931 דיני מליקה - ב
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ה' ב' כסליו תשס"ג

**בדיני מליקה - ב'**

**בסוגיא דחולין די"ט: - ד"כ:**

א] חולין די"ט:, אמרי בני ר"ח מצות מליקה מחזיר סימנים לאחורי העורף ומולק, איכא דאמרי אף מחזיר, ואיכא דאמרי מחזיר דוקא, ומסתברא כמ"ד אף מחזיר וכו'.

והנה בפירש"י שם מבו' דלמ"ד מחזיר דוקא, הרי שאם לא החזיר אלא חתך השדרה פסולה, אמנם בתוד"ה מסתברא כתבו דלכתחילה פליגי, אך לכו"ע בדיעבד כשרה בכל ענין, וצ"ב הפלוגתא בזה.

גם צ"ב דעת התוס' דאם לא החזיר כשרה, ומ"מ לכתחילה יש לו להחזיר, וצ"ע כיון דאם לא החזיר כשרה, הרי בע"כ דהויא המפרקת מן המליקה, וע"כ לא מיטרפא בכך, וכמו בכל שחיטה שאינה נטרפת בנקיבת הושט, וכמש"פ רש"י במתניתין, וא"כ מ"ט לא יעשה כן לכתחילה, וכמו שלא מצינו דעוף דשחיטתו בסימן א', יש לו ליזהר לכתחילה שלא לנקוב הושט קודם שגומר שחיטת הקנה, כיון שא"צ לנקיבת הושט, והיינו משום דנקיבת הושט הויא מן השחיטה, וע"כ כלל לא מיטרפא בכך, וע"כ ליכא כלל נפ"מ אם ינקב הושט, וא"כ מ"ט הכא לכתחילה אין לו לחתוך המפרקת קודם מליקת הסימנים.

והנה בפשוטו נ' דהא דס"ל לרש"י דלהך מ"ד אם חתך השדרה תחילה פסולה, הוא כמש"פ רש"י במתני', דהא דשוחט מן העורף שחיטתו פסולה, הוא כיון דשחיטה לאו הכי גמירי ל"ה שבירת המפרקת מן השחיטה ואיטרפא לה, וה"נ ס"ל למ"ד מחזיר דוקא, דאף במליקה לאו הכי גמירי, וע"כ כיון שאי"ז דרך הכשרה, נעשית טריפה בשבירת המפרקת.[[1]](#footnote-2)

ולכאו' הי' נ' דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דלמ"ד מחזיר סימנים חותך הסימנים לבדן, וא"צ לחתוך אח"כ להשדרה ומפרקת,[[2]](#footnote-3) ועמש"נ בסי' א' סק"ב, במה שנ' מד' רש"י שאף אינו חותך רוב בשר, ונמצא דלהך מ"ד לא הויא השדרה ומפרקת מכלל המליקה כלל, וע"כ שפיר י"ל דאם חתך המפרקת מתחילה איטרפא לה, אך לדעת הרמב"ן לק' דכ""ז: והרשב"א לק' דכ"א., דס"ל דאף למ"ד מחזיר סימנים צריך לחתוך שדרה ומפרקת לאחר רוב בשר, ודאי מסתבר דאם חתך המפרקת מתחילה אינה נטרפת בכך, כיון דהויא המפרקת מכלל המליקה.

אמנם באמת י"ל, דמש"כ הרמב"ן והרשב"א, דלכו"ע צריך לחתוך שדרה ומפרקת לבסוף, היינו רק משום דאידחי מ"ד דמחזיר דוקא, ואף לבני ר"ח יכול לחתוך השדרה והמפרקת תחילה, וע"כ ודאי יש לנו לומר דצריך לחתוך השדרה והמפרקת לבסוף, דאי נימא דא"צ לחתכן כלל, ולא הוו מכלל המליקה, א"כ מ"ט אם חתכן מתחילה לא הויא טריפה, ולדעת רש"י צ"ל, דמ"מ כיון שאמרה תורה ממול ערפו, ודרך המליקה הוי ע"י חתיכת שדרה ומפרקת, ע"כ ל"ה בזה טריפה, והגם שיכול לחתוך הסימנים לבדן, ולא לחתוך שדרה ומפרקת כלל, מ"מ מ' שנתנה לו תורה רשות לחתוך שדרה ומפרקת תחילה, וע' כן בחי' הר"ן, אך למ"ד מחזיר דוקא, י"ל דמודו הרמב"ן והרשב"א דא"צ לחתוך המפרקת לבסוף, וע"כ הוא דס"ל דאם לא החזיר פסולה, כיון דלדידי' לא הויא המפרקת מכלל המליקה, וע"כ איטרפא לה בשבירת המפרקת, ובד' הרמב"ן שם מפורש דקאי להך מ"ד דאף מחזיר, עיי"ש.

אמנם בד' הרמב"ן לק' ד"כ. אין נ' כן, דעיי"ש שכתב דטעמא דמ"ד מחזיר דוקא, לאו משום דדרך שחיטה בעי, אלא שלא תעשה בה מעשה טריפה קודם עיקר מליקה שהיא חתיכת סימנים, עכ"ל, ואי נימא דטעמא דהך מ"ד הוא משום דפליג וס"ל דא"צ לחתוך כלל שדרה ומפרקת, הי' להרמב"ן לפרש לזה, דזהו הרי עיקר טעמו, ומ' מד' הרמב"ן דאף דמודה מ"ד דמחזיר דוקא דצריך לחתוך שדרה ומפרקת לבסוף, מ"מ ס"ל דאין לחתוך שדרה ומפרקת תחילה, שלא תעשה טריפה בכך, וצ"ע דכיון דמודה הך מ"ד דהוי המפרקת מכלל המליקה, א"כ מ"ט ס"ל אם חתך המפרקת מתחילה איטריפא לה.

וי"ל דס"ל להרמב"ן כדעת התוס', דאף להך מ"ד כשר בדיעבד אם לא החזיר, ורק לכתחילה ס"ל דעליו להחזיר, אך גם בד' התוס' צ"ע כמשה"ק לעיל, כיון דהויא המפרקת מן המליקה ואין נעשית טריפה ע"י שבירת המפרקת, א"כ מ"ט לכתחילה יש לו לחתוך המפרקת לבסוף.

ב] ונ' דהרמב"ן לטעמי' אזיל, דהנה הא דלדידן מהני מליקה בלא החזרת הסימנים, ולא אמרי דנטרפה בחתיכת המפרקת, פירש"י במתני' דהוא משום דכולה מתחילה ועד סוף הוי מן המליקה, והוי כשאר שוחט שנוקב את הושט מעט מעט עד שגומרת שחיטתה, וכ"ה בחי' הר"ן בסוגיין, וכ"נ גם מד' הרשב"א בר"פ אלו טריפות.

אמנם בד' הרמב"ן נ' דפליג ע"ז, דהנה בחי' הרמב"ן לעיל ד"ט. פי' מש"א דבמליקה אין עיקור, ז"ל רוצה לומר שאם אחר שהתחיל במליקה נחתך מפרקת שנעשית טריפה והי' מולק בסימנים, אם נעקרו הסימנים אין אותה עקירה פוסלת משעם עיקור שהיא נבילה, ואם מחמת טריפותה, הרי נעשית טריפה כבר בחתיכת המפרקת, והכשירה הכתוב לגבי מזבח, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרמב"ן גם לק' ד"כ., ולכאו' היינו רק משום דאף טריפות זו נעשית דרך המליקה, וגם הויא טריפות בסימנים, אך טריפות אחרת ודאי תפסול בזה.

והנה אי נימא דהא דחותך מפרקת תחילה ולא אמרי' דנטרפה בחתיכת המפרקת, הוא משום דהוי מן המליקה, וה"ז כשאר שוחט דלא נטרפה בנקיבת הושט, א"כ הרי ל"ש כלל לומר דמה"ט אף לא יפסול בה טריפות דעיור הסימנים, דהרי כלל לא אכשר בה רחמנא טריפות, אלא היינו דכיון דחתיכת המפרקת הויא מכלל המליקה אי"ז מטריף כלל, וה"ז כהא דלא אמרי' דכל שוחט אחר שניקב הושט אין פוסל בו טריפות אחר, כיון דבלא"ה הויא כבר טריפה, וכמבו' לעיל ד"ח. דאף בניקב כנגד מה ששחט הויא טריפה, עיי"ש ובתוד"ה והא, והרי דאף טריפות שבסימנים שנעשה מכח השחיטה, פוסלה ואף אחר שכבר נעשית טריפה בנקיבת הושט, אמנם אי נימא דהתם הויא נבילה, אין להביא משם, ואכמ"ל בזה.

ואשר מבו' מד' הרמב"ן, דפליג ע"ד רש"י, וס"ל דלעולם חתיכת המפרקת עושאתה טריפה, ואך דאכשר בה רחמנא לטריפות זו, ול"ד לשוחט שנוקב הושט שאי"ז מטריפה כלל, וע"כ שפיר אמרי' דכיון דבלא"ה כבר הויא טריפה והכשירה הכתוב, אין פוסל בה טריפות אחר.

ולפ"ז מבו' היטב מה שפירש הרמב"ן בטעמא דמ"ד מחזיר דוקא, והיינו דלעולם אף להך מ"ד צריך לחתוך המפרקת לבסוף, ואפ"ה ס"ל דמחזיר דוקא, דהרי ס"ל להרמב"ן דאף לדידן הא דאין נפסלת משום טריפה בחתיכת המפרקת, לאו היינו דכיון דהוי דרך הכשירה אי"ז מטריפה, דלעולם ה"ז מטריפה, ואך דאכשרה רחמנא לגבי מזבח, ומ"ד דמחזיר דוקא ס"ל דלא מצי' דאכשרה רחמנא לגבי מזבח, וע"כ יש לו לחתוך הסימנים תחילה, כי היכי דלא תיטרף בחתיכת המפרקת.

וזה נ' גם בבי' שי' התוס' דלכתחילה יש לו להחזיר הסימנים, ונ' הטעם בזה, דס"ל כשי' הרמב"ן דלעולם ה"ה נטרפת בחתיכת המפרקת, ואך דאכשרה רחמנא לטריפה זו לגבי מזבח, וע"כ שפיר י"ל דהגם דאם לא החזיר כשרה, מ"מ לכתחילה יש לו להחזיר הסימנים, כ"ה שלא תיטרף, דלכתחילה אין לנו להטריפה, הגם דבדיעבד אכשרה רחמנא לטריפה זו לגבי מזבח.

ג] והנה בבי' פלוגתת רש"י והרמב"ן בזה, הי' נ' לכאו', דהוא תלוי במה שדנו האחרונים אם חתיכת המפרקת הויא מעיקר המליקה, ע' בזה באורך בס' נאו"י סי' ו',[[3]](#footnote-4) וע' לק' סקי"ג, מש"נ אם חתיכת הרוב בשר הויא מכלל עיקר המליקה.

והנה בעיקר הנידון בזה, מצי' בזה דברים מפורשים בד' הראשונים, דז"ל הרשב"א לק' ר"פ אלו טריפות, ושבירת מפרקת ובשר במליקה כחתיכת סימנין בשחיטה, עכ"ל, ולהדיא דשבירת המפרקת הויא מכלל המליקה, ולענין דין חתיכת רוב בשר, כ"ה גם ל' השטמ"ק בהשמטות בזבחים דס"ה: בתו"ד, הלא חתיכת רוב בשר מן המליקה למ"ד רוב בשר מעכב, וכבר הביאו כן גם מד' התוס' בזבחים ד"ל. שכתבו' דבחטאת העוף איכא ב' מתירין, כגון מפרקת וסימן א', והרי דהויא המפרקת מכלל המליקה.

אך מד' התוס' אין להוכיח דס"ל דהויא המפרקת מכלל השחיטה שבמליקה, די"ל דל"ה אלא מכלל עבודת המליקה, וע"כ הוו ב' מתירין, וכאשר כן מבו' בתוס' שם דבעולת העוף הוי ב' הסימנים ב' מתירין, הגם דהשחיטה שבמליקה הויא בסימן הראשון, וכמבו' בזבחים דס"ו: דסימן א' מטהר מידי נבילה, אי לא דנימא דס"ל להתוס', דהסוגיא בדס"ו: אתיא דלא כאביי לק' ד"כ:, ולדעת אביי הוי הסימן השני מכלל עיקר המליקה, ול"מ סימן א' לטהר מידי נבילה, וכאשר כן נת' לק' סק"ט בדעת הרשב"א, וע"כ שפיר נקטו דב' הסימנים הוו ב' מתירין, כיון דאזלי התם על ד' אביי, ועמש"נ עוד בזה לק' סקי"ב.

ויש להוכיח עוד דהמפרקת הויא בכלל המליקה, דהנה ע' בס' נאוי סי' ו' סקי"ג, שכתב דאין הגרמה פוסלת במפרקת, דכיון דאינה מעיקר המליקה, אין מקום לפסול בה משום הגרמה, והביא מהרש"ש לק' ד"כ. שנסתפק בזה, אך הנה בפי' רגמ"ה לק' ד"כ., ובשטמ"ק שם בשם הרא"ה, ובבדה"ב בית ב' ש"א, מפרשים מש"א דהגרמה פסולה במליקה, דהיינו בהגרים בחתיכת המפרקת, והרי דהגרמה פסולה בחתיכת המפרקת, ולכאו' מוכח מזה דחתיכת המפרקת הויא מכלל עיקר המליקה, אך יש לדחות, דגם אי נימא דאין המפרקת מכלל עיקר המליקה, מ"מ כיון שדין חתיכת המפרקת נלמד מקרא דממול ערפו, ע"כ ל"מ בזה הגרמה, וכמבו' ברא"ה שם דהא דל"מ הגרמה הוא משום דבעי' ממול ערפו, וכ"ה גם בחי' הרשב"א לק' ד"כ., וע"כ ה"ז פוסל אף בחתיכת המפרקת.

ובנאו"י שם כתב, דאי אין המפרקת מכלל המליקה, אף אין פוסל שהי' בין מפרקת לסימנים, והביא מהמנ"ח שנקט דשהי' פוסלת, אך הנה בפירש"י לק' ד"כ: ד"ה וכי, מבו' בפשוטו דשהי' פוסלת בין מפרקת לסימנים, אמנם יל"פ דאין כוונת רש"י לפסול שהי', ומ' כן ממה שלא כתב שהה שיעור שהי', וכמש"כ בהמש"ד לגבי כל שוחט שנוקב הושט, אך בתשו' הרדב"ז סי' רנ"ד פירש כוונת רש"י לפסול שהי', והביא מזה דשהי' פוסלת במליקה, ולכאו' מוכח מזה, דהויא חתיכת המפרקת מכלל המליקה, אך באמת אי"ז ראי' כלל, דהרי ל' רש"י שם נ' להדיא, דהא דפוסלת השהי', הוא משום דהשהי' מחלקת המעשים, ועי"ז אין חתיכת המפרקת מכלל מעשה המליקה, וממילא דמיטרפא ע"י חתיכת המפרקת, והיינו דכל מה שמצטרפת חתיכת המפרקת למליקה ואינה מטרפת, הוא רק אם לא שהה, ועמש"נ עוד בזה בסי' א' סק"ח, וע"כ אף דאין המפרקת מכלל עיקר המליקה מ"מ פסלה בה שהי', וכמש"כ הנאו"י גופי' שם, שמטעם זה י"ל דשהי' פוסלת, וע' גם בד' הרא"ה שהעתיק השטמ"ק לק' ד"כ., דמפורש בדבריו דשהי' פוסלת בין מפרקת לסימנים, אך אי"ז ראי' לענינינו, כיון שפירש שם דטעם הפסול הוא משום דהשהי' מחלקת וכו'.

ועיי"ש בנאו"י, שדקדק מד' הרשב"א בחולין דכ"ט:, דבעולת העוף אף אי מלק המפרקת למטה כשרה, ואף למ"ד דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, והוכיח מזה דאין המפרקת מכלל עיקר המליקה, אך יש לדחות, דגם אם הויא המפרקת מכלל עיקר המליקה, כמבו' להדיא ברשב"א ר"פ אלו טריפות, מ"מ ל"ש בזה הא דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, דודאי חתיכת המפרקת בפנ"ע לאו כלום היא, וזה ע"ד דחזי' שם בד' הרשב"א דלדעת רבא אם מלק מיעוט סימנים למטה לא מיפסל, הגם דישנה לשחיטה מתחילה ועד סוף, וע"כ הגם דלרב יוסף מיפסל בזה, היינו רק משום דמיעוט סימנים הוו תחילת מליקה, אך מפרקת בפנ"ע ודאי לאו כלום היא.

