78 פהב_כ - ב
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

טבת תשע"ב

**א**

א] ברכות דמ"ב., פהב"כ מברכין עלי' המוציא וכו', שאני התם דקבע סעודתי' עלייהו אבל היכא דלא קבע סעודתי' עלייהו לא.

והנה כתב הרשב"א לעיל דל"ח:, ז"ל, ופהב"כ דאמר רב הונא לקמן כל שאחרים קובעין עלי' סעודה צריך לברך, כלומר שמברך לפניו המוציא ולאחריו ג' ברכות, וכי לא אכל אלא פחות מכאן אין מברך לפניו רק בורא מיני מזונות דאלמא הברכות משתנות בשנוי השיעורין, לא היא דפהב"כ כי לא מברכינן עלי' המוציא אפילו על אכילת כזית היינו משום דחשבינן לי' כמשתנה ממינו, ותדע לך שהרי בפת דעלמא מברכין עלי' המוציא בכזית ובפהב"כ לא מברכין אלא בורא מיני מזונות, אלא דכשקובע עליו סעודה עשאו כפת דעלמא ואפילו לא קבע סעודה עליו אלא שאוכל כדי קביעות אחרים ג"כ הרי הוא עושה אותו כפת דעלמא שאוכלין ממנה הרבה כדי שביעה והוה לי' לדידי' כמי שלא נשתנה ממינו, עכ"ל.

ועד"ז כתב בחי' הרא"ה שם, ז"ל, והא דאמרינן לקמן בפהב"כ דכי קבע סעודתי' עלי' מברך המוציא וג' ברכות וכי לא קבע סעודתי' עלי' מברך במ"מ ולבסוף ברכה מעין ג', הרי שכשהוא אוכל הרבה ממנו משתנית ברכתו, התם לאו משום רבוי שיעורו הוא, דהא באוכל כביצה שהוא בפת שיעור חיוב בברהמ"ז לדברי הכל, ואפ"ה לא מחייב בפהב"כ, אלא דפהב"כ אין דינו כפת אלא כמאכל הבא מה' המינים, שהכיסנין שבו וענינו מוציאין אותו מתורת פת, שאין דרך בנ"א בפת כזה, וכשאדם קובע סעודתו עליו הא אחשבי' ושויי' פיתא, עכ"ל, וכעי"ז כתב במיוחס לריטב"א בסוגיין, ז"ל, דפהב"כ תורת דייסא עליו ותורת פת תורת דייסא עליו כשאין קובע סעודתו עליו ותורת פת כשהוא קובע סעודתו עליו, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

ב] ואמנם בדקדוק הדברים נראה, דלא שוו ד' הרשב"א והרא"ה זל"ז, דהרשב"א ס"ל דפהב"כ חשיבא כפת גם כשלא קבע עלי', ואך שאינה כפת "דעלמא, והיינו דחיוב ברכת המוציא וג' ברכות הוא רק בפת שדרך לקבוע עליו, ופהב"כ שאין דרך לקבוע עלי' אין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות, וכל שקבע עלי' עשאה כפת דעלמא וע"כ מברך עלי' המוציא וג' ברכות.

אך בד' הרא"ה והמיוחס לריטב"א נ' להדיא, דפהב"כ שלא קבע עלי', אין תורת פת עלי' אלא תורת פירות, ומשום שהכיסנין שבו וענינו מוציאין אותו מתורת פת, והא דמהני קביעות סעודה, הוא משום דעי"ז אחשבי' ושויי' פיתא.

וכ"נ גם בד' הרא"ה לעיל דל"ח. שכתב במש"כ הרי"ף דטרוקנין אין מברך עליו המוציא וג' ברכות אלא בשקבע עליו, וכתב הרא"ה, ז"ל, עשאה רבינו ז"ל לזו כפהב"כ דאמרינן לקמן דאית לי' הך דינא, ומסתברא דל"ד דהתם "לאו פת דהא אשתני בכסנין ושניי' שנויא" ולהכי בעינן קובע סעודתו עליו, אבל הכא פת גמור הוא, בין קבע סעודתי' ובין לא קבע סעודתי' חד דינא אית לי' ודינא דפת אית לי' וכו', עכ"ל.

ג] ומצינו בב' דוכתי דאזלי לטעמייהו בזה, חדא הוא במה שנחלקו בדין נט"י לפהב"כ, דהנה כתב הרשב"א במשמה"ב בית ו' סוף ש"א, ז"ל, ופהב"כ קודם סעודה בזמן שאינו קובע עלי' סעודתו נראה לי שאינו צריך ליטול אלא ידו אחת. ודייקנא לה וכו', עכ"ל.

ובבדה"ב שם כתב בתו"ד, ז"ל, אלא דפהב"כ כל היכא דלא קבע סעודתי' לא חשבינן להו אלא כפירות ול"ב נטילה כלל, דמהיכא תיתי הא לאו משקין נינהו "ולאו פת נינהו", עכ"ל.

ובמשמה"ב שם כתב, ז"ל, מאי בורכתא, אדרבה תמה על עצמך למה אינו צריך נט"י כפת, "שהרי פת הוא" ואי קבע סעודה עלייהו ודאי נוטל שתי ידיו ומברך עלייהו המוציא ושלש ברכות "דפת גמורה היא", והמחבר לא הוצרך ללמוד מן הירושלמי שצריך נטילת יד אחת, אלא ללמוד ממנו בחדוש דדי לו ביד אחת דאי לאו ההיא דירושלמי בודאי הו"א דצריך נטילת ב' ידים, דהא איתא בהו משום סרך תרומה, דאטו מי לא עבדי כהנים כיסנין מתרומה, והא דכתב דאינן אלא בפירות טעותא היא דפירות לא בעו נט"י ואפילו בא לקבוע סעודתו עליהן שלא חששו בהן משום סרך תרומה, אבל כסנין ממין הצריך נט"י ושיש לחוש להן משום סרך תרומה הן ולמה לא יצטרך ליטול עליהן ב' ידיו, ואלא מההיא דירושלמי שמעינן דלא בעו ב' ידים הא לא כלום לא שמענו, ושמא טעמא דירושלמי משום דכל דלא קבע סעודה עלייהו עראי בעלמא הוא שאוכלין תחילה מהן מעט כדי לפתח בהן בני מעים ואין מתעסקין בהן בב' ידים אלא כל אחד נוטל אחת בידו אחת ולפיכך לא הצריכוהו אלא נטילת יד א', ואפי' בא לאכול מהן הרבה ונוגע ומתעסק בב' ידים לא חלקו כל שאינו קובע עליהן לפי שרוב אוכליהן אינן אוכלין אלא מעט בעראי ובידו אחת כמו שאמרתי, עכ"ל.

