17ביאור בטעם היתר יצא השער
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / ריבית / ריבית שיעורים

ביאור בטעם ההיתר של יצא השער

תוס' (עב:) ד"ה "אין לוין", סברי כדעת כל הראשונים [חוץ מפירוש אחד ברש"י], שלמדו בסוגיין דלוין על שער שבשוק - שאיירי בהלואת סאה בסאה, ולמסקנא שרי.

וסברי התוס', שהנדון כאן הוא דוקא אם יש ללוה מעות - דעי"ז מצי זבין בשוקא, אבל באין לו מעות - אסור. וזה כדעת הראב"ד [הובא בראשונים], ודלא כהרא"ש (סי' סא) - המתיר אפילו באין לו מעות.

ואע"פ שפוסקין ללקוטות בשער הלקוטות משום ד"יזיף מלקוט חבריה", נראה דסברי התוס' - דה"מ בפסיקה על הפירות, אבל סאה בסאה חמיר, ואסור - אא"כ יש לו מעות שיוכל לקנות.

ונראה שהתוס' (למעלה ד"ה "יזיף") שכתבו - שכשאין שער טוב [דהיינו שיצא רק שער לקוטות], לא שייך ההיתר דיכול לקנות, ורק שרי מטעמא דמצי יזיף, וכן נראה גם מתוס' עד. (ד"ה "וכפר שיחין" בתי' הב'), דמזה נראה - דסגי בטעמא דמצי יזיף לחודיה גם בלי הטעם דמצי זבין, והכא לא שרו התוס' מטעמא דמצי יזיף - ולכן הצריכו שיהיה ללוה מעות. צ"ל דסברי התוס' דהלואת סאה בסאה חמיר, ורק בפסיקה - סגי בטעמא דמצי יזיף, וכנ"ל.

אמנם זה אינו מוכרח, דשייך לפרש, שבשער לקוטות שאינו שער טוב - לא שרינן מטעמא דמצי יזיף לחודיה, אלא בצירוף הטעם דמצי זבין, ולפ"ז פשוט שאצלנו שרי - רק כשיש ללוה מעות, דהא לא סגי בטעמא דמצי יזיף. [וכעין מש"כ הרשב"א (הובא בשעור הקודם) שצריך את ב' הטעמים, אלא שהרשב"א פי' שלא סגי ביכול לקנות - כי אנן סהדי שלא לוה את הכסף כדי לקנות ולפרוע מיד, וכאן הפי' שלא אמרי' שיכול לקנות בשער לא טוב, וכ"ש בלא יצא השער], אבל מ"מ פשטות התוס' נראה כהפירוש הראשון - דהלואה שאני דחמירא.

ובגמ' דאין לוין על שער שבשוק, אמרו דשרי - משום ד"אי בעי זבני ופרעי ליה" ומזה משמע כהתוס' והראב"ד, דמשמע שרק התירו משום מצו זבני, אבל לא שרינן מטעמא דמצי יזיף.

עוד כתבו התוס' (ד"ה "אין לוין") דב"יש לו מעט" שרי, וכדר' יצחק בסוף פירקין - דיש לו מעט לוה עליה כמה כורים. וקשה, דאי יש לו מעט - למה לי יצא השער, הא הוי "יש לו" דשרי - גם בלא יצא השער. ועו"ק דהא רב [כך גי' המהרש"א, ולפנינו שם איתא רב הונא] פליג לקמן אדר' יצחק, ולא שרי ביש לו מעט, וכן הקשה המהרש"א.

ויתכן ליישב, ששתי הקושיות מתורצות חדא בחבירתה. שגם רב הונא דאסר לקמן ביש לו מעט - הוא דוקא בלא יצא השער, משא"כ כאן דאיירי ביצא השער - מודה דסגי ביש לו מעט. אלא דמ"מ, הצירוף הזה של יצא השער ביחד עם יש לו מעט - לא כ"כ מובן.

אבל אין לפרש בדברי התוס', דיש לו מעט - היינו מעט כסף, דעיין בפסקי תוס' שמפורש שם - שהבין בתוס' דיש לו מעט פירות.

