כא בדיני אורח
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובי חצירות - חוברת

**כא**

**בדיני אורח**

**א'**

א] **עירובין** דס"ט:, תוד"ה ושלהם מותר לו ולהן, ז"ל, דהוי אורח לגבייהו, פירש ר"ח דאמר בירושלמי אכסנאי אינו אוסר לעולם, ואומר ר"י דלא דמי להכא כלל דהתם איירי כגון הבא לדור במבוי לשם אכסנאות ולא לקבוע עצמו, דהכי איתא התם, אית תנא תני קסדור אוסר מיד ואכסנאי לאחר ל', ואית תנא תני קסדור אוסר לאחר ל' ואכסנאי אינו אוסר לעולם, מ"ד קסדור אוסר מיד ברגיל ואכסנאי לאחר ל' בשאינו רגיל, מ"ד קסדור לאחר ל' כאלין דעלין ברשות ואכסנאי אינו אוסר לעולם כאלין דלא עלין ברשות, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

**וברמב"ם** פ"ב מעירובין ה"א, ז"ל, ביטל להן רשות ביתו ורשות חצרו וכו', וגם הוא מותר מפני שלא נשאר לו רשות והרי הוא כאורח אצלם והאורח אינו אוסר, עכ"ל, ושם פ"ד הי"ב, ז"ל, אבל האורח אינו אוסר לעולם כמו שביארנו, עכ"ל, ומבו' להדיא דדינא דיחיד שביטל רשותו מותר להוציא לחצר, הוי חד דינא עם הדין דאורח אינו אוסר, וזמש"כ בזה הרמב"ם כמו שביארנו, וזה כדעת הר"ח.

**וכ"ה** בראבי"ה סי' ת"ד, ז"ל, כדגרסינן לקמן בפרקין בענין ישראל המבטל רשות לבני חצרו שלהם מותר לו ולהם, ואמרינן בגמרא מאי טעמא משום דהוי אורח לגבייהו, אלמא אורח לא אסיר. וכן משמע נמי בירושלמי דאורח לא אסיר, עכ"ל, וכ"ה ברבינו ירוחם ני"ב חט"ז, ז"ל, ואם ביטל בהדיא רשות ביתו מותר לו ולהם כי הוא כמו אורח וכן עיקר, וכן כתב רמ"ה כי כל המבטל רשות מותר להכניס ולהוציא לו ולהם כי הוא כמו אורח, "כדאמרינן אכסנאי אינו אוסר לעולם", עכ"ל, וכן נקט התרוה"ד בסי' ע"ו, ועיי"ש שלמד מזה לדין אורח, דאף אין בעה"ב אוסר על האורח, ולמד עוד מד' רש"י לעיל דס"ג:, דהיכא שיש ישראל א' קבוע וא' אורח במקום גוי, אין הגוי אוסר אף על האורח, עיי"ש.

ב] **והנה** בביאור הא דפליגי התוס' ע"ד הר"ח ודעתם דל"ד להכא כלל, נחלקו האחרונים, דהמהרש"א כתב, ז"ל, ר"ל דהכא ל"ד להך דמיירי הכא בישראל דר שם ודעתו ודאי לקבוע, עכ"ל, וכעי"ז פירש הבית מאיר בסי' ש"ע, והיינו דל"ש להתיר הכא משום דינא דירושלמי דאורח אינו אוסר, שהרי הכא דעתו לקבוע במקומו, ובע"כ דהכא דינא אחרינא הוא.

**אך** באבהעו"ז בסי' ש"ע פירש כונתם, דדינא דהירושלמי דאורח אינו אוסר הוי במסוים בגוי, משום דל"ש לחוש שילמד ממעשיו, וזה מתישב בל' הרא"ש שכתב דהתם איירי "בגוי", ואילו בתוס' ליתא לתיבת בגוי, אך הב"ח הגי' כן בד' התוס', ומשא"כ בישראל אף אורח אוסר, והא דהכא אינו אוסר, הוא משום דהוי כאינש דעלמא שיש לו מקום פיתא בחצר אחרת וע"כ אף אם משתמש ולן כאן אינו אוסר, עכ"ד, אך בראבי"ה סי' ת"ד נ' להדיא שפירש ד' הירושלמי באורח ישראל, וכתב דה"נ אורח גוי אינו אוסר, וע' אבהעו"ז סי' שפ"ב שכתב כן גם בדעת הרשב"א דפירש ד' הירושלמי בישראל.

**והנה** ל' התוס' ודאי מ' כמש"כ המהרש"א והבית מאיר, דלד' האהעו"ז אין מתישב כל אריכות לשונם, שנר' להדיא שבאו לחלק בין היכא שלא בא לקבוע עצמו להיכא שבא לקבוע עצמו, אך אכתי צ"ב מה קשיא להו על פי' הר"ח, הרי הגם דליכא למשמע מהתם להתיר אף הכא שהוא קבוע שם, מ"מ אחר דחזינן דהכא נמי שרי, שפיר פי' הר"ח דדמי לדינא דהתם דאורח אינו אוסר.

**ונ'** מכוון התוס', דכיון דהכא הוא קבוע שם, בע"כ דהא דאינו אוסר עליהם אי"ז מדינא דאורח אינו אוסר, דהך דינא ל"ש כלל במי שבא לקבוע עצמו, אלא הא דאינו אוסר עליהם הוא משום שביטל לו רשותם וחשיב דלית לי' רשות כלל בחצר, ול"ד לאורח דיש לו רשות בחצר, וע"כ הא דאינו אוסר עליהם ל"ש כלל לדינא דאורח אינו אוסר, וז"ב.

ג] **ונ'** להוסיף בזה, דהנה בהא דתנן במתני' דביטלו לו רשותם הוא מותר והם אסורין, מפרשי' בגמ' דהוא משום דה' לגבי חד לא הוו אורחים, וצ"ב הגם דל"ה אורחים, מ"מ מ"ט אסור להן להוציא.

**ועי'** בסימן י"ט סק"ב שנת' בזה פלוגתת הראשונים, דדעת רש"י ותוס' דכיון דלא חזינן להו כאורחים, ע"כ כל שמוציאים לחצר הוו כחוזרים ומחזיקים, וע"כ הוא דאסור להם להוציא, ודעת הרשב"א והריטב"א הוא, דכיון דל"ה כאורחים, ע"כ ל"מ להם היתר הביטול, והוו כמוציאין מרשותו לחצר המשותפת.

**ונמצא** לפ"ז, דמש"א דהא דיחיד שביטל מותר להוציא משום דהוי אורח לגבייהו, הוא מתפרש לדעת רש"י ותוס', דכיון דהוי אורח לגבייהו ע"כ לא חזינן לי' כחוזר ומחזיק, אך אילו ל"ה כאורח הוה חזינן לי' כחוזר ומחזיק, ולדעת הרשב"א והריטב"א מתפרש דכיון דהוי אורח לגבייהו ע"כ מהני לו היתר הביטול, ואילו ל"ה כאורח ל"ה מהני לו היתר הביטול.

**ולפ"ז** נ' ברור דבזה הוא דפליגי התוס' ע"ד הר"ח, דהר"ח פירש דמש"א דהוי אורח לגבייהו, הוי זה טעם דאין דירתו אוסרת על בני החצר, משום דחשבינן לי' כאורח, ואילו לדעת התוס' אין מכוון הגמ' כלל לפרש טעם הא דאין דירתו אוסר עליהם, דאין הטעם בזה כלל משום דהוי כאורח, אלא משום דאין לו רשות כלל בחצר, וכנ"ל, אלא מכוון הגמ' הוא לפרש מ"ט ל"ח כחוזר ומחזיק.

ד] **ויש** להוסיף בזה, דהנה לפ"ז נמצא, דלדעת הר"ח והרמב"ם, דמפרשי מש"א בגמ' דיחיד מותר להוציא לחצר משום דהוי אורח, דאתי לפרושי מ"ט אינו אוסר משום שבפועל הוא דר, דהוא משום דחשיב כאורח דאינו אוסר, הרי דלפ"ז מתפרש דהא דרבים אסורים להוציא שאמרו בגמ' דהוא משום דרבים לגבי יחיד ל"ה אורחים, הוא משום דלא חזינן להו כאורחים שאינם אוסרין, וע"כ כל שישתמשו בחצר לא יועיל כלל הביטול, שעדין הם אוסרין משום הא דבפועל הם דרים בחצר, ולא חזינן להו כאורחים, וע"כ הוא דאסרינן עלייהו להוציא לחצר.[[2]](#footnote-3)

**וכ"ה** ל' הר"ח, אבל הן אסורין דליכא למימר דאכסנאין אינון לגבי' דה' גבי חד ל"ה אורחים, עכ"ל, ול' אכסנאין הן לגבי' מתפרש בהמשך למש"כ הר"ח לעיל מינה שאמרו בירושלמי דאכסנאי אינו אוסר, וע"ז הוא שכתב דבה' לגבי חד ליכא למימר דהוו אכסנאין שאין אוסרין.

