זבחים פרק ז_4
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק שביעי**

**חטאת העוף שעשאה למטה כמעשה חטאת לשם חטאת כשרה**

כתבו התוספות, זו היא מצותה ואגב אחריני נקטיה. וביאר השיטמ"ק דהוקשה להם על הלשון "כשרה" דמשמע דיעבד. והנה לא הוקשה להם מדוע אצטריך למתני רישא כלל, דהא אצטריך משום סיפא דאם עשאה למטה כמעשה כולן פסולה, וזה כולל גם את האופן של הרישא כמעשה חטאת לשם חטאת.

הרמב"ם בפיה"מ כתב [ליישב קושית התוספות], דכמעשה חטאת לשם חטאת היינו דההזאה והמיצוי עשה כמעשה חטאת, ואפילו אם שינה בסדר מליקתה. וכן כתב הרע"ב, דאיירי אפילו באופן שהבדיל בחטאת, וקמ"ל מתניתין דבדיעבד כשרה. והקשה התויו"ט, דאם כן אתיא מתניתין כראבר"ש דאף שהבדיל בחטאת כשרה, ולעיל סתם לן תנא כרבנן דאם הבדיל בחטאת פסול. ואף בגמרא בתחילה מוקי מציעתא דכמעשה עולה לשם חטאת באופן ששינה במליקה ודלא כראבר"ש, ואחר כך מוקי לה באופן ששינה בהזאה ואתיא בין כרבנן ובין כראבר"ש, אך להעמיד את הרישא רק כראבר"ש זה קשה מסתמא דלעיל.

ותירץ השפת אמת, דהיה לרמב"ם והרע"ב גירסא אחרת בגמרא, דהנה הגירסא שלפנינו קשה, דבתחילה קאמר דאיירי בשינה במליקה, ומקשינן נימא תנן דלא כראבר"ש דאם הבדיל כשרה, ומשנינן דכבר תנינן לעיל דלא כראבר"ש, ושוב קאמר דאיירי בשינה בהזאה, ולאחר דמשנינן למה אצטריך לאוקמי בשינה בהזאה. ולכן הם גרסו אי הכי רישא מאי קמ"ל, ומשנינן, לא דשינה בהזאה. והיינו דלא ניחא לגמרא להעמיד משנתינו בשינה במליקה ודלא כראבר"ש, משום שלפי"ז אי אפשר לבאר שהחידוש ברישא הוא דכשרה אפילו אם שינה במליקה. ועוד כתב, דאפילו לפי גירסתנו יש לומר כן, דהטעם דאליבא דאמת לא בעי לאוקמי בשינה במליקה הוא משום דקשיא ליה רישא מאי קמ"ל. [בשפת אמת מבואר דקושית הראשונים היא רישא מאי קמ"ל, ולא כמש"כ לעיל דהוקשה להם רק הלשון כשרה דמשמע דיעבד].

ובחק נתן כתב, דאין כונת הרמב"ם לומר ששינה בסדר מליקתה כגון שהבדיל כמש"כ הרע"ב, אלא כגון ששינה בצורת המליקה, שאחז את העוף בגב ידו למ"ד דבעינן לאחוז בכף ידו, וקמ"ל דאין זה מעכב, אך אם הבדיל בחטאת הרי היא פסולה.

עוד כתב השפת אמת ליישב קושית התוספות, דלשם חטאת דמתניתין היינו אפילו לשם חטאת בהמה, וקמ"ל דלא חשיב שלא לשמה, כיון דשם חטאת אחד הוא.

**עולת העוף שעשאה למעלה כמעשה עולה לשם עולה כשרה**

הכא נמי כתבו הרמב"ם והרע"ב דאיירי אפילו בשינה במליקה, ומכל מקום כשרה לראבר"ש. ומבואר מדבריהם דראבר"ש מכשיר גם בלא הבדיל בעולה. וביאר התויו"ט, דכל דבר שאינו מעכב בחטאת אינו מעכב נמי בעולה. אך הקשה, דבגמרא מוקי מציעתא דכמעשה חטאת לשם עולה בשינה בהזאה ולא בשינה במליקה משום דבעי לאוקמי כרבי יהושע, ולהרמב"ם והרע"ב בלא"ה אי אפשר לאוקמי בשינה במליקה, שהרי רישא דמתניתין כראבר"ש דשינה במליקה כשרה. וראה שפת אמת.

עוד כתב התויו"ט, דאף דבעולה צריך לעשות גם את המליקה למעלה, מכל מקום לדעת הרמב"ם והרע"ב אין זה מעכב, ואם מלק למטה כשרה, שהרי בחטאת אין זה מעכב, ויכול למלוק בכל מקום במזבח. והקשה הרש"ש, אם כן מדוע לא מקשינן דמתניתין דלא כרבי יהושע, שהרי לתנא דמתניתין לא מעכב לא שינוי במליקה כגון אם לא הבדיל, ולא שינוי במקום שעשאה למטה, ובמה תמשך העולה לחטאת.

**תוד"ה למעלה, אבל בעלים נתכפרו לשמואל וכו'**

בחידושי מרן רי"ז הלוי הל' פסולי המוקדשין כתב, דהתוספות כתבו כן רק בחטאת העוף שעשאה למעלה, אך עולת העוף שעשאה למטה אף הבעלים לא נתכפרו. דבעולת העוף מלבד הדין שהמתן דמים צריך להיות למעלה נאמר עוד דין שמעשה העולה למעלה, והוא דין במעשה העבודה, ולדין זה לא יועיל הדין של שמואל שזריקה שלא במקומה מכפרת, דזה נאמר רק כלפי הדין של מקום הגעת הדם למזבח. [בתוספות להלן כתבו בתחילה, דהדין של שמואל מהני גם באופן ששינה בצורת ההזאה, כגון שמיצה בחטאת העוף ולא הזה, דאף דפסולה מכל מקום מכפרת, משום שכל שהגיע דם למזבח בכל אופן שהוא איכא כפרה. ולכאורה מבואר כאן דלא כיסודו של הגרי"ז, אלא דהדין של שמואל מועיל על כל חיסרון שהוא. אך יש לומר, דהתוספות הבינו דגם הדין של צורת הזריקה, האם זה במיצוי או בהזאה, אין זה דין בעיקר מעשה העבודה, אלא רק דין באופן הגעת הדם למזבח, ולכן גם על זה מועיל הדין של שמואל, אך הדין שמעשה עולה למעלה דהוי דין בעצם מעשה העבודה, לא שייך על זה הדין של שמואל].

הרמב"ם פ"ז מפסולי המוקדשין ה"ה סתם, דאם שינה במעשה חטאת פסולה, ומשמע דפסולה לגמרי ודלא כהתוספות. וצריך ביאור מדוע באמת לא יתכפרו הבעלים מדינא דשמואל. ותירץ בחידושי הגרי"ז [מנחות ב ב], דהרמב"ם סובר דגם הדין שמעשה חטאת למטה אין זה רק דין במקום הגעת הדם למזבח, אלא הוא דין בעיקר מעשה העבודה, שמעשה החטאת למטה. וכמו שביארנו לעיל דעל דין זה לא מהני זריקה שלא במקומה.

