שיעורי תערובת ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / תערובת / קמא

שיעורי תערובת – ה

**יו"ד סי' צח, ד-ה**

**חתיכה שנפלה לקדירה אחת ב' פעמים**

**[ס"ד]** כתב הרמ"א **אבל אם נפל לקדירה הראשונה שתי פעמים אין צריך רק ששים אחד כנגדו ועיין לעיל סימן צ"ד.** וכתב הגר"א וז"ל והטעם דהא אותו הבלוע הוי בקדירה מין במינו וכהאי גוונא אוקמוה אדאורייתא ברובא... דמין במינו בששים גזירה אטו אינו מינו משא"כ בכהאי גוונא דליכא למיגזר דא"א באותו קדירה אלא מינו ועיין ש"ך סי' צד סק"ה. והנה הש"ך שם כתב לבאר בכף שתחבה ב' פעמים בקדירה שכתב המחבר (שם ס"ב) שאם נודע סגי בפעם אחת ששים ובלא נודע צריך ב' פעמים ששים, וביאר הש"ך הטעם שבנודע אי"צ לשער ב' פעמים ששים, אף שקיי"ל חוזר וניעור, משום שחוזר וניעור אמרי' רק כשע"י נפילה שניה ירגיש טעם האיסור, ואף במינו גזרינן אטו אינו מינו, אבל כאן שלעולם יהיה מינו כיון שהאיסור בא מתוך הקדירה, א"כ לעולם לא שייך שע"י נפילה שניה יהיה תוספת טעם, ולא שייך גזירה אטו אינו מינו. אמנם דעת המחבר התם שבלא נודע צריך ב' פעמים ששים, וביאר היד יהודה (ריש סק"ב) שהמחבר ס"ל שמה שצריך ששים במינו אינו משום גזירה אטו אינו מינו, אלא שיעור ששים הוא שיעור ביטול מעוצם מיעוטו [כמו שנתבאר לעיל שיעור ב], וע"כ צריך ב' פעמים ששים אחד כנגד פליטת טעם הבשר ואחד כנגד החנ"נ, אבל לדעת הרמ"א סגי בפעם אחת ששים, כיון שס"ל שאף גזירת ששים במינו אינו אלא משום גזירה אטו אינו מינו, וא"כ אף בזה שייך הטעם שלא שייך גזירה במקום שכל האיסור בא מתוך הקדירה, כיון שלעולם יהיה מינו. ומדוייק כן גם בגר"א כאן, שכתב להתיר כמו שכתב הרא"ש שגזירת ששים הוא אטו שאינו מינו [ומשמע שבא למעט שאין הדבר כן לדעת הסוברים שגזירת ששים אי"ז אטו שאינו מינו וכמשנ"ת].

**אלא** שעדיין הדבר צ"ב דהש"ך בסי' צד שם על דברי הרמ"א שמתיר אף בלא נודע בפעם אחת ששים, כתב לבאר שהטעם שסגי בפעם אחת ששים, הוא משום שמצרפים השיטות שאין חנ"נ בכלים [והוא מדברי התרומת הדשן סי' קפג, ובתרוה"ד שם כתב עוד טעם להיתר כיון שהכף כשמוציאה חשיבא ככלי שני וא"כ לא נעשה חנ"נ והש"ך לא הזכיר תירוץ זה משום שהוא חולק ע"ז וסובר שאף לאחר שהוצאי את הכף יש צד שנחשבת היא ככ"ר]. ועוד קשה דדברי הש"ך תמוהים בפני עצמם דאחר שכתב בטעם ההיתר משום שיש הסוברים שאין חנ"נ בכלים הוסיף וכמו שכתב הרמ"א בסי' צ"ח והוא פלא שהרי כאן בחתיכה ל"ש להתיר מחמת שאין חנ"נ בכלים וע"כ מתירים אף בלא זה וא"כ אמאי כתב הש"ך שטעם ההיתר הוא משום דסמכינן על הדעות שאין חנ"נ בכלים.

