אסמכתא ה - בערבות ובחיוב אחריות, לדעת הרמב_ם
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

יום ועש"ק ויקרא ה' אד"ב תשע"א

א] בחי' הרמב"ן ב"ב דקס"ח. כתב, ז"ל, ואי קשיא ד' שומרין דחייב רחמנא היכי משכחת לה, בשלמא ש"ח וש"ש בידו ודמיא לאם אוביר ולא אעביד, אלא שואל לאו בידו, וכי תימא התם רחמנא חייבי' וכלוקח דמי עד שיחזירנו, א"כ היאך ש"ח מתנה להיות כשואל, זו אינה קושיא שכבר נתפרש הדבר מכלל מה שכתבנו שכל תולה בדעת אחרים לאו אסמכתא היא והוא אינו יכול לתלות בדעת עצמו שלא יבא עליו אונס, עכ"ל.

והנה במש"כ הרמב"ן דהא דש"ח וש"ש חייבין הוא משום דהוי בידו ודמי לאם אוביר ולא אעביד, הנה כ"ז ניחא לדעת התוס' ודעימייהו דכל דבידו ולא גזים ל"ה אסמכתא, אך לדעת רה"ג ודעימי' דאף בדבר שבידו הוי אסמכתא, תיקשי דמ"ט ש"ח וש"ש חייבין.

גם במש"כ הרמב"ן דחיובו של שואל ושל ש"ח שהתנה להיות כשואל הוא משום דכל תולה בדעת אחרים לאו אסמכתא היא, הנה כ"ז ניחא להרמב"ן לטעמי', אך לדעת הרמב"ם ודעימי' דאף תולה בדעת אחרים הו"ל אסמכתא, וכן לדעת הרשב"א דכל דהוי זה דרך קנס ואינו רוצה בכך הו"ל אסמכתא אף בתולה בדעת אחרים, וכתב דמה"ט ערב הו"ל אסמכתא אף שהוא תולה בדעת אחרים, תיקשי דא"כ מ"ט שואל וש"ח שהתנה להיות כשואל מתחייבים, ולי"ב משום אסמכתא.

ב] והנה במשה"ק הרמב"ן דמ"ט ד' שומרים חייבין, נ' דכ"ז קשיא רק אי נימא דחיוב שומרים הו"ל חיוב אחריות, אך אי נימא דחיוב שומרים הוא בשמירה, וכל שלא שמרו ונפסד החפץ, הו"ל כמזיק, הרי נמצא דאין השומר מקבל על עצמו כלל חיוב התשלומין, ול"ש לדון בזה משום אסמכתא, ולפ"ז י"ל בדעת הסוברים דאף בתנאי דבידו הוי אסמכתא, דהא דש"ח וש"ש מתחייבין, הוא משום שקיבלו עליהן חיוב שמירה, ומכח זה הן מתחייבין בתשלומין.

אך אכתי קשיא בהא דשואל חייב באונסין ובהא דמתנה ש"ח להיות כשואל, דהתם בפשוטו א"א לומר דחיובו הוא מטעם דחשיב כמזיק במה שלא שמר, שהרי שמר כראוי ונאנס החפץ, וגם קשיא לדעת הסוברים דשומר שכר חייב על גניבת אונס, דבפשוטו נמי א"א לומר דחיובו הוא מטעם דחשיב כמזיק, עכ"פ לדעת התוס' דגם כששמר ונגנב החפץ באונס ה"ה חייב, ומ"ט לי"ב משום אסמכתא.

ולכאו' י"ל, אי נימא דעיקר חיוב השומר הוא להשיב החפץ או דמיו, דלפ"ז נמצא דחיובו הוי חיוב ודאי, וע"כ לי"ב משום אסמכתא, ועי' בשיעורי הגר"ח ב"מ דק"ד: שכתב כעי"ז, אך אי"ז מוכרע, די"ל דמ"מ כיון שאם לא יפסד החפץ יפטר בהשבת החפץ, ולית לי' להשומר פסידא, לא גמר ומשעבד נפשי'.

