16. בדין ניעור בלילה לגבי ברכות התורה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / שיעורי ליל שב_ק / תשפד

#### ליל שבועות פ"ד – שיעור בית המדרש הגדול נוה יעקב

# דין ניעור בלילה לגבי ברכת התורה ושאר ברכות

### מה נחשב הפסק לגבי ברכות התורה

א] מבואר בגמ' ברכות י"א: וכן נפסק בשו"ע שהשכים לשנות קודם אהבה רבה צריך לברך ברכת התורה והנה בפשוטו הוא ככל דין ברכת המצות ולפ"ז כל שהיה הפסק שמחיב ברכה בעלמא בברכת המצות גם כאן זה מחיב ברכה ודנו הראשונים מה נחשב הפסק שמחיב לחזור ולברך ברכות התורה ומצאנו בזה כמה שיטות התוס' הביאו י"מ שכל שהתעסק בעסקיו וחוזר ולומד צריך לברך דהינו שזה כגדרי היסח הדעת רגיל ועיין ב"י שהביא שיטות שאפילו אם יצא לבית הכסא או בית המרחץ הוי הפסק וצריך לחזור ולברך כיון שבמקומות אלו לא יכול ללמוד חשיב הפסק אמנם כתב שהמנהג לא לברך ויש ראשונים שכתבו שמי שדעתו לחזור ללמודו מיד שיכול כה"ג לא חשיב היסח הדעת ואינו צריך לברך שדעתו על תלמודו אבל מי שלא היה דעתו לחזור וללמוד ולבסוף חזר ללמוד כה"ג צריך לברך אמנם יש ראשונים שכתבו שכיון שזה דין האדם לחזור ללימודו מיד שיכול לכן לא חשיב היסח הדעת ותמיד בחוזר ללימודו אין צריך לברך

והנה בפשוטו עדין במי שישן ביום שינת קבע בזה וודאי הוי הפסק וכן נקט הרא"ש וכן הביא הב"י מעוד ראשונים אמנם הב"י הביא מהאגור שהמנהג שלא מברכים גם על שינת היום דהינו שגם זה לא הוי הפסק והנה בפשוטו השיטה שסוברת ששינה לא הוי הפסק זה מצד שאין מושג של הפסק כיון שאדם חייב ללמוד כל רגע שיכול ולכן ודאי שהיא סוברת שגם מי שאין דעתו ללמוד ואחרי זה החליט ללמוד לא צריך לברך וכן הוא ברוב האחרונים אמנם במג"א מבואר חידוש שאפילו ששינת היום לא הוי הפסק אבל אם לא היה דעתו כלל לחזור וללמוד בזה הוי הפסק דהינו שהסברא שכיון שהוא חייב שום דבר זה לא הפסק זה רק אם דעתו לקים החיוב וחי בכזו צורה [והמשכנ"י סימן ס"ה תמה עליו]

והנה גם לשיטות אלו ששינת היום הוי הפסק אבל ודאי שמברכים כל בוקר ברכות התורה וצ"ב החילוק ואם שינת היום שזה היסח הדעת גמור לא הוי הפסק למה שינת הלילה זה אחרת וכבר תמה בזה בשיבולי הלקט תפילה סימן ה' בשם ר' עזריאל ונאמרו בזה כמה שיטות ויש בזה כמה נפק"מ ונבאר הדברים בס"ד

