כלים פ_א מ_ז
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"א מ"ז**

א] **עיירות המוקפות חומה מקודשות ממנה שמשלחין מתוכן את המצורעין,** התוס' בערכין דל"ב: כתבו דהא דאין משלחין את המצורעין אלא מעיירות המוקפות חומה, אף דלא כתיב בקרא בית חומה, ילפינן לה בגז"ש מבתי ערי חומה, ולפי דבריהם ודאי דאין משלחין את המצורעין אלא מעיירות המוק"ח מימות יהושע בן נון, דומיא דדין בתי ערי חומה דתליא במוקף חומה מימות יהושע בן נון, כדתנן בשלהי ערכין, וכן צידד הר"ש במשנתינו, וכ"כ בפירש"י במגילה ד"י: ובשבועות דט"ז., והמל"מ בפ"ז מביהב"ח הי"ג ובפ"י מטומאת צרעת ה"ז כתב כן גם בדעת הרמב"ם.

?בעיקר דינא דמוק"ח מימות יהושע בן נון, עי' בחי' הגר"ח פי"ב משמו"י, דלדעת הרמב"ם הוא משום דאין קידוש בפנ"ע על ערי חומה, אלא הוא מכח קידוש הארץ, וגם לדעת רש"י דהי' ע"ז קידוש בפנ"ע, מ"מ דינא הוא דיהא ביחד עם קידוש הארץ, עכ"ד, ונראה דהיינו, דאלמלי ה"ט תיקשי דמ"ט עיירות שלא היו מוק"ח מימות יהושע, לא קידשום אח"כ, דלכאו' איכא דין לקדש עיירות המוק"ח.?

אך בס' הכתב והקבלה פר' תזריע י"ד מ' דקדק מד' הרמב"ם שם שלא הזכיר לזה, דס"ל דמשלחין את המצורעין מכל עיירות המוקפות חומה, ואף דאינם מוקפות מימות יהושע, ויל"ע לפ"ז, אם תליא רק במה שהיא מוקפת חומה עכשיו, וכל שהיתה מוקפת חומה בימות יהושע ונפלה חומתה אין משלחין ממנה, וצ"ע.

ב] והנה בתוס' הגרע"א הביא להקשות בזה, במה שפירש"י במלכים ב' ז' ג' בהא דכתיב וארבעה אנשים היו מצרעים פתח השער, ופירש"י דהוא כמו שנא' בדד ישב מחוץ למחנה מושבו, וקשיא דהרי שומרון לא היתה מוק"ח מימות יהושע נון, כדכתיב במלכים א' ט"ז כ"ד דעמרי בנאה, והשיב הגרע"א דהתרגום יונתן שם נזהר בזה, דתרגם להא דכתיב ויקן את ההר, וזבין ית כרכא, והיינו דס"ל מכח קו' זו דגם מקודם הי' כרך גדול, אלא שעמרי חיזק הבנין וקרא שם העיר שומרון, ולפ"ז י"ל דהי' כרך זה מוקף חומה מימות יהושע, עכ"ד.

ובתשו' בנין ציון ח"ב סימן ס' תמה ע"ז, דזה נסתר מגמ' ערוכה בסנהדרין דק"ב: דאמרינן, דמפני מה זכה עמרי למלכות מפני שהוסיף כרך א' בא"י שנא' ויקן את ההר וכו', - ועיי"ש שכתב לישב עיקר הקו', לפ"מ דאיתא בתנדב"א, דהוסיף עמרי עיר גדולה בישראל, וכך הי' בדעתו, אמר כשם שירושלים למלכי יהודה כך שומרון למלכי ישראל, וכיון שרצו להשוות שומרון לירושלים גירשו גם המצורעים משם שלא תבצר מקדושת מחנה ישראל, וכ"כ בס' מקור ברוך ח"ב סימן כ"ב.

ג] והנה בפסחים דפ"ה: אמר ר"ש בר יצחק, מפני מה לא נתקדשו שערי ירושלים מפני שמצורעין מגינין תחתיהם בחמה מפני החמה ובגשמים מפני הגשמים, ובמל"מ פ"ז מביהב"ח הי"ג נסתפק בזה, אם ה"נ בשאר עיירות המוקפות חומה לא נתקדשו השערים מפני המצורעים, או דדוקא בירושלים עשו כן כדי שלא יצאו מירושלים, אבל בשאר עיירות לא עשו כן אלא אף השערים נתקדשו, ועמש"נ לדון בזה להלן מ"ח אות ? בהערה, - ורבים תמהו ע"ז, דמקרא מפורש הוא בארבעה מצורעים שהיו בפתח השער, והרי דאף שערי שאר עיירות לא נתקדשו.

ובמקור ברוך שם כתב לישב בזה ע"פ הנ"ל, דכל עיקר הא דנשתלחו המצורעים משומרון, הוא משום דרצו להשוותה לירושלים, וכיון דשערי ירושלים לא נתקדשו ומותרין המצורעין לישב בתוך השער, ע"כ היו יושבים אף בשומרון בפתח השער, וכעי"ז כתב במשך חכמה בהפטרת מצורע.

ד] תניא בתוספתא ב"ק פ"א הי"א, ר"מ ב"ר יוסי אומר עיירות המוק"ח מקודשות מא"י שמשלחין מתוכן את המצורעין, ובביאור הגר"א שם כתב, דמשנתינו ר"מ ב"ר יוסי היא, אבל ת"ק סבר דאין חולקין בא"י בין מוק"ח לאין מוק"ח, וא"צ לשלח את המצורעים אלא מירושלים שהיא נקראת מחנה ישראל ולא הן, וכ"כ בביאור הגר"א לעיל מ"ו.

וכבר הקשו ע"ד הגר"א, שהרי מקרא מפורש הוא דנשתלחו ארבעת המצורעים מחוץ לשומרון, והיאך פליג ת"ק וס"ל דאין המצורעין משתלחין אלא מירושלים, אך לפמש"נ לעיל אות ב' ניחא, שהרי בלא"ה לא היתה שומרון עיר המוק"ח מימות יהושע, והא דנשתלחו משם המצורעין, הוא משום דרצו להשוות שומרון לירושלים, וע"כ אף לת"ק דס"ל דאין המצורעין משתלחין אלא מירושלים, ניחא הא דנשתלחו משומרון, משום דרצו להשוותה לירושלים.

ובס' באר יעקב סימן מ"ו כתב עוד בזה, דמש"כ הגר"א דת"ק פליג על ר"מ ב"ר יוסי, הוא רק בדין שילוח המצורעין משום קדושת מחנה ישראל, דזה דוקא בירושלים ולא בעיירות המוק"ח, אך מודה ת"ק דמדיני המצורע הוא שלא ישב בעיירות המוק"ח מדכתיב בדד ישב, אך דין זה אינו משום קדושת המקום, ואינו מכלל י' קדושות, - ונפ"מ בזה, דלדעת ר"מ ב"ר יוסי דשילוחו הוא משום קדושת המקום, הרי החיוב מוטל על כל ישראל לשלח הטמאים שלא יטמאו את המחנה, וכדתניא בספ"ז בפר' נשא, וזהו דתנן הכא "שמשלחין" מתוכן את המצורעין, אך לדעת ת"ק דשילוחו הוא משום דיני המצורע, הוי החיוב על המצורע עצמו, וכדין פריעה ופרימה, עכ"ד.

ה] בפירש"י בפסחים דס"ז. מבו', דמצורע שנכנס לעיר המוקפת חומה לוקה, עיי"ש, והיינו משום דעיירות המוק"ח הוו בכלל מחנה ישראל, וכמש"כ הר"ש במשנתינו והתוס' בסנהדרין דמ"ב:, וע"כ כל שנכנס להן ה"ה עובר משום ולא יטמאו את מחניהם, וכ"ה להדיא בספרי זוטא פר' נשא, דילפינן מקרא דדבר אל בני ישראל וישלחו מן המחנה וגו' לרבות ערי חומה, ולהדיא דשילוח המצורע מעיירות המוק"ח, הוא בכלל דין שילוח טמאים דכתיב בהאי קרא.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דתניא בתוספתא דאם נכנסו מצורעין לפנים מן החומה לוקין, היינו בחומת ירושלים, אבל בחומת איזו עיר שתהי' מארץ ישראל, אע"פ שהמצורע יוצא ממנה, אינו חייב מלקות אם נכנס, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מביאת מקדש ה"ח, ז"ל, אבל אם נכנס לשאר הערים המוקפות חומה, אע"פ שאינו רשאי לפי שנא' בדד ישב, אינו לוקה, עכ"ל.

והמאירי בפסחים דס"ז. פירש הטעם בזה, ז"ל, מצורע שנשתלח חוץ לשלש מחנות אם נכנס אף למחנה ישראל שזהו חומה, אף הם מצוות בשלוח מצורע, אלא שבאלו אם נכנס בהן אינו כל תוך ירושלם לוקה, ומ"מ שאר עיירות שבא"י המוקפות אינו לוקה שלא נאמר דין זה בהם אלא דרך סמך מדכתיב בדד ישב, עכ"ל, ובקרית ספר שם פירש הטעם בזה, דהוא משום דאהני קאי משמעותא דעשה לשאר ערי ישראל דאם עבר ונכנס יחזור ויצא ואין בו עונש אחר.

ו] ובכ' הגר"ח כתב לפרש בדעת הרמב"ם, דס"ל דעיירות המוקפות חומה אינם בכלל מחנה ישראל, והא דמצורע משתלח מהן, אי"ז מדין שילוח מחנות משום טומאה, דדין זה הוא רק במחנה ישראל, ולא בעיירות המוק"ח שאינם בכלל מחנה ישראל, אלא הוא דין מחודש במצורע שיהא מושבו חוץ למחנה ואסור לבא למחנה, וכמש"כ הרמב"ם פ"י מטומ"צ ה"ז, ז"ל, דין המצורע שיהיה לו מושב לבדו חוץ לעיר שנאמר מחוץ למחנה מושבו, ודבר זה בעיירות המוקפות חומה בארץ ישראל בלבד, עכ"ל, ומ' דהוא מדיני המצורע שיהא מושבו לבדו, וע"כ אם נכנס אינו לוקה, דלא עבר על הלאו דולא יטמאו את מחניהם, עכ"ד,[[1]](#footnote-1) ועיקר הדברים מבוארים גם בד' הצל"ח בפסחים דס"ז:, עיי"ש, וכ"נ גם במשך חכמה פר' שמיני י' י"ד עיי"ש, ועי' בס' זכרון שמואל סימן ע"ט ובס' באר יעקב סימן מ"ו מש"כ עוד בזה.

