51 בדין גרדומין, ובדין לבן ותכלת
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק לך לך אור לי"ד מרחשון תשס"ד

**הערות בדיני גרדומין דציצית**

**א', בהא דבעי' שישתייר כדי עניבה, אם מהני מה בשנפסק ראש א' לגמרי ונשתייר כדי עניבה בראשו השני, ובסק"א נתבאר דעת הרא"ש בתשובה בדין גרדומין, ובסק"ג נתבאר בהא דבעי' כדי לגנבן יחד אם בעי' כדי לענוב גם את החוטין השלמים, ואם בעי' כדי לענוב ח' חוטין או דסגי בכדי לענוב ד' חוטין. ב', לדעת ר"ת ודעימי' דל"מ הכשרא דגרדומין רק בשנשתייר מחצה שלמים, ביאור פלוגתת הראשונים אם בעי' שישתיירו ב' חוטין שלמים מב' ראשיהן, או סגי שישתיירו ד' ראשין שלמים, או בעי' שישתיירו בכל צד ב' ראשין שלמים, ובסק"ה נתבאר כמה פרטים בדעת היראים בדין שיעור לבן ותכלת.**

**א'**

**בהא דבעי' שישתייר כדי עניבה, אם מהני מה בשנפסק ראש א' לגמרי ונשתייר כדי עניבה בראשו השני**

א] הטור באו"ח סי' י"ב כתב דהא דבעי' שישתייר כדי עניבה, היינו בהחוט השלם, וע"כ אף אם מפסק ראש א' לגמרי, אכתי כל שנשאר כדי עניבה בצדו השני שפיר דמי, וכ"ה בשו"ע שם, וכן נקטו בפשיטות כל הפוסקים.

וע' בשו"ת לב חיים להגרח"פ סי' פ"ז, שדקדק כן מל' הבה"ג והשאילתות ורש"י בספר הפרדס, עיי"ש.

וצ"ע בזה מל' הרא"ש בכ"ד, חדא ממש"כ הרא"ש בהל' ציצית סי' ז', ז"ל, הלכך אפי' אם איגרדום ח' חוטין ונשתייר בהן כדי עניבה כשר, ואם יש אפי' בחוט א' פחות מכדי עניבה פסול, עכ"ל, והנה מש"כ מתחילה ח' חוטין היינו ח' ראשין, ומ' דגם מש"כ חוט א' היינו ראש א', וא"כ הרי מבו' מזה דגם בשנפסק ראש א' ואין בו כדי עניבה פסול.

ולכאו' יש להביא עוד ראי' מכרחת לזה מד' הרא"ש, וזה ממש"כ בתשובות הרא"ש כלל ב' סי' ט', ז"ל, ולכן הי' אומר ר"ת, דהאידנא שנותנין ד' חוטין ב' משום תכלת וב' משום לבן וכופלין אותן לח', אם נפסקו ג' חוטין מן הח', שמא כל הג' חוטין הן מן הד' שנכפלין ולא נשתייר כ"א חוט א' שלם ופסול, אבל אם נפסק חוט א' או שנים כשר, ואף אם נפסקו כולן ונשתייר בששה מהן כדי עניבה והשנים נפסקו לגמרי כשר, עכ"ל, ושם סי' י"ב כתב הרא"ש, ז"ל, הלכך מן הח' חוטין אם נפסקו ג' חוטין פסול הציצית דשמא לא נשאר אלא חוט א' שלם, ואנן ב' חוטין שלמים בעינן, ואם נשאר בחוט כדי עניבה כשר, עכ"ל.

והנה כבר עמד הב"י דד' הרא"ש שם הם שיטה חדשה בדעת ר"ת, ואי"ז כמו שהביא הרא"ש בפסקיו דעת ר"ת, והוא דהיכא שנשתייר בחוטין כדי עניבה, הרי שאף אם נפסקו כולן כשר, ודינא דר"ת דלא מכשרי' רק בשנשתיירו ב' חוטין, היינו בשלא נשתייר בהחוטין הנפסקין כדי עניבה, שבזה אם נשתיירו ב' חוטין שיש בהן כדי עניבה שפיר דמי, ואם נפסקו ג' חוטין ואין בהן כדי עניבה פסול, וזה דלא כמו שהביא הרא"ש בפסקיו שדעת ר"ת דאף בשנשארו בחוטין הנפסקין כדי עניבה אין להכשיר רק בב' חוטין ולא בג' חוטין, והיכא שלא נשתייר בהן כדי עניבה יש לפסול אף בחוט א'.

והנה עיי"ש בב"י שתמה על ד' הרא"ש, דהיאך מכשיר הרא"ש בשנפסקו ב' חוטין לגמרי, הרי יש לנו לחוש שמא הוו שני ראשין של חוט א', והוי זה נפסק חוט א' מעיקרו ופסול.

ולכאו' נ' די"ל בישוב ד' הרא"ש, שהנה הרא"ש בתשובה שם כתב, ז"ל, והלל"מ שהתכלת אינו מעכב את הלבן והי' מספיק לנו בב' חוטין לבן, אלא שאנו נותנין עוד ב' חוטין זכר לתכלת, עכ"ל, ולפ"ז י"ל קו' הב"י, דכיון דאזיל הרא"ש שם דלדידן דלית לן תכלת סגי לן בב' חוטי לבן, הרי דלא איכפת לן כלל שיהא נפסק חוט א' מן הד' מעיקרו, שהרי סגי לן בב' חוטין, ואף שאנו נותנין ב' חוטין זכר לתכלת, י"ל או שלא נהגו כן לעיכובא, או שבזה ודאי יש להכשיר כל שבתחילתו הי' בו ד' חוטין.

ונמצא לפ"ז דשי' הרא"ש שם היא כהשי' השני' שהביא בפסקיו בשם י"מ, דהיכא דנשתייר כדי עניבה מכשרי' אף בכל החוטין, והיכא דלא נשתייר כדי עניבה אין מכשירין אפי' בחוט א', וזהו דמכשיר הרא"ש שם בתשובה היכא דנשתייר כדי עניבה אף בשנפסקו כל החוטין, והא דמכשיר שם הרא"ש בשנפסקו ב' חוטין לגמרי, אשר זה הוא דלא כמש"כ בפסקיו דאף בשנפסק חוט א' ולא נשתייר בו כדי עניבה פסול, הוא משום שדעתו שם דלדידן דלי"ל תכלת סגי לן בב' חוטי לבן, וע"כ שפיר יש לנו להכשיר אף בשנפסקו ב' חוטין לגמרי, שהרי כיון דלי"ל תכלת סגי לן בב' החוטין הנשארים, וכמש"נ לעיל דמה שאנו נותנין ב' חוטין זכר לתכלת אי"ז לעיכובא, או דסגי לזה במה שהי' ד' חוטין בתחילתו.

והנה נמצא לפ"ז דמה שפסל הרא"ש בסי' ט' ובסי' י"ב בשנפסקו ג' חוטין ואין בהן כדי עניבה, שמא הן מג' חוטין, היינו משום דבכה"ג אין לנו אפי' ב' חוטין כשרין, כיון שג' החוטין נפסקו מעיקרן ופסולין.

ולכאו' מוכח מזה שדעת הרא"ש דבנפסק ראש א' לגמרי ל"מ מה שנשתייר כדי עניבה בהראש השני, אלא כיון שנפסק ראש זה מעיקרו, הוי זה בכלל דינא דנפסק חוט א' מעיקרו פסול, דאי נימא דמהני מה שנשתייר כדי עניבה בהראש השני, א"כ מ"ט פסל הרא"ש בשנפסקו ג' חוטין מן הח' ואין בהן כדי עניבה, משום דחיישי' שמא הן מג' חוטין נפרדים, ולכאו' הרי אדרבה אי הוו מג' חוטין, יש לנו לחשבן שנשתייר בכולן כדי עניבה, שהרי נשתייר בראשן השני כדי עניבה, ומ"ט פסל בזה הרא"ש, ובע"כ מוכח מזה דכל שנפסק ראש א' מעיקרו הוי זה בכלל דינא דנפסק חוט א' מעיקרו פסול, ול"מ מה שנשתייר ראשו השני שלם, וע"כ כל שנפסקו ג' חוטין מעיקרן, יש לנו לחוש דהוו ג' חוטין נפרדין, ונמצא דלית לן אלא חוט א' כשר, ואנן בעי' שישתיירו ב' חוטין שלמים.

וצ"ע במה שנטה הטור מד' אביו הרא"ש, והכשיר אף בשנפסק ראש א' ואין בו כדי עניבה, מכח מה שבראשו השני יש כדי עניבה, וצ"ע רב בזה.

