דף פב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אי_ש סטפנסקי

דף פב. ***פרה מטמאה***

רש"י ד"ה ואמר ר"ל. היא גופיה מטמאה אדם ובגדים. הקשו תוס' והראשונים דפרה מטמא רק מתעסקים, והעמידו קושיית רש"י מדין טומאת אוכלין דסופה לטמא טומאה חמורה. אבל רש"י הקשה שמטמא אדם ובגדים, אלא קושיית רש"י לשיטתו בכורות כג. דאפר פרה מטמא במשא וכמו מי חטאת.

בא"ד ומקבל הך בצק טומאה אם יגע בטומאה. הקשה הרמב"ן [שבועות יא] ובשיטמ"ק ב"ק דנימא שבע ליה טומאה, וכדאמרי' במנחות כד, ואיך מצטרף הפרה לשיעור כביצה טומאת אוכלין. ותי' הרמב"ן דהתם נגע באותו חלק טמא, וכי קאמרינן אנן דנגע בכביצה [ומצטרף לשיעור אף שאינו נטמא עכשיו, ורק להחשב מגע המטמא בעינן שיטמא ע"י מגע זו]. ועוד י"ל דהתם אין הכלי מצרפן, אבל הכא שנוגעין זה בזה כאחד הם חשובין [ע"ד החילוק הנ"ל, דסגי שמצטרף להשלים, אלא שלטמא את הבצק סגי במה שנוגע בחלק שכבר טמא. דכיון דהוא חתיכה אחת נחשב מגע בכולו]. ועוד דהא מיפסל בשר הפרה עי"ז ואינו שבע טומאה [ואף שטומאת אוכלין יש בו כבר מדין סופו לטמא, מ"מ יש נפק"מ במגע זו]. והאריכו האחרונים בדבריו ע' קובה"ע סי"ט, קה"י טהרות סל"ח, אשר לשלמה.

תוס' פא: ד"ה פרה. סופה לטמא טומאה חמורה בעי שם אוכל. וע' תוס' ב"ק עז דהאריכו טובא בזה, ובדעת ר' מאיר בזה. החזו"א [פרה סי"ג ב] הקשה דנחשב שעת הכושר כיון שעומד לפדות, והא כשיפדה לא יהא סופה לטמא טומאה חמורה והוה תרתי דסתרי ואיך מצטרף. ותי' דמ"מ כל אחד עושה את שלו, כיון דהשתא לא נפדית הוה סופה לטמא טומאה חמורה. והדין עומד לפדות מהני לאשווי שם אוכל. ועוד כיון דנעשית שם אוכל שעה אחת תו לא פקע, ועכשיו הוא סופו לטמא.

תוד"ה הואיל. דאין סברא שתפדה אחרי שהוזה דמה [משמע בתוס' דיש סברא שכבר נעשית דינו]. ובגרי"ז [מכתבים עמ' פב] העתיק דברי התוס' שבזריקה נעשה בו הכשר קרבן והוה כקדושת הגוף, ולכן לא מהני פדיון [וזה ע"פ יסוד הגר"ח דחטאת קרי' רחמנא הוא אחרי השחיטה, ולתוס' הזריקה, ומעתה יש בו דיני קדשים].

וא"ת כל העומד להזות כמוזה. צ"ב קושיית התוס' דכל העומד בסוגיין מצאנו רק שיחשב ראוי, אבל שיחשב שכבר נעשית לא מצאנו. וברמב"ן שבועות תי' על קושיית התוס' דכיון דעומדת ליפדות אינו עומדת להזות.

