לא 4
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב יעקב ברגשטיין / פרק ג

פ' שלישי

כל הפסולין. ובפשוטו דאיירי על הפסולין השנויין לעיל ברפ"ב, ועי' גרמ"ד דמק' למה חזר ושנה זרים ונשים וכו', ואם חזר ושנה למה לא שנה את כולם. והנה בפסולין דמתני' דלעיל נכלל נמי אונן, ויל"ע דכיון דהוא פטור מהמצוות, א"כ הוי כאינו מחוייב בדבר, וא"כ ליכא בזה תורת זביחה. [ואמנם דגם אונן אינו יכול לברך, אבל כבר כ' התוס' דמהאי טעמא לא נפסלת השחיטה, וקצת ילה"ע למה לא הוכיחו התוס' האי דינא מהא דאונן יכול לשחוט]. – וכן נפקא דליכא פסול יושב בשחיטה, וכן מוכח מפשטות הגמ' לעיל כ"ו ע"א, דדווק בנתלה וקיבל אמרי' דפסול, משום שאין דרך שירות בכך, ואילו בנתלה ושחט לא אמרי' כן, וכן דקדקו התוס' לעיל י"ד ע"ב בד"ה הג"ה. והטעם דבשחיטה לא נאמרה הך הלכתא ד'לעמוד לשרת', דאי"ז בכלל 'שירות', וממילא נמי דאי"ז בכלל דינא ד'לעמוד'. ולכאו' דמוכרח כן נמי מסברא דהלא השוחט עצמו יכול לעמוד מחוץ לעזרה, ובהכרח דליכא בשחיטה תורת עבודה, ועי' בתוס' לעיל יד' ב' שחיטה. [ויש להוכיח כן מגמ' לעיל ט"ז ע"א, דאמרי' דילפי' בעל מום דפסול לעבודה מיושב בק"ו, ופרכי' מה ליושב שכן פסול לעדות, ואם באמת יושב פסול בשחיטה, הו"ל למיפרך טפי מה ליושב שכן פסול בשחיטה]. - עוד נפקא בזה לכאו' דשחיטה בשמאל ג"כ כשרה, וכן יש לדקדק בל' המשנה דלעיל 'קיבל' בשמאל פסל', דמשמע דרק הקבלה פסולה. אמנם בערוה"ש נקט בפשטות, דכיון דהוי עבודה בעינן ימין.

וכולן ששחטו שחיטתן כשרה. ובגמ' אמרי' דהא דקתני 'שחטו' בל' דיעבד, משום טמא דרק הוא אסור לכתחילה. ועי' ריטב"א יומא כה' דלכתחילה עיקר מצוותו היא בכהן. וע"ע בתוס' בקדושין עו' ב', דנהגו הכהנים סלסול בעצמן ולא הניחו לזר לשחוט. ויעוי' עוד סוגיית הגמ' יבמות לג' ב' בענין זר ששחט בשבת, דהשעה"מ ביאמ"ק והרש"ש שם מדקדקים מרש"י דהגם דשחיטה כשירה בזר, מ"מ אם שוחט בשבת עובר בלאו דשבת. והבית הלוי ב' ט' מבאר דרק לכהנים הותרה העבודה בשבת, משום דהם מצווים על העבודה. ומ"מ הוכיחו מפסחים דגם כשחל בשבת השחיטה היא בבעלים, והיינו דרק בק"צ העבודה רמייא על הכהנים, ולכן הותרה רק להם. ובאמת ד' הריטב"א איירי לענין קרבן התמיד, ובמאירי שם ביומא כ' בהדיא דדווקא בקרבן תמיד בעי' כהן, ובשאר קרבנות כשרה בזרים. [וע"ע ביעב"ץ דכ' דמצוותו היא או בכהנים או בלויים, וצ"ב מה עדיפותא של לוים על ישראל, ואמנם דאם הטעם דכהנים משום דעבודת המקדש רמייא עלייהו, א"כ יתכן דגם לויים בכלל זה]. עי' מנח"א לבאר בזה מש"כ הרמב"ם דשחיטה כשרה בזרים בין קדשי יחיד בין קדשי ציבור, דקמ"ל דהגם דלכתחילה בק"צ מצוותה בכהנים, מ"מ כשר גם בזרים, ואו דקמ"ל דבאמת ליכא הלכתא כלל לכתחילה בכהנים.

