סימן ב נהנה - יסוד חיובו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / סוגיית נהנה - הרב ישעיה הלברשטט

# יסוד וגדר דין נהנה

**א. בסימן**  הקודם נתבאר דהדרך המחוורת היא דנהנה הוא מלוה הכתובה בתורה, צריך לבאר גדר הדין בזה, ולאיזה פרשה הוא שייך, דהרי אינו מזיק ואינו גזלן. **ובאמת** מצינו להדיא בראשונים דדימו ושייכו זאת לענינא דגזל, עי' תוס' סנהדרין ג. דכייל לדר בחצר חבירו בכלל 'גזילות', וברמב"ם בתשובה (פאר הדור ב' ח') קרי ליה לדר בחצר חבירו בז"נ וזל"ח (לרבי יהודה) 'צד גזלנותא', וכן בשו"ת הרא"ש סוף סי' צ"ה כתב דהאופן **לגזול** את הקרקע הוא לדור בחצר חבירו בלא לשלם, ועוד דהרמב"ם והשו"ע כתבו את דין הדר בחצר חבירו בהלכות גזילה, אלמא ענינו כגזילה ומזיק דחיובו משום הפסד חבירו, וכך נקט הברכ"ש בפשיטות דהוא שייך לגזילה[[1]](#footnote-2).

**ב. אך** יש לתמוה בזה ג' קושיות, **א.** מה שייך לדמותו לגזילה, והרי ענינו דגזלן שמתכוין לגזול ולהיות בעלים על ממון חבירו, אבל דר וחצר גם אי איירי בנתכוין לגזול, הרי קרקע אינה נגזלת, וכן בתחב לו חבירו הרי הוא לא גזל מידי, וכן בטבחוה ואכלוה הרי כסבורים שהבהמה של אביהם ולא נתכוונו לגזול. ובפרט קשה בבהמה דאף את 'השימוש' הוא לא לקח אלא בהמתו לקחה, וכן בע"כ הוא, וכי יש בזה צד להכלילו בפרשת גזלן. **ב.** וכן צ"ע מה שייך גזילה כשאינו חסר, ומבואר בגמ' דז"נ וזל"ח איכא מ"ד דחייב, וגם לדידן דפטור הרי סגי בשחרוריתא דאשייתא להיחשב גזלן על הכל, ומ"ט, והרי לא נחסר ולא נגזל בכל דיוריו. **ג.** ובעיקר קשה, דאי ענינו הגזילה היינו החיסרון, א"כ מ"ט משלמים לפי מה שהוא עביד למיגר ובזול, והרי יש לשלם לפי הנגזל ונקבע לפי השוק ככל גזילה, ומה שייך לומר דבגלל שיש לו עוד בית א"כ השני לא נגזל. **והיא קושיא עצומה** דיש כאן סתירה מיניה וביה, דמצד אחד אמרינן דעיקר חיובו על 'הפסדו' דחבירו, ומאידך המחיר והשומא הוא לפי 'קבלת' הנהנה.

