42בענין ג פעמים נט
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

בענין ג' פעמים נ"ט בר נ"ט

התוס' (ע"ז עו. ד"ה "בת יומא") מביאים את שיטת ספר התרומה (סימן עה), דכלי שבשלו בו בשר ובתוך מעל"ע בשלו בו מים ושוב בשלו בו חלב, סגי במעל"ע מבשול הבשר כדי שלא ייאסר משום בב"ח – משום שבהיתר לא אמרינן חנ"נ, "ועוד דאיכא נ"ט בר נ"ט דאפילו לפי המפרש [הריב"ן] גבי דגים שעלו בקערה אבל נתבשלו לא, הכא איכא ג' נ"ט של היתר - הראשון שנבלע בכלי וממנו למים ומן המים חזר ונבלע בכלי".

דברי התוס' צ"ב – היאך מתירים זאת אפילו לשיטת הריב"ן, דלכאורה אף דגים שנתבשלו בקערה הוו ג' נ"ט – הראשון שנבלע בכלי וממנו למים ומן המים חזר ונבלע בדגים.

גם בדברי הש"ך (סימן צד סקט"ו), חזינן שהבין – שדין דגים שנתבשלו חמירא מג' נ"ט. דהש"ך דן בדין שתי כפות המבואר במחבר שם – שתחבו כף בשרית במים בקדרה חדשה ושוב תחבו שם כף חלבית [במים אחרים], וס"ל לש"ך שדין הקדרה כדין התחיבה האחרונה. ומאריך הש"ך להוכיח בשיטת רבינו פרץ, שה"ה – אף אם לא היה מעל"ע בין שתי התחיבות "ועל כרחך צריך לומר כן דהא ה"ר פרץ מתיר דגים שנתבשלו בקערה של בשר לאוכלן לכתחלה בכותח אם כן כל שכן הכא בקדרה דהוי ג' נותני טעם".

ונתקשו האחרונים שם (פמ"ג, בית מאיר בשם אורח מישור) בביאור הק"ו המוזכר בש"ך, שהרי – אף דגים שנתבשלו בקערה הוו ג' נ"ט, ואין כאן ק"ו אלא דינים שוים, וכלשון הפמ"ג "והאי כל שכן לא ידענא שבבישול דגים נמי ג' נ"ט קערה מים דגים והוא הדין כאן כף מים קדרה".

דברי האחרונים צ"ב, דלא על הש"ך תלונתם – אלא על התוס' הנ"ל, שלהדיא בדבריהם כדברי הש"ך – שאין דגים שנתבשלו נחשבים כג' נ"ט. ואף בדברי הרא"ש (חולין פ"ח סכ"ט) מפורש כן, דהרא"ש מבאר שאף לשיטת הריב"ן – אין לאסור את דין הדחת כלים, ומנמק הרא"ש "ולי נראה דאף לריב"ן הכל מותר דלא אסר נתבשלו אלא לאכלן בכותח שטעם שני של בשר נ"ט לתוך ממשות של חלב...". והוא כנ"ל, שדגים שנתבשלו – נחשבים כטעם שני ולא כטעם שלישי.

אמנם, המעדנ"י (שם אות כ') נדחק לומר שלשון הרא"ש "טעם שני" - לאו דווקא. אולם היד יהודה (סימן צד סקי"ט ד"ה והרא"ש) אינו מקבל זאת, ומבאר – שבוודאי כוונת הרא"ש בדווקא. והיינו, שאף לריב"ן – טעם שלישי מותר, והא דאוסר "נתבשלו", הוא משום "דהריב"ן ס"ל דבשול לא חשוב אלא טעם שני - משום שנוגע בעצמו להקדרה ובולע ממנו".

והיינו, שהריב"ן ס"ל – שכשהדגים נוגעים בקדרה הוי כטעם ראשון ולא נחשב שעובר דרך המים [סברא דומה איתא בתוס' חולין קיב. – לענין הדחת קערות, הארכנו בסברא זו בשיעור הקודם].

