צדקה טו רנב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / צדקה

**שיעורי הלכה**

**שיעור טו'**

**הדינים הנידונים**

**פדיון שבויים**

* גדר הסכנת מיתה בפדיון שבוים.
* לשנות ממעות ביכנ"ס לפ"ש.
* אם פ"ש בכלל צדקה.
* שאין פודים ביותר מכדי דמיו - והיוצאים מן הכלל.

*יורה דעה*

*סי' רנב א-ד*

**צדקה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[סעיף א] **פדיון שבויים קודם לפרנסת עניים ולכסותן. ואין מצוה גדולה כפדיון שבויים, הילכך לכל דבר מצוה שגבו מעות בשבילו, יכולים לשנותן לפדיון שבויים.**

## עניי עירו ושבויי עיר אחרת

בפרישה לעיל (רנא ס"ק ז) דייק מדברי הטור שפרנסת עניי עירו קודמת לפדיון שבויים של עיר אחרת, שהטור כתב שם בסדר הקדימה 'ואחר אנשי עירו שבויי שאר ארצות', ומשמע דאף דמבואר כאן שפדיון שבויים קודם לפרנסת עניים, היינו דפדיון שבויי עיר אחרת קודמים לעניי עיר אחרת, אבל עניי עירו קודמים. מיהו לא משמע כן משאר הפוסקים, וגם מסברא אינו כן, דהא פדיון שבויים אינו שייך למקומו של השבוי, אלא הוא דין על כל ישראל להצילו.

## הטעם שפדיון שבויים קודם לצדקה

והנה בגמרא (ב"ב ח:) מבואר הטעם שפדיון שבויים חמור יותר, דאמרו שם שחרב קשה ממות דהאי מינוול והאי לא מינוול, ורעב קשה מחרב דהאי מצטער והאי לא מצטער, ושבי קשה מכולם דכולהו איתניהו ביה. והיינו שיש בזה ג' דברים מיתא מינוול וצערא. ומבואר שהטעם שלקדימת פדיון שבויים הוא משום שיש בזה סכנת מיתה.

## גדר ה'סכנת מיתה' שיש בפדיון שבויים

ובגדר אותה סכנת מיתה שיש בפדיון שבויים, עי' פרי מגדים סי' קנג (מ"ז ס"ק יב) לבאר מה שכתב הט"ז שאם אין להם מעות אחרים ימכרו בית הכנסת לפדיון שבויים, שהוא משום שאין לך דבר העומד בפני פיקו"נ, משמע שהבין שפדיון שבויים הוא סכנת נפשות ממש.

אלא שיש להביא כמה ראיות שאין זה סכנת נפשות ממש. דהנה להלן סעי' ו' כתב השו"ע שמי שמכר עצמו לגויים או שלוה מהם ושבו אותו, פעם ראשונה ושניה פודים אותו שלישית אין פודים אותו, אבל אם ביקשו להורגו פודים אותו אפילו כמה פעמים. ומוכח שסתם פדיון שבויים לא מיירי שעומד ממש להריגה. וכן מוכח גם להלן סעי' ח' שפודים האשה קודם לאיש, וכתב הרמ"א דאבל אם טובעים בנהר הצלת האיש קודם. והיינו שהאיש קודם להציל חייו, ומ"מ לעניין פדיון שבויים האשה קודמת, ועל כרחך שאין זה ממש שעומדים להריגה אלא רק צד של פיקו"נ.

וכן מפורש במאירי בגיטין (מה.) שהקשה על מה שאמרו שאין פודים את השבויים יותר מכדי דמיהם, דא"כ אמאי מצינו בפרק הניזקין (גיטין נח.) מעשה ברבי יהושע בן חנניה שהלך על בית האסורים שפדה את רבי ישמעאל בממון הרבה, ואיך שרי והרי אין פודים יותר מכדי דמיהם, ועיי"ש שתירץ בתירוצו השני ז"ל 'שמא כל שיש חשש מיתה אין לדבר קיצבא, ואף על פי שאמרו ב"ב ח' ב' דרך כלל שבי כולהו איתנהו ביה, מכל מקום שבי שעיקרו לממון אין בו חשש מיתה'. וכתירוץ זה כתבו התוס' (גיטין נח. ד"ה כל). ועי' פת"ש באות ד' שהביא דברי הפוסקים שבמקום סכנת נפשות פודים ביותר מכדי דמיו, אלא ודאי שכל מה שפדיון שבויים עדיף מכל המצוות היינו משום שיש רק צד של פיקו"נ, אבל אינו מקום סכנה גמורה.

