46 בכל מערבין
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין  פ_א - פ_ג

אור ליום ועש"ק יתרו י"ח שבט תשס"ה

א] עירובין דל"א:, אבל לא בטבל, פשיטא, לא צריכא בטבל טבל מדרבנן וכו'.

ובחי' הרשב"א יבמות דקי"ד., ז"ל, ואי קשיא לך הא דתנן בעירובין פרק בכל מערבין אין מערבין בטבל ואוקימנא בטבל טבול מדרבנן, ואם איתא טבל דרבנן אמאי לא, אע"ג דלא חזי לגדולים הא חזי לקטנים דהא מאכילין אותן בידים, ואם תאמר מאי דחזי לגדולים בעינן, לא היא דהא תניא התם מערבין לגדול ביום הכפורים וקא מפרש טעמא התם משום דחזי לקטנים והוה לי' כיין לנזיר אלמא כל שראוי לקטנים מערבין בו לגדולים, אלא משמע דאפילו טבל דרבנן אין מאכילין אותו לקטנים בידים, והיינו דאין מערבין בו דהואיל ולא ספינן להו בידים מידי דלא חזי אפי' לקטנים קרינן בי' והויא לי' כטבל גמור, לא היא דלעולם טעמא דהתם משום דמידי דחזי לגדולים בעינן, ולא דמי למערב לגדול ביוה"כ דהתם הוא גופי' חזי אפילו לגדולים אלא דאיסורא דיומא גרים לי' וכיון דאין איסורו מצד עצמו של עירוב וחזי נמי השתא לקטנים מיהא מערבין בו אפילו לגדול, משא"כ בטבל דאיסורו מצד עצמו, והלכך אע"ג דחזי לקטנים אין מערבין בו לגדול, עכ"ל, וכ"ה בקצרה בחי' הרשב"א לעיל ד"ל:.

ב] והנה האחרונים המרכה"מ והישועו"י שהביא האחיעזר ח"ג סי' פ"א, והבית אפרים יו"ד סי' ס"ב, והרש"ש בסוגיין, והעוניו"ט סי' צ"ו, והמרחשת ח"א סי' י"ב ענף א', וע' עוד במש"כ בישועו"י בהל' עירובין מנהמ"ח, והאחיעזר שם, והקה"י במכילתין, עמדו במשה"ק הרשב"א דיערבו בטבל דרבנן משום דחזי ליתנו לקטנים דליכא איסור ספי', דלכאו' הגם דליכא איסור ספי' מ"מ אסור ליתנו לקטנים משום דטבל אסור בהנאה של כילוי.

והבית אפרים שם כתב לישב דלהרשב"א לטעמי' בשבת דכ"ד. לית לי' דין הנאה של כילוי וכ"כ האחיעזר, אך האמרי בינה דיני שבת סי' ט' פליג ע"ז דהרשב"א מודה לזה, עיי"ש בדבריו, וע' עוד באחיעזר שם שדן לומר דליתן לקטנים ל"ח כהנאה של כילוי, וע' בזה גם בקה"י במכילתין, גם העוניו"ט שם דן אם חשיב הנאה של כלוי, וכתב לחלק אם מקנה לקטן או לא, דהיכא שמקנה לקטן ואח"כ אוכל הקטן משלו ל"ח זה הנאה של כילוי, אך כתב דאין לישב בזה ד' הרשב"א, דאף דשרי ליתן לקטן בכה"ג, מ"מ א"א לערב מכח זה, שהרי אם יקנהו לקטן לא חזי לדידי' לערב בו שאינו שלו, ול"מ מה שראוי להאכילו לאחר רק אם יכול להאכיל לאחר משלו, עי"ש בדבריו.

