י (ב) - בדין מחשבה על מקום ההנחה, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' ט' תמוז תשע"ה

**א**

א] שבת דצ"ז:, דתניא מרה"י לרה"ר ועבר ד' אמות ברה"ר, ר' יהודה מחייב וחכמים פוטרין, א"ר יהודה אמר שמואל מחייב הי' ר' יהודה שתים א' משום הוצאה וא' משום העברה וכו', א"ל רבינא לרב אשי, ולמאי דס"ד מעיקרא דמחייב הי' ר' יהודה ב', אי להכא קבעי לה להכא לא קבעי לה, אי להכא קבעי לה להכא לא קבעי לה וכו'.

ופירש"י, ז"ל, ולמאי דס"ד וכו', דאי להכא לסוף ד' בעי לה דתנוח, הכא לא מיחייב אהעברת ד', דלא עבר מתחלת ד' לסוף ד' ברה"ר, אלא אהוצאה לחודי' הוא דמיחייב, והוצאה אריכא הוא דעבד, עכ"ל.

ובחי' הגרע"א שם כתב ע"ז, ז"ל, ק"ל דמהיכ"ת לא לחייבי' על העברה, דהא נעשית מחשבתו בהנחה לבסוף ד' ועבר מתחילת ד', דהיינו מיד שיצא מפתח ביתו הי' קלוטה והוי הנחה לענין זה למחשבי' לעקירה, דלענין זה לא שייך ענין מחשבתו דאף במונח מעצמו באויר רה"ר שייך קלוטה ומחייב להעוקרו משם וכו', - ועיי"ש שכתב דאולי י"ל בכוונת רש"י, דפירכת הש"ס היא לר' יהודה לטעמי' דס"ל דלא אמרינן קלוטה היכא דמרצונו הי' שלא תנוח שם, וכמש"כ התוס' בעירובין דצ"ח:, עכ"ד.

ב] אמנם הנה לקמן בסוגיין מיתינן להא דתניא דהזורק מרה"ר לרה"ר ורה"י באמצע ד' אמות חייב וכו', ואמרינן דקמ"ל דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ופירש"י דהיינו ממאי קמ"ל, הא קמ"ל וכו' ודלא אמרינן קלוטה כמה שהונחה, ופירש"י, ז"ל, פחות מד' פטור, דמשום הוצאה לא מיחייב דלא אמרינן קלוטה כמה שהונחה, עכ"ל.

ובחי' הרשב"א שם הק' ע"ז, ז"ל, דמנ"ל דפטור משום דקלוטה לאו כמו שהונחה, דהא א"א לומר קלוטה להתחייב עלי' אלא באומר כל מקום שתרצה תנוח הא לאו הכי לא, וכיון שכן מנא לן דלית ליה קלוטה דלמא אית ליה ושאני הכא דאפי' נחה ברה"י ממש לא מחייב דהא לא אתעבידא מחשבתו וכו', לא עדיף מנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' דפטור לדברי רש"י ז"ל בעצמו אע"פ שנתכוין לאיסור ועלה בידו איסור, עכ"ל, וכעי"ז כתב הריטב"א שם.

והנה אי נימא דלענין עקירה מקלוטה, לא שייך ענין מחשבתו, כיון דאף במונח מעצמו באויר רה"ר שייך קלוטה ומחייב להעוקרו משם, א"כ הרי שפיר ניחא הא דמייתינן מינה דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, דאם אמרינן קלוטה כמי שהונחה, הרי הגם דאין לחייבו משום הכנסה מרה"ר לרה"י, כיון שלא רצה שתנוח שם ולא איתעבידא מחשבתו, מ"מ יש לחייבו משום הוצאה מרה"י לרה"ר, דבזה ליכא למיפטרי' מכח הא דל"ה מחשבתו שתנוח ברה"י, כיון דאף במונח מעצמו באויר רה"י שייך קלוטה ומחייב להעוקרו משם,[[1]](#footnote-2) ובאמת דכן משמע טפי בל' רש"י שם, שכתב דמשום "הוצאה" לא מיחייב דלא אמרינן קלוטה כמי שהונחה, ומ' דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה, ה"ה חייב משום הוצאה מרה"י לרה"ר, ולא משום הכנסה מרה"ר לרה"י, - ובע"כ מד' הרשב"א והריטב"א דכל שלא הי' מחשבתו שתנוח ברה"י, אין לחייבו אף משום ההוצאה מרה"י לרה"ר, וכפי הנראה למדו לזה ממש"א דאי בעי שתנוח בסוף ד' אינו חייב ב', ופירשו לזה כפירש"י דאינו חייב אלא משום העברה ולא משום הוצאה, וצ"ב הטעם בזה.

