11חנ_נ באיסור משהו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

חנ"נ באיסור משהו

שיטת ר"ת - שאמרינן חנ"נ בכל האיסורים. מביא הטור בסימן צב את דברי התוס' (ק.) "ודווקא כשנאסר בנותן טעם שלא היה בהיתר ששים לבטל האיסור שנבלע בו אבל נאסר במשהו אפילו נאסר מחמת מינו שאוסר במשהו לר' יהודה לא נעשית כולה נבלה".

שיטת הט"ז

הט"ז (סימן צב סקט"ז) מאריך בביאור שיטה זו, ומסיק – שאף בחמץ בפסח אין משהו אוסר במשהו, אולם בעינן ששים כנגד החתיכה שנאסרה.

הט"ז מצמצם חידוש זה רק לאופן שאיסור נבלע בחתיכה ושוב נפלט טעמו לתבשיל אחר, דבכה"ג - "תרי משהו לא אמרינן". אולם בתערובת לח בלח שנאסר משום משהו ושוב נפל לתבשיל, ודאי יאסור במשהו – שהרי מעורב כאן עצם האיסור ולא רק פליטתו. וכן בחתיכה שנאסרה והתערבה בחתיכות אחרות יבש ביבש, לא יהא את הקולא הנ"ל – כיון שאין הנידון על הפליטה, ודינו יהא תלוי בשתי הדיעות שהובאו במחבר באו"ח סימן תמז ס"ט.

הפמ"ג (על הט"ז הנ"ל) ורעק"א (הגהות שו"ע סימן קו) פירשו בכוונת הט"ז שהוא ענין מציאותי ש"דבר הנאסר במשהו אין כח במשהו לצאת לחוץ אף ע"י רוטב" [לשון הפמ"ג]. אלא שנדחק הפמ"ג, שלפ"ז – אף לא יצטרכו ששים כנגד האיסור [שהרי אזלינן בתר האוסר כמפורש בט"ז סק"ז, וכמפורש במחבר סימן ק"ה ס"ז], ודלא כמפורש בדברי הט"ז גופא – שבעינן ס' כנגד החתיכה אלא שאינו אוסר במשהו.

שיטת הש"ך

הש"ך (בנקודות הכסף על הט"ז הנ"ל) חולק על הט"ז, ומוכיח מדברי כמה ראשונים – שאין צורך בששים בתערובת השניה [אף אם המשהו יוצא בתערובת השניה]. ומבאר (ע"פ דברי הר"ן) שהיות שאין "במשהו" כח לצאת – אלא בצירוף טעם חתיכת ההיתר, וחתיכת ההיתר אינה אוסרת – כיון שבמשהו לא אמרינן חנ"נ, ממילא נחשב המשהו כ"כח אחר מעורב בו" – והוי כאינו מינו של התבשיל, ואין בכחו לאסור במשהו.

משא"כ כשנתנה טעם בחתיכה – שאזי אמרינן חנ"נ, א"כ אף החתיכה הוי איסור ואין האוסר נחשב כאינו מינו, וממילא אוסרת הלאה במשהו – כל שנפל למינו.

לפ"ז, טוען הש"ך – שבחמץ בפסח, חתיכה שנאסרה במשהו – תאסור הלאה במשהו. שהרי כל חסרונו הוא – שהוי אינו מינו, וחמץ בפסח אוסר אף באינו מינו [משא"כ לט"ז שאין המשהו יוצא כלל – אף בחמץ כן הוא].

ונחלקו הפמ"ג ורעק"א – אם דברי הש"ך נאמרו רק לשיטת ר"ת, או אף לשיטת רבינו אפרים.

שיטת הפמ"ג

הפמ"ג (וכן הוא בקצרה ביד יהודה סקי"ז) מבאר שכל דברי הש"ך נאמרו רק לשיטת ר"ת - הסובר חנ"נ בכל האיסורים, שלדבריו – יובן החילוק בין משהו לבין נתינת טעם. שכשהחתיכה נאסרה רק במשהו אינה אוסרת הלאה, כדברי הר"ן – כיון שהוי אינו מינו של התבשיל, משא"כ כשנאסרה בנתינת טעם – שהחתיכה עצמה נאסרה וכנ"ל.