- ועוד אפ"ל במאירי דס"ל כרש"י לקמן קג' א' וכן בפסחים ז' א', דמצוות השחיטה היא בבעלים, [ויל"ע מסוגיית הגמ' מנחות יט' דמבואר דא"צ בעלים], וגם כשאחר שוחט הוא בעצם שליח הבעלים, דעי' בשפ"א ע"ד הגמ' כאן, דשחיטה בבעלים עדיפא משום מצוה בו יותר מבשלוחו. ולפ"ז בקרבן ציבור דשייך לכל ישראל, השחיטה צריכה להיות בכהן דווקא, דשלוחי דידן נינהו. - ועכ"פ לפ"ז אפ"ל דמתני' דמכשר לכתחילה זרים איירי בקרבן יחיד. והיותר נכון דל"ק כלל ממתני' דמתיר זר לכתחילה, דהכוונה רק דאין שום 'איסור' לכתחילה על הזר, אבל עצם ה'מצוה' רמייא על הכהנים. וקו' הגמ' דמשמע ממתני' דאיכא 'איסור' לשחוט לכתחילה.

– ע"ע מנח"א לבאר דגם לפי עלי דסבר דשחיטה בכהן, אי"ז משום דבעי' בהו 'עבודה וכו', אלא דרק 'מצוותה' בכהן, ולכן א"צ בזה בגדי כהונה, ובזה מיישב קו' באחרונים על הרמב"ן דאיכא איסור כלאים בבגד"כ שלא בשעת עבודה, דא"כ למה היה שמואל נחשב כמורה הלכה בפני רבו, והרי אתי לאפרושי מאיסורא, דלהנ"ל גם אם מצוותה בכהם, מ"מ א"צ בזה בגד"כ.

- והנה עוד יש לדון בטעמא דבעינן כהן לכתחילה, דהנה יעוי' בגמ' לעיל כ"ה ע"א, דאמר שמואל ד'השוחט צריך שיתן ורידין לתוך כלי', ובאבני נזר או"ח קע"ד העיר דמל' הגמ' משמע דהאי דינא רמייא א'שוחט', וק' כיון דהרי שחיטה כשרה בזר, א"כ נמצא דעושה בזה תחילת מעשה קבלה, כיון דקבלה היא דומיא דנתינת קומץ בכלי, ועי"ש דתי' דזה גרמא בעלמא. אמנם נראה דמחמת האי דינא דצריך השוחט ליתן ורידין, עדיפא דיהיה השוחט כהן, כדי דגם הך גרמא של מעשה הקבלה יהיה ע"י כהן. - ולהך טעמא נפקא דלכתחילה בעי' דווקא 'כהן כשר' לשחיטה, אבל לטעם דלעיל דעבודת הקרבנות רמייא עלייהו, יתכן דזה שייך גם בכהן פסול. ויל"ד עוד דדין לכתחילה בכהן הוא מחמת הנך תרי טעמי הנ"ל, ולכן זה שייך גם בכהן פסול, אבל לכאו' דא"כ כהן כשר יהיה קודם ועדיף מכהן פסול. - ויש לדקדק קצת לי' דמתני' דקתני דכל הפסולין ששחטו שחיטתן כשרה, שהשחיטה כשרה בזרים ובנשים ובעבדים, והנה בהא דקתני שהשחיטה כשרה בזרים ובנשים וכו', משמע דבא להוסיף עוד על הא דקתני 'כל הפסולין', וזה צ"ב דהרי זר הוי נמי בכלל כל הפסולין המבוארין ברפ"ב, ואמאי קתני לה בתרתי. ואי נימא דגם דמעליותא דכהן שייכא נמי בכהן פסול, א"ש דבאמת כהנים פסולים קודמים לזרים, ומ"מ אשמועי' דאעפ"כ גם זרים כשרים בשחיטה.

