6. אין טחינה באוכלים ובאינו גידולי קרקע
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב מאיר קאופמן / שיעורים

פ' נצבים

**בענין אין טחינה באוכלים ובדבר שאינו גידולי קרקע**

**סיכום השיטות בענין אין טחינה באוכלים**

א]מבואר בגמ' שבת ע"ד: א"ר פפא האי מאן דפרים סילקא חייב משום טוחן אמר רב מנשה האי מאן דסלית סילתי חייב משום טוחן ע"כ ועיין רש"י שכתב שהכונה שחותך ירק ששמו סילקא ולענין עצים ביאר שחותך עצים דקים כדי להבעיר האש ומבואר מזה דמלאכת טוחן זה לא דוקא לטחינה כעין קמח אלא גם אם חותך לחתיכות קטנות חייב משום טוחן אמנם עיין רבינו חננאל דביאר פריס סילקא כעין כתישה ולא כעין חיתוך ולענין סלית סילתי ביאר שהכונה שחותך העץ שיוצא כמין קמח ובפשוטו מבואר דעתו שאין טוחן אלא אם עושה כעין קמח ועיין רא"ש שכתב על פריס סילקא את ביאור הר"ח בסלית סילתי וכתב ופירוש הגון דומיא דסלית סילתי ואחרי זה הביא את פירוש רש"י שזה מחתך ירקות דק דק וכתב שזה פרוש תמוה לומר שיש בזה דש ובפשוטו כוונתו שבא להוכיח שמדובר על עץ ולא על אוכל אמנם הדבר תמוה שאין מי שביאר שכונת הגמ' בסילקא על עיצים ועיין משכנות יעקב שהוכיח מהגמ' לקמן שר"ח היה פריס סילקא כל ערב שבת חזינן שזה הכנה לשבת ולכאורא היה מקום לומר שהרא"ש העתיק את רבינו חננאל וכונתו שפירושו בסילתי פירוש הגון שזה הכונה גם בסילקא שטוחנו כמו קמח ולפ"ז כל מה שחלק הרא"ש על חיתוך דק דק אבל על טחינה כמו קמח וודאי אסור ועיין מ"מ פ"ז שכתב שפירור כמו קמח זה אב וחתיכה דק זה תולדה דאין כאן שינוי גוף הדבר לגמרי

והנה צ"ע שהר"ח עצמו בהמשך הגמ' לענין עושה חבית ביאר שחותך הקנים לשנים שלשה חתיכות וכן עיין רא"ש בביצה ל"א. שכתב מפורש דמי שחותך עצים כדי להסיקם יש בזה טוחן ומבואר שגם בדבר שהוא לא פירור כמו קמח יש בזה טוחן ועיין אגלי טל שחידש שכל דברי הרא"ש בדבר שעדיף לטוחנו כמו קמח אבל דבר שאין ענין לטוחנו יותר חייב גם על חיתוך לחתיכות קטנות ולפ"ז בכל אוכל שטחינתו לקמח מזיקה הרא"ש מודה ואין זה במשמעות דבריו ובפשוטו מבואר מזה שכל סברת הרא"ש ור"ח רק באוכל ששם אין חשיבות טחינה רק בכה"ג שזה כמו קמח אבל בשאר דברים יש לזה חשיבות טחינה גם אם לא טחנו כמו קמח ויתכן הסברא שבאוכל לא חשיב שינוי מהותי רק אם זה נהיה כמו קמח שזה פנים חדשות ועיין בזה לקמן

והנה רש"י ביאר שהכונה שחותך דק דק וגם בזה יש טוחן אמנם מצאנו כמה שיטות בראשונים שכתבו שזה לא בכל דבר וכדלקמן והנה עיין תוס' שכתבו שרק בסילקא ולא ביארו מה באו לשלול ועיין תוס"ר שכתב שרק ירק שדרכו לטוחנו וכן ביאר בתחילה בתרומת הדשן וכן הוא בלשון השיבולי הלקט ולכאורא הכונה שהרי חתיכה גדולה אין זה טוחן ולטחון דק דק בעלמא לא עושים את זה וכה"ג אין ליצירה חשיבות של טוחן [ועיין רשב"א בתשובה שגם כתב שיש טחינה בדבר שדרך לחותכו כך וכנ"ל]

