חבורה פרק הבונה  3
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / חובל ופרק הבונה

חבורה פרק הבונה 3

בענין מכה בפטיש.

הנה הבאנו בחבורה הקודמת את מחלוקתם של המאירי ורש"י בענין מכה בפטיש. דבמאירי בשם חכמי הדורות מבואר דגדר מכה בפטיש יסודו הוא רק תוספת על עיקר המלאכה. וזהו המכוון בגמ' בעה: דכל מידי דאית ביה גמר מלאכה חייבים על זה משום מכה בפטיש. המכוון הוא גמר אחרי השלמת המלאכה. ותוספת זו חייבים עליה משום מכה בפטיש אמנם על השלמת המלאכה עצמה לא חייבים עליה משום מכה בפטיש. וביאר לפי"ז דלכן במי שהשלים ספר תורה או השלים אריגת בגד אינו חייב עליה משום מכה בפטיש. וכן זה הטעם שכל קוצר, או טוחן, או בורר אינו חייב על דבר זה משום מכה בפטיש. דשם זה השלמת הדבר. ואין חייבים רק על תוספת. כגון ציור על כלי או הכאה בפטיש ליישור הכלי. או סיתות לדעת שמואל. וכן במכה בפטיש שהוזכר במשנה שזה להוציא את האבן לאחר שנחצבה להוציאה ממקומה חייבים עליה משום מכה בפטיש. וכנ"ל יש לדון בכל דבר שהוא ייחשב תוספת על השלמת המלאכה.

והנה יש לעיין דבסוגיא שם מבואר דהמנפח כלי זכוכית חייב משום מכה בפטיש, ויל"ע דלכאורה דבר זה הוא עצם עשיית הכלי ומדוע יהיה חייב עליו משום מכה בפטיש. ובאמת מצינו שם דבר חידוש במאירי דהוא חייב על כל ניפוח וניפוח משום מכה בפטיש. ונראה דהוא הבין דיש שם צורת כלי אלא דחסר לו הגודל. וע"י הניפוח הוא מגדילו. וכל העשייה של התוספת היא נחשבת מכה בפטיש וחייב על כל ניפוח וניפוח דהכל הוא חלק מהתהליך של התוספת וכל חלק וחלק בתוספת נחשב גמר מלאכה. ויש שדחו שאין כוונת המאירי לחייב על כל חלק וחלק בתהליך אלא הביאור במנפח כלי זכוכית דבכלי זכוכית יש שמקיימים בכל גודל וגודל וממילא בכל ניפוח הרי משתנה צורת הכלי ויש שמקיימים באופן זה וחייבים משום שבכל ניפוח נעשה כאן כלי בגודל אחר ויש שמקיימים כן. אמנם בדברי המאירי להדיא נראה כהצד הראשון שחייבים על כל חלק וחלק בתהליך של הגמר דהכל נחשב גמר מלאכה ולא השלמה דהרי החיוב כאן אינו על ההשלמה אלא על התוספת.