**ב**

ג] והנה בפירש"י מבו', דכל שנתכוין שתנוח בסוף ד', אין חיובו משום הנחת הקלוטה ביציאתו לרה"ר, אלא חיובו הוא משום הנחתו בסוף ד', דאיתעבידא מחשבתו, - ומבו' לפ"ז דאף דזרק לרה"ר וידע דמיד ביציאתו יהא כמונח מדינא דקלוטה, מ"מ אינו חייב עד שנח בסוף ד', משום דבהנחתו בתחילת ד' לא איתעבידא מחשבתו.

וצ"ב, דאף דלא רצה שתנוח מיד ביציאתו, מ"מ כיון שידע שתהא מונחת שם מדינא דקלוטה, מ"ט אינו חייב ע"ז, - ומי עדיף ממי שעשה מעשה דהוא פס"ר דיצא חפץ לרה"ר, דבפשוטו ה"ה חייב, אף שלא נתכוין להוצאה ולא איתעבידא מחשבתו כלל, וכ"ש בכה"ג שנתכוין לעשות מעשה זה, דיהא חייב,[[2]](#footnote-3) - ואף אי נימא דמאיזה טעם אין חייבין בהוצאה בדשא"מ אף אם הוי פס"ר, מ"מ הרי הזורק דבר מחצירו לרה"ר חייב, למ"ד דמשאצל"ג חייב עלי', אף שאין מחשבתו אלא לפנות הדבר מחצירו, וא"צ כלל שינוח ברה"ר, והרי דאף כשאין מחשבתו כלל על ההנחה ה"ה חייב, וא"כ מ"ט הכא הוא פטור.

ד] והשפ"א בסוגיין עמד בכעי"ז, וכתב דאין לומר דהיינו דההוצאה הראשונה חשובה כמשאצל"ג כיון דעיקר רצונו שתנוח אחר ד' אמות, דהכא אליבא דר"י קיימינן ואיהו ס"ל משאצל"ג חייב עלי', וכתב לישב, ז"ל, ונראה דסברת הגמ' היא דמ"מ כיון דאילו הוי נח ממש הוי פטור שאינו חפץ בהנחה, לא שייך בזה קלוטה כמו שהונחה ולא מתחייב בקלוטה טפי מאילו הוי נח ממש, עכ"ל, וכעי"ז כתב בחזו"א סימן ק"ה סק"י, עיי"ש,.

אמנם הנה אי"ז מתישב במש"כ הרמב"ן וש"ר לעיל בסוגיין, דאם אמר עד דנפקא לי' לרה"ר תנוח, אינו חייב אא"כ נחה ועמדה שם, ולא סגי בההנחה דקלוטה לחייבו, ומש"א לעיל דהוא חייב, איירי כשאמר רוצה אני שתהי' כמונחת לענין שבת עם יציאתה וכו', - והרי דאף דידע דתהי' כמונחת ביציאתה מדינא דקלוטה, מ"מ אינו חייב על הנחה זו, כיון דלא איתעבידא מחשבתו, - והתם הרי אם הי' נח שם לגמרי הי' חייב, דע"ז הי' מחשבתו, ואפ"ה אינו חייב על ההנחה דקלוטה, - גם בעיקר דבריהם, הנה בחי' הגרע"א לקמן בסוגיין לא נקט כן, והק' מכח זה במש"א דהכא ל"ד לשם משמעון, והחזו"א שם כתב לפי דבריו לישב לקו' הגרע"א, ולפ"ז הדק"ל.[[3]](#footnote-4)

**ג**

ה] והנה אמנם באמת עד"ז קשיא בסוגיית הגמ' לעיל דק"ג. דבעינן קרא לחייב בשם משמעון, ובלא קרא ל"ה חייב משום דלא נעשית מחשבתו, ותיקשי דמי גרע ממי שעשה מעשה דהוי פס"ר שתעשה מלאכה עי"ז דחייב, וכ"ש בשם משמעון שנתכוין לזה, ואין לומר דכתיבה שניא, די"ל דכל שאין דעתו לכתיבה זו אין תורת כתיבה ע"ז, שהרי בד' רש"י לעיל דק"ג: מבו' דה"נ בתפירה וכו' הא דחייב אף שדעתו לתפור בגד שלם הוא משום שכמוה מקיימין.