אמנם עיין ריטב"א ובשיטה לר"ן שכתבו שדבר שאפשר לאוכלו חי אין בו משום טוחן וכן משמע במאירי קי"ד: וכן מבואר בכס"מ פ"ז ה"ה בשם הרמ"ך וכן עיין ברבינו ירוחם שכתב להתיר בשר ולחם ומשמע שכל שאפשר לאוכלו ללא טחינה אין לו חשיבות טחינה ועיין תרוה"ד בסופו שנסתפק אולי זה כונת תוס' וכתב נפק"מ בבשר שלא ראוי לאוכלו חי ורק ראוי לעופות אבל צריך טחינה שכה"ג חשיב שאין הדרך לטוחנו אבל אינו ראוי לשימוש עכשיו ללא טחינה ע"ש

ועיין רמב"ם פ"ז ה"ה שכתב שאסור לחתוך ירק כדי לבשלו ועיין כס"מ דמשמע שגם אם אפשר לאוכלו כך אם חתכו כדי לבשל חייב ומבואר שאם חותכו כדי לאוכלו מיד אין בזה חיוב טוחן ובפשוטו מבואר שאין חשיבות של טחינה רק אם זה נעשה לצורך המשך תיקונו וצ"ב ועיין שיטה לר"ן שכתב שיש שכתבו שאם טוחן לחם ורוצה אחרי זה ללושו במים זה אסור וזה על דרך סברא הנ"ל והנה לא נתבאר ברמב"ם מה הדין בחותכו כדי לאוכלו חי אבל אי אפשר לאוכלו ללא חיתוך אמנם עיין ספר הדיברות הובא בילקוט שינויי נוסחאות פכ"א שזה אסור וביאר שזה כוונת הרמב"ם שאין טחינה בפירות הכונה שדבר שראוי לאוכלו חי ואוכלו כך אין בזה איסור טוחן וכן נקט הנשמת אדם ובזה ביאר שהרמב"ם באחד המקומות סתם שאסור לחתוך ירק ולא כתב על מנת לבשלו והנה הרמב"ם אסר לחתוך לצורך בהמה מדרבנן שנראה כטוחן ועיין כס"מ שנסתפק האם זה תמיד או רק לבהמה והחזו"א נקט שזה תמיד והוכיח גם מסוף סימן שכ"א שהובא תשובות הרמב"ם שמותר לגמור שחיקת הריפות שזה כטחון ומבואר שללא זה אסור אפילו שזה ראוי לאכילה כך ואוכלו כך

והנה עיין ב"י דהביא הרבה ראשונים שדנו בטעם ההיתר לפורר לחם והתירו בגלל שאין טוחן אחר טוחן ודייק מזה הב"י שס"ל שתמיד יש טחינה באוכלים

ועיין חזו"א שהקשה דהרי מבואר בתוספתא שאסור לרסק גרוגרות לפני הזקינים ולכל הפחות מבואר שיש איסור דרבנן וכתב שצ"ל שלרסק גרע ובזה תמיד אסור דהינו שריסוק זה כתישה וגם בזה חשיב טוחן כיון שבדיני התורה חשיב שזה לא מחובר והנה קשה גם מהגמ' לקמן שאסור לטחון פלפלים אלא בקתא דסכינא וכן קשה דבגמ' מבואר שאסור לטחון מלח וכן בירושלמי מבואר שהטוחן שום חייב משום טוחן ובפשוטו בהכרח שאם עושה כמו קמח שזה טחינה גמורה וודאי שיש בזה טוחן וממילא יתכן לחדש שגם ריסוק שאין שום חיבור בין דבר לדבר זה גם בכלל טחינה גמורה ובגר"ז יצא לחדש שכל דברי הרא"ש אם חותכו לצורך אכילה כמו שהוא אבל אם רוצה לאוכלו בתור תערובת כמו תבלין בזה אין את ההיתר ולכאורא הכונה דלשימוש שזה לא ראוי כלל ללא הטחינה תמיד יש לזה חשיבות טוחן

