טז - שבת ח_ א_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ הוצאה מהדו_ק

ח' א' - רחבה ו' פטור, - עי' תוס' שפירשו דטעם הפטור הוא משום דהכורת נעשית רה"י כשתנוח והוי כזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ומבו' דרק כשנחה הכוורת הו"ל כרה"י, וכמש"כ התוס' דנעשית רה"י כשתנוח, וגם כתבו דהוי כזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ומה"ט כתבו דאם ילפינן זורק ממושיט לחייב בזורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ה"ה חייב בכה"ג, ומה"ט דנו מ"ט הוא פטור למ"ד דקלוטה כמי שהונחה, אך עי' מאירי דבכל מקום שהוא עובר שם רה"י הוא, ואין העברתו כלל דרך רה"ר, - ובד' התוס' צ"ע, אם הא דל"ה רה"ר אלא כשנח, הוא משום דכלי שהוא באויר אינו נעשה רה"י, או הוא משום דבדרך הילוכו אינו נעשה רה"י, וממש"כ התוס' דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה, בכל מקום שהיא מונחת חשיב כרה"י, מ' דהא דל"ה רה"י בשעת זריקתה הוא משום דדבר שאינו מונח לא חשיב כרה"י, ויש לדחות, ועי' תוצאות חיים סימן י"א מש"כ לפרש בדבריהם.

ועי' משנת ר"א סימן י"ד, דלד' התוס' דזריקת כוורת חשיבא כזריקה מרה"י לרה"י דרך רה"ר, ניחא הא דמשא בני קהת חשיב כהוצאה, אף דהארון והמזבחות היו גבוהין י', דהו"ל כמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר דחייב לדעת התוס' ודעימייהו, ועיי"ש שהק' לדעת ש"ר דמעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר פטור, דמ"ט משא בני קהת חשיב כהוצאה, ועיי"ש מש"כ בזה, ועי' חזו"א סימן ס"ב סקי"ט אות ד', וצ"ע.

עי' ריטב"א דהא דחשיב דהנחת הכוורת היא ברה"י, הוא משום דהנחתה היא ברשות עצמה, וכיון דהיא רה"י הויא הנחתה ברה"י, ומשמע דל"ב להא דהקרקע שתחתי' היא רה"י, אלא כיון שהיא עצמה רה"י, הו"ל כהנחה ברה"י, ועי' קה"י סו"ס ז' שהוכיח כן ממש"כ התוס' דלמ"ד דקלוטה כמי שהונחה חשיב דהנחתה הוא ברה"י, והתם הרי הקרקע שתחתי' ל"ה רה"י, ואפ"ה הוא פטור, (וצ"ע דבהנחה דקלוטה ודאי דחשיב דהנחתה הוא במקומה, ורק בהנחה ע"ג קרקע י"ל דסגי במה שהקרקע היא רה"ר).

ועי' בחי' הגר"ח פי"ד משבת שהק', דאף דתוך הכוורת הוי רה"י, מ"מ מקום המחיצות והשולים עצמן כיון דהן אטומין ולי"ב אויר ד', ל"ה רה"י, ומ"ט חשיב דהנחת הכוורת הוא ברה"י, ועיי"ש שכתב דלדעת רש"י דהפטור הוא משום דחיוב הוצאה הוא רק בזריקת חפץ ולא בזריקת רשויות, שפיר מהני הא דתוכה הוי רה"י למחשבי' כזריקת רשויות, וכתב דהוא משום דינא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, דמכח זה יש להמחיצות דין מחיצות גם על עצמן, וע"כ אף דאין בהן אויר ד', מ"מ לא פקע מינייהו דין מחיצות גם על מקומן, וע"כ חשיב כזורק מרה"י לרה"י, אך בגליונות חזו"א שם כתב, דכל הא דלאחרים וכו' מהני רק לחשוב גבו כרה"י, דהוי כחלק של תוכו, אך ל"מ זה מידי לגבי אטומו של כותל, ועיי"ש מה שהוסיף לבאר בזה.

