יח - בדין המלוה על המטבע ונפסל
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בפרק הגוזל עצים

**סימן יח**

**בדין המלוה על המטבע ונפסל**

**א**

א] **ב"ק צ"ז א',** איתמר המלוה את חבירו על המטבע ונפסלה המטבע, רב אומר נותן לו מטבע היוצא באותה שעה.

**ובפירש"י** שם כתב, ז"ל, נותן לו מטבע היוצא בשעת פרעון, דהא קיבל עליו לתת לו מטבע והאי לאו מטבע הוא, ודוקא הלוהו פרקמטיא אבל הלוהו מעות את שהלוהו משלם לו, עכ"ל, ועד"ז כתבו התוס' דבהלואה סתם נותן לו את המטבע שהלוהו אף שנפסל, וכ"כ ההשלמה והרשב"א והרא"ש בסימן י"א, ובתשו' ופסקים לר"י הזקן סימן קכ"ח, והטור בחו"מ סימן ע"ד, והרמ"א שם ס"ז.

**אך** המ"מ בפ"ד ממלוה הי"א והי"ב כתב בדעת הרי"ף והרמב"ם דאף בהלואה סתמא אינו נותן לו אלא מטבע היוצא באותה שעה, וכ"כ הפסקי רי"ד והריא"ז בסוגיין, וכ"נ בד' הראב"ד,[[1]](#footnote-1) וכ"כ המאירי בשם חכמי הדורות שלפנינו, וכ"ה מבו' בד' הראב"ן במכילתין, וכ"כ הבעה"ת בשער מ"ו חלק ח' אות א' בשם המורים האחרים ובכללם הראב"ד, וכ"נ בד' השו"ע בסימן ע"ד ס"ז, וכמש"כ הסמ"ע שם סקט"ו.

ב] **והנה** בד' המ"מ שם משמע קצת דלעולם מודו הרי"ף והרמב"ם ליסוד דברי רש"י ודעימי' דכל הא דאינו יכול ליתן לו את המטבע שנפסל הוא מכח תנאו, ואך דס"ל דגם בהלואה סתמא הו"ל כמתנה ע"ד כן, וזהו שכתב דסתם המלוה הוא הלואה על המטבע ומתכוין לחשיבות הצורה, ולפ"ז נמצא דלא פליגי הראשונים ביסוד הדין בזה, אלא דפליגי אם בסתמא הוי כמתנה ע"ד כן.

**אך** בד' הפסקי רי"ד משמע דפליג ע"ד רש"י ביסוד הדין וס"ל דאין טעם לפטרו כשמחזיר מטבע שנפסל, ול"ד לגזילה דמצי למימר הרש"ל, וצ"ב ביסוד הפלוגתא בזה.

**ב**

ג] **והנה** המחנ"א בהל' רבית סכ"ו הק' ע"ד התוס' ודעימייהו, דאם בהלואה סתמא מצי ליתן לו מטבע שנפסל, א"כ גם כשהתנה עמו במה מתחייב ליתן לו מטבע היוצא, הרי הכסף אינו מחייב את הזהב.

**והגידו"ת** בשער מ"ו חלק ח' אות א' הק' דמ"ט מותר להתנות שיתן לו מטבע, ומ"ש מהלואת סאה בסאה דאסור להתנות דאם יוזלו יתן דמיהם ואם יוקרו יתן חטים דאסור משום רבית, ועיי"ש מש"כ בזה.

ד] **ובפשוטו** י"ל בזה, דהנה בב"מ ע"ה א' תניא דבהלואת חטים כל שקצץ עמו דמים הוי חיובו בדמים, והמאירי שם כתב דבכה"ג הוי כמכר, והיינו משום דחיוב הלואה הוא להחזיר את מה שלוה, וכמש"נ באורך בסימן י"ט, וע"כ כל שקצץ עמו דמים אי"ז הלואה אלא מקח, שמכר לו את החטים בעד דמים.

