סימן קצט
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים / הערות על סדר טוש_ע

יום ב' ז' ניסן תשע"א

**א**

א] ס"א, יש מעות קונות כיצד היו לו מעות בידו בלא מנין וכו' - בנתיה"מ סק"א כתב דאם המעות ידועים והפירות אינן ידועים, כגון שאמר מכור לי פירות אלו שאין מנינם ומשקלם ידוע במנה, הוא מחלוקת הט"ז והסמ"ע בסימן רכ"ז סי"ט, דדעת הסמ"ע שם סקל"ד דפירות אכסרה שכיח, ודעת הט"ז שם דפירות אכסרה לא שכיח, עייש"ה בד' הט"ז, ובתחילת דבריו מ' דמודה לד' הסמ"ע דפירות אכסרה שכיח, ואך שכתב דליכא נפ"מ בזה אלא לענין תקנתא דמשיכה ולא לענין אונאה, אך בהמש"ד הזכיר דפירות אכסרא נמי לא שכיח, וצ"ע אם אכן כונתו לכך.

וכתב הנתיה"מ דהעיקר כהט"ז, דבהדיא כתב הרמב"ם בפי"ג ממכירה ה"ב דבין לוקח בדמים אכסרה דקנה בחליפין, וה"ה לוקח פירות אכסרה בדמים ידועים כו', מוכח דתרווייהו כחליפין דמי, עכ"ד, ועי' גם בס' קרית מלך רב בהל' מכירה שם שהוכיח כן מד' הרמב"ם, וגם בגל' הגרע"א נקט כן לדינא, וצ"ב מה שהוכיח כן מסימן רכ"ז.

ב] אמנם בתשו' מהרש"ך ח"ג סימן ס"ב הוכיח להיפך, דממש"כ הרמב"ם לדין לוקח פירות אכסרה רק בפי"ג בדין אונאה, ולא כתבה בפ"ה בדין יש דמים שהם כחליפין, נראה דרק בלוקח בדמים אכסרא מעות קונות, אך בלוקח פירות אכסרה אין מעות קונות, עיי"ש בדבריו.

ולפי דבריו צ"ל, דמש"כ הרמב"ם בפי"ג דה"ה ללוקח פירות אכסרה בסלע או בשתים שקנה ומחזיר אונאה, איירי בשעשה מעש"ק גמור, ובא הרמב"ם ללמדנו דלא נימא דמקח כה"ג דמי לחליפין שאין בו אונאה, וזה מתבאר היטב לפ"ד הט"ז בסימן רכ"ז שכתב, דלדעת הי"א לוקח בדמים אכסרה אינו מחזיר אונאה, ה"ה בלוקח פירות אכסרה, ואף אי נימא דפירות אכסרה שכיח, דלענין אונאה ליכא נפ"מ אם הוא שכיח או לא, עכ"ד, ולפ"ז שפיר י"ל שזהו שבא הרמב"ם ללמדנו, דגם כה"ג יש בו אונאה.

ג] ויש להוסיף, דמלבד מה דד' הסמ"ע מסתברים מאד, דלוקח פירות אכסרה ודאי שכיח טפי מלוקח בדמים אכסרה דלא שכיח כלל, גם יש מקום לדון עוד, דגם אם לוקח פירות אכסרה לא שכיח, אין מעות קונות בזה, דכל מה שמצינו דבמילתא דלא שכיחא מעות קונות, הוא רק במעות דלא שכיחי, וכל' הרמב"ם פ"ה ממכירה ה"ג דמעות אלו הם כשאר המטלטלין, אך היכא דהמעות שכיחי ואך שהמקח עצמו לא שכיח, לא מצינו שלא הצריכו בו משיכה.

ד] ויש להוסיף עוד בזה, דלמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ק דקידושין, דהא דלוקח במעות אכסרה קנה, הוא משום דאין דעתו אצורתא, וע"כ הוא קונה בתורת חליפין, הרי ודאי דכ"ז הוא בלוקח במעות אכסרה, ולא בלוקח פירות אכסרה.

האמנם עיקר ד' הרמב"ם שם צע"ג היאך זה מתישב בסוגיית הגמ' ב"מ דמ"ז. שאמרו להדיא דהא דקנה בכה"ג הוא כר' יוחנן דד"ת מעות קונות ומילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן.

