1 בגדרי חיובי בני העיר ובני החצר - רשימות
קטגוריות: ש_ס / לג בבא בתרא / ב_ב - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / בני חצר ובני העיר

מוצש"ק אמור אור לי"ד אייר תשע"ב

א] ב"ב ד"ז:, בעא מיני' ר' אלעזר מר' יוחנן כשהן גובין לפי נפשות גובין או"ד לפי שבח ממון גובין, א"ל לפי ממון גובין ואלעזר בני קבע בה מסמרות, איכא דאמרי בעא מיני' וכו' לפי קירוב בתים הן גובין או"ד לפי ממון גובין, א"ל לפי קירוב בתים הן גובין ואלעזר בני קבע בה מסמרות, ופירש"י, ז"ל, קירוב בתים, בית הקרוב לחומה צריך לחומת העיר יותר מן הרחוק, עכ"ל.

והנה התוס' שם כתבו, ז"ל, לפי קירוב בתים הן גובין, פירש ר"ת ונותנין עניים קרובים יותר מרחוקים וכן עשירים קרובים יותר מעשירים רחוקים, אבל עשירים רחוקים נותנין יותר מעניים קרובים דלפי שבח ממון נמי הן גובין, עכ"ל, וכ"כ הרי"מ, ז"ל, בין ללישנא קמא בין ללישנא בתרא לפי שבח ממון הן גובין מיהו לישנא בתרא טפוי הוא דקא מטפייא דהאי שבח ממון לפי קירוב בתים הוא, תדע שהרי אם יש שם ב' בתים ששניהן קרובין ואין שוין בממון ודאי לפי שבח ממון הן גובין, א"נ אם יש שם בית קרובה ואין בה ממון כלל כלום עולה ע"ד שגובין ממנה כלל כיון שאין בה ממון למאי חיישא, אלא בוודאי אע"פ שקרובה היא כיון שאין בה ממון אין גובין ממנה כלום, הא למדת ששבח ממון הוא העיקר ומאי לפי קירוב בתים דאמרינן אף לפי קירוב בתים וכו', עכ"ל, וכ"כ הרא"ש והרשב"א והריטב"א.

אך במ"מ פ"ו משכנים ה"ד דקדק מד' הרי"ף והרמב"ם דאין גובין אלא לפי קירוב בתים, ולא לפי שבח ממון, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה, גם צ"ב לדעתם מ"ש דאזלינן בתר קירוב בתים משום דבית הקרוב לחומה צריך לחומת העיר יותר מן הרחוק, ולא אזלינן בתר שבח ממון.

ב] ונראה לבאר בזה, דהנה מעיקר הא דאזלינן בתר קירוב בתים ובתר שבח ממון, מבואר דהך דינא דכל בני העיר מחוייבין להשתתף בכל צרכי העיר, הוא מכח ההנאה דיש להן מכך, וע"כ מי שאין לו הנאה כלל מכך א"צ להשתתף, וגם מי שיש לו הנאה, א"צ להשתתף אלא כפי מידת הנאה שיש לו מכך, וע"כ כגובין לבנות החומה, נותנין העשירים יותר מהעניים, ונותנין הקרובין לחומה יותר מן הרחוקים.

ועיקר הך מילתא מבו' גם מהא דת"ח פטורין מלהשתתף בכל צרכי השמירה, משום דת"ח ל"ב נטירותא, והרי דאף דהוי זה מצרכי העיר, מ"מ ת"ח דאינם צריכין לכך, אינם מחויבין להשתתף בזה.

ג] אמנם הנה בתשו' מהר"י מינץ סימן ז' כתב, ז"ל, דהרוב כופין המועט לקנות בית חתנות ולבנות ולסתור בו אע"פ שנופלין בזה טענות רבות דיש לזה טענה עדיין אין לי בנים או עדיין לא הגיעו לפרקן או כבר כל בני ובנותיי נשואין או באולי לא אשיאם בכאן או ההוצאה גדולה אפ"ה אין שומעין לטענותיו אלא בונין בית חתנות, כ"ש בעניין המקוה שאינה הוצאה כ"כ וצריכות לקהל הרבה יותר ויותר מלחי וקורה ובית חתנות וכו', וכן מה שטוענות הזקנות שאין צריכות למי טהור למי מקוה שהנדה טובלת בהן, תואנות הן מבקשות כדפירשתי, ועוד הן צריכות למי טהור לפי מנהג הנשים היקרות והכשרות שאפי' הזקנות טובלת בער"ה ועיוהכ"פ וכו', ומטעם זה יש לחייב גם האנשים אפילו הם אלמונים כי לפעמים הוא יום אד בערב ר"ה או בעיוהכ"פ וכו', עכ"ל, והובא דין זה ברמ"א סימן קס"ג סס"ג, ז"ל, כל צרכי העיר, אע"פ שמקצתן אינן צריכין כגון בית חתנות או מקוה וכדומה, אפ"ה צריכין ליתן חלקן, עכ"ל, ועי' גם בתשו' מהר"ם מינץ סימן ס"ז שכתב כן, ובתשו' צמח צדק סימן צ"ד כתב דה"נ אף אם יש ביהכ"נ בעיר, ואין בו מקומות לכל הקהל, כופין הנותרים את שאר הקהל להשתתף עמהם בבניית ביהכ"נ אחר, ז"ל, אבל בביהכ"נ דיכולין בני העיר לכוף זא"ז לבנות ביהכ"נ וכו', והרב ב"י כתב בשם רבינו ירוחם דאפילו מועטים יכולים לכוף את המרובים, ואפילו היכא שאין כולם צריכין לביהכ"נ כמו בנדו"ד שיש להם כבר בעיר ביהכ"נ אלא שאין מספיק לכולם צריכים לבנות עמהם, כמו שכתב בהדיא כן מהר"י מינץ בתשובה סימן והביאה הרב בהג"ה ש"ע סימן קס"ג וז"ל כל צרכי העיר אע"פ שמקצתן אינן צריכין כגון בית חתנות או מקוה וכדומה אפ"ה צריכין ליתן חלקן עכ"ל, הרי שייכא הם במילתא דידהו שמחוייבים לסייע להם מכיסם שיהא גם להם ביהכ"נ כמוהם, עכ"ל.