ועי' בגליונות חזו"א שם דהא דפטור אף דהמחיצות והשולים אינם רה"י, הוא משום דמחיצות העושין רה"י חשיבי דבר של קביעות ודינן באינן קבועין כשאר דברים הקבועין ומבטלין רה"ר, וכ"כ בסימן ס"ב סקי"ג, ולפ"ז נמצא דאין הנחת הכוורת ברה"י, והא דפטור הוא משום דאין מקומה רה"ר, וצ"ע ממש"כ התוס' דלמאן דיליף זורק ממושיט יש לחייב בזה, והרי דחשיב דהנחתה הוא ברה"י, - ועיי"ש שכתב לדון עוד, דקרקעית רה"י היא רה"י עד התהום, ומה"ט גם המחיצות הוו רה"י, דכיון דעל גבן רה"י הוי גם תוכן רה"י אף שהוא אטום, - ועי' קה"י סו"ס ז' מש"כ עוד בזה.

בד' התוס' ד"ה כפאה, מבו' דאף היכא דל"ה רה"י אלא על גבה יש בזה לפטורא דזריקת כוורת, וצ"ע מד' התוס' לקמן צ"ט ב' שכתבו דזרק דף ונח ע"ג יתידות, לא חשיב כהנחה ברה"י, כיון דרק על גביו הוי רה"י, ועי' קה"י סו"ס מ"ו מש"כ בזה.

אך עי' בחי' הגר"ח פי"ד משבת שכתב בדעת הר"ח, דהא דלא פטרינן אלא בשיש בכוורת חלל דע"ד, הוא משום דכל שאין בה חלל דע"ד, הרי דהגם דעל גבה הוי רה"י משום דאי בעי מנח מידי, מ"מ כיון דבתוכה ליכא דע"ד, חשיב דהנחתה היא ברה"ר וה"ה חייב, וכבר נת' לעיל דבד' הר"ח שלפנינו מבו' דאם ל"ה בכוורת חלל, הי' די שיהא בה דע"ד, ומבו' דאף בכה"ג דל"ה רה"י אלא על גבה, ה"ה פטור, ועמד ע"ז בקה"י סימן ט', ואף דתוכה הוי רה"י מדינא דחורי רה"י, מ"מ כיון דליכא בהמחיצות דין מחיצות על תוכה, ע"כ אף דתוכה הוי בכלל חורי רה"י, מ"מ מקום הדפנות והשולים שהם סתומים אינם בכלל חורי רה"י כלל, וכיון דדין מחיצות לי"ב במקומם ממילא דל"ה רה"י, וע"כ הוא חייב על זריקתה.

ועיי"ש שכתב בדעת התוס' דס"ל דאף בכה"ג הוא פטור, דהוא משום דס"ל דגם בתל גבוה י' ורחב ד' איכא לדינא דלאחרים עושה מחיצה לעצמו לא כ"ש, או דהוא משום דס"ל דכל קרקע רה"י ה"ה מופקע ע"י הרה"י שעל גביו מכלל רה"ר, עיי"ש.[[1]](#footnote-2)

עי' בתשו' הר"י מיגש שהוכיח דכלי שאין גבוה י' אינו חולק רשות לעצמו והוי כרה"ר, מהא דבזורק כוורת שאינה גבוהה י' חייב, ואם כלי שאינו גבוה י' הוי כרמלית, הו"ל כזורק מרה"י לכרמלית דפטור, - ולדעת ההג"א סימן ט"ו דכלי שאינו גבוה י' הוי מקו"פ, וכן לדעת הראב"ד פי"ד משבת הי"ח דיש כרמלית בכלים, (וכן נראה מד' הראב"ד שהביא הרשב"א לעיל ה' א'), י"ל דס"ל כד' רש"י דפטורא דכוורת הוא משום דהוי זריקת רשות, ובמקו"פ דלא חשיב כרשות ה"ה חייב, - ועי' קה"י סו"ס ז' שכתב עוד, דאף אם כלי הוי מקו"פ, מ"מ הקרקע שתחתיו הויא רה"ר, וע"כ חשיב כמניח ברה"ר, ועיי"ש שכתב דזה ניחא רק אם פטורא דכוורת הוא רק משום דגם הקרקע שתחתיו הויא רה"י, ועי' תוצאות חיים סימן ט"ז שהאריך בנידו"ז אם הקרקע שתחת מקו"פ הויא ג"כ מקו"פ.

