז סותר לד' הר"ח דמחזירן על המערכה גדולה, וכ"כ בחי' רא"ל ח"א סימן כ' סוסק"ב דעל המערכה גדולה קובע להן מקום בפנ"ע בצידי המערכה ולא באמצע מקום המערכה, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה.

**היאך היו מקטירין את האברים והפדרים אחר סידור המערכות הרי נפסלו בעלות השחר בלינה**

**שסודרן ע"ג מזבח וכו' עד שיעשה מערכה גדולה וסודרן,** צ"ב דכיון שסילקן מן המערכה, היאך מקטירין אותן אחר סידור המערכה, הרי נפסלו בעלות השחר בלינה, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בפי' קמא דמה"ט היו סולקין אותן בצידי המזבח או ע"ג הסובב והכבש דאין לינה מועלת בראשו של מזבח, וכ"כ המפרש בתמיד כ"ח ב', ונתבאר להלן. - **ב** דעת כמה מקמאי דהיו מקטירין את האברים קודם התמיד, ונתבאר להלן, ולדעתם י"ל דהיו מחזירין אותן קודם עלות השחר ול"ה נפסלין בלינה,[[206]](#footnote-207) וכ"כ הגבו"א, וכ"ה להדיא בד' הגר"א בתמיד כ"ט א' דהיו חוזרין ומעלין אותן ע"ג המערכה קודם עלות השחר, (ועמד ע"ז החזו"א בזבחים סימן י"ט סקמ"ד), ועיי"ש שכתב דאע"ג דחזרת האברים היתה אחר סידור ב' מערכות, הרי סידור המערכה כשר בלילה. - **ג** למש"כ הרמב"ם בפ"ב מתמידין הי"א דזמן תרוה"ד הוא לאחר עלות השחר, לא נפסלו בלינה אחר שהורידו אותן,[[207]](#footnote-208) ועמד ע"ז השושנים לדוד בתמיד שם. - **ד** הרש"ש בתמיד שם כתב די"ל דהוא משום דכל שמשלה בהן האור אין לינה פוסלת בהן,[[208]](#footnote-209) וכן צידד הקר"א בזבחים פ"ז א', וכ"כ החזו"א בזבחים סימן י"ט סקמ"ד, ועיי"ש שכתב דאכתי תיקשי באברים שלא משלה בהן האור, (דזימנין דהוי הכי כמו שאמרו לקמן מ"ו א').

**ואם אין מחזיקן שסודרן ע"ג הכבש או ע"ג סובב,** לגירסא זו מבו' דמצי לסדרן או ע"ג הכבש או ע"ג הסובב, וכ"כ התוס', וכ"כ הראב"ד והמפרש והרא"ש בתמיד כ"ח ב',[[209]](#footnote-210) - אך הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד שם ובפ"ב מתמידין הי"ג כתב דהיינו דסודרין אותן על הכבש כנגד הסובב,[[210]](#footnote-211) וכ"כ המאירי והרע"ב בתמיד שם.

**טעם הא דהיו סודרין את האברים על הכבש ועל הסובב**

התוס' כתבו בפי' קמא דהא דסודרן ע"ג הכבש או ע"ג סובב הוא משום דאל"כ הי' נפסל בלינה, וע"כ הי' סודרן על הסובב דהוא מחצי המזבח ולמעלה וה"ה כמזבח ואין לינה מועלת בראשו של מזבח, וכ"כ המפרש בתמיד כ"ח ב', וכתב דהא דהי' סודרן ע"ג הכבש הוא משום דכבש הוי כמזבח לכל דבר, - והתפארת למשה כתב דלא תיקשי מינה לרבא דס"ל בזבחים פ"ז א' דלינה מועלת בראשו של מזבח, דמ"מ כ"ז שלא ירדו מקטירין אותן, מדינא דאם עלו לא ירדו.

והרש"ש בתמיד שם הק' דלמ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח, הרי אף דאם עלו לא ירדו, מ"מ היאך יפסלם לכתחילה ולעבור על לאו דלא ילין,[[211]](#footnote-212) - והחזו"א בזבחים סימן י"ט סוסקמ"ד כתב די"ל דכ"ז שהן ע"ג המזבח כיון דדינם הוא דלא ירדו אינו עובר בלאו דלא ילין, - ועיי"ש שכתב לישב עוד למש"כ שם בדעת רש"י בפסחים נ"ט א' דאף למ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח מ"מ כ"ז שלא ירדו מן המזבח לא חייל עלייהו פסול לינה,[[212]](#footnote-213) אמנם אי"ז מתישב בד' התוס', דבדבריהם לעיל כ"ט א' ובר"ה ל' ב' ובמנחות מ"ט ב' מבו' להדיא דלמ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח חייל בי' פסול לינה בעודו ע"ג המזבח, עיי"ש, (וכ"ה מבו' גם בדבריהם בזבחים נ"ו א', וכמו שהוכיח החזו"א שם סוסקמ"ו).

התוס' כתבו בפי' בתרא דהא דסודרן ע"ג כבש או ע"ג סובב הוא משום דאיסור יש להורידו מן המזבח,[[213]](#footnote-214) אבל כשסודרן על הסובב והכבש לא מיקרי ירידה, ולכאו' הוא כדעת הרמב"ם בפ"ג מפסוהמ"ק ה"ג דאף כשרים שעלו לראש המזבח לא ירדו, אך בד' רש"י בזבחים פ"ה א' (ד"ה ומשני) מבו' דמותר להוריד כשרים מע"ג המזבח, ורק פסולין לא ירדו, כיון דאם ירדו ל"מ לחזור ולהעלותן, ולדעתו צ"ל דהא דהי' סודרן ע"ג הסובב והכבש הוא שלא יפסלו בלינה.

**טעם הא דלא היו סודרין את האברים והפדרים ע"ג היסוד**

התוס' כתבו בפי' קמא דהא דלא הי' סודרן ע"ג היסוד הוא משום דא"כ הי' נפסל בלינה, ומשא"כ בסובב שהוא מחצי המזבח ולמעלה ה"ה כמזבח ואין לינה מועלת בראשו של מזבח וכן כבש, והחזו"א בזבחים סימן י"ט סקמ"ד עמד בזה דמ"ש היסוד מן הכבש, דהרי אף היסוד חשיב כמזבח, וכמבו' בזבחים נ"ח א' דאף ע"ג היסוד הוי כצפון.

וי"ל בזה למשמעות ד' התוס' בזבחים כ"ו ב' ד"ה אמר שמואל דהכבש הוי מקום הראוי להקטרה, ועמד ע"ז בכ' הגרי"ז במנחות נ"ז ב', וגם הסובב דהוא מחצי המזבח ולמעלה הוי מקום הראוי הקטרה לת"ק בזבחים ס"ה א',[[214]](#footnote-215) אך היסוד דהוא מחצי המזבח ולמטה אינו מקום הראוי להקטרה, וי"ל דמה"ט ליכא ביסוד לדינא דאין לינה מועלת בראשו של מזבח.[[215]](#footnote-216)

וי"ל עוד למשמעות ד' רש"י בזבחים פ"ח א' ד"ה חטאת העוף פסולה דאין היסוד מקדש פסולין, וכ"כ החק נתן שם פ"ז ב' גם בדעת התוס', ולפ"ז י"ל דמה"ט הוא דליכא ביסוד לדינא דאין לינה מועלת בראשו של מזבח,[[216]](#footnote-217) ול"ד לכבש דמקדש פסולין כדתניא שם פ"ז ב', - וכדרך זו צ"ל למש"כ החזו"א דאף למ"ד דלינה מועלת בראשו של מזבח מ"מ כ"ז שלא ירדו מן המזבח לי"ב איסור לא ילין, ובע"כ דהא דלא הי' מורידן ע"ג היסוד הוא משום דאין היסוד מקדש פסולין,[[217]](#footnote-218) וצ"ע.

למש"כ התוס' בפי' בתרא דהא סודרן על הסובב ועל הכבש הוא משום דאסור להורידן מן המזבח, מבו' בדבריהם דמה"ט אינו סודרן על היסוד דחשיב כהורדה מן המזבח, וצ"ב דמ"ש דלהורידן על הסובב והכבש לא חשיב כהורדה מן המזבח, ולהורידן על היסוד חשיב כהורדה מן המזבח, - וי"ל בזה אי נימא דאין היסוד מקדש פסולין, ולפ"ז י"ל דע"כ חשבינן לה כהורדה מן המזבח, דכל שמוריד מן המזבח למקום דלי"ב קידוש מזבח חשיב כהורדה.

וי"ל עוד, וכ"נ טפי בל' התוס', דהיינו משום דהסובב והכבש אינם מקום חלוק מראשו של מזבח, והיינו דהסובב אינו מקום חלוק משום דהוא מחצי המזבח ולמעלה והכבש אינו מקום חלוק משום דהוא כבש דראשו של מזבח, וע"כ לא חשיב כהורדה מן המזבח, ומשא"כ היסוד דהוא מקום חלוק מראשו של מזבח, וע"כ חשיב כהורדה מן המזבח.[[218]](#footnote-219)

**אם היו מחזירין את האברים ופדרים למערכה קודם התמיד**

**עד שיעשה מערכה גדולה וסודרן,** משמעות הדברים דמיד אחר שנעשית מערכה גדולה הי' סודרן עלי', אף דהוא קודם התמיד,[[219]](#footnote-220) ובטעמא דמילתא מצינו כמה דרכים, **א** הרא"ש בתמיד כ"ט א' כתב דלי"ב משום שלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר דהיינו דוקא בקרבן שקרב היום,[[220]](#footnote-221) ועד"ז כתב הראב"ד שם דכיון דעיכול אברים ופדרים הוא סוף עבודת לילה ע"כ הוא קודם לתמיד.[[221]](#footnote-222) - **ב** הגר"א בתמיד שם כתב דהוא משום דדוקא ביום אין רשאין להקטיר קודם התמיד, אבל בלילה שפיר דמי,[[222]](#footnote-223) וזה כמש"כ התוס' במנחות מ"ט ב' דשמא לא איירי קרא קודם זמן התמיד, וכ"כ הריטב"א לעיל כ"ט א' דלא פסלינן משום קודם התמיד אלא כשהגיע זמן התמיד, אבל בלילה לא שייך ה"ט, וכ"כ הגבו"א שם.[[223]](#footnote-224) - **ג** החק נתן בתמיד שם כתב דמה"ט כתב הרמב"ם דהיו מחזירין אותן לצידי המערכה, ונתבאר לעיל, דכיון שאין מקטירן ע"ג המערכה עצמה לי"ב משום קודם התמיד, וכ"כ בהגה' יעב"ץ שם, וזה כמש"נ לעיל בהערה בד' רש"י והמפרש דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד של שחר היינו שלא יהא נקטר במערכה גדולה קודם התמיד.

אך המפרש בתמיד שם כתב דלא היו מחזירין אותן למערכה אלא לאחר שהקטירו איברי התמיד, דא"א להקטיר במערכה זו קודם איברי התמיד דכתיב וערך עלי' העולה עולה ראשונה, וכ"כ הקרית ספר בפ"ב מתמידין, וכ"כ החק נתן בתמיד שם ללמוד ממש"כ הרמב"ן במלחמות לעיל כ"ו ב' דהפייס הרביעי דמי מעלה איברים וכו' הוא בין על איברי תמיד של שחר ובין על איברים שלא נתעכלו מבערב, והרי דלא היו מעלין איברים שלא נתעכלו מבערב קודם התמיד, וע"כ הוו בכלל הפייס הרביעי.

**עיכולי קטורת**

**ואי אתה מחזיר עיכולי קטורת,** השיח יצחק צידד דהיינו רק כשפקעו מע"ג המזבח וירדו, אך כ"ז שהקטורת ע"ג המזבח, אף שלא נתעכלה, הו"ל כאברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב דמחזירין אותן, וכ"כ החזו"א בזבחים סימן כ' (ב) סק"ג דבעודה על המזבח היא ראוי' להקטרה, ורק כשפקעה מעל המזבח נגמר מצותה, - אך בחי' הגרי"ז בהל' תמידין פירש דהא דאי אתה מחזיר עיכולי קטורת היינו משום דכל שכבתה נגמרה מצותה ואין בה עוד מצות הקטרה, עיי"ש, ולפ"ז אף בעודן ע"ג המזבח לא יחזיר.

בירושלמי לעיל פ"ב ה"ב אמרו דקטורת שכבתה הוממה שאין כתיב אוכלו אלא על המזבח החיצון, ובחי' הגרי"ז בהל' תמידין פירש בד' הירושלמי דאי"ז דינא דהכא דליכא בקטורת לדין אהדורי פוקעין, אלא הוא דין בפנ"ע, והיינו משום דאף דבקטורת ליכא לדין אהדורי פוקעין ונתקיים מצותה במעשה הקטרה לבד אף בלא עיכול, מ"מ אם בא להחזירה עדיין שם הקטרה בה כ"ז שיש בה ממש, דלא הופקע החפצא מדין הקטרה שלא יחול בו עושה מעשה הקטרה כלל ולא יעשה עוד גם לחמו של מזבח, אלא דכל שכבתה ונגמרה הקטרתה חל בה שם דשן ומצותה בדישון והנחה אצל המזבח, וממילא דלאו בת הקטרה היא עוד כלל, עיי"ש, - אך החזו"א בזבחים סימן כ' (ב) סק"ג כתב דכיון דנתמעטה קטורת מדין אהדורי פוקעין אף אם החזירה על המזבח אינה שבה להיות לחמו של מזבח,[[224]](#footnote-225) ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, ובמש"כ לפרש לדינא דהירושלמי דקטורת שכבתה הוממה, - ועמש"כ המקד"ד בסימן ו' ד"ה ובירושלמי ובסו"ס ל"ד לפרש לד' הירושלמי בע"א.

**לכדתניא אש תמיד תוקד על המזבח וכו' לימד על מערכה שני' של קטורת שלא תהא אלא על מזבח החיצון,** התורי"ד כתב דגרסינן ואש המזבח תוקד בו לימד על מערכה שני' וכו', וכ"כ בהגה' הגר"א, וכן גירסת ר"ח, וכ"ה מבו' בד' רבינו אליקים, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל ל"ג א' ד"ה מכלל, ונתישבה בזה קו' הגרע"א בגהש"ס שם, וכמש"כ הרש"ש שם, ועד"ז כתב השיח יצחק שם, (ועי' עוד בדבריו בסוגיין).

**אש מחתה ומנורה מנין וכו' אש תמיד שאמרתי לך לא תהא אלא בראש של מזבח החיצון,** הרמב"ם בפ"ג מתמידין הי"ג כתב דנר מערבי שכבה אין מדליקין אותו אחר דישונו אלא ממזבח החיצון, ומשא"כ בשאר הנרות שכל נר שכבה מהן מדליקו מנר חבירו, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד ל"ג א', והוא כדילפינן הכא מקרא דהאש למנורה היא ממזבח החיצון, - אך הראב"ד בהשגות בהל' תמידין שם כתב דכל הא דמדליקין את המנורה ממזבח העולה, הוא כשלא הי' במנורה נר דולק שכבר הטיב את כולה, ובכה"ג הוא דילפינן מקרא דאינו מביא אלא ממזבח העולה ולא ממזבח הפנימי ולא מבית הכירים, אבל בזמן שיש נר דולק במנורה ומצא את הנר המערבי כבה, מדליקו מן הדולק, וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"א סימן ש"ט, והמאירי בשבת כ"ב ב'.

**אש למחתה מנין וכו' ת"ל ולקח מלא המחתה גחלי אש מעל המזבח מלפני ד',** התורי"ד הק' דלעיל ילפינן לה דמוסיפין בו ביום מחתה לצורך המחתה דלפני ולפנים מרבויא דו' וה' והכא ילפינן לה מדכתיב מעל המזבח מלפני ד', וכתב דהכא ילפינן דהי' לוקח אש המחתה ממזבח החיצון, אך ל"ה מצי למילף מינה דעושה לה מערכה בפנ"ע, די"ל דהי' נוטל את האש ממערכה גדולה, ומקרא דוהאש ילפינן דעושה לה מערכה בפנ"ע, - והתוס' הרא"ש כתב דהא דלא סגי בקרא דוהאש,[[225]](#footnote-226) הוא משום דמהך קרא ל"ה שמעינן שצריך שתהא המערכה בראש המזבח.

**נאמרה אש בקטורת ונאמרה אש במחתה ומנורה,** בהא דנאמרה אש בקטורת כתב בפירש"י דהיינו מדכתיב יקטירנה ואין הקטרה בלא אש, וכ"כ הריטב"א, והתוס' כתבו דהוא מדכתיב גבי קרח אתה ואהרן איש מחתתו ותנו בהן אש ושימו עליהן קטורת,[[226]](#footnote-227) ועמש"כ בזה בפי' רבינו אליקים, - ובהא דנאמרה אש במנורה, משמע בפי' ר"ח דהוא מדכתיב להעלות נר תמיד והיא הדלקת נרות באש, וכ"כ בפי' רבינו אליקים בפי' קמא, ועיי"ש במש"כ לפרש עוד בזה.

**הו"א דוקא מלפני ד' אבל מהאי גיסא ומהאי גיסא אימא לא צריכא,** התוס' עמדו בזה ממה שאמרו בזבחים נ"ח ב' במערכה שני' של קטורת דבעינן שתהא כנגד הפתח, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהא דמרבינן הכא אף מן הצדדים היינו בדיעבד, אך לכתחילה בעינן כנגד הפתח, וכ"כ התוס' בזבחים נ"ח א' ד"ה משוך. - **ב** התוס' הרא"ש כתב דאף דבעינן דתהא המערכה כנגד הפתח ממש, מ"מ מרבינן מקרא דאם מערכה זו שכנגד הפתח נמשכת מהלאה לפתח יכול ליקח משם גחלים, וכ"כ התו"י. - **ג** הלח"מ בפ"ב מתמידין ה"ח כתב בדעת הרמב"ם דלא קי"ל כר' יוסי דבעינן שתהא מערכה שני' כנגד הפתח, והלחם יהודה בפ"ד מעיוהכ"פ ה"א כתב דמקורו הוא ממה שאמרו הכא דאפי' מהאי גיסא ומהאי גיסא,[[227]](#footnote-228) וכ"כ העולת תמיד בתמיד כ"ט א' ובכ' הגרי"ז בזבחים שם.

ה' אייר פ"ג

דף מס' 12

## דין אברים שניתותרו

**מ"ו א'** **- איברי עולה שניתותרו עושה להן מערכה בפנ"ע וסודרן ואפי' בשבת,** בפירש"י כתב דל"ג איברי עולת חול שניתותרו, וקאי על הא דהי' עושה מערכה בכל יום לאברים ופדרים שניתותרו, ולפ"ז קמ"ל תרתי, חדא דהי' עושה להן מערכה בפנ"ע בכל יום, ועוד דאפי' בשבת הי' עושה להן מערכה, וכ"ה מבו' בד' התו"י והתוס' הרא"ש, וכ"כ הריטב"א והמאירי בסוגיין, - אך בפי' רבינו אליקים גריס איברי עולת חול שניתותרו, וכן גירסת התוס' בשבת כ' א' ד"ה למשרי ובפסחים פ"ג ב' ד"ה ולא עולת חול, ולפ"ז בפשוטו עיקר הא דקמ"ל הוא דהי' עושה להן מערכה בפנ"ע אפי' בשבת,[[228]](#footnote-229) וכ"נ גם בד' התוס' הכא, ונתבאר להלן.

השיח יצחק כתב דמהא דאמר דאיברי עולה שניתותרו עושה להן מערכה בפנ"ע, משמע דכל הא דלר"מ עושין בכל יום מערכה רביעית הוא כשיש שם אברים שניתותרו, אך כל דליכא אברים שניתותרו אין עושה מערכה רביעית, ועיי"ש דמסיק דהיינו רק בשבת דכל דאין צורך במערכה זו אין עושין מערכה בחינם, אך בחול עושין מערכה זו אף כשאין אברים שניתותרו,[[229]](#footnote-230) וצ"ע.

## הקטרת אברים שניתותרו בשבת

המל"מ בפ"ד ממעה"ק ה"ג בסו"ד כתב לדון דהא דאמר בר קפרא דאברים שניתותרו קרבין אפי' בשבת, הוא רק לדעת ר"מ דס"ל דבכל יום עושה מערכה לאברים שניתותרו, דכיון דחשיבי דעושה להן מערכה, ע"כ חשיבי גם לדחות את השבת, אך לדעת רבנן דאין עושה להן מערכה ולא חשיבי, אף אין דוחין את השבת, ועיי"ש שהוכיח דלא כן, וכתב דהא דנקט בר קפרא להך דינא אליבא דר"מ, הוא לאשמועינן דאף בשבת עושה להן מערכה בפנ"ע.

התוס' הק' בהא דמרבינן בשבת כ' א' מבכל מושבותיכם למישרי אברים ופדרים, ממה שאמרו בכ"ד דעולת שבת בשבתו ולא עולת חול בשבת ולא עולת חול ביו"ט, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם הר"י פורת דהא דילפינן מקרא למישרי אברים ופדרים היינו אברים ופדרים של שבת, דאי מעולת שבת בשבתו ההיא מיירי בשחיטה וזריקה,[[230]](#footnote-231) והתוס' תמהו ע"ז. - **ב** התוס' כתבו בשם ריב"א ור"י דהא דממעטינן עולת חול בשבת היינו כשלא משלה בהן האור, והא דילפינן מקרא למישרי אברים ופדרים היינו כשמשלה בהן האור, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א,[[231]](#footnote-232) והתוס' בפסחים פ"ג ב' ד"ה ולא עולת חול הוסיפו לפרש בזה דהיינו משום דכל שמשלה בהן האור ונעשו לחמו של מזבח, הו"ל כקרבן היום, וע"כ הן דוחין את השבת מבמועדו ואפי' בשבת, וכ"כ הרשב"א בשבת כ"ד ב',[[232]](#footnote-233) וכ"כ התוס' הרא"ש בסוגיין. - **ג** התוס' כתבו בסו"ד דהא דממעטינן עולת חול בשבת ויו"ט היינו בליל שבת ויו"ט דלא ניתנו שבת ויו"ט לידחות בההיא שעתא אצל שום קרבן, והא דילפינן מקרא למישרי אברים ופדרים היינו סמוך לבוקר כשמסדר מערכה של היום, דכיון דבלא"ה מבעיר אש המערכה לצורך תמידין דיומא, הותר אף להקטיר אברים ופדרים שניתותרו, וילפינן לה מקרא דבכל מושבותיכם, וכ"כ התורי"ד. - **ד** הרשב"א בשבת כ' א' כתב דהא דממעטינן עולת חול בשבת היינו דאין עושין לה מערכה בפנ"ע, והא דילפינן מקרא למישרי אברים ופדרים אי"ז לעשות להן מערכה בפנ"ע אלא להוסיף בה אש ולחתות בהן ולהבעיר באותה מערכה עצמה שלהן,[[233]](#footnote-234) וכ"כ הריטב"א והר"ן שם, ועמש"כ בקונט' מחי' הגרי"מ סימן י' (ד"ה וברשב"א) לפרש בזה, והרמב"ן שם הוסיף דגם אין מעלין אותן על המזבח, ורק כשהעלן על המזבח והן נשרפין והולכין מותר לחתות בהן ולהבעיר ולהוסיף אש באותה מערכה עצמה שלהן.[[234]](#footnote-235) - **ה** הרמב"ם בפ"א מתמידין ה"ז כתב דאברים של תמיד אין דוחין את השבת אלא בער"ש בלבד מקטירין איברי תמיד של ער"ש, והמל"מ שם כתב דמשמעות דבריו דלא הותר להקריבן אף בכשרים ואף כשמשלה בהן האור, וכתב בדעתו דהא דילפינן מקרא דבכל מושבותיכם למישרי אברים ופדרים הוא דלא כהלכתא.[[235]](#footnote-236) - **ו** בכ' הגר"ח בסוגיין כתב בדעת הרמב"ם דהא דאיברי חול אין קריבין בשבת אף כשמשלה בהן האור, היינו כשירדו מעל המזבח, אך כל שעודן על המזבח ה"ה קריבין בשבת, ומהפכין בהן בצינורא ומקרבין אותן אל האש, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, וזהו דילפינן מקרא למישרי אברים ופדרים, אך צ"ע דמ"ט לא הביא הרמב"ם לדין זה.

בפסחים ס"ט א' ובמנחות ע"ב ב' אמרו דהא דהקטרת אברים ופדרים דוחה את השבת, הוא משום דכבר דחתה שחיטה את השבת, והמקד"ד בסימן כ"ה סק"ד עמד בזה בהא דילפינן מקרא דאין עולת חול דוחה את השבת, שהרי אף הקטרת עולת שבת אינה דוחה את השבת אלא משום דכבר דחתה שחיטה את השבת, ובעולת חול הרי לא דחתה את השבת, וכתב דזה גופא הוא טעם הא דעולת חול אינה דוחה את השבת, - עוד יש להעיר דלפ"מ דתניא בפסחים ס"ח ב' דהא דהקטרת אברים ופדרים דוחה את השבת ואין ממתינין להן עד שתחשך הוא משום דחביבה מצוה בשעתה, הרי דבאברים דעולת חול דליכא לה"ט, מ"ט בעינן קרא דאין דוחין את השבת.[[236]](#footnote-237)

התוס' בשבת ובפסחים שם כתבו בשם ריב"א שנסתפק אם הא דכשמשלה בהן האור נעשו לחמו של מזבח ומקטירין אותן בשבת היינו בכל הקרבנות, או היינו רק בתמיד משום דשֵם תמיד דוחה שבת,[[237]](#footnote-238) - והחזו"א בסימן קכ"ו סק"ל עמד בזה דלכאו' מהא דמקטיר אפי' פסולין מוכח דבכל הקרבנות שמשלה בהן האור מקטירין אותן אפי' בשבת, שהרי בפסולין שעלו דלא ירדו לי"ב לדין קרבן ציבור אלא דין קרבן סתם, וכתב דמד' התוס' מוכח דס"ל דפסולין דקרבן ציבור יש עליהן דין קרבן ציבור, ולכאו' היינו דיש בהן לדינא דקרבן ציבור דדוחה את השבת, ועמש"נ בזה להלן.

התוס' כתבו בתו"ד לדעת הר"י פור"ת דלפ"מ דס"ד דהא דעולת שבת בשבתו קאי על שחיטה וזריקה, הרי הא דילפינן מדכתיב בשבתו דשל שבת קרבין ביוהכ"פ או ביו"ט, היינו דאם נאנסו ולא שחטו תמיד של שבת ישחטו אותו ביוהכ"פ או ביו"ט, והמל"מ בפ"ד ממעה"ק ה"ג הק' דהרי קרבן ציבור אין לו תשלומין, כדתנן ברפ"ד תמורה דעבר זמנו בטל קרבנו וילפינן לה מדכתיב זבח ונסכים דבר יום ביומו, ועיי"ש שכתב דצ"ל דלפי הס"ד הוה מוקמינן לקרא דדבר יום ביומו במזידין אבל באנוסין יש לו תשלומין, אך אחר דגלי לן קרא דאף הקטרה דוחה שבת, ומוקמינן לקרא דעולת שבת בשבתו אף באברים ופדרים, מפרשינן לקרא דבשבתו דקאי על הקטרת חלבי שבת דקרבין ביוהכ"פ או ביו"ט, אך כל שלא שחטו את התמיד בשבת אף באונס אין לו תשלומין, ועמש"כ בזה השיח יצחק.

**לא נצרכה אלא לפסולין,** בפירש"י כתב דהיינו בהנך דאם עלו לא ירדו, ובס' מנח"א עמד בזה דלמש"כ המל"מ בפ"ג מפסוהמ"ק ה"ו להוכיח מד' התוס' אף בהנך פסולין דאם עלו ירדו מ"מ כל שמשלה בהן האור לא ירדו, הרי כיון דהכא מיירי כשמשלה בהן האור, היינו אף בפסולין דאם עלו ירדו,[[238]](#footnote-239) ועיי"ש במש"כ בזה.

**ודוקא שמשלה בהן האור וכו',** לפירש"י ודעימי' קאי על הא דעושה להן מערכה בפנ"ע, דהא דעושה מערכה בפנ"ע אף לפסולין היינו דוקא כשמשלה בהן האור, ולפ"ז הרי דלהך לישנא הא דעושה מערכה בפנ"ע לכשרים הוא אף כשלא משלה בהן האור, ובזה הוא דפליג לישנא בתרא וס"ל דאף לכשרים ל"ה עושה מערכה בפנ"ע אלא כשמשלה בהן האור, וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש.

אך התוס' בסוגיין ובשבת ובפסחים שם פירשו דמה שאמרו דדוקא שמשלה בהן האור קאי על הא דעושה להן מערכה אפי' בשבת, ובפשוטו הוא לטעמייהו דגרסי איברי חול שניתותרו,[[239]](#footnote-240) - ועפי"ז כתבו לדעת ר"י וריב"א דמה שאמרו דדוקא שמשלה בהן האור הוא גם בכשרים, ולא פליגי תרי לישני לדינא, שהרי כל שלא משלה בהן האור ממעטינן להו מקרא דעולת שבת בשבתו ולא עולת חול בשבת, - ובסו"ד כתבו דלהך לישנא הוא רק בפסולין אף בכשרים מקטירין אותן בשבת אף אם לא משלה בהן האור, והא דממעטינן עולת חול בשבת היינו בלילה דלא ניתנה שבת לידחות.

התוס' בתו"ד כתבו דגם לדעת הר"י פור"ת צ"ל כן דמה שאמרו הכא דאברים ופדרים דניתותרו קרבין בשבת הוא רק כשמשלה בהן האור, - והמל"מ בפ"ד ממעה"ק ה"ג האריך דהתוס' בתחילת דבריהם פירשו דלדעת הר"י פור"ת הא דממעטינן עולת חול בשבת היינו בשחיטה וזריקה, אך כל ששחט וזרק בער"ש וניתותרו מקטירין אותן בשבת אף אם לא משלה בהן האור, ורק לפ"מ שכתבו התוס' בישוב דבריו דאחר דמרבינן מקרא להתיר הקטרת אברים ופדרים מוקמינן לקרא דעולת שבת בשבתו אף לאברים ופדרים, הרי ממילא דהא דממעטינן עולת חול בשבת הוא אף בהקטרה, וע"כ הוצרכו התוס' לפרש דמה שאמרו הכא דאברים ופדרים שניתותרו קרבין בשבת הוא כשמשלה בהן האור,[[240]](#footnote-241) ועיי"ש במש"כ עוד בזה, - ועמש"כ השיח יצחק בע"א.

החזו"א בסימן קכ"ו סקכ"ט כתב בדעת התוס' דלא מסתבר להו דכל הא דאמר ר"מ דעושה להן מערכה בפנ"ע הוא רק כשמשלה בהן האור, וע"כ פירשו דמה שאמרו דדוקא משלה בהן הוא לענין שבת, - ולדעת רש"י ודעימי' דלל"ב כל הא דעושה מערכה בפנ"ע אף בכשרים הוא רק כשמשלה בהן האור, י"ל דהטעם בזה הוא למש"כ בכ' הגר"ח דכל דלא משלה בהן האור הוי דין הקטרתן משום הוא משום דין ההקטרה דהקרבן, וכל שמשלה בהן האור ונעשו לחמו של מזבח הוי דין הקטרתן משום חיובי ודיני המזבח, וע"כ כל דלא משלה בהן האור דדין הקטרתן הוא משום דין ההקטרה דהקרבן, הוי ככל הקרבנות דמקטירין אותן ע"ג מערכה גדולה, וכל הא דילפינן מקרא דעושה להן מערכה בפנ"ע הוא רק כשמשלה בהן האור דדין הקטרתן הוא משום חיובי ודיני המזבח.

**ואפי' בשבת תנינא,** התוס' הרא"ש כתב דאע"ג דמתניתין איירי בכשרים ולא בפסולין, מ"מ כיון דאשמועינן כבר דפסולין שמשלה בהן האור הוו ככשרים, מסתבר שאין חילוק בזה בין חול לשבת, וכ"כ התו"י, וכ"כ המל"מ בפ"ד ממעה"ק ה"ג, - אך בפ"א מתמידין ה"ז כתב בסו"ד די"ל דהא דאמר בר קפרא ואפי' בשבת הוא רק בכשרים, ודלא כמש"כ התוס' דהוא אף בפסולין, וע"ז שפיר פרכינן דתנינא והיום חמש.

