54 הבלעת תחומין
קטגוריות: ש_ס / יג עירובין / עירובין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / עירובין פ_ד - פ_ה

אור ליום ועש"ק זכור ז' אדר ב' תשס"ה

א] עירובין דמ"ד:, מי שיצא ברשות ואמרו לו כבר נעשה מעשה יש לו אלפים אמה לכל רוח, אם הי' בתוך התחום כאילו לא יצא, ובגמ' שם מאי וכו' כאילו לא יצא, אמר רבה ה"ק אם הי' בתוך תחום שלו כאילו לא יצא מתוך ביתו דמי וכו', ר"ש בר חייא אמר ה"ק, אם היו תחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתוך תחומו לא יצא מתחומו, במאי קמיפלגי מר סבר הבלעת תחומין מילתא היא ומר סבר לאו מילתא היא.

ובפירש"י, ז"ל, ואית דגרסי בלישנא אחרינא דבין רבה ובין רב שימי בשכבר יצא מתחומו מוקי ליה, ובתרוייהו גרסינן אם היו תחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתוך התחום שלו, אלא בדרבה גרסינן כאילו לא יצא מביתו, ובדרב שימי גרסינן כאילו לא יצא מתחומו, ובהא פליגי, דלרבה לא משויא להו הבלעה כחד תחומא שיהיו לו כל היום כולו שמונה אלף אמה, אלא כי ממטו לי' תחומין הניתנין לו עד תוך תחומו הוי כאילו לא יצא מביתו כלל, ולא קנה שביתה במקום אחר, ויש לו אלפים מביתו לכל רוח כבתחילה, ורב שימי סבר כאילו לא יצא מביתו לא אמרינן, אלא ודאי קנה שביתה במקום שנאמר לו, אבל כאילו לא יצא מתחומו אמרינן, ולא הפסיד תחומו הראשון, ויש לו קרוב לשמונה אלף וכו', דהבלעת תחומין משויא להו לכולהו תחומי כחדא תחומא, ורבה סבר לאו מילתא היא לשווינהו תחומא חד וכו', אלא כאילו לא יצא לגמרי קאמר, והרי הוא כבתחילה, עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' נראה, דלדעת רבה ל"מ "הבלעת תחומין" מידי, והא דמהני לי' שאם חזר לתחומו כאילו לא יצא מביתו, ל"ב לזה לדין הבלעת תחומין, אלא כיון שיצא וחזר ברשות כאילו לא יצא, וכדינא דנהרדעי לעיל דמ"א: דאי פיקח הוא עייל לתחומי' וכיון דעל על, ורק לדעת רב שימי הוא דבעי' לדין הבלעת תחומין דמשוי לכולהו תחומי כחד תחומא דמשו"ז יש לו ב' התחומין.

אמנם מד' רש"י ותוס' נ' מוכח לא כן, דהנה להלן בסוגיין פריך אביי, מהא דתנן ר"א אומר ב' יכנס ג' לא יכנס, מאי לאו ר"א לטעמי' דאמר והוא באמצען וארבע אמות דיהבו לי' רבנן כמאן דמיבלען דמו וקאמר יכנס, אלמא הבלעת תחומין מילתא היא, ובפירש"י שם כתב, ז"ל, אבל ללישנא בתרא לא נהירא לי, דהא לא קאסרי לי' למהדר, ומאן דגריס לה מפרש דכיון דהא לא הוו מובלעות אלא דבוקות, ואפילו הכי שרי ש"מ הבלעה דבר גדול הוא והיכא דמיבלען חד תחומא הוי, עכ"ל.

והנה אי נימא דלדעת רבה הא דשרי לי' לחזור לתחומו אי"ז כלל משום דין הבלעת תחומין, אלא היינו משום שכל שחזר בהיתר לתוך תחומו כיון דעל על וכאילו לא יצא, א"כ הרי ל"ש זאת כלל היכא שאין תחומו השני מובלע בתוך תחומו הראשון אלא דבוק, שהרי בכה"ג ל"מ הדר לתוך תחומו הראשון, ול"ש בזה דינא דכיון דעל על, וא"כ מעיקרא מאי קשיא לי' לרש"י על לישנא בתרא, וגם מה שפירש"י דכיון דשרי אף בדבוקות ש"מ הבלעת תחומין דבר גדול הוא וכו', ???, ומצאנו כן בחי' הר"ן שם, ז"ל, ונ"ל דהכי פריך, דלרבה דאמר הבלעת תחומין לאו מילתא היא מאי דשרי לי' למיהדר לתחומי' לאו משום הבלעת תחומין הוא, דהא ס"ל דלאו מילתא היא כלל, אלא משום דס"ל דאפי' בכה"ג אמרי' כיון דעל על, והאי טעמא לא סגיא אלא למי שנכנס בתחומו הראשון, [אבל היכא שלא נכנס לא, וע"כ מההיא דר"א שאינן מובלעות אלא דבוקות שפיר שמעי' דהבלעת תחומין מילתא היא], דאם איתא דהבלעת תחומין לאו מילתא היא למה יכנס וכו', עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ויש ללמוד מזה שדעת רש"י, דאף לדעת רבה הא דשרי לי' ליכנס, הוי רק משום דינא דהבלעת תחומין, ול' רש"י בסוד"ה רב שימי, ורבה סבר לאו מילתא היא לשווינהו תחומא חד, עכ"ל, והרי דאף לרבה הבלעת תחומין מילתא היא, ואך דל"מ לשווינהו כחד תחומא, וכ"ה להדיא בל' התוס' שם בתו"ד, דרבה אית לי' הבלעת תחומין לענין ליכנס, וע' להלן סוסק"ד שנתבאר דכל קו' התוס' שם ל"ק רק לפי דרכם, אך לפ"מ שפי' הר"ן דרבה לית לי' הבלעת תחומין כלל י"ל היטב קו' התוס', עיי"ש, ואשר ע"כ שפיר קשיא לי' לרש"י.

ב] ובטעמא דמילתא דבעי' בזה לדין הבלעת תחומין, אשר לכאו' צ"ב דבלא"ה יש להתיר משום שיצא בהיתר, וכל שיצא בהיתר וחזר בהיתר כאילו לא יצא, פשוט בזה, דהנה בפירש"י בסוגיין פירש לדעת לישנא קמא, ז"ל, ורבה סבר לאו מילתא היא, הלכך לא מצי לתרוצי כאילו לא יצא דמתניתין בשכבר יצא חוץ לתחום, דאם יצא הפסיד שביתת ביתו וקנה לו ממקום שנאמר לו, ורבה לית לי' הא דתנו נהרדעי לעיל ואי פיקח הוא עייל לתחומו וכיון דעל על, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, ולר"י נראה דאית לי' הא דנהרדעי, כיון שנכנס בתחומו מפני כבוד הבריות ויצא מד' אמותיו, כיון שצריך ליתן לו ד' אמות חדשות יכול לחזור ולקנות תחומו הראשון, אבל הכא מכיון שיצא חוץ מתחומו וקנה לו תחום אחר לא הותר ליעקר מתחום שקבע כדפי' לעיל, דאל"ה תיקשי לה מתני' לנהרדעי דאמרי אפי' אמה אחת לא יכנס ואע"ג דע"י ד' אמותיו נכנס לתחומו הראשון ולא אמר כיון דעל על, עכ"ל.