העולה מהנ"ל דיש ראשונים שאסרו טחינה בפירות תמיד ויש שהתירו תמיד ויש שהתירו במקום שאין הדרך לטחון ויש שהתירו בדבר שראוי לאוכלו חי ויש שהתירו רק אם רוצה לאוכלו חי ולא אם רוצה לבשלו והנה השו"ע כתב שאסור לחתוך ירק דק דק ובפשוטו נקט לאיסור אמנם הרמ"א כתב שאסור לחתוך לפני הזקינים והבה"ל כתב שזה לאו דוקא רק ההוה נקט אמנם המג"א נקט שלפי אדם רגיל מותר והבה"ל נקט שדעתו להתיר אמנם הפמ"ג ביאר שרק כאן התיר כי זה דבר ששאר אנשים אין להם צורך בזה כלל וסברא זו לא הוזכרה בראשונים ועיין מג"א שכתב לענין גבינה שכיון שעל ידי הדחק אפשר לאוכלה יש כאן ההיתר של אין טחינה באוכלים ומשמע שנקט כשיטות שגם אם זה הדרך מותר כל שאפשר לאוכלו כך ואולי דבריו רק באינו גידולי קרקע

**בדין דבר שאינו גידולי קרקע**

ב]והנה עיין תרוה"ד שכתב לדון לחתוך בשר לחתיכות קטנות למי שלא יכול לאכול כדרכו וכתב שלראשונים שאין טחינה באוכלים א"כ וודאי מותר אמנם כתב לדון שגם לאוסרים כל זה בדבר שהוא גידולי קרקע אבל דבר שאינו גידולי קרקע מותר כמו שהגמ' אומרת לענין מעמר שאין עימור בדבר שהוא לא גידולי קרקע ואחרי זה הוסיף שגם לרבא שחולק אבל כאן שלא שייך טחינה כולי עלמא מודים שמותר עכ"ד והשו"ע העתיק הדין שמותר לטחון בשר למי שלא יכול לאכול ללא טחינה

והנה מפורש בדבריו בסופו שגם אם יש מלאכות אלו בדבר שאינו גידולי קרקע דהינו דמעמר ודש אבל כאן שיש סברא של אין טחינה באוכלים זה וודאי סיבה להתיר ומבואר כוונתו שכאן כולם מודים לסברא של אין טחינה באוכלים וכן האריך בחזו"א וכן הוא בגר"ז ובנשמת אדם ובפשוטו כוונתם בדבר שיש בו את תכונת המלאכה ממש בזה אין דין שיהיה גידולי קרקע כמו מלאכת המשכן וכמו שבורר ומבשל יש בכל דבר ורק בדבר שמציאותו שונה ממלאכת המשכן בזה לא חשיב מלאכה רק אם זה גידולי קרקע דבזה חשיב שזה אותה מלאכה ויתכן עוד דעיין תוס' רי"ד ע"ה: שביאר שצריך גידולי קרקע שזה יצירה יותר חשובה וא"כ במקום שזה אוכלים שאין היצירה כל כך חשובה בזה רק בגידולי קרקע חשיב מלאכה ולא בדבר אחר [והנה האחרונים לקמן לא הביאו צד זה ובפשוטו כי לא ס"ל אמנם יתכן שרק ראו התרוה"ד בב"י ושם לא העתיק את לשונו אלא רק שיש להקל באינו גידולי קרקע]

והנה בתחילתו משמע שהתיר מצד הדין הרגיל של גידולי קרקע וכאביי שאין עימור ודישה בגידולי קרקע אלא שאחרי זה הוסיף שגם לשיטות שאין כזה כלל גם יש סברא לומר שמודים ויש לדון האם לענין הלכה מה שמקילים מצד הסברא הראשונה או מצד הסברא השניה ועיין ביאור הגר"א שציין לדין שקי"ל שאין עימור באינו גידולי קרקע ומשמע שסמך על טעם זה בלבד [ועיין לקמן שכן משמע מהתו"ש והמ"ב]

