73 דשיל_מ א - בטעם הא דאינו בטל, ובהא דטבל חשיב כדשיל_מ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / תערובת תשע_ד

יום ד' כ' סיון תשע"ד

**א**

א] בד' הר"ן בנדרים דנ"ב. בטעם הא דדשיל"מ לא בטל, פירשו רבים מרבוותא דאי"ז כלל משום עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, אלא הוא משום דהו"ל כמין במינו, אך בד' הט"ז בסימן ק"ב סק"א וסק"ה מוכח שפירש דגם לדעת הר"ן הוא משום עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, וכ"כ היד יהודה בסק"? והאחיעזר ח"ב סו"ס י"ד.

והיד"י שם פירש דהיינו, דע"ז הסמיכו חכמים להאיסור, אך בד' האחיעזר שם נראה שפירש דהיינו, דהא דחשבינן לה כתאכלנו "באיסור", הוא משום דהו"ל כמין במינו, ואי"ז ביטול מעליא, וע"כ החמירו בזה חכמים.

ב] והנה הר"ן בסו"ד כתב בהא דתרומה לא חשיבא כדשיל"מ, ז"ל, דכיון לישראל לעולם אסור למה נחמיר אצל ישראל מפני היתרו של כהן אינו בדין, עכ"ל, - ומ' להדיא, דלאו היינו דמה"ט לא חשיב כשוים בדינם, אלא דאינו בדין להחמיר ע"ז מפני התירו של זה, וזה מתפרש היטב לפ"ד הט"ז ודעימי', דבכה"ג לא אמרינן עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, כיון שהוא אין בידו לאכלו בהיתר, ואינו בדין להחמיר עליו מפני שחבירו יכול לאכלו בהיתר.

ולפ"ד שאר רבוותא צ"ל, דאף דעיקר הא דאינו בטל הוא משום דהו"ל כמין במינו, מ"מ לא החמירו חכמים בכך אם יהא לו הפסד מזה, וע"כ כל שהוא עצמו אין לו היתר, אינו בדין להחמיר עליו, אך אי"ז מתישב היטב בל' הר"ן, דלפ"ז נמצא דלעולם בדין הוא לאסור עליו מפני דהוי כמין במינו, ואך דמשום ההפסד אין אוסרין עליו, ואי"ז מתישב כ"כ בל' הר"ן.

ג] ובזה מבו' מש"כ הר"ן בפ"ק דביצה, דכל שתתקלקל הביצה עד מוצ"ש לא אסרינן לה, והר"ן שם ציין למש"כ בנדרים, ותיקשי דכיון דטעם האיסור הוא משום דחשיב כמין במינו, א"כ מה לי דתתקלקל עד מוצ"ש, ולפמש"נ, הנה לד' הט"ז ודעימי' ניחא, ולד' שאר רבוותא ג"כ ניחא, דלא אסרו חכמים במקום שיש הפסד.

ועד"ז הוא גם במש"כ הר"ן בב"מ דנ"ג. דכל דאיכא טירחא לא חשיב כדשיל"מ, ותיקשי דלטעמי' דהוא משום מב"מ מאי נפ"מ בהא דאיכא טירחא, ושמא י"ל דכיון דאין ההיתר בא מאליו אלא ע"י טירחא, לא חזינן לה כלל כמב"מ, ולהנ"ל ניחא.

ד] אך העירוני בזה בד' הפמ"ג בפתיחה, שנקט בדעת הר"ן, דחלב שהוא היתר גמור, אינו בטל מדאורייתא במינו, ולפ"ז בע"כ דמה שחילק הר"ן בין פת שאפאה עם הצלי לתרומה, הוא טעם בדאורייתא, דתרומה לא חשיבא כלל כהיתר, כיון דאין לה היתר לזרים, וזה דלא כמש"נ, וצ"ע בזה.

**ב**

ה] בעיקר הא דאמרינן עד שתאכלנו "באיסור", צ"ב דמ"ט חשיב זה איסור, והרי לא מצינו דלכתחילה אין לסמוך על התירא דביטול ברוב.

ועי' יד"י סק"א שפירש דהחמירו חכמים בכ"ד שלא יתבטל, כדי שלא יבואו לידי טעות, וזהו הטעם שהחמירו בכל דברים החשובים, ומה"ט הוא דהחמירו בדשיל"מ, דכיון שיש לו היתר בע"א בלא ביטול, ע"כ אינו בטל, כדי שלא יבואו לידי טעות, עכ"ד.

