‏‏ עג                 ג
קטגוריות: ש_ס / כה כתובות / המדיר - הרב יחזקאל זילבר

**ציונים**

**באלו נדרים אמרו וכו'.** עי' רי"ף תורי"ד ובר"ן.

**תוד"ה על מנת וכו'**. עי' בשטמ"ק , פנ"י וביה"ל ח"ג סי' ד'.

**לא תימא טעמא דרב וכו'.** עי' מח' רש"י ותוס' האם איירי בחוזר ובועל לשם קדושין, ובעיקר הא דמהני מחילת תנאי, עי' בר"ן ובשו"ת הרא"ש כלל לה סק"ט.

**רש"י ד"ה אלא טעמא.** עי' בקוב"ש אות רמא. [ובתורא"ש לקמן פד.]

**א"א עושה בעילתו בעילת זנות.** עי' רשב"א ור"ן. ובקוב"ש אות רמג

**רבא אמר תנא ספוקי מספקא ליה.** עי' רש"י ור"ן. וע"ע קו' קוב"ש בב"ב אות תקל.

**עי' ברי"ף שפסק דברי רבא ורבה**. ועי' בר"ן.

**באלו נדרים אמרו וכו'.** נחלקו הראשנים האם דוקא ג' נדרים הללו, או כל נדרי ע"נ. דעת הריטב"א ועוד ראשנים המבואים בר"ן, דלאו דוקא ג' נדרים אלו, אלא כל נדרי ע"נ נמי הוי קדושי טעות. והוכיחו כן מדאמרינן לעיל דלמ"ד היא נתנה אצבע בין שיניה בכל נדרים יכול להוציאה, משום דא"א באשה נדרנית, והתם איירי בכל נדרי ע"נ. והאריך בזה הר"ן דאין משם ראיה, דשאני התם שנדרה תחתיו, וכל שנודרת תחתיו יכול לומר א"א בכל נדרי ע"נ. אבל הכא שלא נדרה תחתיו אינו יכול לומר א"א באשה נדרנית, אלא בנדרים שיש בהם קפידא גדולה דומיה דג' נדרים הללו. ומ"מ כתב הר"ן כל נדרים שהבעל מקפיד עליה כגון נטולה מן היהודים וכדו' הוי קדושי טעות. ועי' בתוס' לעיל עא. ד"ה ואם שכ' דמתני' איירי בכל נדרי ע"נ.

תוד"ה על מנת וכו'. יש כאן כמה הערות.

**א.** בעיקר קו' התוס' מ"ש מסימפון. עי' בשטמ"ק בשם הריב"ש שמחלק בין מומין גדולים למומים קטנים, דלקטנים בעינן תנאי, וסימפון איירי במומין גדולים. והוסיף בזה בשטמ"ק שגם תוס' מודים לסברא זו, אלא דס"ל לתוס' שגם נדרנית הוי מומין גדול. ועי' בתורי"ד בסוף הסוגיא. אך בשו"ת ביה"ל ח"ג סי' ד' ד"ה והנה אין להקשות שהוכיח שסימפון איירי גם במומין קטנים. ולמומין גדולים כלל לא חששו רבנן.

**ב**. משמע שנחלקו ב' תי' התוס' האם בקדשה סתם גם בלא כנס ונמצא מומין צריך גט מדרבנן או מספק דאורייתא. ובאמת שמבואר בגמ' בסמוך עג: בקדשה סתם וכנסה סתם דלרב צריכה גט, משום דא"א עושה בעילתו בעילת זנות, ולשמואל צריכה גט או מדבריהם או מספק דאורייתא. אבל גט ודאי בעי', וכאן ס"ל לתוס' בתי' קמא דלא בעי' גט כלל. ועמד בזה בפנ"י. וכתב שיש חילוק בין קידש ולא כנס לקידש וכנס, דדוקא בקידש וכנס בעינן גט, אבל הכא איירי התוס' בלא כנס, ולכך לא בעינן גט, ולא נתבאר החילוק בין כנס ללא כנס. ועי' בשות בהי"ל שם שתלוי במחל' רש"י והר"ן מדוע צריך גט מספק. רש"י פי' דהספק הוא באומדנא האם אדם מקפיד על נדרים ומומין, ולפי טעם זה ליכא לחלק בין כנס ללא כנס, אך הר"ן פי' לקמן שהספק הוא האם הוא מוחל על הנדרים והמומין כיון שקדש וגם כנס, ולטעם זה יש סברא לחלק.

