פלוגתא דר_מ ורבנן בתינוק
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

יום ועש"ק יתרו י"ט שבט תשס"ו

**ביאור דעות הראשונים בהא דמטהר ר"מ בתינוק שנמצא בצד העיסה**

**וישוב ד' התוס' ביבמות שדנו דהא דס"ל לר"מ דסמוך מיעוטא לחזקה הוא מדרבנן**

**א'**

א] נדה די"ח:, דתנן תינוק הנמצא בצד העיסה ובצק בידו ר"מ מטהר וחכמים מטמאין שדרכו של תינוק לטפח, ואמרינן מאי טעמא דר"מ קסבר רוב תינוקות מטפחין ומיעוט אין מטפחין ועיסה זו בחזקת טהורה עומדת, סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, ורבנן מיעוטא כמאן דליתי' דמי ורובא וחזקה רובא עדיף.

והנה בהא דמטהר ר"מ משום דסמוך מיעוטא לחזקה, הק' הראשונים מהא דבפ' בתרא דיבמות אמרי' לר"מ דסמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא, וא"כ מ"ט הכא מטהר ר"מ.

והנה בחולין דפ"ו., אמר רב אמי דטעמא דר"מ דחש"ו ששחטו מותר לשחוט אחריהם הוא משום דרוב מעשיהם מקולקלים, ופריך דמאי איריא רוב אפילו מיעוט נמי, דהא ר"מ חייש למיעוטא סמוך מיעוטא לחזקה ואתרע לי' רובא, דתנן תינוק שנמצא בצד העיסה ובצק בידו רבי מאיר מטהר וכו', ומשני אם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר.

ומבו' להדיא דאה"נ באיסור מודה ר"מ דאין להתיר מכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה, ורק בטומאה הוא דמטהר ר"מ, והטעם בזה הוא משום דאם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר, וצ"ב בד' הרבה מן הראשונים שדנו בזה, ולא הזכירו כלל לסוגיית הגמ' בחולין שמחלקת להדיא בין טומאה לאיסור, ועמש"נ לבאר בזה להלן סק"ג.

אמנם לא נתפרש בד' הגמ' טעם החילוק בין טומאה לאיסור, ומצינו בזה כמה דרכים בד' הראשונים לפרש הטעם דמטהר ר"מ הכא מכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה, ועפי"ז יתפרש גם ד' הגמ' בחולין.[[1]](#footnote-2)

ב] התוס' בסוגיין כתבו, דהגם דהוי כפלגא ופלגא, מ"מ שפיר מטהר ר"מ, משום דתינוק הוי דבר שאין בו דעת לישאל, ואף ברה"י ספיקו טהור, וכ"כ התוס' ביבמות די"ט: ובחולין ד"ט: ודפ"ו: ובבכורות ד"כ., וכ"כ תוס' הרא"ש ביבמות שם ובקידושין ד"פ. ובחולין דפ"ו:, וכ"כ הראב"ד בכתוב שם קידושין ד"נ:, והריטב"א בחולין דפ"ו:, וכ"ה מבו' בפי' הרמב"ם הר"ש והרא"ש טהרות ספ"ג, וכן מוכח מד' הרמב"ן במלחמות קידושין ד"נ:, וכמש"נ בזה להלן סק"ח.

ולדעתם זמש"א בחולין דאם אמרו ספק טומאה לטהר וכו', והיינו משום דבספק טומאה יש לטהר משום דאין בו דעת לישאל, והתוס' בחולין ובבכורות שם, ותוס' הרא"ש שם, והריטב"א בחולין כתבו כן בפי' ד' הגמ'.

אמנם הנה התוס' בקידושין ד"פ. כתבו, דאין לומר דהא דמטהר ר"מ היינו משום דתינוק אין בו דעת לישאל, וכל ספק שאין בו דעת לישאל אף ברה"י ספיקו טהור, שהרי אמרו שם דעשאוהו חכמים כמי שיש בו דעת לישאל.

אמנם לד' התוס' בסוגיין ניחא בפשוטו, שהרי התוס' פירשו דכלל אין מכוון הברייתא דהחשיבו התינוק כמי שיש בו דעת לישאל, אלא היינו שעשאוהו כאילו הוא רוב גמור לפי שנראה לעולם שהוא רוב אע"פ שאינו רוב גמור, וע"כ לדעתם מטמאי רבנן אף ברה"ר, וע"כ לדעת רבנן דלא ס"ל להא דסמוך מיעוטא לחזקה, הרי דכיון דעשאוהו כרוב גמור יש לטמאות אף דאין בו דעת לישאל, אך לדעת ר"מ דאף ברוב גמור אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא, שפיר יש לטהר הכא משום הא דאין בו דעת לישאל.

והאמנם בד' התוס' בחולין דפ"ו: נ' דמפרשי להא דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל כפשטי', ואך דגם לדעתם ניחא קו' התוס' בקידושין, שהרי מפורש בדבריהם דהא דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, והרי לגבי שאר ספיקי טומאה לא עשאוהו לתינוק כמי שיש בו דעת לישאל, הוא מכח הא דאיכא הכא רוב לטמאות, והגם שאי"ז רוב גמור, מ"מ כיון שנראה כאילו הוא רוב, ע"כ עשאוהו לתינוק כמי שיש בו דעת לישאל, וע"כ לדעת ר"מ דס"ל דאף ברוב גמור אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא, לא עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, וכבר כ"כ המהרש"א בקידושין שם.

ג] והתוס' בקידושין שם פירשו הטעם בזה, ז"ל, שאי"ז רוב חשוב אלא רוב גרוע לכך מרעי לי' מיעוטא וחזקה, עכ"ל.

ולכאו' מבו' בד' התוס' שם, דאף באיסורים הי' מתיר ר"מ היכא שיהא רוב גרוע לאסור נגד חזקת היתר, שהרי התוס' דימו טומאה לאיסור, והק' דמ"ט מטהר הכא ר"מ, ומ"ש מהא דאסר ר"מ ביבמות, וע"ז תירצו דשאני הכא דהוי רוב גרוע, והרי דכל דהוי רוב גרוע יש להתיר אף באיסור.

וצע"ג בזה מסוגיא דחולין הנז', דפריך דמאי איריא רוב אפילו מיעוט נמי, דהא ר"מ חייש למיעוטא סמוך מיעוטא לחזקה ואתרע לי' רובא וכו', ומשני אם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר.

ומבו' להדיא, דכל הא דמטהר ר"מ מכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה, היינו רק בטומאה, אך באיסור לא שרי ר"מ בכה"ג, וזה שלא כד' התוס' שלא חילקו בין טומאה לאיסור, וצע"ג בזה, שו"מ שכבר תמה כעי"ז השעה"מ פ"ג מיבום הט"ז, עיי"ש.

ולדעת התוס' בסוגיין ובחולין שם, דכל הא דמטהר ר"מ הוא משום דהוי זה רוב גרוע, ל"ק מהתם דמ"ט הוצרכו לחלק בין טומאה לאיסור, דילמא הא דמטהר ר"מ הוא רק משום דאי"ז רוב גמור, שהרי כ"ה דרבנן מטמאים משום שנראה כאילו הוא רוב גמור, ה"נ אם הי' ר"מ מטמא ברוב גמור, אף הי' לו לטמאות הכא, ומהא דמטהר ר"מ ש"מ דס"ל דאף ברוב גמור יש לטהר משום דסמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, וע"כ בע"כ לחלק בין טומאה לאיסור.

ועד"ז הוא גם לדעת התוס' ותוס' הר"ש משאנץ ותוס' הרא"ש בכתובות ד"ט. דרוב תינוקות מטפחין אי"ז רוב אלא מדרבנן, אשר לפ"ז קשיא דמ"ט הוצרכו לחלק הכא בין טומאה לאיסור, והתוס' הנז' בכתובות די"ג: ג"כ עמדו בזה דמ"ט מטהר ר"מ, והביאו למש"א בחולין דאם אמרו ספק טומאה לטהר וכו', דילמא הא דמטהר ר"מ הוא משום דאי"ז רוב אלא מדרבנן, וע"כ בזה אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, אך פשוט דהוא משום דמדרבנן חשיב כרוב, ומה"ט הוא דמטמאי רבנן, וע"כ הא דמטהר ר"מ בע"כ דהוא משום דאף ברוב דאורייתא יש לטהר מכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה.

ואחר העיון נ' בעזה"י לישב ד' התוס', דהנה בעיקר משה"ק הראשונים אהא דמטהר ר"מ בתינוק שנמצא בצד העיסה, מסוגיא דר"פ בתרא דיבמות, צ"ב שהרי בגמ' חולין דפ"ו חילקו בזה בין טומאה לאיסור, דהגם דבטומאה מטהר ר"מ, מ"מ באיסור כה"ג לא שרי ר"מ, משום דאם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר, וא"כ מעיקרא מה קשיא להו להראשונים, ורוב הראשונים לא הזכירו כלל לסוגית הגמ' בחולין.

