שיעור נדה 1
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / נדה / נדה מהדורה א

**בס"ד הלכות נדה שיעור א**

**שיעור הלכות נדה**

**ממורינו המרא דאתרא הגאון רבי צבי ובר שליט"א**

● נאמר בביהכנ"ס 'בית ציון ואוהל איתן' שובבי"ם תשע"ב ● נכתב ע"י אחד השומעים והיה לעיני מו"ר שליט"א ●

**בענין כתמים**

**מהו הרגשה, ואשה שהרגישה ולא ראתה**

**כתב** בשו"ע (סי' קפג ס"א) **אשה שיצא דם ממקורה, בין באונס בין
 ברצון, טמאה, והוא שתרגיש ביציאתו. ומיהו משתרגיש בו שנעקר ממקומו ויצא טמאה, אף על פי שלא יצא לחוץ.** ומבואר דמן התורה אשה טמאה דוקא כשראתה בהרגשה. וכתבו הפוסקים דאיכא ג' מיני הרגשות, הרמב"ם (פ"ה מאיסו"ב הי"ז) כתב דהרגשה היינו שהרגישה שנזדעזע גופה [והוא כמין קרירות בגופה]. עוד הרגשה שמבואר בפוסקים (פתחי תשובה סי' קפג סק"א) היא פתיחת המקור, וכן מבואר בשו"ע שכתב (סי' קפח ס"א וקצ ס"א) הרגישה שנפתח מקורה טמאה. ויש עוד הרגשה שהיא הרגשת זיבת דבר לח, והנה דעת החוו"ד (סי' קצ סק"א) דהרגשת זיבת דבר לח הוא רק כשמרגישה ביציאה מהמקור להפרוזדור, אולם בנו"ב (יור"ד קמא סי' נה) כתב שהרגשת זבד"ל הוא בכל הפרוזדור, שכל שמרגישה שזב בו דבר לח נחשב הרגשה מה"ת.

**ומכיון** שהרגשות אלו באים מחמת יציאת דם, ע"כ כתב
 בתרוה"ד (הובא בשו"ע סי' קצ ס"א) דאשה שמרגישה בכל הרגשות האלו צריכה לבדוק, ואם לא בדקה הרי היא טמאה. והנה בזמנינו הרגשות של פתיחת המקור וזעזוע הגוף אינם מצויות כ"כ, והרגשת זבד"ל מצוי שמרגישה שיוצא מהפרוזדור לחוץ, וא"כ רק לדעת הנו"ב שדבר זה ג"כ חשיב הרגשה צריך להחמיר ולבדוק כשמרגישה שזב דבר לח, ובשו"ע הרב (בקו"א סי' קפג סק"ב) כתב ג"כ שבכל או"מ יש דיני הרגשה, ולכן אשה שמרגישה שיוצא מהפרוזדור לחוץ צריכה לבדוק, ואם לא בדקה טמאה, אולם אם מצאה מראה טהור תולין במראה הטהור. ולמעשה תעשה שאלת חכם אימתי אוסרים את האשה, דתלוי בשיטות הנ"ל [ובחכ"א (כלל קיג סעי' ג) כתב שאשה שמורגלת במראות טהורות, אם הרגישה הרגשות כנ"ל אינה צריכה לבדוק, דתולים במראה הטהור. ולכן אשה שהרגישה בהרגשות הנ"ל, אם בדקה ג"פ וראתה מראה טהור, הרי היא הוחזקה לרואה מראות טהורות, ואי"צ בדיקה].