***תנאי בהזמנת עגלה ערופה***

תוס פב. ד"ה והתנן. הקשה הגר"ח [סטנסיל אות צג ושפה] דעגלה ערופה אינו קדוש וא"כ מה שייך אדעתא דהכי לא אקדשיה, אלא תליא בהזמנה. וכתב דכוונת תוס' דאדעתא דהכי לא הורידו לנחל. והקשה דדרשי' דבעינן הורדה ע"י זקנים ולא שלוחם, א"כ נימא כל דליתא בשליחות ליתא בתנאי. ותי' דחליצה מוטעת כשירה הוא משום דלא בעי דעת ורק כוונה לחוד, ולכן ל"ש טעות. משא"כ עגלה דבהורדתו איכא דעת ולא רק כוונה משו"ה שפיר שייך בו טעות. [וזה קשה דלכאורה הכלל דליתא בשליחות ליתא בתנאי כולל הכל. ואולי הורדתו לנחל ע"י הזקנים לא חשיב ליתא בשליחות].

בא"ד וי"ל דלא מסקי אדעתייהו שימצא ההורג. הקשו האחרונים [הגהות ברוך טעם ועוד] דבב"ק קי מבואר דאמרי' אדעתא דהכי לא אקדשיה [לולי הא שמכפר מחצה], ורק במקח דתלוי בקבלת אחר הוה מק"ט.

***פסק הרמב"ם דהותר כשנמצא ההורג***

ברמב"ם רוצח י' ו'- ח' פסק שירידתה לנחל אוסרתו, ואפי' הכי פסק דאם נמצא ההורג תצא ותרעה בעדר. ודלא כמבואר בסוגיין דסתר זל"ז. והביא הכס"מ דהשו"ת הרשב"א הקשה היאך מזכה שטרא לבי תרי. ותי' דסברת הרמב"ם כקושיית התוס' דאדעתא דהכי לא אקדשיה. ועדיין קשה דזה נגד גמ' דידן. ובמאירי קידושין נז כתב דמסברא רנאה לדחות אותה הסוגיה ולהעמיד את שתיהם לומר שכל שלא נמצא ההורג ירידתה אוסרתה הא נמצא פקע איסורא למפרע, וכן נראה דעת גדולי הדורות דפסקו לתרוייהו.

וכן בירושלמי סוטה ז' ו' דהביאה מהמשנה בכריתות דאינה נאסרת דתנן תצא ותרעה, ודחתה הגמ' מהו תצא תצא מקדושתיה. [ובאחרונים תלו דברי הרמב"ם בכמה פלוגתות ואכ"מ].

***זכות לשחוט קודם***

משנה שנים שלקחו איזה שלקח ראשון ישחוט ראשון. רש"י מביא מהתוספתא דהלוקח מבעה"ב הוא קודם לבעה"ב שמתחילה לא לקחו אלא ע"ד כן. [ומשמע דהוא שיור בקנין, וזכות ממון להקדים]. ועפ"ז למד הרא"ש דאם לקחו מב' בנ"א אין אחד מהם קודם. כתב הרשב"א דאפי' בשאר ימות השנה, ובשוורים שאינם עומדים לשחיטה דינא הכי, משום דמוכר לכל רצונו של לוקח הוא מוכרו, ואפי' לשחוט היום ואינו משייר במכירתו כלום הילכך הו"ל כאילו פי' לו אם תרצה שחוט היום, ולכן אם באו לפנינו דחינן שני מפני ראשון, דלא עדיף ממוכר דאתי מיניה. [ודנו הפוסקים אם הוא דוקא ביום המכירה או אף ביום אחר].

ובט"ז [סק"ח] הקשה אמאי אין למוכר זכות, וכי אם נשבע שלא ישחוט הקונה לא יוכל לשחוט דאינו יכול למכור אלא זכות שבידו. [והו"א זו תימה, וכי הלוקח צריך זכות המוכר כדי לשחוט, וע"כ כוונתו דהתחיבות המוכר שלא למכור אינה מחייבת את הלוקח] וכתב אלא כאן שלא להפקיע זכות האחר במה שזכה כבר.

הרא"ש הביא מבה"ג שנשכר שבשרו לא נאסר, דאילו השני בשרו אסור [באותו יום] כיון דעבר איסור.

