שביעית פרק ד
קטגוריות: ש_ס / ה שביעית / שביעית - הרב אי_ש סטפנסקי

**משנה א**

**עצים ואבנים ועשבים**

המלאכת שלמה הביא בשם ה"ר יהוסף דלא גרסינן אבנים, דהא בפרק הקודם יש כמה חילוקי דינים באבנים. וכן נראה מהר"ש רא"ש ריבמ"צ ורש"י נדה (ב ע"ב ד"ה הגס).

אך הרמב"ם (פ"א הט"ז) גרס כן, ויל"ע לפי"ז מהא דתנן לעיל מ"ט דמותר ליטול אבני כתף. ובחזון איש (סי"ט ס"ק יד) יישב דהגס הגס דתנן הכא הוא פחות מאבני כתף, ואיירי באופן שאינו מניח את הנוגעות בארץ. ובתחילה התירו לאסוף את הגסין לבד משדהו לפי שבזה שמדקדק ליטול את הגסין בלבד ניכר הדבר שעושה כן לצורך האבנים, ואח"כ גזרו לאסור משדהו והתירו משדה חבירו, אך אבני כתף או כאשר מניח את הנוגעות בארץ מותר גם האידנא.

והא דתנן לעיל דמותר ליטול אבני כתף היינו לאחר התקנה, דקודם התקנה אפילו הגס הגס שרי. ועוד י"ל דאיכא נפק"מ גם קודם התקנה, דמותר ליטול אבני כתף בכל אופן ואפילו היכא שרוב האבנים שבשדה גדולות מאבני כתף.

**כדרך שהוא מלקט מתוך של חברו את הגס הגס**

בירושלמי מבארינן דבתחילה היה מותר ללקט את הגס בשלו כדרך שמותר האידנא ללקט בשל חבירו, ומשרבו עוברי עברה שהיו מלקטין בדקין ואומרים בגסין לקטנו אסרו ללקט אף בגסין. והא דלא קאמר משרבו עוברי עברה שהיו מלקטין כדי לתקן השדה שזה אסור מעיקר הדין, לפי שהכא איירי באופן שבאמת צריכים את האבנים, אלא דניחא להו נמי בתיקון השדה, ומעיקר הדין שרי, אלא דנראה כמתקן את השדה, ולא חיישינן לעוברי עברה שאינם צריכים את האבנים כלל. ועוד י"ל דלא חיישינן לעוברי עברה שיעברו על איסור מסקל דאורייתא, אלא חיישינן לאיסור דרבנן שאסרו מפני מראית העין.

אמנם הרמב"ם שם כתב והוא שיטול הגס הגס כדי שלא יתכוין לנקות הארץ. ומשמע דחיישינן שיעברו על איסור דאורייתא. ואולי גם כונת הירושלמי כן, שהיו מלקטין בגסין היינו בכונה לנקות הארץ. ועי' מקדש דוד סי' נט סק"ו ד"ה כתבו התוס', וד"ה וז"ש.

**התקינו שיהא זה מלקט מתוך של זה וזה מלקט מתוך של זה שלא בטובה**

המשנה ראשונה כתב דלא גרסינן וזה מלקט מתוך של זה, דאין לך טובה גדולה ממנה שבעד שלוקט בשל חבירו חבירו ילקוט בשלו. וברדב"ז באמת הקשה כן, מדוע מותר הא חשיב טובה שחבירו ילקט בשלו. ותירץ, דלא התירו אלא בשני תנאים, שלא ילקטו אלא הגס הגס, ועוד שלא יאמרו לקוט אתה בשלי ואני אלקוט בשלך אלא בסתם, ואפילו בכה"ג בטובה אסור.

והנה הר"ש והרע"ב כתבו דהתקינו שילקט בשל חבירו שלא בטובה, דהשתא ודאי לא אתי למלקט הדקין, ודייק התויו"ט דאף בשל חבירו אסור ללקט הדקין, אלא דבשלו חיישינן שיבא ללקט הדקין ובשל חבירו לא חיישינן לזה, אך ללקט להדיא הדקין אסור גם בשל חבירו. וכתב בטעם הדבר, דכאשר מלקט הדקין לחבירו וחבירו מלקט לו נראה כמתקן. אך כתב התויו"ט דברמב"ם נראה דבכל אופן מותר ללקט בשל חבירו, ואפילו הדקין. [ולפי"ז לדעת הר"ש היה ג' גזירות, דאסרו בשלו אפילו גסין, אסרו בשל חבירו דקין, ומחמת כן אסרו בשל חבירו בטובה אפילו גסין שלא יבא ללקט הדקין. אך לדעת הרמב"ם היה רק ב' גזירות, בשלו גסין ובשל חבירו בטובה, והטעם שגזרו כן עי' להלן].

ובתוס' אנ"ש כתבו דלפי הטעם שכתב התויו"ט דנראה כמתקן משום שכל אחד מלקט בשל חבירו, משמע שאם רק אחד מלקט בשל חבירו ואין חבירו מלקט בשלו מותר אף הדקין, דהכא אינו נראה כמתקן. ואם כן אין ראיה מדברי הרמב"ם דמותר ללקט הדקין, דהרמב"ם איירי כשאין חבירו מלקט בשלו, ולכן התיר גם הדקין. והוא כדברי הרדב"ז דמותר ללקט בשל חבירו וחבירו בשלו רק כאשר מלקט הגסין. [ודבריהם צ"ע טובא, דהר"ש והרע"ב כתבו דכל הסיבה שחכמים אסרו ללקט בטובה הוא שלא ילקט הדקין, ואם כל האיסור ללקט הדקין הוא כאשר חבירו מלקט בשלו מדוע אסור ללקט בטובה בכל אופן. ועל כרחיך מש"כ התויו"ט וזה מלקט בשל זה לאו דוקא, אלא כל מלקט בשל חבירו דקין נראה כמתקן].

אמנם המשנה ראשונה נקט דכאשר חבירו חוזר ומלקט בשלו בכל אופן אסור, וכן נראה בתפארת ישראל.

ובעיקר מה שדייק התויו"ט מהר"ש והרע"ב דאפילו בשל חבירו אסור ללקט הדקין, כן דייק הר"י קורקוס, וכתב דמהרמב"ם אין ראיה לזה. ולשון המשנה כדרך שהוא מלקט מתוך של חבירו הגס הגס ביארו התויו"ט והרי"ק, דבראשונה היו אומרים שמותר ללקט בשלו כמו שמותר ללקט האידנא בשל חבירו הגס הגס. אך אם נאמר דבשל חבירו אף הדקין מותר, על כרחיך צריך לפרש דהגס הגס קאי רק על בראשונה בשלו, ולא קאי על של חבירו.

**שלא בטובה**

הרע"ב כתב: שאין חבירו מחזיק לו טובה. הרמב"ם בפיה"מ כתב: וענין שלא בטובה בלא הסכמה בין שניהם, כגון שיאמר לחבירו תלקט אתה משדי ואני אלקט משדך, או אעשה לך טובה. ובחיבורו שם כתב: שלא יאמר לו ראה כמה טובה עשיתי לך שהרי ניקתי שדך.

[ולכאורה פליגי לדינא, דלהרמב"ם בפירושו דוקא אם התנו מתחילה חשיב טובה, ולהרע"ב אפילו לא התנו, אך האיסור הוא דוקא בטובה ממשית, ולהרמב"ם בחיבורו אפילו לא התנו ואפילו בלא טובה ממשית אלא שאומר לו ראה וכו' נמי חשיב טובה. וכן נקט הר"י קורקוס דהרמב"ם בחיבורו החמיר יותר מפירושו, אך כתב דהוא על דרך הרע"ב, ולדברינו יתכן דבחיבורו החמיר יותר מהרע"ב דאסר אפילו אמירה בעלמא].

בטעם האיסור ללקט בטובה בשל חבירו, הרע"ב כתב דהשתא ודאי לא אתי למלקט הדקין, אך בטובה חיישינן שילקט אף הדקין. והמשנה ראשונה נקט בדעת הרמב"ם דכאשר מתנה עמו שיעשה לו טובה מחזי כשלוחו, והוי כמלקט בשלו. [עיי"ש שנקט כן גם בדעת הרמב"ם בחיבורו, וזה דוחק]. ויתכן שהרמב"ם לשיטתו דמותר ללקט בשל חבירו אף את הדקין, וכמו שנקט התויו"ט בשיטתו, והשתא אין טעם לאסור בטובה אלא משום שמחזי כשלוחו.

**תוספתא**

**הלכה ה - בראשונה היו אומרים מלקט אדם עצים מתוך שלו כדרך שמלקט מתוך של חבירו את הגס הגס, חזרו להיות נותנין זה לזה בטובה, התקינו שיהו מביאין מן המצוי ומן הקרוב והלב יודע אם לעקל ואם לעקלקלות**

כלומר, דחכמים הוסיפו ואסרו ללקט משדה חבירו אף שלא בטובה, והתירו רק מהקרוב ומהמצוי. ובמשנה ראשונה פירש דהיינו מהחצר והבית, [הדרך אמונה הוכיח מכאן דאין איסור סיקול במקום שאינו עומד לזריעה, וכן כתבנו לעיל פ"ג מ"י בשם האגלי טל], ועי' רש"ס שפירש קרוב ומצוי באופן אחר.

ותמה המשנה ראשונה מדוע השמיטו הרמב"ם. ויתכן לומר עפ"י מה דאיתא בירושלמי אמר ר' זעירא ראשונה ראשונה מתקיימת. וביאר החזון איש (סי"ט סקט"ו) דאנו שונין רק מה שהיה בראשונה ומה שתקנו אח"כ, אך גזירה אחרונה ללקט בקרוב ומצוי לא פשטה בישראל ולא קבלוה. ולפי"ז אתי שפיר מה שלא פסקה הרמב"ם.

**בראשונה היו אומרים מלקט אדם צרורות וחרסין מתוך שלו כדרך שמלקט מתוך של חבירו את הגס הגס משרבו עוברי עברה חזרו לאיסור**

מבואר דאף ניקוי צררות וחרסין חשיב סיקול, וראה דרך אמונה פ"א הט"ז בביאור הלכה לגבי נקיון השדה.

**ירושלמי:** היתה בהמתו שם בהמתו מוכחת עליו, היתה כירתו שם כירתו מוכחת עליו. וכן פסק הרמב"ם פ"א הי"ז. וכתב החזון איש שם דזה מותר אף בדקין, ולכן מותר אף לאחר שאסרו חכמים ללקט את הגסין בשלו. וכן כתב הרדב"ז, אך כתב, דאם מלקט רק את הדקין ומניח את הגסין לא אמרינן כירתו מוכחת עליו.

ליקט בגסין מהו שיחזור וילקט מן הגסין שבדקין, אם אמר את כן אף הוא מלקט את כל שדהו בשביעית. כלומר, דלאחר שליקט את הגסין אינו יכול ללקט ממה שנשאר את הגסין שבהם, דהוא יוכל באופן זה ללקט את כל שדהו. והקשה החזון איש (סי"ז סקי"ד) הא אין שיעור לגסין ודקין, אלא כל שאוסף רק את הגדולים ביחס לאבנים שבשדה ומדלג על הדקין מותר, ואם כן מתחילה יוכל לאסוף את כל מה שיותר גדול מהקטנים ביותר. ותירץ דצריך לשער לפי מידה בינונית שיהיה ניכר שאוסף רק את הגדולים.

**משנה ב**

**שדה שנתקווצה תזרע במוצאי שביעית**

בירושלמי מייתי פלוגתא בביאור המשנה, לדעת חכמי בבל "נתקווצה" היינו ניטלו קוציה, ו"נטייבה" היינו נחרשה. לדעת חכמי א"י "נתקווצה" היינו נחרשה פעם אחת, ו"נטייבה" היינו נחרשה פעם נוספת, וקנסוהו רק כאשר עשה מלאכה יותר מכולם.

ויתכן להוסיף בזה, דהנה לשון המשנה כפשוטו קשה, דבפשטות נתקווצה משמע ניטלו קוציה, ובפשטות נטייבה משמע נחרשה פעם שניה, ואם כן הרישא סותר לסיפא, דחרישה אחת אינה בכלל נתקווצה ואינה בכלל נטייבה. והשתא חכמי בבל דחקו את הסיפא דנטייבה היינו חרישה אחת, וחכמי א"י דחקו את הרישא דנתקווצה היינו חרישה אחת. ועי' להלן מה שיבאר עפי"ז דעת הרע"ב.

דעת הרע"ב והתויו"ט

הרע"ב כתב דנתקווצה היינו שניטלו קוציה בשביעית, וכחכמי בבל, ונטייבה היינו שנחרשה היטב, שכל העולם חורשים פעם אחת והוא חרש שתי פעמים. ועוד כתב, דמתני' איירי בזמן הסכנה שהיתה המלכות אונסת על המס המוטל על הקרקעות, והתירו חכמים לחרוש בשביעית, ואם חרש שתי פעמים קנסוהו רבנן, דחרישה אחת התירו ולא שתי חרישות. ובתויו"ט ציין לזה את הגמ' בסנהדרין כו ע"א דאמר להו ר' ינאי פוקו וזרעו. והביא בשם התוס' דאיירי בשביעית בזה"ז דרבנן, או שהתירו מפני פיקו"נ.

