מוקצה ט-י
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שח עד שי - מוקצה

##### הלכות

##### **מוקצה**

##### או"ח סימן שח סעי' ח - יב

##### שיעור ט - י

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

## דלתות כלי שאינן ראויים לתשמיש

**[סעיף ח] כל הכלים הניטלים בשבת דלתותיהן ניטלים, בין נתפרקו בחול בין נתפרקו בשבת.**

וכתב המשנ"ב (ס"ק לה) דמותר לטלטל את דלתות הכלי אפילו שנשברו מערב שבת, ואפילו כשאין ראויין למלאכה אחרת כלל, משום דמוכנים הם על גבי אביהן ועומדים הם להתחבר עם הכלי.

וכ"מ ברמב"ם (רמב"ם פרק כה הלכה יב) כל הכלים הניטלין בשבת שנתפרקו דלתותיהן כגון דלתות שידה תיבה ומגדל בין שנתפרקו בשבת בין שנתפרקו קודם השבת מותר לטלטל אותן דלתות, וכן כל הכלים הניטלין בשבת שנשברו בין קודם השבת בין בשבת שבריהן נטלין והוא שיהיו שבריהן עושין מעין מלאכה. ומשמע דדוקא לגבי שברי כלים בעינן שיהיו ראויין למעין מלאכה, אך דלתות הבית אף שאינם ראויים למלאכה מותרין בטלטול.

ובאמת צ"ב מדוע התירו לטלטל את הדלתות אף שאינם ראויים לתשמיש, דמאי שנא משברי כלים דבעינן שיהיה ראוי למלאכה כמבואר בסעיף ז, ותירץ התהיל"ד (ס"ק יא) דדוקא שברי כלים שצריך לעשות פעולה של הדבקה לתקנן לכן אסורים בטלטול, אפילו שעומדים הם להתחבר לכלי עצמו, אך הדלתות אינן מתקלקלות כלל, אלא רק התפרקו ממקומן ולכן שרי לטלטלן, ואף שבשבת אסור להחזירן יש עליהם שם כלי אגב אביהן. ובתוס' רי"ד בשבת (קכב, ב) כתב שכל שצריך מעשה אומן לתקנם אסורים עד שיהיו ראויין למלאכה בפני עצמן, ומשמע שהטעם להתיר את הדלתות בטלטול אף שאין עליהם שם כלי, הוא משום שאין צריך מעשה אומן לתקנם.

## כפתור שנפל מבגד

והנה לגבי כפתור שנפל מהבגד דנו הפוסקים אם אסור בטלטול משום מוקצה. ובשש"כ (פרק טו הערה רכא) הביא בשם הגרש"ז דאם הכפתור מיוחד לאותו הבגד, מותר לטלטלו כדין דלתות הכלים, דאף שאין להם שימוש בפני עצמן הרי הם מותרים אגב אביהם, אך אם הכפתור אינו מיוחד לבגד מסוים, אסור בטלטול כיון שאינו עומד להתחבר לבגד הזה בדווקא.

אמנם לפי מה שביארנו בדברי התהיל"ד יש להסתפק בדבר, דכיון דצריך תפירה בשביל לחברו לבגד, אולי יש לדמותו לשברי כלים שאסורין בטלטול אף שעומדים להתחבר, שהרי צריך תקון לחברו לבגד, וא"כ אף כפתור המיוחד לבגד יהיה אסור בטלטול כיון שצריך לתקנו ע"י תפירה. אכן לפי מה שהבאנו מהתורי"ד משמע דרק היכא דבעינן מעשה אומן לתקנו אסור, משא"כ הכא דאפשר שיש להתיר לטלטל את הכפתור כיון שתיקונו ותפירתו לבגד אינו נחשב כמעשה אומן.

## טלטול דלתות הבית

מבואר במשנה בריש פרק כל הכלים (קכב, ב) שאף שדלתות הכלים שנתפרקו מותרין בטלטול אך דלתות הבית שנתפרקו אסורים בטלטול, ופירש"י שם שדלתות הכלים אינן דומות לדלתות הבית, לפי שדלתות הבית אינן מן המוכן לטלטל, לפי שאינן כלי, אבל אלו הן כלי אגב אביהן, ומשמע מדבריו שאם יהיה על דלתות הבית שם כלי יהיה מותר לטלטלם.

