קונטרס פסול מלאכה בפרה
קטגוריות: ש_ס / נד פרה / פרה - הרב אי_ש סטפנסקי

**פרק ד משנה ד:** המלאכה פוסלת בפרה עד שתעשה אפר, והמלאכה פוסלת במים עד שיטילו את האפר.

ובספרי ילפינן לה מדכתיב "ושחט אותה", בא הכתוב ולימד על הפרה שתהא מלאכה פוסלת בשחיטתה, ונאמר "ושרף את הפרה", בא הכתוב ולימד על הפרה שתהא מלאכה פוסלת בשריפתה. הא עד שלא יאמר יש לי בדין, אם פוסלת בשחיטתה לא תפסול בשריפתה וכו', אלא בא הכתוב ולימד על הפרה שתהא מלאכה פוסלת בה משעת שחיטתה עד שתעשה אפר.

וביאר הרמב"ם בפיה"מ שם, דהילפותא היא מהלשון "אותה", דמשמע שלא יתעסק בדבר אחר עם שחיטתה. ובפשטות גם הילפותא בשריפה היא מהלשון "ושרף את הפרה", דמשמע את הפרה לבדה. וכן מבואר בר"ש והרא"ש שם, דהילפותא היא מתיבת "אותה". [ראה תויו"ט שם ומים טהורים פ"ד מ"ג שביארו כיצד ילפינן מתיבת אותה תרתי, גם פסול מלאכה, וגם שלא ישחוט אותה וחברתה].

אך לאחר שנעשית אפר אין המלאכה פוסלת, כמבואר בספרי, דכיון שהפסול נאמר בשחיטה ובשריפה, פסלינן משעת שחיטה עד שעת שריפה.

וכן לגבי המים איתא בספרי, "והיתה לעדת בני ישראל למשמרת", למה נאמר, שיכול אין לי אלא שמלאכה פוסלת בפרה, במים מנין, תלמוד לומר והיתה וכו', יכול אפילו קידשו, תלמוד לומר "למי נדה". וביאר הרמב"ם בפיה"מ שם, דהילפותא היא מההקש של פרה למי נדה, דכשם שמלאכה פוסלת בפרה כפי שהזכרנו, כך מלאכה פוסלת במים. [כלומר, דקרא ד"והיתה" קאי על הפרה, ומי הנדה הוקשו לפרה]. ולאחר שקידשו את המים באפר ליכא פסול מלאכה, כיון שהם כבר מי נדה.

**א. האם יש בפרה פסול נוסף של הסח הדעת**

עוד ילפותא איכא בספרי מקרא ד"למשמרת למי נדה", בזמן שהמים שמורים הרי הם מי נדה, ובזמן שאינם שמורים אינם מי נדה. ומכאן יליף רבי יוסי הגלילי דפרה ששתתה מי חטאת בטלו במעיה, ואין המים מטמאים, לפי שהם נפסלו בהסח הדעת. ומבואר, דלגבי מי חטאת איכא פסול נוסף של הסח הדעת דילפינן לה מגוף הקרא דלמשמרת, דאם אינו שומר את המים לשם מי חטאת הרי הם נפסלים. וראה להלן אות ג' שנחלקו הראשונים האם פסול זה קיים גם לאחר קידוש.

והנה לגבי פרה עצמה לא מצינו במשניות ובספרי פסול היסח הדעת, ומשמע דהתם נתחדש רק פסול מלאכה, ולא פסול הסח הדעת.

אמנם במסכת יומא [מב א] מבואר דגם בפרה נתחדש פסול הסח הדעת. דהתם נחלקו רב ושמואל האם שחיטת פרה כשרה בזר, לדעת שמואל שחיטה כשרה בזר, והא דכתיב "ושחט את הפרה לפניו" היינו שיהא זר שוחט ואלעזר רואה. והא דכתיב לגבי שריפה "ושרף את הפרה לעיניו", אתא ללמד שלא יסיח דעתו משמירתה. אך לדעת רב שחיטה בזר פסולה, ובעינן אלעזר גם בשחיטה, והא דכתיב "ושחט את הפרה לפניו" היינו שלא יסיח דעתו בשעת השחיטה, וצריכא תרי קראי לשחיטה ולשריפה, כמבואר שם.

ומקשינן, למעוטי מאי, אלימא למעוטי אסיפת אפרה ומילוי מים לקידוש, שבהם אין הסח הדעת פוסל, הא "למשמרת למי נדה" כתיב, והסח הדעת פוסל בהם. אלא למעוטי השלכת עץ ארז, דלאו גופה דפרה נינהו, ואין הסח הדעת פוסל בו.

ומבואר בסוגיא, דגם באסיפת אפרה איכא פסול היסח הדעת. וביארו התספות ישנים, דילפינן לה מדהוקש "ואסף איש טהור" לקרא ד"למשמרת".

ולכאורה הדברים תמוהים, איך יתכן לפסול היסח הדעת באסיפת אפרה, הרי במשנה מבואר דאין מלאכה פוסלת עד שתעשה אפר. ובתוספתא מפורש להדיא דבאסיפת אפרה אין מלאכה פוסלת?

ועוד, דבכל הסוגיא משמע שהפסול הוא בשעת העבודות עצמם, דהיינו בשחיטה ובשריפה, ובעינן עבודות שהם מגוף הפרה לאפוקי השלכת עץ ארז, והא במשנה ובספרי מבואר דהמלאכה פוסלת משעת שחיטה עד שעת השריפה, ומשמע אף בין העבודות, ואיך יתכן למעט השלכת עץ ארז, הרי גם בין העבודות מלאכה פוסלת? [ראה להלן אות ד' תירוץ על קושיה זו בשם החזון איש].

ולפי מש"כ לעיל דפסול מלאכה ופסול הסח הדעת שני פסולים הם, יש לומר, דהסוגיא ביומא חידשה פסול חדש שלא נזכר לא במשניות בפרה ולא בספרי. והוא, דכשם שלגבי המים איכא פסול חדש של היסח הדעת מלבד פסול מלאכה, כך לגבי הפרה עצמה יש פסול חדש של היסח הדעת. אלא שיש חילוק ביניהם, דלגבי המים כתב רש"י דהפסול הוא עד שיזה מהם, ומשמע דאף בין העבודות הסח הדעת פוסל. אך לגבי הפרה עצמה פסול היסח הדעת נתחדש רק בשעת עבודות הפרה, דהיינו בשעת השחיטה ובשעת השריפה, והוא הדין בשעת הקבלה וההזאה. ועל זה מקשינן למעוטי מאי, והיינו, באלו עבודות ליכא פסול זה, אי בשעת אסיפת אפרה או מילוי מים וקידוש, הרי למשמרת כתיב, והיינו, דילפינן מלמשמרת פסול חדש דהיסח הדעת במים, וכן באסיפת אפרה, כמו שכתבו התוספות ישנים דילפינן לה מההיקש. אלא למעוטי השלכת עץ ארז, דבזה לא נתחדש פסול היסח הדעת, אך מלאכה ודאי פוסלת בהשלכת עץ ארז, כיון שעדיין לא נעשית אפר. [כך הוא פשטות הדברים, וראה להלן אות ו' צדדים אחרים בזה].

[וראה בחידושי הגר"ח אות תיד שפירש, דהא דהסח הדעת פוסל באסיפת אפרה כמבואר בסוגיא ביומא, היינו אפילו לאחר שנעשית אפר, דהסח הדעת פוסל באפר לעולם, ולא כמש"כ דהסח הדעת פוסל בפרה דוקא בשעת העבודה. וכתב על פי זה, דמי חטאת נפסלים בהסח הדעת מהאי טעמא, דכיון שמעורב בהם אפר, הרי האפר נפסל בהסח הדעת, ושוב גם המים פסולים. ודבריו צ"ע, דלאחר שהאפר קידש את המים שוב אינו פועל בהם כלום, ויוכל להוציא את האפר לגמרי, ומה איכפת לן שהאפר נפסל בהסח הדעת?].

ולהמבואר איכא שני פסולים בפרה עצמה: א, פסול מלאכה הנזכר במשנה, והוא משעת שחיטה עד שתעשה אפר, ואף בין העבודות, וכלשון המשנה והספרי משעת שחיטה עד שתעשה אפר, ופסול זה ילפינן בשחיטה מ"אותה" ובשריפה מ"את הפרה".

ב, פסול היסח הדעת הנזכר בסוגיא ביומא, והוא רק בשעת עבודות הפרה, דהיינו, שחיטה, קבלה, הזאה, שריפה, אסיפת האפר. אך בין העבודות אין הסח הדעת פוסל. וכן אינו פוסל בהשלכת עץ ארז, כיון שאינו עבודה בגוף הפרה. [יש לחקור בפסול זה, האם הפסול הוא בעבודה, דהעבודה עצמה פסולה, או שמא, הפסול הוא בגוף הפרה, אלא דלא נתחדש הפסול אלא בשעת העבודה. ונפק"מ באופן שהסיח דעתו בשעת הקבלה ונשאר בצואר הפרה דם הנפש, האם יוכל לחזור ולקבל].

וכן במים איכא שני פסולים, א. פסול מלאכה הנזכר במשנה, והוא משעת המילוי עד שעת הקידוש, וילפינן לה מההקש לפרה. ב. פסול הסח הדעת הנזכר בספרי, דילפינן לה מלמשמרת.

וכן ברמב"ם כתב לגבי המים את שני הפסולים, בריש פ"ז כתב דמלאכה פוסלת במים קודם שיתקדשו ואינה פוסלת בהזיה, ודברים אלו דברי קבלה הן. וכונתו להא דילפינן בספרי מההיקש של מי נדה לפרה עצמה, ובפ"י ה"ד וה"ה כתב פסול היסח הדעת דילפינן מלמשמרת.

אך יש לעיין מדוע לא הובא פסול הסח הדעת בפרה עצמה לא בספרי ולא ברמב"ם? ובדעת הספרי יש לומר, דהספרי דריש מ"ושרף את הפרה לעיניו" שיהא זר שורף ואלעזר רואה, וכתבו התוספות ישנים ביומא שם, דהספרי דלא כרב ודלא כשמואל, שהרי בגמרא מבואר דלכו"ע ילפינן מלעיניו דשריפה הסח הדעת, ופליגי האם בעינן קרא גם בשחיטה, ואילו בספרי מבואר דמלעיניו דשריפה ילפינן שיהא זר שורף.

עכ"פ לשיטת הספרי דילפינן גם מלעיניו להכשיר שריפת זר, שוב אין מקור לדין השני של היסח הדעת כלל, ולכן בספרי הובא רק פסול מלאכה ולא פסול היסח הדעת.

אך הרמב"ם הרי פסק בפ"ד הי"ז דשריפת זר פסולה, ולפי"ז קרא דלעיניו מיותר להסח הדעת, ואם כן קשה מדוע לא הביא הרמב"ם פסול הסח הדעת? ובאמת הרמב"ם שם כתב, ומנין שהמלאכה פוסלת בה שנאמר "ושחט אותה לפניו", מפי השמועה למדו שלא בא הכתוב אלא ללמד שאם נתעסק בדבר אחר בשעת שחיטתה פסלה. ונאמר "ושרף את הפרה לעיניו", שיהיו עיניו בה, ללמד שהמלאכה פוסלת בה משעת שחיטה עד שתעשה אפר. ומבואר דפסול מלאכה גופה יליף מקרא דלעיניו, ודלא כהספרי. ולפי זה אתי שפיר הא דלא הביא פסול הסח הדעת, שהרי השתא אין פסוק מיותר, כיון דילפינן מהתם פסול מלאכה. אך דברי הרמב"ם הם דלא כהספרי ודלא כהסוגיא ביומא, דלדידהו ילפינן פסול מלאכה מושרף את הפרה, ופסול הסח הדעת מלעיניו, ואילו הרמב"ם יליף פסול מלאכה מלעיניו. ולכאורה משמע ברמב"ם דמלאכה והסח הדעת פסול אחד הוא [יבואר להלן אות ד'], וכן הקשה בליקוטי הלכות יומא שם [עין משפט אות ת']. וראה שיח יצחק שם [ד"ה שם ושמואל].