ומקורם מהירושלמי, דמקשינן וכא כן. כלומר, הרי גם פעם אחת אסור לחרוש מהתורה, ומדוע לא קנסוהו רק בב' פעמים. ומשני, תמן אין המלכות אונסת ברם הכא המלכות אונסת. כלומר, דהא דחרישה אחת אסורה הוא באופן שאין אונס מלכות, אך הכא איירי באיכא אונס מלכות, והתירו חכמים חרישה אחת, ולכן דוקא בב' חרישות קנסוהו. וכן כתב הראב"ד בפירושו לתו"כ פרק א' ה"ה.

הקושיות על הרע"ב

א. יל"ע לשיטת הרע"ב מדוע תנן לגבי נתקווצה "תזרע למוצאי שביעית", הא במקום דאיכא אונס מלכות מותר לזרוע אפילו בשביעית עצמה, כמבואר בסנהדרין שם. ותירץ הפני משה דהתם איירי באופן שצריכים תבואה מיד ולכן התירו אף את הזריעה, אך הכא איירי באופן שיכולים להמתין למוצאי שביעית, ובזה התירו רק את החרישה שיוכל מיד במוצ"ש לזרוע. אך בתויו"ט הביא את הסוגיא שם על משנתינו ומשמע דאיירי בחד גוונא. ויישב הלח"ש דחכמים התירו לזרוע רק כפי הצורך, ולכן תנן הכא תזרע למוצ"ש כל השדה, דבשביעית אסור לזרוע את כל השדה אלא כפי צרכו בשביל הסכנה.

ב. בתוס' רעק"א הקשה מדוע פירש הרע"ב נתקווצה כחכמי בבל, ונטייבה כחכמי א"י, ואיך מזכא שטרא לבי תרי. ויתכן לומר עפ"י מש"כ לעיל דפשטות לשון המשנה נתקווצה הוא ניטלו קוציה ונטייבה הוא חרישה נוספת, אלא דיצא מזה סתירה לגבי חרישה אחת, ונחלקו בזה אמוראי בירושלמי, והרע"ב פירש את המשנה כפשטה. ועי' דרך אמונה שיישב דבמסקנא אף חכמי בבל מודים דנטייבה היינו נחרשה פעם שניה, אע"ג דנתקווצה היינו ניטלו קוציה, עיי"ש.

ג. הפאת השולחן הקשה איך יתכן לפרש כן במשנה, הא אונס מלכות היה רק בזמן ר' ינאי ולא בזמן המשנה. ועי' דרך אמונה שתמה ע"ז דהא בסוגיא שם מבארינן עפי"ז את המשנה דסוחרי שביעית, אלמא בזמן התנאים נמי היה אונס מלכות.

ד. החזון איש (ס"י סק"ו) כתב דקשה לעמוד על דברי הירושלמי, והרמב"ם והר"ש והרא"ש לא הזכירו אונס. ובר"ש משמע דגם חרישה ראשונה היתה באיסור.

ועוד הקשה על הרע"ב דסיפא דפליגי ב"ש וב"ה בנטייבה בשביעית ודאי איירי בליכא אונס מלכות, ואם כן מסתבר דגם רישא איירי בכה"ג. ועי' דרך אמונה שיישב עפ"י מש"כ הרמ"ה בסנהדרין.

דעת הגר"א ושאר ראשונים

גירסת הגר"א בירושלמי דמקשינן תמן תנינן משרבו האנסין היו קורין אותו סוחרי שביעית וכא את אמרת כן. כלומר, דבמשנה בסנהדרין משמע דבדיעבד מותר לזרוע במוצ"ש, והכא תנן דלא תזרע למוצ"ש. ומשני, תמן המלכות אונסת וכאן אין המלכות אונסת, [כן גי' החזון איש סי"ד סק"ב בדעת הגר"א]. כלומר, דהיכא דאיכא אונס מלכות לא קנסוהו במוצ"ש, וכאן איירי בליכא מלכות אונסת. ולפי"ז מתני' באין מלכות אונסת ומכל מקום בחרישה אחת לא קנסוהו.

וכן הר"ש הרא"ש והריבמ"צ הביאו את פלוגתת חכמי א"י וחכמי בבל ולא הזכירו כלל קושיית הירושלמי ותירוצו, ומשמע כדעת הגר"א דאפילו כשאין מלכות אונסת פליגי האם קנסוהו בחרישה ראשונה. והטעם שלא קנסוהו אף בליכא אונס מלכות עי' להלן.

ובחזון איש סי"ד סק"ב כתב לדעת הגר"א, דבשעה דאיכא אונס מלכות דמותר לחרוש פעם אחת, אם עבר וחרש ב' פעמים באיסור מסתבר דלא קנסוהו. [ודלא כדעת הרע"ב דבכה"ג נקטה המשנה דקנסוהו].

ובירושלמי מבעיא האם בזמן הזה שאין מלכות אונסת קנסוהו על חרישה יתירא או לא. והקשה החזון איש (סי"ט ס"ק יז) הא אף בזמן שהמלכות אונסת התירו רק כדי צורך פיקו"נ, ואם חרש וזרע יותר מכדי צרכו קנסוהו, ואם כן השתא נמי שחרש במקום שליכא פיקו"נ מדוע לא יקנסוהו. והוכיח מכאן דבזמן שהמלכות אונסת ביטלו חכמים את הקנס לגמרי, ואף אם יחרוש שלא במקום צורך יזרע במוצ"ש. והשתא מספק"ל לירושלמי האם ביטלו חכמים את הקנס לגמרי, או שמא ביטלו רק בזמן שיש אונס מלכות.

טעם החילוק בין נתקווצה לנטייבה ונדיירה

הטעם שלא קנסוהו בנתקווצה כתב רש"י בגיטין מד ע"ב לפי שאין זה עבודת קרקע מהתורה, משא"כ נטייבה ונדיירה הוי עבודת קרקע. ולפי"ז כתבו התוס' דנתקווצה היינו קוצים תלושים, אך קוצים מחוברים חשיב מלאכת סיקול מהתורה, ואין הבדל בין זה לנטייבה ונדיירה. [ואף למ"ד תולדות דרבנן, מכל מקום בשבת כה"ג הוי מלאכה דאורייתא, וחשיב עבודת קרקע מעיקר הדין].

ובחזון איש (סי"ט ס"ק ט"ז) הקשה על דבריהם, דבירושלמי מבואר לפי חכמי א"י דאפילו בחרישה ראשונה לא קנסוהו כיון שלא הוכנה השדה לזריעה, אע"פ שהיא אסורה מהתורה, וכ"ש בסיקול אבנים מחוברים דלא יקנסוהו. [ואף חכמי בבל לא נחלקו אלא בחרישה אך בסיקול יתכן דמודו]. והנה פשוט דהחזון איש אזיל בשיטת הגר"א ושאר ראשונים, אך לשיטת הרע"ב והתויו"ט אין ראיה מהירושלמי כלל, דהא לפי חכמי א"י הא דלא קנסוהו בחרישה ראשונה הוא משום דאיכא אונס מלכות.

ועוד דייק החזון איש מסתימת הרמב"ם דאף בסיקול קוצים מחוברים לא קנסוהו, ודלא כהתוס'.

הרא"ש כתב בדעת חכמי א"י, דבחרישה ראשונה לא קנסוהו לפי שלא הוכנה עדיין לזריעה, כיון שאינה אלא להמית הקוצים. והא דקנסוהו בזיבול טפי כתב החזון איש שם לפי שאיכא שבח הזבל בפירות. [ואע"ג דאיירי בזיבול קרקע קודם זריעה, מכל מקום הזיבול מועיל להשביח את הקרקע והשבח מורגש בפירות שצומחים לאחר מכן].

ולהאמור איכא ב' נפק"מ בין הטעם של רש"י לטעם של הרא"ש, חדא בקוצים מחוברים, לרש"י קנסוהו לפי שהוי עבודה דאורייתא, ולהרא"ש לא קנסוהו לפי שהשדה עדיין לא הוכנה לזריעה. ועוד נפק"מ בחרישה אחת שלא בזמן אונס מלכות, לרש"י קנסוהו לפי שהוי עבודה דאורייתא, ועל כרחיך מתני' בזמן אונס המלכות כמש"כ הרע"ב ותויו"ט, ואילו להרא"ש לא קנסוהו כיון שאינה אלא להמית הקוצים.

**נטייבה או נדיירה לא תזרע למוצאי שביעית**

"נטייבה" היינו נחרשה כמבואר בירושלמי, לחכמי א"י נחרשה פעם שניה, לחכמי בבל אפילו פעם ראשונה, וכן מבואר בתוספתא עי' להלן. אך רש"י במו"ק יג ע"א גיטין מד ע"ב בכורות לד ע"ב כתב, דנטייבה היינו נזדבלה על ידי עגלות ומשואות של זבל. ונדיירה היינו על ידי בהמות וכדלהלן.

ולגבי "נדיירה" נחלקו הראשונים, דרש"י שם פירש נזדבלה על ידי בהמה, וכן כתב הר"ש, דאיירי בעשה סהר ולא עשה ממנו אשפות, אלא הניחו כדי שיזדבל בו השדה. וקצת משמע מלשונו דאיירי בהניחו בכונה לזבל, ואם כן עבר על איסור דאורייתא. אך הרא"ש כתב שהוליך לה זבל יותר מהשיעור המפורש לעיל, או שעשה בה סהר יותר ממה שהתירו חכמים. משמע דאיירי בעבר על איסור דרבנן, ומכל מקום קנסוהו שלא תזרע למוצ"ש.

הרמב"ם בחיבורו כתב נרה או זיבלה, ומשמע דאיירי בזיבלה בידים. ובתויו"ט פ"ג מ"ד ביאר דהרמב"ם אזיל לשיטתו דהעמדת בהמה לא חשיב זיבול כלל, ולכן הוצרך לפרש בזיבל בידים, עי' מש"כ שם.

**תוספתא**

**הלכה ו - שדה שנטייבה אין זורעין אותה במוצאי שביעית. איזו היא שדה שנטייבה, כל זמן שבני אדם חורשין חמש והוא חורש שש, שש והוא חורש שבע**

מבואר כאן להדיא דטיוב הוא חרישה יתירא, וכדאיתא בירושלמי לחכמי א"י. ובדרך אמונה פ"א הי"ג בביאור ההלכה נקט דלמסקנא גם חכמי בבל ביארו דנטייבה היינו חרישה יתירא, עיי"ש הטעם, והוכיח כן מהתוספתא כאן.

ומה דאיתא בתוספתא חמש ושש העיר החסדי דוד דבירושלמי איתא חרישה אחת ושתי חרישות, והאי לישנא עדיף טפי, דמדוע יתירו לו חכמים לחרוש חמש או שש חרישות.

**שמאי הזקן אומר, אילו היתה שעה פנויה גוזרני עליה שלא תזרע. בית דין של אחריו גזרו עליה שלא תזרע**

כתב המנחת ביכורים שעפ"י דיבורו של שמאי גזרו חכמים על החורש חרישה נוספת שלא תזרע למוצ"ש.

**שדה שנטייבה ב"ש אומרים וכו'**

הקשו האחרונים הא טיוב הוא חרישה, וחרישה רגילים לעשות קודם זריעת השדה, וכיון שהפירות גדלו בשביעית הרי הם אסורים בלא"ה באיסור ספיחין. ומצינו בזה כמה תירוצים:

א. הרא"ש כתב שדה אילן שנטייבה. כלומר, שחרש בין האילנות. ולפי"ז ניחא דאין איסור ספיחין באילנות.

ב. ברמב"ם פ"ד ה"א נראה דאיירי הכא קודם גזירת ספיחין, דמעיקר הדין מותר לאכול. ולפי"ז לר' עקיבא באמת אסור בלא"ה מהתורה.

ג. הרש"ס והתפארת ישראל תירצו דאיירי הכא בירקות שאינם נזרעים או בד' שדות שאין בהם איסור ספיחין.

ד. עוד תירץ התפא"י דאיירי הכא במקומות שכבשום עו"מ ולא כבשום עו"ב, דדין שביעית נוהג בהם מדרבנן.

במתני' פליגי ב"ש וב"ה בשדה שנחרשה באיסור, האם אוכלין פירותיה או לא, וקיי"ל כב"ה דאוכלין. אמנם בשדה שנזרעה באיסור נחלקו הרמב"ם והראב"ד בפ"ד הט"ו, דהרמב"ם נקט שהפירות מותרים כשדה שנטייבה, והראב"ד נקט שהפירות אסורים, דנזרעה באיסור גרע טפי, ואע"ג שאם נזרעה באיסור בתוספת שביעית לא אסרו את הפירות באכילה, מכל מקום נזרעה בשביעית עצמה גרע טפי וקנסוהו.

ובחזון איש (ס"י סק"ו) דייק ממתני' כשיטת הראב"ד, דלפי הרמב"ם מדוע לא תנן רבותא טפי דאפילו נזרעה בשביעית אוכלין פירותיה. ותירץ דבנזרעה פעמים שיש איסור ספיחין, ולכן נקט התנא נחרשה, ואיירי בשדה אילן כמש"כ הרא"ש דאין איסור ספיחין.