וע' עוד בחי' הגרע"א חולין דכ"א שנסתפק אם צריך לחתוך המפרקת בעצמו של כהן, ולכאו' שורש הספק הוא אם הויא המפרקת מכלל עיקר המליקה ואי"ב דיני מליקה, אך י"ל דגם אם ל"ה המפרקת מכלל המליקה, מ"מ בעי' שיחתכנה בתנאי מליקה, דאל"כ אינה מצורפת למליקה, והויא טריפה בשבירת המפרקת, וילה"ע עוד, שמד' הגרע"א נ' דכל ספיקו הוא לדעת רש"י דלמ"ד מחזיר סימנים א"צ לחתוך המפרקת לבסוף, ולדידי' ודאי ל"ה המפרקת מכלל המליקה, ואך דמ"מ דן הגרע"א שמא צריך לחתוך בעצמו של כהן, דאל"כ ל"ה מכלל המליקה ומיטרפא בכך, ויש להעיר, שלדעת ר"ת בספה"י סי' שמ"ג, - שהובא בדברינו בסי' א' סק"ז – דאף אם נקב מיעוט קמא דושט לא מיטרפא בהכי, כיון דהוי דרך שחיטה, הרי לכאו' פשוט דאף שבירת המפרקת אינה מטרפת אף אם עשאה בתלוש, כיון דהויא דרך מליקה.

ולכאו' אי נימא דהמפרקת הויא מכלל המליקה, שפיר דמיא לכל שוחט שנוקב הושט שאין מטריפה בכך, אך אי נימא דחתיכת המפרקת ל"ה מכלל עיקר המליקה, והוי תנאי בעלמא, הרי דל"ד לנקיבת הושט שאינה מטרפת, דשאני נקיבת הושט דהויא מכלל השחיטה, אך חתיכת המפרקת הרי ל"ה מכלל המליקה, וע"כ באמת חתיכת המפרקת מטרפת העוף, ואך דהכשיר רחמנא לטריפה זו לגבי מזבח.

אמנם באמת אין לומר כן, דהרי לדעת רש"י דלמ"ד מחזיר א"צ לחתוך אח"כ השדרה ומפרקת, הרי בע"כ דלהך מ"ד לא הויא המפרקת מכלל עיקר המליקה, ואפ"ה אם חתך המפרקת תחילה אי"ז מטריפה, והרי שאף שאין המפרקת מכלל עיקר המליקה, מ"מ כיון שנתנה לו תורה רשות לחתוך מאחרי העורף באיזה צד שירצה, לא איכפ"ל דטריף לה בחתיכת המפרקת, כיון דהוי דרך הכשרה, וכמו שפי' כן הר"ן ע' בדבריו, והרי דלהא דדרך שחיטה אין עושה טריפות, ל"ב שיהא זה מכלל עיקר השחיטה, אלא כל דהוי דרך הכשר השחיטה ה"ז מצורף להשחיטה ואינו עושה טריפות, ושוב צ"ב דעת הרמב"ן דס"ל דחתיכת המפרקת הויא טריפה והתורה הכשירתה, ומ"ש מכל שוחט שנוקב הושט דל"ה טריפה כלל כיון דהוי דרך הכשירה, **ו**י"ל דהרמב"ן פליג ע"ד רש"י והר"ן, וס"ל דרק בשוחט שנוקב הושט ל"ה כלל טריפה, כיון דהוי זה מכלל המליקה, אך חתיכת המפרקת דל"ה מכלל המליקה, ה"ה עושה טריפות, אף דהוי זה דרך הכשירה.

ד] ואשר ע"כ נ', דשורש פלוגתת הראשונים בזה, הויא בעיקר דין מליקה, דהנה כבר האריכו האחרונים לדון אם מליקה ה"ה מתרת מידי נבילה כשחיטה, או דלעולם כל מליקה נבילה היא, אלא שהתורה התירתה, ע' אחיעזר ח"ב סי' ז', אתוו"ד כלל א', נאו"י סי' ט"ז סק"ג, קה"י סי' י'.[[4]](#footnote-5)

והנה בדעת רש"י נ' להוכיח מכמה דוכתי דס"ל דמליקה מתרת כשחיטה,[[5]](#footnote-6) **א'**, ממה שפירש"י במתני', דהא דשוחט מן העורף שחיטתו פסולה היינו משום דנטרפה בשבירת המפרקת, ואע"ג דבמליקה כשרה, התם הוא דכולה מתחילה ועד סוף הויא מן המליקה והוי כשאר שוחט שנוקב מן הושט וכו', והנה אי נימא דמליקה אינה מתרת כשחיטה, אלא הוי גזה"כ דשרא בה רחמנא נבילה וטריפה, א"כ הרי מעיקרא ל"ק משה"ק רש"י מ"ש שחיטה ממליקה, דשאני מליקה דשרא בה רחמנא טריפות, וגם מש"כ רש"י דל"ה טריפה כיון דהויא מן המליקה וכו' כשאר שוחט שנוקב את הושט וכו', הרי אי נימא דמליקה כלל ל"ה מתיר כשחיטה, א"כ אין לדמותה לשוחט שנוקב מן הושט, דשאני התם דהוי מעשה המתיר, וע"כ לא מיטרפא בהכי, ובע"כ מד' רש"י דמליקה נמי הויא מתיר כשחיטה, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דהגם דמליקה כשרה מן העורף ולא מיטרפא בהכי, מ"מ בשחיטה כה"ג מיטרפא, והיינו משום דמליקה מן העורף כיון דהכי גמירי לה הוי כשאר שוחט שנוקב את הושט וכו', וז"ב בדעת רש"י, וכן מוכח גם מד' הר"ן שכתב בסוגיין כעין ד' רש"י.[[6]](#footnote-7)

**ב'**, דעת רש"י לק' דכ"ט: דלרבא אם שחט עולת העוף בחוץ, אינו חייב למ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף רק אם שחט ב' סימנים, ובתוס' שם חלקו ע"ז, דכיון דבחוץ חיובו בשחיטה, ודאי חיובו בשחיטת סימן א', אך דעת רש"י דכיון דבעולת העוף נתחדש דבעי' ב' סימנים, ע"כ י"ל דגם לחיוב חוץ ניבעי ב' סימנים, ועמש"נ בזה לק' סקי"ב, דמבו' מזה דסימן שני הוי בכלל השחיטה שבמליקה, ולכאו' אי נימא דמליקה כלל ל"ה מתיר כשחיטה, הרי שאין לדמות כלל דכי היכי דבעי' במליקה ב' סימנים, ה"נ ניבעי בשחיטה בחוץ ב' סימנים, ובע"כ מד' רש"י דמליקה הוי מעשה המתיר כשחיטה, וע"כ י"ל דכ"ה דבמליקת עולת העוף בעי' ב' סימנים, ה"נ לחייב בה משום שחו"ח ניבעי ב' סימנים.

**ג'**, בזבחים דס"ט. ת"ר יכול תהא מליקה שהיא בפנים מטמאה בגדים בבית הבליעה, ובפירש"י מכת"י ז"ל, ובמליקת פסולים וכו' איצטריכא לי', דאילו מליקות כשרות בהדיא איתרבו בפ' בית שמאי לכל חטאתם לרבות חטאת העוף, עכ"ל, וע' קר"א שם שכתב לדון בזה, דהגם דמקרא דהתם ילפי' דלי"ב איסור נבילה, מ"מ מנלן שאינה מטמאה,[[7]](#footnote-8) ולכאו' נ' מוכח מד' רש"י, דהא דמליקה שריא לכהנים, היינו שהמליקה מתרת איסור נבילה כשחיטה, וע"כ ל"ש לדון שתטמא בביה"ב, דאם הועילה המליקה להתיר האיסור, ודאי תועיל אף שלא יטמא בביה"ב, אך אי נימא דהא דמליקה שריא, היינו דהגם דהויא נבילה מ"מ גזה"כ דשרי נבילה לכהנים, הרי לכאו' אין להביא מזה שאף אינה מטמאה.

אמנם י"ל, דטומאת ביה"ב מיתלי תליא בהאיסור אכילה, וכמו שהביא האחיעזר ד' הברית אברהם, וית' בזה במק"א בעז"ה, וע"כ כיון דשרי להו האכילה, ודאי דאף אי"ז מטמא בביה"ב, וכעי"ז כתב בכ' הגרי"ז שם, וי"ל עוד, דהראי' שאף אינה מטמאה, הוא משום דאי היתה מטמאה, א"כ היכי אכלי לה כהנים במקדש, הרי הן נטמאין בביה"ב ועוברין משום טומאת מקדש וכדלהלן, אך אי"ז מ' בד' רש"י שכונתו לזה.

ובפי' רבינו הלל פ' אחרי פרק י"ב, מבו' דמפרש נידון הברייתא שתהא מליקה מטמאה בביה"ב, דקאי אף במליקת חטאת העוף, ומבו' דעתו דאף דשריא רחמנא לאכילתה, מ"מ הי' מקום לומר שה"ה מטמאה, ונ' מזה שדעתו דהא דמליקה שריא לכהנים, הוי זה גזה"כ דהגם דנבילה היא התיר הכתוב אכילתה, וע"כ שפיר הי' מקום לומר שתטמא, אך אכתי צ"ע משה"ק הגרי"ה בקובץ הערות שם, דהיכי ס"ד דחטאת העוף תטמא בביה"ב, הרי א"כ יתחייבו הכהנים על טומאת מקדש, וכדילפי' מקרא בשבועות ד"ז דגם בטומאת ביה"ב חייבין משום טומאת מקדש, ואולי י"ל דאה"נ כל הס"ד שתטמא בביה"ב היינו רק באכלה זר, וכאשר כן פירש הראב"ד בחד פירושא, ולפ"ז אזדא לה הראי' מד' רבינו הלל, ולעולם י"ל דס"ל דמליקה מתרת כשחיטה.

**ד'**, ע' אחיעזר ואתוו"ד שהוכיחו דמליקה אינה מתרת לאיסור נבילה, אלא הוי זה גזה"כ דשרי רחמנא נבילה לכהנים, ממש"א במנחות דמ"ה, דכהנים איצטריכא לי', סד"א הואיל ואישתרי מליקה לגבייהו תישתרי נמי נבילה קמ"ל, ואי נימא דמליקה ה"ה מתרת כשחיטה, הרי לא אישתרי כלל איסור נבילה לכהנים, וא"כ מ"ט נימא דיותר להם נבילה בעלמא, ובע"כ מוכח מזה דמליקה הויא נבילה, וגזה"כ הוא דשריא נבילה זו לכהנים, וע"כ ס"ד דתישתרי נבילה לגבייהו.

אמנם הנה בפירש"י שבת די"ג: ד"ה דרשן, ז"ל, דמשום דאישתרי מליקה בחטאת העוף גבייהו, הוצרך להזהירם על "מליקת" חולין שהיא נבילה, עכ"ל, ומבו' מד' רש"י דכל הס"ד דאישתרי נבילה לגבייהו, הויא רק במליקה, אך שאר נבילות ודאי לא אישתרי לגבייהו, ובסה"מ להרמב"ם ל"ת קפ"א ובחינוך מ' ע"ג, כתבו דס"ד שיותר להם אפי' בחולין אכילת המלוקה או שחיטה נפסדת, עיי"ש, וזהו כד' רש"י, ומש"כ דס"ד שיותר להם שחיטה נפסדת, שמעתי לבאר דהיינו משום דבמליקה הרי לא נאמרו הלכות שחיטה, ודרסה וחלדה כשרים במליקה, וע"כ ס"ד דאף בחולין תותר להם שחיטה נפסדת, שאינה כפי הלכות שחיטה,[[8]](#footnote-9) ולפ"ז הרי אין להוכיח מזה כלל דמליקה הויא נבילה וגזה"כ הוא דשריא לכהנים, דאף אי נימא דמליקה מתרת כשחיטה, מ"מ שפיר ס"ד דכ"ה שהיא מתרת לכהנים בחטאת העוף, ה"נ תתיר להם בחולין, והוצרך יחזקאל להזהירן ע"ז.

ונ' לפ"ז דאדרבה יש להוכיח מד' רש"י דמליקה מתרת כשחיטה, דאי נימא דמליקה הויא נבילה גמורה וגזה"כ הוא דשריא לכהנים, א"כ מ"ט נימא דהס"ד שיותר להם נבילה בחולין היינו רק במליקה, הרי כיון דס"ד דהותר להם איסור נבילה, מאי נפ"מ אם הוי זה במליקה או בגווני אחריני, ודוחק לומר דס"ד דכל הגזה"כ למישרי להו נבילה, הוי רק באופן של מליקה, דלכאו' כל דין מליקה הוי מהלכות קדשים, אך בחולין מ"ט ניבעי דוקא מליקה, אך אי נימא דהיתר מליקה אי"ז גזה"כ דשרי להו נבילה, אלא היינו דמליקה הוי מעשה המתיר כשחיטה, ע"כ ניחא שפיר דלא ס"ד דלישרי להו נבילה, רק במליקת חולין, דס"ד דכ"ה שמליקה מתרת להם בחטאת העוף, ה"נ מתרת היא אף בחולין, וז"פ.

אך צ"ע בזה מל' פירש""י מכת"י זבחים דס"ט. ז"ל, שמליקה נבילה היא ומגזה"כ הותרה באכילה בחטאת העוף ולהקרבה בעולה וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דמליקה אינה מתרת כלל לאיסור נבילה, ואך הוי גזה"כ דשריא נבילה זו לכהנים, אך נ' דבע"כ צריך לדחוק בל' רש"י, שהרי רש"י שם איירי לענין טומאת נבילה, ולענין טומאה ודאי דהמליקה מטהרת מידי טומאת נבלת עו"ט, וכמו שיתבאר בדברינו להלן, וע"כ שכוונת רש"י דמגזה"כ הוא שהמליקה מתרת לאיסור נבילה, וצ"ע בזה.

וכן נ' גם ל' הרמב"ם בסהמ"צ שם, והמליקה ללא ספק בחולין אינה שחיטה אבל נבילה, עכ"ל, ומ' דבחולין הוא דהויא נבילה, אך בקדשים לא הויא נבילה, וע"כ נמי פי' הרמב"ם דכל הס"ד דיותר נבילה לכהנים היינו רק במליקה, וכמש"נ בדעת רש"י.

וז"ל הרמב"ם בפיהמ"ש ריש טהרות, ומליקה בפנים כמו שחיטה בחוץ, לפי שהמליקה מתירתו באכילה לכהנים כמו שמתירה שחיטה בחוץ לכל, עכ"ל, ונ' להדיא דמליקה הויא מתיר כשחיטה, ופי' הרמב"ם שם דזהו טעמא דמ"ד דמליקת טריפה מוציאתה מידי נבילה, והוא ממתני זבחים דס"ט: עיי"ש, ומ' גם ממתני' דהא דמליקה שריא הוא משום דהויא מתיר כשחיטה, דאל"כ מה מדמי' מליקה לשחיטה, שתוציא מליקת טריפה מידי נבילה, כשחיטת טריפה שמוציאה מידי נבילה, שו"ר שכבר דקדק כן מל' הרמב"ם בס' אתוו"ד כלל א' בקונט"א.

ונ' להוכיח כן גם מד' הרשב"א, **א'**,מכ"ד הרשב"א לק' ר"פ אלו טריפות, עיי"ש שמדמה דין מליקה לדין שחיטה, ולכאו' אי נימא דמליקה כלל ל"ה מתיר, אלא ה"ז גזה"כ דשרי נבילה לגבייהו, א"כ אין לדמות מליקה לשחיטה.

