חזקת טהרה דהבא אל הבית
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

חזקת הטהרה דהבא אל הבית כנגד חזקת הנגע

**א. בתוס'** הקשו בגוונא דנמצא אח"כ שהנגע חסר מ"ט לא נטהר את הבא אל הבית מדין חזקת טהרה יחד עם חסר לפניך כמו דאמרינן תר"ל גבי מקוה בריש נדה. **והנה** במושכל ראשון שאלת תוס' אינה מובנת, דלכאו' ראוי יותר לדון את הבית בפ"ע, וממילא הבא אל הבית טמא בתולדה, שהרי כל טומאתו היא מחמת שבא אל הבית, וראוי בתחילה להכריע אם יש כאן בית המנוגע[[1]](#footnote-2). **אמנם** באמת תוס' העמידו את דבריהם מכח הגמ' בריש נדה גבי מקוה דהתם נמי לא אמרינן דהנידון וההכרעה הם על המקוה וממילא הטובל יהא טהור, אלא מצרפינן חזקת הטמא לנידון וא"כ לכאו' ה"ה הכא.

**ב. ובטעמא** דמילתא גבי מקוה דלא מכריעים בשורש הספק כתב **השער"י** ב' ב', דאין מעמידים נידון קדום על המקוה משום דהמקוה עתה חסר, ולכך אין שייך הנידון על גופו של המקוה לחוד, וכן הסכין עתה פגומה, וחזקת המקוה מהני רק בתורת זה שהיא מורה גם על האדם הטובל במקוה, ונמצא דיש בנידון ב' חזקות. **אך** לפי"ז לק"מ קו' תוס' בבית המנוגע כיון דיש עתה נפק"מ לדיני הבית עצמו, אי טעון קילוף או לא וכן נפק"מ לדין חלץ וקוצה וטח, וכן נפק"מ לכל הבא אל הבית מכאן ולהבא עד שיטהרנו הכהן, ומקו' תוס' מוכח דלא ס"ל לה"ט, וכ"כ **החזו"א** (סי' רי"ד ד"ה ואף לפי), ולפיכך דימו למקוה, ועדיין צ"ב מ"ט לא אזלינן בתר השורש.

**ג. לכך** צ"ל, דס"ל דכיון דנולד הספק על המקוה ועל הטובל כאחד, הרי הספק אם נחסר המקוה הוא נידון גם על המקוה וגם על הטבילה, ומה"ט שייכים ב' החזקות בנידון, דס"ל לתוס' דכל מה דמהני הכרעה על השורש היא בהכרעה קדומה כגון שהיה שאלה לפני זמן מה על המקוה וכבר נפסק ע"פ חזקה והוכרע (ולא נולד ספק נוסף), ואח"כ קאתי לטבול במקוה א"כ נחשב שכבר הוכרע דין מקוה, וממילא חזקת טומאה שלו לא תובעת מידי, אבל הכא לא דמי דאחר טבילתו נולד הספק[[2]](#footnote-3). **ולכך** הקשה תוס' דא"כ בית המנוגע נמי כיון דנולד הספק עתה על הבית ועל הבא אל הבית יחדיו א"כ שניהם בכלל הספק, וראוי לדון בזה תר"ל, זהו ביאור קו' התוס'[[3]](#footnote-4).

**ד. והנה** תוס' הכא הניחו בצ"ע, אבל בריש נדה תירצו דבנגע ליכא חסר ואתאי ולכך לא אמרינן תר"ל, וכ"כ בתורא"ש הכא[[4]](#footnote-5). **ויל"ע** הרי דעת ר"ה דאין מכשירין בסכין שנמצאת פגומה כנגד החזקת איסור של הבהמה, ואע"פ שליכא התם תר"ל וכמש"כ תוס' לעיל דגם בסכין ליכא חסר ואתאי, מ"מ ס"ל לר"ה דמספק אין להכשיר, דיש כאן חזקה נגד חזקה, וצ"ע דא"כ ה"ה הכא נימא דאע"פ שאין דין ודאי דתר"ל כיון דאינו חסר ואתאי, אבל מ"ט הוא טמא בודאי, ראוי שיהא ספק דחזקת הטהור נגד חזקת הנגע.

