כלים פי_ח מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ח מ"ג**

א] **השידה התיבה והמגדל שנטלה אחת מרגליהן אע"פ שמקבלין טהורין,** הר"ש והרא"ש פירשו דהא דתנן שאינן מקבלין כדרכן, הוא טעם טהרתן, דכיון שכשניטל א' מן הרגלים ה"ה נוטין לצד אחד וכשבורין דמי, ובפשוטו צ"ל דאף דאכתי הן ראויין להשתמש בהן, מ"מ כיון שאינם מקבלין כדרכן אין דרך להשתמש בהן, וע"כ חשיבי כשבורין, וכ"כ בחזו"א סימן כ"ד סק"ה, ועיי"ש שכתב דבזה הוא שנחלק ר' יוסי וס"ל דאכתי חשיבי כעושין מעין מלאכתן, אך התפא"י כתב דטעם טהרתן הוא משום שע"י שאינם מקבלין כדרכן נשתנה צורת הכלי, והוי ככלי שנפסדה צורתו דטהור, וכמש"נ להלן אות ב' לדעת הרמב"ם.

ב] והרמב"ם בפיהמ"ש גריס ושאינן מקבלין כדרכן, והוא בבא באפי נפשה, ולפ"ז לא נתפרש במתניתין טעם הטהרה בשניטלה אחת מרגליהן, ופירש הרמב"ם דהוא משום שכבר נפסדה צורתה, ואזיל הרמב"ם לטעמי' דס"ל בכ"ד במכילתין דאין כלי מקב"ט אלא בשיש עליו צורת כלי, ומה"ט ס"ל דכל שנשבר הכלי ונפסדה צורתו ה"ה טהור אף בשהוא עושה מעין מלאכתו, וכאשר כ"ה מבו' בדבריו בפי"ח מכלים ה"י, ונת' בזה לעיל פט"ו מ"ב אות ב' ג', וזהו שפירש הכא דכל שניטלה רגל אחת, אף שעדין היא ראוי' לקבלה והיא עושה מעין מלאכתה, מ"מ כיון שנפסדה צורתה ה"ה טהורה.

ג] אך בהל' כלים פ"ג ה"ח חזר בו הרמב"ם, ופירש למשנתינו בשידה תיבה ומגדל שהן מקבלין מ"ס, ומבו' לפ"ז לדינא דלא כמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש, אלא אם אינם מקבלין מ"ס, ה"ה טמאין אף בשניטלה אחת מרגליהן, וקמ"ל דאף שניטלה אחת מרגליהן הרי אלו טהורין, שעדיין יש להם שולים וחזקתן שהן לנחת כשהיו, ובפשוטו כונתו דס"ד דכל שניטל אחת מרגליהן חשיב שכבר אין להן שולים ולא חשיבי כעשוים לנחת, וזהו דקמ"ל דאכתי חשיב כיש להן שולים, וע"כ הן טהורין, ובחזו"א סימן כ"ד סק"ה עמד ע"ז, שהרי הא דכלי הבא במידה אינו טהור אלא בשיש לו שולים, הוא משום דכשאין לו שולים הוא נוח להתגלגל, וכמש"כ הרמב"ם שם ה"א, אבל הכא בנטילת הרגל לא הוקל הטלטול, ועיי"ש שכתב דאפשר דבשביל נטילת הרגל אינה מקבלת מ"ס שלא מסומכת, אך א"כ היינו סיפא, וצ"ע בזה.

ד] **ושאינן מקבלין כדרכן, ר' יוסי מטמא,** גיר' הר"ש והרא"ש, שאינן מקבלין כדרכן, ומפרש טעמא דרישא, דכל שניטלו אחת מרגליהן טהורין משום שאינם מקבלין כדרכן, אך גיר' הרמב"ם ושאינן מקבלין כדרכן והוא בבא בפנ"ע, ופירשה דכלים שאין מחזיקין מ"ס אלא ע"י סמיכה או הטי', ה"ה מתטמאין, מאחר שאינם מקבלין מ"ס כשהן בתנוחתן העיקרית, וחכמים פליגי וס"ל דהואיל ומקבלין מכל מקום טהורין, וכן פסק הרמב"ם בפ"ג מכלים ה"ז.

ובמשנ"א עמד ע"ז, שהרי דעת הרמב"ם ברפ"ג מכלים דעיקר דינא דמחזיק מ"ס הוא דכה"ג חזקתו שהוא עשוי לנחת, וא"כ אם אין מחזיק מ"ס כדרכו אינו עשוי לנחת, ומ"ט הוא טהור, עיי"ש.

