קונטרס דחוי בקדשים_1
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב אי_ש סטפנסקי

**ביאור הסוגיא בזבחים יב.**

זבחים יב. מגדף בה ר' אבהו אם כן פסח כשר לבן בתירא היכי משכח"ל, אי דאפרשיה האידנא דחוי מעיקרו הוא, ואי דאפרשיה מאתמול נראה ונדחה הוא. כלומר, דלפי ר' יוחנן שבן בתירא פוסל בין לשמו ובין שלא לשמו לא משכח"ל פסח כשר רק אם הפרישו אחר חצות. אך לר' אלעזר אליבא דבן בתירא או לר' יהושע אינו דחוי כלל, דלעולם כשר או לשם שלמים או לשם פסח.

ומתרץ אביי דאף בהפרישו מצפרא לא הוי דחוי דאין מחו"ז לבו ביום, כלומר, דלא חשיב דחוי אם באותו היום יהיה ראוי להקרבה. ור' פפא מוסיף לתרץ דאף בלילה לא הוי דחוי, דלילה אינו מחו"ז. ומדהוצרך לתרץ דבלילה לא הוי דחוי משום שלילה אין מחו"ז יש להוכיח דהא דאמר ר' יוחנן אליבא דבן בתירא דפסח ששחטו שחרית שלא לשמו פסול (ולא מהני עקירה לשם שלמים) הואיל ומקצתו ראוי, הוא הדין בלילה פסול מהאי טעמא הואיל ומקצתו ראוי, והחיסרון לא רק מצד לילה אלא אף מצד דחשיב זמן פסח ולא מהני עקירה, דאם נאמר הואיל ומקצתו ראוי שייך רק ביום הרי בלילה לא חשיב דחוי כלל, אלא הוי ככל לילה שאינו ראוי להקרבה.

ויל"ע לדעת ר' פפא דאף בלילה לא הוי מחוסר זמן, האם מהני רק בהקדישו בלילה, דכלפי דחוי מעיקרו מהני מה דהוא ראוי באותו יום ואין זה דחוי, אך כלפי נראה ונדחה לא מהני, ואם הקדישו קודם י"ד נפסל בלילה וביום עד חצות מדין נראה ונדחה. או שמא אף לגבי נראה ונדחה מהני האי סברא. ונחלקו בזה האחרונים. החזון איש נקט דלר' פפא אפשר להקדיש אפילו בי"ג, ותו לא הוי נראה ונדחה כיון שאין זמן שהוא דחוי. וכן נראה דעת מהרש"ם וראמ"ה דהקשו מפסח מצרים מקחו מבעשור רק לפי ר' אבהו ואביי, מכלל שלפי ר' פפא לא הוי דחוי אף אם הקדישו קודם לכן. וכן נקט הטורי אבן מגילה כט. עיי"ש.

אך המצפה איתן דייק דר' פפא הוסיף להכשיר לבן בתירא רק אם הקדיש בליל י"ד, אך אם הקדיש קודם לכן הוי נראה ונדחה. וכן נקט הקרן אורה (ד"ה ומה שמביא ראיה). וכן נקט הגרי"ז, וביאר דנראה ונדחה ודחוי מעיקרא ב' דינים הוו, דנראה ונדחה הדין הוא "פסול", שאם היה ראוי להקרבה ונדחה מהקרבה בפועל שוב אינו ראוי יותר להקרבה, (ופסול זה קיים רק בדבר שהיה ראוי מקודם), ואילו דחוי מעיקרא אינו פסול אלא פגם בגוף ההקדשה, דחל בקרבן קדושה גרועה. והסברא דאין מחוסר זמן לבו ביום מהני לגבי חלות הקדושה, דחל בו קדושה מעליא כיון דבאותו יום יהיה ראוי, אך לגבי הפסול שחל בנראה ונדחה אין בזה סברא, דכיון שחל פסול שעה אחת אינו פוקע גם לאחר מכן.