ו] ויש להוסיף בזה, דאין לומר דזהו גופא הא דילפינן מקרא דהכותב שם משמעון חייב, דנראה דאף אחר דמרבינן מקרא דחייב בשם משמעון, לא הדרינן בן מהס"ד, אלא נתחדש בזה דין בפנ"ע, דכיון שהי' מחשבתו על מלאכת איסור, ה"ה חייב אף כשלא נעשית מחשבתו אלא במקצת.

ומקור לזה, הוא ממה שדנו לקמן בסוגיין לחייב מכח דינא דשם משמעון, אף בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', ודעת הרמב"ם ודעימי' דבאמת הוא חייב בזה, ואף דל"ה דעתו כלל שתנוח בסוף ד', - ומוכח מזה דהא דחייב בשם משמעון, אי"ז מכח שהי' דעתו לכתוב שם, ולא איכפת לן כלל מה שנתכוין להוסיף ולכתוב עוד, אלא הוא משום דהי' מחשבתו על מלאכת איסור, ומכח זה הוא חייב אף כשנעשית מחשבתו במקצת, וע"כ י"ל דיש לחייב מכח זה גם כשנח בסוף ד', אף שלא הי' דעתו כלל ע"ז,[[4]](#footnote-5) וכ"ה מבו' גם בד' רש"י לעיל דק"ג:, דאף שהכותב אא חייב, מ"מ באא דאאזרך אינו חייב, ונת' במק"א.

**ד**

ז] ונראה דהטעם בזה הוא, דאף דהעושה מעשה דהוי פס"ר שתעשה עי"ז מלאכה חייב, מ"מ בכותב שם משמעון, כיון שנתכוין לכתיבת תיבות אלו בתורת חלק מכתיבה גדולה, ע"כ הי' מן הדין לפטרו על כתיבת "שם" לחודי', דמדינא דמלאכת מחשבת מהניא מחשבתו לקבוע דלא נעשית כל המלאכה, וכל הא דמחייבינן בזה, הוא רק מכח דינא דשם משמעון, דהוא דין בפנ"ע, וכנ"ל.

ח] ולפ"ז נראה, דה"נ הוא בהא דפטרינן בהנחה דקלוטה ביציאתה לרה"ר, כשהי' דעתו שתנוח בסוף ד', או שהי' דעתו שתנוח ביציאתה הנחה גמורה, ול"ד להיכא דנתכוין להוצאה ואין מחשבתו כלל שתנוח ברה"ר, דחייב, - והיינו משום דמדינא דמלאכת מחשבת מהניא מחשבתו לקבוע דלא נעשית בזה כל המלאכה, כיון שמחשבתו היא שתנוח בסוף ד', או שתנוח במקום זה הנחה גמורה, וע"כ אינו חייב ע"ז, וכל מה דיש לדון לחייב בזה הוא מדינא דשם משמעון, ובזה הוא שאמרו לקמן בסוגיין דליכא בזה לדינא דשם משמעון.

**ה**

ט] והנה בחי' הגרע"א בסוגיין כתב בדעת התוס', דמפרשי דמש"א הכא דאי להכא קבעי לה להכא לא קבעי לה, היינו דאם נתכוין שתנוח בסוף ד', אין לחייבו אלא משום העברה ולא משום הוצאה, וכתב דהא דלא מחייב משום ההוצאה בהנחה דלבסוף ד' משום הוצאה אריכא, היינו כיון דקלוטה כמי שהונחה, הוי כנח מיד שיצא מפתח ביתו, וכיון דא"א לחייבו על הנחה זו ממילא לא מתחייב על ההנחה של אח"כ כיון דנח מקודם, עכ"ד.

ובסימן י' (א) סק"ה וסקי"א נת' בדעת רש"י ודעימי שלא פירשו כן, דהוא משום דהנחה דקלוטה אינה מועלת לבטל לעקירה הראשונה ולהפסיק המלאכה, וע"כ אף שאינו חייב על ההנחה שנחה ביציאתה לרה"ר, מ"מ שפיר יש לחייבו כשנחה בסוף ד', עיי"ש, ושם סקכ"א נת' לדון דגם התוס' לא פליגי ע"ז, עיי"ש.