והעוניו"ט שם כתב לישב ד' הרשב"א, ז"ל, דאף דאסור להאכיל טבל דרבנן לקטן משום לתא דמשמרת תרומותי שעובר הגדול כשמאכילו להקטן, מ"מ כיון שהקטן יכול ליקח בעצמו ולאכול וכשאוכל לא עביד איסורא שפיר מערבין בו, ושפיר מקשה דלהנך רבוותא דסברי דמותר להאכיל איסור דרבנן בידים לקטן ע"כ הטעם הוא משום דגבי קטן ליכא שום לתא דאיסור כלל ומשום דלא העמידו דבריהם על הקטנים, א"כ יהא מותר לערב בטבל טבול דרבנן הואיל וחזי לקטן, היינו שאם הקטן אוכלו לא עבר אשום איסור משום דלא גזרו בו, ואף דהגדול לא מצי להאכילו משום דלא עדיף ממאכיל לבהמה, אבל הקטן בעצמו אם אוכלו התירא קא אכיל, אלא ודאי דאסור להאכילו בידים משום דאף גבי קטנים העמידו דבריהם וגזירותיהם ואם הקטן אוכל איסורא דרבנן איסורא קא אכיל, ולהכי אין מערבין בו דמה שראוי לאכול באיסור לא מיקרי ראוי, ומש"כ הרשב"א ז"ל דאם מותר להאכיל בידים איסור דרבנן מערבין בטבל טבול דרבנן אין כוונתו שרשאי להאכיל קטן טבל אלא כוונתו דאם מותר להאכיל איסור דרבנן א"כ מסתמא הטעם דלא העמידו דבריהם על הקטנים להכי מערבין בו שראוי לקטנים בהיתר גמור דלא גזרו גבייהו עיי"ש בלשונו דמשמע כדברינו, עכ"ל, וע' גם בס' ישועו"י הל' עירובין מנהמ"ח שכתב כן, וכ"כ גם האחיעזר שם.

ונתחדש בזה, דהא דשרי ספי' לקטנים באיסור דרבנן, לאו היינו קולא באיסור ספי', אלא היינו דבאיסור דרבנן לא גזרו כלל לגבי הקטנים, ואשר ע"כ ל"ש בזה כלל איסור ספי', ורק מה"ט הוא דס"ל להרשב"א דהי' לנו להתיר לערב במה דלי"ב איסור ספי', משום שאינו אסור כלל לגבי הקטנים.

ג] ונ' להוכיח כן מד' הרשב"א, ובהקדם דהנה בחי' הרשב"א בשבת דקנ"ג: כתב, ז"ל, וכל שבגופו איכא איסורא דאורייתא אי אמרינן לקטן למיעבד איכא נמי איסורא דאורייתא דכתיב לא תאכלום קרי בי' לא תאכילום, ואמרינן ביבמות פרק חרש לא יאמר אדם לתינוק הבא לי חותם הבא לי מפתח אבל מניחו תולש מניחו זורק, ולעיל נמי תניא קטן שבא לכבות אין שומעין לו, ואוקימנא בגמרא בקטן העושה על דעת אביו, כלומר ועובר בזה משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך, עכ"ל, וע' שו"ת חת"ס או"ח סי' פ"ג מש"כ בביאור ד' הרשב"א שפתח באיסורא דלא תאכילום, וסיים באיסורא דלא תעשה כל מלאכה אתה ובנך, ומבו' בד' הרשב"א דבשבת איכא איסור בפנ"ע דשביתת בנו, ומה"ט הוא דאסור בשעושה ע"ד אביו.

ולפ"ז הי' נ' לכאו', דמה"ט יש לאסור ספי' בשבת באיסור דרבנן היכא שהוא עושה לצרכינו, דהגם דליכא איסור ספי' בדרבנן, היינו רק היכא דאתינן עלה משום איסור ספי', דהוא להזהיר גדולים על הקטנים, ומשום לתא דקטן אסרינן לה, וע"כ בזה אמרי' דבאיסור דרבנן לא אסרוהו כלל לגבי קטן, וע"כ לי"ב איסור ספי', אך באיסור שבת היכא שעושה לצורך הגדול, דבכה"ג יש לאסור משום שביתת בנו, דאיסור זה הוי מלתא דהאב, והוי זה איסור שבת לדידי' היכא שבנו עושה מלאכה, דומיא דשביתת בהמתו, ובאחיעזר ח"ג סי' פ"א סוסקכ"ג הביא בשם הגר"ח, דלהכי איצטריך קרא דל"ת כל מלאכה אתה ובנך דמשום לאו דלא תאכילום לא הוי אלא איסור בעלמא כשאר איסורים, משא"כ משום ל"ת כל מלאכה הוי איסור דשבת דחמיר, עכ"ד, והיינו דהוי זה איסור שבת דידי', ואי"ז משום לתא דהקטן, יש לאסור אף באיסור דרבנן, ומצאתי בשו"ת משכנו"י או"ח סי' קי"ח שכתב כן, דבשבת ודאי אסור ליתן לבנו אף במלאכה דרבנן, משום שביתת בנו.

