פרק ב_ 2
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ב

**שמונה עשר ימים שהיחיד גומר בהן את ההלל**. בגמ' לקמן מבואר, דילפי' דין הלל, מדכתיב השיר יהיה לכם וכו', **והראב"ד** כ' בפ"ג מהל' חנוכה ה"ו, דמהך קרא ילפי' דאיכא עשה מדברי קבלה, על קריאת ההלל. אמנם **הרמב"ם** שם נקט דחיוב הלל הוא מדברי סופרים. ועי"ש **במ"מ** דמשמע דר"ל דהך קרא איירי רק בחיוב הלל כשנגאלין מצרה.

ועי' **בחי' מרן רי"ז הלוי** שם שביאר, דהקרא דהשיר יהיה לכם קאי על ההלל דליל פסח, **והר"ן בפסחים** הביא **רבינו האי גאון**, דאין מברכין על ההלל שבליל פסח, משום שאין אומרין אותו בתורת 'קריאה', אלא בתורת אומר 'שירה'.

וביאר דאיכא ב' דיני הלל, א' מצד הימים הקבועין, ובזה איכא דין 'קריאה', וזהו דינא דקתני הכא י"ח ימים וכו', ובהך דינא מחוייבים אפילו ה'יחידין', ועוד דגם מחוייבים 'לגמור' את ההלל, וכדאמרי' שה'יחיד' 'גומר' את ההלל. ב' מצד דין 'שירה', כשנאלים מצרה, ובזה צריך שיהיו כל ישראל דווקא, ועוד דבזה ל"צ לגמור את ההלל, וכ"כ **התוס' בברכות** יד. בד"ה ימים. וההלל שבליל פסח הוא ג"כ דין על הציבור, וגם א"צ לגומרו, וכדקתני התם דלא הגיעו ל'אהבתי'.

ולפ"ז גם הרמב"ם מודה דאיכא עשה מדברי קבלה, אבל זהו רק על דין שירה של ליל פסח, וע"ז כתיב בקרא דהשיר יהיה לכם, כשתוושעו מהצרה, כמו הדין 'שירה' של ליל פסח, וא"ש מש"כ המ"מ דהעשה מדברי קבלה הוא על היכא שנגאלים מהצרה, ולא על הי"ח ימים הקבועים.

יעוי' **בגמ' בפסחים** קיז: דנביאים תיקנו להם לישראל לומר אותו על כל פרק ופרק, ועל כל צרה וצרה שלא תבוא. **וברשב"ם שם** כ' ד'כל פרק ופרק', היינו מועדים. ועל כל צרה וצרה, פי' שם **ברש"י וברשב"ם**, דהיינו חנוכה. אמנם **בבה"ג** פי' דקאי על היכא דנגאלו כל ישראל מצרה, וכ' דבהך דינא בעינן דיהיו כל ישראל ביחד.

וע"ע **בס' המצוות להרמב"ם** שורש א', דהביא שיטת **הבה"ג,** שמנה י"ח ימים שגומרים את ההלל בכלל מצוות עשה, והרמב"ם שם הק' דאיך אפ"ל דהלל שתקנו דוד, הוא בכלל מ"ע שנצטווה משה. **והרמב"ן** שם כ' ליישב דרק הנוסח תיקן דוד, אבל עצם החיוב 'שירה' הוי מ"ע.

**רש"י בד"ה שמונה ימי חנוכה.** לא חשיב במתני' משום דליכא קרבן. צ"ב בכוונת רש"י, דאם בא לומר למה לא היה חליל בחנוכה, אכתי אינו מיושב, דהרי שיטת רש"י בסוכה דהחליל היה מכה בתמיד של שחר, וא"כ מאי איכפ"ל דלא היה בו מוסף. וביותר למש"נ לעיל דדין החליל הוא היכא דאיכא דין הלל, וכיון דהכא היה הלל, למה באמת לא הכה החליל.

ובגמ' אח"כ מבואר דלא היה הלל בו' ימי הפסח, משום שאין חלוקין בקרבנותיהן, ומבואר דהלל תלוי בקרבן, וכיון דליכא הלל, ממילא דליכא נמי חליל, אבל היכא דאיכא הלל, למה לא היה חליל.

ואולי י"ל לפמש"כ רש"י בפסחים, דהלל דחנוכה הוא מדין הלל של גאולה מצרה, וא"כ האי הלל אינו תלוי כלל בקרבן, ואין לו שייכות לעצם ה'ימים', וא"כ בודאי דאינו מחייב להכות בחליל בתמיד של שחר.

**תוס' בד"ה שמונה עשר.** הא דלא חשיב ערב פסח. עי' **במס' סופרים** פ"כ ה"ט, דקתני התם י"ח ימים ולילה אחד, הרי דקחשיב גם לחיוב דשחיטת פסח.