ומה שלא פסק הרמב"ם להלכה שצריך להקדיש קרבן פסח רק מהלילה או מהבוקר ולא קודם לכן, אף שפסק כבן בתירא וכר' יוחנן, משום שהרמב"ם פסק אין דחוי בבע"ח, וקושיא מעיקרא ליתא.

והוכיח ר' פפא דלילה אינו מחו"ז מר' ישמעאל דליל שמיני נכנס לדיר להתעשר, וילפינן מר' אפטוריקי דלילה לקדושה יום להרצאה. והנה ר' אפטוריקי איירי לענין איסור הקדשה קודם יום שמיני, ורי"ש איירי לענין מעשר בהמה דמחו"ז אינו נכנס לדיר להתעשר, ומכל מקום שמעינן מדברי שניהם דלילה אינו מחו"ז, וכיון שבאותו יום יהיה ראוי חשיב שפיר ראוי לגבי ההקדשה ולגבי מעשר בהמה. והא דאין פסול דחוי במחוסר זמן עי' להלן בהרחבה, ועכ"פ ודאי לא איירי הכא מפסול דחוי אלא מפסול מחו"ז.

ובתוס' הקשו לר' פפא דאין מחו"ז לבו ביום מהגמ' במנחות ה. דמסיק ר' פפא גופיה שיש מחו"ז לבו ביום. ובמס' מנחות תירצו התוס' דב' סוגיות נינהו, דהתם איירי בדבר שיש לו סדר הקרבה, ואם הקדים דבר המאוחר אינו נפסל משום מחוסר זמן כיון שאין מחוסר זמן לבו ביום, ובזה סובר ר' פפא דיש מחו"ז לבו ביום. אך הכא איירי להקדיש דבר שהוא מחו"ז, וכלפי זה מודה ר' פפא שאין מחו"ז לבו ביום, וחשיב שהוא ראוי וחל בו ההקדש. ובשיטמ"ק שם חילק עוד בין מכשיר למכפר, דלגבי מכשיר יש מחו"ז לבו ביום ולגבי מכפר לא.

ויל"ע לדעת ר' אבהו שיש מחוסר זמן לבו ביום, האם הוא חולק על ר' ישמעאל ור' אפטוריקי, דלכאורה כל שכן שיש מחוסר זמן ללילה. אך יתכן דאין שייכות בין הדברים, דר' אבהו איירי לענין דחוי, וס"ל דכל שעכשיו הוא דחוי מהקרבה שייך בזה דין דחוי אע"פ שיהיה ראוי באותו יום, אך לגבי הקדשת מחו"ז או מעשר בהמה אפשר שמודה דאין זה נחשב למחו"ז. אמנם אביי דקאמר אין מחו"ז לבו ביום ומכל מקום לילה מחו"ז ודאי נראה דפליג על רי"ש ור' אפטוריקי.

**מחלוקת ראשונים בדין יום להרצאה**

בהא דקאמר ר' אפטוריקי לילה לקדושה יום להרצאה נקטו התוס' דלגבי הקרבה באמת הוא נחשב מחו"ז עד הבוקר, ובלילה יש בו גם פסול מחו"ז ולא רק פסול לילה דשאר קרבנות, ורק לגבי איסור הקדשת מחו"ז אינו נחשב מחו"ז בלילה. [הביאור בזה נראה דאין איסור להקדיש תוך ז' ללידתו, אלא כל שנחשב "מחוסר זמן" להקרבה אסור להקדישו, ואיסור הקדשה תלוי בשם מחו"ז לגבי הקרבה, וקמ"ל קרא לילה לקדושה דאם ביום יהיה ראוי להקרבה אינו נחשב כמחו"ז לגבי איסור הקדשה. ואפשר דהא דלילה אינו מחו"ז הוא מסברא, וקמ"ל קרא הא גופא דאין איסור להקדיש תוך ז' אלא איסור הקדשה תלוי בשם מחו"ז].