והנה בשו"ת הגרע"א סי' ט"ו ???, ולכאו' לפמש"נ מתישב היטב קו' הגרע"א, דע"כ שפיר הוכיח הרשב"א מההיא דשבת דליכא איסור ספי' בדרבנן, הגם דהתם הוי לצרכינו דאסור, דלפי הנ"ל הרי כל מה דאסור לצרכינו הוי זה רק באיסור שבת, ומשום שביתת בנו, אך בשאר איסורי תורה אין לאסור אף לצרכינו.

ולכאו' הוא מוכח כן מתו"ד הרשב"א, שהרי הרשב"א כתב לאיסורא דלא תעשה מלאכה אתה ובנך, על הא דאמרי' בגמ' בקטן שבא לכבות דאיסורו הוא בעושה ע"ד אביו, והנה הרי התם הוי זה משאצל"ג שאינה אסורה אלא מדרבנן, והא דאסרינן בזה בעושה ע"ד אביו, פי' הרשב"א בחידושיו בדקכ"א. שם דהוא משום דלצרכינו אסור אף באיסור דרבנן, וע"ז הוא שכתב הרשב"א בדקנ"ג: דהאיסור הוא משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך, והרי דאיסורא דשביתת בנו הוי אף באיסורים דרבנן, וכמש"נ.

ולפ"ז נמצא כד' הגרע"א בתשו' שם, דיש לאסור לטלטל ע"י קטן, אף היכא דל"ש דילמא אתי למיסרך, דהאמנם הגרע"א גופי' כתב כן משום דס"ל דהא דאסר הרשב"א לצרכינו אי"ז כלל משום דילמא אתי למיסרך, אך כבר תמהו ע"ז האחרונים שמפורש בד' הרשב"א דכל הא דאסרי' לספות לו לצרכינו הוא משום דילמא אתי למיסרך, אך למש"נ הרי שעכ"פ במלאכת שבת יש לאסור לספות לו לצרכינו אף היכא דליכא למיחש לדילמא אתי למיסרך, ומשום דבמלאכת שבת היכא דעושה לצרכינו אין האיסור משום דילמא אתי למיסרך, אלא הוי האיסור מעיקר הדין משום שביתת בנו.

אך באמת אין לומר כן, שהרי מפורש להדיא בד' הרשב"א שם לעיל מינה, דאף במלאכת שבת באיסור דרבנן ספינן לי' לכתחילה, והא דאסור לצרכינו הוא רק משום דילמא אתי למיסרך, וע"כ בדליקה דאיכא למיחש דאי לא שרית לי' אתי למעבד איסורא דאורייתא, לא חששו לדילמא אתי למיסרך והתירו לומר לקטן, ולכאו' הדברים סותרים לדברי הרשב"א גופי' להלן שפירש דבמלאכת שבת אסור לומר לקטן משום איסורא דשביתת בנו, ומבו' בדבריו דהיינו אף באיסור דרבנן.

ונ' דצ"ל בזה, דהנה באחיעזר ח"ג סי' פ"א סקכ"ג הביא מה שהקשו המוצל מאש והחקרי לב ע"ד המכילתא בפרשת יתרו דאיכא בשבת איסור בפנ"ע דשביתת בנו, כ"ה בפירש"י וברמב"ן שם, וכ"ה בספר יראים, דמאי נפ"מ באיסור זה, הרי בכל איסורי תורה איכא איסור ספי', ולכאו' הי' מקום לישב בזה בכמה אנפי דאין לאסור משום איסור ספי' ויש לאסור משום שביתת בנו, והוא חדא היכא שהאב קיבל עליו שבת ואצל הקטן אכתי הוי חול, דמשום איסור ספי' אין לאסור, דאי"ז מלאכת איסור אצל הקטן, אך משום שביתת בנו יש לאסור, כיון שאצל האב הוא שבת, והוא מוזהר בשבת שלא יעשה בנו מלאכה, וכ"ה דבפשוטו איסור שביתת בהמתו הוי אף בתוספת שבת, דכיון דלדידי' הוי זה שבת, הוא מוזהר שבהמתו תשבות, וכן נפ"מ בזה היכא שנותן להבן לעשות מלאכה במתעסק, היכא דאי"ז מלאכת מחשבת, דבזה ליכא איסור דאורייתא אף לדעת הגרע"א בסי' ח', דאיסור ספי' ל"ש בזה, כיון שאי"ז מלאכה אצל הקטן, אך אם האיסור משום שביתת בנו לכאו' יש לאסור בזה, כ"ה דשביתת בהמתו אסורה, הגם שאצל הבהמה אי"ז מלאכת מחשבת, וה"נ דכוותה, ובאמרי בינה דיני שבת סי' ז' כתב יותר מזה, דבכל ענין ל"ה שייך לאסור במלאכת שבת משום ספי', כיון דקטן אין לו מחשבה ואי"ז מלאכת מחשבת, וגלי קרא דבעושה ע"ד אביו מצטרף דעת ומחשבת אביו למעשה דילי', והוי זה מלאכת מחשבת ואסור, ועמש"כ ע"ז באחיעזר שם.

