ג.כיצד הלה עושה סחורה בפרתו של חברו
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / שומרים

בס"ד ט"ז אייר תש"ע

**סימן ג**

**בסוגיא דכיצד הלא עושה סחורה בפרתו של חברו**

א]**בביאור סברת רבנן והאם זה מצד שהשומר זוכה בחפץ**

**ב]דברי החזו"א האם אדם יכול למנות שומר על דבר שלא שלו**

**ג]בגדר תשלומי שומרים ובהא דהשואל משלם לשוכר אפילו שאין לו הפסד**

**ד]בדינא דמתניתין כשהבעלים עכו"ם**

**ה]בדין מזיק בהמה שביד השומר**

**ו]בהא דמבואר בגמ' דגם בשמירה בבעלים השומר משלם לבעלים ובדין בעלים האם זה בעל התשלומין או החפץ**

**ז]בדברי הרא"ש שאין נפק"מ בחיוב הבעל כש"ח וביסוד הפפ"ח**

**ח]בישוב המחנ"א ובדין קבלה בשואל**

**ט]בביאור דבר תוס' בסוגיא דבקרא**

**י]הראיות שטעם ר"י בגלל כיצד וכו'**

**י"א]בדין ש"ח שמסר לש"ש**

**י"ב]בדברי הרא"ש שמועיל הסכמה של הבעלים**

**י"ג]בדברי הנתה"מ שמנכים מהשור שווי השכירות**

**י"ד]בדברי השלט"ג בשואל מהגנב**

**בביאור סברת רבנן והאם זה מצד שהשומר זוכה בחפץ**

א]מבואר במשנה דשוכר פרה מחברו והשאילה לאחר דלרבנן משלם לשוכר ולר' יוסי משלם לבעלים הראשונים ובפשוטו דעת רבנן פשוטה שכיון שהשוכר מינה את השומר והוא שומר שלו לכן משלם לשוכר אמנם עיין בגמ' שמקשה על רבנן מכדי שוכר במאי קני ליה בשבועה לימה ליה דל אנת ודל שבועתך והגמ' עונה שמי סברת בשעת שבועה הוא דקני בשעת מיתה הוא דקני ושבועה להפיס דעתו של הבית דהינו דמבואר בגמ' שכל מה שהשואל משלם לשוכר זה רק לאחר שהוא נפטר מהבעלים אבל כל שהוא חייב לבעלים גם לרבנן חיוב השואל הוא לבעלים הראשונים ולא לשומר ועיין תורי"ד לקמן צ"ו: דלפ"ז אם השואל פשע שגם הראשון חייב והוא לא נפטר כה"ג וודאי שהשואל חייב לבעלים גם לרבנן ובפשוטו מבואר שזה וודאי שאין אדם יכול למנות שומר על דבר שלא שלו וגם רבנן מודים לסברא זו ולכן רק עד כמה שהוא נפטר יש כאן סברא מיוחדת שהוא יכול למנות שומר וצ"ב עד כמה שיש כאן סברא שאדם לא יכול למנות שומר על דבר שלא שלו מה עוזר מה שהוא נפטר

והנה לשון הגמ' במאי קני לה ועיין רעק"א ריש פרקין ובפנ"י בסוגין דביארו כפשוטו דבאמת ברגע שהוא נפטר מהתשלומים הוא זוכה למפרע בחפץ וכך הוא דין תורה ולכן מגיע לו תשלום השואל דחשיב כאילו הוא המשאיל ובטעם הדבר שהוא זוכה בזה עיין ברכת שמואל שביאר דהרי כל שומר יש לו חיוב להעמיד החפץ לבעלים וא"כ מה עוזר שזה נאנס אבל למעשה הוא לא העמיד החפץ לבעלים ולכן בהכרח גדר הדברים שעד כמה שזה נאנס הוא זוכה בחפץ ולכן הוא נפטר מאונסים ולכן זה גם סברא שהוא יכול להשאיל למישהו אחר ולקבל דמי החפץ

ועיין באחרונים הנ"ל שהקשו א"כ למה בנשבע השומר מבואר בגמ' לעיל שהכפל מגיע לבעלים הרי למעשה הוא זכה בזה ואם כן זה צריך להגיע לשומר ועיין פנ"י שיצא לחדש שכל הדין שהוא זוכה זה רק אם זה נשבר ולא אם זה נאבד שזה בעין ולפ"ז העמיד את כל דין משנתינו דוקא במתה וכלשון הגמ' והנה לפ"ז לא שייך לומר כנ"ל מהגרב"ב שהטעם שהוא זוכה דאל"כ לא שייך פטור אונסים דא"כ עדין יקשה מפטור אבידה ושאר פטורים כשהחפץ בעין והנה לשון תוס' בסוגין ד"ה אגרא מפורש שדין המשנה מגניבה ואבידה וכן הוא לשון תוס' ב"ק י"א: הרי מפורש שבכל מקרה לרבנן השומר השני שומר של הראשון כל שהוא נפטר

והגרעק"א יצא לחדש שכיון שההפסד לבעלים הראשונים א"כ אפילו שהחפץ לא שלו הדין כפל מגיע לו והוא חידוש גדול דבפשוטו דין כפל נאמר לבעלים של החפץ

והנה לכאורא צ"ע מר' יוסי שס"ל שגם במקום שהוא נפטר בכל אופן השואל משלם לבעלים ועד כמה שהשומר זכה בזה אין סיבה שישלמו לבעלים הראשונים והנה תוס' ביארו שבאמת כל מה שר' יוסי חולק מצד שס"ל שבאמת הבעלים אומר דל אנת וכו' וממילא הוא עדיין לא נפטר וממילא השומר לא זכה ולכן הוא נחשב שומר של הבעלים ובאמת איפה שהבעלים ראו שהבהמה מתה כה"ג' ר' יוסי מודה שהשואל ישלם לשוכר ועיין רעק"א שלפ"ז ה"ה אם השומר נשבע לבעלים השואל משלם לשוכר דהרי כאן הוא קיים את דינו והוא נשבע [ובלשון הריטב"א קצת משמע שבזה עצמו ר"י חולק שהוא לא קונה את זה]

אמנם עיין בראשונים בסוגין שכתבו שבאמת גם ר' יוסי מודה שמשעת מיתה הוא דקני וכלשון הגמ' דבזה כולם מודים ובכל אופן ס"ל שחייב לבעלים וע"ש שהגדירו כאילו שהוא שומר של הבעלים ועד כמה דנימא דהוא זכה בזה א"כ דבריהם צ"ע דמה פתאום לומר שהוא כמו שליח של הבעלים והרי זה לא של הבעלים עד כמה דנימא שכל שהוא נפטר הוא קנה את זה

