חזקה א - בדין נעילת דלת, ורשימות בגדרי קנין חזקה והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ג' כ"א טבת תשע"א

א] בדינא דנעל, מצאנו כמה דעות בד' הראשונים.

דהנה דעת רשב"ם דנעילה לחודה אינה קונה, דהו"ל כמבריח ארי מנכסי חבירו, והראשונים הק' ע"ז מההיא דתיחוד ותפתח, והרי דנעילת דלת קונה.

והנה בפשוטו י"ל בדעת רשב"ם, שהרי בד' הרא"ש מבו' שדן לומר דהמכוון הוא דתיחוד ותפתח ע"י גוי, ואך שדחה לזה דלא התירו אמירה לגוי, אך בדעת רשב"ם י"ל, דכיון דצרכי חולה נעשין בשבת ע"י גוי, הרי דה"נ התירו אמירה לגוי כדי שלא תטרף דעתו, וכאשר כן מצינו בסימן ש"ו ס"ט, עיי"ש, ועי' בס' שש"כ פל"ב הערה פ"ב, ובשו"ת הרשב"א ח"ד סימן רמ"ה מבו' דאף מלאכה דאורייתא שריא ליתובי דעתא דחולה שיש בו סכנה, עיי"ש.

ומחודש בד' הרא"ש אלו, דמהניא חזקה ע"י גוי, וכבר הוכיח כן בנתיה"מ סימן קפ"ח, ועיי"ש שכתב דה"נ מהני הגבהה ע"י גוי, עיי"ש, אך לכאו' יש מקום לומר דחזקה שאני, דבזה עצמו שעושה הגוי בעדו, הוי הוראת בעלות דילי', ודו"ק.

ב] התוס' כתבו דקונה משום שנועל בפני כל אדם ומוכחא מילתא שהוא שלו, והנה משמעות ד' התוס', דהא דמבריח ארי מנכסי חבירו לא קנה, הוא משום דאי"ז מעשה תיקון, וכמש"כ כן הרמ"ה בסוגיין, וע"ז כתבו דכה"ג דמוכחא מילתא וכו', הוי זה הוראת בעלות מעליא אף דאי"ז אלא סילוק נזק.

אמנם בל' הרא"ש מבו', דהגם דהא דל"מ במבריח ארי הוא משום דמצוה קעביד, מ"מ בנעילה קנה משום שאינו מניח כל אדם ליכנס ומוכחא מילתא שהיא שלו, עיי"ש, וצ"ע.

ומצינו שנחלקו בזה הקצוה"ח והנתיה"מ, דבתשו' אבנ"מ סימן כ"ה הוכיח דהיכא ששבר ותיקן ה"ה קונה בתיקון, מהא דנעילת דלת קונה אף שהוא פתחה, כמבו' בד' הרא"ש, וכתב ע"ז הנתיה"מ דנעילת דלת שניא דמוכחא מילתא וכו', ולכאו' נ' דהקצוה"ח דלא ניח"ל בזה, הוא משום דס"ל דאם ל"מ חזקה היכא שהוא מחויב לעשותה, לא יועיל ע"ז הא דמוכחא מילתא, והנתיה"מ פליג ע"ז, וכמבו' בד' הרא"ש, דאף דהוי מבריח ארי ומצוה קעביד, מ"מ כל דמוכחא מילתא ה"ה קונה.

ריטב"א בסוגיין, דהא דמהני נעל, הוא משום דהוא תיקון הבית לשמרו, ול"ד למבריח ארי שאין המזיק מוכן, אבל פתיחת הדלת ל"מ דאי"ז תיקון כלל.

וז"ל הריטב"א גיטין דע"ז:, וא"ת נעילת דלת לחוד היכי קנה דהא מבריח ארי מנכסי חברו הוא, ובכי הא לא קני וכדאמרינן בב"ב, וי"ל דהכא מיירי בענין שאינו מבריח ארי כגון שהבית משומר בלאו הכי, ואע"ג דבחזקה בעינן תיקון בגוף הקרקע, נעילת דלת או פתיחת דלת כתיקון בגוף הקרקע דמי, רבינו נר"ו, עכ"ל, וכ"כ הר"ן שם.

