מ_מ חזרת פועלים ובעה_ב - מורחב
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / פועלים - הרב יהודה אלבוים

**בס''ד**

**בחיובא דבעה''ב החוזר בו אחר שהלכו פועלים**

**שיטת רש''י**

א. היה מקום לפרש ברש''י דאם אינם יכולים להשכיר את עצמם חייב מדינא דגרמי כמוש''כ התוס', וא''ת א''כ אף אילו היה קנין היה פטור כשיכולים כעת להשכיר את עצמו, י''ל דאילו היה קנין היה חייב אע''פ שיכול להשכיר את עצמו, ולפי''ז אין ראיה מדברי רש''י שתחילת מלאכה הוא קנין, אלא חייב בתחילת מלאכה כמוש''כ התוס' דאורחא דמילתא דכשהלכו אין יכולים להשכיר את עצמם.

ב. אולם הרמב''ן הוכיח מדף ע''ט ב' דאף כשעשו קנין אין חייב בעה''ב כשיכולים כעת להשתכר, וא''כ א''א לפרש את דברי רש''י ביכולים להשתכר היום, דא''כ אף כשהיה קנין פטור, וע''כ כוונת רש''י שאינם יכולים להשתכר היום ובכל זאת פטור משום דהוי דברים בעלמא, ואינו חייב מדינא דגרמי או דבר האבד, משום דאיירי כשגם אמש לא יכלו להשתכר, ואפילו הכי כתבו בברייתא דבהלכו חייב, וע''כ משום דתחילת מלאכה הוי קנין.

ג. וקשה קצת לשון רש''י שכתב שיש תרעומת משום שיהו צריכים לחזר וכו' והרי אף כשאין יכולים להשתכר פטור, וא''כ יש תרעומת בכהאי גוונא, וצ'ל דרש''י כתב כן לרבותא דאף ביכולים להשתכר יש תרעומת.

ד. רש''י כתב 'ומיהו תרעומת איכא, שיהו צריכים לחזר זה אחר פועלים וזה אחר שוכרים, ותביעת ממון ליכא, דהא דברים בעלמא נינהו' ולפי הרמב''ן צ''ל דרש''י כתב שיש תרעומת גם במצו להשכיר את עצמן, ואח''כ כתב דתביעת ממון ליכא בכ''ג אף כשאין יכולים להשכיר את עצמם משום דדברים בעלמא נינהו.

**שיטת תוס'**

א. תוס' בסוגיין העמידו את דברי הברייתא דבהלכו משלם כפועל בטל בגוונא דיכלו הפועלים להשכיר את עצמם מאמש, וחייבים מדינא דגרמי, והקשו תוס' אמאי לא חילקה הברייתא בין יכולים להשתכר עכשיו ללא יכולים בלא הלכו, ואם ס''ל לתוס' כהרמב''ן דבהלכו חייב בעה''ב אף כשלא יכלו להשכר מאמש, אין מובן קושיית התוס', והיה נראה בתוס' דתחילת מלאכה אינו קנין.

ב. וכן נראה בתוס' בדף י' א' דתחילת מלאכה אינו קנין, מדכתבו התוס' דבברייתא בדף ע''ו ב' כתוב שפועל יכול לחזור בו, והברייתא איירי אף בקבלן, ובתוס' דף מ''ח א' מבואר דבקבלן לא נאמר דרשת עבדי הם - ואפי' אם כוונת התוס' לר' דוסא ולא לרבנן וכמוש''כ רש''י בדף ע''ז א' דלרבנן אף בקבלן דרשינן עבדי הם, הא הברייתא הוא אף לר''ד - ואי נימא דתחילת מלאכה הוא קנין כיצד קבלן חוזר בו.

ג. אלא דאי נימא דתחילת מלאכה אינו קנין כיצד נעשה יד פועל כיד בעה''ב, וכן בדברי התוס' בדף מ''ח א' מוכח דתחילת מלאכה הוא קנין, מדהקשו התוס' על דברי ר''ת דקבלן שעשה קנין אין יכול לחזור בו מפועל שחוזר בו, ותי' תוס' דרק בפועל דרשינן עבדי הם, ואי נימא דתחילת מלאכה אינו קנין, א''כ לא מצינו בגמ' דרשת עבדי הם במקום שיש קנין, אלא רק במקום שאין קנין דלא אמרינן ידו על התחתונה, ומה הקשו התוס' מפועל שחוזר בו דאיירי בלא קנין, וכן מבואר בתי' דחוזר בו רק מכח דרשת עבדי הם, וע''כ דתחילת מלאכה הוי קנין, וע''כ צ''ל דמש''כ תוס' בדף י' דפועל חוזר בו הוא רק מכח עבדי הם, ורב חידש דמכח עבדי הם גם אין ידו על התחתונה, וקבלן שגם חוזר בו ע''כ צ''ל כדברי המחנ''א שכירות פועלים סי' ד' דאין תחילת מלאכה קנין בקבלן משום שעובד לעצמו כמבואר ברש''י דף ע''ז א' - וא''ת היכן כתוב בברייתא דפועל יכול לחזור בו, הא לא איירי בברייתא אלא בחזרת קבלן, ואי בקבלן אין תחילת מלאכה, מנלן דפועל יכול לחזור בו, י''ל דהרי המבואר בדף ע''ז ב' דר' דוסא איירי אף בפועל - אלא אכתי יקשה מדברי התוס' בדף ע''ו ב' מדוע לא פירשו כדברי הרמב''ן אם תחילת מלאכה הוא קנין, ואין לומר דאין כוונתם להתחייב זה לזה כשאין הפסד בחזרתם, דא''כ שוב אין נצרך עבדי הם בכדי שפועל יוכל לחזור בו, ובדברי התוס' בדף מ''ח א' מבואר דרק מכח דרשת עבדי הם חוזר בו.

