12 חרדל ב - בביאור דעת הר_י מיגש ודעימי_ בסוגיין
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / לא יחפור / הרחקת נזיקין מהדו_ק

אור ליום ג' כ"א שבט תשע"ב

**א**

א] ב"ב די"ח:, כתב בשטמ"ק בשם הר"י מיגש, ז"ל, אי הכי אימא סיפא כו' ואי לא סמך היכי משכחת לה וכו', הא ניחא אי ס"ל בליכא ירק נמי סומך משרה וכו', משכח"ל בדסמיך בעל חרדל חרדלים מעיקרא וכי אתא חברי' למעבד דבורים, דת"ק דאית לי' חרדל הוא דמזיק לי' לדבורים אבל דבורים לא קמזקי לחרדל, כיון דקעביד חברי' דבורים השתא יכול למימר לי' סליק להאי חרדלא די לך מנאי דקמזקי להו לדבורים דילי, ולרבי יוסי דסבר דתרווייהו מזקי אהדדי מצי אמר לי' אדרבה את סליק דבורים דידך דקא מזקי לחרדל דילי וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הרי"מ ז"ל, דגם לדעת אביי דהבא לסמוך סומך, מ"מ כשבא הניזק ה"ה צריך להרחיק, וע"כ לדעת רבנן דדבורים לחרדל לא מזקי, אף דסמך בעל החרדל תחילה, מ"מ כשהעמיד הניזק דבורים, יש לבעל החרדל לסלק את חרדלו.[[1]](#footnote-2)

ולפי דבריו צ"ל, דגם לדעת אביי כל הא דאם היתה רפת בקר קודמת לאוצר מותר, הוא רק משום דדירה שאני, ומפרש כן הר"י מיגש למש"א דייקא נמי וכו', וכמו שעמד ע"ז בהגהות הגרמ"ש ז"ל שם, וכן צ"ל, דהא דלאביי ניחא הא דאם אילן קדם לא יקוץ, הוא כמש"כ הראשונים דבאילן הקילו מבשאר המזיקין משום דהוי הפסד מרובה או משום ישוב העולם.

ב] והנה אמנם צ"ב, דהנה הרי"מ פירש להא דדירה שאני, דא"צ לחוש שיעשה מדירתו אוצר, וע"כ הוא מותר לסמוך.

ולפ"ז צ"ע, דכיון דחזינן דאף לאביי דסומך, מ"מ כשבא הניזק הוא צריך להרחיק, א"כ הגם דבדירה לכו"ע מותר לסמוך דא"צ לחוש שיעשה מדירתו אוצר, מ"מ הי' בדין דכשבא האוצר יהא צריך להרחיק, דמאי שנא היתר הסמיכה לדעת אביי קודם שבא הניזק, מהיתר הסמיכה במקום שא"צ לחוש שיבא הניזק.

ג] ונראה הביאור בזה, דהנה הרי גם לדעת הרי"מ דאף לדעת אביי דהבא לסמוך סומך, מ"מ כשבא הניזק הוא צריך להרחיק, הרי מ"מ בסמיכה בהיתר דלוקח א"צ להרחיק אף אח"כ כשהוא מזיק, וכמבו' בסוגיין דדחינן לשנויא דרב פפא דלוקח צריך להרחיק, וצ"ב דמ"ש קדימה לאביי מסמיכה בהיתר דלוקח.

ונראה הטעם בזה, דבסמיכה בהיתר דלוקח, דאכתי ליכא כלל לזכות הניזק, הרי דבשעת סמיכתו הותר לו לסמוך אף דבר המזיק, וע"כ הוא זוכה לגמרי בסמיכתו, ואף כשנעשה אח"כ מזיק, א"צ להרחיק, כיון דבשעת סמיכתו הי' רשאי לסמוך דבר המזיק, ה"ה זוכה בזה אף כלפי הזמן שיהא מזיק.

אך בקדימה לדעת אביי, ס"ל להר"י מיגש, דלאו היינו דכל דליתא לניזק אין זכות הניזק קיימת כלל, כיון שעדיין לא סמך את תשמישו, דלעולם אף קודם שסמך את תשמישו כבר קיימת זכות הניזק, ואך דכל עיקר זכותו היא שלא יזיקו לתשמיש קיים ולא לתשמיש דמחר, אך לעולם כבר עתה קיימת זכותו שלא יזיקנו לתשמיש קיים, וע"כ אין זוכה הסומך בסמיכתו להניחה כשבא הניזק, ועתה ה"ז מזיק לתשמיש קיים, שהרי מעיקרא לא הי' זכאי להזיק לתשמיש קיים.

ד] ולפ"ז נראה, דבזה הוא דשאני רפת בקר הקודמת לאוצר, דאף כשבא האוצר א"צ להרחיק, דהנה בעיקר מש"כ הרי"מ דהא דדירה שאני הוא דא"צ לחוש שיעשה מדירתו אוצר, הק' הראשונים מהא דבעי לקמן ד"כ: בכיבד וריבץ וכו', הגם דבהני גווני ל"ש לומר דלא חיישינן שיעשה מביתו אוצר.

