שיעור ד להדפסה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורי שמיטה תשפב / שיעורים מוכנים

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות שביעית**

**שיעור ד**

# הוצאת עציץ מהבית לחוץ

# דין עציצים בבתים שלנו

כבר נתבאר חילוקי הדין בין עציץ נקוב לעציץ שאינו נקוב, ויש לדון בבתים שלנו שיש בהם ריצוף, דכל הגידולים שבבית, אף אם גדלים בעציץ הנקוב, יחשבו כעציץ שאינו נקוב, משום שהריצוף חוצץ בפני היניקה, אמנם ידוע דעת החזו"א דמרצפות שלנו אינם חוצצים בפני היניקה (כמובא באורחות רבינו חלק ב עמוד שס, במכתב מהגר"ש וואזנר זצ"ל, ובתו"ד שם כתב וז"ל 'וזכור אזכור, שזמן קצר אח"ז הגבהתי אבן כזאת שעמד עליה עציץ נקוב, וראיתי שכנגד מקום היניקה של העציץ יש חור באבן הבאלאטע מתחתיו, וניכר היה בבירור שזה מחמת כח היניקה של העציץ, ואמרתי ברוך שבחר בהם ובמשנתם' ע"ש), ובטעם הדבר הסתפק הגר"ש וואזנר (שם) אם הוא מפני שדין המרצפת כחרס, או משום שהוא כעפר קשה, ומסיק שם שכמדומה שהחמיר משום שהוא כעפר קשה.

ובמרצפות העשויות מפורצלן נראה דמפסיק טפי, וכמו שמצינו בעניין בליעות של איסור והיתר שהפורצלן אינו בולע כלל (עיין לדוגמא בשכנה"ג או"ח סימן תנא בהגהות ב"י אות ל שכתב שכלי פרפוריש [היינו כלי פורצלן] דינם ככלי זכוכית שאינם בולעים). וכן יש להקל שאם העציץ מונח על צלחת העשויה מפלסטיק קשיח, דחשיב כעציץ שאינו נקוב [ובצלחת העשויה מפלסטיק דק יש להחמיר שלא חוצץ].

# עציץ שנופו יוצא החוצה אם חשיב כמחובר

כתב המשנה למלך (פרק ב מהלכות בכורים הלכה ט, ד"ה ודע שמה) שעציץ שאינו נקוב שענפיו ועליו יוצאים אל מחוץ לעציץ, דינו כעציץ נקוב, משום שהנוף יונק מהקרקע שתחתיו. וכ"כ החזו"א (סימן כב ס"ק א) שיש ליזהר שלא יצאו הנופות חוץ לעציץ שאז דינו כמחובר [ובאורחות רבינו (חלק ב עמוד שס) כתב דע"י יניקת הנוף נעשה הנוף עצמו כעציץ נקוב, אך העציץ עצמו עדיין נחשב לאינו נקוב, ומשום כן התיר לעדור ולעשות שאר מלאכות בעציץ עצמו ע"ש].

אמנם הגרי"ש אלישיב זצ"ל (קובץ תשובות חלק א סימן רלב) הביא דעת הבית דוד (סימן א) שהנוף היוצא מן העציץ אינו נחשב כמחובר, ודחה את ראיות המשל"מ. ומסיק שם שבעציצים שלנו המונחים ע"ג מרצפות, אף אם הנוף יוצא החוצה יש להקל דנחשב כעציץ שאינו נקוב, כיון שיש פוסקים החולקים על המשל"מ, ועוד דהרי אף הנופות יוצאים ע"ג מרצפות, ויש עוד צד שהמרצפות חוצצים בפני היניקה והוי כעציץ שאינו נקוב.

# עציץ שנפל בבית אם מותר ליישרו

עציץ שאינו נקוב הנמצא בבית, ונפל העציץ על צידו יש לדון אם מותר להרימו וליישרו.

