ו - היתר מלאכה במעשה הדיוט לצורך המועד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

**סימן ו**

**בדין מלאכה במעשה הדיוט לצורך המועד**

א] **מו"ק ח' ב',** ההדיוט תופר כדרכו והאומן מכליב, ועד"ז תנן לקמן י"א א' דעושין מעקה לגג ולמרפסת מעשה הדיוט אבל לא מעשה אומן, וכן אמרו לקמן י' ב' דכסכוסי קירמי שרי משום דמעשה הדיוט הוא וקיטורי בירי אסור משום דמעשה אומן הוא, וכן אמרו לקמן י"א דשרי למיגדל אוהרי משום דמעשה הדיוט הוא ואסור למיגדל אוזלי משום דמעשה אומן הוא.

**והרמב"ן** בהל' חוה"מ כתב לפרש הטעם בזה, ז"ל, ושאינו אוכ"נ ומכשיריו והוא לצורך המועד כגון כסות וכלים, במלאכת אומן אסרו ובהדיוט התירו, זו היא ששנינו ההדיוט תופר כדרכו והאומן מכליב וכו', וכן שנינו בעשיית מעקה מעשה הדיוט מותר, וכן אמרו בעשיית אוהרי, וכן נמי סירוג המיטות ובנין ארקפיטא ואיצטבא ואוריא כולן במעשה הדיוט הותרו, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דכל המלאכות שנאסרו במעשה אומן והותרו במעשה הדיוט הוא מיסוד אחד, דלא הותר מלאכה לצורך המועד שאינו צורך אוכ"נ ומכשיריו אלא במלאכת הדיוט, וע"כ הוא דלא הותר תפירת בגדים ועשיית מעשה ועשיית רשתות וסירוג המטות וכו' לצורך המועד אלא במלאכת הדיוט.

ב] **ולדעתו** נראה דגם הא דהאומן מכליב, אי"ז היתר בפנ"ע דהותר לעשות מלאכה בשינוי, אלא היינו דכל שמכליב ואינו עושה כדרך האומנין הו"ל כמלאכת הדיוט שהותרה לצורך המועד.[[1]](#footnote-1)

**וכ"ה** להדיא בד' הרמב"ם בפ"ז מיו"ט ה"ה, ז"ל, מי שצרך לתפור לו בגד או לבנות לו מקום במועד וכו', ואם הי' אומן מהיר ה"ז עושה אותה מעשה הדיוט כיצד בתפירה מכלב ובבנין מניח אבנים ואינו טח בטיט וכו', עכ"ל, ולהדיא דהא דהאומן מכליב הוא משום דעי"ז חשבינן שהוא עושה מעשה הדיוט שהותר לצורך המועד, וכ"כ המאירי בסוגיין, ז"ל, והאומן מכליב וכו' ואע"פ שהוא אומן הואיל ומ"מ המלאכה אינה מלאכת אומן מותר, עכ"ל, וכ"כ המאירי לקמן י"ט א', ז"ל, אתה מוצא סיבות ההיתר מרובות וכו' וכן מלאכת הדיוט "או אומן בהדיוטות", עכ"ל, וכ"כ הריב"ש בסימן רכ"ו בתו"ד דהותר לעשות ע"י אומן מעשה הדיוט.

**ב**

ג] **אמנם** הנה התוס' לקמן י' א' ד"ה ההדיוט תופר כדרכו כתבו, ז"ל, נראה דוקא לצורך הדיוט אבל בחנם למה יתירו אפי' ע"י שינוי, עכ"ל, ומבו' בדבריהם דהא דהאומן מכליב הוא משום שהתירו מלאכה במועד ע"י שינוי, וכ"נ גם בד' תלמיד הרי"מ שם ולקמן י' ב', ובד' הריטב"א במשנתינו בהא דהאומן מכליב ובהא דעושה אשה תכשיטי' ובריש מכילתין, ובד' הרא"ש בסימן ו' בתו"ד, ובד' הריא"ז בפירקין ה"ו דין א', ובד' הראבי"ה בסימן תתל"ט, ורי"ו נתיב ד' ח"ה, והתרוה"ד בסימן פ"ז, עיי"ש.