**ג.** **ונראה הביאור בזה**[[2]](#footnote-3), דכל התורת גזילה בשימוש הוא שינוי יעודו של הבית, **דיעוד ביתו של ראובן הוא לשמש לראובן, וכשהשימוש בא לאדם אחר הוא שינוי יעודו**, ולכך יש לשלם לראובן דעי"ז לא השתנה יעודו, ונמצא דדיוריו היו כהשכרת ראובן לשמעון. **וביאור הדברים**, דהנה אין כאן גזילה על הבית עצמו, ועל השעורים והבשר עצמו וכמש"נ. **וכן אין כאן 'גזילת השימוש' בפ"ע**, כי לבעלים לא היה את השימוש בתור דבר בפ"ע, דהשימוש אינו קיים בבית (ואינו כפרי היוצא מהעץ) ואינו כולד של בהמתי, אלא הוא דבר המתחדש ע"י המשתמש בבית. אמנם **דין בעלות ביתו היא דשימושי הבית יעמדו לו ולא לאחר,** ומעתה כאשר אחר משתמש בבית ויוצר שימושים ודיורים לעצמו, יש כאן שינוי יעודו של הבית. והנה לולא פרשת נהנה לא היה לו שום תביעה, כיון דכבר נתבאר דאין כאן 'קבלה' ותמורה, וכן אף ששינה היעוד אין כאן מעשה גזילה וגניבה כמש"נ, ואף דודאי נשתנה 'יעוד ביתו' ויש כאן פגיעה בבעלותו, אבל אין לו את מי לתבוע על כך תשלומין כיון דאין כאן לקיחת ממון בעין, אלא הדייר ייצר וחידש דיורים בביתו ורק דזו פגיעה בבעלות כי השימושים ראויים דיהיו לבעלים, ובפרשת נהנה נתחדש דמקבל ההנאה נחשב כמבטל דין הבעלות (וכגוזל), וחייבתו תורה ליתן שכר, ועי"ז נמצא שלא היה שימוש לשמעון, ואדרבה הקרקע כ'הושכרה' וראובן הבעלים הוא המשתמש. ועי' בשו"ת הרא"ש (סוף סי' צ"ה) דכתב ועתה אבאר דין גזל קרקע וכו' נשתמש בבית **ולא העלה שכר לבעלים**, עובר משום בל תגזול, וממש"כ **'ולא העלה שכר'** ולא נקט עצם השימוש, מתבאר דהצורה והאופן היחיד לגזול קרקע הוא להשתמש בלא לשלם, והיינו כהנ"ל, דאין עצמו של השימוש כלקיחת גוף ממון, אלא דאם לא ישלם נמצא שהבית שימש לשמעון וזהו גזילתו, ודע דאין הכוונה דבפרשת נהנה נתחדש דהשימושים מיועדים לבעלים אלא הא מילתא הוא דבר פשוט במשפט הבעלות דכל השימושים וכל ההשתכרויות צריכות להיות לבעלים אך דבפרשת נהנה נתחדש דהוא יכול לתבוע את הנהנה על כך.

**ובזה** נתבאר עיקר הצד גזילה דיש בזה, דאע"פ שלא עשה כלום, מ"מ בזה שנהנה נמצא דאדם אחר (שאינו הבעלים) משתמש בבית ובשעורים[[3]](#footnote-4), והרי הוא שינוי היעוד. וכן מיושב מה שייך 'נגזל' כשלא קיימא לאגרא, כי דין הבית שהשימוש יהא לבעלים, ואם לא משלמים לו נמצא שלא הוא השתמש.

**ד. ועתה** נבוא לבאר הא דתלוי כמה שמעון היה משלם.[[4]](#footnote-5) ונראה, ד'שינוי היעוד' המחייב הוא רק כששמעון 'משתכר' מביתו של ראובן, (דלדור בלא לשלם הוא השתכרות), דהבעלים הוא זה דמיועד לו 'להשתכר' מהדירה, וכל השתכרות מהבית צריכה להיות לבעלים, אבל **הנהנה שלא קיבל אלא 'שימוש בעלמא' א"א לחייב אותו**, דזה שעשה מעשה שחלף והלך לו אינו נעשה כגזלן על כך, ומצינו דגם גזלן המקורי נחשב גזלן רק כשהכניס החפץ לרשותו, **כך הכא בנהנה בעינן ששינוי היעוד יהא קיים בממונו אצלו, והיינו דהוא משתכר את ההשתכרות שראויה לבעלים**, שהרי יעוד הבית שהבעלים ישתכר, ורק אז הטילה עליו התורה לשלם, אבל על 'מעשה בעלמא' א"א להטיל עליו חיוב, וזהו מה דבעינן 'קבלה' של רווח ממון, היינו גברא דעביד למיגר.