והנה עי' בב"י שם בסי' י"ב, שכתב שמד' הרא"ש נ' כד' הטור, וזה ממש"כ הרא"ש דלרבנן וכו' אם נפסק חוט א' מעיקרו פסול, דכיון שנפסק ממקום חיבורו בכנף לא נשתיירו אלא ג' חוטין, ע"כ, הרי בהדיא דבנפסק חוט מעיקרו לא פסלי' אלא מפני שלא נשתייר אלא ג' חוטין, הא אם נשתייר קצת מהחוט הרביעי דהיינו ראש א' ממנו או קצתו כשר, והוא שיהא השיור כדי עניבה, עכ"ל, אך למש"נ להוכיח מד' הרא"ש דכל שנפסק ראש א' מעיקרו פסול ול"מ מה שנשתייר כדי עניבה בהראש השני, צ"ל דמש"כ הרא"ש דהפסול הוא משום שלא נשתייר אלא ג' חוטין, היינו משום דכל שחוט א' נפסק לגמרי מצדו הא', נפסל חוט זה לגמרי, דהכשר ד' חוטי הציצית הוא בשכל חוט מהן הוא כפול, וכל שנפסק חוט א' מהן ובטלה כפילותו, נפסל חוט זה, ונמצא שלא נשתיירו אלא ג' חוטין.

ועיי"ש עוד בב"י, שכתב דמש"כ הרא"ש אח"כ דהא דנפסק מעיקרו פסול ל"ד מעיקרו אלא כל שלא נשאר בו כדי עניבה נפסק מעיקרו קרי לי', עכצ"ל דהיינו כשנפסקו ב' ראשי החוט ולא נשתייר בא' מהן כדי עניבה וכו', עכ"ל, אך אי נימא בד' הרא"ש דכל שנפסק ראש א' לגמרי ל"מ לו מה שנשתייר בראשו השני כדי עניבה, שפיר מתפרש ל' הרא"ש כפשוטו.

ב] עוד יש להעיר בזה מל' כמה מהראשונים דנראה להדיא דלא ס"ל כד' הטור בזה, דהנה ז"ל הסמ"ק מצוה ל"א, אם נפסקו ב' חוטין כשרה ג' פסולה, כי שמא כל א' שנפסק חוט אחר הוא ואין כאן ב' חוטין שלמים, ומה שאנו קוראין גרדומין זהו שאינן ארוכין י"ב אצבעות, אבל אם גרדם שאין בו כדי עניבה אפי' "פתיל א'" פסול, עכ"ל, והובאו דבריו אלו בכלבו בהלכות ציצית, ומבו' להדיא שאף שלא נפסק אלא פתיל א' וצדו השני שלם, מ"מ בעי' שישתייר בו כדי עניבה, ואין לדחוק ולומר דמש"כ פתיל היינו מב' צדדיו, שהרי מש"כ הסמ"ק לעיל מינה נפסקו ב' חוטין וג' חוטין היינו ב' ראשין וג' ראשין, וא"כ ודאי שאף מש"כ פתיל א' כונתו על ראש א', ושו"ר שכבר עמד בזה הגרח"פ בשו"ת לב חיים סי' פ"ז.

וכן נ' גם בל' בעה"ע הלכות ציצית ש"א ח"ד, ז"ל, ואם אשתייר מיני' ד' חוטין שלמים וד' אחריני איגרדום ואשתייר כדי לענבן והקשר עם הגודל חוליא א' קיימת כשרה, עכ"ל, ומ' קצת מלשונו דבאותן הד' בעי' שישאר בכל א' מהן כדי לענבן.

ונ' עוד מלשונו דגם מש"כ דל"מ מה שנשתייר כדי עניבה, רק אם נשתייר הגדיל קיים, ולכאו' זה כדעת רש"י, בעי' לזה בכל ראש וראש, וזה דלא כמו שדן החזו"א בסי' ג' סקי"ג לומר, שגם לדעת רש"י דבעי' כדי עניבה מן הענף, מ"מ אילו נפסק חוט בצדו הא' מן הגדיל ובצד השני הגדיל קיים, יש להכשיר, וע' ביאור הלכה סי' י"ב ד"ה יש לסמוך, שנ' דעתו שאין להכשיר בכה"ג, ובפשוטו נ' דב' הנידונים תלויין זב"ז, ולדידן דפסקי' דאף בשלא נשתייר בראש א' כדי עניבה מהני לו מה שנשתייר בראש הב', הרי דה"נ אף בשלא נשתייר בראש א' מן הגדיל מהני לו מה שנשתייר בראש הב', אך להבעה"ע דבעי' שישתייר כדי עניבה מכל ראש, ול"מ מה שנשתייר בראש הב', הרי שה"נ בעי' שישתייר מן הגדיל בכל ראש וראש, אך י"ל דאף לדידן, מ"מ בעי' שישתייר בכל ראש חוליא וקשר, עיי"ש בחזו"א.

ומוכח כן ממה שסיים בעה"ע שם, ז"ל, ואם נפסק חוט א' משמונה חוטין מעיקר הטלית פסולה, כצ"ל כמו שהגי' השעה"ח, עכ"ל, והנה לדעת הטור דסגי שישתייר כדי עניבה בא' מראשי החוט, הרי דהא דאמרי' דנפסק חוט א' מעיקרו פסול, דהיינו כמו שפירש הרא"ש בסי' ז' שלא נשתייר בו כדי עניבה, וכן מבו' מד' התוס' במנחות דל"ח: ד"ה אלא, שפירשו כן, היינו בשנפסק ב' ראשי החוט ולא נשאר בא' מהן כדי עניבה, וע' ב"י שנסתפק אם מצרפין כדי עניבה מב' הראשין יחד, וע' חזו"א סי' ג' סקי"ד בזה, וממש"כ בעה"ע לפסול בנפסק חוט א' "משמונה" החוטין, מבו' להדיא דפליג על הטור וס"ל דבעי' שישתייר כדי עניבה בכל ראש וראש.[[1]](#footnote-2)

ג] ולכאו' יש להוכיח כן עוד בדעת בעה"ע, דהנה בסוגיין איבעיא להו אי בעי' כדי לענבן כולהו בהדדי או כל חד וחד לחודי', והנה הב"י בסי' י"ב כתב, דהא דקאמר דבעי' כדי לענבן כולהו בהדדי, קאי על החוטין המגורדמים, כלומר שהחוטין המגורדמים יכולים ליענב יחד, ולא כמו שראיתי מצריכין שישאר כדי לענוב כל הח' חוטין יחד, ולא מסתבר דלמה לנו שישאר בגרדומים כדי לענוב החוטין השלמים, אלא בשנשאר כדי לענוב בו כל החוטין הגרדומים קרי כולהו כהדדי וכו', עכ"ל, וכן פסק בשו"ע שם ס"א.

והנה לפ"ז הי' נראה, דלפ"ד הטור דס"ל דסגי שנשתייר כדי עניבה בחוט זה, ול"ב שישתייר כדי עניבה בכל ראש וראש, לכאו' אף בשנפסקו כל החוטין דבעי' שישתייר כדי עניבה בד' ראשין, לא ניבעי אלא שיהא בהחוט כדי לענוב ד' חוטין, ולא ניבעי שיהא בו כדי לענוב ח' חוטין, דכיון דהא דבעי' כדי לענוב כולהו קאי רק על החוטין המגורדמים, והיינו דאין השיעור דכדי עניבה בכל א' לחודי', אלא כיון שכולן נפסקו בעי' שישאר בכולהו כדי עניבת כולן, הרי מסתבר שאין לנו לשער רק באותן הראשין דבעי' שישאר בהו כדי עניבה, וז"פ מסברא, אך הנה עיי"ש בבעה"ע שכתב להדיא דבעי' שיהא בו כדי לכרוך ח' שערות, והרי דלא סגי שיהא בו לכרוך ד' שערות, אלא בעי' שיהא בו לכרוך ח', וצ"ב הטעם בזה, וראיתי בלבו"ש בסי' י"ב שם שכבר עמד בזה דמסברא הי' נ' דסגי שיהא בו כדי לכרוך ד' אך בד' בעה"ע מפורש דבעי' כדי לכרוך ח', עיי"ש בדבריו, ונ' מזה דהבעה"ע פליג על הטור, וס"ל דבעי' שישתייר בכל ראש וראש כדי עניבה, וע"כ שפיר ס"ל דבעי' שישתייר כדי עניבת ח' שעורות.

