האשה שנתארמלה - הרב יעקב סגל
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות

**ט"ו ע"ב - ט"ז ע"א**

**א) "האשה שנתארמלה... אם יש עדים שיצאת בהינומא... כתובתה מאתיים".** עיין בתוס' שאינו נאמן במיגו דפרוע דהוי מיגו במקום עדים ועיין בר"ן ובריטב"אדלמ"ד דיכול לטעון פרוע אחר מעשה בי"ד מיירי הכא בגוונא שהודה הבעל שלא פרע ולכן ליכא מיגו. ומבואר דנחלקו האם ראיה דראשה פרוע וכו' הוי ראיה ברורה דלא מהני מיגו נגדה. וצ""ב במחלוקתם עוד יש לדון דהוי מיגו נגד רוב נשים בתולות נשאות [הרחבה אות א].

**ב) בראשונים** [רמב"ן רא"ש רשב"א ריטב"א] דנו מ"ט אין בסוגיין שבועת מודה במקצת עי"ש. וברעק"א(במשניות) הביא שיטת בעל התרומותדהכא הוי דין טעניו חיטין והודה לו בשעורים דפטור גם מדמי שעורים עי"ש, ומבואר שנחלקו הראשונים האם תביעת כתובת אלמנה ותביעת כתובת בתולה הוי אותו חיוב אלא שלזו מאתים ולזו מנה או"ד דהוי מחייב שונה בבתולה ולאלמנה.

**ג) "האשה שנתארמלה".** מבואר דסוגיין איירי גם לענין טענת היתומים וברש"י כתב דהיתומים טוענים ברי. אמנם ברא"ש מבואר שגם אם היתומים אינם יודעים מ"מ טענינן להו ודין טענינן הוי כטענת ברי שאל"כ הוי בו"ש ולר"ג נאמנת. ועיין באבני מלואים (צ"ו סק"ז) שהוכיח מדברי התוס' (בכמה מקומות) דטענינן אינו כטענת ברי ועיין בקו"ש (ח"ב ס"ה אות ב') דטענינן הוי ספק ברי ומהני דלא יחשב כברי ושמא, ועיין בקה"י(ב"ב ס"ז) משכ"ב. [הרחבה אות ג].

**ד) "שהפה שאסר הוא הפה שהתיר".** ברש"י מוכח שרק מאחר שאין כאן תביעה מהני הפש"א. ובתוס' הקשו עליו מדברי המשנה, עי"ש. ועיין בריטב"א מש"כ בשיטת רש"י ועיין בשטמ"ק דר"י ס"ל דאינו נאמן במיגו כיון דיש לחשוש שאערומי קא מערים או דלא סלקא דעתיה על טענה זו ורק הפש"א איכא דאינו מטעם מיגו ועיין במחנ"א (חידושים על הרמב"ם פי"ח מאסו"ב) שחקר בזה. ועיין עוד בקצה"ח (ס"פ סק"ג) מה שדן בזה ובקו"ש (ב"ב קי"ב). ועיין בבית יעקב מש"כ בבשיטת רש"י. [הרחבה אות ד].

**ה) "לימא תנן סתמא דלא כרבן גמליאל".** ביאר רש"י דלר"ג י"ל דאיכא הכא ברי וחזקה והיינו חזקת הגוף שבתולה היתה, וצ"ב, דהכא אין הנדון על חזקת בתולה שהרי גם אם היתה בתולה ואלמנה כתובתה מנה. ועיין ברמב"ן שכתב שבסוגיין ליכא חזקה"ג דאין האשה בחזקת שלא נשאת אלא רק בחזקת שלא זינתה וקשה מ"ט אמרי' בגמ' דלימא סתמא דלא כר"ג הרי הכא ליכא חזקת הגוף כלל לצירוף לברי. [הרחבה אות ה].

**ו) "כיון דרוב נשים בתולות נשאות כי ברי ושמא דמיא".** עיין ברש"י דקרובה טענתה להיות אמת יותר משלו וכבו"ש דמי. ובפשטות כוונת רש"י דמאחר דאיכא הכא גם חזקה וגם רוב דמי להיכא דאיכא בו"ש וחזקה, דמעלת רוב ומעלת בו"ש שקולים ועיין בפנ"י שהוכיח יסוד זה. ועיין בברכת שמואל (סי' כ"ב אות ג') משכ"ב והדברים צ"ב [הרחבה אות ו].

יש לבאר האם למסקנת הגמ' חזרה בה הגמ' מטעם זה דרוב הוי כבו"ש, ועיין בריטב"א, ובתו"י [הרחבה אות ז].

**ז) "התם שר שחוט לפניך" וכו'.** צ"ב הרי הכא הוי מיגו להחזיק והתם גבי היא אומרת משארסתני נאנסתי הוי מיגו להוציא. ועיין בריטב"א משכ"ב, ועיין ברעק"א.

ובעיקר קושית הגמ' צ"ב שהרי התם המיגו לא היה מועיל באמת אלא הוי רק טענה טובה יותר שהרי גם אם היתה טוענת מוכ"ע אני תחתיך אינה נאמנת כיון שלא אזיל בתר חזקה"ג והכא הוי מיגו ממש, ועיין ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א, ועיין בקו"ש**.** [הרחבה אות ח].

**ח) "וכיון דרוב נשים בתולות נשאות כי לא אתו עדים מאי הוי." [דין רוב וחזקה להוציא ממון].** נחלקו הראשונים האם קושית הגמ' היא רק לשיטת רב דאזלי' בממון אחר הרוב או גם לשיטת שמואל כיון דהכא איכא רוב וחזקה ומהני להוציא ממון גם לשיטת שמואל. עיין בבעה"מ ובתו"ידקושית הגמ' היא גם לשמואל כיון דאיכא הכא רוב וחזקה. וגם בדברי הרמב"ן יש להוכיח כן, עי"ש. ועיין בנחל יצחק (סי' מ"ג ענף ג') ובקו"ש בר"פ אלו נערות (אות פ"ב)ובמחנא"פ (חידושים על הרי"ף ריש כתובות) ועיין לעיל י' ע"א דהקשו הראשונים מ"ט בעי' לחזקה א"א טורח בסעודה ומפסידה ויש שתי' [רשב"א רמב"ן] מטעם רוב וחזקה דמהני להוציא ממון, ויש לדון האם לשיטתם מהני רוב וחזקה גם בעלמא להוציא ממון או רק מאיזה טעם, דיעוין הכא ברשב"א ובריטב"א שכתבו דכל הקושיא היא רק לרב ולכאו' סותרים דבריהם אהדדי. ועיין בנחל יצחק (סי' ס"ט ענף ב' ד"ה י"ל).[הרחבה אות ט]**.**

**בטעם הדבר** דמהני רוב וחזקה להוציא ממון י"ל בב' אופנים. בבעה"מ נראה דהטעם הוא כעין דין בו"ש וחזקה, ועיין בתוס' בבכורות (כ ע"א ד"ה ורבי) ובפנ"י דהטעם הווא דהוי המיעוט כמיעוטא דמיעוטא. [ הרחבה אות י]**.**

**א) "האשה שנתארמלה... אם יש עדים שיצאת בהינומא... כתובתה מאתיים".** עיין **ברש"י ובתוס'** דמבואר דשטר הכתובה אבד. ובתוס' כתבו דהגם דהטוען אחר מעשה בי"ד נאמן לטעון פרוע וא"כ הכא יש לו מיגו דפרוע מ"מ אינו נאמן דהוי מיגו במקום עדים [והיינו שגם בגוונא שאין לה כתובה אינו נאמן במיגו אם יצאת בהנומא וכו', וכ"כ בתוס' רא"ש]. **אמנם בר"ן ובריטב"א** כתבו דלמ"ד דיכול לטעון פרוע אחר מעשה בי"ד מיירי הכא בגוונא שהודה הבעל שלא פרע ולכן ליכא מיגו. **ומבואר דנחלקו** האם ראיה דראשה פרוע וכו' הוי ראיה ברורה דלא מהני עדים נגדה או לא. ולשיטת תוס' צ"ל שעדיפא האי ראיה מחזקה דא"א פורע תו"ז וכד' דבכה"ג מספקא לגמ' ב"ב ה: אי אמרי' מיגו במקום חזקה וצריך להיות דמספק הממע"ה.[ואולי משום שמלבד החזקה הכא איכא נמי חזקה"ג כמובאר להלן בגמ' וגם רוב נשים בתולות נשאות]. והנה עוד יש לדון דבסוגיין לא יהני לו מיגו כיון דהוי מיגו כנגד רוב [דרוב נשים בתולות נשאות] אכן כבר כתבו תוס' בב"ב צ"ב: דמהני מיגו כנגד רוב עי"ש. [והגם דרובא וחזקה רובא עדיף מ"מ הכא חזקה זו עדיפא שהרי מהני חזקה זו להוציא ממון משא"כ רוב] ועיין בזה בתומים (כללי מיגו אות ל"ה, צ') משכ"ב.

**ב) עיין בראשונים** [רמב"ן רא"ש רשב"א ריטב"א] שדנו מ"ט אין בסוגיין שבועת מודה במקצת [שהרי האשה תובעת מאתיים והוא מודה במנה]. ועי"ש שתי' דהוי כפירת שיעבוד קרקעות וכן הוי מודה בממון שא"י לכפור בו. ואכמ"ל. **והנה ברעק"א** (במשניות) הביא שיטת **בעל התרומות** דהכא הוי דין טעניו חיטין והודה לו בשעורים דפטור גם מדמי שעורים עי"ש, **ומבואר** שנחלקו הראשונים האם תביעת כתובת אלמנה ותביעת כתובת בתולה הוי אותו חיוב אלא שלזו מאתים ולזו מנה או"ד דהוי מחייב שונה בבתולה ולאלמנה, ועיין בפרק ראשון בדף י' מה שנתבאר בזה בהרחבה.

**ג) "האשה שנתארמלה".** מבואר דסוגיין איירי גם לענין טענת היתומים **ועיין ברש"י** שכתב דהיתומים אומרים לה אלמנה נשאך אבינו וכ"כ **בר"ן** ועיין נמי **בשטמ"ק** שמפורש כן. **אמנם ברא"ש** מבואר שגם אם היתומים אינם יודעים מ"מ טענינן להו ודין טענינן הוי כטענת ברי שאל"כ הוי בו"ש ולר"ג נאמנת. **ועיין באבני מלואים** (צ"ו סק"ז) שהוכיח מדברי התוס' (בכמה מקומות) דטענינן אינו כטענת ברי [ויתבאר בהרחבה להלן ל"ו ע"א]. **אמנם יעויין בקו"ש** (ח"ב ס"ה אות ב') דביאר כוונת הרא"ש דבאמת טענינן אי"ז טענת ברי ממש אלא דמ"מ לא הוי כטענת שמא אלא הוי ספק ברי ומהני דלא יחשב כברי ושמא [ועי"ש בראיתו מדברי שו"ת הרשב"א ואכמ"ל]. **ועיין נמי בקה"י** (ב"ב ס"ז) שביאר שיטת התוס' (ב"ב ה:) שלא משביעין היסת ע"פ טענינן כיון שטענינן אי"ז ממש טענת ברי אלא הוי ספק ברי. **ועיין בדברי משפט** (סי' ק"ז) שהוכיח מדברי **בעה"ת** דטענינן לא הוי טענת ברי מהא דכתב בעה"ת דהטעם דביורשים אין דין איני יודע אם פרעתיך חייב הוא משום דלא הוי להם למידע. ואילו היה סובר שטענינן טענת ברי לא היה צריך לטעם זה. **ובקה"י** (שם) דחה ראיתו וס"ל דהגם שטענינן הוי טענת ברי מ"מ כ"ז לענין דיני טענות אבל מידי ספק איסור גזל לא נפקי [ולזה הוצרך בעה"ת להא דלא הוי ליה למידע ולכן אי"צ לחשוש לספק איסור גזל] ועי"ש מה שהביא מדברי הקצה"ח. ואכמ"ל.

**ד) "שהפה שאסר הוא הפה שהתיר".** **וברש"י** פירש דכל מה שיודע שהיתה של אביו היינו על פיו ולכן אמרי' הפש"א וכו'. ומבואר ברש"י שרק מאחר שאין כאן תביעה מהני הפש"א. **ובתוס' הקשו** עליו מדברי המשנה דמשמע שרק אם יש עדים שהיתה של אביו אינו נאמן ומשמע שהיכא שתובעו הוא נאמן במיגו, ולכן פליגי וס"ל דגם היכא שהלה תובעו שייך ענין המיגו הכא. **ועיין בריטב"א** שכתב דמן הדין י"ל בשיטת רש"י דנמי ס"ל דהיכא דאיכא תביעה מהני המיגו אלא שביאר שכל שליכא עדים אי"ז נחשב שיש תביעה דאינו נחשב ליורש כלל עי"ש. **אמנם בשטמ"ק** ביאר דברי רש"י כפשוטם דר"י פליג על ענין המיגו וס"ל דאינו נאמן במיגו כיון דיש לחשוש שאערומי קא מערים או דלא סלקא דעתיה על טענה זו ורק הפש"א איכא [דהפה שאסר אי"ז כדין מיגו אלא ענין מפיו אנו חיים **ועיין במחנ"א** (חידושים על הרמב"ם פי"ח מאסו"ב) שחקר בזה וכתב נפ"מ לענין אי בעי' הפש"א תוכ"ד ועי"ש שתלה במחלו' הראשונים בסוגיין] **ולענין קושית התוס' תי' בשטמ"ק** דקמ"ל במתני' שאם באו עדים גם אחר שאמר שדה זו של אביה היתה וכו' אינו נאמן דהגם שמעיקרא היה זה הפש"א מ"מ אחר שהגיעו העדים לא נאמן במה שאמר מעיקרא. **והנה עיין בקצה"ח** (ס"פ סק"ג) שכתב דבהפה שאסר אינו נאמן אם אח"כ באו עדים [אכן **בשטמ"ק** להלן כ"ג ע"א הביא שנחלקו בזה בעל ההשלמה והרב המעילי] והוכיח כן הקצה"ח מהא דאיתא בסוגיא להלן דמודה בשטר שכתבו וטען פרעתי נאמן ואם באו עדים אח"כ אינו נאמן, הגם שקודם לכן האמינו אותו. **אכן בקו"ש** (ב"ב קי"ב) כתב שכל דברי הקצה"ח א"ש רק א"נ דפש"א אינו מטעם מיגו, אבל אי הוי מטעם מיגו קשה מ"ט אינו נאמן אח"כ שבאו עדים והראיה שהביא הקצה"ח ממודה בשטר שכתבו דחה הקו"ש דהתם באמת אינו נאמן אלא מדין הפש"א דאילו כנגד המיגו איכא חזקה דשטרך בידי מאי בעי עי"ש. והעירני ת"ח אחד, שגם אם מיגו הוא נאמנות לא יהני אם יבואו עדים אח"כ משום שאם נאמינו בטענתו עתה יותר מהטענה שהיה יכול לטעון א"כ ליכא כל ראיה במיגו כיון שעדיף לו לטעון טענה שתתקבל בכל אופן גם אם יבואו עדים אח"כ וצ"ע] **ולפ"ז א"ש** הכא שיטת רש"י, דרבי יהושע פליג על מיגו [היינו על הראיה] ולא פליג על דין הפש"א ולהכי לא יהני דין הפש"א היכא שבאו עדים אח"כ וכדברי השטמ"ק הנ"ל. **והנה ברש"י להלן** (ד"ה הכא) מבואר דהפה שאסר הכא הוי מדין ראיה "דאי לאו דבר פשוט שלקחה ממנו לא היה אומר לו של אביך היתה" וא"כ א"א לומר שלצד דהוי ראיה לא יהני מה שיבואו עדים אח"כ וצ"ל דס"ל לרש"י שגם אם הוי ראיה מ"מ אם באו עדים אח"כ יש לנו להסתפק שמא ידע מכך וארעומי קא מערים וליכא ראיה. ועיין בחידושי הגרש"ש (סי' י"ח) שכתב דמאחר שמיגו הוי "כח טענה" לא מהני אם באו אח"כ עדים ועיין. **ועיין בבית יעקב** שביאר דכל מה שכתב רש"י דלר"י אינו נאמן היכא דאיכא תביעה היינו דוקא היכא שהבעל דבר תובעו וצריך להשיב לו אבל אם בי"ד תובעים אותו וצריך להשיב להם אי"ז מבטל את הפש"א והוכיח זה מהא דאיתא לעיל דלדברי רב אסי מהני מיגו לדברי רבי יהושע היכא שלא נבעלה אלא נסתרה והיינו משום שהוי רק תביעת בי"ד ולא תביעת בעל דבר [וה"ה בעדים שאמרו כתב ידינו זה אבל אנוסים היינו וכו'] עי"ש. והנה במש"כ דתלוי הדבר לרש"י אם יש "תביעה" של בע"ד נראה שאין הכוונה למציאות התביעה אלא דכל היכא שגם אחרי התביעה של הבע"ד היה יכול הנתבע לשתוק ולא להשיבו דבר [והיינו שיכול לומר לו "שלי הוא" בלי לבאר, או יכול לומר לו לא אשיבך דבר] חשיב כמיגו דאי בעי שתיק ומהני לשיטת רבי יהושע. ועיין.

**ה) "לימא תנן סתמא דלא כרבן גמליאל".** וביאר **רש"י** דלר"ג י"ל דאיכא הכא ברי וחזקה והיינו חזקת הגוף שבתולה היתה, [וכ"כ **בבעל המאור** דהכא איכא חזקה דגופא] **ולכאו' צ"ב**, דהכא אין הנדון על חזקת בתולה שהרי גם אם היתה בתולה ואלמנה כתובתה מנה. **ועיין לעיל** [בפרק ראשון אות קמ קמא] שהובא הנדון האם היכא דברור שלא נבעלה מן הנשואין אי כתובתה מאתיים, ושיטת רש"י שם מבוארת **בשטמ"ק** (בשם שיטה ישנה) דכתובתה מאתיים, ולפ"ז א"ש שיטת רש"י בסוגיין. **ועיין ברמב"ן** שכתב שבסוגיין ליכא חזקה"ג דאין האשה בחזקת שלא נשאת אלא רק בחזקת שלא זינתה. ועיין בשיטה ישנה שביאר מ"ט ליכא הכא חזקה"ג ודבריו צ"ע. **ולדברי הרמב"ן קשה** מ"ט אמרי' בגמ' דלימא סתמא דלא כר"ג הרי הכא ליכא חזקה כלל לצירוף לברי. ולכאו' צ"ל דהגם שאין כאן חזקת הגוף לצרף לברי מ"מ אשה זו בחזקת שכתובתה מאתיים והיינו בחזקת שלא נשאת והפסידה את דינה דכתובתה מאתיים וכל דברי הרמב"ן הם לענין חזקה ורוב דאינם מועילים להוציא ממון היכא שליכא חזקת הגוף וצ"ע. **ועיין עוד בפנ"י** שדן דכל תי' נדון הגמ' הכא הוא א"נ דטעמו של ר"ג הוא משום בו"ש וחזקה אבל אי מטעם מיגו וחזקה לק"מ קושית הגמ' עי"ש.

**ו) "כיון דרוב נשים בתולות נשאות כי ברי ושמא דמיא".** עיין **ברש"י** דקרובה טענתה להיות אמת יותר משלו וכבו"ש דמי. ובפשטות כוונת רש"י דמאחר דאיכא הכא גם חזקה וגם רוב דמי להיכא דאיכא בו"ש וחזקה, דמעלת רוב ומעלת בו"ש שקולים **וכ"כ בפנ"י** והביא לכך ראיה מסוגיא דריש שור שנגח את הפרה [ועיין לעיל בפרק ראשון אות קסא שהבאנו עוד ראיות לענין זה] ולכאו' לפ"ד רש"י יצא שלמ"ד ברי ושמא ברי עדיף יהיה הדין שהולכין בממון אחר הרוב [וכ"כ בפנ"י לעיל י"ב אמנם בתוס' ב"ב קלה מוכח לא כן] ועיין **בברכת שמואל** (סי' כ"ב אות ג') משכ"ב והדברים צ"ב. הנה בפשטות י"ל שכל כוונת רש"י דהרוב הוא כבו"ש הוא לענין הצירוף לחזקה והביאור בזה דעיקר הוצאת הממון לפ"ד ר"ג היא ע"י החזקה [כדמוכח משיטת רש"י ותוס' בהמדיר דגם בשמא ושמא מהני חזקה"ג לר"ג להוציא ממון] אלא דהכא הרוב מהני רק כסיעתא לחזקה מאחר דבחזקה לחוד לא מהני להוציא ממון בברי וברי ובזה דמיא לבו"ש, אבל אין בזה הכרח שרוב מהני כמו בו"ש בגוונא שהנדון הוא בברי ושמא לחוד ורוב לחוד כנגד חזק"מ. ועיין.

**ז) יש לבאר** האם למסקנת הגמ' חזרה בה הגמ' מטעם זה דרוב הוי כבו"ש, **ועיין בריטב"א** דהביא גרסת הספרים דגרסי' "קמ"ל" היינו דחזרה בה הגמ' מהו"א זו. **וכן מבואר בתוס'** שכתבו דלאו שמא ממש הוא. **אמנם** עיין היטב **בתו"י** דמשמע דהגמ' לא חזרה בה, ועיין להלן אות ט' הרחבה בענין זה.

**ח) "מאי שנא האי מיגו מהאי מיגו... התם שר שחוט לפניך" וכו'.** ולכאו' **תמוה** הרי הכא הוי מיגו להחזיק והתם גבי היא אומרת משארסתני נאנסתי הוי מיגו להוציא. **ועיין בריטב"א** שרצה להוכיח מכאן דאמרי' מיגו להוציא [וכשיטת הרמב"ן דאמרי' מיגו להוציא עיין ב"ב ל"ב] וכתב לדחוק שבזה גופא דנה הגמ'. **ועיין ברעק"א** משכ"ב. **ובעיקר קושית הגמ' צ"ב** שהרי התם המיגו לא היה מועיל באמת אלא הוי רק טענה טובה יותר שהרי גם אם היתה טוענת מוכ"ע אני תחתיך אינה נאמנת כיון שלא אזיל בתר חזקה"ג והכא הוי מיגו ממש ובהא דמהני מיגו לעיל הגם דהוי רק טענה טובה יותר מבואר ברשב"א בקידושין נ' ע"א דמיגו בכה"ג אמרי' משום דמסייע ליה בו"ש. אמנם בריטב"א לעיל (י"ב:) מבואר דבאמת לא אמרי' למיגו זה כלל ועיקר טעמו של ר"ג הוא משום חזקה דגופא. עי"ש. **ועיין ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א** דכתבו דזה גופא תי' הגמ'. אמנם ברש"י ותוס' לא משמע כן. **ועיין בקו"ש** שהקשה דאם מיגו והפש"א הוי ב' נאמנויות נפרדות מאי קשיא לגמ' ותי' דזה גופא תי' הגמ'.

**ט) "וכיון דרוב נשים בתולות נשאות כי לא אתו עדים מאי הוי." [דין רוב וחזקה להוציא ממון].** נחלקו הראשונים האם קושית הגמ' היא רק לשיטת רב דאזלי' בממון אחר הרוב או גם לשיטת שמואל כיון דהכא איכא רוב וחזקה ומהני להוציא ממון גם לשיטת שמואל. **בבעה"מ ובתו"י** כתבו להדיא דקושית הגמ' היא גם לשמואל כיון דאיכא הכא רוב וחזקה. **וגם בדברי הרמב"ן** יש להוכיח כן שהרי כל מאי דפליג על דברי הבעה"מ הוא משום דס"ל דבסוגיין ליכא חזקה"ג. ושיטת התוס' דקושית הגמ' היא לשיטת רב דאין הולכין בממון אחר הרוב והיינו דרוב וחזקה לא מהני להוציא ממון [והיה מקום לדחוק דס"ל כרמב"ן דליכא הכא חזקת הגוף אבל דברי הרמב"ן קשים כמבואר לעיל אות ה'. **אכן בנחל יצחק** (סי' מ"ג ענף ג') הוכיח מדברי התוס' ר"פ אלו נערות דאזלי' בבתר רוב וחזקה להוציא ממון וביאר בתוס' בסוגיין דס"ל כרמב"ן הנ"ל. **וכ"כ בקו"ש** בר"פ אלו נערות (אות פ"ב) עי"ש. **ומצאתי במחנא"פ** (חידושים על הרי"ף ריש כתובות) שכ' דלא מהני רוב וחזקה להוציא ממון וציין לתוס' בכורות (כ' ע"א) עי"ש.] **ולעיל** י' ע"א הקשו הראשונים מ"ט בעי' לחזקה א"א טורח בסעודה ומפסידה ויש שתי' [**רשב"א רמב"ן**] מטעם רוב וחזקה דמהני להוציא ממון, **אכן בר"ן** תי' באופ"א עי"ש ודייק הבית יעקב (ס"ח סקי"ח) דס"ל לר"ן דלא מהני רוב וחזקה להוציא ממון. **ובשיטת הרשב"א והריטב"א** מצאנו לכאו' סתירה בענין זה, דבריטב"א כתב דהכא איכא חזקה"ג וכתב נמי דמטעם כן בעי' לעיל (י' ע"א) לחזקה א"א טורח בסעודה ומפסידה דבלה"כ ברוב וחזקה מהני להוציא ממון, ומאידך כתב דכל קושית הגמ' הכא היא לשיטת רב וכן מוכח מדבריו בקידושין י"ד ע"ב דהוכיח מסוגיין דיש מקומות שדנה הגמ' גם אליבא דמ"ד שהוא שלא כהלכתא כגון רב בסוגיין. עי"ש. וכן קשה בשיטת הרשב"א דכתב לעיל (י' ע"א) דרוב וחזקה מהני להוציא ואילו בקידושין י"ד כתב כדברי הריטב"א הנ"ל דסוגיין קאי לשיטת רב בלבד. והנה בשיטת הרשב"א בלה"כ הקשנו מ"ט כתב התם דבטענת דמים נאמן הרי אם רוב וחזקה מהני להוציא ממון אין לחלק בזה וכתבנו דאפשר דכוונת הרשב"א דרוב וחזק מהני להוציא ממון רק התם כיון שיש לתלות שאינו בקי. ועכי"ז כתב בעין יצחק (ס"ב ענף ז' אות מ"ב) אמנם בשיטת הריטב"א אין לחלק כן. ושמעתי מת"ח אחד די"ל בשיטת הריטב"א דהגמ' ידעה הכא שאי"ז רוב טוב כמבואר בהמשך הגמ' ולכן לדידן דאין הולכין בממון אחר הרוב לא יהני לצרף לחזקה אבל בשיטת רב ס"ל לגמ' בהו"א דאין לחלק בכך. ודוחק. ועיין בנחל יצחק (סי' ס"ט ענף ב' ד"ה י"ל).

**י) ובטעם הדבר** דמהני רוב וחזקה להוציא ממון י"ל בב' אופנים. דבבעה"מ נראה דהטעם הוא כעין דין בו"ש וחזקה [דכתב "דאיכא תרתי" כמו בו"ש וחזקה] וכן משמע בדברי התו"י. ועיין בתוס' בבכורות (כ ע"א ד"ה ורבי) וכ"כ הפנ"י דהוי מיעוט דמיעוט. ונראה לדון בכמה נפ"מ בין ב' ביאורים אלו. א- בחזו"א כתב דכל מה דמהני רוב וחזקה היינו בכתובה דווקא דיש פשטות של חיוב [וכשיטת התורי"ד לעיל י"ב: עי"ש.] ולכאו' דבריו א"ש אם הטעם דמהני רוב וחזקה הוא כענין בו"ש וחזקה אבל אי הוי מטעם מיעוטא דמיעוטא לכאו' אין לחלק בזה. ב- יל"ע האם דין רוב וחזקה מהני גם לשיטת רבי יהושע ולכאו' תלוי בטעמים הנ"ל. [ובאמת בחזו"א (פ" סקכ"ה) כתב דדין רוב וחזקה הוא רק לר"ג וצ"ל דאזלי בשיטתו לעיל] ומצאתי שנתסתפק בספק זה בברכת שמואל (כ"ב אות ג') ועי"ש משכ"ב. ועיין עוד במל"מ (פי"א מאישות ה"ח בתוד"ה ד"ה ועוד י"ל) שכתב שנדון זה תלוי במחלו' ראשונים. עי"ש. ובנחל יצחק (סי' ס"ט ענף ב' ד"ה ועדיין) הוכיח שרוב וחזקה לא מהני לר"י עי"ש. אמנם בהפלאה לעי י' ע"א מבואר להדיא דברוב וחזקה מודה ר"י עי"ש. ג- יש לדון האם מה דמהני רוב חזקה להוציא ממון היינו רק בחזקה"ג או גם בשאר חזקות ולדעות שברי וחזקה מהני רק בצירוף חזקה"ג יצא שתלוי נדון זה בספק דלעיל. וצ"ע.

**יא) "וזו הואיל ואין לה קול איתרע לה רובא"** ועיין **בתוס'** דמבואר שאין הרוב בטל לגמרי ולכמה ענינים אזלי' בתר רוב זה ומ"מ איתרע הרוב ע"י מה דאין לה קול [וכ"כ בר"ן בשמ"ק]. **והדברים צ"ב** מה עדיפות הרוב דבתולות נשאות מהרוב שאין להם קול. **ועיין בחידושי הגר"ש היימן** זצ"ל (הערות בסוף כתובות) שביאר הענין [ע"פ דברי הגרב"ב] דהדין לילך אחר הרוב הוא לתלות שהדבר המסופק לפנינו הוא מהרוב וממילא גבי רוב נשים בתולות נשאות הרוב אומר שאשה זו שאנו מסופקים עליה היא מהרוב אבל מה דאין לאשה זו קול אי"ז אומר שאשה זו מהרוב אלא אדרבא היא אינה מהרוב שיש להם קול ולכן מהני רק לענין לגרע את הרוב שבתולות נשאות. עי"ש. והיינו שס"ל שאין רוב לומר שאשה שאין לה קול לא נשאת בתולה אלא אלמנה [דאין לנו טבע ורוב על ענין זה, ובחי' רבי ראובן (ב"ב סי' כ') ביאר הטעם דנשואי הבתולות הם סיבה לקול ולא שנשואי האלמנות הם סיבה שלא יהיה קול ועיין.] אלא זה גורם לספק דלא נשאת בתולה ומגרע את הרוב שכנגדו. וכעי"ז מצאנו ביבמות ל"ז דרוב נשים לט' ילדן ומיעוט לז' וכנגד זה איכא רוב דעוברא ניכר לשליש ימיה ומחמת כן איתרע ל רובא והתם נמי י"ל כהנ"ל. [ועיין בחידושי הגרש"ש ביבמות שם שביאר דענין עוברה ניכר לשליש ימיה אי"ז "רוב" אלא "הוכחה" עי"ש]. **אכן** מלשון התוס' משמע שיש רוב לאידך גיסא אלא שאינו חשוב כרוב נשים בתולות נישאות, וצ"ב דאם יש בסו"ד רוב נשים בתולות נשאות גם באותם שאין בהם קול מ"ט איתרע רובא ואם באותם שאין להם קול ליכא רוב שנים בתולות נשאות מ"ט איכא כלל רוב זה.

**ועיין בחידושי רבי ראובן** (ב"ב סי' כ') שהקשה עוד מדברי התוס' לעיל ט' ע"א דכתבו תוס' דרוב הנאנסות יש להם קול ומשמע בתוס' שהוי רוב גמור דאלים מחזקה ולכאו' הרוב התם דמי לרוב הנשאת בתולה יש לה קול. [ועי"ש עוד ראיות לזה] **ולכן ביאר** דבאמת הנדון הכא הוא מדין רוב כנגד רוב היינו דיש רוב נשים שנשאות בתולות ומאידך יש דין רוב שהנשאות בתולות יש להם קול וזו שאין לה קול אינה בתולה, אלא דמ"מ הרוב נשים בתולות נשאות גדול הרבה מהמיעוט וממילא גם באותם שאין להם קול יש רוב בתולות ומיעוט אלמנות [שהרי יש מיעוט בתולות נשאות שיש להם קול והוא גדול מהאלמנות הנשאות] אלא דמ"מ מאחר שיש רוב שנשאות יש להם קול וזו שאין לה קול י"ל מחמת רוב זה שהיא אינה בתולה ולכן הוי רוב כנגד רוב אלא שרוב אחד אלים יותר ורק "איתרע לה רובא" עי"ש. והדברים עוד טעונים בירור.

**ובשיעורי הגר"ד פוברסקי** זצ"ל ביאר בענין זה דיש ב' עניני רוב הא' רוב של טבע וסברא דרוב נשים בתולות נשאות ויש גם רוב שאומר לנו שאדם זה הוא מהרוב וזהו דין רוב לנקוט שאדם זה הוא מרוב האנשים בעולם, וכתב שרק בנדון שהוא בגוף האדם יש את הרוב שהוא מרוב האנשים בעולם אבל כאשר הנדון על סברא ואומדנא מה היה בזה יש רוב גם כאשר אינו על מציאות האדם בעצמו. ולפ"ז כתב דרוב נשים בתולות נשאות יש בו את ב' עניני הרוב הנ"ל משא"כ ברוב הנשאות בתולות יש להם קול יש רק את האומדנא והסברא ולא את הרוב על מציאות האשה ולכן עדיף רוב נשים בתולות נשאות מרוב הנשאת בתולה יש לה קול, עי"ש.

**יב) "זאת אומרת כותבין שובר".** עיין בסוגיא בב"ב קע"א שמבואר דנחלקו תנאים ואמוראים אי כותבים שובר ולמ"ד שאין כותבין שובר אזי גם אם יטען המלוה שאיבד שטרו יפסיד את חובו. **ובסוגיין** מבואר דלמ"ד דאין כותבין שובר רק אם יש עדים שנשרף השטר יכול לפרוע חובו. **וקשה** מדוע מפסיד המלוה חובו היכא דאיכא ספק שמא אין השטר בידו, **ובנתה"מ** (נ"ד סק"א) הוסיף להקשות דלכאו' היכא דהוי ספק אם אין השטר ביד המלוה הוי כאיני יודע אם פרעתיך וקימ"ל דחייב. **ותי'** הנתה"מ דהתנאי בהלואה היה שלא יחזיר אא"כ מחזיר לו את השטר, והוסיף עוד שכיון שכאשר המלוה מחזיק את השטר הוא נחשב כגבוי [והגם שהוא מחסר גובינא דקימ"ל כב"ה דשטר העומד להגבות לאו כגבוי דמי מ"מ לכמה ענינים הא נחשב כגבוי ואכמ"ל] א"כ כאשר יש ספק אם השטר בידו הו"ל כאיני יודע אם נתחייבתי. עי"ש. **והרעק"א** (ח"ג סכ"א) ביאר דהוי תקנה שהאלימו רבנן את כח הלוה שלא ישלם אם יוכל לבא לידי הפסד. ועי"ש ברעק"א שהאריך לבאר דמ"ד כותבים שובר ג"כ מודה ליסוד זה, אלא ס"ל שיש תקנה שלא יאכל הלה וחדי, ולפ"ז במקום שא"א לכתוב שובר [כגון בשטר שכתוב בו לויתי מנה ממי שמוציא שט"ח זה וכד' דבכה"ג אין תקנה בשובר] אזי יהיה דינו כמ"ד אין כותבין שובר. עי"ש. **ובאבי עזרי** (פכ"ג ממלו"ל) ביאר ע"פ יסודו של הגר"ח (בסטנסיל) והאו"ש (סוף הלכות עדות) שמה שא"א לטעון פרעתי כנגד המלוה שמחזיק שטר אי"ז רק מכח החזקה דשטרך בידי מאי בעי, אלא דהוי נאמנות בשטר שכל היכא שיוצא מת"י המלוה חשיב שלא נפרע החוב, וא"כ פשוט שכל היכא שיש צד שיש ביד המלוה נאמנות זו אין הלוה מחויב לפורעו עי"ש.

**יג) "זימנין דתפסה מאתיים ואמרה אנא בתולה הואי" וכו'.** ועיין **ברשב"א** דיש מי שפירש דמיירי שתפסה אפי' בעדים ואפ"ה אין מוציאין מידה, ולא דמי לדינא דתקפה אחד בפנינו דקימ"ל (ב"מ ו' ע"א) דמוציאין מידו, כיון דהתם נפסק כבר הדין דיחלוקו ולכן מוציאין מידו, אבל הכא מיירי דתפסה קודם שנולד הספק ולכן אין מוציאין מידה, עי"ש. וחלק הרשב"א, "דאינו מחוור כלל, דכל מה דאית ברשותיה דאיניש בדידיה מחזקינן ליה והיינו נסכא דר"א, וכן נמי תקפו כהן, דאמרן שם דמוציאין מידו..". ולכן כתב הרשב"א: "דאי תפסה בעדים מפקי' מיניה כדין כל תופס מרשות חבירו, דמוציאין מידו, ואינו נאמן לומר אין תפסי ודידי תפסי, וכ"ש זה שהיא מודה שלא תפסה משלה אלא משל בעל, ודינא הוא דקא עבדא לנפשה לגבות משלו כמה שהיא אומרת שהוא חייב לה, ואם אתה אומר כן לא שבקת חיי לכל בריה, יהיה כל אחד ואחד הולך ותופס בשל חבירו ויאמר לו יש לי בידך כנגדם כסות או פירות" עכ"ל. [ולכן ביאר דתפסה שלא בעדים ויש לה מיגו וע"י הראיה דמעבירים חבית פתוחה הוי מיגו נגד עדים עי"ש.] **והנה מבואר ברשב"א** שאין האשה נאמנת לחטוף, דומיא דכל תופס מרשות חבירו דמוציאין מידו, כיון דכל מה שנמצא ביד אדם אנו מחזיקים שהוא שלו, כמו בנסכא דר"א ובתקפו כהן. **וצ"ב** שהרי בדין תקפו כהן לכאו' אין את החזקה כל מה שתיא"ש, כיון דהתם אי"ז כלל "ברור" שהממון שת"י הוא שלו, אלא זהו דין "מוחזק" בספיקות בלבד, ומהא שדימה הרשב"א דין תקפו כהן לדין נסכא דר"א משמע דכל הדין דמה שהוא ביד אדם מחזיקין שהוא שלו [כנסכא דר"א] אינו אלא הלכה של "מוחזק". וכן הוא ברשב"א בב"ב ד' ע"א עי"ש וצ"ב כנ"ל.ועיין בספר חזקת המטלטלין ס"ח ביאור נרחב בזה. ואכמ"ל.

**יד) "כלה נאה וחסודה... והתורה אמרה מדבר שקר תרחק" וכו'.** וצ"ב מה תשובה השיב ב"ה לב"ש על דבריהם **ועיין בקרבן נתנאל** (אות ד') **ובמהרש"א** בחידושי אגדות. משכ"ב. ועיין עוד בחידושי **חת"ס** בביאור מחלוקת ב"ש וב"ה במילתא דמשתמע לתרי אנפי. ואכמ"ל.

**טו) "קא מכסיף לן סבא."** עיין ברש"י ומבואר דיש איסור לת"ח לבזות עצמו **ועיין בקו"ש** שמכאן ראיה לדברי הרא"ש בב"מ (פ"ב) דזקן ואינה לפי כבודו אסור לו להחזיר אבידה, והגם שהרב שמחל על כבודו כבודו מחול מ"מ אין לו לבזות את עצמו, אמנם בגמ' מבואר שעשה כדין. ועי"ש בקו"ש (בסוגיין) משכ"ב. **ועיין להלן** ס"ז: דהלל הזקן רץ לפני עני בן טובים, וקשה כנ"ל, ועמד בזה בקו"ש (שם אות רכ"ו) עי"ש.

**טז) "מותר להסתכל בפני כלה כל שבעה... ולית הלכתא כוותיה." עיין ברא"ש** שהביא י"אשביום הראשון שהוא עיקר החיבוב אצל בעלה מותר להסתכל בפניה שאל"כ מי יעיד שיצאת בהנומא וראשה פרוע. ועיין שם ברא"ש שפליג על דבריהם. [**ובמקנה** (בשו"ע) כתב דדוקא ראיה בעלמא מותרת ולכן יכולין להעיד שיצאת בהנומא אבל הסתכלות הרבה אסורה].

