‏‏קעד,ב  -  קעה,א     ג
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב יחזקאל זילבר / גט פשוט

**ציונים**

**שכ"מ שהקדיש וכו' חזקה אין אדם עושה קוניא על הקדש,** יש לדון האם הנאמות היא להוציא המנה מהקדש, או דנאמן דלא היה דעתו להקדישו. עי' תוס' ד"ה שכ"מ, ובר"י מיגש, ובש"ך רנה סק"ח.

**שכ"מ שהקדיש כל נכסיו ואמר מנה לפלוני בידי נאמן,** כשאין שטר אלא הוי מלוה ע"פ האם נאמן. דעת הרי"ף והטור שנאמן וגובה מן ההקדש, ועי' בבעה"מ ובמלחמות שאינו גובה [אלא שנחלקו בשטר שאינו מקויים ואמר תנו]. ועי ש"ך רנה סק"ה ובביאור הגר"א שם סק"ה. ושי' הר"י מיגש דרק כשאמר תנו בשעה שהקדיש נאמן. ועי' בביאור הגר"א שם.

**וכן היה רשב"ג אומר וכו'.** א"ל אביי אטו כל המגרש בבי דינא מגרש, מלשון הגמ' משמש שההלכה הזו שצריך להדיר את הבעל הוא רק בשעת גרושין, ולכך קאמר אטו כל המגרש, אך דבר זה הוא פלא, למה לא ידירנה בשעה שגובה כתובתה. ועי' בריטב"א [ובתוס'] שפי' שאין ה"נ כוונת הגמ' היא לאו דוקא שעת גרושין, אלא שתגבה מן הערב בלא שבי"ד יודעים. ולישנא קלילא נקט וכו'.

וכן הביא רע"א לעיל קעג: שבטושו"ע סי' קב סעי' ז' משמע שהבעל צריך להדיר אותה בשעה שנפרעת מהערב.

והעיר בזה רע"א, 'ומ"מ בעיקר מלתא קשה לי דאיך שייך שלא תפרע עד שידירנה הבעל, ובאיזה כח נכריח הבעל לידור הנאה, ואם הוא לא ירצה לעשות כן נפסיד אותה שלא תפרע, ואמאי לא הטילו חז"ל על האשה דבר זה, שכשבאה לתבוע מהערב תידור הנאה מבעל זה. וכתב דאולי מחמת זה כתב הרמ"א בתשובה סי' לג דדוקא בשעת גרושין מוטל על הבי"ד לעשות כן. וצ"ע

**ערב דכתובה.**

קיי"ל דערב דכתובה לא משתעבד וכו' מ"ט מצוה הוא דעבד ולאו מידי חסרה. מבואר דאיכא ב' חסרונות בערב דכתובה, חדא דלאו מידי חסרה דהיינו דליכא הלואה דאפשר לומר על אמנותו הלוהו, וכיון שלא הוציא ממון עפ"י חשיב כמו ערב דלאחר מתן מעות דצריך קנין, ועוד דמצוה עבד וכפרשב"ם 'דאין דעתו לפרוע הערבות אלא מתכון לזווגן שע"י ערבות זו מתרצין. ועי' בנמוק"י בשם התוס' [גטין נ.] דתרוויהו בעי' להו, ולאפוקי ערבות דנדוניא [שהאשה תכניס לו מה שהתחייבה] שחסריה, וכן אם נעשה ערב לנכסי צאן ברזל בשעת נשואין דחסרה [אע"ג דמצוה עבד], ולאפוקי נמי המתחייב לחברו ונכנס זה ערב, דלא עביד מצוה דמשתעבד אע"ג דלא חסריה.

אמנם הריטב"א נחלק בזה וס"ל שהעיקר הטעם הוא משום דלאו מידי חסריה. ועי' בשו"ע חו"מ סי' קכט.