אמנם באמת אין להוכיח מזה, שהרי באמת מד' בעה"ע יש להוכיח דס"ל דבעי' שיהא כדי לענוב כל החוטין, ושלא כד' הב"י דל"ב רק כדי לענוב החוטין המגורדמין, שהרי דעת בעה"ע שם להלן מינה הוא כדעת ר"ת דבעי' שישארו ד' שלמים, ול"מ הכשירא דגרדומים בשנשתייר כדי עניבה, רק על ד' מן ח' החוטין, עיי"ש, ולפ"ז הרי דממש"כ דבעי' שיהא בזה כדי לכרוך ח', הגם שלא נפסקו אלא ד', דאי נפסקו ח' הרי כלל לי"ב הכשירא דגרדומין, מוכח דאף בשנפסק חוט א' בעי' שיהא בו כדי לכרוך ח', והב"י שם הביא מד' המרדכי שכתב באמת דלדעת ר"ת ל"ב רק שיהא בו כדי לכרוך ד' חוטין, וזה שלא כד' בעה"ע, ולפ"ז נ' דאין להוכיח מדבריו דבעי' שישאר כדי עניבה בכל ראש וראש, דאף אי נימא דל"ב שישאר כדי עניבה בכל חוט וחוט רק בראש א' מן החוט, מ"מ כיון דבלא"ה דינא דכדי לענוב כולהו אינו תלוי כלל במנין החוטין הנפסקין, הרי דשפיר י"ל דשיעור כדי עניבה הוא כדי לענוב ח' חוטין, שבזה הוא דחשיבי הגרדומין.

אך העירוני שאכתי יש להוכיח כן מד' המרדכי, דהנה הב"י שם הביא ד' המרדכי דהא דבעי' כדי לענבן כולהו בהדדי, היינו ד' חוטין לפיר"ת דאיגרדום דוקא מין א' כשר, ולפירוש ר"י דאיגרדום כולהו כשר ר"ל לענוב כל הח' חוטין, עכ"ל, ולמד מזה הב"י דל"ב שישאר רק כדי עניבת החוטין המגורדמים, וע"כ הוא דתלי לה המרדכי בפלוגתת ר"ת ור"י, והנה הרי מצריך המרדכי לדעת ר"ת שישאר כדי לענוב ד' חוטין ולר"י שישאר כדי לענוב ח' חוטין, ואי נימא דל"ב שישאר כדי עניבה בכל ראש וראש, וסגי במה שנשתייר כדי עניבה בראש א' בכל חוט, הרי הי' בדין דלדעת ר"ת יהא סגי שישתייר כדי עניבת ב' חוטין ולדעת ר"י ישתייר כדי עניבת ד' חוטין, וכמש"נ לעיל הטעם בזה, ולכאו' מוכח מד' המרדכי דפליג על הטור וס"ל דבעי' שישתייר כדי עניבה בכל ראש וראש, וע"כ לדעת ר"ת דמכשרי' בנשתייר כדי עניבה בד' ראשין, בעי' שיהא בכל חוט כדי עניבת ד' ראשין, ולדעת ר"י דמכשרי' בנשתייר כדי עניבה בח' ראשין, בעי' שיהא בכל חוט כדי עניבת ח' ראשין, וצ"ע בזה.

אך הנה החזו"א בסי' ג' סקי"ד כתב לדחות ראית הב"י מד' המרדכי, אלא לעולם אף בשנפסק חוט א' בעי' שיהא בו כדי לענוב ד' חוטין לר"ת וח' חוטין לר"י, ונ' דהיינו, משום די"ל דהא דבעי' שיהא כדי לענוב כל החוטין, אי"ז מכח הא שדין הציצית הוא בח' חוטין, אלא כ"ה השיעור ששיערו חכמים לחשיבות הגרדומין, וכיון שלא נתפרש בגמ' להצד דכדי לענוב כולהו, כמה חוטין בעי' שיהא בו כדי לענוב, הרי שלדעת ר"ת דהגמ' שם איירי רק באיגרדום ד' חוטין, הרי שכיון שאמרו בסתמא כדי לענוב כולהו בהדדי, ה"ז מתפרש לענוב ד' חוטין, ולדעת ר"י דאיירי הגמ' שם באיגרדום ח' חוטין, הרי שמתפרש סתימת ד' הגמ' דבעי' שיהא בו כדי לענוב ח' חוטין, ואי נימא הכי שוב אין להוכיח מד' המרדכי דפליג על הטור וס"ל דל"מ רק אם נשתייר כדי עניבה בכל ראש וראש.

ועיי"ש בחזו"א בסוד"ה והנה, שכבר רמז להעיר כן על הב"י, דכיון דחזי' דאף דסגי בשנשתייר כדי עניבה בא' מראשי החוט, מ"מ הוי השיעור כדי עניבת ב' הראשין, הרי דה"נ י"ל דאף בשנפסק חוט א' בעי' כדי עניבת כל החוטין, ועיי"ש גם בד"ה עוד כ' ב"י, מש"כ החזו"א בזה, ואכתי צ"ע בכ"ז.

ד] ויש לדון להוכיח כן עוד מד' כמה מהראשונים דפליגי על הטור בזה, חדא, ממש"כ תוס' במנחות דל"ח: וכמה מהראשונים, שלדעת רש"י דבעי' שישתייר כדי עניבה מן הפתיל, א"כ מהא הוכיח רבא שם דצריך לקשור על כל חוליא, ולכאו' הרי כיון שנשאר כדי עניבה מהפתיל אין הקשר ניתר, ובע"כ דרבא פליג וס"ל דל"ב שישתייר כדי עניבה, והביאו כן בשם רש"י גופי', ואינו בפירש"י שלפנינו, והשטמ"ק באות י"ח גריס כן בד' רש"י.

והנה אי נימא דכל דנשתייר ראש א' שלם, מהני אף אם נפסק הראש השני מעיקרו, הרי דלפ"ז הא דאמרי בני ר"ח דצריך שישאר כדי עניבה, איירי בשנפסק הראש השני לגמרי, דאל"כ הרי ל"ה בעי' שישאר בראש זה כדי עניבה, וא"כ הרי שפיר מוכח רבא מזה דצריך לקשור על כל חוליא וחוליא, דאל"כ הרי יפסק הקשר ע"י הראש השני שנפסק לגמרי, וע' חזו"א סי' ג' סק"ג שכבר העיר כעי"ז, ובע"כ מזה דאף בשנשתייר ראש א' שלם בעי' שישאר כדי עניבה בהראש השני, ואם נפסק אף ראש א' ולא נשתייר בו כדי עניבה ה"ז פסול, וע"כ אין להוכיח מזה דצריך לקשור על כל חוליא וחוליא, כיון דבע"כ לא איירי שנפסק כלל ראש א' ולא נשתייר בו כדי עניבה, וצ"ע בזה, ועמש"נ בדברינו בשיעור אורך החוטין סק"ה, דלרש"י לטעמי' דבעי' שישתייר כדי עניבה מן הענף, יל"פ היטב הטעם דל"מ מה שנשתייר בראש השני, עיי"ש באורך.

עוד ילה"ע בזה, דהנה במנחות דל"ה: אמרו דשאני גרדומי רצועות דפסולין מגרדומי ציצית דכשרין, ופי' בזה הנמו"י בהלכות תפילין, והוא להר"י מלוניל, דטעמא דגרדומי רצועות כשרין, הוא משום דתשמישי מצוה נינהו, ואיכא משום זה קלי ואנוהו, וכיון שהי' מתחילה כהוגן תו לא מיפסיל, עכ"ל, והעירוני בזה, דהגם דנימא דכל השיעור הוי משום זה קלי ואנוהו, אך הא דבעי' שיהא החוט כפול לב' ויהיו לו ב' ראשין, ודאי הוי זה מעיקר הדין, וא"כ מ"ט מכשרי' מדין גרדומין גם היכא שנפסק ראש א' לגמרי ונשתייר בראש השני כדי עניבה, ונ' דמזה יש להוכיח דאה"נ הר"י מלוניל פליג בזה, וס"ל דכל שנפסק ראש א' מעיקרו פסול, ול"מ ע"ז הכשירא דגרדומין, ואף שנשתייר ראש השני שלם, וז"ב.

והנה כתב רבינו ירוחם ני"ט ח"ג, ז"ל, נפסקו ב' חוטין אפי' נשאר בהן כדי עניבה פסול, ואם נפסק א' ונשאר בו כדי עניבה כשר וכו', עכ"ל, והב"י בסי' י"ב תמה על דבריו שהרי גם לדעת ר"ת בכה"ג כשר, כיון שנשארו ב' חוטין שלמים.

ועיי"ש שדן לומר דאולי אזיל כהשיטה שהביאו תוס' והרא"ש דכל מה דמכשרי' בגרדומין הוי רק לדעת רבי ולא לדעת רבנן, וס"ל דכ"ז הוא דוקא בשנפסק החוט מב' ראשיו, אך תמה ע"ז דכיון דתוס' והרא"ש דחו סברא זו למה כתבה, עכ"ד, וע' בהגה' שעה"ח לבעל העיטור הלכות ציצית ש"א ח"ד אות י"ג מש"כ לישב ד' רי"ו, ואין הדברים מתישבים בל' רי"ו, וע' משכנו"י או"ח סי' י"ח שכתב לישב ד' רי"ו, דחשש לדעת הראב"ד דעושין ג' חוטין לבן וא' תכלת, וע"כ לדעתו אין להכשיר בגרדומין, רק בשנשתיירו ג' חוטין שלמים, דהיינו שיעור הכשרא דלבן, ועמש"נ בפרט זה להלן ענף ב' ס"ק ג' וד'.

