מראי מקומות עניני כתמים
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב יהודה ויינר

**כולל עטרת שלמה ביתר עילית**

**קיץ תשפ"ד**

**להערות והארות**

**[PHONE_REMOVED]**

או בכתובתY0527676171@gmail.com

**מראי מקומות עניני כתמים**

# דף נ"ז ע"ב

**אמר שמואל בדקה קרקע עולם וישבה עלי' ומצאה דם עלי' טהורה, שנאמר בבשרה עד שתרגיש בבשרה.** בחי' הרשב"א ביאר דהשתא הוה משמע לבעלי הגמרא דלשמואל טהורה אפי' מדרבנן, ותדע דמקשינן כל הני תיובתא ולא משנינן התם מדרבנן, עד דאתא רב ירמי' מדיפתי וחדית מודה שמואל שהיא טמאה מדרבנן, ע"ש, וכ"כ בחי' הר"ן להלן ד"ה מודה שמואל, והוסיפו דאע"ג דשמואל קרא קדריש, ה"ק קרא מוכח דמדאורייתא טהורה ורבנן לא אחמור עלה, וכ"כ בתוס' הרא"ש כאן, ועי' בסדרי טהרה סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה לכן נראה וכו' מש"כ לפ"ז.

# בגדרי דין הרגשה

**שם.** נחלקו הראשונים בביאור הדין דאינה מטמאה עד שתרגיש בבשרה, דיעוי' בתוס' רי"ד כאן שכתב בביאור דעת שמואל, דדוקא אם הרגישה וידעה שיצא הדם מבשרה אז היא טמאה, אבל אם לא הרגישה שיצא מבשרה כגון זה שנמצא הדם בקרקע, טהורה היא, דאימר לא בדקה יפה ובקרקע הוה האי דם מעיקרא, ע"ש, וכ"כ בפסקי הרי"ד להלן דף נ"ח ע"א דענין הקולא דכתמים הוא דלא הזקיקה הכתוב לספק לחוש שמא ראת, ואינה טמאה אלא היכא דחזיא דם ודאי, ע"ש, ומבואר דס"ל דלעולם לא נאמר דין הרגשה בדוקא, אלא רק דכשלא הרגישה ה"ז ספק שמא אין הדם מגופה,[[1]](#footnote-1) וילפי' מדכתיב בבשרה דבעינן שיהא ודאי מבשרה ואינה טמאה מספק, אך אילו הי' ודאי הדם מגופה, הי' מטמא אף שיצא שלא בהרגשה. וכעי"ז כתב בתשו' מהר"ח או"ז סוסי' קי"ב בשם הר"ר עובדי' דהדין דעד שתרגיש בבשרה היינו שתמצא דם בבשרה, ואפי' אינה מרגשת ביציאתו, וכגון שנמצא בפרוזדור, חייבים עליו משום ביאת מקדש ואעפ"י שלא הרגישה בו ביציאתו מן המקור, ויעוי"ש שכתב להוכיח כן, דאל"כ מ"ט כל הבודקת ומצאה דם בעלה בחטאת, והרי שמא לא הרגישה,[[2]](#footnote-2) וכמה ענינים שאפי' אם אינה מרגשת נעשית נדה ודאית, ע"ש, וע"ע בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג מד"ה וטרם אכלה וכו' שכ"כ, וכ"כ במרומי שדה כאן, ויעוי"ש מש"כ לבאר דהגזיה"כ דאין לחוש לספק הוא דוקא כשמצאה כתם, אך כשראתה דם בגופה חיישינן אף לספק, ומה"ט ברואה דם בבשרה אינה טהורה מספק דשמא בא הדם מהעלי', אך בד' שמואל שבדקה קרקע עולם, אף שבדקה הקרקע וממילא ודאי הדם מגופה, מ"מ ה"ה טהורה משום דשמא בא מן הדם מהעלי', ע"ש, אך בד' התורי"ד מבוא' דהספק הוא משום דאימר לא בדקה יפה, וכנ"ל, וכן מבוא' בד' המהר"ם דלהלן.

ובביאור הענין דמספק אינה טמאה, יעוי' בסד"ט שם שכתב דגזיה"כ הוא שהאשה טמאה רק בודאי דם ולא בספק, וכדין ממזר ודאי ולא ממזר ספק, וכ"כ הבית מאיר בצלעות הבית סי' י"ג, ויעוי"ש שפי' בזה גם דרשת ר"ע להלן דף נ"ח ע"ב דדם ולא כתם, דהוא כענין הילפותא דממזר ודאי ולא ממזר ספק, וה"ה בזה ילפי' דם ודאי ולא דם ספק, אולם הגר"ז בסי' ק"צ סעי' א' כתב דמשום חזקת טהרה הוא,[[3]](#footnote-3) דמכיון דהרבה דמים מצויים בעולם לכן לא אזלינן בתר רובא דמקור נגד החזקה, ע"ש.

אולם הרמב"ן בחי' לעיל דף נ"ב ע"ב כתב להדיא דכל שראתה שלא בהרגשה, אפי' בידוע דמגופה חזאי אינה טמאה מה"ת, ע"ש, וכ"כ בחי' הריטב"א שם ובחי' הרשב"א שם ולהלן דף נ"ח ע"א ד"ה אלא וכו' ע"ש, וכן מבוא' בחי' הר"ן כאן ד"ה גמ' תרתי וכו' ובתוס' חכמי אנגלי' שם שכתבו דהרואה בשפיר ובחתיכה אינה מטמאה משום דאין בזה הרגשת דם אלא הרגשת חתיכה, ומבוא' דאע"ג דודאי הי' הדם מגופה, מ"מ מכיון דלא הי' בהרגשה אינה טמאה, ועד"ז מוכח ג"כ בחי' הרשב"א שם מדלא נחלק בגוף הדברים ע"ש. ועי' בתשו' המהר"ם מלובלין סי' ב' שהביא שנסתפק בזה השל"ה, והמהר"ם גופי' האריך להוכיח דאף כשהדם מגופה בודאי אינו מטמא כשלא הרגישה, וע"ש שכתב דלא מסתבר לומר דדין ההרגשה הוא רק להוכיח דהדם הוא מגופה, משום דא"כ למה לי' לשמואל למתלי בהרגשה, הל"ל דהיכי דמצאה הדם ע"י קינוח או בדיקה דהוי ידיעה ברורה דמינה הוא אפי' לא הרגישה ה"ה טמאה, אלא ודאי דבהרגשה דוקא תלי, וכל היכי דלא הרגישה אף על גב דברור הוא דמינה היא ה"ה טהורה מן התורה, וע"ע בפרדס רימונים ח"א בפתחי נדה מדף כ"ה ע"א ואילך שהאריך להוכיח כן מדברי הראשונים, ויעוי"ש מש"כ לחלוק בזה עמש"כ הסד"ט הנ"ל.

להמבואר בדברי רוב הראשונים דדין הוא שאין האשה מטמאה אלא בהרגשה, יעוי' בסד"ט שם שכתב דגזירת הכתוב הוא שאין האשה טמאה אלא ברואה בהרגשה, אבל שלא בהרגשה אפילו רואה הדם שופעת מגופה אפילו הכי טהורה היא מן התורה, ע"ש,[[4]](#footnote-4) אך בפרדס רימונים בסוף פתחי נדה כתב דיסוד הדבר הוא שתראה כדרך שהנשים רואות, וכל שלא הי' כן אין זו דרך ראייתה וטהורה מה"ת, ולפ"ז כתב דבזה"ז דאין הנשים בקיאות בהרגשת פתיחת פי המקור, כיון שראתה כדרך ראייתה תמיד טמאה מה"ת, ועי' להלן כעי"ז ממרן הגריש"א ז"ל, ע"ש, וכ"כ הבית מאיר בתשו' צלעות הבית סי' י"ג, וכן מבואר בד' הרשב"א בד"ה תרתי וכו' שכתב דאם הי' דרך אשה לראות בשפופרת הי' מטמאת אף שלא בהרגשה, והלא דעת הרשב"א דאף כשהדם הוא בודאי מגופה אינה מטמאה בלא הרגשה, ובהכרח דאי"צ הרגשה אלא רק משום דכן הוא דרך ראייתה.[[5]](#footnote-5)

לעיל דף ל"ב ע"א איתא דקטנה בת יום אחד מטמאה בנדה, ומעשה הי' והטבילוה קודם לאמה, ע"ש, ובצפנת פענח רפ"ד מהל' איסו"ב הק' היאך קטנה מטמאה והלא לאו בת הרגשה היא,[[6]](#footnote-6) וכבר עמד בזה בסדרי טהרה בסימן ק"צ סוס"ק א', ויעוי"ש מש"כ דאף על גב דקטנה לאו בת הרגשה היא, מכל מקום אילו היתה גדולה היתה מרגשת וטמאה, עכ"ל, וצ"ב, ויעוי"ש שכתב דדין הרגשה הוא שאם אינה מרגשת אז הוה גריעותא, אבל אם לא שייכא בהרגשה אז לא איכפת לן, ע"ש, וכ"כ בקובץ תשובות למרן הגריש"א ז"ל ח"א סי' פ"ד, ויעוי"ש מש"כ לפ"ז בנשים דידן דרובן אין מרגישות, דממילא אין גריעותא בזה שאין הרגשה, וממילא אין שייך בהן הקולא של כתמים, אך מ"מ לפמש"כ בסדרי טהרה דב' ענינים נאמרו בדין כתמים, א' גזיה"כ דאין מטמאה אלא בהרגשה, ב' דבעינן שיהי' הדם בודאי מגופה, א"כ עכ"פ באופן שאין הדם ודאי מגופה שייך בזה הקולא של כתמים מהדין הב' הנ"ל,[[7]](#footnote-7) יעוי"ש, אמנם בד' הסד"ט הנ"ל מבואר דאף בקטנה דלאו בת הרגשה היא הי' בדין דלא תהא טמאה מה"ת בלא הרגשה, ואף דסו"ס אין גריעותא בזה שלא הרגישה ואין שייך לדון בראי' זו דלאו כדרך ראי' הוא מחמת שלא הרגישה, וזהו לטעמי' דדין הרגשה הוא מגזיה"כ ולאו משום דכ"ה דרך ראי'.

בשו"ת המהר"ם מלובלין שם כתב דנפק"מ בגדר דין הרגשה באופן דודאי הוי הדם מגופה אך לא הרגישה, דלהתורי"ד ודעימי' ה"ה טמאה, אך להמבואר ברוב הראשונים דדין הוא שאין האשה מטמאה אלא בהרגשה א"כ בכה"ג אינה טמאה, ועוד כתב נפק"מ באופן שהרגישה אך אותה הרגשה אינה בבירור שהיא הרגשת דם, דלרוב הראשונים הרי היא ספק טמאה מה"ת, אולם לדעת התורי"ד ודעימי' אינה טמאה כלל, דהא השתא נמי ליכא ידיעה ברורה שהדם ממנה, ולפ"ז כתב להקשות מהמשך הגמ' דמשני לשמואל דהרואה דם במי רגלים טמאה באופן שהרגישה אף דאימור הרגשת מי רגלים היא, וכן לענין הרגשת שמש ועד, ומבואר דבספק הרגשה טמאה, וכדלהלן. אבל בסדרי טהרה סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה וראי' זו וכו' מבואר דס"ל דאף להתורי"ד כל שיש להסתפק דלמא ארגשה, ממילא לא מספק"ל בהדם דדלמא לאו מגופה הוא, ולפ"ז כתב ליישב משה"ק המהר"ם מהגמ' להלן, וכמו שהובא שם.

בפרש"י להלן דף נ"ח ע"א ד"ה מדרבנן וכו' כתב דרבנן גזרו על כתמים משום דדלמא ארגשה ולאו אדעתה, ע"ש, וממש"כ דגזרו משום דלמא ארגשה ולא כתב שגזרו משום דדלמא הוא מגופה וא"כ טמאה אף דלא ארגשה, משמע דס"ל כדעת רוב הראשונים דגזיה"כ הוא דאין האשה טמאה אא"כ ראתה בהרגשה, וכ"מ בפרש"י בב"ק דף ל"ח ע"א ד"ה מרקם וכו' שכ' דכתמים מדרבנן משום דמדאו' דם יהי' זובה בבשרה כתיב, שתראהו מגופה ולא שתמצאהו בבגדה, ומשמע דגזיה"כ הוא שאינה טמאה אלא אם מצאה בגופה, וכשמצאה בבגד ה"ה טהורה משום שלא מצאה הדם בגופה, אך אם טהורה משום דאי"ז ודאי מגופה א"כ אי"ז שייך למקום מציאת הדם,[[8]](#footnote-8) אולם מאידך בדף נ"ב ע"ב בד"ה מהו וכו' משמע דבאופן שהי' הדם ודאי מגופה ה"ה טמאה אף בלא הרגשה, וכמו שהקשו שם הראשונים לפרש"י ע"ש, ועי' בסד"ט שם שדקדק כן מד' רש"י בכ"ד, וכתב לבאר דבזה גופא פליגי רבי ירמי' ורב אשי, דלרבי ירמי' גזיה"כ הוא דאין האשה מטמאה אלא בהרגשה, ולרב אשי דין הרגשה הוא משום דבלא"ה אי"ז ודאי דהדם מגופה, ע"ש.

# ביסוד דין טהרת כתמים מה"ת

להלן דף נ"ח ע"ב תנן, מעשה באשה אחת שבאת לפני ר"ע, אמרה לו ראיתי כתם, אמר לה שמא מכה היתה ביך וכו' וטהרה ר"ע, ראה תלמידיו מסתכלין זה בזה, א"ל מה הדבר קשה בעיניכם שלא אמרו חכמים הדבר להחמיר אלא להקל, שנאמר ואשה כי תהי' זבה דם יהי' זובה בבשרה, דם ולא כתם. מבוא' דילפי' מדכתיב דם יהי' זובה בבשרה, דדוקא דם מטמא אך הכתם אינו מטמא מה"ת. ובדברי ר"ע לא נזכר מענין הרגשה כלל, אלא רק דדין הוא דכתם אינו מטמא מה"ת. וכ"ה משמעות דברי רש"י בדף נ"ח ע"א ד"ה רב אשי וכו' שכתב דרב אשי לא איירי בהרגשה כלל, ומ"מ ס"ל דאין טומאה בכתם אלא מדרבנן, וכמש"כ דלא הזכירו חכמים גזירת כתם אלא על דבר המקבל טומאה, ומתבאר בזה דדין טהרת כתמים דין בפנ"ע הוא ולאו משום דינא דהרגשה הוא, אלא דילפי' מגזיה"כ דדם ולא כתם.

ויסוד דין טהרת כתמים מבואר בפרש"י לעיל דף נ"ב ע"ב ד"ה מהו וכו' ולהלן דף ס"ב ע"ב ד"ה אמר לי' וכו'[[9]](#footnote-9) דענינו משום דמספק"ל דלמא אין הדם מגופה, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בהקדמה לסדר טהרות סוסי' י"ז דענין דם כתמים דאין טומאתן אלא מדרבנן הוא כל אשר לא יתאמת שהוא דם הנדה, ע"ש, וע"ע בב"י בסי' ק"צ סעי' ל"ד שכתב דטהרת כתמים הוא משום דמדלא ארגשה רגלים לדבר דלאו מגופה הוא, ע"ש, וכ"ה מבואר באריכות דברי הסד"ט בביאור דעת רש"י ותוס', ע"ש, אולם בפרדס רימונים סוף אות ג' כתב בדעת רש"י דלעולם דין טהרת כתמים הוא משום דדין הוא דבעינן הרגשה, וכשלא הרגישה אינה טמאה אף אם הדם הוא בודאי מגופה, ורק דכל שהדם הוא בודאי מגופה אמרי' דודאי ארגשה ולאו אדעתה.

וע"ע בסד"ט ובבינת אדם בסי' ט' ובבית מאיר בצלעות הבית סי' י"ג שנקטו כמו"כ בדברי ר"ע דלאו מדין הרגשה הוא, וביארו בזה דדינא דשמואל ודברי ר"ע ב' ענינים נפרדים הן ותרווייהו איתנייהו, א' דאין האשה טמאה אלא רק כשהדם הוא בודאי מגופה, ועי' בבית מאיר שכתב דאף להראשונים הסוברים דבכל התורה כולה ספק דאורייתא לקולא מה"ת, מ"מ כאן נתחדש דטהורה אף בספק שאינו שקול, וזהו דינא דר"ע דיליף לה מדכתיב דם ולא כתם, ועי' בבינת אדם שביאר הילפותא בזה, דמלת כתם משמע שאנו מסופקים אם הוא דם או צבע, כמו שכתב רש"י בדף נ"ט ע"א ד"ה נמצא עליה, וכמו שכתוב נכתם עונך שהוא לשון לכלוך, והאשה שאמרה לרבי עקיבא כתם מצאתי משמע דאינה יודעת אי דם או לכלוך צבע, ועל זה השיב רבי עקיבא דם אמר רחמנא, רצה לומר דם ודאי ולא ספק כדאמרינן בקידושין ממזר ודאי ולא ספק, וכעי"ז כתב הב"מ שם, וע"ש מש"כ עוד בזה, ב' עוד נתחדש דאין האשה טמאה אלא כשראתה בהרגשה, וזהו דינא דשמואל דיליף לה מדכתיב בבשרה עד שתרגיש בבשרה. וכ"ה מבואר בדעת הרמ"א שכתב בתשו' בסי' צ"ז דלא קיי"ל כשמואל דאין האשה מטמאה מה"ת אלא רק כשראתה בהרגשה,[[10]](#footnote-10) אך קיי"ל כר"ע דאין האשה טמאה אלא רק כשהדם הוא בודאי מגופה, אבל כשאין הדם בודאי מגופה בזה נאמרה טהרת כתמים מה"ת ואינה טמאה אלא מדרבנן, ע"ש, וכ"כ הסד"ט שם בדעת התוס', ובדעת רש"י האריך שם לבאר דס"ל דלמסקנא אמרי' דאף שמואל גופי' ס"ל דאי"צ הרגשה דוקא אלא רק שיהי' בודאי מגופה וכדברי ר"ע.

אכן יש לדון בזה, דמכיון דילפי' דאין האשה טמאה אלא רק כשהרגישה וכדברי שמואל, א"כ מאי נפק"מ בדברי ר"ע דדם ולא כתם, סו"ס הלא היא טהורה משום דלא ארגשה. ומבואר בדברי האחרונים כמה נפק"מ בזה.

**א.** בב"מ ובסד"ט ד"ה ומעתה ניחא וכו' מבוא' דנפק"מ באופן שמצאה כתם אחר מ"ר או אחר תשמיש, דאין שייך לטהר משום דינא דהרגשה, דדלמא הרגישה וסברה דהרגשת מ"ר הוא או הרגשת שמש הוא, אך מ"מ טהורה מה"ת משום דינא דדם ודאי ולא כתם.

**ב.** בבינת אדם כתב נפק"מ באופן דאי"ז ודאי דלא הרגישה, ומדינא דהרגשה היתה טמאה משום שמא ארגשה ולאו אדעתה, ומכל שכן דהלא חזקת דם שבא בהרגשה, אך מ"מ טהורה מה"ת משום דאינה טמאה אלא בדם ודאי ולא בכתם.

**ג.** בחוות דעת סי' קצ"ו סק"ג כתב דבז' נקיים סותרת אף בראי' בלא הרגשה, אך מ"מ זהו רק כשיודעת בבירור דהדם הוא מגופה בודאי, אבל מספק אינה סותרת משום דינא דדם ולא כתם, אך בתשו' האבני מילואים סי' כ"ג נחלק ע"ז וכתב דאף בז' נקיים אינה סותרת כשראתה שלא בהרגשה, ע"ש, וכ"כ להדיא הנמוק"י במגילה דף כ' ע"א, ע"ש, ועי' לעיל הערה ג'.

**ד.** בשו"ת החת"ס יו"ד סי' קמ"ד מבוא' דכשראתה בודאי מגופה ולא הרגישה, אף דהאשה טהורה מ"מ הדם גופי' טמא למ"ד מקור מקומו טמא, אך מדינא דר"ע אף הדם אינו טמא, וע"ש שכתב דעיקר תמיהת תלמידי ר"ע הי' בזה שטיהר אף הדם עצמו.

**ה.** בקובץ תשובות למרן הגרי"ש אלישיב ז"ל ח"א סי' פ"ד כתב דבזמנינו דאין דרך הנשים להרגיש בראיית דם ממילא הרואה דם טמאה מה"ת אף בלא הרגשה, דיסוד דין הרגשה הוא דוקא בדרכה להרגיש, אבל מ"מ כשמצאה כתם ה"ה טהורה מה"ת מדין דם ודאי ולא כתם.[[11]](#footnote-11)

אמנם בדברי הרמב"ן בחי' להלן דף נ"ז ע"א ד"ה וענין וכו' מבואר להדיא דדין טהרת כתמים מה"ת הוא משום שלא הרגישה וילפי' מדכתיב בבשרה דאינה טמאה עד שתרגיש בבשרה, ע"ש, וכ"מ בדבריו לעיל דף נ"ב ע"ב ובהלכותיו רפ"ד, ועי' בסד"ט ד"ה מיהו אין הכרע וכו' שכתב וז"ל, וכן נראה מדברי הרמב"ן בחדושיו בכמה דוכתי דטעמא דכתמים דרבנן משום דמן התורה בעינן הרגשה דווקא, עכ"ל, וכן מבוא' בחי' הרשב"א הריטב"א והר"ן לעיל דף נ"ב ע"ב ע"ש, וכ"ה משמעות דברי הרשב"א בתורת הבית בית ז' שער ד' בתחילתו ע"ש, וכן דקדק בסד"ט ד"ה מיהו אין הכרע וכו' מדבריו, וכן מבואר בדעת הרי"ד, דבתוספותיו כאן כתב בביאור דעת שמואל, דדוקא אם הרגישה וידעה שיצא הדם מבשרה אז היא טמאה, אבל אם לא הרגישה שיצא מבשרה כגון זה שנמצא הדם בקרקע, טהורה היא, דאימר לא בדקה יפה ובקרקע הוה האי דם מעיקרא, ע"ש, וכ"כ בפסקי הרי"ד להלן דף נ"ח ע"א דענין הקולא דכתמים הוא דלא הזקיקה הכתוב לספק לחוש שמא ראת אלא היכא דחזיא דם ודאי, ומבואר דדין טהרת כתמים מה"ת הוא משום דאין הנדה טמאה מספק, וזהו ג"כ דין הרגשה, וכן מבואר באו"ז סי' שנ"א, וכ"כ התוי"ט במשנה שם והשב יעקב בתשו' ח"א סי' ל"ו הו"ד בבית מאיר בצלעות הבית ר"ס י"ג, ויעוי"ש שתמה ע"ז.

והנה בגירסת המשנה לפנינו מבואר דר"ע יליף לטהרת כתמים מדכתיב אשה כי תהי' זבה דם יהי' זובה בבשרה, דם ולא כתם, ולכאורה אי"ז כהילפותא דשמואל דיליף מדכתיב בבשרה עד שתרגיש בבשרה, ועי' בחת"ס בתשו' קמ"ד שתמה בביאור הילפותא בזה, דסו"ס הלא הכתם ג"כ דם הוא, ועי' משנ"ת בזה לעיל לדעת האחרונים דדינא דר"ע לאו מדינא דהרגשה הוא, אמנם בבעלי הנפש להראב"ד בפתיחה לשער הכתמים ובתוה"ב להרשב"א שם הביאו מדברי ר"ע דיליף מדכתיב דם יהי' זובה בבשרה ולא כתם, ולא גרס דם ולא כתם, וכ"ה בנמוק"י במגילה דף כ' ע"א ע"ש, ומתפרש בזה כהילפותא דשמואל ממש, וכ"כ בערלו"נ בדף נ"ח ע"א, וכתב דבזה יש ליישב מה שיש להקשות דלכאורה דברי שמואל הן הן דברי ר"ע, ומאי קמ"ל שמואל, וביאר בזה דבדברי ר"ע אין מובן היאך יליף מדכתיב דם דכתם אינו טמא, דהרי כתם ג"כ דם נדה הוא, וזהו שפי' שמואל דילפי' מדכתיב בבשרה עד שתרגיש בבשרה ולא כתם שראתה שלא בהרגשה, ע"ש, אכן באו"ז סי' שנ"א הביא הילפותא דדם ולא כתם, ואף דלדידי' טהרת כתמים הוא מדינא הרגשה, אך שם לעיל סי' ש"נ לא הזכיר דם ולא כתם וכתב רק דם יהי' זובה בבשרה ולא כתם, וצ"ע.

לעיל דף ט"ז ע"א מבוא' דדעת שמואל דאשה שיש לה וסת והגיע שעת וסתה ולא בדקה ולאחר וסתה בדקה, אפי' מצאה טהורה ה"ה טמאה מפני שאורח בזמנו בא, ובתשו' שב יעקב סי' ל"ו ד"ה ומ"ש כת"ר וכו' כתב לתמוה ע"ז, דהלא שמואל הוא מרא דשמעתא בסוגיי' דאין האשה טמאה בלא הרגשה, וא"כ בדלא ארגשה מ"ט תהא טמאה, ובודאי לא עדיף שעת וסתה ומצאה טהורה מבדקה קרקע עולם ומצאה טמאה, ואדרבה בבדקה קרקע עולם בודאי הדם מגופה ומ"מ טהורה היא משום דלא ארגשה, וא"כ כ"ש בבדקה אחר שעת וסתה ומצאה טהורה דבדין הוא שלא תהא טמאה משום דלא ארגשה, ואין לתלות בהרגשת מ"ר דהלא שמואל שם מיירי ג"כ בבדקה שיעור מועט אחר שעת הוסת, ובתוד"ה אימור וכו' כתבו דלא חיישינן להרגשת מ"ר בזמן מועט.

ובדברי האחרונים כתבו ליישב בכמה אופנים.

א. השב יעקב שם כתב דבהכרח מיירי שם בדארגשה, וכתב להוכיח מכאן דלא כהתרומת הדשן בח"א סי' רמ"ו שכתב דכשהרגישה ה"ה טמאה אף כשלא מצאה דם כלל, דמבוא' דאף דהרגישה אינה טמאה אלא משום חזקת הוסת, ועי' בפליתי דלהלן שכתב לדחות די"ל דמיירי שמצאה מראות טהורות, דבכה"ג טהורה אף לדעת התרוה"ד, ע"ש, וכ"כ ההפלאה בסי' ק"צ סוסי' א', וכתב דלא תיקשי להתרוה"ד משום דמיירי כשהרגישה קצת, ובזה אף להתרוה"ד אינה נאסרת, ע"ש.

ב. הפליתי סי' ק"צ סוסק"ג כתב ליישב דאף דלא הרגישה מ"מ חיישינן שראתה דם שלא בהרגשה, ואע"ג דבכה"ג אפילו ראתה דם ממש ג"כ אינה טמאה אלא מדרבנן, מ"מ מכיון דחזקת הוסת חזקה אלימתא היא, לכן חששו לזה אף לענין איסורא דרבנן, ע"ש, וכ"כ החוות דעת בסי' קפ"ד ס"ק י' והסד"ט סי' ק"צ ס"ק ג' ד"ה ועוד י"ל דלא קשה (הב'), וכעי"ז כתב ההפלאה בסי' ק"צ סק"א דמכיון דווסתות דאורייתא אמרי' דודאי ראתה, וממילא אף דלא הרגישה ה"ה אסורה מדרבנן.

אך יעוי' בפרדס רימונים סי' קפ"ד במק"ז ס"ק י"ג מש"כ לתמוה ע"ז דאין זה במשמע הלשון טמאה נדה, ועוד דבפרש"י שם מבוא' דמ"ד דוסתות דאורייתא היינו דס"ל דצריכה בדיקה מה"ת, וילה"ק מ"ט הצריכתה התורה בדיקה והלא כל שלא תרגיש אינה טמאה מה"ת, ועוד דא"כ להס"ד בסוגיי' דלשמואל הרואה בלא הרגשה טהורה אפי' מדרבנן מ"ט לא מקשי' דשמואל אדשמואל, וכן מבואר להקשות בדברי הראש הברזל בסי' ג' אות ח', וע"ע בחזו"א סי' פ' ס"ק ט"ו שהק', דמכיון דוסתה הוא לראות בהרגשה, היאך נחוש מחמת הוסת שראתה שלא בהרגשה, דהלא אי"ז וסתה לראות שלא בהרגשה, ע"ש.[[12]](#footnote-12)

ג. הסד"ט שם ד"ה ולא ידענא וכו' כתב ליישב דחיישינן דארגשה ולאו אדעתה, ואף שכתבו התוס' דלא אמרי' כן בזמן קצר, י"ל שלא כתבו כן אלא להס"ד דלשמואל טהורה אף מדרבנן, אבל למאי דמסקינן דמודה שמואל דטמאה מדרבנן א"כ שוב י"ל דאף בזמן קצר חיישינן, ואף דהתוס' להלן דף נ"ח ע"א כתבו דאין האיסור מדרבנן משום דדלמא ארגשה ולא אדעתה, היינו משום דס"ל דאפי' מוחזק לה שלא הרגישה טמאה, אבל מ"מ שוב כבר אין להוכיח דס"ל לשמואל לחלק בזה בין זמן ארוך לזמן קצר. וכעי"ז כתב החזו"א בסי' פ' ס"ק ב' דטעמא דמ"ד וסתות דאורייתא משום דס"ל דהוי כמלתא דלא רמיא עלי' דאיניש, ולא תוכל להעיד דלא הרגישה, אך אה"נ דאם נתנה דעתה ע"ז ולא הרגישה בשעת וסתה, ודאי טהורה מה"ת, וע"ע בדבריו שם בס"ק ז' שביאר דבכל הנשים לא חיישינן שהרגישו משום דאין לספק בראי' כל דלא איתילד ריעותא, אבל כל שיש לחוש לראי' אין לסמוך על העדר הרגשה, ע"ש.

ד. הסד"ט שם ד"ה ועוד י"ל דלא קשה (הא') כתב ליישב לפי מה שכתבו התוס' בסוד"ה הרואה וכו' דבאשה שרוב ימי' טמאים בהרגשה חיישינן דארגשה ולאו אדעתה אפי' בזמן קצר, ולפ"ז י"ל דה"ה בשעת וסתה מכיון דבשעת וסתה רגילה לראות בהרגשה, משום הכי חיישינן אפילו בזמן מועט דלמא ארגשה ולאו אדעתה.

ה. הפרד"ר שם כתב דלמ"ד וסתות דאורייתא ה"ה טמאה אף בלא הרגשה, דמכיון דהך חזקה דאורח בזמנה בה משוי לה כודאי ראתה, ממילא אמרי' דארגשה משום דחזקת דמים בהרגשה, וכמש"כ הרמב"ם ברפ"ט מהל' איסו"ב.[[13]](#footnote-13) אכן בפליתי ביאר בדברי הרמב"ם שם דהיינו דוקא בבדקה, דממילא אימור הרגשת עד הוא, אך הפרד"ר לטעמי' שפי' בפתחי נדה אות ג' דכל שראתה אמרי' דהרגישה, וביאר דלכן כתב רש"י דטהרת כתמים הוא משום דלאו בודאי מגופה הוא, דממילא אין מוכרח שהרגישה.

ו. החוו"ד בסי' קפ"ד ס"ק י' כתב ליישב דמחמת חזקה דוסתות אמרי' דראתה אפילו לא ארגשה, וטמאה דקאמר היינו לטהרות, וטמאה בלא הרגשה משום דמקור מקומו טמא, ע"ש, ועי' בפרד"ר מש"כ להק' דאי"ז במשמעות הלשון שאמרו טמאה נדה, וע"ע בחזו"א סי' פ' ס"ק ט"ו מה שהק' דאין שייך לחוש שראתה בלא הרגשה מכיון דוסתה לראות בהרגשה, ע"ש.

ז. הראש הברזל בסי' ג' אות ח' כתב ליישב דיסוד דין הרגשה ענינו שיהי' לה ידיעה ממציאות הדם בעודו בגופה, ומכיון דווסתות דאורייתא דיינינן להוסת גופא כידיעה, וממילא הרואה בשעת הוסת טמאה מה"ת אף בלא הרגשה, ע"ש,[[14]](#footnote-14) וגם ע"ז יקשה מש"כ החזו"א דאין שייך לחוש שראתה בלא הרגשה מכיון דוסתה לראות בהרגשה, וכנ"ל.

הנה קיי"ל דדין הוא בז' נקיים שתהא האשה בודקת עצמה, וכמבוא' בשו"ע סי' קצ"ו סעי' ד', ובחוו"ד שם ס"ק ג' כתב להוכיח דדין הבדיקה בזה הוא מדאורייתא, ומבואר דכל שלא בדקה לא עלו לה הז' נקיים אף כשלא הרגישה, וכתב להוכיח מכאן דבז' נקיים כל שראתה דם סותרת ואפי' ראתה בלא הרגשה. אמנם בתשו' האבני מילואים סי' כ"ג נחלק ע"ז, וכ"כ בהג' הגרעק"א ז"ל בסי' קפ"ג סק"א דראי' בלא הרגשה אינה סותרת, וכ"כ להדיא הנמוק"י במגילה דף כ' ע"א, ע"ש, וע"ע בסד"ט סי' קצ"ד סק"ד שהאריך בזה, ולדבריהם הדרק"ל.

ובתשו' החת"ס חיו"ד סי' קע"ז כתב לבאר, דלענין הפסק טהרה אין שייך לומר דאם עמדה בין השמשות ולא הרגישה פתיחת פי המקור יעלה לה להפסק טהרה, דהרי אנו חוששין שפתחה פתוח, ואף שלא הרגישה שנפתח מקורה מ"מ עדיין דלמא פתוח ועומד הוא, ולכן צריכה לבדוק בחורין ובסדקין ותדע שנסתם מקורה, אך אה"נ דאח"כ לענין ספירת נקיים הוה ספורים לפנינו כל שברור לה שהשגיחה על עצמה שחרית א' מז' ימים ויודעת בודאי שאז לא נפתח מקורה, אלא דנצרך לזה שתעמוד שעה א' מסיחת דעתה מכל הרהורים ומחשבות ומשגיחת על עצמה ויודעת שלא נפתח מקורה, דאל"כ דלמא ארגשה ולאו אדעתה, ויען שזה בדיקה קשה מאוד ע"כ עיקר הבדיקה היא ע"י הכנסת עד בחורין ובסדקין, ואם לא תמצא דם הרי יצאנו מכל הספיקות, ע"ש, וכעי"ז כתב בסד"ט שם דחיישינן דלמא ארגשה ולאו אדעתה, ואף דבעלמא לא חיישינן לזה מה"ת דאל"כ לעולם היא טמאה בלא הרגשה, ושמואל יליף מבבשרה דאינה טמאה בלא הרגשה, מ"מ בז' נקיים דהויא בחזקת טומאה חיישינן לזה, ע"ש.

# אופני ההרגשה

הנה הרמב"ם ברפ"ט מהל' איסו"ב והרמב"ן בהלכותיו פרק ד' והרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד' כתבו דאין האשה טמאה עד שתרגיש, אך לא הזכירו מהי הרגשה,[[15]](#footnote-15) אולם ברמב"ם פ"ה מהל' איסו"ב הל' י"ז ובהל' הרמב"ן פ"ג הל' ח' בתוך דבריהם לענין מ"ר מבוא' דכשנזדעזע גופה הוי הרגשה, ע"ש, וכן דקדקו השב יעקב בתו"ד בתשו' ל"ט ד"ה ובאמת וכו' והחוו"ד בסי' ק"צ ס"ק א' והסד"ט שם, ויעוי"ש שכתב דה"ה לשאר מקרים שבגופה, ועי' בפרד"ר סוף פתחי נדה שכתב דה"ה כל ההרגשות שכתב הרמב"ם בפ"ח הל' ב', והוסיף דכ"ה באמת בזה"ז כידוע, וכ"כ האג"מ יו"ד ח"ד סי' י"ז אות י"ב בתו"ד דמכיון דהנדות חולות ה"ז כהרגשה, ע"ש.[[16]](#footnote-16) וע"ע בחוו"ד ובסד"ט שם שדקדקו מד' השו"ע דאף שהרגישה שנפתח מקורה ה"ז הרגשה, ע"ש.

ובתשו' נובי"ק סי' נ"ה ד"ה ומעתה נוכל לומר וכו' כתב לחדש דאף הרגשת זיבת דבר לח הוי הרגשה, וכתב להוכיח כן, דהלא שמואל יליף לדין הרגשה מדכתיב בבשרה, והלא מבשרה ילפי' שמטמאה בפנים כבחוץ והיינו מן השינים ולחוץ, ומוכח דבשרה לאו בשר המקור הוא אלא הבשר שמן השינים ולחוץ, והרי זה כבר הוא חוץ לפתח המקור ואיך נימא שבעינן שתרגיש פתיחת המקור, ובהכרח דכשמרגשת זיבת דבר לח הוי הרגשה, דהרגשת המקור לא נזכר בפסוק אלא הרגשת הבשר, ויעוי"ש עוד מש"כ להוכיח כן מהסוגיא בדף י"ז ע"ב, דמבוא' שם ששייך ספק אם הדם מהחדר או מהעלי', ולכאו' ממנ"פ אם הרגישה א"כ מוכרח דהדם מהחדר, ואם לא הרגישה א"כ אף אם הדם מן החדר אינה טמאה מה"ת, א"ו דהרגישה זיבת דבר לח דבזה אין להוכיח אם הדם הוא מגופה או מן העלי', ועי' בחוו"ד שם מש"כ לדחות דמיירי בדארגשה ורק דאפ"ל דהרגשת עד הואי, או דלא ארגשה ומיירי לענין טהרות, דהדם טמא אף בלא הרגשה משום דמקור מקומו טמא, ע"ש, וכ"כ הבית מאיר בסי' קפ"ח סעי' ד' בתו"ד, וכתב להוכיח כן דהא חזינן מהרמב"ם דלאו דוקא פתיחת המקור הוי הרגשה אלא ה"ה שארי ענינים כנזדעזע גופה, ובודאי כן הוא, דנהי דדרשי' עד שתרגיש בבשרה מ"מ במה שתרגיש היכא רמיזא, ומ"ל אם מרגשת זיבת הדם בבשרה, סו"ס בבשרה מקרי, וכן דקדק מלשון שמואל בדקה קרקע עולם וישבה עליה ומצאה דם עליה טהורה, דעכ"פ להס"ד יקשה למה לא אמר פשוט אשה שיצא ממנה דם שלא בהרגשה טהורה, א"ו כל שיודעת מהיציאה זה גופה הרגשה, משא"כ בישבה ולא ידעה מאומה עד שעמדה ומצאה דם, זה מקרי שלא בהרגשה, ע"ש, וכ"ד הבינת אדם באות ז', ע"ש, וכ"ד החוו"ד הנז' ע"ש.

אמנם השב יעקב בתשו' ל"ט כתב להוכיח דזיבת דבר לח לא הוי הרגשה, דהלא בסוגיי' מקשי' לשמואל מהאשה שהיא עושה צרכי' וראתה דם דבהכרח מיירי בדלא ארגשה דאל"כ יושבת אמאי טהורה וא"כ מ"ט היא טמאה לשמואל, ואם הרגשת זיבת דבר לח הוי הרגשה איך יתכן דלא שלא הרגישה כשהיתה עושה צרכי', דהלא ודאי הרגישה זיבת דבר לח, ולכן כתב דאי"ז נחשב הרגשה, וכ"כ החת"ס בתשו' קע"א ד"ה הנה וכו' וכתב דזהו ראיה שאין עלי' תשובה, ע"ש, וע"ש מש"כ לדחות ראיית הנוב"י מהכתוב בבשרה, דהיינו פי המקור, והוכיח כן דהלא ודאי שפופרת לא מהניא אלא כשהיא בפתיחת פי המקור ממש, וכתב דממילא ה"ה להיפך, דכל שהי' טבעת בפי המקור, אף שלאחר מכן יצא הדם כדרכו אינה טמאה, ע"ש, וכ"כ בתשו' קס"ז ובתו"ד בתשו' ק"נ ובחי' לסוגיי' ד"ה האי בבשרה, ע"ש, וכ"כ הערוך לנר בסוגי' ע"ש, אך בבינת אדם שם כתב דבעלמא הרגשת זיבת דבר לח הוי הרגשה, ודוקא כשהיא עושה צרכי' לא הוי הרגשת זיבת דבר לח הרגשה משום דבודאי יש לתלות ההרגשה במ"ר, ולפ"ז ביאר מש"כ הרמב"ם הרגשת נזדעזע גופה דוקא במ"ר, והיינו לרבותא דאפי' הרגשה שאין לתלות במ"ר אפ"ה תולה במ"ר, ע"ש. וע"ע בשו"ע הגר"ז בסי' קפ"ח בקונטרס אחרון שכתב להוכיח מדברי הר"ן בסוגי' שכתב דהרואה בחתיכה אינה טמאה משום דלא הרגישה הרגשת דם אלא הרגשת חתיכה, ומוכח דלא מהני הרגשת יציאה מהמקור אלא רק הרגשת בית החיצון, דהרגשת יציאה מהמקור מרגשת אף בשפופרת, ויעוי"ש מה שהביא מהראשונים שנחלקו ע"ז, ע"ש.[[17]](#footnote-17)

ובתשו' החת"ס בסי' קס"ז ד"ה ולכאו' וכו' כתב להוכיח מהא דאמרי' לעיל דף ג' ע"א דישנה אגב צערה מיתערא ודוחק גדול לומר דמצערה דזיבת דבר לח במעט דם שאינו בא בשפע דמתערי משינתא, וכ"כ הערול"נ בסוגי' להוכיח מהסוגיא לעיל דהרגשה היא דוקא כשיש בה צער, דשם שייכת הרגשה בלא צער א"כ היאך הוכיח שמאי דודאי לא ראתה קודם לכן, ויעוי"ש שכתב גם לדקדק כן מלשון רש"י בסוגיי' ד"ה דרגישה וכו' שציערתה בדיקת העד, אך יעוי' בצ"צ תשו' צ"ו שכתב לדחות דאף דבדברי שמאי דאשה מרגשת היינו פתיחת פיהמ"ק מ"מ י"ל דדין שמואל דבעינן הרגשה היינו ג"כ הרגשת זיבת דבר לח, ע"ש.[[18]](#footnote-18)

וע"ע בחוו"ד שם שכתב דבדברי הנוב"י מבוא' דמהניא אף הרגשת זיבת דבר לח בפרוזדור אף שלא הרגישה כן כשיצא הדם מן המקור, ויעוי"ש שכתב לחלוק ע"ז וכתב דבעינן שתרגיש שזב ממקורה, דאם לא הרגישה שזב ממקורה רק שמרגשת שזב בפרוזדור, הלא מכיון שבשעה שנפל מהמקור לפרוזדור לא הרגישה, ורחמנא טהריה להדם שבא בלא הרגשה, מאין יתחיל הטומאה בפרוזדור, ע"ש, אמנם יעוי' במה שהאריך הראש הברזל סי' ג' מס"ק ב' ואילך דע"י ההרגשה ה"ה טמאה למפרע ע"ש. וע"ע בפתחי תשובה סי' קפ"ג סק"ב מה שהביא לדון אם יציאת הדם מהבית החיצון אית"ב דין טומאה בפנ"ע, והיינו שנתחדש ב' טומאות, א' בעקירת הדם מבית הפנימי לבית החיצון, ב' ביציאת הדם מהבית החיצון ולחוץ, ע"ש, ובחוט שני סי' קפ"ג סעי' א' עמ' ל' כתב לבאר דבזה נח' הנוב"י והחוו"ד, ע"ש.

**ואכתי מיבעי"ל בבשרה ולא בשפיר ולא בחתיכה, תרתי שמעת מינה.** בביאור הענין ילפי' תרתי נאמרו כמה דרכים.

א. בחי' הרשב"א ביאר בזה, דמכיון ב' הדרשות שקולין הן לכן דרשינן לתרווייהו, וכעי"ז אי' בב"ק דף ג' ע"א.

ב. בתוס' הרא"ש לעיל דף כ"א ע"ב ד"ה מאי בבשרה וכו' כתב דצ"ל דכולה שמעינן מינה, דמדכתיב ה' ילפי' למעוטי שפפורת, ומדכתיב ב' ילפי' שמטמאה בפנים כבחוץ, דמשמע דאף בעודו בבשר ה"ה טמאה, וממשמעות דבשר ילפי' שתרגיש בבשר, ע"ש.

ג. הרשב"א הביא עוד דיש מפרשים דעיקר הילפותא הוא דאין האשה מטמאת אלא בהרגשה, ורק דממילא אמרי' ג"כ דאינה מטמאה כשראתה בשפיר וחתיכה משום דהלא באופן זה אינה מרגשת בדם אלא בחתיכה, וכ"כ בחי' הר"ן ובתוס' חכמי אנגלי',[[19]](#footnote-19) אך הרשב"א הביא שהק' ע"ז הרב ז"ל, דאם הי' דרכה של אשה לראות דם בחתיכה אין שייך שתהי' טהורה משום שאינה מרגשת, וכמבוא' לעיל דף כ"א ע"ב, ע"ש, וראה בהערה א' משנ"ת בפלוגתת הרשב"א והר"ן בזה. וע"ע בחידוד הלכות שהק' דלעיל דף כ"א ע"ב משמע דגזיה"כ הוא דאינה נטמאת ולאו מדינא דהרגשה הוא, ועוד דא"כ הי' בדין דלדידן תהי' טמאה מדדרבנן, וככל טומאת כתמים שטמאה מדרבנן אף שלא הרגישה, ובפוסקים בסי' קפ"ח כתבו דהרואה בחתיכה טהורה,[[20]](#footnote-20) ובבינת אדם סי' ז' ד"ה ואף וכו' שכתב דמילתא דלא שכיחא היא ולא גזרו בה רבנן,[[21]](#footnote-21) ולכן כתב מוכח זה ג"כ נחשב הרגשה, ואע"ג דהרגישה דבר אחר, מ"מ כיון דדם נדה בתוכה כולה חדא הרגשה היא, וע"ש עוד מש"כ לפ"ז.

ד. בפרדס רימונים בפתחי נדה אות ה' שכתב לבאר, דאף להסוברים דהא דמטהרין בשפיר וחתיכה הוא משום דאין דרך ראי' בכך, יתפרשו דברי הגמ' דתרתי שמעת מינה דה"ק דחד טעמא לתרווייהו, דכמו דמטהרינן שפיר וחתיכה משום דאין דרך ראי' בכך כמו"כ מטהרינן ראי' בלא הרגשה מה"ט דאין דרך ראי' בכך, ע"ש, וכ"כ הבית מאיר בצלעות הבית סי' י"ג, אך בלשון הר"ן שכ' דכשראתה בחתיכה טהורה משום אין בזה הרגשת דם אלא הרגשת חתיכה, מבוא' דאי"ז משום דאין דרך ראי' בכך, אלא משום דלא הרגישה.

**תוד"ה הרואה וכו' שיש זמן מרובה משעת הכיבוס ואימור הרגישה ולאו אדעתה.** בסד"ט סי' קפ"ג סק"ג ד"ה אמנם וכו' כתב דהיינו מדרבנן, והוסיף דלמסקנא דשמואל מודה שטמאה מדרבנן אף בלא הרגשה י"ל דלא חיישינן לזה אפי' מדרבנן, וכן מבוא' בחזו"א סי' ק"צ סוף אות א', אך בבינת אדם אות ט' מבוא' דחיישינן לזה מדאורייתא, ע"ש.

**ת"ש האשה שהיא עושה צרכי' וראתה דם, רמ"א אם עומדת טמאה ואם יושבת טהורה, ה"ד אי דארגשה וכו' לעולם דארגשה ואימור הרגשת מי רגלים הואי וכו'**. בשו"ת המהר"ם מלובלין הנ"ל כתב להקשות, דלהסוברים דאי"צ הרגשה אלא רק להוכיח דהדם הוא מגופה, א"כ מאי מקשי' הלא כאן דהדם הוא ודאי מגופה, ממילא היא טמאה אף בלא הרגשה, ובהכרח דלא דיינינן בודאי דהדם הוא מגופה אלא לעולם מספק"ל אם הדם מגופה, ולכן אינה טמאה בלא הרגשה, וא"כ תיקשי מאי משני דלעולם מיירי דארגשה ורק דאימור מי רגלים הואי, סו"ס אכתי יקשה מ"ט עומדת טמאה, דמכיון דיתכן דהרגשת מ"ר א"כ עדיין ה"ז ספק אם הדם הוא מגופה, וגזיה"כ הוא שאין האשה טמאה מספק, וכתב להוכיח מכאן דיסוד דין הרגשה הוא גזיה"כ דאין האשה מטמאה אלא כשראתה דם בהרגשה, וממילא כשהוא ספק הרגשה ה"ז ספק דאורייתא וטמאה מספק, ע"ש.[[22]](#footnote-22)

אך בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה וראי' זו וכו' כתב, דודאי מן הסתם אין לנו לתלות במכה, דזיל בתר רוב נשים דאין להן מכה כלל, דאל"כ לא תמצא לעולם שתהא אשה טמאה נדה משום דיש להסתפק דלמא מכה יש לה במקור, אלא ודאי דלא חיישינן למכה אלא היכא דמוכח.[[23]](#footnote-23) וממילא יש להקשות להסוברים דדין הרגשה אינו רק לברר דהדם מגופה, דא"כ מאי מקשי' דאי בדלא ארגשה עומדת מ"ט טהורה, דמכיון דבזה הוא ודאי דהדם מגופה, א"כ בדין דתהא טמאה אף דלא הרגישה,[[24]](#footnote-24) ולא דמי לדברי שמואל בבדקה קרקע עולם דתלינן דלא בדקה שפיר, וכלשון הגמ' להלן דף נ"ח ע"א דאיכא למימר דהוא מגופה, אכן יעוי' בחי' הרשב"א שם שכתב דלאו דוקא הוא, אלא ודאי הדם מגופה ומ"מ אינה טמאה משום דלא ארגשה, ע"ש, דגזיה"כ הוא שאין האשה מטמאה אלא בהרגשה, ולכן מקשי' דאי בדלא ארגשה עומדת ג"כ תהא טהורה, דאע"ג דהדם הוא מגופה בודאי, מ"מ מכיון שראתה שלא בהרגשה בדין דתהא טהורה, ויעוי"ש מה שהאריך בזה דבתחילה ס"ד דטעמא דשמואל דבעינן הרגשה הוא מגזיה"כ דאין האשה טמאה אלא בהרגשה, וכן ס"ל לרב ירמי' מידפתי, אבל רב אשי להלן דף נ"ח ע"א ס"ל דטעמא דהרגשה הוא להוכיח דהדם הוא מגופה, ע"ש. ויעוי"ש עוד דמה"ט מקשי' כל הני תיובתא לשמואל ולא תיקשי לר"ע להלן דדף נ"ח ע"ב, משום דבדברי ר"ע יש לפרש דאינה טמאה משום דבעינן הרגשה להוכיח דהדם הוא מגופה, וממילא בכל הני תיובתא דבהכרח הדם הוא מגופה ה"ה טמאה אף בלא הרגשה, ע"ש.

# בדין דם הנמצא בבדיקה אם הוי כתם או ראי'

**ת"ש עד שהי' נתון תחת הכר ונמצא עליו דם, אם עגול טהור ואם משוך טמא וכו', לעולם דארגישה ואימור הרגשת עד הואי, משוך ודאי מגופה אתא עגול טהור.** בתשו' שב יעקב ח"א סי' ל"ו כתב דלפי המבואר כאן דאף בדארגשה מ"מ כשהי' הדם עגול טהור משום דאימור הרגשת עד הואי, ממילא ה"ה בדלא ארגשה מ"מ כשהי' הדם משוך טמא, דאמרי' דלעולם ארגשה וסברה דהרגשת עד הוא, ובגמ' אמרו באופן דארגשה ומ"מ עגול טהור משום דכח דהתירא עדיף, אולם בתשו' הג"ר גבריאל ז"ל אב"ד ור"מ דק"ק מיץ שם השיב לחלוק ע"ז, דדוקא אמרו דלעולם ארגשה ומ"מ בעגול אמרי' דהרגשת עד הוא, אבל בדלא ארגשה כלל אינה טמאה מה"ת כלל ואפי' במשוך, דדין הוא דאין האשה טמאה אלא בהרגשה, וכשלא הרגישה אין להסתפק דלמא הרגישה והרגשת עד הואי, ויעוי"ש בדבריהם שהאריכו בזה, ונפק"מ בזה באופן שבדקה עצמה ולא הרגישה ומצאה דם בעד הבדיקה אם נחשב זאת לכתם או לראי' ממש, דאם נימא דאף בדלא ארגשה אמרי' דלמא ארגשה וסברה דהרגשת עד הוא א"כ ממילא נחשב לראי' וטמאה מה"ת ולכה"פ ה"ז ספק דאורייתא, ונחלקו בזה הפליתי והבינת אדם דלהלן ע"ש, אבל אם נפרש דבלא ארגשה לא חיישינן דלמא ארגשה, ורק בארגשה אמרי' דלמא הרגשת עד הואי, אבל בדלא ארגשה ל"א דלמא ארגשה, א"כ כשבדקה ולא הרגישה אי"ז נחשב אלא כתם.

וע"ע בפליתי בסי' קפ"ג ס"ק א', ובמחצית השקל שם ס"ק ב', ובשו"ע הגר"ז שם בקונטרס אחרון ס"ק ב', ובסדרי טהרה שם ס"ק ב' ובסי' ק"צ ס"ק ס"ז ד"ה נחזור על הראשונות, ובבינת אדם אות ח', ובפרדס רימונים בפתחי נדה עמ' מ"ו שהאריכו בזה.

וכבר נחלקו בזה רבותינו הראשונים ז"ל וכדלהלן.

א. בתשו' הרשב"א החדשות סי' צ"ט נחלק בזה עם השואל, דדעת השואל שם דדם הנמצא בבדיקה דינו ככתם, אך הרשב"א שם השיב וז"ל, דודאי כל שראתה שלא בהרגשה טהורה כדשמואל בריש פרק הרואה, ומכל מקום הני מילי כשבדקה בגד וישבה עליו, או שנטף על חלוקה או על דבר המקבל טומאה, אבל דם שראתה בבדיקה טמאה, דכיון שהרגישה בעד טמאה, שהיא ודאי הרגישה אלא שהיתה תולה הרגשתה בהרגשת העד, ואם ראתה בעד שלאחר תשמיש, סבורה היתה שהיתה הרגשת שמש, ואינו אלא הרגשת דמים, והיינו מתניתין דנמצא דם על שלה אותיום טמאין וחייבין בקרבן, וכדאמרינן עלה בריש פרק הרואה היכי דמי אי דארגישה לאחר זמן אמאי פטורין מן הקרבן אלא לאו דלא ארגישה וקתני נמצא על שלה אותיום טמאין וחייבין בקרבן, ופרקינן לעולם דארגישה ואימר הרגשת שמש הוא, אלמא הרגשת שמש והרגשת עד הרגשה היא, וכל שמצאה אותיום אני אומר שזו היתה אותה הרגשה שהרגישה, זהו שפרשתי באותה הלכה זה כמה, והוא נכון, עכ"ל, וכן מבוא' בחי' הרשב"א לעיל דף ג' ע"א ד"ה ואי וכו' שפירש ברי הגמ' לעולם ארגשה וכו' דהיינו דלא הרגישה ואמרי' דודאי הרגישה ורק דסבורה היתה דהרגשת עד הוא, וכ"כ במשמרת הבית דף י"ח ע"ב.

ב. הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' א' כתב דאם לא הרגישה ובדקה ומצאה הדם לפנים בפרוזדור ה"ז בחזקת שבא בהרגשה, ומבואר להדיא דאף דלא הרגישה מ"מ ה"ז בחזקת שבא בהרגשה, ובפליתי שם כתב להוכיח מדברי הרמב"ם הטומאה בזה מה"ת, דבהל' ב' כתב ומדברי סופרים וכו' ומבואר דמש"כ בהל' א' הוא מה"ת, ועוד דמש"כ כמו שביארנו כוונתו למש"כ שם בפ"ה הל' ה' דחזקת דמים מן המקור, ושם הוא מה"ת, ומבואר דדעת הרמב"ם דכשנמצא דם בבדיקה בלא הרגשה ה"ה טמאה מן התורה, דאמרי' דלעולם ארגשה וסברה דהרגשת עד הוא, ע"ש.

אולם הבינת אדם שם הקשה דהרמב"ם שם בפ"ה הל' י"ז כתב בדין הרואה במי רגלים דאפי' הרגיש גופה ונזדעזעה אינה חוששת, שהרגשת מי רגלים היא זו, שאין מי רגלים מן החדר וכו', ומבואר להדיא שפירש בדברי הגמ' דמיירי כשאומרת דהרגישה ואעפ"כ אמרי' דהרגשת מ"ר הואי, ולכן כתב דשני הפירושים בגמרא הם אמת, דבין שאמרה שהרגישה או אפילו שאמרה לא הרגישה ידוע היה לחכמים דאפשר לאשה לטעות בזה, ולעולם הוא ספק, דמהיכי תיתי לא נאמין לאשה כיון שהתורה האמינתה, רק דידוע לחכמים שתוכל לטעות, דדוקא הרגש הבא לאשה בלא שום מעשה נאמנת אבל הכא על ידי תשמיש או בדיקה יכולה לטעות. וכן ביאר התרומת הדשן כמובא להלן אות ה', ויעוי"ש שכ"כ גם בדעת הרמב"ם, וכ"ה מבוא' בד' השב יעקב שכתב דלעולם מיירי בדארגשה, ורק דמדאמרי' בהרגישה דדלמא הרגשת עד הואי ה"ה בדלא הרגישה.

ג. בתוס' כאן ד"ה אימור הרגשת שמש וכו' הקשו מ"ט לא אמרו דאימור הרגשת מי רגלים הוא, ואע"פ שלא הטילה חיישינן לזה כדאמרי' לעיל דף ג' ע"א, ובפליתי הנ"ל כתב דהלא לעיל אמרו כן להחמיר, דמה"ט דחיישינן להרגשת מי רגלים אמרי' דמטמאה מעת לעת, ומכיון דאין למדין להקל מלהחמיר א"כ כוונת התוס' גם כאן לחומרא, וממילא מוכרח דדעת התוס' דכווונת הגמ' דלעולם לא הרגישה ואמרי' דלמא הרגישה וסברה דהרגשת שמש הוא, וע"ז הקשו התוס' דאימור הרגת מי רגלים הוא, דכל זה הוא לחומרא, אבל אם כוונת הגמ' דלעולם ארגשה ואמרי' דלא ארגשה אלא הרגשת שמש הוא, א"כ היאך הקשו דאימור הרגשת מ"ר הוא, דהרי זהו לקולא, ע"ש, אך בסד"ט כתב להקשות, דאם כוונת התוס' דאף שהיא אומרת דלא ארגשה אמרי' דלעולם ארגשה וסברה דהרגשת מ"ר הואי, א"כ תיקשי בדברי שמואל בבדקה קרקע עולם ומצאה עלי' דם דטהורה מ"ט לא אמרי' דארגשה והרגשת מי רגלים הואי,[[25]](#footnote-25) ובהכרח דס"ל להתוס' דבאופן שלא הרגישה לא אמרי' דלעולם ארגשה, וכוונת הגמ' דלעולם ארגשה ממש, ומ"מ אמרי' דדלמא לא ארגשה והרגשת שמש הואי, וע"ז הקשו דהו"מ למימר דהרגשת מ"ר הואי.

ד. לעיל דף ג' ע"א אי' לחד לישנא דטעמא דשמאי דאין האשה מטמאה מעת לעת משום דהואיל ואשה מרגשת בעצמה ממילא מדלא ארגשה מוכח דלא ראתה קודם לבדיקה, והקשו התוס' שם בד"ה מרגשת וכו' דהלא כשבדקה עצמה ג"כ לא הרגישה, ונימא כמו דלא הרגישה עכשיו כמו"כ לא הרגישה קודם לכן, והביאו דרש"י פי' דבבדיקה אמרי' דהרגשת עד הואי, והקשו דא"כ אם שמשה קודם לכן תהא טמאה לשמאי מעת לעת משום דדלמא ארגשה והרגשת שמש הואי, ע"ש, ומבוא' בדברי התוס' דס"ל דמיירי דלא הרגישה כעת בבדיקה, ובפליתי הנ"ל כתב להוכיח מדברי התוס' דס"ל כהרמב"ם דכשמצאה דם בבדיקה בלא הרגשה נידון כראי' בהרגשה, דאם אינו אלא כתם בעלמא א"כ לא תהא מטמאה מעת לעת, דכתמים אין מטמאין למפרע דספק דרבנן הוא, ובהכרח דדיינינן לזה כראי' גמורה, ולכן הקשו דדין הוא שתהא טמאה למפרע משום דדלמא ארגשה וסברה דהרגשת שמש הואי, ע"ש.

ה. בתרומת הדשן ח"ב סוסי' מ"ז כתב בדין הרואה מחמת תשמיש, בהכרח מיירי באופן דלא הרגישה, דאם הרגישה שנפתח החדר פשיטא דטמאה, אלא ודאי אמרי' דהרגשת שמש הוא, ויעוי"ש שכתב דאמרי' כן אף באשה דלעולם אינה רואה[[26]](#footnote-26), ועי' בפליתי שם שכתב להוכיח מכאן דדעת התרוה"ד ג"כ דדם הנמצא בבדיקה בלא הרגשה נידון כראי' וה"ה טמאה מה"ת, ע"ש. אכן התרוה"ד גופי' בח"א סי' קמ"ו כתב דאשה שהרגישה ומצאה מראות טהורות אינה טמאה, ואף דארגשה אמרי' דההיא טיפת לובן הוא דארגשה, וכתב ללמוד כן מסוגי' דאמרי' דהרגשת עד הואי הרגשת שמש הואי, ע"ש, ומבוא' בדבריו שפירש בגמ' שאומרת דהרגישה ומ"מ אמרי' דהרגשת עד הואי, אך יעוי' בלקט יושר יו"ד עמ' 19 שהובא תשו' בעל התרוה"ד שביאר להגיא כן בגמ' דמיירי באומרת דהרגישה, ורק שכתב דממילא ה"ה בדלא הרגישה, וכמו שהובא לעיל מדברי הבינת אדם בדעת הרמב"ם וכנ"ל.

ו. בהגהות מיימוניות בפ"ד מהל' איסו"ב הלט"ז כתב דמורי רבינו מיחה באשה שהיתה בודקת תמיד אחר תשמיש ואף על פי שאין לה וסת, דלמה תחמיר לקלקל עצמה בדבר שאסרו לה חכמים, דכיון דמדאורייתא בעינן שתרגיש בבשרה אלא דרבנן אסור רואה בלא הרגשה כמו כתמים, והם אמרו דהיכא דאשכחה דם אסרו והם אמרו שלא לבדוק, ע"ש, ובפליתי הנ"ל כתב להוכיח ממש"כ דאף הרואה אחר תשמיש אמרי' דאינה טמאה מה"ת משום דלא ארגשה, דכל דלא ארגשה אינה טמאה מה"ת, ולא אמרי' דלעולם ארגשה והי' סבורה דהרגשת שמש הואי, ולפ"ז דם הנמצא בבדיקה בלא הרגשה אינו נידון אלא ככתם בעלמא, ויעוי"ש שכתב דאין לומר דכוונתו דהוי ספיקא דאורייתא וס"ל דסד"א לקולא מה"ת כדעת הרמב"ם, דבלשונו מבוא' דמגזירת כתמים הוא, אך בבינת אדם שם כתב לדחות, דבודאי אם בדקה ומצאה דם טמאה מן התורה, דחזקת דם בהרגשה, אבל אינה צריכה לבדוק שמא תמצא דם כיון דלא הרגישה, וזה שכתב כיון דמן התורה בעינן שתרגיש וזו כיון שלא הרגישה אינה צריכה בדיקה כלל, ע"ש.

ז. בשבועות דף י"ח ע"א ס"ד בהא דתנן דנמצא על שלו שניהם טמאים וחייבים בקרבן, דמיירי כשאמרה לו בשעת התשמיש נטמאתי וחייב על שפרש באבר חי, אך מקשי' שם דנמצא קתני, ובתוס' שם ד"ה והא וכו' הקשו דהא תנן דנמצא לאחר זמן טמאים מספק, ואם אמרה לו בשעת תשמיש נטמאתי מ"ט אין הבעל טמא בודאי אף כשנמצא לאחר זמן, ובפליתי הנ"ל הק' די"ל דלא מיירי שאמרה נטמאתי אלא שאמרה שמרגשת שרואה דם, וממילא הי' לו לפרוש דדלמא רואה דם, וכדעת התרומת הדשן דע"י הרגשה נעשית כשעת וסתה, אך כשנמצא לאחר זמן אינה טמאה משום דאמרי' הרגשת שמש הואי כמבוא' בסוגיי', ולכן כתב להוכיח דס"ל להתוס' דלעולם אין לטמא אלא רק בהרגשה, וכשראתה אחר תשמיש ולא הרגישה אינה טמאה כלל ולא אמרי' דהרגישה וסברה דהרגשת שמש הוא, וכדעת ההגהות מיימוני' הנ"ל, וממילא בהכרח מיירי שם דהרגישה, ומ"מ תני בלשון נמצא משום דמכיון די"ל דהרגשת שמש הוא אי"ז נחשב שידוע שראתה דם אלא שנמצא לאחר מכן, וא"כ אף לא הי' על הבעל לפרוש מחמת ההרגשה, ובהכרח דכשאמרה נטמאתי היינו שנטמאה ממש ולא שהרגישה, ע"ש, ועי' בס"ט בסי' ק"צ שם ד"ה ותו וכו' שהאריך לחלוק בזה דאדרבה בדברי התוס' שם מוכרח להיפך.

ח. בתשו' מהר"ח או"ז סוסי' קי"ב כתב בשם הר"ר עובדי' דעד שתרגיש בבשרה היינו שמצאה דם בבשרה, ואפי' אינה מרגשת ביציאתו, וכגון שנמצא בפרוזדור, חייבים עליו משום ביאת מקדש ואעפ"י שלא הרגישה בו ביציאתו מן המקור, וכתב להוכיח כן, דאל"כ מ"ט כל הבודקת ומצאה דם בעלה בחטאת, והרי שמא לא הרגישה, וכמה ענינים שאפי' אם אינה מרגשת נעשית נדה ודאית, ע"ש, ומבואר בדבריו דכשבדקה ולא הרגישה לא אמרי' דודאי ארגשה וסברה דהרגשת עד הוא, אלא דלעולם לא הרגישה כלל, ומ"מ היא טמאה משום דהדם הוא בודאי מגופה.

ט. בב"י סי' ק"צ סעי' ל"ד (ג) לה (ג) כתב בביאור הענין דכשמצאה דם עגול בעד הבדיקה אמרי' דלאו מגופה הוא, דהיינו משום דכיון דלא הרגישה רגלים לדבר דלאו מגופה הוא, ע"ש, ובסד"ט שם ד"ה ובספר כרתי וכו' כתב דמבואר בדברי הב"י דס"ל דמיירי דלא הרגישה ורק דאמרי' דלעולם ארגשה וסברה הרגשת עד הואי.[[27]](#footnote-27)

לעיל דף י"ז ע"ב תנן, דם החדר טמא דם העלי' טהור, נמצא בפרוזדור ספקו טמא לפי שחזקתו מן המקור, ובפליתי הנ"ל כתב דבהכרח מיירי בדלא הרגישה, דאם הרגישה א"כ בהכרח הדם הוא מן המקור, ופשיטא דהדם מן המקור, ועוד דמאי מייתי מינה ראי' בב"ב דף כ"ד ע"א דרוב וקרוב הלך אחר הרוב, דלמא משום דארגשה הוא, ומבואר דאע"ג דלא הרגישה ה"ה טמאה בתורת ודאי, והיינו משום דאמרי' דלעולם ארגשה וסברה דהרגשת עד הואי, ומוכח מכאן דדם הנמצא בבדיקה בלא הרגשה נידון כראי' בהרגשה. אך יעוי' בתשו' נובי"ק סי' נ"ה ד"ה ומעתה וכו' שהקשה מ"ט לא מקשי' בסוגיי' לשמואל מהמשנה שם דנמצא בפרוזדור ספיקו טמא, דממנ"פ אי דארגשה ודאי הוא מן המקור ואי דלא ארגשה אינה טמאה אף אם הדם מן המקור, ולזה לא יהני מש"כ הפליתי דלעולם ארגשה ואימור הרגשת עד הואי, דזהו רק למסקנת הגמ', ואכתי תיקשי מ"ט לא מקשי' מהמשנה לעיל, ולכן כתב להוכיח דמהני ג"כ הרגשת זיבת לח מהבית החיצון, ומהרגשה זו אין להוכיח אם הדם הוא מן המקור או מן העלי', ע"ש, וע"ע מש"כ בחוות דעת סי' ק"צ סק"א לדחות ראי' זו, ע"ש, ואכ"מ.

בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"ז ד"ה ותו קשיא הק', היאך קיי"ל דאין האשה טמאה בכתם שנמצא בבגדי צבעונים או בבגד שאינו מקבל טומאה, והרי לדעת הראשונים דכשמצאה דם בבדיקה בלא הרגשה נידון כראי' בהרגשה, ואמרי' דלעולם הרגישה וסברה דהרגשת עד הואי, דא"כ לעולם בכתם יש לחוש דלמא ארגשה וסברה דהרגשת מ"ר הוי, וכמש"כ התוס' כאן בד"ה אימור וכו' דבזמן מרובה חיישינן להרגשת מ"ר, וכ"ש היכא דשמשה מיטתה דיש לחוש דהרגשת שמש הואי, ע"ש,[[28]](#footnote-28) וע"ע בדבריו שם בס"ק צ"ג ד"ה ומעתה וכו' שכתב לבאר דלא אמרי' כן משום דאפילו בלא טעמא דהרגשה הכתמים טהורים מן התורה, כיון דאיכא למתלי דמעלמא אתיא, ע"ש.[[29]](#footnote-29) ועי' בחזו"א מש"כ דמכיון דאין האשה טמאה למפרע ממילא אין לחוש להרגשות שהיו קודם לראי', ועוד כתב דבהכרח למסקנא לא אמרי' דאימור הרגשת מי רגלים הואי, דאל"כ היאך טיהרו בבגדי צבעונין ובבגד שאינו מק"ט, והרי מצוי הרגשת מ"ר עד שיתייבש הכתם.

# דין הרגשה בלא ראי' [דינא דהתרומת הדשן]

**ת"ש נמצא על שלו וכו' נמצא על שלה לאח"ז טמאים מספק ופטורין מן הקרבן, היכי דמי אי דארגישה לאחר זמן אמאי פטורין מן הקרבן.** מבוא' דכשהרגישה ה"ה חייבים קרבן אף שנמצא לאחר זמן, ובתרומת הדשן ח"א סי' רמ"ו כתב להוכיח מכאן דהרגשה סברא דאורייתא היא, דאל"כ לא היו חייבים קרבן, וממילא כל שהרגישה אף אם בדקה ולא מצאה דם ה"ה טמאה, דמכיון דסברא דאורייתא היא הוי כשעת וסתה למ"ד וסתות דאורייתא דאפילו בדקה ומצאתה טהורה טמאה כדאיתא לעיל דף ט"ז ע"א, ע"ש. ובדרכי משה סי' קפ"ח סעי' ב' כתב להקשות ע"ז, דבגמ' אין מבואר דהרגשה סברא דאורייתא היא אלא רק באופן שמצאה כתם עם ההרגשה, אבל בלא"ה לא משמע שם דטמא, ע"ש[[30]](#footnote-30), וכ"כ בתשו' הרדב"ז סי' קמ"ט דלא אמרו דכשהרגישה חייבים בקרבן אלא כשמצאה דם, דמכיון שראתה דם והרגישה אמרי' דמשעת ההרגשה יצא הדם, אבל כשלא מצאה דם אינה נאסרת, דדין הוא דאין האשה נאסרת אלא כשתרגיש ותראה, וכמש"כ הרמב"ם ברפ"ט מהל' איסו"ב, ע"ש,[[31]](#footnote-31) ויעוי"ש שצידד גם בדעת התרוה"ד דלעולם אינה טמאה מה"ת אלא רק כשראתה דם לאחר מכן, ומ"מ מכיון דאם תראה לאחר זמן תהא אסורה מה"ת לכן אסרוה מדרבנן אף כשמצאה טהורה, אך סיים שאין לנו לחדש גזרות מדעתינו מה שלא גזרו הראשונים.

ובחוות דעת סי' ק"צ ס"ק ג' כתב לבאר ראיית החוו"ד, דאה"נ דבסוגי' מיירי שמצאה דם, אולם מ"מ מכיון דבוסתות אף למ"ד וסתות דאורייתא אינה טמאה כשמצאה דם לאחר מכן אלא מדרבנן, וכאן מבוא' דכשהרגישה ומצאה דם לאחר מכן ה"ה טמאה בודאי, דהלא חייבים קרבן, א"כ מוכח דהרגשה חמורה מווסת אף למ"ד וסתות דאורייתא, וממילא מכיון דבוסתות כל שלא בדקה ה"ה טמאה למ"ד וסתות דאורייתא, מכ"ש כשהרגישה ולא מצאה שהיא טמאה.[[32]](#footnote-32) אך בפרד"ר סי' ק"צ ס"ק ג' כתב דלדעת כמה פוסקים למ"ד דווסתות דאורייתא אמרי' דודאי ראתה, וממילא אזדא לה להק"ו. ובביאור ראיית התרוה"ד כתב לבאר, דלא הי' כוונתו להוכיח מסוגי' אלא רק דהרגשה סברא דאורייתא היא, וממילא מכיון דסברא דאורייתא שוב ס"ל מסברא דדמיא לוסתות דאמרי' דאפי' מצאה טהורה טמאה, ה"ה בהרגשה אפי' מצאה טהורה טמאה,[[33]](#footnote-33) ע"ש בדבריו.

ובתשו' הנובי"ת סי' קי"ח כתב לפרש דראיית התרוה"ד מדמקשי' לשמואל ממתני' דהרואה כתם על בשרה כנגד בית התורפה טמאה, ולכאו' בפשיטות י"ל דמיירי בדארגשה, ומוכח דאי בדארגשה אפי' מצאה שלא כנגד התורפה דאף דודאי אי"ז מגופה מ"מ לא עדיף מלא מצאה כלל או שלא מצאה דם כלל טמאה וכדעת התרוה"ד, וכעי"ז כתב הסד"ט סי' ק"צ סק"ג,[[34]](#footnote-34) אך כתב דלא משמע כן בגמ', וביאר דהא דלא מוקמינן לה בהרגשה הוא משום דתנן הרואה כתם, וכל שהרגישה אי"ז כתם אלא ראי', ע"ש. ויעוי"ש עוד שכתב דהא דאמרי' לעיל אי דארגשה יושבת אמאי טהורה וכן אח"כ עגול אמאי טהורה, לדעת התרומת הדשן הוה מצי למפרך סתם אי דארגשה ל"ל שמצאה אפילו לא מצאה כלל ג"כ טמאה, אלא דעדיפא מיניה פריך ממה שמפורש בהדיא שהיא טהורה.

ובבית מאיר בתשו' צלעות הבית סי' י"ג כתב לפרש דראיית התרוה"ד מהמבואר בגמ' לענין עד שהי' נתוך תחת הכר ונמצא עליו דם עגול טהור דאי בדארגשה ה"ה טמאה, והלא פרש"י דדם עגול אינו דם בדיקה, וא"כ ה"ז ממש כאילו לא מצאה דם כלל, ומ"מ ה"ה טמאה מחמת ההרגשה, ע"ש.[[35]](#footnote-35) וע"ע בערוך לנר בסוגיי' בד"ה בגמ' אם רוב וכו' מש"כ להוכיח כדעת התרוה"ד מההיא דאם רוב ימיה בהרגשה טמאה, ולדעת רש"י מיירי בלא מצאה דם כלל, ע"ש, וכ"כ החכמת בצלאל כאן.

בלשון התרוה"ד מבוא' דדין ודאי הוא, דמכיון דארגשה סברא דאורייתא הוא וודאי יצא טיפת דם כחרדל, וכ"כ החכמ"א כלל קי"ג סעי' א', וכ"ה לשון החת"ס בתשו' ק"פ, אך בתשו' נובי"ת סי' קי"ח כתב דדין התרוה"ד הוא מספק, וכתב דלפ"ז דבספק הרגשה אין להחמיר משום דהוי ס"ס, ויעוי"ש מש"כ לדון מהו הספק, אם שמא לא ראתה דם כלל או משום דלמא ראתה מראות טהורות, וע"ע שם בסי' קי"ט שהכריע דהספק הוא דדלמא ראתה מראות טהורות, ע"ש, וע"ע בסד"ט סי' ק"צ סק"ג ד"ה עוד וכו' בתו"ד שכתב דאף לו יהא דספק השקול הוא דדלמא ראתה מראות טהורים, מ"מ מספיקא מטמאינן לה, ע"ש.

בפרד"ר סי' ק"צ מק"ז סק"ג מבואר שביאר בדברי התרוה"ד דטעמו משום דאי אפשר לפתיחת הקבר בלא דם, ולא הוצרך להוכיח מסוגיי' אלא רק דלא אמרי' שטעתה בדמיונה, ויעוי"ש עוד מש"כ לבאר מה שהוצרך התרוה"ד להוכיח מדין ווסתות למ"ד דאורייתא, וכן מבואר בדבריו בסי' קפ"ח במקש"ז סק"ב, וכ"כ ההפלאה בסי' ק"צ סוסק"א, ויעוי"ש שכתב לפ"ז דהתרוה"ד לא מיירי אלא בהרגישה שנפתח מקורה אבל בהרגישה קצת לא,[[36]](#footnote-36) ע"ש, וכן מבוא' בדברי האו"ש פ"ה מהל' איסו"ב הל' ו', וכעי"ז כתב החכמת אדם בכלל י"ג סעי' א' בביאור דין התרוה"ד, דבודאי בחינם לא תפתח המקור, ע"ש.

אך יעוי' בפרד"ר בסי' קפ"ח שם מה שהביא מהתפארת למשה דכשהרגישה שנפתח מקורה לא אמרי' דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, וכדקיי"ל כשיצא מהאשה חתיכה קטנה דאמרי' דלא נפתח אלא מעט מעט ובלא דם, וכ"כ הערוך לנר בסוגי' בד"ה בגמ' אם רוב וכו' לפמש"כ התוס' לעיל דף כ"ב ע"ב ד"ה ליפלוג וכו' דבשערה וקליפה דמועטין נינהו לא שייך בהו פתיחת קבר, והפרד"ר הק' ע"ז, דבחתיכה קטנה אמרי' דלא נפתח הקבר, אך כאן שהרגישה פתיחת פי המקור א"כ הרי נפתח מקורה, ולכן ודאי ראתה דם, ומבואר דלדידהו אין דינא דהתרוה"ד מדין פתיחת הקבר, אלא דמדארגשה אמרי' דבודאי ראתה, וכ"מ בתשו' החת"ס סי' ק"פ שביאר טעמו דהתרוה"ד משום דרוב ההרגשות הן מיציאות הדם, ע"ש, וכעי"ז כתב הפליתי בסי' ק"צ סק"ג דחזקה הוא שרואה כשמרגישה, ע"ש.

בחכמת אדם כלל י"ג סעי' א' כתב דדין התרוה"ד לא נאמר אלא בהרגשת פתיחת פי המקור, ומשום דבודאי בחינם לא תפתח המקור, אבל בהרגישה שנזדעזעו איבריה, אם בדקה ולא מצאה כלום טהורה, דתלינן ההרגשה בשאר מקרים,[[37]](#footnote-37) ע"ש, וכן משמע בהפלאה סי' ק"צ סוסעי' א', אך בתשו' החת"ס סי' ק"נ מבוא' דדין התרוה"ד הוא אף בהרגשת זעזוע כל הגוף או הרגשת עקיצת מ"ר וכיו"ב, ולכאו' זהו לטעמי' בסי' ק"פ דטעם התרוה"ד הוא משום דרוב ההרגשות הן מיציאת הדם.

ונחלקו האחרונים בהרגשת זיבת דבר לח אם נאמר בה דין התרוה"ד דה"ה טמאה אף בלא שמצאה דם, ויעוי' בסד"ט סי' ק"צ סק"ג שמבוא' בדבריו דתליא זאת בדין הרגשת זיבת דבר לח אם הוי הרגשה או לא, שכתב להוכיח ממש"כ השו"ע לדין התרוה"ד באופן שהרגישה שנפתח מקורה דהרגשת זיבת דבר לח לאו הרגשה היא, ע"ש, ובבית מאיר סי' קפ"ח דף ס"א ע"א כתב דכשהרגישה זיבת דבר לח לכו"ע אסורה אף כשלא מצאה דם, ואף לדעת הרז"ה דיש לחוש למראות טהורות מ"מ מי לא בעיא בדיקה, ולא הוצרך התרוה"ד להביא ראי' מסוגיי' אלא רק להרגשת פתיחת פי המקור, ע"ש, אך החת"ס בתשו' ק"נ כתב דדין התרוה"ד לא נאמר אלא בהרגשת פתיחת פי המקור וכיו"ב, אבל בהרגשת זיבת דבר לח אפי' לדעת הנוב"י שהוא הרגשה דאוריי' מ"מ היינו שאם ראתה דם ע"י הרגשה כזו חייבים עלי' כרת, אבל לא שתהי' הרגשה כזו מוציאה מחזקת טהרה עד שנאמר שאם נאבד העד תהיה בספק טומאה, דהלא הני נשי דידן רוב ימיהם מרגישים זיבת דבר לח ואיננו דבר חידוש אצלה כמו פתיחת פה"מ, והרי אשה בחזקת טהרה עומדת בין וסת לוסת ואיה חזקת טהרתה, ודוקא הרגשת פה"מ שהוא דבר רחוק ולא יארע לה כן על הרוב אלא בשעת וסתה וכדומה א"כ אבדה חזקתה, משא"כ בזיבת דבר לח, ע"ש.[[38]](#footnote-38)

בתורת השלמים סי' ק"צ סק"ב כתב דבהני נשים שהן בחזקת מסולקות דמים כגון מעוברת ומניקה, כשהרגישה ולא מצאה דם טהורה אף להתרוה"ד, והוכיח כן מד' התרוה"ד שכתב ללמוד לאסור בהרגשה מדין וסתות, ולהדיא אמרו לעיל דף ט' ע"א דאף למ"ד ווסתות דאורייתא אי"צ בדיקה בימי עיבורה, ע"ש, ועי' בסד"ט שם סק"ג שכתב ע"ז דאין הנידון דומה לראי', דהתם מכיון דעכשיו היא בחזקת מסולקת דמין ממילא אין לחוש לוסת הראשון מכיון שנשתנה טבע הגוף, אבל כאן שהרגישה, ושינתה משאר נשים שאין דרכן להרגיש בימי עיבורן, משו"ה צריכה לחוש לו, אך כתב דמ"מ יש לטהר בהן, דהלא מבוא' בהמשך ד' התרוה"ד דשייך שתהא ההרגשה מחמת דמים במראות טהורים, ורק דאזלינן בתר רובא וסתם דמים טמאים, וממילא במעוברת ומניקה מכיון דמסולקת דמים הוו מסתבר טפי לתלות ההרגשה במראות טהורים דכ"ה דרך אפי' במעוברת ומנזיקה מלמתלי בדם, ע"ש, וע"ע בהג' הגרעק"א ז"ל בסי' ק"צ סעי' א' שכתב לחלוק על התוה"ש, והביא כן גם מהתפארת למשה והנוב"י, ע"ש, וכ"כ החת"ס בתשו' קס"ח, ועי' בחזו"א סי' פ"ט סק"א שכתב דהגרעק"א והסד"ט לא נחלקו, ותליא באשה גופא אם דרכה לראות מראות טהורות בשעת עיבורה והנקתה, ע"ש.