והנה מבו' מזה, דכופין רוב בני העיר את המיעוט אף לדבר שאינו צורך לאותו המיעוט, ומסתימת ד' הרמ"א מ' דהיינו אף בשאין בזה צורך כלל לאותו המיעוט, וכטעמא קמא דהמהר"י מינץ, וכן מבו' להדיא מד' הסמ"ע שם, עיי"ש, אך בשו"ת חת"ס או"ח סימן קצ"ג נקט לעיקר כטעמא בתרא, (וכתב דגם בבית חתנות איכא לטעמא בתרא אולי ימצא לו נין ונכד ושאר וכל כיו"ב, וצ"ע מ"ט יתחייב מכח זה, הרי אי"ז צורך דילי', דאי"ז מוטל עליו, וצ"ע), וצ"ע דמ"ש מהא דת"ח פטורין מלהשתתף בצרכי השמירה, משום דת"ח ל"ב נטירותא, והרי דאין כופין הרוב את המיעוט להשתתף בדבר שאינו צורך לאותו המיעוט, וגם צ"ע מהא דלענין חומה נותנין העשירים יותר מן העניים והקרובים לחומה יותר מן הרחוקים, אשר גם מזה מבו' דכל הא דכופין זא"ז הוא מכח ההנאה שיש להן בזה, וע"כ על כל א' להשתתף כפי מידת ההנאה.

ומזה קשיא גם על טעמא בתרא דהמהר"י מינץ דהוא צורך גם לנשים הזקנות וגם לאנשים האלמנים, דאכתי מ"ט גובין מכולם בשוה, ולא אמרינן דכיון דעיקר ההנאה בזה הוא לבנ"א שיש להם אשה שלא פסקו דמי', יגבו מהם את רוב הדמים, וכ"ה דבבנין החומה אמרינן דגובין מן העשירים ומן הקרובים לחומה יותר ממה שגובין מן העניים ומן הרחוקים מן החומה.

ומצינו כן גם בדינא דתוספתא שהביא הרי"ף בסוגיין, מי שיש לו בית בחצר אחרת משעבדין אותו לעשות עמהן דלת ונגר ומנעול לחצר ושאר כל הדברים אין משעבדין אותו וכו', מי שיש לו חצר בעיר אחרת בני העיר משעבדין אותו לחפור עמהן בורות שיחין ומערות ואמת המים, ושאר כל הדברים אין משעבדין אותו.

ובחי' הר"י מיגש פירש לזה, ז"ל, מי שיש לו חצר בעיר אחרת בני העיר משעבדין אותו לחפור עמהן בורות שיחין ומערות, פי' שאלמלי אותן שיחין ומערות לא הי' אדם יכול לדור באותה העיר, נמצאת אותה העיר חרבה, ושאר כל הדברים אין משעבדין אותו, עכ"ל, ועד"ז כתב הרמ"ה, ז"ל, והני שעבודי כולהו דקתני גבי מי שיש לו בית בחצר אחרת וגם מי שיש לו חצר בעיר אחר, מטעמא דלא מיתגר לי' לבעה"ב ביתי' אלא היכא דעבדי לה לחצר דלת ונגר ומנעול, ולא מיתגר לי' לבעל החצר חצרו אלא היכא דאית בה בעיר בורות שיחין ומערות ואמת המים למשתי מיניהו מיא, דאל"ה לא חזיא לישוב וכו', והא דקתני כופין בני מבוי זא"ז, כשהי' שרוי עמהן במבוי קאי, דאל"ה לא כיפינן לי' לא ללחי ולא לקורה, דאי משום עירוב הא לא דייר בהדייהו, ואי משום אגרא בלא עירוב נמי מיתדר לי' לשוכר, עכ"ל, ועד"ז כתב בחי' הר"ן לקמן ד"ח., ז"ל, הא קנה ולא דר אינו כאנשי העיר אלא לדבר שהוא תועלת לדירתו אבל לא לדברים אחרים, והכי איתא בתוספתא וכו', כלומר שאין מחייבין אותו אלא בדברים הללו שהן תועלת דירתו, דמתוך שיש בעיר בורות שיחין ומערות באין לדור שם ושוכרין אותה ואם רצה למוכרה מוכרה ביותר, אבל לשאר הדברים אין מחייבין אותו, עכ"ל, והובא בנמו"י שם.