ומצינו הישוב לזה בד' הרמ"ה אות נ', ז"ל, ברם צריך את למידע, דהאי בעיא דכיבד וריבץ לאוצר וכו', ה"מ כשבא העליון לעשות עלייתו אוצר, דכיון דעד השתא האי עלי' לדירה הוה קיימא, כל כמה דלא עביד לה אוצר ממש מחמת דמנח בה תבואה, א"נ דמשני לה בצורת בנינה מעלי' לאוצר לגמרי, לא מצי מעכב, ולא מצי אמר למחר ממליכנא ועבידנא לה אוצר, כדאמרינן טעמא דכי ליכא אוצר סמיך דירה שאני דאין אדם עשוי לעשות דירתו אוצר, דשמעת מינה דאי מוכחא מילתא מעיקרא דלאוצר עבידא אע"ג דאכתי לא אנח בה תבואה מצי מעכב, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' הרמ"ה, דאף דבעלי' העומדת להיות אוצר, מצי מעכב עליו, מ"מ בעלי' שאינה עומדת להיות אוצר ל"מ מעכב עליו משום דאין עשוי לעשות דירתו אוצר, ואף דכיבד וריבץ וכו'.

והביאור בזה, דליכא להניזק תביעת הרחקת נזיקין, אלא לצורך תשמישים דרשותו עומדת להן, אך לצורך תשמישים דאין רשותו עומדת להן, לית לי' תביעת הרחקה כלל, וע"כ כיון דאין העלי' עומדת ליעשות אוצר, הגם דאנן ידעינן שדעתו לשנותה ולעשותה אוצר, מ"מ כיון שהיא עצמה אינה עומדת לכך, לית לי' תביעת הרחקה מכח תשמיש דאוצר.

ויש להוסיף, דלא מיבעיא לדעת הר"י מיגש לקמן דכ"ו. דבשדה שאינה עומדת לגפנים א"צ בעל האילנות להרחיק אף כשבאו שניהם בב"א, דע"כ ה"נ בדירה שאינה עומדת לאוצר, מותר לפתוח חנות ורפת בקר אף שדעת בעל הדירה לעשותה אוצר, וכבר כתב כן הקצוה"ח סימן קנ"ה סק"ג, אלא אפי' לפ"ד הרמ"ה שם אות ק"י שנחלק ע"ז, וכתב דבבאו לסמוך בב"א צריך להרחיק אף בשדה שאינה עומדת לכך, היינו רק משום דבאו לסמוך בב"א, וחשיב דכבר תשמיש הגפנים קיים, אך בכיבד וריבץ וכו' דאכתי אינו בא לעשות אוצר, עדיין אין תשמיש האוצר קיים, וע"כ כל שאין העלי' עצמה עומדת לכך, לית לי' תביעת הרחקה מכח תשמיש האוצר.

ה] ולפ"ז מתבאר היטב הא דברפת בקר הקודמת לאוצר א"צ להרחיק כשבא הניזק, ול"ד לכל קדימה לאביי דצריך להרחיק כשבא הניזק, שהרי הא דבקדימה לאביי צריך להרחיק כשבא הניזק, הוא משום דכבר בשעה שסמך כבר הי' זכות הניזק שלא יזיק לו לתשמיש קיים, וע"כ אינו זוכה בסמיכתו להניחה כשבא הניזק והיא מזקת לתשמיש קיים, ומשא"כ ברפת בקר הקודמת לאוצר, דבשעה שסמך בעל הרפת, הרי ליכא תביעה כלל לבעל האוצר מכח תשמיש האוצר, שהרי אין דירתו עומדת לתשמיש זה, וליכא תביעת הרחקה כלל מכח תשמישים שאין רשותו עומדת להן, ואשר ע"כ זכה בעל הרפת בסמיכתו לקיימה אף כשהיא מזקת להאוצר, ומכח זה א"צ להרחיק אף כשסמך הלה את אוצרו, ודו"ק.[[2]](#footnote-3)

**ב**

ו] והנה כתב הרי"מ עוד, ז"ל, אלא לעולם כי איכא ירק הוא דלא סמיך אבל כי ליכא ירק סמיך, וקא אתא רבינא השתא לפרושי טעמא דמלתא משום דקסברי רבנן על המזיק להרחיק עצמו, הלכך טעמא דאיכא ירק הוא דלא סמיך משום דאיכא הזיקא אבל ליכא ירק כיון דאכתי ליכא הזיקא סמיך, ולא מצי חברי' למימר לי' למחר ממליכנא ועבידנא ירק, דכיון דעל המזיק להרחיק את עצמו הא ליכא עלי' פסידא דכי ממליך ועביד ירק הא קא מחייב האי לסלוקי היזיקא מיני', ורבי יוסי מתיר בחרדל היכא דקדים לדבורים שישאר כמות שהוא ולא יהא חייב להרחיקו מפני הדבורים שעשה חברו וכו', כיון דתרווייהו מזקי אהדדי והו"ל כל חד מנייהו מזיק אמאי חייב בעל חרדל להרחיק מפני דבורים, אדרבה בעל דבורים הוא שחייב להרחיק מפני חרדל שהרי החרדל הוא עשוי שם קודם הדבורים, עכ"ל.