בתרוה"ד שם כתב בסוף דבריו דדוקא כשהרגישה ובדקה ולא מצאה כלום טמאה, אבל אם מצאה מראות טהורות ה"ה טהורה, ומשום דכל דאיכא למיתלי בהרגשה תלינן, וכדאמרי' בסוגיי' דאימור הרגשת שמש הואי, ע"ש, וזהו לטעמי' בביאור דברי הגמ' דמיירי באומרת דארגשה ואעפ"כ תלינן בהרגשת עד, וכמובא לעיל מהלקט יושר משמי' דהתרוה"ד, ועי' בחוו"ד סי' קפ"ח סק"ב ובסי' ק"צ סוסק"ג כתב דהיינו דוקא כשבדקה בכדי שיעור וסת, אך בפליתי סי' ק"צ סק"ג כתב דכל דין התרוה"ד לא נאמר אלא כשבדקה לאחר שיעור וסת, אבל בתוך שיעור וסת אם בדקה ולא מצאה כלום טהורה, אך החוו"ד שם חלק ע"ז, וכן מבוא' בתשו' נובי"ת סי' קי"ט, וע"ע בסד"ט סי' ק"צ סוסק"ד שכתב דיש להסתפק עד כמה אפשר לתלות ע"ש. וע"ע בחחו"ד סי' ק"צ סקל"ז שכתב דאין להקל בזה אלא כשבודאי אין על העד אלא רק מראות טהורות, ונפק"מ כשבדקה בעד שאינו בדוק, ע"ש, ועי' בחי' הגרעק"א ז"ל בסוגיי' שנתספק בזה, ע"ש, ובפרד"ר שם סק"ג ד"ה אמנם אחר צידד להקל כל שודאי יש כאן מראות טהורים, דממילא אין לחדש שהי' ג"כ דם, ע"ש, וע"ע בפת"ש סי' ק"צ ס"ק ו'.

והנה דעת הראב"ד בבעלי הנפש שער הווסתות סוסי' א' בהא דאמרי' דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, דאע"ג דלא חזינן לדמא ולא ידעינן אי דם טמא הוא אי דם טהור הוא, מ"מ כיון דרוב דמים שבמקור טמאים הם, כודאי משוינן להו, ע"ש, אך בהשגות הרז"ה שם השיג ע"ז, ולכן כתב דכי אמרי' א"א לפתיחת הקבר בלא דם, בלא דם טמא קאמרי', ע"ש, ובפרד"ר בסי' קפ"ח במקש"ז סק"ב ובאו"ש פ"ה מהל' איסו"ב הל' ו' כתבו, דבדברי הראב"ד מבוא' דס"ל כדעת הראב"ד, ולכן כשמצאה מראות טהורים ה"ה טהורה, אבל לדעת הרז"ה דא"א לפתיחת הקבר בלא דם טמא, א"כ כל שהרגישה, אף שמצאה מראות טהורים, ה"ה טמאה, ע"ש, וזהו לטעמייהו דדין התרוה"ד הוא מדין דא"א לפתיחת הקבר בלא דם.

בתשו' הרדב"ז סי' קמ"ט כתב לחלוק על התרוה"ד, ודעתו דאין לנו לחדש גזירות מדעתינו מה שלא גזרו הראשונים, ומ"מ כתב שם דאשה שהרגישה יש לחוש כל זמן שלא בדקה, ורק אם בדקה עצמה יפה אינה חוששת כלל, ודי להן לבנות ישראל שהחמירו על עצמן שאפי' רואות טיפת דם כחרדל יושבות עליה שבעת ימים נקיים אבל בלא טיפת דם לא מצינו שהחמירו כלל מתוך ההלכה ומתוך דברי הפוסקים, וסיים שם דאפשר שבזמנו של התרוה"ד ובמקומו היו הנשים מחמירות על עצמן גם בהרגשה בלא דם ומצא להם סמך כל דהוא מהך סוגיא דפרק הרואה כתם, אבל בזמנינו ובמקומינו לא ראיתי ולא שמעתי מי שנוהג חומרא זו, ע"ש, אך יעוי' בתשו' נובי"ת סי' קי"ח ד"ה ועוד יעוי"ש מה שהקשה להתרוה"ד מהסוגיא לעיל דף ג' ע"א ומבואר מתו"ד דאף כשהרגישה ה"ה טהורה ואי"צ בדיקה כלל, ע"ש.[[39]](#footnote-39)

# דין תליה במצאה כתם על בשרה או על חלוקה

**אמר מר על בשרה ספק טמא ספק טהור טמא, על חלוקה ספק טמא ספק טהור טהור, ה"ד אי מחגור ולמטה וכו', אב"א מחגור ולמטה כגון שעברה בשוק של טבחים, על בשרה מגופה אתאי וכו'.** מבוא' בזה דבאופן ששייך תלי' במעלמא, חלוק בזה אם נמצא בגופה או בחלוקה, דכשנמצא בחלוקה תלינן וכשנמצא על בשרה לא תלינן. ובתוד"ה על בשרה וכו' הקשו מ"ט אין תולין בשוק של טבחים אף בנמצא על בשרה, דמ"ש מלבשה ג' חלוקות דתלינן אף בחלוק התחתון, וכתבו דהתם לפעמים היא מגלה חלוקה העליון ואתי על התחתון, אבל אין דרך לגלות בשרה, וכ"כ הרא"ש בסי' א' והר"ן להלן דף נ"ח ע"ב ד"ה תולה וכו'. ומבואר בדבריהם דלעולם אין חילוק בדין תלי' בין בשרה לחלוקה, אלא רק דבבשרה א"א לתלות בשוק של טבחים מכיון דאין דרך לגלות בשרה, אבל אילו יהי' שייך תלי' בבשרה ג"כ תלינן.

אך הרשב"א בחי' כאן הקשה על תי' התוס' דעל בשרה לא תלינן בשוק של טבחים משום דאין דרך לגלות בשרה, דהא איכא למימר דניתז מלמטה כנגד בשרה ולא נגע בבגדיה כלל, ולכן כתב לבאר דכל שנמצא על גופה לא תלינן, דמכיון שנמצא על גופה ומגופה קא חזיא, חזקה מגופה אתא, דכל היכא דאישתכח בגופה חמיר טפי, ויעוי"ש מש"כ להוכיח כן מהא דטיפין טיפין בגופה מצטרפין, ע"ש, וכעי"ז כתב בחי' ברי"פ ובתוה"ב שער ז' פרק ד' דף י"ח ע"א, עייש"ה, וכ"כ המאירי בסוגיי' דאף על פי שאפשר שקפלה בגדיה וניתז על בשרה, הואיל ומגופה חזיא ובגופה אשתכח רגלים לדבר, ע"ש, ומבוא' בדבריהם דאף באופן ששייך תלי' אף כשנמצא הדם בבשרה ג"כ לא תלינן, דדין הוא כשנמצא בבשרה דלא תלינן. ועי' בשו"ת שואל ומשיב מהדו"ק ח"א סי' קנ"ג ד"ה ובזה וכו' מש"כ לבאר בד' הרשב"א דכשנמצא בגופה אמרי' כאן נמצא כאן הי', ויעוי"ש מש"כ דמה"ט לדעת הרשב"א בפחו' מגריס תלינן במאכולת אף בגופה, דמכיון דתלינן במאכולת שהי' על גופה ל"ש לומר דמגופה הוי משום דכ"נ כ"ה, ואדרבה אולי הוא יותר מקומו מדם המקור, אך יעוי' בחוו"ד סי' ק"צ סקכ"ב שכתב לבאר בדעת הרמב"ם דכשנמצא בבשרה לא תלינן במאכולת וה"ה טמאה אף בפחו' מכגריס, דהיינו משום דס"ל כמש"כ הרשב"א דכשנמצא בגופה לא תלינן, ע"ש.

ועי' בשו"ת בית שלמה יו"ד ח"ב סי' י"ד שהק' לדברי הרשב"א דכשנמצא בגופה לא תלינן אף באופן ששייך תלי', דא"כ מ"ט אמרו בסוגיי' דכשנמצא בגופה לא תלינן משום דאי מעלמא אתאי על חלוקה מיבעי לי' אישתכוחי, ומבוא' דזהו חיסרון בתלי', ולדעת הרשב"א הרי אי"ז חיסרון בגוף התלי' אלא דכל שנמצא בגופה לא תלינן, ויעוי"ש מש"כ לבאר בזה, דאף לדעת הרשב"א כל שתהי' תלי' גמורה יש לתלות אפי' כשנמצא בגופה, ומש"כ הרשב"א דמכיון דמגופה חזיא ובגופה אישתכח חזקה מגופה אתא, מ"מ לא סגי בטעם זה לבד לומר דאין תולין, אלא רק בצירוף רגלים לדבר דאשתכח בגופה לבד ולא משתכח נמי בחלוקה, ע"ש, וכן מבוא' בד' הרשב"א גופי' בתוה"ב הקצר שם שכתב דכשנמצא על בשרה אפילו עברה בשוק של טבחים טמאה, דכיון שהיא רואה מגופה ונמצא הדם על בשרה לבד, חוששין לה, ומחמירין עליה בספקותיה, ואומרין שאם בא שם מעלמא לא על בשרה לבד היה אלא גם על חלוקה, ומבוא' בלשונו דהא דאמרי' שאם בא שם מעלמא לא על בשרה לבד הי' על גם על חלוקה לא אמרי' כן אלא רק משום דמחמירים בספקותי' מכיון שהיא רואה מגופה, ולכן כתב שאם יש לה מכה בגופה במקום שאפשר שנטף שם מאותה מכה הרי זו תולה במכתה ואפילו נמצא הכתם על בשרה לבד, ע"ש, וכ"כ בב"י סי' ק"צ סעי' י"א בביאור בדעת הרשב"א דכשיש לה מכה דהתלי' היא בגופה אין שייך בזה הטעם שאמרו בגמ' דאי מבשרה הוא על חלוקה מיבעי"ל אישתכוחי, וממילא תלינן אף בבשרה, ובבית שלמה שם ביאר בד' הב"י, דאף להרשב"א בעינן רגלים לדבר וכנ"ל, וכשיש לה מכה אין רגלים לדבר, ע"ש.

הט"ז בסי' ק"צ ס"ק י"ד הביא מש"כ הטור בשם הרשב"א דכשנתעסקה בכתמים תלינן אף כשנמצא דם בידה, ומבואר בדבריו, דאם לא נתעסקה ממש לא תלינן בדם שנמצא בידה, והיינו משום דלא תלינן כשנמצא בבשרה כמבוא' בסוגיין, וכן מבוא' בחוו"ד שם סק"י, ובגליון הגרעק"א ז"ל שם הק', דהלא הטעם דלא תלינן כשנמצא בגופה הוא משום ההוכחה דהדם הוא מגופה דאילו מעלמא הוא הי' נמצא גם על חלוקה, והלא אי"ז שייך אלא רק בבשר שמכוסה בחלוקה, אבל כשנמצא על ידה אי"ז שייך, וממילא כשנמצא על ידה בדין הוא דיש לתלות אף כשלא נתעסקה ממש בכתמים אלא רק עברה בשוש"ט, ויעוי"ש מש"כ לבאר בד' הרשב"א באופ"א, וכתב דלעולם כשנמצא על ידה תלינן כשעבהר בשוש"ט, ע"ש, אך בבית שלמה שם ביאר דהרשב"א לטעמי' דכל שנמצא בבשרה לא תלינן אף באופן ששייך לתלות במעלמא, ולכן אם לא נתעסקה בכתמים לא תלינן כשנמצא בידה אף שעברה בשוש"ט.[[40]](#footnote-40)

בטושו"ע סי' ק"צ סעי' י"ב כ' דכשעברה בשוש"ט תלינן אף שנמצא הדם על חלוקה לצד הפנים, ובב"י שם ביאר דליכא למימר דאי מעלמא אתא לצד חוץ הו"ל לאשתכוחי משום דאפשר דניתז מבין רגליה וכמו שכתב הרשב"א גבי על בשרה טמא, ובצ"צ יו"ד סי' קמ"ג כתב דלפ"ז להתוס' דלא ס"ל כן אין להקל כשנמצא על חלוקה מצד הפנים, דבזה לא שייך לתלות, ע"ש, אך בב"ח שם ביאר דאפשר שנקפל צד הפנים לצד החוץ, ולכן תלינן, וכתב דמה"ט כשלא עברה בשוש"ט ה"ה טמאה אף כשנמצא על חלוקה לצד החיצון, והיינו משום דאפשר שיהי' נקפל צד החוץ לצד הפנים, ע"ש, וכ"כ הפרישה שם סקכ"א, והמגי' שם הוסיף ג"כ כמש"כ הב"י, ולפ"ז אי"ז שייך לפלוגתת הרשב"א והתוס', ואף להתוס' יש להקל בזה.

הראב"ד בבעלי הנפש סוסי' ב' כתב דאין חילוק בין נמצא על חלוקה לנמצא על בשרה, ולעולם אינה טמאה אלא רק כשאין לה במה לתלות, אבל כל שיש לה לתלות תולה אפי' כשנמצא רק על בשרה, ע"ש, ובחי' הרשב"א כאן כתב לתמוה ע"ז, דלהדיא אמרו בסוגיי' דכשעברה בשוש"ט לא תלינן אלא כשנמצא על חלוקה ולא כשנמצא על בשרה,[[41]](#footnote-41) וכתב דשמא ס"ל דלאוקמתא בתריתא אוקמתא קמיתא ליתא כלל,[[42]](#footnote-42) וכיון דכתמים דרבנן הלך אחר לישנא בתרא להקל, אך בתוה"ב כתב לחלוק ע"ז, וכתב דלישנא בתרא לא למיסתר דינא דלישנא קמא קאתי אלא לחדותי אוקמתא לברייתא ואיתיה להא והא, ע"ש, וכ"כ המאירי כאן.

**אב"א מחגור ולמטה כגון שעברה בשוש"ט וכו' על חלוקה מעלמא אתא דאי מגופה אתא על בשרה מיבעי לי' אישתכוחי.** עי' בחי' הרשב"א שביאר דאין הכונה דאין שייך דם מגופה שימצא על חלוקה, דהלא כל שלא עברה בשוש"ט ה"ה טמאה אף כשנמצא על חלוקה, אלא רק דבאופן שעברה בשוש"ט שיש בזה תליה דמעלמא, בזה לא מחמרינן שלא לתלות אלא רק כשנמצא בגופה, אבל כשנמצא בחלוקה מכיון דאמרי' דאם מגופה הוא על בשרה מביע"ל אישתכוחי לכן אין להחמיר מאחר וסו"ס יש לתלות במעלמא, ע"ש.

# דין כתם שנמצא על בשרה ועל חלוקה

בסוגיי' מבוא' דכשעברה בשוש"ט ונמצא כתם על חלוקה תלינן, וכשנמצא על בשרה לא תלינן. ונחלקו הראשונים בדין כתם הנמצא על בשרה ועל חלוקה, וכדלהלן.

א. הרשב"א בסוגיי' ובתוה"ב שם כתב, דדוקא כשנמצא הכתם על בשרה לחוד לא תלינן, אבל כשנמצא על בשרה ועל חלוקה תלינן, וכ"כ הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ג והרמב"ן בהל' נדה פ"ד הל' ט"ז, וכ"פ הטושו"ע בסי' ק"צ סעי' י"א. ובדברי הרשב"א מבוא' דמה שאמרו דלא תלינן כשנמצא בבשרה משום דאי מעלמא על חלוקה מיבעי"ל לאשתכוחי, היינו אף על חלוקה, דכשנמצא רק על בשרה אמרי' דאינו מעלמא מאחר ולא נמצא אף על חלוקה, וכ"ה לשון הרמב"ם שם בהל' כ"א, וממילא כל שנמצא אף על חלוקה הרי דתלינן אף שנמצא גם על בשרה.[[43]](#footnote-43) אמנם יעוי' בפרישה סי' ק"צ ס"ק כ"ד שביאר באופ"א, דמכיון שתולין בכתם שנמצא על בגדי', ממילא כן תולין גם בכתם שנמצא על בשרה, ע"ש, וכעי"ז כתב הערוך לנר כאן בדעת הרמב"ם דזה מוכיח על זה, ע"ש, אך בלשון הרשב"א ל"מ כן, וכן דקדק הגרעק"א ז"ל בגליון החוו"ד סי' ק"צ ס"ק ו' מלשון הרשב"א, ע"ש.

וע"ע בערוך השלחן שם סעי' נ"ג שכתב דלכאו' כל זה שייך רק לדעת הרשב"א דלא תלינן בבשרה משום דרגלים לדבר דאי"ז מעלמא מדלא נמצא ג"כ על חלוקה, וממילא כל שנמצא על חלוקה ג"כ אין הוכחה דלאו מעלמא הוא, אבל להתוס' דהטעם דלא תלינן בבשרה הוא משום דא"א שיהי' ניתז על בשרה מאחר ואין הרגילות לגלות בשרה, א"כ מה מועיל שנמצא ג"כ על חלוקה, ויעוי"ש שכתב להתפלא על הפוסקים שלא נתעוררו בזה, ואולי ס"ל העיקר לדינא כהרשב"א, ועי' מש"נ להלן בהערה מ"ו.

ב. הרא"ה בבדק הבית שער ז' פרק ד' השיג בזה על הרשב"א, וס"ל דכשנמצא על בשרה ועל חלוקה ה"ז טמא, וכתב להוכיח כן משום דסתמא תניא על בשרה ספק טהור ספק טמא טמא, ומשמע דכל על בשרה ספקו טמא, בין על בשרה לבד בין על בשרה וחלוקה, ע"ש, ועי' במשמרת הבית שם שכתב, דא"כ כמו"כ יש לדקדק בסיפא דתני על חלוקה טהור, דהיינו כל שהוא על חלוקה, ואפי' אם הוא על בשרה וחלוקה ה"ה טהור, וקשיא רישא לסיפא,[[44]](#footnote-44) ויעוי"ש עוד מה שהק' בזה, וכלל דבריו דלא אמרו דלא תלינן כשנמצא בבשרה אלא רק משום דאי מדעלמא הו"ל לאישתכוחי אף על חלוקה, וכל שנמצא אף על חלוקה דממילא אין הוכחה דלאו מעלמא הוא, שוב תלינן אף כשנמצא על בשרה.

וע"ע במשמרת הבית שם בתחילת דבריו שכתב בביאור דברי הרא"ה, דהא דלא תלינן כשנמצא בבשרה הוא רק משום דמכיון דמגופה חזיא ובגופה אישתכח תלינן דמגופה אתא, וממילא אף שנמצא ג"כ על חלוקה מ"מ הרי הכתם שעל בשרה טמא, ויעוי"ש שהק' דבגמ' אמרו דלא תלינן בבשרה משום דאי מדעלמא הוא על בשרה מיבעי"ל לאשתכוחי, ועוד דלפ"ז לעולם כל שנמצא בבשרה אפילו יש לה במה לתלות אינו תולה, ואילו במתניתין תנן הרואה כתם על בשרה כנגד בית התורפה טמא, ואחר כך שנו שם ותולה בכל דבר שיכולה, ומבוא' דאף בבשרה שייך דין תלי',[[45]](#footnote-45) ובהמשך דבריו כתב דאין לומר דכשנמצא על בשרה וחלוקה אין תולין משום דאי מדעלמא רק על בשרה מיבעי"ל לאשתכוחי, דוכי דם הניתז אינו ניתז לעולם על בשרה אלא על חלוקה לבד, ועוד דא"כ הול"ל על בשרה טמא דאם איתא דמעלמא אתא לא איבעי ליה לאשתכוחי על בשרה, או דאי מעלמא אתא לא איבעי ליה לאשתכוחי אלא על חלוקה, יעו"ש, אך בד' הר"ן דלהלן מבוא' דהנידון אם לתלות כשנמצא על בשרה ועל חלוקה הוא אם אמרי' דאי מדעלמא הוא רק על חלוקה מיבעי"ל לאשתכוחי או אף על חלוקה מיבעי"ל לאשתכוחי.

ג. הר"ן בחי' כתב בתחילת דבריו דכשנמצא על בשרה ועל חלוקה אין תולין משום דאם איתא דמעלמא אתא על חלוקה איבעי ליה לאישתכוחי, אך שוב כתב דאחרים מקילים ואומרים דה"ק אף על חלוקה איבעי ליה לאשתכוחי, וממילא אף כשנמצא על בשרה ועל חלוקה תולה, וכתב דמסתברא דכל כה"ג הכל לפי רוב הדם שנתקרבה אצלו או שנתעסקה בו,[[46]](#footnote-46) ע"ש.

ד. בתוס' הרא"ש לעיל דף י"ד סוע"א כתב דכשנמצא על חלוקה ודאי טהור, משום דאי איתא דמגופה על בשרה מיבעי"ל לאשתכוחי, וכשנמצא על בשרה וחלוקה דליכא הוכחה הוי ספיקא, ע"ש.

בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ל"ה כתב להסתפק לדעת הרשב"א וסיעתו דתלינן בשוש"ט כשנמצא על בשרה וחלוקה אם זהו דוקא כשלבשה חלוק הבדוק לה או אף כשלא הי' בדוק לה, ושורש הספק אם הענין דמחמת שנמצא גם על חלוקה אמרי' דזהו מעלמא או דרק מכיון שלא נמצא על חלוקה לא שייך לומר דהוא מעלמא, ויעוי"ש מש"כ ללמוד מדברי הרשב"א דאינה טמאה אלא כשיש הוכחה דהוא מגופה, וממילא כאן דדלמא הי' גם על חלוקה ממילא אין הוכחה דהוא מגופה, וא"כ אינה טמאה בכה"ג.

בחוו"ד סי' ק"צ ס"ק ו' כתב דלדעת הרמב"ם דכשמצאה כתם בבשרה ה"ה טמאה אף בפחות מכגריס, ה"ה אם מצאה פחות מכגריס על בשרה וחלוקה ה"ה טמאה, דמכיון דדין הוא שטמאה כשמצאה על בשרה, מה בכך שמצאה גם על חלוקה, ע"ש, ובגליון הגרעק"א ז"ל שם כתב לתמוה, דהלא גם בנידון הרשב"א אם בעברה בשוש"ט, אם נמצא על בשרה בלבד ה"ה טמאה ומ"מ אם נמצא על בשרה וחלוקה ה"ה טהורה.

**ואב"א מחגור ולמעלה כגון דאזדקרה, על בשרה ודאי מגופה אתאי וכו' על חלוקה מעלמא אתאי וכו'.** מבוא' דאף דאזדקרה ושייך שיהי' דם מהמקור ניתז מחגור ולמעלה, מ"מ על חלוקה אמרי' דמעלמא אתאי, ויש לעי' בזה, דלכאו' מכיון דסו"ס שייך שיהי' הדם מהמקור, א"כ שוב ה"ז ככל נמצא על חלוקה מהחגור ולמטה דלא תלינן. ואמנם ברמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"א מבוא' דאף ללישנא זו מיירי שעברה בשוק של טבחים, וה"ז כמבוא' בל"ק דבחלוקה תלינן בכה"ג ובבשרה לא תלינן, ורק נתחדש דבאזדקרה ה"ה טמאה אף כשנמצא על בשרה למעלה מן החגור, וכ"כ המ"מ, ובדברי חמודות אות ט' כתב דכ"ה דעת רש"י, וכ"כ הסד"ט בסי' ק"צ ס"ק ל"ג.

אך הרשב"א בחי' ובתוה"ב כתב דלהך לישנא לא מיירי בשעברה בשוק של טבחים, ומ"מ כשנמצא רק על חלוקה תלינן דמעלמא הוא, וכ"מ בבעלי הנפש להראב"ד סי' ב' ובהל' נדה להרמב"ן פ"ד אות י', וע"ע בחי' הר"ן שהביא פלוגתא בזה. ובביאור הטעם דכשנמצא בחלוקה תלינן להקל אף דאזדקרה כתב הרשב"א דהיינו משום דכל שנזדקרה אי אפשר לו לדם שינטף אלא דם שותת ויורד ונוגע פעמים אף בחלוקה, אבל שלא יגע בבשרה אי אפשר, ואה"נ דכשנמצא על בשרה וחלוקה לא תלינן וכדלהלן, ע"ש, אך בחי' הר"ן כתב לבאר בזה, דאע"ג דחדא זמנא מזדקרא אין הדבר קרוב דבההיא שעתא חזיא ואדרבה מוכח טפי דמלמעלה אתאי, ע"ש.

ובשו"ע בסי' ק"צ סעי' י"ב פסק דאף כשלא עברה בשוק של טבחים תלינן להקל כשנמצא בחלוקה, ועי' בב"ח שם ס"ק י"ח שתמה בזה שפסק השו"ע להקל כסברת הרשב"א שהוא יחיד בהוראה זו, וכתב דנראה נכון להחמיר, ע"ש, אך יעוי' בש"ך שם בנקה"כ ס"ק כ"ו שכתב דאדרבה הרשב"א וסייעתו רובא נינהו, ועוד דבכתמים שומעים להקל.

הרשב"א בחי' כתב דבאופן דאזדקרה ונמצא על בשרה ועל חלוקה, אם עברה בשוש"ט תלינן בזה, וכדין כתם הנמצא על בשרה וחלוקה תחת החגור דתלינן בשוש"ט, אבל אם לא עברה בשוש"ט שאין לה במה לתלות ה"ה טמאה, דכיון דליכא למיתלי ממילא ודאי מגופה אתא, דאי מעלמא אתא אחלוקה בלחוד איבעי לי' לאשתכוחי,[[47]](#footnote-47) וכן נקט בתוה"ב, ובהמשך דבריו כתב לדון דאף כשלא עברה בשוש"ט תהא טהורה כשנמצא על בשרה וחלוקה, אך שוב הכריע כמש"כ בתחילה, וביאר בזה דכיון דנזדקרה ודם שותת ויורד על בשרה, כשחזרה ועמדה על רגליה חזרה ונתלכלכה חלוקה בדם שעל בשרה, ע"ש, וכן פסק השו"ע בסי' ק"צ סעי' י"ב, דאין לטהר בנזדקרה ונמצא למעלה מן החגור אלא רק כשנמצא רק על חלוקה.

וע"ע בסד"ט סי' ק"צ ס"ק מ' שכתב להסתפק באופן שמצאה על חלוקה למעלה מן החגור ועל בשרה למטה מן החגור, אם זהו כנמצא על בשרה וחלוקה שטהורה, או לא מכיון שלא ראתה הכל במקום אחד, וע"ע בגליון הגרעק"א ז"ל בסי' ק"צ סעי' י"ז.

הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"א כתב דאם נתהפכה וקפצה טמאה אפי' מן החגור ולמעלה, ובהשגות הראב"ד כתב, זה אינו אלא בשנזדקרה, והכי איתא בגמ', ובכס"מ הביא שגירסת הרמב"ם שלפנינו היא הגי' האמיתית, אך להראב"ד והמ"מ נזדמן גי' משובשת שהי' כתוב בה נמצא הכתם על בשרה בלבד אפי' מן החגור ולמעלה טמאה, ומסתימת דבריו משמע אפי' בלא נזדקרה, ע"ש, ועי' במ"מ שכתב דהרמב"ם סמך עמש"כ לעיל הל' ח' דאם נמצא מן הירכים ולמעלה ה"ה טהורה, ובהכרח שכאן הוא בנזדקרה, אכן בהג"מ הביא דהרבינו שמחה פסק כהרמב"ם דלא תלינן בשוק של טבחים על בשרה כלל, וע"ע בחי' הרשב"א בסוד"ה והא וכו' ובחי' הר"ן בסוד"ה ואב"א מחגור ולמעלה וכו' שביארו בזה דאף כשאין ידוע שנזדקרה חיישינן דלמא נזדקרה, ע"ש.

# דף נ"ח ע"א

# בדין כתם ע"ג דבר שאינו מקבל טומאה

**רב אשי אמר שמואל הוא דאמר כר' נחמיה דתנן ר' נחמיה אומר כל דבר שאינו מקבל טומאה אינו מקבל כתמים.** הנה נחלקו הראשונים בטעמא דרבי נחמי' דלא גזרו כתמים בדבר שאינו מק"ט, וכדלהלן. ועי' בערוך לנר בתוד"ה כר"נ וכו' שביאר הא דהוצרכו ליתן טעם לזה אע"ג דלקמן דף ס' ע"ב אמר רב מתנה מאי טעמא דר' נחמי' דכתיב ונקתה לארץ תשב כיון שישבה לארץ נקתה, היינו משום דע"כ דרשה זו אינה רק רמז בעלמא, דהלא מדאורייתא כתמים טהורים, ועוד דאם מפסוק זה נילף לא שמענו רק דעל הקרקע טהורה ומנ"ל למילף על כל דבר שאינו מקבל טומאה דלמא על הקרקע דוקא טהורה מגזירת הכתוב, ולכן ע"כ דהך דרשה דנקתה אינה רק רמז בעלמא.

א. בתוד"ה כרבי וכו' כתבו בטעמא דרבי נחמיה דמכיון דהדבר שהכתם בו טהור ממילא גם על האשה לא גזרו טומאה, ועי' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה אבל מדברי התוס' וכו' שכתב בביאור דברי התוס', דלעולם טעם גזירת כתמים הוא משום שלא יבואו להקל בנדה דאורייתא, וככל עניני הרחקות שבגזירות חז"ל, ודלא כדעת הר"ן דלהלן, ומ"מ כשנמצא הכתם ע"ג דבר שאינו מק"ט דממילא הדבר שהכתם בו הוא טהור, לא רצו לגזור טומאה על האשה.

ב. בחי' הר"ן לעיל דף נ"ז ע"ב בד"ה מודה שמואל וכו' כתב דלא גזור אלא רק בדבר המקבל טומאה אבל בדבר שאינו מקבל טומאה לא, וה"ט משום דבדבר המקבל טומאה כיון שמה שנמצא עליו הכתם טמא לכן גזור בה רבנן כדי שלא יבאו לטהר הבגד, אבל כשנמצא בדבר שאינו מקבל טומאה לא גזרו על האשה כלל, ע"ש, וכ"כ הרשב"א בשם מורי הרב, ע"ש. ועי' בסד"ט שם שכתב לבאר דהדם טמא מה"ת משום דקיי"ל מקור מקומו טמא, ומשו"ה גזרו נמי לטמא האשה לבעלה אע"ג דמה"ת היא טהורה לבעלה כיון דלא ארגשה, כדי שלא יבאו לטהר הבגד, לפי שאין הכל יודעין שיש חילוק בין טומאת מגע לטומאת האשה לבעלה, ואי לאו הא לא קיימא הא, וע"ש עוד מה שהאריך בזה. אכן כבר הקשו דהר"ן גופי' כתב לעיל דף נ"ו ע"ב ד"ה וחכמים וכו' דדם שיצא בלא הרגשה אינו טמא ע"ש, וצ"ע.

ג. בחי' הרשב"א כתב שלא גזרו אלא על המצוי, ודבר שאינו מקבל טומאה אינו מצוי שתשב עליו או שתשתמש בו בישיבה ולבישה וכיוצא באלו שדרכן של כתמים לימצא.

בתוד"ה כרבי נחמי' וכו' הקשו מהמבואר להלן שכתם הנמצא על משתיתא ה"ה טמא, והלא אינו מקבל טומאה, וכתבו ליישב דמ"מ ה"ה מקבל טומאה בנגעים, וכ"כ הרא"ש בפ"ט סי' ב', וכן מבוא' בחי' הרמב"ן להלן דף ס' ע"ב. ומבואר דאף מה שאינו מקבל טומאה אלא רק טומאת נגעים ה"ה נידון כדבר המקבל טומאה לענין כתמים, וכ"כ הש"ך בסי' ק"צ ס"ק ט"ז. ועי' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה אבל לשיטת וכו', שכתב שאין לו טעם כל כך, דמה ענין טומאת נגעים להכא, ועל כרחך צריך לומר דלא פלוג, ושם טומאה אחת היא, ע"ש, וכ"כ החוו"ד שם סק"ח, וכ"כ בתשו' נובי"ק סוסי' נ"ב, ועי' בפליתי שם ס"ק ח' שכתב לבאר בזה באופ"א, ע"ש.

אך הראב"ד בבעלי הנפש שער הכתמים סוסי' ב' כתב להוכיח מההיא דמשתיתא דלא קיי"ל כר"נ, אלא דאף דבר שאינו מק"ט מקבל כתמים, ע"ש, ובערול"נ בסוגי' שם כתב בדעת הרמב"ם להיפך, דהרמב"ם לא פסק לההיא דשמתיתא משום שפסק כר"נ דדבר שאינו מק"ט אינו מקבל כתמים, ובהשגות הרז"ה שם כתב דאין זו ראי' משום דמשתיתא היא כלי אורג המקבל טומאה, ע"ש, וכ"כ המאירי בדף נ"ז ע"ב ד"ה כתם שנמצא, ובחי' הר"ן להלן דף ס' ע"ב ד"ה דרש וכו'. ולדבריהם מבוא' דדבר שאינו מטמא אלא רק בטומאת נגעים אינו מקבל כתמים, וכ"כ הפליתי שם. ועי' בסד"ט שם מש"כ דהר"ן לטעמי' דגזרו טומאה בכתמים משום טומאת הבגד, וממילא אי"ז שייך בדבר שאינו מק"ט מדם הנדה אלא רק בנגעים, וע"ש עוד מש"כ בזה.

וע"ע בחוו"ד בסי' ק"צ סוס"ק ח' שכתב דלדעת התוס' דאף דבר המקבל רק טומאת נגעים ה"ה מקבל כתמים, א"כ ה"ה אם מצאה דם על הכותל ה"ה טמאה משום שהכותל נטמא בנגעי בתים, ועי' בתוה"ש שם סקי"ג שנסתפק בזה, אך הפליתי שם כתב בפשיטות דלא מהני טומאת נגעים לטומאת כתמים, ויעוי"ש מש"כ הטעם לזה משום דאין טומאת נגעים בחו"ל, ולפ"ז בא"י תהא טמאה, אך יעוי"ש מש"כ עוד מטעם אחר, והוא עפ"י דרכו בביאור דברי התוס', ולפ"ז ה"ה בא"י, ע"ש, וכ"כ הסד"ט שם בס"ק י"ט דאין להחמיר בזה, ובשו"ע הגר"ז סי' ק"צ ס"ק כ"ב כתב דיש להקל בזה בחו"לדאין נוהגת בה טומאת נגעים, וכתב דמשום כך סתם הרמ"א להקל, ע"ש, וע"ע בכתבי מרן הגר"ח ז"ל (סטנסיל) כאן שכתב דאף דהכותל מטמא בנגעי בתים אינו נידון כדבר המק"ט, דעכשיו אין שום חלות דין, ורק כשיפול בו נגע יעשה הבית שרץ, ואי"ז נחשב דבר המק"ט, אולם כ"ז הוא רק לענין נגעי בתים, אבל בבגד המטמא בנגעים מלבד שהבגד נעשה חפצא של טומאה, גם הוא מק"ט, ולכן הוא טעון כיבוס אף אחר שסר הנגע.

הסד"ט בסי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה מזה יצא וכו' כתב לחדש, דכשנמצא כתם ע"ג דבר שאינו מק"ט, והדבר שנמצא עליו הכתם מונח ע"ג דבר המקבל טומאה, ה"ה טמאה, ומשום דהלא הטעם שגזרו כתמים כתב הר"ן משום שנטמא הבגד שעליו הכתם, וממילא ה"ה בכה"ג נטמא הכלי התחתון משום משא דם הנדה, וממילא גזרו על האשה ג"כ שתהא טמאה, וע"ש מה שנתספק בזה לדעת התוס'. אך המנ"ח במצו' קס"א סוף אות ד' כתב לתמוה ע"ז, דדעת הרמב"ם והר"ש דכלים אין מק"ט במשא. וע"ע בדברי הגר"ז בסי' קפ"ג בקו"א סק"ב ד"ה והנה מאי וכו' שמבוא' בדבריו דכשמצאה דם בבדיקה על עד שאינו מק"ט נחשב דבר שאינו מק"ט ואין שייך בו גזירת כתמים ע"ש, ובזה דהאדם נושאו לכאו' אף המנ"ח ס"ל כהסד"ט.

ועי' בחוט שני עמ' קס"ז שכתב דאם קינחה באו"מ בדבר שאינו מק"ט ונמצא בו כתם יותר מכגריס ה"ה טמאה, ואין שייך לדון בזה מדין דבר שאינו מק"ט משום שהכתם הי' על בשרה ומשם עבר לדבר שאינו מק"ט, ובלא"ה גם יש לטמאותה עפ"י דברי הסד"ט הנ"ל, ע"ש.

להלן דף ס' ע"ב ילפי' להא דדבר שאינו מק"ט אינו מקבל כתמים מדכתיב נקתה לארץ תשב, ועי' בתשו' הנובי"ק סי' נ"ה ד"ה ולפ"ז ע"כ וכו' שכתב דשמואל פליג ע"ז, וס"ל דילפי' מדכתיב בבשרה, דבעינן דומיא דבשרה שמקבל טומאה.[[48]](#footnote-48)

להלן שם מבוא' דאחורי כלי חרס אין מקבל כתמים משום דאינו מק"ט, ועי' באו"ש בפ"ט מהל' איסו"ב הל' זו שהק' דדעת הרמב"ם דאחורי כלי חרס מק"ט מדרבנן, וכתב להוכיח מכאן דדבר המק"ט רק מדרבנן אינו מקבל כתמים, ויעוי"ש מה שביאר בזה. אך בתשו' נובי"ת סי' ק"ט כתב בפשיטות דאף דבר המק"ט רק מדרבנן ה"ה מקבל כתמים, ע"ש.

# בדין תלי' ממקום למקום

**על עקבה ועל ראש וכו' ומי מחזקינן טומאה ממקום למקום וכו'.** ומסקנת הגמ' דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ובפסקי הרי"ד ביאר בזה, שאם נמצא שום דבר במקום זה, אין לומר שממקום אחר בא זה לכאן, אלא כל הטומאות במקום מציאתן בין לקולא בין לחומרא, ע"ש, ומבוא' דיסוד הדין הוא דכל הטומאות כשעת מציאתן, ואין לתלות בטומאה שבאה ממקום אחר, וכ"ה משמעות דברי התוס' בד"ה ומי וכו' שכתבו דהמבוא' בסוגיי' הוא מענין המבואר לעיל דף ד' ע"א בדין כל הטומאות כשעת מציאתן, וכן מבוא' בפרד"ר סי' ק"צ מקש"ז ס"ק י"ד וכדלהלן.

אך יעוי' בחכמת אדם כלל י"ג סעי' ט"ו שכתב לבאר דאין מחזיקין ממקום למקום משום דספק ספיקא הוא, דשמא לא בא על מקום הראשון ואם בא שמא לא בא אל מקום השני, וכגון לענין מכה אמרי' דספק אם נגעה במכה, ואפי' את"ל שנגעה שמא לא נתלכלכו ידיה, ואת"ל שגם נתלכלך שמא לא הכניסה ידה לירכה, ע""ש, וכן מבוא' בערול"נ בתוד"ה ומי וכו' בתו"ד, ובפת"ש סי' ק"צ ס"ק כ"ה, ע"ש.

ובחכמ"א שם כתב דלפ"ז אם נגעה בודאי במכה או בשאר דברים ויודעת שנתלכלך ידיה מאותן הדברים וגם נמצא עכשיו דם על ידיה וגם על ירכה, ודאי תלינן, דכיון דידיה ודאי נתלכלכו תלינן כיון שידים עסקניות הן שמא הכניסה ידיה גם לשאר מקומות שבגוף וטהורה, ע"ש, וכן מבוא' בערול"נ שם. אמנם מבואר בדבריהם דכ"ז הוא לפי מה שכתבו דיסוד דין אין מחזיקין ממקום למקום הוא מדין ס"ס, ולפ"ז להפסקי הרי"ד הנ"ל אין לחלק בזה, אך בפרד"ר סי' ק"צ במקש"ז ס"ק י"ד כתב לבאר אף לפמש"כ דדין אין מחזיקין ממקום למקום הוא משום דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, וכמש"כ הפסקי הרי"ד, ולא משום דינא דס"ס, דמ"מ כשידוע שידה נתלכלך בדם ה"ז כעברה בשוק של טבחים דתלינן בזה, ע"ש. וכבר נח' בדי"ז הט"ז והפרישה בדין נתעסקה בכתמים ומצאה על ידה אם ממילא תלינן אף בגופה, וכמו שביאר בסד"ט סי' ק"צ ס"ק כ"ח.

והנה הט"ז בסי' ק"צ ס"ק י"ד הביא מש"כ הטור בשם הרשב"א דכשנתעסקה בכתמים תלינן אף כשנמצא דם בידה, וכן מבוא' בחוו"ד שם סק"י, אך יעוי' בגליון הגרעק"א ז"ל שם מה שהקשה ע"ז, ולכן כתב לבאר בד' הרשב"א כמש"כ הפרישה דמיירי שמצאה דם על ידה ועל בשרה, ובזה אמרי' דמכיון דנתעסקה בכתמים ונמצא הדם על ידה תלינן בזה אף לענין הכתם שנמצא על בשרה, ועי' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק כ"ח שביאר דפליגי הט"ז והפרישה אם אמרי' בזה דאין מחזיקין ממקום למקום, וביאר דדעת הפרישה דמכיון דודאי הי' ידה מלוכלך מדם ממילא לא נאמר בזה דאין מחזיקין ממקום למקום, דהטעם דאין מחזיקין הוא משום דהוי ספק ספיקא וכנ"ל, וכ"כ החכמ"א שם.

בפרש"י לעיל דף י"ד ע"א מבואר דכשבדקה בעד הבדוק לה וטחתו בירכה ולמחר מצאה דם על הירך, לדעת רב ה"ה טמאה נדה, ובתוס' שם ביארו בפי' הא' דמיירי שנאבד העד, ותלינן דמהדם שהי' על העד נתלכלך הירך, ע"ש, ובסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ה הקשה דהלא אין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ומ"ט מחזקינן בדם שעל הירך שהוא מן המקור ובא לירך ע"י העד, ויעוי"ש מש"כ לחדש, דדוקא באופן שאין ידוע שנגעה במקום הטומאה אן שידוע שנגעה אך אין ידוע אם נגעה במקום שנמצא הכתם, בזה אמרי' דאין מחזיקין ממקום למקום, אבל כשידוע שנגעה במקום הטומאה ובמקום שנמצא בו הכתם תלינן ממקום למקום,[[49]](#footnote-49) אך בסוף דבריו כתב דמסתימת הפוסקים שכתבו דאין מחזיקין טהרה ממקום למקום, ולא חלקו כלל מזה, נראה דסבירא להו דאפילו ידוע לה שנגעה במכה ואח"כ נגעה באותו מקום שנמצא הדם עכשיו אפילו הכי טמאה, ולא מחזקינן טהרה ממקום למקום אפילו בכהאי גוונא, ע"ש.

**בשלמא עקבה עביד דנגע באו"מ.** עי' במעדני יו"ט אות ד' שהביא מהרמב"ם והטור דהיינו בעת ישיבתה, וכתב לבאר בזה עפ"י מש"כ רש"י בביצה דף י' ע"א ד"ה למזגא וכו' שכן היתה ישיבתם שוטחין בגדים על גבי הקרקע ונסמכין ויושבין על ברכיהן כפופין כדאמרינן בפסחים דף ק"ח ע"א הוה זגינן אברכי דהדדי, ע"ש.[[50]](#footnote-50) אך בפסקי הרי"ד כתב פסקי רי"ד דכשכורעת על ברכיה זוקפת עקיבה ונוגע שם, ע"ש.

**שאני ידה שכולה עבידא דנגעה.** בחי' הרשב"א ד"ה נמצא וכו' כתב דלא חיישינן בזה אלא רק כשבדקה עצמה ולא נטלה ידיה אחר כך, אבל בלא בדיקה לא חיישינן שמא נגעה ידה שלא בכוונה בבית התורפה, דעשויה היא ליזהר שלא תלכלך ידיה, וגם אין לחוש דנגעה בשוקיה ובפרסותיה דהלא לא מחזקינן טומאה ממקום למקום, אך הוסיף דלהס"ד דטמאה משום דמחזקינן טומאה ממקום למקום אפשר דהיינו אף בלא בדיקה, ע"ש, וכ"כ בתוה"ב בית ז' שער ד'. אך המאירי בריש פרקין סוד"ה זהו שורש וכו' חלק ע"ז, דמאחר והטעם שהיא טמאה מבואר בגמ' דהיינו משום שידים עסקניות הן, והלא עסקניות הן במגע שלא בכוונה, וע"ע במ"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' ח', שדקדק מדברי הרמב"ן והרמב"ם שכתבו הברייתא בסתמא ולא חילקו, וכתב לבאר בזה דאף אם אין היד נוגעת בלא כוונה באותו מקום, מ"מ נוגעת היא במקומות מן הגוף שאפשר שבשעת נגיעתה באותן מקומות נתז הדם מן המקור על ידיה, וכתב להוכיח כן דאל"כ לא הוה שתקה הברייתא מלפרושי, ע"ש, וכ"כ הש"ך בסי' ק"צ ס"ק י"ח והסד"ט שם ס"ק כ"ה להוכיח מסתימת הטוש"ע.

וע"ע בסד"ט שם ס"ק כ"ו מש"כ עוד לדון בכ"ז.[[51]](#footnote-51)

**תוד"ה ומי מחזקינן וכו' וי"ל כיון דכתמים דרבנן אי איתא דתלינן להחמיר להקל נמי הי' לנו לתלות וכו', אבל לענין ממקום למקום שאין רגילות כל כך אמרי' לק' בסמוך דאפי' בכתמים שונין לחומרא ולא להקל**, ועי' במהרש"א ובמהר"ם מש"כ בביאור דברי התוס'. מבוא' בד' התוס' דלעולם ראוי להחמיר ולא להקל, ורק דבדבר הרגיל אם תלינן להחמיר תלינן אף להקל מכיון דסו"ס כתמים דרבנן, אבל בדבר שאינו רגיל תלינן להחמיר ולא להקל, ועי' בפרד"ר סי' ק"צ במקש"ז ס"ק י"ב מש"כ לבאר בזה.[[52]](#footnote-52)

אך בתוס' הרא"ש כתב ליישב קושיית התוס', דמכיון דכל עיקר כתמים הם מדרבנן, ולהלן ע"ב מבוא' דלא אמרו חכמים את הדבר להחמיר אלא להקל, ממילא אין שייך כלל לחלק בזה בין להקל לבין להחמיר, ואם מחזיקין להחמיר ה"ה מחזיקין להקל,[[53]](#footnote-53) ע"ש, וע"ע בחי' הר"ן שביאר דמכיון דאין מחזקינן לקולא כ"ש לחומרא משום דכתמים דרבנן, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד', ולכאו' כוונתם כמש"כ הרא"ש.

**שם.** עי' בחידוד הלכות שהקשה, דאם ההיא דמשתיתא נחשב חזקה ממקום למקום בדבר שאינו רגיל, ומבואר דאעפ"כ חיישינן לזה עכ"פ לחומרא, א"כ כ"ש דיש להחזיק ממקום למקום בדבר הרגיל, והיאך מסקינן דאין מחזיקין ממקום למקום והיינו בדבר הרגיל כמבוא' בתוס', וכתב דצ"ל דדמי להא דמשנינן שאני ראש גודלה דעביד דמתרמי, והתוס' קרי' לי' ממקום למקום, ע"ש.[[54]](#footnote-54)

**בא"ד ויש לחלק בין ממקום למקום דהכא לההוא דפ"ק וכו'.** עי' בערול"נ מש"כ בביאור דברי התוס'.

# בביאור הבעיא דטיפין טיפין

**בעי רבי ירמי' כשיר מהו כשורה מהו טיפין טיפין מהו.** הנה נחלקו הראשונים בביאור הספק בטיפין טיפין, דבפרש"י ד"ה כרצועה וכו' כתב דברצועה טמא משום דהיינו אורחי' כשנופל ושותת נעשה כרצועה, ומבואר בזה דהא דמספק"ל דשמא טיפין טיפין אינו טמא הוא משום דלאו אורחי' הוא, וכ"כ לדקדק הב"י בסי' ק"צ סעי' ח' בדעת רש"י, וכ"כ הרשב"א ז"ל בחי' כאן בד"ה ולי נראה וכו' ובתוה"ב בית ז' שער ד' דהספק הוא בטיפין גדולים שיש באחד מהן כגריס ועוד, ומספק"ל אם צורתן מוכחת עליהן שאינן מגופה, דאי מגופה לא הי' לה למצאן כה"ג, וכתב דכ"ה דעת הרבנו יונה ז"ל, ובחי' הר"ן הוסיף בדעתו, דאע"ג דבטיפה אחת טמאה מכיון שיש בה שיעור, מ"מ מכיון דלא עביד דכולהו מגופא אתו, לחדא מינייהו לא חיישי', ע"ש,[[55]](#footnote-55) וכן מבואר בד' הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' ט' והרמב"ן בהל' נדה פ"ד הל' ט' שכתבו דכשהי' הכתם טיפין טיפין הרי זו טמאה ואין אומרים אילו נטף מהגוף לא הי' כזה, וכן דקדק הרשב"א במשמה"ב שם בדעתם, וכ"ד הרא"ש בפ"ח סי' ב' ע"ש, וכ"מ בד' הטור בסי' ק"צ סעי' ח' שכתב שטמאה בטיפין טיפין אפי' אין הטיפין עומדים בסדר זה אצל זה אלא עומדין בשינוי. ובחי' הר"ן כתב ע"ז דאין פי' זה מחוור, שהדבר ידוע שדרכו של דם הבא מגופה להיות נוטף במקומות רבים,[[56]](#footnote-56) ע"ש, וכן הק' בבדק הבית שם, ויעוי"ש במשמה"ב שכתב, דכשנוטף מבית התורפה על ירכה, אין מן הדעת להיות על הרוב הטיפין זה שלא כנגד זה, ע"ש, וכ"מ בלשון הטור דבאמת דרך הדם להיות אף בטיפין טיפין, וכאן מיירי כשהטיפין עומדים בסדר שאין דרך הדם הנוטף מגופה לעמוד בסדר זה.

אך הר"ן גופי' כתב דהספק הוא לענין צירוף, והיינו דמיירי דאין כשיעור גריס בכל טיפה, ומספק"ל אם מצטרפין כל הטיפין לשיעור כגריס, ועי' בתוה"ב הקצר ריש שער ד' שמבוא' בדבריו דאין הטיפין מצטרפין אלא כשהן סמוכין זל"ז ע"ש, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב שם, וכ"ה משמעות דברי הראב"ד בהשגות פ"ט מהל' איסו"ב הל' ו', וכ"מ בבעה"נ כדלהלן, אך הרשב"א שם הק' ע"ז, דהלא אכתי לא איירינן בשיעורי כתמים כלל אלא באיזה מקום ובאיזה ענין נחוש להם, ולדבריהם דהספק הוא לענין צירוף הו"ל למיבעי בשמעתא דלקמן דאיירי בשיעורין, ובמשמה"ב כתב להוכיח עוד, דהא משמע דהאיבעיות דכשיר וכשורה ולרוחב יריכה לא לענין צירוף הן, דכתם אחד הן, וא"כ אף טיפין טיפין שנשאלה עמהן לא לענין צירוף נשאלה, ע"ש.

הטור בסי' ק"צ סעי' ח' כתב דמיירי כשאין בכתם במקום אחד כגריס, ומ"מ מבוא' בדבריו דהספק הוא כשטיפי הדם עומדים באופן שאין דרך טיפי דם הנדה להיות באופן זה וכדעת הרשב"א, ומבואר בדבריו דאף דאין הדרך להיות כן מ"מ אינה טהורה אלא כשאין טיפה כשיעור כגריס, אבל כל שיש כשיעור גריס במקום אחד ה"ז טמאה,[[57]](#footnote-57) אך בד' הרשב"א מבוא' להדיא דמיירי אף כשיש כאחד מהטיפות כשיעור גריס ועוד.

בתוד"ה כשורה וכו' הקשו ממאי מספק"ל לר"י בדין טיפין טיפין, והלא להלן דף נ"ט ע"א תניא להדיא דכתם ארוך מצטרף טיפין טיפין אין מצטרף, וכתבו ליישב דבברייתא להלן מיירי על הבגד, וכאן מיירי על בשרה, ויש יותר לתלות בדם מאכולת על הבגד מעל בשרה, ובחי' הרשב"א לעיל דף נ"ז ע"ב ד"ה וא"ת וכו' כתב בביאור דעת התוס' דבבשרה מצטרף ובבגדה אין מצטרף, משום דכל היכא דאישתכח בגופה חמיר טפי, ומשמעות הדברים וכ"כ הרשב"א בתוה"ב דכ"ה דעת רבותינו הצרפתים ז"ל וכ"ה משמעות דבריו לעיל שם דס"ל להתוס' כמש"כ הר"ן והרא"ה דהספק הוא לענין צירוף הטיפין לשיעור כגריס, ולכן הקשו דלהלן תניא דאין מצטרפין, ותי' דשאני בגד דיותר יש לתלות בדם מאכולת ולכן אין מצטרפין,[[58]](#footnote-58) וכ"כ הראב"ד בבעה"נ סי' ג' הל' י"ט, וכ"כ בחי' הר"ן.

אכן הרשב"א כתב דלדידי' דהספק כאן הוא בטיפין שכל א' יותר מכגריס ומ"מ מספק"ל דדלמא לאו טמאה היא משום דאין דרכה בכך, לפ"ז ל"ק מהברייתא להלן, דשם אין שיעור כגריס בכל טיפה ומספק"ל אם מצטרפין, אלא דמ"מ יש להקשות, דבלשון הברייתא דאין מצטרפין מבוא' דאינה טהורה אלא משום דאין הטיפין מצטרפין לכגריס, אבל כל שיהי' טיפה כגריס תהא טמאה, ומבוא' דאין לטהר בזה משום דאין דרכה לראות טיפין טיפין,[[59]](#footnote-59) וכתב לחלק דהתם דעל הבגד הוא אפשר שנגד הדם בהרבה מקומות כפי מה שמתנועע הבגד סביב, ובזה דרכה לראות טיפין טיפין, ולא מספק"ל לר"י אלא כשהי' בבשרה, ע"ש.

# דף נ"ח ע"ב

**הרגה מאכולת וכו' עד כמה תולה רחב"א אומר עד כגריס של פול.** פרש"י כגריס, אבל טפי מהכי אין דם מאכולת כ"כ גדול, וכ"כ הפסקי הרי"ד והרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' שער ד', ע"ש, וכעי"ז כתב הראב"ד בבעה"נ סי' ג' הל' ו' דאין לתלות כתם הגדול מכגריס במאכולת משום דקים להו לרבנן דלא אפשר במאכולת במקום אחד יותר מכגריס, וכתב דמשום כך אפי' כשהרגה מאכולת אין לתלות אלא רק בכגריס ודלא כהתוס' בד"ה וכדבריו וכו' וכדלהלן,[[60]](#footnote-60) ע"ש. אך השמלה בסי' ק"צ ס"ק י"ב כתב לדקדק מלשון הרמב"ם בפיהמ"ש כאן דהא דתלינן כגריס במאכולת לאו משום מאכולת אחת היא, אלא דתלינן בכמה וכמה מהם עד שנעשה כגריס, ובפיהמ"ש הנדמ"ח כתב דאף תלינן בפשפש עד כגריס ע"ש, וכתב לבאר בזה, דהטעם דתלינן במאכולת עד כגריס הוא משום דקים להו לחז"ל שאין דרכה של אשה לראות דם בפחות מכגריס ועוד, וכ"כ בחידוד הלכות לעיל דף נ"ב ע"ב בביאור דברי התוס' שם בד"ה שלש וכו', ולכן כל שלא נמצא כשיעור זה תלינן בדם מאכולת ואפי' כמה מאכולת, וכשנמצא כשיעור זה ממילא לא תלינן במאכולת משום שדרכה של אשה לראות כן, ואמנם בפיהמ"ש שם מבוא' שנחלק בזה על הראב"ד, וס"ל דכל שהרגה מאכולת תלינן בשיעור דם הבע"ח שהרגה, ולדברי השמלה אזלי בזה הרמב"ם והראב"ד לטעמייהו, ויעוי"ש שכתב להוכיח כן מהא דטיפין טיפין על בשרה מצטרפין, דהלא טיפין טיפין ודאי אינו ממאכולת אחת, ומ"מ כל שבצירוף כולם אינו כגריס תלינן במאכולת, ובהכרח היינו בכמה מאכולת, ואם בצירוף כולם נעשה כגריס לא תלינן, ומתבאר בזה דעיקר הטעם לתלות בפחות מכגריס הוא משום שאין דרכה לראות בכך.

ובשו"ת החכם צבי סוסי' ס"ז כתב לפרש"י ודעימי' דתלינן במאכולת אחת, דאין להתפלא איך יתכן שימצא דם מאכולת בשיעור גריס, שהרי גדולה מזו תניא ר"נ אומר דבר שאינו מקבל טומאה אינו מקבל כתמים, ואמר שמואל בדקה קרקע עולם או שאר דבר שאינו מקבל טומאה וישבה עליו ואח"כ עמדה ומצאה עליו כתם גדול ככמה גריסין טהורה, והכל חוזר לעיקר א', כיון דמדרבנן הוא הם אמרו והם אמרו, ולהם היה ידוע שאפשר לימצא כמוהו, ואף שעיקר נדה בכרת מ"מ בכתמים הנמצאים בלי בדיקה ובלי הרגשה אין בהם כרת ולא שום איסור דאו', אלא שחכמים גזרו עליהם להחמיר על ד"ת, ע"ש. אך השמלה שם כתב להקשות בזה, דמה ענין דין דבר שאינו מק"ט לתלי' במאכולת, דבדבר שאינו מק"ט הענין דתיקנו רבנן דאינו מקבל כתמים וכמוש"כ הראשונים הטעם לזה, ונת' לעיל, אבל התלי' במאכולת ענינה משום דשכיח טובא וכמו שאמרו בגמ' דאין לך כל מטה ומטה שאין בה כמה טיפי דם מאכולת, וא"כ בהכרח דבימיהם הי' שכיח דם מאכולת בשיעור כגריס, ואם לא הי' כן בזמנם לא הי' שייך להתיר בפחות מכגריס, וא"כ בזה"ז שאינו בנמצא כלל היאך נתלה בו, ועי' להלן בביאור פלוגתייהו.

לפרש"י ודעימי' דלא תלינן בכגריס ועוד במאכולת משום דאין דם מאכולת גדול מכגריס, יש לעי' בטעם דאין תולין בשני מאכולות, אך לדעת השמלה הנ"ל לק"מ, ואמנם הראב"ד בבעה"נ שם כתב דאע"ג דכשהרגה שני פשפשים תולה כשיעור דם שני פשפשים והיינו שני תורמוסים, מ"מ במאכולת לעולם אינה תולה אלא בשיעור כגריס, ואף כשהרגה לא אמרי' דהכל לפי מה שהרגה, וביאר בזה דקים להו לרבנן דלא אפשר במאכולת במקום אחד יותר מכגריס, ע"ש, ומתבאר בזה דקים להו לחז"ל דאין שייך יותר מכגריס במקום אחד מדם מאכולת ואפי' משני מאכולות, וכעי"ז כתב החת"ס לעיל דף נ"ב ע"ב ד"ה ואידך וכו' דאין תולין יותר מכגריס בכמה מאכולות משום דאטו כל הני מאכולת בחדא דוכתי סרכי, ע"ש,[[61]](#footnote-61) ובמעדני יו"ט כאן באות ת' כתב לבאר דאין שייך לתלות ביותר מאחת משום דא"כ אין לדבר סוף ותתבטל גזירת חכמים מכל וכל, ע"ש, וכ"כ הסד"ט בסי' ק"צ סוס"ק ס"א בשם הלבוש, ויעוי"ש מש"כ דלפ"ז בשלו שלא גזרו יש לתלות במאכולת אף ביותר מכגריס, וכן הביא מד' הרשב"א בלמעלה מן החגור, ע"ש, וכ"כ המעיל צדקה בתשו' כ' ד"ה ועפי"ז נ"ל וכו' והגרעק"א ז"ל בחי' כאן ד"ה אמנם כל זה וכו'.[[62]](#footnote-62) וע"ע בערוה"ש סי' ק"צ סעי' י"ח שכתב ליישב, דמכיון דהתלי' במאכולת נאמרה משום דאל"כ אין לך אשה שטהורה לבעלה, ביותר מכגריס אין שייך חשש זה, דאטו המאכולות הולכים יחד סמוכים זל"ז שנאמר ששניהם נתמעכו יחד, והרי רובא דרובא כל אחת הולכת לבדה, ואיך יתרמו סמוכים זל"ז ממש בהתמעכם יחד, ע"ש.

# בגדר דין שיעור כגריס

הנה נחלקו האחרונים בגדר די"ז דכתם פחות מכגריס אינו טמא משום דתלינן במאכולת, אם ענינו דכל שאינו כגריס בפועל תלינן במאכולת כדין תלי' בעלמא וככל שארי תליות, או דבעיקר גזירת כתמים לא גזרו אלא רק בכגריס משום דשכיח מאכולת, ונפק"מ רבתא בזה לזה"ז דאין המאכולת מצוי' ואין שייך תלי' בה, וכדלהלן.

א. בתורת השלמים סי' קפ"ג סק"א מבואר דאף דם שהוא בודאי מגופה, אם לא הרגישה ביציאתו אינו טמא אלא רק בכשיעור כגריס, ובפחות מכגריס נידון ככתם ואינו טמא, ע"ש, וכן מבואר בדברי המעיל צדקה סי' כ', ובסדרי טהרה סי' ק"צ ס"ק ס"א ד"ה עוד ראיתי וכו' הוכיח מדבריהם דס"ל דהענין בזה שכתם פחות מכגריס אינו טמא הוא משום דמכיון דכל הסדינים מלאים מדם מאכולת ולא תמצא בת לאברהם אבינו שתהיה יושבת תחת בעלה, משום הכי לא גזרו כלל על פחות מכגריס ועוד אפילו אי וודאי מגופה אתיא, משום לא פלוג, כיון דשלא בהרגשה חזיא טהורה מן התורה אלא מדרבנן טמאה, הם אמרו והם אמרו, וכ"כ המהר"ם שיק ביו"ד תשו' קפ"ו, אך הסד"ט גופי' חלק ע"ז, וכתב דלעולם אי"ז אלא דין תלי' במאכולת, אבל כל שבודאי הוא מגופה אין שייך בזה תלי' במאכולת, ותהא טמאה אך בפחות מכגריס, ומ"מ כתב שם דכתם שאינו כגריס אך אם ממחקו הדק יתפשט יותר מכגריס, אלא לפי שהוא נצרר והוא גוש ועב מעט הוא פחות מכגריס, אינו טמא משום דלא פלוג, וכן להיפך, ע"ש, וצ"ע, וכן דעת הפליתי שם סק"א והמחצית השקל שם סק"ב ע"ש, ומבוא' דלדידהו דין תלי' במאכולת הוא.

ב. הראב"ד בבעלי הנפש סוסי' ד' כתב דאין לתלות פחות מכגריס במאכולת אלא רק כתם אדום ולא כתם שחור, ע"ש, ומבוא' דס"ל דדין תלי' במאכולת הוא, ואין שייך לתלות דם שחור במאכולת שדמה אדום, אכן הגר"ז בס"ק ט' כתב דבמקום שמצוי פרעוש אפשר שיש לתלות אף בשחור, אולם במעיל צדקה סי' כ' ד"ה ועוד ראי' וכו' כתב וכן ששמע מן החברים דהי' מן הראוי לטמא כתם שחור שקטן מגריס משום שאין שייך לתלותו במאכולת, אך כתב דאלו כן לא ימלט שיזכירוהו הפוסקים, ומבוא' בזה דאף דם שחור אינו מטמא אלא בכגריס, ואף שאין שייך בו תלי' במאכולת, דמ"מ כן הי' התקנה שלא גזרו אלא רק בכגריס, וכ"כ הצ"פ בפ"ד מהל' איסו"ב הל' י"ט דאף כשידוע לנו שזה הדם משונה מדם מאכולת מ"מ לא גזרו בפחות מכגריס, ע"ש, ובסד"ט שם כתב לחלוק ע"ז, וכטעמי' דמדין תלי' במאכולת הוא וכנ"ל.

ג. הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' ו' כתב דכתם הנמצא על גופה אין לו שיעור וטמא אף בפחות מכגריס, ובהגהות מיי' שם ביאר הטעם לזה משום שכל הגוף בדוק הוא אצל דם מאכולת, ובסד"ט שם כתב להוכיח מכאן דדין תלי' בעלמא הוא, ולכן כשנמצא בגופה טמא משום דאין שייך לתלותו במאכולת, אך אם שיעור בעלמא הוא שלא גזרו בפחות מכגריס א"כ מ"ש כתם הנמצא על בשרה מכתם הנמצא על לבושה, ודוחק הוא לומר דדוקא בלבושה לא פלוג, ע"ש, אך בצפנת פענח שם כתב בדעת הרמב"ם לחלק בזה בין בשרה לבגדי', דבכתם הנמצא על בגדי' לא גזרו כלל בפחות מכגריס, אבל בכתם הנמצא על גופה גזרו אף בפחות מכגריס אלא דמ"מ שייך בזה דיני תלי', ומשום שגופה בדוק אצל מאכולת לכן אין לתלות במאכולת.

ד. הסד"ט בסי' ק"צ ס"ק כ"א ובהג' הגרעק"א שם סק"י הביאו מהמעיל צדקה בסי' ס"ב דכתם הנמצא על בגד מנומר אין הדם שעל המקום הצבוע מצטרף לשיעור גריס, ע"ש, ובמחצית השקל שם ס"ק ט"ז כתב לבאר בדעת המעיל צדקה דדין שיעור גריס אינו כענין תלי' בעלמא אלא שלא גזרו כלל בפחות מכגריס, וממילא מכיון דלא דיינינן להדם שעל הבגד הצבוע, א"כ אין כאן אלא כתם פחות מכגריס ולא גזרו ע"ז, ע"ש,[[63]](#footnote-63) אך החוו"ד שם סק"ט כתב דאף הדם שעל המקום הצבוע מצטרף לכגריס, דסו"ס כל הדם הוא יותר מכגריס, וממילא בודאי מגופה היא וא"א שהוא ממאכולת.

ה. החכם צבי הנ"ל כתב דאף דאין מצוי מאכולת אשר דמה בשיעור כגריס, מ"מ הם אמרו והם אמרו, וכענין דבר שאינו מקבל טומאה שאינו מקבל כתמים, ומבואר בדבריו דאי"ז דין תלי' במאכולת אלא דין שיעור בעלמא, וכ"כ המהר"ם שיק הנ"ל, אך לדעת השמלה שחלק ע"ז וכתב דבדבר שאינו מק"ט הענין דתיקנו רבנן דאינו מקבל כתמים משא"כ התלי' במאכולת ענינה משום דשכיח טובא וכנ"ל, מבואר דלדידי' דין תלי' הוא.

ו. בהגהות הרש"ש לעיל דף נ"ב ע"ב בתוד"ה שלוש וכו' כתב דאף אשה שאין בשרה מעלה כנימה מ"מ אינה טמאה בכתם פחות מכגריס, דרבנן השוו הגזירה שלא לטמא בפחות מכגריס אף היכא דליכא למיתלי במאכולת, ויעוי"ש מש"כ לבאר לפ"ז בדברי הגמ' להלן דף נ"ט ע"א, ע"ש, וכ"כ הצ"פ שם, וכ"כ במעיל צדקה תשו' כ"ז ד"ה והנה נתקשיתי וכו' דאף דבזה"ז אין מצוי דם כינה בשיעור כגריס מ"מ לא הי' גזירתם אלא בשיעור זה וכדין בגדי צבעונין ובגד שאינו מק"ט, ע"ש. וע"ע בדברי החת"ס בחי' לעיל ע"א ובתשו' סי' קפ"ב שכתב להקשות בזה דתלינן במאכולת שאינה מצוי' בזמנינו, ויעוי"ש מש"כ לבאר בזה דבזמן שאין נוהג טהרות הי' בדין דלא יהי' כתם טמא כלל, ויעוי"ש מש"ב בזה, ובזה"ז אין איסור בכתמים אלא רק משום שכל דבר שבמנין צריך מנין אחר להתירו, כמבוא' בביצה דף ו', ולא הי' מנין להתיר כתמים, וממילא בפחות מכגריס שלא נאסר מעולם אי"צ שיהי' נאסר בזה"ז, ע"ש, וכ"כ שם בסי' ק"נ ע"ש, ובפשיטות אי"ז שייך אלא רק אם נימא דלא גזרו בפחות מכגריס. אמנם יעוי' בלחו"ש סי' ק"צ בלחם ס"ק י"ט ובשמלה ס"ק י"ב מה שהביא מהיראים, וביאר בדבריו דלעולם אין להתיר אלא רק לפי שיקול דעתו שדם מאכולת ופרעוש רבה ממנו, ואל"כ א"א לתלות, ולפ"ז בזה"ז דאין מאכולת מצוי', אין להתיר אלא רק בשיעור דם המצוי, וכתב השמלה דבעל נפש יש לו לחוש לעצמו, ע"ש, ולפ"ז מבואר דאי"ז אלא דין תלי' בעלמא במאכולת.

**ותולה בכל דבר שהיא יכולה לתלות וכו'.** בתוה"ב להרשב"א בית ז' שער ד' כתב דמכיון דכתמים דרבנן לכן הקלו שאם יש במה לתלות תולין להקל, וכ"כ בתשו' הרשב"א החדשות סי' צ"ב וסי' צ"ט, וכ"כ שו"ע סי' ק"צ סעי' י"ח, ובשמלה שם ס"ק כ"ג הק' מ"ט בעינן לזה, והלא אף בדאורייתא תלינן כל שיש בו חזקה היתר, וכתב דאה"נ דלעולם בדין הוא שתהא תולה אף אילו היו כתמים מה"ת, ורק דמכיון דכתמים מדרבנן לכן תולה אף בתלי' רחוקה, ע"ש, וכן מבואר בחו"ד שם ס"ק י"ח שכתב דדוקא במכה שחיתה דלא שכיח שתגלע, משום הכי אינה תולה אלא רק בכתם שהקילו בו מכיון שהוא מדבריהם, אבל דבר שרגיל להוציא דם דינו כמכה שידוע שמוציאה דם, ותולה אף בדם הטמא מה"ת, ע"ש, אכן הרשב"א בתשו' שם כתב לענין נתעסקה בכתמים שאינה תולה בזה אלא רק משום דמכיון דכתמים מדרבנן הקילו בהן, ע"ש, וכן מבואר ברמב"ם פ"ט מהל' איסו"ב הל' י"ט כ', ע"ש.

וע"ע בחוו"ד סי' ק"צ ס"ק י"ד שכתב דבדין הי' שלא לתלות מכיון דרוב דמים מן המקור כדאי' לעיל דף י"ז ע"ב,[[64]](#footnote-64) אך מ"מ תולה מכיון דיש סברא לתלות הדם בהעסק יותר מבגופה משום דלא ארגשה,[[65]](#footnote-65) ע"ש, ועי' בסד"ט שם סוף ס"ק מ"ב שכתב כן לענין תלי' כשמצאה בתחתון ולא בעליון, ע"ש.

**ותולה בבנה או בעלה.** המאירי לעיל דף נ"ז ע"ב ד"ה תולה וכו' כתב שתולה בבנה ובעלה אפילו נמצא בבשרה, דשמא נגעו בה ומששוה כדרך אשה עם בנה ובעלה ולא ידעה ותולה בהם אא"כ ברור לה שלא נגעו בה, ע"ש,[[66]](#footnote-66) וכ"כ הפרישה בסי' ק"צ ס"ק ל', והו"ד בסד"ט שם ס"ק מ"ג, אך בחוו"ד שם ס"ק י"ג תמה על הפרישה וכתב דאינה תולה כשנמצא על בשרה, דתלי' בבנה ובעלה ה"ז כתלי' במעלמא דלא תלינן כשנמצא בבשרה משום דאם איתא דמעלמא הוא על בשרה איבעי לי' לאישתכוחי, ע"ש.[[67]](#footnote-67)

הרמב"ן בהל' נדה פרק ד' הל' י"ט כתב דאם היו בנה או בעלה עסוקין בכתמים ולא נמצא עליהן דם, אינה תולה בהן, וכן פסקו בטוש"ע סי' ק"צ סעי' י"ט, אך המאירי שם נחלק ע"ז משום דשמא אף דם שעליהם נתקנח בה, ע"ש.

**אם יש בה מכה והיא יכולה להגלע וכו'.** עי' בהגהות הרש"ש ז"ל שדקדק דדוקא כשיש בה מכה תולה אף כשחיתה והיא יכולה להגלע, אבל בבנה או בבעלה אינה תולה אלא במכה לחה, ועמד בזה שלא דברו בזה הפוסקים ע"ש, וכן דקדק השואל בתשו' החת"ס יו"ד סי' קפ"ו, ויעוי"ש מש"כ בזה.

**מעשה ותלה ר"מ בקילור ורבי תלה בשרף שקמה.** עי' במאירי שכתב שנתחדש בזה דדין התלי' לא נאמר רק בתלי' במיני דמים אלא לעולם היא תולה אף במיני הצבעים שהן בצבע הדמים הטמאים,[[68]](#footnote-68) ע"ש, אך יעוי' בגליון הגרעק"א סי' ק"צ ס"ק כ"ג שכתב דאין לתלות בצבע אדום משום שאפשר לבררו ע"י העברת ז' סממנים, וכדאי' להלן דף ס"א ע"ב, ע"ש.

וע"ע בבעלי הנפש להראב"ד שער ג' הל' י' כתב ללמוד מכאן שתולין הכתם האדום בכל מיני אדמימות שנתעסקה בהן, והכתם השחור בכל מיני שחרות שנתעסקה בהן, ואינה צריכה לדמות כתם חלוקה לכתם שנשתמשה בו אם דומה לו אם לאו, אלא תולה כל אדום באדום מן הסתם וכל שחור בשחור מן הסתם, אלא א"כ נתברר לה שאין אודם הצבע דומה לאודם הכתם, שאלו נתברר לה כן אינה תולה מפני שהיא כאדום ושחור, ויעוי"ש עוד מה שהאריך בזה, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב שער ד', ויעוי"ש שהביא דיש מי שאומר דמכיון דאין אנו בקיאים במראה דמים ממילא א"א לתלות כלל משום דאין תולין אלא בדומה לו ואין אנו בקיאין לדון מה דומה לו, ויעוי"ש מש"כ לחלוק ע"ז, וכ"כ בתוה"ב הקצר דהא דאין תולין השחור באדום ולא האדום בשחור היינו דוקא בשנודע בבירור שאינו דומה זה לזה, אבל אם זה אדום וזה אדום או זה שחור וזה שחור ואינו ניכר אם דומה ממש אם לאו הרי זו תולה אדום באדום ושחור בשחור, שלא אמרו כתמים להחמיר אלא להקל, ע"ש.

**הרגה תולה לא הרגה אינה תולה דברי רשב"ג.** בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה ולכאורה וכו' הביא מדברי המעיל צדקה שמבואר בדבריו דלרשב"ג אינה תולה במאכולת כשלא הרגה משום דס"ל דמאכולת לא שכיח, אך הסד"ט נחלק ע"ז וכתב דודאי אף לרשב"ג מאכולת הוי שכיח אלא דס"ל דאין לתלות אלא בהרגה, דלא תלינן שנהרגה ממילא, ע"ש.

**אמר רשב"ג לדברי אין קץ ולדברי חברי אין סוף וכו'.** בחילוק הלשונות בזה עמש"כ המהרש"א בתוד"ה אין לך וכו' ובחידוד הלכות כאן.

**לדברי חברי אין סוף שאין לך אשה שאינה טהורה לבעלה שאין לך כל סדין וסדין שאין בו כמה טיפין דם.** בפרש"י ד"ה ולדברי חברי וכו' ביאר דלחכמים אין סוף משום שאין נותנים שיעור ואפי' כסלע או יותר תולה, ועי' בסד"ט בסי' ק"צ ס"ק ט"ו שהוכיח דסלע גדול מתורמוס, וכתב להקשות דבהמשך הגמ' מבוא' דלרבנן תולה רק עד כתורמוס, ע"ש, ועי' בערול"נ שכתב דפליגי בזה רשב"ג ותנא דברייתא, ויעוי"ש שכתב דלפ"ז לרשב"ג בדעת רבנן לא משכח"ל כתם הטמא, ולשון תולה לאו דוקא,[[69]](#footnote-69) ע"ש.

אך בדברי המאירי בד"ה ממה שאמרו וכו' מבואר דלעולם אין תולים לרבנן אלא רק עד שיעור תורמוס, ומה שאמר רשב"ג דלדבריהם אין סוף היינו משום דמכיון שאמרו שאף בלא הרגה תולה אף בשיעור גדול כתורמוס ואף במקום שאין הפשפש מצוי, אין סוף, שאין לך אשה טמאה לבעלה משום כתם, שאין לך סדין שאין בו טיפי דמים פחותים מתורמוס, ע"ש, וכעי"ז כתב המהרש"א בתוד"ה אין לך וכו' דאף דלרבנן אינה תולה אלא רק עד שיעור תורמוס מ"מ קרי לי' אין סוף משום שתולה אפי' ביותר מגריס.

**אבל נראין דברי רחב"א וכו' עד כמה היא תולה עד כגריס של פול.** בבעה"נ סי' ג' הל' ו' כתב דהא דאינה תולה בפשפש הוא משום דפשפש לא שכיח, אולם בידוע שהרגה פשפש שפיר תלינן בי', ע"ש, וכן מבוא' בחי' הרשב"א והר"ן [בדברי הגמ' דפשפש ארכו כרחבו] דבמקום שמצוי פשפש תלינן בי' אף לרחב"א, וכ"כ בתוה"ב הקצר בית ז' שער ד', אך המ"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ג כתב דהרמב"ם והרמב"ן נח' ע"ז, וביאר הטעם לזה, דמכיון שפשפש כל המוללו מריח בו, לא תלינן שנהרג ולאו אדעתה, ע"ש,[[70]](#footnote-70) וע"ע בב"י בסי' ק"צ סעי' ז' ד"ה ואם הרגה וכו' מש"כ לדון בזה בדעת הרא"ש, וע"ע בט"ז שם סק"ט ובש"ך ס"ק י"א שנקטו לדינא כדעת הראב"ד והרשב"א.

בפרש"י ד"ה עד כגריס וכו' מבואר דאף כשהרגה מאכולת אינה תולה אלא רק עד כגריס, וכן מבואר בפרש"י לעיל דף י"ט ע"ב ד"ה הרגה וכו' ע"ש, ועי' בהג' הרש"ש ז"ל שכתב לדקדק כן אף מלשון המשנה שאמרו הרגה מאכולת ה"ז תולה וע"ז אמרו עד כמה היא תולה עד כגריס, ויעוי"ש שכתב לדקדק מ"ש מרצופה בו מאכולת דתלינן אף ביותר מכגריס לרבי ינאי להלן דף נ"ט ע"א ע"ש, ועי' בחו"ד סי' ק"צ סק"ז שכתב לבאר בזה, דכל הטעם דתלינן במאכולת הוא משום דקים להו לחז"ל שבודאי הרגה מאכולת, אמנם ברמב"ם פ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ג כתב דשמא בעת שישבה נהרגה מאכולת, וכעי"ז כתב בפיה"מ כאן שפעמים הורגת ע"ש, וממילא אף כשידוע לה שהרגה מאכולת אמרי' דזהו המאכולת דקים להו לחז"ל שהרגה, ואין לה לתלות ביותר ממאכולת זו, ע"ש, ובפרד"ר בפתיחה עמ' קל"ט כתב דהתוס' נח' על רש"י בזה, יעוי"ש.

**ת"ר פשפש זה וכו' ארכו כרחבו לענין כתמים.** בפרש"י, דאי הוה כתם ארכו כרחבו אפי' יותר מכגריס תלינן בפשפש, וכן הביאו הרשב"א והר"ן בחי' מהתוס', וכתבו דבהכרח אי"ז בדעת רבנן, דא"כ היאך אמר רשב"ג דלדברי רבנן אין סוף משום שאין לך אשה שאינה טהורה לבעלה, דהלא אין לטהר אלא בכתם שארכו כרחבו, ומוכרח דלרבנן לעולם תולה עד כתורמוס, וכאן הוא דעת רבי חנינא, דאף דלדידי' אין תולה בפשפש מ"מ בכתם שארכו כרחבו שהוא כצורת הפשפש מודה ר"ח שתולה בפשפש, וכן מבוא' בדברי המאירי בסוד"ה לפי וכו', אלא שכתב דאין הלכה כן.

אך יעוי"ש שכתבו עוד דאחרים פירשו באופ"א, דלדעת רבנן תולין בפשפש בכל מקום, ומבוא' בזה דלרבנן תולה אף במקום שאין הפשפש מצוי וצ"ב, ועי' בב"י סי' ק"צ ס"ז שכתב דמיירי שהוא מצוי קצת, ע"ש, אך לרבי חנינא אין לתלות בפשפש אלא רק במקום שמצוי הפשפש, ועכ"פ במקום שמצוי הפשפש תולה עד כתורמוס אף לר"ח דקיי"ל כוותי', ויעוי"ש שכתבו להוכיח כן מפי' הר"ח דענין עיר של חזירים שאין בה כתמים הוא דבעיר זו מצוי הפשפש ע"ש, וע"ע בב"י שם שביאר דמכיון שהפשפש מצוי ה"ז כנתעסקה בכתמים ע"ש, וע"ע במאירי בד"ה לפי וכו' שכתב דבמקום שהפשפש מצוי חזר דין התורמוס כדין הגריס לעל עניני כתמים, ולזה אמרו דהפשפש ארכו כרחבו, דלאו למימרא שיהא עכוב בצורתו, אלא לצייר הרחש הוא בא, לומר דבמקום שהרחש הפלוני שרחבו כארכו מצוי שם, תולין בו עד כתורמוס, ע"ש.

וע"ע בב"י שם שצידד לפרש אף לפרש"י דאין תולין בפשפש אלא כשהכתם ארכו כרחבו דמ"מ כ"ז הוא רק לרבנן דס"ל דתולה בפשפש אף במקום שאינו מצוי אלא קצת, ולכן אינה תולה בו אלא כשהוא ארכו כרחכו, דמכיון שאינו שכיח צריך הוכחה לתלות בפשפש, אבל באתרא דשכיח טובא, אפילו אין ארכו כרחבו תלינן לדברי הכל, והוסיף דמכיון דקיי"ל כרבי חנינא דאין תולין אלא באתרא דשכיח טובא, ליכא לפלוגי בין ארכו כרחבו לאין ארכו כרחבו.

# בדין עיר שיש בה חזירים

**אמר רב אשי עיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים.** ובפרש"י, חזירים אוכלים שקצים ורמשים ומתיזים דם, ומבוא' דאין חוששין לכתמים משום שהחזירים מתיזין דם, וכ"כ בתוס' הרא"ש ובפסקי הרא"ש בסי' ו', וכ"כ הטור בסי' ק"צ, ועפ"ז כתבו הרא"ש והטור דבזה"ז חוששין לכתמים אף בעיר שיש בה חזירים משום דבזה"ז אין הדרך שהן מתיזים דם, ולטעמייהו דמה"ט אין חוששין לכתמים, אך בתוס' בד"ה עיר וכו' מבואר דאין חוששין לכתמים בעיר שיש בה חזירים משום דתלינן שהחזירים נגעו בו, ועפ"ז כתבו דבזה"ז חוששין לכתמים אף בעיר שיש בה חזירים משום שאין רגילות לגעת בהן חזירים, ולטעמייהו דמה"ט אין חוששין לכתמים, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד', וכן מבוא' בדברי הראב"ד בבעה"נ סי' ג' הל' י"ג שכתב דאם אמרה ברי לי שלא נגע בי חזיר אינה תולה, ומבוא' דמה"ט אין חוששין לכתמים, וכ"כ המ"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ח, ובחי' הרשב"א הביא בשם הר"ח לתרוייהו, יעוי"ש.[[71]](#footnote-71)

וע"ע בחי' הרשב"א שהביא מפי' הר"ח דהפשפש מצוי בחזירים, וממילא בעיר שיש בה חזירים הרי הפשפש מצוי בו, ולכן אין חוששין בעיר זו לכתמים, אך הרשב"א גופי' כתב ע"ז דאינו מחוור, דאם אין חוששין לכתמים מחמת פשפש א"כ אין לה לתלות אלא רק עד כתורמוס, ולא הו"ל למסתם ולומר דאין חוששין לכתמים דמשמע דאין חוששין להם כלל באיזה שיעור שיהי' ואפי' גדול ככף איש.[[72]](#footnote-72)

הכל בו בסי' פ"ה הביא משמי' דהר"י דאינה תולה בעיר שיש בה חזירים אלא רק כשהלכו החזירים בסמוך לה, אבל בלא"ה אין לתלות בהן, ע"ש, אולם הרשב"א בתוה"ב שם כתב, דאע"ג דאמרי' לעיל דבאופן שספק עברה בעיר של טבחים ספק לא עברה אינה תולה, מ"מ בעיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים כלל, דמכיון שהחזירים הולכין אילך ואילך ממילא כל העיר היא כשוק של טבחים, ע"ש, וכ"נ בדברי התורא"ש, ע"ש.