ובחתם סופר הקשה למה נשכר בזריזותו, שיתחייב לשלם בשר היום לראשון. וכתב דהוה גרמא ולא גרמי. [ויל"ד דאינו שווה פחות, ול"ש תשלום. וא"א להחזיר את הזכות בעין, ומה"ת שיצטרך לשלם ממק"א. ועוד ל"מ חיוב על עיכוב לזמן].

בטור ושו"ע כתבו הך דזריז ונשכר על הקונה מב' בני אדם [דלא עשה איסור, ולפ"ז גם בגמ' צריך לידחק דלא קאי אמתני']. וכתב הט"ז [טז ט'] דאף אין לבי"ד להכניס עצמן ולהטיל גורלות מי מהם ישחוט תחילה, דאין להם להפקיע זכותו של כל אחד שרוצה להקרא זריז. והתבו"ש חלק. [ולכאורה מ"ש מסנהדרין לב: דשתי ספינות וכו', דטעונה קודם, או קרובה, או יטיל פשרה ביניהם ומעלות שכר זל"ז. ואולי שם אין דין גורל].

***שוחט ב' בניה חייב ב'***

משנה. שחט פרה ואח"כ ב' בניה לוקה שמונים. ואפי' דהוא התראה אחת, וביאר תוס' כריתות ט: משום דגופין מחולקין [והביאו דמשמע דבלא קרא מחולק, והקשה מ"ש מב' נשים נידות דבעי קרא]. והאחרונים [ראש יוסף, רע"א כריתות] הביאו מכאן דאפי' בהמות חשיבי גופין מחולקין. אבל במאירי מבואר דאיירי דהתרו על כל אחד. וקשה א"כ החילוק בין הרישא לסיפא. ברש"י על הרי"ף במכות כא מבואר דנזיר שהיה שותה יין, והתרו בו על תשתה וכו', בלא התראה הוא משום שאומר אישתלי, וכ"כ הריטב"א שם ונמוק"י, וכ"מ בריב"ן [המפרש שם]. אבל בר"ן נדרים יז הביא משם דמוגדר מעשה אחד כל שאין התראה מחלקת. וכ"ד תוס' מכות כ:. ובגופין מחולקין לסברת הר"ן מוגדר ב' מעשי עבירה, ולדביר רש"י צ"ל כמאירי דהתרו על כל אחד. וע' בראש יוסף דהאריך בכל זה.

ודעת הירושלמי נזיר פ"ו הו' ברמב"ם פי"מ מכות שם, דאף בהתרו בו מתחילה שיש ו כמה זיתים לוקה כמנין הזיתים, דההתראה קאי על כולו. ותמה המנחת חינוך [רחצ יז] דהוה ריבוי בשיעורין במעשה אחד ואין בזה תוספת מעשה איסור.

***דעת סומכוס***

רש"י בע"ב כתב דחלוק סומכוס אף ברישא, דשחט ב' בנים ואח"כ האם. וכן איתא בתוספתא. אבל הר"ן על הרי"ף כתב דחלק רק אסיפא, שמתחייב משום אותו ואת בנו ומשום בנו ואותו ולא דמי לשני בנים דהתם חד מעשה הוא וחד שם הוא דאין מתחייב על שניהם אלא משום או"ב אבל הכא שני שמות, וכ"כ המאירי. [והביאו דנח' בזה בירושלמי יבמות יא א' ופשטוה מברייתא כרש"י].

