ספק טומאה
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות - הרב אי_ש סטפנסקי

**מסכת נדה**

**דף ב ע"א**

**תוד"ה מעת לעת, דלא ילפינן מסוטה טומאה דלמפרע.** הרמב"ן נקט, דלשיטה זו אף ברה"ר לא ילפינן מסוטה לטהר למפרע, והוי ספק שקול בין ברה"י בין ברה"ר. ולפי"ז הוי ילפותא בעלמא, דלמפרע ליכא חילוק רשויות דלא דמי לסוטה. אך בתוספות המשיכו להקשות מדוע החמירו אף ברה"ר, ומבואר מדבריהם דתירוצם דלמפרע לא ילפינן מסוטה אין זה אלא ברה"י, אך ברה"ר ילפינן לטהר אף למפרע. ונאמרו בזה שני אופנים:

דהנה בתוספות הרא"ש הקשה על עיקר יסודם דטומאה דלמפרע לא ילפינן מסוטה, מאי שנא ממקוה דאמרינן לקמן ושניהם לא למדוה אלא מסוטה, והא במקוה הוי נידון של למפרע. וקושיה זו קשה בתרתי, לרבנן קשה, דהתוספות בתחילה דייקו מהגמרא דברה"י לא בעינן לתרתי לריעותא, אלא כל ס"ט ברה"י טמא, והא הוי נידון של למפרע. וכן קשה לר"ש, מדוע הוצרך לומר דלא ילפינן מסוטה לטמאות ברה"י משום דבסוטה איכא רגלים לדבר, תיפו"ל דהוי נידון של למפרע.

ולכן תירץ בתוספות הרא"ש, דדוקא מעל"ע לא דמי לסוטה, דאי אפשר לברר כלל הספק בשעת המעשה, אבל ספיקא דמקוה אפשר לברר בשעת המעשה. ומשמע דזה סברא אחרת מהתוספות.

ובדעת התוספות תירץ המהרש"א, דדוקא במקום שיש חזקת טהרה לא מטמאינן למפרע, אך במקום דהוי ספק שקול מטמאינן לגמרי ברה"י אף למפרע. והשתא מיושב שפיר במקוה בין לרבנן בין לר"ש, דהתם בלא תרתי לריעותא איכא ספק שקול, דאיכא חזקה דמעיקרא עם ריעותא נגד חזקת טמא, ולכן אף למפרע ילפינן מסוטה לטמאות בודאי ברה"י, ולר"ש לא ילפינן משום דשאני סוטה דרגלים לדבר. [אך הסברא צ"ב, מאי שנא אם הוי נגד חזקה או לא, וראה באבי עזרי פ"ט מאיסו"ב ה"ג דביאר בדעת המהרש"א כהש"ש דלהלן].

המהר"ם תירץ, דהשתא התוספות חזרו בהם, ולרבנן צריך לתרתי לריעותא אף בשביל לטמאות ברה"י. ומבואר מדבריו דלא חילק בין איכא חזקת טהרה כנגדה לבין ליכא חזקה כנגדה. ובמשנה למלך פ"י ממקואות דחה את דבריו, דעדיין יקשה לר"ש מדוע הוצרך לומר דלא ילפינן מסוטה משום רגלים לדבר, תיפו"ל דהוי טומאה למפרע.

ותירץ הש"ש ש"א פ"י, דהטעם דלא ילפינן מסוטה לטמאות למפרע אין זה ילפותא בעלמא, אלא דלא מסתפקים בלא דררא אפילו ברה"ר, וכל עוד שלא נולד ריעותא לפנינו אף ברה"י לא מסתפקים. ולכן גם לאחר שנולד ריעותא לא מסתפקים למפרע, אלא מכאן ולהבא. והוסיף הש"ש עפ"י התוספות בסוטה כח ע"א, דהא דקאמר ר"ש דלא ילפינן מסוטה למקוה משום דרגלים לדבר נמי זה כונתו, דבסוטה ובכל ספק טומאה הספק הוא משעה שמצאנו את הדדרא להסתפק, אך במקוה הספק הוא למפרע קודם שהיה רגלים לדבר לטמאות, [ורגלים לדבר היינו דררא ולא הסתברות], ואם כן לא קשה מידי קושיית המל"מ, דזה גופא סברת ר"ש דלא ילפינן מסוטה למפרע.

[עוד סברא יתכן לומר, דהבנת דברי התוספות דלמפרע לא ילפינן מסוטה היא, דלא מחזקינן טומאה אלא מכאן ולהבא ולא למפרע, אך לגבי טהרה אי אפשר לומר דמחזיקים את הטהרה מכאן ולהבא, דלא יתכן דמקודם היתה טמאה ועכשיו טהורה, ואם מכאן ולהבא מחזיקינן לה בטהרה על כרחיך דגם קודם היתה טהורה].

ומעתה, הא דמבואר בתוספות דלמפרע לא ילפינן מסוטה מהני רק ליישב מדוע לא מטמאינן ברה"י, ולא מהני ליישב מדוע החמירו אף ברה"ר, להמהרש"א הביאור הוא דבספק שקול ילפינן מסוטה אף למפרע, והכא אף לאחר שהחמירו לתרו"ק לא החמירו אלא לעשותו כספק שקול ולא לסמוך על חזקה דמעיקרא, אך ליכא חזקה לטמאות, ולכן ברה"ר יש לטהר אף למפרע.

ולהמהר"ם לפי מש"כ הש"ש הביאור הוא, דכל סברת התוספות דלמפרע לא מטמאינן משום דליכא דררא להסתפק, [ואין זה ילפותא בעלמא], וכל שכן שזה סברא לטהר ברה"ר.

ובחידושי רעק"א הקשה, דבגמרא מקשינן לרבנן מדוע לא טיהרו ברה"ר כסוטה, והא למפרע לא ילפינן מסוטה. ותירץ, דקשיא ליה דעכ"פ להוי ספק ומדוע טיהרו בודאי. [צ"ע דאם כן אין זה שייך לסוטה, אלא ככל ספק איסורים].

אך עדיין הקשה הרעק"א לדעת ר"ש, מדוע ברה"ר טהור, הא למפרע לא ילפינן מסוטה, וכיון דאיכא חזקה נגד חזקה מדוע לא הוי ספק. ואין לומר דחזקה דמעיקרא עדיפא, דאם כן אף ברה"י נטהר, ועל כרחיך דברה"ר ילפינן לטהר מסוטה.

ולפי מש"כ לעיל לא קשה מידי, דלפי המהרש"א היכא דאין חזקה ילפינן מסוטה אף למפרע. ולפי הש"ש לטהר ברה"ר שפיר ילפינן מסוטה, ורק להחמיר במקום שאין דררא לא ילפינן.

עוד הקשה התוספות רא"ש על תירוצם, דלגבי נגע באחד בלילה משמע בתוספתא, דברה"י טמא מעיקר הדין, דהא ר"מ לא החמיר למיזל כשע"מ ומכל מקום דוקא ברה"ר טיהר, וכן בראהו חי מבערב משמע דדוקא ברה"ר טהור. ואם נאמר דלמפרע לא ילפינן מסוטה לטמאות ברה"י, הא התם הוי נידון של למפרע.

ותירץ, דמעיקר הדין אף ברה"י צריך לטהר כחזקה דמעיקרא, כיון דהוי למפרע, אלא דלחכמים החמירו אף ברה"ר ולר"מ החמירו רק ברה"י, כיון דבעלמא התורה החמירה ברה"י טפי.

**תירוצים נוספים על קושיית תוספות מדוע לא מטמאינן ברה"י מעיקר הדין**

א. הרמב"ן נחלק על עיקר תירוץ התוספות, וכתב דאין זה מחוור כלל. וקצת משמע דפליג גם על רה"י ולא רק על רה"ר, דגם ברה"י צריך לטמאות מספק למפרע. ולא כתב הרמב"ן אליבא דאמת מדוע באמת לא מטמאינן ברה"י מעיקר הדין, ואף לחולין. [ואין לומר דשמאי והלל איירי ברה"ר דוקא, דהא להרמב"ן ברה"ר באמת טהור אף להלל, ועל כרחיך איירי ברה"י דוקא]. ואולי הרמב"ן נחלק על התוספות רק בהא דלא ילפינן מסוטה טומאה למפרע, דס"ל להרמב"ן אין סברא לחלק בזה ובכל אופן ילפינן מסוטה, אך לסברת הש"ש הסכים הרמב"ן, דלמפרע ליכא דררא להסתפק, ואף ברה"י לא מטמאינן בלא דררא של ספק.

ב. הר"ן והמאירי תירצו, דבסוטה הספק הוא על האשה אם נטמאה, אך הבועל ודאי מטמא אותה, משא"כ בנדה דהוי ספק שרץ לא ילפינן מסוטה. ומשמע דכל ספק שרץ לא מטמאינן ברה"י. ותמה הגרעק"א מכמה משניות במסכת טהרות דאף בספק שרץ איכא חילוק רשויות, ובאמת התוספות בסוטה כח ע"ב תמהו איך ילפינן מסוטה בכה"ג, אך עכ"פ כך הוא הדין.

ויתכן ליישב עפ"י מש"כ האור שמח סוף פי"ט מאה"ט לבאר, דרבי עקיבא וחכמים בריש פ"ה פליגי בכל ספק שרץ האם ילפינן מסוטה או לא. ולפי"ז י"ל דמתניתין דהכא כרבי עקיבא, ודוחק.

[ויתכן להעמיס בכונת הר"ן והמאירי כונה אחרת, דבנדה האשה נידונית גם כדבר הנטמא ולא רק כגוף הטומאה, ולכן לא שייך לדון בזה חילוק רשויות, דחילוק רשויות איכא רק בדבר המקבל טומאה, ולאחר שהכרענו שהוא טהור או טמא שוב ליכא חילוק רשויות, וכמש"כ לעיל בשם החזו"א].

ג. לעיל הובא מתוספות הרא"ש תירוץ אחר, דהיכא דאי אפשר לברר כלל בשעת המעשה לא ילפינן מסוטה.

ד. הש"ש ש"א פט"ו תירץ עוד, דחזקת הגוף אלים מכל החזקות, ומהני לטהר אף ס"ט ברה"י, והכא איכא חזקת הגוף לאשה שלא נעשתה נדה עד השתא. ובאבי עזרי שם הקשה, דאם כן נגע בא' בלילה וראהו חי מבערב נמי נימא דאיכא חזקת הגוף, ומדוע ברה"י מטמאינן, והניח בצע"ג. וצ"ב מה הוקשה לו, הרי גם לדעת התוספות קשה מדוע התם טמא ברה"י, ועל כרחיך צ"ל דמדרבנן החמירו ברה"י טפי, וכמש"כ לעיל בשם תוספות הרא"ש, ואם כן להש"ש נמי י"ל כן.

