כ- סימן ש_ז סכ_ב
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## שבות בבין השמשות

**א]** השו"ע בסכ"ב כתב דלא גזרו על שבות בביה"ש, ונחלקו הראשונים בזה, דהרשב"א בעירובין ל"ב ב' כתב דאף בביה"ש דמוצ"ש לא גזרו על השבות, וכ"ה מבו' בד' התור"פ שם ל"ח ב', וכן הוכיחו השעה"מ בפכ"ד משבת ה"י והפמ"ג באש"א בסימן שמ"ב מד' התוס' בעירובין ל"ד א' בהגה"ה, {ועמש"כ הפמ"ג שם לדחות, ומש"כ בחי' הגרע"א בעירובין לפרש לד' ההגה"ה בע"א,} - אך התור"פ שם ל"ד א' כתב בדעת רש"י דכל הא דלא גזרו על שבות ביה"ש הוא בכניסת השבת, אבל ביציאת השבת גזרו על השבות, וכ"נ להדיא בד' הר"א בן הרמב"ם בס' המספיק (שנד' בקובץ מוריה גל' תל"ג - תל"ה), עיי"ש, - ועמש"כ בזה המג"א בסימן שמ"ב והמ"ב שם סק"ב והביאוה"ל שם.

ב] ונראה דיש ללמוד לדין זה מד' הרמב"ם, והוא ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בדמאי פ"ד מ"א בהא דתנן התם דהלוקח פירות ממי שאינו נאמן על המעשרות ושכח לעשרן שואלו בשבת ואוכל על פיו חשכה מוצ"ש לא יאכל עד שיעשר, וכתב הרמב"ם דחשכה מוצ"ש הוא לאחר צאה"כ אך בביה"ש דמוצ"ש אוכל על פיו לפי שעדיין לא נגמר היום, ובתוס' הגרע"א שם הק' דכיון דלא התירו לאכול על פיו אלא משום כבוד שבת, {דמה"ט כשחשכה מוצ"ש לא יאכל עד שיעשר אף ששאלו בשבת,} א"כ מ"ט אף בביה"ש התירו לאכול על פיו, הרי יכול להפריש עכשיו בביה"ש, וכדתנן בשבת ל"ד א' דספק חשיכה מעשרין את הדמאי, - ונראה מזה דדעת הרמב"ם הוא כדעת בנו הר"א דכל הא דלא גזרו על השבות ביה"ש הוא בכניסת השבת אבל בביה"ש דיציאת השבת גזרו על השבות ואין בידו להפר, וע"כ אוכל על פיו.

ג] אמנם הנה הפאה"ש בסימן י"ז סק"ג דקדק מד' הרמב"ם בהלכותיו שחזר בו מדבריו בפיהמ"ש וס"ל דלא הותר לאכול על פיו אלא בשבת עצמה, אך בביה"ש דמוצ"ש אינו אוכל על פיו, עיי"ש, - וי"ל דהוא משום שחזר בו הרמב"ם וס"ל דלא גזרו על השבות אף בביה"ש דמוצ"ש, וכמש"כ הביאוה"ל בסימן שמ"ב ס"א לדקדק מל' הרמב"ם בפכ"ד משבת ה"י, וע"כ לא הותר לאכול על פיו בביה"ש דמוצ"ש כיון דיכול להפריש עכשיו.

ד] הביאוה"ל בסימן רס"א ס"ב (ד"ה ושיעור זמן) כתב לדון בהא דלא גזרו על שבות ביה"ש במוצ"ש אם הוא אף בביה"ש דר' יהודה, או דלא מקילינן בזה בביה"ש דר' יהודה, כיון דלר' יוסי אפי' ספיקא ל"ה, והביאוה"ל בסימן שמ"ב ס"א צידד לאסור בזה, - אך לכאו' מד' הרשב"א ודעימיה שכתבו דבביה"ש דמוצ"ש לא גזרו על השבות, מבו' דס"ל דקי"ל דלא גזרו על שבות בביה"ש דר' יהודה, דאם הוא רק בביה"ש דר' יוסי הרי הוי כהרף עין ואין לדון על זמן זה.