ועי' מהרש"א דטעם הא דלא ניח"ל להתוס' בפירש"י, הוא משום דא"כ הי' לנו לפטור אף בשאין רחבה ד' או אין גבוהה י', דגם כרמלית ומקו"פ חשיב כזריקת רשויות, - ועי' בחי' הגרע"א שהק', דאם כלי הוי מקו"פ, ושלא כד' התוס' לעיל ה' א', א"כ גם לד' התוס' יש לפטור, דהוי כזורק מרה"י למקו"פ, - ועיי"ש שכתב דלדעת התוס' הזורק אבן גבוה ג' לרה"ר פטור, דהו"ל כזורק מרה"י למקו"פ, וכתב דזה צריך לימוד, - ועי' אבהא"ז ספי"ד משבת, דאף בכה"ג הוא חייב, כיון דהקרקע שתחתי' הוא רה"ר, אך בד' הר"י מיגש מבו' דכל הא דזורק כוורת שאינה גבוהה י' חייב הוא משום דאין כרמלית בכלים, וכ"כ הריטב"א, ולפ"ז בזורק אבן לרה"ר פטור.

עי' תוס' שהק' דיתחייב הכא משום דל"ה מחיצה מעיקרא, ועי' מלא הרועים בסוגיין והג' ראמ"ה לקמן צ"ט ב' משה"ק על דבריהם, ועי' חזו"א סימן ס"ב סקי"א ומשנת ר"א סימן ו' במש"כ בביאור דבריהם, ועיי"ש בחזו"א דכ"ז הוא משום דאין כרמלית בכלים, והפקעת הרה"ר הכא הוא רק ע"י שנעשה רה"י, ועיי"ש במש"כ בביאור תי' התוס', ואכמ"ל.

ועי' פנ"י דטעם הא דהוצרך רש"י לפרש דהפטור הוא משום זריקת רשות, ולא פירש כד' התוס', הוא משום דס"ל דכיון דל"ה מחיצה מעיקרא לא מיפטר, וכ"כ בחזו"א סימן ס"ב סוסקי"א, ולפ"ז אי נימא דזורק אבן גבוה ג' לרה"ר פטור לדעת התוס', יש לפטור בזה גם לדעת רש"י, (דרק היכא דהפקעת הרה"ר הוא משום דנעשה רה"י, איכא לה"ט דל"ה מחיצה מעיקרא, וכנ"ל), אך בד' הגרע"א מבו' דד"ז תליא בפלוגתת רש"י ותוס', וצ"ע.

רבא אמר אפי' אינה רחבה ו' פטור, מ"ט א"א לקרומיות של קנה שלא יעלו למעלה מי', - בפירש"י כתב דכיון דלמעלה מי' הוא אויר מקו"פ ולא נחה כולה ברה"ר ל"ה הנחה לחייב, ובד"ה אבל כתב דהא דפליג אביי הוא משום דס"ל דקרומיות לא חשיבי, וכ"כ התוס', וצ"ע אם גם בדינא דאגד לרה"י דלקמן צ"א ב' ס"ל לאביי כן דלא סגי באגד דקרומיות, או דהוא דוקא באגד דהכא דדין אחר הוא (וכמש"כ להלן מד' הרשב"א), - ועי' ר"ח דטעם הפטור הוא משום דלמעלה מי' א"צ דע"ד אלא אפי' קנה עולה למעלה מי"ט וזרק ונח על גביו פטור, וצ"ב, ועי' בחזון יחזקאל מש"כ לפרש בזה, - ועי' שיטה להר"ן דטעם הפטור הוא משום דבכה"ג אין הכוורת בטלה לרה"ר.