ולולי דמסתפינא הי' נ' דט"ס נפלה בד' רי"ו, שהרי להלן הביא רי"ו דאם נפסקו אפי' כל ח' חוטין ונשאר בהן כדי עניבה כשר, ולפיר"ת וכו' אם נפסקו ב' מהחוטין ונשאר בהן כדי עניבה כשר, ואם נפסקו ג' פסול דשמא לא נשאר אלא חוט א' שלם וכו', עכ"ל, והרי שהרי"ו גופי' כ' להכשיר בנפסקו ב' חוטין ונשתייר בהן כדי עניבה, ואין נ' בדבריו שם דהוי זה דעות חלוקות.

ונ' דצ"ל בתחילת ד' רי"ו, נפסקו ב' חוטין אם לא ותיבת אפילו ט"ס היא, ונתחלף מתיבות אם לא לתיבת אפילו נשתייר כדי עניבה פסול, ואם נפסק א' ולא נשאר ותיבת לא נשמטה בדפוס כדי עניבה כשר, ע"כ, ונ' שכן מוכח גם מהמשך ל' רי"ו שם שכתב ע"ז, ז"ל, וי"מ שפי' שמועה זו שמוכיח שם שאפי' נפסק חוט א' בענין שלא נשתייר בו כדי עניבה פסול, עכ"ל, והרי להדיא שהנידון הי' בשלא נשתייר כדי עניבה, דלדעה קמא אף בזה לא פסלי' רק בב' חוטין, ולדעה בתרא בזה אף בחוט א' פסול.

ובביאור הפלוגתא בזה יל"פ בתרי אנפי, די"ל דפליגי בדינא דהטור, דהדעה הראשונה ס"ל דכל שנפסק חוט א' אע"פ שלא נשתייר בו כדי עניבה כשר, כיון שנשתייר כדי עניבה בראשו השני, ול"ח כנפסק מעיקרו, והדעה השני' ס"ל דל"מ בשנשתייר כדי עניבה בראשו השני, אלא אף בשנפסק רק ראש א' מעיקרו פסול, וכמש"נ כן בדעת כמה מן הראשונים.

ויל"פ עוד בזה, דהפלוגתא בזה הויא בשנפסק חוט א' ונשתייר בו מעט, ואך דלא נשתייר בו כדי עניבה, שהדעה הראשונה ס"ל דהא דמצרכי' שישתייר כדי עניבה היינו רק בשנפסקו ב' חוטין, אך בשנפסק חוט א' ל"ב שישתייר כדי עניבה, ורק אם נפסק מעיקרו בסמוך לכנף מיפסל, וע' ב"י בסי' י"ב, שמבו' שם בדבריו לדון לפרש כן, עיי"ש בד"ה וסברא זו של ר"ת, (וע' גם בד"ה ויש לפרש בענין אחר), והדעה השני' היא כמש"כ הרא"ש דכל שלא נשתייר כדי עניבה נפסק מעיקרו קרי לי', ואף בחוט א' שלא נשתייר בו כדי עניבה פסול.

ואם נפרש כהדרך הראשונה, הרי נמצא לנו דפליגי בזה ב' דעות שהביא רי"ו אם מהני מה שנשתייר כדי עניבה בראשו השני, וד' הטור שנויים בפלוגתא.

ובאגור הלכות ציצית סי' ט"ז, ז"ל, ואני המחבר אומר כי המנהג פשוט בכל אשכנז לפסול הציצית אפי' בשנפסק חוט א' סמוך לגדיל שלא נשאר בו כדי עניבה, עכ"ל, והדרכי משה בסי' י"ב עמד בזה, דאם ר"ל שנפסק ב' ראשי החוט מאי למימרא, ואי איירי בראש א' מאי טעמא, ואפשר דר"ל שהמנהג כרש"י שפירש שצריך שישאר מן הענף ולא מן הגדיל, עכ"ל, אך למש"נ יל"פ כפשטות ל' האגור דאיירי שלא נפסק אלא ראש א', ואפ"ה פסול בשלא נשאר בו כדי עניבה, ול"מ מה שנשתייר כדי עניבה בראשו השני.

**ב'**

**לדעת ר"ת ודעימי' דל"מ הכשרא דגרדומין רק בשנשתייר מחצה שלמים, ביאור פלוגתת הראשונים אם בעי' שישתיירו ב' חוטין שלמים מב' ראשיהן, או סגי שישתיירו ד' ראשין שלמים, או בעי' שישתיירו בכל צד ב' ראשין שלמים**

א] לדעת ר"ת דל"מ דינא דגרדומין רק בשנשתיירו ב' שלמים, הנה בד' התוס' והרא"ש מבואר דהיינו דבעי' שישתיירו ב' חוטין שלמים מב' צדיהן, וכ"ה גם בסמ"ג ע' כ"ו, ובמרדכי סי' תתקל"ט, ובטור או"ח סי' י"ב, ובסמ"ק מצוה ל"א, ועיי"ש שכתבו דמה"ט אילו נפסקו ג' ראשין פסול, דשמא הוי זה מג' חוטין, ואין כאן ב' חוטין שלמים.

אך כמדומה דכמה מן הראשונים פליגי בזה, דהנה בארחות חיים הלכות ציצית סי' י"ח, ז"ל, ואם נפסקו ד' מן החוטין כשר רובו פסול, עכ"ל, וכ"ה בכלבו בהלכות ציצית, ומשמעות דבריו דבכל גווני שנפסקו ד' חוטין כשר, ואף דהוו מחוטין נפרדין, שהרי בסתמא אין אנו יודעין דהוו ד' ראשין אלו מב' חוטין, וצ"ב הטעם בזה, אך אולי ט"ס הוא בד' הארחות חיים והכלבו, שהרי נ' בדבריהם שם שהוא העתקת ד' הסמ"ק, והסמ"ק כתב להדיא דגם בנפסקו ג' חוטין פסול שמא הוא מג' חוטין נפרדין, וצריך בדיקה בזה.

וכן נ' גם בל' בעה"ע הלכות ציצית שער א' סוף ח"ד, ז"ל, ומסתברא כדפסקי' דאם אשתייר מיני' ד' חוטין שלמים וד' אחריני איגרדום ואשתייר כדי לענבן וכו' כשרה, עכ"ל, ומשמעות לשונו דבכל גווני שנשתייר ד' חוטין שלמים כשרה, אף דיש לחוש שמא הם מג' או ד' חוטין נפרדין, וכ"נ גם בל' בעה"ע לעיל מינה שכתב דבעי' שיהא רובו או חצי שלם, ולא כתב דבעי' שיהיו ב' חוטין שלמים, ומשמע דכל שחצי מח' החוטין שלמים סגי בזה, וא"צ לדקדק שיהיו ד' הראשין השלמים מאותן ב' חוטין.

ושיטה אחרת בזה, נ' שהיא דעת היראים בסי' ת"א, ז"ל, הלכך מי שאין לו תכלת נותן ד' חוטי לבן במקום תכלת, ול' זה שנותן הלבן במקום תכלת, הוא גם ל' התוס' בדל"ח:,[[2]](#footnote-3) וכ"ה גם ל' הרא"ש בהל' ציצית סי' ז ובשו"ת כלל ב' סי' ט, וכן נמצא ל' זה בד' הראשונים בכ"ד, (וע' בבעה"ע שכתב כן להדיא, ומה"ט הצריך שם שיהיו חוטין אלו מצמר, שלא יהא חסר בהן רק הצביעה, עי' בדבריו בשער א' ח"א דס"ז. ובשער ב' ח"א דע"א., אך בפרט זה פליגי עליו ש"ר), ואחרי שהד' במקום תכלת, יש לדקדק ולומר, דהא דמכשרי' גרדומי ציצית בכדי לענבן כגון שניתקו ב' מצד זה וב' מצד זה שנמצא במקום תכלת ובמקום לבן שלמים וקימין, אבל אם נפסקו ד' צ"ל ג', מצד אחד, שאין לו לא לבן ולא תכלת קיים כשיעורו מתחילה פסול, עכ"ל.

וד' היראים צ"ב, דכיון שפסל אם נפסקו ג' ראשין בצד א', והיינו משום שלא נשתיירו ב' חוטין שלמים, א"כ מ"ט הכשיר בשנפסקו ב' מצד זה וב' מצד זה, הרי גם בכה"ג יש לנו לחוש דהו מחוטין נפרדים, ומנא לן דהוו ד' הראשין מאותן ב' חוטין, והרי בסתמא אי"ז ידוע כלל אם הוו מאותן חוטין או מחוטין אחרים, רק אם עושין כעצת המג"א לעשות היכר בקשרים שבראש החוטין, והיראים לא פירש דאיירי בכה"ג שעשה היכר ויודע דהוו הד' ראשין מאותן ב' חוטין.