ועוד כתב בשם הגר"ח, דכאשר עשה מעשה חטאת בעולה או מעשה עולה בחטאת הרי זה פסול בקרבן בפני עצמו, ומעתה בהזה חטאת למעלה אין הפסול רק משום שינוי מקום ההזאה, אלא משום שעשה בחטאת מעשה עולה, ולפסול זה לא מהני זריקה שלא במקומה. [ואף שהתוספות לעיל סה ב כתבו דשינוי שזה למעלה וזה למטה לא חשיב שינוי, היינו לגבי להציל על שינוי המליקה, אך אם שינה במקום חשיב שינוי לפסול].

וכן מוכח גם בשיטת הרמב"ם לגבי שינה במעשה עולה, דהתוספות להלן הקשו מדוע שינה בהזאות עולה פסולה, הרי הוא עשה גם מיצוי, וכי מחמת שהוסיף הזאה יפסול. ותירצו, דאיירי בעשה הזאה בלא מיצוי, וכמ"ד מיצוי בחטאת אינו מעכב. והיינו, דלפי מ"ד מיצוי בחטאת העוף מעכב על כרחיך דאיירי שהיזה ומיצה ושוב קשה מדוע יפסול. אמנם הרמב"ם פסק דמיצוי בחטאת מעכב ומכל מקום פסק שאם שינה בהזאות עולת העוף פסול. ועל כרחיך צריך לתרץ על קושית התוספות באופן אחר, דעצם מה שעשה בעולה מעשה חטאת הרי זה טעם לפסול, וכן כתב הקרן אורה.

**דף סו ע"ב**

**הא כדאיתא והא כדאיתא**

ברש"י להלן ד"ה רישא במליקה משמע, דהגמרא הוצרכה לומר הא כדאיתא והא כדאיתא, משום שאם לא כן מדוייק במשנה כראבר"ש, דכשם שהסיפא בשינה בהזאה דוקא הוא הדין רישא איירי בשינה בהזאה דוקא, אך אם שינה במליקה כשרה. ולכן הוצרכה הגמרא לומר הא כדאיתא, כלומר, דכל חד איירי במאי דפסל ביה, דרישא איירי בין בהזאה ובין במליקה, וסיפא בהזאה דוקא.

**מדקתני סיפא וכולן וכו' נימא דלא כרבי יהושע דאי רבי יהושע האמר אין מועלים**

יש לעיין מדוע לא מקשינן מעיקר הדין דפסולה, דלפי רבי יהושע אם שינה במליקה צריך להכשיר משום שיהא נמשכת לחטאת. וצ"ל דלקמן מסקינן דרבי יהושע אמר רק לאפוקה מידי מעילה, אך למיסק לחובה לא, וברש"י ותוספות מבואר דהקרבן פסול, ורק מעילה ליכא. אמנם השפת אמת דייק מהרמב"ם דהקרבן כשר ורק לא עלו לבעלים לשם חובה, ואם כן הדרא הקושיה דאפשר להקשות מגוף הדין דכשרה נימא דלא כרבי יהושע, וצ"ע.

**תוד"ה דשני, וגם הזה למטה כחטאת העוף**

עיין בשיטמ"ק אות לא', ובתוספות הקשו לאחר תירוצו של השר מקוצי, דהא בעינן נמי שיזה למטה כחטאת העוף, והכא השינוי היה רק במליקה. וצריך ביאור מנ"ל דבעינן שינוי גם בהזאה, הא רב אשי קאמר רק דבעי ג' שינויים במליקה, במקום במעשה ובשם, אך בהזאה מנ"ל. ותירץ הקרן אורה, דאם יעשה את ההזאות כעולה הרי זה יפסל מטעם אחר, דעשה חטאת כמעשה עולה, ומדוע אין מועלים בה, הרי גם מצד חטאת היא פסולה, ועל כרחיך רבי יהושע איירי באופן שגם את ההזאה עשה כחטאת. אמנם בתוספות לא משמע כדבריו, דכתבו לכך נמשכה להיות כחטאת, ומשמע מדבריהם דההמשכה מועלת רק לאחר ההזאה, ויתבאר להלן.

**תוד"ה ואלא, משום דמיד כשהזה והגיע דם למזבח נתכפרו בעלים מדשמואל**

השפת אמת הוכיח מכאן דבזריקה שלא במקומה האימורים פסולים להקטרה, דאם פסולים רק לאכילה, איך יתכן לנקוט בעולה לשון פסולים, הרי הבעלים נתכפרו, ועל כרחיך דפסולים היינו להקטרה. ויתכן לדחות, דהקטרה דעולה הוי כאכילה דשאר קרבנות, ואין להוכיח מכאן להקטרה דכל הקרבנות. אמנם בלא"ה מוכח כן מדוכתי טובא בסוגיא שם.

**באו"ד, וא"ת אי לא שינה אלא במיצוי אמאי מועלין בהן למ"ד היתר שחיטה שנינו**

הקשה החק נתן מה הוקשה התוספות בעולה, הרי עולה כולה כליל ולעולם מועלים בה. ועיי"ש שהגיה בדבריהם דהקושיה היא על האוקימתא בגמרא דשינה במעשה חטאת העוף היינו בהזאתה, וכראבר"ש דשינוי במליקה אינו פוסל, דאם כן מדוע מועלים בה הרי איכא התר שחיטה.

**דף סז ע"א**

**אשם ששחטו בצפון לשם שלמים יוכיח**

רש"י פירש דאיירי קודם זריקה, דאי לאחר זריקה הרי הקרבן כשר ואין מועלים בו. והקשו התוספות, הא קודם זריקה גם בעולת העוף מועלים, דאכתי לא נמשכה להיות כחטאת העוף. ובשיטמ"ק הבין בדבריהם דקודם זריקה מועלים משום שגם בחטאת מועלים קודם זריקה ולא תועיל ההמשכה. וכן הבין הגרעק"א, והקשה, דעדיין יש לבאר את דברי רבי אליעזר דהוכיח מאשם דליכא המשכה, דאי איכא המשכה, אשם ששחטו לשם שלמים לא ימעלו, שהרי בשלמים ליכא מעילה אף קודם זריקה, ועל כרחיך דליכא המשכה כלל, והוא הדין הכא ימעלו לאחר זריקה דהא ליכא המשכה, ושפיר קאמר רש"י דאיירי לפני זריקה.

אך בתוספות מבואר דקושייתם היא דכל ההמשכה נעשית רק לאחר זריקה, דבעינן שיעשה כמעשה חטאת בין במליקה ובין בהזאה, ולכן שפיר הקשו דאין להוכיח מאשם קודם זריקה, שהרי ההמשכה נעשית רק לאחר זריקה. וכמש"כ התוספות לעיל ד"ה דשני, דלהמשכה בעינן גם זריקה כמעשה חטאת. וראה עוד להלן.

**ש"מ נחית רבי אליעזר לטעמיה דרבי יהושע וכו' אי הכי חטאת העוף נמי**

בפשטות כונת הגמרא, דלפי הס"ד הטעם של רבי יהושע אינו משום המשכה, [וראה בחידושי הגרי"ז שביאר לפי הס"ד דטעמא דרבי יהושע משום קדשים שמתו], ולכן מקשה רבי אליעזר מאשם, אך כיון דנחית לטעמא דהמשכה שוב לא קשה. אך צ"ע מדוע לא קשה, הרי גם באשם ששינה שמה מקומה ומעשיה נימא דאיכא המשכה, ומדוע מועלים בה.