**ה. והנה** בשיטמ"ק תירץ השם **הר"ש משאנץ** דאין החזקה מועלת אלא בשעת העסק, ולכך בטבילה דהנידון הוא אי היה חסר בשעת טבילתו ממש מהני חזקתו להיות נגד חזקת המקוה, אבל בבית המנוגע לא אכפ"ל אם נחסר בשעת ביאתו לבית, דאם בשעת ההסגר היה בו כשיעור – הוא טמא, והנידון רק אם היה חסרון בשעה שהסגיר הכהן, ואין חזקת טהרתו מהני לאורויי על הזמן שלפני העסק, עכ"ד. **ודבריו** צ"ב טובא הרי כיון דאיכא ריעותא ויש כאן ספק אי היה חסרון, א"כ חזקת הטהרה דידיה תובעת ואומרת דהוא נשאר בטהרתו, ויש לנקוט דנחסר הנגע בשעת ההסגר, ואיזהו כלל זה שאין החזקה מועלת אלא בשעת העסק, והרי ענין החזקה להעמידו בטהרתו ואין לך להוציאו מטהרתו עד שיודע לך טומאה. **והנראה** בזה דהנה ביסודו היה ראוי לומר דכיון דהוכרע הבית ממילא הבא אליו טמא, וס"ל דכל הטעם שהכל נחשב נידון אחד הוא משום שהנידון הוא על שעת הטבילה, ולפיכך אין הנידון על המקוה אלא על הטבילה, אבל בנגע דהנידון הוא בב' זמנים הוה כהוכרע ענין הבית ואע"פ שנולד הספק אח"כ, ולמשל ביום א' הסגיר הכהן וביום ב' נכנס הטהור וביום ו' ראו דנחסר הנגע, ואיגלאי ריעותא דאולי נחסר בשעה שהסגיר, מ"מ כמו כן גם חזקתו קודמת (דחזקה אינה דבר חדש שלא היה בעולם כעדים שבאו להעיד וכו'),דעד כמה דאנו דנים דלמפרע איכא ספק על יום א' כך גם לחזקה יש קדימה, ומ"מ הוה כנידון בפ"ע שכבר הוכרע ולא הוה כחזקה נגד חזקה. **ובדעת** התוס' לכאו' מתבאר דפליגי בזה, וס"ל דסוף סוף כיון דנולד הספק על שניהם יחד יש מקום לשני החזקות בהאי נידון והוה תר"ל[[5]](#footnote-6).

**ו. אמנם במהר"ם** כתב דגם תוס' מודו להאי סברא בעצם, ומה"ט אין להקשות דלהוי לספק מחמת חזקה נגד חזקה, וביאר בזה את דברי תוס' בנדה ב: דהקשו דנימא תר"ל ותירצו דאינו חסר ואתאי, ושוב כתבו דהחסרון אינו מטהר אלא בשעת ההסגר אבל לא אכפ"ל ממה שנחסר אח"כ, וביאר מהר"ם דכוונתם לסברא הנ"ל דחזקת הבית קודמת ואין כאן נידון אחד לחזקה נגד חזקה, כיון דאין ספק על שעת ביאתו. **ומבואר** דאי"ז סברא אלא כלפי 'חזקה נגד חזקה' בעלמא, אבל לגבי ריעותא שפיר נחשב לריעותא בחזקת הנגע. **ומעתה** אפשר דגם תוס' הכא הוקשה להם רק משום תר"ל, אבל משום דינא דר"ה היה ניחא להו, דהכא אין מקום לדון 'חזקה נגד חזקה', ולפי"ז מיושב קו' הנ"ל מ"ט לא יהא ספק משום דינא דר"ה.

**ז. יל"ע** מ"ט לא הקשו תוס' משום חזקת טהרה של הבית, וזה הוה תר"ל באותה שעה שהסגיר הכהן, ועי' פרי מגדים ק"ה משב"ז ס"ק ג', דהורעה חזקה הבית. **ועוי"ל** דכיון דהיה ודאי נגע והיה אמירת כהן, א"כ אדרבה דינו וחזקתו של הבית היא דכאשר יאמר עליו הכהן הרי הוא יטמא, ואי"ז 'חידוש' ושינוי לומר שנטמא הבית.