עוד יש לדון האם בתחילתו שכתב שלאביי שעימור צריך גידול קרקע ה"ה כאן האם כוונתו שלאביי זה סברא גם ללא טחינה באוכלים או שגם שם וודאי דיבר באוכלים שאין זה התכונה הרגילה של המלאכה ורק שבתחילה תלה דבר זה במחלוקת אמוראים לענין דש ומעמר שגם שם הנידון בדבר שאין בו ממש תכונת המלאכה ובסוף חידש שכאן כולם מודים דזה שוני יותר גדול דהרי מצאנו ראשונים שהתירו דבר זה לגמרי ולשונו יותר משמע שרק דיבר על אוכלים שכתב באוכל כזה וכונתו שיש לו המעלה שאין טחינה באוכלים

והנה עיין תו"ש ופמ"ג שהקשו דברש"י מבואר בביאור הגמ' ע"ד: דהשוחק עפר חייב משום טוחן והרי עפר זה לא גידולי קרקע ועיין פמ"ג שכתב לחדש שלענין שבת כיון שהשתמשו אם סממנים של קרקע גם קרקע חשיב גידולי קרקע ועיין רעק"א שהקשה שבגמ' מבואר שיש נידון של טוחן במלח הרי מבואר בגמ' שזה לא גידולי קרקע ואין בזה מעמר וכתב דיש מלח גס שהוא כן נחשב גידולי קרקע עוד קשה משחיקת מתכת דבפשוטו אין זה גידולי קרקע ומבואר ברמב"ם שיש בזה טוחן ובפשוטו אין זה גדל מהקרקע ולפמ"ג הנ"ל א"ש אמנם וודאי שדבריו מאוד מחודשים והנה כל קושיתם יש לה מקום להיתר הראשון אבל עד כמה דנימא שזה רק סברא בדין של אין טחינה באוכלים א"כ כאן שזה לא שייך הדרינן לכלל שגם באינו גידולי קרקע יש טחינה

ועיין נשמת אדם שכתב שכל מה דהתרוה"ד דן שיש סברא של אין טחינה באינו גידולי קרקע זה רק בדבר שהוא לא טחינה גמורה כמו קמח אבל דבר שהוא טחינה גמורה כמו קמח שזה ממש עיקר צורת המלאכה בזה אין שום סברא שיצטרכו גידולי קרקע ולכן מלח או עפר או מתכת שזה טחינה כמו קמח בזה וודאי שזה כמו בורר ומבשל שזה בכל דבר אמנם עדין בטחינה של דק דק בזה יתכן שגם אם אין הסברא של אין טחינה באוכלים אבל יהיה בזה הסברא של גידולי קרקע לאביי

ועיין תו"ש ורעק"א שהקשו עוד דהרי קי"ל להחמיר שבהמה חשיב גידולי קרקע ויש בה דישה ועיין רעק"א תשובה כ' שכתב לישב דזה בתור צירוף שיש צד שאין טחינה באוכלים וגם יש צד שזה לא גידולי קרקע וזה סיבה להקל לכן מקילים בזה וכן הוא בלשון המ"ב שכתב של בשר שמותר כי זה לא גידולי קרקע והוסיף שהרי יש דעות שזה גידול קרקע וכתב שכיון שיש כאן עוד צירוף שאין טחינה באוכלים לכן אפשר להקל בזה אמנם קשה עוד מה שהקשה רעק"א שהרי מדרבנן צריך להיות אסור כמבואר בשו"ע לענין מעמר וכן עיין או"ז סימן נ"ח לענין חולב שנקט שזה לא גידולי קרקע ובכל אופן כתב שזה אסור מדרבנן וצ"ל שלגבי הדרבנן וודאי קיימת סברת התרוה"ד שכאן שיש הסברא של אין טחינה באוכלים א"כ גם רבנן לא גזרו [ובזה א"ש הגר"א שלענין בשר לעופות כתב שהרמ"א נקט שהתרוה"ד חזר בו וצ"ע מה הוצרך לזה תיפו"ל שהרי נקט כטעם הראשון שאין טחינה שלא בגידולי קרקע אלא שעדין מדרבנן אסור וזה רק בצירוף לטעם שאין טחינה באוכלים] אמנם עיין חיי אדם שהקשה שהרי לשיטות שבהמה זה לא גידולי קרקע בהכרח שקי"ל שיש דישה שלא בגידולי קרקע כמבואר בתוס' דהרי הגמ' אומרת שחולב חייב משום מפרק אמנם עיין או"ז סימן נ"ח שפסק שחולב זה דרבנן אמנם זו שיטה יחידה אמנם כל זה קשה לדרך הראשונה של התרוה"ד אבל לדרך השניה שזה רק סברא שבטחינה באוכלים לכו"ע צריך גידולי קרקע א"כ יתכן גם שכאן צריך ממש גידולי קרקע ולא בהמה שניזונת מהקרקע