אמנם המשנ"ב (שם) הביא את דברי הרמב"ם (שם) שכתב 'דלתות הבית אף על פי שהן כלים לא הוכנו לטלטל, לפיכך אם נתפרקו אפילו בשבת אין מטלטלין אותם', ומבואר דאפילו שיש עליהם שם כלי אסורים בטלטול, משום שמיועד לסגור את הבית. וכבר עמד בזה בביאור הלכה (סעיף י ד"ה אין נטלים) דלדעת רש"י כסוי בור ודות שיהיה עליו צורה של כלי יהיה מותר בטלטול, אך להרמב"ם אסור, ועיין במגיד משנה (שם) שפירש דברי הרמב"ם דאע"פ שהם כלים לא הוכנו לטלטול, ולכן אסור לטלטלם.

והנה מלשון הרמב"ם הנ"ל שכתב שאפילו נתפרקו בשבת אסורין משמע דאם נתפרקו בשבת הוי רבותא שיהיה אסור לטלטלן, וכ"ש אם נתפרקו בחול, והקשה המגן אברהם (סימן שח ס"ק יט) דאדרבה אם נתפרקו בחול הרי ראויין הן בבין השמשות לעשות בו שימוש והוכנו למלאכה האחרת, ותירץ דהיה סלק"ד דכיון דבין השמשות היה מטלטלן כשפותח ונועל את הדלת גם עתה לישתרי, קמ"ל שאסור בטלטול.

## חילוק בין טלטול מועט לטלטול גמור

ובביאור כוונת המג"א נראה דהרבותא היא דאף שהיה ראוי לטלטל את הדלת בבין השמשות בפתיחתה וסגירתה, אין זה מתיר לטלטלה טלטול גמור, וכעין מה שמצינו בשו"ע לקמן (סעיף מ) דמותר לדדות בהמה חיה ועוף ע"י שאוחז בצווארם ובצדדים ומוליכן אם צריכין הבעלי חיים לכך, וביאר המשנ"ב (ס"ק קנא) דטעם ההיתר הוא משום צער בעלי חיים, אך בעלמא אסור לטלטל אפילו טלטול במקצת. ומבואר דיש שני דרגות בטלטול, ומשום צער בעלי חיים לא התירו אלא טלטול מועט אך טלטול גמור אסור. ובזה יש לבאר גם בנידון דידן דכיון דטלטול מועט אינו נידון כטלטול גמור, משום כך אסור לטלטל את הדלת טלטול גמור, שהרי לא היתה מוכנה בבין השמשות אלא לטלטול מועט.

עוד מצינו כהאי גוונא שדבר שהיה מוכן לטלטול מועט אינו מתיר טלטול גמור, דהנה מבואר לקמן (סימן שכה סעיף יא) דעשבים שנתלשו בשבת אסורין משום מוקצה, והנה בסימן שיב (סעיף ו) נתבאר דמקנחין בעשבים לחים בשבת אפילו הן מחוברים ובלבד שלא יזיזם, ובמג"א (ס"ק ו) נקט דהטעם שאסור להזיזם משום טלטול מוקצה, אך המשנ"ב (ס"ק יט) ביאר כוונת השו"ע דהיינו שלא ישמוט אותו ממקום חיבורו משום תלישה, וע"ש בשעה"צ (ס"ק כב) דכן פירשו האחרונים ודלא כהמג"א. ומתבאר דלדעת המשנ"ב אין איסור מוקצה בטלטול העשבים כשהם מחוברים למקומם, ומכל מקום אחר שנתלשו העשבים אסורים בטלטול אפילו שבעודן מחוברים היו מותרין בטלטול מועט, ומבואר נמי שדבר שמוכן לטלטול מועט אינו מתיר טלטול מרובה. [אמנם בזמנינו שאין רגילות להשתמש בעשבים לקינוח, כתב השבות יצחק (פרק ז אות ב) בשם הגריש"א שאסור לטלטלם].