ויעוי"ש בתוה"ב שהוסיף עוד בזה, דה"ה בעיר ששוחטין ברחובותיה פעמים כאן ופעמים כאן, דמתוך ששוחטין בכל הרחובות אפשר ששחטו במקום שעברה ולאו אדעתה, והרי זה כעיר שיש בה חזירים דאמר רב נחמן בר יצחק דארוקרת כעיר שיש בה חזירים דמיא, פירוש מפני שהטבחים מצויין בכל רחובות העיר, ושמא בשוק זה שעברה נשחטה שם בהמה ולאו אדעתא, ע"ש. והדברים צ"ע, דסו"ס ספק הוא, ומ"ש ספק עברה בשוק של טבחים, מכשעברה בשוק שהוא ספק אם הוא שוק של טבחים, וכבר עמד בזה הגר"ש אייגר ז"ל בכתבים סי' כ"ח.[[73]](#footnote-73)

הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ח כתב דבעיר שיש בה חזירים תולה כתמים שנמצאו בחלוקה, וכ"כ בהל' נדה להרמב"ן פ"ד הל' כ"ז, ומבואר דאינה תולה אלא רק כתמים שנמצאו בחלוקה, אבל כתמים שנמצאו בבשרה אינה תולה בהן, וכדין עברה בשוש"ט שאינה תולה אלא רק בכתמים שנמצאו בחלוקה ולא בכתמים שנמצאו בבשרה כמבוא' לעיל דף נ"ז ע"ב, וכן דקדק הב"י בסי' ק"צ סכ"ב, אך הרשב"א במשמרת הבית בית ז' שער ד' דף י"ח ע"א כתב דבדקדוק לשון הגמ' דעיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים מבוא' דאין בעיר זו דין כתמים כלל, וא"כ בהכרח דאף בבשרה תולה, דאם חוששין בכתמים שנמצאו בגופה היכי קאמר אין חוששין לכתמים, ע"ש.[[74]](#footnote-74) אך יעוי' בלשון הרשב"א בחי' בסוד"ה אמר רב אסי וכו' שהביא מהתוס' דהאידנא אין לתלות בחזירים אם מצאה כתם בחלוקה, וצע"ק.

**אמר ר"נ בר יצחק והא דדוקרת כעיר שיש בה חזירים דמיא.** בפרש"י, דרוקרת טבחים הרבה ואשפות ושקצים מצויין בה.[[75]](#footnote-75) וע"ע בדברי הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד' שכתב דמפני שהטבחים מצויין בכל רחובות העיר, ושמא בשוק זה שעברה נשחטה שם בהמה ולאו אדעתא, וצ"ע מ"ש מספק עברה בשוש"ט וכדלעיל. אך יעוי' במ"מ פ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ח שגרס בגמ' אע"ג דאתו מעלמא, והיינו דקמ"ל דאע"ג דאין החזירים מהעיר גופא אלא באו לה מעלמא ג"כ תולין בהן, ע"ש, ועי' בב"י סי' ק"צ סעי' כ"ח שכתב דכן נראה גי' הרמב"ם.[[76]](#footnote-76)

**תוד"ה עיר שיש בה וכו' מיהו אור"י דאין לסמוך ע"ז עכשיו להקל כשמוצאה כתמים במקום שאין רגילות ליגע בהן חזירים.** וכ"כ הרא"ש בסי' ו' והטור בסי' ק"צ, וכ"כ ההג"מ בפ"ט מהל' איסו"ב אות י', אך יעוי' בחי' הרשב"א שכ' דאינו יודע טעם לזה,[[77]](#footnote-77) וכן מתבאר בד' הרמב"ם הראב"ד והרמב"ן שהביאו די"ז ולא הגבילו דבזה"ז אינו כן, וכן דקדק בדבריהם הב"י בסי' ק"צ סעי' כ"ב, וע"ע במ"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ח שכתב דמ"מ אף לדעת הרשב"א כל שיש שכונה לישראל בפנ"ע ה"ה כעיר מיוחדת, ואי"ז נידון כעיר שיש בה חזירים, ע"ש.

**אמר ר"ה כגריס אינה תולה וכו' ור"ח אמר כגריס תולה וכו', איכא דאמרי לה להא שמעתא באפי נפשה, ר"ה אמר כגריס כיתר מכגריס וכו'.** בחי' הרשב"א הביא בשם הרשב"ם דאין חילוק בין הלשונות אלא שחייב אדם לומר בלשון רבו, אך בשם הרבנו יונה הביא לחלק בזה, דלל"ב דר"ה אמר דכגריס כיותר מכגריס היינו בין להקל בין להחמיר, ונפק"מ לענין תליית תחתון בעליון, וכמושי"ת אי"ה כסוגיא דלהלן, אך ל"ק שלא אמר אלא דכגריס אינה תולה, י"ל דלעולם ספק הוא ואזלינן לחומרא כאן וכאן, ע"ש, ועי' בספר הישר לר"ת סי' קס"ח, דמשמעות דבריו דלרב הונא אמרי' דכגריס לא תלינן במאכולת ואפי' לקולא, ע"ש.

**א"ר אבהו כל שיעורי חכמים להחמיר חוץ מכגריס של כתמים להקל.** בפרש"י בחולין דף נ"ה ע"א ד"ה חוץ ביאר בזה וז"ל, ששנינו בנדה דהרואה כתם של דם בבגדה כגריס טמא דמספקינן לה בדם נדה, אע"ג דכי משערת ליה במצומצם חומרא הוי, לא הויא טמאה אלא ביותר מכגריס, אבל כגריס עצמו מחזקינן ליה בדם מאכולת, והיינו להקל, דאע''ג דכגריס שעורו בעינן כגריס ועוד, וטעמא משום דכתמים עצמן דרבנן, דמדאורייתא עד דחזיא מגופה כדכתיב דם יהיה זובה בבשרה, עכ"ל, ומבואר בזה, דיסוד הדין הוא שהאשה טמאה כשראתה כגריס, ומ"מ מכיון דכתמים מדרבנן לכן משערינן לשיעור הגריס לקולא דבעינן כגריס ועוד.[[78]](#footnote-78) ובחי' הרשב"א שם כתב דמלשון רש"י משמע דטעמא משום דרבנן היא, וכן לכל שיעורי איסורי רבנן אין הולכין בו להחמיר אלא להקל כענין שאמרו בכתמים, ומה שאמרו חוץ מכגריס של כתמים להקל לאו דווקא אלא כעין קאמר, ע"ש, וכן דקדק שם בהגהות הרש"ש ז"ל, והקשה דא"כ לא הול"ל חוץ מכגריס של כתמים אלא חוץ מבאיסורים שהן מדרבנן.

אמנם בתוס' שם בד"ה כל וכו' כתבו להקשות, דלפי מה שאמרו דכל שיעורי חכמים להחמיר מ"ט אמרי' בברכות דף כ"ז ע"א לענין זמן תפילה שהוא עד ד' שעות דעד בכלל, והלא קולא היא שיכול להמתין להתפלל עד שעה רביעית, ע"ש, ומבואר דאף לענין תפילה דמדרבנן היא אמרי' דכל שיעורי חכמים להחמיר, ורק לענין כתמים מקולא דכתמים הוא להקל בשיעור, וכ"כ הערול"נ כאן, אלא שכתב לדחות דהתוס' הקשו כן לדעת ר"ה כאן דאף בכתמים אזלינן לחומרא, ולדידי' אף באיסור דמדרבנן הוא אזלינן לחומרא, ע"ש, אולם בתוס' בברכות דף כ"ו ע"ב ד"ה איבעיא להו וכו' מפורש להדיא שהקשו מההיא דכל שיעורי חכמים להחמיר חוץ מגריס של כתמים ע"ש, וצ"ע, וכ"כ בהג' הרש"ש בחולין שם לדקדק מד' התוס', וכן מבוא' במעדני יו"ט כאן אות צ' בדעת הרא"ש, שכתב ללמוד מכאן דיש להקל בכתמים ביותר מבשאר איסורי דרבנן, ולדעת רש"י הלא מה שאמרו כאן להקל בכתמים הוא משום שהוא איסור דרבנן.

האבנ"ז חלק יו"ד סי' נ"ט אות י"ד כתב להסתפק בביאור הענין דכל שיעורי חכמים להחמיר חוץ מגריס של כתמים להקל, אם הוא ספק לבד, ובכל מקום להחמיר ובכתמים להקל, או דלמא דודאי התנא שאמר השיעור ידע השיעור מצומצם, והוא ידע שמספק נלך להחמיר ובגריס ידע שנלך להקל, ולכן סתם הדבר, ואם לא שכן הוא השיעור בכל מקום להחמיר ובגריס להקל באמת לא הי' אומר השיעור סתם, ויעוי"ש באות ו' שכתב להוכיח מהמבוא' לעיל דף י"ד ע"א דאף לענין איסור דאורייתא בעינן שיהי' כגריס ועוד לאפוקי מדם מאכולת, ובהכרח דזהו השיעור שאמרו שהוא דם מאכולת, ע"ש. וע"ע בספר הישר לר"ת סי' קס"ח שכתב שרב חסדא סבר דפעמים שיש כגריס דם ממאכולת, ומיהו מילתא דלא שכיחא הוי, ואעפ"כ אזלינן לקולא משום דבכל מקום מקילין בכתמים, ע"ש, ומתבאר בדבריו דאי"ז ספק, אלא דלעולם יש כגריס ממאכולת, ורק דאי"ז שכיח, ולא הקלו לתלות בו אלא משום דבכתמים הלכו להקל, אמנם בחי' הרשב"א בסוד"ה לימא וכו' הביא בשם הרבנו יונה דלל"ק לדעת ר"ה אזלינן לחומרא משום דשיעורא מסופק בידן, ומספיקא חיישינן להחמיר, ע"ש.

הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' ו' כתב דכתם שנמצא על הבגד אינו טמא אלא כשנמצא בשיעור כגריס, אך בפחות מכגריס טהור, ובב"ח סי' ק"צ אות ט' כתב לתמוה דהלא קיי"ל דבשיעור כגריס ג"כ תלינן עד שיהא כגריס ועוד, וכמש"כ הרמב"ם גופי' שם בהל' כ"ג, וכן הק' הערוה"ש שם סעי' י"ט, ע"ש.

עי' בצפנת פענח פ"ד מהל' איסו"ב הל' י"ט מש"כ לחלק, דעד כגריס לא תיקנו כלל דין כתמים, ובזה אף תולה בכתם שחור וכיו"ב, אבל בשיעור כגריס תיקנו דין כתמים, ומ"מ מדין תלי' ה"ה תולה במאכולת,[[79]](#footnote-79) ויעוי"ש מש"כ ליישב עפי"ז.

# דף נ"ט ע"א

# בדין תליית תחתון בעליון

**היו עלי' טיפי דמים למטה וטיפי דמים למעלה, תולה בעליון עד כגריס.** בתוד"ה היו וכו' ביארו בזה, דכשמצאה למעלה מן החגור כתם בשיעור כגריס ועוד, הרי דאי"ז דם מאכולת אלא דמעלמא בא לה, וממילא תולה בזה אף כתם שמצאה למטה מן החגור, דאמרי' דממקום שבא העליון בא התחתון, וכ"כ בחי' הרשב"א והר"ן, וכ"כ הרא"ש בסי' ז', וע"ש עוד בסי' ח' שכתב דאמרי' שבפעם אחת נתלכלך חלוקה למטה ולמעלה, וכתב דמשום כך בב' מינים לא תלינן, ובספר הישר לר"ת כתב לבאר בזה, דמכיון שמצאה כתם למעלה מן החגור בשיעור שאינו דם מאכולת, הרי בהכרח שעברה בשוק של טבחים, ומעתה ה"ה תולה בזה את הכתם שמצאה למטה מן החגור, דהלא אילו ודאי עברה בשוש"ט אפי' לא מצאה כתם למעלה מן החגור ה"ה תולה הכתם שלמטה מן החגור, וכאן מחמת הכתם שלמעלה מן החגור מוכרח שעברה בשוש"ט.

ובפרד"ר עמ' קנ"ח כתב להקשות בזה מדברי הראב"ד בבעה"נ פ"ב הל' א' דכשמצאה כתם למעלה מן החגור אינה טמאה משום דאמרי' שמא מאכולת נתמעך בה, ואע"פ שאין תולין במאכולת ביותר מכגריס מ"מ בזה תולין יותר מכגריס לפי שאינו מקום ראי', וכ"כ הרשב"א בתוה"ב דף י"ז ע"ב, ולפ"ז היאך תולה בזה התחתון ג"כ, דהלא התחתון שהוא מקום ראי' לא תלינן בי' במאכולת כששיעורו גדול מכגריס, ויעוי"ש שכתב דמשום כך הראב"ד השמיט לדי"ז, אמנם במהדו"ב הנדמ"ח הזכיר הראב"ד די"ז להדיא.

וע"ע בתורי"ד שביאר בזה באופ"א, דתנא דברייתא ס"ל כרבנן דלא תלינן במאכולת כלל אלא רק כשהרגה, אבל כל שלא הרגה אינה תולה במאכולת ואפי' הכתם קטן מכגריס, אך כשמצאה כתם למעלה מן החגור דתלינן לי' במאכולת אף שלא הרגה, ממילא תלינן אף להכתם שלמטה מן החגור במאכולת ואף שלא הרגה, אולם כל זה עד כגריס, אבל בכתם הגדול מכגריס אין שייך לתלותו בעליון משום דאין שייך דם בשיעור הגדול מכגריס שיהי' ממאכולת, ע"ש.

**תוד"ה היו וכו' אבל אם הי' העליון כגריס אז לא יהי' התחתון טהור, שאין רגלים לדבר דאתא דם בה מעלמא, שהרי העליון יש לתלותו בדם מאכולת.** מבוא' בד' התוס' דכשהעליון הוא כגריס אינה תולה בו את התחתון דהלא תלינן לי' במאכולת, אך יעוי' בבעה"נ סי' ג' הל' י"ח דמשמעות דבריו דאף כשהעליון הוא כגריס תלינן בי', וכ"כ ר"ת בספר הישר סי' קס"ח, והוסיף דאין להקשות דהלא לרב חסדא כגריס תלינן במאכולת, דרב חסדא סבר דפעמים שיש במאכולת דם כשיעור גריס, ומיהו מלתא דלא שכיחא הוי, ואזלינן הכא לקולא והכא לקולא, דבכל מקום מקילין בכתמים.

השו"ע בסי' ק"צ סעי' י"ז כתב דאין תולין תחתון בעליון אלא כשיודעת שלא נזדקרה, ובש"ך שם סק"ל הביא מהלבוש לבאר בזה, דאע"ג דבעלמא כשמצאה למעלה מן החגור אינה טמאה אף כשאין ידוע לה שלא נזדקרה, מ"מ כאן דהן ב' תליות לקולא, דאמרי' דהעליון מעלמא אתי, וממילא ה"ה התחתון מעלמא אתי דבבת אחת נתלכלכו, כולי האי לא מקלינן.[[80]](#footnote-80)

**תוד"ה היו וכו' ומשני לא כגריס וכו' ומלמעלה למטה קחשיב כשהעליון ג' גריסים או ב' גריסין עד כגריס וכו'.** במהרש"א הק' דלפ"ז מתפרש לשון הברייתא עד כגריס דהיינו עד ולא עד בכלל, וענינו לחומרא שאינה תולה בעליון כשהוא כגריס, והרי בכתמים אזלינן לקולא, והי' צריך להתפרש עד ועד בכלל לקולא,[[81]](#footnote-81) ויעוי"ש מש"כ ליישב, דבזה ע"כ מתפרש לחומרא, דהלא בכתם גופי' אזלינן לקולא דכגריס דם מאכולת הוא, וא"כ אין לתלות בעליון כשהוא כגריס, דהלא תלינן לי' במאכולת, ע"ש.[[82]](#footnote-82)

החוו"ד בסי' ק"צ ס"ק י"ב כתב דלדעת הרמב"ם דלא תלינן במאכולת כשנמצא הכתם על בשרה, וכשנמצא למטה מן החגור ה"ה טמאה אף בכתם הפחות מכגריס, לפ"ז ה"ה תולה תחתון בעליון כשנמצא העליון על בשרה אף בפחות מכגריס, דהלא לא תלינן לי' במאכולת, ע"ש, אמנם יעוי"ש בדבריו בס"ק כ"ב שביאר בדעת הרמב"ם דלעולם מצוי' המאכולת בבשרה, ומ"מ כשנמצא על בשרה אין תולין משום דמגופה חזאי וכמש"כ הרשב"א לעיל דף נ"ז ע"ב, ע"ש, ולפ"ז אי"ז שייך בכתם שנמצא למעלה מן החגור, אולם בתפארת למשה שם סעי' י"ז, והובאו דבריו בגליון הגרעק"א ז"ל שם, נחלק ע"ז, וכתב דדוקא למטה מן החגור אמרי' דכשאינו כגריס תלינן לי' בבשרה ולא במאכולת, אבל למעלה מן החגור דבהכרח לאו מבשרה הוא אלא מעלמא, תלינן דממאכולת הוא, ע"ש, וע"ע בחי' ההפלאה שם סעי' ו' שכתב דעכ"פ באופן דהכתם שלמעלה מן החגור והכתם שלמטה מן החגור הן בשיעור הפחות מכגריס תהא טהורה ממנ"פ, ע"ש.

בתפל"מ סי' ק"צ סעי' י"ז כתב בתחילת דבריו לדון דכל די"ז דתליית תחתון בעליון אינו אלא כשמצאה הכתם בחלוקה או בבשרה וחלוקה, אבל כשמצאה הכתם רק על בשרה אינה תולה בעליון, דהלא אפי' כשעברה בשוש"ט אינה תולה בזה כתם שנמצא רק על בשרה, אך שוב כתב לדחות, דהלא הטעם שאינה תולה כתם על בשרה בשוש"ט הוא משום דאם איתא דמעלמא הוא על בשרה מיבעי"ל לאישתכוחי, וממילא כאן שנמצא העליון ג"כ רק על בשרה, והוא הלא בהכרח אינו מבשרה אלא משוש"ט, ממילא תלינן ג"כ להכתם התחתון שהוא משוש"ט אף שהוא רק על בשרה, ע"ש, וכ"כ בשו"ת עבודת הגרשוני סוסי' כ"ג, וביאר בזה דמכיון שנמצא למעלה מן החגור על בשרה ולא על חלוקה, בהכרח ניתז מבין רגלי', וא"כ ה"ה למטה מן החגור י"ל שניתז מבין רגלי'.[[83]](#footnote-83) אך בתשו' הר"ר ישעי' הלוי בשו"ת עבודת הגרשוני שם מבוא' שנקט דאין תולין כשנמצא הכתם התחתון בבשרה, ואף שנמצא העליון ג"כ בבשרה, וכ"כ השמלה בסי' ק"צ סוף ס"ק כ"ב, וכ"כ הפרד"ר עמ' ק"ס, וביאר בזה דלא עדיף מהיכא דעברה בשוק של טבחים שאינה תולה בו את הכתם שעל בשרה, ואף דהכתם העליון בע"כ דהוא מעלמא, וחזינן דאיתרמי מילתא דאתא מעלמא ולא ניתז רק על בשרה, אין מזה ראי' שיזדמן עוד הפעם כן.

וע"ע בתפל"מ שם שכתב דבאופן שנמצא העליון על בשרה וחלוקה והתחתון רק על בשרה, בזה ודאי אינה תולה תחתון בעליון, דהעליון שהוא על בשרה וחלוקה תלינן בשוש"ט, והתחתון שהוא רק על בשרה א"א לתלותו בשוש"ט,[[84]](#footnote-84) ע"ש, והובאו דבריו בגליון הגרעק"א ז"ל שם, וכ"ה לפי"ד התפל"מ הנ"ל, דהלא בכה"ג אין הכרח שניתז מבין רגלי', אך בסד"ט שם סק"מ הסתפק בזה, ע"ש.

החוו"ד בסי' ק"צ ס"ק י"א כתב, דאם נתעסקה בכתם כגריס ועוד, ושוב נמצא כתם למעלה ולמטה ה"ה טמאה, ולא תלינן תחתון בעליון אלא תלינן הכתם שלמעלה בהעסק ושלמטה במקור, וכמו שתולין באם למעלה היא פחות מכגריס במאכולת כן תולין העליון בהעסק, וממילא שלמטה הוא מן המקור, שהרי לא נתעסקה עוד, ע"ש.

הרמ"א בסי' קצ"ו סעי' י' הביא דיש אומרים דבג' ימים הראשונים לספירת ז' נקיים אם מצאה כתם לא נאמר בזה שתולה להקל ככל דיני כתמים, ובגליון הגרעק"א ז"ל בסי' ק"צ סעי' י"ז כתב דמ"מ דין תליית תחתון בעליון נאמר אף בג' ימים ראשונים, דמכיון דהעליון ודאי אינו מגופה, א"כ ידעי' דבא מעלמא, והוי כאלו ידענו שנשפך דם על החלוק ולא ידעינן כמה, ופשיטא דבכה"ג תולה אף תוך ג"י,[[85]](#footnote-85) אך סיים דעדיין צ"ע לדינא.

עי' בגליון הגרעק"א ז"ל בסי' ק"צ סעי' ז' שכתב דבמקום שמצוי הפשפש דאין הכתם טמא אלא רק כתורמוס ועוד, א"כ כשנמצא למעלה מן החגור כתם הגדול מכגריס אך אינו כתורמוס אין לתלות בו הכתם התחתון, דתלינן לי' בפשפש. וע"ע בחוו"ד שם ס"ק י"א שכתב דבחלוק שאינו בדוק לה אינה תולה תחתון בעליון, וכ"כ הסד"ט שם בסוס"ק ל"ה.

**אמר רבא נמצא עלי' מין אחד תולה בו כמה מינין.** בפרש"י מבואר וכמו שביארו בתוד"ה נמצא וכו' בדעתו שנמצא מין אחד דבודאי אינו דם, ואח"כ מצאה כתם שאינה מכרת בו אם הוא דם או לא, ובפרש"י מבוא' שאותו המין דומה לכתם אך אין מראית הכתם דומה לאותו המין, וצ"ב, ונתחדש שתולה הכתם באותו המין, אך התוס' ביארו באופ"א ולטעמייהו לעיל שפירשו שאם מצאה כתם למעלה מן החגור תולה בו כתם שמצאה למטה מהחגור, ובזה נתחדש שתולה התחתון אף כשהוא ממין אחר מהעליון, והיינו משום שכמו שהעליון ודאי מעלמא אתא, כך נאמר בתחתון דמעלמא אתא. ועי' בערול"נ על התוס' כתב דרש"י ותוס' אזלי לטעמייהו לעיל.

ובסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה אלא ודאי וכו' ביאר בדעת רש"י ותוס', דהלא לעולם כל היכא דאפשר למיתלי לא גזרו כלל על הכתם, ומעיקרא כשגזרו על הכתם לא גזרו אלא היכא דליכא למיתלי, ומכיון דמן הדין היה לנו לתלות בכתמים דמעלמא אתיא כיון דלא הרגישה, אלא דמחמרינן משום דאם איתא דמעלמא אתיא הוי ידעה, אבל כשנמצא עליה מין אחד דוודאי מעלמא אתיא והיא לא ידעה מהיכן בא עליה, אמרינן כי היכי דלא יהבה דעתה לידע מנין הכתם זה בא לזה, הכי נמי נתעסקה או עברה בלא דעת במקום כתמים או שניתז עליה ממקום אחר ולא ידעה, משום הכי טהורה, אך יעוי"ש מה שהביא מתשו' הרמ"א שביאר בדעת רש"י ותוס' דהוכחה היא, דכ"ה דאותו המין מדעלמא הוא ולאו מגופה, ה"ה הכתם שמצאה לאחמ"כ.

ובבעה"נ להראב"ד סי' ג' הל' י"ז כתב לבאר בזה, דמיירי דניתז עליה צבע אחד ולא בדקה שאר החלוק אחר אותה ההתזה, ולאחר מיכן מצאה עליו כתם אחר, ונתחדש דאע"ג דאינו דומה לאותו צבע שניתז עליה, הרי היא תולה בו משום דאמרינן מתוך שלא נזהרה בלכלוך הכתם הזה כך לא נזהרה בשאר לכלוכין, והרי חלוקה של זו אבד חזקתו אף על פי שהיה עומד בחזקת בדוק, ע"ש, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד', ע"ש.

בתשו' הרמ"א סי' צ"ז כתב ללמוד מהמבואר בסוגי' דכשמצאה מין אחד תולה שאר מינין שבאו מהמקום שבא אותו המין, דכ"ה דאמרי' כן לקולא ה"ה לחומרא, וממילא באופן שמצאה מראות טהורות שהן ודאי מגופה, והי' בראש אחד הכתמים מראה אדום בשיעור כגריס ועוד אך הי' לה במה לתלותו, ה"ה טמאה, דאמרי' כ"ה דהמראות הטהורות הן מגופה ה"ה המראה האדום, ואין לתלותו במעלמא, אך כשהמראה האדום אינו אלא כגריס תלינן לי' במאכולת, ע"ש, אך הט"ז בסי' ק"צ ס"ק מ"א האריך לחלוק ע"ז, וכתב דא"כ כל אשה שיצא ממנה מראה טהור נימא דכל כתם שלה טמא אפי' ביש במה לתלות, וכ"כ בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה אלא ודאי וכו' וביאר דדין התלי' המבוא' בסוגי' אינו משום דאמרי' שבאו שאר המינין מהמקום שבא אותו המין, אלא רק דממילא י"ל דעברה במקום כתמים ולא אדעתה, וכמובא לעיל.

המ"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ז עמד בזה שהרמב"ם והרמב"ן השמיטו לדינא דרבא, וכתב דאפשר שהם סוברים דלישנא בתרא פליגא אלישנא קמא, וללישנא בתרא מעולם לא אמרה רבא כלישנא קמא, הילכך נקיטינן כלישנא בתרא בלחוד, ע"ש, וכ"כ הרא"ש בסי' ח' בדעת הר"ח.

וע"ע בדברי הרא"ש שם שכתב, דאע"ג דקיי"ל דתולה תחתון בעליון, היינו כשהן מין אחד, דאמרי' שבפעם אחת נתלכלך חלוקה למטה ולמעלה, אבל בשני מינין לא אמרי', וכ"כ בגליון הגרעק"א ז"ל סי' ק"צ בציון הבאר הגולה אות מ"ו, דאלת"ה אשה שנמצא שום לכלוך על חלוקה לא יטמא בה שום כתם דנימא כ"ה דבא לכלוך זה עלי' בלא דעתה ה"נ בא הכתם מעלמא בלא ידיעתה,[[86]](#footnote-86) ע"ש, ובתשו' הרמ"א סי' צ"ז כתב לדקדק מדברי הרא"ש דמדקאמר שום לכלוך משמע דאפילו משאר מראות קאמר, ועוד דאי דוקא ממראה אודם קאמר מהו הראיה שלו, דהרי זהו עיקר הנדון שחולקין עליו, אלא ש"מ דבמקום דאזלינן ותלינן מין בשאינו מינו אין חילוק בין מראה למראה.

# בביאור הפלוגתא במאכולת רצופה

**איתמר נמצא עלי' כגריס ועוד, ואותו עוד רצופה בו מאכולת, ר"ח אומר טמאה, רבי ינאי אומר טהורה.** בדרישה סי' ק"צ ס"ק י"ד כתב בתו"ד בביאור פלוגתייהו, דהלא קיי"ל דאין תולין בב' מאכולות, ונחלקו ר"ח ור"י אם נחשב זאת לתלי' במאכולת א' או בב' מאכולות, דר"ח ס"ל דטמאה משום דאף דרצופה בו מאכולת מ"מ נצרך לתלות הכתם במאכולת אחרת מלבד המאכולת הרצופה בו, ונחשב זאת לתלי' בב' מאכולות,[[87]](#footnote-87) אולם ר"י ס"ל דמכיון דרצופה בו מאכולת הרי דלענין זה ה"ז כנתעסקה בכתמים בעלמא, ודיינינן לזה כאילו הי' מעסק אחר, ושוב תלינן השאר במאכולת, ונידון כתלי' במאכולת אחת, ע"ש.

וע"ע בערול"נ כאן שהק' היאך ס"ל לר"י דטהורה, והלא קיי"ל דאין תולין כתם הגדול מכגריס בב' מאכולות, ומה מועיל שרצופה בו מאכולת,[[88]](#footnote-88) וכתב לבאר בזה, דמכיון דרצופה בו מאכולת ממילא מה שהוא יותר מהשיעור אינו נכנס בכלל ספק נדה כלל ואין כאן אלא רק ספק אחד, אבל בשבא לפנינו בלא רצופת מאכולת שכל השיעור של כגריס ועוד הוא בספק שמא משני מאכולת ושמא דם נדה, דיינינן להחמיר דשמא דם נדה הוא, דהוי ספק ספקא להחמיר, דשמא שיעור האחד אינו מאכולת, ואת"ל שהוא מאכולת שמא האחר אינו מאכולת, ע"ש.

ובפרד"ר בפתיחה לסי' ק"צ התנאי החמישי סוף אות ה' כתב לבאר בזה, דהענין דלא תלינן בב' מאכולות הוא משום דיותר מכגריס הוא דרך ראייה, ולא תלינן אלא רק בשיעור כגריס דאי"ז דרך ראי', וכמש"כ השמלה וכמובא לעיל, וממילא כשרצופה בו מאכולת ותלינן לתוספת במאכולת, ונשאר רק פחות מכגריס שאינו מהמאכולת הרצופה, ואי"ז דרך ראי', ולכן תלינן לי' במאכולת, ע"ש.[[89]](#footnote-89)

ובערוך השלחן סי' ק"צ סעי' ע"ח כתב בתו"ד דלעולם לא תלינן ב' תליות, אבל כשנמצא מאכולת רצופה אי"ז תלי' שהרי המאכולת לפנינו,[[90]](#footnote-90) ושוב תלינן השאר במאכולת דאי"ז אלא תלי' אחת, ע"ש.

אך בהגהות הרש"ש ז"ל לעיל דף נ"ב ע"ב ביאר בתו"ד, דלעולם אין לתלות בב' מאכולת, ונמצא דכדי גריס תלינן במאכולת הרצופה, והנוסף על הגריס אין לתלותו במאכולת כלל, ומ"מ ס"ל לר"י דטהורה משום דס"ל דעד כגריס לא גזרו בו רבנן גזירת כתמים כלל, ואפי' ודאי מגופה ולאו ממאכולת הוא ג"כ אינה טמאה, ונחלקו בזה רבותינו האחרונים כמו שהובא לעיל במקומו, ולכן אף דהנותר על הכגריס בהכרח לאו מאכולת הוא, מ"מ לא מטמאינן לה משום דסו"ס התוספת אינו בשיעור גריס, ולאו בכלל גזירת כתמים הוא, ויעוי"ש שהוסיף דאף ר"ח מודה לזה, ולא פליג אלא ברצופה בו מאכולת משום דס"ל דאי"ז אות ברור שדם הכתם הוא מן המאכולת.

הרא"ש בסי' ח' כתב דיראה דה"ה כשמצאה ב' גריסין לר"י טהורה, דכי מדלית להגריס של המאכולת לא נשאר בו כגריס ועוד, ע"ש, וכן מבוא' להדיא בתוה"ב הקצר בית ז' שער ד' דף כ"ב ע"א, וכ"פ בשו"ע סי' ק"צ סעי' כ"ח, ועי' בהערה פ"ט.

החוו"ד בסי' ק"צ סק"ז כתב דכשהרגה מאכולת ונמצא עלי' כגריס ועוד לכו"ע ה"ה טמאה ולא אמרי' דמהמאכולת שהרגה ניתז עד כגריס, והנשאר ממאכולת אחרת, והיינו משום דטעם התליה עד כגריס אפילו לא הרגה הוא משום דהוי קים להו לחז"ל דודאי הרגה מאכולת, ואם כן אפילו יודעת שהרגה מאכולת אמרינן דהיא היא המאכולת שהיה קים להו לחז"ל שהרגה, ואפילו הרגה הרבה לא פלוג רבנן, ע"ש, ויעוי' בפרד"ר בהקדמה לסי' ק"צ עמ' קל"ט שכתב להקשות ע"ז, דהלא קיי"ל דכשמצאה כתם בשיעור ב' גריסים ורצופה בו מאכולת ה"ז טהורה, והיינו משום דתלינן לשיעור כגריס במאכולת הרצופה, והנשאר תלינן במאכולת שנית, ומ"ש כשהרגה ממאכולת מכשרצופה בו מאכולת, ואפי' לר"ח דטמאה בכה"ג, מ"מ לסברא קמייתא באיבעיא דר"י ה"ה מודה בנתעסקה, וכמו שפסק הרמב"ם, וכשהרגה ה"ה כנתעסקה,[[91]](#footnote-91) ע"ש. אמנם לפמש"כ הערוה"ש דכשרצופה בו מאכולת אי"ז בתורת תלי', א"כ לא דמי הרגה למאכולת רצופה כלל.

בטוש"ע סי' ק"צ סעי' כ"ח פסקו כדעת ר"ח דכשנמצאה בכתם מאכולת רצופה ה"ה תולה עש שיעור ב' גריסים, וכן דעת רוב הראשונים, וכמש"כ הראב"ד בבעה"נ סי' ג' הל' כ' דקיי"ל כר"י משום דקיי"ל דבשל סופרים הלך אחר המיקל, וכ"פ בהרמב"ן בהל' נדה פ"ד הל' י"ז והרא"ש בסי' ח'. אולם הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ג פסק כר"ח דאין תולה אלא עד כגריס ואפי' כשמצאה בכתם מאכולת רצופה, ובמ"מ שם כתב דכ"ה פשטא דמתני' דתולה עד כגריס, ומדלא מפלגא משמע דבכל ענין אינה תולה אלא רק עד כגריס, ואע"ג דלאו ראי' היא דהא לא אותבו ממתני' לר"ח, מ"מ נקטינן לחומרא כפשטא דמתני'.

**בעי רבי ירמי' נתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד מהו, תיבעי לר"ח תיבעי לר"י וכו'.** מבואר די"ל דבנתעסקה תלינן ביותר מבנמצאה מאכולת רצופה בכתם, וי"ל להיפך דתלינן במאכולת רצופה מיותר מבנתעסקה, ואין מבואר בגמ' הסברא לכ"ז, ועי' מש"כ בזה הערול"נ. ובדברי הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד' דף כ"ב ע"א מבואר, דבמאכולת רצופה איכא למימר דמעלמא אתיא, ולכן עדיף טפי עסק כתמים ממאכולת רצופה, אך מאידך י"ל דעדיף טפי מאכולת רצופה מעסק כתמים משום דבזה שור שחוט לפניך שהרי רצופה על הכתם, משא"כ בנתעסקה בכתמים דשמא לא נגע שם כתם זה, ע"ש.

**שם.** בביאור הסברא שלא לתלות, אף דסו"ס נתעסקה בכגריס והנשאר יש לתלותו במאכולת, יעוי' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה ועוד יש להביא וכו' שכתב דהיינו משום דלא עביד דמתרמי משני מינים אהדדי, וכ"כ בשו"ע הגר"ז שם ס"ק נ"א דלא מקילין כולי האי לתלות במאכולת ובדם ציפור ואתרמו תרווייהו בהדי הדדי ונעשו כתם אחד, ועד"ז כתב בערוך השלחן סי' ק"צ סעי' ע"ח, ויעוי"ש בתחילת הדברים שכתב לפרש, דלא אמרו לתלות במאכולת אלא רק משום דאל"כ לא תמצא אשה טהורה לבעלה, וממילא כאן דסו"ס אם תמצא רק פחות מכגריס תהא טהורה, לא הוצרכו לתקן לתלות במאכולת, ועוד כתב לפרש, דדין הוא דלא תלינן בב' תליות, יעוי"ש.

**ת"ש וכו' במועט אין תולה בו מרובה וכו' לא כגון דנתעסקה בכגריס ונמצא עלי' שני גריסין ועוד וכו', מהו דתימא שקול כגריס צפור שדי בי מיצעי וכו'.** הטור בסי' ק"צ סעי' כ"ח הביא בשם הרמב"ן דכשנתעסקה בכגריס ונמצא עלי' שני גריסין טהורה, אך בדברי הב"י מבוא' שהי' גירסתו בטור דכשנתעסקה בפחות מכגריס תולה שני גריסין, אך בהל' נדה להרמב"ן פ"ד הל' כ"ב מפו' לא כן ע"ש, ויעוי"ש שכתב לדקדק כן גם מדברי הרשב"א, וביאר בזה שלמדו כן ממה שאמרו בסוגיי' שנמצא עלי' שני גריסין ועוד, ומשמעו להו דדוקא כשנמצאו עלי' ב' גריסין ועוד, אבל כשנמצא עלי' ב' גריסין אמרי' דשדי פחות מכגריס בי מיצעי וזיל הכא ליכא שיעור אזיל הכא ליכא שיעורא, וכן פסק בשו"ע שם סעי' כ"ז, אך הרמ"א שם כתב דיש מחמירים בזה, וע"ש בש"ך שם ס"ק ל"ז שהביא מה שהשיגו האחרונים על הב"י, דמאי שנא כשנמצא עלי' ב' גריסים מכשנמצא עלי' ב' גריסין ועוד, וכתב דנזדמנה לב"י נוסחא מוטעת, ע"ש, וכ"כ בט"ז שם ס"ק י"ח, וכ"כ בביאור הגר"א שם דבכה"ג לכו"ע טמאה.

**תוד"ה נתעסקה וכו' אור"י ה"ה נתעסקה בפחות מכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד וכו'.** בשמלה סי' ק"צ ס"ק ל"א עמד בזה שהוצרכו לחדש כן, ואף להביא ראי' לזה מהמשך הסוגיא, ולכאו' יש להבין איזה סברא יש לחלק בין נתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד לנתעסקה בפחות מכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד, ויעוי"ש מש"כ לבאר בזה.

הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ו פסק לקולא דכשנתעסקה בכגריס תולה עד שני גריסין, וכ"כ בהל' נדה להרמב"ן פ"ד הל' כ"ב, וכן פסק בשו"ע סי' ק"צ סעי' כ"ו, אך הראב"ד בבעה"נ סי' ג' הל' כ' כתב להחמיר בזה כפשטא דברייתא שקתני במועט אינה תולה את המרובה, וכ"כ הרא"ש בסי' ח', וכתב דדיחוי הגמ' דבברייתא מיירי שנתעסקה בכגריס ונמצאו עלי' ב' גריסין ועוד, שינויא דחיקא הוא, דפשיטא הוא דלא שדינן דם ציפור בי מיצעי ול"צ למיתני', וכן הביא הרמ"א שם דיש מחמירין, אך כתב דמ"מ יש לסמוך על המקילין.

וע"ע בפליתי סי' ק"צ ס"ק ט"ו שכתב לדקדק בדעת הרא"ש, דמכיון דס"ל דאף כשנתעסקה לא תלינן ביותר מכגריס, א"כ מ"ט הוצרך להוכיח כדברי התוס' דמספק"ל לרבי ירמי' אף בנתעסקה פחות מכגריס, דאין נפק"מ בזה לדידי' דקיי"ל דאינה תולה, ויעוי"ש מש"כ לפרש דנפק"מ לענין תליית תחתון בעליון, דכשנתעסקה בפחות מכגריס ומצאה יותר מכגריס בעליון ה"ה תולה השאר במאכולת משום דאזלינן בזה לחומרא, ע"ש, וע"ע בשמלה ס"ק ל"א מש"כ בזה.

# דף נ"ב ע"ב

**מהו דתימא כל כה"ג מביאה קרבן ונאכל קמ"ל.** בפרש"י מבואר דקמ"ל דמביאה קרבן ואינו נאכל, ואי לא אשמועינן הו"א הרי רגלים לדבר דודאי זבה היא והי' נאכל. אך הרמב"ן הרשב"א והר"ן כתבו דלעולם אינה מביאה קרבן כלל, דהלא לא ארגשה, וממילא אף דהוי מגופה אינה טמאה מה"ת, ובביאור הס"ד כתבו הרשב"א והר"ן דס"ד דמכיון דראתה ב' ימים בהרגשה וביום הג' ג"כ ראתה כתם על חלוקה אמרי' דאף ביום הג' ראתה בהרגשה ולאו אדעתה.

ובחי' הרמב"ן כתב די"ל בדעת רש"י שמביאה קרבן, דמכיון שראתה שנים וצריכה שימור בשלישי, אף על פי שאין דין הכתמים לטמא בתחלה, כיון שדבר ברור הוא דמגופה חזאי, בדין הוא שתעשה זבה גמורה שהרי לא עלתה לה שימור, אך כתב דאין זה נכון, ובסד"ט סי' קצ"ד ס"ק ד' ד"ה וראי' לזה כתב ללמוד מדברי הרמב"ן כדעת האחרונים דראי' בלא הרגשה סותרת בז' נקיים, והוסיף דמש"כ הרמב"ן דאי"ז נכון היינו דאינה נעשית עי"ז זבה גדולה, אבל מ"מ אף לדעתו אינו עולה לשימור.

אך בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה ועוד ראי' וכו' כתב בביאור דעת רש"י דס"ל דכל דחזיא מגופה ה"ה טמאה מה"ת אף דלא ארגשה, ויעוי"ש מש"כ דס"ל לרש"י דכ"ה דעת רב אשי בביאור דעת שמואל ע"ש, וע"ש מש"כ עוד בביאור דעת רש"י.

**אמר רבא בהא זכנהו וכו' מ"ש פחות מג' גריסין במקום א' דלא חיישינן דאמרי' בתרי יומי חזיתי', ג' גריסין במקום אחד נמי נימא תרתי ופלגא מגופה חזיתי' ואידך אגב זוהמא דם מאכולת הוא וכו'.** בדברי התוס' בד"ה שלש וכו' מבואר הכוונה בדברי רבא, דכ"ה דבתרי ופלגא אין תולין בג' ימים אלא בב' ימים, ה"ה בג' גריסין יש לתלות תרי ופלגא בב' ימים והשאר בדם מאכולת. ובפרד"ר בפתיחה לסי' ק"צ עמ' קל"ז כתב להקשות ע"ז, דלכאורה אין ענין זל"ז כלל, דכשראתה תרי ופלגא אם תתלה בג' ימים לא תהא זבה כלל, דהלא אין בזה שיעור ג' גריסין, ואם תהא הראי' מתחלקת לג' ימים נמצא דעכ"פ יום א' לא ראתה כגריס ואינו מטמאה כלל דתלינן לי' במאכולת, אבל כשראתה כג' גריסין וג' ועודות הלא אם תחלק הראי' לג' תהא זבה.

אמנם בדקדוק לשון התוס' שכתבו, כיון דראתה מעט פחות מג' גריסין אע"ג דאית בהו טפי משיעור ב' ראיות אתה מיקל לתלות המותר באותן ב' ראיות ולא בראי' ג', מבוא' דאם לא דתלינן להמותר באותן ב' ראיות אלא הי' נידון בראי' בפנ"ע הרי שהיתה נעשית זבה, ועי' בהג' הרש"ש ז"ל שם שכתב לפרש בזה, דלעולם לא תלינן במאכולת אלא רק באופן שכל הכתם אינו אלא רק בשיעור כגריס, אבל כל שהכתם גדול מכגריס, והרי התוספת על הגריס בהכרח הוא מגופה ולא מדם מאכולת, שוב אמרי' דהכתם כולו מבשרה, ואפי' מקצתו לא תלינן לי' במאכולת כלל, ולכן אף כשמצאה רק כשיעור ב' גריסין ופלגא, אם תחלק הראי' לג' ימים תהא זבה,[[92]](#footnote-92) ורק משום דאמרי' דאף המותר תלינן לי' באותן הב' ראיות לכן אינה נעשית זבה, וזהו שאמר רבא דבהא זכנהו רחב"א לרבנן, דה"ה כשראתה ג' גריסין וג' ועודות יש לה לתלות מקצת בדם מאכולת והשאר אשר הוא פחות מג' גריסין תתלה בב' ראיות, והא דתלינן להמקצת במאכולת אף דאין כל הכתם כולו ממאכולת הוא משום דשכיח דמחמת זוהמא אתי מאכולת, ומשום כך הזכיר רבא דתלינן במאכולת אגב זוהמא, וכדלהלן, יעוי"ש.

ובפרד"ר שם אות ה' כתב לפרש בדברי רבא עפ"י דעת הראב"ד דכשמצאה כתם שחור אינה תולה בדם מאכולת אף כשהכתם פחות מכגריס, ומ"מ מהא דרבנן חילקו לענין דין זבה בכתמים בין אם ראתה כתם בשיעור ג' גריסין לכשראתה פחות מג' גריסין, ולא חילקו בין אם ראתה כתם שחור או כתם אדום, מבואר דלעולם אין חילוק בזה, וממילא כשראתה כשיעור ב' גריסין ופלגא אינה נעשית זבה אף כשהכתם שחור ואין לתלותו במאכולת, ובהכרח טעמא דמילתא משום דתלינן להמותר באותן ב' הראיות, וזהו דמקשה דא"כ ה"ה כשראתה כשיעור ג' גריסין בדין דתהא תולה המקצת במאכולת, והמותר על ב' גריסין בב' הראיות,[[93]](#footnote-93) ע"ש.

**ואידך אגב זוהמא דם מאכולת הוא.** בשו"ת הרמ"א תשו' צ"ז דקדק בזה שאמרו אגב זוהמא דם מאכולת הוא, דבלא"ה ג"כ הלא כל פחות מכגריס תלינן בדם מאכולת, ואף בדלא הי' בו זוהמא תחילה, ועי' במעיל צדקה סי' כ' ד"ה וגם בגוף וכו' שכתב לפרש דהוצרכו לומר כן לדברי מאן דפליג לקמן דף נ"ח ע"ב עלי' דרחב"א וס"ל דדווקא כשהרגה מאכולת הוא דתולין ואם לאו לא, להכי איצטריך לומר דבזה דאיכא זוהמא נתלה בה לכו"ע ואף שלא הרגה משום דאגב זוהמא שכיחי, ויעוי"ש שכתב להוכיח מכאן, דלעולם אין לומר שנעשה כתם א' מב' ענינים, דלא איתרמי שיצטרפו למקום אחד, ורק בדם מאכולת אמרי' דמקצת הכתם מגופה ומקצתו מדם מאכולת אגב זוהמא, והיינו משום שדרכן של מאכולות להיות במקום זוהמא, ולכן אתרמי כך, ע"ש, וכעי"ז כתב בהגהות הרש"ש ז"ל כאן, ע"ש.

ועי' בפרד"ר בעמ' קל"ח שכתב לפרש כן בדעת רחב"א דאין תולין כתם הגדול מכגריס בב' מאכולות, דאמרי' דלא עביד דמיתרמי שיצטרפו דם ב' המאכולות למקום אחד, ועי' משנ"ת בזה בדף נ"ח ע"ב ד"ה לפרש"י ודעימי' וכו', ואע"ג דאגב זוהמא תלינן במאכולת, מ"מ אי"ז אלא רק אגב זוהמא דדם נידות ולא אגב זוהמא דדם מאכולת, ע"ש, ובהג' הרש"ש כתב דלא אמרי' כן אלא רק כשיש דם מרובה דתרתי ופלגא, דבזה שכיח דמחמת זוהמא אתי מאכולת,[[94]](#footnote-94) ע"ש.

וע"ע בתשו' הרמ"א שם בהמשך דבריו שכתב להקשות דא"כ מ"ט לרבנן נעשית זבה כשראתה כתם הגדול מג' גריסין ואמרי' דראתה כתם זו בג' ראיות, דהלא איך יתרמי שיהיה הכל בכתם אחד, ובתחילת דבריו כתב ליישב דיותר מדמין לחומרא ממה שמדמין לקולא אף על גב שכתמים דרבנן, ועוד כתב בזה, דשאני התם דתלינן הכל בראיות גופה, ובזה עביד דמתרמי להיות הכל כתם אחד, אבל אין לומר שמקצתו הוא מן המקור ומקצתו ממקום אחר ונעשה הכל כתם אחד, ע"ש, ובפרד"ר בפתיחה לסי' ק"צ עמ' קל"ו אות ב' ד"ה ולכאורה וכו' כתב בביאור דברי הרמ"א, דדוקא במאכולת שהיא בכל הגוף אמרי' דמי כיוונם לבא כולם יחד למקום הזה דוקא, אבל כשהכתם הוא מגופה א"ש מה שנפל הכל בחלוקה במקום אחד זה אצל זה, דהא מסתמא איירי כשהכתם הוא בחלוקה נגד מקום התורפה, וממילא כמו שנפל אתמול במקום הזה כן נפל היום,[[95]](#footnote-95) ע"ש.

**ורבנן כיון דאיכא לפלוגי בגריס ועוד לכל יומא, לא תלינן.** בביאור דעת רבנן, יעוי' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה ועוד יש להביא וכו', ומבואר בדבריו דרבנן ס"ל דלעולם אין לתלות כתם א' בב' ענינים, דלא עביד דמתרמי מב' מינים אהדדי, ורק דרחב"א ס"ל דמ"מ כאן תלינן במאכולת אגב זוהמא, ורבנן ס"ל דאפי' במאכולת לא אמרי' כן, ע"ש, ומ"מ תלינן לי' בג' ראיות, ולא אמרי' דלא עביד דמתרמי ב' ראיות אהדדי כדלעיל.

ובפרד"ר עמ' קל"ח כתב לבאר שנחלקו רחב"א ורבנן ביסוד דין התלי' במאכולת, דרחב"א ס"ל דמכיון דדם מאכולת שכיח טובא ה"ז כנתעסקה בכתמים, ולכן תלינן במאכולת, והא דאין תולין בב' מאכולות הוא משום דאי"ז מסתבר שיהי' ניתז דם ב' המאכולות למקום אחד, וממילא ה"ה כשראתה בשיעור ג' גריסין וג' ועודות יש לתלות מקצתו במאכולת, אבל רבנן ס"ל דדוקא כשידוע שנתעסקה בכתמים תלינן, אבל בדם מאכולת אין לתלות אף דדם מאכולת שכיח, דסו"ס אין ידוע שנתעסקה במאכולת, והצדדים שקולים הן אם הדם הוא מגופה או ממאכולת, והטעם דתלינן פחות מכגריס במאכולת הוא משום דאין דרך אשה לראות פחות מכגריס, ולכן כשראתה פחות מכגריס ה"ז כהוכחה דלא מגופה הוא, ולפ"ז הא דאין תולין בב' מאכולות מבוא' בפשיטות דהיינו משום דכל שראתה כדרכה לראות אין תולין במאכולת כלל, וממילא כשראתה כג' גריסין דיש לתלות הראי' בג' ימים וראתה בכל יום כגריס שהוא דרכה, ממילא אין הוכחה דממאכולת הוא, ולכן אפי' מקצת הכתם לא תלינן לי' במאכולת, ע"ש עוד בדבריו.

**תוד"ה שלש וכו' כיון דיש בו שיעור דאפשר לחלקו לג' ראיות.** עי' בחידוד הלכות שביאר בזה, דהיינו משום שכן רגילות האשה שלא לראות מגופה פחות מכגריס, וכפל הדברים בסד"ט סי' קפ"ג סק"ד ע"ש, וכן מבוא' בשמלה סי' ק"צ ס"ק י"ב, ע"ש.

# דף נ"ט ע"א

**עד שהוא נתון וכו'**, ובפרש"י בד"ה משוך וכו' דכיון דאמר משוך מגופה אתי, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד' דמשוך רגלים לדבר דדם קינוח הוא, ע"ש, ומשמעות הדברים דמכיון דהדם משוך מוכח דמגופה הוא, ומתבאר בזה דלעולם אין להחמיר אלא רק כשיש הוכחה דמגופה הוא, אך בפרש"י לעיל דף נ"ז ע"ב ד"ה עגול וכו' כתב דכנמצא הדם עגול ה"ה טהור משום דאי"ז דם בדיקה דדרך קינוח להיות משוך, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ז' שער ד' דה"ה טהורה כשהדם עגול משום דחזקה אם דם קנוח היה משוך היה, ע"ש, ומבואר בזה להיפך, דלעולם אין להקל אלא רק כשיש הוכחה שאינו מגופה, וכשהדם עגול אמרי' דלאו מגופה הוא.

ומצינו בזה עוד חילוקי לשונות בדברי הראשונים, דבפסקי הרי"ד לעיל דף נ"ח ע"ב כתב דעגול אין זה דם בדיקה שדרך קנוח להיות משוך, אך משוך טמא טומאת ספק כטומאת כתם, ע"ש, ומבואר דמספק טמאה, ורק בעגול מוכח דאי"ז דם בדיקה, וכ"ה בלשון הטור בסי' ק"צ ע"ש, אך בחי' הר"ן ובתוהרא"ש לעיל דף נ"ז ע"ב מבואר להיפך, דמשוך טמא משום דאין לתלותו במאכולת דא"כ לא הי' משוך, ע"ש, וכ"מ ברמב"ם בפ"ד מהל' איסו"ב הל' י"ח, וכ"כ בהשגות הרז"ה לבעה"נ שער הכתמים אות ג' והב"י בסי' ק"צ סעי' ל"ד.

ועי' בחי' הגרעק"א ז"ל לעיל דף נ"ח ע"ב ד"ה אולם וכו' שכתב להסתפק באופן שאין ידוע אם הכתם עגול או משוך, וכתב לתלות די"ז ביסוד הדין דמשוך טמא ועגול טהור, דאם לעולם הוא טמא אא"כ מוכח שאינו מגופה, א"כ בספק הוא טמא, אך אם לעולם הוא טהור אא"כ מוכח דלאו מאכולת הוא א"כ בספק הוא טהור, ויעוי"ש שכתב להוכיח ממש"כ הרשב"א דכשבדקה וטחתו בירכה ומצאה על ירכה דם פחות מכגריס משוך ה"ז טמא, ואע"ג דבזה הרי אין הוכחה דמגופה אתאי, די"ל דבדרך טיחתה הרגה למאכולת והוי משוך, אלא ע"כ דבעי' הוכחה להתיר, יעוי"ש. וע"ע בדבריו שם מש"כ לדחוק בלשון הרשב"א בתוה"ב דבמשוך טמא משום דרגלים לדבר, דר"ל דלעולם כל הנמצא בעד רגל"ד דהוא מגופה, ורק דבעגול מוכח דלאו מגופה הוא, אך במשוך דאין הוכחה דלאו מגופה הוא ממילא ה"ז רגלים לדבר דמגופה הוא ככל דם בדיקה, ע"ש, וכ"מ ברשב"א לעיל דף י"ד ע"ב ד"ה והתימה וכו', ע"ש.

אך הט"ז בסי' ק"צ ס"ק כ"ג כתב דאשה שרגילה להוציא דם מבית הרעי שלה ע"י איזה סבה, ובדקה עצמה אפי' בעד הבדוק ובשעת הבדיקה נגעה גם שם, תולה בה אפי' כשהכתם משוך, דבזה הדם משוך אף שהוא מבית הרעי, ע"ש, ומבוא' בדבריו דאין לטמא אלא כשיש הוכחה שהוא מגופה, ובסד"ט סי' קפ"ג סק"ב ד"ה גם צריך וכו' כתב לחלוק ע"ז, דלעולם אין לטהר אלא כשיש הוכחה דלאו מגופה הוא, וכן הביא מתשובת בנו בסי' ק"צ ס"ק ס"ז ד"ה ויש לדמות וכו', ויעוי"ש שכתב דלדעת הט"ז צ"ל דהרשב"א בטחתו בירכה מיירי כשטחתו בדיבוק ובלא קינוח, דאל"כ שוב אין הוכחה דהוא מגופה, וכמש"כ הגרעק"א וכנ"ל, וע"ע מה שהשיב הסד"ט שם בד"ה תשובה וכו', ויעוי"ש שמבואר בדבריו דבאופן שהרגישה ואנן תלינן לקולא דאימר הרגשת עד הוא, בזה אין לטהר אלא כשיש הוכחה דלאו מגופה הוא, דאל"כ מהיכי תיתי לומר דאף שהרגישה ה"ז הרגשת עד, אבל אם באמת לא הרגישה רק דאנו חוששין שמא ארגשה וסברה הרגשת עד הוא, להא לא חיישינן היכא דאיכא למיתלי במידי אחרינא, ואמרינן דמעלמא אתיא, ויעוי"ש שכתב דלפ"ז מש"כ רש"י לעיל דף נ"ז ע"ב דבעגול טהור משום דמוכח דאי"ז דם בדיקה, לא כ"כ אלא למאי דס"ד דמיירי בדארגשה.

ובבינת אדם אות י"ב ד"ה ועוד אני וכו' כתב לתלות הפלוגתא בזה בפלוגתת הראשונים בדין ספק השקול בספק דאורייתא, ואיתייליד ריעותא ואין במה לתלות, אם אזלינן בזה אחר חזקה, ע"ש בדבריו, וע"ע בפרד"ר בפתחי נדה בחקירה הג' אות ד' עמוד מ"ט, ע"ש.

**וכי אמר ראב"צ בעד אבל בכתם לא.** מבוא' דבכתם טהור אף במשוך, ובסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"ז ד"ה ויש לדמות וכו' הביא מתשובת בנו להוכיח מכאן דאף משוך אפשר לו לבא ע"י מאכולת, דאל"כ היאך תולין כתם משוך במאכולת, וא"כ אף בדם משוך על עד אין הוכחה דמגופה הוא, דהלא אף שהוא משוך אפשר לו לבא ג"כ ממאכולת, ומוכח דה"ה טמאה מספק בלא הוכחה, ורק דבעגול טהורה משום שזהו הוכחה דלאו מגופה, ע"ש, ויעוי"ש עוד בתשובת הסד"ט בד"ה ולפי זה וכו' שכתב לדחות דלעולם א"א לדם מאכולת להיות משוך, אך מגופה ג"כ אין דרכו להיות משוך, ושוב הוי ספיקא, וכיון דאין בזה רגל"ד תלינן להקל, ע"ש.

**הלכה מכלל דפליגי ש"מ.** משמעות הדברים דרבנן פליגי דאף במשוך טהור, שהרי כ"ה למאי דס"ד דהברייתא דכתם ארוך בעינן צירוף היא כרבנן, וכ"כ הסד"ט בסי' ק"צ ס"ק ס"ב ד"ה מיהו וכו' ובס"ק ס"ז ד"ה ובאמת, וכתב דכן מבוא' בפיה"מ להרמב"ם ז"ל,[[96]](#footnote-96) אך במלאכת שלמה כאן כתב בדעת הרמב"ם דלת"ק טמא אף בעגול, ע"ש.[[97]](#footnote-97)

ובסד"ט שם הקשה לפי מה שכתב דלת"ק טהור אף במשוך, דמכיון שמבואר לעיל בריש פרקין דמיירי בדארגשה ומ"מ בעגול טהור משום דאמרי' דהרגשת עד הואי, א"כ מ"ט דרבנן דמטהרי אפי' במשוך, ויעוי"ש בהמשך דבריו בד"ה לכן נראה וכו', שהוכיח מכאן דלעולם מיירי בדלא ארגשה, ורק דבמשוך טמא לראב"צ משום אמרי' דלעולם ארגשה וסברה דהרגשת עד הואי, וכבר נחלקו האחרונים בביאור דברי הגמ' שם, וכמושנ"ת במקומו.

בתוס' הרא"ש כתב דלפ"מ דמסקינן דרבנן פליגי, שוב י"ל דהברייתא דכתם ארוך מצטרף כרבנן, ואין ראי' בדעת ראב"צ לחלק בין עד לכתם, ולפ"ז לראב"צ דקיי"ל כוותי', כתם משוך מטהר בכל שהוא,וכתב ע"ז הרא"ש דזו היא חומרא גדולה, וכתב לפרש דהך שינוייא דמשני דראב"צ מיירי בעד ולא בכתם קיימא אף למסקנא, וכתב לדקדק כן מלשון התוספתא, וכ"כ בפסקיו סוסי' ח', וע"ש במעדני יו"ט אות ת', וכ"ה בספר התרומה סי' צ"ב, וכ"כ בחי' הרשב"א, וכן פסקו הש"ך בסי' ק"צ ס"ק מ"ב והחוו"ד שם בחידושים ס"ק ל"ח.

בהל' נדה להרמב"ן פ"ד הל' מ"ה כתב דאף דם עגול אינו טהור אלא רק עד כגריס, אבל ביותר מכגריס ועוד אף העגול טמא ככל הכתמים, וכן מבואר בדברי הרשב"א בתוה"ב, והובאו דבריהם במ"מ בפ"ד מהל' איסו"ב הל' י"ח, ועי' בחי' הגרעק"א ז"ל דף נ"ח ע"ב מה שהאריך בזה.

# דף י"ד ע"א

# בדין נמצא על שלה לאחר זמן

**מתני' נמצא על שלה לאחר זמן טמאין מספק.** בחי' הבית מאיר כתב דחלוק בזה טומאתו מטומאתה, דטומאתו אף לעתיד הוא רק מספק, אבל האשה לעתיד טמאה ודאי, דסו"ס הרי ראתה דם ע"י בדיקה, ורק לענין הטהרות שנגעה בשעת תשמיש הויא טומאת ספק, והא דתנן טמאין מספק הוא משום דאף לדידה הוא טומאת ספק עכ"פ לענין טהרות שנגעה בהן בשעת תשמיש, ע"ש, וכ"כ במשנה אחרונה ויעוי"ש מש"כ להקשות ע"ז, וע"ע בתחילת דבריו שכתב דאה"נ דהיא טמאה ודאי, ולא אמרו מספק אלא רק אגב דידי', וכ"כ השמלה בסי' ק"צ סוס"ק א'.

אך בחי' הגרעק"א ז"ל דקדק מדברי רש"י בד"ה טמאים מספק וכו' שכתב דטמאים שניהם שבעה ימים ומיהו טומאת ספק הוא וכו', ומבואר דאף היא טומאתה רק מספק, אמנם בשמלה שם כתב דאף בלשון רש"י יל"פ שכ"כ רק אגב טומאת הבעל, וביאר בזה דאף לעתיד טומאת האשה היא מספק, ואע"ג דודאי מגופה חזיא, מ"מ אם ראתה לאחר תשמיש הוי שלא בהרגשה שטמאה רק מדרבנן, דאם ראתה בשעת תשמיש אמרי' דלעולם ארגשה וסברה דהרגשת שמש הואי כמבוא' לק' דף נ"ז ע"ב, אך אם ראתה לאחר תשמיש אי"ז שייך, והוי כטומאת כתם דטומאתו רק מספק, ע"ש, וכ"כ בשו"ע הגר"ז סי' קפ"ג בקו"א אות ב', וע"ש שכתב להוכיח מכאן דאין לומר דכסבורה הרגשת עד הוא בקינוח בעלמא אלא רק בבדיקה בפרוזדור, דקרוב הדבר לטעות מפרוזדור למקור מכיון דפתח הפרוזדור הוא בעומק לפנים, ע"ש, וכ"כ החוו"ד בסי' ק"צ ס"ק א' בתו"ד, וכ"כ בהג' הרש"ש ז"ל כאן, ויעוי"ש בתחילת דבריו שצידד כהבית מאיר, אך יעוי' בשמלה שם משה"ק ע"ז,[[98]](#footnote-98) וכן יעו"ע בפרד"ר בפתחי נדה עמ' ס' ד"ה ובענין קושיתינו וכו' שכתב דמיירי דהרגישה משעת תשמיש עד שמצאה הדם ע"ש.

וע"ע בחוו"ד שם שכתב לדון, דמכיון דחזקת דמים בהרגשה, ומה"ט כשראתה בשעת תשמיש אמרי' דלעולם ארגשה וסברה דהרגשת שמש הואי, א"כ כאן שלא הרגישה לאחר תשמיש מ"ט לא אמרי' דבהכרח ראתה בשעת התשמיש והרגישה משום דחזקת דמים בהרגשה, וכתב להוכיח מכאן דמשום חזקה דמעיקרא אמרי' דהשתא הוא שראתה,[[99]](#footnote-99) אף דממילא נמצא שראתה שלא בהרגשה, ע"ש, וכ"כ להלן שם בס"ק כ', וע"ע בפרד"ר בפתחי נדה עמ' ס' ד"ה ובענין קושיתינו וכו' מש"כ בזה.

**שם**. הנה להלן בע"ב מבואר דלמ"ד דחיוב אשם תלוי נאמר אף בחתיכה אחת שהיא ספק חלב ספק שומן ואי"צ חתיכה משתי חתיכות, ה"ה כאן הן חייבין באשם תלוי, והקשו האחרונים בזה, מ"ט חייבים הן בא"ת, ומ"ט לא סמכינן אחזקה דמעיקרא לומר שלא ראתה עד אחר הבעילה, ונאמרו בזה כמה דרכים.

א. בשב שמעתתא ש"ג סו"פ ט"ז כתב להוכיח מכאן דבתוך שיעור זמן הזה נידון הראי' לריעותא בחזקה קמייתא, ע"ש, ויעוי"ש בפי"ז שכתב דדוקא חזקת טהרה ודאית איתרעאי, אבל החזקה שאינה טמאה ודאי לא איתרע, וכ"כ בשער"י שער ב' פרק ד' אות ס' דאיכא קצת חזקה דמעיקרא ורק לא אלימא להכריע נגד חזקה דהשתא והוי ספק שקול, ע"ש, וכעי"ז כתב באבי עזרי פי"ח מהל' איסו"ב הל' י' (מהדו"ק) ד"ה ובעיקר וכו', דמכיון דהחזקה דהשתא איתרעאי ממילא מהני ג"כ החזקה דהשתא למהוי פלגא ופלגא, ע"ש, אך החזו"א באהע"ז סי' פ' ס"ק י"ח ד"ה עוד הק' וכו' כתב בפשיטות דלא איתרע כלל החזקה דמעיקרא, דמכיון דאפשר ששהה הדם לבא מבית החיצון עד שנמצא על העד ממילא אין כאן ריעותא כלל בזמן תשמיש.

ב. החוו"ד בסי' קפ"ז ס"ק א' כתב דבכדי שיעור זמן הזה רוב פעמים בא הדם קודם, וממילא הוי רוב כנגד החזקה, אלא דאין הרוב חשוב כ"כ והוי כפלגא ופלגא, ע"ש, ועי' בהערה צ"ח. ועי' בחזו"א ביו"ד סי' צ' ס"ק ד' ד"ה שם כל וכו' שכתב דלא יתכן דרובא וחזקה יהי' פלגא ופלגא, דממנ"פ אי איכא רובא רובא עדיף ואי ליכא רובא א"כ נוקמה אחזקתה, אך יעוי' בדבריו באהע"ז שם שכתב דאפשר דמספק"ל לחז"ל אם רוב פעמים בא הדם קודם בשיעור זמן זה והויא ודאי טמאה או לא, וכה"ג לא שייך חזקה.

ג. החזו"א ביו"ד שם כתב דלעולם ה"ה בחזקת טהרה, ומ"מ הן מחוייבים באשם תלוי משום דלא מהני חזקה לפטור מאשם תלוי,[[100]](#footnote-100) דלעולם כל האוכל ספק חלב ספק שומן חזקתו שאינו חייב חטאת, ע"ש.[[101]](#footnote-101) וכעי"ז כתב ברווחא שמעתתא על הש"ש שם באות מ"ב, דלא מהני חזקה דאיתרע לפטור מאשם תלוי משום דסו"ס לבו נוקפו, ע"ש. וע"ע בחזו"א סי' ק"ג ס"ק ה'.

הש"ש שם הקשה, דמכיון דאיתרע החזקה דמעיקרא, א"כ בדין דיהיו חייבים חטאת ודאי, דכי היכי דהשתא ה"ה רואה דם ה"ה קודם לכן ראתה דם,[[102]](#footnote-102) והיינו לפמש"כ שם בדעת רש"י דהיכא דליכא חזקה קמא אזלינן בתר חזקה דהשתא, ויעוי"ש בפי"ז שכתב ליישב, דאף דאיתרע חזקה דמעיקרא, היינו רק לענין דלא סמכינן אחזקה לומר דודאי היא טהורה, אבל אכתי ה"ה בחזקתה שאינה טמאה בודאי, ע"ש, וכעי"ז כתב בשערי ישר ש"ב פ"ד אות ס' די"ל בפשיטות דלעולם לא איתרע החזקה דמעיקרא לגמרי, אלא דאיכא קצת חזקה דמעיקרא ורק לא אלימא להכריע נגד חזקה דהשתא, והוי ספק השקול.

אמנם בשער"י שם בהמשך דבריו כתב דאין שייך לדון כלל חזקה דהשתא כלל, דלעולם אין תורת בירור בחזקה, דאין החזקה אלא הוראת הנהגת המעשה להתנהג על פי מצב הדברים שהוחזק אצלינו, אבל לענין בירור המעשה אין חזקה מבררת לומר דיש לנו רגלים לדבר דכך היה המעשה כפי החזקה, ולכן בדם נדה דאין גוף מציאות הדם על העד גורם שום דין, ורק דע"י הדם על העד מתברר בתולדה שראתה דם ונטמאת, ממילא אין שייך בזה חזקה דהשתא, דאין שייך חזקה על בירור המעשה, ויעוי"ש מש"כ בדין נדה דדי' שעתה דהיינו משום דכל זמן מציאות הדם בבית החיצון ה"ז גורם טומאה,[[103]](#footnote-103) ע"ש.

וע"ע בקהלות יעקב טהרות סוסי' ג' שכתב ליישב, דמכיון דהריעותא דהחזקה דמעיקרא נעשית מחמת החזקה דהשתא, ממילא אין שייך שוב לדון דמכיון דהורעה החזקה דמעיקרא תהא טמאה ודאי מחמת החזקה דהשתא, דכי היכי דהורעה החזקה דמעיקרא מחמת החזקה דהשתא ה"ה הורעה החזקה דהשתא ע"י החזקה דמעיקרא, ע"ש.

# בדין תלי' במאכולת בבדיקת עד

**וניחוש דלמא דם מאכולת הוא.** הראשונים הקשו מ"ט מקשי' כן דוקא במתני', דהלא כמו"כ יש לחוש בכל דם הנמצא בבדיקת עד דדלמא דם מאכולת הוא,[[104]](#footnote-104) וכתבו ליישב בזה בכמה דרכים.

א. בתוד"ה וליחוש וכו' כתבו די"ל דבכל בדיקת עד אינה טמאה בודאי אלא חומרא בעלמא הוא, אבל כאן מקשי' אמאי חייבין בקרבן דלמא מייתי חולין בעזרה, וכ"נ בפרש"י ד"ה מאכולת.

ב. בתוס' שם הביאו פי' הר"ח דלעולם לא חיישינן דדלמא דם מאכולת הוא, וכאן מקשי' אנמצא על שלו ולא נמצא על שלה, דאיכא הוכחה דלא אתי מגופה, וכ"כ בחי' הרמב"ן, ובחי' הרשב"א הריטב"א והר"ן הוסיפו דמקשי' אף מנמצא על שלה ולא על שלו, דסו"ס יש לחוש דלמא דם מאכולת הוא משום דאי מגופה אתא איבעי ליה לאישתכח בין על שלו בין על שלה, וכ"כ בתשו' הרשב"א בחדשות סי' צ"ב בדעת רש"י, אלא שהביאו דדעת הר"ח דלא פריך אלא רק מנמצא על שלו משום דכיון דנמצא בשלו ולא בשלה יש לחוש בדם מאכולת, אבל כשנמצא על שלה כיון דשייכי בה דמים לא תלינן בדם המאכולת, ובריטב"א כתב דאמרי' דמגופה הוא משום דכאן נמצאו כאן היו,[[105]](#footnote-105) ע"ש, וכן מבוא' בדברי הרמב"ן כדעת הר"ח ע"ש, וכ"כ הרא"ה בבדה"ב דף י"ח ע"א, וכתב ליישב בזה הא דלא הקשו בכל בדיקת עד, דכל שנמצא על שלה לעולם אין לתלות במאכולת, ע"ש.

ג. בחי' הרמב"ן כתב לבאר דשלא בשעת בעילה ממש ודאי אותו מקום בדוק הוא אצל מאכולת, שהוא סתום מליכנס, ואם נכנסה מתה היא ואין דמה יוצא ממנה, אבל כאן יש לחוש שמא בשעת בעילה דחקה ונכנסה והשמש הרגה ושפך דמה ונדבק בו, א"נ שמא על השמש היתה מאכולת ועמו נכנסה, ומשני דאף בשעת הבעילה דחוק הוא ואין מאכולת שעל השמש נכנסת עמו, וכ"ש בפני עצמה, ע"ש, וכ"כ בתשו' הרשב"א החדשות סי' צ"ה, ע"ש.

ד. בחי' הרשב"א והר"ן כתבו דדוקא הכא מתוך דבדקה קודם ביאה ומצאה טהור ולאחר ביאה מיד בדקה ומצאה טמא, רגלים לדבר דדם מאכולת הוא, וכעי"ז כתב הריטב"א בתו"ד ע"ש, אך בחי' הרמב"ן כתב ע"ז דאי"ז מחוור, וע"ע בחי' הר"א שהק' ע"ז, דמכיון דלפ"ז מאכולת לא שכיחא, אין לומר דמשום שבדקה קודם יפה יהי' הדם ממאכולת,[[106]](#footnote-106) ע"ש.

בחי' הרמב"ן והר"ן כתבו דרש"י פי' דמקשי' מנמצא על שלו, וכ"ה מבואר בפרש"י סוד"ה מאכולת וכו', אך בחי' הרשב"א והריטב"א כתבו דרש"י פי' דמקשי' מנמצא על שלה, ובערול"נ בפרש"י ד"ה מאכולת כתב להוכיח כדבריהם מלשון רש"י בד"ה רצופה וכו' שכתב שהי' העד בדוק לה, ע"ש.

בחי' הריטב"א כתב לפרש דקושיית הגמ' דניחוש לדם מאכולת הוא באופן שאין הדם הנמצא כגריס, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב דף י"ט ע"א דכל דאיכא כגריס ועוד נפק ליה מתורת מאכולת, ואפילו תמצא לומר דאינו לא בדוק ולא דחוק כל היכא דאיכא יתר מגריס נפק ליה מדין מאכולת, וטמאה נדה דודאי מגופה אתא, ומתניתין בעד הבדוק ובפחות מכגריס ועוד דלא נפק מדין מאכולת, ולכן מקשי' דניחוש לדם מאכולת, ע"ש, ועי' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"ז ד"ה ולא ידעתי וכו' שכתב דלא ניח"ל להש"ס לאוקמי מתניתין ביתר מכגריס דוקא, כיון דמתניתין סתמא קתני. אך בחי' הגרעק"א ז"ל להלן דף נ"ח ע"ב מבואר, דמה"ת לעולם תלינן אף יותר מכגריס בב' מאכולות, ורק מדרבנן הוא דלא תלינן בזה משום דא"כ לעולם לא תהא אשה טמאה, וממילא כאן דמקשי' מ"ט היא טמאה מה"ת, שפיר מקשי' אף כשנמצא יותר מכגריס ועוד, ע"ש, וכ"כ הסד"ט שם בד"ה אלא דשם וכו', ועע"ש בד"ה נמצא וכו' שכתב דפליגי בזה רבי ורבי חייא דלהלן.

בחי' הריטב"א כתב לפרש קושיית הגמ' דכשהדם עגול ויש לחוש שהוא דם מאכולת ניחוש בי' ויהי' טמא רק מספק, ע"ש, אך משמעות דברי הרשב"א דמקשי' בכל גווני ואף כשהעד משוך, שכתב להקשות דאם חיישינן למאכולת לעולם א"כ אין לך אשה שמטמאה בנדה בבדיקה, ולהריטב"א הרי משכח"ל במשוך, ואמנם הריטב"א גופי' הק' רק דאי חיישינן למאכולת לא תטמא בבדיקה כשנמצא טיפה כחרדל, ועי' בהערה ק"ד, ועי' בחי' הגרעק"א ז"ל להלן דף נ"ח ע"ב סוד"ה אמנם וכו' שהוכיח מכאן דאף במשוך אי"ז ודאי מגופה, ויעוי"ש שכתב דאי"ז דוחק להעמיד מתני' במשוך, דהלא הדם נמצא ע"י בדיקה, וא"כ מן הסתם הי' משוך, ע"ש, וע"ע בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"ז ד"ה ולא ידעתי וכו' שכתב להוכיח מכאן דמספק אין לטמאות, ע"ש.

בפרש"י בד"ה מאכולת וכו' מבואר דאף לפי מה דמקשי' דניחוש לדם מאכולת מ"מ תהא טמאה מספק, ואף יהי' בזה חיוב הבאת אשם תלוי, ולא הקשו אלא רק מ"ט נאמר בזה חיוב חטאת, דסו"ס ספק הוא, וכ"כ בחי' הריטב"א דמקשי' שתהא טמאה מספק, ועי' בחכמת אדם שער רוב וחזקה סוף אות י"ח שכתב לבאר דדעת רש"י דבספק השקול לא אזלינן אחר חזקה, ולמאי דמקשי' דניחוש לדם מאכולת ס"ל דדם מאכולת ה"ז מצוי, ונחשב כספק השקול, ע"ש.

אך יעוי' בב"י סי' ק"צ סעי' ל"ג שכתב לדקדק מדברי הרשב"א בתוה"ב הקצר דף י"ח ע"א שכתב דמכיון דלא איפסיק הלכתא אם אותו מקום בדוק הוא אצל מאכולת או דחוק הוא אצל מאכולת, ממילא חיישינן לחומרא, ולפיכך אם נמצאה מאכולת רצופה ה"ה טמאה, ומבוא' דלמ"ד דאו"מ דחוק הוא אצל מאכולת ל"ה טמאה כלל,[[107]](#footnote-107) ומתבאר בזה דלמאי דמקשי' דניחוש לדם מאכולת היינו דממילא תהא טהורה, דלפרש"י דה"ה טמאה מספק, א"כ אף למ"ד או"מ דחוק הוא אצל מאכולת תהא טמאה עכ"פ מספק, ע"ש, וכן הוכיח הסד"ט בסי' קפ"ג ס"ק ב' ד"ה ומיהו וכו' מדברי הרשב"א וכ"כ הרמב"ן שם בטחתו ביריכה שכתב דבפחות מגריס תלינן במאכולת, ומבוא' דתלינן במאכולת שתהא טהורה, אך בסי' ק"צ ס"ק ס"א ד"ה ולכאורה כתב דאי"ז מוכח בד' הרשב"א דמקשי' שתהא טהורה לגמרי, ע"ש.

והנה בתוד"ה וליחוש וכו' כתבו דלא מקשי' בכל בדיקה דמטמאינן לה אם מצאה דם ולא תלינן במאכולת, משום די"ל דחומרא הוא, ובבינת אדם שם כתב לדקדק מלשון התוס' שכתבו דחומרא הוא, דס"ל דמה"ת טהורה לגמרי, וכדעת הרשב"א וכנ"ל, ודלא כרש"י שכתב דהן באשם תלוי, ע"ש, אך בחידוד הלכות על התוס' הנז' כ' דאף לר"ח הקו' רק שתהא טמאה מספק, ע"ש, אמנם בסד"ט בסי' קפ"ג סק"ב הוכיח מד' התוס' בד"ה ולמחר וכו' דבטחתו ביריכה ונמצא פחות מכגריס ה"ה טהורה,[[108]](#footnote-108) ומבואר דס"ל כדעת הרשב"א, ע"ש.

ובביאור דעת הרשב"א דתלינן במאכולת לענין שתהא טהורה בודאי יעוי' בסד"ט בסי' קפ"ג שם שכתב לבאר בזה, דמכיון דחזיא שלא בהרגשה, אף די"ל שהרגישה וכסבורה הרגשת עד הוא, מ"מ כיון דלפעמים חזיא בלא הרגשה ממילא ה"ז ספק ספיקא, שמא לאו מגופה חזיא, ואת"ל דמגופה חזיא שמא לאו בהרגשה אתיא, ואף דאכתי מדרבנן טמאה, מ"מ מדאורייתא טהורה משום דאיכא ס"ס, ואי"ז אלא איסור דרבנן, ומדרבנן תלינן דמעלמא אתיא, ע"ש, וע"ע בדבריו בסי' ק"צ ס"ק ס"א ד"ה ולכאורה, ויעוי"ש שכתב דאי"ז מוכח בד' הרשב"א שמקשי' שתהא טהורה לגמרי, ע"ש. וע"ע בחזו"א סי' ק"ג אות ו' שכתב דמכיון דיש לתלות במאכולת, ולא חזינן ריעותא במקור, ממילא לא תלינן לדם במקור כלל, דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום,[[109]](#footnote-109) ע"ש.

הרמב"ן בסוד"ה וליחוש וכו' הקשה בזה שלא נתנו שיעור כמה זמן נמצא על שלו לאחר התשמיש טמאה, ומ"ט לא תלינן בזה במאכולת שבאה עליו לאחר שבעל, ויעוי"ש שכתב לבאר בזה שכל קודם קנוח כיון שעדיין שכבת זרע לחה אין המאכולת באה עליו, וע"ש עוד מש"כ בזה, ועמש"כ על דבריו בתשו' הרשב"א החדשות סי' צ"ה, ובבית מאיר סי' ק"צ סעי' ל"ט ד"ה והנה תוך וכו' כתב ליישב לדעת הרמב"ם דאין המאכולת מצוי' בגוף, ורק באו"מ ס"ד דהמאכולת מצוי' מחמת הזוהמה, וכדלהלן בזה, וממילא בגופו לא תלינן במאכולת כלל, ע"ש.

בסוגיין משמע שמצוי מאכולת בכל הגוף מלבד באו"מ, ובחוו"ד סי' ק"צ ס"ק כ"ב הק' מכאן לשי' הרמב"ם דלא תלינן כתמים שבגופה במאכולת, ובהג"מ כתב בביאור הטעם לזה, דהיינו משום דאין המאכולת מצוי' בגופה, וא"כ מבואר דס"ל דבכל הגוף אין המאכולת מצוי', וקשה דבסוגי' משמע דהמאכולת מצוי' בגוף, ויעוי"ש מש"כ לבאר בדעת הרמב"ם באופ"א, אך בדבריו שם ס"ק י"ב מבוא' לא כן ע"ש, ועי' בשמלה שם ס"ק ל"ח שכתב לבאר לפי"מ שהביאו התוס' מפי' הר"ח דהא דמקשי' דניחוש דדם מאכולת הוא היינו בנמצא על שלו ולא על שלה, דאיכא הוכחה דלאו מגופה הוא, וי"ל דמשום כך תלינן במאכולת אף בגופה, אבל בלא"ה אין לתלות בגופה במאכולת כלל, ויעוי"ש עוד שכתב דהסוגיא כאן הוא למאי דס"ד דבטחתו ביריכה אינה טמאה אלא מספק, אבל למאי דמסקינן דטמאה נדה בודאי שוב י"ל דהיינו משום דאין המאכולת מצוי' בגופה כלל, ע"ש, וע"ע בבית מאיר סי' ק"צ סעי' ל"ט ד"ה והנה תוך וכו' שכתב דלעולם אין המאכולת מצוי' בכל הגוף, ומ"מ ס"ד דמפני זוהמא דאותו מקום אף על בשרה איכא למיחש למאכולת, ומשני דאותו מקום בדוק או דחוק הוא ע"י דזוהמא דאותו מקום שנאוי הוא לה, ע"ש.