ד. היה מקום לומר דתחילת מלאכה הוי קנין רק לחייב את הפועל לעבוד ולא את בעה''ב לשלם, משום שאין בעה''ב מתחייב לשלם, אלא להעבידו ולשלם תמורת העבודה, ולכן בהלכו ומצאו שדה כשהיא לחה, שאינו יכול להעבידם, אע''פ שפשע בכך אינו חייב לשלם - וכך מבואר בדברי הר''ן והנמוק''י בטעמא דמילתא דבהיה בעה''ב אנוס פטור לשלם, משום שהתחייב לשלם רק תמורת עבודה.

ה. אלא שלפי''ז אף באופן שיכלו הפועלים להשתכר מאמש ומפסידם בחזרתו א''א לחייב את בעה''ב מכח תחילת מלאכה, ובדברי התוס' שהקשו על ר''מ מדוע אינו חייב בלא הלכו, נראה דלרבנן ניחא להו, וע''כ משום דתחילת מלאכה הוא קנין, וא''כ צ''ב מדוע לא פירשו את הברייתא כהרמב''ן.

ו. המהר''ם שי''ף כתב דס''ל לתוס' דע''כ לא איירי בברייתא באופן שלא יכלו הפועלים להשתכר מאמש, משום דבכה''ג בלא הלכו אין אפי' תרעומת כמבוא בדברי הרא''ש, ולכן הוכרחו תוס' להעמיד את הברייתא ביכלו להשתכר, ולכן הוקשה להם מדוע חילקה הברייתא בין הלכו ללא הלכו, הא אף בלא הלכו אם אינן יכולים כעת להשתכר חייב לר''מ מדינא דגרמי.

ז. המחנ''א לא ניח''ל בתי' זה, והקשה על דברי הרא''ש מדוע לא העמיד את הברייתא כדברי הרמב''ן באופן שלא יכלו להשתכר מאמש, ולכא' משום דס''ל דאין הכרח מסברא שאין תרעומת, וכמוש''כ הריטב''א ג' טעמים מדוע יש תרעומת, ולכן א''א לומר שזהו הסיבה לפרש את הברייתא שלא כדברי הרמב''ן, ורק משום דס''ל לרא''ש שאין תחילת מלאכה קנין, ואיירי בברייתא באופן שיכלו להשתכר מאמש, אין מקור שיש תרעומת באופן שלא יכלו להשתכר מאמש.

ח. ואולי יש ליישב את דברי התוס' דס''ל דכיון שהפועל יכול לחזור בו מדין עבדי הם, אין דעת בעה''ב להתחייב, וזהו לכא' קושיית הרמב''ן במה שכתב וטעמא דמילתא וכו', וי''ל דתוס' ס''ל כקושיית הרמב''ן, ורק בדבר האבד שהפועל חייב לעבוד - כמבואר בדברי המהרי''ק סי' קל''ג, והריב''ש סי' תע''ו, ורעק''א דף ע''ו א' - אף בעה''ב מתחייב, ולכן רק באופן שהפועלים יכלו להשתכר מאמש ניחא להו לתוס' דחייב בעה''ב אף לרבנן דלא דייני דינא דגרמי, ולא היכא דלא יכלו להשתכר.286

ט. עוד שמעתי ליישב דכיון דהברייתא איירי גם בקבלן, ובקבלן התבאר דס''ל לתוס' דתחילת מלאכה אינו קנין, לכן לא פירשו התוס' את דברי הברייתא דחייב מכח תחילת מלאכה, ולפי''ז אף תוס' ס''ל כהרמב''ן, אלא דאכתי יקשה מתחילת דברי התוס' דניחא להו לרבנן, ואולי לא הקשו על רבנן משום שיש להעמיד את הרישא בפועל ולא בקבלן כמבואר ברש''י, ולכן א''א להקשות על רבנן, אך מאידך עדיף לתוס' להעמיד את הברייתא שחייב מדינא דגרמי ולא להעמיד את הרישא רק בפועל ולא בקבלן.

י. עוד יש ליישב על פי דברי רעק''א דף ע''ו א' בדעת הרא''ש, דר' דוסא ורבנן נח' אם תחילת מלאכה הוא קנין, ורבנן ס''ל דאין תחילת מלאכה קנין, ולכן ס''ל לרבנן דחזר בעה''ב ידו על העליונה, ולפי''ז א''א להעמיד את הברייתא דחייב מכח תחילת מלאכה, משום שהברייתא קאי אף כרבנן, וכך י''ל בתוס', אלא דלא יתיישב הנ''ל דנראה מתוס' דלרבנן ניחא להו הברייתא.

**שיטת הרמב''ן**

א. כתב הרמב''ן 'ובזה יפה כח פועל מכח בעל הבית שפועל חוזר בו בדבר שאינו אבד ואפילו בחצי היום, וטעמא דמילתא משום דלא מפסיד בעל הבית מידי אי לא עביד השתא עביד למחר, אבל פועל הא פסיד שכירות דיומיה וכבר נשתעבד לו בעה"ב בהתחלת מלאכה' וצ''ע הרי פועל יכול לחזור בו משום דכתיב עבדי הם וכו', ולכן יפה כח פועל מכח בעה''ב.

ב. י''ל דהוקשה לרמב''ן דמאחר דפועל יכול לחזור בו מקרא דעבדי הם, מדוע דעת בעה''ב להתחייב כשאין הפועל מתחייב, ועל זה תי' הרמב''ן דבעה''ב לא נפסד מידי, משא''כ הפועל אינו יכול להשלים מחר את העבודה, משום שמחר יכול להשתכר שוב, וכל יום עומד בפני עצמו, וכיון שנפסד ע''י חזרת בעה''ב דעת בעה''ב להתחייב לו, ואה''נ כנגד זה הפועל מתחייב לו בדבר האבד.