**ב. גדר פסול המלאכה**

יש לחקור בפסול מלאכה דנתחדש בפרה ובמים, האם יסודו הוא משום היסח הדעת, דאינו יכול לכוין דעתו לשני דברים כאחת, ובשעת המלאכה איכא מעט היסח הדעת משמירתו על הפרה והמים. או שמא אין בזה הסח הדעת כלל, אלא המלאכה עצמה פוסלת. וכמו שמצינו דאם עלה עליה עול פסולה, והתם ודאי עצם המלאכה שנעשתה בה פוסלתה, כן הכא יש לומר, דכאשר הבעלים עשו מלאכה אחרת בשעת שמירתם, הרי המלאכה עצמה פוסלת.

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים: דרש"י במסכת חולין [לב א ד"ה ורבנן] כתב, דאם עשה מלאכה שלא בכונה, כגון ששחט פרה ונחתכה דלעת עמה, אין הפרה נפסלת, דשלא בכונה לא מיקרי עוסק במלאכה אחרת, דטעמא דמלאכה משום דמסח דעתיה מפרה הוא, והיכא דלא איכוין למלאכה אחרת ליכא היסח הדעת. וכן כתבו התוספות ישנים ביומא שם בשם הריב"א. ומבואר דפסול מלאכה משום היסח הדעת הוא.

וכן דעת הראב"ד בהשגות פ"ז ה"ג, דכתב, דעתי בכל אלו לא משום מלאכה הוא נפסל, אלא מפני הסח הדעת, שהוא שורש פסול מלאכה, והוא נקרא על שמה, וכל מקום שתמצא פסול על שם מלאכה לא תתלה אותו אלא על הסח הדעת וכו'. כללו של דבר, אין אדם יכול לכוין דעתו לשני דברים כאחד, ואי אפשר בלא הסח הדעת.

אך בדעת הרמב"ם נקט הכסף משנה שם, דמלאכה אינה פוסלת משום היסח הדעת אלא הוי פסול בפני עצמו.

וכן מוכח בדעת הרמב"ם בפיה"מ והרא"ש, דהנה בפ"ח מ"א תנן, שנים שהיו שומרים את השוקת, נטמא אחד מהם או עשה מלאכה כשרין, מפני שהן ברשותו של שני. ופירשו הרמב"ם והרא"ש, דכל זמן שאחד מהשומרים טהור ועומד בלא מלאכה, הוי כאילו נמסרו לו לבדו, ואינם נפסלים במלאכת האחרים ולא בטומאתן, אע"פ שלא מסרום האחרים לזה היחיד לשומרם. והנה אם נאמר דפסול מלאכה משום היסח הדעת הוא, מדוע הוצרכו הרמב"ם והרא"ש להוסיף דהוי כאילו נסתלקו שאר השומרים, תיפו"ל דיש שומר שאינו מסיח דעתו כלל, והרי המים שמורים!? אלא מוכח דפסול מלאכה הוי פסול בפני עצמו, והשתא הוקשה להם מדוע המים כשרים, הרי אחד מהשומרים עשה מלאכה, ויש כאן דבר הפוסל. ולכן הוצרך להוסיף דהשומר שעשה מלאכה מסתלק משמירתו, והוי כאילו נמסרו רק לשומר השני שאינו עושה מלאכה, ולכן אין מלאכתו פוסלת.

וכן מוכח בדעת הר"ש והרא"ש פ"ט מ"ג, דבמסכת גיטין [נג ב] איתא, דהעושה מלאכה במים של חבירו חייב בדיני שמים, ומוקי לה בעשה מלאכה בגוף המים, או באופן שהסיח דעתו. והקשו הר"ש והרא"ש מדוע לא יפסלו המים במלאכה כמו בכל מקום? ותירצו, דכיון שאינו בעל המים אין מלאכתו פוסלת. ואם נאמר דפסול מלאכה משום הסח הדעת הוא צ"ע מה איכפת לן שאינו בעל המים, הרי שם מבואר שאם הסיח דעתו המים נפסלים, [וראה חזון איש (ז יד) מה שכתב ליישב בזה, ודבריו דחוקים מאוד]. ועל כרחיך דמלאכה הוי פסול בפני עצמו, ונתחדש פסול זה במי שנתמנה להיות שומר של המים, אך גזלן שלקח את המים בלא דעת הבעלים אינו נחשב שומר לגבי שמלאכתו תפסול את המים [כל זמן שלא הסיח דעתו], אף שאין שומר אחר על המים.

[אך יש לעיין בלשון הרא"ש פ"ד מ"ג דכתב, דכשעושה שתי פרות יחד, אין זו פוסלת על זו משום מלאכה, לפי שאין כאן היסח הדעת. ומשמע דמלאכה תלויה בהסח הדעת. וראה ביהגה האריה שהעיר כן, וכתב לדחוק בלשונו, וצ"ע].

ולדעת הרמב"ם בפיה"מ הר"ש והרא"ש דפסול מלאכה אינו משום הסח הדעת יש לעיין, מדוע מלאכה שלא בכונה אינה פוסלת, הרי המלאכה עצמה פוסלת גם בלא הסח הדעת? וצריך לומר דכשם שמצינו בעלה עליה עול דאין המלאכה שבגוף הפרה פוסלת עד שיהא ניחא לבעלים, דאיכא תנאי במלאכה שתהא לדעת הבעלים, כך מלאכה הפוסלת בפרה ובמים אינה פוסלת אלא אם נעשתה בכונה, וזה תנאי בגוף המלאכה, וצ"ע מה המקור לזה.

**ג. האם הסח הדעת במים פוסל אחר קידוש**

כתב הרמב"ם פ"י ה"ד, המוליך מים לקידוש, ואין צריך לומר מים שנתקדשו, לא יפשיל הכלי לאחוריו אלא לפניו, שנאמר למשמרת למי נדה, בזמן שהן שמורין הן מי נדה, ואם לאו פסולין. דהיינו, שאם הפשיל את הכלי לאחוריו איכא היסח הדעת משמירה לשם מי חטאת, והוי בכלל הפסול השני דילפינן בספרי בזמן שהן שמורים וכו'.

ובמה שכתב הרמב"ם ואצ"ל מים שנתקדשו השיג הראב"ד, תמה אני על זה, והלא המלאכה אינה פוסלת אלא משום היסח הדעת, וכבר אמרו והמלאכה פוסלת במים עד שיטילו את האפר, הא משיטילו אינה פוסלת, ואם כן היסח הדעת למה יפסול במים שנתקדשו. ומבואר מדבריו, דדין היסח הדעת דילפינן מלמשמרת נמי אינו פוסל אלא עד הקידוש, והוכיח כן מהא דמלאכה אינה פוסלת אחר קידוש, ומלאכה פוסלת משום היסח הדעת.

וכתב הכסף משנה, דהרמב"ם והראב"ד נחלקו לשיטתם, דלפי הראב"ד שפסול מלאכה משום היסח הדעת הוא, אפשר להוכיח מפסול מלאכה לפסול הסח הדעת, שאינו פוסל לאחר קידוש. אך לפי הרמב"ם דשני פסולים הם, אין להוכיח מפסול מלאכה לפסול הסח הדעת, ושפיר יתכן דמלאכה פוסלת עד הקידוש והסח הדעת פוסל אף לאחר קידוש. [ואזיל לשיטתו שלפי הרמב"ם שני פסולים הם, וראה חזון איש (ט י ד"ה והא) מה שכתב לשיטתו בדעת הרמב"ם].

אך אם כן יש להקשות סתירה בדעת רש"י, דבמסכת חולין כתב דפסול מלאכה משום הסח הדעת הוא, ולכן מלאכה שנעשתה שלא בכונה אינה פוסלת, ומאידך במסכת יומא כתב דהסח הדעת פוסל במים עד שיזה מהם, ומבואר דלא ילפינן פסול הסח הדעת מפסול מלאכה?

וכן צ"ע, דרש"י גרס בסוגיא ביומא כגירסתנו, דהסח הדעת פוסל אף באסיפת אפרה. ואם פסול מלאכה משום הסח הדעת הוא, איך יתכן לפסול אחר שנעשית אפר?

וצריך לומר בדעת רש"י, דאף שפסול מלאכה משום הסח הדעת הוא, מכל מקום יש שני דרגות של היסח הדעת, דהיכא דמסיח דעתו משמירת המים לשם מי חטאת, הרי זה היסח הדעת שפוסל אף לאחר קידוש. אך היכא דאינו מסיח דעתו להדיא, אלא שמחמת המלאכה חסר לו בריכוז בשמירת המים, דהוא מתעסק בדבר נוסף, הרי זה פסול מלאכה שפוסל רק עד הקידוש. ופסול זה נתחדש רק על ידי מלאכה, אך בלא גדרי מלאכה אין זה פוסל, כיון שאינו מסיח דעתו להדיא. ולכן שפיר יתכן לחלק ביניהם, דמלאכה אינה פוסלת באסיפת אפרה ואינה פוסלת במים לאחר קידוש, ואילו הסח הדעת פוסל באסיפת אפרה, ופוסל במים עד שיזה מהם, כיון דשני פסולים הם.

ובמסכת פסחים [יח א] נקטו התוספות דהסח הדעת פוסל אחר קידוש כדעת רש"י והרמב"ם, ובמסכת גיטין [פו ב ד"ה כל] נסתפקו בזה.

העולה מדברינו דיש ג' שיטות בראשונים:

שיטת הרמב"ם [בפיה"מ] הר"ש והרא"ש דפסול מלאכה הוא פסול בפני עצמו, ולכן אפילו אם יש שומרים אחרים למים המלאכה פוסלת, אלא אם כן נסתלק משמירתו. ומאידך, בגזלן, דלא נתמנה להיות שומר, אין מלאכתו פוסלת אף דאיכא הסח הדעת.

שיטת רש"י והריב"א דמלאכה פוסלת משום הסח הדעת, אך אין זה הדין הרגיל של הסח הדעת אלא דין אחר, ולכן הסח הדעת פוסל עד שיזה ופוסל באסיפת אפרה, ואילו מלאכה אינה פוסלת אחר קידוש ואינה פוסלת לאחר שנעשית אפר.

שיטת הראב"ד דמלאכה והסח הדעת פסול אחד הוא, ולכן אפשר להוכיח ממלאכה להסח הדעת דאין פסול לאחר הקידוש.