**וכתב** היד יהודה (סי' צד סק"ז) ליישב דהנה אם נפלה החתיכה לקדירה אחרת ודאי צריך לשער שוב ששים, ורק בשתי נפילות לקדירה אחת מקילים לשער בפעם אחת ששים, ובאיסור בשר בחלב שבנפילה ראשונה היה היתר ואח"כ נאסר א"כ חשיב קצת כמו שתי נפילות, וע"כ הוצרך הש"ך לצרף הסברא שאין חנ"נ בכלים, ואם אין חנ"נ בכלים הרי לא נעשה איסור וא"כ אין זה כשתי נפילות.

**ונפק"מ** בכל זה דלפי"ז עולה חידוש לדינא שכל מה שהתיר הרמ"א בחתיכה שחזרה ונפלה לאותה קדירה דסגי פעם אחת ששים, זה דוקא בשאר איסורים, אבל אם נפלה חתיכת בשר לחלב וחזרה ונפלה פעם שניה לחלב, מודה הרמ"א שצריך לשער ב' פעמים ששים.

והנה הדגול מרבבה (על הש"ך סי' צד שם) הוקשה לו ג"כ על הש"ך אמאי הוצרך לטעם שאין חנ"נ בכלים, והא מבואר ברמ"א כאן דאף בחתיכה סגי בששים אחד אף דליכא טעמא דאין חנ"נ בכלים, וכתב לחדש שכל מה שכתב הרמ"א בחתיכה לשער רק פ"א ששים, זה דוקא בנודע בינתיים. וצ"ל לדבריו, שבנודע שכל האיסור הוא מחמת חוזר וניעור, בזה אמרי' שאין גזירה במקום שא"א שיהיה מין במינו, אבל בשלא נודע כיון שדעת רוב הפוסקים שגזירת ששים אינו גזירה אטו אינו מינו א"כ אין להתיר מחמת סברא זו, ורק בצירוף הסברא שאין חנ"נ בכלים סומכים על דעות אלו שגזירת ששים היא אטו אינו מינו וכאן שלא שייך הגזירה שרי. ולביאור זה עולה שכל שלא נודע צריך לשער ב' פעמים ששים אף בשאר איסורים.

**כיצד יודעים כמה בלעה הקדירה**

**[ס"ה]** **אם ידוע כמה הוא האיסור כגון כף חדשה או שאינה בת יומא שניער בה ובלעה כזית חלב ואחר כך ניער בה קדירה של בשר אין צריך אלא ששים לבטל הכזית שבלעה.** דעת האג"מ (יו"ד ח"א סי' מא) לחלק בין דבר לח לדבר יבש, דבחתיכה יבשה חוששים שפלטה טעמה, וא"כ אף כשרואים את החתיכה בשלימותה צריך לשער כנגד כולה שמא פלטה טעמה, אבל בדבר לח לא שייך שיפלט ממנו טעם אלא הוא עצמו הטעם, וע"כ כשתחב כף לקדירה של חלב, אם יודע כמה היה קודם לכן אין משער יותר ממה שנחסר מהחלב, דמה שנשאר בקדירה הרי אינו אוסר שהרי לא נבלע. ולדבריו ה"נ אף אם ניער את הכף ביותר מכזית אלא שיודע שלא נחסר החלב יותר מכזית, אין לחשוש שבלוע בכף יותר מכזית. אמנם מדברי הרמ"א סי' צב (ס"ח) שכתב לשער כנגד כל החלב שבמחבת, מבואר שאף שרואים שנשאר חלב במחבת מ"מ צריך לשער כנגד כולו, ומוכח שאנו חוששים שהטעם של החלב מתרכז בזיעה היוצאת, וא"כ חזי' דאין אומרים שדבר לח אינו פולט טעמו.

**אם דופן הכלי עצמה נאסרת**

**וכתב** הרמ"א **ולא אמרי' גבי כלי חתיכה נעשית נבילה אפי' ניערו איסור.** וביארו האחרונים שכוונת הרמ"א שלא אמרי' שדופן הכלי עצמה נעשית איסור, וכן מבואר ברוב האחרונים שהוא דבר פשוט שאי"צ לשער כנגד דופן הקדירה עצמה, שהרי אף אם נאסור אותה, מ"מ הרי הדופן אינה נותנת טעם ואיך נאמר שצריך שיעור כדי לבטלה. אבל הט"ז (סק"ח) ס"ל שבכלי חרס צריך לשער אף כנגד חרסי הקדירה כשנאסר מבשר וחלב. וכבר הקשה הש"ך מה שייך לשער כנגד זה כיון שאינו נו"ט. ועוד צ"ב מה שייך שיהיה לגבי חרסי הקדירה חנ"נ של בשר בחלב הא החרסים עצמם אינם לא בשר ולא חלב ומבואר דהט"ז ס"ל כמו דכתב הב"י (סי' קג ד"ה ומש"כ רבינו, הובא בש"ך סי' צד סקכ"ב) שכל חנ"נ שנעשה מבשר וחלב חשיב חנ"נ של בשר בחלב, ולאו דוקא בזמן שהבשר וחלב מתחברים להיות איסור.