# בסוגיא דטחתו ביריכה

**אתמר בדקה בעד הבדוק לה וטחתו ביריכה ולמחר מצאה עלי' דם וכו'.** ועי' בערול"נ מש"כ בביאור הטעם שאמרו שמצאה דם למחר. בפרש"י כ' שמצאה הדם על הירך, ונתחדש בזה שאינה תולה שבא הדם מעלמא ליריכה. ובתוד"ה ולמחר וכו' ובחי' הרמב"ן הקשו שתבדוק העד, וכתבו דמיירי שנאבד העד, א"נ שמצאה גם על העד וס"ד דיש לתלות שבא מיריכה לעד, ובמהר"ם פי' דמה"ט ס"ל לר"ש דאינה אלא חוששת ולא טמאה ודאי, וכ"כ בחי' הרשב"א דלרבותא נקט ג"כ שנמצא על הירך, דאע"ג דנמצא ביריכה ויש לתלות שהי' הדם ביריכה מתחילה, ובחי' הרמב"ן כתב דאם לא נמצא על הירך כלל פשיטא דטמאה נדה, וכ"כ הריטב"א והר"ן, ע"ש. וע"ע בחוו"ד בסי' ק"צ ס"ק י"ט שפי' בדעת הגליון בתוס', דאף שנמצא רק על יריכה ולא על העד, והעד לפנינו, ג"כ טמאה נדה, דמכיון שנמצא על יריכה במקום שנגע בעד מוכח מילתא דמחמת העד הוא וטמאה, אך בפרד"ר סי' ק"צ ס"ק כ"ד עמ' רכ"ג ד"ה וראיתי וכו' כתב ע"ז דהוא פירוש רחוק מאוד, ע"ש.

ובסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ה כתב להקשות למש"כ התוס' בתחילת דבריהם דמיירי שנמצא הדם רק על הירך והעד אבד, ונתחדש שהיא טמאה משום דאמרי' דהדם הוטח מהעד ליריכה, דהלא קיי"ל דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, וכמבוא' להלן דף נ"ח ע"א, וכתב דצ"ל דהא דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום הוא דוקא באופן דמספק"ל אם נגע במקום הטומאה או אם חזר ונגע במקום שנמצא הדם, אבל כאן דידעינן שבדקה עצמה בעד וחזרה ונגעה בעד על יריכה, מחזקינן לדם הירך בטומאת ודאי, אך בהמשך דבריו כתב דלמש"כ התוס' עוד לפרש בדעת רש"י שנמצא הדם גם על יריכה וגם על העד, לפ"ז י"ל דלעולם אם נמצא רק על הירך לא תהא טמאה משום שאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, והוסיף דהרשב"א והרמב"ן[[110]](#footnote-110) לא כתבו כלל לתי' התוס' דמיירי שנאבד העד,[[111]](#footnote-111) וכן נראה מסתימת הפוסקים דלעולם אין תולין ממקום למקום, ע"ש, וכן מפו' לכאו' בחזו"א סי' ק"ג אות ו' דאף בכה"ג אמרי' דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום ע"ש.

אך בתוס' הביאו עוד פי' הר"ח שפי' שנמצא הדם על העד, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מהל' איסו"ב הל' י"ט והראב"ד בבעה"נ סי' ג' הל' א'. ובתוס' כתבו דלפי' הר"ח טחתו ביריכה היינו שהניחתו במקום גלוי, ונתחדש דמ"מ לא תלינן דלא אמרי' דמעלמא אתי, אך הרמב"ן הרשב"א הריטב"א והר"ן כתבו אף בדעת הר"ח ע"ד פרש"י, אלא דס"ל דמיירי שנמצא רק על העד, ונתחדש דאין תולין הדם שבא מן יריכה, ובחי' הרשב"א כתב דהסברא הראשונה יותר נכונה להלכה, ובחי' הר"ן כ' על פי' הר"ח דאינו נכון, ע"ש.

הראשונים נחלקו בשיעור הדם שנמצא אם הוא דוקא ביותר מכגריס, וכן אם מיירי שנמצא משוך או עגול, וכדלהלן.

א. בתוד"ה ולמחר וכו' כתבו דמיירי כגון שיש כגריס ועוד, דבזה ליכא חששא דמאכולת, ועי' במהר"ם שכתב דאע"ג שכתבו מקצת הפוסקים דבכתם שנמצא בגופה לא תלינן במאכולת, מ"מ היינו דוקא כשנמצא במקום שדם המקור יכול ליפול שם, אבל לפמש"כ בתוד"ה וטחתו וכו' דמיירי שטחתו ביריכה במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם, לכו"ע אינה טמאה אא"כ הוא גדול משיעור כגריס, ע"ש, וכ"כ הרמב"ן דלפרש"י דנמצא הדם על הירך, אינה טמאה אלא בכגריס ועוד, דאל"כ חוששין שמא מאכולת הוא, וכתב להוכיח כן מהסוגיא לעיל דמקשי' אפי' בקינוח בשיעור וסת דליחוש דלמא דם מאכולת הוא, ועי' בזה בסד"ט סי' קפ"ג סק"ב ד"ה ובאמת וכו' דלפי' רש"י ותוס' דמקשי' שתהא טמאה מספק אין ראי' כאן לטהר לגמרי, ואין להוכיח אלא לדעת הרשב"א שם דמקשי' שתהא טהורה, וכ"כ המאירי דיש לדחוק כן ע"ש, וכ"כ בחי' הרשב"א,[[112]](#footnote-112) ויעוי"ש מש"כ להוכיח כן, דמשמע דאין חילוק בשיעורין בסוגיי' ובסוגיא דלהלן בעד שאינו בדוק, אך כתב דזהו דוקא בעגול, אבל במשוך מכיון שבדקה בעד הבדוק לה והכתם משוך, רגל"ד דמגופה אתא, ע"ש, וכ"כ בחי' הריטב"א, וביאר דמפני שהדבר ברור ממקומו לא הוצרכו לפרש וסמכו על הסתם, וכ"כ הרמב"ן בהל' נדה פ"ה הל' מ"ה והראב"ד בבעה"נ ר"ס ג' והרשב"א בתוה"ב דף י"ח ע"ב וע"ש מש"כ כן אף לדעת הר"ח דכשנמצא על עד שלה לא הקשו דליחוש דלמא גם מאכולת הוא ובמשמה"ב שם, וכ"כ בטוש"ע סי' ק"צ סעי' ל"ה בתחילת דבריהם.

ב. בגליון התוס' כתבו דמכיון שנמצא על יריכה במקום שנגע בעד מוכח מילתא שמחמת העד הוא וטמאה, ובפרד"ר סי' ק"צ עמ' רכ"ג ד"ה וראיתי וכו' כתב לבאר דס"ל דמה"ט אף בפחות מכגריס טמאה ולא תלינן במאכולת, דאיך יזדמן במכוון שתהי' המאכולת שם בעת שנגע העד ביריכה.

ג. הרמב"ן כתב דלדעת הר"ח שנמצא הדם רק על העד ולא על הירך, לא תלינן בזה במאכולת כלל, שאם מאכולת נרצפה שם בתחילה הי' נמצא אף על הירך, וא"כ אף כשאינו בשיעור כגריס טמאה, ויעוי"ש שכתב להוכיח כן מלשון ר"ח להלן שאף אתה עשיתו כתם, אלמא אין לך שצריכה שיעור כתם וטמאה נדה אלא עד שאינו בדוק לדברי רבי, ועי' בחי' הרשב"א מש"כ ליישב בזה, ע"ש, וכ"כ בחי' הר"ן, ובחי' הרשב"א כתב דאפשר דלדעת הר"ח אפי' בפחו' מכגריס מטמאינן לה, דאל"כ מאי רבותא כי טחתו ביריכה מכיון דנפקא לה מדין מאכולת, ע"ש, ובסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס' ד"ה ועל וכו' כתב דלהרשב"א לעולם בעינן כגריס ועוד, ואף בנמצא רק על העד, ע"ש, וצ"ע, וכ"כ בחי' הריטב"א, והוסיף עוד, דלר"ח אין לתלות בדם מעלמא כלל, דהיאך יהא דם מרובה על העד ולא יהא על הירך כלום, וממילא אין לחוש אלא רק למאכולת, וא"כ בהכרח מיירי כשנמצא פחות מכגריס ועוד,[[113]](#footnote-113) וכ"כ הרא"ה בבדה"ב דף י"ח ע"ב, וביאר דבנמצא על שלה לעולם לא תלינן במאכולת, ובסוגיא לעיל לא הקשו אלא מנמצא על שלו, ויעוי"ש מש"כ להוכיח כן. אמנם בהל' נדה להרמב"ן פ"ד הל' מ"ה כתב דאם נמצא עגול אינה טמאה עד שיהא בו כגריס, ואף דבדבריו שם מבוא' שפי' כהר"ח, וכן מבואר בבעה"נ שם, וכן מבוא' בטושו"ע סי' ק"צ סעי' ל"ה ע"ש.

ד. הרמב"ם בפ"ד מהל' איסו"ב הל' י"ט כתב בפשיטות דכשטחתו ביריכה ולמחר נמצא דם טמאה, וכתב המ"מ בדעתו דאפי' עגול ופחות מכגריס טמאה, והביא דהרמב"ן והרשב"א נחלקו ע"ז, אך כתב דכדברי הרמב"ם ראוי להחמיר, וכן דקדק הטור בסי' ק"צ סעי' ל"ה מסתימת הרא"ש, ועי' בב"י שם מש"כ בביאור דקדוק הטור, וע"ע בט"ז בס"ק כ"ד מש"כ בזה, וכן הביא השו"ע שם די"א שאף עגול טמא בכל שהוא, וכתב ע"ז הרמ"א דכן עיקר. ויעוי"ש בט"ז ס"ק כ"ד שכתב לפרש דהרמב"ם לטעמי' דבגופה אין תולין במאכולת, וממילא אף בפחות מכגריס אין לתלות שדם מאכולת הוא שבא מיריכה לעד, ע"ש, ועי' בגליון הגרעק"א ז"ל שם שהק' דעל בשרה וחלוקה תלינן, וכאן נמצא על העד ועל הירך,[[114]](#footnote-114) ע"ש, אך לכאו' בדעת הרמ"א מבוא' לא כן, שהרי כאן הכריע להחמיר, ולעיל בסעי' ו' לא הכריע כדעת הרמב"ם דאין לתלות במאכולת בגופה, ובש"ך ס"ק מ"ג כתב לבאר דביריכה אין המאכולת מצוי', ע"ש, וכ"כ הגר"ז בס"ק ס"ט, וביאר דאף להסוברים דבכתם על בשרה תלינן במאכולת מ"מ בעד שבדקה בו לא תלינן במאכולת על בשרה שאין המאכולת מצוי' בו כל כך, ע"ש.[[115]](#footnote-115)

**תוד"ה וטחתו וכו' פירוש במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם.** המהר"ם בתוד"ה ולמחר וכו' בסו"ד כתב לפרש דהתוס' הוכרחו לזה דאל"כ בלא"ה היא טמאה אף אם הדם בא לעד מיריכה, ע"ש, ועי' בתוהרא"ש מש"כ בזה, וכעי"ז כתב בחידוד הלכות דאילו הי' במקום שדם המקור יכול ליפול שם לא הי' ס"ד דר"ש דאינה טמאה נדה אלא חוששת, דהלא אף אם הדם מיריכה ה"ה טמאה, אך יעוי"ש שכתב להקשות דהלא אם הדם מיריכה הוא לא הוי אלא כתם בעלמא, ואין שורפין עליו תרומה וקדשים, וא"כ אכתי י"ל דמיירי במקום שדם המקור יכול ליפול שם וס"ד דר"ש דחוששת משום דאם הדם הוא מיריכה אינו אלא כתם בעלמא, וכתב ליישב דא"כ היאך ס"ד דר"ש דחוששת אמר, דהא פשיטא דחוששת עכ"פ מדין כתם, ואין לומר דקמ"ל דאף דדלמא מגופה הוא מ"מ אינה אלא חוששת, דא"כ הול"ל אינה אלא חוששת, ע"ש.[[116]](#footnote-116)

אך החוו"ד בסי' ק"צ ס"ק כ' ביאר בדברי התוס' להיפך, דכשנמצא במקום שדם המקור יכול ליפול שם אינה טמאה ודאי אלא רק בטומאת כתם בעלמא, דמספק"ל שמא בא הדם מיריכה לעד וא"כ ראתה שלא בהרגשה, ודוקא כשנמצא הדם במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם אמרי' דדם העד הוא משום דחזקת דמים מן המקור, וכיון שנמצא בבדיקה אמרי' דארגשה וכסבורה הרגשת עד הוא, ולכן טמאה נדה, אבל כשנמצא במקום שדם המקור יכול ליפול שם א"כ אף דחזקת דמים מן המקור מ"מ י"ל דמן המקור נפל ליריכה ומיריכה בא לעד, ע"ש, ועי' בפרד"ר בפתיחה לסי' ק"צ עמ' קמ"ה מש"כ בזה.

אמנם בחי' הרמב"ן והרשב"א כתבו דמיירי במקום שדם המקור יכול ליפול שם, ומבואר בדבריהם דאה"נ דאם הי' נמצא הדם על יריכה היה טמא משום כתם, וזהו שנתחדש כאן דמכיון שנמצא על עד הבדיקה ה"ה טמאה נדה ודאי ואינו כתם בעלמא,[[117]](#footnote-117) ע"ש, וכן דקדק בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס' ד"ה בט"ז וכו' מד' הרשב"א, אך כתב די"ל דס"ל דמיירי בכל גווני, הן במקום שדם המקור יכול ליפול שם והן במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם, ע"ש, אמנם בדברי הרמב"ן מבואר דאם נמצא הדם במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם לא תהא טמאה נדה, שהרי כתב דאינה טמאה נדה אלא משום דאיכא ספיקא דירך גופי',[[118]](#footnote-118) ע"ש.

**תוד"ה ולמחר וכו' בגליון התוס', או שמא כיון שנמצא על יריכה במקום שנגע העד מוכח מילתא שמחמת העד הוא וטמאה**. בחוו"ד סי' ק"צ ס"ק י"ט פי' דס"ל דממילא אף שנמצא רק על הירך ולא על העד טמאה, אך הפרד"ר שם במקש"ז ס"ק כ"ד עמ' רכ"ג ד"ה וראיתי וכו' כתב דזהו פי' רחוק, ופי' דכוונתם דממילא טמאה נדה אף בפחות מכגריס, ונתבאר בכ"ז לעיל בס"ד.

בפרש"י בד"ה ולמחר וכו' מבואר דכשבדקה בעד שאינו בדוק לה וטחתו ביריכה אינה טמאה, דספק ספיקא הוא, וכן הביאו בתוד"ה ולמחר וכו'. ועי' בחי' הגרעק"א ז"ל שביאר דאף דבבדוק וטחתו ביריכה טמאה ודאי ואינו בגדר ספק, מ"מ בהצטרף יחד הוי ס"ס. ובשו"ע סי' ק"צ ס"ק ל"ז פסק דבכה"ג טהורה, וע"ש בש"ך ס"ק מ"ה שכתב לתמוה דבפרש"י אין מבוא' אלא שאינה טמאה נדה ודאי, אך אכתי י"ל שהיא טמאה משום כתם, ועוד דרש"י לא כ"כ אלא לטעמי' שנמצא הדם על הירך, אך לפי' הר"ח שנמצא הדם על העד אין לטהר בזה משום ס"ס, שהרי אינו מתהפך, וע"ש עוד שהאריך בזה, ובחוו"ד שם ס"ק כ"ו הכריע כדעת הש"ך, וע"ע בתורת השלמים שם ס"ק ל"ז ובסד"ט שם ס"ק ס"ד מש"כ בביאור דעת השו"ע.

# בסוגיא דעד שאינו בדוק

**אתמר בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא ולמחר מצאה עליו דם וכו'.** בבית מאיר סי' ק"צ סעי' ל"ו ד"ה סעיף הנ"ל וכו' כתב לדקדק מ"ט אמרו שמצאה הדם למחר, דבפשיטות הול"ל בדקה בעד שאי"ב ומצאה עליו דם, ויעוי"ש מש"כ דבאופן זה אין מציאות שאלה, דנראה לעינים אם ימצא מגופה מחדש או שהי' כבר בהעד, וכן ראוי להורות לפי ראות עיני המורה, ע"ש, וכ"כ הערול"נ לעיל בסוגיא דטחתו ביריכה, ע"ש, אך בתוס' חכמי אנגלי' כתב דמכיון שאין בודקין לאור הנר, לכן הניחה העד למחר, ע"ש.

**רבי אומר טמאה משום נדה.** בתוה"ב להרשב"א דף י"ח סוע"ב מבואר דלרבי דטמאה משום נדה היינו מה"ת ואף נאמר בזה חיוב חטאת, וכ"כ הט"ז בסי' ק"צ ס"ק כ"ט, וביאר בזה דמכיון דהי' בחזקת בדוק קצת תחילה ס"ל לרבי דהוי כאילו ראתה בבירור דם על העד אחר הבדיקה, ע"ש. אולם בתוס' לעיל דף ה' ע"א ד"ה ר"מ וכו' מבואר דאינה טמאה אלא רק מדרבנן, וכ"כ בשו"ת שערי ציון ח"א סי' כ"ו ענף א' אות ח' לדקדק מלשון רש"י שכתב דפליגי רבי ור"ח אם טמאה ודאי או ספק, ולא כתב דפליגי דלרבי טמאה מה"ת ולר"ח מדרבנן, ומתבאר בזה דלכו"ע אינה טמאה אלא מדרבנן, ורק דפליגי אם טומאת ודאי היא ושורפין עלי' תרומה או לא, דאף על טומאת ודאי מדרבנן שורפין תרומה, או דטומאת ספק היא ותולין, ויעוי"ש מש"כ לפ"ז לבאר הטעם דאף לרבי אינה טמאה אלא בכגריס ועוד, ובהכרח היינו משום דאמרי' דעד ועד בכלל, וכמבוא' להלן דף נ"ח ע"ב, והרי לא אמרי' כן אלא באיסור מדבריהם, ובהכרח דאף לרבי אין איסורו אלא מדבריהם, וע"ע מש"כ בזה האבנ"ז חלק יו"ד סי' נ"ט אות י"ד, והובא לעיל בסוגיא שם, ועע"ש מש"כ בביאור הטעם דאינה טמאה אלא מדרבנן דהיינו משום דאיירי בדלא ארגשה, ע"ש.

וע"ע בתשו' החת"ס סי' ק"נ שכתב דמכיון דבעד שאינו בדוק הוא ספק דאורייתא, ממילא אין לטהר בזה אלא בשיעור המאכולת המצוי' בזמנינו שהוא קטן מהכיל,[[119]](#footnote-119) ע"ש מה שביאר בזה, אמנם במעיל צדקה סי' כ' ד"ה והיותר וכו' מבואר דאף בזה הענין הוא שלא גזרו בפחות מכגריס ע"ש, ועי' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"א ד"ה עוד ראיתי וכו' מש"כ לתמוה ע"ז.

**ורבי חייא אמר טמאה משום כתם.** בפרש"י כתב דהיינו דטמאה טומאת ספק ותולין, ועי' בחי' הריטב"א שכתב דלר"ח שטמאה משום כתם לאו דוקא כתם, שהרי אין כאן מקום לכתם כלל אלא או הוא דם מהמקור או דם צפור וכיוצא בו שנדבק בו ממקום אחר לפי שאינו בדוק,[[120]](#footnote-120) אלא דין כתם קאמר כלומר שהוא טומאת ספק, ע"ש.

אך בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"ד ד"ה ועפי"ז וכו' דקדק בלשון רש"י שכתב דלר"ח הוי טומאת ספק ותולין, ולא כתב רק דטומאת ספק הוא, ולכן כתב דלר"ח אינה טמאה אלא מדרבנן בעלמא, אך מה"ת אי"ז ספק כלל, והיינו משום דמכיון דמיירי דלא ארגשה אמרי' דמעלמא הוא, דס"ל דאי"ז שכיח לומר דארגשה וסברה דהרגשת עד הוא, דרוב נשים יודעות להבחין בזה, וכמו"כ אי"ז שכיח שיתלכלך העד, וממילא האי לא שכיח והאי לא שכיח, ואיכא נמי מיעוטא דחזיא בלא הרגשה, ומשום כך ה"ה טהורה מה"ת, ואינה טמאה אלא מה"ת. ויעוי"ש שכתב להוכיח כן, דאל"כ תיקשי בדעת ר"ח, דכ"ה דבפחות מכגריס ה"ה תולה במאכולת, ה"ה ביותר מכגריס תתלה במעלמא, ובהכרח ס"ל דאי"ז שכיח, וא"כ מ"ט הוי ספק, דטפי מסתבר לתלותו במקור דשכיח בי' דמים, ע"ש, וכעי"ז כתב החזו"א בסי' ק"ג ס"ק ו', דאף דאין כאן טעמא דחיסרון הרגשה, דכשמצאה ע"י עד לא חששה בהרגשה, מ"מ ה"ה טהורה מה"ת ואין בזה אלא טומאת כתם, משום דמכיון שלא נולד ריעותאבמקור אין להחזיק ריעותא, ע"ש, אך בריטב"א הנ"ל לכאו' מבוא' לא כן, וצ"ע.

וע"ע במש"כ הגר"ז בסי' ק"צ ס"ק ע' דאין לו דין כתם אלא לענין דיני תלי', והיינו דתלינן במאכולת בפחות מכגריס ואפי' הכתם משוך, וכדין כתמים בעלמא דתלינן במאכולת אפי' בכתם משוך, אבל כשאין דבר לתלות בו והיא טמאה מדרבנן משום דחיישינן דלמא מגופה הוא, אין לו דין כתם לטהר בדבר שאינו מק"ט, דהלא אם מגופה הוא אית"ב איסורא דאורייתא, דמסתמא ארגשה וסברה דהרגשת עד הוא, ע"ש.

בביאור פלוגתת רבי ור"ח מצינו כמה דרכים בדברי האחרונים, ויש לברר לכל דרך הטעם דאף לרבי אינה טמאה אלא בכגו"ע, וכדלהלן.

א. המגיני שלמה בכללי חזקה עמ' תס"ד בנדמ"ח כתב לבאר בזה, דלרבי טמאה נדה משום דס"ל דמכיון דהמקור מצוי בו דמים הוי כודאי, ואין ספק דמעלמא מוציא מידי ודאי, ואפי' עברה בשוש"ט עם העד, מ"מ מכיון דלא נגעה בודאי בעד זה במקום דמים, ובמקור נגעה בודאי, אין ספק מוציא מידי ודאי, אך ר"ח ס"ל דמכיון דמצויין דמים בעלמא אזלינן אחר רובא דעלמא, ומה"ט אף לרבי אינה טמאה אלא בכגריס ועוד, דמכיון דהמאכולת מצוי' הרבה מודה רבי דאזלינן בזה אחר רובא, אבל ביותר מכגריס ס"ל לרבי דאי"ז מצוי הרבה כ"כ שאר דמים שיתלכלך כתם גדול כ"כ, ולכן אזלינן אחר הודאי, אך ר"ח ס"ל דמצוי שאר הדמים הרבה, ודוחה הודאי ועושהו ספק.

ב. בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"ד מד"ה ולכן וכו' ואילך ביאר בפלוגתייהו, דלכו"ע אי"ז שכיח שיהי' דם על העד מעלמא, דאי"ז שכיח שיתלכלך העד המוצנע לבדיקה, אך סו"ס הלא ראתה שלא בהרגשה, ואי"ז שכיח דארגשה וסברה דהרגשת עד הואי, ורבי ס"ל דמכיון דהאי לא שכיח והאי לא שכיח אזלינן אחר חזקת דמים מן המקור וטמאה נדה, ור"ח ס"ל דאזלינן אחר חזקת טהרה דידה וטמאה רק משום כתם, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר דף י"ח ע"א דטהורה משום שאשה זו בחזקת טהרה עומדת, ומספק לא נטמא אותה. ולפ"ז ביאר קושיית ר"ח, דהלא אף כגריס אף לרבי אינה טמאה משום דתלינן במאכולת, ואע"ג דהלא ספיקא דאורייתא הוא, ובהכרח היינו משום דאי"ז שכיח דארגשה וסברה דהרגשת עד הואי, וא"כ מה"ט גופא אף ביותר מכגו"ע תתלה במעלמא, ואף דאי"ז שכיח מ"מ אף אי"ז שכיח דארגשה ולאו אדעתה, וממילא בצירוף דאיכא דחזיא בלא הרגשה לא תהא טמאה אלא מדרבנן, ע"ש.

ג. בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"ז ד"ה נמצא וכו' כתב די"ל דפליגי רבי ור"ח אם תלינן בב' מאכולות, דלרבי לעולם אין תולין אלא במאכולת א', וממילא כל שמצאה כגו"ע ה"ה טמאה נדה, ור"ח ס"ל דאף כשמצאה כגו"ע תלינן בב' מאכולות, וזהו שהקשה ר"ח לרבי דמכיון דאף לדידי' אינה טמאה בפחות מכגו"ע, א"כ בהכרח ס"ל דתלינן במאכולת, וא"כ אף ביותר מגו"ע תתלה בב' מאכולות, דסו"ס ספיקא הוא שמא נהרגו הרבה יחד, ע"ש.

וע"ע בחי' הריטב"א שכתב דמיירי בעד שנטלתו ממקום בינוני, ונחלקו אם להחמיר לדונו כעד הבדוק או לדונו כעד שנטלתו מהאשפה, ולפ"ז ביאר קושיית ר"ח, דמכיון דאינה טמאה בפחות מכגריס, בהכרח לא דיינינן לי' כעד הבדוק לענין מאכולת, וא"כ ה"ה יש לחוש בדם דמעלמא הוא, אך רבי ס"ל דכולי האי לא דיינינן ליה כעד שאינו בדוק, דבשלמא למאכולת דשכיח בכל מקום ואפי' במקום בינוני יש לנו לחוש, אבל בדם כגריס ועוד שאינו מצוי במקום שהוא בדוק ואינו בדוק, אין לנו לחוש לו, שלא נניח דם המקור המצוי מפני דם זה דעלמא שאינו מצוי במקום העד, ולגביהו כעד בדוק דיינינן ליה, ע"ש.

בתוד"ה אמר שמואל וכו' מבואר, דאף לר"ח דכשבדקה בעד שאי"ב אינה טמאה אלא משום כתם, מ"מ בבדקה בעד בדוק וטחתו ביריכה ה"ה טמאה נדה, ובחי' הריטב"א כתב לבאר דבטחתו ביריכה טמאה ודאי מפני שצד הגריעותא שבו חמור יותר וקולא דחשש יריכה אינו כל כך, מה שאין כן כאן דמכיון שאין העד בדוק הרי הדבר יותר בחזקת התר, כי אינו מועיל כל כך הנגעת העד שבא אח"כ, ע"ש, ועי' במגיני שלמה שם שביאר לפי דרכו דפליגי רבי ור"ח אם מצוי דם מעלמא, דביריכה לכו"ע אין מצוי דם כ"כ הרבה, וממילא הודאי נשאר במקומו, ע"ש. ועמש"כ הגר"ז בסי' קפ"ז בקו"א אות ה' לבאר בזה, דכשנולד הספק קודם הבדיקה הרי נולד בשעה שהיא בחזקת טהרה, אך כשנולד אחר הבדיקה מכיון דכשנמצא דם על העד ה"ה טמאה בודאי למפרע משעת הבדיקה לולי שנולד ספק זה, ואין ספק מוציא מידי ודאי, ואי"ז ספק השקול לגמרי לומר העמד אשה על חזקתה, ע"ש.

אך בחוו"ד סי' ק"צ ס"ק כ"א כתב דאין לחלק בזה, ואם בדקה עצמה בעד הבדוק לה וטחתו ע"ג עד שאינו בדוק לה ה"ז כבדקה בעד שאי"ב ולא תהא טמאה נדה, ורק בטחתו ביריכה ומצאה דם כגריס ועוד דממילא ליכא לספוקי במאכולת, בזה אמרי' דטמאה נדה, והיינו משום דכל בבשרה אין לתלות דהדם הוא מעלמא משום דא"כ על חלוקה ג"כ איבע"ל לאשתכוחי כמבוא' להלן דף נ"ז ע"ב,[[121]](#footnote-121) ע"ש,[[122]](#footnote-122) וע"ע בסד"ט בסי' ק"צ ס"ק נ"ח שכתב דאין לחלק בין שהי' מונח בגלוי קודם שבדקה עצמה ובין שהי' מונח בגלוי לאחר שבדקה עצמה, דמאי שנא, ע"ש.

הגר"ז בסי' קפ"ז שם כתב להוכיח כדבריו דדין עד שאינו בדוק הוא דוקא בספק שנולד קודם הבדיקה, אך כשנולד הספק אחר הבדיקה ה"ה טמאה מספק משום דע"י הבדיקה הוחזקה כטמאה ושוב אמרי' דאין ספק מוציא מידי ודאי, דהלא לענין כתמים מבוא' להלן דף נ"ח ע"ב דכשספק עברה בשוש"ט ספק לא עברה אינה תולה, ולענין עד שאינו בדוק תולה אפי' בספק עברה ואף שאינו מצוי ואף שהי' בדוק לה מתחילה, ובהכרח דמקילינן בעד שאי"ב טפי מבכתמים משום דבעד שאי"ב נולד הספק קודם הבדיקה אך בחלוק נולד הספק אם עברה בשוש"ט או לאו אחר שכבר לבשה החלוק,[[123]](#footnote-123) ע"ש.

אמנם יעוי' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק מ"ז ד"ה ונראה וכו' שעמד בזה, ויעוי"ש מה שדקדק בד' הרשב"א שלא הק' כן, וכתב דאע"ג דהחלוק מצוי יותר לקבל כתמים מעלמא מעד שאי"ב, מ"מ החמירו חז"ל בכתמים מכיון דהו"ל למידע אם עברה במקום דם או לא, משא"כ בעד שאי"ב דמכיון שהמוכין מונחים במקום אחד לא הו"ל למידע אם אירע להן מקרה או לאו, ע"ש. וע"ע ביד יהודה סי' קי"א ס"ק ט"ז שכתב לחלק, דכתם שנמצא בחלוק טמא משום דמכיון דהיה בדוק בעת לבישה ומצאתו בעת שהיה על גופה, א"כ יש לפנינו דבר לתלות בו, ולתלות דהכתם מעלמא ה"ז תלי' בדבר שאינו לפנינו, ולכן תלינן יותר בגופה שהוא לפנינו, משא"כ דבר שלא היה על גופה, שפיר תולה שנתהווה בעת שלא היה על גופה, ע"ש.

הראב"ד בבעה"נ סי' ג' הל' ב' כתב דכשבדקה בעד שאי"ב ומצאה פחות מכו"ע דטהורה לכו"ע, היינו בין כשהדם הי' עגול ובין משוך, ע"ש, וכ"כ הרמב"ן בהלכותיו פ"ד הל' מ"ו, וכ"כ המ"מ בפ"ד מהל' איסו"ב הל' י"ח בדעת הרמב"ם. אך בהשג' הרז"ה לבעה"נ שם כתב לתמוה ע"ז, דמכיון שהוא משוך ל"ל כגו"ע, הא נפק לי' מדם מאכולת במשיכתו ואפי' בכל שהוא, ע"ש.

ובביאור דעת הראשונים דאף לרבי טהורה בפחות מכגו"ע ואפי' כשהדם משוך נאמרו כמה דרכים בדברי האחרונים, וכדלהלן.

א. הגר"ז בסי' ק"צ ס"ק ע' כתב לבאר בזה, דהואיל והעד לא הי' בדוק, ושמא הי' עליו דם זה מקודם, ממילא אי"ז כטומאת נדה אלא כטומאת כתמים, ובכתם קיי"ל דכל שהוא פחות מכגו"ע אינו טמא ואף במשוך,[[124]](#footnote-124) ע"ש.

ב. הסד"ט בסי' ק"צ ס"ק ס"ב כתב בתחילה לבאר בזה, דמכיון שהעד אינו בדוקי"ל שקנחו בו דם מאכולת, ומשום כך הדם משוך, ע"ש, וכעי"ז כתב החוו"ד שם ס"ק כ"ג דכשבדקה בעד הבדוק מילתא דרמיא עלה הוא ולא חיישינן לעסק שתעשה במשוך, אך בעד שאי"ב דהעסק מעיקרא מילתא דלא רמיא עלה הוא, משו"ה מקילינן אפי' במשוך, ע"ש. אך בסד"ט שם כתב דאי"ז שייך לשיטת התוס' והרמב"ן דעד שאינו בדוק היינו שבדקה העד והניחתו במקום מוצנע, דלפ"ז לא מספק"ל אלא שמא הדם ניתז מעלמא, אך אין לחוש שמא קינחה בו דם מאכולת, וכתב דצ"ל דלדעתם לא הודה רבי אלא בפחות מכגו"ע עגול, אך במשוך טמאה אף בפחות מכגו"ע, וכדעת הרז"ה.

ג. עוד כתב בסד"ט שם לבאר בזה, דאף כשהוא משוך אי"ז ודאי מגופה אלא ספק, ואף בהניחה העד תחת הכר ומצאה דם משוך אינה טמאה אלא מספק, וה"ה כאן הודה רבי דבפחות מכגו"ע אינה טמאה ודאי, אך לעולם היא טמאה מספק, וכבר נחלקו בזה האחרונים אם משוך הוא הוכחה דהדם מגופה, וכמש"נ להלן דף נ"ט ע"א, ע"ש.

ד. עוד כתב בסד"ט שם די"ל דס"ל לרבי כרבנן דלק' דף נ"ט ע"א דאף במשוך טהור, וכמבואר בפיה"מ שם,[[125]](#footnote-125) ע"ש.

ה. הבית מאיר בסי' ק"צ סעי' ל"ו ד"ה תו לסעי' וכו' כתב לבאר בזה, דאף במשוך אינו בירור גמור דהוא מגופה, ומשום כך בכתם פחות מכו"ע טהורה אף במשוך,[[126]](#footnote-126) ורק בבדיקה אמרו חז"ל דמשוך רגלים לדבר יותר דהוא מגופה ועגול רגלים לדבר יותר דלאו מגופה הוא, וכאן שבדקה בעד שאי"ב, אף דלרבי טמאה נדה מ"מ אף רבי מסופק במקצת, דלא עבדינן פלוגתא רחוקה בפלוגתת רבי ור"ח, ולכן אינה טמאה אלא ביותר מכגו"ע דאין בזה ספק מאכולת כלל, אבל בפחות מכגו"ע אף כשהדם משוך מ"מ מצרפין המיעוט אפשרות דמאכולת עם המיעוט ספק דמעלמא וטהורה, ע"ש, וע"ש עוד מה שהכריח לזה.

נחלקו הראשונים מהו הנחשב לעד שאינו בדוק שנחלקו בו רבי ור"ח, ומהו הנחשב לעד שאינו בדוק כלל דלכו"ע אינה טמאה, וכדלהלן.

א. בתוס' בע"ב ד"ה בעד וכו' כתבו דעד שאינו בדוק דפליגי בי' רבי ור"ח הוא כשבדקה העד יום או יומיים, ועתה בשעת הבדיקה נטלתו ממקום המוצנע ולא בדקה העד, אבל בעד שלא הי' בדוק מעולם אף לרבי אינה טמאה ודאי, וכן הביאו הרמב"ן והר"ן מהתוספות,[[127]](#footnote-127) אך הרמב"ן גופי' כתב דבעד שלא הי' בדוק מעולם ה"ה טהורה ממש, ומשמעות הדברים שנחלק בזה על התוס', ולהתוס' ה"ה טמאה מספק, וע"ש ברמב"ן מש"כ בזה. וכן הכריע הרא"ה בבדה"ב דף י"ט ע"א כדעת הרמב"ן. ובמעיל צדקה סי' כ' עמד בזה דלפ"ז אף אין לתלות במאכולת,[[128]](#footnote-128) והוכיח מכאן דהענין דתלינן במאכולות הוא משום דלא גזרו בפחות מכגו"ע, ע"ש.

ב. בחי' הריטב"א כתב דאם נטלתו מן האשפה או ממקום התורפה ודאי אין כאן בדיקה, ולכו"ע דיו שיהא כתם וגם פחות מכתם, אך מאידך אילו היה מוצנע יפה משאר בדיקות ממילא אע"פ שלא בדקתו בתשמיש זה ה"ה בדוק בדיעבד, ואע"פ דלכתחילה ראוי לבדקו כל שעה, ובסוגיי' מיירי כשנטלתו ממקום בינוני שאינו משומר לגמרי וגם אינו מקום התורפה אלא מקום שנותנת עדיה לפי שעה,[[129]](#footnote-129) ולפיכך נחלקו בדבר אם דנין בו להחמיר כאלו הוא מקום בדוק או אם נדין אותו כאשפה כיון שאינו משומר ודמים דעלמא מצויין שם לפעמים, ע"ש. וע"ע ברמ"א בסי' ק"צ סעי' ל"ו שכתב דעד שאינו בדוק היינו עד בינוני, ובסד"ט שם ס"ק ס"ג כתב דהוא כדעת הריטב"א, ע"ש.

ג. בחי' הרשב"א כתב לחלוק על התוס', וס"ל דכל שבדקתו תחילה לכך אינו יוצא מחזקתו ונחשב לעד הבדוק, ומ"מ אם לקחה בגד מן השוק אינה טמאה כלל, ומבוא' בדבריו דאינה טמאה אף משום כתם, וכמש"כ הרמב"ן, ולא נחלקו רבי ור"ח אלא בבודקת בעד, דסתם עדים מוצנעים הן במקום שאין מתעסקין בהן בכתמים ואין מוליכין אותם בשוק, ע"ש. ועי' בסד"ט שם שביאר בדעת הרשב"א, דאף שלא בדקה העד קודם שהצניעתו מ"מ אין לחוש שמא הי' מלוכלך, דאין דרך של נשים ליקח לעדים מן המזדמן לה בבית אלא ממה שהוא בחזקת נקי, ע"ש, וכ"כ עוד שם בס"ק ס"ז ד"ה לכן נראה וכו', אך הגר"ז שם בס"ק ע"א פי' בד' הרשב"א, דודאי הי' בדוק מתחילה, אלא שאין ידוע לה אם האשה שהכינה אותן לא עברה בשוש"ט, ע"ש.

ד. בחי' הרמב"ן והר"ן הביאו דעת הראב"ד דאפי' בעד שאינו בדוק כלל טמאה נדה לרבי, דמכיון שבדקה בו ממש רגלים לדבר דמגופה הוא דרוב דמים מצויין בה, ע"ש, וכ"ה בבעה"נ סי' א' הל' ב' לענין חלוק שאינו בדוק, דהיינו שלקחתו מן השוק ולבשתו עד שלא בדקה אותו, ואינה יודעת ממי לקחתו, ע"ש. אמנם בסד"ט שם ס"ק ס"ג כתב בדעת הראב"ד דס"ל כדעת הרשב"א הנ"ל, ויעוי"ש מה שביאר הוכחת הראשונים מדברי הראב"ד שנחלק על התוס', ע"ש.

הרשב"א הק' לדעת התוס' דפלוגתת רבי ור"ח הוא באופן שבדקה העד לפני יום או יומיים ולא חזרה וראתה בהן סמוך לבדיקה, דא"כ מ"ט שלש נשים שלבשו חלוק א' טמאות, כמבואר להלן דף נ"ט ע"ב, וכן ראתה על בית יד של חלוק שלה המגיע כנגד בית התורפה אמאי טמאה, וכי ידי' הין עיני' כל היום שלא בא לה שום מקרה, ע"ש, ועי' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק נ"ח שהוכיח מקו' הרשב"א דאין לחלק בין בדקה בעד שאי"ב לבין בדקה בעד הבדוק והניחתו במקום שאינו בדוק, ע"ש, ובבדה"ב שם כתב ליישב דמכיון שלבשה החלוק ה"ז כבדוק לה, ע"ש, אך במשמה"ב שם כתב דאדרבה כל שהיא לובשת החלוק מצוי יותר לקבל כתמים מעלמא מן המוכין המונחים במקום אחד, ע"ש.

בדין כתם הנמצא על חלוק שאינו בדוק, עי' בט"ז סי' ק"צ ס"ק כ"ט מה שנחלק עם הב"ח, ועי' בגר"ז סי' ק"צ ס"ק ע"א בסוגריים פירוש שהיה בדוק וכו', וע"ע בסד"ט סי' ק"צ ס"ק מ"ז וס"ק ס"ז.

# דף נ"ט ע"ב

# בדין רואה דם במ"ר

**האשה שהיא עושה צרכי' וראתה דם, רמ"א אם עומדת טמאה ואם יושבת טהורה וכו', ובגמ' מ"ש עומדת וכו' אמר שמואל במזנקת וכו'.** בפרש"י כאן ולעיל דף נ"ז ע"ב מבואר דלעולם לר"מ אין חילוק בין עומדת ליושבת, אלא דמזנקת לעולם טהורה ושותתת לעולם טמאה, וטעמא דמילתא משום דאין דרך דם המקור לצאת עם מ"ר, ובתוד"ה דלמא וכו' כתבו דמדלא חזיא קודם עשיית צרכי' או אח"כ מוכח דהדם לאו מגופה, ורק דבשותתת דדחיק לה עלמא הדור מ"ר למקור ואייתו דם, אך במזנקת דנפק בקילוח כי אורחא לא דחיקא ולא הדור מ"ר למקור, ולכן אינה טמאה אלא בשותתת, ומ"מ מכיון דבעומדת אי אפשר לה לזנק, לכן אמר ר"מ דבעומדת טמאה, דהלא עומדת לעולם היא שותתת, וביושבת טהורה באופן שהיא מזנקת. ומבוא' דאין ריעותא כלל בזה שהיא עומדת, ורק משום דבעומדת א"א לה לזנק ממילא היא טמאה משום דבפועל היא שותתת. ולפ"ז לר"י לעולם היא טהורה, דר"מ לא טימא אלא משום שהיא שותתת, וע"ז נחלק ר"י דאין לטמא משום שהיא שותתת, וכ"כ המאירי כאן, וכ"ה סתימת דברי הרמב"ם בפ"ה מהל' איסו"ב הל' י"ז והרמב"ן בהלכותיו פ"ג הל' ח' והרשב"א בתוה"ב הקצר דף כ"ב ע"ב שכתבו דטהורה בכל ענין, ועי' בב"י ר"ס קצ"א שכתב דהיינו משום דס"ל כפרש"י, ע"ש.

אך התוס' והרא"ש בסוגיי' נחלקו ע"ז, וס"ל דאף בעומדת אפשר לה לזנק, ומ"מ כל שהיא עומדת ה"ה טמאה ואפי' במזנקת, והיינו משום דכשהיא עומדת אין רחמה נפתח שיוכלו מי רגלי' לצאת להדיא אלא נעצרין שם, ואיכא למימר דהדור למקור ואייתו דם, אבל ביושבת שרחמה נפתח אינה טמאה במזנקת אלא רק בשותתת, ומבוא' דס"ל דאף עומדת לחוד הוי ריעותא, ודלא כרש"י וכנ"ל. וברא"ש הוסיף דלפ"ז לא אשכחן דרבי יוסי מטהר בעומדת ושותתת, דיתכן שלא נחלק ר"י אלא רק בעומדת ומזנקת דהוי חדא לריעותא שעומדת ואין רחמה נפתח וחדא לטיבותא דמזנקת, אבל בעומדת ושותתת דהוי תרתי לריעותא אף לר"י טמאה, והיינו משום דלדידהו כולה מתני' לא איירי אלא רק במזנקת, וממילא לא מצינו לר"י דביושבת ושותתת טהורה, שלא טיהר אלא מה שטימא ר"מ, וכן הביא הרמ"א בסי' קצ"א, ע"ש.

ובהג"מ פ"ה מהל' איסו"ב הל' י"ז הביא מהמהר"ם דס"ל דמכיון דלפי' התוס' מתני' לא איירי אלא רק במזנקת, א"כ לא מצינו דרבי יוסי פליג בשותתת כלל, וממילא אף ביושבת ס"ל לר"י דכשהיא שותתת ה"ה טמאה, ולפ"ז לא פליגי ר"מ ור"י אלא רק בעומדת ומזנקת, דלר"מ טמאה משום דעומדת הוי ריעותא ולר"י טהורה משום שהיא מזנקת, אבל ביושבת לכו"ע טמאה בשותתת, ולכו"ע אין לטהר ביושבת אלא רק במזנקת ונמצא על שפת הספל כמבוא' בגמ', וכן הביא המרדכי בסי' תשל"ה.

וע"ע בחי' הר"ן דאף שנחלק בזה על המהר"ם וס"ל דלר"י אף ביושבת ושותתת טהורה, מ"מ באופן שנמצא הדם רק על שפת הספל ס"ל דאף לר"י טמאה, דמוכחא מילתא דבתר דתמו מיא אתא דם, ע"ש, וכ"כ בשו"ת הר"ן סי' מ"ט, ויעוי"ש שכתב להוכיח כן, דבכוליה תלמודא כי שקלי וטרי אמוראי אליבא דחד תנא ומפרשי מילתיה מוכחא דכוותיה סבירי להו, וא"כ כאן דשו"ט אליבא דר"מ בהכרח דקיי"ל כן עכ"פ כשנמצא על שפת הספל, משום דרגלים לדבר דבתר דתמו מיא אתא דם, דאי לא בתוך הספל נמי מיבעי ליה לאשתכוחי, ע"ש, ועי' ברמ"א בסי' קצ"א שכתב דהכי נהוג, ע"ש. אמנם בחי' הרשב"א כתב דלר"י כיון דבשעת צרכים אתא דם, חזקה עם המים בא, ואפי' נמצא על שפת הספל, וכ"כ בתוה"ב דף כ"ב ע"ב, וכתב דכל השקו"ט אליבא דר"מ היא, וכן פסק בתוה"ב הקצר שם, וכ"כ הרא"ש בסי' א', וביאר דמכיון דר"י מטהר בחדא לטיבותא, ממילא ביושבת ושותתת לא חייש דלמא בתר דתמו מיא אתא דם, ע"ש, וע"ע בב"י סי' קצ"א ד"ה ותמיהני וכו' שכתב דלהרשב"א טהורה בכל ענין, אך בחזו"א סי' צ' סק"ב ד"ה ונידון וכו' תמה ע"ז, דכוונת הרשב"א דטהורה כשהדם הוא גם בספל וגם על שפת הספל, אבל כשהדם הוא רק על שפת הספל ודאי טמאה, ע"ש, וכן מבוא' בחוו"ד סוס"ק א', ע"ש.

ובשו"ת החת"ס תשו' קמ"ח ד"ה תו וכו' כתב דפליגי בזה רש"י ותוס', דלרש"י דחיישינן דהדם יצא לאחר דתמו מיא, א"כ ה"ה טמאה אף לולא החשש דהמ"ר הדור למקור ואייתי דם, וא"כ אף לר"י יש לחוש לזה, וכ"כ החזו"א בסי' צ' סק"ב ובהג' הרש"ש ז"ל בסוגיי' ע"ש, ועי' בשו"ת בית אפרים סי' מ"ו שכתב דזהו רק לפי' הרא"ש הנ"ל דטעמי' דר"י הוא משום דלא חייש דהמ"ר הדור למקור ואייתו דם, דלפ"ז לפרש"י דאין החשש משום דהמ"ר הדור למקור ממילא אף לר"י טמאה, ע"ש.

הב"ח בסי' קצ"א כתב לדון לדעת הרא"ש דאף לר"י בעומדת ושותתת טמאה, דלפ"ז אף בעומדת וזונקת תהא טמאה משום דחיישינן דלמא בתר דתמו מיא אתי דם, דר"י לא נחלק בחשש זה,[[130]](#footnote-130) וכ"כ החוו"ד שם סק"א דמה"ט אינה טהורה בעומדת אלא כשנמצא על שפת הספל,[[131]](#footnote-131) ע"ש, וכ"כ השמלה בסק"ג, אך הגר"ז בס"ק א' ד"ה אבל וכו' כתב דאף בעומדת אין לחוש אלא בודאי שותתת ולא בספק, ע"ש מה שביאר בזה, ובפרי דעה שם בטורי כסף סק"א ביאר דבתרתי לריעותא אינה טמאה אלא מדרבנן, וממילא בספק תר"ל הוי ספק דרבנן, וע"ע בשו"ת החת"ס תשו' קמ"ח ד"ה והשתא לפ"ז וכו' שכתב דאין נחשב לתרתי לריעותא אלא באופן שהיא שותתת מחמת העמידה גופא, אבל מה שהיא שותתת לבסוף אחר שזינקה אי"ז נחשב תרתי לריעותא, וה"ה טהורה לר"י.

במש"כ התוס' והרא"ש דעומדת הוי ריעותא משום שאין רחמה נפתח, עי' בתוס' אנשי שם על המשניות כאן שכתב לתמוה בזה, דאדרבה משום שאין רחמה נפתח בודאי האי דם ממקום מי רגלים בא,[[132]](#footnote-132) ולכן כתב לבאר דר"י מטהר משום שסובר דא"א שיפתח יחד שביל מ"ר ושביל המקור,[[133]](#footnote-133) והא קמ"ל דלא מיבעי כשהיא יושבת שאז נפתח שביל מ"ר בשלמות ובודאי א"א שיפתח שביל המקור, אלא אפי' כשהיא עומדת שלא נפתח שביל המ"ר בשלמות, עכ"ז א"א שיפתח שביל המקור, ע"ש. וע"ע בערול"נ בגמ' יושבת וכו' מש"כ לפרש דפליגי תוס' והר"ן בביאור הריעותא בעומדת, ע"ש.[[134]](#footnote-134)

האבנ"ז בסי' רל"א כתב דיש לפרש בג' אופנים הענין דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, א' דהמ"ר עוררו דם המקור לצאת מהמקור, ומ"מ כל א' יצא כדרכו, ולפ"ז קשה הלשון הדור מ"ר למקור, ב' דהמ"ר חזרו למקור, ושוב יצאו המ"ר עם הדם יחד מנקב המקור, וכן פי' הגר"ז בס"ק י', ג' דכשעוצרת עצמה מתמלא המקום ויוצאים המ"ר דרך סדק או נקב בפנים קודם שיצאו, ושוב יצאו עם הדם מנקב המ"ר, וכמש"כ המהר"ח או"ז בסי' ח' ד"ה ואודות וכו', והוסיף דלפ"ז לא יועיל אם תסתום נקב המקור או שתכניס שפופרת עם מוך למקור בשעת הטלת מ"ר, דהלא אנו אומרים שיצא הדם דרך נקב מ"ר ולא מן המקור, ע"ש.[[135]](#footnote-135)

אך בסי' רל"ב אות ח' כתב בדעת הפוסקים שכתבו דמהני הבדיקה הנ"ל ולא חששו למש"כ המהר"ח או"ז הנ"ל, וכן פסק הרמ"א בסי' קצ"א, דהיינו משום דס"ל דאם יצא הדם דרך נקב מ"ר היתה טהורה משום דאין דרך ראי' בכך, וכמו הרואה דם בשפופרת דאינה טמאה,[[136]](#footnote-136) ובהכרח דאין הענין דדם הנדה יצא מנקב המ"ר, ע"ש, וע"ע בתשו' המהר"י וייל סי' כ"ה מש"כ לחלוק על המהר"ח או"ז, וכתב דא"כ אף ביושבת יש לחוש שמא חזר דם הנדה למקור המ"ר קודם שישבה, ע"ש, וכן הכריע הנוב"י במהדו"ק תשו' מ"ח כהמהרי"ו ודלא כהמר"ח או"ז, וכתב שזה נגד החוש, ואין שום דרך שיעלו המ"ר משלפוחית שלהם למקור, ע"ש.

**מ"ש עומדת דאמרי' מ"ר הדור למקור ואייתי דם יושבת נמי נימא מ"ר הדור למקור ואייתי דם, אמר שמואל במזנקת וכו'.** מבואר דכל שהיא שותתת, אמרי' דמ"ר הדור למקור ואייתי דם, ואפי' ביושבת, ובפרש"י ד"ה במזנקת וכו' כתב דהיינו משום דאיידי דאוקמה אנפשה, איכא למימר הדור כאילו עומדת, וכ"כ בשו"ת הר"ן סי' מ"ט, וביאר דמה"ט בזונקת לא חיישינן לזה, דמכיון שזינקה ודאי לא העמידה מ"ר כל כך, שאילו כן לא היתה יכולה לזנק. אולם בתוד"ה דלמא וכו' כתבו בביאור קושיית הגמ' להלן דליחוש דלמא בתר דתמו מיא אתא דם דהיינו דאף שהיא מזנקת מ"מ דלמא בתר שהניחה מלזנק ושותתת הדור למקור ואייתי דם, ובזה הלא לא אוקמה אנפשה, ואעפ"כ כתבו התוס' דאמרי' בזה דמ"ר הדור למקור ואייתי דם.

ועי' בשו"ת החת"ס חיו"ד תשו' קמ"ח ד"ה תו וכו' שכתב לבאר דנחלקו בזה רש"י ותוס', דרש"י ס"ל דע"י כח העצירה שעצרה עצמה חזרו מ"ר לאחוריהם אל תוך המקור ושטפו עמם דם, ואין זה שייך אלא בשעה דאיכא רוב מ"ר ושותתת ע"י כח עצירה, משא"כ בסוף הקילוח דהשתיתה היא מפני מעט מים שבשלפוחית, וכדאי' בתענית דף ט' ע"ב סימן לדבר חריא דעזי, ואין כאן הכרח למ"ר למיהדר למקור, ולכן פרש"י בקושיית הגמ' דליחוש דלמא בתר דתמו מיא אתא דם דהיינו דדלמא הדם אתא אחר שכלו המ"ר, ולא פי' כהתוס' דדלמא שתתה אחר שהניחה מלזנק, וכן פי' הר"ן שם, וכ"כ השמלה בסי' קצ"א סק"א ע"ש, אך התוס' ס"ל דלעולם יש לחוש דלמא מ"ר הדור למקור ואייתי דם, ואף בלא דאוקמה אנפשה, ורק דבזונקת לא חיישינן לזה משום דכח הקילוח וריבוי המים הדוחקים לצאת חוצה ע"י כח הדוחה, לא הניחום למיהדר למקור, אבל כל שאין ריבוי מים, אפי' יהי' השתיתה בסוף הקילוח, יש לחוש דלמא הדור מ"ר למקור ואייתו דם, וע"ש שכתב דכן מבוא' בתשו' הר"ן, וצ"ע בכוונתו, ע"ש, וכעי"ז מבוא' בחזו"א סי' צ' סק"א ד"ה נדה וכו', ע"ש.[[137]](#footnote-137)

וע"ע בלבוש בסי' קצ"א שביאר באופ"א, דבמקלחת ודאי היה רחמה פתוח לרווחה והיה מקום ריוח למי הרגלים לצאת ולא חזרו לצד המקור, אבל בשותתת אמרי' שהיא שותתת משום שלא נפתח רחמה,[[138]](#footnote-138) וממילא מתוך שבית הרחם צר לא יוכלו המי רגלים לצאת בריוח וחוזרין ודוחקים לצד המקור ומביאין משם הדם, ולפ"ז ביאר הטעם דלר"י ביושבת אפילו בשותתת טהורה, דכיון שהיא יושבת ודאי נפתח רחמה ויצאו המי רגלים בריוח, ומה ששותתת אינו אלא מפני שאינה משתנת בגבורה ולא באו המי רגלים למקור והדם מן המכה יצא, ע"ש.

בחי' הר"ן כתב דר"מ דס"ל דחיישינן דלמא מ"ר הדור למקור ואייתי דם הוא לטעמי' בכל מקום דס"ל דחיישינן למיעוטא, אבל ר"י ס"ל דלא חיישינן למיעוטא, וממילא לא חיישינן לכ"ז כלל, וכ"כ בשו"ת הר"ן סי' מ"ט, ויעוי"ש מש"כ לבאר לפ"ז בסוגיי', ע"ש, ובשו"ת הגרעק"א ז"ל סוסי' ס"ב כתב להקשות ע"ז דביבמות דף ס"ז ע"ב מבוא' דר"י ג"כ ס"ל דחיישינן למיעוטא, וכן הק' בשו"ת החת"ס תשו' קמ"ח ד"ה והנה בעד וכו', ועי' בערול"נ בסוגי' מש"כ ליישב בזה.

עוד כתב הגרעק"א שם להקשות בזה, דלעיל דף י"ד ע"ב מסקינן דלר"מ טמאה נדה, ואם משום דחיישינן למיעוטא הוא א"כ הוי רק בגדר ספק, ע"ש, ועי' בחידוד הלכות כאן מש"כ בזה, ויעוי"ש עוד שכתב דאי"ז שייך לדעת התוס' בחולין דף י"ב ע"א ד"ה פסח וכו' דר"מ חייש למיעוטא מדרבנן בעלמא, ועוד כתב להקשות מ"ט דר"ש דס"ל כר"מ ועדיפא מדר"מ, דמעולם לא שמענו דר"ש חייש למיעוטא, ע"ש.

החוו"ד בסי' ק"צ סוס"ק א' כתב, דאם מצאה דם סמוך להטלת מ"ר בשיעור וסת, טמאה מדאורייתא אף בלא הרגשה, וכדאמרי' לעיל דף נ"ז ע"ב דלעולם ארגשה ואימור הרגשת מ"ר הואי, וכבר נתבאר שם פלוגתת רבוותא בביאור דברי הגמ' שם אם היינו דאף כשהרגישה י"ל דלאו הרגשה הוא או דאף בדלא ארגשה אמרי' דלעולם ארגשה, ע"ש, וכ"כ בסי' קפ"ג בחידושים סק"ב ע"ש, וע"ע שם בס"ק כ"ד שכתב דאינה טמאה מה"ת אלא דוקא כשידוע לה שיצא הדם עם מ"ר, אבל אם מצאה דם סתם תוך מ"ר אינה טמאה אלא משום כתם, דבתר דתמו מיא ליכא הרגשת מ"ר ע"ש, ועי' בשו"ת בית אפרים סי' מ"ו ולכן וכו' שכתב לתלות זאת בפלוגתת רש"י ותוס',ושם ד"ה ועל כן וכו' כתב לדעת רש"י דתליא בפלוגתת ר"מ ור"י ע"ש, אך בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה ומעתה וכו' כתב לבאר לפי דרכו דלמסקנת הסוגיא שם בעינן הרגשה משום דאל"כ אמרי' דמעלמא הוא, וממילא אף אחר הטלת מ"ר טהורה מה"ט, ע"ש, וע"ע בחזו"א סי' צ' סק"א סוד"ה ג' א' וכו' שכתב להוכיח ממה שאמרו להלן דף ס"א ע"ב דתיקנו לבנות ישראל בגדי צבעונין, ומדסתמו הדבר משמע דלעולם הוא משום כתם ואף בהרגישה המ"ר, וכתב דלמסקנא אין הרגשת מ"ר כהרגשת שמש.

בהג"מ פ"ה מהל' איסו"ב סוף אות ב' כתב דפשיטא דאם בדקה עצמה אחר הטלת מ"ר ומצאה דם טמאה, ע"ש, וכן הביא המרדכי בסי' תשל"ה ד"ה אשר שאלת וכו', וביאר בזה דאף דקיי"ל כר"י דטהורה בכל ענין, מ"מ זהו דוקא בדם הבא עם המ"ר דאין דרך דם המקור לבא עם מ"ר, אבל אם בדקה אחר הטלת המ"ר ומצאה דם ודאי אינו אלא מן המקור כיון דלא אתא ממש עם המ"ר, ולא מטהרינן אלא באופן דודאי הדם אינו מן המקור, ע"ש.

וע"ע ברמ"א בסי' קצ"א שכתב דאף כשנמצא דם במ"ר, אם בדקה לאחר מכן ונמצא הדם אף על העד ה"ה טמאה, ובסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ה ד"ה אך כל זה (הב') כתב לדקדק בזה, דהלא מכיון שנמצא דם ג"כ במ"ר הרי מוכח שיש לה מכה, וא"כ מ"ט לא תלינן במכה זו גם לדם שנמצא על העד, ויעוי"ש שכתב דצ"ל דאע"ג דבעלמא קיימא לן דתולה במכה, הכא שאני משום דאין כאן מכה מבוררת אלא משום דאין דרך דם המקור לצאת עם מי רגלים, וא"כ די לנו להקל אלא ביוצא עם מי רגלים ממש, אבל בנמצא אח"כ לא תלינן כולי האי, ועי' בתשו' הגרעק"א ז"ל מהדו"ק סוסי' ס"ב ד"ה אבל בנ"ד וכו' שכתב ע"ז דזהו דוחק, יעוי"ש.

אך הב"י שם ד"ה כתבו הגהות וכו' כתב, דלדעת הרא"ש דלעולם ס"ל לר"י דביושבת טהורה, ואפי' באופן די"ל דבתר דתמו מיא אתא דם, א"כ ה"ה כשנמצא הדם על העד טהורה, דאמרי' דמכיון דאתא דם עם המ"ר ודאי לאו דם המקור הוא, ודם הנמצא אח"כ אינו אלא תמצית הדם ההוא שיצא עם המ"ר, ומ"מ כ"ז דוקא כשנמצא דם גם במ"ר, אך כשלא נמצא דם במ"ר לא תלינן כלל, ואף דלהרא"ש טהורה כשנמצא הדם על שפת הספל, שאני התם דלא ידעינן בודאי דבתר דתמו מיא אתא דם, דאע"פ שנמצא על שפת הספל אפשר שבסוף ההשתנה עד שלא כלו המ"ר לגמרי אתא דם,[[139]](#footnote-139) משא"כ כאן דלא נראה דם עד אחר גמר ההשתנה, דליכא למיתלי במידי, ע"ש. אך בציונים להרמ"א מהש"ך שם באות ט' כתב דלא משמע מהרא"ש מידי ע"ש, ועי' בסד"ט שם סק"ז שכתב לבאר בד' הב"י, דהטעם דתלינן הדם במ"ר אף בנמצא בשפת הספל הוא מטעמא שכתבו התוספות בסוגי' ד"ה דילמא וכו' דרגלים לדבר הוא דאתו עם מי רגלים מדלא אתו אלא בסמוך להטלת מי רגלים, וממילא ה"ה במצאה אח"כ על ידי בדיקת עד תלינן שמתמצית דם דאתו עם מי רגלים הוא, ע"ש, וכ"כ הגר"ז שם בס"ק י"ב, ע"ש.

# דמיון דין עד שאי"ב לדין הרואה דם במ"ר

לעיל דף י"ד ע"ב מבואר דפלוגתת רבי ור"ח שם בדין עד שאינו בדוק תליא בפלוגתת ר"מ ור"י בסוגיי' בדין הרואה דם במ"ר, ע"ש, והדמיון בזה צ"ע טובא, דלכאו' אין דמיון זל"ז, דלר"י הרואה דם במ"ר טהורה משום דס"ל דאין דרך דם לבא במ"ר, ור"מ ס"ל דטמאה משום דאמרי' דמ"ר הדור למקור ואייתי דם, והרי כ"ז אינו שייך בעד שאינו בדוק. ונאמרו בזה כמה דרכים בדברי רבותינו.

א. בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"ד ד"ה ולפי זה י"ל וכו' כתב לבאר, דאף דפליגי רבי ור"ח בעד שאינו בדוק מ"מ לכו"ע אי"ז שכיח שיהא הדם בעד מעלמא, אך מאידך הלא חזקת דמים בהרגשה והיא לא הרגישה, ואם הדם הוא מגופה בהכרח דארגשה ולאו אדעתה וסברה דהרגשת עד הואי, וסו"ס אי"ז שכיח שתטעה האשה בזה, ולכן לר"ח אינה טמאה נדה, אך רבי ס"ל דמכיון דהא לא שכיח והא לא שכיח תלינן הדם בגופה משום דרוב דמים מן המקור, וזהו ג"כ דפליגי ר"מ ור"י בסוגיי', דלעולם אי"ז שכיח שתהא רואה דם במ"ר, ואף לר"מ דאמרי' דמ"ר הדור למקור ואייתי דם ודאי אי"ז שכיח, אך מאידך הלא חזקת דמים בהרגשה והיא לא הרגישה, ואם הדם הוא מגופה בהכרח דארגשה וסברה דהרגשת מ"ר הואי, וה"ז ממש כפלוגתת רבי ור"ח, ע"ש.

ב. החוו"ד בסי' ק"צ ס"ק כ"ד כתב לבאר דהש"ס מדמה מ"ר הבאין למקור לעד בינוני שנכנס למקור, דהלא אף המ"ר לא היו בדוקין מדם, ויעוי"ש מש"כ לבאר עפי"ז, וכעי"ז כתב החזו"א בסי' צ' סוף סק"ג ע"ש.

ג. הגר"ז בסי' קפ"ז בקו"א ס"ק ה' כתב לבאר בזה, דהנה כשרואה דם במ"ר תרתי חזקה להתירא, א' חזקת האשה, ב' חזקה עם המים בא, אך מאידך הלא רוב דמים מן המקור, ולר"י דאלימא לי' חזקת האשה אף כנגד הרוב דמים דמגופה בהכרח ס"ל דמהני חזקה אף בספק שאינו שקול, דמכיון דרוב דמים מגופה עדיף מחזקה, נמצא דכנגד חזקת האשה ל"ה ספק השקול, וממילא ה"ה בעד שאינו בדוק אף דאין מצוי בו דם מעלמא טהורה משום חזקת האשה, אך לר"מ דהרואה דם במ"ר טמאה היינו משום דס"ל דלא מהני חזקת האשה אלא בספק השקול, וממילא בעד שאינו בדוק שאינו נחשב ספק השקול, לא מהני חזקת האשה.

ד. בפרד"ר בפתיחה לסי' ק"צ עמ' קכ"ה אות ה' כתב לבאר דבין בעד שאינו בדוק ובין ברואה דם במ"ר מיירי בדארגשה, ור"י דמטהר ברואה במ"ר הוא משום דאמרי' דלעולם לא ארגשה והרגשת מ"ר הואי, וממילא ה"ה בעד שאינו בדוק אמרי' דהרגשת עד הואי, ור"מ דמטמא ברואה דם במ"ר הוא משום דארגשה, וס"ל דלא אמרי' דהרגשת מ"ר הואי, וממילא ה"ה בעד שאינו בדוק לא אמרי' דהרגשת עד הואי, וטמאה משום דארגשה, ע"ש.

ה. בשו"ת החת"ס תשו' קמ"ח ד"ה והנה בעד וכו' ביאר לפ"ד הר"ן דלר"מ הרואה דם במ"ר טמאה משום דס"ל דחיישינן למיעוטא, והלא ביבמות דף ס"ז ע"ב מבוא' דאף ר"י חיישב למיעוטא, וממילא זהו דמדמי דין עד שאינו בדוק להרואה דם במ"ר, דאף דבעד שאי"ב הוא ריעותא גדולה משא"כ ברואה דם במ"ר, מ"מ מכיון דר"י חייש למיעוטא ממילא בדין הוא דליחוש אף להמיעוט ברואה דם במ"ר, ומדלא חייש למיעוטא בהכרח דלא חייש אף להריעותא בעד שאינו בדוק, יעוי"ש.

הרמב"ם בפ"ה מהל' איסו"ב הל' י"ז פסק כר"י דהרואה דם במ"ר, בין עומדת בין יושבת, ה"ה טהורה, אולם שם בפ"ד הל' י"ט פסק כרבי דכשבדקה בעד שאי"ב ומצאה עליו דם כגריס ועוד ה"ז טמאה נדה, ויעוי"ש במ"מ שכתב דס"ל להרמב"ם דלאו הא בהא תליא, אלא דקים ךי' לרבי זירא דרבי ס"ל כר"מ ור"י כטעמי', אבל לדידן קיי"ל כר"י ברואה דם במ"ר דאיפסיקא הלכתא כוותי', אך בעד שאי"ב קיי"ל כרבי, ע"ש, וכ"כ הראב"ד בבעה"נ סי' ג' הל' ב' דאע"ג דקיי"ל כר"י ברואה דם במ"ר, מ"מ בעד שאינו בדוק קיי"ל כר"ח דקאי בשיטתי' דרבי וס"ל דטמאה משום כתם, ועי' בסד"ט סי' ק"צ סוס"ק ס"ג ד"ה ועוד נראה וכו' שהוכיח בדעת הראב"ד דקיי"ל כר"ח, וכתב דזהו דלא כהרז"ה שהבין דעת הראב"ד דפסק כרבי ע"ש, אך בהשג' הרז"ה שם תמה ע"ז, וכתב דמכיון דאדחיא לה דר"מ ואפסיקא הלכתא בהדיא כר"י ממילא ה"ה בעד שאינו בדוק, והוסיף שלא נתברר מדברי הראב"ד מה טעמו לחלק, ע"ש, וכ"כ לתמוה ע"ז בחי' הרשב"א לעיל דף י"ד ע"ב ובתוה"ב דף י"ט ע"ב דבעלי הגמרא השוו אותן והיאך נחלק אנו ביניהם, ע"ש, ועי' בחוו"ד סי' ק"צ ס"ק כ"ד מש"כ בזה. וע"ע בתשו' החת"ס סי' קמ"ח ד"ה והנה בעד וכו' שכתב דלא מדמה לה אלא רק לדעת ר"י דחייש למיעוטא, אבל לדידן דלא חיישינן למיעוטא לא דמי הרואה דם במ"ר דאי"ז אלא מיעוט דהדם מהמקור לבדקה בעד שאי"ב דהוא ריעותא גדולה, ע"ש.

# בדין תלי' בנדה ובנכרית

**השאילה חלוקה לנכרית או לנדה ה"ז תולה בה.** פרש"י, דכיון דנדה היא לא מקלקלה לה מידי, ונכרית נמי טמאה ותליא בה. מבוא' דדין התלי' בנכרית הוא משום דטמאה היא ולא מקלקלה לה, ובחי' הרמב"ן והרשב"א בדף ס' ע"א ביארו בזה, דמכיון דכתמים מדרבנן נאמר בזה דין שאני אומר המבואר לענין תרומה דרבנן דאמרי' דתרומה לתוך תרומה נפלה וחולין לתוך חולין נפלו כדאי' בפסחים דף ט' ע"ב ובש"ד, ע"ש.

אמנם בחי' הרמב"ן כתב דתליא זאת בפלוגתת רב חסדא ור"א להלן בגמ', ולר"ח אי"ז מדין תליית הקלקלה במקולקל, אלא דמפני שאינה מקפדת אינה מרגישה ויודעת, ולפיכך תולה בה, שאילו ראתה זו הרגישה,[[140]](#footnote-140) וזהו ג"כ ביאור דין התלי' ביושבת על דם טוהר, יעוי"ש, ועד"ז כתב בשו"ת הגרעק"א מהדו"ק סי' נ"ו ד"ה מה דמפקפק וכו', וע"ש שתמה במה שלא כתבו הפוסקים כן, ע"ש, וכעי"ז כתב הראב"ד בבעה"נ סי' ג' הל' כ"ב דלפי שאין הנכרית בודקת את עצמה ואינה יודעת יום שהיא רואה בו ויום שהיא פוסקת בו, הלכך תולה היא, ע"ש.

וע"ע בתוה"ב להרשב"א דף ט"ז ע"א שכתב דתולה בנכרית משום שקרוב יותר שמשם בא הדם, וכענין תליית זקנה בילדה, ע"ש, ועי' בכס"מ פ"ט מהל' איסורי ביאה הל' כ"ט שכתב בדעת הרשב"א, דתולה בנכרית משום שאינה רגילה להקפיד על דמיה וכתמיה, הילכך כל שראתה פעם אחת משגדלה אע"ג דבעידן שאלה לא חזאי איכא למיחש שמדמים הראשונים נתלכלך בשרה ובגדיה ולכלכו חלוק זה, אבל בישראלית ליכא למימר הכי שהרי בנות ישראל רגילות לנקות בשרן ובגדיהן מדמים וכתמים אע"פ שלא יהיה בדעתה לטבול, ע"ש.

ועי' בחזו"א סי' פ"ט אות ח' שהק' מ"ט הוצרך הראב"ד לפרש דין התלי' בנכרית משום שאינה בודקת עצמה ואינה יודעת יום שהיא רואה בו, דהלא אפי' בימי טהרה תולה בה משום שאינה טמאה, וכדין יושבת על דם טוהר,[[141]](#footnote-141) ויעוי"ש מש"כ להוכיח מדברי הראב"ד, דכל שאין מעיינה פתוח אינה תולה ביושבת על דם טוהר, ע"ש.

הכס"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ט כתב בפשיטות דאין לתלות בישראלית שהיא מסולקת דמים ויש זמן רב שלא ראתה אף שידוע שלא טבלה לנדתה, אך יעוי"ש שצידד בדעת המ"מ דתולה בה, ועי' להלן בהערה, ע"ש, וכ"מ בחי' הר"ן בד"ה אמר רב וכו' ע"ש. ובמל"מ שם ד"ה ואני וכו' הקשה בזה, דהלא דין התלי' בנדה הוא משום שתולין הקלקלה במקולקל, וא"כ מ"ט לא תתלה בה כ"ז שלא טבלה, וכתב ליישב דכל שעברו ימי נדתה שוב לא חשיבא מקולקלת, ע"ש, ובחוו"ד סי' ק"צ ס"ק כ"ט כתב לבאר, דכל שנסתם מעיינה אין לתלות בה אף שהיא מקולקלת, ולא נאמר דין תלי' במקולקלת אלא רק באופן שמעיינה פתוח, ולפ"ז כתב דבזה"ז בנדות דידן שהן ספק זבות, אין לתלות בהן אחר ששמרה יום כנגד יום, דכבר נסתם מעיינה, ודלא כהמל"מ שם ד"ה ומיהו אני מסתפק וכו' שכתב דתולה בה מכיון דעכ"פ טמאה היא, ע"ש, ע"ש, וכ"כ שם בחידושים ס"ק נ"ד, ע"ש. אך בלבוש שם סעי' מ"ב כתב דכל שלא טבלה ה"ה תולה בה, והו"ד בגליון הגרעק"א ז"ל שם, ובשו"ת הגרעק"א מהדו"ק סי' ס"ג ד"ה נ"ל וכו' ע"ש.

**אמר רב בנכרית הרואה, ממאי דומיא דנדה, מה נדה דקחזיא אף נכרית דקא חזיא.** בפרש"י, הרואה שגדולה היא וידעינן בה שכבר ראתה, וכ"כ בתוס' הרא"ש, וביאר דבהכרח צ"ל כן, דאין לפרש שראתה עכשיו דא"כ אפי' בישראלית תולה, וכתב עוד, דלפ"ז הא דקאמר דומיא דנדה דקחזיא, לאו דומיא דנדה ממש, אלא כמו נדה שראתה אף נכרית שכבר ראתה, וכ"כ בחי' הרשב"א, וכ"ד הראב"ד בבעה"נ סי' ג' הל' כ"ב, ע"ש.[[142]](#footnote-142)

אולם יעוי' ברמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ט שכתב וז"ל, האשה שהשאילה חלוקה לנדה, בין גוי' בין ישראלית, וחזרה ולבשה וכו', ה"ז תולה בנדה שלבשה אותו, עכ"ל, ובכס"מ שם כתב לפרש דברי הרמב"ם כפשטן, ופליג בזה על הראשונים הנ"ל, וס"ל דאף בנכרית אין תולין בה אלא כשידוע שהיתה נדה, אבל אם בזמן שלבשה החלוקה אינה רואה, אין תולה בה, והוסיף דזהו פשט מאמר רב שאמר נכרית דומיא דנדה דקחזיא, ולעולם דין התלי' בישראלית ובנכרית דין א' הוא דאין לתלות אלא בנדה, ורק דמשום שנכרית אינה טמאה נדה לא קרי לה בשם נדה, ע"ש, וע"ע בב"ח סי' ק"צ סל"ח שביאר דקמ"ל דאף בנכרית אינה תולה אלא כשהיא נדה, ע"ש. אמנם המ"מ שם כתב לפרש אף בדעת הרמב"ם דבנכרית תולה אף כשלא ראתה כעת, ומש"כ הרמב"ם דתולה בנדה גוי', היינו משום דכל נכרית שראתה פעם אחת ה"ה לעולם נדה של דבריהם, שהרי אינן יוצאות לידי טהרה, ע"ש, אך הכס"מ שם הק' ע"ז, דא"כ ה"ה תתלה בישראלית נדה שלא טבלה אף שעבר זמן רב שלא ראתה, ע"ש.[[143]](#footnote-143)

# דף ס' ע"א

**ת"ר תולה בשומרת יום כנגד יום וכו'.** בחי' הרמב"ן והרשב"א ביארו בזה דמדין תליית הקלקלה במקולקל הוא, ע"ש, אולם בפרש"י כתב דאע"ג דלא הוחזקה רואה היום מ"מ מכיון דמעיינה פתוח תולה בה, והאחרונים הקשו בזה, דמ"ט הוצרך לזה שמעיינה פתוח, ולא כתב בפשיטות דמכיון דמקולקלת היא תלינן הקלקלה במקולקל, ועוד הקשו דאי"ז שייך בשני שבילין המבואר בסמוך.

ומצינו בדברי רבותינו כמה דרכים בביאור דברי רש"י.

א. המל"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ט ד"ה עוד קשיא וכו' כתב לפרש בדעת רש"י, דלעולם הי' ראוי לטמא זאת שנמצא הכתם אצלה, דאיכא למימר כאן נמצאו כאן היו, וכמו שאמרו בגמ' מהו דתימא ההיא דאשתכח כתם גבה תתקלקל אידך לא תתקלקל, ולכן הוצרך רש"י לומר דכנגד חזקה זו י"ל להיפך דאידך הוחזקה מעיינה להיות פתוח, וממילא הוי כאילו ליכא הוכחה להאי יותר מהאי, וע"כ אחת טמאה, ושוב אמרי' דתולין הקלקלה במקולקל, וע"ש מה שנתקשה לפ"ז מ"ט כששתיהן טהורות לא אמרי' כ"נ כ"ה, ע"ש.

ב. בחידוד הלכות כאן כתב, דס"ל לרש"י דאין שייך דין תליית הקלקלה במקולקל באופן שהמקולקלת מסולקת דמים, וממילא בדין הוא דאין שייך תלי' במי שהיא בתוך י"א יום שבין נדה לנדה דהלא ה"ה בחזקת טהרה, ולכן הוצרך רש"י לומר דמעיינה פתוח וממילא אינה נחשבת כמסולקת דמים, וכ"כ בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ע' ד"ה ואני הוכחתי וכו'.

ג. בחוו"ד סי' ק"צ ס"ק כ"ט כתב דאין שייך כאן דין תליית הקלקלה במקולקל, דאי"ז שייך אלא באופן דא' לבדו לא הי' נאסר, ורק משום חבירו ה"ה נאסר דאל"כ הוי תרתי דסתרי, וכשנים שהלכו בב' שבילין דכ"א לחוד ה"ה טהור משום דהוי ס"ט ברה"ר, ורק משום דאין שייך לטהר שניהם לכן כ"א טמא, ובזה נאמר דתולין הקלקלה במקולקל, והיינו דכשא' מקולקל אינו מקלקל לשני, אבל באופן דכ"א בפנ"ע ג"כ נאסר לא יועיל להתירו מה שהי' ג"כ מקולקל, וממילא כאן דכ"א בפנ"ע כשמצאה כתם ה"ה נטמאת לא יועיל מה שתהי' מקולקלת גם בכלל הספק, ולכן הוצרך רש"י לומר דתולין בה משום שמעיינה פתוח, ע"ש.

ד. בתהלה לדוד יו"ד סי' ס"ד כתב לבאר דכוונת רש"י לפרש לדעת ר"י בר לואי דאין תולין כתם בבעלת הכתם, ולדידי' לא נאמר כלל דתולין הקלקלה במקולקל, ואין תולין אלא רק משום דהוחזק מעיינה פתוח, ע"ש.

ה. בערוך לנר נקט בפשיטות דט"ס הוא בפרש"י, וכוונתו לפרש דתולה בשומרת יום כנגד יום בשני שלה אע"ג דאין מעיינה פתוח, והיינו משום דמדים תליית הקלקלה במקולקל הוא, ולכן לא איכפ"ל דאין מעיינה פתוח, ע"ש.

**ושוין שתולה וכו' וביושבת על דם טוהר.** הראב"ד בבעה"נ סי' ג' הל' כ"ג כתב, דאף דבזה"ז החמירו אף בדעת טוהר, מ"מ עדיין חברתה תולה בה, דנהי דלגבי נפשה החמירו אבל לאצולי חברתה מספק כתמים שלא יהיו שתיהן מקולקלות אדינייהו מוקמינן להו, ע"ש, אולם הרמב"ן בהל' נדה פ"ד הל' ל"א כתב דבזה"ז אין שייך לתלות ביושבת על דם טוהר, ע"ש.[[144]](#footnote-144)

**שם.** בחזו"א סי' פ"ט אות ו' כתב לדקדק בזה, דהלא היושבת על דם טוהר ה"ה מניקה, ומבוא' דאף שמסולקת דמים היא מ"מ תולה בה,[[145]](#footnote-145) והביא דהמל"מ נסתפק אם תולה בנדה מעוברת ומניקה, וכתב דהדברים ק"ו, דאם תולין בימי טוהר כ"ש שתולין במנקת נדה שכבר ראתה, ע"ש. וכ"ן מבוא' בשו"ת הגרעק"א קמא סי' נ"ו, והוכיח כן מהא דתלינן בעכו"ם משום דלעולם היא באיסור נדה, ולא חילקו אם היא מעוברת, וע"ע בסד"ט סי' ק"צ סק"ע שכתב דתולה בנדה אף שהיא מסולקת, דסו"ס הלא ראתה,[[146]](#footnote-146) ע"ש.

ביסוד פלוגתת רשב"ג ורבי אם תולה בשומרת כנגד יום בשני שלה ובסופרת שבעה שלא טבלה, מצינו ג' דרכים בדברי רבותינו הראשונים, וכדלהלן.

א. בפרש"י בד"ה בשני וכו' ובד"ה ובסופרת וכו' ובד"ה רבי אומר וכו' מבואר שנחלקו אם תולה בטמאה באופן דמקלקלה לה, דלרשב"ג אע"ג דמקלקלה לה מ"מ מכיון דטמאה היא תולה בה, אך רבי ס"ל דהואיל ומקלקלה לה מאי חזית דמקלקלת להאי טפי מהך, אכן בהמשך דברי רש"י ביאור דברי רב אדא בד"ה אלא משום וכו' מבואר דלרב אדא לעולם אף רבי ס"ל דתולה בטמאה אף באופן דמקלקלה לה, ומ"מ אינה תולה בשומרת יום כנגד יום בשני שלה משום דמכיון שראוי' לטבול כל שעה שתרצה לא דיינינן לה כטמאה, וכ"כ בחי' הרשב"א בד"ה אחד טמא וכו', ובתוה"ב דף כ' ע"ב, וביאר דרשב"ג ס"ל דסו"ס מכיון דמחוסרת טבילה ממילא ה"ה טמאה, ע"ש, וכן מבוא' בפי' המהר"ם שהובא בתוס' הרא"ש בדעת ר"א, אכן לא נתפרש בדבריו אם ר"ח נחלק ע"ז, ע"ש.

ב. בתוד"ה טמא וכו' מבואר שלא נחלקו ר"ח ור"א בביאור פלוגתייהו דרשב"ג ורבי, ולכו"ע לרבי אינה תולה בטמאה באופן דמקלקלה לה, ונח' ר"ח ור"א באופן דספרה קצת אם נחשב דמקלקלה לה.