וברש"י משמע דמעיקרא עיקר התירוץ הוא כרב אשי, דדוקא בעולת העוף שהפסול בא אחר הכשר חטאת איכא המשכה, אך בשאר קרבנות דהפסול וההמשכה באים כאחת ליכא המשכה, וכל שכן בחטאת העוף שעשאה כעולה דפסול החטאת בא קודם הכשר עולה. ולפי"ז לתירוץ קמא דגם בחטאת העוף אמרינן המשכה הוא הדין באשם ששינה שמה מקומה ומעשיה מהני המשכה. והנה לפירש"י יתכן דגם בס"ד הטעם של רבי יהושע הוא מצד המשכה, אלא דס"ד דמהני המשכה בכל אופן, ומסיק דמהני רק כאשר ההכשר בא קודם הפסול.

התוספות כתבו דהמשכה מהני רק בעופות, דכיון שהקינים מתפרשות או בלקיחה או בעשיית כהן, לכן אף לאחר שפירש בלקיחה אפשר לשנות בעשיית כהן לדבר אחר, אך שאר קרבנות שאינם מתפרשות בעשיית כהן לא מהני המשכה. ולפי זה ביאור הגמרא, דבס"ד דמהני מטעם אחר הוקשה לרבי אליעזר מאשם, אך לאחר דנחית לטעמא דהמשכה הרי זה מהני רק בעופות. ולפי"ז אין צריך לומר כרש"י דמעיקרא סמיך על תירוצו של רב אשי, דגם לתירוץ קמא דהמשכה מהני גם בחטאת העוף מכל מקום לא מהני באשם.

ולכאורה יש להקשות, דלעיל כתבו התוספות דההמשכה נעשית רק לאחר הזריקה, וכמש"כ לעיל, ואם כן מה החילוק בין עופות לשאר קרבנות, הרי עשיית כהן היינו מליקה. וצ"ל דאף שההמשכה חלה רק לאחר הזריקה, מכל מקום היא נעשית במליקה, ולכן יש חילוק בין עופות לשאר קרבנות.

אך יש לעיין, דבתוספות ד"ה א"ר אליעזר מבואר דאף לפי הס"ד מהני רק מצד המשכה, ודלא כמו שפירש הגרי"ז דמהני מצד קדשים שמתו. ואם כן מה השתנה בדברי רב אדא דהשתא אמרינן דהמשכה איכא רק בעופות ולא בבהמות. ויתכן לומר, דבאמת גם בס"ד מהני משום המשכה, אלא דלפי הס"ד ההמשכה נעשית בזריקה, ולכן הוקשה לרבי אליעזר דגם בשאר קרבנות יועיל המשכה, דלגבי שעת הזריקה אין לחלק בין עופות לשאר קרבנות. ולאחר דנחית לטעמא דהמשכה היינו כדאמר רב אדא בר אהבה דכיון שמלק בה סימן אחד נמשכת, דהיינו, שהוא חידש שההמשכה נעשית רק במליקה, ולכן הבין רבי אליעזר לחלק בין עופות לשאר קרבנות. ובזה אתי שפיר נמי הקושיה דלעיל, דהתוספות ד"ה דשני וד"ה א"ר אליעזר כתבו דההמשכה נעשית לאחר הזריקה, והא עשיית כהן הוי רק במליקה, ולדברינו י"ל דכתבו כן רק להס"ד. [אמנם בסוף התוספות ד"ה ועולת משמע, דהזאה נמי יכולה לעשות המשכה, אלא דאינה מצטרפת עם השינוי של המליקה, דהזאה מילתא אחריתי היא. ולפי"ז על כרחיך צ"ל, דאף דאין הקינים מתפרשות אלא בעשיית כהן, מכל מקום מטעם זה מהני המשכה אף בהזאה].

**תוד"ה בשינוי בעלים, אשם מצורע שקבל דמו בדרום וכו'**

הקרן אורה תמה על דבריהם, כיצד יועיל שינוי בקבלה לשנות את שם הקרבן, הרי כל הנידון בגמרא שיועיל המשכה זה רק במליקה או בשחיטה ולא בקבלה והזאה. אמנם התוספות לשיטתייהו לעיל דלפי הס"ד ההמשכה חלה רק לאחר ההזאה, ולכן גם בקבלה אפשר לשנות והוי המשכה. [והקרן אורה שהקשה כן אזיל לשיטתו שביאר בתוספות לעיל באופן אחר, דאם הזה כעולה הויא חטאת פסולה, ולא משום שההמשכה חלה רק לאחר ההזאה, וכמש"כ לעיל].

**רב אשי אמר וכו' כיון דאמר מר מליקה בכל מקום במזבח כשרה**

פירש רש"י דמשום מליקת מעלה אין כאן שינוי וכו'. וצ"ע דלכאורה דבריו סותרים למה שכתב לעיל, דלא אמרינן המשכה אלא אם כן ההמשכה חלה קודם הפסול, ולכן בשאר קרבנות לא יתכן לומר המשכה, ולפי זה מדוע הוצרך לומר דמשום מליקת מעלה אין כאן שינוי, הרי גם אם חטאת היתה פסולה למעלה מכל מקום אין כאן המשכה קודם הפסול, וצ"ע.

התוספות כתבו בשם הר"ר חיים, דבעינן שני שינויים הפוסלים, ולכן אם חטאת העוף היתה פסולה למעלה היו שני שינויים הפוסלים והיתה נמשכת. אך לא ביארו את הגמרא דמכי מלק בה סימן אחד פסלה, והא מכל מקום הוי שינוי הפוסל, ואיכא שני שינויים, שלא לשמה והבדלה בחטאת. ובשיטמ"ק אות יב' ביאר, דמה שהבדיל בחטאת לא חשיב שינוי לעשות המשכה, כיון שכבר חל פסול במליקה. [רש"י הוצרך להוסיף דבעינן שההמשכה תעשה קודם הפסול, משום שאם לא כן נימא המשכה בכל הקרבנות, דהפסול וההמשכה באים כאחת. אך התוספות הרי תירצו דבכל הקרבנות לא מהני המשכה כלל, ולכן סגי לומר דרק אם הפסול בא אחר ההמשכה לא מהני, אך בבת אחת מהני].

אמנם בתוספות דידן לא יתכן לומר כן, שהרי הקשו בעולת העוף שעשאה למעלה כמעשה חטאת נימא המשכה, ותירצו, דהזאה מילתא אחריתי היא. ומבואר דאף המשכה שאחר הפסול מהני, אלא דשינוי של הזאה לא חשיב משום שמילתא אחריתי היא. ולפי"ז צריך לבאר את הגמרא באופן אחר, דהבדלה לא חשיב שינוי בחטאת העוף בשביל לעשות המשכה, כיון שלא שינה בגוף המליקה אלא דהוסיף דבר אחר, ואף שזה פוסל מכל מקום לא מהני לעשות המשכה, [ומה שעשה בעולה הזאה כחטאת חשיב שינוי בגוף ההזאה, דהא קושית התוספות היא באופן שעשה שינוי הפוסל, ולעיל ד"ה ואלא כתבו דשינוי בהזאה פוסל רק אם עשה הזאה בעולה בלא מיצוי].