כתב בחי' ר' שלמה סי"ג דחזינן דלכו"ע עבר שני פעמים על לאו דאו"ב, רק פליגי לענין מלקות. [ויש לדון בהנחה זו האם מוכח דמודו רבנן דהוה כב' זיתי חלב בהעלם אחד אלא דחייב א' או שיתכן דפליגי ביסוד, וס"ל דנחשב עבירה אחת מב' סיבות. ונפק"מ בזה לענין הקל הקל קודם. ועוד יתכן דנחשב כריבוי בשיעורים, וכב' זיתים בב"א, דהוה שם מעשה עבירה אחת דחמיר כיון דכל שיעור בפנ"ע מחייב]. והקשה מ"ש מכלאים שאם זרע ב' זרעי חיטין ואח"כ שעורה אינו פעמיים איסור כלאים, אלא סיבה נוספת לאותו שם כלאים. [וכתב דלדברי הר"ן ניחא דהוה שם אחר בנו ואותו]. וכן הקשה בקובה"ע [ז' ה'] דהתופר ב' חוטין של פשתן בבגד אינו כלאים יותר [וכדמוכח במנחות דאמרי' מיגו בתכלת].

***אין איסור חל על איסור***

הקשו האחרונים [חתם סופר, קובץ הערות ז' ה', בחי' ר' שלמה בשם אפיקי ים] לסומכוס אין איסור חל על איסור, דבשעת שחיטת הראשון נאסר, ולא חל שוב איסור בשחיטת השני. וכתב הקובה"ע דע"כ מיירי דשחטם בב"א, או דהוה איסור כולל מיגו דאסר לשחוט שאר בנים [וכ"כ החת"ס].

ובחי' ר' שלמה [מכתב לא ב'] מו' מר"י רבינוביץ [בן האפיק"י] לתרץ דעצם מהות חלות האיסור הוא על שניהם ביחד. וכששחט ב' בנים ואח"כ האם יש כאן איסור בשחיטת האם ובנה הא', ושחיטת האם ובנה הב'. ורק דב' האיסורים נגמרו ע"י שחיטת האם. [ויש לדחות דדין אאחע"א נקבע כשהדבר נאסר בפועל, ולא תליא בגדר האיסור. וכן אחות אשתו חל חלות האיסור בקידושי הראשון. ואף למ"ד דבב"א לא חל זיכה לתרוייהו].

פסק בה"ג כשנתערבו הבהמות ואינו יודע איזה היא בנה, יכבוש עד שיפרוש מרוב. והאריכו בזה האחרונים, וע' רע"א בשו"ע שדן דהוה האיסור נולד בתערובת [ולכן בטל אף בדבר חשוב, וכן לתוס' תמורה מהני ברירה]. ומבואר מדבריו דיש לידת האיסור בשעת שחיטת האמא.

***בגדר בנו ואותו***

גמ' בנו ואותו. מבואר במשנה שלרבנן לוקה אחד על אותו ואת בנו, ובנו ואותו, וע"כ דהוא שם איסור אחד. ובתוס' ד"ה סומכוס כתבו דהוא משום דנפקי תרוויהו מחד קרא. ובר"ן כתב טעם רבנן דהוה חד מעשה. [אמנם פעולה אחת שנצטרפו בו ב' שמות איסור בעלמא חייב ב', אלא דהכל שם או"ב, ובחדא מעשה נחשב אחד].

בסוגיה לעיל עט: דכלאים בן תיישה חייב דבנו כל דהו, דנו האחרונים אי חייב בשחט הבן ואח"כ האם, או דבעינן ד'אותו' יהא שה, וסגי באמו כל דהו. ובתבו"ש [טז א'] נקט דחייב דסגי בבנו כל דהו, ואותו היינו שה דרישא דקרא. [ובפמ"ג טז שפ"ד טז הביא שנח' בזה המעדני יו"ט והתבו"ש, ולכאורה נח' בדרשה דקרא האם הוה כעין היקש דה"ה, או דהלא תשחטו קאי גם בהיפך הסדר].

***שחיטת מעוברת משום או"ב***

הרמב"ם [יב י] כתב מותר לשחוט את המעוברת, עובר ירך אמו. [ודנו דבכה"ת יש מ"ד עובר לאו ירך אמו, אפי' הכי מותר לשחוט, וע"כ דהכא הוא גדר אחר].