והשתא פשוט, שאף דברי הש"ך יבוארו כנ"ל – דדגים שנתבשלו בקערה הוו טעם שני, ואתי שפיר לשון הש"ך – "כל שכן הכא בקדרה דהוי ג' נותני טעם". והיינו, שהדגים מסתמא נוגעים במשך הבשול בקדרה – ומשום כך נחשבים כטעם שני, משא"כ בנידון הכפות שפיר אפשר לומר שלא נגעו בקדרה – ומשום כך נחשבים כטעם שלישי, והוא ק"ו מעליא.

כן מוכח גם בדברי המג"א (סימן תנב סק"א) שיובאו לקמן, שמחלק בין אוכל שנתבשל בכלי חמץ – שהוא אסור, לבין הא שמותר להגעיל כלי חמץ בני יומן. ומבאר – שבהגעלה יש הרבה נ"ט, וע"כ כוונתו שבבשול הוא רק ב' נ"ט – משום שנוגע, ואילו בהגעלה שאינו נוגע – הוי ג' נ"ט.

ביאור נוסף של התוס'

התוס' שם בד"ה "מכאן ואילך", מבארים באופן שונה את החילוק בין דין דגים שנתבשלו בקערה לבין טעם בכלים [בטעם היתר] - שמשום כך מותר להגעיל כלי חמץ בער"פ אף שהן בני יומן "ועוד כי יותר מתקלקל טעם חמץ בכלי שאין ראוי לאכילה ממה שמתקלקל טעם בשר בדגים שנתבשלו אחריו לפי שהדגים ראוין לאכילה והבשר נותן בהם טעם לשבח". וכן הוא בדברי הרא"ש (פ"ה סל"ו) "דהתם הבשר הנבלע בדגים חשוב טעם כי נבלע אוכל באוכל שהדגים ראוין לאכילה והבשר נ"ט בהן לשבח הלכך אסור לאוכלן בכותח אם נתבשלו בקדרה אבל הכא טעם החמץ הנפלט מן הכלי למים וחוזר ונבלע בדופני הכלי אין חשיב טעם שיחזור ויפלט בפסח בתוך התבשיל".

ונראה, שביאור זה בא להתיר [בשיטת הריב"ן] אף טעם שני – בתנאי שהוא בכלים. והיינו, שלביאור הראשון של התוס' [וכן הוא ברא"ש בחולין] – הריב"ן אוסר טעם שני ומתיר טעם שלישי [אלא שדגים שנתבשלו בקערה הוי טעם שני]. ואילו לביאורם השני של התוס' [וכן הוא ברא"ש בע"ז] – אף בטעם שני גופא יש חילוק, דבאוכל אסור - והוא דינא דדגים שנתבשלו בקערה, ואילו בכלים אף טעם שני מותר – והוא דינא דהגעלת כלים והדחת כלים. ובדברי הש"ך הנ"ל מוכח להדיא – שהם שני תירוצים נפרדים, שהרי בתחלה הביא את ההיתר של טעם בכלים ורק אח"כ הביא את הביאור שהוא ג' נ"ט – משמע שהיתר דטעם בכלים הוא אף בטעם שני.

ונראה שאין התירוצים חולקים, ותרוויהו בשיטת הריב"ן – ומר אמר חדא ומר אמר חדא, דטעם שלישי מותר אף באוכל ואילו טעם שני מותר רק בכלי. ומהאי טעמא גופא, לא קשיא על הרא"ש – שבחולין הביא ביאור אחד ואילו בע"ז הביא ביאור אחר, שהרי תרוויהו אמת.

שיטת המג"א והפמ"ג

המג"א (סימן תנב סק"א) דן בסתירת דברי השו"ע, שבסימן תמז ס"ה אוסר הרמ"א אוכל שנתבשל קודם פסח בכלי חמץ – אף שהוא נ"ט בר נ"ט, ואילו בסימן תנב ס"א התיר השו"ע להגעיל כלי חמץ בני יומן – משום שהוא נ"ט בר נ"ט, ולא פליג הרמ"א.