## רמיזה לנכרי לעשות מלאכה

ה] האו"ז בהל' שבת סימן פ"ד אות כ"ה כתב דכשם שאמירה לנכרי בשבת שבות, כך רמיזה לנכרי בשבת שבות, וכתב דל"ד להא דמותר לומר לחבירו הנראה שתעמוד עמי לערב, משום דלא מפרש בהדיא, דהתם הוא רמיזה לצורך מוצ"ש אבל רמיזה לנכרי כדי לעשות בשבת ודאי אסיר, וכ"כ הרמ"א בסכ"ב דאסור לרמוז לנכרי לעשות מלאכה בשבת, ו מותר לרמוז לו לעשות מלאכה אחר שבת.

ובטעם ההיתר לרמוז לנכרי לעשות מלאכה לאחר השבת, מבו' בד' הלבוש דהיינו משום דאמירה לנכרי לעשות בשבת אסורה משום דהנכרי הוי כשלוחו וע"כ ה"ז אסור לרמוז לו, ומשא"כ אמירה לעשות במוצ"ש דאינה אסורה אלא משום ודבר דבר מותרת ברמיזה דהו"ל כהרהור, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סק"ב והגר"ז בס"ז.

ו] אמנם הנה הגר"א בס"ב פירש בד' השו"ע שם דמותר לרמוז לנכרי קודם השבת לעשות מלאכה בשבת, (ונתבאר להלן סקי"א), ופירש הטעם בזה דכמו דמותר לרמוז בשבת לעשות מלאכה לאחר השבת, ה"נ מותר לרמוז קודם השבת לעשות מלאכה בשבת, ולא אסרו אלא לרמוז בשבת לעשות מלאכה בשבת, ואי נימא דהא דמותר לרמוז בשבת לעשות מלאכה לאחר השבת הוא משום דאמירה לעשות במוצ"ש אינה אסורה אלא משום ודבר דבר וע"כ הוא דרמיזה מותרת משום דהו"ל כהרהור, אין ללמוד מזה כלל להתיר לרמוז בער"ש לעשות מלאכה בשבת, (דהרי הא דאסור לומר בער"ש לעשות מלאכה בשבת אי"ז משום ודבר דבר, אלא רק משום דהנכרי הוי כשלוחו, ובזה אף רמיזה אסורה).[[1]](#footnote-2)

ומוכח מד' הגר"א דהא דרמיזה בשבת לעשות מלאכה אחר השבת מותרת ול"ד לרמיזה בשבת לעשות מלאכה בשבת דאסורה, הוא משום דאמירה בשבת לעשות מלאכה בשבת חמירא טפי מאמירה בשבת לעשות מלאכה אחר השבת, ולא אסרו רמיזה אלא באמירה לעשות בשבת דחמירא טפי, וע"כ כתב לדמות לזה דה"נ מותר לרמוז בער"ש לעשות מלאכה בשבת, דאמירה בער"ש קיילא מאמירה בשבת ולא אסרו בזה ברמיזה.

והך מילתא דאמירה בער"ש קיילא מאמירה בשבת, מצינו כן בד' היראים בתשובתו שבראבי"ה סימן שצ"א בתו"ד שכתב שהחמירו באמירה לנכרי בשבת מבאמירה לנכרי בחול עשה בשבת, עיי"ש, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן והר"ן בשבת קנ"א א' שכתבו דהיה מקום להתיר אמירה לצרכי מת וכלה או במקום דיש היתר ע"י בורגנין בער"ש, אף דבשבת אסור, עיי"ש.

## טעם איסור אמירה לנכרי בשבת לעשות מלאכה לאחר השבת

ז] ואמנם בעיקר דברי הגר"א צ"ע, דלכאו' כנים הדברים דאיסור אמירה בשבת לעשות מלאכה אחר השבת הוא רק משום ודבר דבר, (שהרי אין הנכרי עושה מלאכה על פיו בשבת וליכא בזה לעיקר איסור אמירה לנכרי), ול"ד כלל לאיסור אמירה בער"ש לעשות מלאכה בשבת דהוא משום דהנכרי עושה מלאכה על פיו בשבת, וא"כ היאך יש ללמוד זמ"ז להתיר ברמיזה.