והנה בביאור ד' רבינא לפי' הר"י מיגש נחלקו הראשונים, כמש"נ להלן ענף ג' ד', דהרמב"ן כתב דלפי' זה עיקר דינא דרבינא אינו דא"צ להרחיק כ"ז שאינו מזיק, אלא עיקר דינא דרבינא הוא דל"מ קדימתו שלא יהא צריך להרחיק כשבא הניזק, אלא על המזיק להרחיק את עצמו אף כשסמך בשעה שאין ניזק, ומכח זה אמרינן דמותר לסמוך קודם שבא הניזק, כיון שירחיק את עצמו כשיבא הניזק, עיי"ש בדבריו, וכ"ה גם בד' הרמ"ה אות נ"א, וכפי הנראה דבריו מיוסדים ע"ד הר"י מיגש.

אך בד' הר"ן מבו' דלפי זה זהו עיקר דינא דרבינא, דא"צ להרחיק כשאינו מזיק, וע"כ א"צ להרחיק בדליתא לניזק, כיון דעדיין אינו מזיק,[[3]](#footnote-4) ואך דמ"מ כשיבא הניזק ה"ה צריך להרחיק ולא זכה בקדימתו, וכ"ה מבו' גם בחי' הריטב"א, אך לא הביא כן בשם הרי"מ.

ז] והנה בל' הר"י מיגש שלפנינו מד' כד' הר"ן, דעיקר דינא דרבינא הוא דכ"ז דליכא ירק כיון דאכתי ליכא הזיקא סמיך, ואך שהוסיף דל"מ הניזק לומר למחר ממליכנא וכו', משום דלית לי' פסידא כיון שיהא על המזיק לסלק ההיזק ממנו.

ויש להכריע כן בדעתו, דהנה לפ"ד הרמב"ן נמצא, דטעם הס"ד דאסור לסמוך מתחילה, הוא משום דאם יהא רשאי לסמוך לא יהא צריך להרחיק אח"כ, וזהו דמשני רבינא דעל המזיק להרחיק את עצמו ולא זכה בקדימתו, וע"כ הוא מותר לסמוך, ולכאו' לדעת הר"י מיגש גופי' אי"ז מתישב כלל, שהרי לדעתו גם לדעת אביי דהבא לסמוך סומך ה"ה צריך להרחיק אח"כ כשבא הניזק, ואינו זוכה בקדימתו, וה"נ ודאי דגם לס"ד דגמ' בדעת רבא אין הסומך זוכה בקדימתו, וא"כ הרי אין לפרש דטעם הא דאינו סומך מתחילה הוא משום דאם יהא רשאי לסמוך לא יהא צריך להרחיק אח"כ.

ח] עוד יש לסייע לזה, דהנה הרי הר"י מיגש פירש בד' ר' יוסי דעד שאתה וכו', דכיון דתרוייהו מזקי אהדדי ובעל החרדל קדם א"צ בעל החרדל להרחיק אלא בעל הדבורים, ולפ"ז הרי אי נימא כפי' הרמב"ן דהמו"מ בסוגיין הוא דמעיקרא ס"ל דאם הוא רשאי לסמוך ה"ה זוכה בקדימתו וע"כ אסרינן לי' לסמוך, ומסקינן דאף אם הוא רשאי לסמוך אינו זוכה בקדימתו וע"כ הוא מותר לסמוך, הרי לכאו' לגבי סמיכת חרדל ממ"נ, אי נימא דכיון דכשיבא בעל הדבורים לסמוך יהא על בעל הדבורים להרחיק הכל, ודמי להיכא דהסומך זוכה בסמיכתו, הי' בדין דגם למסקנת הגמ' לא יהא רשאי בעל החרדל לסמוך, ואי נימא דכיון דכל הא דא"צ בעל החרדל להרחיק הוא משום דבעל הדבורים ג"כ מזיק ואינו רשאי לבא וכד' הריב"ש סימן שכ"ב, ע"כ לא דמי להיכא דהסומך זכה בסמיכתו, א"כ הי' בדין דגם לס"ד דגמ' יהא רשאי בעל החרדל לסמוך, שהרי אינו זוכה כלום בקדימתו, דגם בלא זכייתו בקדימתו אין בעל הדבורים רשאי לבא וליכא תביעת הרחקה על בעל החרדל, ודו"ק.