ו] והנה היד יהודה בסימן ס"ט סקס"ג והשערי ישר הק', במש"כ הרי"ף בהא דפת שאפאה בצלי שאסור לאכלה בכותח אף דריחא לאו מילתא, דהוא מכח דינא דדשיל"מ לא בטל, והק' שהרי בבב"ח כל דאי"ז דרך בישול לי"ב איסורא כלל, וא"כ מאי שייך בזה דינא דדשיל"מ לא בטל, והשע"י כתב דהוא משום הא דאסרו מדרבנן לאכול בשר וחלב בסעודה אחת, ונת' בזה במק"א.

אך לפ"ד היד יהודה בסימן ק"ב י"ל, דכיון דהא דעד שתאכלנו באיסור, אי"ז משום דאף אכילה אחר ביטול חשיבא כאכילה באיסור, אלא הוא משום דיש לחוש לטעות, וע"כ החמירו חכמים שלא יתבטל, הרי דזה שייך גם בבב"ח, אף דכל דאי"ז דרך בישול אי"ז אסור, - והיד יהודה גופי' כתב כן בטעם הא דאמרינן בבב"ח דאין מבטלין איסור לכתחילה, אף דכל דאי"ז דרך בישול ליכא איסורא כלל, ועמד ע"ז הגרע"א, וכתב היד"י דהא דאין מבטלין איסור לכתחילה, הוא משום דגזרינן שמא לא יהא בו שיעור ביטול, וה"ט שייך גם בבב"ח, וי"ל דה"נ הוא בדינא דדשיל"מ לא בטל.

ז] והעירוני, דלפ"ד היד"י אלו, יש פתח לישב ד' הרשב"א בביצת ספק טרפה שנתערבה, דהא דלא חשיבא כדשיל"מ הוא משום דאין ההיתר ברור, ותמהו רבוותא, דמה מקום יש לאסור בזה משום דשיל"מ, הרי להצד דהיא אסורה, אין לה היתר, וכל הא דיש לה היתר, הוא להצד דהיא מותרת, ולצד זה הרי באמת היא מותרת, וכבר כתב כן הרי"ד בתשובתו להאו"ז, ועי' יד"י שפירש בד' האו"ז דפליג דהוא רק בספיקא דדינא, דאף כשיבא אליהו אי"ז בירור למפרע, ועי' יד"י במה שתמה עמש"כ האחרונים לישב בזה דהוא משום דהוי כנתכוין לאכול איסור, וקשיא כן גם עמש"כ בשע"י דהוא משום דאיכא איסור על הספק, דלכאו' כל האיסור על הספק, הוא רק כשיש לחוש לצד האיסור.

ולפ"ד היד"י י"ל, דמ"מ כיון שעכשיו ביצה זו אסורה, הרי דכל שאנו מתירין אותה מכח הביטול, יש לחוש דמכח זה יקילו באיסורים או דלא יהא שיעור ביטול וכיו"ב, וע"כ שפיר י"ל דיש לו להמתין עד שיתברר התירה, ולא לסמוך על הביטול, ודו"ק.

ח] עוד העירוני לפ"ז, במשה"ק רבוותא דמ"ט טבל חשיב כדשיל"מ, הרי כל שנתערב א"א להתירו, ורק מכח הא דמדרבנן אינו בטל הוא דאפשר להפריש עליו מטבל דרבנן, ואי"ז מתקן לאיסור טבל דאורייתא.

ולפי הנ"ל יש מקום לומר, דמ"מ כיון דאחר שאמרו חכמים שאינו בטל, בידינו להתירו ע"י הפרשה, הרי דאף דל"מ זה להתיר לאיסור טבל דאורייתא, ובע"כ יש לנו לסמוך על הביטול, מ"מ הצריכו חכמים לזה, כדי שלא יבואו לידי טעות.

**ג**

ט] בעיקר משה"ק האחרונים דמ"ט טבל חשיב כדשיל"מ, הנה מצינו לקו' זו בתרי גווני, חדא, דכיון דמדינא דטבל בטל, א"א להפריש עליו כלל, אף לא מטבל דרבנן, הרי דאף דאחר דדינא הוא דאינו בטל, אפשר להפריש עליו מטבל דרבנן, מ"מ מ"ט חשיב כדשיל"מ, הרי אדרבה לפי עיקר הדין דהוא בטל, אין לו מתירין.

