חבורות נדה מראות
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב מאיר מרילס

שיעור א'

# מראה ירוק

במתני' מבואר ג' שיטות במראה כמימי תלתן וכמימי בשר צלי, שי"א שחייבין עליו כמו בה' מראות דמים, וי"א שטהורה, וי"א דהוי ספק ולכן תולין. וכן במראה ירוק י"א דנחלקו כה"ג. וכתבו התוס' דהמראה ירוק ע"כ היינו מכמראה אתרוג דהיינו כמראה הזהב, ולא ירוק ככרתי, ומשום דמראה ירוק ככרתי אינו נוטה לאדמימות, משא"כ מראה ירוק כזהב. וכה"ג מבואר בכמה ראשונים. אחרת היא שיטת המאירי דסבר דירוק של הסוגיא שלנו מיירי בירוק ככרתי. וביאר דלא בעינן שיהא בו אדמימות, דהא איכא למימר דמילקא הוא דלקי. ויל"ע במה נחלקו שאר הראשונים עם המאירי. ועוד יל"ע בביאורו של המאירי שכתב דמילקא הוא דלקי, דהא לכאורה הא ניחא למ"ד דר' עקביא בן מהללאל חולק משום דמילקא הוא דלקי, אבל למ"ד הראשון דלית דמי' דמי' דת"ק מא"ל.

והנה לכאורה יל"ע דלמה פשיטא להו לראשונים דצ"ל דמראה ירוק נוטה לאדמומית, דהא שפיר קאמר המאירי דאיכא למימר דמילקא הוא דלקי. ואפי' לל"ק י"ל דשאני ירוק דרביי' קרא. ולכאורה הפשוט בזה שהרי לעיל בע"א הקשה הגמ' דממאי דהני טהורין והני טמאין, ותי' שיש לזה מקור מפסוק במלכים "ויראו מואב את המים אדומים כדם". ואע"ג דהתם לא מיירי בטומאה וטהרה כלל, כוונת הגמ' דמהתם חזינן שאין לך דם שאינו אדום. ולכן לא יתכן שיבא גזה"כ לטמא מראה אחר שאין לו נטיי' לאדמומית כלל, דהא דם לעולם אדום הוא. ובאמת יל"ע בהו"א של הגמ' דמאי קס"ד דהני טהורין והני טמאין הא דם ע"כ אדום, וא"כ איך יתכן לטמא דבר שאינו אדום הא ודאי אנן לא מטמאינן אלא דם, דהא מ"בין דם לדם" הוא דדרשינן שיש דמים טהורים באשה[[1]](#footnote-1). והתשובה היא שגם בהו"א ידענו דלא יתכן שיהא דם אא"כ יש לו לכה"פ נטיי' לאדמומית, רק מקשה הגמ' דכיון שירוק או כמימי תלתן ג"כ נוטה לאדמומית, א"כ י"ל שהוא הטמא והשאר נתמעטו מבין דם לדם. ועל זה באתה התשובה של הגמ' דכיון שדם אדום הוא, יותר מסתבר שהיותר אדומים טמאין והפחות אדומים טהורים. וע' גם בחזו"א סי' ק"ז אות ד' שבא למעט דיהה מכאן (וכפשוטו לא נקט כגון דם ירוק משום דלר' עקביא ב"מ מא"ל, דהא מתוס' משמע שגם הוא סובר כדרשת הגמ').

ובכל זה גם המאירי מודה להו, דהא איהו לא קאמר אלא דמילקא הוא דלקי, דהיינו דנהי דלעולם בעינן נטיי' לאדמומית, מ"מ אם הי' כבר אדום ועכשיו לא רואים אדמומיתו, עדיין הוא מטמא. ולכן יל"ע למה באמת התוס' חולקים על זה עכ"פ למ"ד בגמ' דסבר ר' עקביא מ"ה דמילקא הוא דלקי. ולכאורה מסתבר לומר שהתוס' וסייעתם סוברים דאע"ג דמילקא הוא דלקי, מ"מ לא מסתבר כלל שאפי' אחרי שנלקה לא יהא לו נטיי' לאדמומית אם היתה א' מד' מראות הדמים מקודם. וע"כ המאירי חולק על זה ולעולם שייך.

