מחשבה על מקום ההנחה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מהדו_ק

א] בסוגיית הגמ' דצ"ז: צ"ע מ"ט בעי' שיאמר בכל מקום שתרצה תנוח, הרי כיון שדעתו שתעבור דרך מקום זה, ודינא הוא דקלוטה כמי שהונחה, הרי נתכוין למלאכה, ומ"ט אי"ז מלאכת מחשבת, ועי' חת"ס ד"ד: שעמד ע"ז, וכתב שם דרק בדעת ר' יהודה אמרו כן, ועי' לקמן מש"נ בדבריו, אך בד' הרשב"א בסוגיין מוכח דהוא לכו"ע, עיי"ש, וכמשי"ת לקמן.

וילה"ע ע"ד הרשב"א, דאם אכן לא מחייבי' בקלוטה אלא בשאמר כל מקום שתרצה תנוח, א"כ מנלן דס"ל לר"ע קכמש"ה אף בגוונא שאין רצונו שינוח שם ודלא כר' יהודה בעירובין לפ"מ שפירשו התוס' והביאם הרשב"א, והניחא אי נימא דמצינו לחייב בקלוטה גם בשלא אמר כל מקום שתרצה תנוח, שפיר י"ל דמשמעות ד' ר"ע במתני' הוא דמחייב בכל גווני, וע"כ לא ניח"ל למימר דס"ל כר' יהודה, אך לפ"ד הרשב"א דבע"כ הא דמחייב במתני' איירי בשאמר כל מקום שתרצה תנוח, דאל"כ אינו חייב, א"כ שמא לא ס"ל כלל לדין קלוטה רק בכה"ג, וכל שאין רוצה שינוח שם לא אמרי' כלל קלוטה כמי שהונחה.

ואין לומר דאה"נ, שהרי הראשונים הקשו דלר"ע היכי משכח"ל חיוב מעביר ד' אמות ברה"ר, ולא תירצו דהיכא דלא ניח"ל לא אמרי' קלוטה, וממקומו הוא מוכרע בסוגיין, שאמרו דש"מ מברייתא דזורק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י, דלא אמרי' קלוטה כמי שהונחה, והרשב"א כתב דאיירי בשלא אמר כל מקום שתרצה תנוח, ואפ"ה מבו' דלר"ע אמרי' קלוטה גם בכה"ג, וצ"ע מהו המקור לזה.

ונ' בביאור הדברים ב' דרכים, דהנה בד' התוס' בסוגיין מבו' כמו שהוכיח הגרע"א, דהיכא דזרק מרה"י לרה"ר ועבר ד' אמות ברה"ר והי' דעתו שינוח בסוף ד', אין לחייבו אלא משום העברה ולא משום הוצאה, והק' הגרע"א דמ"ט ל"ה זה כשם משמעון, שהרי א"א להוציא למקום שהוציא בלא שיוציא לתחילת רה"ר, ובע"כ יהא זה כמונח דקלוטה כמי שהונחה.

ולכאו' צ"ל בזה, דמ"מ ל"ד לשם משמעון, דהתם צריך לכתוב שם כדי לכתוב שמעון, אך הכא הגם שצריך להעביר דרך מקום זה כדי להעביר למקום שרצה, אך א"צ להא ד"כמי שהונחה" כדי להעביר למקום שרצה, וע"כ ל"ש בזה דינא דשם משמעון, שו"ר כן בקה"י סימן מ"ו.

והביאור בזה נ', דהאמנם במגלגל על הארץ מרה"י לרה"ר לסוף ד' אף לדעת רש"י לפ"מ שפירש הגרע"א דמתגלגל כמונח, וכן בזורק תוך ג' לרחב"ט או במעביר תוך ג' לרבא, לא נימא דאין לחייבו על תחילת ההוצאה ואי"ז כשם משמעון, דהתם כיון שעצם ההעברה היא באופן של הנחה חשיב שפיר כשם משמעון, דהעברה זו בצורה דהנחה היא מכלל ההעברה שדעתו עלי', וכ"ז הוא אי נימא דדינא דמתגלגל על הקרקע ודינא דזורק ומעביר בתוך ג', אי"ז מדינא דקכמש"ה, ונת' בזה במק"א.