וכן מבואר שם להדיא במאירי בד"ה הצר בכלי צורה. דכתב ר"ל שנשלם הכלי וזה עושה בו צורה לנאותו הואיל וזה הכלי צריך לזה כלל הרי זה הכאה בפטיש. ולא סוף דבר בהשלמת הצורה אלא אף בתחילתה וכמו שאמרו במסכתא זו הצר צורה כ"ש שהוא גמר מלאכה חייב. שכל שהוא גמר מלאכה אין הגמר נעשה בפעם אחת לבד שאף הכאה בפטיש הוא מכה וחוזר ומכה. ומבואר דמכה בפטיש חייב על כל הכאה ולא רק על ההכאה אחרונה. [יש שם חידוש בענין מכה בפטיש דכתב שיש שפי' שהצר בכלי צורה המכוון. שאומן שהכין צורה בדפוס. והוא בודק אותה על שעוה זה מכה בפטיש שרוצה לראות איך יצא לו זה מכה בפטיש שרוצה לראות איך נזדמנה לו פעולתו. דאע"ג דלא מוסיף על הכלי אלא שעושה מלאכה לבדוק את הכלי זה מכה בפטיש. ולפי"ז אם נותן מכה על הכלי לבדוק שהכלי חזק ולא נשבר אולי יש בזה גם מכה בפטיש ויל"ע דשם למעשה נעשה צורה של דפוס. בשעוה. ויוצא לפי"ז דמכה בפטיש אפילו שהוא לא יצר כלום אלא זה עצמו שעושה מלאכה כדי שיוכל להשתמש בכלי זה גם נחשב מלאכת גמר. ובאמת גדולה מזאת מצינו בירושלמי פ"ז ה"ב דף מח: דמבואר שם דהדא איתתא כד מיערבא בחיטייא משום מרקדה כד מיפרכא בראשייא משום דשה וכו' כד מספייא משום טוחנת כד מנפייה משום זורה גמרה מלאכתה משום מכה בפטיש. וכנ"ל מבואר שם לגבי כותנא, וכנ"ל לגבי כתישת שומין. וכן לגבי עשיית צבע. והנה לא מפורש בירושלמי כלל מהו נגמרה מלאכתן דהרי לכאורה לא מבואר דצריך כל תוספת דהרי כתוב שם כל הסדר מה עושין. ואיזה הוספה של גמר למשל יש בחיטין לאחר הניפוי. ואטו נימא דזה עצמה שנגמר המלאכה זהו החיוב דהביאור דבזה שהשלים את ניפוי כל החיטין במשהו אחרון מתחייב בהם משום מכה בפטיש. דמכיוון שהוצרך לכל הקמח ממילא במשהו אחרון שהשלים לקמח יש בזה חשיבות כלפיו דנגמרה מלאכתו ומתחייב עליו הגם שאין בזה שיעור ניפוי או שהוא מתחייב עליו שניים. ולפי"ז יהא מבואר בירושלמי דגם השלמה של המלאכה היא נקראת מכה בפטיש. או דהמכוון בירושלמי דנגמרה מלאכתן הכוונה שהוא אוסף את הקמח שהוא זרה והוא שם אותו בשק או כדומה דזהו תוספת לקמח וזה נחשב מכה בפטיש הגם שלא עושה בו פעולת השלמה להכשיר את גופו. ויל"ע בדבר זה ודברי הירושלמי סתומים. וראיתי בפי' הגר"ח קנייבסקי דלא הסביר מהו המכוון גמרה מלאכתה כאן ורק להלן באריגת בגד ביאר דהמכוון גמרה מלאכת המכוון הוא ליפוי הבגד ונראה דלא היה לו ביאור בדברי הירושלמי האלו.] וצריך להדגיש שלפי המבואר להלק קג: חיוב זה הוא אליבא דרבנן אמנם לר"ש אינו חייב אלא בהשלים כל הצורה. ומשמע דאינו חייב על התוספת של גמר מלאכה אלא בהשלמת כל המלאכה כולה. ובאמת השו"ע בסימן ש"ב פסק דהלוקט יובלות שע"ג בגדים חייב משום מכה בפטיש. והפמ"ג הסתפק אי דווקא שנוקט את כל היובלות או אף שלוקט יבלת אחת גם חייב משום מכה בפטיש. והביאוה"ל פשט את ספיקו של הפמ"ג מדברי הגמ' להלן קג: דדעת חכמים שהצר צורה חייב אפילו בכל שהוא. והביא שכן כתב המאירי להדיא. ובאמת בחבורה הקודמת הבאנו גם סמך לשיטה זו מרש"י קב: ד"ה מכה בפטיש שכתב שבמקום שחרץ חריץ זה לא יחרוץ עוד.