### שיטת הרא"ה

ב] א. עיין ח' הרא"ה ברכות וכן הוא בשבולי הלקט ענין תפילה ה' ששינת היום כיון שאסור לישן ביום וזה לא זמן שינה מצד טבע העולם ממילא אין השינה נחשב הפסק אלא רואים את המשך הלימוד כדבר אחד ואין סיבה לברך אבל שינת הלילה שזה זמן שינה חשיב הפסק וכה"ג צריך לברך ובפשוטו לפ"ז אם ישן שינת הלילה שינת קבע פעמים בזה ודאי יצטרך לברך פעמים וכן הוא בפשוטו שיטת הפר"ח דמשמע שהסכים אם המנהג ששינת היום לא הוי הפסק אבל נקט שבשינת הלילה אם ישן פעמים צריך לברך פעמים והנה בדבריו מפורש שמדובר שמראש היה מחלק את שינת הלילה לשנים שהיה קם לומר תיקון חצות וחוזר לישן וגם כה"ג נקט שזה מחיב שני ברכות ויש מקום לומר על פי דרכם שרק שינה שהיא נעשת בתור גמר היום ושאחרי זה מתחיל יום הבא זה סוג שינה שחשיבה הפסק אבל כל שזה לא כך אפילו שזה שינת הלילה אין זה הפסק וכן הגר"ח הביא מהחזו"א שאם ישן בלילה אם בגדיו הוי עדין בגדר שינת ארעי

### שיטת תר"י

ב. עיין תר"י ובשו"ת הרשב"ש סימן ר"ג שביארו שכל הלימוד של אותו היום זה נחשב מצוה אחת ובזה הלילה הולך אחרי היום דהינו שגם אם ממשיך בלילה אין זה מצוה אחרת אמנם אם הלך לישון וקם בזה מתחיל יום חדש וזה נחשב קיום מצוה אחרת ולכן זה סיבה לברך והאריך בזה המשכנות יעקב סימן ס"ה וכן הוא בהגהות הגר"ח צאנזר ותמהו על הב"י שלא ביאר כן והנה לפ"ז אם אדם ישן פעמים בלילה לא יצטרך לברך אלא פעם אחת ומסתבר לאחר השינה העיקרית שאז רואים את זה כיום חדש ויתכן שכל שמראש הלך לישון על דעת שזה יהיה שינת הלילה ולבסוף התעורר לאחר קצת זמן יש לדון האם המצוה כבר נגמרה וחייב לברך [ויתכן שכה"ג באמת יצטרך לברך פעמים] או שכיון שעד כמה שקם לאחר קצת זמן ואין הלימוד אחרי זה כהתחלת היום החדש אלא כהמשך היום הקודם ממילא לא צריך לברך ואין לטעון שזה הסיח הדעת שהלך לישון דזה עצמו בכלל הסברא שכיון שיש חיוב ללמוד כלרגע ממילא גם מונח בדעתו שאם יקום הוא ימשיך ללמוד ואין כאן היסח הדעת וצ"ע

### שיטת ר"ת כפי שביארה הגר"ז

ג. עיין ב"י שהביא את שיטת ר"ת שהובא בתוס' שגם אם ישן שינת קבע על מיטתו אין לו לברך אלא בעלות השחר של יום הבא וכתב הב"י שבזה אנו לא עושים כשיטתו אלא כשקמים מברכים דהיינו ששיטת ר"ת שכל יום מחיב ברכה והקובע של יום זה עלות השחר ואנו סוברים שהקובע של יום זה לא עלות השחר אלא ברגע שהלך לישון וקם זה נחשב יום חדש וזה מחיב ברכה ולכן אנו לא מברכים על שינת היום אלא בקומינו בבוקר והנה בביאור סברת ר"ת עיין גר"ז ס"ז שביאר שס"ל שהדין של ברכות התורה זה כדין ברכת השחר שמברכים פעם ביום והוא ס"ל שהקובע זה עלות השחר שזה יום חדש אמנם אנו הרי מברכים ברכות השחר גם קודם עלות השחר מתי שקמים וממילא אפשר גם אז לברך ברכות התורה והנה מבואר במ"ב שאין לברך הנותן לשכוי בינה קודם חצות וזה מעכב ובפשוטו ה"ה כל ברכות השחר אין זמנם קודם חצות ועיין פסקי הסידור שלפ"ז גם ברכות התורה לדידן שמברכים קודם עלות השחר אין לברך קודם חצות וכדין כל ברכות השחר [אמנם היה אפשר לבאר בדעת ר"ת שס"ל כתר"י לעיל שבתורה הלילה הולך אחרי היום ונקט שגם אם קם באמצע הלילה עדין זה חלק מהמצוה של היום ולכן לא צריך לברך ואנו נוקטים שכל ששין זה כבר שיך ליום הבא]