ובקו' זו עמד הביה"ל בח"ג סימן ל', וכתב ללמוד מזה, דעיקר הכלל דדשיל"מ אינו דוקא היכא דהדבר יש לו היתר דתיקנו רבנן דלא ליבטל, אלא גם להיפוך אמרינן, וגם היכא דע"פ דין עתה אין היתר להאיסור שנתערב ורק דאם נאמר דלא יבטל עי"ז יהי' לו היתר, שוב תיקנו בו רבנן דלא יבטל כיון דלא יפסיד במה דנאמר דלא בטל, עכ"ד.

והנה ד' הביה"ל קיימי לדעת רש"י ודעימי' דהא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, ובזה הוא שכתב, דכל דע"י הביטול יהא בידו לאכול בהיתר, תיקנו חכמים שלא יתבטל.

אמנם הנה לדעת הר"ן דהא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דחשיב כמין במינו, צ"ע דמאי מהני הא דאחר דאינו בטל יש לו מתירין, הרי כיון דקודם שתיקנו חכמים שאינו בטל אין לו מתירין, לא חשיב כמין במינו.

אך נראה פשוט, דאדרבה, לדעת הר"ן מעיקרא לק"מ, דלדעתו דעיקר דינא דדשיל"מ הוא משום דחשיב כמין במינו, הרי ודאי דיש לנו לדון על האיסור קודם חלות הביטול, וכל דקודם חלות הביטול יש לו מתירין והו"ל כמין במינו, אינו בטל, וע"כ כיון דבלא הביטול מצי להפריש על הטבל המעורב, הו"ל כמין במינו ולא בטל, וז"ב.

י] והאחרונים הק' עוד, דמ"ט חשבינן לטבל כדשיל"מ, הרי אף אחר דאינו בטל, ל"מ להפריש עליו אלא מטבל דרבנן, ול"מ זה כלל להתיר להאיסור דאורייתא דטבל, ונמצא דמה שאמרו חכמים דאינו בטל, לא הועיל כלל שיאכלנו בהיתר, וא"כ מ"ט אינו בטל.[[1]](#footnote-2)

ובאחיעזר ח"ב סימן י"ד הביא לישב לדעת הר"ן דהא דדשיל"מ לא בטל, הוא משום דחשיב כמין במינו, ולפ"ז י"ל דכל דקודם התערובת הי' לו היתר, חשיב כמב"מ ולא בטל, - ועיי"ש שתמה ע"ז מגמ' ערוכה בב"מ דנ"ג., דאמרינן דמע"ש דאין בו שו"פ בטל משום דאין לו מתירין, דא"א לצרף משום דדאורייתא ודרבנן לא מצטרפי, והרי דאף דקודם התערובת הי' לו מתירין, מ"מ כיון דאחר התערובת אין לו מתירין ה"ז בטל.

אמנם הנה לפמש"נ סק"ב וסק"ג ניחא בפשיטות, דאף דלדעת הר"ן עיקר הא דדשיל"מ לא בטל הוא משום דחשיב כמין במינו, הרי מ"מ לא החמירו חכמים בכך אם יהא לו הפסד מזה, וכמש"נ ללמוד כן מד' הר"ן בכ"ד, וע"כ שפיר אמרינן דמע"ש שאין בו שו"פ בטל, משום דאם יהא הדין דלא בטל, לא יהא בידו להתירו, ויהא לו הפסד, ומשא"כ בטבל דאין לו הפסד במה שאינו בטל, כיון שבידו להפריש עליו מטבל דרבנן, ע"כ שפיר אמרינן דאינו בטל, וז"ב.