**ובד'** התוס' משמע קצת דגם הא דההדיוט תופר כדרכו הוא משום דהו"ל כשינוי, וכן משמע בד' המרדכי בסימן תתמ"ד ובד' האגודה בסימן ח', וכ"כ בפי' ר"ש בן היתום, ז"ל, ההדיוט תופר כדרכו, מפני שאינו יכול לכוין מלאכתו והוה ליה כלאח"י בשינוי, עכ"ל, וכ"כ הערוה"ש בסימן תקמ"א ס"ג דהא דההדיוט א"צ שינוי הוא משום דכל מעשה הדיוט הוה כשינוי, וכ"נ בד' הפמ"ג באש"א סימן תק"מ סק"ז, והמ"ב שם סקט"ז, והחזו"א בסימן קל"ה לדף י"ב ב' ד"ה ואי ר' יוסי.[[2]](#footnote-2)

ד] **וכדרך** זו דהתירא דמלאכה במעשה הדיוט הוא משום דהו"ל כשינוי, משמע ממשה"ק התוס' הרא"ש לקמן י' א' בהא דההדיוט תופר כדרכו דאע"ג דלענין שבת מחייב הדיוט כמו אומן, וכן הק' בחי' תלמיד הרי"מ שם, ומשמע דטעם ההיתר דמעשה הדיוט הוא משום דאי"ז כדרך המלאכה, וע"ז הוא דקשיא להו דחשיב שפיר כדרך המלאכה, כדחזינן דלענין שבת הוא חייב.

**ג**

ה] **ויש** להוסיף בזה, דהנה ביסוד הא דהותרה מלאכה במעשה הדיוט לצורך המועד נראה שנחלקו הראשונים, דהרמב"ן בסוף הל' חוה"מ כתב דעיקר ההיתר הוא משום צורך המועד, והוא ע"ד הא הא דהותרה מלאכה ביו"ט לצורך אוכ"נ, ובחוה"מ הותר לכל צורך.[[3]](#footnote-3)

**אך** הנה התוס' לקמן י' א' ד"ה ההדיוט תופר כדרכו כתבו דלא הותר אלא לצורך המועד אבל בחינם "למה יתירו", וכ"כ בס' הנר במשנתינו דהא דההדיוט תופר כדרכו הוא כגון שצריך למועד "דודאי לצורך חול לא התירו חכמים", וכ"כ השבה"ל בסימן רכ"ז דנראה דדוקא כגון שצריכין לו במועד, וכ"כ המרדכי בסימן תתמ"ד, ומבו' מדבריהם דעיקר ההיתר הכא אינו משום צורך המועד, אלא משום דהתירו במעשה הדיוט ובשינוי, אלא שלא התירו לזה אלא לצורך המועד ולא בחינם ולצורך חול, וכ"נ גם בד' התוס' הרא"ש שכתב דהתירו מעשה הדיוט לצורך המועד דוקא, ומשמע דעיקר ההיתר הוא משום מעשה הדיוט, שלא נאסר אלא בשבת ולא בחוה"מ, אלא שלא התירו לזה אלא לצורך המועד.[[4]](#footnote-4)

**ובזה** מתפרש מש"כ התוס' לקמן שם דאיכא גוונא דאי"ז דבר האבד גמור, ובכה"ג אף דיש בזה דה"ז מועיל להתיר המלאכה, מ"מ לא הותרה אלא בשינוי, וזה צ"ב, ועמש"נ לפרש בזה בסימן י"ב?, ולהנ"ל י"ל דהיינו דלעולם כיון דאי"ז דבר האבד גמור לי"ב לההיתר המסוים דדבר האבד, אלא דמ"מ כיון דהוא דבר האבד כבר אי"ז "בחינם", וע"כ ה"ז מותר ע"י שינוי, שהרי מדינא הי' לנו להתיר בכל מלאכה ע"י שינוי, אלא דבחינם לא התירו, וסגי בדבר האבד כ"ד דכבר אי"ז בחינם, ומשא"כ במלאכה כדרכה דלא הותרה אלא מכח דבר האבד, אי"ז דבר האבד גמור הראוי להתיר.[[5]](#footnote-5)

ו] **וכ"ה** משמעות ד' הטור בסימן תק"ל שכתב דהתירו בחוה"מ דבר האבד וכו' והתירו וכו' ואפי' צרכי יחיד אם אינו מעשה אומן, והתירו כל צרכי המועד, והגר"א שם כתב, ז"ל, ומותר במקצתן ה' דברים וכו' ומעשה הדיוט וצרכי המועד וכו', טור, ומ"ש וצרכי המועד ר"ל לצורך אוכ"נ דמותר אפי' מעשה אומן וכו' אבל שאר צרכי מועד דוקא מעשה הדיוט, עכ"ל, ומשמע להדיא דעיקר ההיתר במעשה הדיוט אינו משום צורך המועד, דצורך המועד המועיל להתיר הוא צורך אוכ"נ, וה"ז מועיל להתיר אף מעשה אומן, אך שאר צרכי המועד אינם מועילין כלל להתיר, אלא עיקר ההיתר הוא משום דהוי מעשה הדיוט,[[6]](#footnote-6) ואך דלא התירו לזה אלא כשהוא צריך לכך, דבחינם לא התירו, וכ"נ להדיא בד' התרוה"ד בסימן קנ"ג דעיקר ההיתר בכך הוא משום דהתירו חכמים מעשה הדיוט, (ומלבד זה התירו משום שמחת המועד, והיינו שהתירו אף מעשה אומן לצורך אוכ"נ), עיי"ש.