ב] ולכאו' נ' דשורש הפלוגתא בזה הוא בדין תכלת ולבן, שהגם דכל הנך ראשונים ס"ל דבעי' שיהא מחצה לבן ותחצה תכלת, מ"מ פליגי בזה, דדעת התוס' והרא"ש ודעימיהו, דבעי' שיהיו ב' חוטין שלמים דלבן וב' חוטין שלמים דתכלת, וכן מבו' להדיא בתוס' ר"פ התכלת וברא"ש שם ובסמ"ג עשה כ"ו, וכ"ה גם להדיא בד' רש"י בפ' התכלת, וכ"ה מבו' בל' כמה מן הראשונים.

אך בדעת הארחות חיים והכלבו נ', דס"ל דל"ב כלל שיהיו ב' חוטין שלמים לבן וב' שלמים תכלת, אלא בעי' שיהיו ד' ראשין דלבן וד' ראשין דתכלת, ואף אם הוו ד' חוטין שחציין תכלת וחציין לבן שפיר דמי, ומשום שלדעתם עיקר דין תכלת ולבן נאמר על מנין ח' חוטין, שיהא מחציתן לבן ומחציתן תכלת, וע"כ כל דהוו ד' ראשין לבן וד' ראשין תכלת שפיר דמי, ול"ב כלל שיהיו הלבן והתכלת בחוטין נפרדים, וכן נ' גם מד' הגר"א באו"ח סי' י"ב, עמש"נ בזבריו להלן סק"ה.

ודעת היראים נ' שהיא שיטה אמצעית בזה, דהאמנם ל"ב שיהיו ב' חוטין שלמים דלבן וב' חוטין שלמים דתכלת, אלא שיהיו ד' ראשין דלבן וד' ראשין דתכלת, אך מ"מ אילו עביד בצד' א' ד' ראשין דלבן ובצד השני ד' ראשין דתכלת ל"מ, דכיון דבעינן שיהי' בכל צד ד' חוטין, ע"כ בעי' שיהיו ב' מחוטין אלו לבן וב' מחוטין אלו תכלת, וכל דהוו בכל צד ב' לבן וב' תכלת שפיר דמי, הגם שאותן החוטין הוו בצידן הא' לבן ובצידן הב' תכלת, וע' להלן סק"ה מש"נ באורך בדעת היראים בזה.

ונ' דזהו מה דפליגי בדין גרדומין, שהרי דעת ר"ת דהכשירא דגרדומין הוא רק בשנשתייר חוטי הלבן או חוטי התכלת שלמים, וע"כ התוס' ודעימייהו דס"ל דא"א לעשות חוט א' חציו לבן וחציו תכלת, אלא בעי' שיהיו ב' חוטין שלמים לבן וב' חוטין שלמים תכלת, הרי דה"נ בהכשירא דגרדומין ל"מ רק אם נשתיירו ב' חוטין שלמים מב' צדיהם, והארחות חיים והכלבו דס"ל דבדין לבן ותכלת בעי' שיהיו ד' ראשין לבן וד' ראשין תכלת, ול"ב כלל שיהיו הלבן והתכלת בחוטין נפרדין, הרי דה"נ בהכשירא דגרדומין מהני אם נשתיירו ד' ראשין שלמים הגם דהוי זה מד' חוטין נפרדים, דאף בכה"ג חשיב דנשתיירו חוטי הלבן שלמים, שהרי אם הי' עושה מעיקרא ראשין אלו לבן, ושאר ראשין תכלת, הי' זה כשר, והיראים דס"ל דבעי' שיהא בכל צד ב' ראשין לבן וב' ראשין תכלת, הרי דה"נ הכשירא דגרדומין הוי בשנשתייר בכל צד ב' ראשין שלמים.

ג] אמנם בדעת בעה"ע, שנמי נ' בדבריו דכל שנשתיירו ד' ראשין שלמים אי"ב להכשירא דגרדומין, הגם דהוו מחוטין נפרדים, וכמו שהבאנו לעיל, נ' דאין לומר דס"ל כן דגם בדין לבן ותכלת ל"ב שיהיו ב' חוטין שלמים דלבן וב' חוטין שלמים דתכלת, דבכל ל' בעה"ע מבו' להדיא דעיקר דין לבן ותכלת הוא שיהיו ב' חוטי לבן וב' חוטי תכלת, ול"מ בשעשה ד' ראשין לבן וד' תכלת מד' חוטין נפרדים, ע' בדבריו בשער א' ח"א דס"ז., ושם ריש ח"ב, ובשער ב' ח"ב.

ושוב נתבוננתי שגם בדעת הארחות חיים מוכרחים אנו לפרש הטעם באופן אחר, שהרי הא"ח שם בסי' י"ב הביא פלוגתת הרמב"ם והראב"ד, שדעת הרמב"ם דז' חוטין לבן וא' תכלת ודעת הראב"ד דו' לבן וב' תכלת, ולא הזכיר הא"ח כלל לדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דעושין ד' לבן וד' תכלת,[[3]](#footnote-4) וא"כ הרי צ"ע דמ"ט בדין גרדומין הצריך הא"ח שישתיירו ד' שלמים, הרי עיקר הא דמצריך ר"ת שישארו ד' שלמים הוא מכח הא דמבו' בגמ' דלא מכשרי' רק באיגרדם לבן ואשתייר תכלת ואיפכא, וא"כ הרי דכ"ז הוא לר"ת לטעמי' דהלבן הוי ד' חוטין והתכלת ד' חוטין, אך להא"ח דהלבן הוי ז' או ו' חוטין והתכלת הוי א' או ב' חוטין, הרי דלכאו' יש לנו להסתפק אם לדידן דלי"ל רק לבן אין לנו להכשיר רק אם נשתייר ז' או ו' שלמים דזהו שיעור הכשרא דלבן, או דנימא דכיון דהכשרא דתכלת הוי בא' או בב חוטין, ע"כ אף דאנן אית לן רק לבן, סגי בנשתיירו א' או ב' שלמים, אך מהיכ"ת דניבעי שישארו ד' שלמים, וצע"ג בזה.

ובעיקר הנידון בזה אי סבירא לן כהרמב"ם או כהראב"ד, כמה ניבעי דישתיירו שלמים להכשרא דגרדומין, מצאתי שכבר עמדו ע"ז האחרונים, דהמשכנות יעקב בסי' י"ח, דן מתחילה לומר דלהראב"ד סגי בנשתייר חוט א', שהרי חוט זה הוא במקום התכלת, ושוב חזר בו דבעי' שישתייר ג' חוטין שלמים, דהחוט שבמקום התכלת מהני רק להשלים, דאל"כ הרי דגם בזמן דאיכא תכלת ולבן, מ"מ הי' בדין דאם נשתיירו רק ב' מן הלבן, יהא זה כשר, דלא גרע מבזה"ז, עיי"ש בדבריו, אך יל"ד ולומר, דהאמנם לגבי עיקר ההכשר יהני אף בזמן דאיכא תכלת ע"י מה שנשתיירו ב' חוטין שלמים, אך לקיום דין התכלת, בעי' שישתייר מין א' שלם, ובעי' שישתיירו ג' חוטי לבן שלמים, והגמ' בפ' התכלת דמצריך שישתייר כל הלבן, הוא משום דאזלי' לדעת רבי דהתכלת מעכב את הלבן, וע"כ בעי' שישתייר כל מין הלבן קיים, כ"ה שיתקיים גם דין התכלת, וע' עוד בביאור הגר"א סי' י"ב, שמפורש בדבריו דכל הא דהוי השיעור בשנשתייר ב' שלמים, הוי רק לתוס' לטעמייהו, וע' גם בארצוה"ח בסי' י"ח המל"א ט"ז שנקט כן דדינא דר"ת דבעי' שישארו ב' חוטין שלמים ל"ש לדעת הרמב"ם, עיי"ש.

והנה המשכנו"י שם תמה מה"ט על הב"י, שלא העיר ע"ד ר"ת שלדעת הרמב"ם והראב"ד לא סגי שישתיירו ב' חוטין שלמים, עיי"ש בדבריו, ונ' עכ"פ לפ"ז, במש"כ בס' פתיל תכלת, שלא הוכרעה ההלכה בפלוגתת הראשונים במנין חוטי התכלת, כיון דאי"ז נוגע בזה"ז, אך לפי הנ"ל, הרי מהא שהובא בשו"ע דעת ר"ת דמהני שנשתייר ב' חוטין שלמים, מוכח דפסקי להלכה כדעת רש"י ודעימי' דעושין ב' חוטין תכלת וב' חוטין לבן, (ועכ"פ מכלל ספיקא לא נפקא וע"כ לא חששו בזה להחמיר, וז"ב, אך למש"נ להלן סק"ד עפ"ד הסמ"ג, אין להוכיח מזה, אך אי"ז פשטות הדברים).