**שם**. עי' **ברש"ש** ברכות יד. דתי' דהכא חשיב הלל דאיתא גם ביחיד, אבל הלל דע"פ הוא רק בעשרה.

**שם.** עי' **בחי' מרן רי"ז הלוי** [והובא לעיל], דהוכיח דהלל דליל פסח הוא מדין 'שירה', ויש לו דינים אחרים מההלל די"ח ימים הקבועים, דהלל של שירה, א"צ 'לגמור' את ההלל, וכדקתני התם דלא הגיעו לאהבתי, וגם דדווקא ציבור יכול לאומרו, אבל הכא בי"ח ימים הקבועים, גם ה'יחיד' מחוייב, וגם דצריך לגומרו, וכלישנא דגמ'.

**שם.** מקו' התוס' דנכלול ההלל דשחיטת הפסח, בהדי י"ח ימים דה'יחיד' גומר וכו', מבואר דזהו דין על כל יחיד, והיינו דישראל הם הקוראים את ההלל, ולא הלוים. ועי' בפסחים סד. שנחלקו רש"י ותוס' מי היה קורא את ההלל דשחיטת הפסח, והתוס' שם נקטו דהלוים היו קוראים את ההלל. ועו"ק דגם לשיטת רש"י, החיוב הוא רק על מי שנמצא בעזרה, ולא על כל יחיד ויחיד. **הגרי"ז.**

**שם.** התוס' הק' רק על הלל דשחיטת הפסח. אמנם איכא נמי הלל דאכילת פסח, ולמש"נ לעיל מהגרי"ז דהכא נקטו הלל ד'קריאה', ולהכי לא קתני הלל דשחיטת פסח, יש ליישב דלכן לא קתני נמי ההלל דאכילת פסח, דהגרי"ז בתו"ד נקט דגם ההלל הזה הוא מחמת דהוי 'שירה', ולא מחמת קריאה.

וע"ע **במהר"ץ חיות** לקמן, דנקט דההלל דאכילת פסח הנאמר בהגדה, אינו טעון ברכה והוא רק מנהג, וההלל דליל פסח בערבית, הוא גם רק מנהג, ולא כולם נהגו בו.

**תוס' בד"ה י"ח ימים. פי' ובשאר ימים וכו'.** ולפ"ז מאי דנקט הל' ד'יחיד' גומר את ההלל, ומשמע דבשאר ימים רק יחיד אינו גומר, אבל ציבור גומר, כ' **בתוס' בברכות** יד. בד"ה ימים, דאפילו ציבור קורא יחיד, כיון שאין כל ישראל ביחד. וע"ע **בתוס' בסוכה** מד: בד"ה כאן, **וברבינו יונה בברכות** שם, שביארו דאיירי על ימים שהיה להם נס, דאיכא תקנת נביאים לומר הלל, וזה דווקא היכא דכל ישראל נגאלו, דכתיב וכי תבואו מלחמה על הצר וכו' והרעותם, אבל בנס שנעשה ליחיד לא תקנו.

וכ"ה שיטת **הבה"ג** וכמו שהובא שם וברא"ש סי' ה', דבערבי פסחים, ובימים שההלל הוא מחמת שהיתה צרה, בעינן דווקא כל ישראל.

**ובתוס' בסוכה** תי' עוד דנקט יחיד לאשמועי', דאפילו יחיד בפני עצמו גומרו.

**בא"ד. שם.** עי' **בתוס' בסוכה** מד: בד"ה כאן, דאין להוכיח מהל' 'גומר', דבשאר ימים אין גומרין אבל קורין, דגומר פירושו קורא.

**בא"ד. ומ"מ אומר ר"ת דצריך לברך.** והתוס' בברכות שם, הביאו בשם **המחזור ויטרי** דאין לברך עליו. וכ"כ הרא"ש בברכות בשםרש"י, ועי' **ברש"י בסוכה**, דאין מברכין על מנהג דערבה, משום דאי"ז בכלל לא תסור, ולפ"ז ה"ה הלל דאי"ז בכלל לא תסור.

וה**רמב"ם** בפי"א ברכות הט"ז, פסק דאין מברכין על המנהג. אמנם לאו מטעמיה דרש"י, כיון דשיטת הרמב"ם דהמנהגות הן בכלל לא תסור, וכמ"ש **בחי' מרן רי"ז הלוי** שם. וביאר שם הגרי"ז דלדעת הר"מ הא דלא מברכין על מנהג, היינו משום דברכה היא רק על חפצא דמצוה, וההלל נתקן שינהגו בתורת מנהג ולא מצוה.

וע"ע בדברי **הרמב"ם** שם, שכ' עוד דיחיד לא יתחיל ואם התחיל ישלים. ומשמע דהציבור מחוייבין לקרוא את ההלל, ולכן גם היחיד אם מתחיל משלים.