עי' רשב"א לקמן צ"ט ב' שהק' למש"כ הרמב"ן שם דרה"י דעמוד אינה עולה עד לרקיע והוי אוירו מקו"פ, דא"כ מ"ט המניח על גביו חייב הרי הוא אגוד במקו"פ, דומיא דהא דפטרינן הכא, וכתב דכל הא דפטרינן הכא, הוא רק כשהכלי אוכל כל גובה הרשות ועוד אגדו במקו"פ, אבל כשאין גופו של כלי גבוה כ"כ שיהא אוכל כל גובה הרשות לא, וצ"ב מ"ט התם לא חשיב כאוכל כל גובה הרשות, כיון דאין להאויר עמוד כלל, והוכיח כן ממה שהוצרכו לקמן צ"ב א' ללמוד דהמוציא משוי למעלה מי' חייב מגוונא דקרקעית הכלי היתה למעלה מי', ולא סגי בהא דהכלי עצמו הי' למעלה מי' ואגוד למקו"פ, ונתחדש לפ"ז, דלא סגי במה שהכלי גובהו יותר מי' ואם הי' מונח ע"ג קרקע הי' אוכל כל הרשות ואגוד במקו"פ, אלא דוקא כשהונח ע"ג קרקע ואוכל בפועל את כל הרשות, עכ"ד, וצ"ב, ועי' חזון יחזקאל בסוגיין במש"כ לפרש לזה, וצ"ע, - וכן מבו' מד' התוס' שדנו לחייב בזרק כוורת גבוהה י' ורחבה ו' לדעת ר"ע דקלוטה כמי שהונחה, ולא פטרי משום דאגוד למעלה מי' שהוא מקו"פ, ובע"כ דהוא משום דאי"ז אוכל כל הרשות.

ומבו' לפ"ז, דדינא דאגד למקו"פ דהכא, ל"ד לדינא דאגד דלקמן צ"א ב' דפוטר בכל ענין, וצ"ע אם הוא משום דשאני היכא שהוא אגוד לרשות אחרת, מהכא דהמקום דלמעלה מי' אינו מקום בפנ"ע, אלא דרה"ר אינה תופסת למעלה מי', או דהוא משום דשאני היכא דהנחת הכלי הוי בב' רשויות, מהכא דהנחת הכלי היא ברה"ר, והוא עולה למקו"פ, ונפ"מ בזה, בהניח כלי ברה"ר ובולט מקצת ממנו לאויר רה"י, אם הוא חייב.

עי' רשב"א דכל הא דפטר רבא הוא רק בזורק מרה"י לרה"ר, אך בזורק מרה"ר לרה"י חייב דרה"י עולה עד לרקיע, ומ' דפטורא דאגדו במקו"פ הוא רק בהנחה, ויש לדחות דאיריי בגונא שהיתה מוטה על צידה ברה"ר דאין איגודה במקו"פ, וי"ל עוד, דאיירי בגונא שהגבי' הכוורת בידו והרגיע ידו ואח"כ זרקה, ובכה"ג ליכא לפטורא דאיגודו במקו"פ כיון דאינו אוכל כל הרשות, אך בגל' הגרע"א סימן שנ"ב נקט דפטורא דאגדו במקו"פ הוא גם בעקירה, ועיי"ש שהוכיח לפ"ז מסוגיא דעירובין צ"ח א' כד' דלא פטרינן אלא באוכל כל הרשות, ועיי"ש משה"ק ע"ז.