ושמא יל"פ בד' הרמב"ם, דהגם דעיקר דינא דמכור לי באלו הוא דקנה בתורת דמים, ומשום דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן, מ"מ גדר הדין בזה הוא דהחשיבו מעות אלו כחליפין, וכלישנא דגמ' דיש דמים שהן כחליפין, וכ"ה גם ל' הרמב"ם פ"ה ממכירה ה"ג, ולמד הרמב"ם מזה דאם יתן המעות בתורת חליפין, ה"ה קונה, דאם ל"ה מעות אלו קונין בתורת חליפין, ל"ה שייכא תקנה זו שיהי' דין מעות אלו כחליפין.

ולפ"ז הרי נמצא, דלדעת הרמב"ם בפיהמ"ש, הרי דגם אי נימא דפירות אכסרה לא שכיח, ומן הדין הי' שלא יצריכו בזה משיכה משום דמילתא דלא שכיחא לא גזרו בה רבנן, מ"מ כיון שאם הי' נותן המעות על פירות אלו בתורת חליפין ל"ה קונה, ע"כ ה"נ אם נתן המעות בתורת דמים, אינו קונה, דלא מצינו לחשוב מעות אלו כחליפין, כיון שאם הי' נותנם בתורת חליפין לא הי' קונה, וצ"ע עוד בזה.

ה] עו"כ הנתיה"מ, דזהו דוקא כשאין המידה ידוע שזה אין אדם יכול לכוין במחשבתו, אבל בחפץ שאין שומתו ידועה ל"ד למעות אכסרה, דשכיח הוא.

וכ"כ הנתיה"מ בסימן ר"ג סק"א, ופליג ע"ד הסמ"ע שם סק"ב שמבו' בדבריו, דאם קונה מטלטלין ונותן לו מטלטלין אחרים בדמי מכירתו בלא שומא, הוי זה מילתא דלא שכיחא וקני בלא משיכה, והנתיה"מ שם האריך לחלוק ע"ז שהרי גברי בקיאי בשומא, ויש לנו לומר דודאי קפיד עלי' ושם אותו בדעתו ונתרצה בשויו, ול"ד למכור לי באלו דא"א בשומא דמאין ידע זה כמה מעות יש ביד השני, עיי"ש באורך, ולא ידעתי אם כונתו דכ"ז הוא בגברי דבקיאי בשומא, אך באיתתא דלא בקיאה בשומא הוי זה מילתא דלא שכיחא וקנה הלוקח במעות לחוד, או דלרוחא דמילתא כתב כן, דאף דאיתתא לא בקיאה בשומא, מ"מ לא חשיב זה כמילתא דלא שכיחא, כיון דהיא שמה בדעתה ונתרצתה בזה, והכי מסתברא.

ויש להוסיף בזה, דלכאו' מטעם אחר לא חשיב בכה"ג כמילתא דלא שכיחא, שהרי ודאי דרך הוא דהמוכר רוצה בחפץ זה, וע"כ הוא מתרצה למכור בעדו, אף בלא לשומו, והרי כתב הרמב"ם פי"ג ממכירה ה"א דמה"ט המחליף מחט בשריון אין בו אונאה, דזה רוצה במחט יותר מן השריון, אך טעם זה לא שייך בכל גווני.

**ב**

א] ס"ב, אבל אם הי' חוב עליו שלא מחמת המכר וא"ל מכור לי מטלטלין בחוב שיש לי אצלך ונתרצו שניהם לא קנה.

ובגל' הגרע"א כתב, דמד' תוס' ב"מ דס"ב: ד"ה הרי שהי' נושה נ' דלא ס"ל הך חילוק, עכ"ל, וכ"כ בגל' מהרש"א, והיינו ממש"כ התוס' שם דבהי' נושה בחבירו מנה וכו' מעות קונות אפי' מדרבנן, והרי דאף דאי"ז חוב דדמי מקח, הוי זה כמילתא דלא שכיחא, ולא הצריכו בזה משיכה.