ופשוט דאזלי לטעמייהו, דהרשב"א לטעמי' דפהב"כ הויא פת גמור גם כשאינו קובע עלי', וע"כ הי' בדין להצריכו נטילת ב' ידים, ואך דמד' הירושלמי נלמד דל"ב נטילת ב' ידים, משום שאוכלין מהן עראי ואין מתעסקין בהן בב' ידים, וזה ניחא להרשב"א לטעמי' דהא דאין מברכין עלי' המוציא הוא משום שאין דרך לקבוע ממנה אלא לאכול ממנה עראי, וע"כ מה"ט גם לא הצריכו בה נטילת ב' ידיו.

אך הרא"ה לטעמי' דפהב"כ שלא קבע עלי' אין תורת פת עלי' אלא תורת פירות עלי', וע"כ הויא כפירות דל"ב נטילה כלל.

ד] עוד מצינו דאזלי לטעמייהו, דהנה דעת הרשב"א והרא"ה לעיל דמ"א: דפהב"כ הבאה בתוך הסעודה אינה טעונה ברכה לפני'.

ואמנם נחלקו בטעמא דמילתא, דהרשב"א שם כתב, ז"ל, וטעמא דמילתא משום דפרפרת הויא פת ואלו קבע עלי' סעודה או דאכל מיני' כדי שאחרים קובעין עליו סעודה מברך עלי' המוציא וג' ברכות, והלכך כל שבאה בתוך הסעודה דין הוא שיפטור אותה בברכת הפת, עכ"ל, אך בחי' הרא"ה שם כתב, ז"ל, ולא איירי נמי במידי דמזון כלומר המיוחדים למזון כגון פהב"כ ודייסא וכו' דהנהו וכו' אפי' לא באו מחמת הסעודה פטורין וכו', עכ"ל, וכ"ה בהל' ברכות להריטב"א פ"ג ה"א, ז"ל, וכל שאינו נאכל עם הפת ביחד אלא לאחריו, אם הוא מדברים המיוחדים למזון כגון פהב"כ ודייסא וחביץ קדרה וכו' אם הוא בתוך הסעודה וכו' אין טעונין ברכה לא לפניהן ולא לאחריהן, עכ"ל, והרי דהא דפהב"כ אינה טעונה ברכה לפני', אי"ז משום דתורת פת עלי' והיא נפטרת בברכת הפת, אלא משום דהויא מידי דמזון, ונפ"מ רבתא לדינא בזה, במיני דגן שאינם באים מחמת הסעודה ואין עליהן תורת פהב"כ, דלדעת הרשב"א הן טעונין ברכה לפניהן, ולדעת הרא"ה והריטב"א אינם טעונין ברכה לפניהן.

וגם בזה פשוט דאזלי לטעמייהו, דהרשב"א לטעמי' דפהב"כ הויא פת גמור גם כשלא קבע עלי', וע"כ הגם דאין מברכין עלי' המוציא, מ"מ כל שהיא באה בתוך הסעודה דין הוא שיפטור אותה בברכת הפת, אך הרא"ה לטעמי' דס"ל דפהב"כ שלא קבע עלי' אין תורת פת עלי' אלא תורת פירות עלי', וע"כ פירש דהא דכשבאה בתוך הסעודה אינה טעונה ברכה לפני', הוא משום דהויא מידי דמזון.

**ב**

ה] ולכאו' נ' עוד נפ"מ לדינא בפלוגתת הרשב"א והרא"ה, דהנה למש"כ הרא"ה דהא דפהב"כ אין דינו כפת אין דינו כפת אלא כמאכל הבא מה' המינים, הוא משום שהכיסנין שבו וענינו מוציאין אותו מתורת פת, כיון דאישתני בכיסנין, הרי נראה דלאו כללא הוא דכל פת שאינה עשוי' לקביעות אין מברכין עלי' המוציא, ורק בפהב"כ דאישתני בכיסנין הוי זה שינוי המוציאה מתורת פת, אך פת שאין שינוי גמור בגופה, חשיבא שפיר כפת, אף אם אין דרך לקבוע עלי'.

אך למש"כ הרשב"א דפהב"כ הויא פת גמור, ואפ"ה אין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות, משום דל"ה כפת דעלמא שדרך לקבוע עלי', הרי מסתברא מילתא דה"נ בשאר מיני פת דאין דרך לקבוע עליהן, אין מברכין המוציא וג' ברכות, וזה כדעת הדה"ח בקו"א לדיני ברכת במ"מ.

וכן נ' מד' הרשב"א לעיל דמ"א: שכתב, ז"ל, ופהב"כ דהיינו כגון אובלי"יש ואותן העשוין כמין כסין שממלאין אותן בדבש ושקדים ומיני בשמים, עכ"ל, והרי דכלל הרשב"א בכלל פהב"כ הן לאובליי"ש שהיא פת הנילושה בתבלין וכו', והן לפת הממולאת בדבש ושקדים ומיני בשמים, וזה מתאים עם מש"נ לדעתו, דכל פת שאין דרך לקבוע עלי' היא בכלל פהב"כ.

ומצאנו הדברים מפורשים כן בספר המאורות בסוגיין, ז"ל, אבל בלחמניות וכו' אין מברכין עליהן המוציא אם לא קבע סעודתו עליהן, דמתוך שיש בהן מיני תבלין אין דרך לקבוע סעודתו עליהן, ואין מברכין עליהן המוציא אא"כ קבע, וכן "בכל דבר" שאין דרך לקבוע סעודתו עליו אין מברכין עליו המוציא אא"כ קבע, אבל בדבר שדרך בנ"א לקבוע עליו צריך לברך אע"פ שלא הסב לאכול מהם כרצונו, עכ"ל, וכעי"ז כתב בפי' רבינו מנוח פ"ג מברכות ה"ט, ז"ל, זה הכלל כל מידי דלאו אורח ארעא לאקבועי סעודתא עילוי' לא מברכינן עלי' המוציא אא"כ קבע, אבל מידי דאורחא דאינשי למקבע סעודתא עלי' צריך לברך עלי' המוציא אע"ג דלא אכיל מיני' אלא פורתא, עכ"ל,ומבו' להדיא בדבריו, דכללא הוא דכל פת שאין דרך לקבוע עלי' אין מברכין עלי' המוציא אא"כ קבע, ולא תלי בצורת הפת כלל.