ומבו' מזה, דאף דיש לו בית באותו חצר ויש לו חצר באותה העיר, אינו חייב להשתתף בכלי צרכי העיר, משום דלית לי' הנאה מינייהו, והרי דאין בני החצר ובני העיר משועבדין זל"ז לכל צרכי החצר והעיר, ואין א' כופה את חבירו אלא לדברים דאית לי' הנאה מינייהו.

ואמנם דבזה י"ל, דמי שאינו דר בחצר ובעיר שאני, דכיון שאינו דר שם לא חשיב כאחד מבני החצר וכאחד מבני העיר להתחייב בצרכי החצר ובצרכי העיר, וע"כ אינו חייב אלא בדברים דאית לי' הנאה מינייהו, ועי' היטב בתשו' רבינו אביגדור כהן צדק שהביא המרדכי בפ' לא יחפור.

ומקור לזה, ממש"כ הרמ"ה שם, ז"ל, ואי אמר לא ניח"ל מאגרייהו ולא בצערייהו, דינא הוא דנחתי בני מאתא או בני חצר ואגרי לי' לבית או לחצר ושקלי אגריהו עד דמשתלמי שיעור מאי דחזי לי' למיתב בהדיהו בההוא חיובא ומסתלק, מידי דהוה אבית ועלי' של ב' שנפלו ואין בעה"ב רוצה לבנות, וה"מ דלא דייר בגויהו, אבל היכא דדייר בגויהו משכוני נמי ממשכנינן לי', עכ"ל, וצ"ב דמ"ש מי שאינו דר בבית או בחצר, דאין ממשכנין אותו, ממי שדר בהן דממשכנין אותו, ויל"פ דהוא משום דמי שדר בחצר?

אך י"ל דהוא משום שדר שם ודאי הוא נהנה, ורק מי שאינו דר מצי למימר לא ניח"ל לא בהו ולא באגרייהו.?

אך הגר"א הביא מקור לדינא דמהר"י מינץ ממי שיש לו חצר בעיר אחרת, וצ"ע אם זה מתישב עם ד' הראשונים הנז' דהא דחייב הוא משום ההנאה.

עוד ילה"ע דגיר' דילן בתוספתא וכן הובא בחי' הרשב"א, דגם מי שאינו שרוי בעיר, צריך להשתתף בתיקון המקואות, וצ"ע אם בזה יל"פ כד' ש"ר דהטעם הוא משום דאית לי' הנאה מזה, או דהוא מקור לדינא דמהר"י מינץ.

עי' דברי מלכיאל ח"א סימן ל"ו אות ב' שכתב דד' מהר"י מינץ הם רק בדברים ההכרחים לעיר, ולפ"ז י"ל דע"כ בחומה אין מחייבין למי שאינו צריך לשמירה, משום דחומה אינה דבר ההכרחי, וכמש"כ החזו"א, ועיי"ש בדברי מלכיאל אות ד' כתב דחומה אינו דבר ההכרחי, אך הוא כתב כן רק במי שאינו דר בעיר בקביעות, עיי"ש.

ועי' עוד במאירי, דכל הא דפטור מי שאינו דר בבית, הוא רק כשאין אחר דר במקומו, וכ"ה בפרישה, וצ"ע אם מד' ש"ר יש ללמוד דפליגי ע"ז, וצ"ע.

ומצינו כן גם בדינא דה' חצרות וכו', דג"כ אין גובין רק ממי שנהנה, אך י"ל דהתם אינם שותפין ממש, רק כלפי מה שהוא מועיל לכולם.

יל"ד בזה, לפמש"נ בדברינו בדין דברים הגובין לפי ממון מד' הרשב"א ורי"ו, דלכל צרכי העיר שהם תקנת העיר גובין לפי ממון, משום דהולכין אחר השגת ידו, ולא משום דיש לו הנאה טפי, ולפ"ז י"ל, דבדברים אלו דגובין לפי ממון משום דהם תקנת הציבור, ואי"ז תלוי בהנאה, י"ל דגם מי שאינו נהנה כלל חייב להשתתף, ורק בחומה דגובין לפי ההנאה, ודאי דמי שאינו נהנה א"צ להשתתף, וע"כ ת"ח דל"ב נטירותא פטורין.

אך לפ"ז נמצא, דבחפירת בורות, הי' לנו לחייב לת"ח אף אלמלי הא דגם הם זקוקין לכך, ובפירש"י מבו' לא כן, וצ"ע.