ובביאור הגר"א סימן ר"ד סקי"ד כתב ע"ד הרמ"א שם, ז"ל, מ' דאף בהנאת מלוה לא קני אלא לענין מי שפרע, וליתא דלדידהו אין חילוק בין דמי מכר או דמי הלואה כי הרמב"ם לבדו מחלק כנ"ל סי' קצ"ט ס"ב, אבל לדידהו בהמעות לא קני כלל בין בדמי מכר או הלואה ואף למי שפרע, ובהנאת מחילה בשניהם קנה לגמרי, ועבמ"מ פ"ה מה"מ שכ' ומ"מ נראה שהוא ז"ל מחלק כו' וכ' שם אבל לדעת הרמב"ן והרשב"א כו' ובכל גוונא כו', ועתוס' דב"מ ס"ב ב' ד"ה הרי שנושה כו' נימא כו' ושם מ"ו ב' ד"ה יש כו', עכ"ל.

ומ' בד' הגר"א דנידו"ז אם רק בחוב הבא מחמת מקח חשיב כמילתא דלא שכיחא, או בכל חוב חשיב כמילתא דלא שכיחא, תליא בפלוגתת הרמב"ם וש"ר אם קני במלוה, או לא קני רק בהנאת מחילת מלוה, דלדעת הרמב"ם דקני במלוה, היינו רק בחוב הבא מחמת מקח, ולדעת ש"ר דקני רק בהנאת מחילת מלוה, היינו גם בשאר חובות, ולא נתפרש לן מ"ט תלי זב"ז, והסמ"ע כאן סק"ה נקט להדיא לא כן, אלא אף להסוברים דלא קנה אלא בהנאת מחילת מלוה, היינו רק בחוב הבא מחמת מקח דלא שכיח, אבל מחילת שאר חוב לא עדיף ממעות עצמן דאין קונין קנין גמור אלא למי שפרע.

ב] ויש להוסיף בזה, דהנה בפירש"י ב"מ דמ"ו: פירש להך דינא דכל הנישום דמים באחר, בשם לו השור בדמים ע"מ שיתן לו זה פרה באותן מעות, ובחי' הרמב"ן פירש לדבריו, דמתחילה שם לו שור בדמים ממש ואחר כך נמלך ליתן לו פרה באותן מעות, ומבו' בד' הרמב"ן דלדעת רש"י ניחא דלא חשיב כמלוה שאינו קונה, דהוא קונה בשור עצמו ולא בחוב, עיי"ש, אך הרמב"ן שם נחלק על פי' זה, ובמלחמות שם פליג ע"ז משום דכה"ג הוי זה כחליפין ול"מ, עיי"ש ולפ"ז נמצא לדעת רש"י ד"ה זה כלל מכירה בעד חוב, ולא מצינו כלל דמכירה בעד הנאת מחילת מלוה הויא מילתא דלא שכיחא, והדבר ברור לפ"ז דבמוכר בעד הנאת מחילת מלוה דחוב דעלמא, לא קנה.

וכ"ה להדיא בל' רש"י שם, ז"ל, במכר דלא שכיח כגון האי שיהיו שמין דמי מטלטלין במטלטלין לא עבוד רבנן תקנתא במשיכה, עכ"ל, והרי דכל הא דהוי מילתא דלא שכיחא, הוא משום דלא שכיח שיהיו שמין דמי מטלטלין במטלטלין, ולא משום דהוי זה מכירה בעד חוב, דלרש"י לטעמי' אי"ז כלל מכירה בעד חוב, וז"ב.

**ג**

א] הרמ"א ס"ג כתב, דיש מי שכתב דה"נ הנותן מעות על יין לקידוש בערב שבת דקנה, דכל כה"ג העמידו דבריהם על דין תורה.[[1]](#footnote-2)

ובמג"א סימן שס"ט סק"א תמה ע"ז, שהרי לא קי"ל כר"א דבזכיית עירוב מעות קונות, והרי דאף דעירוב מצוה הוא, אין מעות קונות בו, ול"ה דומיא דד' פרקים שהעמידו דבריהם על דין תורה.

ובנתיב חיים כתב לישב, דקידוש על היין סמכו על הקרא דזכור את יום השבת לקדשו והוי כעין דאוריייתא, ומשא"כ עירובי חצירות, ועי' עוד באלי' רבה ובתו"ש ובמחה"ש שם שחילקו כעי"ז, גם הגר"א כאן סק"ו כתב לחלק דעירוב אינו חובה כמו יין לקידוש, וגם בקצוה"ח כאן סק"ב כתב דה"ה נותן פרוטה לנחתום על חלת לחם לשבת דקנה כיון דמקדשין נמי על הפת, ומבו' דמצות סעודה על הפת ומצות לחם משנה, אי"ז טעם שיקנו המעות, ומצות קידוש עדיפא.