והנה כתב הרמב"ם פכ"ה ממלוה ה"ו ופי"ז מאישות ה"ט דערב דכתובה פטור אע"פ שקנו מידו. ואב שערב לכתובת בנו מתחייב רק בקנו מידו, והראב"ד פליג ע"ז בתרתי, חדא דאם מיירי בקנו מידו לא גרע מכל ערב שלאחר מתן מעות דמתחייב. ועוד דאב אין צריך קנין. ועי' בנמוק"י. ויש ראיה לדברי הרמב"ם מהא דתי' בגמ' 'קבלן הוה' ולא תי' ש'קנו מידו',

ונראה דס"ל לרמב"ם דאיכא נפק"מ בין הטעמים, דלטעמא דמצוה קא עביד לא יועיל קנין, משום דתלינן דדעתו לצורך מצוה ולא בשביל להתחייב. ובזה חלוק אביו מכל אדם, דכל אדם כיון שהוא רק מצוה בעלמא לא מהני קנין, אבל האב כיון שמתכוון לפרוע חוב הכתובה, והוי ככל ערב שלא במקום מצוה שמתחייב, אבל מ"מ עדין איכא חיסרון דאין כאן הוצאת דמים וליכא גמירות דעת ולכך בעינן קנין. ולכך ערב לכתובה סתם לא מועיל קנין משום דאיכא סברא דלמצוה קא עביד, ובאב איכא סברא דליכא הוצאת דמים ולכך מהני רק עם קנין.

ועי' ברמ' אישות שם 'דקבלן דכתובה חייב לשלם אע"פ שלא קנו מידו'. וצ"ב מ"ש מערב סתם הא כיון דלאו מידי חסרה הרי לאו הלוהו על אמנותו ובמה נשתעבד. ואפשר שהוא התחייבות בעלמא כמו שכ' הרמ' פי"א ממכירה הט"ו, וכל' הנמוק"י 'כיון דאמר לישנא אלימתא כ"כ ודאי שעבודי שעבד נפשיה ואפי' אית ליה נכסי לבעל'. וצ"ב.

וע"ע ברש"י בגטין מט: ובתוס' שם ד"ה בקבלן.

**אמר רב הונא שכ"מ שהקדיש וכו'** חזקה אין אדם קנוניא על הקדש. והיינו דאף דהוי חב להקדש, מ"מ מכח החזקה אמרינן דאמת אומר שחייב מנה לפלוני, ודווקא בשכ"מ ליכא חשש קנוניא דאין אדם חוטא ולא לו, אבל בריא כה"ג חיישינן לקנוניא ואינו נאמן, כמבואר בערכין כג. והראשונים הק' הרי קיי"ל כב"ה דיש שאלה להקדש, ולמה אינו נאמן במיגו דאי בעי מתשיל עלה, והעמידו הראשנים דמיירי כשהקדיש ע"ד רבים, או שבא לידי גזבר. וע"ע בקצה"ח סי' רנה סק"ג.

ובעיקר דברי ר"ה דמבואר דאף דהוי חב להקדש נאמן, משום דחזקה אין אדם עושה קנוניא ובבריא אינו נאמן משום דאיכא חשש קנוניא, לכאו' צ"ב הרי טעמא דחזקה אין אדם וכו' הוא להסיר החשש קנוניא, א"כ אפילו נימא שאין חשש קנוניא, אבל סו"ס מהי"ת יהא נאמן לגבי הקדש הא הוי חב להקדש ואינו נאמן, דדינא דהודאת בעל דין דלחובת האחריני אינו נאמן, ומה מועיל טעמא דחזקה וכו' שאין קנוניא.