וביאור ד' התוס' הוא, דהיכא שנכנס בתחומו מפני כבוד הבריות ויצא מד' אמותיו, ל"ב לדין הבלעת תחומין, אלא כיון שיצא שלא לדעת וחזר בהיתר כאילו לא יצא, וה"ה חוזר לשביתתו הראשונה, אך משא"כ היכא שקנה לו תחום אחר ועדין לא עקר ממנו, הרי שבלא דין הבלעת תחומין ל"מ לחזור לשביתתו הראשונה, ??, ובכה"ג אין להתיר רק משום דין הבלעת תחומין, דמשו"ז חשבי' לב' התחומין כחדא, ולא חשיב שעוקר מן התחום שקבע, כיון שהתחום שקבע נתאחד עם התחום הראשון, ובזה הוא שנחלקו רב שימי ורבה אם הבלעת תחומין מילתא או לאו מילתא, וז"פ.[[2]](#footnote-3)

???ל' הרשב"א מר סבר הבלעת תחומין כו'. פרש"י ורבה לית לי'] דנהרדעי דריש פרקין דאמרי אי פקח (אידך) עייל לתחומי', ונראין דברי התוספות שאמרו דנראה שיש לחלק בההיא, דההיא דנהרדעי כיון שקנה ד' אמות חוץ לתחום הראשון, ועכשיו התירו לו חכמים לעקור אותו תחום ולקנות תחום אחר משום כבוד הבריות ונכנס לתוך תחומו הראשון ונקנה לו, הרי זה כמי שהחזירוהו שחזר להיתירו הראשון, אבל הכא שעקר תחומו הראשון וקנה לו תחום אחר ועדיין הוא בתוך אותו תחום, אע"פ שהוא מובלע בתוך התחום שהי' לו מעיקרא, אין לו אלא תחום זה השני, ואין לו לעקור אותו וליכנס בתוך תחום אחר, וע' ל' תור"פ דמ"ד., ול' תוהרא"ש שנר' שיטה אחרת, וזה תלוי ביסוד הבלעת תחומין וכמו שיתבאר.??

??ובעיק"ד הרשב"א צ"ע אם אתיא אף לטעמי' דשרי לחזור לתחומו הראשון, דמ"מ הרי שרי לישאר בד' אמות אלו, וז"פ, ומוכח כן דאל"כ ל"ה שייך הבלעת תחומין, שהרי ד' אמותיו אין מובלעין בתחומו הראשון, ???.

ונ' ברור שגם בדעת רש"י צ"ל ע"ד ד' התוס', דאי נימא דס"ל לרש"י שאין לחלק בין היכא שקנה תחום אחר להיכא שלא קנה תחום אחר, א"כ הי' בדין דבההיא דנהרדעי לא יהא רשאי לחזור לתחומו אף לדעת רב שימי, שהרי כל הא דשרי רב דימי לחזור לתחומו הוא רק משום ד"הבלעת תחומין" מילתא היא, וזה ל"ש אלא היכא שזכה עתה בתחום אחר ומובלעין ב' התחומין זב"ז, אך בההיא דנהרדעי שאין ב' התחומין מובלעין זב"ז, שהרי יצא מד' אמותיו ונכנס לתחומו, ל"ש כלל דין הבלעת תחומין, ומה דהשתא הי' לו לזכות בד' אמות אחרות אשר הן מובלעות עם תחומו, לכאו' אי"ז טעם שיחזור ויזכה בתחומו, שהרי בלא"ה כבר הוא בתחומו, ואם מ"מ אינו זוכה בתחומו, מה יהני זה שד' אמות שזוכה בהן השתא הן יחד עם תחומו.

גם נ' עוד, דאם אף היכא שלא זכה בתחום אחר ס"ל לרבה שאינו חוזר וזוכה בתחומו הראשון, א"כ ל"ה מהני ע"ז כלל דין הבלעת תחומין, דמה יועיל הא דחשיבי ב' התחומין כחדא, הרי מ"מ כיון שיצא מתחומו והפסיד תחומו מ"ט יחזור ויזכה בו, ורק אי נימא דהיכא שלא זכה בתחום אחר ודאי חוזר וזוכה בתחומו הראשון, וכל נידון סוגיין הוא היכא שחזר וזכה בתחום אחר, הרי שע"ז מהני דין הבלעת תחומין, שאין זכייתו בתחום אחר מעכבתו מלשוב לתחומו הראשון, וז"ב.

ואשר ע"כ צ"ל בדעת רש"י, דודאי מודה לד' התוס' דכל פלוגתא דרבה ורב שימי הוא היכא שקבע לו תחום אחר, ועדין הוא בתחומו השני, ובזה הוא שנחלקו אם הדר זכי בתחומו הראשון דהבלעת תחומין מילתא היא או לא, אך היכא שלא קבע לו תחום אחר ודאי הדר זכי בתחומו הראשון, ומה שפירש"י דרבה לי"ל דנהרדעי, הוא משום דס"ל דבההיא דנהרדעי כיון שהותר לו ליכנס מפני כבוד הבריות, חשיב דאכתי הוא בתחומו השני, ד"תחום" היינו מקום דשרי לו לילך בו, וכל שהותר לו מפני כבוד הבריות לילך שם, חשיב זה כתחומו, וביותר ניחא אי נימא דס"ל לרש"י כדעת הרמב"ם דאחר שנפנה חוזר למקומו, וכ"ה דעת הרשב"א בעבוה"ק, והרי שלא איבד ד' אמותיו הראשונות, וע"כ גם בזה אין להתיר לו לחזור לתחומו אלא משום דין הבלעת תחומין, ואשר ע"כ לדעת רבה דהבלעת תחומין לאו מילתא היא לא אמרי' בזה כיון דעל על.

ומשה"ק התוס' דתיקשי לי' מתני' לנהדרעי, הנה באמת לדעת רש"י גופי' ל"ק כלל, דבפירש"י לקמן דנ"ב: פירש למתני' בשיצא מדעת, והיינו משום דביצא שלא מדעת מודו רבנן דיכנס, וע"כ ל"ק מינה לנהרדעי, דאף הא דאמרי נהרדעי כיון דעל על הוא רק בשיצא שלא לדעת, וכמבו' בפירש"י לעיל דמ"א:, וכן פירשו ש"ר שם, וכ"ה ברמב"ם ובעבוה"ק להרשב"א, וע' או"ז בשם רשב"ם וצ"ב, אך ביצא לדעת ל"מ לי' מה שחזר בהיתר, דלא עדיף מאם חזר שלא לדעת שאין לו אלא ד' אמות, וע"כ ה"נ לדעת רבנן מי שיצא אמה א' חוץ לתחום לדעת הגם דשרי לי' ליכנס, מ"מ לא עדיף מיצא לדעת וחזר שלא לדעת שאין לו אלא ד' אמות, והא דשרי ר"א אף בכה"ג, ועדיף מיצא לדעת וחזר שלא לדעת, עמש"נ בזה לקמן סק"ג, ומשא"כ בשיצא שלא לדעת מודו רבנן דיכנס, דכיון דשרי לו ליכנס הוי כחזר שלא לדעת דהוי כאילו לא יצא, וז"פ, וע' גאו"י לעיל דמ"ד. שכבר כתב כן, וז"פ.[[3]](#footnote-4)