ובאור שמח ציין מקורו בפסיקתא זוטרתא [מדרש לקח טוב פ' אמור] או"ב הנולד ויצא לאויר העולם, שנא' לא תשחטו דבר הנוהג שחיטה, ולא שמת מחמת שחיטת אמו. [ויש להסתפק בהכניס ידו למעי אמו ושחטו מה דינו, ומשמעות הרישא דפטור, ואילו הדרשא תליא בהא דנכלל בשחיטת אמו].

ולמד מזה התבואות שור [טז ב] דאסור לשחוט או"ב בבת אחת [כגון למ"ד אפשר לצמצם]. ומבואר מזה שהאיסור או"ב לא חל בשעת שחיטת הא', ואף בשוחט לפני שחל האיסור לוקה. [ומ"מ לענין א"א חל על איסור יתכן שמוגדר חלות האיסור כשבא בפועל וכדברי האחרונים].

עוד כתב התבו"ש שם דלמ"ד ישנו לשחיטה מתחילה ועד סוף אם שנים שחטו יחד עוברים שניהם, דהא הוה באותו יום שכבר נעשה שחיטה בשני [וזה חידוש דעדיין הבהמה אינה שחוטה, ומסתבר שהמתחיל שחיטתו לפני השקיעה וגמר אח"כ, אף למ"ד ישנה מתחילה וע"ס, יחשב רק ביום גמר השחיטה]. ונקט התבו"ש דשניהם חייבין, ושניהם נחשבים השני, ואף שנעשה רק מצב אחד של בן ואמא באותו יום.

***אינו נאסר אלא שני***

כתב הרמב"ם פי"ב ה"א כתב דאינו לוקה אלא על שחיטת האחרון, לפיכך אם שחט אחד משניהם ובא חבירו ושחט את השני חבירו לוקה. וביאר דכס"מ דהרמב"ם ריבה דע"י שנים האחרון חייב. וביארו בזה הלומדים דתליא בהא שכתב קודם דאינו חייב אלא על השני, וזהו לפיכך, דבב' בנ"א מצטרף. אבל אם גדר האיסור על שחיטת שניהם, וחייב על שניהם בב' בנ"א מסתבר דהוה חצי איסור. [אבל למסקנה יל"ד האם החיוב על השני, או שמ"מ השלמת הזוג הוא מעשה האיסור].

תניא בתוספתא במכות ג' השוחט או"ב על הראשון פטור, ועל השני חייב. [ופטור דראשון לכאורה הוא פטור ומותר דהא לא קעביד מעשה איסור, וכעין עקירה בשבת. אבל לכאורה צ"ל [עכ"פ בסלקא דעתא] דהוא חלק ממרכיבי האיסור דאל"כ פשיטא. ויש לדון אם יש איסור לפני עוור על הראשון אם יודע שישחטו אחריו].

וברמב"ן פ: וכן תוס' פה העלו דקרא דאותו ואת בנו במוקדשים יש להעמיד בראשון ממוקדשים. כיון דקרא דלא תשחטו קאי אשניהם, ע"ז קאי דרשא זו. אבל בתוס' לעיל עח: משמע דתרוייהו מוקדשין.

***או"ב נחשב ב' זיתי חלב***

קא סבר סומכוס אכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד. להך לישנא אינו מטעם גופין מחולקין, אלא ב' זיתי חלב. אבל כל הא דהוה ב' זיתי חלב הוא מחמת דהוה השלמה אחרת דזוג דאו"ב. דאם הוא רק סיבת איסור, ודאי לא נחשב ב' זיתי חלב בהעלם אחד. ובזה ס"ל ללישנא בתרא דכיון דאתא מכח גופין הוה גופין מחולקין. [או דאף לל"ק הוה גופין מחולקין, אלא דהש"ס ידע דסומכוס פליג אף בלא זה].

בגמ' שבת צג: על המשנה דהמוציא אוכלין בכלי איתא, ש"מ אוכל ב' זיתי חלב בהעלם אחד חייב ב'. וביארו הראשונים שם דכוונת הגמ' לסומכוס, להך צד בסוגיין דאף בלא גופין מחולקין מחייב ב'.