לעומת זאת יש לדון דשי' רש"י היא דגם על השלמת הדבר חייב משום מכה בפטיש כן מצינו ברש"י בביצה יא: דביאר דהגם שאין בנין וסתירה בכלים מכל מקום. מתחייב על עשיית הכלי או גמרו משום מכה בפטיש. ומבואר דעל עשיית כלי שלם חייב משום מכה בפטיש. ואין במשמעות דברי רש"י דהמחייב הוא רק על היישור הסופי של הכלי אלא משמע שהחיוב הוא על עצם עשיית הכלי. וכן יש לדייק מדברי רש"י במשנה לגבי חציבת אבן דמבואר ברש"י דהאבן לא התנתקה לגמרי ועל יד ההכאה האחרונה הוא מבדיל אותה מהסלע וזה גם נחשב מכה בפטיש הגם שזה גמר ההבדלה. וכן לגבי חק קפיזא בקבא דלדעת רש"י החיוב שם הוא משום מכה בפטיש ולא בונה דהרי שיטת רש"י דאין בנין בכלים. ושם הרי אין זה תוספת אלא החיוב הוא על עצם השלמת הכלי. ומשמעות לשונו של רש"י בכל מקום שהוא חייב גם על עשיית הדבר משום מכה בפטיש ולא רק על התוספת. אלא גם השלמת הדבר עצמו חייבים בו משום מכה בפטיש. והנה צריך להדגיש דאין הביאור דרש"י חולק על המאירי דבוודאי רש"י מסכים דתוספת יש בה חיוב. ולא רק דתוספת יש בה חיוב אלא דמשמעות דברי רש"י דהוא מסכים אם המאירי דבדבר שהוא עצמו תוספת הרי הוא מתחייב על כל חלק וחלק מהתוספת דכל המלאכה נקראת מלאכת גמר כך משמע ברש"י לגבי חריץ. דמתחייב על כל חריץ.

אמנם יש לדון דיש מחלוקת בין רש"י למאירי.

דבדעת המאירי יש לדון דבסמתת מחייב על כל מכה ומכה בחריץ ולא צריך שבחריץ הזה לא יחרוץ עוד דכן משמע מדבריו עה:. ובדעת רש"י מבואר לא כן דדווקא אם בחריץ הזה לא יחרוץ עוד ולפי"ז יהא מבואר ברש"י דבמכה על הכלי אינו יתחייב אלא בהכאה האחרונה של יכה עוד אמנם אינו מתחייב על כל הכאה והכאה שהוא בא ליישר בה את הכלי. והנה יש לעיין בביאור מחלוקת רש"י והמאירי בדבר זה.

ובדעת רש"י יש לדון דהוא מסכים עם המאירי דמתחייב על מלאכת גמר ולא על השלב האחרון. מכל מקום משמע דכל שלב גמור במלאכת גמור עליו הוא מתחייב אמנם גם במלאכת גמר איננו מתחייב אלא אם כן לא יוסיף עוד.

והנראה יותר דבוודאי רש"י לא סובר כהמאירי, דאין הביאור שמתחייבים על כל התהליך של גמר ורק דבעינן שיסיים כל שלב ושלב במלאכת גמר. אלא דסובר רש"י דכל שלב ושלב יש לו חשיבות של תוספות כגון ציור דאפילו שאין זה ציור מושלם מכל מקום כל חלק נחשב כתוספת. ולכן גם בסיתות חריצים על גבי אבן אפשר שכל חריץ הוא תוספת.

והנה נראה נפק"מ בין שני הדרכים. לגבי מיטה של פרקים שמבואר ברש"י דחייב משום מכה בפטיש. דהנה המיטה מורכבת מכמה חלקים דיש לדון האם הוא מחויב משום מכה בפטיש על הרכבת כל חלק וחלק או דאינו חייב אלא על השלמת ההרכבה דבה נעשית המיטה ראויה לשימוש.