המל"מ בהל' תמידין שם נסתפק באיברי תמיד של שבת שנפסלו בפסול דאם עלו לא ירדו, אם אין מקטירין אותן בשבת דהא דתמיד דוחה שבת היינו דוקא בכשרים אבל פסולין לא, או"ד דכיון דאברים אלו ניתנה שבת לידחות אצלם אף שנפסלו נמי ניתנה שבת לידחות אצלם, - ועיי"ש שכתב ללמוד לזה מהא דלבר קפרא אברים פסולין של ער"ש מקטיר אותן בשבת, ואף לדעת הרמב"ם דקי"ל דאינם דוחין את השבת, היינו משום דאף אברים כשרים של ער"ש אין דוחין את השבת, אך באברים של שבת דכל שהן כשרין דוחין את השבת, אף פסולין דוחין את השבת, - ומסיק דתליא במה שנחלקו בתוס' אם הא דבעינן ללישנא קמא משלה בהן האור הוא אף בכשרים או רק בפסולין, דאם הוא רק בפסולין, הרי ה"נ באברים של שבת שנפסלו אין מקטירין אותן בשבת כשלא משלה בהן האור, עיי"ש, - ועמש"כ בזה החזו"א בזבחים סימן י"ט סקל"א, ועמש"נ לעיל דלפ"מ שהוכיח החזו"א בסימן קכ"ו סק"ל מד' התוס' בשבת ובפסחים מבו' דיש להן דין קרבן ציבור לדחות את השבת.

ו' אייר פ"ג

דף מס' 13

**מ"ו א'** **- ופליגא דרב הונא דאמר תחילתו דוחה סופו אינו דוחה,** לקמן בסוגיין פליגי רב חסדא ורבה, דלרב חסדא הא דסופו אינו דוחה היינו דאינו דוחה את הטומאה, ולרבה הא דסופו אינו דוחה היינו דאינו דוחה את השבת, והתו"י כתבו דמה שאמרו הכא דפליגי דרב הונא היינו אליבא דרבא דאינו דוחה את השבת, והיינו דאינו עושה להן מערכה בפנ"ע, והוא דלא כבר קפרא דעושה להן מערכה בפנ"ע ואפי' בשבת, אך לרב חסדא דדוחה את השבת ואינו דוחה את הטומאה, לא פליג על בר קפרא, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א.

אך התוס' לקמן בסוגיין פירשו דהא דאמר רב חסדא דאינו דוחה את הטומאה, היינו דאין עושין להן מערכה בפנ"ע להקטירן בטומאה, אלא מקטירן בטומאה על המערכה גדולה, ונתבאר להלן, וכתבו דלפ"ז מה שאמרו דפליגא דרב הונא היינו אף אליבא דרב חסדא דדוחה את השבת ואינו דוחה את הטומאה, דפליג על בר קפרא דאף פסולין שניתותרו עושה להן מערכה בפנ"ע, וכ"כ התוס' הרשב"א בפסחים פ"ג ב'.[[241]](#footnote-242)

המל"מ בפ"א מתמידין ה"ז עמד במה שאמרו דפליגא דרב הונא, דהרי י"ל דרב הונא מיירי בשלא משלה בהן האור, אך אם משלה בהן האור מודה דדוחין את השבת, ולא פליג על בר קפרא, ולא מיבעיא לל"ק דאף בכשרים בעינן משלה בהן האור, אלא אף לל"ק הרי כתבו התוס' וש"ר דאין מקטירין אותן בשבת אלא כשמשלה בהן האור, וכתב דצ"ל דמהא דקאמר אינו דוחה משמע דאינו דוחה כלל אף אם משלה בהן האור, ועיי"ש בהמש"ד שכתב כן גם לפי' התוס' דגם אליבא דרב חסדא דאינו דוחה את הטומאה פליג אבר קפרא וס"ל דפסולין שניתותרו אין עושה להן מערכה בפנ"ע, דהיינו משום דהא דקאמר דאין דוחה את הטומאה לעשות להן מערכה בפנ"ע הוא אף במשלה בהן האור, וזה לפי דבריו בפ"ד ממעה"ק ה"ג דגם לדעת התוס' מה שאמרו לעיל דהוא שמשלה בהן האור קאי גם על הא דעושה להן מערכה בפנ"ע בחול, (ועמש"נ בזה בדף מס' 12 ובהערה שם).

## דחיית טומאה בהקטרת אברים ובאברים שניתותרו

**רב חסדא אמר דוחה את השבת ואינו דוחה את הטומאה,** נחלקו הראשונים בביאורו, **א** בפירש"י כתב דהיינו דהקטר חלבים ואברים דתמיד אינו דוחה את הטומאה, ורק זריקת דמו דוחה את הטומאה. - **ב** התור"פ כתב בשם י"מ דהיינו דכל שהדיחוי בא בתחילתו בשחיטה וזריקה דוחה את הטומאה ואף ההקטרה נעשית בטומאה, והיינו דכיון דהוא קרבן ציבור הבא בטומאה וחיילא בי' הדחי' דטומאה, נדחה הטומאה בכל הקרבתו ואף בהקטרת איברים, אך כל שלא בא לו הדיחוי עד אחר שחיטה וזריקה אין הקטרתו דוחה את הטומאה, דלא חיילא הדחי' דטומאה משום הקטרת אימורים דאינה עיקר כפרה, וכ"כ המרומי שדה גם בדעת רש"י, ועמש"כ הריטב"א בדעת רש"י, ונתבאר להלן. - **ג** בפירש"י כתב בשם רבותיו דהיינו דהקטר חלבים ואברים דתמיד דוחה את הטומאה ואברים שניתותרו מבערב אין דוחין את הטומאה, ומשמעות דבריהם דהיינו דאין מקטירין אותן כלל בטומאה, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, וכ"ה מבו' בד' התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א, ומה"ט פירשו דמה שאמרו דפליגא דרב הונא הוא רק אליבא דרבה, וכ"כ המל"מ בפ"א מתמידין ה"ז בדעת הרמב"ם שם. - **ד** התוס' פירשו דהיינו דהקטר חלבים שלא ניתותרו דוחין את הטומאה, והקטר אברים שניתותרו אין דוחין את הטומאה לעשות להן מערכה בפנ"ע ולהקטיר בטומאה אלא מקטירן בטומאה על המערכה גדולה, וכ"כ התוס' הרשב"א בפסחים פ"ג ב'.

## בדעת רש"י דלרב חסדא אין הקטרת איברים דוחה את הטומאה

התוס' הק' על מש"כ בפירש"י דלרב חסדא אין הקטרת אברים דוחה את הטומאה, מהא דתנן דחמשה דברים באין בטומאה ואין נאכלין בטומאה ומשמע דאף מקטירין את האימורים בטומאה, דמדקאמר ואין נאכלין בטומאה מכלל דכל השאר בא בטומאה שחיטה זריקה והקטרה, וכן הק' התו"י והתוס' הרא"ש בסוגיין והתוס' הרשב"א בפסחים פ"ג ב',[[242]](#footnote-243) - אמנם הנה הריטב"א כתב בדעת רש"י דכל שנטמא קודם זריקה אף מקטירין את האיברים בטומאה, ורק כשנשחט ונזרק דמו בטהרה הוא דאין מקטירין את האימורים בטומאה,[[243]](#footnote-244) והשיח יצחק כתב דלפ"ז ניחא דזהו דתנן דבאין בטומאה ואף מקטירין את האימורים בטומאה, והיינו כשנטמאו קודם זריקה,[[244]](#footnote-245) - והמרומי שדה כתב בדעת רש"י דכל שקרב הקרבן עצמו בטומאה אף מקטירין את אימוריו בטומאה, וכתב דלפ"ז ניחא הא דתנן דבאין בטומאה ואף מקטירין את האימורים בטומאה.

התוס' הק' ע"ד רש"י דלפ"ז ל"ד תחילתו וסופו דרב חסדא לתחילתו וסופו דרבה, דלרב חסדא סופו היינו הקטרת תמיד דיומא, ולרבה היינו אברים שניתותרו מאתמול, - ולמש"כ המרומי שדה בדעת רש"י דכל שהיתה הקרבת הקרבן עצמו בטומאה מקטירין את האברים בטומאה, ניחא, דדמי תחילתו וסופו דרב חסדא לתחילתו וסופו דרבה, דתחילתו וסופו דרב חסדא היינו דכל שהקרבן עצמו בא בטומאה אף הקטרת איבריו דוחה את הטומאה, וכל שהקרבן עצמו לא בא בטומאה אין הקטרת איבריו דוחה את הטומאה, וה"נ הוא תחילתו וסופו דרבה, דתמיד של שבת דדוחה את השבת אף הקטרת איבריו דוחה את השבת, ותמיד של ער"ש דאינו דוחה את השבת אף הקטרת איבריו שניתותרו אין דוחין את השבת, ועד"ז כתב בקוט' מחי' הגרי"מ סימן י' ד"ה והנה הריטב"א גם לפ"ד הריטב"א בדעת רש"י.[[245]](#footnote-246)

התוס' הק' עוד ע"ד רש"י מהא דמקטירין את העומר בטומאה ומהא דמקטירין מנחת נסכים דקרבן ציבור בטומאה, וכתבו לישב דהקטרת קומץ דמנחה במקום זריקת דם דזבח וכ"ה דזריקה דוחה טומאה ה"נ הקטרת קומץ, וכמו שאמרו בזבחים י"ג ב' דמקטיר היינו זורק.

אך התו"י הק' ע"ד רש"י מהא דמקטירין מנחת נסכים דקרבן ציבור בטומאה, וכן הק' התו"י והריטב"א בסוגייין והתוס' הרשב"א בפסחים פ"ג ב' והתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ' א', - וי"ל דהוא משום דס"ל דמנחת נסכים אינה דוחה טומאה מצד עצמה, שהרי מביא אדם קרבנו היום ומנחתו לאחר י' ימים ואין קבוע לה זמן, אלא משום דהוי מכלל הזבח, וכמש"כ המקד"ד בסימן כ"ו סק"ד, וע"כ אם הקטרת אימורים דהזבח אינה דוחה את הטומאה משום דלא מעכבי כפרה, הדין נותן דגם מנחת נסכים דאינה מעכבת את כפרת הזבח אינה דוחה את הטומאה.[[246]](#footnote-247)

התו"י הק' לדעת רש"י, דאם אין הקרבת האברים דוחה טומאה איך יזרוק את הדם למ"ד דאם אין בשר אין דם, ולכאו' היינו דאף דמדאורייתא ודאי דחשיב כיש בשר, שהרי אף בקרבן יחיד שנטמא מקטירין את האימורים מדאורייתא משום ריצוי ציץ, מ"מ מדרבנן דל"מ ריצוי ציץ להקטיר את האימורים לכתחילה חשיב כאין בשר,[[247]](#footnote-248) וכתבו די"ל דאם נטמא החלב קודם זריקה דוחה טומאה אפי' הקרבתו, ורק אם נטמא אחר זריקה שנגמרו עבודות הדם אינו דוחה, - ויש להסתפק אם הוא כמש"כ הריטב"א דכל שנטמא קודם זריקה אף מקריבין את האברים בטומאה, או היינו רק למ"ד דאם אין בשר אין דם, דלדידי' הקרבת האימורים נצרכת להכשר הקרבן, דאם אסור להקריבן אף הזבח פסול דאם אין בשר אין דם, וע"כ חיילא דחיית הטומאה אף על הקרבתן.[[248]](#footnote-249)

## אם הקטרת איברים דוחה את הטומאה כשנטמאו אחר זריקה

בד' התו"י והריטב"א מבו' דלמ"ד דהקטרת איברים דוחה את הטומאה היינו אף כשנטמאו האיברים אחר זריקה, שהרי פירשו לדעת רש"י דהא דאין דוחה את הטומאה הוא כשנטמאו אחר זריקה, ומבו' דלמ"ד דסופו דוחה את הטומאה, (וכן לדעת החולקים על פירש"י ולכו"ע הן דוחין את הטומאה), אף כשנטמאו אחר זריקה דוחין את הטומאה, - וזה דלא כמש"כ החזו"א בזבחים סימן ו' סק"ו דכל שנטמאו האימורים אחר זריקה אין מקריבין אותן בטומאה,[[249]](#footnote-250) ועי' עוד בדבריו בסימן קכ"ו סק"ל במש"כ בסוגיין, וצ"ע.

## נטמאו האיברים אם מקטירין אותן בטומאה משום ריצוי ציץ

בד' התו"י והריטב"א מבו' דלמ"ד דהקטרת איברים אינה דוחה את הטומאה, היינו אף כשנטמאו האיברים, וכ"כ בפי' רבינו אליקים, - והחזו"א בסימן קכ"ו סק"ל עמד בזה דכל שנטמאו האיברים הדין נותן דיהיו קריבין בטומאה משום דהציץ מרצה על העולין, ואף דביחיד ל"מ ריצוי ציץ לכתחילה, מ"מ בציבור מהני אף לכתחילה, ורק בטומאת הכהן דליכא ריצוי ציץ, הוא דאין הקטרת איברים דוחה את הטומאה, - ועיי"ש שכתב די"ל דאף בטומאת איברים ל"מ ריצוי ציץ אלא לחשבן כאיתנייהו לענין לזרוק הדם, אבל לא להקטירן,[[250]](#footnote-251) ודמי להא דמבו' בפסחים ע"ז א' דאף אם הציץ מרצה על האכילות מ"מ אין נאכלין בטומאה,[[251]](#footnote-252) אך אי"ז מתישב בד' התו"י והריטב"א שכתבו דכל שנטמאו קודם זריקה מקטירין אותן, והרי דמהני ריצוי ציץ אף להקטירן, (דהרי למ"ד דטומאה דחוי' בציבור בעי ריצוי ציץ).[[252]](#footnote-253)

## בדעת התוס' דאין סופו דוחה את הטומאה לעשות להן מערכה בפנ"ע

למש"כ התוס' דהא דסופו אינו דוחה את הטומאה היינו דאין עושין להן מערכה בפנ"ע להקטירן בטומאה אלא מקטירן בטומאה על המערכה גדולה, מבו' בל' התוס' הרשב"א בפסחים פ"ג ב' דהיינו דלענין להקטירן בטומאה איכא בהו לדין דחיית טומאה, וכ"כ החזו"א בסימן קכ"ו סק"ל (ד"ה והא דאמר) דאף מעלין אותן לכתחילה ע"ג המזבח, ואף מקטירין אותן בטומאת הגוף, והיינו משום דין דחיית טומאה, - ולפ"ז לכאו' הא דאין עושין להן מערכה בפנ"ע היינו דל"מ בהו דחיית טומאה לחשבן ככשרים לעשות להן מערכה בפנ"ע,[[253]](#footnote-254) אך עמש"נ להלן דמהא דפריך דמ"ש דדוחה את השבת ואינו דוחה את הטומאה מוכרח לפרש בזה בע"א.[[254]](#footnote-255)

המל"מ בפ"א מתמידין ה"ז נסתפק בתו"ד לדעת התוס' אם הא דלרב חסדא מקטירין אותן בטומאה על המערכה גדולה הוא רק כשמשלה בהן האור,[[255]](#footnote-256) אך כל שלא משלה בהן האור אינו מקטיר אותן כלל אלא יצאו לבית השריפה,[[256]](#footnote-257) והיינו די"ל דכל הא דיש בהן לדין הדחי' דטומאה, אף דאינם עיקר כפרה, הוא רק כשמשלה בהן האור, או דאף אם לא משלה מקטיר אותן בטומאה, משום דאל"כ ביטלת מהן דין הקטרה, - ובד' התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ' א' מפורש דכל הא דמקטירין אותן בטומאה הוא משום דמשלה בהן האור, עיי"ש.

המל"מ שם נסתפק בתו"ד לדעת רבה דאפי' סופו דוחה את הטומאה ולר"מ עושה להן מערכה בפנ"ע ולרבנן מקטיר אותן ע"ג מערכה גדולה, אם הוא אף כשלא משלה בהן האור,[[257]](#footnote-258) - ובהמש"ד כתב דאי נימא דגם לדעת רב חסדא מקטיר אותן בטומאה אף כשלא משלה בהן האור משום דאל"כ ביטלת מהן דין הקטרה, ה"נ הוא לדעת רבה, אך אכתי יש להסתפק אם הא דלר"מ עושה להן מערכה בפנ"ע הוא גם כשלא משלה בהן האור.[[258]](#footnote-259)

בס' חוקת היום הק' דאם הפלוגתא אם דוחה את הטומאה לעשות להן מערכה בפנ"ע הוא רק כשמשלה בהן האור, דא"כ הרי פקע איסורן מהן, כמו שאמרו בזבחים מ"ג ב', ומ"ט דרב חסדא דאין עושה להן מערכה בפנ"ע, וי"ל בזה בכמה גווני, **א** דהכא איירי כשנטמאו אחר שמשלה בהן האור, דבכה"ג שפיר מיפסלי, כמבו' בכריתות י"ד א' דבכה"ג ליכא לדינא דפקע פסולן מהן.[[259]](#footnote-260) - **ב** למש"כ המל"מ בפ"ג מפסוהמ"ק ה"ט והגר"ח שם בדעת הרמב"ם דהא דמהני משילת האור להפקיע איסורן הוא רק כשמשלה האור ברובו, אך הא דמהני משילת האור לאשוויי לחמו של מזבח הוא אף במשילת האור במקצתו, ולפ"ז י"ל דהכא איירי כשמשלה האור במקצתו דלא פקע איסורן מהן, וע"כ ס"ל לרב חסדא דאין עושין להן מערכה בפנ"ע. - **ג** למש"כ בכ' הגרי"ז בזבחים שם דכל הא דבטמא שמשלה בו האור פקע איסורו ממנו הוא רק כשאין בו אלא טומאה מדין חיבת הקודש, אך כל שיש בו טומאה גמורה, ל"מ בזה משילת האור, דאף דמשילת האור מהניא להפקיע פסול קודש מ"מ אינה מועלת לטהרו מטומאתו, וכיון דהוא נשאר בטומאתו הרי אכתי פסול ועומד הוא, ודמי לנטמא אחר משילת האור.

## דחיית שבת באיברים שניתותרו

**דוחה את הטומאה ואינו דוחה את השבת,** התוס' כתבו דהא דאינו דוחה את השבת, היינו דאין עושה להן מערכה בפנ"ע אלא מקטירן ע"ג מערכה גדולה, וכ"כ התוס' בפסחים פ"ג ב' ד"ה ולא עולת חול והתוס' הרשב"א שם, והריטב"א הוכיח כן ממה שאמרו בשבת כ' א' דבכל מושבותיכם אתא למישרי אברים ופדרים, ובע"כ דכל הא דאינו דוחה את השבת היינו דאין עושין להן מערכה בפנ"ע, וכ"כ התוס' הרא"ש.

אך בפירש"י כתב דהא דאינו דוחה את השבת היינו דאין אברים נקטרין משתחשך אלא מעלן מבעו"י, ומבו' דאין מקטירין אותן כלל בשבת, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"א מתמידין ה"ז, וכמש"כ המל"מ שם, ועיי"ש שכתב בדעתו דהא דמרבינן בשבת אברים ופדרים אתיא כבר קפרא ודעימי' דהקטרת אברים ופדרים דוחה את השבת, ולא קי"ל הכי,[[260]](#footnote-261) ועמש"כ בזה בכ' הגר"ח בסוגיין.

המל"מ בפ"א מתמידין ה"ז כתב דלמש"כ התוס' ודעימי' דהא דאינו דוחה את השבת היינו דאינו עושה להן מערכה בפנ"ע, הרי דלפ"מ דקי"ל כרבנן דאף בחול אינו עושה מערכה לאיברים שניתותרו, ליכא נפ"מ בפלוגתא זו, דכל הא דפליגי הוא לר"מ דעושה להן מערכה בפנ"ע, ועיי"ש שכתב דלדעת התוס' גם ליכא נפ"מ במה שנחלקו רב חסדא ורבה אם דוחה את השבת ואינו דוחה את הטומאה או דוחה את הטומאה ואינו דוחה את השבת, כיון דכל פלוגתייהו היא אם עושה להן מערכה בפנ"ע, - אך בתשו' שאילת דוד או"ח סימן א' ד"ה מה שהקשה כתב דנפ"מ בפלוגתייהו גם לרבנן, דאף דלדידהו אינו חייב לעשות מערכה בפנ"ע בשביל האיברים שניתותרו, מ"מ אם רצה לעשות מערכה בפנ"ע בחול עושה, ומשא"כ בשבת תליא בפלוגתייהו דבר קפרא ורב הונא אם רשאי לעשות מערכה בפנ"ע,[[261]](#footnote-262) אך לכאו' הא דפליגי לענין טומאה אם עושין מערכה בפנ"ע, הוא רק לדעת ר"מ, ופליגי אם דינם הוא לעשות להן מערכה בפנ"ע, (דהרי ליכא איסור לעשות מערכה בפנ"ע), וצ"ע.

**לדידך קשיא מ"ש טומאה דכתיב במועדו ואפי' בטומאה שבת נמי במועדו ואפי' בשבת,** לפ"מ שנסתפק המל"מ דהא דסופו דוחה את הטומאה הוא אף כשלא משלה בהן האור, צ"ב, דא"כ תיקשי גם אם סופו דוחה את הטומאה, דמ"ש דדוחה את הטומאה אף כשלא משלה בהן האור ואינו דוחה את השבת אלא כשמשלה בהן האור, ואם שאני שבת משום דתחילתו לאו בר מידחא שבת הוא, הרי גם לרבה ניחא, - וי"ל בפשיטות דהא דאינו דוחה את השבת כשלא משלה בהן האור, אי"ז משום דהקטרת אימורים אינה דוחה, אלא הוא משום דל"ה כלל קרבן דשבת, וע"כ לא קשיא לי' אלא בהא דאינו דוחה את השבת אף דמשלה בהן האור ונעשו לחמו של מזבח חשיבי כקרבן דשבת, ובע"כ דהא דאינו דוחה את השבת הוא משום דהקטרת אימורים אינה דוחה, וזהו דקשיא לי' דמ"ש דדוחה את הטומאה ואינו דוחה את השבת.

**ולרב חסדא קשיא מ"ש שבת דכתיב במועדו ואפי' בשבת,** התוס' הרא"ש לעיל בסוגיין הק' דהרי בשבת כ' א' ילפינן להא דהקטרת אברים ופדרים דוחה שבת מדכתיב במושבותיכם, וכתב דמהתם לא שמעינן עיקר דחיית התמיד אלא ילפינן לה מגז"ש דבמועדו במועדו, וממושבותיכם שמעינן דכיון שמשלה בהן האור נעשו לחמו של מזבח וחשיבי כתמידי היום, וכ"כ התו"י והריטב"א בסוגיין והתוס' בפסחים פ"ג ב'.

**טומאה נמי במועדו ואפי' בטומאה,** לדעת רש"י דהא דא"ר חסדא דסופו אינו דוחה את הטומאה היינו הקטר חלבים ואיברים, בפשוטו ה"נ הא דא"ר חסדא דסופו דוחה את השבת היינו הקטר חלבים ואיברים, דהרי בחד מילתא קאמר רב חסדא דדוחה את השבת ואינו דוחה את הטומאה,[[262]](#footnote-263) וזהו דפריך דמ"ש דהקטר חלבים ואיברים דוחה את השבת ואינו דוחה את הטומאה.

אך למש"כ הריטב"א בדעת רש"י דכל הא דהקטר חלבים ואיברים אינו דוחה את הטומאה הוא רק כשנטמאו אחר זריקה, וכן למש"כ המרומי שדה בדעתו דכל שהיתה הקרבת הקרבן בטומאה אף מקטירין את האימורים בטומאה, לכאו' ליכא למיפרך דמ"ש דהקטר חלבים ואיברים דוחה את השבת ואינו דוחה את הטומאה, דאדרבה כ"ה דדוחה את הטומאה כשנטמאו קודם זריקה, ה"נ דוחה את השבת, דלענין דחיית שבת דמי לנטמאו קודם זריקה, - ובע"כ דהא דא"ר חסדא דסופו דוחה את השבת היינו אף באיברים שניתותרו, דדמי לאיברים שנטמאו אחר זריקה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הריטב"א, ושפיר פריך דמ"ש דאיברים שניתותרו דוחין את השבת, ואין הקטרת איברים דוחה את הטומאה, דכיון דאיברים שניתותרו דוחין את השבת אף דהקרבן עצמו קרב בער"ש, וחיילא הדחי' מכח האיברים עצמן, ה"נ הי' בדין דאיברים שנטמאו אחר זריקה ידחו את הטומאה.

לדעת התוס' דהא דא"ר חסדא דאין דוחה את הטומאה היינו דאין עושה להן מערכה בפנ"ע, משום דס"ל דלפסולין אין עושה מערכה בפנ"ע, ואף דטומאה דחוי' בציבור חשבינן להו כפסולין, צע"ג דא"כ מאי פריך דמ"ש מהא דדוחה את השבת, הרי אף דבאברים כשרים דוחה את השבת ועושה להן מערכה בפנ"ע, מ"מ באברים שנטמאו דפסולין הן אין עושה להן מערכה בפנ"ע, - ולכאו' מוכח מהכא דעיקר הא דא"ר חסדא דאין עושה להן מערכה בפנ"ע, לאו היינו דאף דיש בזה לדין הדחי' דטומאה, מ"מ הו"ל כפסולין דאין עושין להן מערכה בפנ"ע, אלא היינו דעיקר דין הדחי' דטומאה באיברים שניתותרו הוא רק להקטירן ע"ג המערכה גדולה, אך ל"מ להקטירן ע"ג מערכה בפנ"ע,[[263]](#footnote-264) וזהו דפרכינן דמ"ש מהא דהקטרת איברים שניתותרו דוחה את השבת אף להקטירן ע"ג מערכה בפנ"ע.

ובטעמא דמילתא י"ל דהוא משום דכל דמקטירן ע"ג המערכה גדולה חשבינן לה כהמשך ההקטרה דהקרבן דהותרה בטומאה, אך להקטירן ע"ג מערכה בפנ"ע דהו"ל כהקטרה בפנ"ע ליכא לדין הדחי' דטומאה,[[264]](#footnote-265) דכיון דהקטרת איברים שניתותרו אינה עיקר כפרה, ליכא דחי' להקטרה זו, אלא אם חשבינן לה כהמשך ההקטרה דהקרבן,[[265]](#footnote-266) - אך הנה התוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ' א' כתב דמה שאמרו דתחילתו דוחה את הטומאה היינו דביום שחיטתו דוחה את הטומאה לעשות לו מערכה בפנ"ע, ומשמעות דבריו דהיינו רק כשמשלה בו האור, וצ"ב, ולפ"ז בע"כ לפרש בזה בע"א,[[266]](#footnote-267) וצ"ע.

## טעם הא דשבת הותרה בציבור וטומאה דחוי' בציבור

**שבת דהותרה היא בציבור וכו' טומאה דדחוי' היא בציבור,** צ"ב דכיון דהיתר עבודה וטומאה בקרבן ציבור ילפינן לה מחד קרא דבמועדו אפי' בשבת ואפי' בטומאה, מ"ט אמרינן דשבת הותרה בציבור וטומאה דחוי' בציבור.

ובפי' ר"ח כתב בהא דשבת הותרה בציבור דהוא מדכתיב וביום השבת שני כבשים, ולכאו' הוא מתפרש ע"ד מש"כ הרמב"ן בתורת האדם שער הסוף ענין הכהנים דהא דלא ילפינן מעבודה דדוחה שבת דעדל"ת שיש בו כרת,[[267]](#footnote-268) הוא משום דדבר שהי' בכלל ויצא מן הכלל הוא וליתי' ללאו בהכי, והיינו דכיון דעיקר מצות העבודה ניתנה לעבוד בשבת, ליכא בזה לעיקר הל"ת דשבת והו"ל הותרה,[[268]](#footnote-269) ולפ"ז הרי דמה"ט הוא דשאני שבת דהותרה בציבור מטומאה דדחוי' בציבור, דבטומאה דעיקר צווי העבודה לא נאמר בטומאה, הרי דעיקר צווי הטומאה נאמר גם במקום עבודה, אלא שנדחה מפני העבודה, והו"ל דחוי', וכ"כ בתשו' עטרת חכמים או"ח סימן ד', ועד"ז כתבו בתשו' חת"ס ח"ו סימן צ"ט וההעמ"ש בסימן י' סק"ט והביה"ל בח"א סו"ס ל"ח והעמק יהושע בסימן א' והאבנ"ז בכ"ד.

## טעם הא דהקטרת איברים שניתותרו אינה דוחה טומאה

**תחילתו דעיקר כפרה דחי סופו דלאו עיקר כפרה לא דחי,** התוס' כתבו לפי דבריהם דתחילתו היינו הקטרת אברים וסופו היינו הקטרת איברים שניתותרו, דמה שאמרו דתחילתו הויא עיקר כפרה, היינו דהקטרה דיומי' קרי לי' עיקר כפרה לגבי איברים שניתותרו, - וצ"ב דהרי באיברים שניתותרו איירי כשלא נפסלו בלינה, וכמש"כ התוס' לעיל מ"ה ב' (ד"ה סודרן), וא"כ מ"ט ל"ה עיקר כפרה, ומ"ש איברים דיומי' מאיברים דאתמול שלא נפסלו בלינה.[[269]](#footnote-270)

וצ"ל דהוא משום דעיקר זמן הקטרת האימורים הוא ביומם, דזהו זמן הקרבן, וכמש"כ המאירי במגילה כ' ב' דעיקר מצותן ביום, והאבנ"ז באו"ח סימן כ"ג סק"א כתב דחיוב גמור להקטירם ביום, וע"כ לא חשיבי כעיקר כפרה אלא כשמקטירן ביומם דהוא זמן הקרבן, אך כל שמקטירן בלילה לאו עיקר כפרה הוא.

ט' אייר פ"ג

דף מס' 14

## איסור כיבוי אש המזבח

**מ"ו ב'** **- המכבה אש וכו',** בתו"כ בפר' צו פ"ב ה"ז ילפינן להא דהמכבה אש המזבח עובר בל"ת, מהא דכתיב והאש על המזבח תוקד בו לא תכבה, ובפירש"י שם ו' ה' כתב דהא דכתיב אש תמיד תוקד על המזבח לא תכבה, הוא לעבור עליו בב' לאוין, - אך הרמב"ן שם כתב דב' לאוין חלוקין הן, דהא דכתיב והאש על המזבח תוקד בו לא תכבה, הוא אזהרה לכל המכבה אש מן המזבח, ואף אם כיבה גחלת אחת לוקה,[[270]](#footnote-271) והא דכתיב אש תמיד תוקד על המזבח לא תכבה, הוא אזהרה לכהנים שיזהרו ויערכו אש ועצים הרבה שתוקד האש תמיד כל היום וכל הלילה והזהיר בלאו שלא תכבה לעולם, ואם נתעצלו וכבתה האש עברו בלאו.[[271]](#footnote-272)

בזבחים צ"א ב' א"ר נחמן אמר רבה בר אבוה דהמוריד גחלת מע"ג המזבח וכיבה חייב, ופליגי תרי לישני בגמ' שם אם היינו אף כשיש אש אחרת ע"ג המזבח דכיבוי במקצת שמי' כיבוי, או דאינו חייב אלא בליכא אלא גחלת זו דכיבוי במקצת לא שמי' כיבוי, ובפירש"י כתב דטעמא דהך לישנא דכיבוי במקצת לא שמי' כיבוי, הוא משום דלא קפיד קרא אלא אאש תמיד תוקד על המזבח,[[272]](#footnote-273) - ובד' התוס' בסוגיין וש"ר שהק' בהא דנתפזרו קב גחלים מכבדן לאמה ולי"ב משום איסור כיבוי, מבו' דקי"ל דכיבוי במקצת שמי' כיבוי, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"ו, והרמב"ן בפר' צו ו' ו'.

