קידוש יא
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן רעא עד רעג - קידוש

**שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי רפאל צבי ובר שליט"א

הלכות קידוש

##### **או"ח סימן רעא סעיף יב - יג**

##### **שיעור יא**

**[סעיף יב] אחר שקידש על כוס נוטל ידיו ומברך על נטילת ידים ואם נטל ידיו קודם קידוש גלי דעתיה דריפתא חביבא ליה ולא יקדש על היין אלא על הפת.** **הגה: וי"א דלכתחלה יש ליטול ידיו קודם הקידוש ולקדש על היין. וכן המנהג פשוט במדינות אלו ואין לשנות רק בליל פסח, כמו שיתבאר סימן תע"ג.**

## ליטול ידיים קודם הקידוש או לאחריו

וביאור מחלוקתם דהנה איתא בפסחים (קו, ב) הנוטל ידיו לא יקדש ומסיקה הגמרא שם דרב זימנין דחביבא ליה פת ומקדש על הפת וזימנין דחביבא ליה יין ומקדש על היין. וברשב"ם שם פירש דהנוטל ידיו ורוצה לקדש על היין לא יקדש בעצמו אלא אחר יוציא אותו בקידוש כדי שלא יהיה הקידוש הפסק בין הנטילה לאכילה, ומסקנת הסוגיא שהקידוש לא חשיב כהפסק או היסח הדעת. וכך היא שיטת הרי"ף שם וכן פסק הרמב"ם (פרק כט משבת הלכה ט).

[אמנם עדיין נחלקו הראשונים לפירוש זה דלדעת הרמב"ם אם שכח ונטל ידיו לסעודה צריך לקדש על הפת משום שבנטילת ידים גילה דעתו שהפת חביבה לו, וצריך לקדש על הדבר החביב עליו, אך הרשב"ם נקט דאף אם נטל ידיו יכול לקדש על היין ואח"כ לאכול מהפת, דהקידוש לא חשיב הפסק, אמנם כתב הרשב"ם שם דלכתחילה אין ליטול ידיו קודם שמקדש על היין כיון דלכתחילה יש למעט בהפסק בין נטילה לברכה על הפת.]

אכן בתוס' שם (ד"ה מקדש) כתבו בשם ר"ת פירוש חדש לדברי רב דזימנין דחביבא ליה פת אז היה נוטל ידיו ומקדש על היין ומיד בוצע על הפת, וזימנין דניחא ליה בחמרא אז היה עושה קידוש על היין בלבד, וס"ל דבזה סגי שאין צריך לעשות את הקידוש במקום סעודה. ולפירוש זה אין לחוש להפסק אם נוטל ידיו ואח"כ מקדש, כיון שהקידוש הוא חלק מהסעודה. ובזה נחלקו השו"ע והרמ"א דדעת השו"ע כדעת הרמב"ם ושאר ראשונים דאסור להפסיק בקידוש בין נטילה לאכילה, אך הרמ"א פסק כדעת ר"ת דאין בזה משום הפסק, ויכול ליטול ידיו קודם הקידוש.

והנה בטור הביא את מנהג אביו הרא"ש ליטול ידיו קודם הקידוש, ותמה על דבריו דאף לשיטת ר"ת שיכול ליטול ידיו קודם הקידוש מכל מקום מדוע הנהיגו לעשות כן כיון שלדעת הרבה מהראשונים חשיב הפסק. ובמשנ"ב (ס"ק סא) ביאר דכיון דאינו הפסק סובר הרמ"א דטוב לנהוג כן לכתחילה משום דכשאין לו יין ומקדש על הפת בעל כרחו צריך ליטול ידיו קודם הקידוש, ועל כן טוב לנהוג כן לכתחילה, והיינו כעין לא פלוג.