**וכן** בשימוש בעל הפרה בשעורים אין העסק על לקיחת עצמם של השעורים לבעלותו וכמש"נ, אלא על השימוש מהשעורים שקיבל היינו שובע פרתו, והשעורים מיועדים לשימוש בעליהם, ובפרשת נהנה נתחדש דכאשר משתכר יש עליו לשלם כי ההשתכרות ראויה לבעלים, וע"י שישלם נמצא דלא הוא השתכר בשימוש אלא הבעלים, ואין כאן גזילה. ומעתה פשוט דכאשר משתכר רק בזול משלם בזול, ועי"ז הוא לא יהא גזלן[[5]](#footnote-6).

**ה. הרא"ש** סי' ו' חידש דבארעא דקיימא לאגרא חייב לשלם אף בגברא דלא עביד למיגר, ומבואר שם דלאו משום מזיק אלא משום 'דאכל חסרונו'. ונראה דפשוט לו דהוא שייך לדינא דנהנה וצ"ב הרי לא קיבל כלום, והרי נהנה לא משלם אלא כפי שהדייר היה משלם ומ"ט הכא משלם לפי חסרונו של בעה"ב (דהרי הוא גברא דלא עביד למיגר).[[6]](#footnote-7)

**וי"ל,** הנה ודאי בדעת הרא"ש חזינן **דשייך להטיל חיוב אע"פ שלא נשתכר כלום, דכיון שעשה מעשה של דיורים בעלמא ומשנה את היעוד הטילה עליו התורה לשלם ההפסד,** וא"כ לכאו' אדרבה צ"ב מ"ט בארעא דלא קיימא לאגרא (דאינו חסר) אין חייב הנהנה אלא בעביד למיגר, והלא כל מעשה דיורים הוא סיבה לחייבו[[7]](#footnote-8). **וי"ל** דס"ל להרא"ש **דבארעא דלא קיימא לאגרא רק כשהוא משתכר הוה שינוי היעוד,** אבל 'מעשה דיורין בעלמא' אין בו שינוי יעוד הבעלות, [ועי' לק' דשימוש שאינו מחסר כלל אין בו שינוי יעוד הבעלות], והיינו דכל מה דיש בגמ' צד דז"נ וזל"ח חייב, הוא משום הא גופא דכשאחר משתכר ויעוד הבעלות שהבעלים ישתכר הוא שינוי, **אבל כאשר אינו משתכר וגם אינו מחסר אין כאן שינוי יעוד כלל**. ומעתה אתי שפיר דקאמר הרא"ש **דכאשר קיימא לאגרא ודאי יש שינוי יעוד בכל דיור שהוא** בין עביד למיגר ובין בלא עביד למיגר, והתורה מטילה החיוב על הנהנה את הנאת הגוף זו.

**ו. ונמצא,** דבשמעתין אין גזילה על גוף הממון, וגם לא על השימוש בתור פרי שבבעלותו של הבעלים, אלא שההנאה מהחפץ מיועדת לבעלים, וכאשר ישלם לו על זה נמצא דאינו גזלן, דשפיר הבעלים הוא זה שנהנה והשתמש, וזהו מש"כ הברכ"ש לשלם 'כדי שלא יהא גזלן'. **ונראה** דחלוק מגזלן על גוף החפץ, דשם ודאי יש לו שם גזלן, וגם כשישיב הרי כבר גזל את החפץ אלא שקיים בו השבה, אבל הכא עד כמה שישלם נמצא שלא היה גזלן. **ונראה** בפשטות דלא ישלם ממיטב, דרק ב'גזלן' ילפינן מקרא דישלם ממיטב, ולא על כה"ג שכאשר ישלם נמצא שלא היה כאן גזילה כלל, דכל הגזילה היא מה שהענין אינו משולם.