אלא דבזה מתיישב הל"ב דסבר מילקא הוא דלקי, אבל למ"ד דלית לי' הא דדרשינן לעיל עדיין תיקשי. ולכאורה ליכא למימר שהגזה"כ מרבה שאפי' דם שאינו אדום טמא דהא קרא כתיב 'ויראו מואב את המים אדומים כדם' וכנ"ל. אלא דלכאורה מ"מ קשה דבמה נחלקו הל"ב עם הל"ק אי אמרינן מילקא הוא דלקי או לא, וכי נחלקו במציאות. וכן יל"ע לל"ב במה נחלקו חכמים עם ר' עקביא ב"מ.

ומצאתי מדברי קדשו של הגרמ"פ (אג"מ יו"ד ב' סי' ע') בזה. ובהקדם דבריו יש להביא הא דקאמר בגמ' ששחור מטמא לכו"ע משום דהאי שחור אדום הוא אלא שלקה. דבגמ' מבואר "ושחור זה לא מתיחלתו הוא משחיר אלא כשנעקר הוא משחיר משל לדם מכה לכשנעקר הוא משחיר" ושם בפירש"י "לכשנעקר *מן הגוף* לוקה ומשחיר". והערול"נ נקט לפרש את דבריו שר"ל שאין הדם נדות משחיר עד שיצא מן המקור. ומשו"ה הקשה דלכאורה א"כ לא יהא מראה שחור מטמא באשה כשמצאה אותו בבדיקת עד. ויש להסתפק בדבריו בכמה דברים. חדא דמאן יימר לן דכה"ג באמת אינו טהור. ולכאורה י"ל שכוונתו שמדסתמו בזה הפוסקים ע"כ שאין לחלק בזה[[2]](#footnote-2). ועוד למה סבירא לי' שאם אינו שחור עד שיצא מן הגוף שלא תטמא בבדיקתה. ואיכא למימר בזה בתרתי. חדא דכיון שאין טבע הדם להיות שחור עד שיצא מן הגוף שלה, א"כ כשמצאנו אותו שחור קודם שיצא מן הגוף ע"כ אין זה שחור שהיתה תחילתו אדום. ועוד י"ל בכוונתו, דכיון שמצאנו אותו שחור כבר בפנים, א"כ ע"כ כשעבר בין השיניים ג"כ היתה שחור, וכה"ג יש לטהר. וע' בשו"ת מנח"ש ח"ב סי' ע"א שהביא שיש מקשים כקושיא השניי'. והיינו דהא דאמרינן דהאי שחור אדום הוא אלא שלקה, הביאור הוא שבאמת מראה שחור מראה טהור הוא, ואילו יצא מבין השיניים כשהיתה כבר שחור היתה טהורה. וכוונת המתני' והגמ' לטמא שחור לא בעצם, רק משום שמקודם כשעבר מבין השיניים היתה אדום ומשו"ה טמאה. וכן באמת ע' בקונ' בעניני נדה להגרשז"א (שבסוף ס' אמרי אברהם ענף ג' אות כ"ו) שכתב שאם יתחכמו חכמי הטבע לייצר דבר שישנה הצבע של דם האשה לא תהא האשה טמאה כלל (וראיתי בס' מנחת פרי (להג"ר ישעי' רוטנברג שליט"א) שהביא ששמע מהגרשז"א שדיבר עם חכמים אלו ואמרו לו שיש חומר כזה). והוא ג"כ כנ"ל, שאין לך דבר המטמא את האשה אלא דבר שהיתה א' מד' מראות הדמים בשעה שעבר בבין השיניים.

וכנראה כן נקט נמי הגרמ"פ שאין לך דבר המטמא את האשה אלא דבר שהיתה לה מראה טמא בשעה שעבר בבין השיניים. ולכן ביאר שהמחלוקת שבין ר' עקביא ב"מ לחכמים הוי מתי אמרינן שנלקה. דר' עקביא סבר דלנקה לאחר שיצא מבין השיניים, ומשו"ה הרי היא טמאה. וחכמים סוברים שנלקה כהיתה עדיין ברחם, ולכן הרי היא טהורה שהרי כשעבר את מקום בין השינים הא כבר נשתנה מראהו למראה טהור. (ולמ"ד "לית לי'" לכאורה סבר כדאמרינן לקמן).