**דין חנ"נ בכלים**

**אבל כף ישנה ובת יומא משערין בכולה. הגה: דכל מה שבלע נעשה איסור ולא ידעי' כמה בלע. ויש מי שאומר שגם בזו אי"צ אלא ששים לבטל הכזית שבלעה. הגה: וסברא ראשונה עיקר כמו שנתבאר לעיל גבי טיפת חלב שנפלה על הקדירה.** והיינו שהמחבר נקט בסתמא דעת הרשב"א (תוה"א ב"ד ש"א א:) שיש חנ"נ בכלים, כלומר שאף בתוך הכלי אמרי' שהבליעות נאסרים. ואח"כ הביא דעת הרמב"ן (חולין צז: ד"ה בדידיה) שאין חנ"נ בכלים, וטעמו שכמו שטומאה בלועה אינה מטמאה טהרה בלועה, כך הבשר אינו אוסר את החלב הבלוע. ולשון הראב"ן (ע"ז סי' שי"ג) שמה שבלוע בקדירה אינו איסור, והוכיח מהא שקדירות בפסח אף בלועות בחמץ שרי להשהותם, ע"כ שמה שבלוע לא חשיב שישנו.

**והנה** בדרך אמונה (תרומות פ"ד הכ"א) מביא קושיית הגרשז"א (במעדני ארץ), איך מעשרין על מה שבלוע בכלים, הא זה לא נמצא לפנינו ואין זה איסור לדעת הראב"ן. וכתב ברך אמונה לבאר, שאף כשבתוך הבלוע אין איסור, מ"מ שייך לעשר כיון שכיצא הטעם לחוץ יהיה איסור, וע"כ שייך לעשר ולהתיר על זמן שיצא אח"כ. וכן המנהג פשוט שמעשרים על הבלוע. [עוד יש להעיר דהנה במרדכי (חולין סי' תרפה) מבואר שהטעם שכנפלה חתיכת איסור לקדירה והוציאה שצריך לשער ששים כנגד כל החתיכה אף לאחר שהוציאה, הוא משום שחוששים שמא פלטה כל מה שהיה בתוכה, ואף שעתה היא גדולה כמקודם, אמרי' שחזרה ובלעה מהמים שהיו בקדירה, ולפי זה יקשה איך שייך כלל לעשר לאחר בישול, הא כל חתיכה יש לחשוש שאין בה כלל מאותה חתיכה, שהרי אפשר שכולה בלועה ממים שבאו מבחוץ, וא"כ אין כאן שיעור במעשר].