**יז) "מעבירין את המת מלפני הכלה." עיין בריטב"א** שהביא מחלוקת **הרמב"ן והרמב"ם** האם הכלה קודמת למת לכל עניני צרכי המת וגם לענין זה שהמת צריך להתפרנס מן הצדקה או"ד דלענין להתפרנס מן הצדקה המת קודם לכלה. **וביאר בשיעורי הגר"ד פוברסקי** זצ"ל דהמחלו' תלויה האם צרכי הכלה קודמים רק לכבוד המת או גם לבזיון המת. עי"ש.

**יח) "מלך שמחל על כבודו אין כבודו מחול." ויל"ע** האם זהו דין כלפי המלך או כלפי העם. ועיין ברש"י (ד"ה שום) משכ"ב **ובשטמ"ק** ביאר דהגם שהוא מחל על כבודו והסיר עצמו מלהיות מלך מ"מ צריך אתה לשים אותו שוב עליך כמלך עי"ש. והיינו שהוא ענין אצל העם. אלא שמדברי **תלמידי רבנו יונה** המובאים שם מבואר שהוא דין כלפי המלך. ועיין **בקו"ש** (אות מז) שכתב דגם על המלך יש דין לכבד את המלכות מלבד דין העם עי"ש. ויש לדון ע"פ הנ"ל במה שטענו ושבחו חז"ל את אגריפס המלך. ועיין בשיעורי הגר"ד פוברסקי זצ"ל משכ"ב.

**י"ח ע"ב – תחילת סוגית שטרות**

**א) "פסולי עדות היינו".** פרש"יקרובים או משחקים בקוביה. בראשונים הקשו מ"ט נאמנים במיגו לומר משחקיים בקוביה הרי א"א משים עצמו רשע [עיין רמב"ן ותוס' רי"ד].

**ב) "הרי אלו נאמנים".** פרש"י מטעם הפה שאסר הוא הפה שהתיר, והקשו בתוס' דהוי מיגו במקום עדים, ותי' דהכא אי"ז נחשב שהשטר מקוים כיון שאמרו תוכ"ד אנוסים היינו וכו'. וידוע ביאור הגר"ח (פי"ב מגרושין ה"ג) דהכא אין נאמנותם מטעם דין מיגו כלל אלא דהוי חסרון בקיום השטר. וכן מבואר מדברי הנתה"מ (כללי מיגו אות י"ח). וקשה מדברי התוס' להלן (ד"ה סד"ה אין נאמנים) דמשמע דהוי מטעם מיגו. ועוד קשה מתוס' להלן (י"ט ע"א ד"ה חזקה) שמבואר מדבריהם שהנדון הכא הוא מטעם מיגו, ועיין בחידושי הגרש"ר (סי' י"ח) ובברכ"ש (סי' כ"ו). והנהבתו' הרא"שמבואר להדיא שנאמנותם היא משום מיגו, וביאר שבמיגו דמזויף נאמנים אף במקום עדים, אלא דבסו"ד כתב דאי"ז נחשב קיום. וצ"ב. ועיין בדברי חזקאל (סי' י"ט אות ד') משכ"ב. [הרחבה אות יח].

**יש לעיין** האם קרעינן לשטר זה. ולכאו' תלוי אםם הוי חסרון קיום או מטעם מיגו. עיין במהרש"א ובבית יעקב ובברכת שמואל (סי' כ"ד) [הרחבה אות יט].

**ג) בתוד"ה אין נאמנים.** כתבו תוס' דהא דאין נאמנים במיגו דפרוע הוא משום דהוי מיגו במקום עדים, ועוד דחוזרין ומגידין הן, עי"ש. וברעק"א תמה דמה ענין חוזר ומגיד לכאן שהרי אם יש כאן דין מיגו ולא הוי במיגו במקום עדים אי"ז נחשב חוזר ומגיד כמו שמבואר בגמ' לרב"ח שבאנוסין מחמת נפשות יכולין לחזור ולהגיד. ועיין בהגה"ה מהגר"ש איגר.

**בא"ד.** "ועוד דבשני עדים לא אמרינן מיגו" ועיין בתוס' להלן יט: ד"ה ואם ובתוס' בקידושין מ"ג: ד"ה והשתא שביארו דבתרי ל"א מיגו כיון שאין האחד יודע מה שבלב חבירו ולפ"ז ביאר הפנ"**י** דמיגו דאי בעי שתקי אמרי' הכא משום דהכא סגי שע"א אחד ישתוק ולא יהני קיום של אחד לחוד, עי"ש. ולפ"ז יש לדון בג' עדים האם יש מיגו דאי בעי שתיק או דחושש שאחד לא ישתוק**,** ועיין בקו"ש (ב"ב אות קכ) וברעק"א ובנתה"מ (כללי מיגו אות ט"ו) [הרחבה אות כא].

**ד) " לא שנו אלא שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון אבל מחמת נפשות נאמנים".** כתבו תוס' (ד"ה לא) דגם בקטנים או פסולי עדות אינם נאמנים דיש חזקה שאינם כן,וברעק"אהקשה דמ"מ מ"ט בפסולי עדות וקרובים אינם נאמנים ולא אמרי' דיהיה תו"ת כמו בב' עדים אחרים שמעידים שהיו פסולי עדות או קרובים, [דהשתא ס"ל לרמב"ח שאין חסרון של כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד]. ועמד בצ"ע. ועיין להלן ישוב לזה. **ו**בראשוניםביארו דרמי בר חמא ס"ל שאין אדם משים עצמו שעשה שלא כהוגן [ולאו דוקא רשע] וא"כ גם שאם חתמו פסולי עדות או קטנים הוי שלא כהוגן ושוב אינם נאמנים. וצ"ב דהתינח גבי פסולי עדות א"ש דהוי שלא כהוגן, אבל קטנים מה שייך בהם לומר שעשו שלא כהוגן הרי היו קטנים. [הרחבה אות כב].

**ד) ברש"י ד"ה אלא.** כתב רש"י דאינם נאמנים לפסול עצמם וכו'. והקשה הרעק"א מדוע צריך רש"י לטעם זה הרי מאחר שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון הרי הם רשעים וא"כ אינם נאמנים מטעם שלדבריך רשע אתה והתורה אמרה אל תשת רשע עד.

**ה) בתוד"ה מחמת נפשות.** הקשו תוס' דגם באומרים מחמת ממון יהיו נאמנים במיגו שהיו אומרים מחמת נפשות, ותי' דמחמת נפשות לא שכיח ועוד דלא אמרי' מיגו בב' עדים. והקשו האחרונים ע"ד תוס' מאי קשיא להו, הרי הוי מיגו במקום עדים דמאחר שהשטר מקוים הרי יש עדים שלא היו אנוסים מחמת ממון. ועיין בבית יעקב ובדברי יחזקאל (סי' י"ט) [הרחבה אות כד].

**ו) "אמר ליה רבא כל כמיניה כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד" וכו'.** יש לדון בשיטת רמב"ח דס"ל דחוזרין ומגידין האם הוי כתו"ת או שבטלה עדות הראשונה ע"פ העדות השניה. ועיין בתומים(כללי מיגו אות נא) ובשיעורי הגר"ד פוברסקי [הרחבה אות כה].

**ז) "עדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בבי"ד".** מבואר בגמ' שמדברי ר"ל יש ללמוד שאינו חוזר ומגיד בשטר וברעק"א הקשה דבגמ' בב"מ ג' ע"א למדנו מדברי ר"ל שמדאו' אי"צ קיום ולכאו' כל דברי ר"ל הם שאמר בשטר את הגדתו ואינו חוזר ומגיד וכיצד ניתן ללמוד מדבריו שאי"צ קיום. ועיין בריטב"א בגיטין (שם) ובפנ"י (שם).

**ח) "אלא כי אתמר ארישא אתמר".** היינו דבאנוסים מחמת נפשות מהני היכא דאיכא מיגו ובאנוסים מחמת ממון לא מהני גם היכא דאיכא מיגו. והקשו האחרונים דהא בדברי רמב"ח מבואר ב' חידושים א- דאין דין חוזר ומגיד בשטר ב- דמיגו מהני לשום עצמו רשע, וכל קושית הגמ' היתה על דין חוזר ומגיד, וא"כ צ"ב מ"ט חזרה הגמ' מהסברא שע"י מיגו יכול לשום עצמו רשע. ועיין בהפלאה ובחידושי הגר"ש איגר (בהגה"ה בד' הרעק"א) ובחידושי הגרש"ש (סי' י"ח) [הרחבה אות כז].

**ט) "מאי טעמא אין אדם משים עצמו רשע".** עיין בגמ' יבמות כ"ה: דמשמע שטעם הדבר שאין אדם משים עצמו רשע הוא משום שאין נאמנות לאדם על עצמו שהרי הוא קרוב אצל עצמו. ועיין ברש"י בסוגיין (ד"ה אין אדם משים עצמו רשע) ולפ"ז לכאו' בכל גוונא דאי"צ לדיני עדות לא שייך בזה ד"ז דאין אדם משים עצמו רשע. ובקו"ה (סי' כ"ב אות א') הביא דבהג"א בפ' הגוזל עצים הביא מחלו' האם בע"ד הטוען טענה שמשים עצמו רשע אם נאמן בזה והתם נמי לא שייך הטעם דאדם קרוב אצל עצמו כיון שאי"ז שייך בהלכות טו"נ של בע"ד. וברעק"א (בסוגיין) הוכיח דדין אאמע"ר אי"ז רק דין בהלכות עדות שאין לאדם נאמנות לפסול עצמו אלא הוא דין שאין אנו שומעין את האדם בדבריו כאשר עצמו רשע ולכן גם ע"י מיגו לא מהני לשום עצמו רשע, עי"ש. ועיין באבן האזל (חובל ומזיק פ"ה ה"ז) ובש"ש (ש"ז פ"ה) משכ"ב. [הרחבה אות כח].

**ובטעם הדבר** דלא יהני נאמנות מיגו לשום עצמו רשע, צ"ב מ"ט, ועיין ברמב"ם (הלכ' סנהדרין פי"ח ה"ו דמבואר הטעם כיון דשמא נטרפה דעתו בענין זה וכו', ועיין בתומים(כללי מיגו אות ק"ה) [הרחבה אות כח].

**י) "קטנים נמי כרשב"ל".** היינו דחזקה אין העדים חותמין על השטר אא"כ נעשה בגדול ובתוס' (ד"ה קטנים) כתבו דהיה אפ"ל גם בקטנים את החזקה שמלוה מידק דייק, והקשה הרעק"א מה שייך עוד סברא מלבד מלוה גופא מידק דייק הרי אין חזקה על קטנים שלא חתמו כשהן קטנים. ועמד בצע"ג**.** ועיין בבית יעקב משכ"ב. והנה מבואר בדעת רבנן דמיגו מהני כנגד חזקה זו והגם דכנגד חזקה דא"א משים עצמו רשע אין נאמנות במיגו וע"כ דאיכא חילוק. וצ"ע. [הרחבה אות כט].

**יח) במתני' עדים שאמרו כתב ידינו הוא זה אבל... פסולי עדות היינו". ופרש"י** קרובים או משחקים בקוביה. **והקשו בראשונים** [עיין רמב"ן ותוס' רי"ד] מ"ט נאמנים לומר משחקים בקוביה הרי א"א משים עצמו רשע גם ע"י מיגו, וכ' הרמב"ן דמשחק בקוביה הוי רק פסול דרבנן ולכן נאמן. ועיין בראשונים שביארו דמיירי רק בקרובים, ונדחקו בביאור המשנה קרובים "היינו", עי"ש.

**יט) "הרי אלו נאמנים". פרש"י** מטעם הפה שאסר הוא הפה שהתיר. **ובתוס' הקשו** דהוי מיגו במקום עדים [שהרי דין השטר לומר שהעדים החתומים עליו הם כשרים] ותי' תוס' דרק במקום שהשטר מקוים חשיב כעדים אבל הכא אי"ז נחשב שהשטר מקוים כיון שאמרו תוכ"ד אנוסים היינו וכו'. **וביאר הגר"ח** (פי"ב מגרושין ה"ג) דהכא אין נאמנותם מטעם דין מיגו כלל אלא דהוי חסרון בקיום השטר. **וכן מבואר בנתה"מ** (כללי מיגו אות י"ח) דחילק בין ע"א שאומר על אשה שנתגרשה שהגם שיש לו מיגו שלא היה אומר שהיא אשת איש כלל מ"מ אינו נאמן [שמא רוצה לפוסלה], משא"כ הכא שנאמנים כיון דלא חשיב קיום כלל בכה"ג, עי"ש. **ויש להקשות לביאור זה** מהא דכתבו התוס' להלן (ד"ה סד"ה אין נאמנים) וז"ל "וברישא נאמנים משום מיגו דאי בעי שתקי", ומשמע דהוי מטעם מיגו. **ועוד הקשה הגרש"ר** (סי' י"ח) מתוס' להלן (י"ט ע"א ד"ה חזקה) שמבואר מדבריהם שהנדון הכא הוא מטעם מיגו, ולכן הקשו מסוגיא דב"ב ה: גבי מיגו במקום חזקה עי"ש [ויבואר בזה להלן]. **אלא** דמ"מ יקשה דאי נאמנותם היא מטעם מיגו צ"ב מה תי' התוס', הרי אכתי הוי מיגו במקום עדים. **וביאר** הגרש"ר דבעי' הכא לדין המיגו דאילולי דין מיגו לא היה מועיל מה שאמרו אנוסים היינו כיון שהיינו מחשבים את דיבורם שאמרו כתב ידינו הוא זה ודיבורם שאמרו אנוסים היינו לב' הגדות עדות נפרדות הגם שנאמרו תוכ"ד, וממילא לא היו נאמנים בהגדה שאמרו אנוסים היינו דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד. אבל מאחר שיש להם מיגו שלא היו מקיימים את השטר מהני האי מיגו להחשיב את כל עדותם כהגדה אחת שאין עליה דין כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד, ולכן מקבלים את כל דיבורם ופוסלים את השטר. **ועיין בברכ"ש** (סי' כ"ו) שביאר גם את דברי הגר"ח ע"ד הנ"ל, אלא שלא ניחא ליה דהמיגו יועיל לענין שלא יהיה חוזר ומגיד, אלא ביאר שע"י המיגו חשיב חסרון קיום, דאילולי המיגו היתה עדותם שאמרו אנוסים היינו נחשב לעדות כנגד השטר ומאחר שיש להם מיגו נחשבת עדותם כבירור שלא היתה לעדותן הראשונה דין שטר אלא דין כתיבה בעלמא. עי"ש.

**ובתו' הרא"ש** מבואר להדיא שנאמנותם היא משום מיגו, וביאר שבמיגו דמזויף נאמנים אף במקום עדים, אלא דבסו"ד כתב דאי"ז נחשב קיום. וצ"ב. **ועיין בדברי חזקאל** (סי' י"ט אות ד') שביאר דבריו דבאמת מעיקר הדין יכול להועיל מיגו כנגד עדים לענין שנימא שלא נסמוך על העדים, אלא דמאחר שענין המיגו הוא שיש לו את כח הטענה שהיה יכול לטעון א"כ כל היכא שטענה זו לא מהני נגד עדים אזי גם בטענה שטוען עתה לא יהני נגד עדים, ובזה ביאר הרא"ש שמאחר שאילו היה טוענים מזויף היה מהני לגרע את כח הדין שעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן כמו כן מהני טענתם שהם פסולי עדות הבא מכח האי מיגו לגרע את כח השטר. **והוסיף** הדברי יחזקאל, שגם תוס' לא פליגי ביסוד זה, אלא דנחלקו ביסוד טענת מזויף, דהתוס' רא"ש ס"ל שיש אלימות לטענת מזויף כנגד הדין "נחקרה", ולזה מהני אף מיגו מטענה זו, ואילו תוס' ס"ל שאין שום אלימות לטענת מזויף, אלא שכל היכא שטוען מזויף הצריכו קיום וליכא כלל לדין "נחקרה", וממילא היכא שקיימו את השטר באומרם כתב ידינו הוא זה הרי יש כאן דין "נחקרה" ושוב לא יהני מיגו כלל, אא"כ נימא שבאמירתם כתב ידינו הוא זה אינו חשיב קיום, עי"ש.

**יט) נתבארו לעיל** ב' דרכים האם נאמנות העדים היא מדין מיגו או מדין חסרון קיום, ויש לדון בנפ"מ בין ב' דרכים אלו לענין אי קרעינן לשטר זה. **ועיין במהרש"א** שביאר דכל קושית התוס' היא מ"ט נאמנים לפסול את השטר לגמרי וקרעינן ליה נימא דתו"ת נינהו ולא מגבינן ולא קרעינן, עי"ש. ומבואר בדבריו דבמסקנת התוס' באמת קורעין את השטר. **ובבית יעקב** הקשה דאם הוי רק חסרון קיום מ"ט קורעין את השטר הרי שטר שאינו מקוים לא קורעים אותו. וכתב דתלוי אם הנאמנות משום מיגו דמזויף או מיגו דאי בעי שתקי, דאם הנאמנות מטעם מיגו דמזויף א"כ כמו שאילו היו טענים מזויף היו נאמנים לקרוע השטר כ"כ שאומרים אנוסים היינו יקרעו את השטר, אבל אם הנאמנות מטעם מיגו דאי בעי שתקי כמובאר בסוף התוס' ד"ה א"נ, א"כ לא קורעים את השטר. **אלא** שהביא עפ"ד השטמ"ק די"ל דמאחר שחסר קיום השטר א"כ לא נחשב שנגמר עדות השטר וכאשר אומרים אנוסים היינו נאמנים מתורת עדות ואי"ז חוזר ומגיד ולכן קורעין את השטר. עי"ש [ועיין עוד בנתה"מ מ"ו סקכ"א]. **וביאר דבריו בברכת שמואל** (סי' כ"ד) דכוונתו היא דאי נאמנותם היא מטעם מיגו א"כ י"ל שלא קורעין את השטר רק דמהני העדות כאילו לא נתקיים השטר [אלא דבב"י כתב דתלוי מהו גדר המיגו כמש"כ], אבל א"נ דהוי חסרון קיום א"כ מה שנאמנים באומרם אנוסים היינו הוא מטעם עדות דאין דבר המכחישם, ולכן י"ל שקורעין את השטר, עי"ש.

**כ) בתוד"ה אין נאמנים.** הקשו תוס' מ"ט לא נאמנים במיגו דפרוע ותי' דמאחר שכת"י יוצא ממקו"א הרי הוי מיגו במקום עדים, ועוד דחוזרין ומגידין הן, עי"ש. **וברעק"א** תמה דמה ענין חוזר ומגיד לכאן שהרי אם יש כאן דין מיגו ולא הוי במיגו במקום עדים אי"ז נחשב חוזר ומגיד כמו שמבואר בגמ' לרב"ח שבאנוסין מחמת נפשות יכולין לחזור ולהגיד. **ולכן כתב** דהוי ט"ס וצריך לגרוס בתוס' בלא ה"ועוד" דבלא דין חוזר ומגיד לא יהני מה דהוי מיגו במקום עדים שהרי גם למיגו יש עדים, ולהכי בעי' לדין חוזר ומגיד עי"ש. וחזי' מדברי הרעק"א שע"י מיגו אפשר לחזור ולהגיד. **ועיין בהגה"ה מהגר"ש איגר** דפשיטא ליה שלא מהני לחזור ולהגיד ע"י מיגו, עי"ש. ובמה שהוכיח הרעק"א מדברי רמב"ח עיין **בדברי יחזקאל** (סי' י"ח בהגה"ה) משכ"ב, ואכמ"ל.

**כא) בא"ד.** "ועוד דבשני עדים לא אמרינן מיגו." ועיין בתוס' להלן יט: ד"ה ואם ובתוס' בקידושין מ"ג: ד"ה והשתא שביארו דבתרי ל"א מיגו כיון שאין האחד יודע מה שבלב חבירו [אבל לאפטורי מממון אמרי' מיגו גם בתרי כיון שבטוח שחבירו יטען כמותו עי"ש]. **ולפ"ז ביאר הפנ"י** דמיגו דאי בעי שתקי אמרי' הכא משום דהכא סגי שע"א אחד ישתוק ולא יהני קיום של אחד לחוד, עי"ש. **ועיין בר"ן** שמפורש כן. **ולפ"ז לכאו'** אם היו כאן ג' עדים לא יהני מיגו דאי בעי שתיק כיון דחושש ששאר העדים לא ישתקו, ולפ"ז מה שאמרה המשנה "העדים שאמרו" וכו' מיירי דוקא בב' עדים ולא בג' [ועיין **בקו"ש** (ב"ב אות קכ) שכתב שזה חידוש גדול]. **אמנם ברעק"א** ביאר כוונת התוס' דלשתיקה י"ל שיסכימו כולם וממילא ס"ל דגם בג' עדים אמרי' להאי מיגו דאי בעי שתקי. **ועיין בנתה"מ** (כללי מיגו אות ט"ו) שכתב דבג' יהני מיגו מטעם אחר, והוא דאיכא ממנ"פ דאם לא יסכימו איתו השנים האחרים הרי אין בעדותו כלום כיון שהשטר יתקיים על פיהם ואם יאמרו שקר אחר לבטל את השטר הרי גם שתיקתו תועיל. עי"ש. [ועיין עוד **בתומים** בכללי מיגו (נ' נ"א) משכ"ב ואכמ"ל].

**כב) "אמר רמי בר חמא לא שנו אלא שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון אבל מחמת נפשות נאמנים".** וכתבו **תוס'** (ד"ה לא) דגם בקטנים או פסולי עדות אינם נאמנים [כמבואר במתני'] משום דיש חזקה דאין העדים חותמים על השטר אא"כ נעשה בגדול וכן יש חזקה דמלוה גופא מידק דייק לא להחתים עדים פסולים. [ומוכח מזה דהגם דכל מה דנקטי' דהחתימות נעשו בכשרות הוא מכח חזקה מ"מ יש לשטר דין של ב' עדים לענין תו"ת ויבואר בזה להלן יט:] **ועיין ברעק"א** שהקשה על דברי התוס' דמ"מ מ"ט בפסולי עדות וקרובים אינם נאמנים ולא אמרי' דיהיה תו"ת כמו בב' עדים אחרים שמעידים שהיו פסולי עדות או קרובים, [דהשתא ס"ל לרמב"ח שאין חסרון של כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד]. ועמד בצ"ע. ועיין להלן ישוב לזה. **ועיין בראשונים** [רמב"ן וריטב"א] שביארו דרמי בר חמא ס"ל שאין אדם משים עצמו שעשה שלא כהוגן [ולאו דוקא רשע] וא"כ גם שאם חתמו פסולי עדות או קטנים הוי שלא כהוגן ושוב אינם נאמנים. **ודבריהם נמי צ"ב** דהתינח גבי פסולי עדות א"ש דהוי שלא כהוגן, אבל קטנים מה שייך בהם לומר שעשו שלא כהוגן הרי היו קטנים [וגם אם זה נחשב שלא כהוגן מאיזה טעם לא יהיו נאמנים שקטנים עשו שלא כהוגן]. וצ"ע.

**כג) ברש"י ד"ה אלא.** כתב רש"י דאינם נאמנים לפסול עצמם וכו'. **והקשה הרעק"א** מדוע צריך רש"י לטעם זה הרי מאחר שאמרו אנוסים היינו מחמת ממון הרי הם רשעים וא"כ אינם נאמנים מטעם שלדבריך רשע אתה והתורה אמרה אל תשת רשע עד. עי"ש.

**כד) בתוד"ה מחמת נפשות.** הקשו תוס' דגם באומרים מחמת ממון יהיו נאמנים במיגו שהיו אומרים מחמת נפשות, והוכיחו דמהני האי מיגו מהא דמבואר במתני' דבאין כתב ידם יוצא ממקו"א נאמנים במיגו. ותי' תוס' דמחמת נפשות לא שכיח ועוד דלא אמרי' מיגו בב' עדים. **והקשו האחרונים** ע"ד תוס' מאי קשיא להו, הרי הוי מיגו במקום עדים דמאחר שהשטר מקוים הרי יש עדים שלא היו אנוסים מחמת ממון. וביאור הקושיא דהגם שהכא מבואר דרמב"ח סובר דאין כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד וא"כ מצד דיני עדות יכולים לומר אנוסים מחמת ממון ורק יש דין דאאמע"ר וע"ז הקשו תוס' דיהני מיגו, מ"מ קשה דהא מאחר שא"א משים עצמו רשע הרי אין להם כח עדות לומר שאנוסים הם מחמת ממון דהוי עדות על עצמו ורק מטעם מיגו יש להאמינם ובזה הוי מיגו נגד עדים. [ועוד יש לדון דמאחר שבלא המיגו לא היו מאמנים שהיו אנוסים מחמת ממון כיון שהשטר מעיד שלא היו אנוסים מחמת ממון ורק ע"י המיגו אנו רוצים שיהיה כאן דין עדות שחוזרים ומגידים שהיו אנוסים מחמת ממון הרי נמצא שע"י המיגו אנו מנגדים א העדות שלפנינו שלא היו אנוסים מחמת ממון וזה נחשב מיגו נגד עדים. וצ"ע.] ועיין בבית יעקב משכ"ב. **ועוד יש להקשות** מה ראיה הביאו התוס' ממתני' לעיל הרי התם איכא חסרון קיום משא"כ הכא. **ועיין בדברי יחזקאל** (סי' י"ט) מש"כ בביאור דברי התוס' ע"פ שיטתו בתוס' לעיל ד"ה הרי [והובו דבריו לעיל אות יח].

**כה) "אמר ליה רבא כל כמיניה כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד" וכו'.** יש לדון בשיטת רמב"ח דס"ל דחוזרין ומגידין האם הוי כתו"ת או שבטלה עדות הראשונה ע"פ העדות השניה. **ועיין בתומים** (כללי מיגו אות נא) שנקט שלדברי רמב"ח הוי תו"ת וכל מה שבא לומר הוא דבמתני' משמע שאין בעדות השניה כלום ובזה ביאר שכ"ז רק באמרו אנוסים מחמת ממון משום דאאמע"ר אבל מחמת נפשות הוי תו"ת. **והנה** א"נ שס"ל לרמב"ח שלא מהני דין חוזר ומגיד [בשטר] אלא דלבטל עדות הראשונה אבל להוי תו"ת לא מהני א"כ **מיושבת קושית הרעק"א** דלעיל [אות כב] די"ל דכל היכא שאינם יכולין לבטל עדות הראשונה ודינה דהוי כתרי [מחמת החזקה דאין העדים חותמין וכו'] שוב לא יהני עדות שניה של העדים [וביאור הדבר שנאמנותם היא רק לבטל עדות הראשונה ולא לומר עדות נוספת עיין **בשיעורי הגר"ד פוברסקי זצ"ל** שביאר דרמב"ח לא פליג על עיקר הדין דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד בשטר אלא דס"ל דיש ב' ענינים בדין כיון שהגיד וכו' הא' דכל היכא שהגדה הראשונה קיימת לא יכול להגיד הגדה נוספת שהיא סותרת להגדה הראשונה והב' דאין עד יכול לחזור בו מהגדתו הראשונה, וכל מה דפליג רמב"ח הוא דבשטר לא אמרי' שאינו יכול לחזור בו ובאמת יכול לחזר בו. ולפ"ז כל היכא שאין הנדון לענין לחזור בו אלא לענין שיחשב כתו"ת בזה י"ל דלא פליג רמב"ח ובזה אמרי' דכיון שהגיד אינו יכול להעמיד עוד עדות לבי"ד כנגד העדות הראשונה. ועיין]. ויעוין נמי דברי יחזקאל (סי' י"ט) שהוכיח מדברי התוס' דלשיטת רמב"ח דין חוזר ומגיד הוא לבטל עדותו הראשונה ולא לענין דיהיה תו"ת. **ומדברי הריטב"א נמי מוכח** שחוזר ומגיד ענינו ביטול העדות הראשונה. דבגמ' הוכיחה שאין דין חוזר ומגיד מהא דאמר ר"ל עדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בבי"ד, וצ"ב מה ראיה היא זו לענין חוזר ומגיד הרי גם לדברי רמב"ח יש כח עדות בשטר [לענין דאם יבואו עדים אחרים יהיה זה תו"ת] אלא שס"ל דמ"מ יש דין חוזר ומגיד. וביאר הריטב"א דכיון דכתיב ע"פ שנים עדים יקום דבר אלמא על מה שהעידו בבי"ד יתקיים הדבר לזכות או לחיוב ואם יכולים לחזור ולהעיד כיצד יתקיים הדבר. עי"ש. והנה א"נ דבחוזר ומגיד הוי תו"ת לכאו' ליכא ראיה כלל שהרי מתקיים הדבר על פיהם אלא שאים יבואו עדים אחרים [או אותם עדים בעצמם ויחזרו בהם] יהיה זה תו"ת. ומוכח מדברי הריטב"א שחוזר ומגיד ענינו ביטול העדות הראשונה ולכן א"א לומר שיהיה דין חוזר ומגיד. **אכן** לדברי הריטב"א אפ"ל שרמב"ח גופיה ס"ל שחוזר ומגיד דינו כתו"ת ולא קשיא על דבריו מדברי ר"ל וכדברי התומים הנ"ל. ועיין.

**כו) "עדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן בבי"ד".** מבואר בגמ' שמדברי ר"ל יש ללמוד שאינו חוזר ומגיד בשטר [ועיין בריטב"א ביאור הדבר] **וברעק"א** הקשה דבגמ' בב"מ ג' ע"א למדנו מדברי ר"ל שמדאו' אי"צ קיום ולכאו' כל דברי ר"ל הם שאמר בשטר את הגדתו ואינו חוזר ומגיד וכיצד ניתן ללמוד מדבריו שאי"צ קיום. **ועיין בריטב"א** בגיטין (שם) שעמד בזה, וביאר כשיטתו בסוגיין שהטעם דאינו יכול לחזור בו הוא משום אלימות ההגדה שבשטר שאין לחשוש על שקר ולכן למדנו מדברי ר"ל תרתי כנ"ל. **ועיין היטב בפנ"י** בגיטין (שם) משכ"ב [ובתוס' להלן כ"ח ע"א].

**כז) "אלא כי אתמר ארישא אתמר".** היינו דבאנוסים מחמת נפשות מהני היכא דאיכא מיגו ובאנוסים מחמת ממון לא מהני גם היכא דאיכא מיגו. **והקשו האחרונים** דהא בדברי רמב"ח [בס"ד] מבואר ב' חידושים א- דאין דין חוזר ומגיד בשטר [ולכן באנוסים מחמת נפשות נאמנים בלא מיגו] ב- דמיגו מהני לשום עצמו רשע [ולכן באנוסים מחמת ממון נאמנים במיגו]. וכל קושית הגמ' היתה על דין חוזר ומגיד, וא"כ צ"ב מ"ט חזרה הגמ' מהסברא שע"י מיגו יכול לשום עצמו רשע. ונאמרו בזה כמה דרכים באחרונים. **א- בהפלאה** כתב דב' הדינים דלעיל תלויים זב"ז דלכאו' דברי רבא דאין חוזר ומגיד צ"ב דדלמא כל הפס' הוא בגוונא שחוזרים בהם ואומרים שקר העדנו אבל היכא שלא חזרו בהם אלא אמרו אנוסים היינו מ"ט נימא שיהיה דין חוזר ומגיד, אלא על כרחך דבאומרים שקר העדנו אי"צ לדין חוזר ומגיד אלא דאינם נאמנים מטעם דא"א משים עצמו רשע ושוב מוכח ממתני' שגם היכא שאמרו אנוסים מחמת נפשות איכא לדין דאינו חוזר ומגיד אא"כ יש לו מיגו שהוא חסרון קיום כבמואר בתוס'. ולפ"ז י"ל שהסברא הפשוטה היא שגם ע"י מיגו לא מהני לשום עצמו רשע אלא דבס"ד הוכרח רמב"ח לומר שע"י מיגו נאמן לשום עצמו רשע שאל"כ במה מיירי מתני' שהרי באנוסים מחמת נפשות נאמנים בלא שום מיגו דאי"ז חוזר ומגיד, אבל השתא שס"ל לרבא דמתני' מיירי באנוסים מחמת נפשות דיש בזה דין חוזר ומגיד הדרנא לסברא הפשוטה דלא מהני מיגו באנוסים מחמת נפשות כיון שאאמע"ר. עי"ש. אלא דהקשה דבתוכ"ד הרי יכולים לחזור בהם ולומר שקר העדנו ואי"ז נחשב שמשים עצמו רשע וא"כ מ"ט פשוט לנו שאחר זמן לא יכולים לומר שקר העדנו מטעם דאאמע"ר, ותי' דחלוק דין חוזר ומגיד מחזרה תוכ"ד דבחזרה תוכ"ד הוי ביטול דבריו הקודמים משא"כ בחוזר ומגיד הוי כעוד עדות ויהיה דין תו"ת. עי"ש. ועיין לעיל אות כה משכ"ב. **ב- הגר"ש איגר** (בהגה"ה בד' הרעק"א) ביאר ע"פ דרכו [לעיל אות כ'] דהיכא דיש דין חוזר ומגיד לא מהני גם ע"י מיגו לחזור ולהגיד ובמתני' שנאמנים הוא משום דכולהו חדא הגדה [ע"י חסרון הקיום] ולא מטעם המיגו לחוד, וממילא מאחר שאמר רבא שיש דין כיון שהגיד וכו' א"כ כיון שא"א משים עצמו רשע לא חשיב הגדת עדות במה שאומר אנוסים היינו מחמת נפשות וא"כ א"א להאמינו כלל גם במיגו דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד. **ג- בחידושי הגרש"ש** (סי' י"ח) ביאר דכל מה דנאמנים העדים לומר אנוסים היינו הוא מטעם דין עדות בצירוף המיגו דבלה"כ הוי מיגו במקום עדים עי"ש היטב ביאור הדבר והראיות לכך. ולפ"ז כל היכא דאיכא דין אאמע"ר וליכא דין עדות שוב לא יהני המיגו כיון דהוי מיגו במקום עדים. אלא דד"ז תלוי בדין חוזר ומגיד דאם אין דין דכיון שהגיד שוה אינו חוזר ומגיד אי"ז נחשב מיגו במקום עדים דאין דין לשטר שהוא כעדים עי"ש ביאור הדבר. ועוד יעוי"ש במה שפליג ע"ד הגר"ש איגר דלעיל ואכמ"ל.

**כח) "מאי טעמא אין אדם משים עצמו רשע."** הנה **בגמ' יבמות** כ"ה: "אמר רבא אדם קרוב אצל עצמו ואין אדם משים עצמו רשע." ומשמע שטעם הדבר שאין אדם משים עצמו רשע הוא משום שאין נאמנות לאדם על עצמו שהרי הוא קרוב אצל עצמו. וכן הוא ברש"י בסוגיין (ד"ה אין אדם משים עצמו רשע) עי"ש. ולפ"ז לכאו' בכל גוונא דאי"צ לדיני עדות לא שייך בזה ד"ז דאין אדם משים עצמו רשע. ובתוס' ביבמות כתבו דמטעם זה נאמן לומר מזיד היתי לפטור עצמו מקרבן הגם שמשים עצמו רשע כיון שאין בזה ענין של עדות, אמנם בתוס' בב"מ כתבו דהטעם הוא משום שבא לעשות תשובה, ומשמע שבלה"כ לא היה נאמן מטעם דאין אדם משים א"ע רשע. **ובקו"ה** (סי' כ"ב אות א') הביא **דבהג"א** בפ' הגוזל עצים הביא מחלו' האם בע"ד הטוען טענה שמשים עצמו רשע אם נאמן בזה והתם נמי לא שייך הטעם דאדם קרוב אצל עצמו כיון שאי"ז שייך בהלכות טו"נ של בע"ד. **וחזי' ב' דעות** אם הטעם דאין אדם משים עצמו רשע הוא מדין קרוב או שהוא דין שאין לקבל דברי האדם כאשר אומר שהוא רשע. ועיין בקו"ה שם שביאר לדעות דס"ל שדין א"א משים עצמו רשע אינו מטעם הלכות עדות א"כ מאיזה טעם אמר רבא אדם קרוב אצל עצמו וא"א משים עצמו רשע עי"ש.

**וברעק"א** (בסוגיין) הוכיח דדין אאמע"ר אי"ז רק דין בהלכות עדות שאין לאדם נאמנות לפסול עצמו אלא הוא דין שאין אנו שומעין את האדם בדבריו כאשר עצמו רשע ולכן גם ע"י מיגו לא מהני לשום עצמו רשע, ומוכח מדבריו דדין אאמע"ר הוא דין נאמנות שאינו נאמן לשום עצמו רשע. אלא שהוכיח מדברי הגמ' ביבמות הנ"ל דהטעם הוא מדין עדות שהרי התם בגמ' מבואר שרב יוסף ס"ל שמהני גם עדות לרשע כיון שרשע כשר לעדות אשה עי"ש ואי הוי דין בנאמנות גרידא מדוע מועיל ד"ז שרשע כשר לעדות אשה. עי"ש. **ובישוב דברי הרעק"א** [לב' הדרכים בדין אאמע"ר] כתבו האחרונים, דלצד דהוי הלכה בהלכות עדות י"ל דבסוגיין נמי בעי' לדיני עדות כמו שנתבאר לעיל [אות כז] **ועיין באבן האזל** (חובל ומזיק פ"ה ה"ז) שביאר דבלא דין עדות אין להם זכות להיות נאמנים במיגו כיון שאינם בעלי דברים בדין זה בלא הלכות עדות. והא דלדבריך רשע אתה וכו' כתב הגרש"ר דנפ"מ בגוונא שעשו תשובה דאין דין לדבריך רשע אתה ומ"מ פסול מדין עדות וקרוב. [ועיין בטור (סי' מ"ו) שאינם נאמנים לומר אנוסים היינו גם היכא שאומרים שעשו תשובה. אמנם יעוין במתני' ברמב"ן בשם הר"י מגא"ש וצ"ע ועיין בחי' הגרנ"ט (סי' ל"ב)]. **ולדרך השנית** דהוי דין בנאמנות וקשה מסוגיא ביבמות, **ביאר הגרא"ז** זצ"ל (שם, והביא כן משו"ת מהרי"ל דיסקין) דהא דרב יוסף שם בגמ' פליג ע"ד רבא וס"ל דלא פלגינן דיבורא הוא מטעם זה גופא של לדבריך רשע אתה והיינו שאין לנו הכרח לחלק דיבורו דאין כאן התחלת עדות כלל, אבל מאחר שבעדות אשה רשע כשר לעדות אשה א"כ אמרי' פלגינן דיבורא [וסו"ד נאמנותו היא מדין פלגינן ולא שנאמן שהוא רשע דבזה אינו יכול להיות נאמן דאאמע"ר, ורבא דפליג משום שגם בלא דין רשע שכשר לעדות יש לנו לומר פלגי' דבורא ויהיה כאן עדות]. עי"ש. **ועיין עוד בש"ש** (ש"ז פ"ה) בענין זה ואכמ"ל. הנה בסוגיא דעוברת על דת [בפרק המדיר] כתב הראב"ד דאין האשה נאמנת לומר שהיא עברה על דת כיון שאאמע"ר ובראשונים פליגי עליו מטעם דהודאת בע"ד כמאה עדים דמי. ולכאו' מוכח בדברי הראב"ד דדין אאמע"ר אינו דין בהלכות עדות בדוקא דהתם לא שייך ד"ז בטענות של בע"ד. ועיין. [וכעין ראיה זו יש להוכיח מהמשך הסוגיא (י"ט ע"א) דמבואר שדנו הראשונים שיהיה דין אאמע"ר גבי הודאת בע"ד. ויבואר במקומו.