ונראה דצד זה של פיקו"נ גם אינו בכלל ספק פיקו"נ, שדוחה ג"כ כל המצוות כמו פיקו"נ ממש, דא"כ היו פודים אותו יותר מכדי דמיו מחמת ספק פיקו"נ, אלא הוא חשש רחוק יותר שאין מחללים עליו את השבת ומ"מ חשיב צד פיקו"נ להחמיר בו יותר. ומצאנו כעי"ז בברכות (לב:) גבי תפילת שמו"ע שאסור להפסיק אפילו המלך דורש בשלומו, ואמרו בגמרא לא שנו אלא מלכי ישראל אבל למלכי אומות העולם פוסק, ופירש רש"י 'שלא יהרגנו'. והנה איתא שם בגמרא מעשה בחסיד אחד שלא רצה לפסוק, ומוכח שלא היה זה ודאי הריגה, דאל"כ איך שייך שיהיה מותר לו למסור נפשו למיתה, א"ו דאין זה אלא צד מיתה, ובכה"ג הקילו חכמים שמותר להפסיק בשמו"ע, אף שאין זה בגדר פיקו"נ, וא"כ ה"נ לעניין פדיון שבויים החשיבו חכמים כחמור יותר מחמת צד פיקו"נ, אף שאינו בגדרי פיקו"נ.

והנה בבאר היטב (או"ח סו"ס שו) הביא בשם הבית יעקב שהתיר לצאת חוץ לתחום בשבת אפילו למ"ד תחומין דאורייתא, אם שר העיר רוצה לחבשו בתפיסה, כיון שיש צד מיתה, ואולי בזמנם כל תפיסה הייתה בסכנת נפשות ממש, וא"כ כל דבר לגופו שצריך לבדוק אם הוא דבר שיש בו חשש מיתה גמורה או רק צד רחוק.

וכתב השו"ע: **ואפילו אם גבו לצורך בנין ב"ה, ואפילו אם קנו העצים והאבנים והקצום לצורך הבנין, שאסור למכרם בשביל מצוה אחרת, מותר למכרם לצורך פדיון שבויים. אבל אם בנאוהו כבר, לא ימכרו אותו.**

## גבו ולא קנו עדים מותר לשנות אף לשאר מצוות

ופשטות לשון השו"ע משמע שדוקא לפדיון שבויים שרי לשנות ממעות שגבו לבית הכנסת, אבל באו"ח סי' קנג (סעי' יג) כתב השו"ע לשון הרמב"ם (מתנ"ע פ"ח הי"א) שאם גבו מעות לבית כנסת מותר להוציא לכל דבר מצוה, ולאו דוקא לפדיון שבויים, ורק אם כבר קנו העצים והקורות לא ימכרו לשאר מצוה, אלא רק לפדיון שבויים. וכתב הט"ז שצ"ל שכאן נקט השו"ע דוקא פדיון שבויים, מחמת הסיפא שהתיר למכור גם כשכבר קנו העצים והאבנים.

## המעות שלקחו הם בהלוואה

וכבר הקשו האחרונים דהשו"ע סותר עצמו, שכתב קודם לכן (או"ח סי' קנג ס"ה) שאם גבו מעות לבית כנסת אסור לשנות אלא לקדושה חמורה, ואיך אח"כ כתב להתיר לשנות לכל דבר מצוה. וכתב הט"ז (שם סק"ב) לבאר שודאי אסור לשנות לשאר מצוות, וכאן מיירי כשבאו ללוות מהמעות שגבו לבית כנסת, ואחר כך צריכים להחזיר המעות. ובזה ביאר הרמ"א (סי' קנה ס"ה) החילוק בין אם גבו המעות למקום שכבר קנו העצים, דכל זמן שלא קנו העצים אין כאן קדושה ולכך מותר ללוות גם לשאר מצוות, אבל אם כבר קנו העצים והאבנים חל עליהם קדושה, ואין למוכרם בשביל מצווה קלה, דאסור לשנות מקדושה חמורה לקדושה קלה.

## דעת המג"א שמותר רק עפ"י ז' טה"ע

והמג"א כתב לבאר שבאמת מדין שאין להוריד קדושה לא שייך במעות, שכל זמן שהם מעות אין להם קדושה, ואין איסור ליקח המעות לקדושה קלה, אלא שאסור ליקח מעות שנגבו בשביל בית כנסת, משום שהציבור נתנו את המעות בשביל זה, ואיך ישנו מדעתם ויקחו המעות לדברים אחרים, ודעת המג"א שאפילו ללוות מהמעות אסור [כמבואר בפמ"ג שם], ולכך ביאר שכל הדין שיכול לשנות המעות גם לשאר מצוות היינו על פי ז' טובי העיר, שבני העיר נותנים המעות על דעתם ואין חשש מחמת שמשנה מדעת בני העיר [ועי' משנ"ב סי' קנג ס"ק יח שהביא קושיית האחרונים למה אסור לשנות מעצים ואבנים שנקנו לבית כנסת, והא קיי"ל דהזמנה לאו מילתא היא, א"כ כל זמן שלא התפללו שם אין קדושה, ולמה יהיה אסור לשנות. וכתב שיש אומרים שהטעם שאסור לשנות משום דכבר בא ליד הגבאי, והמג"א כתב הטעם דכיון שנגבו המעות מבני העיר לצורך ביהכ"נ יש בזיון אח"כ אם ישנוהו להורדת קדושה, ולפי"ז צ"ב מה מהני ז' טובי העיר. וצ"ל שכל שנתנו על דעת ז' טובי העיר אין כאן בזיון, שכבר מתחילה היה על דעת כן].