[וכבר יסד הגרש"ר בזכרון שמואל סי לח דבכל הודאת בע"ד איכא תרתי, חדא הדין נאמנות דהודאת בעל דין דילפינן מ'כי הוא זה', וע"ז אמרינן דבמקום שהוא חב לאחריני אינו נאמן, ועוד דאיכא נמי אנן סהדי דודאי אינו משקר להפסיד ממונו, ובזה צריך להיות נאמן אפי' בחב לאחריני, אלא דחיישינן לקנוניא, ובמקום דליכא חשש קנוניא נאמן, והיינו משום דאנן סהדי דקושטא קאמר. וכ"ז הוא בממונו, ויש לדון בסוגיין שהממון הוא כבר של הקדש, ועכשיו מדין הודאת בע"ד אומר מנה לפלוני בידי, האם יש כאן אנן סהדי דקושטא קאמר דהרי אינו מפסיד את ממומו אלא ממון של הקדש. ושוב אמאי נאמן דאיכא חזקה וכו' הא סו"ס הוי חב להקדש. וצ"ב].

**והנה יש לדון** האם מחמת חזקה אין אדם עושה קנוניא על הקדש נאמן להוציא המנה מההקדש, או דלאו משום חזרה הוא, אלא דנאמן לומר דלא היה בדעתו להקדיש המנה שחייב לשלם לאחר.

ומצינו שנחלקו בזה, דהנה בתוס' הק' דנפשוט הספק דלעיל קמח: בהקדיש כל נכסיו אי יכול לחזור בו, דאי יכול לחזור ודאי נאמן, ותי' בתוס' בשם ר"י וברמב"ן דאיירי שהקדיש כשהיה בריא, אבל כשהקדיש כשהיה שכ"מ הוא בעיא דלא איפשטא.

אבל בר"י מיגש תי' 'ובשעה שהקדישן אמר מנה לפלוני בידי, שאם אמר תנו ודאי נותנין, בין נקיט ההוא פלוני שטרא בין לא נקיט שטרא, הואיל ובשעה שהקדישן קאמר ליה וכו', ודוקא היכא דאמר בשעה שהקדישן, אבל אם לא אמר ליה בשעה שהקדישן אע"ג דאמר תנו אין נותנין, דהא אמרינן לעיל [קמח:] איביעא להו הקדיש כל נכסיו מהו, ועלתה בתיקו, וקי"ל כל תיקו דממונא חומרא לתובע וקולא לנתבע, והאי מכי אקדישינהו לנכסים הא קנוהו הקדש, וכי בעי למהדר השתא הוא דקא בעי למהדר, ולא מצי למהדר ביה אלא בראיה ברורה, וכיון דאי בעי למהדר ביה לא מצי הדר ביה, כי אמר תנו וכו' אין נותנין, דאמרינן האי מהדר קא מהדר ביה וכו',

והביא הר"י מיגש ראיה, 'ודייקא נמי מדקא מדמינן להא דרב ושמואל דאמרי שכ"מ שאמר וכו' דהתם נכסי דידיה נינהו, ומנכסי דידיה הוא דקאמר תנו, ה"נ לענין שכיב מרע שהקדיש כל נכסיו ואמר תנו וכו', דאמר בשעה שהקדיש דאכתי נכסי דידהו נינהו ולא דהקדש דומיא דרב ושמואל, אבל לאחר שהקדישן דנכסי לאו דדיהו אע"ג דאמר תנו אין נותנין וכו'.

וכשי' הר"י מיגש מבואר ברמב"ם פ"ז מערכין הי"ט 'בד"א בבריא, אבל בחולה שהקדיש כל נכסיו ואמר בשעה שהקדיש מנה לפלוני בידי נאמן, שאין אדם עושה ערמה וכו', וכתב בהג' הראב"ד 'א"א אפי' אחר שהקדיש, שבשעה שהקדיש כל אדם נאמן', [והיינו דגם בריא נאמן בשעה שהקדיש], ועי' בכס"מ שתי' דאיירי דאיירי לאחר כדי דיבור ועסוקין באותו ענין וכו' ע"ש, ובביאור הגר"א הק ע"ז 'ומה שתי' הכס"מ דמירי לאחר כ"ד ועסוקין באותן ענין, דבריו אינם נכונים, דמ"מ קשה קו' הר"י מיגש כיון דאין יכול לחזור דעסוקין לא מהני רק לקנין כמש"כ הרמב"ם פ"ה ממכירה ה"י'.