**הנה** לדעות דלעיל שגם היכא שיש מיגו לא אמרי' דאדם משים עצמו רשע, וכן פסקו **בש"ך** בכללי מיגו **ובתומים** (כללי מיגו אות ק"ה) הביא כן מדברי ספר הכריתות ובכנה"ג עי"ש, **יל"ע בעיקר הסברא** מ"ט לא יהני נאמנות מיגו לשום עצמו רשע. ועמד בזה הקו"ה עי"ש. הנה ברמב"ם (הלכ' סנהדרין פי"ח ה"ו) כתב ז"ל גזירת הכתוב שאין ממיתין בי"ד ולא מלקין את האדם בהודיית פיו אלא על פי שני עדים... שמא נטרפה דעתו בדבר זה שמא מן העמלין מרי נפש המחכים למות שהן תמיד תוקעין החרבות בבטנן ומשליכין עצמן מעל הגגות כך זה יבא ויאמר דבר שלא עשה כדי שיהרג וכללו של דבר גזירת מלך היא." עי"ש. הרי מבואר ברמב"ם דאין אדם נאמן להשים עצמו רשע כיון דשמא נטרפה דעתו בענין זה וכו'. אכן כל דברי הרמב"ם שייכים לענין חיובי מלקות ומיתה [ועי"ש ברדב"ז משכ"ב לענין מלקות] אבל בעלמא שאומר שעשה עבירה ואין הנדון לענין מלקות או מיתה צ"ב מאיזה טעם לא יהיה נאמן היכא שאין אנו באים לדון מטעם עדות. **וביאר התומים** (שם) דס"ל להני פוסקים דהאי דינא דאין אדם משים עצמו רשע הוא כדין אנן סהדי שהוא משקר ומהני ד"ז להוציא ממון. עי"ש. וצ"ב איזה אנן סהדי הוא שאין אדם משים עצמו רשע ומנין לנו לומר כן. ואולי י"ל [וכעי"ז כתב בקה"י] שחזקת כשרות היא חזקה שעדיפא משאר חזקות [ויש מהאחרונים שס"ל שבחזקה זו ניתן להוציא ממון ואכמ"ל] ונחשבת כאנן סהדי ולכן לא מהני מיגו כנגדה. ועיין.

**כט) "קטנים נמי כרשב"ל".** היינו דחזקה אין העדים חותמין על השטר אא"כ נעשה בגדול **ובתוס'** (ד"ה קטנים) כתבו דהיה אפ"ל גם בקטנים את החזקה שמלוה מידק דייק ותי' נוסף כתבו דכל חזקה דר"ל הוא משום מלוה מידק דייק [והביאור במה שאמר ר"ל אין העדים וכו' ביאר הרעק"א דהיינו דמדייקים בנ"א היטב על שנותיהם של העדים ולאסומכים על מראה העדים שנראים גדולים]. **והקשה הרעק"א** על ביאור ראשון בתוס' מה שייך עוד סברא מלבד מלוה גופא מידק דייק הרי אין חזקה על קטנים שלא חתמו כשהן קטנים. ועמד בצע"ג. **ועיין בבית יעקב** משכ"ב. **והנה ברמב"ן ובריטב"א** במתני' כתבו דהחזקה בקטנים היא שאין אדם משים עצמו רשע לומר שעשו בקטנותם דבר שאינו כהוגן, ומוכח שיש איזה חזקה גם על הקטנים והגם שהסברא צ"ב מ"מ י"ל דזו החזקה של ר"ל וצ"ע. ומ"מ מבואר בדעת רבנן דמיגו מהני כנגד חזקה זו והגם דכנגד חזקה דא"א משים עצמו רשע אין נאמנות במיגו וע"כ דאיכא חילוק. וצ"ע.

**והנה** יעויין **בראשונים** שכתבו דכל מה דאיכא חזקה דמלוה מידק דייק וכו' הוא באופן שהעדים אומרים שהיה מקח או הלואה אלא שלא היה ע"ז עדים אבל אם אומרים שלא היה כלל מקח לכאו' הרי יש לנו ספק אם הוא גזלן ושוב אין כאן מלוה מידק דייק, עי"ש.

**י"ט ע"א**

**א) בתוד"ה חזקה.** מבואר בתוס' דמחלוקת ר"מ ורבנן היא האם אמרי' מיגו במקום חזקה או לא. וצ"ב דאם יש מחמת החזקה יש לשטר דין שטר א"כ הוי מיגו במקום עדים, ואם לא הרי הוא חסרון קיום וליכא מיגו נגד חזקה דהשטר אינו מקויים כלל. ועיין בפנ"י [הרחבה אות ל].

**בא"ד**. הקשו תוס' מהא דאיתא בב"ב ה: דמיגו נגד חזקה היא בעיא דלא איפשטא. ועיין ברעק"א דכל קושית תוס' היא מדעת רבנן, אמנם ברשב"א הקשה כקושית תוס' רק מדברי ר"מ ולא מדברי רבנן ומבואר בדבריו הטעם משום דבאמת בשיטת רבנן י"ל דמספק לא נוציא ממון מן המוחזק. [הרחבה אות לא].

**ב) "יהרגו ואל יחתמו שקר".** עיין ברמב"ן וברשב"א ב' פירושים אי הוי באמת דין יהרג ואל יעבור או דהוי רק מידת חסידות ויש על זה דין א"א משים עצמו רשע. ועיין בש"ש (ש"ז פ"ה) שהקשה לשיטת הרשב"א דמוכח מסוגיין דדין אין אדם משים עצמו רשע הוא גם בגוונא שאינו לפסל לעדות ולכאו' בגמ' ביבמות כ"ה מוכח שאם רשע כשר לעדות אשה נאמן לומר הרגתיו, אע"פ שמשים עצמו רשע, ועי"ש חידוש גדול בשיטת הרשב"א, ועיין בשער"י ש"ו פי"א ובחידושי הגרש"ש (סי' כ') ובחידושי הגרש"ר (סי"ח) [הרחבה אות לב].

**ג) "מודה בשטר שכתבו אי"צ לקיימו".** היינו שאין הלוה יכול לטעון פרוע במיגו דמזויף. ועיין ברש"י בפשטות כוונתו לדין מיגו במקום "שטרך בידי מאי בעי" ועיין בתוס' הרא"ש ובתוס' רי"ד [וצ"ב מ"ט לא תלוי בספק הגמ' בב"ב במיגו נגד חזקה]. ובתוס' (ד"ה מודה) הוכיחו דאי"ז הטעם משום דב"אמנה" לא שייך טעם זה. והביאו תוס' מדברי רש"י דמאחר שמדין תורה אי"צ קיום א"כ לא מהני אא"כ טוען מזויף ולא ע"י מיגו. וצ"ב דמ"מ לכאו' יש לו מיגו דמזויף ועיין בברכ"ש(סי' כ"ז) ובקו"ש (ח"ב ריש ס"ג). ושיטת התוס' (ד"ה מודה) דלא מהני מיגו דמזויף משום שירא שמא יכחישוהו, אלא דאחרי כן הביאו פירוש הקונטרס דמדאורייתא לא בעי' קיום וכו', ודברי התוס' צ"ב**,** דכבר תירצו שאין לו מיגו דמזויף וא"כ מה הוצרכו לפירוש הקונטרס הנ"ל. ועיין באבן האזל (פי"ד ממלו"ל הי"ד) דבאו תוס' לענות גם על סברת מיגו וגם על סברת הפש"א [הרחבה אות לג].

**ד) "טעמא דר"מ כרב הונא".** עיין היטב בפרש"י ובתוס' וברשב"ם בב"ב (קנ"ד) ובמהר"ם שיף בסוגיין.

הנה בתוס' מבואר שלמ"ד אי"צ לקיימו אין נאמנות במיגו כיון שלא אלימי עדים לאורועי שטרא. וא"כ קשה מ"ט הקשו תוס' בהמשך דבריהם (ד"ה מודה) מ"ט אינו נאמן במיגו דמזויף הרי כבר כתבו שלא אלימי עדים לאורועי שטרא. ועיין היטב בדברי האבן האזל (פי"ד ממלו"ל הי"ד) [הרחבה אות לד].

**ה) בעיקר המחלו' אי מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו.** **עיין** בראשונים בב"ב (ע' ע"א) שביארו בב' אופנים א- דנחלקו האם אמרי' מיגו [הפש"א] כנגד שטרך בידי מאי בעי' או"ד דהו כמיגו נגד אנן סהדי. ב-דלכ"ע אמרי' הפש"א אלא המחלו' אם בעי' לטענה שהשטר ועייןבאבן האזל (שם).

**ו) "לעולם דאמר מלוה וכגון שחב לאחרים".** הקשו הראשונים מ"ט אינו נאמן במיגו שהיה מוחל ונאמרו כמה דרכים. א- תוס' ס"ל דלא חשיב מיגו כיון שיותר ניחא ליה לומר אמנה מלמחול. ב- הריטב"א תי' דאין אדם משים עצמו רשע, גם ע"י מיגו, ויל"ע דלכאו' הכא הרי איכא הודאת בע"ד אלא דהוי חב לאחרים וכיון דאיכא מיגו שוב ליכא דין חייב לאחרים ושוב איכא דין הודאת בע"ד ומ"ט אינו נאמן מחמת שאאמע"ר. ועיין בזכרון שמואל (סי' ל"ח ל"ט) שהרחיב בענין זה [הרחבה אות לח] ג- הראב"ד תי' שאינו נאמן לומר שהעדים חתמו ברשע [ועיין ברמב"ן] ד- עוד תי' הרטב"א דמאחר שבטענתו זו אינו מרויח כלום לעצמו אין לומר בזה מיגו היכא שחב לאחרים [וצ"ב]. ה- ברא"ה תי' דכיון שאם מוחל חלה המחילה רק מכאן ולהבא ולא שייך בזה מיגו. ו- ברמב"ןתי' דהוי מיגו נגד חזקה כל מה שביד אדם ה"ה שלו. ועיין ברמב"ם (פ"א מלו"ל ה"ד) ובמ"מ שביאר דבריו ועיין ברמב"ן שהוסיף ג"כ דמיגו במקום חזקה זו לא אמרינן משום "דעביד איניש למעבד קנוניא", ויל"ע, דלכאו' נראה דס"ל לרמב"ן דאין מספיק הטעם דחזקה כל מה שתיא"ש דלא נימא מיגו, ובעינן נמי להא דאדם עשוי לעשות קנוניא. [הרחבה גדולה אות לז].

**ל) בתוד"ה חזקה.** מבואר בתוס' דמחלוקת ר"מ ורבנן היא האם אמרי' מיגו במקום חזקה או לא. **ותמה הפנ"י** לכאו' כבר הקשו תוס' לעיל דמאחר שאמרו כתב ידינו זה הרי נתקיים השטר ולשטר יש דין עדות [אנן סהדי] שלא בין קטנים ופסולי עדות וכו' א"כ הוי מיגו במקום עדים אלא דכתבו תוס' לעיל דאי"ז מיגו במקום עדים כיון שהוי חסרון קיום, וא"כ לכאו' אי"ז מיגו במקום חזקה דהשטר אינו מקויים כלל. ואף לדעת ר"מ אי פליג על חסרון הקיום א"כ הוי מיגו נגד עדים ולא רק מיגו נגד חזקה. ועמד בצ"ע. אכן לכאו' הדרך בענין זה היא דבעינן הכא לב' שלבים בכח השטר דהנה שטר שאינו מקוים אין בו דין אנן סהדי שלא חתמו עליו פסולי עדות וקטנים וכד', ורק בשטר מקוים אמרי' הכי דמאחר שהעדים העידו בשטר זה אמרי' דהחזקה יוצרת לנו דין עדות בשטר וכמו שהעדים מעידים שאינם קטנים אנוסים או פסולי עדות, אלא דהכא הגם שנתקיים השטר באמירת העדים כתב ידינו הוא זה מ"מ אומרים העדים שאי"ז נחשב לקיום משום שאנוסים היו וכו' ולזה צריכים הם לכח הפש"א [ולכח עדות ג"כ כמו שהובא מהאחרונים לעיל] וא"כ הנדון הוא דלא יחשב השטר למקוים מחמת המיגו והפש"א שלהם הוא נדון כנגד חזקה, אבל אינו נדון כנגד עדים משום שרק אחרי שנחליט שהשטר הוא מקוים יהיה לו דין עדות מחמת החזקה. ועיין להלן י"ט: שיתבאר עוד נדון זה.

**לא) בא"ד**. הקשו תוס' מהא דאיתא בב"ב ה: דמיגו נגד חזקה היא בעיא דלא איפשטא. **ועיין ברעק"א** דכל קושית תוס' היא מדעת רבנן דלפי ר"מ במסקנת הגמ' הטעם הוא דמודה בשטר שכתבו אי"צ לקיימו. ועיין עוד **בהפלאה** משכ"ב. **אמנם ברשב"א** הקשה כקושית תוס' רק מדברי ר"מ ולא מדברי רבנן ומבואר בדבריו הטעם משום דבאמת בשיטת רבנן י"ל דמספק [אי אמרי' מיגו במקום חזקה] לא נוציא ממון מן המוחזק ולפ"ז לכאו' לא יקרעו את השטר. ועיין. ורק לר"מ דמבואר שאזלי' בתר החזקה קשה דהא איכא מיגו נגד החזקה. אלא שתי' הרשב"א דהכא החזקה אלימא משאר חזקות עי"ש. [ועיין **בתוס' הרא"ש**]. והנה יל"ע, דהכא לכאו' לא הוי רק חזקה אלא הפש"א כמבואר בתוס' לעיל ובגוונא של הפש"א כתבו כמה אחרונים דאמרי' לכ"ע מיגו במקום חזקה [עיין אבן האזל פי"א משכירות ה"ו, ובחי' הרי"ם ב"ב ל"ד ועיין נמי בקצה"ח (מ"ז סק"ד)] ואילו בראשונים הכא מבואר לא כן וצ"ע.

**לב) "יהרגו ואל יחתמו שקר".** עיין **ברמב"ן וברשב"א** ב' פירושים אי הוי באמת דין יהרג ואל יעבור או דהוי רק מידת חסידות ויש על זה דין א"א משים עצמו רשע. **ועיין בש"ש** (ש"ז פ"ה) שהקשה לשיטת הרשב"א דמוכח מסוגיין דדין אין אדם משים עצמו רשע הוא גם בגוונא שאינו לפסל לעדות ולכאו' בגמ' ביבמות כ"ה מוכח שאם רשע כשר לעדות אשה נאמן לומר הרגתיו, אע"פ שמשים עצמו רשע, וחילק הש"ש דהכא נאמנותו היא מדין מיגו וזה לא מהני בכה"ג שמשים עצמו רשע גם היכא שאי"ז רשע הפסול לעדות משא"כ אם נאמנותו היא מדין עדות א"כ צריך להיות פסול שיפסול אותו מעדות ואל"כ ל"א אא משים עצמו רשע עי"ש, וחזי' מדבברי הש"ש חידוש גדול שמיגו נגד חזקה הוא גם כנגד 'חזקת כשרות'. ועיין **בשער"י** ש"ו פי"א **ובחידושי הגרש"ש** (סי' כ') **ובחידושי הגרש"ר** (סי"ח).

**לג) "מודה בשטר שכתבו אי"צ לקיימו."** והיינו שאין הלוה יכול לטעון פרוע במיגו דמזויף. **וברש"י** ביאר דמכיון שאמר כשר היה "הרי הוחזק השטר וכי אמר פרעתיו לא מהימן שהרי ביד הלוה הוא". והדברים צ"ב. **ובפשטות נראה מדברי רש"י** שתלוי במה שהטר ביד הלוה והיינו דין "שטרך בידי מאי בעי" וכנגד חזקה זו לא אמרי' מיגו והפש"א **וכן מבואר בתוס' הרא"ש** בדעת רש"י וכן נראה מדברי **התוס' רי"ד**.וטעם הדבר דלא תלוי בספק הגמ' בב"ב במיגו במקום חזקה י"ל או דחזקה זו אלימא משאר חזקות כמו שמצאנו לכמה ענינים שאין כל החזקות שוות וכש"כ הרשב"א לעיל לענין החזקה דמלוה מידק דייק, ועוד י"ל עפ"ד הגר"ח המפורסמים דשטרך בידי מאי בעי' אי"ז רק חזקה אלא דין נאמנות שלא יכול לטעון פרוע ולכן לא מהני מיגו ואף הפש"א לא מהני. **ובתוס'** (ד"ה מודה) הקשו על פירוש זה מהא דאינם נאמנים לומר גם "אמנה" והתם לא שייך טעם זה. ועיין במגיני שלמה משכ"ב דגם בכה"ג איכא חזקה שלא יתן בתורת אמנה עי"ש. **ובתוס'** (ד"ה מודה) הביאו מדברי רש"י במקו"א דמאחר שמדין תורה אי"צ קיום ורק רבנן האמינו היכא שאמר מזויף א"כ לא מהני אא"כ טוען מזויף ולא ע"י מיגו. עי"ש. **והנה** לענין דין הפש"א ודאי מהני תי' זה דלא יהיה בכה"ג דין הפש"א, **אבל** לענין מיגו **צ"ב** דמ"מ לכאו' יש לו מיגו דמזויף [והקשו כן בשם הגר"ח]. **ועיין בברכ"ש** (סי' כ"ז) שביאר דאף מיגו ליכא בכה"ג דכיון שאין השטר נפסל בפועל כיון שלא היה טענת מזויף הרי השטר מעיד שאינו פרוע. עי"ש. **ובאופן אחר ביאר בקו"ש** (ח"ב ריש ס"ג) עפ"ד הר"ן בפרק האומר שאין נאמנות היכא שהטענה שיכל לטעון היא "חידוש" דאין לך בו אלא חידושו, וביאר הקו"ש ע"פ היסוד דמיגו הוא "כח טענה" וממילא כל היכא שיש לומר אין לך בו אלא חידושו לא שייך לומר שיש לו כח נאמנות בטענה אחרת עי"ש. ובדרך פשוטה אפשר להשיג החילוק, דהנה מצאנו טענות שנאמן בהם הבע"ד רק מכח דין אין אדם מעיז וכד' והיינו שכל נאמנות טענתו היא ע"י שטוען את הטענה, ובזה ודאי לא שייך מיגו, וה"ה הכא כל מה שהאמינוהו חז"ל הוא לטעון מזויף דזה כחו של בע"ד שמזקיק אותנו לקיים השטר אבל לא שייך מיגו על טענה זו. ועיין. **ובתוס'** (ד"ה מודה) כתבו הטעם דלא מהני מיגו דמזויף משום שירא שמא יכחישוהו, אלא דאחרי כן הביאו פירוש הקונטרס דמדאורייתא לא בעי' קיום וכו', **ודברי התוס' צ"ב,** דכבר תירצו שאין לו מיגו דמזויף וא"כ מה הוצרכו לפירוש הקונטרס הנ"ל. **וביאר האבן האזל** (פי"ד ממלו"ל הי"ד) [ובברכ"ש בשם הגר"ח] דכל התי' הא' מהני לענין מיגו דלא אמרי' מיגו בכה"ג כיון "שירא" וצ"ע אי מוכח מד' התוס' הכא דמיגו דהעזה לאפטורי ממון לא אמרי' ואכ"מ. אלא דמ"מ קשה דיהיה דין הפה שאסר שהרי רק אילו ישתוק לא יהיה כאן שטר כלל [ולענין שתיקה לא שייך "ירא"] וע"ז הביאו תוס' פירוש הקונטרס דהכא ליכא הפה שאסר. [וס"ל שלענין מיגו לא מהני תי' הקונטרס]. אמנם יעויין בתוס' הרא"ש ב"מ ז' שכתב סברא זו שלא נחשדו על הזיוף לענין שלא יהיה "מיגו." עי"ש.

**לד) "טעמא דר"מ כרב הונא".** ופירש **רש"י** דהכא גבי עדים שאמרו כתב ידינו הוא זה אבל אנוסים היינו מיירי שהלוה מודה שכתבו ולכן אין העדים נאמנים כיון שאי"צ קיום [והיינו שאם אין הלוה מודה נאמנים במיגו]. **ובתוס' הקשו** דמשמע בגמ' בב"ב דלכ"ע מודה בשטר שכתבו אי"צ לקיימו ורק בעדים נחלקו ולכן כתבו תוס' דס"ל לר"מ דכמו שהלוה עצמו אינו נאמן ע"י מיגו כ"כ לא נאמנים העדים ע"י מיגו. עי"ש. **ועיין ברשב"ם** בב"ב (קנ"ד) דבמודה לוה לכ"ע אי"צ לקיימו ובאינו מודה והעדים אומרים כת"י זה אבל אנוסים לכ"ע צריך לקיימו [דאלימי עדים וכו'] והמחלו' היא במודה שכתבו והעדים אומרים כת"י זה ואנוסים היינו. [ועיין במהר"ם שיף שביאר גם שיטת רש"י הכא כד' הרשב"ם וא"ש קושית התוס']. **והנה בתוס'** מבואר שלמ"ד אי"צ לקיימו אין נאמנות במיגו כיון שלא אלימי עדים לאורועי שטרא. וא"כ קשה מ"ט הקשו תוס' בהמשך דבריהם (ד"ה מודה) מ"ט אינו נאמן במיגו דמזויף הרי כבר כתבו שלא אלימי עדים לאורועי שטרא. ועיין בדברי האבן האזל (פי"ד ממלו"ל הי"ד) ומתו"ד מתבארים דברי התוס', דהנה הקשה שם על מה שנתבאר לעיל דמאחר שעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותן וכו' א"כ ליכא הפה שאסר, ולכאו' קשה דכ"ז לענין עיקר השטר אבל לענין הגוביינא בבי"ד לכאו' אכתי איכא הפש"א שהרי בלא הודאתו שהשטר מקויים לא היו בי"ד יכולים לגבות וא"כ כלפי הגוביינא איכא הפש"א. וביאר הגרא"ז זצ"ל די"ל דטענת פרוע היא ג"כ נחשבת לאורועי שטרא דכיון שפרע בטל השטר ומאחר שאין כח ללוה לאורועי לשטרא א"כ אין לו כח של פש"א גם לטעון פרוע וכל זה משום שעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה וכו' והיינו שיש לפנינו שטר שא"א להרע אותו. עי"ש. [ולפ"ז מובארים דברי התוס' דבעי' הכא לג' טעמים א- דאין כח לאורועי לשטרא ע"י מיגו ב- שאין כאן מיגו דמזויף משום שירא ג- שפרוע נחשב אורועי שטרא כיון שעדים החתומים על השטר הם כמי שנחקרה וממילא ליכא הפש"א.]

**לה) בעיקר המחלו' אי מודה בשטר שכתבו צריך לקיימו.** יל"ע במה תלוי' המחלו'. **עיין בראשונים בב"ב** (ע' ע"א) שביארו בב' אופנים **א-** דנחלקו האם אמרי' מיגו [הפש"א] כנגד שטרך בידי מאי בעי' או"ד דהו כמיגו נגד אנן סהדי. **ב-** דלכ"ע אמרי' הפש"א אלא המחלו' אם בעי' לטענה שהשטר מזויף או לא. [ועיין בראשונים בגיטין ט' דמבואר לכאו' דבעי' לדין טענה לטענת מזויף אמנם ברמב"ן בשו"ת ס"ז נסתפק בזה]. ועיין בשיעורי הגרש"ר גיטין שם שהרחיב בזה. **ובאבן האזל** (שם) כתב שנחלקו האם יש דין הפש"א על ענין הגובינא של בי"ד או רק על עיקר השטר. עי"ש.

**לו) "לעולם דאמר מלוה וכגון שחב לאחרים".** והקשו התוס' [ושא"ר] מ"ט אינו נאמן במיגו שהיה מוחל. **ותי' תוס'** דלא חשיב מיגו כיון שיותר ניחא ליה לומר אמנה מלמחול. **והריטב"א** תי' דאין אדם משים עצמו רשע. **והראב"ד** [הו"ד בראשונים] תי' שאינו נאמן לומר שהעדים חתמו ברשע [ועיין ברמב"ן מה שהקשה ע"ז] ועיין עוד תי' בריטב"א דמאחר שבטענתו זו אינו מרויח כלום לעצמו אין לומר בזה מיגו היכא שחב לאחרים [וצ"ב]. **וברא"ה** תי' דכיון שאם מוחל חלה המחילה רק מכאן ולהבא ואילו אמנה הוי למפרע לא שייך בזה מיגו [עיין כעי"ז בסוגיא ב"ב קל"ד] ועיין עוד **בר"י מגא"ש** כמה תי'. **וברמב"ן** תי' דהוי מיגו נגד חזקה כל מה שביד אדם ה"ה שלו. ויש לדון בתי' הראשונים וכדלהלן.

**לז) בתי' הרמב"ן** דלא אמרי' מיגו נגד חזקה כל מה שת"י אדם שלו. עיין **ברמב"ם** (פ"א מלו"ל ה"ד) **ובמ"מ** שם שביאר דבריו כשיטת הרמב"ן הנ"ל. ונדון זה, האם אמרינן מיגו נגד חזקה זו הובא **ברמ"א** (צ"ט א') דהביא שם דעה זו דלא אמרי' מיגו במקום חזקה דכל מה שנמצא ביד אדם בחזקת שהוא שלו, וכתב דיש חולקים, **ובדרכי משה** (שם ס"ד) הביא דעות החולקים שנאמן במיגו כנגד חזקה זו, [וכן נראה בריטב"א בכתובות פ"ו ע"א ד"ה ההוא עי"ש]. **אכן בש"ך** (שם סק"ו) האריך לחלוק ע"ד הדרכי משה הנ"ל, דבודאי לא אמרי' מיגו במקום חזקה כל מה שתיא"ש. **אכן, ברמב"ן** הנ"ל הוסיף ג"כ דמיגו במקום חזקה זו לא אמרינן משום "דעביד איניש למעבד קנוניא", **ויל"ע**, דלכאו' נראה דס"ל לרמב"ן דאין מספיק הטעם דחזקה כל מה שתיא"ש דלא נימא מיגו, ובעינן נמי להא דאדם עשוי לעשות קנוניא. **ובאמת נחלקו בזה האחרונים,** דיש שס"ל (עיין קצה"ח צ"ט סק"ב) שהודאת בע"ד במקום שחב לאחרים אינו נאמן אף בלא חשש קנוניא, ויש שס"ל (בית יעקב כתובות י"ט: ובתומים צ"ט סק"ב ובב"ח ועוד) דהא דאינו נאמן בהודאתו לחוב לאחרים, זה רק במקום דחיישי' לקנוניא (ועיין בזכרון שמואל סי' ל"ח ל"ט משכ"ב ואכ"מ). וא"כ אפ"ל לכאו' דזו כוונת הרמב"ן הכא במש"כ "דעביד איניש למעבד קנוניא", כלומר שחשש קנוניא הוא הטעם שלא נאמן מדין הודאת בע"ד. ועיין. ולכאו' אפשר לומר, דאף הרמב"ן ס"ל דהטעם שלא אמרינן מיגו נגד חזקה זו, הוא משום דהיא חזקה אלימתא טפי משאר חזקות, ומה שהוסיף הרמב"ן "דעביד איניש למעבד קנוניא" ביאור הדברים הוא, דכיון שיש את החזקה דכל מה שתיא"ש. א"כ מכח חזקה זו בהכרח צ"ל דזוהי קנוניא [היינו דאין החשש קנוניא טעם בפ"ע, אלא תוצאה מכך שלא שייך לומר מיגו נגד חזקה כל מה שתיא"ש.]ועיין בחי' הרי"ם (חו"מ צ"ט ס"ח) שכתב דהחזקה כל מה שביד אדם ה"ה שלו מורה שהוא קנוניא. וזה נראה כדברינו. ובמגיד משנה (פ"א מלו"ל ה"ד) הביא דברי הרמב"ן הנ"ל, ובט"ז (צ"ט א') ביאר דבריו דבמקום חזקה "אלימתא" כנזכר לא אמרי' מיגו, לפי שאדם עשוי לעשות קנוניא [ונראה שדייק הט"ז את לשון המ"מ שכתב במקום חזקה "כזו.". עי"ש] ומשמע נמי, דמכח אלימות החזקה הנ"ל לא אמרי' מיגו אלא נקטי' דזוהי קנוניא. אלא דאכתי צ"ב, מ"ט הוצרך הרמב"ן להוסיף את הטעם דחיישי' לקנוניא, ולא כתב בפשיטות דלא אמרינן מיגו נגד חזקה כל מה שתיא"ש כיון דהיא חזקה אלימתא טפי משאר חזקות כמשנ"ת לעיל. **ועיין בנתה"מ** (סי' ס"ב סק"ט בתו"ד) שהקשה מ"ט הוצרך הרמב"ן לטעם דאדם עשוי לעשות קנוניא, תיפו"ל מטעם דהוי מיגו כנגד החזקה כל מה שתיא"ש. וביאר דאילולא חשש קנוניא היה נאמן בלא מיגו כלל אפי' כנגד החזקה כל מה שתיא"ש, והטעם הוא דכיון ש"בידו" לעשות כמו שאמר ע"כ אין כאן כלל סיבה לחשוש שאינו אומר אמת, ונחשב כ"מעיד" [היינו דיש לו כח של "עד"], וכמו שמצאנו שע"א נאמן באופן "שבידו" אפילו להוציא מחזקת אשת איש [עי"ש שהביא כן מסוגיא בסנהדרין ל' ע"א.] ולכן רק במקום שיש חשש קנוניא אז צריך להגיע למיגו, ואע"פ דבעלמא אין החשש קנוניא מגרע במיגו [שהרי כל ענין המיגו הוא לסלק חששות כדוגמת חשש קנוניא], מ"מ כיון דבעינן למיגו, ויש כנגד המיגו את החזקה כל מה שתיא"ש, א"כ בכה"ג לא אמרי' מיגו. **ועיין באמרי בינה** (הלואה ל"ד ד"ה וקצת) כתב נמי על דרך הנתה"מ, דשאני היכא "שבידו" דמהני אף נגד החזקה כל מה שתיא"ש אילולי חשש קנוניא, אע"פ דבעלמא לא אמרינן מיגו נגד חזקה כל מה שתיא"ש. אכן מדבריו משמע דזהו משום דמיגו של בידו הוא מיגו אלים טובא כמבואר בראשונים בקידושין ס"ד: עי"ש. וכן מבואר בקצה"ח (צ"ט סק"ג) דמיגו דבידו עדיף משאר מיגו ומועיל אף במקום חזקה כל מה שתיא"ש. עי"ש. ואכמ"ל.

**לח) בתי' הריטב"א** דאמנה הוי עולה ואין אדם משים עצמו רשע גם ע"י מיגו [וכן הוא בעוד ראשונים] יל"ע דהנה **בתוס' רא"ש** הקשה אייך שייך שיהיה נאמן המלוה לומר אמנה [בלא טעם דחב לאחרים] הרי אין אדם משים עצמו רשע, ותי' דבא לעשות תשובה. עי"ש. **ובריטב"א** במכות (ג' ע"א) הקשה איך נאמן ע"א לומר ששיקר ולהתחייב ממון הרי אאמע"ר ותי' דבממון אמרי' פלגי' דיבורא כמו שאומר גנבתי וגזלתי שמשלם. עי"ש. **ועיין נמי** במחלו' הראשונים בפרק המדיר (ע"ב ע"א) האם אשה יכולה לומר שהיא עברה על דת ולהפסיד את הכתובה או דאמרי' דא"א משים עצמו רשע ושם הרחבנו בזה. **ועיין בחידושי הגרש"ש** בסוגיין סי' י"ח. והנה הכא יש להבין את תי' הריטב"א שתי' דלא מהני מיגו כיון אאמע"ר ע"י מיגו ולכאו' הכא הרי איכא הודאת בע"ד אלא דהוי חב לאחרים וכיון דאיכא מיגו שוב ליכא דין חייב לאחרים ושוב איכא דין הודאת בע"ד ומ"ט אינו נאמן מחמת שאאמע"ר. **ועיין בזכרון שמואל** (סי' ל"ח ל"ט) שהרחיב בענין זה. [ועיין לעיל שהבאנו מחלו' האחרונים בהודאת בע"ד היכא שחב לאחרים בלא חשש קנוניא ועיין עוד באמרי בינה (הלואה ל"ד) משכ"ב]. **ועיין עוד בהפלאה** שהקשה על קושית הראשונים הנ"ל [דהיה נאמן מדין מיגו] דמאחר שחזי' שעדים לא נאמנים לומר שהשטר הוא אמנה ומשום שחשיב שיש עדות שהשטר אינו אמנה א"כ המיגו הוי מיגו במקום עדים [ובישוב קושית ההפלאה עיין בקה"י ובזכרון שמואל שם]. **ובבית יעקב** תי' דכל היכא שליכא חשש קנוניא [ע"י המיגו] יש לו נאמנות של הודאת בע"ד ועדיפא מעדים. עי"ש. ודבריו תלוים בהנ"ל.

**י"ט ע"ב – אמנה ומודעה**

**א) "מ"ט כיון דעולה הוא" וכו'.** יל"ע מאחר דעולה הוא מ"ט מלוה דאמר אמנה היה השטר נאמן הרי א"א משים עצמו רשע, ועיין בתוס' הרא"ש בסוגיין ובריטב"א במכות (ג ע"א) דנראה שנחלקו בענין זה אם יש נאמנות של הודאת בע"ד כנגד א"א משים עצמו רשע. [הרחבה אות לט].

**ב) "אמר ר"נ העדים שאמרו אמנה היו דברינו אין נאמנים"** בטעם הדבר שאינם נאמנים באמנה ומודעה נחלקו הראשונים ונאמרו בזה כמה דרכים. א- עיין בר"ן (בסוגיין) ובריטב"א וביד רמה בב"ב (מ"ט) בשם הרא"ה דהטעם דאין נאמנים באמנה ומודעה משום דמשוי נפשם רשיעי ואין אדם משים עצמו רשע, וצ"ב לשיטתם דברי הגמ' בב"ב מ"ט: דיש חילוק בין עדות ע"פ לעדות בשטר "דאתי שטרא ומרע לשטרא", ולשיטה זו צ"ב מה החילוק בין ע"פ לשטרא, ועיין בברכת שמואל (ב"ב סימן מ"ד) ב- ברש"י בסוגיין כתב הטעם משום "דלא אתי ע"פ ומרע לשטרא", ויל"ע האם הכוונה היא דיש חסרון מיוחד בעדות ע"פ שאינה יכולה לעקור עדות של שטר אבל שטר יכול לעקור עדות של שטר וכן מבואר ברבינו יונה (ב"ב שם) ודבריו צ"ב, ועיין בברכת שמואל (שם) משכ"ב. ג- בתוס' בסוגיין כתבו שהטעם שאינם נאמנים הוא משום דלא אתי ע"פ ומרע לשטרא והוסיפו תוס' דדמי לחוזרים ומגידים וכן מבואר ברשב"ם בב"ב שם. ובביאור ענין דלא אתי ע"פ ומרע לשטרא מבואר ברשב"ם שם דהטעם הוא משום שהשטר נכתב קודם, אבל אי"ז עדיפות בדין 'שטר' על עדות ע"פ. וכ"כ בריטב"א. [הרחבה אות מ].

**ג) בתוד"ה אמר** כתבו תוס' דהטעם דחלוק הדין באמנה ובמודעה דאינם נאמנים ואפילו במיגו משא"כ גבי אנוסין היינו או פסולי עדות היינו דנאמנים זהו משום שהתם אינם מודים כלל שהשטר נכתב כדין משא"כ הכא שמודים שהשטר נכתב כדין, וצ"ב דאם השטר מעיד שאינו אמנה א"כ איכא חסרון קיום ואם אינו מעיד שאינו אמנה לכאו' ליכא לחוזר וומגיד, ועיין בחידושי הגר"ח (גרושין פי"ב ה"ג) מה שכתב בביאור דברי התוס'. [הנה יש להעיר על ביאור הגר"ח מסוגיא דתנאי להלן ואכמ"ל] [הרחבה אות מא].

**ד)** **ברמב"ן** (בב"ב) הסתפק מה הדין בעדים אחרים שאמרו מודעה היו דבריהם האם נאמנים לדברי רב נחמן ורק אותם עדים אינם נאמנים משום דהוי חוזר ומגיד, או"ד דהוי תרי ותרי ואוקי נכסים בחזקת מ"ק ובטלי זביני כסוגיא דבר שטיא. וצ"בב במה תלוי ספיקו [הרחבה אות מב].

**ה) "מר בר רב אשי אמר אמנה היו דברינו אינם נאמנים מודעה היו דברינו נאמנים"** עיין ברשב"ם בב"ב דכיון שניתן להכתב המודעה להציל האנוס מיד אונסו הרי אי"ז חוזר ומגיד אלא עדות חדשה, ומיירי אף היכא שכתב ידן יוצא ממקום אחר. ועיין בר"ן בסוגיין (ו': בדפי הרי"ף) דפליג וראיתו שהרי באנוסין היינו מחמת נפשות ודאי דניתן להכתב ומ"מ אינם נאמנים בשכתב ידן יוצא ממקום אחר, וצ"ב שיטת הרשב"ם ועיין בשיטה ישנה בסוגיין משכ"ב. [הרחבה אות מג].

בתוס' בב"ב כתבו בשיטת רב אשי "דלא דמי לחוזרין ומגידין שאינם אלא מוסיפין על עדותם" ועיין ברעק"א מה שתמה על דבריהם ועמד בצע"ג.

**ו) לענין הלכה.** עיין בריטב"א בב"ב שפסק כמר בר רב אשי ובריטב"א בסוגיין פסק כרב נחמן. ועיין בש"ך (מ"ו ס"ק קי"ז) ובתומים (שם סק"נ) ועיין בקצה"ח (שם ס"ק כ"ד) שיישב פסקי ההלכה. [הרחבה אות מד].

**לט) "עדים שאמרו אמנה היו דברינו אין נאמנים מ"ט כיון דעולה הוא" יל"ע** מאחר דעולה הוא מ"ט מלוה דאמר אמנה היה השטר נאמן הרי א"א משים עצמו רשע, **ועיין בתוס' הרא"ש** שכתב דנאמן משום "ולא הוי רשע כיון שבא לעשות תשובה ולהפסיד ממון לעצמו", ומשמע מדבריו דבלא הטעם שעושה תשובה לא יהיה נאמן, **וצ"ב** מ"ט לא יהיה נאמן הרי הודאת בע"ד כמאה עדים דמי, **ועיין בריטב"א** במכות (ג ע"א) שכתב דבכה"ג דאיכא הודאת בע"ד בממון לא איכפת לן באין אדם משים עצמו רשע "דההיא בחיוב שבגופו בלחוד אבל בממון פלגינן דיבוריה כאומר גנבתי או גזלתי שמשלם קרן ע"פ עצמו שהרי יוצא מדבריו שהוא מודה שיש לחבירו ממון אצלו וכן במודה שנטל מחבירו ממון ריבית קצוצה חייב" והיינו דאינו נאמן על ענין זה שהוא רשע אבל נאמן על כך שחייב לחבירו ממון, ואכמ"ל.