ובע"כ מזה בדעת הר"י מיגש, דטעם הא דמסקינן דמותר לסמוך, אי"ז מכח הא דאינו זוכה בקדימתו, אלא הוא משום דאכתי ליכא הזיקא, וע"כ אף הבא לסמוך חרדל סומך, דאף דאח"כ כשיבא בעל הדבורים לסמוך לא יהא עליו להרחיק את חרדלו, מ"מ ה"ה רשאי לסמכם, כיון דאכתי ליכא הזיקא.[[4]](#footnote-5)

והרמב"ן והרמ"ה שפירשו דהא דמסקינן דמותר לסמוך הוא מכח הא דאינו זוכה בקדימתו, אזלי לטעמייהו שפירשו לדינא דר' יוסי בע"א, דמן הדין שניהם צריכין להרחיק, וע"כ לדעתם שפיר י"ל דהא דמותר לסמוך את חרדלו או את דבוריו, הוא משום דאינו זוכה בקדימתו, וז"ב.

שוב נתבוננתי, דיש מקום לומר, דאף דבפשט ד' רבינא נחלק הר"י מיגש ע"ד הרמב"ן, ודעתו דלא חדית רבינא להא דאף בלא התביעה על הסמיכה הוא צריך להרחיק אח"כ, דלדעת ו הרי כבר ידעינן לזה מעיקרא, שהרי כ"ה הדין לדעת אביי, אלא חדית רבינא דכ"ז שאינו מזיק א"צ להרחיק, - מ"מ י"ל דבטעמא דמילתא ס"ל כהרמב"ן, דהא דא"צ להרחיק הוא משום דליכא תביעה על הסמיכה כל שיהא אח"כ תביעה על ההרחקה, ואך דלדעת הרמב"ן הא מילתא הוה פשיטא לן מעיקרא, ואך דמעיקרא ס"ד דכל דליכא תביעה על הסמיכה, ליכא תביעה להרחיק, ולדעת הר"י מיגש הוא להיפך, דהא מילתא הוה פשיטא לן מעיקרא דאף אם ליכא תביעה על הסמיכה איכא תביעה להרחיק, ואך דס"ד דאפ"ה איכא תביעה על הסמיכה, ודו"ק.

ומשה"ק ע"ז, דא"כ מ"ט מותר לסמוך חרדל, אף דאח"כ לא יהא צריך להרחיק, י"ל דכיון דאם יהא רשאי חבירו להביא דבורים יהא צריך להרחיק החרדל, ע"כ לא חיילא תביעה על הסמיכה, - והיינו דהא דבחרדל ודבורים א"צ בעל החרדל להרחיק לעולם, הוא משום דאין ביד בעל הדבורים לבא כלל, אך אם הי' בידו לבא, הי' צריך בעל החרדל להרחיק, וע"כ לא חיילא תביעה על הסמיכה.

אור ליום ג' י"ד שבט תשע"ב

**ג**

ט] הרמב"ן במלחמות כתב בשם הר"י מיגש, ז"ל, קסברי רבנן על המזיק להרחיק את עצמו לכשיזיק ואע"פ שסמך בשעה שאין שם ניזק, וכיון שכן יכול הוא לסמוך לכתחלה עד שיבא הניזק ויסמוך וההיא שעתא מרחיק את עצמו, ולא מתוקמא השתא בלוקח, וכל שינויי דשנינן לעיל ליתנהו, ואקשי' מכלל דר' יוסי סבר על הניזק להרחיק את עצמו לעולם, דאי משום דמהניא לי' הקדמה ודאי מתחלה יש לו למונעו שלא יסמוך דהבא לסמוך אינו סומך וכו', עכ"ל, וכעי"ז כתב הרמב"ן בחידושיו.

ומבו' בד' הרמב"ן, דלפי' זה עיקר דינא דרבינא אינו דא"צ להרחיק כ"ז שאינו מזיק, אלא עיקר דינא דרבינא הוא דל"מ קדימתו שלא יהא צריך להרחיק כשבא הניזק, אלא על המזיק להרחיק את עצמו אף כשסמך בשעה שאין ניזק, ומכח זה אמרינן דמותר לסמוך קודם שבא הניזק, כיון שירחיק את עצמו כשיבא הניזק, וכאשר כן מתפרש לישנא דרבינא לפ"ד הרמב"ן, וכנ"ל, וזהו שכתב הרמב"ן דאם לדעת ר' יוסי מהניא לי' הקדמה, ולא ס"ל לדינא דרבינא דעל המזיק להרחיק את עצמו אף כשסמך קודם שבא הניזק, א"כ הי' בדין שיהא אסור לסמוך מתחילה, דכל הא דשרי לסמוך מתחילה, הוא רק משום דל"מ לי' קדימתו ויהא עליו דין הרחקה כשיבא הניזק.