י] והעירוני בזה, דלכאו' מעיקר הא דלא מחייבינן על ההנחה דקלוטה דביציאתה לרה"ר, כיון שהי' מחשבתו שתנוח לסוף ד', יש ללמוד דהנחה דקלוטה אינה מבטלת לעקירה הראשונה ואינה מועלת להפסיק המלאכה.

והטעם בזה, דהנה הרי המעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר ועומד לפוש חייב על הוצאתו ועל כל ד' אמות שמעביר, וכן לדעת בן עזאי הוא חייב על כל ד' אמות, ואף שדעתו היא על העברה מרה"י לרה"י, ול"ב בזה לדינא דשם משמעון, דהרי ל"ש בזה כלל דינא דשם משמעון, כיון שאין דעתו כלל למעשה מלאכה, דהעברה מרה"י לרה"י דרך רה"ר לאו מעשה מלאכה היא כלל, לדעת הרמב"ן ודעימי', - ולכאו' הטעם בזה הוא, דכל הא דבעינן לדינא דשם משמעון, הוא רק בשנתכוין להוצאה אריכא מרה"י לרה"ר בסוף ד', דבכה"ג מן הדין אינו חייב על מקצתה, כיון שלא נעשית מחשבתו, אך בגונא שהעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר ועמד לפוש, הרי אין דעתו כלל להוצאה אריכא, אלא דעתו לעשות מעשי הוצאה חלוקין, וע"כ שפיר הוא חייב על כל הוצאה והעברה.

ולפ"ז הרי דאי נימא דהנחה דקלוטה מועלת לבטל לעקירה ראשונה ולהפסיק המלאכה, מ"ט אם חישב שתנוח בסוף ד' אינו חייב על ההנחה דקלוטה שנחה בתחילת יציאתה לרה"ר, הרי הו"ל כחישב לעשות הוצאה והעברה בזאח"ז, ומ"ט לא יהא חייב על ההוצאה, - ולכאו' בע"כ מזה דהנחה דקלוטה אינה מועלת לבטל לעקירה ראשונה ולהפסיק ההנחה, וע"כ כל שחישב שתנוח ברה"ר בסוף ד', הוי מחשבתו להוצאה אריכא מרה"י לסוף ד' אמות ברה"ר, וע"כ אינו חייב על מה שנחה ביציאתה לרה"ר, וצ"ע בזה.

**ו**

יא] והנה לפמש"נ דהא דאינו חייב על ההנחה דקלוטה שנחה ביציאתה לרה"ר, הוא משום דנתכוין להוצאה אריכא, וע"כ אינו חייב על מקצתה, - שמעתי לדון בעיקר משה"ק הגרע"א דמ"ט היכא שנתכוין שתנוח בסוף ד', לא יתחייב על העברה, הרי לענין עקירה לא שייך ענין מחשבתו, כיון דאף במונח מעצמו באויר רה"ר שייך קלוטה ומחייב להעוקרו משם.

ולפי הנ"ל י"ל, דכ"ה דלא מחייבינן לי' על מה שנחה בתחילת יציאתה מדינא דקלוטה, כיון שהי' מחשבתו להוצאה אריכא, הרי דמה"ט גם לא מחייבינן לי' על מה שנעקרה מההנחה דקלוטה ועברה ד' אמות ברה"ר, כיון שהיתה מחשבתו להוצאה אריכא ואין לחייבו על מקצתה.

יב] אמנם הנה מד' הגרע"א מבו' דאי"ז כן, ואף דאין לחייבו על מה שנחה בתחילת יציאתה מדינא דקלוטה, כיון שהי' מחשבתו להוצאה אריכא, מ"מ שפיר יש לחייבו על העברת ד' אמות.