דהנה כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ה) שלא יפסג את האילנות, וביאר הדר"א (ס"ק מז) באחד הפירושים שהוא אילן שענפיו נוטין לכאן ולכאן, וקושרים אותו כדי שיעלו הענפים למעלה, ולא יכבידו על גוף האילן ע"ש, ומבואר שיש איסור לעשות מלאכה כדי שיעלו העלים ישר. אכן נראה דמלאכה זו אסורה רק מדרבנן, ויש להקל לעשותה בעציץ שאינו נקוב בביתו, ובפרט שאם לא ירימו את העציץ יש לחוש משום הפסד [ואף אי נימא שכשנופל העציץ הוא יונק גם מן הצד ונעשה כעציץ נקוב, כמבואר במשנה בעוקצין (פרק ב משנה י) מכל מקום אין איסור להרימו, דכשמרימו הוא נעשה כעציץ שאינו נקוב].

אכן אם בנפילת העציץ יצא ממנו העפר, והוא רוצה להוסיף עליו אדמה, אין להקל בזה, כיון שיש לחוש משום מלאכה דאורייתא של חורש אפילו אחר הזריעה (עיין ברמב"ם פרק ב הלכה יא ובדר"א שם).

# גידולי 'נבטים'

ואחר שנתבאר שאין להקל לזרוע בעציץ שאינו נקוב בביתו אלא רק בשעת הדחק, יש לדון אם מותר לאכול 'נבטים' הגדלים בבית או שיש להחמיר בזה.

ונקדים הקדמה על אופן גידול הנבטים, מצוי בימינו שני מיני 'נבטים' שיש עליהם הכשר למהדרין 'נבטים עבים' (הנקראים גם 'נבטים סינים'), ו'נבטי אלפלפא' [ושאר הנבטים גדלים ב'חממות' רגילות, ודינם כירקות עלים הגדלים ב'מצע מנותק', שנתבאר כבר בשיעורים (שיעור ג) שיש מחמירים שלא לאוכלם, וגם מצוי בהם יותר חרקים]. ואופן היצור שלהם הוא שמניחים את גרעיני הנבטים על משטח העשוי מרשת מתכת, ומתיזים עליהם מים למשך 3-4 ימים, ולאחר מכן הם מתנפחים ונעשים 'נבטים' [ואותם גרעינים של הנבטים העבים מיובאים מסין, ו'גרעיני האלפלפא' גדלים בארץ ונשמרים מ'שישית'].

והנה במציאות הבריאה שכל הגידולים מתפתחים ע"י קרני השמש, וזה תנאי הכרחי לגידול כל הצמחים [ורק גרעינים הנובטים בתוך האדמה, גדלים בלא שמש מכח החומרים הנמצאים בתוך הגרעין], אך אותם 'נבטים' אינם ניתנים לגידול לאור השמש, ואינם צריכים עפר כדי לגדול, ואדרבה מקום גידולם הוא רק בבית ובמקום חשוך, כיון שאינם גדלים באדמה, אלא רק מתנפחים ע"י שמטפטפים עליהם מים.

ועל כן נראה דשרי לגדל את אותם ה'נבטים', דלא דמי לגידולים הגדלים בבית שיש ספק בירושלמי אם יש בהם קדושת שביעית, וקיי"ל דלכתחילה לא יזרע אפילו בעציץ שאינו נקוב [כמו שנתבאר לעיל בשיעורים (שיעור ג)], משום ששם הוא עושה 'מעשה זריעה', ורק יש שהקילו אם עושה כן במקום שאינו מיועד לזריעה, אך כאן אין על זה 'שם זריעה' כלל, דאינו אלא ניפוח של הזרעים. וכעין זה כתב הדרך אמונה (בביאור ההלכה פרק ד הלכה ג ד"ה כגון) לגבי כמהין ופטריות שאין בהם איסור ספיחין כלל, ואין בהם קדושת שביעית, כי אין להם שורשים כלל ע"ש.

ואף שה'נבטים' אינם יונקים מהקרקע שמתחתם, מכל מקום לכתחילה החמרנו שיניחו ניילון בין המשטח שעליו גדלים ה'נבטים' לאדמה [משום שבכך הוא נחשב כ'עציץ שאינו נקוב' לכל הדיעות]. ועולה לדינא שאותם הנבטים [היינו ה'נבטים סינים' וה'נבטי אלפלפא'] אינם קדושים בקדושת שביעית, ואפשר לאוכלם ללא חשש כלל.