אמנם באופן שהטלטול מועט ביותר מצינו אופנים שהתירו לכתחילה, דהנה לגבי טלטול מת מבואר לקמן (סימן שיא סעיף ז) דאף שמת חשיב מוקצה גמור מותר לסוך את המת ולהדיחו, ולכאורה הרי אי אפשר לסוך את המת בלא שיטלטל אותו מועט ואפ"ה שרי, ומבואר שטלטול מועט כגון זה לא חשיב טלטול כלל ומותר לכתחילה. וכ"כ להדיא בתפארת ישראל (שבת פרק כג אות לה) דאע״ג שיניע הבשר מעט ע״י הדחתו שרי [אמנם בחוט שני (ח"ג פרק מח אות א) נקט דההיתר לטלטל את המת הוא דווקא באופן שאינו מטלטל את המת כלל, אלא רק מורח את השמן שנמצא מעל גבי המת].

והנה כתב הרמ"א (סימן רסה סעיף ג) דאסור ליגע בנר דולק כשהוא תלוי פן יתנדנד קצת מנגיעתו ויטה [היינו שיעבור בזה משום מכבה או משום מבעיר], ומשמע שהאיסור הוא רק משום חשש הטיה אך משום טלטול המוקצה אין איסור, ובפשטות י"ל דהכא נמי הוא משום דהוי טלטול מועט, אכן המשנ"ב (שם ס"ק י) הביא מהמג"א דמיירי כשהיה מונח דבר היתר על המנורה, ולכן אין איסור מוקצה משום דהוי טלטול מן הצד. וכן מצינו במשנ"ב לקמן (סימן שי ס"ק כב) על מש"כ השו"ע שמותר לכפות כלי על דבר שאסור לטלטלו ובלבד שלא יגע בו, וביאר המשנ"ב שהוא מחשש שיתנדנד, והיינו נמי דחיישינן לטלטול כזה אף דהוי טלטול מועט. [אמנם בביאור הלכה (סימן רסה ד"ה פן יתנדנד) שהביא מהאור זרוע דאף בלא שמונח עליו דבר היתר מותר משום טלטול מן הצד, ומשמע דהוא מטעם דהוי טלטול מועט, אך לא קיי"ל הכי כדבריו].

## טלטול מועט במפה

ולעניין הלכה נראה דאין להתיר טלטול מועט. אך יש לדון באופן שמונח נר על שולחן שעליו מפה, שנעשית המפה בסיס לדבר האסור, וע"י שיתקרב לשולחן תזוז המפה ונמצא שהוא מטלטל מוקצה, דלפי מה שדייקנו מדברי המשנ"ב לגבי טלטול מנורה דאפילו טלטול מועט אסור יש להחמיר דהכא אסור בטלטול. [ואמנם יש מן האחרונים דס"ל דבכהאי גוונא שמונח המוקצה על חלק מהמפה, אין על המפה דין בסיס לדבר האסור, כמבואר במשנ"ב לקמן (סימן שט ס"ק יח, ובשעה"צ ס"ק כד)].

## כלי מוקצה שנשבר ועומד לשימוש היתר

כתב המג"א (סימן שח ס"ק יט) דלפי המבואר ברמב"ם דדלתות הבית שנתפרקו בשבת אסורים אפילו שהם כלים ואף שיש להם שימוש בשבת, ולא אמרינן דנעשין כלים בשבת עצמה, יש ללמוד דה"ה כלים המוקצים [היינו שמלאכתן לאיסור או מחמת חסרון כיס] שנשברו בשבת אף על גב דעכשיו אין מוקצים אסורים, והיינו משום דלא אמרינן דנעשה עומד לשימוש באמצע השבת.

ובהגהות הרעק"א דחה ראייתו דהטעם שהדלתות אסורים בשבת הוא משום שהן עומדות להתחבר עם הכלי ולכן אין עליהם שם כלי בפני עצמן, אך כלי שהיה מוקצה בין השמשות ועכשיו אינו מוקצה, אין איסור לטלטלו אלא משום הסברא דמיגו דאיתקצאי, ותליא בפלוגתא של רבי יהודה ורבי שמעון אם אמרינו מיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא.