**בא"ד. דאל"כ מיד שראה רב. ובתוס' בתענית** כח: בד"ה אמר, הוסיפו דאין לומר דאיירי דרב נכנס לביהכנ"ס אחרי שהתחילו, ולכן לא שמע דלא ברכו. דמלי' ד'איקלא לבבל', ולא קאמר דעל לבי כנישתא, לא משמע הכי.

**בא"ד אלא ש"מ שברכו. והתוס' בברכות** הק' דאכתי היה יכול להבין מנוסח הברכה אם מדלגין, דכשאינם גומרין מברכין לקרות ולא לגמור, ותי' דגם כשאין גומרין אפשר לברך לגמור וכן להיפך, ומה שמברכין לקרות כשלא גומרין, ולגמור כשגומרין, היינו רק כדי שיבינו הקהל, אם מדלגין או לאו.

**שם.** עי' **בשפ"א תענית** כח: דכ' לדחות דלעולם לא ברכו, ומ"מ רב רצה להפסיקם משום שהיה סבור שאינם יודעים את עיקר הדין ומחמירין על עצמן, ואחרי שראה שהם מדלגין, הבין דע"כ דזה מנהג קבוע, ולא שינה להם ממנהגם.

**בא"ד. ואם אין מברכין עליו מאי הפסקה איכא.** עי' **בר"ן בסוכה** (כב. בדפי הרי"ף), וכן **ברבינו יונה ברכות** (ז: בדפי הרי"ף), דדחו דגם אם אינו מברך, מ"מ אסור להפסיק מפני שהתחיל בשבחו של מקום, אין לו לספר בשיחה בטלה. דהרי בק"ש דאסור להפסיק בה, היינו אפילו היכא דקורא אותה בלא ברכותיה, וא"כ ה"ה דאסור להפסיק בהלל ואפילו היכא דאינו מברך.

ע"ע **בר"ן** שם דהק' דלא שייכא הפסקה בברכה היכא דכבר התחיל במצוה, וכל דין הפסקה הוא רק בין הברכה לתחילת המצוה. **ובשיעורי הגרמ"ד** כ' ליישב דראיית התוס' דאם אי"ז חפצא ד'קריאת הלל', א"כ הבתהלים, ולא שייכא כלל לומר דאיכא הפסקה.

**שם. הגרי"ז** הק' דאם האיסור הוא מצד דאיכא הפסק לברכה, א"כ אפילו באמצע הפרק יהיה אסור להפסיק, וכן ק' דא"כ למה איכא חילוק בין ימים שגומר או לא, כיון דסו"ס בתרוייהו איכא ברכה.

**בא"ד. ותו מפני רשות נמי יפסיק.** ועי' **ברמב"ם** פ"ג חנוכה ה"ט, דהמ"מ נקט בדבריו, דאפילו לדבר הרשות יכול להפסיק, וא"ש דהוא לשיטתו דאין מברכין.

**בא"ד. ה"מ טלטול דמנהג. ובתוס' בסוכה** שם וכן **ברא"ש בברכות** שם, הוסיפו דלאו 'תקנה' היא, ולא חשיבא למיקבע לה ברכה. וביאר שם **במעדני יו"ט** דבטעמא דטלטול לבד לא סגי, כיון דאכתי תקשה מהא דמברכין על נטילת לולב ביו"ט שני, דאינו אלא מנהג, ולהכי הוסיף הרא"ש דלולב שאני דהוי תקנה. [אמנם דילה"ק דבלא"ה מברך ענ"ט לולב כל ז', מחמת תקנתא דריב"ז].

ומ"מ לא סגי לומר דהחילוק הוא אי איכא 'תקנה' או מנהג, כיון דהלל הוא מנהג, ולכן כ' התוס' דכלפי זה איכא חילוק דהתם הוי טלטול, והכא הוי קריאה.

**בא"ד. אבל אקריאה דמנהג מברכין שפיר. והתוס' בברכות** כ' דהכא שאני כיון דזה 'מצוה'. וכ"ה ל' הריטב"א בסוכה, דעל מנהג מצות דרבנן מברכינן. ועי' **בחי' מרן רי"ז הלוי** שם שביאר, דגם להר"ת אין הברכה על החיוב, כיון דהכא זה מנהג, אלא דהברכה היא על עצם החפצא דמצוה, וס"ל דגם הלל הוא חפצא דמצוה דשייכא ביה ברכה.

וע"ע **במכתם בסוכה** שם, דהביא די"א דהלל הוא 'תקנה' ולא מנהג. וע"ע **ברבינו מנוח** הל' לולב פ"ז הכ"ב, דכ' דחכמים תקנוה מעיקרא משום קרבן. וע"ע **בשיטה להר"א אלשבילי בברכות** שם, דזה מנהג לזכר קידוש החודש.

וע"ע **במכתם** דשאני הלל דהנהיגו אותו לרבים, אבל ערבה הנביאים הנהיגו אותו לעצמן, ואחרים למדו מהן.