ו] אמנם באמת בד' הפוסקים מבו' שנקטו שלא כד' הדה"ח, ופשיטא להו דאף מין פת שאין דרך לקבוע עלי', מ"מ אם אין בה שינוי המוציאה מתורת פת, מברכין עלי' המוציא, וכמו שיתבאר.

חדא, הוא מעיקר מה שנקטו רוב הפוסקים דפליגי הראשונים מהו פהב"כ, וכן נחלקו הב"י והרמ"א בדין עיסה הנילושה במעט מי פירות וטעם המי פירות ניכר בעיסה, אם חשיבא כפהב"כ, ואם עיקר דינא דפהב"כ הוא דכל פת שאינה נעשית לקביעות אין מברכין עלי' המוציא, הרי אין מקום לדון בזה, דממ"נ אם מין פת זו עשוי' לקביעות מברכין עלי' המוציא ואם אין מין פת זה עשוי' לקביעות אין מברכין עלי' המוציא.[[2]](#footnote-3)

עוד מצינו כן בד' המג"א בסימן קס"ח סקמ"ד, ז"ל, בבשר או בדגים וכיו"ב אפי' לא קבע עליו, דהנהו לא מבטלי תורת לחם דהם עצמן מזון ערסי' קע"ז, משא"כ פירות דהוי קינוח וכו', ונ"ל דה"ה עיסה שנילושה במי בצים בלא שומן ונאפית לחם גמור הוא דבצים נמי מזון נינהו ולא מבטלי להו מתורת פת, עכ"ל.

ומבו' להדיא בד' המג"א, דלדינא דפהב"כ לא סגי במה שאין דרך לקבוע עלי', דא"כ מה יועיל דינא דסימן קע"ז דבשר ודגים מזון הן, ומה יועיל הא דביצים מזון הם, הרי מ"מ אין דרך לקבוע על פת זו, ואם ס"ל להמג"א דדרך לקבוע על פת זו, הרי יש להוכיח להיפך, דאם עיקר דינא דפהב"כ הוא משום שאין דרך לקבוע עלי', א"כ אף אם לא היו בשר ודגים וביצים חשובין כמזון, נמי ל"ה חשבינן להפת כפהב"כ, כיון שהיא עשוי' לקביעות, ובע"כ מזה דכל דינא דפהב"כ בפת הממולאת הוא רק משום שהמילוי שבתוכה מבטלה מתורת לחם, וע"כ כל שהמילוי עצמו מזון הוא, ל"מ לבטל הפת מתורת לחם, ועד"ז הוא גם בפת שנילושה בתבלין, דהתבלין מבטל ממנה תורת לחם, וע"כ כל שנילושה בביצים דמזון נינהו, אינם מבטלין אותה מתורת לחם.[[3]](#footnote-4)

ובאמת דלהמג"א לטעמי' שם סקט"ז שנקט דאם פת שנילושה במי פירות חשיבא כפהב"כ, אף אין יוצאין בה יד"ח מצה, הרי הדבר פשוט דלתורת פהב"כ לא סגי במה דאין קובעין עלי', אלא בעינן שיהא בה דבר המבטלה מתורת לחם.

וכ"ה מבו' גם בד' הביאוה"ל סימן קס"ח ס"ז, ז"ל, ויש עוד מיני עוגות וכו' שמבשלין מקודם מים עם מעט שיבולת שועל ולשין אותם במים אלו, ואיני יודע היתר לזה וכו', וגם אף אם הי' נרגש טעם השיבולת שועל הרבה ג"כ מסתבר דלאו כלום הוא להוציאו מתורת לחם, דאטו אם מתערב לכתחלה כמה מיני דגן ביחד לאו לחם הוא, ושמן ודבש שאני דמינים אחרים הם וכו', עכ"ל.

ומבו' בד' הביאוה"ל, דכל הא דאין מברכין על פת שנילושה בשמן ודבש המוציא, הוא רק משום שהשמן והדבש מוציאין אותה מתורת פת, וע"כ ס"ל דכ"ז הוא רק בשמן ודבש דמינים אחרים הם, אך שיבולת שועל שהיא ממיני דגן, אי"ז כלל דבר הסותר ללחם, שהרי השיבולת שועל עצמה היא מכלל הלחם, וע"כ ל"מ להוציא את הפת מתורת פת.

ז] ושו"ר הדברים מפורשים כן בספר הפרדס עמ' י"ד, ז"ל, ואותה עיסה שמבשלין בתוכה בשר או גבינה וכו' נראה לי פשוט דמברכין עליהן בתחילה המוציא ולבסוף ג' ברכות משום דלחם גמור ועיסה גמורה ונאפית בתנור, אע"ג דמשימין דבש וסממנין וכו' אפ"ה מברך עליהן המוציא דתורת לחם גמור יש להן וכו', ול"ד לפהב"כ דבעינן קביעות, דהתם אין להן תואר לחם גמור כמו אלו, עכ"ל, והנה הרי בהמשך דבריו הביא פירש"י דפהב"כ היינו פת שנילושה בתבלין ופי' ר"ח דהוא עיסה שעושין כמין כיסין וממלאין בה וכו', והנה הרי בהני גווני חשיבא הפת כפת גמורה לענין חלה, ומ"מ אין מברכין עלי' המוציא, ואפ"ה נקט הפרדס דכ"ז הוא משום שאין להן תואר לחם גמור, אך פת שיש עלי' תואר לחם גמור, ודאי מברכין עלי' המוציא.[[4]](#footnote-5)

ושוב מצאתי דברים מפורשים בזה בספר הבתים פ"ג מברכות, ז"ל, הלחמניות והוא שעושין כעין מגדלים ומציירין בו צורות, הואיל ואינו נאכל בתורת קבע אלא מעין פהב"כ אם לא קבע סעודתו עליהן מברך במ"מ, ויש מי שכתב שאם הוא נעשה מעיסה גמורה בלא עירוב דבר אחר אע"פ שלא קבע סעודתו עליו מברך המוציא, שלא יצא מתורת לחם מפני הצורות וכו', עכ"ל, והרי להדיא דנחלקו הראשונים אם כל פת שאין דרך לקבוע עליו מברכין עליו במ"מ, או דהוא רק במין פת שנשתנית מפת דעלמא.[[5]](#footnote-6)

ח] ואמנם שמעתי להעיר בזה, דהנה בסוגיין פרכינן דכ"ה דלחמניות מברך עליהן המוציא ה"נ בדין דפהב"כ מברך עלי' המוציא, ולכאו' מוכרח מזה דהא דאין מברכין על פהב"כ המוציא הוא משום שאין דרך לקבוע עלי', וזהו דפרכינן דאם מברכין על לחמניות המוציא אף שאין דרך לקבוע עליהן, ה"נ בפהב"כ יש לברך עלי' המוציא, אך אי נימא דהא דאין מברכין על פהב"כ המוציא הוא משום דיש שינוי בגופה המוציאה מתורת פת, א"כ מאי פרכינן עלה מלחמניות דמברכין עליהן המוציא, הרי שפיר י"ל דאף דהשינוי דלחמניות אין מוציאן מתורת פת, מ"מ השינוי דפהב"כ מוציאה מתורת פת, ומהיכ"ת נדמי ב' מיני השינוי זל"ז.