ג. אלא דלכא' א''א לומר כן, דהרי מבואר ברשב''א ובריטב''א דכל היכא שלא היה מוצא בעה''ב פועלים מאמש, אין דין דבר האבד, וא''כ יקשה קושיית הרמב''ן מדוע בעה''ב מתחייב אף כשלא היו יכול להשתכר מאמש, ופועלים פטורים - ואמנם הב''י הביא מתלמידי הרשב''א בשם הרמב''ן דחייב בכה''ג, אלא דמבואר בדבריו דהטעם משום 'דאין אדם רואה ממונו אבד ושותק ומסתמא טרח בתר פועלים' וכתב החזו''א ב''ק סי' כ''א סקל''ג דלפי''ז כשהוא במדבר ואין פועלים לשכור אינו נחשב דבר האבד - ואין לומר דכל דבריהם אינם אלא לפני שהתחילו במלאכה, אך כשהתחילו במלאכה משתעבדים הפועלים לעבוד בכה''ג, משום דכיון שאין על זה שם דבר האבד, ודאי יכולים לחזור בהם מכח קרא דעבדי הם, וא''כ צ''ב מדוע בכה''ג בעה''ב משתעבד.

ד. וע''כ צ''ל דלא הוקשה לרמב''ן מאי שנא בעה''ב מפועל משום דבפועל כתיב עבדי הם, אלא הוקשה לו דחזינן דיכול לחזור בו אף בלא דין עבדי הם, וכדחזינן בקבלן דלא נאמר בו עבדי הם דחוזר בו אלא דידו על התחתונה וכמבואר בתוס' דף י' א' - או להך גיסא בדף ע''ז ב' דר' דוסא נח' גם בפועל, ולא ס''ל דרשת עבדי הם וכו' - ולכן הקשה הרמב''ן מדוע קבלן יכול לחזור בו - משום דאין כוונתו להתחייב - מאי שנא מבעה''ב דאינו יכול לחזור בו - עי' מחנ''א שנקט בדברי הרמב''ן דבקבלן אין תחילת מלאכה קנין, וא''כ בקבלן אין חייב בעה''ב שחזר בו כשהלכו, ולדבריו א''א ליישב כן - ובדבר האבד כשלא יכל למצוא אמש פועל, או לא יכלו הפועלים להשתכר מאמש, דעתם להתחייב אלא שפועל חוזר בו משום עבדי הם.

ה. ולפי''ז בדבר האבד אף כשלא היה יכול הבעה''ב למצוא פועלים חייב הקבלן לעבוד, אך לא התחייב אלא לעבוד ולא כסף, דבעה''ב מתחייב כסף תמורת ההתחייבות של הקבלן לעבוד, ולפי''ז מש''כ הראשונים שאם לא היה מוצא בעה''ב פועלים אינו נחשב דבר האבד, אין זה אלא לגבי דין שוכר עליהן, אך יהיה דין מטען - והרא''ש כתב דבכ''ג מטען, ולהנ''ל אף אם בקבלן אין דין מטען, אך בדבר האבד אף כשלא יכל לשכור פועלים אמש, הרי הוא מטען -.

ו. ואכתי צ''ע בדברי הרמב''ן שכתב שביכולים הפועלים להשתכר כעת, והוזלו פועלים חייב בעה''ב לשלם את ההפרש, ומאידך פועל וקבלן שחזרו בהם אינם חייבים לשלם כשהוקרו פועלים, וי''ל דכיון שאינו דבר האבד יכול בעה''ב להמתין עד שיוזלו הפועלים, ולפי''ז בדבר האבד והוקרו הפועלים חייבים הפועלים לשלם את ההפרש - ומש''כ הרמב''ן דבהוקרו אינו דבר האבד י''ל דכוונתו בדבר שאינו אבד, ולכן יוקר אינו דבר האבד משום שיכול להמתין שיוזלו הפועלים - עי''ל דכיון שתי' הרמב''ן דשאני פועלים מבעה''ב, לכן דעת בעה''ב להתחייב, וכיון שכר מתחייב מתחייב כל שכרם, משא''כ פועלים שאין דעתם להתחייב, אין אומרים שיש דעת להתחייב רק על אופן שיוקרו פועלים, עוד י''ל דבעה''ב מתחייב כסף, ופועל מתחייב לעבוד, ולכן בעה''ב מתחייב את הכסף שקצץ עמם, משא''כ פועלים התחייבו לעבוד, ורק התחייבו כשאין פועלים אחרים, וכיון שיש פועלים אחרים לא התחייבו, ואע''פ שהוקרו פועלים אין נחשב שאין פועלים, ומעולם לא היה דעתם להתחייב כסף אלא רק לעבוד, וכל קושיית הרמב''ן הוא מדוע בעה''ב מתחייב כסף, ופועלים לא מתחייבים לעבוד, אך לא הוקשה לרמב''ן מדוע אין פועלים מתחייבים כסף.

ז. אולם בדברי התשב''ץ מבואר להדיא דכוונת הרמב''ן הוא כמבואר באות ב', וז''ל התשב''ץ ח''א סי' ס''ד אבל פועל אף על פי שאינו יכול לחזור בו כל זמן שיש פסידא לב"ה בחזרתו אבל מ"מ אם אין פסידא לב"ה בחזרתו חוזר בו ואפי' בחצי זמנו שנאמר כי לי בני ישראל עבדים ולא עבדים לעבדים ובזה יפה כח פועל מכח ב"ה וטעמא דמלתא דב"ה לא מפסיד מידי בחזרתו של פועל היכא דליכא פסידא מחמת חזרת הפועל דאי לא עביד השתא עביד למחר אבל פועל הוא פסידא שכירותיה יומיה וכבר נשתעבד לו ב"ה בתחלת מלאכה כן סדר כל זה הרמב"ן ז"ל בחדושיו עכ''ל, ולכא' צ''ל דכל דברי הרמב''ן שבעה''ב חייב בתחילת מלאכה אינו באופן ששכר פועלים על דבר האבד, אך בדבר האבד אף כשבעה''ב לא יכל לשכור מאמש כיון שהפועלים יכולים לחזור בהם, אף בעה''ב אינו מתחייב.