ולדעת הראב"ד חוזרת הקושיה מהסוגיא ביומא, דהתם מבואר דהסח הדעת פוסל באסיפת אפרה, אף שמלאכה אינה פוסלת, ולדעת הראב"ד דפסול אחד הוא, ולכן ניתן להוכיח מפסול מלאכה לפסול הסח הדעת שאינו פוסל אחר קידוש, מדוע הסח הדעת פוסל באסיפת אפרה? וצ"ל בדעת הראב"ד כגירסת הגר"א שם, דגרס למיעוטי מאי, אלימא למיעוטי מילוי מים וקידוש למשמרת למי נדה כתיב, אלא למיעוטי אסיפת אפרה והשלכת עץ ארז. ולגירסא זו באמת אין הסח הדעת פוסל באסיפת אפרה. וכן כתבו המקדש דוד [נא ב] והליקוטי הלכות [יומא שם עין משפט אות א], דהגר"א שינה את הגירסא משום שהוא סובר כהראב"ד, דפסול אחד הוא.

והא דמשמע בגמרא שם דהפסול הוא דוקא בשעת העבודות, ומבואר לכאורה דשני פסולים הם, יש לומר כמו שתירץ החזון איש לפי שיטתו, ראה להלן אות ד'.

אך עדיין יש לעיין בשיטת הראב"ד, דהא פסול מלאכה נלמד בספרי מתיבת "אותה", ואילו פסול הסח הדעת נלמד בגמרא ביומא מתיבת "לפניו" ו"לעיניו", ועל כרחיך שני פסולים הם? ואולי להראב"ד הסוגיא ביומא פליגא על הספרי.

ובספר יהגה האריה כתב, דאף לדעת הראב"ד איכא שני פסולים, וכמו שכתבנו לעיל בדעת רש"י, דאף דפסול מלאכה משום הסח הדעת הוא מכל מקום אין זה פסול הסח הדעת דיומא, אלא הוא פסול בפני עצמו באופן שהסיח דעתו על ידי מלאכה. והא דיליף הראב"ד דאין הסח הדעת פוסל אחר קידוש ממלאכה, אף דשני פסולים הם, משום דמסתבר לו דכיון דיסוד הפסול הוא הסח הדעת לא יתכן לחלק דהסח הדעת גמור פוסל עד שיזה מהם ופסול הסח הדעת שעל ידי מלאכה אינו פוסל אחר קידוש, ומפסול מלאכה אפשר להוכיח דאין צריך שמירה לאחר קידוש. [אמנם גם לדבריו צ"ל בסוגיא ביומא כגירסת הגר"א, שהרי כשם שהוכיח הראב"ד דאין פסול הסח הדעת לאחר קידוש, כך יש להוכיח דאין פסול הסח הדעת באסיפת אפרה].

**ד. דעת המשנה אחרונה והחזון איש**

והנה לעיל כתבנו להוכיח בדעת הרמב"ם בפיה"מ הר"ש והרא"ש, דפסול מלאכה אינו משום הסח הדעת אלא פסול בפני עצמו הוא. וכן כתב הכסף משנה בדעת הרמב"ם ביד החזקה, וכן מוכח בדעת רש"י דשני פסולים הם. וכן דעת רוב האחרונים, [הלא הם הגבורת ארי ביומא שם ד"ה ושמואל, הנצי"ב בפירושו על הספרי, ועוד].

אך המשנה אחרונה פ"ד מ"ד והחזון איש [ז ח] נקטו דלא כדברינו, אלא דלכל הראשונים פסול היסח הדעת דיומא, ופסול מלאכה דמתניתין דפרה, פסול אחד הוא. והילפותא בספרי לפסול מלאכה אינו מלשון "אותה" כמו שכתבו כל הראשונים, אלא מ"לפניו", וכהסוגיא ביומא.

והוכיח כן המשנה אחרונה: א. דרש"י בחולין והראב"ד בהשגותיו כתבו דפסול מלאכה משום היסח הדעת הוא, ומבואר דחד פסולא הוא. וכבר כתבנו לדחות, דאף דפסול מלאכה משום היסח הדעת הוא, אין זה היסח הדעת דיומא, אלא היסח הדעת שמחמת מלאכה.

ב. הרמב"ם פ"ד הי"ז כתב דפסול מלאכה ילפינן מושרף את הפרה לעיניו, שיהיו עיניו בה ולא יסיח דעתו, וביומא ילפינן מהתם היסח הדעת, ומבואר דפסול אחד הוא.

ג. אי ילפינן מתיבת "אותה", נילף לפסול מלאכה גם ביציאתה אל מחוץ למחנה, שהרי נאמר "והוציא אותה אל מחוץ למחנה", וצ"ע.

ובחזון איש הוכיח כדבריו: א. מהא דהבעלים יכולים למסור את המים לשומר ולעשות מלאכה, דמלאכת השומר פוסלת ולא מלאכת הבעלים. ואם פסול מלאכה אינו משום הסח הדעת, מה מועיל שיש שומר על המים. ויתכן לדחות, דבאמת הוי פסול בפני עצמו, אלא דפסול זה התחדש במי ששומר על המים ולא בבעלים של המים, דהשומר על המים הוא פוסל את המים במלאכה.

ב. מהא דפסול מלאכה ופסול הסח הדעת נלמדים מפסוק אחד, ועל כרחיך דדין אחד הוא. וכן מלשון הפסוקים "לפניו" ו"לעיניו", דמשמע הסח הדעת. וכבר כתבנו דכל הראשונים פירשו דפסול מלאכה נלמד מתיבת אותה, ולא מתיבת לפניו ולעיניו, ולפי זה, אדרבא, מתיבת אותה משמע פסול מלאכה בפני עצמו, ולא פסול הסח הדעת.

ולפי שיטתו הוקשה לחזון איש [ז ט], דבסוגיא ביומא מבואר דהפסול הוא רק בשעת העבודה, ולא בכל העבודות אלא רק בעבודות שהם מגוף הפרה, ואילו מלאכה פוסלת אף בין העבודות, ועל כרחיך דשני פסולים הם? ותירץ על פי התוספתא [ראה להלן סוף אות ז'], דכל שהמים בידו לא מהני שמירת אחרים, דאין אדם משמר מה שביד חבירו. ואם כן יש לומר, דהסוגיא איירי באופן שהיה שומרים אחרים על הפרה והמים, ולכן בין העבודות אין פסול מלאכה, ורק בשעה שהוא עוסק בעבודות שהם מגוף הפרה מלאכה פוסלת, ולא מהני שמירת אחרים, דבשעת העבודה חשיב שהפרה בידו, אך בהשלכת עץ ארז מהני שמירת אחרים, כיון שאין זה עבודה בגוף הפרה, ולא חשיב שהפרה בידו.

אך הקשה החזון איש [ח טז], דהתם מבואר לגירסת כל הראשונים דאף באסיפת אפרה מלאכה פוסלת, ואילו לגבי מלאכה קיי"ל דאין מלאכה פוסלת אחר שנעשית אפר, ובתוספתא איתא להדיא דאין מלאכה פוסלת באסיפת אפרה? ולגירסת הגר"א דבאסיפת אפרה אין מלאכה פוסלת ניחא, אך לגירסת כל הראשונים קשה. ועיי"ש שכתב בדעת הרמב"ם גירסא שלישית, וכל זה לשיטתו דפסול מלאכה והסח הדעת אחד הוא. אמנם ודאי לגירסת כל הראשונים בסוגיא ביומא דהסח הדעת פוסל באסיפת אפרה מוכח להדיא דשני פסולים הם. [וראה בספר אשיחה בחוקיך סימן נד בהג"ה, שדייק מדברי התוספות ישנים ותוספות הרא"ש דהסוגיא שם לא איירי כלל בפסול הסח הדעת, אלא דכל עבודות הפרה צריכות כונה, עיי"ש. ולפי"ז ניחא].

**ה. הסח הדעת הפוסל בתרומה וקדשים**

במסכת פסחים [לד א] קיי"ל דהסח הדעת פוסל בתרומה וקדשים. כלומר, דאם הסיח דעתו משמירתם בטהרה הרי הם פסולים. ונחלקו שם רבי יוחנן וריש לקיש האם הוי פסול בפני עצמו, דהסח הדעת עצמו פוסל, או שמא הוי פסול טומאה, דחיישינן שמא נטמאו, והם פסולים מספק.

וכתבו החזון איש [ז ח] והמקדש דוד [נא ב], דלגבי פרה נמי איכא פסול הסח הדעת כתרומה וקדשים, דלא גרע פרה משאר הקדשים. ולכן אף לדעת הראב"ד דמלאכה והסח הדעת פוסלים בפרה עד שתעשה אפר ובמים עד הקידוש, מכל מקום היכא דאיכא הסח הדעת גמור, שלא שמרם מטומאה, הרי הם נפסלים לעולם. אלא דבפרה התחדש דין נוסף, שאפילו הסח הדעת מועט פוסל, וזה נתחדש רק עד שתעשה אפר ובמים עד הקידוש.

ולפי מה שכתבנו לעיל בדעת רש"י דמלאכה והסח הדעת שני פסולים הם [אף שטעם המלאכה משום הסח הדעת הוא], צ"ל דיש ג' דרגות של הסח הדעת: א. הסח הדעת גמור דפוסל אף בתרומה וקדשים, וזה פוסל בפרה אף לאחר שנעשית אפר ובמים לאחר קידוש לכו"ע. ב. הסח הדעת מועט שנתחדש בפרה, ובזה לדעת רש"י והרמב"ם הפסול עד שיזה מהם, ולדעת הראב"ד עד הקידוש. ג. הסח הדעת שעל ידי מלאכה, דאינו מסיח דעתו ממש, אלא שחסר לו בריכוז בשמירה על ידי מלאכה. ופסול זה קיים רק עד הקידוש ועד שתעשה אפר, ודוקא על ידי מלאכה.

עוד יש להוסיף, דפסול הסח הדעת בפרה שונה מתרומה וקדשים, בכך, שבתרומה וקדשים דוקא אם הסיח דעתו משמירתם בטהרה הם נפסלים, ואילו בפרה, אף שהוא שומר עליהם בטהרה, צריך לשמור עליהם לשם מי חטאת. וכן מוכח בפ"ט מ"ד, דאם חשב על המים לשתותם הם נפסלים בהסח הדעת, והתם אינו מסיח דעתו משמירתם בטהרה, שהרי הוא שותה בטהרת חטאת, ומכל מקום כאשר הסיח דעתו מלהשתמש בהם למי חטאת הם נפסלים.

והא דהשיג הראב"ד על הרמב"ם בפ"י ה"ד, דאם הפשיל את המים לאחוריו אינם נפסלים לאחר קידוש, ביאר המקדש דוד, משום שלגבי תרומה וקדשים אין זה נחשב הסח הדעת משמירתם בטהרה, כמבואר במסכת פסחים [סה ב] כל אחד נותן פסחו בעורו ומפשיל לאחוריו, ועל כרחיך דבפרה נפסלים מדין הסח הדעת המיוחד שהתחדש בפרה, שאף הסח הדעת מועט פוסל, ובזה סבר הראב"ד דאינו פוסל אחר קידוש. והרמב"ם סובר דדוקא מלאכה אינה פוסלת אחר קידוש, אך הסח הדעת שנתחדש בפרה פוסל אף אחר קידוש, דשני דינים הם, וכמש"כ לעיל בהרחבה. [אך ראה אור שמח פ"א מקרבן פסח ה"ו דנקט, דגם בקדשים אין להפשיל לאחוריו כדהכא, והתם איירי שצררן בעור דאינו מקבל טומאה, ולפי"ז צ"ע השגת הראב"ד, דהא פסול הסח הדעת דקדשים קיים גם לאחר קידוש].