ועיין באילת השחר דהביא דברמ"א סוף סימן רמ"א שכתב שלוקח שקנה באחריות ונתן הקרקע במתנה ובא בעל חוב וגבה משלם האחריות לנותן וביאר בסמ"ע כי טוען שהתבטל הנאתו מה שרצה לתת מתנה ועיין בגליון רעק"א שם אמנם הגר"א כתב על זה וז"ל עפ"ג דב"מ ל"ה: ואף ר"י לא פליג בזה עכ"ל וכוונתו דמכאן מוכח שהשואל משלם לשוכר אפילו שאין לו הפסד ה"ה כאן ומשמע שזה מגדרי לחיוב אחריות ומבואר שזה לא מצד שהקנה לו דאם זה מצד שקנה החפץ א"כ חשיב שיש לו הפסד

ובקה"י כתב לבאר דחלוק הדברים דלגבי דבר שגם השומר הראשון חייב בזה אין השומר יכול למנות שומר אחר אלא בהכרח שהוא נהיה שומר לבעלים דכיון דכל מה שהוא יכול למנות שומר זה מצד שיש לו דין שומר על החפץ א"כ כל שזה שמירה שבדרגת חיובו בהכרח זה נעשה לצורך הבעלים ורק בדבר שהשומר הראשון פטור בזה הוא יכול למנות שומר לעצמו ובטעמו של ר' יוסי או דנימא כתוס' שזה מצד דל אנת וכו' וממילא חשיב שהוא עדיין בחיובו או כראשונים שס"ל שתמיד אין אדם עושה סחורה בפרתו של חברו ולכן הוא נהיה שומר של הראשון

**דברי החזו"א האם אדם יכול למנות שומר על דבר שלא שלו**

ב]והנה בעיקר הדבר האם אדם יכול למנות שומר על דבר שלא שלו עיין חזו"א שכתב שלכאורא מבואר במתניתין ברבנן שאפשר דהרי השואל משלם לשוכר אפילו שזה לא שלו אמנם כתב דלכאורא מוכח לא כך דהרי נחלקו תנאים בשומר על קרבן האם צריך לשלם ולר"ש שדבר הגורם לממון כממון צריך לשלם ובהכרח מדובר שהבעלים מינו שומר ובכל אופן לרבנן כיון שאין זה ממונו אין על זה חיוב תשלומין ואין לומר שזה סתם מיעוט כי זה חפצא של קרבן דא"כ גם לר"ש היה צריך להיות פטור ובהכרח שיסוד המיעוט שכיון שהדין שומר הוא לבעלים של הקרבן ולהקדש לא יכול להיות שומר ממילא גם מישהו אחר לא יכול למנות שומר ובאמת גם אם היה אפשר למנות שומר בקדשים הדין שהתשלומין לרבנן היה חל להקדש וא"כ צ"ע למה כאן זה אחרת ולכן ביאר שבאמת זה רק מצד שהבעלים מקנה לשומר את הפרה לענין למנות שומר כמו פרה לכפילא ולפ"ז א"ש הגמ' דיעזור דל וכו' שכל מה שהוא מקנה לו ביחס לדבר שהשומר הראשון פטור אבל לא ביחס לחיובים שהוא חייב לו וע"ש שנסתיע לזה שהוא סברא דהבעלים מקנה שהגמ' אחרי זה אומרת חלוק היה ר' יוסי אף בראשונה דהיינו בפרה לכפילא ומשמע שזה אותו נידון באומדנא האם דעתו להקנות את זה

והנה בגמ' לקמן מבואר דלענין שמירה בבעלים לרבנן אם השוכר היה בבעלים אם השואל הוא פטור ולכאורא לנ"ל צ"ב הטעם הרי הבעלים של החפץ זה הראשון וצ"ל שכיון שכיון שלענין תשלומי השמירה הוא הבעלים לכן לפ"ז נקבע הדין שמירה בבעלים אמנם כל זה אם הדין פרה לכפילא שזה מגיע ישר לקונה ולא שזה מעיקרו חל לבעלים וממנו הוא זוכה וכמדומה שהאריכו בזה האחרונים

והנה מבואר בגמ' לקמן נ"ח. דאם הקדש שכרו שומר לשמור את הזרעים או את התינוק או את הפרה יש דין שמירה ומדובר בזרעים של הפקר בשביעית לצורך העומר השומר חייב והגמ' שואלת הרי אין שמירה להקדש והגמ' עונה בשקנו מידו ומבואר בגמ' שאם היה שומר להקדש היה חל דין שמירה והקשה הקה"י הרי הזרעים הם הפקר וכן התינוק הוא לא של הקדש ובהכרח שאפשר למנות שומר גם על דבר שלא שלי וכן הוכיח בתרוה"כ סימן ס"ו ס"מ בהגהה וכתב לבאר שכל זה בדבר שיש לו הפסד כגון כאן שהם צריכים הזרעים או התינוק אבל ללא זה אי אפשר וכמבואר בריטב"א לקמן מ"ב: שזה וודאי שאדם לא יכול למנות שומר על דבר שלא שלו אמנם צ"ע ראיית החזו"א מקדשים שגם שם יש לו נפק"מ ובכל אופן מבואר שהוא לא יכול למנות שומר וצ"ע

והנה כל זה לרש"י שהנידון בשל הקדש וא"כ הזרעים הפקר אבל לראשונים שמדובר בהדיוט לא קשה כלל דמדובר שהכל שייך לבן אדם מסוים ועדין קשה מקטן אמנם יתכן שמדובר שהאפוטרופוס של הקטן יכול להעמיד לו שומר ועיין שער המשפט שהוכיח מכאן שאפילו לראשונים שאין שמירה לקטן אבל אפוטרופוס שלו יכול למנות שומר

והנה עיין תוס' לקמן מ"ב: ובכל הראשונים שם שאם השומר הראשון שילם לבעלים כה"ג וודאי שהוא יכול לתבוע מהשומר השני וצ"ע עד כמה שאדם לא יכול למנות שומר על דבר שלא שלו א"כ למה כאן הוא צריך לשלם לו ואולי כה"ג שבסוף השומר שילם לו הוא וודאי מקנה לו לענין שיוכל להעמיד שומר ויתכן עוד שכה"ג שהפסד החפץ הוא שלו דהיינו שהרי הוא שילם את החפץ כה"ג הוא וודאי יכול להעמיד שומר וזה לא דומה להקדש שיש לו חיוב נדר אבל לא שהפסד החפץ חשיב הפסדו כי הוא שילם על זה וצ"ע