אמנם בעצם דיוקו של הערול"נ אתמהה טובא, דהא לכאורה דברי רש"י לא מיירי כשיצא דם נדה מגוף האשה, רק הגמ' ורש"י מיירי בדם מכה, ובזה שפיר אמרינן שאינו משחיר עד שיצא מן הגוף, דהא הד"ה של רש"י הוא 'לכשנעקר' וכפשוטו קאי אדם מכה. והחוש מעיד על כך, דכשגוף האדם מקבל מכה חזקה העור נהי' שחור, והוא דם שנעקר מן האיברים ועלה למעלה עד העוד רק לא יצא מן הגוף. וא"כ איך אפשר לומר שדם נדה אינו משחיר עד שיצא לאויר העולם כיון שזהו המשל שהגמ' נותן לדם שחור שלקה. וע"כ כוונת הגמ' ורש"י בהא דבעינן שיצא מן הגוף היינו שכל זמן שהוא מובלע באברים אינו משחיר, אבל כשיצא מן האיברים יכול הוא להשחיר. ובזה אמרינן דכיון שמצאנו אותו בבדיקה וכדומה, אמרינן דודאי השחיר מקודם והרי היא טמאה. והגרשז"א עצמו במנח"ש שם הביא צד כזה אבל כנראה לא הוה פשיטא לי'. וצ"ע למה לא הוה פשיטא לי'.

ולכן לכאורה אפשר לומר שאפי' אם המראה הוא שחור בשעה שעובר מקום בין השיניים, הרי היא טמאה כיון שהשחור הוא תולדת אדום שהוא מראה טמא. וע"ש במנח"ש דיתכן שאפי' אם נימא שכשישנו מראה הדם ע"י חכמי הטבע היא תהי' טהורה, הנ"מ כשמשנים אותו בענין שאינו שינוי טבעי, אבל בשחור שהוא משתנה מאיליו אמרינן שזהו ג"כ מראה המטמא. ואני אוסיף דשפיר אפשר לומר שלא כדברי הגרשז"א, וכל מראה דם שהיא תולדת דם שהוא מד' מראות הדמים הרי הוא מטמא את האשה.

והנה יעוין בב"ח (והביאו הש"ך והט"ז רסי' קפ"ח) שהזהיר שאין לעין במראה הדם כל זמן שהוא לח, ומשום דלפעמים לאחרי שהוא מתייבש יש בו אדמימות והיא טמאה. והש"ך והט"ז חלקו עליו שם ומשום שאין לו לדיין אלא מה שעיניו רואות, ולא מיבעי לי' למיחש שאולי יהי' אדום. והחוו"ד שם דקדק דמ"מ גם הט"ז והש"ך מודים לב"ח דהא מיהת אם יתאדם לאחר מכאן שהיא טמאה, והביא שבשו"ת חכם צבי חלק על יסוד זה וסבר שאפי' אם יתאדם לאחר מכאן לית לן בה. ולפום ריהטא מובנים היטב דברי החכם צבי, דמה איכפת לן בזה שיתאדם לאחר מכאן הא הדם אינו מטמא את האשה מעכשיו. והפשוט בזה, דלכאורה לא נחלקו ר' עקביא ב"מ וחכמים אם דם אדום שנלקה ונעשה ירוק מטמא את האשה, שגם חכמים מודים לזה שהיא טמאה. רק חכמים סוברים שאין לנו לחשוש לזה מסתמא. אבל אם לבסוף נראה שהמראה נוטה לאדמימות, זהו סימן שהוא באמת תולדת דם אדום והרי היא טמאה.

ואפי' בדעת החכ"צ ראיתי בס' מנחת פרי שהתספק מהו כוונתו. האם ר"ל דלא איכפת לן בזה שנוטה לאדמומית לאחר זמן, דאע"ג שהוא מסמן שהיתה תולדת דם אדום מ"מ מדינא הרי היא טמאה טהורה שדם ירוק הוא. או"ד שגם החכ"צ הי' מודה ליסוד הנ"ל אילו האדמימות שלאחר מכאן הי' מסמן שהדם ירוק הוא תולדת דם אדום אלא שלקה. רק דסבירא לי' דזה שאנחנו רואים עכשיו אדמימות אינו סימן לזה, שי"ל שיש גורמים שמחוץ לגופה שגרמו למראה להתאדם, ואין לזה שום שייכות למראה של הדם מקודם כשהי' בגוף האשה. וע"ש שדקדק מלשון החכ"צ כפי' בתרא.