ולכאו' י"ל בזה בפשיטות, דהנה הר"ש לעיל פט"ו מ"א הביא להא דתניא בתו"כ דר' נחמי' אומר קופות גדולות וכו' הרי אלו טמאין שאע"פ שאין מיטלטלין במלואן מטלטלין במשתייר שלהן, ונת' שם אות כ"ד להוכיח דפליגי רבנן עלי' דר' נחמי', וכל שאין הכלי ראוי להיטלטל במלואו ממש, אינו מקב"ט, ולפ"ז הרי דמה"ט כלים אלו שמקבלין מ"ס ע"י סמיכה, אינם מקבלין טומאה, דהגם שהן עשויין להיטלטל כשהן מקבלין כדרכן, מ"מ לדעת חכמים דחשבינן להו שהן מקבלין מ"ס, הרי דכיון שאינם עשויין להיטלטל כשהן מקבלין מ"ס, נמצא שאינם מיטלטלין מלאין, וע"כ הן טהורין.

ה] **נקליטי המטה,** הרמב"ם בפ"ד מכלים ה"א והר"ש בכת"י לעיל פט"ז מ"ז כתבו דטהרתם היא משום שהם פשוטי כלי עץ שאינם משמשין את הכלים אלא בשעת מלאכה.

והנה לעיל פט"ז מ"ז אות ט' נת' דדעת הרמב"ם דלא חשיב כמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה, אלא בשהוא נצרך לשמש את הכלי אף שלא בשעת מלאכה, אך כל שאינו נצרך לשמש את הכלי שלא בשעת מלאכה, הרי דהגם שהדרך שמשאירין אותו על הכלי שלא בשעת מלאכה, אינו מקב"ט, אך דעת הר"ש דכל שמניחין אותו על הכלי אף שלא בשעת מלאכה, חשיב כמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה טמאין, עיי"ש מש"נ בזה.

ולפ"ז הרי דלדעת הר"ש בעכצ"ל דפעמים שמפרקין את נקליטי המטה מן המטה וכדתניא בתוספתא שהביא הר"ש שהם ניטלין וניתנין, וע"כ לא חשיבי כמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה, אך לדעת הרמב"ם י"ל, דאף אם אין מפרקין אותן מן המטה שלא בשעת מלאכה, מ"מ כיון שאין המטה צריכה להן אלא בשעה שישנים בה, לא חשיבי כמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה, ואינם מקבלין טומאה, ועי' חזו"א סימן כ"ד סק"ז שדן בזה.

ו] **וחמור,** בפי' הר"ש מכת"י הביא להא דתניא בתוספתא דאע"פ שהן חקוקין ומקבלין טהורין ואין בהן משום כלי קיבול, ולא נתפרש בדבריו הטעם בזה, ובפשוטו צ"ל דהוא משום דדמי לקב הקיטע דלא חשיב ככלי קיבול, משום שאינו מטלטל דבר אחר על ידו, וכמו שפירש הר"ש בכת"י לעיל פט"ז מ"ו.

והנה נת' לעיל פט"ו מ"ה אות ה' בדעת הרמב"ם דפליג בזה, וס"ל דהעשוי לקבלה טמא אף שאינו עשוי לטלטל המתקבל על ידו, עיי"ש, ולפ"ז תיקשי דמ"ט הכא מטהרינן אף בשהן חקוקין ומקבלין.

והנה אמנם בגיר' התוספתא שלפנינו ליתא להך מילתא לגבי חמור וספסלין, אלא תנינן לה בכפותין שתחת הרגלים, שאע"פ שחקוקין ומקבלין טהורין ואין בהם משום בית קיבול, והך דינא מבו' גם לפי' הר"ש והרא"ש דמלבן הוא חתיכת עץ שמניחין תחת כרעי המטה ומבו' בדבריהם דיש לו בית קיבול ומכניס לתוכן ראש כרעי המטה, אך גם בזה צ"ב, דאם כלי קיבול טמא אף בשאינו מטלטל דבר אחר על ידו, א"כ מ"ט לא חשיבי הכפותין שתחת הרגלים ככלי קיבול, ובחס"ד כתב דהוא משום דהוי ככלי קיבול העשוי למלאות, וכ"כ בתפא"י ובסד"ט, אך זה ניחא רק למש"נ לעיל פי"ז מי"ז אות י"ב י"ג בדעת הרמב"ם דכלי קיבול העשוי למלאות הוא כל שקבלתו היא במלואו אף בשאין ממלאין אותו מילוי עולם, אך למש"כ רש"י והמאירי והריטב"א בסוכה דהעשוי למלאות הוא רק בשעשוי להתמלאות לעולם, לא א"ש.