ה. בדעת הרמב"ם כתב האבי עזרי שם, דלא מתסבר לומר כשיטת התוספות דלגבי למפרע לא ילפינן מסוטה, דהא לגבי נגע בא' בלילה וראהו חי מבערב כתב הרמב"ם דהוא טהור ברה"ר, משמע דברה"י הוא טמא לגמרי, ואף לחולין ואף לשרוף, אע"ג דהוי נידון של למפרע. [ולדעת התוספות באמת בראהו חי מבערב מטהרינן אף ברה"י, או דמטמאינן מדרבנן לתלות, וכדיבואר להלן].

ולכן כתב האבי עזרי בדעת הרמב"ם, דבכל דוכתא ילפינן מסוטה גם למפרע, ושאני נדה דהריעותא נעשתה מחמת הדם שהיא רואה עכשיו, ודם זה ודאי לא היה מתחילה, אלא דמספק"ל דכמו שעכשיו יוצא דם גם מעיקרא יצא דם, וריעותא כהאי גוונא ל"ח ריעותא כנגד חד"מ, ולכן מעיקר הדין אף ברה"י מטהרינן, והחמירו מדרבנן לתרו"ק לתלות, משא"כ בקופה ונגע בא' בלילה דאיכא חזקה דשע"מ, שפיר חשיב ספק, וברה"י מטמאינן.

**באו"ד, וי"ל דאף ברה"ר לא נטהר בקדשים משום חזקת טהרה כיון דאיכא ריעותא מגופה.** מבואר דלא ילפינן מסוטה במקום שעכשיו איכא ודאי טומאה. וצ"ע אם כן מדוע ר"ש מטהר במקוה ברה"ר, הא השתא המקוה ודאי חסר.

**תירוצים נוספים על קושיית התוספות מדוע לא מטהרינן ברה"ר**

א. התוספות בסוטה כח ע"ב וכן התוספות רא"ש כאן תירצו, דלא משכח"ל רה"ר לגבי טומאת נדה, כיון דהטומאה במקום סתר, והספק לא יכול להתגלות יותר מחמת הרבים.

ב. התוספות רא"ש הסיק דבמקום שאי אפשר לברר את הספק בשעת המעשה לא ילפינן כלל מסוטה, ומשמע מדבריו דזה מתרץ גם ברה"ר.

ג. הרמב"ן נקט דבאמת טומאת מעת לעת להלל היא רק ברה"י ולא ברה"ר, וכמו שלא החמירו באבד"ל. ואח"כ הביא דעת התוספות דאף ברה"ר גזרו. ובדעת הרמב"ם דייק האבי עזרי כדעת התוספות, דכתב בפ"ג ממו"מ ה"ט דטומאת מעל"ע מספק, לפיכך אין שורפין עליהן תרו"ק אלא תולין וכו', משמע דהוי ככל ספק דברה"י טמא וברה"ר טהור.

ד. הרשב"א תירץ, דהחמירו אף ברה"ר כדי דלא להוי כוכא ואיטלולא, דטהרות שנגעה ברה"ר טהורים וטהרות שנגעה ברה"י טמאים.

**באו"ד, ועוד י"ל דלא גמרינן מסוטה אלא טומאת מגע ולא טומאת ראיה לכך מטמא אף ברה"ר.** בתוספות לקמן יז ע"ב ד"ה ואין שורפין מבואר דאף ברה"י לא מטמאינן בספק ראיה, וכן מבואר במהרש"א לקמן יט ע"א. אך בתוספות לקמן כא ע"א משמע דמטמאינן, מדלא תירצו כן, וכמש"כ מהר"ם שם, וכן מבואר בשיטמ"ק בבא קמא יא ע"א בשם הרא"ש. וכן משמע בתוספות כאן מסיום דבריהם, דכתבו לכך מטמא אף ברה"ר, משמע דבאו לתרץ רק לגבי רה"ר. והסברא לחלק בין רה"י לרה"ר ראה בקונטרס להגר"ש.

וראה עוד באבי עזרי איסו"ב שם מה שהקשה על תירוץ זה של התוספות.

**בגמרא והלל כי אמר העמד דבר על חזקתו היכא דליכא ריעותא מגופיה.** הראשונים העירו דהלל מחמיר רק מדרבנן ולתרו"ק, ומעיקר הדין מודה הלל דמוקמינן אשה על חזקתה, וכונת הגמרא רק לומר מדוע החמירו חכמים.

והטעם באמת דמוקמינן אשה אחזקתה אע"ג דאיכא ריעותא מגופה, בפשטות הטעם הוא דחזקה דמעיקרא עדיפא מחזקה דהשתא ושע"מ, ואפילו היכא דאיכא ריעותא חד"מ עדיפא.

אך הרמב"ן נקט דמעיקר הדין הוי ספק שקול, דאיכא חד"מ נגד שע"מ, והא דלא מטמאינן לחולין היינו משום דמוקמינן טהרות אחזקתייהו. [הגראז"מ הקשה מהרמב"ן לקמן פו ע"א דהיכא דודאי נגע לא מוקמינן טהרות אחזקתייהו]. והוסיף הרמב"ן, ואפושי טומאה לא מפשינן. [כלומר, דלפיכך לא גזרו טומאה בחולין אלא בתרו"ק].

ועוד תירץ, דגמרינן מסוטה להיפך, מה סוטה מכאן ולהבא ולא למפרע, אף כל ס"ט לא מטמאינן למפרע. [ואף דלולי הילפותא מסוטה הוי ספק שקול, מכל מקום ילפינן מסוטה לטהר].

**תוד"ה והלל,** ודבריהם מחודשים, דבפשטות אין לה חזקה לא לטהרה ולא לטומאה, ומה שייך לומר חזקה שאינה אסורה ודאי. [וראה אבי עזרי פ"א מסוטה ה"ג דהקשה על דבריהם, דכשם שיש לה חזקה שאינה טמאה ודאי, כך יש לה חזקה שאינה טהורה ודאי, דהא איתרע חזקתה, ואם כן נילף מהכא דספק טומאה ברה"ר טהור אף נגד חזקה].

והנה כל מה שהוזקקו לכך זה רק לפי שיטתם דברה"ר ספיקו טהור גם בלא חזקה, אך לשיטת הראשונים דבעינן חזקת טהרה, ולא ילפינן מסוטה אלא דדוקא ברה"י ספיקו טמא, לא קשה מידי, דבאמת בסוטה לא איתרע חזקתה, ושפיר ילפינן דס"ט ברה"י ספיקו טמא גם נגד חזקה.

וכן להרמב"ם לא קשה מידי, שהרי מה דמטהרינן ברה"ר גם בלא חזקה אין זה מחמת הילפותא מסוטה, אלא מק"ו מפסח, ושפיר יתכן דיש לסוטה חזקת טהרה ולא איתרע חזקתה, ולכן ילפינן לטמאות ברה"י גם נגד חזקת טהרה. [וכן כתב הש"ש ש"א פ"ז].

ובחידושי רעק"א יישב קושייתם באופן אחר, דבאמת בסוטה איתרע חזקתה, ולכן ברה"ר ספיקו טהור אף במקום שאין חזקה. והא דברה"י ספיקו טמא אף במקום חזקת טהרה, הוא על פי המבואר בסוטה כט א דיש שני לימודים לס"ט, חדא מסוטה, ועוד, מר' גידל, דיליף מאכילת קדשים בטומאת הגוף דאף ספק טמא אסור. והנה מר' גידל אפשר ללמוד לאסור אף נגד חזקת טהרה, דהא האדם בחזקת טהרה, אלא דמהתם לא ידעינן דהוא ודאי טמא, והשתא ילפינן שפיר מסוטה לטמאות ודאי אף במקום חזקת טהרה, דכיון דילפינן מר' גידל דאין מעלה לחזקת טהרה ברה"י שוב ילפינן מסוטה לטמאות ודאי אף במקום חזקת טהרה, כיון שאין מעלה לחזקה. [ולפי"ז כתב דהו"מ למימר בסוטה שם צריכותא, דאי מסוטה לא ידעינן לטמאות גם במקום חזקת טהרה].

השב שמעתתא [ש"א פ"ז] כתב ליישב, דבאמת לא איתרע חזקתה, ושפיר ילפינן לטמאות ברה"י גם נגד חזקת טהרה, אלא דבסוטה איכא איסור לבעל ואיסור לבועל, ולגבי הבעל באמת איכא חזקת היתר, אך לגבי הבועל איכא חזקת איסור, שהרי היא אשת איש, ומחזיקים מאיסור אשת איש לאיסור בועל, ומכל מקום ברה"ר ליכא איסור מספק לא לבעל ולא לבועל [לאחר שתתגרש מבעלה], אף שאין חזקת טהרה, ושפיר ילפינן לטהר ברה"ר אף במקום שאין חזקה.

אך הקשה האבי עזרי הל' שחיטה, אם כן נילף מהבועל להתיר ספק טומאה ברה"ר אף נגד חזקת טומאה, שהרי לבועל יש חזקת טומאה? וצ"ע.

**דף ג ע"ב**

בסוגיה מבואר דאיכא ג' חילוקי דינים:

**א. בנדה** לשמאי לא מטמאינן למפרע אפילו ברה"י, ולהלל החמירו לענין תרו"ק מדרבנן, לדעת התוספות אפילו ברה"ר ולדעת הרמב"ן דוקא ברה"י.

**ב. בנגע באחד בלילה** לחכמים מטמאינן למפרע אפילו ברה"ר, ולר"מ ברה"ר לא מטמאינן למפרע אלא רק ברה"י. ואף לחכמים לא מטמאינן אלא בלא ראהו חי מבערב, ובמקום מציאתן.

**ג. בקופה** כל היכא דאפשר לתלות שהשרץ נפל בתחילה תלינן, דאזלינן בתר שע"מ בין לשמאי בין להלל. ונחלקו רבי יוחנן וחזקיה באופנים מסויימים, לתירוץ ראשון נחלקו באין לה אוגנים ויש לה שוליים, לתירוץ שני נחלקו בבדוקה, לתירוץ שלישי במכוסה, לתירוץ רביעי בהעבירוה ממקום למקום לגבי לתלות.

והיכא דאיכא תרתי לריעותא לכו"ע מעיקר הדין אזלינן בתר התרתי נגד חד"מ, וכדמוכח ממקוה מחבית וממבוי.