ג] עוד צ"ע בזה, דהנה הרמב"ן שם כתב, ז"ל, ואי קשיא לך אי הכי היכי אמרינן לקמן לרבי יהודה דאמר אסמכתא לא קניא ערב לא משתעבד אלא משום ההיא הנאה דמהימן לי', י"ל שאני התם וכו', תדע דהא ערב דלאחר מתן מעות דליכא הנאה דמהימן לי' ואעפ"כ קנו מידו משתעבד, ואלו אסמכתא גמורה שהתנה על עצמו לא קניא עד דקנו מיני' בבי"ד חשוב ובבטול זכוותיהו כדפריש רבינו הגדול ז"ל, ש"מ ערב לאו אסמכתא גמורה היא לפי שאין הכל תלוי בדעת עצמו, עכ"ל, וקשיא דלדעת הרמב"ם ודעימי' דאף בתולה בדעת אחרים הוי אסמכתא גמורה, מ"ט ערב שלא בשעת מתן מעות שקנו מידו משתעבד, ול"ד לכל אסמכתא דאף אם קנו מידו לא קניא.

ד] ונ' לדון בזה בדעת הרמב"ם, דהנה כתב הרמב"ם פכ"ה ממלו"ל ה"ז, ז"ל, ראובן שמכר לשמעון שדה ובא לוי וקיבל אחריות עליו לא נשתעבד לוי, שזו אסמכתא היא וכו', עכ"ל, והראב"ד שם השיג ע"ז, ז"ל, שבוש הוא זה שאם אמר בשעת מתן מעות משתעבד ואין בערבות משום אסמכתא, עכ"ל, ומכוון ד' הראב"ד הוא, שהרי אמרו בגמ' דכל ערב הו"ל אסמכתא, והא דמשתעבד הוא משום דבההיא הנאה וכו', ועמש"כ לישב בזה במ"מ וכס"מ שם ובטור חו"מ סימן קל"א.

ועד"ז קשיא גם במש"כ הרמב"ם שם ה"ח, ז"ל, וכן הערב או הקבלן שחייבו עצמן על תנאי אע"פ שקנו מידו לא נשתעבד מפני שהוא אסמכתא, כיצד כגון שאמר לו תן לו ואני אתן לך אם יהי' כך וכך או אם לא יהי', שכל התולה שיעבוד שאינו חייב בו באם יהי' ואם לא יהי' לא גמר והקנה קנין שלם ולפיכך לא נשתעבד, עכ"ל, ושם הי"ד, ז"ל, ויש מי שהורה שאפילו התנה ואמר אם לא אביאנו או שמת או שברח אהי' חייב לשלם הרי זו אסמכתא ולא נשתעבד ולזה דעתי נוטה, עכ"ל, והראב"ד שם השיג, ז"ל, דל אסמכתא מהכא שהרי סלקו אותה בגמרא, עכ"ל, והיינו שהרי אמרו בגמ' דכיון דבההיא הנאה וכו' לי"ב משום אסמכתא.

ובסה"ת שער ל"ה ח"א כתב בדעת הרמב"ם, ז"ל, הא לא קשיא, דלעיקר חיוב ממונא כיון דהוי מילתא פסיקתא בההיא הנאה דקא מהימני לי' גמר ומשעבד נפשי', אבל הכא כיון שתולה ענינו בתנאי לא גמר ומשעבד נפשי' בלב שלם שלא סמכה דעתו שיתקיים התנאי, עכ"ל, וכעי"ז כתב הטור חו"מ סימן קל"א.

ד] ונ' דיל"ד עוד בדעת הרמב"ם, דהנה בעיקר מה שדנו בגמ' דערב הו"ל אסמכתא, יש בזה חידוש, שהרי בפשוטו נ' דחיוב הערב אינו חיוב ממון על תנאי שלא יפרע הלוה, אלא הוי זה חיוב ודאי שהוא ערב על החוב, דזהו דנתחדש בפרשת ערבות דאיכא חיוב דערב, ומכח חיוב זה הוא מתחייב לשלם כשלא יפרע הלוה, ואפ"ה יש בזה משום אסמכתא, והיינו דאף דעיקר חיובו הוא חיוב ודאי, מ"מ כיון שאינו מתחייב בתשלומין אלא אם לא יפרע הלוה, לא גמר ומקני.

אך בדעת הרמב"ם נ' לדון דס"ל דבאמת מה"ט ליכא בערבות משום אסמכתא, כיון דעיקר חיובו הוי חיוב ודאי, וזה מתבאר היטב למש"נ ב? בדעת הרמב"ם, דעיקר דינא דאסמכתא הוא, דכל היכא דכל הגמ"ד להקנאה היא מכח קיום התנאי, אמרינן דכל דעדין הוא סומך בדעתו אם יהי' או לא יהי' לא גמר בדעתו להקנות, או דהגם דגמר בדעתו להקנות אם יתקיים התנאי, מ"מ כיון שאי"ז גמ"ד מוחלטת אלא ה"ה תלוי' בקיום התנאי, אי"ז גמ"ד המועלת לקיים ההקנאה, ואשר ע"כ בערב דהוי חיובו חיוב ודאי, וגמר בדעתו להיות ערב, הרי דהגם שיתכן שלא יתחייב ממון מכח זה, לי"ב משום אסמכתא.