אמנם הנה בד' הרמב"ם פ"ב מכלים ה"ד מבואר טעם אחר בזה, ז"ל, הכף החקוק שתחת רגלי המטות וכו' אע"פ שהוא מקבל טהור ואין בו משום כלי קיבול לפי שאינו עשוי לקיבול אלא לסמוך בו בלבד, עכ"ל, ומ' דהיינו, דכיון דאין צורך כלל לקבלת רגלי המטה בתוכן, ואין תשמישן אלא לסמוך המטה, לא חשיב כלל כעשוי לקבלה, ואכתי צ"ב.

ז] בחזו"א סימן כ"ד סק"ד הק', דמ"ט חמור ומלבני בני לוי טהורין, הרי הן מיוחדין למדרס ומ"ש מכופת שאור שייחדה לישיבה, וכתב דאפשר דכיון דאין משמש אלא עם המטה לא חשיב כלי בפ"ע, ויותר נראה דאין יחודן יחוד שזורקין אותן אחר תשמישן, עכ"ד, אך צ"ע לטעמא בתרא בטעמא דמ"ד דמלבן שנתנו על לשונות טהור, ופירש הר"ש דהוא משום דלא מיטלטלי בהדי מטה כולי האי, והיינו דכיון שאי"ז קבוע שם קביעות גמורה, אי"ז בכלל המטה, אך לכאו' בכה"ג לא מצינו למימר דכלל אין יחודן יחוד, ועוד צ"ע, דלפ"ז נמצא דמלבן דמיטלטל בהדה ואינו עתיד לינטל, יש לטמאותו מצ"ע משום שהוא מיוחד למדרס, אך בד' הר"ש נ' להדיא דכל הא דמלבן טמא, הוא רק משום דהוי כאבר מאברי המטה.

ח] **וחפוי,** הר"ש בכת"י פירש דהוא דבר העשוי לחפוי המטה לפרוס ע"ג נקליטין, וטעם טהרתו הוא משום דחשוב תשמיש עראי, וכמו שפירש לעיל פט"ז מ"ח, וצ"ב דתיפו"ל דהוי פשוטי כלים, וכ"נ לפרש לדעת התוס' בסוכה ד"כ: והראב"ד שהבאנו לעיל פט"ז מ"ח אות י"ב י"ג בטעם טהרת חפויים, עיי"ש, ושמא איירי בשראוי לקפלו ולקבל בו, ואפ"ה הוא טהור משום דאין תורת כלי עליו, וצ"ע.

והרמב"ם פירש דהיינו הצפויים שמקשטים בהם את המיטות, ולדעתו טעם טהרתן הוא משום דכל צפויי הכלים טהורין, וכן פירש הרמב"ם לטהרת חפויים לעיל פט"ז מ"ח ובפ"ד מכלים ה"ד.

ט] **אין טמא אלא מטה ומלבן,** בל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ד מבו' דהיינו, דהמלבן הוי חיבור למטה, וה"ה נטמא בהתטמא המטה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ד מכלים ה"ב, וכ"ה מבו' גם בד' הר"ש בכת"י בפי' התוספתא, שכתב דמלבן קתני דאוקימנא בקבועין, והרי דהא דתנן דהמלבן טמא, היינו משום דהוי חבור למטה, וכדתניא בתוספתא דבזמן שהן קבועים חיבור לטומאה ולהזאה.

י] והנה בפרה פי"ב מ"ח תנן דהמלבן אינו חבור לא לטומאה ולא להזאה, והנה לפ"מ דתניא בתוספתא שהביא הר"ש דמלבן וכו' בזמן שהן קבועין חיבור לטומאה ולהזאה, הרי בע"כ דמתניתין דהתם איירי בשהמלבן ניטל וניתן, דכה"ג ל"ה חיבור למטה, וכ"ה בתוי"ט שם ובחס"ד.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ד הרמב"ם והר"ש במשנתינו דהא דהמלבן מקב"ט הוא משום דהוי חיבור למטה, הרי נמצא, דבהך גוונא דתנן התם דאינו חיבור למטה, אף אינו מקב"ט בפנ"ע, וצ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש שם, ז"ל, אינו חיבור וכו' שאם נגעה בו טומאה לא נטמאת המטה וכו' ולא יטהר המלבן בהזאה שעל המטה, עכ"ל, ומבו' להדיא דאף שאינו חיבור למטה, והיינו משום שאינו קבוע בה, וכנ"ל, ה"ה מקבל טומאה, ודמי לשאר מילי דתנן התם דאינם חיבור שהן מקבלין טומאה בפנ"ע, וכעת לא מצאתי למי שעמד ע"ז, וצע"ג.