ונראה דהטעם בזה הוא, דעד כאן לא מצינו דבעינן לדינא דשם משמעון, אלא כשבאנו לחייבו על כתיבת "שם", דבזה הוא דאמרינן דכיון דדעתו היא לכתוב שמעון, ובכתיבת שם עדיין לא נתקיימה מחשבתו, ע"כ אין לחייבו ע"ז, אלא מכח דינא דשם משמעון, אך אם כתב שמעון ובאנו לחייבו על כתיבת "עון", כגון שכתב "שם" בער"ש והשלים וכתב "עון" בשבת, ל"ב בזה לדינא דשם משמעון, אלא בלא"ה הוא חייב, כיון שנתקיימה מחשבתו בכתיבה זו, והושלם ע"י כתיבה זו התיקון שהיתה מחשבתו עליו, שהרי ע"י כתיבה זו הושלם כתיבת שמעון שהיתה מחשבתו ע"ז, - וע"כ ה"נ הכא, כל הא דפטרינן לי', הוא רק על מה שנחה בתחילת יציאתה, דבהוצאה והנחה זו עדיין לא נתקיימה מחשבתו, אך אין לפטרו מכח זה על מה שעברה ד' אמות ברה"ר ונחה בסוף ד', שהרי בהעברה זו שפיר נתקיימה מחשבתו, וז"ב.

**ז**

יג] ונראה לדון בזה בע"א, דהנה בעיקר מש"כ רש"י, ז"ל, דאי להכא לסוף ד' בעי לה דתנוח, הכא לא מיחייב אהעברת ד', "דלא עבר מתחילת ד' לסוף ד' ברה"ר", עכ"ל, צ"ב, דהרי לכאו' הא דאינו חייב על העברת ד', הוא משום שלא נתקיימה מחשבתו, ומהו שכתב רש"י דהא דאינו חייב הוא משום דלא עבר מתחילת ד' לסוף ד' ברה"ר, ולמש"כ הגרע"א לדון לפרש ד' רש"י, דהוא משום דלא אמרינן קלוטה היכא דמרצונו הי' שלא תנוח שם, ניחא.

יד] ושמא יש מקום לפרש בזה, דכיון דבדינא דמלאכת מחשבת נתחדש דכל שחישב שתנוח בסוף ד', חשבינן לה כהוצאה אריכא, ומכח זה הוא דאינו מתחייב על ההנחה ביציאתה לרה"ר, י"ל דמה"ט נמי לא חשבינן לה כלל כהעברת ד' אמות ברה"ר, - דכל דבהלכות מלאכת מחשבת חשבינן לה כמעשה הוצאה א' מרה"י לסוף ד' אמות ברה"ר, אין במעשה זה כלל העברת ד' אמות ברה"ר, - דהעברת ד' אמות ברה"ר היא רק כשהעברתו היא מתחילת ד' לסוף ד', אך כל דחשבינן לה כמעשה הוצאה א' מרה"י לרה"ר בסוף ד', ולא חשבינן לה כלל כהעברה מתחילת ד', אינו חייב.

ולפ"ז נמצא, דאף דעל ההעברה דמתחילת ד' לסוף ד', ל"ש לפטור משום דלא נעשית מחשבתו, וכמש"כ הגרע"א, ומשום דאף במונח מעצמו באויר רה"ר שייך קלוטה ומחייב להעוקרו משם, מ"מ שפיר אמרינן דאי בעי שתנוח לסוף ד', אינו חייב על ההעברה, משום דמכח דינא דמלאכת מחשבת חשבינן לה כהוצאה אריכא, וליכא בזה כלל העברת ד' אמות, וצ"ע עוד בזה.

**ח**

טו] והנה להלן בסוגיין אמרינן, פשיטא נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' הרי כתב שם משמעון, נתכוין לזרוק ארבע וזרק שמנה מהו וכו', ולאו היינו דא"ל רבינא לרב אשי וא"ל באומר כל מקום שתרצה תנוח, ודקאמרת הרי כתב שם משמעון מי דמי התם כמה דלא כתיב שם לא מכתיב לי' שמעון הכא כמה דלא זריק ארבע לא מיזדרקי לי' תמני.

ונחלקו בזה הראשונים, דדעת רש"י ותוס' ודעימייהו דהא דמסקינן דפטור ול"ד לשם משמעון, הוא אף בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', והתוס' פירשו דע"ז הוא דמייתינן מההיא דרבינא, דהתם דמי לנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', - אך הרשב"א והריטב"א הביאו דעת הרמב"ם דלא הדרינן בן מהא דאמרינן מעיקרא דפשיטא דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, וכל הא דמסקינן דפטור הוא בנתכוין לזרוק ד' וזרק ח', ועיי"ש שהסכימו לדבריו.