ועוד הק' בש"ך רנה סק"ח דהרמב"ם עצמו פסק בספ"ט מזכיה בהך בעיא דש"מ יכול לחזור בו. ועוד הק' 'דאפי' אם ת"ל דאינו חוזר בו אתי שפיר דברי ר"ה, דודאי אם בא לחזור אינו יכול, אבל הוא אינו חוזר אלא שאומר מנה לפלוני בידי וזה לא הקדשתי מתחלה'. [וכעין מה דאמרינן בב"ק קב: דהמקדיש אין דעתו על כסות אשתו ובניו, ומסיק שנעשה כמי שהקנה להן כסות אשתו ובניו מעיקרא, וביאורו בראשונים דאין דעתו על מה שכבר לקח לצורך אשתו ובניו, וה"נ אין דעתו להקדיש מנה שחייב לשלם].

וכן כתב בביאור הגר"א שם להק', 'וגם קו' הר"י מיגש קשה להלמו שמקשה דילמא הדר ביה, הא בגמ' נזהר מאותו קושיא ואמרו חזקה וכו', [והיינו דליכא כאן כלל חזרה מההקדש, דחזקה אין אדם וכו', הרי דאינו חוזר בו מההקדש כלל], אדרבא תוס' שם ד"ה שכ"מ הק' תפשוט מהכא דאינו חוזר וכו', ותי' דהקדישן בשעה שהיה בריא שאינו יכול לחזור, וכ"ש לפי' הר"י מיגש דהאיביעא לחומרא ניחא לדינא אפילו שהקדשן בעת שהיה שכיב מרע ואח"כ אמר ומת, ועוד דא"כ מה פריך בשבועות וכו'. ובסוף דבריו הוסיף, 'וגם בטלו דיוק של הר"י מיגש מדמדמי לרב ושמואל וכו', דשפיר קמדמי, כיון דלית ליה קנוניא הוי כמו בדידיה'.

הרי דלדעת התוס' והראשונים הנאמנות שיש לו מחמת החזקה אינה מוציאה כלל הממון מהקדש, ונאמן גם לאחר שהקדיש, משום שנאמן שלא היה דעתו להקדיש המנה, ולא היה של הקדש מעולם. אבל לדעת הר"י מיגש והרמב"ם הוי חזרה מההקדש, ולזה בעינן דוקא בשעה שמקדיש שעדין הוא ממונו, וכלשון הר"י מיגש 'דאמר בשעה שהקדיש דאכתי נכסי דידהו', ולא קשה קו' הגר"א שהרי אמרו חזקה וכו', דטעמא דחזקה אינו אלא דלא חיישינן לקנוניא, אבל מ"מ בתר שהקדיש אינו יכול להוציא ממון ששיך להקדש.

וגם הרמ"ה אות קמ נחלק על הר"י מיגש, וכתב 'ולא תימא דוקא היכא דאמר הכי בשעת הקדש, א"נ תוך כדי דיבור, אבל היכא דאמר לאחר כדי דיבור לא מהימן לאפסודיה להקדש, אלא אפי' אמר הכי לאחר כדי דיבור מהימן, דאי בתוך כדי דיבור, מאי איירא דאין אדם עושה קנוניא על הקדש, ומה ענין קנוניא לכאן, מכדי האי גברא עד השתא כולהו נכסיה דידיה נינהו, ואי בעי מקדיש ואי בעי לא מקדיש, וא"כ כי אמר מנה לפלוני בידי, הו"ל כמ"ד חוץ ממנה שאני חייב לפלוני, ומה ענין קנוניא לכאן, ועוד מאי איירי הקדש, אפי' הדיוט כה"ג מהימן, אלא ע"כ כי אצטריך לאשמעינן גבי הקדש כגון דאמר אחר כדי דיבור, דאע"ג דגבי הדיוט לא מהימן דחיישינן לקנוניא, גבי הקדש מהימן. דאין אדם עושה קנוניא על הקדש.