בזבחים שם אמר שמואל דהמתנדב יין מביא ומזלפו ע"ג האישים, ואמרו שם דהוא כדעת ר"ש דדבר שאינו מתכוין מותר וע"כ מזלפו ע"ג האישים אף שהוא מכבה בכך מאש המזבח, והחלקת יואב בח"א סימן ו' בהערה הק' דלמש"כ המקו"ח בסימן תל"א בדיני בדיקה וביטול סק"א דבאיסורא דבל יראה ליכא להתירא דדשא"מ, משום דאיסור בל יראה הוא אף בלא מעשה, א"כ מ"ט בכיבוי אש המזבח איכא להתירא דדשא"מ, הרי למש"כ הרמב"ן עוברים הכהנים אף כשכבתה האש מאלי',[[273]](#footnote-274) - והכלי חמדה בפר' צו סק"ב כתב לישב בפשיטות, דהרי איסור לא תכבה שעל הכהנים הוא רק כשכבתה כל האש שע"ג המזבח, דנתבטל עי"ז דינא דאש תמיד תוקד על המזבח, אך בכיבוי במקצת ליכא לאיסור זה, וכ"ה להדיא בל' הרמב"ן שם דרק איסורא דלא תכבה שעל כל אדם הוא אף במכבה גחלת אחת, וכל נידון הגמ' במזלף יין ע"ג האישים, אף דאינו אלא כיבוי במקצת, הוא משום האזהרה לכל המכבה אש מן המזבח, וכדמייתינן התם להא דהמוריד גחלת מע"ג המזבח וכיבה חייב, ובזה שפיר איכא להתירא דדשא"מ, וכ"כ הקוב"ש בפסחים אות קי"ז.

בכ' הגרי"ז בזבחים שם נקט דלדעת הרמב"ן אם הורידו את כל האש מע"ג המזבח, אף שלא כבתה, עוברין בלאו דאש תמיד תוקד על המזבח לא תכבה, דהוזהרו בזה בלאו על קיום האש ע"ג המזבח, וכל שהורידו את האש וליכא אש ע"ג המזבח עוברין בלאו זה, ועיי"ש שהק' לפ"ז במה שאמרו שם לחד לישנא דהא דהמוריד גחלת מע"ג המזבח וכיבה חייב איירי בדליכא אלא האי, דא"כ מ"ט אינו חייב אלא כשכיבה, הרי אף קודם שכיבה חייב על ההורדה עצמה,[[274]](#footnote-275) וכתב דצ"ל דמיירי בענין דבשעה שהורידה היה עוד אש על המזבח ורק בשעת כיבוי לא היה עוד אלא האי, - וי"ל עוד למש"כ הפנים יפות בפר' צו ו' ו' דאף שמוזהרין הכהנים שלא תכבה אש המזבח, מ"מ לי"ב מלקות, משום דהו"ל כלאו שאין בו מעשה, וגם הו"ל לאו הניתק לעשה דכיון דכתיב אש תמיד תוקד וגו' א"כ בעמוד והדלק קאי, וע"כ אין המוריד גחלת חייב מלקות אלא כשכיבה.

הראב"ד בתמיד ל"ג א' הק' דהיאך מותר לחתות גחלים מע"ג המזבח, הרי כל חותה גחלים מכבה בעת החיתוי, וכמו שאמרו בכריתות כ' א', והוכיח מזה דכל שהוא לצורך גבוה ומכבה אינו חייב משום מכבה, - וצ"ע דבזבחים שם משני הכי בחד שינויא דכיבוי דמצוה שאני, ופרכינן עלה מהא דתניא לגבי תרוה"ד דלא יכבה ויתרום משום דכתיב לא יכבה, ומשני דשאני התם דאפשר דיתיב ונטר, אך לאידך שינויי אף כיבוי דמצוה אסור.

## כיבוי אש מחתה ומנורה

**אש מחתה,** הריטב"א כתב דהיינו אש של גחלים של מחתת הקטורת דיוהכ"פ דלפני ולפנים, וצ"ב דמ"ט לא פירשה באש של גחלים של מחתה דקטורת של כל יום, ובהערות להגריש"א כתב דהוא משום דבאש דקטורת של כל יום כיון שהוא עומד להניחה על מזבח הפנימי לא בטל ממנה שם אש המזבח, ואף לרבא הוא חייב על כיבוי'.[[275]](#footnote-276)

**ומנורה,** בפירש"י כתב דהיינו שחתה גחלים למנורה, וכ"כ הריטב"א דהיינו גחלים שנוטל להדליק בהן נרות המנורה, ועמש"כ המקד"ד בסימן כ"א סק"ג בטעם הא דהי' חותה גחלים ול"ה מכניס שלהבת, ומש"כ בזה בס' מנח"א.[[276]](#footnote-277)

**אביי אמר חייב אש המזבח הוא רבא אמר פטור כיון דנתקה נתקה,** החזו"א בזבחים סימן ט' סוסקי"ב כתב דמודה אביי להא דאינתיק למצותה, והא דס"ל דחייב הוא משום דס"ל דגם מצות קטורת אוסרת לכבות כיון דאש המזבח היא, עיי"ש.

בד' התוס' מבו' דלרבא דאמר פטור לי"ב איסורא כלל, וע"כ לדעתו ניחא הא דנתפזרו קב גחלים מכבדן לאמה, - אך המנ"ח במצוה קל"ג צידד דאף דכיון דנתקה נתקה, דוקא חיוב מלקות ליכא אבל איסורא איכא, וצ"ע.[[277]](#footnote-278)

**המוריד גחלת מע"ג המזבח וכיבה חייב,[[278]](#footnote-279)** התוס' כתבו בתו"ד דהא דחייב הוא משום דהיא עומדת להחזירה, והחזו"א בזבחים סימן ט' סקי"א נסתפק בטעם הא דצריך להחזירה אם הוא משום דנעשו העצים לחמו של מזבח, או דהוא משום מצות עצים וכבר זכו העצים במצותן ואין כבוד הקדשים לפזרן לאיבוד, ועוד משום הפסד קדשים, ועוד דכל זמן שראויי להקטיר עליהן הן במצות הקטרה לשם עצים.

התו"י כתבו בשם ה"ר אלחנן שהק' דמ"ט הוא חייב, הרי גחלת שפקעה מע"ג המזבח לא יחזיר, כדתנן בזבחים פ"ו א', וכיון דלא יחזיר נשלמה מצותה ואיך חייב משום מכבה, וכתבו לחלק בין פקעה מעל המזבח להורידה, וכ"כ התוס' הרא"ש והריטב"א, וכ"כ התוס' בזבחים פ"ו א' ד"ה וכולן וצ"א ב' ד"ה המוריד גחלת, והריטב"א הוסיף לפרש דהיינו משום דכשפקעו מאליהן פקעה קדושתן שהמזבח דחאם, ומשא"כ כשהורידה בידים, - ועמש"כ החזו"א בקדשים קמא סימן ל"ו סק"ו לישב בע"א.

## בהא דנתפזר הימנה קב גחלים מכבדן לאמה ולי"ב לאיסור כיבוי

התוס' כתבו בשם רבינו שמחה שהק' במה שאמרו לעיל מ"ד ב' דנתפזר הימנה קב גחלים מכבדן לאמה, ותיקשי דלאביי מ"ט לי"ב לאיסור כיבוי,[[279]](#footnote-280) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם רבינו שמחה דהא דמכבדן לאמה אי"ז אמת המים, כמו שפירש"י לעיל שם, אלא מקום הוא. - **ב** התוס' כתבו דכיון דבמתכוין חותה בשל ד' קבין ומערה לשל ג' קבין ונתפזר מהן קב ומה שנתפזר אינו עומד לאספו, אפי' אביי מודה דכיון דאינתיק אינתיק, ולא פליג אביי אלא באש דמחתה ומנורה דראוי למצותו, ועד"ז כתב הריטב"א דכיון שנטלו לצורך גחלים של מחתה ונשתיירו שם פטור עליו כי כשחותהו מעל המזבח ע"ד כן חותהו שיערה מהם הצריך למחתה של קטורת והשאר שיהא הולך לאיבוד, ועד"ז כתבו התו"י והתוס' הרא"ש לעיל מ"ד ב' דכיון שנעשית כל מצותן אין בהם עוד כלל איסור לא תכבה. - **ג** התוס' כתבו בשם ה"ר ברוך ב"ר יצחק דמכבדן לאמה לאחר שכבו.[[280]](#footnote-281) - **ד** התוס' כתבו בשם ר"נ גאון דהמחתה אינה מקדשת את הגחלים, והשיח יצחק כתב דמכוון דבריהם דמה"ט גם לי"ב לאיסור כיבוי.[[281]](#footnote-282) - **ה** הראב"ד בתמיד ל"ג א' כתב דכל שמכבה לצורך גבוה לי"ב איסורא, וה"נ הכא מותר לכבדן לאמה משום נוי העזרה דכתיב זה קלי ואנוהו.

## בהא דנתפזר קב גחלים מכבדן לאמה ולי"ב משום הפסד קדשים

התוס' כתבו בשם ר"נ גאון שהק' בהא דנתפזר קב גחלים מכבדן לאמה שהרי הגחלים קדושים הן דנתקדשו בכלי שרת, והיאך מכבדן לאמה הרי מפסיד קדשים, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו בשם ר"נ גאון דהמחתה של כסף שהי' חותה בה בכל יום לא היתה מקדשת את הגחלים כיון שאינו כליין, והמקד"ד בסימן ג' סק"ג כתב דהיינו דאע"ג דגם כלי שרת שאינו כליין מקדש ליפסל, מ"מ אינו מקדש ליקרב, ואיסור הפסד קדשים הוא רק בדבר הקדוש ליקרב, ועמש"כ החזו"א בזבחים סימן ט' סקי"ב ובחי' רא"ל ח"א סימן כ' לפרש בע"א. - **ב** התוס' כתבו בשם ר"ת והוא בתשו' ספה"י סימן נ"ד אות י"ב דהוא משום דאותם הגחלים שמכבדן לאמה לא קדשו משום דאין כלי שרת מקדש אלא מדעת, והתוס' הרא"ש לעיל מ"ד ב' הוסיף לפרש דהיינו דלא הי' דעתו לקדש לאותן הגחלים שלא יכנסו במחתה השני', וכ"כ הריטב"א שם דאין דעתו לקדש את המתפזרים. - **ג** הראב"ד בתמיד ל"ג א' כתב דהא דאין הכלי מקדש שלא מדעת היינו משום דלא הי' דעתו כלל לקדש את הגחלים אלא במחתה של זהב, ובתו"ד כתב דכיון דהי' חותה מן הגחלים יותר ממה שהי' צריך לקטורת, על כרחו הי' לו שלא להקדישו עד שירה לתוך המחתה שהי' מקטיר בה, דלא יתכן שיהיו קצת גחלים קדושים וקצת שאינם קדושים.[[282]](#footnote-283) - **ד** התוס' הרא"ש בחגיגה כ"ג ב' כתב דלא קידש הכלי אלא את הראוי לו, וכ"נ בד' התוס' שם (ד"ה שאם נגע), והחזו"א בזבחים סימן ט' סקי"ב כתב דהיינו דמעיקרא נתקדש כולו כדי ליקח ממנו את הצריך לו, וע"כ מותר לאבד המותר, דכן הוא קדושתו מעיקרא להקטיר ממנו רק ג' קבין והמותר הוי כנעשה מצותו, וע"כ לא תליא בדין ברירה. - **ה** התוס' בחגיגה שם כתבו בשם י"מ דהמחתה של כסף שהי' חותה בה לא היתה קדושה,[[283]](#footnote-284) וכ"כ התו"י לעיל מ"ד ב' והרא"ש בתמיד שם, ובד' הריטב"א לעיל שם משמע שפירש כן לד' ר"נ גאון. - **ו** התו"י לעיל שם כתבו בסו"ד דאין בכך הפסד קודש כיון שאין ההקדש צריך להם, ומה שתיקנו לעשות כן, הוא כדי שתהא המחתה השני' מלאה יפה. - **ז** הראב"ד בתמיד ל"ג א' כתב בסו"ד דדמי להא דתנן לקמן נ"ח ב' דהדמים היו נשפכין לאמה אף שנתקדשו בכלי משום דנעשה מצותן.[[284]](#footnote-285)

בעיקר ד' ר"נ גאון צ"ב צ"ב דמ"ט לא קשיא לי' אלא משום דנתקדשו בכלי שרת, וע"ז הוא שכתב דהמחתה אינה מקדשת אותן, הרי בלא"ה הן קדושין, דהרי עצי המערכה אית בהו קדושה, וממילא דאף הגחלים קדשי.

ובד' השיח יצחק מבו' דהיינו דהקדושה שהיתה עליהן פקעה מהן כשנטלן מע"ג המזבח, וכנראה הוא משום דחשבינן לה כנעשית מצותן, וע"כ אין לאסור להפסידן אלא משום שנתקדשו בכלי שרת, ולכאו' היינו משום דכל שנתקדשו בכלי שרת לצורך הקטורת, הרי דכלפי קדושה זו לא נעשית מצותן, והי' לנו לאסור להפסידן, וכ"כ החזו"א בזבחים סימן ט' סק"ב דבזמן שהוקדשו הגחלים להקטרה אסור לאבדן שהקטרתן מצוה, וע"כ אילו היו מתקדשין בקדושה הנוספת במחתת הכסף ל"ה רשאי לפזר קב מהן לאמה, ועמש"כ בחי' רא"ל ח"א סימן כ' סק"ב.