עוד כתבו התוס' "וקצת קשה ל"ל שער רק שימצא פירות לקנות אפילו ביוקר, ואית דגרסינן אין לוין על פירות שבשוק" ע"כ. ורואים שתוס' סוברים - שיתכן להתיר בהלואת סאה בסאה אפילו בלא יצא השער, דסגי שיכול להשיג ע"י המעות שיש לו, [ואין להקשות, שכל דבר יחשב כמצוי להשיג - שתמיד ימצא מי שימכור לו עכ"פ אם ישלם עליו ביוקר מאד. דזה אינו טענה כלל, שההיתר לא שייך - בדבר שאנשים לא רגילים לעשות כך].

גם ברש"י מבואר שתלוי אם מצוי להשיג, דעיין ברש"י סג. (ד"ה "יש לו מותר") בענין פסיקה על הפירות, וז"ל "ואע"ג שאין לו דיכול זה לקנותו במעות שקיבל דחטין מצויין לו הואיל ויצא השער", חזינן - שיצא השער מתיר משום שמצויין לו. ומבואר בזה, שדעתו - שתלוי אי מצוי לקנותו.

ולדבריו, ל"ק קושית התוס' - למה לי יצא השער בלוין על שער שבשוק, שהרי בלא יצא השער אין מצויין לו - ואסור. אך עכ"פ ברש"י מבואר - דסגי במצוי לקנות [והיינו שרש"י לא חשש שמא יתייקר עד שיקנה].

גם בריטב"א (עב: ד"ה "אמר רב הונא") דן בענין הלואת סאה בסאה, וכתב, שכשהשער קבוע - כל אדם מוצא פירות בשוק כל זמן שירצה, אבל כשאין השער קבוע - אין הפירות מצויין לכל אדם ליקח, ומבואר דעתו - שביצא השער הוי מצוי, וחזינן - שסגי במצוי לקנות.

אמנם בנתיבות שלום הביא את דברי הרמב"ן והרשב"א (סג:, בסוגיא - דהשתא דאמר ר' ינאי ...), שביארו - שלפי ההו"א (עב:) - שצריך דוקא אכלבאי וארבי, הביאור הוא - שהצריכו שיהיה שער ארוך שגם יספיק לפרוע עוד לפני שיתייקר, אבל למסקנא - דסגי בשער שבשוק, סגי במה שהמוכר יספיק לקנות לפני שיתייקר - ולא יפסיד כלום, ואע"ג שיתכן שיתייקר אח"כ לפני הפרעון - לא חיישינן לזה. וכתבו עוד, דבשער של עיירות - דאסור, הטעם הוא - דחיישינן שמא יתייקר אפילו לפני שיספיק לקנות.

מבואר בדבריהם, שמה שצריך יצא השער - הוא כדי שלא יהיה חשש יוקר עד שיקנה, ולא סגי במה שמצוי לקנות. [וסברת התוס' דהתירו, י"ל דלא חיישי לשמא יתייקר עד שיקנה, ושרי כמו ביש לו].

אמנם, את הראיה מהרמב"ן והרשב"א יש לדחות, שהרי בני אשכנז [שפוסקים ע"פ דעת התוס'] - סגי להו בשער של עיירות, א"כ ע"כ דלא חיישינן לשמא יתייקר עד שיקנה, אלא סגי שמצוי לקנות, וכמ"ש התוס' - שאפילו יתייקר שרי במצוי לקנות.

ועוד יתכן, שהרי כל דבריהם הם בפסיקה על הפירות, ויש מקום לומר שהלואת סאה בסאה קיל, ובזה יספיק מה שמצוי ללוות - גם בלא הטעם שמצוי לקנות. וכמו שנתבאר בסוף השיעור הקודם בדעת הרשב"א, שבסאה בסאה מהני היתירא שיכול ללוות.

ויש נפק"מ גדולה בנדון זה. שהנה, בספר שערי הלכה דן לגבי דולר, שהדולר מצוי לקנות בלי שום קושי, אבל השער משתנה כל הזמן, והשאלה היא - האם סגי במה שמצוי לקנות.