ח. נ''מ מכל זה בקבלן, האם מצי הדר ביה בדבר שאינו אבד, אי נימא דקושיית הרמב''ן מקבלן, א''כ מבואר בדבריו שאף קבלן יכול לחזור בו, משא''כ לפי המבואר בתשב''ץ רק פועל יכול לחזור בו מדין עבדי הם, אך קבלן אינו יכול לחזור בו וחייב לעבוד, ולפי''ז הרמב''ן ס''ל כהרא''ש דמטען בכל גוונא, אלא שהרמב''ן כתב דכשביד הפועלים להשתכר כעת פטור, ולכא' משום שעל דעת כן לא התחייב, וא''כ גם כשביד בעה''ב למצוא פועלים לא התחייב, אך להמבואר לעיל נראה דכל מש''כ הרמב''ן שיכול בעה''ב לחזור בו כשיכולים כעת להשתכר, הוא רק משום שהפועלים יכולים לחזור בהם מקרא דעבדי הם, ולכן אמרינן דכשם שהפועלים לא התחייבו, אף בעה''ב לא התחייב כשלא יפסידו, אך בקבלן שלא נאמר בו עבדי הם אינם יכולים לחזור בהם, וא''כ גם בעה''ב אינו יכול לחזור בו, אלא שמפורש בדברי הרמב''ן בריש דבריו שאף בקבלן יכול בעה''ב לחזור, והוכיח כן מהמשנה דרק ידו על התחתונה, ואינו חייב כל שכרם - וכך פירש הנמוק''י את דברי הגמ' בדף ע''ז א' ואימר בעה''ב, דיכול לחזור בו כשיכולים להשתכר - וכן נראה קצת שהוכיח הרמב''ן מהא דקבלן יכול לחזור בו אפי' בדבר האבד כשיכול בעה''ב לשכור פועלים, מדכתה הברייתא דבכה''ג אין להם זה על זה אלא תרעומת, ומשמע שאפי' קבלן שלא נאמר בו עבדי הם יכול לחזור בכה''ג, וע''כ משום דאין דעתם להתחייב זה לזה כשיכול בעה''ב למצוא פועלים, ופועלים יכולים להשתכר, וא''כ צ''ע על דברי התשב''ץ שכתב שרק מכח קרא דעבדי הם חוזר בו אף בדבר שאינו אבד, וצ''ל דבלא עבדי הם מתחייב הפועל לעבוד אם לא ימצא פועלים **היום**, אף בדבר שאינו אבד שיכול להמתין למחר, ולפי''ז קבלן חייב לעבוד כשאין בעה''ב יכול למצוא פועלים היום אף בבר שאינו אבד, ולא כדברי הרא''ש שאף כשיכול למצוא פועלים מטען, אלא דאכתי צ''ל דמה שכתוב בברייתא מטען אינו דווקא בדבר האבד, דהרי מבואר בברייתא דמטען או שוכר עליהן בדבר האבד רק כשאין אפשרות לשכור פועלים - אף לפי היוקר שנתייקרו כמבואר ברש''י - וא''כ בכה''ג אף באינו דבר האבד מטען, אלא דלדברי המחנ''א לא מהני תחילת מלאכה בקבלן לדעת הרמב''ן, ולדבריו יתיישב מדוע כתוב בברייתא מטען רק בדבר האבד.

ט. יש להסתפק כיצד הדין לדעת הרמב''ן בפועל שעובד רק ה' ימים בשבוע, ויום אחד נח, האם יכול לומר לו בעה''ב החוזר בו שזהו יום מנוחתו, ויעובד בשאר ימי השבוע, או''ד דכיון דהחליט הפועל לעובד היום, חייב.

**שיטת הרא''ש**

א. הרא''ש פירש את הברייתא כתוס', אע''פ דאחר תחילת מלאכה חייב אף כשלא יכלו להשתכר מאמש, אפילו הכי ס''ל לרא''ש דאם לא הלכו אין שייך בכה''ג תרעומת, ולכן א''א לפרש כך את הברייתא.

ב. וצ''ב מנלן דתחילת מלאכה הוא קנין, הא לכא' המקור לתחילת מלאכה הוא מהברייתא, ולדברי הרא''ש שאין מדובר בברייתא באופן שלא יכלו להשתכר מאמש, מהו המקור שחייב בכה''ג.

ג. כתב הרא''ש דרבנן נח' גם בחזר בעה''ב, והקשו המחנ''א שכירות פועלים סי' ד' ורעק''א דף ע''ו א' דכיון דתחילת מלאכה הוא קנין, וחייב אף כשלא גרם לו הפסד, א''כ מדוע בהוזלו פועלים אינו חייב את ההפרש מדין תחילת מלאכה וכמוש''כ הרמב''ן דחייב את ההפרש מדין תחילת מלאכה.