# גידולי מים

ומה שמגדלים בגידולי מים, היינו שמגדלים בחממות ירקות עלים וכדו', ובמקום לשתול אותם בעפר מניחים אותם בתוך מים, ומוסיפים למים כל מיני חומרים שיש בעפר המסייעים לגידול, נראה דיש להחמיר בזה, שע"י החומרים שנמצאים במים דינו כמונח באדמה, דזו היא צורת גידולו, ודינו ככל עציץ שאינו נקוב, וכ"כ הדר"א (בצה"ל פרק א ס"ק קי) בשם החזו"א דגידולי מים נחשבים כמו עציץ שאינו נקוב [וכעין זה מצינו בדרך אמונה בתרומות (פרק ב הלכה א בביאור ההלכה ד"ה אוכל) שכתב על אותם גידולי מים שעושין היום שנותנין מים בתוך כלים וזורעין בתוכן בלי עפר, שאולי המים נחשבין ג"כ כעפר מדרבנן כיון שצומח ע"י זה ע"ש].

# להתפלל על הגשמים

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ז) סוקרין את האילן בסקרא, וטוענין אותו באבנים. ובדרך אמונה (בביאור ההלכה ד"ה סוקרין) הביא את דברי הירושלמי (שביעית פרק ד הלכה ד) שאין תולין תוכין בתאנה (היינו שלוקחין יחור מתאנה ואמרים לחש וסגולה. הרידב"ז שם) ובירושלמי שם הקשה מהברייתא דאילן שהוא מנבל פירותיו (משיר פירותיו) סוקרין אותו בסקרא ומטעינים אותו באבנים, ומבהתין אותו דיעביד (מבהילין אותו שיעשה פירות, ומבואר דמותר לעשות סגולה ולא מקרי עבודה), ומתרץ בירושלמי שלעולם אסור לעשות סגולה לאילן, אך כשעושים כן כדי שלא ישיר פירותיו הוי כאוקמי אילנא דשרי, ואם עושים כן כדי שיעשה עוד פירות, הוי אברויי אילנא דאסור. ומבואר דאסור לעשות סגולה באילן כדי שיעשה עוד פירות וחשיב כ'עבודה'.

ובביאור ההלכה שם בהמשך דבריו כתב דכל האיסור היינו כשהוא עושה מעשה בגוף האילן, כמו שכותב שטר ותולה בה כדי שיתפללו אסור בשביעית, אך כשאינו עושה מעשה בגוף האילן שרי. ובזה ביאר הטעם שמותר להתפלל על גשמים בשביעית, דכיון שאינו עושה מעשה שרי. וכוונתו שהאיסור הוא רק כשעושה מעשה בגוף האילן אסור, אך אם תולה פתק במקום אחר שיתפללו על האילן שרי [וכן מבואר להדיא בגמרא בתענית (יט, ב) דמתריעין בשביעית על הגשמים מפני פירות האילן. ואף שנחלקו שם ת"ק ורשב"ג אם מתריעין על האילנות בשביעית, ביאר החזו"א (סימן כב ס"ק ד) שהטעם שאין צריך להתריע על פירות שביעית, היינו משום שהתורה סמכה על הפירות של השנה השישית, ולכן אין ראוי להתריע על פירות של שביעית, והיינו שאין חיוב להתריע עליהם, אך נראה דלכו"ע מותר להתפלל על זה וכנ"ל].

# היתר לעשות מלאכה במקום הפסד

כתב הרמב"ם (פרק א הלכה ז) שהמקשקש בזיתים לסתום את הפצימין מותר, ולאחר מכן בהלכה ח הביא את ההיתר להשקות בית השלחין, ובהלכה ט הביא את ההיתר לעשות עוגיות לגפנים, ואחר כך כתב הרמב"ם (הלכה י) וז"ל 'ומפני מה התירו כל אלה, שאם לא ישקה תעשה הארץ מלחה וימות כל עץ שבה', ומשמע שכל ההיתרים שנאמרו כאן הם משום פסידא, דיש לחוש שימותו העצים הגדלים בה.