[והנה הראשונים [רשב"א תרי"ח ברכות י"א: ובהגהות מימוני ה"ת פ"ז ה"כ] הביאו את רש"י שהיה מברך בבוקר שקם והיה מברך עוד הפעם קודם התפילה ואמר שזה כמו שמברכים על התורה בקריאת התורה ותמהו הראשונים בכונתו וביותר תמוה שבספר הפרדס עמוד קפ"ח בשמו שלפעמים היה מברך בבוקר ולא מברך עוד הפעם קודם התפילה וראיתי מביאים מספר עמודי אש שסבר כר"ת שיש מחיב כל יום וכדין ברכות השחר אמנם נקט שיש גם חיוב מצד ברכת המצות והשינה הוי הפסק ולכן אם קם קודם עמוד השחר וקרא בזה היה מברך פעמים ואם היה קם לאחר עמוד השחר ובירך בזה לא היה מברך עוד הפעם והראיה שהביא מקריאת התורה שיש מושג ברכה אפילו שאין חיוב מצד חיוב של לימוד התורה והפר"ח דן מסברא שאם עלות השחר מחיב שיצטרך לברך פעמים אחד כשקם ואחד בעלות השחר והוא כסברא הנ"ל]

### ביאור המג"א והדה"ח והמ"ב בשיטת ר"ת

ד. והנה עיין מג"א סקי"ב שכתב שאם היה ער כל הלילה צריך לברך וביאר שכיון שקי"ל כר"ת שגם שינה ביום לא הוי הפסק א"כ כל יום זה מחיב ברכה א"כ גם בער כל הלילה יברך בעלות השחר והנה שיטת ר"ת שתמיד מברך בעלות השחר אמנם אנו נוקטים שאם ישן מברך מתי שקם ואם היה ער מברך בעלות השחר והנה בפשוטו היה אפשר לומר שכונתו שזה כברכת השחר שהחיוב חל בתחילת היום ואם לא ישן זה בעלות השחר ואם ישן זה מתי שקם ולפ"ז יש חידוש שמי שער כל הלילה לא יכול לומר ברכות השחר מצד מנהגו של עולם עד עלות השחר אמנם עיין מג"א וכן הוא בדבריו סימן תצ"ד שהוסיף שתמיד דעתו לפטור עד שישן ויקום ואם לא ישן דעתו לפטור עד יום הבא דהינו שאין זה כגדר ברכות השחר שיש כאן מחיב בכל יום מצד עצמו [וכגר"ז הנ"ל] אלא שזה סברא בדעת האדם דהינו שמעיקר הדין גם שינת הלילה לא הוי הפסק ואדם יכול לברך ברכה אחת לכל חייו [וכמבואר בדרשות חת"ס ז' אב עמוד קי"ד] רק שדעת האדם שלא לפטור אלא את הלימוד של אותו יום ומה נחשב של אותו יום אם ישן ממילא ברגע שקם זה נחשב למוד של יום חדש ואם לא ישן ברגע שמגיע יום הבא על זה כבר אין דעתו לפטור בברכה הראשונה וכן מבואר במ"ב בשם הדרך החיים שכתב שאם קם אפילו בתחילת הלילה צריך לברך אמנם אם ישן עוד הפעם בלילה לא מברך מצד שדעת האדם לפטור בברכה עד השינה של הלילה הבא ואם ער כל הלילה מברך שדעתו של האדם לפטור רק עד מעת לעת