ז] **ויש** להוסיף בזה, דמל' הטור דלא קרי לה צרכי המועד אלא צרכי יחיד, משמע דעיקר ההיתר הוא בכל גוונא שהוא צריך לכך אף כשאי"ז צורך המועד, והיינו משום דעיקר ההיתר הוא משום דהו"ל מעשה הדיוט אלא שלא התירו בחינם אלא כשהוא צריך לכך.

**והנה** אמנם ודאי דכל שאי"ז צורך המועד ובידו לעשות אחר המועד, לא התירו לזה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הטור בסימן תקמ"א דמה שהתירו לעשות מצודות דגים מערבה והא דההדיוט תופר כדרכו היינו רק כשצריך לה במועד, והיינו משום דכל דא"צ לו במועד י"ל דבחינם לא התירו כיון שבידו לעשות אחר המועד, - אך נפ"מ בזה בגונא דאף דהוא צורך אחר המועד אין בידו לעשות כן אלא במועד, ולהנ"ל יש מקום לדון דשרי.[[7]](#footnote-7)

**ובזה** מדוקדק ל' הטור בסימן תקמ"א שלא כתב שלא הותרו אלא לצורך המועד, אלא כתב שלא הותרו אלא כשצריך לה במועד, והיינו משום דאין ההיתר משום צורך המועד, דשאר צרכי המועד אינם מועילין להתיר, אלא ההיתר הוא משום דהוא מעשה הדיוט, אלא דלא הותר אלא כשהוא צריך לה במועד ואין בידו לעשותו לאחר המועד.

**ובזה** מתפרש מש"כ הרא"ש בסימן ו' עפי"ד הראב"ד דצרכי רבים מותרין גם לצורך אחר המועד ודוקא במעשה הדיוט, אך מעשה אומן לא הותר אלא בצרכי רבים לצורך המועד, ועמש"נ בזה בסימן ?, ולמש"נ י"ל דהיינו דצרכי רבים לצורך המועד הוא צורך המועיל להתיר המלאכה, וע"כ שרי אף מעשה אומן, ומשא"כ בצרכי רבים לצורך אחר המועד דאי"ז צורך המועיל להתיר מלאכה, שהרי אי"ז צורך במועד כלל, אלא עיקר ההיתר הוא משום מעשה הדיוט, אלא דמהני הא דהו"ל צרכי רבים דיש לעשותם במועד, דצרכי רבים לא יעשו לעולם אם לא יעשה במועד, ויש בזה להתירא דמעשה הדיוט, כיון דאי"ז בחינם.

ח] **ובטעם** עיקר הפלוגתא בזה י"ל,[[8]](#footnote-8) דהתוס' לטעמייהו אזלי דעיקר ההיתר דמעשה הדיוט הוא משום דאי"ז כדרך המלאכה והו"ל כשינוי, וע"כ שפיר י"ל דעיקר ההיתר הוא משום דהוי מעשה הדיוט, אלא שלא התירו לזה אלא לצורך המועד, דבחינם למה יתירו.

**אך** להרמב"ן לטעמי' דהתירא דמעשה הדיוט אי"ז משום דהו"ל שינוי מדרך המלאכה, אלא הוא דמלאכת הדיוט אינה מלאכה חשובה כ"כ, דרק מלאכת אומן הויא מלאכה חשובה, הרי ודאי דאי"ז טעם בפנ"ע להתיר, אלא עיקר ההיתר הוא משום צורך המועד, אלא שהחמירו חכמים ולא התירו משום צורך המועד במלאכה חשובה שהיא מעשה אומן.[[9]](#footnote-9)

ט] **ובזה** מתפרש פלוגתת רבוותא אם הותרה מלאכה לצורך המועד אף בטירחא יתירא, עמש"נ בזה בסימן ?, דהרמב"ן דס"ל דשרי, הוא לטעמי' דס"ל דצורך המועד הוא דבר המועיל להתיר מלאכה, אלא שאסרו חכמים במעשה אומן, י"ל דטירחא יתירא לא אסרו, ול"ד להא דאסרו טירחא יתירא בדבר האבד, וכמש"נ בסימן ?.