ובחי' הגרע"א כתב ע"ד הרשב"א, ז"ל, דלא ביאר לנו הא באמת לכאורה נסתר גם הפשיטות, מדלא מוקי דקבעי לה לסוף ד' ואעפ"כ חייב משום הוצאה כדנפקא לרה"ר, כדין נתכוין לזרוק ח' וזרק ד', ועיי"ש שכתב לישב, דד' הרשב"א קיימי לפמש"כ לעיל דלא אמרינן קלוטה אם הקפיד שלא תנוח שם, וצ"ע דהרשב"א והריטב"א לעיל הביאו לב' הדעות בזה, וקצת רחוק לומר דהא דמסקי הכא דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, אינו מתישב אלא לדעת התוס'.[[5]](#footnote-6)

טז] והנה בל' הגרע"א מבו' דהא דקשיא לי' הוא לפ"מ שפירש דהא דפריך דאי קבעי לה לסוף ד' וכו', היינו דבכה"ג לא יתחייב אלא משום העברה ולא משום הוצאה, וזהו שהק' הגרע"א דמ"ט לא יתחייב משום הוצאה דומיא דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד'.

והנה אמנם לעיל סק"ב נת' מד' הרשב"א והריטב"א דמפרשי לה כפירש"י, דלעולם אף בגונא דרצה שתנוח בסוף ד', ה"ה חייב משום הוצאה, והא דפריך דבכה"ג אינו חייב ב', היינו דבכה"ג אינו חייב על ההעברה, - אך לכאו' גם לפ"ז תיקשי, דמ"ט אינו חייב על ההעברה, דומיא דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד'.[[6]](#footnote-7)

יז] אמנם אם כנים הדברים שנתבארו לעיל, מתישב היטב ד' הרשב"א והריטב"א, דהא דבכה"ג שנתכוין שתנוח בסוף ד' אינו חייב על ההעברה, אי"ז כלל משום שלא נתקיימה מחשבתו, דהך פטורא ל"ש כלל בזה, וכמש"כ הגרע"א, אלא הוא משום דלא חשיב כלל דהי' בזה העברה מתחילת ד' לסוף ד', וע"כ ל"ד כלל לנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' דחייב.[[7]](#footnote-8)

והתוס' שפירשו דמהא דכשנתכוין שתנוח בסוף ד' אינו חייב ב', יש ללמוד דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, הוא לטעמייהו דס"ל דמש"א דאם נתכוין שתנוח לסוף ד' אינו חייב ב', היינו דאינו חייב על ההנחה ביציאתה לרה"ר משום הוצאה, כיון שלא נעשית מחשבתו, ועמש"נ בסימן י' (א) ענף ז' ב' דרכים בדעתם, וע"כ שפיר יש ללמוד מזה דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, דאם הוא חייב, הרי דה"נ יש לחייב על ההנחה שנחה ביציאתה לרה"ר, אף שהיתה מחשבתו שתנוח בסוף ד', וז"ב.

1. והנה אמנם הי' מקום לדחוק דמכוון דבריהם הוא, דמהא דאינו חייב משום הוצאה מרה"י לרה"ר, אין ללמוד כלל דלא אמרינן קלוטה, די"ל דל"מ דינא דקלוטה אלא לענין הנחה ולא לענין עקירה, וכמש"א לעיל ד"ד:.

   אך באמת אי"ז מתישב, שהרי הרשב"א והריטב"א לעיל בסוגיין עמדו במש"א דר' יהודה אית לי' קלוטה, דתיקשי מסוגיית הגמ' בעירובין דצ"ח: דר"י לית לי' קלוטה, והראבי"ה בסימן תתקס"ו כתב לישב דאף דלענין הנחה סגי בהנחה דקלוטה, מ"מ לענין עקירה לא סגי בזה, - ומד' הרשב"א והריטב"א דלא ניח"ל לישב כן, נראה דס"ל דלפי האמת אין לחלק בדינא דקלוטה בין הנחה לעקירה, וכמש"כ כן בישועות מלכו סי' נ"ב ובנפש חיה סי' י"א ובמשנת ר"א סימן ה' סק"ב בדעת התוס', ונת' בסימן ט' סקי"ד בהערה, עיי"ש, וצ"ע מד' הרשב"א לעיל ד"ד: שחילק בדין מקום ד' ברה"י בין הנחה לעקירה, והרי דגם לפי האמת יש לחלק ביניהם.