**מ) "אמר ר"נ העדים שאמרו אמנה היו דברינו אין נאמנים" וכו'.** בטעם הדבר שאינם נאמנים באמנה ומודעה נחלקו הראשונים ונאמרו בזה כמה דרכים. **א- עיין בר"ן** (בסוגיין) ובריטב"א וביד רמה בב"ב (מ"ט) בשם הרא"ה דהטעם דאין נאמנים באמנה הוא משום דמשוי נפשם רשיעי ואין אדם משים עצמו רשע, ולכן פלגינן דיבורא ונאמנים על זה שכתב ידם הוא זה ולא על האמנה. וכן במודעה משוי נפשם רשעים שחתמו על שטר שקר. [ועיין בריטב"א בסוגיין שכתב שאי"ז מעשה רשע אלא רק שלא כדין עשו]. **אלא** דיעוין בגמ' בב"ב מ"ט: דמבואר דיש חילוק בין עדות ע"פ לעדות בשטר **"**דאתי שטרא ומרע לשטרא", ולשייטה זו צ"ב מה החילוק בין ע"פ לשטרא, **וביאר בברכת שמואל** (ב"ב סימן מ"ד) דעדות שניה בשטר מצטרפת לעדות ראשונה ועוקרת ומפרשת אותה ועוקרת את הרשע שבעדות זו. [וכ"ז דוקא בעדות בשטר אבל עדות ע"פ הוי כשתי עדיות] עי"ש, ולהלן יתבאר עוד בזה. **ב- ברש"י** בסוגיין כתב הטעם משום "דלא אתי ע"פ ומרע לשטרא", ויל"ע האם הכוונה היא דיש חסרון מיוחד בעדות ע"פ שאינה יכולה לעקור עדות של שטר אבל שטר יכול לעקור עדות של שטר **ועיין ברבינו יונה** (ב"ב שם) שכתב לבאר בב' אופנים א- דכל דין כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד הוא באופן שיש בעדות השניה הגדה אבל אם העדות השניה היא בשטר הרי היא כחקורה ואין בה חסרון של חוזר ומגיד. ב- כל החסרון של אינו חוזר ומגיד הוא שאין בי"ד נזקקין לקבל עדותו השניה אבל בשטר העדות מתקבלת מאליה. עי"ש. ודבריו צ"ב. **וביאר בברכת שמואל** (שם) דודאי היכא דאיכא הכחשה בעדות שבשטר לעדות בע"פ אין מועיל העדות שבשטר, אבל הכא הרי העדות שבשטר באה לפרש את העדות הראשונה, אלא דיש דין דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד ואין העדים נאמנים לחזור ולפרש בכה"ג את עדותן, וע"ז כתב הר"י דכ"ז בעדות ע"פ אבל בעדות בשטר דהעדות מתקבלת מאליה ואי"צ הגדה ליכא לדין זה שאין העדים יכולים לפרש דבריהם. עי"ש. **ג- בתוס' בסוגיין** כתבו שהטעם שאינם נאמנים הוא משום דלא אתי ע"פ ומרע לשטרא והוסיפו תוס' דדמי לחוזרים ומגידים וכן מבואר ברשב"ם בב"ב שם. ובביאור ענין דלא אתי ע"פ ומרע לשטרא מבואר ברשב"ם שם דהטעם הוא משום שהשטר נכתב קודם, אבל אי"ז עדיפות בדין 'שטר' על עדות ע"פ. וכ"כ בריטב"א, והנה לשיטת התוס' יל"ע האם רק אותם עדים לא יכולים לומר אמנה היו דברינו משום דהוי כחוזרים ומגידים אבל עדים אחרים יכולים להיות נאמנים דלא שייך בהם ענין חוזר ומגיד או לא, ועיין להלן בהערה הבאה בביאור דברי התוס'.

**מא) בתוד"ה אמר**. **שיטת התוס'** שכל מה שנאמנים הוא בגוונא שאין כתב ידם יוצא ממקו"א אבל אם כתב ידם יוצא ממקום אחר אינם נאמנים, והייינו שנאמנותם היא ע"י מיגו כסוגיא לעיל. והא דחלוק הדין באמנה ובמודעה דאינם נאמנים ואפילו במיגו משא"כ גבי אנוסין היינו או פסולי עדות היינו דנאמנים כמבואר לעיל זהו משום שהתם אינם מודים כלל שהשטר נכתב כדין משא"כ הכא שמודים שהשטר נכתב כדין. **ובביאור דבריהם כתב הגר"ח** (גרושין פי"ב ה"ג) דהנה יש להקשות לדברי התוס' מהא דמבואר בגמ' דהעדים שאמר על שטר שהוא אמנה אינם נאמנים אם כתב ידם יוצא ממקום אחר, ועל כרחך משום שהעדות שבשטר מעיד שאין השטר אמנה, וא"כ לכאו' כל היכא שהעדים אומרים על השטר שהוא אמנה איכא חיסרון קיום, אבל מאידך מבואר בתוס' דליכא חיסרון קיום באמנה וכד', משום דאילו הוה חיסרון קיום היו צריכים להיות נאמנים כנגד השטר כמו באמרו אנוסים היינו וכו'. **אלא שצ"ל** דנהי שיש בהגדתן חסרון קיום, מ"מ כיון שמעידין שהשטר כשר שוב הדר דינא שהשטר מכחיש ומבטל להגדת העדים שאומרים שאמנה הוא, וממילא לא מהני הא דאיכא חסרון קיום כיון שמוכחש מעדות שבשטר ולא אתי ע"פ ומרע לשטרא. עי"ש. **ונראה להוסיף ביאור בדבריו** דזה ברור שיש חסרון קיום במה שאמרו אמנה היו דברינו, כיון שהפשטות של השטר היא שאינו אמנה כמו שהפשטות שבהשטר הוא שאינם אנוסים או פסולי עדות וכד' ופשטות זו היא שנותנת כח לשטר להיות כב' עדים, ונמצא שכל שאין השטר אומר את זה שהוא אינו אמנה אין זה שטר כלל והיינו חסרון קיום, וא"כ כשם שנאמנים לומר שהיו פסולי עדות כיון דמעידים נגד הפשטות של השטר והיינו חסרון קיום א"כ צריכים להיות נאמנים בעדותן שהשטר אמנה היינו חסרון קיום. אלא דמ"מ הגם דאם השטר הוא אמנה יש בו חסרון קיום מ"מ כיון שמודים שנעשה בהכשר בהלכות שטרות, היינו שנכתב מדעת המתחייב ונחתם בעדים כשרים א"כ שטר זה "דינו" להעיד שאינו אמנה ואע"פ שלדבריהם אין השטר מעיד כן [כיון שהוא אמנה] מ"מ גם לדבריהם מאופן כתיבת השטר צריך הוא להעיד כן, וממילא לא אתי ע"פ ומרע לשטרא. ועיין.

**הנה** יש להעיר על ביאור הגר"ח מהא דאיתא להלן דהסתפקה הגמ' באומרים העדים דתנאי היו דברינו אי נאמנים. וכתבו תוס' (ועוד ראשונים) דאם כתב ידם יוצא ממקום אחר אינם נאמנים, וא"כ מוכח ששטר דינו להעיד שלא נעשה בתנאי וכל הצד שיהיו נאמנים הוא משום דהוי חסרון קיום (וכ"כ הגר"ח שם), **ומעתה צ"ב** מה הצד שיהו נאמנים דמאי שנא מאמנה ומודעה שדינו של השטר שנעשה כדין להעיד שאינו אמנה וכ"כ בתנאי. ויש לחלק ואכמ"ל.

**מב) כתב הרמב"ן** דעדים אחרים שאמרו מודעה היו דבריהם נאמנים לדברי רב נחמן [היינו שמסר מודעה קודם שכתב את השטר מכירה] ורק אותם עדים אינם נאמנים משום דהוי חוזר ומגיד. ועוד כתב הרמב"ן דהוי תרי ותרי ואוקי נכסים בחזקת מ"ק ובטלי זביני כסוגיא דבר שטיא. **ונראה שהרמב"ן הסתפק** האם בעדים אחרים איכא לדין תו"ת או לא. **והנה** לדברי הגר"ח הנ"ל דביאר שגם באמנה ומודעה איכא חסרון קיום והינו משום שהשטר מוכיח שאינו אמנה או מודעה א"כ הכא נמי לכאו' צריך שיהיה תו"ת כמו באנוסים היו וכו', אבל הצד הראשון ברמב"ן הוא שאין כאן חסרון קיום אלא אותם עדים עצמן אינם נאמנים משום שיש להן דין דכיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד. **וביאור הדברים** לפמש"כ בברכת שמואל בשם ר' אלתר מלובטש זצ"ל שיש שני חידושים בדין כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד **א**- שאין עדותן השניה נחשבת לתו"ת. **ב**- שאין מקבלים מעדים הגדת עדות נוספת על אותה עדות, והביא דברי ההפלאה בכתובות שגם אותה עדות עצמה אין מקבלים מהן פעם נוספת [אם צריכין אותה בשביל קיום] ולפ"ז הגם שכאשר יבואו אחרים לומר דהוי אמנה או מודעה לא יהיה זה תו"ת מ"מ הם עצמם אינם נאמנים מדין כיון שהגיד שאין להם שוב כח להעיד בד"ת זה.

**מג) "מר בר רב אשי אמר אמנה היו דברינו אינם נאמנים מודעה היו דברינו נאמנים, מ"ט שזה ניתן להכתב וזה לא ניתן להכתב". עיין ברשב"ם** דכיון שניתן להכתב המודעה להציל האנוס מיד אונסו הרי אי"ז חוזר ומגיד אלא עדות חדשה, ומיירי אף היכא שכתב ידן יוצא ממקום אחר. ועיין **בר"ן בסוגיין** (ו': בדפי הרי"ף) דכל נאמנותן היא אם אין כתב ידן יוצא ממקום אחר, אבל אם כתב ידן יוצא ממקום אחר אינם נאמנים, שהרי באנוסין היינו מחמת נפשות ודאי דניתן להכתב ומ"מ אינם נאמנים בשכתב ידן יוצא ממקום אחר. ועיין בשיטה ישנה בסוגיין שביאר כשטת הרשב"ם וחילק בין מודעה לאנוסים, שהעדות על המודעה אינה כלל סתירה לעדות שבשטר דהשטר אינו אומר שאינו מודעה אלא הוי מילתא אחריתי לגמרי, ולפ"ז מחלוקת מר בר רב אשי ור"נ היא בענין זה אם השטר אומר שלא היה מודעה או לא. **עוד כתב הר"ן** (שם) דאפשר לפרש דהא דניתן להכתב הוא משום שכיון דאמרי דהוי מודעה צריך להחזיר את דמי המכירה וא"כ אין הם סותרים עדותן לגמרי עי"ש. **ועוד פירש** דניתן להכתב קאי על המודעה שניתן לכותבה לזמן המודעה שיהיה קודם זמן המכר וא"כ אי"ז נחשב חוזרין ומגידין כיון שיכולין לפסול עדותן משעה ראשונה [ואף בכתב ידון יוצא ממקום אחר נאמנים]. ועיין **בברכת שמואל** (סימן מ"ה) משכ"ב.

**בתוס'** בב"ב כתבו בשיטת רב אשי "דלא דמי לחוזרין ומגידין שאינם אלא מוסיפין על עדותם אע"ג דכשכתב ידן יוצא ממקום אחר אין נאמנין ולא אמרינן דמוסיפין על עדותן הן מ"מ כשאין כתב ידן יוצא ממקום אחר נאמנין במיגו הואיל ואין חוזרין לגמרי מעדותם" **והקשה הרעק"א** מדוע היו צריכין תוס' להוסיף את הטעם שאינם אלא מוסיפין על עדותן, הרי בשטר אמנה אינם נאמנים משום שהוי "עוולה" ומשמע שאילו לא היה עוולה היו נאמנים אע"פ שודאי אי"ז נחשב שמוסיפים על דבריהם. והניח בצע"ג. **וע"כ צריך לחלק** לדעת מר ב"ר אשי בין אמנה למודעה, וביאור החילוק הוא דבאמנה אין הכתוב בשטר אמת כלל ולכן הוי חסרון קיום משא"כ במודעה שהכתוב בשטר הוא אמת אלא שלא נכתב כדין.

**מד) לענין הלכה.** עיין **בריטב"א** בב"ב שפסק כמר בר רב אשי ובריטב"א בסוגיין פסק כרב נחמן. **ובש"ך** (מ"ו ס"ק קי"ז) פסק כר"נ **ובתומים** (שם סק"נ) הקשה עליו דבריש הסימן לא פקפק על הדין המבואר שם דבאמנה נאמן ע"י מיגו הגם שלדברי ר"נ אי"צ להיות נאמן כמבואר בסוגיין. [ועי"ש שנקט דהלכה ויישב הראיה מסוגיין שלכאו' מוכח ממה שהקשו על ר"ה מר"נ דהלכה כר"נ]. **ובקצה"ח** (שם ס"ק כ"ד) ביאר דבאמת פסקי' כר"נ דלא אתי ע"פ ומרע לשטרא, אבל במה דאמר רב אשי דשטר אמנה הוא עוולה ואין אדם משים עצמו רשע בזה פוסקים כרב אשי ודלא כר"נ [דלר"נ הוי שטר כשר] ומשום דכל דהוי עוולה אי"ז שטר שניתן להכתב ולא הוי שטר כלל וממילא אי"ז נחשב שאתי ע"פ ומרע לשטרא.

**י"ט ע"ב - תנאי היו דברינו**

**א) "תנאי היו דברינו"** פרש"י על תנאי מכרה שיעשה לו כך וכך וכו'. משמע ברש"י שהתנאי בקום ועשה, ועיין בש"ך (מ"ו סקק"ז) דבשוא"ת אי"צ הלוקח להוכיח, ועיין בנתה"מ (ס"ק כ"ג) מה שהוכיח לחלק בזה בין תנאי דלהבא לתנאי לשעבר. [הרחבה אות מה].

**ב**) **"זילו קיימו תנאיכו" וכו'.** מבואר בגמ' דפסקי' דבתנאי היו דברינו נאמנים, ושיטת רב האי גאון שבתנאי נאמנים העדים גם בכתב ידם יוצא ממקו"א, דאי"ז חזרה מעדותם אלא הוספה, והרמב"ן ס"ל שגם בתנאי היו דברינו אין נאמנים אלא ע"י מיגו, ועיין בשו"ע (ס' מ"ו סל"ז) שמשמע שאין העדים נאמנים לחזור ולומר תנאי היו דברינו, ובנו"כ הקשו מהמבואר בשו"ע (סי' פ"ב סעיף י"ב וסימן כ"ט ס"א) דבתנאי יכולים לחזור ולהעיד, עיין בש"ך (ס"ק קט"ז) משכ"ב. ובתומים (ס"ק מ"ט) הקשה מעדים החתומים על גט דאינם נאמנים לומר שהיה תנאי בגט ועיין בנתה"מ (ס"ק כ"ו) משכ"ב בהרחבה. [הרחבה אות מו].

**בעיקר** שי' הרמב"ן הקשה הר"ן דאם אנו אומרים דבעי' למיגו ובלה"כ הוי חוזר ומגיד נמצא שכאשר העדים חתמו על השטר בסתמא הרי שאמרו העדים שלא היה תנאי, וא"כ כאשר חוזרים בהם עתה הרי הם אומרים שחתמו שקר משום שהעידו מתחילה בסתמא שלא היה תנאי, עי"ש. ועוד יש לדון לשיטת הרמב"ן האם בגוונא שיעידו עדים אחרים שלא היה תנאי האם יהיה בזה תו"ת או לא, ועיין בקצה"ח (מ"ו סק"כ) שהביא דברי הג"ת (שער כא) שהקשה בזה סתירה בדברי הרשב"א, וצ"ב מה החילוק בין עדים אחרי נאמנים ולא אמרי' בכה"ג תו"ת נינהו, ואילו לגבי אותם עדים אמרי' דאינם נאמנים משום דהוי חוזר ומגיד, ועיין ובקה"י (סי' כב) [הרחבה אות מז].

**ג) "עד אחד אומר תנאי ועד אומר אינו תנאי... והלכתא כרב הונא בריה דרב יהושע".** יל"ע מה דינו של השטר אחרי שע"א ביטל את דבריו ואמר שהוי תנאי, עיין בש"ך (סק"ט) שהביא דברי הרמ"ה שכתב דהע"א שאומר שלא היה תנאי מחייב את הלוה שבועה דאורייתא, ולכאו' צ"ב מ"ט העד שאומר אינו תנאי לא יחשב כעד המסייע לפטור משבועה, ועיין בזה כמה דרכים באחרונים והדברים תלוים ביסודות הסברות במה שנאמנים העדים לחזור בהם מעדותם על ידי הפה שאסר, עייןבש"ךובתומים (ס"ק מ"ה) ובנתה"מ בב' דרכים [הרחבה אות מח].

**מה) "תנאי היו דברינו"** פרש"י על תנאי מכרה שיעשה לו כך וכך וכו'. **מבואר** ברש"י שהתנאי הוא של הלוקח שיעשה דבר בקום ועשה ויל"ע מה הדין בתנאי של שב ואל תעשה. ומשמע ברש"י שבכה"ג אי"צ הלוקח להוכיח את קיום התנאי, **וכ"כ בש"ך** (מ"ו סקק"ז), והוכיח כן גם בדברי הריטב"א בסוגיין ובקידושין עי"ש. **ועיין בנתה"מ** (ס"ק כ"ג) שכתב שכ"ז בתנאי בשוא"ת שהוא תנאי דלהבא אבל בתנאי לשעבר על המלוה להוכיח את קיום התנאי, וראיה לדבר הביא הנתה"מ מדברי הר"ן שהקשה לעיל בדף ט': מ"ט בעי' לטעם דאין אדם טורח בסעודה ומפסידה הרי חיוב הכתובה הוא בתנאי שהיא בתולה, והבעל טוען שעברה על התנאי בקום ועשה, ועל כרחך שבתנאי שלשעבר אין חילוק בין קום ועשה לשב ואל תעשה,וביאור החילוק כתב הנתה"מ שכל היכא שהתנאי הוא דלהבא בשוא"ת הרי שנגמר החיוב, ותנאי מילתא אחריתא הוא, אבל בתנאי לשעבר הרי אילו לא נתקיים התנאי ליכא התחלת חיוב כלל עי"ש, [ועיין חזו"א אה"ע סי' ס"ז סק"ז].

**מו) "זילו קיימו תנאיכו" וכו'.** מבואר בגמ' דפסקי' דבתנאי היו דברינו נאמנים, **ונחלקו הראשונים** האם מיירי בכתב ידם יוצא ממקו"א דנאמנים אע"פ שאין להם מיגו, או"ד דמיירי באין כת"י יוצא ממקו"א דנאמנים רק מטעם הפש"א. **שיטת רב האי גאון** שבתנאי נאמנים העדים גם בכתב ידם יוצא ממקו"א משום שאי"ז חזרה מעדותם אלא הוספה, **והרמב"ן** ס"ל שגם בתנאי היו דברינו אין נאמנים אלא ע"י מיגו, והיינו דבמודעה ואמנה לא נאמנים גם ע"י מיגו [דמשוי נפשייהו רשעי] אבל בתנאי נאמנים ע"י מיגו. **הנה בשו"ע** (ס' מ"ו סל"ז) משמע שאין העדים נאמנים לחזור ולומר תנאי היו דברינו, [דכתב שרק במודעה נאמנים לחזור ולהעיד כן] **ובנו"כ הקשו** מהמבואר בשו"ע (סי' פ"ב סעיף י"ב וסימן כ"ט ס"א) דבתנאי יכולים לחזור ולהעיד, **ועיין בש"ך** (ס"ק קט"ז) משכ"ב. **ובנתה"מ** הביא דברי **התומים** (ס"ק מ"ט) שהקשה דבגט אינם נאמנים לומר שהיה תנאי בגט [ועי"ש שכתב שאם אומרים שהיה תנאי ואמרו שלא לכתוב תנאי זה בגט נאמנים, ועי"ש בנתה"מ שכתב שאסור לשמוע תי' זה וכ"ש לאומרו] **וכתב הנתה"מ** דיש לחלק בין גט לשאר שטרות, דבגט אין אמירה של העדים בגט אלא על כך שהגט נכתב בציוי הבעל ומסרו לבעל, ואע"פ שאנו מחזיקין את האשה בגרושה היכא שהגט יוצא מת"י ולא חיישי' לפקדון וכו' זהו משום שיש חזקה שתפיסתו מוכחת עליו, או משום שיש תנאי שאם תוציא הגט מת"י יהיה לגרושין, אבל אין עדות בעצם חתימן העדים על הגט שהיא נתגרשה, וממילא נאמנים לומר שהיה תנאי ואי"ז חוזר ומגיד, משא"כ בשטר בעלמא שהעדים חותמים על השטר תוכן החתימה הוא שמה שנאמר בשטר אמת ואם לא מופיע תנאי בשטר הרי שחתמו על כך שאין תנאי בעסק זה והוי חוזר ומגיד, עי"ש בהרחבה.

**מז) בעיקר שיטת הרמב"ן, הקשה הר"ן** דאם אנו אומרים דבעי' למיגו ובלה"כ הוי חוזר ומגיד נמצא שכאשר העדים חתמו על השטר בסתמא הרי שאמרו העדים שלא היה תנאי, וא"כ כאשר חוזרים בהם עתה הרי הם אומרים שחתמו שקר משום שהעידו מתחילה בסתמא שלא היה תנאי, עי"ש. **ועוד יש לדון** לשיטת הרמב"ן האם בגוונא שיעידו עדים אחרים שלא היה תנאי האם יהיה בזה תו"ת או לא, **ועיין בקצה"ח** (מ"ו סק"כ) שהביא דברי **הג"ת** (שער כא) שהקשה בזה סתירה **בדברי הרשב"א**, דבשו"ת (ח"ב סי' קנ) מבואר שעדים אחרים שמעידים דהוי תנאי נאמנים, ואילו בתשו' קודמת כתב שאין העדים יכולים לחזור ולהגיד, **ובב"י** כתב דיש חילוק בין אותם עדים לעדים אחרים, **ותמה הג"ת** דמאחר שבאותם עדים הוי חוזר ומגיד א"כ בעדים אחרים לכאו' צריך להיות תו"ת. **ובקה"י** (סי' כב) ביאר בזה, דבאמת בכה"ג שהעדים חותמין על שטר בסתמא אין הכוונה שאמרו העדים להדיא שלא היה תנאי במכירה אלא זהוי אומדנא דמוכח שכך היה כוונתם להעיד, ואומדנא זו מועלת להוציא ממון, היינו דאיכא בירור בדרגה של חזקה שזו היתה כוונת העדים להעיד, וממילא היכא שעדים אחרים מעידים שהיה תנאי במכר א"כ אין כאן הכחשה לעדות משום שכל הבירור שאמרו העדים שלא היה תנאי הוא בירור של חזקה ועדים עדיפי מחזקה, אבל אותם עדים אינם נאמנים לומר שתנאי היו דבריהם שהרי לפי מה שהחזקנו שאמרו בפשטות שלא היה תנאי, א"כ אין להם זכות של עדות לחזור ולהעיד וממילא אין כאן עדות, משא"כ בעדים אחרים שבודאי יש לעדותם כח של עדות, וגם מיושבת קו' הר"ן, דלדברי העדים הם שמים עצמן רשעים במה שהעידו מתחילה שלא היה תנאי במכר, ולהנ"ל א"ש שמאחר שאי"ז חוזר ומגיד הרי יש עדות שלא נתכוונו להעיד שלא היה תנאי במכר ושוב אין כאן משים עצמו רשע, עי"ש. ויש להעיר על יסוד דברי הקה"י דהנה בכל גוונא שתרי אומרים שהעדים החתומים היו פסולי עדות או קטנים וכו' אמרי דהוי תו"ת אע"פ שאילו באמת היו פסולי עדות אין כאן תו"ת אבל מכח החזקה שאין העדים חותמין וכו' אמרי' דאיכא תו"ת ולא אמרי' שהעדים האחרים עומדים כנגד חזקה אלא כנגד עדים ומאי שנא בתנאי דאמרי' שהעדים עומדים כנגד חזקה ולא כנגד עדים, ויש לחלק בסוג החזקות דבתנאי החזקה אינה על עיקר העדים אלא על פרטי העדות משא"כ בגוונא שהחזקה היא על העדים וצ"ע. **ועיין לעיל** [אות מב] שהבאנו כעין קושיא זו [של הג"ת בתנאי] על שיטת הרמב"ן במודעה ונתבאר שם ע"פ דברי הברכת שמואל שגם היכא שאין עדים אחרים נחשבים לתו"ת משום שאין בעדות הראשונה הגדה שלא היה מודעה מ"מ אין אותם העדי נאמנים לומר שהיה מודעה משום דהתקבלה עדותם 'בסתמא' שלא היתה מודע ואין זכות לחזור ולההעיד שוב באותה עדות אע"פ שאין 'סתירה' ממש בין העדויות וה"ה לענין תנאי י"ל בדרך זו ליישב מ"ט עדים אחרים נאמנים ואותם עדים אין נאמנים וחשיב חוזר ומגיד ועיין.

**מח) "עד אחד אומר תנאי ועד אומר אינו תנאי... והלכתא כרב הונא בריה דרב יהושע".** מבואר דבע"א אומר תנאי וע"א אומר אינו תנאי יכול הע"א לעקור את עדותו דמעיקרא ונמצא שאין קיום על שטר בלא תנאי. **וכתב הריטב"א** דכ"ז הוא בגוונא שהעד שאומר שאינו תנאי אינו מעיד שיודע שלא היה תנאי אלא אומר שלא ידוע לו שהיה תנאי דאם מעיד בפירוש שלא היה תנאי הרי אחד מהם משקר וע"א בהכחשה לאו כלום הוא.

**ויל"ע** מה דינו של השטר אחרי שע"א ביטל את דבריו ואמר שהוי תנאי, **ועיין בש"ך** (סק"ט) שהביא דברי **הרמ"ה** שכתב דהע"א שאומר שלא היה תנאי מחייב את הלוה שבועה דאורייתא, **וכתב הש"ך** דאע"פ שיש כאן לכאו' עד המסייע שהיה תנאי, מ"מ י"ל שעד זה אינו פוטר משבועה משום שאינו יודע שלא קיים את התנאי, עי"ש, **ועיין בתומים** (ס"ק מ"ה) שכתב שהטעם שאין עד האומר שהיה תנאי מסייע לפטור משבועה משום דאינו נאמ אלא ע"י מיגו, ועיין בנתה"מ (ס"ק כד) מה שהקשה עליו [ותלוי אם הנאמנות לחזור ולומר תנאי הוא מדין מיגו או שמחמת המיגו נאמנים מדין עדות ואכמ"ל], **וביאר הנתה"מ** בב' דרכים **א-** ע"פ דברי התוס' לעיל י"ח: דהיכא שאמרו אנוסים היינו הוי חסרון קיום, וכתב הנתה"מ דביאור הדבר הוא דבאמת אין לעדים נאמנות לומר אנוסים היינו ולא נאמנות של מיגו משום דהוי מיגו נגד עדים, אלא דאם נחזיק אותם למשקרים במה שאמרו אנוסים היינו נמצא שהעידו שקר בתוכ"ד עם מה שאמרו כת"י הוא זה ועדות שבטלה מקצתה בטלה כולה ושוב ליכא קיום, וזו כוונת התוס' בחסרון קיום, וממילא אין עדות זו מועלת לסייע לפטור משבועה שהרי אינה מתקיימת אלא מדין חסרון קיום. [ובעיקר דברי הנתה"מ יש בזה חידוש גדול לומר שאם נחזיק אותם למשקרים באומרם אנוסים היינו יהיה בזה עדות שבטלה מקצתה וכו', שהרי אם הם משקרים י"ל שאי"ז עדות כלל דהוי חוזר ומגיד ואינם נפסלים בכך לעדות ושוב ל"א בזה עדות שבטלה מקצתה וכו', ועיין במלואי משפט (הערה 95) שהביא דברי האחרונים בענין זה ואכמ"ל]. **ב-** עוד כתב הנתה"מ דמאחר דמדאו' עדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה עדותם בבי"ד ואי"צ קיום א"כ עדיף הע"א שאומר שאינו תנאי [דאי"צ קיום] מהעד שאומר תנאי היו דברינו שאינו נאמן אלא במיגו משום שמדרבנן בעי' קיום, ולפ"ז תלוי הדבר אם בתנאי בעי' למיגו דאם לא בעי' למיגו [עיין לעיל אות מו] א"כ הכא נמי יהיה עד שאומר אינו תנאי פוטר משבועה עי"ש.

**י"ט ע"ב - כ' ע"א - תו"ת בעדים שבשטר - הכחשה תחילת הזמה - בר שטיא**

**א) "שנים החתומין על השטר" וכו'.** מבואר בגמ' שבתב ידם יוצא ממקו"א אינם נאמנים ולמסק' הוי תרי ותרי. ויש לעיין מדוע חשיב תו"ת, האם כח העדים החתומים על השטר חשיב כתרי שאינם פסולי עדות וכד', או"ד שהחזקה דאין המלוה מחתים עדים קרובים וכד' זהו נחשב לתרי עדים. ועיין בלשון רש"י (ד"ה תרי ותרי) דמשמע שעדי השטר חשובים לתרי עדים, וצ"ב הרי אנים יכולים להעיד על עצמן. וברא"ש (סי"ג) מבואר שהחזקה חשובה כעדים, וכן משמע לשון התוס' לעיל (י"ח: ד"ה הרי) עי"ש, וצ"ב דלכאו' אנן סהדי צריך להיות או יותר מב' עדים או פחות מב' עדים ומהכי תיתי שיהיה בדיוק כמו ב' עדים, ועוד צ"ב לפ"ז קושית התוס' לעיל י"ט ע"א (ד"ה חזקה) שדימו את החזקות בסוגיין לחזקה א"א פורע תו"ז אע"פ דהכא הוי אנן סהדי דחשיב כתרי, וצ"ע. [הרחבה אות מט].

**ב) "אין נאמנים"** נחלקו הראשונים האם אינם נאמנים גם במקום שמעידים על העדים עצמן או רק במקום שמעידים על השטר ולא על העדים, ונשנו בזה כמה שיטות בראשונים. א- שיטת התוס' (ד"ה ואם) דאם אומרים העדים שעדין הם פסולים הרי הם נאמנים, אלא דמיירי שאומרים שעתה הם כשרים. ועיין בש"ך (מ"ו ס"ק קב) שהוכיח שכן היא שיטת התוס', וכן ס"ל לרמב"ן ולריטב"א. וצ"ב דמאחר שמיירי שהעדים מתו מ"ט מקבלים את העדות על העדים הרי אין בזה נפ"מ ולכאו' כל העדות היא על הממון, ועוד צ"ב מה מועיל מה שאומרים שעתה הם כשרים הרי כבר מתו ומאי נפ"מ בכך, ועיין בחידושי הגרש"ש (סי' כ"א) משכ"ב. ב- בראשונים הובאה דעה דהיכא שיש נפ"מ עתה על העדים הם נאמנים, אבל היכא שאין נפ"מ עתה על העדים כגון שמתו [וכלשון הגמ'] אינם נאמנים גם אם אומרים שהיו גזלנים [ואולי היו חיים היו פסולים]. ועיין בריטב"א דמבואר דשיטתם דכיון שמתו אין זה נחשב שמעידים על העדים אלא על הממון עי"ש, ועיין בחידושי הגרש"ש (סי' כ"א) מש"כ בביאור שיטה זו. ג- שיטת הרא"ש (סי"ג) שגם אם אומרים עתה על העדים שהם פסולים אינם נאמנים כיון שהחזקה שחתמו על השטר הוי כתרי עדים שאינם פסולים. ויל"ע בשיטת הרא"ש האם כוונתו שאין העדים נאמנים לפסול את העדים גם מכאן ולהבא, או"ד דמכאן ולהבא ודאי נפסלו וכל הנדון הוא על השטר דהוי תו"ת, ועיין בקצה"ח (ס"ק כ"א) שמוכח מדבריו דס"ל בשיטת הרא"ש שמכאן ולהבא העדים פסולים, אמנם בדברי הנתה"מ (ס"ק כ"ב) מוכח לא כן ועיין במלואי החושן בשם שו"ת ר' אליעזר מטלז סי' א', ועיין בש"ך (שם) דהקשה על הרא"ש דבסוגיא בב"ק (דף ע"ג) מבואר דהיכא דפסלי את העדים בגזלנותא נפסל השטר למפרע. ועיין בקצה"ח (ס"ק כ"א) משכ"ב. [הרחבה אות נ].

**ג) "אמר רב ששת זאת אומרת הכחשה תחילת הזמה"** **וכו'**. ברעק"א הקשה דכיון שמתו לא שייך בהם הזמה, עי"ש ועיין בריטב"א בביאור דברי הגמ' ולכאו' לדבריו לק"מ קושית הרעק"א. והנה בתי' ר"נ צ"ב דמאחר שס"ל לרב ששת שבעי' הכחשה בפניהם מה תשובה היא זו "אילו הוו לקמן" וכו', ועיין בחידושי הגרש"ש (סי' כ"ב) ביסוד מחלו' רב ששת ור"נ. [הרחבה אות נא].

**ד) "מידי דהוה אנכסי דבר שטיא... ואמר רב אשי אוקי תרי להדי תרי וארעא אוקמא בחזקת בר שטיא".** ומוכח דבספק דתו"ת מוקמי' לקרקע בחזקת מרא קמא, ועיין היטב בגמ' ביבמות ל"א ע"א שהוכיחה מכאן דתו"ת הוי ספיקא דרבנן, ויש להקשות דלכאו' תלוי בספק האחרונים האם מ"ק היא כחזקה קמייתא באיסורים או כדין מוחזק [עיין בקונטרס הספיקות כלל א' בהרחבה] דאי חזקת מרא קמא היא כדין חזקת ממון ומוחזק דהמוציא מחבירו עליו הראיה צ"ב כיצד הוכיחה הגמ' מדינא דבר שטיא דתו"ת ספיקא דרבנן, הרי אף אי נימא דתו"ת ספיקא דאוריתא מכל מקום יש לנו לילך בתר חזקת מרא קמא, דדין מוחזק והמוציא מחבירו עליו הראיה קיים גם בספיקא דאוריתא ועיין בשער"י (ש"ה פי"ד). [הרחבה אות נב ואות נג].

**ה) הקשה הרעק"א** (דו"ח בסוגיין) לענין מה הביאה הגמ' ראיה מבר שטיא, דלענין הא דמהני תפיסה אין כלל ראיה מבר שטיא שהרי התם באמת לא מהני תפיסת הלוקח, ואע"פ שאפשר שהתם לא מהני תפיסת הלוקח רק משום דמיירי בקרקע ואין תפיסה בקרקע, אבל מכל מקום אין ראיה מהתם דבמטלטלי תועיל תפיסה. ועיין בתי' הרעק"א ומבואר בדבריו לדמ"ד תו"ת ספיקא דאוריתא בספק לא נעמיד אף בחזקת המחזיק בקרקע ויהיה הדין "יחלוקו" ולפ"ז יישב הקו' הנ"ל, עי"ש. וצ"ב מדוע למ"ד תו"ת ספיקא דאוריתא נעשה יחלוקו ולא נילך בתר מוחזק דהתינח לענין חזקה המבררת מובאר היטב הטעם דאין הולכים בתר חזקה בתו"ת אבל בתר מוחזק ותפוס גרידא מ"ט לא אזלינן אף אם תו"ת ספיקא דאוריתא ובאיזה כח נוציא מיד המוחזק. ועיין בחידושי רבי שלמה היימן (כתובות ס' ח') משכ"ב [הרחבה אות נג].

**מט) "שנים החתומין על השטר ומתו ובאו שנים מן השוק ואמרו" וכו'.** מבואר בגמ' שאם אין כתב ידם יוצא ממקו"א נאמנים העדים השנים ואם כתב ידם יוצא ממקו"א אינם נאמנים ולמסק' הוי תרי ותרי. **ובראשונה** יש לעמוד על ענין יסודי והוא מדוע חשיב תו"ת, **האם** כח העדים החתומים על השטר חשיב כתרי שאינם פסולי עדות וכד' ואע"פ שאין אדם מעיד על עצמו שאינו קרוב מ"מ היכא שכתבו שטר חשיב לפנינו הגדה של תרי עדי שאינם קרובים וכד', **או"ד** שהחזקה דאין המלוה מחתים עדים קרובים וכד' זהו נחשב לתרי עדים. **ועיין בלשון רש"י** (ד"ה תרי ותרי) "עדי השטר ואלו ב' מעידים עליהם שפסולים היו באותה שעה" ומשמע ברש"י שעדי השטר חשובים לתרי עדים.וביאור הדבר בפשטות שאע"פ שכל מה דהוי תרי עדים הוא מחמת החזקה דבלא החזקה לא אמרי' שיש כאן עדות מ"מ לאחר שהוחק לנו שאין העדים חותמין אלא בכשרות א"כ יש לעדותם כח של תרי על כשרות החתימה, וזהוי 'ההלכה של שטרות' וצ"ב. **וברא"ש** (סי"ג) כתב "דעדים החתומין על השטר אע"פ שאלו מעידים עליהם שהיו פסולין הוי כאילו שנים אחרים מעידים עליהם שהם כשרים דחזקה דמלוה לא מחתים עדים פסולים על שטרו והך חזקה חשיבא כעדים" עי"ש, הרי מבואר בשיטת הרא"ש שהחזקה חשובה כעדים, **וכן** משמע **לשון התוס'** לעיל (י"ח: ד"ה הרי) "דאנן סהדי שלא היו אנוסים ופסולי עדות דהא לקמן אמרינן תרי ותרי נינהו". וצ"ב דלכאו' אנן סהדי צריך להיות או יותר מב' עדים או פחות מב' עדים ומהכי תיתי שיהיה בדיוק כמו ב' עדים. **אלא שצ"ב** לפ"ז קושית התוס' לעיל י"ט ע"א (ד"ה חזקה) וכ"ה בתוס' הרא"ש, שדימו את החזקות בסוגיין לחזקה א"א פורע תו"ז [לענין מיגו נגד חזקה] ולכאו' הכא הוי אנן סהדי דחשיב כתרי, וגבי א"א פורע תו"ז בודאי לא חשיב כתרי אם יבואו עדים ויאמרו שפרע תו"ז, [וכבר עמד זה **הפנ"י** לעיל] ועל כרחך שיש חילוק בענין זה בין אם השטר מקוים [דאז חשיב כתרי] לבין אם אין השטר מקוים דלא חשיב כתרי [עיין לעיל אות ל'] צ"ע בסברא.

**נ) "אין נאמנים"** נחלקו הראשונים האם אינם נאמנים גם במקום שמעידים על העדים עצמן או רק במקום שמעידים על השטר ולא על העדים, ונשנו בזה כמה שיטות בראשונים. **שיטת התוס'-** (ד"ה ואם) דאם אומרים העדים שעדין הם פסולים [עדי השטר] הרי הם נאמנים, אלא דמיירי שאומרים שעתה הם כשרים [וכגון שהיו קרובים בנשותיהם וכד']. **ב- בראשונים** הובאה דעה אחרת דהיכא שיש נפ"מ עתה על העדים הם נאמנים, אבל היכא שאין נפ"מ עתה על העדים כגון שמתו [וכלשון הגמ'] אינם נאמנים גם אם אומרים שהיו גזלנים [ואולי היו חיים היו פסולים]. **ג- שיטת הרא"ש** (סי"ג) שגם אם אומרים עתה על העדים שהם פסולים אינם נאמנים כיון שהחזקה שחתמו על השטר הוי כתרי עדים שאינם פסולים.

**הנה בשיטת התוס',** מבואר דכל היכא שמעידים על העדים עצמן הרי הם נאמנים ואע"פ שעתה אין נפ"מ על העדים עצמן [כגון שמתו] מ"מ הרי העדות היא שההעדים הם גזלנים וזו עדות שנאמנים עליה ב' עדים אחרים, ורק אם עדות העדים אינה שהעדים פסולי עדות אלא 'שהיו' פסולי עדות אזי אי"ז נחשב עדות על העדים אלא על השטר ולכן הוי תו"ת. **ועיין ברמב"ן ובריטב"א** שדעתן כדעת התוס', דאם מעידים על גזלנות נאמנים. **וכתב הש"ך** (מ"ו ס"ק קב) דמוכח דכן היא שיטת התוס' מהא דהקשו לאחר מכן דנאמין לעדים במיגו שהיו אומרים עדין הם פסולים עי"ש ואילו בגוונא שמתו לא שייך לומר כן א"כ מאי מקשו התוס', עי"ש, אכן לפ"ז צ"ב מ"ט נקטה הגמ' לשון שמתו העדים, **ועיין בריטב"א** שכתב דבעי' להכי דבפשטות אם הם חיים הרי הם יקיימו את השטר עי"ש. **אכן** מבואר בתוס' שהיכא שמעידים שהם עתה כשרים הוי תו"ת וצ"ב, דמאחר שמתו מה איכפת לנו במה שמעידים שעתה הם כשרים ועיין **בחידושי הגרש"ש** (סי' כ"א) משכ"ב.