**בש"א אין אוכלין פירותיה בשביעית**

כתב הרש"ס דקסברי ב"ש דקנסינן אפילו לעניים דלא ליתהנו ממעשה שביעית. ואח"כ כתב דבתו"כ משמע דב"ש אוסרים לאכול מדאורייתא. דבתו"כ (פרק א ה"ה) איתא "והיתה שבת הארץ לכם לאכלה", מן השבות אתה אוכל ואי אתה אוכל מן השמור, מכאן אמרו שדה שנטיבה בש"א אין אוכלין פירותיה בשביעית, ובה"א אוכלין. והבין הרש"ס דמכאן אמרו קאי על ב"ש, ואסרי נעבד כמו שמור, ושמור אסור מהתורה, ועי' להלן. [ובחזון איש שם כתב ולא נתפרש אי ב"ש אסרי מהתורה או מדרבנן].

אך הרמב"ם (פ"ד ה"א) כתב כל שתוציא הארץ בשנה שביעית וכו' הכל מותר לאכלו מן התורה שנאמר והיתה שבת הארץ לכם לאכלה, אפילו שדה שנטייבה בשביעית וצמחה פירותיה מותרין באכילה. וכתב הדרך אמונה דהרמב"ם ביאר את התו"כ דמכאן אמרו קאי על ב"ה, דכיון דכתיב לכם לאכלה מתירים ב"ה לאכול גם שדה שנטייבה. ולפי"ז אין ראיה שב"ש אוסרים באכילה מהתורה.

**וב"ה אומרים אוכלין**

בביאור פלוגתת ב"ש וב"ה כתב הראב"ד בפירושו לתו"כ שם ג' דרכים:

א. לכו"ע נעבד ושמור דין אחד הוא, ופליגי בין בשמור בין בנעבד האם אסורים באכילה או לא. ולפי"ז הא דאיתא בתו"כ מכאן אמרו וכו' קאי על ב"ש, דלמדו איסור נעבד מאיסור שמור, וב"ה פליגי גם על הרישא.

ב. לכו"ע שמור אסור באכילה מהתורה, ופליגי ב"ש וב"ה האם נעבד דמי לשמור או לא. ולפי"ז הרישא אתיא לכו"ע ומכאן אמרו קאי לב"ש, דהם למדו מכאן גם לאיסור נעבד.

ג. אם נזרעה מחמת אונס המלכות פירותיה מותרין לאחרים. ונראה ביאור דבריו, דהכא איירי בשדה שנחרשה בהיתר מפני אונס המלכות, וכמו שפירש הראב"ד הא דתנן ברישא דמתני' נטייבה או נדיירה כפירוש הרע"ב והתויו"ט. ופליגי ב"ש וב"ה האם הפירות מותרים באכילה כיון שנזרעו בהיתר, או שמא הם אסורים באכילה, ורק לתתם למלך התירו. וכן פירש הרמ"ה בסנהדרין כו ע"א עיי"ש. ולפי"ז לכו"ע נעבד באיסור אסור באכילה.

כתבו הראב"ד שם והרש"ס דב"ה מתירים באכילה לאחרים, אך האדם עצמו שחרש באיסור לכו"ע אסור באכילה, דאם קנסוהו שלא תזרע למוצ"ש כל שכן שיקנסוהו שלא יאכל את הפירות. אך הרמב"ם סתם דהפירות מותרים, ומשמע אף לדידיה.

הקשה הרדב"ז מדוע הכא ב"ה מתירים את הפירות באכילה, ולעיל תנן דלא תזרע למוצאי שביעית. ותירץ, דהתם קנסא הוא שקנסוהו על שחרש בשביעית שלא יזרע במוצ"ש, אך הכא לא קנסוהו על הפירות, לפי שהפירות הפקר ולא שייך קנסא. וכן כתב הרש"ס: דכיון דשדה בשביעית הפקר אין אדם אוסר דבר שאינו שלו, ולאו כל כמיניה להפקיע כח העניים.

ויל"ע מה הוקשה לרדב"ז מדוע קנסוהו שלא תזרע למוצ"ש ולא קנסוהו לאסור באכילה, הרי הקנס שלא תזרע היה רק לדידיה ולא לאחרים, והא דהפירות מותרים באכילה היינו לאחרים ולא לדידיה, ואם כן אין הבדל כלל בין הדינים. וצ"ל דהרדב"ז סובר שאף לדידיה מותר באכילה, וכמש"כ לעיל דמשמע כן מסתימת הרמב"ם, ודלא כהראב"ד והרש"ס. ומה שהוצרך הרש"ס לומר שלא קנסוהו משום שהפירות הפקר אין זה משום קושיית הרדב"ז מאי שנא מהא דלא תזרע למוצ"ש, שהרי להרש"ס שההיתר באכילה הוא רק לאחרים לק"מ, אלא כתב כן לביאור בעלמא, מדוע ב"ה פליגי על ב"ש.

**בש"א אין אוכלין פירות שביעית בטובה**

כן הגירסא כאן. וביאר הרא"ש דלא יחזיק טובה לבעלים, דרחמנא אפקרינהו, ואם מחזיק טובה נראה דמן השמור הוא מלקט. [יש לעיין האם החשש הוא שמא יאמרו שמותר לאכול מהשמור, או שהחשש הוא שמא יאמרו שמותר לשמור. ולפי הצד בראב"ד שב"ש וב"ה לעיל פליגי האם שמור ונעבד מותרים באכילה, י"ל דהכא פליגי לשיטתייהו האם יש מקום לחשוש שיאמרו שמותר לאכול מהשמור, דב"ה סברי שמותר לאכול ואין מקום לגזירה כלל. אמנם לר' יהודה דאמר חילוף הדברים על כרחיך החשש הוא שמא יאמרו שמותר לשמור, שהרי לאכול מן השמור מותר לפי ב"ה ומכל מקום אסרו לאכול בטובה].

אך הראב"ד בפירושו לתו"כ שם ביאר ד"טובה" היינו שמור, שהוא צריך להחזיק טובה לבעלים. ופליגי האם שמור מותר באכילה או לא.

בעדיות פ"ה מ"א הגירסא: אוכלין פירות שביעית בטובה ושלא בטובה כדברי ב"ש, ובה"א אין אוכלין אלא בטובה. וביארו הראב"ד ותוס' שאנץ שם, דלפי ב"ה תקנו חכמים שלא יטול פירות אלא ברשות הבעלים, כדי שלא יהא רגיל אדם להכנס בשדה חבירו אף בשאר שנים, וכעין הא דאיתא במכילתא שגדרו חכמים שלא יצטרך לפרוץ את שדהו.

המאירי שם ביאר: כבר ידעת שאין אוכלין מפירות שביעית אלא בתורת הפקר, ומתוך כך אין פורעין מהן את החוב וכו', ומכל מקום לדעת ב"ש מאכילין לאחרים מהן אפילו בטובה, כלומר, למי שעשה לו חסד, אע"פ שדומה במקצת לפרעון חוב. ולב"ה אין אוכלין ממנו בטובה, ובזו הלכה כב"ש. ועי' דרך אמונה סוף פ"ו.

**ובה"א אוכלין בטובה ושלא בטובה**

בפשטות לשון המשנה משמע דמותר לאוכל הפירות להחזיק טובה לבעלים, וב"ש אסרי לאוכל להחזיק טובה, והוי דין על האוכל. אך הרמב"ם סוף פ"ו כתב, כיצד בטובה, שיתן לו פירות שביעית כמי שעשה עמו טובה שנתן לו, או שיכניסנו לגינתו לאוכל כמי שעשה עמו טובה. ומשמע מדבריו דהוא דין על הבעלים שמותר להם לתת את הפירות בטובה.

לגבי החזקת טובה בממון כתב הר"ן בריש פ"ד דעבודה זרה בשם הראב"ד דאסור, דדוקא החזקת טובה בעלמא התירו, אך בממון הוי כסחורה. והר"ן שם כתב דמכל מקום בטובת הנאה פורתא לא חשיב סחורה. וביאר החזון איש (סי"ג ס"ק כג) דאין כונת הראב"ד לאיסור סחורה [עיי"ש הטעם דלא שייך כאן איסור סחורה כלל], אלא כונתו דלא יתכן שיתקנו חכמים ליתן דמים לבעלים דאם כן מבטל מצות שביעית, דהתורה אמרה שיהיה הפקר וזה מחזי כמוכר. וע"ז כתב הר"ן דכיון שנותן רק דבר מועט ניכר מצות התורה שזוכה מההפקר. [ודלא כהמל"מ פ"ו ה"א שהביא פלוגתת הראב"ד והר"ן לגבי איסור סחורה].

**רבי יהודה אומר חילוף הדברים**

עי' ר"ש וראב"ד בתו"כ על הפסוק ואת ענבי נזירך לא תבצור, מן השמור בארץ אין אתה בוצר אבל אתה בוצר מהמופקר, דקאי על איסור אכילה של פירות שנשמרו, וסתם ספרא ר' יהודה, ואיהו קאמר חילוף הדברים, ולדידיה ב"ש לקולא וב"ה לחומרא. ומבואר מדבריהם דר' יהודה אומר חילוף הדברים קאי גם על הרישא באיסור אכילת שמור.

**משנה ג**

**חוכרין נירין מהעכו"ם בשביעית אבל לא מישראל**

דעת הרמב"ם דאיירי בשדה שנחרשה בשביעית, ותנן לעיל דקנסוהו שלא תזרע למוצאי שביעית, וקמ"ל הכא דלא רק לדידיה קנסו אלא אף לשוכר ממנו. ובאמת גם במוצאי שביעית אין חוכרין ממנו, והא דנקטה המשנה בשביעית משום רבותא דמעכו"ם חוכרין אף בשביעית.

וכן פסק הרמב"ם פ"א הי"ג דאין חוכרין אותה ממנו כדי לזרעה אלא תהי בורה לפניו. ואם מת יזרענה בנו, וכן מסיק בגיטין מד ע"ב, דאע"פ שקנסו את השוכר ממנו מכל מקום לא קנסו את היורש. [ובפשטות כל שכן שהלוקח אסור לזורעה, וכן איתא בירושלמי מ"ב דטייבה ומכרה אסור לזרעה. אך הפאת השולחן נקט בדעת הרמב"ם שהשמיט דין לוקח דשרי, ורק שוכר אסור].

והא דשרי לחכור נירין מהעכו"ם היינו שלא קנסו עכו"ם שחרש בשביעית, כיון שחרש בה בהיתר. וכן כתב הרמב"ם פ"ח ה"ח, וחוכרין מהן נירין לפי שאינן בני חיוב כדי לקנוס אותן. ולכאורה מילתא דפשיטא הוא, ומה החידוש בזה. וכתב הרע"ב דמותר אע"פ שגורם לנכרי לחרוש בשביעית. ואכתי הקשה המשנה ראשונה דזה פשיטא, דכיון שמותר לו אין כאן לפני עיור כלל. ולכן תירץ, דתני כן לדיוקא דרק לחכור מותר, אך לעדור עמו אסור. (ולכאורה מסיפא שמעינן לה, דדוקא להחזיק ידיהם שרי אך במעשה אסור. וצ"ל דהתם יתכן לפרש אחזוקי במעשה, וכמו דס"ד בגמ' בגיטין הכי). [ומה שתירץ המשנה ראשונה עוד דקמ"ל שמותר לומר להדיא לחרוש לכאורה זהו פירוש הרא"ש]. והר"י קורקוס כתב דמהאי טעמא פירש הרא"ש את המשנה באופן אחר, וכדלהלן.

דעת הרא"ש דאיירי בשדה שאינה חרושה, ומתנה עמו שישכור ממנו את השדה במוצאי שביעית כשהיא חרושה, אלא שיש שהות לחרוש בשמינית קודם זמן הזרע. והשתא כאשר שוכר מישראל חשוד על השביעית חיישינן שמא יחרוש אותה החשוד בשביעית, אך בעכו"ם גם אם יחרוש אותה בשביעית לית לן בה, שבשביל עצמו חרשה הגוי כדי שיוסיפו לו בדמי חכירותה. והא דלא חשיב כה"ג אמירה לעכו"ם עי' להלן בסוף המשנה.

**מחזיקין ידי עכו"ם בשביעית אבל לא ידי ישראל**

במסכת גיטין סב ע"א מבארינן דמותר לומר לעכו"ם אחזוקי בעלמא, או איישר [תצליח], אך אסור לסייע עמם במעשה. ולישראל אסור לומר איישר דנמצא מחזק ידי עוברי עברה. ובחידושי מהרי"ח הוסיף דאפילו ישראל שעובד מפני אונס מלכות לא יאמר לו איישר, דזה נראה כשמח בביטול המצוה.

ובתוס' הוכיחו מכאן דלא כרש"י בסנהדרין שפירש אגיסטון אני בתוכה דהיינו שכיר לנכרי, דהכא מבואר דאסור לעבוד לנכרי. אלא על כרחיך איירי בעובד בשביל לתת מס למלך. והא דהתירו לעשות כן כתבו התוס' ג' טעמים: א. דיש בזה סכנת נפשות. ב. למ"ד יש קנין מותר, כיון שהקרקע של המלך. ג. שביעית בזה"ז דרבנן, ואף שמדרבנן אסור לעבוד אף בקרקע של עכו"ם [למ"ד אין קנין] מכל מקום במלך התירו. וצ"ע מדוע לא תירצו אף לשיטת רש"י דלפי מ"ד יש קנין מותר להיות שכיר לנכרי, כיון שהקרקע שלו דינה כחו"ל.