ולפ"ז יל"ד אם הך דינא הוא רק בצרכי בני העיר או גם בצרכי בני החצר, והיינו משום דיש להסתפק בדינא דהרשב"א, אם הוא דין מסוים בצרכי בני העיר, שהטילום חכמים על כל א' לפי השגת ידו, או הוא גם בצרכי בני החצר, ונפ"מ גם אם בצרכי בני החצר יתחייב מי שאינו נהנה, וצ"ע בזה.

ובאמת גם לפי הביאור הפשוט בדינא דמהר"י מינץ יש להסתפק אם הוא גם בחיובי בני החצר, או רק בחיובי בני העיר, אך בחיובי בני החצר י"ל דהוא רק משום דנהנה, דומיא דדינא דמהרי"ק בעלילות, ודומיא דמש"כ הנתיה"מ בכ"ד, וצ"ע אם יש מקום לחלק ביניהם.

ועמש"נ במק"א להסתפק כן גם לגבי דינא דדר י"ב חדש דה"ה כאנשי העיר, והוא חייב גם כשאין דעתו להשתקע בעיר, ואף בבנין חומה ובכל בנינים שהם דברים של קבע, ומאידך כל שלא דר י"ב חדש אינו חייב אף בדברים שעושין כן בכל יום, כמש"כ הרמב"ם דא"צ לשלם לשומרי העיר, וצ"ע אם ה"נ הוא בבני החצר.

גם יש להסתפק בדינא דבני העיר יש בהן כח להתנות, אם ה"נ הוא בבני החצר, או דרק בני העיר חשיבי כבי"ד, ועי' ביאור הגר"א ר"ס קס"ג דכל שותפין בעניני שותפותן הוו כבי"ד, אך כנראה כונתו רק בשותפות באומנות דעיר, וכמש"כ הראשונים בחמרים וכו'.

ועי' בתשו' מיימוני קנין כ"ז והגמי"י פי"א מתפילה, דנראה להדיא דגם בבני מבוי אזלינן בתר הרוב, וגם מבו' שם דדמי דינא דכופין בני העיר זא"ז לדינא דכופין בני מבוי זא"ז.

ועי' מש"נ בדברינו בדין אלו מצרכי העיר נגבין לפי ממון, לדון עוד בזה, עפי"ד מהרי"ל דבדברים הגובין לפי ממון נקבע דגובין לפי ההנאה, וע"כ מי שאין לו הנאה א"צ להשתתף, ומשא"כ בדברים הגובין לפי נפשות, עיי"ש באורך.

בשו"ת ר"ד אופנהים שבסוף שו"ת חוו"י סימן א' כתב, ז"ל, והנה לצורך החפירה צריך ליתן כל הקהל אף הישראלים והלוים כי קי"ל בטח"מ סי' קס"ג ס"ס ג' כל צרכי העיר אף על פי שמקצתן אינן צריכין כגון בית חתנות או מקוה וכדומה וכו' אפ"ה צריכים ליתן חלקם עכ"ל מש"ה מחויבים ליתן ובפרטות בנ"ד שישראל מוזהר ג"כ על הטומאה ברגל שנאמר והזהרתם מטומאתם מלמד שחייב אדם לטהר את עצמו ברגל עיין מס' ר"ה דף ט"ז. א"כ המה ג"כ מוזהרין ומצווין: וגם מצווין ישראל לשמוע ברכות כהנים מן הכהנים וכל שאינו שומע במזיד אינו בכלל ברכה א"כ בחדא מחת' ובחדא דימוס המה לשלם מקופות הקהל מה שחופרין בבית הכנסת, עכ"ל, ולכאו' צ"ע, דבצורך דמעט מן האנשים, לכאו' ודאי דאין לנו לחייב לכל בני העיר, דלא חשיב צורך זה כצורך העיר, וא"כ מ"ט חשבינן לצורכי הכהנים כצרכי העיר, - והעירוני דשמא הוא משום דלבא לביהכ"נ הוי צורך דכל העיר, וע"כ כל שמקצתם אין בידם לבא לביהכ"נ, הוי זה בכלל צרכי העיר, דומיא דמש"כ בשו"ת צ"צ דאם אין מקום למעט מהציבור בביהכ"נ, מחוייבין כל הציבור לבנות עוד ביהכ"נ אחר, וצ"ע בזה.

עי' תשו' מהרי"ל החדשות סימן קמ"ז דלכאו' מבו' מדבריו דהא דכופין בני העיר זא"ז ובני מבוי זא"ז אף אם א' אומר שאין לו צורך בזה, הוא משום דבצרכי בני העיר הולכין אחר הרוב, וכ"נ גם בתשו' מהר"י מינץ, ומבו' בדבריו דהוא חד דינא עם הא דהולכין אחר הרוב בתקנות בני העיר, בדינא דרשאין בני העיר להתנות, עיי"ש, וזה חידוש רב.