וע"פ זה יהי' לנו עוד ביאור במחלוקת שבין הלשונות בשיטות ר' עקביא ב"מ וב"ש, וכן במחלוקת שבינם לבין החכמים. דלכאורה אפשר לומר דלכו"ע יתכן שדם ירוק, או כמימי בשר צלי, הוא תולדת דם אדום. רק דחכמים סבירא להו דלא חיישינן לזה כל זמן שלא ראינו שיש בו נטיי' לאדמימות. ולשיטת ר' עקביא מ"ה נחלקו ב' התירצים של הגמ', שהל"ב סבירא לי' דר' עקביא חולק על זה מסברא וסבר דנלקה והרי היא טמאה. והל"ק סבירא לי' שמסברא לא הי' ר' עקביא ב"מ סובר שאמרינן שהי' אדום ולקה, רק בא הגזה"כ ואמר לנו מה שהל"ב סבר מסברא, שחיישינן שלקה. וכי תימא דאיך יתכן סברות הפוכות, שחכמים מטהרים לגמרי, ור' עקביא מטמא טומאה ודאית. ומסתברא שמשו"ה איכא למ"ד דתולין (עכ"פ במראה כמימי תלתן) ומשם דמפסקא להו בדבר זה גופא האם נלקה או לא. אלא דשיטות חכמים ור' עקביא ב"מ צ"ע וכנ"ל. ולכאורה י"ל דנחלקו בסברת החזקה שסתם דם היוצא מן האשה יש לו מראה טמא, וכדמבואר משו"ת תרוה"ד סי' רמ"ו דחזקת הדם הוי מראה המטמא, דר' עקביא ב"מ סבר דאלים חזקה זו לומר דאע"ג שהדם שלפנינו הוא ירוק, מ"מ החזקה אומרת לנו שהי' אדום מקודם, כיון שיש ירוק שתולדתו מן האדום (משא"כ במראות אחרות דלא יתכן שתולדתם מן האדום ולכן על אף שיש חזקה כזו ע"כ אינו דם טמא). וחכמים סבירא להו דאע"ג שיש חזקה כזו, מ"מ אין זה מספיק לשנות את המראה שלפנינו שאינו אלא מראה טהור.

ולסיום, הנה כבר כתבו כל הראשונים שעכשיו אין לנו בקיאות במראות הדמים, וכמה מהם כתבו שאין רואים דם בזה"ז. ואעפ"כ כתב הרא"ש דמטהרים מראה ירוק אפי' בזה"ז. והקשה הב"י, דלכאורה מאי שנא מראה ירוק ממראה כמימי תלתן ומימי בשר צלי דמטמאינן היום אע"ג דקיי"ל כב"ה המטהרים. ותי' דכמימי תלתן וכמימי בשר צלי נוטים לאדמומית והוי בכלל הכלל שהיום אנחנו מטמאין כל מראה הנוטה לאדמימות, משא"כ במראה ירוק שבזה גופא נחלקו ר' עקביא ב"מ וחכמים, דר' עקביא ב"מ סבר דנוטה לאדמומית וחכמים סברי שאינו נוטה לאדמומית. וכיון דקיי"ל כחכמים אינו בכלל המנהג לטמא כל דם הנוטה לאדמימות. ויל"ע ע"פ הנ"ל בפי' דברי הב"י.

שיעור ב'

# מראה הנוטה לאדמימות בזה"ז

כבר הזכרנו בשיעור הקודם הא דמבואר בכל הראשונים שהיום אין רואים דמים ומטמאינן כל מראה הנוטה לאדמימות. וראיתי באחרונים שחקרו מהו גדר הדין של מראה הנוטה לאדמימות בזה"ז. שהרי יש לשונות שונות[[3]](#footnote-3) בין הראשונים אם גדר הדבר הוא דהוי גזירת הראשונים (והגזירה היא לומר שאנחנו מסופקים אע"ג שבאמת יש לנו הכרעה בדבר) או דהוי משום אי-בקיאות. ולפום ריהטא אינו מובן מקום חקירה בזה. דממ"נ אם הם יודעים באמת איזה הוא מראה טהור ואיזה מראה טמא, הא ודאי גזירת קדמונים הוא. ואם באמת אינם יודעים איזה מקום יש לגזירת קדמונים, הא בכל אופן אינם יודעים מהו המראה אסור ולכן אסור מספק אפי' אלמלא הגזירה. ולפום ריהטא המקום להסתפק הוא רק בענין שיש א' שסובר שהוא יודע מה הם א' ממראות הדמים[[4]](#footnote-4). ובזה יש לחקור האם כוונת הקדמונים לומר לההוא א' שחושב שהוא בקי שבאמת אינו בקי ומיטע הוא דקא טעי לחשוב שהוא בקי. או שאם קים לי' בנשפי' באמת קים לי', אבל מצד הזהירות גזרו לאסור כל הנוטה לאדמימות אפי' לבקי.