שהשחיטה כשרה בזרים ובנשים. עי' בעול"ש דהק' למה לא ילפי' מהיקשא דוסמך ושחט, מה סמיכה אינה בנשים אף שחיטה אינה בנשים, ועוד הביא קו' התוס' בחגיגה טז' ב' דבר, דכמו דילפי' בני ישראל וסמך למעוטי בנות ישראל, א"כ ה"ה דנמעט בנות ישראל מושחט. עי"ש דתי' עפ"ד התוס' דבעי' קרא למעט נשים מסמיכה והגם דהבוי מ"ע שהז"ג, בכדי דלא נילף משחיטה דהם כשרות, ונמצא דאי לאו דהם כשרות לשחיטה ל"צ קרא למעט נשים מסמיכה. - משמע הכא דהנשים של שבט הכהונה אינם בכלל זרים, וכ"מ מד' התוס' חולין ב' א' דכ' דבשאר עבודות נשים פסולות לעבודה אפי' כהנות, ומשמע דאיכא פסול בפנ"ע על נשים ואינם בכלל זרים, וכן מבואר בגמ' קדושין לו' דאיכא מיעוט דבני אהרן ולא בנות אהרן, ולפ"ז ק"ק למה לעיל במתני' רפ"ב לא תני נשים בהדי שאר הפסולים. ויעוי' עוד ברמב"ם ביאמ"ק ט' א' דמבואר שם דכל שאינו מזרע אהרן הזכרים ה"ה זר, וביארו האחרונים דהמיעוט דבני אהרן מגלה מי הוא בכלל שבט הכהונה. והאחרונים כ' דאיכא בזה נ"מ אם נשים הם בכלל חיוב מיתה דזרים. ויל"ע \*טה"ק. – [ואולם יש להקשות דלכאורה באמת כל נשים ממילא דאיכא בהו פסול זרות, דהלא הדין הוא דאין בגדיהן עליהן אין כהונתן עליהן, ומבואר בתוס' שם דממילא איכללו בחיוב מיתה דזרות. והנה לכאורה נשים אסורים בלבישת מכנסיים מדינא דלא ילבש, וביותר דלכאורה אי"ז דרך לבישה גבייהו, דהרי האיסור דלא ילבש הוא משום דהוי זה לבישת איש ולא אשה, ויעוי' בקונטרס חי' מרן רי"ז הלוי יומא ה', דביאר דאיכא דין וקיום 'מצוות לבישה' בבגדי כהונה, ומעתה תקשי דלא נתקיימה בנשים דין לבישת בגדי כהונה, וא"כ אין בגדיהן עליהן ואין כהונתן עליהן, והוו זרים. וביותר דק' דלמה בעינן קרא למעוטינהו, כיון דבלא"ה לא משכח"ל בהו דין כהונה, דליכא בהו קיום מצות לבישת בגד"כ. ועל עצם הקו' למה בעינן קרא, אולי אפ"ל דלולי הקרא הייתי אומר דגם בנות אהרן בכלל, ו'הותרה' אצלם האיסור דלא ילבש, וכמו דהותר איסור כלאיים בבגד"כ].