ובראשונים הקשו מדוע לגבי נדה לא מטמאינן מעיקר הדין אלא לפי הלל לתרו"ק מדרבנן, ואילו לגבי נגע באחד בלילה מטמאינן אף לחולין [לרבנן אף ברה"ר ולר"מ רק ברה"י]. ונאמרו בזה כמה תירוצים בראשונים ונפק"מ בתירוצם לגבי קופה.

**דעת התוספות:** דלעולם חד"מ עדיפא משע"מ, ולחולין לא חיישינן כלל, ואף ברה"י לא מטמאינן במקום דהוי טומאה למפרע. והא דמטמאינן בנגע באחד בלילה ובקופה למפרע היינו מדרבנן ולתרו"ק. ואף דבנדה להלל תולים ובקופה ובנגע בלילה שורפין, היינו משום דחכמים גזרו אף לשרוף, ונדה שאני דמשום פו"ר שלא יהא לבו נוקפו לא גזרו לשרוף אלא לתלות.

והא דשמאי נחלקו בנדה ולא נחלקו בקופה ובנגע בלילה, כתבו התוספות, דהאשה בחזקת בדוקה. והקשה בגליון, הא בנגע בלילה מטמאינן ברה"י אפילו בראהו חי מבערב, וכן בקופה לרבי יוחנן מטמאינן אפילו בבדוקה לתירוץ ב' וג' בגמרא. ולכן תירצו, דבנדה מקילים שמאי טפי משום פו"ר, כדי שלא יהא לבו נוקפו, וכמו שמטעם זה להלל תולים כך לשמאי מטהרים לגמרי.

והא דלר"מ בנגע בלילה גזרו רק ברה"י ובנדה גזרו אף ברה"ר, תירצו התוספות, דבאשה איכא ריעותא מגופה, ולכן החמירו טפי, אך בנגע בלילה גזרו רק ברה"י. [ולפי"ז בקופה נמי פליג ומטהר ברה"ר].

והא דמודים חכמים בראהו חי מבערב שהוא טהור ברה"ר, צ"ל דחכמים הגבילו את גזירתם, ובראהו חי מבערב גזרו רק ברה"י. וכן בקופה היכא דבדק בתחילה הגבילו את גזירתם וגזרו רק ברה"י. [ולתירוץ ב' נחלקו בזה חזקיה ור"י כמש"כ התוספות, דלחזקיה לא גזרו כלל ולר"י גזרו מיהא ברה"י]. ולפי"ז מבואר דנדה דומה לקופה שאינה בדוקה וללא ראהו חי מבערב, וכדאמרינן בגמרא כיון דשכיחי בה דמים כאינה בדוקה דמיא, אלא דמשום לבו נוקפו הקילו להלל לתלות ולשמאי לטהר לגמרי.

**דעת הרמב"ן:** דהיכא דלא ראהו חי מבערב וקופה שאינה בדוקה מעיקר הדין אזלינן בתר שע"מ, לפי שאין חזקה דמעיקרא, ובספק שקול אזלינן בתר שע"מ, ואף ברה"ר מטמאינן במקום חזקה. אך בנדה מעיקר הדין מטהרינן לפי שהיא בחזקת בדוקה, ודמי לראהו חי מבערב ולקופה בדוקה, דאיכא חד"מ נגד שע"מ, ואף ברה"י מטהרינן מעיקר הדין לפי שאין דררא להסתפק קודם שנמצאת הטומאה, וכמש"כ לעיל. [ויש להוסיף דהרמב"ן שסובר שהלל החמיר לתרו"ק רק ברה"י ולא ברה"ר, הוכרח לפרש דבנגע באחד בלילה טמא מעיקר הדין, דאי הוי רק מצד חומרא כהתוספות, מדוע טימאו חכמים אף ברה"ר כמבואר בתוספתא, ומאי שנא מנדה].

ולגבי נדה גזרו חכמים טומאה ברה"י בתרו"ק לתלות, כיון דאיכא ריעותא מגופה. ויש לעיין האם גזירה זו קיימת גם בנגע באחד בלילה כשראהו חי מבערב ובקופה בדוקה, או שמא גזרו רק בנדה דהריעותא היא בגופה. ולפי תירוץ ב' בגמרא נחלקו בזה חזקיה ורבי יוחנן, ולתירוץ ג' משמע דלכו"ע גזרו, ופליגי רק במכוסה, אך לתירוץ א' וד' יתכן דלכו"ע גזרו ויתכן דלכו"ע לא גזרו.

והקשה הרמב"ן, אם כן היאך הביא הלל ראיה לשיטתו מקופה, הרי על כרחיך לא דמי, דבקופה הטומאה היא מעיקר הדין, כיון דיש חד"מ, ולכן אף לחולין טמא ובתרו"ק שורפין, ואילו באשה אף להלל ליכא חד"מ, ולא הוי אלא מדרבנן לתלות בתרו"ק. ותירץ, דאף הלל לא בא להשוותם לגמרי, אלא דכשם שבקופה מטמאינן משום חד"מ לגמרי כך יש לחוש באשה ולהחמיר מדרבנן, כיון דהוי כמי שאין לה שולים ויש לה אוגנים, [ובפירי אף לחזקיה חיישינן]. וכן לתירוצא דבדוקה ומכוסה דאמרינן בגמרא אשה כאינה מכוסה ואינה בדוקה דמי, אין זה מעיקר הדין, אלא דראוי להחמיר כמו באינה בדוקה ומכוסה.

ונראה מדברי הרמב"ן, דהא דטימא רבי יוחנן בקופה לפי כל האוקימתות היינו לתלות בתרו"ק, ולא מעיקר הדין, כיון דאין לה שולים, או בדוקה ומכוסה, או ממקום למקום. ורק הא דמודים שמאי והלל בקופה, דאיירי בקופה שיש לה שולים ואינה בדוקה ומכוסה ובאותה זוית, בזה איירי מעיקר הדין, ואף לחולין ואף לשרוף, כיון דליכא חד"מ.

ולדעת ר"מ אף בלא ראהו חי מבערב איכא חד"מ ומטהרינן ברה"ר. והא דמטמאינן ברה"י לכאורה צ"ל דהוי דרבנן בעלמא, דהא כיון דאיכא חד"מ ולמפרע ליכא דררא אין טעם לטמאות אף ברה"י, וכמו בראהו חי מבערב לחכמים דמעיקר הדין מטהרינן אף ברה"י.

ובטעמא דמילתא דליכא חזקה דמעיקרא בקופה שאינה בדוקה ובלא ראהו חי מבערב, ביאר **הנודע ביהודה** [קמא אהע"ז לא], דאיירי הכא באופן שאינו מכיר את המת, דהשתא בשעת נגיעתו אינו מסופק על אדם מסויים שהיה חי האם הוא כבר מת, אלא הספק הוא על האדם שלפניו, האם הוא מהאנשים החיים, או שמא הוא מהמתים. והרי ודאי דבכל רגע יש אנשים מתים בעולם, ובזה לא שייך חזקת חי, דאין חזקה על האדם שלפניו שהוא מהאנשים החיים, ולכן אזלינן בתר שעת מציאתן. משא"כ אם ראוהו חי מבערב, הנידון על האדם המסויים האם הוא עדיין חי או שמא הוא מת, ובזה איכא חזקה דמעיקרא לומר שהוא עדיין חי. [וכתב, דלפי"ז ראוהו חי מבערב לאו דוקא, אלא העיקר שהוא מכיר את האדם שנוגע בו בשעת נגיעתו]. וכן כתב האבי עזרי פ"ט מאיסו"ב.

עוד ביאר הנוב"י, דכשם שאין מחזיקים כשעת מציאתן אלא במקום מציאתן, כך אין מחזיקים בחזקת חי אלא במקום שראינוהו חי. והשתא, ראוהו חי מבערב, כלומר, דראינו אותו חי במקום הנגיעה, דהשתא יש חזקה דמעיקרא נגד שעת מציאתן, אזלינן בתר חזקה דמעיקרא. אך אם לא ראינוהו חי במקום הנגיעה, ליכא חזקה דמעיקרא באותו מקום, אלא חזקה דשעת מציאתן בלבד. וכן מדוייק בריטב"א [נדה ד א] דכתב, מודים חכמים לר"מ כשראוהו חי בבית זה, ומשמע דלא סגי בראינוהו חי בעלמא, אלא באותו מקום. וכן ביארו הגרעק"א בגליון הרמב"ם [ראה להלן], והרש"ש פ"ה מ"ז והמקו"ח תסז. וראה עוד בבינת אדם שער רוב וחזקה אות לב, ובקהלות יעקב טהרות סימן סא.

ובשערי יושר ש"ב פי"ב הקשה על ביאורם, דהסברא לחלק בין מקום לזמן הוא, דלא תולים את הריעותא למקום אחר, דבאותו מקום לא מצאנו ריעותא להסתפק. וכל זה שייך כלפי שע"מ, אך כלפי חד"מ מה לי מקום זה מה לי מקום אחר.

עוד הקשה השערי יושר שם, דהתוספות כתבו דנדה נחשבת לעולם כמקום מציאתו. ואם כן מדוע לא חשיב כראהו חי מבערב דלא החמירו ברה"ר. ועל כרחיך דראהו חי מבערב לא שייך לגדרים של מקום מציאתו.

[ולכן נקט דמעיקר הדין לא אזלינן בתר שע"מ כלל, אלא רק משום חומרא דתרו"ק, וכלפי חומרא זו חילקו בין ראהו חי מבערב ללא ראהו. אמנם חילוק זה לא יועיל לדעת הרמב"ן דנחלק על התוספות, וטימא נגע בלילה גם לחולין].

אך יש לעיין, דאמנם ליכא חזקה דמעיקרא, אך מכל מקום איכא חזקה על האדם הנוגע שהוא טהור, ומדוע חכמים מטמאים מעיקר הדין? ובריטב"א כתב, דכיון דודאי נגע הורעא חזקתו, שהרי לא הוחזק חי בפנינו בבית זה. כלומר, דחזקה דמעיקרא ליכא, כיון שלא הוחזק חי בפנינו בבית זה, וחזקת טהרה דגברא ליכא, כיון שודאי נגע. [הא דליכא חזקה בודאי נגע יש לבאר בשני אופנים, חדא, דכיון דודאי נגע הורעה חזקתו, והרי זה חזקה שאין בה כח להכריע. ועוד, דכיון דודאי נגע לא דנים כלל על האדם אלא על המת, והחזקה של האדם לא יכולה להכריע את הספק שדנים עליו]. וכן מבואר בריטב"א עירובין לה ב, עיי"ש.

ועוד יתכן לומר, דס"ל להראשונים דחזקה דשעת מציאתן עדיפא מחזקת טהרה דגברא, ורק מחזקה דמעיקרא אינה עדיפא.