והנה נתבאר שדין זה שמותר ליקח למצווה אחרת, דעת הט"ז דהיינו כשלוקח כהלוואה, ולפי זה אם קנו עצים שמבואר שאסור ליקח לשאר מצוה היינו שאסור להלוות לשאר מצוות, ורק לפדיון שבויים שרי, ולביאור המג"א עולה שאם כבר קנו עצים אסור ללוות לשאר מצוות אפילו על דעת ז' טובי העיר.

## אחר שבנו אם מותר למכור לצורך פ"ש

ואחר שכבר גמרו לבנות בית הכנסת מבואר בשו"ע שאין מוכרים אפילו לפדיון שבויים, והמג"א והש"ך כתבו שאין זה איסור, רק שאין חייבים למכור את בית הכנסת לצורך זה, אבל רצו יכולים הם למכור. ובביאור הלכה (סי' קנג סי"ג) הביא מהאליה רבה להקשות על מה שמבואר שם שמשנים לקדושה קלה לקדושה חמורה, ולדברי המג"א אפילו אם כבר בנו מותר לשנות [רק שאין חיוב], וקשה איך שייך לומר שימכרו בניין בית כנסת ולא יהיה מקום להתפלל, והיא מצוה מה"ת לבנות בית כנסת, ועיי"ש שמסיק בביאור הלכה דמיירי שהיה שם בית כנסת אחר, אבל אם היה בית כנסת אחד אז לא ימכור אפילו לצורך פדיון שבויים.

וכתב הרמ"א: ומ"מ הנודר סלע לצדקה, אין פדיון שבויים בכלל ואין לפדות בסלע זו רק מדעת בני העיר, כדלקמן סימן רנ"ו סעיף ד'.

## אם פדיון שבויים בכלל צדקה, ונ"מ בנדר לצדקה אם מותר לשנות לפ"ש

ומקור דינו הוא ממהרי"ק (סי' ז), וחזר והרמ"א וכתבו גם להלן סי' רנו (ס"ד), אולם הב"ח והט"ז והגר"א לא הסכימו עם דבריו, ועי' ט"ז (סי' רנו ס"ק ד') שהאריך שודאי פדיון שבויים הוא ממש בכלל צדקה.

והנה ראיית מהרי"ק שפדיון שבויים אינו בכלל צדקה, מהא דמצינו בגמרא (ערכין ו:) שרבי ינאי לוה ממעות צדקה, והיינו כשלא היו עניים ליתן להם, והקשה מהרי"ק שאם נאמר שפדיון שבויים בכלל צדקה, איך לוה מהמעות שמא יבא מצוות פדיון שבויים ולא יהיה בידו ליתן [דאסור להתעכב בפדיון שבויים, כמ"ש השו"ע להלן ס"ג 'כל רגע שמאחר לפדות השבויים, היכא דאפשר להקדים, הוי כאילו שופך דמים']. והט"ז שם דחה ראייתו, דשמא ידע רבי ינאי שיהיה בידו יכולת לפרוע מיד ואין חוששים שלא יהא בידו להחזיר [ויש להעיר, דלדברי המהרי"ק יוצא, שכל ההיתר לר' ינאי ללוות הוא רק אם כל הנודבים אמרו מפורש לצדקה, אבל אם נתנו סכום ולא פירשו יהיה אסור ללוות שמא יזדמן פדיון שבויים. והוא דוחק לומר שר' ינאי ידע שכל הנותנים לקופה פירשו שהמעות לצדקה, שמסתבר שיש הרבה שתורמים סתם, וצ"ע].

[סעיף ד] **אין פודין השבויים יותר מכדי דמיהם, מפני תיקון העולם, שלא יהיו האויבים מוסרים עצמם עליהם לשבותם. אבל אדם יכול לפדות את עצמו בכל מה שירצה.**

## טעם שאין פודים יותר מכדי דמיהם

והנה בגמרא (גיטין מה.) מצינו ב' טעמים למה אין פודים יותר מכדי דמיהם. א' שלא יבואו לתפוס עוד בשביל לקבל ממון, ב' משום דוחקא דציבורא. וכתב רש"י ונפקא מינה אם יש לו אב עשיר או קרוב שרוצה לפדותו בדמים הרבה ולא יפילהו על הצבור. וכיון שפסק השו"ע כטעם הראשון, א"כ עולה שגם אב אסור לפדות את בנו ביותר מדמיו.