**בשיטת הראשונים** דכל היכא שמתו העדים אין נאמנים העדים שבאים לפוסלם, **עיין בריטב"א** דמבואר דשיטתם דכיון שמתו אין זה נחשב שמעידים על העדים אלא על הממון עי"ש, [ובריטב"א פליג וס"ל דלא עדיף כחם במותם מבחייהם] **ועיין בחידושי הגרש"ש** (סי' כ"א) שר"ל מתחילה שביאור שיטה זו היא דכל שאין נפ"מ בעדותם על גוף העדים אין לזה דין הגדה והוי כחצי דבר, וכל קבלת העדות היא על חיוב הממון ובזה הוי תו"ת, ודחה ביאור זה, משום דיש להוכיח שכל קבלת עדות של ב' עדים אינה על החיוב אלא על מציאות המעשה, וכל היכא שלגבי מציאות צריכים להיות נאמנים לומר שהם גזלנים א"כ ממילא נפסלו להעיד בשטר. **וביאר הגרש"ש,** דהנה עיקר פסלות העדים צ"ב, שהרי יש אנן סהדי שהם כשרים בחתימת השטר וא"כ הוי תו"ת [כשי' הרא"ש], ועל כרחך גדר הדבר הוא שמאחר שלא יתכן שהשטר יועיל להחזיק את העדים עצמן לכשרים על כרחך מהני עדות העדים לפסול את העדים עצמן והשטר נפסל ממילא דאל"כ הוי תרתי דסתרי, ומעתה ס"ל לראשונים הנ"ל שאם בפועל לא פסלנו את העדים מאחר שמתו א"כ ליכא הכא לתרתי דסתרי וכשרים [לתו"ת] מחמת האנן סהדי שבעדות השטר.

**שיטת הרא"ש,** דמאחר שיש אנן סהדי מחמת חתימת השטר שוב א"א לפסול את העדים גם אם מעידים שהיום הם פסולים. **ויל"ע** בשיטת הרא"ש, האם כוונתו שאין העדים נאמנים לפסול את העדים גם מכאן ולהבא, או"ד דמכאן ולהבא ודאי נפסלו וכל הנדון הוא על השטר דהוי תו"ת, **ועיין בקצה"ח** (ס"ק כ"א) שמוכח מדבריו דס"ל בשיטת הרא"ש שמכאן ולהבא העדים פסולים [ויישב בזה קו' התוס' להלן ד"ה אלא דלכן לא מוקמי לעדים השתא על החזקה, עי"ש], ולפ"ז ביאור הדברים הוא דודאי אין החזקה של השטר מועלת לומר שהעדים יהיו כשרים מכאן ולהבא, אלא דבאמת העדים נפסלים דלכך נאמנים העדים השנים, אבל לענין למפרע הוי תרתי דסתרי דמוכח שהיו כשרים וס"ל דבתרתי דסתרי אין פוסלים את העדים, ועיין. **אמנם בדברי הנתה"מ** (ס"ק כ"ב) מבואר דשיטת הרא"ש היא דאין נפסלים העדים משום שהוי שלא בפניהם ולפ"ז לא יפסלו גם מכאן ולהבא [ובמלואי חושן הביא משו"ת ר' אליעזר מטלז סי' א' דס"ל בשיטת הרא"ש שלא נפסלים העדים גם מכאן ולהבא וצ"ע]. **ובש"ך** (שם) הקשה על הרא"ש דבסוגיא בב"ק (דף ע"ג) מבואר דהיכא דפסלי את העדים בגזלנותא נפסל השטר למפרע. **ועיין בקצה"ח** (ס"ק כ"א) דמאחר דגם אם אינם נאמנים הוי תו"ת ובקרקע מוקמי' ליה בחזקת מ"ק, א"כ א"ש מה דבמואר בב"ק דאין השטר מועיל משום דבתו"ת מוקמי' לקרקע בחזקת בעלים.

**נא) "אמר רב ששת זאת אומרת הכחשה תחילת הזמה" וכו'. ביאר הריטב"א** דאין כוונת הגמ' להזמה ממש, שהרי לא שייך הזמה אחר הכחשה ולא דמי כלל, אלא שמאחר שמעידים על העדים עצמן [לפסול אותם לעדות או אפי' בשאר עדויות של נפסלים לעדות מ"מ מעידים על העדים עצמן] א"כ אין להכחישן אלא בפניהם כמו בהזמה, **ועיין ברעק"א** שהקשה דכיון שמתו לא שייך בהם הזמה, ולדברי הריטב"א לכאו' לק"מ דאין הכוונה להזמה ממש, וכ"כ **בחי' הגרש"ש** (סי' כ"ב). **והנה** בתי' ר"נ צ"ב, דמאחר שס"ל לרב ששת שבעי' הכחשה בפניהם מה תשובה היא זו "אילו הוו לקמן" וכו', **וביאר הגרש"ש** דכוונת ר"נ להוכיח שבהכחשה אין העדות על גוף העדים אלא על המעשה, וא"כ אין נפ"מ אם העדים בפנינו או לא, עי"ש.

**נב) "מידי דהוה אנכסי דבר שטיא... ואמר רב אשי אוקי תרי להדי תרי וארעא אוקמא בחזקת בר שטיא".** ומוכח דבספק דתו"ת מוקמי' לקרקע בחזקת מרא קמא, **ועיין היטב** בדברי בגמ' ביבמות ל"א ע"א הוכיחה מכאן דתו"ת הוי ספיקא דרבנן, **ויש להקשות** דלכאו' תלוי בספק האחרונים האם מ"ק היא כחזקה קמייתא באיסורים או כדין מוחזק [עיין בקונטרס הספיקות כלל א' בהרחבה] דהנה אי נימא דחזקת מרא קמא היא כשאר חזקה דמעיקרא א"ש היטב הוכחת הגמ', אבל אי חזקת מרא קמא היא כדין חזקת ממון ומוחזק דהמוציא מחבירו עליו הראיה צ"ב כיצד הוכיחה הגמ' מדינא דבר שטיא דתו"ת ספיקא דרבנן, הרי אף אי נימא דתו"ת ספיקא דאוריתא מכל מקום יש לנו לילך בתר חזקת מרא קמא, דדין מוחזק והמוציא מחבירו עליו הראיה קיים גם בספיקא דאוריתא, ועיין בשער"י (ש"ה פי"ד). ועיין בקונטרס הספיקות (כלל א' ס"ה) שעמד בראיה זו, מדברי הרמב"ן בב"מ (ו.) עי"ש, וצ"ב מגמ' מפורשת ביבמות ל"א ע"א הנ"ל] וכבר תמה כן על דבריו בשער"י (ש"ה פי"ד).

**נג) הקשה הרעק"א** (דו"ח בסוגיין) לענין מה הביאה הגמ' ראיה מבר שטיא. דלענין הא דמהני תפיסה אין כלל ראיה מבר שטיא שהרי התם באמת לא מהני תפיסת הלוקח, ואע"פ שאפשר שהתם לא מהני תפיסת הלוקח רק משום דמיירי בקרקע ואין תפיסה בקרקע, אבל מכל מקום אין ראיה מהתם דבמטלטלי תועיל תפיסה. ותירץ הרעק"א דהנה בסוגיא דבר שטיא ביבמות ל"א ע"א מבואר דהטעם דמוקמי לקרקע בחזקת בר שטיא הוא רק משום דתו"ת ספיקא דרבנן אבל אי תו"ת ספיקא דאוריתא לא ניזיל בתר מ"ק, ויש לברר מה הדין למ"ד תו"ת ספיקא דאוריתא בכה"ג, ובפשטות היה נראה דתשאר הקרקע ביד היושב בה [היינו הלוקח] ולא נוציא מידו מספק וכן נקט בפשיטות בקונטרס הספיקות כלל ב' ס"א, אבל כדי לישב קושיא הנ"ל כתב הרעק"א דצ"ל לדמ"ד תו"ת ספיקא דאוריתא לא נעמיד אף בחזקת המחזיק בקרקע ויהיה הדין "יחלוקו" וזהו שהוכיח הגמ' מבר שטיא, עי"ש. **אכן בעיקר דברי הרעק"א** יש לברר מדוע למ"ד תו"ת ספיקא דאוריתא נעשה יחלוקו ולא נילך בתר מוחזק דהתינח לענין חזקה המבררת מבואר היטב הטעם דאין הולכים בתר חזקה בתו"ת [דלא יהיה החזקה יותר מעוד עדים] אבל בתר מוחזק ותפוס גרידא מ"ט לא אזלינן אף אם תו"ת ספיקא דאוריתא ובאיזה כח נוציא מיד המוחזק. **ובחידושי רבי שלמה היימן** (כתובות ס' ח') הביא בשם הג' ר' גדליה שאר זצ"ל לבאר דספק דתו"ת למ"ד תו"ת ספיקא דאוריתא הוי כספק של "דררא דממונא" ובספק של דררא דממונא לא מועיל דין תפוס, כמבואר בגמרא גבי ההיא ארבא דאם היה שם דררא דממונא לא הוי פסקינן "כל דאלים גבר" ולא היה מהני תפיסה אלא היה הדין דיחלוקו. ובעיקר מה שהביא הגר"ש היימן דספק דתו"ת חשיב כדררא דממונא, יש לעיין בזה מדברי התוס' בב"ב דף ל"א: (ד"ה אנן אחתינן) שכתבו דבתו"ת היכא דליכא מוחזק יהיה הדין כל דאלים גבר, ואילו בדררא דממונא לא היינו עושים כל דאלים גבר אלא יחלוקו. **ועיין היטב** בדברי הרעק"א דהטעם דבספיקא דאוריתא יהיה הדין יחלוקו, הוא כמו שמדויק בלשונו שכתב "דלמ"ד תו"ת ספיקא דאוריתא הוא מסלקין לכל החזקות ואפילו חזקת מוחזק". היינו דס"ל דאף "מוחזק" יש בו דין חזקה, הגם שאי"ז הכרעת הספק אבל מכל מקום גם הנהגה של "אל תוציאנו מספק" היא גם בפרשת חזקות ויש בה הכרעה כל שהיא. ולכן בתו"ת אי הוה ספיקא דאוריתא לא שייך כל הכרעה, ולכן לא אזלי' בתר המוחזק אלא עושים יחלוקו. ולפ"ז א"ש ראית הגמרא בכתובות מבר שטיא, דס"ד דבתו"ת נעשה יחלוקו ולא נילך בתר המוחזק ולזה הביאה הגמ' ראיה מבר שטיא דלא עושים יחלוקו [דתו"ת אי"ז ספיקא דאוריתא כמבואר בגמ' ביבמות הנ"ל] אלא אזלי' בתר המ"ק דתו"ת ספיקא דרבנן.

הנה לפ"ד הרעק"א הנ"ל יש לדחות בפשטות את הראיה שהובא לעיל מהגמ' בבר שטיא דחזקת מ"ק היא כחזקה דמעיקרא באיסורים, שהרי כל הראיה היא מכח מאי דנקטינן דאי מ"ק הוי מטעם מוחזק אז גם בספיקא דאוריתא היינו הולכים בתר המוחזק [ואז קשה מה ראית הגמ' מהבר שטיא דתו"ת ספיקא דרבנן מהא דאזלינן בתר מ"ק] אבל לפ"ד הרעק"א דאי הוה תו"ת ספיקא דאוריתא לא אזלי' אף בתר המוחזק אלא הדין הוא "יחלוקו" א"ש ראית הגמ' דתו"ת ספיקא דרבנן מהא דאזלי' בתר מ"ק בבר שטיא אף אי מ"ק דינו כדין מוחזק, דאילו היה תו"ת ספיקא דאוריתא לא היינו משאירים את הקרקע ביד המרא קמא אף שנחשב למוחזק אלא היינו פוסקים "יחלוקו". אמנם בתשו' רעק"א סי' קלו' נקט בפשיטות בסו"ד דכל מה דלא מעמידים בחזקת בר שטיא הוא משום דחזקת מרא קמא אי"ז כדין מוחזק אלא כשאר חזקות כמו חזקת אשת איש וכדומה אבל אין אנו עושים מעשה להוציא ממוחזק אף אם תו"ת ספיקא דאוריתא. ושלא כדברי הרעק"א בכתובות דף כ' הנ"ל דס"ל דאי תו"ת ספיקא דאוריתא עבדינן יחלוקו. אלא שלפ"ז צ"ב ראית הגמ' בכתובות הנ"ל מסוגיא דבר שטיא.

**הנה בדברי הרמב"ן** בב"מ ו. מבואר דאף אי תו"ת ספיקא דאוריתא לא עבדינן יחלוקו אלא אזלי' בתר התפוס, אלא דבתו"ת כיון דהוי ספיקא דאוריתא הדין הוא דאי תפס לא מפקינן מניה [וכמו שביאר דבריו בקוטנרס הספיקות כלל א' ס"ה], **ולפ"ד צ"ע** מה ראית הגמ' מבר שטיא לענין הדין דאי תפס לא מפקינן מניה הרי בבר שטיא באמת לא מהני תפיסה וכקושית הרעק"א הנ"ל. אכן באמת לדברי הרמב"ן איכא קושיא אחרינא אלימא טפי, דלדברי הרמב"ן מיירי סוגיא בכתובות למאן דס"ל תו"ת ספיקא דאוריתא, ואף דין זה דבר שטיא מעמידין בחזקת בר שטיא הוא למ"ד תו"ת ספיקא דאוריתא, ואילו סוגיא ערוכה ביבמות ל"א. דמהא דמעמידים הקרקע בחזקת בר שטיא מוכח דתרי ותרי ספיקא דרבנן. **ובחידושי הגר"ש היימן** (כתובות ס"ח) עמד בזה ותירץ דאין כוונת הרמב"ן בב"מ למ"ד תו"ת ספיקא דאוריתא, אלא באמת תו"ת ספיקא דרבנן, אבל כמו למאן דס"ל תו"ת ספיקא דאוריתא אין החזקה יכולה להכריע את הספק כמו כן למ"ד תו"ת ספיקא דרבנן אין החזקה יכולה להכריע את הספק, ומה דאזלי' בתר המוחזק אי"ז מחמת הכרעה אלא דין: "דאל תוציא מספק" ולכן מהני תפיסה. ולפ"ז אפשר שלמ"ד תו"ת ספיקא דאוריתא לא ניזיל בתר התפוס כלל ונעשה יחלוקו ואפשר להעמיד סוגיא דכתובות כדברי הרעק"א, עי"ש. **אמנם דברי הגר"ש היימן צ"ע טובא,** דמלבד מה דדחיק טובא להעמיס כן בלשון הרמב"ן אחר שכתב בפירוש בב"מ דתו"ת ספיקא דאוריתא, הרי להדיא פסק הרמב"ן בקידושין ס"ו. וב"ב ל"א. דתו"ת ספיקא דאוריתא. וא"כ הדרא קושיא לדוכתא דלפ"ד הרמב"ן סותרות הסוגיות ביבמות וכתובות אהדדי. ושמעתי לבאר, דבאמת לדברי הרמב"ן פליגי הנך סוגיות אהדדי וסוגיא דכתובות ס"ל דתו"ת ספיקא דאוריתא וסוגיא דכתובות ס"ל דתו"ת ספיקא דרבנן, אלא דיש לבאר, דהתינח סוגיא דיבמות א"ש היטב דס"ל מהא דבבר שטיא מוקמי' על חזקת מ"ק על כרחך דתו"ת ספיקא דרבנן דאילו הוי ספיקא דאוריתא לא היינו הולכים בתר החזקה, אבל לסוגיא דכתובות צ"ב מ"ט אזלי' בתר בר שטיא הרי תו"ת ספיקא דאוריתא, וצריך לומר דסוגיא בכתובות ס"ל דמ"ק הוי מטעם מוחזק ולכן לא איכפת לן דתו"ת ספיקא דאוריתא דבתר המוחזק אזלי' אף אם תו"ת ספיקא דאוריתא, אבל סוגיא דיבמות ס"ל דמ"ק הוא מטעם חזקה דמעיקרא ולכן מוכח מהא דאזלי' בתר מ"ק דתו"ת ספיקא דרבנן. [וסיעתא לחילוק זה הביאו מהמאירי ביבמות שם דהביא יש פוסקים שתו"ת הוי ספיקא דאוריתא "ונכסי דבר שטיא ממונא הוא וממון שאני". והיינו דבבמון אזלי' בתר החזקה גם אי תו"ת ספיקא דאוריתא, וביאור דבריו כהנ"ל.] ולמבואר מתישבת שיטת הרמב"ן במהלך דברי הגמ' בכתובות, דאפ"ל ביסוד הדברים כביאור הרעק"א דהראיה מבר שטיא היא שלא עבדינן בתו"ת יחלוקו אלא אזלינן בתר מרא קמא, אלא שלדברי הרעק"א הטעם הוא משום דתו"ת ספיקא דרבנן כדמוכח מבר שטיא ואילו לרמב"ן הראיה מבר שטיא דלא עבדינן יחלוקו אע"פ דתו"ת ספיקא דאוריתא, ומשום דאזלי' בתר המוחזק ומרא קמא הוי כמוחזק.

**כ' ע"א - כ' ע"ב [כותב אדם עדותו על השטר - מפי כתבם]**

**א)** **"כותב אדם עדותו על השטר ומעיד עליה אפילו לאחר כמה שנים" וכו'.** נחלקו בגמ' רב הונא ורבי יוחנן האם בעי' שיזכור את עדותו מעצמו או לא. ונאמרו ב' דרכים עיקריים במחלו' ר"ה ור"י. א - שיטת רב האי גאון [הו"ד ברי"ף ובראשונים] דמיירי בכה"ג שידעו העדים עדות על פלוני שלוה מפלוני או שמכר לפלוני, ולא כתבו על זה שטר [אע"פ שנעשה קנין ויכלו לכתוב שטר] ולאחר זמן מרובה ביקש הלוה שיכתבו לו שטר על כך, דנחלקו ר"ה ור"י האם כותבים רק אם זוכרים את העדות או גם אם אינם זוכרים את העדות ונזכרים ע"י אחר, וקמ"ל שיכולים לכתוב ולא חיישי' שפרע לו, ובביאור שיטתו עיין ברא"ש (סי' ט"ז) ועיין ברי"ף מה שהקשה לשיטת רה"ג מראיתו של רבא, ועיין בר"ן משכ"ב ובראשונים הקשו על רה"ג מהא דאיתא בב"מ (ט"ז: י"ז ע"א) דחיישי' לשטר שנפרע בזמנו, ועיין ברשב"א מה שתי' על כך. ב- שיטת רש"י [ותוס' ושא"ר] דמיירי בשטר שכתב העד לעצמו לזכרון ושיטת ר"ה שיכול להעיד בעדות זו לאחר כמה שנים רק אם זוכר מקצת מהעדות מעצמו בלא ראית השטר, ור"י ס"ל שגם אם קודם שראה את השטר לא זכר כלום ורק ע"י השטר נזכר יכול להעיד עדות זו והחידוש הוא שאי"ז נחשב שיודע מכח הכתוב בשטר דבכה"ג איכא חסרון של מפיהם ולא מפי כתבם, ועיין בריטב"א שביאר לפ"ז דברי הירושלמי שכתב שר"י ס"ל כרבנן שעד המעיד על כתב ידו מעיד על מנה שבשטר ור"ה ס"ל כרבי שעל כתב ידו לחוד הוא מעיד. [הרחבה אות נד].

**ב) מפיהם ולא מפי כתבם.** בראשונים דנו מדוע אין בשטר את החסרון של מפיהם ולא מפי כתבם, ובקצה"ח (כ"ח סק"ו) הביא בזה ד' דעות א- שיטת הבעל המאור (יבמות ט' ע"א בדפי הרי"ף) דכיון שאין כותבין שטר אלא מדעת המתחייב הוי "מפי כתבו" ולא מפי כתבם. ב- שיטת הרמב"ן (יבמות ל"א:) דכיון שנכתב בנוסח שטר ה"ל כמי שנחקרה עדותן בבי"ד ולא שייך דין מפי כתבם אלא היכא שאינו בתורת שטר. ג- שיטת התוס' (יבמות שם ובסוגיין) בשם ר"ת דלא שייך מפי כתבם אלא במי שאינו ראוי להגדת עדות כגון שהוא אילם אבל מי שראוי להגדה אין הגדה מעכבת בו. ד- שיטת הרמב"ם (פ"ג מעדות ה"ד) דבאמת מד"ת אין מועיל עדות שבשטר מטעם דהוי מפי כתבם וכל דין שטר הוא מדרבנן, עי"ש. ועיין ברש"י בגיטין (ע"א ע"א ד"ה ולא מפי כתבם) דכתב לכאו' טעם אחר "דההוא אורחיה בהכי" ודבריו צ"ב, ועיין בהגהות ברוך טעם על הקצה"ח שהביא שיטה נוספת מדברי המרדכי בקידושין דדין שטר הוא מיסוד נביאים מפי הגבורה וכתב בספר וחתום. [הרחבה אות נה].

**ג) תוד"ה ורבי. דין דעת המתחייב.** ברוב הראשונים מבואר דכתיבת שטר צריכה להיות "מדעת המתחייב" היינו דכל היכא שלא ציוה המתחייב לכתוב את השטר אין לכתיבת העדות בשטר תוקף של שטר. ובטעם הדבר שצריך שטר להיות מדעת המתחייב עיין ברבינו יונה וברשב"א (ב"ב מ') דבעינן דומיא ד"ספר המקנה" אכן יש מהראשונים דפליגי ע"ז, וס"ל שכדי שיהיה לדבר תורת שטר אי"צ דוקא שיהיה מדעת המתחייב, ועיין היטב בדברי התוס' בסוגיין דנראה בפשטות דיש ב' דעות אי בעי' לדעת המתחייב, ועיין בתוס' ב"ב ע"ז ע"א (ד"ה חוזר) דלכאו' מבואר מדבריהן שאי"צ דעת המתחייב וכן פירשו הרעק"א (תנינא סו"ס נ"ג) ובאמרי בינה (הלואה ס"ו ד"ה ועוד) ועיין עוד בסוגיא בב"ב מ' ע"א הרחבה בראשונים ובאחרונים בזה [הרחבה אות נו].

**ד) בא"ד** **[שיטת ר"ת בעדות בשטר].** בתוס' הביאו מחלוקת רש"י ור"ת, דרש"י ס"ל שאין אדם יכול לשלוח אגרתו לבי"ד גם אם זוכר את העדות דעל כך קאי הקרא "מפיהם ולא מפי כתבם" ושיטת ר"ת דליכא חסרון של מפיהם ולא מפי כתבם אלא היכא שאין יכולים העדים להעיד בפיהם אבל הראוי להגדה אין הגדה מעכבת בו, ולכן יכולים לשלוח אגרת לבי"ד, ובעיקר שיטת ר"ת צ"ב מאי שנא פסול דמפי כתבם משאר פסולי עדות דלא אמרינן בהם דרק מי שאינו ראוי לכך פסול, ועיין בקו"ש בב"ב (שם) משכ"ב. ובתוס' בב"ב (מ' ע"א) הקשו על ר"ת מסוגיין מ"ט בעי' שיזכרו את ההעדות הרי יכולים להביא את העדות לבי"ד, עי"ש, וקושית התוס' צ"ב דהרי גם לדברי ר"ת אין להגדת עדות זו תורת "שטר" אלא תורת עדות וא"כ מהכי תיתי שיועיל כל היכא שאינו זוכר את העדות, ומבואר לכאו' מדברי התוס' דלדעת ר"ת אי"ז הגדת עדות בעלמא אלא דין "שטר" ולכן יהני גם לאחר שאינו זוכר את העדות. אלא שמ"מ קשה מדוע הקשו תוס' קושיא זו רק לדברי ר"ת הרי מה שיש לזה דין שטר לכאו' אינו תלוי במחלוקת ר"ת ורש"י בגדר דמפי כתבם, ועמד בקושיא זו התומים (ל"ט סק"ח) ועי"ש משכ"ב בהרחבה. [הרחבה אות נז].

**ה) בא"ד**. הקשו התוס' מדוע מועלת כתיבת המחאה הרי לא הוי מדעת המתחייב היינו המחזיק בקרקע, ותירצו ב' תירוצים ועיין בראשונים בב"ב תירוצים נוספים, על קושית התוס' [הרחבה אות נח].

**נד)** **"כותב אדם עדותו על השטר ומעיד עליה אפילו לאחר כמה שנים" וכו'.** נחלקו בגמ' רב הונא ורבי יוחנן האם בעי' שיזכור את עדותו מעצמו או לא. ונאמרו ב' דרכים עיקריים במחלו' ר"ה ור"י. **א - שיטת רב האי גאו**ן [הו"ד ברי"ף ובראשונים] דמיירי בכה"ג שידעו העדים עדות על פלוני שלוה מפלוני או שמכר לפלוני, ולא כתבו על זה שטר [אע"פ שנעשה קנין ויכלו לכתוב שטר] ולאחר זמן מרובה ביקש הלוה שיכתבו לו שטר על כך, דנחלקו ר"ה ור"י האם כותבים רק אם זוכרים את העדות או גם אם אינם זוכרים את העדות ונזכרים ע"י אחר, וקמ"ל שיכולים לכתוב ולא חיישי' שפרע לו, **ועיין ברא"ש** (סי' ט"ז) שאע"פ שלענין דברי הגמ' יש לפרש בענין אחר [כדלהלן], מ"מ עיקר דינו יש להסכים לשיטת רה"ג ואין לחשוש לפרעון, דאם איתא דפרע היה לו להודיע לעדים ואם לא הודיע להם איהו דאפסיד אנפשיה. **ועיין ברי"ף** שהקשה לשיטת רה"ג מהי ראיתו של רבא מדברי ר"י הרי היא גופא דינו של ר"י, **ועיין בר"ן** משכ"ב לבאר דברי רה"ג בחידושו של רבא. **ובראשונים** הקשו על רה"ג מהא דאיתא בב"מ (ט"ז: י"ז ע"א) דחיישי' לשטר שנפרע בזמנו, ומ"מ כתבו הראשונים [עיין **ריטב"א בשם בעל העיטור והרא"ה**] דבשטרי קנין יש להסכים לשיטת רה"ג, **וברמב"ן** כתב שה"ה בהלואה בתו"ז היינו בתוך ל' יום דסתם הלואה ל' יום, **והר"ן** כתב דשיטת רה"ג עצמו שבסתם הלואה ל' יום שנאמן לטעון פרוע תוך ל' יום [וא"כ אם לא נסכים לחידושו של רה"ג דלא חיישי' לפרעון ה"ה שא"א לכתוב את השטר גם תוך ל' יום], **וברשב"א** הסכים לחידושו של רה"ג וכתב ליישב את הקושיות מסוגיא בב"מ דמיירי התם בשטר שנפל (ט"ז:) או בבי"ד שיש להם אחריות יותר (שם י"ז ע"א) עי"ש. **ב- שיטת רש"י** [**ותוס' ושא"ר**] דמיירי בשטר שכתב העד לעצמו לזכרון [ואע"פ שלשון 'שטר' לא משמע כן, עיין בריטב"א שהיו רגילים העדים לכתוב לזכרון בנוסח שטר], ושיטת ר"ה שיכול להעיד בעדות זו לאחר כמה שנים רק אם זוכר מקצת מהעדות מעצמו בלא ראית השטר [והשטר מזכיר לו את שאר הענין], ור"י ס"ל שגם אם קודם שראה את השטר לא זכר כלום ורק ע"י השטר נזכר יכול להעיד עדות זו והחידוש הוא שאי"ז נחשב שיודע מכח הכתוב בשטר דבכה"ג איכא חסרון של מפיהם ולא מפי כתבם, **ועיין בריטב"א** שביאר לפ"ז דברי **הירושלמי** שכתב שר"ה סבר כרבי שעד המעיד על כתב ידו אינו מעיד על מנה שבשטר אלא על כתב ידו לחוד, ומשו"ה ס"ל שצריך לזכור את העדות לגמרי דאל"כ הוי כמו שהפנקס מעיד ולא העד והוי מפי כתבם, ואילו ר"י ס"ל כשיטת רבנן שעד המעיד על כת"י מעיד על מנה שבשטר, וא"כ כמו שבקיום אי"ז נחשב שהשטר מעיד אלא העד מעיד כמו כן הכא אי"ז נחשב שהפנקס מעיד אלא העד מעיד ולכן כל שזוכר את העדות [אע"פ שלא זכרה קודם לכן] מהני. **ובראשונים** הקשו מ"ט לא חיישי' שמא יעידו אע"פ שאין זוכרין כלל כמו דחיישי' הכי בסווגיא ביבמות ל"א:, ועיין ברמב"ן משכ"ב ועיין בריטב"א שכתב שלא הועיל בתירוצו ועיין בריטב"א מש"כ לחלק בין סוגיין לסוגיא התם.

**נה) "מפי כתבם" יש להקדים** דחלוק דין שטר מדין עדות ע"פ בכמה ענינים, דעדות ע"פ אינה אלא בפני בעל דין, וכן עדות ע"פ אינה אלא בפני בי"ד, וכן עדות ע"פ אינה בלילה, וכן יש בה את החסרון של מפיהם ולא מפי כתבם, משא"כ בשטר דליכא להני חסרונות. **ודנו הראשונים** מדוע אין בשטר את החסרון של מפיהם ולא מפי כתבם, **ובקצה"ח** (כ"ח סק"ו) הביא בזה ד' דעות בראשונים. שיטת **הבעל המאור** (יבמות ט' ע"אבדפי הרי"ף) דכיון שאין כותבין שטר אלא מדעת המתחייב הוי "מפי כתבו" ולא מפי כתבם. [ועיין **בחידושי רבי ראובן** יבמות שם שביאר דכיון שחתימת העדים הוי כחתימת המתחייב ובשליחותו חותמים לא חידשה התורה בזה את הדין דמפי כתבם עי"ש]. **שיטת הרמב"ן** (יבמות ל"א:) דכיון שנכתב בנוסח שטר ה"ל כמי שנחקרה עדותן בבי"ד ולא שייך דין מפי כתבם אלא היכא שאינו בתורת שטר. **שיטת התוס'** (יבמות שם ובסוגיין) בשם ר"ת דלא שייך מפי כתבם אלא במי שאינו ראוי להגדת עדות כגון שהוא אילם אבל מי שראוי להגדה אין הגדה מעכבת בו. **שיטת הרמב"ם** (פ"ג מעדות ה"ד) דבאמת מד"ת אין מועיל עדות שבשטר מטעם דהוי מפי כתבם וכל דין שטר הוא מדרבנן. [**וברמב"ן** (ספר המצות שורש ב') תמה עליו מהא דמהני שטר גרושין או שטר קידושין מדאוריתא, **ובאחרונים** חילקו דכל דברי הרמב"ם הם על שטר ראיה ולא על שטר קנין, עיין בחידושי הגר"ח (שם) ובתומים (שם) ובנתה"מ (שם) ועוד ואכמ"ל]. **והנה רש"י** בגיטין (ע"א ע"א ד"ה ולא מפי כתבם) כתב טעם אחר "דההוא אורחיה בהכי" ודבריו צ"ב, ועיין **בפני אריה** (סימן פ"ו ד"ה ולענ"ד) **ובאבני נזר** (אהע"ז סי' קצ"ח) ועוד ואכמ"ל. **ועיין בהגהות ברוך טעם** על הקצה"ח שהביא שיטה נוספת מדברי **המרדכי** בקידושין דדין שטר הוא מיסוד נביאים מפי הגבורה וכתב בספר וחתום. **ובטעם** הדבר שאין בשטר את הדינים האחרים שיש בעדות ע"פ [בפני בי"ד ובפני בע"ד ובלילה] זהו משום שענין השטר אינו הגדת עדות בבי"ד אלא עדות הנמסרת לבעל דבר כראיה ומסמך. ועיין **בתוס' רי"ד** גיטין (ע"א.) ובפני אריה הנ"ל, ויש להוסיף עוד שענין השטר אינו עדות של העדים על הבע"ד, אלא כעדות של הבע"ד עצמו שעליה מעידים העדים, ועיין.

**נו) תוד"ה ורבי. [דעת המתחייב]** ברוב הראשונים מבואר דכתיבת שטר צריכה להיות "מדעת המתחייב" היינו דכל היכא שלא ציוה המתחייב לכתוב את השטר [או שזכין לו שלא בפניו] אין לכתיבת העדות בשטר תוקף של שטר. וטעם הדבר שצריך שטר להיות מדעת המתחייב **מבואר ברבינו יונה וברשב"א** (ב"ב מ') דהוא משום דבעינן דומיא ד"ספר המקנה" שנעשה מדעת המתחייב. היינו דרק היכא דהוה דומיא דספר המקנה יש לעדות דין שטר. **[ועוד** שעל ידי דעת מתחייב אין חסרון בשטר של מפיהם ולא מפי כתבם ויבואר בזה להלן]. **אלא שכתבו האחרונים** (עיין בחידושי הגר"ח אישות ג' יח, ובקו"ש ב"ב שם אות ריט) דאין ענין בדעת מי שהוא "מתחייב" בדווקא אלא בדעת 'בעל המעשה' [בעל השטר] והיינו דעת מי שהמעשה תלוי בו. [ותירצו בזה את קושית האבני מלואים (ל"ב ד') שהקשה מדוע ניתן לכתוב שטר קידושין שלא מדעת האשה הרי בעי' לדעת המתחייב, ולפ"ז א"ש דהבעל הוא עושה השטר והמעשה תלוי בו ולכן חשיב שנעשה השטר מדעת בעל השטר.] **אכן יש מהראשונים** דפליגי ע"ז, וס"ל שכדי שיהיה לדבר תורת שטר אי"צ דוקא שיהיה מדעת המתחייב, ועיין היטב בדברי **התוס' בסוגיין** דנראה בפשטות דיש ב' דעות אי בעי' לדעת המתחייב, **ועיין בתוס'** ב"ב ע"ז ע"א (ד"ה חוזר) דלכאו' מבואר מדבריהן שאי"צ דעת המתחייב וכן פירשו **הרעק"א** (תנינא סו"ס נ"ג) **ובאמרי בינה** (הלואה ס"ו ד"ה ועוד) ובאמת בראשונים שם תירצו על קושית התוס' שם ע"פ היסוד דבעי' דעת המתחייב כמבואר באחרונים הנ"ל. הנה בסוגיא בב"ב מבואר **"הודאה בפני ב' וצריך לומר כתובו" ו**פירש הרשב"ם דמיירי היכא שהודה אדם לחבירו שחייב לו מנה וצריך לומר הלוה כתובו, דשלא ברשות הלוה אין כותבים משום דחוב הוא לו שלא ניחא ליה לעשות את החוב שחייב למלוה בשטר, משום דבמלוה ע"פ נאמן לומר פרעתי ואילו במלוה בשטר אינו נאמן לומר פרעתי. עי"ש. **ומבואר ברשב"ם** דבלא האי טעמא דבמלוה ע"פ נאמן לומר פרעתי משא"כ במלוה בשטר, היה אפשר לכתוב את השטר אף שלא מדעתו. ולכאו' צ"ב דאין זה מדעת המתחייב, והיה אפ"ל דלא ס"ל לרשב"ם דבעי דעת המתחייב בשטר, **אמנם ברשב"א** כתב בפירוש דבעי' דעת המתחייב בשטר ומאידך כתב שכל מה שצריך לומר כתובו בהודאה זה משום דלא ניחא ליה דיהיה מלוה בשטר ולא יהיה נאמן לומר פרעתי או החזרתי וכד' וכן יוכלו לגבות מנכסים משועבדים וכו', ומשמע דבלה"כ היה אפשר לכתוב אף שלא מדעתו וצ"ב דאינו מדעת המתחייב. **וברמב"ם** (פי"א ממלוה ה"א) בשו"ע (ל"ט ב') פסקו "המלוה את חבירו בעדים אין כותבים עדותן ונותנים למלוה, שלא יחזרו למלוה על פה מלוה בשטר." **והקשה התומים** (שם סק"ד) כדלעיל, מדוע היו צריכים ליתן טעם זה, הא בלה"כ אין יכולים לכתוב דכל שלא אמר להם לכתוב לא חשיב שטר והוי מפיהם ולא מפי כתבם. ותירץ התומים בב' אופנים א- דלשיטת הרמב"ם דתמיד יש חסרון של מפי כתבם גם בשטר, אלא שחכמים תיקנו להכשיר היכא שאמר כתבו ולזה כתב הרמב"ם דיש לתת טעם מדוע לא תיקנו היכא שלא אמר כתבו, ומהטעם הנ"ל שלא יהיה מלוה בשטר. ב- עוד תירץ דדברי הרמב"ם הנ"ל מוסבים על מה שכתב שצריך להמלך שנית בלוה שזהו משום שכיון דהוי מלוה בשטר צריך "ישוב הרבה". עי"ש. **ובנתה"מ** (שם סק"ד) תירץ דמטעם דלא להוי מפי כתבם סגי לומר "כתבו" ואי"צ לומר "תנו" ולטעם הנ"ל דלא להוי מלוה בשטר צריך לומר תנו. עי"ש. אמנם כל התירוצים הנ"ל אינם מועילים לשיטת הרשב"א דלעיל. וצ"ע. **ואולי אפ"ל** לפי מה שכתבו הר"ן והנמוק"י ובריטב"א בשם הרשב"א דדין דעת המתחייב בעי רק במקום שיש איזה חיוב ממון על פי השטר ולא בהודאת דברים בעלמא, א"כ ה"נ אילו לא היה נפ"מ אי הוה מלוה ע"פ או מלוה בשטר הוי הודאת דברים בעלמא ולא היה צריך דעת המתחייב.

**נז) בא"ד [שיטת ר"ת בעדות בשטר]** בתוס' הביאו מחלוקת רש"י ור"ת דרש"י ס"ל שאין אדם יכול לשלוח אגרתו לבי"ד גם אם זוכר את העדות דעל כך קאי הקרא "מפיהם ולא מפי כתבם" ושיטת ר"ת דליכא חסרון של מפיהם ולא מפי כתבם אלא היכא שאין יכולים העדים להעיד בפיהם אבל הראוי להגדה אין הגדה מעכבת בו, ולכן יכולים לשלוח אגרת לבי"ד, **ו**בעיקר שיטת ר"ת בדין מפי כתבם **ביאר הקו"ש** דלכאו' צ"ב, מאי שנא פסול דמפי כתבם משאר פסולי עדות דלא אמרינן בהם דרק מי שאינו ראוי לכך פסול, וביאר דכתיבה נחשבת כהגדה ולכן אין חסרון אלא במי שלא ראוי להגדה שאז לא יכולה הכתיבה להחשב כהגדה עי"ש. ובתוס' בב"ב (מ' ע"א) הקשו על ר"ת מסוגיין מ"ט בעי' שיזכרו את ההעדות הרי יכולים להביא את העדות לבי"ד, עי"ש, וקושית התוס' צ"ב דהרי גם לדברי ר"ת אין להגדת עדות זו תורת "שטר" אלא תורת עדות וא"כ מהכי תיתי שיועיל כל היכא שאינו זוכר את העדות [וכמו שאם נשתתק וכד' אין לזה דין עדות משום שהעדות היא בזמן שהשטר בא לפני בי"ד] **ומבואר לכאו'** מדברי התוס' דלדעת ר"ת אי"ז הגדת עדות בעלמא אלא דין "שטר" ולכן יהני גם לאחר שאינו זוכר את העדות. **אלא** שמ"מ קשה מדוע הקשו תוס' קושיא זו רק לדברי ר"ת הרי מה שיש לזה דין שטר לכאו' אינו תלוי במחלוקת ר"ת ורש"י בגדר דמפי כתבם, ועמד בקושיא זו **התומים** (ל"ט סק"ח) וכתב [בתוספת ביאור] דמהלך דברי התוס' הוא- דמתחילה הקשו כיצד מהני שטר מחאה הרי אינו מדעת המתחייב, והראיה שצריך דעת המתחייב דאל"כ מהו ענין עדות דמפיהם ולא מפי כתבם, הרי תמיד יוכלו העדים לכתוב העדות בשטר, אלא דכל ענין השטר הוא כשנעשה מדעת המתחייב, ולכן תירצו שדין המחאה בשטר הוי תקנת חכמים, אלא שכל זה דוקא לשיטת רש"י שהבין דדין מפיהם ולא מפי כתבם הוא שלא ישלחו עדותן באיגרת לבי"ד דא"כ מוכח דכל שטר בעי שיעשה מדעת המתחייב, אבל לשיטת ר"ת דמפיהם ולא מפי כתבם בא למעט רק אילם שאינו יכול להעיד בע"פ, א"כ אין ראיה שדין שטר הוא רק מדעת המתחייב וגם עדים יכולים לכתוב עדותן על השטר ויהיה לזה דין שטר, וא"כ שפיר הקשו תוס' לשיטת ר"ת דיהני היכא שכתבו את עדותן בשטר גם אם אח"כ אינם זוכרים את העדות. עי"ש. **הנה** בתוס' בסוגיין הביאו **פירוש ר"י** דבאמת אי"צ בשטר את דעת שניהם ואילו היה כתוב השטר כתיקון שטרות היה יכול להביאו לבי"ד, אלא דמיירי שאין השטר כתוב כתיקון שטרות אלא כזכרון דברים בעלמא ולכן אין מועיל אא"כ זוכר את העדות עי"ש. [ומבואר דלא ס"ל דבעי' דעת המתחייב כל היכא שנעשה השטר כתיקון שטרות] **ובש"ך** (ל"ט סק"ט) כתב דפירוש ר"י הוא כדברי ר"ת המובא בתוס' ב"ב, ועי"ש שדן לחלוק על דין הרמ"א שם. ומדבריו מבואר שס"ל לתוס' דמה דמהני עדות העדים להכתב בשטר אי"ז לפי פירוש רש"י בגדר דמפי כתבם אלא לפירוש ר"ת ור"י הנ"ל, ועיין **בתומים** שם שתמה על דבריו דלכא' אי"ז שייך למחלוקת רש"י ותוס' **וברעק"א** (בשו"ע שם) הסכים לדברי התומים עי"ש ואכמ"ל.