   ואין לדחות דלא תירצו כן משום הא דא"ר יהודה אמר שמואל דמחייב הי' ר' יהודה שתים, שהרי הריטב"א העמיד לקושייתו על מש"א בגמ' דר' יהודה מחייב חדא משום קלוטה, וגם הרשב"א הדגיש בקושייתו דהכא משמע דלכו"ע אית לי' לר' יהודה קלוטה, והרי דהקו' היא גם לפ"מ דמסקינן דר' יהודה חדא הוא דמחייב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף, דאף למש"כ במרכה"מ פ"א משבת ה"א, דבהוצאה אינו חייב בדשא"מ אף אם הוא פס"ר, משום דאין בזה תיקון כלל, מ"מ היכא דיש בזה תיקון ה"ה חייב, וא"כ הכא דיש בזה תיקון במה שהגיע החפץ לרה"ר, כאשר כ"ה מבו' ממש"א הכא דאם דמי לשם משמעון, ה"ה חייב, והרי דחשיב דיש בזה תיקון, מ"ט יהא פטור. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה אמנם בחי' הגרע"א לקמן בסוגיין הק' דמ"ט הוא פטור בכה"ג, - אך מבו' בדבריו דלא קשיא לי' אלא דיתחייב בזה מדינא דשם משמעון, דכיון דנתכוין למלאכת איסור, ה"ה חייב אף כשלא נעשית מחשבתו אלא במקצת, אך בלא דינא דשם משמעון ניח"ל הא דאינו חייב, אף שהי' יודע שתהא כמונחת ביציאתה לרה"ר מדינא דקלוטה. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף דהנה באבי עזרי פי"ג משבת הכ"א משום דעיקר מלאכת העברת ד' אמות היא בהעברה עצמה, וע"כ אף דלהעברת ח' אמות ל"ה בעינן "שתנוח" בסוף ד', מ"מ כיון דנתכוין שתעבור ד' אמות, סגי בכך לחייב, עכ"ד, ולפ"ז יש לדון במש"נ.

   אמנם הנה כבר הוכיחו דלא כן, ממש"כ הרשב"א בסוגיין דמש"א לעיל במידלי חד ומתתי חד גזירה דילמא נפלה ואתי לאתויי, ומ' דוקא גזירה דילמא אתי לאתויי הא לדילמא נפלה בלחוד לא, ול"ה כנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' דחייב, הוא משום דהתם נתכוין להיתר ועלה בידו איסור, והוי כנתכוין לזרוק ב' וזרק ד', עכ"ד, ואי נימא דהא דמחייבינן בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', הוא משום דנתכוין לההעברה שהיא עיקר המלאכה, הרי דבההיא דמידלי חד וכו' דזרק למעלה מי', הרי לא נתכוין כלל להוצאה לרה"ר, וא"כ הרי אין מקום כלל לחייבו, - ובע"כ מד' הרשב"א דהא דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, אי"ז כלל משום שנתכוין לעיקר המלאכה, אלא הוא משום דנתכוין למלאכת איסור בזריקת ח', וע"כ ה"ה חייב אף על זריקת ד', אף שלא נתכוין לזה כלל, כיון דעי"ז יש לו מקצת מן התיקון שבא לעשות, (וע"כ ל"ד לנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' דפטור), - ולפ"ז הרי שפיר יש ללמוד מזה דהא דמחייבינן בכותב שם משמעון, אי"ז משום דהי' מחשבתו לכתוב שם, אלא הוא דין בפנ"ע, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-5)
5. עוד ילה"ע בזה, ממש"כ הרשב"א והריטב"א בשלהי סוגיין דמש"א התם דש"מ דקלוטה לאו כמי שהונחה, הוא מהא דמחייבינן לי' משום זריקת ד' אמות, ולא אמרינן דכיון שקלטתו רה"י טעם שעבר ד' אמות כמי שנח ברה"י דמי, ונמצאו ד' אמות ברה"ר מקוטעות ולא רצופות, - והנה הרי הרשב"א והריטב"א שם דחו לפירש"י שם, מכח הא דלא איירי התם בשאמר כל מקום שתרצה תנוח, ותיקשי דא"כ מ"ט לפי דבריהם ניחא, הרי בגונא שהקפיד שלא תנוח שם לא אמרינן קלוטה, ואין לומר דהיינו רק לדעת ר' יהודה, אך לדעת ר"ע אמרינן קלוטה בכל גוונא, דכבר הוכיח האבנ"ז בסימן רמ"ג דלדעת הרשב"א אין מקום לחלק כן, עיי"ש, ובע"כ שנקטו לעיקר כתי' הרמב"ן, דאינו מחלק בכך.