ובעיקר הדבר היה מקום לומר שסתם אדם לא יכול למנות שומר על חפץ שלא שלו וכמו שהוכיח החזו"א אמנם שומר שהחפץ באחריותו כה"ג זה מספיק שהוא יוכל להעמיד שומר אפילו יותר ממה שהוא חייב

ועיין מה שכתבנו בזה עוד בסימן י'

**בגדר תשלומי שומרים ובהא דהשואל משלם לשוכר אפילו שאין לו הפסד**

ג]והנה בהא דמבואר במשנתינו דהשואל משלם לשוכר צ"ע הרי הוא לא הפסיד החפץ ולכאורא דין התשלומין הוא ההפסד ממון שבדבר וכלשון הגמ' בב"ק י: שזה נזקי גופו ובפשוטו מבואר כאן שהדין תשלומין בשומר הוא התחיבות כדמי החפץ וזה לא שהפסד החפץ הוא המחייב ועיין בחידושי הגרש"ש שהאריך בזה אמנם צ"ע דבכמה מקומות משמע שבשואל יסוד הדין תשלומין חל מצד עצם לקיחת החפץ ומשמע שזה על הפסד החפץ א.עיין תוס' בב"ק י"א. ששואל אם החפץ נשבר לא יכול לשם השברים דבזמן שלקח הבהמה זה כאילו קנאה דהינו שלקיחת שואל שכל הנאה שלו זה כאילו היה פה לקיחת החפץ לעצמו שזה מחייב ממון ב. עיין רמב"ן בב"ב קס"ח שהקשה למה שואל חייב באונסים הרי זה אסמכתא ותירץ שזה כמו לוקח ומשמע יסוד חיובו בעצם לקיחת החפץ להחזירו וכל שזה לא בעין חייב את דמיו ולא משמע שזה סתם התחיבות בתשלומין וע"ש ברמב"ן שכתב שעדין קשה ממתנה ש"ח להיות כשואל ומבואר שאין כוונתו סתם שמתחיב החפץ והדמים זה העמדת חיובו דא"כ זה שייך גם בש"ח אלא כוונתו כנ"ל שעצם השאלה זה כלקיחת החפץ וזה מחייבו את דמיו ורק לכן זה לא אסמכתא ג.עיין נתה"מ ס' שד"מ שכתב על הדין המבואר ברמ"א דלאחר שחל החיוב שמירה לא מועיל מחילה ללא קנין שכל זה דוקא בשואל וביאר שגדר חיובו שבקבלתו זה כאילו קנאו ולכאורא כוונתו כנ"ל

ולמה שנתבאר באחרונים הנ"ל שבאמת שכל מה שהשומר מקבל את זה הוא מצד שהבעלים מקנה לו או שזה מדין תורה או כחזו"א שיש כאן כזו אומדנא א"כ א"ש שזה שלו לגבי הפסד החפץ

אמנם הנה מבואר בגמ' שפעמים שהבעלים משלמים שני פרות לשוכר והנה בדין מזיק הרי הדין שרצה מזה גובה רצה מזה גובה אבל אי אפשר לגבות פעמיים דכיון דיסוד הדין הוא השלמת החפץ א"כ כל ששילמו לו חשיב שזה הושלם לו ואין לו סיבה לגבות וא"כ צ"ע למה כאן זה אחרת והיה מקום לומר שזה עצמו טענת הגמ' ששם שאלה חד הוא אמנם בלשונות הראשונים משמע שהגמ' רק דוחה שלא היתה כוונתו לשני השאלות אלא ששניהם זה אותה התחיבות ועיין במאירי שאם זה יהיה הגמ' הנ"ל בארבע אנשים כה"ג באמת ישלמו שני השואלים שני פרות לשני השוכרים ובהכרח שתשלומי שואל לכל הפחות זה התחיבות של עצמו ולא דין העמדת החפץ וצ"ע

והנה בפשוטו מבואר מדברי המאירי דהדין תשלומין של השואל לשוכר זה לא מצד שקנה הפרה דהרי כולם זה מכח הראשון ואיך יכול לקנות פעמיים אמנם אין זה מוכרח דהרי מזכות הבעלים להשאיל לשני בני אדם ומשמע שכה"ג יוכל לגבות פעמיים אם זה יאנסו א"כ גם השוכר כנ"ל וא"כ כאן יוצא שמכוחו זה הושאל לשני בני אדם אמנם לכאורא זה לא דומה דכאן הוא השכיר כל מה שיש לו וכן השאיל כל מה שיש לו ולכאורא כל אחד נתן לחברו את כל מה שיש לו וצ"ע

**בדינא דמתניתין כשהבעלים עכו"ם**

ד]והנה מבואר בשו"ע סימן ע"ב ס"ח דאם גוי הביא משכון לישראל והישראל השאילו למישהו אחר ונאבד והעכו"ם גובה את חובו מהישראל הראשון דהישראל השני חייב לראשון כמו מחיר המשכון ועיין חזו"א ב"ק סימן י' סקי"ד שהקשה הרי אין שמירה לעכו"ם א"כ מעיקר הדין הראשון פטור מהעכו"ם א"כ למה השני בכלל צריך לשלם לראשון ותירץ שכיון שהוא שאל ממנו הוא נשתעבד כדין שואל לראשון כמו דמבואר ברבנן שהשוכר משלם לשואל עכ"ד וצ"ע הרי קי"ל כר"י וא"כ החיוב שלו הוא לעכו"ם ומצד שהעכו"ם גבה ממנו הרי אין לזה תורת תשלומין כיון שהוא לא חייב ואולי כיון שלמעשה שילם כה"ג השואל כן נהיה כשומר של הראשון וצ"ל גם כאן שהעכו"ם מקנה לו וצ"ע ואם נימא שכל הדין של ר' יוסי רק עד כמה שיחול חיוב לראשון הוא יהיה חייב לו א"כ כאן שלעכו"ם אין דין שמירה כה"ג חל חיוב לשני אמנם למה דנקט החזו"א דאי אפשר למנות שומר אלא מי שהבעלים א"כ צ"ע אמנם ע"ש שדן שחל חיוב בשמירה לעכו"ם