ח] ואמנם נראה שנחלקו רבוותא ביסוד האיסור דאמירה לנכרי בשבת לעשות מלאכה לאחר השבת, דבד' הראבי"ה בסימן שצ"א מבו' להדיא דאין האיסור בזה אלא משום ודבר דבר, וכ"כ בתשו' הרדב"ז סימן תרפ"ד, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סק"א.

אך האהל מועד בריש דרך ח' כתב דכל מלאכה האסורה לישראל לעשותה אסור לומר לנכרי לעשותה לנו שמא יבא לעשותה הוא בעצמו, ובין אמר לו מע"ש לעשותה בשבת בין א"ל בשבת שעשותה למחר הכל אסור, ומבו' להדיא מדבריו דאף הא דאסור לומר בשבת לנכרי לעשות מלאכה לאחר השבת, הוא משום שמא יבא לעשותה בעצמו, והוי בכלל הא דאמירה לנכרי שבות, ואי"ז משום ודבר דבר, - וכ"נ להדיא בד' הר"ן בשבת קנ"א א' שכתב דאף דהתירו לומר בשבת לעשות אחר השבת בדבר שיש לו תקנה ע"י בורגנין ומחיצות, מ"מ לא התירו לומר לו לעשות בשבת, ואע"ג דאמירה לנכרי שבות לא שנא א"ל עשה מלאכה פלונית למחר ולא שנא א"ל עשה אותו היום אפ"ה הקלו במלאכה הנעשית בחול ולא רצו להקל במלאכה הנעשית בשבת, וכ"כ הרמב"ן שם, ומשמע להדיא דעיקר דינא דאמירה לנכרי שבות הוא בין כשאומר לו לעשות בשבת ובין כשאומר לו לעשות אחר השבת, ואך שהקילו טפי כשאין המלאכה נעשית בשבת, (דאם איסורא דאמירה לנכרי לעשות מלאכה לאחר השבת הוא משום ודבר דבר, הרי דמה"ט הוא דל"מ תקנה דבורגנין רק לענין אמירה זו, דבכה"ג ליכא משום ודבר דבר, וכמש"כ הריטב"א בשבת ק"נ ב', ואי"ז טעם כלל להתיר אמירה לעשות מלאכה בשבת דאיסורה הוא משום אמירה לנכרי שבות), - וכ"ה מבו' ממש"כ הראב"ן בפ' בכל מערבין ללמוד להתיר לומר לנכרי למלאות מים בור ברה"ר משום דיכול לעשות בהיתר, ולמד כן מהא דשרי מכח הא דאם יש שם בורגנין הולך, (ועד"ז כתב הגר"א בסימן רע"ו ס"ג), ואם אמירה לעשות מלאכה לאחר השבת אינה אסורה אלא משום ודבר דבר, ואמירה לעשות מלאכה בשבת אסורה משום איסור אמירה לנכרי, אין ללמוד זמ"ז.

ולפ"ז מתפרש מש"כ הגר"א ללמוד להתיר רמיזה בער"ש לעשות מלאכה בשבת מהא דמותר לרמוז בשבת לעשות מלאכה לאחר השבת, דהרי גם הא דאסור לומר בשבת לעשות מלאכה לאחר השבת הוא מכח עיקר איסורא דאמירה לנכרי (דהוא שמא יבא לעשות בעצמו), ואפ"ה כיון דאמירה זו קיילא לא אסרו ברמיזה, וה"נ הקילו באמירה בער"ש לעשות מלאכה בשבת ולא אסרו ברמיזה.