– בתוס' הביאו מהל' אר"י דאשה פסולה לשחיטה ואפי' בשחיטת חולין. עוד יעוי' ב\*תוס' קידושין עו' ב' דשחיטת קדשים כשרה בנשים ובעבדים רק לכתחילה, דלכתחילה בעי' מיוחסין, אמנם ק' דפשטות סוגיין מבואר דהם כשרים לכתחילה. ועי' גרמ"ד דדינא דהלכות אר"י לפסול נשים בכל שחיטה הוא חומרא, ולכן ל"ק מסוגיין דקמ"ל דאיכא 'פסול לכתחילה'. ומשא"כ טמאים דאיכא דין פסול לכתחילה, ועי' רמב"ם דכ' דאם עבר ושחט הזבח כשר, דצריך לאשמועי' דהך פסול אינו פוסל את השחיטה. ועי"ש דגם ד' התוס' בקידושין דנשים לא ישחטו בקדשים זה רק חומרא, ור"ל דגם התוס' הכא מודה לד' התוס' בקדושין, ורק דהתוס' הק' על בעל הל' אר"י, דהבין מדבריו דיש פסול בנשים. ויל"ע ב\*ט"ז יו"ד א' א' בסו"ד. - ויעוי' בשו"ע ריש הל' יו"ד דנשים שוחטות לכתחילה, והרמ"א הביא ד' הל' אר"י וכן ד' האגור דהמנהג שאין מניחין אותן לשחוט, ובביאור הגר"א ציין לתוס' בקדושין, והיינו דהגם דהם איירי שם לענין קדשים, אבל הגר"א הבין דעיקר דבריהם משום דלא לייתו לידי פשיעותא ולכן אין לחלק בין חולין לקדשים. - ועוד הביאו התוס' בשם הל' אר"י, דשחט ולא בירך שחיטתו פסולה. ועי' גרי"ד דברכה אינה מעכבת, וגם אם מעכבת את 'מצוות' השחיטה, אבל אינה מעכבת את עצם הכשר השחיטה. – שיטת רש"י דאשה אסורה ליכנס לעזרה, ועי' תוס' קדושין נב' ב' וכי, דהק' ממתני' דשחיטה כשרה בנשים. ועי' קר"א די"ל דאיירי בסכין ארוכה. ועוד כ' דגם לרש"י לצורך עבודה מותרות ליכנס.

ובטמאים. וברש"י מתקשה דהבשר יטמא, ומ"מ השחיטה עצמה לעולם כשירה, כי הציץ מרצה. – וברש"י דאיירי או בטמא שרץ או בקרומית של קנה. בענין אם צריך סכין כ"ש. עי' תוס' מז' א' דצריך כ"ש, ואיירי דעשה את הקרומית לכ"ש, וכשיטת ריב"י דעושין כ"ש מעץ. ותוס' בחולין כ' דצריך 'כלי' אבל א"צ כ"ש. וברמב"ם מעה"ק ד' ז' דרק לכתחילה צריך כ"ש. ועי מקד"ד ב' ב' דהוכיח מהמבואר לקמן פח' א' דגנזו את הסכין, ובע"כ משום דין כ"ש שבה, אמנם הגרי"ז דחה דזה מדין דאסור להדיוט להשתמש בה כדין תשמישי קדושה. עוד הוכיח המקד"ד מהא דאין מתקנין את הסכין, וזה גם בהכרח מדין כ"ש. [ובמנח"א מוסיף דאם אין הלכה לעשות כ"ש, אזי גם אם יעשה לא יהיה לזה דין כ"ש, כי לא יהיה בזה דין עבודתו מחנכתו]. ועי' רמב"ן חולין דמק' דאם ל"צ כ"ש איך הסכין מקדש את הדם, דהרי מבואר בסוטה יד' ב' דהסכין מקדש ליה לדם. והגרי"ז ביאר דלהתוס' הך קידוש הוא ע"י מעשה השחיטה ולא ע"י הסכין. והרמב"ן תי' דהגם דלכתחילה בעי' קידוש ע"י הסכין, אבל סו"ס בדיעבד הוא מתקדש ע"י הכ"ש בקבלה. ועי' מנח"א דיש חילוק בין ד' הרמב"ם דמצריך כ"ש מצד עצם מעשה השחיטה, ולכן יתכן דגם במירוק השחיטה יצטרכו כ"ש לכתחילה, לד' הרמב"ן דמצריך כ"ש מחמת דין הקידוש דם, וזה ל"ש במירוק. – עוד בענין קרומית של קנה. עי' מנח"א דהביא ד' הצל"ח בפסחים דכשם שחיבת הקודש מכשרת עצים ולבונה לטומאה, ה"ה נמי דמכשרת כ"ש לקבל טומאה מראשון ושני, והיינו דכמו דעצים אפי' שאינם אוכל הרי הם מק"ט, ה"ה נמי דכ"ש יקבל טומאה מראשון ושני, והק' הדובב מישרים דא"כ קרומית של קנה תקבל טומאה מהטמא, ותטמא את הבשר. ובענין הא דחיבה"ק מכשרת עצים ולבונה, הביא הצל"ח לבאר מבנו הר"ש דיש בהם אכילת מזבח. ועוד הביא המנח"א מהגר"ח דזה דין מיוחד בקרבנות ול"ש בכ"ש. עוד ביאר עפ"ד הגרי"ז דדין חיבה"ק הוא דין בפסול טומאה, ולכן בכ"ש הגם דאית ביה קדוה"ג, אבל כיון דאינו בר הקרבה ל"ש בו פסול טומאה.

