רובא דאיתא קמן גדרו ועדיפותו על חזקה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / חזקה ורוב

**גדר דין רובא דאיתא קמן וטעם עדיפותו על חזקה**

**א. בסימן הקודם** נתבאר יסוד דין רובא **דליתא קמן** דענינו דהדבר מוחזק וידיעתינו עליו היא שהוא כמו רוב הטבע הרגיל, ונתבאר דרובא וחזקה רובא עדיף כיון דהמוחזקות שנעשית ע"י הרוב עדיפא, אמנם ברובא **דאיתא קמן** הגם דיש הסתברות יותר דהוא מהרוב, מ"מ אי"ז אלא הסתברות מקרית, אבל אין הדבר עצמו מתחזק לפנינו כמו ברובא דליתא קמן כיון דאינו רוב בטבע, ואין ההליכה אחרי המיעוט שינוי מענין הטבע, וביותר ברוב דנ' ונ"א הרי ודאי אין לומר דמחמת כן הדבר 'מוחזק לפנינו' וידוע לנו כהרוב, וא"כ צ"ע מ"ט רובא דא"ק עדיף מחזקה.

**ב. כתבו** האחרונים [רע"א כתובות י"ג:, והש"ש ש"ב ט"ו] דליכא סברא כלל ברדא"ק[[1]](#footnote-2), ורק ברדל"ק איכא סברא והסתברות, ורבים מבני החבורה נבוכו בזה איך יתכן לומר דליכא סברא כלל ברדא"ק, והרי ודאי יש הסתברות יותר שפירש מן הרוב, דכן מורה המציאות כידוע, וכ"כ החינוך[[2]](#footnote-3) ובשיטמ"ק כאן ד"ה כגון [וכן נראה בהגר"ח, כתבים ב"ק כ"ז] דאם רוב הדיינים אומרים כן הרי"ז מורה שכן הוא יותר אמת. **עוד** צ"ב בעיקר דינא דרדא"ק דבשמעתין מתבאר דרדא"ק הוא יותר פשוט מרדל"ק, וכן ביבמות קי"ט, ור"מ נמי פליג על רדל"ק ולא על רדא"ק, וצ"ב מ"ט רדא"ק יותר פשוט, ובפרט דכתבו האחרונים דברדא"ק אין סברא וברדל"ק איכא סברא. **עוד** צ"ב מה שהביא הקוב"ש [ב"ב אות פ"ד] להקשות בשם הגר"ח דאחר דילפינן מאחרי רבים להטות רדא"ק, מ"ט בעי קרא לרובא דליתא קמן (דהוא רוב בטבע ולא ריבוי מקרים), ולכאו' בכל רובא דליתא נוכל לבוא גם מהכח והחידוש של רובא דאיתא.

**ג. וי"ל** דהנה כתבו האחרונים [חמד"ש אהע"ז, קוב"ש שם אות פ"ג, ועי' שער"י א' ג'] שרובא דאיתא קמן ענינו הכרעה ע"פ רוב צדדים - היינו אפשרויות וסיבות שיש מהרוב על הדבר שלפנינו. **ונראה** דודאי יש נטיה יותר וסיכויים נוספים שפירש מן הרוב, אבל לא יתכן שזהו יסוד הדין לסמוך על סבירות מועטת זו, (והנה אדם לא היה משקיע ממון, על צד קלוש זה ובודאי שלא יותרו איסורים ע"פ סבירות מועטת זו), אלא ודאי עיקר הדין הוא גז"ה דבעינן הכרעה בספיקות, אלא שנאמר לבחור ולהכריע כצד זה משום שנוטה יותר לצד זה, אבל אי"ז יסוד הדין, וכמש"נ. **ובזה** נתבארה המבוכה אי יש סברא ברובא דאיתא או לא דודאי יש סברא מסוימת, מ"מ אי"ז עצם הדין אלא שכלול בדין סברא זו[[3]](#footnote-4).