והנה לפ"ז אם רוב בני העיר לא ירצו, הי' בדין דלא יתחייבו, ואמנם באמת בד' מהרי"ל נראה דכל מה שהוצרך לזה דהולכין אחר הרוב, הוא רק בגונא דלאחד מהן באמת אין צורך בזה מחמת מצבו, עיי"ש, וזה ע"ד דינא דמהר"י מינץ, ולפ"ז רק בכה"ג הוא דאם הרוב לא יהיו צריכין מחמת מצבן, לא יהא ביד היחיד לכופן.

ועי' עוד במהר"י מינץ סימן ז' שדן אם המיעוט יכולין לכפות את הרוב, וכתב דאפשר דבדברים שנתפרשו אף המיעוט כופין את הרבים, וי"ל דגם דבריו קיימי רק בשהרוב טוענים שאין להן צורך בכך, ולא בגונא דהרוב אינם מרוצין להשתתף בזה אף דיש להן צורך, ובשו"ע סימן קס"ג ס"א כתב דאף המיעוט כופין, וכ"ה בפסקי ריא"ז ובמאירי, וצ"ע בגדר הדברים.

ועכ"פ הדבר ברור, דדינא דמהר"י מינץ הוא רק בשהרוב צריכין לכך, וכמפורש כן בדבריו, וזה דלא כמו שיש שנשתבשו בזה, ומשה"ק הסמ"ע סימן קס"ג סקל"ב על דינא דבית חתנות, מדינא דתשו' הרא"ש בשטרות, י"ל דהוא משום דהתם מ' דאיירי אף בשהוצרכו רוב הקהל לכך, וע"ז כתב דכיון דאינו ענין כללי, ליכא בזה להך דינא, אך שמא אחר דבד' הרמ"א ר"ס קס"ג נ' דבכל צרכי העיר כופין המיעוט את הרוב, ושלא כד' מהר"י מינץ, ע"כ אף בכה"ג הן כופין אותן, וצ"ע בזה.

מדינא דתשו' מהר"ם בעלילה והובא ברמ"א, מבו', דאף דגם בעלילה מתחייב כל הנהנה וכמש"כ מהרי"ק שורש ד' והובא בתרוה"ד, מ"מ אין לחייב בזה לכל בני העיר, דלא ע"ז הי' שותפותם, ומבו' דאם הי' שותפותם ע"ז, היו מתחייבים בכך כל בני העיר, אף אותם שלא חייבו אותם במס, וזה דבר חדש.

עי' עוד בתשו' הר"א כהן צדק שהביא המרדכי בפ' לא יחפור במי שאינו דר בעיר, אם צריך לשלם, ויל"ד אם יש ללמוד מדבריו לנידו"ד.

פלוגתת הפוסקים בסימן תרנ"ח במי שקנה אתרוג לעצמו, ובפשוטו למש"כ המהרי"ל דמי שאינו בעיר אינו חייב, ה"נ מי שיש לו אתרוג לעצמו, אך בכנה"ג כתב לחייבו משום דיתכן דיפסל אתרוגו, והובא בחת"ס או"ח סימן קצ"ג, עיי"ש.

ועיי"ש במהרי"ל דנשים א"צ להשתתף משום דאין להם הנאה, ויתכן דהוא רק באתרוג שנקט המהרי"ל שם דגם מי שאינו בעיר א"צ להשתתף, אך בדברים דגובין לפי נפשות דגם מי שאינו בעיר צריך להשתתף, י"ל דאף נשים צריכות להשתתף.

עוד מבו' מד' מהרי"ל, דאם האשה רוצה ליטול, ה"ה צריכה להשתתף בכך, ונ' דגובין לפי ממון, אף דהיא אינה מחויבת בכך, ולכאו' חשיב דיש לה הנאה פחותה ממה שיש לאנשים, ובע"כ דלא כל חילוק שיש בין בני העיר בהנאתם קובע לגבי חלוקת התשלום, וצ"ע.

ילה"ע, דגם הא דמי שדר בעיר י"ב חדש, חייב להשתתף בבנין החומה לדעת רוב הראשונים, אף אם אין דעתו להשתקע שם דומיא דחמרת וגמלת, הוא מתפרש טפי לפ"ד מהר"י מינץ, דחובת בני העיר הוא אף בדבר דאין להן הנאה, שהרי אדם זה אין לו הנאה מהחומה הקבועה, שהרי אינו עתיד להשתקע בעיר.

ואמנם דזה צ"ע, דהרי בחומה חזינן דגובין לפי ההנאה, ואפ"ה גובין גם ממי שדר בעיר י"ב חדש, ובע"כ דהטעם בזה הוא משום דה"ה ראוי לדור בעיר וליהנות, ולא אזלינן בתר מה שדעתו לעזוב את העיר, וצ"ע בזה.