**ודאי מגופה שלא בהרגשה**

**והנה** בשו"ע כתב שאשה טמאה דוקא בהרגשה. והקשו
 האחרונים דהא קי"ל דאשה טמאה מדרבנן אפילו בלא הרגשה, וכ' התורת השלמים (סי' קפג סק"א) לבאר, דהשו"ע ר"ל דטמאה אף בפחות מכגריס, וס"ל דזהו דוקא בהרגישה, אבל בלא הרגישה אפילו שודאי יצא מגופה טהורה בפחות מכגריס, כיון דהוה מדרבנן דהא היה בלא הרגשה, ובפחות מכגריס לא גזרו רבנן. אולם הסד"ט (סי' קצ ס"ק סא) פליג עליו, דאם יודעת שודאי יצא מגופה א"א להקל בפחות מכגריס, דכל מה שהקילו בפחות מכגריס היינו משום דתולין במאכולת, אבל בודאי מגופה דא"א לתלות במאכולת, הרי היא טמאה אף בפחות מכגריס, והכי נקטינן.

**כתם על בגדי צבעונים שניכר**

**והנה** מצינו ג' קולות בכתמים. הא' בנמצא כתם פחות מכגריס,
 דטהורה משום דתולין במאכולת. והב' בנמצא הכתם על בגדי צבעונים דהקילו חז"ל, ופירש רש"י (סא: ד"ה להקל) בטעם הדבר שאין הכתם ניכר בו כמראה דם גמור. והג' בנמצא על דבר שאינו מקבל טומאה שלא גזרו בו חז"ל טומאת כתמים, ובי' הנו"ב (קמא סי' נ"ב) בטעם הדבר, כיון דעיקר גזירת כתמים היה משום טומאה וטהרה, דהבגד שנמצא עליו הכתם טמא מה"ת טומאת ערב אפילו בלא הרגשה [דכל דם היוצא מהמקור אפילו בלא הרגשה מטמא טומאת ערב, דמקור מקומו טמא] לכן טימאו גם את האשה, ולכן כשנמצא על דבר שאינו מקב"ט לא גזרו.

**והנה** לגבי בגדי צבעונים נחלקו הפוסקים כשמראה הדם ניכר
 על הבגד, אם יש קולא של כתם על בגדי צבעונים (והובא בדרכי תשובה סי' קצ ס"ק סב), משום דברש"י (שם) איתא דהטעם שהקילו בבגדי צבעונים משום דאין מראה הדם ניכר בו, וא"כ בניכר הדם על הבגד יש לדון האם טמאה. ודעת הגריש"א להחמיר כשמראה הדם ניכר בבגד, דטמאה אף בבגדי צבעונים. ולפי"ז תלוי במראה הדם, שאם מראה הדם חזק ה"ז ניכר בבגד וטמאה, ואם לאו הרי היא טהורה. אולם הגר"ש ואזנר בתשובה מיקל דגם בניכר מראה דם טהורה, ורק בבגד בהיר מחמיר, וסברתו דחז"ל לא גזרו כלל בבגדי צבעונים, דכיון שישנם בגדים שאין נראה בהם מראה הדם לא גזרו כלל בכל בגדי צבעונים.

**ובזמנינו** אין הנשים מרגישות כ"כ, והטעם שאינם מרגישות צ"ל
 שהוא מחמת שטרודות וכדו', ולכן ודאי אשה שרואה כדרכה, הרי מסתמא שהיה בהרגשה וטמאה מה"ת, וע"כ אשה שתראה כל הזמן מראות דמים, לא שייך להתיר לה ע"י שימצא הדם בבגדי צבעונים, דהרי היא ראתה ראיה דטמאה מדאורייתא.