נח) **בא"ד**. הקשו התוס' מדוע מועלת כתיבת המחאה הרי לא הוי מדעת המתחייב היינו המחזיק בקרקע, ותירצו ב' תירוצים **א-** עוד תירצו תוס' לפי שיטת ר"ת דבעלמא דמהני מפי כתבם, ורק היכא שהו אילם וכד' שאינו יכול להעיד אזי יש חסרון של מפי כתבם וא"כ הכא מהני מדין עדות. ב- דאע"פ דלא הוי מדעת המתחייב מ"מ תיקנו חז"ל שתועיל המחאה באופן זה לבטל החזקה דבדבר מועט מבטלין את החזקה, שהרי אפילו אם יתברר לנו שלא שמע המערער את המחאה מהני המחאה לבטל את החזקה. היינו דהכא מהני השטר מתקנת חכמים גבי מחאה. ועיין בראשוניםם בב"ב תירוצים נוספים, **ברשב"א** כתב דכיון שהעדים כותבים למי שהקרקע שלו ועומד בחזקתו כל שלא יביא ראיה, לכן על שלו ולתועלתו כותבין. עי"ש. ומבואר דכיון שהמערער הוא הבעלים עד שיוכח לא כן, ממילא אין המערער נחשב למתחייב והעדים כותבים למי שהקרקע שלו. **בנמוק"י ובר"ן** כתבו דדין דעת המתחייב בעי' דוקא היכא דהוי דבר שבינו לבין חבירו אבל במחאה ומודעה שאין הדבר תלוי אלא בו די הוא שיכתבנו בלשון שליחות. **ועיין בריטב"א** שכתב "דשאני הכא שאי"ז ענין חיוב שמתחייב מעכשיו ממון או שמוכר או נותן, אלא הודאת דברים ממה שזה מוסר לפניהם" עכ"ל. אלא שהוסיף דכ"ז הוא משום שהקרקע בחזקתו כותבים על פי המערער וכדברי הרשב"א לעיל, עי"ש. **אכן אפ"ל** באופן אחר לפי דברי האחרונים שהובאו לעיל דלא בעינן דעת המתחייב אלא דעת בעל השטר או בעל המעשה ולכן הכא בעל המעשה הוא המערער, ובאמת מבואר כן ב**עליות דרבנו יונה** דכתב "כיון שהמוחה והמוסר מודעה בעלי המעשה כותבין בשליחותן להיות בידן לראי' ולזכות." עכ"ל. **ובריב"ש** (סי' שפ"ב ד"ה ועוד יש) כתב דכל דבר שהוא בעל כרחו של מתחייב אי"צ דעת המתחייב **ולפ"ז** הכ"נ המחאה היא בע"כ של המחזיק.

**כ"א ע"א - מחלו' רבי ורבנן [כת"י או מנה שבשטר] – קנפיק נקי ריבעא דממונא אפומא דחד סהדא**

**א) "לדברי רבי על כת"י הם מעידים לדברי רבנן על מנה שבשטר".** מצאנו כמה דרכים במחלו' רב ורבנן א- בתוס' לעיל (כ: סוד"ה ורבי) ע"פ הירושלמי מבואר שנחלקו האם בגוונא שאין זוכרים את העדות לגמרי אלא ע"י השטר אי חישב זכירה ועל מנה שבשטר הם מעידים או לא חשיב זכירה וממילא על כת"י הם מעידים. ב- בריטב"א כתב בביאור שיטת רבנן דעיקר עדותם אינה על המנה שבשטר אלא על חתימות ידן אלא דמאחר שהם החתומים בשטר וע"י עדותן מתקיים השטר ונעשה כמי שנחקרה עדותן בבי"ד נחשב הדבר כאילו העידו על המנה שבשטר, וביאר את דברי הירושלמי באופ"א ועיין ברשב"א. ג- בבית יעקב ביאר שיטת רבנן ע"פ דברי הרא"ש בפרק ג"פ דעדי החתימה נחשבים כמעידים על המסירה וא"כ כאשר מעידים זה כתב ידינו חשיב כמו שמעידים על המסירה, ולשיטת ר"א דעדי מסירה כרתי הרי יש כאן שטר מעליא, ובדעת רבי עי"ש מש"כ. [הרחבה אות עג].

והנה יל"ע בשיטת רבנן דמאחר דעל מנה שבשטר הם מעידים לכאו' הוי רק מלוה ע"פ ועיין ברשב"א משכ"ב. ולדברי הריטב"א הנ"ל א"ש. ועיין בפנ"י משכ"ב ובנתה"מ (מ"ו סקי"א) מה שחידש בזה.

**ב) הנה** נפ"מ בין הדעות הנ"ל, אם צריכים העדים לזכור את ההלואה, כמבואר בריטב"א עי"ש. ועיין ברמב"ם (עדות פ"ח ה"ד) דס"ל שאם לא זוכרים את ההלואה "לא נתקיים השטר והרי הן כחרשים עד שיזכרו עדותן" [ועיין בקצה"ח (מ"ו סק"י) מה בדיוק צריכים העדים לזכור בשטר]. ובראב"ד פליג. ועוד מבואר ברמב"ם (שם) שגם אם עדים אחרים מקיימים את השטר ג"כ צריכים העדים של השטר לזכור העדות אלא שלא מאמינים להם שאינם זוכרים עי"ש. וצ"ב בשיטת הרמב"ם מאי שנא ממתו העדים דמועיל. ועיין בש"ך (מ"ו ס"ק לב) וובנתה"מ (שם סק"ט) חידושים גדולים ויסודות בבדיני שטרות מדברי הרמב"ם הנ"ל. [הרחבה אות עג\*]

**ג) בירושלמי** [הו"ד בריטב"א במתני'] כתב דהגם דלשיטת רבנן על מנה שבשטר הם מעידים מ"מ אם באו עדים אחרים ואמרו שאי"ז כתב ידם מ"מ הוי תרי ותרי ולא אמרי' דמאחר שהם מעידים על מנה שבשטר נמצא שעל הכתב יד איכא רק ע"א על כל כתב וכתב וכנגד זה איכא ב' עדים על כל כתב וכתב שאינו כת"י, אלא מ"מ חשיב כתו"ת. ועיין בש"ך (מ"ו סקי"ב) מש"כ בזה בשם רבינו ירוחם שבכה"ג דעדים מכחישים צריך לקיים השטר ממקו"א, ובתומים (סק"ו) ובנתה"מ (מ"ו סק"ז) משכ"ב [הרחבה אות עד].

עוד איתא בירושלמי (שם) שאם אומרים עדי השטר שאינו כתב ידינו ואחרים אומרים שהוא כתב ידם אזלי' בתר העדים שאומרים שהוא כתב ידם, ועיין בריטב"א מה שביאר בזה.

**ד)** **"דא"כ קנפיק נכי ריבעא דממונא אפומא דחד סהדא".** בפשטות ביאור הדבר דהתורה לא האמינה בדין תורה זה לאחד מן העדים יותר מאשר על חצי הממון. וקשה דלהלן אמרינן דאם יקיימו חתימת העד החי שלא ע"פ עצמו אלא ע"פ כתב ידו שכתב בחספא שפיר גבינן בשטר, וצ"ע דהרי גם בכה"ג נפיק נכי ריבעא דממונא ע"פ חתימתו, ומה לי אם נפיק הממון ע"י חתימתו עצמה או ע"י שמקיים את חתימתו, וצע"ג ועיין באבי עזרי פ"ג מעדות ובאבני נזר, וצ"ע. ועיין בט"ז (אהע"ז ל"ה ס"ב) בהגה"ה מהחכ"צ משכ"ב. [הרחבה אות עה].

**ה) יש לדון** האם דין זה [דקנפיק נקי ריבעא וכו'] הוא דין דוקא בממונות או גם באיסורים, ועיין בתוס' הרא"ש בגיטין ט"ו ע"ב גבי שליח שמביא גט ואמר בפני נחתם ע"א, ועל העד השני מעיד שמכיר חתימתו יחד עם עוד עד, דמבואר שדן בזה, וצ"ב בסברא [הרחבה אות עו].

**ו) עיין בנמוק"י** (פרק חזקת הבתים) דמבואר דיש חילוק האם קודם בא אחד מן השוק ואח"כ בא העד החי או להיפך. ועיין ברמ"א (סי' מ"ו סי"ג) ובש"ך (שם) ובקצה"ח (סקי"ב) ובמשובב מה שחידש בזה. [הרחבה אות עז].

**ז) תוד"ה ודוקא.** נחלקו האחרונים אם לתירוץ תוס' סוגיין דוקא כר"מ, דאילו לר"א חייש אפי' בחספא, או דגם לר"א אפשר לכתוב אחספא, דהשטר כשר רק בצירוף העדי מסירה וא"כ הם יעידו האמת וליכא למיחש למידי. [עי' מהרש"א, וש"ך (סי' מו סקל"ז, וסי' מ"ב סק"ב) וחזו"א (נשים פ"ז סק"י) משכ"ב].

**עג) "לדברי רבי על כתב ידן הם מעידים לדברי רבנן על מנה שבשטר הם מעידים". יל"ע במה נחלקו רבי ורבנן.** מבואר כמה דרכים במחלו' רב ורבנן א- **בשיטת התוס'** לעיל (כ: סוד"ה ורבי) מבואר דביארו בדברי הירושלמי שנחלקו האם בגוונא שאין זוכרים את העדות לגמרי אלא ע"י השטר אי חישב זכירה ועל מנה שבשטר הם מעידים או לא חשיב זכירה וממילא על כת"י הם מעידים. ובריטב"א הקשה לדברים אלו דלא משמע שצריכים לרבנן לזכור את העדות כלל עי"ש. ב- **בריטב"א** כתב בביאור שיטת רבנן דעיקר עדותם אינה על המנה שבשטר אלא על חתימות ידן אלא דמאחר שהם החתומים בשטר וע"י עדותן מתקיים השטר ונעשה כמי שנחקרה עדותן בבי"ד נחשב הדבר כאילו העידו על המנה שבשטר, עי"ש. **ולפ"ז** כתב הריטב"א שאי"צ העדים לזכור ההלואה. ולפ"ז ביאר הריטב"א לעיל את דברי הירושלמי דרבנן ס"ל כר"י והיינו שכאשר מכיר את כתב ידו חשיב כאיו שנזכר מן הענין לגמרי, ואינו נחשב מפי כתבם, ואילו רבי פליג בענין זה עצמו דמאחר שנזכר מן השטר אי"ז מועיל וחשיב מפי כתבם ולכן ס"ל שעל כת"י הוא מעיד ולא על מנה שבשטר. **ג- בבית יעקב** ביאר שיטת רבנן ע"פ דברי **הרא"ש** בפרק ג"פ דעדי החתימה נחשבים כמעידים על המסירה [ויסוד זה נמצא בכ"מ ואכמ"ל] וא"כ כאשר מעידים זה כתב ידינו חשיב כמו שמעידים על המסירה, ולשיטת ר"א דעדי מסירה כרתי הרי יש כאן שטר מעליא, ובדעת רבי עי"ש מש"כ אי ס"ל כר"מ או דס"ל שגם לשיטת ר"א הכא אי"ז נחשב שמעידים על המסירה עי"ש.

**והנה** יל"ע בשיטת רבנן דמאחר דעל מנה שבשטר הם מעידים לכאו' הוי רק מלוה ע"פ **ועיין ברשב"א** שכתב "וטעמיהו דרבנן משום דסופן כתחילתן מה תחילתן אינהו הוא משום שטרא השתא נמי אינהו משום שטרא ודבריו צ"ב [וכנראה כוונתו לדברי הריטב"א הנ"ל]. **ולדברי הריטב"א** א"ש דבסו"ד אי"ז עדות בע"פ אלא דין שטר, וכן לדרך הבית יעקב הנ"ל. אבל לפ"ד התוס' הנ"ל צ"ב שיטת רבנן מ"ט הוי מלוה בשטר. **ועיין בפנ"י** משכ"ב [וביאר הפנ"י דברי התוס' דלרבי לא מהני גם אם יעידו בפירוש על מנה שבשטר, דהוא מטעם זה דאין טעם שיהיה על פיהם מלוה בשטר] **ובאופן אחר כתב בנתה"מ** (מ"ו סקי"א) שהוא מקולי קיום, היינו דמאחר שקיום שטרות דרבנן א"כ בכה"ג אין לחשוש לזיוף עי"ש. וכן מבואר במרדכי (סי' קמ"ו) עי"ש. [ולפ"ז בשטרות שצריכם קיום מדאורייתא כגון שטר שנפל לשיטת הרעק"א בריש גיטין או שטר בכת"י הלוה לשיטת הש"ך והב"ח לא יהני קיום זה בגוונא דעל מנה שבשטר הם מעידים ואכמ"ל] ועיין עוד **בחמד"ש** משכ"ב.

עג\*) **כתב הרמב"ם** (עדות פ"ח ה"ד) דמאחר דפסקי' כשיטת רבנן דעל מנה שבשטר הם מעידים "שטר שיצא לבית דין ובאו עדים ואמרו כתב ידינו הוא זה אבל מעולם לא ידענו עדות זו ואין אנו זוכרים שזה לוה מזה או מכר לו לא נתקיים השטר והרי הן כחרשים עד שיזכרו עדותן וכל מי שאינו דן כן לא ידע בדיני ממונות בין ימינו לשמאלו". היינו שכאשר העדים עצמן מקיימי את השטר צריכים הם לזכור את העדות ואל"כ לא חשיב קיום [ועיין בקצה"ח (מ"ו סק"י) שכתב שאי"צ לזכור ממש ההלואה וסגי שיזכרו שחתמו על השטר דנמצא שזוכרים שהלוה התחייב בשטר]. **ועוד מבואר ברמב"ם** (שם) שגם אם עדים אחרים מקיימים את השטר דמהני אע"פ שעדי השטר אומרים שאינם זוכרים הטעם הוא משום ד"אין משגיחין על דבריהן שאומרין אין אנו זוכרין עדות זו שמא חזרו בהן וזה שאמרו אין אנו זוכרין כדי לבטל השטר וכאילו אמרו קטנים היינו פסולי עדות היינו שאינן נאמנים הואיל ומתקיים השטר שלא על פיהם", והיינו שאילו היינו יודעים שעדי השטר אינם זוכרים לא היה מועיל אפילו קיום של אחרים. [והיינו כדרך התוס' בביאור הסוגיא דבכה"ג שזוכרים על מנה שבשטר הם מעידים כפשוטו]. **ובראב"ד** השיגו **בזה"ל "יש מי שאין מורין כן ויודעין בדינין כמותו שאם אמרו אין לנו זכרון כלל אין זו סתירה" עי"ש [והיינו כשיטת הריטב"א הנ"ל שאי"צ שיזכרו כלל כיון שהכוונה למנה שבשטר היינו שמביאים את השטר ובסו"ד הוי דין שטר].** ועיין בש"ך **(ס"ק לב) שביאר לשיטת הרמב"ם דמאחר והם לפנינו ואינם זוכרים הוי מפי כתבם,** ובנתה"מ **(שם סק"ט) ביאר שכוונת הש"ך היא דשיטת הרמב"ם היא שתקנת שטר היא מחשש שמא ימותו העדים או ילכו למדה"י ולכן היכא שהם לפנינו ליכא לתקנת שטר,** אכן בש"ך **(שם) כתב שגם לשיטות שדין שטר הוא מדאו' ולא מתקנ"ח מ"מ בעי' שאם הם לפנינו שיהיו ראוים להגדה, ובנתה"מ תמה דלכאו' מאי שנא אם מתו או הלכו למדה"י,** וביאר הנתה"מ **דגם מי דס"ל שמדאורייתא איכא לדין שטר מ"מ כל הדין דשטר הוי כמי שנחקרה עדותן בבי"ד זהו דוקא בשעה שיוצא השטר בבית דין וממילא בעי' בשעה זו דהיו ראוים להגדה [היינו שזוכרים העדות וכד'] ואע"פ שבודאי דין נחקרה הוא כבר משעה ראשונה מ"מ זמן הנחקרה משעה ראשונה הוא רק מדרבנן [מטעם חשש שמא ימותו] אבל מדאו' זמן הנחקרה הוא בשעה שיוצא מבי"ד ולכן בגוונא שהעדים לפנינו אין סיבה לתקנ"ח ובעי' שיהיו העדים ראוים להגדה.** אכן צ"ב **לפ"ז כיצד ניתן לגרש ולקדש ולקנות בשטר אם העדים מתו [ועיין במלואי משפט הערה 74 מה שהביא בזה מדברי האחרונים].**

**עד) בירושלמי** [הו"ד **בריטב"א** במתני'] כתב דהגם דלשיטת רבנן על מנה שבשטר הם מעידים מ"מ אם באו עדים אחרים ואמרו שאי"ז כתב ידם מ"מ הוי תרי ותרי ולא אמרי' דמאחר שהם מעידים על מנה שבשטר נמצא שעל הכתב יד איכא רק ע"א על כל כתב וכתב וכנגד זה איכא ב' עדים על כל כתב וכתב שאינו כת"י, אלא מ"מ חשיב כתו"ת. **ועיין בש"ך** (מ"ו סקי"ב) שהביא בשם רבינו ירוחם שבכה"ג דעדים מכחישים צריך לקיים השטר ממקו"א. **ובתומים** (סק"ו) הקשה מה מהני קיום ממקו"א הרי תרי כמאה. **ועיין בנתה"מ** (מ"ו סק"ז) שכתב דבדבר התלוי בטביעות עין לא אמרי' תרי מאה אלא אזלי' בתר רוב העולם ורוב דעות ועי"ש מש"כ בזה עוד, **והנה** יעו"ש שיסד כן מכח דברי התוס' בריש האשה רבה (פ"ח ע"א ד"ה אתא גברא) **אמנם בהגהות אמרי ברוך** הקשה דלא דמי דברי התוס' שם לנדון הנתה"מ הנ"ל עי"ש.

**עוד איתא בירושלמי** (שם) שאם אומרים עדי השטר שאינו כתב ידינו ואחרים אומרים שהוא כתב ידם אזלי' בתר העדים שאומרים שהוא כתב ידם, ועיין **בריטב"א** שביאר דזהו מטעם דכל עד שאומר שאינו כת"י הוא רק ע"א וכנגדו איכא ב' עדים. ומשמע מזה דאילו יאמרו כל אחד שאינו כתב ידו ואינו כתב ידו של חבירו יהיה דין תו"ת, **והדברים צ"ב** שהרי במתני' לעיל מבואר שאם כת"י יוצא ממקו"א אינם נאמנים ולא אמרי' בכה"ג מיגו, ובריטב"א גופא ביאר בהמשך דבריו כן דליכא הכא הפה שאסר וצ"ע ועיין **בקצה"ח** (מ"ו סק"ו) מש"כ בביאור דברי הירושלמי, ועיין עוד שם בקצה"ח בסק"י משכ"ב.

**עה)** **"היכא דמית חד מינייהו לבעי שניים מן השוק להעיד עליו דא"כ קנפיק נכי ריבעא דממונא אפומא דחד סהדא".** וכעי"ז מצינו בב"ב נ"ז עי"ש. **ובפשטות** ביאור הדבר הוא דהתורה לא האמינה בדין תורה זה לאחד מן העדים יותר מאשר על חצי הממון. **וקשה** דלהלן אמרינן דאם יקיימו חתימת העד החי שלא ע"פ עצמו אלא ע"פ כתב ידו שכתב בחספא שפיר גבינן בשטר, וצ"ע דהרי גם בכה"ג נפיק נכי ריבעא דממונא ע"פ חתימתו, ומה לי אם נפיק הממון ע"י חתימתו עצמה או ע"י שמקיים את חתימתו, וצע"ג [**ועיין באבי עזרי** פ"ג מעדות שכתב דנשגב ממנו פשר דין זה]. **ועיין באבני נזר** שביאר דכל מה דאיכא חיסרון במה שנפיק נקי רבעא דממונא אפומא דחד הוא דוקא בהלכות עדות משא"כ בגוונא שכותב את כת"י על חספא וכו' והיינו דבכה"ג אי"צ לדין עדות כלל על החתימה אלא מתקיים הדבר מאליו ע"פ בי"ד שמשווים החתימות משא"כ באומר כשמעיד על כת"י חבירו הרי בעי' לדין 'עדות' לקיום החתימה ובזה איכא חסרון כהנ"ל. אלא שלפ"ז א"א לומר כמש"כ מקודם שהחסרון בנפיק נקי רבעא דממונא וכו' הוא שאין לע"א נאמנות בד"ת על יותר מחצי הממון, שהרי בכה"ג נמי איכא נאמנות על יותר מחצי הממון אלא גדר הדבר הוא 'שבהלכות עדות אין לקבל עדותו יותר מעל חצי הממון'. וצ"ע.

**והנה בשו"ע** (אהע"ז ל"ה ס"ב) מבואר דשליח קידושין אינו יכול להיות עד [במקום דאיכא כפירת ממון כגון שטוענת האשה שלא קבלה את המעות] כיון דצריך הוא להישבע על המעות. **וכתב החלקת מחוקק** (שם סק"ג) דאם היה רק שליח אחד ועוד עד אחר הצטרף אתו ואותו העד מעיד שמסר המעות לאשה ופוטרו משבועה כדין עד המסייע, אפ"ה א"א שיעידו שניהם יחד על הקידושין דא"כ נפיק נכי ריבעא דממונא אפומא דחד סהדא. [דהעד השני מקיים את העד הראשון וגם מעיד על המעשה]. **אמנם בט"ז נדפסה הגה"ה**  דרק אם באותה העדות נפיק נכי ריבעא דממונא אז הוא דלא מהני, אבל לענין קידושין שפיר כ"א מעיד על חצי הקידושין, דמה שהאחר מעיד שנתן לה את הכסף [ופוטרו משבועה] זו עדות אחרת היא, והביא החכ"צ ראיה מהקושיא הנ"ל, וז"ל: "ודבר זה הוא דמיא להא דאמרינן שם ואי ליכא תרי אלא חד לכתוב חת"י אחספא ושדי ליה בבי דינא וכו' ואזיל איהו ומסהיד אאידך, ואע"ג דזה הוי ג"כ נכי ריבעא דממונא אפומא דידיה, מ"מ כיון דהוי כמו עדות אחרת מקרי חצי דבר מפיו של כל אדם, כ"ש כאן דאין העדות של הנתינה נוגע כלל בעדות הקידושין דלא מחשב לעדות אחת". ומבואר דהחילוק הוא שבכתב כת"י אחספא הרי עדותו שבשטר על המנה, והעדות השניה היא שיש כתב יד של עד אחר. ובעדות זו הוי חצי אפומא דחד סהדא. ואע"ג דבסך הכל בהוצאת הממון יוצא כל הממון נכי ריבעא אפומא דחד סהדא לא איכפת לן בזה, דדנים על כל עדות בפנ"ע. אלא דאכתי צל"ע דהא במעיד על מנה שבשטר ועוד עדות על כת"י חבירו ג"כ הוי לכאו' עדות על ב' ענינים, וצ"ע.[ועין עוד בגיטין י' ב' בתוס' ובחת"ס, ובברכ"ש גיטין סי' כ' ובשי' הגרש"ר שם ואכמ"ל].

**עו) בגיטין ט"ו ע"ב** אמרינן שליח שמביא גט ואמר בפני נחתם ע"א, ועל העד השני מעיד שמכיר חתימתו יחד עם עוד עד, דין הגט הוא שהוא פסול משום ד'או כולו בקיום הגט או כולו בתקנ"ח'. עי"ש. ושיטת התוס' דבאומר ידעתי שזו היא חתימתו לא מהני מדין קיום הגט, ורק באומר בפני נכתב מהני, ולכך צריך צירוף אחר עמו [אי לאו דגם זה לא מהני משום דבעינן כולו בתקנ"ח או כולו בקיום הגט]. **והקשה התוס' רא"ש** מ"צ להאי טעמא דאתי לאחלופי, תיפו"ל משום הגט גופא דנפיק כל עדות הגט נכי ריבעא אפומא דחד כיון שהוא צריך לצירוף האחד להעיד על חתימת יד השני. [ובתירוץ א' מתרץ דכיון דאם מעיד בפני נחתם כשר אפי' הוא לבדו, תו לא שייך חסרון זה]. **ותירץ התוס' רא"ש** [בתירוץ ב'] וז"ל, "א"נ י"ל דדוקא גבי ממון מתחלק לחצאין ולרבעין לענין פרעון שייך למימר נפיק נכי ריבעא דממונא אפומא דחד, אבל גבי עדות הגט שאינו מתחלק לחצאין ובחסרון מעט נפסל כל העדות, אפי' הרביע שנגמר ע"י עד האחר מקרי שפיר חצי דבר", עכ"ל. והדברים צ"ב.

**עז) כתב הנמוק"י** (פרק חזקת הבתים) ז"ל "ומיהו אם בא אחד מן השוק והעיד על חתימת החי ואח"כ בא החי והעיד על עצמו מצטרף הוא החי עם אחר שבשוק ומעיד על חתימת המת דהשתא ליכא אפומא דהחי אלא פלגא. אבל העיד ראשונה החי עצמו הוה אידך יתר שהוא כנטול." עכ"ל. **וברמ"א** (סי' מ"ו סי"ג) כתב על הדין דשדי חתימת ידו בב"ד ז"ל "וכ"ש אם היו עדים לקיים חתימת החי." **וכתב הש"ך** (שם) דכ"ז אם לא העיד הוא עצמו קודם לעדים והוסיף דכ"ש אם העיד בראשונה החי על עצמו לא מהני שיכתוב החת"י וישדי בב"ד, דאמרינן ע"ז כנטול דמי וכדברי הנמוק"י הנ"ל. **והקצה"ח** (סקי"ב) חולק ע"ז וסובר דמהני דכיון שב"ד יודעין במציאות שזה חת"י בלא עדותו שוב ל"ש לומר כנטול דמי, ורק גבי עדות שייך לומר כנטול דמי דאין מקבלין אותם, אבל על ראית הבי"ד ל"ש כנטול. [והנתיבות כתב דהב"ד הוי כנטול, וצ"ב, ועי' במשובב]. **ובמשובב** רצה לחדש שאפי' ב' עדים מהני אחר שהעיד על עצמו, וכל דברי הנמוק"י הם רק באופן שבא אחרי עדות החי עד אחד, דאז בעינן לצרפו עם עדות החי ואמרינן דכנטול דמי, אבל בבאו שני עדים לא אמרינן כנטול כיון שמקבלים אותם בפנ"ע. [ולפ"ז י"ל דמש"כ הרמ"א דבבאו עדים השטר כשר, מיירי אפי' אחרי שהעיד הכשר, ושלא כדברי הש"ך].

**עח)** **תוד"ה ודוקא.** נחלקו **האחרונים** אם לתירוץ תוס' סוגיין דוקא כר"מ, דאילו לר"א חייש אפי' בחספא, או דגם לר"א אפשר לכתוב אחספא, דהשטר כשר רק בצירוף העדי מסירה וא"כ הם יעידו האמת וליכא למיחש למידי. [**עי' מהרש"א, וש"ך** (סי' מו סקל"ז, וסי' מ"ב סק"ב) **וחזו"א** (נשים פ"ז סק"י) משכ"ב]. **ועיין בריטב"א** משכ"ב.

**עט) תוד"ה הוציא.** בסברת הרי"ף, עי' ברא"ש כמה סברות, ובביאור הסברא י"ל ע"פ מה שידוע בשם הגר"ח בסטנסיל ובאו"ש סוף ה' עדות דשטרך בידי מאי בעי אינו הוכחה ואנן סהדי, אלא הוי כנתינת נאמנות למחזיק השטר, וא"כ י"ל דרק בשטר שיש בו שעבוד יש אומדנא שכוונתו להתנות כן. ועיין היטב ברמב"ן ובבעל המאור בסוף ב"ב שמבואר סברות אלו.

**כ"א ע"א -** **כ"א ע"ב -צירוף עד ודיין –** **עד נעשה דיין**

**א) "עד ודיין מצטרפין"**. מבואר בגמ' שנחלקו ר"י אמר שמואל ורבא האם עד ודיין מצטרפין ונשנו בזה כמה שיטות בראשונים א- שיטת רש"י דמיירי בקיום החתימות של העד והדיין, דהעד מעיד על כת"י והדיין על כת"י בקיום השטר, דנחלקו אם מצטרפין דהעד מעיד על מנה שבשטר והדיין מעיד על קיום שטרות. ועיין ברמב"ן בשיטת רש"י דאין לומר שעדותו של הדיין נחשבת עדות על המנה שבשטר, משום דאין הדיין יודע אם העדים שקיימו אמרו אמת או שקר, [וצ"ב] ועיין ברשב"א שהקשה כמה קושיות לפירוש זה. ועיין עוד בריטב"א בשם תוס' ב- הרשב"א מפרש שקושית הגמ' אינה בדיני "צירוף", אלא שעל העד השני אין אלא עדות של עד אחד. ג- תוס' [בריטב"א] מפרשים שבאמת העד החתום מעיד גם על העד השני, ונמצא שיש כאן ב' עדים על המנה השני אלא שהחסרון משום דנפיק נכי ריבעא דממונא אפומא דחד סהדא. ד- ברשב"א הביא פירוש הרי"ף דמיירי בעד הלואה ודיין שהעידו בפניו בע"פ דאין מצטרפין הואיל והדיין אינו מעיד על אמיתות המעשה. ובביאור דברי הרי"ף עיין בשער"י (ז' כג) ביאור הדבר ביסוד גדול בדיני עדות.

ונפ"מ בין השיטות הנ"ל עיין בביאור הגר"א סי' מ"ו סקמ"ה, ועיין בר"ן בשם הרא"ה ובש"ך (מ"ו סקמ"ו) ועי' עוד ברעק"א (כו"ח ח"ב ס"ט והודפס ברעק"א החדש בסוגיין) ועיין בתומים (מ"ו י"ח) לענין מלוה ע"פ לשיטות הנ"ל. [הרחבה אות פ].

**ב) "עד שלא חתמו מעידין בפניו וחותם".** מבואר בראשונים דהשנים מעידים בפני האחד, ומטעם דגם עד המעיד נעשה דיין. והקשו הראשונים איך יש קבלת עדות הרי כשם שדין צריך שלשה כך קבלת עדות בעי' ג', וכאן העידו בפני אחד לחוד. ועיין בר"ן בשם הרשב"א ובריטב"א. ועיין ברשב"א בשם הרמב"ן. ועיין ברא"ש שהוכיח מכח קושיא זו דא"צ לקבל את העדות בפני ג' אלא כל אחד מהדיינין יכול לקבל את העדות של הקיום בפנ"ע. ועיין בבעה"מ. [הרחבה אות פא].

**ג) "עד שלא חתמו מעידין בפניו וחותם, משחתמו אין מעידין".** שיטת רש"י דהטעם משום "דחתימה קמא בשיקרא הוא." והרמב"ן הקשה מהא דלהלן (בדף פ"ה) דמוכח דלא חיישינן לשיקרא גם בחתימות, ועי"ש וברשב"א דבשעת החתימה עדיין לא ידע השלישי ואינו דיין, ובשעה שקיבלו העדות שנים מהם עדים הם, ואחרי קבלת העדות אין השנים עושים כלום, ומפני שחזרו וישבו יעשו ב"ד ויתקיים הדבר למפרע זה א"א. ותוס' פירשו דהטעם משום דדמי לנוגעין בעדות. ועיין ברעק"א מה שהקשה על דבריהם. ועיין בתומים (סי' מו סקכ"ז) משכ"ב. [הרחבה אות פב].

**ד) "ש"מ עד נעשה דיין".** ומסקינן דרק בקיום שטרות הקילו אבל בעלמא אין עד נעשה דיין. ובטעמא דמילתא מצאנו כמה דעות בראשונים. א- בתוד"ה הנח כתבו בשם הרשב"ם משום גזה"כ דבעינן שיעידו בפני הדיינים, ועיין בקצה"ח (ס"ז סק"ד) מה שהקשה ע"ז ועיי בחי' רא"ל סי' ל"ה. ב- שיטת תוס' דהטעם משום דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה, ועיין בקצה"ח (שם) מה שהקשה לדבריהם ג- בקצה"ח ביאר עפ"ד המרדכי דהטעם הוא משום דעד זומם הרי הוא נפסל להיות גם דיין, ונמצא שאם יזימוהו אין כאן דיין שמקבל את עדותו שהרי הוא נפסל למפרע, וא"א לחייבו משום כאשר זמם, דאין העדים נעשים זוממים עד שיגמר הדין על פיהם וכאן שהם נפסלים לעדות אין כאן גמ"ד משום שהדיינים הם פסולים. ועיין בקו"ש (אות נו) מה שהקשה לשיטה זו. ד- בתוס' (בב"ב קיד וב"ק צ') ביארו דילפינן מדכתיב ביום הנחילו את בניו, דאם ראה ביום הוי דיין ולא בראה בלילה ע"ש. [הרחבה אות פג].

**ה) "וש"מ דיינים המכירים חתימת עדים א"צ להעיד בפניהם".** הקשו הראשונים הרי זה מוכח מהמשנה בר"ה דאפשר לדון ע"פ הראיה, ומה השו"ט בזה בסוגין. ועיין בתוס' וברעק"א מה שהקשה ותירץ.

**ו) "מתקיף לה רב אשי" וכו'.** הקשה הרמב"ן דאיך התקיימה ההגדה לשנים האחרים. [ועיין במלחמות] וביאר הרמב"ן ז"ל "אבל כאן כיון שהם עצמן העידו בפני אותו השלישי כבר שמעו עדות בפני ב"ד ואילו לא העידו בפני השלישי לא היה נקרא עדות אבל השתא אינהו גופייהו שמעו עדות גמורה בב"ד ונעשים עדים ודיינים". ומשמע מדבריו כמש"כ הר"ן, דיכולים הם להיות בב"א עדים ודיינים, וצ"ב דמיד אח"כ הקשה הרמב"ן היכי הוי הגדה באפי חד, הרי בעינן ג' שיקבלו העדות, ולדבריו דהם נעשים עדים ודיינים היה לו לתרץ כתירוץ הר"ן.

**ז) "ליתבו בדוכתייהו וליקדשו".** ופי' הר"ן דאמנם בעינן שיחזרו ויעידו דבלא"ה א"א לדון כיון דראייתם היתה בלילה. אלא קושית הגמ' דיושיבו אחד מחבריהן אצל השנים ויעיד וכן יעשו כולם ויעידו עי"ש. והקשה הגרע"א (שו"ת ח"ג סי' ו') דדברי הר"ן הנ"ל סתומים וחתומין, דלפמש"כ הר"ן בשם הרשב"א גבי קיום שטרות דמהני העדים עצמם להיות דיינים בו בזמן שמעידים, א"כ גם בקדה"ח להו"א דעד נעשה דיין למה הצריך הר"ן שיושיבו מחבריהן אצל היחיד, הרי הם עצמם יכולים להעיד ולהיות ב"ד בב"א. ועיין בחי' ר' לייב מאלין (סי' לה) [הרחבה אות פו]

**ח) בתוד"ה וש"מ.** תירצו תו' דפעמים אין מכירין אלא ע"י שראו בלילה. וכתב מהרש"א דלפ"ז אם ראוהו בלילה באמת פסול גם להלכה דאין לומר שגם בזה הקלו בקיום שטרות ע"ש. והקשה התומים (מ"ו סקכ"ז) שהרי כל החסרון בראו בלילה הוא משום שלא יכולים לדון על פי ראיה זו א"כ ע"כ הוי עד ואין עד נעשה דיין אבל בקיום שטרות דהדין הוא שעד נעשה דיין מה בכך שראו בלילה הרי עד נעשה דיין. ועין עוד ברמב"ן. [הרחבה אות פז].

**פ)** **בסוגית עד ודיין.** נשנו כמה שיטות בראשונים **א- שיטת רש"י** דמיירי בקיום החתימות של העד והדיין, ודוקא באופן שהעד והדיין עצמם מקיימים את חתימותיהם [וכרבנן דעל מנה שבשטר הם מעידים] דהעד מעיד על כת"י והדיין על כת"י בקיום השטר, וס"ל לר"י אמר שמואל דמצטרפין ואילו רבא ס"ל שאין צירוף בין העדויות, משום דהעד מעיד על מנה שבשטר והדיין מעיד על קיום שטרות. **והקשה הרמב"ן** דאם מה דאין צירוף בין הדיין לעד הוא מפני שאחר מעיד על הקיום ואחד על מנה שבשטר, א"כ גם בשני עדים שמקיימים חתימת יד השני לא יצטרפו עם העד שמקיים חתימת יד עצמו, דהוא מעיד על המנה שבשטר, והם מעידים על הכתב יד. **ותירץ** הרמב"ן דשם העדות על הקיום של השני היא ג"כ עדות על מנה שבשטר משום שעדים החתומים על השטר נעשה כמי שנחקרה וכו'. אבל בעדות הדיין א"א לומר כן, דאין לומר שעדותו של הדיין היא ג"כ נחשבת עדות על המנה שבשטר משום דאין הדיין יודע אם העדים שקיימו אמרו אמת או שקר, ועדותו רק "שיש עדות" שהשטר מקוים, וזה לא מצטרף לעד השני שמעיד על אמיתת החיוב בעצמו. **ועיין ברשב"א שהקשה** לפירוש זה דלפ"ז יצא אם הדיין מכיר בעצמו את חתימת העדים מהני קיומו כאילו מעיד על המנה שהרי כאן אינו צריך לסמוך על אחרים שקיימו, ותמה הרשב"א דלא משמע כן בגמ'. וע"ש עוד קושיות על רש"י. **ובריטב"א** הביא שתוס' הקשו על רש"י דתיפו"ל שאין כאן קיום מספיק על העד השני שאין מי שמעיד על חתימתו אלא הדיין וזהו רק ע"א. וא"ת שהעד הראשון מעיד גם על חתימת ידי השני א"כ נפיק נכי רבעא דממונא אפומא דחד. ועיין ברשב"א משכ"ב, וע"ע בריטב"א שכתב דכאן הקילו כיון דקיום שטרות דרבנן. **ב- הרשב"א** מפרש שקושית הגמ' אינה בדיני "צירוף", אלא קושית גמ' היא שבאמת על העד השני אין אלא עדות של עד אחד [כיון שהעד שבפנינו לא מעיד על השני, ורק הדיין מעיד עליו] והחסרון משום שיש ע"ז רק ע"א, ע"ש. **ג- התוס' שבריטב"א** מפרשים שבאמת העד החתום מעיד גם על העד השני, ונמצא שיש כאן ב' עדים על העד השני אלא שהחסרון משום דנפיק נכי ריבעא דממונא אפומא דחד סהדא. **ד- ברשב"א הביא פירוש הרי"ף** דמיירי בעד הלואה ודיין שהעידו בפניו בע"פ דאין מצטרפין הואיל והדיין אינו מעיד על אמיתות המעשה.