**אך** התוס' ודעימייהו שאסרו בזה, י"ל דהוא לטעמייהו דצורך המועד אינו דבר המועיל כלל להתיר מלאכה, ועיקר ההיתר הוא משום דמלאכה שלא כדרכה אי"ז מלאכה גמורה לאסרה, והתירו לזה כשהוא צריך לכך, והי' מקום להתיר אף בלא"ה, אלא דבחינם לא התירו, הרי דטירחא יתירא שהוא דבר הראוי ליאסר, כדחזינן דה"ז אסור אף בדבר האבד, לא הותרה אף לצורך המועד.[[10]](#footnote-10)

**ד**

י] **ונפ"מ** רבתא בזה לדינא הוא במלאכה שדרכה הוא במעשה הדיוט ואי"ז שינוי אם ה"ז מותר לצורך המועד, דלדעת הרמב"ם והרמב"ן יש להתיר בזה, דכל מעשה הדיוט הותר לצורך המועד, אך לדעת התוס' ודעימייהו אין להתיר בזה, דלא הותר מעשה הדיוט לצורך המועד אלא משום דהו"ל כשינוי, אך כל שדרך המלאכה בכך ואי"ז שינוי, ה"ז אסור אף לצורך המועד.

יא] **ומצאנו** שנחלקו בזה הראשונים, דהנה התוס' לקמן י' א' ד"ה במסרגין הק' בהא דמסרגין את המטות דהיאך מותר לעשות מלאכה כי האי בלא שינוי, וכן עמד בזה הרא"ש בסימן י"ח, - אך הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב דהא דמסרגין את המטות הוא משום דמעשה הדיוט הוא והותר לצורך המועד, וכ"כ המאירי לקמן י"ט א' ורי"ו בנתיב ד' ח"ה.

**ואזלי** לטעמייהו, דהרמב"ן לטעמי' דהותרה כל מלאכה במעשה הדיוט לצורך המועד, אף שדרך המלאכה בכך, וע"כ הותר לסרג את המטות במעשה הדיוט לצורך המועד, - אך התוס' והרא"ש לטעמייהו דכל הא דהותרה מלאכה במעשה הדיוט הוא משום דהו"ל כשינוי, אך כל שדרך המלאכה בכך ואין בזה שינוי, לא הותר אף לצורך המועד, וזהו דקשיא להו דמ"ט הותר לסרג את המטות אף דדרך המלאכה בכך ולי"ב שינוי כלל.[[11]](#footnote-11)

יב] **ויש** לסייע לזה גם ממש"כ התוס' לקמן שם ד"ה ההדיוט תופר דהך דינא דההדיוט תופר כדרכו והאומן מכליב לא איירי בדבר האבד, דהיכא דאיכא דבר האבד קי"ל כר' יוסי דלא בעי שינוי, והיינו הא דתנן לקמן י"א ב' דר' יוסי אומר זולף וגומר כדרכו ול"ב שינוי.

**וצ"ב** שהרי טעינת קורה ע"ג הזיתים ל"ה מעשה אומן, ובזה הוא דמצינו דשרי ר' יוסי בלא שינוי, והיאך שמעינן מזה דשרי ר' יוסי אף במעשה אומן בלא שינוי, ועמש"נ בזה בסימן י"ב ?.

**ולמש"נ** ניחא, שהרי עיקר הא דההדיוט תופר כדרכו אי"ז היתר בעלמא במלאכת הדיוט, אלא הוא משום דהו"ל כשינוי, וע"כ מהא דשרי ר' יוסי לטעון קורה ע"ג הזיתים כדרך המלאכה, יש ללמוד דבדבר האבד הותר אף מעשה אומן בלא שינוי.[[12]](#footnote-12)

יג] **עוד** מצינו כן במש"כ הרמב"ן בהל' חוה"מ דאותם המותרין בכיבוס הוא משום דאפי' ביד הכובסין מלאכה של הדיוט הוא ולצורך המועד מותרת, וכ"ה מבו' בד' המג"א בסימן רנ"א סק"ה דאף אם סתם גילוח הוא מעשה הדיוט ה"ז מותר מדינא לצורך המועד, עיי"ש, - אך הביאוה"ל בסימן תקל"א ס"ד ובסימן תקמ"ב ס"א ד"ה אפילו מלאכות המותרות נתחבט מ"ט הותר לכבס במועד ומ"ש משאר צרכי המועד שלא הותרו אלא ע"י שינוי, ולא ניח"ל לפרש דהוא משום דכיבוס הוי מעשה הדיוט שהותר לצורך המועד, ובדבריו בסימן תקל"א שם מוכח דגם בגילוח אין להתיר בלא שינוי אף במעשה הדיוט, עייש"ה.