1. **ובשלמא** אם היו תוס' מעמידים הקושיא דאיכא תר"ל משום חסר לפניך וחזקת טהרה דהבית היה ניחא, ועי' לק' הטעם דבאמת לא הקשו כן. [↑](#footnote-ref-2)
2. **ועוד** יש להקדים דאי היה אפי' עתה הכרעה ברורה דחזקה שאל תסתפק ודאי היה מהני, כי לא היה ספק במקוה, אבל כיון דיש בו ריעותא, ואי"ז אלא חזקה שלא להוציא מספק, א"כ את הטובל נמי אין להוציא מספק, [↑](#footnote-ref-3)
3. **והנה** ידועים דברי התורא"ש בריש נדה בקו' הגמ' אדרבה וכו' דיש עדיפות לדון חזקה על המקוה מפני שהאדם טבל במקוה ולכך אין חזקתו סותרת אבל אעפ"כ דנה הגמ' תר"ל והיינו דהנ"ל הוא רק סברא בעדיפות חזקת המקוה אבל ודאי נחשב שבאה לפנינו גם חזקת הטבול מפני שהספק נולד על הטבילה, ואתי שפיר הא דגם התורא"ש בשמעתין הקשה הקושיא על נגע כמו שהקשו תוס'. [↑](#footnote-ref-4)
4. **ויש** לעיין מ"ט תוס' בנדה ס"ל דנגע לא הוה חסר ואתאי ותוס' הכא ס"ל דהוה חסר ואתאי ועוד יל"ע דתוס' הכא [בע"א] כתבו דסכין לא הוה חסר ואתאי ותוס' בנדה ס"ל דסכין הוה חסר ואתאי, וי"ל עי' פמ"ג סי' ק"ה דחסר ואתאי יל"פ בב' פנים או חסרון בחזקה דמעיקרא או חוזק בחזקה דהשתא דכל מה דחזקה דמעיקרא עדיפא על השתא הוא משום דאמרינן דרק עכשיו נשתנה הענין, אבל כאשר מה דחזינן השתא ע"כ כבר היה קודם הרי"ז המוחזקות דהשתא עדיפא, ונראה דתוס' בנדה ס"ל דהוא משום גרעון בחזקה דמעיקרא ולפיכך כתבו דדוקא במקוה הוא כן ולא בנגע, ומאידך סכין נחשב גרוע כיון דמתחכך תמיד בעור הרי דרכו להתחסר ולהיפגם, אבל תוס' הכא ס"ל דהוא משום מעלת ההשתא ולפיכך סכין אינו חסר ואתאי דאפשר דנפגם ממש עתה ע"י המפרקת ומאידך נגע הוא חסר ואתאי דחסרונו לא נעשה מיד דתהליך מסוים הוא עד דמתחסר משיעורו וכמו חסרון המקוה.

   **התורא"ש** מתרץ דסכין אינו חסר ואתאי ואפ"ה כתב דנגע הוא חסר ואתאי וי"ל עי' היטב בלשונו דעיקר תרוצו הכא הוא לומר דלא אכפ"ל מהחסרון דאחר הסגר הכהן וביאור הדברים דאע"פ שמה דחזינן השתא אינו קרה מיד עכשיו אלא ע"כ כבר זמן קודם מ"מ לא אכפ"ל מאותו הזמן ואינו סתירה להחזקה דמעיקרא דכל ההחזקה מסתימת בשעה שהכהן מסגיר ומשם והלאה לא אכפ"ל מידי [סברא זו כתב השער"י פ' י"ח בביאור תוס' בנדה ודלא כמהר"ם, ואם כי בתוס' שם לא נראה כדבריו אבל בדברי התורא"ש הקצרים ודאי נראה הכי דז"ל דשאני התם דאיכא למימר חסר ואתאי חסר ואתאי, אבל הכא רק שהיה קיים בשעת הסגר אפי' חסר מיד טמא הבית כל שבעה, עכ"ל, הנה התורא"ש לא סיים את דבריו לומר דהכא אינו חסר ואתאי אלא רק כתב דלא אכפ"ל שיחסר אחר ההסגר וע"כ כמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. **או** דס"ל דכל שלא הוכרע בהכרעה שאל תסתפק א"כ קיים כאן ספק ואפי' אי היה בזמן קדום כיון דאי"ז אלא הנהגה של המקוה שלא להוציאו מספק א"כ יאמר הטובל ה"ה הנהגתי שלא לצאת מהטומאה עד שיודע לך, ועי' שי' הגר"ש בסנהדרין דכל הדין דהאיסור בע"א יוחזק הוא מתאים בנאמנות דכאשר הנידון שהיה לפנינו זה איסורים, וכיון שקיבלנו לדבריו שוב הוא נאמן לגמרי, משא"כ כאשר בא להעיד על מלקות, אבל בחזקה אין שייך ענין זה כלל ואין מעלה להוחזק, אמנם בש"ש מבואר דלא כדבריו. [↑](#footnote-ref-6)