חזקה מוקדמת בספק טומאה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / חזקות וספק טומאה

אור ליום ועש"ק כי תצא י"ב אלול תשס"ה

א] התוס' בסוטה דכ"ח: ד"ה ברה"ר הקשו, דהיכא דחברותי' נושאות אותה הוי זה ספק טומאה ברה"ר ומ"ט מטמאינן לה.

ויש להעיר, דלכאו' להתוס' בסוטה לטעמייהו בדין דטומאת מעל"ע תהא אף ברה"ר.

דהנה בד' התוס' שם ד"ה מכאן אמרו מפורש, דכל עיקר הדין דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, הוא רק משום דמוקמי' לה בחזקת טהרה, עייש"ה, ועמש"נ בזה באורך ב???, ולפ"ז הרי בדין דבטומאת מעל"ע דליכא חזקת טהרה, וכמש"א בגמ' דל"מ חזקתה כיון דאיכא ריעותא מגופה, ל"ש כלל דינא דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, וכאשר כן מבו' בד' התוס' בסוגיין, דכל הנידון לטהר ברה"ר הוא רק משום ההלכתא, (וע"ז כתבו התוס' דלא מטהרינן משום דהשתא ודאי טמאה היא, או משום דספק ראי' לא גמרי' מסוטה), אך משום חזקה אין לטהר כלל, משום דאיכא ריעותא מגופה.

ויש להוסיף, דהנה בד' הראשונים בסוגיין מבו' שלמדו להא דטומאת מעל"ע הויא רק ברה"י, ממש"א בגמ' לקמן ד"ה: דלא מטמאינן למיטה משום טומאת מעל"ע, משום שאין בה דעת לישאל, והרי דדין טומאת מעל"ע דמי לדין ספק טומאה, שאינו טמא רק ברה"י היכא שיש בו דעת לישאל, ונ' פשוט דלדעת התוס' בסוטה אין ללמוד זמ"ז, דשאני היכא דאין בו דעת לישאל, דאיכא הלכה בפנ"ע דכל שאין בו דעת לישאל ספיקו טהור, ואפי' היכא דליכא חזקת טהרה, וכמו שהוכיחו הראשונים מדין תינוק, ועמש"נ בזה ב???, וע"כ הגם דבמעל"ע ליכא חזקת טהרה, מ"מ כל דאיבד"ל מטהרינן משום ההלכתא דכל שאיבד"ל ספיקו טהור, ומשא"כ בדינא דספק טומאה ברה"ר ספיקו טהור, דהוא רק משום דמוקמי' לה בחזקת טהרה, לכאו' בדין דבמעל"ע דליכא כלל חזקת טהרה, נטמא אף ברה"ר.

והנה בתוס' שם כתבו עוד, ז"ל, אבל בהא איכא למתמה, אמאי משוינן מטה כספק טומאה ברשות היחיד, והא לא דמיא לסוטה, דסוטה ודאי שרץ וספק מגע וכו', אבל התם ודאי מגע וספק מעל"ע הוא שרץ דשמא לא ראתה, ואנן לא ילפינן מסוטה אלא דדמי לסוטה, דהא דבר שאין בו דעת לישאל ממעטינן הואיל ולא דמי לסוטה, עכ"ל.

וילה"ע בל' התוס' שכתבו דמשוינן מיטה כספק טומאה ברה"י, ומשמעות הלשון הוא דהא דמטמאינן להמטה הוא משום דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, דילפינן לה מסוטה, וע"ז הוא שהקשו התוס' דהא ל"ד לסוטה, וצ"ע דהרי הא דמטמאינן להמטה בפשוטו אינו כלל משום דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, שהרי מדינא לא מטמאינן כלל במעל"ע, ואף אחר שגזרו טומאת מעל"ע לא גזרו אלא בתרומה וקדשים, ולא גזרו אלא לתלות, והיינו כמש"כ הראשונים כמה טעמים דלא ילפי' לה מסוטה, ומהו שכתבו התוס' דמשוינן מיטה כספק טומאה ברה"י.