**ז. בשו"ת** הרשב"א (ד' י"ג) מתבאר דגם לדעת השואל וגם לדעת הרשב"א, חיובו דומה למזיק רק דאינו בגדרי מזיק ואין דין תשלומיו שוה לנזק, ואף דכל הראשונים הנ"ל דימו לגזלן, מ"מ נראה דע"ד זה הוא נמי כוונת הרשב"א דדימה למזיק[[8]](#footnote-9), והיינו דמפסיד לבעלים בזה גופא שנהנה רווח ממון ולא שילם, והנאות החפץ מיועדת לבעלים וכמש"נ. **ונמצא** דלכל הראשונים ענין אחד הוא שעשתה אותו התורה אחראי על הפסד הבעלים. **ומבואר** נמי מש"כ הרשב"א שם דמיטב היינו במזיק את גוף החפץ דהוטל עליו להשלים את החפץ, אבל האי דמשלם מה שנהנה אינו משלם ממיטב, והיינו דהכא הרי התשלום קעביד דליכא היזק כלל, דנמצא דהבעלים הוא הוא שהשתמש והשכיר את חפצו. **וכן** נראה בדעת הקצוה"ח סימן רמ"ו, ומש"כ בסימן שצ"א ס"ק ב' דאינו משלם ממיטב כמו שמצינו במלוה, אין כוונתו דהוא חיוב משפטי על הקבלה, אלא ר"ל דאי נהנה חייב במיטב, א"כ כל בע"ח ישלם משום שהוא גם נהנה, ועי"ש שהוא מדוייק בלשונו.

ג

**א. בחצר דלא קיימא לאגרא וגברא דעביד למיגר, מאי מצי אמר ליה מאי חסרתיך, או דלמא וכו'.** וצ"ע מהי הטענה דמאי חיסרתיך, ועי' בתוס' ב"ב י"ב: דהוא משום שכופין על מידת סדום, וכן משמעות רש"י שם, וזהו פשטות הדברים בתוס' בשמעתין, וכ"כ שו"ת הרא"ש צ"ז, וכמו שנקט הפנ"י. אמנם ילה"ק ד' קושיות. **א'**. אי באמת בעיקרא דדינא חל חוב ממון דנהנה, א"כ לא שייך לומר דלגבות חוב שמגיע לי הוא מידת סדום. **ב**. עו"ק דא"כ מהי הפלוגתא והנידון כאן. **ג.** עו"ק כמו שהקשה הגרש"ש, דלקמיה בשמעתין איתא כן גבי הקדש נמי, והתם אין שייך שכופין אותם על הנהגה טובה, **ד.** עוד צ"ע בשחרוריתא דאשייתא דאחר ששילם לו השחרוריתא שוב הוה מידת סדום לדרוש כל השכר.

**ב. ועי"ש** בגרש"ש דביאר דכאשר השימוש לא נגע ולא פגע בבעלים אי"ז נחשב לקיחה ושינוי מיעוד בעלותו, אמנם העמיד שם דדבריו לא קאי לפנ"י דמפרש משום מידת סדום. אך צ"ע מכל הראשונים הנ"ל. **עוד** צ"ע דבשו"ת הרא"ש כתב משום מידת סדום, ומאידך הרא"ש בב"מ פ"ה כתב דבלא קיימא לאגרא 'אינה ממון'.