ובאמת מוכח כן עוד, שהרי לפי פשטות ד' רש"י ס"ל לרבה דכל שיצא חוץ לתחום וחזר, הגם שיצא וחזר בהיתר אינו חוזר וזוכה בתחומו הראשון, וקשיא ע"ז ממתניתין דריש פירקין דמי שהוציאוהו נכרים והחזירוהו כאילו לא יצא, והרי דכל שיצא וחזר שלא לדעת הדר זכי בתחומו הראשון, ומ"ש זה מהכא ומההיא דנהרדעי דלא הדר זכי בתחומו הראשון, ועמד ע"ז הגאו"י לעיל דמ"ד., ולמש"נ ניחא, דמודה רש"י דהיכא דלא זכה בתחום אחר חוזר לשביתתו הראשונה, ורק בההיא דנהרדעי ס"ל דחשיב כזכה בתחום אחר, האמנם ע"ז י"ל באופ"א, דשאני היכא שחזר באונס דבזה מודה רבה דהדר זכי בתחומו הראשון, מהיכא שחזר בהיתר דבזה ס"ל דלא הדר זכי בתחומו הראשון, וכן צ"ל בהכרח בדעת התוס' שלא הק' על פירש"י ממתניתין, והרי התוס' פירשו דעת רש"י דס"ל דליכא נפ"מ אם זכה בתחום אחר או לא, ועמש"נ לעיל בהערה דבדעת הרי"ד והריטב"א מוכח כאחד מב' דרכים אלו.

אך אכתי קשיא ע"ז מסוגיא דלעיל דמ"ג:, דאמרי' התם בנחמי' דמשכתי' שמעתא ונפק חוץ לתחום, ואמר ר"נ עשה לו מחיצה של בנ"א ויכנס, וא"ל רנב"י לרבא מאי קמיבע"ל לר"ח, אילימא בדמלו גברי עסקינן וקמיבע"ל הלכתא כר"ג או אין הלכה כר"ג, או"ד בדלא מלו גברי וקמיבע"ל הלכה כר"א או אין הלכה כר"א, ע"כ ומבו' בד' הגמ' דאם במלו גברי עסקינן יכנס אפי' אם אין הלכה כר"א, והתוס' שם הקשו דכיון דאמרי רבנן אפי' אמה אחת לא יכנס אע"פ שד' אמות שלו מובלעות בתוך התחום ראשון, ה"נ כי מלו גברי מחיצות ומגיעות תוך התחום לא יכנס, ותירצו דל"ד דהכא כשתסלק מחיצה דגברי וכבר יצא ע"י מחיצה מד' אמות שנתנו לו חכמים ומעתה הי' ליתן לו ד' אמות אחרות, וכיון שהוא בתחום ראשון לא ניתן לו ד' אמות אחרות אלא חוזר לתחומו הראשון, אבל בהבלעת ד' אמות שלא הפסיד בכניסתו ד' אמות לא יכנס, עכ"ל, ואי נימא בדעת רש"י שאין לחלק בין היכא שזכה בתחום אחר להיכא שלא זכה, א"כ הדרא קו' התוס' לדוכתא, דלרבנן דפליגי אדר"א וס"ל דהבלעת תחומין לאו מילתא היא, ואף שנכנס לתחומו בהיתר אינו חוזר לשביתתו הראשונה, א"כ מ"ט אם מלו גברי יכנס וחוזר וזוכה בתחומו הראשון,[[4]](#footnote-5) והתוס' בסוגיין רמזו להקשות משם ע"ד רש"י, וכן עמד בזה הריטב"א בסוגיין ולהלן שם, וע' גם גאו"י לעיל דמ"ד. שהניח זה בקו' ע"ד רש"י, ובע"כ דמודה רש"י ליסוד ד' התוס', דכל הא דס"ל לרבנן דלא יכנס הוא רק משום שזכה בתחום אחר, ואך דס"ל דגם ההיא דנהרדעי דמי לזה, וכמש"נ.

ועכ"פ נמצא לפ"ז בדעת רש"י ותוס', דהיכא שזכה בתחום אחר ל"מ הדר לתחומו הראשון אלא מכח דין הבלעת תחומין, ונ' לפ"ז דע"כ ס"ל לרש"י ותוס' דגם לל"ב הוא כן, ואך דלל"ב אף רבה מודה לדין הבלעת תחומין, אלא דס"ל דל"מ הבלעת תחומין כ"כ שיהא לו ב' התחומין יחד, וז"פ.[[5]](#footnote-6)

אך בדעת הר"ן נ' דס"ל, דהאמנם לגיר' קמייתא בע"כ נתחדש בסוגיין שכל שזכה בתחום אחר ל"מ הדר לשביתתו הראשונה אלא מכח דין הבלעת תחומין, אך לגיר' בתרא אין מקור לזה מסוגיין, ואדרבה מדחזי' דאף דרבה לי"ל הבלעת תחומין מ"מ מצי הדר לשביתתו הראשונה, ש"מ דל"ב לזה לדין הבלעת תחומין, אלא כיון שיצא ברשות וחזר ברשות כיון דעל על וכאילו לא יצא, וז"פ.

אמנם הנה לפ"ז נמצא, דלגיר' בתרא ליכא נפ"מ בין היכא שזכה בתחום אחר להיכא שלא זכה, ובכל גווני מצי הדר לשביתתו הראשונה, ואמנם קשיא ע"ז מהא דס"ל לרבנן דיצא חוץ לתחום אמה א' לא יכנס, והגם שרשאי ליכנס לתוך תחומו מ"מ לא הדר לשביתתו הראשונה, וצ"ל כמש"כ הר"ן לעיל דמ"ג: דכי היכי דביצא לדבר מצוה מודו רבנן, ה"נ במי שיצא שלא לדעת, וכל הא דאמרי רבנן לא יכנס הוא בשיצא לדעת, ובזה ל"מ הדר לשביתתו הראשונה, ודקי"ל דיצא לדעת וחזר שלא לדעת אין לו אלא ד' אמות, אך אכתי קשיא ע"ז מסוגיא דמ"ג: הנז', שהרי לפ"ז נמצא שאין לחלק בין היכא דמלו גברי להיכא דלא מלו גברי, וכ"ה דבלא מלו גברי מוקמי' לה כר"א, ה"נ במלו גברי, ואף דלפי האמת גם בדלא מלו גברי מהני אף לדרבנן משום שיצא שלא לדעת, וכמש"כ הר"ן שם, מ"מ לפ"מ שנקט הש"ס ע"ז דאתיא כר"א, הרי אף הא דמלו גברי לא אתיא אלא כר"א, וי"ל.