ובדר"א (ס"ק פד) הביא מהחזו"א (סימן יז ס"ק כ) שנסתפק האם גם ההיתר של עוגיות לגפנים, שכתב הרמב"ם בהלכה ט, הוא רק משום פסידא, או שהיתר זה הוא משום 'אוקמי אילנא'. ויש נפק"מ בין ההיתר של 'אוקמי אילנא' להיתר של 'מקום הפסד', כמו שהובא לעיל בשיעורים (שיעור ב) בשם החזו"א (במכתבים שהובאו בסוף הספר דר"א אות ח ס"ק א), דההיתר לעשות מלאכה 'לאוקמי' היינו שאין זה נחשב כ'מלאכה' כלל, ולכן שרי לעשותה לכתחילה בשביעית, אף אם אפשר לעשותו לפני כן, אך ההיתר לעשות מלאכות במקום הפסד הוא בגדר 'דחויה', ואין להקל לעשותה בשביעית אם אפשר לעשותה קודם לכן, וכן אם אפשר לעשותה לאחר השביעית, אין להקל לעשות כן בשביעית.

# איזה מלאכות הותרו במקום הפסד

נחלקו הראשונים איזה מלאכות הותרו במקום הפסד, דעת הריטב"א (מו"ק ב, א ד"ה ובשביעית) והנמוק"י (א, א מדפי הרי"ף) שלא כל המלאכות הותרו במקום הפסד, אלא רק השקיה שהיא מלאכה הנעשית תדיר, אך מלאכות חשובות שעושים אותם אחת בשנה לא הותר [ובריטב"א הוסיף שאין להיתר לעשות מלאכות שיש בהם טורח, ובאחרונים הקשו דמפורש בירושלמי (שביעית פרק ב הלכה ז מובא לקמן) שלא אסרו בשביעית מלאכה של טורח]. אך מסקנת החזו"א כדעת הרמב"ם שכל המלאכות שאיסורן מדרבנן הותרו במקום הפסד, והיינו משום דשביעית בזמה"ז הוא רק מדרבנן, ומלאכה שאיסורה רק מדרבנן הוי כתרי דרבנן.

ומה שהתירו לעשות מלאכות במקום הפסד, מבואר בחזו"א (סימן כא ס"ק יז) שאין להתיר אלא במקום הפסד גדול, דהביא שם שרבי שמעון התיר להוריד את העלה משום הפסד, ורבנן החמירו, וביאר החזו"א דס"ל לרבנן שאין להתיר אלא כשיש הפסד גדול, ומשמע שכל ההיתר לעשות מלאכות במקום הפסד היינו דווקא כשיש הפסד גדול.

# היתר השקיה בבית השלחין

ברמב"ם (שם) משמע שההיתר להשקות בית השלחין הוא כדי שלא ייפסד, והנה הירושלמי (מו"ק פרק א הלכה א) הקשה מדוע התירו להשקות בית השלחין רק בשביעית ולא בחול המועד, ותירץ שיש איסור להשקות בית השלחין משום 'טירחא', ולכן לא התירו לטרוח בחוה"מ, אך בשביעית שרי. עוד תירץ הירושלמי שבחול המועד אסור להשקות, כיון שהוא נמנע מהשקיה רק למשך שבוע ימים, אך בשביעית התירו להשקות כי אי אפשר שלא ישקה את השדה במשך שנה שלימה. אך הקשה הירושלמי דלפי התירוץ השני שהתירו להשקות בשביעית משום שאי אפשר שלא ישקה במשך שנה שלימה, א"כ קשה שבשבוע האחרון של השמיטה הוא יצטרך להפסיק להשקות, שהרי באותו שבוע אפשר לו להימנע מהשקיה.