**דעת הרשב"א והתוספות רי"ד** [קידושין עט א]: דבנדה ליכא חזקה דשעת מציאתן כלל, אלא הוי ריעותא בעלמא, ולכן לא מטמאינן למפרע כשע"מ, אך בנגע באחד בלילה איכא שע"מ, ולכן מטמאינן למפרע מעיקר הדין.

ובטעם הדבר דבנדה ליכא שעת מציאתן, כתב התוספות רי"ד, וז"ל, דבנגע באחד בלילה אתיליד ספיקא בטומאה גופה, דבעידנא דנגע לא ידעינן אי הוית טומאה אי לא, אבל לגבי נדה, הדם המטמא ברור הוה, כי הוא טמא, ואין בו ספק, אלא שלא ידענו מתי נטמאת האשה ממנו. ובביאור דבריו ראה להלן.

וברשב"א כתב, דבנגע באחד בלילה איכא ודאי נגע, ולכן אזלינן בתר שעת מציאתן, אך בנדה הוי ספק מגע, דהא יתכן דלא היה דם כלל בההיא שעתא, ואין כאן ודאי מגע בנדות, ובכה"ג לא אזלינן בתר שע"מ, וכן כתב הריטב"א.

[הרשב"א הוסיף, דבאשה ספק ביאה הוא, דהא מספק"ל אי הוי דם בההיא שעתא, ולא הוי דומיא דסוטה דודאי נסתרה במקום הראוי לטומאה, והלכך תולין להקל. ודבריו צ"ב, שהרי הקושיה היתה מדוע באשה לא אזלינן בתר שעת מציאתן מעיקר הדין, ולא מדוע לא מטמאינן ברשות היחיד, ולגבי שעת מציאתן אין חילוק בין ספק מגע לספק ביאה? ובשערי יושר ש"ב סוף פי"ב כתב, דדין שע"מ נמי נלמד מסוטה, שעשתה התורה ספק כודאי על ידי רגלים לדבר, צ"ע].

והנה הרמב"ן הביא תירוץ זה, ודחה מהא דמבואר בגמרא לגבי קופה שנמצא בה שרץ, דהטהרות שנעשו שם טמאות בודאי מחמת שעת מציאתן, והא התם דמי לנדה דיתכן שלא היה שרץ כלל, ומדוע אזלינן בתר שע"מ. ועל כרחיך החילוק הוא דכיון דליכא חזקה דמעיקרא לא אזלינן בתר שעת מציאתן, ולכן גם בקופה ליכא חזקה דמעיקרא.

והרשב"א והריטב"א יישבו, דגם קופה דהלל ושמאי מודים בה שהיא טמאה היינו מדרבנן לתלות בתרו"ק, ואין זה מעיקר הדין, דהא כל הסוגיא מדמה קופה לנדה, וכמש"כ הרמב"ן עצמו לגבי רבי יוחנן וחזקיה. ומש"כ הרמב"ן דקופה דשמאי והלל שאני וגם הלל מודה דאינם דומים ממש, אין זה מסתבר, אלא כל קופה ליכא שע"מ מעיקר הדין, ורק בנגע באחד בלילה איכא חזקה דשע"מ מעיקר הדין ומטמאים אף לחולין ושורפין תרו"ק.

והנה באופן שיש חד"מ ודאי מודים הרשב"א והריטב"א והתורי"ד דחד"מ עדיף משע"מ, דהא בנגע באחד בלילה היכא דראהו חי מבערב מטהרינן ברה"ר. והא דהוצרכו הראשונים לומר דבנדה ליכא שע"מ כלל ולא תירצו כהרמב"ן דבנדה איכא חד"מ, משום דהראשונים הנ"ל ס"ל דנדה בחזקת שאינה בדוקה, וכמש"כ להדיא הרשב"א דמה דאיתא בגמרא דאשה אינה בדוקה הוא כפשוטו, ולא כהרמב"ן, וכיון דליכא חד"מ אזלינן בתר שע"מ, ולכן הוצרכו לחדש דבנדה ליכא שע"מ כלל. והרמב"ן לשיטתו דנדה בחזקת בדוקה, ואיכא חד"מ, ועדיפא משע"מ, ולכן לא הוצרך לחדש דבנדה ליכא שע"מ.

ולשיטת הרשב"א והתוספות רי"ד, רבי מאיר פליג ומטהר ברה"ר משום דס"ל דגם בלא ראהו חי מבערב איכא חד"מ שהוא חי, ובמקום חד"מ ודאי לא מהני שע"מ. וכן לחכמים דבלא ראהו חי מבערב ליכא חד"מ, ולכן מהני שע"מ, אין זה אלא במקום מציאתן, אך במקום אחר ליכא שע"מ כלל, דאין מחזיקין ממקום למקום, ולכן מטהרינן ברה"ר. [וברה"י לרבי יוחנן החמירו רבנן לתלות].

ובביאור דברי התוספות רי"ד נחלקו האחרונים: **השב שמעתתא** [ש"ג פ"ו] הבין, דבנדה הוי ספק מגע, דאם באותה שעה לא היתה נדה ליכא מגע כלל, אך במת איכא ודאי מגע, והספק הוא רק בטומאה, ולכן אזלינן בתר שעת מציאתן. [דבריו צ"ב מאי שנא מת מנדה, הא גם במת הטומאה היא ברורה והספק הוא מתי ארע המיתה, ומאי שנא מנדה? ואולי החילוק הוא, דבנדה הנידון הוא על הנדה ולא על הטהרות שעסקה בהם, והנידון על הנדה הוא האם היא ראתה באותה שעה, ולכן חשיב ספק מגע, דאם היא לא ראתה אין כאן כלום. אך במת לא דנים על המת אלא על הנוגע, האם נגע במת או בחי, ולכן חשיב ודאי מגע וספק בטומאה].

אך **החזון איש** [אהע"ז ס"פ ס"ק יא] ביאר סברת התוספות רי"ד באופן אחר, דיש חילוק בין טומאת מת לטומאת נדה, דטומאת מת המצב שהוא מת גורם לטומאה, ולכן אזלינן בתר שעת מציאתן, דתלינן שהמצב שהוא מת היה מעיקרא, אך בטומאת נדה, אין הטומאה מחמת המצב שהיא נדה, אלא הראיה היא המטמאת, ואשה שתהיה נדה בלא ראיה כדינה אינה טמאה, ובזה ליכא להחזקה דשעת מציאתן לומר דהמאורע של הראיה ארע מקודם, דשע"מ קובע על מצב ולא על מאורע, ולכן מעיקר הדין היא טהורה. וכן כתב שם לגבי סימני נערות, דהגדלות אינה נובעת מחמת המצב שיש בה סימנים, אלא דמעשה הבאת הסימנים הוא הגורם לה להיות גדולה, ולגבי זה ליכא להחזקה דשעת מציאתן לומר דמעשה זה ארע מקודם.

והקשה הש"ש על התוספות רי"ד כמה קושיות:

א. דלגבי קופה אמרינן, דקופה שנשתמשו בה טהרות בזוית זו ונמצא בה שרץ בזוית אחרת, דטהרות הראשונות טמאות, ומדמינן לנגע באחד בלילה דאזלינן בתר שעת מציאתן. והתם הא הוי ספק מגע, ודמי לנדה? והנה אם כוונתו להקשות מדוע באמת אזלינן בתר שעת מציאתן, בזה י"ל כמש"כ הרשב"א [ראה להלן], דהוי רק לקדשים ומדרבנן, דכמו שהחמירו בנדה כך החמירו בקופה.

ובחזון איש שם הבין דקושייתו היא, מהא דמקשה על רבי יוחנן דשלא במקום מציאתן תולין מ"ש מנגע באחד בלילה דרק במקום מציאתן מטמאינן. ועל זה הקשה הש"ש, הא קופה דמי לנדה ולא לנגע באחד בלילה. ותמה החזון איש מאי קשיא ליה, הא בנגע באחד בלילה חזינן דאף במקום דאזלינן בתר שעת מציאתן מכל מקום אין זה אלא במקום מציאתן, וכל שכן בנדה וקופה דלא אזלינן בתר שעת מציאתן אלא מדרבנן לקדשים, דאין זה אלא במקום מציאתן.

ולכאורה י"ל דכונתו להקשות, מאי פריך מנגע בלילה לקופה, הא בנגע בלילה איירי לחולין, ובזה אמרינן דשלא במקום מציאתן לא מטמאינן מעיקר הדין, אך רבי יוחנן איירי לתרו"ק ובזה החמירו אף שלא במקום מציאתן, ומאי פריך. ועל כרחיך דקופה דמי לנגע בלילה ולא לנדה.

ב. במסכת עירובין פריך הש"ס סתירה מרבי מאיר דנגע באחד בלילה דאזלינן בתר מעיקרא לרבי מאיר דספק עירוב דאזלינן בתר שעת מציאתן. ומשמע דלרבנן ניחא, ולהש"ש הא ספק עירוב דמי לנדה ולא לנגע באחד בלילה, ואף לחכמים לא אזלינן בתר שעת מציאתן? וכתב החזון איש שם דזה קשה גם לפי התוספות, דהא לא החמירו למיזל בתר שעת מציאתן אלא לקדשים, ואם כן בעירוב אף לחכמים לא אזלינן בתר שעת מציאתן. ועל כרחיך צ"ל דכיון דאשכח ר"מ להדיא מייתי ליה, אך עיקר הקושיה היא גם לחכמים.

ומה שהקשה הש"ש ממחט וממכוסות ומגולות ראה להלן.

**דעת הרמב"ם:** לגבי נגע באחד בלילה פסק הרמב"ם בפי"ח הי"ד דאם ראהו חי מבערב טהור ברה"ר, ומבואר דברה"י מטמאינן אפילו בראהו חי מבערב. ולגבי קופה פסק בפי"ז ה"ב דאפילו בדוקה ומכוסה מטמאינן, שמא עם הגבהת ידו מן הבדיקה נפל השרץ, ואפילו במקום אחר טמאות, לפי שמחזיקים טומאה ממקום למקום לתלות אבל לא לשרוף.

ומהא דסתם הרמב"ם דאם לא ראהו חי מבערב מטמאינן, ולא כתב דהוי רק לתרו"ק, משמע דס"ל דלא כהתוספות, אלא דבכל מקום דליכא חד"מ אזלינן בתר שע"מ מעיקר הדין, ואף לחולין, ועל כרחיך ס"ל כהרמב"ן או כהרשב"א והתורי"ד.