ואפילו בקדשי קדשים. צ"ע מה החידוש בקד"ק טפי מקק"ל, גרי"ד וגרמ"ד. ואולי י"ל דקמ"ל כמ"ד דצפון הוי גם במקום דריסת רגלי ישראל, ולהכי גם בקק"ד שייכא שחיטת זר, אבל למ"ד דצפון היינו מרחק צפון, א"כ ל"ש שחיטת זרים דאסורים ליכנס שם, ומ"מ אפשר דאתי לאשמועי' דהגם דאסורים ליכנס מ"מ עצם השחיטה כשירה. אמנם לכאו' דאכתי שייך בסכין ארוכה. – ועוד יש לפרש עפ"ד רש"י בפסחים ז' ע"ב, דמצוות שחיטה היא בבעלים דכתיב וסמך ידו ושחט, והנה הך קרא איירי בעולה דהיא קק"ד, ונמצא דגם בקק"ד השחיטה היא בבעלים. אבל יעוי' בשפ"א לקמן ק"ג ע"א דכ' דהך דינא הוי כעין הדין דכהן המקריב קרבנו, דעבודתה ועורה שלו. וה"ה דבישראל כל העבודות דשייך שהוא יעשה הם שייכים לו. ואולי בזה יש קצת לחלק בין קק"ל לקק"ד, דאולי דווקא בקק"ל דהוי ממון בעלים לריה"ג, וגם הבשר נאכל לבעלים וכן העור שייך להם, דא"כ עבודת השחיטה נמי שייכת להם, אבל בקק"ד דהבשר והעור ניתן לכהנים, נימא דעבודת השחיטה תהיה לכהנים, וקמ"ל מתני' דהזרים כשרים "אפילו בקדשי קדשים", והיינו דהם כשרים לכתחילה ואדרבה רמייא על הבעלים. – ושוב דעוד י"ל דהנה הבה"ז והח"נ נקטו דבקק"ד דבהכרח שוחט בסכין ארוכה, מותר לטמא לשחוט לכתחילה, כי ליכא בזה חשש דנגיעה בבשר, ואולי י"ל דקמ"ל מתני' ד'אפי' בקק"ד' היינו דגם בכה"ג דליכא חשש, מ"מ אסור דהגזירה נאמרה בכל גוונא.

לפיכך הן פוסלין במחשבה. קצת יל"ע מאי קמ"ל, ועי' בהגהות הב"ח בדברי רש"י דקאי גם אחוץ לזמנו וחוץ למקומו, וע"ע ברש"י לעיל כ"ו ע"ב, דכ' על הא דקתני חישב חוץ לזמנו וכו', דאיירי ב'כהן כשר'. אמנם הקרן אורה העיר מגמ' לקמן ל"ו ע"א, בחישב שיזרקוהו ערלים או טמאים, דלא נפסל במחשבת הינוח, משום ד'לאו כל כמיניה'. וכ' דצריך לאוקמי הכא במחשבת שלא לשמו, ולכאו' דאפשר לאוקמי נמי בחול"ז ומחשב על האכילה, אבל תק' דמתני' איירי בקק"ד דנאכל רק לכהנים, ואולי י"ל דחישב על אכילת כלבים ואש. ועי' באחיעזר דחילק דדווקא במחשבת הינוח דנפסל מצד ד'מחשבה כמעשה', אמרי' דהיכא דלאו בידו אי"ז כמעשה, אבל היכא דעצם המחשבה פסלה, אפילו היכא דלאו בידו נפסל מצד המחשבה, ולפ"ז א"ש דזהו החי' דמתני'. - ויעוי' בשיט"מ במנחות ה' ע"ב שהביא רגמ"ה דפי' דינא דרבא דבעי' ראוי לעבודה, דצריך להיות ראוי לעבודה שהוא מחשב עליה, ולפ"ז כ' דישראל ששוחט אינו יכול לחשוב על הזריקה. ולפ"ז צריך לאוקמי הכא במחשבת שלא לשמה. ועוד אפ"ל דשייך לאוקמי במחשבת חוץ לזמנו על הזריקה, ואיירי בכהן פסול דיכול לתקן את פסולו, וכגון דהפסול דידיה דאינו רחוץ יו"ר, וא"כ לא שייך למימר ליה דלאו כל כמיניה, כיון דבידו לתקן את פסולו. [אלא דיל"ע לפ"ז בהא דלקמן דחישב שיזרקוהו טמאים, דאמרי' דאי"ז בידו, נמי נימא דבידו לטמא את עצמו]. – [ויל"ע אם סברת הרגמ"ה דכיון דמחשבת פיגול קובעת את כל הקרבן, אזי רק מי שבידו לפגל את הקרבן בעשייה עצמה, הוא גם יכול לקבוע את הקרבן בפיגול, ומשא"כ בשל"ש דאינה מחשבה על כל הקרבן, אלא דזהו פסול בעבודה. ולפ"ז יתכן דהא גופא קמ"ל דלא כהרגמ"ה.