1. אך למ"ד דהגרלה אינה מעכבת וסגי בקריאת שם, מבו' בפירש"י לקמן בע"ב ד"ה אף עלי' דלא סגי במה שקורא שם חטאת על של שם אלא צריך לקרוא גם שם לשל עזאזל, - ועמש"כ בזה המקד"ד בסימן כ"ד סק"ג ד"ה והנה זה דאם בע"א קצת. [↑](#footnote-ref-2)
2. ומבו' בדבריו דהיינו דפליגי ת"ק ור' ישמעאל בעיקר הא דהי' אומר לד' חטאת, דלר' ישמעאל הוא ע"ד הא דבבכור מצוה להקדישו בפה, וה"נ הכא אף דנקבע השעיר לשם ע"י הגורל מ"מ מצוה להקדישו בפה, וע"כ א"צ לומר אלא לד', דעיקר קדושת החטאת כבר הקדישו בתחילה בפה, אך לת"ק הוא דין בפנ"ע שיאמר על שעיר החטאת שהוא לד' חטאת, וע"כ צריך לומר חטאת. [↑](#footnote-ref-3)
3. התור"פ כתב כן מטעם אחר, דהרי אין כלי שרת אלא שנעשה לקבלת הדם ולשאר עבודות גמורות, וקלפי אינו כלי שרת, וכתב דהוא משום דכיון דיש לו בית קיבול זימנין אתי למיטעי ולקבל בו הדם ויהא זה הכלי כלי שרת. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועד"ז כתב הטו"א בר"ה כ"ז א' במה שאמרו שם דהא דשופר של ר"ה פיו מצופה זהב הוא משום דכבוד יו"ט עדיף, דהא דהכא עשו קלפי של עץ משום דהתורה חסה על ממונם של ישראל ולא אמרו דכבוד יו"ט עדיף, הוא משום דקלפי אינו מעיקר מצוה כמו שופר של ר"ה, ואי"ז אלא מכשירי קרבן, ולא שייך כבוד יו"ט אלא בגופו של מצוה. [↑](#footnote-ref-5)
5. הגבו"א הק' דאף דהגרלה לאו עבודה ולא קאי חוקה עלה, מ"מ כיון דכתיב ונתן אהרן על שתי השעירים גורלות בעינן למצוה שיהא ההגרלה ע"י אהרן, והיא מכניס גן ידו להגרלה לכתחילה כיון דמצותו בכה"ג, ודמי לשחיטת פרו דאף למ"ד לקמן מ"ב א' דכשרה בזר משום דשחיטה לאו עבודה היא ולא קאי חוקה עלה, מ"מ לכתחילה בעינן שתהא השחיטה באהרן דוקא ולא בשאר כהנים. [↑](#footnote-ref-6)
6. אמנם הנה בד' התוס' הרא"ש מבו' דמש"כ דקביעות השעירים נעשית ע"י הכה"ג, אינו ע"י מה שמוציא גורל אחד, אלא ע"י שאומר לד' חטאת, וכ"כ הצ"פ בפ"ג ממתנו"ע הט"ז גם בד' התו"י דהגרלה יכולה להיות בסגן משום דהדבר נגמר ע"י אמירה, ולפ"ז לכאו' הדין נותן דאף הוצאת ב' הגורלות כשרה שלא בכה"ג, ורק אמירת לד' חטאת היא בכה"ג, - אך בעיקר הדברים צ"ב, שהרי קביעות השעירים נעשית ע"י ההגרלה אף בלא שאומר לד' חטאת, וא"צ לומר לד' חטאת אלא למצוה, וכמש"כ כן התוס' הרא"ש לקמן מ' ב', ואף למ"ד דהגרלה לא מעכבא כתב התוס' הרא"ש לקמן שם דההגרלה קובעתן אף בלא קריאת שם, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובדעת ש"ר צ"ל דאף דא"א אלא בשמאלו דכה"ג, אי"ז טעם שלא תהא מן העבודות דאינם נעשות אלא בכה"ג, ואלא דכיון דא"א בימין, ה"ה נעשית אף בשמאל, ודמי להכנסת כף ומחתה דאף דנוטל את הכף בשמאלו, אי"ז כשר בכה"ד. [↑](#footnote-ref-8)
8. אך י"ל בזה ע"ד המקד"ד, דלעולם כיון דהגרלה פסולה בזר הויא ככל עבודות יוהכ"פ דאינם כשרות אלא בכה"ג, ואך דעיקר הא דהגרלה מעכבת דמה"ט היא פסולה בזר הוא בקביעות השעירים דאינם נקבעין אלא ע"י הגרלה, וכדילפינן לה לקמן מ' ב' מקרא דהגורל עושהו חטאת ואין השם עושהו חטאת, ולזה סגי בעליית גורל אחד, והא דבעינן לעליית הגורל השני הוא משום מצות הגרלה, ומצוה זו אינה מעכבת, וע"כ אף ל"ב שיהא עליית הגורל השני בכה"ג. [↑](#footnote-ref-9)
9. הגבו"א הק' במש"כ התו"י דהוצאת כף ומחתה הוי בב' ידים, דמנ"ל הך מילתא, דהרי אפשר להוציא הכף עם המחתה שתיהן בימינו, - אך לכאו' ט"ס נפלה בד' התו"י וצ"ל הכנסת כף ומחתה, וכמש"כ כן התוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. הגבו"א הק' דהרי שפיר אפשר דמכניס יד ימינו בקלפי ומוציא גורל אחד וחוזר ומכניס הימין ומוציא הגורל הב', ול"ד להכנסת כף ומחתה שאמרו לקמן מ"ז א' דהבאה אחת אמר רחמנא ולא ב' הבאות, - אך הפנים יפות בפר' אחרי ט"ז ח' כתב דא"א להוציא הגורלות זאח"ז, דאם הי' לוקח בתחילה גורל אחד של שם ממילא הי' נודע השני שהוא לעזאל, ונמצא דלא הי' השני עולה ע"פ הגורל אלא דממילא הי' כן, והתורה הקפידה שיהי' כל כל אחד גורל, וע"כ א"א אלא כשיקח שנים בב"א, וממילא דבע"כ הוי אחד בימין ואחד בשמאל. [↑](#footnote-ref-11)
11. הריטב"א כתב דהינו משום דבימי שמעון הצדיק כיון דכל כהן שמגיעו כזית הי' אוכל ושבע, ע"כ אף כשהגיעו כפול יש בו ברכה, ואם אינו שובע יהי' סועד מיהת, וע"כ לא היו מושכין ידיהן ממנו. [↑](#footnote-ref-12)
12. בתשו' חת"ס או"ח סימן מ"ט כתב דהיינו דאם היו שביעין מאותה אכילה הי' זה מועיל לחשבה כאכילה אף שאין בה כזית, וכתב ללמוד מזה דכל אכילה שאדם שבע ממנה ע"י שמתברך במעיו יצא יד"ח כמו בכזית, וכ"ה מבו' בד' השיח יצחק, וכ"נ ממש"כ הריטב"א דכפול ל"ה בו מצות אכילה כיון שאין בו שביעה, ועמש"כ בזה המרומי שדה, - אך לפ"מ שהגיהו בדפו"ח בקו' התו"י דהיכא דמגיען כפול ושבעין כדאמרינן בפסחים איך מיקיימא מצות אכילה, מבו' דאף דהיו שביעין מאותה אכילה לא חשיבא כאכילה בפחות מכזית. [↑](#footnote-ref-13)
13. בפי' רבינו אליקים כתב דהא דהיו מושכין את ידיהן הוא משום שהי' ביזוי להן לקבל, ומשא"כ בימי שמעון הצדיק שהי' מגיע לכל אחד כזית, ול"ה להם בושת אם מקבלין ממנו. [↑](#footnote-ref-14)
14. אך התוס' הרא"ש כתב דבכפול לא היתה מצות אכילה כלל כיון שאין בו כזית וגם לא היו שבעין, - וי"ל דהיינו דאף דנתקיימה באכילה זו מצות הקדשים שיהיו נאכלין, מ"מ הכהן האוכל לא קיים מצות אכילה. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועיי"ש שכתב דמ"מ י"ל דהא דאם הי' שם מצוה גמורה לא היו מושכין את ידיהן הוא משום שלא הי' ברור שיבואו ליד קטט, אבל היכי דודאי יבא ליד קטט בכל ענין רשאי למשוך ידו. [↑](#footnote-ref-16)
16. וצ"ע במש"כ החזו"א בסימן קכ"ו סקכ"ה לדון דאף אם הגרלה מעכבת היינו משום חיסרון מצות הגרלה אבל השעירים נתפשו בשם וא"כ אינם ראויים עוד להגרלה ויביא אחרים, ועיי"ש דמסיק דכיון דמצות הגרלה היא לעיכובא, ע"כ גם ל"מ קריאת השם לקבוע אותן, וכ"כ שם סקכ"ו דכיון דאין קריאת השם מכשירתן למצותן ליכא למילף מק"ו דקריאת השם מועלת לקבוע אותן, שהרי להדיא כתב בפירש"י דעיקר הא דהגרלה מעכבת הוא דבלא"ה אין השעירים מתפרשים. [↑](#footnote-ref-17)
17. ועיי"ש שכתב לפרש למה שאמרו דעליית גורל מתוך קלפי מעכבת, דהיינו דאם נתן עיניו בקלפי לאחר שהשים ידו לתוכו וראה איזה עולה לו לימין ואיזה לשמאל לא עשה כלום אא"כ העלם מתוכו, והיינו דקמ"ל דההגרלה דנקבע השם על ידה הוא בעליית הגורל מתוך הקלפי, אך כ"ז שלא העלה מתוכו אין ע"ז תורת הגרלה ואי"ז מועיל לקבוע את השם. [↑](#footnote-ref-18)
18. אך העירו בזה ממה שדנו לקמן בסוגיין דלמ"ד דהגרלה מעכבת אף סדרא מעכב, והרי דהא דההגרלה מעכבת הוא משום דמעשה הגרלה מעכב בעבודת יוהכ"פ, וע"כ י"ל דה"נ הסדר מעכב, דאם עיכוב ההגרלה הוא משום דאין השעירים מתפרשים אלא ע"י הגרלה, אי"ז טעם שיהא הסדר מעכב, ועמש"נ לישב בזה בדף מס' 4. [↑](#footnote-ref-19)
19. לכאו' המכוון בזה דאם באנו לדון דהנחה תעכב בקביעות שם השעירים, בזה אמרינן דמסתברא מילתא דקביעות שם השעירים הוא ע"י ההגרלה ואין סברא שתעכב ההנחה בקביעותן, ואי נימא דההנחה תעכב בהכשר השעירים, הרי דכיון דהנחה לאו עבודה היא לא קאי עלי' קרא דחוקה. [↑](#footnote-ref-20)
20. יש שהקשו, דאם סמיך על הק"ו, א"כ מה מיבע"ל אם הגרלה מעכבת משום דכתיב חוקה, הרי אף היכא דכתיב חוקה דרשינן ק"ו, וכמו שאמרו בקידושין י"ד א' ובחולין כ"ד א', - אך לק"מ ומתרי טעמי, חדא, דהרי כל מה שאמרו דאף היכא דכתיב חוקה דרשינן ק"ו, הוא מכח הברייתא דלקמן מ' ב', אך הכא דאכתי לא ידעינן להך ברייתא, שפיר י"ל דלא דרשינן ק"ו היכא דכתיב חוקה, ועוד, דאף דמהק"ו יש ללמוד דמשום קביעות השעירים ל"ב הגרלה, מ"מ מיבע"ל דשמא מצות ההגרלה מעכבת בעבודת יוהכ"פ, וכל המעשים המעכבין בעבודת יוהכ"פ, וע"ז ליכא למילף מק"ו, והעירו דמה"ט לא הזכירו הכא בגמ' דהצד דהגרלה לא מעכבא הוא משום הק"ו, דנידון הגמ' הכא הוא אם הגרלה מעכבת משום מצות הגרלה, או דלא כתיב בה חוקה, ולזה לא בעינן להק"ו, (אלא דמלבד זה יש לדון דהגרלה תעכב משום דאין השעירים מתפרשים אלא ע"י הגרלה, וע"ז הוה פשיטא לן דילפינן מק"ו דקביעות השעירים היא גם ע"י קריאת השם). [↑](#footnote-ref-21)
21. והעירו די"ל דרש"י לטעמי' אזיל, דבדבריו בכריתות כ"ח א' ד"ה אף השם מבו' דס"ל דרק קינים אין מתפרשין אלא בשעת לקיחה או עשי', אך שאר קרבנות סתומין מתפרשין אף שלא בשעת לקיחה או עשי', ועיי"ש שפירש דכל הא דפריך לקמן מ"א א' מהא דתניא ומה במקום שלא קידש הגורל קידש השם וכו', הוא רק משום דמשמע דגם קינים מתפרשים גם שלא בשעת לקיחה ועשי', וכ"כ המאירי לקמן שם, וע"כ ה"נ אם הגרלה אינה מעכבת מהני קריאת השם אף שלא בשעת לקיחה או עשי'. [↑](#footnote-ref-22)
22. ויש להוסיף, דהרי עיקר נידון הגמ' אם הגרלה מעכבת הוא מכח הק"ו, דאלמלי הק"ו מנ"ל דנקבעין השעירים בלא הגרלה, וכמש"כ כן החזו"א בסימן קכ"ו סקכ"ו, ונתבאר לעיל, וכיון דכבר ידעינן להק"ו, הרי י"ל דמה"ט אין הגרלה מעכבת אף לדעת ר' נחמי'. [↑](#footnote-ref-23)
23. לכאו' י"ל כמש"נ לעיל בהערה דאף שאמרו בקידושין י"ד א' ובחולין כ"ד א' דאף היכא דכתיב חוקה דרשינן ק"ו, הרי מכח הברייתא דלקמן מ' ב', אך הכא דאכתי לא ידעינן להך ברייתא, י"ל לא דרשינן ק"ו היכא דכתיב חוקה, וע"כ לא מיבע"ל דלר' נחמי' אין הגרלה מעכבת אלא משום דהגרלה לאו עבודה היא. [↑](#footnote-ref-24)
24. והך מילתא דנידון הגמ' הכא הוא דהגרלה תעכב ככל המעשים המעכבין בעבודת יוהכ"פ, כבר נתבאר לעיל בהערה ללמוד כן ממה שדנו לקמן בסוגיין דאם הגרלה מעכבת ה"נ סדרא מעכבא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-25)
25. יש מקום לדחות דהגמ' התם אתיא כמ"ד הכא דהגרלה לאו עבודה וע"כ לא קאי עלי' חוקה משום מצות ההגרלה, אלא דמ"מ הי' לנו למילף מחוקה דקביעות השעירים היא רק ע"י הגרלה, וע"ז שפיר ילפינן מק"ו, - אך בד' התוס' לקמן מ"א א' מפורש דלא כן, ואדרבה נקטו דלפ"מ דמיבע"ל הכא דהגרלה לאו עבודה היא ולא קאי חוקה עלי', אין ללמוד מהברייתא דמהני ק"ו אף היכא דכתיב חוקה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
26. ואמנם לאו היינו דכבר נתקיימה המצוה דהגרלה, וליכא תו מצות הגרלה כלל, שהרי חזינן דלרבנן יקח זוג אחר, אף אם הגרלה לא מעכבא, וכמש"כ הריטב"א לקמן ס"ב א', אלא היינו דכיון דאי"ז אלא למצוה בעלמא, הרי דבדיעבד א"צ ליקח זוג אחר כשנתקיימה כבר מצוה זו פעם אחת, וכאשר כ"ה בד' הריטב"א לקמן ס"ב א' בדין לקיחתן כאחד, דכיון שכבר נתקיימה מצוה זו א"צ ליקח זוג אחר משום דהוי בדיעבד. [↑](#footnote-ref-27)
27. ומש"כ התו"י והריטב"א דהוא משום דמפסיק בין העבודות שבפנים, י"ל דלאו היינו דהוא דין בפנ"ע דכל שהפסיק באמצע עבודות פנים ה"ז מעכב, שהרי בד' הריטב"א לקמן בסוגיין מבו' דפשיט"ל דאין לחלק בזה, אלא היינו דהרי כשמקדים עבודה לעבודה אחרת, אינו מבטל בכך את דין העבודה המוקדמת שאיחרה, אלא הוא מבטל בכך את דין העבודה המאוחרת שהקדימה קודם זמנה, וע"כ הי' בדין דכל שהקדים מתנות פר בהיכל קודם מתנות השעיר בפנים דלא יהא בזה עיכובא, שהרי לא ביטל בזה אלא את דין המתנות שבהיכל שהקדימן קודם זמנן, וע"ז לא כתיב עיכובא, וזהו שכתבו דכיון דהוא מפסיק בכך בין המתנות שבפנים, ה"ה מבטל בכך גם את דין המתנות שבפנים, וע"כ יש בזה לעיכובא דחוקה, אך החזו"א בסימן קכ"ז סק"ב פירש בד' התו"י דהוא דין בפנ"ע דכל שהפסיק באמצע עבודות פנים ה"ז מעכב, ובסו"ד כתב דהוא כדבריהם לקמן בסוגיין בשם רבי, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-28)
28. ועיי"ש שהק' בהא דס"ד דהא דהגרלה מעכבת הוא משום דהוי צורך פנים וקאי עלי' חוקה, שהרי בגמ' לעיל לא דנו שתעכב אלא משום דתנא בי' קרא, וכתב דאפשר שכונתם דס"ד דהא דרבי רחנא שתעכב הוא משום דאחשבי' רחמנא כצורך פנים וה"ז נכלל בחוקה. [↑](#footnote-ref-29)
29. ובד' התו"י שהוצרכו לפרש דהא דהי' להסדר לעכב הוא משום דהגרלה היא צורך פנים, ולא ניח"ל לפרש דהוא משום שמקדים לה עבודת הנעשית בפנים, כתב החזו"א בסימן קכ"ז סוסק"ב דדבריהם קיימי למש"כ לקמן בסוגיין בפי' בתרא דלעולם ליכא עיכובא אלא כשב' העבודות הם בפנים, ומה שאמרו לעיל דאם הקדים מתנות פר בהיכל למתנות השעיר בפנים חוקה כתיב בהו, הוא משום דהפסיק במתנות פר ושעיר בפנים. [↑](#footnote-ref-30)
30. לפ"ז כל הא דסדרא לא מעכבא אף דהגרלה מעכבא, הוא לדעת ר' יהודה דלא כתיבא חוקה בדברים הנעשים בחוץ, אך לדעת ר' נחמי' דכתיבא בהו חוקה, הרי דאם הגרלה מעכבא אף סדרא מעכבא, וכ"ה מבו' גם בד' התו"י והתוס' הרא"ש והריטב"א, וכ"ה להדיא בפירש"י לקמן ס' א' ד"ה בבגדי לבן בחוץ (הא') דאם הקדים דבר מאוחר להגרלה תליא בפלוגתא דר' יהודה ור' נחמי'. [↑](#footnote-ref-31)
31. וכ"ה משמעות פירש"י לקמן שם דעיקר העיכוב לא תלי בעבודה שהקדים אלא בעבודה שאיחר, וכ"כ הפתח הבית בפ"ה מעיוהכ"פ ה"ג והאבנ"ז בסימן תנ"ז סק"א וסקי"ט וסק"כ בדעתו, אך החזו"א בסימן קכ"ז סק"ב הוכיח מד' רש"י דלא כן, וצ"ע במקורו לכך. [↑](#footnote-ref-32)
32. הפתח הבית בה"ב שם כתב בדעת הרמב"ם דתלי העיכוב בעבודה שעושה עכשיו, דאם היא עבודת פנים אית בה עיכובא, ואם היא עבודת חוץ לי"ב עיכובא, וזהו שכתב הרמב"ם דהא דקטורת שחפנה קודם שחיטת הפר לא עשה כלום הוא משום דהקטורת חשיבא כעבודת פנים, ובהא דשעיר ששחטו קודם מתן דמו של פר הוצרך להא דשחיטת השעיר חשיבא כעבודת פנים, ושם ה"ג עמד בזה מד' הרמב"ם שם דמבו' דכל שהעבודה שאיחר היא עבודת פנים איכא עיכובא. [↑](#footnote-ref-33)
33. הרש"ש העיר במה שאמרו דאזדו לטעמייהו, שהרי בפלוגתא קמייתא לא נזכר ר' יהודה, ועוד, דבכל מקום דאמרינן ואזדו לטעמייהו היינו דשם פליגי בדבר אחר אלא דתלויין זב"ז, והכא הויא אותה פלוגתא בעצמה. [↑](#footnote-ref-34)
34. בס' זכותא דאברהם להגר"א מטשכנוב כתב כן מדעתו דלר"ש דאם מת לאחר מתן דמו של חבירו וקודם הוידוי צריך להביא אחר, בע"כ דהגרלה לא מעכבא, דלא שייך הגרלה על שנים לאחר מתן דמו של הפנימי, דכיון שכבר נתכפר בהפנימי לגמרי ל"מ להביא שנים ולהגריל עליהם ויהא אחד לשם ואחד לעזאזל, דא"א שיחול שם על הפנימי כיון דנתכפר בו לגמרי, ובע"כ יכול להפריש את המשתלח בלא הגרלה, וכ"כ המקד"ד בסימן כ"ד סק"ג, - ועיי"ש שכתב לדון בזה, דכיון דקי"ל במנחות כ"ז א' דב' שעירי יוהכ"פ מעכבין זא"ז, ע"כ לר"ש דס"ל דוידוי מעכב בשעיר המשתלח, הרי דכל זמן שלא התודה על המשתלח לא נגמרה כפרתו של הפנימי אף לאחר מתן דמים שלו, וע"כ שפיר שייך שיחול אז גם שם על הפנימי ואפשר להגריל, ובס' שמועת חיים סימן ד' הביא כן מד' הר"ש בתו"כ פר' אחרי, דלמשמעות הירושלמי דשילוח השעיר מעכב, הרי דאם מת המשתלח אחר וידוי, מביא שנים אחרים ומגריל עליהן ושולח את של עזאזל לצוק ושל שם ירעה, והרי דשייך הגרלה אף לאחר גמר מתנותיו של השעיר של שם. [↑](#footnote-ref-35)
35. אך צ"ע במש"כ התוס' בתו"ד דלר"ש דדריש עד שעת כפרת דברים אינם תלויין זב"ז אלא שעיר המשתלח תלוי במעשה שבגופו ואם נשפך הדם לא ימות המשתלח אלא יתודה עליו וכיון שהוא חי מביא אחר שלא בהגרלה, ומשמע להדיא דהא דלר"ש כשנשפך הדם לא ימות המשתלח הוא משום דאין השעירים תלויין זב"ז, וזה דלא כמו שאמרו בכריתות דטעמא דר"ש דאם מת אחד מן השעירים לא נדחה חבירו הוא משום דבע"ח אינם נדחין, ועמד ע"ז החזו"א בסימן קכ"ז סק"ו, ועיי"ש בסק"ז שהביא גם מד' התוס' לקמן ס"ד ב' (ד"ה האמר) דמשמע דלר"ש אין כפרת דמים מעכבת את הוידוי, ותמה ע"ז מסוגיית הגמ' בכריתות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-36)
36. והשיח יצחק בהמש"ד הביא משיטה כת"י שהק' דאם לר' יהודה הגרלה מעכבת, מ"ט איצריך למילף מקרא דלכפר דמעכבי אהדדי, הרי ודאי דכיון דהגרלה מעכבת צריך להביא ב' ולהגריל, וכתב לישב, דמאשר עלה לחודי' אימא דבמת המשתלח לא ישפך הדם אלא יביא ב' ויגריל לצורך משתלח וראשון של שם קרב, דלענין זה אימא דלא מעכבי אהדדי, להכי איצטריך למדרש נמי לכפר דזקוק להיות חי עד שעת מתן דמים, לא בלבד לענין שצריך להביא ב' אחרים במת המשתלח קודם מתן דמים, אלא גם לענין דדמו ישפך ומעכבי אהדדי לגמרי, וכתב דכ"ה משמעות הגמ' לקמן ס"ה א' דלענין זה לא מצינו למילף אלא מקרא דלכפר, - ומבו' דהא דהגרלה מעכבת אינו טעם להא דבמת המשתלח ישפך הדם, אלא הא דישפך הדם הוא משום דילפינן מקרא דמעכבי אהדדי, וע"כ יש בזה לדין דיחוי. [↑](#footnote-ref-37)
37. צ"ע ממה שאמרו בכריתות כ"ח א' דטעמא דר"ש דאם מת אחד מן השעירים אין חבירו נדחה הוא משום דבע"ח אינם נדחין, וכ"כ בפירש"י בזבחים ל"ד ב' (ד"ה בכוס), ואם כל הא דיש בזה דיחוי הוא מכח ההגרלה ומשום דהגרלה מעכבא, הרי נמצא דלר"ש דהגרלה לא מעכבא ליכא בזה דיחוי כלל, ול"ה בעינן להא דבע"ח אינם נדחין, ושו"ר שכבר עמד בזה בס' זכותא דאברהם בסוגיין, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-38)
38. ואמנם הנה בד' התו"י והתוס' הרא"ש שם מבו' שפירשו בדבריו דמש"כ דהדיחוי הוא מכח ההגרלה, הוא רק מעיקרא דלא ידעינן לקרא דיעמד חי, אך לפ"מ דמשני דטעם הא דאם מת המשתלח ישפך הדם הוא מקרא דיעמד חי, הוי הדיחוי מכח הא דבעינן שיהיו ב' שעירין, אך בל' פירש"י שלפנינו מבו' דגם לפ"מ דמשני דהא דמת המשתלח ישפך הדם הוא מקרא דיעמד חי, היינו דמה"ט הוא צריך להביא שעיר אחר, וכיון דא"א בלא הגרלה וזקוק לשנים, ע"כ יש בזה דיחוי, ועמד ע"ז בס' זכותא דאברהם בסוגיין. [↑](#footnote-ref-39)
39. וצ"ע ממש"כ התוס' בסו"ד דתיקשי מינה למ"ד דלר' יהודה הגרלה לא מעכבא, ולדרך זו הרי עיקר מה שאמרו דאזדי לטעמייהו הוא דלר"ש לא שייך למדרש דהגרלה מעכבא, אך אין מקור מזה כלל דלר' יהודה הגרלה מעכבא, ולכאו' מבו' להדיא בד' התוס' דטעמא דר' יהודה דמת המשתלח ישפך הדם הוא משום דהגרלה מעכבא, וכ"ה מבו' גם ממש"כ התוס' לישב דאיכא למימר דהא דישפך הדם כשמת המשתלח, "לאו היינו משום הגרלה" אלא משום דבעינן ולקח את שני השעירים שיהיו ניקחין כאחד, והרי דמעיקרא פירשו דהא דישפך הדם הוא מכח הא דהגרלה מעכבת. [↑](#footnote-ref-40)
40. צ"ע שהרי להדיא תניא לקמן בברייתא דמה במקום שלא קידש הגורל קידש השם מקום שקידש הגורל אינו דין שיקדש השם, והרי דגם אם הגרלה אינה מעכבת מ"מ מהני ההגרלה בפנ"ע לקדש, ומזה הוא דבעינן למילף בק"ו דה"נ קריאת השם בפנ"ע מהניא לקדש, וכבר הוכיח כן הגבו"א בתו"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-41)
41. אמנם הנה התוס' בסוגיין בד"ה ועשהו חטאת כתבו דהא בקינים אין הגורל מקדש מק"ו, ילפינן לה מדכתיב ועשהו חטאת לזה ולא לאחר, ולפ"ז הרי דמעיקרא דלא דרשינן לקרא דועשהו חטאת, הי' בדין דנילף מק"ו דהגורל מקדש בקינים, וכמש"כ כן הר"ן. [↑](#footnote-ref-42)
42. הרשב"א שם הק' דא"כ מ"ט אין הקנין מתפרשות אלא בלקיחת בעלים או בעשיית כהן, הרי אף כשקרא שם שלא בשעת לקיחה ועשי' הי' בדין שיקבע השם מדכתיב מוצא שפתיך תשמור, ועמש"כ בזה הר"ן שם. [↑](#footnote-ref-43)
43. ואף אם ילפינן מקינים לכל קרבנות שנקבעין בקריאת שם, וכמש"כ התו"י לקמן בסוגיין, ונתבאר להלן, י"ל דכיון דכתיב בקרא ונתן אהרן על שני השעירים גורלות, משמעותו דקביעות השעירים הוא רק ע"י הגורל, וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י בקידושין י"ד א' (ד"ה ת"ל), ואף דלא שנה עליו הכתוב לעכב, מ"מ כבר ליכא למילף דיועיל בהן קביעות בקריאת שם אלא בק"ו. [↑](#footnote-ref-44)
44. ובזה מתישב משה"ק התוס' וש"ר שם ובסוגיין בהא דמייתינן מינה דאף היכא דכתיב חוקה דרשינן ק"ו, שהרי הך ברייתא אתיא כר' יהודה דס"ל דלא כתיבא חוקה אלא בדברים הנעשין בבגדי לבן בפנים, ונתבאר להלן, - ולמש"נ בדעת רש"י ניחא, דבע"כ דהך ברייתא ס"ל דאיכא קרא לעיכובא שלא יקדש השם, דאל"כ הרי כ"ה דבקינים קדש השם מדכתיב מוצא שפתיך תשמור, ה"נ הדין נותן דבשעירים קדש השם, ול"ה בעינן למילף לה בק"ו. [↑](#footnote-ref-45)
45. והיינו דמדכתיב ונתן אהרן על שני השעירים גורלות נלמד דקביעות השעירים הוא ע"י גורל, ואך דאלמלי דכתיב ועשהו חטאת ל"ה דרשינן מינה עיכובא כיון דלא שנה ע"ז הכתוב לעכב, וכיון דכתיב ועשהו חטאת ושנה ע"ז הכתוב לעכב ילפינן מינה דאין השם עושה חטאת. [↑](#footnote-ref-46)
46. צ"ב דמ"ט הוצרכו להא דסתם ספרא ר' יהודה, הרי כיון דבברייתא ילפינן להא דהגרלה מעכבת מקרא דועשהו חטאת, א"כ לא תליא בפלוגתא דר' יהודה ור' נחמי', דפלוגתייהו היא בקרא דחוקה אם קאי על דברים הנעשים בחוץ, - וצ"ל דהוא משום דלר' נחמי' דכתיבא עיכובא אף בדברים הנעשין בחוץ, מסתבר טפי למילף מקרא דועשהו חטאת דאף הגרלה מעכבת, - וי"ל עוד למש"כ התוס' בד"ה ועשהו חטאת בתו"ד דהא דילפינן מקרא דועשהו חטאת הוא בצירוף הא דכתיב חוקה, וע"כ שפיר הי' מקום לתלותו בפלוגתא דר' יהודה ור' נחמי' אם כתיבא חוקה בדברים הנעשין בחוץ. [↑](#footnote-ref-47)
47. התוס' בסוגין הק' ע"ז דקרא דועשהו חטאת איצטריך דאין הגורל קובע בעלמא, וכמש"כ התוד"ה ועשהו חטאת, ועוד דאף אם קיימא חוקה גם בדברים הנעשים בבגדי לבן בחוץ, י"ל דאיצטריך קרא דועשהו חטאת משום דהגרלה לאו עבודה היא ולא קאי חוקה עלי'. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיי"ש שכתב לישב עוד בשם ר"י, דאע"ג דסתם ספרא ר' יהודה לית לן לאוקמה דפליגי עלה שאר תנאי מסתמא, וכיון דכן אף ר' נחמי' נמי מודה בה כיון דלא פליג עלה, ותמה ע"ז שהרי ודאי דר"ש פליג עלה כיון דס"ל דהגרלה לא מעכבא, וא"כ מאן יימר דלא פליג עלה ר' נחמי' נמי, וכן הק' התו"י, וכ"כ התוס' בחולין שם דאין לומר דשום תנא לא פליג אדרשא דועשהו ולא פליג עלי' ר' נחמי', שהרי אשכחן ר"ש דס"ל דהגרלה לא מעכבא. [↑](#footnote-ref-49)
49. לכאו' ט"ס נפלה בדבריו, דהרי בקרבנות טומאה מביא הנזיר ב' תורים או ב' בני יונה אחד לעולה ואחד לחטאת וכבש לאשם, ולא משכח"ל דמפריש ב' בהמות סתומין, וצ"ל דלא פירש איזה לעולה ואיזה לשלמים, ואיירי בקרבנות נזיר טהור, וכמש"כ כן התו"י והתוס' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-50)
50. ונתחדש בדבריהם דגם בבהמות איכא הפרשה דסתומין, ואף היכא דאין ב' הבהמות באין על חיוב אחד, אלא שהי' חייב חטאת ועולה, מצי להפריש ב' בהמות בהקדש דסתומין, ועמש"כ בזה בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-51)
51. ויש להוכיח כן ממה שאמרו דמה במקום שלא קידש הגורל ואפי' בשעת לקיחה ואפי' בשעת עשי', ומבו' דמשכח"ל קביעות גורל בשעת עשי', והרי דהקביעות דעשי' אינו בדוקא ע"י העשי' עצמה, אלא גם בקביעות דגורל משכח"ל קביעות בשעת עשי'. [↑](#footnote-ref-52)
52. והנה אמנם החינוך שם כתב דטעם הא דעני שהביא קרבן עשיר לא יצא יד"ח הוא לפי שאחר שריחם הקב"ה עליו ופטרו בכך אינו בדין שידחוק עצמו להביא ביותר ממה שתשיג ידו, וכתב דבזה יקנה כל מבין עצה לבלתי עשות הוצאות ביותר מן הראוי לו לפי ממונו וכו', והרי דהא דלא יצא יד"ח אי"ז משום דהוא מחויב בחטאת ועולה, אלא משום דאינו בדין שידחוק עצמו להביא ביותר ממה שתשיג ידו, ותיקשי דהרי מצורע עני שהביא קרבן עשיר יצא אף דאינו בדין שידחוק עצמו וכו', - אך נראה דהיינו דבמצורע עני שהביא קרבן עשיר, אף דאינו בדין שידחוק עצמו, מ"מ כיון דגם עשיר מביא חטאת ועולה הרי דבכלל מאתים מנה, וכשמביא קרבן עשיר מתקיים בזה חיובא דקרבן עני, ומשא"כ בקרבן עולה ויורד דעני מביא חטאת ועולה ועשיר מביא כבשה לחטאת, הרי דכשמביא קרבן עשיר אין מתקיים בזה חיובא דקרבן עני, אלא שבאנו לדון דעני לא חמיר מעשיר, ובידו ליפטר בהבאת קרבן עשיר, וע"ז הוא שכתב החינוך דאחר שריחם עליו הקב"ה ופטרו בכך אינו בדין שידחוק עצמו וכו', ול"מ ליפטר בהבאת קרבן עשיר. [↑](#footnote-ref-53)
53. וי"ל עוד למש"כ האבן עזרא בפר' ויקרא ה' ז' דהא דבקרבן עולה ויורד בדלות מביא ב' פרידות אחד לעולה ואחד לחטאת, אף דבעשירות אינו מביא אלא כבשה לחטאת, היינו דהאחד עולה היא כנגד האימורים והשני חטאת כמשפט, והיינו משום דבחטאת העוף אין למזבח אלא דמה, וע"כ כנגד האימורים מביא עולת העוף, וע"כ שפיר יוצא העני יד"ח בהבאת קרבן עשיר אף דאינו מביא אלא חטאת, דכל הא דהעני מביא עולה וחטאת הוא משום דשניהם יחד הוו כנגד חטאת בהמה, ועמש"כ בזה בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-54)
54. ומש"כ שהוא שלא כד' התו"י והתוס' הרא"ש שכתבו דהומ"ל מטמא מקדש עשיר שהפריש מעות לקינו ולקח ואמר דלר' חגא הוקבעו אף כשהפרישן כשהוא עשיר, צ"ב, דאדרבה להדיא בדבריהם דהוא רק כשהפריש מעות "לקינו", והיינו דאף דעשיר הוא מ"מ כיון שהפריש מעות לקן דחטאת ועולה, ע"כ כשלקח פרידה אחת לחטאת נקבעו שאר המעות לעולה, ואה"נ דאם הפריש מעות לחובתו, ודאי דאין נקבעין המעות שנשתיירו לעולה. [↑](#footnote-ref-55)
55. וכ"כ התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בסוגיין דהא דבלשון של זהורית בעי משקל ב' סלעים גמרא גמירי לה, וכ"כ היחוסי תנו"א ע' רב יודן דשיעור הלשון הוא מהלמ"מ. [↑](#footnote-ref-56)
56. לכאו' ד"ז נלמד מקרא בפר' אחרי דכתיב שם ט"ז ו' והקריב אהרן את פר החטאת אשר לו וכפר בעדו ובעד ביתו, וקאי על וידוי ראשון, ואח"כ כתיב בקראי הההגרלה על ב' שעירים ואח"כ כתיב שם י"א והקריב אהרן את פר החטאת אשר לו וכפר בעדו ובעד ביתו, וקאי על וידוי שני, והרי דאף בוידוי שני כתיב וכפר בעדו, ומזה נלמד דמתודה גם על עצמו, וד' התוס' הרא"ש קיימי לפרש טעמא דקרא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. למש"כ בכ' הגר"ח דהלשון של זהורית הוא חובה לשעיר המשתלח, הרי דמה"ט הוא דהזכירו הכא להלשון של שעיר המשתלח ולא הזכירו להלשון של שעיר של שם, וגם מה"ט הוא דהלשון של שעיר המשתלח צריך שיעור והלשון של שעיר של שם א"צ שיעור, - אך מד' התוס' וש"ר שפירשו בע"א מבו' דאין הלשון של זהורית חובה לשעיר המשתלח, ואינו אלא כדי לידע אם הלבין, ודלא כמש"כ הגר"ח שם דהא דהי' מלבין לאו היינו דהוא לסימנא בעלמא להראות כפרתן של ישראל, אלא דעיקרו הוא חובה לשעיר המשתלח ובמה דנעשה מצותו דשעיר המשתלח הי' מלבין. [↑](#footnote-ref-58)
58. השפ"א הק' דאף דבעינן שיהא כדי חלוקה, מ"מ מ"ט מכח זה בעינן שיעור, והרי כיון דבעינן שיעור אין ליקח לשון דעיר הנדחת וכיו"ב דכתותי מכתת שיעורי', אף דיש בו כדי חלוקה. [↑](#footnote-ref-59)
59. ועיי"ש שהוכיחו כן מהא דתנן בשקלים פ"ד מ"ב דפרה ולשון של זהורית שבראש שעיר המשתלח באין מתרומת הלשכה כבש פרה וכבש שעיר ולשון של זהורית שבין קרניו באין משיירי הלשכה, וכ"ה הגירסא בילקוט פר' תצוה רמז שפ"ו, וכ"כ הסמ"ג עשין ר"ט, - אך לפנינו בשקלים שם תנן דפרה ושעיר המשתלח ולשון של זהורית באין מתרומת הלשכה, ובפי' הרא"ש שם כתב דלשון של זהורית היינו שני תולעת שהיו משליכין לתוך שריפת הפרה, והזכיר הלשון לבדו כדי לחלק בין לשון זה ללשון של שעיר המשתלח, - ובפי' ריבב"ן שם כתב דלשון של זהורית דרישא הוא בתחילה שהיו קושרין אותו במקדש כדתנן לקמן ס"ז א' וע"כ הי' בא מתרומת הלשכה, ולשון של זהורית דרישא הוא לבסוף שהיו קושרין אותו חציו בסלע וחציו בין קרניו, וכיון דהי' בחוץ הי' בא משיירי הלשכה. [↑](#footnote-ref-60)
60. ועיי"ש שכתב לדון בזה למש"כ התוס' בפסחים ס"ו ב' ד"ה והא קא עביד דעבודה שהיא לצורך הקרבן לי"ב משום מעילה, אך הק' דהגמ' דילן בפסחים שם לא ס"ל כן, ועוד, דאף אם בזמן עמידת השעירים בעזרה הי' קשירת הלשון לצרכן שלא יתערבו זב"ז ולא באחרים, מ"מ בשעת שילוח המשתלח מן העזרה עד בואו לצוק הו"ל שלא לצורך, ועיי"ש במש"כ לדון בזה דאחר הגרלה לי"ב איסור גיזה ועבודה מה"ת, ודחה לזה. [↑](#footnote-ref-61)
61. בס' מנח"א כתב לישב למש"כ הגר"ח דהלשון של זהורית הוא חובה לשעיר המשתלח, - וצ"ב, דהרי אף דהוא חובה לשעיר המשתלח, מ"מ הרי משום חובה זו א"צ לקושרו בראשו, כאשר כ"ה מבו' ממה שאמרו הכא דקשירת הלשון היא כדי שלא יתערבו, וכ"ה מבו' ממה שאמרו לקמן ס"ז א' דבראשונה היו קושרין לשון של זהורית על פתח ההיכל מבחוץ, וא"כ אכתי תיקשי דהיאך הותר לקושרו בראש השעיר הרי יש בזה משום עבודה בקדשים. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך המאירי לקמן בסוגיין כתב דאה"נ דאין להצריך בלשון של זהורית שיהא משקל י' זוז משום כובד, דכיון דכרוכה עם עץ ארז ואזוב די' בכובד זה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-63)
63. הערוך בע' קדח גריס כאן בקודחת כאן בנכפפת ופירש דקודחת היינו כגון אש נוקבת ושורפת מלשון קדחה באפי, ונכפפת היא אש הקופצת, וכתב די"ג כאן בקולחת ופירש דהיינו עומדת כמו קלח של קרוב, ונכפפת היא הולכת ובאה. [↑](#footnote-ref-64)
64. התו"י והתוס' הרא"ש הק' ע"ז דלפ"ז גם בקולחת הי' לנו לחלק בין היכא דזרק מתוך גובה האש להיכא דזרק סמוך לקרקע דהוי תוך השריפה, והריטב"א הוסיף דא"כ הול"ל הא והא בקולחת כאן שזרק בגובה האש כאן שזרק בסמוך לגחלת, והק' עוד דאדרבא טפי חשיב תוך שריפת הפרה כשנפל בשלהבת הגדולה מנכפפת שהאש הולכת וזזה ממקומה. [↑](#footnote-ref-65)
65. לכאו' יש לדון בזה, דכיון דקי"ל דבעי כובד אף דהלכה כרבי מחבירו, בע"כ דלא קי"ל כרבא דפלוגתא דרבי וראב"ש היא בדין כובד, ולפ"ז צ"ל כשנויא דאביי דכאן בקולחת וכאן בנכפפת, וממילא דקי"ל כרב דכל שקלטתן שלהבת כשרה, והיינו לרש"י בנכפפת ולהתו"י ודעימי' בקולחת. [↑](#footnote-ref-66)
66. הרמב"ם השמיט לדין זה דעץ ארז ושני תולעת שקלטתן שלהבת ודנתהבהב הלשון, ועמד ע"ז הליקוטי הלכות בעין משפט, והביא שעמד ע"ז הגרי"פ באומר השכחה, - ועמש"כ השיח יצחק והחזו"א בפרה סימן ח' סקי"ב בדעת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-67)
67. הריטב"א הק' ע"ז דהרי בלא אגודה נמי יכול ליטלן כולן ביד אחת, והגבו"א הק' עוד דמ"ש מד' מינים דלרבנן דלא ילפי לקיחה לקיחה אף אם לוקחן בזאח"ז שפיר דמי, ואמנם פליגי בה רבוותא, ודעת כמה מקמאי דל"מ אלא כשלוקחן בב"א, (וכ"נ בפירש"י במנחות ל"ז א' ד"ה יש לו, וכמש"כ הכפו"ת בסוכה ל"ד ב'), ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-68)
68. הגבו"א הק' דאם ילפינן לה מהתם היאך סגי במה שכורכן יחד, הרי כריכה לא חשיבא איגוד, כמו שאמרו בסוכה ל"ג ב', וכן הק' החזו"א בנגעים סימן י"א סק"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-69)
69. אך למש"כ בפירש"י בטעם הא דשל פרה משקל י' זוז ושל שעיר משקל ב' סלעים ושל מצורע משקל שקל, לכאו' אין השיעור אלא שלא לפחות ממנו אך רשאי להוסיף עליו, והיחוסי תנו"א לטעמי' דהשיעור הוא מהלכה, וע"כ י"ל דבכלל השיעור הוא גם שלא להוסיף עליו. [↑](#footnote-ref-70)
70. אך בד' התו"י והתוס' הרא"ש משמע דגרסי התם "שחטה" שלא בכה"ג וכו', וזהו דקשיא להו דלדעת שמואל הרי שחיטה כשרה אף בזר. [↑](#footnote-ref-71)
71. צ"ב דמה הוכיחו כן מהא דפסולה אף בשאר כהנים ואינה כשרה אלא בכה"ג לחודי', הרי אף אי נימא דהא דשחיטת פרו בזר פסולה הוא משום דעבודה היא, מ"מ ה"ה פסולה אף בשאר כהנים ככל עבודות היום דאינם כשרות אלא בו, ושו"ר שכבר תמה כן המשנת ר"א קדשים סוגיות סימן ט', ושו"ר מש"כ בזה הטל תורה בסוגיין, ומש"כ בס' חוקת היום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-72)
72. האבנ"ז באהע"ז סימן רכ"ג סקל"ד עמד בזה, דאף דבעי בעלים מ"מ יועיל בזה שליחות, דומיא דפסח דאף דמצוה על הבעלים מ"מ שלוחו כמותו, וכתב דהוא משום דכתיב בי' חוקה, וכיון דכתיב חוקה ל"מ שליחות, עיי"ש, ולכאו' יש לדון עוד בזה, דהא דשחיטת פרו בזר פסולה הוא משום דמדיני עבודת הקרבן דהכשר השחיטה הוא רק ע"י הבעלים, ובזה ל"מ דין שליחות, (ודמי להא דל"מ עבודה דישראל בשליחות כהן), ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-73)
73. ולדעת הרשב"א לא תיקשי קו' התוס' בסוגיין ובמנחות שם דמ"ט לא מייתינן דשחיטה עבודה היא מהא דשחיטת פרו בזר פסולה, דהרי הא דשחיטת פרו בזר פסולה אי"ז משום דחשבינן לה כעבודה, אלא הוא משום דכל מעשי יוהכ"פ אינם אלא בכה"ג ואף מעשים שאינם עבודה, וזה ע"ד מה שאמרו בירושלמי דהגרלה פסולה בזר אף דלאו עבודה היא, ונתבאר בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-74)
74. עוד יש להעיר בזה, דהנה בגונא דאירע פסול בכה"ג דמשמש אחר תחתיו, כתבו התו"י לעיל י"ב ב' בשם ריב"א דהפר בא משל הכה"ג שעבר שהי' קבוע בכל יום, וכ"כ התוס' הרא"ש והתור"י הלבן שם, והתוס' במגילה ט' ב' ד"ה אין בין כהן המשמש והיחוסי תנו"א בע' יוסי בן אלם, והתו"י והתוס' הרא"ש והתוס' במגילה שם כתבו דהא דמתקיים בשחיטת הכהן המשמש דין שחיטה בבעלים, הוא משום דזכי לי' רחמנא וחשיב כבעלים.