ע"ע **במכתם** דביאר דהלל שאני, כיון דזה גופא היה בכלל המנהג, דנהגו 'לברך' על ההלל. וע"ע בקהילות יעקב ברכות סי' ו', דביאר כעי"ז.

וע"ע **בתוס' בסוכה** שם, דכ' דקריאת הלל לא גרע מקורא בתורה. ועי' **בערול"נ** שם דכ' דהתוס' כאן השמיטו הך מילתא, משום דקריאת התורה שאני דזהו תקנת משה ועזרא. ועוד ביאר דכוונת התוס' דכמו שמברכים על קריאת התורה, ואע"פ שבירך כבר בבוקר, ה"נ מברך על השבח של ההלל, ואפילו שכבר בירך על פסוקי דזמרה. וע"ע **בחת"ס** יו"ד קצ"א, דהביאור בד' התוס', דהלל הוא ג"כ חלק מהתורה.

ועי' בהגהות מיימוניות פ"ג ממגילה הביא **רבינו שמחה**, דהוי כמו דמברכין על ה' מגילות, וביאר **הגרי"ז** דהיסוד דהוי חפצא דמצוה דשייכא ביה ברכה.

וע"ע **ברבינו יונה** שם, דכ' לחלק דאין כל המנהגות שוות, והכא שאני כיון דאיכא שבח והודאה למקום מברכין. וכ"כ **ברבינו מנוח** פ"ז לולב הכ"ב.

עי' **בתוס' רי"ד בסוכה**, דחילק דהלל הוא דבר שנוהג חובה במקו"א, ומשא"כ בערבה דאינו נוהג במק"א, ועל דבר שאין לו שורש כלל אין לו לברך. וע"ע בשפ"א תענית שם, דכ' לחלק דהלל הוא חפצא דמצוה בזמנים שלו, אבל הכא המצוה דערבה היא רק בזקיפה בצידי המזבח, והמנהג הוא רק חבטה, וע"ז ל"ש ברכה. וכעי"ז **בחי' מרן רי"ז הלוי** הל' ברכות.

**בא"ד. התוס' בברכות ובסוכה** שם, הוכיחו מדין יו"ט שני דאינו אלא מנהג ומברכין עליו. **והתוס' בסוכה** דחו דביו"ט ליכא וצונו, רק קידוש להזכרת היום בתפילה וברכת המזון. ומאי דמברכין על תקיעת שופר ביום ב' דר"ה, היינו משום דיום ב' דר"ה חמיר טפי מסתם יו"ט של גלויות, דהוי 'תקנתא'. וע"ע **בר"ן** שם דנקט דיו"ט שני הוא תקנה ולא מנהג, אולם בדברי **הרמב"ם** בפ"ו יו"ט הי"ד, מבואר דס"ל דזה מנהג.

אמנם **הרא"ש בברכות** שם, הביא עוד ראיה מהא דמברכין על אכילת מצה. **והחת"ס** כ' דלהשיטות דאיכא מצוה באכילת מצה כל ז' א"ש. וע"ע **בגליון הרעק"א** בסוכה שם, דכ' דאולי יש לחלק, בין היכא דהברכה היא בל' לעשות כגון 'לקרוא', ובין היכא דהברכה היא 'על' אכילת מצה.

וע"ע **במהר"ם** ע"ד התוס' בסוכה, דהק' דאכתי איכא ראיה מהא דמברכין על ההלל, ביו"ט של גלויות, כדקתני הכא דבגולה מברכין כ"א יום. ויש ליישב דבזמן ר"ש בן יהוצדק אכתי קדשו ע"פ הראיה, וכדמוכח מגמ' דסנהדרין וא"כ היו עושין יו"ט שני מספק, ולכן ברכו עליו, והתוס' איירי עכשיו שמקדשין ע"פ החשבון, דהיו"ט הב' הוא רק ממנהג.

עי' **ברבינו מנוח** שם, דשאני יו"ט ב' שהוא שבחו של מקום, מה ששובתים ממלאכה כדי להתעסק בעבודת השם, וע"ז שפיר שייכא ברכה.

ועי' **בערוך לנר** דביאר דהברכות ביו"ט ב' אינם על הציווי, אלא דכל זה הוא בכלל המנהג שנהגו אבותינו, ומשא"כ בהלל דר"ח דהברכה היא על עצם הציווי. וכ"כ **בקה"י** ברכות סי' ו'.

ע"ע **בחי' מרן רי"ז הלוי**, שביאר דשאני יו"ט ב' דעצם החפצא דאכילת מצה אין בה חילוק מאכילת מצה דלילה הראשון, וכיון דהוי חפצא דמצוה שפיר שייך בה ברכה. אבל בהלל פליגי, דלהר"ת הוי נמי חפצא דמצוה דטעונה ברכה וכמו קורא בתורה, ולהרמב"ם הוי רק מנהג.

