שיעור ב
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכד - לישה

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן שכא - הלכות לישה

##### שיעור א

# **שיעורי הלכה**

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

## [סעיף יד – המשך] **...אבל תבואה שלא הביאה שליש, שקלו אותה ואח"כ טחנו אותה טחינה גסה, שהרי היא כחול, והיא הנקראת שתיתא, מותר לגבל ממנה בחומץ וכיוצא בו הרבה בבת אחת, והוא שיהיה רך, אבל קשה אסור מפני שנראה כלש. (ואפי' ברך) צריך לשנות, כיצד, נותן את השתיתא ואח"כ את החומץ.**

## שינוי בסדר הנתינה

א] היתר זה של שינוי בסדר הנתינה, מבואר בגמ' גבי שתיתא, שהמנהג הוא ליתן את החומץ ואח"כ את השתיתא, וכשמשנה את הסדר ונותן קודם את השתיתא ואח"כ את החומץ חשיב שינוי ושרי. ומבואר בתרומת הדשן (סי' נג) דשינוי זה לא מהני אלא בבלילה רכה שאין איסור לישתה מן התורה, אבל לא בבלילה עבה שאיסורה מן התורה, וכן כתב המ"ב (ס"ק סו) בשם האחרונים.

## כשאין מנהג קבוע, או שאין ידוע המנהג

ב] ונחלקו הפוסקים בדבר שאין ידוע מהו המנהג בסדר הנתינה, או בדבר שאין לו מנהג קבוע, דהט"ז (ס"ק יא) כתב דאסור ללוש קמח מצה, כיון שאין לו מנהג קבוע בסדר הנתינה, וממילא אין להתיר ללושו. אמנם דעת התרומת הדשן (שם) ועוד אחרונים דבדברים כאלו שאין ידוע המנהג, מותר ללוש באופן המבואר בגמ' גבי שתיתא, דיתן קודם את הקמח מצה ואח"כ את המשקה. ודעת המ"ב (ס"ק נז) נראה להקל כדעת התרוה"ד, אולם החזו"א (סי' נח ס"ק ה) דעתו להחמיר כדעת הט"ז דאסור ללושו.

ובאמת יש להבין סברת המתירים, דכל ההיתר משום שינוי, וא"כ במקום שאין לו מנהג בסדר הנתינה, מהיכי תיתי שיחשב שינוי להתיר. והנה בפמ"ג (יו"ד סי' קא משב"ז ס"ק ט) הביא קושיית המנחת יעקב (כלל מ ס"ק ח) בעניין חתיכה הראויה להתכבד דהדין הוא שאינה בטילה ברוב, ובשו"ע (יו"ד סי' קא) חילק בכמה וכמה דברים אם נחשב לחתיכה הראויה להתכבד, והקשה דאחר שמבואר ברמב"ם שהכל לפי מנהג המקום והזמן, מאי נ"מ במה שכתב השו""ע, הרי בלא"ה אזלינן בכל מקום לפי מנהגו. ותי' המנחת יעקב דנ"מ במקום שאין ידוע מהו המנהג, דבזה אזלינן כפי המבואר בגמ' וכפי שפסק השו"ע. ואפשר לומר דה"ה לענין לישה, דלא היקלו במקום שאין לו מנהג כלל בסדר הנתינה, אלא בדברים שאין ידוע לו המנהג בהם, דבזה אפשר לעשות השינוי המבואר בגמ' שיתן קודם את הקמח ואח"כ את המשקה, וכן מדוייק לשון המ"ב שכתב 'אבל בקמח זה אין ידוע מה נותן תחילה בחול' וכו', דדקדק בלשונו דאין ידוע איך סדר הנתינה. אמנם מלשון התרוה"ד שם מבואר לא כן דכתב 'ונראה דאף לדידן אע"ג דבחול אין לנו מנהג קבוע איזה מהן ליתן בתחילה' וכו', הרי דאף באופן שאין מנהג כלל יש להתיר בסדר המבואר בגמ', ויש לעיין בסברתו, דכיון דכל ההיתר הוא משום שינוי, מה שינוי יש כאן.