**ומה** שכתב הרמ"א שבטיפת חלב (סי' צב סעיף ה-ז) חזי' כסברא ראשונה. כתב הט"ז (סק"ח) שאין משם ראיה, דגם שם יש היתר, ובש"ך בנקוה"כ (סק"ד) כתב שאינו יודע מה כוונת הט"ז. ועי' בפמ"ג (מ"ז סק"ח ד"ה דע) שכתב לבאר דברי הט"ז, דס"ל שאם נפלה טיפה שלא כנגד הרוטב אמרי' שהטיפה נתפשטה בכל החלק שלמעלה מהרוטב, וכל הקדירה נאסרה משום חנ"נ, ומחמת זה אמרו שלא ישפוך את הרוטב עד שיצטנן, שהרי כל הקדירה שלמעלה מהרוטב אסורה. אמנם מבואר (בס"ז שם) שבערב שבת הקילו לשפוך, וחזי' שבשעת הדחק סומכים על השיטות שאין חנ"נ בכלים, ולא נאסר כל חלק הקדירה שלמעלה מהרוטב. וזה כוונת הט"ז שגם בטיפה שנפלה על הקדירה מצינו היתר [וקצ"ע מה שכתב הפמ"ג לתקן בדברי הט"ז שצ"ל סק"כ ולפי"ז אי"ז שם בסק"כ]. אמנם דעת הש"ך שאין אומרים שהחתיכה נתפשטה בכל החלק שלמעלה מהרוטב, והטעם שאסור לשפוך מהצד שכנגד מקום נפילת הטיפה, הוא מחמת שחוששים שכשישפוך יתנענע הרוטב ויגיע עד מקום נפילת הטיפה [כדכתב הש"ך שם סקכ"א]. וא"כ מה שהתירו במקום הדחק, הוא רק שלא חששו שמא יתנענע, ולשיטתו באמת לא מבואר בסי' צב שהקילו בדין חנ"נ [אמנם באמת שיטת הש"ך שאין הטיפה הולכת בעוגל צ"ב, מהיכן יודעים איך דרך התפשטות הטיפה]. והמעיין בדברי היד יהודה (בסי' צב שם ס"ק לח) יראה שביאר שכל הטעם שמקילים כשיטת הסמ"ק כנגד המהר"ם דסגי בששים כנגד הטיפה, זה רק משום שמצרפים השיטות שאין חנ"נ בכלים, ומבואר שהעיקר לדינא שאין חנ"נ בכלים, וכן מבואר באו"ה בדין נפילת הטיפה (כלל לא דין א).

**והלכה** למעשה גבי הכלי עצמו דעת הט"ז להחמיר בכלי חרס בבב"ח, אמנם האחרונים לא חששו לזה עיין ש"ך (ס"ק כא ובנקוה"כ סק"ה) ויד יהודה (סק"כ).

**וגבי** הבליעות אי אמרי' חנ"נ בכלים, בבב"ח כתב הש"ך (ס"ק כא) שבכלי חרס יש להחמיר אפי' בהפסד מרובה , והיד יהודה (סק"כ) כתב שהמיקל בהפסד מרובה לא הפסיד, אמנם שאר אחרונים כתבו כהש"ך. ובשאר כלים כתב הש"ך להקל בהפסד מרובה. ולגבי שאר איסורים יש מחלו' באחרונים איך ללמוד שיטת הש"ך, דהש"ך (ס"ק יח) כתב שאפשר להקל במקום הפסד, וכתב הבית מאיר דסגי בהפסד קצת, דהא בהפסד מרובה מקילים אף בלא הסברא שאין חנ"נ בכלים, שהרי בלח בלח מקילים בהפסד מרובה בשאר איסורים [כמבואר ברמ"א סי' צב ס"ד] וא"כ אף בכלי חרס יש להקל בהפסד קצת. אבל החכמת אדם (כלל מ"ד דין י"ח) כתב להחמיר בכלי חרס שרק בהפסד מרובה יש להקל [ונראה דס"ל דהבליעות שבכלי לא נחשבים לח בלח, כיון שהוא כלי חרס וכולו נאסר וא"כ הוי כחתיכה האסורה]. והנה גבי טיפת חלב (כלל מ"ה דין ה') דכתב השו"ע (סי' צב ס"ה) להחמיר שאם נפלה טיפה למעלה מהרוטב כל הכלי שמעל הרוטב נאסר כתב החכמת אדם שמחמירים אף בשאר איסורים, והיד יהודה (סי' צ"ב קצר אות מ"ב) כתב שאפשר להקל בשאר איסורים. ואולי י"ל שכל אחד לשיטתו, שהיד יהודה שסובר להקל בשאר איסורים אף בהפסד קצת, א"כ ה"ה שיש להקל לעניין טיפת חלב כיון שמקילים שלא לומר חנ"נ בכלים בשאר איסורים, אבל החכמת אדם שס"ל יותר להחמיר לעניין חנ"נ בכלים בשאר איסורים, מחמיר אף בזה.

**● השיעור נמסר בביהכ"נ "בית תפילה" נוה יעקב ירושלים ● ניתן לשמוע בקול הלשון טל: [PHONE_REMOVED] קוד 1-3-2-2-1 ובשידור חי יום ו' בשעה 12:30 ●**

**● נכתב ע"י א. ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א ●**