**בא"ד. תני יחיד לא יתחיל.** ולב' הפי' אין יחיד חייב בברכה. אמנם **הרא"ש** פי' הך מימרא כשיטת הבה"ג, דלגבי התקנה לומר הלל כשנגאלין מהצרה, בעינן כל ישראל, ולהכי קאמר ד'יחיד' לא יתחיל, כיון דבכה"ג ליכא כלל חיוב.

עי' **בראב"ד** הל' חנוכה, דכ' דיחיד שהתחיל לקרות, יקרא כמו שירצה, וחותם כחתימת הציבור.

**בא"ד. דטוב לברך ליחיד נמי.** עי' **בתוס' בתענית** שם, דכ' דאין יחיד מחוייב לקרות הלל, אבל אם רוצה הרשות בידו.

והרא"ש שם הביא דברי **הרי"ף** בהל' חנוכה, דס"ל דיחיד אינו מברך, והיינו דאיהו פי' המימרא דיחיד לא יתחיל כפשוטו, שלא יתחיל בברכה, דאם אינו מברך מאי איכפ"ל שקורא הני מזמורים.

**והכל בו** הביא דברי הר"פ, שטוב לאמרו עם הציבור, ואפילו קודם התפילה. **והמרדכי** בפ' במה מדליקין כ' דיחיד האומר הלל, אומר לשנים שיקראו עמו ראשי פרקים, דעי"ז הוי כרבים. ועי' **בדברי חמודות** ברכות שם, דכ' דנהגו כן רק בהודו ולא באנא, ועוד כ' דנהגו כן גם בימים שגומרים את ההלל, וכ' דזה מנהג טעות, אם לא שנאמר דתקנו כן כדי שגם בימים שאין גומרין יהיה רגיל לעשות כן.

**בא"ד. כמו שהנשים מברכות על נטילת לולב. הגרי"ז** הק' דל"ד כיון דלולב הוי חפצא דמצוה, ורק דנשים פטורות מחמת דהוי מ"ע שהזמ"ג, אבל הכא אי"ז חפצא דמצוה כלל, דהמנהג היה רק על הציבור. ועי' **בשיעורי הגרמ"ד** ליישב דהא יחיד שהתחיל גומר, וע"כ דגם ליחיד חשיבא חפצא דמצוה.

**בענין ברכה על ההלל.** עי' בר"ן שבת בשם **הרמב"ן** דס"ל דבחוה"מ פסח, כיון דמועד הוא, איכא תקנ"ח לומר ההלל ולברך עליו, ומאי דמדלגין היינו משום שמעיקרא כך תקנו. אבל בר"ח ליכא חיוב כלל.

אמנם עי' **בראב"ד** בסוף הל' ברכות, דכ' דדווקא בחוה"מ אין מברכין, אבל בר"ח תיקנו לברך, כדי לפרסמו דר"ח הוא. וכ' דמנהגינו לברך בכולן, כיון דאיכא שבח והודאה, ותקנו לברך כדי שיהיה היכר לקדושתן, ולהכי ל"ד לערבה.

**דף י' ע"ב.**

**דחג חלוקין בקרבונתיהן. וברש"י ותוס' בתענית** פי' דהוי כל יום כחג בפני עצמו.

**שם. בירושלמי סוכה** כב:, כ' דהא דאמרי' הלל בז' ימי החג, היינו כנגד הלולב שהוא מתחדש כל שבעה.

**דפסח אין חלוקין בקרבנותיהן**. עי' **בב"י** ת"צ דהביא **מדרש תרנינו** דהא דאין אמרים שירה בשביעי של פסח, משום בנפול אויבך אל תשמח, וע"ע **במהרש"א בברכות** ט: דהביא טעם כעי"ז, דאמר הקב"ה מעשה ידי טובעים בים ואתם אומרים שירה, ובמהרש"א הק' דהא בסוגיין מבואר טעמא אחרינא.

ועי' **משנת ר' אהרן** (מוסר ח"ג), דביאר דסוגיין איירי על חיוב הלל מצד היו"ט, והטעם של מעשה ידי, דליכא חיוב הלל מצד עצם הנס.

אמנם עי' **בט"ז** סק"ג דכ' דהך טעמא הוי על כל הו' ימים, וכ"ה ל' **השבלי הלקט** שהובא בב"י, וצ"ע. וע"ע **במשנה ברורה** דכ' דהא דלא אומרים הלל בחוה"מ, היינו משום דא"א לומר בשביעי של פסח, דהא מעש"י טובעים בים, וכיון דהכי גם א"א לומר בחוה"מ, דלא יהיה חוה"מ חמור מיו"ט, וזה גם צ"ב דמהיכי תיתי דיאמרו הלל בחוה"מ, כיון דאין חלוקין בקרבנותיהן.

ואולי י"ל לפמש"כ הר"ן בשבת בשם הרמב"ן [והובא לעיל], דאיכא חיוב מתקנ"ח לומר בחוה"מ משום דמועד הוא, וא"כ ק' למה לא תקנו הלל שלם, וע"ז כ' הט"ז והמ"ב דהלל שלם לא שייך כיון דאי"ז שירה שלמה, דמעש"י טובעים.