ג] והנה במש"נ דאי נימא דרבה לית לי' הבלעת תחומין כלל, והא דשרי לי' ליכנס הוא משום שיצא בהיתר וחזר בהיתר דכאילו לא יצא, ניחא הא דמותבי' עלי' מדר"א וכמו שפירש הר"ן, הנה כ"ז ניחא לפ"מ שפירשו רש"י והר"ן דר"א שרי אף בשאין אמותיו מובלעות אלא דבוקות, אמנם הנה עיי"ש בחי' הריטב"א ובתור"פ שתמהו על פירש"י בזה מסוגיא דסוף פירקין, וכן תמה בזה התורי"ד, אלא שחסר בלשונו, וגם בחי' הרשב"א מבו' שמפרש ההיא דר"א במובלעות, ולפ"ז לכאו' אין לישב כן גיר' הלישנא בתרא.

אך נ' דגם לפ"ז י"ל היטב גיר' הלישנא בתרא, דהנה עיקר דינא דר"א דשרי לי' ליכנס צ"ב, שהרי מי שיצא מתחומו לדעת וחזר שלא לדעת שאין לו אלא ד' אמות, וא"כ זה שלא יצא חוץ לד' אמותיו ושרי לי' לחזור, מ"ט עדיף מכל מי שיצא לדעת שאף אם חוזר בהיתר אין לו אלא ד' אמות, ואמנם בד' הראב"ד בהשגות נ' דאה"נ כל הא דשרי ר"א ליכנס הוא רק בשיצא שלא לדעת, וכמש"נ בדעתו לעיל סק"ב בהערה.

וע' בגאו"י לעיל דמ"ד. שביאר הטעם בזה, ז"ל, דר"א סבר הא עדיפא, דאילו החזירוהו או חזר ברשות, באונס אין במזיד לא וכו', אבל הכא אפי' יצא לדעת כיון דאיבלע בתחומי' כמאן דלא נפיק דמי, דהא אכתי מצי עייל לתחומי', עכ"ל.

ונ' דיל"ב בזה בנוס"א, דכיון דהבלעת תחומין מילתא היא ודייני' לב' התחומין כחד, ע"כ חשיב דלא יצא מתחומו, כיון דאכתי הוא בד' אמותיו המובלעות עם תחומו וכחד תחומא חשיב, והגם שודאי עבר על איסור יציאה מן התחום, מ"מ לי"ב לדינא דמי שיצא לדעת וחזר שאין לו אלא ד' אמות, דכל הך דינא הוא רק היכא שיצא מתחומו, אך כל דחשיב שאכתי הוא בתוך תחומו, לא הפסיד את תחומו אף אם עבר על איסור יציאה חוץ לתחום, וכ"ה בחזו"א סי' ק"ט סק"ה, ז"ל, משום דהבלעת תחומין מילתא היא וכו' וחשיב כאילו עדין לא יצא, עכ"ל.

ויל"פ עוד בזה, לפ"מ שמצאתי בחי' הרמב"ן לעיל דמ"א: בתו"ד, ז"ל, אבל תחומין משום קנין שביתה הוא והיוצאין חוץ לתחום קנו להן ד"א שם ואינן חוזרין לשביתה הראשונה כאדם, עכ"ל, ולמדנו מד' הרמב"ן, דהא דהיוצא חוץ לתחום וחזר אין לו אלא ד' אמות, הוא משום שכשיצא קנה לו ד' אמות, וע"כ אינו חוזר לשביתתו הראשונה, וזה ע"ד מש"כ הרמב"ן לעיל דמ"ג. דהא דישן אינו קונה אלפים אמה כשניעור, הוא משום דכבר קנה מתחילה ד' אמות, ועד"ז הוא דינא דמי שיצא חוץ לתחום, דכיון שקנה ד' אמות, שוב אינו חוזר לשביתתו הראשונה, ואשר ע"כ ס"ל לר"א, דכל שד' אמותיו מובלעות בתוך תחומו הראשון והוו כחד תחומא, אין קנין הד' אמות סותר לשביתתו הראשונה, וע"כ בכה"ג שפיר הוא חוזר לשביתתו הראשונה.

ועכ"פ נמצא לפ"ז, דכל עיקר דינא דר"א דאף היוצא לדעת תוך ב' אמות יכנס, מיוסד על דין הבלעת תחומין, דמשו"ז חשבי' לד' אמותיו כחד תחומא עם תחומו הראשון, וע"כ הוא דלא הפסיד תחומו הראשון, וכמש"נ.

ולפ"ז מתבאר היטב הא דמייתי מינה אביי דהבלעת תחומין מילתא היא, דלדעת רבה דהבלעת תחומין לאו מילתא היא, הרי הגם דשרי לי' לחזור לתחומו וכיון דעל על, היינו רק בשיצא שלא לדעת, אך היוצא לדעת הרי אף אם חזר ברשות אין לו אלא ד' אמות, וה"נ זה שיצא לדעת וד' אמותיו הם בתוך התחום הראשון, הגם דשרי לי' ליכנס לתוך תחומו, מ"מ אינו חוזר וזוכה בתחומו ואין לו אלא ד' אמות, ומדשרי לי' לר"א ליכנס לכל תחומו ש"מ דהבלעת תחומין מילתא היא, וע"כ חשיב כאילו לא יצא ומצי הדר לשביתתו הראשונה.

ד] אמנם אכתי צ"ע בזה, דהנה בגמ' שם א"ל רבב"ח לאביי ומדר"א קמותבת לי' למר, אמר לי' אין דשמיע לי מיני' דמר עד כאן לא פליגי רבנן עלי' דרבי אליעזר אלא לדבר הרשות אבל לדבר מצוה מודו ליה, ע"כ, ולפמש"נ צ"ע בזה, דלכאו' מהא דשרו רבנן היכא דיצא לדבר מצוה אין ללמוד דמודו דהבלעת תחומין מילתא היא, שהרי כל שיצא לדבר מצוה הוי כיצא שלא לדעת שאם חזר בהיתר אמרי' כיון דעל על, וע"כ אף הכא כיון דד' אמותיו מובלעות בתוך התחום ומצי ליכנס בהיתר לתוך התחום, הוי כיצא שלא לדעת וחזר שלא לדעת דהוי כאילו לא יצא, והיכי שמעינן מינה דהבלעת תחומין מילתא היא.

אך י"ל בזה, לפ"מ שפירש בחי' הריטב"א שם, ז"ל, ופרקינן דשמיע לי מיני' דרבה גופי' דמודו רבנן בדבר מצוה, כלומר שמי שיצא מתחומו והוא רחוק ב' אמות שיכול ליכנס לתחומו לדבר מצוה, ומשנתינו שהלך לדבר מצוה אף חזרתו צורך דבר מצוה חשיב דבדבר מצוה החזרה כהליכה וא"כ הוה לי' לרבה למימר בה הבלעת תחומין, עכ"ל, והרי דמפרש דהא דמודו רבנן לדבר מצוה, הוא אף היכא שיצא לדעת דמ"מ שרי ליכנס לתחומו לדבר מצוה,[[6]](#footnote-7) ולפ"ז מתישב היטב דיש ללמוד מזה דהלבעת תחומין מילתא היא, דאלמלי דין הבלעת תחומין ל"ה שרי לי' ליכנס, דהוי כיצא לדעת וחזר לתחומו בהיתר דלא הדר זכי בתחומו אפי' בשנכנס לדבר מצוה, ורק משום דינא דהבלעת תחומין הוא דשרינן לי' ליכנס, ומדינא יש להתיר אף בשנכנס לדבר הרשות מכח דין הבלעת תחומין, ואך דבזה החמירו חכמים שלא יועיל הבלעת תחומין, והיכא שנכנס לדבר מצוה אוקמוה אדינא דשרי לי' ליכנס, וז"פ.