**וזה** מתפרש ע"פ הנ"ל, דהרמב"ן לטעמי' דהותרה כל מלאכה במעשה הדיוט לצורך המועד אף שדרך המלאכה בכך, וע"כ הותר לכבס במועד משום דאף ביד הכובסין הוי מלאכת הדיוט, אף דכ"ה דרך המלאכה ואין בזה שינוי כלל, אך הביאוה"ל אזיל כדעת התוס' והרא"ש דכל הא דהותרה מלאכה במעשה הדיוט לצורך המועד הוא משום דהו"ל כשינוי, וכמש"כ שם דלא הותרה מלאכה לצורך המועד אלא ע"י שינוי, ומה"ט נקט דבגילוח וכיבוס דדרך המלאכה בכך, אין להתיר בלא שינוי אף במעשה הדיוט.

יד] **וכ"ה** מבו' גם בד' הביאוה"ל בסימן תקמ"א ס"ה ד"ה ואם הי', עיי"ש שכתב דלא התירו במנעלים שיעשה ההדיוט כדרכו, וכתב דאפשר דהוא משום דלא התירו בהדיוט אלא בתפירה, דבמה שיצטרך לתפור אחת אחת ולא כמלא מחט כאומן זה גופא הוי שינוי, ומשא"כ במנעלים דלי"ב שינוי, ולהדיא דלא הותרה מלאכה במעשה הדיוט לצורך המועד אלא משום דהו"ל כשינוי.

**וכ"ה** מבו' להדיא גם בד' הב"ח שם אות א' שהק' במה שהתירו למיגדל אוהרי משום דמעשה הדיוט הוא, דהיאך מותר לעשות מלאכה כי האי בלא שינוי, וכתב דצ"ל דחשיב לי' דבר האבד, וצ"ב, ולהדיא דלא הותר לעשות מעשה הדיוט לצורך המועד, אלא בגונא דאין דרך המלאכה בכך והו"ל שינוי, אך כל דדרך המלאכה בכך ה"ז אסור.

**וכ"ה** מבו' גם בד' הפמ"ג באש"א סימן תק"מ סק"ה והלבו"ש שם והמ"ב שם סק"ז בדין נטילת גבשושית, עיי"ש, ונתבאר בסימן ז'? סק"ב, וכ"ה מבו' בד' החזו"א בסימן קל"ה לדף י"ב ב' ד"ה ואי ר' יוסי.

**ה**

טו] **והנה** במשה"ק הב"ח במה שהתירו למיגדל אוהרי בלא שינוי, י"ל עוד לדעת התוס' דהוא משום דג"ז חשיב כשינוי מעיקר דרך עשיית מצודות דאי"ז מצודות מעולות, דהתירא דמעשה הדיוט הוא כל שאינו כעיקר דרך עשיית המלאכה.

**ואמנם** ד"ז תליא בפלוגתא, דהנה בפירש"י לקמן י"א א' פירש דאוהרי הוא מצודות קטנות לדגים, ואוזלי הוא מצודות גדולות, ולכאו' הוא מצודות לעופות, וכמש"כ כן בפירש"י הנד' שם, ולפ"ז הרי לכאו' גדילת אוהרי הויא דרך עשיית מצודות לדגים, ואפ"ה שרינן לה מכח הא דהוא מעשה הדיוט.

**אך** הנה הרא"ש בסימן כ"ה פירש דאוהרי הם מצודות דגים עשויות מערבה, ואוזלי הם מצודות דגים העשויות מחוטין, ועד"ז כתב הנימו"י, וכ"כ הטוש"ע בסימן תקמ"א ס"א, ולפ"ז שפיר י"ל כמש"נ דעשיית מצודות מערבה אינה כעיקר דרך עשיית המלאכה, וע"כ הוא דשרי.

טז] **אך** קשיא טובא ע"ד התוס' ודעימייהו ממה שהתירו לקמן י' ב' כסכוסי קירמי משום דמעשה הדיוט הוא, והרי דהותרה מלאכה במעשה הדיוט אף כשדרכה בכך ולי"ב שינוי כלל.

**ובפשוטו** הי' נראה ללמוד מזה, דכל מה שנקטו התוס' ודעימייהו דלא הותרה מלאכה במעשה הדיוט אלא היכא דהו"ל שינוי מדרך המלאכה, היינו רק בכגון תפירה שהיא מלאכת אומן, דיש ע"ז חשיבות מלאכה אף כשהדיוט עושה אותה,[[13]](#footnote-13) וכל הא דשרי הוא משום דהו"ל שינוי, ומשא"כ בכסכוסי קירמי דעיקר המלאכה היא מלאכת הדיוט, ה"ז מותר לצורך המועד אף דאי"ז שינוי מדרך המלאכה, ובזה מתישב גם הא דשרי למיגדל אוהרי משום דמעשה הדיוט הוא, משום דעיקר מלאכת מיגדל אוהרי היא מלאכת הדיוט.