וכיון שכל החקירה כאן היא כשלפי הנראה מדובר כאן באדום שאינו א' מד' מראות הדמים, אם אין אנו יודעים כלל אם הוא א' ממראות הדמים או לא, ע"כ אינו גזירה מדרבנן בעלמא אלא איסור דאו' (לכה"פ מספק). וכן מקובלני מן המורים של היום שאין מי שיודע מה הם הה' מראות דמים האסורים[[5]](#footnote-5).

אבל בזה גופא יל"ע מה הדין כשאשה מוצאת מראה אדמדם ואנחנו לא נדע אם הוא א' ממראות שטמא התורה או לא האם היא טמאה מספק או בודאי. וע' בפת"ש ס"ק ט' משו"ת בית יעקב שדן לומר שאם הי' מראה אדום, בהצטרף אליו עוד ספק יש להתיר משום דהוי ספק ספיקא ומשום שאפי' באדום אנחנו מסופקים אם הוא א' ממראות הטמאות או לא. ושם הביא מסד"ט (ס"ק ח') שהעיר דלכאורה דבר זה במחלוקת הראשונים היא שנוי'. דיעוין בבעלי הנפש (שער הוסתות סי' א' אות כ"א) שהביא שיטה הסוברת שכשאשה המשיכה לראות ב' או ג' ימים שהיא חוששת לוסתה כל משך זמן ראיתה. והשיטה הזאת סוברת הטעם להחמיר משום שיתכן שהמראות הראשונות היו טהורות ותחילת ראיית דמים טמאים לא היתה אלא עד יום ב' או ג'. ולכן צריכים להחמיר את כולם. ואמנם הראב"ד מודה לו לדינא מטעם אחר (וכמו שהזכרנו בשיערים בסוגיות של וסתות) מ"מ בסברא זו חלק עליו וא' מן הטעמים שלו משום שאע"פ שאין אנו בקיאים במראות הדמים מ"מ רוב דמים שבאשה טמאים. והוכיח את זה ממה דאמרינן שאין פתיחת הקבר בלא דם, ומבואר בגמ' שאם עברה ושמשה אחרי פתיחת הקבר הרי היא מביאה קרבן. וצ"ע שהרי לא ראינו את הדם ואולי הי' מראה טהור. ע"כ דרוב דמים טמאים.

והרז"ה שם חלק עליו דלעולם אינו אלא ספק. והא דאמרינן אין פתיחת הקבר בלא דם, ר"ל שאין פתיחת הקבר בלא דם טמא. ולפום ריהטא צ"ע, דא"כ מאי שנא שיטת הראב"ד משיטת הרז"ה, הא לא יצא הדם בלי פתיחת המקור, ובפתיחת המקור הא גם הרז"ה מודה שהיא טמאה. ולכאורה ביאור כוונתו שאם נפתח מקורה אמרינן שיצא דם טמא אע"פ שראינו שיצא דם טהור. וראיתי באו"ש פ"ה מהל' איסו"ב שתמה לפי דברי הרז"ה דלכאורה א"כ אין לך אשה שטהורה בראותה מראה טהור, דהא ע"כ נפתח מקורה כדי להוציא הדם שיש מראה טהור, וממילא ע"כ יצא גם דם טמא, דהא לרז"ה הכלל שאין פתיחת הקבר בלא דם אומר לנו שיצא דם טמא וכנ"ל. ומשו"ה כתב דע"כ לפי הרז"ה אמרינן שמראה טהור לא בא מן הקמור אלא מן הצדדין וכדומה. וממילא העיר שזהו שלא כדברי התרוה"ד בסי' רמ"ו שכתב שאם הרגישה שנפתח מקורה ומצאה מראה טהור שהיא טהורה, ומשום דתלינן ההרגשה במראה הטהור. ומיני' דכיון שדברי התורה"ד מובאים להלכה בסי' קפ"ח יוצא שלהלכה לא קיי"ל כרז"ה בזה. וע"ש שהביא כן גם בשם שו"ת רע"א סי' קנ"ח. **ולדבריהם יוצא דקיי"ל שכל מראה הנוטה לאדמימות הרי הוא אסור מדאו' כיון אע"פ שאין לנו בקיאות אם הוא ממראות הטמאות או לא.**