אך לפי המבו' בחי' הרשב"א שם דהא דלדבר מצוה מודו רבנן הוא בשיצא לדבר מצוה, וכן נ' גם בפירש"י שם ולקמן דנ"ב: במתניתין, וכ"ה בחי' הר"ן לעיל דמ"ג:, לא א"ש, וע' גם בחי' הריטב"א שם במה שפירש עוד, ואין ברור אם כונתו לפרש כדעת רש"י והרשב"א דהא דלדבר מצוה מודו הוא בשיצא לדבר מצוה, עייש"ה.

ובזה מתישב היטב משה"ק התוס' שם על לישנא בתרא, במש"א רבב"ח לאביי ומדר"א קמותבת לי' למר, וכתבו התוס', ז"ל, משמע דרבה אמר אנא דאמר כרבנן, וזה קשה ללשון שני דרש"י דרבה אית לי' הבלעת תחומין מילתא היא לענין ליכנס, ולרבנן לית להן הבלעה כלל, עכ"ל.

אמנם לפמש"נ י"ל, לפמש"כ רש"י לקמן דנ"ב: אהך מתני' דמי שיצא חוץ לתחום, ז"ל, במזיד ומדעת שלא לשם מצוה, עכ"ל, ומבו' בד' רש"י דכל שיצא שלא לדעת מודו רבנן לר"א דיכנס, וכ"ה בבעה"מ, ולמד כן מסוגיא דלעיל דמ"ד..

והנה בפשוטו מה שפירש"י דהיכא דיצא שלא לדעת מודו רבנן לר"א, הוא מיוסד על הא דאמר רבה דביוצא לדבר מצוה מודו רבנן, וה"נ מודו ביצא שלא לדעת, וכ"ה להדיא בחי' הר"ן לעיל דמ"ג:, וכ"נ גם בחי' הריטב"א בסוגיין בפי' בתרא.

אך לפמש"כ הריטב"א דהא דלדבר מצוה מודו רבנן הוא בשחזרתו לדבר מצוה, י"ל דהיכא שיצא לדבר מצוה או שלא לדעת פשיטא דמודו רבנן שיכנס וזה לא הוצרך רבה לאשמועינן, דבזה הרי יש להתיר אף בלא דין הבלעת תחומין, אלא משום דכיון דעל על, דהוי ככל יצא שלא לדעת וחזר בהיתר דאמרי' כיון דעל על, וכ"ה דיצא ברשות והיו תחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתוך תחומו הראשון חוזר לשביתתו הראשונה אף לדעת רבה דס"ל דהבלעת תחומין לאו מילתא היא, (שהרי לגיר' זו לא ס"ל כחילוק הראשונים בין היכא שלא זכה בתחום אחר להיכא שזכה בתחום אחר), ורק היכא שיצא לדעת דבזה אין להתיר משום כיון דעל על, ובעי' בזה לדין הבלעת תחומין, בזה הוא דחדית לן רבה דמודו רבנן לר"א לדין הבלעת תחומין, וע"כ היכא שנכנס לדבר מצוה מודו לי' דמותר ליכנס לכל תחומו, ולא פליגי רבנן אלא בנכנס לדבר הרשות, דבזה החמירו חכמים שלא לסמוך על הבלעת תחומין.

ולפ"ז ניחא לישנא דרבב"ח, דמשמע מיני' דרבה אמר אנא דאמרי כרבנן, והק' התוס' דלל"ב לא אתיא מילתא דרבה כרבנן, דרבנן לא שרו לי' ליכנס כלל, אך לפמש"נ הרי י"ל דכבר מעיקרא ידעי' דכל הא דלא שרו רבנן הוא רק בשיצא לדעת, דל"ש לומר בזה כיון דעל על, אך בשיצא שלא לדעת ודאי שרו רבנן ליכנס, וע"כ אתיא מילתא דרבה כרבנן, דהא דלדעת רבה שרי ליכנס הוא משום דיצא בהיתר וחזר בהיתר, ואמרי' בזה כיון דעל על, ובכה"ג ודאי שרו רבנן ליכנס, ורק היכא שיצא לדעת דבזה אין להתיר משום הא דכיון דעל על, שהרי כל שיצא לדעת אף אם חזר בהיתר אין לו אלא ד' אמות, אלא משום הבלעת תחומין, ובזה ס"ל לרבנן דהבלעת תחומין לאו מילתא היא, וזה כדעת רבה דס"ל דהבלעת תחומין לאו מילתא היא כלל, ואך דמ"מ שרי לי' ליכנס לתחומו הראשון, כיון שיצא בהיתר, וע"כ כל שחזר בהיתר הוי כאילו לא יצא, וז"פ.

ה] ויש להעיר עוד בענין זה, דהנה בפירש"י בד"ה רב שימי כתב בתו"ד, לגיר' בתרא, ז"ל, דלרבה לא משויא להו הבלעה כחד תחומא וכו', אלא כי ממטו לי' תחומין הניתנין לו עד תוך תחומו הוי כאילו לא יצא מביתו כלל, "ולא קנה שביתה במקום אחר", ויש לו אלפים מביתו לכל רוח כבתחילה, עכ"ל, ונ' מל' רש"י דלרבה היכא דממטו לי' תחומין הניתנין לו עד תוך תחומו לא זכה כלל בתחום אחר, ולי"ל אלא היתר לשוב וליכנס לתחומו הראשון, וכ"ה להדיא בל' רש"י סוד"ה ול"ש, ז"ל, וללישנא אחרינא וכו' לא יהבינן לי' שתי שביתות, אלא או האי אית לי' או האי אית לי', אם מובלעות אית לי' שביתת ביתו, "ואין לו ממקום שנאמר לו אלא כדי לבא וליכנס בתחומו" וכו', עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

אמנם צ"ב בזה, דלפ"ז לכאו' לדעת רבה ל"ב כלל לדין הבלעת תחומין, שהרי כלל לא זכה בתחום אחר, וע"כ ודאי דכל שחזר לתחומו הראשון בהיתר הדר לשביתתו הראשונה, אך אי"ז מתישב עם ד' רש"י שהבאנו לעיל סק"א שמבו' שגם לדעת רבה בעי' לדין הבלעת תחומין, וע"ז מיוסד קו' רש"י על לישנא בתרא דמה פרכי' על רבה מדר"א, דאי נימא דלדעת רבה כל טעם ההיתר הוא משום שלא זכה כלל בתחום השני, הרי ל"ש זאת במי שיצא חוץ לתחום דלכאו' ודאי זכי בד' אמות.

וצ"ל דאדרבה אם הי' הדין דכל שזכה בתחום אחר לא הדר לתחומו הראשון, הרי שאף במי שיצא ברשות הי' לנו לומר כן, שהוא זוכה בתחום שנתנו לו חכמים ול"מ הדר לתחומו הראשון, ורק משום דין הבלעת תחומין אשר משו"ז מצי הדר לתחומו הראשון, תו ממילא לא זיכו לו חכמים טפי מאשר לשוב לתחומו הראשון, ואכתי צ"ב בזה.