**ג**. ומיהו כתובה ודאי לית לה כדתניא לעיל וכו', ולכאו' יל"ע דהתם איירי שנדרה תחתיו וגרע טפי כמו שכתב הר"ן, הובא לעיל, והכא לא נדרה תחתיו, ועי' בפנ"י.

**ד.** ובעיקר החילוק בין מומין לאילונית, עי' תוס' ביבמות ב: שביארו דבשאר מומין איכא דמחיל, אבל איליונית אין מי שמוחל, ועי' ל' הרא"ש שאני מום דאילונית דעיקר דעתו של אדם הנושא אשה בשביל בנים, הלכך הוי קדושי טעות, אבל בשאר מומין צריכה גט אפי' כנסה סתם דמספקא לן אם אין אדם חפץ באשה נדרנית או באשה בעלת מום וכו'. יל"ע האם עיקר החילוק הוא בקפידא וכאילו הוי תנאי ע"מ שאין בה מומין, אלא דבאילונית הוא ודאי מקפיד ובשאר מומין אין ודאות שהוא מקפיד, ובעינן שיקפיד הבעל. או דאילונית לא בעינן לקפידא ואינו מטעם תנאי, אלא די בזה שבשעה שקידשה היתה דעתו לאשה בת בנים, וזו לאו בת בנים והוי מקח טעות, אבל בשאר מומין לא הוי מק"ט אלא מטעם קפידא ומדין תנאי. ומלשון הרא"ש משמע דהוי מק"ט. וכן כתב באבנ"מ לט סוף אות ג', ועי' נפק"מ שם. וע"ע בשו"ת רע"א תנינא סי' נא. אך בביה"ל שם נקט שגם בשאר מומין הוי מדין מק"ט, רק דבעינן שיקפיד, דכל שלא הקפיד לא הוי כחפץ אחר.

**לא תימא טעמא דרב וכו'**. נחלקו רש"י ותוס' בביאור דברי אביי. והאם מהני מחילת תנאי.

**א.** רש"י פי' דאי טעמא דרב משום אחולי אחליה לתנאיה צריך לתת לה כתובה. אלא טעמא דרב לפי שא"א עושה בעילתו בעילת זנות, ופרש"י ובעל לשם קדושין, אבל לענין ממון בתנאיה קאי. ויש כאן כמה דקדוקים, א. בתוס' הק' לפרש"י מאי 'לא תימא' הא פשיטא שאין לה כתובה שהרי אמרינן במתני' קדשה על תנאי וכנסה סתם תצא שלא בכתובה. ב. לכאו' קשה למה לו לרש"י לבאר דאי א"א עושה בעילתו בעילת זנות הרי הוא חוזר ובעל לשם קדושין חדשים, למה לא נפרש שהוא מוחל על התנאי כיון שאין אדם עושה וכו', וא"כ חלים הקדושי כסף שקידש קודם.

ונראה שיש לבאר ב' דרכים בדעת רש"י. א. לא תימא אחולי אחליה היינו כפשוטו וחוזר לקדושי כסף, ולכך צריך לתת כתובה. וע"ז הק' תוס' איך ס"ד למימר הכי הא תנן במתני' דאין כתובה, ותי' דאיירי בבועל ומתני' בלא בעל, ולכאו' צ"ב דבשלמא אי הטעם מצד א"א עושה ניחא שזה תלוי רק במעשה ביאה, אבל הכא איירי לטעם דאחולי אחליה וא"כ מה נפק"מ אי בעל ללא בעל, וצ"ל דגם טעמא דאחולי אחליה הוא מחמת שיש כאן בעילת זנות, וכשיש בעילת זנות הוא מוחל על התנאי, ובזה ניחא דברי התוס' דדוקא כשבעל ויש כאן בעלת זנות, בזה אמרינן ש'ודאי' מחל ולכך יש לה כתובה, אבל במתני' איירי בלא בעל ולכך הוא רק 'ספק' אי אחולי אחליה, וכמו שפי' הר"ן ולכך אין לה כתובה אבל גט צריך לתת. אלא טעמא דרב מטעם א"א עושה וכו', ולכך הוא קדושין חדשים, ואינו מחילה, והא דאין לה כתובה הוא מחמת שהיא ארוסה, כמו שפי' הר"ן, והא דכתב רש"י דלענין ממונא בתנאי קאי, היינו כמו שפי' הר"ן שלא תאמר שמחמת א"א עושה וכו', לכך הוא מוחל התנאי וחלו קדושי כסף וצריך לתת לה כתובה.