והנה יל"ע האם החסרון הוא רק בצירוף לענין דין שטר או שיש חסרון גם בצירוף לענין עדות שיהיה מלוה ע"פ, ובדברי הרי"ף שהובאו ברשב"א מבואר שגם לענין מלוה ע"פ ליכא צירוף, וצ"ב מ"ט הרי בסו"ד יש עדות של הדיין שראה חיוב של בי"ד [קיום שטר] וגם העד מעיד על חיוב. וביאור הדברים **כתב הגרש"ש** בסי' כב, וביתר ביאור בשער"י (ז' כג) דעדות של עדים אין דינה כידיעת אמיתות המעשה, אלא גזה"כ על ב"ד לדון על פיה, אבל לאיש אחר אין זה נחשב כבירור אמיתות המעשה וממילא כאשר דנים על עדותו של הדיין שראה חיוב של בי"ד י"ל שלדידן אין לו נאמנות כלל, ועי"ש שגם לחיוב שבועה של ע"א לא יהני עדותו משום שכל שלא ראה את המעשה ההמחייב ואין אנו יודעים בבירור של ב' עדים שהיה עדו בבי"ד א"כ יש אין שום נאמנות ל'עדות', ונמצא שהדיין בעדותו לא העמיד לנו עדות על חיוב כלל [גם בדרגה של ע"א] והדברים עמוקים עי"ש. ולענין שיטת רש"י והרמב"ן אין הכרח שלא יהיה בכה"ג עדות ע"פ דאפשר שהחסרון הוא רק לענין צירוף של קיום שטרות, והיינו שמאחר שקיום שטרות ע"פ מנה שבשטר יש בו נקודת חידוש, שהרי אין כל עד מעיד שיש ב' עדים אלא כל עד מעיד על עצמו לחוד, ומ"מ מהני הקיום בכה"ג לרבנן משום שזהו דין השטר שכל עד מעיד על עדות עצמו וה"ה לקיום השטר באופן זה, [כד' הרשב"א "סופן כתחילתן"] א"כ בגוונא שהדיין אינו מעיד על מנה שבשטר אלא על 'עדות' שיש מנה שבשטר נמצא שדרך קיום השטר אינה כעשיתו [שעדי השטר מעידים על השטר] וממילא יש חסרון בצירוף העדות דאין לנו ב' עדים על כל חתימה, ועיין. ועיין בתומים (מ"ו סקי"ח) שהביא שיטת המהרי"ט (אהע"ז ס"ט) שכתב שלפירוש ראשון בריטב"א [כנראה כוונתו לפירוש רש"י וסיעתו] באמתת יהיה בכה"ג מלוה ע"פ אבל לפירוש התוס' בריטב"א ויתר המפרשים דס"ל שהחסרון הוא בעד השני שאין עליו ב' עדים א"כ בודאי שיש חסרון גם לענין מלוה ע"פ, עי"ש. וכן הוא מוכח בדברי הרי"ף המבואים ברשב"א, ועיין בתלמידי רבינו יונה בשטמ"ק משש"כ בביאור הענין וצ"ע. **ועי' עוד ברעק"א** (כו"ח ח"ב ס"ט והודפס ברעק"א החדש בסוגיין) משביאר בענין זה.

**ונפ"מ** בין הדעות הנ"ל, **לענין** אם ב' העדים מקיימים את העד והדיין, דלשיטת רש"י צ"ל שיהני כיון שאין כאן חסרון בצירוף העדות על מנה שבשטר עם עדיות על קיום [וכן מפורש בגר"א סי' מ"ו סקמ"ה בדעת רש"י עי"ש.] אכן לשיטת הרשב"א מבואר שלא יהני בכה"ג כיון דסו"ס על חתימת ידי העד השני איכא רק ע"א. **ועיין בר"ן בשם הרא"ה** דכתב דמצטרפים. **והקשה הב"י** דהרי על העד השני אין כאן אלא עדות הדיין בלחוד, ולכן מגיה בדברי הר"ן ע"ש. **ועיין בש"ך** (מ"ו סקמ"ו) משכ"ב באריכות לתלות במחלו' הראשונים הנ"ל. **[ונפ"מ לאידך גיסא** דמבואר ברשב"א שלפי שיטתו מהני עדות של עד אחר על חתימת שני עדי השטר ושני עדים על חתימת הדיין משום שבכה"ג על כל עד בשטר איכא ב' עדים היינו הדיין ועוד אחד, אכן לשיטת רש"י לכאו' לא יצטרפו עדות על הדיין ועדות על העדים החתומים בשטר כלל.]

**פא) "עד שלא חתמו מעידין בפניו וחותם".** **רש"י ושאר ראשונים** מפרשים דהשנים מעידים בפני האחד, ומטעם דגם עד המעיד נעשה דיין. **והקשו הראשונים** איך יש קבלת עדות הרי כשם שדין צריך שלשה כך קבלת עדות בעי' ג', וכאן העידו בפני אחד לחוד. **ותירץ הר"ן** בשם הרשב"א דכיון דעד נעשה דיין אפשר שבבת אחת יהיה גם עד וגם דיין, וכשהשנים מעידים הם מצטרפים לאחד לקבל את עדות עצמם ויש כאן שלשה. [ועיין להלן אות פו בביאור הרעק"א הדברי הר"ן] וכ"ה **בריטב"א**. [וברשב"א שלפנינו לא נמצא תירוץ זה]. **אכן הרשב"א** בחידושיו הביא בשם הרמב"ן תירוץ אחר, דמיירי ביחיד מומחה שיכול לקבל עדות לבדו. והריטב"א הקשה ע"ז דא"כ יקיים ג"כ ביחידי וא"צ כלל לצירוף. **ובעיקר הדין** אם יחיד מומחה יכול לקיים ביחידי, מסיק הריטב"א דלא כהרמב"ן אלא גזרו חכמים שיקיימו רק בפני שלשה כדי שלא יראה כעד מפי עד. **עוד תירץ הרשב"א בשם הרמב"ן** שצריך להושיב מחבריהן אצל היחיד בזמן שמעידין בפניו. והרא"ש הוכיח מכח קושיא זו דא"צ לקבל את העדות בפני ג' אלא כל אחד מהדיינין יכול לקבל את העדות של הקיום בפנ"ע. [והובאה דעתו בשו"ע סי' מו סכ"ה, ושם הובאה גם דעת החולקים]. **ועיין בבעה"מ** שביאר סוגיין באופ"א שאין הכוונה שאותם העדים יעידו בפניו אלא דוקא עדים אחרים, דאין עד המעיד נעשה דיין ורק עד הרואה נעשה דיין, ע"ש בארוכה בביאור הסוגיא לשיטתו.

**פב) "עד שלא חתמו מעידין בפניו וחותם, משחתמו אין מעידין".** **שיטת רש"י** דהטעם משום "דחתימה קמא בשיקרא הוא." **והרמב"ן הקשה** מהא דלהלן (בדף פ"ה) דמוכח דלא חיישינן לשיקרא גם בחתימות, **ומפרש הרמב"ן** [והרשב"א העמיס כן גם בדעת רש"י] דהטעם משום שבאמת אין כאן ב"ד, דבשעת החתימה עדיין לא ידע השלישי ואינו דיין, ובשעה שקיבלו העדות שנים מהם עדים הם, ואחרי קבלת העדות אין השנים עושים כלום, ומפני שחזרו וישבו יעשו ב"ד ויתקיים הדבר למפרע א"א עכ"ל. [ועיין בזה בר"ן ובש"ך (סי' מ"ו סקנ"ט) מה שדייק בדבריו, ועיין בתומים (סקכ"ה) משכ"ב אכמ"ל.] **ותוס' פירשו** דהטעם משום דדמי לנוגעין בעדות. **ועיין ברעק"א** שהקשה דלמה להו לתוס' להמציא טעם חדש, הרי כל הוכחתם הוא רק שאין לדמות חתימה לכתיבה, וא"כ יכלו תוס' לפרש דבאמת הטעם משום מחזי כשיקרא אלא דכ"ז רק בחתימה ולא בכתיבה. עי"ש. ובעיקר חסרון בסוגיין עיין בתומים (סי' מו סקכ"ז) משכ"ב.

**פג) "ש"מ עד נעשה דיין".** ומסקינן דרק בקיום שטרות הקילו אבל בעלמא אין עד נעשה דיין. ובטעמא דמילתא מצאנו כמה דעות בראשונים. **בתוד"ה הנח כתבו בשם הרשב"ם** משום גזה"כ דבעינן שיעידו בפני הדיינים, שנאמר ועמדו שני האנשים לפני ה'. **ובקצה"ח** (ס"ז סק"ד) הקשה ע"ז דא"כ אם כבר העידו לפני ב"ד אחר וקיימו מצות ועמדו וכו' יוכלו לפסוק ע"פ עדותם. **וביישוב** דברי הרשב"ם כתבו [עיי בחי' רא"ל סי' ל"ה] דס"ל הגזה"כ הוא דבעינן שהדיינים והעדים לא יהיו אותם אנשים. **ושיטת תוס'** דהטעם משום דהוי עדות שאי אתה יכול להזימה, דהם לא יקבלו הזמה על עצמם, והקשו תוס' דהא אפשר להזימם בב"ד אחר. **ובקצה"ח** (שם) הקשה דלפ"ז אם העיד בפני ב"ד אחר יוכל אח"כ לדון ע"פ עדות עצמו דאם יוזם הב"ד הראשון שקבלוהו יעשוהו לזומם. **ולכן ביאר הקצה"ח עפ"ד המרדכי,** דהטעם הוא משום דעד זומם הרי הוא נפסל להיות גם דיין, ונמצא שאם יזימוהו אין כאן דיין שמקבל את עדותו שהרי הוא נפסל למפרע, וא"א לחייבו משום כאשר זמם, דאין העדים נעשים זוממים עד שיגמר הדין על פיהם וכאן שהם נפסלים לעדות אין כאן גמ"ד משום שהדיינים הם פסולים. **ועיין עוד בקו"ש** (אות נו) שהקשה לשיטה זו דהא בדיני ממנות אי"צ דרישה וחקירה וממילא אין חסרון של עדות שא"א יכול להזימה וא"כ מאי פריך בגמ' משטרות. עי"ש. **ושיטה נוספת מצינו בתוס'** (בב"ב קיד וב"ק צ') דילפינן להא מדכתיב ביום הנחילו את בניו, דאם ראה ביום הוי דיין ולא בראה בלילה ע"ש.

**פד) "וש"מ דיינים המכירים חתימת עדים א"צ להעיד בפניהם".** הקשו **הראשונים** הרי זה מוכח מהמשנה בר"ה דאפשר לדון ע"פ הראיה, ומה השו"ט בזה בסוגין. **ובתוס'** תירצו דיתכן דכאן תקנו שלא יהני ראיתם משום דמחזי כעד מפי עד. **והקשה הגרע"א** דמדוע מחזי כעד מפי עד הרי כותבים שהם מכירים וא"כ הם עצמם מקיימים החתימות ומה לי שמקיימים באמירה מה לי שחותמים כך. וטפי הו"ל למימר דהוי מפי כתבם כיון דלא מיחזי כב"ד. וע"ש מה שתירץ, וצ"ב.

**פה)** **"מתקיף לה רב אשי" וכו'.** היינו דדילמא לעולם צריכין הגדה [ולא אמרינן לא תהא שמיעה גדולה מראייה], ושאני הכא דמקיימא הגדה באפי חד. **והקשה הרמב"ן** דאיך התקיימה ההגדה לשנים האחרים. [ועיין במלחמות שדחה מכח קושיא זו את שיטת בעל המאור דמפרש שהעידו אחרים לשלישי]. וביאר הרמב"ן ז"ל "אבל כאן כיון שהם עצמן העידו בפני אותו השלישי כבר שמעו עדות בפני ב"ד. ואילו לא העידו בפני השלישי לא היה נקרא עדות אבל השתא אינהו גופייהו שמעו עדות גמורה בב"ד ונעשים עדים ודיינים". ומשמע מדבריו כמש"כ הר"ן [לעיל אות פא] דיכולים הם להיות בב"א עדים ודיינים, וצ"ב דמיד אח"כ הקשה הרמב"ן היכי הוי הגדה באפי חד, הרי בעינן ג' שיקבלו העדות, ולדבריו דהם נעשים עדים ודיינים היה לו לתרץ כתירוץ הר"ן. ויש ליישב.

**פו) "ליתבו בדוכתייהו וליקדשו".** ופי' **הר"ן** דאמנם בעינן שיחזרו ויעידו דבלא"ה א"א לדון כיון דראייתם היתה בלילה. אלא קושית הגמ' דיושיבו אחד מחבריהן אצל השנים ויעיד וכן יעשו כולם ויעידו עי"ש. **והקשה הגרע"א** (שו"ת ח"ג סי' ו') דדברי הר"ן הנ"ל סתומים וחתומין, דלפמש"כ הר"ן בשם הרשב"א גבי קיום שטרות דמהני העדים עצמם להיות דיינים בו בזמן שמעידים, א"כ גם בקדה"ח להו"א דעד נעשה דיין למה הצריך הר"ן שיושיבו מחבריהן אצל היחיד, הרי הם עצמם יכולים להעיד ולהיות ב"ד בב"א. **ותירץ הגרע"א** דגם לדברי הר"ן שהם מצטרפים להיות דיינים, הני מילי כלפי הדיין השלישי שנחשב שקיבל עדותו בב"ד, אבל הם עצמם אינם יכולים לדון ע"פ עדותם דלא יתכן שאדם יעיד לעצמו דמה מוספת לו הגדתו יותר ממה שידע מקודם. ולכן בשלמא בעדות קיום שהם עצמם כבר דיינים ע"י ראייתם תו אין השנים צריכים לקבל את עדותם וכל הצורך בב"ד בקבלת העדות היא רק לשלישי. אבל כאן שראו בלילה והעדות גם לצורך עצמם אינם יכולים לסמוך על הגדתם. והוסיף הגרע"א דהא דלא ביאר הר"ן דיכולים להעיד כ"א בפני שנים מחבריו ויהיה לכ"א שני עדים, ואי"צ להושיב מחבריהם. הוא משום דכל היכא שהעד אינו יכול לדון אינו יכול גם להצטרף להיות דיין, ולכן כאן שאינם יכולים לדון ע"פ הגדתם וכדלעיל, אינם מצטרפים ג"כ כלפי האחר, משא"כ בקיום שטרות שהם כבר כשרים לדון ע"פ ראייתם יכולים להצטרף כלפי השלישי. עי"ש. ובעיקר קושית הרעק"א וביאור דברי הר"ן **עיין בחי' ר' לייב מאלין** (סי' לה) משכ"ב.

**פז) בתוד"ה וש"מ.** תירצו תו' דפעמים אין מכירין אלא ע"י שראו בלילה. **וכתב מהרש"א** דלפ"ז אם ראוהו בלילה באמת פסול גם להלכה דאין לומר שגם בזה הקלו בקיום שטרות ע"ש. **והקשה התומים** (מ"ו סקכ"ז) דדברי המהרש"א אינם מובנים שהרי כל החסרון בראו בלילה הוא משום שלא יכולים לדון על פי ראיה זו א"כ ע"כ הוי עד ואין עד נעשה דיין אבל בקיום שטרות דהדין הוא שעד נעשה דיין מה בכך שראו בלילה הרי עד נעשה דיין. וכ"כ הבעה"מ והרמב"ן במלחמות עי"ש. ועי"ש בתומים מה שביאר בדעת המהרש"א דגם אם עד נעשה דיין א"א לדון ע"פ עדות לילה, דבעינן הגדה לב"ד [אלא דאם ראו ביום הראיה עצמה היא כהגדה לב"ד, אבל בראו בלילה אין לזה דין הגדה בב"ד שהרי אין דין בלילה, אלא דאם עד נעשה דיין יכולים אח"כ להעיד זה בפני זה, ואם אין עד נעשה דיין חייבים עדים אחרים]. **ועיין היטב ברמב"ן** מש"כ בחסרון של ראו בלילה. ועין עוד ברמב"ן מש"כ על עיקר קושית התוס'.

**כ"ב ע"א - חזקת כשרות בתו"ת - עשה תשובה - מפי כתבם בפסק בי"ד**

**א) "אי ערער דגזלנותא תרי ותרי נינהו".** שיטת רש"י הרי"ף והרמב"ן דבתו"ת על חד גברא אין הגברא עומד בחזקת כשרותו ועיין ברמב"ן דמשמע שהטעם משום שחזקת ממון עדיף מחזקת כשרות, וצ"ב מאי שנא מדינו של ר"ה בשני כיתי עדים המכחישות זא"ז דזו בא בפני עצמה ומעידה וזו באה בפנ"ע ומעידה, ועיין ברמב"ן משכ"ב וצ"ב, ועיין בקצה"ח(ל"ד סק"ו) שכתב בענין זה ד' ביאורים [מדברי הב"ח, הח"צ, מהר"י, ומעצמו], ועיין עוד בשטמ"ק(ב"ב ל"א) בשם תלמידי רבינו יונה,משכ"ב.[הרחבה אות פח].

הרי"ף הוכיח דבריו מסוגיא לעיל (י"ט:) דתו"ת על כשרות השטר לא מפקי' ממונא, דקשה מ"ט לא מוקמי' את עדי השטר על חזקתם, וע"כ דבתו"ת לא מוקמי' על החזקה, ובתוס' לעיל (כ' ע"א) עמדו בזה ותי' לשיטתם, ועיין עוד בבעל המאור שתי' הראיה, ועיין ברמב"ן שתמה על ראית הרי"ף שהרי התם הנדון הוא שהוי תו"ת אם היו קרובים או אם היו קטנים [דלומר שהם גזלנים באמת נאמנים] ובכה"ג לא שייך חזקה דאין לומר שהאדם בחזקת רחוק או קטן וכתב דראית הרי"ף היא דלא אזלי' בתר חזקה בתו"ת דאיכא התם חזקה דאין העדים חותמין על השטר אא"כ נעשה גדול, וכתב הרמב"ן "ולאו ראיה מעלייתא היא שאין אומרים בחזקות זו דומה לזו דההיא לאו חזקה מעלייתא היא דנימא אוקמינהו אחזקתייהו במקום עדים, ועוד דלרבנן לאו חזקה היא כלל אלא בעדים כשרים ולגבי לוה ומלוה אבל בחשש העדים לא". ודבריו צ"ב. ועיין עוד בר"ן מה שהקשה על ראית הרי"ף. [הרחבה אות פט].

עוד הוכיחו הראשונים כשיטת הרי"ף מסוגיא דינאי המלך (קידושין סו ע"א) דאמרי' בתו"ת [אם נשבית אמו של ינאי] דלא אזלי' בתר חזקה, עיין בזה ברמב"ן ובבעל המאור וברש"י ותוס' בקידושין שם. [הרחבה אות פט].

**ב) שיטת** הר"ח ותוס' והבעל המאורדבתו"ת על חד גברא מעמידין אותו בחזקת כשרות. **ו**מדברי הראשונים נראה שהבינו שטעמו של רבינו חננאל היא משום שס"ל שחזקת כשרות של האדם עדיפא מחזקת ממון עי"ש היטב, ובזה גופא פליגי הראשונים וצ"ב במחלוקתם ועיין בזה בחידושי הרי"ם לעיל כ' ע"א [הרחבה אות פט\*].

**ג) בתוד"ה תרי ותרי.** כתבו תוס' דגם לרב חסדא דס"ל בהדי סהדי שקרי למה לי מודה הכא דאותו שהעידו עליו הוא כשר, כיון שאותה כת שמעידה עליו שהוא פסול היא עצמה אינה כשרה וא"כ אינה יכולה לפוסלו. עי"ש. וצ"ב הרי אותה כת שמעידה עליו אינה בודאי פסולה אלא היא ספק פסולה ויש לנו צד שהיא כשרה, והתינח לענין להוציא ממון לא מהני עדותה כיון שהיא רק ספק כשרה הדין הוא דאין להוציא הממון מספק, אבל אותו אדם שהיא מעידה עליו מ"ט מעמידים אותו על חזקת כשרות הרי יש ספק שמא מעידים עליו עדים כשרים והוא פסול, ומספק אין להעמידו על חזקתו לענין שיוכל על פי עדותו אח"כ להוציא ממון, דמאיזה טעם תהיה עדיפא חזקתו מחזקת העדים עצמן. ובכדי ליישב קושיא זו צריך ללעמוד על בירור שיטת רב חסדא ועיין בזה בריטב"א (שבועות מז: ד"ה אתמר) ובר"י מגא"ש (שם) וברשב"ם בב"ב (ד"ה רב חסדא) ובקו"ש (קי"ז) שביאר דנפ"מ בין פירוש הרשב"ם לפירוש הר"י מגא"ש, בגוונא דתו"ת על חד גברא, ועיין בקצה"ח(סי' ל"ד סק"ו) בביאור שיטת ר"ח ולפ"ז נמי א"ש שיטת התוס' בסוגיין. [הרחבה אות צ].

**ד) "שעשה תשובה"** עיין בר"ן וברשב"א שהוכיחו מזה דר"ח סבר שמי שנפסל אינו חוזר לכשרותו ע"י תשובה גרידא אלא דבעי' שיעידו על תשובתו בבי"ד ואז חוזר לכשרותו, והקשו ע"ז מסברא. ועיין בריטב"א ובהרא"ה שכתבו שהגם שחוזר לכשרותו למפרע מ"מ בטל מושב הבי"ד שהיה אז בחזקת פסול.

**ה) "ג' שישבו לקיים את השטר ומת אחד מהם" וכו'.** בעיקר הדין המבואר שבי"ד כותבין את פסק הדין בשטר יל"ע מדוע מהני הרי לכאו' הוי מפי כתבם. ועיין בזה בנתה"מ(ס"ז סק"ג) ובחת"ס לעיל כ' ע"ב ובחזו"א אה"ע ק"א סקכ"א

**פח) "אי ערער דגזלנותא תרי ותרי נינהו". [חזקת כשרות בתו"ת]. נחלקו הראשונים** בביאור דברי הגמ', **שיטת רש"י וכן דעת הרי"ף והרמב"ן** ועוד, דבתו"ת על חד גברא אין הגברא עומד בחזקת כשרותו [ואין להוציא ממון בעדותו אם בא להעיד או לדון אח"כ]. מאידך **שיטת הר"ח** **וכן היא שיטת תוס' והבעל המאור** דבתו"ת על חד גברא מעמידין אותו בחזקת כשרות.

**מדברי הראשונים** [רמב"ן רשב"א ועוד] נראה שהבינו שטעמו של רבינו חננאל היא משום שס"ל שחזקת כשרות של האדם עדיפא מחזקת ממון עי"ש היטב, והטעם דפליגי על שיטת הר"ח מבואר ברמב"ן וברשב"א דהוא משום שס"ל שחזקת ממון [שהיא "שב ואל תעשה"] עדיפא מחזקת כשרות. **ובאמת שיטת הר"ח וסיעתו צ"ב** [להבנת הראשונים הנ"ל], מאיזה טעם אמרי' שחזקת כשרות עדיפא מחזקת ממון. ויבואר בזה להלן. **אלא שגם שיטת הרמב"ן צ"ב,** דמאחר שחזקת ממון עדיפא מחזקת כשרות ולכן הכא לא מהני חזקת כשרו העד להוציא ממון א"כ מאי שנא מדינו של ר"ה בשני כיתי עדים המכחישות זא"ז דזו בא בפני עצמה ומעידה וזו באה בפנ"ע ומעידה ומהני חזקת כשרות להוציא ממון. **ועמד** בזה הרמב"ן וכתב בזה"ל "דשאני התם כיון שבאו זו אחר זו אמרי' זו היא הכשרה ואע"ג דהכא לאפוקי ממונא הוא כיון שבאים בזה אחר זה כשרים שאין הכחשתן פסול ברור, שאפילו באותה עדות קיימא לן נהי דאתכחוש באכילתה באבהתה מי איתכחוש, אבל שני כתי עדים הבאים לפנינו על חד גברא ודאי פסלי ליה אפומיהו דהני כי היכי דלא ליפוק ממונא אפומיה דהא בספק יוצא דינו לפנינו" עכ"ל. **והדברים עדיין צ"ב** דסו"ס כשרות העדים היא רק ע"י חזקת כשרות וכיצד מהני ד"ז להוציא ממון. **ועיין בקצה"ח** (ל"ד סק"ו) שכתב בענין זה ד' ביאורים **א- תי' הב"ח** (סקמ"ב) דבאמת בתו"ת לא אזלי' בתר חזקה [מדאוריתא או לכה"פ מדרבנן] ולכן בתו"ת על חד גברא שיש עדות שהוא פסול לא מוקמי' על חזקה, ומה דבדינו של ר"ה אמרי' כ"א באה בפני עצמה ומעידה זהו משום דעל כל כת וכת אין עדות ברורה שהיא פסולה אלא דממילא יוצא לנו שאחת מהן פסולה, ולכן מעמידין על חזקת כשרות. [וזה נראה בפשטות כוונת הרמב"ן שכ' "אין בהכחשתן פסול ברור", וצ"ע]. **ב- החכם צבי** בהגהות ע"ד הט"ז כתב דבתו"ת איכא תרתי א' חזקת כשרות ב' דודאי כשרים משא"כ בתו"ת על חד גברא שליכא אלא חזקת כשרות. [והדברים צ"ב]. **ג- בשם מהר"י** תי' הח"צ דאין מקבלים עדים על עדים אחרים אלא בהזמה ולא בהכחשה ולכן הם כשרים משא"כ בתו"ת על חד גברא. [ועיין בקצה"ח שם משכ"ב, ועיין בברכת שמואל ב"ב סי' ל"ח משכ"ב]. **ד- בקצה"ח** תי' דבאמת כל היכא דאיכא תו"ת אין להעמיד על החזקה [לכה"פ מדרבנן] אלא דס"ל לר"ה [דזו באה בפני עצמה ומעידה וכו'] דבכה"ג אין שייך חומרא דרבנן, כיון דרק עד שהוא ודאי כשר מועיל לפסול את חבירו [דעד שהוא ספק פסול בגוונא שלא מעמידים אותו על החזקה בודאי לא מעיל להוציא אדם מחזקתו], ונמצא שרק אם נדון כל אחד מהן על חזקת כשרותו וננקוט שהוא כשר לעדות אזי יוכל לפסול את חבירו וממילא לא שייך לפסול אף אחד מן העדים הללו ולכן מעמידין על החזקה ולא אמרי' חומרא דרבנן. [אכן כ"ז ללשיטת ר"ה אבל לשיטת ר"ח דבהדי סהדי שקרי ל"ל ע"כ שיש כאן פסול], אבל בתו"ת על חד גברא כיון שזו באה בפנ"ע ומעידה [היינו שמעמידים אותה על החזקה והיא ודאי כשרה בהלכ' חזקה] הרי יש בו דין תו"ת והוא פסול מספק מחומרא דרבנן, עי"ש. **ה- ביאור נוסף** מצאנו **בשטמ"ק** (ב"ב ל"א) **בשם תלמידי רבינו יונה,** דבב' כתי עדים בסוגיין ההכחשה היא בבת אחת ולכן ס"ל לר"ה דמוקמי' כל אחת על חזקתה, אבל התם שבאו עדי הפסול על האדם מתחילה הרי קבלנו אותם ופסלנו את הגברא וא"כ אח"כ שבאו עדי הכשרות אין להוציאו מפסולותו דמאי סמכת אהני סמוך אהני, עי"ש.

**פט)** הרי"ף **הוכיח את שיטתו** מהא דאיתא לעיל (י"ט:) דבתרי אמרו על עדי השטר דהיו אנוסים הוי תו"ת ולא מפקי' ממונא, וקשה מ"ט לא מוקמי' את עדי השטר על חזקת כשרותם, ועל כרחך דבתרי ותרי לא מוקמי' על החזקה, **ועיין בתוס'** לעיל (כ' ע"א) שעמדו בזה וביארו שהקושיא היא משום שאין התרי מכחישים לומר שלא היתה הלואה דבכה"ג פשוט שלא שייך לומר אוקי אחזקה דסו"ס איכא תו"ת על הלואה, אלא שאומרים שאין העדים כשרים להעיד על הלואה זו ובכה"ג י"ל שנעמיד את העדים על החזקה שהם כשרים לעדות הלואה זו. ותי' תוס' [לשיטתם שלא כדברי הרי"ף] דהתם מעידים העדים שהם פסולים מתחילתן שאין להם חזקת כשרות, [ובאנוסים מחמת ממון י"ל שבודאי לא שייך להעמיד על החזקה משום שמכחישים את ההלואה עצמה] ועי"ש בתוס תי' נוסף בזשם רשב"א, וצ"ב. **ובבעל המאור** כתב לתרץ ראית הרי"ף, דבסוגיא לעיל אין העדות על גוף העדים שהרי מתו וכל הנדון הוא על כשרות השטר ובכה"ג לא שייך להעמיד הדבר על חזקתו [וכ"כ הרמב"ן בתי' אחרון]. **ועיין ברמב"ן** שתמה על הרי"ף בראיה זו שהרי בודאי התם הנדון הוא שהוי תו"ת אם היו קרובים או אם היו קטנים [דלומר שהם גזלנים באמת נאמנים] ובכה"ג לא שייך חזקה דאין לומר שהאדם בחזקת רחוק או שאינו בחזקת קטן [ואולי כוונתו לתי' התוס'] ובביאור ראית הרי"ף כתב הרמב"ן שאפשר שהביא ראיהה דלא אזלי' בתר חזקה בתו"ת דהתם נמי איכא חזקה דאין העדים חותמין על השטר אא"כ נעשה גדול, וכתב הרמב"ן "ולאו ראיה מעלייתא היא שאין אומרים בחזקות זו דומה לזו דההיא לאו חזקה מעלייתא היא דנימא אוקמינהו אחזקתייהו במקום עדים, ועוד דלרבנן לאו חזקה היא כלל אלא בעדים כשרים ולגבי לוה ומלוה אבל בחשש העדים לא". וכוונת הרמב"ן נראה שבתי' ראשון כתב שאע"פ ששייך בכה"ג חזקה מ"מ הוי חזקת "סברא" ואפשר שחזקה זו אינה מועלת בתו"ת [וכענין מיגו בתו"ת דלא אמרי' משום דתרי כמאה ועיין ברעק"א בשו"ת קל"ו שדן בזה בחזקה דא"א פורע תו"ז דלא יהני מה"ט בתו"ת] ובתי' שני כתב שהכא לא שייך כלל חזקה זו, דחזקה זו נאמרה על הלוה והמלוה דאמרי' שהם עדים כשרים מכח היא חזקה היינו שכח חזקה זו י"ל שנקטי' שיש כח של עדות בשטר אבל א"א להכריע בחזקה זו ספק בכה"ג של תו"ת אם העדים כשרים דכל מה שאמרי' שהם תרי הוא מכח ההיא חזקה ואי"ז חזקה נפרדת מדיני העדות ועיין בזה. **ובר"ן** כתב דאי"ז ראיה כלל משום שלא שייך התם להעמיד את עדי השטר על החזקה דאמרי' מאי חזית דמוקמי' עדי השטר על החזקה ולא את העדים הפוסלים אותם על החזקה, משא"כ בתו"ת על חד גברא, וביאור הדבר מבואר בהמשך דברי הר"ן שבתו"ת בסוגיא דלעיל [ובתו"ת בסוגיין על חד גברא] אנו דנים על שני העדיות יחד ובכה"ג אמרי' מאי חזית דסמכת אהני וכו', [אבל בתו"ת בסוגיא דר"ה ור"ח כאשר הם באים לפנינו בעדות אחרת אין אנו צריכים לדון אלא עליה].

**ועוד הוכיחו הראשונים כשיטת הרי"ף וסיעתו** מהא דאיתא גבי ינאי המלך (קידושין סו ע"א) דאמרי' בתו"ת [אם נשבית אמו של ינאי] דלא אזלי' בתר חזקה, וכתב הרמב"ן הטעם בזה דאע"פ דהתם אין חזקת ממון מ"מ לא אזלי בתר חזקה בדברי תורה [כגון תרומה או עבודה] אלא בדינים דרבנן. והוסיף הרשב"א דזהו בין למ"ד תו"ת ספיקא דאורייתא ובין למ"ד תו"ת ספיקא דרבנן עי"ש. ובאמת צ"ב בשיטת הרמב"ן מ"ט לא אמר שהטעם דלא מוקמי' הכא על החזקה הוא משום דתו"ת ספיקא דאורייתא דזו היא שיטתו בכ"מ, ובאמת ברמב"ן במלחמות מבואר שלפי הגרסא דתו"ת ספיקא דאורייתא א"ש היטב עי"ש, ועיין בריטב"א שכתב דבזה תלויה המחלו' דשיטת הר"ח היא דתו"ת ספיקא דרבנן ולכן מוקמי' על חזקה משא"כ שיטת הרי"ף דתו"ת ספיקא דאו' ולכן לא מוקמי' על החזקה. ובעיקר הראיה מינאי המלך עיין בבעל המאור שכתב שאי"ז ראיה משום דהתם מיירי' דהעדים מעידים על ינאי דמתחילתו הוא פסול ואין כאן נדון להעמיד אותו על חזקתו, עי"ש וכ"כ ברש"י בקידושין. אכן בתוס' (שם) וברמב"ן במלחמות בסוגיין הקשו דמ"מ נימא חזקת האם מהני לבת ותי' דגבי יוחסין דאיכא איסורא דאורייתא החמירו לא להעמיד על חזקה עי"ש. [ובענין חזקת האם מהני לבת בסוגיא שם עיין לעיל בפ"ק יג: שהרחבנו בזה ואכמ"ל].

**פט\*) בביאור מחלו' הראשונים הנ"ל** יש להקדים **יסוד האחרונים דיש ב' עניני חזקה** הא' חזקה המכרעת ומבררת את הספק [והגם שאי"ז פשיטות לספק כמו רוב וחזקות הסברא אבל מ"מ הדין חזקה הוא לנקוט שהספק הוכרע] והב' חזקה שאין ענינה הכרעת הספק אל רק דין ד'אל תוצאנו מספק' [ובחי' הרי"ם דימה ד"ז לדין הממע"ה] ונזכיר בקצרה כמה נפ"מ בד"ז א- בתוס' בחולין י' ע"ב כתבו שהמקור לחזקה בגוונא שאיתרע החזקה ובגוונא דאיכא תרתי דסתרי הוא מנגעי בתים בגוונא דאיכא חסר לפניך עי"ש. והקשה החמד"ש (יו"ד ס"ד) שכל תי' התוס' מהני לענין חסר לפניך אבל כיצד מוכח מהתם לענין חזקה בתרתי דסתרי וביאר דבגונא שאיתרע החזקה כל ענינה הוא אל תוציאנו מספק וחזקה זו מסברא מהני גם בתרתי דסתרי. עי"ש. ב- בסוגיא דאלמנת עיסא (לעיל י"ד ע"א) מבואר דלא מהני חזקת האם לבת והקשו האחרונים דהא בעלמא אמרי' חזקת האם מהני לבת ותי' הבית יעקב דהתם לא שייך חזקה המבררת את הספק שהרי לפנינו החלל שהוא ספק וכל מה דשייך לומר הוא חזקה דאל תוציאנו מספק ובהכ"ג לא אמרי' חזקת האם מהני לבת ג- שיטת רש"י בסוגיא דינאי המלך (קידושין ס"ו) דכיון שאין האם נידונת לפנינו ליכא לינאי חזקה והקשו תוס' מהא דחזקת האם מהני לבת ותי' בחמד"ש (בסוגיין) ובחידושי הרי"ם (לעיל כ' ע"א) דס"ל לרש"י דכיון דהתם הוי ספק דתו"ת לא שייך הכרעת הספק ע"פ חזקה [הגם שתו"ת ספיקא דרבנן ואזלי' בתר חזקה] וכל מה שדייך הוא הדין דאל תוציאנו מספק ובכה"ג לא אמרי' חזקת האם מהני לבן. ד- בסוגיא לעיל גבי תו"ת על שטר אמר ר"נ שלא קורעין את השטר ולא מוציאין מידו וכתב רש"י דנפ"מ דמהני תפיסה והקשו תוס' מאי נשא מתקפו כהן שאין מוציאין מידו ועי"ש מה שתי' וביאר החידושי הרי"ם בדעת רש"י דכיון שכל החזקה בתו"ת היא אל תוציאו מספק לכן מהני תפיסה עי"ש. **ומעתה יש לבאר דבנדון זה לענין ספק דתו"ת נחלקו הראשונים הנ"ל** היינו ששורש מחלוקתם היא האם בספק של תו"ת מהני החזקה להכריע את הספק או שכל ענינה הוא אל תוציאנו מספק. **ומצד הסברא** יש לדון בזה, **דמחד גיסא י"ל** שהגם שבספק של תו"ת יש לילך אחר החזקה מ"מ שאני ספק של תו"ת משאר ספיקות שהרי מצאנו שיטת רוב האחרונים דבתו"ת לא מהני חזקת סברא להכריע וכמו שס"ל לתוס' דלא מהני מיגו בתו"ת כיון דלא עדיף מיגו מעוד ב' עדים והיינו דתו"ת אינם כמאן דליתא לגמרי אלא הוי ספק גמור שכל הכרעה בספק היא הכרעה כנגד העדים וזה לא אמרי' אלא דמ"מ דין אל תוציאנו מספק אפשר לומר כיון דמ"מ הוי ספק וההנהגה בספיקות גמורים הוא שאין לשנות ממה שהיה ידוע לנו אבל א"א להכריע את הספק. **ומאידך אפ"ל** שגם בתו"ת שייך הכרעה של חזקה כהכרעה גמורה, משום שאין דין הכרעה של חזקה סתירה כלל לתו"ת כיון שאין ענינה של חזקה לפשוט את הספ כמו מיגו או רוב וכד' אלא דין הנהגה בספיקות ובכה"ג י"ל שדין ההנהגה הוא לנקוט כאילו הוכרע לנו הספק ואין בזה סתירה לתו"ת כלל וא"כ מהני הכרעת הספק ע"פ חזקה גם בתו"ת. **וא"כ י"ל** שבזה נחלקו הראשונים דשיטת תוס' והר"ח ועוד ששייך להכריע את הספק ע"פ חזקה גם בספק של תו"ת ולכן בתו"ת על חד גברא מהני חזקת כשרותו שיכול אח"כ להעיד ולדון משא"כ שיטת הרמב"ן ורש"י וסיעתם שהגם שאין הגברא נפסל שהרי יש דין אל תוציאנו מספק מ"מ א"א להכריע את הספק ע"פ חזקת כשרותו כיון דהוי ספק של תו"ת ולכן אינו יכול להוציא ממון ע"פ עדותו דלענין זה בעי' הכרעה גמורה ע"פ החזקה, ולא דמי לדינו של ר"ה דזו באה בפנ"ע ומעידה וכו' כמו שנתבאר בהערה לעיל. ויסוד הדברים הנ"ל בביאור מחלו' הראשונים מבואר **בחידושי הרי"ם** לעיל כ' ע"א עי"ש.