והקשו התוס' מאי נפק"מ בפסול מחו"ז בהקרבה תיפו"ל מביום צוותו, ותירצו דנפק"מ לר' שמעון דעלה ירד, ולר' יהודה נפק"מ לבמה דאין בו פסול לילה, ועכ"פ בבמה מודה ר' יהודה דבלילה אם עלו לא ירדו, ומצד מחו"ז ירדו. אמנם רש"י בשבת קלו. כתב: ומיהו מיום השמיני הוא דירצה דאורתא לאו בת הקרבה היא כדכתיב ביום צוותו להקריב, אבל מכלל נפל נפקי ליה וחזי לאקדושי כדאמרינן בזבחים לילה לקדושה יום להרצאה, והלכך לענין חולין חזי מאורתא למשחטיה ומיכל, עכ"ל. ומה שהקשו תוס' דאם כן למה לי קרא מיום השמיני והלאה תיפו"ל דכל לילה פסול, י"ל כמש"כ בשיטמ"ק כאן דאי לא הוה כתיב אלא שבעת ימים יהיה תחת אמו הו"א דהכא גזיה"כ דהוי בלילה.

אך הקשה הקה"י דאם מיד בכניסת ליל שמיני אינו נחשב מחו"ז וכל החיסרון להקרבה הוא ביום צוותו מאי מייתי ראיה ר' פפא דלילה אינו מחו"ז, הא הכא הזמן הוא אחר חצות וקודם לכן לא הגיע זמנו כלל ואין זה רק משום ביום צוותו. ולכן כתב, וכעין זה כתבו הקרן אורה ושפת אמת, דרש"י נמי מודה דכלפי הקרבה הוא נחשב מחו"ז בלילה, אלא כונת רש"י לומר טעמא דקרא, מדוע לגבי הקרבה האריכה לו התורה זמנו עד הבוקר הא יצא מכלל נפל כבר בלילה, ולזה פירש דטעמא דקרא הוא משום דבלא"ה הוא פסול להקריב בלילה מביום צוותו, ולכן נוסף בזה גם פסול מחו"ז. ומה דילפינן לענין חולין שיצא מכלל נפל הוא מהא דאפשר להקדישו, ואי הוי ספק נפל מדוע נתנה לו תורה דין קרבן הרי הוא מאוס לגבוה כעין בעל מום עובר. [ויותר י"ל דמהא דחילקה תורה דין הקדשה מדין הקרבה מוכח דבאמת הגיע זמנו בליל שמיני ורק משום ביום צוותו הוא נשאר מחוסר זמן לגבי הקרבה]. והשתא שפיר מייתי ר' פפא ראיה דלאחר שיש פסול מחו"ז בלילה מדוע אפשר להקדישו בלילה, ועל כרחיך דאין מחו"ז בלילה.

ובקרן אורה הוסיף נפק"מ בזה, דבבמה למ"ד דאין פסול לילה בבמה, לא יהיה פסול מחוסר זמן כבר מליל שמיני, וראוי אף להקרבה.

אך מדברי התוס' ביומא סד. בתירוצם השני נראה כדברי רש"י כפשוטו, דכתבו דאין פסול דחוי בליל שמיני משום שלילה פסול לכל הקרבנות, ומבואר שאין פסול נוסף של מחו"ז, ולפי"ז הדק"ל, וצע"ג.

**דעת הרמב"ם האם לילה מחו"ז**

כתב הרמב"ם פ"ג מאיסורי מזבח ה"ח, מצות עשה להקריב כל הקרבנות מיום השמיני והלאה, שנאמר וכו', וכל שבעת הימים הוא נקרא מחוסר זמן. והקשה המנ"ח מצוה רצ"ג מדוע השמיט הרמב"ם את חילוקו של ר' אפטוריקי דלגבי הקדשה ליל שמיני אינו מחו"ז ולגבי הקרבה הוי מחו"ז. ותירץ דמש"כ הרמב"ם וכל שבעת הימים הוא נקרא מחו"ז הוא בדוקא, ומיד בכניסת ליל שמיני כבר אינו מחו"ז, ומה שלא פירש להדיא שלגבי הקרבה הוי מחו"ז משום דלידיה אין בזה נפק"מ, שהרי הקשו תוס' תיפו"ל מביום צוותו, ותירצו דנפק"מ לר' שמעון ששחיטת לילה אם עלתה לא תרד ומחו"ז תרד, וכיון שפסק הרמב"ם כר' יהודה שאף שחיטת לילה תרד אין נפק"מ, ומש"כ תוס' דנפק"מ לר' יהודה בבמה לא הוצרך הרמב"ם לכתבו לפי שאינו נוהג לדורות.