אך משא"כ בזורק באויר, הגם דקלוטה כמי שהונחה דמיא, מ"מ לאו היינו דאמרי' דעצם המציאות באויר הויא כהנחה, אלא דהלכה היא דקלוטה כמי שהונחה, וכיון שלצורך ההוצאה שדעתו עלי' אין הוא צריך שיחול בזה דין כמי שהונחה, ע"כ אי"ז בכלל עשייתו, ול"ד לשם משמעון.

ולפ"ז נ' לבאר גם עיקר הא דחשיב דאי"ז מלאכת מחשבת, הגם שדעתו שיעבור החפץ במקום זה ויודע הוא שקלוטה כמי שהונחה, דמ"מ כיון דהכמי שהונחה הוא דין נוסף, ואין מחשבתו לעשות לזה, אלא ממילא הוא דהוי, ע"כ אי"ז בכלל מלאכת מחשבת.

והאמנם צ"ע, דכיון דיודע הוא דקכמש"ה, א"כ מ"ט אי"ז מלאכת מחשבת, ומה גרע מכל דשא"מ היכא דהוי פס"ר דהוי בכלל מלאכת מחשבת, הגם שכלל אין כונתו לפעולה זו, וכ"ש הכא שכונתו לפעולה זו, שו"ר בקה"י סימן מ"ו שדן לפטרו אף דהוי פס"ר, משום דהוי כמקלקל, עיי"ש בדבריו.

אמנם נ' דאדרבה, דהנה צ"ע בהא דבעי' קרא לחייב בשם משמעון, ובלא קרא ל"ה חייב משום שלא נתקיימה מחשבתו, ולדעת רש"י נת' במק"א דגם אחר שנתרבה דחייב דין מחודש הוא, ובעי שיהא מלאכה שמקיימין כמוה, וע"כ אינו חייב בא"א דאאזרך, ובאמת כן מוכח מסוגיין דדין מחודש הוא, דאם הא דחייב הוא משום שנתכוין לזה ולא איכפת לן במה שרצה לכתוב עוד, א"כ מ"ש לדמות לזה נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' שלא נתכוין לזריקת ד', וצ"ע דמי גרע ממי שעשה מעשה אחר דהוי פס"ר לעשיית מלאכה דחייב, וכ"ש בשם משמעון דכונתו לזה, ואין לומר דכתיבה שניא, דכל שאין דעתו לכתיבה זו י"ל דאין תורת כתיבה ע"ז, דבד' רש"י בדק"ג: מבו' דה"נ בתפירה וכו' הא דחייב אף שדעתו לתפור בגד שלם הוא משום שכמוה מקיימין.

ונ' מזה דשאני שם משמעון, שנתכוין לכתיבת תיבות אלו בתורת חלק מכתיבה גדולה, וע"כ מן הדין הי' לנו לפטרו כשכתב שם לחודי', דמדינא דמלאכת מחשבת מהניא מחשבתו לקבוע שאין זה אלא מקצת מלאכה, ובזה הוא שנתחדש דינא דשם משמעון דחייב.

והנה לפ"ז הרי דמדמדמי' בסוגיין דין נתכוין לזרוק ח' וזרק ד' לדינא דשם משמעון, מ' דגם הכא כן הוא, דכל שנתכוין לזריקת ח', ואין זריקת ד' אלא חלק מן המלאכה הי' מן הדין לפטרו, אלמלי דהוי כשם משמעון.

אמנם יש לדחות, דלעולם בהוצאה ל"ש כלל הך מילתא דאף אם נתכוין להוציא למקום רחוק, אי"ז ככתיבה אחת, ולא מדמינן בסוגיין, אלא בגוונא שנתכוין לזרוק ח' ונח בסוף ד' דלא נעשה מחשבתו כלל, וגרע משם משמעון שהי' דעתו לכתוב שם, ורק שהוא רוצה להמשיך ולכתוב עון, ובזה יש לפטור מסברא מדינא דמלאכת מחשבת, ובזה הוא דאמרי' דכיון דבדין שם משמעון נתחדש דכל שדעתו למלאכה שלימה יש לחייבו על מקצתה, ה"נ יש לחייבו בנתכוין לזרוק ח' וזרק ד', ודו"ק היטב.