***ב' זיתי חלב בבת אחת***

וכתבו הרשב"א ושא"ר שם דכשאכל ב' זיתי חלב בבת אחת מי איכא למימר שחייב ב', ורק בזה אחר זה בהעלם אחד. ובזה הקשו דבמתני' דהתם הוה אוכלין בכלי במעשה אחד. [ותימה דבסומכוס גופיה הוה ב' זיתי חלב בבת אחת ומעשה אחד, ואמאי לא עמדו על כך הראשונים. ובתירוצם מתורץ אף זו דהוה הגדרת איסור נוסף]. ותי' הראשונים דכיון שהם ב' שמות אוכלין וכלי וגופין מחולקין אפי' בב"א חשבינן ליה בזה אחר זה. ודכוותיה בקצר וקצר לר' אליעזר חייב ב', אבל קצר ב' גרוגרות חייב א' [פ' דאכילת ב' זיתים בבת אחת הוא שם עבירה אחת, ואף דע"י הריבוי בשיעורין הוה עבירה יותר גדול, ואילו ב' זיתים בהעלם אחד הוא דין צירוף, דהוה מעשה עבירה בפנ"ע וגרע מריבוי בשיעורין, אלא דלענין עונשין נחשב אחד לרבנן].

ובריטב"א חדשים שם סיים ועל הדרך הזו מתפרשת ההיא דפ' או"ב דמחייב סומכוס ב' על שחיטת הבת, לפי שיש בו ב' שמות על ידי ב' גופין משום או"ב ומשום בנו ואותו ואע"פ שהשחיטה אחת, סבירא לן דמאן שמחייב בזו ב' ה"ה דמחייב בב' זיתי חלב בהעלם אחד בזה אחר זה. [ובפשוטו נקט כדעת הר"ן דסומכוס קאי דוקא בבתה ואמה, דהוה או"ב ובנו ואותו, אבל בב' בנים יתחייב אחד, ויש לדחות דלישנא בעלמא נקט וכוונתו רק דנחשב ב' מעשים משא"כ אכילה אחת דב' זיתים הוא אחד].

***או"ב נחשב חילוק גופין***

והכא היינו טעמא משום דגופין מחולקים. וכן בגמ' בכריתות טו במסקנא איתא דטעמא דסומכוס משום גופין מחולקין. ולכאורה גופין מחולקין דהכא אינו כמו גופין מחולקין דכל התורה כגון דהבא על ב' נשים נידות, דהתם הוא במעשה העבירה, משא"כ כאן חילוק הגופין הוא באוסר. ובאור שמח [איסו"ב ב' ח'] ביאר הא דנחשב בסוגיין גופין מחולקין דהאיסור מורכב מסיבת גופים שונים, ורק שע"י האחרון בא החיוב, מפני ששחט אותה בצירוף אמה. א"כ האיסורין מתחלקין ואנחנו מביטין שנשחטה עם אמו באותו יום ועם בתו. אבל חמותו מכי נשאה נאסרה עליו, ושוב אין להביט בנפרד על האוסר.

ובחי' ר' זלמן סנדר [כריתות שם] כתב יותר, דהקשה בחמותו [לס"ד] למה נחשב גופין מחולקין הא האיסור נעשה בגוף אחד. וכתב אבל או"ב שחיטת שניהם יחד הם מעשה האיסור, אלא דבשחיטת האחד ליכא איסורא משום דיכול לבל ישחוט השני היום, אבל ענין האיסור לבל לעשות ב' שחיטות ביום אחד. אלא דלא בעי שאיש אחד יעשה ב' המעשים ואף כשנעשה ע"י השני נפק"ל מקרא. וא"כ גופין מחולקין הם בעצם האיסור.