**מציאת כתם אי מצריך בדיקה**

**וכתם** הנמצא על דבר שאינה מקב"ט לא גזרו בו חכמים, וע"כ
 אם מצאה דם על הריצפה אפילו שהוא יותר מכגריס הרי היא טהורה. ואם מצאה דם ע"ג נייר, כתבו רוב האחרונים (החת"ס ח"ו סי' פ"א ועוד) דנייר הוה דבר שאינו מקב"ט והרי היא טהורה [ועיין לקמן הדין כשמקנחת באו"מ בנייר]. אולם מ"מ דעת הרבה פוסקים דאשה שמוצאת כתם על בגדי צבעונים, או על דבר שאימקב"ט דצריכה לבדוק. והנה דעת הגריש"א דצריכה לבדוק משום כל היד המרבה לבדוק בנשים ה"ז משובח (נדה יג.), ואף במצאה פחות מכגריס צריכה לבדוק. אמנם שמעתי דצריך לבדוק מדינא, דכיון דמצאה דם על בגדה מסתמא יש לה דם גם מבפנים, והרי אשה מטמאה מבפנים כבחוץ ואפילו בלא הרגשה, וכל שיש ריעותא לפנינו צריכה לבדוק [וד"ז שאשה מטמאה מבפנים אפילו בלא הרגשה, מדויק בשו"ע בסי' קפג שהביא את הדין שמטמאה מבפנים כבחוץ, וכ' והוא שתרגיש, והקשו האחרונים מה חידש השו"ע במה שכתב והוא שתרגיש, הרי אפילו בלא הרגשה טמאה מדרבנן, ואת"ל דבלא הרגשה הדם שבפנים אינו מטמא, איכא למימר דקמ"ל דמטמאה בפנים כבחוץ דוקא בהרגישה, אלא ע"כ אפילו בלא הרגשה מטמאה מבפנים כבחוץ].

**אולם** מ"מ כל שיש לתלות את הדם בדבר אחר, וכגון ספק תליה
 שספק עברה בשוק של טבחים וכדו', אף שאין תולין בו לטהר את האשה, מ"מ אינה חייבת לבדוק, דהרי זה מוריד את הריעותא כיון שיתכן שהכתם בא מחמת זה, ואינה צריכה לבדוק.

**נמצא דם בקינוח**

**הנה** בקינוח כשמקנחת או"מ, יש מחלוקת גדולה בפוסקים אם
 טהורה בפחות מככגריס. והנה בסד"ט (ס"ק נז) הביא דברי רבינו ירוחם שבאו"מ אף בקינוח טמאה בפחות מכגריס, דאין תולין במאכולת, משום דגם בקינוח באו"מ אמרינן דמסתבר יותר שהדם בא מגופה מאשר לתלות במאכולת, דמאכולת אינה מצויה באו"מ (כמבואר בגמ' יד.), ולפי"ז כל קינוח באו"מ יש להחמיר אף בפחות מכגריס. ועוד דבשו"ע הרב (בקו"א סי' קפג סק"ב) כתב דהרגשה הוא בכל הפרוזדור, וא"כ אף בקינוח יש לחשוש דילמא הרגישה ולאו אדעתא, ואיכא חשש דאורייתא, ולכן אין להתיר בקינוח אף בנמצא פחות מכגריס, ואם קינחה אחר הטלת מי רגלים [בתוך שיעור וסת] יש לחשוש עוד, דהחוו"ד (סי' קצ סוף סק"א) כתב דבקינוח אחר הטלת מ"ר אפילו בלא הרגשה הוה דאורייתא, דאמרינן דילמא הרגישה וטעתה בהרגשת מ"ר, וא"כ א"א להתיר בפחות מככגריס,

**אולם** כ"ז דוקא אם קינחה רק באו"מ, אבל אם קינחה גם
 סביבות או"מ אין להחמיר וטהורה בפחות מככגריס.

**ולגבי** מה שנמצא על הנייר, אע"ג דנמצא הכתם על דבר שאינו
 מקב"ט יש לדון בזה, דהנה נחלקו האחרונים בכתם הנמצא ע"ד שאינו מקב"ט שמונח על דבר המקב"ט, דבסד"ט (סוף ס"ק צג) כתב דאם מונח על דבר שמקב"ט, אין את הקולא של כתם הנמצא ע"ד שאינו מקב"ט, כיון שהדבר הנושאו הרי הוא מקב"ט, וא"כ בקינוח כיון דאדם הנושאו הרי הוא מקב"ט, אין נחשב הכתם הנמצא על הנייר כנמצא ע"ד שאמקב"ט. אולם בשו"ע הרב (סי' קצ סק"ע) וכן בחת"ס (שו"ת ח"ו סי' פא) משמע, דדבר שאינו מקב"ט אע"ג דמונח על דבר המקב"ט חשוב ככתם שנמצא ע"ד שאמק"ט וטהורה. ועוד יש לדון בזה, דדעת הגריש"א דבדם הנמצא בקינוח חשוב שנמצא הדם על גופה ולא על הנייר, דהרי היא מקנחת מגופה, וא"כ אין להקל בקינחה בדבר שאמקב"ט, אולם בבדי השולחן הוכיח מהגר"ז לא כן.