והנה דייקנו מרש"י שכתב שהוא תחילתו וגמרו. ונסתפקנו במכוון של רש"י דהרי לכאורה יש כמה חלקים להרכיב והגמר הוא נעשה בחלק האחרון. ודנו דהמכוון ברש"י דעל כל חלק וחלק הוא מחויב משום מכה בפטיש. ולכאורה הביאור הוא דהכל נקרא מלאכת גמר משום שכבר יש כאן צורת הכלי והכל נקרא התחלה משום שלמעשה המיטה אינה בת שימוש ומצד שני הכל נקרא מלאכת גמר. ונפק"מ. דיהיה חייב על כל חלק וחלק בהרכבה. ולכן כתב רש"י דאע"ג דהוי תחילתו הוי גם גמרו וחייב על כל חלק וחלק. ולכאורה כאן יש לדון דאין משמעות לתוספת לפני שהשלים את המיטה דהרי לא ניתן להשתמש בה כך ולכאורה הביאור הוא דרש"י מסכים אם המאירי דחייבים על כל חלק מהגמר. אלא דסבר דלא חייבים על כל פעולה ופעולה אלא על כל שלב ושלב במלאכת גמר כהצד הראשון. דאם נאמר דרש"י סבר דעל כל תוספת לכאורה כאן לא שייך לדון שחל שם תוספת אלא רק בשלב שהמיטה כולה מחוברת ואין זה דומה למצייר על גבי כלים. אמנם ר' שלמה טפרוביץ דחה ואמר שאפשר שהמכוון ברש"י דהרכבה היא פעולה גרועה ושם אינו מחויב אלא על כל ההרכבה וזהו המכוון תחילתו וגמרו דהכל הוא תוספת ואינו מתחייב על כל שלב ושלב. ורק דבא לומר דלא יתחייב על הרכבת החלק האחרון אלא אם כן הוא הרכיב את הכל ויל"ע בזה.

והנה בדעת רש"י דעולה דהחיוב של מכה בפטיש הוא גם על השלמת הדבר. יש לעיין אם כן מדוע כל קוצר לא יתחייב גם משום מכה בפטיש. ולכאורה מבואר תשובה לשאלה זו בדברי הר"ח בסוגייתנו. דהר"ח דן מה הנפק"מ בין רב לשמואל האם חייב בג' הדברים משום מסתת או משום בונה וכתב דהנפק"מ יהיה במקום שיעשה בונה וחד מהנך דלשמואל חייב תרתי ולרב אינו מתחייב אלא משום בונה. ומבואר בלשונו של ר"ח שהטעם שלפי שמואל הוא מתחייב בג' דברים אלו משום מכה בפטיש משום שלאו תולדה דבונה. ומבואר בלשון הר"ח דעד כמה ששמואל היה סובר דג' דברים אלו הם בונה לא היו מתחייבים עליהם משום מכה בפטיש הגם שיש בהם מכה בפטיש והראיה דהרי שמואל דסובר דג' דברים אלו לאו בונה הם באמת חייב עליהם משום מכה בפטיש ומבואר בדברי הר"ח דדבר שהוא מתחייב בו משום בונה אינו יכול להתחייב עליו משום מכה בפטיש. והנה יש לעיין בביאור דברי הר"ח האלו. מה הטעם שאם מחייב משום בונה אינו מתחייב עליו משום מכה בפטיש.