ב] אך צ"ע בזה, שהרי מקור ד' המהרי"ל דבקונה לצורך מצוה העמידו דבריהם על ד"ת, הוא מההיא דד' פרקים בשנה שהעמידו דבריהם על דין תורה, והנה הרי בד' פרקים שמרבים בסעודה נמי אי"ז מצוה גמורה, ואפ"ה העמידו דבריהם על דין תורה, ואם באנו ללמוד מהתם דבכל מקח לצורך מצוה העמידו דבריהם על דין תורה, הי' בדין דגם במקח לצורך עירוב יעמידו דבריהם על דין תורה, וכבר הרגיש בזה הפמ"ג באו"ח שם.

ועיי"ש בפמ"ג שכתב, דד' פרקים הטעם משום שמשחיטין אותו בע"כ, עכ"ד, והיינו כמש"כ הר"ן בחולין דהא דבד' פרקים העמידו דבריהם על דין תורה, הוא משום שכל אדם רוצה שיגמר קנינו, עכ"ד, ויל"פ דהיינו רק משום שמכח קנינו משחיטין את הטבח בע"כ, וע"כ אין ללמוד מזה, דבקונה לצורך מצוה שאינה גמורה העמידו דבריהם על דין תורה.

אך הדברים צ"ע, דא"כ הרי אין ללמוד כלל מההיא דד' פרקים דבקונה לצורך מצוה העמידו דבריהם על דין תורה, ואף בקונה לצורך מצוה גמורה כיין לקידוש, ולכאו' מד' מהרי"ל שלמד מינה, מבו' שפירש לההיא דד' פרקים, דאין הטעם כד' הר"ן, אלא הטעם הוא משום דבמקח לצורך מצוה העמידו דבריהם על דין תורה, וה"נ הוא בקונה יין לקידוש, ולפ"ז הדר צ"ע, דאם ילפי' מהתם לשאר דוכתי, הי' בדין דגם בקונה פת לעירוב יהיו מעות קונות, דהגם דאי"ז מצוה גמורה, אך הרי גם המצוה להרבות בסעודה בד' פרקים אינה מצוה גמורה, וצ"ע בזה.

**ד**

א] הרמ"א בס"ד כתב דמ"מ הלוקח הוי ש"ש על המקח - והוא מד' התוס' בגיטין דנ"ב:, ז"ל, וי"ל דנעשים הלוקחים שומרי שכר כיון דיכולים לאוכלם ולעשות בהם כל חפצם, כדאמרינן בהאומנין הלוקח כלי מבית האומן לשגרו לבית חמיו ונאנס בהליכה חייב בחזרה פטור מפני שהוא כנושא שכר, אלמא בחזרה הוי כנושא שכר דהואיל ונהנה מהנה, עכ"ל.

והמהרש"א שם עמד ע"ז, ז"ל, אך מש"כ לדמות דהלוקחים נעשו ש"ש כההיא דהתם דבחזרה הוה ש"ש, לכאורה דאינה דומה דהתם לא הוה אלא ש"ש דלית ליה שום הנאה אלא דכבר נהנה בהליכה כפרש"י שם, אבל הכא הלוקחים כיון דיכולים לעשות בהם כל חפצם יתחייבו גם באונס וכו', עכ"ל.

אך למדנו ביאור ד' התוס' מד' תוס' הרא"ש שם, ז"ל, דהתם נעשו הלקוחות שומרי שכר, כיון "דקודם דאייקר" הי' ברשותם ויכולים לאכלם וכו', מידי דהוה אהא דאמרינן בפ' האומנים וכו' בחזרה פטור מפני שהוא כנושא שכר, פי' אפי' בחזקה חייב כנושא שכר הואיל ונהנה מהנה, עכ"ל.