**בדין מזיק בהמה שביד השומר**

ה]והנה מבואר בתוס' בב"ק מ"ז: שאדם שנתן שורו לשמור ובא שור והזיקו הבעלים יכול לגבות מהשומר והשומר יכול לגבות מהמזיק וצ"ע עד כמה דנימא ששומר זה חיוב אחריות ולא שזה חשיב ששילם את הדבר א"כ למה שהבעלים לא יגבה גם מהשומר וגם מהמזיק ואולי עד כמה שגובה מהמזיק לא חשיב שהוזק והשומר לא צריך לשלם אמנם צ"ע למה השומר גובה מהמזיק כיון שמה ששילם לא חשיב ששילם הדבר אלא סתם חיוב אחריות והרי בסוגין אם אדם יזיק השור לשואל וכי יצטרך לשלם לשואל פעמיים וצע"ג ובהכרח שס"ל לתוס' שכוונת הגמ' לדחות שדמי הפרה חד דהינו שגם שומר זה תשלום על הדבר

ובאמת גם מהא דשומר וודאי יכול להעמיד שומר על מה שהוא שומר עד כמה שהוא ישלם לבעלים כמבואר בכולי מכילתין ובכל אופן על קדשים לא יכול להעמיד שומר ובהכרח החילוק דשם אין לו חיוב של דמי הדבר אלא שרק עד כמה שזה מופסד ממילא יש לו חיוב קרבן מה שהוא התחיב מראש א"כ בהכרח ששומר משלם את החפץ ולא שזה סתם חיוב אחריות ויש לחלק שהחיוב אחריות הוא באבדון הדבר ולא סתם כי הוא כבר נתחייב להביא קרבן וצ"ע בכל זה

**בהא דמבואר בגמ' דגם בשמירה בבעלים השומר משלם לבעלים ובדין בעלים האם זה בעל התשלומין או החפץ**

ו]עיין בב"מ צ"ו: דמבואר דאם השוכר השאיל בבעלים לרבנן השואל פטור ולר' יוסי השואל חייב ובפשוטו הביאור דהוא נחשב השואל של הבעלים ועיין ריטב"א דאם לגבי הבעלים הוא יהיה בעליו עמו לר' יוסי הוא יהיה פטור ומבואר שהדין של ר' יוסי זה לא מצד שכיון שהוא מרויח לכן זה נהיה לבעלים דהרי כאן בעיקרו זה שמירה בבעלים שאין סיבה לחייב כלל אלא שזה סברא שמלכתחילה השמירה חלה לבעלים הראשונים ולשון הראשונים שהוא כשלוחו למנות לו שליח דהיינו שזה כאילו שהבעלים מינו אותו לשליח

אמנם הנה מבואר ברמב"ן בב"מ י. דאם אדם שרוצה לגנוב חפץ ולא עשה עדין שום מעשה גניבה ומינה אדם לשומר על החפץ או השאיל לו את זה השומר נהיה שומר לבעל החפץ מצד הדין של משנתינו כיצד הלא עושה סחורה בפרתו של חברו והנה כאן שהגנב לא שומר של הבעלים לכאורא אין שום סיבה שמה שמינה שומר זה יחשב כמינוי של הבעלים ומשמע יותר ברמב"ן שגדר הדין שגם אדם שמינה שומר על חפץ לא שלו יכול לחול על זה שמירה אלא שהתשלומי השמירה לבעל הממון וזהו הדין של כיצד הלא עושה סחורה וכו' וכאן זה גם לרבנן דכל סברת רבנן שכשהוא שומר זה סברא שגם דין תשלומין יחול אליו אבל עד כמה שאין לו שום דין בחפץ זה וודאי חל לבעלים

אמנם צ"ע דבגמ' מבואר שלר' יוסי אין פטור בבעלים וכיון שעיקר הדין שמירה הוא לשומר אפילו שהתשלומים הם לבעלים אבל לכאורא הדין שמירה בבעלים הוא למי ששומר וצ"ל שהדין שמירה בבעלים זה לא למי שהוא נותן השמירה אלא למי שחל החיוב תשלומין של השמירה

והנה עיין מרדכי בב"ק ריש פ' הגוזל ומאכיל לענין גנב שהשאיל החפץ לאחר דיכול לגבות הנגנב או מהגנב או מהשואל ואין פטור בעלים לשואל אפילו ששאל בבעלים כי הוא חייב לנגנב וז"ל..... עכ"ל והנה צ"ב מה דן הרי זהו דינו שלר' יוסי שהבעלים יכול לגבות מהשומר וצ"ל שהיה מקום לדון שכל דינו של ר' יוסי רק במקום שהראשון פטור אבל אם הראשון חייב אין את דינו של ר' יוסי ולכן הוכיח שגם כה"ג יש את דינו של ר' יוסי ובטעם שאין כאן דין בעליו עמו ע"ש שהאריך מלשון רש"י שהדין בעליו עמו לא תלוי במי שמינה את השומר אלא זה תלוי במי שבעל התשלומין וכיון שבעל התשלומין זה הנגנב ולגביו זה לא בעליו עמו ממילא הוא חייב לשלם ולפ"ז א"ש דברי הרמב"ן

והנה בפשוטו כל זה דוקא שהבעלים יכול לגבות מהשואל אבל אם הבעלים יגבה מהגנב או בשואל שהשאיל למישהו אחר אם הבעלים יגבה מהראשון שכה"ג השומר הראשון גובה מהשומר השני אם הוא נתן לו לשמור בבעלים הוא יהיה פטור דעכשיו הוא בעל התשלומין וכן נקט רעק"א בכו"ח כת"י חו"מ סימן ע"ב וביאר כן בדעת הט"ז ס' רצ"א סכ"ג וכן נקט השואל בשו"ת בית מאיר אמנם ע"ש בבית מאיר שנקט שהדין בעליו עמו זה לבעל הממון ולא לבעל התשלומין וכן נקט בנתה"מ סימן ש"ה סק"ג ולפ"ז כתבו שכה"ג השומר השני יצטרך לשלם לשומר הראשון והנה צ"ע לפ"ז למה מבואר בגמ' שלרבנן הדין בעליו עמו זה לשומר הראשון הרי אפילו שהתשלומים מגיעים להם אבל בעל הממון זה הבעלים ובהכרח שס"ל שהטעם של רבנן כי הוא קונה את זה אבל ללא זה לא היה מגיע לשואל וכיון שהוא קנה את זה ממילא הוא גם נחשב בעל הממון ולכן יש עמו פטור שמירה בבעלים