בד' הרא"ש שהק' ע"ד רשב"ם מההיא דתיחוד ותפתח, צ"ב, שהרי הרא"ש בגיטין כתב דהתם בעינן גם פתיחה, דאל"כ ל"ה חזקה כיון שדרך האשה לנעול, והרי דמודה הרא"ש, דאף במקום שהנעילה עצמה אינה מוכחת על חזקה, מ"מ אם נועל ואח"כ פותח מועיל, וא"כ הרי ה"נ י"ל גם לדעת רשב"ם, דהגם דנעילה גופה הויא מבריח ארי, מ"מ כל שנעל ואח"כ פתח מהני, וכאשר כ"כ הרמב"ן והר"ן בסוגיין די"א כן, וכ"ה פשטות דעת הרמב"ם.

והעירוני די"ל בזה ע"ד הפשט, דקשיא לי' להרא"ש ממש"א התם דתיזיל איהי ותיחוד ותפתח ותנן נעל גדר ופרץ כ"ש ה"ז חזקה, ונ' להדיא דתיחוד ותפתח זהו נעל דתנן במתניתין, וז"פ.

אך יל"ד עוד בזה, דכל דהוי מבריח ארי, ואי"ז מעשה חזקה כלל, ל"מ מה שפותח אח"כ להחשיב את הנעילה כמעשה חזקה, ורק אם נעילה הויא מעשה חזקה, ורק באשה הוא דל"מ, משום שדרכה לעשות כן, ע"ז מהני הא דפתחה אח"כ, ויל"פ לזה בכמה גווני.

והנה ילה"ע עוד על הוכחת הראשונים שלא כד' רשב"ם, שהרי י"ל בדעת הרשב"ם דס"ל כדעת רבינו יונה והר"ן דגם פתיחת דלת קונה, ובזה ליכא לחיסרון דמבריח ארי, וזהו שאמרו דתיחוד ותפתח, שהיתה הדלת פתוחה, וע"כ הוצרכה לנעלה ואח"כ לפתחה, וה"ה קונה בפתיחה.

וגם ע"ז י"ל כנ"ל, דאי"ז מתישב בלישנא דגמ' דמייתינן עלה להא דנעל גדר ופרץ כ"ש ה"ז חזקה.

כתב הטור סימן קצ"ב, ונעל פי' רשב"ם שתיקן המנעול אבל אם היה מתוקן ולא עשה כלום אלא שסגר הדלת לא קנה ור"י פירש דבנעילת דלת לחודיה קנה, וכ"כ א"א הרא"ש ז"ל דבחד מהם לחודא בהעמדת דלת או שהיה הדלת עומד ותיקן לה מנעול או שהיה הכל מתוקן ולא עשה אלא שסגרו קנה, עכ"ל.

ועיי"ש בב"י שהק' ע"ז ממש"כ הטור בסימן ער"ה, ז"ל, הבונה פלטרין בנכסי הגר ובא אחר והעמיד להן דלתות הראשון לא קנה שהרי לא עשה כלום בגוף הקרקע והוי כמי שעושה גל של אבנים על גבי הארץ שאינו קונה והשני המעמיד דלתות קנה שהרי מועיל להיות נשמר מה שבתוכה וכגון שעשה הדלת ונעלה: וה"ה אם עשה הראשון גם הדלתות ולא נעל ובא השני ונעל קנה, עכ"ל, והרי להדיא דהעמדת דלתות אינה קונה בלא נעילה, וסתרי ד' הטור זל"ז, ועיי"ש שכתב דאע"ג דיש לומר דשאני הכא דאיכא דעת מקנה, מ"מ מנ"ל להטור לפלוגי בהכי.

ונ' לדון בזה, דהנה למש"כ התוס' נ', דכל הא דהעמדת דלתות אינה קונה, הוא רק בקרקע דנכסי הגר, דלא חשיב בניית דלתות כשבח בקרקע, דכל השבח בקרקע הוא רק במה שעושה אותה משתמרת, וכמש"כ הר"י מיגש, וזה נעשה רק ע"י נעילת דלתות, וכ"ה להדיא ל' הטור, דהא דמהני הוא משום שמועיל להיות נשמר מה שבתוכה.

אך בלוקח בית מחבירו, ודאי דהעמדת דלתות היא תיקון הבית, שהוא ראוי לדור בו.

והדברים מבוארים כן בל' התוס' בסוגיין, דכל הא דהבנין לא חשיב כתיקון, הוא רק משום שאין אנו דנים את הבנין כחלק מן הקרקע, ונכסי הגר הם הקרקע, ולא הבנין, עיי"ש.