יא] אמנם הנה ראה זה מצאתי בפי' מהר"ם אהלות פי"ב מ"ד, ז"ל, דהסנדל והעריסה הוי כב' כלים ואינן חבור כדתנן בסוף מס' פרה המלבן אינו חבור לא לטומאה ולא לטהרה, והיינו סנדל של עריסה, אלא דשל מטה גדולה קרוי מלבן כי ההיא דמסכת כלים פי"ח אין טמא אלא מטה ומלבן וכו' ושל עריסה של תינוק מקרי סנדל, עכ"ל, והנה הרי התם מבו' להדיא דהסנדל מקב"ט, ולמדנו לפ"ז מד' מהר"ם, דאף בגוונא דהמלבן מקב"ט מ"מ אינו חיבור למטה, ומתישב היטב לישנא דמתניתין דפרה, דמשמע דדמי לשאר מילי דתנן התם שהן מקבלין טומאה בפנ"ע.

ונ' לדעתו, דטעם טומאת המלבן, אינו משום שהוא חיבור למטה, דלעולם כיון שהוא רפוי ואינו מחובר חיבור גמור למטה, ל"ה חיבור זל"ז, אלא הוא משום שאין מסירין אותו מן המטה, והו"ל כמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה דטמאין, ונלמד מזה, דמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה דטמאין, ה"ה מקבלין טומאה בפנ"ע, ולא הוו חיבור לכלי, ועמש"נ לדון בזה לעיל פט"ז מ"ז אות י' בהערה.

יב] והנה בתוספתא שהביא הר"ש תניא דמלבן וכו' בזמן שהם קבועים חיבור לטומאה ולהזאה, ניטלין וניתנין אינם חיבור לא לטומאה ולא להזאה, והנה לפי' הר"ש והרמב"ם, מה ששנינו במשנתינו דהמלבן מקב"ט הוא בשהוא קבוע במטה, אך אם הוא ניטל וניתן, דכה"ג אינו חיבור למטה, אינו מקב"ט, אך לדעת מהר"ם נמצא דאדרבה איירי מתניתין בשהוא ניטל וניתן, והיינו שהוא רפוי וראוי לינטל ולינתן, דאינו חיבור למטה, ואפ"ה ה"ה מקב"ט בפנ"ע, וכן נקט בחס"ד, עיי"ש.

ומתישב היטב לפ"ז משה"ק הר"ש בכת"י דנקליטין דמתניתין בע"כ איירי בשאינם קבועין שהרי תניא בתוספתא דכשהן קבועין הוו חיבור לטומאה ולהזאה והא דומיא דמלבן קתני דאוקימנא בקבועין, אך למש"נ מד' מהר"ם ניחא, דכולה מתניתין איירי בשאינם קבועין דלא הוו חיבור למטה, ובכה"ג אין הנקליטין מקב"ט, והמלבן מקב"ט בפנ"ע, וכמש"נ.

יג] **ומלבן,** הר"ש והרא"ש פירשו, דהוא חתיכת עץ שמניחין תחת כרעי המטה שלא ירקבו מלחלוחית הקרקע, והוכיחו כן מב"ב דס"ט. דקרינן לי' מלבנות של כרעי המטה, אך דעת הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ד מכלים דהוא קרש שמרכיבין אותו על פני המטה, וכן פירש הראב"ד בהשגות שם, ופירש דהוא סומך את הבגדים שלא יפלו לארץ, וכ"ה בשטמ"ק ב"ב דס"ט. משמו, וזה דלא כמו שהוכיח הר"ש מהתם דהוא עשוי לכרעי המטה, אך בד' הרמב"ם נ' דמפרש דהתם איירי במלבן של כרעי המטה, ואי"ז דומיא דמלבן דהכא, ובפי' הראב"ד לעדיות פ"א מי"א מסיק שהוא מסגרת למטה, עיי"ש באורך, ופירש כן גם לההיא דב"ב.