והנה מבואר במרדכי שם והועתק בש"ך דהגבייה מהשומר של הגנב מצד רצה מזה גובה רצה מזה גובה ועיין נתה"מ דמצד זה אי אפשר לגבות דכיון שהנגנב הרי לא העמיד אותו לשומר אם כן כלפיו אין שום סיבה שהוא יהיה חייב אלא כתב שסיבת התשלומין מצד דינו של ר' יוסי ולכאורא זה וודאי שגם כוונת המרדכי שמה שחל חיוב לבעלים הראשונים זה מצד ר' יוסי אלא שללא דין רצה מזה גובה רמ"ג היה הדין שהשני פטור מצד שלא חל חיוב על דבר שכבר יש חיוב ה"ה כאן לא היה חל החיוב של השומר השני כיון שיש כבר חיוב מצד הגנב הראשון

**בדברי הרא"ש שאין נפק"מ בחיוב הבעל כש"ח וביסוד הפפ"ח**

ז]והנה הגמ' מסתפקת האם בעל בנכסי אשתו שואל הוי או שוכר הוי ואומרת נפק"מ באשה ששכרה חפץ והתחתנה והגמ' אומרת שלרבנן אין נפק"מ כיון שהוא שומר של האשה א"כ זה שמירה בבעלים אמנם לר' יוסי שהוא שומר של הבעלים הראשונים יש בזה נפק"מ והגמ' דוחה שהוא לוקח ועיין תוס' שכתבו שבכל אופן הוא כש"ח ועיין רא"ש שכתב שאין בזה נפק"מ דהרי הוא שומר בבעלים והוא פטור והקשה הפלפולא חריפתא ושאר האחרונים בסימן שמ"ו הרי נפק"מ לנידון של הגמ' דאם היא שאלה חפץ ממישהו שיהיה לו דין שומר חנם כיון שקי"ל כר' יוסי שהוא שומר של הבעלים ועיין בפילפולא חריפתא שיישב דס"ל לרא"ש שכל הדין של ר' יוסי רק בדבר שהראשון פטור אבל בדבר שהראשון חייב זה וודאי שהשומר השני הוא שומר של השומר הראשון ודלא כמו שהבאינו לעיל מהמרדכי וצ"ב טעם הדבר וצ"ל שכל דברי ר' יוסי לגבי דבר שהראשון לא חייב לשמור על זה בזה הוא לא יכול להעמיד שומר אבל לגבי מה שהוא חייב כה"ג הוא יכול להעמיד שומר לעצמו ובפרט אם יסוד החיסרון שהוא עושה סחורה בפרתו של חברו א"כ כאן לא חשיב עושה סחורה דרק מעמיד שומר במקום חיובו וכדלקמן

אמנם צ"ע דהרי הגמ' אומרת שיגיד דל אנת וכו' וכה"ג לכאורא הביאור שממילא הראשון חייב והרי כה"ג ודאי שהוא שומר של השני וצ"ל שכאן שלמעשה הוא לא יכול לגבות ממנו ממילא לגבי זה השני לא יכול להעמיד שומר אחר אבל לגבי מה שהוא יכול לגבות ממנו בזה לכו"ע הוא שומר של הראשון ולא של הבעלים

והנה עיין תוס' בסוגין ד"ה אגרה שכתבו בסופם שיש נפק"מ שהשוכר הוא עדין שוכר במקרה שהוא השאיל בבעלים וזה נגנב או נאבד שהשומר הראשון חייב וצ"ע הרי מבואר בגמ' שללא דל אנת כה"ג רבנן מודים לר' יוסי וא"כ כאן שהוא חייב באמת א"כ וודאי שחיובו זה לבעלים ואין כאן פטור שמירה בבעלים וכן הוא בתוס' רי"ד לקמן צ"ו: ועיין חידושי ר' מאיר שמחה שביאר על פי הפפ"ח הנ"ל שלגבי מה שהראשון חייב הוא וודאי שומר של הראשון ולא של הבעלים אמנם צ"ע דבתוס' צ"ו: כתבו שהבעל כשומר חינם ובהכרח שנפק"מ לנידון הגמ' ובהכרח שלא ס"ל כפפ"ח וכמו שדייק הש"ך ועיין בשו"ת בית מאיר שהאריך בישוב קושיא זו והשואל שם רצה לבאר כוונת תוס' במקרה שהראשון ישלם וצ"ע

ועיין ריטב"א הישן שהביא מהראב"ד שהשבועה בבקרא זה מדין בא לגבות מנכסי היתומים כי גם הם ש"ש וממילא הם גם צריכים לשלם וע"ש שהקשה הרי השומר משלם לבעלים אמנם אם נימא שדעתו כנ"ל שבדבר שהראשון חייב הוא שומר של השומר ולא של הבעלים א"ש

**בישוב המחנ"א ובדין קבלה בשואל**

ח]והנה עיין מחנה אפריים שאלה סימן א' שהקשה על הא דמבואר בגמ' שאם הבעל שואל אפילו שהוא שואל בבעלים ביחס לאשה בכל אופן לר"י חשיב שהוא שואל של הבעלים וממילא הוא חייב הרי הוא לא ידע שזה מושכר לה וא"כ הוא חשב שלא חל עליו דין שומר כלל כי הוא בבעלים ולמה שיתחייב לראשון וע"ש שכתב לישב שמדובר שהתכוין להתחייב כדיני שומר וע"ש שיצא לחדש עוד ששואל מתחייב ללא קבלה אלא עצם זה שכל הנאה שלו זה מחייב וכדחזינן משואל שלא מדעת דהוי שואל וכן מהא דמבואר בגמ' דגזלן לא גרע משואל והרי גזלן לא קיבל על עצמו כלום ולפ"ז כיון שלמעשה משתמש בשל הבעלים לכן יש לו דין שואל ולפ"ז עד כמה שהוא רק שומר חינם לא שייך סברא זו וממילא הוא פטור וא"ש הרא"ש שלמסקנא שהוא לוקח ורק יכול להיות שהוא ש"ח וכיון שהוא לא יודע דהרי אם יודע שזה שאול מבואר ברא"ש שהוא שואל א"כ אין לו שום חיוב

ובזה מיושב גם דברי התוס' בסוגין שכתבו שבבעלים הוא פטור שכיון שהוא לא יודע מי הבעלים לכן הוא פטור והרי כאן לא מדובר בשואל