תוס' בד"ה ובטמאים. וא"ת תיפו"ל דלמא אתי לאימשוכי וכו'. עי' קר"א דתי' דהך גזירה עדיפא משום דעי"ז יפסל בשר הקרבן. [גם יתכן דנקט גזירה השייכת לעצם דיני השחיטה, ואילו הגזירות האחרות זה בהל' עמידת טמא סמוך לעזרה]. – ע"ע גרמ"ד ליישב דלשמעון התימני בהכרח דשחיטה בטמאים זה רק בפנים, כי בעי' שהשוחט יהיה לפני ד', וא"כ בע"כ איירי דעבר ונכנס, ומ"מ אסור לו לשחוט משום דחיישי' שיגע בבשר.

בא"ד. טמא מיזהר זהיר. בשפ"א ועולת שלמה הק' דאם הוא מיזהר זהיר ואינו מכניס ידו לפנים, א"כ ה"נ נימא דהוא זהיר ולא יגע בבשר. [ויתכן דביאמ"ק דהוי בכרת זהירי טפי מטומאת בשר דהוי בלאו]. ועוד דאם אינו מכניס ידו לפנים איך שייך שיגע בבשר, והלא הבהמה כולה בפנים בשחיטה משום דינא דוהביאום. אמנם יעוי' בתוס' לעיל כו' א' דדין והביאום הוא רק לכתחילה, וביותר דרק בשעת השחיטה היא צריכה להיות בפנים, אבל אח"כ היא יכולה לצאת, והגם דיש מדקדקים מד' הרמב"ם דגם בקבלה בעי' שיהיה והביאום, מ"מ בין השחיטה לקבלה שפיר יכולה הבהמה לצאת. אמנם בלא"ה הבהמה צריכה להיות בפנים כדי שלא תפסל ביוצא, אבל י"ל ע"פ שיטת הריטב"א דפסול יוצא הוא לאחר קבלה, ולכן חיישי' שבהמה תצא לחוץ ויגע בה. ובעול"ש כ' דאחר שחיטה וקבלה כבר נסתלק השוחט ומהיכי תיתי דיגע בבשר. ושם פי' דעל עצם הכניסה ל"ח שיכנס דכיון דאין לו שום צורך בכניסה, אבל הכא חיישי' שירצה לאחוז בבשר כדי שישחוט היטב, ומתוך טרדתו ישכח שהוא טמא. וע"ע גרמ"ד דאולי חיישי' שיצא שער הבהמה דליכא בזה פסול יוצא, ומ"מ אם יגע בה תטמא כדין יד לטומאה.