ג. בחי' הרמב"ן ז"ל בד"ה הא דתניא וכו' ובד"ה לפיכך וכו' כתב דנחלקו ר"ח ור"א בביאור דעת רבי, דלר"א דין התלי' הוא מדינא דתולין הקלקלה במקולקל באופן דלא מקלקלה לה, ודומיא דאמרי' בדרבנן שאני אומר חולין לתוך חולין נפלו ותרומה לתוך תרומה נפלה, אך ר"ח ס"ל דרבי ל"ל דין תלי' במקולקל כלל ואפי' באופן דלא מקלקלה לה, ודין התלי' בשומרת יום כנגד יום בראשון שלה הוא משום שהוחזקה להיות רואה, וכ"כ בחי' הר"ן, ע"ש, וכ"כ המל"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ט ד"ה והנראה אצלי וכו' בדעת הרמב"ם.

**אמר רב חסדא טמא וטהור שהלכו בשני שבילין א' טמא וא' טהור, באנו למחלוקת רבי ורשב"ג, מתקיף לה ר"א וכו'.** ונחלקו הראשונים בביאור פלוגתייהו דר"ח ור"א, וכדלהלן.

א. בתוד"ה טמא וכו' כתבו דלכו"ע במת שספר והזה אלא שלא טבל ה"ז ממש כפלוגתת רשב"ג ורבי אם תלינן בסופרת ז' שלא טבלה, ובמת שלא ספר כלל לכו"ע אף לרבי תלינן בי' וכמבוא' דלכו"ע תולה בשומרת יום כנגד יום בראשון שלה, ולא נחלקו אלא בטמא שספר קצת, דלר"ח אין הטהור תולה בו לדעת רבי משום דסו"ס הלא מקלקל לו שסותר הימים שספר, ולר"א אף לרבי תולה בו משום דמכיון דלא סתר הכל לא קרי הפסד, וכן מבוא' במהר"ם בביאור דברי התוס', ועי' במל"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ט ד"ה והנה הרב המנהיר וכו' משה"ק בזה. וכ"כ הרשב"א דמיירי בטמא שספר קצת, אך בביאור דעת ר"א כתב דלפרש דס"ל דלעולם רבי ס"ל כרשב"ג דתולה אף באופן דמקלקלה לה, והענין דאינה תולה בשומרת יום כנגד יום בשני שלה הוא משום דמכיון דבידה לטבול כטהורה גמורה היא, ואין זה שייך כל זמן שלא ספר ז', ולכן אף לרבי תולה בטמא שספק קצת, ולפ"ז פי' מה שאמר ר"א מאי נפקא לי' מינה, דר"ל מאי נפק"ל השתא, דהלא השתא בלא"ה ג"כ לא הוה מצי לטהורי נפשי', ע"ש, ועי' במל"מ הנ"ל שכתב לבאר בדעת התוס' ג"כ כמש"כ הרשב"א, ושם בד"ה אך קשה וכו' כ"כ אף בדעת רש"י. ועי' בתוהרא"ש שהק' לפי' זה, דא"כ אמאי נקט בברייתא לעיל דשוין שתולה בשומרת יום כנגד יום בראשון, ליתני דתולה בזבה בחמישי ושישי שלה, דהוי רבותא טפי,[[147]](#footnote-147) ועוד דלכאו' משמע דאיירי דומיא דפלוגתייהו דלעיל, ע"ש.

ב. בחי' הרמב"ן כתב דנחלקו ר"ח ור"א אף בטמא שהלך בראשון שלו, דר"ח ס"ל דלרבי לא תלינן הקלקלה במקולקל כלל, ורק בשומרת יום כנגד יום תולה בראשון שלה משום שהוחזקה להיות רואה, וממילא בטמא וטהור שהלכו בשני שבילין דאי"ז שייך, לא נאמר בזה דין תלי' כלל, אך ר"א ס"ל דאף לרבי תלינן הקלקלה במקולקל באופן דלא מקלקל לי', וממילא ה"ה תולה בטמא, וכ"כ בחי' הר"ן,[[148]](#footnote-148) וכ"כ המל"מ שם בדעת הרמב"ם.

ג. בתוס' הרא"ש הביא פי' המהר"ם דמיירי בטמא שספר ז' קודם שטבל והזה, ולר"ח ה"ז כסופרת שבעה שלא טבלה שנחלקו בזה רשב"ג ורבי, אך ר"א ס"ל דטעמי' דרבי דאינה תולה בסופרת שבעה שלא טבלה הוא משום שטהרתה תלוי' בידה אימתי שתרצה לטבול ולטהר, אבל הכא אין טהרתו תלוי' בידו, שצריך אדם טהור להזות עליו, ומי יימר דמזדקיק לי', וממילא עדיין נידון הוא כטמא גמור, ע"ש, וכעי"ז כתב הערול"נ בתוד"ה טמא וכו' בדעת רש"י, ושם ביאר, דאי"ז בידו ליטהר משום דאף אחר שיטבול טמא עד הערב,[[149]](#footnote-149) ע"ש.

**תוד"ה באנו וכו' בסוה"ד וא"ת מ"ש משני קופות דאמרי' חולין לתוך חולין נפלו, וי"ל דהתם אינו מפסיד לחברתה בתלייתו כלום, וה"נ אפי' רבי מודה שתולה בנדה גמורה שלא טבלה כלל.**[[150]](#footnote-150) הנה זהו לטעמייהו דר"ח לא מיירי בטמא ביום הראשון, אכן להרמב"ן דר"ח מיירי אף ביום הראשון, ומשום דס"ל דלרבי לא תלינן הקלקלה במקולקל כלל, ושאני שומרת יום כנגד יום שהיא בחזקת רואה ואי"ז שייך בטמא, א"כ הדרק"ל, ועי' בזה במל"מ שם ד"ה וא"ת אליבא וכו' וד"ה אך קשה.

# בדין תליית כתם בכתם

**בעא מיני' ריו"ח מריב"ל, מהו לתלות כתם בכתם וכו', א"ל אין תולין מה טעם לפי שאין תולין.** בחי' הרמב"ן ז"ל ד"ה הילכך וכו' כתב לבאר בזה, דריב"ל ס"ל כרב חסדא דל"ל כלל דין תלי' במקולקל, ולא נאמר דין תלי' בנדה אלא משום שהוחזקה להיות רואה, וכמו שביאר שם בדעתו וכמובא לעיל, ולכן אין תולין בבעלת הכתם אע"ג דבפועל היא מקולקלת, ע"ש, וכ"כ בחי' הר"ן, והוסיף עוד, דלפ"ז לדעת ריב"ל אף לרשב"ג ל"ל דתולין הקלקלה במקולקל, וטעמי' דרשב"ג ליתי' אלא משום שדמי' מצויין,[[151]](#footnote-151) ויעוי"ש שכתב לתמוה לפ"ז היאך נקטינן כריב"ל דאין תולין בבעלת הכתם, דהא רב חסדא ורב אדא בר אהבה ורבי יוסי בר חנינא משמע דכולהו ס"ל דטעמי' דרשב"ג משום דתולין הקלקלה במקולקל, דהלא מדמו לה לטמא וטהור שהלכו בב' שבילין, ואי"ז שייך אם טעמי' דרשב"ג משום דדמי' מצויין, והלא קיי"ל כרשב"ג כמו שביאר שם, ע"ש.

האומנם דהרמב"ן והר"ן בזה לטעמייהו שביארו בדעת ר"ח דל"ל דין תלי' במקולקל, אולם כבר נתבאר לעיל דרש"י והתוס' והרשב"א נחלקו ע"ז, וס"ל דלעולם לכו"ע תולין הקלקלה במקולקל וכמבואר לעיל, ולפ"ז צ"ע בביאור דעת ריב"ל דאין תולין בבעלת הכתם, דסו"ס הלא מקולקלת היא, ועוד הקשו האחרונים מ"ש מטהור ותלוי שהלכו בשני שבילין א' טמא וא' טהור דתולה הטמא בתלוי, ומ"ש בעלת הכתם דאין תולין בה. ועי' במאירי שכתב לבאר, דמכיון שאף בעלת הכתם אינה יודעת בבירור שמגופה יצא, הרי שתיהן מקולקלות מצד כתם זה, ע"ש, וכעי"ז כתב הרשב"א בתוה"ב דף כ' ע"ב, ע"ש, וצ"ב.

ובתוה"ש בסי' ק"צ ס"ק מ"ג בסוף דבריו כתב דלא מקרי מקולקלת לתלות בה באופן שאינה טמאה מדאורייתא אלא רק מדרבנן, והוא טומאת ספק, ומה"ט אין תולין כתם בכתם,[[152]](#footnote-152) ע"ש, אולם בסד"ט שם ס"ק ע"ז ד"ה בהגהות פרישה וכו' נחלק ע"ז, וכתב דדוקא בבעלת הכתם אין תולין משום דלא ידעינן אם מגופה הוא או לא, אבל לעולם אפי' כשאינה טמאה אלא מדרבנן מ"מ מקולקלת היא וחברתה תולה בה, ע"ש, וע"ע בחו"ד שם ס"ק ל"ב שכתב בפשיטות דתלינן אף במקולקל מאיסור דרבנן, והא דאין תולין בבעלת הכתם ביאר לפי דרכו שם דאין תולה בחברתה אלא רק באופן שמעיינה פתוח, ונתבאר לעיל, וממילא בבעלת הכתם דאין ידוע אם מעיינה פתוח לא יצא החלוק מחזקת בדוק, ולכן אין לתלות בה, ע"ש, וכ"כ בסי' קי"א ס"ק ג', ע"ש.

ובחזו"א סי' פ"ט אות ו' ד"ה שם וכו' כתב דמכיון דכתם מן הדין טהור, ממילא בתליית הכתם בבעלת הכתם הרי באנו לטמא הטהורה, דהרי אנו באים לומר שהיא ראתה, והיא בעיקר הדין שהיא טהורה ושלא ראתה, ולא אמרי' דין כתם להקל לחברתה, ע"ש.

וע"ע בפרד"ר במקש"ז ס"ק ל"ד ובשושנת העמקים לבעל הפמ"ג כלל י"ג ד"ה ועתה הק' וכו' מש"כ עוד בזה.

בחוו"ד סי' ק"צ סוף סקל"ז כתב להקשות מאי מספק"ל אם תולה בבעלת הכתם, דהלא מבואר לעיל דף נ"ב ע"ב דלר"מ הרואה כתם חוששת משום זוב, והיינו דחוששת שמא ראתה בג' ימים, ואם תלינן בבעלת הכתם א"כ כ"ה דחברתה תולה בה אף היא תתלה בעצמה, ויש לה לתלות שראתה הכל ביום הראשון, ואמנם בתוספתא פ"ג הל' א' מבואר דלרחב"א לעולם אינה חוששת משום כתם, משום דכ"ה דתולה כתמה באחרות דין הוא שתתלה כתמה בעצמה, ע"ש, ויעוי"ש מש"כ ליישב, דמכיון שנולד הספק אח"כ הוי כמו להבא דודאי אינה תולה, ע"ש. ועי' בחי' בית מאיר שם שכתב דמכיון דמחוייבת לשמור יום כנגד יום ומעיינה פתוח, אין לתלות מספק, ע"ש.[[153]](#footnote-153)

# דף ס' ע"ב

**אמר רבינא לא קשיא ה"ק השאילה חלוקה לנכרית בעלת הכתם ה"ז תולה בה.** בחי' הרשב"א הביא מפרש"י דלנכרית קרי לה בעלת הכתם, וכתב להקשות ע"ז דהלא תולה אף בנכרית סתם, ואי"צ שתהא רואה או שתהא בעלת כתם, ויעוי"ש עוד מש"כ להקשות ע"ז, ולכן כתב לפרש כמבואר בפרש"י לפנינו, ע"ש, וע"ע בהגהות הרש"ש ז"ל שכתב לפרש ע"ד מש"כ הרשב"א בתחילת דבריו, דאשמועינן בהא דאמרי' לעיל דאין לתלות אלא בנכרית הרואה, דאי"צ רואה גמורה, אלא בעלת כתם סגי ותולה בה, ע"ש.

**תוד"ה כאן למפרע כאן להבא וכו' ומפרש הר"י למפרע וכו' ואח"כ לבשה חלוק ונמצא בו כתם אע"ג שזאת ודאי טמאה וכו'.** עי' באור שמח פ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ט שכתב לבאר בזה, דמכיון דכתם אינו אלא ספק, ממילא לא חיישינן בו שמא יצא קודם לבישת החלוק וכתלי בית הרחם העמידוהו, ואין לדון בו אלא רק מזמן לבישת החלוק, דבכתם אין יתד וגדר שמגדיר הזמן, ע"ש.

וע"ע מש"כ בזה הגרעק"א ז"ל בגליון השו"ע בסי' ק"צ סעי' מ"ג. אכן במש"כ שם דאין לדון לטהר אלא רק דמצאה הכתם בשיעור אותיום דומיא דבדקה ומצאה טמאה, עי' באו"ש שם שנקט דדהברייתא כאן כדעת ר"א להלן דתלינן בבדקה ומצאה טמאה כל מעל"ע, לפמש"כ הרא"ש בדעת ר"א, ע"ש.[[154]](#footnote-154)

**מתני' שלש נשים שהיו ישנות במטה אחת ונמצא דם תחת אחת מהן כולן טמאות, בדקה אחת מהן ונמצאת טמאה היא טמאה ושתיהן טהורות.** הראב"ד בבעה"נ סי' ב' הל' ט' כתב דאין שייך לתלות באותה שנמצאת טמאה אלא רק כשישנו במטה אחת, אבל בשלש שלבשו חלוק א' אין שייך לתלות באופן שבדקה אחת ומצאה טמאה אלא רק באחרונה שלבשה החלוק ומצאה טמאה בזמן שלבשה החלוק או בתוך שיעור וסת לפשיטת החלוק, אבל אין שייך לתלות בראשונה והשני' או בשלישית לאחר כדי שיעור וסת מפשיטת החלוק, ולא מהני בתוך שיעור וסת למציאת הכתם בפועל, ע"ש, והובאו דבריו בחי' הרשב"א כאן. אך יעוי' במ"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' ל"ב שנקט דהרמב"ם נחלק ע"ז, ועי' באו"ש שם מש"כ בזה. וע"ע בחזו"א סי' צ' אות ד' ד"ה ס' ב' והוא וכו'.

בפלוגתת בר פדא ור"א עי' בתוהרא"ש וברא"ש בסי' ג', ועי' בחוו"ד סי' ק"צ ס"ק ל"ו, וע"ע בסד"ט סי' צ"א ד"ה ודע. ועי' בחזו"א סי' צ' אות ד' ד"ה ס' ב' ור"א וכו'.

# דף ס"א ע"א

**מתני' שלש נשים שהיו ישנות במטה אחת ונמצא דם תחת האמצעית כולן טמאות וכו', בדקה אחת מהן ונמצאת טהורה, היא טהורה ושתים טמאות.** יעוי' בראב"ד בבעה"נ סי' ב' הל' ט' ובהשג' הרז"ה שם שנחלקו אם גם במצאה טהורה בעינן שתבדוק בתוך שיעור וסת, ועי' במאירי בד"ה שלש מש"כ בזה. וברשב"א בתוה"ב דף כ' ע"א מבוא' דאף דבבדקה ומצאה טמאה כתב הראב"ד דלא מהני אלא בשיעור וסת ללבישת החלוק ולא מהני שיעור וסת לזמן מציאת הכתם בפועל, מ"מ בבדקה ומצאה טהורה מהני אף בשיעור וסת למציאת הכתם,[[155]](#footnote-155) אך הרא"ה בבדה"ב דף י"ט ע"ב כתב דלפמש"כ הראב"ד דבעינן שיעור וסת ללבישת החלוק, ה"ה בבדקה ומצאה טהורה בעינן שיעור וסת ללבישה, ועי' בפרד"ר סי' ק"צ מקש"ז ס"ק ל"ח מה שהאריך בזה. ועי' בשמלה ס"ק נ"ט ד"ה והנה אף אם וכו' שהקשה היאך שייך בדקה ומצאה טהורה בתוך שיעור וסת, דהלא להחזיקה בטהרה בעינן בדיקה, ולא מהני קינוח, ועי' בגליון הגרעק"א בשו"ע אות כ"ב מש"כ בזה.

# דף ס"א ע"ב

**ת"ר בגד צבוע מטמא משום כתם, רבי נתן בר יוסף אומר אינו מטמא משום כתם וכו'.** בפרש"י ד"ה להקל וכו' מבוא' דענין טהרת בגדי צבעונים הוא משום דאין ניכר בהן מראה הדם,[[156]](#footnote-156) וכעי"ז כתב המאירי, ועי' מה שדן בזה במעיל צדקה סי' ס"ב. וע"ע בדבריו בסי' כ' ד"ה והיותר וכו' שמבואר דלא גזרו כלל בבגדי צבעונין, ואפי' הוא ודאי מגופה. וע"ע בחוט שני עמ' קס"ה שכתב דלפ"ז בצבע בהיר שהדם אינו מושפע מהבגד אינו בכלל צבעוני אלא בכלל לבן.[[157]](#footnote-157)

בשמלה ס"ק י"ז ד"ה לכאו' וכו' כתב לדון לפי המבואר בד' רש"י דאין מראה הכתם ניכר בבגד צבוע, דא"כ מ"ט דת"ק דס"ל דאף בגד צבוע מקבל כתמים, דאין נראה שנחלקו אם בפועל ניכר מראה הדם בבגד צבוע, ויעוי"ש מש"כ לבאר דס"ל דיש לדון במראה הדם הנמצא, ואף דבפועל ה"ה מושפע מצבע הבגד, ע"ש. אמנם בהל' הרמב"ן פ"ד הל' ו' כתב דבגד צבוע מטמא משום דניכר בו מראה הדם,[[158]](#footnote-158) ע"ש,[[159]](#footnote-159) ובראשונים מבוא' דס"ל דקיי"ל כת"ק.

בשו"ת שואל ומשיב תליתאה ח"א סי' שס"ב הק' בסוגיא לעיל דף נ"ז ע"ב בבדקה קרקע עולם דלא אשכחן לטהר בזה אלא משום דבר שאינו מקבל טומאה, ומ"ט אין לטהר משום דין בגדי צבעונין, דלכאו' אין הקרקע בצבע לבן, ועוד הק' מהמבואר לעיל דף ס' ע"ב שטימאו כתם שנמצא על עלה של זית, ומ"ט לא טיהרו בזה משום דין בגדי צבעונין,[[160]](#footnote-160) ע"ש.

בחכמ"א כלל קי"ג סעי' י' כתב דאף לרבי נתן בר יוסף דס"ל דאין בגדי צבעונין מטמאין בכתמים, מ"מ עור הצבוע בידי שמים מטמא בכתמים אף שהוא צבוע, אך בבגדים אין חילוק בזה וכל שהוא צבוע אינו מקבל כתמים ואף כשהוא צבוע בידי שמים, וכדין טומאת נגעים וכמבואר במס' נגעים פי"א מ"ג, ע"ש, אך בשמלה סי' ק"צ ס"ק ט"ז נחלק ע"ז וכתב דכל שהוא צבוע אינו מקבל טומאת כתמים ואף עור הצבוע בידי שמים, וביאר בזה דאין ענין טהרת בגדי צבעונין משום דאין מיטמאין בנגעים אלא משום דאין מראה הדם ניכר בו, וא"כ אין חילוק בזה אם הוא צבוע בידי אדם או בידי שמים, דסו"ס אין מראה הדם ניכר בו, ע"ש, וע"ע בשואל ומשיב שם.

עי' בפת"ש ס"ק כ"ב מה שהביא מהעמודי כסף דאין לטהר בבגדי צבעונין בג"י ראשונים, אך בשו"ת חמד"ש יו"ד סי' כ' אות י"ז הביא מהמעיל צדקה לא כן.[[161]](#footnote-161)

בשו"ת החת"ס יו"ד סי' קס"א כתב להוכיח שלא הקילו אלא בבגד חיצוני ולא בבגד הסמוך לבשר,[[162]](#footnote-162) ועי' בחזו"א סי' פ"ט אות ד' מש"כ לחלוק ע"ז, וכן הוכיח בבדה"ש סי' ק"צ ציונים אות קצ"ח מתשו' הגרעק"א תנינא סוסי' ל"ד שכתב תקנה לאשה שתלבש בגדי צבעונין כל הז"נ, ומבואר להדיא דמהני אף בבגד הסמוך לבשר, ע"ש.

בהל' רמב"ן פ"ד הל' ו' פסק דכתם בבגד צבעוני טמא, אך יעוי' בהג"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' ו' מה שביאר בדעת הרמב"ן, ולדבריו אף הרמב"ן פסק כרנב"י, אולם בש"ר מבוא' דהרמב"ן פסק כת"ק, וכ"כ בחי' הריטב"א כאן בתו"ד, אך הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' ז' פסק דאין טומאת כתמים בבגדי צבעונין, וכן הכריע הרא"ש בסי' א', וכן נפסק בשו"ע סי' ק"צ סעי' י'. וע"ע בתוה"ב הקצר סוף שער ד' שכתב דהמחמיר בדברים אלו תע"ב, וכ"כ בדגול מרבבה ק"צ י' דקשה להקל בזה נגד ג' חמורי עולם ע"ש, אכן ההוראה הפשוטה בכל ישראל להקל בזה בלי פקפוק.

# שיעורים

# בביאור דברי הראשונים ביסוד דין הרגשה

א. נדה דף נ"ז ע"ב אמר שמואל בדקה קרקע עולם וישבה עלי' ומצאה דם עלי' טהורה, שנאמר בבשרה עד שתרגיש בבשרה וכו', ואכתי מיבעי"ל בבשרה ולא בשפיר ולא בחתיכה, תרתי ש"מ. מבוא' בדברי שמואל דאין האשה טמאה אלא רק כשראתה הדם בהרגשה, ויעוי' בחי' הרמב"ן ז"ל לעיל דף נ"ב ע"ב שכתב דכל שראתה שלא בהרגשה, אפי' בידוע דמגופה חזאי ג"כ אינה טמאה מה"ת, דדין הוא דאינה טמאה מה"ת אלא רק כשראתה בהרגשה, ע"ש, וכ"כ בחי' הריטב"א שם ובחי' הרשב"א שם ולהלן דף נ"ח ע"א ד"ה אלא וכו' ע"ש, וכ"כ בחי' הר"ן לעיל שם, [וכן מבוא' בדבריו בסוגיי' ד"ה גמ' תרתי וכו' ובתוס' חכמי אנגלי' שם שכתבו דהרואה בשפיר ובחתיכה אינה מטמאה משום דאין בזה הרגשת דם אלא הרגשת חתיכה, ומבוא' דאע"ג דודאי הי' הדם מגופה, מ"מ מכיון דלא הי' בהרגשה אינה טמאה, ועד"ז מוכח ג"כ בחי' הרשב"א שם שלא נחלק בגוף הדברים, ע"ש]. אך בתוס' רי"ד כאן כתב בביאור דברי שמואל דאינה טמאה בלא הרגשה, דהיינו משום דדוקא אם הרגישה וידעה שיצא הדם מבשרה אז היא טמאה, אבל אם לא הרגישה שיצא מבשרה כגון זה שנמצא הדם בקרקע, טהורה היא, דאימר לא בדקה יפה ובקרקע הוה האי דם מעיקרא, ע"ש, וכ"כ בפסקי הרי"ד להלן דף נ"ח ע"א דענין הקולא דכתמים הוא דלא הזקיקה הכתוב לספק לחוש שמא ראת אלא היכא דחזיא דם ודאי, ע"ש, ומבואר דס"ל דלעולם שייך שתהא האשה נטמאת אף בלא הרגשה, אלא דכשלא הרגישה אמרי' דאין הדם מגופה, ולכן אינה טמאה. ועי' בתשו' המהר"ם מלובלין סי' ב' שהביא שנסתפק בזה השל"ה, והמהר"ם גופי' כתב להוכיח דאף כשהדם בודאי מגופה ג"כ אינו מטמא כשלא ראתה בהרגשה, והאריך בזה בסד"ט סי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה וטרם אכלה וכו', יעו"ש בד'.

אולם לכאורה יש לעי' בדעת הרשב"א בזה, דהלא הובא מדברי הרשב"א בדף נ"ב ע"ב שכתב להדיא דאף באופן דהדם בודאי מגופה אינה טמאה מה"ת בלא הרגשה, וכ"ה לשון הרשב"א בתוה"ב בית ז' שער ד' שכתב דדבר תורה אין האשה מטמאה משום נדה עד שתרגיש בבשרה בשעת יציאת דם שנאמר דם יהיה זובה בבשרה עד שתרגיש בבשרה, עכ"ל, אולם יעוי' שם בשער ג' בתחילתו שכתב הרשב"א גופי' וז"ל, דבר תורה כל אשה בין יש לה וסת קבוע בין אין לה וסת קבוע אינה אסורה לבעלה עד שתראה או עד שתרגיש שיצא הדם לבית החיצון, עכ"ל, הרי להדיא דהאשה טמאה מה"ת אף בלא הרגשה, ולכאורה דברי הרשב"א סתרי אהדדי. [וכמו"כ יל"ע בדברי המאירי, דבדף ס"ג ע"א כתב כלשון הרשב"א בשער ג' דאין האשה אסורה לבעלה עד שתראה או שתרגיש, ומאידך בסוגי' משמעות דבריו דבעינן הרגשה דוקא]. וצ"ע.

עוד יש להקשות כעי"ז בדעת הרמב"ם, דיעוי"ש בפ"ט מהל' איסו"ב הל' ב' שכתב וז"ל, אין האשה מתטמאה מן התורה בנדה או בזיבה עד שתרגיש ותראה דם ויצא בבשרה כמו שביארנו, ותהיה טמאה מעת שתראה ולהבא בלבד, ואם לא הרגישה ובדקה ומצאה הדם לפנים בפרוזדור ה"ז בחזקת שבא בהרגשה כמו שביארנו, עכ"ל, ומשמעות דבריו דלעולם אין האשה טמאה אלא רק בהרגשה, ואף כשהדם הוא בודאי מגופה אינה טמאה אלא רק משום דחזקת הדמים שבאו בהרגשה, וכ"כ לדקדק בדבריו בשו"ת המהר"ם מלובלין שם, ומאידך בפיה"מ בהקדמה לסדר טהרות סוסי' י"ז כתב בדין כתמים דטומאתן רק מדרבנן, דענין דם כתמים הוא כל אשר לא יתאמת שהוא דם הנדה, יעוי"ש, והמבואר בזה דיסוד דין כתמים הוא משום דאין ידוע שהדם הוא מגופה, וצ"ע.

ב. והנה בביאור דעת הראשונים דגזיה"כ הוא דאין האשה מטמאת אלא בהרגשה יעוי' בפרדס רימונים בסוף פתחי נדה שכתב דיסוד הדין הוא שתראה כדרך שהנשים רואות, וכל שלא הי' כן אין זו דרך ראייתה וטהורה מה"ת, ע"ש, וכ"כ הבית מאיר בתשו' צלעות הבית סי' י"ג, אך לכאו' פליגי בזה הראשונים, דהנה בביאור דברי הגמ' דמדכתיב בבשרה ילפי' תרתי, א' דאין האשה מטמאת אלא בהרגשה ב' דאינה מטמאת אלא בבשרה ולא בשפיר ולא בחתיכה, יעוי' בחי' הר"ן שכתב לבאר בזה, דלעולם ילפי' דאין האשה טמאה אלא רק כשראתה בהרגשה, וממילא הוא דאינה טמאה כשראתה בשפיר וחתיכה, דהלא בכה"ג לא הרגישה הרגשת דם אלא הרגשת שפיר וחתיכה, וממילא אינה טמאה משום דאינה מטמאה אלא בהרגשה, ע"ש, אולם בחי' הרשב"א נחלק ע"ז, וכתב דאם הי' דרך האשה לראות בשפיר וחתיכה הרי שהיתה נטמאת אף בלא הרגשה, ע"ש, ובדברי הרשב"א מבוא' להדיא כנ"ל דדין ההרגשה הוא משום דבעינן שתהא הראי' בדרך ראייתה, דמשום כך אם ראי' בחתיכה הי' דרך ראייתה לא הי' איכפ"ל דלעולם בכה"ג אינה מרגשת, אולם בדברי הר"ן שכתב דאינה טמאה משום דלא הרגישה דם אלא חתיכה, לכאו' מוכח דס"ל דגזיה"כ בעלמא הוא דבעינן הרגשת דם, דאם אי"ז אלא דבעינן שתראה כדרך ראייתה, א"כ מאי איכפ"ל אם הוא הרגשת דם או הרגשת חתיכה, דלעולם לא איכפ"ל בהרגשה גופא אלא רק לשיהי' בדרך ראייתה, ואילו יהי' זה דרך ראייתה לראות בחתיכה תהא טמאה אף דבכה"ג לעולם הוי הרגשת חתיכה ולא הרגשת דם, וכמו שהק' הרשב"א, והול"ל דאין דרכה לראות בשפופרת. אמנם לכאורה יש להקשות בדעת הר"ן בזה, דהלא מבואר להדיא לעיל דף כ"א ע"ב דאם דרכה של אשה לראות בחתיכה ה"ה טמאה, וצ"ע דסו"ס הלא לא הרגישה דם אלא חתיכה, ומאי איכפ"ל אם דרכה של אשה לראות בחתיכה, וכן הקשה בחידוד הלכות כאן, ע"ש.

והנראה בזה, דהנה לכאורה צ"ב בדעת הרשב"א דהענין דבעינן הרגשה הוא משום דאין האשה טמאה אלא בדרך ראייתה, דהלא זה פשוט דאף דדין הוא שאין האשה טמאה אלא בדרך ראייתה מ"מ אי"צ אלא שתהא הראי' גופא בדרך ראייתה, אבל כל שאינו שייך להראי' גופא לא שייך עי"ז שתהא נחשבת הראי' שלא כדרך ראי', דסו"ס הראי' בעצמותה הי' בדרך ראייתה, והלא לכאו' הרגשה לאו מכלל הראי' בעצמותה היא, דאין חילוק לענין מציאות הראי' גופא בין ראי' בהרגשה לראי' בלא הרגשה, ואין החילוק בזה אלא באשה, אבל אין הראי' נעשית באופן אחר ע"י הרגשת האשה, ואם כן היאך שייך לומר דאין האשה טמאה בלא הרגשה משום דאין זה כדרך ראייתה, דסו"ס הראי' גופא הי' בדרך ראייתה, ומאי איכפ"ל בעניני האשה בזה.

[ואמנם נראה דכן מבואר בדעת התורי"ד ודעימי' דס"ל דבאופן שהדם הוא בודאי מגופה הרי היא טמאה אף בלא הרגשה, ולא נאמר דבעינן הרגשה אלא רק משום דבזה יהי' ידוע לה שהדם בודאי מגופה, ולכאורה יש להקשות בזה, דמ"ט היא טמאה בלא הרגשה והלא סו"ס כשלא הרגישה הרי שראתה שלא כדרך ראייתה, [וכמבוא' לעיל דף ג' ע"א], ולעיל דף כ"א ע"ב מבוא' דאין האשה טמאה אלא רק כשראתה כדרך ראייתה, [ובפשטות כוונת הגמ' דאינה טמאה אלא כשראתה בדרך ראייתה, ואף למש"כ רש"י שם דבחתיכה ה"ה טמאה משום דמין במינו הוא עי' בחזו"א סי' ק"ט ס"ק ג' מש"כ בזה דר"ל דממילא הוי דרכו, וכבר נחלקו האחרונים בזה], וא"כ בדין הוא דכשתראה שלא בהרגשה לא תהא טמאה משום דלאו כדרך ראייתה הוא. ונראה מוכרח דס"ל כמושנ"ת, דאף שדרך ראייתה הוא בהרגשה והרי היא ראתה שלא בהרגשה, מ"מ סו"ס הראי' גופא הוא כדרך ראייתה, ולא איכפ"ל בהאשה אם היא באופן שדרכה להיות כשהיא רואה, ולכן אף שלא הרגישה ובפועל האשה לא היתה כדרכה להיות כשהיא רואה, מ"מ היא טמאה מה"ת משום דמעשה הראי' הי' כדרך מעשה ראי'].

ואשר נראה מבואר בזה, דיסוד טומאת נדה לאו משום מעשה הראי' הוא, ואין הדם בעצמותו מטמא להאשה, אלא דכשהאשה רואה הרי היא טמאה משום שהיא אשה שראתה דם, וענין הראי' בפועל הוא רק דממילא האשה היא אשה שראתה דם ומעתה טומאתה הוא מחמת עצמה, ואין מעשה הראי' שנעשה בגוף האשה מטמאה, אלא דמכיון שראתה דם הרי דמשום זאת גופא שהיא אשה שראתה דם ה"ה נדה וטמאה. ומעתה מכיון דגזיה"כ הוא דאין האשה טמאה אלא בדרך ראייתה, וענין הטומאה הוא מה שהאשה היא אשה שראתה דם, ממילא בעינן שתהא האשה גופא באופן שדרכה להיות כשהיא רואה, ורק בזה נחשב שראתה בדרך ראיתה, אך כשראתה בלא הרגשה הרי דהאשה אינה באופן שדרכה להיות כשהיא רואה, וממילא נחשב זאת דלא ראתה כדרך ראיתה, ולכן אינה טמאה.

ולפ"ז נראה ליישב מש"כ הר"ן דהרואה דם בחתיכה אינה טמאה משום שלא הי' ראי' בהרגשה ולא כתב דטהורה משום דאין דרכה לראות דם בחתיכה, דלעולם דין הרואה בחתיכה דאינה טמאה הוא משום דאי"ז דרך ראייתה וכדאי' לעיל להדיא וכנ"ל, ואדרבה זהו ג"כ הענין דאין האשה טמאה אלא בהרגשה והיינו משום דבעינן שתהא רואה כדרך ראייתה וכמושנ"ת בדעת הרשב"א, אך מ"מ הוצרך הר"ן לומר דהרואה בחתיכה אינה טמאה משום שלא הרגישה הרגשת דם ולא כתב רק משום דאי"ז דרך הראי', והיינו משום דס"ל דאף דאין דרכה של אשה לראות דם בחתיכה אך מ"מ אין זה אלא דמעשה הראי' לא הי' כדרכו אך אי"ז נחשב כלפי האשה שאינה בדרך ראייתה, דאף דבפועל אי"ז דרך מעשה ראייתה מ"מ זהו רק לענין הראי' גופא דאין דרך הראי' להיות באופן זה, אבל סו"ס ענין האשה בעצמותה הוא כדרך ראייתה בעלמא, ונתבאר דדין דרך ראייתה נאמר בענין האשה כשהיא רואה, ולכן כתב דאינה טמאה משום דלא הרגישה דם אלא חתיכה, והענין בזה דמעתה שוב דיינינן להאשה גופא דאינה רואה בדרך ראייתה מכיון דדרכה לראות בהרגשת דם ולא בהרגשת חתיכה, ולעולם אילו הי' דרכה לראות בחתיכה היתה טמאה אף דלא הרגישה משום דסו"ס זהו דרך ראייתה וכמו שהק' הרשב"א, ומ"מ מכיון דס"ל דבעינן שתהי' האשה שלא בדרך ראייתה, ממילא לא מהני זאת דכשרואה בחתיכה אי"ז דרך הראי' גופא, ורק משום שלא הרגישה דם אלא חתיכה ממילא דיינינן בהאשה גופא שאינה בדרך ראייתה, ומשום כך אינה טמאה.

אכן הרשב"א ס"ל דאף דיסוד דין דרך ראייתה הוא דבעינן שתהא האשה בדרך ראייתה, מ"מ כשמעשה הראי' אינו בדרך הראי' יש לדון בהאשה גופא ג"כ שאינה בדרך ראייתה, דסו"ס אי"ז דרך האשה לראות באופן זה, וממילא אינה נטמאת משום דאי"ז דרך ראייתה. באופן דפליגי בזה הרשב"א והר"ן, דהר"ן ס"ל דמכיון דענין דרך ראייתה הוא כלפי דרך האשה בראייתה ממילא אין לדון אלא רק אם האשה היא באופן שהיא בעצמותה בדרך ראייתה, ולא איכפ"ל באופן מעשה הראי', אך הרשב"א ס"ל דדיינינן למעשה הראי' כלפי האשה, ואף באופן שהאשה היא כדרכה להיות כשהיא רואה אך מעשה הראי' אינו כדרך מעשה הראי' מ"מ דיינינן לזה שהאשה גופא לאו בדרך ראייתה היא.

והנה יעוי' בחידוד הלכות כאן ובסד"ט ר"ס ק"צ שכתב דאין שייך לטהר כשראתה דם בחתיכה משום שלא הרגישה מכיון דאע"ג דבפועל הי' הרגשת דבר אחר, מ"מ כיון דדם נדה בתוכה כולה חדא הרגשה היא, וכתב להוכיח כן מהא דקיי"ל דראתה דם בחתיכה טהורה אף מדרבנן, ולפי דברי הר"ן דהרואה דם בחתיכה טהורה משום שראתה שלא בהרגשה א"כ מ"ט אינה טמאה מדרבנן ככל הרואה שלא בהרגשה שהיא טמאה מדרבנן, ע"ש. [ויש להעיר דאין להקשות כן אלא רק לדעת התוס' גזרו מרבנן לטמא אף בלא הרגשה משום דסו"ס דם נדה הוא, אבל לדעת רש"י דגזרו משום דדלמא ארגשה ולאו אדעתה לק"מ, דאי"ז שייך כשראתה בחתיכה דאין שייך בה הרגשת דם כלל].

ולפמשנ"ת נראה בביאור דעת הר"ן, דאה"נ דמכלל ההרגשה הוא ג"כ הרגשת הדם, ובפועל דיינינן בזה ג"כ הרגשת דם, אולם מכיון דהדם הי' בחתיכה הרי דמעשה יציאת הדם מגופה ומעשה יציאת החתיכה מגופה נחשב כמעשה אחד ממש, וסו"ס הרגשת האשה במעשה זה לא הי' כדרך הרגשתה ביציאת דם בעלמא, דסו"ס הלא נוסף ג"כ הרגשת יציאת החתיכה וכולה חדא הרגשה, ואה"נ דיציאת הדם גופא הי' כדרך יציאת דם בעלמא, אך הלא נתבאר דבדין דרך ראייתה נאמר דבעינן שתהא האשה בדרך שהיא רואה, ומכיון דסו"ס האשה שלא היתה כדרכה להיות ביציאת הדם בעלמא, דהלא ביציאת הדם כאן הי' בהרגשה באופן אחר מכדרכה, ממילא אין האשה כדרכה בראייתה, ולכן אינה טמאה. ולפ"ז י"ל, דאף דכשלא הרגישה כלל היא טמאה מדרבנן, מ"מ זהו דוקא כשלא הרגישה כלל, אך כאן הי' בהרגשה ורק שהי' הרגשה באופן אחר מהרגשתה בעלמא, ובזה לא גזרו רבנן טומאה. [ויעוי"ש מש"כ דלפ"ז ה"ה כשראתה ג"כ טיפת דם בתוך זיבת ליחה לבנה הוי הרגשה, ודלא כמ"ש בתשו' בית יעקב ושב יעקב, ע"ש, ולפמשנ"ת יתכן דאף לדעת הר"ן תהא טמאה בכה"ג, דוקא ברואה דם בחתיכה דיינינן ליציאת הדם ויציאת החתיכה כמעשה יציאה אחד ממש, משא"כ כשרואה דם בזיבת ליחה לבנה הן ב' יציאות בפנ"ע שיצאו בפועל בפ"א, ולעולם הרגשת הדם בפנ"ע היא ככל הרגשת ם בעלמא, ואין חיסרון בזה שהי' נעשה בשעת הרגשת הדם גם הרגשת זיבת הליחה לבנה].

ג. בהמשך דברי הגמ' אי', ת"ש האשה שהיא עושה צרכי' וראתה דם, רמ"א אם עומדת טמאה ואם יושבת טהורה, ה"ד אי דארגשה יושבת אמאי טהורה, אלא לאו דלא ארגשה וקתני עומדת טמאה, לעולם דארגשה ואימור הרגשת מי רגלים הואי וכו', ובשו"ת המהר"ם מלובלין שם כתב להקשות מכאן להסוברים דאי"צ הרגשה אלא רק להוכיח דהדם הוא מגופה, דא"כ מאי מקשי' אי בדלא ארגשה מ"ט עומדת טמאה והלא כאן הדם הוא ודאי מגופה, וממילא היא טמאה אף בלא הרגשה, ובהכרח דס"ל דלא דיינינן בודאי דהדם הוא מגופה אלא לעולם מספק"ל אם הדם מגופה, ולכן אינה טמאה בלא הרגשה, וא"כ תיקשי מאי משני דלעולם מיירי דארגשה ורק דאימור מי רגלים הואי, סו"ס אכתי יקשה מ"ט עומדת טמאה, דמכיון דיתכן דהרגשת מ"ר א"כ עדיין ה"ז ספק אם הדם הוא מגופה, וגזיה"כ הוא שאין האשה טמאה מספק, [וכ"כ שם בתחילת דבריו דנפק"מ בגדר דין הרגשה אם ענינו משום דגזיה"כ הוא דאין האשה טמאה אלא בהרגשה או דאין האשה טמאה אלא כשהדם הוא בודאי מגופה, באופן שהי' ספק הרגשה, דאם דין הרגשה הוא משום דאין האשה טמאה בלא הרגשה, א"כ בספק הרגשה תהא טמאה מספק, אך אם דין הוא דאין האשה טמאה אלא בודאי ולא בספק, א"כ בספק הרגשה סו"ס ספק הוא, ואינה טמאה כלל], וכתב להוכיח מכאן דיסוד דין הרגשה הוא גזיה"כ דאין האשה מטמאה אלא כשראתה דם בהרגשה, וממילא כשהוא ספק הרגשה ה"ז ספק דאורייתא וטמאה מספק, ע"ש.

והנה בגוף דברי התורי"ד ודעימי' דס"ל דדין הרגשה הוא משום דאין האשה טמאה אלא רק באופן דהדם הוא ודאי מגופה, לכאורה יל"ע בזה, דאטו ס"ל דלעולם אין האשה נאסרת מה"ת בספק נדה, ולכאו' בעלמא לא מצינו קולא בספק נדה, ולא נזכר דאינה טמאה מספק אלא רק כשראתה בלא הרגשה, ועי' לעיל דף י"ז ע"ב דמבוא' דבאופן דמספק"ל אם הדם הוא מן החדר ה"ה טמאה מספק, וי"א דאף טמאה בודאי משום דחזקת דמים מן המקור, ואף דסו"ס אין בזה בירור גמור, ולכאו' אינו מבורר ביותר מכשבדקה קרקע עולם וישבה עלי' ומצאה דם עלי', ויעוי' בזה בתשו' הצ"צ חיו"ד סי' קמ"ב אות ד'. גם יל"ע בזה, דסו"ס הלא שמואל מיירי שבדקה הקרקע קודם שישבה עלי', ואף שכתב התורי"ד דאימור לא בדקה יפה מ"מ לכאו' בעניני ספיקות בעלמא לא דיינינן לספק כה"ג בתורת ספק, ולכאו' צ"ב הענין דאין האשה טמאה ע"י ספק זה. [ואמנם יעוי' בדברי הגר"ז בסי' ק"צ סעי' א' שכתב דמשום חזקת טהרה הוא, דמכיון דהרבה דמים מצויים בעולם לכן לא אזלינן בתר רובא דמקור נגד החזקה, ע"ש, אך לפ"ז אין שייך דין הרגשה אלא באשה טהורה הרואה דם, אבל הרואה בז' נקיים תסתור אף בלא הרגשה, דהלא אינה בחזקת טהרה, וכ"ה דעת החוו"ד בסי' קצ"ו סק"ג, אבל בתשו' האבני מילואים סי' כ"ג נחלק ע"ז, ע"ש, גם בגוף הדברים צ"ע, דאף דרוב דמים מצויין בעולם מ"מ סו"ס הלא היא בדקה הקרקע קודם שישבה, ומהיכ"ת להסתפק דלמא לא בדקה יפה].

ואשר נראה מבואר בזה, דלעולם בספק בעלמא אם האשה נדה או לא ה"ז ככל ספק דאורייתא בעלמא דאזלינן לחומרא, אך הענין כשראתה בלא הרגשה אינו ענין ספק בעלמא אם הדם הוא מגופה או לא, דאם הי' ספק בעלמא הרי שהיתה טמאה מספק, אלא דהלא נתבאר דיסוד טומאת נדה אין ענינו דהאשה נטמאת מחמת ראיית הדם בפועל, אלא דיסוד טומאתה הוא משום ענין האשה שהיא ראתה דם, דאשה הרואה דם ה"ז אשה נדה, וה"ה טמאה מחמת ענינה גופא, וכמושנ"ת, ובזה נתחדש דאין ענין האשה בתורת אשה הרואה דם אלא רק כשמעשה הראי' הי' באופן שמוכרח שהדם הוא מהאשה, אבל כל שהי' מעשה הראי' באופן שאין מוכרח שהדם הוא מגופה, לא דיינינן באשה גופא שענינה הוא אשה הרואה דם, ובאופן זה אף אם באמת הי' הדם מגופה ג"כ אינה טמאה כלל, דתורת אשה הרואה דם הוא דוקא כשראתה דם ע"י מעשה ראי' הנעשה בה באופן שיהי' ידוע לאשה ע"י הראי' גופא שהדם הוא מגופה. ולפ"ז נראה, דאף שבדקה הקרקע קודם שישבה עלי', ואין שייך לדון בזה בתורת ספק בעלמא, מ"מ מכיון דסו"ס ההכרח לזה דהדם הוא מגופה אינו מחמת אופן הראי' אלא מחמת דאי"ז מסתבר שלא בדקה יפה, ממילא אי"ז נחשב דהראי' גופא הי' באופן המוכרח שהדם הוא מגופה, וממילא לא דיינינן בהאשה בתורת אשה הרואה דם.

ולפ"ז נראה בביאור מש"כ התורי"ד דאימור לא בדקה יפה דאין הענין בזה דמספק"ל דדלמא לא בדקה יפה, דלעולם אין בזה תורת ספק דדלמא אין הדם מגופה, אלא דאם לא הי' שייך כלל שלא בדקה יפה א"כ הי' נחשב זאת אף כלפי הראי' גופא שהיא נעשית באשה באופן שיהי' מוכח שהדם הוא מגופה, דסו"ס האשה ישבה על הקרקע שאין שייך בה דם אם לא מהאשה, ודיינינן לישיבת האשה על הקרקע כלפי ענין האשה ג"כ, אולם מכיון ששייך בזה מציאות דלא בדקה יפה, ממילא אף דלעולם לא חיישינן לזה, מ"מ כבר אי"ז נידון בתורת ענינה של האשה עצמה, ואי"ז אלא רק דמשום כך לא מספק"ל בהדם דדלמא לאו מגופה הוא, אבל מ"מ אי"ז אלא רק כענין בירור בעלמא ולא בתורת אופן הראי' גופא, ומכיון דהראי' גופא לא הי' באופן שיהי' ידוע שהדם הוא מגופה, ממילא אין חל באשה תורת אשה הרואה דם, ומשום כך אינה טמאה, ודו"ק.

ולפ"ז נראה דאף לדעת התורי"ד ודעימי' דס"ל דדי"ז דאין האשה טמאה אלא בהרגשה הוא משום דבעינן שיהי' הדם בודאי מגופה, מ"מ ה"ה טמאה אף בספק הרגשה, דהלא אם באמת הרגישה, א"כ מעשה הראי' הי' באופן שמוכרח שהדם הוא מגופה, ואף דבפועל אין ידוע אם הי' הראי' באופן זה או לא מ"מ ה"ה טמאה מספק, דסו"ס הוי ספק דאורייתא, וכל שהוא ספק נדה לא נאמר בזה דאינה אסורה מספק, ורק דכשבודאי לא הרגישה א"כ הרי שהי' הראי' באופן שאין ידוע שהדם הוא מגופה וממילא אינה נחשבת אשה הרואה דם, ומשום כך אינה טמאה, אבל באופן דמספק"ל דלמא הרגישה ולאו אדעתה, בזה הרי היא טמאה מספק, דסו"ס אם הי' הראי' בהרגשה הרי שהאשה נטמאה בזה אף באופן דמספק"ל אם הי' כן. ולפ"ז א"ש דברי הגמ' דמשנינן דלעולם דארגשה ואימור הרגשת מי רגלים, דאף דסו"ס ספק הוא, מ"מ מכיון דמספק"ל דלמא הרגישה הרי שהיא ספק טמאה מה"ת, וה"ה טמאה מספק.

ומעתה א"ש המבואר לעיל דף י"ז ע"ב דדין הוא דהאשה נטמאת אף באופן שאין הדם בודאי מהחדר ולא מהעלי', [ורק דנח' אם היא טמאה בודאי או בספק, אבל לכו"ע אינה טהורה מדין דם ודאי ולא ספק], והיינו משום דלכאו' פשוט דמיירי שם שראתה בהרגשה, דאל"כ בלא"ה אינה טמאה מה"ת כמבוא' בסוגיי', [ועי' בפליתי סי' קפ"ג ס"ק א' שכתב דמיירי דלא הרגישה אך אמרי' דלעולם ארגשה וסברה דהרגשת עד הוא, אך אם הרגישה א"כ מוכרח דהדם מן המקור, ע"ש, אך יש לחות לדעת הנוב"י דמהני אף הרגשת זיבת דבר לח בבית החיצון, דבכה"ג אין להוכיח מההרגשה דהדם הי' מן המקור], וממילא אם הי' הדם מן החדר הרי שראתה דם נדה בהרגשה, ואף לדעת התורי"ד אינה טהורה אלא רק כשהי' הראי' באופן שאין ידוע על ידו שהדם הוא מגופה, אבל באופן דמספק"ל דלמא הי' ראיית הדם באופן שיהי' ידוע על ידו שהדם הוא מגופה הרי היא טמאה מספק, וכמושנ"ת.

ד. ולפמשנ"ת י"ל, דאף הראשונים שכתבו דאין האשה טמאה בלא הרגשה ואף באופן שהדם הוא בודאי מגופה ס"ל דלעולם ענין טהרת כתמים הוא משום דבעינן שיהי' הדם מוכרח שהוא מגופה וכמש"כ התורי"ד, ומה שכתבו דאף באופן שהדם הוא מגופה ג"כ אינה טמאה כשראתה בלא הרגשה, היינו משום דכשלא הרגישה אין הענין דמספק"ל אם הדם הוא מגופה ואינה טמאה מספק, אלא דאף אם יהי' ידוע לאשה בפועל שהדם הוא מגופה מ"מ אינה טמאה בלא הרגשה, דסו"ס בכה"ג אין הראי' באופן שהוא מוכרח שהוא מגופה, ודין הוא שתהי' הראי' באופן שהוא מוכרח שהוא מגופה, וזהו רק ע"י הרגשה, ולכן אף כשהדם הוא בודאי מגופה ג"כ כל שראתה בלא הרגשה אינה טמאה. [ומ"מ יתכן דפליגי ביסוד הדין בזה, דלהתורי"ד דין הוא דבעינן שתהי' הראי' באופן המוכיח שהדם הוא מגופה, אך הרשב"א ודעימי' ס"ל דאי"ז אלא משום דבכה"ג הוי דרך ראייתה].

והנה התורי"ד כתב דבדברי שמואל אין האשה טמאה משום דאמרי' דאימור לא בדקה יפה, אבל הרשב"א כתב להלן דף נ"ח ע"א דכשבדקה הקרקע בודאי הדם מגופה, ומ"מ אינה טמאה משום דלא ארגשה, ולפמשנ"ת נראה בביאור פלוגתייהו, דלעולם דין הרגשה הוא משום דבעינן שיהי' הדם בודאי מגופה, אך אי"ז משום דבלא"ה אינה טמאה מספק, אלא דבעינן שתהי' הראי' באופן שיהי' ידוע ע"י הראי' שהדם הוא מגופה, וכל שתהי' הראי' באופן שאין ידוע ע"י הראי' שהדם הוא מגופה, אינה טמאה מה"ת אף אם בפועל יהי' ידוע לאשה שהי' הדם מגופה, וכמושנ"ת, ובזה נחלקו הרשב"א והתורי"ד באופן שבדקה קרקע עולם ומעתה לא יתכן שיהי' הדם מעלמא, ובהכרח הוא שהדם מגופה, דהרשב"א ס"ל דאע"ג דבפועל ידוע לה שהדם מגופה מ"מ אין הידיעה בזה אלא רק משום שבדקה הקרקע קודם לכן, ואכתי אין הידיעה מחמת אופן מעשה יציאת הדם, ומשום כך אינה טמאה, אבל התורי"ד ס"ל דאילו הי' שייך בדיקה יפה ממילא כבר הי' נידון בענינה של האשה גופא שישבה במקום שא"א שיהי' בו דם מעלמא, וממילא הי' נחשב הבירור ג"כ כלפי האשה גופא, ונחשב הבירור מחמת אופן האשה בעת יציאת הדם, ולכן בדין הוא שתהא טמאה אף בלא הרגשה.

ולפ"ז נראה ליישב מש"כ הרשב"א בתוה"ב בשער ג' בתחילתו דאין האשה אסורה לבעלה עד שתראה או עד שתרגיש שיצא הדם לבית החיצון, ומשמעות דבריו דכשראתה ממש שיצא ממנה דם ה"ה טמאה אף בלא הרגשה, ומאידך הלא הרשב"א גופי' כתב בכמה דוכתי דאף כשיצא הדם מגופה אינה טמאה בלא הרגשה. ולפמשנ"ת דאף לדעת הרשב"א מ"מ גדר ענין הרגשה הוא רק שיהי' ידוע לה ע"י הראי' גופא שהדם הוא מגופה, ולעולם יסוד הדין הוא שיהי' הדם בודאי מגופה, ורק דנצרך שיהי' הבירור בזה ע"י מעשה הראי' גופי', וכשישבה על קרקע עולם הבדוק לה אין נחשב שהי' הבירור מחמת גוף אופן הראי' וכמושנ"ת, לפ"ז י"ל דכשראתה האשה שהדם יוצא ממנה ה"ה טמאה אף בלא הרגשה, ואף דכשאין ידוע לה בבירור שהדם הוא מגופה ממילא אינה טמאה אף מספק, היינו משום שנתחדש דראי' היינו דוקא באופן שמתברר ע"י הראי' שהדם הוא מגופה, וכשאין מתברר ע"י הראי' שהדם הוא מגופה אין האשה טמאה אף אם הי' הדם מגופה, אבל כשראתה הדם יוצא ממנה, בזה דיינינן להאשה גופא שהי' אופן האשה בשעת הראי' [וכמושנת"ל דעיקר ענין הרגשה הוא כלפי אופן האשה בשעת הראי'] באופן שידוע על ידו שהם הוא מגופה. [וע"ד משנ"ת בדעת התורי"ד דאם לא דאימור דלא בדקה יפה הי' נידון הבירור שנעשה מחמת אופן האשה בשעת הראי'].

[ומ"מ מבואר בדברי הרשב"א הנ"ל, דאף שלא הרגישה בשעת יציאת הדם מן המקור, וא"כ בשעת יציאת הדם מן המקור לא נטמאה, מ"מ כשראתה שיצא הדם מגופה ה"ה נטמאת, ומתבאר בזה שנתחדש טומאה ביציאת הדם מגופה אף שלא הי' טומאה בשעת יציאת הדם מן המקור, ועי' בפת"ש סי' קפ"ג ס"ק ב' מה שהביא מהבית אברהם והמעיל צדקה שכתבו לדון אם שייך שיתחש טומאה ג"כ ע"י יציאת הדם מגופה באופן שלא נטמאה ביציאת הם מן המקור ע"ש, ולכאורה בדברי הרשב"א מבוא' שנטמאה בזה].

וזהו ג"כ מה שכתב הרמב"ם בפיהמ"ש דבעינן שיתאמת שהוא דם נדה, ואף דמשמעות דברי הרמב"ם ברפ"ט מהל' איסו"ב דאין האשה טמאה אלא בהרגשה, והיינו משום דזהו יסוד דינא דהרגשה דבעינן שיהי' הדם בודאי דם נדה, וע"י ההרגשה מתברר שהדם הוא דם נדה, ומ"מ אף אם הדם הוא בודאי מגופה מ"מ אם הי' שלא בהרגשה דממילא הראי' הי' באופן שאין מוכרח דהדם הוא מגופה אינה נטמאת בזה, דאי"ז ענין בירור בעלמא בפועל הדם הוא מגופה, אלא שנתחדש דלא דיינינן להאשה בתורת אשה הרואה דם אלא רק כשראתה דם באופן שידוע לה מחמת מעשה הראי' שהדם הוא מגופה, ולכן הוצרך הרמב"ם לומר דכשבדקה ומצאה דם היא טמאה משום דבחזקת שבא בהרגשה, והיינו דממילא הי' הראי' באופן שידוע לאשה שראתה דם, וחייל בה תורת רואה.

ולפ"ז יש ליישב ג"כ סתירת דברי רש"י דבסוגי' כתב דרבנן גזרו טומאה אף בלא הרגשה משום דדלמא ארגשה ולאו אדעתה, ומבוא' דאין האשה טמאה אלא רק אם הרגישה, ומאידך מבואר בכמה דוכתי בדברי רש"י דטהרת כתמים ענינה משום דלאו בודאי מגופה הוא, וכמו שהק' בסד"ט בדעת רש"י וכנ"ל, ולפמשנ"ת ביאור הדברים, דלעולם אין האשה טמאה אלא רק בהרגשה, אך יסוד הדין בזה הוא רק משום שייך דם מעלמא ג"כ, וממילא אין הראי' מבררת שהדם הוא מגופה אלא רק כשהי' הראי' בהרגשה, אבל כשלא הרגישה ממילא אף אם הי' הדם מגופה מ"מ אין בירור לזה ע"י הראי' גופא, וממילא אינה טמאה מדינא דשמואל וכמבואר.

והנה בתשו' נובי"ק סי' נ"ה ד"ה ומעתה וכו' כתב דהרגשת זיבת דבר לח בבית החיצון הוי הרגשה, ויעוי"ש עוד שכתב דבהרגשה זו אין מתברר אם הדם הוא מן החדר או מן העלי', ועי' בחוו"ד סי' ק"צ ס"ק א' מש"כ לדון בזה היאך תועיל הרגשה שלאחר שיצא הדם מהמקור, ע"ש, אך לפמשנ"ת דיסוד דין הרגשה ענינו דבזה ידוע שהדם הוא מגופה, ואף להראשונים דס"ל דגזיה"כ הוא דאף כשהדם הוא בודאי מגופה מ"מ אין האשה טמאה אלא בהרגשה, מ"מ ענין ההרגשה הוא שתהי' הראי' באופן המברר שהדם הוא מגופה, לפ"ז לכאו' בלא"ה יש לדון בזה, דמכיון דבזיבת דבר לח בבית החיצון אין מתברר בזה שהדם הוא מהחדר ולא מן המקור, ממילא אין נחשב זאת כהרגשה.

ה. והנה כבר האריכו האחרונים לדון בדברי שמואל דאין האשה מטמאה אלא בהרגשה, דלכאורה הן הן דברי ר"ע במשנה להלן דף נ"ח ע"ב דאין הכתם מטמא מדאורייתא מדכתיב דם יהי' זובה בבשרה, דם ולא כתם, וביארו בזה דבדברי שמואל נתחדש דגזיה"כ הוא שאין האשה מטמאה אלא בהרגשה, ובדברי ר"ע נתחדש דאין האשה טמאה אלא כשהדם הוא בודאי מגופה, אמנם בדברי הרמב"ן בחי' להלן דף נ"ז ע"א ד"ה וענין וכו' מבואר להדיא דדין טהרת כתמים מה"ת לר"ע הוא משום שלא הרגישה וילפי' מדכתיב בבשרה דאינה טמאה עד שתרגיש בבשרה, ע"ש, וכ"מ בדבריו לעיל דף נ"ב ע"ב ובהלכותיו רפ"ד, [ועי' בסד"ט ד"ה מיהו אין הכרע וכו' שכתב וז"ל, וכן נראה מדברי הרמב"ן בחדושיו בכמה דוכתי דטעמא דכתמים דרבנן משום דמן התורה בעינן הרגשה דווקא, עכ"ל], וכן מבוא' בחי' הרשב"א הריטב"א והר"ן לעיל דף נ"ב ע"ב ע"ש, וכ"ה משמעות דברי הרשב"א בתורת הבית בית ז' שער ד' בתחילתו ע"ש, [ובתוה"ב הקצר הביא רק לדברי שמואל, ומשמע דס"ל דדברי ר"ע הן בכלל דברי שמואל], וכן דקדק בסד"ט ד"ה מיהו אין הכרע וכו' מדבריו, וכן מבואר בדעת הרי"ד, דבתוספותיו כאן כתב בביאור דעת שמואל, דדוקא אם הרגישה וידעה שיצא הדם מבשרה אז היא טמאה, אבל אם לא הרגישה שיצא מבשרה כגון זה שנמצא הדם בקרקע, טהורה היא, דאימר לא בדקה יפה ובקרקע הוה האי דם מעיקרא, ע"ש, ובפסקי הרי"ד להלן דף נ"ח ע"א כתב דענין הקולא דכתמים הוא דלא הזקיקה הכתוב לספק לחוש שמא ראת אלא היכא דחזיא דם ודאי, ומבואר דדין טהרת כתמים מה"ת הוא משום דאין הנדה טמאה מספק, וזהו ג"כ דין הרגשה, וכן מבואר באו"ז סי' שנ"א. ולכאורה הדברים צ"ע טובא, דא"כ מ"ט הוצרך שמואל לומר דאין האשה טמאה בלא הרגשה, והלא משנה ערוכה היא בדברי ר"ע.

ולפמשנ"ת נראה לומר, דבדברי ר"ע לא נאמר אלא דדין ההרגשה הוא משום דאין האשה טמאה אלא רק באופן שידוע שהדם הוא מגופה, וכמו שביארו האחרונים בדברי ר"ע וכנ"ל, אך בדברי שמואל נתחדש דענין זה דאין האשה טמאה אלא רק כשידוע שהדם הוא מגופה בעינן שיהי' באופן הראי' גופא, ויסוד דברי שמואל הוא דלא יהני בירור בעלמא שהדם הוא מגופה, אלא דבעינן שתהא הראי' גופא באופן המברר שהדם הוא מגופה, וכמושנת"ל, וזהו שביאר שמואל דילפי' לזה מדכתיב בבשרה עד שתרגיש בבשרה, והיינו דאין כוונת ר"ע רק משום דכתיב דם ולא כתם והיינו דבעינן שיהי' דם ודאי ולא ספק, אלא בעינן שתהא מרגשת בגופה, והיינו דהראי' גופא תהא באופן שיהי' ידוע ע"י שהדם הוא מגופה. [ואמנם אף אחר דברי שמואל בעינן לדינא דדם ולא כתם, דנפק"מ בהרגשת זיבת דבר לח בבית החיצון, לפמשנ"ת דלא חשיבא הרגשה משום דאין מתברר בו דהדם הוא מהחדר ולא מן העלי']. ודו"ק היטב בזה.

# בדין הרגשה בלא ראי' [דינא דהתרומת הדשן]

דף נ"ז ע"ב ת"ש נמצא על שלו וכו' נמצא על שלה לאח"ז טמאים מספק ופטורין מן הקרבן, היכי דמי אי דארגישה לאחר זמן אמאי פטורין מן הקרבן. מבוא' דכשהרגישה ה"ה חייבים בקרבן אף שנמצא לאחר זמן, ובתרומת הדשן ח"א סי' רמ"ו כתב דמוכח מכאן דהרגשה סברא דאורייתא היא, דאל"כ לא היו חייבים בקרבן, וכתב לחדש לפ"ז דאף באופן שהרגישה ובדקה ולא מצאה דם ה"ה טמאה, דמכיון דסברא דאורייתא היא הוי כלמ"ד וסתות דאורייתא דאפילו בדקה ומצאתה טהורה ה"ה טמאה כדאיתא לעיל דף ט"ז ע"א, יעוי"ש בדבריו, אך בדרכי משה סי' קפ"ח סעי' ב' כתב להקשות ע"ז, דבגמ' לא אמרו דהרגשה סברא דאורייתא אלא רק באופן שמצאה כתם עם ההרגשה, אבל בלא"ה לא משמע שם דטמא, ע"ש,[[163]](#footnote-163) וכ"כ בתשו' הרדב"ז סי' קמ"ט דלא אמרו דכשהרגישה חייבים בקרבן אלא כשמצאה דם, דמכיון שראתה דם והרגישה אמרי' דמשעת ההרגשה יצא הדם, אבל כשלא מצאה דם אינה נאסרת, דדין הוא דאין האשה נאסרת אלא כשתרגיש ותראה, וכמש"כ הרמב"ם ברפ"ט מהל' איסו"ב, ע"ש.

ובדעת התרוה"ד שהוכיח מסוגיי' אף דהלא סו"ס מצאה דם לאחר זמן, לכאורה יש לבאר בפשיטות, דהנה בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"ז ד"ה ותו קשיא וכו' הקשה לדעת הראשונים דכשמצאה דם בבדיקה בלא הרגשה נידון כראי' בהרגשה משום דאמרי' דלעולם הרגישה וסברה דהרגשת עד הואי, דא"כ היכא דשמשה מיטתה היאך שייך לטהר לאחר מכן כתם שתמצא בבגדי צבעונים או בבגד שאינו מקבל טומאה, והלא לעולם בכתם יש לחוש דלמא ארגשה וסברה דהרגשת שמש הואי, ע"ש, ובחזו"א סי' צ' סק"א ד"ה ג' א' כתב ליישב, דמכיון דקיי"ל דכל לבעלה אין האשה טמאה למפרע מעת לעת, ממילא א"א לומר שכבר יצא דם הכתם לבית החיצון בזמן ששמשה, ולכן אין לחוש להרגשות שהיו קודם לראי', ע"ש, ולפ"ז יש לבאר ג"כ בדברי התרוה"ד, דאף שמצאה דם לאחר זמן מ"מ אין לדון בדם כלל קודם לזמן הבדיקה, דכל לבעלה דיה שעתה, וממילא ממה שאמרו דאי דארגשה שניהם חייבים בקרבן מוכרח דמשום ההרגשה לחוד הוא, דאין שייך לדון כלל בדם שמצאה לאחר זמן שהי' כבר בזמן ששמשה, ומוכרח דהרגשה לחוד סברא דאורייתא הוא.

אמנם לכאורה יש לדקדק בדברי התרוה"ד דמ"ט הוצרך לומר דמכיון דמוכרח בסוגיי' דהרגשה סברא דאורייתא ממילא ה"ה נאסרת בלא שראתה דם בפועל כדין הבודקת ומצאה טהורה לאחר וסת למ"ד וסתות דאורייתא, דבפשיטות הול"ל דמדאמרי' דאי דארגשה שניהם חייבים בקרבן, וס"ל דהדם שמצאה לאחר זמן אין לדון בו כעת כלל, א"כ מוכח דהרגשה בלא ראי' ג"כ אוסרת, ומ"ט הוצרך לומר דמסוגי' מוכרח דהרגשה סברא דאורייתא הוא, וממילא ה"ז כדין הבודקת לאחר וסתה למ"ד וסתות דאורייתא דה"ה אסורה. [ואף נפק"מ בזה לפמש"כ בתוה"ש בסי' ק"צ סק"ב דהמסולקת דמים כגון מעוברת ומניקה אינה נטמאת ע"י הרגשה בלא ראי' בפועל אף לדעת התרוה"ד, דהלא התרוה"ד כתב דכשהרגישה ה"ז כמו דיש לה וסת למ"ד וסתות דאורייתא, והמסולקת דמים אינה אסורה משום וסת]. ואין לומר דמסוגיי' אין להוכיח דמהניא הרגשה אלא רק באופן שלא בדקה כלל, אבל באופן שבדקה ומצאה טהורה לא, ולזה הוכיח מדין הבודקת אחר וסתה, דלכאו' לזה אי"צ להביא ראי' מדין וסתות, דבפשיטות מכיון דאף שלא מצאה דם כלל ה"ה אסורה בודאי ושניהם בקרבן, א"כ מה איכפ"ל אם תבדוק ולא תמצא דם, וכענין דין א"א לפתיחת הקבר בלא דם דודאי אף שתבדוק ולא תמצא דם ה"ה אסורה. ואם משום די"ל דכשבדקה ולא מצאה ה"ז חיסרון בגוף הבירור, א"כ מה הוכיח מסוגיי', והלא דלמא דוקא כשלא בדקה הוי ההרגשה סברא דאורייתא, אבל לעולם כשבדקה אחר ההרגשה ומצאה טהורה תו אין ההרגשה בזה סברא דאורייתא.

וכעי"ז יל"ע עוד, דהלא בדברי האחרונים מבואר דיסוד דין התרוה"ד דבהרגשה בלחוד ה"ה טמאה הוא משום דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, ולפ"ז ג"כ צ"ע מה הוצרך להביא מדין וסתות, דבלא"ה ג"כ מכיון דקיי"ל דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, ואף שלא ראתה דם אמרי' דנאבד הדם, א"כ ה"ה כאן מכיון שהרגישה בפתיחת הקבר, ובסוגיי' מבואר דהרגשה סברא דאורייתא היא, א"כ ממילא ה"ה אסורה אף בלא שראתה דם, ומה הוצרך עוד להביא מדין וסתות. ואמנם בפרד"ר סי' ק"צ במקש"ז ס"ק ג' כתב דאלולא המבואר בדין וסתות למ"ד דוסתות דאורייתא דה"ה טמאה אף בלא שמצאה דם הי' אפ"ל דהא דא"א לפתיחת הקבר בלא דם הוא דוקא כשלא בדקה מיד, אבל אם בדקה מיד ולא מצאה דם כלל הרי מוכיחה לפנינו שלא מצאה דם, ע"ש.

והנה השב יעקב בתשו' ל"ו ד"ה ומש"כ כת"ר וכו' כתב להוכיח דלא כהתרוה"ד, דהנה לעיל דף ט"ז ע"א מבוא' דדעת שמואל דאשה שיש לה וסת והגיע שעת וסתה ולא בדקה ולבסוף בדקה, אפי' בדקה ומצאה טהורה ה"ה טמאה מפני שאורח בזמנו בא, ויש לתמוה בזה, דהלא שמואל הוא מרא דשמעתא בסוגיי' דאין האשה טמאה בלא הרגשה, וא"כ בדלא ארגשה מ"ט תהא טמאה, ובודאי לא עדיף שעת וסתה ומצאה טהורה מבדקה קרקע עולם ומצאה טמאה, ואדרבה בבדקה קרקע עולם בודאי הדם מגופה ומ"מ טהורה משום דלא ארגשה, וא"כ כ"ש בבדקה אחר שעת וסתה ומצאה טהורה דבדין שלא תהא טמאה משום דלא ארגשה, ובהכרח דמיירי שם בדארגשה, ומ"מ מבואר דאינה טמאה אלא רק משום דאורח בזמנו בא, אבל שלא בשעת וסתה אינה נטמאת מחמת הרגשה, ודלא כהתרוה"ד, ע"ש, [ובהפלאה סי' ק"צ סק"א כתב דדין התרוה"ד לא נאמר אלא בהרגשה מרובה, אבל בהרגשה מועטת אינה נאסרת, וצ"ע דא"כ בכל הני תיובתות דמקשי' לשמואל הול"ל דמיירי בדארגשה הרגשה מועטת, דבלא ראיית דם אינה נטמאת, אך כשראתה דם חשיבא הרגשה, וצ"ע].

ונראה בדעת התרוה"ד, דהנה בתוס' רי"ד בסוגיי' מבוא' דיסוד דין הרגשה הוא דבזה מבורר בודאי דהדם הוא מגופה, ונתבאר לעיל דאין הענין דמספק"ל אם הוא מגופה ומספק אינה טמאה, אלא דדין הוא בראיית הדם שתהי' הראי' באופן שמהראי' גופא מתברר שהדם הוא מגופה, ונתבאר עוד דאף להראשונים דסברי דאף כשהדם הוא בודאי מגופה אינה נטמאת בלא הרגשה היינו משום דבעינן שיהי' הבירור שהדם הוא מגופה מחמת אופן הראי' גופא, ואין מועיל לזה בירור בעלמא שהדם הוא מגופה אלא בעינן שיהי' הבירור לזה מאופן הראי', וכמושנת"ל, והנה לפ"ז יש לדון מ"ט למ"ד וסתות דאורייתא ה"ה טמאה כשבדקה ולא מצאה דם, דהלא סו"ס אין בזה אלא בירור דודאי ראתה דם משום דודאי אורח בזמנו בא, אבל אין הבירור בזה מחמת מעשה הראי' גופא, וא"כ בדין הוא דאף אם יצא דם מגופה לא תהא נאסרת. אמנם הלא כבר נתבאר לעיל דיסוד טומאת הנדה אינו מחמת מעשה יציאת הדם מגופה אלא משום שהאשה ראתה דם, ובתורת אשה הרואה דם ה"ה טמאה, ונתבאר דזהו ג"כ יסוד ענין ההרגשה, דענינו הוא מה שהאשה היא באופן שהיא רואה דם, וההכרח לראיית הדם הוא מחמת אופן האשה. ולפ"ז י"ל ג"כ באשה שיש לה וסת, דלמ"ד וסתות דאורייתא הענין דבזמן וסתה הרי האשה נחשבת כאשה שיש לה כעת וסת, ושעת וסתה נידון בענין האשה גופא דדיינינן לה בתורת אשה בזמן וסתה, ומכיון דבזמן וסתה אמרי' דאורח בזמנו בא, ממילא הרי הבירור שראתה דם הוא מחמת ענין האשה שהיא בשעת וסתה, ונחשב זאת ממש כבירור הנעשה ע"י הרגשה, דסו"ס הבירור הוא מחמת ענין האשה גופא, ולכן ה"ה נאסרת. ולפ"ז יש ליישב קושיית השב יעקב, דלעולם מיירי שם בדלא ארגשה, אך מ"מ מכיון דמוכרח מענינה של האשה גופא שיצא ממנה דם, ה"ז נחשב כהרגשה, וממילא כל שרואה בשעת וסתה ה"ה טמאה אף בלא הרגשה. [וכ"כ בראש הברזל סי' ג' אות ח', אלא שביאר הענין באופ"א, ע"ש].

ולפ"ז נראה לבאר מש"כ התרוה"ד להוכיח מסוגיי' דהרגשה סברא דאורייתא וממילא אף כשהרגישה ולא מצאה דם כלל ה"ה טמאה כלמ"ד וסתות דאורייתא דאף בבדקה ולא מצאה ה"ה טמאה, ונתבאר דאף דבסוגיי' מצאה דם לאחר זמן מ"מ אין לדון בדם קודם שיצא מהאשה, וממילא ה"ז נידון כמו שלא מצאה דם, אך לפ"ז צ"ע מ"ט הוצרך להביא מדין וסתות ולא כתב דמבוא' בסוגיי' שחייבים קרבן מחמת ההרגשה בלבד, וכמש"כ לעיל. ולפמשנ"ת נראה הביאור בזה, דלעולם ס"ל להתרוה"ד דאין לדון בדם קודם שיצא מגופה, ולכן מוכרח בסוגיי' דהרגשה בלא מציאת דם כלל הויא סברא דאורייתא, אולם מ"מ בסוגיי' מאחר שהרגישה ממילא ע"י ההרגשה מוכרח שראתה הדם בשעה ששמשה, ואין ענין הבירור שע"י ההרגשה אלא רק לברר דהראי' שלפנינו הי' בזמן ששמשה, וא"כ סוכ"ס הרי מה דדיינינן לה שהיתה נדה בשעה ששמשה הוא ע"י ראיית דם בהרגשה, דהדם שראתה לאחר זמן נידון כאילו ראתה להדם כששמשה, וממילא נחשב זאת שראתה דם באופן המוכיח שהדם הוא מגופה, אבל בנידון התרוה"ד כשהרגישה ולא מצאה דם כלל, הלא בזה אין הבירור שראתה אלא רק מחמת ההרגשה ולא מחמת הראי' כלל, ושוב יש לדון בזה דאי"ז נחשב ראיית דם באופן שיהי' ידוע שהדם הוא מגופה, דאין הבירור מחמת הראי' אלא מחמת ההרגשה, ולזה הביא ראי' ממ"ד וסתות דאורייתא דס"ל דה"ה טמאה אף כשלא מצאה דם משום דאורח בזמנו בא, ומתבאר בזה דדיינינן לשעת וסתה בענינה של האשה, וממילא נחשב כבירור באופן הראי', וכנ"ל, ופ"ז כתב התרוה"ד דה"ה כשהרגישה דיינינן לההרגשה בתורת האשה גופא, [וכמושנת"ל דזהו כל ענין הרגשה], ונחשב הבירור שהדם הוא מגופה מחמת אופן האשה כשהיא רואה, וכל יסוד טומאת הנדה הוא מחמת מה שהיא אשה הרואה, וממילא שפיר ה"ה טמאה מחמת ההרגשה, וכמבואר.

ולפ"ז נראה לבאר מה שלא הביא התרוה"ד ראי' מדין דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, דלכאו' הלא מתבאר בזה דאף שלא מצאה דם כלל מ"מ ה"ה טמאה משום דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, אך לפמשנ"ת י"ל, דבפתיחת הקבר בעלמא סו"ס הלא ראתה חתיכה, ומכיון דא"א לפתיחת הקבר בלא דם אמרי' דבהכרח יצא דם עם החתיכה, וא"כ ביציאת החתיכה נראה ג"כ יציאת דם, דמכיון דא"א לפתיחת הקבר בלא דם ממילא א"א ליציאת חתיכה בלא יציאת דם, וממילא דיינינן בזה כיציאת דם ממש, וממילא נחשב זאת שהי' יציאת הדם באופן המבורר שיצא דם, דהרי דם היוצא עם חתיכה הוא מוכרח שיצא מגופה, ולכן נידון ההכרח ליציאת הדם בתורת בירור מחמת אופן היציאה גופא, אולם בהרגשה דאין בזה יציאת דם באופן המברר כלל, [דאף דהי' הרגשה מ"מ אין לדון ביציאת הדם גופא שהוא באופן אחר מחמת שהי' הרגשה וכמושנת"ל], ונמצא דתחילת הנידון בזה הוא רק מחמת ההרגשה שהוא נידון באשה ולא במעשה הראי', ובאופן זה אין נחשב הבירור מחמת אופן היציאה אלא מחמת אופן האשה, ולזה הביא התרוה"ד מדין וסתות דאופן האשה נידון כאופן הראי', וכנ"ל, ודו"ק.

והנה דעת הראב"ד בבעלי הנפש שער הווסתות סוסי' א' בהא דאמרי' דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, דאע"ג דלא חזינן לדמא ולא ידעינן אי דם טמא הוא אי דם טהור הוא, מ"מ כיון דרוב דמים שבמקור טמאים הם, כודאי משוינן להו, ע"ש, אך בהשגות הרז"ה שם השיג ע"ז, וכתב דכי אמרי' דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, בלא דם טמא קאמרי', ע"ש, ובפרד"ר בסי' קפ"ח במקש"ז סק"ב ובאו"ש פ"ה מהל' איסו"ב הל' ו' כתבו דבדברי התרוה"ד מבוא' דס"ל כדעת הראב"ד, ולכן כשמצאה מראות טהורים ה"ה טהורה, אבל לדעת הרז"ה דא"א לפתיחת הקבר בלא דם טמא, א"כ כל שהרגישה, אף שמצאה מראות טהורים, ה"ה טמאה, ע"ש, אכן בתשו' נובי"ת סי' קי"ח כתב בדעת התרוה"ד דאין האשה טמאה כשהרגישה ולא מצאה דם אלא מספק ולא בודאי, וצידד שם דהיינו משום דדלמא הי' מראות טהורות, וכן הסיק שם בסי' קי"ט, ולפ"ז מבואר דדעת התרוה"ד כדעת הרז"ה, ולכן בדינא דא"א לפתיחת הקבר בלא דם אין בזה ספק דלמא מראות טהורות הי', והיינו משום דא"א לפתיחת הקבר בלא דם טמא, אבל כאן שהרגישה ולא מצאה דם יתכן דהי' ההרגשה מחמת מראות טהורות, ולכן אי"ז אלא ספק בעלמא. אך לכאו' צ"ע בזה, דמכיון דאמרי' דא"א לפתיחת הקבר בלא דם טמא, א"כ ה"ה כאן דסו"ס הרגישה פתיחת הקבר, א"כ בהכרח הי' דם טמא, והיאך תלינן לה במראות טהורות.

ולפמשנ"ת נראה לומר, דלעולם ס"ל להתרוה"ד כהרז"ה דא"א לפתיחת הקבר בלא דם טמא, ומ"מ כאן כשמצאה מראות טהורות ה"ה טהורה, [ולהנוב"י אף כשלא מצאה מראות טהורות ה"ה טמאה רק מספק דדלמא היו מראות טהורות], והענין, דהלא לעולם ההרגשה שייכת אף מחמת המראות הטהורות, ורק דסו"ס מוכרח ג"כ שהי' דם, אבל עכ"פ ההרגשה נעשית אף ע"י המראות הטהורות, ואף אילו היו רק המראות הטהורות ג"כ הי' ההרגשה באופן זה, וממילא כל שיצאו ממנה מראות טהורות, הרי דהענין שהי' אופן האשה בהרגשה הי' מחמת המראות טהורות ג"כ, וממילא אף דבאמת א"א לפתיחת הקבר בלא דם טמא ובהכרח הי' ג"כ דם טמא, אבל מ"מ סו"ס אין שייך לדון באופן האשה שהי' באופן זה מחמת ראיית הדם, דאף מחמת המראות טהורות ה"ה בהרגשה זו, וממילא אין הבירור שראתה דם מחמת ההרגשה אלא רק מחמת דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, ובעלמא בפתיחת הקבר נתבאר ד"ה טמאה משום דביציאת החתיכה נראה יציאת דם, אבל כאן שלא יצא מגופה חתיכה המבררת שיצא דם, [דמשום המראות טהורות לא אמרי' דא"א לפתיחת הקבר בלא דם וכמבוא' בתוס' בדף כ"ב ע"ב ד"ה ליפלוג, ורק דמכיון דהרגישה פתיחת הקבר אמרי' דא"א לפתיחת הקבר בלא דם, וכמש"כ הפרד"ר], ממילא אין הבירור ליציאת הדם מחמת אופן האשה גופא, ושוב אי"ז נחשב כהרגשה, ולכן אינה נאסרת כשראתה מראות טהורות אע"ג דבהכרח הי' ג"כ דם, ודו"ק. [והנה בחוו"ד סי' ק"צ סקל"ז כתב דאין להקל כשמצאה מראות טהורות אלא רק כשבודאי אין על העד אלא רק מראות טהורות, ונפק"מ כשבדקה בעד שאינו בדוק, ע"ש, ובחי' הגרעק"א ז"ל בסוגיי' נתספק בזה, ע"ש, ועי' בפרד"ר שם סק"ג ד"ה אמנם אחר וכו' שצידד להקל כל שודאי יש כאן מראות טהורים, דממילא אין לחדש שהי' ג"כ דם, ע"ש, ולפמשנ"ת לכאו' מתבאר ג"כ דכל שמצאה מראות טהורות ה"ה טמאה, ואפי' בעד שאינו בדוק ואין ידוע שלא הי' ג"כ מראה טמא, דמכיון שמצאה מראות טהורות ממילא אף אם הי' דם ג"כ אינה טמאה, ודוקא אם מצאה ג"כ דם ממש ה"ה טמאה משום דבאופן זה יהי' מוכרח ע"י ההרגשה דמעשה ראי' זו הי' בזמן ההרגשה וכנ"ל, אבל כל שלא מצאה דם בפועל א"כ מכיון דהי' מראות טהורות אינה טמאה].