ויתכן בזה ב' דרכים. א' דבלח"מ מבואר דלדעת רב בדעת הרמב"ם הכוונה בכל הדברים האלו דהוא חייב נמי משום בונה אמנם חייב נמי משום מכה בפטיש. ומבואר דשייך להתחייב בתוצאה אחת שני מלאכות. ויל"ע מאי שנא ממשמר ששם מבואר בלח"מ דאינו מתחייב משום שניהם והביאור הוא דשם הוי תוצאה אחת אמנם כאן יש כעין שני תוצאות דהרי זה גם פועל בנין וגם מגדיר שנגמר מלאכה. ובאמת גם שם מבואר בלח"מ דלא שייך להתחייב שניים אלא או משום זה או משום זה אמנם מכל שם שיתרו בו יתחייב וכאן מבואר דשייך להתחייב שניים אמנם אפשר דכאן זהו שני תוצאות וכדברי הלח"מ מבואר בביאור הגר"א.דלרב הוא מתחייב שניים.. אמנם המרכבת המשנה חולק על הלח"מ וסובר דלא יתכן דעל תוצאה אחת יתחייב משום שני אבות. מבואר דלא ניתן להתחייב על מלאכה אחת משום שתי אבות ולכן משמר חייב או משום מרקד או משום בורר. וכנ"ל הכא לא שייך להתחייב בו משום שני מלאכות. והנה מבואר בדברי הר"ח דאין הביאור דבאמת יש בו משום שניהם אלא דלא שייך להתחייב שניים דאם כן כאן אם התרו בו משום בונה על פעולה אחת ומשום מכה בפטיש על פעולה אחרת היה צריך להתחייב שניים. אלא דההגדרה היא דבעצם שם המלאכה אינה יכולה להיות על שני דברים ובהכרח שמה נקרא מכח דבר אחד. והנה נראה לומר דאין המכוון דעל פעולה אחת לא יכול להיות נחשבת כב' אבות דהרי מצינו זומר וצריך לעצים דחייב שניים אמנם המכוון הוא דעל תוצאה אחת לא שייך להתחייב מכח שני אבות דהתורה אמרה לא תעשה כל מלאכה ובהכרח דאין בתוצאה אחת יותר ממלאכה אחת. וממילא מחייבים משום בונה דהרי בונה הוא יותר עיקר מאשר מכה בפטיש. או כסברת האו"ש דבמקום שניתן לחייב פעולה משום שם האב ומשום התולדה כוללים אותו בשם האב ולא בשם התולדה וכאן הוא תולדה דמכה בפטיש ואב של בונה. אמנם הפשטות נראה דמכה בפטיש הוא גמר וכמה דהוא נכלל בשם עיקר המלאכה זהו עדיף מאשר מלאכת גמר. והנה הגם דכן מבואר בר"ח מכל מקום במאירי מבואר לא כן דכן שייך להתחייב על פעולה אחת משום שתי מלאכות דהרי הקשה המאירי דנחייב בקוצר משום מכה בפטיש וכן בכותב. וכנ"ל מבואר בתוס' עה: דהקשו שם דמסתת יהיה חייב גם משום ממחק ומחתך ומבואר דעל תוצאה אחת מחייבים משום שתי מלאכות.

עוד דרך מצינו באחרונים דלעולם שייך להתחייב על תוצאה אחת שני מלאכות. אלא דכאן זהו סברא מסוימת במכה בפטיש דמכה בפטיש הוא מלאכת גמר וכל כמה דעדיין יש כאן מלאכה אחרת אז אין זה נחשב מלאכת גמר ולא משום סברת המאירי דכמה שנעשה כאן במציאות צורת הדבר אין זה מכה בפטיש אלא דזהו מכללי המלאכות דכמה שיש כאן חיוב משום מלאכה אחרת אין זה מלאכת גמר דמלאכת גמר היא מלאכה לדבר שכבר נשלמה מלאכתו וממילא כל כמה דיש כאן בונה אינו מתחייב משום מכה בפטיש. והנה יש להביא ראיה כנגד דרך זו מתוך דברי הר"ח עצמו לעיל עה: דבצר צורה מבואר בר"ח דאם הוא כותב אותיות על גבי כלים אז הוא חייב משום כותב ולא משום מכה בפטיש. והנה כאן הכתיבה אין זה שייך לכלי אלא זה דין באות אמנם מצד הכלי אינו עוסק במלאכת הכלי וממילא כאן לכאורה היה צריך להיות חייב מצד הכלי משום מכה בפטיש. ומכאן מוכח דהמאירי הבין כהלח"מ וכשיטת המרכבת המשנה דהיסוד הוא דכל זמן שהוא מתחייב על תוצאה אחת משום מלאכה אחת אינו יכול להתחייב בה משום מלאכה אחרת ואע"פ דכאן לכאורה יש שני תוצאות אין זה דומה לזומר וצריך לעצים דהתוצאות הם בשני דברים נפרדים אלא דהתוצאה אחת דיש כאן כתב על גבי הכלי היא מלאכה בכלי ומלאכה בכתב אבל התוצאה היא אחת כתב על גבי כלי משא"כ בזומר וצריך לעצים דיש תוצאה בדבר שקצר ויש תוצאה בעץ. וזה שני תוצאות נפרדות ושם שייך לחייב באמת שניים.