ומבו' בד' תוס' הרא"ש, דכל הא דיכולים הלוקחים לאכלם ולעשות כל חפצם הוא רק קודם שנתייקר, אך אחר שנתייקר, אינם רשאים לאוכלם לעשות כל חפצם, ולפ"ז ניחא בפשיטות הא דל"ה אלא כשומרי שכר, דודאי אה"נ קודם שנתייקר ה"ה חייבין גם באונסין, אך אחר שנתייקר וכבר אינם רשאים לאכלם ולעשות כל חפצם, ל"ה אלא שומרי שכר, משום דהואיל ונהנה מהנה, וז"ב.

ב] ואמנם צ"ב, דמ"ט אסורין הלקוחות לאכול הפירות אחר שנתייקרו, הרי לכאו' כ"ז שלא חזר בו האפוטרופוס עדין המקח קיים, והגם דודאי עתיד האפוטרופוס לחזור בו, וכמש"כ הרשב"א בקידושין דכ"ט. שהוא מחויב ומוכרח לחזור בו, אך מ"מ כ"ז שעדין לא חזר בו, בדין שיהיו מותרין הלקוחות לאכול את הפירות, וא"כ מ"ט אינם חייבין באונסין.

ונ' הביאור בזה, דהנה בתוס' הרא"ש ב"מ דמ"ז: מבו', דאם הי' הדין דמשיכה אינה קונה בלא מעות, לא היו הלקוחות שמשכו את הפירות שומרי שכר עליהן, משום שאין רשאים לאכלן, דאין דעת המוכר שיוציאם עד שימגר המקח, שמא לא ישלם לו פירות אחרים כאלו, עכ"ד, וכ"ה מבו' בסו"ד התוס' בעירובין דפ"א: ד"ה שמא, עייש"ה, ונתחדש בזה, דאף שנתן לו המוכר פירות אלו ע"מ לאכלם, מ"מ כיון שאין המשיכה קונה עד שיתן דמים, ה"ה אסור לאכלם ולהוציאם, ועי' בס' דברות משה ב"מ שתמה טובא ע"ז, וצ"ע.

ולפ"ז הרי דה"נ הוא בשמשכו הלקוחות פירות מן היתומים, כיון דנכסי יתומים ה"ה כהקדש, והיכא שהוא לטובתם אין המשיכה קונה, הרי דכל שנתייקרו הפירות והוי זה טובה דהיתומים שלא תקנה המשיכה, אין המשיכה קונה, וממילא אסורין הלקוחות להשתמש בפירות, וע"כ ממילא אינם חייבין באונסין, וז"ב.

**ה**

א] בשו"ע ס"ד כתב דיתומים וכו' שמכרו מטלטלים ומשכם הלוקח ועדיין לא נתן המעות ונתייקרו חוזרים בהם כדין התורה שאין משיכה קונה אלא מעות, ובזו בלבד חלוק דין היתומים מדין שאר בני אדם, אבל בשאר החלוקות דין היתומים שוה לשל כל אדם לענין זה, וכתב ע"ז הרמ"א, ז"ל, ודוקא יתומים, אבל הקדש וצדקה קונה במעות, ולכן אם נתן אחד דמים להקדש על המקח ונתייקר אין הקדש יכול לחזור בו, עכ"ל, והיינו דל"ד לדין יתומים, שאם נתנו להם דמים על המקח ונתייקר, ה"ה יכולין לחזור בהן.

והקצוה"ח שם סק"ג האריך לחלוק ע"ד הרמ"א, וכתב דדין צדקה אינו כדין הקדש אלא כדין יתומים, שהרי צדקה הויא כהדיוט דמן הדין אין קנינה בכסף, עיי"ש, והנתיה"מ סק"ג קיים ד' הרמ"א, דלענין גוף חלות הנדר והתפסת הקדושה ילפינן צדקה מהקדש, וע"כ לענין קנין שיותפס קדושת הצדקה על המעות דין הקדש יש לו, עכ"ד, ויש לעורר, שלא הזכירו הקצוה"ח והנתיה"מ לפלוגתת הראשונים אם בהקדש ענייים אמרינן דאמירה כמסירה.