משא"כ לשיטת רבינו אפרים שאף כשנאסרה בנתינת טעם לא אמרינן חנ"נ, א"כ לסברת הר"ן – אף בכה"ג הוי אינו מינו, ולא היה אוסר במשהו. וע"כ – שרבינו אפרים לא ס"ל כלל את סברת הר"ן, ואף שהאוסר יוצא רק בתערובת טעם היתר – אינו נחשב כאינו מינו – ושפיר אוסר הלאה במשהו. [והא שכשנאסרה במשהו – אינה אוסרת, הוא ע"כ מטעמא אחרינא ולא משום סברת הר"ן].

ואף שאחת מראיות הש"ך היא מדברי הרשב"א (חידושים ק.) – והרשב"א ס"ל כשיטת רבינו אפרים, והוא לכאורה סתירה לדברי הפמ"ג. אינו כן, דהרשב"א שם מפרש את שיטת ר"ת – אלא שלא סבירא ליה כוותיה.

אמנם מדברי הרא"ש – יש לכאורה סתירה לדעת הפמ"ג. שהרי דיוקו של הש"ך בדברי הר"ן – שבכה"ג נחשב כאינו מינו, הוא מדויק ביתר שאת בדברי הרא"ש (פ"ז סימן לח) "וכיון דלא נתן טעם בחתיכה הרי הוא כמאן דליתיה ולא חשיב מין במינו" [והיא הערת הפלתי (סק"י) על הש"ך – אמאי הביא כן מדברי הר"ן ולא מדברי הרא"ש]. והרי הרא"ש ס"ל כשיטת רבינו אפרים – ואעפ"כ מדויק בו כדברי הש"ך, וע"כ ששייך לבאר סברא זו – אף בשיטת רבינו אפרים.

שיטת רעק"א

רעק"א (סימן קו) חולק על הפמ"ג, ומבאר את דברי הש"ך אף לשיטת רבינו אפרים [כמדויק גם בדברי הרא"ש כנ"ל]. ואף שגם בנתינת טעם – יוצא טעם האיסור מעורב בטעם היתר [כקושית הפמ"ג], אכתי יש חילוק בין נאסרה במשהו לבין נאסרה בנתינת טעם. דכשנאסרה במשהו – אין בכחו כלל לצאת בלא סיוע טעם החתיכה, וממילא נטפל לחתיכה – והוי כאיסור והיתר מעורבים שנחשב כאינו מינו כלפי התבשיל. משא"כ כשנאסרה בנתינת טעם – בכחו לצאת גם לבדו אלא שיוצא מעורב בטעם החתיכה, בכה"ג אינו נטפל לטעם החתיכה ושפיר חשיב מינו של התבשיל – ואוסר במשהו.

לפ"ז, יש פלוגתא בנידון זה גופא – בין ר"ת לר"א. דלר"א, כל שנאסרה בנתינת טעם שוב אוסרת הלאה במשהו – אף בלא סברת חנ"נ, וכנ"ל – שאין חסרון של אינו מינו כיון שבכח האוסר לצאת אף בלא טעם ההיתר.

משא"כ לר"ת, אף בנ"ט בעינן לסברת חנ"נ – כדי שיאסור הלאה במשהו, ובלא זה אין בכח המשהו לאסור [והיינו שלר"ת יתכן שבאמת נחשב כאינו מינו אף בנתינת טעם – וכהבנת הפמ"ג]. וא"כ באופן שיאסור בנתינת טעם אולם לא יהא חנ"נ – ר"ת יקל ור"א יחמיר, והוא קולא דנפיק מגו חומרא בשיטת ר"ת.

טוען רעק"א, שהוא נ"מ באופן שבשר מוקצה נתן טעם בירקות, ושוב בשלו ירקות אלו – עם בשר היתר שיש בו ששים כנגד הירקות. אמנם, טעם הבשר אינו בטל אף באלף – כיון שישל"מ, ויאסור במינו אף במשהו.