באמת יש סמך לזה בדברי הירושלמי דמבואר ברבי יוחנן וריש לקיש דלמדו ג' וחצי שנים הלכות שבת כל מלאכה שידעו לאיזה אב להסמיך אותה הסמיכו אותה ומה שלא ידעו חייבו משום מכה בפטיש ומשמע דהמלאכות שהסמיכו לאב אחר לא חייבו משום מכה בפטיש דאחרת היו צריכים לומר דכל המלאכות הם מכה בפטיש ומה שהם ידעו הם חייבו נמי משום אב אחר.

עוד יתכן לפי רש"י דהטעם שבקצירה לא חייב שניים משום שלא נאמר מכה בפטיש באוכלין ובכל הדברים האלו אין מכה בפטיש. והנה המאירי אפשר שהוא דן לחייב בקצירה כגון באופן שהוא קצר להשתמש בעצים להסקה. אמנם עדיין אפשר אולי לדון סברא מחודשת בדעת רש"י לדון דלא שייך מכה בפטיש אלא בגמר של יצירה אבל במלאכות אחרות לא שייך בהם מכה בפטיש ורק כשגומר יצירה שהוא עושה בזה שייך מכה בפטיש שיש חשיבות לגמר של יצירה ולא שכל גמר חייבים בו משום מכה בפטיש. והנה עדיין יש לעיין לכאורה בבגד מדוע לא יתחייב על החוט האחרון משו מכה בפטיש וכן בספר ואפשר דבאמת לפי"ז כן יתחייב ויל"ע בזה.

והנה בדברי הירושלמי מצינו דבר חידוש דהנה בבלי לא מצינו דיש מכה בפטיש באוכלין והנה לפי המבואר אינו חייב בכל המלאכות משום שכל שחייב משום מלאכה אחרת אינו נחשב מכה בפטיש אמנם יש לעיין באופן שאין בזה מלאכה כגון הדחת דג מלוח בצונן להכשירו לאכילה. והפוסקים היום דיברו על הכנת סודה בשבת או הכנת גלי' וכדומה. או בישול בחמה האם חייב בהם משום מכה בפטיש. והנה הפמ"ג והלבוש אסרו והם חידשו שיש מכה בפטיש באוכלין. אמנם הביאוה"ל תמה על דבריהם. והנה בירושלמי מבואר להדיא דמצינו מכה בפטיש באוכלין. ונראה בעז"ה עוד מעט בביאור סברת הירושלמי. אמנם טוען הביאוה"ל דבבלי מבואר לא כן דהרי בבלי מבואר דלא נאסר בישול בחמה ואם כשיטת הירושלמי דיש מכה בפטיש באוכלין היה צריך ליאסר.