והיינו דהאמנם לדעת ש"ר דדינא דאסמכתא הוא משום שלא נתכוין אלא להבטחה בעלמא, או דהוא משום שכל שסבור שלא יתחייב לא גמר בדעתו להתחייב, ה"ז שייך אף בערב, דכיון שבפועל לא יתחייב, לא נתכוין אלא להבטחה בעלמא או לא גמר בדעתו להתחייב, אך לדעת הרמב"ם דעיקר דינא דאסמכתא הוא משום שהגמ"ד דילי' להתחייב היא מכח קיום התנאי, הרי דל"ש כן אלא בשעיקר החיוב תלוי בקיום התנאי, אך כל שנתחייב חיוב ודאי, הרי דהגם דחיוב התשלומין אינו חיוב ודאי, מ"מ כיון דאית לי' גמ"ד על עיקר החיוב דהוי חיוב ודאי, ל"ש בזה עיקר דינא דאסמכתא, ודו"ק.

ומש"א בגמ' דערב הו"ל אסמכתא ואך דבההיא הנאה דקא מהימן לי' גמר ומשעבד נפשי', נ' לדון ולפרש דאין מכוון הגמ' דמהני ההיא הנאה שישתעבד אף באסמכתא, אלא היינו דהא דס"ד דערב הו"ל אסמכתא, הוא משום דס"ד דהא דערב מתחייב הוא משום שהוציא המלוה על פיו, ולפ"ז הרי נמצא דכל עיקר חיובו של הערב הוא רק אם לא יפרע הלוה ולא שבו המעות למלוה, וע"כ הו"ל אסמכתא, כיון דכל הגמ"ד דהערב להתחייב הוא רק אם יפסיד המלוה את מעותיו, וע"ז הוא דאמרינן דהא דערב מתחייב הוא בההיא הנאה דקא מהימן לי', ומכח זה הוא מתחייב בחיוב ערבות ודאי, וע"כ לי"ב משום אסמכתא, ומש"א גמר ומשעבד נפשי', היינו, דאין גמירות דעתו מכח מה שהפסיד המלוה את מעותיו, אלא הוי גמירות דעתו בההיא הנאה, וע"כ הו"ל גמירות דעת מוחלטת, ולי"ב משום אסמכתא.

ולפ"ז מתישב היטב מש"כ הרמב"ם דערבות בתנאי הו"ל אסמכתא, שהרי כל הא דערב ל"ה אסמכתא הוא משום דעיקר חיוב הערבות הו"ל חיוב ודאי, אך ערב בתנאי דעיקר חיוב הערבות הוא רק אם יהי' כך או אם לא יהי' או אם לא אביאנו וכיו"ב, הו"ל אסמכתא, והגם דבההיא הנאה וכו', ל"מ זה שישתעבד באסמכתא, וכל הא דמהני בההיא הנאה וכו', הוא דמה"ט הוי זה חיוב ודאי ואי"ז אסמכתא כלל, וכנ"ל.

ולפ"ז ניחא גם מש"כ הרמב"ם דראובן שמכר לשמעון שדה ובא לוי וקיבל אחריות עליו לא נשתעבד לוי שזו אסמכתא היא, והיינו דרק היכא שמחויב הלוה למלוה בחיוב ודאי, הוי חיוב הערבות חיוב ודאי ולי"ב משום אסמכתא, אך היכא שקיבל לוי אחריות על השדה אם יטרפוה מיד ראובן, נמצא דכל עיקר הערבות הויא ערבות מסופקת, שהרי אם לא יטרפוה מיד ראובן ליכא כלל לעיקר החוב, וכל כה"ג הו"ל אסמכתא ולא קניא.