בנידון זה, אומר רעק"א – יהא מחלוקת בין ר"ת לר"א. לשיטת ר"ת יש להקל – כיון שהירקות התבטלו בששים, א"כ המשהו בשר [שלא בטל] מעורב בטעם היתר והוי אינו מינו של בשר ההיתר – שהרי כח אחר מעורב בו, ואין בכחו לאסור – אף שהוי דשיל"מ. משא"כ לשיטת רבינו אפרים, שכל שנתן טעם בחתיכה – שוב חוזר ואוסר במשהו בלא סיוע החתיכה, א"כ אין נ"מ במה שהירקות התבטלו, ושפיר יאסור טעם הבשר את בשר ההיתר במשהו – משום מין במינו בדשיל"מ. [אלא שמסתפק שם - אם קיי"ל כר"ת אף לקולא].

שיטת הפלתי והחזו"א

ביארנו את הבנת הש"ך בשיטת התוס', שכל איסור שנבלע בהיתר ואסרו רק במשהו – נחשב כאינו מינו, ומשום כך אינו אוסר הלאה במשהו, ודייק כן בדברי הר"ן [וכן מדויק ברא"ש כנ"ל]. ונחלקו האחרונים אם הוא ביאור רק לשיטת ר"ת או גם בשיטת רבינו אפרים. [ועיין פלתי סק"י שס"ל להיפך – שסברא זו אתי שפיר טפי בדעת ר"א מאשר בדעת ר"ת, אלא שהפלתי עצמו לא מקבל סברא זו כלל כדלקמן].

לשון התוס' (ק.) שבאופן שאין נתינת טעם "הוי האיסור כמאן דליתיה דלא הוי כאילו הוא בעין", ופירשו הפמ"ג ורעק"א שהמשהו אינו יוצא כלל וכנ"ל.

האחרונים (פלתי סק"י, חזו"א ריש סימן לד, ועוד) הוכיחו מכמה ראשונים – שאין הדבר כן, וטעם משהו ודאי יוצא – אלא שאינו אוסר במשהו. ועוד הקשה החזו"א (שם סק"ב ד"ה "ולדברי") – שלפ"ז חנ"נ שייך רק פעם אחת. והיינו שכשחתיכה נאסרה בנ"ט – שאמרינן חנ"נ, ושוב בשלוה בהיתר – שיש ששים כנגד האיסור ולא כנגד החתיכה, שהוא דינא דחנ"נ – שאוסר. והשתא, אם יפול מתבשיל זה לתבשיל אחר של היתר – לא יאסרנו, שהרי המשהו איסור שבחתיכה שנעשתה נבלה אינו עובר הלאה [להבנת הפמ"ג]. וא"כ התחדש – שאין חנ"נ עושה חנ"נ, ואינו כן – שהט"ז רק חידש שמשהו אינו אוסר במשהו.

דברי הפמ"ג הם מחודשים גם במציאות - שחותך הדבר בסכינא חריפא, דעד שיעור נתינת טעם לא יוצא כלל מהבלוע, ומשיעור נ"ט ומעלה - הבלוע יוצא.

כן הוכיחו גם מדברי האו"ה (כד, ג) - שמשהו הבלוע יוצא הלאה (הביאו הש"ך בנקה"כ שם), שהרי מצריך ששים כנגד הבלע ולא כנגד החתיכה [ודלא כדברי הפמ"ג שאין הבלע יוצא כלל. אמנם הוא גם שלא כדברי הט"ז שמצריך ששים אף כנגד החתיכה].

אמנם בדברי הרשב"א במשמרת הבית (ב"ד ש"א ז., הביאוהו הפלתי והחזו"א הנ"ל) להדיא שלא בעינן ששים אף כנגד הבלע, ודלא כדברי האו"ה. דלשון הרשב"א "ומה שאמרו כיון שנתנה טעם בחתיכה חתיכה עצמה נעשית נבלה היינו דעד דתקבל טעם מן הנבלה אין אנו רואין את החתיכה כמי שיש נבלה בה כלל דאותו משהו רואין אותו לאסור אחרים כאילו אינו...".