ונ' פשוט במכוון הראשונים, דמש"א בחולין לחלק בין טומאה לאיסור, מתפרש בפשוטו כמו שפירש"י שם, הבאנו דבריו להלן סק"ד, דהגם דע"י סמוך מיעוטא לחזקה איתרע לי' רובא וחשיב צד הרוב כמיעוט, מ"מ באיסור לא שרי ר"מ משום דחייש למיעוטא, ומשא"כ בטומאה מטהר ר"מ דבזה לא חיישי' למיעוטא, ויש להוסיף, שכן כתבו הראשונים ביבמות דקי"ט:, דלדעת ר"מ אף אם חזקה הויא עדיפא כרובא, וע"י סמוך מיעוטא לחזקה הי' צד הרוב כמיעוט, נמי הי' אסור, משום דר"מ חייש למיעוטא, עיי"ש בדבריהם.

ואשר זהו שהקשו הראשונים ממש"א בר"פ דיבמות דאף לדעת ר"מ ל"ה ע"י סמוך מיעוטא לחזקה אלא "כפלגא ופלגא", וא"כ מ"ט מטהר ר"מ, וזה מבו' להדיא בל' הראשונים, שלא הקשו מעיקר הדין דאסר ר"מ התם, ומ"ט הכא מטהר, אלא הקשו ממש"א שם לר"מ דהוי כפלגא ופלגא, וא"כ מ"ט הכא מטהר ר"מ, וע"ז הוא שתירצו דהגם דהוי כפלגא ופלגא, מ"מ שפיר יש לטהר, משום דאין בו דעת לישאל, או משום דאפושי טומאה לא מפשינן.

ואכתי צע"ק, שלא הזכירו הראשונים בתירוצם לסוגיא דחולין, אשר לפי דבריהם מתפרשת גם סוגיא דחולין כן, דלעולם ע"י דינא דסמוך מיעוטא לחזקה, הוי זה כפלגא ופלגא, וחלוק בזה ספק טומאה מספק איסור.

ולפ"ז נ' בדעת התוס' בקידושין, דהגם דבטומאה מטהר ר"מ היכא דהוי הרוב גרוע, מ"מ באיסורים לא שרי ר"מ אף ברוב גרוע, דהגם דבזה ע"י דינא דסמוך מיעוטא לחזקה חשיב צד הרוב כמיעוט, מ"מ הרי ר"מ חייש למיעוטא, וזמש"א בחולין דאם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר, וכמו שפירש"י שם.

ואי דתיקשי דמ"מ מאי פריך הגמ' בחולין דמאי איריא רוב אפי' מיעוט נמי, הרי לא מטהר ר"מ אלא ברוב גרוע, אך בפשוטו יל"פ דפריך דאפי' אם הי' רוב גרוע שמעשיהן מקולקלין הי' ר"מ מתיר, וכ"כ המקנה בקידושין שם.[[2]](#footnote-3)

ומשה"ק התוס' מתחילה מסוגיא דיבמות, אי"ז משום דס"ל דאין לחלק בין טומאה לאיסור, אלא משום דביבמות אמרו דע"י דינא דסמוך מיעוטא לחזקה ל"ה אלא כפלגא ופלגא, וזהו שהק' התוס' דאם הוי כפלגא ופלגא א"כ מ"ט בטומאה מטהר ר"מ, וזהו שתירצו דהוי רוב גרוע וע"כ מרעי לי' מיעוטא וחזקה, והאמנם דאף בכה"ג אין להתיר בספק איסור, דאם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר, ומיושב היטב ד' התוס'.

ד] ובפירש"י בחולין שם פירש מה שחילקו בגמ' בין טומאה לאיסור, ז"ל, ומשני אם אמרו ספק טומאה לטהר ע"י חזקה ומיעוט, יאמרו ספק איסור להתיר, הלכך אי לאו דרוב מעשיהם מקולקלין דאיכא רובא וחזקה לא הי' מתיר לשחוט אחריהם, "דר"מ חייש למיעוטא ושמא יפה שחטו", עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דלעולם ס"ל לר"מ דמכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה איתרע לי' רובא לגמרי, וחשיב צד הרוב כמיעוט, ואך דמ"מ באיסור ס"ל לר"מ דא"א להתיר מכח זה, דר"מ לטעמי' דחייש למיעוטא, וע"כ הגם דמכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה חשיב צד הרוב כמיעוט, מ"מ יש לנו לחוש אף למיעוט, ומשא"כ בטומאה לא חייש ר"מ למיעוטא, ויל"פ דהטעם בזה הוא כמש"כ הראשונים דאפושי טומאה לא מפשינן, ונ' מזה דהא דחייש ר"מ למיעוטא אי"ז אלא מדרבנן, וע"כ בזה מטהר ר"מ, כיון דסמכי' מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, והוי צד הרוב כמיעוט.[[3]](#footnote-4)

וכדרך זו דלר"מ ע"י הא דסמוך מיעוטא לחזקה הוי צד הרוב כמיעוט, מבו' גם ד' רש"י בסוגיין, ז"ל, סמוך מיעוטא לחזקה, והו"ל לטהר תרי ורובא לחודי' לטמא ואין א' עומד במקום שנים, עכ"ל, והרי להדיא דמכח הא דסמוך מיעוטא לחזקה יש לנו להכריע כנגד הרוב, משום דאין א' עומד במקום שנים, וע"כ הוא דמטהר ר"מ בזה.

וכן נ' גם בל' הרא"ה בבדה"ב ב"א ש"א (ד"ו:), ז"ל, וכה"ג דאיכא בחד טעמא מיעוטא וחזקה ובאידך איכא רובא אמרי' וכו' ובמכילתין בפ' כסוי הדם אמרי' דחשיב לר"מ "טפי מרובא", עכ"ל, וזה כד' רש"י, דהא דמטהר ר"מ הוא משום דחשיב לי' מיעוטא וחזקה טפי מרובא.

ואמנם צ"ב, דמ"ט בעינן לה"ט דע"י סמוך מיעוטא לחזקה יש להכריע כנגד הרוב, ורק מה"ט הוא דמטהר ר"מ, הרי בלא"ה כיון דתינוק אין בו דעת לישאל, יש לטהר מספק, וכמש"כ התוס' בסוגיין ובכ"ד.

ובפשוטו י"ל, דס"ל לרש"י כדעת התוס' בקידושין, דאף לדעת ר"מ עשו התינוק כמי שיש בו דעת לישאל, וע"כ אם ל"ה זה אלא כפלגא ופלגא, ל"ה מטהר ר"מ, ורק משום דע"י סמוך מיעוטא לחזקה יש לנו להכריע כנגד הרוב, ע"כ הוא דמטהר ר"מ.

והאמנם דילה"ק, דאם אכן אף לדעת ר"מ עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, א"כ מה מהני הא דסמוך מיעוטא לחזקה לטהר, הרי בספק טומאה ברה"י שיש בו דעת לישאל ל"מ חזקה לטהר, ועמש"נ בזה ב?? סק"??.

וי"ל עוד, דהגם דספק טומאה שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, מ"מ הכא דאיכא רוב לטמאות, הרי דהגם דאיכא חזקה כנגד הרוב והוי כפלגא ופלגא, מ"מ י"ל דל"ד לסוטה דצדדי הספק הן שקולין, וע"כ לי"ב לדינא דספיקו טהור.

וזה ניחא טפי לפ"מ שנראה מד' רש"י בסוגיין, דהא דסמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא, לאו היינו דעי"ז מתאלם צד המיעוט ובטל הרוב, וכמאן דליתא דמי, אלא היינו דהמיעוט בצירוף החזקה עומדין כנגד הרוב, וע"כ כיון דהרוב אכתי קיים, ע"כ ל"ד לסוטה שצדדי הספק שקולין, אך אי נפרש כפשטות הלשון דסמכינן המיעוט לחזקה ומתאלם המיעוט עי"ז ובטל הרוב, לכאו' שפיר דמי לסוטה.

והנה אמנם התוס' בחולין דפ"ו: כתבו, דאף בספק שאינו שקול יש לטהר היכא דאין בו דעת לישאל, דאיכא למילף מדרב גידל דדריש אשר יגע בכל טמא ודאי טמא הא ספק יאכל ומוקי לה באין בו דעת לישאל, עכ"ד, וא"כ כ"ש דיש לטהר בספק זה דחשיב כפלגא ופלגא, אך בדעת רש"י י"ל דפליג בזה, וס"ל דעיקר הטהרה במי שאין בו דעת לישאל ילפי' לה מסוטה, כפשטות הברייתא בסוטה דכ"ח: וכאשר כ"ה בל' רש"י בכ"ד, וצ"ל דס"ל דלא בעי' להך קרא דרב גידל, אלא כ"ה דלא נימא מכח אידך קרא דוהבשר כל טהור יאכל בשר, אשר מזה ילפי' דל"ב דעת נוגע ומגיע כי סוטה, ותו נימא דל"ב כלל דעת לישאל, וע"ז ילפי' מקרא דהיכא דאין בו דעת לישאל כלל אי"ז בכלל דינא דוהבשר כל טהור יאכל בשר, ותו יש לטהרו משום דל"ד לסוטה שיש בה דעת לישאל.