ולולא דברי קדשם של הגרע"א והאו"ש אולי הי' אפשר לחלק בין פתיחת הקבר לכל ראית דם, ומשום דבפתיחת המקור המקור נפתח יותר ממה שהוא נפתח בשעת ראית דם. וא"כ י"ל שכוונת הרז"ה דלא אמרינן שבכל יציאת דם הוא ע"פ רוב דם טמא, שרק בדם שיצא בשעת פתיחת הקבר הוא טמא ע"פ רוב. ומיני' שי"ל שגם הרז"ה מודה שאם ראינו שיצא מראה טהור לאחר פתיחת המקור שהיא טהורה, ומשום שגם הרז"ה לא טימא אלא מסתמא וכשלא ראינו צבע הדם, אבל כשראינו הצבע והוא צבע טהור, לא מספקינן בדם אחר.

והרז"ה הביא ראי' לדבריו מן הגמ' שלנו כ' ע"ב "רבי ראה דם בלילה וטימא ראה ביום וטיהר המתין שעה אחת חזר וטימא אמר אוי לי שמא טעיתי" (ופירש"י במה שחזרתי וטימאתי וכו'). ואילו הי' רוב למה לא סמך על רוב. והוכיח מזה דע"כ אין רוב. ובזה שפיר דחה באו"ש שם שיש לחלק בין היכא שאין לנו ידיעה להיכא שיש לנו ידיעה ונראה מראה טהור, דבזה שפיר מודה הראב"ד.

# מראה חום (ברוי'ן)

והנה המראות שמצאנו שדנו עליהם הם מראות אדום ושחור שטמאים, וירוק ולבן שטהורים. והב"י כתב דהא דמטהרינן מראה ירוק ולבן לאו דוקא אלא הה"נ שאר מראות. וע"ש שהביא כן מן הר"ן (ג' ע"א מדפי הרי"ף) שבאמת הוסיף בהדיא שאר מראות ללבן וירוק שטהורים.

וידועים דברי השאילת יעב"ץ ח"א סי' מ"ד שמראה ברוי'ן טהור. ובאמת המעיין בדבריו (וכן הוא בגליון המהרש"א אצלנו, ויש מחלוקת במהדורות השו"ע בלשונו שם) יראה שדן שם על ב' סוגי ברוי'ן נפרדים. הקל שבהם הוא מראה ירוק ברוי'ן (חום-צהוב[[6]](#footnote-6)). דהא זה אינו נוטה לא לשחור ולא לאדום. אבל גם במראה ברוי'ן הנוטה לקאווע ולקליפות הערמונים[[7]](#footnote-7) הרי הוא מיקל. ולכאורה כוונתו בזה לחום כהה[[8]](#footnote-8). ובטעם הדבר כתב שהרי אינו נוטה לאדמימות אלא לשחור. והאחרונים הקשו על שיטתו כמה קושיות. הלחו"ש הקשה דהא ברוי'ן הרי הוא תערובת של אדום ושחור, וב' המראות הללו הרי הם טמאות, ולכן איך אפשר לומר דתרווייהו יחד טהור. והבית מאיר דקדק מן הש"ך שלא כדבריו. שבס"ק ב' כתב הש"ך דהא דמטהרינן מראה לבן היינו "ואפילו אינו לבן לגמרי אלא כמראה בגד לבן שנפל עליו אבק שהוכהה לבנוניתו טהורה". ומשמע דעד כאן תו לא, וא"כ לכאורה ברוי'ן דהוי יותר מזה יש לטמא.

וע' במנחת פתים שכתב ליישב קושיית האחרונים דברוי'ן מראה בפני עצמו היא ואינו מטמא. ולכאורה כוונתו דהא דמטמאינן כל מראה הנוטה לאדמימות, הנ"מ כשאין למראה שם בפני עצמו, אבל מראה אחר שאינו בעצם אדום יש לטהר.