**בדין חיתוך בשר לעופות שלא יכולים לאכול ללא טחינה**

ג]והנה עיין תרוה"ד בסופו שדן לענין לחתוך בשר לעופות ודן שאולי כאן לתוס' אסור כיון דזה לא ראוי עכשיו לשימוש ללא טחינה ממילא אין כאן ההיתר של אין טחינה באוכלים ואחרי זה הוסיף ועד יש לדון מצד הסוגיא של תיקוני אוכל לבהמה ובפשוטו כוונתו כיון שכל מה שבנה ההיתר הראשון והאחרון כי זה מצב של אין טחינה באוכלים וממילא דן האם שייך כאן הסברא ועיין רמ"א שהביא את דין התרוה"ד וביאר הטעם כי זה אשווי אוכל לבהמה ועיין ט"ז וגר"א שהבינו שכונתו כטעם האחרון של התרוה"ד והקשו שהרי להלכה קי"ל שאין איסור במקום שהבהמה לא יכולה לאכול ללא זה ועיין עולת שבת מה שישב בזה אמנם עיין מג"א וכן הביא המ"ב לבאר שכוונת הרמ"א לחוש לאיסור טוחן אלא שביאר דמה שיש כאן טוחן כי אין כאן הסברא של טחינה באוכלים כיון שאי אפשר לאכלו ללא זה ובפשוטו דעת הט"ז והגר"א דקי"ל כטעם של אין טחינה אלא בגידולי קרקע לבד כיון שקי"ל כך לענין דישה ועימור אלא שצ"ע הרי זה בעלי חיים ולרוב הראשונים זה אסור ועוד למה שלא יהיה איסור דרבנן ואולי הגר"א נקט דהרמ"א נקט שיש כאן החיסרון של אין טחינה באוכלים כיון שזה עומד לבישול ולא עומד לחותכו וכתחילת דבריו וכן משמעות לשונו שכתב דהתרוה"ד חזר בו ממה שחשש שיש כאן טחינה באוכלים וצ"ב מה הוצרך לזה ברמ"א הרי קי"ל שצריך גידולי קרקע כאביי אלא שנפק"מ לדרבנן ובאמת המ"ב כתב לאסור מצד שאין כאן הצירוף של אין טחינה באוכלים

**בטחינת גבינה בכלי מיוחד לטחינה**

ד]והנה הריב"ש כתב לאסור לטחון גבינה במורג חרוץ אפילו לאלתר כיון שזה בכלי והובא בשו"ע ועיין תו"ש ופמ"ג שהקשו הרי זה לא גידולי קרקע והשו"ע פסק שאין טוחן בדבר שהוא לא גידולי קרקע והנה אם זה לא יכול להאכל ללא טחינה אין כאן הצירוף של אין טחינה באוכלים אמנם וודאי מדובר גם בגבינה רכה ועוד שהמג"א שם הוסיף שכל שנאכל על ידי הדחק יש כאן ההיתר של אין טחינה באוכלים ועיין מחצית השקל שביאר שבאמת רק אסר מצד עובדין דחול וכן ביאר המ"ב [ונפק"מ דלפ"ז גם מלח שאין טוחן אחר טוחן אבל אסור במכתשת מצד עובדין דחול וכן הוא בבן איש חי] אמנם הדבר תמוה דהרי בהלכות יו"ט התירו לגרור גבינה במורג חרוץ ולא אסרו מצד עובדין דחול והרי הריב"ש כתב שלענין עובדין דחול אין לחלק בין יו"ט לשבת [ועיין בזה לקמן סק"ה] וצ"ע דעת השו"ע והרי הב"י העתיק הריב"ש ולא משמע שאסר מטעם אחר וכן עיין ביאור הגר"א שהביא את הריב"ש שאסר מצד איסור דאוריתא וכן לשון המג"א מפורש שהעתיק את הריב"ש ומשמע כוונתו לאסור מעיקר הדין