**ב'**, בתוה"ב בית ב' ש"א, כ' דדעת הבה"ג דפסול עיקור הוא משום דבעי' שיהיו הסימנים ראויין לשחיטה, וכ' עוד, דאפי' עוף דהכשירו בסימן א' בעי' שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה, ואפי' לראב"א דאמר דאין שחיטת העוף אלא במיוחד שבסימנים דהיינו ושט, מ"מ כיון דבעלמא בר אכשורי בעוף הוא דהיינו בעולת העוף דבעיא שנים, בעי' שיהיו שניהם ראויין לשחיטה, דהכי אגמרי' רחמנא למשה, עכ"ל, וע' לק' סקי"ב שמבו' מד' הרשב"א דסימן ב' בעולת העוף הוי מכלל השחיטה שבמליקה, ואי נימא דמליקה כלל ל"ה מעשה המתיר כשחיטה, הרי לכאו' ל"ה לנו להצריך שיהי' הקנה ראוי לשחיטה, משום מה דהוי בר אכשורי בעולת העוף, דהרי בעולת העוף אין הכשרו כלל בתורת שחיטה, ובע"כ מד' הרשב"א דמליקה כשחיטה היא, וע"כ שפיר יש להצריך מכח מליקת עולת העוף, שיהא אף הקנה ראוי לשחיטה.

**[**ולכאו' הי' נ' להוכיח כן עוד מד' הרשב"א, דהנה עי' להלן סק"ח שנת' מד' הרשב"א, דהא דפריך אביי וכי מתה עומד ומולק, היינו דל"מ מליקה לטהרה מידי נבילה שכבר חלה עלי', ולכאו' אי נימא דמליקה ל"ה כלל מתיר על איסור נבילה, א"כ מ"ש לומר בזה דל"מ לטהר מידי נבילה שכבר חלה ע"ז, והרי בלא"ה אין המליקה מתרת, אלא הוי זה גזה"כ דשריא הנבילה.

אמנם נ' שאי"ז ראי' כלל, ומשום שנראה פשוט, דאף אי נימא דמליקה אינה מתרת כשחיטה, אלא הוי זה גזה"כ דשרי רחמנא מליקה לגבייהו, מ"מ כ"ז הוא לגבי איסור נבילה, אך לגבי טומאת נבילה ודאי דהמליקה מטהרת מידי נבילה.

ונ' דמוכח כן מהא דתנן בזבחים דס"ו: דאף עולת העוף אינה מטמאה בביה"ב, ובפירש"י בזבחים דס"ט. פי' דע"ז קאי הילפותא בברייתא שם, הגם דבזה לא שרי רחמנא כלל לאיסור מליקה, דלכאו' פשוט דאף לכהנים איכא בזה איסור נבילה, וכן נ' מוכח מהא דאף לישראל ליכא טומאת נבלת עוף טהור, וכמבו' להדיא בפי' הראב"ד לתו"כ פר' אחרי פי"ב ה"י דאף באכל זר אינו נטמא, ולדעת אחרים בתו"כ שם הי"א, ודאי דאף באכל זר אינה מטמאת בביה"ב, דהרי לדידהו כיון שאין איסורה שוה באזרח ובגר אינה מטמאת בביה"ב, וא"כ ודאי דאף אם אכלה זר אינו נטמא, וגם לדידן נ' דאף זר שאכל אינו נטמא, דל"ש זר שאכל חטאת העוף, מכהן שאכל עולת העוף שאינו נטמא,[[9]](#footnote-10) וכן נ' מוכח גם ממ"ד בזבחים ד"ע: דלר"מ אף מליקת אווזין ותרנגולין מטהרת מידי נבילה, והתם ודאי ל"ש לומר דהוי גזה"כ דהגם דהיא נבילה מ"מ אינה מטמאה, וודאי היינו דהמליקה מטהרת מידי טומאת נבלת עו"ט,[[10]](#footnote-11) אך י"ל שאין להוכיח מזה דאף לרבנן הוא כן.

והגדר בזה נ' שהוא ע"ד הא שמצינו בזבחים ד"ע: דעריפת העגלה מטהרת מידי נבילה, כיון שדין העגלה בעריפה, ע' אחיעזר שם דהיינו רק מידי טומאת נבילה, אך ל"מ זה להתיר איסור נבילה, וכ"ה באתוו"ד כלל א', - ושלא כד' הרש"ש פסחים דכ"ב: והמנ"ח סוף מ' נ"ב -, וזה מוכח ממש"א ביבמות דל"ב: דזר שאכל מליקה חייב משום נבילה, ואי עריפת העגלה מהניא להתיר איסור נבילה, א"כ מ"ט לא תהני המליקה להתיר איסור נבילה לזרים, וה"נ מליקת עוף קדשים מטהרתו מידי נבילה, ועי' אחיעזר שם בזה.

ולפ"ז ניחא, דשפיר שייך בזה הא דוכי מתה עומד ומולק, כיון דהמליקה מטהרת מידי טומאת נבילה, וע"כ שפיר י"ל דאחר שכבר חלה טומאת נבילה, ל"מ המליקה לטהר, וז"פ.

ונ' להוסיף עוד בזה, דהנה בזבחים דס"ח תנן דמליקת שמאל ולילה אינן מטמאות בביה"ב, ובפירש"י מכת"י שם דס"ט. פי' דע"ז קאי הילפותא בברייתא שם, ולכאו' אי נימא דמליקה אינה מתרת כלל כשחיטה, רק הוי גזה"כ דהותר להם איסור נבילה, הרי לכאו' לא הי' לנו להתיר במליקות פסולות, הגם דמהני לענין אם עלו לא ירדו, ובפרט בחטאת העוף דליכא בפועל דין דאם עלו לא ירדו, אמנם נ' פשוט דאה"נ ודאי לא הותר איסור נבילה במליקות פסולות, ואך דמ"מ אינן מטמאות בביה"ב, וזה כמש"נ לעיל דהא דאין מליקה מטמאת בביה"ב ודאי היינו דהמליקה מטהרת, ואי"ז גזה"כ בעלמא, וע"כ שפיר י"ל דאף מליקה פסולה מטהרת, וז"ב.

ובאמת דאף אי נימא דמליקה הויא מתיר כשחיטה, נמי נ' דמליקה פסולה אין מתרת באכילה, דלכאו' כ"ה שמצי' דזר שאכל מליקה לוקה משום נבילה, והיינו דל"מ המליקה להתיר איסור נבילה רק לכהנים, ה"נ מליקות פסולות שנפסל הקרבן אינן מתירות אף לכהנים, כיון דליכא בהקרבן דין אכילה לכהנים, אך יל"ד ולומר, דבה במידה דאיכא ע"ז תורת הקרבה, איכא נמי דין אכילה לכהנים, ורק טומאת ביה"ב ליכא בזה, וכמש"נ לעיל דטומאת ביה"ב ליכא אף לזרים, וה"נ ליכא טומאת ביה"ב אף במליקה פסולה, אך בפירש"י מכת"י דס"ט. מ' קצת דאף הותר איסור נבילה, דמ' מדבריו דאחר הילפותא דמי לדין חטאת העוף, עיי"ש**]**.[[11]](#footnote-12)

ה] ולפ"ז נ', דזהו גם שורש הפלוגתא, בהא דמליקה שריא אף שחותך המפרקת תחילה, דדעת רש"י רשב"א ור"ן דהיינו משום דהוי זה בכלל המליקה ואי"ז מטריפה כלל, וככל שוחט שנוקב הושט, ודעת הרמב"ן, וכן נת' גם בדעת התוס', דלעולם ה"ז מטריפה, ואך דגזה"כ הוא שהכשירה הכתוב לגבי מזבח.

ונ' להנ"ל דרש"י הרשב"א והר"ן לטעמייהו, דס"ל דמליקה מתרת מידי נבילה כשחיטה, והויא המליקה מעשה המתיר, הרי דע"כ כ"ה דבחיטה אינה נטרפת בנקיבת הושט, ה"נ במליקה אינה נטרפת בחתיכת השדרה ומפרקת, אך דעת הרמב"ן והתוס' נ' דס"ל דמליקה הויא נבילה גמורה, ואך שהתירה הכתוב לכהנים ולגבוה, ואשר ע"כ ודאי שאף ה"ה נטרפת בשבירת המפרקת, ואך שכי היכי שהכשירה הכתוב הגם דהויא נבילה, ה"נ הכשירה הגם שנטרפה בשבירת המפרקת, וז"ב.[[12]](#footnote-13)

אמנם יל"ע אם י"ל כן בדעת התוס', דהרי מבו' בתוס' לק' דכ"ח., דלר' יוסי דמליקת טריפה אינה מטהרתה מידי נבילה, ה"נ אין נחירת עוף טריפה למ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת, מטהרתו מידי נבילה, ופי' המהרש"א שם, דגם על נחירה י"ל די' כשחיטת בהמה, וכדאמרי' על מליקה, ואי נימא דמליקה ל"ה כלל מתיר, הרי שפיר יש לחלק בין נחירה למליקה, ואף לד' הפליתי דנחירה ל"ה מתיר כשחיטה, מ"מ ל"ד למליקה דהויא נבילה וגזה"כ הוא שהותרה לגבוה ולכהנים, וע' בזה בקה"י סי' י', וע' גם בקר"א זבחים דס"ט שתמה ע"ד התוס', וי"ל.

והנה בתוס' זבחים דס"ח: הק' מ"ט טריפה אם עלתה תרד, הרי אית לה הכשר במקום אחר בעוף טריפה במליקה, ובפשוטו נ' שכוונתם שכל מליקה הויא טריפה בשבירת המפרקת, ואפ"ה הכשירה הכתוב, ולפ"ז הרי מבו' מזה שדעתם כדעת הרמב"ן דהויא טריפה בשבירת המפרקת ואך שהכשירה הכתוב, וזה מתאים עם דעת התוס' בסוגיין לפמש"נ דדעתם כהרמב"ן, והנה אי נימא דהא דלהרמב"ן הויא טריפה בשבירת המפרקת, הוא משום דאין המפרקת מכלל עיקר המליקה, הרי שלכאו' אי"ז מתישב בדעת התוס' בזבחים, שהרי בתוס' לעיל מינה ד"ל. כ' דהוי סימן א' המפרקת ב' מתירין, והרי דהויא המפרקת מכלל עיקר המליקה, אך י"ל, דהויא רק מכלל עבודת המליקה, אך אינה מכלל השחיטה שבמליקה, וכמש"נ לעיל סק"ג, וע"כ ה"ה נטרפת בזה, אך למש"נ דטעמא דהרמב"ן הוא משום דמליקה ל"ה מתיר כלל, וע"כ הויא נמי טריפה הגם שחתיכת המפרקת הויא מכלל המליקה, שפיר י"ל כן גם בדעת התוס', ואך דלפ"ז כבר א"צ לפרש ד' התוס', דמש"כ דשריא טריפה במליקה, היינו מה שהותרה חתיכת המפרקת, אלא יל"פ שהיינו דהמליקה עצמה הויא מעשה המטריף, וע' כן בנאו"י סי' ו' סק"י.

ו] שם ד"כ., ע' בפירש"י שכתב דאין לומר דמכוון הש"ס הוא לתלוש דכשר בשחיטה ופסול במליקה, דמליקה בתלוש ל"ח מליקה כלל, והק' הגרע"א דאכתי אמאי לא קאמר הש"ס דמתני' לאתויי שמאל דכשר בשחיטה ופסול במליקה.

ונ' לדון לישב בזה, דל"מ כלל למימר דמתני' לאתויי שמאל, דשמאל הרי כשר גם במליקה מדין שחיטת חולין שבה, ורק מדין עבודת המליקה הוא דבעי' ימין, ובאווזין ותרנגולין לר"מ ודאי א"צ ימין, ובמתני' איירי' בהחילוקי דינים שבין שחיטה למליקה, בהדין שחיטה שבמליקה, ולא איירי' כלל מדיני עבודה שבמליקה, אך משא"כ הא דמליקה בתלוש פסולה הרי הוי מהדין שחיטה שבמליקה, וכמש"כ הגרי"ז בספרו, וזה מבו' ממש"כ רש"י דמליקה בתלוש לאו מליקה היא כלל, וע"כ שפיר הומ"ל דמתני' לאתויי תלוש, ואך שהק' רש"י דתלוש לאו מליקה מיקריא, וא"ש היטב.

ובתוס' ד"ה לא הק' דלפירש"י היאך שן כשרה במליקה הא בעי ימין, ולמה שפירש"י לפנינו בד"ה לא, ל"ק כלל קו' התוס', דהרי להדיא בדבריו כשר במליקה לא קאי כלל על שן, ותירצו דלא נקט שן שיהא שן כשרה במליקה, אלא כלומר דלא מיפסל מטעם מחובר כמו בשחיטה וכו', ונ' כוונתם ע"ד הנ"ל, דנקט שן משום דמהל' שחיטה שבמליקה, שפיר כשרה שן, ולא מיפסלא מטעם מחובר, ואך דמ"מ מיפסלא מטעם דיני עבודת המליקה דבעי' בה ימין, והכא הרי איירי' על דיני השחיטה שבמליקה, וכמש"נ.

ובשם הגרי"ז הביאו שאמר דנפ"מ בהא דלא מיפסלא שן מטעם מחובר אלא מכח דין ימין, דמה"ט מלק בשן אם עלו לא ירדו אינה מטמאה בביה"ב, וכדין מלק בשמאל, ונ' דאף לדעת ר' יהודה, דלדידי' מליקת שמאל אם עלתה תרד כמש"כ התוס' בזבחים דס"ח: מ"מ י"ל נפ"מ בזה, לדעת ר"מ דמליקת אווזים ותרנגולים מטהרת מידי נבילה, ופשוט דלדעתו אף מליקתן בשמאל תטהרן, וממילא דה"נ מליקתן בשן תטהרתן מידי נבילה, אך אם הי' שן פסול מטעם מחובר, הרי דל"ה מהני לטהרן מידי נבילה, וז"פ.

ובעיקר ד' הגרי"ז דהא דמליקה בתלוש פסולה, אי"ז מדיני עבודת המליקה, אלא הוא דין בעצם השם של מליקה, הנה מד' רבינו הלל נ' דלא ס"ל כן, ע' בדבריו בריש ברייתא דר"י ובפר' אחרי פרק י"ב ה"ח, שמבו' דגריס במתני' דלר"מ מלק בסכין אינו מטמא בגדים בביה"ב, ונ' דהטעם בזה, דכיון דס"ל לר"מ דמליקת טריפה מטהרתה, הגם שאי"ז פסולו בקודש, הרי בע"כ דס"ל לר"מ דאף מליקה שאין פסולה בקודש, מועלת לטהר מידי נבילה, וע"כ ה"נ מלק בסכין, הגם שאין פסולו בקודש, מ"מ אינו מטמא בביה"ב.

אמנם כ"ז ניחא אי נימא דהא דמלק בסכין ל"מ הוי מדין עבודת המליקה, אך אי נימא דבתלוש ל"ה מליקה כלל, הרי ודאי דאין לזה להועיל לטהרה מידי נבילה, וכמבו' כן בתוס' לק' דכ"ח. שהביא הגרי"ז בספרו, דאף לר"מ ל"מ מליקה בתלוש לטהר מידי נבילה, ומוכח מד' רבינו הלל, דס"ל דמליקה בסכין מליקה היא, ומדיני עבודת המליקה הוא דבעי' מליקה בעצמו של כהן, וע"כ הויא מליקה בסכין ככל מליקה פסולה שאין פסולו בקודש, דלר"מ מהניא לטהר מידי נבילה, וז"ב.

ויש להעיר עוד בזה, במה שפירש"י בזבחים דס"ח:, דהא דמלק בסכין אינו מטמא בביה"ב, הוא משום שאין לו הכשר במקום אחר, ולכאו' אי נימא דמליקה בסכין לאו מליקה היא כלל, א"כ מה יהני לן אם הי' לו הכשר במקום אחר, אך אולי י"ל, דאי הי' לו הכשר במקום אחר, הרי בע"כ דהי' לזה תורת מליקה, שו"ר בכ' הגרי"ז שם שעמד בזה, גם ל' התוס' שם דזר וסכין דמטמאין לר"ש, כיון דאירע פסולן קודם שחיטה כמאן דחנקינון דמי וכו', ואי נימא דמליקה בסכין לאו מליקה היא כלל, לכאו' ל"ה בעי' להאי טעמא, וצ"ע בזה.

ז] בהא דפריך אביי לרבא ותיקשי לך עולת העוף דבעיא ב' סימנים וכי מתה עומד ומולק, פירש"י ז"ל, דהא ודאי עוף בחד סימן מתה ואמאי מעכב שני, עכ"ל, וע' בחי' הרשב"א והריטב"א שפי' ד' רש"י כפשוטן, דעוף חשיב מת אחר שחיטת סימן א', ותמהו עליו טובא, הריטב"א הק' דאין הטבע מוכיח כן, והרשב"א הק' מהא דשחט ב' או רוב ב' ה"ה כחי' לכל דברי', וע' דב"א ח"א סי' ב' ענף ד, שהביא מהג' בעל אור גדול דאין לישב ד' רש"י דעוף שאני, דהרי להדיא תנן בטהרות פ"א מ"ג, דעוף טמא אין שחיטתו מטהרתו, ומפרשי' לה בחולין דק"ב, דהיינו דאין שחיטתו מתירתו לנכרי בעודו מפרכס, והרי להדיא דאף אחר שחיטת סימן א' בעוף חשיב כחי'.