ביאור הגר"א סקע"א, כתב על דינא דהרמ"א שם והא דאין נותנין מקרקעות, היינו מבתים וכדומה, שאינו מרויח בהן, אבל אם יש לאדם שנים או ג' בתים, ודר באחד מהן ומשכיר האחרים, או שיש לו שדות וכרמים שמרויח בהן, או שעוסק בפרקמטיא, צריך ליתן מהם, וכתב הגר"א, ז"ל והא דאין. תוספתא ב"ב שם מי שיש לו חצר בעיר אחרת כו' וצריך ליתן לפי ששוכר לאחרים, עכ"ל.

אך שם סקפ"א כתב על דינא דמקוה, ז"ל, תוספתא מי שיש לו חצר בעיר אחרת כו' אע"פ שאינו שותה מהן, עכ"ל, וצ"ע, וגם נת' לעיל דלכאו' זה דלא כמש"כ הראשונים בטעם הא דחייב להשתתף בבורות שיחין ומערות.

ועי' עוד בביאור הגר"א סימן רס"ד סקי"ב, שכתב על מש"כ הרמ"א שם, דאם ירד על דעת שניהן חייב ליתן לו מה שנהנה, מאחר שהציל של חבירו, ז"ל, כמו מי שיש לו בית בחצר אחרת וחצר בעיר אחרת בתוספתא הביא הרי"ף ורא"ש בפ"ק דב"ב, עכ"ל, ולכאו' מבו' בדבריו, דאינו חייב בכך משום חיובא דבני העיר, דאל"כ מ"ט לא הביא מעיקר דינא דבני העיר, אלא הוא דין בפנ"ע דהואיל ויש לו תועלת מזה, ה"ה חייב לשלם, אך י"ל דמכוון הגר"א להוכיח משם דהך דינא הוא גם במי שאינו בן העיר, אך לעולם הוי הכל חד דינא, וכמו שנקט הנתיה"מ בסימן רס"ד שם ובכ"ד.

בעיקר הדברים יש מקום לפרש, דשאני בית חתנות ומקוה, שהוא צורך בני העיר, ומקרה הוא שאינו צריך לכך, ול"ד לקירוב וריחוק וכו', - ובהא דרבנן ל"ב נטירותא, יל"פ דהוא משום דהפורענות באה בשביל ע"ה, וע"כ הם הגורמין לכך.

וצ"ע היטב בתשו' מהר"ם שבמרדכי, דאפשר דבאמת נחלק ע"ד ש"ר ביסוד הדברים, וזהו מקור ד' מהר"י מינץ, עייש"ה, וצ"ע.

רמ"ה בדין קירוב בתים, דהוא משום דגורמין ההיקף, ומבו' ג"כ דהגורם את הצורך חייב לשלם יותר, וזה ע"ד המבו' בתוס' וברא"ש, וזהו שכתב הרא"ש דהואיל וכל הגזירות הם בשביל הממון אזלינן לפי ממון, ועי' בביאור הגר"א שכתב מקור לדינא דגורם מד' התוס' אלו, ומצינו כן כמה דינים דאזלינן בתר הגורם, עיי"ש.

עו"כ הרמ"ה שם, דאין כופין זא"ז רק לסלק היזק, ולא לתקן את העיר, וע"כ אין כופין לבנות חומה לדעת רשב"ג, אף דה"ז משביח את הנכסים, ולכאו' זה שלא כד' הר"ן דכופין את מי שאינו דר בעיר, משום דה"ז משביח את ביתו.

ובד' הנתיה"מ בסימן קע"ח מבו' ג"כ כן, דאין כופין זא"ז רק לדבר שהוא מציל מהפסד, ולא להשביח, ולדעתו דהך דינא אינו רק בבני העיר וכו', אלא בכל דבר המועיל לשנים, ה"ז מוכרח כן.

נתיה"מ סימן קע"ח סק"ג, ז"ל, ואין להקשות אמאי יכול כאן לכפותו ליתן לו חלקו, ומשמע דיורדין לנכסיו, ובבית ועליה [בסימן קס"ד סעיף ה'] אינו כופהו רק שיושב בה עד שיתן לו יציאתו, דשם גבי בית ועליה יכול לומר בעה"ב לבעל העליה מה לך לכפות, הרי כל ההוצאות שאתה צריך לבנין של מעלה בנה למטה ודור בו, והלא אף אם אני אבנה הבנין של מטה לא יגרע מהוצאתך כלום, ומה לך אם תבנה בנין שלך למעלה או למטה, משו"ה אין יורדין לנכסיו, משא"כ כאן שצריך הוצאות יתירים כיון שמוכרח לבנות חלק שניהם שא"א לבנות זה בלא זה, דיכול לומר לו כיון ששנינו צריכין לבנין זה נוציא ביחד ההוצאות ואיני רוצה להוציא הוצאות לבד.