גם יש להסתפק אם ה"נ הוא בדין מי שיצא חוץ לתחום לר"א, דאף בזה נימא דמשום דין הבלעת תחומין דמשו"ז מצי הדר לתחומו הראשון, תו ממילא אינו זוכה כלל בד' אמות, אך ז"ש רק לפמש"כ תור"פ שם דדין ד"א הוא תקנ"ח שזיכו לו ד"א כיון שהפסיד תחומו, ואלמלי זה הי' אסור לזוז כלל, וע"כ י"ל דכה"ג שיכול לשוב לתחומו הראשון לא זכי בד' אמות, אך אי נימא דאדרבה דין ד"א הוי לחומרא, שאלמלי זה הי' רשאי לילך כלל שיחפוץ, לכאו' אין לומר דכה"ג לא זכי בד' אמות, וצ"ע בזה.

???

1. ועיי"ש בחי' הר"ן שכתב עוד, דמה"ט בההיא דר"א לא שרי' לי' אלא לעמוד בתחומו הראשון אך אינו מותר באותן ד' אמות, ול"ד למי שיצא ברשות דלרב שימי יש לו ב' התחומין, דשאני הכא שאינן מובלעות אלא דבוקות וסמיכות תחומין אינו מתיר אלא ליכנס, ומשא"כ הבלעת תחומין מתיר אף להלך בב' התחומין, עכ"ד, וצ"ב רב, דאף אם נפרש ד' ר"א בדבוקות, הרי ודאי דאיירי גם במובלעות, ואטו בכה"ג יהא מותר אף באותן ד' אמות, ואולי כל המקור לומר שאין לו אותן ד' אמות, הוא מלישנא דמתני' דר"א אומר יכנס, ומ' דשרי לי' רק ליכנס ואין לו אותן ד' אמות, וע"כ י"ל דכ"ז הוא בדבוקות דבזה איירי ר"א במתניתין, אך במובלעות יש לו אף את ד' אמותיו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך התורי"ד כתב לישב בע"א, ז"ל, ואינו נ"ל דהיכא אמרינן כיון דעל על ה"מ כשאין לו מדה קצובה כגון הנצרך לנקביו שהוא יכול ליכנס עד שימצא מקום צנוע וכן מחיצה דגברי וכו' אין שם מדה קצובה שאם יש לו הרבה בנ"א נכנס כל מה שהיא רוצה, הלכך אמרי' כיון דעל על, אבל הכא דיש שלו מדה קצובה אלפים אמה לא אמרי' כיון דעל על שאינו יכול ליכנס אלא כדי מדתו, וה"נ אמרי' לרבנן היכא דיצא חוץ לתחום אפילו אמה אחת לא יכנס והרי יש לו ד"א לכל רוח שהוא יכול ליכנס לתוך התחום, ולא אמרי' כיון דעל על מפני שאין לו אלא ד"א, עכ"ל, וע' תורי"ד לקמן דנ"ב: מש"כ בטעמא דרבנן דל"מ הבלעת תחומין דד' אמותיו, וצ"ע אם ה"ז מתישב עם דבריו כאן, עיי"ש, וכ"ה בחי' הריטב"א, ז"ל, והנכון כמו שפירש ר"י ז"ל דעד כאן לא אמרו חכמים דהבלעת תחומין לאו מילתא היא אלא במי שנתנו לו חכמים כבר תחום או גבול מסוים כעין הא דרב שימי, א"נ במי שיצא מחוץ לתחום שנתנו לו חכמים ד"א לתחומו, שאע"פ שהם מובלעים בתחומו הראשון אמרו רבנן לא יכנס שכבר נעקר תחומו הראשון וזכה במקום הזה בחלופה, אבל כל שיצא לו מתחומו ואינו חוזר וזוכה בגבול מסוים אלא בדבר שאין לו גבול כגון הנכנס ע"י מחיצות כעובדא דנחמי' או הנצרך לנקביו שאין לדברים אלו שיעור, כי זה הי' יכול ליכנס במחיצות עד עירו וזה הי' יכול ליכנס הרבה עד שימצא מקום צנוע, בהא ודאי כיון דעל על ויש לו הבלעת תחומין, עכ"ל, והיינו דל"ש הא דכיון דעל על, רק היכא שאין כניסתו מוגבלת למקום מסוים, ומשו"ז חשיב כחזר לכל תחומו הראשון, וע"כ הדר לשביתתו הראשונה, ומשא"כ היכא שכניסתו מוגבלת למקום מסוים, לא חשבי' דחזר למקומו הראשון, שלא חזר אלא למקום מסוים, וע"כ בכה"ג לא אמרי' כיון דעל על, אך מש"כ דבמחיצת גברי חשיב שאי"ז גבול מסוים שאם יש לו הרבה בנ"א נכנס כל מה שהוא רוצה, צ"ב, דמ"מ השתא זכי במקום שהמחיצות קיימות, ומקום זה הוא גבול מסוים.

   אמנם צ"ע בזה, דאכתי תיקשי מדינא דמתני' בריש פירקין דיצא וחזר שלא לדעת כאילו לא יצא, והתם הרי ל"ש ה"ט, שהרי אין לו היתר לחזור, ול"ש לומר דכניסתו אינה מוגבלת למקום מסוים, וא"כ מ"ט חוזר לשביתתו הראשונה, וצ"ל בזה בחד מתרי גווני, או דנימא דשאני יצא וחזר באונס דבזה בכל גווני חוזר לשביתתו הראשונה, מיוצא וחוזר ברשות דבזה אינו חוזר לשביתתו הראשונה רק בשאין כניסתו מוגבלת למקום מסוים, או דנימא דודאי מודו הרי"ד והריטב"א למש"כ התוס' דהיכא שלא זכה בתחום אחר חוזר לשביתתו הראשונה, ואך דס"ל דבההיא דנהרדעי חשיב כזכה בתחום אחר, וכמש"נ בדברינו בדעת רש"י, וע"כ בזה ס"ל דאינו חוזר לשביתתו הראשונה רק אם אין כניסתו מוגבלת למקום מסוים, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ודרך נוספת בזה מצינו בהשגות הראב"ד פכ"ז משבת הי"א, ז"ל, מכדי קיימא לן הבלעת תחומין מילתא היא בין שיצא לדבר מצוה בין שיצא מאונס, כדאמרי נהרדעי אי פקח הוא עייל לתחומא וכיון דעל על, מעתה מי שיצא חוץ לתחום אמה או מי שהחשיך לו חוץ לתחום אמה שהוא אנוס בריחוק אמה אמאי לא יכנס, הרי יש לו לילך ד' אמות לאיזה צד שירצה ונאמר כיון דעל על, הילכך לא משכח"ל למתניתין אלא אליבא דר' יהודה וכשבירר לו לצד החיצון, עכ"ל, ועיקר הדין דהיכא שיצא באונס קי"ל דיכנס, כתב הראב"ד גם שם הי"ז, ז"ל, וכן כל מי שיצא באונס וארבע אמות שלו מובלעות יכנס כדאמרי נהרדעי, עכ"ל, אמנם צ"ב, דכיון שפי' הראב"ד דכל הא דיש להתיר לנהרדעי הוא היכא שיצא באונס, אך היכא שיצא לדעת אין להתיר, א"כ הרי שפיר יל"פ דעת רבנן במתניתין דפליגי על ר"א בשיצא לדעת, ובכה"ג הוא דס"ל דלא יכנס, וכמו שפירש כן רש"י, ועמד בזה הקר"א לקמן דמ"ה., וע' גאו"י לעיל דמ"ד. מש"כ בדעת הראב"ד, ושו"ר עוד בחזו"א סי' ק"ט סק"ו שכתב דכל ד' הראב"ד הם על מתני' דמי שהחשיך חוץ לתחום, אך במתני' דמי שיצא חוץ לתחום טעמא דרבנן הוא משום דאיירי בשיצא לדעת, עכ"ד, אך אי"ז במשמעות ד' הראב"ד.