ובתהילה לדוד (ס"ק ז) ביאר את דברי המגן אברהם דבכלי שנשבר בשבת אמרינן מיגו דאיתקצאי לכו"ע משום דהוי דחייה בידים, לפי שההחלטה להשתמש בכלי למלאכת איסור נחשבת כדחיה בידיים, וכמו"כ בכלי המוקצה מחמת חסרון כיס, שהחלטתו להשתמש בו את אותו השימוש, מקצה אותו משימושים נוספים וחשיב דחייה בידיים, ולכן בזה לכו"ע אמרינן מיגו דאיתקצאי.

ובאמת תליא בפלוגתא דהנה ברעק"א במשניות (סוף פכ"ד בשבת) כתב דלר"ש דס"ל דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי, אם רוצה לתת בשר חי לכלבים אינו נחשב למוקצה בשבת, משום דכשהחליט ליתנו לכלבים הרי עומד הוא לכלבים, וטעמו דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי כיון שלא דחייה בידיים.

אמנם החזו"א (סימן מד ס"ק יד) תמה על דברי הגרעק"א הנ"ל דאם כן אם ימלך לפצוע אגוזים באבן תהיה האבן מותרת בטלטול, ועל כרחך דר"ש דמודה דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי היינו דווקא ביושב ומצפה, ולפי"ז בשר חי אסור בטלטול ואף אם יחליט ליתנו לכלבים, כיון שאינו יושב ומצפה שתמות בהמתו.

והנה בתהילה לדוד (שם) הקשה על שיטה זו ממה שפסק השו"ע (סימן שיח סעיף ב) דבהמה שנשחטה לחולה מותר הבריא לאכול ממנה ואפילו אם נעשה חולה בשבת עצמה, ומפורש דאין בזה איסור מוקצה משום דלא דחייה בידיים, ואף שאינו יושב ומצפה, וצ"ע על דברי החזו"א שלדבריו בעינן שיהיה יושב ומצפה וכאן הרי אינו יושב ומצפה לשחוט את בהמתו בשבת.

וליישב דברי החזו"א יש להקדים דהנה נחלקו האמוראים בביצה (כז:) בבעלי חיים בריאים שמתו בשבת האם מותר להשליכן לכלבים, דדעת מר בר אמימר דדוקא במסוכנת סבר ר"ש שמותרת בטלטול ודעת מר בריה דרב יוסף דאפילו בריאה שמתה מותרת בטלטול אליבא דר"ש. והשו"ע (סימן שכד סעיף ז) פסק דמחתכין בהמה לפני הכלבים בין שהיתה מסוכנת ובין שהיתה בריאה, כמר בריה דר"י, אמנם המשנ"ב (שם ס"ק יז) הביא שהא"ר מפקפק בדין זה דבבריאה הרי אין דעתו כלל עליה והרי היא מוקצה, וסיים דגם להגר"א לא ברירא דין זה.

וע"ש בביאור הגר"א שהוכיח מכמה ראשונים (רא"ש וטור סמ"ג מרדכי ורשב"א) דפסקו כמר בר אמימר בביצה שם דס"ל דרק בבהמה מסוכנת שמתה התירו לאכול ממנה ביום טוב, אך בבהמה בריאה שמתה אסורה משום מוקצה, והנה הגר"א שם הקשה דהרא"ש סותר עצמו דלגבי בהמה שנשחטה לחולה פסק שמותרת אפילו שלא חשב כלל להשתמש בה בשבת, ואינו יושב ומצפה, ולגבי בהמה שנתבלה ביום טוב פסק דדווקא במסוכנת מותר. ובסוף דבריו שם נקט דנידון זה האם מותר לטלטל בהמה בריאה שמתה בשבת שנחלקו בו האמוראים, הוא אליבא דר"ש האם בעינן שיהיה יושב ומצפה, דלדעת מר בר ר' יוסף לא בעינן יושב ומצפה, ולכן אפילו בהמה בריאה מותרת, אך לדעת מר בר אמימר בעינן שיהיה יושב ומצפה, ולכן מותרת הבהמה רק במסוכנת כיון שהוא יושב ומצפה אימתי תמות.