ועי' פלוגתת הרמ"ה עם רשב"ם, אם מהני סיוד וכיור בבית שאין לו דלתות, דבד' רשב"ם נ' דל"מ, והרמ"ה כתב דמהני, אך הכא לכו"ע מהני, דהתם טעמא דרשב"ם הוא דכל שאין דלתות ואין הבית ראוי לדור בו, ליכא חשיבות לסיוד וכיור, אך הכא הרי ודאי דהעמדת דלתות הוי תיקון גמור דהבית, שהוא נעשה בית הראוי לדור בו.

אמנם לכאו' כ"ז אינו מתישב, שהרי הטור שם כתב דאיירי בשלא זכה הראשון בלבנים, ובכה"ג הרי נהי' אף הבית מכלל נכסי הגר, ומ"ט לא יועיל תיקון הבית, וצ"ע בזה.

ואולי צריך לחלק דמכירה חלה על הבית, אך בנכסי הגר דליכא דעת אחרת מקנה חיילא עיקר זכייתו בקרקע, ול"מ לדון הבית והקרקע כדבר אחד, אך אי"ז נכון, דא"כ גם בסיוד וכיור לא יקנה.

בד' התוס' מבו', דכל הא דהעמיד פלטרין אינו קונה, הוא רק משום שאין הפלטרין מכלל נכסי הגר, וצ"ב דאחר שבנה מקצתם וכבר הוו מכלל נכסי הגר, תו יקנה בהמשך העמדת הפלטרין, ואף אי נימא דבאדם אחד חשבינן לכל הבני' כמעשה חזקה א', מ"מ תיקשי דמ"ט אין השני קונה אלא בשהעמיד דלתות, ומ' דאם המשיך בבניית הפלטרין אינו קונה.

והי' מקום לומר, דהתוס' ס"ל כדעת הרי"ד והריטב"א שה"ה זוכה באבנים, וע"כ לעולם ל"ה האבנים בכלל נכסי הגר.

אך אי נימא דס"ל כדעת הרמ"ה והרא"ש דאדרבה איירי הכא רק כשלא זכה באבנים, בעכצ"ל כד' הנתיה"מ, דכל שלא גמר בנין הפלטרין, לא חשבינן לי' כחלק מן הקרקע, וע"כ ל"מ המשך הבני' לקנות, וסיוד וכיור איירי בפלטרין שכבר יש בהן דלתות.

בדין חזקה נ' שעיקרה היא לראות הקרקע תחת ידו, וע"כ היא מועלת גם לגבי מוחזקות, ואשר ע"כ דעת הרמב"ם, דכל דמהני לחזקת ראי', ובע"כ שהוא נעשה עי"ז כמוחזק, מהני גם לחזקת קנין.

ובקידושין דכ"ח: רשות ההדיוט בחזקה, ופירש"י דהיינו משיכה.

ובחי' הרשב"א קידושין דכ"ו. בשם רבינו יונה, ז"ל, ועוד הביא ראיה הוא נר"ו דחזקה במכר בלא דמים קונה היא מדגרסינן בפרק שור שנגח את הפרה המוכר בית לחבירו כיון שמסר לו מפתח קנה ומפרש התם כיון שמסר לו מפתח קנה בחזקה דלא צריך למימר לי' לך חזק וקני, ולכאורה משמע קנה בחזקה בלא מתן דמים מדקאמר קנה ולא קאמר ה"ז חזקה והסברא מכרעת דחזקה בקרקע במקום משיכה במטלטלין וקנה בלא מתן דמים עכ"ל

ריטב"א ב"מ דצ"ט:, ואין לשון זה מחוור דדילמא מאי חזקה דקאמר משיכה כי המשיכה היא חזקתן של מטלטלין, והנכון בעיני דעיקר קושיין לאו משום כסף וחזקה דהא אפשר לומר כדאמרן דלמשיכה קרי חזקה,