והנה אמנם הרא"ה והמאירי בסוגיין פירשו דלחמניות הם פהב"כ, וכן פירשו עוד מקמאי, ולפ"ז ניחא, וי"ל דהרא"ה לטעמי' אזיל דס"ל דהא דאין מברכין על פהב"כ המוציא הוא משום דהכיסנין שבתוכה מוציאין אותה מתורת פת, וע"כ אם לחמניות הוא מין אחר, אין ללמוד מזה לפהב"כ, אך בד' ש"ר שנקטו דב' מינים הם, קשיא כנ"ל.

ונראה דהישוב לזה הוא, דהא הוה פשיטא להגמ' דלחמניות יש שינוי גמור בגופן הראוי להוציאן מתורת פת, וגם אין דרך לקבוע עליהן, ומהא דמברכין עליהן המוציא, בע"כ דאף פת שאינה גמורה מברכין עלי' המוציא, וא"כ ה"נ מברכין המוציא על פהב"כ, והיינו דאין מכוון הגמ' דכ"ה דשינוי דלחמניות ל"מ להוציא מתורת פת, ה"נ שינוי דפהב"כ ל"מ להוציא מתורת פת, דמהיכ"ת דמו ב' מיני השינוי זל"ז, אלא מכוון הגמ' דמהא דמברכין על לחמניות המוציא ש"מ דליכא דין כלל דפת שיש שינוי בגופה אין מברכין עלי' המוציא.

ויסוד הדברים, דאף דדינא דפהב"כ הוא רק משום שיש בהן שינוי המוציאן מתורת פת, מ"מ ל"ב לזה דוקא לשינוי זה דפהב"כ, אלא ה"ה מיני שינוי אחרים, וע"כ שפיר מצינו לדמות פהב"כ ללחמניות, כיון דגם לחמניות יש שינוי בגופן הראוי להוציאן מתורת פת, וכנ"ל.

ועיקר הך מילתא דל"ב בדוקא לשינוי זה דפהב"כ, יש ללמוד כן גם ממש"כ המאמ"ר בסימן קס"ח והבית אפרים בסימן י"א, דמה שלא כתב השו"ע דיר"ש לא יאכל א' מן המינים המסופקים אלא בתוך הסעודה, הוא משום דיתכן דלא פליגי אהדדי, עי' בדבריהם, ומבו' מזה, דהגם דלכל חד כדאית לי' אין מיני השינוי האחרים בכלל פהב"כ, מ"מ שפיר י"ל דכ"ה דשינוי דפהב"כ מועיל להוציא מתורת פת, ה"נ מיני השינוי האחרים מועילין להוציא מתורת פת, ואך דאין לנו לומר מנפשינו על מין שינוי מסוים שהוא מועיל להוציא מתורת פת, אך בג' מיני שינוי אלו דמצינו דיש מקמאי דס"ל דזהו פהב"כ, והרי דס"ל דשינוי זה הוא שינוי גמור הראוי להוציא מתורת פת, י"ל דגם החולקים ע"ז ומפרשים לפהב"כ בע"א, לא פליגי ע"ז דמין שינוי זה ראוי להוציא מתורת פת.

**ג**

ט] והנה אמנם, אף שנקט הביאוה"ל דדינא דפהב"כ הוא רק כשיש שינוי בגופה המוציא אותה מתורת פת, מ"מ ס"ל דבהא דיש בה שינוי לחודי' לא סגי, אלא דוקא אם מכח שינוי זה אין דרך לקבוע עלי' סעודה, הוא דמהני שינוי זה להוציאה מתורת פת ואין מברכין עלי' המוציא, וכאשר כ"ה מבו' מד' הראשונים שכתבו דהא דאין מברכין על פהב"כ המוציא הוא משום שאין דרך לקבוע עלי'.

ואשר ע"כ כתב המ"ב שם סקצ"ד, דהא דפשטיד"א הנאפית בתנור בבשר או בדגים או בגבינה מברכין עלי' המוציא, ול"ד לפת הממולאת בפירות ותבלין דאין מברכין עלי' המוציא, הוא משום דשאני התם דאין עשויין אלא לקינוח סעודה ולמתיקה, משא"כ פשטיד"א שממולא בבשר דרך לאכלם לרעבון וכדי לשבוע והוי כמו שאר פת ובשר כשאוכל כאחד, וכ"כ בביאוה"ל שם,[[6]](#footnote-7) וכ"ה גם בביאוה"ל שם ס"ז בדין העיסה שעושין בפורים וממלאין אותה בשומשמין, דמברכין עלי' המוציא, משום דלחם ההוא אין עשוי "בזמננו" לקינוח ולתענוג כמו שזכרו הראשונים בפהב"כ רק לשבוע ולחם גמור הוא, עכ"ד, וממש"כ בזמנינו יש ללמוד דאף בפת דהויא בכלל פהב"כ, מ"מ אם בזמנינו דרך העולם לקבוע עלי', חשיבא כלחם גמור, ואכמ"ל.

י] והנה כתב הט"ז סימן קס"ח סק"ח, ז"ל, ונ"ל דלענין כסנין שהם מחמת המילוי וכו', אפי' אם ניקח המילוי ממנו ונשאר הבצק לבד הוי עדיין דין כיסנין עליו, ומשו"ה קראוהו פת הבאה בכיסנין ולא סתם פת כסנין, והטעם דאנו הולכין בתר שעת אפי', עכ"ל.[[7]](#footnote-8)

והנה מבו' בד' הט"ז, דטעם דין זה הוא משום שאנו הולכין אחר שעת אפי', והיינו דכיון דדינא דפהב"כ הוא דלא חשיב כלחם גמור לברך עליו המוציא, ה"ז תלוי בשעת אפי'.