יד] **ומלבני בני לוי טהורין,** הר"ש והרא"ש פירשו דטעם טהרתן הוא משום דלא מטלטלי בהדה, והיינו דמה"ט לא הוו חיבור למטה, ובפי' הר"ש מכת"י לעיל פט"ז מ"ז הוסיף דמה"ט גם לא חשיבי כמשמשי כלים אף שלא בשעת מלאכה דטמאין, עיי"ש.

והרמב"ם פירש דמלבני בני לוי ל"ה כלל מכלי המטה, אלא הוא קרש המורכב על ב' עמודים ותולין בו הלויים מיני הכלים שאומרים בהם את השיר בכל יום, ובדבריו בפ"ד מכלים ה"ב מבו' דטעם טהרתן, הוא משום דהוו פשוטי כלי עץ, ואינם משמשין את הכלים אלא בשעת מלאכה, עיי"ש.

טו] **שם בר"ש, תניא בתוספתא מלבן וכו' בזמן שהן קבועין חיבור לטומאה ולהזאה ניטלין וניתנין אינם חיבור לא לטומאה ולא להזאה,** בתוספתא שבת פי"ד הי"ד תניא, מלבן של מטה ושל עריסה ונקליטי המטה ולווחים של סקיבס וכרע של שלחן ויד של סכין ה"ז לא יחזיר ואם החזיר פטור, ובלבד שלא יתקע ואם תקע חייב חטאת, רשב"ג אומר אם היו רפין נוטל ומחזיר, ובירושלמי פי"ב דשבת ה"א מותיב עלה מהא דתני תקועים חיבור לטומאה ולהזאה קבועים חיבור לטומאה ואינו חיבור להזאה הניטלין והניתנין אינן חיבור לא לטומאה ולא להזאה, והכא את אמר הכין, ומשני תמן דרכן לקבע לא לקבע אינן חיבור, ברם הכא תקיעתן היא גמר מלאכתן, ועיי"ש במפרשים שנחלקו בפי' ד' הירושלמי.

והנה לא נתפרש בד' הירושלמי מהו תקועים דהוו חיבור לטומאה ולהזאה, ומהו קבועים דל"ה חיבור להזאה, ועיי"ש בקה"ע שהיפך הגירסא ע"פ התוספתא, ועי' בסד"ט שהאריך בזה, ועמש"כ בזה באבנ"ז או"ח סימן רי"א סק"ב.

טז] בחזו"א סימן כ"ד סק"ב עמד בזה, דמ"ט כשהן ניטלין וניתנין אינן חיבור, ומ"ש ממספורת של פרקים ואיזמל של רהיטני דבשעת מלאכה הוו חיבור מה"ת ושלא בשעת מלאכה הוו חיבור מדרבנן, וזה ע"ד שהקשו הר"ש לעיל מ"ב והתוס' בשבת דמ"ח: בהא דמוכני הנשמטת ל"ה חיבור, ועמש"נ בזה לעיל שם אות ג', וכתב דצ"ל דאין דרכן בכך.

ובסימן כ"ו סק"ט כתב החזו"א לישב בזה, דבמספורת ואיזמל דהמתחבר הוי מכלל עושי המלאכה, חשיב חיבור אף שמתפרקין אחר המלאכה, ומשא"כ מלבן ונקליטין וכו' שאינם מכלל עושי המלאכה אלא הן משמשין את המטה, לא חשיבי חיבור אלא בשהן קבועין למטה, ועיי"ש מש"כ עפי"ז בביאור פלוגתא דתנאי במלבן הנתון על לשונות, ונת' להלן מ"ד אות ז'.

1. ועיי"ש בתוי"ט שתמה על סתימת ד' הרמב"ם בזה בפי"ב מהל' פרה הי"א, ועי' עוד בחס"ד שהעיר בזה, דהרמב"ם שם הי"ב כתב דידות הכלים הקדוחות כגון נצב הסכין וכו' חיבור לטומאה ולהזאה, ומסתימת הדברים משמע, דבהך גוונא דמלבן אינו חיבור, הוי יד הסכין חיבור, אך בתוספתא שהביא הר"ש מפורש דמלבן ויד של סכין שוה דינם, דבזמן שהן קבועין הוו חיבור וכשהן ניטלין וניתנין אינם חיבור, והיאך חילק הרמב"ם ביניהם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)