ויש להוסיף, דהנה יל"ד אם מהני חזקה ברשות מוכר, ומשכח"ל בחזקה בעבד שהוא ברשות המוכר, ולכאו' ממש"א דלא תהא חזקה גדולה מהגבהה שהגבהה קונה בכל מקום, מבו' דחזקה אינה קונה בכל מקום, והאמנם בפי' רשב"ם שם פירש דהגבהה קונה בכל מקום ומשא"כ משיכה ומסירה, ונ' דאזיל לטעמי' שפירש דהחיסרון התם הוא דאין דרך להגבי', וע"ז קאמר ר"ש דכיון שהגבהה הויא קנין מעליא דקונה בכל מקום, ע"כ היא מועלת אף בדבר שאין דרכו בכך, ולפ"ז לא בא ר"ש ללמוד הגבהה מחזקה, אלא קאמר דודאי דאף הגבהה מועלת, כיון דבקנין מעליא לא איכפת לן שאין דרכו בכך, וע"כ פירשב"ם דמש"א דקונה בכל מקום הוא משא"כ במשיכה ומסירה, אך לפמש"כ הרשב"א דלת"ק ל"מ משיכה, הרי בע"כ דר"ש בא ללמוד הגבהה מחזקה, דאם חזקה מהני כ"ש הגבהה, ולפ"ז בע"כ דחזקה נמי ל"מ ברשות מוכר, ואמנם צ"ע, דאם כל הא דמהני הגבהה הוא מכח ק"ו זה, א"כ מנלן דמשיכה מהניא, וצ"ל דר"ש לדבריהם דרבנן קאמר.

ולכאו' צ"ע, שהרי הא דל"מ קנינים ברשות מוכר, פירש הרשב"א דהוא משום דבעינן לאפוקי מרשות מוכר ולעיולי לרשות לוקח, ובחזקה דאי"ז הכנסה לרשותו לכאו' ל"ש חיסרון זה.

ונ' מזה דחזקה ומשיכה ענינם א', דעל ידיהם אנו רואים את הדבר תחת ידו של הזוכה, ובמטלטלין הוא ע"י משיכתן, ובקרקע הוא ע"י החזקה בה, והא דל"מ הקנינים ברשות מוכר, הוא משום דבעינן לראות ע"י הקנין שהוא ברשות הלוקח ולא ברשות המוכר, וע"כ ה"נ ל"מ חזקה ברשות מוכר, ודמי למסירה דל"מ ברשות מוכר, הגם שאי"ז הכנסה כפשוטו לרשותו, דמ"מ שורש קנין מסירה הוא דע"י אחיזתו חשיב כברשותו, וה"נ הוא בחזקה.

ויל"ד לפ"ז, דאם בשעה שעושה הלוקח את החזקה עושה גם המוכר חזקה, לא תועיל חזקה דהלוקח לקנות, דלא חזינן לה בידו דלוקח כיון דאף המוכר מחזיק בה, וזה לא שמענו, וצ"ע בזה.

ועיקר הך מילתא דבחזקה בעינן לראות הוצאה מן הבעלים, כ"ה מבו' גם מהני גווני דל"מ החזקה אלא בנכסי הגר ולא בנכסי חבירו, וכתב הראב"ד דהוא משום דאין הבעלים מקפיד, וכ"ז הוא משום דבעינן לראות החזקה כהוצאה מן הבעלים.

אך מהתם לא שמעינן אלא דבעינן שההוראת בעלות דהחזקה, תהא הוראת בעלות כנגד הבעלים, אך לא למדנו מזה דלא תועיל החזקה ברשות מוכר, דהי' מקום לומר דאי"ז כלל מענינא דחזקה, ומה שהעבד ברשות מוכר, אי"ז מגרע את ההוראת בעלות שבחזקה.

בד' הרמב"ם מבו' דחזקה מועלת אף בשלא עשה הלוקח מעשה החזקה, וכגון דלי לי' צנא דפירי.

ועד"ז מצינו גם בחזקה דעבד, שאין האדון עושה את מעשה החזקה, אלא העבד עושה את המעשה, והרי איירי בעבד גדול, דל"מ בקורא לו והוא בא, משום דאדעתא דנפשי' קעביד, ומ"מ ה"ז מועיל בתורת חזקה.

ובאמת מבו' עוד בד' הרמב"ם, דאילו היתה מועלת משיכה בעבדים מדין חזקה, הי' מועיל אף בשהלך ע"פ האדון המוכר, עיי"ש, והיינו משום דחזקה מהניא ע"י המוכר, וכנ"ל.

והיינו משום דחזקה אי"ז מעשה קנין בעלמא, אלא עיקרו להורות על תפיסתו, ושהקרקע והעבד הם תחת ידו, ולזה מהני גם אם תפיסתו היא ע"פ האדון, דהאדון מתפיסו, וכן מהני גם בשהעבד עצמו משעבד עצמו לרב, דעי"ז חזינן דהעבד הוא ברשות האדון.