מתרץ המג"א "וי"ל דהכא כיון דאיכא הרבה טעמים מן המאכל לכלי ומן הכלי למים ומן המים לכלי – שרי". ולכאורה כוונתו שהוא ג' נ"ט – והוא כביאור הראשון של התוס', ולא הזכיר המג"א את ההיתר של טעם בכלים, ולא ברירא – אם מצריך לתרוויהו או שסגי בביאור זה לחוד.

אמנם, הפמ"ג (סימן צה סק"ט בשפ"ד) נוקט להדיא שכדי להתיר נ"ט בר נ"ט לכתחלה - בעינן לתרוויהו "וכדי שלא תקשה מאו"ח תנב דקודם שעה ה' מותר להמחבר התם הוה ב' טעמים מכלי לכלי וג' נ"ט היתר משו"ה שרי לגרום נ"ט כזה לכתחלה" [הארכנו בשיטתו בשיעורים לעיל].

סיכום

בדברי התוס' והרא"ש מצינו ב' ביאורים – להיתר הדחת כלים והגעלת כלים, א – ג' נ"ט, ב' – טעם בכלים. לשיטת הפמ"ג – בעינן תרוויהו כדי להתיר לכתחלה, ובשיטת המג"א – לא ברירא. אולם בדברי הש"ך מוכח – שסגי בכל אחד לחוד כדי להתיר, וכן נראה בשיטת התוס' והרא"ש.

אמנם, כותב הרמ"א (סימן תנב ס"ב) ש"נהגו שלא להגעיל שום כלי בן יומו" [אטו כלי איסור], וכוונתו אף לכלי חמץ - כמפורש במשנ"ב (אות כ' שם). אולם הוא רק משום מנהג, דאילו מעיקר הדין שריא – או משום טעם בכלים או משום ג' נ"ט וכנ"ל.

דין ב' כפות

השו"ע (סימן צד ס"ה) פוסק דאם בשלו מים בקדרה חדשה ותחבו בה כף חולבת ושוב בשלו שם מים ותחבו בה כף בשרית ולא היה ששים במים כנגד הכף [ושני הכפות בני יומן] "אסור להשתמש בקדרה לא בשר ולא חלב". ולכאורה – סתמו כפירושו, שאף אם התחיבה השניה היתה אחר מעל"ע של התחיבה הראשונה – גם בזה אין להשתמש בקדרה לא לבשר ולא לחלב.

אולם הש"ך (שם סקט"ו) והט"ז (בדף האחרון) פירשו בדעת המחבר – שהחמיר רק באופן שהיה בן יומו בזמן התחיבה השניה. וראייתם, שבדברי ההגהות סמ"ק (סימן ריג דיני ביטול הגהה א') להדיא – שדין הקדרה כדין התחיבה השניה [ופליג על רבו הרר"י עיי"ש], וע"כ שהמחבר החמיר רק בבן יומו ואילו ההגהות סמ"ק היקל רק באינו בן יומו. וכן מפורש חילוק זה בדברי האו"ה (כלל לה אות יא).

דברי הש"ך והט"ז צ"ב, איבעית אימא קרא ואיבעית אימא סברא. איבעית אימא קרא – דסתמו של לשון השו"ע כפירושו – שאין חילוק בין בן יומו לשאינו בן יומו. ואיבעית אימא סברא – דחילוק זה לא מובן, שהרי בבישל חלב ממש בקדרה בשרית אף שאינה בת יומה – וודאי שהקדרה נאסרת לבשל בה בין בשר ובין חלב (סימן צג ס"א). וע"כ שההגהות סמ"ק שהתיר בנידון הכפות – הוא רק משום שבכלים הוי נ"ט בר נ"ט, וא"כ אף בבן יומו הוי נ"ט בר נ"ט – ומה מקום להחמיר טפי בבן יומו. ועיין פמ"ג שביאר שבעינן תרתי לטיבותא – נ"ט בר נ"ט ונטל"פ, והוא דחוק טובא - לומר שבעינן תרתי. ועוד, שאם כוונת המחבר לסברא זו - וודאי שהיה צריך לפרש כן.

