21 טעם היתר גרו_ק
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ועש"ק בא ז' שבט תשס"ז

א] שבת דל"ו: כירה שהסיקוה וכו' בגפת ובעצים לא יתן עד שיגרוף או עד שיתן את האפר.

והנה בטעם ההיתר דגרו"ק פליגי הראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

כתב הרמב"ם פ"ג משבת ה"ד, ז"ל, לפיכך אם גרף האש או שכסה אש הכירה באפר או בנעורת הפשתן הדקה וכו' ה"ז מותר לשהות עלי', "שהרי הסיח דעתו מזה התבשיל" ואין גוזרין שמא יחתה באש, עכ"ל.

ובהשגות הרמ"ך שם כתב ע"ז, ז"ל, צ"ע היאך הסיח דעתו שהרי בדעתו לאכלה בלילה, ומי לא עסקינן דאין לו תבשיל אחר כי אם זה, וטעם הנכון משום דעביד היכר כיון דגרף או קטם, ולא אתי לחתויי, וכן פירשו רבותי, עכ"ל.

ב] ומצינו בכ"ד דאזלי הרמב"ם והרמ"ך לטעמייהו, וכבר עמדו בזה, חדא הוא במש"כ הרמב"ם שם ה"ה, ז"ל, בד"א בכירה שהבלה מועט, אבל התנור אע"פ שגרף האש או כסה באפר וכו' אין משהין בתוכו ולא על גביו ולא סומכין לו וכו', הואיל והבלו חם ביותר אינו מסיח דעתו, וחוששים שמא יחתה בזו האש המעוטה אף על פי שהיא אש קש וגבבה או מכוסה, עכ"ל.

ובהשגות הרמ"ך שם, ז"ל, צ"ע מאין הוציא זה, דמתניתין לא אסר כן כי אם תנור שהסיקוהו בקש ובגבבא דאגב חמימות התנור הקש והגבבא בוערות ואיכא למיגזר, אבל אם גרף וקטם "דעביד היכר" אפי' בתנור וכו' עכ"ל, וכ"ה בהשגות הרמ"ך שם ה"י, ז"ל, ומה שאסר בתנור אפי' גרף או קטם, לא ידענו מאין הוציא זה דכיון "דעבד היכר" בכל ענין מותר, וכן פירשו לנו רבותי ז"ל, עכ"ל.

ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהרמב"ם לטעמי' דהתירא דגרו"ק הוא משום שהסיח דעתו מזה התבשיל, הרי דמה"ט בתנור אסור אף בגרו"ק, דכיון דהבלו חם ביותר אינו מסיח דעתו מן התבשיל, אך הרמ"ך לטעמי' דס"ל דטעם ההיתר דגרו"ק הוא משום דעביד היכר, הרי דמה"ט יש להתיר אף בתנור שגרף או קטם, וז"ב.

ג] עוד מצינו דאזלי לטעמייהו, והוא במש"כ הרמב"ם שם פ"ט ה"ג, ז"ל, המבשל על האור דבר שהי' מבושל כל צרכו או דבר שאינו צריך בישול כלל פטור, ובהשגות הרמ"ך שם כתב, ז"ל, נראה מדבריו שאם אינו מבושל כל צרכו אע"פ שנתבשל כמאב"ד חייב משום מבשל, וק"ל א"כ לדבריו היאך מותר לשהות ע"ג כירה גרופה וקטומה דבר הצריך לו לאכול בלילה, ניחוש דילמא מגיס, כדגזרינן בצמר ליורה דבעינן עקורה וטוחה, אלא לאו ש"מ דכל דבר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי אם מבשלו יותר אין בו משום מבשל, עכ"ל.

ופשוט דאזלי לטעמייהו, והוא דהנה הרמב"ם שם פ"ג הי"א כתב, ז"ל, אסור להכניס מגריפה לקדרה בשבת והיא על האש להוציא ממנה בשבת מפני שמגיס בה וזה מצרכי הבישול הוא ונמצא כמבשל בשבת, עכ"ל, ובהשגות הרמ"ך שם, ז"ל, הי' לו לפרש בד"א בתבשיל שלא בישל כל צרכו אבל בישל כל צרכו מותר וכן המנהג, מ"מ צ"ע לפירושו שפירש והלא מגיס ומקרב הבישול, א"כ היאך מותר לסמוך קדירה חיתא אפי' לא גרף לד"ה ואמאי לא גזרו דילמא מגיס וצ"ע וכו', וי"ל כיון קדרה חייתא מסח דעתיה ולא מגיס, עכ"ל.