ויש לעיין מדוע הקשו התוספות בעולה שעשאה למעלה, הא לפי קושייתם היה להם להקשות טפי, דבכל חטאת שעשאה כעולה איכא שני שינויים הפוסלים, שלא לשמה, ושעשה מיצוי בלא הזאה, ומדוע ליכא המשכה. וצ"ל, דכיון שגם בחטאת יש מיצוי, לא חשיב שינוי בגוף ההזאה לגבי המשכה, דאף דהוי דבר הפוסל מכל מקום לגבי המשכה לא סגי בהכי.

**תוד"ה ועולת, ומפרש הר"ר חיים דכלל זה יהא בידך וכו'**

ראה בשיטמ"ק אות יב' דדברי הר"ר חיים מבוארים שם טפי, דהחילוק בין חטאת לעולה הוא לגבי שלא לשמה, דבחטאת איכא נמי לפסול שלא לשמה, ולכן הוצרכה הגמרא לומר דבסימן הראשון חל פסול, דבלא"ה איכא שני פסולין הבדלה ושלא לשמה, אך בעולה אין פסול שלא לשמה, ובעינן לפסול דלא הבדיל ודלמטה.

ויש לעיין במה נחלק התירוץ הראשון דגם בחטאת מהני המשכה, הרי ליכא שני שינויים הפוסלים. ויתכן לבאר בכמה אופנים: א. לדידיה אין צריך שני שינויים אלא סגי באחד. ב. לדידיה אין צריך שני שינויים הפוסלים, אלא סגי אף בשינויים שאינם פוסלים, ולכן מצטרף מה שמלקה למעלה לשינוי. ג. לדידיה אפשר לצרף גם את מה שהבדיל בחטאת לשינוי הפוסל, ואף שנעשה אחר המליקה. ועיקר החידוש של רב אשי הוא דהמשכה שלאחר הפסול לא מהני.

ולפי דברי הר"ר חיים יש להקשות מדוע הוצרך רבי יהושע להוסיף דעשה את העולה לשם חטאת, הרי סגי בשני שינויים המעכבים. וצ"ל דאם היה עושה לשם עולה הרי לאחר ההמשכה איכא חטאת לשם עולה דהיא פסולה ומועלים בה. אך עדיין יש לעיין בהא דמקשינן אי הכי חטאת העוף שעשאה למעלה כמעשה עולה וכו', והשיטמ"ק אות י' הוסיף לשם עולה, והכא לכאורה אין צריך לשם עולה כלל, שהרי בלא"ה איכא שני שינויים, שלא הבדיל ושמלק למעלה. ובשלמא לפי הביאור השני והשלישי שכתבנו לעיל, דלדידיה נמי צריך שני שינויים אלא דאין צריך שינויים הפוסלים, או דהבדלה נמי חשיב שינוי הפוסל, הרי צריך שלא לשמה בשביל השינוי השני, [ומה שמלק למעלה יתכן דאין זה שינוי כלל, דאף לכתחילה אין צריך לעשות את המליקה למעלה]. אך לפי הביאור הראשון דלעיל דלדידיה סגי בשינוי אחד, למה צריך שלא לשמה. ולולי גירסת השיטמ"ק ניחא, דבאמת סגי בשינוי של ההבדלה. והא דצריך לומר שמלק למעלה, משום שאם מלק למטה הרי לאחר ההמשכה תפסל מדין עולה שעשאה למטה. אך לגירסת השיטמ"ק קשה למה לי שלא לשמה.

ויתכן לומר, דבלא שלא לשמה ליכא המשכה כלל, דכל ההמשכה מועלת רק משום שכך חשב הכהן, אלא דבעינן נמי שני שינויים הפוסלים, אך השלא לשמה הוא עיקר ההמשכה, ואף שאינו פוסל. [ואף דשלא לשמה אין הכונה שרוצה לעקור את הקרבן מעולה לחטאת, אלא שיודע שהוא עולה ומכל מקום עושה לשם חטאת, מכל מקום מהני מחשבתו לעשות המשכה].

**דף סז ע"ב**

**בתרי גברי מי אמר**

יש לעיין, מכל מקום תמשך לשם אותו גברא ומדוע קתני דהיא פסולה. וצ"ל דאיירי שאינו מחוייב עוד חטאת, וחטאת נדבה ליכא. ובאמת במתניתין שהכשיר רבי יהושע עולה לשם חטאת על כרחיך איירי באופן שהוא מחוייב חטאת. אך עדיין יש לעיין לפי התירוץ הראשון דלעיל שגם בחטאת מהני המשכה לעולה, אם כן נימא דכל החטאות ימשכו לעולות נדבה של אותו גברא, ומדוע הם פסולות.

**דף סח ע"א**

**למיסק לחובה מי אמר**

התוספות נסתפקו האם הוא דין דרבנן, או שמא מהתורה לא מהני אלא לאפוקי ממעילה, ולפי צד זה הקרבן פסול לגמרי, והוא אסור באכילה, ורק לגבי דין מעילה חשיב חטאת. אך השפת אמת דייק ברמב"ם דהקרבן כשר, ורק אינו עולה לבעלים לשם חובה.

**דף סט ע"א**

**יכול תנא מליקה שהיא לפנים מטמאה בגדים בבית הבליעה**

לכאורה מליקה בפנים הרי הותרה באכילה, ואיך ס"ד דתטמא בבית הבליעה. ופירש רש"י, דאיירי בעולה, דס"ד שדוקא חטאת שהותרה לכהנים אינה מטמאת, אך עולה שלא הותרה באכילה תטמא. והקשה הרש"ש, הא בעינן ממשקה ישראל, שיהא מותר באכילה, ועל כרחיך שאינה נחשבת נבלה. ותירץ, דהיכא דהיה שעת הכושר אין חיסרון של משקה ישראל, והכא היה שעת הכושר על ידי שחיטה קודם שהוקדשה לעולה.

רש"י בכת"י פירש, דאיירי במליקה פסולה כשמאל ולילה, דס"ד דכיון דהם פסולים ואינם מותרים באכילה גם טומאת בית הבליעה איכא. וכן משמע בתוספות לעיל סח א, דכתבו דבשמאל ולילה אם עלו לא ירדו כמו דאינם מטמאים בבית הבליעה, והביאו מהסוגיא כאן דהטומאה תלויה במליקה המתרת את האיסור.

הראב"ד בפירושו לתורת כהנים [אחרי פרק יב ה"י] פירש עוד, דאיירי בזר שאכל מליקה כשרה, דאמרינן במסכת יבמות [לב ב] דעובר משום נבלה, דלגבי זר לא הותר, וס"ד דאף יטמא בבית הבליעה, קמ"ל דרק איסור נבלה איכא ולא טומאה.

ובקרן אורה כתב, דאפילו במליקת חטאת בעינן קרא דאינה מטמאת, דאף דהותר לכהנים באכילה, מכל מקום טומאתה לא הותרה. ובחידושי הגרי"ז הקשה כן על רש"י, מדוע הוצרך להעמיד בעולה או במליקה פסולה, הרי אף בחטאת שהותרה לכהנים רק האיסור הותר, ומנין שאינה מטמאת. ותירץ על פי מה שאמר הגר"ח, דטומאת נבלה תלויה ועומדת באיסור נבלה, והא דדרשינן מי שאיסורו משום נבלה וכו' אין זה ילפותא בעלמא, אלא דטומאת נבלה איכא רק באופן שיש איסור נבלה, [וראה מה שכתבנו בזה להלן ע"ב תוד"ה רבי יהודה]. ולפי זה ניחא, דמאחר שהותר איסור אכילת נבלה לכהנים בחטאת העוף, ממילא גם טומאה ליכא, ולכן הוצרך רש"י להעמיד בעולה או במליקה פסולה. אך לכאורה דברי הקרן אורה והגרי"ז צ"ע, איך יתכן לומר שהתורה התירה לאכול חטאת העוף ומכל מקום איכא טומאה, הרי מיד כשיאכל יטמא והוי כמכניס טומאה למקדש.