**אמנם** הנה בפירש"י שם כתב, ז"ל, וקוצץ לו דמים כך וכך דמים כשער של עכשיו וכו', וכי הוזלו נמי יטול דמים שקצץ "דהא כמו אוזפי' זוזי הוא", עכ"ל, ומבו' בדבריו דאי"ז כמכר, אלא הו"ל כהלואת מעות.

**ונתחדש** בד' רש"י דאף דעיקר חיוב הלואה הוא להחזיר את מה שלוה, מ"מ שפיר יש בידו להעמיד את ההלואה על הערך שבחטים, ובכה"ג הוי דין ההלואה להשיב את הערך שנטל ממנו.[[2]](#footnote-2)

ה] **ולפ"ז** י"ל דמה"ט הוא דכשהתנה להחזיר לו מטבע נותן לו מטבע, וכמש"כ כן החזו"א בסימן י"ז סקכ"ג, ז"ל, פי' בתו' משום דבהלואה אפשר לקובעה בתרי גווני, כגון מלוה סאה חטים בחטים, אפשר לקבוע את ההלואה על חטים וכו' ואפשר לעשות לה דמים ולקבוע החוב על דמים קצובים כשער של עכשו, וכשמלוהו מעות וכו' אין נפקותא אם החוב מעות כטבע של המטבע בעולם או החוב כטבע של פירי והמטבעות יחשבו כפירי, אלא שאם נתחלפו המטבעות יש לן נפקותא שאם החוב טיבעא נותן לו מטבע היוצא באותה שעה, ואם החוב פירי הוי כהוזלה המטבע ונותן לו אותו המטבע שלוה, ובזה אמרינן דסתמא הוי המטבע כפירי ונותן לו אותו המטבע אע"ג דנפסל, עכ"ל,[[3]](#footnote-3) ועד"ז כתב האבנ"ז ביו"ד סימן קפ"ג סק"ח.

**ומתישב** בזה הא דמהני תנאו אף דאין הכסף מחייב את הזהב, כיון דלא באנו לחייבו בחיוב מחודש בתמורת הכסף, אלא זהו דין ההלואה, וניחא נמי הא דלי"ב משום רבית, ודמי להא דהלוהו חטים וקצץ דמים דנוטל דמים אלו אף אם הוזלו החטים ולי"ב משום רבית, - וכנראה זהו מכוון הבית אפרים ביו"ד סימן מ"ג ד"ה ולכאורה י"ל.

**ג**

ו] **והנה** החוו"ד בסימן קס"ה סק"א כתב דכל הא דכשנפסל ל"מ ליתן לו המטבע שהלוהו, היינו דוקא בשנפסל המטבע הראשון לגמרי שאז אין שם מטבע עליו כלל והוא התנה לתת מטבע, אבל אם רק פיחתו המלך מכמות שהיתה כגון שהי' הדינר זהב כ"ה דינרים והעמידו המלך על כ', ודאי דאין משלם לו רק המטבע שהלוה לו דהא עדין שם מטבע עליו רק שהוזל, כמו בסאה בסאה והוזל שאינו נותן לו רק סאה שהלוהו אף שהוזל, וכן אם הוקר המטבע ע"י שהעלהו המלך להמטבע מחויב לשלם לו המטבע שהלוה אף שהוקר מחמת שהלוהו המלך.