ד. המחנ''א כתב מכח זה דהרא''ש אינו סובר מקנין דתחילת מלאכה, והא דחייב כשאין הפועלים יכולים להשתכר הוא קנס, ולא קנסו לרבנן באופן שיכולים להשתכר והוזלו הפועלים, ולכן כתב המחנ''א דלא כתב הרא''ש דחייב מדין קנס אלא כשחוזר בו סתם, אך בברייתא דחזר מחמת שנמצאת שדהו לחה, אע''פ שפשע בכך לא קנסו וכתב המחנ''א שזהו הטעם שלא פירש הרא''ש את הברייתא כהרמב''ן, דהרי בברייתא חזר בו משום שנמצאת שדהו לחה, ועי' רא''ש סי' ג' שכתב 'ואי לא סיירא לארעא פסידא דבעה"ב, לפי שבעה"ב מכיר את ארצו ויודע דכי אתי מיטרא לא חזיא לריפקא והיה לו לומר בבקר לפועלים שישכירו עצמן למקום אחר, והפועלים לא הכירו את ארצו נמצא שבגרמתו הפסידו שכר פעולת היום' ומשמע שרק משום שהפסידם חייב, ועי' סמ''ע סי' של''ג סק''ו וש''ך שם סק''ז שלא נקטו כן בדברי הרא''ש, ובגוף דברי המחנ''א צ''ע מהיכי תיתי לרא''ש קנס זה, הא הברייתא לא איירי אלא כשיכלו להשתכר מאמש.

ה. רעק''א ביאר את דברי הרא''ש דרבנן נח' על ר' דוסא וס''ל דתחילת מלאכה אינו קנין - בקבלן - ולכו''ע אין שייך בקבלן דרשת עבדי הם, ולר' דוסא כשהוזלו פועלים חייב בעה''ב מדינא מדין תחילת מלאכה, וחייב גם בנמצאת שדהו לחה, וחייב לשלם מכיסו ואינו רק דין דידו על התחתונה, ורבנן נח' משום שלא חל הקנין, ולכן נח' גם בחזרת פועלים וגם בחזרת בעה''ב.

ו. לדברי רעק''א לא נח' הרא''ש על הרמב''ן לדעת ר' דוסא, משא''כ לדברי המחנ''א גם לר' דוסא אין תחילת מלאכה קנין, ואינו חייב כשלא חזר בו סתם, ולדברי המחנ''א כשחזר בו סתם ואינו יכול להשתכר אף לרבנן חייב, משא''כ לרעק''א לרבנן אין תחילת מלאכה קנין - בקבלן - ואינו חייב.

ז. לדברי רעק''א ניחא מאד מדוע לא פירש הרא''ש את דברי הברייתא כהרמב''ן, משום דהרישא הוא אף לרבנן דס''ל דתחילת מלאכה אינו קנין.

ח. ואי נימא דרעק''א כתב דלרבנן אין תחילת מלאכה גם על פועל, א''כ אף להך גיסא בגמ' דרבנן ור' דוסא נח' רק בקבלן, אין זה אלא לגבי חזרת פועל, אך לגבי חזרת בעה''ב נח' רבנן ור' דוסא גם בפועל.

**בגדר קנין תחילת מלאכה**

א. כתב הריב''ש סי' תע''ו 'דשני אומנין שנשתתפו באומנותם לזמן ידוע שכל מה שירויחו יהיה לאמצע, נעשו שכירין זה לזה ... ואין צריכין קנין אלא שיתחילו במלאכה, לפי שכל אחד מתחייב לחברו בשכר מה שחברו עושה בעדו, והלוכן ודבורן היינו שכרן, והוה ליה כאומר לאשה הרי את מקודשת לי בשכר שאדבר עליך לשלטון'.

ב. על פי זה כתב המחנ''א שכירות פועלים סי' ד' 'אפשר דאין התחלת המלאכה עביד קנין בקבלנות, אלא אפי' למ"ד דעביד ה"ד בפועלים ואומנין דעבדי בשכר והיינו טעמא דמכי התחילו במלאכה נתחייב בע"ה בשכרן ובאותו חיוב נגמר הקנין, וזה מתבאר מתוך דברי הרמב"ן והרשב"א ז"ל הביאם הריב"ש בסי' תע"ו'.

ג. בדברי הריב''ש נראה דרק בכדי שיתחייב שותף אחד לעבוד עבור חבירו צריך לומר דהוי כקיבל כסף ע''י שחבירו התחיל במלאכה, דבלאו הכי מה יחייבנו לעבוד כשהוא לא התחיל במלאכה, אך כל שכירות פועלים תחילת מלאכה הוא קנין בפני עצמו, וכלשון הריב''ש לעיל מיניה 'שבכל אלה אין צריך קנין, אלא התחלת המלאכה היא הקנין'.

ד. וכן לכא' מוכח מדברי הריטב''א בקידושין שכתב שתחילת מלאכה הוא קנין דרבנן, ואם הוי כקנין כסף מדוע אינו קנין דאו', וכן נראה בלשון הראשונים שכתבו 'שכשם שהקרקע נקנה בחזקה ומטלטלים במשיכה וכן שכירות קרקע או מטלטלים כך שכירות פועלים בהתחלת מלאכה' ואם הוי קנין כסף הרי זה ככל קנין ומהו כשם שקרקע וכו', וכן לכא' מוכח מהא דהליכה נמי הוי קנין, אע''פ שאין בהליכה הנאה לבעה''ב כלל, ואין כאן קבלת כסף, ועוד יש להוכיח כן מדברי הריטב''א בדף ע''ג א' דבכל שכירות פועלים יש קנין כסף בההיא הנאה דסמיך עליה וכו' ואי תחילת מלאכה אינו אלא קנין כסף הרי יש כסף אף בלא תחילת מלאכה - ויש לדחות דרק כשהיו הפועלים יכולים להשתכר אמש סמך עליו -.

ה. וכן לכא' לא שייך לומר דהוי כקבלת כסף, משום דבעה''ב מתחייב עבור פעולה זו כסף, ואיך יהיה הכסף גם קנין לחייב את בעה''ב להעביד את הפועל, וגם לחייב את בעה''ב תמורה לקבלת הפעולה.