חידוש החוו"ד

היוצא מהדין הנ"ל, שכשתוחב כף בן יומו לקדרה חדשה [בתוך מעל"ע] – מקבלת הקדרה את דין הכף [שמשום כך, בשתי תחיבות הפוכות – נאסרת הקדרה בין לבשר ובין לחלב]. ונדחקו הש"ך והט"ז הנ"ל לבארו, שהרי הוא נ"ט בר נ"ט ובדיעבד אינו נותן דין בשרי או חלבי על המאכל שיתבשל בו, ומהיכי תיתי להחמיר לכתחלה בדין הקדרה [והוא נידון מצוי טובא בסיר פרווה שתחבו בו כף חלבי או בשרי בן יומו].

וצ"ל ע"פ דברי החוו"ד (סימן צה סק"י), המבאר - שהחמירו בדין כלים טפי מאשר בדין אוכל לענין נ"ט בר נ"ט, ולכן בכלים תמיד נחשב כלכתחלה. ונראה טעמו – משום שאפשר בהגעלה, אלא שלפי"ז נוכל להקל בכלי חרס – שלא יקבל את דין התחיבה [בהגהות סמ"ק להדיא שאף בכלי חרס החמיר – הובא בש"ך, אולם אינו ראיה לנידון דידן - דשם איירי שבישל בשר ממש ולא רק תחב כף בשרית].

והנה, חיליה דהחוו"ד הוא מהרמ"א (סימן צד ס"ה) - שנוהגים לאסור את הכלי שאינו בן יומו. אמנם הרמ"א סתר משנתו לסימן צה ס"ג (עיין ט"ז סימן צה סק"ט). ועוד, שהרי נאמרו עוד ביאורים במנהג זה של הרמ"א – הארכנו בזה בשיעורים לעיל, וא"כ אין ראיה כ"כ מדברי הרמ"א.

הט"ז (בדף האחרון), מבאר את דין ב' כפות הנ"ל באופן אחר - דבעינן לקבוע תשמיש קבוע לקדרה, ולכן נקבע לפי התחיבה - כדי שלא יבואו לטעות בשימוש בכלי. אמנם, כשתוחב שני כפות הפכיים בני יומן - אין עדיפות לקביעת התשמיש, ולכן אסרו בזה – בין לבשר ובין לחלב.

גם ביאור זה צ"ב, דאם חיישינן לטעות – מאי שנא בתוך מעל"ע לבין אחר מעל"ע, דסו"ס יבואו לטעות. ואם כשקבענו את השימוש לפי התחיבה האחרונה אין חשש שיבואו לטעות – והוא ביאור הדין של אינו בן יומו, אמאי נחשוש טפי בבן יומו שיבואו לטעות, ואמאי לא נקבע אף שם את התשמיש כפי התחיבה האחרונה [שהרי מצד הדין תרוויהו שרי – משום נ"ט בר נ"ט].

סתירה בדברי הט"ז

דברי הט"ז הנ"ל (בדף האחרון) – שהחמירו בדין שתי כפות משום שבעינן לקבוע תשמיש קבוע לקדרה, סותרים את דבריו בסימן צד סק"ו המבאר באופן אחר – דהא שהחמירו בשתי כפות הוא אטו דין תחיבת כף בן יומו לקדרה שאינה בת יומה. ועיין בשיעור הקודם, שהביאור הנ"ל בדברי הט"ז בסימן צד - הוא ע"פ הפמ"ג שם, אולם היד יהודה (סקכ"ב) ביאר את דברי הט"ז להיפך – שדין אינו בן יומו הוא אטו דין שתי כפות, וטוען היד יהודה – שלדבריו אף מיושבת הסתירה הנ"ל בדברי הט"ז. אולם באמת לשון הט"ז מורה להדיא כביאור הפמ"ג – שדין שתי כפות הוא אטו דין אינו בן יומו [וכן מוכח בדברי הט"ז בסק"ט], וא"כ הדרה קושיא לדוכתא.