יז] **אמנם** הנה אי"ז מתישב עם מש"נ בד' התוס' והרא"ש, דהא דקשיא להו בהא דמסרגין את המטות, הוא משום דלדעתם לא הותרה מלאכה במעשה הדיוט כשאי"ז שינוי מדרך המלאכה, והרי דאף דסירוג המטות אינו מלאכת אומן כלל, מ"מ לא הותר בלא שינוי, וכ"נ גם ממה שהביאו התוס' מההיא דר' יוסי דבדבר האבד ל"ב שינוי, אף דדינא דר' יוסי הוא בטעינת קורה ע"ג הזיתים דאינה מלאכת אומן כלל, וכ"ה מבו' גם בד' הב"ח שהבאנו לעיל סק"ט, וכ"נ גם בד' הביאוה"ל שהבאנו לעיל סק"ח,[[14]](#footnote-14) ולפ"ז הדק"ל דמ"ט התירו כסכוסי קירמי משום דמעשה הדיוט הוא אף שדרך המלאכה בכך ולי"ב שינוי כלל,[[15]](#footnote-15) ועמש"נ בזה בסימן ז'?.

**ו**

יח] **נתבאר** בדברינו בדעת התוס' ודעימייהו דכל הא דהותרה מלאכה במעשה הדיוט הוא משום דאין דרך המלאכה בכך והו"ל כשינוי, ונתבאר כן מד' המ"ב בכ"ד.

**והעירו** בזה ממש"כ הט"ז בסימן תק"מ סק"א דמהא דתניא בב"מ ק"א ב' במשכיר בית לחבירו השוכר חייב לעשות לו סולם וכו' ולהטיח את גגו, יש ללמוד דעשיית סולם וטיחת גגו היא מעשה הדיוט, שהרי תנן התם דהמשכיר חייב בכל דבר שהוא מעשה אומן, ודבר שאינו מעשה אומן השוכר עושהו, ומותר לעשות סולם ולהטיח גגו בחוה"מ לצורך המועד, וכ"כ המ"ב שם סק"ג.

**והנה** אי נימא דלא הותר מעשה הדיוט לצורך המועד אלא כשאינו כדרך המלאכה, הרי אין ללמוד כלל מהתם דמותר לעשות סולם ולהטיח גגו בחוה"מ, דאף דהוא מעשה הדיוט וע"כ השוכר עושהו, מ"מ כיון דדרך המלאכה בכך לא הותר בחוה"מ,[[16]](#footnote-16) - ובע"כ מד' הט"ז והמ"ב דהותרה מלאכה במעשה הדיוט אף כשדרך המלאכה בכך, וע"כ הוא דמותר לעשות סולם ולהטיח גגו בחוה"מ, וצ"ע בזה.