ב. ועוד אפש"ל בדעת רש"י כשי' הרשב"א דהא דמהני מחילת תנאי הוא דוקא בתנאי בממון, אבל על שאר תנאים שאינם של ממון לא מהני, ולכך לא שייך למחול ע"ז ובעינן קדושין חדשים ע"י ביאה. ולפי"ז גם כשאמר אביי לא תימא וכו', איירי שחזר ו'בעל' לשם קדושין גמורים בין יש עליה נדרים ובין אין עליה נדרים, ומשום שיש כאן קדושין חדשים צריך לתת כתובה. [דבמתני' איירי שכנסה ע"ד הקדושין הראשנים, אבל הכא הוי קידושין חדשים. אלא דלפי"ז צ"ב דאי מתני' איירי בלא בעל א"כ אינו קדושין חדשים, והקדושין הראשונים כלל לא חלו שהרי לא נתקיים התנאי, וא"כ אמאי צריכה כלל גט, וצ"ל שהוא מדרבנן וצ"ע]. וכמו שביאר הרשב"א דברי הגמ' וכתב הרשב"א ד'כן פרש"י'.

וכן כתב הגר"א אבה"ע סי' לח סקמ"ד 'דהיינו בחופה וביאה, אלא דלס"ד הוי הטעם כיון שלא הזכיר בשעת כניסה התנאי, מחל התנאי לגמרי ואפי' כתובה יש לה, אלא טעמא דלא מחל התנאי, אבל הביאה היא לשם קדושין גמורים לפי שא"א וכו', אבל כתובה אין לה, וזהו החילוק בין ס"ד משום מחילה למסקנא משום א"א וכו'.

ובתוס' נקטו בדעת רש"י שאין כאן ביאה וקדושין חדשים, וכתבו ליישב דברי דרש"י 'ונראה דלאו פירכא היא דהוה מצי לאוקמי מתני' בשלא בעל והכא בבעל קאמר אחולי אחליה לתנאיה', וצריך להבין מה החילוק או לא בעל, הא סו"ס מחל התנאי ואמאי אין לה כתובה. ובשלמא אם הטעם מצד דא"א עושה בעילתו בעילת זנות שייך לומר דאע"ג שהקדושין חלים מ"מ אין לה כתובה מצד טענת א"א באשה נדרנית, אבל אם כשכנסה סתם הוא מטעם אחולי אחליה לתנאיה והוא מסכים לקחת אשה נדרנית או בעלת מום, א"כ מה איכפת לן שלא בעל, אמאי אין לה כתובה. ועי' בהפלאה שעמד בזה. וצ"ל שגם אחולי אחליה הוא מטעם שא"א עושה בעילתו, וכמו שנתבאר לעיל.

והר"ן הק' איך ס"ד שאי איחולי אחליה, היינו שיחזור ויבא עליה לשם קדושין חדשים, ויש לה כתובה. הא קיי"ל ביאה אירוסין עושה ואין כתובה מן האירוסין [אי לא בדכתב לה כמבואר בב"מ יז]. ותי' או דמיירי במפרש לה כתובה, או דכיון שבא עליה והביאה לביתו הוי קידושין ונשואין כאחד, ויש לה כתובה. והאריך בזה הגר"א באבה"ע לח סקמ"ד בסוף דבריו דאיירי בבועל וחוזר ובועל. ע"ש.

אלא דלפי"ז יש להעיר דרש"י כתב בד"ה אלא טעמא 'אבל לענין ממונא בתנאיה קאי וכו', לכאו' כוונתו שאף שחזר ובא עליה לשם קדושין חדשים, מ"מ לענין כתובה הוי כאילו התנה ע"מ שאין לה כתובה. והק' בקוב"ש אות רמא הא מבואר לעיל נו. דלא מהני תנאי כתובה דהוי מתנה ע"מ שכתוב בתורה. ורב דס"ל לקמן פג: דבדבר שבממון תנאו בטל, וגם חכמים עשו חיזוק לדבריהם כשל תורה. ועמד בקו' זו בתורא"ש לקמן פד. וכתב דרב ס"ל דכיון שהוא מוחזק בכתובה לא עשו חיזוק שלא יוכל להתנות כדי להעמיד הממון בידו. ובשו"ת רע"א כתב דכיון שהיא הטעתו והוא מקפיד לא עשו חיזוק לדבריהם.