אמנם הנה בד' הגרע"א בתשובה סי' ח' מפורש דפשיטא לי' באיסורא דשביתת עבדו, דהיכא דהעבד מתעסק, הרי שאם מתעסק לא הוי מלאכה כלל לא שייך בזה שביתת עבדו דהא העבד אינו עושה מלאכה כיון דחושב שהוא תלוש ואין רבו עובר משום שביתת עבדו, אבל אם מתעסק הוי שגגת עבירה כיון דהרב ידע שהוא מחובר יש בו משום שביתת עבדו, דהא מלאכת מחשבת מקרי כיון דנעשה מחשבתו של עבד לקוצרו אלא דפטור משום מתעסק, עכ"ד, והרי דלא אסרינן משום שביתת עבדו, היכא דאי"ז מלאכת מחשבת אצל העבד, או היכא שהוא מתעסק אי נימא דמתעסק ל"ה מלאכה כלל, והדברים צ"ע מ"ש משביתת בהמתו דאסור אף שאין הבהמה מתכונת לעשות מלאכה, וה"נ בשביתת עבדו דדמי לשביתת בהמתו, יהא אסור אף בשאין העבד מתכוין לעשות מלאכה, וראיתי בצמח דוד שם שכבר עמד בזה ע"ד הגרע"א.

והנראה מד' הגרע"א, דהגם דבאיסורא דשביתת בהמתו דהבהמה לאו בת איסורא היא כלל, מתפרש האיסור דהוא משום לתא דהבעלים, דכל שבהמתו עושה מלאכה הוי זה איסורא דידי', שהוזהר האדם לא לעשות מלאכה בעצמו ולא ע"י בהמתו, ואשר ע"כ אסור אף שאין הבהמה מתכונת לעשות מלאכה, דכיון שהבעלים מתכוין לעשות מלאכה, הוי זה מלאכה דידי' במה שהבהמה עושה המלאכה, אך משא"כ בשביתת עבדו דהעבד בר איסור הוא, מתפרש איסורא דשביתת עבדו דהוא משום לתא דהעבד, דמוזהר האדון על העבד שלא יעשה מלאכה בשבת, וע"כ כל שהעבד מתעסק ואי"ז מעשה מלאכה לדידי', לי"ב לאיסורא דשביתת עבדו.

ולפ"ז הרי דה"נ להסוברים דאיכא איסור בשבת דשביתת בנו, אין לאסור אלא בגונא דהוי זה מעשה איסור אצל הבן, וע"כ אין לאסור בזמן תוספת שבת, וכן אין לאסור היכא שהבן הוא מתעסק, דכיון דאצל הבן ליכא איסורא לי"ב לאיסורא דשביתת בנו.

ולפ"ז נ' בדעת הרשב"א, דע"כ אלמלי הא דדילמא אתי למיסרך, אין לאסור בעושה ע"ד אביו אף במלאכת שבת, דגם איסורא דשביתת בנו ל"ש באיסור דרבנן, דכיון דלא אסרו רבנן לגבי קטן, ואי"ז מלאכת איסור להקטן, ל"ש בזה איסורא דשביתת בנו, ומש"כ הרשב"א דעושה ע"ד אביו אסור משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך, נ' דהיינו אחר שאסרו חכמים משום דילמא אתי למיסרך, דמשו"ז אסור מלאכת הקטן לצרכינו שיש לחוש בה דאתי למיסרך, וכבר הוי זה מלאכת איסור אצל הקטן, הרי דשוב יש לאסור בשבת משום לא תעשה מלאכה אתה ובנך, אך אלמלי הא דאסרו חכמים משום דילמא אתי למיסרך, ל"ה שייך בזה איסורא דשביתת בנו, ואשר ע"כ בדליקה שלא אסרו משום דילמא אתי למיסרך, גם ל"ש בזה איסורא דשביתת בנו.