אך הקשה דאכתי איכא נפק"מ לגבי שחיטה בחוץ, דקיי"ל שאם שחט בחוץ בלילה חייב ואם שחט מחו"ז פטור, והשתא אם בליל שמיני הוי רק משום לילה אם ישחטנו בחוץ חייב, ואם חשיב מחו"ז פטור, ושוב הו"ל להרמב"ם להביא דין זה. ומה שתוס' לא כתבו נפק"מ זו, דתוס' לקמן קיא: הקשו מאי שנא שוחט בחוץ בלילה דחייב משוחט בחוץ קודם פתיחת דלתות ההיכל דפטור, הא תרוייהו אינן ראויין לפתח אה"מ. ותירצו, דלילה אין מחו"ז, אבל התם מחוסר מעשה. כלומר, דבתוך ז' ימים הוי מחוסר זמן ופטור, וקודם פתיחת דלתות ההיכל לא הוי מחוסר זמן אך הוי מחוסר מעשה, משא"כ לילה אינו מחוסר לא זמן ולא מעשה. ועפי"ז כתב המנ"ח דהשוחט בליל שמיני אע"פ שהוא נחשב מחו"ז לגבי הקרבה חייב בחוץ, כיון שלילה אינו מחו"ז ואינו מחוסר מעשה. אך לדעת הרמב"ם לא יספיק תירוץ זה, דהא הרמב"ם פסק לילה מחוסר זמן, והא דשוחט בחוץ בלילה חייב צריך ליישב חילוק אחר, אך עכ"פ בליל שמיני כיון דהוי מחו"ז ודאי פטור על שחיטה בחוץ, ושוב קשה מדוע השמיטו הרמב"ם.

[מה שנקט המנ"ח דאפילו אם לילה מחו"ז חייב עליו בחוץ צ"ע טובא, דאמנם אינו מחוסר מעשה מכל מקום הוא מחו"ז, ואין זה ככל לילה, ומאי שנא ליל שמיני מתוך ז' דפטור משום מחו"ז. אמנם עדיין י"ל בדעת התוס' דאם לילה מחו"ז פטור עליו בחוץ אך אם לילה אינו מחו"ז חייב עליו בחוץ אע"פ שאינו ראוי להקרבה, דלגבי להתחייב עליו בחוץ נמי מהני הא דלילה אינו מחו"ז לומר דהיום יהיה ראוי. אך בהערות על המנ"ח הביאו בשם הגרי"פ דחיוב על חוץ תלוי בדין הקרבה ולא בדין הקדשה, ונקט דכיון שיום להרצאה אם שחט בחוץ בליל שמיני פטור, ולפי"ז היה להתוס' לתרץ דנפק"מ לגבי חיוב חוץ].