המשנה אחרונה פ"ח מ"ב הקשה, דהראב"ד עצמו כתב בפי"ג ה"ג, דאם נפלו מי חטאת בשעת הקידוש על סנדלו, הרי הם מטמאים את הסנדל משום שנפסלו בהסח הדעת. והרי לדעת הראב"ד אין הסח הדעת פוסל אחר קידוש? ותירץ החזון איש שם על פי האמור, דהסח הדעת גמור שפוסל אף בתרומה וקדשים, הרי זה פוסל בפרה ובמים גם לאחר קידוש, ואף לדעת הראב"ד, וכאשר נפלו המים על סנדלו איכא הסח הדעת גמור.

וביהגה האריה תירץ, דלשיטת הראב"ד החשש הוא שמא יפלו מים קודם קידוש על סנדלו, ומים קודם קידוש נפסלים בהסח הדעת. [דהא דהמים מטמאים את הסנדל אינו מטומאת מי חטאת, אלא דכיון דנפסלו המים אינם שמורים לחטאת, וכן כתב החזון איש (ה יד), וטומאה זו קיימת גם קודם קידוש].

המנחת חינוך [שצט סק"ד] הקשה על הראב"ד מהסוגיא דגיטין, דהעושה מלאכה במי חבירו אינו פוסלם אלא אם כן עשה מלאכה בגוף המים, כגון ששקל בהם משקלות, או שהסיח דעתו. והתם הא איירי לאחר קידוש, [מדקתני "מי חטאת", וכתב הרמב"ם ריש פ"ו דסתם מי חטאת היינו אחר קידוש], ומבואר דהסח הדעת פוסל לאחר קידוש? ותירץ החזון איש שם כנ"ל, דהתם איירי בהסח הדעת גמור, ובזה מודה הראב"ד דאף אחר קידוש פסולים.

אך באמת דעת רוב הראשונים דהתם איירי קודם קידוש, ויבואר להלן אות ט', ולפי"ז לק"מ.

בפ"ט מ"ד תנן, דאם חשב לשתות מי חטאת, הרי הם נפסלים בהסח הדעת, [אלא שלדעת רבי יהושע אינו מסיח דעתו עד שישתה]. והתם איירי להדיא אף אחר קידוש. והקשה המשנה אחרונה שם, לדעת הראב"ד דאין הסח הדעת פוסל אחר קידוש מדוע המים נפסלים? ותירץ החזון איש שם כנ"ל, דהתם איכא הסח הדעת גמור, דאף לתרומה וקדשים מהני לפסול, ובזה מודה הראב"ד.

אך בזה יש לעיין, דהא החושב לשתות אינו מסיח דעתו משמירת המים בטהרה, שהרי הוא שומר עצמו בטהרת חטאת ואף שתייתו היא בטהרת חטאת, אלא הוא הסיח דעתו משמירתם לשם מי חטאת, כמו שכתב התפארת ישראל שם אות כז'. ואם כן, איך יתכן לפסול אחר קידוש מדין תרומה וקדשים, הרי התם אין צריך שמירה לשם תרומה וקדשים אלא שמירה שלא יטמאו, והסח הדעת כהאי גונא אינו פוסל בתרומה וקדשים?

וביהגה האריה תירץ באופן אחר, דהתם לאחר קידוש הפסול הוא רק כשיטה או כשיתחיל לשתות, והרי זה נחשב למלאכה בגוף המים, והראב"ד מודה במלאכה שבגוף המים שפוסלת גם לאחר קידוש, וכדלהלן אות ז'.

ועוד יש לומר, דברמב"ם בפיה"מ שם משמע שהפסול לאחר קידוש אינו משום הסח הדעת כמו שכתב הר"ש, אלא פסול אחר הוא, דהמים אינם עומדים למי חטאת, וכן כתב המקדש דוד שם. ולפי זה יתכן דבאמת הסח הדעת אינו פוסל אחר קידוש כהראב"ד.

בפ"ו מ"א תנן, דאם זקף את השפופרת של האפר בארץ בשעת הקידוש, פסול. ופירשו הר"ש והרא"ש, דהקידוש היינו האפר, דהאפר פסול משום הסח הדעת, דכאשר הניחם בארץ הרי הוא מסיח דעתו ממנו. וצריך ביאור מדוע הסח הדעת פוסל באפר, הרי לפי מש"כ לעיל אין פסול הסח הדעת בפרה כלל, אלא רק פסול מלאכה עד שתעשה אפר. ואף להמבואר בסוגיא ביומא דיש פסול הסח הדעת בפרה, היינו רק בשעת העבודות? [ולדעת החזון איש דפסול מלאכה והסח הדעת אחד הוא, הרי אין הסח הדעת פוסל אחר שנעשית אפר כלל כמו מלאכה].

ותירץ החזון איש שם כפי שביארנו לעיל, דכאשר זקפה בארץ איכא הסח הדעת גמור, דפוסל אף בתרומה וקדשים, ובזה הפסול הוא גם לאחר שנעשית אפר. ואף דהר"ש כתב שם דהפסול הוא משום למשמרת, צ"ל דהמקור דגם בפרה יש פסול הסח הדעת כתרומה וקדשים הוא מקרא דלמשמרת.

אך המקדש דוד שם הוכיח מהר"ש דהסח הדעת פוסל באפר, ודלא כהראב"ד. ולפיו צ"ל דהא דמבואר בסוגיא ביומא דהסח הדעת פוסל באסיפת אפרה היינו אפילו באפר, ולא רק בשעת העבודה כמש"כ לעיל, אלא כמו שנקט בחידושי הגר"ח.

בפ"ט מ"ה תנן, פרה ששתת מי חטאת רבי יהודה אומר בטלו במעיה, ובספרי ילפינן לה מקרא דלמשמרת, ובפשטות הילפותא היא דהסח הדעת פוסל. ולשיטת הראב"ד צ"ע, דהא התם איירי לאחר קידוש, [שהרי קודם קידוש ליכא טומאה חמורה כלל], ומכל מקום ילפינן מלמשמרת לפסול הסח הדעת? והתם אין לומר דאיירי בהסח הדעת גמור דפוסל אף בתרומה וקדשים, שהרי מהתם ילפינן עיקר פסול הסח הדעת בפרה.

וצ"ל כמו שכתב בעמק הנצי"ב, דהילפותא בספרי אינה לעיקר פסול הסח הדעת, אלא דהמים בטלים לגמרי ואינם מטמאים, עיי"ש. ולפי זה יש לומר, דבמעי הפרה איכא הסח הדעת גמור, ואף בתרומה וקדשים נפסלים בכה"ג, ובאמת לעיקר הפסול אין צריך למילף מהתם, ואף תנא קמא ורבי עקיבא דהתם מודים לעיקר הפסול, ורק לגבי הטומאה פליגי אי דרשינן מהתם שבטלו לגמרי.

[ביהגה האריה תירץ, דכאשר הפרה שתתה מהמים הרי זה נחשב למלאכה בגוף המים, וזה פוסל גם לאחר קידוש, [ודלא כמו שכתבו הראשונים דהפסול אינו משום מלאכה אלא משום הסח הדעת]. אך בלשון הספרי משמע שהפסול הוא מחמת הסח הדעת, דילפינן מלמשמרת, ולא משום מלאכה שבגוף המים].

שוב ראיתי באחיעזר ח"ב [יו"ד] סוף סימן א' שנקט, דבפרה אין פסול הסח הדעת של תרומה וקדשים, כיון דפרה קדושת בדק הבית היא, אלא יש בה רק את הפסול המיוחד שנתחדש בפרה, דהיינו מלאכה והסח הדעת קודם קידוש. ודייק כן מלשון הראב"ד, דאין שום הסח הדעת שפוסל אחר קידוש. ויישב בזה את המשנה דצלוחית [ראה להלן אות ו'], ודלא כהחזון איש והמקדש דוד. ולפי"ז קשה טובא המשנה דפרה ששתתה מי חטאת בטלו במעיה, והתם על כרחיך איירי אחר קידוש, ומכל מקום הסח הדעת פוסל.

**ו. מלאכה שלא בשעת עבודה, והצנעה**

בפשטות לשון המשנה משמע דמלאכה פוסלת אף בין העבודות, דתנן המלאכה פוסלת בה עד שתעשה אפר, ובמים עד שיטילו את האפר. ומשמע דכל משך הזמן הזה המלאכה פוסלת. וכן לשון הספרי דמלאכה פוסלת משעת שחיטתה עד שתעשה אפר. ואף דילפינן פסול מלאכה מ"ושחט אותה" לבדה, שלא יעשה מלאכה אחרת עמה, ומשמע דהפסול הוא בשחיטה, [כמו בשוחט שתי פרות], מכל מקום לאחר דילפינן פסול מלאכה גם בשריפה הרי הילפותא היא דהמלאכה פוסלת מהשחיטה עד השריפה, ואף בין העבודות.

וכן פסול הסח הדעת במים דילפינן מלמשמרת בפשטות הפסול הוא בכל משך הזמן עד שיזה מהם [לרש"י והרמב"ם] או עד הקידוש [להראב"ד], וכן נקטו רוב האחרונים. אך מצינו אחרונים שנחלקו בזה:

המשנה אחרונה פ"ד מ"ד נקט דאין מלאכה פוסלת אלא בשעת עבודה, והוכיח כן מכמה דוכתי, וכדלהלן. וביהגה האריה נקט דמלאכה פוסלת רק בשעת עבודה, והסח הדעת פוסל אף שלא בשעת עבודה. אך דבריהם תמוהים ביותר, דמצינו כמה וכמה משניות בפ"ז דמלאכה פוסלת אף שלא בשעת עבודה:

במשנה א' תנן, דאם מילא חמשה חביות לקדשן ה' קידושין כולם פסולים חוץ מהאחרון, דהמילוי השני נחשב כמלאכה למילוי הראשון, [וכן שנינו שם לגבי הקידוש], ומבואר דאף לאחר גמר המילוי מלאכה פוסלת. ודוחק לומר דכל זמן שמתעסק במילוי חביות אחרות חשיב שעת עבודה כלפי המילוי הראשון.

במשנה ו' תנן, דהמוליך את החבל בידו להחזיר לבעלים, שלא לדרכו פסול. ובהליכה אינו עושה עבודה במים כלל, ומכל מקום מלאכה פוסלת.

במשנה ט' תנן, מי שהיו מימיו על כתפו והורה הוראה או הראה לאחרים את הדרך או הרג נחש וכו' פסול. ומבואר דאף מלאכה בשעה שהולך עם המים פוסלת.

במשנה י' מבואר, דיכול למסור את המים לשומר, ולדעת רבי אליעזר מהני אף בשומר טמא אם לא עשו הבעלים מלאכה. והתם ודאי לא איירי בשעת עבודה, שהרי טמא פסול לעבודה, ומכל מקום אם עשו הבעלים מלאכה המים פסולים.

בפ"ח מ"א מבואר דאם היו שני שומרים ואחד עשה מלאכה, אין המים פסולים משום שמירת השני, אך אם שניהם עשו מלאכה המים פסולים. והתם לא איירי בשעת עבודה, שהרי בזה לא יתכן שני שומרים, דמי שהמים בידו הוא פוסל במלאכה, ומכל מקום אם שניהם עשו מלאכה המים פסולים.

ומכל המשניות הנ"ל מוכח דמלאכה פוסלת אף שלא בשעת עבודה, אמנם הכסף משנה נקט דמכל מקום בעינן שיתעסק במים קצת, דבלא"ה אין מלאכה פוסלת.