**תוד"ה אדם.** אבל תבעוהו והודה חייב כ'דאמרינן בשמעתין' וכו' כוונתם להא דאמר רבה לקמן דשכ"מ שאמר מנה לפלוני בידי ואמרו יתמים חזר ואמר לנו פרעתי נאמנין, משמע שרק בכה"ג שאמרו שחזר האב וכו', אבל אם לא אמרו שחזר ואמר פרעתי חייבים הם לשלם, ולא אמרינן אדם עשוי שלא להשביע את בניו, ולכאו' הוא דלא כרב ושמואל, ובאמת מכח קו' זו כתב הרי"ף דהתם מיירי שהודה. וביאר הנמוק"י שאמר 'מודה אני'. אבל התוס' כתבו דמיירי בשתבעוהו והודה, וכן פי' הרא"ש.

**האם נאמן כשאין בידו שטר.**

שכ"מ שהקדיש כל נכסיו וכו' נאמן חזקה אין אדם וכו', מסקנא דסוגיא 'אלא אמר ר"נ אידי ואידי דנקיט שטרא ולא קשיא הא דמקוים, והא דלא מקוים אמר תנו קיימה לשטרא לא אמר תנו לא קיימה לשטרא'. וכתבו התוס' ד"ה הא דמקויים וכו' דאע"ג דמיירי כשיש לו שטר מ"מ בעינן לאשמועין דנאמן 'בלא שבועה' מפני שהקדש דומה למשועבדין דאין נפרעין מנכסים משועבדים אלא בשבועה, ולזה נאמן השכ"מ בלא שבועה, ובלא אמר תנו אינו נאמן דחיישינן לזיוף.

**ונחלקו רבותינו הראשונים,** האם נאמן בשטר שאינו מקוים, וכן האם נאמן גם כשאין כלל שטר, והוי מלוה ע"פ ואמר תנו האם גובין מן ההקדש.

**דעת הרי"ף** דרב ושמואל ס"ל דמלוה ע"פ אינו גובה מהירושין, ולכך הוצרך הגמ' להעמיד דמיירי כשיש שטר בידו רק אינו מקוים, אבל אנן דקיי"ל דמלוה ע"פ גובה מיורשין, אפי' בלא שטר נמי. וז"ל הרי"ף 'נאמן חזקה אין אדם עושה קנוניא על הקדש, ודוקא דאיכא בידיה שטרא דמקויים, אבל איכא בידיה שטרא דלא מקויים אמר תנו קיימה לשטריה ונותנין, לא אמר תנו אין נותנין וכו', וה"ה היכא דליכא שטרא בידיה, אי אמר תנו נותנין רב ושמואל וכו' לא אמר תנו אין נותנין מ"ט אדם וכו', אמר רבא וכו', ומשמעינן מרבא דהיכא דאמר בתורת הודאה אע"ג דלא אמר תנו. [והיינו דקשיא ליה בדברי רבא דטעמא דאמרו יתומים חזר האב ואמר פרעתי הוא דאין נותנין, הא לא חזר ואמר פרעתי, נותנין, והא לרב ושמואל אם לא אמר תנו אין נותנין אדם עשוי וכו', ולכך תי' דהכא שאמר בל' הודאה כגון מודה אני וכו' והתם דלא אמר בל' הודאה]. הרי מבואר בדבריו דאף בשטר שאינו מקוים ואמר תנו, או אפי' בדליכא כלל לשטר בידיו ואמר תנו נותנין. וכ"ה בטור 'אם אמר תנו מנה לפלוני וכו' אפי' אין לו עליו שטר'.