ה] ולפ"ז מתישב היטב משה"ק הרמב"ן דמ"ט ערב שלא בשעת מתן מעות שקנו מידו משתעבד, ול"ד לכל אסמכתא דאף אם קנו מידו לא קניא, ולפמש"נ הרי לדעת הרמב"ם ליכא בערבות כלל משום אסמכתא, ואך דבערב בשעת מתן מעות, אי לאו דבההיא הנאה והי' חיובו משום שהוציא על פיו, ל"ה מתחייב אלא אם לא יפרע הלוה, והו"ל כאסמכתא, אך בערב שלא בשעת מתן מעות שקנו מידו, הרי דמכח הקנין הוא מתחייב בחיוב ערבות ודאי, וע"כ לי"ב משום אסמכתא.[[1]](#footnote-2)

ו] ועד"ז נ' לדעת הרמב"ם גם בהא דד' שומרים חייבין ולי"ב משום אסמכתא, משום דעיקר חיוב השומרים הוי חיוב ודאי, ומכח זה הוא דמתחייבין בתשלומין, וע"כ לי"ב משום אסמכתא.

ועד"ז נ' גם בהא דמתנה ש"ח להיות כשואל, והוא למש"נ במק"א מד' הראשונים דאי"ז חיוב תשלומין מחודש שחייב את עצמו, אלא הוא מתחייב בחיוב שואל, ונמצא דעיקר חיובו הוי חיוב ודאי, וע"כ לא חשיב כאסמכתא.

אך העירוני בזה, דאכתי תיקשי במש"א בב"מ דנ"ו. דאף בהקדש ה"ה חייב אם קנו מידו, והתם בפשוטו ל"ש לומר דחייל עליו חיובי השומרים, כיון דהקדש נתמעט מעיקר חיובי שומרים, אך במק"א נת' די"א דגם בזה הוא מתחייב בחיובי השומרים, ואכמ"ל, וא"כ לכאו' ל"ה חיובו אלא כחיוב ממון על תנאי, ומ"ט לי"ב משום אסמכתא, ואולי באמת מש"א דכשקנו מידו מתחייב, הוא בשקנו מידו מעכשיו, גם י"ל למש"כ הרי"ף והרי"מ דבהקדש ליכא משום אסמכתא, וי"ל דהוא גם בכה"ג שנתחייב להם בחיוב אחריות.

ונ' די"ל בזה, דאף בכה"ג הוי חיובו חיוב ודאי, שהוא מתחייב באחריות הדבר, ומכח זה הוא חייב לשלם אם יפסד, וזה אי נימא דשייך חיוב אחריות גם במקום דליכא לחיוב שומרים, עי' חי' הגרש"ר פסחים שהביא שהגרי"ז נסתפק בזה, וע"כ לי"ב משום אסמכתא.

ז] והנה בב"ב דמ"ד: אמרינן בשעבוד מטלטלין אגב מקרקעי דמהני אם כתב לי' דלא כאסמכתא, והריטב"א שם עמד בזה, דמ"ט מהני בזה כתיבת דלא כאסמכתא, ומ"ש משאר אסמכתא דלא קניא אף בשכתב דלא כאסמכתא, ועי' בתשו' הרמב"ן שבסה"ת שמ"ג ח"א.[[2]](#footnote-3)

ולמש"נ בדעת הרמב"ם נ' דיל"פ בזה, דהנה בחי' הר"י מיגש שם כתב, ז"ל, הא דאמר רבא והוא דכתב לי' דלא כאסמכתא וכו', משום דאי לא כתב לי' הכי הו"ל אסמכתא ולא קניא, דהא אי לא פרענא לך קאמר לי', עכ"ל, ונ' מכוון דבריו, דבשעבוד דעלמא ליכא כלל משום אסמכתא, משום דעיקר השעבוד הוא זכות ודאית בנכסי חבירו, ורק באקני לי' מטלטלי אגב מקרקעי שכתב לו דאם לא פרענא לך מכאן ועד יום פלוני וכו', וכמש"כ הרי"מ שם, ולא הקנה לו זכות השעבוד אלא אם לא יפרע לו, הוא דהו"ל כאסמכתא.

ולפ"ז נ' די"ל, דלזה הוא דמהני כתיבת דלא כאסמכתא, דכל שכתב לו כן, מתפרשים דבריו שהוא מקנה לו זכות שעבוד ודאית, שיפרע מנכסים אלו אם לא יפרע עד יום פלוני, וע"כ לי"ב כלל משום אסמכתא.