אמנם החזו"א (סימן מא ס"ק יב) ביאר את סתירת דברי הרא"ש דבהמה שמתה הרי היא אינה עומדת לכלבים מצד עצמה, וכמו"כ בשר תפל אינו עומד מצד עצמו לכלבים אלא לבני אדם, ומשום כך כל שאינה מסוכנת, שאינו יושב ומצפה שתמות הרי מקצה דעתו אף לר"ש, אך בהמה בריאה שנשחטה בשבת הרי אינה מוקצית מצד עצמה לבני אדם ואדרבה לכך היא עומדת, אלא שמשום איסור השבת אסור לשוחטה, ולכך מיד כשבטל איסור זה מותר לטלטלה ואין צריך שיהיה יושב ומצפה. ובזה מיושבת קושיית התהיל"ד מהשוחט בהמה בשבת שמותרת, משום דכשעומדת מצד עצמה לשחיטה א"צ שיהיה יושב ומצפה.

ולדבריו יש לבאר את מחלוקת האמוראים בביצה דלכו"ע בעינן שיהיה יושב ומצפה, אלא שנחלקו האם בהמה בריאה עומדת לכלבים ורק האיסור שחיטה מונע מלהאכילה לכלבים, וא"כ אין עליה מיגו דאיתקצאי, או דכיון שאינה עומדת לכלבים אינו יושב ומצפה לשוחטה, ואמרינן מיגו דאיתקצאי.

**[סעיף ט] דלת של לול של תרנגולים אסור בין ליטול בין להחזיר, דכיון דמחובר לקרקע אית ביה בנין וסתירה.**

## תלוש שלבסוף חברו

ובמשנ"ב (ס"ק מ) הביא פלוגתת האחרונים דלדעת התוספת שבת מיירי באופן שבנה את הלול במחובר לקרקע, דאם מתחילה היה כלי ולבסוף חברו דינו כמבואר בסעיף י דאם הכינם לכך מותרין בטלטול, אמנם דעת הפרי מגדים דשאני התם בסעיף י שהוא כיסוי בעלמא ולכך סגי שמכינם לכך, אך הכא שיש ציר לדלת חמיר טפי ואפילו כשיש בית אחיזה אסור לטלטלו.

ונראה שמחלוקתם היא האם תלוש שלבסוף חיברו חשיב כתלוש או כמחובר, דאם נחשב כתלוש הרי אותו לול נידון ככיסוי כלים ומותר בטלטול, וכך דעת התו"ש, אך לדעת הפמ"ג תלוש שלבסוף חיברו נידון כמחובר, ולכן אסור ליטול ולהחזיר את כיסויו משום בנין וסתירה.

ובעיקר דינא דתלוש ולבסוף חיברו האם הוא נחשב כתלוש או כמחובר, מצינו ספק בגמרא, דהנה קיי"ל (חולין טו, ב, ובשו"ע יור"ד סימן ו סעיף ב) דהשוחט בדבר המחובר לקרקע שחיטתו פסולה, והסתפקה הגמרא (חולין טז, א) בתלוש ולבסוף חברו האם כשר לשחיטה, ופסק השו"ע (שם) דבדיעבד שחיטתו כשרה, אמנם בש"ך (ס"ק ו) ובט"ז (ס"ק ה) הביאו דהמהרש"ל הכריע דאפילו בדיעבד שחיטתו פסולה. ועולה דנחלקו הפוסקים בתלוש ולבסוף חברו אם חשיב כמחובר או לא, ולכן נראה דהכא שהנידון הוא בדאורייתא האם יש בו משום בנין וסתירה, צריך להחמיר ולאסור טלטול כלים אפילו שלבסוף חברן, אא"כ עשה להם בית אחיזה כדין. וכ"כ החזו"א (סימן מו ס"ק ב) דהעיקר כדברי הפמ"ג דחשיב כמחובר ויש בו משום בנין וסתירה.

## ביאור לשון השו"ע 'לטול ולהחזיר'

כתב השו"ע לול של תרנגולין אסור ליטול ולהחזיר. והקשה התהילה לדוד (לקמן שיג ס"ק יב) מדוע כתב רק שאסורין ליטול ולהחזיר, הרי בלאו הכי יש לאסור להשתמש משום שאין עליו שם כלי והוי מוקצה, ותירץ דודאי שאסורים דלתות הבית משום מוקצה, אלא שאם היה מותר ליטלם ולהחזירם היה מותר לטלטלם משום שעודים הם לאותה המלאכה.