ותמה עליו בבעל המאור 'ונראה מדבריו שאם אמר בתורת הודאה גמורה אע"ג דלא אמר תנו נותנין, גם זו טעות הוא ואין לסמוך עליה, ואפי' אמר בתורת הודאה גמורה כל שלא אמר תנו ולא קיימה לשטריה אין נותנין, דהו"ל כמלוה ע"פ ואינו גובה ממשועבדים, ותמה על עצמך אף כשאומר תנו האיך נותנין לגבות מן המשועבדים בלא שטר מקויים, אם אמרו רב ושמואל ביורשים שרשות ביד אביהן לצוות לתת ולומר תנו משלי, יאמר כן בהקדש ובמשועבדים לאו כל כמיניה, הלכך אף באומר תנו אין הדבר נראה לנו לגבות מן ההקדש בשטר שאינו מקויים, ומה שאמרו חזקה אין אדם עושה קנוניא על הקדש, לא אמרי אלא בשטר מקויים ולגבות בלא שבועה, אבל לגבות בשטר שאינו מקויים אין לנו'.

הרי דפליג בתרתי, גם בשטר שאינו מקויים דאינו גובה, וכ"ש כשאין שטר כלל דהוי מלוה ע"פ שאינו גובה מן ההקדש כשם שאינו גובה ממשעבדים.

וכתב הרמב"ן במלחמות אמר הכותב 'ותמה על עצמך אף בשטר מקויים האיך גובה בלא שבועה, שמא פרוע הוא, ומה ראית לחוש לזיוף [באינו מקוים] ולא לחוש לפרעון [במקוים], אדרבא איפכא מסתברא, וכשם שאמרו אין נפרעין בלא קיום שטר, כך אמרו אין נפרעין מן המשועבדים בלא שבועה וכו'. [וכתב בקוב"ש אות תרנ לת' דלענין לגבות בשטר שאינו מקוים שהשטר הוא חספא בעלמא, אינו נאמן בהודאתו על אחרים, אבל בשטר מקוים דצריך שבועה לגבות ממשועבדים, הוא בשביל שטענינן ללקוחות שמא אם היה הלוה בפנינו היה אומר אישתבע לי דלא פרעתיך, ובזה כשהלוה מודה במקום דליכא חשש קנוניא, מהני הודאתו שלא טענינן ללקוחות, וממילא מחייבינן כיון שהשטר מקוים].

והוסיף הרמב"ן במלחמות 'אלא באו ונסמוך על רבינו הגדול שכל מודה הודאה גמורה בחוב קיים השטר וכיון דאין לחוש לקנוניא על נכסי הקדש נאמן הוא לגמרי ומקיימין השטר מפיו, ולא עוד אלא נאמן לומר מלוה בשטר יש לו לפלוני עלי מזמן פלוני וגובה ואי"צ להביא ראיה.

וכן כתב בחידושים 'ומש"כ הרב ז"ל בהלכות דההוא דרב הונא שהקדיש כל נכסיו אי הוי בידיה שטרא דלא מקויים ואמר תנו נותנין, יפה אמר, דאע"ג דאמרינן בעלמא מה לי משעבדי לגובה מה לי משעבדי להדיוט [והיינו דלהוציא מיד הקדש הוי כמוציא מיד הדיוט], הכא דמודה ואמר דשטר זה אמת הוא ויכול לקימיו בחותמיו, וכו' תדע דהא כי איכא בשטר מקוים בידיה נמי לא גבי מהקדש אלא בשבועה, והשתא דאמר תנו קיימיה לגמרי ושקיל בלא שבועה וכו',

אבל תמהני שאמר וה"ה היכא דליכא שטרא בידיה ואמר תנו נותנין, והא מלוה ע"פ אינה גובה מן המשועבדים. ונראה שכך הוא אומר דאע"ג דלא נקט שטרא בידיה אלא שכ"מ הוא שצוה ואמר יש לפלוני עלי מנה בשטר תנו אותו לו נותנין, דאיהו ודאי קושטא קאמר ולא משקר והרי הוא כמי שהוציא מלוה לפנינו שטר מקויים, א"נ במודה במנה פקדון או בקרקע.