ובפשוטו צ"ל בביאור ל' התוס', דהגם דמדינא לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, מ"מ גדר החומרא דרבנן לענין תרומה וקדשים, הוא לדונו כדין ספק טומאה ברה"י, אך הא גופא צ"ב דמה בעינן לזה, הרי מבו' בגמ' דהא דמטמאינן הוא משום דאיכא ריעותא מגופה וליכא חזקת טהרה, וא"כ ל"ב כלל לדינא דספק טומאה ברה"י.

ובחי' חת"ס בסוגיין כתב ע"ד התוס' בסוטה, ז"ל, והוא פלא, הא באמת לא משוינן מעל"ע כספק טומאה ברה"י דודאי טמא, אלא אמרינן תולין כמבואר, וחזרתי על כל הצדדים ולא עלה בידי תירוץ מרווח, עכ"ל.

ב] ונ' לישב, דהנה בחי' הר"ן בסוגיין כתב לישב מ"ט לא מטמאינן במעל"ע משום דין ספק טומאה ברה"י, ז"ל, דכיון דמסוטה גמרינן דוקא דומיא דסוטה שהספק נולד באשה שהיא מקבלת הטומאה, אבל באיש שהוא המטמא אין בו ספק כלל, שאם בא עלי' ודאי שטימאה, אבל הכא שנולד הספק באשה שהיא נותנת הטומאה, לאו דומיא דסוטה היא, ולפיכך אנו מעמידין אותה על חזקתה, עכ"ל.

והגרע"א כתב ע"ז, ז"ל, צ"ע ממתני' פ"ו דטהרות מ"ד נדצ"ל מ"א מבואר בספק על המטמא ברה"י ג"כ טמא, והיינו דינא דמסוכן ברה"י וכו' דכשהוא ברה"ר ספיקו טמא, ואולי רק היכא די"ל חזקה על המטמא כתב כן, ושם ליכא חזקה דגוסס הוא וכו', עכ"ל.

ונ' שהדברים מפורשים כן בד' הר"ן לקמן ד"ג. ד"ה מודה שמאי, וד"ג: ד"ה אי אתה מודה, עיי"ש שכתב להדיא דכל הא דליכא באשה משום ספק טומאה ברה"י הוא רק משום דאית לה חזקה, ונ' מזה דלב' הטעמים שכתב בריש פירקין דליכא במעל"ע משום ספק טומאה ברה"י, משום דהוי ספק במטמא ומשום דהוי למפרע דלמפרע, אי"ז טעם רק דמהני חזקה.

ובזה מיושב גם משה"ק בחי' בית מאיר ע"ד הר"ן, מדינא דדם תבוסה דאמרי' לקמן דע"א. דברה"י ספיקו טמא, והרי דאף בספק על המטמא אמרי' דספיקו טמא.

אך ע"ז י"ל עוד, דהתם שאני, דחייל דין ספק טומאה על הדם עצמו, וכמש"נ במק"א משום דא"א להכיר, וע"כ בזה ל"ש ד' הר"ן, וכל ד' הר"ן הם בנדה דליכא נפ"מ עלי', אך על מסוכן אי"ז מישב, דהתם בע"כ אין דין ספק טומאה עליו, שהרי הוא עצמו איבד"ל, ע' חזו"א, וכמש"נ להלן.

וצ"ב בטעמא דמילתא, דכיון דלא גמרי' מסוטה היכא דהוי הספק במטמא, א"כ מאי נפ"מ אם איכא חזקה על המטמא או ליכא חזקה על המטמא.[[1]](#footnote-2)

ואין לומר, לפמש"כ האחרונים דבספק טומאה ברה"י נאמרו ב' הלכות, חדא דלא מוקמי' אחזקה, והב' דספק כודאי, ונימא דהיכא דהוי הספק במטמא לא נאמרה הלכה קמייתא, אך ההלכתא דספק כודאי נאמרה אף בזה, וכאשר עד"ז פירשו בד' המהרש"א בספק טומאה למפרע, דרק היכא דאיכא חזקה מטהרינן, משום דבכ"ה ספק לא נאמרה ההלכה שלא להעמיד על חזקה, אך ההלכתא דספק כודאי נאמרה אף בספק דלמפרע, ועמש"נ בזה ב??, דזה אינו מתישב כלל, שהרי אף במסוכן איכא להנוגע בו חזקת טהרה, ואפ"ה לא מוקמי' לו על חזקתו, אלא עיקר החילוק הוא דהיכא דהחזקה היא על המטמא מהניא החזקה, והיכא דהחזקה היא על הנוגע ל"מ החזקה, וזה צ"ב.