והנה צ"ב מה פתאום שדעת האדם לפטור רק את אותו יום וצ"ל שכך היה תקנת חז"ל שיברך כל יום ברכת התורה וכלשון המג"א רק שלא תיקנו סתם כמו ברכת השחר אלא יסודו מהדין ברכת התורה שיש לפני לימוד התורה רק העמידו שאדם יכוין לפטור את הלימוד של כל יום וממילא יש לו חיוב ברכה בכל יום וכנ"ל ובאמת אם יכוין לפטור לגמרי גם יום אחר באמת לא יוכל לברך

והנה משמעות הגמ' שאין דין כלל לברך ברכות התורה ורק אם לומד קודם התפילה צריך לברך שהגמ' אומרת השכים לשנות צריך לברך וכן הוא בשיבולי הלקט ועיין עיטור שלכן לא מנה ברכות התורה במאה ברכות דסתם אדם לא צריך לאומרם ולפ"ז צ"ב מהיכי תיתי שאין דעת האדם לפטור על יום אחר וצ"ל שהתקנה היתה שכל אדם יפטור רק את היום הקודם ויברך אהבה רבה על יום הבא ואם לומד קודם יברך ברכות התורה אמנם ברמב"ם שינה מהגמ' וכתב שכל אדם צריך לברך כל יום ברכות התורה קודם התפילה וללמוד כבר ואם קרא ק"ש ואמר אהבה רבה נפטר מברכות התורה ולפ"ז א"ש טפי

והנה מבואר כאן במג"א חידוש ששיך בברכת התורה לכוין שלא פוטר אלא לימוד מסוים ולא לימוד אחר ועיין נשמת אדם כלל ט' שתמה מה שייך לכוין מצוה אחת שיכוין שלא לצאת חלק ממנה וכתב שגם ר"ת שאמר שצריך לברך בעלות השחר זה מצד שהרי הפסיק בשינת הלילה וכיון שיש כאן הפסק בזה יכול לכוין שלא יפטור לאחר ההפסק אבל כל שלא ישן בלילה שאין כאן הפסק בזה ודאי שלא יכול לברך דהינו שנקט שגם לר"ת חלוק אם ישן או לא ישן דאם ישן יש כאן חלוקה לשנים רק שזה לא היסח הדעת והברכה פוטרת את זה אבל בזה מועיל לכוין שלא מוציא רק את אותו יום אבל אם לא הפסיק בזה ודאי לא מועיל לכוין והנה הדבר צ"ע שהרי עד כמה שלמד מחצי הלילה וזה בכלל הברכה הקודמת ואין חלוקה בין זה להמשך הלימוד ממילא לא שיך לכוין שלא פוטר את זה וצ"ל שכיון שכל לימוד זה הוא לא אחד אם הלימוד שעל זה היה הברכה ממילא בזה שייך לכוין שפוטר רק את חלקו והוא חידוש

והנה המג"א סימן תרל"ט הביא את הב"ח שצריך לברך לישב בסוכה על כל סעודה וביאר שמכוין מראש שלא לפטור יותר מזה ותמה שם המג"א מה שייך לכוין שלא פוטר יותר ועיין הגהות חת"ס שם שתמה שהרי לגבי ברכת התורה מבואר במג"א שבהיה ער כל הלילה מברך מצד שכיון לפטור עד יום הבא וכתב שכיון שאינו לומד בתמידות ומפסיק כה"ג יכול לכוין שלא יפטור ובפשוטו כונתו על דרך החיי אדם הנ"ל אלא שנקט שגם ללא שינה תמיד לאדם יש הפסקות משך היום וממילא ביחס לאחר ההפסקות יכול לכוין שלא רוצה לפטור ולכן גם יש כונה שלא רוצה לפטור יותר מאשר עד אור היום