ה] ויותר נ' בדעת רש"י, דס"ל דכלל ליכא הלכתא דדבר שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, דכל דינא דדבר שאין בו דעת לישאל הוא דליכא בזה לההלכתא דספק טומאה ברה"י טמא, אך ליכא כלל הלכתא לטהר בזה, אלא הא דמטהרי' בזה הוא משום החזקת טהרה.[[4]](#footnote-5)

והנה אמנם בגמ' חולין ד"ט: אמרו דהלכתא גמירי לה מסוטה, ונ' מזה דאיכא הלכה לטהר בזה אף בלא החזקת טהרה, וכן מוכח בפשוטו מתוך הסוגיא שם עייש"ה ובחי' הרשב"א, אך הרי לדעת התוס' בנזיר ובסוטה ותוס' שאנץ בסוטה דהא דמטהרי' בספק טומאה ברה"ר הוא רק משום חזקת טהרה, הרי בע"כ לפרש לסוגיא דהתם לגבי דינא דספק טומאה ברה"ר בע"א, ולפ"ז שפיר י"ל גם לגבי דינא דאין בו דעת לישאל ספיקו טהור דליכא הלכה לטהר בזה, והא דמטהרינן הוא משום חזקת טהרה.

שוב אחז"ר נתבוננתי די"ל בזה בפשיטות, שהרי הא דס"ל להתוס' דלא מטהרינן בספק טומאה ברה"ר אלא היכא דאיכא חזקת טהרה, הוא משום דס"ל דליכא למילף מסוטה לטהר היכא דליכא חזקת טהרה, דבסוטה איכא חזקת טהרה, אך לס"ד דהסוגיא בחולין דלא אזלי' בתר חזקה באיסור, שפיר יש ללמוד מסוטה לטהר ברה"ר אף בלא חזקת טהרה, ודו"ק, ועוד צל"ע בסוגיא שם ול"ע כעת.

ומקור לזה נ' מל' רש"י לעיל ד"ד:, ז"ל, שאין בו דעת לישאל וכו' ספיקו טהור, דהא דקי"ל ספקו טמא ברה"י משום דגמרינן מסוטה, שסוטה יש בה דעת לישאל אם נטמאה אם לאו, עכ"ל, ונ' להדיא דליכא כלל הלכתא לטהר בשאין בו דעת לישאל, אלא אך לי"ב לההלכתא דספק טומאה ברה"י, משום דל"ד לסוטה שיש בה דעת לישאל, וכן מ' קצת גם מל' רש"י לעיל ד"ה:, ז"ל, וספקו טהור דכל ספק טומאה לטמא מסוטה גמרינן לה וסוטה יש בה דעת לישאל, עכ"ל, ומל' רש"י בפסחים די"ט:, ז"ל, וכל מי שאין בו דעת לישאל וכו', דכל ספק טומאה מסוטה גמרינן, מה סוטה רה"י ועל הספק טמאה, אף על ספק טומאות ברה"י ספיקו טמא, ומינה מה סוטה יש בה דעת לישאל אם נטמאה אם לאו, אף כל שיש בו דעת לישאל וכו' ספיקו טמא, עכ"ל.

ולפ"ז ניחא בפשוטו, דע"כ אלמלי הא דע"י סמוך מיעוטא לחזקה יש להכריע כנגד הרוב, ולא הי' זה אלא כפלגא ופלגא, ל"ה מטהרינן מכח הא דאין בו דעת לישאל, שהרי כל הא דמטהרינן בשאין בו דעת לישאל, הוא רק מכח דמוקמי' לי' אחזקת טהרה, אך הכא דאיכא רוב כנגד החזקה והוי פלגא ופלגא ל"ה מטהר ר"מ, וע"כ כל הא דמטהר ר"מ הוא משום דס"ל דע"י הא דסמוך מיעוטא לחזקה יש להכריע כנגד הרוב.

ו] וצריך להוסיף, דלדרכים אלו בדעת רש"י, מש"א בגמ' קידושין דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, לאו היינו דמדינא הי' ראוי לטהר, ואך דעשאוהו וכו' ומכח זה מטמאינן, אלא היינו דהגם דתינוק אין בו דעת לישאל ובעלמא ספיקו טהור, מ"מ הכא מטמאינן לי' כאילו הי' בו דעת לישאל, משום דאיכא רוב כנגד החזקה, ול' עשאוהו אין המכוון לתקנ"ח, דומיא דמש"א ר' יוחנן לעיל דבג' מקומות הלכו בו חכמים אחר הרוב ועשאום כודאי, אשר הוי זה מדינא, וכאשר בלא"ה צל"פ כן לדעת הרבה מן הראשונים, וכמש"נ בזה ב?? סק"??.

וארווחנא בזה, דהנה בקידושין שם מייתי' לפלוגתא דר' יוחנן ור"ל אם שורפין על חזקה זו את התרומה, ואמרי' עלה תניא כותי' דרבי יוחנן, ב' דברים אין בהם דעת לישאל ועשאום חכמים כמה שיש בהם דעת לישאל תינוק ועוד אחרת.

והנה בפשוטו הי' מקום לפרש, דהא דמייתי' מינה כר' יוחנן, הוא מהא דאמרי' דאין בהם דעת לישאל ועשאום חכמים כמה שיש בהם דעת לישאל, והרי דמדינא הוה מטהרינן בהו, ובע"כ דאי"ז חזקה גמורה, דאם הי' בזה חזקה גמורה, מ"ט לא מטמאינן להו מדינא, וכ"נ קצת מד' התוס' בסוגיין שכתבו דהא דהוצרכו לעשותו כאילו יש בו דעת לישאל, הוא משום דאי"ז רוב גמור, ומה"ט הוא דאין שורפין עליו את התרומה, וגם דכיון דמדינא לא מטמאינן להו, אלא משום דעשאום וכו', ע"כ אין שורפין ע"ז את התרומה, כיון דמדאורייתא התרומה טהורה.

אמנם הנה בפירש"י שם, ז"ל, ומדקאמר ב' דברים הללו עשאום כמי שיש בו דעת לישאל ושנינו באחת מהן תולין מכלל דתינוק תולין, עכ"ל, וצ"ב דמ"ט לא פירש כפשוטו, דמהא גופא דהוצרכו לעשותם כמי שיש בו דעת לישאל, ומדינא לא מטמאינן להו, ש"מ דאי"ז חזקה גמורה ששורפין עלי' את התרומה, וגם דכיון דמדאורייתא התרומה טהורה ע"כ אין שורפין אותה.

אך למש"נ בד' רש"י דבאמת מטמאינן הכא מדינא, ומש"א דעשאום כמי שיש בו דעת לישאל, אין המכוון דכל טומאתן הוא מתקנ"ח, הרי שפיר ניחא דע"כ הי' מקום לומר דשורפין ע"ז את התרומה, וע"כ פירש"י דהא דמייתי' מינה כר' יוחנן, הוא רק משום דקאמר ב' דברים וכו' ושנינו בא' מהן תולין, וז"ב.

ז] ובחי' הרמב"ן ביבמות דקי"ט. פירש טעם אחר בזה, ז"ל, ואי קשיא הא דאמרינן וכו' מ"ט דר"מ וכו' סמוך מיעוטא לחזקה ואיתרע לי' רובא ולפיכך ר"מ מטהר, איכא למימר התם "אפילו שקולין" אפושי טומאה לא מפשינן, עכ"ל, וכ"כ בחי' הרשב"א והריטב"א שם, ובחי' הריטב"א בקידושין ד"פ., וכן נ' כוונת הבעה"מ קידושין ד"נ:.

וצ"ב דכיון דהוו שקולין, א"כ מ"ט מטהרינן בטומאה, ומה טעם הוא זה דאפושי טומאה לא מפשינן, ובחי' הריטב"א קידושין שם, כתב על טעם זה "כדאמרי' בכמה דוכתי", וצ"ב דמצינו טעם זה בביצה ד"ז: כטעם דלא גזרו רבנן בטומאה, אך הכא דשקולין הן הרי לכאו' יש לטמאות מן הדין, וא"כ מה מהני הא דאפושי טומאה לא מפשינן.

ואמנם למדנו הביאור בזה בד' הריטב"א ביבמות שם, ז"ל, דשאני התם דאפושי טומאה לא מפשינן, וכל היכא דהוו להו פלגא ופלגא בהכי סגי לי' לר"מ "לאוקמי בחזקת טהרה", עכ"ל, ומבו' בדבריו דטעם ההיתר הוא משום דמוקמי' בחזקת טהרה.

ואמנם צ"ב, דהיאך מהניא החזקה להכריע לטהרה, הרי איכא רוב כנגדה, והוי כפלגא ופלגא.

ונ' דזה מתפרש ע"ד מש"כ הר"ן בפ"ב דכתובות ד"ט. מדפי הרי"ף, ז"ל, דהא איכא למימר אוקי תרי וכו' ואוקי ממונא בחזקת מרי', ואע"ג דאיכא למימר נמי אוקי גברא אחזקתי', חזקה דממונא אלימא טפי, ואפי' לא מכרעא מילתא אית לן למימר דממונא היכא דקאים ליקום, עכ"ל, ועד"ז כתב בתוס' הרא"ש כתובות דל"ו:, ז"ל, דכיון דספק נבעלה ספק לא נבעלה, אע"ג דאיכא למימר העמד אשה על חזקתה, הא איכא חזקת ממון דקיימא כנגדה, וכיון דספק הוא והדבר שקול מספיקא לא מפקינן ממונא, עכ"ל.