## [סעיף י] כסוי בור ודות אין ניטלים אא"כ יש להם בית אחיזה דאז מוכח שהוא כלי.

וביאר המשנ"ב (ס"ק מב) דאף שתיקנן ועשה בהן מעשה המוכיח שעומד לכסות בהם, או שמשתמש בהם תמיד לשימוש זה דבזה הוסר מעליהם שם מוקצה, אפ"ה אסור משום דהוי כבונה, משא"כ אם יש להם בית יד דמוכח שהוא כלי ולא הוי כבונה וסותר.

ומבואר שם במשנ"ב בשם המג"א דכיסוי בלא בית אחיזה אסור אף בטלטול בעלמא, וטעם הדבר נתבאר בביאור הלכה (ד"ה אין ניטלים) דכיון שעומד הוא להתחבר לבית דמי לדלתות הבית שנתבאר לעיל שאפילו שיש עליהם שם כלי אסורין בטלטול כיון דנטפל לבית. ולפי"ז יוצא שכל דבר שנתפרק מן הבית ועתיד לחזור אליו אסור בטלטול, אפילו שיש עליו שם כלי בפני עצמו.

## כשיש בית אחיזה ואין הדרך לטלטלו

והנה ישנם פקקי צינורות שיש להם בית אחיזה, אמנם אינם מיועדים לפותחם ולסוגרם אלא באופן נדיר, ויש לדון אם הבית אחיזה שלהם מתיר אותם בטלטול, ונראה שכיון שאינו מיועד לפתיחה ולסגירה אין הבית יד שלהם מחשיבם לכלי, ואסור לטלטלן בשבת. וכן נראה שאותן מכסים של ביוב שהדרך לפותחן בכדי לגרוף לשם מים, דאסור לטלטלן בשבת, משום שאין להם בית יד.

**[המשך סעיף י] כיסוי של כלים מותר לטלטלן אפילו אין להם בית אחיזה, והוא שתקנם ועשה בהם מעשה והכינם לכך, או שנשתמש בו מבעוד יום.**

וביאר המשנ"ב (ס"ק מה) שסגי במה שמייחד אותו לכסות את אותו כלי, והנה לקמן בסימן שיג (סעיף א) הובאו שתי דעות בשו"ע לגבי הכנת פקק החלון לתשמיש, דדעת רש"י דבעינן שיתקננו לשם כלי שיהיה ראוי לתשמיש מסוים, אך לדעת רבינו תם סגי בכך שהוא מייעד אותו לצורך נעילת החלון, והכא סתם המחבר כדעת ר"ת שסגי בכך שייחד אותו לאותו השימוש.

## יחוד על ידי מחשבה

עוד נתבאר במשנ"ב (שם) דהוא הדין אם לא עשה בהם מעשה כלל אלא רק יחדו לשימוש סגי כמבואר לקמן סעיף כ לגבי חריות, והיינו דשם דאם ישב על החריות מערב שבת מותר לטלטלן בשבת, ומבואר בשו"ע בשם כמה ראשונים דכ"ש דאם חשב עליהם מבעוד יום דמותר לישב עליהם.

אמנם הקשה התהילה לדוד (ס"ק טז) דמבואר להדיא בגמרא בשבת (קכו, ב) דמעשה הכנה עדיף על מחשבה, דמקשינן שם בגמרא ומי בעי רשב"ג תורת כלי עליו והתניא חריות של דקל שגדרן לשם עצים ונמלך עליהן לישיבה צריך לקשר, רבן שמעון בן גמליאל אומר אין צריך לקשר. ומבואר דאליבא דר"ש לא חשיב שיש תורת כלי עליו משום שנמלך עליהן לישיבה, אלא רק כשעושה מעשה הכנה להשתמש בו, וא"כ מנ"ל דאם מועילה מעשה הכנה בחריות, ה"ה שתועיל ההכנה במחשבה בלחוד, וסיים דדין זה צ"ע. וכעין דבריו מצינו ג"כ בחזו"א (סימן מב ס"ק י), והוסיף שם לתמוה ע"ד השו"ע שכתב דאם מועיל מעשה כ"ש שמחשבה מועילה, דלקמן (סימן שיג סעיף א) לגבי קנה שהתקין להיות נועל בו את הדלת, פסק השו"ע דבעינן שיתקנו ע"י מעשה ולא סגי במחשבה, ובגמרא בשבת (שם) מבואר דדין קנה הוא כדין חריות, וא"כ צ"ע היאך פסק שמועילה מחשבה בחריות, ובקנה אינה מועילה מחשבתו. וצ"ע.