    אך הנה היחוסי תנו"א שם כתב דהא דהפר הוא משל הכהן שעבר, הוא משום דהראשון עדיין בכל קדושתו, וזה הממונה אינו אלא על תנאי שאם יארע בו פסול בכה"ג שישמש תחתיו, ונמצא דאינו אלא כשליח בעלמא, וכ"נ בד' התו"י והתוס' הרא"ש לקמן מ"ט ב', ולפ"ז צ"ב היאך מתקיים בזה דין שחיטה בבעלים, - ולכאו' בע"כ לדעתם דהא דשחיטת פרו בזר פסולה אי"ז משום דבעינן בעלים, אלא הוא משום דבעינן כה"ג, וע"כ שפיר מהניא שחיטת הכה"ג המשמש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. ול"ד לשחיטת פרה דלמ"ד דפסולה בזר בעיא בגד"כ, דהתם הוא משום דלמ"ד דשחיטת פרה פסולה בזר משום דקדשי בדה"ב היא דמיא לשאר עבודות הפרה דבעו בגד"כ מדין מעשה הפרה, אך בשחיטת פרו למ"ד דפסולה בזר, ל"ד לשאר עבודות הפר דבעו בגד"כ, דשאר עבודות בעו בגד"כ מדין עבודה, אך שחיטה דלאו עבודה היא ול"ב כהונה אלא דומיא דמראות נגעים, ל"ב בגד"כ. [↑](#footnote-ref-76)
76. ובישוב סוגיית הגמ' במנחות דמייתינן מינה דשחיטה בעלמא ל"ב בעלים, י"ל למש"כ הגבו"א לעיל ל"ב ב' דבע"כ הגמ' התם היא כמ"ד דשחיטת פרו בזר כשרה, ומהא דגלי קרא בשחיטת פרו דבעיא בעלים, דאף שחיטת התמיד אינה לכתחילה אלא בכה"ג, והא דכתיב בשחיטת פרו אהרן הוא לאשמועינן דבעי בעלים, ונפ"מ דהויא השחיטה בכהן משמש שהוא בעליו ולא בכהן שעבד, עיי"ש, - אך התוס' במנחות ה' א' פירשו דהא דמייתינן מדגלי רחמנא ביוהכ"פ וכו' הוא כמ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה, וזה ניחא לטעמייהו דהא דפסולה הוא כדין מראות נגעים, דלפ"ז ל"ב בגד"כ, וכנ"ל. [↑](#footnote-ref-77)
77. לכאו' ד' הרשב"א הם לטעמי' דהא דשחיטת פרו בזר פסולה הוא משום דהוי בכלל כל מעשה יוהכ"פ דאינו אלא בכה"ג, וע"כ י"ל דמינה נלמד דדין כה"ג ביוהכ"פ הוא אף בשחיטה וע"כ אף בשאר קרבנות הקרבין ביוהכ"פ אין שחיטתם אלא בכה"ג, - אך למש"כ התוס' במנחות דהא דשחיטת פרו בזר פסולה הוא דומיא דמראות נגעים, לכאו' הוא דין בפנ"ע בשחיטת פרו וליכא למילף מינה לשאר הקרבנות. [↑](#footnote-ref-78)
78. וניחא בזה מה שעמדו דמ"ט לא תליא הפלוגתא דהכא אם שחיטת פרו בזר פסולה בהפלוגתא דלעיל ל"ט ב' אם קאי חוקה אהגרלה דלאו עבודה היא, ולהנ"ל ב' ענינים הם, דנידון הגמ' התם הוא דכיון דהגרלה לאו עבודה היא לא קאי חוקה עלי' כלל ואינה מעכבת, אך בשחיטה דמעכבת, ודאי דקאי חוקה עלי', אלא דפליגי הכא אם קאי חוקה גם על דין הכהונה בשחיטה, או דכיון דלאו עבודה היא ולא מצינו שחיטה בזר פסולה לא קאי חוקה ע"ז, והרי הק' התוס' דאם שחיטת פרו בזר פסולה נילף מהכא דשחיטה עבודה היא, והרי דאם שחיטה לאו עבודה היא אין מקום לפסול בזר, וזהו טעמא דמ"ד דשחיטת פרו בזר כשרה משום דלאו עבודה היא ואין מקום לפסול בזר וע"כ לא קאי חוקה ע"ז, (ומ"ד דפסולה בזר מודה לזה, אלא דס"ל דכיון דכתיב חוקה אמרינן דהיא פסולה בזר משום דבעינן בעלים או דומיא דמראות נגעים, וכמש"כ התוס'). [↑](#footnote-ref-79)
79. וכ"נ מהא דמפרשינן דטעמא דרב דשחיטת פרה בזר פסולה הוא דומיא דמראות נגעים, והרי דכל הא דלא קאי חוקה אשחיטת פרו, הוא משום דלא מצינו שחיטה בזר פסולה, אך בפרה דאין בה חילוק עבודות, קאי חוקה אף על השחיטה. [↑](#footnote-ref-80)
80. אך קשיא ע"ז מסוגיית הגמ' במנחות ה' א' דאמרינן דבהקדים חטאתו לאשמו אין לפסול מכח הא דכתיב במצורע הוי', משום דשחיטה לאו עבודה היא, והרי דמכח הא דשחיטה לאו עבודה היא אמרינן דאף אין הסדר מעכב, ומ"ט הא דסדר עבודת יוהכ"פ דמעכב מקרא דחוקה הוא אף בשחיטה דלאו עבודה היא, וקשיא כן גם על מה שאמרו לעיל דלמ"ד דהגרלה מעכבת אף סדרא מעכב, ושו"ר שעמד ע"ז הגבו"א לקמן ס"א א', עיי"ש, וכן עמד ע"ז החזו"א בסימן קכ"ז סוסק"ז, ועיי"ש שכתב לישב דהתם דכתיב תהי' בעינן דבר המהוה דהיינו עבודה, אבל חוקה דיוהכ"פ קאי גם על שחיטה, ובזה ניחא משה"ק הגבו"א בסוגיין דמ"ט לא משני במנחות שם דר"ל ס"ל כשמואל דקאי חוקה גם על שחיטה דלאו עבודה היא, אך להנ"ל הרי אף לשמואל כ"ז הוא בחוקה דיוהכ"פ, אך הוי' דמצורע לא קאי אלא על דבר המהוה דהיינו עבודה, ועמש"כ בזה בס' אשר לשלמה מועד סימן ע"ד. [↑](#footnote-ref-81)
81. וצ"ע מש"כ הזרע אברהם בסימן פ"ב סק"ו להק' דמ"ש קטורת שחפנה קודם שחיטתו של פר דפסולה ממה שאמרו לעיל דאם הקדים מתנות דפר להגרלה אי"ז מעכב משום דהגרלה לאו עבודה היא, וזה צ"ע, שהרי הא דהתם אי"ז מעכב אי"ז משום דהגרלה לאו עבודה היא, אלא משום דלא קאי חוקה אדברים הנעשים בחוץ, וע"כ כל הא דאי"ז מעכב הוא לדעת ר' יהודה, אך לדעת ר' נחמי' דקאי חוקה אדברים הנעשים בחוץ, ה"ז מעכב, ושו"ר שמכוון דבריו הוא למה שאמרו לעיל שם דאם הגרלה אינה מעכבת משום דלאו עבודה היא אף הסדר אינו מעכב, אך כבר כתב שם בסו"ד דזה ל"ק כלל, דאם הגרלה עצמה אינה מעכבת, ודאי דאף הסדר אינו מעכב. [↑](#footnote-ref-82)
82. ולפ"ז מתפרש המו"מ בגמ' דהא דפריך ולאו כל דכן הוא, היינו דס"ד דאף דפרה קדשי בדה"ב היא מ"מ גדר הא דבעיא כהונה היינו דהחשיבה תורה את עבודותי' כעבודה, וא"כ אין להחמיר בה יותר מקדשי מזבח, וכ"ה בזבחים י"ד ב' דפרכינן ולאו כל דכן הוא קדשי בדה"ב הויא עבודה קדשי מזבח לאו עבודה היא, וכ"ה בפירש"י במנחות שם, וע"ז משני דגדר הא דבעיא הפרה כהונה אי"ז משום דחשבינן לה כעבודה, אלא הוא דומיא דמראות נגעים, וע"כ אין לחלק בה בין העבודות ואף שחיטתה בעיא כהונה לעיכובא, וכ"ה מבו' בד' המיוחס להרשב"א במנחות שם, וכ"כ החק נתן שם. [↑](#footnote-ref-83)
83. והעירו דכ"נ בד' התוס' בחולין י"א ב' ד"ה חטאת קרי' רחמנא שהק' דבכל דוכתין דמשני דפרה קדשי בדה"ב, מ"ט לא חשבינן לה כקדשי מזבח משום דחטאת קריי' רחמנא, וכתבו דבכל דוכתין מסלק לה בקושיא אחריתי, וכ"כ הר"ש בפרה פ"ב מ"ג, והרי דשנויא דגמ' דמידי דהוי אמראות נגעים אינו מיוסד על הא דקדשי בדה"ב היא, ועמד ע"ז החזו"א בפרה סימן ג' סקי"ד, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-84)
84. ומה"ט הוא דשחיטת הפרה בעיא בגד"כ, אף בגמ' מדמינן לה למראות נגעים דלאו עבודה היא ובעיא כהונה ובראיית נגעים ל"ב בגד"כ, והיינו משום דבפרה ילפינן מקרא דעשייתה טעונה בגד"כ, וע"כ כיון דאף שחיטתה הויא בכהן דומיא דמראות נגעים, אף בעיא בגד"כ. [↑](#footnote-ref-85)
85. וכ"נ למש"כ התוס' בחולין י"א ב' ד"ה חטאת קריי' רחמנא והר"ש בפרה פ"ג מ"ב דמכח הא דחטאת קריי' רחמנא הוי דין הפרה כקדשי מזבח, ולפ"ז הדין נותן דהא דבשאר עבודות בעי כהונה הוא מדין עבודה, ורק בשחיטה הוא שאמרו דהא דבעיא כהונה הוא דומיא דמראות נגעים. [↑](#footnote-ref-86)
86. י"ל בזה דכל הא דמפרשינן דשחיטת פרו בזר פסולה משום דבעי בעלים, הוא אחר דקים לן דקאי חוקה אשחיטה וילפינן מינה דשחיטת פרו בזר פסולה, ומפרשינן דהוא משום דבעינן בעלים, אך אי נימא דמכח הא דשחיטה לאו עבודה היא לא קאי חוקה אשחיטה, לא הי' לנו ללמוד כלל מקרא דשחיטת פרו בזר פסולה, דהרי למ"ד דשחיטת פרו בזר כשרה הא דלכתחילה הוי השחיטה בכה"ג אי"ז מדין בעלים, אלא מדין כה"ג, ואף מ"ד דשחיטת פרו בזר פסולה, מודה דאלמלי דילפינן מקרא לפסול הוה מפרשינן דדין השחיטה בכה"ג אינו מדין בעלים, אלא דאחר דילפינן מקרא לפסול שחיטה בזר מסתבר לפרש דהוא משום דבעינן בעלים, וא"כ הרי דאם מהני הא דשחיטה לאו עבודה היא דלא קאי חוקה ע"ז ל"ה לנו ללמוד מקרא דשחיטה בזר פסולה, וזהו דפרכינן דלשמואל דס"ל דקאי חוקה אשחיטה, מ"ט שחיטת פרה בזר כשרה. [↑](#footnote-ref-87)
87. החזו"א בפרה סימן ז' סק"ח כתב להוכיח דפסול מלאכה בפרה הוא משום שעשאתו תורה כהיסה"ד כיון דאין דעתו שלימה בשמירתה, מהא דתנן בפרה פ"ז מ"י דאם מסר מימיו לשומר והבעלים עשה מלאכה כשר, והרי דכל פסול מלאכה הוא משום היסה"ד, והוכיח כן עוד מהא דילפינן בסוגיין לפסול היסה"ד מקרא דושחט אותה לפניו ודושרף את הפרה לעיניו ומהני קראי ילפינן בספרי לפסול מלאכה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד, ועמש"כ בזה בס' טו"ד שם. [↑](#footnote-ref-88)
88. אך הליקוטי הלכות בסוגיין בעין משפט עמד בזה דא"כ מ"ט השמיט הרמב"ם בהלכותיו לדינא דסוגיין דהיסה"ד פוסל בשחיטה ושריפת הפרה, ובע"כ דפסול מלאכה ופסול היסה"ד חד דינא הוא, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן עוד. [↑](#footnote-ref-89)
89. בפי' ר"ח גריס מילוי מים וקידוש, וכ"נ בד' התוס' ד"ה למשמרת למי נדה ובד' התו"י ותוס' הרא"ש, וכ"כ בהגה' הגר"א, ועמש"כ בזה החזו"א בפרה סימן ח' סוסקט"ז. [↑](#footnote-ref-90)
90. התו"י והתוס' הרא"ש כתבו דהא דילפינן לפסול היסה"ד באסיפת אפרה ובמילוי מים וקידוש, היינו דמילוי מים וקידוש נפקי מלמשמרת למי נדה, ואסיפת אפרה נפקא לי' מואסף איש טהור וגו' והיתה לעדת בני ישראל למשמרת וגו', אך לגירסת הגר"א ליכא למילף מקרא דלמשמרת למי נדה אלא מילוי מים וקידוש. [↑](#footnote-ref-91)
91. וכ"ה מבו' גם בד' המאירי בסוגיין דאין היסה"ד פוסל אלא משעת שחיטתה עד שתעשה אפר וכן במילוי המים לקידוש, אך באסיפת אפרה אין היסה"ד פוסל, והוא לטעמי' שפירש דהיסה"ד הוא שעשה בה מלאכה, ובאסיפת אפרה תניא להדיא בתוספתא דאין מלאכה פוסלת, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפ"ד מפרה הי"ז דלא הזכיר כלל פסול היסה"ד באסיפת אפרה, וכ"כ החזו"א בפרה סימן ח' סקט"ז בדעתו. [↑](#footnote-ref-92)
92. אך צ"ע, שהרי להדיא כתבו התו"י והתוס' הרא"ש לקמן בע"ב דפסול מלאכה הוא משום היסה"ד, וכ"כ בפירש"י בחולין, וא"כ הרי מהא דתניא בתוספתא דאין מלאכה פוסלת באסיפת אפרה, נלמד דאין היסה"ד פוסל בה, וזה דלא כמו שאמרו הכא דהיסה"ד פוסל באסיפת אפרה, וצ"ל דבמלאכה כיון דאינו מסיח דעתו ממש, אלא דדינו כהיסה"ד, לא נתרבה מקרא לפסול בשעת אסיפת אפרה, אך זה דלא כמש"כ הראב"ד בפ"י מפרה ה"ד ללמוד דאין היסה"ד פוסל במים שנתקדשו מהא דאין מלאכה פוסלת בהן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-93)
93. המאירי בסוגיין כתב דשחיטת הפרה פסולה בלילה, אך אין להביא מדבריו לנידו"ד, דדבריו הם לטעמי' דס"ל דהיא פסולה באשה, וע"כ שפיר יש ללמדה מהזאת מימי' דאינה אלא ביום. [↑](#footnote-ref-94)
94. אך הנה הגבו"א תמה כן ע"ד רש"י דאין לסגן כלל שום מעלה מה"ת ואין בינו לבין כה"ד כלום, אלא גזה"כ הוא שפרת משה תהא נעשית על ידו דוקא ופסל אצלה את כל הכהנים ואפי' את אהרן שהי' כה"ג, וצע"ג לדבריו דמ"ט בעינן קרא למעוטי דלא לדורות באלעזר, - ולפ"ד הרמב"ן בפר' חקת י"ט ג' מבו' דלמ"ד דלדורות בכה"ד, הא דהיתה נעשית ע"י אלעזר אי"ז משום שהוא סגן. [↑](#footnote-ref-95)
95. ואף שכתבו התו"י והתוס' הרא"ש לעיל בע"א דלמאן דמכשיר בפרה בכה"ד כשרה אף בזר, ולפ"ז הרי אין הפלוגתא התם אם לדורות בכה"ג או בכה"ד, אלא הפלוגתא היא אם שחיטה בעיא כהונה כלל, היינו לדעת שמואל, אך לדעת רב הוי הפלוגתא התם אם לדורות בכה"ג או לדורות בכה"ד. [↑](#footnote-ref-96)
96. הרמב"ם בהל' פרה שם כתב דהא דכה"ד לשריפת הפרה, ילפינן לה מדכתיב ונתתם נתתם אותה אל אלעזר הכהן "ועדין אהרן הי' קיים" ומפי השמועה למדו זו נעשית באלעזר ושאר כל הפרות בין בכה"ג בין בכה"ד, והחזו"א בפרה סימן ח' סק"ה עמד במה שהוצרך הרמב"ם להא דעדיין אהרן הי' קיים, דהרי אף אם לא הי' אהרן קיים והי' אלעזר כה"ג, יש ללמוד מדכתיב אותה דזו נעשית באלעזר ושאר כל הפרות אף בכה"ד, ויש להעיר כן גם בד' הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה רפ"ג דמשמעות דבריו דהא דלדורות אף בכה"ד, הוא משום דאלעזר הי' סגן באותה שעה, ועמש"כ בזה בס' טו"ד בביאוה"ל שם. [↑](#footnote-ref-97)
97. שו"ר בשיח יצחק בסוגיין שנראה שפירש בד' הסמ"ג דהוא כמ"ד דלדורות בכה"ד, וס"ל דאינה כשרה אלא בכה"ד ולא בכה"ג, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-98)
98. וכ"כ הרא"ש בפרה פ"ד מ"ב דבשריפת ב' פרות בגת אחת אין לפסול משום מלאכה, והא דתנן התם דפסולה הוא משום דכ"ה דבשחיטה אמרינן ושחט אותה ולא אותה וחברתה ה"נ אמרינן בשריפה, ועיי"ש שפירש דהוא משום דפסול מלאכה הוא משום היסה"ד ובמלאכה בפרה אחרת ליכא היסה"ד, אך הר"ש שם כתב דהא דפסלינן התם בשריפת ב' פרות בגת אחת הוא משום מלאכה, ומבו' בדבריו דאף מלאכה בפרה אחרת פוסלת. [↑](#footnote-ref-99)
99. אך למש"כ הריטב"א דכו"ע דרשי טעמא דקרא אלא דלרבנן אמרינן דלא פליג רחמנא, הרי דאם למ"ד דשמא יאמרו אסור גם כשהוליך אדם אחר בהמה שם ואסור בכל הדרך, ה"נ לרבנן יש לאסור בכה"ג, דלא נחלקו אלא אם יש להתיר היכא דלא שייך הטעם או דלא פליג רחמנא, אך לכו"ע יש לאסור במקום דשייך הטעם. [↑](#footnote-ref-100)
100. וכ"ה מבו' להדיא בד' התור"פ לקמן בסוגיין דקבלת הדם לכו"ע הויא לדורות בכה"ד, וכ"כ הריטב"א שם דכל עבודות דהוו בפרה של משה אף בכה"ד, לכו"ע הוו לדורות בכה"ד, וכ"כ וכ"כ הגבו"א והחזו"א בפרה סימן ח' סק"ב וסק"ג, ועיי"ש בסק"ד שכתב לדון בזה, וכ"ה מבו' בד' הליקוטי הלכות. [↑](#footnote-ref-101)
101. ויש להוסיף, דהנה בד' התו"י והתוס' הרא"ש לעיל מ"ב א' מבו' דגרסי במתניתין דפרה פ"ד מ"א "שחטה" שלא בכה"ג פסולה ור' יהודה מכשיר, ונתבאר בדף מס' 5 בהערה, וצ"ב דמ"ט תני לפלוגתייהו בשחיטה ולא בשאר עבודות, ולמש"נ דלדעת רב קבלה והזאה כשרין לכו"ע בכה"ד, ניחא, ולדעת שמואל דפליגי תנאי בקבלה והזאה אם היא בכה"ג או בכה"ד, נמי ניחא הא דתני לה בשחיטה, שהרי לדעתו פירשו התו"י והתוס' הרא"ש לעיל שם דמ"ד דשלא בכה"ג כשרה היא כשרה אף בזר, ולפ"ז הוי זה פלוגתא מסוימת בשחיטה אם בעינן בה כהונה. [↑](#footnote-ref-102)
102. לכאו' יש מקום לדון עוד בזה, דליכא למילף בגז"ש דחוקה חוקה מיוהכ"פ להצריך שיהי' לבוש בגד"כ, שהרי חזינן דטבו"י ומחוס"כ כשרים בפרה, אף דהם פסולין ביוהכ"פ, ורק אחר דילפינן מקרא דהכהן בכיהונו דבעינן שיהא לבוש בגד"כ, הוא דילפינן מגז"ש דחוקה חוקה דהבגד"כ דבעינן שיהא לבוש הם בגדי לבן. [↑](#footnote-ref-103)
103. אמנם הנה בדעת ר' יוחנן לקמן בע"ב דשחיטת פרה בזר כשרה משום דלא מצינו שחיטה שכשרה בזר, משמע דדין הכהונה בפרה הוא מדין עבודה, ונתבאר בדף מס' 7, ותיקשי דא"כ מ"ט בעינן קרא להצריך בגד"כ, - וצ"ל דכיון דפרה קדשי בדה"ב, הרי דאף דגלי קרא דאף עבודות אלו צריכות כהונה, מ"מ י"ל דלא הצריכה בהן תורה בגד"כ, ובעינן קרא להכי, - ועמש"כ בס' חוקת היום בע"א. [↑](#footnote-ref-104)
104. בס' אמבוהא דספרי בפר' חקת כתב דיש ללמוד כן ממה שאמרו בספרי זוטא שם י"ט ג' דשאלו את הלל באיזו לבוש הפרה נשרפת וכו' אמרו לו אינה נשרפת אלא בלבן וכו' מי שרף פרה ראשונה וכו' אלעזר וכו' וכי לובש אלעזר בגדי גדול בימי אביו, והרי דלא היו לובש בשריפת הפרה בגדים של כה"ג אלא בגדים של כה"ד, אך יש לדחות למש"כ הקה"י בסימן ד' דבגדי לבן דכה"ג ביוהכ"פ אינם בגדי כה"ג אלא בגדים דעבודת יוהכ"פ. [↑](#footnote-ref-105)
105. ועיי"ש שכתב דאף דבתוספתא תניא דמצותה בד' בגדי לבן של כה"ד, י"ל דאתיא כמ"ד דאבנט של כה"ד הי' של בוץ ול"ה בו כלאים, והיו שוין בגדי כה"ד בכל השנה לבגדי לבן של כה"ג ביוהכ"פ, אך בד' הרמב"ם מבו' דאף דקי"ל דאבנטו של כה"ד הי' כלאים ול"ה כאבנטו של כה"ג ביוהכ"פ, מ"מ במעשה הפרה הי' לובש בגדים של כה"ד. [↑](#footnote-ref-106)
106. אך אי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפיהמ"ש שכתב להדיא דהא דנעשית בבגדי לבן ילפינן לה בגז"ש מיוהכ"פ, ואפ"ה כתב דכלי לבן הם ד' בגדים של כה"ד ואינם ד' בגדים של כה"ג ביוהכ"פ, - ואמנם הנה הרמב"ם שם כתב דד' בגדים אלו הם כתונת וכו' ואבנט בד וכו', ומבו' דס"ל דאבנטו של כה"ד הי' של בד ול"ה בו כלאים, וזה דלא כמש"כ בפיהמ"ש בריש תמיד דהי' באבנט של כה"ד כלאים, וכ"כ בפ"ח מכלי המקדש ה"א והי"א, ולפ"ז שוים בגדי כה"ד בכל השנה לבגדי לבן של כה"ג ביוהכ"פ, ואך דצ"ב לפ"ז במכוון מש"כ הרמב"ם דכלי לבן אינם בגדים שלובש כה"ג ביוהכ"פ אלא ד' כלים שלובש כל כה"ד לעבודה. [↑](#footnote-ref-107)
107. וי"ל עוד למש"כ הקה"י בסימן ד' דד' בגדי לבן דיוהכ"פ אינם בגדי כה"ג אלא בגדי יוהכ"פ, ואך דכיון דעבודת יוהכ"פ אינה נעשית אלא בכה"ג ע"כ לא משכח"ל שילבש כה"ד בגדים אלו, וכיון דילפינן מגז"ש דמעשה הפרה נעשה בבגדים אלו, ע"כ אף כשנעשה בכה"ד הוא נעשה בבגדים אלו, ולא חשיב כלל כמחוסר בגדים. [↑](#footnote-ref-108)
108. ומאידך יש מקום לדון לדעת הרמב"ם דהיתה נעשית בבגדי כה"ד, דמ"מ שמא כשהיתה נעשית בכה"ג היתה נעשית במצנפת, דלא חילקה תורה במצנפת של כה"ג, - אך מסתבר טפי דרק ביוהכ"פ דהבגדי לבן הוו בגדי כה"ג הוא דאמרינן דלא חילקה תורה במצנפת של כה"ג, אך בפרה דאין הבגדים בגדי כה"ג, הרי דאף כשכה"ג לובשם דינו במגבעת. [↑](#footnote-ref-109)
109. נתחדש בדבריהם דהא דטמא פסול לפרה ילפינן לה מדכתיב כהן, וכ"נ בד' הריטב"א לקמן בסוגיין (ד"ה ואסף), וזה דלא כמש"כ רש"י לקמן בסוגיין והראשונים בכ"ד דפסול טמא הוא מהא דחטאת קריי' רחמנא. [↑](#footnote-ref-110)
110. בד' החזו"א שם מבו' דמה שאמרו דהשתא כה"ג בעינן בכיהונו מיבעיא, לאו היינו דכיון דבעינן כה"ג ע"כ ודאי גם בעינן בגד"כ, אלא היינו דכיון דילפינן מקרא דבפרה של משה בעינן בגד"כ, ע"כ כ"ש דלדורות דחמיר טפי דבעי כה"ג בעינן בגד"כ, ולפ"ז אין ללמוד מהכא דדין לבישת הבגדים הוא מדין עבודה, דאף דהוא דין לבישה בפנ"ע, (כדחזינן דאף כה"ג לובש ד' בגדי כה"ד), מ"מ כיון דבפרה של משה ילפינן מקרא דבעינן בגד"כ, כ"ש דלדורות בעינן בגד"כ. [↑](#footnote-ref-111)
111. אך הריטב"א כתב דהא דמייתר קרא דטהור הוא משום דכיון דכתב רחמנא לעיל הכהן מסתמא איש טהור הוא, - וצ"ל דאף דעיקר הא דבעינן טהור ילפינן לה מדכתיב כהן, ובאסיפה ילפינן מקרא להכשיר את הזר, אכתי יש לפסול בזה את הטמא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-112)
112. לכאו' יש מקום לדחות, שהרי דעת התוס' בסוכה שם ד"ה ירדו לתוך המים דא"צ מילוי ע"י אדם, ומ"מ בעינן שיהא המילוי לדעת האדם, כמש"כ החזו"א בפרה סימן ו' סק"ט, וע"כ ממילא שפיר היו התינוקות ממלאין לדעת גדול, וזהו שכתבו דבקידוש ל"מ משום דבקידוש בעינן שיעשה גדול את מעשה הקידוש עצמו, ואמנם למש"כ החזו"א שם לחדש דל"מ מילוי לדעת טמא, שפיר יש להוכיח כן מד' התוס', דאי נימא דל"מ מילוי דקטן ובעינן שיהא המילוי לדעת הגדול, נמצא דגם במילוי איכא חשש טומאה, (וכמש"כ כן החזו"א שם בתו"ד), ובד' התוס' מבו' דבמילוי ליכא חשש כלל אלא בקידוש. [↑](#footnote-ref-113)
113. והיינו שהרי אף בקידוש בעינן כונה, וכדתניא בתוספתא בפרה פ"ה, והביאה הר"ש שם פ"ו מ"ב, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מפרה ה"ב. [↑](#footnote-ref-114)
114. החזו"א בפרה סימן ח' סק"ט כתב דאין מכוון התוס' דמי שנוטל את האפר הוא יתנהו על המים, דאטו יחדה תורה מקום לאפר ליטול משם, ולמה לא יתן זה שהוציא את האפר משפופרת לאחר לקדש, אלא כונתם דזה שנתן את המים הוא יערבם במים, דולקחו לטמא מעפר וכו' היינו נתינת אפר על המים וקרא דונתן עליו היינו לערב, כמו שאמרו בסוטה ט"ז ב', וכמש"כ כן התוס' ביבמות ע"ב ב', וכן פירש הכפו"ת בסוכה ל"ז ב' בד' התוס' הכא, (וזהו שכתבו דהוא מערב לי' במים, - אך הנה בסימן י"ב סק"ט פירש בד' התוס' בסוכה ל"ז ב' דאיכא דין לקיחה באפר, ואם לא הגבי' את האפר אלא מחקן משפופרת לשוקת פסול, וזהו הס"ד הכא דבעינן דהלוקח את האפר הוא יתנו על המים, ועיי"ש במה שהוסיף בזה, ולפ"ז יש מקום לפרש כן גם בד' התוס' הכא, וכ"נ להדיא בפירש"י הכא. [↑](#footnote-ref-115)
115. אך אחר שזכינו לד' התוס' הרא"ש, מתפרשים כן גם ד' התו"י, וגם לדידי' הוי הס"ד דבעינן שאותו שלקח את האפר הוא עצמו יתנהו על המים. [↑](#footnote-ref-116)
116. הרמב"ם בפיהמ"ש בפרה שם גריס וקטן שאין בו דעת והאשה מסעדתו ומזה, ומבו' בדבריו דה"ק דהכל כשרים להזות חוץ מטומטום וקטן שאין בו דעת, דלא נתרבה מקרא אלא קטן שיש בו דעת, ותני עוד דאע"פ שהאשה פסולה להזות מותרת היא לסייע למזה, וכ"נ גם בפי' ר"ח בסוגיין דמפרש הכי, (וע"כ פירש דהא דפרכינן מהא דלא פליג ר' יהודה הוא מהא דלא פליג באשה וטומטום, ולא מייתינן מהא דלא פליג בקטן), - אך לגירסת הספרים וקטן שאין בו דעת אשה מסעדתו ומזה, משמע דאף קטן שאין בו דעת כשר להזאה ע"י שאשה מסעדתו, וכמש"כ כן הרש"ש בפרה שם, ועיי"ש שכתב דאף דהזאה בעיא כונה, מ"מ מהני כשהאשה מסעדתו מדינא דגדול עומד על גביו. [↑](#footnote-ref-117)
117. צ"ע דהרי חזינן דאסיפת אפרה פסולה בקטן והזאת מימי' כשרה בקטן, וא"כ היאך מצינו למילף בק"ו מאסיפת אפרה להזאת מימי'. [↑](#footnote-ref-118)
118. שוב העירו דתיקשי כן בעיקר הא דילפינן לעיל מקרא דטהור להכשיר את האשה, דהרי בעינן להך קרא לפסול טמא, ואי נימא כמש"כ בפירש"י שם דהוא משום דחטאת קריי' רחמנא, או כמש"כ הריטב"א שם דכיון דכתב רחמנא לעיל כהן מסתמא איש טהור הוא, א"כ הרי מכח זה יש לפסול גם טבו"י, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-119)
119. לכאו' יסוד פלוגתת רש"י ותוס' בזה הוא בביאור הא דחטאת קריי' רחמנא, דדעת התוס' דהיינו דאף דפרה קדשי בדה"ב היא, מ"מ ילפינן מהא דחטאת קריי' רחמנא דיש עלי' דיני קרבן כחטאת, וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בחולין י"א ב' דמכח הא דחטאת קריי' רחמנא חשבינן לה כקדשי מזבח, וע"כ כ"ז הוא בעבודות הפרה דדמו לעבודות חטאת דפסולות בטמא, אך הזאה דלאו עבודה היא וכדחזינן דכשרה בזר, ל"מ ע"ז הא דחטאת קריי' רחמנא, - אך דעת רש"י דהא דחטאת קריי' רחמנא הוא ילפותא בעלמא דיש בפרה להפסולים דיש בחטאת, אך אי"ז משום דיש על פרה תורת קרבן כחטאת, אלא הוא מדיני מעשה הפרה, וע"כ כיון דפרה קדשי בדה"ב היא ולא שייך בה חילוק עבודות, הרי דכיון דילפינן מהא דחטאת קריי' רחמנא דמעשה הפרה פסול בטמא, יש לפסול אף בהזאה, וניחא בזה משה"ק בקונט' הגרי"ז ע"ד רש"י דהדין דחטאת נאמר בפרה רק עד שריפתה ומשנשרפה ונעשית אפר פקע מינה שם חטאת וכדדרשינן חטאת היא בה מועלין ולא באפרה, (אך בד' התוס' שדנו ללמוד מהא דחטאת קריי' רחמנא לפסול טבו"י בהזאה, תיקשי קו' הגרי"ז). [↑](#footnote-ref-120)
120. צ"ב דלכאו' אין הדברים מתישבים זע"ז, דאם עיקר הא דליכא בפרה לפסול טומאה דקרבנות נלמד מהא דטבו"י כשר בפרה, הרי נמצא דכל הא דליכא לפסול טומאה דקרבנות בפרה נלמד מהא דטבו"י כשר אף לשריפת הפרה, ותיקשי דמנ"ל הך מילתא דטבו"י כשר לשריפת הפרה, הרי אף דמהא דהוא כשר להזאה יש ללמוד דאין בטבו"י לפסול טומאה דמעשה הפרה, הרי אכתי י"ל דהוא פסול לשריפת הפרה משום פסול טומאה דקרבנות, והיאך נימא דכל הא דליכא בפרה לפסול טומאה דקרבנות נלמד מהא דטבו"י כשר לשריפת הפרה, ומאידך נימא דהא דילפינן שריפה מהזאה דכשרה בטבו"י הוא משום דליכא בפרה לפסול טומאה דקרבנות. [↑](#footnote-ref-121)
121. ועיי"ש שכתבו לישב בזה מש"כ הרמב"ם שם הא דהמלאכה פוסלת בה הוא מדכתיב ושחט אותה וכו' ונאמר ושרף את הפרה לעיניו שיהיו עיניו בה ללמד שהמלאכה פוסלת בה משעת שחיטה עד שתעשה אפר, והכס"מ שם כתב דהוא כדעת רב לעיל מ"ב א', והרי דאף דקי"ל דלא כרב ושחיטת פרה בזר כשרה, מ"מ דרשינן לקראי כרב, והא דשחיטת פרה בזר כשרה הוא משום דלא קאי חוקה אשחיטה. [↑](#footnote-ref-122)
122. ועיי"ש שהוכיח כן מהא דהוצרך ר' יוחנן להא דלא מצינו שחיטה שפסולה בזר, ואם ס"ל דהא דכתיב בקרא ושחט אותה לפניו היינו שיהא זר שוחט ואלעזר רואה, ל"ה בעי לה"ט דלא מצינו שחיטה שפסולה בזר, ובע"כ דהא דכתיב בקרא ושחט אותה לפניו היינו שיהא אלעזר שוחט, ואפ"ה אי"ז לעיכובא משום דלא מצינו שחיטה שפסולה בזר, וכ"נ גם ממש"כ הריטב"א לעיל ב' א' דהא דשחיטתה כשרה בזר ול"ד לשריפה, הוא משום דשחיטה לאו עבודה היא, - ובדעת הקרית ספר ודעימי' צ"ל דמכוון דברי ר' יוחנן הוא דכיון דלא מצינו שחיטה שפסולה בזר ע"כ מפרשינן דהא דכתיב בקרא ושחט אותה לפניו היינו שיהא זר שוחט ואלעזר רואה. [↑](#footnote-ref-123)
123. ויש להוסיף במש"נ בדף מס' 5 מש"כ החזו"א והקה"י דאף לרב דשחיטת פרה בזר פסולה ל"ב בה בגד"כ, כיון דהא דבעי בה כהונה הוא דומיא דמראות נגעים, ועיי"ש במש"נ בזה, ולכאו' כ"ז הוא לדעת רב, אך לר' יוחנן דשחיטת פרה בזר כשרה משום דלא מצינו שחיטה דפסולה בזר ולכתחילה בעיא כהונה, אף בעי בגד"כ, שהרי מהא דמכשיר בשחיטה בזר משום דלא מצינו שחיטה שפסולה בזר, משמע דס"ל דדין הכהונה בפרה הוא מדין עבודה ואינו כדין מראות נגעים, דאם הוא כדין מראות נגעים, לכאו' אין להביא בזה להא דלא מצינו שחיטה דפסולה בזר, (דהא דלא מצינו שחיטה דפסולה בזר הוא בפסול זר שמדיני עבודה), וא"כ שפיר יש להצריך בזה בגד"כ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-124)
124. שוב העירו דאי"ז מתישב, דהרי משנה ערוכה היא בפרה רפ"ד דלת"ק שלא בכה"ג פסולה, ולדעת ר' יוחנן בע"כ דקאי על שאר עבודות הפרה, דהרי שחיטה כשרה בדיעבד אף בזר, אך למש"כ התו"י לעיל מ"ב א' דקאי בשחיטה, ומ"ד דשחיטת פרה בזר כשרה הוא דלא כת"ק, ניחא, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפ"א מפרה הי"א דבפרה של משה היתה שריפתה באלעזר והא דבזה"ז היא בכה"ד הוא משום דקי"ל כמ"ד דלדורות אף בכה"ד, - ובעכצ"ל דכל מה שאמרו דולקח אלעזר הכהן מדמה באצבעו הוי מיעוט אחר מיעוט, הוא רק לדעת רב דהא דכתיב אלעזר בשחיטה הוא לעיכובא, אך לר' יוחנן דלא קאי חוקה ע"ז ואי"ז לעיכובא, הרי דמה"ט כתיב ולקח אלעזר הכהן מדמה באצבעו דבקבלה בעינן אלעזר לעיכובא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-125)
125. והיינו דאף דלא דרשינן לקרא דחוקה לעכב בשחיטה בזר משום דלא מצינו שחיטה בזר פסולה, מ"מ באשה דמצינו שהיא פסולה להזאת מי חטאת אף דלאו עבודה היא, אלא דמדין מעשה החטאת בעינן איש ולא אשה, ה"נ י"ל דהיא פסולה לשחיטת הפרה וקאי חוקה ע"ז. [↑](#footnote-ref-126)
126. ואמנם בד' הירושלמי בפ"ג ה"ז מבו' דלדעת ר' יוחנן כ"ה דשחיטת פרה בזר כשרה ה"נ היא כשרה באשה, עיי"ש, - אך בד' הירושלמי שם מבו' בפשוטו דמודה ר' יוחנן דשחיטת פרו בזר פסולה, וכמש"כ כן היפ"ע בסוגיין, ולפ"ז בע"כ דהא דס"ל דשחיטת פרה בזר כשרה הוא כדעת שמואל דהא דכתיב ושחט אותה לעיניו היינו שיהא זר שוחט ואלעזר רואה, וע"כ ה"נ יש להכשיר באשה. [↑](#footnote-ref-127)
127. התוס' בזבחים ס"ד א' ד"ה מן המאוכלות כתבו בשם ר"ת דביוהכ"פ ובקטורת של כל השנה ל"ה נוטל מן המאוכלות, דגחלים מאוכלות חשיבי כדשן, וביוהכ"פ וכן בקטורת של כל השנה בעינן גחלים דוקא, וכ"כ בתשו' ספה"י לר"ת סימן נ"ד אות י"ב, וכ"כ בפי' הרא"ש בתמיד פ"ה מ"ה והמפרש שם כ"ח ב', - ובפי' רבינו אליקים דהי' לוקח לצורך הקטורת מן הגחלים שלמעלה לפי שאותן היו לוחשות יותר. [↑](#footnote-ref-128)
128. כ"ה הגירסא בפי' הר"י מלוניל ובחי' תלמיד הרשב"א ובארחות חיים הל' עיוהכ"פ ס"נ, - אך בנוסה"מ שבפיהמ"ש להרמב"ם גריס והניחה על הרובד שבעזרה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מעיוהכ"פ ה"א, ועמד ע"ז התוי"ט, (ועמש"כ בזה המהר"י קורקוס שם), - והגבו"א עמד לגירסא דילן דמ"ט הי' מניחו ברובד הרביעי, וכתב דשמא י"ל דאגב דמניח את הדם על הרובד הרביעי תיקנו כן גם במחתה, ואע"ג דהתם הוא ברובד של היכל והכא של עזרה מ"מ השוו חכמים במנין הרובדים. [↑](#footnote-ref-129)
129. אמנם הנה התו"י בכריתות ו' א' ד"ה המפטם כתבו דשיעור פרס בשחרית ופרס בין הערבים הוא מהלמ"מ, אלא דבדיעבד אם הקטיר כזית שחרית וכזית בין הערבים יצא, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-130)
130. המקד"ד בסימן כ"ד סק"ד כתב דג' קבין גחלים הוא שיעור כשאר שיעורים שבתורה, ומשום דבעינן מלא המחתה גחלי אש וקים להו לרבנן דהאי מחתה היא מחתה של ג' קבין שהיתה במקדש שבה הי' מכניס, והוכיח כן מד' הרמב"ם בפ"ג מתמידין ה"ה, עיי"ש, וכבר נת' לעיל דכ"ה בפי' רבינו אליקים, אך בד' המאירי מבו' דלא כן. [↑](#footnote-ref-131)
131. וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ב מעיוהכ"פ ה"ה ובפ"ח מטו"א ה"ט דביוהכ"פ הי' חותה במחתה של זהב ובה "נכנס להיכל" וכו', ומשמע דאיירי בקטורת דהיכל שהי' נכנס בה להיכל, דבקטורת של יוהכ"פ הי' נכנס לפני ולפנים, וכמש"כ כן התוי"ט לעיל פ"ב מ"ב והמים חיים בפ"ב שם ובפ"ד ה"א לדקדק כן מדבריו דאף חתיית הגחלים והכנסת המחתה בקטורת דהיכל היתה בכה"ג, וכ"נ גם מסתימת דבריו שם פ"ד ה"א דג"ז הי' נעשה בכה"ג, - וי"ל דמהכא הוא שלמד הרמב"ם להך מילתא דהיו בכה"ג, ודלא כדתניא בתוספתא, משום דמשמעות מתניתין דרק בכל יום הי' חותה בשל כסף וכו', אך ביוהכ"פ הי' חותה בשל זהב אף בקטורת דהיכל, ובע"כ דאף חתיית הגחלים והכנסת המחתה דקטורת דהיכל היתה נעשית בכה"ג, וע"כ הי' חותה בשל זהב משום חולא דכה"ג. [↑](#footnote-ref-132)
132. ועיי"ש שכתב דאע"ג דבקטורת דלפני ולפנים כה"ג עצמו מכניס אף את המחתה, היינו משום דאין אחר יכול ליכנס שם, אך בקטורת של שחר אחר חותה ונכנס עמו במחתה ומניח על המזבח הפנימי ויוצא לו. [↑](#footnote-ref-133)
133. ומש"כ הרש"ש בסוגיין דאף דחתיית הגחלים היתה נעשית בכהן אחר מ"מ יש בזה לחולשא דכה"ג, וכמש"כ כן התוס' לעיל כ"א א' בתרוה"ד, צ"ב, דהתם הקדימו לתרוה"ד כדי שימצא כה"ג מזומן כל מה שצריך מיד כשיעלה עמוד השחר קודם שיהי' רעב וחלש, אך הכא ליכא לה"ט. [↑](#footnote-ref-134)
134. בפירש"י כתב דהיינו כשבא לעלות למזבח למתן דמים תמידין ומוספין ואילו ואיל העם, והרש"ש הק' דהרי כל הני מתן דמם למטה והי' עומד בארץ וזורק, ובהגה' הר"ש מדעסוי כתב דצ"ל למתן דמים דחטאת והקטרת תמידין ומוספין ואילו ואיל העם. [↑](#footnote-ref-135)
135. ושמא זהו מש"כ הפסקי רי"ד דכה"ג כבן בית וא"צ להקיף אלא עולה באמצע, והכהנים עולין עמו באמצע כמותו. [↑](#footnote-ref-136)
136. המאירי כתב דכל י' קידושין הי' מקדש מקיתון של זהב, וכ"כ הרא"ש בסדר עבודת יוהכ"פ דהקידוש הראשון הי' מקיתון של זהב, וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ב מעיוהכ"פ ה"ה, וכמש"כ המים חיים שם. [↑](#footnote-ref-137)
137. אך בירושלמי שם מותבינן לר' יוסה מהא דתניא דהכיור והכן מעכבין, ומשני דמקומן מעכב, ולכאו' מבו' דטעמא דר' יונה דקידוש הראשון הי' מן הכיור, אי"ז משום דמצוה לקדש מן הכיור, אלא הוא משום דס"ל דל"מ כלל קידוש יו"ר אלא מן הכיור ולא משאר כלי שרת, וכ"נ גם מהא דמותבינן התם לר' יונה מהא דתניא דכל הכלים שהיו במקדש היו ראויין לקידוש ידים ורגלים, (ומשני דהיינו חוץ מקידוש הראשון), ומשמע דלדעת ר' יונה ל"מ כלל קידוש יו"ר משאר כלים, (ויש לדחות דמשמע להו דהא דתניא דהיו ראויין לקידוש יו"ר הוא לכתחילה). [↑](#footnote-ref-138)
138. צ"ב היאך הוא מתישב בהא דנאסר שיהא שם אדם אף לאחר ההקטרה עד צאתו, וכיון שכבר נשלמה ההקטרה, לכאו' א"א שיהא מדיני ההקטרה שלא יהא אדם שם, ובע"כ דהוא איסור על האדם העומד שם. [↑](#footnote-ref-139)
139. בס' חוקת היום הוסיף דהכא כתיב בקרא וכל אדם, ואדם משמע אפי' קטן, כמו שאמרו בערכין ג' א', והיינו משום דאי"ז אזהרה על הנכנס, אלא הוא דין מדיני הכפרה שלא יהא אדם שם. [↑](#footnote-ref-140)
140. למש"כ הגרי"פ דכל אדם לא יהי' באהל מועד אינו אזהרת לאו על העומד בהיכל, אלא מדיני העבודת פנים שלא יהא בהיכל בשעת העבודה, ניחא, וכ"כ בהערות להגרי"ש. [↑](#footnote-ref-141)
141. לכאו' מכוון דבריו דה"נ הכא שהי' ממרס, כיון דהוי צורך העבודה לי"ב משום איסור ביאה ריקנית. [↑](#footnote-ref-142)
142. אך בד' התוס' במנחות שם מבו' דאיסור ביאה ריקנית הוא אף בכהנים, וכ"כ הרמב"ם בפ"ב מביאת מקדש ה"ב, והמרומי שדה כתב בדעת הרמב"ם שם דהאיסור הוא רק בכהנים, והאחרונים נחלקו בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-143)
143. ואמנם י"ל דמש"כ המאירי דה"ז אסור אף כשנכנס לצורך עבודה, היינו בשעת ההקטרה עצמה, דבשעה זו כבר א"צ שיהא שם, אך אה"נ דבשעת כניסתו להקטיר מותר שיכנס עמו אחר לצורך ההקטרה. [↑](#footnote-ref-144)
144. מבו' בדבריהם דהיו פורשין מכל רוחב העזרה שבין האולם למזבח אף שלא כנגד המזבח, דאי נימא דלא היו פורשין אלא כנגד המזבח, י"ל דהי' הממרס עומד שלא כנגד המזבח, ועמש"נ בזה להלן. [↑](#footnote-ref-145)
145. וכ"נ בירושלמי דאמרו כיני מתניתא על הרובד הרביעי שבעזרה, וכ"נ בחי' תלמיד הרשב"א, וכ"כ התוי"ט דלד' הירושלמי הוא אותו רובד שהי' מניח עליו את המחתה, וכ"כ רי"ו בנתיב ז' ח"ג בשם הר"א בן אסמעאל דהניח המחתה בעזרה אצל דם הפר. [↑](#footnote-ref-146)
146. ולכאו' יש ללמוד כן גם ממש"כ התוס' בשבועות ט"ז ב' והתו"י בסוגיין בשם ה"ר חיים דהא דבעינן הכא קרא לרבות שילה ובית עולמים הוא משום דתליא בקדושת המקום, - אך באמת בד' התוס' בשבועות שם משמע להדיא דמש"כ דהכא תלי בקדושת מקום אי"ז משום דדין הפרישה מאהל מועד תליא בקדושתו, אלא הוא משום דהפרישה היא בשעת העבודות הנעשות בפנים דתליין בקדושת המקום, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-147)
147. אמנם הנה המאירי בחי' ובביהב"ח בעירובין ב' א' כתב דאף למ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא, לא לענין קדושה הוא אומר כן, שהרי משנה שלימה בפ"ק דכלים די' קדושות וכו' ונכללו ביניהם בין האולם להמזבח מקודש הימנו שאין בע"מ ופרועי ראש נכנסים לשם היכל מקודש ממנו שאין שתויי יין נכנסין לשם, אלא לומר שכל עבודות הכשרות בהיכל כשרות באולם, עכ"ד, ולפ"ז בע"כ דהא דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא הוי דין הפרישה גם מן האולם, וכמבו' לקמן בע"ב, הוא משום דדין הפרישה לא תלי בקדושת המקום, - ואמנם גם לפי דבריו נראה דלאו היינו דהא דאין פורשין מן העזרה הוא משום דהוי מקום בפנ"ע, דא"כ גם לא היו פורשין מן האולם, שהרי מבו' להדיא בד' המאירי שם דגם למ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא, חשיב האולם כמקום בפנ"ע, ואינו בכלל ההיכל, ונתבאר בדף מס' 9 בהערה, אלא היינו משום דדין הפרישה הוא ממקום הכשר לעבודת פנים, וכיון דכל העבודות הכשרות בהיכל כשרות באולם, הוי דין הפרישה אף מן האולם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-148)
148. בד' התוס' בשבועות שם משמע דהא דהכא תלי בקדושת מקום אי"ז משום דדין הפרישה מאהל מועד תליא בקדושתו, אלא הוא משום דהפרישה היא בשעת העבודות הנעשות בפנים דתליין בקדושת המקום. [↑](#footnote-ref-149)
149. ויש להוסיף דהכי מסתברא דלא היו העם אלא בין האולם ולמזבח, שהרי אסור ליכנס לעזרה בביאה ריקנית, ואמנם לדעת ר"ת דמותר ליכנס להשתחואה, י"ל דהיו בהיכל, וכ"ה משמעות ד' הרא"ש שכתב דפרשו העם מבין האולם ולמזבח. [↑](#footnote-ref-150)
150. לכאו' מכוון דבריו הוא לפרש כן להא דתניא לקמן בסוגיין דבהיכל פורשין בין בשעת הקטרה ובין שלא בשעת הקטרה ומבין האולם ולמזבח אין פורשין אלא בשעת הקטרה, והיינו דבהיכל פורשין אף כשנכנס להקטיר, ומבין האולם ולמזבח אין פורשין אלא בשעת ההקטרה עצמה. [↑](#footnote-ref-151)
151. הגבו"א הק' דהרי בקרא לא נאמר אלא ג' מיני כפרות בעדו ובעד ביתו ובעד כל קהל ישראל, ומ"ט מחלק הכא לד' כפרות שלו ושל ביתו ושל אחיו הכהנים ושל כל קהל ישראל, והגר"א הגי' הכא כפרתו קודמת לכפרת אחיו הכהנים וכו', ובתו"כ אחרי פ"ד הגירסא כפרתו קודמת לכפרת ביתו וכפרת ביתו קודמת לכל ישראל, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-152)
152. התו"י כתב דעיקר הא דקמ"ל הוא דאף בוידוי שני אומר תחילה אני וביתי ובני אהרן עם קדושיך, דאלמלי קרא הי' לו להזכיר בפעם שני' מיהא שבטו תחילה. [↑](#footnote-ref-153)
153. השיח יצחק פירש דהא דכפרתו קודמת לכפרת ביתו וכפרת ביתו קודמת לכפרת אחיו הכהנים, היינו דקרבן הכה"ג קודם לקרבן אשתו, וקרבן אשתו קודם לקרבנות שאר כהנים, וע"ד שאמרו דאשת חבר ה"ה כחבר, - ועיי"ש שכתב דמשה"ק התו"י על פי' זה דלא א"ש הא דכפרתו קודמת לכפרת ביתו וכפרת ביתו קודמת לכפרת אחיו הכהנים, היינו דדין קדימה זו הוא מילתא דפשיטא, ולא איצטריך קרא אלא להא דפר כהן משיח קודם לפר העדה, אף דגם פר העדה מקריבו הכה"ג, וכמו שאמרו בהוריות י"ג א'. [↑](#footnote-ref-154)
154. וזה ניחא להגירסא בתו"כ שם כפרתו קודמת לכפרת ביתו וכפרת ביתו קודמת לכל ישראל, וביתו היינו אחיו הכהנים דהם קרויים ביתו וכמו שאמרו בשבועות י"ד א', ועד"ז גריס בהגה' הגר"א הכא כפרתו קודמת לכפרת אחיו הכהנים וכו', - אך להגירסא שלפנינו כפרתו קודמת לכפרת ביתו וכפרת ביתו קודמת לכפרת אחיו הכהנים לא א"ש. [↑](#footnote-ref-155)
155. אך בפי' רבינו פרחי' בשבת ל"ג א' כתב דהא דקטורת הויא דבר שבחשאי הוא משום דמקטירה לפני ולפנים, וצ"ל דהיינו דכיון דאיכא קטורת לפני ולפנים ע"כ חשבינן לכל קטורת כדבר שבחשאי, והרי בלא"ה בההיא דויתן את הקטורת ויכפר על העם היתה הקטורת בחוץ, אלא דכיון דהיא מין דבר שבחשאי ע"כ היא מכפרת על דבר שבחשאי, - והשיח יצחק כתב בשם ה"ר עמנואל חי ריקי דהא דקטורת הויא דבר שבחשאי הוא משום דנמסר למרע"ה בחשאי ודרך סוד, כמו שאמרו בשבת פ"ט א'. [↑](#footnote-ref-156)
156. הריטב"א תמה ע"ז, דהרי הא דהצריכו לפרוש מבין האולם ולמזבח הוא שמא יכנס לפנים, וכיון דאף בהקטרה דלפני ולפנים אסור מה"ת להיות בהיכל, מ"ט לא גזרו בזה לפרוש מבין האולם ולמזבח, ומה מהני הא דהוא מרוחק מלפני ולפנים, - ושמא יש לפרש לד' רש"י דהיינו דכיון דהוא מרוחק ממקום ההקטרה, לא חיישינן דילמא עייל דלמה לי' למיעל, וכמש"כ הריטב"א בפי' הב', - ועמש"כ בהערות להגרי"ש ובס' חוקת היום לפרש בזה באנפי אחריני. [↑](#footnote-ref-157)
157. הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ו מ"ג כתב דהא דבקטורת דלפני ולפנים אין פורשין מבין האולם ולמזבח הוא לפי שהוא מובדל מהם בתוך קדש הקדשים ואין שום אפשרות להכנס לשם כדי שנרחיק בני אדם שמא יכנס אדם לשם, ושמא הוא מתפרש ע"ד מש"כ הריטב"א, והיינו דע"כ אין לחוש שיכנס כדי לראות את ההקטרה, כיון דאין בידו ליכנס לקה"ק. [↑](#footnote-ref-158)
158. וכ"נ בד' המאירי דדין פרישה מן האולם בשעת הקטרה דלפני ולפנים תליא בהפלוגתא אם קדושת אולם והיכל חדא היא, - אך הריטב"א לעיל בסוגיין כתב דאף למ"ד דהיכל ואולם ב' קדושות פורשין מדרבנן אף מן האולם, אלא דכיון דאי"ז אלא מדרבנן ע"כ התירו לממרס לעמוד שם משום חולשא דכה"ג. [↑](#footnote-ref-159)
159. הגבו"א הק' דאדרבה דבר דלא כתיב בקרא בהדיא צריך הרחקה יותר דלא לזלזלו בי', - אך לכאו' מכוון ד' התוס' דדבר שנתפרש בקרא בהדיא חמיר טפי, וכמו שמצינו כן בכ"ד, וע"כ גזרו בו רבנן, - ועמש"כ בביאור הגרי"פ ל"ת קפ"ג ד"ה ולפ"ז נראה דאם עבר לפרש בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-160)
160. ועיי"ש שכתב דאף אם המעלות דבין האולם ולמזבח הוא מדאורייתא, מ"מ הא דפורשין מבין האולם ולמזבח אי"ז אלא מדרבנן, דמדאורייתא ל"ב פרישה אלא מן ההיכל כדכתיב וכל אדם לא יהי' באהל מועד, והתו"י כתבו כן בדעת רש"י דמה"ט פשיט"ל דדין הפרישה מבין האולם ולמזבח אינו אלא מדרבנן, - ועיי"ש שכתבו בדעת ריב"א דאף דבקרא לא כתיב אלא פרישה מן ההיכל, מ"מ גמרא גמירי להו דבעי פרישה אף מבין האולם ולמזבח. [↑](#footnote-ref-161)
161. וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש בתמיד פ"ו מ"ג דדין הפרישה מבין האולם ולמזבח הוא מדאורייתא, וכ"נ מסתימת דבריו בפ"ג מתמידין ה"ג, ואזיל לטעמי' דס"ל דקי"ל דמעלות דאורייתא, ונתבאר להלן, - אך השיח יצחק בסוגיין כתב לדחוק בדבריו דאין הפרישה מבין האולם ולמזבח אלא מדרבנן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-162)
162. ומבו' בדבריהם דאם דין הפרישה מבין האולם ולמזבח הוא מדאורייתא, הרי דהא דבהקטרה דלפני ולפנים אין פורשין מבין האולם ולמזבח הוא משום דהכי גמירי לה. [↑](#footnote-ref-163)
163. הלב שמח בל"ת קס"ג עמד בד' הרמב"ן דאם חומרת הנכנסין אינה אלא מדרבנן, א"כ מאי מעלות מדאורייתא דקאמרינן, והיינו דלענין מה נאמרה ההלכה דחלוקין הן קדושתן, ועמש"כ בזה האבהא"ז בפ"א מביאת מקדש הט"ו, ויש להעיר דמלבד דלכאו' אין הדברים מתישבים בל' הרמב"ן, גם אין מתישב בזה מה שנקט הרמב"ן שם דהא דמעלות דאורייתא קאי גם על המעלות דחיל ודעזרת נשים, ומש"כ בזה בס' מנח"א בסוגיין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-164)
164. וי"ל עוד בדעת רש"י דאזיל לטעמי' ביבמות ז' ב' דהא דא"ר יוחנן שחידשו בה דברים ואמרו טבו"י אל יכנס למחנה לוי', היינו להר הבית, והיינו דטבו"י דזב אסור מדרבנן ליכנס לכל הר הבית, וכ"ה גם משמעות דבריו בפסחים צ"ב א' (ד"ה חצר החדשה) ובזבחים ל"ב ב' (ד"ה נכח החצר החדשה), ולפ"ז בע"כ דהא דתנן בכלים דטבו"י אינו אסור אלא בעזרת נשים היינו בטבוי דמת ודשרץ, דטבו"י דזב ובע"ק אינו נכנס לכל הר הבית, ולפ"ז שפיר י"ל דאיסורא דטבו"י בעזרת נשים הוא מהלמ"מ, והא דא"ר יוחנן דהוא מדרבנן קאי על איסורא דטבו"י דזב בכל הר הבית, אך איסורא דטבו"י בעזרת נשים הוי מהלמ"מ, - ובישוב מה שאמרו בסוטה דאיסורא דמת בעזרת נשים אינו אלא מדרבנן, י"ל דאתיא כמאן דדחי הכא דאין המעלות אלא מדרבנן, וי"ל עוד דבהמעלה מהלמ"מ דאין טמא מת נכנס לחיל ואין טבו"י נכנס לעזרת נשים לא נאמר אלא איסור כניסה, אך לי"ב לדין שילוח טמאים, וזהו דפריך דכיון דמת וטמא מת מותרין במחנה לוי' ולי"ב דין שילוח, הרי דהגם דמהלמ"מ דאסורין הן ליכנס לחיל ולעזרת נשים, מ"מ א"צ להוציאן משם. [↑](#footnote-ref-165)
165. וי"ל דהר"ש לטעמי' אזיל שכתב דמסקנא דשמעתין הוא דמעלות דרבנן, ונתבאר להלן, ולפ"ז י"ל דאה"נ הא דא"ר יוחנן דאיסור טבו"י בעזרת נשים אינו אלא מדרבנן הוא דלא כרב אדא בר אהבה דמעלות דאורייתא. [↑](#footnote-ref-166)
166. והיינו דהרי מעיקר הא דבע"מ ופרועי ראש נכנסין לעזרה ואין נכנסין לבין האולם ולמזבח, לא מייתי רב אדא בר אהבה דמעלות דאורייתא, והרי דאף אם מעלות דרבנן מ"מ לא גזרו חכמים אלא בבין האולם ולמזבח, ומ"ט בדין פרישה ס"ל דאם מעלות דרבנן הי' בדין לאסור בכל העזרה. [↑](#footnote-ref-167)
167. לכאו' מכוון דבריהם הוא דס"ל כדעת הרמב"ן ודעימי' דאיסור הכניסה להיכל דבע"מ ופרועי ראש ושתויי יין ושלא רחוץ ידים ורגלים אינו אלא מדרבנן, וכיון דאף אם יכנס להיכל לי"ב איסורא אלא מדרבנן, ע"כ לא החמירו לאסור בכל העזרה, - אך לא נתפרש לן דא"כ מהו שדנו לפרש דהא דמעלות דאורייתא הוא מעלות השנויות בכלים בבין האולם ולמזבח, והיינו הא דאין בע"מ ופרועי ראש נכנסין לשם, הרי אף הא דאין נכנסין להיכל אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-168)
168. וכ"נ בד' הראב"ד בפ"א מביאת מקדש הט"ו כתב בדין שתויי יין וכו' שנכנסו מן המזבח ולפנים דאין חייבין מלקות ומיתה דמעלות דרבנן נינהו, למש"כ המהר"י קורקוס והרדב"ז שם דמודה לעיקר ד' הרמב"ם דהוזהרו שלא ליכנס אף בלא עבודה, ואך דס"ל דהאזהרה מדאורייתא היא רק בכניסה להיכל אך הא דאסור ליכנס בין האולם ולמזבח אי"ז אלא מעלה דרבנן, וכן הוכיח בחי' הגר"ח שם, אך יש לפרש דמש"כ דמעלות דרבנן נינהו הוא כמש"כ הרמב"ן דאיסורי הכניסה לכו"ע אינם אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-169)
169. וכ"נ גם מד' התו"י ודעימי' שהק' על פירש"י בהא דמעלות דאורייתא מסוגיית הגמ' בסוטה דאין האיסור בזה אלא מדרבנן, ואי נימא דלא קי"ל כמ"ד דמעלות דאורייתא, הרי שפיר י"ל דסוגיא דהתם אתיא כמ"ד דמעלות דרבנן, וכ"נ גם בד' התו"י בסוד"ה ש"מ דהעיקר הוא דמעלות דאורייתא. [↑](#footnote-ref-170)
170. הגר"ח שם כתב דאף דמעלות אלו הוו מהלמ"מ מ"מ אם עבר ונכנס לוקה, משום דההלכה באה לכללה באזהרה האמורה בתורה לגבי היכל, וזהו שכתב הרמב"ם שם יראה לי, דאף דעיקר הא דמעלות דאורייתא הוא מפורש כן, מ"מ הי' מקום לומר דכיון דאיסורן הוא מהלמ"מ לי"ב מלקות, - אך בתשו' חוו"י סימן קצ"ב אות נ"ט נקט בדעת הרמב"ם דמה שאמרו דהכי גמירי להו אי"ז מהלמ"מ, אלא הכי ילפינן מקרא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-171)
171. אמנם הנה התוס' בסוכה שם פירשו דהא דפריך דדילמא בתמימים היינו משום דשמא לא נאמרה מצות ערבה אלא על כהנים הראויים לעבודה, ועד"ז כתב הריטב"א שם, ולפ"ז אין ללמוד מהתם דאיסור הכניסה דבע"מ הוא מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-172)
172. וזהו שהוכיח דאי נימא דאין בע"מ אסורין ליכנס לשם אלא מדרבנן, א"כ אף לא נאמרה ההלכה להדיא בבעלי מומין, מ"ט לא תדחה מצות ערבה לאיסור הכניסה דבע"מ. [↑](#footnote-ref-173)
173. ואין לומר דשאני תורת בין האולם ולמזבח לענין פרישה מתורת בין האולם ולמזבח לענין ליכנס לשם שלא רחוץ ידים ורגלים, שהרי לכאו' גם הא דאין נכנסין לבין האולם ולמזבח שלא רחוץ ידים ורגלים הוא משום דחיישינן שמא יכנס, ועוד, דבספ"ק דכלים א"ר יוסי בה' דברים בין האולם ולמזבח שוה להיכל שאין וכו' ושלא רחוץ ידים ורגלים נכנסים לשם ופורשין מבין האולם ולמזבח בשעת הקטרה, וכ"ה דהא דפורשין בשעת הקטרה הוא בכל רוחב העזרה שבין האולם ולמזבח, ה"נ הא דאין שלא רחוץ ידים ורגלים נכנסין לשם הוא בכל הרוחב העזרה שבין האולם ולמזבח. [↑](#footnote-ref-174)
174. ונחלקו בדין בין האולם לכבש, דבד' התוס' והראב"ד מבו' דלא חשיב כבין האולם ולמזבח, עייש"ה, אך המפרש שם כתב דכיון דכבש כמזבח לכל דבר חשיב כבין האולם למזבח, ועמש"נ בזה במ"מ לתמיד שם דף מס' 3. [↑](#footnote-ref-175)
175. ואף אחר שתיקנו חכמים לפרוש גם מבין האולם ולמזבח, מ"מ נפ"מ בזה בהקטרה שלפני ולפנים דאין פורשין אלא מן ההיכל, דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא פורשין אף מן האולם, וכמש"כ כן הגבו"א לעיל בע"א, ונתבאר בדף מס' 8, וכ"נ בד' המאירי שם, - אך הריטב"א לעיל מ"ג ב' כתב דאף למ"ד דהיכל ואולם ב' קדושות פורשין מדרבנן אף מן האולם, אלא דכיון דאי"ז אלא מדרבנן ע"כ התירו לממרס לעמוד שם משום חולשא דכה"ג. [↑](#footnote-ref-176)
176. הגרמ"ז באוצר הספרי כתב דלדעתו אף למ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא אין דין הפרישה אלא מן ההיכל ולא מן האולם, וצע"ג, דהרי להדיא מבו' בסוגיין דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא הוי דין הפרישה מדאורייתא גם מן האולם, - והטעם בזה נראה, דדין הפרישה לא תליא בקדושת המקום, אלא כיון דכל עבודות הכשרות בהיכל כשרות אף באולם, הוי בכלל אהל מועד לדין הפרישה. [↑](#footnote-ref-177)
177. ובטעמא דהמאירי בעירובין נראה דס"ל דאף למ"ד דקדושת אולם והיכל חדא היא, מ"מ מקום ההיכל לחוד ומקום האולם לחוד, ואך דההיכל והאולם שוו בדינם, אך מ"מ אין האולם קרוי היכל, וע"כ אינו בכלל הא דתנן דההיכל מקודש וכו', - אך המאירי בסוגיין לטעמי' שכתב דכל שמפתח אולם ולפנים נקרא היכל, והרי דס"ל דלמ"ד דקדושת אולם והיכל חדא הוא קרוי האולם היכל, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"א מביהב"ח ה"ה, וע"כ שפיר הוי בכלל הא דתנן דההיכל מקודש וכו'. [↑](#footnote-ref-178)
178. אך הרמב"ם בפיהמ"ש בר"פ במה טומנין ותשו' בעלי התוס' סימן צ"ט עמדו בזה, וכתבו לישב בע"א, ומבו' דפליגי על יסוד ד' הרי"ד, וכאשר כ"ה מבו' גם בד' התוס' בשבת כ"ד א' ודעימייהו דפליגי ע"ז, וכ"ה מבו' מד' הראשונים במקומות רבים, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-179)
179. ושמא י"ל דכל מה שאמרו דהוא דלמא מיקרי ועייל הוא רק למ"ד דמעלות לאו דאורייתא, אך למ"ד דמעלות דאורייתא י"ל דהוא משום דגזרו באולם אטו היכל, - אך אי"ז מתישב בד' הרי"ד גופי' שנקט בסוגיין דמסקנת הגמ' דהא דאסרו ליכנס הוא משום דדילמא מיקרי ועייל. [↑](#footnote-ref-180)
180. במצוה קפ"ד כתב דלפ"מ שאמרו בעירובין ב' א' דרבנן ס"ל דקדושת היכל לחוד וקדושת אולם לחוד ודאי קי"ל כוותייהו, וצ"ע דהגמ' שם היא לדעת רב דפלוגתא דרבנן ור' יהודה הוא דחכמים למדוה מפתחו של היכל ור' יהודה למדה מפתחו של אולם, אך לפ"מ דמסקינן שם ג' א' דטעמא דרבנן הוא משום הכירא, לא מצינו דס"ל לרבנן דקדושת היכל לחוד וקדושת אולם לחוד. [↑](#footnote-ref-181)
181. ולא נתפרש בדבריו דמ"ט לא עשו כן אלא ביוהכ"פ ולא בשאר ימים, ולכאו' צ"ל דהוא משום דביוהכ"פ שהיו הגחלים שוהים במחתה זמן מרובה חששו שיכבו. [↑](#footnote-ref-182)
182. אך צ"ב לפ"ז בהא דפריך הירושלמי ואינו חוצץ, דאם הניאשתיק הוא כיסוי על המחתה, מה מקום יש לדון בזה משום חציצה, ובע"כ כמו שפירשו התוס' דהיינו כעין נרתק של עור סביב דה של מחתה לאחוז בה, וע"ז פריך שפיר דהו"ל חציצה בין ידו לכלי. [↑](#footnote-ref-183)
183. ובירושלמי שם פרכינן ע"ז דהו"ל חציצה, והחזון יחזקאל בפ"ב ה"י הק' מזה על מש"כ בחי' הגר"ח דבעבודה הכשרה בשמאל ליכא דין חציצה, ועיי"ש במש"כ בזה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-184)
184. וזהו שסיים דנתבארו משפטי מצוה זו ביומא ובתמיד וקאי על מצות כל המערכות, וזהו שהביא גם לדין נתינת ב' גזירי עצים שהיא במערכה גדולה, והביא גם להא דמצוה ליתן מן ההדיוט דבפשוטו הוא גם באש דמערכה גדולה. [↑](#footnote-ref-185)
185. ולדעת החינוך הא דלא נמנו שאר המערכות למצות עשה, הוא משום דשאר המערכות הוו לצורך ההקרבה, והם מכלל מצות ההקרבה, ואינם מצוה בפנ"ע, וכ"כ בס' מעיין החכמה בהערה 103, - ובזה יש לפרש לדעת הבה"ג והיראים דלא מנו כלל להמצוה דאש תמיד תוקד על המזבח, וי"ל דדעתם היא כמש"נ להלן בדעת רש"י ודעימי' דליכא מצוה בפנ"ע דתהא אש תמיד על המזבח, והמערכה של קיום האש היא לצורך ההקטרה על המערכה גדולה, וקרא דאש תמיד תוקד על המזבח קאי על אש דמנורה, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין, ולפ"ז אף מערכה של קיום האש הויא בכלל מצות ההקרבה ואינה מצוה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-186)
186. ועיי"ש שכתב דבד' הרמב"ם בפ"ב מתמידין ה"ט מבו' דס"ל דגם מערכה של קיום האש צריכה להיות בראשו של מזבח. [↑](#footnote-ref-187)
187. בד' הגבו"א לקמן בע"ב מבו' דהיינו דאף דהא דמוסיפין ביוהכ"פ מערכה ילפינן לה התם מדכתיב והאש, ?? [↑](#footnote-ref-188)
188. ורבינו אליקים כתב בשם מ"צ דלא אמר לן שום טעמא בהך תוספת. [↑](#footnote-ref-189)
189. המער"ק שם הביא מהגה' כת"י להרמ"ע מפאנו שעמד ע"ד הרמב"ם מד' התוספתא דהיו מוסיפין מערכה אחרת כדי ליטול ממנה גחלים לקטורת של לפני ולפנים, וכתב דאפשר דהא והא איתא. [↑](#footnote-ref-190)
190. אך בחי' רא"ל ח"א סימן כ' סק"ד כתב בתו"ד לדעת החינוך, דטעמא דר' יהודה הוא משום דס"ל דמתקיים דינא דקיום האש גם בשאר מערכות, ופליג על ר' יוסי דס"ל דבעינן מערכה בפנ"ע לקיום האש, עיי"ש.

