דחייתו ועריפתו זו היא שחיטתו
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / אותו ואת בנו

חולין עח. בדין אוא"ב ושעיר המשתלח וע"ע

**א. פלוגתת הר"מ והתוס' בע"ע ושעה"מ אם יש איסור אוא"ב-**

פא: השוחט פרת חטאת ושור הנסקל וע"ע ר"ש פוטר משום שחיטה שא"ר ורבנן מחייבים.

בגמ' הק' דע"ע שחיטה ראויה היא שהרי אם נמצא ההורג עד שלא נערפה עדיין לא נאסרה מחייה, ומכח זה מסיק דע"ע אינה משנה.

בתוס' נתקשו למה לא פי' הגמ' דכוונת המשנה בעורף את הע"ע דעריפתה זו היא שחיטתה ומה"ט חייב משום אוא"ב.

וכמו לענין שעה"מ דאמרינן יומא סד. שאם היה לו חולה בתוך ביתו ושחט ביוהכ"פ את האם של שעיר המשתלח נפסל השעיר משום מחוסר זמן דאוא"ב דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו ויש בו פסול מחוסר זמן משום אוא"ב, ה"נ לענין ע"ע זו היא שחיטתה שהרי מטהרה מידי נבילה.

הרי מבואר מד' התוס' חידוש גדול דכיון דעריפתה זו היא שחיטתה חייב משום אוא"ב.

אבל בר"מ פ"ה עבודת יוהכ"פ הי"ז הביא הדין של הגמ' יומא סד. דהוי כמחוסר זמן, אבל בהל' שחיטה בדין אוא"ב לא הזכיר שיש בדחיית שעה"מ איסור דאוא"ב.

במנח"ח רצד-ב,קפה-י העיר בזה מ"ט השמיט הר"מ ד"ז ולא הזכירו אלא לענין מחוסר זמן.

ועוד העיר במצוה קסא-י למה הזכיר הר"מ השוחט ע"ע עובר משום אוא"ב ולמה לא הזכיר שגם עורף עובר משום דעריפתה זו היא שחיטתה[[1]](#footnote-2)?

**ב. דחייתו זו היא שחיטתו לענין היתר אכילה-**

והנה באתוו"ד-א הוכיח מכמה ראיות דמליקת חטאת העוף מיקריא נבילה וחל בה איסור נבילה אלא שהותרה לכהנים, ועי' קה"י-י האריך בזה [וביד יהודה כז-ב לא ניח"ל בזה].

ונתקשה שם מ"ט לא נימא מליקתה זו היא שחיטתה ושריא באכילה כמו לענין שעה"מ וע"ע, וכן הרי מליקת עוף במקדש אין בו טומאה כלל אף לזרים כמבואר זבחים סט.?

ובאו"ש פ"ד שחיטה הי"ז כתב דהיכא דל"מ שחיטה רק מליקה ל"ש לומר זו היא שחיטתו שהרי שחיטה עצמה לא מהניא, ויל"ע לפי"ז למה אין בה טומאה.

ובאתוו"ד כתב בזה דבר יסודי, דע"כ ש"מ דל"מ סברת זו היא שחיטתו אלא לענין טומאה ולא לענין איסור נבילה.

[וה"נ לענין ע"ע אין בו טומאה כמו שפסק הר"מ פ"ג אבה"ט הי"ג וילפינן לה בגמ' זבחים ע: דכפרה כתיב בה כקדשים.

וכתב במנח"ח-קפה בקומץ מנחה דכנראה אינו גזיה"כ ממש שהרי כתבו בתוס' בכ"ד דכפרה כתיב בע"ע דוקא מחיים, רק יסוד הסברא בזה משום עריפתה זו היא שחיטתה וילפינן לה מקדשים דמליקה מוציאה מידי טומאה.

עיי"ש שהביא כן מלשון התוס' חולין פב. דמשמע מלשונם כן דיסוד הטעם שיש בו משום אוא"ב הוא משום שמוציא מידי טומאת נבילה.

ועפי"ז כתב דה"נ לענין שעה"מ לא יהיה בו טומאה כיון דדחייתו לצוק זו היא שחיטתו, וכ"נ רוב אחרונים.

ובהרבה אחרונים נקטו דבאמת אי"צ לזה ואף אם נימא שהוא גזיה"כ משום כפרה כתיב בה כקדשים הרי גם בשעה"מ כתיב יעמד חי לכפר עליו.

ועיין לקמן מהמנח"ח שצידד שבאמת שעה"מ יטמא שפיר[[2]](#footnote-3)].

והוסיף דעד כאן לא פליגי רו"ש יומא סז. אלא לענין איסוה"נ משעיר ומשמע דוודאי אסור באכילה [ובאמת עיין במנח"ח-קפה בקומץ המנחה שרצה מתחילה לצדד שהוא מותר באכילה כיון דדחייתו זו היא שחיטתו, ודימה זה למליקה שהתירה תורה משום מליקתה זו היא שחיטתה, אבל חזר בו מזה ובאר הדבר כשי"ת לקמן מאחיעזר].