והנה היה אפשר לומר על פי דרכם שאפשר לכוין שלא לפטור רק אם זה לימוד אחר אבל לא שייך שאת אותו לימוד חצי הוא פוטר וחצי לא פוטר ולפ"ז באמת דעת האדם שפוטר את אותו יום ובאמת אם לומד רצוף מקודם עלות השחר לאחרי עלות השחר כיון שזה לימוד אחד בזה לא יכול לכוין שחלק פוטר וחלק לא ובאמת לא חייב לברך אלא כשיפסיק ללמוד וזה יחשב לימוד אחד ולפ"ז ארוחנא שמי שלומד מקודם עלות השחר והגיע עלות השחר הוא לא חייב להפסיק מיד אלא כל שלומד רצוף ממילא ביחס לזה לא היה אפשר לכוין שלא מוציא את זה ויש לדון האם כשישמע הברכה כה"ג באמצע הלימוד האם יצא בזה ידי חובה ועיין לקמן [ובזה א"ש המנהג בליל שבועות ששומעים ברכת התורה רק קודם התפילה שאז מפסיקים הלימוד]

והנה בדברי המג"א מבואר שלשיטת הרא"ש ששינת היום הוי הפסק אם היה ער כל הלילה אין סיבה שיצטרך לברך דתמיד מה שמברך בבוקר כי היה הפסק של שינה אמנם עיין א"ר שכתב שגם לרא"ש חייב כי לא היה דעתו לפטור אלא יום ולילה ולא יותר דהינו שכמו שבר"ת כך הוא האומדנא ה"ה לדידן והנה יתכן כונתו שכיון שהיה דעתו לישון וממילא יצטרך לברך לכן גם כאן אמנם לפ"ז מי שרגיל לישון בצהרים ולבסוף לא ישן יצטרך לברך וזה לא משמע אלא ודאי שדעת האדם עד שישן אמנם כונתו שכיון שכל העולם מברך בבוקר ממילא זה ודאי בדעתו אמנם בפשוטו הביאור במג"א וכל האחרונים הביאור שלר"ת ששינה לא הוי הפסק ובכל אופן חזינן שרבנן תיקנו שאדם יכוין לפטור עד אז ממילא כך הוא דעתו אבל לרא"ש אין לנו שום תקנה דרבנן אלא שכל שיש הפסק זה מחיב ברכה ואם אין הפסק זה לא מחיב ברכה ומהיכי תיתי שדעת האדם לפטור רק את אותו יום

### חידוש רעק"א

ג] והנה המג"א דיק מהשו"ע שגם בהיה ער כל הלילה לא מברך ותמה שכיון שאנו נוהגים כר"ת א"כ יש לברך וכתב שעדיף לשמוע ממישהו אחר ואם לא שמע יברך לבד עכ"ד [אמנם הפר"ח סימן מ"ו דיק מלשון השו"ע שלא מברך בלילה כי הולך אחר היום ולפ"ז בבוקר גם ללא הפסק צריך לבאר וכתר"י לעיל וכן הוא במאמר מרדכי] ועיין רעק"א בגליון שתמה שיתכן שבאמת אצלינו זה ספיקא דדינא ולכן על שינת היום אנו לא מברכים מצד שחוששים לר"ת אבל מאידך אנו גם חוששים לשיטת הרא"ש ושאר הראשונים שנקטו שהקובע זה הפסק של שינה ולכן כל בוקר מברכים מצד שממ"נ צריך לברך אבל כאן שהיה ער כל הלילה אי אפשר לברך מצד סברת הרא"ש [וכן הוא בביאור הגר"א והפר"ח] וע"ש שכתב שלפ"ז אם ישן ביום ולא למד לאחר אהבת עולם שבזה ממ"נ הוא חייב דלרא"ש הרי שינת היום הוי הפסק ולר"ת מה שהגיע יום חדש זה סיבה לברך ממילא הוא יכול לברך והנה דבריו נכונים לסברא שאנו לא מברכים על שינת היום מצד ר"ת וכן אם נימא מצד תר"י שגם זה לא הפסק ורק שיום חדש זה מצוה חדשה א"כ בעלות השחר יש לברך אמנם לסברת הרא"ה והשבולי הלקט והפר"ח ששינת היום לא הוי הפסק אבל שינת הלילה הוי הפסק ממילא אין כאן את הממ"נ וכן הורה החזו"א [וכן כל דבריו זה למה שנקט שאם לא למד אחר אהבת עולם לא יוצא ברכת התורה]