שיטת היד אברהם

היד אברהם מתקשה בדברי הט"ז הנ"ל [ע"פ דברי הפמ"ג] – שגזרו שתי כפות אטו אינו בן יומו, ודוחה את ביאור הפמ"ג בדבריו. לכן מבאר היד אברהם דין זה באופן אחר, דכל דבר ששכיח טובא - תמיד נחשב כלכתחלה, דאם נתיר בדיעבד – יהא מעשים שבכל יום ויבואו להתירו אף לכתחלה, לכן החמירו בו - שתמיד נחשב כלכתחלה [ומביא יסוד זה מדברי המהרי"ק והרא"ש]. ולכן, כף שנתחב לקדרה הפכית שהוא דבר מצוי – החמירו בו שתמיד נחשב כלכתחלה, משא"כ הדחת קערות בשריות וחלביות יחד שאינו מצוי – היקל בו הרמ"א בסימן צה [אלא שסתר משנתו לסימן צד וכנ"ל].

אמנם אף לביאור זה, לא מובן החילוק – בין בן יומו לאינו בן יומו, דאטו תחיבת כף בן יומו שכיח טפי מתחיבת כף שאינו בן יומו, וצ"ב.

יישוב הסתירה בדברי הרמ"א

הט"ז (סימן צה סק"ט) מקשה את סתירת דברי הרמ"א הנ"ל, ששם בס"ג בדין הדחת כלים – מתיר אף את הכלי שאינו בן יומו, ואילו בסימן צד ס"ה בדין תחיבת כף בקדרה הפכית – מחמיר הרמ"א לאסור את האינו בן יומו. מתרץ הט"ז ע"פ מה שביאר (סימן צד שם) את טעם הרמ"א - האוסר את האינו בן יומו, שמכיון שמשתמש במאכל כמין הכף - אם כן כשנתיר את האינו בן יומו ייראה כתרתי דסתרי, ולכן בהדחת כלים ששופכים את המים ולא משתמשים בהם – לא גזרו ביה. אמנם כבר העיר היד יהודה כנ"ל – שבדף האחרון ביאר הט"ז את דין שתי כפות באופן אחר, ולפי"ז הדרא לדוכתא הסתירה בדברי הרמ"א. ובר מן דין, שהיד יהודה (סקכ"ב) מביא להדיא מדברי התו"ח בסימנים (סימן נז אות יד), שאף במקום שהמים נאסרים – אוסרים אף את האינו בן יומו, והוא סתירה מפורשת ליסוד של הט"ז בדעת הרמ"א. ואף בדברי הרמ"א גופא מדייק היד יהודה כן, שהרי בסימן צד איירי הרמ"א ב"קדרה שבשלו בה ירקות או מים..." – ואעפ"כ אסר את האינו בן יומו. אמנם הפמ"ג (משב"ז סק"ט) נדחק שאיסור האינו בן יומו – לא קאי על הציור של מים, והוא דחוק טובא, ואף נסתר להדיא מדברי התו"ח.

ונראה ליישב את הסתירה בדברי הרמ"א, ע"פ דברי היד אברהם הנ"ל – שחלוק דבר שכיח מדבר לא שכיח. דבסימן צד דן הרמ"א בכף שנתחב – שהוא דבר שכיח טובא, ולכן החמיר בדין האינו בן יומו. משא"כ בסימן צה – איירי בדין הדחת קערות שאינו דבר שכיח, ואתי שפיר שלא החשיבו כלכתחלה – והתיר אף את האינו בן יומו.

והנה, גם הש"ך (סוף סקי"ח) תירץ שבישול שאני, ולפי"ז צריך להחמיר בבישול מים - לאסור את הכלי שאינו בן יומו. ועיין משב"ז סק"ט ד"ה "יראה לי" – שכתב כן, אלא ששוב כתב – שאפשר שכוונת הש"ך כדברי הט"ז עיי"ש.