ולדעת הרמב"ן הוא מוכרח לפרש כן, שהרי הרמב"ן לעיל מינה הק' ע"ד בעה"מ שפירש לד' רבינא דא"צ להרחיק בדליתא לניזק משום דאינו מזיק, דלשון על המזיק להרחיק את עצמו משמע דבא לרבות את הרחקה ולא למעט, ועוד דמאי קאמר קסברי רבנן, הרי דברי חכמים כפשוטן הן עומדין ודברי רבא הוא שפירש בפנים חדשות והל"ל קסבר רבא, וע"כ גם לפי' הר"י מיגש אין לפרש דעיקר דינא דרבינא הוא דא"צ להרחיק קודם שמזיק, שהרי רבינא בא לרבות את ההרחקה, וגם דא"כ הוא הגבלה בדינא דרבא והול"ל קסבר רבא, ובע"כ דעיקר דינא דרבינא הוא לרבות את ההרחקה דעל המזיק להרחיק את עצמו אף כשסמך בשעה שאין ניזק, וזה הוי חידוש בעיקר דין הרחקת נזיקין, וע"כ קאמר קסברי רבנן, ואך דמכח זה אמרינן דשרי לסמוך מתחילה, כיון שירחיק את עצמו כשיבא הניזק.

י] והנה לפ"ז נלמד מד' הרמב"ן, דהא דלס"ד אמרינן דהבא לסמוך אינו סומך, הוא משום דאם הי' מותר לסמוך הי' זוכה בקדימתו ול"ה צריך להרחיק כשבא הניזק, וע"כ הוא אסור לסמוך, וע"ז קאמר רבינא דאף שמותר לסמוך מ"מ הוא צריך להרחיק כשיבא הניזק, וע"כ לא אסרינן לי' לסמוך מתחילה.

וכ"נ גם ממש"כ הרמב"ן לעיל בסוגיין בהא דפריך מגפת וכו', ז"ל, ואיכא לפרושי כיון דאפשר דכל הרחקות דמתני' מודה בהו ר' יוסי וכו', ואלו איתי' לכותל הוו גירי' השתא נמי כגירי' דמו, דהא ההיא שעתא דבני לכותל הוו גירי' "וכיון דסמך סמך", עכ"ל, ונ' מד' הרמב"ן דעיקר הא דאסור לסמוך, הוא משום דאם יסמוך כיון דסמך סמך וא"צ להרחיק כשיבא הניזק, וזהו שכתב הרמב"ן די"ל דמכח זה חשיב כגיר"ד.

יא] אמנם הדברים צ"ב, דהיאך מצינו למימר דעיקר הא דאסור לסמוך, הוא משום דאם יסמוך יזכה בקדימתו ולא יהא צריך לאח"כ, ולכאו' מה טעם יש בזה לאסור עליו לסמוך, הרי אדרבה הי' לנו לומר מכח זה נימא דיסמוך וירחיק אח"כ כשבא הניזק, והיאך מצינו למימר דאין לו לסמוך כדי שלא יזכה בקדימתו, הרי ודאי אי נימא דמעיקרא לא שרינן לי' לסמוך אלא ע"מ שירחיק אח"כ כשיבא הניזק, לא יזכה בקדימתו.

עוד צ"ע בזה, שהרי הרמב"ן לעיל בסוגיין כתב דהא דאסור לסמוך ולא אמרינן דיסמוך וירחיק אח"כ הוא משום דכיון דסמך קשה לסלקו ונמצא כל היום מתעצמים בדין, ולכאו' זה דלא כמש"כ הרמב"ן הכא דהא דאסור לסמוך, הוא משום דאם יסמוך יזכה בקדימתו ולא יהא צריך להרחיק אח"כ.

יב] ונ' פשוט בזה דב' הקו' מתישבות זב"ז, דודאי עיקר הא דלס"ד הבא לסמוך אינו סומך, הוא משום דס"ל דכל שהי' רשאי לסמוך א"צ להרחיק אח"כ, דעיקר תביעת ההרחקה היא שלא יסמוך מזיק לחצר חבירו, וכל שהוא רשאי לסמוך א"צ להרחיק אח"כ כשמזיק, וע"כ אמרינן דהבא לסמוך אינו סומך, דחשיב זה כסמיכת דבר המזיק דאינו רשאי בה, שהרי אם יהא רשאי לסמוך לא יהא עליו להרחיק אח"כ, ובע"כ יש לאסור עליו את הסמיכה עצמה.

והאמנם דהגם דמכח זה יש עליו תביעה על הסמיכה עצמה, אכתי מצי המזיק לומר דהתביעה שיש עליו שלא לסמוך, אינו מחייבתו שלא לסמוך כלל, אלא מצי לסמוך ולסלק כשיבא הניזק, וע"ז הוא שכתב הרמב"ן דכיון דסמך קשה לסלקו, וע"כ אינו רשאי לסמוך ע"מ לסלק.

ולפ"ז נראה, דכל הא דאינו רשאי לסמוך משום טענת התעצמות, הוא רק משום דעיקר תביעת הניזק היא על עצם הסמיכה, ואך שבאנו לדון דבידו לקיים את תביעת הסמיכה ע"י שיסמוך ע"מ להרחיק, וע"ז מהני טענת התעצמות, אך לפ"מ דחדית רבינא דעל המזיק להרחיק את עצמו, דאיכא תביעת הרחקה גם על ההיזק עצמו, אשר מכח זה ליכא תביעת הרחקה על הסמיכה, דלא חשיבא כלל כסמיכת דבר המזיק, ל"מ לתבעו שלא לסמוך משום טענת התעצמות, דטענת התעצמות אינה מחדשת חיוב הרחקה, וז"פ.