**[סעיף יא] מחט שלימה מותר לטלטלה ליטול בה את הקוץ, ניטל חודה או חור שלה אסור.**

ומשמע דמותר להוציא את הקוץ ע"י המחט, ואף דלקמן (סימן שכח סעיף כח) מבואר דהמפיס שחין בשבת חייב, צ"ל דהיינו דווקא שעושה נקב ע"י כלי אך לעשות חור במחט שרי. עוד מבואר בביאור הלכה (ד"ה הקוץ) דצריך ליזהר שלא יעשה באופן שפסיק רישא שיוציא דם, אך הביא דלדעת החמד משה מותר אפילו אם יוציא דם משום דהקילו רבנן במקום צער.

נחלקו האחרונים לגבי מחט שניטל החוד שלה ויחד אותה לשבת אחת להפיס מורסא, אם מועיל יחוד לשבת אחת, דלקמן (סעיף כב) מבואר דדבר שיש רגילות לייחדו לאותו שימוש סגי ביחוד לשבת אחת, אך אם אין הדרך לייחדו לכך בעינן יחוד לעולם, ודעת החזו"א (סימן מג ס"ק יג) דלא מועיל יחוד לשבת אחת כי ודאי יזרוק אותו לאחר השבת, אך התהילה לדוד (ס"ק יט) כתב דכיון שיש רגילות לייחד אותו לכך, אפילו אם יזרוק אותו לאחר השבת מותר בטלטול, דסגי ביחוד לשבת אחת.

## לייחד בשבת מחט שנשברה מע"ש

כתב המשנ"ב (ס"ק מח) דמחט שיחדה מבעוד יום לאיזה תשמיש צריך לייחדה מבעוד יום, ובספר קצות השולחן (סימן קט ס"ק יב) כתב דהטעם שלא מועיל לייחד את המחט בשבת עצמה הוא משום דאמרינן דמיגו דאיתקצאי לבין השמשות איתקצאי לכולי יומא [ומבואר מדבריו דחשיב מיגו דאיתקצאי אף בלא דחייה בידיים, משום דאינו יושב ומצפה, ועיין משנ"ת בזה בשיעור הקודם שנחלקו בזה התהיל"ד והחזו"א].

## לייחד בשבת מחט שנשברה בשבת

והנה לפי"ז באופן שנשברה המחט בשבת, שלא הוקצתה בין השמשות, לכאורה יהיה מותר לייחדה לשימוש בשבת ותהיה מותרת בטלטול, אלא שבמשנ"ב (שם) מבואר דצריך לייחדה מערב שבת, וביאר הקצות השולחן (שם) דהיינו טעמא משום דאין היתר לייחדה ולעשותה כלי בשבת.

אמנם בחזו"א (סימן מד ס"ק יד והובא בשיעור הקודם) משמע שאין איסור כזה, דהחזו"א שם הקשה על שיטת הרעק"א שכתב (במשניות סוף פכ"ד בשבת) דלר"ש דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי מותר להשליך בשר חי לכלבים בשבת משום דכשהחליט להשליכו לכלבים הרי עומד לכך, דא"כ אם ימלך על אבן לפצוע בה אגוזים תהיה האבן מותרת בטלטול, ע"ש. ולדברי הקצות השולחן הרי אינו יכול ליייחד את האבן בשבת לכלי, כיון שמחיל עליה שם כלי.

ובחזו"א שם תירץ דלא מועילה מחשבת שבת להחשיבו ככלי, והיינו דבכדי להחיל על הדבר שם כלי בעינן מחשבה בחול, ועוד כתב דהטעם שלא מועילה מחשבה בשבת משום דאף ר"ש מודה דהיכא שאינו יושב ומצפה אמרינן מיגו דאיתקצאי לביה"ש איתקצאי לכולי יומא.

ולפי דבריו אלו יש לומר דהטעם שלא מועילה מחשבה על מחט שנשברה באמצע השבת הוא משום דלא מועילה מחשבת שבת להחיל על הדבר שם כלי, וכיון שנשבר לא מועילה מחשבתו שבשבת להחיל עליו שם כלי.