**ומצינו** מפורש כן בד' תרוה"ד סי' ע"ו, ז"ל, דנראה דשפיר מוכח בתלמודא, דאין בעה"ב אוסר על האורח כלל אפי' אם מתארח בבית אחר, דתנן בטל להן רשותו שלהן מותר לו ולהן. ומפרש בגמרא משום דהוי כאורח גבייהו וכו', כ"ש אורח ממש דלא הו"ל כח דירה מעולם בחצר שאין בעה"ב אוסר עליו. ותדע דכ"ש הוא דגבי ביטול רשות, דחמשה שבטלו רשותן לאחד אינם מותרים לא בשלו ולא בשלהם. ומפרש טעמא משום דחמשה לגבי חד לא הוי אורחים. ואלו חמשה שנתארחו ממש אצל האחד, ודאי כולהו שרי לטלטל בביתו ובחצירו וכו', עכ"ל.

**ומפורש** בדבריו, דטעם הא דרבים שביטלו רשותן אסורין משום דל"ה אורחים, אין הטעם בזה משום דהוו כחוזרים ומחזיקים, או משום דל"מ להו היתר הביטול, דא"כ הרי ל"ש איסור זה רק בשביטלו רשותן, ול"ש כלל לדון לאסור מה"ט בחמשה שנתארחו אצל אחד, אלא הטעם הוא משום דלא מצינו לחשבן כאורחים שאינם אוסרין, וזהו שכתב דכ"ז בביטול רשות שאינם אורחים ממש, אבל אורחים ממש אין אוסרים אף בחמשה לגבי יחיד.

**ולכאו'** לפ"ז הי' בדין, שלדעת הר"ח והרמב"ם ל"מ כלל בביטול דרבים ליחיד שיבטלו אף את ביתם, ואף אם יבטלו רשות ביתם יהא אסור אף היחיד להוציא מביתם לחצר, דכיון שממשיכין לדור בביתם ה"ה אוסרין עליו, דרבים אין נעשין אורחים, אך אין מ' כן, וגם בפיהמ"ש להרמב"ם מפורש דכל שביטלו לו רשות ביתם מותר היחיד בבתיהם, ואולי יל"פ הטעם בזה, דכל בית דייני' לי' לחודי', וע"כ שפיר הוי אורח, אך זה א"ש רק אם יחיד לגבי יחיד הוי אורח, וצ"ע בזה.

**אמנם** בל' הרמב"ם רפ"ב מעירובין נ', דכל הא דבעי' לדינא דאורח אינו אוסר, הוא רק להתיר לאותו יחיד שביטל להוציא מבית לחצר, אך להא דמהני ביטול ביתו אף שהוא משתמש בו ל"ב לדינא דאורח אינו אוסר, עיי"ש, וצ"ב הטעם בזה.

**ב'**

ה] **נראה** דהא דאורח אוסר לאחר ל' יום, הוא רק בשיש לו בית או חדר לעצמו שאין בעה"ב דר שם, אך כל שהוא דר יחד עם בעה"ב אינו אוסר עליו לעולם משום שהוא טפל אליו, ומה"ט אף אינו אוסר על בני החצר, דכיון שהוא טפל לבעה"ב, ע"כ הוא ניתר בעירובו של בעה"ב.[[3]](#footnote-4)

**ויתכן** דהיינו אף היכא שאין אוכלין במקום א', דמ"מ כיון שבעה"ב משתמש בבית זה, טפל האורח אליו, ואף שאין לו תפיסת יד שם, אך גם אי נימא דאינו טפל אליו אא"כ אוכל בעה"ב שם, וכן יש ללמוד מד' מהרי"ק שורש מ"ו, דכל שיש לאורח מקום פיתא לעצמו אוסרין זע"ז, מ"מ נפ"מ רבתא בזה בגונא שיש לבעה"ב בית אחד שדר בו לבדו, דאלמלי הדין דאורח אינו אוסר הי' אסור להוציא מזל"ז, וכן נפ"מ בזה דסגי בעירובו של בעה"ב לבדו, ול"ב בזה לדינא דא' מערב לכולם, ונפ"מ דאף אם מוחה האורח מהני העירוב, ובדינא דא' מערב ע"י כולם נת' בסימן י"ד סק"ג דל"מ היכא שא' מהם מוחה, גם נפ"מ בזה, דכה"ג אף אורח גוי אינו אוסר על בני החצר, ואף להסוברים דבשול"ק בעי' שישכיר רשות הגוי, הכא א"צ להשכיר כלל.[[4]](#footnote-5)

**ונ'** שהדברים מפורשים כן בתוספתא במכילתין פ"ה, קסדור הבא לעיר עד ל' יום ה"ז אוסר מיד, אימתי בזמן שייחדו לו בית דירה לא ייחדו לו בית דירה או שאין עמהן דיורין בחצר אינו אוסר,[[5]](#footnote-6) והרי להדיא דכל שלא ייחדו לו בית דירה לעצמו, אינו אוסר אף לאחר ל' יום, דאין לפרש טעמא דתוספתא דכל שלא יחדו לו דירה לעצמו, מהני עירוב בעה"ב להתיר אף את דירת הקסדור משום דינא דא' מערב לכולם, דמלבד דיל"ד אם יש להתיר משו"ז בקסדור גוי, (וכמש"נ לעיל), גם לישנא דהתוספתא מ' דכלל אינו אוסר עליו, ומותר להוציא מבית זה לבית אחר של בעה"ב.

**ונ'** דיש ללמוד לזה גם מדינא דתפיסת יד, שפירש הרמב"ם פ"ד מעירובין הי"ד, הא דאינן אוסרין עליו, ז"ל, הואיל ויש לו תפיסת יד בכל בית מהן נעשו כולן כאורחין אצלו, עכ"ל, והרי דכל דחשיבי כאורחים אצלו, אינם אוסרין עליו לעולם, וכ"ש היכא שדרים ממש עם בעה"ב דהוו כאורחין אצלו ואינם אוסרין.

**ויש** להוסיף בזה מש"נ במק"א סק"א, דטעמא דהרמב"ם הוא חד טעמא עם מה שפירש"י לקמן דפ"ה:, ז"ל, אינו אוסר עליו דכל רשותא דחצר דידי' הוא כאילו דר עמו בבית, עכ"ל, והיינו דכיון דחשיב כאילו דר עמו בבית, ע"כ הוי הלה כאורח אצלו, ואינו אוסר עליו, ולפ"ז ודאי דהיכא דדר עמו ממש בבית אינו אוסר עליו.

**ונ'** דזמש"כ הרמב"ם פ"ד מעירובין הי"ב דהאורח אינו אוסר לעולם, ובשעה"צ סי' ש"ע סקכ"ט כתב, דכונתו בגונא דיכול לסלוקי, דכה"ג חשיב כאורח לעולם, דאם ל"מ לסלוקי הרי לאחר ל' יום אוסר, אך למש"נ יל"פ ד' הרמב"ם דאיירי באורח הדר עם בעה"ב יחד, דכה"ג אינו אוסר לעולם, משום שהוא טפל לבעה"ב.

**ומצאתי** הדברים מפורשים כן במ"מ שם ה"ו בתו"ד, עיי"ש שפירש ד' הרמב"ם דהאורח אינו אוסר דהוא בסועד אצל חבירו, וזה להדיא כמש"נ.

**ויש** ללמוד לזה, גם ממש"כ בשו"ת הרשב"א ח"ז סי' צ"ה, ז"ל, ומה שאמרת איך אנו מזכין למי שלא בא לעולם, זה אינו, שאם הלשון מדוקדק לומר שלא בא לעולם ממש אלא שנולד לאחר מיכן, קטן זה אינו אסור שהוא נגרר אחר אביו ואמו והשוכן עמו ואינו אלא כאורח, עכ"ל, והרי דאף דהוי כאורח ליותר מל' יום, מ"מ אינו אוסר כלל משום שהוא דר עם בעה"ב וטפל אליו, ומזה נ' דאף היכא שאין בעה"ב אוכל שם ג"כ האורח טפל אליו, שהרי סתמא איירי אף היכא שמקום אכילתו של הקטן הנולד אינו באותו חדר שאוכלים אביו ואמו, וי"ל.

**ויש** לסייע עוד לזה, ממש"כ התוס' לקמן ד"ע:, בדין בן הדר עם אביו ונתן פת משלו לעירוב, דמהני דומיא דה' שגבו את עירובם דא' מוליך לכולם, ודומיא דה' חבורות ששבתו בטרקלין, וכתבו ע"ז התוס', ז"ל, אע"פ שיש לחלק דהתם כולם שוים בבית זה כמו זה ואין זה טפל לזה, אבל הכא שהבן טפל לאביו אם נתן הבן פת אינו מועיל וכו', עכ"ל, ונ' כונתם ע"פ הנ"ל, דכיון שהבן טפל לאביו ואינו אוסר כלל, י"ל דל"מ לערב, ומש"כ התוס' שם דאין נ' לחלק כן, נ' דהוא משום דאף שהוא טפל לאביו, מ"מ כל שלא עירב אביו, נ' דאף דיורי הבן אוסרין, ול"מ טפילותו לאביו אלא דמה"ט הוא ניתר בעירוב אביו, וע"כ שפיר מצי הבן לערב.