**אך** החזו"א בסימן י"ז סקל"ד כתב, ז"ל, נראה דגזלן שגזל מאה דינרין וכל דינר ו' מעין, וצוה המלך לחשוב את הדינר ה' מעין והוקרו הפירות נגד הדינר שאינו נחשב אלא ה' מעין, הוי כמו שפסל את דינר הראשון ועשה דינר חדש ופיחתו דמה לי עושה חדש ומ"ל פיחתו את זה כיון שהפחת ע"פ צואת המלך הוי כשינה צורתו, ואם בא הגזלן לשלם חשיב ראשון מטבע שנפסל שתות וחושב את הדינר ה' מעין ולא חשיב כהוזל, ולא עוד אלא אפי' גזל דינר והוא בעין חשיב כנסדק לר"י צ"ז א' דחשיב פסלתו מלכות כמינכרא היזיקא ואינו אומר לו הרש"ל אלא מוסיף לו מעה, ולפיכך גם במלוה על המטבע צריך להוסיף את החלק שפסלתו מלכות, והחוו"ד סי' קס"ה כתב שזה דין הוזל ודבריו ז"ל צ"ע, עכ"ל.

**וביאור** דבריו הוא, דהגם דדינא הוא דלעולם הוי היוקר והזול בפירות ולא במטבע,[[4]](#footnote-4) כ"ז הוא בהוזלה בעלמא, אך כל שפיחת המלך את ערכו חשבינן לה כפסל את דינר הראשון ועשה דינר חדש ופיחתו והוי ההוזלה במטבע, וע"כ אין המלוה נפטר בנתינת מטבע זה אלא צריך להוסיף את החלק שפסלתו מלכות.[[5]](#footnote-5)

ז] **ובדעת** החוו"ד נראה, כאשר כ"ה מבו' להדיא בלשונו, דודאי דמודה להך מילתא דכל שהפחית המלך את ערך המטבע הויא ההוזלה במטבע ולא אמרינן דאין יוקר וזול במטבע, ואך דס"ל דמ"מ יכול לפרעו במטבע זה אף בשהתנה עמו, דרק מטבע שאינו יוצא ל"מ ליתן לו משום שהתנה עמו שיפרע לו ב"מטבע" ומטבע שאינו יוצא אין שם מטבע עליו, אך מטבע שהפחית המלך את ערכו דשם מטבע עליו שפיר יכול לפרעו בו אף שהוזל, דדמי לסאה בסאה והוזל שאינו נותן לו רק סאה שהלוהו, - והיינו דכ"ה דבמלוה סתם יכול ליתן לו מטבע שנפסל, אף שנפחתו דמיו, ה"נ בהתנה שיפרע לו מטבע יכול לפרוע במטבע שהלוהו אף שנפחתו דמיו, ורק בשנפסל שאין עליו שם מטבע, ל"מ ליתנו לו, כיון שהתנה שיתן לו מטבע.

**ולפ"ז** נראה דמודה החוו"ד דאם הזיק או גזל שוה דינר, והפחית המלך את ערכו, דאינו נפטר בנתינת דינר, דבגזילה ונזיקין דחיובו הוא ליתן את דמיהם, הרי ודאי דכל שנפחת ערך הדינר צריך להוסיף לו דמים, שהרי אין חיובו "מטבע דינר" אלא ערך כשווי דינר, וע"כ כל שהוזל הדינר צריך להוסיף לו, ורק בהלואה שעיקר חיובו הוא להשיב לו המטבע שלוה ממנו, ע"כ אף אם נפחתו דמיו יכול ליתנו לו, דומיא דהלואת סאה בסאה שנפטר בנתינת סאה אף שהוזלה.[[6]](#footnote-6)

ח] **ובדעת** החזו"א שנחלק ע"ד החוו"ד, פשוט דאזיל לטעמי' דס"ל דהא דבהתנה עמו ל"מ ליתן לו ממטבע שנפסל, הוא משום דכה"ג אין חיובו להשיב לו המטבע עצמו כהלואת פרי אלא להשיב את דמיו, וע"כ כל שנפסל ונפחתו דמיו ל"מ ליתנו לו, וע"כ פשיטא לי' דה"נ בפחת המלך את ערך המטבע דנפחתו דמיו ל"מ ליתנו לו.