וכעין זה מבואר בסעיף יב דשברי מחצלאות מותר לטלטלן, משום דחזו לכסות בהם טינופא, ואם זרקן לאשפה מבעוד יום אסור לטלטלם. והיינו דווקא מבעו"י, וכן לגבי שברי חרס נתבאר לעיל סעיף ז דאם זרקן לאשפה אסורים והיינו נמי דווקא אם זרק מבעוד יום. ומבואר דאם השליכן לאשפה בשבת עצמה אינו נאסר בטלטול, והיינו נמי משום שלא מועילה מחשבת שבת להחשיבם כמוקצה מחמת גופו שאינו מיועד לשימושי הכלי.

וכן מצינו בתהילה לדוד (ס"ק ט) כתב שאף שלגבי כלי שנשבר לגמרי התבאר בשו"ע (סעיף ו) דנעשה מוקצה בשבת, היינו דווקא בדבר שגופו השתנה, דהוי כגרוגרות וצימוקים שחל עליהם שם מוקצה בשבת, אך כלי שנעשה מוקצה רק מחמת שחשב לזורקו לא מועילה מחשבתו לקרוא עליו שם מוקצה. וכתב דלפי"ז כלי שנעשה בשבת מוקצה מחמת חסרון כיס ע"י מחשבתו, וכגון שחשב להעמיד את אותו כלי לסחורה, אינו נעשה מוקצה ויכול לחזור ולהשתמש בו כיון שמחשבתו של שבת לא עושה על הכלי שם מוקצה.

***הדינים העולים***

1. שברי כלים שצריכין תיקון להדביקן לכלי אסורים בטלטול, אמנם אם רק התפרקו מותרין בטלטול.
2. דעת הגרש"ז שכפתור המיוחד לבגד מותר בטלטול דדמי לדלתות הכלים, אך נראה להחמיר בזה כיון שמצריך תיקון.
3. דבר שהוכן לטלטול מועט אסור לטלטלו טלטול גמור, אמנם אסור לטלטל אפי' טלטול מועט בלי הכנה, ולכן אם מונח מוקצה על המפה ויש עליה דין בסיס אז אסור לטלטלה אפילו טלטול מועט.
4. כלי שמלאכתו לאייסור שנעשה ראוי לשימוש היתר בשבת, לדעת המג"א אסור בטלטול ולדעת הרעק"א מותר בטלטול.
5. לדעת הרעק"א מודה ר"ש דלא אמרינן מיגו דאיתקצאי אלא היכא דדחיה בידיים, ולדעת החזו"א מודה ר"ש רק היכא דיושב ומצפה.
6. אף לדעת החזו"א בדבר שראוי מצד עצמו ואיסורו הוא מחמת איסור, מודה ר"ש שאין מיגו דאיתקצאי אפילו כשלא יושב ומצפה.
7. המשנ"ב הביא מחלוקת האחרונים הכלי שלבסוף חברו האם חשיב מחובר, ונראה שיש להחמיר בזה כמו שמצינו בהל' שחיטה.
8. כסוי כלי שיש לו בית אחיזה שלא נועד לפתוח תדיר, וכגון פקק של צינורות אסור בטלטול, ומאידך אף כשיש רגילות לפתחו אם אין לו בית יד אסור בטלטול.
9. כתב המשנ"ב ע"פ השו"ע לקמן דאם חשב על דבר לשימוש מועיל מכ"ש שמייחד ע"י מעשה, אך החזו"א וכן בתהילה לדוד לא ברירא דין זה.
10. דבר שיש רגילות לייחדו סגי ביחוד לשבת אחת, וכשאין רגילות בעינן יחוד לעולם. ולגבי מחט נחלקו האחרונים האם יש רגילות לייחדו.
11. מחט שנשברה בערב שבת א"א לייחדה בשבת משום שהוקצתה בין השמשות.
12. מחט שנשברה בשבת א"א לייחדה בשבת, לדעת הקצוה"ש הוא משום שאסור להחיל שם כלי בשבת, ולדעת החזו"א הוא משום דלא מועילה מחשבת שבת.