ו. וכן לכא' מבואר בדברי המחנ''א שכירות פועלים סי' ד' דכתב המחנ''א דבקבלן אין תחילת מלאכה קנין, מכיון שעובד לעצמו, וצ''ב הרי בכל פעולה יש תוצאה שהיא שייכת לבעה''ב, וכמבואר ממד''א ישנה לשכירות מתחילה ועד סוף שנאמר גם בקבלן כבמואר בקידושין דף מ''ח א' - עשה לי שירים נזמים וטבעות - וע''כ משום שבכל פעולה מקבל תוצאה, וא''כ יש כאן קבלת שוה כסף בתחילת מלאכה אף בקבלן, ומוכח דאין תחילת מלאכה נחשב קנין משום קנין כסף, אלא הוא קנין בפני עצמו, ודוקא תחילת מלאכה הוא קנין ולא התחלת קבלת התוצאה.

ז. אלא שהמחנ''א כתב שם 'אלא אפי' למ"ד דעביד היינו דווקא בפועלים ואומנין דעבדי בשכר והיינו טעמא דמכי התחילו במלאכה נתחייב בע"ה בשכרן ובאותו חיוב נגמר הקנין' וכ''כ הגר''א על דברי הרמ''א שכתב בשם המהרי''ק 'פועל שעשה בחנם עם בעל הבית, יכול לחזור אפילו בדבר האבוד' וכתב הגר''א 'דטעמא דהתחלת מלאכתו הוא קניינו **משא"כ כה"ג** ועש"ך' - ולולי דבריו היה אפשר לפרש את דברי המהרי''ק דאין דעת הפועל להתחייב כשאין מקבל שכר - וכ''כ החזו''א ב''ק סי' כ''א סקל''ב דבתחילת מלאכה חייב בעה''ב משום דמלאכתן שוה פרוטה, ויש כאן קנין כסף לחייב את בעה''ב.

**בגדר דין בעה''ב שחזר בו ידו על התחתונה**

א. בדברי הריטב''א מבואר דיד בעה''ב על התחתונה הוא מדינא, משום שהרי זה דבר האבד כשהוזלו פועלים, ולכן כתב דבחזר בו בעה''ב אף רבנן מודים לר' דוסא, ולכא' לפי''ז אף כשחזר בו לפני תחילת מלאכה ידו על התחתונה.

ב. לדעת המחנ''א דתחילת מלאכה אינו קנין בקבלן, יהיה מבואר דיד בעה''ב על התחתונה אע''פ שלא חל מידי, ויש לעיין לפי''ז אם רק כשהתחילו במלאכה ידו על התחתונה, או גם כשלא התחילו והוזלו פועלים ידו על התחתונה.

ג. בדברי הרמב''ן נראה דהוזלו פועלים אינו דבר האבד, וידו על התחתונה משום שהתחייב בתחילת מלאכה את כל שכרו, אלא שאם יכול הפועל להשתכר פטור, וכשהוזלו חייב לשלם את ההפרש, ולפי''ז לפני תחילת מלאכה אין ידו על התחתונה, ולכא' גם לדברי הרמב''ן רבנן מודו לר' דוסא בחזרת בעה''ב.

ד. לדברי הריטב''א דיד בעה''ב על התחתונה הוא מדין דבר האבד, א''כ היכא דלא יכלו הפועלים להשכיר את עצמם אמש, דכתבו הרשב''א והריטב''א דאינו נחשב דבר האבד, לא יהיה יד בעה''ב על התחתונה, ומתני' איירי כשיכלו להשתכר אמש, משא''כ לדברי הרמב''ן דחייב משום תחילת מלאכה יהיה ידו על התחתונה אף כשלא יכלו להשתכר אמש, ואע''פ שהריטב''א הביא את דברי הרמב''ן דחיוב בעה''ב בהלכו הוא משום תחילת מלאכה וחייב אף כשלא יכלו להשתכר אמש, אפילו הכי רצה לפרש את המשנה אף לחולקים על הרמב''ן, אך לדברי הרמב''ן כשהתחילו במלאכה ודאי יהיה ידו על התחתונה אף כשלא יכלו להשתכר מאמש.

ה. לדברי הרמב''ן לכא' מה שחייב בעה''ב מדין ידו על התחתונה הוא חיוב ככל שכר פועלים, ואינו יכול לשלם שוה כסף, ועובר בבל תלין, משא''כ לדברי הריטב''א שחייב מדין דבר האבד, שחיובו הוא מדין ערב, אין זה אלא התחייבות בעלמא, ודינו ככל חוב שיכול לפרוע בשוה כסף.

ו. בדברי הרא''ש מבואר דרבנן נח' גם בחזר בו בעה''ב, וכתב רעק''א דס''ל להרא''ש דרבנן ור' דוסא נח' אם תחילת מלאכה הוא קנין, ולרבנן שאינו קנין אין יד בעה''ב על התחתונה, משום שכל הטעם שלר' דוסא יד בעה''ב על התחתונה הוא משום שהתחייב בתחילת מלאכה.