והיינו דבחזקת ממון נכלל תרתי, חדא דהויא חזקה המכרעת, ועוד דמספיקא לא מפקינן ממונא, ואשר זהו מש"כ דאם קיימא חזקת ממון כנגד חזקה אחרת, הוי זה ספק השקול, ומספיקא לא מפקינן ממונא.

ונ' דעד"ז הוא גם בחזקת טהרה, דמלבד דה"ז חזקה המכרעת, גם איכא דין נוסף דאל תוציאנו מספק, דמספק לא מטמאינן, וע"כ כיון דאיכא חזקת טהרה כנגד הרוב ושקולין הן, מספיקא לא מטמאינן.

ונ' דזהו טעם החילוק בין איסור לטומאה, דבאיסור הגם דנמי איכא למימר דמספק לא אסרינן, מ"מ כיון דליכא הכרעה להתיר החמירו חכמים לאסור, ומשא"כ בטומאה הגם דליכא הכרעה לטהר והוי ספק השקול, מ"מ לא מטמאינן מספק, ולא החמירו בזה חכמים, כיון דאפושי טומאה לא מפשינן.

ומצינו דכוותה בד' הרמב"ן בריש מכילתין, ז"ל, והלל כי אמרינן העמד דבר על חזקתו ואפילו לתרומה וקדשים, היכא דלית לי' ריעותא מגופי', הך אשה כיון דמגופה קא חזיא לא אמרינן אוקמה אחזקה אלא חיישינן, הילכך בחולין אע"ג דאיכא למיחש במילתא כיון דלא מכרעא מילתא דטומאה מוקמינן טהרות אחזקתייהו "דאפושי טומאה לא מפשינן", וגבי תרומה וקדשים עבוד בהו רבנן מעלה וכיון דליכא חזקה גמורה תולין, עכ"ל, וצ"ב מש"כ הטעם דבחולין מטהרינן משום דאפושי טומאה לא מפשינן.

ונ' הביאור בזה, שהרי באמת אין להעמיד הטהרות בחזקתם, וכמש"כ הרמב"ן בחולין דפ"ו. דכל דודאי נגע איתרע החזקה, ופי' הרמב"ן שם דמה"ט הוא דמטמאינן מעל"ע ול"מ חזקת הטהרות, עיי"ש, והאמנם דהגם דחזקת הטהרות ל"מ להכריע משום דאיתרעא, מ"מ י"ל דכל דמספקא מילתא מספיקא לא מטמאינן להטהרות, ואשר זמש"כ הרמב"ן דבחולין הגם דאיכא למיחש במילתא דל"מ חזקת הטהרות להכריע הספק כיון שהורעה, מ"מ מספיקא לא מטמאינן להטהרות,ורק בקדשים עבוד רבנן התם מעלה, דכיון שאין חזקת הטהרות מכרעת, מטמאינן להו מספק, ונ' לפ"ז דזמש"כ הרמב"ן לטעמא דאפושי טומאה לא מפשינן, וכמבו' בדבריו ביבמות דהא דאף היכא שאין החזקה מכרעת לא מטמאינן מספק הוא רק משום דאפושי טומאה לא מפשינן, אך באיסור כה"ג אוסרין מספק.

ח] והנה בעיקר ד' הראשונים צ"ב, דמ"ט הוצרכו לה"ט דאפושי טומאה לא מפשינן, ומ"ט לא פירשו דהא דמטהר ר"מ הוא משום דאין בו דעת לישאל וספיקו טהור, וכמו שפירשו התוס' בסוגיין ודעימייהו.

וכבר תמה כן הראב"ד בכתוב שם קידושין ד"נ: ע"ד בעה"מ שם, ז"ל, כתוב שם עוד וכו' וגבי תינוק אפושי טומאה היא ולא מפשינן טומאה, א"א הי' לו לומר וכו' אבל גבי תינוק הו"ל דבר שאין בו דעת לישאל וספיקו טהור ואפי' ברה"י, עכ"ל.

ובפשוטו צ"ל, דס"ל כדעת התוס' בקידושין, דאף לדעת ר"מ עשו התינוק כמי שיש בו דעת לישאל, וע"כ אין לטהר העיסה משום הא דאין בו דעת לישאל, וע"כ הוצרכו הראשונים לה"ט דאפושי טומאה לא מפשינן.

והאמנם דקשיא, דאם אכן אף לדעת ר"מ עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, א"כ מ"ש לטהר משום דאפושי טומאה לא מפשינן, אשר היינו כמש"נ לעיל דמספיקא לא מפקינן להעיסה מחזקת טהרתה, הרי בספק טומאה ברה"י שיש בו דעת לישאל מטמאינן מספק ומפקי' לי' מחזקת טהרה, וביותר תיקשי במש"כ הרמב"ן והריטב"א בסוגיין, והריטב"א בקידושין ד"פ., דהא דמטהר ר"מ ול"ה כספק טומאה ברה"י דספיקו טמא, הוא משום דתינוק אין בו דעת לישאל, והרי דס"ל דלא עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, ועמש"נ בזה ב?? סק"??.

אמנם אי"ז מתישב עם ד' הרמב"ן במלחמות קידושין ד"נ: דפשיט"ל דאי"ז תקנ"ח לחשוב התינוק כמי שיש בו דעת לישאל, ומכח זה תמה ע"ד בעה"מ שם דלרבנן רובא וחזקה שקולין הן, דא"כ מ"ט עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, הרי כל ספיקות שיש בהן דעת לישאל טהורות, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן שם לעיל מינה, דרבנן מטמאי אף ברה"ר, והרי דהא דמטמאי רבנן אי"ז משום דהחשיבו חכמים את התינוק כיש בו דעת לישאל.

אך באמת בלא"ה איך שיהי' אין ד' הרמב"ן במלחמות מתישבים עם דבריו ביבמות, שהרי לפי דבריו במלחמות נמצא דלדעת ר"מ דסמוך מיעוטא לחזקה והוי פלגא ופלגא יש לטהר משום דכל ספיקות שאין בהן דעת לישאל טהורות, ואילו ביבמות פירש דלא מטהרינן בזה אלא משום דאפושי טומאה לא מפשינן, וצ"ע בזה, גם בד' הריטב"א צ"ע, דביבמות פירש דהא דמטהר ר"מ הוא משום דאפושי טומאה לא מפשינן, ובחולין דפ"ו: פירש דהוא משום דאין בו דעת לישאל וספיקו טהור.

עוד ילה"ע בזה ממה שפירש הריטב"א בקידושין ד"פ., דמש"א התם דתניא כוותי' דר' יוחנן שני דברים וכו', הוא מדקא מצרף הא דתינוק באידך אחרת ובאידך תניא בהדיא דתולין לא אוכלין ולא שורפין מכלל דהוא הדין בתינוק, עכ"ל, וכן פי' הריטב"א בסוגיין, והוא כפירש"י בקידושין שם.

וכבר נת' לעיל סק"ו להעיר על פירש"י דמ"ט לא פירשה כפשוטו דמהא גופא דהוצרכו לעשותם כמי שיש בו דעת לישאל, ומדינא לא מטמאינן להו, ש"מ דאי"ז חזקה גמורה ששורפין עלי' את התרומה, וגם דכיון דמדאורייתא התרומה טהורה ע"כ אין שורפין אותה, ונת' שם בדעת רש"י דבאמת מטמאינן הכא מדינא, ומש"א דעשאום כמי שיש בו דעת לישאל, אין המכוון דכל טומאתן הוא מתקנ"ח, וע"כ שפיר הי' מקום לומר דשורפין ע"ז את התרומה, וע"כ כל הא דמייתי' מינה כר' יוחנן, הוא רק משום דקאמר ב' דברים וכו' ושנינו בא' מהן תולין.

ולפ"ז הרי יש להביא סייעתא מזה לפרש ד' הריטב"א דמפרש דהא דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, אין המכוון דתיקנו חכמים לחשוב התינוק כמי שיש בו דעת לישאל, אלא מדינא הוא דמטמאינן בזה, וזה דלא כמש"נ בדעתו.

ט] והי' מקום לומר עוד בזה, דס"ל להני ראשונים כמש"נ לעיל סק"ה בדעת רש"י, דכלל ליכא הלכתא דדבר שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, וכל דינא דדבר שאין בו דעת לישאל הוא דליכא בזה לההלכתא דספק טומאה ברה"י טמא, אך ליכא כלל הלכתא לטהר בזה, והא דמטהרי' בזה הוא משום דמוקמי' לי' בחזקת טהרה.

וכ"ה משמעות ל' הריטב"א בקידושין ד"פ., ז"ל, דכיון דהוי דבר שאין בו דעת לישאל אפילו ברשות היחיד ספיקו טהור, דלא גמרינן מסוטה אלא כל שיש בו דעת לישאל כוותה, עכ"ל, ומ' דליכא בזה הלכה לטהר, וכל דינא דאין בו דעת לישאל הוא, דלי"ב לההלכתא דספק טומאה ברה"י טמא.