**שבת דחלוקה בקרבנותיה. וברגמ"ה** פי' דחלוקה משאר ימי השבוע, והיינו דהוי יום בפנ"ע דטעון שירה.

**דכתיב השיר יהיה לכם.** עי' לעיל דהובאו דברי **הראב"ד** דיליף מכאן דאיכא עשה מדברי קבלה על חיוב הלל. **והמ"מ** כ' דהגמ' הביאה הך קרא רק לדמיון ואסמכתא בעלמא.

**לילה המקודש לחג טעון שירה.** ועי' **ברש"ש** דהק' מגמ' דפסחים צה: דמבואר דהך מיעוטא קאי רק על לילה, אבל ביום לא איכפ"ל דאינו מקודש לעשיית מלאכה, ולכן פסח שני טעון הלל בעשייתו ביום. וא"כ נימא דגם ר"ח חייב בהלל ביום.

ועי' **בחכמת שלמה** לר"ש קלוגר או"ח תכ"ב ס"ב, דתי' דהקרא נאמר על הלל דבזמן הנס, וא"כ אין ללמוד הלל דר"ח מהך קרא, רק דס"ד לדמותו לחג כיון דאיקרי מועד, וע"ז קמ"ל דמ"מ אינו דומה הואיל ואינו מקודש לעשיית מלאכה. ומשא"כ פסח שני דהוי מענין הנס דפסח ראשון, ולכן שייכא ביה הלל דנס, רק דאיכא מיעוט על לילה דאינו מקודש לעשיית מלאכה. אבל הלל דר"ח א"צ ל'מיעוט', כיון דאינו דומה כלל, ורק ס"ד לדמותו, וקמ"ל דאינו דומה.

**ובשיעורי הגרמ"ד** ביאר כעי"ז, דמהך קרא ילפי' דפסח טעון הלל באכילתו ועשייתו, ובזה שפיר מחלקים דדווקא אם הלילה מקודש לעשיית מלאכה אמרי' הלל, אבל ביום לא איכפ"ל. אבל הכא ילפי' מהך קרא עוד דין, דלילה המקודש לחג טעון שירה, וזה דין על היו"ט, ואם אינו מקודש ל"ש לחייב בו הלל, ובזה אין חילוק בין יום ללילה.

**אפשר מלך יושב על כסא דין וכו'.** ועי' **ברמב"ם** פכ"ג חנוכה ה"ו, דכ' דכ' שאין הלל בר"ה ויו"כ, "לפי שהן ימי תשובה ויראה ופחד, לא ימי שמחה יתירה". ועי' **בקונטרס חנוכה ומגילה** סי' י', דביאר דלהרמב"ם הלל הוא רק היכא דשייך לאשוויי להימים 'ימי שמחה'.

**שם.** עי' **מהרש"א** דכ' דמ"מ שירת אז ישיר אפ"ל בר"ה ויה"כ, דאינו אלא סיפור דברים.

**תוס' בד"ה אמרו. משמע שמלאכי השרת אומרים שירה.** עי' **בנפה"ח** ש"א פי"א דהמלאכים אינם יכולים להתחיל לומר קדושה, רק אחרי שישראל פותחים בקדושה, ועי"ש מה שהאריך בביאור הענין, אולם מהתוס' כאן מבואר דאין המלאכים תלויים בישראל. וע"ע **בשיעורי הגרמ"ד** מש"כ בזה.

**בא"ד. אין לדלג והחיות ישוררו.** ועי' **בשיט"מ** אות כ"ב, דאל"כ למה אומרים והאופנים וחיות הקודש. אולם **בשיעורי הגרמ"ד** חילק דדווקא והחיות ישוררו כ' התוס' לדלג, משום דאמרי' 'ישוררו' דזה ל' שירה, אבל והאופנים וכו' דהוי בסדר קדושה אומרים.

**שם.** עי' **במהרש"א** דכ' דהא דאפ"ל והחיות ישוררו, היינו משום דהוי סיפור דברים בהעלמא, אולם מהתוס' משמע דלא כדבריו.

**והרי חנוכה וכו' משום ניסא.** והנה **התוס' בסוכה** לח. כ' דנשים חייבות בהלל דליל פסח, משום שנתקן על הנס. ולפ"ז גם נשים חייבות בהלל דחנוכה, דאף הן היו באותו הנס, כמבואר בשבת כג ע"א. ועי' **ברמב"ם** פ"ג חנוכה הי"ד דמבואר דנשים פטורות מהלל דחנוכה. וע"ע **במג"א** תכ"ב, דנשים פטורות מ'כל' הלל, חוץ מהלל דליל פסח.