כפאה על פי' ז' ומשהו חייב ז' ומחצה פטור, - בפירש"י כתב דאף בז' וב' משהויין פטור, משום דכשהגיעה בפחות מג' סמוך לקרקע אמרינן לבוד במחיצותי' והויא כמונחת ונמצאו שולי' למעלה מי' ואינה נחה כולה ברה"ר, והא דכשלא כפאה על פי' חייב, הוא משום דלא אמרינן לבוד אלא במחיצות, - ועי' פסקי רי"ד שהק', דאם בכפאה על פי' פטרינן משום לבוד, א"כ מ"ט בכפאה על שולי' חייב כשאינה גבוהה י', הרי בעלמא אמרינן לבוד אף שלא במחיצות, והביא ממש"א לבוד באויר פחות מג' בסוכה, והוכיח מזה דלא אמרינן לבוד לחשבו כמונח, ולכאו' היינו או משום דקי"ל כרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, או דגם לרחב"ט ל"מ הנחה זו דלבוד לפטרו, (והיינו או כמש"כ הרשב"א בסוגיין, או משום דהנחה דלבוד ל"ה הנחה לפטור), והא דפטרינן בכפאה על פי' הוא משום דינא דגוד אחית, וכתב לפ"ז דאיירי רק בכוורת רחבה ו', - ועי' ריטב"א דלא סגי הכא בלבוד לחוד, דמשו"ז לא חשבינן לי' כמונח כיון שהוא יורד והולך, וצ"ב, אלא הוא משום דאמרינן נמי גוד אחית, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דלא אמרינן גוד אחית ביותר מג', וצ"ב, עיי"ש, ובדבריו מבו' דגם כשאינה רחבה ו' אמרינן גוד אחית, וצ"ע.

ועי' רשב"א שהק' דאף כשזרקה דרך שולי' ויש בה ז' ומחצה ליפטר, משום דכל ג' סמוך לקרקע כקרקע דמי, לדעת הר"ח דקי"ל כרחב"ט דתוך ג' חייב,[[2]](#footnote-3) וכתב דהא דמחייבינן בהנחה דתוך ג', היינו דהו"ל כמו שזרקו לקרקע ונח בו ממש, א"נ כאילו נתמלא כל האויר עפר והוא כארעא סמיכתא, וע"כ ה"ה חייב, שהרי אם הי' מתמלא כל האויר עפר, היתה כל הכוורת בתוך י"ט לקרקע, ולא אמרינן דרואין כאילו נשתררבו שולי הכלי והגיע לארץ ונחשוב הכלי כאילו אגדו למעלה מי', וצ"ב, דאף דרואין כאילו נתמלא כל האויר עפר וכו', מ"מ כיון דבפועל לא נתמלא עפר, הרי דלמעלה מי' מהקרקע הוי מקו"פ, ומ"ט לי"ב לפטורא דאיגודו במקו"פ, ושמא הוא משום דחשיב כאינו אוכל כל הרשות.

ומד' הרשב"א מבו', דאף דדינא דלבוד דעלמא ל"מ לפטור בזה, מ"מ דינא דלבוד דמחיצות מהני לפטור בזה, ומבו' דבדין לבוד דמחיצות נתחדש דה"ז מועיל להאריך המחיצה, וחשיב כמחיצה י', ובזה ניחא קו' הרי"ד דמ"ש כפאה על פי' מזרקה על שולי', ועי' חזו"א סימן ס"ב סקי"א שכתב כן, ועיקר הך מילתא דאיכא תרי גווני דלבוד, נת' בפמ"ג סימן שס"ג מש"ז א' ובמחה"ש סימן תק"ב סק"ט, ועי' עמק ברכה סוכה אות י"ח וקה"י סוכה סימן י"ג מש"כ בזה, ועי' בס' שלום יהודה סימן ל"ו שהאריך בזה, ועיי"ש מש"כ לישב לסוגיא דלקמן צ"ז א' דמייתינן מדין לבוד דמחיצות לדין לבוד דעלמא.