ולפי דברי הגר"ח דהטומאה תלויה באיסור, יש להוכיח דכהן שאכל עולה עובר משום איסור נבלה, כמו דאמרינן ביבמות לגבי זר שאכל מליקה, דאי נימא דליכא איסור נבלה אלא לזר ולא לכהן, מה הס"ד דאיכא טומאה בעולה, הרי ליכא איסור נבלה, וכל מקום שאין איסור נבלה אין טומאה, אלא על כרחיך דיש איסור נבלה בעולה. ואף לפי המסקנא רק טומאה ליכא משום שהמליקה מתרת את האיסור, אך איסור נבלה איכא כמו בס"ד. [וכן מוכח מקושית הרש"ש, דהקשה דלא הוי משקה ישראל, ולכאורה זה רק ראיה דליכא איסור נבלה, אך עדיין יתכן דאיכא טומאה, ומוכח מקושייתו דאי ליכא איסור גם טומאה ליכא, ומדס"ד דאיכא טומאה בעולה מוכח דגם איסור איכא]. וראה באחיעזר ח"ב סימן ז' שנסתפק בזה, והסיק דאיכא איסור נבלה. וכן יש להוכיח לגבי מליקה פסולה לרש"י בכת"י, דמהא דס"ד דאיכא טומאה מוכח דיש איסור נבלה.

**דנין דבר שלא בהיכשרו מדבר שלא בהיכשרו ואין דנין דבר שלא בהיכשרו מדבר שבהיכשרו**

בביאור הסוגיא מצינו חילוק בין רש"י שלפנינו לרש"י בכת"י, דרש"י שלפנינו ביאר את כל הסוגיא אליבא דרבי מאיר שמליקת טריפה מטהרת מטומאה, ומכל מקום מליקת קדשים בחוץ וכן מליקת חולין בין בפנים בין בחוץ אינה מטהרת מטומאה. ולפי זה הא דתנן במשנה לעיל מלק חולין בפנים וקדשים בחוץ אתיא אף כרבי מאיר, ורק הסיפא תורין עד שלא הגיע זמנן וכו' שיבשה גפה ונסמית עינה ושנקטעה רגלה מטמא וכו' לא אתיא כרבי מאיר, וכדאמרינן בגמרא סוף פירקין, מטהר היה רבי מאיר אפילו בעלי מומין, ואפילו אווזים ותרנגולים. [ומה שהכריח לרש"י להעמיד כרבי מאיר ולא כרבי יהודה, משום דרק לרבי מאיר מייתר "טריפה", אך לרבי יהודה דרשינן לאתויי טריפה ששחטה. ולכאורה צ"ע, דהא בגמרא מסיק דתרי טריפה הוו, ורבי יהודה נמי דריש להנהו דרשות דהכא].

והא דשחיטת חולין בפנים מטהרת מטומאה, משום שאינה שוה בפנים כבחוץ, שהרי שחיטת חולין בחוץ מטהרת. ואף דהתם הוי בהיכשרו והכא הוי שלא בהיכשרו, תירץ רש"י, דחזינן דגם באופן דהוי שלא בהיכשרו, כגון שחיטת חולין טריפה, נמי מטהרת מטומאה. ורש"י לשיטתו דהסוגיא קאי כרבי מאיר שמטהר שחיטת טריפה. והקשו הרש"ש וראמ"ה, אם כן מליקת קדשים בחוץ תטהר מטומאה, דאינה שוה בפנים כבחוץ, שהרי מליקת קדשים בפנים מטהרת, מאי אמרת, אין דנים שלא בהיכשרו מבהיכשרו, הא מצינו גם שלא בהיכשרו שמטהר, כגון מליקת קדשים בפנים טריפה, דלרבי מאיר מטהר מטומאה. ויתכן ליישב על פי מש"כ התוספות דהיכא שאם עלו לא ירדו חשיב בהיכשרו, ואם נאמר כהשיטמ"ק כאן אות ו' [ראה להלן במשנה] דלפי רבי מאיר דמליקת טריפה מטהר הוא הדין אם עלו לא ירדו, אף דאין פסולו בקודש, הרי חשיב בהיכשרו ואין ללמוד מכאן למליקת קדשים בחוץ. [ועוד יש לומר, דאתיא כרבי יוסי דשחיטת טריפה מטהרת ומליקת טריפה אינה מטהרת. אמנם רש"י כתב בכל הסוגיא דאתיא כרבי מאיר ולא כתב כרבי יוסי].

ובחידושי רעק"א הקשה על רש"י, דלדבריו, לדעת רבי יהודה דשחיטת חולין טריפה אינה מטהרת אין מקור לומר דשחיטת חולין בפנים מטהרת, שהרי חולין בחוץ הכשירו בכך. ובגמרא לקמן ע א אמרינן ורבי מאיר האי טריפה מאי עביד ליה, מבעי ליה לשחיטה שהיא לפנים, ורבי יהודה טריפה אחרינא כתיב. ומבואר דאף רבי יהודה דריש כן. וכתב דדוחק לומר דלרבי יהודה ילפינן מהתם רק שחיטת קדשים.

ובסוף פירקין דאמרינן מטהר היה רבי מאיר אפילו בעלי מומין ואפילו אווזים ותרנגולים, פירש רש"י, דאיירי בקדשים בפנים. ואזיל לשיטתו, דהא דמטהר רבי מאיר מליקת טריפה הוא דוקא בקדשים בפנים, ולכן גם הא דמטהר בעלי מומין ואווזים ותרנגולים איירי דוקא בקדשים בפנים. אך יש לעיין מדוע אווזים ותרנגולים חשיב קדשים בפנים, הרי קדושתם היא רק קדושת בדק הבית בעלמא, דלא יתכן קדושת הגוף בדבר שאינו ראוי לקרבן כלל. וצ"ל דגם קדושת בדק הבית חשיב קדשים בפנים, וצ"ע. [וראה חזון איש קמא לד ב].

אך רש"י בכת"י כתב בסוף פירקין, דרבי מאיר מטהר אפילו אווזים ותרנגולים דלא חזו למזבח, הואיל ואיכא מליקה בשום עוף, דגמרינן מטריפה, מה טריפה ששוות בכל אף נבילה ששוות בכל, [יבואר להלן]. וכתב, דהא דתנן שנסמית עינה, שנקטעה רגלה, והמולק חולין מטמא בבית הבליעה, דלא כרבי מאיר. מבואר מדבריו, דאף רישא דמתניתין דלעיל המולק קדשים בחוץ וחולין בפנים לא אתיא כרבי מאיר, דרבי מאיר מטהר בכל מליקה. ולפי"ז לא קשה כלל מדוע הוא מטהר אווזים ותרנגולים אף שאין בהם אלא קדושת בדק הבית בעלמא, שהרי אפילו מליקת חולין רבי מאיר מטהר.