יא] ונראה דיש מקום לדון עוד בעיקר הקו', דהנה הרי אף אי נימא מכח ה"ט דטבל לא חשיב כדשיל"מ, הרי מ"מ נראה, דאם נתערב מתחילה הטבל במינו בלח בפחות מס', דמן הדין אינו בטל מדרבנן, שתיקנו דאף מין במינו אינו בטל אלא בס', ואח"כ נתערב עוד היתר, ויש ס' כנגד הטבל, ובאנו לדון דיתבטל הטבל אף מדרבנן, דודאי דיש לחשבו כדשיל"מ, שהרי כבר בטל הטבל מדאורייתא קודם לכן, ולא באנו לדון עכשיו, אלא על איסור טבל דרבנן אם הוא בטל, ואיסור זה הרי הוי דשיל"מ, - ולא נימא, דמ"מ כיון דאף אם לא יתבטל עתה הטבל דרבנן, לא יהא בידו לאכלו אלא באיסור, כיון דל"מ להפריש עליו אלא מטבל דרבנן, ואי"ז מועיל לתקן לאיסור טבל דאורייתא, דלכאו' פשוט, דכיון דהאיסור דאורייתא כבר נתבטל, ועתה אין אנו דנים אלא על האיסור טבל דרבנן, הרי ודאי דכל דאיסור זה הוי דשיל"מ, יש לנו לומר בזה עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהיתר, ואי"ז בטל.[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז נראה די"ל, דבכל טבל שנתערב הוא כן, דכיון דאף אם הוי דשיל"מ ה"ה בטל מדאורייתא, וכל עיקר הנידון דדשיל"מ הוא לגבי הביטול מדרבנן, הרי י"ל דלעולם יש לנו לדון כמו שכבר נתבטל הטבל מדאורייתא ואין בו אלא איסור דרבנן, ובאנו לדון אם בטל איסור זה, ואיסור זה הרי הו"ל דשיל"מ, ודו"ק.

יב] והנה אמנם אכתי הדברים צ"ע, דאף אי נימא דבגדרי הדינים שייך לדון בזה לדינא דדשיל"מ, מ"מ כיון דלא יועיל הא דאינו בטל שיאכלנו בהיתר, מ"ט תיקנו חכמים בזה דלא יתבטל, וי"ל דלא פלוג רבנן בכך, וכיון דלפי גדרי הדינים הו"ל כדשיל"מ, אינו בטל.

אך לדעת הר"ן נראה דהדברים מתישבים טפי, דכיון דאף אם הו"ל כדשיל"מ ה"ה בטל מדאורייתא, ובאנו לדון אם אף מדרבנן ה"ז בטל, או דמדרבנן חשבינן לה כמין במינו ויש בזה איסור דרבנן, הרי דשפיר יש מקום לומר, דיש לנו לדון כלפי האיסור דרבנן, וכל דאיסור זה יש לו היתר, הו"ל כדשיל"מ ולא בטל.

יג] ונראה עוד, דלדעת הר"ן ניחא בלא"ה, שהרי בלא חלות הביטול הי' מהני להפריש על הטבל מטבל דאורייתא, וחשיב שפיר כמין במינו, ואך שבאנו לדון דכיון דכל הא דדשיל"מ אינו בטל אי"ז אלא מדרבנן, הרי דאחר דחייל הביטול מדאורייתא וכבר א"א להפריש עליו מטבל דאורייתא, תו בדין דיהא חשוב כדשיל"מ ויתבטל אף מדרבנן, - ובזה נראה דכנים הדברים שכתבנו, דכל שכבר חייל הביטול מדאורייתא, ובאנו לדון שיתבטל אף מדרבנן, יש לנו לדון על האיסור דרבנן שנשתייר בו, אם יש לו מתירין, וכיון דאיסור זה יש לו מתירין, אינו בטל, ודו"ק.

**ד**

יד] בעיקר מש"נ לעיל ענף ב' לדון בהא דאמרינן עד שתאכלנו "באיסור", דמ"ט חשיב זה איסור, הרי לא מצינו דלכתחילה אין לסמוך על התירא דביטול ברוב, הנה שוב הראוני בס' פני ארי' סימן ב' שעמד בזה, ז"ל, ובעניותינו לא ידענו מאיזה צד יתכן בזה לומר שלא יאכלנו באיסור, ואיך יצדק לקרוא שם אכילה באיסור על אכילת תערובת זה שנתבטל בו האיסור ביטול גמור ומן התורה אין בין היתרו מחר להיתרו היום שום הפרש, ותדע שהרי באיסור שנתבטל ברוב לא מצאנו שיהא בו אפי' מידת חסידות לפרוש ממנו, ומהו א"כ האכילה באיסור אם יאכלנו ע"י ביטול, עכ"ל.