ומבו' עוד מד' הרשב"א, דלמ"ד דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ניחא הא דלא פטרינן אלא בדאיכא דין לבוד דמחיצות, ומבו' לפ"ז דאף דתוך ג' ל"ה כמונח, מ"מ כל דאיכא בזה לדין לבוד דמחיצות, הו"ל כמונח, וגם לפ"ז ניחא קו' הרי"ד, די"ל דבזרקה על שולי' חייב משום דקי"ל דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ורק בכפאה על פי' דאיכא דין לבוד דמחיצות, הו"ל כמונח, וכ"כ בנפש חי' סימן ט"ז, - אך בחזו"א סימן ס"ב סק"ד כתב דהא דפטרינן הכא אף למ"ד דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, היינו משום דאף דתוך ג' ל"ה הנחה גמורה, מ"מ א"א לחייבו על הנחה שני', דלבוד מקלשא הנחה שני', וכיון דבזמן שבא תוך ג' היתה מקצתה למעלה מי', א"א לחייבו על הנחה שני', דמתוך ג' לארץ לא חשיב הנחה, ועיי"ש בסקי"א סוד"ה ח' א', שכתב לדון דשמא כ"ז הוא בלבוד דמחיצות, עיי"ש.

בפירש"י כתב דאאינה רחבה ו' קאי, ועי' תוס' שנחלקו ע"ז וכתבו דבאינה רחבה ו' ה"ה חייב אף בז' ומחצה, דלא אמרינן לבוד אלא במחיצות, כדחזינן מהא דכששולי הכוורת למטה לא אמרינן לבוד, ולא חשיבי מחיצות אלא כשיש שם רחב ד', וכ"ה בפירש"י לקמן ט' א' דכל מחיצה שאין בין חלל המחיצות ד' אינן מחיצות, והביא לזה המהרש"א, - ועי' קה"י סימן ט' סק"ב בדעת רש"י, דלדין לבוד דמחיצות ל"ב שיהא מחיצה דרשות, וסגי במה דהוי מחיצה דכלים, וע"כ אף שאין בו דע"ד ואי"ז מחיצה דרשות, מ"מ כיון דהוי מחיצה דכלים אמרינן בי' לבוד, ומשא"כ כששולי הכוורת למטה דנגד הקרקע ליכא אפי' מחיצות דכלים, וע"כ לא אמרינן בזה לבוד, ועי' מג"א סימן תק"ב סק"ט במש"כ נפ"מ בפלוגתייהו.

בד' רש"י מבו' דאם היא רחבה ו' ה"ה פטור אף בז' ומשהו, ועי' בעה"מ ורמב"ן דהוא משום דכל שהיא רחבה ו' ה"ה חולקת רשות לעצמה, וכל שהגיע לפחות מג' כמי שהונחה דמיא משום דאמרינן גו"א מחיצתא וכמאן דמטו לארעא דמי, ומ' דאי"ז מכח דינא דלבוד, אלא מכח דינא דגו"א, דאף לרבנן דריבר"י דלא אמרינן גו"א, הוא רק כשהוא גבוה ג' מהקרקע והגדיים בוקעין בו, - אך הרשב"א כתב דהא דברחבה ו' פטור הוא משום דפחות מג' כלבוד דמי והו"ל רה"י, ומה שהוצרך לדין לבוד, ולא סגי בדין גוד אחית, צ"ל כמש"כ החזו"א סימן ס"ב סקי"א דהיכא דהוא דרך הילוכו ולא קבוע לא אמרינן בו גו"א, או דכל הא דחשיב הנחה לפטור דרך הילוכו, הוא רק משום דאיכא לבוד דמחיצות, עיי"ש.

ומהא דפטרינן בכה"ג דרחבה ו', אף שאינה גבוהה י' אלא עם שולי', מבו' דפטורא דזריקת כוורת, הוא רק אף כשאין הרה"י אלא על גבי', דהרי הכא הו"ל כבית שאין בתוכו י' וקירויו משלימו לי' דתוכו הוי כרמלית, אך בחי' הגר"ח פי"ד משבת נקט דבכה"ג ליכא לפטורא דזריקת כוורת, וצ"ע.