ועי' בקוב"ש שם שכ' דאין כוונת רש"י דפטור מטעם דין תנאי, אלא דהפטור משום שטוען שא"א באשה נדרנית, וכשם שבנדרה תחתיו הוי טענה מספיקה להפסיד לה כתובה, למ"ד היא נתנה אצבע, ה"נ בהיו עליה נדרים אין לה כתובה, אלא בגוונה שהוא מוחל לה. וכן כתב בשיעורי הגרש"ר זצ"ל.

**ב.** ולפיכך פי' התוס' דס"ד דגמ' דגם היכא שכנס ולא בעל יהי' מחול התנאי, וקמ"ל שטעמו מצד א"א עושה והיינו דוקא בבעל. ונראה לבאר דהא דאין לה כתובה הוא תלוי בטעמים, דאי הוי טעמא מחמת אחולי אחליה וסגי בכנס אין לה כתובה משום שאחולי אחליה הוא רק בספק כמו שהאריך הר"ן ולכך אינה יכולה לתבוע כתובה, אלא טעמא משום דא"א עושה וכו', ואי הוי קדושין חדשים כמו שכ' התוס' בסמוך, א"כ י"ל דאין לה כתובה משום דהוי כארוסה כמו שפי' הר"ן ואי"צ לטעמא דלענין ממונא בתנאיה קאי, אבל תוס' כתבו שמעיקר הסברא דא"א עושה י"ל שהוא מחליה וחלו קדושי הכסף, אלא דדחו זאת התוס' דא"כ מהו והא איפלגו חדא זימנא, אבל מעיקר הסברא שייך לומר שא"א עושה הוא אחולי אחליה וחלו קדושי הכסף. וע"כ צ"ל דהטעם שאין לה כתובה הוא משום דלענין ממונא בתנאי קאי, כמו שכ' רש"י. וצ"ע בזה.

ומ"מ הק' התוס' בסוף דבריהם מה ס"ד איך יועיל מחילת התנאי בלא בעל, והא מעשה הקדושין לא היה אלא בתנאי שאין עליה נדרים, והרי היו עליה ומה יועיל המחילה הרי חסר מעשה קדושין. [ומכח קו' זו פי' רש"י דגם לס"ד איירי בבעל וכמבואר לעיל, ועי' בפנ"י]. ותי' דבשעת הקדושין היה בדעתו שאם יכניסנה בסוף יה' מחול התנאי. והוא כעין דברי הר"ן שביאור הא דמהני מחילת תנאי, דכל שהוא מתנה ע"מ שאין עליה נדרים, אין כוונתו שאין עליה במציאות נדרים, ואם יש עליה במציאות נדרים לא תהיה מקודשת, אלא כיון שעושה תנאי להנאתו, דהיינו שאם יקפיד על הנדר לא תהיה מקודשת לו, ואם לא יקפיד אין בדעתו שהתנאי יבטל הקדושין מחמת זה, והוי כאילו נתקיים התנאי שאין בה נדר, ונמצא שאם אחליה לתנאיה מקודשת מחמת הקידושין הראשונים.

והק' ע"ז הר"ן מהא דאמרינן בקדושין מט: אם אמר ע"מ שאני עשיר ונמצא עני וכו', אע"פ שאמרה בליבי היה להתקדש לו, אינה מקודשת, ואם אפשר למחול אפי' תנאי שאינו של ממון מדוע אינה מקודשת הרי התרצתה להתקדש לו אפי' שאינו עשיר ואינה מקפדת. ותי' הר"ן בשם הראשנים דאה"נ דאם היתה מוחלת על התנאי ואומרת רואה אני אותו כאילו הוא עשיר ודאי היתה מקודשת, דהוי כאילו נתקיים התנאי, אלא התם מיירי שלא מחלה אלא שאומרת דבשעת התנאי היה בלבה להתקדש לו בכל האופנים אע"פ שאינו עשיר, ולכך אינה מקודשת דדברים שבלב אינם דברים. והר"ן תמה ע"ז דכיון שבשעת קדושין היה בלבה להתקדש לו הרי מונח כאן מחילה על התנאי היום, כיון דסו"ס היום אינמה מקפדת. ולכך פי' הר"ן דכיון שאמרה בליבי היה להתקדש לו אע"פ כן, נמצא שלא עשתה התנאי להנאתה שהרי לא הקפידה שיהי' עשיר, ולכך הוי תנאי פשוט אם הוא במציאות עשיר או לא, ולכך אפי' שאומרת בליבי היה וכו' אינה מקודשת דשוב הוי דברים שבלב. ע"ש. ועי' באבנ"מ לח סקי"ד. ועי' ברע"א בסוגין עד.