ג] ונ' לבאר בזה, דהנה בהא דל"מ חזקה בספק טומאה ברה"י, בפשוטו גדר הדין הוא דבספק טומאה לא סמכינן על הכרעת החזקה.

אך יל"פ בזה בע"א, דהנה הרא"ש לקמן ד"ג. בתו"ד כתב, ז"ל, גמרי' מסוטה "לאפוקינהו מחזקתייהו" וספק טמאים הוו, עכ"ל, ונ' מזה דגדר ההלכה היא דמפקינן להו מחזקתייהו, ולא חזינן להו בחזקתן.

ולפ"ז י"ל, דכל הא דל"מ חזקה בספק טומאה ברה"י, הוא רק היכא דהחזקה היא על הספק טומאה עצמו, דבזה נאמרה ההלכה דמפקינן מן החזקה, אך משא"כ היכא דהויא החזקה על ספק מוקדם, אשר ע"ז ליכא לההלכתא דספק טומאה, תו מהניא החזקה להכריע גם על הספק טומאה.

ולפ"ז מבו' היטב ד' הר"ן, דיסוד ד' הר"ן הם דהיכא דהוי הספק על המטמא, לא נאמר על הספק שעל המטמא ההלכתא דספק טומאה, והאמנם דמ"מ על הספק שעל הנוגע שפיר שייכא ההלכה, הגם דשורש הספק הוא על המטמא, וע"כ היכא דליכא חזקה על המטמא, מטמאינן להנוגע בו מכח ההלכתא דספק טומאה ברה"י, ומשא"כ היכא דאיכא חזקה על המטמא, מוקמי' לי' אחזקתי', ותו ה"ז מועיל גם להספק טומאה שעל הנוגע, וכמש"נ.

ד] ויל"פ דזהו טעמא דר' טרפון בקידושין דס"ו: דס"ל במקוה שנמדד ונמצא חסר שכל טהרות שנעשו על גביו טהורות, ואפי' ברה"י, וצ"ב דהגם דס"ל דחזקת המקוה עדיפא, מ"מ מ"ט מטהר ברה"י, הרי ברה"י ל"מ חזקת טהרה.[[2]](#footnote-3)

ולמש"נ א"ש, דהספק שעל המקוה הרי אינו ספק טומאה כלל, וע"כ כל היכא דאיכא חזקה על המקוה, תו מהניא חזקה זו גם על הספק טומאה שעל הטובל, וכמש"נ.

אך באמת לדעת ר"ט ניחא טפי, שהרי חזינן שדעתו דמהני הכרעה על שורש הספק כנגד חזקה שעל הטובל, וא"כ ה"נ י"ל כלפי דינא דספק טומאה ברה"י, דאף אם גדר ההלכתא הוא דבספק טומאה ל"מ חזקה, מ"מ היכא שהוכרע שורש הספק, תו ממילא ליכא כלל ספק טומאה על הטובל, וע"כ ל"ש בזה כלל ההלכתא דספק טומאה ברה"י, ובזה א"צ למש"נ, דדברינו הם אף לדידן דל"מ הכרעה על השורש לבטל כל הספק, ומ"מ נתחדש דבדין ספק טומאה שפיר מהני, ומשום דההלכתא דל"מ חזקה בספק טומאה, הוא רק היכא שהחזקה היא על הספק טומאה גופי', דבכה"ג מפקינן לי' מחזקתי', וכמש"נ.

ה] והנה התוס' בחולין ד"י: כתבו דהא דמטהרים היכא שנחסר בסוף השבוע, הוא משום חזקה, והראש יוסף שם הק' דהא בספק טומאה ברה"י ל"מ חזקה, וע' חמד"ש יו"ד סי' ה'.

ובפשוטו נ' ע"פ הנ"ל, דכיון דנידון הבית עצמו ל"ה נידון דספק טומאה, ואף אם נידון כספק טומאה הרי איבד"ל, ע"כ מהני חזקת הבית אף לטהר את הנכנס.