ולפי זה ברייתא קמייתא יכול תהא מליקה שיהא לפנים וכו' הביא המולק קדשים בחוץ וכו' דלא כרבי מאיר, דלדידיה אף המולק קדשים בחוץ אינו מטמא. וכן הא דמקשינן אי הכי מלק קדשים בחוץ נמי לא דלא שוו בפנים כבחוץ דלא כרבי מאיר. והא דמשני דנין דבר שלא בהיכשרו וכו' אי אפשר לומר כרש"י שלפנינו דדנים שחיטת חולין בפנים משחיטת חולין בחוץ טריפה, שהרי לרבי יהודה שחיטת טריפה מטמאת. ולכן כתבו התוספות בשם רש"י דילפינן שחיטת חולין בפנים משחיטת קדשים בפנים. [ולפי זה הוי ילפותא אחרת, דילפינן שחיטת פנים משחיטת פנים, והא דהברייתא למדה ששחיטה מטהרת משום דלא שוו בפנים כבחוץ קאי רק על שחיטת קדשים בפנים]. ועוד י"ל דאתיא כרבי יוסי, דמליקה אינה מטהרת, ומכל מקום בשחיטת חולין בפנים ילפינן משחיטת חולין טריפה בחוץ, דשחיטת טריפה מטהרת.

ובשיטמ"ק סוף פירקין אות ג' הקשה, מנין לרבי מאיר באמת דאפילו מליקת חולין מטהרת, הרי כל המקור לטהר מליקת טריפה אמרינן בגמרא דיליף מהקש בהמה לעוף, מה בהמה דבר המכשירו לאכילה מטהר טריפתו מטומאתו אף עוף, ולגבי חולין לא שייך לומר כן, דהא מליקה לא הוי דבר המכשירו. [וכתב, דאף דשחיטת קדשים מטהרת אפילו שלא הוי דבר המכשירו, התם הוא מטעם אחר, דליכא טומאה אלא בדבר ששוה בפנים כבחוץ, אך מליקת חולין הרי שוה בפנים כבחוץ ומדוע ליכא טומאה]. ותירץ, דרש"י יישב זאת, דרבי מאיר דריש מטריפה, מה טריפה ששוות בכל, כלומר, דבין בחולין ובין בקדשים איכא דין טריפה, אף נבלה ששוות בכל, לאפוקי מליקה, דבקדשים ליכא טומאה, אף בחולין ליכא טומאה. וכתב השיטמ"ק שם, דלרבי מאיר ילפינן מטריפה רק להא דבעינן שוה בחולין ובקדשים, ואין צריך את הילפותא דשוה בפנים כבחוץ, עיי"ש.

אך הקשה השיטמ"ק, היכי ילפינן מליקת חולין מקדשים, הרי מליקת קדשים בפנים הכשירו בכך. ותירץ, דילפינן ממליקת טריפה בפנים, דלרבי מאיר ליכא טומאה, ומכל מקום חשיב שאין הכשירו בכך, כיון דאם עלו ירדו, [ראה להלן במשנה]. ולפי זה רבי מאיר ורבי יהודה פליגי במליקת חולין לשיטתם במליקת טריפה, דלפי רבי מאיר אפשר למילף מליקת חולין ממליקת קדשים טריפה, דהוי שלא בהכשירו ומטהר, אך לרבי יהודה דטריפה אינו מטהר אין מקור למליקת חולין.

**מתניתין, מלק ונמצאת טריפה רבי מאיר אומר אינו מטמא בבית הבליעה**

נחלקו הראשונים לדעת רבי מאיר באופן שעלו, השיטמ"ק כאן אות ו' נקט דלרבי מאיר אם עלו לא ירדו, אך בסוף פירקין נקט השיטמ"ק אות ג' בתוך דבריו דאם עלו ירדו. וראה מה שיתבאר להלן ביאור הדברים.

ובתוספות לעיל סח ב ד"ה אמר רב כתבו, דשחיטת בהמה טריפה אם עלתה תרד אף לרבי מאיר. והקשו נילף ממליקת עוף, דאף דכל מליקה נבלה היא מכל מקום כשרה. ותירצו, דלא ילפינן שלא בהיכשרו מבהיכשרו. והקשו על מה שכתבו שם דעבודת דם מעבודת דם ילפינן אף שלא בהיכשרו מבהיכשרו. ותירצו, חדא, דהכא איכא תרתי, בהמה מעוף, וגם שלא בהיכשרו מבהיכשרו, ותרתי לא ילפינן. ועוד תירצו, דלא ילפינן טריפה, שהפסול הוא קודם שחיטה, ממליקה, דהפסול בא בשעת השחיטה. ולכאורה איכא נפק"מ בין שני התירוצים לגבי שחיטת ומליקת עוף טריפה, דלתירוץ קמא לא תרד, כיון דהוי עוף מעוף, ולתירוץ שני תרד. [וראה קהלות יעקב זבחים סימן מו סק"ג].

**דף סט ע"ב**

**רבי יהודה אומר מטמא**

בגמרא מבואר דרבי יהודה יליף מ"טריפה" דטריפה ששחטה מטמאת, ורבי מאיר יליף מהתם למעט עוף טמא שאין במינו טריפה. ויש לעיין, אם כן מדוע הוצרך רבי מאיר למילף מקל וחומר או מהקש דליכא טומאה, הרי רבי יהודה הוצרך לאתויי מקרא ורבי מאיר לית ליה האי דרשא. וצ"ל דמצד הסברא שחיטת טריפה אינה מועלת כלל, ואיכא דין נבלה לגבי איסור אכילה ולגבי טומאה. ובבהמה דרשינן מ"וכי ימות מן הבהמה" דליכא טומאה בטריפה, דלגבי הטומאה מהני השחיטה, אך לגבי עוף נשאר הסברא דליכא היתר שחיטה בטריפה. ורבי מאיר יליף מקל וחומר או מהקש דאיכא התר שחיטה לגבי טומאה בעוף כמו בבהמה, ורבי יהודה יליף מ"טריפה" דמכל מקום איכא טומאה, וקרא אתא לאפוקי מהקל וחומר או מההקש, ולרבי מאיר דלית ליה האי קרא שוב אפשר למילף מהקל וחומר או מההקש.

והשתא יש לחקור לרבי יהודה מה נתחדש בקרא ד"טריפה", האם התחדש טומאה חדשה של טריפה, דאף דהשחיטה מתירה את הנבלה מכל מקום גם הטריפה היא סיבה לטומאה, או שמא, נתחדש בקרא דליכא התר שחיטה אף לגבי הטומאה כמו לגבי האיסור, ולהלן בגמרא יבואר.

יש לעיין, היאך אפשר למילף מליקת עוף משחיטת בהמה, הרי בשחיטת בהמה השחיטה מתירה את האיסור נבלה אף שהיא טריפה, ולכן ליכא טומאה, אך במליקת עוף טריפה איכא איסור נבלה, שהרי אפילו במליקה כשרה איכא איסור נבלה לזר. ויש ליישב לפי מה שייסד הגר"ח [הובא בחידושי מרן רי"ז הלוי בחלק המכתבים], דבשחיטת בהמה טריפה אף שאין טומאת נבלות, דלגבי טומאה מהני התר שחיטה, מכל מקום לגבי האיסור לא מהני התר שחיטה כלל, עיי"ש שהוכיח כן מהרמב"ם דשחיטת נכרי ועוד ראיות. ולפי"ז שפיר ילפינן מליקת עוף משחיטת בהמה, דבתרוויהו ליכא התר שחיטה לגבי האיסור ומכל מקום ליכא טומאה.