אך לכאו' הדברים מחודשים, דהגם דנימא דלענין גוף הנדר והתפסת הקדושה ילפינן צדקה מהקדש, לכאו' אי"ז טעם אלא דנימא דאם נתן הצדקה דמים בעד המקח ה"ה קונה את המקח, דומיא דהקדש, אך אם נתן הדיוט לצדקה דמים בעד המקח, דאי"ז כלל הקנאה לצדקה, מ"ט נימא דהוא קונה בכסף, ובל' הנתיה"מ נראה, דכיון שמכח זה שהוא קונה את המקח נתפסים המעות בקדושת צדקה, ע"כ דמי זה להקדש שנקנה במעות, אך זה חידוש רב.

ב] והנה ד' הרמ"א קיימי לגבי מה דחלוק דין הקדש מדין יתומים, דאם נתן מעות ליתומים והוקר יכולין היתומים לחזור בהן, והקדש כה"ג ל"מ הדר בי', משום דאטו הדיוט לאו במי שפרע קאי, ועד"ז חלוקין הן גם בדין נתנו היתומים מעות והוזל, דיכולין היתומים לחזור בהן, ובהקדש כה"ג דעת הרשב"א המאירי והר"ן דל"מ לחזור בו, (אך דעת הרמב"ם דמצי לחזור בו, ונת' במק"א), ובזה דעת הרמ"א דשוה דין צדקה לדין הקדש, ודעת הקצוה"ח דשוה דין צדקה לדין יתומים.

ג] אך הנה חלוק הוא עוד דין הקדש מדין יתומים בכמה דינים, חדא, דביתומים אמרו בגיטין דנ"ב. דאם משכו פירות והוזלו ל"מ היתומים לחזור בהן, דרעה הוא לדידהו וכו', ובהקדש כתב המאירי שם דיכול הגזבר לחזור בו, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

עוד חלוקין הן, במש"א בגיטין שם, דאם נתנו היתומים מעות והוקר יכול המוכר לחזור בו, דאל"כ יאמר להן המוכר נשרפו חיטכם בעלי',[[3]](#footnote-4) ובהקדש כתב הרמב"ם פ"ט ממכירה ה"ב, דאם נתן הגזבר מעות והוקר, אין יכול המוכר לחזור בו, אך המאירי בגיטין בדעה קמייתא כתב דגם בהקדש יכול המוכר לחזור בו.

עוד חלוקין הן, במש"א בגיטין שם דאם נתנו ליתומים מעות והוזל, מצי הקונה לחזור בו, משום דרעה הוא לדידהו וכו', ובהקדש כה"ג ל"מ לחזור בו, וכמש"א בקידושין דכ"ט..

ולא מצאתי הדבר מפורש בד' רבותינו, בדין צדקה, אם דינה לענין זה כדין הקדש או כדין יתומים, ואם הדבר תלוי בפלוגתת הרמ"א והקצוה"ח.

ד] והנה ניחזי אנן, דלגבי דינא דמשכו פירות והוזלו, דיתומים לא מצו הדרי בהו והקדש מצי הדר בי', הנה כתב המאירי בגיטין שם דהטעם בזה, הוא משום דבהקדש ליכא למימר דרעה הוא לדידהו, משום שאין הקדש בלא דמים וליכא רעה לדידי', ולפ"ז הרי לכאו' לענין זה שוה דין צדקה לדין יתומים, ול"מ הגזבר דצדקה לחזור בו, דאם יהא בידו לחזור בו, הוי רעה לצדקה, שלא יתנו להם פירות עד שיתנו דמים.

ולגבי דינא דנתנו מעות והוקר, דביתומים יכול המוכר לחזור בו, דאל"כ רעה הוא לדידהו שיאמר להן נשרפו חיטכם בעלי', ובהקדש ל"מ המוכר לחזור בו, הרי דלמש"כ המאירי בגיטין שם שהטעם בזה הוא משום דמן הסתם מפני כבוד הקדש טרח ומציל, לכאו' אי"ז אלא בהקדש, אך במעות צדקה, ליכא לה"ט, וא"כ דמי דינם לדין יתומים, דמצי המוכר לחזור בו.