ולפ"ז ניחא, דמה"ט הוצרכו הראשונים לה"ט דאפושי טומאה לא מפשינן, דאלמלי ה"ט ל"ה מטהרינן מכח הא דאין בו דעת לישאל, שהרי כל הא דמטהרינן בשאין בו דעת לישאל, הוא רק מכח דמוקמי' לי' אחזקת טהרה, אך הכא דאיכא רוב כנגד החזקה והוי פלגא ופלגא ל"ה מטהר ר"מ, ורק משום דאפושי טומאה לא מפשינן והיינו כמש"נ לעיל דמספק לא מפקינן להעיסה מחזקת טהרה הוא דמטהר ר"מ.

אמנם נ' דאין לומר כן, מכמה טעמים, חדא, שהרי הרמב"ן במלחמות קידושין ד"נ: תמה ע"ד בעה"מ שם דלרבנן רובא וחזקה כי הדדי נינהו, ז"ל, ועוד דתניא התם בפרק עשרה יוחסין ב' דברים וכו' ועשאום כמי שיש בהן דעת לישאל, וכו' ושמעי' מינה שאינן ספיקות והרוב מכריע, שאילו היו ספיקות כל ספיקות שאין בהן דעת לישאל טהורות, עכ"ל, והרי להדיא דהא דאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, הוא אף בדא"א לטהר מכח החזקה, אך באמת כבר נת' לעיל דבלא"ה אין ד' הרמב"ן במלחמות אין מתישבים עם דבריו ביבמות, ובע"כ דשיטות חלוקות יש בזה, וא"כ שמא י"ל דדעת הרמב"ן ביבמות דלא מטהרינן בשאין בו דעת לישאל אלא משום חזקת טהרה.

ועוד דבד' הרשב"א בחולין ד"ט: מתבאר להדיא דהא דכל שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, הוא אף בדליכא חזקת טהרה, ומפרש כן לסוגיא דהתם, והאמנם דדעת רב שימי שם דליכא בזה הלכה לטהר, אך הגמ' דחי דהלכתא גמירי לה, וע"כ הוא דמטהרינן אף היכא דליכא חזקת טהרה.

ועוד יש ללמוד כן מד' הרמב"ן בריש חולין, ז"ל, דספק טומאה ברשות הרבים הלכתא גמירי לה כדאמרינן בכמה דוכתי בתלמודא ואיתא לקמן בפרקין ובפ"ב דע"ז ספק טומאה ברשות הרבים התיר להם האי הלכתא גמירי לה, וכי איצטריך הלכתא להיכא דאיכא רגלים לדבר איצטריך, דאי לאו הכי משום העמד דבר על חזקתו הוא טהור, עכ"ל, ומחודש בד' הרמב"ן שם, דאף בדאיכא רגלים לדבר המועיל לטהר בספק טומאה ברה"י, ול"ה בכלל ספק טומאה ברה"י דספיקו טמא, מ"מ ברה"ר כה"ג אי"ב לדינא דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, וזה חידוש רב, ואכ"מ, ולפ"ז הרי דה"נ לגבי דינא דאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, דאמרי' שם ד"ט: דהלכתא גמירי לה, מטהרינן אף היכא דאין לטהר משום החזקה.

ועוד יש ללמוד כן, ממש"א לעיל ד"ה: בטומאת מעל"ע, דלא מטמאינן היכא דאין בו דעת לישאל, והנה הרי בד' הרמב"ן והריטב"א בכ"ד מבו' דטעם טומאת מעל"ע הוא משום דא"א להעמיד הטהרות על חזקתן כיון דודאי נגעו ואיתרע חזקתן, וא"כ הרי מהא דמטהרינן בזה היכא דאין בו דעת לישאל, הגם דא"א להעמיד הטהרות אחזקתן, בע"כ דהא דאין בו דעת לישאל ספיקו טהור הוא אף בדלי"ב חזקת טהרה, ויש לדחות בדוחק.

י] וי"ל עוד בזה, כמש"נ לעיל סק"ד לדון בדעת רש"י דס"ל דהגם דספק טומאה שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, מ"מ היכא דאיכא רוב לטמאות, הרי דהגם דאיכא חזקה כנגד הרוב והוי כפלגא ופלגא, מ"מ י"ל דל"ד לסוטה דצדדי הספק הן שקולין, וע"כ לי"ב לדינא דספיקו טהור.

ולפ"ז ניחא דמה"ט הוצרכו הראשונים להא דאפושי טומאה לא מפשינן, ובלא זה ל"ה מטהרינן מכח הא דאין בו דעת לישאל, כיון דאיכא רוב לטמאות, והגם דאין מכריעין ע"פ הרוב, מ"מ כיון שאין צדדי הספק שקולין לי"ב לדינא דכל שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור.

ויש להוסיף בזה, דהנה לעיל שם הכאנו מש"כ התוס' בחולין דפ"ו:, דאף בספק שאינו שקול יש לטהר היכא דאין בו דעת לישאל, דאיכא למילף מדרב גידל דדריש אשר יגע בכל טמא ודאי טמא הא ספק יאכל ומוקי לה באין בו דעת לישאל, עכ"ד, ולפי דבריהם כ"ש דיש לטהר בספק זה דחשיב כפלגא.

אך הנה בד' הרמב"ן גופי' מבו' דפליג ע"ד התוס' בזה, והוא מהא דמבו' בדבריו במלחמות קידושין ד"נ: דהא דמטמאי רבנן הוי זה מדינא, ול"ב לתקנ"ח דעשאוהו וכו', ומה"ט מטמאינן אף ברה"ר, והגם דמודו רבנן דרוב דאיכא חזקה כנגדו אין עושין בו מעשה וחוששין להחמיר, מ"מ לי"ב לדינא דכל שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, עיי"ש, והרי דפליג ע"ד התוס' בחולין דס"ל דכל דאין הרוב מכריע לגמרי וחייישי' למיעוט, אי"ב לדינא דכל שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, והאמנם אי נימא דהא דמודו רבנן דחוששין להחמיר אי"ז אלא מדרבנן, ניחא דע"כ לא מטהרי רבנן, אך במק"א ?? נת' להוכיח מד' הראשונים דהוי זה דינא דאורייתא, ולפ"ז בע"כ דהא דלא מטהרינן בזה הוא משום שאין הספק שקול.

ולפ"ז שפיר י"ל בדעת הרמב"ן ביבמות ודעימי', דאף לדעת ר"מ דאמרי' סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא, מ"מ כיון שאין צדדי הספק שקולין, לי"ב לדינא דכל שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, אך הרמב"ן במלחמות שם לא ס"ל כן, שהרי תמה שם ע"ד בעה"מ דלדעתו דלרבנן רובא וחזקה שקולין הן, מ"ט לא מטהרי רבנן משום דאין בו דעת לישאל, והרי דאף דאין צדדי הספק שקולין אי"ב לדינא דאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, אך בלא"ה אין ד' הרמב"ן במלחמות מתישבים עם דבריו ביבמות, וכמש"נ לעיל סק"ח.

יא] ועכ"פ מן האמור נלמד, דמש"א בחולין דפ"ו: דהגם דמטהר ר"מ, מ"מ באיסור כה"ג לא שרי ר"מ, משום דאם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר, מצינו בזה ג' דרכים בד' הראשונים, דדעת התוס' בסוגיין ובחולין ודעימייהו דהוא משום דבספק טומאה יש לטהר משום דאין בו דעת לישאל וספיקו טהור, ודעת רש"י והתוס' בקידושין דהוא משום דאי"ז אלא מיעוט ובטומאה לא חייש ר"מ למיעוטא, ודעת בעה"מ בקידושין והרמב"ן ביבמות ודעימי' דהוא משום דבטומאה אפושי טומאה לא מפשינן.

וצ"ע בזה במש"כ התוס' בחולין דפ"ז: ד"ה רואין אותו, ז"ל, ואפילו לאביי וכו', אבל בטומאה דמעוררת טומאה ליכא מאן דפליג, וכ"ש דאיסור מעורר איסור כדאמר לעיל אם אמרו ספק טומאה לטהר וכו', עכ"ל, וצ"ב שהרי לפ"מ שפירשו התוס' גופייהו שם דמש"א אם אמרו ספק טומאה לטהר, הוא משום דינא דאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, א"כ היכי שמעינן מהתם דבאיסור מחמרינן טפי מטומאה, הרי הגם דבאין בו דעת לישאל קייל טומאה מאיסור, אך מאידך ביש בו דעת לישאל חמיר טומאה מאיסור, וגם הרי התוס' לא הביאו מעיקר דינא דספק טומאה ברה"ר טהור.

ועיקר הך מילתא שלמדו התוס' מהתם דבאיסור מחמרינן טפי מטומאה, מצי' כן גם בד' התוס' בב"ק ד"ק. ד"ה אומר לו גדור, ז"ל, ואע"ג דבכמה דברים איסור חמור מטומאה, כדאמרינן בפרק כיסוי הדם אם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר וכו', עכ"ל, וכן מצינו בספה"י לר"ת סי' תשכ"ב, ז"ל, דק"ו הוא ומה גבי אכילת אסור לא איצטריכא ליה קרא למעוטי אלא מותרת לגבי טומאה לא כ"ש, דהכי אשכחן בעלמא דאכילת אסור חמירא טפי מטומאה, דאמרי' אם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להיתר, מכלל דאיסור חמור טפי מטומאה, עכ"ל, וצ"ע בזה.