ועי' ריטב"א שנחלק ע"ד רש"י, דבכה"ג אין לפטור משום זריקת רשות, כיון דאינו רשות גמור מעצמו, ורק בשעה זו שהיא סמוכה תוך ג' לקרקע ה"ה נעשית רשות, - ועי' ראש יוסף ד"ה והנה בטעמא שכתב דאה"נ אין הפטור בזה משום פטורא דזריקת רשויות, אלא משום דהו"ל כזורק לרה"י וכד' התוס', והוכיח מזה דרש"י לא פליג על טעמא דהתוס', עיי"ש, - אך למש"כ הר"י מלוניל דפטורא דזריקת רשויות הוא משום דליכא בזה הנחה גמורה ברה"ר, ונת' לעיל, שפיר י"ל דאף בכה"ג איכא לפטורא דזריקת רשויות, וכ"ה משמעות ד' הראשונים דהא דפטרינן בכה"ג הוא חד דינא עם הא דפטרינן ברישא.

עי' תוס' וש"ר שפירשו דאיירי בכוורת רחבה ו', ודעת התוס' דאיירי רק ברחבה ו' ודעת ש"ר דאיירי בכל גוונא, ובטעם הא דבגבוהה ז' ומשהו חייב, ולא אמרינן דמדין לבוד הו"ל ככוורת גבוהה י', עי' תוס' דהוא משום דלא אמרינן לבוד דמחיצות אלא אם עי"ז יהא מחיצות י' הרואים את אויר הכלי, ואין השולים מצטרפין לכך, ועי' חזו"א סימן ס"ב סקי"א בטעם הא דלא פטרינן בכה"ג מכח דינא דגוד אחית, ונת' לעיל, ולכאו' לפ"ז כל הא דפטרינן ברחבה ו', הוא רק כשיש בחללה דע"ד, דאם ליכא דע"ד אלא בצירוף הדפנות, ול"ה רה"י אלא על גבה, לי"ב לדין לבוד דמחיצות.

ועי' מלחמות דהא דחייב אף בכוורת רחבה ו', הוא משום דלא אמרינן לשוויי רשות דבר שהוא כלי, ועי' קה"י סו"ס ט' מש"כ בביאור דבריו, - אך בס' קהלת יעקב באו"ח סימן תק"ב כתב, דודאי דאף בכלי אמרינן לבוד לעשות המקום לרה"י, ואך דהכלי עצמו אין עליו תורת רשות, ועיי"ש שכתב לישב בזה משה"ק המג"א שם סק"ט ע"ד הרמב"ן ממש"א לקמן ק"א ב' דנעץ קנה ובראשו טרסקל הוי רה"י מדינא דגוד אחית, ועי' פנ"י לקמן ט' א' וקה"י סו"ס ט' מש"כ בזה, - ועי' בחי' הרמב"ן שכתב דהא דפטרינן אף דלא אמרינן לבוד בכלים, הוא משום דכל שהיא בתוך ג' נעשית כמונחת, וכשהיא גבוהה ז' ומחצה הרי הונחה ואיגודה למעלה מי' וע"כ הוא פטור, ולא משום מחיצות כלל, - ועי' רשב"א שהק' ע"ז דא"כ מ"ט בזרקה על שולי' חייב, ועוד דמהא דפליג רב אשי דמחיצות לתוכן עשויות ולא חשיבי כמחיצות לדין לבוד, אלמא דהא דפטר רבא הוא משום לבוד, ועוד דאטו פליגי רבא ורב אשי אם פחות מג' הוי כמונח, - אך הרמב"ן במלחמות כתב דמודה רב אשי דתוך ג' הוי כמונח, ואך דכיון דמחיצות לתוכן עשויות אין משלשלין להם דפנות אלא רואים הנחתה בתוך ג' כאילו רה"ר עולה, וע"כ הוא חייב, וזה כמש"כ הרשב"א, דאף לרחב"ט דתוך ג' הוי כמונח, לא פטרינן בזרקה על שולי', ובזה פליג רבא וס"ל דמשלשלין הדפנות, וע"כ חשיב כאיגודו במקו"פ, וע"כ נמי בזרקה על שולי' מודה רבא דפטור.