חזינן דגם לשי' הרמב"ן דבשטר שאינו מקוים מהני להוציא מהקדש במקום דאמר תנו, מ"מ כשאין בידו שטר כלל הוי מלוה ע"פ ואינו מוציא מהקדש כשם שאינו גובה ממשעבודים ורק מיורשים מהני תנו לבד, ולכך נדחק לפרש שאומר דיש שטר אצלו.

**וכתב ע"ז בש"ך** רנה סק"ח ואני תמה על כל הגדולים הנ"ל וכו' דהרי סתמא דסוגיא אמר ר"ה שכ"מ שאמר וכו' נאמן מ"ט חזקה וכו', מתקיף לה ר"נ הא רב ושמואל וכו' אלמא אדם עשוי שלא להשביע את בניו ה"נ אדם עשוי וכו', כי קאמר ר"ה התם דנקט שטרא וכו', הרי דמעיקרא הבין ר"נ דברי ר"ה כפשוטו דאיירי בלא שטר כלל, ואפ"ה לא הוי קשיא ליה אלא מרב ושמואל דאדם עשוי וכו', ואם איתא טפי הו"ל לר"נ לתמוה האיך נפרעין מן ההקדש בלא שטר מקויים, אלא ודאי דחידש ר"ה דנאמן שכ"מ לומר תנו מנה לפלוני [ואי ליכא ליכא טעמא דלא להשביע] גובין מן ההקדש אף בלא שטר כלל, וכ"ש בשטר שאינו מקויים.

וכדברי הש"ך כתב בביאור הגר"א שם סק"ה 'וגם מה שתמהו על הרי"ף הא מלוה ע"פ אינו גובה מן המשועבדים, וסתר הרז"ה דברי הרי"ף, והרמב"ן וש"פ נדחקו לקיימן ע"ש, כל דברי הרי"ף נכונים מאד והם גמ' ערוכה שם, דפריך מתקיף וכו', ומשני כי קאמר וכו', משמע דמעיקרא ס"ל הא דר"ה בלא נקיט שטרא ואפ"ה גובה מהקדש, ולא קשיא ליה לרב נחמן אלא משום שלא להשביע, וכן כל השקלא וטריא דגמ' דוקא בדנקיט שטרא מקוים משום שלא להשביע וכמש"כ בתוס' ד"ה הא דלא אלא נראה לר"י וכו', ולכן באמר תנו דלא שייך שלא להשביע כמש"כ רב ושמואל נותנין אפי' במלוה ע"פ.

ומה שהק' דמלוה ע"פ אינו גובה ממשועבדים, ליתא, דטעמא דאינו גובה ממשועבדים מפני ב' טעמים, אחד שלא להפסיד ללקוחות דלית להו קלא כמש"כ בב"ב מב. וקעה: ובפ"ק דקידושין יג:, וזה לא שייך במתנה ובהקדש דלית להו פסידא. ועוד טעם שני, משום קנוניא כמש"כ בב"ב קכח:, וזה הטעם ג"כ במתנה והקדש, אבל בלאו הכי גבי, דקיי"ל בקידושין שם דשיעבודא דאורייתא, וכאן דל"ל קנוניא גבי'.