אמנם ע' מהרש"א שם, שפי' דכוונת רש"י דעוף הוי מת אחר מפרקת ורוב בשר וסימן א', וכאשר כן פי' הרשב"א והריטב"א גופייהו, וכ"נ קצת מד' הר"ן שפי' כן בד' רש"י גופי', עיי"ש, אך ילה"ע ע"ז, דא"כ מ"ט הוצרך רש"י לפרש ד"עוף" בחד סימן מתה, ומ' דבהמה אינה מתה בסימן א', ואם המכוון הוא ע"י מפרקת ורוב בשר וסימן א', הרי שפיר י"ל דאף בהמה הויא מתה עי"ז.

**[**ולכאו' צ"ע עוד, דהרי בפירש"י בזבחים דס"ה: פי' טעמא דרבא דלא פסלה שהי' בין סימן לסימן, דהוא משום דבסימן א' פסיק חיותי' וכו', ובפשוטו היינו כמו שאמר רבא בחולין שם, דהגם שמתה אינו עומד ומולק מ"מ בעי' לסימן שני לקיים מצות הבדלה, ואי נימא דהא דחשיבא מתה הוא רק משום השדרה ומפרקת ורוב בשר וסימן א', הרי דלמסקנת הגמ' בחולין שם דחותך רוב בשר לבסוף, לא חשיבא כלל למתה, וא"כ מנלן דל"ה הסימן השני אלא הבדלה בעלמא.

וראיתי בחי' הגרע"א בחולין ד"כ., שכתב בתו"ד דרבא לטעמי' דס"ל בחולין שחותך רוב בשר בתחילה, וע"כ פריך לזעירי דוכי מתה עומד ומולק, ולדידי' בע"כ דסימן ב' בעוף הוי לקיים מצות הבדלה, וכדמשני רבא בחולין שם לאביי, עכ"ד, והעירוני דד' רבינו צע"ג, דהרי מבו' בסוגיא שם להדיא דאין חותך רוב בשר רק לבסוף, דאי הי' חותך רוב בשר תחילה, הרי לא הי' שהי' כלל בין סימן לסימן, עוד צ"ע היאך מתישב כ"ז בל' רש"י בזבחים דס"ה:, שכ' דהטעם דסימן שני בעוף הוי הבדלה בעלמא ול"ד לבהמה דהוו ב' הסימנים מן השחיטה, הוא משום דבהמה לא נפקא חיותא בסימן א', הלכך שם שחיטה על שניהם, אבל עוף בסימן א' פסקא חיותי' וכו', עכ"ל, ואי נימא דהא דבעוף נפקא חיותי' הוא מכח הרוב בשר, הרי דה"ט ל"ש בבהמה דאינו חותך בה רוב בשר, ומה הוצרך רש"י לחלק ביניהם, ולכאו' נ' מד' רש"י דהא דעוף פסקא חיותי' בסימן א', היינו בסימן א' לחודי' בלא מפרקת ורוב בשר, וע"כ הוצרך רש"י לחלק בין בהמה לעוף, וצ"ע בזה, ואי נימא כן בבי' ד' רש"י, הרי לכאו' תיקשי מזה ע"ד המהרש"א בדעת רש"י דבסימן א' לחודי' לא הויא מתה.

אמנם נ' דל"ק מזה כלל ע"ד המהרש"א, דהרי באמת לא הזכיר רש"י כלל דהא דהסימן הב' הוי למצות הבדלה, הוא משום דהויא "מתה" בסימן א', ויל"פ בפשוטו בד' רש"י, דהגם דבסימן א' לא הויא מתה, מ"מ כיון דעוף זוטר חיותי', ואשכחן בעלמא דסגי לי' בשחיטת סימן א', ע"כ יש לנו לומר דאף בעולת העוף שהצריכה תורה ב' סימנים, אי"ז משום דין השחיטה שבמליקה, דהרי עיקר החפצא דשחיטה הוי להוצאת החיות, וכיון דבעוף חזי' בעלמא דהוצאת החיות דילי' בשחיטה הויא בסימן א', אין מסתבר דבעוה"ע בעי' הוצאת חיות טפי, אלא הוי זה משום מצות הבדלה, וז"פ בבי' ד' רש"י**]**.

וע' בס' דב"א שם, שהביא מהג' בעל אור גדול ליישב ד' רש"י, ע"פ שי' הר"ר שמעי' בתוס' חולין דפ"ד. דבישראל בטהורה ל"ה מפרכסת כחי', וכתב שכ"ה גם שי' רש"י בחולין דקכ"א: ובב"ק דע"ו, וע' דב"א שם שדן בזה, וא"כ בעולת העוף דמהני סימן א' לטהרה מידי נבילה, כמבו' לק' דס"ו:, הו"ל אחר סימן א' כמתה, וזהו דפריך אביי וכי מתה עומד ומולק. וע' גם בס' קה"י שכ' כן.[[13]](#footnote-14)

ובזה מיושב, משה"ק החמד"ש בשו"ת יו"ד סי' ז' סק"ה, בהא דתנן לקמן דנ"ו. אלו טריפות בעוף נקו"ה ופסוקת הגרגרת, והנה הרי בגמ' לקמן דל"ב: אמרו, דהא דתנן אלו טריפות בבהמה נקו"ה ופסוקת הגרגרת, היינו לדעת ר"ע קודם חזרה, עיי"ש, וק' דלדעת רש"י הרי פסוקת הגרגרת בעוף הויא נבילה מחיים, וא"כ אי"ז שייך לפלוגתא דר"ע ור' ישבב, וא"כ מ"ט תני פסוקת הגרגרת בעוף בכלל הטריפות, והנה לדרכו של המהרש"א בדעת רש"י, דעוף ל"ח מת בסימן א' לבדו, הרי מעיקרא לק"מ, אך אף למה שפירשו הראשונים ד' רש"י, נמי ניחא לפ"ד האור גדול, כיון דרק ע"י שחיטה כשרה חשיבא מתה בסימן א', אך פסוקת הגרגרת שלא ע"י שחיטה לא חשיבא מתה כלל, ושפיר מני לה בכלל הטריפות, וז"פ.

ובדב"א שם תמה בזה ע"ד הרשב"א שהק' ערש"י, ובחולין דפ"ד נ' דעתו כהר"ר שמעי', וגם הר"ן שם תמה על רש"י, הגם דס"ל בשבועות די"א כהר"ר שמעי', ולכאו' כיון דס"ל כדעת הר"ר שמעי' דבשחיטה כשרה ל"ה מפרכסת כחי', א"כ מה קשיא להו ע"ד רש"י, דהרי שפיר פירש"י דעוף בסימן א' מתה, כיון דמהני סימן א' בעולת העוף לטהרה מידי נבילה, וא"כ מכח זה חשיבא כמתה.

**[**ועיי"ש שכתב ליישב, דס"ל להרשב"א והר"ן דהגם דבשחיטה כשרה אין דין מפרכסת כחי', מ"מ כיון דבמציאות אית בה חיות, ל"ש להק' בזה וכי מתה עומד ומולק, וי"ל עוד בדעתם, כמש"כ בס' נאו"י סי' ו' סק"ג, דל' הרשב"א בב"ק דע"ו נ' להדיא דכל מה דבשחיטה כשרה ל"ה מפרכסת כחי', היינו רק מכח דשריא באכילה לישראל וב"נ והויא כבשרא בדיקולא, ולפ"ז ניחא דבעולת העוף דלא שריא המליקה באכילה, לא חשיבא מתה ע"י מליקת סימן א', וכ"ה להדיא בשטמ"ק זבחים דס"ה:, דבעולת העוף דלא שריא באכילה היא חשובה חי' אף לאחר שחיטת ב' סימנים, ועיי"ש בסק"ו שדן עוד דאף אי נימא דאף בזה י"ל דל"ח מפרכסת כחי', מ"מ י"ל דיצאה מכלל חי' ולכלל מתה לא באה, דומיא דס"ל לחזקי' בחולין דקכ"א: דכל מפרכסת אינה כחי', ומ"מ אינה מטמאה טומאת נבילות, משום דלכלל מתה לא באה, וממילא דל"ש ע"ז הא דכי מתה עומד ומולק, וכמש"כ הראשונים דלא אמרי' כן רק במתה שמטמאה טומאת נבילות, עכ"ד, וגם לפ"ז ניחא ד' הרשב"א והר"ן שתמהו ע"ד רש"י, אך בד' השטמ"ק הנז', מבו' דאם היתה המליקה מתרת באכילה, והוי חשיבא מכח זה כמתה, הי' שייך בזה הא דוכי מתה עומד ומולק, וזה גם שלא כד' הדב"א הנז' שכ' דכיון דבמציאות אי"ב חיות, ל"ש בזה הא דמתה אינו עומד ומולק**]**.

ח] אמנם נ', דלהרשב"א לטעמי' כלל אין לפרש פירכת אביי מכח הא דבשחיטה כשרה ל"ה מפרכסת כחי', וע"כ ניחא מה שתמה הרשב"א ע"ד רש"י, ולא כ' לישב דמליקה כשרה שאני, וכמו שיתבאר.

דהנה בבי' עיקר ד' רבא דוכי מתה עומד ומולק, נ' שנחלקו רש"י והרשב"א, דהנה ז"ל רש"י שם, בד"ה וכי, לאחר שהיא כמתה וכו', "למה" הוא עומד ומולק שוב הסימנים וכו', ובד"ה וכי מתה עומד ומולק כ' רש"י, דהא ודאי עוף בחד סימן מתה ואמאי מעכב שני, עכ"ל.

ונ' להדיא מכל ל' רש"י דהא דוכי מתה עומד ומולק, לאו היינו דכיון שהיא מתה וכבר הויא נבלה, ל"ש שתועיל המליקה לטהרה מידי נבילה, אלא היינו דכיון שהיא מתה אין ע"ז שם מליקה, וא"כ למה הוא ועמד ומולק, הרי ל"ח זה מליקה כלל, ומה שפירש"י אמאי מעכב שני, אשר לכאו' צ"ע דהול"ל דלא יהני סימן שני, כיון דאין ע"ז שם מליקה, ומהו שפירש"י דמה"ט דוכי מתה לא הי' לסימן שני לעכב, ולכאו' צל"פ ד' רש"י, דכיון דסימן שני אין עליו שם מליקה כיון דהויא מתה, א"כ מ"ט הצריכה התורה סימן שני, ואכתי צ"ע,[[14]](#footnote-15) וע' לק' סק"ט מה שיתבאר בעז"ה בבי' ד' רש"י.

אך בחי' הרשב"א בסוגיא שם ז"ל, אבל הכא דנבילה ומטמאה קאמר, קשיא וכי לאחר שמתה ומטמאה עומד ומולק "ונטהרת", ולשון שפי' רש"י ז"ל צ"ע,[[15]](#footnote-16) עכ"ל, והרי להדיא בדבריו, דהא דוכי מתה עומד ומולק, היינו דאחר דכבר הויא נבילה ומטמאה, ל"ש שתועיל המליקה לטהרה מידי נבילה, וכ"נ קצת גם בל' הרשב"א ר"פ אלו טריפות ז"ל, ומליקה אחר מיתה גמורה מי מהניא וכו',[[16]](#footnote-17) ונ' דמה שפי' הרשב"א מתחילה, דאף היכא שאכתי אינה מתה, מ"מ אם נעשה בה מעשה המנבל, אמרי' בזה דמתה אינו עומד ומולק, היינו רק לטעמי', אך לדעת רש"י דמתה אינו עומד ומולק היינו דבמתה אין ע"ז שם מליקה, ודאי ל"ש כ"ז רק במתה ממש, וז"פ.

**[**אמנם בד' רש"י נ' דפליג ע"ז, וס"ל דשפיר שייך שתטהר שחיטה מידי נבילה, אף אחר שכבר נחתא עלי' טומאת נבילה, וזה מבו' בפירש"י בזבחים דס"ט: ד"ה אלא עייש"ה, וכמו שבי' בס' פנים מאירות שם, אך יש לדחות דמש"כ רש"י שם שאין שחיטה מתרת משום טריפה אלא משום נבילה, היינו דאין שחיטה מתרת משום טריפה כיון שחל מחיים, ומשא"כ משום נבילה ה"ה מתרת כיון דאכתי לא חייל, אך ל' רש"י מ' טפי כד' הפ"מ, ועיי"ש בכ' הגרי"ז שהביא מהגר"ח זצ"ל להוכיח כן מסוגיא דשבת דקל"ו, עיי"ש.

והנה אמנם בפירש"י מכת"י שם מבו' דל"מ שחיטה לטהר מטומאה שעלתה לה כבר,[[17]](#footnote-18) אך נ"פ דהכא שאני, דרק אם הויא מתה קודם השחיטה, ל"מ שחיטתה לטהרה מידי נבילה, אך הכא דל"ה מתה אלא מכח מעשה המליקה, שפיר מהניא המליקה לטהרה, וז"פ**]**.

ובמש"נ בד' רש"י, נ' ליישב היטב ד' רש"י בזבחים דס"ט:, עיי"ש שפי' דלמ"ד טריפה אינה חי', הויא משעה שנטרפה בכלל נבילה, ובתוס' שם הקשו, מהא דאמר בסוגיין דנשברה מפרקת ורוב בשר עמה נבילה, אבל בלא רוב בשר לא אע"ג דמלק מפרקת וסימן א', כדמשמע התם דפריך וכי מתה עומד ומבדיל,[[18]](#footnote-19) עכ"ל.

אך למש"נ בדעת רש"י, נ' לישב בפשיטות, שהרי נת' בדעתו דהא דמתה אינו עומד ומולק, לאו היינו דל"מ המליקה לטהרה אחר דהויא נבילה ומטמאה, דע"ז ודאי אמרי' דכיון דמה דהויא מתה הוא מכח תחילת המליקה, מהניא המליקה שפיר לטהרה, אלא היינו דכיון שהיא מתה אין ע"ז שם מליקה.

ונ' לפ"ז דל"ש כ"ז רק במתה ממש, אך משא"כ בטריפה, הרי אף למ"ד דטריפה אינה חי', והויא בכלל נבילה, הרי מ"מ ודאי דאכתי אית בה חיות,[[19]](#footnote-20) וע"כ ל"ש בזה הא דמתה אינו עומד ומולק, כיון דאכתי אית בה חיות, ואי' ע"ז תורת מעשה מליקה, ומקור לזה, נ' מפירש"י מכת"י שם, שפי' דלמ"ד טריפה אינה חי' ה"ה בכלל נבילה משנטרפה, ומאז ירדה לה טומאה, ומהיכן תלך לה טומאה, עכ"ל, ולא כ' רש"י הטעם דאין ע"ז תורת שחיטה כלל, ובע"כ דהגם דאינה חי' והויא בכלל נבילה, מ"מ שפיר שייך בה מעשה שחיטה, וע"כ לא פריך רק לזעירי דהויא מתה ממש, דא"כ ל"מ המליקה דמתה אינו עומד ומולק, אך בלא ד' זעירי ל"ק כלל, דהגם דהוי טריפה, מ"מ מהני לה מליקתה לכו"ע, ואף למ"ד דטריפה אינה חי', ואף שכבר ה"ה נבילה ומטמאה, מ"מ מהני לה מליקתה לטהרה, כיון דמה דהויא נבילה הוי מכח תחילת המליקה, וכנ"ל, וא"ש היטב ד' רש"י.

ט] ונ' לפ"ז דלדעת הרשב"א, הרי בע"כ צ"ל דס"ל לאביי דל"מ סימן א' בעולת העוף לטהרה מידי נבילה, דאי נימא דאף דעולת העוף מליקתה בב' סימנים, מ"מ מהני סימן א' לטהרה מידי נבילה, א"כ הרי ל"ק ע"ז כלל הא דוכי מתה עומד ומולק, דהרי כל הא דוכי מתה עומד ומולק היינו דל"מ מליקה לטהר אחר שכבר הויא נבילה, ואי נימא דעולת העוף שמלק בה סימן א' אינה מטמאה, הרי ל"ש בזה הא דוכי מתה עומד ומולק, כיון דל"ב כלל להסימן הב' לטהרה, ומוכח מזה שדעת אביי דעולת העוף שמלק בה סימן א' ה"ה מטמאה בבית הבליעה, וע"כ שפיר פריך אביי דהיאך מהני סימן שני לטהרה, אחר שכבר הויא מתה אחר סימן ראשון.