**ב'**

יב] התוס' ביבמות דקי"ט. ד"ה מחוורתא כתבו בתו"ד, ז"ל, ומיהו אי ר"מ לא חייש למיעוטא מה"ת אפילו היכא דאיכא חזקה בהדי' וכו'.

ובשו"ת הגרע"א סי' קצ"ח כתב ע"ז, ז"ל, וקשה לי היאך אפשר לומר כן הא זה נסתר מההיא דתינוק בצד עיסה, עכ"ל, והיינו דהרי בתינוק בצד עיסה מטהר ר"מ מכח הא דאמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, והרי להדיא דמדאורייתא הוא דאמרי' סמוך מיעוטא לחזקה.

ובאמת התוס' בבכורות ד"כ. ד"ה ואיבע"א, הוכיחו דהיכא דחזקה מסייעת למיעוט חייש ר"מ למיעוט מדאורייתא, מדמטהר גבי תינוק, ותיקשי מזה ע"ד התוס' ביבמות שדנו לומר דמדאורייתא לא חייש ר"מ למיעוטא אפי' היכא דאיכא חזקה בהדי', וכמשה"ק הגרע"א.

וע' בביה"ל ח"ב סי' ז' סק"ח שכתב לישב בזה, עפי"ד בעה"מ בשלהי קידושין, דבתינוק בצד העיסה איכא תרי מיעוטי, דאיכא מיעוט תינוקות שאינם טמאים, ואיכא מיעוט שלא נגע התינוק בעיסה, וע"כ הוא דאין שורפין ע"ז את התרומה, ולפ"ז י"ל דאף לפ"מ שדנו התוס' דלא חייש ר"מ למיעוטא מה"ת אפי' היכא דאיכא חזקה בהדי', מ"מ לתרי מיעוטי חייש ר"מ, עכ"ד.

ואמנם צ"ב דהרי בל' הגמ' בחולין דפ"ו. מבו', דטעמא דר"מ הוא משום דס"ל דחיישי' למיעוטא, ולד' הביה"ל הרי אי"ז שייך להא דחייש ר"מ למיעוטא, אלא הוי זה דין נוסף דס"ל לר"מ דב' מיעוטים מצטרפים בהדי החזקה.

ונ' בביאורו, דאף למה שדנו התוס' דר"מ לא חייש למיעוטא מה"ת אפי' היכא דאיכא חזקה בהדי', מ"מ שורש פלוגתת ר"מ ורבנן הויא בדאורייתא, דלר"מ מיעוטא כמאן דאיתא, וע"כ מדרבנן חיישי' לה, ואף סמכי' לה לחזקה, ולרבנן מיעוטא כמאן דליתא דמי, וע"כ אף מדרבנן ליכא למיחש לה, וגם לא סמכי' לה לחזקה, אשר לפ"ז י"ל דמה"ט לדעת ר"מ דמיעוטא כמאן דאיתא דמי, שפיר י"ל דהיכא דאיכא תרי מיעוטי חיישינן להו, ומשא"כ לדעת רבנן דמיעוטא כמאן דליתא דמי, וכל מיעוט לאו כלום הוא, ע"כ אף דאיכא תרי מיעוטי לא חיישי' להו, דלאו כלום נינהו.

יג] ולכאו' י"ל, לפמש"כ התוס' בסוגיין דהך רובא דרוב תינוקות מטפחין אינו רוב גמור, והיכא דאיכא חזקה כנגדו הוי מדאורייתא כפלגא ופלגא, ואך דכיון שנראה לעולם שהוא רוב, ע"כ עשאוהו כאילו הוא רוב גמור, אשר לפ"ז י"ל דמה"ט לדעת ר"מ דמדרבנן סמכינן מיעוטא לחזקה, יש לטהר בכה"ג, דאף דמדאורייתא לא סמכי' מיעוטא לחזקה, אך הרי מדאורייתא חשיב כפלגא ופלגא והעיסה טהורה, ואך דאתינן לטמאותה מדרבנן משום דנראה לעולם שהוא רוב, וע"כ לר"מ לטעמי' דאף רוב גמור הוי מדרבנן כפלגא ופלגא, אין מקום לטמאות בזה.

אמנם אי"ז מסתבר כ"כ, שהרי הא דעשאוהו כאילו הוא רוב גמור, הוא משום דנראה לעולם שהוא רוב, וע"כ גזרו בו אטו רוב גמור, וכיון דברוב גמור מטמא ר"מ משום דמדאורייתא לא סמכינן מיעוטא לחזקה, ע"כ מן הדין דגם ברוב שאינו גמור יטמא, דהגם דמדרבנן סמכי' מיעוטא לחזקה, דאכתי יש לגזור אטו רוב גמור.

וסברא זו מוכרחת ממש"כ התוס' בחולין דפ"ו: דאי ר"מ לא חייש למיעוטא מדאורייתא, ניחא הא דמטהר ר"מ רק משום דינא דסמוך מיעוטא לחזקה, ולא משום הא דחיישי' למיעוטא והוי זה ספק, ולכאו' תיקשי, דכיון דמדאורייתא בלא"ה יש לטהר כיון דאי"ז רוב גמור, ורק מדרבנן הוא דמטמאינן דעשאוהו כרוב גמור, הרי ממילא דכיון דמדרבנן חיישי' למיעוטא והוי זה ספק, אין לטמאות אף מדרבנן, ובע"כ דכיון דברוב גמור מטמאינן משום דמדאורייתא אי"ז ספק, ממילא דיש לגזור אטו זה אף ברוב שאינו גמור, אך יתכן כוונת התוס', דאם מדאורייתא לא חיישי' למיעוטא, הרי דאף הא דמדרבנן חיישי' למיעוטא, לאו היינו דהוי זה ספק, אלא הוי זה חומרא לחוש למיעוט, וע"כ אף מדרבנן ל"ח זה כספק טומאה, ונפ"מ לפ"ז דאף בטומאה דרבנן שיהא רוב לטמא לא יטהר ר"מ, ולא נימא דמדרבנן הוי זה ספק טומאה, וצ"ע בזה.

וביותר ניחא לדעת התוס' בכתובות ד"ט. דרוב תינוקות מטפחין ל"ה כלל רוב מדאורייתא, ורק מדרבנן הוא דחשיב כרוב, ונמצא דמדאורייתא שפיר יש לטהר דהוי ספק גמור, ואך דלרבנן מטמאינן כיון דמדרבנן חשיב זה לרוב, אך משא"כ לר"מ דמדרבנן אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה, הרי נמצא דממ"נ אין לטמאות, דמדאורייתא כלל ל"ח זה רוב, ומדרבנן דחשיב זה רוב, הרי אמרי' סמוך מיעוטא לחזקה והוי כפלגא ופלגא, וז"ב.

יד] עוד י"ל בזה, לפמש"כ הגרע"א גופי' בתנינא סי' ק"ח, ז"ל, ומרווח בזה סוגיא דקדושין מ"ט דר"מ קסבר רוב תינוקות וכו' ועיין תוס' שם דנדחקו טובא וכו', ולפי הנ"ל מרווח, דהוצרך לומר לרבנן דעשאו כמו יש בו דעת לישאל, דבלא"ה אף דהוי רוב מ"מ לאו ודאי הוא וטהור באין בו דעת לישאל, וכנ"ל, לזה הוצרך לטעמא דעשאו כמו יש בו דעת לישאל, והיינו כיון דבאמת הוי רוב ובכל התורה הוי רוב כמו ודאי איסור, אלא דבטומאה גזה"כ לטהר באין בו דעת לישאל, דדוקא טמא ודאי בעי', ובזה כיון דמכח הרוב נדמה לודאי טמא החמירו חז"ל ועשו כמו יש בו דעת לישאל, אבל לר"מ דסמוך מיעוטא לחזקה והוי פלגא, קיימא אדינא דקטן דאין בו דעת לישאל דטהור, ולא עשו חז"ל לדונו כמו יש בו דעת לישאל כיון דאינו נדמה כלל לודאי, עכ"ל.

והנה אמנם כבר תמהו רבים ע"ד הגרע"א, דהנה לפי דבריו כתב הגרע"א שם, דביש בו דעת לישאל ברה"י, י"ל דאפילו רובא להתיר כגון ט' צפרדעים ופירש דטמא, כיון דדרשינן והבשר כל טהור, ולא טהור ספק, י"ל דמשום רוב לא מקרי טהור ודאי, עכ"ל, וקשיא טובא, שהרי להדיא תניא בתוספתא ומייתי' לה לעיל בסוגיין, דבט' צפרדעים ושרץ א' ברה"י ופירש א' מהן הלך אחר הרוב, וצע"ג.