אמנם הנה במ"ב שם סקכ"ז פירש הטעם בזה, ז"ל, דיש עלי' דין כיסנין כיון שנאפה עם מילוי הפירות שאין דרך לקבוע סעודה על פת כזו, עכ"ל, ולכאו' הוא טעם אחר מד' הט"ז, דלעולם לא אזלינן בתר שעת אפי', אלא דגם אחר שהוציאו המילוי מתוכה יש עלי' דין פהב"כ, כיון דאין דרך לקבוע סעודה על פת כזו.

אך הנה לפמש"נ נראה, דבטעמא דהמ"ב לא סגי, דהגם דגם עכשיו אין דרך לקבוע על פת כזו, אך הרי ליכא שינוי בגופה והויא פת גמורה, וא"כ בדין דיברכו עלי' המוציא, ובע"כ דעיקר הטעם הוא כמש"כ הט"ז דאזלינן בתר שעת אפי', וע"כ לא חשיבא כפת גמורה.

ומה שהוצרך המ"ב לפרש דגם אחר שהוציאו ממנה המילוי אין דרך לקבוע סעודה על פת כזו, נראה דהוא, דהגם דעיקר דינא דפהב"כ נקבע בשעת אפי', דכל דבשעת אפי' הי' שינוי בגופה אין עלי' תורת פת גמור, וכל דבשעת אפי' לא הי' שינוי בגופה יש עלי' תורת פת גמור, מ"מ כיון דהא דאין מברכין על פהב"כ המוציא הוא רק משום שאין דרך לקבוע עלי', הרי דזה לא תליא בשעת האפי', אלא תלי בשעת האכילה, דאם בשעת האכילה דרך לקבוע עלי', מברכין עלי' המוציא,[[8]](#footnote-9) וע"כ כל הא דאין מברכין על פת הממולאת שהוציאו המילוי מתוכה המוציא, הוא רק משום דגם אחר שהוציאו המילוי ממנה אין דרך לקבוע עלי', ואכתי צ"ע בזה.

**ד**

יא] יש להסתפק בדין פת שעושין אותה ע"מ למלאותה אחר האפי', אם חשיבא כפהב"כ או לא, וכל מקום הנידון בזה הוא רק בגוונא שהמילוי הוא מכלל צורת הפת והוי גמר עשייתה, שהרי הדבר פשוט דפת שנותנים עלי' מיני מתיקה ואוכלין אותה, אי"ז מפקיע ממנה תורת פת.

ובפשוטו הי' נראה, דכ"ה שכתב הט"ז דאף אם ניקח המילוי אחר האפי' חשיבא כפהב"כ, משום שאנו הולכין אחר שעת האפי', ה"נ הוא להיפך, כל שבשעת האפי' לא היתה ממולאת ומילאוה לאחר האפי' לא חשיבא כפהב"כ.

יב] ומצינו הדברים מפורשים כן באהעו"ז סימן קס"ח, שכתב דאף לדעת ר"ת דעיסה שנתבשלה מברכין עלי' המוציא דאזלינן בתר מעיקרא, מ"מ כל שטיגנה בשמן מברכין עלי' במ"מ ולא אזלינן בתר מעיקרא, משום דהא דאין מברכין על פהב"כ המוציא אף דלחם גמור היא, הוא משום דלא תיקנו חכמים לברך המוציא וג' ברכות אלא בלחם שדרך לקבוע עליו, וע"כ בזה ודאי אזלינן משעה שראוי לאכילה אם אז רגילין לקבוע עליו תיקנו לברך עליו המוציא, ועיי"ש שהוכיח כן, ז"ל, תדע דאל"כ תקשה לפי ר"ח דפירש פת כיסנין היינו כיסין ממולאין שקדים וכו' אמאי לא אזלינן בתר מעיקרא והא מתחילה בשעת לישת העיסה קודם שעשה כמין כיסין הי' לחם גמור וכו', אלא ע"כ כיון דגם עתה קרוי לחם, אך דחז"ל לא תיקנו לברך המוציא בלחם דלא רגילין לקבוע עליו, לכן לא שייך לומר הואיל ומעיקרא רגילי לקבוע עליו, דהא ודאי בעודו עיסה לא שייך כלל לקבוע עליו כיון דאז אינו ראוי לאכילה, ע"כ בזה אזלינן הכל אחר שעה שנעשה ראוי לאכילה, ואם אז לא רגילי לקבוע עליו מברך עליו במ"מ, עכ"ל.

ולמדנו מדבריו, דכל הא דפת ממולאת חשיבא כפהב"כ, הוא רק משום דבשעת אפי' שנעשית ראוי' לאכילה, אין רגילין לקבוע עלי', ולפ"ז הרי הדין נותן דכל דמילאו אותה לאחר אפי', דנמצא דבשעה שנעשית ראוי' לאכילה היתה מין פת דרגילין לקבוע עלי', הרי דאף שמילאו אותה אח"כ אזלינן בתר מעיקרא, ומד' האהעו"ז יש ללמוד דהדין כן אף היכא שעשאוה תחילה ע"ד למלאותה, שהרי דבריו קיימי על כל פת הממולאת שנעשית ע"ד כן, וגם בזה כתב דכל הא דחשיבא כפהב"כ, הוא רק משום דבשעת אפי' שנעשית ראוי' לאכילה, כבר אין רגילין לקבוע עלי'.

אך יש לדחות, דד' האהעו"ז קיימי לדעת ר"ת, דאיהו ס"ל להך דינא ד"אזלינן בתר מעיקרא", ומכח זה ס"ל דעיסה עבה שנתבשלה מברכין עלי' המוציא, וע"כ לדידי' כל שבשעה שנעשית ראוי' לאכילה לא היתה בכלל פהב"כ, ל"מ מה שנתמלאת אח"כ, אך לדעת ש"ר דס"ל דעיסה שנתבשלה אין מברכין עלי' המוציא, ולא ס"ל דאזלינן בתר מעיקרא, י"ל דגם לגבי דינא דפהב"כ לא אזלינן בתר מעיקרא, ועכ"פ י"ל כן לגבי מש"כ האהעו"ז לדין זה גם היכא שנעשית מתחילה ע"ד למלאותה, די"ל דהוא רק לדעת ר"ת דס"ל דאף שעשה עיסה ע"מ לבשלה יש עלי' תורת לחם, אך לדידן דכל שעשאה ע"ד לבשלה אין עלי' תורת לחם, י"ל דגם כל שעשאה ע"מ למלאותה אין עלי' תורת לחם גמור, וחשיבא שפיר כפהב"כ.