ז. בדברי רבינו פרץ והריטב''א בשם ר''י מבואר שאין זולא דבר האבד, ותחילת מלאכה גם אינו מחייב את בעה''ב במקום שיכולים הפועלים להשתכר במקום אחר אף שהוזלו פועלים, ודין ידו על התחתונה הוא קנס כמבואר בדברי רש''י והר''ן לגבי חזרת פועלים, ופירש הר''י דידו על התחתונה 'אינו אלא משום הוקרו שנותן להם סלע על מה שעשו ואף על פי שסופו לתת בחצי הנשאר יותר מסלע' דהיינו שאין יד פועל על התחתונה' ונראה בדברי ר' פרץ דאף לשלם סלע הוא יותר ממה שחייב וקנס חכמים הוא דומיא דחזר בו הפועל, דכתב ר' פרץ שהחידוש בידו על התחתונה הוא בהוקרו פועלים, ומשמע שמדינא לא היה צריך לשלם אפי' סלע, וכך היה לפרש לפי''ז את דברי רש''י בדף ע''ז א' דרבנן דלית להו יד בעה''ב על התחתונה ס''ל דאפי' בחזר בו בעה''ב יד פועל על התחתונה ובהוקרו פועלים לא יתן להם אפי' סלע על מה שעשו - ועי''ש מהרש''ל ומהרש''א ומהר''ם שי''ף - ובטעמא דמילתא י''ל על פי מש''כ החזו''א דהתחייב לשלם על כל היום ב' סלעים, ולא על חצי יום סלע, וכיון שביד בעה''ב לחזור בו - או משום שלא התחייב להעבידו, או שבמקום שיכול להשתכר לא התחייב להעבידו, או משום דתחילת מלאכה אינו קנין - מדינא אינו חייב לשלם לו אפי' סלע, אלא חייב לשלם לו בגמר המלאכה מה שנשאר מהב' סלעים, ולר' דוסא קנסו את בעה''ב שישלם יותר ממה שהתחייב, משא''כ לרבנן, ויתיישב לפי''ז מש''כ רש''י בדף ע''ו ב' ד''ה היה יפה 'דלית ליה להאי תנא הא דתנן במתניתין כל החוזר בו ידו על התחתונה' ומשמע שרבנן נח' על כל דין ידו על התחתונה משום דכל דין זה הוא קנס, ורבנן ס''ל דלא קנסו, וכן יובן מש''כ רש''י בד''ה במה דברים אמורים 'דהיכא דחזרו בהן או הוא חזר ... יש דין אחר ביניהם, מהו הדין שמין להם מה שעשו לפי התנאי, ויקבלו כפי חשבון שעשו' ונראה ברש''י שהדין כן בין בחזרו הפועלים ובין בחזר בעה''ב.

ח. לדברי ר' פרץ דין ידו על התחתונה בחזרת בעה''ב, ודין ידו על התחתונה בחזרת פועל, הוא דין אחד, דקנסו את החוזר בו שיהיה ידו על התחתונה, ולא קנסו את בעה''ב שישלם את כל מה שקצץ עם הפועל על כל היום, אלא רק קנסו שישלם סלע על מה שעבד, אע''פ שמדינא חייב פחות מסלע, אך לדברי שאר הראשונים שהנידון בחזרת בעה''ב הוא שישלם יותר ממה שקצץ, ע''כ דין ידו על התחתונה הוא שישלם את כל מה שקצץ על כל היום, וע''כ אינו מדין קנס, דקנס הוא רק שיהיה ידו על התחתונה אך לא שישלם את הכל, וע''כ דדין ידו על התחתונה בחזרת בעה''ב הוא מדינא, ונקטה המשנה לשון ידו על התחתונה דומיא דרישא אע''פ ששני דינים שונים הם, ובאמת בחזרת בעה''ב חייב לשלם את כל מה שהתחייב לו על כל היום ולא רק ידו על התחתונה.

ט. כתב רעק''א - דף ע''ט א' ד''ה עוד י''ל - 'דהבעה"ב **יכול לחזור** כיון דלא היה קנין רק התחיל במלאכה דהוי רק קצת קנין ויכול לחזור רק דידו על התחתונה ... ומש"ה היכא דחוזר מחמת אונס אין ידו על התחתונה, משא"כ בקנין ממש שכבר נתחייב לו אפשר דהוי פסידא דהבעה"ב' מבואר בדבריו דיכול בעה''ב לחזור בו, ונראה בדבריו דידו על התחתונה בבעה''ב שחזר בו הוא קנס כמו בדין פועל שחזר בו שידו על התחתונה.

**בביאור מח' ר' דוסא ורבנן**

א. ברש''י דף ע''ז א' ד''ה יד פועל, וד''ה שאני מבואר דנח' אם נאמר עבדי הם גם בקבלן - ונח' האם רק כשמשועבד לעבוד אמרינן עבדי הם, או גם כשמשועבד להביא תוצאה אמרינן עבדי הם, מכיון שבפועל חייב לעבוד בכדי לקיים את חיובו -.

ב. להך גיסא בדף ע''ז ב' דר' דוסא נח' גם בפועל, צ''ל דלא דרש ר' דוסא כלל דרשת עבדי הם לגבי דין ידו על התחתונה, ואף לדידיה י''ל דדרשינן עבדי הם אף על קבלן לגבי שיכול לחזור בו, ולא נח' רבנן ור' דוסא אלא בדין ידו על התחתונה.

ג. לשון רש''י בדף ע''ו ב' 'דלית ליה להאי תנא הא דתנן במתניתין כל החוזר בו ידו על התחתונה' ומשמע דאף בחזרת בעה''ב נח' רבנן, ולפי''ז י''ל דכו''ע לא דרשי דרשת עבדי הם לגבי יד פועל על התחתונה, אלא נח' אם קנסו יד החוזר בו או לא, ורק רב דרש מעבדי הם דאין ידו על התחתונה, ולפי''ז רב נח' גם על רבנן וגם על ר' דוסא, נח' על רבנן וס''ל דקנסו, ונח' על ר 'דוסא וס''ל דמכח עביד הם לא קנסו.