ותירוץ הירושלמי אינו מוכרע, דיש שנקטו שמסקנת הירושלמי דעל כרחך התירו השקיה בשביעית בהרווחה, אף כשיכול להימנע מאותה השקיה [וכתב החוט שני (פרק א הלכה י עמוד קכג) דלפי"ז מוכח שמותר להשקות בהרווחה, אפילו כשלא ברור שיהיה לו הפסד ממניעת אותה השקיה, ואינו כמו שאר מלאכות שלא התירו אלא במקום הפסד ברור. וכן דקדק מהחזו"א (סימן יד ס"ק ט) שיש להקל לעשות בית השלחין גם להרווחה]. ובהערות על החוט שני ציינו לדברי הנודע ביהודה (אורח חיים תניינא סימן קא) שנקט דמסקנת הירושלמי מכח הקושיא, דהאיסור להשקות בית השלחין הוא משום טירחא כתירוץ הראשון, והתירוץ השני נדחה.

# לקנות תפוזים שמשקים אותם בשביעית

ותפוזים המצויים בשנה השביעית שחנטו בשישית ומשקים אותם בשביעית יותר מהנצרך להם כדי שלא יפסדו, יש לדון אם נאסר לאוכלם מדין 'נעבד' [וכמבואר בדר"א (בציון ההלכה פרק ד ס"ק קפח) שיש איסור נעבד אפילו בפירות שאין בהם קדושת שביעית]. ולפי מה שנתבאר לעיל מהחוט שני שמותר להשקות בהרווחה אפשר שיש להקל טפי בהשקיה, דאין לאסור משום 'נעבד'.

וכן כתב החזו"א (סימן כא ס"ק טז) שהיקל בשנת תשי"ב [שהייתה שנת שמיטה] לאכול תפוזים שחנטו בשישית, אף שאפשר שהשקו אותם בשביעית יותר מהצורך, ואולי משום שלא החמיר כל כך ב'נעבד', אך יתכן שרק בזה היקל משום שבנעבד של השקיה יש להקל טפי וכנ"ל.

# לעשות עבודה בעצי בושם, בהדסים ובערבות

כתב החזו"א (סימן יד ס"ק ט) בשם המבי"ט (סימן סד) שמותר להשקות עצי בושם וכיוצא בזה, ואף שהפסדן מועט. ומבואר דאין חילוק אם הפסידא היא בפירות העומדים לאכילה או בעצים הגדלים לריח, אלא כל שהוא לצורך האדם מותר לעשותו כשיש פסידא. וכן דקדק החוט שני (פרק א הלכה י עמוד קכה), והוסיף דמהאי טעמא מותר להשקות עץ ערבות העומד לקיום מצוות ד' מינים, דכיון שיש בהם צורך מצוה, חשיב גם כן כצורך האדם, ולא גרע מעשבי בושם.

ובהמשך דבריו הסתפק החוט שני (שם) אם מותר לגזום את ענפי ההדס כדי שייצאו משולשים, דאף שנתבאר שכל דבר שהוא צורך האדם מותר, וצורך מצוה חשיב גם כן כצורך האדם, הכא שעיקר השימוש הוא לריח, ולעניין זה אין תועלת בכך שיהיו ההדסים משולשים, ולכן י"ל שאין להתיר לעשות מלאכה כדי שיהיו משולשים. ואמנם המציאות שמגדלים את ההדסים בעיקר לצורך המצוה וא"כ יש להתיר לעשות מלאכות לצורך השימוש של המצוה. ומכל מקום לדינא נראה שיש להחמיר.