ועיין פמ"ג שהביא בשם הא"ר וכן נקט כדבר פשוט בטל אורות דכאן שזה בכלי גרע דהינו שכל ההיתר של אין טחינה בדבר שהוא לא גידולי קרקע זה לא בטחינה בכלי כמו נפה וכברה ועיין פמ"ג שכתב שאינו מבין דבר זה ובפשוטו שהרי יש כאן שני הצירופים א. שזה לא גידולי קרקע ב. שאין טחינה באוכלים ולכאורא יש מקום לדון שאולי בטחינה בכלי שזה חמיר אין החיסרון של אין טחינה באוכלים דכיון דהרי ביארנו שזה חיסרון בתכונת המלאכה וכה"ג כשזה בדבר שאינו גידולי קרקע וודאי שסברא זו נכונה אבל כאן שזה בכלי טחינה שזה ממש עיקר צורת המלאכה בזה תמיד יש האיסור אמנם בפשוטו הדבר מחודש דיסוד החיסרון של אין טחינה באוכלים ובאינו גידולי קרקע זה רק חיסרון בתוצאה ולא במעשה הטחינה וכאן זה רק מעלה מצד מעשה הטחינה וצ"ע אמנם סתימת הראשונים שהדין אין טחינה באוכלים זה גם בכלי אמנם יתכן שלסברת התרוה"ד דבדבר שאינו גידולי קרקע רק שם אומרים הסברא של אין טחינה באוכלים בזה וודאי כשזה בכלי גרע ולפ"ז הפמ"ג והמ"ב שלא ניחא ליהו בסברא זו כי ס"ל שזהרק צירוף שיטות אמנם עיין גר"ז שאפילו שס"ל שזה סברא אחת בכל אופן כתב שכאן כל סיבת האיסור כי זה עובדין דחול [וצ"ל לדעת הגר"א שקי"ל כטעם של אין גידולי קרקע לבד שבכל אופן מדרבנן צריך להיות אסור וכנ"ל] עוד יש לדון שלפי הביאור בתרוה"ד בכוונת תוס' שאין טחינה באוכלים כי לא רגילים לטוחנם א"כ גבינה בפרט קשה וודאי שהדרך לטוחנה וכך דרך אכילתה ובזה לא שייך ההיתר הנ"ל אלא שזה תלוי בספיקו של התרוה"ד והרמ"א החמיר בבשר לעופות דהינו שתלוי ביכול לאוכלו וצ"ע בזה

**בדין טוחן בשינוי ובדין עובדין דחול**

ה]עיין גמ' קמ"א. דפלפלין אסור לטוחנם ברחים שלהם אלא רק בקתא דסכינא ומבואר שגם בסכין עצמו זה לא מספיק שינוי אלא צריך דוקא בגב הסכין וכן הוא במ"ב סקכ"ה ועיין תוספתא פט"ו הובא בשו"ע ס"ח דמלח אסור לדוכו אפילו במדוך של עץ אלא רק בקתא דסכינא ובעץ הפרור דהינו אפילו דמבואר ביצה י"ד. דדרך טחינתו במדוך של אבן עדין אסור במדוך של עץ או בסכין וצריך דוקא בקתא דסכינא ועיין ב"י שהביא מהשיבולי הלקט שמה שהתירו כאן בשינוי מצד שיש כאן שני שינוים א. שזה לא בכלי הרגיל ב. שזה בקתא דסכינא ולכאורא אין המכוון שצריך שני שינויים אלא שצריך שינוי גדול ועיין חזו"א שהתיר בננה לרסק בקתא דסכינא אפילו שכל השינוי שלא בסכין או המזלג עצמו