**ג. וע"כ נראה,** דכופין על מידת סדום הוא משנה את עיקר משפט בעלותו, והיינו דכל ענין משפט הבעלות הוא הראוי להיות, ומה שאינו ראוי להיות הוא לא זכאי בו מצד בעלותו, ומעתה הגם שכל חפץ מיועד לשימוש בעליו, אבל **כל שימוש נוסף שאינו מגרע כלל, ואפי' במשהו, בשימושו של הבעלים, א"כ כלפי זה החפץ אינו מיועד דוקא לבעליו**[[9]](#footnote-10), וכמו שניתן להבין ששימוש כגון להישען על הכותל מצד החיצון[[10]](#footnote-11), כיון דהבעלים לא נחסר כלום הרי הוא אינו מיועד דוקא לבעלים, ואע"פ שהוא 'שלי', דמידת סדום אומרת על "שלי שלי" אבל לדידן גם ב'שלי' אי אינו מחסר ומגרע לי א"כ החפץ שלי מיועד נמי לכולם, וזהו דבר מובן (יותר מהכא בדירה) דהוא שימוש שבעצם אין מקפידין ואין מחסר, ובשמעתין מתבאר דגם דיור תוך הדירה, כיון דלא קיימא לאגרא, חשיב דהבעלים השבית את השימוש דידיה, וא"כ שימושי הבית אינם מיועדים דוקא לבעלים, **ולכך אין שינוי יעוד כלל בזה שאחר משתמש ומשתכר בבית**. ולמ"ד דחייב כתבו התוס' משום דיכול למחות, והיינו דלא מצינו מידת סדום בדבר שהוא שלי, דעצם זה דאחר משתכר בביתי הוא פגיעה בשימושי דההשתכרות מיועדת לבעלים.

**ד. ובזה** מיושב כל הקו', דאע"פ שכתב הרא"ש משם מידת סדום מ"מ כתב דאינו ממון ואינו סותר. **וכן** מיושב מה שהקשינו דכאשר חל חוב אי"ז סדום לקחתו כי באמת לא חל חוב. **ומיושב** הקדש דגם משפט ממונם הוא לפי הראוי להיות (וכל השאלה היתה כי הגרש"ש נקט דהיא כפייה להנהגה ראויה). **וא"ש** נמי מ"ט בשחרוריתא מגלגלים את הכל, דעד כמה דהשימוש הזה מחסר משהו, א"כ השימוש הזה אינו מיועד לך אלא מיועד לבעלים.

תאנה נהיה גזל

צ"ע רבינו ירוחם מכל שעורים וכו' וי"ל דוקא הכא יש שינוי יעוד וכמו שהסברנו יא"ז במזיק והרשב"א לא חולק על הראשונים דגזן האור קבבן אדם

הנה לפני פרשת נהנה לא היה לו תביעה כלל ועי' תוס' דנהנה הוא אפי' כשאינו שווה כלום

רבה דמי עמיר ודאי צריך התשכרות וחיובו הוא לפי"ז

לחדד את הווערט דאין גזילה על בעין ויש כאן רק את שינוי היעוד דהרווחים והשימושים ראויים לבעלים

כולם אומרים אולי נתחדש סברא בעלמא בלי ממונא גבך שראוי שיוחזר אלי הדבר – וי"ל הם הם הדברים דאנו אומרים דהנה ממוני גבך הוא משום שאני רואה את החפץ שלי אצלך אבל כאן רק בגלל שראוי שלא תפגע בבעלות שלי בבית...

ברא"ש שלא צריך השתכרות צ"ע רבה וע"כ דהוא דין נוסף דלא נראה דדברי הרא"ש לא קאי לרבא

להעמיד דמרבה מוכח כמהלך

לפי הרא"ש זל"נ וזל"ח הוא גם משום סדום...