ח] והנה הטור סימן ר"ז הק' ע"ד הרמב"ם, דכל דאי לא קני, ולא חילק אם ה"ז בידו או לא, שהרי בגמ' חילקו ביניהם, דאם אוביר ולא אעביד אשלם במיטבא חייב, משום דהוא בידו, ובב"י שם ובכס"מ מכירה פי"א ה"ו כתב, די"ל דהרמב"ם מפרש כפירוש רה"ג דכי אמרינן בגמרא התם בידו הכא לאו בידו, היינו דהיכא דבידו קנסוהו חכמים שישלם, אך לעולם לא מיחייב מדינא, ועיי"ש שהק' ע"ז מל' הרמב"ם פ"ח משכירות הי"ג, ז"ל, ומפני מה נתחייב לשלם מפני שלא פסק על עצמו דבר קצוב כדי שנאמר הרי היא כאסמכתא אלא התנה שישלם במיטבא ולפיכך גמר ושעבד עצמו, אבל אם אמר אם אוביר ולא אעביד אתן לך מאה דינרין הרי זה אסמכתא ואינו חייב לשלם אלא נותן כפי מה שראוי' לעשות בלבד, עכ"ל, ומ' דהטעם דמשלם הוא לפי שאי"ז אסמכתא, ומדינא הוא דמשלם ולא מתקנתא, עיי"ש מש"כ בזה.

ולמש"נ נ' לדון בדעת הרמב"ם ויסוד הדברים בע"א בשיעורי הגר"ח ב"מ דק"ד:, דהא דבאם אוביר ולא אעביד לי"ב משום אסמכתא, הוא משום דהוי זה חיוב ודאי, שנתחייב באחריות השדה, והאמנם לדעת ש"ר דמניעת ריוח לא חשיב כנזק כלל, לכאו' גם ל"ש להתחייב ע"ז בחיוב אחריות, אך לדעת הרי"ף דמניעת ריוח חשיב כנזק, אשר כ"ה גם דעת הרמב"ם פ"ג מגזילה ה"ט, שפיר מצי להתחייב בחיוב אחריות ע"ז, וכיון שחיובו ודאי הוא, גמר ומקני, ולי"ב משום אסמכתא, ומשא"כ היכא שנתחייב דבר קצוב, דאי"ז חיוב אחריות, אלא הוי זה חיוב בתנאי, הו"ל אסמכתא ולא קניא.[[3]](#footnote-4)

ומש"א בב"מ דע"ד. דכל הא דמיחייב הוא משום דבידו, נ' דהיינו דכל שאי"ז בידו לגמרי, ויתכן שאף אם הי' הולך לקנות ל"ה מוצא, נמצא שאין הדבר ברור שהי' נזק לבעלים, וכל שחייב עצמו לשלם אף בכה"ג, בע"כ דאי"ז חיוב אחריות כלל, דל"ש שיתחייב משום חיוב אחריות, אלא אם אכן הי' מניעת ריוח והי' נזק לבעלים, אלא הו"ל חיוב על תנאי, והו"ל אסמכתא ולא קניא, ומשא"כ באם אוביר ולא אעביד דהוי זה בידו, וכל שהובירה איכא מניעת ריוח לבעלים, ה"ה מתחייב בזה מכח חיוב אחריות שקיבל עליו, אשר הוי זה חיוב ודאי, ולי"ב משום אסמכתא.

אך ילה"ע ע"ז, דא"כ מ"ט כתב הרמב"ם בהל' שכירות שם, דאם חייב עצמו בדבר קצוב, דהו"ל אסמכתא, נותן כפי מה שראוי' לעשות, אשר בפשוטו היינו משום דכשיעור זה אי"ז אסמכתא, ולכאו' למש"נ דהא דבאשלם במיטבא ה"ה חייב, הוא משום דאי"ז חיוב על תנאי, אלא הוי זה חיוב אחריות ודאי, הרי לכאו' כל שחייב עצמו בדבר קצוב, דבע"כ דהוי זה חיוב על תנאי, לא חייב עצמו כלל בחיוב אחריות, ומ"ט הוא חייב כפי מה שראוי' לעשות.

וצ"ל דודאי כל שחייב עצמו לשלם אם יוביר ולא אעביד כונתו לחיוב אחריות, ואך שכל שחייב עצמו בדבר קצוב טפי משווי ההפסד, דזה ל"מ חייל בתורת חיוב אחריות, ה"ז חל בתורת חיוב על תנאי, אך מה שנתחייב כשיעור ההפסד, חייל שפיר כשיעור חיוב אחריות, וע"כ הוא חייב, ואכתי צ"ע בזה.