והנה ראיתי בס' הל' נדה להגר"ש איידר (פ"א הערה מ"ט בחצאי מרובע) שהעיר וז"ל "*ופליאה שהזכירו* ***הפוסקים מראה ירוק ככרתי או כעשבים דאינו שכיח כ"כ כברוי'ן וכ"ש מראה בלו"א שהזכירו המרדכי והרמ"א דכמעט לא שכיח ומראה ברוי'ן דשכיח הרבה השמיטו הראשונים והמחבר והרמ"א לגמרי[[9]](#footnote-9)". ולולא דברי השאילת יעב"ץ לכאורה הי' אפשר לומר דהיינו משום דברוי'ן הרי הוא בכלל אדום ולכן הזכירוהו והזכירוהו חז"ל. דיעוין ברש"י עה"ת (פרק ל' פסוק ל"ב) על הפסוק "וכל שה חום בכשבים" פי' "חום. שחום דומה לאדום". וכן ידוע שמראה פרה אדומה היא מראה חום הנוטה לאדמימות. וכן ראיתי בלחו"ש שם שהסיק דמסתבר לומר דחום אדום הוא אלא שלקה קצת. ולכן הי' לנו לטמא מראה חום (לכה"פ אם הוא חום כהה). והגר"ש איידר שם תי' בדומה לזה. שיש מראה ברוי'ן שבאמת נוטה לאדמימות והוא בכלל המראות הטמאות. וכשאין לו נטיי' לאדמימות הרי הוא בכלל ירוק.***

***ומ"מ הרבה מורים העירו שאחרי הכל אין אנחנו יודעים באיזה גוון של ברוי'ן דיברו הפוסקים, דכמה וכמה סוגים יש.***

***ולמעשה יש הנהגות רבות בין המורים של היום במראה ברוי'ן. אמנם באופן כללי אי אפשר לומר שברוי'ן טהור לחלוטין, שהרי יש ממראות הברוי'ן המועדות להיות מקודם דם אדום, ומורה הוראה עם נסיון יכול להבחין בזה. וכן יש מן המראות הנוטות לאדמימות בהחלט, וזה ודאי אי אפשר לטהר. וכל הענין בזה קשה להעלות על הכתב ובדרך כלל צריך שימוש תלמידי חכמים.***

# מראה זהב בהפסק טהרה

הפת"ש הביא מן השל"ה ומהרש"ל ועוד המטמאין מראה ירוק. ולא כתוב בהדיא טעמם של המחמירים בזה. ומצאתי ג' טעמים אולי לטמא מראה ירוק. חדא שיטת המאירי דהא דמטהרינן דם ירוק היינו ירוק ככרתי, אבל ירוק כמראה הזהב טמא. ותוס' ורוב ראשונים חולקים עליו בזה. ועוד שהרי שיטת הת"ק שחולק על ר' עקביא בן מהללאל היא דתולין בדם ירוק, ויתכן שהלכתא כת"ק. אבל כל הראשונים שראיתי דחו שיטה זן והוכיחו שלהלכה ודאי קיי"ל שירוק טהור. ושלישית שיטת התרוה"ד שאם יש לזה סמיכות של דם חיישינן שהוא דם אדום וכה"ג חשש גם הב"ח.

ובאופן כללי לא נתקבלה הוראת השל"ה וסייעתו. אמנם החכמ"א (***כלל קי"ז דין ט') החמיר בזה בהפסק טהרה כיון שהוא המוכיח משנה חזקתה מחזקת רואה לחזקת אינו רואה. והגרמ"פ (אג"מ יו"ד ד' סי' י"ז אות ו') וכן הגרשז"א (ח"ב סי' ע') נקטו שטעמו של החכמ"א דכיון שהוא מראה שיש לו שייכות לאדמימות, חיישינן שיש בו תערובת דם עכ"פ לענין זה שלא נהפוך את חזקתה לחזקת אינה רואה (וע"ש בהגרמ"פ שהחמיר עוד יותר שיש לטמא אפי' בג' ימים ראשונים והוא לטעמי' וכנ"ל). אלא שמזה שהביא החכמ"א ראי' לדבריו מן השל"ה וסייעתו, משמע דהוי משום שהמראה טמא בעצם, שזהו משמעות דבריהם שהחכמים האלו טימאו דם ירוק בעצם. אלא שאם כדבריהם צ"ע מאיזה טעם נחלק בין הפסק טהרה לשאר ראיות. וצ"ע.***

***ולמעשה יש הנהגות שונות בין המורים בענין הפס"ט במראה זהב. ואפי' החמירים אינם מחמירים בכל המראות זהב שיש. וכן בשעה"ד יש כמה שמקילים. ומטעמם של הגרמ"פ והגרשז"א הנ"ל שיש עוד יותר טעם להחמיר במראה ברוי'ן בהפסק טהרה אפי' למקילים בה בעלמא (ע"ע אג"מ יו"ד ג' ססי' נ"ה).***