והנה מש"כ הרמב"ם בקופה דמטמאינן אפילו בדוקה, היינו ברה"י, אך ברה"ר מטהרינן, כמו בנגע בלילה וראהו חי מבערב, וכן נקט הגרעק"א בגליון הרמב"ם שם. אלא דיל"ע האם ברה"י מטמאינן רק לתלות בתרו"ק, או אף לחולין.

הבינת אדם [שער רוב וחזקה אות לא] נקט, דכיון דראהו חי מבערב ובדקו את הקופה הרי איכא חד"מ לטהר, וחד"מ עדיפא משע"מ, ולכן הטומאה היא רק מדרבנן לתלות בתרו"ק בלבד, אף שהרמב"ם לא פירש כן להדיא. והא דלא מטמאינן ברה"י לשרוף ולחולין, היינו משום דטומאה למפרע לא ילפינן מסוטה, וכדחזינן לגבי נדה דמעיקר הדין מטהרינן אף ברה"י.

אך האבי עזרי שם נקט בדעת הרמב"ם, דאף למפרע מטמאינן ברה"י, ורק לגבי נדה דהוי דם אחר לא מחזיקים ריעותא מדם זה לומר שגם מעיקרא היתה טמאה. ולכן לגבי קופה אף שהיא בדוקה הוי ספק, ולא מהני חד"מ לטהר אף ברה"י, ולכן כתב הרמב"ם דאם ראהו חי מבערב או שהקופה בדוקה דמטמאינן ברה"י, ומשמע אף לחולין ואף לשרוף, דהוי ככל ס"ט ברה"י.

**שעת מציאתן באיסורים**

כתב השו"ע או"ח תסז סי"א, אם נמצאת חטה בקועה בעיסה או במצה אפויה, יסיר ממנה כדי נטילת מקום, ויש מי שאוסר כל העיסה או המצה. וכתב הרמ"א, דשאר המצות ודאי מותרות, דאמרינן כאן נמצא כאן היה.

עוד כתב השו"ע שם סי"ב, דאם מלגו תרנגולת ומצאו במים חטה בקועה, אסורה התרנגולת. והקשה הט"ז סקי"ד, מדוע לא נאמר כנכ"ה ונתלה שהחטה נפלה לאחר שהצטננו המים. ותירץ, דילפינן איסור מטומאה, וכשם דלגבי טומאה שנינו בנגע באחד בלילה דאזלינן בתר שע"מ להחמיר, הוא הדין לגבי איסור תלינן שהחטה נפלה מעיקרא קודם שנצטננו המים. וכל זה באותו מקום, אך ממקום למקום לא תלינן ריעותא, ולכן שאר המצות מותרות.

וכן כתב המגן אברהם שם סס"ק כה, דאם בישלו תבשיל בקדרה ונצטננה וסילקוה למקום אחר, ונמצא בה חטה בקועה, לא תלינן ריעותא ממקום למקום, ותלינן שנפלה החטה במקום שנצטננה, אך אם לא סלקוה ונמצא חטה במקום שהיתה רותחת, תלינן ריעותא מזמן לזמן באותו מקום ואסורה.

וכן כתב המג"א ס"ק טז בשם מהר"ם לובלין, דאם היה כרוב בחבית, ולקח אחד כרוב מהחבית לקערה והוליכו למקום אחר ונמצא שם חטה, תלינן החטה בקערה ולא בחבית, ושאר החבית מותרת. אך אם נמצא בחבית, אף הכרוב שבקערה אסור, דתלינן שהיה בחבית מעיקרא קודם שהוציא הכרוב מתוכה. ועפי"ז כתב המג"א, דאם היה בידו עיסה והפריש ממנה מצות ונשאר בידו מצה אחת, ומצא שם חיטה, כל המצות אסורות, דתלינן שנפלה החיטה שם בתחילה קודם שהפריש המצות, דבאותו מקום תלינן ריעותא למפרע.

וכן כתב המג"א ס"ק יח, דהכי אשכחן פ"ק דחולין ופ"ק דנדה, דלא אמרינן השתא הוא דאיתרע היכא דליכא חזקה [דמעיקרא נגדה].

והקשה הש"ש שם, לדעת התוספות דאזלינן בתר שע"מ רק לחומר תרו"ק, מדוע מחמירים לגבי איסור לתלות שנפלה החיטה למפרע באותו מקום, הא אפילו בטומאה לא החמירו אלא לתרו"ק. ולכאורה מוכח דכל הפוסקים הנ"ל ס"ל כדעת שאר הראשונים דאזלינן בתר שע"מ מעיקר הדין.

ותירץ הבינת אדם [שער רוב וחזקה אות לא], דהתוספות מודו היכא דליכא חד"מ כנגד שע"מ, דמעיקר הדין אזלינן בתר שע"מ, ורק לגבי נגע באחד בלילה דאיכא חד"מ על האדם שהיה חי, ובנדה שבדקה עצמה בתחילה, לא הוי שע"מ אלא לחומר תרו"ק. ולכן לגבי קדרה דלא ראינו להדיא דלא היה חטה בתחילה אזלינן בתר שע"מ מעיקר הדין. [והא דס"ל לרבי יוחנן דמחזיקין ממקום למקום לתלות, כתב הבינת אדם שם אות כח דהוי רק לתרו"ק ולא לחולין, וכן האריך להוכיח השערי יושר ש"ב פי"ב, עיי"ש. ויל"ע מסתימת הרמב"ם שהביאה להלכה ולא הזכיר דהוי לתרו"ק].

ולפי"ז כתב, דהיכא דבדקנו את הקדרה בתחילה ולא היה שם חיטה, דאיכא חד"מ, באמת לא אזלינן בתר שע"מ, ותלינן שהחיטה נפלה לאחר שנצטנן אפילו באותו מקום. [אך היכא דבדקנו במקום אחד, וסלקו את הקדרה בעודה רותחת, ובמקום שני נמצאה חיטה, לכאורה במקום זה איכא שע"מ בלא חד"מ, ותלינן לחומרא שנפלה החיטה במקום זה מתחילה בעודה רותחת. ובחזון איש ס"ג סק"ו נקט דזה תלוי בתוספות והתוספות רי"ד, וצ"ע].

[המשנה אחרונה פ"ג מ"ה הביא את דברי הפוסקים דתלינן באותו מקום שנפל האיסור למפרע בעודו חם, וכתב, דמוכח מהכא דאיסור חמיר מטומאה, ולא אזלינן בתר שע"מ לומר השתא הוא דנפלה. ולא הבנתי דבריו, דאדרבא, שע"מ אומר לתלות שנפל מעיקרא בעודו חם, וכן כתב החזון איש טהרות ס"ג סק"ו. וראה עוד בחזון איש אהע"ז ס"פ סקי"ד].

**בגמרא והתניא המדלה עשרה דליים מים בזה אחר זה וכו'.** פירש רש"י, דאיירי בממלא מהבור לכלי גדול באמצעות דלי אחד עשרה פעמים, ונמצא השרץ בדלי, כולן טהורים.

והנה ברש"י לפנינו איתא, דהואיל שלא מצא קודם שעירה הדלי בפעם הזאת וכו', ומשמע דאיירי במצא לאחר שגמר למלאות, ותלינן שנפל השרץ לאחר כל המילויים. והא דתנן הוא טמא היינו הדלי עצמו. והקשה החזון איש [טהרות ג סק"ח], דלשון הברייתא ונמצא באחד מהם לא משמע כן, דהו"ל למימר ונמצא בדלי. ועיי"ש שדן לומר, דאם יש לו אוגנים מטמאינן רק את המים, אך כלפי הכלים הו"ל ספק משקין לטמא אחרים דספיקו טהור. ועוד דן שם אי חשיב הדלי לאחר המילויים כמקום אחר, ואין מחזיקין ממקום למקום.

אך לפי הגירסא ברש"י דהואיל ומצא קודם שעירה, איירי במצא את השרץ באמצע אחד מהמילויים, ותלינן שעכשיו נפל השרץ ולכן כל המים שבכלי הגדול טהורים, אך המים שבדלי בזמן שנמצא השרץ טמאים, וכן כתב המשנה אחרונה טהרות פ"ד מ"ד. ולפי"ז ניחא טפי לשון הברייתא ונמצא באחד מהם, דהיינו באחד מהמילויים.

והנה כעין ברייתא זו איתא במשנה בטהרות פ"ד מ"ד, ובתוספות כתבו לפרש בשני אופנים אחרים, לפירוש קמא איירי בממלא עשרה דליים מהבור שלא באמצעות דבר אחר, והספק הוא האם נגעו שאר הדליים בשרץ שבבור או לא, ומטהרינן מחמת טומאה צפה.

והנה הגר"א בטהרות שם ביאר כפירוש זה, וכתב דמטהרינן משום שאין מחזיקים טומאה ממקום למקום, ותלינן שהשרץ לא היה מעולם בבור. והא דלא פירשו התוספות כן [כמו שפירשו בתירוצם השני], כתב מהרש"א, דאיירי הכא באופן שהשרץ ודאי הגיע מהבור.

ולפירוש שני איירי בבור של שמן ויין, והספק הוא האם השרץ היה בבור או לא. ולפי"ז מטהרינן משום שאין מחזיקים טומאה ממקום למקום. והא דלא כתבו גם הכא משום טומאה צפה, י"ל כמש"כ המקור חיים [תסז] והחזון איש [יג ט], דרק בספק נגע מטהרינן בטומאה צפה, אך כאשר הספק הוא האם היה שרץ, [ואם היה שרץ ודאי נגע], לא שייך לטהר משום טומאה צפה. ובאחיעזר ח"ג ס"ט סק"ו הקשה על זה מהתוספתא, דשרץ בפי חולדה ספק חי ספק מת חכמים מטהרים משום טומאה שאין לה מקום, אף דלא איירי בספק נגע אלא בספק אם יש שרץ? וכתב לחלק בדוחק בין ספק האם בכלל היה שרץ, לבין ספק חי ספק מת, וצ"ע.

הרמב"ם פי"ז מאה"ט ה"א פירש את המשנה שם דאיירי בממלא בכלי ונתן בעשרה כלים, ונמצא השרץ באחד מהכלים, הוא טמא וכולם טהורים, מפני שהם כלים ואבד"ל. ואם יש אוגנים הואיל ואפשר שיצאו המים ויתאחר בו השרץ כולן טמאים. ואח"כ הביא את דין הברייתא הכא באופן שהיו עשר דליים ועשר כלים, ומילא בעשר דליים ועירה לעשר כלים, ונמצא שרץ באחד מהם, הרי כל י"ט הכלים האחרים טהורים. ואם יש לדליים אוגנים כל הדליים והכלים טמאים. ודבריו תמוהים טובא, דאם מטהרינן משום אבד"ל, יש לו אוגנים נמי נטהר. ועוד, מדוע הוצרך לטהר משום אבד"ל, תיפו"ל דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום. ועוד הקשה הכס"מ, מדוע ביש לו אוגנים כל הכלים טמאים, הרי הם ודאי לא נטמאו. וראה במקור חיים תסז סי"ב ובמקדש דוד מו.