ואפי' בשנים שאינן שותפין, כל שיש דבר שהוא מוכרח לשניהן ואין האחד רוצה לעשותו יכול השני לכפותו. וראיה לזה, מהא דבני העיר כופין זה את זה לבנות חומה ושאר דברים הנצרכים [סימן קס"ג סעיף א'], וכן בני מבוי ובני חצר המבוארים בהלכות נזקי שכנים [סימן קס"ב סעיף א' וסימן קס"א סעיף א'], וכן בסימן קס"ג סעיף ו' בהג"ה שכתב דכל בני עיירות שיש לחוש שגם עליהן יעבור דצריכין ליתן. ואין דומה למקיף את חבירו בסימן קנ"ח [סעיף ו'] דמדמין ליה לזה נהנה וזה לא חסר, דשם הוא דבר שאינו מוכרח, דסגי להו בנטירה בר זוזא. ובדבר המוכרח לשניהן באמת כופין זה את זה, דבהדיא תנן [תוספתא ב"מ פי"א ה"י] דכופין בני בקעה זה את זה לעשות חריץ ובן חריץ, אלמא דכל דבר המוכרח לשניהן וא"א להאחד לתקן לעצמו עד שיתוקן ג"כ חלק האחר, מחויב האחר ליתן חלקו. ועוד ראיה מסימן קס"א סעיף ו' גבי חמש חצירות השופכות מים לביב אחד דכולן מתקנות עם התחתונה, והטעם כתב הסמ"ע [שם סק"ח] משום דהמים יעמדו כנגד העליונה, ואמאי, לימא ליה מה לך בכך שמתקלקל (חצירו) [חצירי] יתקלקל ויתקלקל. וכן בסימן ק"ע [סעיף א'] גבי חמש גינות, דאילו היה רק התחתון לבד לא היה שום אדם יכול לכפות לתקנו, ועכשיו שהעליון ג"כ צריך לזה כופהו לתחתון.

והא דבסימן רס"ד סעיף ד' בהג"ה גבי שנים שנתפסו דאין חבירו חייב ליתן לו, ע"ש, שם מיירי שלא נתפסו על ענין אחד, ואפשר להציל עצמו זולת האחר, בזה שייכים הדינים שכתב שם, אבל כשנתפסו על ענין אחד וא"א להציל עצמו זולת האחר, כופה לחבירו ליתן לו חלקו, דומיא דשיירא שעמד עליה גייס דמחשבין לפי ממון או לפי נפשות כל חד כדינו [סימן ער"ב סעיף ט"ו], דמה לי גייס ומה לי שר שמעליל כי שביה כעסקי נפשות דמיא, ואם בא על עסקי ממון מחשבין לפי ממון, וכן הדין בספריו וספרי חביריו המוזכר שם [בסימן רס"ד].

ולזה נראה לפענ"ד, דה"ה בבית המשותף שנפל ולא נשאר רק הקרקע, ואינו עומד לשנות הקרקע לדבר אחר רק לבנין, שיכול לכופו לבנות, דהוי כמציל מההיזק דאחד יכול לכוף לחבירו כמו שכתבתי לעיל, ואין לדמותו למי שרוצה להשביח נכסי שותפות שאין יכולים לכפות זה את זה, דזה אינו, דכיון שאינו עשוי לשנותו לדבר אחר מופסד ועומד הוא וכהצלה מנזק דמיא, עכ"ל.

והנה בעיקר ד' הנתיה"מ בסימן קע"ח ובסימן קס"ד ורס"ד דדינא דכופין בני העיר זא"ז הוא משום דהוי זה צורך כולם, צ"ע היאך זה מתישב עם דינא דמהר"י מינץ דאם מי שאינו נצרך חייב להשתתף.

ואמנם מדינא דהמהרי"ק בעלילה מוכח כד' הנתיה"מ, שהרי התם אינם שותפין כלל, ומ"מ ה"ה חייב להשתתף.

ועי' עוד בחזו"א שכתב דמדינא דדר י"ב חדש דחייב אף שאין לו בית, מבו' דגם "שכנים" חייבין להשתתף בבנין החומה, ויל"ע דאולי בכה"ג אינו חייב רק אם יש לו הנאה מזה, אך לא מצינו חילוק בזה.

והנה לפי הנ"ל נמצא דב' דינים נאמרו בזה, חדא דכל בני העיר משועבדין להשתתף בצרכי העיר אף שאין להן הנאה בזה, ועוד דכופין שכנים זא"ז לדבר שיש לשניהם הנאה מזה, וזהו דינא דהמהרי"ק בעלילה, וצ"ע מקור ב' הדינים.

ובאמת מצינו כן גם בד' תשו' מהר"ם בתשו' מיימוני ובמרדכי, דבעלילה אינם שותפין, ומ"מ אותם שהעלילה עליהן נראה דכופין זא"ז, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל.

ואולי מקור ב' דינים אלו, הוא מהא דיתומים חייבין במידי דאית להו הנאה מינייהו, וי"ל דהיינו דביתומים ליכא לחיובי בני העיר וכמש"כ הרמ"ה, ורק בדברים דאית להו הנאה ה"ה מחוייבין מכח ההנאה, ודו"ק, אך בד' הרמ"ה נ' דטעם אחר יש בזה, עיי"ש, וצ"ע.