## אם צריך לעשות שינוי גם בעירוב עצמו

ג] ומבואר במ"ב (שם) דאף בשתיתא טוב להחמיר לעשות ג"כ איזה שינוי בגיבול, וז"ל "וטוב להחמיר שלא לערב בכף, רק מנענע הכלי עד שיתערב". ודעת החזו"א (שם, ד"ה ומשמע) דאין צריך עוד שינוי ויכול לערב כדרכו.

## אם מועיל ג"כ בבלילה עבה

ד] ונתבאר דדעת האחרונים, דשינוי זה בסדר הנתינה לא מועיל בבלילה עבה, דאיסור הלישה מן התורה, אלא בבלילה רכה דאיסורה מדרבנן, וכן מבואר בחזו"א (סי' נח ס"ק ב). ולכאו' מדברי השע"צ להלן (ס"ק פד) יש מקום ללמוד דבמקום שא"א לעשותו מער"ש מותר אף בבלילה עבה. והוא דבמ"ב שם (ס"ק סח) כתב בענין סלט ירקות, "אבל מה שחותכין צנון וקשואין שקורין אוגערקע"ס דק דק ושופכין חומץ או שאר דבר לח לתוכן ומערבין אותן ביחד, צריכין ליזהר שלא לערב בכף בכוח, או ינענע בכלי עצמו, וטוב להחמיר ג"כ שיתן החומץ ואח"כ המאכל". וכתב שם השעה"צ "ואף דהוא עבה, ובעבה מחמיר הי"א מפני נתינת המשקה, כתב הט"ז דבצנון מפני שא"א לעשות מער"ש סמכינן אדעה קמייתא דס"ל דלא אמרינן נתינת המשקה זהו גיבולו, והעתיקו ג"כ הא"ר לדינא. הרי דבשעת הדחק התיר לעשות שינוי זה אף בבלילה עבה [וביאור הדבר דכבר נתבאר דדעת המ"ב להלן סי' שכד ס"ק יא, להחמיר לפסוק כדעת בעל התרומה שפוסק כרבי דחייב בנתינת המים לחוד, וכתב שם בשם החיי אדם דבדיעבד אפשר להקל ע"י גוי, ולפ"ז בוודאי דאין להתיר בבלילה עבה שינוי בסדר הנתינה, דלדעת רבי כבר נתחייב מיד בנתינת המשקה, אמנם בדברי השעה"צ כאן נראה דבשעת הדחק כשא"א לעשותו מער"ש, היקל לסמוך על דעת רוב הראשונים דפסקו כריבר"י, דאינו חייב עד שיגבל, וכיון דאין איסורו אלא מדרבנן היקל לשנות בסדר הנתינה].

אמנם באמת אין ללמוד מכאן היתר לשנות בבלילה עבה, דאפשר שדוקא בסלט ירקות דאינו נעשה גוש אחד ואין לו גדר לישה דאורייתא, והראיה דבחתיכות גדולות יותר היקל שם המ"ב בלא שום שינוי, והביאור בזה שכיון שלא נעשה ממש לעיסה אחת ואין איסורו אלא מדרבנן לכך התיר בשעת הדחק אף בבלילה עבה, משא"כ בבלילה עבה גמורה דאין להתיר, וכמו שמבואר במ"ב לקמן (סי' שכד) דלא היקל לעשות כן ע"י ישראל אלא ע"י גוי.

ועצם הדברים דישנם דברים דאינם עיסה גמורה ואין בהם לישה מדאורייתא, מבואר כן בדעת החזו"א שביאר בזה את ההיתר לערב שום וחרדל המבואר בסעיף טו – טז, וכמו שיתבאר להלן.