ויתכן, דהשיטמ"ק שכתב דלפי רבי מאיר במליקת טריפה אם עלו לא ירדו, הוכרח לזה מחמת האי קושיה, דס"ל דלא כהגר"ח, אלא דבשחיטת טריפה מהני התר שחיטה גם לגבי האיסור, והוקשה לו היכי ילפינן מליקת עוף משחיטת בהמה. ולכן נקט דגם במליקת עוף טריפה המליקה מתרת את האיסור לגבוה, דאם עלו לא ירדו, ושפיר ילפינן מליקה משחיטה. אך אם כן צריך עיון, מדוע הוצרך רבי מאיר לילפותא מקל וחומר או מהקש למליקת טריפה, ומאי קאמר רבי יוסי דיו, תיפו"ל שמליקת טריפה אינה מטמאה משום הילפותא דלעיל, דכל שמתיר את האיסור אינו מטמא. [ולולי דברינו אין להקשות כן על עיקר דברי השיטמ"ק, דיתכן לומר דמה שכתב שלפי רבי מאיר אם עלו לא ירדו הוא לאחר דידעינן שאינו מטמא. אך לפי דברינו דהוקשה לשיטמ"ק איך ילפינן מליקה משחיטה, על כרחיך דרבי מאיר ידע מעיקרא שהדין הוא אם עלו לא ירדו, ואם כן קשה, דזה גם מקור שאין טומאה. וראה חידושי הגרי"ז שהקשה כן והוכיח מכאן כהגר"ח].

**אמר רבי מאיר קל וחומר וכו'**

התוספות לעיל [נ ב ד"ה מה] הקשו, נפרוך מה לנבלת בהמה שאינה מטמאה בבית הבליעה. ותירצו, דעיקר טעמא דרבי מאיר דיליף מהקש, כדאמרינן בגמרא. אמנם רש"י בסוגיין ד"ה דבר כתב, דההקש אתא למליקה, דאי לשחיטה בקל וחומר אתיא לן, ומבואר דאף למסקנא יליף מקל וחומר. והקשה בחידושי רעק"א, דלפי זה הדרא קושית התוספות נפרוך מה לנבלת בהמה שמטמאה בבית הבליעה. [ובדעת התוספות יש לומר, דמהקש לחוד ילפינן גם מליקה וגם שחיטה, וכמו שכתבו בסוגיין דכל מילי דרשינן, דאין הקש למחצה. והא דרש"י לא ביאר כן, כתב רעק"א שם, דהיה אפשר ללמוד מההקש, מה בהמה שחיטתה מטהרתה, ותו לא, ולא היה מקור למליקה, אלא דלשחיטה אין צריך קרא, ולכן ילפינן את ההקש באופן דמה בהמה דבר שמכשירה באכילה וכו'].

ולכאורה גם לדעת התוספות יש להקשות לפי רבי יוסי דשחיטה מטהרת ומליקה אינה מטהרת, ועל כרחיך יליף מהקל וחומר ולא מההקש, דאיכא למפרך מה לנבלת בהמה שאינה מטמאת בבית הבליעה. ואולי יש לומר דלמסקנא אף רבי יוסי יליף מההקש, אלא דדריש מה בהמה שחיטתה מתירתה, ולכן אין מקור למליקה.

**אמר רבי יהודה טריפה למה נאמרה אם טריפה חיה הרי נבלה אמורה וכו'**

מפירוש רש"י מבואר, דהיה פשוט לגמרא דאם שחט את הטריפה מהני השחיטה שלא תחשב נבלה, ואי איכא טומאת נבלות בטריפה על כרחיך איירי שלא שחטה אלא מתה מאליה, ומקשינן, אם טריפה חיה הרי כשמתה מאליה היא נבלה, ואם אינה חיה הרי מיד כשטרפה היא נבלה. וכן בתירוץ הגמרא דאיירי בטריפה ששחטה ליכא טומאת נבלות כלל, כיון שהשחיטה מתרת את הטומאת נבלות, אלא הטריפה עצמה היא סיבה לטומאה. ולכן כתב רש"י, דלמסקנא על כרחיך דטריפה חיה, דאם אינה חיה הרי היא נבלה מיד בתחילה, ומה מועיל ששחטה, אלא על כרחיך דטריפה חיה, ובאמת מיד כשנטרפה היא מטמאת טומאת טריפות בבית הבליעה.

אמנם התוספות בפירושם השני פירשו, דטריפה חיה היינו דאי מיירי בטריפה שהיא עכשיו חיה הרי אינה נבלה, ולא שייך בה טומאה כלל, ואי מיירי בטריפה שמתה ואינה חיה, הרי היא נבלה ולמה לי קרא. ומשני דאיירי בטריפה ששחטה. ולפי זה שפיר יתכן לומר דהטומאה בטריפה ששחטה הוא משום טומאת נבלות, דנתחדש בקרא שבטריפה ליכא התר שחיטה כלל.

**רש"י ד"ה אלא, אפילו אינו אבר של בשר גידין ועצמות**

בחידושי הגרי"ז הקשה, הא בעוף ליכא טומאת אבר של בשר גידין ועצמות, ואינו נטמא אלא אם יש שיעור בבשר לחוד.

**יצתה זו שאין במינה טריפה הכא נמי למיעוטי עוף טמא שאין במינו טריפה**

מבואר דבבהמה טמאה ובעוף טמא ליכא דין טרפות כלל. אמנם לגבי נבלה אמרינן להלן, יצא זה שאין איסורו משום בל תאכל נבלה אלא משום בל תאכל טמא, ומשמע שיש במינו נבלה אלא שהאיסור נבלה לא חל על איסור טמא. וכן דייקינן במסכת חולין [ק ב] מרבי יהודה דאיסור נבלה לא חל על טמא דס"ד שאין איסור חל על איסור, ומבואר דיש דין נבלה בטמא אלא דהאיסור לא חל.

אמנם הרמב"ם [פ"ד ממאכלות אסורות ה"ב] כתב, אין אסור משום נבלה אלא מינין טהורין בלבד, מפני שהן ראויין לשחיטה, אבל מינין טמאין שאין שחיטה מועלת בהן וכו', ובכסף משנה כתב דכונת הרמב"ם מצד אין איסור חל על איסור. אך בחידושי הגרי"ז דייק מלשונו דלא נאמר כלל דין נבלה בטמאה, והא דדייקינן מהכא דרבי יהודה סובר שאין איסור חל על איסור, היינו דתחילת הדין הוא משום אאחע"א, אך השתא אמרינן דלא נאמר כלל דין נבלה בבהמה טמאה.

ובתוספות במסכת חולין [לב א ד"ה ורמינהי] כתבו להפך, דבבהמה טמאה איכא בין איסור נבלה בין איסור טריפה, [אלא דאין איסור בפועל משום אאחע"א], והא דאמרינן שאין במינה טריפה ביארו באופן חדש, דהיינו, שלא יתכן בבהמה טמאה טריפה בלא נבלה, כיון שאין בה התר שחיטה, ולעולם כשמתה איכא נמי נבלה.