והנה בספר התרומות נסתפק האם בזמן הזה דשביעית דרבנן מודו כו"ע דיש קנין לעכ"ם להפקיע מיד מעשר, כדאמרינן לגבי סוריא, או שמא לא חילקו בזה. ובחזון איש (סי' כ) הוכיח מסוגיין דאף בזה"ז אין קנין, דהא ר' דימי שאסר לעדור עם העכו"ם חייב לסבור אין קנין. וכיון שהרי"ף והרמב"ם והרא"ש פסקו כן להלכה מוכח דאף בזה"ז אין קנין, דלא חילקו בזה. וכן הוכיח מהתוס' הנ"ל, דהוצרכו לתרץ דבאונס מלכות שרי משום דקסבר יש קנין או משום שבזה"ז התירו אונס מלכות, ולא תירצו דבזה"ז לכו"ע יש קנין.

והא דשואלים בשלומם מפני דרכי שלום מבארינן בגמ' שם, דהתירו לומר לעכו"ם שלום פעם אחת מפני דרכי שלום. ומקשינן השתא לומר אחזיקו שרי כל שכן שמותר לומר שלום. ומשני, לא נצרכא אלא ביום חגם, דמכל מקום שרי. והנה רש"י שם פירש דמותר לומר שלום אע"פ שמטיל שם שמים על הנכרי, והתירו פעם אחת ולא שני פעמים לפי שאין צורך בכך. והקשה הרש"ש אם כן מאי פריך השתא וכו', הא יש בזה רבותא טפי מאחזיקו. ותירץ, דגם כשאומר אחזיקו מזכיר שם שמים.

ובגמ' שם איתא דר' כהנא א"ל שלמא למר שלמא למר, [כן גרס מהרש"ל שם]. והוקשה לרש"י הא אין כופלין שלום, ותירץ, דלא היה מתכוין לברכו אלא לבו היה לרבו. והקשו התוס' דאם כן נמצא גונב דעת הבריות. ולכן תירצו, דלא כפל שלום לאדם אחד, אלא היה אומר לכל עכו"ם פעם אחת שלמא למר.

בירושלמי אמרינן, איכא מ"ד דמחזיקין ידי עכו"ם בשביעית פירושו שמותר לומר לעכו"ם "חרוש בה טבאות ואנא נסיבנא לה מינך". ולישראל אסור לומר כן משום לפני עיור, דמכשילו לחרוש בשביעית. והא דמסיים ושואלין בשלומם היינו שמותר לומר לעכו"ם איישר. [ביאר הדרך אמונה פ"ח ה"ח, דיש יותר גנאי כאשר מברכו שיצליח מאשר שאומר לו חרוש בה טבאות, ולכן אצטריך לאשמועינן דגם זה שרי]. ובתוס' בגיטין גרסו בדברי הירושלמי "ולישראל אומר איישר", ומשמע שלעכו"ם פשיטא דשרי אלא קמ"ל דאפילו שלישראל אסור לומר חורש בה טבאות מכל מקום איישר שרי. אך צ"ע איך מותר לומר לישראל איישר, הא מחזיק ידי עוברי עברה. ואולי איירי שלא בשעת עבודה, והתירו להזכיר שם שמים [כמש"כ לעיל בשם הרש"ש] על עוברי עברה משום דרכי שלום.

ואיכא מ"ד דמחזיקין ידי עכו"ם בשביעית פירושו שמותר לומר לעכו"ם איישר, [ולגבי חרוש בה טבאות להאי מ"ד עי' להלן], אבל לישראל אסור לומר איישר. והא דמסיים ושואלין בשלומם אי אפשר לפרש איישר, ולכן צריך לפרש דאומרים לישראל עובר עברה שלום. וכתב הרש"ס דדוקא שלא בשעת עבודה התירו לשאול בשלומם מפני דרכי שלום, אך בשעה שעוברים העבירה אסור.

ומצינו מחלוקת ראשונים מדוע לא פירש הירושלמי שואלים בשלומם כפשוטו, דמותר לשאול בשלום העכו"ם, וכדמפרש הבבלי. תוס' בגיטין נקטו דלפי הירושלמי אסור לשאול בשלום העכו"ם כלל ואפילו פעם אחת, ולכן הוצרך לפרש לפי' קמא דהיינו איישר ולפי' שני דאיירי בישראל, ופליג על הבבלי דהתיר לומר שלום ואסר רק לכפול בשלומם.

אך הר"ש כתב דהבבלי סובר כפירוש בתרא בירושלמי, והוקשה לירושלמי קושיית הבבלי השתא אחזוקי מחזקינן להו שואלין בשלומם מבעיא, ולא ס"ל להירושלמי כתירוץ הבבלי דאצטריך ליום חגם, אלא משני דקאי על ישראל עובר עברה. [ולפירוש ראשון דרישא איירי בחרוש בה טבאות מעיקרא לק"מ, דסיפא איירי באיישר ובאמת כל שכן שמותר לשאול בשלומם]. ולפי"ז מודה הירושלמי דמותר לומר שלום לישראל אלא שהוקשה לו שזה נלמד מאחזוקי. וכן כתבו הר"י קורקוס בדעת הרמב"ם והגר"א בשנות אליהו.

**דין אמירה לעכו"ם בשביעית**

במס' ב"מ צ ע"א מבעיא לגמ' האם יש איסור אמירה לעכו"ם באיסור לאו, ופשיט דאסור. וכתבו תוס' שם דדוקא כאשר הישראל מרויח מהאמירה אסור, אך אם אומר לעכו"ם אכול נבלה או חסום פרתי ודוש בשדך פשיטא דשרי. ודנו התוס' האם מותר לומר לעכו"ם הילך בשר ובשל לצרכך, דבתחילה כתבו התוס' דשרי כיון שאינו מרויח מאמירה זו. אך ר"י והרא"ש אסרו לפי שפעולה זו אסורה לישראל, ואע"פ שאינו מרויח אסור, וכן מדוייק ברש"י שם. וכתבו דלא דמי לאומר לעכו"ם אכול נבלה דשרי, דהתם מותר לישראל עצמו לעשות פעולה זו, שהרי הוא יכול להאכיל את הנכרי בנבלה.

והקשו התוס' על שיטת ר"י מהא דאיתא בירושלמי שמותר לומר לעכו"ם חרוש בה טבאות ואנא נסיבנא לה מינך, ומבואר דמותר לומר לעכו"ם לעשות דבר שהוא עצמו אסור לעשותו. ותירצו, דאיירי בהתחיל העכו"ם לחרוש, והתירו מפני דרכי שלום, אך בעלמא אסור. [ומשמע להו דמצד דרכי שלום לחוד לא התירו איסור גמור, ורק משום שהתחיל לחרוש התירו מפני דר"ש].

ובשער המלך פי"ג משכירות ה"ג הביא מהלבוש, שכל מה שאסרו הר"י והרא"ש לומר לעכו"ם דבר שאסור לישראל לעשותו אפילו כשאינו לצורך הישראל, זה רק באופן שנותן לו בידים את הבשר לבשל, אך כאשר אומר לעכו"ם עשה מלאכה ואין לישראל תועלת בזה לכו"ע שרי. והקשה עליו, דאם כן מה הקשו התוס' מהירושלמי דידן על ר"י, הא בירושלמי אינו נותן לו מידי.

והוסיף השער המלך, דאין לומר דהוקשה להם מהירושלמי לפי שאומר ואנא נסיבנא לה מינך, וחשיב כצורך ישראל. דאם כן אין זה קושיא רק לפי ר"י, דכאשר אומר לו לעשות מלאכה ויש לו תועלת בזה כו"ע אסרי, ועל כרחיך לא חשיב צורך הישראל בזה, לפי שאין העכו"ם סומך עליו, ואין זה אלא פיטומי מילי בעלמא, ועיקר חרישתו אינה לצורך הישראל.

עוד הקשה השער המלך על הר"י קורקוס בפ"א מכלאים ה"ג, שהתיר לומר לעכו"ם שיזרע כלאים בשדה של עכו"ם אע"פ שזה לצורך ישראל ובשליחותו, והא הכא נחלקו ב' לשונות בירושלמי האם מותר לומר לעכו"ם חרוש בה טבאות ואנא נסיבנא לה מינך, וכתב הר"י קורקוס שהרמב"ם פסק כלישנא בתרא וכהבבלי דרק איישר מותר לומר, משמע דאסור לומר חרוש בה טבאות, דהוי אמירה לנכרי, ואיך התיר הרי"ק לומר לעכו"ם לזרוע כלאים לצורך הישראל.

ויל"ע איך נקט השעה"מ דב' הלשונות פליגי האם מותר לומר חרוש בה טבאות, הא לעיל כתב דלא חשיב צורך ישראל אלא הוי פיטומי מילי בעלמא. ואם נאמר דב' הלשונות פליגי האם יש איסור אמירה לעכו"ם גם כשאינו לצורך ישראל, אם כן מדוע הקשו התוס' על ר"י מהירושלמי שהתיר לומר חרוש בה טבאות, הא לישנא בתרא בירושלמי וסוגיית הבבלי התירו רק לומר איישר, ואסרי לומר חרוש בה טבאות אף דלא הוי צורך הישראל, ואם כן מוכח כדעת הר"י.

ובדרך אמונה הוכיח מכאן בדעת התוס' דב' הלשונות בירושלמי לא פליגי כלל לדינא, אלא פליגי בביאור המשנה, ולפי"ז אתי שפיר. אך השעה"מ נקט דפליגי לדינא, דאל"ה לא קשה מידי על הר"י קורקוס.

והנראה ליישב באופן פשוט, דב' הלשונות בירושלמי פליגי האם כשאומר לו חרוש בה טבאות ואנא נסיבנא לה מינך חשיב פיטומי מילי בעלמא, ולא הוי צורך הישראל, או שמא חשיב צורך ישראל, דסוף סוף עושה השתא בשבילו. ותוס' הקשו על ר"י דעד כאן לא פליגי אלא האם חשיב צורך ישראל, אך היכא דלא הוי כלל צורך ישראל כו"ע שרי, וקשה על ר"י שאסר בכל אופן. וע"ז תירצו דהיכא דהתחיל לחרוש שרי. והשעה"מ הקשה על הר"י קורקוס מאידך גיסא, דעד כאן לא פליגי אלא האם חשיב צורך ישראל, אך היכא דהוי צורך ישראל להדיא כו"ע אסרי, וקשה על הר"י קורקוס שהתיר לגבי כלאים אפילו היכא דהוי צורך הישראל.

[בעיקר קושיית השעה"מ על הרי"ק עי' דרך אמונה שחילק בין כלאים לשביעית, דכלאים האיסור הוא במעשה הזריעה, וכאשר העכו"ם עושה כן אין בזה איסור כלל אף דהוי צורך הישראל. אך בשביעית דהתורה הקפידה על שביתת השדה, הרי הוא מחוייב שלא לומר לעכו"ם לעבוד היכא דהוי צורך הישראל. אמנם עי' אבי עזרי הל' שמו"י שנקט דאין חיוב של שביתת השדה בשביעית, אלא שהתורה אסרה לעשות פעולה שמפקיעה את שביתת השדה, והפעולה היא האסורה, ולפי"ז צ"ע האם סגי בתירוצו של הדרך אמונה].

והנה הדרך אמונה דן האם ב' הלשונות בירושלמי פליגי לדינא, והוכיח מהר"ש והר"י קורקוס והגר"א בשנות אליהו שכתבו שהבבלי סובר כפירוש שני בירושלמי, ומשמע דפליגי לדינא. [לכאורה בקל יש לומר שכונתם לביאור המשנה ולא לדינא]. וכן נקט להדיא השער המלך, וכמש"כ לעיל.

אך הוכיח כמה ראיות דלא פליגי לדינא, ולכו"ע שרי לומר חרוש בה טבאות ואנא נסיבנא לה מינך:

א. הסמ"ג הביא להלכה דשרי, ומבואר דהבבלי לא פליג ע"ז לדינא.

ב. התוס' בב"מ הנ"ל הקשו מהירושלמי לדעת ר"י, ולא הביאו סייעתא מהבבלי דפליג. וכבר כתבנו לעיל לדחות דהבבלי פליג רק דחשיב צורך הישראל, אך היכא דלא הוי צורך הישראל לכו"ע שרי.

ג. הרא"ש פירש ברישא דמתני' דמותר לחכור שדה מעכו"ם בשביעית ולהתנות עמו שימצאנה חרושה, ומבואר דמותר לומר לעכו"ם לחרוש בשביעית היכא שאינו לצורך הישראל [דחשיב פיטומי מילי], ועל כרחיך דלא פליגי בזה לדינא.

ולכאורה לא יתכן לומר כן, דלפי"ז פירוש קמא דהירושלמי לא יכול לפרש ברישא כהרא"ש, שהרי כה"ג באמת אסור, ועל כרחיך צריך לפרש כהרמב"ם או פירוש אחר, ובביאור הרישא לא נחלקו הפירושים בירושלמי.

ועל כרחיך צריך לחלק דהרישא לא דמי לחרוש בה טבאות, חדא דהרישא איירי באופן שיש שהות לחרוש במוצאי שביעית, וכמש"כ הרא"ש, ואם כן מה שמקדים לחרוש בשביעית עצמה אינו בשביל הישראל. ועוד, דהרא"ש כתב שהחרישה היא כדי שיוסיף לו בדמים, ומשמע דאיירי באופן שבלא"ה ישכור אותה הישראל אלא שע"י החרישה יוסיף לו דמים, ובכה"ג לא חשיב כלל צורך הישראל.