יג] עוד יש לעורר בזה, דהנה בביאוה"ל סימן קס"ח סי"ג כתב בדעת הרמ"א, דמש"כ דעיסה שבלילתה עבה שטיגנה בשמן חשיבא כפת גמורה ולא חשיבא כפהב"כ, הוא רק לדעה זו דאזלינן בתר מעיקרא, דלדידהו לא נוכל לחשוב לפת כיסנין לברך עליה במ"מ בדלא קבע, אחרי דמתחלה היה בלילה עבה ונילוש בלי שמן לא נפקע ממנה שם לחם ע"י הטיגון שלבסוף, עכ"ד, וכ"ה במ"ב שם סקפ"ב.

וקשיא טובא, דא"כ מ"ט כתב המ"ב גופי' שם סק"פ, דאם מילאוה בפירות הויא פהב"כ, הרי כיון דלדעה זו אזלינן בתר מעיקרא וכל שהי' עלי' בתחלה תורת לחם גמור לא נפקע ממנה שם לחם ע"י הטיגון שלבסוף, ה"נ בדין דלא יפקע ממנה שם לחם ע"י המילוי שמילא אח"כ, וכבר הבאנו לעיל סקי"ב ד' האהעו"ז שעמד ע"ז, והוכיח מזה דגם לדעת ר"ת אין נקבע תורת פהב"כ אלא בשעת אפי', אך לפמש"כ המ"ב בדעת הרמ"א דלדעת ר"ת נקבע תורת פהב"כ בשעת לישה, א"כ היאך מהני מילוי שממלא אחר הלישה ליתן עלי' תורת פהב"כ.[[9]](#footnote-10)

ובע"כ מזה דשאני תורת פהב"כ דפת שנילושה במי פירות מתורת פהב"כ דפת ממולאת, דתורת פהב"כ דפת שנילושה במי פירות, הוא משום השינוי בגוף הלחם, וע"כ בזה אמרינן דכל שבשעת לישה הי' הלחם כצורתו, אזלינן בתר מעיקרא, אך משא"כ בתורת פהב"כ דפת ממולאת, אשר בלא"ה אי"ז שינוי בגוף הלחם, שפיר מצי חייל ע"ז שם פהב"כ אף לאחר הלישה.

ולפ"ז יש מקום לומר דפת שנעשית ע"ד למלאותה לאחר האפי', חשיבא שפיר כפהב"כ, וצ"ע בזה.

יד] ויש להעיר עוד בזה, דהנה בשו"ע סימן קס"ח ס"ז כתב די"מ דפהב"כ הוא פת וכו' שעושים אותם כעבים יבשים וכוססין אותם והם הנקראים בישקוני"ש.

והנה במחזיק ברכה סימן קנ"ח דין ה' כתב דדרך עשיית הבישקיגש הוא שמכניסין אותו לתנור פעם אחרת או משהים יותר משיעור אפי', והביא כן בשם שו"ת בית דוד סימן ע',[[10]](#footnote-11) עיי"ש, וכבר עמדו דיש ללמוד מזה דאף דבשעת אפי' הראשונה הי' עליו תורת פת גמורה, מ"מ כיון שחזרו ואפאוהו עד שנעשה יבש וכו', חשבינן לי' כפהב"כ, והרי דכל שאפייתו מתחילה היא ע"ד לעשותו פהב"כ, חשיב שפיר כפהב"כ,[[11]](#footnote-12) ולפ"ז י"ל דה"נ פת שנאפית ע"ד למלאותה, חשיבא כפהב"כ, אך יש לחלק דשאני בישקיגש שמכניסין אותו לתנור פעם אחרת, דהוי זה כהמשך האפי', וע"כ מהני זה לחשבו כפהב"כ, וצ"ע בזה.

1. ועי' בדברינו בדין תאנים וענבים ופהב"כ דאינם טעונים ברכה לאחריהם, שנת' לבאר עפי"ז מש"כ תר"י לעיל דמ"א: דיין דשתאו לאחר הסעודה אינו מברך לאחריו, שהרי חזינן דאי הוו קבעי אינשי עלי' הי' מברך עליו ג' ברכות, וע"כ יש לו מעלה זו דברכת ג' פוטרתו, עכ"ד, ובפהב"כ דאינה טעונה ברכה לאחרי' פירש שם טעם אחר, וצ"ע דהרי פהב"כ דמי ליין שהרי כשקבע עלי' מברך עלי' ג' ברכות וא"כ מה"ט לא תהא טעונה ברכה לאחרי', ואמנם באהעו"ז סימן קס"ח כתב כן דלפ"ד תר"י, אין פהב"כ הבאה בתוך הסעודה טעונה ברכה לאחרי' משום דאי קבע עלי' מברך ג' ברכות, אך אי"ז מתישב בל' תר"י שלפנינו, וביותר צ"ע במש"כ במאמ"ר סימן ר"ח סקל"ד עפי"ד תר"י, דפהב"כ הבאה לאחר הסעודה טעונה ברכה לאחרי', וקשיא דמ"ש מיין הבא לאחר הסעודה דאינו טעון ברכה לאחריו, ולפ"ד הרשב"א והרא"ה ניחא, דכיון דפהב"כ שלא קבע עלי' לא חשיבא כפת דמברכין עלי' ג' ברכות, ע"כ גם אינה נפטרת בברהמ"ז, דאף דאם קבע עלי' מברך ג' ברכות, הוא משום דעי"ז הוא חושבה כפת, אך כל שלא קבע עלי' ולא חשיבא כפת, אין לה ליפטר בג' ברכות, ול"ד ליין שאם היו קובעין עליו היו מברכין עליו ג' ברכות, הגם שאינו משתנה ממינו, וע"כ הוא נפטר בג' ברכות

   ועד"ז נת' שם גם במשה"ק הגרע"א בגל' סימן קע"ז, במש"כ הרשב"א דיין שאחר המזון נפטר בברהמ"ז, משום דמתוך דהוי קביעות לאכילה הוי קביעות לשתי', ודמי למש"א לעיל דל"ה: דאי קבעו עלי' מברכין עליו ג' ברכות, דא"כ מ"ט פהב"כ הבאה לאחר הסעודה מברכין לפני' במ"מ, ולא אמרינן דמיגו וכו', והוי כקבע עלי' שברכתה המוציא, ולמש"נ יל"ד בזה דל"מ המיגו רק לחשוב שתיית היין כשתי' חשובה שמברכין עלי' ג' ברכות, אך בפהב"כ דבעינן להקביעות כדי לחשבו כפת שקובעין עליו סעודה, הרי דכל שלא קבע על הפהב"כ בפנ"ע, לא חשיבא כפת, דל"ש לומר בזה דהוא עושה אותה כפת דעלמא, וע"כ אין מברכין עלי' המוציא וג' ברכות.