ט] **ובעיקר** הנידון בזה במלוה על המטבע אם מצי לפרעו במטבע שפחתו המלך, הנה בתשובת מהר"ם בנעט שנד' בחת"ס חו"מ סימן ע"ה כתב, ז"ל, ע"ד מטבע שנפסל ופשיטא דאין חילוק בין נפסל כולו לנפסל מקצתו ונפחת מערכו, ותדע דהרי אף בנפסל כולו עדיין יש לו שיווי רב מפני הנסכא שלו וכו' א"כ גם בנפסל כולו ה"ל רק נפחת מערכו, ועוד דהא הש"ס מדמי לה לתרומה ונטמאת דיש לה שווי מכ"מ להסיק תחת תבשילו, ועוד דהא התוס' כתבו דמשו"ה לר"ה א"ל הרש"ל משום דהו"ל כהוזל וא"כ גם בנפסל כולו הו"ל רק כהוזל וממילא ה"ה בנפחת מערכו, גם הפוסקים לא חלקו בנפסלו בין נפסל כולו למקצתו, עכ"ל, ועי' גם בדבריו בתשו' הר המור ר"ס ל"ז שהאריך בזה.[[7]](#footnote-7)

**אך** החת"ס שם סימן ס"ד נחלק ע"ז, ז"ל, אודות וכו' שנפסלו משנה חדשה ואילך ועד אותו זמן עדיין מסגו בעלמא אלא שנפחתו משוויים, והיינו שגזרה המלכות שבמקום שמציין ה' זהובים יהי' עתה א', וכמש"כ כן מהר"ם בנעט שם, הי' נלע"ד פשוט עפ"י דין תוה"ק כל הפורע חובו עד שנה חדשה ישלם לו מבאנק"א צעט"ל הישנים ויהי' פסידא דמלוה, כיון דעדיין מסגו בעלמא לא גרע מאית לי' אורחא למישן, עכ"ל, ושם סימן ע"ד כתב, ז"ל, ואמנם כ"ז בשנפסלה המטבע, אבל כשיוצאת עדיין אלא שהוקרה או הוזלה, בזה כל אפין שוין שנותן לו מטבע שבשעת הלואה וכו' עכ"ל.

**והנה** המהר"ם בנעט שם הוכיח שאינו יכול לפרוע לו במטבע שנפחת מערכו, שהרי אף נפסל כולו הו"ל כהוזל ול"מ ליתנו לו, וא"כ ה"ה בנפחת מערכו, - אך בדעת החת"ס נראה כמש"נ בד' החוו"ד, דהא דל"מ לפרוע לו במטבע שנפסל אי"ז משום דהוי כהוזל ול"מ לפרוע במטבע שהוזל, אלא הוא משום שאין שם מטבע עליו והוא התנה עמו לפרוע במטבע, אך בהוזל ששם מטבע עליו שפיר יכול לפרעו בו.

**ד**

י] **והנה** החת"ס הוכיח דאף שהוזל המטבע יכול ליתנו לו, משום דלא גרע מאית לי' אורחא למישן דיכול ליתנו לו, ובביאור דבריו נראה דאף דכל דאית לי' אורחא למישן איכא עלי' שם מטבע, מ"מ כיון שאינו יוצא כאן דמיו נפחתים וכל אדם מתרצה ליתנו כאן בדמים פחותין ואפ"ה יכול ליתנו לו, וה"ה שיכול ליתן לו מטבע שהפחית המלך ערכו, ועי' נחל יצחק סימן ע"ד ס"ג ענף ד' סוד"ה אך באמת, וקשיא מזה על מש"כ המהר"ם בנעט והחזו"א דכל שהפחית המלך ערכו ל"מ ליתנו לו.