ז] אמנם צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, ז"ל, ומצאנו הכתוב אומר וישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש, הי' עולה בדעתינו כי שלשתם וכו' ורחקו למקום אחד, אלמלי מה שמצאנוהו אומר במצורע בדד ישב, וכיון שמצאנו את המצורע שטומאתו חמורה מן הזב וכו' נתייחד לו מקום והורחק יותר משאר הטמאים, ידענו שכל שטומאתו חמורה יותר יהי' מקומו רחוק יותר, והוא אמרם שומע אני שלשתם במקום אחד, תלמוד לומר במצורע בדד ישב, מצורע הי' בכלל ויצא מן הכלל ללמד על הכל, מה מצורע שטומאתו חמורה וחמור שלוחו משלוח חברו, אף כל שטומאתו חמורה חמור שלוחו משלוח חברו, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרמב"ם בפ"ג מביאת מקדש ה"ב.

ובפשוטו יש ללמוד מזה, דדינא דבדד ישב מחוץ למחנה מושבו, הוא משום לתא דשילוח טמאים, דאי נימא דאי"ז כלל משום לתא דשילוח טמאים אלא הוא מדיני ניהוג המצורע א"כ היאך ילפי' מזה דכל שטומאתו חמורה חמור שילוחו משילוח חבירו, הרי הא דמחוץ למחנה מושבו אי"ז כלל דין שילוח משום טומאתו.

ח] עוד צ"ע בזה, מהא דאמר רב חסדא בפסחים דס"ז. דמצורע שנכנס לפנים ממחיצתו פטור, שנא' בדד ישב מחוץ למחנה מושבו, בדד ישב לבדו ישב מחוץ למחנה מושבו הכתוב נתקו לעשה, ואי נימא דדינא דבדד ישב, אי"ז משום לתא דשילוח טמאים, אלא הוא מדיני ניהוג המצורע, א"כ מ"ט ה"ז מנתק להלאו דוישלחו מן המחנה, - ועיי"ש בצל"ח שעמד בכעי"ז, וכתב דהניתוק לעשה הוא מדכתיב מחוץ למחנה מושבו, וכיון דכתיב מחנה קאי על ירושלים שהיא מחנה ישראל, ואתי לנתוקי לעשה, עכ"ד.

אך צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם בפ"י מטומ"צ ה"ז, דהא דהמצורע משתלח מעיירות המוקפות חומה ילפינן לה מדכתיב מחוץ למחנה מושבו, ולפ"ז הרי להדיא דאף עיירות המוק"ח הוו בכלל מחנה ישראל, וע"כ הוא משתלח מהן מדינא דמחוץ למחנה מושבו, וי"ל.

ט] ונראה לדון בזה בע"א בדעת הרמב"ם, דהנה כתב הרמב"ם בסהמ"צ עשין ל"א, ז"ל, שציונו לשלח הטמאים מן המקדש, והוא אמרו ית' וישלחו מן המחנה כל צרוע וכל זב וכל טמא לנפש, וזה המחנה הנה הוא מחנה שכינה שדומה לו לדורות העזרה וכו', עכ"ל, ובל"ת ע"ז כתב, ז"ל, שהזהיר כל טמא מהיכנס בכל המקדש וכו' והוא אמרו יתעלה ולא יטמאו את מחניהם רוצה בו מחנה שכינה וכו', עכ"ל.

ובתשו' הר"ד הבבלי תמה ע"ד הרמב"ם, דלא חייב שילוח טמאים אלא ממחנה שכינה בלבד ולא חילק בין זב ומצורע וטמא מת ובין שאר הטמאים, ומדבריהם ע"ה מבואר שאין מחיצת מצורע מחיצת זב ובע"ק, ומחיצת זב ובע"ק אינה מחיצת טמא מת, עכ"ל, והר"א בן הרמב"ם השיב, ז"ל, אין כוונת סהמ"צ לפרש חלקי הדינים וכו', וידוע שמי שנתחייב שילוחו ממחנה ישראל או לוי' כבר נתחייב שילוחו מן העזרה, וכבר זכר לשונותיהם ז"ל המורים על הציוויים והאזהרות שזכרם ז"ל בספר מצוות "שעיקרם תלוי בעזרה" וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הר"א ז"ל, דעיקר אזהרת שילוח טמאים תלוי בעזרה, ואשר זהו מש"כ הרמב"ם שציונו לשלח טמאים מן המקדש, משום דעיקר אזהרת שילוח טמאים היא תלוי' באזהרה.

ונ' בביאורו, דהגם דכל עיירות המוקפות חומה קדושות בקדושת מחנה ישראל, מ"מ חלוק הוא עיקר תורת מחנה ישראל דבעיירות המוק"ח, מתורת מחנה ישראל דבירושלים, דתורת מחנה ישראל דבעיירות המוק"ח, הוא משום דמצ"ע ה"ה חשובין כמחנה ישראל, ומכח זה יש עליהן לקדושת מחנה ישראל, אך משא"כ תורת מחנה ישראל דבירושלים, הוא גם מכח קדושת הבית, דמכלל קדושת הבית הוא שהעזרה קדושה בקדושת מחנה שכינה, והר הבית קדוש בקדושת מחנה לוי', וירושלים קדוש בקדושת מחנה ישראל, וקדושת ירושלים היא מכח קדושת הבית, שמכח זה נתקדש אף סביב לו, והנה אמנם ירושלים גופה אית בה גם לקדושת עיר המוק"ח, (וכ"ה באבנ"ז יו"ד סימן תל"ד דירושלים יש בה ב' קדושות, עיי"ש), אך במדבר וכן בשילה הי' כל קדושת מחנה ישראל מכח קדושת הבית.[[2]](#footnote-2)

ולפ"ז נ', דזהו מש"כ הר"א ז"ל, דעיקר אזהרת שילוח טמאים תלוי' באזהרה, משום דאף קדושת מחנה לוי' ומחנה ישראל הם מכח קדושת העזרה, ומכלל קדושת הבית הוא שנתקדש סביב לו בקדושת מחנה לוי' ובקדושת מחנה ישראל.

י] ולפ"ז נ' בדעת הרמב"ם, דמה"ט הוא דמצורע שנכנס לעיירות המוקפות חומה אינו לוקה, שהרי כתב הרמב"ם בסהמ"צ דקרא דולא יטמאו את מחניהם קאי על מחנה שכינה, והא דאף מצורע שנכנס לירושלים לוקה, הוא משום דאף קדושת ירושלים הויא מכח קדושת המחנה שכינה, וע"כ הוי זה בכלל הלאו דולא יטמאו את מחניהם, ומשא"כ אם נכנס לעיירות המוק"ח, הגם דהוי זה מחנה ישראל ואית בי' דין שילוח מצורע, מ"מ לי"ב להלאו דולא יטמאו את מחניהם, דקאי רק על מחנה שכינה וכל הקדוש מחמתו, וכמש"נ.

יא] ועיקר הך מילתא דקדושת ירושלים הויא מכח קדושת מחנה שכינה, יש ללמוד כן גם מד' רש"י בפסחים דס"ז., שפירש בהא דיליף ר"א התם מקרא דבשעה שאין טמאי מתים משתלחין אין זבין ומצורעין משתלחין, ז"ל, אין זבין ומצורעין משתלחין שילוחן הראשון בכרת, ומיהו לכתחלה לא אישתרו דהא טמא לנפש גלי רחמנא דאין ציבור נדחין הא בשאר טומאות נדחין, מיהו אהני היקישא לפוטרן מן ההיכרת, עכ"ל, והצל"ח שם דס"ט כתב לפרש דהא דלכתחילה אסורין ליכנס, הוא משום דהגם דאיסורא דמחנה שכינה הותר להם לכתחילה, מ"מ איסורא דמחנה לוי' לא הותר להם, דע"ז ליכא להדין בשעה שאין ט"מ משתלחין וכו', דהרי לעולם אין טמאי מתים משתלחין ממחנה לוי', ואשר ע"כ אינם רשאין ליכנס לכתחילה דרך מחנה לוי' שלא הותר להם, - ובהגהות הברוך טעם שם השיג ע"ז, שא"צ לזה, אלא אף במחנה שכינה גופייהו אסור להן ליכנס משום דאי"ב נמי דין שילוח כמחנה לוי', וזה לא הותר, ולא גרע מחנה שכינה ממחנה לוי', עיי"ש.

אמנם הנה בד' רש"י מבו', דמכח הא דאין ט"מ משתלחין אף הי' לנו להתיר לאיסורא דמחנה לוי' ודמחנה ישראל, ואך דגלי קרא דוכל טמא לנפש דלכתחילה לא אישתרי, וצ"ב הטעם בזה, - וכמדומה דזה מתפרש ע"פ הנ"ל, והיינו דכיון דכל עיקר קדושת מחנה לוי' ומחנה ישראל היא מכח קדושת הבית, הרי ממילא דזהו דיליף ר"א מקרא, דבשעה שאין טמאי מתים משתלחין ואין קדושת הבית מחייבת שילוח ממחנה שכינה, אף אינה מחייבת שילוח ממחנה לוי' ומחנה ישראל.[[3]](#footnote-3)

יב] וראיתי לפרש עוד בד' הרמב"ם, דעיקר איסורא דמצורע במחנה ישראל משום ולא יטמאו את מחניהם, הוי זה תוספת הרחקה ממחנה שכינה, דזבים הורחקו טפי ממחנה שכינה שאף למחנה לוי' הסמוך לו אסורין ליכנס, ומצורעין הורחקו טפי דאף למחנה ישראל הסמוך מעט למחנה שכינה אסורין ליכנס, ואשר ע"כ ליכא להך איסורא אלא בירושלים ולא בשאר עיירות המוקפות חומה, ויל"פ דזהו מש"כ הר"א בן הרמב"ם שעיקר האזהרה תלוי' בעזרה,[[4]](#footnote-4) - אך לא נתישב בזה מש"כ הרמב"ם דהא דמצורעין משתלחין חוץ ממחנה ישראל, ילפינן לה מדכתיב בדד ישב, והרי הך דינא דבדד ישב, דמכח זה משתלח המצורע מחוץ לעיירות המוקפות חומה, אי"ז משום הרחקה ממחנה שכינה, וא"כ מנלן דמצורע משתלח חוץ למחנה ישראל שבירושלים, גם משום הרחקה ממחנה שכינה.