ובד' רה"ג הי' נ' טפי מזה, דכל הא דאכילת פירות מועלת, הוא רק מכח מה דהויא האכילה ע"פ המוכר, וע"כ כתב דבכל הני גווני דהסוגיא בדנ"ד. ממ"נ, אם הוא בפני המוכר או שאמר לו לך חזק וקני, ה"ה קונה אף אם נתכוין אדעתא דדיקלא, דומיא דדלי לי' צנא דפירי, ואם לא אמר לו לך חזק וקני, בלא"ה ל"מ חזקתו, ונ' להדיא מדבריו, דאם היתה מועלת חזקה אף בשלא אמר לך חזק וקני, ל"ה מועיל אכילת פירות, וזה דבר חדש.

אך אי"ז מתישב לפשטות הדברים, דדינא דאכילת פירות דקונה הוא דומיא דחזקת ראי', והתם הרי חזינן דמהני אכילת פירות גם שלא מדעת הבעלים.

?בד' הרמב"ם בדין חזקה, יש מקום לדון, דכל עיקר הך דינא דהכיש בה מכוש א' קנה את כולה, הוא רק בנכסי הגר ולא בנכסי חבירו, וע"כ ל"מ הציע מצעות וסיוד וכיור וכו' בנכסי חבירו, משום שאי"ז מעשה חזקה אלא במקצת מן השדה.

והנה אמנם בנכסי חבירו, בלא"ה מהני חזקה במקצת השדה לקנות את כולה, דלא גרע מי' שדות בי' מדינות, אך נפ"מ דל"מ זה לקנות אלא בנתן דמי כולם, אך אם לא נתן דמי כולם לא קנה אלא מקום מכושו בלבד.

והיינו שהרי לדעת הרמב"ם שוה דין חזקת קנין לדין חזקת ראי', ובחזקת ראי' הרי אין חזקתו מתקיימת אלא ע"י שהחזיק בכולה, ואכלה כולה חוץ מבית רובע קנאה כולה חוץ מבית רובע, וא"כ ה"ה בחזקת קנין דכוותה.

ובזה הוא דעדיף נעל גדר ופרץ, שהוא תיקון בכל השדה, וע"כ הוא קונה את כל השדה.

ובזה מתפרש מש"כ באבהא"ז לפרש ד' הרמב"ם דניר במקצתה ל"מ לקנות וניר בכולה מהני לקנות, וזהו ע"פ הנ"ל, דגם בסיוד וכיור הא דל"מ אלא בהפקר, הוא משום דאי"ז אלא במקצת מן הבית, ולא חשיב זה כתיקון בכל הבית.

אך באמת אי"ז מתישב כ"כ, דא"כ הול"ל להך כללא דבנכסי חבירו ל"מ חזקה במקצת, וממה שהביא הרמב"ם לכל האופנים, אין נראה שזהו טעם הדין, וצ"ע בזה

ל' פסקי רי"ד, האי מבריח ארי מנכסי חבירו הוא פי' ובעינן חזקה שתועיל בשדה להשביחה.

אך עיי"ש שכתב דאם ל"ה שטף מים עדין ה"ה קונה בנתינת צרור, ולכאו' זה כד' הרמב"ן, אך נ' דהיינו דכה"ג חזינן לה כפעולת תיקון ולא כפעולת הברחת ארי, ודו"ק.

ריטב"א דאדעתא דבי דרי לא קנה אלא כשיעור בי דרי, ונ' מזה דהא דקונה כל השדה בדרפק בה פורתא, אי"ז משום דסגי בזה לזרוע במקום זה וכמש"כ הנתיה"מ, אלא הוא משום דהוי זה תחילת תיקון דכל השדה, וע"כ בבי דרי שאי"ז תחילת תיקון אלא דמקום הגורן, אינו קונה אלא מקום זה.

אך יל"פ דאי"ז כן, אלא היינו, דכל שהתיקון הוא בעשיית בי דרי, לא חשבינן לכל השדה כשדה אחת, אלא המקום הראוי לבי דרי הוא דהוי בי דרי

רבינו יונה, דהא דבונה פלטרין אינו קונה, הוא משום שלא גמר התיקון, ודמי לגדר ופרץ דבעינן שיגמור התיקון.