**ד**

יג] בחי' הרמב"ן כתב בסו"ד לפ"ד הר"י מיגש, ז"ל, ומ"מ דברי רבינא לא נדחו וכו', וטעמא דאיכא ניזק הא ליכא ניזק סמיך השתא וכי אתו הני מרחיק "דבא לסמוך אינו סומך הוא", עכ"ל.

והנה ממש"כ הרמב"ן דהא דכי אתו הני מרחיק הוא משום דבא לסמוך אינו סומך, משמע דהא דצריך להרחיק לבסוף הוא משום דביסוד הדין הבא לסמוך אינו סומך, ואך דאמרינן דאין לאסור עליו מכח זה לסמוך ע"מ להרחיק לבסוף, וע"כ אינו זוכה בסמיכתו וצריך להרחיק כשבא הניזק, וצ"ע דזה דלא כפי המבו' בד' הרמב"ן לעיל מינה, דעיקר דינא דרבינא הוא דאינו זוכה בקדימתו, ומכח זה הוא דמותר לסמוך מתחילה, ולפ"ז הרי לכאו' הא דאינו זוכה בקדימתו אי"ז מכח הא דאינו סומך.

יד] ונ' פשוט בזה כפי הנודע, דיסוד פלוגתת אביי ורבא אם הוא זוכה בקדימתו הוא משום דלאביי דהבא לסמוך סומך, אין להניזק תביעת הרחקה כלל מכח תשמיש דמחר, וע"כ כל שקדם המזיק וסמך זכה זכי' גמורה בסמיכתו, וע"כ א"צ להרחיק כשבא הניזק, אך לרבא דהבא לסמוך אינו סומך, ואיכא להניזק תביעת הרחקה מכח תשמיש דמחר, הרי דהגם דלית לי' תביעה על עיקר הסמיכה, משום שאינה סמיכה המזקת, מ"מ כבר עכשיו יש לו תביעה שלא יזיקנו, וע"כ אין זוכה המזיק בקדימתו, כיון דכבר בשעת הסמיכה הי' להניזק תביעה עליו שלא יזיקנו, וכיון דאיכא תביעה על המזיק שלא יזיק ואינו זוכה בקדימתו, ע"כ ליכא תביעה על עיקר הסמיכה, דאינה סמיכה המזקת, וכנ"ל.

וארווחנא לפ"ז, דבפשוטו לפמש"נ לעיל בד' הרמב"ן נמצא דנחלקו אביי ורבא בב' פלוגתות, חדא דלאביי הבא לסמוך בור סומך ולרבא אינו סומך, ועוד דלאביי כל שקדם המזיק וסמך זכה בקדימתו, ולרבא אינו זוכה בקדימתו, והנה אמנם ב' הפלוגתות תליין זב"ז, דלרבא דס"ל דהבא לסמוך אינו סומך, בע"כ דאין הסומך זוכה בקדימתו, דאל"כ קשיא מכל הני מתניתין דמשמע דכי ליכא סמיך, אך מ"מ ביסוד הדין לא שייכי הני תרי פלוגתי זל"ז.

אך לפי המבו' בד' הרמב"ן דהא דאינו זוכה בקדימתו הוא משום דהבא לסמוך אינו סומך, נמצא דב' הפלוגתות חד נינהו, דלדעת אביי דהבא לסמוך סומך, וליכא תביעת הרחקה כל דליכא לניזק, ע"כ הוא רשאי לסמוך אף בבור דכל מרא וכו',[[5]](#footnote-6) וע"כ נמי כל שקדם וסמך זכה בסמיכתו כיון דבשעה שסמך ליכא להניזק תביעת הרחקה כלל, אך לדעת רבא דהבא לסמוך אינו סומך, ע"כ בבור דכל מרא וכו' אינו רשאי לסמוך כלל, וע"כ נמי אף בשאר המזיקין שקדם וסמך, לא זכה בסמיכתו, כיון דכבר בשעה שסמך הי' להניזק תביעה עליו שלא יזיקנו, וז"פ.