   אמנם שוב העירוני בעיקר הדברים, דלכאו' צ"ל דינא דיין דאם הי' קובע עליו הי' מברך ג' ברכות, הוא ג"כ ע"ד דינא דפהב"כ דכשקבע עלי' מברך המוציא, והיינו דהא דאין מברכין על יין ג' ברכות משום דלא קבעי אינשי עלי', הוא ע"ד הא דאין מברכין על פהב"כ המוציא משום דלא קבעי אינשי עלי', ובאמת ממש"א דאין מברכין על יין ג' ברכות משום דלא קבעי אינשי סעודתייהו עלוי', יש להביא מקור למש"כ הראשונים דהא דאין מברכין על פהב"כ המוציא וברהמ"ז הוא משום דאין דרך לקבוע ע"ז, וע"כ אילו הי' אדם קובע על יין הי' מברך ג' ברכות דומיא דהא דמהני קביעות בפהב"כ, ומוכח כן דאל"כ תיקשי בזה דמצינו דהברכה משתנית בשינוי השיעור, וא"כ אין לחלק בין דין קביעות דיין לדין קביעות דפהב"כ, ועי' עוד בד' ראבי"ה סימן קי"ז וסימן קמ"ט דמדמי דין הקביעות בפהב"כ לדין הקביעות ביין, דכל שאין דרך לקבוע ע"ז אמרינן דבטלה דעתו אצל כל אדם, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף בזה, דהנה המג"א בסימן קס"ח סקל"ט נקט שעיסה שטיגנוה בשמן ואח"כ אפאוה, מברכין עלי' המוציא, ובאהעו"ז שם תמה ע"ז, דכיון שטיגנוה בשמן דמי לעיסה שנילושה בשמן דהויא פהב"כ, ובבית אפרים סימן י"א פירש לד' המג"א בגוונא דאין השמן עיקר ע"י הטיגון, עיי"ש, אמנם במ"ב שם סקפ"ה נקט דד' המג"א קיימי אף היכא דטיגנו בכ"כ שמן עד שהיו הם העיקר בהטעם לגבי הקמח, עיי"ש, וצ"ע דא"כ מ"ט לא חשיבא כפהב"כ, ובע"כ מזה בדעת המג"א, דהא דעיסה שנילושה בשמן ודבש חשיבא כפהב"כ, הוא רק מכח השינוי בגוף העיסה, וע"כ כל דנילושה העיסה במים ואח"כ טיגנוה בשמן, חשבינן להשמן כדבר מבחוץ, וליכא שינוי בגוף העיסה, וע"כ ל"ה בכלל פהב"כ, ועכ"פ נלמד מזה דתורת פהב"כ בעיסה שנילושה בשמן ודבש, הוא רק מכח דיש שינוי בגוף העיסה, וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפי האמור נראה, דמש"כ המ"ב שם סקצ"ד, דאם עשויין רקיקין קטנים ומעורב בהם פתיתין של בשר וניכר שאין עשוים כ"א לקינוח אחר הסעודה, דינו ממש כפת שמעורב בפירות ובשאר מיני מתיקה דאינו מברך עלייהו בהמ"ז בדלא קבע עלייהו, הוא רק לפי דבריו דהא דפשטיד"א הממולאת בבשר ודגים לא חשיבא כפהב"כ הוא משום שנעשית לקביעות סעודה, אך לפ"ד המג"א דהא דלא חשיבא כפהב"כ הוא משום שבשר ודגים הן מזון, אין הדין כן, וכ"נ בד' הביאוה"ל שם, אך צע"ק ל' המ"ב שכתב ע"ז נראה פשוט, ולא משמע דלדעת המג"א אין הדין כן, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. אמנם לכאו' אין הדבר מוכרע בכונתו, דהנה עיי"ש בהמש"ד שכתב, ז"ל, אבל מ"מ בשקרשניש א"צ לפנים לפי דעתי, דעיסה גמורה היתה מתחילתה ועד סופה ולחם גמור הוא עכשיו אלא שמשימין בהן מעט שומר וכו' הלכך מברכין עליהן בתחילה המוציא וכו', ועוד נראה לי ראי' מדאמרינן בפסחים וכו' אין לשין את העיסה בחלב ואם לש כל הפת כולה אסורה, אלמא אע"פ שלשין אתה במי פירות פת ועיסה נקראת, ואילולי דבעינן לחם עוני היו יוצאין בה יד"ח ביום א' של פסח וכו', אבל הרמב"ם ז"ל כתב מי שלש עיסה בחלב או בדבש ועירב בהן מיני סממנין מברכין עליהן במ"מ וכו' ולדעתו זהו פהב"כ, ונ"ל דטעם הרב ז"ל בענין עיסה שלשה במי פירות, דוקא שלא שמו בתוכה מים כלל, אבל עכשיו שנהגו לשים בהם מעט מים נראה לי אליבא דכו"ע דמברכין עליהן המוציא וכו', עכ"ל, וממה שהביא מהא דיוצאין בעיסה הנילושה במי פירות יד"ח מצה, וזה כמו שהוכיח המג"א בסימן קס"ח סקי"ד, לכאו' מבו' דס"ל דפהב"כ לא חשיבא כלחם לענין מצה, ואשר ע"כ שפיר ס"ל דכל שיש עליו תורת לחם גמור מברכין עליו המוציא אף בלא קביעות.