אמנם לכאורה טענת הביאוה"ל היא תמוהה. דהרי ברש"י מבואר לגבי אדם שהכניס חבית לתנור דהגמ' בדף עד: עושה חשבון כמה הוא מתחייב על עשיית החבית ומבואר ברש"י דמשום מכה בפטיש אינו מתחייב על עשיית החבית דמאליה נגמרה מלאכתו בתנור. דגמר עשיית החבית הוא על ידי שהחבית מתקשה בתנור ומכיוון שמאליה נגמרה מלאכת החבית בתנור אינו מתחייב על עשיית החבית משום מכה בפטיש. והמנחת חינוך הבין שנאמר כאן כלל שמכה בפטיש הוא חייב רק על דבר שנעשה מיד אם הפעולה יש תוצאה ורק באופן זה חייבים עליו משום מכה בפטיש. ואם כן זה הטעם שלא יתחייבו בבישול משום מכה בפטיש והירושלמי דיבר באופן שטחן וכו'. עיי"ש. ותמוה על הביאור הלכה מה הוכיח מהגמ' אלא דברא"ש בביצה מבואר שמי שחיסם רעפים בתנור חייב עליהם משום מכה בפטיש ומבואר דפליג על רש"י וסובר דחייב במכה בפטיש גם בדבר שלא נשלם מיד אלא שקורא לאח"ז. אמנם עדיין צ"ע דזה מחלוקת הרא"ש ורש"י ואיך כפשיטות הוכיח הביאוה"ל מהגמ' נגד הלבוש והפמ"ג. והנשמת אדם.

אמנם יתכן דהמכוון ברש"י אינו דדבר שלא נעשה מיד אין בו משום מכה בפטיש אלא דרש"י סובר דעל עצם הבישול של החבית בתנור אינו חייב משום מכה בפטיש משום שהוא חייב עליו משום מבשל. וכסברא דלעיל דדבר שחייבים עליו משום אב אינו מכה בפטיש. והנה לפי"ז אדרבה יש לעיין מה הקשה רש"י דיתחייב משום מכה בפטיש הרי ביארנו ברש"י דאינו חייב משום מכה בפטיש כשהוא מתחייב משום דבר אחר. וכל שאלת רש"י היא דאחרי שנגמר הבישול הדבר מתחסם ומתחזק בתנור דזהו שלב נוסף ועל השלב הזה שיתחייב משום מכה בפטיש ונראה דעל זה כתב רש"י דמאליה נגמרה מלאכתו בתנור. דלא עושה פעולה נוספת בשביל גמר אלא דזה קורה מאליו ולא מתחייב עליו משום מכה בפטיש. אמנם אם כבר התבשל ומכניס את החבית לתנור כדי לחסמו יתחייב בו משום מכה בפטיש ולא נחלק רש"י והרא"ש בדבר זה כלל. וממילא סובר הביאוה"ל דאם יש מכה בפטיש באוכלין שייך להביא ראיה ממי שמבשל אוכל בחמה. דמותר ופטור ומבואר דשיטת הבבלי דאין באוכלין מכה בפטיש. ובאמת בסודה יש לדון אם זה מכה בפטיש דהיה ראוי לאכילה קודם ויש שדנים דלמעשה נגמרה מלאכתו. ויש שחששו לזה ובשבט הלוי התיר ג'לי בצירוף הסברא של רש"י שזה לא קורא מיד ולכן אולי אפשר להתיר גלידה [ לולי האיסור של מוליד.] אמנם לפי המבואר ליכא מאן דמיקל באופן זה דגם רש"י עצמו לא ביאר דדבר שקורא מאליו ליתא בו למכה בפטיש אלא המכוון הוא רק לשלב החיסום שנעשה אחרי הבישול וכמדובר. עוד יש נידון האם יש מכה בפטיש בדבר מצווה. עוד יש לדון לגבי מצדד וכו'. דמבואר דעל כל שלב בתהליך יכול להתחייב משום מכה בפטיש ויש לדון מלשונו של הרמב"ם דמשמע דנגמרה היסוד בבנין ואפשר דזהו גמר יותר מאשר בניה רגילה דלא מחייבים עליה משום מכה בפטיש.