ומ"מ סברת הר"ן דכל תנאי שהוא להנאתו אפי' אינו תנאי של ממון מהני מחילה, והטעם דיסוד התנאי אם הוא יקפיד עליו לבסוף. והביא הר"ן שהרשב"א הסכים עם זה, אלא דס"ל שלא מהני מחילת תנאי אלא בתנאי על ממון, דהוי כאילו התקבלתי, אבל בשאר תנאים שאי"ז ענין ממון אינו תלוי אלא בקפידא, ולכך לא מהני מחילה. וביאר הסוגיא לא מטעם מחילה אלא מטעם שיש כאן קידושין גמורים בביאה, וכשם שפי' לעיל בדעת רש"י.

**ג.** ומ"מ נתבאר בסוגין דאי לאו מטעם שא"א עושה וכו', אין האשה מקודשת מחמת שלא מחל התנאי, משמע שאם היה מוחל התנאי היתה מקודשת, הרי שמהני מחילת תנאי, ומלבד טעמו של הר"ן לעיל, מצינו עוד טעם בתשו' הרא"ש לה סק"ט ובסי' מו פי' דהטעם שמהני מחילת תנאי, הוא מדין ביטול תנאי, וביאר שם דכמו שבלא פרשת תנאים דילפינן מב"ג לא מהני לעשות מעשה על תנאי, דלא שייך לעשות מעשה על צד אחד משום שהמעשה הוא מעשה גמור, [וכשם שא"א לפתוח בור על צד], הכא נמי לבתר דילפינן פרשת נדרים אין הכוונה ששיך לעשות מעשה על צד אחד בתנאי, אלא מעשה נעשה על כל הצדדים ועל כל האופנים, וומכח המעשה עצמו הוא סיבה גמורה לחול בכל גווני, אלא שחידשה תורה שיכול להוסיף על מעשה הקדושין ולהטיל בו מעשה של תנאי, והו"ל מעשה קדושין עם מעשה תנאי, והתנאי פועל שלא יהי' חלות על צד זה, וזהו הענין דתנאי מילתא אחריתי הנזכר בראשנים, ולפי"ז ביטול תנאי הוא מעשה מחודש של ביטול לתנאי שעשה קודם, דכיון שמעשה התנאי נעשה ע"י דיבור, אתי דיבור ומבטל דיבור.

ועי' באבנ"מ לח סקי"ד דלדברי הרא"ש קשה קו' הר"ן גבי התקדשי לי ע"מ שאני עשיר וכו'.

והק' בקוב"ש ב"ב אות תמ דבשלמא בתנאי להבא כגון ע"מ שתתני לי מעות ניחא, דכיון שעדין לא נתבטל מעשה הקדושין, שייך לבטל את התנאי מדין אתי דיבור וכו', אבל בסוגיין הרי הוא תנאי לשעבר שהרי קדשה ע"מ שאין עליה נדרים, וכבר נתבטלו הקדושין מיד שהיו עליה נדרים, ואיך שייך עכשיו לבטל התנאי. ותי' שם שחל הביטול למפרע ואנו דנין כאילו לא היה התנאי מעולם, וכאילו קידשה בלא תנאי, וכעין 'איגלאי מילתא למפרע' ואף שכן משמע מל' הרא"ש שם שחל הביטול למפרע, מ"מ הדברים מחודשים מאד. ובחי' הגרש"ר קדושין סי' יב אות ו-ז כתב להוכיח דלשי' הרא"ש איכא ב' דברים במחילה, חדא שכוונתו בתנאי שיקפיד עליו לבסוף, וגם במקום שלבסוף מקפיד עליו אם מ"מ הוא רוצה מהני מדין אתי דיבור ומבטל דיבור, ולפי"ז כתב דכיון דמונח כאן ע"ש שיראה ויקפיד שוב הוי תנאי להבא ולא לשעבר, ולכך יכול להועיל מדין אתי דיבור וכו'. ע"ש. ולפי"ז מיושב קו' האבנ"מ המובא לעיל.