**ושמא** יש מקום לדון בזה, דשאני מטבע שיכול להוציאו במישן, דהגם דבמקום זה נפחתו דמיו, מ"מ הואיל ויכול להוציאו במישן בדמיו לא חשיב כהוזל.[[8]](#footnote-8)

**אמנם** הנה החזו"א בסימן ע"ד סק"ב כתב, ז"ל, וכן בהא דשמואל דאמר יכול לומר לו לך והוציאו במישן היינו אף אם המטבע הנפסל בזול, עכ"ל, - ולפ"ז הדק"ל דהיאך יכול ליתנו לו ומ"ש מהא דלא מצי ליתן לו מטבע שהוזל ע"פ המלך, ואין לומר דבכה"ג אמרינן דאין תולין היוקר והזול במטבע ולא חשיב כלל כמטבע שהוזל, שהרי כיון שאין המטבע יוצא כאן חשיב כפירא כלפי המטבע היוצא, ותולין היוקר והזול בו.[[9]](#footnote-9)

**וגם** אי נימא דמטבע שיכול להוציאו במישן לא חשיב כהוזל, אכתי תיקשי מהא דבאין מלכויות מקפידות יכול ליתנו לו אף בשאין לו דרך למישן, ופירש"י בד"ה ומשני דהוא משום שיכול ליתנם לבני מישן הבאים כאן, ולכאו' אין בידו ליתנו להן אלא בפחות מדמיו, וכאשר כ"ה להדיא בשטמ"ק בשם הרמ"ה, ז"ל, אבל היכא דאין מלכויות מקפידות זע"ז דנמצא מטבע הנפסל יוצא כאן "אפי' בפחות" נותן לו מן המטבע הראשון וכו', עכ"ל, ואפ"ה יכול ליתנו לו.

יא] **ונראה** דהחזו"א לטעמי' אזיל בזה, דהנה החזו"א בחו"מ סימן ט"ז סק"ט כתב במה שאמרו בב"מ מ"ה א' דהא דאסור להלוות דינר זהב בדינר זהב, הוא משום דלגבי מקח וממכר שויוה רבנן כי פירא וכו' לגבי הלואה נמי פירא הוי, ז"ל, מבואר דמעיקר הדין אינו דומה לסאה בסאה, ונראה מכאן דאם גזלו דינר זהב או הזיקו משלם כשעת העמדה בדין דזה מקרי לגבי נפשי', דאם הי' דינו לשלם כשעת הגזילה א"כ אם לוה והוקר ודאי חשיב סאה בסאה, אלא ודאי דלגבי גזילה טיבעא הוי רק לענין רבית החמירו דלמא אתו לאיחלופי בפירי, עכ"ל.

**ונתחדש** בד' החזו"א, דהגם דבדינר זהב לגבי דינר כסף אמרי' דאיהו ניהו דאוקיר וזיל, מ"מ כיון דלגבי נפשי' טיבעא הוי, ע"כ לגבי נפשי' אמרי' דערכו קבוע ואינו מתייקר ומוזיל, וע"כ מן הדין אם לוה דינר זהב והוקר לא חשיב שנשתנה ערכו ולא חשיב כסאה בסאה, אלא שהחמירו לגבי רבית לאסור בזה דילמא אתי לאיחלופי בפירות, ומה"ט אם גזלו דינר זהב או הזיקו משתער חיובו כפי ערך דינר זהב, ואף אם הוקר או הוזל ביחס לדינר כסף משלם כפי ערך דינר זהב.

**ולפ"ז** נראה, דע"כ אף דבמלוה על המטבע נתחייב להשיב לו את ערך המעות, מ"מ שפיר מצי ליתנם לו כל דאית לי' אורחא למישן, דכיון דבכה"ג איכא עלייהו תורת טיבעא לגבי נפשי', הוי ערכם קבוע ולא חשבינן להו כהוזלו, שלא נתחייב ליתן לו ערך המעות שהלוה במטבע העיקרי, אלא נתחייב לו את ערך מעות אלו עצמן, וע"כ כיון דלגבי נפשייהו הוו טיבעא וערכם קיים שפיר מצי ליתנן לו, - ול"ד להיכא שהופחתו ע"פ המלך דחשבינן לה כפסל את דינר הראשון ועשה דינר חדש ופיחתו והוי ההוזלה במטבע זה עצמו, וע"כ אינו נפטר בנתינת מטבע זה.