מדויק מלשון הרשב"א שהבלע ודאי יוצא – אלא שנחשב "כאילו אינו", ומשו"ה לא בעינן כלל לבטלו. ונראה פשוט שלפ"ז יסבור כדעת הט"ז – שאף באינו מינו לא יאסור, ואף בחמץ בפסח אין מקום להחמיר.

לכן מבאר הפלתי שם – שוודאי הבלע יוצא [דלא כשיטת הפמ"ג ורעק"א] אלא שהוא כמי שאינו, והיא כוונת התוס' – שהוא כמאן דליתיה [ולא ס"ל את פירוש הש"ך – שהוא אינו מינו]. אלא שלא נתבאר בדברי הרשב"א והפלתי – אמאי הוי "כמי שאינו".

גדר "כמי שאינו"

היד יהודה (סימן צב סקי"ז ד"ה "ודבר" במהדורא החדשה) מביא את לשונו של הראב"ן (בסוף ספרו, בריש תשובתו לרבינו אפרים, עמוד דש.) "כיון שאין באותו משהו הנפלט לא טעם ולא ממש ממילא היא בטל ואינה אוסרת שאר החתיכות". והוא כנ"ל – שודאי יוצא המשהו, אלא שאין בכחו לאסור – וביאר משום שאין בו לא טעם ולא ממש.

החזו"א (שם סק"ג) מבאר דבר זה בשני אופנים. באופן הראשון מבאר על דרך היד יהודה, והיינו שאף בחתיכה הראשונה שנאסרה במשהו – לא חל חנ"נ, אלא שאסור לאכול את החתיכה – כיון שמעורב בה איסור. והשתא כשיוצא לחתיכה נוספת – אין בה כח לאסור במשהו [אף במין במינו לר' יהודה], ולפ"ז טוען החזו"א שבעינן [וסגי] רוב בחתיכה זו כנגד המשהו – כדעת משמרת הבית [עיי"ש שביאר גם את דעת הש"ך והאו"ה שהצריכו ששים כנגד האיסור].

באופן אחר מבאר החזו"א – שחל חנ"נ בחתיכה הראשונה, ואעפ"כ - כשיוצא לחתיכה אחרת אין פליטתה אוסרת "דפליטתה חוזרת להיתרא – כיון שמשהו הבלוע מיקלש טובא ביציאתה, והוי כנפלט האיסור מן ההיתר".

ונראה כוונתו, שהמשהו שיוצא - הוא "מיקלש טובא" ואין בכחו להמשיך ולאסור את טעם החתיכה שיצא אתו [שנאסר משום חנ"נ],וטעם זה חוזר להיתר – ומבטל את המשהו המעורב בו, וממילא אין כאן טעם איסור שיאסור את התבשיל שנפל לתוכו.

לפ"ז לא בעינן אף רוב כנגד המשהו – שהרי בטל בטעם החתיכה שיוצא אתו, והוא דלא כדברי האו"ה הנ"ל. אולם אתי שפיר בדברי הרשב"א שהוא "כאילו אינו" ולא בעינן כלל לבטלו [אמנם אפשר לפרש בכוונת הרשב"א שבעינן רוב לבטלו – כדברי האו"ה, וכאופן הראשון בחזו"א].

על פי זה מבאר החזו"א את המשך דברי התוס', שבלח שבלח – משהו אוסר במשהו. והיינו שלא אמרינן סברא זו ש"מיקלש טובא" – אלא בטעם הנפלט, אולם בתערובת לח בלח שנפל להיתר – אין כאן קלישות בטעם האיסור, ובכחו לאסור הלאה [וכן הוא בט"ז הנ"ל, שטעם הנפלט – גרע טובא מתערובת לח בלח].