וי"ל דתוס' מודו לזה, ואך דס"ל דאם הוה חשבינן להפלטרין כחלק מנכסי הגר, הי' מהני התיקונים שעושה בפלטרין שהם תיקונים גמורים, ורק משום שבאנו לדון שיועיל כלפי הקרקע, הוא דאמרינן דעד שסיים בניית הפלטרין לא תיקן הקרקע.

ל' ריא"ז, הבריח הנזק מן הקרקע אי"ז חזקה וכו', והציל מן הנזק לפי שעה אי"ז חזקה ולא קנה, שאינו דומה לגדר שהוא שומר את השדה תמיד.

בל' הרמב"ם בפיהמ"ש קידושין פ"ק נ' דהחזקה דפרץ היא ע"י שיהרוס מן הקרקע, אך י"ל דזה תרגום תיבת פרץ, וכ"ה ל' הרמב"ם בפיהמ"ש ב"ב, וכ"ה מבו' להדיא בל' רה"ג בס' המקח, וצ"ע שהרי החזקה היא במה שהועיל לקרקע.

ויש ללמוד מזה, דעיקר החזקה היא בעשיית מעשה בגוף הקרקע, ובין מעשה בנין ובין מעשה הריסה, ואך דבעינן שמעשה זה יועיל לקרקע, אך אי"ז עיקרה של חזקה.

והיינו דעיקר החזקה הוא במה שנוהג כבתוך שלו ובונה וסותר, ואך דאם אי"ז מועיל לקרקע לא חזינן לה כמעשה בעלים, והוי זה דין נוסף, דבעינן שיועיל במעשיו לקרקע, וכל' הרמב"ם נעל גדר ופרץ והוא שיועיל במעשיו.

ולפ"ז נ', דהא דנתן צרור והועיל ונטל צרור והועיל, אין עיקר החזקה בהשקאת השדה, אלא בנתינת ונטילת הצרור, וכ"ה בל' ר"ה גאון בס' המקח, עיי"ש, וכ"ה גם בל' הסמ"ע בסימן קצ"ב, ודו"ק.

ולפ"ז יל"ד במש"כ הנתיה"מ דבעינן מעשה דחשיב בנין בשבת, שהרי לא אתינן עלה כלל משום בנין אלא משום סתירה.

ועיקר הדבר, הוא ע"ד מש"נ במק"א, דנעילת שדה החיצונה, ל"מ לקנות את הפנימית, אף דגם הפנימית משתמרת עי"ז, כיון שלא עשה מעשה בגוף הפנימית.

בל' הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח מבו' דנעל הוא רק במנעול, וכ"ה מבו' בד' הרא"ש בגיטין, ובד'?.

אך הרמ"ה כתב דגם סגירת הדלת בלא מנעול מועלת לקנות, עיי"ש.

האחרונים דנו בדין שוכר שמחזיק בבית כדי לקנותו או כדי להמשיך השכירות, אם מהניא חזקתו, או לא, עי' מל"מ ועוד מן האחרונים מש"כ בזה.

והנה מצאתי בעזה"י דבר חדש בתוס' הרשב"א כתובות דפ"ג., בשם ר"ת, ז"ל, והכא ה"פ, וכי כתב לה מאי הוי וכו' אינו כלום עד שיחזיק, והכא הך אשה אפי' תחזיק אי"ז חזקה, דחזקה היא שאדם מחזיק בדבר שלא הי' שלו וקונה בחזקה או בשטר, אבל אשה זו שמוחזקת בקרקע שהגוף שלה בלא"ה הרי היא כמוחזקת באויר ואינה עושה כלום, ולא מצינו שטר וחזקה קונים אלא דבר שאינו שלו, כדילפי' פ"ק דקידושין שטר מספר המקנה וחזקה מוירשתם אותה וישבתם בה במה ירשתם בישיבה, דהיינו דבר שלא הי' שלהם מתחילה קודם ירושה, אבל בדבר שהוא שלו מתחילה לא מצינו שתועיל בו חזקה או שטר, שהרי מוחזק ועומד הוא, ומאי אולמי' חזקה בתרייתא מחזקה שהוא עומד בה, עכ"ל, והדברים מחודשים מאד, ובפרט צ"ב מש"כ דגם שטר ל"מ בכה"ג, ועמש"נ בזה בדברינו בדין קנין שטר.