ו] **ועד"ז** נ' גם בביאור דינא דהתוס' לקמן דע"ב. בסופרים ומלמדים שאין אוסרין, משום שמשותפין באפי' ובישול, ומשום דלא השאיל להם ע"מ לאסור ומצי לסלוקינהו, ונ' דכל טעמים אלו הם דמה"ט חשבי' להו כאורחים אצל בעה"ב והם טפלים לדירתו, והגם שהם דרים שם יותר מל' יום, חשיבי כאורחים הדרים יחד עם בעה"ב שאינם אוסרין, וכמש"כ התוס' שם בתו"ד דהכל נקרא על שם בעה"ב, וכמש"כ עוד דבטלה דירתם אצל דירתו של בעה"ב.[[6]](#footnote-7)

**ויש** ללמוד כן מד' התרוה"ד סי' ע"ו, שהוכיח מד' תוס' אלו דבאורחים ממש אף רבים לגבי יחיד הוו אורחים, עייש"ה ודו"ק.

**ונ'** דמה"ט י"ל, דכל דינא דהתוס' הוא רק היכא שגרים בבית א' עם בעה"ב, דכה"ג הוא שנטפלים הם לדירת בעה"ב, והיינו דהגם דדרים בחדרים מחולקים, מ"מ הרי חזינן בד' התוס' דע"ב: ד"ה אבל, דאף בכה"ג אכתי אינם מחולקים לגמרי, (וע"כ ס"ד דהתוס' דבעירוב בא אצלן א"צ לערב), וע"כ מהני הני טעמי להטפילן לדירת בעה"ב, אך משא"כ היכא שדר בעה"ב בבית אחר בחצר, י"ל דאינם נטפלין לדירת בעה"ב, ובזה מיושב משה"ק הראשונים על דעת התוס', ואכמ"ל.

**וע'** תור"פ שדן בזה, ז"ל, ואולי לא אמרי' דאפי' ובישול במקום א' מהני, אלא דוקא להנך הדרים בחדרים ובעליות ובאותו בית עצמו של בעה"ב, שהכל בבית א' וכו' שאין דירתם חלוקה לגמרי, אבל לבנ"א הדרים כל א' וא' בבית לבדו שדירתם חלוקה לגמרי, התם ודאי ל"מ אפי' ובישול, והשתא ל"ק מההיא דה' נשים המקבלות פרס, דהתם מיירי שדרות כל א' וא' לבדה בבית חלוקה לעצמה, עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

**אך** מד' הפוסקים בכ"ד, מבו' לא כן, אלא אף אם דרים בבית בפנ"ע אינם אוסרים, ואכמ"ל.

**[ובחי'** הרשב"א לקמן דע"ג. כתב ע"ד התוס', דלפ"ז הא דתנן באחים שישנים בבתיהם דצריכין עירוב, היינו בשאין אותן בתים פתוחים לבית אביהם, הא אם היו הבתים סמוכין לבית אביהם ופתוחין לו אין צריכין עירוב וכו', עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א לעיל דס"ד., ובפשוטו כונתם כד' תור"פ דכל הא שאין אוסרין עליו הוא דוקא בשדרים באותו בית, אך כל שדרים בבית לעצמו ה"ה אוסרין עליו, אך נ' שאין כונתם לזה, דאם כיונו לזה הי' להם להקדים דכל הא דאין אוסרין הוא רק בשדרים בביתו של בעה"ב, ובדבריהם נ' דהוא מילתא דפשיטא דכה"ג אוסרין עליו, ומוכח כן ג"כ ממשה"ק ע"ד ר"י מהא דתנן לקמן דפ"ה: דאם יש לבעה"ב תפיסת יד אין אוסרין עליו, אלמא כל שיש לבעה"ב תפיסת יד בהן ה"ז אוסר עליו, עכ"ד, ואם כל הא דאין אוסרין עליו הוא רק בשדרים באותו בית, הרי ל"ק כלל מהתם, דדרים כל א' בבית לעצמו, וכן נ' להדיא בל' הריטב"א לקמן דע"ג. דדינא דר"י הוא אף בשדרים בבית לעצמו.

**ואשר** ע"כ נ' מכוון ד' הראשונים, דלד' ר"י הא דאחים צריכין לערב, הוא בשאין דרים עם אביהם בחצר, דכה"ג ל"ש טעמא שלא השאיל להם ע"מ לאסור עליו, כיון שאינו דר שם, והגם דחזינן דאף בגוי שייך ה"ט, שהרי ר"י הוכיח דינו מה' שכירים ולקיטים, (אמנם בשו"ת הרמ"א סי' ק"כ כתב דל"ש טעם זה בגוי, וצ"ע), מ"מ כל ה"ט הוא שאינם חולקים רשות לעצמן מרשותו של בעה"ב, וזה ל"ש אלא בגונא שבעה"ב דר שם, וזהו שהקשו ע"ז מהא דתנן דרק אם יש לבעה"ב תפיסת יד אינו אוסר עליו.

**ולפ"ז** מבו' מד' הרשב"א דדינא דמקבלי פרס הוא אף בשאין דרים עם אביהם בחצר, דאל"כ הרי אין להעמיד למתני' דאחים בשאין דרים עם אביהם בחצר, וז"ב, ועמש"נ בנידון זה בסימן כ"ו סק"ב ואילך**]**.

ז] **ולכאו'** הי' נ', דדינא דהירושלמי דאכסנאי לפחות מל' יום אינו אוסר, הוי חד דינא עם הך דינא דאורח הדר יחד עם בעה"ב אינו אוסר, ואך דבדר יחד עם בעה"ב חשיב כאורח אצלו אף בשדר שם יותר מל' יום, ואילו באכסנאי הדר בבית לעצמו ל"ח כאורח אלא בשדר שם פחות מל' יום.

**ולפ"ז** הי' נ', דכל דינא דאורח היינו רק כשבעה"ב דר בחצר, דכה"ג ה"ה טפל לדיורי בעה"ב ואינו אוסר עליו, וממילא אף אינו אוסר על שאר בני החצר, כל שעירבו עם בעה"ב, אך כל שאין בעה"ב דר בחצר, שפיר אוסר האורח על שאר בני החצר.

**ויש** להוסיף, שהרי חזינן דהיכא דליכא אלא אורחים אוסרין זע"ז, וכמבו' כן בסוגיא לעיל דס"ה: בפונדק, והרי דאף דירת אורח חשיבא דירה לאסור, וא"כ בדין דאף היכא שיש ישראלים קבועים בחצר יאסור האורח עליהם, כיון שאינו אורח אצלם ואינו נטפל לדיוריהם.

**ויש** להוסיף דהנה כתב הרמב"ם פ"ד מעירובין הי"ד, דבעל החצר שהשכיר מבתי חצירו לאחרים והניח לו כלים וכו', אינן אוסרין "עליו", הואיל ויש לו תפיסת יד בכל בית מהן נעשו כולן כאורחין "אצלו", עכ"ל.

**והנה** הרי בדין תפיסת יד פשוט, דכל הא שאין השוכר אוסר, הוא רק בשבעה"ב דר בחצר, וכמש"נ כן במק"א, וכאשר כ"ה גם ל' הרמב"ם דאינו אוסר "עליו", והיינו משום דהא דאינו אוסר הוא משום שהוא כאורח אצל בעה"ב, והוא טפל לדיורי בעה"ב, וכל' הרמב"ם שנעשו כאורחין "אצלו" וע"כ כל שאין בעה"ב דר שם ה"ה אוסר, שאינו נטפל כלל לדיורי שאר בני החצר.

**ולכאו'** נ' מזה, דה"נ הא דאורח גמור אינו אוסר, הוא רק היכא שבעה"ב דר בחצר, דה"ה טפל לדיורי בעה"ב, וכנ"ל.

**ויש** לסייע עוד לזה, ממש"כ הרשב"א לקמן דע"ג., ז"ל, ומ"מ אם ייחדו להם לשעה מסתברא שאינן אוסרין שאינן אלא כאורחין "אצלו", ומ' דדין אורח הוי רק בשבעה"ב שלו שם, וכמש"כ דהוו אורחים "אצלו", ונ' כן גם ממשמעות ד' הרשב"א דהוי דין זה מסברא, ורק סייע לזה מירושלמי, ואם נתחדש דין אורח אף כשאין בעה"ב שם, הרי חידוש גדול הוא, ובע"כ דהא דאינו אוסר הוא כשבעה"ב שם, וזהו דין פשוט דאורחיו של אדם אינם אוסרין עליו.

**וכ"נ** מל' הרשב"א במיוחסות סי' ר"כ, ז"ל, וכ"ש אם נכנסו אצלו לשעה שאינם אוסרים, לפי שהן "אצלו" כאורחים, עכ"ל, ומ' דדינא דאורחים אינם אוסרין הוא משום שהם אורחים של בעה"ב וטפלים לדיורי בעה"ב.