שו"ת מהר"ח או"ז סימן קנ"ג, נראה שבני העיר כופין זא"ז לעשות מקוה, כיון שפר"ת שאין לטבול בנהרות מההיא דמפצי, מעתה כולם צריכים למקוה והוי ליה כמו לחי וקור' למבוי. דתניא בתוספתא דב"מ פ' הבית והעליה, שכופין בני המבוי זה את זה לעשות לחי וקורה למבוי ולמה והלא הוא יכול לומר לכשתתקנו לחי וקורה, אבטל לכם רשותי שבמבוי ונמצא שאיני נהנה מלחי וקורה שלכם כלום ובההיא ברייתא נמי תניא כופין בני העיר זה את זה לבנות להם בית הכנסת; ולקנות להם ספר תורה, נביאים וכתובים, וה"ה מקוה שכולם צריכים. ולא דמי לחמש גנות המסתפקות מים ממעיין אחד ונתקלקל המעין, כולם מתקנים והעליונה אינה מתקנת עמהם, דהתם, אחר שתקנה העליונה לעצמה, אינה נהנית בזה כלום שיתקנו התחתונות ואדרבה היא מפסדת בזה. ועוד למה ראובן יתקן דבר, אבל דבר שהוא שמירה לכל הגנות, תניא בתוספתא: כופין בני הבקעה זה את זה, לעשות ביניהן חריץ ובן חריץ, לפי שהם שמירת כל הבקעה. כדתנן ס"פ בית כור, שחריץ ובן חריץ עושין שמירה לשדה, הלכך אין האחד יכול לומר אני אשמור לעצמי. ולא דמי לההיא דב"ב השותפין דרוניא אקפיה לרבינא מד' רוחות ומסיק דאי לא גלי רוניא אדעתא דניחא ליה, לא הוי יהיב כלום אף על גב דבעי נטירותא. דע"כ התם, אי לא גלי דעתיה, הוי אמינא דלא בעי שום נטירותא, כי לא היה נפסד הרבה. ומשום קיבורא דאהיני לא היה מקפיד וכו', וכן משמע מההיא דחמש גנות, שכולן מתקנות עם העליונה, כיון שהתחתונות נהנות בזה כשיצטרכו להשקות יהיו להם מים, צריכים לסייע להם וכן כאן גבי מקוה, עכ"ל.

מבו' בדבריו דכללא הוא דכל דבר שהוא צורך דכולם, כופין זא"ז להשתתף בו, והוא אף בשכנים, וכל הא דבההיא דרוניא ל"מ לכפותו, הוא משום דאי"ז צורך כ"כ, ומבו' בדבריו דנתחדש בזה דל"מ א' מהעיר לומר דאין לו צורך בזה, - גם מבו' בדבריו דשוה דינא דכופין בני העיר זא"ז, לדינא דה' גינות, וזה כיסוד ד' הנתיה"מ.

והנה בד' הרמב"ם פ"ו ה"ה והשו"ע סימן קס"ג ס"ב, מבו' דמי שאינו דר י"ב חדש אינו חייב בשכר הפרשים.

וצ"ע לפ"ד הנתיה"מ, דלכאו' כיון דיש לו הנאה מזה, מ"ט אין יכולין לכופו להשתתף, ועי' אג"מ חו"מ ח"א סו"ס מ' שנקט דבאמת צריך להשתתף במה שנהנה, וצ"ע, אך נראה הטעם עפי"ד מהרי"ל החדשות סימן נ"ט עיי"ש בד' השואל ובתשובת מהרי"ל, דבזה אמרינן דזה נהנה וזה לא חסר הוא, דכיון דבני העיר צריכין לעשות כן לצורך עצמן, אין גובין ממי שאינו מבני העיר, וצ"ל דל"ד לדינא דהמהרי"ק בעלילה דגובין אף מבני עיר אחרת, דהכא הוי עיקר הצורך לעיר זו, ואך שהוא בא לעיר זו ונהנה ממה שיש לבני העיר, ודו"ק, שו"ר בדברי מלכיאל ח"א סימן ל"ו סוף אות ד' שנראה דפירש דהוא משום דמי שאינו דר בקביעות א"צ לשמירה, והיינו דכל החשש הוא רק לזמן מרובה, ולפ"ז שמא יש מקום להבין דע"כ גם בשומרים שאי"ז דבר דקביעות, א"צ להשתתף אלא הקבועים בעיר, וצ"ע.

ועי' בתשו' חת"ס או"ח קצ"ג, דבני הכפרים הסמוכין צריכין להשתתף בכל צרכי העיר, ואילו התושבים הבאים מגלילות רחוקים אינם חייבים בשום דבר, וזה מתפרש ע"ד הנ"ל, דבני הכפרים, אף דאינם מאנשי עיר זו, אך מ"מ כיון שהן משותפין עמם בקביעות, הוו בכלל החיוב, ומשא"כ תושבים אחרים הבאים לשם, אינם בכלל החיוב כלל, וע"כ אף אם יש להן הנאה, א"א לחייבן בכלום.