## מנהג העולם בזה

ולמעשה כתב המשנ"ב (ס"ק סב) דכמה אחרונים כתבו דעדיף לכתחילה לקדש על היין קודם נטילת ידים, וכדעת המחבר, דבזה יוצא מדינא לכל הדעות. ובט"ז (ס"ק יד) כתב וז"ל 'דאע"פ שכתב הרמ"א ואין לשנות, מכל מקום מי שחרד לדבר ורוצה לעשות כדיעה ראשונה וליטול ידיו אחר הקידוש אין לומר עליו כל המשנה ידו על התחתונה ח"ו, אלא הוא יכול לומר אעשה כדברי הכל ומי ימחה בידו ושפיר עבד'. וגם בערוך השולחן (סעיף לג) הביא דאף שכתב הרמ"א שנוהגים ליטול ידים קודם הקידוש, הדורות שאחריו הכריעו שבטל מנהג זה ונוהגים ליטול ידים אחר הקידוש.

ובזמנינו נהגו מקצת קהילות ליטול ידים קודם הקידוש, ויש שנהגו שכולם נוטלים חוץ מהמקדש [ובאמת לאחרים ודאי מותר לשמוע קידוש בין הנטילת ידים להמוציא, ולא חשיב הפסק כמבואר בגמרא (לפירוש הרשב"ם שם) שאם נטל ידיו ישמע את הקידוש מאחר, וכן הביא המשנ"ב (ס"ק נח)], אך מנהג רוב הקהילות לקדש ואח"כ ליטול ידים.

ואם בטעות נטל ידיו קודם הקידוש לדעת השו"ע צריך לקדש על הפת בדווקא, אך המשנ"ב הכריע דאף באופן זה עדיף שיעשה קידוש על היין, כיון שלדעת כמה פוסקים אינו יוצא ידי חובתו בקידוש על הפת, ואם יש שם אחר שיכול לקדש על היין ולהוציאו ידי חובה, עדיף שהאחר יקדש, וכמו שנתבאר במשנ"ב (שם) שאם שומע את הקידוש מאחר לא חשיב הפסק.

[ואגב יש להעיר דמהכא משמע שמותר לענות אמן בין נטילת ידים להמוציא, ואין בזה משום הפסק, שהרי אם אחר מקדש אין בזה הפסק, אף על פי שעונה אמן על ברכת המברך, וכן פסק הקיצוש"ע (סימן מא סעיף ב) דאף שיש ליזהר שלא להפסיק בין נטילת ידים להמוציא, אבל מותר לענות אמן על איזה ברכה שהוא שומע.]

**[סעיף יג] צריך לשתות מכוס של קידוש כמלא לוגמיו דהיינו כל שיסלקנו לצד אחד בפיו ויראה מלא לוגמיו והוא רובו של רביעית.** ומבואר במשנ"ב (ס"ק סד) דשיעור זה הוא לעיכובא.

## כמלא לוגמיו הוא רוב רביעית או פחות מרביעית

מבואר בשו"ע דשיעור כמלא לוגמיו הוא רוב רביעית, ומשמע שאם יש אפילו כל שהוא יותר מחצי רביעית חשיב כמלא לוגמיו דהוי רוב רביעית.

ובביאור הלכה (ד"ה והוא) הביא את קושיית התוספת שבת (ס"ק לו) דמלשון השו"ע כאן מבואר דכמלא לוגמיו הוא רוב רביעית, אך לקמן (סימן תריב סעיף ט) לגבי איסור שתיה ביום הכיפורים שהוא בכמלא לוגמיו כתב השו"ע שמלא לוגמיו הוא פחות מרביעית, ומשמע שזה יותר מרוב רביעית [משום דרוב רביעית הוא אפילו מעט יותר מחצי רביעית, אך פחות מרביעית משמע שיש הרבה יותר מחצי רביעית, והוא קרוב לרביעית שלימה], ותמה מדוע לא הביא כאן דעה זו לכה"פ בשם יש אומרים. ובביאור הלכה כתב ליישב דלקמן דמיירי לעניין חיוב חטאת על איסור דאורייתא, נקט השו"ע את השיעור הגדול יותר שבזה הוא מתחייב לכולי עלמא, דאיסורא יש בכל שהוא משום דחצי שיעור אסור מן התורה, וכאן כתב את השיעור הקטן יותר שברוב רביעית סגי, משום דהכא שהחיוב לטעום הוא רק מדרבנן נקט השו"ע דיש להקל.