אך י"ל עוד ע"ד ד' הגרע"א, דאף דרובא דאיתא קמן שפיר מהני בספק טומאה, משום דרוב חשיב כודאי, מ"מ י"ל דרובא דליתא קמן ל"מ בזה, וכבר דן בשו"ת שאג"א החדשות סו"ס י"ח, דהגם דמבו' בתוספתא דט' שרצים ודט' צפרדעים, דאזלי' בתר רובא בספק טומאה, היינו רק בתר רובא דאיתא קמן, אך בתר רובא דליתא קמן לא אזלינן, וכ"כ בשו"ת ר"י מליסא סי' נ"ז, דרובא דליתא קמן ל"מ ברה"י, עיי"ש, וע' אחיעזר ח"ב סו"ס ב' בזה.

ונ' הטעם בזה, ע"ד שמצינו לדעת כמה מן הראשונים דאף לר"מ דחייש למיעוטא, היינו רק ברובא דליתא קמן, ולא ברובא דאיתא קמן, וכמש"כ התוס' ביבמות דס"ז: ותוס' הרא"ש שם, דברובא דאיתא קמן לא חייש ר"מ למיעוט, וכ"ה בפי' הר"ן ר"פ כל הצלמים, ובמרדכי שלהי חולין, וכ"נ מד' תוס' ותוהרא"ש יבמות דקי"ט: ובתוס' בכורות די"ט:. אך בד' ש"ר ביבמות דס"ז: מבו' דפליגי ע"ז, ואכ"מ, והיינו משום דברובא דאיתא קמן מודה ר"מ דמיעוטא כמאן דליתא, וכמו שפירש הר"ן שם הטעם בזה, וחזינן כן עוד, לדעת רש"י בקידושין ד"פ. דהא דס"ל לר' יוחנן דאין שורפין את התרומה ברובא דאיכא חזקה בהדי', הוא רק ברובא דליתא קמן, אך כל דאיכא רובא דאיתא קמן שורפין ע"ז את התרומה, והיינו ג"כ משום דברובא דאיתא קמן הוי מיעוטא כמאן דליתא לגמרי,[[5]](#footnote-6) ואשר לפ"ז י"ל, דכל הא דמהני רוב בספק טומאה דחשיב כודאי, הוא רק ברובא דאיתא קמן דבטל המיעוט לגמרי, ומשא"כ רובא דליתא קמן שאינו מבטל המיעוט לגמרי, אשר מה"ט דעת ר"מ דמיעוטא כמאן דאיתא דמי, ל"ח כודאי, ואכתי אי"ב לדינא דספק טומאה.

אמנם מד' התוס' בסוגיין ובכ"ד שהקשו מ"ט הוצרכנו להא דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, הרי אף אם אין בו דעת לישאל יש לטמאות כיון דרוב תינוקות מטפחין, מבו' דפשיטא להו דאף רובא דליתא קמן מהני לטמאות בספק טומאה שאין בו דעת לישאל.

ולפ"ז י"ל, דכיון דמה"ת יש לטהר בתינוק כיון שאי"ז ודאי, ורק מדרבנן הוא שהחמירו משום דמכח הרוב נדמה לודאי טמא, וע"כ עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, ע"כ לדעת ר"מ דמדרבנן סמכינן מיעוטא לחזקה והוי כפלגא ופלגא, ואינו נדמה לודאי טמא, לא החמירו לעשותו כמי שיש בו דעת לישאל.

ויש להוסיף עוד בזה, למש"כ הגרע"א שם עוד, ז"ל, ואפשר עוד ברווחא יותר דמיירי באמת רק ברה"ר ולר"מ טהור, דאף דעשאו כמו יש בו דעת לישאל מ"מ טהור מטעם ספק טומאה ברה"ר, דלר"מ מכח סמוך מיעוטא לחזקה הוי פלגא, אבל לרבנן דהוי רוב טמא מצד רה"ר, ומצד אין בו דעת לישאל, הא עשאו חז"ל כמו יש בו דעת לישאל, ואין בזה דוחק, דהא בפשוטו מיירי דוקא ברה"י, א"כ שפיר יש לנו לומר בהיפוך דמיירי דוקא ברה"ר, עכ"ל.

ולפ"ז י"ל, דע"כ הגם דלר"מ מדאורייתא לא חיישי' למיעוטא אף בדאיכא חזקה בהדי', מ"מ הכא ממ"נ טהור, דמדאורייתא טהור משום שאין בו דעת לישאל, וע"כ הגם דאיכא רוב לטמאות, מ"מ כיון דאי"ז ודאי מטהרינן לי', ומדרבנן טהור משום דהוי ספק טומאה ברה"ר, והיינו דהגם דמדרבנן עשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, ואין לטהר משום דינא דכל שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, מ"מ יש לטהר משום דינא דספק טומאה ברה"ר, כיון דמדרבנן סמכינן מיעוטא לחזקה והוי זה ספק טומאה, והגם דמדאורייתא אין לטהר משום ספק טומאה ברה"ר אלא משום דאין בו דעת לישאל, וא"כ אחר שעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל אין לטהר, מ"מ י"ל דכיון דמדרבנן סמכינן מיעוטא לחזקה ויש לטהר משום דינא דספק טומאה ברה"ר, ואך דכל דמדאורייתא טמא א"א להקל מכח דינא דרבנן, אך משא"כ הכא דמדאורייתא בלא"ה טהור משום שאין בו דעת לישאל, הרי שהגם דעשאוהו רבנן כמי שיש בו דעת לישאל ואין לטהר משום זה, מ"מ שפיר יש לטהר מכח דינא דספק טומאה ברה"ר.

טו] וי"ל עוד בזה, דאף אי נימא כמש"כ התוס' בכ"ד דהיכא דאיכא רוב לטמאות מטמאינן אף בשאין בו דעת לישאל, ודלא כמש"כ הגרע"א, מ"מ י"ל בדעת התוס' ביבמות דכ"ז הוא לדעת רבנן דס"ל דמיעוטא כמאן דליתא דמי, וע"כ חשיב כודאי טומאה, אך לדעת ר"מ דס"ל דמיעוטא כמאן דאיתא, הרי דאף אי נימא דמדאורייתא לא חיישי' כלל למיעוט ואף בדאיכא חזקה בהדה, מ"מ כיון דמיעוטא כמאן דאיתא, ל"ח זה כודאי, וע"כ מדאורייתא שפיר יש לטהר משום הא דאין בו דעת לישאל, ושו"מ כן בתפארת יעקב טהרות אות ?

וזה עפמש"נ לעיל סקי"ב בד' הביה"ל, דאף למה שדנו התוס' ביבמות דלר"מ לא חיישי' למיעוטא מדאורייתא אף בדאיכא חזקה בהדה, מ"מ שורש פלוגתת ר"מ ורבנן הויא בדאורייתא, דלר"מ מיעוטא כמאן דאיתא, וע"כ מדרבנן חיישי' לה וסמכי' לה לחזקה, ולרבנן מיעוטא כמאן דליתא, וע"כ אף מדרבנן ליכא למיחש לה ולא מצינו למסמכי' לחזקה, ואשר ע"כ י"ל דאיכא נפ"מ בפלוגתייהו אף מדאורייתא, דלר"מ דמיעוטא כמאן דאיתא ע"כ אף אם איכא רוב לטמאות ל"ח זה כודאי, וע"כ יש לטהר בשאין בו דעת לישאל, ולרבנן דמיעוטא כמאן דליתא חשיב זה כודאי, וע"כ אין לטהר אף בשאין בו דעת לישאל, ויש להוסיף בזה ד' הפנ"י בקו"א כתובות ד"ט. והגר"ח בשו"ת חוט המשולש סי' י', דתלו דינא דספק שאינו שקול אם מצטרף לספק ספיקא, בפלוגתא דר"מ ורבנן, דלר"מ דמיעוטא כמאן דאיתא דמי ה"ז מצטרף לספק ספיקא, ולרבנן דכמאן דליתא דמי אינו מצטרף לספק ספיקא, עכ"ד, וע"כ ה"נ כד דייני' אם רוב חשיב כודאי שאינו בכלל דינא דרב גידל, הרי דזה תליא בפלוגתת ר"מ ורבנן.

טז] והנה התוס' בבכורות שם הוכיחו כן עוד, דהיכא דחזקה מסייעת למיעוט חייש ר"מ למיעוט מדאורייתא, מהא דרוצה להתיר בפרק כיסוי הדם לשחוט אותו ואת בנו אחר שחיטת חש"ו, אע"ג דאין רוב מעשיהם מקולקלין, ותיקשי מהתם ע"ד התוס' ביבמות שדנו לומר דלא חייש ר"מ למיעוטא אף היכא דחזקה מסייעת למיעוט.

ונ' לישב, ושו"מ כעי"ז בתפארת יעקב שם, דהנה בגמ' בחולין שם פריך דאפי' אם רוב מעשיהם מקולקלין בדין דיתיר ר"מ לשחוט, דהא ר"מ חייש למיעוטא סמוך מיעוטא לחזקה ואתרע לי' רובא, דתנן תינוק שנמצא בצד העיסה ובצק בידו רבי מאיר מטהר וכו', ומשני אם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר.

והנה בפי' שנויא דגמ' דאם אמרו ספק טומאה לטהר יאמרו ספק איסור להתיר, פירשו התוס' שם, דהוא משום דבספק טומאה יש להתיר כיון דאין בו דעת לישאל.