**ועל** מה שהקשינו מ"ט רדא"ק עדיף[[4]](#footnote-5), י"ל משום דהרוב איירי בדבר זה עצמו שיש לו רוב אפשרויות להיתר, וכמו בדיינים שהם סיבה לזכות גוף זה שמדברים וחושבים ודנים עליו, וכן בחנויות אם יש ט' חנויות כשרות א"כ יש בו ט' אפשרויות לסיבות כשרות, שהרי אין הנידון שלנו הוא אם נשחט או נתנבל אלא הנידון הוא מאיזו חנות הוא פירש ויציאתו מן החנות היא נותנת לו את דינו, דאם יצא מחנות כשירה הרי הוא כשר, ואם יצא מחנות טריפה הרי הוא טרף, והרוב מדבר עליו, דהרי הוא ודאי פירש מן החנות, וא"כ יש רוב אפשרויות **לסיבות עליו** להכשירו, דסיבת דינו תלויה בפרישתו[[5]](#footnote-6), משא"כ רדל"ק אין את מעלה זו כיון שאין הרוב מדבר דוקא על חתיכה זו, **ומה שרוב העולם אינם סריסים אי"ז הסיבה שגם הוא לא יהא סריס,** אלא סברא בעלמא דיש לדון את הדבר ויתחזק דינו לפנינו לפי הטבע הרגיל, ולכך יש עדיפות ברדא"ק, ור"מ באמת פליג על רדל"ק ולא על רדא"ק, דס"ל דאין סברא לומר דהדבר מתחזק לפנינו שהוא כמו הרוב, וכן להרשב"א דיש דין הסתברות ברדל"ק ר"מ פליג בזה, אבל ברדא"ק דיש על חתיכה זו רוב אפשרויות לסיבות הכשר שפיר אית ליה. **ומיושב** קו' הגר"ח מ"ט ומסתמא זו כונת הקוב"ש שם בתרוצו, יעו"ש ובחמד"ש[[6]](#footnote-7).[[7]](#footnote-8)

**ד. ואחר** שנתבאר ענינו דרדא"ק, יש לבאר דהא דהוא עדיף על חזקה, הוא משום דההכרעה של הרוב היא על גופא דעובדא עצמו, משא"כ חזקה (עם ריעותא) אינה אלא הנהגה גרידא, והגופא דעובדא נשאר ספק, **וביאור הדברים**, דברוב נאמר לנקוט כמו הצד שיותר מסתבר, א"כ ע"כ נאמר כאן הכרעה בגופא דעובדא, דהנידון הוא מהיכן פירש, ובזה גופא נאמר ההכרעה שהוא פירש מהרוב, ולא דמי לחזקה דדינה רק הוא להמשיך ההנהגה בלבד דאינה שייכת לצדדי הנידון[[8]](#footnote-9), ולכך רובא עדיף על חזקה ברובא דאיתא, דפשוט מסברא דהכרעה שהיא בגופא דעובדא עדיפא על הנהגה גרידא.

**ה. ונמצא** דבטעם דרובא עדיף על חזקה חלוק רדל"ק מרדא"ק, דברדל"ק הוא משום דכל דינו הוא לא לשנות מהמוחזק לן ועתה מוחזק לן כהרוב, משא"כ ברדא"ק משום דהוא הכרעה בגופא דעובדא וחזקה היא הנהגה גרידא, אבל ברדל"ק ליכא לדין הכרעה זה כמש"נ לעיל.

**אמנם לכאו'** צ"ע הדבר דהדין דרובא עדיף מתפרש בב' טעמים חלוקים, וי"ל דמטבע הלשון דרובא וחזקה רובא עדיף נמצא בש"ס (קידושין פ., נדה י"ח) רק על רובא דליתא, אבל ברובא דאיתא הגם דמבואר שם דאזלינן בתר הרוב ולא בתר החזקה, מ"מ ליתא על זה ללישנא דרובא עדיף, וביאור הדברים הוא דלשון 'עדיף' שייך רק בב' דברים דהם אותו ענין, דבזה שייך לומר דיש עדיפות באחד על פני השני, וכמו דכתיב היריעה העודפת, וכמו הכתוב וימודו בעומר ולא העדיף המרבה, וכמו ברי ושמא ברי עדיף -דשניהם ענין טענה אלא דטענת הברי עדיפה, **וא"כ אדרבה** לפי המבואר בתוס' אתי שפיר מאוד, דברדל"ק דהוא חדא ענינא עם חזקה, אמרינן רובא וחזקה רובא עדיף, אבל ברדא"ק לא מתאים לשון עדיף, אלא זהו הכרעה על הגופא דעובדא וממילא ליכא מקום להנהגת ספק, וכמו דפשוט דלא נימא 'עדים וחזקה עדים עדיף', דרק באותו ענין שייך לשון עדיפות וכמש"נ[[9]](#footnote-10).