**עוד** ראיתי להוכיח כן, דהנה להסוברים דאורח אינו אוסר היכא שיש ישראל א' קבוע, ואף שאין בעה"ב דר בחצר, צ"ל דהא דתנן לקמן דע"ב. דה' ששבתו בטרקלין עירוב א' לכולם, דאיירי שיש דיורים אחרים בחצר כמבו' בסוגיא שם, איירי בשבאו לדור שם ל' יום, וכמש"כ הגראז"מ זצ"ל בקו"א לשו"ת הב"ח החדשות סו"ס ג', והביאוה"ל סי' ש"ע ס"ג, וצ"ב לפ"ז לישנא ד"שבתו" בטקרלין.

**אמנם** הנה כתבו התוס' לעיל דס"ו. ד"ה איקלעו, ז"ל, פונדק יש בו חדרים הרבה והאכסנאים נכנסין בהן ואוסרין זע"ז, וג"ז אמת דכה"ג נמי אסרי כמו חבורה שבתה בטרקלין, עכ"ל, ולכאו' מכוון התוס' ללמוד מדינא דחבורה ששבתה בטרקלין, דאף שאינם דרים שם בקבע, אוסרין זע"ז, והרי דפירשו התוס' לדינא דחבורה ששבתה בטרקלין כשאין דרים שם ל' יום, דאם התם אין אוסרין רק בשבאו שם לל' יום, א"כ מה הביאו התוס' מהתם, ומוכח דאין אורחים מתבטלים לישראל אחר הדר בחצר.

**אך** יש לדחות, דאין מכוון התוס' כלל להביא משם דאף דיורים שאין קבועים אוסרין, אלא כונתם להביא משום דאף היכא שכולם דרים בבית א' מ"מ היכא שחלוקים בחדרים אוסרין זע"ז, אך אי"ז מתישב כ"כ, דפשטות ל' רש"י ותוס' שם מ' דהיו החדרים פתוחים לחצר ולא היו פתוחים זל"ז, עיי"ש.

**ובזה** יל"פ מש"כ בשו"ת הרי"ד סי' מ"ד, בדין ביהכנ"ס, ז"ל, אם שבתו שם אורחים ואוכלין ושותין שם וישינין שם בודאי כי הם אוסרין וצריכין לערב עמהן, עכ"ל, והובא בשבה"ל סי' ק', והב"י סו"ס ש"ע כתב ע"ז, דצ"ל דאיירי בששהו שם האורחים ל' יום או' יותר, אבל פחות מל' אינו אוסר, עכ"ד, אך כבר כתב האבהעו"ז שם שאי"ז במשמעות הלשון, ועיי"ש שכתב בדעת הרי"ד דס"ל דאורח ישראל אוסר, וכל דינא דהירושלמי דאורח אינו אוסר הוא רק באורח גוי, וכתב כן גם בדעת מהרי"ק שורש מ"ו שנקט בפשיטות דאורח אוסר, וע' מהרש"ל סי' י"ח ורמ"א סי' ק"כ בדעתו, אך לפמש"נ יל"פ בד' הרי"ד, דס"ל דכל הא דאורח אינו אוסר הוא רק בשדר בביתו של בעה"ב, וע"כ בביהכנ"ס דהוי כהפקר לכל שפיר אוסרין האורחים.

**אך** הנה בשבה"ל שם הביא מתשובות הגאונים, דאין ביהכנ"ס צריך לערב, ואע"ג דאוכלין ושותין בני מתא בגווה אי נמי האכסנאין וכו', דהוי הפקר לכל ישראל ואינה צריכה לערב, עכ"ד, ובספר העתים סי' ק"א הביא תשובת רבינו שרירא גאון, ז"ל, הוי יודע שיכולין בני מבוי לטלטל מן ביהכנ"ס לבתים ומן בתים לביהכנ"ס, דהכי קיי"ל דלא אסר אלא במקום דירה, וביהכנ"ס מקום הפקר היא לכל ישראל, ואפילו דרים בו אורחים עוברים ושבים לא אסרו על בני המבוי ולא אצרכינן להו לערב עמהן, דקיי"ל אורחי לא אוסרין וכו', עכ"ל, ומבו' מזה דאורחים אין אוסרין אף בשאין דרים בבית הקבועים, אך יל"פ דהיינו רק משום שאין הביהכנ"ס קנוי להם לדירתם, ומה"ט אף בני העיר אין אוסרין, משום דאי"ז דירה דילהו אלא הוי הפקר לכל, אך כל ששאל או שכר בית לדור בו י"ל דשפיר הוא אוסר, וצ"ע בזה.

ח] **אמנם** הנה בד' מהרש"ל בסי' י"ח ורמ"א בסי' פ"ה וסי' ק"כ מבו' להדיא דהא דאורח אינו אוסר הוא אף בשדר בבית הגוי ואינו דר בבית הישראל הקבוע, וכן מבו' בד' הפוסקים בסו"ס ש"ע, ומבו' בדבריהם דכה"ג אף מותר האורח להוציא מביתו לחצר, הגם דבביתו אין להישראלים הקבועים חלק כלל, וכן מבו' גם בד' הב"י סו"ס ש"ע, עיי"ש.[[8]](#footnote-9)

**וכן** מבו' גם בד' התרוה"ד סי' ע"ו, שדן שם בראובן הדר בעיר המוקפת חומה יחידי, ושמעון עובר דרך אותו העיר עם בני ביתו. ויש לו כעס עם ראובן שאינו רוצה ליכנס לביתו, ונכנס בשבת לביתו של נכרים, אם מותר שמעון להכניס ולהוציא ולטלטל באותו העיר או לאו, ודן התרוה"ד להתיר משום דאורח אינו אוסר, והרי להדיא דאף היכא שמתארח בבית גוי מותר האורח להוציא מביתו לחצר, משום דינא דאורח אינו אוסר.

**ואין** לדחות ולומר, דמה שהתיר התרוה"ד הוא משום שדר בבית הגוי וה"ה טפל להגוי, וס"ל דאף אורח דגוי נטפל אליו, עמש"נ בזה לקמן סקי"א, שהרי התרוה"ד הביא שם לד' המרדכי דאסר להאורח להוציא לחצר, ותמה עליו, והמרדכי הרי איירי להדיא היכא דליתי' להגוי בעה"ב, והרי דס"ל להתרוה"ד דאף היכא דליתי' לבעה"ב, מ"מ אית בי' לדינא דאורח אינו אוסר, ואף מותר האורח להוציא מביתו לחצר, וז"ב.

ט] **ונ'** דיש להביא מקור גדול לד' רבותינו האחרונים בזה, מד' תור"פ והמרדכי לעיל בריש פירקין, שהעמידו לדינא דברייתא דלדעת ר"מ אם יש ישראל א' בחצר אסור להוציא ולהכניס בבית הגוי אף היכא דליתי', דאיירי בשיש אורח בבית הגוי, ול' ר"פ לקמן דפ"ה: דישראל נתאכסן בבית הגוי.

**והנה** מבו' בברייתא שם דהא דאסור להוציא ולהכניס בכה"ג בבית הגוי, הוא רק לדעת ר"מ, אך לדעת ראב"י כל שאין שם ב' ישראלים אוסרין זע"ז שרי אף להוציא ולהכניס בבית הגוי, וגם לדעת ר"מ כיון דליתי' לגוי, שרי הישראל להוציא מביתו לחצר, וקשיא דהגם דלדעת ראב"י אין הגוי אוסר היכא דליכא ב' ישראלים, וגם לדעת ר"מ אין הגוי אוסר בחצר היכא דליתי', מ"מ מ"ט אין הישראל האורח אוסר.

**ונ'** מוכח מזה כד' רבותינו האחרונים, דכל היכא שיש ישראל קבוע בחצר, אין ישראל שאינו קבוע אוסר, ומותר אף להוציא מבית האורח לחצר, ואשר ע"כ לדעת ראב"י דאין הגוי אוסר היכא דליכא ב' ישראלים, שרי אך להוציא מבית הגוי לחצר, ואין האורח אוסר, וגם לדעת ר"מ היכא דליתי' להגוי שרי להוציא מבית הישראל לחצר, ואין הישראל האורח אוסר, וז"ב.

**אמנם** האבהעו"ז בסי' ש"ע פירש ד' המרדכי, דאיירי בשאין לאורח מקום פיתא בבית הגוי, ורק משתמש ולן שם, אך סתימת ד' המרדכי ור"פ נ' להדיא דאיירי באורח גמור שמקום פיתא שלו הוא בבית הגוי, ואפ"ה אינו אוסר, וזה מקור גדול לד' רבותינו האחרונים.[[9]](#footnote-10)

**ויש** לסייע עוד לד' האחרונים, ממה שפירש"י לעיל דס"ה: ד"ה איקלעו לההוא פונדק, ז"ל, דהוו דיירי בי' בההוא חצר תרי ישראלים וחד נכרי ששכר את דירתו מחבירו נכרי, וכו', פונדק, יש בו חדרים פתוחין לחצר והאכסנאים נכנסים בהן ואוסרין זע"ז בשבת, עכ"ל.