ד. רעק''א בדף ע''ו א' כתב בדבעת הרא''ש שנח' ר' דוסא ורבנן אם תחילת מלאכה הוא קנין, וקנסו רק אם חל קנין ואינו יכול לחזור בו, ולפי''ז צ''ל דלך גיסא דר' דוסא נח' גם בפועל, ע''כ ר' דוסא לא ס''ל דרשת עבדי הם גם לגבי דין חזרה, ואין לדחות דלא קאמר הרא''ש כן אלא ללישנא דר' דוסא נח' רק בקבלן, אך בפועל לא נח' רבנן, אלא ידו על העליונה משום שיכול לחזור בו מדין עבדי הם, משום דמבואר בדברי הרא''ש דבעה''ב שחזר בו אף בפועל אין ידו על התחתונה וע''כ משום דלא חל קנין.

ה. המחנ''א נקט בדעת ברא''ש דתחילת מלאכה אינו קנין, ונח' ר' דוסא ורבנן אם קנסו את החוזר בו, ולפי הצד שר' דוסא לא נח' בפועל הוא משום דלא קנסו היכא דנאמר עבדי הם כמשו''כ רעק''א בדף י' א' 'והתורה הקפידה שא"י לשעבד עצמו ממילא אם חוזר אין ראוי לקונסו לומר דידו על התחתונה'.

**בגדר החיוב בדבר האבד**

א. הריטב''א בדף ע''ג ב' ובסוגיין כתב דחיובו מדין ערב 'דבההיא הנאה דסמיך עליה ונותן לו ממונו משתעבד ליה משום ערב', ולפי''ז אין חיובו מדין שכירות פועלים אלא התחייבות בעלמא.

ב. הריטב''א במתני' כתב דבעה''ב החוזר בו ידו על התחתונה ומשלם לפועל את כל מה שהפסיד מדין דבר האבד, וצ''ב הרי כמו שהוזלו הפועלים כך יכול היה להתייקר, וא''כ לא סמך הפועל על בעה''ב כלל, והרי איירי במתני' אף היכא דיכול להשתכר, וא''כ כלל לא סמך עליו, והיכן יש כאן בההיא הנאה דסמיך עליה וכו', וי''ל דאע''פ שיכול להשתכר, ודאי לקראת סוף היום אין היכן להשתכר, ונמצא שסמך על בעה''ב ויש כאן בההיא הנאה.

ג. וכל זה שייך רק בחזרת בעה''ב, אך בחזרת פועלים בדבר שאינו אבד לכא' לא סמך הבעה''ב על הפועל כלל, ולעולם א''א לחייב את הפועל מדין דבר האבד, כגון שהתחדש אח''כ דבר האבד.

ד. צ''ב לדעת הריטב''א שהתחייב לו כפל שכרו מדין ערב, דהניחא הא דשוכר עליו, אך כיצד מטעהו קודם תחילת מלאכה, וצ''ל דע''י דין ערב התחייב גם לעבוד לו, וגם כפל שכרו אם לא יעבוד לו.

ה. כתב המהרי''ק שורש קל''ג 'אפילו פועל בדבר האבד שאין יכול לחזור בו כשהוא חוזר בו ורוצה להפקיע שכירתו שלא כדין דין הוא שיהא הלה שוכר עליהן או מטען מדינא או מקנסא' וצ''ע אם חייב הפועל לעבוד א''כ ודאי דין מטען הוא מדינא, דהרי מחוייב לעבוד לו וממילא יכול לכופו לעבוד לו ע''י שיטעהו - ורק להכותו נצרך ב''ד - וצ''ל דכוונתו על שוכר עליו דאינו מדינא, דהרי התחייב רק לעבוד, ולא התחייב מעות.

ו. צ''ע בדברי המהרי''ק שכתב שחייב לעבוד לו, הא דבר האבד הוא אף קודם תחילת מלאכה, וצ''ל על פי הריטב''א דהתחייב לעבוד לו בדבר האבד מדין ערב, ומספקא ליה למהרי''ק אם רק התחייב לעבוד, ושוכר עליו הוא רק קנס, או שגם התחייב לשלם לו עד כפל שכרו.

ז. ההגה''א כתב דדין דבר האבד הוא אף כשלא יכול היה בעה''ב לשכור פועלים אחרים אמש, ולכא' בכה''ג אין בעה''ב סומך עליו, שהרי בלאו הכי אין לו אחר, וע''כ לדעת ההגה''א אין דין דבר האבד מכח דין ערב, אלא לכא' הוי קנס עי' מהרי''ק שורש קל''ג, או תקנה דרבנן כמוש''כ הנתה''מ סק''ג.

ח. בדברי הגר''א סקל''ד נראה דדין דבר האבד הוא מדינא דגרמי, דכתב בביאור דברי הרשב''א דאין דין דבר האבד כשלא יכל הבעה''ב לשכור פועלים מאמש, משום דס''ל דחיוב דבר האבד הוא מדינא דגרמי, וצ''ע מה שייך דינא דגרמי בחלילין וכד' - וכ''ה בחזו''א ב''ק סי' כ''א סקכ''ז דלא שייך בזה חיוב מדינא דגרמי - ואולי משום דגרם לו לשכור היום פועלים ביוקר - וזה לא שייך היכא דאתמול לא היה בידו לשכור פועלים - אע''פ שאם לא ישכור פועלים כלל לא יפסיד ממון, אפילו הכי מכיון שמוכרח הוא חלילין וכו' הרי זה נחשב שגרם לו לשכור ביוקר, ובדברי הגר''א בסק''מ מבואר דס''ל להנמוק''י דאם אבד הפשתן אין חיב מדינא דגרמי, וא''כ יהיה מבואר בדברי הגר''א בדעת הנמוק''י דאיבוד הפשתן אינו אלא גרמא, משא''כ מה ששכר פועלים ביוקר הוא גרמי, ואכתי צ''ע אם חייב מדינא דגרמי מדוע שוכר עליהן רק עד כדי שכרן, הא גורם לו לשכור אף ביוקר גדול יותר.