טו] והנה בחי' הר"ן כתב לפרש לפי פי' הרי"מ, ז"ל, אלא אמר רבינא וכו' ולעולם אמרינן דטעמא דאיכא ירק הא ליכא ירק סמיך, ולאו משום דהבא לסמוך בצד המצר בכולהו נזקין סומך ואינו מרחיק נזקין, אלא לעולם אינו סומך, וה"ט דרבנן דאמרי דדוקא כי איכא ירק מרחיק אבל ליכא ירק לא, משום דסברי על המזיק להרחיק את עצמו, ואינו נקרא מזיק עד שעה שיזיק, הלכך כל היכא דליתי' לניזק א"צ להרחיק דלאו מזיק הוא, אבל כל היכא דאיתי' לניזק אע"פ שקדם מתחילה וסמך מרחיק, הלכך בבור דקא מרפיא ארעי' ומזיק מהשתא אינו סומך, אבל בהנך שאינו מזיק עדיין כלל טעמא דאיכא ירק הא ליכא ירק סמיך, ולפ"ז וכו' אלא הני ודכותייהו דלא מזקי מהשתא סומך, ולכשבא חבירו ויסמוך ויהא ניזוק מחמת הראשון כופין את הראשון להרחיק, ולא זכה מפני קדימתו תחילה, שהבא לסמוך בצד המצר אינו סומך, עכ"ל.

ומבו' בד' הר"ן, דעיקר דינא דרבינא הוא דא"צ להרחיק כשאינו מזיק, וע"כ א"צ להרחיק בדליתא לניזק, כיון דעדיין אינו מזיק, ואך דמ"מ כשיבא הניזק ה"ה צריך להרחיק ולא זכה בקדימתו.

ומש"כ הר"ן דהא דלא זכה בקדימתו הוא משום דהבא לסמוך אינו סומך, וכ"כ בתחילת דבריו דלעולם הבא לסמוך אינו סומך, הגם דעל המזיק להרחיק את עצמו וכל שאינו מזיק ה"ה סומך, הוא ע"ד שנתבאר לעיל בד' הרמב"ן, דטעם פלוגתא דאביי ורבא אם זכה בסמיכתו, הוא דלאביי דהבא לסמוך סומך ואין להניזק תביעת הרחקה אלא מכח תשמיש קיים, ע"כ כל שסמך קודם שבא הניזק, דעדיין לא הי' לניזק תביעת הרחקה על סמיכת המזיק, והי' המזיק רשאי לסמוך אף תשמיש שמזיק לתשמישו של הניזק דלמחר, ה"ה זוכה בקדימתו, ועל הניזק להרחיק את עצמו, אך לרבא דהבא לסמוך אינו סומך ויש לניזק תביעת הרחקה גם מכח תשמיש דלמחר, ע"כ הגם דמ"מ אינו יכול לתבעו להרחיק כ"ז שאינו מזיק, אך כלפי דבר המזיקו, יש לו תביעת הרחקה אף שעדיין אין התשמיש הניזק קיים, וע"כ לא זכה המזיק בקדימתו, שהרי כבר בשעה שסמך הי' להניזק תביעת הרחקה שלא יזיקנו, וזמש"כ הר"ן דאינו זוכה בקדימתו משום דהבא לסמוך אינו סומך, והיינו דאף קודם שבא הניזק אינו רשאי לסמוך ולהזיק, וע"כ הגם דהוא רשאי לסמוך משום שאינו מזיקו, אך אינו זוכה מכח זה לקיים את תשמישו אף אחר שיבא הניזק, שהרי מעיקרא לא הי' לו זכות להזיק את חבירו בתשמישו.

טז] ובשו"ת הריב"ש סימן שכ"ב כתב, ז"ל, ומה שנראה מן הסוג' שבר"פ לא יחפור שעל המזיק להרחיק את עצמו בהיזקין דגירי ואע"פ שסמך מתחלה קודם שהי' הניזק שם, זהו בסומך וכבר חבירו הוא שם, ר"ל שיש לו קרקע שם אלא שאינו מזיקו עתה, וכיון שהי' לחבירו קרקע סמוך לו שהי' יכול עתה ג"כ לעשות בשלו והאחר הי' צריך להרחיק מלהזיקו, עתה הנה אע"פ שהאחד קדם, לא זכה שלא יצטרך להרחיק כשיהי' שם הנזק, אבל כשקדם וזכה מן ההפקר וסמך ברשות, אין חבירו הזוכה אחריו יכול לכופו להרחיק אפי' בגירי וכו', עכ"ל.

ודבריו מתפרשים ע"פ הנ"ל, דכשכקדם וזכה מן ההפקר וסמך ברשות, כיון דבשעה שסמך עדיין לא היתה הרשות הסמוכה של הניזק ולא הי' לו תביעת הרחקה כלל, זכה לגמרי בסמיכתו וע"כ שרי לו לקיים את סמיכתו אף כשהוא מזיק, ומשא"כ בסומך וכבר חבירו הוא שם, הרי כיון שהי' ביד חבירו ג"כ לעשות בשלו והי' צריך הוא להרחיק, נמצא דכבר הי' לחבירו זכות תביעת הרחקה, ואך דמ"מ הוא מותר לסמוך כ"ז שאינו מזיק, אך מעולם לא זכה בתשמישו לקיימחו כשהוא מזיק, וע"כ כשבא הניזק וה"ה מזיק לו ה"ה חייב להרחיק.