כקו' זו הק' הרש"ש פסחים כב: ומנח"ח נב-טז על המבואר ב"ק מא. דשור הנסקל אסור באכילה ומ"ט לא אמרינן ביה סקילתו זו היא שחיטתו, וע"כ שאין בו היתר לאכילה.

אלא שכתב באתוו"ד שלא נתבאר סברת החילוק בין איסור אכילה לטומאת נבילה.

באחיעזר יו"ד ז-ה וקה"י-יא בארו בזה דדין שחיטה להפיקע מידי טומאת נבילה אי"צ מתיר של שחיטה רק סגי מה שאינו בכלל כי ימות, וכל שנתקיים דינו במיתתו הרי אינו בכלל כי ימות רק נתקיים דינו בזה משא"כ להיתר אכילה בעינן דוקא 'וזבחת כאשר צויתיך' וכל שאינו צורת זביחה א"י להתיר באכילה, ול"ש בזה ענין סקילתו זו היא שחיטתו [וכ"כ במנח"ח בקומץ מנחה שהבאנו לעיל, ועפי"ז נסתפק שמא גם טומאה יש באברי שעיר המשתלח כיון שאין כאן שחיטה].

ויסוד חילוק זה מד' הר"מ גבי שחיטת עכו"ם שהוא באיסור נבילה אבל מ"מ אין בו טומאה וכתב בכס"מ דאף בשחיטת קוף י"ל שאין בו טומאה ויסודו משום דסו"ס אינו בכלל כי ימות אף שאין כאן שחיטה כאשר צויתיך.

ועפי"ז יש לדון דשור הנסקל אף שאין סקילתו מתירתו באכילה מ"מ שפיר יוצא מידי טומאה דסקילתו זו היא שחיטתו, אבל כתב באבי"ע פ"ב אבה"ט דנראה יותר דאף נבילתו מטמאת, עיי"ש מה שהוכיח כן.

ובאר הטעם דוקא עריפה ודחייה לצוק שאין המצוה בעצם הריגתה לכך אינו בכלל כי ימות, אבל סקילת השור המצוה היא בהריגתו ע"י סקילה ושפיר בכה"ג הוי בכלל כי ימות ומטמא נבילות.

ועוד כתב דדוקא ע"ע גזיה"כ הוא משום כפרה כתיב בה כקדשים אבל שור הנסקל אין בו דין זה [ומ"מ שעה"מ ג"כ אינו מטמא כש"כ לעיל מהאחרונים דה"נ כתיב ביה כפרה, ועיין מש"כ לעיל מהאחיעזר ומנח"ח דלאו גזיה"כ הוא, ולא אתיא כפי דבריהם].

וע"ע בשיעורי הגר"ד פוברסקי מה שרצה לחדש להיפך מזה, דדין סקילה אינו דין להרוג את השור רק עיקרו לסוקלו באבנים ונהרג ממילא ולכך הוא בכלל כי ימות, משא"כ ע"ע ושעה"מ דינו בהריגה, וכידוע יסוד זה מהמשאת משה, ואינו נראה.

[ובעיקר יסוד האתוו"ד עיין קה"י-י מה שנתקשה ע"ז מד' התוס' חולין כ. ודבריו שם אינם נראים].

**ג. ביאור שיטת התוס' והר"מ-**

והדרן לדידן, עפי"ז כתב באבי"ע פ"ב אבה"ט ליישב שיטת הר"מ לענין אוא"ב [וקדם לו בתפארת יעקב פא:], דוודאי דחייתו לצוק לא חשיב שחיטה לענין איסור אוא"ב, ופליג בזה על התוס'.

[וכנראה אף אם נימא דלענין אוא"ב אי"צ דוקא שחיטה המטהרת באכילה וסגי בשחיטה המפקעת מידי טומאה מ"מ שחיטה בעינן והנך לא שחיטה נינהו אלא שאינם בכלל כי ימות].

וכל הגמ' יומא איירי לענין מחוסר זמן, וכבר נתבאר במקו"א מכמה ראיות דדין מחוסר זמן גבי אוא"ב הוא דין נפרד בקדשים ולא משום האיסור בשחיטה רק עצם מה שיש בו דין שלא לשוחטו משום אוא"ב נותן בו דין מחוסר זמן.

וא"כ אף שדחייתו לצוק לאו היינו שחיטה ממש מ"מ עצם מה שיש בו דין שאסור לשוחטו משום אוא"ב נותן בו דין מחוסר זמן [וכה"ג נתבאר בכ"ד].

ועפי"ז יישב היטיב כל ד' הר"מ שלענין איסור אוא"ב לא הזכיר ע"ע ושעיר המשתלח שבאמת אין בהם משום איסור אוא"ב ורק מפקיע מידי טומאה וכן יש בהם משום מחוסר זמן בקדשים אבל לא איסור אוא"ב.