אשר לפ"ז הרי דלהרמב"ם לטעמי' דהתירא דכירה גרו"ק הוא משום דמסח דעתי', הרי דכ"ה דבקדירה חייתא לא גזרו דילמא מגיס, משום דמסח דעתי', ה"נ במשהה ע"ג כירה גרו"ק לא גזרו דילמא מגיס משום דמסח דעתי', אך הרמ"ך לטעמי' דהתירא דגרו"ק הוא משום היכר ולא אתי לחתויי, הרי דאי"ז טעם אלא דמה"ט לא חיישי' שמא יחתה, אך אכתי איכא למיחש שמא יגיס, ול"ד לקדירה חייתא דלא חיישי' שמא יגיס, כיון שהסיח דעתו ממנה, וז"ב.

אך אכתי תיקשי, לדעת חנניא דכל שהוא כמאב"ד מותר להשהות ע"ג כירה אע"פ שאינו גרוף ואינו קטום, ותיקשי דהגם דס"ל דלא חיישי' לחיתוי, מ"מ מ"ט לא חייש שמא יגיס, אך י"ל בפשיטות, דכ"ה דס"ל לחנניא דכל שנתבשל כמאב"ד לא חיישי' שיחתה, והיינו משום דכבר ראוי עתה לאכילה, או משום דאף בלא חיתוי יגמר בישולו, ה"נ לא חיישי' שיגיס, וז"פ.

ד] ובחי' הרשב"א בסוגיין מבו' טעם אחר בזה, ז"ל, עד שיגרוף או עד שיתן את האפר, גרסינן בירושלמי וכו' הדא אמרה אפילו לא קטם כל צרכו, כלומר שא"צ לקטום עד שלא יהא האש ניכר בו, אלא כיון שקטם קצת מוכחא מילתא שהוא מתיאש ממנה ואינו רוצה בחתויו, והכין נמי משמע בגמרין מדאמרינן גחלים שעממו הרי הן כקטומין, והוא הטעם שאמרנו דכיון שעממו ולא חשש ללבותן מוכחא מילתא שאין קפיד בחתויו, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א, ז"ל, וטעמא דמילתא, דכל דעבד הכי גלי אדעתי' דלא קפיד בחמימותי' ולא אתי לחתויי בגחלים, עכ"ל, וכ"ה בפי' הר"י מלוניל בנמו"י ובשיטה להר"נ.

ומבו' בד' הרשב"א ודעימי', דהתירא דקטימה אי"ז כד' הרמב"ם דהוא משום שמסיח דעתו מן התבשיל, אלא הוא משום דמוכחא מילתא שהוא מתיאש מן האש ולא אתי לחתויי.

ומה"ט הוצרך הרשב"א לפרש, דהא דגחלים שעממו ה"ה כקטומין, הוא מכח זה דלא חשש ללבותן, דמוכחא מילתא שאינו מקפיד בחתויו, אך לדעת הרמב"ם אי"ז הטעם, אלא הטעם הוא דכל היכא דהוי אש מועטת, ה"ה מסיח דעתו מן התבשיל.

ה] ובד' הר"ן

ל' ר"ת בספה"י סי' רל"ה דצריך לעשות הכירא בגרו"ק, והרי דהוו מדין היכר, וכד' הר"ן.

אמנם נ' דיש להוכיח שאין כוונת הר"ן כד' הרמ"ך דהיתר כירה גרו"ק הוא משום דאיכא הכירא ומידכר ולא מחתה, אלא כונתו דעביד הכירא דלא ניח"ל בחמימותו, וע"כ לא חיישי' שיחתה.

וזה מוכח מכ"ד, חדא דהנה כבר הבאנו ב? פלוגתת הראשונים אם איסור חזרה ע"ג כירה שאינה גרו"ק הוא משום חשש חיתוי, או הוא משום דמיחזי כמבשל.

והנה נ' דיש להוכיח בדעת הרמב"ם ובדעת הרמ"ך דאיסור חזרה הוא משום חשש חיתוי.