**בביאור דבר תוס' בסוגיא דבקרא**

ט]עיין בגמ' מ"ב: דמבואר שיתומים קנו חפץ ומינו על זה שומר שכר והתברר שזה היה מק"ט וגבו הכסף מהמוכר והגמ' אומרת שהשומר צריך לשלם לבעל החפץ והקשה רש"י הרי הוא לא מינה אותו שומר וכתב שזה מצד דינו של ר' יוסי שהוא נהיה שומר של הבעלים של החפץ וצ"ב מה נידון הגמ' הרי זה המשנה אצלינו שר' יוסי אומר שהשומר משלם לבעלים ועיין תוס' שביארו וז"ל דלא דמי דהתם וודאי קאי משכיר במקום שוכר דשוכר שייך בגוף הפרה שהרי שכרה אבל גבי יתמי כיון דמקח טעות הוא אין להם בגוף השור מאומה איך יעמוד הספסירא במקומם וכו' עכ"ל וצ"ב הסברא ובפשוטו משמע שיש כאן סברא שהוא לא יכול להיות שומר של הבעלים אבל לא שהוא לא יכול להיות שומר של השומר אמנם עיין ריטב"א [הישן] שכתב שיש סברא לומר שרק שוכר שיש לו בגוף הפרה יכול למנות שומר לעצמו וממילא לר' יוסי הוא נהיה שומר של הבעלים אבל אדם שהוא רק שומר אין לו אפשרות להעמיד שומר אחר וממילא כה"ג הוא לא נהיה שומר לראשון לגבי מה שהם פטורים דהרי הוא לא שומר שלו כלל וחידשה הגמ' שגם כה"ג הוא יכול למנות שומר כיון שיש לו דין שומר על הבהמה וע"ש בסופם שהוסיפו שאם השומר היה פושע הוא היה חייב כיון שהיתומים היו חייבים לבעלים וממילא הוא חייב לשומר וצ"ב הרי כאן זה דבר שהוא חייב לשמור ולמה שלא יוכל להעמיד שומר לעצמו והרי כתבו מפורש שהוא שומר של היתומים וא"כ מדינא דר' יוסי שהוא יהיה שומר של הבעלים ואם היינו אומרים כוונתם שרק כתבו סברא שכה"ג שאין לשוכר בגוף הדבר הוא לא נהיה שומר של הבעלים אבל של השומר הוא כן נהיה א"כ א"ש אבל לנ"ל שסברתם שהוא לא נהיה שומר א"כ כאן זה לא שייך אמנם אם נימא שס"ל כפפ"ח לעיל א"ש שכאן ביארו כך מטעם אחר שכיון שהראשון חייב ממילא זה וודאי שכה"ג הוא לא שומר של הבעלים אלא של הראשון וצ"ע בכ"ז

**הראיות שטעם ר"י בגלל כיצד וכו'**

י]והנה מבואר בגמ' שם שהספסירא צריך להישבע שהוא לא ידע והוא לא פושע והקשו הראשונים א"כ הרי זה איני יודע אם נתחיבתי דיש כאן ספק האם השומר התחייב ואיך הוא נאמן לגבות על ידי שבועה וע"ש תירוץ אחד כיון שיש כאן וודאי מחייב וספק אולי זה פקע כי יש פשיעה של הבעלים כה"ג זה כמו איני יודע אם פרעתיך עוד תירצו הרמב"ן ורשב"א ושאר ראשונים שכיון שבתחילה הרי היתומים עוד לא קיבלו הכסף וא"כ הוא היה שומר שלהם וחל חיוב ליתומים וברגע שקיבלו את כספם מדינא דר' יוסי החוב עובר לבעלים ובר"ן ונימוק"י מבואר שזה מצד איני יודע אם פרעתיך אמנם בלשון הרשב"א לא הוזכר כלל שזה מצד זה עכת"ד והנה צ"ב הרי דינא דר' יוסי מבואר בראשונים שזה מצד שהוא נהיה מלכתחילה שומר של הבעלים והשומר הראשון כשלוחו של הבעלים א"כ עד כמה שכאן זה לא כך א"כ למה הבעלים זוכים בזה

ולכאורא מבואר שיסוד הדין הוא שכיצד הלא עושה סחורה בפרתו של חברו ולכן בעלמא זה סברא שעצם השמירה תחול לבעלים וכאן שכבר חל החיוב לשומר זה סברא שהחוב יעבור לבעלים ובפשוטו זו כוונת הרמב"ן שם שכתב שכל זה לפי איך שביאר רש"י שהוא מת לפני שהם גבו מהמוכר ומשמע שאם הביאור שידעו המק"ט לפני שמת ולקחו הממון זה לא ישוב ומבואר שכה"ג הדין חל בעצם החיוב והוי איני יודע אם נתחייבתי ומבואר ששיך לחול בשני אופנים

ובאמת מצאנו בכמה מקומות בראשונים שדנו מצד סברא זו שהרוחים נעשים לבעלים דכיצד הלא עושה סחורה בפרתו של חברו

א.עיין טור סימן של"ג שהביא מהרמ"ה דאדם שלח שליח לשכור לו פועלים בשלש ושכרם בארבע ואמר שכרכם עלי והם שווים חמש שכה"ג לא אומרים שהבעלים ישלם לשליח חמש מצד שכיצד הלא עושה סחורה בפרתו של חברו

ב. עיין נימוק"י בב"ק כ"ב. דאם אדם שכר בית מחברו והשכירו לאחר ביותר כסף הרווח לבעל הבית מצד שכיצד הלא עושה סחורה בפרתו של חברו

ג.עיין מרדכי בפרק החובל ונפסק ברמ"א סימן ש"א דאם אדם נתן לשמור כסף לצדקה שיש על זה פטור לשמור ולא לחלק לעניים ואמר על מנת שתתחיב לי שכה"ג חל חיוב לשומר ויתן הכסף לגבאי אבל כיון שכיצד הלא עושה סחורה בפרתו של חברו צריך להביא הכסף לצדקה וצ"ע איך זה חל בדיני ממונות ואולי זה על דרך הסברא המובאת בתוס' שכיון שהוא קיבל את הכסף בעד הממון של העניים ממילא צריך להביא את הכסף לעניים

אלא שלפ"ז צ"ע הגמ' שאם השוכר השכיר בבעלים שבכל אופן הוא חייב לבעלים הרי כיון שיסוד הדין שכיון שלא יכול לעשות רוחים בשל חברו לכן חל החיוב לבעלים א"כ כאן שזה שמירה בבעלים שאין כאן רווח זה לא סיבה שהשמירה תחול כלל לבעלים ולכאורא רק למה שהבאינו לעיל מהאחרונים הדין בבעלים הוא למי שבעל הממון א"כ יתכן שכאן באמת יחול חיוב לבעלים כיון שהשומר הוא לא בעל הממון ולרבנן זה לא כך מצד שהוא לא בעל הממון וצ"ע ואולי אם זה תלוי בבעל התשלומין גם א"ש כיון שאם יחול תשלומין זה יהיה לבעלים וצ"ע