ד] ואשר ע"כ נ' מוכח בדעת הארחות חיים, דהא דבעי' שישארו ד' שלמים, הגם שאי"ז שיעורא דלבן או דתכלת, הוא משום דאנן דלית לן אלא לבן, הרי שהי' בדין דכלל לא יהא לנו הכשרא דגרדומין, עכ"פ בשנפסקו יותר מחוט א', שכבר אין בהנשאר שיעור הכשר דלבן, לדעת הרמב"ם והראב"ד, כיון שלא נשתייר מצוה א' שלמה, והא דאף לדידן מהני אם נשתיירו ד' ראשין שלמים, נ' שהטעם בזה הוא כמש"כ הסמ"ג עשין כ"ו, ז"ל, דלא מכשר גרדומין אלא כשנשאר א' מן המינים שלם שזהו דבר חשוב וכו', ועכשיו שאין לנו תכלת אין נשאר דבר חשוב אא"כ ישאר חצי החוטין שלמים וכו', עכ"ל, ולמדנו מד' הסמ"ג, דהא דלדידן נמי מהני אם נשתיירו חצי החוטין שלמים, לאו היינו משום שה"ז השיעור הראוי לקיום מצות לבן, ודע"כ חשוב כנשתייר מין א' שלם, אלא הוי זה דמיון בעלמא, דכ"ה שאמרו בגמ' דבנשתייר מין א' שלם מהני והטעם בזה הוא משום דנשתייר דבר חשוב, ה"נ לדידן דהכל מין א' חשיב דנשתייר דבר חשוב בשנשתיירו חצי החוטין שלמים.

והוא מוכרח כן לדעת הסמ"ג, שהרי בתחילת המצוה הביא ב' שיטות אם עושין ב' לבן וב' תכלת או ג' לבן וא' תכלת, ופשטות לשונו נ' דכונתו לדעת הראב"ד, אך עי' ב"י שפי' דכונתו דהא' חציו תכלת, וכדעת הרמב"ם, וכנ' היינו משום דהב"י לא ס"ל כלל כן בדעת הראב"ד, שהרי כתב בכס"מ שדעת הראב"ד היא כהב"י, וגם בב"י העתיק ד' הראב"ד דב' חוטין לבן וב' תכלת, וע"כ בע"כ לפרש ד' הסמ"ג שכונתו לדעת הרמב"ם, ואי נימא דעושין ג' לבן וא' תכלת א"כ מהיכ"ת דניבעי שישתיירו ב' שלמים, הרי אי"ז לא שיעורא דלבן ולא שיעורא דתכלת, ומצאתי בארצוה"ח סי' י"ב המל"א ט"ז, שכבר עמד בזה ע"ד הסמ"ג, ובע"כ דלדידן דעושין הכל ממין א' בעי' שישתייר מחצה כ"ה דישתייר דבר חשוב, ואף בזמן דאיכא תכלת הוה מהני שישתייר ב' חוטי לבן שלמים, ואך שלא הי' מתקיים בזה דין תכלת, ועדש"נ לעיל סוסק"ג לדון בד' המשכנו"י.

ונ' שזהו גם דעת הארחות חיים, וע"כ אף דס"ל דעושין ז' או ו' לבן וא' או ב' תכלת, מ"מ בגרדומין בעי' שישתיירו מחצית החוטין שלמים.

ומעתה נראה, דזהו מה דס"ל להארחות חיים, דכל דנשתיירו ד' חוטין שלמים אי"ב להכשירא דגרדומין, הגם דהוו מד' חוטין נפרדים, ולמש"נ נ' שהטעם בזה הוא משום שלדעתו הא דבעי' שישאר ד' חוטין, אי"ז משום דזהו שיעור לבן או תכלת, דאי הי' זה הטעם הוה בעי' שישארו ב' חוטין שלמים מב' צדיהן, דבזה מתקיים מצות לבן או תכלת, אלא הוא משום דכל שנשתייר מחצה מן החוטין חשיב דנשתייר שיעור חשוב, וע"כ שפיר י"ל דלזה מהני אף אם נשתיירו ד' ראשין מחוטין נפרדים, דגם עי"ז חשיב דנשתייר שיעור חשוב שלם.

ובזה ניחא גם ד' בעה"ע, דהגם דלענין מצות לבן ותכלת ס"ל דבעי' שיהיו ב' חוטין שלמים דלבן וב' חוטין שלמים דתכלת, מ"מ לענין הכשירא דגרדומין ס"ל דכל דנשתיירו ד' ראשין שלמים שפיר דמי, ומ' דהיינו אף בדהוו מד' חוטין נפרדין, ולמש"נ ע"פ הסמ"ג ניחא, כיון דל"ב שישתייר כדי לבן או כדי תכלת, אלא בעי' שישתייר דבר חשוב, אשר זהו ד' ראשין, אך אכתי צ"ע בזה, דל' בעה"ע שם לעיל מינה, "ובעי' דלשתייר לבן ד' או תכלת שלמים", אמנם י"ל דאה"נ בזמן דאיכא תכלת ובעי' דע"י הכשרא דגרדומין יתקיים מצות לבן ותכלת, ל"מ רק אם נשתייר מין א' שלם, ומש"כ בעה"ע בסו"ד דכל שנשתיירו ד' חוטין שלמים שפיר דמי, היינו האידנא דלית לן תכלת, ובעי' להכשרא דגרדומין לקיום עיקר מצות ציצית, ולזה בעי' שישתייר דבר חשוב דהיינו ד' ראשין, וצ"ע בזה, גם ילה"ע, דלבעה"ע לטעמי' דגם האידנא הא דנותנין ד' חוטין הוו ב' משום תכלת, וע"כ בעי' שיהיו אותן הב' מצמר, כ"ה שלא יחסר בהן רק הצביעה, ואכמ"ל בזה, הרי לכאו' הי' בדין דגם האידנא ניבעי שישאר ב' חוטין שלמים, ולא יהני אם ישארו ד' ראשין.

אך בד' הסמ"ג שם מפורש דל"מ רק אם נשתיירו ב' חוטין שלמים, ונ' דהיינו משום דס"ל דיש לנו לדון על ב' הראשין כחוט א', וכל שנפסקו ד' ראשין דד' חוטין, חשיב שלא נשתייר אפי' חוט א' שלם, אך בדעת הארחות חיים נ' דפליג, וס"ל דדייני' על כל ראש וראש בפנ"ע, וע"כ כל שנשתיירו ד' ראשין שלמים, חשיב דנשתייר ד' חוטין שלמים, הגם שמצידן השני הן פסוקין.

וכנר' הוי זה פלוגתא בעיקר הא דאיכא בציצית ד' חוטין שכופלן והוו ח', אם עיקר שמן הוא ד' חוטין כפולין, או עיקר שמן הוא ח' חוטין, ויש לדון בפרט זה מכ"ד, וגם מש"נ לעיל ענף א' פלוגתת הטור וש"ר אם מהני שנשתייר בחוט כדי עניבה מצדו השני, יש מקום לתלותו בנידון זה, וצ"ע עוד בזה.

ה] במש"נ לעיל סק"ב בדעת היראים, דל"ב שיהיו ב' חוטין שלמים דלבן וב' חוטין שלמים דתכלת, אלא בעי' שיהיו ד' חוטין דלבן וד' דתכלת, ואך דבעי' שמכל צד וצד יהיו ב' לבן וב' תכלת, יש להוסיף שנ' כן להדיא מכל ל' היראים שם, ז"ל, וח' חוטין מנלן דתניא גדיל ב' פי' ב' חוטין גדילים ד' פי' ד' חוטין, ואמרה תורה ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת, פי' תן תכלת בלבן כשיעור הלבן, הלכך מי שאין לו תכלת נותן ד' חוטי לבן במקום תכלת, ואחר שהד' במקום תכלת וכו', עכ"ל, והרי להדיא בכל לשונו שעיקר דין תכלת הוא שיהיו ד' חוטי תכלת, וכמש"נ בדעתו.

ונ' עוד בזה, דיל"פ דעיקר הפלוגתא תליא בפלוגתייהו בהילפותות מקראי, שלדעת היראים הרי עיקר המקור מקרא להצריך מחצה תכלת, הוא משום דילפי' מקרא דבעי' ד' לבן, וילפי' עוד דשיעור התכלת כשיעור הלבן, וע' בתוס' מנחות דמ"א: ד"ה ב"ש שהביאו דעה זו דהילפותא דגדיל גדילים קאי על הלבן לחודי', וע"כ לדעתו עיקר הדין נאמר דבעי' ח' חוטין בציצית ודבעי' ד' חוטי תכלת, ולדעתו לא מצינו כלל דאיכא מנין בציצית דד' חוטין שלמים, וי"ל דכל עיקר מנין החוטין הוי ח' חוטין, וליכא כלל שייכות בין ראש א' להראש השני, דלא חשיבי כלל כחוט א'.