ועיי"ש שכתב לפרש בזה, ז"ל, אולם לאחר העיון מכאן אנו למדים דמסתבר להו לחכמים דהא דגמרינן מאחרי רבים להטות דחד בתרי בטיל ומותר לאכול התערובת אע"ג דאכיל גוף האיסור וממשו, לאו משום שהאיסור עצמו נהפך בעצמותו להיות היתר גמור הוא דשרי, אלא שהאיסור בכל מקום שהוא איסור הוא, אך מפני שזה כלל גדול בתורה אחרי רבים להטות לומר שאין המיעוט יכול להכריע את הרוב לעולם אלא הרוב מכריע את המיעוט להיות כמוהו ולהסיר את האיסור מתוך התערובת אינו יכול שהרי אינו ניכר, ולאסור את המותר א"א שהרי אינו בדין שיהא מוכרע מן המיעוט, על כרחך כל התעובת נאכל ומזה נמשך ממילא שגם האיסור נאכל עם היותו איסור בעצמותו, ומאחר שכן דבר המתקבל על הדעת הוא, דכיון שהאיסור עצמו אינו נאכל מחמת היתר שנתחדש בגופו אלא משום שלא לאסור בשבילו את ההיתר הוא דאכלינן לי' באיסורי', ולהכי היכא שיש להאיסור מתירין לאח"ז, כדין גזרו חכמים שלא יאכלנו באיסורא ע"י ביטול, דכיון שיכול לאכלו באופן שיהי' היתר גמור כמו שאר ההיתר שנתערב בו, למה יאכלנו באיסורי', אבל היכא שאין להאיסור מתירין, אפי' מידת חסידות אין כאן לאסור על עצמו כל התערובת לגמרי, עכ"ל.

וביאור הדברים הוא, דעיקר דינא דביטול ברוב הוא, דאף דהאיסור מצ"ע דינו להיות אסור, מ"מ כיון שאם יהא עומד באיסורו יאסר אף ההיתר עמו, ע"כ מדינא דאחרי רבים להטות הרוב מכריע את המיעוט ומתירו, - ואשר ע"כ בדשיל"מ דאפשר לקיים גם את דין האיסור ולאכלו לאחר שיותר, תיקנו חכמים שלא יתבטל.

ונמצא לפ"ז דעיקר דינא דדשיל"מ, הוא בעיקר חלות הביטול, דלא חייל הביטול היכא דגם האיסור עצמו יש היתר לאיסורו, ואפשר לקיים דין המיעוט באופן שלא יסתור לדין הרוב.

טו] ועפי"ז שמעתי לפרש מש"נ בסימן ב' בדעת כמה מרבוותא, דלא חשיב דשיל"מ, אלא אם יש היתר להדבר הנאסר, אך כל דאין היתר להדבר הנאסר, אף דיש לו אופני היתר, לא חשיב כדשיל"מ, ולפ"ד הפני ארי' הוא מתפרש בפשיטות, דרק אם יש היתר להדבר הנאסר שאנו דנים שיחול עליו ביטול, הוא דאמרינן דכיון דאפשר לקיים דין האיסור ודין ההיתר, לא חייל הביטול, אך כל שאין היתר להאיסור שאנו דנים שיחול עליו הביטול, הרי דאף שבידו לאכלו באופן אחר דהיתר, אי"ז טעם שלא יחול הביטול, ואמנם רב אשי ביבמות דפ"ב. פליג ע"ז וס"ל דגם בכה"ג הוי זה טעם שלא יחול היתר הביטול, אך מ"מ אין הנידון בזה משום הפסד הגברא, וכמש"נ שם, ודו"ק.

1. ובהגה' לס' ברוך טעם שער התערובת דין ג' פ"א כתב לישב לזה, דכיון דטבל דרבנן יש לו מתירין ומן הדין אינו בטל, ע"כ תיקנו חכמים דאף טבל דאורייתא לא יתבטל מכח הא דמדרבנן יש לו היתר, כ"ה דלא נחמיר בטבל דרבנן טפי מטבל דאורייתא, עיי"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועד"ז נראה פשוט, דגם למש"כ היד יהודה דדבר שיש עליו ב' איסורים דאחד מהן יש לו מתירין ואחד מהן אין לו מתירין, דבטל אף האיסור דיש לו מתירין, דל"ש בזה הא דעד שתאכלנו באיסור, כיון שבלא"ה יאכלנו באיסור, כ"ז הוא כשאנו דנים על ב' האיסורים בב"א, אך כל שנתבטל תחילה איסור א', ואח"כ חל עליו האיסור השני ובאנו לדון שיתבטל אף איסור זה, הרי ודאי דכיון דאיסור זה הוי דשיל"מ, אינו בטל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-3)