והנה לכאורא מי שמראש לא ברור לו שישן ביום ומתכונן להיות ער כל הלילה שלמעשה לא יוכל לברך בעלות השחר בזה ודאי אדרבא צריך לכוין יום קודם לפטור הלימוד גם את היום הבא ולכאורא כה"ג גם אם לבסוף ישן ביום לא יהיה את הממ"נ של רעק"א וכן מי שחושש לסברת הרא"ה ששינת היום זה לא הפסק ראוי לכוין כך כדי שלא יהיה ללא ברכה לדעת ר"ת וכה"ג גם לר"ת לא יוכל לברך ויתכן שכיון שהוא נוהג שלא לברך אם לא ישן זה עצמו סיבה לומר שבסתמא דעתו לפטור עד שינת קבע בלילה ולפ"ז אם היה דעתו כחזו"א ובסוף הלילה החליט שהאמת כרעק"א לא יכול לברך שכה"ג גם לר"ת זה פוטר ולפ"ז מי שיחליט שנוהג כחזו"א גם לר"ת לא צריך לברך

ולפ"ז יש לטעון עוד שהרי עד כמה שכל שינה זה לא הפסק א"כ לכאורא כל שיטת ר"ת שאם באמת אדם נוהג כך שמברך כל יום בין אם ישן ובין אם לא ישן א"כ זה מונח בכונתו שלא פוטר אלא את אותו יום אבל עד כמה שאנו נוהגים שאם לא ישן לא מברך א"כ אין שום סיבה לומר שדעתינו שלא לפטור אלא את אותו יום אלא ודאי דעתינו לפטור עד שינת הלילה ולפ"ז כל שלא היה שינת הלילה הוא ודאי לא חייב בברכה ולומר שדעתינו שאם ישן ביום כן מכוין להגביל ואם לא לא מכוין להגביל הוא חידוש שהרי כאן צריך ליצור אומדנא דמוכח והרי זה לא ברור דיש צד כרא"ה וכן זה עצמו שאולי לא ישן הוא לא מגביל וכי התוכנית בבוקר יוצרת מה האומדנא דמוכח וצ"ע [אמנם יתכן שלר,ת הרי זה בגדר שאדם עושה על דעת חז"ל וכך דעת חז"ל אלא שיש לעין שעד כמה שלא יברך מצד שכך הוא הדין מספק ממילא גם מצד דעת חז"ל זה כך וצ"ע]

והנה למבואר בדברי המג"א שאדם יכול לכוין שברכת התורה יפטור רק עד זמן מסוים עיין בסידור הגר"א שכתב הגר"י מאלצן שמי שישן ביום ראוי שמראש יכוין שלא רוצה לפטור רק עד זמן השינה אמנם הפוסקים לא הציעו עיצה זו ומשמע שלדעת ר"ת יש לנו מקור ששיך לכוין שלא מוציא אלא עד זמן מסוים אמנם לשאר הראשונים שהכל תלוי בהפסק ממילא כל שזה לא הפסק כיון שהוא מחויב ללמוד זה נחשב כמו מצוה אחת שלא שייך לכוין שיוציא רק חלק וכטענת החיי אדם ועיין בה"ל סימן נ"ב שהביא מהפמ"ג שיכוין שלא פוטר באהבה רבה את המשך הלימוד ותמה הבה"ל שכיון שאהבה רבה זה ברכת התורה מה שייך לחלק שזה לא יפטור ההמשך ומבואר כנ"ל שכיון שיש חיוב ללמוד כל הזמן ולכן נקטו הפוסקים דלא הוי הפסק ממילא גם לא מועיל לכוין