## לפדות עצמו ואשתו ביותר מדמיהם, ומה הדין בבנו ובתו

אכן הוא עצמו מותר, כמו שכתבו התוספות (גיטין שם ד"ה דלא) דלא תיקנו על עצמו משום שכל אשר לו בעד נפשו, ועוד כתבו התוספות שגם בעל את אשתו פודה ביותר מדמיה, משום שאשתו כגופו והוי ג"כ כל אשר לו בעד נפשו.

ובשו"ע אה"ע (סי' עח ס"ג) כתב שאין אדם מחוייב לפדות את אשתו ביותר מדמיה אלא בפעם ראשונה מדין הכתובה, מיהו עי"ש ברמ"א שמשמע שאף שאינו מחוייב לפדותה, מ"מ אם רוצה מותר לו, והיינו עפ"י דעת התוס' שאשתו כגופו.

ודוקא אשתו אבל בנו ובתו אינו יכול להצילם ביותר מכדי דמיהם, כמו שנתבאר בשם רש"י, וכן מוכח בגמרא (גיטין שם) שהקשו איך לוי בר דרגא פדה את בתו בדמים מרובים, ואמר אביי מאן לימא לן שברצון חכמים עשה כן.

## במקום שיש סכנה שהשבוי ימות

ובעיקר הדין שאין פודים יותר מדמיו, כבר הובא לעיל דברי המאירי שבחשש קטלא מותר לפדות ביותר מדמיו, ועי' פת"ש (סק"ד) שהביא דברי הכנסת יחזקאל שכתב שהדבר תלוי בב' הטעמים בגמרא, דאי הטעם שאין פודים את השבויים יותר מכדי דמיהם משום דוחקא דציבורא, א"כ בחשש קטלא מותר לפדותו [ואף יש בזה חיוב], אבל להטעם שחוששים שיבואו לשבות עוד אחרים כ"ש שבחשש קטלא אסור לפדותו ביותר מדמיו, וכתב שכיון שהשו"ע כתב הטעם שלא יהיו האויבים מוסרים עצמם עליהם לשבותם, מבואר דקיי"ל כטעם זה שחוששים שיבואו לשבות אחרים, וא"כ אף בחשש קטלא אין לפדות ביותר מדמיו. מיהו נראה פשוט שאם מסתבר שזהו מקרה חד פעמי ואין לחשוש שיבואו לשבות אחרים, א"כ יש חיוב לפדותו אף ביותר מדמיו כשיש חשש קטלא, אבל אם דבר מצוי יהיה אסור לפי"ז אף אם ימותו.

ואם תפסו אותו על מעשה רע שעשה שאין חשש שיבואו לתפוס עוד אחרים, א"כ יהיה חוב ליתן יותר מכדי דמיו במקום שיש סכנת נפשות ממש [ועי' בפת"ש שהביא שמכח זה השיגו הפוסקים על מהר"ם מלובלין שאסר לפדות ביותר מדמיו נער שעשה עבירה ומחמת כן נכנס לספק נפשות].

## לפדות ת"ח ביותר מדמיו

עוד מבואר בש"ע שמותר לפדות גם תלמידי חכמים ביותר מדמיהם, ובמאירי (גיטין מה.) כתב הטעם דאין חשש שיבואו לתפוס עוד תלמידי חכמים, משום שת"ח תורתו משמרתו ואף על פי שהוא נתפס אפשר שגרם החטא.

וידוע שמהר"ם מרוטנבורג נתפס ולא הסכים שישחררו אותו ביותר מכדי דמיו, ויש שביארו משום שמהר"ם היה עניו וסבר שאין לו דין ת"ח, אבל לא נראה כן. ומהרש"ל (יש"ש גיטין פ"ד ס"ו) כתב דהתם תפסוהו בתור רב וגדול הדור וחשש שאם ישחרוהו יותר מכדי דמיו יבואו לתפוס את כל המורים, ולכך מסר המהר"ם נפשו שלא תפסק תורה מישראל, ודוקא התם בגיטין שתפסו את ר' ישמעאל לא מחמת שהיה תלמיד חכם, בזה מותר לפדותו ביותר מדמיו ועולה לפי דבריו לדינא שכל מי שתפסוהו בתור רב יש לחשוש שזה יוסיף תפיסה ואסור לפדותו ביותר מדמיו. וצ"ע אם נפסק כן להלכה, כי חילוק זה לא הובא בשו"ע.