ואמנם כ"ז ל"ש אי נימא דהא דליכא איסור ספי' באיסור דרבנן, הוי קולא מסוימת באיסור ספי' שלא אסרוה חכמים באיסור דרבנן, דלפ"ז ל"ש להתיר מה"ט איסורא דשביתת בנו באיסור דרבנן, אלא דברינו מיוסדים על ל' הרשב"א ביבמות דקי"ד., ז"ל, דלא העמידו דבריהם ז"ל אלא אצל גדולים שבישראל ולא אצל קטניהם, עכ"ל, ומבו' דהא דליכא איסור ספי' באיסור דרבנן הוא משום דלא אסרו האיסור דרבנן כלפי קטן, וע"כ ממילא אי"ז ספיית דבר האסור, ולפ"ז הרי דמה"ט גם לי"ב איסורא דשביתת בנו, ורק היכא דאיכא למיחש לדילמא אתי למיסרך, דבכה"ג העמידו דבריהם אף אצל הקטנים, והוי זה מעשה איסור להקטן, ע"כ תו איכא בזה לאיסור ספי' ולאיסור שביתת בנו.

אך צ"ע בזה, שהרי הרשב"א ביבמות שם למד להתיר ספי' באיסור דרבנן, מהא דלמ"ד בשל תורה ב"ד מצווין להפרישו בשל דבריהם אין ב"ד מצווין להפרישו וכו', וכיון שכן כיון דקי"ל דאף בשל תורה אין ב"ד מצווין להפרישו בשל דבריהם מחתין בו דרגא אחת יותר ומתירין בו אפילו לומר לו לאכול, עכ"ל, והרי הא דלמ"ד בי"ד מצווין להפרישו אין מצווין להפרישו בשל דבריהם, אין הטעם בזה משום דלא העמידו דבריהם אצל קטנים ואי"ז כלל דבר האסור, דא"כ מ"ט אסור לספות להם בידים, וע"כ דאף דהוי זה דבר האסור אצל קטן, מ"מ הקילו חכמים דליכא חיוב להפרישו בזה, וא"כ לכאו' ה"נ הא דלדידן אף שרי לספות לו בידים איסור דרבנן, הוי זה קולא באיסור ספי', וצ"ע בזה.

וראיתי באחיעזר ח"ג סי' פ"א סק"ה שכתב דטעמא דהרשב"א דליכא איסור ספי' באיסור דרבנן, הוא משום דס"ל דאיסור ספי' אינו אלא מדרבנן, וע"כ לא אסרו רק באיסור דאורייתא, ולפי דבריו הי' בדין דבשבת דאיכא איסורא דאורייתא דשביתת בנו יהא זה אסור אף באיסור דרבנן, ואף בלא הא דדילמא אתי למיסרך, אך לפמש"נ עפי"ד הרשב"א מוכח לא כן, ולפ"ז שפיר י"ל דאף דאיסור ספי' הוי מדאורייתא, מ"מ באיסור דרבנן לא אסרו.

ולפ"ז הרי נמצא דלדעת הרשב"א היכא דל"ש דילמא אתי למיסרך, יש להתיר לספות לקטן לצרכינו, ואין לאסור בזה משום שביתת בנו, כיון שאי"ז מלאכת איסור כלל אצל הקטן, וזה כדעת השואל בשו"ת הגרע"א שם.

ועכ"פ למדנו מזה כמש"כ האחרונים בדעת הרשב"א, דהא דליכא איסור ספי' לקטן באיסור דרבנן הוא משום דכלל לא גזרו האיסור כלפי קטן, ואשר ע"כ ס"ל להרשב"א דבדין שמכח זה יערבו לגדול באיסור דרבנן, משום שחזי לקטנים וכלפיהם אי"ז כלל איסור.

ד] בשו"ת הגרע"א סי' ה' תמה ע"ד הר"ן דס"ל כדעת הרשב"א, וג"כ כתב כד' התוס' דאם הי' איסור מוקצה מחמת יום שעבר ל"ה מצי לערב בלגין של טבל, הגם שאי"ז אלא איסור דרבנן דיומא קגרים וחזי ליתנו לקטנים, ויש לציין דהרשב"א גופי' בעירובין ד"מ: כתב כד' התוס', ועיי"ש שכתב לדון דמוקצה חשיב כמאכל איסור.