ובאמת פשוט שהוא כן, שהרי כל המעביר מרה"י לרה"י דרך רה"ר ועומד לפוש חייב על כל ד' אמות שמעביר, וכן לדעת בן עזאי הוא חייב על כל ד' אמות, ואף שדעתו היא על העברה מרה"י לרה"י, ולא מ' דבעי' בזה לדינא דשם משמעון, גם נ' דל"ש בזה דינא דשם משמעון, כיון שאין דעתו כלל למעשה מלאכה, דהעברה מרה"י לרה"י דרך רה"ר לאו מעשה מלאכה היא כלל, והיינו בע"כ משום דמעשים חלוקין הן, וזה הוי דעתו לעשות מעשים חלוקים, וע"כ שפיר יש לחייבו על כל מעשה.

אך מ"מ נ', דכ"ז הוא בהנחה גמורה, אך בקכמש"ה כיון שנתבאר דדינא דקלוטה כמי שהונחה לאו היינו דעצם מה שהחפץ נמצא ברשות סגי בזה לדין הנחה, אלא הוא דין נוסף דקלוטה כמי שהונחה, הרי דע"כ שפיר י"ל דכל שנתכוין לזרוק מרה"י לרה"ר לסוף ד' אין לחייבו על מה שנח בתחילת רה"ר מדין קכמש"ה, שהרי דעתו הי' על מעשה הוצאה מרה"י לרה"ר בסוף ד', והגם דקכמש"ה, מ"מ כיון שהוא דעתו על עצם ההעברה, ואין דעתו כלל על מה שיחול בז הדין קכמש"ה, שפיר מצינו לחשוב שדעתו הי' על מעשה הוצאה אריכתא, וכשנבא לחייבו על תחילת המעשה, בעי' בזה לדינא דשם משמעון, ודו"ק.

אך בדעת הרשב"א נ' בע"א, דהנה הרשב"א בדצ"ח. דימה דין הזורק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י למ"ד דקכמש"ה היכא דלא אמר כל מקום שתרצה תנוח, לדין ב' בתים בב' צידי רה"ר וזרק מזל"ז ונפל.

וצ"ב דהתם הרי ל"ה דעתו כלל שיפול, אך הכא הרי יודע הוא דקכמש"ה, והגם שאין דעתו ע"ז, אך לכאו' ל"ד כלל להתם.

ונ' מזה דמפרש הרשב"א לסוגיין דאיירי בשאינו יודע כלל להא דקכמש"ה, אשר ממילא נמצא דכל שזרק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י, ל"ה מחשבתו כלל שיהא מעשה הכנסה מרה"ר לרה"י ומעשה הוצאה מרה"י לרה"ר, וע"כ הוא דמיפטר דאי"ז מלאכת מחשבת.

ובזה נ' לבאר מה שנקט הרשב"א דכל שלא אמר כל מקום שתרצה תנוח אין לחייבו גם על ההוצאה מרה"י לרה"ר, וצ"ע דהגם דל"ה מחשבתו על ההנחה דקכמש"ה וע"כ א"א לחייבו משום הכנסה, אך מ"מ אחר דהוי קכמש"ה הרי דעתו להוציא, ומה לי שלא הי' דעתו על הקלוטה.