ונ דלדעתו זהו דמשני לי' רבא כדי לקיים מצות הבדלה, והיינו דפליג בזה ע"ד אביי, וס"ל דסימן ב' בעולת העוף הוי רק כדי לקיים מצות הבדלה, אך עיקר המליקה הויא בהסימן הראשון, וממילא דמהני בה סימן א' לטהרה מידי נבילה, ותו ל"ש כלל לדון בזה משום הא דוכי מתה עומד ומולק, כיון דכבר נטהרה מידי נבילה קודם מליקת הסימן השני, וחייל ההיתר מידי נבילה קודם מיתה.

ונמצא לפ"ז דלדעת הרשב"א צ"ל, דהא דמבו' לק' ר"פ חטאת העוף, דעולת העוף שמלק בה סימן א' אינה מטמאה בבית הבליעה, היינו רק לדעת רבא, אך לדעת אביי ל"מ סימן א' לטהרה מידי נבילה, וע' שפ"א שם שכ' כן דהסוגיא התם אזלא כד' רבא, דסימן ב' הוי הבדלה בעלמא, דלדעת אביי דהוי מכלל המליקה, ל"מ סימן א' לטהרה, ולמש"נ לדעת הרשב"א אי"ז תלי' בעלמא בפלוג' דאביי ורבא, אלא בזה הי' כל עיקר פלוגתת אביי ורבא, דלאביי ל"מ סימן א' לטהרה, וע"כ פריך היאך מהני הסימן הב' לטהרה אחר שהיא כבר מתה, ורבא משני דמהני סימן א' לטהרה, וממילא דשפיר חייל התירה מידי נבילה קודם מיתה, וכמש"נ.

אמנם בדעת רש"י הרי מוכרח דפליג ע"ז, וס"ל דמודה אביי דמהני סימן א' בעולת העוף לטהרה מידי נבילה, דלדעת רש"י הא דפריך אביי דבמליקת סימן ב' כבר הויא מתה, הרי היינו כמש"פ האור גדול משום דבמליקה כשרה לא הויא מפרכסת כחי', ולפ"ז הרי בהכרח דס"ל לאביי דמהני מליקת סימן א' לטהרה מידי נבילה, דאי ל"מ סימן א' לטהרה, הרי ממילא דלא חשיבא ע"י מליקת סימן א' למתה, ושפיר מהני בה מליקת הסימן השני, ול"ש למיפרך וכי מתה עומד ומולק,[[20]](#footnote-21) וע"כ דדעת רש"י דאף אביי מודה דסימן א' בעוף מטהרה מידי נבילה, וממילא דחשיבא מתה מכח מליקת הסימן, וזהו דפריך אביי דוכי מתה עומד ומולק.

**[**ונ' לפ"ז, דמודה אביי דסימן ב' הוי משום הבדלה, דאם הוי מעיקר המליקה, א"כ מ"ט מהני סימן א' לטהרה מידי נבילה,[[21]](#footnote-22) ואך דס"ל דדין הבדלה הוא להמשיך המליקה, וזהו דפריך דאי נימא דל"ש מליקה במתה, א"כ מ"ש הבדלה במתה, וע"ז משני רבא כדי לקיים מצות הבדלה, והיינו דדין הבדלה הוי אף אם אי"ז המשך דהמליקה, ואשר זהו דפרכי' אדרבא דאי הכי עור נמי, והיינו דכיון דלרבא איכא דין הבדלה אף בדבר שאין עליו שם מליקה, א"כ מ"ט ל"ב משום דין הבדלה להבדיל העור, אך לאביי ניחא, דלדידי' הרי ל"ה דין הבדלה, רק בדבר שהוא המשך המליקה.[[22]](#footnote-23)

ובזה נ' לבאר, מה שפירש"י בפירכת אביי, דהא עוף בחד סימן מתה ואמאי מעכב שני, וצ"ב דלכאו' הי' לנו לפרש דפריך אביי היאך מהני סימן שני, ומהו שפירש"י לפירכת אביי דאמאי מעכב שני, והיינו דלא ניבעי כלל לסימן שני, ולפמש"נ נ' פשוט, דכיון דמודה אביי דסימן שני ל"ה מכלל עיקר המליקה אלא הוי מדין הבדלה, ואך דס"ל דל"ש דין הבדלה רק בדבר דהוי המשך להמליקה, הרי דלפ"ז אי נימא דל"ש מליקה במתה, הרי שלא הי' שם הבדלה על סימן ב', כיון דכבר הויא מתה במליקת הסימן הראשון, וממילא דלא הי' לנו להצריך כלל להבדיל הסימן הב', דהרי עיקר דין הבדלה הוי לסיים המליקה, וכיון דאחר שמתה כבר ל"ש עוד בזה תורת מליקה, הרי ממילא דאין לנו להצריך כלל מליקת סימן שני, וזהו דפריך אביי דאמאי מעכב שני, ודו"ק**]**.

י] ולפ"ז הרי נמצא, דהרשב"א לטעמי' ל"ה מצי לפרושי כפירש"י, דהא דפריך אביי בעולת העוף דנימא וכי מתה עומד ומולק הוא משום דבמליקה כשרה ל"ה מפרכסת כחי', דהרי לדעתו בע"כ דס"ל לאביי דל"מ מליקת סימן א' בעולת העוף לטהרה מידי נבילה, דאל"כ ל"ש בזה כלל הא דוכי מתה עומד ומולק, וכנ"ל, וא"כ הרי דאכתי לא מהני המליקה לחשבה מתה, כיון דאכתי לא מהניא המליקה לטהרה, ואשר זהו שהק' הרשב"א ע"ד רש"י, דכיון דלאביי ל"מ סימן א' לטהרה מידי נבילה, ואכתי ל"ה מליקה כשרה, הרי ודאי בסימן א' לא חשיבא מתה, אך רש"י ס"ל דאף לאביי מהני סימן א' לטהרה מידי נבילה, ומ"מ שפיר פריך אביי דוכי מתה עומד ומולק, דהיינו דכיון דאין ע"ז שם מליקה, אף ל"ה זה בכלל הבדלה, וכמש"נ, וע"כ שפיר חשיבא מתה אחר מליקת סימן א', וז"ב.

ויש להוסיף עוד, דלדעת הרשב"א דהא דמתה אינו עומד ומולק, היינו משום דאחר שהיא מתה ומטמאה ל"מ לה מליקתה לטהרה, הרי ודאי דל"ש ה"ט רק היכא דהויא מתה במציאות, אך היכא דהויא מתה מכח הכשר מליקתה, הרי דל"ש כלל שיהא זה טעם דמכח זה לא יהני לה תו מליקתה, דהרי הך מיתה שמכח הכשר מליקתה, לא הויא כלל טעם לאשוויי לה נבילה, דאדרבה הרי הויא תורת מתה שעלי' מכח הכשר מליקתה, ול"ש שמכח זה יהא עלי' תורת נבילה, וע"כ ודאי ל"ש הא דמתה עומד ומולק, רק כשהיא מתה במציאות, ולא היכא שדינה כמתה מכח שנעשתה בה מליקה כשרה, אך רש"י לטעמי' דהא דמתה אינו עומד ומולק היינו דל"ש שם מליקה במתה, וע"כ שפיר יש לנו לומר דמתה אינו עומד ומולק, אף במיתה שמכח הכשר מליקתה, וז"פ.

יא] שם, הנה מבו' בסוגיין, דלדעת רבא מליקת סימן שני בעולת העוף הוי לקיים מצות הבדלה, ולטעמי' ס"ל בזבחים דס"ה: דלרבנן אין שהי' פוסלת בין סימן לסימן, ופירש"י שם דהיינו משום דסימן שני הוי הבדלה בעלמא, אבל שם מליקה אינו חל אלא על הראשון, וע' מש"נ בסי' א' סק"ה ואילך, מש"נ בבי' הסוג' שם לדעת ש"ר.

ובדעת אביי, יש להסתפק אם פליג בזה ע"ד רבא, וס"ל דסימן ב' הוי מכלל עיקר המליקה, ואינו הבדלה בעלמא, או דלעולם ס"ל דהוי לקיים מצות הבדלה, ואך דס"ל דגם בזה שייך הא דמתה אינו עומד ומולק, דלא שייכא הבדלה רק כהמשך למליקה, וע' לעיל סק"ט שנת' שנחלקו בזה רש"י והרשב"א עיי"ש, וע' עוד מה שהאריכו בזה הדב"א ח"א סי' ב' והנאו"י סו"ס ו, ועמש"נ בסי' א' סק"ו, לדון עוד לפ"ז בדעת אביי בזבחים דס"ה: אי פסלה שהי' בין סימן לסימן בעולת העוף, וע' גם לעיל הע' כ"ב בזה.

ובזבחים דס"ה: דעת רבא דנחלקו בנן וראב"ש, דלרבנן לא פסלה שהי' בין סימן לסימן בעולת העוף, ולראב"ש פסלה שהי', ופירש"י שם דטעמא דרבנן משום דסימן שני מצות הבדלה בעלמא הוא דאיכא עלה, אבל שם מליקה אינו חל אלא על הראשון וכו', והיינו דרבא לטעמי' דסימן שני ל"ה אלא לקיים מצות הבדלה, ועמש"נ בזה בסי' א' סק"ו, ועמש"נ שם בדעת התוס' וש"ר די"ל דמפרשי הסוג' באופ"א, ויש להסתפק בדעת ראב"ש דפליג וס"ל דשהי' פוסלת בין סימן לסימן בעולת העוף, אם היינו דפליג וס"ל דאף סימן ב' הוי מעיקר המליקה, או דלעולם מודה ראב"ש דסימן שני הוי לקיים מצות הבדלה, ואך דס"ל דאפ"ה פסלה בזה שהי', וע' בזה בדב"א ובנאו"י שם, ועמש"נ לעיל הערה כ' במה שילה"ק, דאי ס"ל לראב"ש דהוי סימן ב' מעיקר המליקה, תיקשי לדידי' דוכי מתה עומד ומולק.

יב] ובעיקר המבו' בסוגיין דסימן שני הוי לקיים מצות והבדלה ואינו מן המליקה, ול' רש"י זבחים דס"ה: הנז', דשם מליקה אינו חל אלא על הראשון, הק' האחרונים ממש"א רבא לק' דכ"ט:, דבעולת העוף נמי היכא דמלק סימן א' למטה וסימן א' למעלה פסולה, שהרי עשה בה מעשה חטאת העוף למטה וכו', וצ"ע דלרבא לטעמי' דס"ל דסימן שני הוי לקיים מצות הבדלה, א"כ הרי שכשמלק בימן א' למטה, עשה כל המליקה למטה, ומה הוצרך רבא להא דעשה בה מעשה חטאת העוף למטה, וע' אחיעזר ח"ב סי' ז' סק"י ודב"א ח"א סי' ב' סקי"ד ונאו"י סו"ס ו', שכתבו דהוצרך רבא לה"ט לדעת ראב"ש דס"ל דסימן שני הוי מכלל המליקה, אך למש"נ לעיל די"ל דלא פליג ראב"ש ומודה דסימן ב' הוי לקיים מצות הבדלה, אין לומר כן, ועיי"ש עוד בדב"א שהביא ד' חמיו הגאון האו"ג, שיישב דהא דאמרי דסימן א' הוי עיקר המליקה, הוא מכח דהוי מעשה חטאת העוף, עיי"ש מה שבי' בזה, וע"כ ניחא מה שאמר רבא טעם זה, וע' מש"כ עוד בנאו"י שם.

אך נ' דכ"ז אינו מיישב ד' רש"י בסוגיא שם, דהנה דעת רבא שם, דלא נחלקו אלא כגון ששחט סימן א' בחוץ וסימן א' בפנים וכו', ובפירש"י שם ד"ה מר, מבו' דהיינו בששחט עוף קדשים, ובתוס' שם ד"ה כגון פליגי ע"ז, דכיון דבחוץ לא מיחייב במליקה אלא בשחיטה, הרי עשה הכשר שחיטה בחוץ, אמנם דעת רש"י מבו', דהגם דחיובא דחוץ הוי בשחיטה, מ"מ בעולת העוף דנתחדש שבפנים הוי מליקתה בב' סימנים, ה"נ אין לחייב בה על שחיטת חוץ רק על שחיטה דב' סימנים, וצע"ג דהניחא אי במליקה עולת העוף היו ב' הסימנים מן המליקה, ונתחדש בזה דעולת העוף היתר השחיטה שבמליקה הוי בב' סימנים, הרי דשפיר י"ל דאף שחיטת חוץ ל"ה בה שחיטה רק בב' סימנים, אך כיון דסימן ב' ל"ה אלא משום הבדלה בעלמא, וכמש"כ רש"י דאין שם מליקה חל ע"ז, א"כ מ"ש למימר דאף בשחיטת חוץ ניבעי ב' סימנים, וע"ז ל"מ מידי תי' האחרונים הנז', וצע"ג.

עוד יל"ע בזה, בד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' סוף ש"א, שכ' דדעת הבה"ג דפסול עיקור הוא משום דבעי' שיהיו הסימנים ראויין לשחיטה, וכ' עוד, דאפי' עוף דהכשירו בסימן א' בעי' שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה, ואפי' לר"א בר אהבה דאמר דאין שחיטת העוף אלא במיוחד שבסימנים דהיינו ושט, מ"מ כיון דבעלמא בר אכשורי בעוף הוא דהיינו בעולת העוף דבעיא שנים, בעי' שיהיו שניהם ראויין לשחיטה, דהכי אגמרי' רחמנא למשה, עכ"ל, וצ"ע דכיון דסימן שני ל"ה אלא משום מצות הבדלה, א"כ מ"ש להצריך משו"ז שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה, ומבו' מזה שדעת הרשב"א דההבדלה ל"ה מילתא בפנ"ע, אלא הויא המשך להמליקה, וע"כ יש להבין דניבעי משו"ז שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה, ומחודש לפ"ז עוד, דלא אך דהוי הסימן הב' מכלל המליקה, אלא אף הוי מכלל השחיטה שבמליקה, דאל"כ ל"ה שייך להצריך בשחיטה שיהיו ב' הסימנים ראויין, ונ' עוד, דמוכרח לפ"ז דהא דמבו' בזבחים דס"ו: דמהני מליקת סימן א' בעוף לטהר מידי נבילה, היינו רק מידי טומאת נבילה, אך ההיתר על איסור נבילה לגבוה חייל רק ע"י ב' סימנים, וע"כ י"ל דהוי סימן ב' מכלל השחיטה שבמליקה, אך אי נימא דמהני סימן א' גם להתיר איסור נבילה, א"כ הרי נמצא בע"כ דאין הסימן השני כלל מכלל השחיטה שבמליקה, ואכתי צ"ע.

ובתוס' זבחים ד"ל. ד"ה והרי, מבו' דבעולת העוף דבעי' ב' סימנים, הוו ב' מתירים, וכל סימן הוי חצי מתיר, ולכאו' צ"ע דהרי סימן ב' הוי להבדלה בעלמא, וי"ל דתרי גווני, הא', דהתם הרי אזלי התוס' בדעת אביי, וי"ל דאביי לטעמי' דפליג בסוגיין על רבא, וי"ל דס"ל דסימן שני הוי מכלל עיקר המליקה, ע' לעיל סקי"א שיש להסתפק בזה בדעת אביי, וי"ל עוד, דמש"א דסימן שני הוי לקיים מצות הבדלה, היינו רק שאינו מכלל השחיטה שבמליקה, אך ודאי הוי מכלל עבודת המליקה, וע"כ שפיר הוי מן המתיר.

יג] שם בסוגיא, הנה בד' המהרש"א בסוגיין מבו', דאף לדעת רבא דס"ל דבסימן שני אף מתה עומד ומולק לקיים מצות הבדלה, מ"מ בחתיכת רוב בשר, אמרי' דמתה אינו עומד ומולק, וכן נ' מד' הריטב"א לעיל די"ט:, עיי"ש, ובסי' א' סק"ג נת' כן גם בדעת רש"י, וע' גם בשטמ"ק זבחים דס"ה: בהשמטות בסו"ד, שג"כ נקט דאף ברוב בשר אמרי' שמתה אינו עומד ומולק.