   ואמנם ממה שהביא לפירש"י בפהב"כ דהוא פת שנילושה בתבלין, מוכח לא כן, וע"כ נ' בביאור דבריו, דבפת הנילושה במי פירות ס"ל דיש עלי' תואר פת גמור, וע"כ כל הצד שלא יברכו עלי' המוציא, הוא רק אם מן הדין לא חשיבא כלחם, וזהו שהביא ממה שיוצאין בה יד"ח מצה דה"ה חשובה כלחם, וע"כ ודאי דמברכין עלי' המוציא אף בלא קביעות, וכן נראה גם בתחילת דבריו שדימה דין המוציא לדין חלה, והיינו דכיון דיש ע"ז תורת לחם לענין חלה, וגם יש ע"ז תואר לחם גמור, ודאי דמברכין ע"ז המוציא. [↑](#footnote-ref-5)
5. ועיי"ש בהמש"ד שכתב, ז"ל, ומה שהסכימו בזה רבים מגדולי הדור, "שכל שאין עליו צורת פת" ואינו עשוי לקבוע סעודה עליו אין מברכין עליו המוציא אע"פ שהוא לחם לענין חלה, עכ"ל, ומ' קצת דאם יש עליו צורת פת מברכין עליו המוציא אף אם אין דרך לקבוע עליו, אך י"ל דאורחא דמילתא נקט. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובדעת הט"ז שם דפליג וס"ל דפשיטד"א הממולאת בבשר או בגבינה חשיבא כפהב"כ וגם בד' המג"א נראה דכל הא דלא חשיבא כפהב"כ הוא משום דבשר הוי מידי דמזון, ולא חשיב כממולא כלל, יש להסתפק אם היינו משום דס"ל דכל שיש בו לתנאי פהב"כ לא איכפת לן דהוא עשוי לקביעות סעודה, או הוא משום דס"ל דלא חשיב כעשוי לקביעת סעודה, אלא היכא שהוא עשוי לשמש כהפת דהסעודה, אך פשיטד"א זו הגם שהיא עשוי' לאכלה בתוך הסעודה, אך אינה עשוי' לקבוע עיקר הסעודה עלי', וע"כ חשיבא שפיר כפהב"כ, ונת' עוד בזה בסימן ג' סק"ג. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להסתפק אם יועיל שיחזור ויאפה את הפת בלא המילוי פעם אחרת, דעי"ז חייל עליו תורת פת חדשה, ופת זו אינה פהב"כ, או דל"מ דדמי לד' התוס' ביבמות ד"מ. דבחלוט שבישלו וחזר ואפאו, כיון דחייל ע"ז שם מצה עשירה קודם שאפאו, תו ל"מ מה שחזר ואפה לחשבו כלחם עוני, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. והיינו משום דד"ז אינו דין בגוף הפת, ול"ד להא דבעינן שיהא בה שינוי מצורת הפת דהוא דין בגוף הפת, וע"כ אזלינן בזה בתר שעת אפי', ויש להוסיף עוד בזה, דכ"ה דאם קבע על פהב"כ מברך עלי' המוציא, והיינו משום שחושבה כפת שדרך לקבוע עלי', ואף דאין עלי' תורת פת גמורה וגם מצ"ע אין דרך לקבוע עלי', מ"מ כיון דעכשיו חשיבא כפת שדרך לקבוע עלי' מברך עלי' המוציא, הרי דה"נ אם נעשה עתה הדרך לקבוע עלי', מברכין עלי' המוציא. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובד' הגר"ז שם סט"ז מצינו דרך אחרת בזה, ז"ל, אבל לדברי האומרים שפהב"כ היא פת גמורה שנלושה במים לבד אלא שאח"כ מילא אותה דבש או במיני פירות או עשה ממנה עוגות דקות יבשות וכו' ואף שבשעת לישה היה לחם גמור וגם נאפו בתנור כלחם גמור אעפ"כ אין מברכין עליהם המוציא וברהמ"ז הואיל ואין דרך רוב בנ"א לקבוע עליהם, כ"ש עיסה שנילושה במים ואח"כ בישלה או טיגנה במשקה או בדבש שבודאי הטיגון בדבש אינו גרוע ממילוי בדבש האפוי בתנור שמבטלו מתורת לחם גמור, שהרי המילוי אינו אלא בפנים ובטיגון כל העיסה היא שרויה בדבש ובלועה ממנו בכולה וגם לא נאפית בתנור כלל, עכ"ל, והרי שדעתו דאה"נ כל מש"כ הרמ"א דלדעת ר"ת יש לברך עליהן המוציא, הוא רק לדעת הסוברים דלא חשיבא כפהב"כ אלא בעיסה שנילושה בשמן ודבש, דלדעתם י"ל דכל דבשעת לישה הי' עלי' תורת לחם גמור, תו לא פקע מינה שם לחם, אך לדעת הסוברים דעיסה הממולאת או דכעכין יבשים חשיבי כפהב"כ, אף דבשעת לישה היו לחם גמור, כ"ש בעיסה שטיגנוה בשמן דנשתנה גוף העיסה.

   ומבו' בד' הגר"ז דנקט, דשמן שנבלע בגוף העיסה, לא גרע ממילוי המבטל ממנה תורת לחם גמור, וכן נקט גם בשו"ת בית אפרים סימן י"א, דלדעת הסוברים דפת הממולאת חשיבא כפהב"כ, כ"ש דפת הנילושה בתבלין וכו' חשיבא כפהב"כ, עיי"ש.

   אך בד' האהעו"ז בסימן קס"ח ובד' הביאוה"ל שם ס"ח מבו' דאף לדעת הסוברים דפת הממולאת חשיבא כפהב"כ, י"ל דפת שנילושה בשמן ודבש לא חשיבא כפהב"כ, ונראה בטעמם, דמחד גיסא גריעא פת הממולאת, דאין המילוי מכלל עיקר הלחם, וע"כ כיון שנעשית הפת יחד עם דבר אחר, ה"ז מגרע מתורת פת דילה, ול"ד לפת שנילושה בשמן ודבש, דהשמן והדבש הם מכלל עיקר הלחם וטפלים לו לגמרי, ולא נעשית הפת יחד עם דבר אחר, וע"כ י"ל דיש עלי' תורת פת גמור, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-10)
10. והבית דוד כתב דרק מה"ט הוא דחשיבא כפהב"כ, כיון שנשתנית בצורת אפייתה, אך כל שאפאוה כדרך שאר פת, ואך דכיון שעיסתה קשה ה"ה נעשית כמין כעכין יבשים, לא חשיבא כפהב"כ, וכתב דמה"ט מברכין על מצות דידן המוציא, ועיי"ש במחזיק ברכה שפקפק בדבריו. [↑](#footnote-ref-11)
11. ובס' תורת חיים סימן קנ"ח סוסק"ג תמה מזה ע"ד המוק"צ שכתב דכל שחותכין אותם לב' אחר אפייתן ומחזירין אותן לתנור, לא נגרעו בכך, ותמה התורת חיים שהרי זהו בשיקוני"ש שכתב השו"ע בסימן קס"ח ס"ז דחשיבי כפהב"כ. [↑](#footnote-ref-12)