ויש כאן הערה, דמקובל בשם הגר"ח לומר דהא דבעינן למשפטי התנאים שנלמד מתנאי בנ"ג ובנ"ר, הוא רק בתנאי של 'אם' שהחלות חל כשיתקיים התנאי, ולזה בעינן חידוש שאפשר לעכב את חלות הקדושין עד שיתתקים התנאי, וחל הקדושין כשנתקיים התנאי, אבל בכל תנאי של מעכשיו, שהוא עושה מעשה אדעתא דהכי, ואדעתא דהכי אינו רוצה, לזה לא בעינן משפטי התנאים שהרי אינו מעכב את החלות כלל, וא"כ צריך להיות שלא יועיל ביטול. ולפי"ז קשה שהרי בנידון דידן מיירי בתנאי של מעכשיו, ואין בו משפטי התנאים, וא"כ אינו ביטול תנאי של אתי דיבור. ולכאו' מוכח שהרא"ש ס"ל שגם בתנאי של מעכשיו צריך למשפטי התנאים.

**ד.** כתב הרמב"ם פ"ז מאישות הכ"ג המקדש ע"ת וחזר אחר כמה ימים וביטל התנאי הרי היא מקודשת, אע"פ שבטלו בינו לבינה שלא בפני עדים בטל התנאי, לפיכך המקדש ע"ת וכנסה סתם צריכה גט. וכתב הר"ן דהרמב"ם למד דינו מסוגיין דאמרינן דלא תימא טעמא דרב וכו', משמע דאם היה מכאן מחילת תנאי היתה מקודשת. ועי' בראב"ד שנחלק על הרמב"ם וכתב 'אינו כן אא"כ כנסה סתם בעדים דהו"ל כמו שביטל התנאי בעדים', וביאר הגר"ח בכתבים הובא בברכ"ש קדושין כג דנחלקו ביסוד הדין דביטול התנאי, דשי' הרמב"ם דהא דמהני מחילת התנאי הוא ככמש"כ הר"ן דכיון שעשה תנאי להנאתו אין דעתו שיטבטל התנאי אלא עד שישמע הנדר או יראה המום ויקפיד עליהן, וא"כ אינו ענין של 'ביטול' תנאי, אלא דכיון שאינו מקפיד הרי הוא כנתקיים התנאי, ולכך פשיטא שלא בעינן עדים לביטול התנאי, דאין הביטול מחדש חלות נוסף בקדושין, ולכך פשיטא שלא בעינן עדים. אבל דעת הראב"ד דביטול תנאי הוא דין ביטול תנאי, דכיון שתנאי מילתא אחריתא הוא ומהני מדין דיבור מבטל דיבור, כמו שנתבאר לעיל, ולפי"ז כיון שביטול התנאי הוא מעשה מחודש של ביטול להתנאי שעשה, צריך לזה ב' עדים כיון שביטול התנאי פועל שיחולו הקדושין בכל גווני, ושפיר הי דבר שבערוה ובעי' עדים לקיומי.

ויש כאן הערה, דהרמב"ם פ"ח מגירושין הכ"א כתב 'ה"ז גיטך ע"מ שתתני לי מאתים זוז מכאן ועד ל' יום וכו', וחזר וא"ל בתוך הל' יום הרי הן מחולים לך אינה מגורשת', והוא סוגיא דגיטין עד: דכל שעשה תנאי בשביל לצעורה, לא מהני מחילה, וע"ש הכ"ג שכ' ה"ז גיטך ע"מ שתתני לי כלי פלוני וכו', אע"פ שנתנה לו אלף זוז בדמיו אינו גט עד שתתן לו אותו כלי עצמו או עד שיבטל התנאי', וצ"ב דאי לא מהני מחילת תנאי משום דלצעורה קמכון. ועי' בדברי המגיד שם שכ' דמיירי שא"ל הרי את מגורשת בלא תנאי, והחידוש הוא שלא צריך מעשה נתינה חדשה, אלא מועיל הנתינה הקודמת ואין כאן טלי גיטך וכו' ע"ש. ונמצא לדבריו שיש כאן עוד גירושין בשנית בלא תנאי. ולפי"ז אי"ז מחילת תנאי כדכתב בהל' אישות, דהתם הוי במחילת תנאי, והכא היינו שמגרשה בשנית.