ומקורו של הר"מ לכ"ז הוא מהא דתנן השוחט ע"ע ולא תנן העורף ע"ע דבזה וודאי פטור לכו"ע.

מיהו שיטת התוס' מבוארת דאף איסור אוא"ב אית ביה, ושיטתם צ"ב רב שהרי אין שחיטה כלל רק שאינו בכלל כי ימות ואיך נימא שיש בו משום אוא"ב, ועיין באבי"ע מש"כ לידחק טובא בלשון התוס' להפוך דעתם לדעת הר"מ, וצ"ע.

וכנראה ס"ל להתוס' דשחיטה שהצריכה תורה באוא"ב לאו דוקא הוא וסגי במה שמקיים בו את דינו, אלא דבהמת חולין דינה בשחיטה אבל שעה"מ וע"ע דינם באופן אחר, ושפיר אית בהו משום אוא"ב [אבל היתר אכילה וודאי לית בהו משום דלא קרינן ביה כאשר צויתיך לענין היתר אכילה].

אבל בתוס' פג: משמע דאי הוה כתיב שחיטה גבי כיסוי הדם לא היה מתחייב על מליקה כלל דלאו שחיטה היא, ואף שהוא מקיים את דינו, ומשמע דמ"מ לאו היינו שחיטה, וזה דלא כש"כ.

אבל באמת כבר תמהו שם האחרונים למה לא נימא מליקתו זו היא שחיטתו, ובפשוטו נראה מזה כש"כ האחרונים דלא שייך מליקתו זו היא שחיטתו אלא לענין מחוסר זמן אבל לא מיקרי שחיטה לענין איסור אוא"ב, ועיי"ש בריטב"א פג: ונתבאר בפרק כיסוי הדם, ולפי"ז צ"ע סתירת ד' התוס'.

והבאנו שם שיתכן ליישב דדוקא לענין דין אוא"ב של קדשים סגי בקיום דינו לענין איסור אוא"ב [ולא רק לענין מחוסר זמן], אבל בחולין היכא דכתיב שחיטה לא סגי בקיום דינו לחוד ובעי דוקא שחיטה, עיי"ש משכ"ב.

ובאמת פלוגתת התוס' והר"מ לאו דנפשייהו היא, רק הוא פלוגתא בירושלמי נזיר ט-ו בין ר' ינאי ור"ל אם חייב מלקות של אוא"ב בעריפת ע"ע, ועיי"ש בקה"ע פי' משום עריפתה זו היא שחיטתה, ודעת החולק פי' דאשחיטה דוקא קפיד קרא, וכנראה הר"מ פסק כחד מ"ד [וע"ע בכל ענין זה באש"ל א-נה].

1. ועיין ספר הישר-תרלב מש"כ לדון דדוקא בשעה"מ דהוי כמו קרבן אמרינן זו היא שחיטתו ויש בו אוא"ב, אבל בע"ע הבאה על החטא ואינה קרבן אין בה משום אוא"ב, ביאור דבריו דלא חשיב חלות דין בחפצא של העגלה רק דין על בי"ד לעורפה, אבל בשעה"מ הוא חלות דין בחפצא כמו בקרבן.

   אבל צ"ע לפי"ז היאך מהני עריפתה לטהרה מידי נבילה כיון שאינו קיום דין בבהמה עצמה, ויל"ע, ועיין בחזו"י במילואים לחולין.

   והנה בתוס' הוסיפו בקושייתם מ"ט ע"ע אין בה משום אוא"ב שהרי עריפתה מטהרתה מידי נבילה, וכוונתם פשוטה דמזה חזינן דאף לענין ע"ע אמרינן עריפתה זו היא שחיטתה.

   ועדיין קצ"ב מאי ס"ד לחלק דע"ע לא אמרינן עריפתה זו היא שחיטתה ומ"ש משעה"מ, וכנראה באו לאפוקי מסברת ר"ת לחלק ביניהם, וע"ז הוכיחו דאם מוציא מידי טומאה חזינן דאף בע"ע הוא חלות דין בגופה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובמה שנקט המנח"ח דכפרה כתיב בה כקדשים היינו ילפותא ממליקה, עיין אחיעזר ב-ז שכתב דגוף כוונת הגמ' הוא דכיון שמקיים בו דינו להתכפר בו אין בו נבילה.

   ומה דבמליקה הוצרכו בגמ' לגזיה"כ, כתב שם באחיעזר דרך מחודשת דשאני טומאת נע"ט שטומאתו מכח איסור האכילה שלו, וכל שהוא עובר על האיסור נטמא, וממילא כיון שנשאר בו איסור נבילה ס"ד שיטמא, וע"ז צריך גזיה"כ מיוחדת שלא יטמא. [↑](#footnote-ref-3)