***חילוק גופין ושמות באם חמותו***

בגמ' בכריתות יד: מובא דעת ר' יוחנן בן נורי דחמותו באופן שהיא גם אם חמותו ואם חמיו חייב ג' חטאות. ובגמ' שם אמר ר' אליעזר דסומכוס ור' יוחנן ב"נ אמרו דבר אחד. ודוחה רבא עד כאן לא קאמר ר' יוחנן דהוה שמות מחולקים, דמיקרי אם חמיו ואם חמותו. אבל גבי או"ב אין שמות מחולקין לא. ור' נחמן בר יצחק דחה עד כאן לא קאמר סומכוס דאיכא גופין מחולקין אבל הכא דאין גופין מחולקין אימא כר' אבהו דעשאן כולן זימה אחת.

[ולולא זימה אחת הוה שמות מחולקין וכדברי ר' נחמן או דהוה גופין מחולקין אף בחמותו. וזה תליא מה דעת ר' אליעזר דתלויין הא בהא, האם הוא משום דאף בחמותו הוה גופין מחולקין דנאסר ע"י בתה ובת בתה, או דהוה רק כב' זיתי חלב כיון דהוה שמות מחולקין להיחשב מעשה איסור בפנ"ע].

***לר"ן חילוק שמות דאו"ב ובנו ואותו***

ובראש יוסף [בסוגיין] כתב דמקור דברי הר"ן דסומכוס לא פליג ארישא הוא ע"פ דברי ר' אליעזר בכריתות, דהא ר' יוחנן ב"נ מודה בנשא ב' בנות, ועי"ז נעשית חמותו משתי סיבות, דחייב אחד דהא אינו שם אחר. והגמ' משווה את סומכוס לר' יוחנן משום דהוה ב' שמות בנו ואותו וכן חמותו ואם חמותו. [ויש לדחות דודאי בעינן שיחשב ב' עבירות, ובזה חלוק חמותו מאו"ב דנחשב ב' דלא חל בחפצא אלא הוה השלמת האיסור. וכל הדימוי הוא כשנחשב ב' מעשי עבירה, האם חייבים ב'. דהגמ' עדיין לא נחתא להא דהוה עי"ז ב' גופין].

ובחתם סופר כתב דרש"י המתין מלכתוב דחלוק סומכוס ברישא עד הצד דהוה גופין מחולקין, אבל אי הוה ב' זיתי חלב בהעלם אחד מודה ברישא וכר"ן. [ולכאורה כוונתו ע"ד הנ"ל דאם סברת סומכוס משום השלמת האיסור א"כ הוה גופין מחולקין, ולצד דאינו גופין מחולקין מ"מ הוה ב' זיתי חלב משום חילוק השמות דבנו ואותו ואו"ב].

בירושלמי יבמות פי"א ה"א מובא דברי ר' אליעזר דסומכוס ור' יוחנן אמרו דבר אחד. ור' יוחנן דסומכוס מודה ברישא. ותניא דלא כר' יוחנן. [ולדברי האחרונים הנ"ל סמיכות הדברים דרק לר' אליעזר מודה סומכוס ברישא].

***גופין מחולקין באחות אשתו, אף למסקנא***

ובתו"י שם ד"ה עד כאן במקנה דגופין מחולקין כתב ולענין אחות אשה אם היה נשוי ב' נשים ובא על השלישית שהיא אחות שניהם מצד אב ומצד אם, סומכוס מחייב על שניהם. ומבואר דחילק בין איסור חמותו דהוה שם אחד [מגזיה"כ] במסקנה, ואחות אשתו נשאר בגדר גופין מחולקין. [וביארו האחרונים דגדר אחות אשתו משום לצרור, שיהיו יחד ואחר מיתה מותרת, ולכן נחשב שהגופין אוסרים. וחלק האבי עזרי [שגגות ד'] דאף לדברי האו"ש מכי נשאה נאסרה, ואף שיש מתיר במיתתה, מ"מ התורה אוסרתה, וכתב דיש ט"ס בדברי התו"י].