ולפי"ז מיושב מדוע לא הקשו התוס' מהרישא על שיטת ר"י, [והתם הא לא איירי בהתחיל לחרוש], דברישא לא חשיב כלל אמירה לעכו"ם.

**תוספתא**

**הלכה ז - אין חוכרין נירין מישראל החשוד על השביעית, אבל לוקחין הימנו שדה זרועה, שלא גזרו אלא עד מקום שהן יכולין לזרוע**

ביאר החסדי דוד, דאע"פ שגזרו על ישראל שחרש בשביעית שלא תזרע במוצאי שביעית, ואף על החוכר ממנו גזרו, מכל מקום אם עבר הישראל וזרעה מותר לחכור ממנו, שאפילו לישראל עצמו שעבר על הקנס וזרע פירותיו מותרים כדאיתא בירושלמי.

ובסיפא גרס המנחת ביכורים: שלא גזרו אלא על מקום שהן יכולין לזרוע, כלומר שלא גזרו אלא קודם זריעה. ועוד אופן גרס: שלא גזרו אלא עד מקום שהן יכולין לגזור, כלומר, שלא גזרו גזירה שאין רוב הצבור יכולין לעמוד בה.

**המקבל שדה מן הנכרי פוסק עמו על מנת שהנכרי זורעה**

החסדי דוד גרס על מנת שהנכרי חורשה. וקמ"ל דמותר להתנות עמו שימצאנה חרושה, וכן פירש הרא"ש במתני'. ועוד כתב דקמ"ל שאף בקבלנות מותר ולא רק בחכירות.

**הנכרי והכותי שחרשו אין עושין אותה בית הפרס, שלא גזרו אלא עד מקום שהן יכולין לגזור**

**אין מגדלין בהמה דקה אבל מגדלין בהמה גסה, שלא גדרו אלא גדר שיוכל לעמוד**

מייתי ב' דוגמאות שלא גזרו בי"ד גזירה שאין רוב הצבור יכולין לעמוד, והוא הדין לא גזרו על ישראל שעבר וזרע לאסור את פירותיו.

**משנה ד**

**המדל בזיתים וכו'**

דעת הרמב"ם דכל המשניות דלהלן איירי באינו מתכוין לתועלת האילן אלא לצורך העצים עצמם. ובמלאכה דאורייתא כגון הזומר גפנים או הקוצץ בתולת שקמה ג' טפחים מהקרקע, אסור אפילו באינו מתכוין, וכדתנן להלן אין קוצצין בתולת שקמה בשביעית מפני שהיא עבודה, כלומר מלאכה דאורייתא, ואסור אף באינו מתכוין. אך מלאכה דרבנן כגון מדל בזיתים ומבקיע בזית וקוצץ קורות שקמה ומזנב בגפנים וקוצץ קנים, אע"ג שיש תועלת לאילן בקציצה זו מכל מקום אינו מתכוין שרי. [ובחזון איש (סי"ט ס"ק יד) נסתפק האם ההיתר באינו מתכוין במלאכה דרבנן הוא דוקא בלא איכפת ליה בתועלת האילן, או שמא אף בניחא ליה בהכי כל שעיקר כונתו לעצים מותר].

ומכל מקום אסרו חכמים מדל בזיתים לב"ש אפילו באילן אחד ולב"ה בשלשה אילנות, משום שנראה כמתקן את הקרקע לזריעה, והתירו לגמום דאיכא היכר שאינו רוצה לזרוע שם.

ויש לעיין מדוע לא חששו גם בגומם וגם באילן אחד לב"ה שמא יאמרו שהוא מתכוין לתועלת שאר האילנות, שהרי כאשר באמת מתכוין לכך הוי מלאכה דרבנן. ויתכן דלא חששו למראית העין של מלאכה דרבנן, ורק למתקן את הקרקע דהוי מלאכה דאורייתא של חורש חששו.

ובמשנה ראשונה תירץ, דזית אילן חשוב הוא, ואין דרך לקצוץ אילן אחד בשביל תועלת שאר אילנות, ולכן לא חיישינן למראית העין דבני אדם לא יתלו שכונתו לכך. ובזה יש לבאר השגת הראב"ד, דהרמב"ם פ"א הי"ח כתב הקוצץ אילן או שתים לעצים וכו', והשיג הראב"ד (כת"י) לשון המשנה בזיתים. ובכסף משנה כתב בדעת הרמב"ם דאע"פ שהיא שנויה בזיתים הוא הדין לכל אילן. אך בדעת הראב"ד י"ל כהמשנה ראשונה, דדוקא בזיתים לא חיישינן למראית העין שכונתו לתועלת שאר אילנות, דאין דרך לעשות כן, אך בשאר אילנות חיישינן, ואסור אפילו בגומם ואפילו באילן אחד.

הר"ש הרא"ש והרע"ב כתבו דכאשר הזיתים מקורבים זה לזה יותר מדאי נוטל אחד ומניח שנים וכו' כדי שיגדל ויתעבה. ובפשטות משמע מלשונם דאיירי הכא במתכוין לכך ומכל מקום שרי. ותמה התויו"ט מאי שנא מזירוד ופיסול דאסור בשביעית, ולגבי שביעית אין חילוק בין גפן לשאר אילנות. ולכן נקט דמש"כ כדי שיגדל ויתעבה היינו בעלמא, דכך דרך לעשות בשאר שנים, אך הכא איירי באינו מתכוין וכדעת הרמב"ם, וכן נקט החזון איש (סי"ט ס"ק יד) בדעתם. וכן נקט הגר"א בשנות אליהו דאיירי בצריך לעצים.

ובתויו"ט דייק כן מלשון הרע"ב דבשל חבירו מותר משום שידוע דלעצים הוא מכוין, משמע שאם מכוין לתועלת האילן אסור. אך התוס' חדשים ומהרי"ח דחו דהתם איירי במחליק, והתם ודאי אין כונתו לתועלת שאר אילנות, דלזה אין צריך לקצוץ ג' אילנות, אלא הנידון הוא אם כונתו להכשיר הקרקע לזריעה, ואם כונתו לכך ודאי אסור משום חורש, ולכן הוצרך לומר דלעצים הוא מכוין.

התפארת ישראל נקט דברי הראשונים כפשטם, דאיירי אף במתכוין לתועלת שאר אילנות, ומכל מקום מעיקר הדין שרי לפי שאינו עושה מלאכה בגוף האילן, אלא המלאכה היא באילן אחר, ובשלשה גזרינן משום שנראה כמתקן את הקרקע.

והנה התפא"י נקט דב"ש וב"ה פליגי בסברא זו, דב"ש אסרי במתכוין אע"ג שהמלאכה אינה בגוף האילן, וב"ה מתירים. ולפי"ז יתכן דכאשר אינו מתכוין לכך גם ב"ש מודים דמותר לשרש באילן אחד או שתים, דלא מצינו שגזרו ב"ש טפי מב"ה. אך הראשונים כתבו בטעמא דב"ש דאף באילן אחד או שתים נראה כמתקן את הקרקע, ולפי"ז יש לבאר דגם ב"ש מודים לסברא זו דכל היכא שאינו עושה מלאכה בגוף האילן שרי, ופליגי האם יש חשש דנראה כמתקן את הקרקע לזריעה רק בשלשה או גם באחד ושתים. וכן נקט פאת השולחן עיי"ש. ועי' במהרי"ח שפירש דבריהם דאיירי הכא בתוספת שביעית ולכן מותר אפילו במתכוין.

**ומודים במחליק עד שיגום**

נראה דאם קצץ שני אילנות מערב שביעית משום שהיה צריך לעצים או לתועלת שאר אילנות, אסור בשביעית לקצוץ אילן אחד נוסף בסמוך להם אע"ג שהוא צריך לעצים, לפי שעכשיו נראה כמכשיר הקרקע לזריעה, דע"י האילן השלישי אפשר לזרוע שם, ואף לב"ה צריך לשרש. ועי' משנה ראשונה.

**אבל מתוך של חבירו אף המחליק ישרש**

הקשה הרדב"ז מדוע לא תנן הכא דדוקא שלא בטובה שרי. ותירץ, דהרמב"ם פירש בטובה היינו שלא יאמר לו ראה כמה טובה עשיתי לך שהרי נקיתי שדך, וזה לא שייך הכא, שהרי פעמים שאינו טובה בשבילו, דהוא מפסיד את האילן. וכתב, דאם באמת אמר לו שרש בשלי ואני אשרש בשלך ודאי אסור. ועי' דרך אמונה בביאור ההלכה.

**משנה ה**

**המבקיע בזית וכו'**

כתב הרמב"ם דאיירי בהבקיע לצורך העצים דשרי, והשתא קמ"ל שלא יחפהו לאחר מכן בעפר. והנה לעיל כתבנו בשם התפא"י בדעת הראשונים שאפילו מתכוין שרי, אך הכא לא יתכן להתיר, שהרי עושה את המלאכה בגוף האילן, ועל כרחיך איירי בהבקיע לעצים.

והקשה התפא"י מדוע לא חיישינן הכא למראית העין שנראה כמבקע לתועלת האילן. ותירץ דאיירי במבקע בצד אחר שבאילן, שאינו תועלת לאילן. [אך מסתימת הרמב"ם לא משמע כן, ולפי מש"כ לעיל דלא גזרו מראית העין באיסור דרבנן ניחא].

**הקוצץ קורות שקמה וכו'**

הרמב"ם פ"א הי"ט הביא רק המבקע בזית, ובראב"ד השיג וכן הקוצץ קורת שקמה. ובדעת הרמב"ם שלא הביא דין זה עי' דרך אמונה שם.

**אין קוצצין בתולת שקמה בשביעית מפני שהיא עבודה**

הכא איירי אף באינו מתכוין [דומיא דשאר דיני המשנה], ומכל מקום אסור לקצוץ. ולעיל ריש פ"ג בדין אינו מתכוין כתבנו ב' אופנים מדוע בתולת שקמה חמור משאר אילנות, או משום דהוי זמירה דאורייתא, ובאיסור דאורייתא לא הקילו באינו מתכוין, או משום שכאשר משייר ואינו קוצץ הכל נראה כמתכוין לתועלת.

**ר' יהודה אומר כדרכה אסור אלא או מגביה וכו'**

במס' בבא בתרא פ ע"ב איתא דהלוקח מחבירו בתולת השקמה מגביה ג' טפחים מהקרקע וקוצץ. ומקשינן מהא דאמר ר' יהודה דבשביעית צריך לגמום מעם הארץ, וכאשר מגביה אפילו טפח אחד חשיב כדרכה ואסור. ומשני, דג' טפחים בדיוק ודאי מעלי לה. מהארץ עד ג"ט וכן מג"ט עד עשרה טפחים, לא מקשי קשי ולא עלויי מעלי. וכאשר גומם מעם הארץ או כאשר מגביה יותר מי' טפחים ודאי קשי לה. ולכן לגבי מקח צריך לעשות דבר שודאי מעלי לה, ולגבי שביעית לא התירו אלא כאשר יעשה דבר שודאי קשה לה.

והקשו הראשונים מדוע צריך לעשות דבר שודאי קשה, הא כיון דאינו קשה ואינו מעלי הו"ל לאוקמי, ובשביעית מותר מלאכה שהיא לאוקמי. [מבואר מדבריהם דאפילו במלאכה דאורייתא מותר לאוקמי, דהא קציצת בתולת השקמה דאורייתא].

א. הרשב"ם תירץ, דהא דמשני לא ודאי קשי ולא ודאי מעלי אין הכונה שאינו מעלה ואינו קשה והו"ל לאוקמי, אלא הכונה שאינו ודאי כך ואינו ודאי כך, אלא פעמים קשה ופעמים מעלה, ולכן מספק אסרינן שמא ישביח את האילן ונמצא עובר על איסור דאורייתא של זימור. [החזון איש סי"ט ס"ק יד הקשה דאין בזה איסור דאורייתא, ועוד הקשה דהכא איירי באינו מתכוין דמהתורה ודאי שרי. ובדעת הרשב"ם צ"ל דבתולת השקמה דמי לגפן, ואסור מהתורה משום זומר. ומה שהקשה דהכא אינו מתכוין צ"ל דס"ל כדעת הר"ש דאיירי אף במתכוין, או דס"ל שבאיסור דאורייתא אסור גם באינו מתכוין מהתורה כיון דהוי פס"ר].

ב. הרמב"ן תירץ, דאע"ג דהו"ל לאוקמי ומעיקר הדין שרי גזרו חכמים אטו היכא דודאי מעלי.

ג. המאירי תירץ, דהיכא דהוי עבודת קרקע גם לאוקמי אסור. ועוד כתב, דלהלכה קיי"ל דאף לאוקמי אסור בכל אופן, כמש"כ במס' ע"ז נ ע"ב. [המאירי שם כתב דלמעלה מי' אין בקציצתו שום תועלת לאילן, וכאשר גומם מהארץ ודאי מזיק לאילן, ומשמע שיש הבדל ביניהם, אך השיטמ"ק שם נקט דאף למעלה מי' ודאי מזיק לאילן].