ורצה להוכיח מדף מד: - שאסור ללוות דינר זהב ולפרוע דינר זהב, דזהו הלואת סאה בסאה, ולכאורה היה נראה שדינר זהב ודאי מצוי הוא. ולפי"ז טוען שגם כשמצוי לקנות - אם השער משתנה אסור, ודלא כהתוס' והראשונים שהבאנו - דשרי במצוי לקנות אפילו שהשער משתנה.

אבל נראה דיש לתרץ דעת תוס' והראשונים הנ"ל, דיש לומר דס"ל שזהב לא היה מצוי לקנות. ועוד צ"ל שהשער שלו היה משתנה יותר משער של עיירות. ואין בנ"א משקיעים בדבר שמחירו אינו יציב, שאנשים לא רוצים לקנות דבר עם סיכונים.

אלא שעדין יקשה מדברי הב"י (קסב, א, ד"ה "וכן כל שאר מטבע") שכתב - שאסור ללוות נחושת בנחושת, והרי נחושת בודאי מצוי הוא, וא"כ מבואר בזה שלא סגי במצוי - אם דרכו שהשער משתנה.

אלא שלא ברירא מה מקור יש לב"י - שנחושת בנחושת אסור. שהרי ראשונים שאסרו - אסרו בזהב, וי"ל שהוא משום שאינו מצוי, וכנ"ל, ולא דברו בשאר מטבעות. ואדרבה, בתרומת הדשן וברמב"ן חזינן דשרי, שתרה"ד (ח"ב סי' נד) כתב על הכסף שבזמנו, ששמים בו הרבה נחושת, וכתב שלכן נהפך הזהב לטבעא, ושרי ללוות זהב בזהב. ודבריו לכאורה צ"ב - וכי יאסור להלוות כסף בכסף שנאמר שהכסף פירא דהא הזהב הוא הטיבעא, וזה הרי פשוט שלא יתכן - שיאסר להלוות כסף בכסף, אלא על כרחך - שכיון שמצוי הוא שרי, וסגי בהכי.

גם ברמב"ן (במלחמת ה' ריש פרק הזהב) מפורש - דשרי ללוות נחושת בנחושת. ובאמת בשו"ע לא כתב דנחושת בנחושת אסור, ובבית לחם יהודה (הובא בהערות לשו"ע סי' קסב אות ג') כתב דיש מתירים נחושת בנחושת, עיי"ש מה שדן בזה.

וכפי שנתבאר לעיל, מבואר בתוס' - שדברו בסאה בסאה, וכתבו - שסגי בזה שיכול להשיג ע"י מעות שיש לו. וגם בריטב"א הנ"ל מדבר בסאה בסאה, וכתב - שאם יצא השער הוי מצוי לכל אדם, וגם ברש"י הנ"ל שמדבר בענין פסיקה, מבואר - שיצא השער ענינו שיהא מצוי לכל אדם.

ובאמת, שכדברינו מפורש גם בשער דעה (קעג ססק"ח), שאיירי בפסיקה, וכתב - שכל האיסור בלא יצא השער הוא דוקא בדבר שאח"כ עתיד לצאת השער, דאז ממתינים ליציאת השער - ולכן לא מצוי לקנות לפני כן, אבל בדבר שמשתנה כל הזמן שגם אח"כ לא יצא שער - שרי, ולא צריך דוקא יצא השער, וש"מ כנ"ל - דסגי במצוי לקנות.

גם ברמב"ם (הל' מלוה ולוה פ"ט ה"א) מבואר - דסגי במצוי לקנות, שכתב - שפוסק על כלי חרש של עפר שחור אע"פ שלא נעשו הביצים שלהן שרי - מפני שהוא מצוי לכל, וגם כתב שם שפוסק על הזבל כל ימות השנה, ואע"פ שאין לו זבל - מפני שהוא מצוי תמיד. חזינן שס"ל שבדבר שמצוי תמיד - שרי, ואע"פ שהרמב"ם מחמיר בפסיקה בשער של עיירות, שאני התם - די"ל דלא חשיב מצוי לקנות.