אך הנה בד' הנתיה"מ סק"ד מבו' טעם אחר בזה, ז"ל, דדוקא במשיכה בהדיוט שבין אדם לחבירו שייך החשש דנשרפו חיטיך, דיותר מטריח אדם בהצלה על שלו משל אחר דאדם בהול על ממונו, משא"כ בהקדש שהוא תחת יד הגזבר ומשכו אדם אחר ממנו, דההקדש אינו לא של הגזבר ולא של האחר רק של גבוה, ולא חשו חז"ל לומר שאולי יטריח הגזבר יותר מהאחר, דכשיהיה ההקדש תחת יד אחר האחר הוא גזבר עליו, וכל היכא דאיתא בי גזא דרחמנא איתא, עכ"ל,[[4]](#footnote-5) ולטעם זה לכאו' שוה דין צדקה לדין הקדש, ולא מצי המוכר לחזור בו.

ולגבי דינא דנתנו להן מעות והוזל, דביתומים מצי הקונה לחזור בו, דאל"כ רעה הוא לדידהו שלא יתנו להן דמים עד שיתנו הפירות, ואילו בהקדש ל"מ לחזור בו, הרי דלפ"מ שפירש המאירי דהטעם בזה הוא משום שאין חוששין דילמא מיצטרכי זוזי לגזבר שאין עניות במקום עשירות, הרי לכאו' לענין זה שוה דין צדקה לדין יתומים, ומצי הקונה לחזור בו, דאל"כ רעה הוא לצדקה, שלא יתנו להן מעות עד שיתנו פירות.

וע"פ האמור יש לדון בד' הקצוה"ח, שכתב להוכיח מד' הר"ן שאין דין נכסי צדקה כהקדש רק למעליותא, ממש"כ הר"ן דמעתה יש ללמוד לענין צדקה מהדינים האמורים כאן ובפרק הנזקין עכ"ל. ואילו היה כוונתו לדין הקדש ממש אפילו לגריעותא, מה היה לנו ללמוד מפרק הנזקין דהתם בנכסי יתומים מיירי ואינו אלא לטיבותא, אלא ודאי כוונת הר"ן ללמוד שיש לצדקה כח הקדש לטיבותא כמו בנכסי יתומים, עכ"ד,[[5]](#footnote-6) אך לפי הנ"ל י"ל, דמכוון ד' הר"ן הוא, דיש ללמוד מפרק הניזקין לענין הני דינים שאמרו בפ' הניזקין דאין נכסי יתומים כהקדש משום דרעה הוא לדידהו, דלענין דינים אלו אף אין נכסי צדקה כהקדש, וכמש"נ.

1. ועי' באולם המשפט שכתב דכ"ש הוא בשאר מצוה עוברת, ודקדק כן מד' המג"א דלהלן, עיי"ש מש"כ לישב לפ"ז, ובגל' הגרע"א או"ח סימן תרמ"ט כתב כן בקונה אתרוג למצוה ביו"ט ראשון, ומ' דבקונה לשאר ימים אינו קונה בכסף, כיון דיוצא בשאול ול"ב לקנות, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם במק"א נת' בדעת הרמב"ם דאין יכול הגזבר לחזור, משום דלדעתו דין קנין הקדש הקונה מן ההדיוט הוא כדין קניני הדיוט, וע"כ אף שמן הדין הי' שייפום חכמים את כח ההקדש ויעמידוהו על דין תורה דמשיכה אינה קונה, מ"מ כיון דבכה"ג קאי במי שפרע, לא ייפו חכמים את כח ההקדש, אך כ"ז הוא לדעת הרמב"ם דדין קנין הקדש הקונה מן ההדיוט הוא כדין קניני הדיוט, אך לדעת הרשב"א והר"ן בקידושין דכ"ט. דפליגי ע"ד הרמב"ם, וס"ל דדין קנין הקדש הקונה מן ההדיוט הוא כדין קנין הדיוט הקונה מן ההקדש, וכ"ה דעת כמה מקמאי, הרי ודאי דאם משך הגזבר והוזל יכול לחזור בו. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה כיון דהדין הוא דכשנתנו היתומים מעות והוזל חוזרין בהן היתומים ואם הוקר חוזר בו המוכר, הרי לכאו' היינו דשוה דין יתומים לדין שאר כל אדם דאין מעות קונות, וכ"נ מל' השו"ע דדין היתומים שוה לדין כל אדם.