     [↑](#footnote-ref-191)
191. בס' שמן המשחה שם הוכיח כן ממש"כ החינוך שם דאל יקשה עליך לאמר מה היא מצוה זו והלא עכ"פ הי' להם להבעיר אש לצורך הקרבן שנתחייבו להקריב ובלא אש אי אפשר, כי מצוה זו בפנ"ע היא כי מלבד אש הצריך לקרבן היו בוערים אש במזבח למצוה זו, ואי נימא דמכח מצוה זו בעינן שיהא אש כל היום על המזבח, הרי שפיר הוצרכה תורה לצוות ע"ז שיהא אש במזבח אף בשעה שאין מקריבין עליו. [↑](#footnote-ref-192)
192. ולדעת רש"י ודעימי' תליא במש"נ לעיל אם לדעתם איכא מצוה בפנ"ע דתהא אש תמיד על המזבח, או דא"צ להדליק אש על המזבח אלא לצורך הקרבנות. [↑](#footnote-ref-193)
193. אך אי"ז מוכרע, די"ל דאף דמצות אש תמיד תוקד על המזבח מוטלת על הכהנים, מ"מ ל"ב שיהא מעשה סידור המערכה ע"י כהן, ואף לדעת הסוברים דאף סידור מערכה גדולה כשר בזר משום דעבודת לילה היא, (ונתבאר במ"מ לפ"ב דף מס' 9), מ"מ י"ל דהויא מצוה המוטלת על הכהנים, וי"ל כן גם במש"כ הרמב"ן בפר' צו שם דהוא מצוה לכהנים בקיום האש וציוה שיזהרו בזה ויערכו אש ועצים הרבה שתוקד האש תמיד כל היום וכל הלילה, ומדה"ט כתב המנ"ח שם לדין זה מדעתו, ולא הביא לד' החינוך. [↑](#footnote-ref-194)
194. צ"ב דהרי הא דאין חייבין מיתה על סידור המערכה אמרו לעיל כ"ד ב' דהוא משום דאיכא אחרי' ב' גזירי עצים, וכ"ז הוא בסידור מערכה גדולה שהיו נותנין בה אח"כ ב' גזירי עצים, אך בשאר המערכות מ"ט לא חשבינן להו כעבודה תמה, ולכאו' צ"ל דסידור כל המערכות הויא חדא עבודה, וכיון דאיכא אחרי' סידור ב' גזירי עצים לא חשיבא כעבודה תמה, אך אי"ז מתישב לדעת הסוברים דלא הי' זמן קבוע לסידור מערכה של קיום האש והיתה אף אחר סידור ב' גזירי עצים, ונתבאר להלן, וא"כ הדין נותן לחשבה כעבודה תמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-195)
195. אך הגבו"א בסוגיין כתב דמשמע דהני תנאי קא חשיבי להני מערכות כסדרן הקודם קודם, ולפי דבריו היתה מערכה שני' של קטורת קודמת למערכה של קיום האש. [↑](#footnote-ref-196)
196. ועיי"ש שכתב דמה"ט לא חשיב לה אביי לעיל ל"ג א' בסדר העבודות, - אך לדעת הראב"ד י"ל דהא דלא חשיב לה אביי הוא משום דהויא בכלל מערכה גדולה והי' מסדר אותה בשעת סידור מערכה גדולה, - ועמש"כ בזה המנ"ח במצוה קל"ב. [↑](#footnote-ref-197)
197. העירו דיש לפרש בזה להיפך, דנתינת האש היא הבאת האש ע"ג המזבח, והצתת אליתא הוא הצתת הקיסמין מן האש. [↑](#footnote-ref-198)
198. ובסו"ד כתב די"ל לדעת הרמב"ן דקרא דואל המזבח לא יקרבו היינו שלא יקרבו אל המזבח לעשות שום פעולה מן הפעולות הנצרכות. [↑](#footnote-ref-199)
199. והעירו דאזיל רבינו אליקים לטעמי' שפירש דמה שאמרו לקמן בסוגיין דאפשר דקאי אארעא ועביד במפוחא, לאו היינו דמה"ט לי"ב משום דאין זר קרב לגבי מזבח, ונתבאר להלן, ולדעתו הרי דהא דאין זר קרב לגבי מזבח הוא אף בדקאי בארעא ועביד במפוחא, וכ"ה מבו' להדיא בפי' הראב"ד לתו"כ ויקרא דיבורא דנדבה פ"ה ה"ח דאף דאלמלי הא דכתיב בני אהרן ל"ה בעינן שיעמוד הכהן על המזבח, אלא מצי קאי אארעא ועביד אמפוחא, מ"מ אמרינן בזה דאין זר קרב לגבי מזבח, עייש"ה, ובע"כ דהיינו משום דעבודות דמזבח טעונות כהונה. [↑](#footnote-ref-200)
200. ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב במש"כ התוס' לעיל כ"ג ב' דלר"ל דהרמת הדשן והוצאת הדשן לאו עבודה היא, הא דפסל ת"ק בבע"מ הוא משום דאין לך זר ובע"מ קרב לגבי מזבח, ולהדיא דהא דאין זר קרב לגבי מזבח אי"ז משום דחשבינן לה כעבודה, שהרי לר"ל תרוה"ד והוצאת הדשן לאו עבודה היא מדלא בעו ד' כלים, - ועוד, דאם הא דאין זר קרב לגבי מזבח היינו דמהא דאצרכי' רחמנא מזבח ש"מ דעבודה היא, הרי דכ"ז הוא בדבר שהי' באפשרות שלא לעשותו במזבח והצריך הכתוב מזבח, אך בתרוה"ד והוצאת הדשן דלא אפשר בלא"ה, אין להכריח שהיא עבודה ובעיא כהן. [↑](#footnote-ref-201)
201. ?המקד"ד שם כתב להוכיח מזה דהא דאין זר קרב לגבי מזבח, אי"ז רק בזר, אלא כל הפסולין לעבודה אסורין ליקרב לגבי מזבח, וע"כ בעי בגד"כ וקידוש ידים ורגלים. [↑](#footnote-ref-202)
202. בד' התוס' הרא"ש הכא שלא הק' כן, נראה דס"ל דאף דהא דאין זר קרב לגבי מזבח היינו משום איסור כניסה, מ"מ כיון דזר אסור ליכנס לשם, מתפרש הא דכתיב בקרא ונתנו אש על המזבח דקאי על הכהנים, ומזה נלמד דבעי כהונה, וע"כ לא הק' התוס' הרא"ש אלא דאף דבעי כהונה מ"מ מנ"ל דבעי בגד"כ, ובזה ניחא גם הא דל"ב קרא להא דהצתת האליתא אינה אלא בכהן אף אם כבר נכנס הזר לשם, ובד' התור"פ והתוס' חיצוניות י"ל דמודו לזה, ולא הק' כן אלא במליחה בזר דליכא קרא דהיא בראשו של מזבח, וכמש"נ להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-203)
203. ועיי"ש שהוכיח מזה דאיסור זרות אינו רק בזר ממש, אלא כל שהוא זר לאותה עבודה, וע"כ כל דבעי כהונה מאיזה טעם שיהי', אף אם הוא משום דאין זר קרב לגבי מזבח מ"מ כיון דהעבודה שייכת לכהונה איכא איסור זרות, - וצ"ב, דאף אם איסור זרות הוא בכל שהוא זר לאותה עבודה, היינו רק אם מדיני העבודה הוא זר לה, אך אם כל הא דבעי כהונה הוא משום דזר אסור ליכנס לשם, ואי"ז כלל מדיני העבודה, מ"ט יהא בזה לאיסור זרות, אך אי נימא דאחר דאין זר קרב לגבי מזבח מתפרש דבעי כהונה לעבודה זו, ניחא. [↑](#footnote-ref-204)
204. וי"ל דהתור"פ ותוס' חיצוניות במנחות מודו לזה דמה שאמרו הכא דוכי תעלה ע"ד שזר קרב לגבי מזבח, היינו דמה"ט איכא דין כהונה בעבודה זו וה"ה פסולה בזר, ולא הקשו כן אלא במה שאמרו במנחות שם במליחה דזר דאין זר קרב לגבי מזבח, ובמליחה הרי ליכא קרא דנעשית בראשו של מזבח, אלא דהיו מולחין בראשו של מזבח דהוא סמוך למקום ההקטרה, וכאשר כ"נ בד' התוס' שם כ"א ב' ד"ה והקטורת והשטמ"ק שם בשם תוס' חיצוניות, ובע"כ דהא דפריך וכי זר קרב לגבי מזבח היינו דהוא אסור ליקרב לשם, וע"ז הוא דהקשו דמ"מ אין לפסול בדיעבד כשמלח זר. [↑](#footnote-ref-205)
205. החק נתן בתמיד שם כתב בדעת הרמב"ם דהא דהיו מחזירין אותן לצידי המערכה הוא משום דאסור להקטיר במערכה עצמה קודם התמיד, וכ"כ בהגה' יעב"ץ שם בסו"ד, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-206)
206. וכ"ה להדיא בד' המפרש בתמיד שם דכל הא דהיו נפסלין בלינה הוא לטעמי' דס"ל דאין מקטירין אותן קודם איברי התמיד. [↑](#footnote-ref-207)
207. והיינו משום דבעודן ע"ג המערכה לא נפסלו בלינה, כדתניא במכילתא בפר' משפטים פ"כ דאין האברים נפסלין בלינה ע"ג המערכה, וכ"כ בפירש"י שם כ"ג י"ח, וכשהורידו אותן כבר הוי לאחר עלות השחר ואינם נפסלין, אך אי"ז מתישב בד' רש"י שפירש לעיל בסוגיין (בד"ה שלא נתעכלו) דאיירי אף באברים שלא ניתנו כלל ע"ג מערכה. [↑](#footnote-ref-208)
208. אך מד' התוס' והמפרש מוכח דלינה פוסלת אף באברים שכבר משלה בהן האור וירדו מן המזבח, ועמדו ע"ז האחיעזר בח"ב סימן כ"ו סק"ט והמקד"ד בסימן ו' סק"ב ד"ה מיהו בתוס'. [↑](#footnote-ref-209)
209. ואך דהראב"ד שם כתב דסודרין אותן על הסובב ואם לא יחזיק הסובב יסדר גם על הכבש, והרא"ש שם כתב להיפך, דאם אין הכבש מחזיקן סודרין אותן ע"ג הסובב, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה. [↑](#footnote-ref-210)
210. בשיעורי הגרי"ד בזבחים ד' א' כתב לדון בזה דהא דסודרן בכבש כנגד הסובב, הוא משום דמחצי הכבש ולמעלה חשיב כהעלאה שהיא תחילת הקטרה, וכ"כ השיח יצחק בסוגיין דכל הא דאין לינה מועלת ע"ג הכבש היינו רק כנגד הסובב, אך למטה מן הסובב לינה מועלת, עיי"ש, אך עיי"ש שכתב בשם הגרי"ז דאין מקום לומר כן, דודאי דליכא חילוק מקומות בכבש, ואם ע"ג הכבש חשיב כהעלאה הוא אף מחצי הכבש ולמטה. [↑](#footnote-ref-211)
211. ויש שפירשו בזה דהוא משום דכיון דכשהם ע"ג המערכה אין נפסלין בלינה לכו"ע, כמש"נ לעיל בהערה, ע"כ כל שמשלה בהן האור ועדיין הן בראשו של מזבח, הוי כמו שהן ע"ג המערכה עצמה ואין נפסלין בלינה, - אך אי"ז מתישב בל' התוס' והמפרש שהביאו להא דאין לינה מועלת בראשו של מזבח. [↑](#footnote-ref-212)
212. אך אכתי קשיא משה"ק הגבו"א, דאם לינה מועלת בראשו של מזבח, הרי דאף דכ"ז שהם על המזבח דינם דלא ירדו, מ"מ היאך הוא מעלה אותן מן הסובב למזבח ומקטירן לפ"מ דמיבע"ל בזבחים פ"ז ב' דאויר מזבח לאו כמזבח דמי והו"ל כירוד, אך לפ"מ דמסקינן התם דכל דעומד ע"ג המזבח ונקיט להו ל"ה כירוד, ניחא. [↑](#footnote-ref-213)
213. וצ"ל כן למש"נ לעיל בדעת הראב"ד והרא"ש ובדעת הרמב"ם דלא היו נפסלין בלינה, משום דהיו חוזרין ומעלין אותן קודם עלות השחר, או משום דהיו מורידין אותן לאחר עלות השחר, ובע"כ דהא דהי' מסדרן על הכבש הוא משום דאסור להורידן מן המזבח. [↑](#footnote-ref-214)
214. בחי' הגרי"ז עמ' מ"ו ציין בתו"ד לד' התוס' הכא, ולכאו' הוא דבד' התוס' מבו' כמש"כ הגרי"ז שם דאין הסובב חלוק בדינו כלל משאר המזבח, כיון דלא נאמר כלל במזבח דין של סובב, ולמ"ד דעושין מערכה ע"ג סובב ל"ד ע"ג סובב אלא ה"ה גם למטה מן הסובב כל שהוא מחצי המזבח ולמעלה, וזה נלמד ממש"כ התוס' הכא דהא דסודרן על הסובב הוא משום דהוא מחצי המזבח ולמעלה, והרי דהא דהסובב הוא מקום הקטרה אינו דין מסוים בסובב, אלא הוא משום דהוא מחצי המזבח ולמעלה. [↑](#footnote-ref-215)
215. אך הנה בכ' הגרי"ז במנחות נ"ז ב' הוכיח מסוגיית הגמ' בזבחים פ"ז ב' דאין מקטירין ע"ג הכבש, וכ"כ הקר"א במנחות שם, וכן צידד החזו"א בזבחים סימן י"ט סקכ"ג, ולפ"ז לא א"ש. [↑](#footnote-ref-216)
216. וכ"נ בד' הגבו"א שפירש כן, ועיי"ש שעמד ע"ד התוס' דלא מצינו דסובב מקדש פסולין, דלא מרבינן מקרא אלא דכבש מקדש פסולין, וכתב די"ל דאתיא כמ"ד דעושין מערכה ע"ג סובב דלדידי' הוי סובב כמזבח לכל דבר. [↑](#footnote-ref-217)
217. אמנם הנה בד' התוס' בזבחים פ"ז ב' ד"ה עולת העוף מבו' דהיסוד מקדש פסולין, וכמו שהוכיח החזו"א בזבחים סימן י"ב סוסק"א, ולפ"ז לא א"ש, אך י"ל דאין היסוד מקדש אלא דם פסול, אך אינו מקדש אימורין פסולין, כיון דאינו כמזבח כלל לענין הקטרה, - ועוד ילה"ע ע"ז ממש"כ התוס' דע"ג יסוד הי' נפסל בלינה אם ירד, ומשמע דכ"ז שלא ירדו מן היסוד היו מקטירין אותן, והרי דהיסוד מקדש פסולין, אך האבי עזרי בפ"ג מפסוהמ"ק הי"א כתב דאין מכוון ד' התוס' דעל היסוד אין נפסלין אלא אם ירדו ממנו, אלא מכוון דבריהם דאם יסדרו אותן על היסוד הו"ל כירדו ונפסלין בלינה. [↑](#footnote-ref-218)
218. ובזה מתפרש בע"א מש"כ התוס' דלינה מועלת ע"ג היסוד ואינה מועלת ע"ג הסובב והכבש, והיינו משום דהסובב והכבש חשיבי כמקום אחד עם ראשו של מזבח, וע"כ הוו בכלל ראשו של מזבח דאין לינה מועלת בו, אך היסוד הוא מקום לעצמו, ואינו בכלל ראשו של מזבח, וע"כ לינה מועלת בו. [↑](#footnote-ref-219)
219. וכ"ה מוכח ממשה"ק התוס' בכ"ד דמ"ט בעינן קרא דהעולה עולה ראשונה תיפו"ל מקרא דמלבד עולת הבקר, ואי נימא דאף אברים ופדרים שניתותרו מאתמול אין קרבין קודם התמיד, הרי דלזה הוא דבעינן לקרא דהעולה עולה ראשונה ללמד דאף אברי התמיד שניתותרו מאתמול אין קרבין קודם התמיד, אף דליכא בי' לדין הקדימה דמלבד דהוא משום דתדיר ושאינו תדיר תדיר קודם, ועמד ע"ז המקד"ד בסימן ט' סק"א. [↑](#footnote-ref-220)
220. בדעת המפרש דפליג ע"ז, נתבאר במ"מ לפ"ג דף מס' 12 דאזיל לטעמי' דמשמעות דבריו דדינא דלא יהא דבר קודם לתמיד הוא דינא במערכה שלא יהא דבר מוקטר במערכה קודם התמיד, וכ"נ בפירש"י לעיל ל"ג ב' ובפסחים נ"ח ב', וע"כ אין להקטיר במערכה זו אף אברים ופדרים של קרבן הקרב אתמול, וכ"כ הרנן לבקר בתמיד כ"ח ב' ד"ה סודרין אותן, וכ"ה מבו' בד' החק נתן בתמיד שם, ונתבאר שם עוד לפ"ז דכל מש"כ המפרש דהיו מקטירין אותן אחר התמיד, הוא רק לפ"מ הכא כר' יוסי דאברים ופדרים שלא נתעכלו מבערב מחזירין למערכה גדולה, (וכאשר כ"ה בל' המפרש דל"מ להקטיר "במערכה זו" קודם התמיד), אך לדעת ר"מ דעושה להן מערכה בפנ"ע שפיר הי' מקטירן קודם התמיד, וכ"כ הרנן לבקר בתמיד שם (ד"ה האברים והפדרים), - ועמש"כ בזה בחי' רא"ל ח"א סימן כ' סוסק"א בע"א. [↑](#footnote-ref-221)
221. בהגה' יעב"ץ שם כתב קצת בע"א דהוא משום דכבר נעשו לחמו של מזבח מבערב וכו' וגם מיקרו עיכולי עולה ולא עולה ולא מבטיל בהכי העולה עולה ראשונה. [↑](#footnote-ref-222)
222. מבו' בדבריו דהחזרת האברים היתה בלילה, וי"ל דהיינו דבע"כ הי' להחזירן בלילה, דאל"כ היו נפסלין בלינה, ועמש"נ בזה לעיל. [↑](#footnote-ref-223)
223. אך מד' המפרש מבו' דהא דלא יהא דבר קודם לתמיד הוא אף בלילה, וכ"ה מבו' בד' התוס' לעיל כ"ט א' שהק' דמ"ט לא פסלו במליקה וקמיצה בלילה משום קודם התמיד, וכ"ה מבו' בד' התו"י לעיל ל"ד א' שדנו בהא דתרוה"ד וסידור המערכה היו קודם תמיד של שחר, אף שהיו בלילה, ועמש"נ בזה במ"מ לפ"ג דף מס' 2. [↑](#footnote-ref-224)
224. הגרי"ז שם הוכיח כדבריו מד' הירושלמי דמשמע דאיכא דין בפנ"ע דקטורת שכבתה הוממה, ותיפו"ל דאי אתה מחזיר עיכולי קטורת, ובע"כ דאף דאי אתה מחזיר עיכולי קטורת מ"מ אם בא להחזירן יש ע"ז תורת הקטרה, וזהו דבעינן לדין בפנ"ע דקטורת שכבתה הוממה, ודבריו הם לפ"מ שנקט דהא דאי אתה מחזיר עיכולי קטורת היינו אף בעודן ע"ג המזבח, אך למה שנקט החזו"א שם דהיינו רק כשפקעו מע"ג המזבח, ניחא דזהו דבעינן לדין בפנ"ע דקטורת שכבתה הוממה, והא דבעינן להא דאי אתה מחזיר עיכולי קטורת ולא סגי בהא דקטורת שכבתה הוממה, כתב החזו"א שם דהיינו כשפקעה מע"ג המזבח ולא כבתה. [↑](#footnote-ref-225)
225. לדעת הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ב מתמידין ה"ה דהא דהיו מוסיפין מערכה ביוהכ"פ הוא כדי להדר המזבח ולעטרו, ונתבאר בדף מס' 10, ל"ק כלל, דהרי בקרא דוהאש דמוסיפין מערכה ביוהכ"פ לא נלמד כלל דנוטלין ממערכה זו גחלים לקטורת של לפני ולפנים, ולזה הוא דבעינן לקרא דולקח מלא המחתה גחלי אש מעל המזבח מלפני ד'. [↑](#footnote-ref-226)
226. השיח יצחק עמד בזה דמ"ט לא הביאו להא דכתיב בנדב ואביהוא ויתנו בהן אש וישימו עלי' קטורת, ועיי"ש במש"כ בזה באורך. [↑](#footnote-ref-227)
227. וכן נסתפק בזה המים חיים בהל' עיוהכ"פ שם במש"כ הרמב"ם שם דנוטל את המחתה וחותה בה אש מעל המזבח מן הסמוך למערב, ולא פירש דנוטל מכנגד הפתח, דהוא משום דסוגיין פליגא על סוגיא דזבחים וס"ל דמצי ליטול אף מהאי גיסא ומהאי גיסא, ומש"כ הלח"מ בהל' עיוהכ"פ שם דגם הא דאמר ר' יוסי בזבחים דאינו נוטל אלא בסמוך שאין לפנים, היינו ברוח מערבית, אך ל"ב שיהא כנגד הפתח, צע"ג דלהדיא מבו' בסוגיית הגמ' בזבחים שם דבעינן שיהא כנגד הפתח, (ומה"ט הי' משוך מן הקרן ד' אמות), ועמד בזה בס' לחם יהודה שם. [↑](#footnote-ref-228)
228. אך אין הדבר מוכרע, שהרי התוס' במנחות מ' ב' ד"ה תכלת גרסי ג"כ איברי עולת חול שניתותרו, ואפ"ה פירשו דתרתי מילי אשמועינן. [↑](#footnote-ref-229)
229. צ"ע דהרי אמרו הכא דאף בחול אין עושין מערכה לפסולין או אף לכשרים אלא כשמשלה בהן האור, והרי דכל דליכא איברים שניתותרו כלל אין עושה למערכה זו, ורחוק לומר דמכוון הגמ' הוא דאף דעושה מערכה זו, מ"מ מקטירין עלי' את האיברים שניתותרו אלא כשמשלה בהן האור, דאי"ז במשמעות לישנא דגמ'. [↑](#footnote-ref-230)
230. משמעות דבריהם דזריקת דם הקרבן אסורה מדאורייתא, ואיצטריך קרא להתיר לזרוק קרבן של שבת, ועמש"כ בזה באורך בס' שמועת חיים סימן כ"א. [↑](#footnote-ref-231)
231. הריטב"א בשבת כ' א' כתב דליכא למימר הכי דקרא דולא עולת חול בשבת הוא לעולת חול שלא הותחלה כלל מבעו"י, שהרי אפי' בחול כה"ג לא חזיא להקטרה בלילה, ובע"כ דאיירי בכה"ג דהתחילה מבעו"י ומשלה בה האור, וכ"כ הריטב"א שם כ"ד ב' דאברים ופדרים שלא העלו אותם מבעו"י, אף בחול אין מעלין אותן בלילה, ונתחדש בדבריו דהא דהקטרת אברים ופדרים בלילה הוא רק כשהעלום מבעו"י והתחילה הקטרתם ביום, וצע"ג, והריטב"א בסוגיין כתב דלא כן, דאף שלא משלה בהן האור מבעו"י, מ"מ כשרה הקטרת אימורים בלילה כיון שנזרק הדם ביום. [↑](#footnote-ref-232)
232. בכ' הגר"ח בסוגיין כתב לפרש בזה בע"א, דבלא משלה בהן האור דחובת הקטרתן הוא משום חובת הקטרת הקרבן, ילפינן מקרא דקרבנות חול אין דוחין שבת, אך במשלה בהן האור ונעשה לחמו של מזבח, חובת הקטרתו הוא משום חיובי ודיני מזבח, וזהו דמרבינן מקרא דמושבותיכם דדברים הנקטרים משום חיובא דמזבח דוחין שבת. [↑](#footnote-ref-233)
233. המל"מ בפ"א מתמידין ה"ז כתב בתו"ד דאין לפרש כן דהא דממעטינן עולת חול בשבת היינו דאין עושין להן מערכה בפנ"ע, שהרי לרבנן אף בחול אין עושין להן מערכה בפנ"ע, ובע"כ דהא דממעט קרא הוא דאין מקטירין אותן כלל בשבת, - ובישוב ד' הרשב"א ודעימי' י"ל, דאף דלרבנן אין עושין מערכה בפנ"ע לאברים ופדרים שניתותרו אלא מחזירן למערכה גדולה, היינו כשניתותרו ביום, אך כל שמקטירן בלילה וכלתה המערכה, עושה להן מערכה, וכמש"כ כן התו"י והתוס' הרא"ש לעיל כ"ז ב', ובזה הוא דממעטינן דבעולת חול בשבת אין עושה להן מערכה בפנ"ע, וי"ל עוד כמש"כ בתשו' שאילת דוד או"ח סימן א' (ד"ה מה שהקשה) דאף דלרבנן א"צ לעשות מערכה בפנ"ע לאברים שניתותרו, מ"מ אם רצה לעשות מערכה בפנ"ע עושה, אך בשבת אינו עושה מערכה בפנ"ע, - אך אכתי צ"ע, שהרי להדיא אמרו הכא דעושה להן מערכה בפנ"ע ואפי' בשבת, וצ"ל דדבריהם הם למ"ד לקמן בסוגיין דסופו אינו דוחה את השבת, וכמו שפירשו התוס' לקמן בסוגיין בשם ר"י דהיינו דאין עושה להן מערכה בפנ"ע, וכ"נ בד' הריטב"א שם, ולפ"ז אכתי תיקשי לדעת בר קפרא מהא דממעטינן עולת חול בשבת, וצ"ע, ושו"ר מש"כ בזה השיח יצחק, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-234)
234. ולפ"ז אין יסוד הדין דאין עושין להן מערכה בפנ"ע, אלא יסוד הדין הוא דל"מ הא דמשלה בהן האור אלא לגמור הקטרתן במערכה זו, ולא להקטירן הקטרה בפנ"ע [↑](#footnote-ref-235)
235. ועיי"ש שכתב דהיינו משום דקי"ל כמ"ד דסופו אינו דוחה את השבת, ומה שאמרו דקרא דמושבותיכם הוא למישרי אברים ופדרים הוא לבר קפרא ורבא דס"ל דאברים של ער"ש דוחין את השבת, ולפ"ז הרי דלדעת בר קפרא ורבא צ"ל כמש"כ התוס' דהא דממעטינן עולת חול בשבת היינו כשלא משלה בהן האור. [↑](#footnote-ref-236)
236. ואמנם לא תיקשי בהא דכשמשלה בהן האור מקטירין אותן בשבת אף דאפשר להמתין למוצ"ש, די"ל דכיון דמשלה בהן האור ונעשו לחמו של מזבח דינם להקטירן עכשיו, וכמש"כ התוס' בפסחים והרשב"א דהו"ל כקרבן היום, וע"כ אין ממתינין למוצ"ש. [↑](#footnote-ref-237)
237. וזה מתפרש היטב למש"כ התוס' בפסחים שם דהא דכשמשלה בהן האור דוחין את השבת, הוא משום דעי"ז חשיבי כקרבן שזמנו היום, ולפ"ז י"ל דאי"ז מועיל אלא בקרבן דדינו דדוחה את השבת, אך למש"כ בכ' הגר"ח בסוגיין דהא דכשמשלה בהן האור דוחין את השבת הוא משום דאין דין הקטרתן מכח דין הקרבן, אלא יש בהן דין הקטרה משום חיובי ודיני מזבח, לכאו' אין מקום לחלק בין תמיד לשאר קרבנות. [↑](#footnote-ref-238)
238. יש מקום לדחות דמש"כ רש"י דמיירי בפסולין דאם עלו לא ירדו, היינו משום דבפסולין דאם עלו ירדו לא איצטריך לאשמועינן דדוקא כשמשלה בהן האור, שהרי כל שלא משלה בהן האור ירדו ואין מקטירין אותן כלל, ובע"כ דמיירי בפסולין דאם עלו לא ירדו. [↑](#footnote-ref-239)
239. אך המל"מ בפ"ד ממעה"ק ה"ג כתב בתו"ד בדעת התוס', דאף דעיקר מה שאמרו דלא נצרכה אלא לפסולין ודוקא משלה בהן האור, קאי על הא דעושה להן מערכה בפנ"ע בחול, מ"מ ס"ל להתוס' דאם בחול ל"ב בכשרים משלה בהן האור ה"ה בשבת, והיינו משום דבמאי דמיירי תחילת דברי בר קפרא בהכי נמי מיירי סוף דברי בר קפרא דלדידי' אין חילוק בין שבת לחול דכל דבחול עושה להן מערכה בפנ"ע ה"ה בשבת, וצ"ל דמכוון דבריו דאף לפ"מ דמפרשינן דקמ"ל דאפי' פסולין, לאו היינו דדברי בר קפרא קיימי רק בפסולין, אלא דבריו קיימי בכל ענין, (אלא דקמ"ל דאף בפסולין), וע"כ אם מפרשינן דהא דאמר בכשרים דעושה להן מערכה בפנ"ע הוא אף כשלא משלה בהן האור, ה"נ הא דקאמר אפי' בשבת הוא אף כשלא משלה בהן האור, והחזו"א בסימן קכ"ו סקכ"ט פירש בד' התוס' דאף דעיקר דינא דבר קפרא הוא דעושה להן מערכה בפנ"ע בחול, מ"מ מה שאמרו דדוקא משלה בהן האור הוא לענין שבת, וכתב דהוא משום דלא מסתברא להו להתוס' דיהא עיקר דינא דר"מ דוקא במשלה בהן האור, ועמש"כ בזה השיח יצחק בע"א. [↑](#footnote-ref-240)
240. אך צ"ב דא"כ לפ"מ שפירשו התוס' בתחילת דבריהם לדברי הר"י פור"ת, מ"ט הוצרך לפרש דהא דמה שאמרו למישרי אברים ופדרים, היינו אברים ופדרים של שבת, הרי לדידי' גם אברים ופדרים של חול קרבין בשבת אף דלא משלה בהן האור, ועד"ז הק' השיח יצחק דכיון דהא דילפינן מקרא למישרי אברים ופדרים הוא באברים ופדרים של שבת, מהיכ"ת דגם אברים של חול קריבין בשבת, ועמש"כ בזה בס' חוקת היום, ושמא י"ל לפ"מ שנסתפק המל"מ בפ"ד ממעה"ק ה"ג דמה שאמרו הכא דקרבין אפי' בשבת הוא רק לדעת ר"מ, (ונתבאר לעיל), ולפ"ז י"ל דכל מש"כ הר"י פור"ת דהא דילפינן מקרא דמושבותיכם להתיר הקטרת אברים ופדרים הוא באברים ופדרים של שבת, היינו לדעת רבנן, אך לדעת ר"מ אף הקטרת אברים ופדרים שניתותרו דוחה את השבת, (ושמא לא ילפינן לה מקרא דמושבותיכם אלא מקרא דמועדו, וכמו שאמרו לקמן בסוגיין). [↑](#footnote-ref-241)
241. בד' התוס' שם משמע דרבה דאמר דוחה את הטומאה ואינו דוחה את השבת לא פליג על בר קפרא אלא בהא דאמר דעושה להן מערכה בפנ"ע ואפי' בשבת, וכ"כ התוס' הרשב"א שם, וכן משמע קצת בד' התוס' הכא, וצ"ב, שהרי מהא דאמר רבה דדוחה את הטומאה מבו' דכל הא דעושה להן מערכה בפנ"ע הוא משום דדוחה את הטומאה, והוא דלא כבר קפרא דאף לפסולין עושה מערכה בפנ"ע, - וי"ל דס"ל כלישנא קמא דלכשרים עושה מערכה בפנ"ע אף כשלא משלה בהן האור ולפסולין אין עושה מערכה בפנ"ע אלא כשמשלה בהן האור, וזהו שאמר דדוחה את הטומאה, דמה"ט הו"ל ככשרים דעושה להן מערכה בפנ"ע אף כשלא משלה בהן האור, אך אי"ז מתישב לדעת התוס' גופייהו דבפשוטו דעתם דהא דעושה להן מערכה בפנ"ע הוא אף כשלא משלה בהן האור, (וכמש"נ בדף מס' 12), וגם למש"כ המל"מ בפ"ד ממעה"ק ה"ג בדעתם דאין עושה להן מערכה בפנ"ע אלא כשמשלה בהן האור, הרי לדעת ר"י שהביאו התוס' לעיל היינו אף בכשרים.