אך הרא"ש בתשו' כתב מו בביאור שי' רמב"ם לפי' שיטתו דבאמת הגט חל בכל האופנים, אלא שהתנאי הוי מעשה שני שמפריע לחלות הגט, וא"כ בעת שמבטל התנאי מדין אתי דיבור ומבטל דיבור חל הגט אפי' שלא נצטערה, ודוקא באומר לה מחול לך, שהגט בידה עם התנאי שעליו, אמרינן שאין הגט חל משום שלא נתקיים התנאי שהרי לא נצטערה, אבל היכא שמבטל התנאי חל הגט.

**אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות**. הק' הראשנים הא סו"ס כיון שאין לה כתובה, שוב הוי בעילת זנות, כדאמרינן לעיל ריש פרק אע"פ. ותי' הר"ן דכיון שאין כוונתו לזנות, וביאר ברשב"א דהא דמקרי זנות כשאין לה כתובה, מפני שהיא לא סומכת דעתה שיקחנה, וממילא אינה נמסרת לו אלא כזונה, ולכך גם הוא יודע שבעילתו פגומה, אבל הכא שהוא סבור שנתקיים התנאי, וכוונתו לבעילת אישות אי"ז בעילת זנות. וכתב בקוב"ש אות רמג שעולה מדבריהם שהכל תלוי בכוונתם, ואם שניהם היו סבורים שיש לה כתובה, אף שבאמת אין לה כגון שנאבד הכתובה, מ"מ לא מיקרי בעילת זנות בשוגג. ומסיים בקוב"ש ודבר זה צריך בדיקה אחריו.

ומ"מ נראה שכל סברת הרשב"א הוא רק כלפי כתובה, אבל אינו כלל גמור שבכל מקום שאין מתכוון לבעילת זנות אלא לבעילת אישות לא הוי זנות, שהרי בסוגיין קאמר אביי דטעמו של רב שכוונתו למקדשה בביאה אף שיש עליה נדרים לפי שאין אדם עושה וכו', ולכאו' נימא דכיון שסומך שאין בה נדרים ונתקיים התנאי אי"ז בעילת זנות גם אם בסוף ימצא בה נדרים, דסו"ס אין כוונתו לזנות, מוכח שכל סברת הרשב"א הוא רק לענין כתובה שהסברא שהיא נמסרת לו כזונה, ע"ז מהני הסברא שאם חושב שנתקיים התנאי שוב אינה נמסרת כזונה.

**תוד"ה בההיא**. בסוגיין מבואר דהיכא דאיכא תנאי בפירוש יש סברא שלא נימא א"א עושה. אך ביבמות קי מבואר להיפך דכיון דאיכא תנאי לכך בודאי אמרינן אחולי אחליה וא"א עושה בעילתו זנות, משא"כ בקטנה שהגדילה שאי"ז זנות. ועוד הוסיפו התוס' דהכא איכא סברא דאחולי אחליה כיון דע"י מחילתו חלים הקידושין הראשנים ולכך יש סברא שדעתו למחול, משא"כ בקטנה שהגדילה שא"א לומר שיחולו הקי' הראשנים. וכן מבואר בתוס' ביבמות שם. מבואר בתוס' שאי אחולי אחליה היינו שהקדו' הראשנים חלים, וזה דלא כמש"כ התוס' לעיל ד"ה אלא שפי' שאין דעתו שיחולו הקידושין הראשנים אלא קדושין חדשים ע"י ביאה. וצ"ב.

**עג:**

**רבא אמר תנא ספוקי מספקא ליה.** עי' ברש"י ובשא"ר שפי' דהספק הוא האם רוצה אשה נדרנית או לא. דהיינו ספק באומדנא דבנ"א. ובר"ן הביא פי' זה והוסיף עוד פי' דכיון שכנס מספקא ליה דלמא מחל לתנאו. [ונפק"מ בזה בקידושין היכא דלא בעל, ועי' בתוס' לעיל עב: ב' תי' התוס'].