והתוס' ודעימי' דפליגי ע"ז, הוא משום דפליגי על הך ילפותא, וכמבו' בד' התוס' ר"פ התכלת וברא"ש בהלכות תפילין סי' ז', דס"ל דהילפותא דגדיל וגדילים לא קאי על הראשין שיהיו ד' ראשין, אלא קאי על החוטין דבעי' ד' חוטין שלמים, והיינו בהלבן והתכלת יחד, וכ"ה מבו' גם בפירש"י במנחות דל"ט: ד"ה עשה גדיל, ולדעתם הרי שעיקר הדין הוא שיהיו ד' חוטין, ושיהיו ב' חוטין תכלת, ולטעמייהו הקשו מנלן כלל דבעי' ב' חוטי תכלת, ודילמא סגי בחוט א' דתכלת, אך להיראים זהו עיקר הילפותא, דכ"ה דבעי' בלבן גדיל גדילים דהיינו ד' ראשין, ה"נ בעי' כן בלבן, ודלא כהיראים שלדעתו עיקר הדין הוא דבעי' ח' חוטין, וע"כ להיראים לטעמי' כל שיש ד' ראשין דלבן וד' ראשין דתכלת שפיר דמי ול"ב שיהיו מחוטיו נפרדין, כיון שעיקר הדין הוא שיהיו ד' לבן וד' תכלת, ולהתוס' ודעימייהו לטעמייהו בעי' שיהיו ב' חוטין שלמים דלבן וב' חוטין שלמים דתכלת, וכ"ה גם דעת רש"י וכמו שהבאנו בסק"ב, ואזיל לטעמי' דס"ל בהילפותא כדעת התוס' וכמו שהבאנו מדבריו במנחות דל"ט:.[[4]](#footnote-5)

וע' בביאור הגר"א או"ח ר"ס י"ב, במה שביאר שם ד' הספרי דלדעת ב"ש בעי' ד' לבן וד' תכלת, ולדעת ב"ה בעי' ג' לבן וג' תכלת, ונ' מזה דל"ב שיהיו הד' ראשין דלבן או דתכלת מאותן חוטין, שהרי לדעת ב"ה בעי' ג' ראשין דלבן וג' ראשין דתכלת, ובע"כ נמצא דחוט א' חציו לבן וחציו תכלת, ול"ב שיהא כל החוט ממין א', וה"נ לדעת ב"ש נ' שכן הוא, וכ"ה מסתבר, שהרי הילפותא מקרא דגדילים הויא על הלבן שיהא ד' ראשים, וה"נ בעי' תכלת ד' ראשין, אך ליכא כלל דין דב' חוטי לבן וב' חוטי תכלת, דניבעי שיהיו הד' ראשין מאותן ב' חוטין, וז"ב.

ונ' דגם מה שהצריך היראים שיהיו ד' חוטי התכלת ב' מכל צד, ול"מ אם הוו ג' או ד' מצד א', הוא נמי מה"ט, דכיון דהא דבעי' ד' חוטין בתכלת ילפי' לה מדכ' גדיל גדילים דהיינו ד' לבן, ובעי' תכלת כלבן, הרי שכיון דאלמלי דהוי כתיב תכלת, הרי דהא דכתיב בלבן גדיל וגדילים הי' מתפרש שיהיו ד' חוטין לבן ב' מכל צד, הרי שאף אחר דכתיב תכלת דבעי' שיהא תכלת כלבן, בעי' שיהי' מן הלבן ב' בכל צד ומן התכלת ב' בכל צד, וכ"ז ברור.

ויש להוסיף עוד, שלדעת היראים דמפרש דהא דכתיב גדיל גדילים קאי על הלבן לבדו, דבעי' שיהיו בו ד' חוטין, נ' דמפרש כן מש"א במנחות דל"ט: גדיל ב' גדילים ד' "עשה גדיל ופותלהו מתוכו", עיי"ש ב' פירושים בפירש"י, ונ' שהיראים מפרש דהיינו, דעשה גדיל שהוא ב' חוטין ופותלהו מתוכו שמכניס חציין לצד זה וחציין לצד זה ועי"ז הוי ד' חוטין, כיון שיש ב' בכל צד, ועיקר פירוש זה בל' ופותלהו דהיינו שצריך לכפול, דנו לפרש כן התוס' בר"פ התכלת סוד"ה התכלת ושם דל"ט: ד"ה ופותלהו, והשטמ"ק שם אות א', ואך שלדעתם מפרשי התוס' דהיינו עשה גדיל ד' חוטין וכפול אותן, אך להיראים נ' דהיינו עשה גדיל ב' חוטין, דגדיל היינו ב' חוטין כדלעיל מינה, ופותלהו מתוכו דעי"ז יהיו ד' חוטין, ומצאתי שכ"ה מתבאר להדיא בד' היראים שם לעיל מינה, אך אזיל שם לדעת ר"א בר יעקב במנחות דמ"ב., ועיי"ש בתוע"ר אות י"ג, ולפ"ז הרי שלדעתו מפורש כן בגמ' דהד' חוטין בעי' שיהיו ב' בצד זה וב' בצד זה.

ונ' עוד, דגם מה שהבאנו לעיל בסק"ב, דל' היראים דמי שאין לו תכלת נותן ב' חוטי לבן במקום תכלת, הוא מוכרח כן לטעמי' דהד' לבן הוו במקום תכלת, שהאמנם לדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דהא דכתיב בקרא גדיל גדילים דדרשי' מיני' ד', קאי על חוטין שלמים, שהן ח' חוטין אחר שכופלן, הרי יל"פ דאף כד ליכא תכלת אכתי בעי' גדיל גדילים, וכמו שפירשו כן התוס' בר"פ התכלת, אך לדעת היראים דהא דכתיב בקרא גדיל גדילים דדרשי' מיני' ד' קאי על הלבן לחודי' שיהא בו ד' חוטין אחר שכופלן, והא דבעי' עוד ד' חוטין לתכלת הוא מדכתיב ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת, הרי שהי' לנו לומר דהיכא דליכא תכלת לא ניבעי רק ד' חוטי לבן, שהרי הא דכתיב בקרא גדיל גדילים היינו רק ד' חוטין, ומהיכ"ת ניבעי עוד ד' חוטין, וע"כ בע"כ דהא דנותנין עוד ד' חוטי לבן הוי זה במקום התכלת, ונ' דגדר הדברים הוא, דהא דכתיב בקרא ונתנו על ציצית הכנף פתיל תכלת, עיקר דינו הוא שיתן עוד ד' חוטין, ונאמר דין נוסף שיהיו ד' דתכלת, אך כל שאין לו תכלת נותן ד' אלו דלבן, וז"ב.

1. אך אולי דעת בעה"ע דהא דנפסק חוט א' מעיקרו פסול, לאו היינו כפי' התוס' והרא"ש הנז', דכל דלא נשתייר כדי עניבה קרי לי' נפסק מעיקרו, אלא הוי זה דין נוסף, והיינו דמצד דינא דבעי' שישאר כדי עניבה, הרי דאף היכא דנשתייר בראש א' פחות מכדי עניבה כשר, כיון שנשתייר בראש השני, ובזה נתחדש דינא דנפסק חוט מעיקרו, דהיינו שנפסק מעיקר הטלית, והיינו למטה מן הקשר, וכאשר כ"ה ל' בעה"ע לעיל מינה, "נפסק החוט מעיקרו פסול, נפסק חוט א' מעיקר הטלית ולא נשתייר ממנו כלום", ולמש"כ בעה"ע לעיל מינה דבעי' שישאר הגדיל קיים, לכאו' היינו שנפסק למטה מן הגדיל, ובכה"ג ל"מ מה שנשתייר בראש השני.

   אך צ"ע בזה אם יל"פ כן, דבפשוטו נ' בסוגיא שם דנפסק חוט מעיקרו היינו שלא נשאר בו כדי עניבה, עיי"ש, אך הנה פירש"י שם נפסק חוט מעיקרו היינו ראש המחובר לטלית, ומ' דלאו היינו שלא נשתייר בו כדי עניבה, אלא היינו שנפסק טפי מהכי עד הראש המחובר לטלית, ולא נשתייר כלום, וע' ב"י בסי' י"ב שכתב דאע"פ שפירש"י מעיקרו ראש המחובר לטלית כבר פירשתי בשם הרא"ש דכל שלא נשאר בו כדי עניבה נפסק מעיקרו מיקרי, עכ"ל, וע' עוד בד' הב"י בד"ה וסברא זו של ר"ת, ובד"ה ויש לפרש בענין אחר, שדן לפרש דנפסק מעיקרו לאו היינו שלא נשתייר בו כדי עניבה, עיי"ש.

   וע' עוד בפסקי ריא"ז דין חוטי ציצית ס"א, ז"ל, חוטי ציצית שניתקו ונשאר מהן למטה מן הכנף כדי לענבן כשרין, והוא שיהא הקשר הסמוך לכנף קיים, שאם נפסק אפי' חוט א' למעלה מן הקשר פסולה, שהרי נפסק החוט מעיקרו וה"ה כאילו אינו, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דהוו ב' דינים נפרדין, דמלבד דינא דבעי' שישאר כדי עניבה, עוד בעי' שלא יפסק החוט מעיקרו והיינו שישאר הקשר קיים..