# בביאור דברי הרשב"א בדין תלי' בכתם על בשרה

אמר מר על בשרה ספק טמא ספק טהור טמא, על חלוקה ספק טמא ספק טהור טהור, ה"ד אי מחגור ולמטה וכו', אב"א מחגור ולמטה כגון שעברה בשוק של טבחים, על בשרה מגופה אתאי דאי מעלמא אתאי על חלוקה מיבעי ליה אשתכוחי, על חלוקה מעלמא אתא דאי מגופה אתא על בשרה מיבעי ליה אשתכוחי. מבוא' בזה דבאופן ששייך תלי' במעלמא וכגון שעברה בשוק של טבחים, חלוק בזה אם נמצא הכתם בגופה או בחלוקה, דכשנמצא בחלוקה תלינן וכשנמצא על בשרה לא תלינן. ובתוד"ה על בשרה וכו' הקשו מ"ט אין תולין בשוק של טבחים אף בנמצא על בשרה, דמ"ש מלבשה ג' חלוקות דתלינן אף בחלוק התחתון, וכתבו דהתם לפעמים היא מגלה חלוקה העליון ואתי על התחתון, אבל אין דרך לגלות בשרה, וכ"כ הרא"ש בסי' א' והר"ן להלן דף נ"ח ע"ב ד"ה תולה וכו'. ומבואר בדבריהם דלעולם אין חילוק בדין התלי' בין נמצא הכתם על בשרה לנמצא על חלוקה, אלא רק דבבשרה א"א לתלות בשוק של טבחים מכיון דאין דרך לגלות בשרה, אבל אילו יהי' שייך תלי' בבשרה תלינן כדין התלי' בנמצא בחלוקה.

אולם הרשב"א בחי' כאן הקשה על תי' התוס' דעל בשרה לא תלינן בשוק של טבחים משום דאין דרך לגלות בשרה, דהא איכא למימר דניתז מלמטה כנגד בשרה ולא נגע בבגדיה כלל, ולכן כתב לבאר דכל שנמצא על גופה לא תלינן, דמכיון שנמצא על גופה ומגופה קא חזיא, חזקה דמגופה אתא, דכל היכא דאישתכח בגופה חמיר טפי, ע"ש, וכעי"ז כתב בחי' ברי"פ ובתוה"ב שער ז' פרק ד' דף י"ח ע"א, עייש"ה, וכ"כ המאירי בסוגיי' דאף על פי שאפשר שקפלה בגדיה וניתז על בשרה, הואיל ומגופה חזיא ובגופה אשתכח רגלים לדבר, ע"ש, ומבוא' בדבריהם דאף באופן ששייך תלי' מ"מ כשנמצא הדם בבשרה לא תלינן, דדין הוא דלא תלינן בכתם על בשרה.

אך לכאו' הדברים צ"ב, דהלא בגמ' מבוא' דכשנמצא על בשרה לא תלינן משום דאי מעלמא אתי על חלוקה מיבעי לי' לאשתכוחי, ומבוא' דאי"ז משום חומרא שנמצא על בשרה, אלא דאין שייך תלי' במעלמא כשנמצא רק על בשרה ולא על חלוקה, והלא לדברי הרשב"א אין חילוק בזה בין כשנמצא הכתם על בשרה לכשנמצא על חלוקה, דכשלבשה ג' חלוקות ונמצא על הפנימי ה"ז ממש כנמצא על בשרה לענין גוף התלי' במעלמא, ורק דכשנמצא על בשרה חמיר טפי ולכן לא תלינן, וא"כ מ"ט אמרו בגמ' דלא תלינן משום דאי איתא דמעלמא אתי על חלוקה מיבעי"ל לאשתכוחי. ויעוי' במשמרת הבית על דברי הרא"ה בבדק הבית דכשעברה בשוש"ט לא תלינן אף כשנמצא על בשרה וחלוקה, וכתב ע"ז הרשב"א וז"ל, הגע עצמך טעמא מאי איכא למימר משום דכיון דמגופה חזיא ובגופה אישתכח תלינן דמגופה אתא, אם כן האי טעמא הוה להו למימר, ומאי קאמר דאי מעלמא אתא על חלוקה איבעי ליה לאשתכוחי, דהא חלוקה לא מעלה ולא מוריד, דכוליה טעמא לא איכא למימר אלא משום דכל על בשרה טמא הואיל ומגופה חזיא ובגופה אישתכח, עכ"ל, ולכאו' כמו"כ ילה"ק לדעת הרשב"א גופי' וכנ"ל.

עוד יל"ע בזה, דהלא אף כשנמצא על בשרה תלינן במאכולת ובמכה, וכן כשעברה בשוש"ט ונמצא הכתם על בשרה וחלוקה ס"ל להרשב"א דתלינן במעלמא, ומבוא' דאף כשנמצא על בשרה תלינן במעלמא, ורק דככשנמצא על בשרה חמיר טפי ולכן כאן לא תלינן, וכן מבוא' בד' הרשב"א גופי' בתוה"ב הקצר שם שכתב דכשנמצא על בשרה אפילו עברה בשוק של טבחים טמאה, דכיון שהיא רואה מגופה ונמצא הדם על בשרה לבד, חוששין לה, ומחמירין עליה בספקותיה, ואומרין שאם בא שם מעלמא לא על בשרה לבד היה אלא גם על חלוקה, ומבוא' בלשונו דהא דאמרי' שאם בא שם מעלמא לא על בשרה לבד הי' על גם על חלוקה לא אמרי' כן אלא רק משום דמחמירים בספקותי' מכיון שהיא רואה מגופה, והדברים צ"ב. ויעוי' בשו"ת בית שלמה יו"ד ח"ב סי' י"ד שכתב לבאר בזה, דלעולם אף לדעת הרשב"א כל שתהי' תלי' גמורה יש לתלות אפי' כשנמצא בגופה, ומש"כ הרשב"א דמכיון דמגופה חזיא ובגופה אישתכח חזקה מגופה אתא, מ"מ לא סגי בטעם זה לבד לומר דאין תולין, אלא רק בצירוף רגלים לדבר דאשתכח בגופה לבד ולא משתכח נמי בחלוקה, יעוי"ש בדבריו.

אמנם בגוף הדברים יש להבין הסברא בזה, דממנ"פ אם כשנמצא על גופה אמרי' דמכיון דמגופה חזיא חזקה דמגופה הוא, א"כ מ"ט כשיש לה מכה או כשנמצא אף על חלוקה תלינן, סו"ס הלא חזקה דמגופה הוא, ואם לאו חזקה גמורה היא, ולעולם כל שיש לתלות תלי' גמורה תלינן, א"כ מאי איכפ"ל דרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא, סו"ס הלא בדיני תלי' נחשב זאת לתלי', וכדין כתם הנמצא על חלוקה דתלינן בכה"ג, והיינו משום דבגזירת כתמים נאמר דתלינן אף באופן דרגלים לדבר דאין הדם מעלמא, וא"כ מ"ש כתם שנמצא על בשרה, ולכאורה הענין דארכבי' אתרי ריכשי דמכיון דמגופה חזאי משום כך לא תלינן באופן שרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא צ"ב.

ואשר נראה מבואר בזה דחלוק הענין כשמצאה כתם על גופה מכשמצאה כתם על בשרה, דהלא ביסוד גזירת כתמים נאמר דכשהאשה מצאה כתם חיישינן שהדם הוא מגופה וה"ה טמאה מדרבנן, ובפשיטות הענין דמכיון דאין במה לתלות לכן יש לחוש שהדם הוא מגופה, וע"ז כתב הרשב"א דחלוק כתם הנמצא בבשרה מכתם הנמצא בחלוקה, דכתם שנמצא בחלוקה הענין הוא כנ"ל דמכיון שלא עברה בשוק של טבחים תלינן שהדם הותז על חלוקה מגופה, אבל כשנמצא על בשרה אין ענינו דתלינן שהדם הוא מגופה, אלא דמכיון דמגופה חזאי ממילא כל שראתה דם על גופה מחזקינן להדם שהוא מגופה, ואי"ז בתורת תלי' דמגופה אתאי אלא דבמציאות הדם על בשרה מוחזק הדם שהוא מגופה, משא"כ כשנמצא הדם על חלוקה דאין זה אלא בתורת תלי' דתלינן בדם דמגופה אתאי. ולפ"ז חלוק מציאת כתם על בשרה ממציאת כתם על חלוקה, דכשמצאה כתם על בשרה היינו דבזה גופא שמצאה כתם על בשרה הרי דחל בזה גזירת כתמים, אולם כשמצאה כתם על חלוקה לא חל בזה גזירת כתמים אלא רק משום דתלינן שבא הכתם לחלוקה מגופה. וממילא ה"ה חלוקים ג"כ לענין דיני תלי', דבבשרה לעולם היא טמאה מכיון שמוחזק הדם שהוא מגופה, ומ"מ הקילו חכמים בכתמים דבאופן ששייך לתלות במעלמא תלינן דמעלמא הוא, דמכיון שיש לתלות דמעלמא הוא לא גזרו כתמים, אבל כשנמצא על חלוקה אי"צ שתהי' התלי' באופן שמסתבר שהדם מעלמא, אלא כל דבפועל שייך שיהי' הדם באופן זה ואינו מגופה, ממילא שוב אי"ז נחשב כלל שהאשה מצאה כתם, דכל שנמצא על חלוקה אינה טמאה אלא רק משום דתלינן שבא הדם מגופה וכנ"ל, אבל כל ששייך דם על חלוקה באופן זה כשאינו מבשרה, ממילא כבר אין זה מוכרח שהדם הוא מגופה, וממילא אי"ז בכלל גזירת כתמים כלל, דלא גזרו על חלוקה אלא משום דתלינן דכל שבחלוקה הוא מבשרה.

ומעתה מבואר היטב הענין דכשנמצא על גופה לא תלינן באופן דרגלים לדבר דלאו מדעלמא הוא, וכשנמצא על חלוקה תלינן אף דרגלים לדבר דלאו מדעלמא הוא, וכמו שהובא לעיל, ולפמשנ"ת הביאור בזה, דכשנמצא הדם בבשרה הרי הדם מוחזק שהוא מגופה, ומ"מ נתחדש דבאופן שיש לתלות דמעלמא הוא לא גזרו, אך מכיון דרגלים לדבר דלאו מדעלמא הוא ממילא אין לתלות דמעלמא הוא, ושוב ה"ז בכלל גזירת כתמים, אבל כשנמצא הדם על חלוקה הלא אין זה בכלל גזירת כתמים אלא רק משום דתלינן דמבשרה ניתז לחלוקה, אבל כל ששייך שיהי' הדם מעלמא שוב אי"ז נחשב דבראיית הדם על חלוקה נראה בזה דם מהאשה, ולכן לא איכפ"ל דרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא, דמ"מ מכיון ששייך שיהי' מעלמא שוב אי"ז בכלל גזירת כתמים, ודו"ק.

ב. הנה לשון הגמ' הוא אי בעית אימא מחגור ולמטה כגון שעברה בשוק של טבחים על בשרה מגופה אתאי דאי מעלמא אתאי על חלוקה מיבעי ליה אשתכוחי, על חלוקה מעלמא אתא דאי מגופה אתא על בשרה מיבעי ליה אשתכוחי, ויש לדקדק בזה, דבתחילה אמרו דעל בשרה לא תלינן משום דאי מעלמא אתאי על חלוקה מיבעי ליה אשתכוחי, ומבוא' דדוקא משום דרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא לכן לא תלינן, ושוב אמרו דעל חלוקה לא תלינן משום דאי מגופה אתא על בשרה מיבעי לי' אשתכוחי, ומבוא' דדוקא משום דרגלים לדבר דלאו מגופה הוא לכן תלינן, ולכאו' הדברים סתרי אהדדי. גם יעוי' בחי' הרשב"א שעמד בזה, דהלא אם לא עברה בשוק של טבחים לא תלינן אף שנמצא רק על חלוקה, והיאך אמרו כאן דעל חלוקה תלינן משום דאי מגופה אתא על בשרה מיבעי ליה אשתכוחי, ויעוי"ש מש"כ וז"ל, אלא מילתא בעלמא הוא דקאמר, כלומר כיון דאיכא למיתלי תלינן אלא אי אישתכח בבשרה בלחוד, עכ"ל, והדברים צ"ב.

והנה הט"ז בסי' ק"צ ס"ק י"ד הביא מש"כ הטור בשם הרשב"א דכשנתעסקה בכתמים תלינן אף כשנמצא דם בידה, ומבואר בדבריו, דאם לא נתעסקה ממש לא תלינן בדם שנמצא בידה, והיינו משום דלא תלינן כשנמצא בבשרה כמבוא' בסוגיין, וכן מבוא' בחוו"ד שם סק"י, ובגליון הגרעק"א ז"ל שם הק', דהלא הטעם דלא תלינן כשנמצא בגופה הוא משום ההוכחה דהדם הוא מגופה דאילו מעלמא הוא הי' נמצא גם על חלוקה, והלא אי"ז שייך אלא רק בבשר שמכוסה בחלוקה, אבל כשנמצא על ידה אי"ז שייך, וממילא כשנמצא על ידה בדין הוא דיש לתלות אף כשלא נתעסקה ממש בכתמים אלא רק עברה בשוש"ט, ויעוי"ש מש"כ לבאר בד' הרשב"א באופ"א אך לעולם כשנמצא על ידה תלינן כשעברה בשוש"ט, ע"ש, אולם בדעת הט"ז והחוו"ד מבוא' לא כן, ובבית שלמה שם ביאר דהרשב"א לטעמי' דכל שנמצא בבשרה לא תלינן אף באופן ששייך לתלות במעלמא, ולכן אם לא נתעסקה בכתמים לא תלינן כשנמצא בידה אף שעברה בשוש"ט, ולפ"ז א"ש דעת הט"ז והחוו"ד.

אמנם אכתי הדברים צ"ב, דהלא כבר נתבאר לעיל דאף להרשב"א לא אמרי' כן אלא בצירוף רגלים לדבר, ומה"ט כשיש לה מכה תלינן אף בנמצא בבשרה, וכ"כ הבית שלמה גופי' בדעת הרשב"א, וא"כ מ"ט כשנמצא בידה לא תלינן, דסו"ס הלא אין בזה רגלים לדבר. ואשר מבואר בזה, דאף כשנמצא בידה אמרי' רגלים לדבר מדלא נמצא אף על חלוקה, ויתכן דהענין דהו"ל לאישתכוחי על חלוקה אינו דוקא דהכתם שנמצא בפועל על בשרה הי' חלקו ג"כ על בשרה, אלא דאם ניתז עלי' דם בשוש"ט הי' ניתז גם על חלוקה במקו"א. [ובדעת הגרעק"א י"ל דס"ל דהענין הוא דהכתם גופא שנמצא על בשרה הו"ל לאשתכוחי גם על חלוקה]. האומנם דאכתי יל"ע בזה, דלכאו' מכיון דאמרי' דכתם שנמצא על ידה רגלים לדבר דלאו מעלמא הוא משום דא"כ על חלוקה נמי מיבעי"ל לאשתכוחי, ה"ה רגלים לדבר דלאו מגופה הוא דא"כ על חלוקה מיבעי"ל לאשתכוחי, דסו"ס הדם נמצא על ידה, ומ"ש אם ניתז מגופה או שניתז משוש"ט, והיאך יתכן לומר דרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא, והיינו דבהכרח מבשרה הוא, דהלא אין בזה רגלים לדבר לומר דמבשרה הוא ולא מדעלמא.

ואשר מבואר בזה, דאה"נ דענין הרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא אין ענינו לומר דממילא מגופה הויא, ואדרבה לעולם כי היכי דרגלים לדבר דלאו מגופה הוא כמו"כ רגלים לדבר דלאו מבשרה הואי, ואולם כל שנמצא בגופה הרי שבזה נאמרה גזירת כתמים, ואף באופן דרגלים לדבר דלאו מגופה הוא, ורק דבאופן שיש לתלות דמעלמא הוא לא גזרו, וכשרגלים לדבר דלאו מדעלמא הוא בזה לא נאמר דין תלי', ושוב ממילא ה"ז בכלל גזירת כתמים. באופן דאין ענין הרגלים לדבר לומר דממילא מגופה הואי, אלא רק דמחמת הרגלים לדבר לא נאמר דין תלי', וכל שאין בזה דין תלי' ממילא ה"ז בכלל גזירת כתמים, ולא דיינינן בזה אם רגלים לדבר דלאו מגופה הואי.

ונראה דזהו המבוא' בדברי הגמ' כאן דכשנמצא על בשרה לא תלינן משום דרגלים לדבר דלאו מדעלמא הוא וכשנמצא על חלוקה תלינן משום דרגלים לדבר דלאו מגופה הוא, והיינו משום דבזה חלוק ענין התלי' בגופה מבבשרה, דבגופה לעולם כל שנמצא בה כתם ה"ז בכלל גזירת כתמים, ואי"ז בתורת תלי' דהכתם מגופה, ואף אילו רגלים לדבר דלאו מגופה הוא, דכל שנמצא בה כתם ה"ז בכלל גזירת כתמים, ומ"מ בדין גזירת כתמים נאמר דכל שיש לתלות דמעלמא הוא תלינן, וממילא כשעברה בשוש"ט בדין הוא לתלות דמעלמא הוא, וע"ז אמרו דמכיון דרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא לא תלינן, והיינו דלעולם דיינינן בזה רק אם שייך לתלות דמעלמא הוא, אבל לענין התלי' דמגופה לא דיינינן כלל, ואף באופן דרגלים לדבר דלאו מגופה הוא לא תלינן, ואין לדון אלא רק אם שייך לתלות דמעלמא הוא, וכל שרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא לא תלינן אף דכמו"כ רגלים לדבר דלאו מגופה הוא, אך כשנמצא בחלוקה הלא מצד חלוקה גופא אי"ז בכלל גזירת כתמים, ורק משום דתלינן דמגופה הוא לכן נכלל בגזירת כתמים, אבל כל שרגלים לדבר דלאו מגופה הוא אף באופן דרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא ג"כ לא תלינן, ולעולם לא דיינינן אלא אם יש לתלות דמגופה הוא או לא, ולכן אמרו דתלינן משום דרגלים לדבר דלאו מגופה הוא, דמעתה שוב אף אם רגלים לדבר דלאו מעלמא הוא לא איכפ"ל, דמכיון דאף רגלים לדבר דלאו מגופה הוא ממילא אין שייך לתלות דמגופה הוא.

[ובפשיטות יל"פ, דכשאמרו דעל בשרה לא תלינן משום דרגלים לדבר דלאו מדעלמא הוא, היינו אף כשנמצא על ידה דג"כ רגלים לדבר הוא דלאו מגופה הוא וכנ"ל, ולכן אמרו דלא תלינן משום דרגלים לדבר דלאו מדעלמא הוא, דאל"כ הי' בדין לתלות במעלמא מכיון דרגלים לדבר דלאו מגופה הוא, וכשאמרו דעל חלוקה לא תלינן משום דרגלים לדבר דלאו מדעלמא הוא היינו אף כשלבשה ג' חלוקות ונמצא על הפנימי, דבכה"ג רגלים לדבר דלאו מדעלמא הוא, ולכן אמרו דתלינן משום דרגלים לדבר דלאו מגופה הוא, דאל"כ הי' בדין שלא לתלות דמעלמא הוא משום דרגלים לדבר דלאו מדעלמא הוא].

ויתכן דזהו שכתב הרשב"א בביאור דברי הגמ' דעל חלוקה תלינן משום דאי איתא דמגופה הוא על בשרה מיבעי"ל לאשתכוחי, דמילתא בעלמא הוא דקאמר כיון דאיכא למיתלי תלינן אלא אי אישתכח בבשרה בלחוד, והיינו דאה"נ ששייך שיהי' מגופה על חלוקה ולא על בשרה, ומה"ט כשלא עברה בשוש"ט ה"ז טמא אף שנמצא הכתם רק על חלוקה, ולא אמרו כאן אלא דכל שלא נמצא בגופה אין הנידון אלא אם תלינן דהוא מגופה או לא, ומכיון דרגלים לדבר דלאו מגופה הוא ממילא תלינן במעלמא, והיינו אף באופן דרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא ג"כ.

והנה הרשב"א בחי' כאן ובתוה"ב בית ז' שער ד' כתב דבאופן דאזדקרה ונמצא על בשרה ועל חלוקה, אם עברה בשוש"ט תלינן בזה, וכדין כתם הנמצא על בשרה וחלוקה תחת החגור דתלינן בשוש"ט, אבל אם לא עברה בשוש"ט שאין לה במה לתלות ה"ה טמאה, דכיון דליכא למיתלי ממילא ודאי מגופה אתא, דאי מעלמא אתא אחלוקה בלחוד איבעי לי' לאשתכוחי, ע"ש, ולכאו' צ"ע מ"ט הוצרך לזה דאי איתא דמעלמא הוא אחלוקה בלחוד איבעי לי' לאשתכוחי, דבפשיטות הול"ל דמכיון דלא עברה בשוש"ט הלא אין לה במה לתלות, ואה"נ דאילו הי' נמצא הכתם רק על חלוקה לא הי' טמא, אך אי"ז אלא משום דא"א דכשנזדקרה יהי' הכתם רק על חלוקה ולא על בשרה כמו שביאר הרשב"א שם, אבל כל שנמצא הכתם על בשרה וחלוקה ממילא ה"ז טמא דאין במה לתלות. ולפמשנ"ת י"ל, דכל שנזדקרה ה"ז כענין כתם על חלוקה ולא כענין כתם על בשרה, ומשום דסו"ס נמצא הכתם בבשרה במקום שא"א שיהי' הדם מהמקור, וממילא אי"ז בכלל גזירת כתמים מדין כתם על בשרה, ורק דכשנזדקרה ומצאה כתם תלינן דהכתם הוא מגופה, וכענין מציאת כתם על חלוקה וכמושנת"ל, והלא נתבאר דכשנמצא כתם על חלוקה לעולם הנידון אם שייך לתלות דהכתם הוא מעלמא, וזהו שאמרו דכשנמצא על חלוקה לא תלינן משום דרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא, ומה"ט כ"כ הרשב"א כשנזדקרה, ודו"ק.

# בגדר דין תלי' במאכולת

דף נ"ח ע"ב ותולה בכל דבר שהיא יכולה לתלות וכו' הרגה מאכולת הרי זו תולה בה, עד כמה תולה רחב"א אומר עד כגריס של פול ואע"פ שלא הרגה. מבואר דכתם הפחות מכגריס אינו טמא משום דתלינן לי' במאכולת, ובפשיטות ענינו ככל עניני תלי', וכמבוא' בגמ' דאין לך כל מיטה שאין לה כמה טיפי דם מאכולת, וממילא הוי כעיר שיש בה חזירים שאין הכתם טמא בה.

אכן לכאורה יש לדקדק בזה, דהנה בפרש"י ד"ה כגריס וכו' כתב בביאור הענין דלא תלינן אלא רק בכשיעור גריס, דביותר מגריס אינה תולה משום שאין דם מאכולת כל כך גדול, ומבואר דאין תולה אלא עד כגריס משום דאין דם מאכולת גדול אלא רק עד שיעור גריס, וכבר הקשו האחרונים מ"ט אין לתלות בשני מאכולות, והלא בסוף פרקין תניא דטיפין טיפין אין מצטרפין, ואף דסו"ס אין דם מאכולת גדול משיעור גריס, ובהכרח היינו משום דתולה בכמה מאכולות, וא"כ מ"ש בכתם א' דאין לתלות שהוא מכמה מאכולות. ובמעדני יו"ט כאן באות ת' כתב לבאר דאין שייך לתלות ביותר מאחת משום דא"כ אין לדבר סוף ותתבטל גזירת חכמים מכל וכל, ע"ש, וכ"כ הסד"ט בסי' ק"צ סוס"ק ס"א בשם הלבוש, ע"ש, ולכאורה הדברים צ"ב בסברא, דסו"ס הלא בגוף גזירת כתמים נאמר שתולה בכל דבר שהיא יכולה לתלות, ואם ענין תלי' במאכולת הוא ככל דיני תלי' וכנ"ל, א"כ הרי זהו בכלל דין גזירת כתמים שתולה בכל מה שתוכל, ואטו בגזירת כתמים אמרו דתולה בכל דבר מלבד במאכולת, וצ"ת.

והנה האחרונים כתבו להקשות עוד בזה, דהיאך תלינן עד כגריס בדם מאכולת, והלא אי"ז מצוי שיהי' דם מאכולת בשיעור גריס, ויעוי' בשו"ת החכם צבי סוסי' ס"ז שכתב דאין להתפלא איך יתכן שימצא דם מאכולת בשיעור גריס, שהרי גדולה מזו תניא ר"נ אומר דבר שאינו מקבל טומאה אינו מקבל כתמים, ואמר שמואל בדקה קרקע עולם או שאר דבר שאינו מקבל טומאה וישבה עליו ואח"כ עמדה ומצאה עליו כתם גדול ככמה גריסין טהורה, והכל חוזר לעיקר א', דמכיון דמדרבנן הוא הם אמרו והם אמרו, ולהם היה ידוע שאפשר לימצא כמוהו, ואף שעיקר נדה בכרת מ"מ בכתמים הנמצאים בלי בדיקה ובלי הרגשה אין בהם כרת ולא שום איסור דאו', אלא שחכמים גזרו עליהם להחמיר על ד"ת, ע"ש, וכעי"ז כתב המעיל צדקה בתשו' כ"ז ד"ה והנה נתקשיתי וכו' ע"ש, אך השמלה בסי' ק"צ ס"ק י"ב כתב להקשות בזה, דמה ענין דין דבר שאינו מק"ט לתלי' במאכולת, דבדבר שאינו מק"ט הענין דתיקנו רבנן דאינו מקבל כתמים וכמוש"כ הראשונים הטעם לזה, אבל התלי' במאכולת ענינה משום דשכיח טובא וכמו שאמרו בגמ' דאין לך כל מטה ומטה שאין בה כמה טיפי דם מאכולת, וא"כ בהכרח דבימיהם הי' שכיח דם מאכולת בשיעור כגריס, ואם לא הי' כן בזמנם לא הי' שייך להתיר בפחות מכגריס, וא"כ בזה"ז שאינו בנמצא כלל היאך נתלה בו, ע"ש, ובדעת החכ"צ והמעיל צדקה מבואר, דענין כתם הפחות מכגריס שאינו טמא אי"ז משום דבפועל תלינן לי' במאכולת, אלא דלעולם לא נאמרה גזירת כתמים אלא רק בכשיעור גריס, וכל כתם שאינו כשיעור גריס לא גזרו עליו כלל.

האומנם דכבר נחלקו בכ"ז רבותינו האחרונים ז"ל, ויעוי' בסד"ט סי' ק"צ ס"ק ס"א שהביא דבדברי התורת השלמים סי' קפ"ג סק"א מבואר דאף דם שהוא בודאי מגופה, אם לא הרגישה ביציאתו אינו טמא אלא רק בכשיעור כגריס, ובפחות מכגריס נידון ככתם ואינו טמא, ע"ש, וכן מבואר בדברי המעיל צדקה סי' כ', וכתב הסד"ט להוכיח מדבריהם דס"ל דהענין בזה שכתם פחות מכגריס אינו טמא הוא משום דמכיון דכל הסדינים מלאים מדם מאכולת ולא תמצא בת לאברהם אבינו שתהיה יושבת תחת בעלה, משום הכי לא גזרו כלל על פחות מכגריס אפילו אי וודאי מגופה אתיא, משום לא פלוג, ומכיון דשלא בהרגשה חזיא טהורה מן התורה אלא מדרבנן טמאה, הם אמרו והם אמרו, וכ"כ בהג' הרש"ש ז"ל לעיל דף נ"ב ע"ב, וביאר דמה"ט אף אשה שאין בשרה מעלה כנימה ג"כ אינה טמאה כשמצאה כתם שאינו כגריס, ואף דודאי אי"ז ממאכולת, אמנם הסד"ט גופי' שם חלק ע"ז, וכתב דלעולם אי"ז אלא דין תלי' במאכולת, אבל כל שבודאי הוא מגופה אין שייך בזה תלי' במאכולת, ותהא טמאה אך בפחות מכגריס, ע"ש, ולדידי' לכאו' כל שאין בשרה מעלה כנימה אין לה לתלות במאכולת, שהרי ידוע לה שאין הכתם מדם מאכולת, [ולפ"ז יל"ע היאך בזה"ז אין הכתמים מטמאין אלא רק בכגריס, דהלא אין המאכולת מצוי', ועי' מש"כ לבאר בזה החת"ס בתשו' סי' קפ"ב, ולכאו' לדברי הסד"ט אכתי צ"ע בזה].

והנה בתוד"ה וכדבריו וכו' כתבו דאף דלא תלינן בדם מאכולת אלא רק בשיעור גריס, מ"מ כשהרגה מאכולת תולה לפי מה שהרגה, אולם הראב"ד בבעלי הנפש סי' ג' הל' ו' כתב דאף כשהרגה מאכולות לעולם אין לתלות אלא רק בשיעור כגריס, אך יעוי"ש שכתב לחלק בזה בין תלי' במאכולות לתלי' בפשפש, דאף דבמאכולת אין לתלות אלא רק בכשיעור גריס, ואפי' כשהרגה מאכולות אין לתלות בכתם הגדול מכגריס, מ"מ כשהרגה פשפש תולה לפי מה שהרגה, ואם הרגה שני פשפשים תולה עד שיעור ב' תורמוסים, ובביאור החילוק בזה כתב שם דבמאכולות לא יכלה למיקם עלה דמילתא לטפויי בשיעורא, אבל בפשפש הא פרישו עלה בגמרא כתורמוס, וכן לשנים, וכן לשלשה, יעוי"ש, ולכאו' הדברים צ"ב, דהלא כ"ה שפירשו בגמ' דתולה בפשפש עד כתורמוס, ה"ה מבואר בגמ' שיש לתלות בדם מאכולת עד כגריס, וא"כ בפשיטות יש לתלות כשיעור כגריס בכל מאכולת, ואם הרגה ב' מאכולות בדין דתתלה כשיעור ב' גריסים, ומ"ט כתב הראב"ד דלא יכלה למיקם עלה דמילתא.

ואשר לכאורה מבואר בזה דס"ל להראב"ד כמש"כ החכם צבי ודעימי' דאה"נ דאין מצוי דם מאכולת בכשיעור גריס, והענין דכתם הפחות מכגריס אינו טמא לאו משום תלי' במאכולת הוא אלא משום דלא גזרו טומאה אלא רק בכתמים שהן כגריס ועוד, וממילא כ"ז הוא רק לענין כתם הפחות מכגריס שלא הי' בכלל גזירת כתמים כלל, אבל כשהרגה מאכולות ושוב מצאה כתם הגדול מכגריס, דכתם זה הלא הי' בכלל גזירת כתמים, ואין שייך לדון בו אלא רק משום תלי' בפועל, ע"ז כתב הראב"ד דלא יכלה למיקם עלה דמילתא, שהרי לא נתפרש שיעור דם המאכולת לענין תלי' בו כלל, ורק כשהרגה בפשפש פירשו בגמ' שיעורו כתורמוס, דזה לא נאמר אלא רק בתורת תלי', שהרי כל שהכתם גדול מכגריס ה"ה בכלל גזירת כתמים, ורק דכשהרגה פשפש ה"ה תולה בו, וע"ז אמרו שתולה עד כתורמוס, וממילא כשהרגה שני פשפשים תתלה עד כשיעור ב' תורמוסים, אבל שיעור גריס הנאמר לענין תלי' במאכולת לאו בתורת תלי' הוא, והרי שלא נתפרש שיעור דם מאכולת לענין תלי'.

אולם לכאורה יל"ע בזה, דהנה המעיל צדקה בסי' כ' כתב להוכיח כדעתו דבפחות מכגריס לא גזרו כלל מסתימת הפוסקים שכתבו דכתם הפחות מכגריס אינו טמא, ואם משום תלי' במאכולת בפועל הוא א"כ הי' ראוי שלא יהי' כן אלא רק בכתם אדום, אבל בכתם שחור דבודאי אינו דם מאכולת בדין שיטמא אף בפחות מכגריס, ואלו כן לא ימלט שיזכירוהו הפוסקים, יעוי"ש, וכ"כ הצ"פ בפ"ד מהל' איסו"ב הל' י"ט דאף כשידוע לנו שזה הדם משונה מדם מאכולת מ"מ לא גזרו בפחות מכגריס, ע"ש, האומנם דבבעלי הנפש להראב"ד בסוף פ"ד בדין החמישי כתב להדיא דאין לתלות בדם מאכולת אלא רק כתם אדום יעוי"ש, וכבר עמד בזה הסד"ט בסי' ק"צ סק"י ע"ש, ולכאורה צ"ע בזה, דלפמשנ"ת להוכיח בדעת הראב"ד כדעת המעיל צדקה ודעימי' דלא גזרו כלל בכתם הפחות מכגריס, א"כ בדין הוא דה"ה כתם שחור לא יהי' טמא בפחות מכגריס וכנ"ל.

והנה בגוף דין תלי' מבוא' בתורת הבית להרשב"א בריש שער הכתמים דמשום דכתמים מדרבנן הוא, וכ"כ השו"ע בסי' ק"צ סעי' י"ח דמכיון דכתמים מדרבנן משום כך הרי זו תולה בכל דבר שיכולה לתלות, ובשמלה שם ס"ק כ"ג כתב לדקדק דמשמע דאם הי' טומאת כתמים מדאורייתא לא הי' נאמר בהן דין תלי', וכתב להקשות ע"ז דהלא אף באיסור דאורייתא תלינן במקום חזקת היתר, וה"ה כאן האשה בחזקת טהרה עומדת, ע"ש. והנראה בזה, דהנה הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' ב' כתב וז"ל, ומדברי סופרים שכל הרואה כתם דם על בשרה או על בגדיה אף ע"פ שלא הרגישה אף על פי שבדקה עצמה ולא מצאה דם ה"ז טמאה וכאילו מצאה דם לפנים בבשרה, וטומאה זו בספק שמא כתם זה מדם החדר בא, עכ"ל, ובכס"מ הקשה מ"ט אסרו בזה והלא ס"ס הוא, ספק בא מגופה ספק לאו מגופה, ואת"ל מגופה הוא דלמא לאו דם החדר הוא אלא מן העלי' בא, ע"ש, אולם בדקדוק לשון הרמב"ם שכתב דמדברי סופרים שכל הרואה כתם על בשרה או בגדי' ה"ז טמאה וכאילו מצאה לפנים בבשרה, לכאו' מבוא' בזה דענין גזירת כתמים לאו משום ספק דלמא דם נדה הוא, אלא דכן הי' גוף הגזירה דיש לדון לדם הכתם כאילו מצאתו לפנים בבשרה, ורק דענינו טומאה בספק משום דשמא מדם החדר בא, אבל כלפי הספק אם בא הדם מגופה או לא אין זה נידון בתורת ספק, דבזה גופא נאמרה הגזירה שיש לדון להדם שבא מגופה. [וי"ל עוד, דבאמת הלא קיי"ל דרוב דמים מן המקור, ואולם כל זה הוא בדם שבא מן האשה, אבל דם שיתכן שבאמת אינו מן האשה כלל, ורק דבגזירת כתמים נאמר לדון בו שהוא מן האשה, בדם זה אין שייך לומר שחזקתו מן המקור, ולכן כתב הרמב"ם דטומאת ספק הוא שמא מן העלי' בא].

ולפ"ז נראה דבדין גזירת כתמים הי' בדין דלא יועיל כלל תלי' לטהר בכתם, דהלא כל עיקר גזירת כתמים לא נאמרה מספק דלמא דם מגופה הוא, אלא דהתקנה הי' דדם הנמצא בגופה או בבשרה נידון כדם הבא מגופה, וממילא מה יועיל תלי' בדעלמא, דאף אם ודאי הדם מעלמא מ"מ מכיון שנמצא הדם בגופה דין הכתם כדם הבא מגופה, ועיקר הגזירה לאו משום דלמא דם מגופה הוא שתועיל תלי' אלא דגזרו בדם הנמצא בבגדה דדין דם זה כדם הנמצא בגופה, אלא דמשום דכתמים מדרבנן ממילא הם אמרו והם אמרו, ותיקנו דכשיש לתלות בזה לא אמרו שיהי' דין הדם כדם הבא מגופה, ונראה בגדר הדברים, שנאמר בזה דכל שיש לתלות תלינן שבא הדם ממקום התלי', ודיינינן לזה שמצאה הדם במקום התלי', ואין הדם נידון שנמצא בבשרה או בחלוקה אלא שנמצא במקום התלי', וממילא בדם זה לא נאמרה גזירת כתמים, וכדם שנמצא שלא כנגד בית התורפה שאינו בכלל גזירת כתמים.

ומעתה כל זה הוא דוקא בתלי' במעלמא, אבל בדין התלי' במאכולת דאין ענינו תלי' במאכולת מסוימת אלא רק שאין מיטה בלא מאכולת, וממילא התלי' היא כלפי מקום מציאת הדם גופא דענינו הוא מקום שיש בו מאכולות, והרי שמקום המאכולת ה"ה במקום שגזרו על דם הנמצא בו דדינו כדם הבא מגופה, וא"כ לא שייך דין תלי' במאכולת, דלא מהני תלי' אלא רק משום דבזה דיינינן למציאת הכתם במקום שלא גזרו בו טומאת כתמים להאשה, וממילא במאכולת אין שייך תלי' כלל, דאף אם נדון דמציאת הדם הי' במקום המאכולת ג"כ ה"ה בכלל גזירת כתמים. ובהכרח דדין תלי' במאכולת לאו משום תלי' במאכולת הוא וככל דיני תלי' בעלמא, אלא שלא גזרו כלל בשיעור דם מאכולת, והענין, דמכיון שאין לך כל מיטה ומיטה שאין בה כמה טיפי דם מאכולת, ואם לא שתהא תולה במאכולת אין לך אשה שטהורה לבעלה, לכן אמרו דכתם הפחות מכגריס נידון כדם מאכולת, ואף דמשום גזירת כתמים דיינינן לי' ככתם הבא מגופה מ"מ דין הדם הוא כדם מאכולת, [וע"ד מש"כ הרמב"ם דאף שגזרו שיהי' כדם הבא מגופה מ"מ טומאתו מספק משום דשמא דם העלי' הוא], ולפ"ז לעולם אין נידון בדם הכתם אם הוא דם הנדה או דם המאכולת, אלא כל שהוא כגריס דינו כדם הנדה, וכל שאינו כגריס דינו כדם המאכולת.

[ויש ליתן טעם בזה, דמכיון דכל ענין גזירת כתמים הוא שגזרו לדון כאילו הדם הוא מגופה, והרי גזרו כן בדם הנמצא במקום שמצויין בו מאכולת, ממילא כלפי נידון הכתם כאילו הוא מגופה דיינינן ג"כ דדם שבגופה שייך שיהי' דם מאכולת, ולכן תלינן במאכולת, ולפ"ז התלי' במאכולת לאו משום דבפועל תלינן דדלמא דם מאכולת הוא, אלא דאף דדיינינן לי' כדם הבא מגופה מ"מ דיינינן לגופה גופא דמצויין בו מאכולת, וממילא אף דם הבא מגופה יש לדון בו שהוא דם מאכולת, ולכן אין לטמא דם הבא מגופה אלא רק בכשיעור גריס, דבפחות מכגריס לא שייך בו גזירת כתמים, דאף דדיינינן שהוא מגופה אכתי יש לדון בו שהוא דם מאכולת].

ולפ"ז חלוק ענין התלי' בעלמא מענין התלי' במאכולת, דבכל תלי' בעלמא ענינו כלפי דין הכתם כדם הבא מגופה, דמכיון דתלינן דמעלמא הוא ממילא לא דיינינן לי' כלל כדם הבא מגופה, ונידון התלי' הוא לענין אם לדון בהכתם שהוא בא מגופה או לא, אבל ענין התלי' במאכולת אינו לענין נידון הדם אם הוא מגופה, דלעולם דין הדם הוא כדם הבא מגופה, ומ"מ בדין דם הנאסר בגזירת כתמים נאמר שאינו טמא אלא רק בשיעור כגריס, וכל שאינו כגריס דיינינן בדם שדינו כדם מאכולת. [וי"ל דזהו ביאור דעת רבי ינאי להלן דף נ"ט ע"א דכתם כגריס ועוד שרצופה בו מאכולת ה"ה טהור משום דמכיון שרצופה בו מאכולת מוכחא מילתא דהאי ועוד דם מאכולת הוא ופש לי' כגריס דמכיון דבעלמא תליא ה"נ תליא, ולדברינו הענין דמכיון שרצופה בו מאכולת ממילא דיינינן להמאכולת בפנ"ע, וממילא אית"ב דין תלי' ככל תלי' בעלמא, דאין התלי' כלפי המיטה שמצוי בה מאכולת אלא דתלינן בהמאכולת בפנ"ע, וממילא ענינו כתלי' בעלמא, ושוב פש לי' כגריס לענין מה שנתחדש בפחות מכגריס דאף שהוא מגופה דינו כדם המאכולת, ודו"ק].

ולפ"ז נראה לבאר דברי הראב"ד שכתב דאין לתלות במאכולת אלא רק דם אדום, ואע"ג שנתבאר להוכיח מדבריו כדעת המעיל צדקה ודעימי' דלא גזרו בפחות מכגריס כלל, דלפמשנ"ת הענין שלא גזרו בפחות מכגריס אינו שלא גזרו בזה כלל, דלעולם כתם פחות מכגריס ג"כ הוא בכלל גזירת כתמים לענין דדיינינן לי' כדם הבא מגופה, אלא דבגופה גופא נאמר דיש לדון בדם הבא מגופה שהוא ממאכולת, ולכן בפועל לא נאסר כתם הפחות מכגריס בגזירת כתמים, ואף בכתם שהוא ודאי מגופה מ"מ מכיון דאינו טמא אלא מגזירת כתמים, ממילא אין גדר הטומאה שבו אלא רק משום טומאת כתמים שענינה לדון כתם כדם הבא מגופה, ובכלל זאת נאמר דאף דם הבא מגופה יש לדונו כדם מאכולת, ולכן אף באשה שאין בשרה מעלה כנימה ג"כ אין כתמה מטמא בפחות מכגריס, דסו"ס בכלל גזירת כתמים נאמר דפחות מכגריס דיינינן בי' שדם מאכולת הוא, אבל כתם שחור דאינו שייך שיהי' דם מאכולת, בזה אין שייך תלי' במאכולת כלל, דהכתם גופי' אין שייך שיהי' דם מאכולת, וממילא אין שייך לדון בו שהוא דם מאכולת, ולכן ה"ה טמא אך בפחות מכגריס, דסו"ס בגזירת כתמים נאמר לדון בו כדין דם הבא מגופה.

וי"ל עוד, דאף שנחלקו האחרונים בכתם שבודאי מגופה הוא אם תלינן במאכולת, מ"מ לכו"ע יסוד דין התלי' במאכולת הוא כמושנ"ת, ויסוד פלוגתייהו הוא רק אם אמרו כן ג"כ כשהכתם מצ"ע אינו שייך שיהי' דם מאכולת, ונחלקו אם בכתם זה ג"כ אמרו שדין הדם הוא כדם המאכולת, אבל כל שהכתם מצ"ע יתכן שהוא דם מאכולת, אף דבפועל אין מצוי' המאכולת ג"כ תלינן בי', דאין ענין התלי' במאכולת משום דמספק"ל דדלמא אין הדם מגופה אלא ממאכולת, אלא דבגזירת כתמים נאמר דדם הכתם כשאינו כגריס דינו כדם המאכולת, ואין חיסרון בזה אלא כשהכתם מצ"ע אינו שייך שיהי' ממאכולת, אבל כשאין הבירור בזה מענין הכתם גופי' אלא רק דבפועל אין המאכולת מצוי', לא איכפ"ל בזה כלל, דסו"ס דין הדם כדם המאכולת וכמבואר.

ולפ"ז מתבאר הענין דלא תלינן כתם הגדול מכגריס בשתי מאכולות, וכתבו האחרונים דהיינו משום דאל"כ בטלה גזירת כתמים, וכתבנו להקשות דסו"ס הלא בכלל גזירת כתמים נאמר שתולה בכל דבר שהיא יכולה לתלות, וא"כ מכיון דאין לך מיטה שאין בה כמה טיפי דם מאכולת א"כ בדין שתתלה בזה, אמנם לפמשנ"ת אין שייך תלי' במאכולת כלל, דענין התלי' הוא שיהי' נחשב מציאת הדם במקום דתלי' בי', אך במיטה שיש כמה טיפי דם מאכולת אף במקום המאכולת גזרו גזירת כתמים, וכל ענין התלי' במאכולת אינו אלא משום דבכלל גזירת כתמים נאמר דכתם הפחות מכגריס דיינינן בי' שהוא דם מאכולת, ולאו משום תלי' במאכולת הוא, וכנ"ל, וממילא כל זה לא אמרו אלא במאכולת א', אבל בב' מאכולות לא אמרו משום דא"כ בטלה גזירת כתמים.

ב. הרא"ש בסי' ו' כתב דאף כשהרגה ב' מאכולות אינה תולה אלא בשיעור גריס משום דלא פלוג רבנן ולעולם אינה תולה במאכולת אלא רק בשיעור גריס, ע"ש, ולכאורה יל"ע בזה, דהלא דעת רבי ינאי להלן דף נ"ט ע"א דכשמצאה כתם כגריס ועוד והי' רצופה בו מאכולת ה"ז טהורה משום דמוכחא מילתא דהאי ועוד דם מאכולת הוא ופש לי' כגריס דתלינן לי' במאכולת כבעלמא, ולכאורה לפ"ד הרא"ש סו"ס בדין דלא תתלה ביותר מכגריס משום דלא פלוג רבנן ולעולם אין לתלות במאכולת אלא בשיעור גריס.

ונראה הביאור בזה לפמשנ"ת דיסוד דין תלי' במאכולת לאו משום תורת תלי' בעלמא הוא דתלינן דדם מאכולת הוא ואינו מגופה, אלא דלעולם דיינינן בדם זה כאילו מצאתו בגופה, ומ"מ בהל' דם הנאסר בגזירת כתמים נאמר דכשאינו בשיעור גריס דינו כדם מאכולת, וכמושנת"ל, ובזה כתב הרא"ש דלא פלוג רבנן ולעולם אין שייך תלי' בדם מאכולת אלא בשיעור גריס, דכל שהוא ביותר מגריס הרי דין דם זה שנאסר בהל' גזירת כתמים, וממילא כשהי' מאכולת רצופה בכתם דבזה התלי' במאכולת זו לאו משום דין תלי' במאכולת בעלמא הוא, אלא ענינו ככל תלי' בעלמא, דתלינן להדם במאכולת גופא וממילא אינו בכלל גזירת כתמים לדון בו כאילו הוא מגופה, [וכמושנת"ל לחלק בזה בין תלי' בסדין שמצוי בו דם מאכולת לתלי' במאכולת בפועל], וממילא פש לי' פחות מכגריס לדון בו שהוא כאילו מצאתו בגופה, ובזה לא נאסר פחות מכגריס וכנ"ל, אבל בהרגה מאכולת דזהו מכלל ענין התלי' במאכולת שנאמרה בהל' גזירת כתמים, וכמש"כ החוו"ד סי' ק"צ ס"ק ז' דכשהרגה מאכולת אין לתלות ביותר מכגריס משום דהענין דפחות מכגריס אינו טמא הוא משום שמא הרגה, וממילא כשהרגה הרי דזהו בכלל גוף התלי', יעוי"ש, וממילא אף כשהרגה ה"ז בכלל גזירת כתמים לדון בדם כדם הבא מגופה, ובדין הדם בזה נאמר דה"ה טמא ביותר מגריס, וזהו שכתב הרא"ש דלא פלוג, והיינו דמשום דלמא הרגה ולאו אדעתה תיקנו דמשום הריגת מאכולת נידון הדם כאילו הוא מגופה ודינו שנאסר רק מכגריס ועוד, ודו"ק.

# בדין עיר שיש בה חזירים

דף נ"ח ע"ב אמר רב אשי עיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים, אמר ר"נ בר יצחק והא דדוקרת כעיר שיש בה חזירים דמיא. וברמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ב כתב דבעיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים הנמצאין בחלוקה, וכ"כ בהל' נדה להרמב"ן פ"ד הל' כ"ז, אך הרשב"א במשמרת הבית בית ז' שער ד' דף י"ח ע"א כתב דבדקדוק לשון הגמ' דעיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים מבוא' דאין בעיר זו דין כתמים כלל, וא"כ בהכרח דאף בבשרה תולה, דאם חוששין בכתמים שנמצאו בגופה היכי קאמר אין חוששין לכתמים, ע"ש, ולכאורה הדברים צ"ע טובא, דהלא הרשב"א גופי' בתוה"ב שם דף כ"ב ע"ב כתב בביאור די"ז דעיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים דענינו לפי שהחזירים מצויין באשפות ומלוכלכין בדם נבלות ושמא נגעו בה ולאו אדעתא, ואע"פ ששנינו בברייתא ספק עברה בשוק של טבחים ספק לא עברה אינה תולה, הכא שאני שהחזירים הולכין אילך ואילך וכל העיר כשוק של טבחים, עכ"ל, ומבואר דעיר שיש בה חזירים חשיבא כשוק של טבחים, והלא בעברה בשוש"ט מבואר להדיא לעיל דף נ"ז ע"ב דאינה תולה בזה כתם הנמצא בגופה, וא"כ מ"ש עיר שיש בה חזירים שתולה בהן אף בכתמים שנמצאו בגופה לדעת הרשב"א. [ואמנם בתוה"ב הקצר דף כ"א ע"ב כתב דבעיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים הנמצאים על הבגדים, וצ"ע].

והנה בתוד"ה עיר וכו' כתבו, מיהו אור"י דאין לסמוך על זה עכשיו להקל כשמוצאה כתמים במקום שאין רגילות ליגע בהן חזירים, וכן מנהג דלא תלינן, ומיהו במקום שיש רגלים לדבר שיש לתלות בחזירים וכיוצא בהן תלינן כדקאמר הש''ס, ובחי' הרשב"א כתב ע"ז דאינו יודע טעם לזה ע"ש, ולכאורה צ"ע בדעת הרשב"א בזה, דבפשוטו באופן דאין הרגילות שיהי' עלי' דם מחמת החזירים א"כ ממילא אין שייך לתלות הכתם בהן, ומ"ט נחלק ע"ז הרשב"א, ואם משום דס"ל דהרגילות הוא שיהי' עלי' דם מחמת החזירים, הרי אף התוס' כתבו דאם יש רגלים לדבר לתלות בחזירים תלינן, ומשמעות הדברים דס"ל להרשב"א דאף באופן שאין הרגילות שיהי' הדם מן החזירים מ"מ בעיר של חזירים אין חוששין לכתמים, והדברים צ"ב.

ואשר נראה מבואר בזה, [ויסוד הדברים הוא עפ"י מה ששמעתי ממו"ח הג"ר יחזקאל כהן שליט"א], דיסוד דין תלי' בעיר של חזירים לאו משום תורת תלי' בעלמא הוא, ואי"ז כעברה בשוש"ט דתלינן דניתז עלי' מן השוק, אלא דעיר של חזירים הרי העיר גופא נחשב כמקור דם, ומכיון דהעיר הוא מקום האשה ממילא נחשב מקום האשה כמקור דם כענין גופה שהוא מקור דם, ומשום כך הוא שאין חוששין לכתמים בעיר זו, דמכיון דמקום האשה נחשב כמקור דם ממש, ממילא אין דיינינן להכתם הנמצא בתורת דם הבא מגופה, שהרי יש לדון בדם זה שהוא ממקומה ג"כ, ואי"ז ככל כתם דענינו דהכתם בעצמותו נידון שהוא מגופה ורק שנתחדש דיש לתלות שהוא מעלמא, אלא דתחילת הנידון בכתם הוא דדלמא ממקומה הוא, וממילא אין נידון הכתם כמגופה, ודו"ק. ולכן נחלק הרשב"א על התוס' וס"ל דאף באופן שאין הרגילות שיהי' הדם מהחזירים ג"כ אין חוששין לכתמים, דמכיון דסו"ס העיר נידון כמקור דם, שוב אין הכתם הנמצא בה נידון כדם הבא מגופה, וכנ"ל, ולא איכפ"ל אם הרגילות הוא שיהי' הדם על גופה מהחזירים, דאין הענין בזה בתורת תלי' שיש לתלות שהדם מן החזירים, אלא דמכיון שמקומה גופא הוא מקור של דם, ממילא אין מוחזק הכתם דוקא בבשרה אף שגופה הוא מקור דם.

והנה בסוגיא לעיל שאמרו דכשעברה בשוש"ט אינה תולה בזה אלא רק כתם הנמצא על חלוקה ולא כתם הנמצא על בשרה, מבוא' שם בתוס' דהיינו משום דאין דרך לגלות בשרה, ע"ש, אולם הרשב"א שם ובתוה"ב כתב דאין חילוק בזה בין חלוק פנימי לבשרה, וביאור די"ז דאין תולין כתם שנמצא בגופה בשוש"ט הוא משום דכל שנמצא על גופה לא תלינן, דמכיון שנמצא על גופה ומגופה קא חזיא, חזקה דמגופה אתא, דכל היכא דאישתכח בגופה חמיר טפי, ולעיל סי' ג' הובא לבאר בזה, דמכיון דמגופה חזאי לכן אין לתלות בתלי' דרגלים לדבר שאין הדם ממקום התלי' משום דאם איתא דמעלמא הוא על חלוקה איבעי לי' לאשתכוחי, ונתבאר שם הענין בזה, דחלוק ענין כתם הנמצא בבשרה מכתם הנמצא בחלוקה, דכתם הנמצא על בשרה מכיון דמגופה חזאי לכן אין ענינו דתלינן שהדם הוא מגופה, אלא דמכיון דמגופה חזאי ממילא כל שראתה דם על גופה מחזקינן להדם שהוא מגופה, ואי"ז בתורת תלי' דמגופה אתאי אלא דבמציאות הדם על בשרה מוחזק הדם שהוא מגופה, ומ"מ הקילו חכמים בכתמים דבאופן ששייך לתלות במעלמא תלינן דמעלמא הוא, דמכיון שיש לתלות דמעלמא הוא לא גזרו כתמים, אך באופן דרגלים לדבר דלאו מדעלמא הוא ממילא אין לתלות דמעלמא הוא, ושוב ה"ז בכלל גזירת כתמים, אבל כשנמצא הדם על חלוקה אין ענינו אלא רק דתלינן דמבשרה ניתז לחלוקה, וממילא כל ששייך שיהי' הדם מעלמא שוב אי"ז נחשב דבראיית הדם על חלוקה נראה בזה דם מהאשה, ולכן לא איכפ"ל דרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא, דמ"מ מכיון ששייך שיהי' מעלמא שוב אי"ז בכלל גזירת כתמים, יעוי"ש.

וי"ל דבזה חלוק דין התלי' כשעברה בשוש"ט מדין התלי' בעיר שיש בה חזירים, דכשעברה בשוש"ט מכיון דסו"ס מגופה חזאי לכן לעולם כשנמצא כתם בבשרה מחזקינן להכתם בגופה, ורק שיש לתלות בזה שעברה בשוש"ט, אך עכ"פ אי"ז אלא בתורת תלי' בעלמא, ומכיון דמחזקינן להכתם בגופה אין לתלות בתלי' דרגלים לדבר שאינו כן, אולם בעיר של חזירים אי"ז רק שעברה בשוש"ט ותלינן בזה, אלא דכל העיר נידון כשוש"ט וממילא נחשב כלפי האשה שהיא בפועל בשוש"ט, ואי"ז רק כעברה בעלמא אלא דיינינן לזה דזהו מקומה בעצמותה, ולכן אי"ז נידון בתורת תלי' בעלמא אלא נחשב ממש כענין מגופה חזאי, דכשנמצא הדם על גופה נידון שנמצא הדם בשוש"ט, וה"ז ממש כענין גופה דאמרי' דמגופה חזאי דה"ה כלפי מקומה אמרי' דממקומה חזאי, וא"כ אין לדון במציאת הדם דבעצמותו הוא מגופה והעיר תהא נידונית כתלי', אלא דדיינינן להכתם כספק מגופה ספק מהעיר, וממילא תלינן בעיר כתלי' בשוש"ט כשנמצא בחלוקה, דכל שהוא ספק מגופה ה"ז בכלל מה שאמרו דתולין להקל בכתמים, ודו"ק.

[ולפ"ז י"ל אף לפמש"כ בשו"ת שואל ומשיב מהדו"ק ח"א סי' קנ"ג ד"ה ובזה וכו' לבאר בדברי הרשב"א הנ"ל דכשנמצא בגופה אמרי' כאן נמצא כאן הי' ומשום כך לא תלינן כשעברה בשוק של טבחים כשנמצא הכתם בבשרה, ע"ש, וי"ל דכל זה הוא בעברה בשוש"ט בעלמא, אבל בעיר של חזירים שנידון המקום גופא כהשוש"ט, ממילא אף כלפיח מציאת הדם בפועל נחשב שהי' מציאת הדם בעיר זו, שהרי דיינינן להעיר כמקומה, ומציאת הדם בבשרה הרי זהו ג"כ מציאת דם במקומה, ושוב י"ל כאן נמצא כאן הי', ומן העיר הוא].

האומנם דכל זה הוא לדעת הרשב"א שביאר בזה שאין תולין כתם הנמצא על בשרה בשוש"ט דהיינו משום דמגופה חזאי, וממילא בעיר שיש בה חזירים דממקומה ג"כ חזאי שוב תלינן אף כתם הנמצא בבשרה, אבל לדעת התוס' לעיל שכתבו דבבשרה אין תולין משום דאין דרך לגלות בשרה, הרי לכאורה אין חילוק בזה בין עברה בשוש"ט לעיר שיש בה חזירים, דסו"ס אין דרך לגלות בשרה וממילא אין שייך שיהי' הדם מעלמא. והנה בחי' הרשב"א כאן הביא מהתוס' דכשאין הרגילות שיהי' דם עלי' מהחזירים אין תולין כתם הנמצא בחלוקה, ומשמעות הדברים דדין עיר שיש בה חזירים נאמר לענין כתמים שנמצאו על חלוקה, וצ"ע דהלא בד' הרשב"א במשה"ב מבוא' דתלינן בזה אף בכתם הנמצא על בשרה וכנ"ל, אולם לפמשנ"ת הדברים מדוקדקים מאוד, דלדעת התוס' אין תולין אלא רק כשנמצא על חלוקה, וכנ"ל. [ועכ"פ לפמש"כ התוס' דכשאין הרגילות שיהי' עלי' דם מהחזירים אינה תולה, ומתבאר בזה דלדידהו אי"ז אלא בתורת תלי' בעלמא, וכנ"ל, ממילא ה"ה אין לתלות אלא כשנמצא על חלוקה].

והנה בביאור דין דרוקרת שמבואר בסוגיי' דחשיבא כעיר שיש בה חזירים, יעוי"ש ברשב"א שביאר בזה וז"ל, וכן עיר ששוחטין ברחובותיה פעמים כאן ופעמים כאן דמתוך ששוחטין בכל הרחובות אפשר ששחטו במקום שעברה ולאו אדעתה, והרי זה כעיר שיש בה חזירים דאמר רב נחמן בר יצחק דארוקרת כעיר שיש בה חזירים דמיא, פירוש מפני שהטבחים מצויין בכל רחובות העיר, ושמא בשוק זה שעברה נשחטה שם בהמה ולאו אדעתא, עכ"ל, ואמנם ממה שאמרו דהויא כעיר שיש בה חזירים, ובעיר שיש בה חזירים כתב הרשב"א דתלינן אף כשנמצא בבשרה, א"כ לכאו' ה"ה בדרוקת דתלינן בה אף כתם הנמצא על בשרה, ולפמשנ"ת הביאור בזה, דמכיון דבפועל שוחטים בכל העיר, ורק דספק הוא אם שחטו בשוק שעברה בו בזמן שעברה בו, אבל עכ"פ בפועל שוחטים בכל העיר, לכן לעולם דיינינן לעיר זו כענין גופה דמבשרה חזאי, דסו"ס אי"ז כתלי' שמא עברה בשוש"ט אלא שמקומה הוא שוש"ט, ורק מספק"ל אם בפועל שחטו בזמן שעברה, אך זהו רק לענין המקום שעברה בו בזמן שעברה בו, ואין הספק אלא אם בפועל הדם שבה הוא ממקום זה, אולם כלפי השוק גופא הרי נידון הוא כשוש"ט בעצמותו, וממילא כשמצאה כתם בבשרה ומספק"ל אם שחטו בשוק שעברה בו בזמן שעברה בו, הרי אי"ז ספק אם יש לה במה לתלות אלא דבפועל מקומה הוא מקום דמגופו נעשה דם, ורק מספק"ל אם בפועל הדם הוא ממקום זה, וה"ז ספק אם הדם מגופה או ממקום זה, ושוב תלינן בזה כדין תלי' על חלוקה וכמבואר.

והנה בגוף דברי הרשב"א דבדוקרת תלינן מספק שמא שחטו בשוק שעברה בו, כבר הקשו בזה, דהלא בספק עברה בשוש"ט אינה תולה כמבואר בסוגיי', ומ"ש ספק עברה בשוש"ט שאינה תולה, ומ"ש כשעברה בשוק וספק אם הי' שוש"ט שתולה, וכבר עמד בזה בתשו' הגר"ש אייגר ז"ל כתבים סי' כ"ח ע"ש, אמנם לפמשנ"ת הדברים מבוארים היטב, דבספק עברה בשוש"ט הוא ספק אם יש לה במה לתלות, ובזה אמרו דבספק כה"ג אינה תולה, אולם כאן אין הספק אלא אם בפועל ניתז עלי' דם משוק זה, דכל העיר בעצמותה נידונית כשוש"ט, והספק הוא רק כלפי מציאת הדם בגופה בפועל אם הוא מהעיר או מגופה, וכנ"ל. [ובאופ"א י"ל, דמכיון שאם הי' שוש"ט הרי דאין נידון הדם על בשרה כדם מגופה, דהלא אין העיר בתורת תלי' אלא דבמקום העיר אין נידון הדם דחזקתו מגופה, ממילא בזה תלינן אף מספק, דענין הספק אינו ספק אם יש לה במה לתלות אלא ספק אם מחזקינן להדם בגופה].

ולפ"ז נראה לבאר מה שאמרו דדרוקרת ה"ה כעיר שיש בה חזירים, ולכאו' יל"ע לפמש"כ הרשב"א מ"ט תלי לה בדין עיר שיש בה חזירים, דלכאו' אין בזה אלא ענין שוק של טבחים, שנתחדש דמכיון שהטבחים שוחטין בכל העיר אמרי' שמא בשוק זה שעברה נשחטה שם בהמה, והול"ל דהרי זה כעברה בשוק של טבחים, אמנם לפמשנ"ת הדברים מדוקדקים מאוד, דמדין שוש"ט אין שייך לתלות בזה כלל, דהלא בדין שוש"ט אין תולין מספק, ודין התלי' כאן אינו אלא משום דמכיון ששוחטין בכל העיר ממילא אי"ז נידון בתורת תלי' אלא דמקומה גופא נחשב כמקור דם, וממילא כי היכי דאמרי' דמגופה חזאי ה"ה אמרי' ממקומה חזאי, וכמושנ"ת, וזהו ממש יסוד דין עיר שיש בה חזירים, וכמבואר.

והנה הרמב"ם בפ"ט מהל' איסורי ביאה הל' כ"ח כתב וז"ל, עיר שיש בה חזירים או שהם באין לה תמיד אין חוששין לכתמיה הנמצאין בחלוקה, עכ"ל, ויעוי"ש במ"מ שהביא גי' בגמ' שנתחדש בדין דרוקרת שתולה אף שהחזירים באין לה מעלמא, ע"ש, והובא בב"י יעוי"ש, ולכאו' צ"ע מאי אשמועינן בזה, דמכיון דסו"ס היו שם חזירים הרי יש לה במה לתלות, ומאי איכפ"ל אם החזירים הן ממקום זה או דאתו מעלמא. ולפמשנ"ת יש לבאר, דבאופן שהחזירים אינן מהעיר גופא אלא הן באין מעלמא, הרי שאין העיר בעצמותו נידון כמקור דם, דהרי אין הדם שבזה מחמת ענין העיר גופא אלא מהחזירים הבאין לו מעלמא, ושוב אין שייך לדון באשה במקומה גופא שהוא מקור דם, ואין בזה אלא דין תלי' בעלמא, וזהו שנתחדש דאף בכה"ג תולה, והרמב"ם לטעמי' שכתב דאין תולין אלא כשנמצא הכתם בחלוקה ולא כשנמצא בבשרה, והיינו דאי"ז אלא בתורת תלי' בעלמא, וזהו שנתחדש בדין דרוקרת דאין הענין משום שנתחדש במקומה גופא שהוא מקור דם, דא"כ בדאתו לה מעלמא לא הי' שייך לתלות, אלא דענינו כתלי' בעלמא, וממילא ה"ה בדאתו לה מעלמא.

ולפ"ז נראה דאף לפמש"כ הרשב"א דבעיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים אף כשנמצאו בבשרה, מ"מ כל זה כשהן מהעיר גופא, אבל בדאתו לה מעלמא אינה תולה בכתם שנמצא בבשרה, דבכה"ג אין זה אלא בתורת תלי' בעלמא וכנ"ל, ובתלי' אינה תולה אלא רק כשנמצא בחלוקה ולא כשנמצא בבשרה, וכדין עברה בשוק של טבחים וכנ"ל. ויתכן דמה"ט כתב הרשב"א בתוה"ב הקצר דעיר שיש בה חזירים אין חוששין לכתמים הנמצאין על הבגדים, והיינו משום דבאתו לה מעלמא אינה תולה אלא בכה"ג, ומכיון שכתב בסתמא ולא בדוקא באופן שהחזירים מהעיר גופא, ומשמעות הדברים דה"ה בדאתו לה מעלמא, [וקצת משמע כן מלשונו שם שכתב דשמא דרך עברתן נגעו], לכן לא כתב אלא שתולה כתמים הנמצאין בבגדים, אך בדקדוק לשון הגמ' מבואר דאין חוששין כלל, ומשום דמיירי בעיר שהחזירים מהעיר גופא.

# בדין נמצא על שלה לאחר זמן טמאין מספק

דף י"ד ע"א תנן דרך בנות ישראל משמשות בשני עדים וכו', נמצא על שלה לאחר זמן, טמאין מספק ופטורים מן הקרבן. בחי' הבית מאיר עמד בזה דאין כאן טומאת ספק אלא לבעל, דמכיון דספק הוא אם הי' הדם בשעת התשמיש ממילא ה"ה ספק בועל נדה, אבל היא לעולם בטומאה ודאית, דסו"ס ראתה דם ומ"ל אם ראתה הדם בשעת התשמיש ומ"ל אם לאחר התשמיש, ויעוי"ש שכתב דאה"נ דמכאן ולהבא היא טמאה טומאה ודאית, ומה שאמרו טמאים מספק הוא לענין טהרות שנגעה בהן בשעת התשמיש, ע"ש, [וכן נקט ג"כ המשנה אחרונה, וכתב דמכיון דהבעל טומאתו מספק לכן אמרו טמאים מספק, אבל אה"נ דהאשה טמאה ודאי, ע"ש], אמנם בפרש"י ד"ה טמאים מספק וכו' כתב וז"ל, טמאים מספק שניהם שבעה ימים, ומיהו טומאת ספק הוא לתלות אבל לא לשרוף, עכ"ל, ולכאו' מבואר להדיא בזה דאף הטומאה דמכאן ולהבא הויא רק טומאת ספק, והדברים צ"ב, דהלא סו"ס נמצא דם על שלה, ומ"ט היא טמאה רק מספק.

ובחי' הגרעק"א ז"ל כתב לבאר בזה, דמכיון דקיי"ל דאין האשה טמאה מה"ת אלא רק כשראתה בהרגשה, וכמבואר להלן דף נ"ז ע"ב, ומ"מ מבואר שם דאם ראתה בשעת תשמיש ה"ה טמאה מה"ת משום דאמרי' דלעולם ארגשה וכסבורה דהרגשת שמש הואי, וממילא אם ראתה בשעת התשמיש ה"ה טמאה מה"ת, אך אם ראתה לאחר התשמיש אינה טמאה אלא מדרבנן, דאם ראתה לאחר תשמיש הי' הראי' שלא בהרגשה, ומכיון דמספק"ל אם ראתה בזמן התשמיש ממילא מספק"ל אם האשה טמאה מה"ת או רק טמאה בטומאת כתם מדרבנן דהוי כטומאת ספק, יעוי"ש בדבריו, וכ"כ החוו"ד בסי' ק"צ ס"ק א' בתו"ד.[[164]](#footnote-164)

אולם לכאורה הדברים צ"ע, דהלא להלן שם מבואר דה"ה בבדיקת עד אף באופן שלא הרגישה אמרי' דלעולם ארגשה וכסבורה דהרגשת עד הואי, וממילא כ"ה דאם הי' הדם בזמן התשמיש ה"ה טמאה מה"ת דדיינינן לזה כרואה בהרגשה, ה"ה אם הי' הדם בשעת הבדיקה ג"כ ה"ה טמאה מה"ת, דאף דם הנמצא בבדיקת עד דיינינן לזה כרואה בהרגשה, ואכתי ממנ"פ היא טמאה מה"ת. ואמנם הגר"ז בסי' קפ"ג בקו"א אות ב' כתב להוכיח מכאן דלא אמרי' בבדיקת עד דארגשה וסברה דהרגשת עד הואי אלא רק בבדיקה בעומק הפרוזדור בפנים ע"ש, אך לכאורה אכתי צ"ע דסו"ס הלא לא הוזכר כאן שבדקה לאחר התשמיש בקינוח בעלמא ולא בעומק הפרוזדור, והלא לדבריו אם יהי' בבדיקה ממש תהא האשה טמאה בטומאה ודאית, ולכאו' הדברים סתומים במתני'.

גם יעוי' בשמלה בסי' ק"צ סוף ס"ק א' שכתב דלפמש"כ הסד"ט בדעת רש"י דבאופן דהדם הוא בודאי מגופה אי"צ הרגשה, וא"כ ה"ה כאן דהדם הוא בודאי מגופה אי"צ הרגשה, ולפ"ז הדרק"ל מ"ט אין האשה טמאה טומאה ודאית, דסו"ס הלא הדם בודאי מגופה הוא, ע"ש, וכמו"כ ילה"ק לפמש"כ התורי"ד להלן דף נ"ז ע"ב דיסוד דינא דשמואל דאין האשה טמאה אלא בהרגשה הוא משום דגזיה"כ הוא דאין האשה טמאה אלא כשהוא ודאי מגופה, וכשהוא בודאי מגופה ה"ה טמאה מה"ת, ע"ש, ולפ"ז ג"כ הדרק"ל דמכיון דסו"ס הדם הוא בודאי מגופה, מ"ט אינה טמאה אלא מספק.

והנראה בזה, דהנה כבר נתבאר לעיל דיסוד די"ז דאין האשה טמאה אלא כשהוא בודאי מגופה אי"ז רק כענין ספק בעלמא, דאין הענין בזה דגזיה"כ הוא דאין האשה נטמאת מספק, וכמושנ"ת שם להוכיח דאף מספק האשה טמאה, [וכ"ה מוכח ג"כ מהמבואר בסוגיי' דחייבים אשם תלוי, והרי שנטמאה מספק], אלא יסוד הדין הוא גזיה"כ בגדר ראיית דם, והיינו שנתחדש בזה דאין נחשב ראיית דם נדה אלא רק כשמבורר שהדם הוא בודאי מגופה ע"י אופן יציאת הדם גופא, וכל שאין יציאת הדם באופן שמבורר על ידו שהדם הוא מגופה אי"ז נחשב כראיית דם נדה ואין האשה נעשית נדה באופן זה, וממילא כל דמספק"ל באופן יציאת הדם דשמא הי' באופן שמבורר על ידו שהדם הוא מגופה ה"ה טמאה מספק, ומאידך אף אם יהי' מבורר בודאי שהדם הוא מגופה מ"מ כל שאין הבירור בזה ע"י אופן יציאת גופא לא תהא טמאה מה"ת, וכמושנ"ת כ"ז באריכות לעיל.

ולפ"ז י"ל, דמכיון דבבדיקת עד הלא אע"ג דהדם הוא בודאי מגופה מ"מ סו"ס אי"ז ודאי שהי' הרגשה, והענין שהאשה נעשית בזה טמאה מה"ת בטומאה ודאית הוא רק משום דמכיון דחזקת דמים בהרגשה ממילא כל שיתכן דארגשה וסברה דהרגשת עד הואי אמרי' דבודאי ארגשה, ממילא כל זה הוא באופן שהי' דם בודאי, דממילא אמרי' גם דבודאי ארגשה, אבל כאן שהוא ספק אם הי' הדם בשעת הבדיקה, דיתכן שהי' הדם בשעת התשמיש, ממילא אין להוכיח בודאי שהי' הרגשה בזמן הבדיקה, וממילא אף אם באמת הי' הדם בשעת הבדיקה, מ"מ מכיון דאי"ז מוכרח שהי' הדם בשעת הבדיקה וממילא אי"ז מוכרח שהי' הרגשה בזמן הבדיקה, שוב אין שייך לדון שהי' ראיית הדם באופן שהוא מוכח שהוא מגופה, דמכיון דאי"ז מוכרח שהי' הרגשה ממילא אף אם הי' הדם בשעת הבדיקה מ"מ סו"ס לא הי' מוכרח שהי' הרגשה [משום שהי' הדם באופן שאינו מוכרח שהוא כעת], ומכיון דסו"ס אי"ז מוכרח שהי' הרגשה, ממילא אין שייך לדון בראי' שהיא באופן שמוכח שהוא מגופה, וממילא אינה טמאה מה"ת.

והענין דבעלמא בבדיקת עד דיינינן לזה שהי' הדם בודאי בזמן הראי', הוא משום דמכיון שלא הרגישה קודם הראי' וחזקת דמים בהרגשה, ממילא בהכרח הי' הראי' בזמן הבדיקה, וכמבואר בדברי החוו"ד בסי' ק"צ סק"א וסק"כ שכתב להקשות מ"ט בנמצא על שלה לאחר זמן לא יתחייבו קרבן משום דבהכרח הי' הדם בשעת התשמיש משום דחזקת דמים בהרגשה, ואם הי' בזמן התשמיש י"ל דארגשה וסברה דהרגשת שמש הואי, משא"כ אם ראתה לאחר התשמיש בהכרח ראתה שלא בהרגשה, וכתב להוכיח דסמכינן בזה אחזקה דמעיקרא לומר שלא הי' קודם לכן אף דחזקת דמים בהרגשה, ע"ש, ומבואר דאם לא דסמכינן אחזקה דמעיקרא הי' בדין לומר שראתה בדוקא בזמן התשמיש משום שחזקת דמים בהרגשה, וממילא כשבדקה אין לומר שהי' הראי' קודם הבדיקה, דמכיון דחזקת דמים בהרגשה אמרי' דהי' הראי' בזמן ששייך לומר דארגשה ולאו אדעתה.

אלא דיש לדון בכ"ז, דמכיון דלא אמרי' דלעולם ארגשה ורק דכסבורה דהרגשת עד הואי אלא רק מחמת מציאת הדם ע"י הבדיקה, וא"כ ה"ה כשראתה בזמן התשמיש לא אמרי' דלעולם ארגשה וכסבורה דהרגשת שמש הואי אלא רק ע"י מציאת הדם בזמן התשמיש, וא"כ אילו הי' ראיית הדם בזמן הבדיקה ולא בזמן התשמיש, ממילא לא אמרי' דהי' הרגשה בזמן התשמיש, וא"כ באמת אין לומר שהי' הדם בזמן התשמיש, [דאין לומר כן אלא רק באופן שהי' הרגשה קודם הבדיקה וכנ"ל], ושוב מוכרח שהי' הדם בזמן הבדיקה ולא בזמן התשמיש, וממילא הי' ראיית הדם באופן שמוכרח שהוא מגופה, ואכתי מ"ט אינה טמאה מה"ת.

עוד יש לדון בזה, דהלא לפי דברינו דאף אם הי' הדם בשעת הבדיקה מ"מ אינה טמאה מה"ת משום דאין מוכרח שהי' הרגשה בזמן הבדיקה, א"כ ה"ה אף אם הי' הדם בשעת התשמיש ג"כ לא תהא טמאה מה"ת, דאף בזה אי"ז מוכרח שהי' הרגשה בזמן התשמיש מכיון שאי"ז בודאי שהי' הדם בשעת התשמיש, וממילא הרי שמה"ת אינה טמאה כלל, דממנ"פ אי"ז ראי' באופן שמבורר ע"י אופן הראי' גופא שהדם הוא מגופה, והלא להלן ע"ב מבואר שחייבים באשם תלוי, ומוכרח בזה שאם הי' הראי' בשעת התשמיש ה"ה טמאה מה"ת, והלא לפמשנ"ת מכיון דסו"ס אי"ז מוכרח שהי' הרגשה בזמן הראי', א"כ סו"ס אינה טמאה מה"ת אף אם הי' הראי' בזמן התשמיש. [ויתכן דמכיון שאם הי' בודקת בזמן התשמיש הי' נמצא הדם, נמצא דסו"ס הי' הראי' באופן שמבורר שהוא מגופה, אך יש לדון בזה, דסו"ס הלא אי"ז מוכרח שהי' הרגשה, וכל הבירור שהי' הרגשה הוא רק ע"י מציאת הדם, וכל שלא נמצא הדם, ואף יתכן שלא הי' שייך שיהי' נמצא הדם, דהלא שיעור אתיום הוא רק לקינוח ולא בבדיקה, ויתכן שהי' הדם באופן שלא הי' נמצא בקינוח, ממילא לא הי' הראי' באופן שמוכרח שהי' הרגשה].

והנראה לומר בזה, דהנה בתרומת הדשן ח"ב סי' מ"ז כתב דאף באשה שלעולם אינה מרגשת, מ"מ כשראתה דם מחמת תשמיש אמרי' דארגשה ולא אדעתה דכסבורה הרגשת שמש הואי, ע"ש, ולכאו' הדברים צ"ב טובא בסברא, דהלא כל הענין דאמרי' דארגשה ולאו אדעתה הוא משום דחזקת דמים בהרגשה, אבל כאן שלעולם אינה מרגשת, היאך יתכן לומר דדוקא כשראתה מחמת תשמיש בודאי הרגישה וכסבורה דהרגשת שמש הואי. ויתכן לומר בזה, דיסוד הענין דאמרי' דארגשה וכסבורה הרגשת שמש הואי, אין הענין דלעולם הרגישה הרגשת ראיית דם וסברה שהי' הרגשת שמש, אלא דהלא בראשונים מבואר דיסוד דין הרגשה הוא דאין האשה טמאה אלא כשראתה בדרך ראייתה, ונתבאר לעיל להוכיח מכאן דדין נדה לאו משום גוף מעשה ראיית הדם הוא, אלא דכל שראתה דם הרי שהאשה היא בתורת רואה דם ומשום כך היא טמאה, ומכיון דאין האשה טמאה אלא בדרך ראייתה ממילא אין האשה טמאה אלא כשהי' ענין גופה באופן שכן דרכו להיות כשהיא רואה, ולפ"ז י"ל דמכיון שנעשה בה הרגשת שמש, וממילא א"א לה להרגיש הרגשת הראי', והיינו שנעשה בגופה הרגשה כהרגשת ראיית דם, ומעתה שוב אין חילוק בהרגשת גופה אם היא רואה דם או לא, ואף אם תראה דם בהרגשה לא יהי' נעשה בגופה הרגשה בפנ"ע, ממילא הרי נידון הראי' בזה כדרך ראייתה, דאף אם הי' נעשה הרגשה ע"י הראי' לא הי' נעשה שינוי הרגשה בפועל, וממילא אף אם בפועל לא הרגישה אין שייך לדון בראי' שהי' שלא כדרך ראייתה, ודו"ק.

אמנם נראה דיש לחלק בזה בין הרגשת שמש להרגשת עד, דהנה בפרש"י להלן דף נ"ז ע"ב ד"ה דארגישה וכו' כתב דאף שהרגישה מ"מ י"ל דהרגשת עד הואי שציערתה בדיקת העד, ויעוי"ש בערול"נ שכתב להוכיח מדברי רש"י דלעולם הרגשה היא בצער, וכתב לתמוה שלא נזכר הענין בפוסקים, ע"ש, ואשר לכאורה מבואר בזה, דלעולם אין הרגשת דם בדוקא בצער, שהלא לא נזכר בפוסקים כן, אלא דמכיון שצערתה בדיקת העד לכן סברה שהי' ג"כ הרגשה, שמחמת הצער לא הי' בדעתה שלא הי' הרגשה, אך עכ"פ אי"ז דהרגשת הצער גופי' הוא ממש הרגשת ראי', ויתכן דחלוק בזה הרגשת עד מהרגשת שמש, דבהרגשת עד אין הענין דהרגשת העד היא כהרגשת ראי', אלא דמחמת הצער סברה ג"כ שהי' הרגשה, אך בהרגשת שמש יתכן דלעולם הרגשת השמש היא כהרגשת הראי', ולפ"ז משנ"ת דאף באשה שלעולם אינה מרגשת ה"ה טמאה ע"י הרגשת שמש משום שסו"ס באופן זה אין זה נחשב שלא כדרך ראייתה משום דסו"ס לא הי' נעשה שינוי בהרגשת גופה ע"י ההרגשה, אי"ז אלא בהרגשת שמש ולא בהרגשת עד, דהלא הרגשת עד לאו כהרגשת ראי' הוא, וכנ"ל. [ויתכן לפ"ז דמשום כך בדוקא לענין הרגשת עד פרש"י דארגשה וכסבורה דהרגשת עד הואי, דבאופן דלא ארגשה אין לומר דארגשה ולאו אדעתה אלא רק באשה שדרכה לראות בהרגשה].

ומעתה י"ל, דאף שנתבאר דלענין בדיקת עד מכיון שאי"ז מוכרח שהי' יציאת הדם בזמן הבדיקה וממילא אי"ז מוכרח שהי' הרגשה ולכן אינה טמאה מה"ת, מ"מ כל זה הוא לענין הרגשת עד, אבל לענין הרגשת שמש אי"ז שייך, דכל שהי' הרגשת שמש הרי לא איכפ"ל כלל אם ארגשה או לא, ובזה אי"צ למציאת הדם לברר שהי' הרגשה, דלעולם דיינינן לזה כהרגשה, וממילא אם הי' יציאת הדם בזמן התשמיש לעולם הי' בהרגשה, דענין ההרגשה אינו מתברר דוקא ע"י יציאת הדם, ולכן אם יצא הדם בשעת התשמיש ה"ה טמאה מה"ת, אבל אם הי' יציאת הדם בשעת הבדיקה, בזה הלא אין להוכיח שהי' הרגשה אלא ע"י מציאות הדם, ומכיון דסו"ס מציאות הדם הוא ספק לכן אי"ז מוכרח שהי' הרגשה, וממילא לא הי' יציאת הדם באופן שיהי' מוכח שהוא מגופה, ולכן אינה טמאה מה"ת. ובזה יתיישב ג"כ מש"כ להקשות דהלא אם לא ראתה בזמן התשמיש לא הי' הרגשה, דלפמשנ"ת לעולם הי' הרגשה בזמן התשמיש, ואף אם לא ראתה וכנ"ל, ודו"ק.

והנה להלן ע"ב מבואר דכשנמצא על שלה לאחר זמן, מכיון דהן טמאים מספק א"כ למ"ד דהאוכל חתיכה שהיא ספק חלב ספק שומן חייב אשם תלוי ואי"צ חתיכה משתי חתיכות, א"כ ה"ה כאן יתחייבו אשם תלוי, ובש"ש ש"ג סופט"ז כתב להקשות, דמהמבוא' דחייבים א"ת מוכרח דלא אזלינן אחר חזקה דמעיקרא, והיינו משום דהחזקה איתרע ע"י שנמצא על שלה לאחר זמן, ומכיון דלא אזלינן אחר חזקה דמעיקרא א"כ מ"ט לא אזלינן אחר חזקה דהשתא שהיא טמאה, ויתחייבו קרבן חטאת בודאי, [והיינו לפמש"כ שם בדעת רש"י דבאופן דלא אזלינן אחר חזקה דמעיקרא אזלינן אחר חזקה דהשתא], ע"ש, אך לכאורה קושייתו צ"ע, דהלא אף אם הי' הדם בשעת התשמיש מ"מ אינה טמאה אלא אם הי' בהרגשה, והלא אין להוכיח ע"י החזקה דמעיקרא שהי' הרגשה אף בזמן התשמיש, [וסו"ס אחר התשמיש קודם הבדיקה לא הרגישה], וא"כ היאך שייך שתהא טמאה בודאי ע"י חזקה דהשתא, [ואף דאילו הי' הדם בזמן התשמיש שוב י"ל דארגשה ולאו אדעתה דכסבורה הרגשת שמש הואי, מ"מ זה אינו שייך לחזקה, ולכאורה אין להוכיח כן ע"י חזקה], אך לפמשנ"ת דלעולם נידון הרגשת השמש כהרגשה, ואי"ז דאמרי' דארגשה ולאו אדעתה אלא דהרגשת השמש גופא הוא ההרגשה, וכל כה"ג אי"צ הרגשת הראי', א"כ אי"צ לברר ע"י החזקה גם שהי' הרגשה, דכל שיתברר ע"י החזקה דהשתא שהי' הדם בזמן התשמיש ממילא לא איכפ"ל אם הי' הרגשה ע"י הראי', דכל שהי' הרגשת שמש נידון כהרגשה וכמושנ"ת.