ואדרבה יל"פ בזה הא דס"ל להרי"ף והרמב"ם דאף שנתחייב אלפא זוזי, ה"ה חייב כשיעור מה שהיתה ראוי' לעשות, והרא"ש בפ' המקבל נחלק ע"ז, עיי"ש, ונת' בזה ב?, ולפמש"נ י"ל, דהאמנם אם אף חיוב אלפא זוזי הו"ל "דאי", ואך דכיון שאי"ז גוזמא גמר ושעבד נפשי', הרי דכל דגזים, אמרינן דלא גמר ושעבד נפשי' כלל, אך להרי"ף והרמב"ם לטעמייהו דמניעת ריוח הו"ל כנזק, אשר לדידהו מצי להתחייב ע"ז בתורת חיוב אחריות, והוי זה חיוב ודאי, ואי"ז כלל "דאי", ל"ש בזה כל ענין אסמכתא, וע"כ אף אם נתחייב דבר קצוב דתוספת חיוב זה הו"ל דאי, מ"מ מה שנתחייב כשיעור ההפסד דהוי זה חיוב ודאי, לי"ב משום אסמכתא.

1. שוב מצאתי בנובי"ק חו"מ סימן ל' אות ז' שכתב, ז"ל, הן אמת דבדבר שהוא אסמכתא ממש וכו' אפי' קנין ל"מ, אבל כאן אין כאן אסמכתא דאסמכתא הוא דבר שאינו מקנה או אינו מתחייב מעכשיו אלא תולה בדבר מה וכו', אבל נידו"ד מעכשיו חייב להשתדל וכן ערב מעכשיו נעשה ערב, אלא שכיון שממילא אם יפרע הלוה פטור לכך כתב הר"ן בר"פ הנושא דערב דומה לאסמכתא, והיינו שדומה לאסמכתא אבל אינו אסמכתא ממש וכו' ובעי קנין שלא בשעת מתן מעות, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה בב"י סימן ר"ז עמ' רנ"ז הביא ד' רבינו ירוחם ובעה"ת בשם גאון דמהני אמירת דלא כאסמכתא בכל אסמכתא, ומש"כ שם שכ"ה דעת רשב"ם ורמב"ן, צ"ע רב, דבד' רשב"ם שלפנינו מבו' דל"מ כתיבת דלא כאסמכתא רק משום שמן הדין אי"ז אסמכתא, וע"כ כתב דאם לא שעבד אגב מקרקעי ל"מ משום דאסמכתא היא, וכבר הוכיח כן הגר"א שם סק"ס, וגם בד' הבעה"ת בשם הרמב"ן מפורש דל"מ דלא כאסמכתא אלא בשעבוד מטלטלין, עיי"ש, וכבר עמד ע"ז הכנה"ג שם אות קצ"ט, וכ"נ דעת הרשב"א ח"ג סימן רי"א, ז"ל, והי' להם לומר לשליש בלא שום אסמכתא, עכ"ל, ובתשו' החדשות סימן ר"ב, ז"ל, ועוד דהא קאמרה בפירוש בלא אסמכתא, עכ"ל, וכ"ה גם בדבריו ח"א סימן אלף ל' וח"ב סימן קי"ט וח"ז סימן ק"ט בדין פשרה, אך שם עמדו בזה האחרונים, עי' ש"ך סימן י"ב סקכ"ו וקצוה"ח שם סק"ג. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונפ"מ לדינא בזה, דהנה לדעת ש"ר דהא דאינו חייב באשלם אלפא זוזי, הוא משום דגזים, הרי דאם נתחייב לשלם מעט יותר מן ההפסד, דאי"ז גוזמא שפיר יתחייב, ועי' כן בבית מאיר אהע"ז סימן נ', אך למש"נ בדעת הרמב"ם אינו מתחייב רק כנגד ההפסד, וז"ב.

   ויל"ד למש"כ הראשונים עפי"ד רה"ג דהא דאשלם במיטבא חייב, הוא מתקנ"ח שקיימו את דבריו, אם הא דבאלפא זוזי ל"מ, הוא משום דהוי זה גוזמא ובזה לא קיימו את דבריו, ולפ"ז אם יתחייב מעט יותר מן ההפסד יהא חייב, או דהוא משום דלא קיימו חכמים את דבריו אלא כנגד ההפסד, ולפ"ז אף אם יתחייב מעט יותר מן ההפסד לא יהא חייב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)