וכן מבואר גם בתוס' עד. (ד"ה "וכפר שיחין" בתירוץ הב'), שלמדו שפוסק על קדירות אע"פ שלא יצא השער לביצים שרי - לפי שדרך להלוותם שיש הרבה מהם, ומבואר - שבמצוי ללוות שרי.

הן אמת, שבדעת התוס' י"ל, שמה שסגי דמצי יזיף כמו שכתבו בקדירות - הוא דוקא בפסיקה על הפירות, אך בהלואת סאה בסאה דחמיר - י"ל שצריך שיהיה ללוה כסף שיוכל לקנות, וכמו שכתבו בסוגיין.

אבל עכ"פ, בשאר פוסקים הפשטות היא - שאין חילוק בין סאה בסאה לפסיקה. ובב"י (קסב, ג, ד"ה "והאי יצא השער") מפורש שהמחלוקת בגדר "יצא השער" - האם צריך שער שבשוק או דסגי בשער של עיירות, היא מחלוקת - בין בסאה בסאה ובין בפסיקה [מיהו בשער דעה קסב אות ד' מחלק ביניהן]. ובכל אופן, הרא"ש (סי' סא) והראשונים סברי, שגם סאה בסאה שרי - מטעמא דמצי יזיף.

ולהלכה לכאורה נראה, שכל שמצוי להשיג אפילו שהשער משתנה - מותר, אלא שיש בעיה - מהב"י שהחמיר בנחושת. וזה נפק"מ גדולה בכל הלוואת דולרים, וכן בכל פסיקה שמלוה שקלים ומתחייב לפרוע בדולרים, ורוב הגמחי"ם לא מקפידים לברר האם יש ללוה דולר [וגם יש שטענו שדולר אחד לא מספיק, כי אצל הסוחרים זה שווה פחות, כי שום אדם לא רוצה לסחוב חבילות של דולרים בודדים], אך עכ"פ זו סברת המקילים.

עוד כ' התוס' עד. (ד"ה "וכפר שיחין" בתירוץ הא'), שאם יצא השער לביצים שרי - אע"פ שלא יצא השער לקדירות, דכיון דיצא השער לביצים - דמי לשער של לקוטות ושרי. וקשה, שהרי מבואר בסוגיא - דאסור לפסוק עם בעה"ב כשער לקוטות.

ודברי המהרש"א בזה צ"ב, שהמהרש"א ביאר דבריהם ע"פ מש"כ התוס' סג: (בסוף העמוד), שכתבו - דאף דשרינן - ביש לו גדיש, מ"מ לא שרי להוזיל אלא כשער הלקוטות, דכיון דמחוסר תיקון - לא הוי כיש לו לגמרי, ולכן גם בפוסק על קדירות - סגי שיצא השער לביצים. וקשה דבשלמא בגדיש שרי - דיש לו גדיש, ורק חסר תיקון, אבל כאן - הרי אין לו קדירות, ואיך שרי.

הן אמת, דלפי תירוץ א' בגמ' עב: - דמה שאסור לפסוק לבעה"ב כשער לקוטות, ה"ט - דבעה"ב כסיפא ליה מילתא למיזף מלקוט, שפיר י"ל דלק"מ - דהכא לא כסיפא ליה למיזף ביצים מיוצרי קדירות. אבל לתירוץ ב' בגמ' - שהקונה לא רוצה סחורה של לקוט, קשה - דה"נ אינו רוצה ביצים אלא קדירות, ואע"פ שיכול לעשות קדירות מן הביצים - נראה שזה לא מהני, דהא גם בלקוטות יכול לנקות את התבואה מהשיפון שמעורב בה - ואסור, שהרי לא שילם לפני ניקוי, וה"נ - רק לביצים יצא השער ולא לקדירות.

ותירוץ זה הוא נפק"מ טובא - לכל הקונה דבר שיש שער לו רק לחומר, ולא למוצר המוגמר.