יג] הקרית ספר בפ"ז מביהב"ח כתב, ז"ל, ונראה דכיון דמדאורייתא הוו מחנה ישראל עיירות המוקפות חומה, אפי' לענין קדשים קלים הנאכלים בכל מחנה ישראל נמי, אי לאו משום דאיכא הפסק בין ירושלים לעיירות המוק"ח ונפסלין ביוצא, אבל אי הוו סמוכות זל"ז הוו נאכלין, כמחנה דמדבר דלא הי' הפסק מחיצה והיו נאכלין בכל מחנה ישראל, ירושלים מקודשת משאר עיירות המוק"ח דאוכלים בה קק"ל, ובמוק"ח לא דא"א להוציאם כדאמרינן, ומע"ש דכתיב והבאת שמה וגו' וכתיב לא תוכל לאכול בשעריך וגו' דמשמע דאפי' בעיירות המוק"ח דחשיבי מחנה ישראל לשילוח מצורעים אין יכולין לאכול שם מע"ש, עכ"ל, ואזיל לטעמי' שנקט גם בדעת הרמב"ם דעיירות המוק"ח הוו בכלל מחנה ישראל, והא דאם נכנס לשם אינו לוקה הוא מטעמא אחרינא, וכמש"נ לעיל סק"ד.

ודבריו מחודשים בפשט המשנה, דתנן דלפנים מן החומה מקודש מהם שאוכלין שם קק"ל, ולפ"ד הקרית ספר הרי נמצא דאי"ז תוספת קדושה בירושלים שאוכלין שם קק"ל, שהרי אף בעיירות המוק"ח איכא לקדושה זו, ואך דבפועל לא משכח"ל שיאכל שם קדשים.

יד] והאחרונים דנו לפ"ד הקרית ספר דאיכא כמה גווני שיהיו קדשים נאכלין בעיירות המוקפות חומה, דלא נפסלו ביוצא, עי' בשו"ת זרע אברהם סימן ב' סקמ"ב דכתב הגר"מ זעמבא להעיר, דמשכח"ל בגונא שהוסיפו על ירושלים עד עיר המוק"ח, דיהיו קדשים נאכלין באותה העיר, ושם סקמ"ג כתב דמשכח"ל עוד, לפ"מ דקי"ל דהשוחט את התודה ולחמה חוץ לחומת העזרה קדש הלחם, משום דל"ב על בסמוך, ובד' הרא"ש לקמן מ"ח מבו', דהא דאם לחמה חוץ לחומת ירושלים אינו קדוש, הוא משום דאי"ז מקום אכילתו, וכ"ה בפירש"י בפסחים דס"ג:, אך בד' הר"ש לקמן שם מבו' דהוא משום דבעינן שיהא קצת בסמוך, וכ"ה מבו' בד' הר"ח בפסחים שם, וית' בעזה"י במקומו, ולפ"ד הקרית ספר הרי בדין דאם יהא הלחם בעיר המוק"ח, יתקדש הלחם, כיון דהוי זה מקום אכילתו, ועיי"ש מש"כ לדון בזה, ועי' גם באבנ"ז יו"ד סימן תל"ד שכתב כן, ועיי"ש מש"כ לפ"ז.

ושם סימן א' סק"ג כתב הגר"א לופטביר להעיר, דמשכח"ל אכילת קדשים בעיירות המוקפות חומה, והוא בולד שלמים בן פקועה שכלו לו חדשיו, דמסתברא מילתא דכ"ז הוא בחיים אינו נפסל ביוצא, ואם הוציאוהו לעיירות המוק"ח, יהא מותר לאכלו שם, ועיי"ש משה"ק לפ"ז, ומה שהשיב ע"ז הגר"מ זעמבא שם סימן ב' ס"ק מ"ב מ"ג.

ושם סימן ח' סק"כ הק' הגר"מ זעמבא, ממש"א בפסחים דפ"ה: דגגין ועליות לא נתקדשו, ופירש"י דהיינו בין גגי ירושלים בקדושת ירושלים לקדשים קלים וכו', והנה בד' הרמב"ם בפי"ב משמו"י הי"א מבו' דאף הגגין דבבתי ערי חומה דינם כבתי ערי חומה, וא"כ ה"ה לענין שילוח מצורעין וכה"ג הוא ג"כ דחד דינא אית להו, וא"כ מ"ט אין אוכלין בגגין שבירושלים, נהי דליכא קדושת ירושלים בגגין, מ"מ הרי ירושלים הויא עיר המוק"ח, כדתנן בשלהי ערכין, ויהא נאכל בתורת עיר המוק"ח, ועיי"ש מש"כ לפלפל בזה, ויישב בזה ד' הרשב"א בתשו' ח"א סימן ל"ד דאוכלין קק"ל בגגין שבירושלים, עיי"ש, וכ"כ גם בס' אוצר הספרי, ובעיקר דבריו יש מקום לדון, די"ל דגגין שבערים המוק"ח לא נתקדשו בקדושת מחנה ישראל, ומ"מ כיון שהקרקע קדושה, יש בהן לדין בתי ערי חומה, ועי' בזה במנ"ח מ' שס"ב, - ועי' בס' מקור ברוך ח"ב סימן כ"ב מש"כ עוד לפ"ד הקרית ספר.

טו] אמנם בעיקר ד' הקרית ספר צ"ע, שהרי בהך קרא דוהבאתם שמה דברים י"ב ו' ז', כתיב עלתיכם וזבחיכם ואת מעשרתיכם ואת תרומת ידכם ונדריכם ונדבתיכם ובכרת בקרכם וצאנכם, ואכלתם שם לפני ד' וגו', וא"כ כ"ה דמע"ש אינו נאכל בעיירות המוק"ח מהך קרא, ה"נ בדין דקק"ל אין נאכלין בעיירות המוק"ח, אא"כ נימא דהא דכתיב בקק"ל והבאתם שמה הוא רק משום הקרבתם, אך גם אי נימא הכי הרי כתיב בהו נמי ואכלתם שם לפני ד', וא"כ משום זה אין לאכלן בעיירות המוק"ח, ושו"ר בשו"ת זרע אברהם ח"ו סקכ"ד שהביא בשם האו"ש שהק' כן, - ועד"ז קשיא עוד, דגם בהך קרא דלא תוכל לאכול בשעריך דברים י"ב י"ז כתיב נמי ובכרת בקרך וצאנך וגו' ונדבתיך ותרומת ידך, ונדבותיך זו תודה ושלמים וכדתניא במכות די"ז., וא"כ כ"ה דמע"ש אינו נאכל בעיירות המוקפות חומה מהך קרא, ה"נ בדין דכל קק"ל אין נאכלין בעיירות המוק"ח, וכבר עמד ע"ז הגר"מ זעמבא שם סימן ח' סקכ"א.

וביותר קשיא ע"ד הקרי"ס, ועמד בזה הגר"ע אלטשולר בגליון ס' מקור ברוך ח"ב סי' כ"ב, מהא דתניא במכות די"ז., ותרומת ידך אלו בכורים אמר ר"ש מה בא זה ללמדנו אם לאוכלן חוץ לחומה ק"ו ממעשר הקל וכו', ונדבותיך זו תודה ושלמים אמר ר"ש מה בא זה ללמדנו אם לאוכלן חוץ לחומה ק"ו ממעשר וכו', ובכורות זה הבכור אמר ר"ש מה בא זה ללמדנו אם לאוכלן חוץ לחומה ק"ו ממעשר וכו', ע"כ, ולד' הקרי"ס הרי לפי האמת קדשים קלים קיילי ממעשר, וצע"ג.

טז] אמנם הנה בס' זכרון שמואל סימן ע"ט כתב לסייע לד' הקרית ספר, מהא דתניא בזבחים דנ"ה., את חזה התנופה ואת שוק התרומה תאכלו במקום טהור, א"ר נחמי' וכו' טהור מכלל שהוא טמא, טהור מטומאת מצורע וטמא מטומאת זב, ואיזה זה, זה מחנה ישראל, וכיון דהא דחזה ושוק נאכלין בכל ירושלים, הוא משום דהו"ל מקום טהור מטומאת מצורע, בדין דיהיו נאכלין גם בכל עיירות המוק"ח דמשלחין מהן המצורעין, ואמנם למש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דדין שילוח טמאים דמצורע הוא רק מירושלים, והא דהוא משתלח מעיירות המוק"ח הוא מדינא דבדד ישב, ניחא, דע"כ רק ירושלים חשיבא כמקום הטהור מטומאת מצורע, אך לדעת ש"ר דכל עיירות המוק"ח הוו בכלל מחנה ישראל ומשלחין מהן המצורעין מדינא דשילוח טמאין, יש לנו לחשבם כמקום טהור לאכילת חזה ושוק, עכ"ד, ועי' גם בס' מקור ברוך ח"ב סימן כ"ב ובס' אוצר הספרי להגר"מ זעמבא שעמדו בעיקר הדברים.

אך נראה די"ל בזה, לפמש"נ לעיל סק"ט דחלוק הוא עיקר תורת מחנה ישראל דבעיירות המוק"ח, מתורת מחנה ישראל דבירושלים, דתורת מחנה ישראל דבעיירות המוק"ח, הוא משום דמצ"ע ה"ה חשובין כמחנה ישראל, אך משא"כ תורת מחנה ישראל דבירושלים, הוא גם מכח קדושת הבית, דנתקדש אף סביב לו בקדושת מחנה ישראל, ולפ"ז י"ל דמסתברא מילתא דאכילת חזה ושוק דקרבנות הקריבין בביהמ"ק, אינו אלא במקום שהוא בכלל הקדושה דביהמ"ק, וע"כ מפרשינן לקרא דתאכלו במקום טהור, דקאי רק על ירושלים שקדושתה היא מכח קדושת ביהמ"ק.