[סעיף טו] **חרדל שלשו מערב שבת, למחר כיון לערבו, הן ביד הן בכלי, ונותן לתוכו דבש, ולא יטרוף בכך** [צ"ל בכוח – מב"ב ס"ק נט] **אלא מערבו מעט מעט.**

## לישת חרדל שום ושחליים

ו] והנה נתקשו הפוסקים מה ההיתר ללוש חרדל ושחליים ושום המובאים בסעיף טז, ומסקנת הבה"ל דאיירי בנילוש מבעוד יום, ובשבת מוסיף בו משקה כדי להמחותו שיהיה ראוי לשתיה, ובאופן זה אינו לש, כיון שכבר היה לעיסה קודם שבת, וע"י הוספת המים אדרבא מפריד החלקים אחד מהשני ולכך שרי. אמנם בחזו"א (סי' נח ס"ק ד) ביאר דיש להתיר אף כשלא נילוש במשקה מבעוד יום, כיון שאין עיסתם עיסה, ולא נהיית גוש אחד ממש, ולכך אין בו איסור לישה, וז"ל "ואף אם נימא דטריף בכח הוי דאורייתא, י"ל דבעירוב לא חשיב לש מן הדין, ולא משום שינוי אתינן עלה, וגרע מאפר דטבעו להתערב עם המים ונעשה כטיט הנרוק, ואע"ג שאין להם דיבוק זה בזה אבל הן נמשכין בתכיפות ע"י המים, אבל הירק הנידוק אינו נרוק אלא אחד אחד, ומיהו בנטרף בכח אפשר דחשיב כלישה מן התורה" וכו'.

## לישת פירות כתושין

ז] עוד כתב החזו"א (סי' נח ס"ק ח) "כשכותשין הפירות בקתא דסכינא כדינן ורוצה אח"כ לסחוט לתוכו לימון, אין איסור בסחיטתן משום סחיטה כיון דסוחט לתוך האוכל, אבל אסור משום לש לדעת המחמירין כרבי, אבל כיון שעושין כן בשביל מזונות התינוק יש להקל כדעת רוב הפוסקים, אבל יערב ולא יטרוף, ואם יש בבלילתו פת, נראה דאסור לערב אלא יערב שתי וערב הרבה פעמים, ויוציא את הכף בין שתי לערב". ומבואר בדבריו דאף ריסוק פירות כגון בננה, לא נחשב לעיסה גמורה [דכך צ"ל לשיטתו שמפרש כאן את ההיתר של לישת שום וחרדל] ולכך יש להתיר לערבו ולגבלו כל שלא עושה כן בכוח.

## שינוי דשתי וערב

ח] ובאופן שמערב בו פת וכדו' [וכגון עוגיות] הרי הוא עיסה גמורה, ולכך יעשה בו שינוי דשתי וערב, והנה שינוי זה דשתי וערב הוזכר בגמ' גבי מורסן, וכמבואר להלן סי' שכד, ועיין בחזו"א לעיל (בס"ק ב) שכתב "אבל בהיות שאין אנו בקיאין בדברי סופרין ובטעמיהן, אין לנו אלא מה שאמרו חכמים" הרי דדעתו דאין ללמוד היתר לעשות שינוי אלא במה שהוזכר בגמ' להדיא, ונראה דס"ל דהיתר זה של שתי וערב הוא שינוי גמור ולכך יש להתיר בו אף בשאר מקומות. וכתב החזו"א (שם) אע"פ שקיי"ל דשרי שתי וערב בכמה פעמים, יש להוציא את הכף בין שתי וערב.

## בלילה שבתחילתה עבה ולבסוף רכה

ה] והקשה החזו"א (סי' נח ס"ק ח) דאיך מועיל שינוי זה בבלילה רכה, הרי כשנותן קודם את השתיתה ואח"כ נותן את החומץ, הרי בתחילת השפיכה הוי בלילה עבה, וכבר נתחייב משום לש לדעת רבי, כיון שעכשיו הוא בלילה עבה, ומה מהני שנהפך אח"כ להיות בלילה רכה. ותי' "י"ל כל זמן שלא פסק קילוח המים לא חשיבא מלאכה, ולפ"ז צריך ליתן בבת אחת מים הרבה עד שעושהו רכה, אבל אם פוסק הקילוח בעודו עבה, אף שדעתו להוסיף אסור".

ויש להקשות ממה שכתב המ"ב בסי' שיח (ס"ק פג) לענין אם יש איסור בישול לשפוך הרבה מים קרים לתוך מים רותחים, וז"ל "ועיין בחיי אדם שכתב, דבצונן לחמין, דוקא ששופך בשפיכה גדולה הכל בפעם אחת, אבל מעט מעט אסור לערות, שהרי מבשל תיכף ומה יועיל מה שמצטנן אחר כך" ומבואר דלא כהחזו"א, דאף כאן נאמר דכל שלא פסק הקילוח לא חשיבה מלאכה, ויהיה מותר אף בלא שפיכה גדולה.