דהנה ברמב"ם פ"י ה"ב כתב, ממלא אדם מים ומניחן אצלו בלא קידוש כל זמן שירצה ואין בכך כלום וכו', וכן המים המקודשין מניחן אדם אצלו ימים ושנים ומזה מהן וכו'. והוא על פי הספרי שהובא בר"ש ריש פ"ד, למשמרת, מגיד שמשתמרת ימים על ימים ושנים על שנים.

וכתב הראב"ד, א"א, ובלבד שיהו שמורים ולא יהא בהם הסח הדעת. והקשה הכסף משנה על הראב"ד, היאך אפשר שישהו כמה ימים ושנים ולא יהא בהם הסח הדעת? ובדעת הרמב"ם כתב, שאין הסח הדעת פוסל אלא כשהוא מתעסק בהם קצת, כגון שקלן במשקל דלקמן, ולכן אפשר להניח את המים כמה שנים בלא שיתעסק בהם, ושוב אין הסח הדעת ומלאכה פוסלים.

העולה מדבריו, שלפי דעת הראב"ד מלאכה והסח הדעת פוסלים אף בין העבודות, ובאמת קשה טובא איך יתכן שלא יסיח דעתו ולא יעשה מלאכה כמה שנים, וכפי שהקשה הכסף משנה. ולדעת הרמב"ם מלאכה והסח הדעת פוסלים רק בשעה שמתעסק בהם קצת.

ויש להוכיח כמה ראיות כדברי הכסף משנה, שאין מלאכה והסח הדעת פוסלים אלא בשעה שמתעסק בהם קצת:

א. הוכחת הכסף משנה מהספרי והרמב"ם, דיכול להניח את המים כמה שנים בלא קידוש. ואיך יתכן שלא יסיח דעתו ולא יעשה מלאכה כמה שנים. [ולדעת המשנה אחרונה דבעינן שעת עבודה נמי ניחא].

ב. הרמב"ם פ"ז ה"א וכן בפיה"מ פ"ד מ"ד כתב, דהמלאכה פוסלת בשעת המילוי, או בשעת הולכת המים שמלא, או בעת שמערה אותן מכלי לכלי. והקשה המשנה אחרונה, מדוע לא כתב בסתם דמלאכה פוסלת עד הקידוש. והוכיח מכאן דבעינן שעת עבודה. אך לכאורה גם לדעת המשנה אחרונה קשה, דאם מלאכה פוסלת רק בשעת עבודה, מדוע היא פוסלת בשעה שמוליכן או שמערה אותן, וכי חשיב שעת עבודה? אך לדברי הכסף משנה ניחא טפי, דכל שמוליך אותן או שמערה אותן הרי הוא מתעסק בהם קצת, ולכן מלאכה פוסלת.

ג. בפי"א מ"א תנן, צלוחית שהניחה מכוסה ובא ומצאה מגולה, אם יכולה חולדה לשתות פסולה, אך אם אינה יכולה לשתות כשרה. והקשה המשנה אחרונה שם, מדוע לא נפסול את המים בכל אופן משום הסח הדעת, דכאשר הניח את הצלוחית בלא שמירה איכא הסח הדעת? והוכיח מכאן דאין מלאכה והסח הדעת פוסלים אלא בשעת עבודה. ולדברי הכסף משנה נמי ניחא, דהתם בשעה שהניחם מכוסה לא נתעסק בהם, ולכן הם כשרים.

ובאחיעזר ח"ב [יו"ד] סימן א' הקשה לגבי צלוחית שהניחה מכוסה, מדוע ליכא פסול הסח הדעת. ותירץ, דלפי דעת הראב"ד דאין מלאכה והסח הדעת פוסלים לאחר קידוש, י"ל דהתם איירי אחר קידוש. ולפי דעת הרמב"ם דהסח הדעת פוסל אף לאחר קידוש, וכן לפי מה שפירש רש"י בחולין [ט ב] דההיא דצלוחית איירי קודם קידוש, י"ל דהתם אין פסול הסח הדעת משום שאינו מתעסק בהם קצת, והכסף משנה כתב דבעינן התעסקות קצת.

[ועיי"ש שהקשה, דעדיין יפסלו המים מדין הסח הדעת דתרומה וקדשים, דזה פוסל אפילו אחר קידוש ואפילו בלא התעסקות כלל. ולכן כתב דאין הסח הדעת דתרומה וקדשים פוסל בפרה, וכמש"כ לעיל. אך לכאורה יש לומר פשוט, דבתרומה וקדשים הא ודאי מהני הצנעה, ולכן הכא ממנ"פ אין המים פסולים, דמשום הסח הדעת דתרומה וקדשים הא מהני הצנעה, ומשום הסח הדעת דפרה הא לאחר קידוש או כשאינו מתעסק בהם אינם פסולים].

אמנם באחיעזר ח"ד סימן פו הובא בשם הגרא"ז מלצר [ד"ה והנה הדר"ג], שתמה טובא על דברי הכסף משנה, דאין סברה כלל לחלק בין מתעסק בהם קצת לאינו מתעסק כלל, עיי"ש.

הערוך השולחן [סימן ע' אות ו'] והחזון איש [ז יג] נקטו דמלאכה פוסלת אף שלא בשעת עבודה, וכן נקט הגראז"מ שם, ויישבו את כל הראיות הנ"ל באופן אחר. והיינו, דכאשר מצניע את המים במקום המשומר, לא חשיב הסח הדעת כלל, ויכול לעשות מלאכה, דאין חילוק אם שומר על המים בידו ואינו מסיח דעתו או שמצניע אותם במקום המשומר. ומה שכתב הראב"ד ובלבד שלא יסיח דעתו אין כונתו לחלוק על הרמב"ם אלא לפרש, דבעינן הצנעה במקום המשומר, וכשיודע לו שבטלה שמירתן יהיה לבו זכור להצילו ולהשיבו לשמירה, וכל שיזכור בלבו כשיודע לו מאורע שלהן לשמרן לא מקרי הסח הדעת, ורק אם שכח לגמרי שהם מי חטאת מקרי הסח הדעת [- לשון החזון איש שם].

וביהגה האריה הוסיף [לגבי פסול הסח הדעת], דעיקר פסול הסח הדעת הוא משום חיסרון שמירה, דהדין שנאמר הוא דהמים טעונים שמירה, וממילא כאשר מסיח דעתו אינו שומר. ולכן כאשר מניח את המים במקום המוצנע הרי הוא שומר בכך על המים, ולא שייך בזה פסול הסח הדעת.

ובזה ניחא הראיות שהבאנו לעיל, דהא דמבואר בספרי וברמב"ם שיכול לשומרם כמה שנים, היינו משום שהצניעם במקום המשומר. וכן איירי בהא דצלוחית, ולכן אין בזה פסול הסח הדעת. וכן מה שהרמב"ם הדגיש שהמלאכה פוסלת בשעה שמערה מכלי לכלי או שמוליכן, אתא לאפוקי בזה שאם אינם תחת ידו אלא הצניעם אין מלאכה פוסלת בהם.

והוכיח כן החזון איש [ז ט] מהא דתניא בתוספתא הובא בר"ש פ"ד מ"ג, שאם הזה הזאה שמינית פסולה הפרה משום מלאכה, ודוקא אם הזה אחר כשרה. והרי הזאה שמינית אינה בכלל ההזאות ומכל מקום המלאכה פוסלת.

אך ראה מקדש דוד [נא א ד"ה והנה בההיא] שהקשה כן, מדוע הזאה שמינית פוסלת הרי כבר גמר את ההזאות. ותירץ, דכיון שצריך לקנח ידו בגופה של פרה לא חשיב שגמר את ההזאות. ומבואר מדבריו כהמשנה אחרונה, שהמלאכה פוסלת דוקא בשעת עבודה, וצ"ע.

והא דמשמע במסכת יומא [מב ב] דהסח הדעת פוסל רק בשעת עבודה, כבר כתבנו לעיל דמלאכה והסח הדעת שני פסולים הם, ואף דמלאכה פוסלת אף שלא בשעת עבודה מכל מקום הסח הדעת אינו פוסל אלא בשעת עבודה. [והא דבגיטין מבואר דהסח הדעת פוסל אף שלא בשעת עבודה, התם איירי בהסח הדעת גמור, דפוסל מדין תרומה וקדשים, וזה ודאי אף שלא בשעת עבודה, ופשוט]. ולפי שיטת החזון איש דפסול אחד הוא, כבר כתבנו לעיל דהתם איירי באיכא שומר אחר, ובשעת עבודה לא מהני שמירת אחר כיון שהפרה בידו.

הר"ש בפ"ו מ"א הביא מהתוספתא, ההולך לקדש, הרי זה נוטל מפתח ופותח, קרדום וחופר, סולם ומוליך ממקום למקום וכשר, מפני שהוא עוסק עם הקידוש. ואם משהוציא את האפר הגיף את הדלת אחריו, פסול, מפני שעושה עמו מלאכה. ופירש הר"ש, מפני שהוא עוסק עם הקידוש, כלומר, עסק זה עם האפר שבשפופרת ולא עם המים, דאין נחשבת מלאכה שעושה עם האפר כאילו היא עם המים, אלא משעה שהוציא את האפר לקדש. וכן פירש הרא"ש שם.

וכן בפ"ז מ"א הביא הר"ש מהתוספתא, יחיד שמילא חמש חביות לקדשן קידוש אחד, היה מוציא כל אחת ואחת ושופך, אף על פי שהגיף את הדלת כשר מפני שהוא עוסק עם הקידוש. ואם משהוציא את האחרונה הגיף את הדלת פסול, מפני שעושה עמו מלאכה, ואם יש שם שומרים לא פסל אלא מה שבידו בלבד. ופירש הר"ש, מפני שהוא עוסק עם הקידוש, דכל זמן שלא הוציא כל המים שבדעתו לקדש יחד אין המלאכה פוסלת.

ומבואר בדברי הר"ש והרא"ש, דאין מלאכה פוסלת אלא בשעת המילוי או הקידוש ממש, אך בשעה שמתעסק עם האפר או בשעה שמוציא את המים מחדר לחדר, דאינו עוסק בקידוש ממש, אין המלאכה פוסלת. והקשה החזון איש [ט ז] מאי שנא ממילא חמש חביות לקדשן שני קידושין, דהמילוי השני נחשב כמלאכה כלפי המילוי הראשון? וכן כתבנו לעיל כמה ראיות דאף שלא בשעת עבודה מלאכה פוסלת. ובאמת הרמב"ם והגר"א פירשו את התוספתא באופן אחר, דהחילוק הוא האם המלאכה היא לצורך הקידוש או לא, אך בדעת הר"ש צ"ע.

ובחסדי דוד כתב, דהר"ש סובר כהכסף משנה דבעינן שיתעסק במים קצת, ולכן בכל המשניות הנ"ל דמלאכה פוסלת היינו משום שהוא מתעסק קצת במים, אך קודם שהוציא את האפר מהשפופרת לא חשיב מתעסק במים, ולכן אין המלאכה פוסלת. אך עדיין צ"ע הר"ש בפ"ז, דהתם הוא מתעסק במים להוציאם, ומדוע אין המלאכה פוסלת?