החזון איש [טהרות ג סק"ח] ביאר בדעת הרמב"ם, דאיירי הכא בממלא מי בורות שאין בהם מ"ס, דהם מקבלים טומאה גם קודם שיתלשו. ואם אין לדלי אוגנים תולים שהשרץ נפל מעיקרא לכלי, ולא היה מעולם בבור ובדלי, כיון שאבד"ל. אך אם יש לדלי אוגנים, הרי זה מצוי שיתעכב שם השרץ, ותלינן בהכי טפי אף שאבד"ל, ולכן כל המים שבבור טמאים וכל הכלים והדליים טמאים.

הראב"ד הקשה על הרמב"ם מדוע חשיב אבד"ל, הרי האדם מערה את המים לכלים, וחשיב ספק בדבר שיבד"ל. ולכן כתב דהטעם דמטהרים הוא משום שאין מחזיקים טומאה ממקום למקום. ואף לרבי יוחנן דמחזיקים לתלות, היינו ממקום למקום, אך מכלי לכלי מודה.

ובדעת הרמב"ם מצינו כמה תירוצים:

א. הכסף משנה תירץ, דמאחר שלא נודעה הטומאה לאדם לא חשיב יבד"ל. והקשה על זה התויו"ט, מאי שנא מהא דמבואר בנדה, דאם חברותיה נושאות אותה במיטה חשיב יבד"ל, והתם לא נודעה הטומאה לחברותיה? ותירץ, דשאני התם דדרכן של נשים להטמאות בנדה, וחשיב כנודעה הטומאה.

ב. המקור חיים [תסז] תירץ, דטומאה שבאה על ידי אדם חשיב יבד"ל דוקא אם האדם גורם לטומאה, כגון שהיה שרץ בבור והאדם שאב את המים בדלי ועל ידו נכנס השרץ לדלי, אך הכא הספק הוא האם השרץ נפל לכלי העליון או לכלי התחתון, ובכל אופן לא באה הטומאה מחמת גרמת האדם, ולכן זה נחשב לספק בדבר שאבד"ל. [עיי"ש שביאר עפי"ז מדוע לא השיג הראב"ד על הרמב"ם ברישא לגבי אין לו אוגנים].

ג. החזון איש [ג ט] תירץ, דהכא מספק"ל שמא השרץ נפל לכלי העליון בעוד שהכלי על גבי קרקע קודם שעירה את המים, ובאותו זמן לא באה הטומאה על ידי אדם, ולכן חשיב כספק בדבר שאבד"ל. וכן כתב המקדש דוד סימן מו, והוסיף, דאע"פ שלאחר מכן בשעה שמערה את המים יש סיבה לטמאות, דהשתא הו"ל ספק בדבר שיבד"ל, ואם השרץ היה מתחילה הרי עכשיו הוא יכול לטמאות, מכל מקום השתא כבר שבעה לה טומאה. [כלומר, דלפי הצד שהיה שרץ הרי הוא כבר נטמא מתחילה, ומה שיש עכשיו שרץ לא יוסיף טומאה, ואם כן ממנ"פ עכשיו אינו נטמא, דאם היה שרץ כבר שבעה לה טומאה, ואם לא היה שרץ, גם עכשיו אין שרץ].

ובחזון איש אהע"ז [פ סק"ט] כתב בדעת הראב"ד, דיש מקום לחשוש שמא השרץ נפל בכלי העליון בעוד שהוא מערה את המים, דהשתא חשיב ספק בדבר שיבד"ל. [ובדעת הרמב"ם י"ל דלא חיישינן להכי, והספק הוא רק שמא נפל השרץ בכלי העליון קודם שעירה].

**דף ד ע"א**

**תוד"ה כי פליגי, וי"ל דברה"י איירי.** כלומר, דלדעת רבי יוחנן במקום שראהו חי מבערב ובקופה בדוקה החמירו חכמים לתרו"ק רק ברה"י ולא ברה"ר. ואף דכלפי גזירות דרבנן אין חילוק רשויות, צ"ל כמש"כ התו"ר בריש פירקין, דכיון דהתורה החמירו ברה"י טפי גם חכמים החמירו ברה"י טפי, וטימאו בכה"ג רק ברה"י. ולדעת חזקיה לא החמירו בכה"ג כלל.

אמנם הרמב"ם פסק בסתמא דקופה בדוקה נמי טמאה למפרע, ולא חילק בין רה"ר לרה"י, ומשמע דבכל אופן מטמאינן, וצ"ע מאי שנא מנגע באחד בלילה, דכתב הרמב"ם עצמו שאם ראהו חי מבערב טהור ברה"ר. ובגליון הרמב"ם לרעק"א משמע דנקט גם ברמב"ם דאיירי ברה"י דוקא.

**בגמרא ורבי יוחנן סבר מחזקינן טומאה ממקום למקום לתלות.**

**א. קופה בדוקה:** כתב הרמב"ן, דלפי"ז איירי בקופה שאינה בדוקה, דבבדוקה לא יתכן לטמאות כלל אפילו לתלות, ואפילו באותו מקום, וכדמוכח בראהו חי מבערב דטהור לכו"ע. וצ"ע, דהא לעיל לתירוץ שני בגמרא מוקי פלוגתייהו בבדוקה. [היה מקום ליישב דהתם איירי במקום מציאתן, והתם החמירו אף בבדוקה, אך הכא דשע"מ הוא במקום אחר, וכלפי מקום ראשון איכא חד"מ בלא שע"מ כנגדו ודאי לא החמירו כלל. אך הרמב"ן כתב להדיא דאפילו באותו מקום לא מחמרינן בבדוקה].

אך הרמב"ם פסק דאפילו בדוקה ואפילו נמצאת במקום אחר מחמרינן לתלות, ודלא כהרמב"ן. והיינו, משום שהרמב"ם פסק גם בראהו חי מבערב דדוקא ברה"ר מטהרינן, אך ברה"י מטמאינן, והוא הדין בקופה בדוקה ברה"י מטמאינן.

ובגליון הרמב"ם לרעק"א שם נקט מסברא פשוטה, דבדוקה מועיל רק לאותו מקום, לפי שביאר את החילוק בין ראהו חי מבערב ללא ראהו כתירוץ שני בנוב"י, דאם לא ראהו חי באותו מקום, איכא כלפי אותו מקום שע"מ בלא חד"מ, ואם ראהו חי באותו מקום, איכא כלפי אותו מקום גם חד"מ וגם שע"מ. ולפי"ז כתב, דקופה בדוקה וטלטלוה למקום אחר ונמצא שרץ, כלפי המקום השני חשיב כאינה בדוקה, דהבדיקה מועילה רק לאותו מקום.

ונסתפק הגרעק"א בג' מקומות, מה הדין כלפי המקום האמצעי, דליכא חד"מ ולא שע"מ, האם חשיב כקופה שאינה בדוקה דהחמירו לתלות אפילו ברה"ר, כיון דבאותו מקום ליכא בדיקה, ואת הריעותא תולים ממקום למקום. או שמא חשיב כקופה בדוקה דלא החמירו ברה"ר, כיון דכל מאי דהחמירו לתלות ממקום למקום הוא, משום שדנים את הריעותא בגוף הטומאה בלי להתייחס למקום, ואם כן הרי הקופה בדוקה, וממנ"פ יש לטהר.

והוכיח כצד ראשון בנגע באחד בלילה, דבגמרא מקשינן על רבי יוחנן מדוע איתא בברייתא ובמקום מציאתן דוקא, ולכאורה התם כל הטעם דחשיב כאינה בדוקה זה רק משום שבאותו מקום לא ראינוהו חי, אך מקודם לכן ודאי ראינוהו חי, דכל מת היה פעם חי, ואם כן הכא ממנ"פ יש לטהר שלא במקום מציאתן, משא"כ בקופה שאינה בדוקה כלל, ועל כרחיך דאין לחלק בזה, [אף דהסברא נוטה יותר כצד שני].

**ב. ברשות הרבים ובאבד"ל:** הקשו התוספות, מאי פריך מככר, הא התם איירי באבד"ל. ותירצו, דכיון דמחמרינן בקדשים אפילו ממקום למקום, לא היה לנו לטהר בככר. ובתוספות הרא"ש תירץ, דהא דמחמיר רבי יוחנן לתלות איירי נמי ברה"ר ובאבד"ל. והוכיח כן, מדפריך על רבי יוחנן מנגע באחד בלילה דבעינן מקום מציאתן, והא התם איירי ברה"ר, ודלמא משום כן בעינן מקום מציאתן. ועל כרחיך דרבי יוחנן איירי גם ברה"ר.

ובשערי יושר ש"ב פ"ד כתב בדעת התוספות, דדוקא ברה"י החמירו ולא ברה"ר. ואף דבכל שע"מ החמירו גם ברה"ר, כמש"כ התוספות ר"פ, הני מילי באותו מקום, אך במקום אחר החמירו רק ברה"י, וכמש"כ לעיל לגבי בדוקה. ומה שהוכיח התו"ר מקושיית הגמרא, תירץ השערי יושר, דאילו רבי יוחנן היה מטמא אף לשרוף, ודאי אין חילוק בין רה"ר לרה"י, דמקום אחר ואותו מקום דינם שוה. ורק לפי המסקנא דרבי יוחנן מטמא לתלות בלבד, כתבו התוספות דלא טימא אלא ברה"י.

ולכאורה היה מקום לומר דהתוספות נחלקו על התו"ר רק כלפי אבד"ל, דגם באותו מקום ס"ל להתוספות ר"פ דלא החמירו, אך ברה"ר מודו דמחמירים אף ממקום למקום, והתוספות דימו אותו מקום למקום אחר. וכן נקט בפשטות החזון איש בתוך דבריו [טהרות ג סק"ב ד"ה והנה].

**ג. בחולין:** לעיל הובא בשם כל הפוסקים דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, וצ"ע מדוע לא חששו לדעת רבי יוחנן דלתלות מחזיקין אף ממקום למקום. ותירצו האחרונים, דרבי יוחנן איירי לתרו"ק בלבד, ואף לדעת הרמב"ן דבאותו מקום אזלינן כשע"מ מעיקר הדין, במקום אחר הוי רק חומרא דרבנן בתרו"ק. וראה בארוכה בשערי יושר ש"ב פי"ב.