יז] בערכין דכ"ט. תניא, דאין בתי ערי חומה נוהגין אלא בזמן שהיובל נוהג, והתוס' בברכות ד"ה: כתבו דה"נ אין שילוח מצורעין מעיירות המוקפות חומה נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג, ומכח זה נחלקו ע"ד רש"י שם, ובחי' הרשב"א שם הביא קו' זו בשם רבינו אלחנן, וכתב ע"ז, ז"ל, ותירץ הוא ז"ל דשמא התם לא מיירי אלא לענין בתי ערי חומה ממש, אבל לענין שלוח מחנות נוהגין עכשיו למאן דאמר קדשה לעתיד לבא וכו', וגם מקצת מרבני צרפת פירשו לפני רשב"ם ז"ל שאף בזה"ז נוהג כן בארץ למ"ד קדשה לעתיד לבא, עכ"ל.

יח] התוס' בכתובות דמ"ה: כתבו, דעיירות המוקפות חומה בזמן שרובם גויים, אין המצורעין משתלחין משם, משום דבטלה קדושת חומה, וכ"כ בתוס' הרא"ש שם, ומבו' בדבריהם דדין זה נתפרש להדיא, עיי"ש שלמדו מזה דה"נ הוא בדינא דסקילה חוץ למחנה, דבזמן שרובה גויים א"צ להוציא חוץ לחומה, ועי' יפ"ע שם שלמדו לזה מירושלמי, ועמש"כ בזה הרש"ש שם והמנ"ח במ' קע"א.

יט] **ומסבבין לתוכן מת עד שירצו, יצא אין מחזירין אותו,** הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהיינו, דכ"ז שהוא בעיר, אם רצו כלל אנשי העיר או ז' טובי העיר לקברו שם קוברין אותו, ואם יצא מן העיר אין מחזירין אותו לקברו בה אפי' רצו כולן בכך, לפי שמרחיקין את הטומאות מן הערים ומוציאין אותן מהן ואין מכניסין אותן אליהן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז מביהב"ח הי"ג, ולפ"ז מתפרש הא דתני ומסבבין לתוכן מת, דהיינו דמסבבין אותו ואין קוברין אותו, עד שיתרצו בכך אנשי העיר, והכס"מ בהל' ביהב"ח שם כתב דלדעת הרמב"ם גרסינן ומשכיבין לתוכן מת, אך בנוסה"מ שבפיהמ"ש גריס ומסבבין.

אך הראב"ד שם פירש דלעולם אין קוברין בהן, אבל אם רצו לסבבו בעיר כדי להרבות בהספדו ובכבודו עד שירצו קרוביו להוציאו מסבבין, והא דתנן דיצא אין מחזירין אותו, היינו דכל שיצא אין מחזירין אותו לעיר אף כדי להספידו, עכ"ד, ומ' בדבריו, דהא דקתני דמסבבין, היינו משום שאסור להשהותו בעיר, אלא לצורך הספדו וכבודו, וזהו דתני דמסבבין אותו בעיר כדי להרבות הספדו וכבודו.

והר"ש והרא"ש פירשו דהא דתני ומסבבין לתוכן מת, היינו שמותר לנושאו בעיר ממקום למקום, ונראה דהיינו, דס"ד דכ"ה דאם יצא חוץ לעיר אין מכניסין אותו, והוא מעלה דרבנן, כמש"כ הר"ש והרא"ש, ה"נ אסור לנושאו בעיר ממקום למקום, וזהו דקמ"ל דרק אם יצא חוץ לעיר אין מחזירין אותו, אך כ"ז שהוא בעיר מותר לנושאו ממקום למקום.

כ] תניא בתוספתא פ"א הי"א, יצא אין מחזירין אותו, וכ"ה אומר וישכב עוזיהו עם אבותיו ויקברו אותו עם אבותיו בשדה הקבורה אשר למלכים, כי אמרו מצורע הוא, ובביאור הגר"א שם פירש דהיינו, דהא דקברו אותו בשדה המלוכה ולא במערת המלכים אשר בעיר, הוא משום דמצורע הוא והוצרך להיות מחוץ לעיר, וכיון שהוא חוץ לעיר אין מכניסין אותו לעיר, וזהו דמייתינן מינה להך דינא דיצא אין מחזירין אותו.

ובשו"ת בנין ציון ח"ב סימן ס' הק' ע"ז, חדא, דלפ"ז אין מתישב לישנא דקרא כי אמרו מצורע הוא, דאמירה מה זו עושה, הרי עיקר המכוון הוא למה שמת מחוץ למחנה, ועוד, דאי נימא דשדה הקבורה אי"ז קברות המלכים, א"כ מהו דכתיב ויקברו אותו עם אבותיו, וביותר דבמלכים ב' ט"ו ז' כתיב, ויקברו אותו עם אבותיו בעיר דוד, - ועיי"ש שכתב לדון לפרש ד' התוספתא להיפך, דמפרשינן לקרא דהא דקברו אותו עם אבותיו בשדה הקבורה אשר למלכים בתוך העיר והכניסוהו לשם מת, אף שכבר נתקן המעלה שלא להכניס לשם מת, הוא משום שאמרו מצורע הוא, ושלא מדעתו יצא מירושלים ומת חוץ לעיר, רק בשמרו מצות ד' להיות מחוץ למחנה מושבו, וע"כ לא יבצר ממנו להקבר בקברות אבותיו בעיר דוד, ועיי"ש שכתב שמצאנו כן גם אצל יאשיהו ואמציהו ואחזירהו, שאף שמתו מחוץ לעיר הביאום לירושלים וקברום שם, משום שיצאו חוץ לירושלים בדרך מצוה או שלא ברצונם, וזהו דמייתינן מינה דמת חוץ לעיר אין מכניסין אותו לעיר לקוברו, ממה שהוצרך הכתוב ליתן טעם לעוזיהו שנקבר בעיר, דהוא משום דאמרו דמצורע הי'.

כא] והנה בס' דרך הקדש למהר"ח אלפאנדרי הק' בד' התוספתא, דזה ניחא לדעת הרמב"ם דכל שלא יצא מן העיר, קוברין אותו בעיר מדעת אנשי העיר או טובי העיר, וע"כ כל הא דלא קברו את עוזיהו בתוך העיר, הוא משום שמת מחוץ לעיר, אך לדעת הראב"ד דלעולם אין קוברין את המת בעיר, א"כ הרי אף אם הי' מת עוזיהו בעיר לא היו קוברין אותו בעיר, והיאך מפרשינן דהא דלא קברו אותו בעיר, הוא משום שמת מחוץ לעיר, ולפי' הבנין ציון קשיא, דהיאך באמת קברוהו בעיר, הרי אף המת בתוך העיר אין קוברין אותו בעיר.

ובסד"ט כתב לישב, דהך דינא דאין קוברין מת בעיר, אינו נוהג במלך, וכדחזינן דשאר המלכים היו קבורין בתוך העיר, אך הך דינא דאין מכניסין מת לעיר, נוהג אף במלך, וע"כ אם הי' מת עוזיהו בעיר היו קוברין אותו בעיר, ורק משום שמת חוץ לעיר לא קברוהו בעיר, משום דאין מכניסין מת לעיר, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

עי' רש"י ערכין לב: ותוס' שם היאך נתקדשו ערי חומה, ועי' הגר"ח פי"ג משמו"י הט"ז בדעת הרמב"ם דממילא הם מתקדשין.

עי' קרי"ס, ויל"ד במחשבת חוץ למקומו אם חשיב כחוץ למקומו.

ועי' תוס' כתובות דברוב גויים בטלה קדושת ערי חומה, ועי' תוס' ברכות ד"ה: דכשאין היובל נוהג ליכא קדושת ערי חומה, והרשב"א כתב דלא בטלה עיקר קדושתם.

ומסבבין לתוכה מת עד שירצו, - עי' ר"ש דהוא חומרא דרבנן, - ועי' רמב"ם פ"ז מביהב"ח הי"ג ובפיהמ"ש בביאור החומרא, ועי' ראב"ד שם מש"כ לפרש בזה.

ועי' באלי' רבה ובמאורות הגר"א מש"כ עוד בזה.

כה) והנה מו"ח הגנ"י תמה מאד על הרב קרית ספר דמחלק בין מעשר שני דבעי ירושלים לקדשים קלים דנאכלין גם במוקפות חומה ממקרא מפורש בפרשת ראה דכתוב כמה פסוקים ואכלתם לפני ד' אלוהיכם על זבחיכם כמו שכתוב על מעשר שני שאינו נאכל רק בירושלים ומה חילוק ביניהם. וכבר כתבתי בזה איזה טעמים:

שם סימן ח', מהגר"מ, יט) ראיתי לכ"ת שהעיר לפי דברי הקרית ספר (בפ"ז מביהב"ח) דמותר לאכול קדשים קלים בעירות המוקפות חומה כמו בירושלים דלפי"ז מותר לאכול בירושלים עצמה ג"כ בתורת מוק"ח ונ"מ אם בטלה קדושת הבית והעיר מדברי תוס' זבחים (ס ב) ד"ה מאי וכו' ואיך יתכן שקדושת הבית תבטל וקדושת ירושלים קיימא יעי"ש והא י"ל דהוא מדין מוק"ח דלא בטלה עכ"ד ונראה די"ל דברי תוס' דהנה סברת הקרית ספר דמוק"ח שוה לירושלים נראה עפ"י סוגי' דזבחים (נה א) ת"ר ואת חזה התנופה ואת שוק התרומה תאכלו במקום טהור א"ר נחמי' וכי ראשונים בטומאה אכלו אלא טהור מכלל שהוא טמא טהור מטומאת מצורע וכו' ואיזה זה מחנה ישראל ע"כ ומבואר דאכילת קדשים דבעי ירושלים אינו מצד ירושלים רק דבעי שיהי' מקום הטהור מטומאת מצורעים ולכן שפיר הא מפורש במשנה דכלים (פ"א מ"ח) עירות המוקפות חומה מקודשות מהם שהמצורעין משתלחין משם יעו"ש א"כ הרי גם מוק"ח הוא בכלל מקום טהור מטומאת מצורעים ולכן כשר לאכילת קק"ל וז"פ:

ולפי"ז הא בש"ס ברכות (ה ב) גבי הא דאר"י נגעים אינן יסורין של אהבה דפריך מהא דתני' דהוי מזבח כפרה ומשני הא לן והא להו ופירש"י ז"ל הא לן בארץ ישראל שערי חומה מקודשות בה ומצורע טעון שילוח חוצה להן וכו' יעו"ש ובתוס' ד"ה הא תמהו דשילוח מחנות אינו נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג יעו"ש ולפי"ז לתוס' לטעמייהו ברור דבזמן שאין היובל נוהג אין לאכול במוקפות חומה כיון דעכשיו שוב אינו מקום טהור דאין טעון שילוח למצורעים. [ועי' רש"י ותוס' גיטין (לו א) אם בזמן בית שני הי' היובל נוהג יעו"ש]. ולכן גם בירושלים אין אוכלין מטעם מוק"ח ופשוט. ואמנם הרי קושית תוס' תוכל להיות על גוף הדין שחרב הבית בזמן שהי' נוהג היובל כמובן. אך הרי תוס' הזכירו גם מע"ש וזה מבואר בדברי קרית ספר דבעי ירושלים דוקא. [ועי' בר"ש (פ"א דכלים שם מ"ז) דביאר הא דסנהדרין (מב א) דבית הסקילה חוץ לג' מחנות דהיינו גם חוץ למוקפות חומה יעו"ש ומבואר ג"כ דערי חומה תורת מחנה ישראל עלייהו ועי' בסוגי' דזבחים (קה ב) יעו"ש]:

כ) ובעיקר דברי הק"ס דמותר לאכול קק"ל במוק"ח קשה לי בהא דפסחים (פה ב) אמר רב גגין ועליות לא נתקדשו [בין גגי ירושלים בקדושת ירושלים לקדשים קלים בין גגי עזרה לקדושת עזרה לאכילת קדשי קדשים רש"י] יעו"ש וקשה דהא מבואר ברמב"ם פי"ב משמיטה ויובל הי"א כל שהוא לפנים מן החומה כגון "הגגות" והמרחצאות והשובכות הרי הוא כבתים וכו' ע"כ ומבואר דבבתי ערי חומה אין חילוק בין גגין לבתים. וא"כ ה"ה לענין שילוח מצורעים וכה"ג ג"כ כן דחד דינא אית להו. וא"כ ודאי דלפי דברי ק"ס דמותר לאכול במוקפת חומה דה"ה בגגין שבמוק"ח כיון דשם אין חילוק בין גגין לבתים א"כ קשה אמאי אין אוכלין בגגין שבירושלים נהי דליכא קדושת ירושלים בגגין מ"מ הרי ירושלים מוק"ח כערכין (לב א) א"כ יהי' נאכל בתורת מוק"ח. [ועי' בתו' מכות (יב א) ד"ה אילן וכו' ואויר ירושלים כירושלים ובמהרש"א שם דביאר דאוכלין קדשים קלים בגגין דירושלים יעו"ש וכבר תמה עליו המ"ל מהא דמפורש פסחים (פה ב) דפריך לרב דגגין לא נתקדשו מהא דאמר רב כזיתא פסחא והלילא פקע איגרא מאי לאו דאכלי לי' באיגרא עיין שם הנה מפורש דגם פסח דהוא קדשים קלים אין אוכלין בגגין יעו"ש שנשאר בצ"ע ולמ"ש טעם בדבר לפי ד' הק"ס ואולם התוס' בעצמם בשבועות (יז ב) ד"ה ואין כתבו וה"ה דאין אוכלין דגגין ועליות לא נתקדשו יעו"ש וכן ברש"י פסחים הנ"ל ומפורש דאין אוכלין גם קק"ל בגגין]:

והנה בתשובת הרשב"א ז"ל סי' ל"ד כתב השואל גירסא דאין אוכלין קדשים קלים בגגין ועליות וכ' הרשב"א ז"ל ותמיהני אפילו למ"ד גגין ועליות לא נתקדשו מי גריעי משאר העיר שנאכלין שם קק"ל ע"כ ומפורש כדברי מהרש"א ז"ל ולזה העירני מר חמיו הגנ"י אלא שתמה מהא דפסחים (פה ב) דאמר דגם פסח אין אוכלין בגגין ובספרו [אור שמח פ"ו הל' ז' מהלכות] בית הבחירה נדחק בזה יעו"ש והקושיא הוא קושית המ"ל על המהרש"א ז"ל ועי' מנ"ח מ' שס"ב מ"ש בזה יעו"ש. ובירושלמי פסחים (פ"ז הי"ב) ר"ש בשם רב גגות ירושלים חול יעו"ש:

וליישב דברי הרשב"א ז"ל יתכן עפ"י דברי המכילתא (בא פ"א) עד שלא נבחרה ירושלים היתה כל א"י כשרה למזבחות משנבחרה ירושלים יצאה א"י שנאמר השמר לך כו' כי אם במקום אשר יבחר ע"כ ומבואר מזה דהיכא דכתיב במקום אשר יבחר הכוונה ירושלים דוקא ועי' רלב"ג פ' ראה גבי פסח דכ' ובשלת ואכלת במקום אשר יבחר דהיינו ירושלים והמקדש יעו"ש והוא כדברי המכילתא. ולפי"ז ברור דאף לפי דברי הקרית ספר דאוכלין קדשים קלים במוק"ח היינו טעמא כהא דזבחים (נה א) דהוי מקום טהור כנ"ל וקק"ל אינם צריכין ירושלים רק מקום טהור ממצורעים. אבל פסח דגזה"כ דבעי מקום אשר יבחר דהוא ירושלים ודאי דאינו נאכל במוק"ח וזה ברור:

ולפי"ז נכונים דברי רשב"א ז"ל די"ל דשפיר גגין דירושלים לא נתקדשו בקדושת ירושלים רק דמ"מ אוכלין שם שהרי לא גרע ממוקף חומה דירושלים קדושת מוק"ח עלי' ובמוק"ח גם גגין נתקדשו לשילוח מצורעים והוי מקום טהור. אמנם הש"ס דפסחים פריך שפיר מפסח דאכלי בגגין דפסח דבעי מקום אשר יבחר שהוא ירושלים דוקא ואינן נאכלין במוק"ח א"כ איך נאכלין בגגין שאין עליהן קדושת ירושלים. [ועי' ראב"ד ריש תמיד דגגין ועליות דלא נתקדשו היינו בהני שנבנו קודם שהוקדש אבל גגין שנבנו אח"כ אינו מפקיע הקדושה יעו"ש ויש לעי' לפי"ז בד' רשב"א ז"ל ואכ"מ]:

כא) והנה הקרית ספר שם כתב דמעשר שני בעי ירושלים ואינו נאכל בערי חומה משום דכתיב לא תוכל לאכול בשעריך יעו"ש וזה צ"ע כי לאו זה ישנו גם בקק"ל כמפורש ברמב"ם (פי"א ממעה"ק ה"ד) דאוכל קק"ל חוץ לחומת ירושלים לוקה משום לא תוכל לאכול בשעריך יעו"ש ובמכות (יח א) וגמ' מפורשת בזבחים (נה א) גבי קק"ל ועוד לא תוכל לאכול בשעריך כתיב יעו"ש [ודוחק לומר דלאכילה שפיר א"א במוק"ח דהוא בכלל שעריך אבל מ"מ כיון דהוא מקום טהור לא יופסל ביוצא שזה פסול אחר ואם יוסיפו על ירושלים עד מוק"ח כהא דרמב"ם פ"ו מביהב"ח ובספרי דברים שלעתיד יוסיפו עד דמשק יעו"ש לא יופסל דאינו במשמעות דבריו] וראיתי לכת"ר שהאריך טובא לחלק בין מע"ש לקק"ל דמע"ש חמיר יעו"ש ובאמת כי מצינו חומר בקק"ל ממע"ש לענין גגין דשי' רש"י ותוס' דקק"ל אין אוכלין בגגות ומפורש בגמ' פסחים כנ"ל ואולם במע"ש כתב הריטב"א במכות (יב א) דאוכלין מע"ש בגגין ועליות וכן הוא בתוס' שנ"ץ שם יעו"ש ויש לפלפל מכמה דוכתי בזה:

ולפי"ז יתכן לחלק בין מע"ש דבעי ירושלים לקק"ל דסגי במוק"ח. דהנה בזבחים (ס א) ומכות (יט א) מבואר דמע"ש איתקוש לבכור ואינו נאכל אלא בזמן שמזבח בנוי ועי' במ"ל (פ"ו מביהב"ח הי"ד) דזה דכתב רמב"ם דאם אין מקדש ירקב הוא משום דליכא מזבח ע"ש וזה דבעי מזבח אמרי' בזבחים (ס א) דילפי' מדכתיב אצל המזבח ושם (נט א) לענין מזבח שנפגם דכתיב וזבחת עליו יעו"ש א"כ י"ל דכיון דגזה"כ דבעי מזבח בנוי ה"ה דבעי אצל המזבח ועי' במשנת חכמים לענין לאו דלא תטע כל עץ אצל המזבח דכיון דבעי שיהי' אצל המזבח בעי שיהי' מזבח בנוי יעו"ש וה"ה די"ל להיפך דזהו הטעם דבעי מזבח בנוי משום דבעי' אצל המזבח. ולפי זה שפיר כיון דבעי אכילה אצל המזבח א"כ הי' נצרך להיות בסמוך ממש רק דכל שהוא מקום אחד בדינו חשוב בסמוך לדידן דלא בעי' בסמוך ממש. אבל שוב במוקפות חומה דיש אויר שאינו כשר שמפסיק בין המזבח להעיר המוק"ח נהי דמע"ש אינו נפסל ביוצא כחולין (סח ב) [ועי' מהרש"א מכות (יז א) דגם קק"ל אין נפסלין וכבר תמהו עליו ממשנה דפסחים (פה ב) אבר שיצא מקצתו חותך יעו"ש ועי' בזבחים (פט א) ובירושלמי יומא (פ"ו) ופסחים (מט ב) ומעילה (ו ב) וכמה דוכתי] אבל מ"מ הרי גם חוץ ופנים במקום שאינו פוסל חשיבי מחוסר הבאה כנ"ל ה"ה בזה שאויר שאינו כשר מפסיק בנתים אינו נחשב אצל המזבח. וכל זה רק במע"ש אבל בקק"ל דכתבו תוס' זבחים (סח א) דלר"ע אינו מעכב באכילה שיהי' מזבח יעו"ש שפיר נאכל במוק"ח דלא בעי' אצל המזבח כן י"ל. [ועי' סנהדרין (יד ב) מלמד שהמקום גורם ובתוס' שם ד"ה מלמד הקשו דגם במע"ש כתיב מקום ואמאי נאכל בכל העיר וגבי סנהדרין לא מקרי מקום אלא סמוך למחנה שכינה יעו"ש ובחי' רבינו יונה לסנהדרין שם ואולם עכ"פ י"ל דכיון דכתיב מקום בעי עכ"פ שלא יהי' הפסק מקום אחר למחנה שכינה וכל דליכא הפסק מקרי סמוך אבל במוק"ח דיש הפסק מקום פסול שוב הרי אינו סמוך למחנה שכינה ואכ"מ] ואולם אין הדבר ברור כ"כ כי י"ל דאף דבעי מזבח לא בעי אצל מזבח וכבר תמהו על המשנ"ח וגם עי' ברמב"ם בסופ"ג מפסוהמ"ק דכתב מפורש דגם אכילת קדשים קלים בעי מזבח ובלח"מ שם וכתבתי רק להעיר:

כד) עוד העיר כ"ת דבמדבר דהי' דין מוקף חומה משום היקף הענן יעיין ברמב"ן פ' ראה דכתב דשלמים נאכלין במדבר בכל מקום שירצו אף חוץ למחנה יעו"ש ויל"ע בדבריו ז"ל ואכ"מ ודע עוד כי במ"ש מדברי הגמ' זבחים (נה א) דסגי לאכילת קדשים קלים מקום טהור משילוח מצורעים וזהו טעמו של הק"ס. יתכן לומר בזה למ"ש רמב"ם (בפ"ג מב"מ) דהנכנס בטומאה לירושלים עובר משום לא יטמאו את מחניהם ומצורע שנכנס למוקפות חומה אינו עובר רק בעשה דבדד ישב יעו"ש וע"כ י"ל דבירושלים יש איסור מצד המקום שמטמא את מחנהו ע"י כניסתו. אבל בעירות המוק"ח אין זהו חובת המקום שיהי' טהור רק איסור וחיוב גברא דבדד ישב וא"כ י"ל דהא דסגי לאכילת קק"ל במקום טהור מן המצורעים היינו מקום כזה שחיוב הטהרה מצד המקום וזה בירושלים אבל לא בעירות המוק"ח שאין חובת הטהרה מצד המקום ועי' פסחים (סז ב) בשעה שטמאי מתים משתלחין זבים ומצורעים משתלחין ובצל"ח שם דבכל יום דיש היתר גברא לטמא מת בעזרה אבל חובת טהרת המקום במקומו יעו"ש וה"נ י"ל בזה ואכמ"ל

סימן י"ג סק"ב מהגר"א, אולם הא שיטת רש"י ז"ל בפסחים (דף מט א) אהא דתני במתני' מי שיצא מירושלים ונזכר שיש בידו בשר קדש אם עבר צופים שורפו במקומו ואם לאו חוזר ושורפו לפני הבירה וכתב רש"י ז"ל בד"ה שיש בידו בשר קדש שיש בידו קדשים קלים חוזר ושורפו בירושלים דבמקום אכילתו שריפתו יעו"ש ומבואר דגם קדשים קלים מצוה לשורפן בירושלים במקום אכילתו [ולשיטת הקרית ספר דעיר המוקף חומה הן ג"כ מקום אכילת קדשים קלים יש לעיין אם רשאי לשרוף בעיר המוקף חומה ויש להאריך בזה]:

יש להביא לד' התוס' בכתובות דברוב נכרים בטלה קדושת היקף חומה.

אבנ"ז יו"ד תל"ד, א) ביבמות (פ"ב ע"ב) בתוס' ד"ה ירושה ראשונה שאל הר"ש מאניוב את ר"י דהכא קאי ר' יוחנן כר' יוסי דקדושה ראשונה ושני' יש להם דקדושה ראשונה לא קידשה לעתיד לבא ובפרק השוחט והמעלה [זבחים קז ע"ב] סבר ר' יוחנן המעלה בזמה"ז חייב דקדושה ראשונה קידשה לעתיד לבוא. ומחלקים התוס' בין קדושת הארץ בין קדושת ירושלים והבית. דהארץ לא קידשה לעתיד לבא. אבל קדושת ירושלים והבית קידשה לעתיד ועיי"ש שהביאו הרבה ראיות לזה:

ב) ודבריהם נעלמו ממני. דהנה בערכין (ל"ב ע"ב) בפלוגתא אם בתי ערי חומה שמימות יהושע קידשה לעתיד לבא ומ"ד לא קידשה מייתי ראי' מדכתיב על הארץ אשר ירשו אבותיך וירשתה מקיש ירושתך לירושת אבותיך מה ירושת אבותיך בחידוש כל הדברים הללו אף ירושתך בחידוש כל הדברים הללו. ואידך כיון שירשו אבותיך ירשת את. הרי דקרא דמייתי לה ר' יוסי לענין ירושת הארץ מייתי לה בערכין לענין בתי ערי חומה. ולמ"ד ירושה שני' יש להם אף בתי ערי חומה צריכין קידוש מחדש. ואידך מ"ד ס"ל כיון שירשו אבותיך ירשת את וא"צ לקדש מחדש ואף קדושת הארץ לא כלתה:

ג) והנה בשבועות (ט"ז ע"א) ובמגילה (י' ע"א) קאמר הש"ס כתנאי אם קדושת מקדש וירושלים נתקדשו לעתיד לבא כתנאי דבתי ערי חומה דלמ"ד ראשונות בטלו משבטלה הארץ אף ירושלים ומקדש בטלה. וא"כ מוכח דמ"ד קדושת הארץ בטלה דס"ל קרא דירשו אבותיך וירשתה שתי ירושות הן. ס"ל נמי בתי ערי חומה לא נתקדשו לעתיד לבא כההיא דערכין. וממילא אף מקדש וירושלים לא נתקדשו לעתיד לבא כההיא דשבועות ומגילה:

ד) ולולי דברי התוס' הי' נראה לי בזה לחלק בין קדושת א"י וערי חומה וירושלים ובין מקדש. דהנה סוגיות הש"ס דשבועות ודמגילה סותרות לסוגיית הש"ס דזבחים דף (ק"ז ע"ב) שהביאו התוס' בכאן. דבשבועות ובמגילה כדבעי לאתויי ראי' מדר' אליעזר דכשהי' בונין בהיכל עושין קלעים להיכל וקלעים לעזרה דלא קידשה לעתיד לבא דחי דילמא לצניעותא בעלמא. ושוב מייתי ראי' מדמ"ד בבתי ערי חומה דלא קידשה ולא נדחה. ובזבחים הביא ג"כ הראי' מר' אליעזר וכו' ודחי כנ"ל. ושוב לא הביא ראי' מבתי ערי חומה. והדבר לכאורה יפלא. ואשר אחזה ליישב בזה. דהנה התוס' בזבחים הקשו דאמאי לא הקשה הש"ס לר"ל דס"ל המעלה בזה"ז בחוץ פטור דקדושה ראשונה לא קדשה לעתיד לבוא ממתני' דקדושת ירושלים אין אחרי' היתר וכן הקשו בשבועות עיין שם. ואמנם לשיטת רבינו חיים שהביאו התוס' במגילה דמסקנת הש"ס דלא כר' יצחק. דאמר שמעתי שמקריבין אעפ"י שאין בית בזמה"ז. אלא דאפי' למ"ד לא קידשה לעתיד לבא מ"מ נאסרו הבמות דכולי עלמא מודו דקדושת ירושלים אין אחרי' היתר רק למ"ד קידשה מותר להקריב במקדש ולמ"ד לא קידשה גם במקדש אסור להקריב אבל בבמה לכ"ע אסור. וא"כ לק"מ לר"ל דממתני' דאין אחרי' היתר אין ראי' כלל דקידשה לעתיד דאף דלא קידשה מ"מ אין אחרי' היתר. ומ"מ המעלה בזמה"ז פטור כיון דאינו ראוי לפתח אוהל מועד דאף במקדש אסור להקריב וכמו המקריב חובות בזמן גלגל דפטור מהאי טעמא כבש"ס זבחים. ובזה מיושב אף קושיית התוס' בשבועות וק"ל:

ה) והנה בסברת התוס' דשמעתין לחלק בין קדושת הארץ לקדושת ירושלים. ולפענ"ד נראה בזה דירושלים דינו כדין ארץ בזה. דהנה בזבחים (דף נ"ה ע"א) ואת חזה התנופה ואת שוק התרומה תאכלו במקום טהור וכי ראשונים בטומאה אוכלים אלא טהור מכלל שהוא טמא טהור מטומאת מצורע וטמא מטומאת זב ואיזהו זה מחנה ישראל. פירש"י זה מחנה ישראל במדבר כל דגל בתוך אסיפת דגלו ובית עולמים תוך ירושלים ועיי"ש:

ו) והנה הדבר פשוט דמה שאינם נאכלים בערי חומה שטהור מטומאת מצורע כדתנן בכלים (פ"א מ"ז) ערי חומה מקודשות הימנה שאין מצורעים נכנסים לשם. ובהר"ש מספרא דיהושע קידש כל ערי חומה בקדושת מחנה ישראל משום דנפסלין ביוצא משיצאו מירושלים ומע"ש דהוקש למעשר בהמה זבחים (דף קי"ט ע"א) ועוד דבקרא כתיב כי אם אל המקום אשר יבחר וגו' והבאתם שמה וגו' ומעשרותיכם וגו' ומ"מ למדנו דמה שנאכלין קדשים ומע"ש בירושלים היא מחמת שתי קדושות. קדושה אחת שהיא מחנה ישראל כמו שאר עיירות מוקפות חומה. והשנית מחמת שהיא קרובה למקדש ומקיפתה וכן מחנה ישראל שבמדבר ודו"ק:

ז) וא"כ כיון דבש"ס ערכין מדמה קדושת הארץ לקדושת ערי חומה ולמ"ד קדושת ארץ בטלה קדושת ערי חומה נמי בטלה ובטלה קדושת מחנה ישראל שבערי חומה. ה"ה דבטלה קדושת מחנה ישראל שבירושלים. והרמב"ם סוף פ"ו מהלכות בית הבחירה חילק בין קדושת מקדש וירושלים בין קדושת שאר א"י דקדושת מקדש וירושלים משום שכינה ושכינה לא בטלה כו' עיין שם. ולפענ"ד קדושת ירושלים משום שהוא מחנה ישראל כמו מחנה ישראל שבמדבר וכנ"ל מש"ס זבחים (דף נ"ה ע"א) וא"כ כשגלו ישראל בטל קדושת ירושלים:

ח) וע"כ מוכיח בשבועות למ"ד בטלו ערי חומה בטל נמי קדושת מחנה ישראל שבירושלים. ואיך קידש עזרא ירושלים למ"ד בכל אלו תנן. וע"כ באחת מכל אלו תנן ועזרא קדושי קדיש אף דלא הוי אורים ותומים. ובמגילה שפיר משני לשינויי דר' יצחק. דלמ"ד בטלו ערי חומה כיון דבטל נמי מחנה ישראל שבירושלים הוה לי' כגלגל וכדתנן בזבחים (קי"ב ע"ב) באו לגלגל הותרו הבמות. ופי' הרע"ב משום דבטלה מחנה ישראל וקרא כתיב אשר ישחט שור או כשב במחנה. וכיון שבטל מחנה ישראל הותרה שחוטי חוץ. וה"נ כיון שבטל קדושת ירושלים ובטל מחנה ישראל מותר להקריב בבית חוניו:

ט) אבל בזבחים דקאי לפי מה דמסיק במגילה דלא כר' יצחק דאפי' למ"ד לא קידשה לעתיד לבא במות אסורין משבאו לירושלים. א"כ שפיר מחייב ר' יוחנן המעלה בזמה"ז דבמות לא הותרו. ואי דאינו ראוי לפתח אוהל מועד הא קדושת המקדש לא בטל וראוי לפתח אוהל מועד. ובמות לא הותרו משבאו לירושלים אפי' הי' כל המקדש בטל כדברי רבינו חיים הנ"ל. כ"ש בהבטל מחנה ישראל בלבד. ולא דמי לגלגל שהי' קודם ירושלים. אבל במגילה לר' יצחק דאחר שבאו לירושלים בהתבטל הקדושה דינו כקודם שבאו. שפיר מייתי מדבטלו ערי חומה וה"ה מחנה ישראל שבירושלים הותרו הבמות כמו בגלגל ודו"ק היטב:

י) הן אמת דעל מה שכתבתי דבש"ס שבועות מוכיח דאל"כ במה קידש עזרא ירושלים. יש לעיין לפי דברי התוס' שבועות (דף ט"ו ע"ב) בד"ה דקדשה לה ראשון. וא"ת אדרבה ראשונה נמי תאכל דכל זמן שלא קדשה העיר אעפ"י שקידשה העזרה נאכלין קדשים בכל הרואה כדתנן בפרק בתרא דזבחים בשילה ונוב וגבעון שנאכלין בכל הרואה לפי שאין חומת העיר קדושה [ועיי"ש שתירצו דמכיון שהלכה התודה כל שהיא הוי לה יוצא במקום שמהלכת] וא"כ י"ל דעזרא לא קידש בתוך חומת ירושלים וממילא נאכלין בכל הרואה ומ"מ חוץ לחומה אסור דקדושת ירושלים מצד שהיא סמוך למקדש נשארה במקומה. וע"כ ממנ"פ מותר לאכול תוך החומה דקדושת מקדש שיש בירושלים נשארה מכבר וקדושת מחנה ישראל שבטלה חזרה בלא קידוש כמו בשילה ונוב וגבעון שנאכלין בכל הרואה בלא קידוש. וחוצה לה אסור דקדושת מקדש נשארה כשהי' רק תוך החומה:

יא) ומכל מקום לפי מה שפירש"י בערכין [לב ע"ב] דערי חומה ג"כ מקדשין בשתי תודות ובשיר כמו מקדש וירושלים ניחא. דמוכח דבאחד מכל אלו תנן דאם בכל אלו איך קידש עזרא ערי חומה. ובטורי אבן על מס' מגילה [י. ד"ה מצאו] הקשה על רש"י איך יכול לקדש ערי חומה בתודות הא בעינן דבר הנאכל בה [וכשיוצא ממנה נפסל] ואין תודה נאכלת בערי חומה. ולפמ"ש ניחא דמ"מ קדושת מחנה ישראל שיש בערי חומה. צריך לתודה וחשיב שפיר נאכל בה מה שנאכל במחנה ישראל וערי ישראל קדושת מחנה ישראל בהן. וע"כ מהני תודה לקדש מחנה ישראל. ולפמ"ש דלמ"ד קדושת א"י בטל קדושת ירושלים נמי בטל ניחא הא דמוכח (בביצה) [אצ"ל מגילה י ע"א] דלר' יהושע בטלה קדושת הארץ ואעפי"כ סובר מקריבין אעפ"י שאין בית אוכלין קדשין קלים ומע"ש אעפ"י שאין חומה דנאכלין ממנ"פ כנ"ל כמו בשילה ובנוב וגבעון:

יב) אולם מה שהקשו לר"ל מזבחים לא יתיישב בזה שהרי שם מיירי שחרב הבית וליכא מחנה ישראל כלל בירושלים ואינו דומה לשילה ונוב וגבעון שישראל סביבותיהם אבל משחרב הבית ליכא מחנה ישראל וקו"ח מגלגל דלא חשיב מחנה ישראל כיון שישראל נפוצים בכל א"י. וא"כ איך יאכלו קדשים קלים. דאין לומר שנאכלין כמו בגלגל. דגלגל שאני שהותרו הבמות. משא"כ משחרב הבית דלא הותרו הבמות כיון דקידשה. ועוד דלשיטת ר' חיים קיימינן דאפי' לא קידשה לא הותרו כנ"ל. איברא דהא לק"מ לפמ"ש לעיל [סימן תל"ג אות ב'] דר"ל מודה דלא בטלה קדושת הארץ לר' יוסי ושם לר' יוסי קיימינן עיין שם:

יג) ודאתאן עלה לדברי התוס' נבאר דבריהם. דלכאורה דבריהם תמוהים במה שכתבו דבנוב וגבעון קדשים קלים נאכלין בכל הרואה. ומשנה שלימה שנינו [זבחים קיב ע"ב] בנוב וגבעון קדשים קלים ומע"ש נאכלין בכל ערי ישראל. אמנם דבריהם נכונים. והנה רש"י [שם] פירש קדשים קלים בכל ערי ישראל בכל מקום שהוא עושה במה ומקריבין. ולכאורה גם דבריו תמוהים דמ"מ מנ"ל דקדשים קלים שהקריבו במשכן יאכלו בכל ערי ישראל. דאין לומר דילפינן מבמה קטנה. שהרי כמה חילוקים נשנו במשנה בין במה קטנה לגדולה. אך נראה דרש"י מפרש קדשים קלים בכל ערי ישראל דקאי באמת על קדשים קלים שהקריבו בבמה קטנה. ומה שהכריחו לזה נראה. דהנה בש"ס שם [קיט ע"א] הקשה דנייתי מע"ש לנוב וגבעון וניכלינהו התם. ומשני משום דהוקש למעשר בהמה דחובה היא ואינה נקרבה בנוב וגבעון. ולר"י דאמר חובות קרבין בבמה גדולה ה"נ דאף מע"ש מעלין לנוב וגבעון. ואי קדשים שהקריבו בבמה נאכלין בכל ערי ישראל כ"ש מע"ש. ואמאי צריך לאוכלן בנוב וגבעון דוקא. ומזה הוכיח רש"י דמתני' בקדשי במה קטנה דוקא ומשום דקריבין בכל מקום ע"כ נאכלין ג"כ בכל מקום. משא"כ מע"ש שמצותן האכילה לבד וחייבה תורה לאוכלן בירושלים גם בנוב וגבעון חייב לאוכלן שם. וזה כונת התוס' ג"כ דבנוב וגבעון נאכלין בכל הרואה היינו קדשים שהוקרבו במשכן [היינו במה גדולה] דודאי נאכלין בכל הרואה דאי אפשר ליתן להם מקום אחר. וע"כ פריך הש"ס מע"ש נמי נסקינהו להתם וניכל בכל הרואה. וזה ברור בדבריהם:

יד) איברא דק"ל טובא בדבריהם דא"כ הא דאמר בהזהב (דף נ"ג ע"ב) היכא דנפלו מחיצות אסור לאכול מע"ש שהעלה לשם. והא כיון דליכא חומה מותר לאכול בכל הרואה כיון דבטלה קדושתה בנפילת החומה וכמו בימי עזרא שהקשו התוס' שיאכלו שניהם [עי' הגה"ה לעיל לאות י'] כיון שבטלה הקדושה שהי' מכבר. דאין לומר דאתיא כמ"ד קידשה לעתיד לבא או דאפי' למ"ד לא קידשה היינו דוקא כשחרב הבית. אבל בנפילת החומה לבד לא בטלה קדושתה. דא"כ תאכל אפי' אין חומה. דהא למ"ד קידשה לעתיד לבא אעפ"י שאין חומה אוכלין קדשים קלים ומע"ש כמפורש בדברי ר' יהושע:

טו) ואולי י"ל דלעולם התם כמ"ד לא קידשה לעתיד לבא ומ"מ בנפילת החומה לא נפקע קדושתה כיון שבידם לבנותו. ודוקא בחורבן הבית נסתלק הקדושה שיד או"ה תקיפה על עצמן. ומ"מ אסור לאכול עד שיבנה החומה. ודוקא למ"ד קידשה לעתיד לבא אף שאין בידם לבנות מותר לאכול אף קודם שבנה החומה. אבל למ"ד לא קידשה אף שלאחר שנבנה ודאי א"צ לקדש מחדש. ולא דמי לבימי בנין בית שני דהי' צריך קידוש מחדש למ"ד לא קידשה ומ"מ אסור לאכול עד שבנה החומה וע"כ אסור לאכול בלא החומה כיון שעדיין לא נסתלקה קדושת העיר אסור לאכול בכל הרואה:

טז) או י"ל בכאן דמתחילה חל החיוב דמעשר לאכול בתוך החומה אי אפשר לאוכלן אח"כ בכל הרואה. ולפי זה ידחה ראיית התוס' בהזהב דפרצה בחומה אינו מעכב אכילת קדשים מההיא דירושלים אחר שנפרצו בה פרצות דהי' מקריבים פסחים דמעשר שגדל אח"כ ופסחים שהוקדשו אח"כ מותרין לאכול בכל הרואה:

יז) ואף לפי תירוץ הראשון לא ידעתי אם פרצות אלו הי' ע"י חורבן בימי יוונים כמו שפרצו במקדש י"ג פרצות יתיישב ג"כ כיון שנחרב שוב נסתלקה קדושת עיר לגמרי ומותר בכל הרואה:

יח) ואיך שיהי' סוגיא דנפל מחיצות ראי' לדידי דהא מסתמא קיי"ל כר' יוחנן המעלה בזמה"ז חייב דקידשה לעתיד לבא והכא אמרינן דנפל מחיצות אסור לאכול מע"ש. אבל לפמ"ש דקדושת ירושלים בטלה ניחא. ואף דלר' יוחנן מותר לאכול מעשר שני ג"כ אעפ"י שאין חומה. היינו משום כל הרואה אבל הכא לא שייך כל הרואה וכנ"ל שני התירוצים:

עוד אמרתי להעיר על מה שכתב הגאון ר"א ווילנא זצ"ל במשנה הנ"ל על מה דאיתא בתוספתא יצא המת מן העיר המוקפת חומה אין מחזירין אותו והיינו דכתיב (ד"ה ב' כ"ו) גבי עוזיהו ויקברו אותו עם אבותיו בשדה הקבורה אשר למלכים כי אמרו מצורע הוא עכ"ל התוספתא ופי' הגאון ז"ל שקברוהו בשדה הקבורה אשר למלכים ולא קברוהו בקברות המלכים אשר בעיר כי אמרו מצורע הוא וישב חוץ למחנה ומת שם ולא יכלו שוב להחזירו לעיר שאין מביאין טומאה לעיר עכ"ל ותמהתי שמלבד כי לא יצדק ע"פ פירושו כי אמרו מצורע הוא דאמירה מה זו עושה אחר שלא כיון הפסוק רק על המעשה שמת חוץ למחנה. וגם לא יצדק מה שנאמר ויקברו אותו עם אבותיו אם נאמר ששדה הקבורה אין זה קברות המלכים, אלא שגם יפלא איך יאמר שלא קברוהו בקברות המלכים אשר בעיר אחר שנאמר (במלכים ב' ט"ו) ויקברו אותו עם אבותיו בעיר דוד וגם קשה מה ראיה להתוספתא מעוזי' שלא יקברו מת מחוץ לעיר בעיר דלמא רק לעוזי' לא קברו מפני שמצורע היה. ולכן לולא דברי הגאון זצ"ל הייתי מפרש היפך פירושו שאמר הכתוב שקברו אותו עם אבותיו בשדה הקבורה אשר למלכים בתוך העיר והכניסוהו לשם מת אף שכבר נתקן המעלה שלא להכניס לשם מת כי אמרו מצורע הוא אחר שלא מדעתו יצא מירושלים ומת חוץ לעיר רק בשמרו מצות ה' להיות מחוץ למחנה מושבו לא יבצר ממנו להקבר בקברות אבותיו בעיר דוד. וראיה לזה מהמלך יאשיהו דכתיב (מלכים ב' כ"ג) וירכיבוהו עבדיו מת ממגדו ויביאוהו ירושלים ויקברוהו בקבורתו ובד"ה נאמר בקבורת אבותיו הרי שגם אותו הביאוהו מת לירושלים אחר שמשיח ה' בחשבו ללחום מלחמתו יצא ונלכד וגם אם נאמר שיאשיהו מת בירושלים כמו שנראה בד"ה כמו כן נוכיח מאמציהו שנאמר בו (מלכים ב' י"ד) ויקשרו עליו קשר בירושלים וינס לכישה וגו' וימיתוהו שם וישאו אותו על הסוסים ויקבר בירושלים עם אבותיו בעיר דוד הרי שהובא מת לירושלים באשר שלא ברצונו מת חוץ לירושלים או בשביל שיצא בדרך מצוה להציל את נפשו וכן יש הוכחה ממה שנאמר (במלכים ב"ט /ב' ט'/) באחזיהו שמת במגדו וירכיבו אותו עבדיו ירושלימה ויקברו אותו בקבורתו עם אבותיו בעיר דוד הרי שהובא לירושלים אחר שמת שלא ברצונו חוץ לעיר או שגם לו נחשב שיצא לדבר מצוה באשר שירד לבקר את יורם כי חולה היה ועכ"פ הנך רואה בשלשת המלכים האלה שמתו חוץ לירושלים ונקברו בהעיר וע"כ או בשביל שמתו נגד רצונם חוץ לירושלים או שהורשה בשיצאו לדבר מצוה וכמש"כ. וזהו פירוש התוספ' שמביא ראיה שמת חוץ לעיר אין קוברין בעיר מדהוצרך הכתוב ליתן טעם לעוזי' שנקבר בעיר כי אמרו מצורע היה.

ודע שהפירוש המיוחס לרש"י (ואינו מרש"י) כתב בד"ה בשדה הקבורה ולא במערה עם המלכים ע"כ ולדעתו יהי' מה שאמר כי אמרו מצורע הוא טעם למה קברוהו לבדו ולא בקבר המלכים ולענ"ד אין פי' הזה מסכים עם ההלכה שאם הי' נדון כמצורע גם אחר שמת איך הכניסוהו לעיר ועברו על ל"ת דולא יטמאו את מחניהם. ועוד דמשנה שלימה שנינו נדה (דף ס"ט) הזב וכו' והמצורע שמתו מטמאין במשא עד שימוק הבשר הרי שפרחה טומאת צרעת משמת דעד שימוק אינו רק מטעם גזירה שמא יתעלפה וזה לא שייך משנקבר ואיך נאמר שמפני צרעתו הרחיקוהו ולא קברוהו במערה עם המלכים ולכן לענ"ד הפי' היותר מסכים עם הפסוקים ועם ההלכה הוא אשר כתבתי.

1. ועיי"ש שביאר בזה ד' המפרש במו"ק די"ד: דפירש האיבעיא במצורע מהו שינהוג צרעתו ברגל, ז"ל, שינהוג צרעתו, שלא יבא אל תוך המחנה ולא יגלח, עכ"ל, ותמוה דהרי דין שילוח מחנות הוא משום טומאתו, וכיון דאף ברגל טמא הוא, מה מקום יש לומר שלא ישתלח מן המחנה, אך לפי הנ"ל ניחא דהא דמצורע משתלח מעיירות המוק"ח אי"ז משום דין שילוח טמאים, אלא משום דין ניהוג הצרעת, וזהו דבעי אם נוהג צרעתו ברגל ואית בי' דין בדד ישב ברגל. [↑](#footnote-ref-1)
2. והך מילתא דעיקר קדושת ירושלים הויא מכח קדושת הבית, מצינו כן בד' התוס' זבחים ד"ס: ד"ה מאי קסבר, ז"ל, וכי תימא כשחרב הבית ונהרס המזבח אבל חומות ירושלים קיימת ולא בטלה קדושתה לענין קדשים קלים ומעשר שני זהו תימה לומר "דהא ירושלים לא נתקדשה אלא בשביל הבית" ואיך יתכן שקדושת הבית תבטל וקדושת ירושלים קיימא, עכ"ל, והרי להדיא בד' התוספתא דקדושת ירושלים לאכילת קדשים ומע"ש אינה קדושה בפנ"ע, אלא כל קדושתה היא מכח הבית, וכ"ה מבו' עוד בד' התוס' שם דס"א. ובכ"ד, שפירשו דדינא דאע"פ שנסע אהל מועד הוא הוא לגבי מחנה ישראל ומחנה לוי', עיי"ש, והרי דאלמלי הא דאע"פ שנסע אהל מועד הוא הוה פקע קדושת מחנה ישראל, והרי דכל קדושת מחנה ישראל בירושלים היא מכח הבית, והאמנם רש"י בהני ב' דוכתי פליג בפשוטו ע"ד התוס', ואכמ"ל, ועי' בשו"ת זרע אברהם להגר"א לופטביר סימן ה' מש"כ לחדש בדעתו. [↑](#footnote-ref-2)
3. ונמצא לפ"ז, דהא פשיטא דאף בשעה שבא הפסח בטומאה, משתלחין המצורעין מעיירות המוק"ח, והיינו משום דאיכא עלייהו קדושה עצמית דמחנה ישראל, אך משא"כ במחנה ישראל דכל קדושתו היא מכח קדושת הבית שנתקדש אף מחנה ישראל סביב לו, ע"כ הי' מקום לומר דכל שאין דין שילוח טמאי מתים ממחנה שכינה, אף אין מצורעין משתלחין אף ממחנה לוי' ומחנה ישראל שנתקדשו סביב לבית, והאמנם ודאי דהיו משתלחין מירושלים דיש בה גם לקדושת עיירות המוקפות חומה, וכנ"ל, אך ממחנה ישראל שבמדבר ובשילה לא היו משתלחין. [↑](#footnote-ref-3)
4. ויש לכוין הדברים בד' הר"ש במשנתינו שכתב, דמההוא קרא לא מצי למדרש שיהו מצורעים משתלחים חוץ לעיר המוקפת חומה, דדילמא אין שייך דין ג' מחנות אלא בירושלים שאין הפסק במחנות שכולן סמוכין זל"ז מחנה שכינה מחנה לויה מחנה ישראל, עכ"ד, ומ' דאף דידעינן שקידש יהושע לעיירות המוק"ח בקדושת מחנה ישראל, מ"מ י"ל דליכא דין שילוח חוץ לג' מחנות אלא בירושלים שאין הפסק במחנות, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דהי' מקום לפרש דעיקר דין השילוח ממחנה ישראל, הוי זה תוספת הרחקה ממחנה שכינה, ולפ"ז ל"ה לדין שילוח מג' מחנות, אלא בירושלים שאין הפסק במחנות. [↑](#footnote-ref-4)