**והנה** בטעמא דפי' קמא דרש"י, דפירש דאיירי דהוו דיירי בי' בההוא חצר ב' ישראלים, ולא פירש כפי' בתרא דהאכסנאין גופייהו אוסרין זע"ז, נ' דהוא משום דפירש דאיירי בשהיו האכסנאין כולם דרים יחד, וכה"ג אין אוסרין זע"ז.

**אך** צ"ע, דמ"מ מ"ט הוצרך לפרש דהיו דרים בחצר ב' ישראלים, הרי סגי למימר שהי' דר ישראל א' בחצר, וישראל זה והאכסנאין אוסרין זע"ז.

**ונ'** מוכח מד' רש"י, דכל שיש ישראל קבוע בחצר, אין אוסרין ישראלים שאינם קבועין עליו, דכולן בטלין לגבי', וע"כ הוצרך רש"י להעמידה בשהיו ב' ישראלים דרים בחצר.

י] **ונ'** לפ"ז, דבאמת הוי זה ב' דינים חלוקים באורח, דאיכא חד דינא דאורח אצל בעה"ב אינו אוסר משום שדירתו טפלה לדירת בעה"ב, והך דינא הוא רק בשדר יחד עם בעה"ב, או בשיש לבעה"ב תפיסת יד בביתו דכה"ג נמי חשיב דדר יחד עם בעה"ב, ואיכא דין נוסף דכל שאינו קבוע במקום זה דירתו עראית ואינה חשובה, וע"כ ה"ה בטלה לדירתו של ישראל הקבוע שדירה חשובה היא, אך משא"כ בדין אורח אצל בעה"ב ובדין תפיסת יד ל"ש ה"ט כלל, שהרי דירתו חשובה היא שהיא דירה קבועה, אלא דין אחר הוא, שכיון שהוא דר עם בעה"ב או שיש לבעה"ב תפיסת יד שם חזינן לי' כאורח אצלו, וע"כ ל"ש דין תפיסת יד רק היכא שבעה"ב דר שם.

**ומת'** היטב לפ"ז הא דחלוקין הם זמ"ז בדין גוי, דדינא דאורח אינו אוסר הוכיח בשו"ת הרמ"א סי' ק"כ מסוגיא דלעיל דס"ה: דהיינו רק כשיש שם ישראל קבוע, אך היכא שאין שם ישראל קבוע אוסרים האורחים, ומוכח לפ"ז, כמש"כ הפמ"ג והשעה"צ סו"ס ש"ע, דאף שיש שם גוי קבוע אוסר הישראל,[[10]](#footnote-11) ואילו דינא דתפיסת יד מבו' בחי' הרשב"א לקמן דע"ג. ובתור"פ שם דהוא אף בבעה"ב גוי, וכן דינא דאורח הדר עם בעה"ב אינו אוסר נ' דהוא אף בבעה"ב גוי, ומוכח כן ממש"כ התוס' בדע"ב. דהא דה' שול"ק אינם אוסרין הוא משום שבטלה דירתם אצל דירתו של בעה"ב, ונת' לעיל סק"ו דהוא משום הדין דאורח הדר עם בעה"ב אינו אוסר, והרי דאף בגוי איכא להך דינא, וצ"ב הטעם בזה.

**ולפמש"נ** הוא מבו' היטב, דדינא דאורח אינו אוסר דהוא משום שדירתו אינה חשובה ובטלה אצל דירתו של ישראל הקבוע שדירה חשובה היא, ע"כ ל"ש דין זה בגוי קבוע שאין דירתו חשובה שהרי מדינא אין דירתו דירה וע"כ אין דירת האורח בטלה לדירת הגוי, ומשא"כ דינא דתפיסת יד ודינא דאורח הדר עם בעה"ב אינו אוסר, דאינו כלל משום גריעות דירת השוכר וחשיבות דירת בעה"ב, אלא הוא משום שה"ה טפל לבעה"ב, ע"כ ה"ז שייך שפיר אף בבעה"ב גוי, וז"ב.[[11]](#footnote-12)

**אך** צ"ע בזה בד' המ"ב סי' ש"ע סקנ"ג, שכתב בדין אורח דהוא אפי' הי' הדירה בשכירות,[[12]](#footnote-13) וע' להלן סקי"א שהבאנו ד' ראבי"ה בזה, ובשעה"צ שם סקכ"ח כתב דכ"מ קצת מדברי המחבר במ"ב והוא ל' הרמב"ם שסיים והרי הם כאורחים אצלו אע"ג דמיירי שם בשכירות, עכ"ד, וצ"ע דלכאו' מוכח דל"ש כלל דין אורח דתפיסת יד לדין אורח פחות מל' יום, וע"כ אף דדין תפיסת יד הוא אף בשוכרים משום דחזינן להו כאורחים דבעה"ב, מ"מ דינא דאורח פחות מל' יום דהוא משום שאין דירתו חשובה, שפיר י"ל דהיכא שדר שם בשכירות הויא דירתו חשובה, וצ"ע בזה.

יא] **ואמנם** למש"נ לדון דכל דינא דאורח פחות מל' יום אינו אוסר, הוא רק היכא שבעה"ב דר בחצר, דכה"ג הוא טפל לבעה"ב, והוי זה חד דינא עם הא דאורח הדר בבית בעה"ב אינו אוסר, הרי לכאו' כ"ה דאורח הדר בבית בעה"ב גוי אינו אוסר, ה"נ בדין דאורח פחות מל' יום שאינו אוסר, הוא אף היכא שבעה"ב הוא גוי, ותיקשי מסוגיא דלעיל דס"ה: דמבו' דהיו האכסנאין אוסרין, אף שהי' שם בעה"ב גוי.

**וי"ל** בזה בתלת גווני, חדא הוא לפמש"כ ראבי"ה סי' ת"ד, דדינא דאורח אינו אוסר הוא דוקא בשדר שם בלא שכירות, אך כל שדר בשכירות ה"ה אוסר, עיי"ש, אך בהערה להלן נת' דיל"פ שכל ד' ראבי"ה הם רק בשאין שם ישראל קבוע ולפ"ז ניחא סוגיא דלעיל דס"ה: דמבו' דהיו האכסנאין אוסרין זע"ז, דהתם דרו שם בשכירות, וע"כ לא חשיבי כאורחים שאין אוסרין זע"ז.

**והנה** אמנם בביאוה"ל סו"ס ש"ע נקט, דסוגיא דהתם איירי בשדרו שם בתורת אורח בעלמא בלא שום שכירות, שהרי בעה"ב לא הי' כלל בביתו, וגם אין שום א' מאנשי ביתו שם, ותמה לפ"ז ע"ד הנשמ"א שכתב דהיכא דדרים בתורת אורחים ומצי לסלקן אין אוסרין אף בשאין ישראל קבוע שם, אך בדעת הנשמ"א נ' דמפרש דאיירי שבעה"ב הי' שם, ואך שהשכיר חדר א' לגוי ושוכר זה ל"ה שם, וכ"נ להדיא בד' רש"י שם, ולפ"ז שפיר י"ל דאיירי בששכרו מן הבעה"ב ולא מצי לסלוקינהו.[[13]](#footnote-14)

**וי"ל** עוד, לפי משמעות ד' רש"י שם, דאיירי שהגוי בעל הפונדק לא הי' דר בחצר זו, ולא הי' דר שם אלא גוי אחר ששכר את דירתו מחבירו גוי, ונת' לעיל דיל"פ דלא שכר ממנו אלא את דירתו אך שאר הפונדק הי' ברשות המשכיר, וע"כ אי נימא דכל הא דאורחים אין אוסרין הוא רק בשדר בעה"ב שם, דכה"ג הם טפלים לדירת בעה"ב, ניחא דע"כ התם שלא הי' בעה"ב דר שם הם אוסרין זע"ז.

**ואולי** י"ל עוד, לפמש"נ לעיל סק"ו בדעת התוס', דהא דסופרים וכו' אין אוסרין משום דחשיבי כאורחים אצל בעה"ב, הוא דוקא היכא שדרים בבית א' עם בעה"ב, אך היכא שדרים בבית לעצמו, לא מצינו לחשבן כאורחים אצל בעה"ב, ואין טפלים אצלו, ולפ"ז אולי י"ל דה"נ הא דאורח פחות מל' יום אינו אוסר, הוא רק היכא שדר בבית בעה"ב, ואך שייחדו לו חדר לעצמו, אך היכא שדר בבית לעצמו ה"ה אוסר, ולפ"ז י"ל דהתם איירי כמשמעות ל' רש"י שם שהיו חדרי הפונדק פתוחין לחצר, ולא היו פתוחין זל"ז, והוי כל חדר כבית לעצמו, וע"כ לי"ב לדינא דאורח אינו אוסר, וצ"ע בזה.