   ונ' ללמוד מזה בדעת הראב"ד, דס"ל דאף הא דאמר ר"א יכנס איירי רק בשיצא שלא לדעת, וע' חזו"א סי' פ' לדנ"ב שדן לומר כן, דכל שיצא לדעת ודאי ל"מ הבלעת תחומין מידי, דלא עדיף מאילו חזר שלא לדעת שאין לו אלא ד' אמות, ורק היכא שיצא שלא לדעת, אשר בזה אילו חזר שלא לדעת כאילו לא יצא, ואך דבכה"ג שזכה בתחום אחר י"ל דלא הדר לתחומו הראשון, בזה הוא דס"ל לר"א דהבלעת תחומין מילתא היא, וע"כ יכול לחזור לשביתתו הראשונה, וע"כ כיון דקי"ל כנהרדעי דמהני הבלעת תחומין בשיצא שלא לדעת, בע"כ דהא דפליגי רבנן על ר"א הוא משום דס"ל כר' יהודה ואיירי בשברר לו צד החיצון, דאי לפרש דפליגי רבנן על ר"א בשיצא לדעת, שהרי בזה אף לר"א לא יכנס.

   שוב מצאתי שכ"ה דעת ראבי"ה סי' ת', ז"ל, מי שיצא חוץ לתחום אפילו אמה אחת, פירש רבינו שלמה כגון שיצא בדעת, ולי נראה כגון שיצא שלא לדעת דוקא, אבל יצא לדעת מספקא לי מאי קסבר רבי אליעזר, וראיה מההיא דנחמי' תלמידך שרוי בצער, דשלא לדעת חי', ואפילו הכי אסיקנא דכרבי אליעזר קא מיבעיא לי', עכ"ל.

   ויש להוסיף, שלדעת הראב"ד מש"א בסוגיין דלדבר מצוה מודו רבנן, היינו דהגם דביצא באונס פליגי וס"ל דל"מ הבלעת תחומין, מ"מ ביצא לדבר מצוה מודו דמהני הבלעת תחומין, אך כ"ז הוא לדעת רבה דלא ס"ל הא דנהרדעי, אך לדעת נהרדעי דס"ל דאף ביצא שלא לדעת אמרי' כיון דעל על, חזינן דמהני הבלעת תחומין אף ביצא באונס, וע"כ מה"ט יש להתיר במי שיצא שלא לדעת פחות מד' אמות שיכנס, וזה מדוקדק בל' הראב"ד "דקי"ל הבלעת תחומין מילתא היא בין שיצא לדבר מצוה בין שיצא מאונס כדאמרי נהרדעי", והיינו דמסוגיא דילן לא שמעי' דמהני הבלעת תחומין רק בשיצא לדבר מצוה, ושפיר י"ל כדעת רבה דפלוגתת רבנן על ר"א הוא בשיצא שלא לדעת, אך מההיא דנהרדעי שמעינן דאף בשיצא באונס מהני הבלעת תחומין, וע"כ בע"כ לפרש לרבנן דמתניתין דאמרי לא יכנס, בשבירר לו צד החיצון, וז"ב בדעתו.

   ושו"ר בס' כתוב שם להראב"ד בשלהי פירקין, שכתב ז"ל, ולא נהירא לן ליכנס חוץ לד' אמות שלו ... באונס או בשוגג, אבל במזיד לא קאמר, ולדבר הרשות נמי שהוא קרוב למצוה שרינן לי', אבל במזיד בנתכוין לעבור לא קאמר, עכ"ל, והדברים מתאימים עם מש"נ בדעתו, ואך שמבו' בדבריו דמש"א דפליגי רבנן ור"א לדבר הרשות, אי"ז כמש"נ ביצא באונס, אלא היינו בשקרוב למצוה, ונ' שהמכוון בזה הוא שטעה וסבר שמותר ליצא לצורך זה ולא נתכוין לעבור, וע"כ כה"ג דמי ליצא שלא לדעת, (כ"ה דחזינן בההיא דנחמי', דגם שוגג חשיב כאונס לענין זה), וע"כ בכה"ג התיר ר"א ליכנס. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה עיי"ש בתור"פ שכתב לישב עוד קו' זו, ז"ל, ועוד נראה למו"ר שיחי' דדוקא גבי תחומין של מדה שייך הבלעה, משום דד' אמות נפקא לן מקרא דתחתיו, אבל היתר מחיצה ל"ש הבלעה שאינו מענין תחומין, עכ"ל, והיינו דכל הא דבעי' לדין הבלעת תחומין ובלא זה לא מצי הדר לשביתתו הראשונה, הוא רק בשזכה בד' אמות שהן מענין תחומין, וע"כ ה"ז סותר לזכייתו בתחום אלפים אמה, ומשא"כ היתר מחיצה שאינו מענין תחומין אינו סותר לזכייתו בתחום אלפים אמה, וע"כ שפיר מצי הדר לשביתתו הראשונה, אך בדעת רש"י אין לישב כן, שהרי אף לדרך זו נמצא דלא פליג רבה אדנהרדעי, ודלא כמו שפירש"י דפליגי.