אמנם למבואר ברעק"א שיש כאן ממ"נ א"כ לכאורא ממ"נ צריך לברך לדעת הרא"ש צריך לברך כי שינת היום זה הפסק ולדעת ר"ת מוכח שמועיל לכוין שלא לפטור רק עד זמן מסוים וא"כ אם יכוין לפטור עד השינה ממילא יכול ודאי לברך וצ"ע שלא נהגו כן אחרי שהעיקר לדינא שצריך לברך אחרי שינת היום אמנם אם נימא דדעת השו"ע כתר"י שכל יום זה מצוה חדשה א"כ א"ש שיתכן שבאמת לא מועיל לכוין שלא לצאת רק שיום חדש זה מחיב ברכה דזה מצוה חדשה ולכן כשניעור כל הלילה וישן ביום ודאי צריך לברך דלרא"ש צריך לברך ולחולקים כל יום זה מצוה אחרת ולכן מברכים וא"כ גם כאן צריך לברך אבל לא מצד שמועיל לכוין שלא לצאת [וכן לגר"ז שזה כדין ברכת השחר אבל לפ"ז אין לברך גם בישן אלא לאחר חצות] ודו"ק בזה

והנה בעיקר המבואר במג"א שדעת האדם לפטור עד שישן ובער כל הלילה דעתו לפטור עד סוף הלילה יש לעין לדעות שגם תנאי זה נידון של ברירה א"כ לא יועיל התנאי שעשה וצ"ע

### האם יכול לצאת מאדם אחר קודם עלות השחר

ד] הנה המג"א נקט לברך בהיה ער כל הלילה ומבואר בדבריו שזה לאחר עלות השחר ולא קודם ויש לדון האם זה מעכב בדיעבד ונפק"מ גם בשומע ממישהו קודם עלות השחר האם יצא בזה והנה לדעת הגר"ז שזה כדין ברכות השחר א"כ כיון שקי"ל שאפשר ברכות השחר מחצות ממילא גם כאן אפשר מחצות [אבל קודם אי אפשר] אמנם לביאור שאר האחרונים שזה סברא מצד שדעתו היה עד היום הבא א"כ יוצא שלא חל חיוב עד שמגיע יום הבא וכן לסברת תר"י שכל יום זה מצוה לעצמה א"כ כאן מברך קודם זמן המצוה ויתכן שזה לא מועיל ועיין צל"ח ברכות י"א: שהסתפק בזה האם יכול לברך קודם עלות השחר או שזה נחשב אינו מחויב בדבר וכתב שאם ישן בלילה ורק הנידון לשיטת ר"ת בזה יתכן שיכול לברך אבל אם היה ער בזה אין לברך רק כשיגיע עלות השחר וצ"ב החילוק

והנה יש לדון במברך קודם עלות השחר ומחכה עד שיגיע עלות השחר ואז מברך וכאן העמדת הנידון שצריך להגיד את הברכה כשהגיע זמן שהלימוד מחיב ברכה ולא כשזה עדין בזמן שהלימוד לא מחיב ברכה אמנם במקרה שזה הרבה קודם יש לדון שדיבור שעד אז הוא הפסק אמנם אפשר לדון שאם מתחיל ללמוד מיד כיון שהכל אפשר לדונו כמעשה לימוד אחד שהרי הדין שאם מברך על תחילת הלימוד זה עוזר על הכל ממילא כה"ג לא הוי הפסק וכמבואר בגר"ז שמברכים על מרור בכרפס ואין זה הפסק אפילו שעכשיו לא מקים המצוה שזה עצמו שאוכל החפצא של המצוה זה מספיק שלא יחשב הפסק כל שכן כאן שבאמת הוי מעשה מצוה רק שחלק זה לא מחיב ברכה