והיינו, ששני הצדדים בחזו"א נחלקו – אימתי המשהו נקלש. לצד הראשון כבר כשנבלע בחתיכה הראשונה – לא היה בכחו לתת לה שם נבלה [כלשון הראב"ן "לא טעם ולא ממש"], אלא שאסור לאכלה משום האיסור שמעורב בה, ומשו"ה – כשיצא הלאה אינו אוסר כלל. ואילו לצד השני, כשנבלע בחתיכה הראשונה – שפיר אסרה ועשאה נבלה, אלא שכשיצא לתבשיל – נקלש, ושוב בטל בטעם החתיכה שיצא אתו.

לצד השני יובנו דברי הט"ז הנ"ל, שבלח בלח או יבש ביבש ודאי משהו אוסר במשהו. דלצד הראשון לכאורה אף בבליעה הראשונה – אינו בכחו, והיאך יאסור הלאה בלח או ביבש. משא"כ לצד השני – שכל קלישותו הוא כשנפלט מהחתיכה, א"כ ביבש שאין כאן פליטה כלל או בלח בלח שאין כאן פליטה אלא תערובת – שפיר משהו יאסור במשהו.

לדברי החזו"א, אתי שפיר – שחנ"נ עושה חנ"נ [דלא כמו שיוצא מדברי הפמ"ג, וכנ"ל]. כיון שרק באופן שנבלע "משהו" אמרינן שנקלש - ושוב אין בכחו לאסור, משא"כ כשנבלע בנתינת טעם – לא נקלש, והחתיכה שנעשתה נבלה – תאסור הלאה. אמנם אין כוונתו שהוא חילוק במציאות – שזה נקלש וזה לא נקלש, שהרי לא קיבל את דברי הפמ"ג – הסובר שיש חילוק במציאות בין משהו לבין נ"ט. וצ"ל בכוונת החזו"א, דמשהו שהוא איסור קל - נחשב כקליש, משא"כ נותן טעם שהוא איסור חמור – אינו נחשב כנקלש, וככל החילוק הנ"ל.

דעת המשנ"ב

המחבר באו"ח סימן תסג ס"ט פוסק שחמץ אוסר במשהו, ולכן "תבשיל שנתבשל ונמצא בו שעורים או חטים אם נתבקעו ממש הרי כל התבשיל אסור". ובמשנ"ב סקל"ז "ואם נתערב מעט מתבשיל זה לתבשיל אחר גם אותו התבשיל אסור וכן אם נשתמש בו בכף שהגיס בו בקדרה זו לקדרה אחרת בעודה רותח ג"כ נאסר הכל כיון שאיסורו במשהו אמרינן דגם כאן פולט משהו", והוא כדעת הש"ך, שבחמץ – משהו אוסר במשהו.

אמנם בשעה"צ (סקס"ז) מביא את דעת הא"ר (ריש סימן תמז), שהחמיר רק בכף [שפליטתו יותר חמורה מאשר תבשיל כמפורש ברמ"א בסימן קה ס"ז] וכן בלח בלח, "אולם יבש שנתערב בו משהו ונתערבו החתיכות ויש רוב כנגדו ומכיר החתיכה – השאר מותר". עיי"ש שסומך על זה רק להתיר בהנאה, ובמקום הפסד מרובה ומניעת שמחת יו"ט – מתירו אף באכילה. והוא כנ"ל שבפליטה אמרינן מיקליש – ואינה אוסרת, והוא כדעת הט"ז.

לדבריו, מיישב הא"ר – אחת מקושיות נקה"כ על הט"ז, שהקשה מדברי הטור בסימן תסז "דחטה שנמצאת בקדרה נאסרת הכף שהגיסו בה הקדרה" – ולדברי הט"ז לכאורה משהו אינו אוסר במשהו. מיישב הא"ר שכלי שאני – שאין פליטתו נקלשת ודינו כלח בלח, דאל"כ כלי שנאסר משום טעם חמץ יהא מותר לבשל בו בפסח. וע"כ, שיותר קל להפליט מכלי מאשר מתבשיל – כיון שאין לו פליטה מגופו, כמפורש בשעה"צ שם.