ושמעתי להעיר בזה, ממש"א בעירובין ד"ל. לחד מ"ד דככר זו עלי מערבין לו בה, והיינו משום דחזי לאחריני, ודעת אידך מ"ד דאין מערבין לו בה, פירשו הראשונים דהוא משום דנהנה מאיסוה"נ ומשום דמערבין לדבר הרשות או משום דס"ל מצוות ליהנות ניתנו, והתוס' וש"ר פירשו דהוי זה גזירה משום דדמי להקדש, והתורי"ד לקמן דל"א: פירש הטעם משום דכל שאסור לדידי' בהנאה הו"ל כעפרא, ול"מ בזה מה דחזי לאחריני, וצ"ע לדעת הרמב"ן והר"ן בשבת דמ"ז. דהאוסר ככרו על עצמו בהנאה הוי מוקצה, ואף דחזי לאחרים, א"כ היאך מערבין לו בה, הרי לא חזי הככר גם לאחרים משום איסור מוקצה, ואמנם י"ל דאתיא כרבי דכל דבר שהוא משום שבות לא גזרו עליו ביהשמ"ש, וע"כ אין איסור מוקצה מעכב בעירוב, אך אכתי אי"ז מתישב בד' הר"ן שם שנתחבט מ"ט דמ"ד דאין מערבין לו בה, ולא פירשה דהוא משום איסור מוקצה וס"ל כרבנן דגזרו על שבות ביהשמ"ש.

והנה בפשוטו הי' מקום לומר, דאיסור מוקצה כלל אינו מעכב מלערב, משום דחזי לקטנים דבאיסור דרבנן שרי לספות לקטנים, אך לפ"ד הגרע"א לא א"ש, שהרי באיסור מוקצה ל"מ מה דחזי לקטנים, ובאמת בלא"ה אין נ' לישב כן, דא"כ אכתי למ"ד דקטן אוכל נבילות בי"ד מצווין להפרישו, אשר לדידי' אף באיסור דרבנן אסור לספות לו בידים, (וכמש"כ כן הרשב"א), כל שאסר ככר על עצמו בנדר ל"מ לערב בה, כיון דלא חזי אף לקטנים משום איסור מוקצה, וא"כ מ"ט נתחבט הר"ן מ"ט דר"ה דאמר דאין מערבין לו בה, ולא פירש דהוא משום דס"ל כמ"ד דקטן אוכל נבילות בי"ד מצווין להפרישו.

ונ' דצ"ל בזה, שהרי מבו' בגמ' שבת דמ"ו: דכל שנשאל ע"ז בשבת אי"ז אסור משום מוקצה, ולפ"ז י"ל דע"כ מערבין בזה, דהגם דהשתא הוי זה מוקצה, מ"מ כיון דמצי לישאל ע"ז,[[1]](#footnote-2) ועי"ז לא יהא זה מוקצה, שפיר מערבין בזה, והגם שכתבו הראשונים דבמידי דלא חזי השתא אף לאחריני ל"מ מה שיכול לישאל עליו, יל"ד דשמא איסור מוקצה דיומא קגרים שאני, אך אי"ז במשמעות ל' הר"ן בחידושיו, שכתב ז"ל, ואע"ג דאסור באכילתו הא חזי לאחריני, ולדידי' נמי חזי דאי בעי מיתשיל עלי' וכו', עכ"ל, ונ' להדיא דלאחריני חזי אף בלא דמיתשיל עלי'.

ואולי י"ל עוד, דהא דס"ל להר"ן דהוי זה מוקצה, היינו רק היכא שאין דעתו לישאל ע"ז בשבת, אך היכא שדעתו לישאל ע"ז בשבת לא מקצי לי', ולפ"ז י"ל דמש"א דמערבין לו בה היינו היכא שדעתו לישאל ע"ז בשבת, דלא באו להשמיענו אלא דאיסור הנדר אין מעכב מלערב בו, וע"כ אף דלא מצי לערב משום איסור מוקצה, מ"מ איכא גוונא דמצי לערב בו וכנ"ל, וצ"ע עוד בזה.