# בדין טחתו ביריכה ומצאה פחות מכגריס

דף י"ד ע"א אתמר בדקה בעד הבדוק לה וטחתו ביריכה ולמחר מצאה עלי' דם, אמר רב טמאה נדה. ובתוד"ה ולמחר וכו' כתבו דמיירי כשנמצא הדם בשיעור כגריס ועוד, דאל"כ יש לתלותו במאכולת, וכ"כ בחי' הרמב"ן והרשב"א ז"ל, וכתבו להוכיח כן, דהלא בסוגיא לעיל מקשי' דליחוש דלמא דם מאכולת הוא, ואי לאו דאותו מקום בדוק או דחוק אצל מאכולת הוה תלינן במאכולת, וממילא בטחתו ביריכה דיש לתלותו במאכולת תלינן, יעוי"ש. ולכאורה יל"ע בזה, דהלא בפשיטות יש לחלק בין ספק מאכולת בבדיקה לספק מאכולת לאחר הבדיקה, וכמש"כ הגר"ז בסי' ק"צ ס"ק ע"א, וא"כ היאך כתבו הראשונים להוכיח מהא דתלינן במאכולת בבדיקה גופא דה"ה תלינן במאכולת לאחר שבדקה.

עוד יש להקשות בכ"ז, דהלא בסוגיא לעיל הק' הרשב"א גופי' דאי תלינן במאכולת א"כ אין לך אשה שמטמאה בנדה בבדיקה, וכתב לבאר דלא הקשו אלא משום דמכיון דבדקה קודם ביאה ומצאה טהור ולאחר ביאה מיד מצאה טמא, רגלים לדבר דדם מאכולת הוא,[[165]](#footnote-165) ועוד דשא"ה שנמצא על שלה ולא על שלו או על שלו ולא על שלה, דבזה איכא לספוקי דלמא דם מאכולת הוא דאי מגופה אתא איבעי לי' לאישתכוחי בין על שלה בין על שלו, ע"ש, ומתבאר בזה דלא הקשו דליחוש דלמא דם מאכולת הוא אלא רק בסוגיא שם דרגל"ד דלאו מגופה הוא, אבל בבדיקה בעלמא ה"ה טמאה נדה ולא תלינן במאכולת כלל, וא"כ כאן דאי"ז אלא כבדיקה בעלמא, ולא שייך בזה מש"כ הרשב"א שם, ממילא בדין הוא שלא לתלות במאכולת כלל, וצ"ע. [ואמנם בחי' הרמב"ן ג"כ כתב להוכיח כן, וי"ל דזהו לפמש"כ שם דבבדיקה בעלמא לא חיישינן למאכולת משום דאף להס"ד אותו מקום בדוק הוא אצל המאכולת, ומבואר דאל"כ יש לתלות במאכולת, וממילא ה"ה כאן דטחתו ביריכה יש לתלות במאכולת].

ובתוה"ב להרשב"א דף י"ט ע"א כתב דאף לפי' הר"ח בסוגיא דלעיל דלא פריך אלא מנמצא על שלו, אבל בנמצא על שלה לעולם לא תלינן במאכולת, מ"מ שאני הכא דטחתו ביריכה, [ויש לדקדק בזה שלא כ"כ אלא רק לפי' הר"ח, דלכאו' הלא לדידי' ג"כ לא תלינן בנמצא על שלה אלא רק באופן דרגל"ד דלאו מגופה הוא וכנ"ל], ויש לעי' בזה, דהלא הר"ח כ"כ אף באופן שנמצא על שלה ולא על שלו, ואע"ג דרגל"ד דלאו מגופה הוא, והיינו משום דלעולם בנמצא על שלה לא תלינן במאכולת, וא"כ מ"ש כשטחתו ביריכה דתלינן במאכולת אף בנמצא על שלה, וצ"ת.

והנה הרמב"ן בסוף דבריו כתב, דכל זה הוא לפרש"י שנמצא הדם על הירך ועל העד, אבל לפי' הר"ח שנמצא הדם רק על העד ולא על הירך, לא תלינן בזה במאכולת כלל, שאם מאכולת נרצפה שם בתחילה הי' נמצא אף על הירך, וא"כ אף כשאינו בשיעור כגריס טמאה, יעוי"ש, אולם בהל' נדה להרמב"ן פ"ד הל' מ"ה כתב דאם נמצא עגול אינה טמאה עד שיהא בו כגריס, ואף דבדבריו שם מבוא' שפי' כהר"ח, [וכן מבואר בבעה"נ ר"ס ג' ובטושו"ע סי' ק"צ סעי' ל"ה ע"ש], ויל"ע בזה, דהלא בחי' כתב הרמב"ן דלפי' הר"ח מיירי אף בפחות מכגריס, דאין לתלות במאכולת משום שהרי לא נמצא על הירך.

והנראה לומר בזה, דהנה להלן דף נ"ט ע"א מבואר [לפי' התוס'] דכשמצאה כתם למעלה מן החגור דבהכרח לאו מגופה הוא, תולה בו אף כתם שמצאה למטה מן החגור, דכי היכי דהעליון לאו מגופה אף התחתון לאו מגופה הוא, אבל כל זה דוקא כשהעליון גדול מכגריס, אולם אם העליון פחות מכגריס אין תולה בו התחתון, דאמרי' דדם מאכולת הוא, יעוי"ש, ובפרד"ר עמ' קנ"ח כתב להקשות בזה מדברי הראב"ד בבעה"נ פ"ב הל' א' דכשמצאה כתם למעלה מן החגור אינה טמאה משום דאמרי' שמא מאכולת נתמעך בה, ואע"פ שאין תולין במאכולת ביותר מכגריס מ"מ בזה תולין יותר מכגריס לפי שאינו מקום ראי', וכ"כ הרשב"א בתוה"ב דף י"ז ע"ב, ולפ"ז היאך תולה בזה התחתון ג"כ, דהלא התחתון שהוא מקום ראי' לא תלינן בי' במאכולת כששיעורו גדול מכגריס, ויעוי"ש שכתב דמשום כך הראב"ד השמיט לדי"ז, אמנם במהדו"ב הנדמ"ח הזכיר הראב"ד די"ז להדיא, והדרק"ל.

גם יל"ע כעי"ז לפמש"כ הסד"ט בסי' ק"צ סוס"ק ס"א בשם הלבוש והגרעק"א ז"ל בחי' דף נ"ח ע"ב ד"ה אמנם כל זה וכו' דהענין דאין תולין כתם הגדול מכגריס בב' מאכולות הוא משום דא"כ תבטל גזירת כתמים, ולפ"ז לעולם אף כתם הגדול מכגריס יתכן שהוא ממאכולת, ורק משום דא"כ תבטל גזירת כתמים גזרו לאסור בזה, ולדבריהם לכאו' צ"ע טובא הענין דכשהעליון גדול מכגריס תולה בו התחתון משום דאין כתם זה ממאכולת, דהלא אף הגדול מכגריס יתכן שהוא מב' מאכולות, ואף דלמטה מן החגור טמאה בזה משום דאל"כ תבטל גזירת כתמים, אבל למעלה מן החגור אי"ז שייך, ומכיון ששייך שהכתם ממאכולות א"כ היאך תתלה בו להתחתון, וצ"ע.

ואשר נראה מבואר בזה, דיסוד דין תולה תחתון בעליון אי"ז דדיינינן להן כב' כתמים בפנ"ע, והכתם העליון מוכיח לענין הכתם התחתון, אלא דלעולם דיינינן לכל הכתמים שנמצאו ככתם א', ודין א' לשניהם, וכשנקבע דין הכתם העליון הרי יוכרע בזה דין הכתם התחתון ג"כ, דכתם אחד הוא, ומכיון שהכתם העליון למעלה מן החגור הוא, והרי א"א שיהי' מגופה, ממילא נקבע דינו דלאו מגופה הוא, ומכיון דהכתם התחתון בכלל הכתם העליון הוא, לכן נקבע אף דין הכתם התחתון דלאו מגופה הוא, אך בזה נתחדש דכל זה הוא כשהעליון גדול מכגריס, אבל כל שהעליון לאו כגריס לא דיינינן לזה בתורת כתם כלל אלא כדם מאכולת, וממילא כשהתחתון גדול מכגריס א"א לתלותו בעליון, דמכיון דדין העליון הוא בתורת דם מאכולת, אי"ז שייך בתחתון הגדול מכגריס.

והענין, דהלא כבר ביארו רבותינו ז"ל דדין התלי' במאכולת עד כגריס לאו בתורת תלי' במאכולת הוא, אלא דלא נאמרה גזירת כתמים אלא בכתם הגדול ממאכולת, ונתבאר הענין לעיל, דכל כתם שאין בו שיעור כגריס דינו בתורת דם מאכולת, וכתם הגדול מכגריס דינו ככתם, ומ"מ אף דדינו ככתם אכתי ה"ה תולה בכל דבר שהיא יכולה לתלות, אך אי"ז אלא בתורת תלי' בעלמא, משא"כ כתם שאין בו שיעור כגריס שלא נאמר בו תורת דם כתם כלל, וממילא כל שהעליון גדול מכגריס דתורת כתם אית"ב, א"כ כל שהוכרע בו דלאו מגופה הוא הרי נכלל בזה ג"כ דין הכתם התחתון, אבל כשהעליון פחות מכגריס הרי ענינו שאין בו תורת כתם כלל אלא דם מאכולת בעלמא הוא, ואי"ז שייך אלא בכתם שאינו כגריס, אך התחתון שיש בו שיעור כגריס הרי ענינו דם כתם, ולכן בזה לא נאמר דין תולה תחתון בעליון.

ומעתה אשה"ט דעת הראב"ד, דאע"ג דלמעלה מן החגור תלינן במאכולת אף ביותר מכגריס, מ"מ אי"ז משום דדיינינן להכתם בעצמותו דלאו כתם הוא, דלעולם בכלל גזירת כתמים הוא, ורק דמכיון דלאו מקום ראי' הוא תלינן לי' במאכולת, וה"ז תלי' ככל תליות בעלמא, ואכתי י"ל בזה דינא דתולה תחתון בעליון, ודוקא בכתם שאינו כגריס דלאו תורת כתם אית"ב כלל אלא שלא נאמר כתם זה בכלל גזירת כתמים, אין שייך לתלות בו כתם תחתון שיש בו שיעור כגריס. ועד"ז י"ל אף לפמש"כ האחרונים דהענין דאין תולין כתם שיש בו כגריס בב' מאכולות הוא משום דא"כ תבטל גזירת כתמים, דמ"מ שייך דינא דתולה תחתון בעליון כשהעליון גדול מכגריס, דאף ששייך שיהי' כתם זה ממאכולת מ"מ דין הכתם התחתון נכלל בדין הכתם העליון, ומכיון דהכתם העליון נקבע דינו דלאו מגופה הוא ממילא נכלל בזה ג"כ דינו של התחתון, ודוקא כשאין בעליון כגריס, דממילא אינו נידון בתורת כתם כלל אלא בתורת מאכולת, ואי"ז שייך בתחתון שיש בו כגריס, בזה לא נאמר דינא דתולה תחתון בעליון, ודו"ק.

ולפ"ז נראה לבאר דברי הרשב"א בסוגיי', והענין דס"ל להרשב"א דמכיון שנמצא הכתם על העד ועל הירך, [דהלא הרשב"א אזיל בזה כמש"כ בדעת רש"י כמבואר בדבריו], לכן לא דיינינן לזה כב' כתמים, אלא הכל נעשה לכתם אחד, וממילא אף הכתם שעל העד נידון בדין הכתם שעל הירך, ומכיון דדין הכתם שעל הירך מצד עצמו הוא שיש לתלותו במאכולת, ממילא אף הכתם שעל העד תלינן לי' במאכולת, ולכן אף דבבדיקת עד בעלמא לא תלינן במאכולת [אף להס"ד דלא ס"ל דאו"מ בדוק או דחוק אצל מאכולת] וכמבואר בדברי הרשב"א לעיל, מ"מ כאן דדין הכתם שעל הירך מצ"ע הוא שיש לתלותו במאכולת ממילא נכלל בזה אף הכתם שעל העד, ומש"כ הרשב"א להוכיח מהסוגיא לעיל דשייך תלי' במאכולת אף בבדיקה אין הכוונה בזה לגוף הדברים דתלינן במאכולת, דאדרבה בבדיקה בעלמא לא תלינן במאכולת, ורק בסוגיא דלעיל דרגל"ד דלאו מגופה הוא מקשי' דניחוש דלמא דם מאכולת הוא, אלא דמכיון דיש לדון דאף דהכתם שעל הירך והכתם שעל העד כתם אחד הוא, מ"מ י"ל דבדם שנמצא בבדיקת עד לא נאמר דין תלי' במאכולת כלל, דיסוד דין תלי' במאכולת הוא שכתם שאין בו שיעור כגריס לאו בכלל גזירת כתמים הוא, וממילא יתכן דכ"ז דוקא בכתם בעלמא, אבל דם הנמצא בבדיקת עד לא נאמר בו תורת דם מאכולת אף כשאין בו כגריס, וזהו שהוצרך הרשב"א להוכיח מהסוגיא דלעיל ששייך תלי' במאכולת בדם הנמצא בבדיקת עד, ואע"ג שלא אמרו כן שם אלא רק משום דרגל"ד דלאו מגופה הוא, אך מ"מ סו"ס מבואר בזה דשייך תלי' בבדיקת עד, וממילא אף כאן שנמצא בבדיקת עד שייך תלי', ודו"ק.

ולפ"ז יש לבאר דברי הרשב"א בתוה"ב, דאף לפי' הר"ח דבנמצא על שלה לא תלינן במאכולת, מ"מ היינו דוקא בנמצא על שלה בעלמא, דמכיון דשייכי בה דמים תלינן בגופה, אולם כשטחתו ביריכה דבזה דיינינן לזה ככתם אחד הנמצא על עד הבדיקה ועל יריכה, והרי דין הכתם שעל יריכה דתלינן לי' במאכולת, ממילא ה"ה תלינן לדם העד במאכולת, וכנ"ל. [ובזה יתבאר שלא כ"כ הרשב"א אלא לפי' הר"ח אע"ג דלדידי' ג"כ לא תלינן במאכולת בבדיקה בעלמא, דלטעמי' דכשנמצא על שלה ולא על שלו תלינן במאכולת, הרי מתבאר בזה דשייך תלי' במאכולת בבדיקה, ממילא ה"ה בטחתו ביריכה תלינן לי' במאכולת משום דין הכתם שעל הירך, אבל לפי' הר"ח הי' אפ"ל דס"ל דלעולם אין שייך תלי' במאכולת בבדיקה כלל, וממילא לא יהני לזה אף הכתם שעל הירך, וע"ז כתב דמ"מ מכיון דטחתו ביריכה תלינן, דאף לפי' הר"ח שייך תלי' בבדיקה, ורק דכשנמצא על שלה מכיון דשייכי בה דמים לכן בפועל לא תלינן במאכולת, אבל בגוף דין הדם שייך בי' תלי' במאכולת, ומהני לזה דין הכתם שעל הירך, וכמבואר].

והנה בסד"ט סי' קפ"ג סק"ב ד"ה ובאמת וכו' כתב במש"כ הרשב"א להוכיח מהסוגיא דלעיל דתלינן במאכולת אף בבדיקת עד, דאי"ז אלא לפמש"כ הב"י בסי' ק"צ סעי' ל"ג בדעת הרשב"א דלפ"מ דמקשי' לעיל דליחוש דלמא דם מאכולת הוא תהא טהורה לגמרי, אבל להמבואר בפרש"י דלא מקשי' אלא שתהא טמאה מספק ולא בודאי, א"כ אין ראי' כאן לתלות במאכולת שתהא טהורה, יעוי"ש, וכ"כ המאירי דיש לדחוק כן, אך בסו"ד כתב לא כן, ולא נתבאר בדבריו מ"ט לא ניח"ל בזה. גם יל"ע בזה, דהלא כדברי הרשב"א כתבו ג"כ הרמב"ן הריטב"א והר"ן, ולפ"ד הסד"ט בהכרח לדידהו ג"כ מקשי' שתהא טהורה בודאי, וצ"ע בזה. [גם בדברי הרשב"א גופי' בסוגיא דלעיל צ"ע בדקדוק לשונו שם שכתב דאיכא לספוקי בדם מאכולת, ומשמע דספק הוא, אך בתחילת דבריו כתב דרגל"ד דדם מאכולת הוא, ומשמע דודאי הוא, וצ"ע].

אמנם לפמשנ"ת י"ל דלעולם ס"ל להראשונים כדעת רש"י דלא מקשי' אלא דליחוש למאכולת ותהא טמאה מספק ולא טומאת ודאי, אולם כאן שנמצא הדם גם על הירך, ודין הדם הנמצא על הירך הוא שאינו מטמא כלל בפחות מכגריס, ממילא אף הדם שעל העד אינו מטמא, דכתם אחד הוא וכנ"ל, והראשונים לא הוצרכו להוכיח מהסוגיא לעיל אלא רק ששייך תלי' במאכולת בדם שנמצא בבדיקת עד וכנ"ל, אבל אה"נ דבסוגיא לעיל דאי"ז אלא ספק תהא טמאה מספק, אך כאן דהכתם שעל הירך אינו מטמא בפחות מכגריס ה"ה אף הכתם שעל העד, וכמבואר. ויתכן דזהו גם ביאור דברי המאירי, דאף דבסוגיא לעיל תהא טמאה מספק, מ"מ כאן תהא טהורה ודאי משום דכ"ה דין הדם שעל הירך.

ולנתיב דברינו י"ל עוד, דזהו ביאור דברי הרמב"ן בהלכותיו דאף שנמצא הדם רק על העד אינה טמאה נדה אלא רק כשנמצא דם יותר מכגריס, ואע"ג דבזה אין לתלות במאכולת כמש"כ הרמב"ן בחי', דהלא הרמב"ן בתחילת דבריו ביאר לפי' הר"ח דמספק"ל דלמא הי' הדם על הירך ומהירך בא לעד, ולפ"ז י"ל דאף שנמצא הדם רק על העד, מ"מ מכיון דמספק"ל שמא בא הדם לעד מן הירך ממילא דין הדם הנמצא כדין כתם הנמצא על הירך ועל העד, ומכיון דדין דם הנמצא על הירך שאינו מטמא בפחות מכגריס, ממילא נקבע כן בדין הכתם, ואף הדם שעל העד אינו מטמא בפחות מכגריס, ואף דבפועל אין שייך לתלות במאכולת כמש"כ הרמב"ן, מ"מ כל שאינו כגריס אינו בכלל גזירת כתמים כלל כמושנת"ל, ומכיון דכ"ה דין כתם על הירך שאינו מטמא בפחות מכגריס, ממילא כ"ה גם דין הדם שעל העד וכנ"ל.

# בדין עד שאינו בדוק

דף י"ד ע"א אתמר בדקה בעד שאינו בדוק לה והניחתו בקופסא ולמחר מצאה עליו דם וכו', רבי אומר טמאה משום נדה ורבי חייא אמר טמאה משום כתם וכו'. בחי' הריטב"א ז"ל כתב וז"ל, ענין זה הוא הפך הענין של מעלה, דבההיא דלעיל העד בדוק והספק נפל אחרי כן מפני הירך, ובכאן הספק היה בעד ואח"כ לא נולד לו מקום ספק, ואף על פי כן למעלה אמרו בבי מדרשא טמאה ודאי מפני שצד הגריעותא שבו חמור יותר וקולא דחשש ירכה אינו כל כך, מה שאין כן בזה דכיון שאין העד בדוק הרי הדבר יותר בחזקת התר כי אינו מועיל כל כך הנגעת העד שבא אח"כ, עכ"ל. והדברים צ"ב בסברא, דהלא לכאורה ענין בדיקת עד אין בזה אלא רק משום בירור אם האשה ראתה דם או לא, וכשנמצא דם על העד מתברר בזה שראתה דם בגופה, וא"כ מאי איכפ"ל אם הספק נולד קודם הבדיקה או אחר הבדיקה, דסו"ס לעולם נחסר בזה הבירור אם האשה ראתה דם. [ועמש"כ הגר"ז בסי' קפ"ז בקו"א אות ה' לבאר בזה, דכשנולד הספק קודם הבדיקה הרי נולד בשעה שהיא בחזקת טהרה, אך כשנולד אחר הבדיקה מכיון דכשנמצא דם על העד ה"ה טמאה בודאי למפרע משעת הבדיקה לולי שנולד ספק זה, ואין ספק מוציא מידי ודאי, ואי"ז ספק השקול לגמרי לומר העמד אשה על חזקתה, ע"ש, אך לכאו' הדברים צ"ב, דהיאך שייך לומר העמד אשה בחזקתה לולי שנולד ספק, דסו"ס מכיון שנולד ספק א"כ אין האשה בחזקת טומאה].

ובפשטות יתכן לבאר בזה לפי מה שביארו רבותינו האחרונים ז"ל דבהל' כתמים נתחדש דאין האשה נטמאת אלא בדם ודאי ולא בספק, וכבר נתבאר לעיל דאין הענין בזה דיש להקל בכל ספק, ולעולם ספק נדה טמאה מספק, ודקא באופן שהי' הספק בגוף יציאת הדם, והיינו שהי' יציאת הספק באופן שאין מתברר בו שהדם הוא מגופה, בזה נתחדש דאין האשה טמאה מספק, אבל באופן שהספק הוא בזה גופא אם הי' ראיית דם באופן המטמא ה"ה טמאה מספק, ומה"ט בספק הרגשה ה"ה טמאה כמבוא' להלן דף נ"ז ע"ב, ולפ"ז י"ל, דדוקא כשהי' העד אינו בדוק קודם הבדיקה, דממילא מהבדיקה כבר הוא ספק אם הדם מגופה או לא, בכה"ג אינה טמאה משום דדין הוא דדם ודאי מטמא ולא ספק, אבל כשנולד הספק אחר הבדיקה, בזה הלא אילו מצאה הדם על העד קודם שנעשה לאינו בדוק ודאי נעשית טמאה, וא"כ כעת שנמצא הדם אחר שנעשה לאינו בדוק, והרי זה ספק אם הי' דם קודם לכן, הרי נחשב זאת לספק נדה בעלמא, דמספק ה"ה טמאה. אלא דלפ"ז צ"ע מ"ט ה"ה טמאה ודאי, דמכיון דסו"ס ספק הוא, דאל"כ אף כשנעשה אינו בדוק קודם הבדיקה לא הי' טמאה, א"כ אף דלאחר הבדיקה חיישינן לספק, מ"מ אי"ז אלא ספק.

והנה בסד"ט בסי' ק"צ ס"ק נ"ח כתב דאין לחלק בין שהי' מונח בגלוי קודם שבדקה עצמה ובין שהי' מונח בגלוי לאחר שבדקה עצמה, דמאי שנא, ויעוי"ש שכתב להוכיח כן מדברי הרשב"א בסוגיי' שהקשה מ"ש מג' נשים שלבשו חלוק א', וכן מהמוצאת כתם בבית יד חלוקה וכיו"ב, ואף דבזה נולד הספק אחר לבישת הבגד, [ויעוי"ש בדברי הגר"ז שכתב לפי"ד לבאר דבכתמים לעולם ה"ז כספק שנולד אחר הבדיקה], ע"ש, וכ"כ החוו"ד סי' ק"צ ס"ק כ"א דאין לחלק בזה, ואם בדקה עצמה בעד הבדוק לה וטחתו ע"ג עד שאינו בדוק לה ה"ז כבדקה בעד שאי"ב ולא תהא טמאה נדה, ע"ש.

ונראה עוד, דבדקדוק דברי הרשב"א מבואר להיפך מדברי הריטב"א, ואדרבה יש להקל ביותר כשנולד הספק אחר הבדיקה, שהרי במה שאמרו בסוגיי' שהניחתו בקופסא ובדקה למחר ביאר הרשב"א דהיינו דאפי' שהניחתו בקופסא ג"כ טהורה, ומבוא' דס"ד דדוקא כשלא הניחתו בקופסא אלא במקום שאינו בדוק ה"ה טהורה, אבל כשהניחתו בקופסא תהא טמאה, ואף דלא הי' בדוק קודם הבדיקה, ומתבאר בזה, דאף שלא הי' בדוק קודם הבדיקה מ"מ ס"ד דאינה טהורה אלא משום שנעשה לאינו בדוק אחר הבדיקה, ולכאורה לדברי הריטב"א אין שייך לומר כן כלל, דלדידי' לעולם לא איכפ"ל בזה שנעשה לאינו בדוק אחר הבדיקה, ואין האשה טהורה בזה אלא רק משום שלא הי' בדוק קודם הבדיקה, ולכאו' ממש"כ הרשב"א דאפי' כשהניחתו בקופסא אחר הבדיקה ה"ה טהורה מבואר להיפך מדברי הריטב"א, וביותר יש להקל כשנעשה עד שאינו בדוק אחר הבדיקה מכשנעשה עד שאינו בדוק קודם הבדיקה, והדברים צ"ב.

והנה הגר"ז שם עמד בזה, דהלא להלן דף נ"ח ע"ב מבואר דבהל' כתמים נאמר דאין לתלות אלא רק כשידוע שהי' התלי', וכגון כשעברה בשוש"ט וספק ניתז עלי' ה"ה תולה, אבל בספק עברה בשוש"ט ספק לא עברה אינה תולה, ויש לבאר מ"ש עד שאינו בדוק דאף שאין ידוע שהי' תלי' מ"מ ה"ה תולה, ויעוי"ש מה שכתב לבאר דמקילינן בעד שאי"ב טפי מבכתמים משום דבעד שאי"ב נולד הספק קודם הבדיקה אך בחלוק נולד הספק אם עברה בשוש"ט או לאו אחר שכבר לבשה החלוק, ע"ש, אך לכאו' צ"ע לפ"ז מה הק' הרשב"א לדעת התוס' מג' שלבשו חלוק אחד, דהלא שם נולד הספק אחר לבישת החלוק, וצ"ע.

והנראה לומר בזה, דהנה בב"י סי' ק"צ סעי' ל"ג כתב לדקדק מדברי הרשב"א דהא דמקשי' בגמ' לעיל בבדיקת עד דליחוש דלמא דם מאכולת הוא היינו שתהא טהורה ואף לא תהא טמאה מספק, ובביאור הדברים יעוי' בחזו"א בסי' ק"ג אות ו' שכתב דמכיון דיש לתלות במאכולת ולא חזינן ריעותא במקור, ממילא לא תלינן לדם במקור כלל, דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, יעוי"ש, האומנם דבחי' הריטב"א שם הביא מפי' הר"ח דלא מקשי' כן בנמצא על שלה משום דמכיון דדמים מצויין בה אמרי' כאן נמצאו כאן היו,[[166]](#footnote-166) ע"ש, ומבוא' בזה דכשנמצא דם על העד ה"ז כנמצא דם בגופה ממש, ושייך לומר בזה כ"נ כ"ה, וא"כ לכאו' אין שייך לדון בזה דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, דהלא אי"ז ממקום למקום, אלא דמציאות הדם בעד הוא כדם באשה ממש.

ונראה דזהו ביאור דברי הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' ב' שכתב וז"ל, ומדברי סופרים שכל הרואה כתם דם על בשרה או על בגדיה אף ע"פ שלא הרגישה אף על פי שבדקה עצמה ולא מצאה דם ה"ז טמאה וכאילו מצאה דם לפנים בבשרה, וטומאה זו בספק שמא כתם זה מדם החדר בא, עכ"ל, ובדקדוק לשון הרמב"ם שכתב דמדברי סופרים שכל הרואה כתם על בשרה או בגדי' ה"ז טמאה וכאילו מצאה לפנים בבשרה מבוא' דיסוד גזירת כתמים אין ענינו רק משום ספק דלמא דם נדה הוא, אלא דכן הי' גוף הגזירה דיש לדון לדם הכתם כאילו מצאתו לפנים בבשרה, ורק דדין הטומאה הוא טומאה בספק משום דשמא מדם החדר בא, [וע"ע משנ"ת בזה לעיל בגדר דין תלי' במאכולת], ולהמבואר י"ל דהענין בזה הוא, דהלא מכיון דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום לכן בדין הוא שלא תהא טמאה מחמת כתם משום שהכתם נמצא בחלוקה ואין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ולכן כתב הרמב"ם דיסוד דין גזירת כתמים הוא שהדם הנמצא בחלוק כאילו נמצא בגופה, והיינו דדיינינן לחלוק כמקום דם הגוף, דמכיון דהחלוק הוא כנגד מקום התורפה, ממילא החלוק נידון כמקום מציאת דמי האשה, ודיינינן למציאת הדם בחלוק כמציאת דם בגוף האשה.

ונראה עוד, דזהו יסוד דין התלי' המבואר בכתמים, דאי"ז רק דמשום דיש להסתפק בדם דמעלמא הוא ממילא אינה טמאה מספק, אלא דמכיון דיתכן דהדם הוא מעלמא ממילא הדם הנמצא בחלוק אינו נידון כדם הנמצא בגופה, אולם כל זה דוקא כשעברה בשוש"ט דממילא החלוק נחשב אף כמקום דם השוש"ט, אבל כל שלא עברה בשוש"ט ממילא נידון החלוק כמקום דם האשה, ודם הנמצא בה נידון שנמצא בגופה, ולכן אינה תולה בשוש"ט כשאין ידוע שעברה בשוש"ט, דהלא אין מחזיקין טומאה ממקום למקום, וכל שנידון החלוק כמקום דם האשה אין לתלות הדם הנמצא בו בשוש"ט, ודוקא כשעברה בשוש"ט בזה נאמר בדין תלי' דבכה"ג אין החלוק נידון כמקום מציאת דם האשה, ומעתה אדרבה י"ל דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום וממילא אין הדם שבחלוק מגופה, אבל כל שלא עברה בשוש"ט הרי החלוק נידון כמקום דם האשה, ואין שייך לתלותו שבא מעלמא אלא תלינן לי' בגופה.

ולפ"ז נראה דזהו יסוד דין עד שאינו בדוק, דמכיון שאין העד בדוק ממילא אין שייך לדון בדם הנמצא בעד שהוא דם הנמצא בגוף האשה, דאין לדון בדם העד כדם הנמצא בגופה אלא רק משום דלא יתכן דם על העד אלא רק מגופה, אבל בעד שאינו בדוק שהרי יתכן שהדם מעלמא הוא, הרי אין לדון בו שנמצא בגופה, ומכיון שאין הדם נידון כנמצא בגופה שוב נאמר בזה דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ומעתה אין לתלות הדם שהוא מגופה כלל, ומה"ט היא טהורה.

ומעתה יש לבאר דזהו החילוק בין תורת התלי' בחלוק לענין כתם דלא תלינן אלא כשעברה בשוש"ט מתורת התלי' בעד שאינו בדוק דכל שלא הי' בדוק תלינן בי' דהדם מעלמא הוא, דהחלוק לעולם נידון כמקום דמי האשה, שהרי לעולם הוא כנגד מקום התורפה, אך בעד לעולם אין הדם הנמצא בעד נידון כדם הנמצא בגופה אלא רק אם בפועל נמצא בבדיקה, אבל כל שלא נמצא בבדיקה הרי דאינו כלל דם שנמצא במקום דמי האשה, וממילא בחלוק דלעולם דם הנמצא בו תורת כתם אית"ב והרי שנמצא במקום דמי האשה, ממילא דוקא אם עברה בשוש"ט הרי דדיינינן בי' ג"כ כמקום דם השוש"ט, אבל כל שלא עברה בשוש"ט ה"ה נידון רק כמקום דמי האשה, ומכיון שנמצא בה הדם בזמן שלבשה החלוק ממילא לעולם נידון הדם שנמצא בגופה, אבל בעד שאינו בדוק הלא העד הי' בתורת עד שאינו בדוק אף כשלא הי' נידון כמקום דם האשה, ורק דם הנמצא בבדיקה ה"ה בתורת דם הנמצא בגופה, אבל כל שהעד אינו בדוק וממילא אין ידוע אם נמצא הדם בבדיקה, הרי אין בו תורת דם הנמצא בגופה כלל, וממילא אף כשאין תלי' בפועל, מ"מ מכיון שהעד אינו בדוק, הרי שאין ידוע שנמצא הדם בזמן הבדיקה, וממילא אינו נידון בתורת דם הנמצא בגופה, ושוב אין לתלותו בגופה מכיון דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום.

ולכאורה יש לדקדק כן בדברי הרשב"א שלא הקשה אלא מג' נשים שלבשו חלוק א', וכן מאשה שראתה על בית יד של חלוק שלה במגיע כנגד בית התורפה, ומדוקדק שלא הקשה כן מכל דיני כתמים בעלמא אלא רק מדין כתם בחלוק שאינו לעולם בגופה, וכגון ג' נשים שלבשו חלוק א', או בית ידה המגיע כנגד מקום התורפה שאינו כן כל זמן הלבישה אלא רק שמגיע ג"כ כנגדו, ולהמבואר י"ל דבכתם בחלוק כנגד מקום התורפה אף להרשב"א ה"ה טמאה כ"ז שאין לה במה לתלות, דמכיון שנידון החלוק כמקום דם האשה אין שייך שתהא טהורה אלא רק ע"י תלי' שנקבע בזה דהחלוק הוא מקום דם השוש"ט ג"כ, אבל בבית ידה המגיע כנגד מקום התורפה ובג' נשים שלבשו חלוק א', בזה ס"ל להרשב"א דזהו כעד שאינו בדוק, דהלא אין לדון בדם הנמצא בו כדם הנמצא בגופה אלא רק באופן שנמצא הדם בו בזמן שהי' כנגד מקום התורפה, וכמושנ"ת לענין עד שאינו בדוק, ודו"ק.

ולפ"ז נראה לבאר פלוגתת הרשב"א והריטב"א כשנעשה העד לאינו בדוק אחר הבדיקה, דהריטב"א ס"ל דדוקא כשהי' העד אינו בדוק קודם הבדיקה, בזה י"ל דאינה טמאה משום דבזמן הבדיקה כבר לא הי' בדוק וממילא אין הדם הנמצא בו נידון כדם הנמצא בגופה, אבל באופן שהי' בדוק בזמן הבדיקה ואח"כ נעשה אינו בדוק, והרי אם הי' נמצא הדם אחר הבדיקה קודם שנעשה העד כאינו בדוק הי' נידון הדם שנמצא בגופה, וממילא כשנמצא הדם כעת ומספק"ל בי' אם נמצא קודם שנעשה אינו בדוק הרי הספק אם נמצא בגופה או לא, ומכיון דיתכן שנמצא בגופה ה"ה טמאה, דסו"ס אין תלי' בפועל, אולם בעד שאינו בדוק, דאף קודם הבדיקה לא הי' בדוק, בזה הלא אפי' אם נמצא בבדיקה אין הדם נידון כדם הנמצא בגופה, וממילא אמרי' דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום.

אולם הרשב"א ס"ל דמכיון דסו"ס נמצא הדם כעת, ממילא לא איכפ"ל בזה שאילו הי' נמצא הדם קודם שנעשה לעד שאינו בדוק הי' נידון הדם כדם שנמצא בגופה, אלא לעולם דיינינן בזה כענינו בזמן מציאת הדם, ומכיון שנמצא הדם אחר שנעשה העד לאינו בדוק, ממילא אין הדם נידון כדם שנמצא בגופה, ושוב אמרי' בזה דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ומעתה י"ל להיפך, דדוקא כשהי' העד אינו בדוק בזמן מציאת הדם אין נידון הדם כדם הנמצא בגופה, אבל אם הניחתו בקופסא א"כ מזמן הבדיקה כבר הי' העד בדוק, ואף דקודם הבדיקה הי' אינו בדוק מ"מ הלא יתכן שלא הי' עליו דם, ובבדיקה כבר נעשה בדוק, ואילו הי' כן הרי שהי' נידון הדם כדם הנמצא בגופה, וזהו שכתב הרשב"א דאפי' הניחתו בקופסא טהורה, דס"ד דמכיון שהניחתו בקופסא מזמן הבדיקה ממילא נידון הדם הנמצא כעת כדם הנמצא בגופה, ודו"ק.

והנה הראב"ד בבעה"נ סי' ג' הל' ב' כתב דכשבדקה בעד שאי"ב ומצאה פחות מכגו"ע דטהורה לכו"ע, היינו בין כשהדם הי' עגול ובין משוך, ע"ש, וכ"כ הרמב"ן בהלכותיו פ"ד הל' מ"ו, וכ"כ המ"מ בפ"ד מהל' איסו"ב הל' י"ח בדעת הרמב"ם. אך בהשג' הרז"ה לבעה"נ שם כתב לתמוה ע"ז, דמכיון שהוא משוך ל"ל כגו"ע, הא נפק לי' מדם מאכולת במשיכתו ואפי' בכל שהוא, ע"ש, ונראה בביאור דעת הראשונים דאף במשוך טהורה דס"ל דלעולם אף שהוא משוך אינו ודאי מגופה, אלא דכל שהוא משוך תלינן לי' שהוא מגופה, וכמש"כ הגרעק"א להלן דף נ"ח ע"ב ע"ש, ולפ"ז י"ל, דהלא נתבאר דיסוד דין הטהרה בעד שאינו בדוק הוא דבזה לא דיינינן בהדם שנמצא בגופה וממילא אמרי' דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ונראה דאף לרבי דטמאה נדה מ"מ בפחות מכגריס דאף לרבי טהורה היינו משום דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום, ויסוד פלוגתייהו דרבי ור"ח הוא ביותר מכגריס אם חיישיינן דהדם הוא מעלמא, דרבי ס"ל דאין לתלות במעלמא כלל, וממילא אין שייך לומר בזה דאין מחזיקין ממקום למקום, דא"א להדם להיות אלא רק מגופה, אבל בפחות מכגריס דשייך בו תלי' במאכולת שוב אמרי' בי' דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום ואין לתלותו במאכולת כלל. ולכן אף שהדם משוך, מ"מ מכיון דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום לא תלינן לי' בגופה, ושוב ה"ז ככל כתם משוך בפחות מכגריס דתלינן לי' במאכולת, והיינו משום דבזה אף אם הדם מגופה לא הי' להדם להיות משוך, דהלא לא הי' ע"י קינוח, ומכיון דאין משיכתו מוכחת שהוא מגופה שוב תלינן לי' במאכולת, ממילא ה"ה בזה מכיון דדין הוא שלא לתלותו בגופה תלינן לי' במאכולת.

[והנה החת"ס בתשו' ק"נ כתב דמכיון דבעד שאינו בדוק הוא ספק דאורייתא, ממילא אין לטהר בזה אלא בשיעור המאכולת המצוי' בזמנינו שהוא קטן מהכיל, ע"ש, אך לכאו' יל"ע בזה שלא מצינו בפוסקים שכתבו כן, ולפמשנ"ת יתכן דיש לדון בזה, דאף רבי לא נחלק אלא ביותר מכגריס משום דס"ל דבזה אין שייך לומר דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום משום דאין לומר דמעלמא הוא, והיינו משום דסו"ס לא הי' העד בשוש"ט, ומשום ענינו של העד גופא הוא שאין לומר בו שהדם הוא מעלמא, אבל סו"ס הרי אין העד בדוק ממאכולות מצד ענינו של העד, ואף דבפועל לא שכיחי מאכולות מ"מ אי"ז אלא משום דבפועל בזה"ז אין המאכולות מצויות, ומכיון דאי"ז מחמת ענינו של העד גופא שוב אמרי' בדם הנמצא בעד דאין מחזיקין טומאה ממקום למקום ואין לתלותו בגופה].

# בדין הרואה דם במ"ר

דף נ"ט ע"ב האשה שהיא עושה צרכי' וראתה דם, רמ"א אם עומדת טמאה ואם יושבת טהורה וכו', ובגמ' מ"ש עומדת דאמרי' מ"ר הדור למקור ואייתי דם, יושבת נמי נימא מ"ר הדור למקור ואייתי דם וכו', ולעיל דף י"ד ע"ב מבואר דר"מ טימא משום נדה, ומתבאר בזה דאין הענין רק דחיישינן דלמא מ"ר הדור למקור ואייתי דם וה"ה טמאה מספק, אלא דאמרי' דודאי הי' כן וה"ה טמאה נדה. האומנם דהר"ן בחי' כאן ובשו"ת סי' מ"ט כתב דר"מ לטעמי' דס"ל בכ"מ דחיישינן למיעוטא, ומשום כך חיישינן למיעוט דמ"ר הדור למקור ואייתי דם, וזהו דמקשי' דיושבת ג"כ נימא מ"ר הדור למקור ואייתי דם, והיינו משום דס"ל דחיישינן למיעוטא, ובשו"ת הגרעק"א מהדו"ק סוסי' ס"ב תמה ע"ז, דא"כ אי"ז אלא ספק, דאף דר"מ חייש למיעוטא היינו רק דחייש לזה והוי ספק בעלמא, וא"כ מ"ט בסוגיי' ס"ל לר"מ דטמאה נדה בודאי, ע"ש, וע"ע בחידוד הלכות שהק' כן, ויעוי"ש עוד שכתב דאי"ז שייך לפ"ד התוס' בחולין דף י"ב ע"א דר"מ חייש למיעוטא מדרבנן, גם יעוי"ש שהק' בביאור דברי ר"ש דס"ל כר"מ ועדיפא מדר"מ, ואע"ג דהלא לא מצינו דר"ש חייש למיעוטא.

והנראה בזה, דהנה לכאו' אף לולא דברי הר"ן יל"ע מ"ט אמרי' בודאי דמ"ר הדור למקור ואייתי דם, דסו"ס מהיכ"ת דודאי הי' כן. ובפשיטות הענין בזה הוא, דהלא בפרש"י ד"ה מזנקת וכו' כתב דבאופן דאין לומר דמ"ר הדור למקור ואייתי דם אמרי' דבהכרח ממקום מ"ר הוא ומכה יש בה, והיינו דאף דלעולם לא תלינן במכה באופן שאין ידוע שיש לה מכה, מ"מ מכיון דבהכרח הדם הוא ממקום המ"ר ולא מן המקור, הרי דמוכרח בזה שיש בה מכה. וממילא באופן דיתכן דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, הרי דשוב אין הכרח שיש בה מכה, וא"כ אין לתלות במכה כלל, ומשום כך היא טמאה נדה בודאי, דבאופן שאין ידוע שיש לה מכה לא תלינן במכה כלל. ולפ"ז י"ל בביאור דברי הר"ן, דמכיון דר"מ ס"ל דחיישינן למיעוטא, א"כ הרי חיישינן דלמא מ"ר הדור למקור ואייתי דם, ומכיון דיתכן שהי' כן ממילא אין לתלות במכה כלל, ומשום כך הרי היא טמאה נדה בודאי, אך עכ"פ כ"ז לר"מ דס"ל בעלמא דחיישינן למיעוטא, אבל למ"ד דלא חיישינן למיעוטא הרי דאין לדון בזה כלל דלמא מ"ר הדור למקור ואייתי דם, וממילא בהכרח שיש בה מכה, וכיון שיש בה מכה תלינן לדם במכה.

ולפ"ז י"ל דאף לפמש"כ התוס' בחולין דלר"מ לא חיישינן למיעוטא אלא מדרבנן בעלמא מ"מ כאן מחמת החשש למיעוט תהא טמאה מה"ת, דאף דלר"מ הענין דחיישינן למיעוטא בפועל הוא מדרבנן בעלמא, מ"מ אין הענין בזה אלא משום דמה"ת אי"צ לחוש לזה ומדרבנן הוא שנאמר לחוש לזה, אך עכ"פ אף מה"ת דיינינן דיתכן דהי' כן, דאל"כ אף מדרבנן לא הי' מקום לחוש לזה, ורק דמה"ת אף דיתכן דהי' כן אי"צ לחוש בפועל למיעוט, ועכ"פ מכיון דמה"ת דיינינן לזה דיתכן שהי' כן, שוב אין הוכחה שיש לה מכה, וממילא לא דיינינן כלל שיש לה מכה, וה"ה טמאה נדה בודאי מה"ת. ולפ"ז י"ל דאף דר"ש ס"ל בעלמא דל"ח למיעוטא, מ"מ היינו רק לענין דאי"צ לחוש לזה בפועל, אבל לענין המבואר דיתכן שהי' כן אף ר"ש מודה לזה, ושוב אין לומר שיש לה מכה, וכנ"ל.

והנה הגרעק"א ז"ל שם הק' דביבמות דף ס"ז ע"ב מבוא' דר"י ג"כ ס"ל דחיישינן למיעוטא, וכן הק' בשו"ת החת"ס תשו' קמ"ח ד"ה והנה בעד וכו' ע"ש, ולפמשנ"ת י"ל דר"י ס"ל להיפך ממש"נ בדעת ר"ש, דאף דמה"ת יש לחוש למיעוט מ"מ אין לדון לצד המיעוט לענין הבירור אם יש לה מכה, דאף דחיישינן למיעוטא ויש לאסור ע"י מיעוט ג"כ, מ"מ לענין בירור המעשה אין חיסרון בתלי' שיש בה מכה מחמת צד המיעוט, ומכיון דאי"ז אלא מיעוט בעלמא לומר דהמ"ר הדור למקור, אכתי יש לדון בהאשה תורת תלי' במכה, וממילא שוב אין האשה טמאה כלל, דכל דתלינן שיש בה מכה שוב אינה טמאה משום דין התלי' במכה, ודו"ק].

האומנם דלפ"ז יל"ע בהמשך דברי הגמ' דמקשי' דאף ביושבת ושותתת מ"ט טהורה לר"מ והלא דלמא בתר דתמו מיא אתא דם, ומבואר דאי"ז אלא חשש שמא הי' כן, [ובפרי דעה סי' קצ"א בטורי כסף סק"א כ' דמה"ט בעומדת וזונקת לר"י ה"ה טהורה, ואף לפמש"כ הרא"ש דבעומדת ושותתת אף לר"י ה"ה טמאה משום דהוי תרתי לריעותא מ"מ בעומדת וזונקת ה"ה טהורה ולא חיישינן דלמא בתר דתמו מיא אתא דם, והיינו משום דאין החשש בזה אלא ספק בעלמא, ואין להחמיר בתר"ל מספק, וכעי"ז כתב הגר"ז שם בסק"א ד"ה אבל וכו', ומבוא' עכ"פ דאי"ז אלא ספק], ולכאו' להמבואר דבאופן דאמרי' דמ"ר הדור למקור ואייתי דם ה"ה טמאה נדה משום דממילא אין הכרח שיש לה מכה, א"כ ה"ה כאן בדין הוא שתהא טמאה נדה בודאי, דמכיון דיתכן דבתר דתמו מיא אתא דם ממילא אין הכרח שיש לה מכה, ושוב אין לתלות הדם במכה כלל וכנ"ל, וצ"ת.

ב. בגמ' מ"ש עומדת דאמרי' מ"ר הדור למקור ואייתי דם וכו', ובפרש"י מבואר דלעולם אין דרך דם מקור לצאת עם מ"ר, ורק די"ל דמ"ר הדור למקור ואייתי דם. ולכאו' יל"ע בזה, דאם אין דרך דם המקור לצאת עם המ"ר, א"כ הרי לא הי' יציאת הדם מגופה בדרך ראי', וא"כ מ"ט היא טמאה ולא דיינינן לזה כראי' בלא הרגשה דאינה טמאה משום דלאו דרך ראי' הוא כמבוא' לעיל ר"פ הרואה כתם, ולכאו' הלא אין דרך לראות דם נדה ע"י מ"ר, וכמבוא' בד' הר"ן שכתב דמיעוטא הוא דמ"ר הדור למקור ואייתי דם. [ועי' בשו"ת החת"ס תשו' קע"א ד"ה עוד רגע וכו' שכתב דהרואה בלא הרגשה בהכרח הי' הראי' שלא מחמת כח הדוחה ולכן נחשב שהי' הראי' שלא בדרך ראייתה ע"ש, ולפ"ז יתכן לומר דאף באופן דהדור מ"ר למקור מ"מ סו"ס יציאת הדם בפועל הי' ע"י כח דוחה, וכמש"כ החת"ס שם כן אף לענין מ"ר, ומשום כך נחשב דרך ראי'].

והנראה מבואר בזה, דהרואה דם במ"ר אי"ז נידון כיציאת מ"ר בפנ"ע וראיית דם בפנ"ע ורק דבפועל היו בפ"א, אלא דדיינינן לזה כמעשה א', דסו"ס הי' בזה יציאת דם במ"ר, ואין לדון בזה דהי' ראיית הדם מחמת המ"ר וממילא יהי' נחשב ראיית הדם שלא בדרך ראי' אלא מחמת המ"ר, דאין יציאת המ"ר נידון בתורת יציאה בפנ"ע מלבד יציאת הדם, אלא הי' ענין יציאה א' של מ"ר עם דם, וממילא אף דאין דרך דם לצאת ע"י מ"ר, מ"מ סו"ס המ"ר עם הדם יצאו כדרך יציאתן, ונידון הדם בכלל יציאת המ"ר, וכן הוא דרך ראיית דם המקור במ"ר.

והנה הר"ן בתשו' סי' מ"ט כתב דבאופן שהיא יושבת ונמצא מ"ר בתוך הספל ודם על שפת הספל, לכו"ע היא טמאה, דמוכחא מילתא דיצא הדם שלא עם המ"ר, אך יעוי' בתוה"ב להרשב"א דף כ"ב ע"ב שכתב וז"ל, ומסתברא דכל הדין שקו"ט אליבא דר"מ היא, דכיון דאיהו חייש אפי' בא בשעת צרכים ניחוש נמי כל היכא דאיכא למיחש, אבל לר"י כיון דבשעת צרכים אתא דם, חזקה עם המים בא, ואפי' נמצא על שפת הספל, עכ"ל, ובב"י בסי' קצ"א משמע דס"ל דהרשב"א נחלק בזה על הר"ן, וס"ל דאף בנמצא הדם על שפת הספל והמ"ר בספל אינה טמאה, ע"ש, ויעוי' בחזו"א סי' צ' ס"ק ב' שכתב לתמוה ע"ז, דהדבר רחוק מאוד לתלות הדם במכת הכליות, ובאו הדם ושתתו על שפת הספל, ומ"ר לא הספיקו לגוררם לתוך הספל, ולכן ביאר דכוונת הרשב"א לטמא באופן שנמצא מ"ר בספל ובשפת הספל ונמצא דם בשפת הספל ולא בתוכו, אבל באופן שנמצאו המ"ר בתוך הספל והדם על שפת הספל ודאי מוכחא מילתא דאי"ז דם מכה אלא דם מן המקור וטמאה לכו"ע, ע"ש. האומנם דלכאורה יש לדקדק בלשון הרשב"א שכתב דבנמצא על שפת הספל ה"ה טהורה לר"י משום דמכיון דבשעת צרכים אתא דם חזקה עם המים בא, דהלא לדברי החזו"א דכוונתו באופן שנמצאו מ"ר ג"כ על שפת הספל הלא בזה לא פליגי ר"מ ור"י, דלכו"ע אמרי' שנמצא הדם עם המ"ר, ורק נחלקו בדם שנמצא במ"ר אם היא טמאה בהן או לא, ומלשון הרשב"א לכאו' משמע כמש"כ הב"י שנמצא על שפת הספל רק דם בלא מ"ר, ולר"מ חיישינן לכל היכא דאיכא למיחש ולכן חיישינן שבא הדם אחר המ"ר, אך לר"י אמרי' חזקה שבא הדם עם המ"ר, וממילא היא טהורה, אך עדיין צ"ע בזה כמש"כ החזו"א דרחוק לומר כן.

ואשר נראה לומר בזה, דהנה האבנ"ז בסי' רל"א כתב לדון בביאור הענין דהדור מ"ר למקור ואייתי דם, ובתחילה כתב לפרש דהמ"ר עוררו דם המקור לצאת מהמקור, ומ"מ כל א' יצא כדרכו, אלא דלפ"ז קשה הלשון הדור מ"ר למקור, ולכן כתב לפרש באופ"א, ע"ש, ולפמשנ"ת יש לדון עוד בזה, דאם המ"ר עוררו דם המקור לצאת א"כ אי"ז בדרך ראייתה, ובדין דלא תהא טמאה מה"ת כדין הרואה בלא הרגשה, דדוקא באופן שיצאו הדם והמ"ר יחד אין דנין לכ"א בפנ"ע וממילא אי"ז נידון דהמ"ר גרמו ליציאת הדם וכנ"ל, אבל כשיצא הדם בפנ"ע ונתעורר לזה ע"י המ"ר, א"כ נידון הדם לעצמו והמ"ר בפנ"ע, ומכיון דהתעוררות יציאת הדם הי' ע"י המ"ר הרי אי"ז כדרך ראייתה. ויתכן דזהו ביאור דברי הרשב"א, דבאופן שנמצא דם על שפת הספל והמ"ר בספל, אה"נ דהדם יצא בפנ"ע, אולם מ"מ מכיון דבשעת צרכים אתא דם חזקה עם המים בא, ואע"ג דבפועל יצא הדם אחר המ"ר מ"מ חזקה דהתעוררות יציאת הדם הי' ע"י המ"ר, ואי"ז כדרך ראייתה, ולכן אינה טמאה.

והנה החוו"ד בסי' ק"צ סוס"ק א' כתב, דאם מצאה דם סמוך להטלת מ"ר בשיעור וסת, טמאה מדאורייתא אף בלא הרגשה, וכדאמרי' לעיל דף נ"ז ע"ב דלעולם ארגשה ואימור הרגשת מ"ר הואי, אולם יעוי' בחזו"א סי' צ' סק"א סוד"ה ג' א' וכו' שכתב להוכיח ממה שאמרו להלן דף ס"א ע"ב דתיקנו לבנות ישראל בגדי צבעונין, ומדסתמו הדבר משמע דלעולם הוא משום כתם ואף בהרגישה המ"ר, ע"ש, ולפמשנ"ת יש לדון בזה, דבאופן שראתה דם אחר הטלת מ"ר אינה טמאה מה"ת כלל, דמכיון דמשום הטלת המ"ר אתא הדם נחשב כראי' שלא בדרך ראייתה, ודוקא באופן שיצא הדם עם המ"ר נחשב הכל כמעשה יציאה א' ולכן אין לדון בזה דיציאת הדם הי' מחמת המ"ר, אולם כשראתה דם לאחר הטלת המ"ר אי"ז כדרך ראי', ואינה טמאה.

ג. ולפ"ז מה שהקשו בגמ' דדלמא בתר דתמו מיא אתא דם, ולפרש"י היינו דליחוש דלמא ראתה הדם אחר הטלת המ"ר, ולפמשנ"ת יש לפרש דחיישינן דלמא ראתה דם שלא ע"י התעוררות ההטלת מ"ר, דאל"כ אינה טמאה כשיצא הדם בלא מ"ר, וכנ"ל, ומעתה מבואר היטב מ"ט אי"ז אלא חשש בעלמא, והלא נתבאר להקשות דמכיון דאין הכרח שיש לה מכה א"כ בודאי הדם מגופה, אך לפמש"נ אף דבודאי הדם הוא מגופה אכתי אינה טמאה בודאי, דאם התעוררות הדם לצאת הי' ע"י הטלת המ"ר אי"ז נחשב כדרך ראי' וכנ"ל, ואינה טמאה אלא אם ראתה דם שלא מחמת הטלת המ"ר.

ויתכן לפרש כן בדעת התוס' ג"כ, דכל הרואה דם במ"ר לא אמרי' דשמא בא הדם אחר הטלת המ"ר ויהי' נחשב שבא שלא בדרך ראי', דמכיון שנמצא הדם במ"ר אמרי' דהדם בא עם המ"ר, דדיינינן להמ"ר והדם בתורת יציאה א', אולם לפי מה דמקשי' דדלמא בתר דתמו מיא אתא דם, ולפי' התוס' היינו דחיישינן דלמא לא בא הדם עם כל יציאת המ"ר אלא רק בסוף הטלת המ"ר, וא"כ שוב יש לדון ג"כ שמא בא הדם אחר סיום הטלת המ"ר לגמרי, ובאופן זה אינה טמאה משום שלא הי' בדרך ראי' וכנ"ל, ולכן הוי ספק.

ד. הרמב"ם בפ"ה מהל' איסו"ב הל' י"ז כתב וז"ל, האשה שהשתינה מים ויצא דם עם מי רגלים, בין שהשתינה והיא עומדת בין שהשתינה והיא יושבת הרי זו טהורה, ואפילו הרגיש גופה ונזדעזעה אינה חוששת שהרגשת מי רגלים היא זו שאין מי רגלים מן החדר ודם זה דם מכה הוא בחלחולת או בכוליא, עכ"ל, ועי' בחוו"ד בסי' ק"צ ס"ק כ"ד שכתב לדקדק מלשון הרמב"ם דמיירי באופן שהי' ידוע לה בודאי שיצא הדם עם המ"ר, וצ"ע, דהלא לר"י לעולם היא טהורה ולא רק באופן דודאי לא אמרי' דבתר דתמו מיא אתא דם, דהלא לר"י טהורה אף ביושבת ושותת, ועי' בחוו"ד שם מש"כ בזה.

ונראה הביאר בזה לפמשנ"ת, דהלא בגוף הדברים יש להבין מ"ט לר"י לא חיישינן דלמא בתר דתמו מיא אתא דם, ויעוי"ש בחוו"ד שם שעמד בזה דלא הקשו כן לר"י ע"ש, ויתכן הביאור בזה, דלר"י טהורה בכה"ג משום דאף אם בתר דתמו מיא אתא דם ג"כ ה"ה טהורה, דסו"ס אמרי' דראיית הדם הי' מהתעוררות המ"ר, [וכמש"כ בתוד"ה דלמא וכו' דמדלא חזאי קודם עשיית צרכי' או אח"כ א"כ הדם לאוו ממילא אתא אלא ע"י מ"ר, ולפמשנ"ת היינו דאף אם בתר דתמו מיא אתא דם מ"מ הי' זה ע"י התעוררות מחמת המ"ר], אך הרמב"ם הלא כתב דטהורה אף בנזדעזע גופה משום דאמרי' דהרגשת מ"ר הוא, ומבואר דאם לא דתלינן לההרגשה בהרגשת מ"ר הי' טמאה, והיינו משום דמההרגשה מוכרח דהדם מחמת עצמו ולא מחמת התעוררות המ"ר, והוי דרך ראי', ורק משום שיצא הדם עם המ"ר ולא אמרי' דמ"ר הדור למקור ואייתי דם וממילא מוכרח דאי"ז דם מן המקור, ממילא אמרי' דבהכרח לאו הרגשת דם הוא אלא הרגשת מ"ר, אך מ"מ אין שייך שתהא טהורה בזה אלא באופן דודאי יצא הדם עם המ"ר, דממילא מוכח דההרגשה לאו הרגשת דם הוא וכנ"ל, אבל אם יש לדון דבתר דתמו מיא אתא דם שוב תהא טמאה, דבכה"ג דארגשה אין דנין בדם דמהתעוררות המ"ר בא, ודו"ק.

# בדין אין תולין כתם בכתם, והמסתעף ליסוד דין תליית הקלקלה במקולקל

דף ס' ע"א בעא מיני' רבי יוחנן מרבי יהודה בר ליואי, מהו לתלות כתם בכתם, אליבא דרבי לא תבעי לך, השתא ומה התם דקא חזיא מגופה אמרת אינה תולה, הכא דמעלמא קאתי לא תליא, או דלמא לא שנא, א"ל אין תולין, מה טעם לפי שאין תולין. ולפו"ר צ"ב הענין בזה, דסו"ס הלא בעלת הכתם מקולקלת היא, וא"כ מ"ט לא תתלה בה הכתם, דמאי איכפ"ל בזה דקלקולה הוא מחמת כתם, סו"ס הלא מקולקלת היא ותולין הקלקלה במקולקל. ויעוי' במאירי שכתב וז"ל, שאף בעלת הכתם אינה יודעת בבירור שמגופה יצא, והרי שתיהן מקולקלות מצד כתם זה, עכ"ל, ולכאו' הדברים צ"ב רב, דהלא אין הנידון משום הכתם שנמצא כעת, אלא דמחמת הכתם שנמצא בבעלת הכתם דיינינן שתהא היא מקולקלת וממילא חברתה תהא תולה הקלקלה במקולקל, ומאי איכפ"ל דבכתם זה שתיהן מקולקלות, ומה שייך לזה הענין דבעלת הכתם אינה יודעת בבירור שמגופה יצא, וצ"ב.

ובחי' הרמב"ן והר"ן כתבו לבאר בדעת ריב"ל דאין תולין כתם בכתם, דדעתו כדעת רב חסדא לעיל דס"ל דל"ל לרבי כלל דתולין הקלקלה במקולקל, ומה"ט אין לתלות בשומרת יום כנגד יום בשני שלה, ואין לתלות אלא בראשון שלה משום דדמי' מצויין וכיו"ב, וממילא בבעלת הכתם דאין הכתם בודאי מגופה, אף דבפועל ה"ה מקולקלת מ"מ אין שייך לדון בה דדמי' מצויין, ולכן אין לתלות בה, ע"ש. [ובחי' הר"ן הוסיף דלפ"ז לדעת ריב"ל אף לרשב"ג ל"ל דתולין הקלקלה במקולקל, דהלא לדידי' אף לרשב"ג אין תולין בבעלת הכתם, וממילא אף לרשב"ג אין לתלות אלא באופן דדמי' מצויין, ע"ש].

האומנם דכל זה הוא לפי מה שביארו הרמב"ן והר"ן גופייהו בסוגיא דלעיל, דרב חסדא ס"ל דלרבי ל"ל כלל דתולין הקלקלה במקולקל, ואין שייך תלי' אלא רק משום דדמי' מצויין וכיו"ב, ומה"ט ס"ל דבשני שבילין א' טמא וא' טהור והלכו בו טמא וטהור, אין לתלות השביל הטמא בטמא, דלעולם אין תולין הקלקלה במקולקל, ולפ"ז מבואר דריב"ל דס"ל דאין תולין הכתם בבעלת הכתם ס"ל כר"ח, אולם בפרש"י ובדברי התוס' שם מבואר דלא ס"ל כן, ולעולם אף לר"ח ס"ל לרבי דתולין הקלקלה במקולקל, והענין דאין תולין בשומרת יום כנגד יום בשני שלה הוא משום דמקלקלה לה, ודוקא באופן דמקלקלה לה אין לתלות הקלקלה במקולקלת, אבל בלא"ה לעולם ס"ל דתולין הקלקלה במקולקל, [ולפ"ז כתבו התוס' דאף לרבי תולין השביל הטמא בטמא בראשון שלו], ולפ"ז הדרק"ל מ"ט אין תולין הכתם בבעלת הכתם, דסו"ס מקולקלת היא, ומ"ט לא תתלה בה הקלקלה.

ובתורת השלמים בסי' ק"צ ס"ק מ"ג בסוף דבריו כתב דלא מקרי מקולקלת לתלות בה באופן שאינה טמאה מדאורייתא אלא רק מדרבנן, והוא טומאת ספק, ומה"ט אין תולין כתם בכתם, ע"ש, ולכאורה הדברים צ"ע בסברא, דהלא טומאת כתם ג"כ מדרבנן היא, ומ"ט לא תתלה קלקלה מדרבנן במקולקלת מדרבנן, גם צ"ע דלכאו' מבוא' להדיא בפסחים דף ט' ע"ב ודף מ"ד ע"א דאמרי' שאני אומר תרומה לתוך תרומה נפלה אף בדרבנן, וכבר השיג על דבריו בזה בסד"ט שם ס"ק ע"ז ד"ה בהגהות פרישה וכו', וכ"כ בפשיטות בחוו"ד שם ס"ק ל"ב דתלינן אף במקולקל מאיסור דרבנן, ע"ש, ובביאור הענין דאין תולין בבעלת הכתם כתב בסד"ט שם דהיינו משום דלא ידעינן אם מגופה הוא או לא, ע"ש, אך לכאו' ג"ז צ"ע, דהלא מפורש להדיא בסוגיא לעיל דהטהור תולה השביל הטמא בתלוי, אף דהלא אינו מקולקל אלא מספק. וכבר עמדו בכ"ז רבותינו האחרונים ז"ל, וע"ע בפרד"ר במקש"ז ס"ק ל"ד ובשושנת העמקים לבעל הפמ"ג כלל י"ג ד"ה ועתה הק' וכו' מש"כ בזה.

והנראה לומר בזה, דהנה בגוף דין התלי' המבואר בסוגיי' יש לעי' בביאור הענין בזה, דלכאו' בתליית הקלקלה בעלמא הענין הוא דלעולם אי"ז אלא ספק, ובהל' ספיקות נאמר דתלינן להקלקלה במקולקל, וממילא לא נתחדש כלל קלקלה בהשני שלא הי' מקולקל, וכגון בשני שבילין א' טמא וא' טהור והלכו בו שנים, דהלא בפועל רק א' נטמא, ורק דמספק"ל בכל א' אם הוא שנטמא, אבל לעולם אותו שלא הלך בשביל הטמא לא נטמא כלל, אולם כאן שנמצא כתם לב' נשים, הרי דיינינין למציאת הכתם בפועל לענין שתיהן, וכל אשה בפנ"ע מצאה כתם, וכבר נתבאר לעיל דיסוד טומאת כתמים אין ענינו רק דכשנמצא לאשה כתם ה"ה מחוייבת לחוש שמא הכתם מגופה, אלא דרבנן גזרו טומאה לבעלת הכתם, ונקבע דין הכתם כאילו הוא מגופה, [וכמבואר בדברי רבותינו האחרונים דלעולם אף ביותר מכגריס ועוד יש לתלות בב' מאכולות אלא דא"כ בטלה גזירת כתמים, ומאידך לדעת המעיל צדקה ודעימי' בפחות מכגריס אינה טמאה אף באופן דהכתם בודאי מגופה, ומבוא' דאין חילוק בין כגריס לכגריס ועוד לענין החשש בפועל אם הוא מגופה, אלא דבפחות מכגריס לא טימאו אף כשהוא מגופה, ובכגריס ועוד טימאו אף כשאינו מגופה, וכמבואר כ"ז לעיל], וממילא כל שנמצא הכתם לשתיהן, הרי נתחדש בשתיהן טומאת כתם, ולפ"ז צ"ע היאך מהני מה שאחת מקולקלת, דסו"ס נמצא הכתם לשתיהן.

ואשר נראה בזה, דאה"נ דחלוק דין תליית הקלקלה במקולקל בעלמא מדיני התלי' בכתם, ולעולם אין שייך לתלות הכתם במקולקל ושלא לדון למציאת הכתם כלפי השנית שאינה מקולקלת וכדין תליית הקלקלה במקולקל בעלמא, אך מ"מ מכיון דבגזירת כתמים נתחדש דתולה בכל מה שתוכל לתלות, וכמבואר לעיל דף נ"ח ע"ב, לכן מכיון דקיי"ל דתולין הקלקלה במקולקל ממילא ה"ה תולה הכתם במקולקלת, אך עכ"פ ענין התלי' בזה הוא מדין התלי' שנתחדש בהל' כתמים שתולה בכל מה שתוכל לתלות, וממילא אף דבפועל דיינינן למציאת הכתם אף להשנית שאינה מקולקלת, מ"מ אינה נעשית טמאה ע"י שמצאה כתם משום דיני תלי' בכתמים. באופן דדין התלי' המבואר בסוגיי' אי"ז ככל דיני תליית קלקלה במקולקל שענינו דאמרי' דהקלקלה נעשית במקולקל, וממילא אותו שאינו מקולקל לא נתחדשה בו הקלקלה, אלא דלעולם דיינינן לשתיהן שמצאו כתם, אך מ"מ השנית שאינה מקולקלת תולה הכתם במקולקלת, ומהני זאת מתורת דיני תליית כתמים, וכמבואר.

ונראה דזהו ביאור דברי המאירי שכתב דאף בעלת הכתם אינה יודעת בבירור שמגופה יצא, והרי שתיהן מקולקלות מצד כתם זה, ולפמשנ"ת ביאור הדברים, דמכיון דבפועל שתיהן מקולקלות בכתם זה, דסו"ס דיינינן למציאת הכתם כלפי כ"א בפנ"ע, ממילא לא מהני לתלות במקולקלת אלא רק מדיני תלי' בכתמים, ואין שייך תלי' בבעלת הכתם שאינה יודעת בבירור שמגופה יצא. ועד"ז יש לפרש במש"כ הסד"ט דאין תולין בבעלת הכתם משום דספק היא, ואע"ג דתולין שביל הטמא בתלוי אף דאינו מקולקל אלא מספק, מ"מ כל זה הוא דוקא בתליית קלקלה בעלמא דענינה לומר דהטהור לא הלך בשביל הטמא, אבל בדין תלי' בכתמים אין שייך לתלות בספק, וכמבוא' להדיא לעיל דף נ"ח ע"ב דספק עברה בשוש"ט ספק לא עברה אינה תולה.

והנה בתוד"ה מהו וכו' כתבו, דמכיון דלרבי אינה תולה בשומרת יום כנגד יום בשני שלה אף דמגופה חזיא, ממילא אינה תולה בבעלת הכתם בראשון שלה דלא חזיא מגופה, ואין הספק אלא רק לרשב"ג שתולה בשני שלה, והדברים צ"ע בסברא, דהלא לדעת התוס' בפשיטות פלוגתת רבי ורשב"ג אם תולה בשומרת יום כנגד יום בשני שלה הוא משום דאף דבפועל מקולקלת היא מ"מ מקלקלה לה טפי ע"י התלי' בה, ובזה נחלקו אם תולה הקלקלה במקולקל באופן דמקלקלה לה, ומה ענין זה שייך לדין תלי' בבעלת הכתם דענינו אם נחשבת היא למקולקלת, ולכאו' אין בזה נידון דמקלקלה לה כלל.

ונראה הביאור בזה, דהנה כבר נתבאר לעיל דיסוד טומאת נדה לאו משום מעשה הראי' הוא, ואין הדם בעצמותו מטמא להאשה, אלא דכשהאשה רואה הרי היא טמאה משום שהיא אשה שראתה דם, וענין הראי' בפועל הוא רק דממילא האשה היא אשה שראתה דם ומעתה טומאתה הוא מחמת עצמה, ואין מעשה הראי' שנעשה בגוף האשה מטמאה, אלא דמכיון שראתה דם הרי דמשום זאת גופא שהיא אשה שראתה דם ה"ה נדה וטמאה. אך בדברי התוס' בסוגיי' נראה מבואר, דכ"ז הוא רק לענין טומאת נדה, אבל בגזירת כתמים אף שנאמר דה"ה טמאה כשמצאה כתם, מ"מ לא דיינינן לה בתורת רואה מחמת הכתם, ורק שגזרו בה טומאה בפועל, אך עכ"פ אי"ז אלא רק טומאה בעלמא, אך אי"ז כנדה ממש דענין טומאתה מחמת עצמה מכיון שהיא אשה שראתה דם.

ולפ"ז מבוארים היטב דברי התוס', דמכיון שנתבאר דיסוד דין התלי' במקולקל בכתם אי"ז אלא מדיני התלי' בכתמים, והיינו דאי"ז דתלינן לדין הטומאה באותה שהיא טמאה, אלא דמכיון דדיינינן למציאת הכתם כלפי השנית ג"כ, אין שייך שתהא טהורה אלא משום תליית הכתם בהשנית בפועל ולומר שהי' הדם מגופה, והרי בזה נעשית בעלת הכתם לרואה בעצמותה, והרי דמקלקלה לה בזה, דמשום טומאת הכתם אינה טמאה אלא משום טומאת כתם, אבל בתלי' הרי נעשית היא לטמאה בתורת רואה ממש, וכנ"ל, וע"ז כתבו התוס' דתליא זאת בפלוגתת רבי ורשב"ג אם תלינן במקולקלת באופן דמקלקלה לה. [ועי' בחזו"א סי' פ"ט אות ו' ד"ה שם אליבא דרבי וכו' שביאר הענין דאין תולין כתם בבעלת הכתם, וז"ל, אע"ג דהשני' כבר מקולקלת בכתמה דידה, מ"מ אין תולין בה, דכיון דכתם מן הדין טהור, חשיבא שניה ג"כ כטהורה, וכשאני באין לתלות כתם זה בשני' הרי אנו באנו לטמא את הטהורה, ואע"ג דאין אנו באין לטמאותה רק משום כתם, מ"מ אנו באין לומר שראתה, והיא בעיקר הדין שהיא טהורה ושלא ראתה, ולא אמרי' דין כתם להקל לחברתה, עכ"ל. ונראה דכוונתו למשנ"ת].

ולפ"ז יתכן לבאר ג"כ מש"כ בתוה"ש דאין לתלות במקולקלת דטומאתה מדרבנן, דאע"ג דבעלמא תולין קלקלה שהיא מדרבנן במקולקל מדרבנן, היינו דוקא בתלי' קלקלה בעלמא דאמרי' דאותו שאינו מקולקל לא נתקלקל כעת כלל, אבל כאן דסו"ס מציאת הכתם מתייחסת ג"כ לטהורה שלא היתה מקולקלת, ואין לדון כאן אלא רק משום דיני תלי' בכתמים, לזה לא מהני מה שבעלת הכתם מקולקלת מדרבנן, דבטומאה דרבנן לאו בתורת רואה ממש היא, ואין שייך לדון בה שהיא כשוש"ט, וכנ"ל.

ב. בחי' הרמב"ן כתב דלרב חסדא ל"ל לרבי כלל דתלינן להקלקלה במקולקל, ומה"ט ס"ל דלרבי אין תולין השביל הטמא בטמא אף ביום הראשון לטומאתו, וה"נ ס"ל לריב"ל, ומשום כך ס"ל דאין תולין כתם בבעלת הכתם, דאף דמקולקלת היא מ"מ אין תולה בה משום דאין תולין הקלקלה במקולקל, יעוי"ש, ובמל"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ט ד"ה וא"ת אליבא וכו' וד"ה אך קשה וכו', עמד בזה דלרב חסדא דס"ל דל"ל לרבי דינא דתולין הקלקלה במקולקל, א"כ מתני' דשאני אומר תרומה לתוך תרומה נפלה דלא כרבי, ע"ש. וביותר יש להקשות בזה, דבחי' הר"ן כתב דלדעת ריב"ל דס"ל דאף לרשב"ג אין תולין הכתם בבעלת הכתם היינו משום דאף רשב"ג ל"ל לדינא דתליית הקלקלה במקולקל ע"ש, וא"כ לריב"ל מתני' דלא כמאן, דאף לרשב"ג ל"ל דתולין הקלקלה במקולקל.

ואשר נראה לומר בזה, דלעולם בעלמא לכו"ע ס"ל דתלינן הקלקלה במקולקל, אולם כל זה הוא דוקא במקולקל בתורת הקלקלה דתלינן בי' ממש, וכדין שאני אומר תרומה לתוך תרומה נפלה, דאמרי' דהתרומה נפלה לתרומה כוותה ממש, ודוקא בתליית כתם בנדה ס"ל לרבי דלא אמרי' דתלינן להקלקלה במקולקלת, והענין בזה לפמשנ"ת דכשהיא רואה אי"ז דמעשה הראי' מטמאה אלא דבראייתה נעשית היא לאשה הרואה, והטומאה החלה בה היא משום ענינה בתורת אשה הרואה, אכן כל זה הוא בזמן ראייתה בפועל, אבל כשנפסקה ראייתה ממילא שוב לאו בתורת רואה היא, ואינה טמאה אלא משום דכבר ראתה והיא טמאה משום כך כל זמן שלא טבלה, ולכן אף שהיא מקולקלת אין לתלות בה הקלקלה, דהלא הקלקלה היא ראי' בפועל, ולענין זה לא דיינינן לה כמקולקלת, דכעת לאו בתורת רואה היא, ואין לתלות בה קלקלת ראי' ממש. [ונראה דזהו ביאור דברי הכס"מ בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ט דאין לתלות בנדה שלא טבלה כל שעבר זמן מראייתה, אף דסוכ"ס מקולקלת היא]. ודו"ק.

ועד"ז נראה דמה"ט אין תולין השביל הטמא בטמא כמש"כ הרמב"ן, דע"ד משנ"ת בנדה דבזמן ראייתה היא מקולקלת בתורת רואה אך אחר שפסק ראייתה שוב אינה מקולקלת בתורת רואה אלא רק דבפועל היא טמאה נדה מחמת שלא נטהרה מראייתה, ה"ה ג"כ לענין טומאת מת חלוק המגע במת בפועל ממשך הטומאה שבו כל זמן שלא טבל, וכמבואר בנזיר דף מ"ג ע"ב דטומאה בחבורין שאני ע"ש, [וע"ע בפרש"י בקידושין דף ס"ב ע"א דכשהרחיק הזאתו ממגעו במת ה"ה נכנס עוד בימי הטהרה ע"ש], ולכן אין לתלות השביל הטמא בטמא, דהרי תליית השביל הטמא בו ענינה לומר שנגע במת, והרי אינו מקולקל באופן זה, דאין קלקלתו אלא לענין משך טומאת מת ולא בתורת נוגע במת בפועל.

ג. להלן דף ס' ע"ב תנן שלש נשים שהיו ישנות במטה אחת ונמצא דם תחת אחת מהן, כולן טמאות, בדקה אחת מהן ונמצאת טמאה, היא טמאה ושתיהן טהורות, ובחי' הרשב"א הביא מהראב"ד ז"ל, דאין שייך לתלות באותה שנמצאת טמאה אלא רק כשישנו במטה אחת, אבל בשלש שלבשו חלוק א' אין שייך לתלות באופן שבדקה אחת ומצאה טמאה אלא רק באחרונה שלבשה החלוק ומצאה טמאה בזמן שלבשה החלוק או בתוך שיעור וסת לפשיטת החלוק, אבל אין שייך לתלות בראשונה והשני' או בשלישית לאחר כדי שיעור וסת מפשיטת החלוק, ולא מהני בתוך שיעור וסת למציאת הכתם בפועל, ע"ש, אך בתוה"ב דף כ' ע"א מבואר דכל זה הוא דוקא לענין תלי' בה כשבדקה ומצאה טמאה, אבל כשבדקה ומצאה טהורה שהיא טהורה ושתים טמאות כמבואר במתני' להלן דף ס"א ע"א, לזה מהני ג"כ שמצאה טהורה בתוך שיעור וסת למציאת הכתם בפועל, ובבדה"ב להרא"ה בדף י"ט ע"ב נחלק ע"ז, דלעולם לא מהני בדיקה אלא בתוך שיעור וסת לזמן לבישת החלוק, ע"ש, וצ"ע בביאור דעת הרשב"א, דמ"ש בדקה ומצאה טמאה דלא מהני בתוך שיעור וסת למציאת הכתם בפועל מבדקה ומצאה טהורה דמהני אף בתוך שיעור וסת למציאת הכתם בפועל.

ולפמשנ"ת הדברים מבוארים היטב, דלעולם מכיון דדיינינן למציאת הכתם כלפי כל הנשים ממילא כולן בכלל גזירת כתמים, ואף דבפועל רק אחת ראתה מ"מ מציאת הכתם מתייחסת לכ"א בפנ"ע, וה"ה טמאה משום שנמצא לה כתם, ואין הנידון בזה דאמרי' בכל אחת שראתה, אלא דמכיון דנמצא לה כתם ממילא ה"ה בכלל גזירת כתמים, ומ"מ כשבדקה אחת ומצאה טהורה ושאר הנשים לא בדקו, נתחדש בזה דמכיון דמכלל השלש אחת מצאה טהורה ממילא אין לדון למציאת הכתם כלפי האשה שמצאה טהורה אלא רק כלפי הנשים שלא בדקו, ולזה מהני בדיקה בתוך שיעור וסת למציאת הכתם, דסו"ס טומאתה מחמת מציאת הכתם בפועל, ואין מתחדשת טומאה ע"י מציאת הכתם באשה שבדקה ומצאה טהורה, אבל כשבדקה אחת ומצאה טמאה, בזה הלא סו"ס מציאת הכתם מתייחסת לכל הנשים, ואין הנידון בזה אלא רק דמשום שהיא טמאה יהיו שאר הנשים תולות בה כדין תלי' בשוש"ט, ולזה פשוט דלא מהני בדיקה בשיעור וסת למציאת הכתם, דאין הנידון בזה לענין הטומאה המתחדשת מחמת מציאת הכתם, אלא רק לתלות הכתם בה מחמת דהדמים מצויין בה, ולזה בעינן שתהא הבדיקה בכדי שיעור וסת ללבישת החלוק בפועל, דממילא תלינן בה לגוף מציאות הכתם, ודו"ק.

1. ויש לדון בגדר הענין, אם לעולם לא הי' מקום להסתפק דשמא אין הדם מגופה, אלא דמכיון דלא הרגישה ודרך הנשים לראות בהרגשה לכן מספק"ל דלמא אין הדם מגופה, וכל הספק בזה הוא רק מחמת הריעותא דלא הרגישה, או דלעולם אין האשה טמאה אלא רק באופן שמוכח בודאי שהוא מגופה, ואי"ז מוכח אלא רק באופן שהרגישה, וכל שלא הרגישה אין הוכחה בודאי דהדם מגופה, וגזיה"כ הוא דאינה טמאה באופ"ז, ועי' להלן הערה י"ג שנחלקו בזה המהר"ם מלובלין והסד"ט. [↑](#footnote-ref-1)
2. ומבואר בדבריו דכשמצאה דם בעד ה"ז נחשב שהדם הוא בודאי מגופה, ועי' להלן שנחלקו בזה המהר"ם מלובלין והסד"ט.