**יצי"מ נס שבחו"ל. בטורי אבן** מגילה יד. פי' דאיירי בהלל דליל פסח, דהרי הלל שאומרים בשחרית, הוא מחמת היו"ט, ואינו נוגע לנס. **ובמהר"ץ חיות** כ' דכוונתו להלל של שחיטת הפסח, דאילו ההלל שאומרים בתפילת מעריב, אנו האשכנזים אין נוהגים בו, ואי כוונתו להלל של ההגדה שבליל הסדר, הרי אין מברכין עליו, וגם דהרי מפסיקין בו באכילה, וא"כ ע"כ דזהו רק מנהג ואינו מן הדין.

אמנם י"ל דקאי על ההלל שבליל הסדר, הנאמר בשעת אכילת הפסח, וכדברי רב האי גאון דהלל זה נאמר בתורת שירה, והיינו דזה שירה על הנס, וכמו שאומרים בהגדה "לפיכך אנחנו חייבים להודות וכו', ונאמר לפניו שירה חדשה. **שיעורי הגרמ"ד.**

וע"ע **במרומי שדה** מגילה, דביאר דאיירי על השירה שאמרו משה וישראל, כשעלו מן הים.

**לפי שאין אומרים שירה על נס שבחו"ל וכו', כיון שגלו חזרו להכשירן הראשון.** עי' **במהרש"א** דביאר דבא"י הנס נעשה ע"י הקב"ה ולא עי"י שליח, ומשא"כ בחו"ל, אבל אחרי שגלו שכינה עמהם גם בחו"ל.

וע"ע **במנחת חינוך** רפ"ד אות כד', דביאר ע"פ שיטת הבה"ג [והובא לעיל עמ' ב'], דהלל שאומרים על גאולה מנס, זהו רק כשכל ישראל בכנופיא, אבל יחידים לא. וכ' דרק בא"י נחשבים לציבור, אבל בחו"ל יש להם דין יחידים.

**שם.** עי' **ברש"י במגילה** דמבואר דאין אומרים שירה על נס שאירע בחו"ל, ולפ"ז גם אם הנס אירע, גם ליושבי א"י, מ"מ כיון דעצם הנס היה בחו"ל לא אומרים שירה.

אמנם עי' **במנחת חינוך** שם, דהק' דנס פורים היה גם לבני א"י, ובפרט לדעת הרמב"ן דבזמן הנס היו רוב ישראל בא"י, ולמש"נ לעיל מרש"י ל"ק מידי. ותי' שם במנח"ח לפמש"כ דהחילוק הוא אם יש להם דין ציבור או יחידים, וס"ד דכיון שבטלה קדושת הארץ, א"כ לכולם יש דין יחידים, גם לאותם שבא"י, ולכן ל"ש בהו הלל על גאולה מנס, דזה שייך רק בציבור.

**קרייתה זו היא הלילא**. עי' **במאירי מגילה** יד. דמי שאין לו מגילה מחוייב בקריאת ההלל. [וכ"מ מקו' הגמ' לר"נ דאין אומרים שירה על נס שבחו"ל, ומשמע דקריאת המגילה יש לה דין הלל]. **ובהעמק שאלה** (שאילתא כו' א'), הק' דהרי זה היה רק טעם למה לא תקנו בשעתו, ואחרי שלא תקנו פשיטא דליכא חיוב.

[ועי' לעיל בפ"ק עמ' ט"ו, דהובאו דברי ה**מרחשת** דנשים א"י להוציא את האנשים במקרא מגילה, משום שא"י להוציא בחיוב ההלל, ועי"ש עוד דנקט דרק קריאת המגילה ביום יש בה דין הלל, ולא בלילה].

וע"ע **ברמב"ם** פ"ג חנוכה ה"ו, דכ' ד'לא תקנו הלל בפורים', משום ש'קריאת המגילה היא ההלל'. ומשמע דאין לזה דין הלל, רק דעי"ז מקיים מצות הלל. וע"ע ברמב"ם במנין המצוות בהקדמה להלכות, דכ' דתקנו לקרות המגילה, כדי לברכו 'ולהללו', ומשמע דיש לזה דין הלל.

וע"ע לעיל עמ' ה', דהובא פלוגתת **הרמב"ם והרמב"ן בס' המצוות**, דלהרמב"ם משמע דבעינן דווקא נוסח של ההלל שתיקן דוד, ולפ"ז הכא אין למגילה דין הלל, רק שיוצאים בזה יד"ח הלל. אמנם להרמב"ן מבואר דאיכא חיוב הלל ושירה וא"צ דווקא נוסח מסויים, ורק דוד תיקן את הנוסח, ולדבריו יתכן דבמגילה איכא דין הלל. **שיעורי** הגרמ"ד.

**אכתי עבדי אחשורש אנן. ובהעמק שאלה** שם, כ' דזה רק סיבה למה לא תקנו בשעתו, אבל פשיטא דגם היכא דהיו משוחררים מעולו של אחשורש בימי בית שני, דלא אמרו הלל.