אך באמת התם ניחא בלא"ה, כיון דכבר הוכרע על הבית דטהור הוא, ותו ליכא כלל ספק על הנכנס, ול"ד לנידו"ד דהספק הוא על למפרע, דבשעת לידת הספק כבר קיים הספק על הנוגע, ושו"ר כן באחיעזר סי' א'.

ועד"ז נ' במש"כ התוס' שם, דהא דגמרי' מבית המנוגע דאזלי' בתר חזקה, הוא משום דבכל ענין טימא הכתוב אפי' הוי רה"ר שיש בו הרבה בנ"א ואפי' דבר שאין בו דעת לישאל, עכ"ד, והנה החמד"ש יו"ד סי' ה' נקט דבספק טומאה ברה"ר טהור אף היכא דאיכא חזקה לטמא, והק' מכח זה בד' התוס', דמ"ט מטמאי' אף ברה"ר מכח חזקה, הרי ל"מ חזקה לטמאות ברה"ר, עיי"ש מש"כ לדחוק בד' התוס'.

ולפמש"נ ניחא, דאף אם ל"מ חזקה לטמאות בספק טומאה ברה"ר, היינו רק היכא שהחזקה היא על הספק טומאה גופי', אף היכא שהחזקה היא על ספק מוקדם שעליו ליכא לההלכתא דספק טומאה, שפיר מהניא החזקה, וע"כ התם דעל ספיקא דהבית גופי' ליכא כלל לההלכתא דספק טומאה, משום דעל גוף הטומאה לא נאמרה ההלכה, וכמש"נ לעיל, תו ממילא מהניא חזקת הבית אף לטמאות להנכנס אל הבית.

והתם אין לפרש הטעם משום שכבר הוכרע על הבית, ותו ליכא ספק על הנכנס, דזה ניחא היכא דלא נמצא הנגע חסר בסוף שבוע, אף לפמש"כ התוס' בסו"ד דהא דילפי' מהתם דאזלי' בתר חזקה שיש בה ריעותא הוא מגונא שנמצא הנגע חסר בסוף שבוע, אשר בכה"ג חיילא הריעותא למפרע, ובזה ל"מ חזקת הבית לסלק הספק מן הנכנס, וכמש"נ במק"א דבספק דלמפרע יש לנו לדון על כל תוצאות הספק, ובזה צל"פ כמש"נ, דכל ההלכתא דל"מ חזקה בספק טומאה, הוא דוקא בחזקה שעל הספק טומאה עצמו.

ו] והנה עי' בחי' בית מאיר שכתב, דלפ"ד הר"ן ניחא מה שלא מטהרינן להלל משום חזקת הטהרות, דעל חזקה זו ליכא ריעותא, והיינו משום דע"ז כבר איכא לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא.

וזה מתפרש לפי הנ"ל, דכל ד' הר"ן הם רק דעל המטמא ליכא לדינא דספק טומאה, וע"כ מהניא חזקתו לטהר אף את הנוגע, אך חזקת הטהרות ל"מ מידי, דע"ז איכא לההלכתא דספק טומאה ברה"י, וצ"ב כיון דנחית הבית מאיר לכך, מה קשיא לי' תו מדם תבוסה.

ז] ולפ"ז נמצא עפי"ד הר"ן, דטומאת מעל"ע היא משום דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, דהגם דמדינא לי"ב לדינא דספק טומאה ברה"י, משום דאיכא חזקה על המטמא, וחזקה זו מהניא אף בספק טומאה ברה"י, אך אחר דמדרבנן ל"מ החזקה שעל המטמא משום דאיכא ריעותא מגופה, תו ממילא הדרי' לדינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, וע"כ הוא דל"מ חזקת הטהרות.

ולפ"ז מבו' היטב ל' התוס' בסוטה, "דמשוינן מיטה כספק טומאה ברה"י", ולפמש"נ הוא מדויק היטב, דבאמת הא דמטמאינן להמטה הוא משום דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, וכמש"נ.