# זכוכית מגדלת

יש המשתמשים בזכוכית מגדלת לע' במראות. ויש להעיר בזה כמה נקודות. חדא, אם מצא מראה טמא ע"י זכוכית מגדלת אין להתייחס עליו. אמנם הנ"מ כשלא רואים כלום בלי הזכוכית מגדלת. אבל אם רואים אפי' דררא להסתפק בלי הזכוכית מגדלת יש להחמיר. ועוד יש להעיר שהרבה פעמים אפי' בזכוכיות המגדלות ההכי טובות הזכוכית מגדלת *מטשטשת את מראה הדם ואי אפשר לפסוק על פיו*. וא' הטעמים להשתמש בו הוא שלפעמים יש מראה מסופקת ועל ידי הזכוכית מגדלת נראה ברור שאינו דם כלל. דלמשל דנו האחרונים במראה ורוד[[10]](#footnote-10) מה דינו. ולמעשה רוב רובן של הפעמים אין מראה כזה יוצא מגוף האשה וכשמוצאים אותו הוא דבר אחר, כגון חתיכה קטנה של טישו. וכן מאיזה טעם שיהי' יש סיבים[[11]](#footnote-11) אדומים על עד הבדיקה, וגם זה אפשר לזהות ע"י זכוכית מגדלת. ועם נסיון הרבה פעמים אפשר לזהות את זה אפי' בלי זכוכית מגדלת. ויש עוד דברים שמועיל לו הזכוכית מגדלת, אבל הכללים הנ"ל צריכים תיד לזכור.

1. והעירו לי דלכאורה דבר זה כולט יותר בגמ' דהא הגמ' הקשה על הדרשה ש'בין דם לדם' דא"כ 'בין נגע לנגע נמי'. וקאמר בגמ' דליכא למימר בין נגע טמא לכולו הפך לבן "דההוא בוהק מיקרי". והיינו שצריך להיות שיהא לו שם נגע כדי שיתפרש בה הפסוק ש"בין נגע לנגע". ומיני' דהה"נ בדם צריך ךהיות שמחלקים בין ב' מיני דם. [↑](#footnote-ref-1)
2. והעירו מבני החבורה שאולי כוונתו שאם אינו מטמא על עד הבדיקה, שמאי קמיירי, וכי המתני' דיבר רק בטומאת כתם. ולומר דמיירי בראי' גמורה של דם הא זהו דבר דלא שכיח. [↑](#footnote-ref-2)
3. ע' הלכות נדה לרמב"ן פ"ג ה"ד, לשון הרא"ש סו"פ כל היד, בשו"ע הגר"ז סי' קפ"ח ס"ק ב', שו"ת מהרש"ם ח"ג סי' רי"ד וסי' ר"נ, שו"ת שאילת יעבץ סי' מ"ד, תבו"ש סי' ל"ח ס"ק ז', שו"ת נפש חי' סי' ס'. וע' מאמר שלם בכל הונשא בקובץ בית יצחק הלוי עמ' ל"ו מהג"ר אפרים קירשנבוים שליט"א. [↑](#footnote-ref-3)
4. וע' בכגון שאילת יעבץ שבסמוך שכתב שבודאי קים לן מהו כמימי בשר צלי. ולכאורה רצונו לומר שיתכן לא' להיות בקי ע"י הסימנים שנתנו לנו חז"ל, ופוק חזי במימי בשר צלי איך הוא נראה. [↑](#footnote-ref-4)
5. ושמעתי לבאר שלפעמים המורה הוראה כמעט בטוח שאינו מראה אדום, אבל עכ"פ יש *נטיי'* לאדמימות, ובזה אע"פ שאוסרים גם אותו, מ"מ יש להקל שאינו אלא איסורא דרבנן בעלמא. (ע' אג"מ יו"ד ג' סי נ"ה סוף ענף ה', וענף ו') וגם בזה צ"ע מה הם הכללים. [↑](#footnote-ref-5)
6. yellowish brown [↑](#footnote-ref-6)
7. chestnuts [↑](#footnote-ref-7)
8. dark brown [↑](#footnote-ref-8)
9. וע"ש שכתב שדחוק לומר שנשתנו הטבעים ורק בדורות האחרונות התחילו הנשים להיות רגילות במראה ברוי'ן [↑](#footnote-ref-9)
10. pink [↑](#footnote-ref-10)
11. fibers (tiny threads) [↑](#footnote-ref-11)