ויל"ד עוד לישב בזה, דאף לדעת הר"ן דהוי זה מוקצה לכל העולם, אי"ז רק לגבי איסור טלטול, אך לגבי איסור מוקצה באכילה אי"ז מוקצה מאכילה לכל העולם, וע"כ הגם דאיסור מוקצה באכילה הוי כאיסור גופו דל"מ בזה מה דחזי לקטנים, היינו רק היכא דהוי חפצא דאיסורא כלפי כל העולם, ואך דחזי לקטנים שאינם מוזהרים, אך משא"כ הכא שכל עיקר החפצא דאיסורא הוי רק כלפי דידי', שפיר מהני בזה הא דחזי לקטנים, אך אכתי אי"ז מתישב בל' הר"ן שכתב דחזי לאחריני, ומ' דבפועל ה"ז חזי לאחריני.

אך אכתי אי"ז מתישב עם ד' הגרע"א שם שהק' דגם ביוהכ"פ לא יהני הא דחזי לקטנים כיון דהוי זה מוקצה, ונת' להלן סק"ה שכונתו דאיכא ע"ז איסור אכילה דמוקצה, והגם דכלפי הקטן אי"ז מוקצה כלל, מ"מ כיון שכלפי המערב הוי זה חפצא דאיסורא ל"מ בזה הא דחזי לקטנים, וא"כ בדין דה"נ הכא דכוותה לא יועיל מה דחזי לקטנים, הגם שאי"ז מוקצה כלפי כל העולם, ואולי יש לחלק, דהתם הוי זה מוקצה כלפי כל הגדולים, ורק כלפי קטנים אי"ז מוקצה, ומשא"כ הכא דל"ה חפצא דאיסורא רק כלפי דידי' ולא כלפי גדולים אחרים, וצ"ע בזה.

ה] בשו"ת הגרע"א שם כתב דאי נימא דמוקצה חשיב כמאכל איסור, וע"כ ל"מ בזה מה דחזי לקטנים, תיקשי דביוהכ"פ ג"כ ע"י איסור יוהכ"פ הוי כל מאכל מוקצה, וא"כ היאך מהני בזה מה דחזי לקטנים, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז דלא אמרי' מוקצה מחמת יום שעבר, ובפשוטו ד' הגרע"א צע"ג דלא מצינו דכל מאכל ביוהכ"פ הוי מוקצה, ולהדיא כתב הרמ"א בסו"ס תרי"ב דמותר ליגע ביוהכ"פ באוכלים ומשקים ליתן לקטנים, וכ"ה בסי' תרי"א ס"ב שהתירו לקנב ירק ולפצוע אגוזים מן המנחה ולמעלה, והוא מגמ' שבת ספי"ד, והרי דל"ה מוקצה, והטעם דל"ה מוקצה מבו' במג"א סי' תרי"א סק"ב דהוא משום דחזי לקטנים, וכתב לפ"ז דלא שרי לקנב ירק אלא בשנאכל חי, דאל"כ הוי מוקצה דלא חזי אפי' לקטנים, וד' הגרע"א צע"ג, האמנם מהא שהתירו לקנב ירק וכו', י"ל לפמש"כ הביאור הלכה בסי' תרי"א שם די"ל שהתירו אף בדהוי מוקצה, אך מד' הרמ"א סו"ס תרי"ב הנז' ודאי מוכח דל"ה מוקצה, ושוב מצאתי שכבר תמה בזה ע"ד הגרע"א האמרי בינה דיני שבת סי' ט', וגם האו"ש פ"ד מיו"ט ה"י כתב ע"ד הגרע"א דל"ה מוקצה משום דחזי לקטנים.

והנה אמנם צ"ב בזה, דמ"ש מטבל טבול מדרבנן דהוי מוקצה, וכמש"א בשבת דקכ"ח., ואף דלדעת הרשב"א שרי להאכילו לקטנים, וא"כ ה"נ מ"ט אוכלין ביוהכ"פ ל"ה מוקצה, אך באמת עיקר הא דטבל דרבנן הוי מוקצה הגם דחזי לקטנים לדעת הרשב"א, הוא צ"ב, ועמד ע"ז השעה"מ פ"א משביתת עשור, ובבית אפרים יו"ד סי' ס"ב ד"צ. כתב לישב, דכיון שכתב הרשב"א דבלא צורך לא ספינן להו, ע"כ לענין טלטול היכא דאית לי' פירי אחריני אינו עומד ליתנן לקטנים והקצה אותן מדעתו, ולפי דבריו ניחא, דע"כ באוכלין ביוהכ"פ דמותר להאכיל קטנים, ואף מותר להאכילן יותר מכדי צרכן, ואכמ"ל בזה, ע"כ אי"ז מוקצה, ועמש"כ עוד בזה האמרי בינה בדיני שבת סי' ט' וכתב שם לישב מ"ש ביוהכ"פ דל"ה מוקצה.