**אך** בד' האחרונים מבו' דדינא דאורח אינו אוסר, הוא אף בשדר שם בשכירות, ואף בשאין בעה"ב שם, ואף בשדר בבית לעצמו, וע"כ הוא דקשיא לי' להרמ"א בסוגיא דהתם דמ"ט היו האכסנאין אוסרין זע"ז, והוכיח מזה דדינא דאורחים הוא רק בשיש שם ישראל קבוע, וכנ"ל.

**ג'**

יב] **כתב** המרדכי בריש פירקין סי' תק"ו, ז"ל, חצירו של גוי הרי הוא כדיר של בהמה, פי' ומותר לישראל המתאכסן שם להכניס ולהוציא, ואם יש שם ישראל אחד אוסר, פי' אוסר לאורח להוציא מבית הגוי לחצר, אבל אותו ישראל מותר להוציא מביתו לחצר דאין ישראל האורח אוסר עליו, כך פירש"י ז"ל, עכ"ל.

**והנה** בתרוה"ד סי' ע"ו העתיק ד' המרדכי דאסור לאורח להוציא מבית לחצר ואותו ישראל הקבוע מותר, אשר לפ"ז מכוון המרדכי הוא, דהישראל הקבוע מותר להוציא מבית לחצר והישראל האורח אסור להוציא אף מבית הישראל הקבוע לחצר, ועפי"ז פירש התרוה"ד דדעת המרדכי בדין אורח, דהגם דאין האורח אוסר על הקבועים, מ"מ הוא עצמו אסור להוציא מבתיהם לחצר, ועיי"ש שתמה ע"ז טובא.

**אמנם** הנה כגירסא דילן בד' המרדכי העתיקו הב"י בסי' שפ"ב ובשו"ת הרמ"א סי' פ"ה, והדבר ברור שגירסא משובשת נזדמנה לרבינו התרוה"ד בד' המרדכי, וכמש"כ שם דאחד מהגדולים העתיק משם מרדכי ר"פ הדר, כמדומה לי שהוא במרדכי דבני רינוס,, והרי שלא הי' המרדכי לפניו.

**והוא** מוכח כן, שהרי מקור דינא דהמרדכי הוא כמבו' להדיא בלשונו שכתב "פירוש", (אך התרוה"ד לא העתיק תיבה זו), מברייתא דלעיל דס"ב. דחצירו של גוי ה"ה כדיר של בהמה ואם יש שם ישראל א' אוסר, ופריך עלה והא אנן תנן הדר עם הגוי בחצר ה"ז אוסר עליו, ופירש"י פירכת הגמ', דלישנא דאם יש שם ישראל א' אוסר מתפרש דכה"ג אוסר הישראל על ביתו של הגוי, אבל הגוי אינו אוסר על ביתו של ישראל, וזה דפריך עלה ממתני' דהדר עם הגוי בחצר אוסר הגוי עליו, ומשני דהא דאיתי' הא דליתי', והיינו דאם ליתי' לגוי לא אסר על ביתו של ישראל, ומ"מ אוסר הישראל על ביתו של הגוי, וזהו שהביא המרדכי לדינא דהך ברייתא, דאם יש שם ישראל אחר וליתי' להגוי, אוסר הישראל על האורח להוציא מבית הגוי לחצר, אך אותו ישראל מותר להוציא מביתו לחצר, וזהו שסיים המרדכי דכך פירש"י, (אך התרוה"ד שלא העתיק לזה).

**ולפ"ז** הרי ברור שאין מכוון המרדכי כלל שחלוק דין האורח מדין הישראל הקבוע, אלא מכוון המרדכי הוא דמביתו של הגוי אסור להוציא לחצר ואף הישראל הקבוע אסור, ומביתו של הישראל מותר להוציא לחצר, ואף האורח מותר.

יג] **והנה** בטעמא דהמרדכי נחלקו האחרונים, דהנה המג"א בסי' שצ"א סק"ב כתב לפרש הטעם בזה, ז"ל, דהרי החצר מיוחד לבעה"ב והבית מיוחד להאורח דשכירות ליומי' ממכר הוא, וא"כ מוציא מרשות לרשות, אבל הבעה"ב מותר להוציא דאין לאורח חלק במבוי או בחצר עד ל' יום, עכ"ל.

**ובסו"ס** א' נסתפקנו לפ"ד המג"א, אם היכא שיערב האורח עם הישראלים הקבועים יהא מותר להוציא מביתו לחצר, או דאוסרים הגויים עליו, עיי"ש.

**אמנם** צ"ע בזה, דהנה לפ"ד המג"א דהא דאסור האורח להוציא מבית הגוי לחצר אי"ז כלל משום לתא דגוי, אלא הוא משום לתא דהאורח, משום דהבית מיוחד לו והוי מוציא מרשות לרשות, הרי פשוט דדין זה לא תלי כלל בפלוגתת ר"מ וראב"י, דאף לראב"י דאין הגוי אוסר אלא בשיש שם ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מ"מ בכה"ג שיש אורח בביתו של הגוי אסור להוציא מביתו לחצר, וזה אינו מתישב בברייתא דתני עלה ראב"י אומר לעולם אינו אוסר עד שיהיו ב' ישראלים אוסרים זע"ז, והרי דלדעת ראב"י שרי להוציא אף מבית הגוי לחצר, והרי מקור דינא דהמרדכי הוא מהך ברייתא, וכנ"ל.

**ובע"כ** מוכח מזה, דהא דאסור להוציא מבית הגוי לחצר אי"ז כלל משום לתא דהאורח, אלא הוא משום לתא דהגוי, דהגם דהיכא דליתי' לא אסר, ביתו מיהא אסור, ואשר ע"כ לדעת ראב"י דאין הגוי אוסר כלל היכא דליכא ב' ישראלים אוסרין זע"ז, מותר האורח להוציא מבית הגוי לחצר.

יד] **ואמנם** לפ"ז צ"ע עיקר דינא דהמרדכי, שהרי אנן קי"ל כראב"י, וא"כ הרי לדידן שרי אף להאורח להוציא מבית הגוי לחצר, וכבר תמה כן הב"י סי' שפ"ב.

**ובחי'** אבהעו"ז לעיל דס"ב: כתב לישב היטב ד' המרדכי, דכונתו דאף דלדידן היכא שאין אלא ישראל א' בחצר מותר אף להוציא מבית הגוי לחצר, מ"מ אכתי נפ"מ בהך דינא היכא דאיכא ב' ישראלים בחצר וליתי' להגוי, דאין הגוי אוסר היכא דליתי', וע"כ שרי להוציא מבית הישראלים לחצר, ומ"מ אסור להוציא מבית הגוי לחצר, דמדר"מ נשמע לדראב"י, וכ"ה להדיא באו"ז סי' קס"ח, ז"ל, ונראה בעיני דמדר"מ נשמע לראב"י, דאוקימנא דר"מ דאמר שהגוי אוסר אפי' על היחיד היינו בדאיתי' לגוי, לראב"י נמי היכ' דאיכ' שני ישראלים דאסר עליהם הגוי היינו דוקא בדאיתי' , עכ"ל, אך לא הזכיר האו"ז דמ"מ בכה"ג אסור להוציא מבית הגוי לחצר.

**והנה** לפ"ז נמצא, דמש"כ המרדכי דאסור האורח להוציא מבית הגוי לחצר, אי"ז שייך כלל לדירת האורח, ואף אם לא הי' שם אורח כלל הי' אסור להוציא מבית הגוי לחצר, דהגם דגוי לא אסר בחצר היכא דליתי', ביתו מיהא אסור, ואך דאורחא דמילתא נקט, דדין זה דאסור להוציא מבית הגוי לחצר שייך היכא דאיכא אורח שם.

יד] **אמנם** הנה בבית מאיר סי' ש"ע כתב לפרש ד' המרדכי, דבדוקא העמידה המרדכי היכא דאיכא אורח ישראל בביתו של הגוי, ודקדק כן גם מד' המרדכי בס"פ כיצד משתתפין, משום דקשיא לי' להמרדכי, דכיון דהיכא דליתי' לגוי לא אסר, א"כ מ"ט אסור להוציא מביתו של הגוי לחצר, והריטב"א לקמן דפ"ה. הביא שהוכיחו מזה כדעת רש"י דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, ועיי"ש מה שדחה לזה, ונת' בזה בסימן מ"ח סק"א, וע"כ העמידה המרדכי היכא שמתארח ישראל בביתו של הגוי, וע"כ אסור להוציא מבית הגוי לחצר, ומ"מ מותר הישראל להוציא מביתו לחצר, והטעם בזה הוא, דבחצר טפל ישראל אורח זה להישראל הקבוע, וע"כ אינו אוסר כלל בחצר, אך משא"כ בבית הגוי אין האורח טפל להישראל הקבוע, שהרי אין לו שייכות כלל בבית הגוי, אלא ה"ה טפל להגוי, וחשיב דדיורי הגוי קיימים שם, ואשר ע"כ לדעת ר"מ דאסרו לדירת הגוי אף היכא דיש ישראל א' בחצר, ע"כ ה"נ היכא דליתי' לגוי ויש אורח ישראל בביתו דחשיב דדיורי הגוי קיימים בבית, אסור להוציא מבית הגוי לחצר, ומשא"כ לראב"י דלא אסרו לדירת הגוי כל שאין ב' ישראלים בחצר, ע"כ אף היכא שיש אורח ישראל בביתו אין אסור להוציא מביתו לחצר, דדין דירת האורח הוא כדין דירת הגוי, עכ"ד.