**וכל** זה דוקא אם קינחה בנייר, אבל אם קנחה בעד [שהוא מקבל
 טומאה דהא יש בו שיעור ג' על ג'] ה"ז ככתם הנמצא ע"ד שמקבל טומאה.

**פחות מכגריס בבשרה**

**הנה** נחלקו הרמב"ם והראב"ד (בפ"ט מאיסו"ב ה"ו) בכתם שנמצא
 על בשרה פחות מככגריס אם תולין במאכולת, דדעת הרמב"ם דאסורה אף בפחות מכגריס, ודעת הראב"ד דטהורה בפחות מכגריס, ובשו"ע (סי' קצ ס"ו) בריש דבריו סתם כהראב"ד. ובלחם ושמלה (סקי"ג) כתב דהרבה ראשונים כתבו כהרמב"ם, ולכן יש להחמיר בנמצא על בשרה כתם בפחות משיעור ככגריס, דכיון דבזמנינו המאכולות נתקטנו, ואין להם דם בשיעור כגריס, אין לתלות במאכולת. דהטעם שמקילים בכתמים בפחות מכגריס, כתב בחת"ס (תשו' ק"נ) כיון דכתמים דרבנן, ובזמן חז"ל שיעור הדם במאכולת היה כגריס, לא גזרו חז"ל כלל בכתם פחות מכגריס, וע"כ אף בזה"ז אינה טמאה בפחות מכגריס, אולם בכתם הנמצא בבשרה אין להקל רק בשיעור מאכולות של זמנינו. והרוצה להחמיר תבא עליו ברכה, אבל למעשה מצד הדין לא מחמירים גם בנמצא על גופה, ומותרת בפחות מכגריס [ושיעור כגריס נחלקו בזה, וי"א שיעורו במרובע 18 מ"מ וי"א בעגול 19 מ"מ, ומקובל להורות שהשיעור לפי גודל הציפורן באגודל].

**תליות בבדיקת עד**

**מצוי** הרבה אצל הנשים שיש להם פצעים, וגם בבדיקת עד קיי"ל
 שבמקום שיש לתלות תולים, וכמבואר בט"ז (סי' קצ ס"ק כג) דגם בבדיקת עד אפשר לתלות בדם שבא מעלמא, ולכן אם יש פצעים באו"מ לפעמים יכולה לתלות. והנה במצאה כתם בג' ימים ראשונים נחלקו הש"ך והרמ"א, שי' הרמ"א (סי' קצו ס"י) שתולין והש"ך (שם ס"ק יג) מחמיר דאין תולין, אולם מנהג העולם להקל כדעת הרמ"א דאף בג' ימים ראשונים תולין במכה. אולם בבדיקת עד כתב רעק"א (שו"ת סי' עח) להחמיר שלא לתלות, אולם בסד"ט (שם ס"ק לד) כתב שאם מוכח שהדם מגיע ממכה וכדו', וכגון שרואים את הדם בצד של העד שמוכח שבא מהמכה [וגם נבדקה ע"י אחות ומצאה מכה שמוציאה דם], מקילים גם בג' ימים ראשונים, ולכן בג' ימים ראשונים צריך לשאול את המורה אם אפשר לתלות במכה. אולם כ"ז דוקא במכה שידוע שמוציאה דם, אבל אם המקום רק מגורה וכדו' שאינו ידוע שמוציא דם, אין תולין בו. ואם מצאה כתם ולא נגעה באותו מקום, וכן אם הכמות של הדם יותר גדולה ממה שהמכה ראויה להוציא, שהמקום אינו מדמם כ"כ, אין תולין בו.