והנה מבו' לפ"ז, דהגם דסימן שני כיון דהוי משום הבדלה בעלמא לא אמרי' בי' מתה אינו עומד ומולק, מ"מ רוב בשר הוי טפי מכלל המליקה, ואמרי' בי' מתה אינו עומד ומולק, ובפשוטו הטעם בזה, דרק סימן שני דבחטאת העוף ל"ב לי', ורק בעולת העוף הוא דבעי' לי', ע"כ אמרי' דל"ה אלא הבדלה בעלמא, אך חתיכת רוב בשר דהוי אף בחטאת העוף, ודאי הויא מכלל המליקה, וע"כ יש לומר בזה דמתה אינו עומד ומולק.

ולכאו' י"ל עוד, לפמש"נ לעיל סק"ח מד' הרשב"א, דהא דמתה אינו עומד ומולק, הוא משום שאחר שהיא נבילה ומטמאה ל"מ לה מליקתה לטהרה, וע"כ שפיר חלוק בזה חתיכת רוב בשר מסימן שני, דהא דבסימן שני לא אמרי' מתה אינו עומד ומולק, היינו כמש"נ לעיל משום דהוי להבדלה בעלמא, ומהני סימן א' לטהרה מידי נבילה, ול"ב להסימן השני לטהרה, וע"כ ל"ש בזה עיקר הא דמתה אינו ועמד ומולק, אך משא"כ חתיכת רוב בשר, למ"ד דרוב בשר מעכב, אף אי נימא דאינו מכלל עיקר המליקה, הרי מ"מ כ"ז שלא חתך רוב בשר ל"מ לה מליקתה לטהרה מידי נבילה, כיון שהויא מליקה פסולה שאין לה הכשר במקום אחר, עמש"נ בזה לעיל בהע' י"ג, וממילא דשפיר י"ל ע"ז דמתה אינו ועמד ומולק, דכיון דכ"ז שלא חתך רוב בשר ל"מ לה מליקתה לטהרה, ממילא דלה מהני שיחתוך רוב בשר אחר דהויא מתה, דכיון שכבר היא מתה ומטמאה, ל"מ חתיכת רוב בשר לטהרה, וז"פ, אך בדעת השטמ"ק בזבחים אין לומר כן, כיון דמת' להדיא בסו"ד שם, דמפרש הא דמתה אינו עומד ומולק, כדעת רש"י דהוא דל"ש מליקה במתה, עיי"ש ואכמ"ל.

אמנם באמת בדעת הרשב"א גופי' נ' להוכיח דפליג בזה, וס"ל דבחתיכת רוב בשר לא אמרי' דמתה אינו עומד ומולק, דהרי הרשב"א לק' דכ"א. דן לפרש, דע"י שבירת המפרקת וחתיכת סימנים הויא מתה, ולכאו' תיקשי דהיאך אפשר לומר כן, דא"כ היאך חותך לבסוף רוב בשר, וכי מתה עומד ומולק, ובע"כ שדעת הרשב"א דלא אמרי' בחתיכת רוב בשר דמתה אינו עומד ומולק.

וצ"ע מ"ט לא נימא בזה מתה אינו עומד ומולק, והניחא לדעת רש"י דנת' לעיל סק"ח דס"ל דהא דמתה אינו עומד ומולק הוא משום דאין ע"ז שם מליקה, יש להבין דהיינו דוקא במליקת הסימנים, דעיקרן הוי פסיקת החיות, אך בחתיכת רוב בשר י"ל דשפיר מהני אף במתה, וע' מש"כ הנאו"י סי' ו' סק"ט, אך להרשב"א גופי', דנת' שם דמפרש הא דמתה אינו עומד ומולק, דהוא משום דאחר שה"ה מתה ומטמאה, ל"מ המליקה לטהרה, א"כ הרי כיון דכ"ז שלא חתך רוב בשר אין המליקה מטהרת, דאף א"נ דהוי הרוב בשר תנאי בעלמא, מ"מ אין המליקה מטהרת, כיון שה"ה מליקה פסולה ואין לה הכשר במקום אחר, עמש"נ לעיל סק"ט בהערה, וא"כ היאך מהני חתיכת הרוב בשר אחר שהיא מתה ומטמאה, לטהרה מידי נבילה.

ונ' דבהכרח צ"ל בזה, דס"ל להרשב"א דחתיכת הרוב בשר אינה מעיקר עבודת המליקה, אלא הויא תנאי בעלמא, וע"כ הגם דכ"ז שלא חתך רוב בשר ואין המליקה כשרה, לא מהניא לטהר מידי נבילה, אך אחר שחתך הרוב בשר והוכשרה המליקה, תו מהניא המליקה דהיתה מתחילה לטהר, ונמצא שהמטהר מידי נבילה הי' קודם שמתה, וע"כ שפיר מהניא לטהר מידי נבילה.

וי"ל עוד, דאף אי נימא דחתיכת הרוב בשר הויא מכלל עיקר המליקה, מ"מ הרי ודאי מסתבר דאינה מכלל השחיטה שבמליקה, דהשחיטה המתרת הויא במליקת הסימנים, וככל שחיטות דעלמא, אלא הויא מכלל העבודה דהמליקה, וע"כ נמצא דכל שחתך לבסוף רוב בשר, חייל ההיתר ע"י מליקת הסימנים שהיתה תחילה, קודם שהיתה מתה, וע"כ שפיר מהניא המליקה לטהרה מידי נבילה.

אך צ"ע ע"ז מל' הרשב"א ר"פ אלו טריפות, שהבאנו לעיל סק"ג, שנ' להדיא דחתיכת הרוב בשר הויא מכלל השחיטה שבמליקה, שהרי דימה הרשב"א שם שבירת מפרקת ובשר במליקה, לחתיכת סימנים בשחיטה, ומ' מזה דהויא חתיכת הרוב בשר מכלל השחיטה שבמליקה, דמלבד דלא מ' מלשונו דל"ה מכלל השחיטה, אלא רק מכלל עבודת המליקה, גם אי נימא הכי לכאו' לא הי' ק' קו' הרשב"א שם, עיי"ש, וצ"ע בזה.

ובעיקר הנידון אי הוי הרוב בשר מכלל עיקר המליקה, יל"ע בזה, ממש"א בזבחים דס"ז., דחטאת העוף שעשאה למעלה כמעשה עולה לשם עולה, הרי דכיון שמלק בה סימן א' שלא לשמה מיפסלא מיד, ותו לא מיתכשרא כי מליק בה אידך סימן, וצ"ע דהרי ודאי איירי דאכתי לא חתך רוב בשר, דהרי חותך רוב בשר לבסוף, וכיון שעשאה כמעשה עולה, לא חתך הרוב בשר עד אחר ב' סימנים, וא"כ היכי מיפסלא במליקת סימן א' של"ש, והרי לכאו' מליקת סימן א' הוי חצי מתיר, ולא מיפסלא משום של"ש עד שחתך הרוב בשר במחשבת של"ש, ולד' האו"ש דמחשבת של"ש פוסלת בחצי מתיר ניחא, והניחא למ"ד דרוב בשר אינו מעכב, שפיר חייל פסול מחשבת של"ש אף קודם חתיכת הרוב בשר, כיון שכבר חייל ההיתר ע"י מליקת הסימן לחוד, אך למ"ד דרוב בשר מעכב, תיקשי דמ"ט כשמלק סימן א' איפסילא, ולכאו' מוכח מזה, דחתיכת הרוב בשר ל"ה מכלל עיקר המליקה, אלא הויא תנאי בעלמא, וממילא דלא הויא מכלל המתיר, ומליקת הסימן בפנ"ע הויא מתיר שלם, שוב הראוני במקד"ד סי' כ"ח סק"ג שכתב כן, ודימה ד"ז למה שדנו בירושלמי למ"ד שירים הפנימים מעכבין אי מהני בהו מחשבה, עיי"ש.

ובתוס' זבחים ד"ל. כתבו דבחטאת העוף איכא ב' מתירין כגון מפרקת וסימן א', ולא כתבו רוב בשר, וי"ל דאזלי למ"ד רוב בשר אינו מעכב, אך י"ל דאף למ"ד מעכב ל"ה מכלל המתיר, וכמש"נ, ונמצא לפ"ז דחלוק דין רוב בשר מדין מפרקת, דמפרקת הויא מכלל המתיר לדעת התוס', ורוב בשר ל"ה מכלל המתיר.

אמנם זה ניחא רק אי נימא כמש"כ הראש יוסף בחולין דכ"א, דיל"פ דדין חתיכת רוב בשר הוי מהלל"מ, ולדבריו נמצא דדין שבירת מפרקת ודין חתיכת רוב בשר, הוו ב' דינים חלוקים, ושפיר י"ל דדין שבירת המפרקת הנלמד מקרא דממול ערפו, הוי מעיקר המליקה, ודין חתיכת רוב בשר דהוי מהלל"מ אינו מכלל עיקר המליקה, אך למה שדן שם די"ל דחתיכת רוב בשר נלמד מקרא דממול ערפו, וכאשר כן נ' גם מד' הגרע"א בחולין דכ"א. שנקט דדין חתיכת רוב בשר הוי חד דינא עם דין שבירת המפרקת, וכן נקט הנאו"י בסי' ו' דדין רוב בשר נלמד מקרא דממול ערפו, וכן הביאו בשם הגר"ח, הרי שאין לחלק ביניהם, וממילא דלדעת התוס' דסימן א' בלא מפרקת הוי חצי מתיר, ה"נ סימן א' בלא רוב בשר הוי חצי מתיר, ושוב תיקשי היאך מיפסלא מעיקרא כד מלק בה סימן א', הרי אין מפגלין בחצי מתיר.

וצ"ל בזה חד מתרתי, או דנימא דמחשבת של"ש פוסלת בחצי מתיר, וכדעת האו"ש, או דנימא דלדעת התוס' י"ל דכו"ע ס"ל דרוב בשר אינו מעכב, מלבד ראב"ש לדעת אביי בזבחים דס"ה:, וע' מש"נ בסי' א' סק"ד לדון לדעת התוס', היאך ס"ל לר"ח ורבא בזבחים שם, וע"כ שפיר י"ל דכ"ה דעת ר' יהושע דרוב בשר אינו מעכב, וע"כ שפיר מיפסלא כי מלק בה סימן א', ואף שעדין לא חתך רוב בשר, אך לדעת רש"י אין לומר כן, דלדעתו בזבחים דס"ה:, מתבאר שדעת רבא שם דלכו"ע רוב בשר מעכב, עיי"ש, ואכתי צ"ע.

1. אך בס' נאו"י ר"ס ו' כ' דמד' רש"י נ' דהפסול הוא משום השנוי בעצם המליקה, ונפ"מ דמטמא בביה"ב אפי למ"ד דמליקת טריפה בעלמא אינה מטמאה בביה"ב, עי' בדבריו, ולא ידעתי היכן מ' כן בד' רש"י, (דמש"כ רש"י פסולה, מתפרש שפיר דהויא טריפה, וכמבו' ברש"י לק' ד"כ: ד"ה תהני, והכא עוד ניחא טפי, כיון דקי"ל דמליקת טריפה אינה מטהרתה מידי נבילה), גם צ"ע היאך נימא דבכה"ג אי"ז מליקה כלל, ומי גרע מאם היתה המפרקת נשברת קודם המליקה, דודאי הוי זה ככל מליקת טריפה דלר"מ מטהרת מידי נבילה, ול"ד למה שמבו' בראשונים בכ"ד, די"ל דהיכא דשינה בשחיטה במיעו"ק דושט הוי נבילה, אף אם בעלמא דנקו"ה הוי טריפה, דהכא הרי ל"ש לומר כן, דהרי דעת רש"י דלמ"ד מחזיר א"צ לחתוך אח"כ השדרה, וא"כ הרי חתיכת השדרה ל"ה כלל מן המליקה, וא"כ הרי ודאי דלא גרע היכא דחתך השדרה מתחילה, מהיכא שנשברה המפרקת קודם המליקה, דלדעת ר"מ מטהרתה מליקתה מידי נבילה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-2)
2. וטעמו של רש"י בזה, ע' מהרש"א דהוא משום דבחטאת העוף כ' לא יבדיל, ולדבריו הרי דבעולת העוף חותך מפרקת לבסוף, ועצל"ח שכ' דסתימת ל' רש"י ל"מ כן, (וע' גם משה"ק ע"ז בנאו"י סי' ו'), ובפשוטו צ"ל דדעת רש"י, דכיון דלהך מ"ד יכול להחזיר הסימנים, ואין כוונת התורה שיחתוך דרך המפרקת, א"כ אין לנו מקור כלל להצריך חתיכת מפרקת, וע' נאו"י סו"ס ו' שכ' כן, (אלא שהוא כ' כן רק משום שאין המפרקת מעיקר המליקה, אך בפשוטו נ' שא"צ לזה, דאף אי נימא דמ"ד דמחזיר לא, ס"ל דהמפרקת הויא מעיקר המליקה, מ"מ למ"ד דאף מחזיר ליכא כלל מקור לומר דהויא המפרקת מכלל המליקה, וז"פ), ומה שנקט שם הנאו"י דבד' הריטב"א מבו' טעם אחר בד' רש"י והוא משום דהויא מתה ואינו עומד ומולק, (ועיי"ש שהאריך לתמוה ע"ד הריטב"א), בפשוטו נ' שאי"ז כן, דודאי דטעמא דרש"י הוא משום דלהך מ"ד לית לן מקור להצריך חתיכת מפרקת, ואך דהריטב"א הוכיח כן, דאי נימא דאי' מקור להצריך חתיכת מפרקת, תיקשי דמתה עומד ומולק, אך אין מכוון הריטב"א דזה גופא הטעם שאין חותך שדרה ומפרקת, (וע"כ אף בחטאת העוף אין חותך שדרה ומפרקת לבסוף, הגם דבסימן א' לא הויא מתה לדעת הריטב"א לק'' ד"כ:, ובנאו"י שם תמה בזה), וזה נ' פשוט, (ובעיקר ד' הריטב"א, עמש"נ בסי' א' סק"ג ובהערה שם). [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה לכאו' הי' מקום להוכיח דאין המפרקת מכלל עיקר המליקה, דהנה בפירש"י לק' דכ"ט: מבו' דדדעת רבא דעולת העוף ששחטה בחוץ, אין חייב למ"ד אינה לשחיטה אלא לבסוף, רק אם שחט ב' סימנים, והיינו דהגם דבחוץ חיובו בשחיטה, מ"מ מדמי' לה למליקה דבעי' ב' סימנים, והנה הרי מ"מ לא בעי' בה חתיכת מפרקת, ולכאו' מוכח מזה דל"ה המפרקת בכלל המליקה, ועד"ז יש להוכיח מד' הרשב"א בתוה"ב ב"ב ש"א שכ' דאף לראב"א בעי' שיהיו ב' הסימנים ראויין לשחיטה, דכיון דבעלמא בר אכשורי הוא דהייניו בעולת העוף וכו', ולכאו' א"כ נימא דבעי' שתהא המפרקת נמי ראוי', ובע"כ דאין המפרקת מכלל עיקר המליקה, אך באמת נ' שאין מכ"ז ראי' כלל, דודאי בשחיטה אין משמעות כלל למפרקת, ול"ש להצריך בשחיטת חוץ שיחתוך המפרקת, ול"ש להצריך שתהא ראוי' לשחיטה, ורק סימנים שישנן בשחיטה, י"ל דניבעי תרוייהו לחיוב שחוטי חוץ, וניבעי שיהיו תרוייהו ראויין לשחיטה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ועיי"ש באתו"ד ובנאו"י שהוכיחו ממש"א לק' דק"כ. דנבילה הותרה מכללה במליקה דחטאת העוף לכהנים, והרי דהוי נבילה והותרה מכללה, אך יש לדחות, דכיון דמליקה אינה מתרת בחולין ואף בקדשים אינה מתרת לזרים, ואי"ז אלא מתיר לכהנים, חשיב זה הותרה מכללה, (דהרי הותרה מכללה ל"ה בדווקא היכא דהוי זה גזה"כ להתיר איסור, דהרי אף חלב חשיב הותר מכללו בחי'), ועד"ז צ"ל במה שהוכיח עוד באתוו"ד בהשמטות שם, מהא דתניא במנחות ד"ה. דהעופות הותרו מכלל איסורן בקודש, ולכאו' נ' דכיון דאף מליקת קדשים אינה מתרת רק לגבוה ולכהנים ולזרים הוי זה נבילה, ע"כ שפיר חשיב דהותרו מכלל איסורן בקודש, דלהדיוט אסור ולגבוה שרי, אך בפירש"י שם פי' דהותרו מכל איסורן להדיוט דמליקה אסורה בחולין ושריא בקדשים, אך גם לפ"ז י"ל דהגם דמליקה מתרת כשחיטה, מ"מ כיון דמעשה זה אינו מתיר בחולין אלא בקדשים, חשיב זה שהותרו מכלל איסורן, ועד"ז הוא גם מש"א שם ד"ה: דמליקה כולה איסור ואסורה להדיוט ומותרת לגבוה, ומש"א שם ד"ו. דטריפה הותרה מכללה במליקה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה ראיתי שהוכיחו שדעת רש"י דמליקה ל"ה כשחיטה, והוא ממש"כ רש"י בכריתות דכ"ו: ד"ה ובדין, דליכא במליקה משום חולין בעזרה דלא אסרה תורה אלא שחיטה אבל מליקה לא, עכ"ל, והרי דמליקה ל"ה כשחיטה, (וע' ערול"נ שם ד"ז:, שר"ל דד' רש"י תליין בפלוג' ר"מ ור"י אם מליקת טריפה דמיא לשחיטה שמטהרת מידי נבילה או לא), אמנם נ' שאי"ז ראי' כלל, דלכאו' ק' עוד ע"ד רש"י מ"ש ממה שמצי' בפסחים דס"ג: דאף מליקה הויא בכלל איסורא דשוחט על החמץ, אך נ"פ דל"ק כלל, דבקדשים שדינם במליקה, ודאי הויא מליקה כשחיטה, אך בחולין דלי"ב דין מליקה כלל, ל"ה מליקה כשחיטה, וע"כ אין לאסור במליקת חולין משום חוב"ע, וז"פ מאד.