והנה בר"ש בפ"ו וברא"ש שם אפשר לומר דאיירי באופן שיש שומרים אחרים על המים, ולכן כאשר הוא עוסק באפר אין מלאכתו פוסלת. ומכל מקום משהוציא את האפר מלאכה פוסלת משום שעכשיו המים נחשבים בידו, דהוא עוסק בהם לקדש אותם, וכל שהמים בידו לא מהני שמירת אחרים. אך בר"ש בפ"ז אי אפשר לומר כן, דהא התם קתני בסיפא ואם יש שם שומרים לא פסל אלא מה שבידו, מכלל דמעיקרא איירי אף שאין שם שומרים, ומכל מקום דוקא בשעת הקידוש מלאכה פוסלת.

ועוד יש לעיין בעיקר דברי הר"ש, דבפ"ו נקט דרק כאשר מוציא את האפר מהשפופרת חשיב שעת הקידוש, והמים נפסלים, ואילו בפ"ז נקט דכאשר מוציא את החבית האחרונה מתחיל שעת הקידוש?

ובספר אשיחה בחוקיך כתב לפרש את דברי הר"ש בפ"ז, דאין כונתו לומר דהא דתניא מפני שהוא עוסק עם הקידוש היינו שהוא עוסק עם האפר, כמו שפירש בפ"ו, אלא כונתו לומר דכיון שנשארו מים בפנים שלא הוציאן, הרי הגפת הדלת היא לצורך המים שנשארו, וחשיב צורך הקידוש, שהרי דעתו לקדש את כולן קידוש אחד, ולכן אין המלאכה פוסלת. ורק לאחר שהוציא את האחרונה המלאכה פוסלת, דהשתא הגפת הדלת אינה צורך הקידוש, ולכן אם אין שם שומרים כל המים פסולים, ואם יש שם שומרים רק מה שבידו פסול. ובלשון הר"ש יש בזה קצת דוחק, אך לפי זה אין ראיה מהר"ש דאין מלאכה פוסלת אלא בשעת עבודה.

ובמקדש דוד [נא ב ד"ה אמרינן בחולין] כתב ליישב, דדעת הר"ש היא שהמלאכה פוסלת רק בגמר המילוי, והיכא דמעיקרא בשעת המילוי דעתו לערות לשוקת לא חשיב גמר המילוי עד שיערה לשוקת, וקודם לכן אין המלאכה פוסלת. ולכן רק אם הגיף את הדלת באחרונה פסל, דהשתא חשיב גמר המילוי ולא קודם לכן.

העולה מדברינו דיש ג' שיטות האם פסול מלאכה והסח הדעת הוא דוקא בשעת עבודה.

א. דעת המשנה אחרונה דהם פוסלים דוקא בשעת עבודה, וכן משמע מהמקדש דוד. ודעת היהגה האריה דמלאכה פוסלת דוקא בשעת עבודה, והסח הדעת פוסל אף שלא בשעת עבודה. וזה קשה טובא מכמה משניות.

ב. הכסף משנה נקט בדעת הרמב"ם דהם פוסלים דוקא בשעה שמתעסק בהם קצת.

ג. דעת הראב"ד וכן נקטו הערוך השולחן והחזון איש, דהם פוסלים אף שלא בשעת עבודה, אלא דמהני הצנעה במקום המשומר. [ולפי מש"כ לעיל במשמעות הסוגיא ביומא, לגבי הפרה עצמה דוקא מלאכה פוסלת אף שלא בשעת עבודה, אך הסח הדעת אינו פוסל אלא בשעת עבודה].

איתא בתוספתא [הובא בר"ש פ"ז מ"ד ופסקה הרמב"ם בפ"ח ה"ה], כל דבר שבידו ועשה מלאכה, בין שיש שם שומר בין שאין שם שומר פסל, ודבר שאינו בידו ועשה מלאכה, אם יש שם שומר לא פסל, אם אין שם שומר פסל. כלומר, דכל מה שמלאכה פוסלת זה רק כשאין שם אחרים ששומרים על הפרה או על המים, אך אם מסר לשומר מהני, ויוכל לעשות מלאכה. ועל זה קתני, דאם הפרה או המים בידו ועשה מלאכה, הרי זה פוסל אף כאשר מסר לשומר.

והביאור בזה לכאורה תלוי במחלוקת דלעיל, דאם נאמר כפשטות המשניות דמלאכה פוסלת אף שלא בשעת עבודה, צ"ל דמצד המציאות אי אפשר לשמור על דבר שביד אדם אחר, ומי שהמים בידו הוא השומר ולא השני.

אך אם מלאכה פוסלת רק בשעת עבודה, "כל שבידו" היינו כל שעושה עבודה במים, דרק באופן זה המלאכה פוסלת, ואפילו אם יש שם שומר אחר, [אם מלאכה פוסלת בפני עצמה הביאור הוא, דאפילו אם יש שומר אחר לא מהני, כיון שאחד מהשומרים עשה מלאכה, ולא נסתלק משמירתו, ואם מלאכה פוסלת משום הסח הדעת, צ"ל דאין אדם משמר מה שביד חבירו]. אך אם אינו בידו, דהיינו שאינו עושה עבודה במים, אינו פוסל במלאכה. [והא דבעי שומר אחר צ"ל משום הסח הדעת דתרומה וקדשים, או לפי מש"כ היהגה האריה, דהסח הדעת פוסל אף שלא בשעת עבודה, אך מצד מלאכה אף בלא שומר אחר אינו פוסל במלאכה שלא בשעת עבודה].

**ז. ביאור המשנה בפ"ד מ"ב**

תנן בפ"ד מ"ב, הזה מששית שביעית, חזר והזה שביעית פסולה, משביעית שמינית, וחזר והזה שמינית כשרה. ופירש הר"ש, דאיירי על טעות במנין ההזאות, דאם בשעה שהיה צריך להזות שישית אמר שהוא מזה שביעית, ולאחר מכן הזה הזאה שביעית, פסולה, לפי שהזה שביעית קודם שישית. אך אם הטעות היה בהזאה שביעית, כיון שאין הזאה שמינית, הרי זה טעות בעלמא, ולא חשיב שהזה שמינית קודם שביעית, ולפיכך כשרה.

ומבואר במשנה, דאפילו אם הזה אחר כך הזאה שמינית מכל מקום כשרה, והקשה הר"ש, דבתוספתא תניא דאם הזה שמונה הזאות, אם הוא הכהן שהזה את כל ההזאות פסולה, משום שעשה עמה מלאכה, ואם הוא כהן אחר כשרה? ותירץ, דאף במתניתין איירי באופן שכהן אחר הזה את ההזאה השמינית. [לעיל הובא דהחזון איש הוכיח מכאן דמלאכה פוסלת גם שלא בשעת עבודה, דהרי הזאה שמינית אינה מכלל ההזאות, והמקדש דוד דחה דכיון שצריך לקנח ידו חשיב שעת עבודה].

הרמב"ם שם פירש את המשנה באופן אחר, דלא איירי בטעות במנין ההזאות אלא בטבילת אצבע, דאם טבל אצבעו בהזאה שישית והזה שתי הזאות מטבילה אחת, פסולה, שהרי בעינן על כל הזאה טבילה ואפילו אם חזר וטבל אצבעו והזה שוב הזאה שביעית. אך אם טבל אצבעו בהזאה שביעית והזה שתי הזאות, כשרה, שהרי ההזאה השמינית מיותרת. ויש לעיין מדוע ברישא הפרה פסולה, הרי הוא חזר והזה שביעית בטבילת אצבע נפרדת, ומה הפסול בזה שהזה משישית פעמיים? ותירצו התפארת ישראל והחזון איש [ח יז], דהפרה נפסלת משום שההזאה המיותרת נחשבת כמלאכה.

אך אם כן צ"ע מדוע בסיפא הפרה כשרה, הרי הוא הזה מטבילת אצבע שביעית הזאה מיותרת, ומדוע אין זה נחשב למלאכה? ותירץ הרש"ש, דאין זה נחשב למלאכה משום שהוא כבר גמר את ההזאות, והוי כמו שלא בשעת עבודה. וצ"ע, דהא בתוספתא מבואר דהזאה שמינית נמי פוסלת, ועל כרחיך דחשיב שעת עבודה כמש"כ לעיל או כהחזון איש או כהמקדש דוד, ומאי שנא הזאה שמינית מטבילת אצבע שביעית? ובמשנה אחרונה תירץ, דאיירי באופן שכהן אחר לקח מידו את הדם והזה הזאה שמינית. וגם תירוץ זה צ"ע, דאם כן ברישא נמי צריך לומר דאיירי בהכי, שלאחר שטבל אצבעו והזה הזאה שישית לקח כהן אחר את הדם והזה הזאה שביעית, ומדוע הפרה נפסלת, הרי כהן אחר עשה את המלאכה?

ותירץ החזון איש שם, דבסיפא אין ההזאה המיותרת נחשבת כמלאכה, לפי שהוא צריך לקנח אצבעו במזרק, ולכן כאשר מזה את הדם שנשאר באצבעו הרי זה כמקנח את הדם, וגם הוא נתכוין לכך, שהרי הוא יודע שאין הזאה שמינית, ולכן אין כאן מלאכה אחרת. אך ברישא, כיון שהוא סבור להזות שתי הזאות מטבילת אצבע אחת, הרי זה נעשה לשם הזאה, והוי מלאכה הפוסלת את הפרה. וראה בתפארת ישראל [בועז ד'] מה שכתב בזה.

אך הקשה ביהגה האריה, אם נאמר דפסול מלאכה משום הסח הדעת הוא, כמש"כ הראב"ד [ולהחזון איש הוא לכולי עלמא], מדוע ההזאה המיותרת נחשבת כמלאכה, הרי הוא נתכוין להזות, ולא הסיח דעתו מהפרה כלל? [בתוספתא דפסלה הזאה שמינית יש לומר, דכיון שידע שאין הזאה שמינית הרי הוא מתכוין לדבר אחר, ויש כאן הסח הדעת מהפרה. אך בהזאה השניה של טבילת אצבע שישית, דכתבו החזון איש והתפארת ישראל שהפסול הוא משום מלאכה, התם הרי נתכוין להזאה, כמש"כ לעיל, ומדוע מלאכה פוסלת. ומאי שנא מנחתכה דלעת עם השחיטה, דכיון שלא התכוין למלאכה אינה פוסלת, והכא נמי לא התכוין למלאכה אחרת, ואין כאן הסח הדעת?].

והנה מבואר מסוגיין לדעת הרמב"ם, דכל הזאה פסולה נחשבת למלאכה, וכל הפרה פסולה. ובזה יישב היהגה האריה את השגת הראב"ד פ"ד ה"ח, דהרמב"ם כתב, דאם הוציא את הדם חוץ ממערכתה והזה פסולה. והשיג הראב"ד, נראה לי הזייתו פסולה, אבל אין הפרה נפסלת. אך ברמב"ם משמע שכל הפרה פסולה, ולא מהני לחזור ולהזות, וביאר היהגה האריה, דכיון דיש כאן הזאה פסולה, הרי הפרה נפסלה משום מלאכה. [וכתב, דיתכן שהראב"ד לשיטתו דפסול מלאכה משום הסח הדעת הוא, וכל שנתכוין להזאה אין כאן הסח הדעת, ופליגי לשיטתייהו. אך כתב, דאם כן היה להראב"ד להשיג גם בהלכה הקודמת, שהרמב"ם פסל הזה שני פעמים מטבילת אצבע אחת, וכתבנו לעיל דזה משום מלאכה, והיה לו להשיג דאין הפרה פסולה, כיון שנתכוין להזאה, ויכול לחזור ולהזות?].