ובאמת כבר דן החוט שני, אם אפשר ללמוד מכאן להתיר לפתוח שקיות בדרך קריעה, דאף שבתחילת הפתיחה יש בו תיקון, מ"מ בסוף הפתיחה הרי קלקול דמקלקל את האריזה, ושמא נאמר אף כאן דלא חשיבה מלאכה עד הסוף ויהיה הדין שמותר, וכתב שם לחלק דאפשר דדוקא בלישה דתחלתו לישה וסופו לישה, אלא דבתחילה הוא בלילה עבה ובסוף הוא בלילה רכה, וכיון שכל העירוב הוי לישה, אפש"ל דכל שלא פסק הקילוח לא נגמרה מלאכת לישה שעסוק בה, משא"כ בפתיחת שקיות דבתחילה שעושה פתח קטן יש בו משום תקון מנא, ולבסוף הוא מקלקל את המלאכה, ואין שום מעשה, ובזה אפשר דאמרינן דאינו המשך אחד וחייב על מעשהו בתחילה.

וע"פ דבריו ה"ה דיש ליישב את הקו' מבישול, דאף שם בתחילה הוא בישול, ולבסוף אינו בישול, וא"כ אפשר דתיכף בתחילה נגמרה מלאכתו, משא"כ גבי לישה שכל מעשהו עסוק בלישה, אלא דחלוקים בהגדרת העיסה אם הוא עבה או רכה.

**דינים העולים**

1. שתיתא, וכן שאר בלילה רכה, מותר ללושו באופן שמשנה בסדר הנתינה, וכגון במקום שהרגילות ליתן קודם את המשקה, יתן קודם את המאכל ואח"כ את המשקה.
2. בדבר שאין לו מנהג קבוע או שאין ידוע המנהג, דעת הט"ז וכן פסק החזו"א דאין להתיר ללושו. ודעת התרוה"ד וכן פסק המ"ב דיעשה השינוי המבואר בגמ' שיתן קודם את המאכל ואח"כ את המשקה.
3. דעת המ"ב דאף כשעשה שינוי בסדר הנתינה עדיין טוב להחמיר שלא לערב בכף אלא בכלי עצמו עד שיתערב, ודעת החזו"א להקל בזה.
4. שינוי זה אינו מועיל אלא בבלילה רכה, אבל לא בבלילה עבה.
5. דעת השע"צ דיש להקל לערב סלט ירקות קצוץ דק, בשינוי הנ"ל בסדר הנתינה אף שהוא בלילה עבה, כיון שא"א לעשותו מער"ש, ונתבאר דלא היקל אלא בסלט שאינו נעשה עיסה גמורה ואין לישתה מן התורה, משא"כ בבלילה עבה גמורה.
6. מותר ללוש חרדל ושום ושחלים, ובלבד שלא יטרפנו בכוח, ודעת הבה"ל דדווקא כשנילוש מבעוד יום, וע"י לישתו עכשיו אינו מצרף חלקים אלא אדרבא מפרידם. ודעת החזו"א דאינם עיסה גמורה, ולכך אף כשלא נילוש מבעוד יום שרי.
7. דעת החזו"א דה"ה דיש להתיר ללוש כנ"ל פירות שנתרסקו, וכשמערב בהם פת או עוגיות, יעשה שינוי דשתי וערב, ויוציא הכף בין השתי לערב.
8. כתב החזו"א דיזהר שלא יפסיק הקילוח כיון שבתחילה הרי הוא בלילה עבה ורק אח"כ נעשה רכה, ולכך שרי רק כשלא מפסיק הקילוח שאז לא חשיבה מלאכה מה שבתחילה הייתה עבה. וכתב החוט שני דאין ללמוד מכאן להתיר לפתוח שקיות וכדו' כשבתחילה הוא תיקון ולבסוף הוא קלקול, דיש לחלק בזה.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-6, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י הרב ש. מ. שליט"א והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**