   ועיקר ד' ר"פ צ"ב רב, שהרי אף היתר מחיצות יסודו הוא משום שכל המקום המוקף מחיצות הוי כד' אמות, ולכאו' ה"ז מיוסד על דינא דשבו איש תחתיו שיש לו ד' אמות, ומכח זה אף יש לו כל המקום המוקף מחיצות דהוי כד' אמות, ומהו שכתב ר"פ שהיתר מחיצה אינו מענין תחומין ואינו מכח קרא דשבו איש תחתיו, ויש ללמוד מד' ר"פ דבר חדש, דאף בלא דינא דשבו איש תחתיו הי' מותר להלך בכל מקום המחיצה, משום דחשיב הכל כמקום א' ול"ח כלל כהליכה ממקומו, ויש לסייע לזה מהא דבעי רמב"ח לקמן דנ"ב. בנותן את עירובו אם יש לו ד' אמות, והנה הרי הא תנן לקמן דס"א. דנתן עירובו בעיר או במערה שיש בה דיורין מהלך את כולה וחוצה לה אלפים אמה, וע' תורי"ד שם מש"כ לישב בזה, ואכמ"ל, ובע"כ דעיר או מערה שיש בה דיורין עדיפי, והיינו משום דהוו כמקום א' ממש, וה"נ הוא כל מקום המוקף מחיצות, ואכתי צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה לכאו' צ"ל, דאף לדעת רבה דין הבלעת תחומין הוא דחשיבי כחד תחומא, ואך דס"ל דל"מ זאת לזכותו בב' התחומין יחד, דאי נימא דלדעת רבה ל"מ הבלעת תחומין לשווינהו כחד תחומא, ואך דמהני דאין זכייתו בתחום השני מעכבתו מלשוב לזכות בתחומו הראשון, א"כ הרי ל"ה שייך זה היכא שד' אמותיו דבוקות לתחומו הראשון, דכיון שאינם כחד תחומא, א"כ מה יתיר לו ליכנס לתחומו הראשון, הרי אסור לו ליצא מד' אמותיו, אך בל' רש"י בסוד"ה רב שימי, נ' דבזה הוא שורש הפלוגתא דרב שימי ורבה, דלרב שימי מהני הבלעת תחומין לשווינהו כחד תחומא, וע"כ יש לו את ב' התחומין, אך לרבה ל"מ הבלעת תחומין לשווינהו כחד תחומא וע"כ אין לו את ב' התחומין, ולפ"ז הדק"ל, דמה קשיא לי' לרש"י ללישנא בתרא אהא דפריך מדר"א ע"ד רבה, דמאי פריך הרי אף רבה שרי לי' למיהדר, וצ"ע שהרי לדעת רבה דלא ס"ל דהבלעת תחומין מהניא לשווינהו לחד תחומא, אין להתיר לו ליכנס לתחומו הראשון היכא שד' אמותיו דבוקות עם התחום הראשון ואינן מובלעות עמו, וצ"ע בזה, ואולי יש לחדש ולומר, דהגם שאין ד' אמותיו מובלעות בתחומו הראשון, מ"מ שרי לי' ליכנס לתחומו הראשון, כיון שע"י שיכנס ישוב לשביתתו הראשונה, וע"כ ל"ח כיוצא חוץ לד' אמותיו, דאדרבה ע"י יציאתו הדר לשביתתו הראשונה ובטלה שביתת ד' אמות, ואי נימא כן, הרי שוב יל"פ דלעולם מודה רש"י לד' הר"ן דלדעת רבה הא דשרי לי' ליכנס ל"ה כלל מדין הבלעת תחומין, ואפ"ה הוה קשיא לי' דמאי פריך מינה, אך ל' רש"י מורה כדברינו דגם לדעת רבה בעי' לדין הבלעת תחומין, ואך דס"ל דהבלעת תחומין לאו דבר גדול הוא, וצ"ע עוד בזה.

   ויש לציין עוד לד' הריטב"א אהא דפרכי' ע"ד רבה ממערה, ופי' הריטב"א, ז"ל, וש"מ דהבלעת תחומין מילתא היא להיות הכל תחום אחד ממש וקשיא לרבה, ואף לגירסת הראשונים ז"ל, דהא הכא ע"י הבלעת תחומין זוכה להלך בכל גג המערה ואלפים אמה עוד לכל רוח "ויש לו קרוב לשני תחומין", עכ"ל, ומבו' מדבריו דאילו ל"ה זוכה עי"ז להלך עוד אלפים אמה לכל רוח והי' לו קרוב לב' תחומין, ל"ה פרכי' מינה לרבה, ונ' מזה דאף רבה מודה לדין הבלעת תחומין לגמרי, ואך דס"ל דל"מ אדם לזכות בב' תחומין, וע"כ כל הא דקשיא עלי' ממערה הוא רק משום דבמערה חזינן דיש לו קרוב לב' תחומין, ועדין צ"ב. [↑](#footnote-ref-6)
6. ולפ"ד הריטב"א מתישב מה דקשיא לפי' ש"ר דהא דלדבר מצוה מודו רבנן הוא בשיצא לדבר מצוה, וקשיא דממ"נ היכי איירי, אם במצוה המתרת ליצא חוץ לתחום, א"כ אף אם יצא מד' אמותיו הרי יש לו אלפים אמה, ואם במצוה שאינה מתרת איסור תחומין ועבר ויצא, א"כ מ"ט מודו בזה רבנן, ועמד בזה החזו"א סי' פ' לדמ"ה., אך לפ"ד הריטב"א א"ש, דהא דלדבר מצוה מודו רבנן, הוא בשנכנס לדבר מצוה, דבכה"ג הקילו חכמים שיועיל הבלעת תחומין, וז"פ. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה אמנם ללישנא קמא לדעת רב שימי, אשר בפשוטו הוי כדעת רבה ללישנא בתרא, לא נזכר ברש"י הך מילתא שאינו זוכה כלל בתחום אחר, ומשמעות סתימת הדברים דכל שלא חזר לתחומו הראשון יש לו אלפים אמה לכל רוח ממקומו, וכן נקט השעה"צ סי' ת"ז סק"ד, ודלא כדעת האלי' רבה, וצ"ב מנלי' לרש"י לחלק בפרט זה בין דעת רב שימי לל"ק לבין דעת רבה לל"ב, והאמנם הי' מקום לומר, דלדעת רב שימי לל"ק דהבלעת תחומין מילתא היא, ע"כ שפיר זוכה בתחום השני ואעפ"כ מצי הדר לתחומו הראשון, אך לדעת רבה לל"ב דלי"ל הבלעת תחומין, הרי בע"כ דהא דשרי לי' לחזור לתחומו הראשון הוא משום דמעולם לא זכה בתחום אחר, אך לפמש"נ לעיל סק"א מל' רש"י דגם לדעת רבה לל"ב ס"ל לדין הבלעת תחומין, תו אין לפרש כן, ונ' פשוט דרש"י למד כן מלישנא דגמ', שהרי ללישנא בתרא דעת רבה דאם היו תחומין שנתנו לו חכמים מובלעין בתוך תחומו הראשון כאילו לא יצא "מביתו", ואילו לל"ק דעת רב שימי דכאילו לא יצא "מתחומו", וע"כ פירש"י דלל"ב דס"ל לרבה דכאילו לא יצא מביתו, היינו דמה"ט אינו זוכה כלל בתחום השני, אלא חשיב כאילו הוא עדין בביתו, וכ"נ להדיא בל' רש"י הנז' בד"ה רב שימי שלמד כן מלישנא דכאילו לא יצא מביתו, ומשא"כ לדעת רב שימי לל"ק אין מקור לומר שלא זכה כלל בתחום השני, וז"ב.

   וע' עוד בל' הריטב"א שנ' להדיא דבין לל"ק לדעת רב שימי ובין לל"ב לדעת רבה, יש לו אלפים אמה ממקומו, ורק אם חזר לתחומו הראשון הוא שאיבד את תחומו השני, וכ"נ גם בד' תוס' הרא"ש ותור"פ במשה"ק דתיקשי גם לרב שימי מ"ש ממערה שיש לו ח' אלפים והכא כל שחזר לתחומו הראשון איבד תחומו השני, ועיי"ש מה שתירצו, ונ' מכל דבריהם דכ"ז שלא חזר לתחומו הראשון יש לו תחומו השני. [↑](#footnote-ref-8)