וע"ש בביאור הלכה שהביא דנחלקו הראשונים בזה דדעת התוס' בפסחים (קז, א ד"ה אם) דמלא לוגמיו הוא רובו של רביעית, אך הר"ן (יומא ג, א מדפי הרי"ף) כתב שכמלא לוגמיו הוא פחות מרביעית ולא נתברר שיעורו, ויתכן שהוא אף יותר מרוב רביעית.

והנה מה שתירץ הביאור הלכה דמש"כ השו"ע שם כדעת הר"ן דכמלא לוגמיו הוא פחות מרביעית הוא משום דרק בזה הוא מתחייב בחטאת אליבא דכולי עלמא, צ"ע דכיון דביום הכיפורים התירו לחולה לשתות פחות מכשיעור, א"כ אדרבה צריך להחמיר שלא לשתות יותר מרוב רביעית כיון שבזה הוא שיעור של כמלא לוגמיו לדעת התוס' ושאר פוסקים, ומדוע סתם המחבר שם שעד פחות מרביעית אינו נחשב שיעור להתחייב עליו ביום הכיפורים דנפיק מזה קולא, וכבר הרגיש בזה במגיה על התוספת שבת.

ובעיקר קושיית התוספת שבת הנה לשון השו"ע בהלכות יום הכיפורים (שם) הוא מהטור שכתב שהוא מעט פחות מרביעית, ומש"כ התוספת שבת דמקור דברי השו"ע הוא מהר"ן צ"ע דבר"ן כתב שקשה לשער מהו שיעור מלא לוגמיו, ולא נראה שהיה ברור לו שיעור מסויים, ובאמת מצינו בדגול מרבבה ובהגהות הרעק"א על דברי השו"ע שם שפירשו דכוונת הטור דפחות מרביעית היינו רוב רביעית וכמבואר בסימן רעא, וא"כ אין סתירה כלל, ולעולם סגי ברוב רביעית. וכך מסתבר לפרש כוונת הטור, דלא נראה שיחלוק על דעת הרא"ש (תוס' הרא"ש עירובין עט, ב, אמנם עי' בפסקיו פסחים פרק י סימן יח) שפירש שמלא לוגמיו הוא רק רוב רביעית.

## מלא לוגמיו באדם קטן או גדול

מבואר בשו"ע שהשיעור של מלא לוגמיו הוא רוב רביעית, ובמשנ"ב (ס"ק סח) ביאר דהיינו שאדם בינוני שמחזיק במלא לוגמיו רוב רביעית צריך לשתות כך מכוס הקידוש, אך אדם קטן צריך לשתות פחות, ואדם גדול צריך לשתות יותר, אמנם הוסיף המשנ"ב שאף אדם גדול ביותר אין צריך לשתות יותר מרביעית שלימה. ולכן נראה שאם האדם אינו יודע לשער כמה זה כמלא לוגמיו שלו צריך לשתות רביעית שבכך בוודאי יוצא ידי חובתו.

## הדרך לשער מלא לוגמיו

כתב המשנ"ב (שם) ששיעור רביעית הוא כביצה ומחצה עם קליפתה, דשיעור לוג הוא ששה ביצים ורביעית הלוג הוא ביצה ומחצה. עוד הביא שם דעת האחרונים שמחמירים מאד בענין השיעורין ולדעתם הביצים נתקטנו בזמנינו למחצית ממה שהיה בימי הגמרא, ועל כן שיעור רביעית הוא בכפליים, דהיינו שיעור שלשה ביצים. ובמשנ"ב מסיק דיראה לכתחילה שיחזיק הכוס כשני ביצים.

ובביאור הלכה (ד"ה של רביעית) הביא את דברי הצל"ח שהיא השיטה המחמירה ולדעתו נתקטנו הביצים בזמנינו למחצית משיעורם בזמן הגמרא, והקשה הביאור הלכה שהרי נתבאר בסוגיא ביומא (פ, א) דשיעור שממלא את לוגמיו לגמרי משני הצדדים הוא יותר מרביעית, ובפשטות כמלא לוגמיו היינו חצי משיעור זה, דהא סגי שממלא צד אחד בפיו שנראה כמלא לוגמיו, וא"כ יוצא שאם כשממלא את כל פיו הוא מעט יותר מרביעית, אז שיעור כמלא לוגמיו הוא מחצית משיעור זה, והשתא צ"ע דלדברי הצל"ח שרביעית הוא שיעור ג' ביצים א"כ צריך להיות שאדם יכול להכניס בפיו מעט יותר מג' ביצים, והמציאות בימינו כפי שבדק החפץ חיים בכמה אנשים בינונים שהמלא לוגמיו משתי הצדדים הוא לכל היותר שתי ביצים בינוניות, וא"כ מוכח דביצים שלנו לא התקטנו כל כך ושיעור רביעית הוא פחות משתי ביצים בינוניות, שהרי רביעית פחותה מעט משיעור של מלא לוגמיו בשתי הצדדים.