**והדברים** מבוארים כן בד' החזו"א בסימן י"ז סקכ"ו ד"ה רב ושמואל דלדעת שמואל אף אם גזל מטבע והוציאו ובא לשלם מטבע אחר, נותן לו מין מטבע שגזל אף שנפסל ואינו יוצא אלא במישן, והרי דאף דכל הגזלנים משלמין כשעת הגזילה, מ"מ יכול לשלם במטבע שנפסל ויוצא במישן, משום דכשגזל מטבע משתער חיובו כפי ערך מטבע זה, ולגבי נפשי' לי"ב יוקר וזול.[[10]](#footnote-10)

יב] **אמנם** הנה בעיקר מש"כ החזו"א דהגוזל דינר זהב משתער חיובו כפי ערך דינרי זהב, מצינו מפורש לא כן בתשו' הרא"ש כלל צ"ד סימן ז', שנשאל בדין ראובן שהפקיד ביד שמעון דינרי זהב ושלח בהם יד ובשעת הוצאה מן העולם היו שוות מ' זהובים ועתה שוות שלשים אם נפטר במה שיתן לו דינרי זהב כמו שהפקיד אצלו וכו', והשיב הרא"ש, ז"ל, מי ששלח יד בפקדון דינרי זהב וכו' חייב לשלם דמים כפי מה ששוים בשעת שליחות יד, דכל מידי דשייך בי' יוקרא וזולא מיד כששלח בה יד נעשה עליו גזלן, ודאי אי איתי' בעיני' אמר לי' הרש"ל וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא בד' הרא"ש, דהגוזל דינרי זהב אינו נפטר בהשבת דינרי זהב, אלא כיון דשייך בהו יוקרא וזולא חייב לשלם דמיהן כפי מה שהיו שוים בשעת הגזילה.

**ולפ"ז** הרי דמהא דכל דאית לי' אורחא למישן או כל דאין מלכויות מקפידות זע"ז מצי ליתן לו את המטבע שנפסל אף דהוי כמו שהוזל, מבו' כמש"כ החוו"ד והחת"ס דאף כשהלוהו על המטבע הוי חיובו להשיב את המטבע שהלוהו, והא ל"מ לפרעו במטבע שנפסל הוא משום דאין עליו תורת מטבע, וע"כ הוא דכל שיש עליו תורת מטבע יכול לפרעו בו אף דהו"ל כמו שהוזל.[[11]](#footnote-11)

**ה**

יג] **והנה** למש"נ מד' החוו"ד והחת"ס דהא דהמלוה על המטבע לא מצי לפרוע ממטבע שנפסל הוא משום שהתנה עמו שלא יפרע עמו אלא מדבר שיש עליו תורת מטבע, ונתבאר דכ"ה מוכח לדעת הרא"ש, הדרא קו' המחנ"א לדוכתה היאך מהני תנאו, הרי הכסף אינו מחייב את הזהב, וגם הדרא קו' הגידו"ת לדוכתה דמ"ט לי"ב משום רבית.

יד] **ונראה** די"ל בזה, דכל הא דאין הכסף מחייב את הזהב היינו כשבא לחייב דבר אחר, אך בהלואת מטבע שהתנה שיחזיר לו מטבע, הרי אינו מחייבו דבר אחר, שהרי הלוה לו מטבע, אלא היינו דאף דבסתמא כשמחזיר לו מטבע זה חשיב כהשבת מה שהלוהו אף אם אין תורת מטבע עליו, מ"מ מצי להתנות שיתחייב מכח ההלואה גם בהשבת המטבע היוצא, שהרי המלוה הי' לו מטבע היוצא, ומצי לקבוע שחיוב ההלואה יכלול בתוכו גם את פרט זה דמטבע היוצא.[[12]](#footnote-12)

**ולפ"ז** ניחא גם הא דלי"ב משום רבית, כיון דאינו מתחייב לו חיוב אחר מלבד עיקר חיוב ההלואה, אלא עיקר חיוב ההלואה הוא להחזיר לו מטבע היוצא.