   אך הנה ראה זה מצאתי בתשובת הראב"ד שנד' בתשו' חכמי פרובינציא סימן נ', ז"ל, ולא עוד כי מעות של יתומים אינן כשאר מעות, שהרי אמרו יתומים הרי הן כהקדש ובכספא מקנו חוץ ממקומות שהוא רע להם כמו שמפורש בגיטין פרק הנזקין, הלכך כל מקום שהוא הנאה להם קונה בכסף, אע"פ ששאר בנ"א אינן קונין חובות אלא במעמ"ש, היתומים קונין בנתינת מעותיהם, כי נתינת מעותם הרי הוא כמשיכה לשאר בני אדם, ואילו משכו החובות האלו קנאום, והלכך במעותם נמי קנאום, עכ"ל, ומחודש בדבריו דחוב נקנה במעות דבר תורה, וזה כדעת רש"י כתובות דנ"ה: דכל הא דאין חוב נקנה בחליפין, הוא רק משום דאין מטבע נקנה בחליפין, אך התוס' שם נחלקו ע"ז, ועי' בתשו' ר"י שבאו"ז ב"מ סימן ק"פ שכתב כן דאין חוב נקנה במעות דבר תורה, ואכמ"ל, ולמדנו מדבריו, דכל מש"א בגיטין דאם נתנו יתומים מעות והוקר יכול המוכר לחזור בו, הוא רק כשהוקר, דבכה"ג לא ייפו חכמים כחם, כדי שלא יאמר להן המוכר נשרפו חיטכם בעלי', אך אם לא הוקר, ל"מ המוכר לחזור בו, וזה דבר חדש.

   עוד דבר חידוש מבו' בד' הראב"ד שם בדין עיסקא, דכל הנוטל מעות העיסקא לצורך עצמו, ועושה עיסקא במעות אחרות, חשיב כהרויח במעות העיסקא, כיון שבלא מעות העיסקא הי' מוציא את מעותיו, עיי"ש שכתב כן בכמה גווני, וזה נוגע מאד לדין הית"ע בזמנינו, וצ"ע בד' הפוסקים בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנתיה"מ כתב כן על דין משך חפץ של הקדש דאם הוזל ל"מ לחזור בו ואם הוקר חוזר בו ההקדש, דמ"ט לא חיישינן שיאמר להקדש נשרפו חטיך בעלי', וקו' זו היא רק לפ"ד התוס' בגיטין דנ"ב:, אך לד' ש"ר שם לק"מ, ואכמ"ל, ולא ידעתי מ"ט לא קשיא לי' כן על דין הקדש שנתן מעות, דאם הוקר לא מצי המוכר לחזור בו, ומ"ט לא ניחוש שיאמר להקדש נשרפו חטיך בעלי', וכמו שעמד ע"ז המאירי, וע"ז ל"ש תי' הב' של הנתיה"מ שם. [↑](#footnote-ref-5)
5. ולכאו' ילה"ע על דבריו, דא"כ תיקשי להיפך, דמה הוצרך הר"ן ללמוד מסוגיא דקידושין, הרי כיון שדין צדקה הוא כדין נכסי יתומים, הרי נתפרשו כל דיני נכסי יתומים בפ' הניזקין, אך י"ל שכוונת הר"ן הוא למש"כ לעיל מינה ללמוד מסוגיא דקידושין דבגזבר שנתן מעות על בהמה ובמשכו במאתים ל"ש דינא דאמירתו לגבוה כמסירתו להדיוט, וזה שלא כד' המאירי שם שנקט דגם בהני גווני שייך דין אמירה כמסירה, ועיי"ש שכתב דבגזבר שנתן מעות בבהמה בעינן לדין קנין כסף, דמה"ט אף הגזבר אינו יכול לחזור בו, וכיון לדבריו בגל' מהרש"א כאן, (אך בדעת הר"ן נראה, דאם הי' בזה לדין אמירה כמסירה, ממילא אף הי' קונה ההדיוט למעות, דאף אם מעות אינם קונות, מ"מ כל שקנה ההקדש להבהמה מדינא דאמירה לגבוה כמסירה להדיוט, יש לו לשלם מעות ע"ז, ושפיר קנה ההדיוט למעות ול"מ הגזבר לחזור בו, ודו"ק), ומזה למד לצדקה, דאף דאמרינן בה דאמירה כמסירה וכמש"כ הר"ן שם, מ"מ בהני גווני ל"ה האמירה כמסירה. [↑](#footnote-ref-6)