1. ואמנם כ"ז שלא בא הניזק הוא מותר לסמוך, ולא אסרינן לי' מכח טענת התעצמות, דומיא דהא דאסרינן לרבא לסמוך גפת אף שבידו לסלקו למחר משום טענת התעצמות, והטעם בזה הוא כמו שידוע לפרש, דרק לדעת רבא דהבא לסמוך אינו סומך, ויש עליו תביעת הרחקה עכשיו שלא להזיק לתשמיש דמחר, ואך דאתינן לדון דבידו לסמוך ע"ד לסלק, וע"ז מהני טענת התעצמות, אך לדעת אביי דאין עליו תביעת הרחקה עכשיו כלל, ל"מ טענת התעצמות לחייבו להרחיק. [↑](#footnote-ref-2)
2. וי"ל עוד בזה, דאף אם הא דשרינן בדירה הוא משום דלא חיישינן דיעשה בה אוצר, ג"כ י"ל הא דא"צ להרחיק כשבא האוצר, ומשום די"ל דכל הא דלדעת אביי צריך להרחיק כשבא הניזק, הוא משום דמעיקרא לא הותר לו לסמוך אלא עד שיבא הניזק, שהרי כבר מעיקרא הי' להניזק תביעה עליו שלא יזיק לתשמיש קיים, וע"כ לא שרי לסמוך אלא עד שיבא הניזק, אך בדירה דלא חיישינן שיעשה בה אוצר, ליכא הגבלה בהיתר סמיכתו, והותר לסמוך סמיכה גמורה, וע"כ א"צ להרחיק כשבא האוצר, וזה כעין מש"נ בדברינו בדין מפסיק צונמא בדעת הריטב"א, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ז טעם פלוגתא דאביי ורבא בבור הוא, דלרבא אסור לסמוך, משום דבבור כיון דכל מרא וכו', ע"כ חשיב כמזיק עכשיו, ומשא"כ לדעת אביי דהבא לסמוך סומך דליכא תביעת הרחקה מכח תשמיש דמחר, שרי לסמוך בור הגם דכל מרא וכו', דמ"מ אין הנזק אלא לתשמיש דמחר. [↑](#footnote-ref-4)
4. והגם שכתב הרי"מ גם דהא דל"מ חברי' למימר לי' למחר ממליכנא וכו' משום דליכא פסידא, וא"כ תיקשי דבחרדל הרי איכא פסידא, אך נראה דמכוון ד' הרי"מ הוא להקשות, דהגם דליכא עליו תביעת הרחקה משום עיקר סמיכתו, כיון דאכתי אינו מזיק, ורק על המזיק להרחיק את עצמו, מ"מ הי' לו לתבוע הרחקה משום דמכח סמיכה זו יזיקנו לבסוף ומכח זה יש לחשבו כמזיק, וע"ז הוא שכתב דההיזק שלבסוף אינו טעם לתבוע הרחקה עכשיו, כיון דליכא עלי' פסידא, ובחרדל כלל ל"מ לתבוע הרחקה מכח זה, שהרי כיון דהדבורים מזקי לחרדל ואומר בעל החרדל לבעל הדבורים עד שאתה וכו', הרי נמצא דלעולם לא יזיק בעל החרדל את בעל הדבורים, וע"כ לית לי' תביעת הרחקה כלל.

   ויש להוסיף, דלכאו' לדעת הר"י מיגש גופי' דגם לאביי הוא צריך להרחיק אחר שבא הניזק, ואפ"ה א"צ להרחיק עכשיו, הרי חזינן דליכא תביעת הרחקה מכח מה דיזיקנו לבסוף, וא"כ מאי קשיא לי' להרי"מ דיהא צריך להרחיק עכשיו מכח הא דיזיקנו לבסוף, - אך נראה בפשיטות, דלדעת אביי דליכא תביעת הרחקה מכח תשמיש דמחר, הרי דגם ל"מ לתבעו להרחיק מכח הא דיזיקנו לבסוף, אך לדעת רבא דאיכא תביעת הרחקה מכח תשמיש דמחר, וע"כ בבור הוא אסור לסמוך, וכל הא דשרינן לי' לסמוך הוא משום דעכשיו אינו מזיק, הרי דע"ז קשיא לי' להר"י מיגש, דכיון דלמחר הוא עתיד להזיק, יהא תביעת הרחקה עכשיו מכח זה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכאשר כ"ה מבו' בד' הרמב"ן לעיל בסוגיין, ז"ל, גרסת רש"י ז"ל אמר לך אביי בא בידים שאני, ולא דייקא דהא אביי דאמר סומך לאו משום דלא מרפי לארעא הוא דאמר, אלא משום דכיון דליתא לניזק שהרי אין כאן בור סומך, וה"נ לא שנא, דודאי אפילו בסלע הבא בידים ליכא היזיקא אלא לענין בור, וכיון דליתי' לבור לאביי סומך, עכ"ל, והרי דאביי נמי מודה להא דכל מרא ומרא, ומ"מ ה"ה מותר לסמוך אף דמזיק לבור, משום דכל דליתא לניזק ליכא תביעת הרחקה. [↑](#footnote-ref-6)