**ח. ביאור הסוגיא בחולין**

במסכת חולין לב א אמר רבא, חתך דלעת עמה [בשעת שחיטה] דברי הכל פסולה [משום מלאכה], נחתכה דלעת עמה דברי הכל כשרה. והיינו, דאין מלאכה פוסלת אלא בכונה, אך שלא בכונה אינה פוסלת. [וכבר כתבנו לעיל, דאם פסול מלאכה הוא פסול בפני עצמו ולא משום הסח הדעת, צ"ל דהוי תנאי בעיקר פסול מלאכה, דאינה פוסלת בלא כונה].

ולעיל שם אמר רבא, דאם שחט פרה ושחט בהמה אחרת עמה לדברי הכל פסולה משום מלאכה. נשחטה בהמה אחרת עמה - לרבי נתן פרה פסולה בהמה כשרה, לרבנן פרה כשרה בהמה פסולה. כלומר, דמשום מלאכה אין לפסול, שהרי הבהמה האחרת נשחטה שלא בכונה, אך איכא פסול אחר, שנאמר "ושחט אותה" ולא אותה וחברתה, ופסול זה קיים רק אם השחיטה האחרת הועילה, ולפיכך, לפי רבי נתן דבהמה שנשחטה שלא בכונה כשרה, הרי שחיטת הבהמה הועילה, ויש כאן שחיטת שתי פרות, ולפיכך הפרה פסולה משום אותה ולא אותה וחברתה. אך לפי רבנן דבהמה שנשחטה שלא בכונה פסולה, שחיטת הבהמה לא הועילה, ולכן שחיטת הפרה כשרה.

והקשו התוספות, לדעת רבנן באיזה אופן יתכן המיעוט דאותה ולא אותה וחברתה, הרי אם שחיטת חברתה היתה בכונה, בלאו הכי תפסל הפרה משום מלאכה, ואם שחיטת חברתה היתה שלא בכונה, הרי חברתה פסולה, ואף משום אותה ולא אותה וחברתה אין לפסול? ותירצו, דבאופן ששחט שתי פרות אדומות כשרות, משום מלאכה אין כאן, שהרי שתיהן כשרות, ואין כאן התעסקות במלאכה אחרת, ובזה הוצרך הפסוק ד"אותה" לפסול אותה וחברתה.

אך הר"ש בפ"ד מ"ב כתב לגבי הא דתנן אין שורפים שתי פרות בגת אחת, דהפסול הוא משום מלאכה, דשריפת האחת נחשבת כמלאכה לשריפת השניה. ומבואר דאף כאשר שורף שתי פרות כשרות הרי זה נחשב למלאכה, והקשה הרא"ש שם על הר"ש מהסוגיא בחולין הנ"ל, וכונתו לקושית התוספות, למה לי קרא דאותה, תיפו"ל משום מלאכה, ולדברי הר"ש אי אפשר לתרץ כתירוץ התוספות דאצטריך לשתי פרות כשרות, שהרי גם בזה אפשר לפסול משום מלאכה?

וכן מוכח בדעת רש"י, דבמסכת יומא [מב ב] אמרינן, דאין מוציאים שתי פרות אדומות כאחת, שלא יאמרו שתים שחטו. ופירש רש"י, דאסור לשחוט שתי פרות אדומות כאחת, משום דקיי"ל שכל מלאכות הנעשות עמה פוסלות אותה, כדתנן פ"ד מ"ד כל העוסק וכו', ולקמן נמי אמרינן ושחט אותה שלא ישחוט אחרת עמה. והיינו, דכאשר שוחט שתי פרות יש שתי סיבות לפסול, חדא, משום מלאכה, ועוד, משום אותה ולא אותה וחברתה. ומבואר, דאיכא פסול מלאכה גם בשחיטת שתי פרות כשרות, וכמש"כ הר"ש, ואם כן הדרא קושית התוספות, לפי רבנן למה לי קרא דאותה?

ובמים טהורים פ"ד מ"ב תירץ, דפסול מלאכה ופסול אותה ולא אותה וחברתה חדא הוא, וילפינן לה מחד קרא, והיינו, דאם שחט אותה וחברתה הפרה נפסלת משום מלאכה. ואף התוספות מודים לזה, אלא הקשו למה נקטה הגמרא בלשון אותה וחברתה ולא בלשון מלאכה, ותירצו, דבאופן ששחט שתי פרות כשרות ילפינן מאותה ולא אותה וחברתה דגם זה נחשב למלאכה. ובזה אתי שפיר טפי לשון רש"י שם, דלא כתב ועוד דלקמן נמי אמרינן וכו', ומשמע דטעם אחד הוא. [ובאמת התויו"ט הקשה איך ילפינן תרי דינים מאותה, וכתב דתרתי ש"מ, ולפי מש"כ המים טהורים לק"מ].

אמנם לפי מה שכתבנו לעיל בשם החזון איש והמשנה אחרונה דפסול מלאכה ילפינן מלפניו ולעיניו, ולא מאותה, אי אפשר לתרץ כן. ולפיכך תירץ החזון איש [ז יא] באופן אחר, דהנה יש להקשות לדעת התוספות דשחיטת שתי פרות כשרות לא חשיב מלאכה, דהא בריש פ"ז מבואר דאם מילא שתי חביות על דעת לקדשן שתי קידושים חשיב מלאכה, ואף ששתיהן כשרות מכל מקום כל אחת נחשבת מלאכה כלפי חברתה, ומדוע שחיטת שתי פרות כשרות לא נחשב למלאכה? ועל כרחיך צריך לחלק, דשחיטת שתי פרות כשרות חשיב כמלאכה אחת, והוי כמילא שתי חביות על דעת לקדשן קידוש אחד.

ומעתה יש לומר בדעת רש"י והר"ש, דלאחר הקרא דאותה ולא אותה וחברתה דאין שוחטים שתי פרות כאחת, שוב חשיב נמי מלאכה, כיון דגלי לן קרא דאין שתי השחיטות מצטרפות, ושוב הוי כמילא שתי חביות על דעת לקדשן שתי קידושין.

ובר"ש שם הביא מהתוספתא, דלאחר ששרף את הראשונה יכול לשרוף עליה פרה אחרת. וכתב החזון איש [ז יב], דצריך לשחוט את השניה לאחר שגמר לשרוף את הראשונה, או שאדם אחר ישחט אותה, שהרי אם הכהן השורף את הראשונה ישחט את השניה באמצע השריפה הוי מלאכה כלפי הראשונה.

אך הקשה, עדיין איך יאסוף את האפר של שתיהן כאחת, הרי לגירסת הראשונים ביומא גם באסיפת אפרה מלאכה פוסלת, וכל אסיפה תחשב כמלאכה כלפי השניה? ותירץ על דרך שכתב לעיל, דכיון דבאסיפת האפר לא נתמעט ולא אותה וחברתה, אלא רק בשחיטה ובשריפה, הרי שתי האסיפות נחשבות כאסיפה אחת, ואין זה מלאכה.

אך לכאורה עדיין יש להקשות להראשונים הנ"ל, מדוע השחיטה והשריפה של השניה לא יחשבו כמלאכה לגבי הראשונה, שהרי הוא עוסק בשניה בין השריפה לאסיפה?

ולפי מש"כ לעיל בדעת הראשונים, דהסוגיא ביומא לא איירי על פסול מלאכה כלל, אלא על פסול הסח הדעת, ולכן איכא פסול גם באסיפת אפרה, לא קשה מידי, שהרי כאשר שוחט ושורף את הפרה השניה אין בזה הסח הדעת אלא מלאכה, ופסול מלאכה ליכא לאחר שהראשונה נעשית אפר.

**ט. מלאכה בגוף המים אחר קידוש**

איתא במסכת גיטין [נג א], העושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת פטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים, ומקשינן, ואי אמרת היזק שאינו ניכר שמיה הזק, בדיני אדם נמי לחייב? ומשנינן, דאיירי בשקל בהם משקלות! ופירש רש"י, כגון שהיו המים תלויים בכף מאזנים, והיה יודע משקלם, ונתן בשר לשקלו בכף שניה, דלא עבד בהן מעשה בידיו אלא במחשבה מיפסל, ולכן אינו חייב בדיני אדם, דהוי גרמא בעלמא.

ומקשינן, אי איירי בשקל בהן משקלות מדוע המים פסולים, והאמר רבא מי חטאת ששקל בהן משקלות כשרים? ומסקינן, דאם שקל בגופן, דהיינו, שהכניס את הבשר לתוך המים לידע משקלן, הרי המים פסולים וחייב אף בדיני אדם, שהרי עשה מעשה בידים. ואם שקל כנגדן, דהיינו בכף שניה, אם הסיח דעתו משמירת המים על ידי פעולת השקילה, הרי הם נפסלו בהסח הדעת, ואינו חייב בדיני אדם, דהוי גרמא בעלמא. ואם לא הסיח דעתו המים כשרים.

ויש לעיין מדוע המים לא נפסלים בכל אופן, הרי כל מלאכה פוסלת אף בלא שהסיח דעתו להדיא, דעצם הדבר שנתעסק בדבר אחר בשעת שמירתו הרי זה פוסל את המים, ומדוע הכא אין המים פסולים אלא אם כן הסיח דעתו או ששקל את המשקלות בגופן?

**דעת המאירי**

וביאר המאירי שם [הובא גם בשיטמ"ק בבא קמא נו א], דהכא איירי לאחר קידוש, דסתם "מי חטאת" היינו אחר קידוש, ולכן אין כאן פסול מלאכה, כדתנן בפ"ד מ"ד דהמלאכה פוסלת רק עד שיטיל את האפר. אך אם שקל בגופן, דעשה מלאכה בגוף המים, הרי זה פוסל אף אחר קידוש. [והא דהסח הדעת פוסל, לדעת רש"י והרמב"ם הסח הדעת פוסל אף לאחר קידוש, ולדעת הראב"ד צ"ל דאיירי בהסח הדעת גמור, דאף בתרומה וקדשים פוסל, וכמש"כ לעיל]. וכן כתב החזון איש [ז י].

**דעת התוספות [ב"ק] והרשב"א**

אך התוספות במסכת בבא קמא [נו א, וכן צח א] והרשב"א [גיטין שם ובבא קמא שם] כתבו, דאיירי התם קודם קידוש דוקא, דלאחר קידוש אין מלאכה פוסלת. ומבואר מדבריהם דאף מלאכה בגוף המים אינה פוסלת אחר קידוש, ולכן הוכרחו לומר דאיירי קודם קידוש דוקא. ולדבריהם צ"ע מדוע בשקל כנגדן משקלות אין פסול מלאכה אלא אם כן הסיח דעתו, הרי בכל מקום מלאכה קודם קידוש פוסלת אף בלא הסח הדעת להדיא?

וצ"ל כמו שכתבו הר"ש והרא"ש פ"ט מ"ג, דכיון דהמים של אחר אין מלאכה פוסלת, אלא אם כן הסיח דעתו. והביאור בדבריהם יש לומר, דס"ל שמלאכה פוסלת מחמת עצם המלאכה ולא מחמת הסח הדעת, ופסול זה התחדש בבעלים או בשלוחם, דהיינו במי שנתמנה להיות שומר על המים, אך גזלן שלקח את המים בלא ידיעת הבעלים, אינו נחשב שומר לגבי לפסול במלאכה. אך בהסח הדעת שפיר פוסל, שהרי זה מציאות שהמים נשארו בלא שמירה.