ט] אך בעיקר דעת האהל מועד ודעימיה דעיקר איסורא דאמירה לנכרי הוא גם באמירה לעשות לאחר השבת, צ"ע מהא דתניא במו"ק י"ב א' דמקבלין קיבולת במועד לעשותה לאחר המועד, ובפי' הר"ש בן היתום שם כתב דהוא משום דאין כאן אלא תנאי ודיבור בעלמא, וזה מתפרש היטב למש"כ הראבי"ה ודעימיה דאיסור אמירה לנכרי בשבת לעשות במוצ"ש הוא משום ממצא חפצך ודבר דבר, ובחוה"מ אין נוהג ממצא חפצך ודבר דבר, [וכמשמעות ד' הרמב"ן בפר' אמור (כ"ג כ"ד)],[[2]](#footnote-3) אך לדעת האהל מועד ודעימיה דמעיקר איסור אמירה לנכרי אסור לומר לו לעשות לאחר השבת, צ"ב דמ"ט ה"ז מותר בחוה"מ, וצ"ע.

## רמז שאינו של צווי

י] האגודה בפ"ק דביצה סי"ט כתב דכשקיבל אגרת החתומה או קשורה ביו"ט, היה רגיל לומר לנכרי אינני יכול לקרותו כ"ז שאינו פתוח, והביאוהו בתשו' מהר"ם מינץ סימן קט"ז, והמג"א בסק"כ, - והמג"א בסוסקל"א כתב דאף דאסור לרמוז לנכרי בשבת לעשות מלאכה, שאני התם דאין אומר שום צווי לנכרי, רק שאומר לו שאינו יכול לקרותו, וכ"כ הגר"ז שם ס"ז דכל שאינו אומר לו שום צווי, אלא שאומר לפניו איזה דבר שמבין ממנו לעשות מלאכה בשבת ה"ז מותר, דלא נאסר אלא כשאומר לו שום צווי אפי' ברמז, וכ"כ המ"ב סקע"ו, - אך המאמ"ר בסקי"ט צידד לאסור בזה, עיי"ש, וכ"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות סט"ו סקי"ד.

ויש להעיר, דלכאו' גם לדעת המתירים, מסתברא מילתא דכל שרמז לנכרי לבא לביתו, והנכרי שואלו מה לעשות והוא משיב לו בלשון רמז, הו"ל כרמז בלשון צווי (או כאמירה גמורה), דכיון דהנכרי שואלו מה לעשות, הרי דכשמשיב לו בדברים שיש להבין מתוכם מה עליו לעשות, הו"ל כצווי, - אך כמדומה שנהגו להתיר בזה, וצ"ע.

## רמיזה לנכרי בער"ש לעשות מלאכה בשבת

יא] הסה"ת בסימן רנ"ב ובסימנים שם כתב דאחר השבת מותר לומר לעבדו ולשפחתו מדוע לא עשית האש למה לא הדלקת הנר בשבת שעברה, אע"פ שנראה הערמה כדי לעשות לשבת הבאה, וכ"כ בתשו' מהר"ם מר"ב ד"פ סימן תקנ"ט, וכ"כ השו"ע בס"ב, אך הטור הכא כתב דמסתבר קצת לאיסור, ולכאו' היינו משום דהו"ל כרמיזה לנכרי לעשות מלאכה דאסורה.

ובדעת הסה"ת ודעימיה שהתירו בזה כתב הגר"א בס"ב דהיינו דאף דבשבת אסור לרמוז לנכרי לעשות מלאכה, מ"מ קודם השבת מותר לרמוז לו, (ונתבאר לעיל סק"ו) וכ"כ הפמ"ג במש"ז סק"ב והמ"ב בסק"י, - אך הגר"ז ס"ח כתב דהא דשרי הוא משום דאי"ז כרמז של ציווי לעשות בשבת הבאה, אלא שהנכרי מבין כן מעצמו, וכ"כ השלחן עצי שטים בכללי המלאכות סט"ו סק"ד, וכ"ה מבו' ממש"כ החיי אדם בכלל ס"ב ס"ב (ובזכרו תורת משה סימן מ"ח) דאף קודם השבת אסור לרמוז בלשון צווי, עיי"ש.