**אמנם** הדברים צ"ב, דאי נימא דאין האורח טפל בביתו להישראל הקבוע, א"כ בדין שיהא אסור להוציא מביתו לחצר אף לדעת ראב"י, דמש"כ הבית מאיר שהוא טפל להגוי, צ"ע רב, שהרי כבר הוכיח הרמ"א מסוגיית הגמ' לעיל דס"ה: דכל שאין שם ישראל קבוע אוסר האורח, והרי שאינו טפל לבעה"ב גוי, וכמש"כ הפמ"ג והשעה"צ סו"ס ש"ע.

**גם** מצינו בתור"פ לעיל דס"ב. שהעמיד ג"כ לדינא דברייתא בשיש אורח ישראל בביתו של הגוי, וכ"ה גם בתור"פ לקמן דפ"ה:, ועיי"ש שהק' מזה על דעת התוס' דדירה בלא בעלים מותר לטלטל בתוכה, והרי להדיא דמפרש דהא דאסור להוציא מבית הגוי לחצר, אי"ז כלל משום האורח, אלא משום דאוסר הגוי אף שאינו דר שם, ומה שהעמידה באורח אורחא דמילתא הוא, וז"ב.

1. ובד' הרשב"א במיוחסות סי' ר"כ מבו', דהני תרי ברייתות פליגי, ולברייתא קמא אף בשנכנס שלא ברשות אוסר לאחר ל' יום, וכתב הרשב"א שם דקי"ל כדברי המיקל, וע"כ הנכנס שלא ברשות אינו אוסר, אך בד' רבינו ירוחם ני"ב חט"ז והטור סי' שפ"ד מבו' דלא פליגי, ולכו"ע רגיל אוסר מיד, ושאינו רגיל שנכנס ברשות אוסר לאחר ל' יום, והנכנס שלא ברשות אינו אוסר כלל.

   והנה נ' לפ"ז לדעת הרשב"א, דלברייתא בתרא אף רגיל אינו אוסר עד ל' יום, וכיון דקי"ל כדברי המיקל אין לאסור ברגיל עד ל' יום, וכ"כ השעה"צ סי' ש"ע סקל"ג, וכ"נ מסתימת ד' הרשב"א בעבוה"ק ש"ד פ"ב.

   וע' עוד בשו"ת מהרש"ל סי' י"ח, שכתב דהגם דהירושלמי דרגיל אוסר איירי בגוי, כ"ש בישראל שיאסור היכא דרגיל, אך במג"א סו"ס ש"ע נקט בדעת הרמ"א דכל דינא דרגיל אוסר הוא רק בגוי, ובבית מאיר שם פי' הטעם דהוא משום דיש לחוש שילמד ממעשיו, וזה חידוש, ובפשוטו הי' נ' בדעת הרמ"א דס"ל דלא חשיב רגיל אלא בשרגיל לבא לשם לל' יום, אך כל שרגיל לבא לפחות מל' יום לא חשיב רגיל, או דס"ל דמה שרגיל לבא פעם א' בשנה אין חושבו לרגיל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובבית מאיר סי' ש"פ כתב לדייק בל' הרמב"ם דהא דרבים שביטלו ליחיד אסורין להוציא לחצר, אין הטעם כפירש"י מטעם מישקל רשותא, אלא הטעם הוא כדעת הריטב"א, עכ"ד, אך לפמש"נ נמצא, דהאמנם לדעת הרמב"ם אין הטעם כפירש"י, אך גם אין הטעם כדעת הריטב"א, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר בספר חכמת הלב סי' ב' סקמ"ח שהביא מהנובי"ת סי' ל"ו שנראה שנקט דאף אם דר בעה"ב עם השוכר ה"ה אוסר, אא"כ יש לבעה"ב שם חפצים שאינם ניטלין בשבת, וכן נ' בחזו"א סי' פ"ב ס"ק ה' ו', וע' חזו"א סי' צ' סקל"ז, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה בחי' הרשב"א לקמן דע"ג. כתב בדין סופרים ובחורים, ז"ל, ומסתברא דאפי' יכול בעה"ב לדור שם ולאכול ולישון באותו בית שייחד להם אפי' כן אוסרין עליו וכו', עכ"ל, ולמש"נ נ', דכל ד' הרשב"א הם היכא ש"יכול" לדור שם אך בפועל אינו דר שם, אך היכא שדר שם ודאי אין אוסרין עליו, דהוו אורחים אצלו, וכמש"נ.

   והנה אמנם בעבוה"ק ש"ד פ"ב, ז"ל, ועוד יראה לי שאפי' קבע בעה"ב לדור ולאכול ולישן שם עם השואל באותו בית שיחד לו ה"ז אוסר עליו כעבד אצל רבו, עכ"ל, והרי דאף היכא שדר בעה"ב עמם ה"ה הם אוסרין עליו, אך באמת ברור שט"ס נפלה בל' הרשב"א וצ"ל, כאשר כ"ה בעבוה"ק מהד' ז"י ע"פ כת"י שאפי' "יכול" בעה"ב לדור שם, ומוכח כן מדמדמי לה הרשב"א לעבד, והוא כמש"כ בחידושיו דסתמא דמילתא יכול האדון להשתמש שם, אך לא מצינו שבפועל משתמש האדון שם, וז"ב. [↑](#footnote-ref-5)
5. וע' מרא דמתניתא שמחק להא דתניא דאם אין דיורין אחרים בחצר אינו אוסר, אך הגר"א לא מחקו, ונ' דיל"פ בזה, דאף היכא שדר ל' יום מ"מ הוא טפל לבעה"ב ואין דירתו חלוקה מדירת בעה"ב, ואך דמ"מ לא חשיבי כחד ממש, אלא דמי לאחים מקבלי פרס, דאף שהם טפלים לאביהם, מ"מ היכא שיש דיורים אחרים בחצר אמרי' דמיגו דהני אסרי וכו'.

   אך ילה"ע ע"ז מדינא דנשים ועבדים שאוסרין כשאין מקבלין פרס, אע"פ שכתבו הראשונים דאיירי בשדרין בבית הבעל והאדון, ולכאו' אינם אלא כאורחים, והרי דכל שדר בבית לעצמו או אפי' בבית הפתוח לבית הבעלים, אין להתיר אף בדליכא דיורים אחרים בחצר, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-6)
6. וצ"ע בזה בד' הב"י סי' ש"ע, שכתב דאם ב' או ג' אנשים דרים כל א' בביתו הקנוי או המושכר לו, אע"פ שכל הבתים פתוחים לטרקלין ומקום אפייתם ובישולם ותשמישם יחד, נ' דלכו"ע אוסרין זע"ז, ול"ד לסופרים ומלמדים וכו', דאיכא נמי טעמא דלא השאיל להם רשותו לאסור עליו, עכ"ל, וצ"ע דלכאו' היכא שדרים כל א' בביתו הקנוי לו, ל"ש כלל עיקר דינא דהתוס', דכל דינא דהתוס' הוא רק היכא דדרים בבית בעה"ב, שדירת כולם טפלה לדירתו של בעה"ב, וכמש"נ דהוא משום דחשיבי כאורחים אצלו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. וראיתי להוסיף, שלדעת התוס' מוכח דאיירי בשדרות כל א' וא' לבדה בבית חלוק לעצמה, שהרי כתבו התוס' לקמן דע"ב: דבה' ששבתו בטרקלין אין מקום לחלק אם יש עמהם דיורים אחרים בחצר, דמה ענין דיורים בחצר לענין הטרקלין, ולפ"ז בע"כ דבה' נשים ועבדים איירי בשדרים בבתים לעצמן, דאילו היו דרים בבית הבעל והאדון הי' סגי בעירוב א' לכולם אף היכא שיש עמהם דיורים בחצר, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-8)
8. וע' חיי אדם כלל ע"ג ס"ו שכתב, דאם לא עירבו הישראלים זע"ז, אף אוסרין האורחים זע"ז, וכ"ה בשעה"צ סי' שצ"א סק"ט, ובחזו"א סי' צ' סקל"ד, ונ' מדבריהם שהטעם בזה הוא, דכל הא דהאורחים טפלים להקבוע, הוא רק היכא שהקבוע מותר להוציא לחצר, וע"כ מישך שייכי האורחים לגבי', אך כל היכא שהקבועים אסורין להוציא לחצר לא בטלי האורחים לגבייהו, ועיי"ש בחיי"א שנסתפק בעיר המוקפת חומה ומתאכסנים בחצר אחרת, אם אעפ"כ אמרינן דנעשו כולם אורחים, ובשעה"צ שם תמה על ספיקו, דלכאו' דמי ממש לדינא קמא.