נחלקו הראשונים מה סובר ת"ק דר' יהודה:

א. הרשב"ם שם כתב: ולת"ק איכא למימר דלית ליה האי שיעורא אלא שיעור אחרינא, כגון משלשה ולמעלה אסור. ולפי"ז צ"ל דת"ק סובר שעד ג' ודאי קשי לה. וכתב המהרש"א דמכל מקום לא ניחא לגמ' ליישב הברייתא דהלוקח מגביה ג' טפחים וקוצץ כת"ק. וכן כתב התויו"ט דהרמב"ם פסק כר' יהודה לפי שבגמ' בב"ב פריך מיניה. ולהרשב"ם הראיה היא מדלא משני דאתיא כת"ק.

ב. הר"י מגאש [הובא ברמב"ן ובר"ן] כתב, דלפי ת"ק אפילו גומם מהארץ אסור, דגזרינן אטו משייר. ולפי מש"כ הרמב"ן בתירוץ הגמ' דר' יהודה גזר לאוקמי אטו אברויי, צ"ל דנחלקו ת"ק ור' יהודה עד כמה גזרינן, דת"ק גזר אפילו גומם מהארץ ור' יהודה גזר רק בתוך ג' טפחים.

והנה הרמב"ן כתב דהא דלא משני דבשביעית אסור בתוך ג' טפחים מדרבנן, משום דמשמע ליה שרבי יהודה אוסר בתוך ג' מעיקר הדין, דאי הוי רק גזירה דרבנן מדוע לא גזר אף בגומם מהארץ כת"ק. אמנם למסקנא לדעת הרמב"ן האיסור בתוך ג' הוא מדרבנן, וצ"ל דלמסקנא יש טעם לחלק בין תוך ג' לגומם מהארץ, דגומם מהארץ קשי לה ותוך ג' הוי לאוקמי, אך בס"ד אין מקום לחלק ביניהם.

ג. הכסף משנה נקט בדעת הרמב"ם דפסק כר' יהודה לפי שלא פליגי כלל, ור' יהודה מפרש. וכן נראה מהר"י קורקוס, עיי"ש.

והנה במס' סנהדרין (כו ע"א) איתא בגמ' לגבי ההוא דהוי כסח בכרמי, יכול לומר לעקל בית הבד אני צריך. והקשו התוס' שם הא אסור לזמור גם כשאינו מתכוין, וכדחזינן לגבי שבת דהזומר וצריך לעצים חייב שתים. ותירצו דאיירי בעביד ליה בענין דודאי קשי ליה, דליכא לחייבו משום נוטע. ויל"ע לדעת הר"י מגאש דת"ק אסר בכל אופן מדרבנן, מה הועילו בתירוצם. וצ"ל דס"ל דקיי"ל כר' יהודה דלא גזר אלא באופן דלא ודאי מעלי ולא ודאי קשי. ומכאן מקור נוסף לרמב"ם לפסוק כר' יהודה.

אמנם הרמ"ה כתב דקיי"ל כרבנן דאסור בכל אופן, ולפי"ז צ"ע איך יתרץ את הסוגיא בסנהדרין.

ויתכן ליישב דרק בקוצץ בתולת השקמה פליגי ר' יהודה ות"ק האם גזרו בכל אופן, לפי שבקל יכול לבא לזימור דאורייתא, אך בגפן היכא דודאי קשי לכו"ע לא גזרו, והתם איירי בגפן.

**משנה ו**

**המזנב בגפנים וכו'**

הר"ש הרא"ש והרע"ב פירשו חותכים זנבות הגפנים כדי שיעלה הגזע ויגביר כוחו. ולפי מש"כ לעיל צ"ל דאיירי באינו מתכוין לכך אלא צריך לעצים, שהרי מתכוין לתועלת האילן אסור בכל אופן. והא דקאמר ר' יהודה ירחיק טפח היינו מהקרקע. [החזון איש סי"ט ס"ק טו נקט דפירושם קאי על קנים, אך בגפנים מודים להרמב"ם דירחיק משורש הגפן].

וס"ל לר' יהודה דהכא החמירו טפי משאר מלאכות דרבנן ולא התירו באינו מתכוין אלא כאשר מרחיק טפח, דחששו למראית העין. ונחלקו האחרונים לאיזה מראית העין חששו, התויו"ט נקט דנראה כמתקן את הקרקע לזריעה. וכתבו בתוס' אנ"ש דלפי"ז צ"ל דאיירי במחליק, דבפחות מג' אילנות לב"ה לא חיישינן לתיקון הקרקע. והקשה התויו"ט אם כן מדוע הכא צריך לשייר טפח ולגבי זיתים סגי בגומם מעם הארץ ואינו משרש. ותירץ, דשרשי הזיתים מעכבים את המחרשה טפי משרשי הגפנים, ולכן בגפנים ליכא היכר עד שישאיר טפח.

אך התוס' חדשים כתב בשם הרמ"ז דחששו למראית העין דנראה כמתכוין לתועלת האילן, דזה חשיב מלאכה מדרבנן, ולכן הצריכו לשייר טפח ולא מהני לגמום מעם הארץ. ובתוס' אנ"ש הקשו ע"ז דאדרבא, כאשר משייר טפח איכא תועלת לאילן טפי, כמבואר בסוגיא בב"ב. ולכן כתב לפרש לדעת הרא"ש דלר' יהודה יכול להרחיק עד טפח ותו לא, לפי שאם ירחיק יותר מטפח מהקרקע נראה כמתקן את האילן.

הרמב"ם בפיה"מ פירש דמזנב היינו כורת מקצת מהענפים, וירחיק טפח פירושו מהגפן. ולפי"ז קושיית התויו"ט קשה רק בקנים, דבגפן ודאי החשש למראית העין הוא שעושה לתועלת האילן.

**ר' עקיבא אומר קוצץ כדרכו בקרדום וכו'**

כתב החזון איש שם דכדרכו היינו כדרך הקוצר שלא לתועלת האילן, דאי קוצץ כדרך הקוצר לתועלת מדוע שרי ר"ע, מאי שנא מזומר ומבתולת השקמה דאם קוצץ כדרך אסור. והנה דברי החזון איש הם לשיטתו דכל שעושה בדרך דקדוק אע"ג שאינו מתכוין אסור משום דנראה כמתכוין לכך. אך לפי הצד שכתבנו לעיל ריש פ"ג שהחילוק הוא בין מלאכה דאורייתא למלאכה דרבנן, שפיר י"ל דהמזנב גפנים והקוצץ קנים הוי מלאכה דרבנן ולכו"ע שרי באינו מתכוין. ועי' מה שהועתק שם מהוספות שביעית.

הרש"ס כתב דר"ע קאי רק על קנים, אך בגפנים מודה דאסור לקצוץ כדרכו. אמנם הרמב"ם כתב דבתרוייהו קוצץ כדרכו ודלא כהרש"ס.

**תוספתא**

**הלכה ח - הקוצץ קורה של שקמה הרי זה לא יחליק ולא ידריג אלא מציין כדי שתהא קיצתה שוה. ר' יהודה אומר מקום שנהגו לדרג יחליק לחליק ידריג**

**מגביה טפח וקוצץ טפח וכן היה רבי יהודה אומר הלוקח בתולה של שקמה מחבירו בשאר שני שבוע הרי זה מגביה עשרה טפחים וקוצץ**

**נמצאת אומר שלש בתולות הן: בתולת אדם, בתולת אדמה, בתולת אילן. בתולת אדם - כל שלא נבעלה מימיה. בתולת אדמה - כל שלא נעבדה מימיה. רבן שמעון בן גמליאל אומר, כל שאין בה חרס. בתולת אילן - כל שלא נרצצה מימיה**

**משנה ז**

**מאימתי אוכלין פירות האילן בשביעית**

בתו"כ פ"א ה"י דרשינן "תהיה כל תבואתה לאכול" מלמד שאין נאכלת אלא תבואה, מכאן אמרו מאימתי וכו'. תו דרשינן בירושלמי מהכתוב "מן השדה תאכלו את תבואתה" דשתי תבואות הכתוב מדבר, אחת מהבית ואחת מהשדה. ובר"ש וברא"ש הביאו דרשות אלו, ומכל מקום כתבו דהאיסור הוא משום דכתיב לאכלה ולא להפסד. וכן כתב רש"י ביומא (פו ע"ב).

אך הרמב"ם בפיה"מ ובחיבורו פ"ה הט"ו הביא רק את הדרשא בתו"כ, ולא הזכיר דהוי הפסד. וכתב הר"י קורקוס דהרמב"ם חולק על הר"ש והרא"ש, וס"ל דאין זה שייך להפסד כלל, דכיון שאוכל אותם לא הוי הפסד. ועוד דכיון שמותר לאוכלן בשדה אף אם יאכלן בבית לא חשיב הפסד. ועל כרחיך דהאיסור הוא משום שאינו אוכלן כדרך שאר שנים, ולא משום הפסד. ובדרך אמונה כתב דאין הכרח לומר שהרמב"ם חולק על הראשונים, שהרי גם הם הביאו את התו"כ ומכל מקום פירשו משום הפסד. [אך מכל מקום מדלא הזכיר הרמב"ם ענין הפסד, משמע דפליג, והוי איסור אכילה בעלמא].

ובדעת רש"י ר"ש ורא"ש כתב החזון איש (סי"ט ס"ק כז), דהאיסור הוא ללוקטו מהאילן, אבל אם נשר או שכבר תלשו מותר לאוכלו, ואף שאין דרכו בכך מכל מקום אין זה הפסד, דכי אסרת ליה כל שכן דאזיל להפסד. וכן משמע מלשון הרא"ש, דקודם שהם ראויים לאכילה אסור לתלשן מהאילן וכו'. וכן נקט במעדני ארץ אף לדעת הרמב"ם. [עי' דרך אמונה שהקשה מדוע מותר לאכולו, הא כיון שאין דרך בני אדם לאוכלו ועומד לבהמה, אסור לאדם לאכול מאכל בהמה. ויתכן ליישב, דמין שעומד לאדם כשיגדל, אף דהשתא עדיין אינו ראוי מכל מקום מיקרי מאכל אדם, ומותר להאכילו לאדם ואסור לבהמה].

ויל"ע לביאור החזון איש בהא דפגין משיזריחו מותרים באכילה בשדה ואסורים בבית, האם הכא ודאי הוי איסור אכילה, דאם אוכלו בבית חשיב הפסד כיון שיכול לאוכלו בשדה באופן שדרכו בכך, או שמא גם הכא הוי איסור תלישה, שאסור לתלוש על מנת להכניסו לבית, וצ"ע.

ומבואר שלדעת הר"י קורקוס ברמב"ם האיסור הוא לאכול קודם שנעשה ראוי לאכילה, ולדעת החזון איש בראשונים האיסור הוא לתלוש באופן שמפסידו מלגדול. והנה הירושלמי נסתפק האם מותר לעשות מלוגמא בפגין משיזריחו, שהם ראויים לאכול בשדה ולא בבית, דמצד אחד הם מותרים בשדה ועומדים שם למאכל אדם, ומאידך גיסא אינם ראויים לאכילה בבית. ומשמע דקודם שהזריחו ודאי מותר לעשות מהם מלוגמא. ויל"ע דבשלמא לדעת הרמב"ם דהאיסור הוא איסור אכילה שפיר מותר לעשות מהם מלוגמא, דזה לא נאסר, אך לדעת הראשונים שהאיסור הוא משום הפסד הא במלוגמא כל שכן דהוי הפסד. אמנם להחזון איש ניחא, דמספק"ל היכא דנתלשו כבר, דהשתא ליכא איסור לאכול, האם מותר מלוגמא.

ויל"ע לדעת הראשונים דהאיסור משום הפסד למה לי קרא דתאכלו את תבואתה, תיפו"ל משום הפסד. ויתכן דהוי אסמכתא בעלמא. ועוד י"ל דקרא קמ"ל דחשיב כה"ג הפסד, אף דכונתו לאכלן. וכל שכן אם לא נאמר כהחזון איש אלא דאף להראשונים האיסור הוא אכילה, דבעינן קרא לאשמועינן דכה"ג חשיב הפסד.

ועי' דרך אמונה צה"ל אות קצז שכתב בשם החזון איש להתיר להוריד עגבניות ירוקות ע"מ שיגמר בישולן בבית, ואין בזה משום הפסד. ועוד כתב שירקות שיש בהם איסור ספיחין כשיגדלו, מותר לתולשן מיד ואין בזה הפסד. [אמנם כשאין איסור ספיחין אף בירקות אסור לתולשן קודם שראויין. והא דלא נקטה המשנה ירקות, כתב המעדני ארץ, חדא דרוב פעמים איכא איסור ספיחין, ועוד, דרוב הירקות ראויים אף בקטנן, כמבואר בריש מעשרות].

**הפגים משיזריחו**

הר"ש (כת"י) כתב משהתחילו להתבשל, שמצהיבים מכח השמש. והרא"ש כתב תחלת בישולן מזריחים ומאדימים קצת. וכן כתב הרע"ב האדימו, וזה התחלת בישולן.

הראב"ד בתו"כ כתב הלבינו מעט, שכן דרך תאנים שמתחילים להתבשל מלבינים. והר"ש בתו"כ כתב לשון לבון וציהוב. [ועי' להלן שהאדימו הוא שיעור מאוחר מהלבינו]. וברמב"ם כתב שיבהיקו וישוב גופן להיות חלק.