ובזה ניחא גם מה שנקטו התוס' שם דטומאת מעל"ע הויא רק ברה"י ולא ברה"ר, ועמדנו לעיל בזה, דלהתוס' שם לטעמייהו דהא דמטהרינן בספק טומאה ברה"ר הוא רק משום דאיכא חזקת טהרה, וליכא הלכה לטהר אף בלא חזקה, א"כ בספיקא דמעל"ע דל"מ חזקת האשה מדרבנן, א"כ בדין דנטמא אף ברה"ר.

אך לפמש"נ א"ש היטב, שהרי באמת גם בטומאת מעל"ע איכא חזקת טהרה על הטהרות, והא דל"מ חזקתן הוא רק משום דינא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, ואשר ע"כ ברה"ר שפיר יש לטהר משום חזקת הטהרות, וא"ש היטב ד' התוס'.

ח] והנה בעיקר דעת התוס' בסוטה דהא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא רק משום החזקה, ילה"ע מדעת ר"ש דבמקוה שנמדד ונמצא חסר ברה"י תולין וברה"ר טהור, והנה הא דברה"י תולין הוא משום דס"ל דתרתי לריעותא הוי ספק, וס"ל דכל ספק טומאה ברה"י תולין, או דבספק זה ל"ש ההלכתא דספק טומאה ברה"י ספיקו טמא, ואפ"ה ברה"ר טהור, והגם דליכא חזקה לטהר, והרי דברה"ר מטהרינן אף בלא חזקת טהרה.

והנה אמנם התוס' בסוטה שם למדו כדבריהם, מדעת רבנן דפליגי על ר"ש, משום דל"ד לספק טומאה ברה"ר דהתם גברא בחזקת טהרה וכו', ובפשוטו צל"פ דבריהם דבזה גופא פליגי רבנן ור"ש, דלרבנן הא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא רק משום חזקה, ולר"ש הא דספק טומאה ברה"ר טהור הוא אף בלא חזקה.

אך י"ל עוד בזה, דהנה בגליון הגרע"א לשו"ע יו"ד סי' א', כתב במה שהוכיח הט"ז מדינא דמקוה שנמדד ונמצא חסר דלא אזלי' בתר חזקת הטהרות, וכתב הגרע"א די"ל דכ"ז הוא היכא שהוכרע על הטמא בודאי, אך היכא דהוי ספק י"ל דשפיר מהניא חזקת הטהרות, והנה בדו"ח מכת"י כתב הגרע"א דאכתי יש להוכיח מדעת ר"ש דס"ל דברה"י תולין ול"מ חזקת הטהרות, והרי דאף היכא דהוי ספק על הטמא ל"מ חזקת הטהרות, אך בגליון שו"ע הנז' כתב הגרע"א דמר"ש אין להוכיח, די"ל דהא דל"מ חזקת הטהרות הוא משום דהוי זה ספק טומאה ברה"י, ול"מ בזה חזקת טהרה.

ובפשוטו נידון הגרע"א בזה הוא, אם כפי' הריטב"א והרי"ד דנידון רה"י ורה"ר הוא על מקום הטהרות, דלפ"ז שפיר י"ל דהא דל"מ חזקת הטהרות הוא משום דינא דספק טומאה ברה"י, אך לפירש"י דנידון רה"י ורה"ר הוא על מקום המקוה, הרי דלפ"ז אין לפרש דהא דל"מ חזקת הטהרות הוא משום דינא דספק טומאה ברה"י, שהרי איירי אף היכא שהטהרות היו ברה"ר.

ולפ"ז י"ל בדעת התוס' בסוטה, דס"ל כד' הגרע"א בגליון שו"ע הנז', דלדעת ר"ש דתרתי לריעותא הוי ספק, הי' מן הדין לילך אחר חזקת הטהרות, וכ"ה מתבאר למש"נ בדעת התוס', דהא דמטהרי' במעל"ע ברה"ר, הוא משום חזקת טהרה דהטהרות, והרי דהיכא שלא הוכרע על שורש הספק שפיר מהניא חזקת הטהרות, ואך דברה"י תולין משום דברה"י ל"מ חזקה, אך ברה"ר שפיר מטהר ר"ש משום חזקת הטהרות, ומשא"כ לרבנן דס"ל דתרת"ל הוי ודאי טמא, ע"כ ל"מ חזקת הטהרות כלל, וכמש"כ הגרע"א, וע"כ לדידהו אף ברה"ר טמא, משום דליכא חזקה לטהר, וכמו שלמדו התוס' בסוטה מד' רבנן.