ואחר העיון נ' בישוב ד' הגרע"א, דס"ל דהגם דכל מאכל ביוהכ"פ ל"ה מוקצה, היינו לגבי איסור טלטול מוקצה, אך שפיר אית בי' איסור אכילה דמוקצה, והיינו דהגם דל"ח מוקצה משום דחזי לקטנים, מ"מ אית בי' איסור אכילה דמוקצה, וכמש"כ כעי"ז התוס' בשבת דמ"ו: דאף דפירות שנדרה מהן אינם מוקצה לענין טלטול דהא חזו לשאר בנ"א, מ"מ אמרי' בזה מיגו דאיתקצאי ביהשמ"ש לאסרן באכילה, וה"נ במאכל ביוהכ"פ דכוותה, והרי כל מה שדן הגרע"א הכא הוא משום איסור אכילה דמוקצה, דאיסור טלטול דמוקצה ודאי לא גרע מאיסור אכילה דיוהכ"פ דמהני בזה הא דחזי לקטנים, וז"ב, ושוב הראוני בס' שלמי תודה דיני יו"ט סי' כ"א שהביא ששמע כן מהקה"י לישב ד' הגרע"א.

אך אכתי ד' הגרע"א צ"ב, דאף אם מאכל ביוהכ"פ אית בי' איסור אכילה דמוקצה, מ"מ הרי איסור אכילה זה ליכא כלל לגבי הקטן, כיון שמעולם לא הוקצה מאכילתו, ושפיר מערבין ביוהכ"פ משום דחזי לקטן, כיון דלית לי' אף איסור מוקצה, ול"ד לשאר מאכ"א דרבנן שאין מערבין בהן אף דחזי לקטן, משום דאף כלפי הקטן הוי זה חפצא דאיסורא.

ונ' ללמוד מד' הגרע"א דס"ל דמה שחילק הרשב"א דהיכא דהמאכל עצמו אסור ל"מ מה דחזי לקטנים, אי"ז משום דאף כלפי הקטנים הוי זה חפצא דאיסורא, וכמו שפירש כן האחיעזר ח"ג סי' פ"א ויישב לפ"ז קו' הריטב"א בעירובין ד"ל: ע"ד הרשב"א, ואכמ"ל, אלא אף אם כלפי הקטנים אי"ז כלל חפצא דאיסורא, מ"מ מאכל האסור להמערב עצמו ל"מ לערב מכח הא דחזי לקטנים, וע"כ שפיר קשיא לי', דכיון דכל מאכל ביוהכ"פ אי"ב להגדול איסור אכילה דמוקצה, היאך מערבין בזה, וצ"ע עוד בזה.

באר יצחק אה"ע סי' ב', דמ"ט א"א לערב בכל דבר משום דחזי לחולה, עיי"ש שכתב די"ל דחולה לא שכיח, ושוב כתב דל"ח חזי לאחריני אם חזי רק לחולה, אך עכ"פ החולה עצמו יכול לערב בזה.

מרחשת הק' מ"ט ל"מ מה דחזי לגויים, ועיי"ש שדן דל"מ משום דאינם בני עירוב, ודן לפ"ז בדין קטן אם חשיב דהוא בר עירוב, וי"ל גם לפ"ד הרשב"א דבאיסור חפצא ל"מ חזי לקטנים, וה"נ ל"מ חזי לגויים

1. והנה אמנם המהרש"א בד"ל: כתב ע"ד התוס' שם דלא שרי לישאל בשבת רק בשאסר עליו כל יין ולא בשאסר ככר זה, וכ"כ הקר"א שם והתוס' שבת בישוב ד' הרא"ש שהוכיח ממימרא דר"ה דלא קי"ל דסומכוס, והרי דא"א לישאל ע"ז, דאל"כ הרי ניחא אף לסומכוס, אך בד' הר"ן בסוגיין מפורש דבאסר ככר זה עליו מצי לישאל ע"ז, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-2)