ועי' ריטב"א דהא דחייב אף בכוורת רחבה ו', הוא משום דכד מטי לרה"ר אין כאן רה"י, וע"כ חשיב כהנחה ברה"ר, ובהמש"ד כתב דהא דבגבוהה ז' ומחצה פטור, אף דאח"כ נחה ברה"ר, הוא משום דזורק דרך מקו"פ ונח בו פטור, ולכאו' היינו דאף דהנחה זו דתוך ג' אינה מבטלת לעקירה ראשונה, וע"כ בגבוה ז' ומשהו חייב אף כשהיא רחבה ו', מ"מ הנחה במקו"פ פוטרת אף בכה"ג, (וזה כמבו' בד' הריטב"א בכ"ד דהנחה במקו"פ מועלת לפטור אף כשאינה מבטלת לעקירה הראשונה, ואכמ"ל).

עי' מלחמות דהא דכשהגיעה לתוך ג' הויא כמונחת, הוא אף למ"ד דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, דהכא הו"ל כמעביר שהרי סופה לנוח כאן, ומבו' דהא דמעביר תוך ג' חשיב כמונח, הוא משום דחשיב דהוא קבוע במקום זה, (כיון דאין תנועת החפץ אלא ע"י האדם המוליכו), וע"כ ה"נ כשסופו לנוח כאן הוי כמונח, ועי' בחי' הגרע"א שהק' ע"ז ממש"א לקמן ק' ב' דתוך ג' ל"ה הנחה אף בסופו לנוח וכ"ה מבו' גם בעירובין צ"ח ב', ועמש"נ לקמן ק' ב' לישב לזה, - ועי' חזו"א סימן ק"ה סק"ט שכתב לפרש ד' הרמב"ן בע"א, וצ"ע.

1. ובעיקר מה שנקט הגר"ח דכל הא דבכה"ג הוי תוכה רה"י הוא רק מדין חורין, הנה מד' הרשב"א בסוגיין בקושייתו מההיא דמחצלת נראה דבגונא דהוי רה"י משום דאי בעי מנח מידי, הוי המקום למטה מכלל עיקר הרה"י, ול"מ הא דאי בעי מנח ומידי אלא כדי שיהא בזה מקום תשמיש ד', וע"כ נקט דבזרק מחצלת לבור ח' וחילקו י"ל דחשיב כזורק לרה"י משום דאי בעי מנח מידי, ואם כל הא דתוכו הוי רה"י הוא משום חורי רה"י, לכאו' מקום המחצלת עצמו ל"ה מכלל הרה"י, (וגם דלכאו' התם א"א לחשוב דעיקר הרה"ר הוא ע"ג המחצלת, שהרי מקום זה אינו מובדל כלל מרה"ר), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועי' נפש חי' סימן ט"ז שעמד בקו' הרשב"א, דהרי הנחה דתוך ג' לרחב"ט ל"מ לפטור, ועיי"ש שכתב לפ"ז לפרש טעם אחר בהא דבעינן הכא לדין לבוד דמחיצות, דהוא משום דהנחה מדין לבוד ל"ה הנחה לפטור, ורק הנחה דמדין לבוד דמחיצות הויא כהנחה גמורה ומהניא לפטור, וצ"ל כמש"כ בחזו"א בגליונות לקובץ כתבי בית ישראל, וכעי"ז כתב בסימן ס"ב סק"ד, דאף דהנחה דתוך ג' ל"מ לפטור, מ"מ כיון דכבר נח בהנחה זו, לא חשיבא הנחה שני' שנח על הקרקע במקום זה לחייב עלי'. [↑](#footnote-ref-3)