**אולם** אף במקום שתולין בבדיקת עד, מ"מ אין מועילה בדיקה זו
 להפסק טהרה, וליום ראשון של ז' נקיים, ולכן בבדקה פ"א ביום א' של ז' נקיים, צריכה שוב לבדוק, אבל בבדקה ב' פעמים ביום א', ובדיקה אחת היתה כראוי אי"צ שוב לבדוק דסמכינן על אותה בדיקה.

**תליה בימי נדותה ותליה בחברתה**

**אשה** שמצאה כתם בבגדה, ולבשה בגד זה גם בימי נדותה, כתב
 הש"ך (סי' ק"צ סקנ"א) שבג' ימים ראשונים אין לתלות שדם זה מימי נדותה, דאין תולין בג' ימים ראשונים. אולם ברמ"א (שם) מבואר שתולין גם בג' ימים ראשונים. ולכן אשה שלא החליפה סדינה בימי טהרתה [ומצד הדין צריכה להחליף בספירת ז' נקיים] ומצאה בו כתם, טהורה דתולין שהדם מימי נדותה, כן כתב בש"ך שלהרמ"א יש להקל.

**מצאה** דם בביהכ"ס [כגון במים שהוא דבר המקבל טומאה] ויש
 להסתפק ממי בא הדם, הדין בזה כמבואר במתני' (נט:) ג' נשים שלבשו חלוק אחד ונמצא בו דם כולם טמאות, דאין להם במי לתלות, ולכן אם גרים בבית ב' נשים טהורות שתיהם טמאות מספק. אבל אם יש בחורה בבית, מבואר ברעק"א (שו"ת מהדו"ק סי' סג) דאפשר לתלות שהדם בא ממנה, כיון דתולין בנדה כל זמן שלא ספרה ז' נקיים, ופנויות בזה"ז דאין דעתן לטבול נקראות זבה שלא ספרה, דתולין בה. וכמו כן אם היו שם כמה נשים, שיתכן שאחת מהן היתה טמאה, תולין שבא מאחת מהן, ושאר נשים טהורות. ולכן אם נמצא כתם במים שבביהכ"ס ואין במי לתלות את הדם, צריך להודיע לכל הנשים שהיו שם שהם טמאות. אבל אם אין ידוע מי היה שם, כיון שאין אנו דנים על כל הנשים, בזה לא אמרינן שכולם טמאות, אלא אפשר לתלות שהדם שאותה שאין דנים עליה, ולהקל.

**עד שאינו בדוק**

**בבדיקת** עד צריך לבדוק את העדים קודם הבדיקה. ופעמים
 שנמצא על העד כמין חוטים אדומים ואין זה דם, וד"ז ניכר לבקיאים בזה. וכמו"כ אם המראה קטן מאד דיתכן שהיה על העד קודם הבדיקה, יעשה שאלת חכם, דלפעמים תולין בזה ומותרת. והנה בבדקה בעד שאינו בדוק ונמצא בו דם פחות מכגריס, מבואר בסי' קצ (סעי' לב) דטהורה, דתולין שהדם בא ממאכולת, ובזמן חז"ל שהיו מאכולות מצויות היו תולין עד שיעור כגריס, אבל בזמנינו שאין מאכולות מוציאות דם כשיעור כגריס, כתב בחת"ס (תשו' ק"נ) דכיון דבדיקת עד דאורייתא אין להתיר בשיעור פחות מכגריס, משום דרק בכתם דהוה מדרבנן לא גזרו פחות מכגריס אף שבזמנינו שיעור דם שבמאכולת הוא הרבה פחות מככגריס, אבל בבדיקת עד דהוה דאורייתא ובעינן לדין תליה, אין להתיר אלא בשיעור מאכולת של זמנינו. וע"כ בזמנינו שאין מצוי מאכולות, וגם שאר דמים אינם מצויים כ"כ, בסתמא אין תולין בעד שאינו בדוק. ומ"מ בנמצא דבר קטן מאוד שיתכן שהיה קודם, לפעמים תולים כמשנ"ת.