   [והנה בשטמ"ק כריתות שם הק' ע"ד רש"י, ממש"א בנזיר דכ"ט: דבחטאת העוף איכא איסור חולין בעזרה, עיי"ש מש"כ בזה, ולכאו' פשוט בדעת רש"י, דודאי לאו כללא הוא דבעי' דוקא שחיטה, ומה שאינו חייב על מליקה כבר נת' דהיינו משום דמליקה בחולין לאו כלום היא, ואשר ע"כ בסוגיא דנזיר שם דקאי למ"ד דאין שחיטה לעוף מה"ת, אשר לדידי' אף מליקה מתרת כנחירה, הרי ודאי דאי' בזה לאיסורא דחולין בעזרה, וז"פ, וע' אחיעזר ח"ב סי' ז', שכ' שנחלקו בזה הבבלי והירושלמי אם איכא בנחירה (למ"ד אין שחיטה לעוף) איסור חולין בעזרה, וע' בכ' הגרי"ז זבחים דס"ח:, (אך בקובץ שמועות חולין אות י"ח, פי' דמש"א בנזיר שם דאיכא בזה משום חולין בעזרה, היינו משום דמליקה הוי עבודה בפנים, וזה כד' השטמ"ק הנז', וראיתי שהוכיחו כן מד' הרמב"ם פ"א ממחו"כ ה"ז, עיי"ש)]. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה לכאו' הי' מקום לומר, דגם אי נימא דמליקה אינה מעשה המתיר כשחיטה, מ"מ לי"ב רק איסור נבילה, אך מה שאינה נטרפת היינו משום דדרך הכשירה אינה מטריפה, (אך לגבי נבילה לא אמרי' הכי, וע"כ בעי' לגזה"כ דשריא), ולפ"ז הי' נ' דהגם דזר שאכל מליקה לוקה משום נבילה, וכמש"א ביבמות דל"ב:, מ"מ אינו לוקה משום טריפה, ומיושב בזה קו' החמד"ש יו"ד סי' י"ב מ"ט לא אמרו ביבמות שם דלוקה משום טריפה, (וע' אחיעזר ח"ב סי' ו' שהאריך בזה), אך באמת אין לומר כן, דמוכח להדיא מד' הגמ' במנחות ד"ו. דמליקה הויא טריפה לישראל, ורק לכהנים לא הויא טריפה, (ואמרי' שם דל"ח זה הותר מכללו להדיוט, כיון דכהנים משולחן גבוה קא דכו). [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה הקר"א קאי על פירש"י שלפנינו, אמנם נ' דעל פירש"י שלפנינו י"ל בפשיטות, דבאמת לא כ' רש"י דכיון דשריא רחמנא לאכילה ודאי אף אין בזה טומאה, דהרי ד' רש"י אזלי עמש"א בגמ' הא נמי נבילה היא, וע"ז פירש"י דזה קאי על עולת העוף שלא הותרה לכהנים, אך על עיקר נידון הברייתא דיטמא בביה"ב לא פירש"י כן. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה האחרונים הק' כמה קו' בהס"ד דיותר נבילה וטריפה לכהנים, **א'**, א"כ מ"ט כ' בקרא בנבילה לגר אשר בשעריך תתנה ובטריפה כ' לכלב תשליכון אותו, הרי יכול ליתנו לכהנים, **ב'**, דא"כ ל"ה כהן בר זביחה, והיאך מותר הוא לשחוט קדשים, **ג'**, דא"כ הרי הוי כהן כגוי דקי"ל דאין מזמנין גוי על בני מעיים, וא"כ היאך נותנין לכהן הקיבה עם הבני מעיים, (ויש שכתבו דכל הס"ד דיותר להם נבילה הוי רק בקדשים, ולפ"ז ניחא הקו' הנ"ל, אך זה שלכ"ד רש"י בשבת והרמב"ם והחינוך הנז' שכ' להדיא דהס"ד הויא בחולין, וע' אחיעזר ח"ב סי' ז' סק"ט שכ' לישב דאף אם הי' מותר להם נבילה, הוי בעי' עכ"פ נחירה, וה"ז מתיר מפרכסת, עיי"ש), אך לפ"ד רש"י בשבת והר"מב"ם והחינוך דכל הס"ד שיותר להם נבילה, היינו רק במליקת חולין, ל"ק כל הקו' הנ"ל, וכמ"שכ כן בהג' מהרש"ם מנחות דמ"ה. [↑](#footnote-ref-9)
9. אך עי' באחיעזר ח"ב סי' ז', שהביא מס' מחנה לוי שנקט דזר שאכל מליקה נטמא, ועיי"ש באחיעזר בזה. [↑](#footnote-ref-10)
10. ונ' פשוט, דודאי מודה ר"מ דמליקת אווזין ותרנגולין אינה מתירתן באכילה, ולא מיבעיא אי נימא דמליקה נבילה היא וגזה"כ הוא להתירה לכהנים, דא"כ ודאי ל"ש להתיר באווזין ותרנגולין, אלא אף אי נימא דמליקה מתרת איסור נבילה, מ"מ ודאי דאינה מתרת באווזים ותרנגולין, דלא עדיפי אווזין ותרנגולין ממליקה כשרה שאינה מתרת איסור נבילה לזרים, וכמבו' ביבמות דל"ב:, אי לא דנימא דר"מ פליג ע"ז. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להסתפק במש"א בזבחים דס"ט. דנותר ופיגול אין מטמאין בביה"ב, ובפירש"י מכת"י פי' הטעם משום דבשעת מליקתן ראויין היו, ויל"ד אם מה"ט אף לי"ב איסור נבילה, או דאיסור נבילה אית בהו, דכיון שנפסלו הוו הכהנים כזרים דלא התירה להם המליקה, ול' רש"י שם מ' קצת דאף ליכא עלייהו איסור נבילה, וכ"נ מל' פירש"י הנדפס ד"ה הנותר והטמא, והעירוני דיל"ד עד"ז, בדין חלל שנודע פסולו אחר המליקה, אי נימא דחלל קודם שנודע מותר באכילת קדשים, ואכמ"ל בזה, דממילא נמצא דבשעת המליקה חייל היתר המליקה לדידי', ויל"ע אם אחר שנודע פקע היתר המליקה כלפיו, ולכאו' מסתבר דפקע, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-12)
12. ולמ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת, ול"ב אלא נחירה בסימנים, הרי דמליקה לא הויא כלל נבילה, דהמליקה מתרת כנחירה, וכמבו' כן בנזיר דכ"ט, וכ"ה בתוס' לק' ד"כ, ומש"א ביבמות דל"ב: דזר שאכל מליקה חייב משום נבילה, הוי כמ"ד דיש שחיטה לעוף מה"ת., ולדידי' כל הנידון אם מליקה מתרת האיסור, או דהוי גזה"כ דשריא הגם שאסורה היא, הוי רק משום מה שנטרפה בשבירת המפרקת.

    ואמנם דלמ"ד דמליקה אינה מטהרת טריפה מידי נבילה, אשר מבו' בתוס' לק' דכ"ח. דה"נ אין נחירה מטהרת מידי נבילה, א"כ הרי כיון שהויא טריפה בשבירת המפרקת, ל"מ לה המליקה לטהרה מידי נבילה, וע' קה"י סו"ס י' שכ' כן, אך נ' לדון, דגם למ"ד דמליקת טריפה אינה מטהרת מידי נבילה, היינו רק דאיכא עלי' טומאת נבילה, אך מ"מ אין איסורה אלא משום טריפה, דאל"כ מה הק' התוס' לק' ד"כ. דלמ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת, מאי ס"ד דיותר נבילה לכהנים, עי' בדבריהם, ואי נימא דנחירת טריפה הויא נבילה, א"כ הרי דשפיר הותרה נבילה לכהנים, אך יש לדחות דהתוס' אזלי התם לדעת ר"מ דמליקה מטהרת טריפה מידי נבילה, וה"נ נחירה מטהרת, וי"ל עוד דכיון דהותר בה איסור טריפה, תו ממילא אי"ז כלל נחירת טריפה, וע"כ שפיר ה"ה נטהרת מידי נבילה, ול"ב להיתר מיוחד ע"ז, אך זל"ש רק אם מליקה מתרת האיסור, אך אם הוי זה גזה"כ דשרי רחמנא טריפה, אין לומר כן, וז"פ.

    [אך י"ל דגם להך מ"ד יש מקום לנידון זה, אף בלא הא שנטרפה בשבירת המפרקת, וזה לד' הפליתי בסי' כ"ז ודעימי' שנקטו דלמ"ד אין שחיטה לעוף מה"ת אין נחירה מעשה מתיר כשחיטת בהמה, ולא שריא בזה מפרכסת, ומ"מ היכא דשחט העוף כ' הזכ"י בסי' ל"ג דה"ז מתיר מפרכסת, ושלא כד' הפליתי שם, וזה מוכח להדיא מד' תוס' לק' דכ"ח ד"ה תיהני, עייש"ה, ולפ"ז יש להסתפק בדין מליקה אם ה"ה מתרת המפרכסת כשחיטה, או דאינה מתרת כיון דלאו שחיטה היא, ואף דלא גרעא מנחירה, מ"מ הרי נחירה אינה מתרת מפרכסת]. [↑](#footnote-ref-13)
13. ומיושב לפ"ז משה"ק המהרש"א, דאי נימא דבסימן א' לחוד חשיבא מתה, א"כ למסקנת הגמ' דחותך רוב בשר לבסוף, תיקשי דוכי מתה עומד ומולק, (ונקט המהרש"א דאף בחתיכת רוב בשר יש לנו לומר דוכי מתה עומד ומולק, ועמש"נ בזה בסקי"ג דיל"ד בזה), אך לד' האו"ג דמה דהויא מתה בסימן א', הוא רק משום דמהניא מליקת סימן א' לטהרה מידי נבילה, הרי ממילא דאי חותך רוב בשר לבסוף, הרי שכ"ז שלא חתך רוב בשר אכתי ל"מ המליקה לטהרה מידי נבילה, וממילא דאכתי לא חשיבא מתה, ושפיר אי"ב לדין חתיכת רוב בשר.

    **[**וצריך להוסיף בזה, דאף אי נימא דחתיכת רוב בשר הויא תנאי בעלמא, מ"מ כיון דסו"ס אין הכשר למליקה במקום אחר ל"מ לטהרה מידי נבילה, ואף שבס' נאו"י סי' ו' כ' שלדעת רש"י דפסולו בקודש היינו שנפסל אחר ביאתו לעזרה, הרי דאף מליקה בלא רוב בשר מהני לטהר מידי נבילה, אך בפשוטו נ' שאי"ז כן, דהרי בסוג' הגמ' לק' דס"ח: ובפירש"י שם מבו' להדיא דמליקה פסולה ל"מ לטהר מידי נבילה רק אם יש לה הכשר במקום אחר, ובע"כ דאף לדעת רש"י דאם נפסלה אחר שבאה לעזרה חשיב פסולו בקודש, מ"מ אם הויא המליקה פסולה ל"מ לדין אם עלו לא ירדו רק אם יש לזה הכשר במקום אחר, ונ' הטעם בזה, דבכה"ג הויא כמתה בעזרה, דודאי לא נימא דחשיב פסולו בקודש ואם עלו לא ירדו, דהרי מחסר עבודת השחיטה, וה"נ במליקה פסולה אלמלי דיש לה הכשר במקום אחר, הרי מחסרא עבודת המליקה, וע"כ אי לי"ל הכשר במקום אחר אם עלו ירדו, וראיתי לפרש עוד הטעם בזה, דמליקה שהכשירה הוי הכשר מחודש בקדשים, הרי דכל דהויא מליקה פדולה, הי' בדין שתהא כנבילה גמורה, דבכה"ג לא נתחדש הכשר מליקה, וע"כ בעי' שיהא לה הכשר במקום אחר, ואכמ"ל בזה, וע"כ ודאי דמליקה בלא רוב בשר ל"מ לטהר מידי נבילה.

    אמנם אכתי יל"ע, למ"ד בס"פ חטאת העוף דלדעת ר"מ מטהרת מליקה אף באווזים ותרנגולים, ולדעתו מהני מליקה לטהר אף שאין פסולו בקודש, וכמבו' בפירש"י מכת"י שם, וא"כ הרי לדעתו הרי שאי נימא דחתיכת רוב בשר ל"ה מעיקר המליקה, א"כ הרי אף קודם שחתך רוב בשר מהני לטהרה מידי נבילה, וא"כ לדידי' הי' בדין שתחשב מתה קודם חתיכת רוב בשר ותיקשי היאך חותך רוב בשר, וכי מתה עומד ומולק, וי"ל דהרי אף לדעת ר"מ נת' לעיל סק"ד, דמ"מ ליכא בזה היתר על איסור נבילה, (לכהנים ולגבוה), וע"כ י"ל דל"מ מליקה זו לחשבה מתה, וצ"ע בזה**]**.

    ואמנם דכ"ז הוא למ"ד דרוב בשר מעכב, אך למ"ד דאין רוב בשר מעכב, הרי דשפיר מהני סימן א' לטהרה קודם חתיכת רוב בשר, וא"כ הרי הדר תיקשי דוכי מתה עומד ומולק, אך נ"פ דלמ"ד דרוב בשר אינו מעכב, ל"ש ע"ז כלל הא דוכי מתה עומד ומולק, וכאשר כן נ' להדיא בל' רש"י שפי' לפירכת אביי דאמאי "מעכב" שני, ונ' להדיא דאם אינו מעכב ניחא, דהגם דהוי מתה מ"מ י"ל דאי' מצוה לחתוך להסימן השני, ורק דל"ש שיעכב, וע"כ למ"ד דרוב בשר אינו מעכב ל"ש כלל להקשות דכי מתה עומד ומולק, וא"ש היטב.