ומש"כ הר"ש והרא"ש מלשון "ויזרח לו השמש" ביאר הר"י קורקוס בתרתי, או דזריחה לשון מושאל להתחלה, או דזריחה לשון זורח כמו השמש.

**אוכל בהן פתו בשדה**

כתב הר"ש, אבל ללקט כל התאנה ולהכניס לביתו אינו רשאי עד שיהיו הפירות גמורים. ודייק הדרך אמונה דתרתי קאמר, ללקט הרבה אסור אפילו על דעת לאוכלן בשדה, לפי שאין דרך לאכול הרבה בשדה, ולהכניס לבית אפילו מעט אסור, דאין דרך לאוכלן בבית כלל. [והרא"ש נקט רק דאינו רשאי להביאם לביתו עד שיגמרו, ולא כתב דאסור ללקט הרבה].

אך התפארת ישראל כתב, דאסור להכניס לביתו, דדוקא מעט שרי דלהפסד מועט לא חששו, אבל כשיאכל הרבה מהן ביתו לא. וכתב, דאין הבדל בין בית לשדה אלא בין הרבה למעט, ונקט שדה משום אורחא דמילתא לאכול בו מעט.

ובפירוש הר"ש בתו"כ הקשה, כיון שאוכל פתו בשדה למה אינו מכניסן לבית. ותירץ, כיון שלא נתבשלו כל צרכן אינם חשובים בבית. ומבואר להדיא דהחילוק הוא בין בית לשדה, דבבית אינם חשובים, ולא בין מעט להרבה כדנקט התפארת ישראל.

כתב המשנה ראשונה דבפשטות משמע שדוקא על ידי טיבול פת שרי, אך בפני עצמן אסור אף בשדה, דאין רגילות לאוכלן בפ"ע. אך כיון שהרמב"ם לגבי בוסר נקט בסתמא משיוציא מים אוכלו בשדה ולא כתב אוכל בהן פתו, משמע דלאו דוקא, ובכל אופן שרי.

**ביחלו כונס לתוך ביתו**

במס' נדה (מז ע"א) אמר רבב"ח אמר רב משילבין ראשיהן. והקשה הראב"ד בפירושו לתו"כ שם, דבירושלמי אמר ר' יוחנן משיאדימו פיהם. ותירץ, דבאמת השיעור הוא שיאדימו פיהם, והא דאמר רב משילבין ראשיהן לא קאי על התאנים אלא על הדד דאיירי לעיל מיניה. ועוד תירץ דאין כאן סתירה כלל, דכאשר מתחילים להתבשל פיהם התחתון מאדים וראשיהן מלבין. וכתב הראב"ד: אבל הזריחו ודאי לשון לובן הוא, לומר שיצאו מעט מידי ירקות והלבינו.

אמנם הרא"ש והרע"ב שפירשו "הזריחו" האדימו צ"ע מהירושלמי הנ"ל, דכאשר האדימו כבר חשיב ביחלו. ובתוס' אנ"ש כתבו דלשיטתם צ"ל דהבבלי שפירש הלבינו ראשיהן פליג על הירושלמי, והלבינו מאוחר להאדימו, ולכן פירשו אליבא דהש"ס דידן דמשיזריחו הוא האדימו. ומה שהירושלמי מחשיב בוחל הבבלי מחשיב זריחה. [ועוד י"ל דמה שנקטו הרא"ש והרע"ב האדימו היינו מעט, ומה דאיתא בירושלמי דביחלו היינו האדימו פיהם היינו האדימו הרבה].

והנה הרע"ב כאן כתב דביחלו הוא שגדלו הרבה, ובפ"ק דמעשרות כתב דמשיבחילו הוא התחלת בישולן, וכן העירו התוס' חדשים והמשנה ראשונה. וצ"ל דהתם איירי על בישול שראויין לאכילה, דמשעה שהתחילו להיות ראויין לאכילה הגיעו לעונה"מ, והכא איירי על בישול שגדלים בו, ורק כשגדלו הרבה הגיעו לעונה"מ.

**וכן כיוצא בהן**

הר"ש והרא"ש גרסו וכן כיוצ"ב בשאר שני שבוע חייב במעשרות, כלומר, דשיעור זה של ביחלו הוא השיעור לעונת המעשרות של התאנים. וכן הוא הביאור לגבי ענבים וזיתים. ובסיפא ושאר כל פירות האילן כעונתן למעשר כך עונתן לשביעית כתבו, דרק תאנים ענבים וזיתים ראויים בשדה קודם עונה"מ.

אך הרמב"ם גרס וכן כיוצא בהן ובשאר וכו', ומילתא בפ"ע הוא, דתאנים וכל כיוצא בהן, דכל דבר שדומה לתאנים נמי נאכל בשדה קודם עונה"מ. וכן בענבים וכל כיוצ"ב ובזיתים וכל כיוצ"ב. ולפי"ז הא דתנן בסיפא ושאר כל פירות האילן וכו' היינו שחכמים לא נתנו בהן שיעור, ובאמת אם הם ראויים בשדה קודם עונה"מ מותר לאוכלן כך בשדה.

**בשאר שני שבוע חייב במעשרות**

הרמב"ם בפיה"מ כתב ר"ל כשיזריחו הפגים אז יהיו באין לעונה"מ. והקשה התויו"ט הא בפ"ק דמעשרות תנן התאנים משיבחילו, ומבואר דביחלו הוא עונה"מ ולא משיזריחו. ותירץ התו"ח בשם הפר"ח, דהכא תנן "ביחלו" והתם תנן "משיבחילו", דביחלו הוא גמר בישולם, ומשיבחילו הוא משיתחילו להבחיל, ולכן נקט הרמב"ם דעונה"מ שוה למשיזריחו.

**משנה ח**

**הבוסר משהביא מים אוכל בו פתו בשדה**

בירושלמי מקשה מדוע מותר לאוכלו בשדה, וכי דרך בני אדם לאוכלו. ומתרץ, שכן דרך הקיהות אוכלות אותו. כלומר, אלו שאוהבים לאכול מידי דאית ביה קיוהא, ואוכלין פתן עמו. כן ביאר הפני משה, אך החזון איש (סי' יט ס"ק כו) נקט דהירושלמי לא קאי על אכילת בוסר, דודאי דרכו בכך, אלא קאי על שליקה.

**הבאיש כונס לתוך ביתו**

הר"ש כתב כשמתחילין להתבשל. וצ"ל דהיינו נתבשלו ולא נתבשלו יפה, וכמש"כ לעיל בדעת הרע"ב. [וברא"ש כתב כשמתחילין להתלבן].

**משנה ט**

**הכניסו שליש כותש בשדה וכונס לתוך ביתו**

הר"ש בפירושו לתו"כ כתב דכותש בשדה דוקא, לפי שאסור לכתוש בביתו עד שיתבשלו לגמרי, דכתישה זו אינה חשובה בבית. אך התויו"ט נקט דאורחא דמילתא נקט, שכן דרך לכותשם בשדה. ועי' בפירוש הראב"ד שם.

איתא בירושלמי: מהו שליש לוג, מתניתא שהן עושין שלשת לוגין לסאה. והרמב"ם גרס: מהו שליש, שליש לוג, ועפי"ז פסק בפ"ב ממעשר ה"ה, דהזיתים משיעשו שמן אחד מתשעה ממה שהן ראויין לעשות כשיגמרו, וזה הוא שליש שלהן. כלומר, דשיעור שליש הוא שליש לוג לסאה כאשר עושים ג' לוגין לסאה, והוא תשיעית.

והקשו הר"י קורקוס והמל"מ שם, דבמשנה תנן הכניסו רביעית פוצע ואוכל בשדה, חצי לוג כותש וסך בשדה, הכניסו שליש כונס לביתו, ומשמע שחצי לוג הוא קודם שליש, שהרי משיעור שליש מותר הכל, ואם שליש היינו שליש לוג הרי זה פחות מחצי לוג. ותירצו בדוחק, דהא דתנן רביעית וחצי לוג איירי בזיתים שעושים יותר מג' לוגין שמן, באופן שחצי לוג הוי פחות מתשיעית, וקמ"ל דמכל מקום כאשר עושים חצי לוג מותר לסוך בשדה. והא דתנן שליש כותש בשדה ומבאר הירושלמי דהיינו שליש לוג איירי בזיתים גרועים שעושים רק ג' לוגין לסאה, דהוי תשיעית, וזהו שליש שלהם. וכ"ז דוחק טובא דמתני' לצדדים קאי. ועי' עוד בר"י קורקוס דרך נוספת.

ובתוס' חדשים כתב דאין זה קושיא כלל, דיתכן שבשליש מותר להכניס לביתו לאכילה, ואכתי אסור לסוך ממנו עד שיביא חצי לוג שמן לסאה.

אך כתב הר"י קורקוס דבפ"ק דמעשרות תנן התבואה והזיתים משיביאו שליש, ולגבי תבואה הוי שליש כפשוטו ולא שייך בזה שיעור תשיעית, ומשמע דהוא הדין זיתים הוי שליש כפשוטו, וכן הקשה הגר"א בשנות אליהו. ועוד צ"ב דהרמב"ם בפ"ה משמיטה הט"ז סתם דהביאו שליש כונס לתוך ביתו ולא פירש דהיינו תשיעית. וכתב הר"י קורקוס דסמך הרמב"ם על מה שפירש בהל' מעשר.

ובחזון איש (סי' יט ס"ק כג) יישב דעת הרמב"ם, דודאי גם בזיתים השיעור הוא שליש כפשוטו, אלא ששליש היינו באיכות הבישול או בגודל הזיתים, ואין זה שייך לכמות השמן כלל, דהא ודאי בסוף גידולם הם מכניסים שמן הרבה יותר מאשר בתחילת גידולם. ונקט הירושלמי סימן לשיעור שליש בישולו דהוא תשיעית בכמות השמן. אמנם הוי סימן בעלמא, דאם יביא שליש בישול קודם שיביא תשיעית מכמות השמן או לאחריו הכל תלוי בשליש בישולו לחוד. ולכן כתב הרמב"ם וזהו שליש שלהם, דהיינו התשיעית הוא סימן לשליש בישולם. ולפי"ז ניחא דהוי דומיא דתבואה, וכן ניחא מדוע סתם הרמב"ם בהל' שמיטה הביאו שליש, דודאי הכל תלוי בשליש בישולו.

וכן מיושב קושיית הר"י קורקוס והמל"מ, דשליש דמתני' אין הכונה תשיעית מכמות השמן, אלא שליש בישולו, ובזיתים יפות הוא מאוחר לחצי לוג, ולפיכך קמ"ל מתני' דאם הביאו חצי לוג קודם שליש בישולו אף שאסור להכניס לביתו מכל מקום כותש וסך בשדה.

דעת הראב"ד דגרסינן בירושלמי מאי שליש לוג. ולכן כתב דהשיעור הוא לוג בכל מקום, ומה שקרא אותו שליש לפי המקומות הרעים קראו שליש. והבין הכסף משנה בדעתו דבזיתים רעים שמביאים ג' לוגין לסאה, כאשר הביא שליש דהיינו לוג אחד הגיע לעונה"מ, ובזיתים יפים שמביאים שש לוגין לסאה כאשר הביא ב' לוגין הוא עונה"מ. והקשה מדוע השמעינו הירושלמי שיעור השמן לפי מקומות הרעים, הא כיון שיש מקומות יפים טפי הו"ל למשתק לגמרי ולא לפרש.

אך המל"מ הבין דלעולם שיעור שליש נקבע לפי לוג אחד, דכאשר אפשר להוציא לוג שמן מסאה זיתים זהו שליש, וקבעוהו לפי זיתים הרעים, אך השתא זהו השיעור בכל הזיתים.

ובחזון איש שם נקט כהכסף משנה, וגרס עפ"י זה בראב"ד והשיעור שליש בכל מקום ומה שקרא אותו לוג לפי המקומות הרעים קראו לוג. ומה שהקשה הכסף משנה מאי קמ"ל הירושלמי יישב, דקמ"ל טובא, שהרי בפשטות שעור שליש תלוי באיכות הבישול או בגודל הזיתים, והכא קמ"ל דאינו תלוי בזה אלא במידת השמן שעתידה להוציא, והוא שיעור מאוחר טובא לשליש בישולו, שהרי ככל שגדל יותר הוא מביא יותר שמן.

כתב הרא"ש: הכניסו שליש שעמדו על שליש גידולם, אי נמי שיכול להוציא ממנו שליש שמנן העתידין ליתן כשיגמרו. והוכיח כפירוש ראשון דהא עונתן למעשר הוא הבאת שליש כדתנן בפ"ק דמעשרות התבואה והזיתים משהביאו שליש. ותמה בתוס' רעק"א הא גם התם יש ב' פירושים האם תלוי בשליש גידולו או בשליש שמנו, ומה יש להביא ראיה מהתם.