     ולמש"נ להלן דיסוד דינא דרב חסדא הוא דליכא לדין הדחי' דטומאה כשמקטירן ע"ג מערכה בפנ"ע, ניחא, די"ל דהא דאמר רב דדוחה את הטומאה, היינו דמה"ט הותר להקריבן ע"ג מערכה בפנ"ע אף בטומאת גברא, דבזה בעינן לדין הדחי' דטומאה בציבור, וכל הא דהותר להקריבן בטומאה אף ע"ג מערכה בפנ"ע, הוא רק מכח הא דדוחה את הטומאה. [↑](#footnote-ref-242)
242. צ"ע דבפסחים ע"ז א' ס"ד דטומאה דחוי' בציבור ואין הציץ מרצה על העולין ועל האכילות, ואמרו דלפ"ז מתניתין דחמשה דברים באין בטומאה דלא כר' יהושע דאם אין בשר אין דם, ולפ"ז הרי אין מקטירין את האימורים בטומאה, כיון דטומאה דחוי' בציבור ובעי ציץ לרצות ואין הציץ מרצה על העולין, ובע"כ דמצינו לפרש דהא דתנן דבאין בטומאה היינו דשחיטתן וזריקתן היא בטומאה, אך אין מקטירין אותן בטומאה. [↑](#footnote-ref-243)
243. ואמנם אי"ז כמש"כ התור"פ בשם י"מ, וכתב כן המרומי שדה בדעת רש"י, דלדעת הי"מ היינו דכל דהשחיטה וזריקה נעשית בטומאה ע"י כהן טמא, הרי דכיון דחיילא בי' הדחי' דטומאה לשחיטתו וזריקתו, נדחית הטומאה בכל הקרבתו ואף בהקטרת איברים, - אך בד' הריטב"א משמע דאף אם לא נעשו השחיטה והזריקה בטומאה, מ"מ כל שנטמאו האימורים קודם הזריקה הותר להקטירן בטומאה, וכ"נ בדבריו בדין מנחת פרים אילים וכבשים דכל שנטמאו קודם זריקה דוחין את הטומאה, וזה מתפרש ע"ד מש"כ החזו"א בזבחים סימן ו' סק"ו דרק כשנטמאו קודם זריקה מהני להו זריקה להתירן למצותן, אבל אם נטמאו אחר זריקה, כיון דכבר הורצה הקרבן והאימורים לא מעכבי כפרה וכו' ל"ש טומאה הותרה. [↑](#footnote-ref-244)
244. צ"ע לפ"ז במשה"ק התו"י כן ע"ד רש"י, אף דבסו"ד כתבו דאם נטמא החלב קודם זריקה דוחה טומאה אפי' הקרבתו. [↑](#footnote-ref-245)
245. אך הנה הריטב"א גופי' הק' על פירש"י דל"ד סופו אינו דוחה דקאמר רב חסדא לסופו אינו דוחה דקאמר רבה. [↑](#footnote-ref-246)
246. וי"ל עוד דס"ל דמנחת נסכים דמיא להקטרת אימורים שאינה עיקר כפרה, דהכפרה הויא בהזבח והמנחה באה עם הזבח, ואף בבאה בפנ"ע, נמי הויא המנחה נוספת על הזבח, והרי חזינן דבאה בפנ"ע באה אף בלילה, והרי שאינה הקרבה גמורה שאינה כשרה בלילה. [↑](#footnote-ref-247)
247. אך צ"ע, שהרי אמרו בפסחים ע"ז ב' דאם הציץ מרצה על האכילות חשיבי העומר ושתי הלחם כיש בשר, אף דאינם נאכלין בטומאה, וא"כ ה"נ בכל קרבנות ציבור אף אם אין מקטירין את האימורים, מ"מ חשיב כיש בשר משום דהציץ מרצה על העולין, - וצ"ל דרק בבשר הנאכל הוא די"ל דאף דהציץ מרצה ולי"ב לפסול טומאה, מ"מ לא הותרה אכילת קדשים טמאים, ומ"מ כיון דלי"ב לפסול טומאה חשיב כיש בשר, אך באיברים, הרי אם מהני ריצוי הציץ שלא יהא בהן לפסול טומאה, הי' בדין שיקטירו אותם בטומאה, דהרי ליכא איסור בהקטרת דבר טמא, אלא משום פסולו, ומהא דאין מקטירין אותן בטומאה בע"כ דל"מ ריצוי ציץ להפקיע את פסולו, וא"כ לא חשיב כיש בשר.