הנה אמרינן הכא דלענין ממונא לקולא ואינה גובה כתובה מספק, והנה בגמ' בב"ב קמח: נסתפקו במתנת שכ"מ [שהקדיש או הפקיר כל נכסיו ועמד, אי איכא אומדנא דאי עמד חוזר], והיכא דאיכא ספק באומדנא אזלינן בתר מקבל מתנה ולא בתר המ"ק. וביאר שם הרא"ש משום שיש כאן מתנה גמורה בקנין, אלא דמחמת אומדנא הוא דאמרינן אם עמד חוזר, ואומדנא זו לא אמרינן אלא היכא דבריר לו בודאי, הובא בקצה"ח רנ סק"ה, והק' האחרונים איך אמרינן שלא מהני ספק אומדנא לבטל ודאי מעשה, הא אמרינן בסוגיין דאם קדשה סתם ונמצאו עליה נדרים או מומין ויש ספק באומדנא האם הוא מקפיד או מתפייס, ואמרינן דגבי ממונא לקולה ואינה גובה כתובה, ולמה לא נימא דאין ספק אומדנא מפקיע מודאי מעשה. ועי' בקוב"ש בב"ב אות תקל ועוד.

והנה ביאר רבינו יונה בעליות דברי הרא"ש בב' אופנים, או דכיון שיש ספק באומדנא ולא הוי אומדנא דמוכח נשאר הקנין בחזקתו, והחסרון שאין האומדנא גמורה. ועוד ביאר שם דכיון דלא הוי אומדנא דמוכח שוב הוי דברים שבלב שאינם דברים. והנה אי נימא שהחסרון הוא מחמת דהוי דברים שבלב, י"ל שכ"ז הוא בספיקא במציאות בזה י"ל דכל שאין המציאות מבוררת הוי דברים שבלב, אבל בספיקא דדינא דהספק הוא על כל בנ"א ולא ספק פרטי, הדין הוא מבורר אלא דאין אנו יודעים אותו, וכיון דכלפי שמיא גליא אי אדם מקפיד במומין א"כ הוי אומדנא דמוכח ולא הוי דברים שבלב, אבל לתי' קמא דלא הוי אומדנא דמוכח. ועי' בזכרון שמואל סי' מו.

**כתב הרי"ף** כנסה סתם ונמצאו עליה נדרים תצא שלא בכתובה, אבל גט בעיא, מ"ש כתובה וכו', אמר רבה גט מדבריהם וכו' רבא אמר תנא ספוקי מספקא ליה וכו'. ותמהו עליו דהנך פרוקי הוא לשמואל, אבל לרב אפי' בקדשה ע"מ וכנסה סתם צריכה גט מחמת שא"א עושה וכו', וא"כ צריך גט מדאו' ומדוע כתב הרי"ף שהגט הוא מדרבנן. ותי' הר"ן דחלוק אי טעמו דרב משום דא"א עושה וכו' או טעמו דרב משום אחולי אחליה לתנאו, דאי משום א"א עושה וכו' הוא בודאי וצריכה גט מדאו', אבל אי טעמו של רב מטעם אחולי אחליה וכו' אין הוא בודאי אלא מספק 'דילמא' אחולי אחליה. והביא הר"ן שלטעם דא"א עושה וכו' הוא בודאי וצריכה גט מדו', מדאמרינן ואזלו לטעמיהו וכו', והתם לרב אינה צריכה גט משני כלל אפי' לא מספק, וכמו שהוכיחו התוס' בד"ה והא איפלגו וכו', ולפי"ז כתב הר"ן דלמסקנת הסוגיא לא קאי רב בטעמו דא"א עושה אלא מטעם אחולי אחליה, וכיון שאינו בודאי אלא מספק צריכה גט מדבריהם וכו'.

וברע"א תמה בזה, דהנה אמרינן בגמ' בסמוך עד. איתביה רב אחא וכו' חליצה מוטעת וכו', אלמא כיון דעבד מעשה אחולי אחליה לתנאיה, ה"נ כיון דבעל אחולי אחליה לתנאיה, והרי התם אמרינן דסברת אחולי אחליה שחליצתו כשרה והאשה מותרת לשוק, הרי שסברת אחולי אחליה היא בודאי, וה"נ אחולי אחליה הוא בודאי וצריכה גט מדאו'. ומסיים רע"א 'וד' יאר עיני'.