בא"ד. ולהכי לא גזרי' שמא יכניס ידו לפנים, למ"ד ביאה במקצת שמה ביאה. ואמנם יעוי' ברמב"ם דפסק דגם למ"ד ביאה במקצת לאו שמה ביאה מכין אותו מכת מרדות, ומ"מ ל"ש למיגזר בזה דהוי כמו גזירה לגזירה. אבל יעוי' בקה"י דנקט דזה איסור מן התורה, משום דאיכא איסור הכנסת טומאה למקדש, ואמנם דאינו לוקה ע"ז משום דבעינן שיכניס שיעור המטמא, ולא סגי במקצת, ואעפ"כ אסור משום 'חצי שיעור'. ולכאורה בדברי התוס' משמע דרק למ"ד ביאה במקצת שמה ביאה שייך למיגזר.

בא"ד. הקשה ה"ר אפרים וכו' היאך יתכן שיהיה סכין ארוכה וכו'. בתוס' חולין ב' ב' שמאי יגע, כ' לתרץ דאיירי הכא בבמה. והקר"א הק' דהרי קרא דלפני ד' בודאי דאיירי במקדש ולא בבמה. - עי' גרי"ד דלכאו' משכח"ל דנטמא בפנים, ומיד יצא, אבל שחט בתוך כדי יציאתו, ומיירי דשחט באופן שלא היה בזה שיעור שהייה בטומאה. - הגרמ"ד מביא מהגרי"ז ליישב דמיירי במחו"כ דשרי להם בכל הר הבית ואסורים רק במחנה שכינה. – עי' שפ"א ליישב דאיירי בפסח הבא בטומאה.

בא"ד. דלא גזור היכא דנטמא בעזרה. עי' גרמ"ד מהגרי"ז דאכתי ק' מבית המוקד שהוא הולך לטבול במסיבה ההולכת תחת הבירה וזהו מחילות דלא נתקדשו, וא"כ כבר יצא ואיך שרי ליה לחזור. ודוחק לומר דכל מי שטומאתו היתה בעזרה לא גזרו בו. ועי' גרי"ד דיתכן דזה נחשב כ'פנים' ואף דאית ליה דין חול.

בא"ד מפצעין וכו' היינו אף חוץ לעזר"נ. והיינו דגם לר"ת ק' דהרי הכא נטמא בחוץ, ורק אח"כ נכנס בפנים. והגרי"ד הביא ד' ה\*תוס' יבמות ז' ב' דה' וראה, דהתוס' דקדק מכאן כד' ר"ת דל"צ להוציא אותו מחוץ לעזר"נ, כי הוא כבר בפנים.

בא"ד. וי"ל דבעינן פתח אוהל מועד שיהיה מכוון כנגדו. ועי' בחי' הגרי"ז כאן דהוכיח דאיכא הלכתא ד'לפני ד'' בעמידת המצורע, ולכן צריך דווקא שער נקנור, וכן עי' בארוכה בחי' מרן רי"ז הלוי הל' מחו"כ. אמנם בל' התוס' מבואר דהקפידא הוא מצד דבעינן 'פתח אוהל מועד' ש'יהיה מכוון כנגדו', וכן מבואר ברמב"ם דבעינן שיהיה מכוון כנגד אוהל מועד. ועי' מש"כ התוס' ביבמות דאם היו מקדשין את שער נקנור, היה המצורע יכול לעמוד גם מחוץ לשער נקנור. והיינו דלהתוס' סגי שיהיה מכוון כנגד פתח אוהל מועד, וגם מחוץ לעזרה שייך פתח אוהל מועד. וכדאשכחן בפרה, שהיה עומד בהר משחה ומזה כנגד פתחו של היכל, משום דבעינן לפני פתח אוהל מועד, וה"ה הכא דגם מחוץ לשער נקנור איכא דין פתח אוהל מועד. ודין לפני' ד' הוא על עצם המתן בהונות, דהעבודה בהו צריכה להיות לפני ד'. שו"ר כן גם במקד"ד לח' ג'.