1. **לפי** דברי האחרונים דאין סברא ברדא"ק, ילה"ק על מש"כ החמד"ש והקוב"ש דרובא וחזקה רובא עדיף משום ההסתברות, דא"כ צ"ע מ"ט ברדא"ק רובא עדיף. [↑](#footnote-ref-2)
2. **מצוה** ע"ח, וז"ל, הודיעתנו התורה שריבוי הדעות יסכימו לעולם אל האמת יותר מן המיעוט, ובין שיסכימו לאמת או לא יסכימו לפי דעת השומע, הדין נותן שלא נסור מדרך הרוב, עכ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ומשא"כ** רובא דליתא קמן - דאי ענינו הסתברות זהו כל עצמו של הדין, דחידשה תורה דאפשר להסתמך על ההסתברות והסבירות דאינו מהמיעוט, ואי ענינו כתוס' ודעימיה, א"כ מחמת הסבירות מתחזק לפנינו כאינו סריס, כיון דרוב הטבע הרגיל אינו כן, ואין להוציא מהידוע לנו והמוחזק לנו. [↑](#footnote-ref-4)
4. בגמ' קידושין פ. גבי שרצים ועיסה, מתבאר דגם רדא"ק עדיף מחזקה, דהרי לעיסה יש חזקת טהרה כ"כ רש"י שם אמנם עי' רמב"ן שם דהוא משום דודאי נגע בעיסה לפיכך אין לדון בעיסה חזקת טהרה. [↑](#footnote-ref-5)
5. בגמ' בכתובות ובכ"ד איתא דעיר דרובה פסולים, ויפרש בועל ובעל אמרינן דמרובא פריש, ואע"פ שאי"ז כחנות דהיא סיבת הכשירו של הבשר, מ"מ יש לפנינו רוב פסולים ומיעוט כשרים, והספק הוא איזה חתיכה פירשה, ועצם הרוב הוא תוספת סיבות לדון שהוא כשר, והרוב שלפנינו הוא רוב סיבות הכשר לגוף זה, לדון דהוא מהם בא, משא"כ ברדל"ק דאין רוב שהוא סיבה, דאין לו שום שייכות עמם אבל הכא פירש מהם, ופשוט. [↑](#footnote-ref-6)
6. **ויש** לידע דמ"מ יש מעלה לרדל"ק, כמש"כ רע"א והש"ש שם, דכאשר דנים אותו הרי הוא יצא נקי בלא ריעותא כלל כדין ודאי, דאנו דנים דגוף זה אין לו שייכות כלל עם המיעוט, בין לפי הרשב"א דנאמר להסתמך על ההסתברות שאומרת שאינו מן המיעוט, היינו דאין לחוש למיעוט כלל, וכאילו אין בו ריעותא, ובין לפי תוס' דענינו דהדבר מוחזק לפנינו כרוב טבע העולם, בסופו של דין הוא כחזקה בלא ריעותא, דאע"פ שודאי יש עתה בעולם מיעוט סריסים מ"מ אי"ז שייך אל הגוף שעתה אנו דנים עליו, ועליו אנו קובעים שאינו שייך למיעוט, ולפיכך כתב רע"א דע"א אינו נאמן בו כמו חזקה בלא ריעותא, וכתב הש"ש שהוא נחשב 'עשירי ודאי'. [↑](#footnote-ref-7)
7. **הנה** העולה מהדברים דרא"ק הוא גז"ה דהכרעה בספיקות לנטות כהרוב, ורדל"ק הוא כענין חזקה כמש"נ לעיל, ויש להאיר בזה דבר נאה, דרק ברדא"ק איכא קרא בפ"ע דאומר לילך אחר הרוב, אבל חזקה וכן רדל"ק אין עליו מקרא ואמירה בפ"ע לילך בתר חזקה, אלא הוא עולה מפרשת בית המנוגע, וכן רוב עולה מפרשת פרה אדומה, עגלה ערופה, שעיר המשתלח, מכה אביו, ואתי שפיר לפי תוס' דרק רדא"ק הוא גז"ה דהכרעה, אבל חזקה ורדל"ק ענינם דיש לנהוג כפי המוחזק לך, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-8)
8. **וכדי** להמשיך ולקיים תנקוט את הנצרך לכך, דהיינו שלא נתגרשה, וכן שהסכין עתה נפגמה, אבל אין זו הכרעה בגופא דעובדא כי אין **החזקה** מדברת על הגופא דעובדא, אלא רק להמשיך לנהוג שהיא א"א, ואינה מכרעת בצדדים אי היה קרוב לה או לא, משא"כ ברוב דכל עצמו הוא בנושא השורשי מהיכן פרש הבשר, ונאמר דתכריע דתנקוט דפרש מהרוב. [↑](#footnote-ref-9)
9. **וכן** נראה בשיטמ"ק בשמעתין ד"ה עוד פירשו בתוס', דברדא"ק יותר פשוט לומר דרובא עדיף. [↑](#footnote-ref-10)