וכתב המנ"ח דכיון שהרמב"ם פסק לילה מחוסר זמן, וכחזקיה רבו של ר' יוחנן בכריתות ח., הרי לא קיי"ל כר' אפטוריקי, ואף לגבי הקדשה בליל שמיני ולגבי להכנס לדיר להתעשר בליל שמיני הוי מחו"ז, וכן אם שחט בחוץ בליל שמיני פטור, דהוי מחו"ז. ולפי"ז מש"כ הרמב"ם בריש דבריו מיום שמיני והלאה בדוקא, ומש"כ כל שבעת הימים לאו דוקא. ובזה מיושב מדוע לא הביא הרמב"ם שמותר להקדיש בליל שמיני, וכן מיושב קושיית הכס"מ מדוע לא הביא הרמב"ם בפ"ו מבכורות דבליל שמיני נכנס לדיר להתעשר, דהא הרמב"ם פסק לילה מחו"ז. אך באבי עזרי פ"ג מאיסורי מזבח חולק על המנ"ח ונקט בדעת הרמב"ם שלגבי קרבן לילה מחו"ז, ומש"כ כל שבעת הימים הוא בדוקא, ומה שלא הביא הנפק"מ דיום להרצאה הוא משום דס"ל כרש"י דהוי פסול לילה בעלמא. ואף שלגבי זיבה ושאר דוכתי פסק דלילה אינו מחו"ז חילק האבי עזרי בין מחו"ז בקרבן למחו"ז בגברא, עיי"ש.

עוד יל"ע לפי מה שפסק הרמב"ם כבן בתירא דפסח ששחטו בי"ד שחרית שלא לשמו פסול, מדוע לא כתב שצריך להקדיש קרבן פסח רק לאחר חצות או לכה"פ בשחרית שלא יפסל בדחוי. וקושיא זו קשה בתרתי, חדא לדעת הגרי"ז דסברת אביי ור' פפא הוי רק לגבי דחוי מעיקרו אך אם הקדישו קודם ליל י"ד פסול מצד נראה ונדחה, כיון שנדחה מהקרבה בפועל, דלפי"ז היה להרמב"ם לפסוק להדיא שאין להקדיש קודם ליל י"ג. וביותר קשה לפי מה שנקט המנ"ח דהרמב"ם פסק לילה מחו"ז ודלא כר' אפטוריקי, ולפי"ז אם הקדיש בליל י"ד פסול מצד דחוי מעיקרו, וכל שכן אם הקדיש קודם ליל י"ד דפסול מצד נראה ונדחה (אפילו לא נאמר כהגרי"ז). ולפי מה שפסק הרמב"ם פט"ו ממעה"ק ה"ד דבעלי חיים אין נדחין כדעת רב לק"מ, דכל סוגיית הגמ' כאן היא לר' יוחנן דבעלי חיים נדחים. אך לפי מש"כ הגר"א יו"ד סי' ק"י סק"י לפסוק כר' יוחנן צ"ע.

**מקחו מבעשור וביקור ד' ימים**

הקשה מהרש"ם לר' אבהו איך פסח מצרים היה מקחו מבעשור הא לבן בתירא נדחה בי"ד שחרית. וכעין זה הקשה במצפה איתן מדוע צריך פסוק למעט פסח דורות שאין מקחו מבעשור תיפו"ל דהוי דחוי, (והקשה כן אף למסקנת הגמ' עי' להלן). ותירץ, דגזיה"כ הוא שאין בזה פסול דחוי.

ובחי' ראמ"ה הקשה כקושיית מהרש"ם איך פסח מצרים מקחו מבעשור הא נדחה בי"ד שחרית, ותירץ עפ"י התוס' דכל קושיית ר' אבהו היא משום שפסח שלא בזמנו הוי שלמים, וכיון שאינו ראוי לשלמים הוי דחוי, אך מה דאינו ראוי לפסח אין זה דחוי דהא כל שעירי הרגלים נמי קודם הרגל אינם ראויים ולא הוי דחוי. והשתא בן בתירא סובר שלא קרבו שלמים במדבר, ולכן פסח מצרים קודם זמנו לא היה דינו כשלמים ואין בו דין דחוי. אך יל"ע דאכתי יקשה קושיית המצפה איתן מדוע צריך פסוק לפסח דורות שאין מקחו מבעשור תיפו"ל מדין דחוי. ואפשר דצריך פסוק לשאר השנים שהיו במדבר, אף שבאמת לא הקריבו פסח כל השנים, וצ"ע.