ויישב הדרך אמונה את כונת הרא"ש, דהתם משמע שתלוי בשליש גידולו ולא בשליש שמנו, דתני זיתים דומיא דתבואה, ובתבואה לא שייך שליש שמנו אלא שליש גידולו, ולכן דייק הרא"ש מהתם כפירוש ראשון. ועיי"ש שיישב את הפירוש השני, דגם בתבואה יש לפרש משעה שיכול להוציא ממנו קמח שליש ממה שעתידים להוציא ממנו כשיגמרו, אלא דבתבואה חד שיעורא הוא ובזיתים אין זה שיעור שוה, אך עכ"פ הוי דומיא דתבואה.

**ושאר כל פירות האילן כעונתן למעשרות וכו'**

בתו"כ מסיים: ושאר כל פירות האילן אין אתה רשאי לכבוש מהם, ולשלוק מהם, ולא לאכול בפניהם, אלא כעונתן וכו'. כלומר, דקודם עונה"מ אסור אפילו על ידי כבישה ושליקה.

**תוספתא**

**הלכה יג - פגין של ערב שביעית אין חולקין אותן בשביעית. ובסייפות מותר, מפני שהיא מלאכתן. בקור ובכפניות מותר**

בירושלמי הגירסא אין שולקין אותן בשביעית, ובמסוייפות מותר. וביאר החסדי דוד, דכיון שפגין ראויין לאכילה חיים, וכדתנן במתני' הפגין משיזריחו אוכל בהן פיתו בשדה, לפיכך אסור לשולקן. דקיי"ל כל דבר שדרכו לאוכלו חי אין נאכל מבושל. אך מסוייפות, כלומר סופי תאנים שאינם ראויים אלא על ידי שליקה, וכן קור וכפניות שראויים רק ע"י שליקה, מותר לשולקן, לפי שהם עומדים לכך. ובירושלמי מוכיח מהכא דקדושת שביעית חלה על הקור, ולכן אצטריך למימר שמותר לשולקו, דאם אין קדושת שביעית חלה עליו פשיטא דמותר.

אך הגר"א גרס בתוספתא דבקור ובכפניות אסור, ולשיטתו הירושלמי מוכיח דקדושת שביעית חלה על הקור דאל"ה מדוע באמת אסור לשולקו. ועי' חסדי דוד על התוספתא וחזון איש סי"ט ס"ק כ"ו.

**משנה י**

**מאימתי אין קוצצין האילן בשביעית**

בגמ' בפסחים נב ע"ב מבואר שהטעם שאסור לקצוץ בשביעית משום שנאמר לאכלה ולא להפסד. אך הרמב"ם בפיה"מ כתב טעם אחר, מפני שהוא גוזל בני אדם שהקב"ה נתן פירותיהן לכל בני אדם. ותמה התויו"ט מדוע לא נקט הרמב"ם טעם המבואר בגמ', וכמו שבאמת כתב בחיבורו פ"ה הי"ז. ותירץ, שהרמב"ם לא בא לומר טעם חדש אלא לבאר שכל איסור הפסד בפירות שביעית משום גזל הרבים הוא, ואין זה שני טעמים כלל. [ובמעדני ארץ ביאר דבריו, דפירות שביעית ניתנו לאכילה בלבד, ולגבי הפסד לא ניתנו לו, והוי גזל]. ומכל מקום הקשה מדוע הוצרך הרמב"ם לומר טעמים לאיסור תורה, הא בפשטות גזירת מלך היא שלא יפסידו הפירות.

ובחזון איש ס"ס יט ביאר דהרמב"ם בפיה"מ כתב טעם אחר ולא ניחא ליה באיסור הפסד, משום דס"ל שלא שייך בזה הפסד, שהרי מה שיש עכשיו בפירות אינו מפסיד, ומה שמונע שלא יגדלו יותר לא נחשב להפסד. [ומבואר שנקט דלא כהתויו"ט, דהרמב"ם לא בא לומר טעם בהפסד אלא טעם חדש, וצ"ע מהגמ' בפסחים].

ובעיקר דברי הרמב"ם דחשיב גזל הרבים צ"ע מה שייך בזה גזל, הא הפירות הפקר הם, ולא שייך גזל בדבר הפקר. ועוד צ"ע דהוא עצמו רשאי לזכות בהם, ומה שייך בזה גזל. ועוד צ"ע מדוע חשיב גזל, הא עכשיו אין להם יותר, ומה שמונע מהם להרויח יותר לא חשיב גזל.

ולפיכך צ"ל דאין כונת הרמב"ם לדין גזל בעלמא, אלא שמדיני קדושת שביעית מחוייבים הבעלים להעמיד את הפירות לרבים שכל אחד יוכל לזכות בו, ואף הבעלים רשאים לזכות בו כאחד מהרבים, אך מצד הבעלות שלהם מחוייבים להעמיד את הפירות לרבים, וכאשר לוקט את הפירות קודם זמנן הרי הוא מונע מהרבים את האפשרות לזכות, ונמצא עובר על דין שביעית. ועי' עוד להלן.

ובגמ' בפסחים שם מבואר דמותר לקצוץ תמרים זכרים שלא יתבשלו לעולם, לפי שכל טעם האיסור משום הפסד הוא, והכא ליכא הפסד.

בשם "פרי" מצינו ג' שיעורים: סמדר, בוסר, עונת המעשרות. קודם שנעשה סמדר ליכא שם פרי כלל, לאחר עונה"מ איכא שם פרי לכל דבר, ומשעה שיעשה סמדר או בוסר עד שיגיע לעונה"מ איכא שם פרי לגבי ערלה, ולגבי קדושת שביעית שאסור להפסידו, אך ליכא שם פרי להתיר באכילה.

ונחלקו ר' יוסי וחכמים לגבי גפנים חרובין וזיתים האם השיעור הוא סמדר או בוסר, לדעת ר' יוסי משעה שנעשו סמדר חשיבי פרי ואסורים בערלה ואסור לקצצן בשביעית, ולדעת חכמים רק משעה שנעשו בוסר. אמנם בכל האילנות השיעור הוא משנעשו סמדר, וכמבואר בגמ' בפסחים שם דמודים חכמים לר' יוסי בשאר אילנות.

וברמב"ם פ"ה הי"ח כתב, ושאר כל האילנות משיוציאו בוסר. וכבר תמה המשנה ראשונה דבשאר אילנות מודים חכמים שהשיעור הוא סמדר ולא בוסר. ועי' חזון איש (ס"ז סק"כ) דיתכן להגיה דתיבת בוסר שייכת אחר גפנים משיגרעו, דשיעור גירוע הוא בוסר.

ומבואר במתני' דקודם שנעשו סמדר לר' יוסי ובוסר לחכמים ליכא קדושת שביעית על הפירות. ובחזון איש (שביעית סי"ט ס"ק כא, כלאים ס"ג ס"ק טו) נסתפק האם גם דין הפקר ליכא, ועד שיעור זה הפירות שייכים לבעלים, או שמא רחמנא אפקריה לכל גידולי שביעית, ואף קודם שחל בהם קדושת שביעית. ועי' דרך אמונה שכתב להוכיח מהרמב"ם בפיה"מ דהאיסור הוא משום גזל הרבים, ומכל מקום קודם שיעור זה מותר, ומבואר שקודם שיעור זה לא הוי הפקר, עיי"ש.

אמנם לפי מש"כ לעיל בכונת הרמב"ם דלא הוי מדין גזל, אלא דמדין שביעית מחוייבים הבעלים להעמיד את הפירות לרבים, אין ראיה כלל, דקודם שיעור זה ליכא בפירות קדושת שביעית ואינם מחוייבים להעמידם לרבים, ואין זה שייך לדין הפקר של הפירות אלא לקדושת שביעית שבפירות.

ובמעדני ארץ דן האם יש איסור לקצוץ אילנות בשדה נכרים להשיטות שאין קנין ונוהג בהם קדושת שביעית. וכתב, דלפי הראשונים שהאיסור מצד הפסד, גם בשדה נכרים אסור להפסיד הפירות. אך לפי הרמב"ם שהאיסור מצד גזל, בשדה נכרים ליכא גזל, דאינו מצווה להפקיר פירותיו.

**בית שמאי אומרים כל האילן משיוציא**

רש"י בפסחים שם כתב משיוציאו תחילת העלין ביומי ניסן, וכן כתב הרמב"ם בפיה"מ. ובברכות לו ע"ב פירש רש"י משיוציאו את הפרי, וכן כתבו הר"ש הרא"ש וריבמ"צ. וכתב החזון איש ס"ז סק"כ, דלפי רש"י בפסחים צ"ל דמשיוציאו דב"ש אינו דומה ליוציאו דב"ה בשאר אילנות, דהא בסוגיא בפסחים מבואר דבשאר אילנות מודים חכמים לר' יוסי דהשיעור הוא סמדר, ומשמע דקודם לכן לא הוי פרי. והקשה מנ"ל לרש"י לפרש כן, עיי"ש. ועי' מקדש דוד (ס' סק"א ד"ה והנה

**ובית הלל אומרים החרובין משישלשלו**

בירושלמי איתא חרובין שלשולן הוא חנטתן. ומשמע דכל השיעורים של המשנה הוא חנטה, וצ"ע.

והוכיח מכאן הרש"ס להלן ריש פ"ה דלא כהרמב"ם דעונת המעשרות הוא החנטה, דהא משישלשו הוא קודם עונה"מ ומכל מקום קרי ליה בירושלמי חנטה.

**הגפנים משיגרעו**

הרמב"ם פירש משיעשו להם גרעינים, והר"ש פירש משיגדלו קצת ונעשה גירוע, ושיעורו כפול הלבן. וכן מבואר בפסחים ובברכות שם. והר"י קורקוס כתב דלא פליגי לדינא, אלא משיעשו גרעינים הוא גרוע הנאמר שם ששיעורו כפול הלבן. ועי' תויו"ט.

כתב החזון איש (סי"ט ס"ק כה), דבתאנים גפנים וזיתים יש קולא שמותר לאכלן בשדה קודם עונה"מ, לפי שהם ראויים לאכילה ע"י הדחק לפני שאר הפירות. וכן בחרובין גפנים וזיתים יש קולא שלפי חכמים דר' יוסי מותר לקצצן עד שיעשו בוסר, משא"כ שאר אילנות אסורים לקוצצן משנעשו סמדר. ואע"ג שגפנים וזיתים מתבשלים מאוחר יותר משאר אילנות מכל מקום הם ראויים לאכילה ע"י הדחק לפני שאר הפירות.

**וכל האילן כיון שבא לעונת המעשרות מותר לקצצו**

יל"ע מדוע לא התירו לקצוץ תאנים גפנים וזיתים קודם עונה"מ, הא ראויים הם לאכילה בשדה משהזריחו ומשהביאו מים ומשהביאו רביעית. ולפי מש"כ הדרך אמונה דאסור לקצוץ הרבה אפילו לאכול בשדה ניחא, דהכא איירי לקצוץ את כל האילן. אמנם בלא"ה י"ל דאכתי חשיב הפסד כלפי אכילה בבית.

**כמה יהא בזית לא יקוצנו רובע**

בראשונים מבואר דמילתא בפ"ע הוא, וקאי הכא בשאר שנים. וכן משמע בגמ' בב"ק צא ע"ב, דמקשה מהכא על רב דאמר דיקלא דטען קבא אסור למקצציה, ואיירי בדין לא תשחית ולא בדין שביעית.

והא דאסר ברישא לקצוץ אילן בשביעית איירי אפילו באופן שאין בל תשחית, כגון שהוא מעולה בדמים [פירש"י בב"ק שם שדמיו יקרים לבנין יותר משבח פירותיו, והרמב"ם פ"ו ממלכים ה"ח סתם שדמיו יקרים], או שאינו טוען רובע בזיתים וקב בשאר אילנות [פי' הרמב"ם שם שאין ראוי לטרוח בו], או שהוא מזיק אילנות אחרים או מזיק שדה אחרים, לפי שלא אסרה תורה אלא דרך השחתה. ומכל מקום בשביעית אסור משום הפסד הפירות, וכנ"ל.

אך בירושלמי איתא הזיתים משיניצו אמר ר' יונה משהכניסו רובע, ומספק"ל אי רובע נץ או רובע זיתים, [כלומר, האם שיעור רובע נקבע לפי הזיתים בשעה שהם קטנים, או שמשערים לפי סוף גידולן]. והוכיח מכאן הגר"א בשנות אליהו דהא דתנן כמה יהא בזית וכו' קאי אדלעיל, דמשעה שיש רובע זיתים והניצו אסור לקוצצן.

וכתב התפארת ישראל, דלפי"ז צ"ל דהגמ' בב"ק הנ"ל משוה דין שביעית לדין לא תשחית, דמשעה שחשיב השחתה בשאר שנים חשיב הפסד פירות שביעית, וקודם לכן לא חשיב הפסד. [במעדני ארץ ביאר דכאשר יש באילן פחות מרובע הקב זיתים לא מתייחסים לפירות כלל אלא לגוף האילן, עיי"ש].

אך אכתי יל"ע מדוע לא נאסור בשביעית בלא דין הפסד מצד בל תשחית כמו בשאר שנים. ואולי רק פחות מרובע לא חשיב הפסד ושרי אף בשביעית, אך מעולה דמים או מזיק אחרים לא שרי בשביעית אלא בשאר שנים, ובזה אצטריך לדין הפסד.

**רשב"ג אומר הכל לפי הזית**

החזון איש (סי"ט ס"ק כה) נסתפק האם הכונה לפי איכות הקרקע והאילן, או שמא לפי טיב הפירות עצמם, עיי"ש.