ולפ"ז יל"פ לדעת התוס' ביבמות, דהגם דמעיקרא ס"ד דגמ' דר"מ סמיך מיעוטא לחזקה מדאורייתא, הרי היינו מכח הא דמטהר ר"מ בתינוק, ובע"כ דמדאורייתא סמכי' מיעוטא לחזקה, אך אחר דמשני דשאני ספק טומאה, דבזה הוא דמטהר ר"מ משום שאין בו דעת לישאל, הרי דשפיר י"ל דלא סמכי' מיעוטא לחזקה אלא מדרבנן, ואפ"ה מטהר ר"מ, כיון דמדאורייתא בלא"ה טהור משום שאין בו דעת לישאל, וכהדרכים שנתבארו לעיל.

1. ובשו"ת הגרע"א סי' קצ"ח כתב לישב, דבתינוק שנגע בעיסה הרי לדעת רש"י איכא ב' חזקות, חזקת התינוק וחזקת העיסה, ועמש"נ בפרט זה ב????, וע"כ שפיר אמרינן לר"מ, כיון דע"י סמוך מיעוט לחד חזקה נעשה פלגא ופלגא, לזה ע"י חזקה שני' נעשה רוב להתיר, ועד"ז כתב הגאון בעל מנחת אהרן בשו"ת חוט המשולש להגר"ח סי' ז'.

   וצ"ע בזה, דא"כ מאי פריך בחולין דמאי איריא רוב אפילו מיעוט נמי, דומיא דהא דמטהר ר"מ בתינוק שנמצא בצד העיסה, והוצרך לשנויי דאם אמרו ספק טומאה לטהר וכו', ולד' הגרע"א והמנח"א מעיקרא מאי פריך, הרי כל הא דמטהר ר"מ הוא משום דאיכא תרי חזקות כנגד הרוב, ומשא"כ התם דליכא אלא חזקה אחת כנגד הרוב לא שרי ר"מ, וצע"ג, ועד"ז קשיא ע"ד התוס' בקידושין ד"פ. וכמש"נ להלן סק"ג, שו"ר בד' המקנה בקידושין ד"פ. שג"כ כתב לישב כן, והק' ע"ז מסוגיא דחולין, ועיי"ש מש"כ לישב.

   ובתשובת הגר"ח שם סי' ח' תמה ע"ז, דא"כ מ"ט הוצרך רש"י בקידושין שם לפרש דהא דבעיסה בבית וכו' שורפין את התרומה הוא משום דהוי רובא דאיתא קמן, ומ"ט לא פירש דשאני התם דליכא אלא חזקה אחת כנגד הרוב, וכל הא דאין שורפין את התרומה הוא משום דאיכא ב' חזקות כנגד הרוב, וכמש"כ הגאון בעל מנח"א שם, וכ"כ גם הגרע"א דמה"ט לרבנן הוי זה ספיקא ובעי' להא דעשאוהו כמי שיש בו דעת לישאל, ולפ"ז הרי דמה"ט בדין שלא ישרפו ע"ז את התרומה.

   ועד"ז ילה"ע מסוגיין, דאמרי' דהא דלר' יוחנן אין שורפין ע"ז את התרומה הוא משום דאיכא חזקה בהדי', ופירש"י דמינה נשמע לכל רוב דאיכא חזקה בהדי' דאין שורפין ע"ז את התרומה, ולהנ"ל הרי אין ראי' מהתם להיכא דאיכא רק חזקה אחת דג"כ אין שורפין את התרומה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וגם אי נימא דלא משכח"ל התם רוב גרוע, מ"מ אכתי קשיא דמ"ט הוצרך להא דרוב מעשיהם מקולקלים, הרי אף אם הוי זה מחצה על מחצה הי' ר"מ מתיר, וכמש"כ המקנה בקידושין שם לדעת רש"י.

   אמנם הנה בתוס' הרא"ש בחולין שם הק' כן דמאי איריא רוב אפי' מחצה על מחצה נמי, וכתב דזה אינו מתישב בשנויא דגמ', ומכח זה כתב דפשיט"ל להגמ' שאין הדבר מצומצם להיותר מחצה על מחצה, אלא או רוב מתוקנין או רוב מקולקלין, אמנם המהרש"א בחולין שם כתב דלר"מ לטעמי' דחייש למיעוטא אין להתיר בדהוי פלגא ופלגא.

   ובפשוטו נ' דפליגי אם אזיל ר"מ בתר חזקה, ונת' בפרט זה במק"א, אך בזכרון שמואל סי' ע"ג פירש ד' המהרש"א, דהגם דאזיל ר"מ בתר חזקה, מ"מ התם מבו' בד' התוס' שלא דנו אלא משום "סמוך פלגא לחזקה", ולא משום דניזיל בתר חזקה, והיינו משום דל"מ חזקת איסור לפטור מכיסוי, וע"כ ליכא למיתי עלה אלא משום דינא דסמוך פלגא לחזקה ואיתרע לי' מחצה דמתוקנין, וע"ז שפיר כתב המהרש"א דלר"מ דחייש למיעוטא אין להתיר משום סמוך פלגא לחזקה ואיתרע לי' מחצה, ועכ"פ בדעת התוס' בקידושין י"ל כד' המהרש"א, ואשר זהו הא דפריך בגמ' בחולין. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצ"ל לפ"ז, דמש"א בר"פ בתרא דיבמות דע"י סמוך מיעוטא לחזקה הו"ל "כפלגא ופלגא", אשר מזה זה הי' עיקר קו' הראשונים וכמש"נ לעיל סק"ג, ל"ד הוא, אלא איתרע לי' רובא וחשיב צד הרוב כמיעוט, ואפ"ה לא תתיבם משום דר"מ חייש למיעוטא, ועיי"ש בפירש"י ביבמות, וצע"ק.

   ובזה יל"פ מש"כ רש"י ביבמות שם, דאם חזקה הויא עדיפא כי רובא, היתה מותרת להתיבם, והרשב"א שם תמה ע"ד רש"י, ז"ל, דאפי' את"ל דחזקה כרובא כי סמכת ליה מיעוטא דמפילות, מ"מ לא גרע רוב נשים מתעברות ויולדות לר"מ ממיעוט דעלמא דחייש לי' ר"מ, עכ"ל, וכ"ה מבו' בתוס' וש"ר שם, וי"ל דרש"י לטעמי' אזיל, דס"ל דאף לפי האמת דחזקה לא עדיף כרובא, מ"מ מהני סמוך מיעוטא לחזקה לחשוב צד הרוב כמיעוט, וא"כ אילו הי' חזקה עדיף כרובא, הי' מהני סמוך מיעוטא לחזקה לחשוב צד הרוב כמיעוטא דמיעוטא, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה אמנם התוס' בחולין ד"ט: הוכיחו דהא דדבר שאין בו דעת לישאל ספקו טהור דילפינן מסוטה, היינו היכא דליכא חזקה, מדינא דתינוק שנמצא בצד העיסה, דמטהר ר"מ משום דאין בו דעת לישאל מטעם סמוך מיעוטא לחזקה והו"ל פלגא ופלגא כדאמרינן ביבמות, עכ"ד, אך לדעת רש"י דמפרש דהא דמטהר ר"מ הוא משום דע"י סמוך מיעוטא לחזקה יש להכריע כנגד הרוב, משום דאין א' עומד במקום שנים, הרי אין להביא מזה דמטהרינן בדבר שאין בו דעת לישאל היכא דליכא חזקה, ואדרבה מהא שהוצרכנו להא דע"י סמוך מיעוטא לחזקה יש להכריע כנגד הרוב, מ' דבלא"ה ל"ה מטהרינן, הגם דאין בו דעת לישאל, וכמש"נ.

   ולכאו' יש להוכיח עוד דבדבר שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור אף בלא חזקה, ממש"א לעיל ד"ה: דבספיקא מעל"ע מטהרינן היכא שאין בו דעת לישאל, והתם הרי אין להתיר מכח חזקה, וכמש"א בריש מכילתין, אך כבר נת' במק"א בזה בדעת התוס' בסוטה, דהגם שאמרו בריש מכילתין דאין להתיר משום חזקה, היינו רק משום חזקת האשה, אך אכתי יש להתיר משום חזקת הטהרות, וזה א"ש לרש"י לטעמי' דלא ס"ל להא דבודאי נגע איתרע החזקה, ונת' בדעתו במק"א, והא דלא שרינן מכח חזקה זו, הוא משום דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, וע"כ היכא שאין בו דעת לישאל דלי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, שפיר יש להתיר משום חזקת הטהרות. [↑](#footnote-ref-5)
5. ומצינו עוד עד"ז בדינא דאין הולכין בממון אחר הרוב, די"א דברובא דאיתא קמן הולכין אחר הרוב, וכ"ה פשטות ד' רשב"ם ב"ב דצ"ג., וע' שו"ת הגרע"א תנינא סי' ק"ג, ונרמז צד זה גם בד' התוס' בסנהדרין ד"ג:, וע' תרוה"ד סי' שי"ד ובשו"ת הגרע"א סי' ק"ד.??? [↑](#footnote-ref-6)