וכבר הק' כן הגרע"א בד' רש"י בסוגיין במה שפירש דאם דעתו שתנוח בסוף ד' אין לחייבו על העברה, וכתב הגרע"א לפרש ד' רש"י דס"ל דלא אמר ר' יהודה קכמש"ה אלא בשדעתו שתנוח, אך בלא"ה לא אמרי' כלל קכמש"ה, וזה כדעת התוס' לקמן ד"ק., אך בדעת הרשב"א אי"ז מתישב כלל, דא"כ מ"ט לפי' ר"ה גאון ניחא, הרי כיון דבכה"ג לא אמרי' כלל קלוטה, אף אי"ז מפסיק, ובע"כ דהכא אזלינן לאפוקי מר"ע דס"ל דבכל גווני אמרי' קלוטה או לדעת הרמב"ן דגם לר' יהודה אמרי' קלוטה בכל גווני, וא"כ הדרא קו' הגרע"א ז"ל לדוכתה.

ובעיקר מש"נ בד' הרשב"א, הנה בחי' חת"ס לעיל ד"ד: כתב בדעת רש"י דס"ל דכל הא דבעי' כל מקום שתרצה תנוח הוא רק לר"י לטעמי' בעירובין, ומשה"ק הרשב"א ע"ד רש"י הוא משום דא"כ מהו שאמרו דש"מ דלא אמרי' קכמש"ה, הרי י"ל דלעולם אמרי' קכמש"ה ואך דכ"ז הוא בשרוצה שינוח, עכ"ד.

ודבריו צ"ע רב, שהרי לדעת ר' יהודה דלא אמרי' קכמש"ה כשאין רצונו שינוח, היינו אף לחייבו על העקירה שעוקר אח"כ, וכמבו' כן בדבריו בעירובין, וא"כ אם אכן מכוון הרשב"א היא לדעת ר' יהודה, א"כ מ"ט לפי' ר"ה גאון ניחא, ובד' החת"ס שם מבו' דגם לדעת ר' יהודה כל הא דלא אמרי' קכמש"ה בכה"ג, הוא רק דא"א לחייבו על הנחה זו, וזה תמוה, וצע"ג.

ואגב ילה"ע, דלפמש"כ הגרע"א בדעת התוס' דפירשו לסוגיא דלעיל להיפך, דמשום הוצאה אינו חייב ומשום העברה חייב, ניחא בפשוטו פירש"י במש"א דש"מ דלא אמרי' קכמש"ה, דהגם דאיירי שלא אמר כל מקום שתרצה תנוח וא"א לחייבו על ההכנסה, הרי מ"מ אפשר לחייבו על ההוצאה, דלזה ל"ב שיאמר כל מקום שתרצה תנוח, וכן למש"כ הגרע"א בדעת רש"י דרק לר' יהודה לטעמי' הוא דבכה"ג אינו חייב על ההעברה משום דל"א קכמש"ה היכא שאין רוצה שתנוח, הרי דגם אי נימא דמ"מ מודה רש"י דגם לדעת ר"ע א"א לחייבו משום הוצאה היכא שלא רצה שתנוח משום שאי"ז מלאכת מחשבת, אך הרי מ"מ על ההעברה שפיר מצינו לחייבו, וה"נ בזורק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י הרי דאם אמרי' קכמש"ה, הי' חייב על ההוצאה, הגם שלא אמר כל מקום שתרצה תנוח, וניחא ד' רש"י, והוא מדויק בד' רש"י שפירש דהראי' דלא אמרי' קכמש"ה הוא מזה שאינו חייב על הוצאה, ולא פירש דהוא מזה שאינו חייב על הכנסה דקדמה לה, אך אי"ז מוכח דיל"פ דנקט הוצאה משום שזהו האב, ואין חייבין על תולדה במקום אב.

ולפי הנ"ל ניחא, דכיון שלא הי' יודע כלל לדינא דקכמש"ה, הרי נמצא שלא הי' דעתו כלל למלאכת הוצאה, וע"כ אי"ז כלל מלאכת מחשבת, וז"פ.

צ"ע בד' הרשב"א, דהנה הרשב"א בסוגיין כתב דלדעת הרמב"ם דנתכוין לזרוק ח' וזרק ד' חייב, ה"נ זורק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י ונפל ברה"י, הרי שאם הי' דעתו להעביר ד' אמות ברה"ר, חייב על הכנסה זו, כיון דהוצאה והעברה הוו חד מלאכה.