   אך באמת נראה די"ל, דאף אם לא אמרינן קלוטה היכא שרצונו שלא תנוח שם, כ"ז הוא לחייב על הנחה זו, אך כל שבאנו לדון שהנחה זו תפסיק המלאכה, אין מקום לחלק בזה, - והיינו משום דאם מהניא הנחה זו כשאינו מקפיד ע"ז, בע"כ דיש עלי' תורת הנחה, ואך דלי"ב חשיבות הנחה לחייב אלא בדניח"ל בזה, וע"כ לענין להפסיק המלאכה, ה"ה מפסקת בכל גוונא, - וניחא בזה גם משה"ק הראשונים לעיל ד"ה: דלדעת ר"ע היאך משכח"ל זורק ד' אמות ברה"ר, ולא כתבו דהוא משום דכל שמקפיד שלא תנוח שם לא אמרינן קלוטה, ועמד ע"ז באבנ"ז שם, ולמש"נ ניחא, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם לכאו' י"ל בזה, למש"כ הריטב"א בשלהי סוגיין דאף אם נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, מ"מ אם נתכוין לזרוק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י ושתעבור ד' אמות ברה"ר, ונחה ברה"י, אינו חייב משום הוצאה, משום דיש בו שינוי רשות, ויל"פ דהיינו דלא אמרינן דמכח הא דנתכוין להעביר ד' אמות ברה"ר, יהא חייב על הוצאה מרה"ר לרה"י, וי"ל דה"נ הכא דכוותה, ל"מ מה שנתכוין להוצאה מרה"י לרה"ר, לחייבו על העברת ד' אמות ברה"ר, - אך באמת בל' הריטב"א מ', דאי"ז משום דל"מ לחייבו על הוצאה מכח מחשבתו על העברה, אלא היינו דל"מ מחשבתו כשנעשה שינוי גמור ממחשבתו שנח ברשות אחרת, ולפ"ז אין לישב כן.

   ויש מקום לישב עוד בזה, דכל הא דמחייבינן בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', הוא משום דהי' מחשבתו גם על ההנחה, ואך דמחשבתו היתה על הנחה בסוף ח', ולבסוף נחה בסוף ד', - אך הכא דכשזרק מרה"י לסוף ד' אמות ברה"ר, לא היתה מחשבתו כלל שתהא עוד עקירה על החפץ, לא מצינו לחייבו על העקירה שנעקרה אח"כ בתחילת רה"ר, דלא הי' לו מחשבה כלל על עקירה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ולפמש"נ נמצא, דמש"כ רש"י דמסקינן דאף נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, אי"ז מכח ההיא דרבינא, וכמש"כ התוס' ותורי"ד, דלרש"י לטעמי' הרי אין ללמוד מההיא דרבינא לפטור אף בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', דהא דאם נתכוין שתנוח בסוף ד' אינו חייב ב', הוא משום דלא חשיב כלל שהעביר מתחילת ד' לסוף ד', אלא הגמ' פליגא ע"ד השואל דהוה פשיטא לי' מעיקרא דבכה"ג חייב דומיא דשם משמעון, והגמ' דחי לזה דל"ד לשם משמעון, - וכ"נ מד' הרשב"א שהביא ד' רש"י וד' הרמב"ם, ואם לדעת רש"י מכוון הגמ' הוא דמהא דרבינא יש ללמוד דאף נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' פטור, הו"ל להרשב"א לפרש הטעם דלדעת הרמב"ם אין ללמוד לזה מההיא דרבינא, וכ"נ גם ממשה"ק ע"ד רש"י, שזו שיטה מחודשת בתלמוד, שיחלוק התלמוד אפי' באותה שהיתה פשוטה לשואל, ואם הגמ' מייתי לזה מההיא דרבינא, לכאו' ל"ק כ"כ, - אך בד' הריטב"א מבו' בפשוטו שפירש לד' רש"י דמכוון הגמ' הוא דשמעינן לה מההיא דרבינא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)