**ד. מכלי לכלי:** הראב"ד בהשגות פי"ז ה"א נקט, דאף רבי יוחנן לא איירי אלא ממקום למקום באותו כלי, אך מכלי לכלי מודה דאין מחזיקין כלל. וביאר בזה הא דמטהרינן לגבי המדלה עשרה דליים דלעיל. וראה חזון איש אהע"ז ס"פ שביאר דבריו.

**בגמרא מחט שנמצאת מלאה חלודה או שבורה טהורה, שכל הטומאות כשעת מציאתן.** הקשו התוספות, לפי שיטתם דחזקה דשע"מ הוי רק לחומרא דתרו"ק, איך סמכינן עלה להקל במחט. ותירצו, דהכא מקלינן מטעם חזקה, דאיכא חזקת טהרות שלא נטמאו. [ואין זה משום תרתי לריעותא דהא כתבו התוספות בחולין דבעינן חסר ואתאי, אלא דאיכא חזקת הטהרות ושע"מ נגד חד"מ של המחט, והוי ספק השקול].

ורש"י הקשה מדוע לא מטמאינן משום ס"ט ברה"י, ותירץ, דאיירי באבד"ל. וכתב הש"ש שם דתרוויהו צריכי, דאי משום אבד"ל לחוד עדיין יש לטמאות מחמת חד"מ, ואי משום חזקה נגד חזקה עדיין יש לטמאות מספק, אך מעתה דהוי ספק שקול ואיירי באבד"ל שפיר מטהרינן. ובמשנה אחרונה פ"ג מ"ה ועוד אחרונים הקשו מלשון המשנה שכל הטומאות כשע"מ, דלפי התוספות אין זה משום שע"מ אלא משום אבד"ל במקום ספק שקול.

ובשערי יושר ש"ב פ"ד כתב באופן אחר קצת, דכלפי דין תורה סגי באבד"ל, וכמש"כ רש"י, [ואף דאיכא חד"מ לטמאות, השערי יושר נקט דס"ט ברה"ר מהני לטהר אף נגד חזקת טומאה]. אלא דכשם שהחמירו חכמים למיזל בתר שע"מ לחומרא אף ברה"ר, כך צריך להחמיר למיזל בתר חד"מ אף ברה"ר, ולזה אמרה המשנה דכל הטומאות כשע"מ, דחכמים החמירו רק כדי למיזל בתר שע"מ ולא למיזל בתר חד"מ. ועל זה הוקשה לתוספות מה החילוק, ומדוע באמת לא החמירו למיזל בתר חד"מ, ותירצו, דאיכא כנגד חד"מ חזקת הטהרות, ולכן לא החמירו. ולפי"ז רש"י איירי על הדין תורה והתוספות איירי על הדין דרבנן. ולפי"ז לא קשה לשון המשנה שכל הטומאות כשע"מ, וכנ"ל.

ובמקור חיים [תסז סקי"א] למד בביאור דבריהם, דכיון דאיכא תרתי לטיבותא, חזקת הטהרות ושע"מ, הרי זה עדיף מחד"מ, ואזלינן בתרה אפילו ברה"י, ואין צריך כלל לדברי רש"י דאיירי באבד"ל. והקשה, דבמקום דלא הוי חסר ואתאי אלא נחסר בבת אחת לא אמרינן תרתי לריעותא, וכמש"כ התוספות בחולין [י א]. ותירץ, דהכא שאני דליכא חד"מ כלל, כיון שלא ראינו במקום זה את המחט שלמה. וביאור זה יתכן לדעת הרמב"ן וכדלהלן, אך לדעת התוספות עדיין חשיב דאיכא חד"מ. וכן החזון איש כתב דאי אפשר לומר כן מה"ט.

ובסדרי טהרה כתב לבאר דהכא לא מטמאינן משום ס"ט ברה"י, כיון דהוי טומאה למפרע, וכמש"כ התוספות בר"פ. וכן מצד חד"מ אין לטמאות, כיון דהכא לא ידעינן מתי נפלה, ושם הספק אינו מתי נשברה אלא מתי נפלה, ועל זה אין חד"מ. והנה מש"כ דהוי טומאה למפרע, זה יתכן רק אם הוי גזיה"כ דלא ילפינן מסוטה למפרע, אך לפי מש"כ הש"ש דלמפרע לא מטמאינן כיון דאין על זה ריעותא, הכא לא שייך לטהר מה"ט.

אך לדעת הרמב"ן והרשב"א והתורי"ד דהיכא דליכא חד"מ אזלינן מעיקר הדין בתר שע"מ, ניחא בפשיטות, דאף אי לא מצרפינן את חזקת הטהרות יש לטהר מחמת שע"מ בלא חד"מ נגדה. ואף דברה"י לא מהני חזקה, כתב החזון איש [טהרות ס"ג סק"ד, אבה"ע ס"פ סקי"ב] דשע"מ בלא חד"מ עדיף טפי, ומטהרינן אף ברה"י, דחשיב כמו שאין ספק לפנינו כלל. ויישב בזה את דברי התורי"ד, שהוכיח דאזלינן בתר שע"מ מעיקר הדין ולא משום חומרא בעלמא ממחט, דאזלינן בתר שע"מ אף לקולא. והקשה הש"ש, הא ברה"י מטמאינן גם נגד חזקה, ועל כרחיך צריך לאוקמי באבד"ל, וכמש"כ רש"י, ומנלן דאזלינן בתר שע"מ מעיקר הדין. ותירץ החזון איש עפ"י הנ"ל, דשע"מ שאין חד"מ נגדה עדיפא טפי, ומועלת לטהר גם ברה"י.

[ויש להקשות, איך יתכן דחד"מ עדיף משע"מ, וחד"מ לא מהני לטהר ברה"י ואילו שע"מ מהני לטהר ברה"י. ויתכן ליישב, דשע"מ בלא חד"מ נגדה אלימא טפי מחד"מ לחוד, דלא מסתפקים כלל, אך כאשר איכא חד"מ נגד שע"מ חשיב דאיכא ספק לפנינו, ובזה השע"מ מועיל בתורת חזקה בעלמא ובזה אמרינן דחד"מ עדיף מכל החזקות].

והיכא דהמחט היתה ע"ג הטהרות ונפלה, ומצא את המחט שלא ע"ג הטהרות, לדעת התוספות נמי יש לטהר, דגם הכא איכא חזקה נגד חזקה, ובאבד"ל מטהרינן. אך לדעת שאר הראשונים דהטהרה היא משום שע"מ, ואף ברה"י, לא אזלינן בתר שע"מ לטהר אלא במקום מציאתן. ובחזון איש דייק מהר"ש פ"ג מ"ה דגם במחט בעינן שע"מ, ואם כן ס"ל כשאר הראשונים ולא כהתוספות.

וכתב החזון איש, דלפי"ז קושיית הגמרא על רבי יוחנן ממחט אתיא כפשטה, ואין צריך למה שדחקו התוספות ד"ה ומי תלינן, דלהראשונים אזלינן במחט בתר שע"מ מעיקר הדין כיון דליכא נגדה חד"מ, ושפיר פריך לרבי יוחנן דמחזיקים לתלות ממקום למקום, מדוע ליכא נגדה חד"מ, נחזיק את החד"מ שהמחט היתה שלמה גם למקום הטהרות, ואיכא חד"מ נגד שע"מ. ומשני, דכאשר יש שע"מ בלא חד"מ נגדה, הרי זה עדיף טפי מחד"מ לחוד, דלא מסתפקים כלל, וכמש"כ לעיל, ובזה מודה רבי יוחנן דאין מחזיקים את החד"מ ממקום למקום אפילו לתלות.

והנה במשנה שם איתא עוד, אם מכוסות מכוסות אם מגולות מגולות. ופירש הר"ש, דאם נמצאת באהל המת מכוסה צ"פ תלינן דמעיקרא היתה מכוסה וכלים שבתוכה אינם טמאים מאהל המת, ואם נמצאת מגולה אף לאחר שיצא המת, תלינן דגם מעיקרא היתה מגולה ונטמאו כלים שבתוכה מאהל המת. והקשה החזון איש, דלפי דעת התוספות עולה, דהא דמטהרינן בנמצאו מכוסות איירי באבד"ל דוקא, דאי יבד"ל ברה"י מטמאינן למפרע, דשע"מ לחוד לא מהני לטהר ברה"י. ואילו הא דמטמאינן בנמצאו מגולות איירי ביבד"ל דוקא, דהא כתבו התוספות דלא החמירו כשע"מ לתרו"ק באבד"ל, ומעיקר הדין הא לא מטמאינן למפרע אף ברה"י, דלמפרע לא ילפינן מסוטה.

ותירץ, דהא דלא אזלינן מעיקר הדין בתר שע"מ היינו במקום דאיכא נגדה חד"מ, אך הכא מעיקרא לא ידעינן כלל אם הכלי היה מגולה או מכוסה, ובזה מודו התוספות דמעיקר הדין אזלינן בתר שע"מ. ולכן מתניתין איירי באבד"ל, ומכל מקום בנמצאו מגולות מטמאינן אף לחולין מעיקר הדין מחמת שע"מ.

ובש"ש הקשה ממשנה זו על התורי"ד, דאי בספק נגע כנדה ליכא שע"מ כלל, מדוע בנמצאו מכוסות או מגולות אזלינן בתר שע"מ, הא הוי ספק נגע. ודבריו צ"ע, דהא להתוספות נמי לא שייך כאן שע"מ, אלא מטהרינן מטעם חזקה, ואם כן להתורי"ד נמי י"ל כן.

ולפי ביאורו של החזון איש בתוספות רי"ד לא קשה כלל, דכלי מכוסה שפיר דמי למת ולא לנדה, שהרי המצב של הכיסוי הוא גורם לטהרה, ולא מעשה הכיסוי, ולכן אזלינן גם בזה כשעת מציאתן.

**דף ה ע"ב**

**והשתא דאמר רבי יוחנן ספק טומאה הבאה בידי אדם נשאלים עליה אפילו בכלי מונח ע"ג קרקע.** בראשונים מבואר דברבי יוחנן מונח שני חידושים, חדא, דאין זה תלוי בנטמא לחוד, אלא אם המטמא יבד"ל נמי ספיקו טמא. [ואע"ג דהילפותא מר' גידל היא על הנטמא, הוא הדין במטמא]. ועוד, דאין צריך שהדבר בעצמו יהא בו דעת, אלא אם אדם אוחזו חשיב יבד"ל, בין כשאוחז את המטמא ובין כשאוחז את הנטמא. אלא דיש אופן שידענו גם בלא רבי יוחנן, והוא, כאשר יש צירוף של שני דברים יחד, דהיינו, שאדם אוחז את הנטמא וגם המטמא יבד"ל, דחשיב יבד"ל. וזה מבואר במשנה דזרק מקל לבין הככרות, ומהמשנה דתינוק בצד העיסה, דכתבו התוספות דלולי רבי יוחנן מוקמינן להנהו משניות באופן שאדם אוחז את הטהרות. וכן הא דקאמר זעירי דאם חברותיה נושאות את המטה חשיב יבד"ל אף בלא חידושו של רבי יוחנן, והיינו משום דהמטמא שהיא הנדה יבד"ל, וגם הטהרה נישאת על ידי יבד"ל.