ובחזו"א (אורח חיים סימן לט ס"ק טז) כתב שאי אפשר כלל לבדוק את מידת מלא לוגמיו, מפני שאין אפשרות במציאות למלאות את כל הפה, ויכול תמיד למתוח את פיו לצד אחד, עוד כתב לפקפק על בדיקה זו דשמא שיעור של כמלא לוגמיו הוא יותר ממה שאפשר למלאות בחצי פה, ואין להוכיח את שיעור הרביעית ממה שהאדם ממלא בפיו, וע"ש עוד שכתב דלדעת הר"ן יתכן ששיעור מלא לוגמיו הוא אף פחות מחצי פה. וצ"ע לדעת החזו"א היאך חידשו חכמים שיעור זה של מלא לוגמיו אם אי אפשר למדוד את השיעור הזה.

## השיעור בזמנינו

והנה שיעור ביצה רגילה בזמנינו הוא כ-50 סמ"ק וא"כ שיעור רביעית הוא 75 סמ"ק שהוא ביצה וחצי, ולשיטת הצל"ח שבזמנינו התקטנו הביצים למחצה א"כ רביעית הוא ג' ביצים של ימינו שהוא 150 סמ"ק, וידועה שיטת הגר"ח נאה ששיעור רביעית הוא 86 סמ"ק.

[ומצינו באגרות משה (או"ח חלק א סימן קלו) שכתב שמדד בעצמו שיעור אצבע, שהוא רוחב האצבע באמצע פרק ראשון מהאגודל, ויצא לו שיש באמה 21 אינטש ורביע [דהיינו 53 ס"מ, ויוצא שכל אצבע היא כ-2.25 ס"מ באצבע], והוסיף דכך מבואר בחתם סופר (או"ח סימן קכז) שהאצבע נמדדת לפי מידת כל דור ודור, ולפי חישוב זה יוצא ששיעור רביעית הוא כ-125 סמ"ק. ובסוף דבריו שם הביא שהצל"ח כתב ששיעור רביעית הוא ג' ביצים וסיים שם דיש לנהוג כדבריו, וצ"ע דקודם לכן כתב שהדבר תלוי במידת האצבעות וא"כ אין צריך להחמיר בשיעור ג' ביצים של ימינו שהוא כ-150 סמ"ק וצ"ע].

אמנם לפי מה שחישב המשנ"ב ששיעור מלא לוגמיו שממלא את הפה הוא כשתי ביצים של זמנינו שהוא כ-100 סמ"ק, וכך בדקנו בעצמינו שאדם בינוני יכול להכניס בפיו כ-100 סמ"ק, ושיעור כמלא לוגמיו הוא חצי מזה וא"כ יוצא שכמלא לוגמיו הוא כ-50 סמ"ק דהיינו ביצה אחת, ולדעה זו יוצא ששיעור רביעית הוא כ-100 סמ"ק, כיון דכמלא לוגמיו הוא רובו של רביעית, וא"כ פעמיים רובו של רביעית [שזה 51 אחוז כמו שנתבאר לעיל] הוא שיעור רביעית, ויוצא דנקטינן דנתקטנו השיעורים קצת, אך לא בחצי כמו שכתב הצל"ח.