**קעה.**

**מכלל דרב ושמואל דלא נקיט שטרא,** ופרשב"ם 'ואם משום מצוה לקיים דברי המת לא היה להם ליתן עד לאחר מותו', והיינו דאמר תנו נותנין משמע בין מחיים ובין לאחר מיתה, וע"כ אינו משום מצוה לקיים דברי המת. אמנם אכתי יל"ע דאכתי נימא דמחיים חייב משום שמבקש לפרוע חוב שחייב, ולאחר מותו חייבים אע"ג דהוי מלוה ע"פ שאינה גובה מיורשין, משום מצוה לקיים דברי המת. וכן ראיתי שהעירו דאין הכי נמי הוכיח הרשב"ם שאינו משום מצוה לקיים דברי המת, אבל מ"מ מדוע באמת אין כאן מצוה לקיים דבריו.

ובאמת ברמב"ן ושא"ר כתבו דליכא הכא מצוה לקיים דברי המת 'דהכא במודה עסקינן, שאומר אני חייב לו מנה תיטלו את שלו, והוא כמוסר דבריו לעדים, אבל מצוה ליתא ודאי נותנין, דקי"ל מצוה לקיים דברי המת', הרי דהכא לא שייך כלל מצוה שאינו אלא כאומר פרעו לו חוב שאני חייב לו ובתורת פרעון חוב הוא.

ואולי גם זה פי' הרשב"ם, דשכ"מ שמצוה ליתן חוב שהוא חייב לאחר אינו בכלל מצוה לקיים דברי המת, דמצוה לקיים דברי המת הוא כשכוונתו שיתנו מתנה לאחר, והטעם כמוש"כ התוס' בד"ה ורב, דתקנת שכ"מ הייתה רק כשנותן במתנה, אבל לשלם חובו דינו כדין חוב, ואם מלוה ע"פ אינו גובה הוא פטור ולכך גם מצוה לקיים דברי המת אין כאן, וזה שהוכיח הרשב"ם דמהא דחייבין גם מחיים ע"כ שתורת חוב הוא לשני, ולכך גם לאחר מותו אין ע"ז תורת מצוה אלא פרועון חוב.

**אמר תנו קיימה לשטרא** לא אמר תנו לא קיימה לשטרא, היינו דשמא שלא להשביע את בניו אמר כן. ומכאן הוכיחו התוס' ריש גיטין ד"ה ואם יש דטענין ליתמי מזויף, דהא רב ס"ל דמודה בשטר שכתבו א"צ לקיימו ולא טענינן פרוע מיגו דמזויף, וע"כ דטענין מזויף. ועי' בקוב"ש כאן אות תרסב.

**תוס' ד"ה הא דלא מקויים**, וא"ת וכו' 'בהא נמי לימא שהאב אמרו שלא להשביע וכו', פי' מהרש"א דכוונתם בהא דאמר תנו דקיימיה האב לשטרא, נימא דפרוע הוא ושלא להשביע ע"ש. וברש"ש כתב דאינו מחווור, ולכאו' כוונתו מסוף דברי התוס' שכתבו אלא נראה לרבי דהיכא דנקט ההוא מלוה שטר מקויים אין הלוה רגיל לעולם לומר שלא להשביע וכו', הרי דאיירי בשטר מקוים שאין צריכין לדברי האב כלל. ולכך פי' ברש"ש דכוונתם להק' בשטר מקויים, דנימא שלא להשביע וכו', וצ"ב הא בתוס' כתבו לעיל בד"ה הא דמקויים דלא בעינן כלל לדבריו, אלא לפטור מהשבועה, אבל חייב ליתן לו מ"מ, א"כ מה הק' הכא דאין ראיה מדברי האב.

**תוס' ד"ה חזר ואמר וכו'**, אף הם יכולים לומר פרענו אחר כן, והיינו דנהי דאם אמר האב שפרע קודם שאמר שהוא חייב, נאמן במיגו שהיה אומר שפרע אח"כ, מ"מ היתומים אינם נאמנים שהאב אמר כך, ולכך כתבו התוס' שהם עצמם נאמנים שפרעו, ולכך נאמנים לומר שהאב אמר להם שפרע קודם.