   ובפסקי רי"ד בהלכות ציצית נ' שמפרש באופן אחר, ז"ל, נפסק החוט מעיקרו פסול פירוש אע"פ שהוא כרוך עם האחרים, כיון שנפסק ממקום חיבורו לכנף פסול, עכ"ל, ונ' מזה דהפסול בנפסק החוט מעיקרו איירי בשהחוט למעלה קיים, ונפסק סמוך לכנף, וס"ד דכה"ג יש להכשירו כיון שהוא כרוך לשאר החוטין, וע"ז קמ"ל דכל שאינו מחובר לכנף לאו כלום הוא, ודינא דגרדומין דין אחר הוא, שאם נפסק למעלה בעי' שישאר כדי עניבה, ובנפסק החוט למטה, הרי שאלמלי פסולא דנפסק החוט מעיקרו, שפיר הוה מכשרי' לי', שהי' זה חשוב דכל החוט קיים, כיון שהוא כרוך לשאר החוטין.

   והנה בגמ' שם איתיבי' רבא לר"נ וכו', מאי לאו שיריו דאיפסיק מינייהו ואשתייר מינייהו גרדומיו דאיגרדום איגרדומי, עיי"ש בפירש"י ובתוס' שנחלקו בפירושו, ולדעת הרי"ד נ' דה"פ, דשייריו היינו דאיפסיק החוט סמוך לכנף ונשתייר כל החוט למעלה כרוך עם שאר החוטין, וגרדומיו היינו דאיגרדם החוט מלמעלה ולא נשתייר בו אלא כדי עניבה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובפשוטו הוא מוכח כן ממש"כ התוס' שם, דגם לדידן דלית לן תכלת, תלי דין גרדומין אם נשאר ב' חוטין שלמים או לא, וצ"ע דכיון דלי"ל תכלת הרי לכאו' הוי הכל קיום דין א' דד' חוטין, וא"כ מאי נפ"מ אם נשתיירו ב' שלמים או לא נשתייר רק א' שלם, ובע"כ דהא דאנו נותנין ד' חוטין הוו ב' משום לבן וב' משום תכלת, וע"כ כל שנשתיירו ב' שלמים חשיב דנשתיירה מצוה א' שלמה, ויש לדחות בפשיטות, דכל שנשתייר ב' חוטין שלמים, כיון שהן ראויין לקיים בהן מצות לבן, ה"ה מצילין על הגרדומין, אך צ"ב דלכאו' למש"כ התוס' שם בדל"ח. בהטעם דאף בלא תכלת בעי' ד' חוטין, נ' לכאו' שאי"ז כלל במקום תכלת, אלא הוי זה דין בפנ"ע דד' חוטין, ומצאתי בסמ"ג עשה כ"ו שכתב ז"ל, דלא מכשר גרדומין אלא כשנשאר א' מן המינים שלם שזהו דבר חשוב וכו', ועכשיו שאין לנו תכלת אין נשאר דבר חשוב אא"כ ישאר חצי החוטין שלמים וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דאה"נ הא דלדידן בעי' שישתיירו ב' חוטין שלמים, הוי זה רק דרך דמיון להא דמבו' בסוגיא דבעי' שישאר דבר חשוב, וע"כ ה"נ בנשתייר מחצית החוטין חשיב דנשתייר דבר חשוב, **וה**ארכנו בזה להלן סק"ג, ולפ"ז מבוארים ד' התוס' אף אי נימא כפשטות הדברים דכל ד' החוטין הוי מצוה אחת. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובעיקר פלוגתת הראשונים במנין חוטי התכלת, יש לציין שכדעת רש"י ותוס' דבעי' ב' חוטי תכלת, כ"ה ג"כ דעת הרא"ש והמרדכי והטור, וראבי"ה בסי' אלף קנ"ב, ובעה"ע בהלכות ציצית, והיראים במ' ת"א, והרי"ד בפסקיו למנחות ובס' המכריע סי' פ"ח, והרשב"א ביבמות ד"ד:, וכ"ה בתו"ד האשכול הלכות ציצית מהד' הצב"א, אך במהד' אלבק לא נז' מזה וכבר נודע שס' האשכול מהד' הצב"א לא יצא מתח"י הראב"י, וכדעת הראב"ד דחוט א' מן הד' תכלת, כ"ה דעת הערוך בערך תכלת, ואפשר שהביא כן בשם רבינו חננאל, והריא"ז בהל' ציצית, והמאירי ביבמות ד"ה:, ובביאור הגר"א או"ח סי' י"ב פי' ד' הספרי כדעת רש"י ותוס' ודעימיהו, אך בפירושו לספד"צ כתב דהעיקר כהראב"ד ודכ"ה בספרי לגיר' שלנו, ובביאורו לרע"מ כתב כד' הרמב"ם.

   ושורש דעת הרמב"ם דעושה א' מן הח' תכלת, כבר פירשו האחרונים דהוא משום שלדעתו עיקר דין תכלת הוא לכריכה, וזמש"כ בקרא פתיל תכלת, דפתיל ל' כריכה הוא כדמצינו בכ"ד, אך ל' הרמב"ם בתשובתו לחכמי לוניל אין נ' כן, אלא פתיל היינו חוט, עיי"ש, ומצינו כן בכ"ד בד' הרמב"ם דעיקר דין תכלת הוא לכריכה, וע"כ דעתו דעיקר הכריכות הוו בהתכלת, ולדעתו מש"א בגמ' תכלת שכרך רובה ונוי תכלת וכו', המכוון הוא לתכלת עצמה, ואין תיבת תכלת מתפרשת על הציצית, וע' במשכנו"י או"ח סי' י"ח מה שפירש עוד לדעת הרמב"ם סוגיא דמנחות דל"ט: דבההוא גברא דרמי תכלתא וגדילא מיגדיל, שנחלקו בזה רב ורבב"ח שם אם התכלת כשרה, ומתישב בדבריו כל משה"ק התוס' בסוגיא שם, אך צ"ע רב, שלדבריו דעת רבב"ח דכשרה התכלת אף אם לא כרך בה כלל, וזה צ"ע שהרי להנ"ל דעת הרמב"ם כל עיקר דין התכלת הוא לכרוך בו, וא"כ היאך מצינו להכשיר התכלת אף אם לא כרכו בה, ועיי"ש שסייע עוד דעת הרמב"ם שאין עושין רק חוט א' תכלת מכ"ד, ואכמ"ל עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם יל"ע בזה, דהנה אמרי במנחות דמ"א. דטלית שנקרעה חוץ לשלש יתפור, תוך ג' לא יתפור, ופירש"י דחוץ לג' יתפור ולא חיישי' דילמא פייש מידי מן חוט התפירה ויניחם ויוסיף עליו עד ד' חוטין לשם ציצית ואיכא תולמ"ה וכו', עכ"ל, ובפשוטו נ' שהמכוון בזה הוא דנשתייר חוט זה מב' צדדיו, ויוסיף עליו עוד ג' חוטין שעי"ז יהיו ד' חוטין, וכ"ה ל' המרדכי בסי' תתקמ"ז שיביא עוד ג' חוטין אחרים, אך הרא"ש בהלכות ציצית סי' י"א הביא לפירש"י דחיישי' דילמא ישתייר מחוט התפירה ויוסיף עליו "ז'" חוטין לשם ציצית, וצ"ב היאך יביא ז' חוטין אחרים, הרי א"כ נמצא דלית לן ד' חוטין כפולין, אלא אית לן ג' חוטין כפולין ועוד ב' חצאי חוטין, ולכאו' זה ל"מ, דבעי' שתהא הציצית מד' חוטין וכדדרשי' לה מקרא דגדילים שיהיו ד' חוטין, ואולי יש לדחוק שכונת הרא"ש, שיקשור החוט השביעי ויחברנו לחוט שנשתייר מן התפירה, ועי"ז הוי זה כחוט א', וכמש"כ הפוסקים בסי' י"ב.

   אמנם אם נפרש ד' הרא"ש כפשטות לשונו, מתבאר מזה דס"ל דל"ב שיהיו ד' חוטין, אלא בעי' שיהיו ח' ראשין, וצ"ע לפ"ז, דא"כ בדין דיהני לעשות ד' ראשין דלבן או דתכלת מד' חוטין נפרדין, וא"כ מ"ט כ' הרא"ש דלדעת ר"ת אם נפסקו ג' ראשין פסול שמא הוי זה מג' חוטין נפרדין, והעירוני דיל"ד לומר בזה, דהאמנם ל"ב שיהיו ח' ראשין מד' חוטין, ומהני אף אם יהיו ח' חוטין חלוקין, אך מ"מ כל שעושה ב' ראשין מחוט א', לא מצינו למעבדי' חציו לבן וחציו תכלת, דכיון דהוי זה חוט א' בעי' שיהא כולו ממין א', וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)