טו] **ונראה** דזהו טעם הסוברים דגם בהלואה סתמא אינו מחזיר לו מטבע שנפסל, והיינו דכיון שהלוהו מטבע היוצא הרי דגם בסתמא יש בכלל חיוב ההלואה גם את השבת המטבע היוצא, וע"כ אינו יכול להחזיר לו מטבע שנפסל.[[13]](#footnote-13)

1. ובביאור הא דקאמר הכא המלוה "על המטבע" מצינו כמה דרכים, **א** המ"מ שם כתב דהיינו משום דכל המלוה וכו' על המטבע היוצא הוא מלוה, דהוא מתכוין לחשיבות הצורה. - **ב** הפסקי רי"ד כתב דסתמא דמילתא כשמלוה הוא ע"ד אותו המטבע דלא אסיק אדעתי' שיפסל, ונקט על המטבע לבאר טעמא דשמואל, דמפני זה הוא נפטר במעות הראשונות, מפני שעל סמך אותן המעות הלוהו. - **ג** בד' הראב"ד משמע דבא למעט היכא שהעמיד הלואתו על כסף כמו שכותבין עתה בשטרי הלואות וכו'. [↑](#footnote-ref-1)
2. ונפ"מ לדינא בזה הוא למש"נ לעיל סק"ט די"ל דאף דפטורא דקלב"מ הוא גם במלוה שאינה כתובה בתורה, מ"מ בהלואה לא שייך פטורא דקלב"מ, כיון דחיוב השבת ההלואה אינו חיוב מחודש שנתחייב בקבלת ההלואה, אלא הוא משום דלא קיבל את המעות בנתינה גמורה, ולפ"ז הרי דבכה"ג דבשעה שנתחייב מיתה הלוהו חטים וקצץ דמים, הרי דלדעת המאירי דהו"ל כמכר יש בזה לפטורא דקלב"מ, ולדעת רש"י דהוי כהלואה לי"ב לפטורא דקלב"מ, - ויש לדון נפ"מ עוד בזה, אם יהא בזה להתירא דרבית דרך מקח, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. צ"ע היאך זה מתישב עם מש"כ החזו"א ביו"ד סימן ע"ג סק"ג וסק"ה דמן הדין הלואת חטים מחייבת דמים, שאין חיוב בתורה אלא בכסף, והא דמצינו שמתחייב להשיב לו חטים, הוי זה התחייבות נוספת שחלה ע"י חליפי שוה בשוה, עיי"ש, ולפ"ז במטבע שאינו נעשה חליפין ל"ש שיחול חיוב להשיב את המטבעות עצמן. [↑](#footnote-ref-3)
4. וכמש"כ כן החזו"א ביו"ד סימן ע"ב סק"ט, ז"ל, וזהו דאמרינן ר"פ הזהב דהפירי הוא דאוקיר וזיל והמטבע קיץ, דהיינו שכן הוא הדין בחוקי התורה שהמטבע תחשב לקיץ והיוקר והזול יחשב להפרי, ואף אם באמת סיבת היוקר והזול מצד המטבע וכמש"נ, עכ"ל, וכ"ה בחזו"א שם סק"ה ובסימן ע"ד סק"ה וסק"ח ובב"ק סימן י"ז סקל"א, [↑](#footnote-ref-4)
5. ומצינו כן בד' המהרי"ט ח"א סימן י', שבתו"ד הזכיר להך מילתא, דכל שמיעט המלך ערך מטבע מסוים חשיב כהוזל ולא אמרי' בזה דאין יוקר וזול במטבע, עייש"ה. [↑](#footnote-ref-5)