    [ובאמת שכל דברינו מפורשים בד' השטמ"ק בהשמטות בזבחים דס"ה:, עיי"ש שהק' דלמ"ד רוב בשר מעכב היאך חותכו אחר ב' סימנים וכי מתה עומד ומולק, ותי' דכיון דרוב בשר מעכב אין חתיכת סימן א' מתירתה, והלכך ל"ח מתה, עיי"ש, ומבו' להדיא דכל הקו' דכי מתה עומד ומולק, ל"ש רק למ"ד דרוב בשר מעכב, אך למ"ד דאינו מעכב ל"ב כלל, וזהו שיישב דלמ"ד דמעכב ל"ח מתה, וזה כמש"נ]. [↑](#footnote-ref-14)
14. וע' שטמ"ק חולין שם מה שפי' עיקר ד' רש"י, וכן ע' דב"א סי' ב' מש"כ בבי' ד' רש"י, ולדבריהם ניחא מש"כ רש"י דהפירכא היא אמאי מעכב שני, ע' בדבריהם. [↑](#footnote-ref-15)
15. וע' שטמ"ק מה שפירש כונתו, אך בפשוטו כוונתו הוא כמבו' בדבריו ר"פ אלו טריפות, דרש"י פירש שם בד' רבא, דאי אמרת טריפה הויא אבל חיות אית בה, משו"ה הוי מליקת סימנים מליקה, וטריפה ליכא למימר שזהו דרך הכשירה וכו', וכן בכל השוחטין משניקב הושט יש כאן מעשה טריפה וכי גמר שחיטתו מיתכשרא וכו', וכתב ע"ז הרשב"א דד' רש"י נוחין אם איתא דבדרך שחיטה ליכא אלא מעשה טריפות לבד, אבל כיון דאסיקנא דמעשה נבילה איכא, והיינו כמש"כ הרשב"א שם דנקו"ה הויא נבלה, ואף להחולקים ע"ז, הרי מ"מ מודו דפסוקת הגרגרת הויא נבלה, מאי איכא למימר וכו' עכ"ל, וצ"ע ד' רש"י, דהרי רש"י גופי' בחולין דל"ב: דעתו דנקו"ה ופסוקת הגרגרת הוו נבילה, ומהו שכ' רש"י דהוי מעשה טריפה.

    אמנם פשוט דלדעת רש"י גופי' לק"מ, דכל משה"ק הרשב"א הוא משום דמפרש דהא דנקו"ה הוי נבילה, הוא משום דהוי זה מעשה המנבל, והגם דאכתי לא הויא מתה, מ"מ כיון שכבר נעשה בה מעשה הממית, ל"מ שחיטתה לטהרה מידי נבילה, וכ"נ גם מד' תוהרא"ש חולין דל"ב: שפירש כן, ועיי"ש בדבריו דפליג וס"ל דרק פסוקת הגרגרת חשיב מעשה הממית והויא נבילה, והוכיח כן מד' ר"ת בבעיא דשהה במיעוט סימנים, ומדבריו למדנו בי' ד' ר"ת שם, אשר האריך לתמוה בזה הביה"ל, ולד' הרא"ש מבוארים היטב ד' ר"ת, ואכמ"ל בזה, אך הרי בד' רש"י בדל"ב: שם נ' להדיא שאי"ז הטעם, שהרי כתב שם דהטעם דהוי נבילה הוא משום דאיתרע מקום שחיטה דידהו, והרי דלאו היינו דהוי זה מעשה המנבל, דלעולם ודאי אי"ז אלא מעשה טריפות בעלמא, ואך דמ"מ ל"מ להו שחיטה כיון דדאיתרע מקום שחיטה דידהו, ויל"פ לזה בכמה אנפי ואכמ"ל, ועכ"פ לפ"ז הרי דמיושבים היטב ד' רש"י, דלדעתו הרי אין בשחיטה אלא מעשה טריפות לבד, דהא דהויא נבילה הרי הוי משום ה"ט דאיתרע מקום שחיטה דידהו, והרי פשוט דל"ש לדון משום טעם זה בשחיטה שנעשתה כהלכתה, וז"ב.

    ונ' להוסיף בזה, דהאמנם ודאי מודה רש"י לד' הרשב"א דכל הא דוכי מתה עומד ומולק, ל"ה רק במתה גמורה שמטמאה מהשתא, ועמש"נ למעלה דלדעת רש"י ודאי ל"ש הא דוכי מתה רק בכה"ג, ומה שפירש"י דרק בטריפה ל"ש הא דוכי מתה, נ' דהוא משום דלדעת רש"י כלל ל"ש כלל שלא תהא מתה, ודאפ"ה כיון דנעשה בה מעשה הממית לא יהני לה שחיטתה, דלדידי' ליכא כלל למושג זה, אלא כל דלא הויא מתה, אינה אלא טריפה בעלמא ומהני לה שחיטתה לטהרה מידי נבילה, והא דנקו"ה ופסוה"ג הוו נבילה הוי מטעמא אחרינא וכנ"ל, וכאשר כן נ' להדיא מל' רש"י שם ד"ה נבילה ז"ל, ומטמאה מיד וכו' דמתה ממש היא, ושחיטה שלאחמ"כ לא מטהרה לה מידי נבילה, ונ' להדיא דכל מה דל"מ שחיטתה לטהרה הוי רק מכח הא שה"ה כבר מתה ומטמאה מיד, אך אם לא הי' בה רק מעשה הממית לחוד, הי' מהני לה שחיטתה לטהרה מידי נבילה, וע"כ שפיר פירש"י דרק בטריפה ל"ש הא דוכי מתה וכו', דהגם דודאי מודה לד' הרשב"א דרק במתה גמורה אמרי' להא דוכי מתה, מ"מ הרי לדידי' כל שאינה מתה גמורה ל"ה אלא טריפה בעלמא.

    ונ' להוכיח כן בדעת רש"י, דהנה בסוגיא שם אמר ר"ח אף אנן נמי תנינא וכו', ומבו' שם בפירש"י, ע' תוס' הרא"ש בזה, דר"ח בא להקשות ע"ד זעירי מאי קמ"ל, הרי תנינא לה במתניתין, וע' בס' ראש יוסף שם שהק' בזה, דמאי ק"ל לר"ח, הרי ממתני' אין להוכיח דהויא כמתה מיד ומטמאה במשא, דהרי י"ל דאף שאכתי ל"ה כמתה מ"מ ל"מ לה שחיטתה לטהרה מידי נבילה, כיון שכבר נעשה בה מעשה הממית, וא"כ שפיר הוצרך זעירי להשמיענו דהויא כבר נבילה ומטמאה במשא, והרי כל הא דוכי מתה עומד ומולק, ל"ק רק מכח ד' זעירי דמטמאה מהשתא, וכמש"כ הרשב"א, ונ' פשוט דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דליכא כלל כ"ה מילתא דהגם דאכתי אינה מתה מ"מ לא יהני לה שחיטתה, וע"כ שפיר יש להוכיח ממתני' דכבר הויא מתה מהשתא, וז"ב בדעת רש"י, שו"ר בעזה"י שכבר כ' כן בשטמ"ק בחולין שם, ודקדק כן גם מד' רש"י ד"ה נבילה וכדלעיל, ובש"כ, ועיי"ש בחי' הרשב"א דמבו' דמפרש דר"ח לא אתי להקשות ע"ד זעירי, (וע"כ הק' הרשב"א שם מהו שאמר רבא אי קשיא לי הא קשיא לי דהרי מעיקרא לא הקשו כלל על זעירי, ולד' רש"י לק"מ, וכמש"כ תוהרא"ש שם), ונ' דלדעתו ל"ה מצי לפרש כלל כד' רש"י דר"ח בא להקשות מאי קמ"ל זעירי, דודאי טובא קמ"ל דחשיבא כמתה מהשתא, דהרי לדעתו שפיר י"ל דל"ה כמתה מהשתא, ומ"מ ל"מ לה שחיטתה לטהרה כיון שנעשה בה מעשה הממית, דומיא דנקו"ה ופסוה"ג, וז"פ, וצ"ע בד' תוהרא"ש שם שנ' שהסכים לפירש"י, והרי בדבריו בדל"ב: נ' דעתו דכל דנעשה מעשה הממית ל"מ לה שחיטתה לטהרה, וא"כ הרי לא שמעי' ממתני' דה"ה מטמאה מהשתא, ושפיר הוצרך זעירי להשמיענו לזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. ומבו' לפ"ז, דס"ל להרשב"א דשפיר אי' ע"ז שם מליקה אף שה"ה מתה, וכל החיסרון הוא משום דל"מ מליקתה לטהרה אחר שה"ה מתה ומטמאה, ולכאו' נ' דכ"ז היינו רק כ"ז שה"ה מפרכסת, דהגם שה"ה מתה מ"מ י"ל דחשיב זה מעשה מליקה, אך אחר שמתה לגמרי לכאו' ודאי דאי"ז מליקה כלל, דהרי כל החפצא דמליקה הוי פסיקת החיות, וודאי מליקת סימן דמתה לאו כלום הוא, (ועד"ז צ"ל גם לדעת רש"י, דלדידי' בפשוטו דעת אביי דמתה עומד ומולק, - עמש"נ בזה בסי' א' סק"ד - ונ' ג"כ דהיינו רק כ"ז שה"ה מפרכסת, דאי הויא מתה גמורה, ודאי לאו מעשה מליקה הוא כלל). [↑](#footnote-ref-17)
17. אך באמת י"ל, דפירש"י הנדפס לא פליג ביסוד הדין על פירש"י מכת"י, די"ל שלא כ' כן פירש"י הנד' רק התם, דס"ל שאי"ז מטמא מחיים, ורק אם תלש בשר ממנה ה"ה מטמא, וכמבו' בדבריו, וע"כ שפיר היתה השחיטה מועלת לטהר בכה"ג איסור נבילה, אך פירש"י מכת"י דס"ל שה"ה מטמאת מחיים אף קודם שתלש ממנה, ע"כ ודאי דל"ש שתועיל השחיטה לטהר, אחר שכבר חיילא עלי' טומאה, (ולפ"ז הרי שמודה פירש"י הנד', דלמ"ד טריפה אינה חי' ל"מ לה שחיטתה לטהרה, כיון שה"ה מטמאה מחיים אף קדום שתלש ממנה בשר, וזה שלא כד' הפ"מ הנז'). [↑](#footnote-ref-18)
18. וזה לטעמייהו לעיל שם דס"ה:, דמבו' דמפרשים דאביי נמי ס"ל דמתה אינו עומד ומולק, ומה דפריך לרבא ותיקשי לך וכו', היינו דמזה יש להוכיח שחותך רוב בשר לבסוף, (ועמש"נ בדעתם בסי' א' סק"ד), וזהו שהק' התוס' דאף שחותך רוב בשר לבסוף, מ"מ הרי הויא מתה מכח מפרקת וסימן א'. [↑](#footnote-ref-19)
19. וע' חולין דק"ג. דאבר הפורש מן הטריפה הוי אבר מן החי, וי"ל דזה הוי אף למ"ד דטריפה אינה חי', הגם דלדעת רש"י הויא בכלל נבילה, (אך החזו"א כ', דשם נבילה, ואיסור אבמה"ח, הוו ב' דברים הסותרים), וצ"ע בזה, ונ' עוד דודאי הויא בכלל העמדה והערכה. [↑](#footnote-ref-20)
20. וע' בס' נאו"י סי' ו', שכ' לפ"ז לישב, מה שילה"ק דאי נימא דטעמא דראב"ש דשהי' פוסלת בין סימן לסימן, הוא משום דס"ל דהסימן השני הוי מעיקר המליקה ול"ה הבדלה בעלמא, (ע' בזה לק' סקי"א), א"כ תיקשי לדידי' דוכי מתה עומד ומולק, דהרי רבא משני ע"ז דהוי לקיים מצות הבדלה בעלמא, ולראב"ש הרי ליכא לשנויי הכי, (אמנם למה שפי' המהרש"א בדעת רש"י דלא הויא מתה רק ע"י המפרקת והרוב בשר וסימן א', הרי דל"ק כלל, דהרי למסקנת הגמ' חותך רוב בשר לבסוף, ובשעת מליקת הסימן השני אכתי לא הויא מתה, אך אכתי תיקשי לד' הגרע"א דרבא בזבחים אזיל כשיטתו בחולין דחותך רוב בשר בתחילה, וצ"ע), אך להנ"ל ניחא בפשוטו, דאי ס"ל לראב"ש דהסימן השני הוי מכלל עיקר המליקה, הרי ממילא דלדידי' ל"מ סימן א' לטהרה מידי נבילה, וממילא דל"ה כלל מתה ע"י מליקת סימן א', ושפיר מולק הסימן השני דאכתי לא הויא מתה. [↑](#footnote-ref-21)
21. אך ראיתי שכתבו די"ל, דהגם דהוי הסימן השני מכלל עיקר המליקה, מ"מ מהני סימן א' לטהרה מידי נבילה, משום דיש לו הכשר בחטאת העוף, וכמבו' לק' דס"ח: דמליקה פסולה שיש לה הכשר במקום אחר מטהרת מידי נבילה, אך לכאו' נ' שאין לומר כן, דל"מ הא דיש לו הכשר במקום אחר, רק בדאיכא פסול במליקה, אך אי נימא דעיקר מליקת עולת העוף הויא בב' סימנים, ומליקת סימן א' אכתי לא הויא מליקה כלל, (וה"ז כשחיטת סימן א' בבהמה דל"ה שחיטה כלל), ל"מ ע"ז הא דיש לו הכשר במקום אחר, וביותר דל"מ דמהני הא דיש לו הכשר במקום אחר, רק כלפי פסול דהוי מדיני עבודת המליקה, אך היכא דל"מ משום דין שחיטת חולין שבמליקה, לכאו' ל"מ הא דיש לו הכשר במקום אחר, [אך כבר נת' לעיל סק"ו דצ"ע ע"ז, ממה שפירש"י לק' דס"ח: דהא דסכין מטמא בביה"ב, הוא משום דאין לו הכשר במקום אחר, והרי הא דל"מ מליקה בסכין הוכיח בחי' מרן הגרי"ז הל' פסוהמ"ק, דהוי דין בעצם השם של מליקה, (ואף במולק אווזין ותרנגולין לר"מ דמליקתן מטהרתן מידי נבילה, ג"כ מליקתן דוקא בעצמו ולא בכלי, וכמבו' מד' התוס' בחולין דכ"ח.), וא"כ מאי מהני בזה אם הי' לו הכשר במקום אחר, ועיי"ש מש"נ לפ"ד הגרי"ז ליישב ד' רש"י לעיל ד"כ.]. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך צ"ע בזה, דאי מודה אביי דסימן שני ל"ה אלא הבדלה בעלמא, א"כ מ"ט דאביי דס"ל (לפי פירש"י בזבחים דס"ה:) דשהי' בין סימן לסימן פסלה לכו"ע, ובסי' א' סק"ו נת' דאביי לטעמי', דס"ל דסימן שני הוי מכלל המליקה, וע"כ פסלה שהי' בין סימן לסימן, אך אי נימא דמודה אביי דסימן שני הוי הבדלה בעלמא, א"כ מ"ט פסלה שהי' בין סימן לסימן, (וי"ל בפשיטות, דס"ל לאביי דהגם דל"ה אלא למצות הבדלה, אך הרי מ"מ הוי מכלל המליקה, וכמבו' בחולין דכ"ט:, ועמש"נ בזה בסקי"ב, וע"כ פסלה בי' שהי').

    אמנם נ', דאף דמודה אביי דסימן שני הוי משום הבדלה, מ"מ לטעמי' שפיר יש לפסול שהי' בין סימן לסימן, שהרי נת' דמה דפליג אביי וס"ל דאף בהבדלה הי' לנו לומר דמתה אינו עומד ומולק, הוא משום דס"ל דדין ההבדלה הוי להמשיך המליקה, ולפ"ז הרי נ' דמה"ט פסלה בי' שהי', שהרי כבר כ' האחרונים, (יד"י סי' כ"ג סקי"ב ודב"א ח"א סי' ב'), דמה דשהי' פסלה במליקה היינו רק מכח שה"ה מפסקת ומחלקת המליקה, (ומבו' כן בד' הרא"ה שהעתיק בשטמ"ק חולין ד"כ. והובא שם בחי' הר"ן, ועמש"נ בסי' א' סק"י), ונ' לפ"ז דמה דס"ל לרבא דשהי' לא פסלה בין סימן לסימן, היינו משום דס"ל דההבדלה הוי דבר בפנ"ע, וע"כ לא איכפ"ל דהשהי' מפסקת בין המליקה להבדלה, אך אביי לטעמי' דס"ל דההבדלה הויא להמשיך המליקה, ע"כ ודאי דיש לפסול אם שהה והפסיק בין המליקה להבדלה, דעי"ז נתחלקה ההבדלה מהמליקה, ולא הויא ההבדלה המשך המליקה, וזה ל"מ לדעת אביי וכמש"נ, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-23)