**ולר"נ דאמר קרייתה.** אבל לרבא ל"ק כיון דלדבריו בלא"ה אין אומרים, אבל לר"נ אם אין לו מגילה כ' המאירי דאומר הלל, ולהכי מקשה הגמ' אליביה. אמנם בגמ' במגילה מק' גם על רבא.

**כיון שגלו חזרו להיתרן הראשון.** עי' **בטורי אבן** מגילה שם, דר"ל דרב נחמן אזיל לשיטתו שבועות טז ע"א, דקדושת המקדש לא קדשה לעת"ל, ולהכי ס"ל נמי דכיון שגלו בטלה קדושת הארץ. ועוד כ' לחלק דדלמא רק קדושת הבית בטלה דתלייא במחיצות, אבל קדושת הארץ לא בטלה. [וכן מבואר בתוס' זבחים סא. דלא תליי אהדדי].

ועי' **במנחת חינוך** דהק' לפ"ז, **דהרמב"ם** פסק בפ"ו מבית הבחירה הט"ז, דקדושת ירושלים והמקדש לא בטלה, ולפ"ז ל"א אמרי' דכיון שגלו חזרו להיתרן הראשון, וא"כ ק' מש"כ הר"מ בהל' חנוכה דקריאתה זהו הילולה, ולדבריו היה צ"ל בפשיטות דאין אומרים הלל על נס שבחו"ל, וגם אחרי שגלו לא חזרו להיתרן.

ועי"ש שתי' [בקומץ המנחה], דאדרבה לר"נ כיון שבטלה קדושת הארץ חזרו להכשירן, דהשתא כולם נחשבים כמו א"י, וא"כ צ"ל הלל גם על נס שבחו"ל. [ובטעמא דמילתא כ' דדין הלל על נס הוא רק בציבור, וכשא"י קיימת רק בני א"י נחשבים לרבים, אבל כשנתבטלה הקדושה כולם נחשבים לרבים].

**מכתשת היתה במקדש וכו' ותיקנוה. ובשיט"מ** אות י"ב הק' דהא מכתשת היתה כלי שרת, וא"כ איך תיקנוה, דהא אין מתקנין כלי שרת שנפגמו. ובתוס' בשבועות יא. תי' דבאמת מכתשת לא היתה כלי שרת. ועוד תי' דשאני מכתשת של משה שהיתה מפטמת ביותר. וכעי"ז תי' בשיט"מ דהא דאין מתקנין היינו משום דבמקום עשירות אין עניות, אבל הכא תיקנו, משום שלא היו מוצאים אחרת טובה כמותה. [ולכאורה האי טעמא מהני רק אם האיסור לתקן הוא מדרבנן, ועי' בקרית ספר פ"א כלי המקדש שנסתפק בזה].

ועי' **במל"מ** פ"א כלי המקדש הי"ד, דאין מתקנים היכא דע"י הפגימה אין עושין כעין מלאכתן, ולכן אין מתקנין אותם שיעשו מלאכתן, דמיחזי כעניות, אבל הכא גם כשנפגם אכתי היו משתמשין בו למלאכתו, דקאמר ד'נטלו את תיקונו והיתה מפטמת כמו שהיתה', ורק דרצו לתקנו מפני הכבוד.

ועי' **ברש"י בזבחים** פח. שכ' דהך דינא הוא היכא דהוי 'פגימה גדולה שתיקון השחזתה ניכר", ולפ"ז תי' **בשיעורי הגרמ"ד** דהכא איירי בתיקון שאינו ניכר.

וע"ע **בצפנת פענח** (מהדו"ת פ"ג ע"ז, ופי"ז מאיסו"ב), דתי' דשאני כלים שעשה משה דנמשחו בשמן המשחה ונתקדשו לעולם, וכמ"ש התוס' ביומא נד. דמשכן כיון שנמשח עומד לעולם בקדושתו, ואפילו הוא חרב. ולכן הוסיפה הגמ' ד'מימות משה היה', אבל צלצל לא היה כלי שרת, ולכן לא הוסיפה הגמ' דמימות משה היה.

**אל יתהלל חכם בחכמתו.** ופשטות דהגמ' קאי על מי השילוח, וכ"פ **במהרש"א**. אמנם **רש"י** מפרש דאיירי על כלי המקדש, דכתיב הכל בכתב מיד ד' עלי השכיל. ובס' ברכת כהן הק' מד' **רש"י בבכורות** יז ע"ב, דכ' שם דקרא דהכל בכתב לא קאי על כלי המשכן, רק על מקדש ראשון, וק' דהא הכא המכתשת היתה מימות משה.

רש"י בד"ה אל יתהלל. ע"פ הגבורה נעשו. ומבואר דבדינא דהכל בכתב, מלבד הדין איך צריך לעשותן, איכא נמי הלכתא דהעשיה עצמה תהיה ע"י נבואה. הגרי"ד [הובא בחי' הגרי"ז –ענינים סי' מ"ח].