1. **וכן** הגר"ח בכתבים כתב דהקדש הוא כגזילה, דהרי מדמה לה הש"ס לסוגיא דז"נ. [↑](#footnote-ref-2)
2. **בשיעור** הדברים נאמרו שלא בבהירות, ובעזה"י נכתבו באופן מבואר יותר. [↑](#footnote-ref-3)
3. **דמה** שאדם נהנה ומקבל הנאה זו דשביעת בהמתו הוא שימוש בשעורים, וכיון שאדם זר השתמש הוא שינוי ביעוד השעורים לבעליהם. [↑](#footnote-ref-4)
4. **באופן** פשוט יש ליישב דכיון דהדיורים שחידש ויצר הדייר אין בהם שווי (דמחירו נקבע לפי הדייר בלבד, ומציאות השימוש עצמה, אינה ראויה לעמוד בשוק), אין כאן שינוי מהיעוד דהשימושים מגיעים לבעלים ולא לאחר, דכל הדין הוא **דהשימוש השווה** שנעשה כאן ינתן לבעלים, אבל כאשר **השימוש המדובר אין בו שווה פרוטה אין בו דין תשלומין כלל**, ולכך כאשר שוויו של השימוש שחידשו כאן הוא זול, ישלמו בזול. [↑](#footnote-ref-5)
5. **והנמ"י** בשם הרמ"ה חידש דאף ברגיל לקנות ביוקר, מ"מ ישלם בזול, והיינו דהשתכרות משימוש זה דהיתה ראויה לך היא לא יותר מזול, כי אע"פ שאני רגיל לקנות ביוקר יכול אני לומר ממך לא הייתי קונה, וכל תביעת נהנה הוא מה שהשתכרתי בשימוש זה את מה שאתה היית אמור להשתכר, ובשימוש זה היינו השימוש שנעשה לפנינו לא היית משתכר יותר, (ואין לן לחשב שימושים לפי אדם אחר, דהמשתמש יוצר ומחדש את השימוש). [↑](#footnote-ref-6)
6. **והנה** מדברי הרא"ש ודאי יש ראיה דנהנה אינו חיוב תמורה על 'הקבלה' ככל משפט ממון דקבלה מחייבת תמורה, דהרי בכה"ג לא קיבל ממון. [↑](#footnote-ref-7)
7. **לפי** מש"נ בהערה לעיל לבאר בפשיטות, דגברא דלא עביד למיגר ענינו דהשימוש שיצר הגם שראוי שיהא לבעלים אבל הרי אינו שו"פ, יל"פ דחידש הרא"ש דכל מה דחיוב התשלום הוא לפי שווי ד'דיורי שמעון', **הוא בבית שאינו עומד לדיורים** ושמעון חידש ויצר אז אזלינן לפי שווי דידיה, אבל **בקיימא לאגרא גזילתו היא לא רק במה שחידש את 'דיורי שמעון', אלא שינוי היעוד הוא בזה גופא דדר ולא ניתן האגרא, דהא היא קיימא לאגרא**. אמנם תוס' ס"ל דאין לן עסק כלל עם התוכנית שלו להשכיר, והדיורים שיצאו מהבית היו 'דיורי שמעון' דאין בהם שווי ואין כאן שינוי היעוד. ולפי"ז כל דברי הרא"ש הם בקיימא לארעא בלבד ולא בחסרון דשחרוריתא. [↑](#footnote-ref-8)
8. **עי"ש** דדן דהסיבה שאינו משלם במיטב כמזיק, משום דכמו דמזיק המשלם חצי נזק אינו משלם ממיטב, ה"ה נהנה שאינו משלם אלא מה שנהנית. **אלמא ענינו הוא כתובה בתורה** וכמש"נ. ומש"כ שם הרשב"א לשון כמו 'ממוני גבך', מבואר לפי הנ"ל דהטילו עליו את החיוב רק משום שההשתכרות שראויה לבעלים נמצאת בידו. [↑](#footnote-ref-9)
9. **והא** דיכול למחות, עי' בגרש"ש דכאשר הוא מוחה ולא חשים לדבריו הרי"ז גופא מאבד לו את 'שליטת ביתו', וזה גופא סיבה להחשב 'חסר', ויתבאר בעזה"י בהמשך הסוגיא. [↑](#footnote-ref-10)
10. **וכמו** המעשה המפורסם דהיו צריכים לשלוח מוצץ לעיר אחרת והדביקוהו על דפנות האוטובוס וכך המוצץ הגיע ליעדו. [↑](#footnote-ref-11)