# לטפל בעץ כדי שהאתרוגים יהיו מהודרים

וכעין זה כתב החוט שני (שם) שיש לדון אם מותר לעשות מלאכה בעץ האתרוגים כדי שיוציא אתרוגים מהודרים [והדבר מצוי באתרוגים של 'אוצר בית דין', שרוצים להסיר את הקוצים שסביב הפרי כדי שיצא האתרוג נקי ומהודר, ובלא זה רוב האתרוגים נפסלים], דלפי מה שנתבאר דכל דבר שיש בו צורך מצוה חשיב כצורך האדם, ומותר לעשות מלאכה כדי שלא להפסיד צורך זה, יש מקום להקל לעשות מלאכות כדי לשמור על כשרות האתרוג ונקיותו, אך כתב שם שאפשר שיש להחמיר בזה משום שעיקר השימוש של אתרוג הוא לאכילה, ורק יש מצוה ליטול אתרוג של אכילה לצורך קיום המצוה, וא"כ י"ל דלא דמי לערבות שכל מטרת גידולם הוא רק כדי שיקיים בהם את המצוה. ובאמת בזמנינו שאין אוכלים כלל את האתרוג, לכאורה יש להקל בזה יותר שהרי עיקר גידולו הוא כדי לקיים בזה את מצוות נטילת ד' מינים.

אכן הדר"א (בציון ההלכה פרק א ס"ק קעח, וכן בבה"ל שם ד"ה ומפני) הביא מהגרי"ש אלישיב שאסור להוריד את הקוצים בעץ האתרוג כיון שמלאכה זו נעשית רק לצורך קיום המצוה, וכן כתב שם שאסור לעטוף את האתרוגים שלא ינזקו.

ולמעשה המנהג בחלק מהמקומות שבאתרוגים של 'אוצר בית דין' מקילין להוריד את הקוצים שסביב האתרוגים, או לעוטפם על העץ שלא ינזקו. ונראה שלכל הפחות לעניין דיעבד בוודאי יש להקל בזה, שאין בו משום 'שמור ונעבד'.

ולהרבות בהשקיית עצי פרי כדי שייצאו פירות גדולים, נראה שאם לא יצליח למכור את הפירות אם ישארו בקוטנם חשיב כמקום הפסד, ומותר לו להרבות בהשקיה כדי שיגדלו, אך אם רוצה שישתבחו יותר אסור לו להרבות בהשקיה בשביל כך. ולהרבות בהשקיה כדי שיצאו האתרוגים שבעץ בשיעור כביצה נראה שיש להקל, משום שאתרוגים קטנים לא יוכל למוכרם וחשיב הפסד, וכ"כ בשם הגריש"א.

**הדינים העולים:**

1. עציץ נקוב המונח על גבי ריצוף י"א שנחשב כעציץ שאינו נקוב ויש מחמירים. ובריצוף העשוי מפורצלן יש להקל. וכן אם מונח העציץ כולו על צלחת העשויה מפלסטיק עבה יש להקל.
2. המשנל"מ החמיר שאם הנוף של עציץ שאינו נקוב יוצא מהעציץ חשיב כנקוב דהנוף יונק מהקרקע, והבית דוד חלק. ודעת הגריש"א שאם יוצא מע"ג מרצפות יש להקל.
3. עציץ שנפל בבית יש להקל להרים אותו, אך אסור להוסיף לו עפר.
4. 'נבטים עבים' ו'נבטי אלפלפא' מותר לאוכלם ואין בהם קדושת שביעית כלל.
5. 'גידולי מים' דינם כעציץ שאינו נקוב שלכתחילה אסור לזורעם.
6. אסור לתלות שטר על האילן עצמו שיתפללו עליו שיוסיף פירות, וכדי שלא יפסד שרי. ואם אינו תולה על האילן עצמו שרי.
7. התירו לעשות את כל המלאכות במקום הפסד, אך צריך שיהיה הפסד גדול.
8. התירו להשקות בית השלחין משום פסידא, ולדעת החוט שני מותר להשקות בהרווחה.
9. תפוזים שחנטו בשישית מותר לאוכלם אף שהשקו אותם בשביעית.
10. מותר לעשות עבודה בעצי בושם וכן בעצי ערבות.
11. לעשות מלאכות כדי שיצאו הדסים משולשים, או כדי שיצאו אתרוגים מהודרים י"א שאסור דלא חשיב כ'הפסד', ויש מקילין.

נכתב ע"י א.ה. והוגה ע"י מו"ר שליט"א

השיעור נמסר בביהכנ"ס אוהל איתן מידי יום ה' בשעה 22:30

ניתן להאזין בקול הלשון בשידור ישיר וגם אח"כ בשמיעה חוזרת