ולכאו' יש לסייע לד' הגר"ז ודעימיה ממש"כ הסה"ת שם דכה"ג שרי אע"פ שנראה הערמה כדי לעשות בשבת הבאה, ואם הא דשרי הוא משום דקודם השבת מותר לרמוז, הרי ל"ב כלל להערים, אלא אף שרומז להדיא לנכרי לעשות מלאכה שרי,[[3]](#footnote-4) וכ"נ ממש"כ הסה"ת בסימנים שם דמותר לומר וכו' אע"ג כי "שמא" ע"י כן עושה הנכרי בשבת הבאה, (וכ"ה בסמ"ג לאוין ס"ה לנוסחת דפו"ר), ומשמע דעיקר אמירתו אינה מתפרשת כלל כרמיזה לנכרי לעשות, ואך דשמא עי"ז יעשה הנכרי בשבת הבאה.[[4]](#footnote-5)

## רמיזה לנכרי בדליקה

יב] האו"ז שם כתב ללמוד להא דרמיזה אסורה, ממה שאמרו בשבת קכ"א א' דבדליקה התירו לומר כל המכבה אינו מפסיד, והרי דשלא במקום הפסד לא הותר לומר כן אף דאי"ז אלא רמז, ומשמע לפ"ז דבדליקה דהתירו לומר כל המכבה אינו מפסיד, ה"נ הותר לרמוז לו, וכ"נ גם ממש"כ הרא"ש בשבת פט"ז סימן י' דבדליקה יכול לקרות הנכרי וכשיבא הנכרי ממילא יכבה, והפמ"ג באש"א בסקכ"ז כתב דהא דשלא במקום דליקה לא הותר לומר לנכרי לבא לביתו, אף שאינו אומר לו כלל לעשות מלאכתו, הוא משום דהוי כרמז בלשון צווי דאסור, ולפ"ז הרי מהא דבדליקה הותר לקרא לו לביתו מבו' דכ"ה שהתירו בדליקה לומר כל המכבה אינו מפסיד ה"נ התירו לרמוז לנכרי בלשון צווי, - אך הגר"ז בסל"ג כתב דאף דהותר בדליקה ובכל הפסד לומר כל המכבה אינו מפסיד, מ"מ לא הותר רמז בלשון צווי, וצ"ע.

1. ובאמת הפמ"ג במש"ז סק"ב כתב דאינו יודע טעם לחלק בין רמיזה בשבת דאסורה לרמיזה בער"ש דמותרת, וזה לטעמיה דס"ל דהא דמותר לרמוז בשבת לעשות מלאכה לאחר השבת הוא משום דאין האיסור בזה אלא משום ודבר דבר, ואי"ז טעם כלל להתיר לרמוז בער"ש לעשות מלאכה בשבת. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך הנה בתשו' רבינו ישעיה שהובאה בשה"ג החדש במרדכי (מהד' מכון ירושלים) סימן תתמ"ו כתב דדין ממצא חפצך ודבר דבר נוהג בחוה"מ, ומה"ט הוא שנאסרה פרקמטיא, ולפ"ז צ"ע דמ"ט מותר למסור קבלנות לנכרי במועד לעשותה לאחר המועד. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכ"נ גם בדעת המהר"ם מר"ב שכתב בתשו' ד"פ סימן ר"ב דגם בלא שום ראיה לאסור אין לנו לחלק באמירה שבות בין אומר לנכרי בשבת למערב שבת, וא"כ כיון דאסור לרמוז לנכרי בשבת ה"נ יש לאסור לרמוז לו בער"ש, ובע"כ דמש"כ המהר"ם בסימן תקנ"ט להתיר לומר לו אחר השבת למה לא עשית כן בשבת שעברה, הוא משום דאי"ז חשוב כרמז בלשון צווי. [↑](#footnote-ref-4)
4. והא דלא התירו לומר כן אלא לאחר השבת, אך בשבת עצמה אסור לומר למה לא עשית כן בשבת שעברה, (כאשר כ"ה להדיא בד' הסה"ת בסימנים דמותר לומר לנכרי "בחול"), הוא משום דכל שאומר כן בשבת עצמה, מתפרשת אמירתו כציווי שיעשה כן בשבת זו, ורק כשאומר כן בחול הוא שמתפרשת אמירתו כגערה על מה שלא עשה כן בשבת. [↑](#footnote-ref-5)