ורבי יוחנן עצמו איירי באופן שאדם אוחז את המטמא, והטהרה מונחת ע"ג קרקע. ומבואר מדבריו תרתי, חדא דסגי במה שהמטמא יבד"ל, ועוד, דסגי במה שאדם אוחז את הטומאה, וכ"ש דסגי במה שאדם אוחז את הטהרה. ובגמרא הכא מייתי לה בשביל חידושו הראשון, ובפסחים מייתי לה בשביל חידושו השני.

ולדעת זעירי שהוצרך להעמיד בחברותיה נושאות את המטה, צ"ל דלא סגי שהמטמא יבד"ל, אלא צריך שהנטמא יהא יבד"ל, או שיהא ביד יבד"ל, והכל תלוי בנטמא ולא במטמא, וכפשטות הסוגיא בסוטה. והתוספות כאן הוסיפו דזעירי פליג גם על חידושו השני של רבי יוחנן, דלא סגי שהנטמא ביד יבד"ל אלא אם כן יש צירוף של שני הדברים, דהמטמא יבד"ל והנטמא ביד יבד"ל, ולכן בפסחים הוצרך לשינויי כרבי יוחנן. [ומש"כ התוספות בד"ה כשחברותיה דהכא חשיב טפי וכו', הוא לשיטתם בד"ה ספק, דזהו חידושו של רבי יוחנן, ועל זה פליג זעירי]. אמנם התוספות בפסחים כתבו דהו"מ לאתויי מזעירי, ולפי"ז י"ל דזעירי פליג רק על חידושו האחד של רבי יוחנן.

**מסכת סוטה**

**דף כח ע"א**

**תוד"ה אינו דין, דהא בריש מסכת נדה וכו'.** המהרש"א תמה, דהתם אמרינן הכי לרבי שמעון, ולדידיה באמת הוי ספק, ולרבנן לא פרכינן הכי כלל. ותירץ הקרן אורה, דהתוספות ס"ל כשיטתם בריש נדה דמודה רבי שמעון בספק שרץ דס"ט ברה"י טמא ודאי, ורק לגבי מקוה ס"ל דהוי ספק, ועל כרחיך דבספק שרץ ליכא למפרך הכי.

**באו"ד, וי"ל דסתירה על ידי קינויא וכו'.** הש"ש ש"א פי"א ביאר דבריהם, דבספק שרץ ובספק סוטה יש לפנינו דררא להסתפק דלמא היה טומאה, כיון דבועל ושרץ קמן, משא"כ במקוה דבזמן הטבילה לא היה דררא לפנינו להסתפק כלל, אלא מצאנו את המקוה חסר לאחר מכן, אין מחזיקין ריעותא למפרע. ואף חכמים מודים לזה, אלא דהם מטמאים במקוה למפרע משום דאיכא תרתי לריעותא, כמש"כ המהר"ם שם, או משום דליכא חזקת טהרה כמש"כ המהרש"א שם. וכתב, דזה גופא סברת התוספות ריש נדה דלא ילפינן מסוטה לטמאות ברה"י למפרע, והיינו משום דאין מחזיקין ריעותא למפרע, וחשיב כמו שאין לפנינו ספק בשעת המאורע.

**דף כח ע"ב**

**תוד"ה מכאן, וי"ל אי לאו הלכתא הו"א סתירה דנקט קרא לא דבר הכתוב אלא בהווה.** התוספות בנזיר לז ע"א תירצו, דהא דאמרינן בחולין דאיכא הלמ"מ הוא לפי הס"ד שם דלא אזלינן בתר חזקה, ומכל מקום קי"ל לחז"ל דס"ט ברה"ר טהור, ולכן הוצרכנו לומר דאיכא הלמ"מ לטהר ברה"ר. אך לפי המסקנא דאזלינן בתר חזקה ליכא הלמ"מ כלל. וראה בתוספות בעבודה זרה לז ע"ב.

אך התוספות בריש נדה ובחולין שם נקטו, דבאמת איכא הלמ"מ לטהר ברה"ר אפילו באופן שאין חזקת טהרה, ודלא כהתוספות הכא ובנזיר. והוכיחו כן ממקוה לר"ש, דס"ל דחשיב ספק שקול, ואין חזקת טהרה כיון דאיכא חזקת טומאה כנגדה, ומכל מקום ברה"ר טהור, ולא הוי ספק. עיי"ש שהקשו איך ילפינן כן מסוטה, הא התם איכא חזקת טהרה, ותירצו, דחזקת טהרה דידה איתרע.

**באו"ד, ומפני מה ספק ברה"ר טהור וכו'.** כל זה המשך לדבריהם דלעיל, דהתוספות ביארו את הגמרא בחולין דילפינן מהלמ"מ לחלק בין רה"י לרה"ר, ולזה הוסיפו הכא טעמים נוספים לחלק בין רה"י לרה"ר, או משום דילפינן מפסח דטומאה הותרה בצבור, ומבואר דטומאה במקום רבים קילא טפי, או משום דאי אפשר לרבים להשאל, ומסתבר דבזה לא החמירה תורה.

**באו"ד, מילהון דרבנן פליגין וכו' קטנה שזינתה אין לה רצון להאסר על בעלה.** הפני משה שם הקשה מאי שייטא להכא, הא התם איירי בודאי זינתה וקאמרי חכמים דאין לה רצון, ופיתוי קטנה אונס הוא, והכא איירי בספק טומאה, דאבד"ל טהור. ותירץ הקרן אורה, דהוקשה לירושלמי דלגבי טומאה כל שיש לו דעת סגי, ואין צריך שיהא גדול ממש, ואילו לגבי סוטה לרבנן כל קטנה שזינתה אינה נאסרת, ואיך ילפינן דין אבד"ל מסוטה. עיי"ש שיישב עפי"ז את הרמב"ם דפיתוי קטנה נאסרת ואינה שותה.

וראה עוד בחידושי הגרשש"ק כתובות סימן ו' מה שביאר בזה.

**תוד"ה ברה"ר, מיהו מהתם לא קשיא מידי דלא דמי לשרץ וכו' אבל התם אחת מהם ודאי טמאה.** צ"ע מאי שנא מנזיר דהובא בתוספות לעיל, דברה"ר מטהרינן את כולם אף היכא דאחד מהם ודאי טמא, משום חזקה, ולא משום ספק טומאה, וצ"ע.

**באו"ד, ונראה דלא חשבינן טומאה ברה"ר אלא היכא דספיקא היתה יכולה להיות גלויה לכל וכו', ולא שייך למימר ביה רה"ר אפילו אם נולד ספק ראייתה ברה"ר.** כלומר, דבין ברה"י ואיכא ג' בני אדם, בין ברה"ר ממש, לעולם ספק נדה נחשב לס"ט ברה"י. וזה מיישב נמי את קושיית התוספות ריש נדה, מדוע החמירו במעת לעת גם ברה"ר, כיון דלעולם חשיב רה"י. והתוספות שם ס"ל דגם מקום סתר חשיב רה"ר, והוכיחו מהא דחברותיה נושאות במטה דאף ברה"ר החמירו לתרו"ק.

**באו"ד, וי"ל דהכי הלכתא גמירי לה, א"נ עיקר וכו'.** לפי תירוצם הראשון ילפינן מסוטה רק מה שדומה לסוטה, והיה הלמ"מ מיוחדת לטמאות גם ספק שרץ. ואילו לפי תירוצם השני ילפינן מסוטה כל דבר, אף מה שאינו דומה ממש, ושאני אבד"ל דילפינן מר' גידל דהם חלוקים בדינם.

והנה הר"ן והמאירי ריש נדה תירצו על קושיית התוספות שם מדוע לא מטמאינן ברה"י מעיקר הדין, לפי שספק שרץ לא ילפינן מסוטה. וכבר תמה הגרעק"א [שו"ת ח"ד ס"מ] מכמה משניות דאף ספק שרץ מטמאינן, וכמו דהיה פשוט להתוספות הכא.

**באו"ד, וקשיא מהא דתנן במסכת טהרות המאבד וכו'.** התוספות הניחו בקושיה דאיכא סתירה האם לילה חשיב רה"ר. [הר"ש טהרות פ"ג מ"ו נקט בפשיטות דלילה ברה"ר חשיב רה"ר ולא רה"י]. וראה במהרש"ם שהביא מבעל התניא שתמה על דבריהם, דהתם איירי בסתם כלים הנמצאים דגזרו ע"ז טומאה. [כלומר, דכל כלי שנאבד ולא ראהו חששו חכמים לטומאה, ואף ברה"ר, ולכן בלילה חיישינן אף ברה"ר]. אמנם עדיין יקשה מהירושלמי דפלטיה, דהתם לא איירי בכלים הנמצאים. וראה עוד בחזון איש [טהרות סוף ס"ז] ובאחיעזר ס"ז סק"ג.

**דף כט ע"א**

**ואצטריך דר' גידל אמר רב ואצטריך למגמר מסוטה.** בראשונים מצינו עוד צריכותות.

א. תוספות לעיל בתירוצם השני כתבו, דאין צריך ממש דומיא דסוטה, ועיקר הילפותא לאבד"ל הוא מר' גידל, ולפי"ז מסוטה לחוד ס"ד דאין לחלק כלל.

ב. תוספות בחולין ט ע"ב כתבו, דמר' גידל ליכא לטמאות יבד"ל ברה"י גם נגד חזקת טהרה, דיתכן דאיירי הקרא במקום דליכא חזקת טהרה.

ג. הקרן אורה כתב, דמר' גידל ליכא למילף כלל דהוי ודאי, אלא דמספק צריך להחמיר, וכן נקט הגרעק"א בריש נדה.

ד. התויו"ט טהרות פ"ג מ"ו כתב, דלפי מש"כ התוספות בחולין פו ע"ב דמסוטה בעינן פלגא ופלגא, ואם יש רוב לצד אחד אף לרבי מאיר דחיישינן למיעוטא ליכא למילף מסוטה אלא מר' גידל, לפי"ז איכא עוד צריכותא.