**צ) בתוד"ה תרי ותרי.** כתבו תוס' דגם לרב חסדא דס"ל בהדי סהדי שקרי למה לי מודה הכא דאותו שהעידו עליו הוא כשר, כיון שאותה כת שמעידה עליו שהוא פסול היא עצמה אינה כשרה וא"כ אינה יכולה לפוסלו. עי"ש. **ולכאו' צ"ב** הרי אותה כת שמעידה עליו אינה בודאי פסולה אלא היא ספק פסולה ויש לנו צד שהיא כשרה, והתינח לענין להוציא ממון לא מהני עדותה כיון שהיא רק ספק כשרה הדין הוא דאין להוציא הממון מספק, אבל אותו אדם שהיא מעידה עליו מ"ט מעמידים אותו על חזקת כשרות הרי יש ספק שמא מעידים עליו עדים כשרים והוא פסול, ומספק אין להעמידו על חזקתו לענין שיוכל על פי עדותו אח"כ להוציא ממון, דמאיזה טעם תהיה עדיפא חזקתו מחזקת העדים עצמן. **ולבאר זה** יש להקדים ביאור שיטת רב חסדא, דמצאנו בשיטתו כמה ביאורים. **בריטב"א** (שבועות מז: ד"ה אתמר) כתב דמלשון רב חסדא משמע שהוי דין דרבנן וחומרא לבער עדות שקר מהעולם. **בר"י מגא"ש** (שבועות שם) כתב דטעם ר"ח הוא דכיון דממנ"פ כתב אחת פסולה הוי תרתי דסתרי. עי"ש. **וברשב"ם** בב"ב כתב (ד"ה רב חסדא) "דלא יעידו (לר"ח) בשום עדות בעולם דאוקי ממונא אחזקתיה ולא תוציאנו מספק שמא העדים פסולים". **וכתב בקו"ש** (קי"ז) דנפ"מ בין פירוש הרשב"ם לפירוש הר"י מגא"ש, היכא דאיכא תו"ת על גברא אי הוה פסול לעדות, דבכה"ג איכא ספק עליו אבל ליכא דין ממנ"פ לפוסלו ולר"י מגא"ש יהיה כשר ולרשב"ם לא.[ולפ"ז בדעת התוס' בסוגיין י"ל כשיטת הר"י מגא"ש ועיין]**. ובדעת הר"י מגא"ש** דכ' דהוי תרתי דסתרי יש לפרש בב' אופנים א. דאם נחזיק כת אחת בכשרות הרי פסלה לאידך כת, ועל כרחך שלא שייך לאוקמי תרוויהו על חזקת כשרות. ב. דאנו דנים את ב' כתות העדים ביחד וע"כ לא שייך להעמיד על החזקה. [עיין בחי' הגרש"ר בב"ב שכ' בדעת ר"ח מנפשיה את ב' הצדדים הנ"ל], ואע"פ דמצאנו בסוגיא ד"שני שבילין" דמוקמי על החזקה גם בתרתי דסתרי, אי"ז דומה להכא, דהכא כל הספק על כת אחת הוא מכח הכת השניה ולכן צריכים לדונם ביחד משא"כ התם דאין ספק אחד גורם את חבירו לכן כל אחד נדון בנפרד. [עיין **בשיעורי הגרש"ר** שביאר כהנ"ל], ולפ"ז דעת רב הונא דגם בתרתי דסתרי מעמידין על החזקה. [וצ"ב]. **ובעונג יו"ט** (סי' ע' ד"ה ביסוד) כתב דיסוד מחלוקת ר"ה ור"ח היא האם חזקה הוי "הנהגה בספיקות" ולכן לא איכפת לן אי הוי תרתי דסתרי או"ד דחזקה הוי בירור הספק וממילא בתרתי דסתרי לא מהני חזקה. עי"ש הרחבה בנדון זה. **ובקצה"ח** (סי' ל"ד סק"ו) כתב דרב חסדא סובר דכיון דכת אחת היא ודאי פסולה הוי ספק "בתערובת" ולא שייך להעמיד על החזקה. עי"ש. היינו דבספק בתערובת אין הנדון על החתיכה אם היא מותרת או אסורה אלא האם החתיכה שלפנינו היא אותה חתיכה שאסורה או לא ובזה לא שייך חזקה, וה"ה הכא. [ולפ"ז נמי אתי שפיר שיטת התוס' בסוגיין] **ועיין בש"ש** (ש"ג פ"ז ש"ד פ"ב) שכתב דיש לחלק דהכא לא נתבררה הכת הפסולה קודם התערובת ולכן אי"ז גדר הספק משא"כ בחתיכה אסורה שנתערבה שנתברר קודם שיש חתיכה אסורה. עי"ש. וצריך לומר דרב הונא ס"ל כחילוק זה של הש"ש ורב חסדא סובר דלא שנא. ועיין. **ובשיעורי הגרש"ר** (ב"ב שם) הביא סברא נוספת בדעת רב חסדא מהגרשש"ק, דר"ח סובר דבפסול רשע איכא תרתי א. פסול הגוף. ב. חשש משקר. וס"ל לר"ח דהחזקה אינה ועלת לענין חשש משקר דסו"ס איכא תו"ת. ורב הונא סובר דאף להכי מהני החזקה. עי"ש.

**צא) "שעשה תשובה"** יעוין **בר"ן וברשב"א** שהוכיחו מזה דר"חסבר שמי שנפסל אינו חוזר לכשרותו ע"י תשובה גרידא אלא דבעי' שיעידו על תשובתו בבי"ד ואז חוזר לכשרותו, לכן בזמן החתימה עדיין היה פסול. והקשו על זה דאי"ז מסתבר שתלוי בהכי אלא בתשובתו בעצמו. **והריטב"א והרא"ה** כתבו שהגם שחוזר לכשרותו למפרע מ"מ בטל מושב הבי"ד שהיה אז בחזקת פסול. **ועיין בש"ך** שהקשה ע"ז מאי שנא ד"ז מפגם משפחה שאי"ז אלא גילוי מילתא בעלמא.

**צב) "ג' שישבו לקיים את השטר ומת אחד מהם" וכו'.** בעיקר הדין המבואר שבי"ד כותבין את פסק הדין בשטר **יל"ע** מדוע מהני הרי לכאו' הוי מפי כתבם. **ועיין בנתה"מ** (ס"ז סק"ג) שהוכיח מזה דגם לאותם ב' דיינים יש דין תורת בי"ד כיון שבאו מכח בי"ד ונאמנותם אינה מדין עדות אלא מדין בי"ד. עי"ש. **אכן יש שביארו** [עיין חת"ס לעיל כ' ע"ב ובחזו"א אה"ע ק"א סקכ"א] שבאמת כח ב' הדיינים אינו מדין בי"ד אלא מדין עדים אלא שכאשר כותבין כן יש לזה תורת שטר שנעשה מדעת המתחייב שאין בזה חסרון של מפי כתבם עי"ש. [ועיין בהגהות מלואי משפט על הנתה"מ הערה 30 שהרחיב בזה].

**כ"כ ע"א [המשך] - נאמנות האשה לומר נשבתי וטהורה אני - הפה שאסר, מיגו.**

**א) "האשה שאמרה אשת איש אני" וכו'** ברעק"א הקשה מ"ט בעי' לדין הפה שאסר שהרי באמת אין אנו יודעים שהיא אשת איש או שנשבית אלא על פי עצמה ואין לה נאמנות לזה אלא מדין שויה אנפשיה חתיכא דאיסורא, ומעתה אם אומרת שהיא טהורה נמצא שמעולם לא עשתה את עצמה לחתיכא דאיסורא, והנה דבריו תלוים בגדרי דין שוייה וכו' ועיין בקו"ש(אות נ"ח) שדברי הרעק"א א"ש רק אם שויה הוא מדין נדר [הרחבה אות צג].

**ב) "ואם יש עדים שהיתה אשת איש" וכו'.** דין זה שהאשה נאמנת הוא דוקא בגוונא שלא באו אח"כ עדים שהיתה אשת איש אבבל אם באו עדים אח"כ שהיתה אשת איש בטל נאמנותה, ועיין בקו"ש (ב"ב אות קי"ב) משכ"ב. וברעק"א תמה דמשמעות דברי המשנה דאילו היו באים עדים אח"כ היתה מותרת.

**ג) "מנין להפה שאסר הוא הפה שהיתיר מן התורה".** הקשה הבית יעקב מדוע בעי' לפס' לזה הרי בכל התורה אמרי' מיגו ולא הוזקקנו לפס' ועי"ש משכ"ב. ועיין בריטב"א לעיל י"ח דמבואר שמיגו באמת מיגו נלמד מקרא זה. [הרחבה אות צה]

**ד) "את בתי נתתי לאיש הזה" וכו'.** מבואר בגמ' בדברי רב אסי שנאמנות האב מדין הפה שאסר, והקשה הרע"א מ"ט אין האב נאמן מדין ע"א ע"פ דברי הגמ' בקידושין ס"ג ע"ב דהאב שאמר קידשתי את בתי ואיני יודע למי ובא אחר ואמר אני קדשתיה הדין הוא שנאמן, וביאר הר"ן (שם) דהטעם שנאמן הוא משום דין ע"א. ועי"ש משכ"ב [הרחבה אות צו]

**ה) בתוד"ה מנין. [הפה שאסר תוכ"ד]** מבואר בתוס' דמדין הפה שאסר אינו נאמן אלא תוכ"ד, ועיין בטור (אה"ע סי' קנ"ב) שהביא בזה מחלו' בין רבינו יונה והרמ"ה ועיין במחנ"א (ה' אסו"ב פי"ח בשו"ת) שמחלו' זו תלויה בגדר דין הפה שאסר אי הוי מתורת מיגו, או"ד דהוי מדין שהוא האוסר ויש לו כח להתיר. ועיין בקו"ש (ב"ב אות ק"ט) [הרחבה אות צז].

**צג) "האשה שאמרה אשת איש אני... נאמנת שהפה שאסר הוא הפה שהתיר".** עיין **ברעק"א** הכא מה שהקשה דלכאו' אי"צ כלל לדין הפה שאסר שהרי באמת אין אנו יודעים שהיא אשת איש או שנשבית אלא על פי עצמה ואין לה נאמנות לזה אלא מדין שויה אנפשיה חתיכא דאיסורא, ומעתה אם אומרת שהיא טהורה נמצא שמעולם לא עשתה את עצמה לחתיכא דאיסורא וא"כ אי"צ לדין הפה שאסר כלל אלא שאין כאן שויה וכו' ולכן מותרת, ועיין ברעק"א להלן כ"ב: שכתב מטעם כן דבאיסורים [מדין שוויה אנפשיה וכו'] ליכא לדין כל האומר לא לויתי כאומר לא פרעתי כמו לגבי הודאת בע"ד בממון עי"ש, ועמד בצע"ג. **ועיין בקו"ש** (אות נ"ח) שתמה לדברי הרעק"א דמאחר שנאמנת על מה שנשבית שהוא איסור ולא על הטהרה ברור דבעי' לדין הפש"א, וכתב דאין לדברי הרעק"א מקום אא"כ נימא דשויה וכו' הוא מדין נדר. עי"ש. **ובחי' הגרש"ש** תמה דגם דין כל האומר לא לויתי וכו' צריך להיות בשויה וכו' ואין דברי הרעק"א מובנים אא"כ הוא מדין נדר. עי"ש. **והנה** יעויין היטב בלשון הרעק"א דדין שויה דאי"ז מדין נאמנות ועדות כלל"ואנן אמרי' שאינו אמת" עי"ש, ונראים דבריו כדברי התרומת הכרי בגדר דין שויה [ולעיל פ"ק הרחבנו בזה] ולפ"ז א"ש, ואכמ"ל.

**צד) "ואם יש עדים שהיתה אשת איש" וכו'. הנה** דין זה שהאשה נאמנת הוא דוקא בגוונא שלא באו אח"כ עדים שהיתה אשת איש אבבל אם באו עדים אח"כ שהיתה אשת איש בטל נאמנותה, **ועיין בקו"ש** (ב"ב אות קי"ב) שביאר שאע"פ שגבי ממון אפ"ל שנאמן בהפה שאסר גם אם אח"כ באו עדים, משום שאע"פ שהפה שאסר בטל מ"מ המיגו נשאר [עיין לעיל בריש פרקין אות ד], מ"מ הכא לא מהני המיגו דהוי דבר שבערוה ורק הפה שאסר מהני והוא בטל בעת שבאו עדים. **וברעק"א** הקשה דמשמעות דברי המשנה הוא דהעדים באו קודם שאמרה שהיא גרושה, והרי הדין הוא שגם אם באו עדים אחרי שנשאת הדין הוא שהיא אסורה דליכא להפה שאסר, ועמד בצע"ג.

**צה) "מנין להפה שאסר הוא הפה שהיתיר מן התורה".** הקשה **הבית יעקב** מדוע בעי' לפס' לזה הרי בכל התורה אמרי' מיגו ולא הוזקקנו לפס'. ותי' הב"י דיש בזה נפ"מ לענין דבר שבערוה דמיגו לא מהני והפש"א מהני, ועוד תי' דהפה שאסר גרע ממיגו כיון שבזמן שאומר את ההיתר כבר הוא אסור משא"כ מיגו. עי"ש. **והנה מדברי והריטב"א** לעיל י"ח מבואר שמיגו באמת נלמד מקרא זה, וא"כ לק"מ קושית הב"י עי"ש. אכן הב"י העמיד את קושיתו ע"ד התוס' בב"ק ע"ב: דמבואר דהפה שאסר מהני נגד עדים, וחזי' דמיגו והפש"א ב' ענינים הם. [ויבואר עוד בזה להלן].

**צו) "את בתי נתתי לאיש הזה" וכו'.** מבואר בגמ' בדברי רב אסי שנאמנות האב מדין הפה שאסר, **והקשה הרע"א** (בסוגיין) מ"ט אין האב נאמן מדין ע"א [ובכל מקום שע"א נאמן גם קרוב מהימן] **דהנה מבואר בגמ' בקידושין** ס"ג ע"ב דהאב שאמר קידשתי את בתי ואיני יודע למי ובא אחר ואמר אני קדשתיה הדין הוא שנאמן, **וביאר הר"ן** (שם) דהטעם שנאמן הוא משום דין ע"א ואי"ז נחשב לדבר שבערוה משום שאינו בא אלא לברר למי קידשה עי"ש. [ועיין בזה בפנ"י שם שהקשה דהוי ע"א כנגד רוב ואכמ"ל] **וא"כ** ה"נ האב יהיה נאמן מדין ע"א. **ותי' הרעק"א** דבעי' למיגו [מגזה"כ] בגוונא דאיכא הכחשה. ועיין במל"מ (פ"ט מאישות ה"י) שהביא דברי הריב"ש דמהני אמירת האב אפי' כנגד עדים דרחמנא הימניה וכתב המל"מ דאיכא לעיוני בהאי דינא. **ובתוס' מבואר** דהיה מקום להאמינו מטעם דהוא מפרש דבריו אלא דמאחר שיש ריעותא במה שאותו לפניו ואינו אומר מיד שקדשה לו ונראה שאינו מכירו ע"כ אינו נאמן מטעם מפרש דבריו, **וביאר הרעק"א** דתוס' הבינו דאם הוא מפרש דבריו יש להאמינו גם בלא מיגו גם היכא דאיכא הכחשה דמ"מ מיתתו של אותו פלוני מתרת את האשה כיון שעל קידושי לאחר מעולם לא אמר האב. עי"ש. **אכן בעיקר הטעם** שנאמן אדם מן השוק לומר שהוא זה שקידשה **יש מהראשונים** שביארו שלא כדברי הר"ן שהנאמנות היא מטעם ע"א אלא דהטעם שנאמן הוא משום שירא שמא יכחישו האב, ולפ"ז כלפי האב עצמו שאין נאמנות זו בעי' לדין הפה שאסר. **עיין ברשב"א** ועיין עוד **בריטב"א** בסברת אין אדם חוטא ולא לו.

**צז) בתוד"ה מנין.** מבואר בתוס' דמדין הפה שאסר אינו נאמן אלא תוכ"ד, ועיין **במ"מ** (פי"ב מגרושין ה"א) שדן בזה, **ועיין בטור** (אה"ע סי' קנ"ב) שהביא בזה מחלו' **דרבינו יונה** ס"ל שנאמן רק תוכ"ד **והרמ"ה** כתב שאי"צ תוכ"ד אבל בעי' עסוקים באותו ענין, **והטור** ס"ל דאפי' אחר שעסוקים באותו ענין נאמנת. ועי"ש בב"י משכ"ב. **וכתב המחנ"א** (ה' אסו"ב פי"ח בשו"ת) שמחלו' זו תלויה בגדר דין הפה שאסר אי הוי מתורת מיגו דאז לא מהני אלא תוכ"ד דא"כ הוי מיגו למפרע או"ד דהוי מדין שהוא האוסר ויש לו כח להתיר הרי נאמן גם לאחר כדי דיבור. ועיין בתוס' ב"ב ל' ע"ב בד"ה לאו קמודית בתוס' ביארו דהטעם דלא נאמן לטעון דדר ביה המוכר חד יומא במיגו מטעם דהוי מיגו למפרע והביאו ד' רש"י דמיגו למפרע אמרינן. **וידוע לבאר** שנחלקו רש"י ותוס' בגדרי דין הפש"א דלרש"י הפש"א אינו דין מיגו אלא דמפיו אנו חיין וממילא מהני אף לאחר זמן ולתוס' הוי מטעם נאמנות דמיגו וממילא לא מהני למפרע. עיין מחנא"פ(שם ד"ה ואני) שהביא ב' צדדים אלו ותלה בזה הנידון אי אמרי מיגו למפרע **ועיין בקו"ש** (ב"ב אות ק"ט) דכתב נמי כהנ"ל אלא שהביא בזה סתירה בד' התוס' בכמה מקומות. ויעויין נמי בשיעורי הגרש"ר (ב"ב שם) שביאר כן והביא כן מהדברי חיים ועיי"ש מש"כ לדון בזה. אמנם בתומים (כללי מיגו אות ק"ט) כתב דרש"י נמי ס"ל דל"א מיגו למפרע אלא ס"ל שיכול לפרש דבריו עי"ש.

**צח) "כגון שנתנה אמתלה לדבריה."** עיין **בש"ש** (ש"ו פ"ח) שדן בארוכה בדין אמתלה בע"א ובאב שאמר קידשתי את בתי ועי"ש עוד מש"כ מסוגיין.

**כ"ב ע"ב – מחלו' רמבר"י ורבנן - חזקת סברא בתו"ת - ברי בתו"ת - חזקת אשה דייקא ומנסבא**

**א) בביאור מחלוקת רבנן ור' מנחם ב"ר יוסי.** עיין בשו"ת חכם צבי (סי' ב' ג') בשם החכם מוהר"ר אברהם ברודא ז"ל שכתב דטעמו של רמבר"י הוא דכיון שנשאת שלא ברשות קנסינן לה שתצא, ובפנ"י הקשה עליו מסוגיא דב"ב ל"א ע"ב דמבואר שטעמו של רמבר"י הוא משום דחיישינן לזילותא דבי"ד. וכן הקשה מסוגיין עי"ש ולכן פירש הפנ"י דטעמם של רבנן הוא משום החזקה דאשה דייקא ומנסבא דאלים להוציאה מחזקת אשת איש, ור' מנחם ב"ר יוסי פליג על החזקה דאשה דייקא ומנסבא התם, עי"ש בהרחבה. ועיין ברעק"א (שו"ת תנינא קי"א וח"ג סמ"ט) שהביא קושית אחיו ע"ד הפנ"י הנ"ל, ודן בזה בהרחבה. [הרחבה אות צט].

**ב) "באומרת ברי לי."** עיין ברש"י (ביבמות פ"ח ע"ב ד"ה ברי לי) שמבואר שאיי"ז ברי ממש, ועיין ברש"י בכתובות בסוגיין, ועיין בריטב"א ובר"ן (בסוגיין) שביארו מ"ט הוצרך רש"י לומר כן אלא שהקשו על דבריו ופליגי עליו, ובביאור שיטת רש"י עיין בחוט המשולש (לגר"ח מולאזין סי' י' ד"ה וגדולה מזו) ובפנ"י. [הרחבה אות ק].

**ג) בתוד"ה והבא.** כתבו תוס' דחזקת דייקא ומנסבא מרע לחזקת אשת איש עי"ש. ויש שדנו מדבברי התוס' הכא שחמוכח שחזקת סברא מהני בתו"ת ועיין היטב בדברי הריטב"א במה שפירש שבאומרת ברי הטעם שאינה נאמנת הוא משום שאמרה בדדמי, ומשמע שבלא בדדמי היתה מותרת גם להנשא למי שאינו אחד מעדיה, וצ"ב, ומוכח לכאו' שמהני חזקת דייקא ומנסבבא בתו"ת. אכן יש להקשות דכתבו כמה אחרונים דחזקה של 'סברא' לא מועיה בתו"ת [עיין חת"ס (חו"מ תשו' ס"ז) ובש"ש (ש"ו פכ"ב) ובשער"י (שער הספיקות פי"ח)] וא"כ קשה ביאור התוס' הנ"ל. ועיין בשער"י משכ"ב ודבריו צ"ב, ועיין בקו"ש (ב"ב קל"ג) משכ"ב. [הרחבה אות קא].

**הנה ברשב"א** בקידושין (סו.) כתב דאע"ג דתו"ת ספיקא דרבנן לא תצא "דהא אינהו ברי קא אמרי ולגבי עצמן נאמנין הן בדיעבד" ועיין בביאור דבריו בפנ"י (כתובות כב:) ובשער"י (ש"ו פי"ח) ועיין במהרש"א (ע"ד התוס' בסוגין) שהביא דאף תוס' ביבמות צ"ג: סוברים את סברת הרשב"א הנ"ל ושלא כדברי התוס' בב"ב ובסוגיין עי"ש. [הרחבה אות קא].

**בא"ד.** עיין היטב בדברי התוס' דמבואר שהקשו ב' קושיות א'- דמאחר שתו"ת ספיקא דרבנן א"כ איכא איכא חטאת ב- היכי שבקי' לה לההנשא לאחד מעדיה הרי איכא מיתת בי"ד דאוקמא על החזקה. ועין בתי' התוס' ויל"ע מה ענו על הקו' הראשונה, ועיין בתוס' הרא"ש בסוגיין ובתוס' בב"ב ל"ב ע"א דמבואר שעל הקו' הראשונה איכא תי' אחר. [הרחבה אות קב]

**צט) בביאור מחלוקת רבנן ור' מנחם ב"ר יוסי.** **בשו"ת חכם צבי** (סי' ב' ג') הביא ד' החכם מוהר"ר אברהם ברודא ז"ל שכתב דטעמו של רמבר"י הוא דכיון שנשאת שלא ברשות קנסינן לה שתצא והח"צ הסכים ליסוד דבריו. **אבל בפנ"י** (בסוגיין) הקשה על דבריהם מסוגיא דב"ב ל"א ע"ב דמבואר שטעמו של רמבר"י הוא משום דחיישינן לזילותא דבי"ד. [ואף למסקנה לא נשתנה טעמו של רמבר"י] ועוד הקשה לדבריהם מסוגיא דפ' האשה רבה דעל הפס' "וקדשתו" מבארת הגמ' דנלמד מכאן שאם לא רצה "דפנו" [היינו שכופין עליו] ומיירי בתו"ת ונשאת אחר שבאו עדים ותצא כר' מנחם ב"ר יוסי ומבואר שהוי דין דאוריתא שתצא. **ולכן ביאר הפנ"י** דטעמם של רבנן הוא משום החזקה דאשה דייקא ומנסבא דאלים להוציאה מחזקת אשת איש ואע"פ שמ"מ אסורה מדרבנן מספק אין ביד חכמים כח להוציאה מבעלה היכא שאומרת ברי לי ונשאת לאחד מעדיה, ועוד י"ל דס"ל לרבנן דאשה דייקא ומנסבא אלים טובא ועדיף מפלגא ופלגא ולכן תנשא לכתחילה. אבל ר' מנחם ב"ר יוסי פליג על החזקה דאשה דייקא ומנסבא התם וסובר דרק היכא שהתירוה להנשא ונשאת לא תצא, משום דחזקת הנשואין מרע לחזקת אשת איש, אלא דמ"מ הו"ל פלגא ופלגא וצריך לאוסרה מדרבנן וע"ז אמר רמבר"י דמשום זילותא דבי"ד אין להוציאה [כשטוענת ברי ונשאת לאחד מעדיה] אבל במקום שלא נשאת תצא מדאוריתא דליכא מה דיבטל את חזקת אשת איש שלה. **ובשו"ת ח"צ** (שם) כתב להאי סברא [דחזקת הנשואין מרע לחזקת אשת איש] ודחה אותה, משום דס"ל דזוהי סברת ר"י ב"ר ברוך בתוס' להלן כ"ו: (עי"ש בסו"ד התוס') ותוס' התם דחה את דבריו. אבל בפנ"י כתב דבמקום שכבר נשאת כ"ע מודו לסברת ר"י ב"ר ברוך עי"ש.

**אמנם ברעק"א** (שו"ת תנינא קי"א וח"ג סמ"ט) הביא קושית אחיו ע"ד הפנ"י הנ"ל, דמתוס' בב"ב שם [וכן שאר הראשונים] שהקשו דאף בהתירוה להנשא יהיה דין זילותא דבי"ד מבואר שלכ"ד הפנ"י, דבכה"ג ליתא לחזקת נשואין כלל ומ"מ אי"ז דין דאוריתא. [וברעק"א שם ר"ל על דרך הפנ"י באופן קצת שונה, דסוגיין דב"ב מיירי למ"ד תו"ת ספיקא דאוריתא ולא שייך כלל חזקות, ולכן הוי ספק גרידא ומחמת זילותא דבי"ד לא מחמירין להוציאה, אבל סוגיא דיבמות מיירי למ"ד תו"ת ספיקא דרבנן וא"כ אזלי' בתר חזקות, ולכן צריך דוקא שתנשא דחזקת הנשואין מרע לחזקת אשת איש, דאי לאו הכי הוי איסור דאוריתא. עי"ש]. ועוד הקשה ע"ד הפנ"י, מתוס' ב"ב ל"ב ע"א (ד"ה אנן) שהקשו מ"ט דר' מנחם ב"ר יוסי הרי איכא חזקת אשת איש, ולא תירצו כפנ"י דחזקת הנשואין מרע לחזקת אשת איש, אלא דחזקת דייקא ומנסבא מרע לחזקת אשת איש ומבואר שלכ"ד הפנ"י. ובעיקר ראית הפנ"י מסוגיא דהאשה רבה דמשמע דהוי דין דאוריתא היכא שבאו עדים ואח"כ נשאת. עיין ברעק"א (שם) שהעלה צד בסו"ד דהוי רק אסמכתא בעלמא ולא דין דאוריתא.

**ק) "והבא עליה באשם תלוי"** צ"ב מ"ט אמרה הגמ' והבא עליה באשם תלוי ולא כפשוטו שהוי ספק איסור. ועיין בזה בכתבי הגרי"ז לע נזיר דף כ"ג.

**קא) "באומרת ברי לי."** **ברש"י** (ביבמות פ"ח ד"ה ברי לי) ביאר ז"ל "כגון ע"פ סימנים ואשם תלוי אינו בא אלא על מי שלבו נוקפו." וברש"י בסוגיין כתב "אין ליבי נוקפי שברי לי שאילו היה קיים היה בא." [ועיין בחידושי חת"ס ובבית יעקב אי דברי רש"י שם והכא עולים בקנה אחד] **ובריטב"א ובר"ן** ביארו דהוצרך רש"י לומר כן דאילו היה ברי ממש למה לי עדים הא כשאמרה מת בעלי תנשא. **אלא שהקשו הראשונים** על רש"י שהגם שליכא אשם תלוי מ"מ איסורא דרבנן או דאורייתא איכא, [ועיין בר"ן שכתב דאף אשם תלוי יהיה] ולכן פירשו דמיירי שאומרת ברי לי ממש. עי"ש. **ובביאור שיטת רש"י כתב בחוט המשולש** (לגר"ח מולאזין סי' י' ד"ה וגדולה מזו) דאילו היתה טוענת ברי ממש היתה מותרת לא רק לאחד מעדיה אלא גם לאחרים "דכיון דלגבי נפשה מיהמנה נגד החזקה נעשית כחתיכה דהתירה דשריא לכ"ע." עי"ש. **ועיין בפנ"י** שנראה מדבריו דנתכוון ג"כ לביאור הנ"ל. ויסוד זה מבאר את דברי הרמב"ן בגיטין ובסוגיא דהאשה רבה, דכתב דאין ללמוד מנדה לענין ע"א נאמן באיסורים משום "שמתוך שנאמנת על עצמה נאמנת נמי לבעלה." והביאור כנ"ל. [ועיין בחת"ס (אה"ע ע"ז) ובאבי עזרי (פי"ח מאסו"ב ה"י) משכ"ב.] עוד בדברי רש"י עיין **בחמד"ש** בסוגיין.

**קא) בתוד"ה הבא עליה.** הקשו תוס' מ"ט בתו"ת אמרינן לא תצא הרי יש להעמידה בחזקת אשת איש, ותירצו דחזקת דייקא ומנסבא מרע לחזקת אשת איש עי"ש. וכ"כ התוס' ב"ב ל"ב ע"א. **הנה נחלקו האחרונים** האם "חזקת סברא" מועילה להכריע בתו"ת, [ועיין היטב בדברי הרמב"ן לעיל כ"ב ע"א בביאור ראית הרי"ף מסוגיא דתו"ת בשטר דמבואר שהרמב"ן הסתפק ההאם מהני חזקת סברא של אין העדים חותמין על השטר וכו' בתו"ת] והסוברים דחזקת סברא מועלת בתו"ת [עיין בשער משפט מ"ו סקי"ד ובנחל יצחק פ"ז ס"ו ובעיין יצחק ח"ב סי' ל"ה ענף ג' ובבית מאיר סי' קנ"ה] הביאו ראיה מתוס' הנ"ל דמוכח דאשה דייקא ומנסבא דהוי חזקת סברא מועלת בתו"ת. **ועיין בריטב"א** (ביבמות פ"ח) שהביא את דברי רש"י שכתב דהא דאומרת ברי לי היינו שאומרת אין ליבי נוקפי והקשה עליו עי"ש וכתב דמיירי שאומרת ברי לי ממש, וכתב ואפילו הכי היא לחודא לא מהימנא דכיון שאיכא עדים דמסעי לה אמרה בדדמי ומה דאשה שאומרת מת בעלי נאמנת ולא חיישי לבדדי הוא משום שאין עדים שמסיעים לה עי"ש. והדברים צ"ב, שגם אם לא תאמר בדדמי מה בכך ומדוע תהא נאמנת בתו"ת, ומבואר בריטב"א דאילולי חשש בדדמי היתה נאמנת בתו"ת גם להנשא למי שאינו אחד מעדיה ועל כרחך משום שחזקה אשה דייקא ומנסבא מהני בתו"ת, ועיין. אכן **בחת"ס** (חו"מ תשו' ס"ז) ו**בש"ש** (ש"ו פכ"ב) **ובשער"י** (שער הספיקות פי"ח ועיין נמ"י בחי' הגרשש"ק כתובות סי' י"ג) כתבו דלא מהני חזקת סברא בתו"ת וא"כ קשה ביאור התוס' הנ"ל. **ובשער"י** ביאר דדין תו"ת הוא שהדבר נשאר בספק ולא מועיל שום בירור נגד העדים ומה דאזלי' בתר חזקה דמעיקרא הוא משום שאי"ז גריעותא בכח העדים. אבל במקום שיש גם חזקה דמעיקרא וגם חזקה של אנן סהדי י"ל דכלפי הדין לילך בתר העדים ולא לגרע את כחם ולברר את הספק בזה א"א לילך בתר החזקה של אנן סהדי, אבל כלפי הדין דבספיקות אזלי' בתר חזקה דמעיקרא דזה לא שייך לעדים כלל א"כ מועיל האנן סהדי לבטל את כח ההכרעה ללכת בתר חזקה דמעיקרא. עי"ש. וכן כתבו **בשו"ת שואל ומשיב** (מהדו"ג סי' תנ"א) **ובדברי חיים** הלכ' אישות (סי' י"ד). **ודבריהם צ"ב,** דהרי זה פשוט דאם יבואו עוד כת עדים לא יהנו כלום ואף לא לענין שלא ניזול בתר החזקה דמעיקרא וא"כ כאן דחזקת סברא ענינה הוא בירור הספק, מדוע שתועיל יותר מעוד כח עדים. וצ"ע. **ובקו"ש** (ב"ב קל"ג) ביאר דהא דאזלי' בתר חזקה דמעיקרא הוא רק היכא דב' הצדדים שקולים ואין הספק נוטה לצד אחד יותר מלצד השני אבל היכא דאיכא חזקת דייקא ומנסבא הספק נוטה יותר לצד אחד, ולהכי לא מהני חזקת א"א. ולפ"ז דן שגם במיגו במקום תו"ת לא ניזיל בתר חזקה משום שאין צדדי הספק שקולים עי"ש. ובאמת גם דבריו צ"ב, דכיון חזקת סברא הוי ענין בירור הספק מדוע שונה חזקה זו מעוד כת עדים שאז לא נימא שאין ב' הצדדים שקולים. **ובספר גרש ירחים** (קונטרס אחרון גיטין ע"ג) ביאר דבחזקת אשת איש יש תרתי א' שאינה פנויה בודאי, ב' שהיא אשת איש [ויסד ד"ז ע"פ התוס' בנדה ב: עי"ש] וממילא החזקה דאשה דייקא ומנסבא מסלק לחזקת אשת איש היינו שאינה ודאי אשת איש אבל נשאר החזקה שאינה פנויה ודאית ולכן ע"א אינו נאמן ומ"מ אינה בחטאת אלא באשם] עי"ש. וצ"ב, דלכאו' כשם שמרע החזקה דאשה דייקא ומנסבא את החזקה שדאינה אשת איש בודאי כמו כן מרע את החזקה שהיא אינה פנויה ודאית דאין אנו יכולים להחליט דהוי ספק פנויה ואיכא חזקה לומר שאינה פנויה ודאית כל היכא שאיכא חזקה כנדה [היינו חזקת אשה דייקא ומנסבא] לומר שהיא פנויה ודאית. והגם שבדברי התוס' בחולי ובנדה אפ"ל לכאו' כדברי הספר הנ"ל כיון דהתם הוי רק ריעותא בעלמא במה שנסתרה שמרע את החזקת טהרה אבל אין בזה כדי להוציא מכלל ספק וא"כ י"ל דאיכא חזקה שאינה טמאה בודאי, אבל לענין הדין דאשה דייקא ומנסבא דהוא בירור שאשה זו היא פנויה לכאו' א"א לומר כן. וצ"ע.

**ברשב"א** (ב"ב שם) כתב כתי' התוס' דחזקת דייקא ומנסבא מרע לחזקת אשת איש, אבל ברשב"א בקידושין (סו.) כתב דאע"ג דתו"ת ספיקא דרבנן לא תצא "דהא אינהו ברי קא אמרי ולגבי עצמן נאמנין הן בדיעבד" וביאור דברי הרשב"א **כתב הפנ"י** (בסוגיין) דלא אמרה תורה ללכת בתר חזקה אלא למי שמסופק בדבר, שאז עשתה התורה ספק כוודאי ואף עונשים ע"ז, אבל אם אומר ברי נגד החזקה לא שייך לומר שהוא מוזהר על הספק כוודאי מחמת החזקה, שהרי לדידו לית ספק כלל. עי"ש היטב. [ודברי הפנ"י מחודשים מאוד דמבואר בדבריו שם שגם במקום שאין לבי"ד ספק יכול לטעון הבע"ד ברי כנגד הרוב או הע"א. ועיין בתרומת הכרי סי' לא שהקשה ע"ד ועיין בחת"ס (אהע"ז ח"ב ק"ג) שהסכים ליסוד סברת הפנ"י עי"ש. ועיין נמי העונג יו"ט (קנ"ב) ואכמ"ל.] **ובשער"י** (ש"ו פי"ח) ביאר נמי דברי הרשב"א כנ"ל, אלא שכתב דכל דבריו הם במקום שיש ספק בנדון לבי"ד כגון הכא בתו"ת, אבל במקום שלא נולד לבי"ד שום ספק אזי בודאי אין יכול לטעון ברי נגד החזקה. **ועיין במהרש"א** (ע"ד התוס' בריש האשה רבה) שהביא דאף תוס' ביבמות צ"ג: סוברים את סברת הרשב"א הנ"ל ושלא כדברי התוס' בב"ב ובסוגיין עי"ש. **ובעיקר** דברי הרשב"א הנ"ל, **יש לדון** האם אמר דבריו רק בספק של תרי ותרי, או בכל מקום דמספקא לבי"ד אמרי' דאם איכא טענת ברי נגד החזקה א"א ללכת בתר החזקה נגד הטוען ברי. [ומד' המהרש"א ביבמות משמע קצת דדוקא בספק דתו"ת עי"ש]. **ובבית יעקב** (בסוגיין) כתב להדיא דרק בתו"ת דאיתרע החזקה ס"ל לרשב"א הכי, אבל בשאר ספיקות דלא אתרע החזקה לא אמר הרשב"א את חידושו. [והביא ראיה שאתרע החזקה בתו"ת מהא דבתו"ת מהני תפיסה בממון. ו**אפ"ל עוד לפ"ד החמד"ש והחידושי הרי"ם** בכתובות שם דבספק דתו"ת אין החזקה מתורת הכרעה אלא מדין אל תוציאנו מספק, לכן נאמן לטעון ברי נגד החזקה אבל אי הוי "הכרעה" לא יהני טענת ברי שלו ודו"ק]. **אמנם בקונטרס הספיקות** (כלל ב' ס"ד) מוכח דס"ל שאף בשאר ספיקות איתא לדינו של הרשב"א, דבקוה"ס שם ביאר לפ"ד הרשב"א הנ"ל את טעם הסוברים דתפיסה בטענת ברי מועלת בדררא דממונא, והיינו משום דלפי דברי התופס ליכא לאידך חזקת ממון עי"ש. ומוכח דקאי הרשב"א גם בספיקות שאינם ספק דתו"ת.

**קב) בא"ד.** עיין היטב בדברי התוס' דמבואר שהקשו ב' קושיות **א**- דמאחר שתו"ת ספיקא דרבנן א"כ איכא איכא חטאת **ב**- היכי שבקי' לה לההנשא לאחד מעדיה הרי איכא מיתת בי"ד דאוקמא על החזקה. **ועיין בתוס' הרא"ש** שכתב דאת הקו' הראשונה יש מקום ליישב שכוונת הגמ' דגם את"ל תו"ת ספיקא דאורייתא וליכא חטאת מ"מ איכא אשם תלוי, אבל קשה הקו' הב', עי"ש. **וכן מבואר** בתוס' בב"ב ל"ב ע"א דהקשו למאי דלא ידעי' דבאומרת ברי לי מ"ט הקשת הגמ' דקאי באשם תלוי הרי היא בחטאת ותי' דהגמ' אמרה כן למ"ד תו"ת ספיקא דאורייתא. **והנה הרעק"א** הוכיח מתוס' בב"ב הנ"ל שחזקה אשה דייקא ומנסבא הוי דוקא אם טוענת ברי, שאל"כ מ"ט קושית התוס' קאי דוקא קודם שמסקי' בגמ' שמיירי בטוענת ברי, ועל כרחך שאם טוענת ברי אינה מביאה חטאת משום שבכה"ג איכא חזקה אשה דייקא וכו' ומשא"כ באינה טוענת ברי. **והנה בתוס' דידן** משמע שלא כדברי התוס' בב"ב ודברי התוס' רא"ש אלא שהתי' של תוס' שאשה דייקא ומנסבא מגרע את חזקת אשת איש מהני על ב' הקושיות, **וצ"ב** כיצד מהני ד"ז על הקו' הראשונה של תוס' [דלא מסתבר שתוס' הקשה קושיא ראשונה ולא תי' כלום] ומוכח לכאו' דחזקה אשה דייקא ומנסבא מהני גם בלא טענת ברי ולכן אי"ז בחטאת אלא באשם תלוי, ועיין. [ועיין לעיל אות כ' בדברי הרעק"א].