   גם יעוי' להלן שהובא פלוגתת הראשונים כשבדקה ומצאה דם בלא הרגשה אם תלינן דלעולם ארגשה וסברה דהרגשת עד הואי, ובדברי המהר"ח או"ז מבוא' דס"ל דלא אמרי' דארגשה. [↑](#footnote-ref-2)
3. ולפ"ז אין שייך דין הרגשה אלא באשה טהורה הרואה דם, אבל הרואה בז' נקיים תסתור אף בלא הרגשה, דהלא אינה בחזקת טהרה, וכ"ה דעת החוו"ד בסי' קצ"ו סק"ג, אבל בתשו' האבני מילואים סי' כ"ג נחלק ע"ז, ע"ש, וכ"כ להדיא הנמוק"י במגילה דף כ' ע"א, ע"ש. [↑](#footnote-ref-3)
4. ובפרש"י בב"ק דף ל"ח ע"ב כ' דגזיה"כ הוא שתראהו לדם בגופה ולא שתמצאהו בבגדה, ע"ש, ולפ"ז אי"ז גזיה"כ דבעינן הרגשה בעלמא, אלא דבעינן שתראהו בגופה, וכל שהרגישה הרי שבזה נחשב שראתה הדם בגופה, וכ"כ הראש הברזל בסי' ג', ע"ש. [↑](#footnote-ref-4)
5. אולם לכאו' מד' הר"ן הנ"ל שכ' דהרואה בשפופרת אין מטמאה משום דאי"ז הרגשת דם אלא הרגשת שפופרת מוכח כהסד"ט דגזיה"כ הוא דבעינן הרגשת דם, דאם אי"ז אלא דבעינן שתראה כדרך ראייתה, א"כ לכאו' מאי איכפ"ל אם הרגשת דם הוא או הרגשת שפופרת, דלעולם לא איכפ"ל בהרגשה גופא אלא רק לשיהי' בדרך ראייתה, ואילו יהי' זה דרך ראייתה תהא טמאה אף דהוי הרגשת שפופרת, וכמו שהק' הרשב"א, והול"ל דאין דרכה לראות בשפופרת, ולכאו' בזה פליגי הרשב"א והר"ן. [↑](#footnote-ref-5)
6. לכאו' יש לדון דשמא הרגישה הקטנה, דמהיכ"ת דקטנה אינה מרגשת. ובפשטות כוונתו דמכיון דהקטנה לאו בת דיעה היא, ממילא אין בה דעת להבין דהרגשה זו היא מחמת ראיית דם, ולכן אין בזה תורת הרגשה, ויש לבאר בזה לפי המבוא' בפרש"י בב"ק דף ל"ח ע"ב דדין הרגשה הוא דבזה נחשב שמצאה הדם בגופה, וכדלעיל, וממילא כל שאין בה דעת להרגיש דהרגשה זו הוא מחמת שהיא רואה דם כעת, ממילא אי"ז נחשב שמצאה הדם בגופה. [↑](#footnote-ref-6)
7. אמנם כ"ז שייך אם גדר הענין דכל שלא הרגישה אין הכרח שהוא מגופה, ומה"ת אינה אסורה אלא כשהוא מוכרח דהוא מגופה, אבל אם גדר הענין הוא דכשלא הרגישה ממילא מכיון דלא הרגישה לכן מספק"ל דלמא אין הדם מגופה, ולעולם אין מקום להסתפק דדלמא הדם לאו מגופה אלא רק משום הריעותא דלא הרגישה, א"כ בנשי דידן הרואות בלא הרגשה ממילא אין מספק בזה דלא הרגישה, וממילא אף כשלא הרגישה אין לדון ולהסתפק כלל דאין הדם מגופה, ועדיין תהא טמאה מה"ת. ועי' להלן הערה י"ג שנתבאר דפליגי בזה המהר"ם מלובלין והסד"ט, ע"ש. [↑](#footnote-ref-7)
8. אכן לפמש"כ במרומי שדה הנ"ל יל"פ כן גם בד' רש"י דדוקא כשמצאה בגופה יש לחוש לספק ולא כשמצאה בבגדה. [↑](#footnote-ref-8)
9. אמנם בדברי רש"י שם יש לדחות שכוונתו למש"כ בב"ק דף ל"ח ע"ב, וכמושנ"ת לעיל בהערה ד' בדבריו בזה. [↑](#footnote-ref-9)
10. ואמנם כ"כ התורי"ד דסתרינן למילתי' דשמואל ע"ש, אך לכאו' כוונתו רק לזה דס"ד דשמואל ס"ל דטהורה אפי' מדרבנן, ובזה סתרינן למילתי' ולעולם היא טמאה מדרבנן, אבל גוף דברי שמואל דטהורה מה"ת הלא הן הן דברי ר"ע לפי מה שביאר בפסקי הרי"ד בדברי ר"ע, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-10)
11. ונפק"מ בזה גם בזמן שהיו הנשים מרגישות לפי"ד הצפנת פענח רפ"ד מהל' איסו"ב דקטנה בת יום א' מטמאה בלא הרגשה משום דלאו בת הרגשה היא, דמ"מ כשנמצא כתם בבגד קטנה תהא טהורה מה"ת, וכן נפק"מ כשמצאה חתיכה ובתוכה דם למ"ד לעיל דף כ"ב ע"א דדרכה של אשה לראות דם בחתיכה, דלדידי' ה"ה טמאה אף דלא הרגישה וכמש"כ הרשב"א כאן בד"ה תרתי ש"מ, אך מ"מ שייך בזה דינא דדם ודאי ולא כתם. [↑](#footnote-ref-11)
12. וילה"ע דהלא כמו"כ חיישינן שראתה דם מועט אף שוסתה להיות שופעת. [↑](#footnote-ref-12)
13. ולכאו' לפ"ז כל המוצאת כתם בשעת וסתה תהא טמאה מה"ת ולא יהי' בזה טהרת כתמים, וצ"ע. וקצת יל"ע דא"כ בכל התיובתות דמקשי' לשמואל הו"מ לומר דמיירי בשעת וסתה. [↑](#footnote-ref-13)
14. ולפ"ז בנשי דידן שאין מרגישות, מ"מ יהיו טמאות מה"ת כשרואות בשעת הוסת, ויש לדון לפ"ז כשראתה קודם שעת הוסת ונמשכה הראי' בשעת הוסת, דתחילת הראי' לא מטמאה מה"ת ובהמשך הראי' כשתבא לשעת הוסת תהא אסורה מה"ת. [↑](#footnote-ref-14)
15. ומסתימת הדברים משמע דאין דין הרגשה מסויימת דוקא, אלא כל שמרגישה שרואה דם הוי הרגשה. [↑](#footnote-ref-15)
16. אך לכאו' צ"ע, דבדברי הרמב"ם שם מפורש דהרגשות אלו הן קודם לראייתה, ובסוגיי' דמקשי' לשמואל מכשמצאה דם לאחר זמן דאי דארגשה אמאי פטורים מקרבן מבוא' דבהכרח ההרגשה היא בשעת ראיית הדם ממש, דאל"כ אף שהרגישה בשעה ששמשה אכתי מהיכ"ת דהי' יציאת הדם בשעה ששמשה ממש, ולכאו' כ"ה ג"כ מסברא, דהרגשה שקודם לראי' אי"ז הרגשת יציאת הדם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
17. אך לכאו' יל"ע, דהלא הרשב"א בריש שער הכתמים כתב דבעינן שתרגיש בשעת יציאת הדם, ומאידך בחי' בסוגי' נחלק על הר"ן מטעם אחר, ומשמע דבגוף הדברים דלא חשיב הרגשה מודי לי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. אך דלפ"ז צ"ע היאך יתכן להקל בכתמים שנמצאו כשהי' ישנה, דהלא דלמא הרגישה זיבת דבר לח. ועי' בתורת השלמים סי' ק"צ סק"נ שכתב דהא דמטהרינן כתמים כשישנה הוא דאף כשהיא ישינה מרגשת כמבוא' לעיל דף ג', ע"ש, ולכאו' אי"ז שייך לדברי הצ"צ, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
19. ולכאו' ה"ה להיפך, דאי נימא דהילפותא רק לרואה בחתיכה, מ"מ יתפרש המיעוט משום דאין דרכה לראות כך, וממילא אף תהא טהורה כשראתה בלא הרגשה משום דאין דרך ראי' בכך, דאל"כ תיקשי דדלמא הפסוק נאמר רק למעט רואה בחתיכה. [↑](#footnote-ref-19)
20. אכן להמבואר בפרש"י להלן דף נ"ח ע"א דרבנן גזרו בכתמים משום דלמא ארגשה ולא אדעתה, אי"ז שייך כשראתה בחתיכה, דאין שייך בזה הרגשת דם. [↑](#footnote-ref-20)
21. אך לכאו' ילה"ע, דבפשוטו התקנה הי' דאשה מטמאה אף בלא הרגשה, ואי"ז גזירה מסוימת ברואה בחתיכה. [↑](#footnote-ref-21)
22. ויעוי"ש שכ"כ גם לענין הרגשת עד, ומבואר דס"ל דלהתורי"ד ודעימי' דם הנמצא בעד אי"ז נחשב בודאי מגופה, ולכן מבוא' בגמ' דהיא טמאה רק משום דהרגישה ואימור הרגשת עד הוא, אך בדברי המהר"ח או"ז שהובאו לעיל ד"ה שם נחלקו הראשונים וכו' לכאו' מוכח דבזה הדם בודאי מגופה, ולכן היא טמאה אף שלא הרגישה, וכדעת הסד"ט. [↑](#footnote-ref-22)
23. בדבריו מבואר דלעולם כל שרואה דם אמרי' דהוא מגופה, ורק דכשלא הרגישה הרי דמשום שלא הרגישה לכן יש להסתפק דדלמא אינו מגופה, אבל כל שיתכן שהרגישה שוב אין מקום לסתפק דדלמא אינו מגופה. ולפ"ז אין הענין דע"י ההרגשה מוכח דהוא מגופה, אלא דכשלא הרגישה הרי דמשום כך שלא הרגישה יש להסתפק דדלמא אינו מגופה. ומבואר דס"ל דלא כהמהר"ם מלובלין שכתב דלהתורי"ד אינה טמאה בספק הרגשה משום דסו"ס ספק דאורייתא הוא, אלא דכל דדלמא הרגישה ממילא אין כאן ספק כלל. וממש"כ המהר"ם דבספק הרגשה אינה טמאה משום דהוי ספק וגזיה"כ הוא דאין האשה טמאה מספק, מוכח דס"ל דלעולם אין האשה טמאה אלא כשמוכח שהדם מגופה, ואין הספק מחמת הריעותא דלא הרגישה, דהלא כאן יתכן דהרגישה, אלא דלעולם אינה טמאה אלא רק כשמוכח שהדם מגופה ע"י הרגשה. [↑](#footnote-ref-23)
24. מבואר בדבריו דזהו ודאי מוחלט דהדם מגופה, ולכן אף דלא הרגישה אין בזה מספק דדלמא אין הדם מגופה, אך לכאו' י"ל דאי"ז ודאי ממש דהוא מגופה, אלא דבלא הריעותא דלא הרגישה לא הי' מקום להסתפק דדלמא הדם לאו מגופה, אבל באופן דלא הרגישה הרי משום כך דלא הרגישה יש להסתפק שמא אין הדם מגופה, ושוב אינה טמאה משום דגזיה"כ הוא דאינה טמאה אלא בודאי, ולכן מקשי' דאי בדלא ארגשה עומדת מ"ט טמאה. [↑](#footnote-ref-24)
25. אך לכאו' י"ל דאף להראשונים דסברי דאף באומרת דלא הרגישה אמרי' דלעולם ארגשה, אי"ז אלא בודאי הדם מגופה, וכ"כ הבינת אדם שם, וממילא בדברי שמואל דאימור לא בדקה יפה לא אמרי' כן, וכמש"כ הסד"ט גופי' בסי' ק"צ ס"ק צ"ג ד"ה וראי' זו וכו' דבשמואל בבדקה קרקע עולם אין הדם בודאי מגופה, ובתיובתות דמייתי בגמ' הוי הדם בודאי מגופה. [↑](#footnote-ref-25)
26. ומבואר בדבריו שם דאם לא דאמרי' דהרגישה לא הי' טמאה מה"ת, ואף דאשה זו לעולם אינה מרגשת, ע"ש, ומבוא' בזה דאף אשה דדרכה לראות בלא הרגשה אינה טמאה בלא הרגשה, ולא אמרי' דסו"ס דרך ראייתה הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-26)
27. ועי' בדברי הסד"ט בסי' קפ"ג ס"ק ב' מה שהק' בד' הב"י מסוגיי', וצ"ע דלכאורה לפמש"כ הסד"ט גופי' כאן בדעת הב"י ל"ק. [↑](#footnote-ref-27)
28. לכאו' יש ליישב לפמשנ"ת בהערה י"ט דלעולם אין לאסור כשאומרת שלא הרגישה אלא רק כשמצאה דם שהוא בודאי מגופה, וממילא מכיון דאי"ז ודאי שיצא הדם בזמן שהרגישה הרגשת מ"ר, לא אמרי' דבזמן זה הרגישה הרגשת דם וסברה דהרגשת מ"ר היא. [↑](#footnote-ref-28)
29. ולפ"ז נמצא דאין להקל בבגדי צבעונים ובבגד שאינו מק"ט אלא רק באופן שהדם אינו בודאי מגופה, וכאשר כ"כ מרן הגרי"ש אלישיב ז"ל בקובץ תשובות ח"א סי' פ"ד מטעם אחר, וכמו שהובא לעיל. [↑](#footnote-ref-29)
30. ויש לדון בכוונתו בזה, דיל"פ דהיינו דדוקא באופן שמצאה כתם עם הרגשה אמרי' דסברא דאורייתא הוא משום דמלבד ההוכחה שמחמת ההרגשה גם מצאה כתם, וכ"ה משמעות דברי הרדב"ז דלהלן שכתב שיש כמה מיני מאורעות שמהם תבוא הרגשה לאשה ואינה פתיחת הקבר הילכך לא חששו לה כלל, אך יתכן לומר להיפך, דלעולם הרגשה לחוד הויא סברא דאורייתא, ואולם כשבדקה ומצאה טהורה אמרי' דמכיון דמצאה טהורה כפיה"נ לא ראתה, וממילא כל שראתה ג"כ כתם הרי סו"ס לא מצאה טהורה, ושוב ה"ה טמאה משום דהרגשה לחוד סברא דאורייתא הוא. [↑](#footnote-ref-30)
31. ובדעת התרוה"ד י"ל עפ"י דברי החזו"א בסי' צ' סק"א ד"ה ג' א' דמכיון דקיי"ל דלבעלה אינה טמאה למפרע אלא רק מכאן ולהבא לכן אין שייך לדון שמא הי' הכתם קודם לזמן יציאתו מהגוף, ע"ש, וממילא ה"ה כאן מכיון דבפועל נמצא הדם רק לאחר זמן אין שייך לדון מחמת מציאת הדם שהי' ג"כ קודם לכן בזמן שהרגישה, ובהכרח דמשום ההרגשה לחוד אמרי' שיצא הדם כששמשה. אכן אם נפרש בדעת הדרכ"מ דכשמצאה טהורה משום כך אמרי' דההרגשה לאו הוכחה היא, א"כ אכתי תיקשי דסו"ס לא מצאה טהורה. [↑](#footnote-ref-31)
32. אך לכאו' יש לדון דכ"ז ניחא למש"נ בהערה דלעיל לפרש בדעת הדרכ"מ דס"ל דכיון שמצאה טהורה לכן אינה נאסרת אף שהרגישה, וממילא י"ל כמש"כ החוו"ד דכי היכי דאסרינן לה בווסת אף שמצאה טהורה ה"ה בהרגשה, אבל למשנ"ת דיל"פ דדדוקא הרגשה עם דם הויא סברא דאורייתא, וכמש"כ הרדב"ז שיש כמה מיני מאורעות שמהם תבא הרגשה לאשה, ואין לחוש אלא כשמצאה דם, א"כ לכאו' אין להביא ראי' דמכיון דהרגשה חמורה מווסת ממילא ה"ה בהרגשה בלא מציאת דם, דלעולם אין לדון הרגשה אלא רק כשמצאה דם. [↑](#footnote-ref-32)
33. הנה גם זה לכאו' הוא רק אם נפרש בכוונת הדרכ"מ דמחמת שמצאה טהורה לכן לא סמכינן אהרגשה, דממילא י"ל דמסברא ס"ל להתרוה"ד דהוי כווסת, אולם אם נפרש דלעולם אין ההרגשה סברא דאורייתא אלא רק כשהי' הרגשה עם דם, וכשלא ראתה דם אין ההרגשה סברא דאורייתא כלל, א"כ לא שייך לומר דמסברא ס"ל להתרוה"ד ללמוד הרגשה מוסתות, דסו"ס כל שלא מצאה דם אין בהרגשה סברא דאורייתא כל, ולזה אין להוכיח מסוגי' דמיירי כשמצאה דם מלבד ההרגשה. [↑](#footnote-ref-33)
34. אך צ"ע בזה דמפו' דבדברי התרוה"ד שהביא ראי' מדאמרי' דכשמצאה לאחר זמן אם הרגישה שניהם חייבים חטאת, וכמו שביאר שם דמדמייתי חטאת מוכח דסברא דאורייתא היא, אך ממתני' דהרואה כתם לכאו' אין להביא ראי' דסברא דאורייתא היא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-34)
35. וגם בזה תיקשי כנ"ל, דאכתי אין ראי' דסברא דאורייתא הוא.

    גם יש לדון דכ"ז רק אם נפרש בדעת הדרכ"מ דמסוגיי' אין ראי' לדין התרוה"ד משום דדוקא הרגשה וראי' הוי סברא דאורייתא, ולפ"ז ילה"ק דדם עגול אי"ז נחשב שמצאה דם, ואין כאן אלא רק הרגשה בעלמא, אבל אם נפרש בדעת הדרכ"מ דמכיון שמצאה טהורה ה"ז כריעותא להרגשה, י"ל דכשמצאה דם עגול אי"ז נחשב שמצאה טהורה, דאע"ג דהדם העגול אינו מן הבדיקה, מ"מ לעולם שייך שיהי' טיפת דם כחרדל בלוע בדם העגול שהוא מהבדיקה, וסו"ס אין הוכחה דלא הי' דם מהבדיקה ג"כ, ולכאו' לא גרע ממש"כ החוו"ד בסי' ק"צ סקל"ו דאין לטהר במראות טהורות אלא כשבודאי אין על העד אלא רק מראות טהורות. [↑](#footnote-ref-35)
36. אך צ"ע דא"כ מאי מקשי' לשמואל מנמצא לאחר זמן דאי בדארגשה אמאי פטורים מן הקרבן אלא לאו בדלא ארגשה, די"ל דמיירי בהרגישה קצת דממילא אינה נאסרת אם לא ראתה. [↑](#footnote-ref-36)
37. וגם לפ"ז ילה"ק כנ"ל, אך יתכן דס"ל דשאר הרגשות שמצאה כתם הוי כפתיחת פי המקור כשלא מצאה דם כלל. [↑](#footnote-ref-37)
38. וגם לפ"ז יל"ע כנ"ל דא"כ מאי מקשי' לשמואל מההיא דמצאה לאחר זמן, דהול"ל דמיירי בהרגשת זיבת דבר לח, ולכן לאחר זמן פטורים אך אם מצאה אתיום חייבים. [↑](#footnote-ref-38)
39. ולכאו' נח' במשנ"ת לעיל בביאור דברי הדרכ"מ, דאם טעמו דמשום שמצאה טהורה לכן לא אזלינן אחר ההרגשה, א"כ ודאי בעינן בדיקה, אבל אם טעמו דלעולם לא חיישינן להרגשה אלא בצירוף שהי' דם עם ההרגשה, לפ"ז יש לדון דאי"צ בדיקה. [↑](#footnote-ref-39)
40. אך הדברים צ"ב, דהלא הבית שלמה גופי' כתב שם דאף להרשב"א לא אמרי' כן אלא בצירוף רגלים לדבר, ומה"ט כשיש לה מכה תלינן אף בנמצא בבשרה, וא"כ מ"ט כשנמצא בידה לא תלינן, דסו"ס הלא אין בזה רגלים לדבר. ובדבריו מתבאר דאף כשנמצא בידה אמרי' רגלים לדבר מדלא נמצא אף על חלוקה, ויתכן דס"ל דהענין דהו"ל לאישתכוחי על חלוקה אינו דוקא דהכתם שנמצא בפועל על בשרה הי' חלקו ג"כ על בשרה, אלא דאם ניתז עלי' דם בשוש"ט הי' ניתז גם על חלוקה במקו"א. [↑](#footnote-ref-40)
41. וילה"ע דלדעת התוס' דבבשרה לא תלינן משום דאי"ז תלי', י"ל דזהו כוונת הראב"ד דכל דאיכא למיתלי תלינן, ומשום דכשעברה בשוש"ט אי"ז תלי' כשמצאה בבשרה, אך לדעת הרשב"א דדין הוא דבבשרה לא תלינן, א"כ במש"כ הראב"ד דאף בבשרה תלינן מוכרח דס"ל כהל"ב. [↑](#footnote-ref-41)
42. והראב"ד בזה לטעמי' שביאר דלל"ב לא מיירי דוקא בעברה בשוש"ט, אך למש"כ הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' כ"ב דאף לל"ב מיירי בשוש"ט, בהכרח לא פליגי. [↑](#footnote-ref-42)
43. וזהו לפמשנ"ת דאף להרשב"א תלינן בבשרה בתלי' גמורה, ורק משום דהו"ל לאשתכוחי על חלוקה לכן יש להחמיר כשנמצא על בשרה, וממילא כשאי"ז שייך אין להחמיר. ולהשו"מ שכתב בביאור הרשב"א דענינו מדין כאן נמצא כאן הי', י"ל דדיינינן לכל הכתם בתורת כתם א', ומכיון דחלק הכתם שעל חלוקה אינו מוכרח ע"י חזקת כ"נ כ"ה, שוב אין שייך לדון לחזקה בכתם כולו כלל, אך לכאו אי"ז במשמעות לשון הרשב"א. [↑](#footnote-ref-43)
44. ובדעת הרא"ה י"ל דס"ל דאף כשהכתם הוא על בשרה וחלוקה אינה טמאה אלא משום הכתם שעל בשרה, וממילא הא דתניא על בשרה טמא הוא לעולם, והא דתני על חלוקה טמא הוא לעולם. [↑](#footnote-ref-44)
45. ומתבאר בזה להדיא דאף להרשב"א הענין דאין תולין בבשרה אינו רק משום דמגופה חזאי, אלא בצירוף דרגלים לדבר דמגופה הוא, וכמושנת"ל. [↑](#footnote-ref-45)
46. ובפשטות כוונתו דכשהדם מרובה יתכן שעבר הדם דרך חלוקה לבשרה, ולפ"ז אף להתוס' יש לתלות בכה"ג. [↑](#footnote-ref-46)
47. אך צ"ע בכוונתו בזה, דהלא מכיון שלא עברה בשוש"ט ה"ז ככל המוצאת כתם על חלוקה דלא תלינן במעלמא, וכמש"כ הרשב"א גופי' בסוד"ה אב"א מחגור ולמטה וכו', ומ"ט הוצרך לזה דאי מעלמא הוא אחלוקה לחוד הו"ל לאשתכוחי, והלא אף אם הי' נמצא על חלוקה לחוד בדין הוא דלא תתלה דמעלמא הוא, ורק דאין שייך באזדקרה שלא יהי' גם על בשרה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
48. אך לפמש"כ הערלו"נ דרמז בעלמא הוא ומשום כך כתבו הראשונים הטעם לזה דלא גזרו, לכאו' דוחק הוא לומר דפליגי מהו הרמז, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
49. ולכאו' לפ"ז מיושבת קושיית התוס' בסוד"ה ומי מחזקינן וכו' מ"ש מפלוגתת חזקי' וריו"ח לעיל דף ד' ע"א אם מחזקינן טומאה ממקום למקום, דהלא שם ידוע שהי' הקופה בתחילה בזוית זו וטלטלוה לזוית אחרת, וא"כ בדברי התוס' מבוא' דפליגי ע"ז. [↑](#footnote-ref-49)
50. ולפ"ז בזה"ז דאין הדרך כן אינה טמאה בכה"ג, אך להפסקי הרי"ד המובא בסמוך לכאו' יש לחוש לזה אף בזה"ז. [↑](#footnote-ref-50)
51. ויעוי"ש מש"כ להוכיח מד' התוס' בסוד"ה ומי מחזקינן וכו' ובסמוך גבי דם טמא דפריך ואימא דבדקה בהאי ידא ונגעה באידך פריך מכ"ש, והוכיח דדעת התוס' כהמ"מ, דלדעת הרשב"א דמיירי שידעה שבדקה אי"צ לזה, ע"ש, וצ"ע דהלא הרשב"א גופי' כתב דלס"ד דה"ה טמאה משום דמחזקינן ממקום למקום י"ל דמיירי כשלא בדקה. [↑](#footnote-ref-51)
52. ובפשטות הביאור בזה, דבדבר הרגיל הרי ודאי יש לחוש לזה, ואין הנידון אלא בגדרי חזקה אם מחזיקין ממקום למקום או לא, ובזה אין לחלק בין להקל לבין להחמיר, אבל בדבר שאינו רגיל יש לדון דאף אם בהל' חזקה יש להחזיק ממקום למקום מ"מ דלמא לא חיישינן לזה מכיון דאינו רגיל, ובזה שפיר י"ל דלהחמיר חיישינן ולהקל לא חיישינן. [↑](#footnote-ref-52)
53. ויש לדקדק דבדבריו לא חילק אם הוא דבר הרגיל או לא, והיינו משום דלדידי' אין מקום לחלק בזה כלל, דסו"ס לא אמרו חכמים את הדבר להחמיר אלא להקל, וממילא אין שייך לומר דמחזיקין להחמיר ולא להקל. [↑](#footnote-ref-53)
54. לכאו' צ"ע מ"ט קרי לי' ממקום למקום, דהלא אי"ז ממקום למקום כלל.

    ובגוף ד' התוס' לכאו' מבוא' דס"ל דמשום דין שונין להחמיר הוא דמחזקינן ממקום למקום, והיינו דלעולם הטעם דחיישינן הוא משום ששונין להחמיר, אך סו"ס ה"ז ממקום למקום, ונתחדש דמשום ששונין להחמיר חיישינן לזה אף ממקום למקום. [↑](#footnote-ref-54)
55. לכאו' הביאור בזה, דאע"ג דכשנדון בטיפה אחת אין הכרח בה שאינה מגופה, מ"מ מכיון דמקצת מן הטיפות בהכרח לאו מגופה הן, ממילא תלינן דאף שאר הטיפות הן ממקור אותן הטיפות. [↑](#footnote-ref-55)
56. אכן בלשון הטור משמע דבאמת דרך הדם להיות אף בטיפין טיפין, וכאן מיירי כשהטיפין עומדים בסדר שאין דרך הדם הנוטף מגופה לעמוד בסדר זה, וכן מבוא' בתוהרא"ש כאן. [↑](#footnote-ref-56)
57. ולכאו' מבואר בדעתו, דכל שטיפה זו מצ"ע אין להוכיח דלאו מגופה הוא, שוב לא איכפ"ל דשאר הטיפות בהכרח לאו מגופה הוא, וכאשר מבוא' בד' הר"ן שנתקשה בזה בדעת הרשב"א וכדלעיל. אמנם בב"י כתב דהטור סתם כדעת הראשונים דהספק לענין צירוף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
58. אך לכאו' יש לדחות לפמש"כ בשמלה בסי' ק"צ ס"ק י"ב ד"ה שוב וכו' דעיקר התלי' בפחות מכגריס במאכולת הוא משום דאין דרך דם הנדה להיות כן ומשום כך תלינן במאכולת, ע"ש, ולפ"ז י"ל דלעולם ס"ל להתוס' כדעת הרשב"א ודעימי' דהספק הוא משום דלאו דרכה הוא, אלא דהוקשה להתוס' דאם דרכה להיות טיפין טיפין א"כ אין לתלות במאכולת, דכל ענין התלי' במאכולת הוא משום דאין דרכה בכך, ומ"ט אין מצטרפין, ותי' דאה"נ דאין דרכה בטיפין טיפין, אך מ"מ לא מהני הא דאין דרכה בכך אלא רק כשיש לתלות במאכולת וכדין פחות מכגריס דמשום דאין דרכה בכך תלינן במאכולת, ולכן מספק"ל לרבי ירמי' דדלמא אין לתלות טיפין טיפין במאכולת אלא רק בבגדה דיותר יש לתלות בו במאכולת. ולכאו' מוכרח כן בתוהרא"ש שכתב דמיירי כשהטיפין עומדים בשינוי, דאל"כ מאי מספק"ל, ומאידך הקשה מהברייתא להלן וכתב לחלק בין בשרה לבגד, ע"ש. [↑](#footnote-ref-58)
59. אך לכאו' צ"ע להמבוא' בדברי הרשב"א במשמה"ב ובטור דהספק דרבי ירמי' הוא כשהטיפין עומדים באופן שאין דרך טיפי דם הנדה לעמוד כן, דהלא ודאי הדרך להיות טיפין טיפין כמו שהק' הר"ן והרא"ה, א"כ בפשיטות י"ל דבברייתא להלן מיירי כשהן עומדים באופן שדרך טיפי דם הנדה לעמוד, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-59)
60. אך לכאו' צ"ע בזה מפלוגתת רבי חנינא ורבי ינאי להלן דף נ"ט ע"א. [↑](#footnote-ref-60)
61. ויעוי"ש שכתב דאם הי' שם מקצת דם נדה שוב יש לתלות אף במאכולות משום דאורחא הוא שבאה אצל הזוהמא של דם הנדה ע"ש, וצ"ע דלפ"ז להסוברים דאף כשהוא בודאי מגופה לא גזרו בפחות מכגריס וכמובא להלן, ובאות ה' הובא דלכאו' כ"ה דעת החת"ס גופי', ולפ"ז תיקשי דאף ביותר מכגריס יש לתלות שהי' דם נדה בפחות מכגריס וממילא באו המאכולות אצל הזוהמה, וצ"ע, אך לפמש"כ השמלה דאין דרכה של אשה לראות פחות מכגריס, י"ל דמשום כך לא אמרי' כן. [↑](#footnote-ref-61)
62. אך הדברים צ"ע בסברא, דמכיון דסו"ס שייך תלי' בזה, מאי שנא משארי תליות, ולדבריו צ"ל דתיקנו חז"ל במסוים שלא לתלות בשני מאכולות, וצ"ע בגדר הדברים, ועי' בערוה"ש שכלל כ"ז בקושייתו, דמכיון דיש לתלות בכמה מאכולות ממילא תתבטל גזירת כתמים. [↑](#footnote-ref-62)
63. אמנם הלא הסד"ט גופי' פליג ע"ז וס"ל דדין תלי' בעלמא הוא, ומ"מ הביא דברי המעיל צדקה בזה, ויתכן לפרש, דהלא הסד"ט גופי' הביא ד' הלבוש דאין תולין בב' מאכולות משום דא"כ בטלה גזירת כתמים, וממילא כאן דלא בטלה גזירת כתמים, דסו"ס אין כאן כשיעור כגריס בהל' כתם, שוב תלינן בבב' מאכולות, וקצ"ע בדעת החוו"ד בזה. [↑](#footnote-ref-63)
64. אך צ"ע דשם אמרו כן להחזיק הדם שבא מן החדר ולא מן העלי', אך באופן שיש לה לתלות מהיכ"ת לומר דרוב דמים מן המקור ולא תהא תולה משום כך. [↑](#footnote-ref-64)
65. ויל"ע לפ"ז בזה"ז שאין הנשים מרגישות, דא"כ שוב לא תהא תולה, דאין להוכיח מדלא ארגשה. [↑](#footnote-ref-65)
66. בתוה"ב הקצר בית ז' שער ד' כתב להדיא דאף כשנתעסקה בכתמים אינה תולה כשנמצא על בשרה, ושמא יש לחלק דכשנתעסקה בידי' לא אמרי' דידי' מששו בגופה, וכמש"כ הרשב"א לעיל ע"א ד"ה נמצא וכו' דלא אמרי' ידים עסקניות אלא כשיודעת שנגעה בגופה, ע"ש, אכן בד' שם משמע דלענין שוקה לא אמרי' כן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-66)
67. ובדברי המאירי מבואר שתולה שנגעו בה ומששוה, וי"ל דמשום כך נמצא בגופה ולא בחלוקה.

    אך לכאו' אף לדברי המאירי מ"מ תליא זאת בפלוגתת האחרונים בביאור ד' הרשב"א שכתב דלא תלינן במעלמא כשנמצא בבשרה דמכיון שנמצא על גופה ומגופה קא חזיא חזקה מגופה אתא דכל היכא דאישתכח בגופה חמיר טפי, דלדברי השו"מ דהיינו משום דאמרי' כאן נמצא כאן הי' ממילא אין לתלות כשמצאה בבשרה אלא רק במכה או במאכולת שהן בגופה ג"כ, אבל בבנה ובעלה דאי"ז בגופה ממש אמרי' כ"נ כ"ה ומגופה הוי ולא מבנה ומבעלה, אבל לדעת הבית שלמה דכשנמצא על בשרה מכיון דחזקה דמגופה הוא לכן אינה תולה כשרגלים לדבר דלאו מעלמא הוא, א"כ בבנה ובעלה תולה אף כשמצאה על בשרה. [↑](#footnote-ref-67)
68. אך לכאו' אין מבוא' הרבותא בזה, דמאי איכפ"ל אם הוא דם או צבע לענין התלי' בו לומר שכתם זה אינו מגופה. [↑](#footnote-ref-68)
69. אך לכאו' יש לדון בזה להסוברים דבכתם שחור לא תלינן, וכן לדעת הסד"ט ודעימי' דבכתם שהוא בודאי מגופה לא תלינן במאכולת, ולפ"ז משכח"ל כתמים אף לרבנן בכה"ג.

    והנה יעוי' בב"י סי' ק"צ סעי' ז' ד"ה ואם הרגה וכו' בתו"ד שעמד בזה שהשמיט הרמב"ם דשיעור פשפש כתורמוס, דהלא נפק"מ בזה באופן דתלינן בפשפש וכגון כשהרגה פשפש, ע"ש, אמנם בפיה"מ כתב להדיא שאם הרגה תיחס אליהם דם בתכלית הגודל, ע"ש, ולא הגביל התלי' בזה לשיעור תורמוס, ולדברי הערול"נ יתכן דהרמב"ם פסק בזה כרשב"ג. [↑](#footnote-ref-69)
70. וקצ"ע לפ"ז מ"ט לא אמרו בביאור הברייתא דפשפש ברית כרותה לו שכל המוללו מריח בו דנפק"מ לענין כתמים דאין תולין אף במקום שהפשפש מצוי. [↑](#footnote-ref-70)
71. ולכאו' פשוט דמש"כ שם דאם תאמר בריא לי שלא נגע בי חזיר ה"ז חוששת לכתמי', אי"ז נמשך אלא למש"כ קודם לזה דאין חוששין לכתמים משום שהחזירים מצויין באשפות לאכול הנבלות ומתלכלים מדם, והיינו דמשום כך כשהן נוגעים באשה ניתז עלי' דם, וכמש"כ הרשב"א בתוה"ב שהחזירים מצויין באשפות ומלוכלכין בדם נבלות ושמא נגעו בה ולאו אדעתא, ולכן אם אומרת בריא לי שלא נגע בי חזיר יש לה לחוש, אבל לפמש"כ בתחילה דאין חוששין לכתמים משום שהחזירים מתריגין דם, לפ"ז לא איכפ"ל בזה שאומרת בריא לי שלא נגע בי חזיר. [↑](#footnote-ref-71)
72. ובדעת הר"ח יתכן לומר דס"ל כמש"כ הב"י בסי' ק"צ ס"ז דבעיר שמצוי בו הפשפש ה"ז כנתעסקה בכתמים, וה"ז כנתעסקה בהרבה פשפשים. [↑](#footnote-ref-72)
73. ויש לבאר, דמכיון דאותו השוק שעברה בו בודאי פעמים הוא שוק של טבחים, ממילא אי"ז ספק אם עברה בשוק של טבחים אלא ספק אם בפועל ניתז עלי' מהשוש"ט, דאותו השוק שעברה בו בודאי הוא שוש"ט ורק ספק אם בפועל בזמן שעברה בו הי' מצוי בו הדם, וה"ז ספק כהספק אם הוא מגופה, דגופה הוא בודאי מקור דם, אך מספק"ל אם בזמן זה הי' בו דם בפועל, ועי'. ויש ליתן עוד טעם בזה לפ"מ שהובא בהערה ע"ד ממו"ח שליט"א דבעיר שיש בה חזירים אי"ז בתורת תלי' אלא דממילא לא מחזקינן להדם שהוא מגופה, ולפ"ז מדוקדק מה שהוצרכו לתלות לדין דרוקרת בדין עיר שיש בה חזירים, ולא אמרו בסתם דה"ה כשוש"ט. [↑](#footnote-ref-73)
74. אך הדברים צ"ע רב, דמכיון דהרשב"א גופי' כתב דעיר שיש בה חזירים ה"ה כשוק של טבחים, א"כ היאך תולה אף בכתמים שנמצאו בבשרה, והרי בשוש"ט גופי' אינה תולה בכתמים שנמצאו בבשרה. ומו"ח הגאון רבי יחזקאל כהן שליט"א ביאר בזה, דמכיון שכל העיר הוא כשוש"ט ממילא נידון מקומה גופא כמקור של דם, וממילא אי"ז ככל עברה בשוש"ט דמחזקינן להדם מגופה ורק דיש לתלות דהדם מהשוש"ט, אלא דבזה מקומה נחשב כמקור דם ממש, ושוב לא מחזקינן כלל דהדם הוא מגופה, והדברים מתבארים ביותר לפמשנ"ת בשיעור ג' בדעת הרשב"א, עייש"ה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-74)
75. ויל"ע לפ"ז מ"ט תלי לה בדין עיר שיש בה חזירים, דבפשיטות הול"ל דמכיון שיש בה הרבה טבחים הרי בפועל עברה בשוש"ט, ועי' משנ"ת בזה לעיל הערה ע"ג. [↑](#footnote-ref-75)
76. אך יל"ע מאי קמ"ל בזה, דמ"ש אם אתו לה מעלמא או דהן מהעיר גופא, סוכ"ס הלא מצויין חזירים ויש לה לתלות בהן, ויתכן לפי המובא בהערה ע"ד ממו"ח שליט"א דבעיר שיש בה חזירים דיינינן למקומה גופא כמקור דם וממילא לא מחזקינן לכתם שהוא מגופה ע"ש, וס"ד דדוקא כשהחזירים הן מהמקום ממש ממילא נחשב המקום בעצמותו כמקור דם. [↑](#footnote-ref-76)
77. ויל"ע בביאור כוונתו בזה, דלכאו' אם אין הרגילות שיגעו בה חזירים ה"ז כאומרת בריא לי שלא נגע בי חזיר, דלהרשב"א גופי' אינה תולה בכה"ג. [↑](#footnote-ref-77)
78. אך לכאו' צ"ע בביאור הדברים, דהלא אין בזה דין גריס, אלא דכל ששייך דם מאכולת בשיעור הכתם ה"ז תולה במאכולת, וא"כ לעולם יש לדון אם שייך דם בשיעור זה ממאכולת, ולפי הצד הב' באבנ"ז דלהלן בסמוך א"ש. [↑](#footnote-ref-78)
79. ולפ"ז בזה"ז דאין המאכולת מצוי' כלל, ומ"מ אין האשה טמאה בכתם הפחות מכגריס משום דסו"ס לא גזרו דין כתם בפחות מכגריס, א"כ כ"ז הוא רק עד כגריס, אך כשיעור כגריס ה"ה טמאה, דבזה"ז אין שייך תלי' בפועל במאכולת. [↑](#footnote-ref-79)
80. ובפשיטות הענין בזה, דכשמצאה רק למעלה מן החגור, אין לחדש שנזדקרה בכדי לטמאה, אך לענין תולה תחתון בעליון שענינו שמחמת שמצאה למעלה מן החגור בהכרח עברה בשוש"ט, בזה אין לחדש מספק שעברה בשוש"ט, ולכן אינה תולה רק כשיודעת שלא נזדקרה.

    אך יש להעיר דלכאו' בדברי ר"ת בספר הישר הנ"ל מבוא' להיפוך, דאי"ז מצוי דם מאכולת בשיעור גריס, אך אינה נטמאת משום דדלמא הכתם ממאכולת זו, ומאידך כשמצאה בעליון אמרי' דלאו ממאכולת הוא ותולה בו. [↑](#footnote-ref-80)
81. ולכאו' י"ל דאין להקשות כן אלא רק לדעת רש"י דבכל איסורי דרבנן אמרי' לקולא, אבל להמבוא' בתוס' בברכות ובחולין דדוקא בכתמים אזלינן לקולא ולא בשאר איסורי דרבנן, י"ל בפשיטות דלענין תלי' בעליון אי"ז שייך לגדרי הקולא שנאמרו בכתמים, דאי"ז תלי' להתיר כתם אלא נידון אם להכריח שעברה בשוש"ט, וכמבואר בפוסקים דבעינן שתדע שלא נזדקרה אף דלענין תלי' בכתמים אי"צ לזה, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-81)
82. בפשטות מבואר בד' המהרש"א כמו שצידד האבנ"ז בביאור הענין דכל שיעורי חכמים להחמיר חוץ מגריס של כתמים להקל, דודאי התנא שאמר השיעור ידע השיעור מצומצם, והוא ידע שמספק נלך להחמיר ובגריס ידע שנלך להקל, ולכן סתם הדבר, ולכן הק' המהרש"א היאך סתם דבריו כאן אף שיש לפרש להקל, וע"ז תי' דבהכרח צ"ל לחומרא, ומכיון דבהכרח יתפרש כן, לכן התנא סתם הדבר. [↑](#footnote-ref-82)
83. ומתבאר בדבריו, דאם ניתז הדם מבין רגלי' א"ש שנמצא הדם רק על בשרה ולא אמרי' בזה דאם איתא דמעלמא הוא על בשרה מיבעי"ל לאישתכוחי, אך לעיל נתבאר בדברי הרשב"א דאף בזה נאמר אי איתא וכו', ומ"מ לא חיישינן לזה אלא רק באופן שנמצא בבשרה משום דמגופה חזאי. [↑](#footnote-ref-83)
84. אמנם לכאו' כ"ז הוא להמבואר בדברי הגרעק"א ז"ל בגליון על ד' הט"ז שם ס"ק י"ז, דהענין המבוא' דאי איתא דמעלמא הוא על בשרה וחלוקה מיבעי"ל לאישתכוחי הוא באותו מקום, אבל לפמשנ"ת במקומו בד' הבית שלמה דאין הענין שיהי' ניתז באותו מקום, אלא דכל שניתז על בשרה הי' ראוי שיהי' ניתז גם על חלוקה, ואפי' במקום אחר, א"כ כאן דסו"ס ניתז גם על חלוקה א"כ שפיר יש לתלות אף כשנמצא התחתון רק על בשרה, ולפ"ז אפי' כשנמצא העליון רק על חלוקה והתחתון רק על בשרה תהא תולה תחתון בעליון, וכמש"כ להסתפק בזה הסד"ט כדלהלן, והגרעק"א שהביא לדברי התפל"מ לטעמי' שם. [↑](#footnote-ref-84)
85. אך לכאו' תליא זאת ביסוד דין תליית תחתון בעליון, דלפמש"כ הראשונים דתלינן שממקום שבא העליון בא התחתון א"ש, אך לפמש"כ ר"ת דנתברר בזה שעברה בשוש"ט, לכאו' ה"ה בג"י ראשונים אין לתלות בעליון. [↑](#footnote-ref-85)
86. לכאו' אכתי צ"ע בזה לל"ק, דסו"ס אף לדעת הרא"ש לל"ק תלינן, ואטו ס"ל דכל שנמצא עלי' לכלוך שוב אין נטמא בה כתם.

    ובגוף הדברים יש לדקדק בלשון הראב"ד שכתב דמכיון שלא בדקה שאר חלוקה אחר אותה ההתזה, ולאחר מיכן מצאה עליו כתם אחר, אמרינן מתוך שלא נזהרה בלכלוך הכתם הזה כך לא נזהרה בשאר לכלוכין, ומבואר דדוקא כשלא בדקה אח"כ אמרי' כן, ויתכן הביאור בזה, דאי"ז מצוי שיהי' ניתז ולאו אדעתה, ומשום שניתז פ"א אין לומר משום כך שניתז שוב ולאו אדעתה, וכמש"כ הפרד"ר לענין כתם הנמצא בבשרה למעלה מן החגור ולמטה מן החגור, ורק כשלא בדקה הרי מוכח בזה שאינה מקפדת, ולפ"ז בנמצא לכלוך בעלמא אינה תולה בזה כתם, וא"ש קושיית הרא"ש. [↑](#footnote-ref-86)
87. אך לכאו' צ"ע מה דמדמי לה בגמ' לנתעסקה בכגריס ונמצא עלי' כגריס ועוד, דאם טעמא דר"ח הוא משום דאין לתלות בב' מאכולות א"כ אי"ז ענין לנתעסקה כלל, דבנתעסקה לא מיירי בנתעסקה במאכולת כמבואר בפרש"י, ולכאו' לא משמע דזהו כוונת הגמ' במה שאמרו דדלמא נתעסקה שאני. [↑](#footnote-ref-87)
88. לכאו' יש לדון בזה לפמש"כ האחרונים דלא תלינן בב' מאכולות משום דא"כ בטלה גזירת כתמים, וכמו שהובא לעיל בזה, והלא אם תתלה עד שיעור ב' גריסים כשנמצאה מאכולת רצופה בכתם לא תבטל גזירת כתמים משום כך, אולם פשוט דכל שאין הכתם גופא נידון כחלוק משאר כתמים לא שייך לומר דבזה תתלה בב' משום שלא תבטל גזירת כתמים, דסו"ס מכיון דע"י תלי' בב' מאכולת תבטל גזירת כתמים לכן גזרו שלא לתלות בב', אך אם נידון הכתם ככתם חלוק משאר כתמים, ממילא בכה"ג י"ל שתתלה בב' משום דלא תבטל גזירת כתמים בזה, לפ"ז י"ל דנחלקו ר"ח ור"י אם מציאות מאכולת רצופה במקום הכתם נחשב שנידון הכתם באופן אחר או לא, ועי'. [↑](#footnote-ref-88)
89. אך לכאו' צ"ע בזה לפמש"כ הרשב"א והרא"ש דאף כשמצאה כב' גריסים ורצופה בו מאכולת טהורה, דהלא אי"ז ודאי שהי' מן המאכולת כגריס, ויתכן דמהמאכולת הרצופה אין כאן כגריס, וממילא הנשאר הוא יותר מכגריס והוא בדרך ראייתה, ומהיכ"ת לומר דמהמאכולת הרצופה הי' כגריס וממילא לאו דרך ראי' הוא ושוב תתלה הנשאר במאכולת שנית, ואדרבה מכיון דפחות מכגריס לאו דרך ראי' ממילא מוכח דמהמאכולת הרצופה לא נעשה כגריס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-89)
90. יתכן לפרש דענינו כמש"כ הרשב"א דמכיון דמגופה חזאי מחזקינן להדם דמגופה הוא, וכמושנת"ל בביאור דברי הרשב"א דאי"ז כשאר כתמים דתלינן דמבשרה הוא אלא דהכתם מוחזק שהוא מגופה, וממילא ה"ה במאכולת רצופה אי"ז בתורת תלי' במאכולת, אלא דעד כגריס מוחזק שהוא מן המאכולת. [↑](#footnote-ref-90)
91. לכאו' גוף קושייתו צ"ב, דיסוד דברי החוו"ד הוא דמכיון דכל עיקר תקנת חז"ל שלא לטמא עד כגריס ועוד, הוא משום דקים להו שהרגה מאכולת, וממילא אף כשידוע לה שהרגה מאכולת אין בזה תוספת תלי' על גוף תקנת חז"ל, דהלא זהו ממש מה שאמרו שלא תטמא עד כגריס ועוד משום זאת שהרגה מאכולת, וממילא על הריגת מאכולת זו גופא אמרי' דלא פלוג ולעולם אינה תולה אלא במאכולת אחת, אבל כשנמצאה מאכולת רצופה הלא התלי' במאכולת זו לא הויא אלא משום שנמצאה מאכולת רצופה, ומציאות המאכולת בכאן הוא התלי', ואי"ז שייך להריגת המאכולת כלל, וממילא אי"ז בכלל מה שנאמר בהריגת מאכולת דלא פלוג ואין לתלות בב' מאכולות, דהתלי' בה לא שייכא למה שאמרו שלא תטמא עד כגריס ועוד משום דבודאי הרגה מאכולת. [↑](#footnote-ref-91)
92. ומתבאר בזה, דאע"ג דהראי' מתחלקת לג' ימים מ"מ אין לתלות מקצתה במאכולת, ואף דסו"ס נעשה הכתם בג' פעמים, ועי' בשו"ת הרמ"א סי' צ"ז שכתב לדון דתלינן למקצת הכתם במאכולת מה"ט דבלא"ה תלינן לי' בג' ימים ע"ש, ואשר לכאורה מבואר בזה, דאין הענין דלא תלינן למקצת הכתם במאכולת משום דאי"ז מסתבר שנעשה מב' ענינים, אלא משום דדיינינן להכתם כולו בתורת כתם א', ודין הכתם נידון כולו בדין א', ואין לחלק מקצת הכתם לדין בפנ"ע, דלעולם דיינינן בדין הכתם גופא, ועי'. ויתכן דזהו ג"כ יסוד דין תליית תחתון בעליון המבואר בתוס' להלן דף נ"ט ע"א ד"ה היו וכו', שנתחדש דדיינינן לכל הכתמים שנמצאו על האשה ככתם אחד, וממילא נקבעו כל הכתמים בדין א', ודו"ק.

    אמנם בלא"ה לפי דברי הרמ"א והפרד"ר שהובאו להלן ד"ה בשו"ת הרמ"א וכו' מבוארים הדברים בפשיטות. [↑](#footnote-ref-92)
93. אך לכאו' צ"ע בזה, דלפ"ז בכתם שחור בשיעור ג' גריסין וג' ועודות מודה רחב"א שנעשית זבה, דהלא אין לתלות מקצתו במאכולת, וא"כ להס"ד דס"ל לרחב"א כן ולא אמר כן רק לדבריהם דרבנן, יש להקשות מ"ט לא חילק בזה רחב"א, דהלא כל יסוד דברי הפרד"ר הוא על בסיס הענין דדברי רבנן לא נתפרש לחלק בזה בין כתם שחור לכתם אדום, והלא ה"ה בדברי רחב"א לא חילק בזה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-93)
94. אך יש לדון בזה לפמש"כ בבית מאיר סי' ק"צ סעי' ז' דכשנמצא תורמוס תולה בשיעור תורמוס וכגריס, ודלא כהחו"ד סי' ק"צ סק"ז, ונתספק בזה אף במקום שמצוי הפשפש דדלמא תולה עד שיעור תורמוס וגריס, דלדברי הרש"ש ממילא כבר תתלה בכל שיעור, משום דמעתה שכיחי מאכולות אגב זוהמא. [↑](#footnote-ref-94)
95. ולפ"ז כשנזדקרה ג' ימים ואח"כ מצאה כתם בשיעור ג' גריסין וג' ועודות למעלה מן החגור לא תהא נעשית זבה אף לרבנן, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-95)
96. וכוונתו בזה צ"ע, דז"ל הרמב"ם שם, ותנא קמא אומר שמא נטף על העד טפה בלבד, עכ"ל, וצ"ב, ולכאו' היינו דאף בעגול יש לטמא משום שמא נטף טפה מגופה, וכמש"כ במלאכת שלמה.

    אך עכ"פ מדברי הראשונים שכתבו לדון דלמאי דמסקינן דרבנן פליגי מעתה י"ל דהברייתא דכתם משוך מצטרף כרבנן, מוכח דס"ל דלרבנן טהור אף במשוך. ואם נפרש בד' הרמב"ם דרבנן פליגי לחומרא א"כ בהכרח הברייתא כראב"צ, ואכתי צ"ל דחלוק כתם מעד. [↑](#footnote-ref-96)
97. ויתכן דהרמב"ם הוכרח לזה, משום דאם רבנן פליגי להקל הי' הלכה כרבנן, דכל בכתמים להקל, ומדקיי"ל כראב"צ ממילא בהכרח רבנן פליגי לחומרא. [↑](#footnote-ref-97)
98. ויעוי"ש שהק' מ"ט לא מייתי להלן דף נ"ז ע"ב ראי' לד' שמואל ממתני', ע"ש, אך לכאו' יש לדון בזה, דהלא מבואר בראשונים שם דס"ד דלשמואל כשראתה בלא הרגשה ה"ה טהורה אפי' מדרבנן, וע"ז הוא שהקשו, ע"ש, והלא לזה אין ראי' ממתני', דלעולם י"ל שהיא טמאה מדרבנן. גם י"ל, דלעולם יש לדחות במתני' דהיינו כמש"כ הבית מאיר, ורש"י שפי' דשניהם טמאים מספק הוא לפ"מ דקיי"ל כשמואל דאין האשה טמאה מה"ת בלא הרגשה. [↑](#footnote-ref-98)
99. לכאו' צ"ע טובא בזה, דהחוו"ד גופי' כתב בסי' קפ"ז ס"ק א' דמכיון דבכדי שיעור זמן הזה רוב פעמים בא הדם קודם, ממילא הוי רוב כנגד החזקה, והוי כפלגא ופלגא, וכדלהלן, והיאך כתב כאן דמשום חזקה דמעיקרא הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-99)
100. אך לכאו' צ"ע בזה, דאטו כל ספק איסור שהוכרע איסורו ע"י חזקה דמעיקרא, והותר לכתחילה, יהי' בזה חיוב אשם תלוי, ואף בנדו"ד לפמש"כ הגרעק"א דהוי ספק טומאה אף לענין האשה משום שאם ראתה אחר התשמיש הוי שלא בהרגשה, הלא כלפי האיסור דאורייתא יהי' מותר לבא עלי', דסמכינן אחזקה דמעיקרא, ומ"מ כל הבא עלי' יתחייב אשם תלוי, וצ"ע.

     עוד צ"ע, דא"כ מ"ט אין חייבין באשם תלוי אלא רק בלאחר זמן, דהלא אם לענין אשם תלוי לא סמכינן אחזקה א"כ תהא אשה מטמאה מעת לעת לענין חיוב אשם תלוי. [↑](#footnote-ref-100)
101. יל"ע בזה, דלכאו' לכל היותר אי"ז אלא חזקת דין, וכאן הנידון בחזקת הגוף, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-101)
102. לכאו' יש לדון בזה דסו"ס אינה טמאה מה"ת אלא אם הרגישה, והלא על ההרגשה אין חזקה דהשתא, שלא הרגישה מזמן התשמיש עד זמן הבדיקה, ואין להוכיח ע"י החזקה שהי' הרגשה ג"כ.. [↑](#footnote-ref-102)
103. אך לכאו' תליא זאת בפלוגתת הנוב"י והחוו"ד בדין הרגשת זיבת דבר לח בבית החיצון, וכמו שהובא לעיל באופני ההרגשה בד"ה וע"ע בחוו"ד וכו'. [↑](#footnote-ref-103)
104. עי' בחי' הריטב"א שהק' דאם חיישינן למאכולת א"כ אין לך נדה ודאית בדם טפה כחרדל בבדיקת עד, ע"ש, והנה הלא הריטב"א גופי' כתב דלא מקשי' אלא רק באופן שהדם עגול ולא משוך, ואי"ז שייך בטיפה כחרדל, ולכאו' מוכח בדבריו דטיפה כחרדל דיינינן לזה כדם עגול, וכבר נסתפקו בזה האחרונים כמו שהובא בסוגיא דדם עגול או משוך להלן דף נ"ט ע"א. [↑](#footnote-ref-104)
105. ומתבאר בזה, דמציאת דם בעד הוי כמציאת דם בגופה ממש, ושייך לומר ע"ז כ"נ כ"ה, אך לכאו' צ"ע מ"ט אמרי' משום דכ"נ כ"ה דמגופה הוא ולא ממאכולת, דהלא אם דם מאכולת הוא ג"כ הי' כאן, וכמש"כ בשואל ומשיב מהדו"ק ח"א סי' קנ"ג ד"ה ובזה וכו' דלענין דם מאכולת אין לומר כ"נ כ"ה, וצ"ע, וע"ע להלן הערה ק"ט. [↑](#footnote-ref-105)
106. ובפשטות כוונתו דכ"ה דאי"ז שכיח שיהי' מגופה ה"ה אי"ז שכיח שיהא מאכולת, ומ"ט תלינן לזה במאכולת ביותר מבגופה. ובדעת הרשב"א והר"ן לכאו' צ"ל, דאה"נ דמאכולת ג"כ לא שכיחא, אך סו"ס אי"צ לברר שהוא ממאכולת, וכל דאי"ז שכיח שיהי' מגופה שוב אינה טמאה, ולא איכפ"ל אם מאכולת הוי שכיח. [↑](#footnote-ref-106)
107. אך בחי' הרשב"א בסוגי' כתב דמשום כך טמאה נדה, ויל"פ דהיינו טמאה ודאי ולא ספק, גם בלשון הרשב"א כאן שכתב דאיכא לספוקי בדם מאכולת, משמע דספק הוא, אך בתחילת דבריו כתב דרגל"ד דדם מאכולת הוא, ומשמע דודאי הוא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-107)
108. אך לכאו' צ"ע כוונתו בזה, דבתוס' לא כתבו אלא דמיירי שנמצא עלי' כגריס ועוד דליכא למיתלי במאכולת, ובפשיטות יל"פ דאם נמצא פחות מכגריס אף דאינה טהורה מ"מ ל"ה טמאה בודאי, ומכיון דאמר רב טמאה נדה והיינו בודאי, לכן כתבו התוס' דמוכרח שנמצא עלי' ביותר מכגריס, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-108)
109. אך לכאו' בד' הריטב"א כאן שכתב לדון מדין כאן נמצאו כאן היו דהדם הוא מגופה מבוא' דדיינינן לזה כמציאת הדם בגופה ממש, וא"כ לכאו' אין בזה משום ממקום למקום, ועי' לעיל הערה ק"ה. [↑](#footnote-ref-109)
110. אמנם בחי' הרמב"ן לפנינו הזכיר תי' זה ג"כ ע"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-110)
111. אך לכאו' סו"ס יש לדקדק מדברי התוס' והראשונים שלא הקשו לפרש"י אלא רק שתבדוק העד, ולכן הכריחו שנמצא ג"כ על העד, ומשמע דבלא"ה לא הוצרכו לזה, ואכתי ילה"ק מ"ט לא הקשו לפרש"י דהלא אין מחזיקין טומאה ממקום למקום. [↑](#footnote-ref-111)
112. אך לכאו' צ"ע בזה, דהלא הרשב"א גופי' ביאר שם דלא מקשי' אלא משום שבדקה קודם לכן ומצאה טהור, או דמקשי' מכשנמצא על שלה ולא על שלו או על שלו ולא על שלה, דמשום כך ילה"ס דלמא דם מאכולת הוא, דאי מגופה איבעי לי' לאישתכח בין על שלה בין על שלו, אבל בלא"ה לא תלינן במאכולת, דאל"כ אין לך אשה שמטמאה בנדה בבדיקה, וכאן הלא אין שייך הטעמים הנז', וצ"ע, ובדעת הרמב"ן יתכן לפרש שכוונתו לפמש"כ שם דדוקא בבדיקה לא תלינן במאכולת משום שאותו מקום בדוק אצל מאכולת ע"ש. [↑](#footnote-ref-112)
113. אמנם לפמש"כ הגרעק"א ז"ל להלן דף נ"ח ע"ב דהא דאין תולין יותר מכגריס בב' מאכולות הוא רק מדרבנן, ולעולם מה"ת יש לתלות אף יותר מכגריס במאכולת, א"כ יל"פ בדעת הר"ח דאף כשנמצא יותר מכגריס נתחדש שטמאה מה"ת ולא תלינן בב' מאכולות, ויתכן לפרש כן בדעת הרמב"ן והראב"ד דאף שפי' כהר"ח כתבו דמיירי ביותר מכגריס, וכן בחי' לא הזכיר הרמב"ן דלפי' הר"ח מוכרח שלא נמצא על רק פחות מכגריס כמש"כ הרשב"א והריטב"א. [↑](#footnote-ref-113)
114. ולכאו' כוונתו צ"ע רב, דהלא שם הענין דמכיון שנמצא על בשרה וחלוקה י"ל דמעלמא הוא וניתז על שניהם, אבל כאן אין שייך לומר דמעלמא ניתז על העד, ואין לדון אלא רק שבא מיריכה לעד, ומה יועיל לזה שנמצא אף על העד. [↑](#footnote-ref-114)
115. ולכאו' י"ל עוד כמש"כ הפרד"ר בדעת הגליון בתוס' שמוכח מילתא דמגופה הוא, או דס"ל כמש"כ הראשונים דלדעת הר"ח מיירי אף בפחות מכגריס, דהלא בשו"ע מבוא' דמיירי בנמצא על העד. [↑](#footnote-ref-115)
116. ויתכן לפרש עוד לפי המבוא' בד' הרמב"ן שהיא טמאה נדה משום דאף אם הדם הוא מיריכה הוא ספק טמא, וכדלהלן, וי"ל דס"ל להתוס' דבכה"ג פשיטא שהיא טמאה ודאי, ולכן כתבו דמיירי שנמצא במקום שאים דם המקור יכול ליפול שם, ונתחדש דאף בכה"ג היא טמאה נדה משום דלא מספק"ל דלמא מיריכה הוא, ויתכן אף דר"ש לא ס"ד דחוששת אלא בכה"ג. [↑](#footnote-ref-116)
117. ולדבריהם יל"ע היאך ס"ד דר"ש דחוששת אמר, דתיפו"ל משום דאף אם מיריכה הוא הוי כתם, וכמש"כ החידוד הלכות בדעת התוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-117)
118. ולכאו' הד' צ"ע, דהלא ביריכה אין ספק מה"ת, דאף אם מגופה הוא הרי ראתה שלא בהרגשה ואינה טמאה אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-118)
119. אך מאידך יל"ע בזה לפמש"כ הגרעק"א ז"ל להלן דף נ"ח ע"ב דמה"ת יש לתלות אף בב' מאכולות, והטעם דלא תלינן אלא בכגריס הוא משום דאל"כ בטלה גזירת כתמים, אך מה"ת לעולם אף ביותר מכגו"ע תלינן בב' מאכולות, דלפ"ז כאן שהיא טמאה מה"ת בדין הוא דיש לתלות אף ביותר מכגו"ע. [↑](#footnote-ref-119)
120. לכאו' כוונתו דכתם ענינו דם שראתה שלא בהרגשה, וכאן אין ספק בזה כלל אלא דמספק"ל אם הוא מגופה והי' בהרגשת עד או דלאו מגופה הוא כלל, אך מ"מ לא מספק"ל כלל אם הוא מגופה שלא בהרגשה. [↑](#footnote-ref-120)
121. אך לכאו' יל"ע בזה, דסו"ס הלא חיישינן שמא הי' דם ביריכה קודם שטחתו להעד ביריכה ולאו אדעתה, וא"כ שמא הי' דם גם בחלוקה, ולא נזכר דיש לה לבדוק חלוקה מדם. [↑](#footnote-ref-121)
122. אכן לא יתיישב בזה אלא לדעת התוס' שטחתו ביריכה במקום שאין דם המקור יכול ליפול שם, אבל להראשונים דמיירי אף במקום שדם המקור יכול ליפול שם, א"כ הרי יש להסתפק בזה ג"כ דדלמא מגופה הוא ושלא בהרגשה, והחוו"ד לטעמי' שם בס"ק כ' דלהתוס' במקום שיכול דם המקור ליפול שם אינה טמאה נדה. [↑](#footnote-ref-122)
123. ולפ"ז אם בדקה עצמה אחר שלבשה החלוק וכבר נולד ספק אם עברה בשוש"ט ומצאה טהורה, ולא בדקה ג"כ החלוק, שוב לא תהא טמאה ע"י כתם בחלוק זה, וצ"ע.

     גם צ"ע לפ"ז מה הק' הרשב"א לדעת התוס' מג' שלבשו חלוק אחד, וכדלהלן, דהלא שם נולד הספק אחר לבישת החלוק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
124. ולכאו' אכתי הדברים צ"ת, דסו"ס הלא בדקה בעד זה, ואם הדם הוא מגופה ה"ז דם בדיקה ולא דם כתם, ומכיון שהדם משוך הרי מוכרח דהדם הוא מגופה. [↑](#footnote-ref-124)
125. אכן במלאכת שלמה שם פי' בד' הרמב"ם שם דלרבנן טמאה אף בעגול, ועי' מש"נ בזה במקומו, ולפ"ז אין לומר כן בדעת הרמב"ם לפמש"כ המ"מ בדעתו דבעד שאינו בדוק טהורה בפחות מכגו"ע אף במשוך. [↑](#footnote-ref-125)
126. לכאו' ההוכחה בזה צ"ע, דהלא בכתם שנמצא בחלוק אף כשהוא משוך אין בזה הוכחה דהוא מגופה, דאף אם מגופה הוא לא הי' להדם להיות משוך, שהרי לא קינחה בחלוק אלא הותז לחלוק, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-126)
127. אך יש לדקדק דברמב"ן לא הזכיר כלל שהניחתו במקום מוצנע, וכ"ה בבדה"ב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-127)
128. ובפשטות הביאור בזה, דאף שהוא מקום מוצנע היינו רק שהוא שמור מדם מעלמא, אבל לעולם אינו שמור ממאכולות, וככל סדין שהיו בו מאכולות. [↑](#footnote-ref-128)
129. הנה בפשוטו משמע שנחלק בזה על התוס', דהתוס' כתבו שנטלתו ממקום המוצנע, אך הריטב"א כתב שנטלתו ממקום בינוני. אך בב"י סי' ק"צ סעי' ל"ג שהביא רק דברי הריטב"א, ולא הזכיר כלל מדברי התוס' והרמב"ן, משמע דס"ל דלא נחלקו בזה, ודברי התוס' והרמב"ן יתפרשו ג"כ כמש"כ הריטב"א. [↑](#footnote-ref-129)
130. אך כ"ז הוא לפי' הרא"ש דלר"י לא חיישינן לזה ביושבת משום דאף בשותתת טהורה ביושבת לר"י, אולם לפמש"כ הרשב"א דלר"י לא חיישינן לזה משום דחזקה דהדם עם המים בא, א"כ ה"ה בעומדת אין לחוש לזה. [↑](#footnote-ref-130)
131. ולפ"ז יש ליישב מה שהק' הר"ן דהשקו"ט בגמ' הוא דלא כהלכתא, דאף לר"י נפק"מ בזה בעומדת. [↑](#footnote-ref-131)
132. הנה בדברי הרא"ש מבוא' דמכיון שאין רחמה נפתח מ"ר נעצרין שם והדור למקור ואייתי דם, ויתכן לפרש בזה לפמש"כ החת"ס בדעת התוס' דלעולם יש לחוש דלמא מ"ר הדור למקור ואייתי דם ואף בלא דאוקמה אנפשה, ורק דבזונקת לא חיישינן לזה משום דכח הקילוח וריבוי המים הדוחקים לצאת חוצה ע"י כח הדוחה לא הניחום למיהדר למקור, וכמובא להלן, ולפ"ז יתכן דמכיון שאין רחמה נפתח ומ"ר נעצרין שם, ממילא ה"ה חוזרין למקור. [↑](#footnote-ref-132)
133. אך לכאו' כ"ז צ"ע, דבתוס' סוד"ה דלמא וכו' מבוא' דלא פסיקא להו כן, ואדרבה בתחילת דבריהם סברו לא כן. [↑](#footnote-ref-133)
134. ולכאו' משמעות דבריו דהר"ן ס"ל כהתוס' ודלא כרש"י, ורק דנילקו בביאור הריעותא דעומדת, דהר"ן ס"ל דמכיון דדחיקא לה עלמא ממילא הדור למקור אף במזנקת, ע"ש בדבריו. [↑](#footnote-ref-134)
135. ולכאו' מש"כ בתוס' אנשי שם דר"י מטהר משום דס"ל דא"א לשביל המקור ולשביל המ"ר ליפתח יחד, אי"ז שייך אלא להדרך הא', אך לב' הדרכים הנז' אף לר"מ אין נפתחין ב' השבילים. [↑](#footnote-ref-135)
136. אך יש לדון בזה לפ"מ שהביא בפתחי תשובה סי' קפ"ג סק"ב לדון אם יציאת הדם מהבית החיצון ג"כ מטמא, ולפ"ז אף כשהי' היציאה מן המקור בשפופרת, מ"מ אם היציאה מהבית החיצון הי' בלא שפופרת ה"ה טמאה, ע"ש, ולפ"ז ה"ה כאן כשיצא הדם מנקב המ"ר ה"ה מטמא ביציאתו מהבית החיצון, ולפ"ז יש להביא ראי' מד' המהר"ח או"ז דאף היציאה מהבית החיצון מטמא. [↑](#footnote-ref-136)
137. ויעוי"ש שכתב להקשות ע"ז דבגמ' אמרו דמשום דדחיק לה עלמא הדור למקור, ע"ש, וצ"ע דלכאו' לא נזכר כן אלא בפרש"י, ואי"ז בלשון הגמ'. [↑](#footnote-ref-137)
138. ולפ"ז מבוא' היטב מש"כ בתוד"ה האשה וכו' דמקשי' בגמ' דכ"ה דעומדת וזונקת טמאה משום חדא לריעותא ה"ה יושבת ושותת תהא טמאה משום חדא לריעותא, דלדברי הלבוש הוא ענין א', דבין בעומדת בין בשותתת הענין שלא נפתח רחמה, אבל להחת"ס קצ"ע דב' ענינים נפרדים הן. [↑](#footnote-ref-138)
139. מבוא' בזה, דאף שנמצא דם רק על שפת הספל, י"ל דאתא הדם קודם גמר ההשתנה כל זמן שלא כלו המ"ר, ולכאו' יתיישב בזה מה שהק' החזו"א בסי' צ' ס"ק ב' על ד' הב"י בדעת הרא"ש דטהורה אף כשנמצא הדם רק על שפת הספל והמ"ר נמצאו בספל דהלא בכה"ג מוכחא מילתא דאין הדם מהמ"ר, ע"ש. [↑](#footnote-ref-139)
140. מבוא' בזה דענין התלי' בנכרית הוא דמכיון דהי' ראיית הדם בלא הרגשה, מסתבר שהי' מן הנכרית דאינה מקפדת ואינה מרגשת, ויל"ע דלפ"ז בזה"ז שאין הנשים מרגישות אין שייך דין התלי' בנכרית. [↑](#footnote-ref-140)
141. ואמנם בדברי הרמב"ן מבוא' דאף דין התלי' ביושבת על דם טוהר הוא מה"ט גופא דאינה מקפדת, אבל בדברי הראב"ד שכתב דאף בזה"ז דליכא דם טוהר ה"ה תולה בה, מבוא' דדין התלי' בדם טוהר הוא משום דלא מקלקלה לה, וכמוש"נ להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-141)
142. ובדבריו שם מבואר דדין התלי' בנדה הוא משום דלפי שאינה בודקת עצמה אינה יודעת יום שהיא רואה בו ויום שהיא פוסקת בו, והיינו דממילא לעולם דיינינן לה כנדה הרואה, וקצ"ע לפ"ז מ"ט אינה תולה בנכרית שהגיע זמנה לראות לדעת רבנן, ולפ"ז יתיישב מה שאמרו דומיא דנדה דקחזיא, דדין התלי' הוא משום דתלינן שראתה כעת.

     והנה הר"ן כתב ג"כ כדעת הראשונים דבנכרית אי"צ שתהא נדה כעת, ומאידך בהמשך דבריו בד"ה ושוין וכו' כתב לבאר בדעת ר"ח דלא ס"ל דתולין הקלקלה במקולקל ודין התלי' בנדה הוא משום שהיא מוחזקת רואה ודמי' מצויין ע"ש, ולכאו' צ"ע דא"כ מ"ט תולה בנכרית שאינה נדה כעת, ובהכרח צ"ל כמש"כ הראב"ד דלעולם תלינן שהיא נדה כעת. והדברים מדוקדקים מאוד בדברי הר"ן שלא הקשה בלשון הגמ' דנכרית דקחזיא כמו שהק' הרשב"א והרא"ש. [↑](#footnote-ref-142)
143. ובדברי הכס"מ מבוא' שפירש בדעת המ"מ דדין התלי' בנכרית שאינה רואה כעת הוא משום שאינה יוצאה לידי טהרה ולעולם היא נדה, אולם לכאו' יל"פ בד' המ"מ דלעולם דין התלי' בנכרית הוא משום שאינה מקפדת וכמש"כ הראשונים כמובא לעיל, ואין כוונתו אלא לפרש לשון הרמב"ם נדה נכרית, ולזה כתב דלעולם הנכרית היא נדה, ומה"ט נזכר ברמב"ם דין התלי' בנכרית בלשון נדה. [↑](#footnote-ref-143)
144. ולכאו' הרמב"ן אזיל לטעמי' שכתב בביאור דין התלי' ביושבת על דם טוהר דהיינו משום שאינה מקפדת ואינה מרגשת, וממילא בזה"ז שמפקדת ומרגשת הרי אין שייך לתלות בה, ובדברי הראב"ד מבוא' דדין התלי' בדם טוהר הוא משום דלא מקלקלה לה, ואי"ז כדין התלי' בנכרית שביאר הראב"ד דהיינו משום שאינה בודקת עצמה, דא"כ אי"ז שייך בזה"ז. [↑](#footnote-ref-144)
145. אמנם בחי' הר"ן כאן כתב דאף היושבת על דם טוהר דמי' מצויין, וכ"כ להדיא בפרש"י לעיל דף כ' ע"ב ד"ה חזינא וכו' דכל ימי הטוהר מעיינה פתוח ומוחזקת היא בדמים ע"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-145)
146. אך לפ"ז לא יתיישב משה"ק החזו"א מיושבת על דם טוהר, דהלא בזה לא ראתה, וסברת הסד"ט לתלות במעוברת הוא משום דסו"ס ראתה. אמנם בדעת הגרעק"א מבוא' דלעולם תלינן במסולקת ואף כשלא ראתה, דהלא הוכיח כן מהא דתולה אף בעכו"ם מעוברת, אף דהלא לא ראתה. [↑](#footnote-ref-146)
147. ולכאו' אי"ז קשה אלא לפי' התוס', דלדידהו רבותא היא טפי דתולה בה אף כשספרה קצת אף דמקלקלה לה לענין הימים שספרה, אבל לפי' הרשב"א דר"א ס"ל דלעולם תלינן במקולקל אף באופן דמקלקלה לה, והא דאינה תולה בשומרת יום כנגד יום בשני שלה הוא רק משום דבידה לטבול, א"כ הלא אין רבותא כלל דתולה בזבה שספרה ו' ימים טפי מדין התלי' בשומרת יום כנגד יום בראשון שלה, דלעולם לא איכפ"ל אם מקלקלה לה כלל, ואין הנידון אלא רק אם דיינינן לה כטמאה או כטהורה, ולענין זה אין חילוק בין היום הא' ליום הו'.

     ולפ"ז יש ליישב ג"כ מה שהק' המהר"ם עוד דלכאו' משמע דאיירי דומיא דפלוגתייהו דלעיל, דלפי' הרשב"א הלא במה שאמרו דתולה בשומרת יום כנגד יום בראשון שלה נכלל בזה ג"כ דתולה בזבה ביום הו', דאין חילוק ביניהם כלל וכנ"ל, וממילא הרי איירי ממש בדומיא דפלוגתייהו לעיל. [↑](#footnote-ref-147)
148. ובלשון הרמב"ן והר"ן שכתבו דמיירי אפי' בראשון שלו מבוא' דס"ל דנחלקו אף כשספר, ולכאו' מתבאר בזה כדעת התוס' דכל שספר קצת לא קרי לי' קלקול. [↑](#footnote-ref-148)
149. ונפק"מ בזה באופן שכבר הוזה עליו, דלהמהר"ם שוב לא תלינן בי', אך להערול"נ אכתי שייך תלי' בי'. [↑](#footnote-ref-149)
150. וצ"ע הסברא בזה, דמכיון דהא דלא תלינן הוא משום דלא ליהוי כי חוכא ואטלולא כמש"כ התוס', א"כ מאי איכפ"ל בזה דלא מקלקל לי'. [↑](#footnote-ref-150)
151. ולפ"ז יקשה ביותר קושיית המל"מ דלדעת הרמב"ן הברייתא דשאני אומר חולין לתוך חולין נפלו הוא דלא כרבי, וכמו שהובא לעיל, ולדברי הר"ן הרי לריב"ל הברייתא דלא כמאן. [↑](#footnote-ref-151)
152. והדברים צ"ב בסברא, דהלא טומאת הכתם שנמצא כעת ג"כ אינה אלא מדרבנן, וא"כ מ"ט לא תהא נחשבת מקולקלת ע"י טומאה דרבנן לענין לתלות בה טומאה מדרבנן, ומתבאר בזה דבהל' תלי' נצרך לתלות להדם גופא, וכל שבפועל דיינינן למציאת הכתם אף כלפי הטהורה, א"א לטהרה אלא רק ע"י לתלות דביאת הדם בפועל הי' מבעלת הכתם, ואף דבפועל לא תהא טמאה מה"ת מ"מ ענין התלי' הוא לתלות בה הדם, וכן מבוא' בחזו"א בסי' פ"ט אות ו' ד"ה שם, ע"ש. [↑](#footnote-ref-152)
153. ואמנם לכאו' קושיית החוו"ד צ"ע, דהלא היום הב' הוא שומרת יום כנגד יום בשני שלה, וא"כ בפשיטות י"ל דמתני' דלעיל אליבא דרבי דאין תולין בזה. [↑](#footnote-ref-153)
154. גם לכאו' יש לדון בזה לפמש"כ האו"ש לחלק דבכתם אין יתד וגדר שמגדיר הזמן. [↑](#footnote-ref-154)
155. ולכאו' מבוא' בזה דחלוק ענין בדקה ומצאה טמאה מענין בדקה ומצאה טהורה, דבבדקה ומצאה טמאה הענין דמכיון שמצאה טמאה ממילא דיינינן לה כשוק של טבחים ושוב שאר הנשים תולות בה וה"ה טהורות אף דמציאת הכתם מתייחסת אף להן, ולכן אי"ז מועיל אלא כשבדקה בשיעור וסת ללבישת החלוק דבזה יש לתלות בה ככל דיני תליות בכתמים, אבל בבדקה ומצאה טהורה הענין דמכיון שמצאה טהורה לכן אין דנין במציאת הכתם אלא רק כלפי שאר הנשים, ואין מציאת הכתם מתייחסת לאותה שמצאה טהורה כלל, ולכן מהני כשבדקה בשיעור וסת למציאת הכתם, דענין הבדיקה הוא לענין גדרי מציאת הכתם. [↑](#footnote-ref-155)
156. ולכאו' צ"ע בזה לדעת רב יצחק בר אבודימי לעיל דף כ' ע"א דמראה שחור ניכר ע"ג בגד אדום ע"ש, דלפ"ז בדין הוא דכתם שחור יטמא אף ע"ג בגד אדום. [↑](#footnote-ref-156)
157. ולפ"ז אין להוכיח מלשון הרמב"ם בפ"ט מהל' איסו"ב הל' ז' שכתב דאין בגד מקבל כתמים אלא בגד שהוא לבן דממילא כל שהוא צבעוני אינו מטמא ואפי' בצבע בהיר, דהרי באופן זה ה"ה בכלל לבן. וכן מבוא' לעיל דף כ' ע"א דאין לבדוק דם אלא ע"ג מטלית לבנה, ופרש"י דמראות הדם ניכרים בה, ולכאו' פשוט דאי"צ דוקא לבנה אלא כל שאין מראה הדם מושפע מצבעו. [↑](#footnote-ref-157)
158. אך לכאו' צ"ע בזה דלעיל דף כ' ע"א אמרו דאין לבדוק דם אלא ע"ג מטלית לבנה, ומבואר דאין מראה הדם ניכר אלא ע"ג צבע לבן. [↑](#footnote-ref-158)
159. ואין לומר דכוונתו לבגד בהיר שניכר בו מראה הדם, דא"כ בצבע שאינו בהיר אף לת"ק אינו מקבל כתמים, ובדברי רנב"י שהביא ראי' לדבריו מתקנ"ח שתקנו בגדי תבעונין לאשה להקל על כתמיהן מבוא' דלת"ק אין שייך די"ז כלל, וא"כ מוכרח דפליגי בכל בגד צבוע. [↑](#footnote-ref-159)
160. והנה יעוי' בחוט שני שם שכתב דאין להקל בבגדי צבעונין אלא רק כשהכתם בלוע ומעורב בבגד, ולפ"ז א"ש, וע"ע להלן הערה קנ"ט. [↑](#footnote-ref-160)
161. וכן מוכח ממש"כ בשו"ת הגרעק"א תנינא סי' ל"ד תקנה לאשה שתלבש בגדי צבעונין בז' נקיים, וכדלהלן, ומבואר בזה דטהרת בגדי צבעונין נאמרה בכל הז"נ. [↑](#footnote-ref-161)
162. ולפ"ז יתיישבו ג"כ קושיות השואל ומשיב הנ"ל, ועד"ז יש ליישב לדעת העמודי כסף שלא נאמרה טהרת בגדי צבעונין בג"י ראשונים. [↑](#footnote-ref-162)
163. אכן בשו"ע סי' ק"צ סעי' א' כ' דאם הרגישה ולא מצאה דם יש מי שאומר שהיא טמאה, והרמ"א שם לא השיג ע"ז. והנה בתורת השלמים שם כתב במש"כ השו"ע בלשון יש מי שאומר, דהיינו משום שלא מצא כן עוד בראשונים, אך בסדרי טהרה שם כתב דהיינו משום שכתב בב"י על דברי התרוה"ד דחומרות יתירות הן ולית דחש להו, ע"ש, ולדעת הסד"ט א"ש מה שלא השיג הרמ"א כלום. [↑](#footnote-ref-163)
164. הנה בשמלה בסי' ק"צ סוס"ק א' הקשה ע"ז, דא"כ בסוגיא להלן דף נ"ז הו"ל להביא מכאן ראי' לשמואל דאין האשה טמאה מה"ת אלא בהרגשה, דאל"כ לא הויא טומאת ספק, ע"ש, אך בפשיטות י"ל דאין ראי' מכאן לשמואל משום דיל"פ כמש"כ הבית מאיר, ורק דבדברי רש"י מבוא' דאף טומאת האשה מכאן ולהבא היא מספק, וי"ל שפירש כן מכיון דקיי"ל כשמואל, אך יש לדון בזה, דבפשיטות מה שפרש"י כן הוא משום דכן מוכרח בלשון המשנה, ואם ס"ל להגמ' להלן די"ל כמש"כ הבית מאיר, א"כ מנלי' לרש"י דאף למסקנא אינו כן, [ואם ס"ל לרש"י דאי"ז מוכרח מלשון המשנה, ופירש כן רק לפי האמת דבעינן הרגשה, א"כ יקשה ביותר מנלי' לרש"י דמיירינן דוקא בקינוח ולא בבדיקה כדלהלן], גם יעוי' בראשונים להלן שם שכתבו דס"ד דלשמואל אין האשה טמאה אפי' מדרבנן, וע"ז הקשו שם לשמואל, והלא לזה אין ראי' מכאן דסו"ס טמאה היא מדרבנן. [ואם כוונתו דלמסקנא דמודה שמואל שטמאה מדרבנן הו"ל להביא ראי' ממתני', לכאו' בלא"ה מבואר כן בדברי ר"ע בדף נ"ח ע"ב. אך לפמש"כ האחרונים דב' ענינים הן, דבדברי ר"ע נתחדש דין ודאי ולא ספק, ובדברי שמואל נתחדש דין הרגשה, שוב הדרק"ל דבמתני' דהדם בודאי מגופה מוכרח דינא דשמואל דבעינן הרגשה, אולם כבר נתבאר שם דלכאו' בדברי הראשונים מבוא' לא כן]. [↑](#footnote-ref-164)
165. בחי' הרמב"ן כתב ע"ז דאי"ז מחוור, ויעוי' בחי' הר"א שכתב להקשות ע"ז, דמכיון דלפ"ז ס"ל דמאכולת לא שכיחא, א"כ אין לומר דמשום שבדקה קודם יפה יהי' הדם ממאכולת, ע"ש, ובפשטות כוונתו דכ"ה דאי"ז שכיח שיהי' מגופה ה"ה אי"ז שכיח שיהא מאכולת, ומ"ט תלינן לזה במאכולת ביותר מבגופה. ובדעת הרשב"א לכאו' צ"ל, דאה"נ דמאכולת ג"כ לא שכיחא, אך סו"ס אי"צ לברר שהוא ממאכולת, וכל דאי"ז שכיח שיהי' מגופה שוב אינה טמאה, ולא איכפ"ל אם מאכולת הוי שכיח. [↑](#footnote-ref-165)
166. ומבוא' שכ"כ אף לענין לברר דהדם הוא מגופה ולא ממאכולת, ולכאו' זהו דלא כדברי השואל ומשיב במהדו"ק ח"א סי' קנ"ג ד"ה ובזה וכו' שכתב דאף דאין לתלות דם הנמצא על בשרה בשוש"ט משום דכ"נ כ"ה, מ"מ לענין מאכולת אין לומר כן, דהמאכולת מצוי' בגופה, ע"ש, אך בד' הריטב"א כאן מבוא' דאמרי' דמגופה הוא ולא ממאכולת משום דכ"נ כ"ה. [↑](#footnote-ref-166)