   והעירוני דיש להוכיח כן, מפי' קמא דרש"י לעיל דס"ה: דפירש לעובדא דפונדק דאיירי שהיו דרים שם ב' ישראלים קבועים, והנה מבו' בסוגיא שם דבלא עירוב היו אסורים אף האכסנאים להוציא לחצר, ולדעת הסוברים דאורח מותר להוציא אף מביתו לחצר, בע"כ דהתם שאני משום שכל שלא עירבו הישראלים זע"ז אין בטלים האורחים.

   ויש לדון לדינא בזה, באולם הסמוך לביהכנ"ס, דאוכלין שם בשבת זו, ולכאו' כל שלא עירבו במקום זה משום שדרים שם גויים או משומדים, אסור להוציא מן האולם לחצר ואף לא למסדרונות ביהכנ"ס, משום דהאולם חשיב כבית של אותם שאוכלין בו בשבת זו, ואסור להוציא ממנו לחצר שהיא של רבים, ואף בגונא שאותן שאוכלין בו בשבת זו אינם אלא כאורחים, ע' להלן סק"י בהערה בזה, אך הרי כל הא דאורח אינו אוסר הוא רק בשדר שם ישראל קבוע, והכא הגם שדרים ישראלים, מ"מ כיון שלא עירבו אין בטלין האורחים אליהם, אך אם אוכלין בביהכנ"ס וחשבינן שדרים שם, י"ל דבטלין האורחים להם, עמש"נ בזה בסימן מ"ז סק"ג בהערה . [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להוסיף עוד, דהנה יש להעיר בדינא דהשו"ע סו"ס ש"ע דהמתארח בחצר אינו אוסר והוא והם מותרים בין בביתו בין בביתם, וצ"ע דלדעת רש"י דדירה בלא בעלים שמה דירה לאסור לטלטל בתוכה, א"כ הגם שאין האורח אוסר להוציא מביתו, מ"מ יהא אסור להוציא מבית האורח משום לתא דבעה"ב, דהגם שאינו דר שם, מ"מ הרי דירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, והרי איירי השו"ע אף היכא שאין בעה"ב דר שם בחצר ולא עירב עם בני החצר.

   ולכאו' הי' נ' להוכיח מזה, דדעת השו"ע להכריע שלא כדעת רש"י, אלא כדעת התוס' ודעימייהו דדירה בלא בעלים מותר לטלטל בתוכה, אך זה נסתר מד' הביאוה"ל בסי' שע"ו שדן בדעת השו"ע בדין זה, ולא הוכיח מהא דשרי להוציא מבית האורח לחצר.

   ואשר ע"כ הי' נ' בזה, דהגם דדירה בלא בעלים אסור לטלטל בתוכה, מ"מ היכא שיש אורח בביתו, חזינן לדירה זו כדירתו של האורח, וע"כ כה"ג אין בעה"ב אוסר.

   אמנם מד' ר"פ והמרדכי נ' להוכיח לא כן, שהרי הם פירשו להא דאסור להוציא מבית הגוי לחצר היכא דליתי', דאיירי בשיש אורח המתאכסן בביתו, והנה ר"פ לקמן דפ"ה: הק' מזה ע"ד התוס' דדירה בלא בעלים מותר לטלטל בתוכה, וכן המרדכי בס"פ כיצד משתתפין הביא מזה דהגם שאין הדירה אוסרת מ"מ אסור לטלטל בתוכה, והרי דלדעת רש"י ניחא, דהגם שאין הגוי אוסר משום דליתי', מ"מ אוסר לטלטל בתוכה, ומבו' מזה דאף שיש אורח בביתו מ"מ חשיב כדירה בלא בעלים של בעה"ב, ולדעת רש"י אסור לטלטל בתוכה, אך לד' האהעו"ז שפירש ד' המרדכי דאיירי בשאין מקום פיתא של האורח שם, אין להוכיח מדבריהם.

   אמנם נ' לחלק בזה, די"ל דהשו"ע איירי היכא דלא מצי בעה"ב לסלוקי להאורח, ולדעת המ"ב דהיכא דמצי לסלוקי אינו אוסר אף ביותר מל' יום, הרי מוכח דאיירי השו"ע בדלא מצי לסלוקי, וע"כ לא חשיבא דירה זו כדירה בלא בעלים של בעה"ב, שהרי אין בידו לדור בה, ואילו ר"פ והמרדכי איירי היכא דמצי הגוי לסלוקי, וע"כ חשיבא דירה זו כדירה בלא בעלים של הגוי, וז"ב. [↑](#footnote-ref-10)
10. וילה"ע בזה, שהרי התם איירי דאף הגוי שהי' דר שם הי' דר בשכירות מבעה"ב, ומ' בד' רש"י שם דבעה"ב עצמו לא הי' דר שם, וא"כ אף אי נימא דאורחים בטלים אף לגוי קבוע, אפ"ה התם אוסרין הם זע"ז, כיון שאף הגוי לא הי' קבוע.

    אמנם הנה פשטות הדברים מ' דאיירי שהי' דר שם יותר מל' יום, וכה"ג הרי ל"ח כאורח, אך זה תלוי במה שיש להסתפק אם דירת אורח פחות מל' יום בטלה לדירת אורח יותר מל' יום, ונפ"מ רבתא בזה למעשה בדין בתי חולים, וצ"ע בזה.

    ובעיקר דין זה דאין האורחים בטלים אצל גוי שאין דירתו חשובה, נ' דכ"ז הוא בגוי, אך בישראל משומד, אף אם דינו כגוי גם לקולא, מ"מ להך דינא נ' דחשיב כישראל, דמ"מ דירתו דירה גמורה היא.

    עוד יש להסתפק, בדין גויים אורחים אם בטלים לגוי הקבוע, ונפ"מ אם יש שם ב' ישראלים אורחים, אם צריכים לשכור אף מן הגויים האורחים, ובפשוטו כל הא דאין אורחים בטלים לגוי קבוע, הוא דוקא אורחים ישראל שדירתם חשובה. [↑](#footnote-ref-11)
11. ויש להוסיף לפ"ז, דאיכא חילוק נוסף בין דין תפיסת יד לדין אורח, והוא היכא שבעה"ב עצמו דר בשכירות ול"ח אלא כאורח, והשכיר חדר א' לאחר, דבכה"ג אין להתיר משום דינא דאורח אינו אוסר, כיון שאף בעה"ב אינו קבוע כאן, אך מ"מ נ"פ דכל דאית לי' תפיסת יד אצלו אינו אוסר עליו, ודמי לשוכר בית ועמו אורחים, דפשוט שכל האורחים טפלין אליו, ומותר לטלטל משם לבית אחר שלו. [↑](#footnote-ref-12)
12. ונ' דהיכא שהבית שלו, הגם שאינו דר שם, ועתה בא לדור שם לפחות מל' יום, ודאי שהוא אוסר, דכה"ג ל"ח כלל כאורח.

    ולכאו' נ', דאף במקום השייך לכל בני המקום, כגון אולם ביהכנ"ס, ובשבת זו דר שם א' מבני המקום, לא חשבינן לי' כאורח, אך אי"ז מוכרע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש להוסיף, דהנה בד' הראבי"ה שהבאנו מבו', דכל שדרים בלא שכירות אין אוסרין זע"ז אף בשאין שם ישראל קבוע, אלא יש שם בעה"ב גוי, ולכאו' זה שלא כד' הרמ"א, אך לפ"ד הנשמ"א י"ל, דראבי"ה הרי איירי בשדרים בלא שכירות, ויל"פ דהיינו שדרים בתורת אורחים ומצי לסלוקינהו, וכה"ג אין אוסרין אף בשאין שם ישראל קבוע, ועיי"ש בראבי"ה שפירש הטעם שאין אוסרין, שלא תקנו עירובי חצרות אלא שלא ליתי לאחלופי ברשות הרבים, ואכסנאי אין להם רשות בחצר, ולא אתי לאחלופי, דהא ידעו שהך גברא אכסנאי הוא, עכ"ל, וטעם זה מתישב רק בשדרים בתורת אורחים בעלמא ומצי לסלוקינהו, דכה"ג אין להם רשות בחצר.

    ואם כנים הדברים, שוב אין להביא ממש"כ ראבי"ה דאם דרים שם בשכירות אוסרין זע"ז, דס"ל דכל דינא דאורח אינו אוסר הוא רק בשאינו דר שם בשכירות, ודלא כמש"כ הפוסקים דאף שוכר לפחות מל' יום אינו אוסר, אך לפי הנ"ל י"ל, דכל ד' ראבי"ה הם בשאין שם ישראל קבוע, וכה"ג הא דאין האורחים אוסרין הוא רק בשדרים שם בתורת אורחים ומצי בעה"ב לסלקן וכמש"כ הנשמ"א, וע"כ כל שדרים שם בשכירות אוסרין זע"ז. [↑](#footnote-ref-14)