ועיין רמב"ם שכתב שאסור לכתוש בקתא דסכינא במכתשת וביאר המ"ב שזה עובדין דחול דהינו שיש כאן איסור נוסף שהכתישה לא תהיה במקום שבו רגילים לכתוש ועיין מ"ב סקכ"ח שזה גם במלח ולא דוקא בפלפלין ועיין ביאור הגר"א דאפילו דביו"ט רק אסרו ברחיים שלהם אבל אין עובדין דחול במכתשת אבל כאן בשבת זה חמור יותר כיון שמצאנו שיש מ"ד שאסור פלפלין שנים שנים חזינן שזה יותר חמור ועיין ב"י שהביא דבכל בו נחלקו ראשונים האם מלח שהדרך על השולחן צריך לדוך במקום שזה לא הדרך או לא והמ"ב סתם להקל ומבואר שאין דין לשנות ולטחון במקום שלא הדרך אלא העיקר שלא לטחון בתוך כלי הטחינה ולכאורא כן מבואר מהתוספתא שלרסק גרוגרות לפני הזקינים מותר בקתא דסכינא ולא הוזכר שצריך לרסק לא במקום שרגילים ומשמע שבתוך הצלחת שזה הדרך לרסק גם מותר

והנה השו"ע כתב שגבינה אסור לדוכה במורג חרוץ והמ"ב והגר"ז ועוד אחרונים ביארו שזה מצד עובדין דחול והנה עיין בריב"ש דכתב לדון שיאסר כנ"ל כמו שמצאנו שפלפלין ברחיים שלהם אסור וכתב שזה לא דומה דשם זה כלי שרגלים לטחון בו לימים רבים וכאן גבינה זה כלי שאין הדרך אלא לטחון לשעתו ומכח סברא זו התיר הרמ"א ביו"ט סימן תק"ד ועיין מחצית השקל ותו"ש שתמהו א"כ למה בשבת להחמיר אמנם עיין מ"ב סקל"ו שכתב שכמו שאסור לכתוש במכתשת דהינו שהרי כאן נתחדש שגם אם עושה בקתא דסכינא אסור במכתשת מה שביו"ט מותר ומבואר שכאן העובדין דחול הוא יותר חמור לכן גם בכלי מיוחד לטחינה אפילו לשעתו יש בזה עובדין דחול [אמנם הריב"ש שם כתב שאיו לחלק בין יו"ט לשבת]

והנה בפשוטו כל העובדין דחול דמצאנו בגמ' בפלפלין זה בדבר שיש בו טחינה רק עכשיו עושה בצורה שיש היתר אבל לכאורא בדבר שאין בו טחינה מסתבר שאין בזה עובדין דחול אמנם המ"ב לענין גבינה נקט שאפילו שיש כאן ההיתר שזה לא גידולי קרקע ואין טחינה באוכלים בכל אופן יש בזה עובדין דחול ומבואר שכל שעושה מציאות טחינה אפילו שמצד החפצא אין בזה טוחן יש בזה האיסור עובדין דחול וכן הוא בבה"ל סי"ב לענין לטחון לחם וכל זה לשיטתו בריב"ש אמנם למשמעות הב"י והגר"א והמג"א שזה אסור מעיקר הדין אין לנו לזה שום מקור ועיין מ"ב סק"ל שכתב לענין מלח שלנו שאין טוחן אחר טוחן שבכל אופן אסור לכתשו במכתשת אמנם עיין עו"ש שכתב רק משום מראית העין דהינו שחושבים שזה מלח ים אמנם א"כ גם בסכין צריך להיות אסור ובפשוטו מבואר שיש כאן עובדין דחול וכנ"ל ויתכן שזה העו"ש לשיטתו שנקט שגבינה זה מצד עובדין דחול

והנה עיין שש"כ פ"ו הערה י"ב שהביא מהגרשז"א שכלי לחיתוך ביצים אין בזה עובדין דחול כי זה עומד לשימוש ביתי אמנם עיין ריב"ש שהמורג הנ"ל היה עשוי לטחינה יומית של הגבינה וכן המ"ב ביאר שהמקור ממכתשת דשם זה כלי טחינה ביתי ובפשוטו כל כלי שמיוחד למלאכת הטחינה יש בו עובדין דחול