6. אך בס' נתיבות שלום סימן קס"ה אות כ"ג לא כתב כן, עיי"ש, ודבריו צ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. ונראה דכל דבריו הם בגונא שהוזל המטבע ע"פ המלך, דכה"ג חשיב שהוזל המטבע וכמש"כ החזו"א, אך כל שלא הוזל ע"פ המלך, הרי דהגם שנפחת ערכו שראוי לקנות בו פחות פירות, לא חשיב כלל כהוזל, וכמש"כ המהר"ם בנעט בהמשך דבריו דאין היוקר והזול תלוי במטבע. [↑](#footnote-ref-7)
8. אך מסברא אין נראה כן ול"מ הא דיכול להוציאו במישן אלא דמכח זה יש עליו תורת מטבע, ושו"ר בד' הנחל יצחק שם ענף ו' שהאריך בזה דודאי שומת המטבע אינה נקבעת אלא לפי שויו במקום זה, גם מסתברא דגם במישן אין יכול להוציאו בדמיו, וכמש"כ האבנ"ז בסימן קפ"ג סק"א. [↑](#footnote-ref-8)
9. והאבנ"ז בסימן קפ"ג סק"ח כתב לפרש דהא דכשמלוה על המטבע צריך ליתן לו מטבע היוצא, הוא משום דהו"ל כהלואת חטים שעשאו דמים, ושם סק"ט הוכיח דלא כן מהא דיכול לומר לו לך והוציאו במישן אף דאינו שוה כ"כ. [↑](#footnote-ref-9)
10. לא נתברר לי, שהרי התוס' כתבו להוכיח ממשנתינו דבגזל מטבע ונפסל ואין המטבע בעין משלם כשעת הגזילה ול"מ לשלם לו במטבע זה שנפסל, והרי איירי אף בפסלתו מדינה זו ויוצא במדינה אחרת, דלדעת רב יהודה איירי מתניתין בכה"ג, ואף לדעת רב הונא דאיירי גם בפסלתו מלכות, לכאו' איירי גם בכה"ג שפסלתו מדינה זו ויוצא במדינה אחרת, ובכה"ג הרי לשמואל יש עליו תורת מטבע, ואפ"ה לא מצי הגזלן ליפטר בזה, וכן הוכיח החזו"א גופי' שם סקכ"ג בתו"ד (בד"ה ופי' בתוס'), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. אך יש לדחות, דאף דבכל מטבע לגבי נפשי' לי"ב יוקר וזול, מ"מ חיובי תשלומין שבתורה משתערין במטבע העיקרי, ואף בגזל דינר זהב משתער חיובו בדינרי כסף, אך במלוה על המטבע שהעמיד חיובו בערך מטבע זה עצמו, הרי דכיון דלגבי נפשי' לי"ב יוקר וזול נותן לו מטבע זה. [↑](#footnote-ref-11)
12. ומשל לדבר הוא במלוה לחבירו סאה חטין, דחיובו הוא להחזיר סאה חטין, וא"צ לדקדק שתהא כל חטה וחטה בגודל החטין שהלוהו אלא כל שמחזיר לו סאה חטין מתקיים בזה חיוב ההלואה, אך מ"מ מסתברא מילתא דיכול המלוה להתנות עמו שיחזיר לו חטין באותו הגודל שהלוהו, וה"נ הכא דכוותה. [↑](#footnote-ref-12)
13. והיינו דאמנם אי נימא כל הא דחייב להשיב מטבע היוצא הוא משום דהוי כהלואת ערך המעות, וכמש"כ החזו"א, הרי ודאי דבהלואהת סתמא אי"ז כן, - אך למש"נ דאף דדהוי הלואת מדה מ"מ יש בכללה גם את הפרט דמטבע היוצא, י"ל דגם בהלואה סתמא הוא כן. [↑](#footnote-ref-13)