ומכל מקום אם עשה מלאכה בגוף המים פסלן, דפסול זה אינו תלוי בשומר, אלא כל שנעשתה מלאכה במים הרי הם נפסלים. [וראה ריטב"א שם שהקשה לגבי מלאכה בפרת חטאת, הרי בעינן ניחותא דבעלים? ותירץ, דהיכא דעושה מעשה בידים בכונה אין צריך ניחותא דבעלים. ועוד תירץ, דאין צריך ניחותא דבעלים, אלא ניחותא דעושה המלאכה, וכן צ"ל לגבי המים].

**דעת הרמב"ם**

והנה הרמב"ם פ"י ה"ה ביאר הא דשקל בהם משקלות דלא כרש"י, דכתב, מי חטאת ששקלן במשקל, אם הסיח דעתו פסולין, ואם לאו כשרים. אבל אם שקל דברים אחרים במי חטאת, הואיל ועשאן משקולת פסלן, שאין זו משמרת. דהיינו, שאם שקל את המים עצמן אין זה נחשב למלאכה, ובזה איירי רבא דהמים כשרים. ואם הסיח דעתו, המים פסולים מחמת הסח הדעת, ובזה איירי הברייתא דפטור מדיני אדם וחייב בדיני שמים. אך אם שקל דברים אחרים במים, הרי המים פסולים דאין זה משמרת.

והיה מקום לומר, דלהרמב"ם איירי קודם קידוש, ובאמת כל מלאכה פוסלת גם במי חבירו, והא דבעינן הסח הדעת משום שכאשר שקל את המים עצמן אין זה נחשב למלאכה כלל.

אך לשון הרמב"ם משמע שגם כאשר שקל דברים אחרים אין הפסול מחמת המלאכה, אלא מחמת שאין זה למשמרת, ודוקא בשקל דברים אחרים במים עצמם, אך אם שקל דברים אחרים במשקולת בעלמא בשעת שמירתו אין המים נפסלים. ועל כרחיך צ"ל גם לשיטת הרמב"ם דאיירי אחר קידוש, או דאין מלאכה פוסלת במים של אחר, ולכן אין כאן את הפסול הרגיל של מלאכה, ומכל מקום אם שקל דברים אחרים במים נפסלו המים, דאין זה למשמרת. וביאר החזון איש [ז י], דהוי כהעתיקם ממצותן להיות משקולת, והרי זה נחשב כהסח הדעת, דאין המים שמורים למי חטאת.

וראה שער המלך פ"ז מחובל ומזיק שדייק מהרמב"ם ריש פ"ז, דדוקא מלאכה אחרת אינה פוסלת אחר קידוש, אך מלאכה בגוף המים פוסלת אף אחר קידוש.

[הרמב"ן והרשב"א כתבו בשם הר"ח ביאור אחר בגמרא, דבגופן היינו ששקל בשר בכף מאזנים, וכנגדן היינו ששקל בהם אבן שלא לצורך, ולאחר מכן שקל באבן בשר, דכיון שמשקל האבן היה שלא לצורך אין זה פוסל במלאכה, דבעינן עובד דומיא דעבד. אך עדיין צריך לבאר מדוע אינם נפסלים במלאכה מחמת עצם ההתעסקות בדבר אחר בשעת שמירתו על המים, ועל כרחיך צ"ל דאיירי אחר קידוש או דגזלן אינו פוסל במלאכה].

**דעת הראב"ד**

בהשגות הראב"ד פ"ז ה"ג כתב, דכל פסול מלאכה הוא משום הסח הדעת, חוץ מהעושה מלאכה בגוף המים ובגוף האפר, שנפסלין אפילו לא הסיח דעתו מהם, מאי טעמא, כתחילתה של פרה, שהמלאכה פוסלת בה, ויש לזה שורש במסכת גיטין. ובכסף משנה הבין, שהראב"ד בא להוכיח את שיטתו שפסול מלאכה משום הסח הדעת הוא ממסכת גיטין, והיינו, מדמשני הא דאסח אדעתיה וכו', ומבואר דאין מלאכה פוסלת בלא הסח הדעת. ויישב דעת הרמב"ם דכיון שאינו בעל המים אין מלאכה פוסלת בה אלא הסח הדעת, וכמש"כ הר"ש והרא"ש.

אך באמת נראה יותר שהראב"ד לא בא להוכיח שפסול מלאכה משום הסח הדעת הוא, דאדרבא, הרי בכל מלאכה אין צריך שיסיח דעתו להדיא, ועל כרחיך דהתם אין את הפסול הרגיל של מלאכה, וכמו שכתבנו. אלא הראב"ד בא להוכיח דמלאכה בגוף האפר ובגוף המים אינה משום הסח הדעת, אלא דין אחר הוא, דילפינן לה מתחילתה של פרה. ולזה שפיר איכא ראיה מהתם, שהרי התם מבואר דמלאכה בגוף המים פוסלת אף בלא הסח הדעת, ואף שאין את הפסול הרגיל של מלאכה. וכן ביאר החזון איש [ט י].

והנה בדעת הראב"ד אי אפשר לומר כהר"ש והרא"ש, שהרי לשיטתו פסול מלאכה הוא משום הסח הדעת, ואם הסח הדעת פוסל במים של אחר גם מלאכה פוסלת. ועל כרחיך דהסוגיא איירי אחר קידוש, וכהמאירי, ומלאכה והסח הדעת אינם פוסלים אחר קידוש, כמש"כ הראב"ד פ"י ה"ד, ומכל מקום מלאכה בגוף המים פוסלת, משום דילפינן מתחילתה של פרה. וראה בחזון איש [ז י] דנקט דפסול זה הוא מדרבנן, דמאין לנו ללמוד מתחילתה של פרה. [והא דהסח הדעת פוסל אחר קידוש, משום דאיירי בהסח הדעת של תרומה וקדשים, וכמש"כ לעיל].

**דעת התוספות [פסחים וגיטין]**

בפ"ט מ"ג איתא, דבהמה וחיה ששתו ממי החטאת הרי המים פסולים. ופירש רש"י בחולין [ט ב] בפירושו הראשון, דהמים פסולים משום מלאכה. וכן כתבו התוספות בפסחים [יח א] ובגיטין [פו א], וכתבו, דאיירי דוקא קודם קידוש, דלאחר קידוש אין מלאכה פוסלת. ומבואר מדבריהם כדעת התוספות בבבא קמא והרשב"א, דאף מלאכה בגוף המים פוסלת רק קודם קידוש, שהרי שתיית הבהמה היא מלאכה בגוף המים, ודלא כדעת המאירי.

אך החזון איש [ז יד] כתב לפרש בדבריהם, דאין כונתם לפסול מלאכה הנלמד מלמשמרת, דהא הם לא שתו לדעת הבעלים, ומלאכה פוסלת דוקא אם היא נעשתה לרצון הבעלים או לרצון עושה המלאכה. אלא כונתם להא דאיתא במסכת סוטה, [טו ב] דמים שנעשו בהם מלאכה אינם נחשבים "מים חיים", ולכן גם שתיית הבהמה פוסלת. ופסול זה קיים רק קודם קידוש, לפי שלאחר קידוש אין צריך שיחשבו מים חיים. ולפי זה יתכן דמלאכה שבגוף המים שנעשתה לדעת הבעלים פוסלת גם לאחר קידוש, כדעת המאירי.

**דעת רש"י**

בדעת רש"י יש לעיין, דהנה במסכת גיטין שם כתב, דמי חטאת נפסלים במלאכה כדתניא בספרי, למשמרת מה ת"ל, שיכול אין לי שתהא מלאכה פוסלת אלא בפרה, במים מנין, ת"ל למשמרת למי נדה. כלומר, שיהיו משומרות לכך ולא לדבר אחר. ומבואר דאף מלאכה בגוף המים פוסלת מחמת הפסוק למשמרת, ועל זה קתני יכול אפילו קידשו וכו', ומבואר דאין מלאכה בגופן פוסלת לאחר קידוש.

ומאידך במסכת יומא [יד א] כתב, דהא דתנן נתכוין להזות על האדם והזה על הבהמה לא ישנה, היינו, שהמים נפסלו במלאכה. והתם הא איירי לאחר קידוש, שהרי הוא עומד להזות מהמים, ומכל מקום מלאכה פוסלת, משום שהמלאכה נעשתה בגוף המים?

ובאמת התוספות ישנים ביומא שם כבר הקשו על רש"י, הא איירי לאחר קידוש, ואין מלאכה פוסלת אחר קידוש? ותירצו, דשמא ההיא מדרבנן. וביאר השיח יצחק בביאורו על התו"י שם, דכאשר המלאכה נעשתה בגוף המים, החמירו חכמים לפסול אף לאחר קידוש. ולפי"ז ניחא, דודאי מהתורה מלאכה בגוף המים הוי כמלאכה אחרת, ותרוויהו ילפי מלמשמרת, ואינם פוסלים לאחר קידוש, אלא שחכמים החמירו במלאכה בגופן לפסול אף לאחר קידוש.

אך יש לעיין במה שכתב רש"י "כלומר, שיהיו משומרות לכך ולא לדבר אחר", דהא הספרי לא איירי רק בעושה מלאכה בגוף המים, אלא אף במלאכה אחרת שעושה בשעת שמירתו, ועל זה לא שייך לומר דעל ידי המלאכה המים שמורים לדבר אחר?

עוד יש לעיין, לדעת רש"י מדוע שקל כנגדן אינו פוסל את המים בלא הסח הדעת, הרי איירי הכא קודם קידוש, [דרש"י הביא את המקור לפסול מהספרי דילפינן מלמשמרת, והתם איתא יכול אפילו קידשו וכו'], וכהר"ש והרא"ש נמי אין לומר, שהרי דעת רש"י שמלאכה פוסלת משום הסח הדעת, וזה תלוי במי שבמציאות שומר על המים, ואין צריך שיתמנה להיות שומר מטעם הבעלים, ואם כן מדוע אין מלאכה פוסלת? ואולי יש לומר דאיירי אחר קידוש, והפסול בשקל משקלות בגופן הוא מדרבנן, וכמו שכתבו התוספות ישנים בדעת רש"י. [ואף שרש"י הביא את המקור מהספרי ושם מבואר דרק קודם קידוש מלאכה פוסלת, י"ל דרש"י הביא רק את מקור הפסול, אך באמת הכא הפסול במלאכה בגופן הוא מדרבנן].

במקדש דוד [נא ב] הקשה על רש"י, מדוע הוצרך להביא את המקור מהספרי, הרי איירי הכא בעושה מלאכה בגוף המים, ובזה יש לפסול אף בלא דין למשמרת, שהרי קיי"ל במסכת סוטה דמים שנעשו בהם מלאכה לא חשיבי "מים חיים"? [לכל הראשונים שסוברים דמלאכה בגופן אינה פוסלת אחר קידוש אין להקשות מדוע לא יפסלו המים מדין מים חיים. דעל זה יש לומר כהחזון איש דלאחר קידוש אין צריך שיחשבו מים חיים. ורק על רש"י שכתב דהמקור לפסול מלאכה בגופן הוא מדין למשמרת קשה כנ"ל].

העולה מדברינו, שלפי המאירי מלאכה בגוף המים פוסלת אף אחר קידוש. וכן דייק השער המלך בדעת הרמב"ם. וכן בפשטות דעת הראב"ד, והטעם הוא משום דילפינן מתחילתה של פרה. ולדעת רש"י מלאכה בגופן פוסלת אחר קידוש מדרבנן.

אך לפי התוספות בבבא קמא והרשב"א, אין מלאכה פוסלת אחר קידוש כלל.