1. וכ"נ ממה שלא כתב הרמב"ן שם בכלליו דהותרה מלאכה לצורך המועד במלאכת אומן ע"י שינוי, ולא כתב אלא דהותר במלאכת הדיוט, ומשמע דהא דהאומן מכליב הוא משום דחשיב כמלאכת הדיוט, וכ"נ קצת גם ממה שהביא שם לד' הירושלמי דהרצענים מכליבין, ומשמע דע"ז פירש דהוא משום דהותר מלאכת הדיוט. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן י"א א' דהא דשרי במגל שאינו כלי האומנות הוא משום דהו"ל כשינוי, וכ"כ הריטב"א לקמן שם בדין עשיית מעקה מעשה הדיוט דהא דשרי הוא משום דהו"ל שינוי. [↑](#footnote-ref-2)
3. ועיי"ש שכתב דמדאורייתא שרי אף מעשה אומן, ואיסורא דמעשה אומן הוא מדרבנן, וכ"כ הריטב"א בריש מכילתין, וזה לטעמי' דאין עיקר ההיתר מכח הא דהוי מעשה הדיוט, אלא עיקר ההיתר הוא משום דהו"ל לצורך המועד, וע"כ שפיר י"ל דמדאורייתא ה"ז מועיל להתיר אף מעשה אומן. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועמש"נ בסימן ח'? סקי"ד דנפ"מ רבתא בזה הוא אם הותר בימי אבלו מלאכה במעשה הדיוט לצורך ימי אבלו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. ושוב העירוני דבזה מתישב עיקר מש"כ התוס' שם בתחילת דבריהם דהא דההדיוט תופר כדרכו לא איירי בדבר האבד דבזה קי"ל כר' יוסי דא"צ שינוי, ויש להעיר דלמש"כ בסו"ד דיש דבר האבד כ"ד דאינו מותר אלא ע"י שינוי, תו י"ל דעיקר הא דההדיוט תופר כדרכו הוא בדבר האבד כה"ג, - ולהנ"ל ניחא, דכל דיש בו להתירא דדבר האבד מותר בלא שינוי, והא דבדבר האבד כ"ד לא הותר אלא ע"י שינוי, הוא משום דלי"ב להתירא דדבר האבד, אלא דמ"מ יש בזה להתירא דמעשה הדיוט, כיון דיש צורך בעשיית המלאכה ואי"ז בחינם, וע"כ כל הא דשרי בכה"ג הוא רק משום דהותר בכה"ג בכל צורך המועד, וממילא דאף אי נימא דהא דההדיוט תופר כדרכו איירי בדבר האבד כ"ד, יש ללמוד מזה דה"נ הותר מעשה הדיוט לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-5)
6. וזהו שכתב הגר"א דהתירו מעשה הדיוט והתירו צרכי המועד, ולא כתב דהתירו שאר צרכי המועד במעשה הדיוט והתירו צרכי אוכ"נ אף במעשה אומן, והיינו משום דעיקר ההיתר דמעשה הדיוט לצורך המועד, אינו משום דהותרה מלאכה לצורך המועד אלא משום דהותרה מלאכה במעשה הדיוט, - וזה כמש"נ דחלוק ביסודו ההיתר דצורך אוכ"נ מההיתר דצורך המועד, דההיתר דצורך אוכ"נ היינו דצורך אוכ"נ הוא צורך המועיל להתיר, אך ההיתר דצורך המועד אינו משום דצורך המועד הוא צורך המועיל להתיר, אלא עיקר בזה הוא משום דהוי מעשה הדיוט ואי"ז כעיקר דרך המלאכה, אלא דכל הא דהתירו במעשה הדיוט הוא לצורך המועד, דבחינם לא התירו. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולכאו' נפ"מ רבתא בזה לדינא הוא בבישול בחוה"מ פסח לצורך שבת אסרו חג, דלהנ"ל י"ל דשרי אף בגונא דליכא למימר הואיל, וגם אי נימא דלמ"ד דצרכי שבת אין נעשין ביו"ט ה"נ אינם נעשין בחוה"מ, דאף דאי"ז צורך המועד, מ"מ כיון דהוא צריך לעשותו במועד ואי"ז בחינם, יש בזה להתירא דמעשה הדיוט, ויש לדון בזה מטעם אחר, למש"כ בסימן ב'? סקי"ב בהערה עפי"ד תור"פ בעירובין צ"ו א', עיי"ש, - אך באמת למש"נ להלן ענף ד' אין להתיר בזה מכח ה"ט, שהרי התירא דמעשה הדיוט הוא רק כשאין דרך המלאכה בכך והו"ל כשינוי. [↑](#footnote-ref-7)
8. שמעתי לפרש עוד בטעם פלוגתייהו, דהרמב"ן לטעמי' דמלאכת חוה"מ אסורה מה"ת, וע"כ ודאי דאין להתיר במעשה הדיוט, דהרי אף מעשה הדיוט הו"ל מלאכה גמורה, כמש"כ התוס' הרא"ש ותלמיד הרי"מ לקמן י' א', ובע"כ דהא דההדיוט תופר כדרכו הוא משום דהותרה מלאכה בחוה"מ לצורך המועד, אלא דהחמירו חכמים ואסרו כשהוא מעשה אומן, אך התוס' לטעמייהו דמלאכת חוה"מ אינה אסורה מדרבנן, ובזה שפיר י"ל דלא אסרו חכמים אלא במעשה אומן ולא במעשה הדיוט, אלא דבחינם לא התירו, וע"כ לא הותר אף מעשה הדיוט אלא לצורך המועד. [↑](#footnote-ref-8)