והנה בעיקר הנידון האם אפשר לברך קודם שהגיע חיוב המצוה עיין גליון מהרש"א סימן י"ט ס"ה שכתב שזה ודאי אם אדם יברך על אכילת מצה קודם שקיעת החמה שלא יצא ידי חובתו דהרי הוא עדין לא חייב וע"ש שדן שלכן אי אפשר לברך על כיסוי הדם קודם ששחטו שעדין אין חיוב דהינו שכאן לא חסר בזמן החיוב אמנם חסר בדבר המחיב ויש מקום לדון שכבר עכשיו הוא מחויב לכסות כל דם שיגיע לידו אמנם יש מקום לדון שבחסרון זמן הגדר שכבר עכשיו הוא חייב כשיגיע הזמן אבל בדבר שצריך שיוצר החפצא של המצוה בזה ודאי אי אפשר עדין לברך ועיין הגהות הרד"ל בסוטה ל"ט: שדן שאם כהן מברך לפני שאמרו כהנים זה כמו קודם החיוב וזה לא יעזור רק שדן שהברכה שיכת גם ללא אמירת כהנים ע"ש [ויתכן נפק"מ במי שבירך על קביעת מזוזה קודם שעקר את הישנה אם נימא שהברכה על מעשה הקביעה ולא על הקיום] והנה מבואר ברא"ש שהשוחט כמה עופות מברך לפני שחיטת העוף הראשון ולפני כיסוי העוף הראשון וצ"ב איך יכול לפטור העופות שעדין לא שחטם ודמם לא נמצא ובפשוטו מבואר שאין כזה חסרון אמנם באבי עזרי כתב להוכיח שהכיסוי זה חלק מהשחיטה ובמ"ב סימן תנ"ז מבואר שהברכה על הפרשת חלה עוזר על כל העיסות גם מה שיעשה אחרי זה ודימה לרא"ש הנ"ל ויתכן עוד שכיון שביחס לעוף אחד כבר יש ציווי כה"ג אפשר כבר להעמיד הברכה על הכל [וכן הוא בדרך אמונה פ"ד ממע"ש סקק"ז לגבי ברכה על חילול מע"ש קודם שהפריש] וצ"ע הסברא בזה ואם נימא שחלוק ברכה על עיקר הדבר או דין גרירה א"ש והנה אין החילוקים מוכרחים אמנם עדין יתכן דבחסרון זמן כגון שמברך קודם ליל פסח יתכן שזה גרע

אמנם במקרה של הצל"ח הדבר מחודש יותר שהרי את המצוה הוא חייב כבר דהינו ללמוד תורה רק שהחיוב של ברכות התורה הוא עדין לא חייב אמנם יתכן שגם בזה יש סברא שכיון שרק חיוב של תורה של אחרי זה מחיב ברכה ועדין זה לא נמצא אי אפשר לברך והוא חידוש דמסברא כל שהחיוב המצוה הוא חיוב גמור והוא מחיב ברכה מה שעכשיו לא יכול להעמיד המציאות שלהדבר זה לא מחסר בזמן החיוב וצ"ע בזה

ועיין בר אלמוגים סימן קל"ד שהאריך לגבי ברכת הנהנין כגון שבירך כבר על אוכל ועשה שינוי מקום שרואה מקומו הראשון ורואה שהדלת הולכת להיסגר ורוצה לברך קודם שנסגרה או שרוצה לעשות שינוי מקום והברכה תהיה קודם השינוי מקום ע"ש הרבה אופנים והעמיד נידון האם אפשר לומר הברכה במצב שהוא עדין לא חייב כי כבר בירך ויסוד הנידון האם יש תנאי בברכה שתאמר בזמן שהוא כבר חייב בה ויש לעיין האם זה ככל הנ"ל בברכת המצוות ע,ש שהאריך ויש לעיין בזה טובא

### רשימות

ראיתי בשם הגריש"א שבמי שיושן בלילה פעמים בזה יכול לכוין להוציא רק את הפעם הראשונה והכונה דכאן דיש דעת הרא"ה ששינת הלילה תמדיד צריך לברך ובצירוף שיטת הגר,א שתמיד יש לברך ואין זה כנגד המנהג בזה אפשר לכוין אבל ביחס לשינת היום כיון שהמנהג שלא לכוין אין לעשות כך וצ"ע בזה