והנה יש לדון בעכו"ם שנתן לשמור לישראל והישראל נתן לשמור לישראל אחר שאין שמירה לעכו"ם דכה"ג לרבנן הוא משלם לישראל והישראל לא צריך לשלם לעכו"ם אמנם לר"י בפשוטו הוא נהיה שומר של העכו"ם וממילא הוא לא צריך לשלם אמנם לנ"ל דכל יסוד הדין שהוא לא ירויח בשל השני א"כ יתכן שחל חיוב אליו וממילא העכו"ם זוכה בזה וכמו בצדקה או בראשונים מ"ב: וכנ"ל וצ"ע ועיין לעיל דעדין צ"ע הרי חזינן מהא דלרבנן צריך שהוא יקנה שאדם שלא בעלים לא יכול להעמיד שומר וצ"ע ועיין ריטב"א שכתב דלר' יוסי אם היה בבעלים אם הבעלים האמיתי פטור ומבואר דלא כנ"ל

**בדין ש"ח שמסר לש"ש**

י"א]צ"ב למה משנתינו דיברה בשוכר ושואל ולא שומר חנם ושומר שכר ויש שרצו לומר שכה"ג כיון שאת הכסף נתן השומר שכר אין שום סיבה שהוא יהיה שומר של הבעלים שכלפיו אין סיבה להיות שומר שכר ואין זה דומה לשואל שזה מצד כל הנאה שלו כיון שהשוכר קיבל השימוש מהמשאיל והסברא אינה מוכרחת ובאמת יש כאן חידוש שחל דין שואל לבעלים אפילו שהוא לא נתן את השימושים ויסוד דין שואל הוא מצד שכל הנאה שלו

אמנם בראשונים בדף מ"ב מפורש שדינו של ר' יוסי גם בכה"ג דהינו בשומר חנם שנתן לשומר שכר שהוא נהיה ש"ש של הבעלים [אמנם עיין בשטמ"ק שיש תשובה מהרימ"ג שנקט שאת השכר ההבעלים משלם לשומר שכר ע"ש אמנם עיין בריטב"א בישנים שכתב שכה"ג רבנן מודים שהוא לא חייב לראשון דרק שוכר שיש לו בגוף הפרה יכול להעמיד שומר לעצמו אבל שומר לא יכול להעמיד שומר לעצמו וכה"ג רבנן מודים אמנם עיין תוס' בב"ק י"א: שכתבו שבשומר חינם שמסר לשומר שכר לר' יוסי חייב לבעלים ומבואר שלרבנן הוא חייב לשומר אם לא שנדחוק שאינו חייב כלל

ועיין ריטב"א שכתב שהמשנה לא דיברה בש"ח כי יש כאן שליחות יד ומשמע שעיקר דין המשנה שייך גם לא בשוכר ושואל

**בדברי הרא"ש שמועיל הסכמה של הבעלים**

י"ב]עיין רא"ש שכתב שאם הבעלים אמר לשוכר תשאילהו לדעתך ואני יהיה לי רק דין איתך ואתה אם השואל כה"ג ר' יוסי מודה לרבנן וכן הוא בריטב"א וצ"ע עד כמה שיש הלכה בדיני שומר שמי שלא בעלים לא יכול למנות שומר אחר א"כ מה עוזר שמרשה לו ועיין קצוה"ח שהכוונה שמקנה לו הפרה לענין זה וצ"ע א"כ מה צריך לכל אריכות דברי הרא"ש ועוד שכל זה אם נימא שתמיד זה חל על ידי קנין וכמו שביאר החזו"א אבל אם לרבנן זה מצד מעיקר הדין לא משמע שהרא"ש בא לומר שיש אופן שזה חל על מצד קנין דמה זה ענין לסוגין וצ"ע

**בדברי הנתה"מ שמנכים מהשור שווי השכירות**

י"ג]מבואר בנימוקי יוסף לקמן [ס. מדפי הרי"ף] ונפסק בשו"ע סימן שמ"א ס"ו דאם אדם השאיל חפץ לחברו עד שזה ישבר אם זה נאנס הוא משלם לו כמה ששוה החפץ שבור ועיין נתה"מ שכתב שלפ"ז ה"ה בסוגין שהבעלים משלמים שכירות ושאלה אבל כיון שהוא היה צריך להחזיר הפרה רק לאחר תשעים יום א"כ הוא חייב לו שווי של שור לאחר תשעים יום

ושמעתי להקשות דהרי מבואר בגמ' דהבעלים משלמים לשואל והרי השור לא שווה לו כמחיר מלא ומבואר שמשלמים לפי שווי השור בעצם וא"כ למה שם זה גרע והנה אם נימא דבסוגין הוא קונה את זה לא קשה דחשיב כאילו כולו שלו אמנם שמעתי שאינה קושיא כלל דכאן הוא התחיב הרי לשמור על חפץ ששויו היום הוא המחיר המלא דזה מה שהיה צריך להשיב לו משא"כ שם כל חיובו הוא רק להחזיר החפץ לאחר תשעים יום ועיין רש"ש שנקט שגם כאן משלם לו השור של שאלה רק לאחר תשעים יום אמנם הנתה"מ נקט שמשלם לו מיד אמנם פחות ממחירו האמיתי ומה שהגמ' קוראת לזה שני פירות דיש כאן שני מיני תשלומין אמנם עיין במאירי שמשמע שגם בפרה זו הוא משלם לו פרה ושאלה וזה לא יתכן דהשאלה כלול בדמי הפרה וצ"ע אמנם יתכן שזה דוקא כאן כי דמי השאלה זה לא בתור דמי הדבר וכדמוכח מהא דשני בני אדם משלמים ובנתה"מ ובריטב"א העמידו כל סוגין בפרה סתם או בפרה זו ויש בדמיה ליקח