9. אמנם הנה בד' המאירי במשנתינו ובפתיחה למכילתין מבו' דהתירא דמעשה הדיוט אי"ז היתר דצורך המועד, אלא הוא משום המלאכה עצמה דאינה חשובה כמלאכה, עיי"ש, וכ"ה מבו' גם בדבריו לקמן י' ב' בדין כיבוס במעשה הדיוט, וכמש"נ בסימן י"ט ? סק"ג, וכ"נ גם בדבריו לקמן י"ט א' דאין ההיתר משום צורך המועד אלא משום המלאכה עצמה, ואמנם ודאי דלא הותר אלא לצורך המועד, וכמשמעות דבריו לקמן שם בהמש"ד, וכ"ה להדיא בדבריו לקמן י"א א', וכ"ה מבו' גם בדבריו לעיל ב' א' ולקמן י"ט א' דלא הותר מעשה הדיוט שלא לצורך המועד אלא בצרכי רבים, (וכ"נ גם ממש"כ לקמן י"ב ב' וי"ט א' דכל שכיון מלאכתו במועד אסור אף במעשה הדיוט), אך לכאו' הוא ע"ד מש"כ התוס' דבחינם לא התירו, והרי דאף דס"ל דהתירא דמעשה הדיוט אי"ז משום שינוי, אלא משום דלא חשיבא כמלאכה, מ"מ ס"ל דה"ז מועיל להתיר, וי"ל דהוא לטעמי' דס"ל דמלאכת חוה"מ אינה אסורה אלא מדרבנן, וע"כ י"ל דלא אסרו חכמים אלא במלאכה חשובה. [↑](#footnote-ref-9)
10. אך אי"ז מתישב בד' המאירי דמשמעות דבריו לקמן י"ט א' דהותרה מלאכה לצורך המועד אף בטירחא יתירא, אף דלדעתו במשנתינו ובפתיחה למכילתין עיקר התירא דמעשה הדיוט הוא משום המלאכה עצמה דאינה חשובה כמלאכה, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-10)
11. ויש להוסיף, שהרי התוס' הרא"ש ותלמיד הרי"מ דנו לפרש דהא דהדיוט תופר כדרכו הוא דומיא דמה שדנו בשבת בדין הדיוט שחקק קב בבקעת, והתם הרי כל הנידון הוא משום דהוי מלאכה שדרכה באומן והדיוט עושה אותה שלא כדרכה, אך מלאכה שעיקר עשייתה הוא במעשה הדיוט ודאי דחייבין עלי', ומשמע מזה דה"נ הכא לא הותר מעשה הדיוט אלא במלאכה שדרכה באומן וההדיוט עושה אותה שלא כדרכה. [↑](#footnote-ref-11)
12. והיינו דכל הא דחמיר מעשה אומן ממעשה הדיוט הוא משום דמעשה אומן הוא כדרך המלאכה ומעשה הדיוט הוי כשינוי, וכיון דהותר בדבר האבד מעשה הדיוט אף שהוא כדרך המלאכה, יש ללמוד דה"נ הותר מעשה אומן, ואמנם הנה בסימן ז'? נתבאר דגם לדעת התוס' קייל דין מעשה הדיוט כשהוא כדרך המלאכה מדין מעשה אומן, עיי"ש, ולפ"ז לא א"ש. [↑](#footnote-ref-12)
13. והיינו דלעולם עיקר הא דמעשה אומן אסור ומעשה הדיוט שרי הוא משום דמעשה אומן הויא מלאכה חשובה ומעשה הדיוט אי"ז מלאכה חשובה, אלא דבתפירה שהיא מלאכת אומן, הרי דגם כשהדיוט עושה אותה היינו שעלה בידו לעשות מלאכת אומנות והוי מלאכה חשובה, וע"כ לא הותר אלא משום שינוי. [↑](#footnote-ref-13)
14. אך ד' הביאוה"ל בדין תפירת מנעלים מתישבים גם לדרך זו, דכיון דתפירת מנעלים הוא מעשה דאומן, הרי גם כשההדיוט עושה אותו מ"מ כל שאינו משנה מדרך האומנים חזינן לה כעושה מעשה דאומנות, וע"כ ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-14)
15. ושמא י"ל בזה, למש"נ בסימן י"ב? בדעת רש"י דכל הא דאסר ר' יהודה בדבר האבד בלא שינוי, הוא היכא דאפשר בשינוי, ולפ"ז י"ל דה"נ מה שנקטו התוס' דלא הותר מעשה הדיוט לצורך המועד בלא שינוי, הוא רק דומיא דסירוג המטות דאפשר לסרג שתי בלא ערב, אך כל דא"א בשינוי שרי בלא שינוי, וזה מתפרש היטב למש"נ בסימן ז'? סקי"ג דעיקר מה שנקטו התוס' דלא הותר מעשה הדיוט לצורך המועד כשדרך המלאכה בכך, למדו לזה מהא דאסר ר' יהודה מלאכה כדרכה בדבר האבד אף דהוא מעשה הדיוט, - אך לא נתישבו בזה ד' הב"ח ודעימי' שנקטו דלא הותרה מלאכה במעשה הדיוט לצורך המועד כשדרך המלאכה בכך, אף כשא"א בשינוי. [↑](#footnote-ref-15)
16. והנה אמנם נתבאר בסימן ז'? דהא דכסכוסי קירמי שרי אף דדרך המלאכה בכך, הוא משום דלי"ב טורח כלל, אך לכאו' עשיית סולם ובטיחת גגו הוו מלאכה שיש בהן טורח, ואין להתיר בהן מכח ה"ט. [↑](#footnote-ref-16)