ויש להוסיף, דהנה לעיל נתבאר דאין לפרש דטעמא דר"ש דל"מ חזקת הטהרות הוא משום דהוי ספק טומאה ברה"י, רק לדעת הרי"ד והריטב"א דנידון רה"י ורה"ר הוא על מקום הטהרות, ולא לדעת רש"י דנידון רה"י ורה"ר הוא על מקום המקוה, אך בדעת התוס' בסוטה נ', דאף אי נידון רה"י ורה"ר הוא על מקום המקוה, נמי ניחא דלא אזלי' בתר חזקת הטהרות, שהרי דעת התוס' שם דבחילוק רשויות אזלי' בתר משום שורש הספק, ומה"ט ספיקא דמעל"ע חשיב לעולם כספק טומאה ברה"י, וע"כ כל שהמקוה הוא ברה"י, חשיב אף ספיקא דטהרות ספק דרה"י, וע"כ ל"מ בזה חזקת הטהרות, וא"ש היטב

1. ולטעמא בתרא נ' דהיינו משום דרק חזקת האשה דבעי' לטמאותה בשעה דלא איתרע, א"א לאורועי לחזקתה, אך חזקת הטהרות דבעי' לטמאותן עתה שפיר מהני לאורועי לחזקתם. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך יל"פ עוד ד' ר"ט, שטעמו הוא משום דס"ל דחסר לפניך אי"ז כלל ריעותא על למפרע, דאמרי' השתא הוא דחסר.

   ולכאו' יש לסייע לזה ממש"כ הרמב"ן והריטב"א בקידושין שם, דר"ט פליג על דינא דמעל"ע, וצ"ב הטעם בזה, ויל"פ ע"פ הנ"ל, דלר"ט לטעמי' דהרי חסר לפניך אי"ז ריעותא על למפרע, הוי זה כחזקה בלא ריעותא וע"כ אין להחמיר בזה בקדשים.

   וכן מ' בד' הרמב"ן שם, שלמד כן מסוגיית הגמ' בסוגיין, דאמרי' דתרתי לריעותא גרע מחדא לריעותא, ומזה הוא שלמד הרמב"ן דאם ר"ט לית לי' תרתי לריעותא, כ"ש דלי"ל חדא לריעותא, וזה מתישב כדרך זו, דאם אפי' תרת"ל אין מספקינו שמא חסר לפניך, כ"ש דחדא לריעותא אין מספקינו בזה.

   ועיי"ש ברמב"ן דר"ט פליג על דינא דשרץ שנמצא במבוי, וצ"ע דהרי הוי רה"י, וא"כ שמא טמא מדין ספק טומאה ברה"י, אך אולי "ל דמפרש לה ברה"ר, וכן נ' בכמה מן הראשונים, ודלא כפיהמ"ש להרמב"ם בפ' דם הנדה, אך לפי הנ"ל ניחא, דכה"ג אין לטמאות אף ברה"י, כיון דליכא ריעותא כלל על למפרע.

   אך ל' הרמב"ן שם בהמש"ד דטעמא דר' טרפון הוא משום אל תפסלנו מספק, עייש"ה, וזה אינו מתישב כדרך זו.

   גם עיי"ש ברמב"ן שפירש דהא דמדמי ר"ט לחלל, היינו להיכא שנמצא עתה ספק חלל, דמ"מ עבודותיו למפרע כשרות, ולכאו' אם טעמא דר"ט הוא משום דליכא כלל ריעותא, ל"ש טעם זה במי שנמצא ספק חלל עם ריעותא גמורה, ובע"כ דטעמא דר"ט הוא משום דמכריעין על האדם, ולא איכפת לן בחזקת העובד ובחזקת המחויב קרבן, וצ"ע בזה.

   אך מאידך הרמב"ן שם כתב דטעמא דר"ע הוא משום דמדמי לי' לבעל מום שאין אומרים עתה הומם, וזה מתאים טפי כדרך זו דהנידון הוא אם אמרי' השתא הוא דאיתרע או הוי זה ריעותא למפרע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)