והנה עיין נתה"מ שם שכתב דבמשאיל חפץ לתשעים יום ובא אדם והזיקו הוא משלם לבעלים שווי החפץ לאחר תשעים יום ומשאיל שווי השאלה וכגון ששור שוה מאה זוז ואם השכירו אותו למאה יום העשרה זוז והיום הוא שווה פחות עשר זוז הדין שהבעלים מקבלים תשעים זוז והשואל עשרה זוז ויש לעין באופן שמחיר החפץ לא יורד כגון אדם השכיר חפץ לחברו לחודש במאה זוז ומחיר הדבר נשאר אלף זוז והנה זה וודאי שיכול לקנות כזה חפץ ולהחזירו לבעלים ולשייר לשואל זכות שימוש אמנם במקרה שהחפץ הוזל וכן השכירות הוזלה צ"ע איך ידנו כזה דבר או במקרה שרוצה לשלם בדמים האם באמת ישלם יותר משווי הדבר או לא וצ"ע

ובעיקר דמיון הנתה"מ את סוגין לנימוק"י שמעתי לדון דיש לחלק דשם שכל מצב הזכיה זה לאחר שירד בשויותו כה"ג זה מוריד ממחיר החפץ וכן כאן אם חייב פרה לאחר שנה ואז תזקין ותהיה שווה פחות ישלם פחות שווי זה אבל כאן שלאחר תשעים יום תהיה שווה מחיר מלא יש מקום לדון שמה שמחמת שעכשיו אין לו אפשרות להשתמש ואם ירצה למכור יקבל פחות זה לא מוריד ממחיר המזיק והשואל לשלם לו וצ"ע

**בדברי השלט"ג בשואל מהגנב**

י"ד]עיין שלט"ג בב"ב ו. מדפי הרי"ף דאם אדם גנב חפץ והשאילו לחברו והוא נאנס והבעלים התפשר אם הגנב דכה"ג הוא לא יכול לגבות מהשואל אלא כמה שהוא שילם לנגנב והוכיח מהגמ' ב"ק צ"ח דלר"ש שגורם לממון כממון המזיק קרבן חייב כמה שבעל הקרבן חייב להביא בתור קרבן ולא לפי שווי הקרבן חזינן דמשלם לפי ההפסד שיש לו ה"ה כאן ועיין שער המשפט סימן ע"ב סקי"ב שהקשה ממשנתינו דחזינן דלרבנן השואל משלם לשוכר אפילו שאין לו הפסד וע"ש שדן שכיון שקי"ל כר' יוסי א"כ אדם לא יכול להעמיד שומר לדבר שלא שלו וכל מה שיכול להעמיד שומר מצד הדין תשלומין שיש לו ולכן ליותר משיעור התשלומין שהוא חייב הוא לא צריך לשלם אמנם לכאורא כל זה אם אין כאן קנין אבל אם יש קנין א"כ כאן שמשלם חלק לכאורא הוא זוכה בהכל כי שילם בזול על הכל ובהכרח שאין גדר הדברים כי הוא קונה

ובעיקר דבריו היה מקום לדון דזה לא דומה לגמ' דכאן הוא התחייב לגנב מחיר שלם ומה שהוא ויתר לו זה לא סיבה לפטור השומר אבל כאן לא חשיב שיעור גורם לממון יותר מזה עוד מבואר חידוש שגנב שמעמיד שומר חל חיוב לגנב דלכאורא היה מקום לומר שלא חל אליו שום חיוב כיון שהוא לא בעלים של החפץ ועיין תורי"ד ב"ק ע"ט. ובשטמ"ק בשם הרמב"ן ובמרדכי בב"ק

והנה מבואר שם בשו"ע דעכ"ם שנתן משכון לישראל והישראל השאילו למישהו אחר ונאנס דהשומר משלם לישראל כשווי המשכון ועיין שער המשפט מה הדין כשהעכו"מ התפשר אם הראשון כמה השני צריך לשלם לישראל וע"ש שנקט שמשלם לו מחיר של המשכון כמו במשנתינו אמנם זה דלא כשלט"ג שאין לו שם שומר אלא כשיעור הפסדו עוד צ"ע מה זה שונה ממה דקי"ל שהלכה כר' יוסי

**הוספה אד"א ע"ט:** עיין רשב"א ריטב"א כתובות ל"ד שדנו באדם שמת והוריש לבניו שיתחיבו מדין שואל מצד כיצד הלא עושה וכו'

**דיני כיצד הלא וכו'**

א]שוכר שמסר לשואל דעת רבנן שהשואל משלם לשוכר ודעת ר' יוסי שמשלם לבעלים ודעת תוס' שזה רק מצד שעדין לא נשבע אבל אם ראה את האונס כה"ג לכו"ע משלם לשוכר וכל הראשונים חלקו על זה והגרעק"א נסתפק לדעת התוס' בשמירה בבעלים שלא צריך שבועה האם אז ר' יוסי מודה לרבנן

ב]מבואר ברבנן שהשוכר מקבל אפילו שאין לו הפסד ובפשוטו מוכח שזה חיוב אחריות בעלמא אמנם החזו"א ביאר שהוא הקנה לו הפרה לענין שמירה וחיוב התשלומין

ג]דעת הריטב"א שאדם לא יכול למנות חפץ על דבר שלא שלו לעצמו אם לא שהוא שומר וכן הוכיח החזו"א ממנה שומר על הקדש ודעת הרמב"ן שכה"ג הוא נהיה שומר לבעלים

ד]מבואר בגמ' שאם השומר הראשון מינה שומר בבעלים לר"י הוא חייב ולרבנן הוא פטור וכתב הריטב"א שאם היה בעלים מהבעלים לר"י פטור ולרבנן חייב

ה]בפשוטו לגבי מה שהשומר הראשון חייב כו"ע מודים לר"י וכן הוא בתוס' רי"ד אמנם הפ"ח נקט בדעת הרא"ש שכה"ג כו"ע מודים לרבנן

ו]עכו"ם שמינה שומר ישראל והוא מינה שומר אחר יש לדון האם יש כאן את דינו של ר' יוסי

ז]ש"ח שמסר לש"ש בתוס' מבואר שגם בזה יש את דינו של ר' יוסי ויש שכתבו שפה גם ר' יוסי מודה ובמיוחס לריטב"א דן שפה גם רבנן מודים

ח]כתב הרא"ש שבאמר לשוכר שישכיר לעצמו שכה"ג רבנן מודים לר"י

ט]מבואר בגמ' שפעמים הבעלים משלמים כמה פרות ולהלכה לא כך אמנם כתב במאירי שבכמה בני אדם יוצא שמשלמים כמה פרות ויתכן שתוס' בב"ק חולק על זה

י]מבואר בתוס' בב"ק ששומר שלא שמר ובא שור והזיקו והשומר שילם לבעלים הוא חוזר וגובה מהמזיק