     ואכתי צ"ע, שהרי אף בקרבן יחיד שנטמא הבשר והחלב אמרו בפסחים ל"ד ב' דאם זרק הורצה משום ריצוי ציץ, ואף דלכתחילה לא יזרוק, משום דל"מ ריצוי ציץ לכתחילה, מ"מ בקרבן ציבור הרי מהני ריצוי ציץ לכתחילה, וכמו שהוכיח החזו"א בסימן קכ"ו סק"ל. [↑](#footnote-ref-248)
248. ולדרך זו כל הא דשרי להקטירן בטומאה, הוא רק למ"ד דאם אין בשר אין דם, ורק כשנטמאו כל האימורים והבשר, דבכה"ג נצרכת הקטרת האימורים להכשר הקרבן. [↑](#footnote-ref-249)
249. השיח יצחק ד"ה והנה מה שתמצא כתב דאם נטמאו האיברים אחר זריקה אין מקטירין אותן בטומאה, אך כשנטמא הכהן צידד דמקטירין את האיברים בטומאה, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-250)
250. צע"ג, דא"כ נמצא דא"כ נמצא דטעמא דרב חסדא דאינו דוחה את הטומאה, אי"ז משום דלי"ב לדינא דדחיית טומאה בציבור, אלא משום דאין הציץ מרצה על העולין להקטירן, ולמ"ד דטומאה דחוי' בציבור בעי ציץ לרצות, וזה דלא כמו שאמרו לקמן דטעם הא דדוחה שבת ואינו דוחה טומאה, הוא משום דטומאה דדחוי' היא ציבור סופו דלאו עיקר כפרה לא דחי, והרי דהא דאינו דוחה את הטומאה הוא משום דלי"ב לדינא דדחיית טומאה בציבור. [↑](#footnote-ref-251)
251. ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מ"ט דרבה דסופו דחי טומאה, הרי למ"ד דטומאה דחוי' בציבור בעי ציץ לרצות ואין הציץ מרצה על העולין להקטירן, וכתב דצ"ל דציץ מרצה אף בקרבן יחיד להקטיר לכתחילה, והא דלא פליגי אלא בקרבן ציבור, הוא משום דבקרבן יחיד לא יקטיר מדרבנן. [↑](#footnote-ref-252)
252. וצ"ל לדעתם, דאף דמדאורייתא מקטירין אותן משום ריצוי ציץ, מ"מ מדרבנן אין מקטירין אותן, ואף בקרבן ציבור ל"מ ריצוי ציץ לכתחילה היכא דלי"ב לדחיית טומאה בציבור, - ואף למש"כ החזו"א שם בהמש"ד להוכיח דבקרבן ציבור אף היכא דאין קבוע לו זמן מהני ריצוי ציץ לכתחילה, י"ל דהיינו רק לעיקר הקרבתו, אך בהקטרת אימורים ל"מ ריצוי ציץ לכתחילה אם לי"ב לדין הדחי' דטומאה בציבור, ומתישב בזה מה שעמד החזו"א שם לדעת הרמב"ם בהא דאין מקטירין אברים שניתותרו בטומאה, אף דגם בקרבן ציבור שאין קבוע לו זמן מהני ריצוי ציץ לכתחילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-253)
253. צ"ב דלפ"ז מהו שאמרו דתחילתו דוחה את הטומאה וסופו אינו דוחה, הרי אף סופו דוחה את הטומאה, אלא דאין עושין מערכה בפנ"ע לאיברים אלו שניתותרו, והיינו דלי"ב לדינא דר"מ דעושה מערכה בפנ"ע לאיברים שניתותרו, וזה לא שייך כלל בתחילתו, - ועמש"נ להלן בהערה במה שהבאנו מתוס' תלמיד ר"י הזקן בשבת כ' א', ובמש"נ עוד בזה. [↑](#footnote-ref-254)
254. בקונט' מחי' הגרי"מ סימן י' האריך לפרש בד' התוס', דלעולם עיקר הפלוגתא הוא אם איכא כלל דחיית טומאה בהקטרת איברים שניתותרו, ואך דנפ"מ בזה גם בגונא שמשלה בהן האור הוא אם עושין להן מערכה בפנ"ע, ומש"כ דלמ"ד דאינו דוחה את הטומאה אין האיברים קריבין אלא כשמשלה בהן האור, צ"ב, דגם אם לא משלה בהן האור הרי אם עלו לא ירדו, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-255)
255. צ"ב דכל שמשלה בהן האור, מה בעינן לדין דחיית טומאה בציבור, ותיפו"ל דכל הפסולין שמשלה בהן האור אף אם ירדו יעלו, - וצ"ל דבעינן לדין דחיית טומאה בציבור דמה"ט מקריבין אותן אף בטומאת הכהן. [↑](#footnote-ref-256)
256. צ"ב, דמה מקום יש לומר דכל שלא משלה בהן האור יצאו לבית השריפה, הרי אף אם לא משלה בהן האור, מ"מ כיון שעלו לא ירדו ומקטירין אותן ע"ג המזבח, ול"ד להא דבשבת אינו מקטיר אותן כשלא משלה בהן האור, והיינו משום דאף דיש בהן דין הקטרה, מ"מ אין הקטרתן דוחה את השבת, וצ"ל דאיירי כשירדו מע"ג המזבח, דמשום דינא דאם אלו לא ירדו הרי אם ירדו לא יעלו. [↑](#footnote-ref-257)
257. צ"ב, דהרי לדעת רבה יש בהקטרת איברים שניתותרו לדין הדחי' דטומאה בציבור, וא"כ מ"ט נימא דרק אם משלה בהן האור מקטירין אותן, וצ"ל דיש מקום לומר דכל הא דיש בהן לדין הדחי' דטומאה בציבור הוא רק כשמשלה בהן האור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-258)
258. לדעת לישנא בתרא דאף כשרים שניתותרו אין עושה להן מערכה בפנ"ע אלא כשמשלה בהן האור, לדעת רש"י ודעימי', ודאי דה"נ הא דעושה לטמאים שניתותרו מערכה בפנ"ע הוא רק כשמשלה בהן האור, וספיקא דהמל"מ הוא ללישנא קמא דכשרים שניתותרו עושה להן מערכה בפנ"ע אף כשלא משלה בהן האור, וגם ללישנא בתרא יש להסתפק אי נימא בדעת התוס' דהא דאמרו דדוקא שמשלה בהן האור קאי רק על דחיית שבת, (אך המל"מ גופי' לא נקט כן בדעתם, ונתבאר בדף מס' 12 בהערה), וכ"כ ההר המורי' שם, - ולכאו' יסוד הספק בזה הוא אם כיון דטומאה דחוי' בציבור חשיב ככשרים דעושה להן מערכה בפנ"ע אף כשלא משלה בהן האור, או דכיון דאינה אלא דחוי' בציבור חשיבי כפסולין ואין עושה להן מערכה בפנ"ע אלא כשמשלה בהן האור, וצ"ב במש"כ ההר המורי' שם דודאי דגם לל"ק כיון דבפסולין אין עושה להן מערכה בפנ"ע אלא כשמשלה בהן האור, ה"נ בטמאים אין עושה להן מערכה בפנ"ע אלא כשמשלה בהן האור. [↑](#footnote-ref-259)
259. בס' חוקת היום כתב דאף דאם נטמאו אחר שמשלה בהן האור מיפסלי, היינו רק כשירדו מע"ג המזבח, אך הכא דאכתי הם ע"ג המזבח לא מיפסלי, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-260)
260. יש להוסיף, דהתם רב חסדא הוא דקאמר דקרא למישרי אברים ופדרים הוא דאתא, ואזיל לטעמי' דס"ל הכא דדוחה את השבת. [↑](#footnote-ref-261)
261. בדף מס' 12 בהערה נתבאר דלכאו' נפ"מ עוד בזה, בגונא שכלתה המערכה דעושה להן מערכה, וכמש"כ התו"י והתוס' הרא"ש לעיל כ"ז ב', ובכה"ג תליא בפלוגתייהו אם אף בשבת עושה להן מערכה, - אך הסמ"ג עשין ק"צ כתב דפליגי אם עושין להן בשחר מערכה שני'. [↑](#footnote-ref-262)
262. וכ"ה גם בהא דאמר רבה דסופו דוחה את הטומאה ואינו דוחה את השבת, דכיון דהא דאמר דאינו דוחה את השבת הוא באיברים שניתותרו, הרי גם הא דאמר דדוחה את הטומאה הוא באיברים שניתותרו, וזהו דפרכינן דמ"ש טומאה וכו' שבת נמי וכו'. [↑](#footnote-ref-263)
263. וכ"ה בד' המרומי שדה שפירש כן, ועיי"ש שתמה ע"ז דלענין דחיית טומאה מאי נפ"מ אם עושה לה מערכה בפנ"ע או מקטירן על המערכה גדולה, ובמש"נ נתישב. [↑](#footnote-ref-264)
264. ומה שאמרו דהוא דלא כבר קפרא, היינו משום דאף דדין הדחי' דטומאה אינו מועיל להקריבן ע"ג מערכה בפנ"ע, מ"מ כל שמשלה בהן האור לא גרע משאר פסולין דלדעת בר קפרא עושה להן מערכה בפנ"ע, ומהא דאמר דאינו דוחה את הטומאה ואין מקריבין אותן ע"ג מערכה בפנ"ע אף כשמשלה בהן האור נלמד דפליג ע"ד בר קפרא וס"ל דאין עושין לפסולין מערכה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-265)
265. ובזה מתישב הא דא"ר חסדא דתחילתו דוחה את הטומאה וסופו אינו דוחה, אשר צ"ב דהרי אף סופו דוחה את הטומאה, אלא דאין עושין להן מערכה בפנ"ע, וזה לא שייך כלל בתחילתו, ועמש"נ להלן מד' תוס' תלמיד ר"י הזקן, אך להנ"ל היינו דיסוד דינא דרב חסדא הוא דליכא דחי' בהקטרת אימורים אלא בתחילתו דהיא עיקר כפרה, אך באיברים שניתותרו דאינם עיקר כפרה לי"ב דחיית טומאה, אלא דכ"ז הוא כשבאנו להקטירן ע"ג מערכה בפנ"ע דהויא הקטרה בפנ"ע, דבזה אין להתיר אלא אם איכא דחי' משום האיברים שניתותרו גופייהו, וכיון דלאו עיקר כפרה נינהו אינם דוחין את הטומאה, אך כל שמקטירן ע"ג מערכה גדולה דהוי המשך לההקטרה דהקרבן, מהני בהן דין הדחי' דהקרבן. [↑](#footnote-ref-266)
266. וי"ל דהיינו דאף דדוחה את הטומאה, מ"מ ל"מ בו דחיית הטומאה להקריבו בהקרבה בפנ"ע, וא"א להקריבו אלא על המערכה גדולה אגב שאר הקרבנות, ומשא"כ בתחילתו דדוחה את הטומאה אף לעשות לו מערכה ולהקריבו בהקרבה בפנ"ע, וה"נ הוא למ"ד דסופו אינו דוחה את השבת להקריבו בהקרבה בפנ"ע אלא על המערכה גדולה אגב קרבנות היום. [↑](#footnote-ref-267)
267. צ"ב, שהרי אדרבה ביבמות ה' ב' בעי למילף מפסח ותמיד דעדל"ת שיש בו כרת, ופריך דמה להנך שכן ישנן לפני הדיבור, וצ"ל דמכוון הגמ' שם ללמוד מהא דהן דוחין טומאה, דבזה ליכא לטעמא דהרמב"ן, דאי"ז אלא דחי' בעלמא, - אך אכתי ד' הרמב"ן צ"ב רב, דמאי קשיא לי' דמ"ט לא ילפינן מעבודה בשבת דעדל"ת שיש בו כרת, הרי כ"ה דליכא למילף מהא דפסח ותמיד דחו טומאה, ה"נ ליכא למילף מהא דדחו שבת, ומתוך הדוחק שמא י"ל דקשיא לי' דמ"ט לא הביאו אלא מפסח ותמיד ולא הביאו ממוספי שבת דכתיב להדיא בקרא, ובע"כ דא"א ללמוד מהיתר עבודה בקרבנות ציבור, משום דלא נאמר האיסור כלל במקום ההקרבה, אלא הביאו מהיתר טומאה בקרבנות ציבור, (והיתר טומאה הוי עיקרו בפסח ובתמיד). [↑](#footnote-ref-268)
268. ובד' הרמב"ן מבו' דבכל עבודה בשבת אמרינן דלא נאמר איסור שבת בעבודה, והיינו דאף דהא דעיקר מצות העבודה היא לעבוד בשבת הוא רק בהקרבת המוספין, מ"מ מינה נלמד דלא נאמר איסור שבת במקום עבודה דקרבן ציבור, ויש להוסיף מש"כ הרמב"ן בתורת האדם שם לדון דנימא דהואיל ולא נאמר איסור טומאת כהנים במקום מת מצוה, ה"נ לא נאמר במקום שאר כבוד הבריות, וכתב דליכא למילף זמ"ז, עיי"ש, וי"ל דכ"ז הוא משום דלא מצינו שהותר טומאת כהנים במקום שאר כבוד הבריות, אך בעבודה שהותרה בכל קרבנות ציבור, הרי דכיון דחזינן דלא נאמר איסור שבת במקום הקרבת מוספי שבת, ה"נ לא נאמר במקום כל עבודה דקרבן ציבור, - אך האבנ"ז באו"ח סימן שנ"א סק"ב וסימן תנ"ה סק"ו כתב דרק עבודה דתמידין ומוספין הותרה בשבת, אך עבודה דשאר קרבנות ציבור הקבוע להן זמן אינה אלא דחוי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-269)
269. והי' מקום לפרש בזה למש"כ בחי' רא"ל ח"ב סימן כ"ד דאף בגונא שלא נפסלו האימורים בלינה, מ"מ אין מתקיים בהן דין ההקטרה דהקרבן, דזמן ההקטרה דהקרבן הוא ליום ולילה, עיי"ש, וזהו שאמרו דהקטרה זו אינה עיקר כפרה, כיון דאין מתקיים בה כלל דין ההקטרה דהקרבן, - אך לכאו' אי"ז מתישב, שהרי משמעות ד' התוס' לעיל בסוגיין סוד"ה אבל לא דפעמים שהיו מקטירין את האברים שניתותרו קודם עלות השחר, ואף דבד' התוס' לעיל מ"ה ב' מבו' דחששו שמא לא יקטירום עד אחר עלות השחר ויפסלו בלינה, (וע"כ היו סודרין אותן ע"ג הסובב), מ"מ עיקר זמן הקרבתן הי' סמוך לבוקר, ובכה"ג הרי אכתי הוי זמן ההקטרה דהקרבן. [↑](#footnote-ref-270)
270. ועיי"ש שכתב דכמדומה לי שאינו עובר אלא בלאו אחד, ולכאו' מכוון דבריו הוא דלד' רש"י הוא עובר בב' לאוין, אך לפי דבריו אינו עובר אלא בלאו אחד. [↑](#footnote-ref-271)
271. הפנים יפות שם כתב לדעת הרמב"ן דהא דכתיב והאש על המזבח תוקד בו לא תכבה הוא אזהרה על הכהנים על קיום האש והא כתיב אש תמיד תוקד על המזבח לא תכבה הוא אזהרה למכבה גחלת מן המזבח, וצ"ע דבד' הרמב"ן שלפנינו כתב איפכא, וכ"ה גם בתו"כ שם דהא דכתיב והאש על המזבח תוקד בו לא תכבה הוא אזהרה למכבה אש המזבח. [↑](#footnote-ref-272)
272. בשיעורי הגרי"ד שם כתב דלפ"ז אם הוריד ב' גחלים מן המזבח ולא נשתייר אש ע"ג המזבח וכיבה אחת מהן לוקה, שהרי בגחלת שנשתיירה אין מתקיים אש תמיד, שהרי אינה ע"ג המזבח, - אך ממה שאמרו שם דהא דחייב הוא בדליכא אלא האי, משמע להדיא דכל הא דחייב הוא משום דליכא אלא לגחלת זו אך כל שהוריד ב' גחלים וכיבה אחת מהן אינו לוקה, כיון דאכתי נשתייר אש דהמזבח, אף דאין מתקיים באש זו מצות אש תמיד, - והטעם בזה, דכיון דחיובו הוא כשכיבה את הגחלת אחר שהורידה, אף דבלא"ה אין מתקיים בה מצות אש תמיד, ולכאו' היינו משום דכ"ז שלא כבתה ראוי להחזירה ע"ג המזבח ויתקיים בה מצות אש תמיד, ע"כ אין לחייב כשנשתיירה גחלת אחרת אף שאינה ע"ג המזבח, שהרי כל שנשתיירה גחלת אחרת נמצא דבכיבוי גחלת זו לא נתבטל כלל מצות אש תמיד, שהרי גחלת זו שכיבה לא עדיפא מהגחלת השני'. [↑](#footnote-ref-273)
273. ולכאו' קשיא גם בלא ד' המקו"ח, דאף אם איכא להתירא דדשא"מ גם היכא דל"ב מעשה, מ"מ בכיבוי אש המזבח דעוברים הכהנים אף כשנתעצלו וכבתה האש, כ"ש שיעברו כשזילפו יין ומכח זה כבתה האש. [↑](#footnote-ref-274)
274. צ"ב, דהרי האזהרה דאש תמיד תוקד על המזבח לא תכבה הוא אזהרה על הכהנים, וא"כ כל שהוריד זר גחלת מע"ג המזבח אינו לוקה אלא כשכיבה אותה. [↑](#footnote-ref-275)
275. ועיי"ש שעמד בזה ממשה"ק הריטב"א לדעת אביי מההיא דנתפזר ממנה קב גחלים מכבדן לאמה, והרי דגם בגחלים דקטורת של כל יום תליא בפלוגתא דאביי ורבא, ועיי"ש במש"כ בזה. [↑](#footnote-ref-276)
276. מש"כ שם דהרמב"ם פליג ע"ד רש"י וס"ל דאש של מנורה היינו מה שמכין ע"ג המזבח את הגחלת להדליק ממנה את המנורה, לכאו' פשוט דלא פליגי, דד' הרמב"ם שם הם כלישנא בתרא דאף במכבה בראשו של מזבח פטור לאחר שניתקה ממערכתה, וד' רש"י הכא הם ללישנא קמא דאיירי כשכיבה אחר שהורידה מן המזבח. [↑](#footnote-ref-277)
277. אך שמא דבריו קיימי רק לפ"מ דקי"ל דגם בכביי' בראשו של מזבח מ"מ כיון דנתקה נתקה, ובזה הוא דאיכא איסורא, אך כל דאחתי' אארעא ואינתיק למצותה לי"ב איסורא כלל. [↑](#footnote-ref-278)
278. המוצל מאש בסימן נ"א הק' דמ"ט אינו חייב אלא כשכיבה, הרי לענין שבת המסיר שמן מהנר חייב משום מכבה, וה"נ הי' לו להתחייב כשהוריד הגחלת מן האש וכבתה אח"כ, והביאו המנ"ח במצוה קל"ג, ועמש"כ בזה בס' מנח"א. [↑](#footnote-ref-279)
279. מבו' בדבריהם דלדעת רבא ניחא דפטור משום דאינתיקא למצותה, וכ"כ התוס' בזבחים צ"א ב', והחזו"א החזו"א בזבחים סימן ט' סקי"ב הק' דאדרבה הרי קב המתפזר לא אינתיק, וכתב די"ל דכיון דכל גחלת וגחלת ראוי' להקטרה מיקרי כולהו אינתיק למצותו. [↑](#footnote-ref-280)
280. התו"י והתוס' הרא"ש לעיל מ"ד ב' תמהו ע"ז מהא דתנן בתמיד ל"ג א' בשבת כופה עליו פסכתר, ואם אף בחול ל"ה מכבדן לאמה רק אחר שכבו, מ"ט ל"ה כופה עליו פסכתר בחול שלא יכבו בהם הכהנים שהולכין יחפים, ועמש"כ השיח יצחק לישב. [↑](#footnote-ref-281)
281. צ"ב דהרי איסור כיבוי הוא מכח דהו"ל אש המזבח, ולכאו' לענין זה ליכא נפ"מ כלל אם נתקדשו ע"י המחתה. [↑](#footnote-ref-282)
282. החזו"א בזבחים סימן ט' סקי"ב כתב דאין לפרש לד' ר"ת דהיינו דאין דעתו לקדש את הגחלים שיתפזרו, דא"כ תליא בברירה, וגם א"צ להא דכלי שרת אין מקדשין שלא לדעת, דכיון דאין צורך במותר ודאי אינו קדוש שלא לדעת, ובע"כ דמכוון דבריו הוא דאין דעתו לקדש עד שיערה לשל זהב, וזה כמש"כ הראב"ד, אך בד' התוס' הרא"ש והריטב"א מפורש דהיינו דאין דעתו לקדש אותן שלא יכנסו במחתה השני', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-283)
283. התוס' בסוגיין הק' ע"ז דמהא דכתיב ולקח מלא המחתה גחלי אש משמע שהיתה כלי שרת ולא יתכן לומר דדוקא ביוהכ"פ וכו', השיח יצחק פירש לדבריהם דהיינו דמסתבר דילפינן לה מיוהכ"פ לחתיית גחלים דכל השנה, ועוד דכיון דהוו על המזבח מקדש את הראוי לו, וכן הק' התוס' בחגיגה שם בשם ה"ר אלחנן דמזבח מקדש את הראוי לו, ועמש"כ החזו"א בזבחים סימן ט' סקי"ב ד"ה כתבו עוד לפרש לדבריהם, - והתוס' שם כתבו ע"ז דלא ידענא מאי תיובתי' דהא מוריד גחלים מן המזבח לארץ פליגי בה ר' יוחנן ור"ל משמע דלא שייך בגחלים ראוי למזבח, וצ"ב, ועמש"כ בזה השיח יצחק בחגיגה שם והחזו"א בזבחים שם. [↑](#footnote-ref-284)
284. י"ל דמכוון דבריו הוא כל קדושת הגחלים בכלי שרת הוא להקטרת הקטורת, וכיון דנתן גחלים אחרים ע"ג מזבח הפנימי להקטרת הקטורת, חשיב דנעשה מצותן. [↑](#footnote-ref-285)