בא"ד. וה"ר אפרים וכו' למ"ד ביאה במקצת שמה ביאה. והמל"מ בפ"ג ביאת המקדש הי"ט הק' דגם למ"ד שמה ביאה שרי ליכנס כולו דרך גגין, דהרי לאו דרך ביאה היא. ורוצה להוכיח מד' התוס' דגם בנכנס שלא דרך ביאה, אכתי יהיה איסור דשהיית טומאה. אמנם לפ"ז נפקא דלמ"ד לאו שמה ביאה דמבואר דשרי להכניס ידו, דה"ה דגם ליכא בזה מטעם איסור שהיית מקצת. [והאחרונים דנו בענין זה]. וע"ע תוס' לקמן צ"ה ע"א, דמבואר דס"ל דגם באיסור הכנסת טומאה, היכא דמכניס מקצת, תלוי בפלוגתא אי ביאה במקצת שמה ביאה. ועי"ש עוד דיתכן דהאיסור שהייה בנכנס שלא דרך ביאה הוא רק מדרבנן. ואמנם לפ"ז דאיירי באיסור דרבנן, הנה התוס' דהצריכו סכין ארוכה, כ' דלמ"ד דלאו שמה ביאה ל"ק כלל, והיינו דנקטו דאפי' איסור דרבנן ליכא לדידיה בביאת מקצת, ושם דקדק דלהרמב"ם גם למ"ד דלאו שמה ביאה איכא איסור דרבנן בביאת מקצת. אמנם בס' מראה כהן ובעול"ש כ' דגם אם איכא איסור דרבנן דרך גגין, היינו כשנכנס כולו ולא במקצתו. ויעוי' עוד בקה"י דנקט דהוי איסור מדאורי' של הכנסת טומאה, ומ"מ כיון דהוי רק ביאה במקצת, הו"ל חצי שיעור דאסור מן התורה דאין לוקין ע"ז.

בא"ד. עי' קר"א דלפי ב' תי' התוס' אכתי לא משכח"ל סכין ארוכה כב' אמה שיוכל לשחוט קק"ד, ואמנם דלרבי דשוחט בכל צפון העזרה ל"ק, ושם כ' דאה"נ דמתני' קאי על קק"ל, וע"ע צ"ק ושיט"מ. אמנם הבה"ז והח"נ נקטו דאה"נ כיון דבקק"ד שוחט במרחק כב' אמה, א"כ דשפיר כשר לשחיטה דליכא למיחש שיגע בבשר. וכ"כ העול"ש בביאור ד' התוס' שכ' ד'אין לחוש בכל והא דקאמר וכו' משום קק"ל, דכוונתם דבאמת להר"ת דבקק"ד שוחט בסכין ארוכה מותר לטמא לשחוט לכתחילה וכהנ"ל. ובהערות קר"א הק' דהרי קרא דוסמך ושחט איירי בקק"ד דמשם ילפי' להצריך לכתחילה בטהרים, וק' לומר דהילפותא היא רק על קק"ל. ותי' דהברייתא אזלא לרבי דס"ל דגם בקק"ד יכול לשחוט בכל צפון העזרה.

בא"ד. דהאיך יעלה לגגין דרך הר הבית וכו'. עי' עול"ש דהק' דהרי הוא טבו"י וא"כ איסורו רק בעזר"נ. וכ' דצ"ל דסובר דטבו"י דזב כזב ואסור מן התורה בכל מחנה לויה. – עי' בגרמ"ד דהק' דהרי כ' התוס' לעיל דבעי' שיהיה מכוון כנגד פתח אוה"מ, וצ"ל דאה"נ איירי באופן דיכול לכוון כנגד פתח אוה"מ. אמנם כל ד' התוס' לשיטתם ביבמות דדין לפני ד' האמור במצורע, הוא רק דהמתן בהונות יהיה בעזרה, אבל ליכא הלכתא על עמידת המצורע, ויעוי' חי' מרן רי"ז הלוי מחו"כ דביאר דאיכא דין במסויים דיעמוד לפני ד' וזה דווקא בשער נקנור, דעובי החומה כלפנים, ורק דהכא לא נתקדש כדי שיוכלו המצורעים לעמוד שם. ועי' גרמ"ד דק' ע"ז מד' הרמב"ם קרבן פסח ט' א' דמבואר דהגם בעלמא העובי כלפנים, אבל עובי הפתח אינו בכלל זה.

זבת תודה

קרן אורה

שפת אמת

גרי"ז

גרי"מ

מתיבתא

פני המזבח

הארות וציונים