ושאלה זו מאוד מצויה לגבי שתיית שיעורים ביום הכיפורים, דשיעור השתיה הוא בכמלא לוגמיו, והנה לפי השיטות שלא נתקטנו השיעורים כלל, ושיעור רביעית הוא ביצה וחצי של ימינו שהוא כ-75 סמ"ק אם כן כמלא לוגמיו הוא כ-38 סמ"ק שהוא רוב רביעית, ולשיטת הגר"ח נאה כמלא לוגמיו הוא כ-42 סמ"ק, ולמש"כ המשנ"ב שיעור כמלא לוגמיו הוא ביצה אחת דהיינו 50 סמ"ק, ולדעת הצל"ח שיעור כמלא לוגמיו הוא כ-75 סמ"ק.

אמנם שיעורים אלו הם רק באדם בינוני, אך נראה שבאדם קטן יש לחוש שהמלא לוגמיו שלו קטן יותר, ולהחמיר אף בפחות מהשיעורים הנ"ל. ובספר שעורין של תורה (לבעל הקהילות יעקב) הביא שארבעים גרם מים הוא מלא לוגמיו של אדם בינוני, ולפי זה אדם שהוא קטן יותר צריך לחוש ולשתות פחות משיעור זה. אמנם לא ידענו איך לשער זאת אלא על פי מש"כ הביאוה"ל שאפשר למדוד ע"י שימלא פיו, ומחצה מזה הוא שיעור כמלא לוגמיו. ועוד מצינו במשנ"ב (סימן תריב ס"ק כה) שביאר את האופן לבדוק שיעור מלא לוגמיו דהשיעור הוא שצד אחד מלא ובולט ואז נראים שניהם מלאים. ובספר שיעורין של תורה (סימן ג סעיף יב בהערות) כתב שקשה להבין שיעור זה, וכבר הבאנו לעיל שגם החזו"א כתב שאי אפשר לשער ע"י בדיקה זו, ויתכן שמלא לוגמיו הוא פחות ממחצה ממלא לוגמיו של ב' הצדדים. ולמעשה כשיש חשש שהאדם קטן יותר מאדם בינוני לדעת הביה"ל יכול לבדוק כנ"ל, אך לדעת החזו"א צ"ע לדינא.

ולכאורה הדבר תלוי האם חולה ששותה יותר משיעור ביום הכיפורים עובר באיסור מדאורייתא או מדרבנן, דאם איסורו דאורייתא נראה דיש לחוש טפי אף לשיעור הקטן, ומדברי הביאור הלכה (סימן תריח סעיף ח ד"ה ואם) נראה שנקט שאפילו חולה שיש בו סכנה ואכל יותר משיעור באופן שהספיק לו אפילו בפחות מכך אסור מן התורה וחייב כרת, אכן בשש"כ (החד' פרק לב הערה כ) כתב שמסתבר שאינו עובר איסור תורה, וע"ע בשבט הלוי (חלק ח סימן קלו) דנראה שהחמיר בזה דבדיעבד אם האכילו יותר משיעור עביד איסור.

**הדינים העולים:**

1. נחלקו הראשונים האם מותר להפסיק לעשות קידוש בין נטילה לברכה על הפת, או שיש בזה משום הפסק. ואם שומע את הקידוש מאחר לכו"ע אינו הפסק.
2. לדעת הרמ"א יש לנהוג ליטול ידים קודם הקידוש משום לא פלוג מהיכא שמקדש על הפת, אך מנהג העולם ליטול אחר הקידוש כדעת השו"ע.
3. מבואר במשנ"ב שנחלקו הראשונים האם שיעור מלא לוגמיו הוא רוב רביעית דהיינו 51 אחוז או שהוא פחות מעט מרביעית.
4. שיעור זה הוא באדם בינוני אך אדם קטן או גדול נמדד לפי מלא לוגמיו דידיה.
5. המשנ"ב מדד מלא לוגמיו ע"י שמילא כל פיו ומחצית מזה הוא שיעור כמלא לוגמיו, והחזו"א נקט שאין לבדוק בדרך זו.
6. למעשה יש לדון לחומרא ששיעור מלא לוגמיו באדם בינוני הוא כ-37 סמ"ק שהוא רוב רביעית של השיעור הקטן של ביצה ומחצה, או עכ"פ שיהיה 40 סמ"ק, ובאדם קטן צ"ע.
7. יש מחלוקת אם האיסור לשתות יותר משיעור ביום הכיפורים הוא מה"ת או מדרבנן.