**תוד"ה רבי יהודה, תימה אפילו נבלה גמורה לא תטמא דלא חייל אאיסור קדשים**

יש לעיין מה הקשו התוספות, הא בקדשים שמתו ליכא איסור הנאה מהתורה, והשתא שפיר יכול לחול איסור נבלה. והוכיח מכאן הגר"ח בשיטת התוספות, דאיכא איסור הנאה מהתורה בקדשים שמתו, ורק מעילה ליכא. ובקובץ עניינים עמ' ריב דחה, דגם אם ליכא איסור הנאה, מכל מקום איסור אכילה איכא מהתורה, ולכן לא יוכל לחול איסור נבלה. אמנם החזון איש בגליונו על הקובץ עניינים קיים את דברי הגר"ח, דאיסור אכילה הוא איסור חדש שחל רק לאחר שמתו הקדשים, ולגבי זה הרי האיסור אכילה ואיסור נבלה באים כאחת, ולא שייך בזה אאחע"א. ועוד כתב, דאיסור זה נתחדש רק בחמש חטאות המתות, ואין מקור לשאר קדשים שמתו. ועל כרחיך דעת התוספות דלגבי איסור הנאה לא מהני קדשים שמתו, ונשאר האיסור הקודם. [ראה חזון איש קמא לה ג].

**באו"ד, וי"ל דדוקא עוף טמא וכו'**

כלומר, דהא דדריש רבי יהודה יצא זה שאין איסורו משום בל תאכל טמא כונתו דבמין שלא יתכן בו איסור נבלה ליכא טומאה, אך בקדשים דהוי מין ששייך בו איסור נבלה, אף דהשתא ליכא איסור טומאה מחמת שאין איסור חל על איסור מכל מקום איכא טומאה. וראה חק נתן שהבין בדבריהם דלא אמרינן אאחע"א בדבר שהוא מין אחד, ולכן איכא השתא נמי איסור נבלה, ומדברי התוספות לא משמע כן.

ומה שכתבו התוספות דכן צריך לפרש לגבי חלב, היינו, דבגמרא מבואר דבהמה שנטרפה אין צריך פסוק שחלבה טהור, דהיא בכלל נבלה. והכא נמי יש להקשות, הא ליכא איסור נבלה, דאין איסור נבלה חל על איסור טריפה, ונימא דיצא זה שאין איסורו משום בל תאכל נבלה אלא משום בל תאכל טריפה. אלא צ"ל דהוי ילפותא בעלמא שמין שאין בו איסור נבלה לא הותר חלבו משא"כ טריפה. [אמנם אם איסור נבלה חל על איסור טריפה ואיכא לשני האיסורים ודאי חשיב שאיסורו משום בל תאכל נבילה, אף שיש עוד איסור של טריפה, וכן מוכח מדברי התוספות לקמן [ע א ד"ה ורבי מאיר], שלפי רבי מאיר דאיסור חל על איסור אין צריך למעט עוף טמא אף שיש שני איסורים, וכן מבואר בתחילת דבריהם שהקשו רק משום שלפי רבי יהודה אין איסור נבלה חל על איסור קדשים. וראה פנים מאירות שלא הבין כן, ודבריו צ"ע].

והנה לעיל ע"א הובא בשם הגר"ח דנקט דלא כדברי התוספות, אלא דטומאת נבלה תלויה ועומדת באיסור נבלה, וכתב דהא דיליף רבי יהודה מנבלה וטריפה אין זה ילפותא בעלמא אלא דזהו גדר הטומאה, דהיא תלויה באיסור. וצ"ע איך יתרץ את קושית התוספות. ואין לומר דס"ל דליכא איסור הנאה מהתורה בקדשים שמתו, ולכן איסור נבלה חל על קדשים, דזה יתרץ רק את הקושיה מקדשים, אך הקושיה מחלב עדיין קשה.

ובחידושי הגרי"ז תירץ את קושית התוספות לפי דעת הרמב"ם דדין נבלה לא נתחדש כלל בטמאה, דלפי זה ביאור הגמרא יצא זה שאין בו משום בל תאכל נבלה, היינו שאין בו דין נבלה כלל, אך מה שאין בו איסור נבלה מחמת אאחע"א לא חשיב שאין בו דין נבלה. ולפי זה יתבארו דברי הגר"ח, דטומאת נבלה תלויה ועומדת בשם נבלה לגבי איסור אכילה, ואף אם אין איסור אכילה בפועל מחמת אאחע"א, כל זמן שיש שם נבלה לגבי אכילה איכא נמי לטומאת נבלה, אך עוף טמא דליכא שם נבלה לגבי איסור אכילה ליכא נמי טומאה.

**דף ע ע"א**

**סד"א הואיל וחידוש הוא יותר מכדי אכילת פרס נמי ליטמא קמ"ל**

בחידושי הגרי"ז [לעיל סוף פ"ב] חקר מה היה הדין לולי החידוש דכדי אכ"פ מצטרפים, האם היו מצטרפים גם ביותר בכאכ"פ, או שמא לא היה צירוף כלל, אלא בעינן בבת אחת ממש. והוכיח מסוגיין, דכיון דהוי חידוש ולא נאמר ההלכה דכאכ"פ גם ביותר מכאכ"פ מטמא, ומבואר דהפשטות היא דגם ביותר מצטרפים.

ובמנחת חינוך [רסא] הקשה מכאן על מה שכתב רש"י בחולין [קג ב], דכיון דאבר מן החי חידוש הוא, שאפילו הגידין והעצמות מצטרפין, בעינן שיאכל בבת אחת ממש, דסתם אכילה בבת אחת משמע. ומבואר דהפשטות היא דבעינן בבת אחת, וקשה מסוגיין דבמקום דהוי חידוש אפילו יותר מכאכ"פ מצטרפים. וראה ברש"ש [נדה מב ב], ובחתם סופר [או"ח קמ], ובאחיעזר [ח"ג סימן ה].

הרמב"ם פ"ג מאבות הטומאה ה"א הביא רק את ההלכה דצריך כזית, ולא הזכיר דבעי כדי אכילת פרס. וביאר בחידושי רבינו חיים הלוי שם, דדין זה תלוי בחקירה האם טומאת נבלת עו"ט היא טומאת מקום או טומאת אכילה, דאי הוי טומאת מקום הרי בעינן שכל הכזית יהא בבת אחת בבית הבליעה, כדין נוגע בטומאה דצריך ליגע בכל השיעור בבת אחת, אך אי הוי טומאת אכילה שפיר מהני צירוף דכאכ"פ. והסוגיא כאן ס"ל דהוי טומאת אכילה, אך הרמב"ם פסק דהוי טומאת מקום על פי הספרי, עיי"ש, ולכן בעינן בבת אחת.

**תוד"ה וחד, משום דרבי מאיר לטעמיה דאית ליה איסור חל על איסור**

הקשה המצפה איתן, אם כן איך באמת יליף מטריפה יצא מי שאין במינה טריפה, הרי איסור חל על איסור, ואיכא איסור טריפה גם בטמאה. ותירץ על פי התוספות בחולין דיצא מי שאין במינה טריפה הביאור הוא, דאין במינה טריפה בלא נבלה, ולפי זה יתכן שפיר אפילו שאיסור חל על איסור. והנה לפי מש"כ לעיל גם בלא התוספות בחולין ניחא, דבפשטות הגמרא משמע דרק הלימוד מנבלה הוא שאין איסור נבלה בטמאה, אך הלימוד מטריפה הוא שאין דין טריפה כלל בבהמה טמאה.