ולפ"ז צ"ע רב, דא"כ להרשב"א לטעמי' הי' לו לפרש להגמ' דאמרי' דש"מ לא אמרי' קכמש"ה כפירש"י, דאם הוה ס"ל קכמש"ה הי' חייב משום הוצאה, והגם שלא אמר כל מקום שתרצה תנוח, וא"כ מ"ט פירש הרשב"א כפי' רה"ג.

ובס' משנת השבת הביא לישב בזה, דלהרשב"א לטעמי' דס"ל כרה"ג דדינא דקכמש"ה מפסיק המלאכה, הרי נמצא דכשזורק מרה"ר לרה"ר דרך רה"י לא חשיב כלל שנתכוין למלאכת איסור, וע"כ אין לחייבו משום הוצאה והכנסה מדינא דשם משמעון, שהרי הוא לא נתכוין כלל לאיסור.

ואמנם למש"נ לדעת הרשב"א דאיירי שהוא ל"ה יודע לדינא דקכמש"ה, יש לדון אם י"ל כן, שהרי הוא נתכוין למלאכת איסור, אך י"ל דכיון שהמלאכה שכיון לה לפי האמת אינה מלאכת איסור כלל, לא חשיב כנתכוין לאיסור, וע"כ אין לחייבו על מה שעבר דרך רה"י מדינא דקכמש"ה, ודו"ק.

הגרע"א הק', דאם הי' דעתו שינוח מיד ביציאה, ודאי אין לחייבו על העברה דהוי מתעסק, ול"ד כלל לנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' דהתם נתכוין לזריקה.

ובס' האיר יוסף פירש כונתו לדין מתעסק דכל התורה, ועיי"ש שתמה ע"ז, ויש להוסיף, שהרי הראשונים פירשו דמש"א שתנוח ביציאה היינו שתנוח הנחה המחייבת, ונמצא דשפיר הי' בדעתו שילך על אחר ד' אמות, וא"כ אי"ז שייך למתעסק דכל התורה.

ויותר נ' דכוונת הגרע"א למתעסק דשבת דאי"ז מלאכת מחשבת, ול"ד לנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' שנתכוין למלאכת העברה, אך הכא לא נתכוין כלל למלאכת העברה.

אך צ"ע שהרי הרשב"א כתב דלדין מלאכת מחשבת מהני בשנתכוין להעברה גם כדי לחייבו על הוצאה, וא"כ מאי קשיא לי' להגרע"א, ובס' קושיות עצומות כתב בסו"ד ועי' רשב"א, ואולי כונתו לזה.

אך נ' מכוון הגרע"א, דהנה נ' פשוט דבמתכוין לכתוב ב' אותיות וכתב ד' אותיות, ודאי לא נימא דחייב גם על ב' האותיות האחרונות מכח הא שנתכוין למלאכה, שהרי עשה מעשה נוסף שע"ז ל"ה כלל כונתו, ול"ד לנתכוין לזרוק ד' וזרק ח' דאיבע"ל אם חייב, דהתם אי"ז מלאכה נוספת, אלא עשה העברה גדולה יותר, וז"פ.

ואשר זהו שהק' הגרע"א דבנתכוין שתנוח ביציאה מן הבית, ול"ה דעתו כלל למעשה ההעברה דאח"כ, הרי דגם אם נתכוין לזרוק ד' וזרק ח' הי' חשוב מלאכת מחשבת, אך הרי היינו רק משום שנתכוין למלאכה זו עצמה, ומשא"כ הכא.

שו"ר בקה"י סימן מ"ו שתמה כן מדנפשי' והניח בצ"ע.

והנה אמנם למש"נ לעיל הי' מקום לדון דאדרבה בכה"ג כלל אין מקום לפטרו, דכיון שנתכוין רק להוצאה לתחילת רה"ר, ומעשה ההעברה הוי מעשה אחר, הרי דזה כבר דמי לכל דשא"מ, ולר' יהודה דדשא"מ חייב, שפיר יש לחייב בזה, לדעת הרמב"ן ודעימי' דמחייב ר' יהודה אף בשבת, וצ"ע עוד בזה.