ואולי אפשר לחדש דכיון שפסח מצרים מקחו מבעשור ומקיימים בד' ימים אלו דין חיובי בקרבן, הרי זה נחשב כפסח בזמנו ואין בזה חיסרון דחוי, דאף דאינו ראוי להקרבה בפועל מכל מקום כיון שמקיימים בו דין מקחו מבעשור לא שייך דחוי.

עוד יל"ע דבגמ' בפסחים צו. מבואר דאף שפסח דורות אין צריך מקחו מבעשור מכל מקום טעון ביקור ד' ימים קודם שחיטה כקרבן התמיד, ובסוף פ"ב דערכין הבאנו מחלוקת טורי אבן וחזון איש לגבי תמיד האם ביקור ד' ימים מהני בלא הקדשה או שמא צריך להקדישו מקודם, ואם נאמר כהטורי אבן שצריך להקדישו מקודם קשה היכי משכח"ל האי דינא הא נפסל מדין דחוי, (לר' אבהו ואביי כל קרבן נפסל בלילה, ולר' פפא לדעת הגרי"ז נפסל מדין נראה ונדחה). ואם נאמר שהטורי אבן מודה בפסח שאין צריך להקדישו מקודם ניחא. עי' טורי אבן מגילה כט. בפנים.

**פסול דחוי בחיסרון צדדי**

הנה זה פשוט שכל קרבן שהוקדש ועבר עליו לילה אינו נפסל מדין דחוי, דמה שאי אפשר לשחטו בלילה אין זה חיסרון בגוף הקרבן או בבעלים אלא בעבודות, וכמי שאין לו סכין לשחוט וכלי לקבל הדם.

ועל דרך זה תירץ בחק נתן קושיית תוס' כאן ד"ה ש"מ בע"ח, מאי קמ"ל ר' יוחנן דאכל חלב והפריש קרבן והמיר דת וחזר בו הואיל ונדחה ידחה, הא הוי דחייה בידים כמבואר בגמ', ופשיטא דיש בזה דחוי. ותירץ הח"נ דס"ד שאין זה נחשב דחוי כלל כיון שהפסול אינו בגוף הקרבן או בזמן אלא פסול צדדי מחמת הבעלים. וכן אידך דר' יוחנן דאם הפריש קרבן ונשתטה וחזר ונשתפה הואיל ונדחה ידחה הוא על דרך זה, דס"ד דהוי פסול צדדי בבעלים. ויש להוסיף דזה מרומז בגמ' בסוף הסוגיא התם גברא אידחי קרבן לא אידחי הכא קרבן נמי אידחי, אלמא עיקר חידושו של ר' יוחנן דאף דהוי חיסרון בבעלים גרידא חשיב דחוי.

ובקרן אורה (סוף ד"ה אלא דאכתי איכא למשדי בה נרגא) יישב בזה קושיית הראשונים מדוע אין פסול דחוי באותו ואת בנו, עי' להלן, דכיון שאיסורא בעלמא רביע עליה והקרבן עצמו ראוי לא חשיב דחוי. וכן יישב בזה קושיית תוס' מדוע מחוסר זמן בבעלים דהיינו מחוסר כפורים לא הוי דחוי מעיקרו, דכיון שהקרבן עצמו ראוי ורק מצד הבעלים לא הגיע זמן שיוכלו להקריבו חשיב פסול צדדי ולא הוי דחוי. [אף שלגבי שחיטה בחוץ מבואר לקמן קיב: דמחוסר זמן בבעליו נמי פטור, ולא הוי כלילה דחייב].

**פסול דחוי במחוסר זמן**

יומא סד. נחלקו רב ור' יוחנן האם בעלי חיים נדחין או לא, ואמרינן דטעמא דרב דיליף ממחוסר זמן דאע"ג דהשתא לא חזי כי הדר מחזי שפיר דמי, הכא נמי לא שנא. ומקשינן מי דמי, התם לא אתחזי כלל הכא נראה ונדחה. ומסקינן דטעמא דרב דיליף ממום עובר, דאע"ג דהשתא לא חזי מכל מקום כי הדר מחזי שפיר דמי הכא נמי לא שנא. ור' יוחנן מיעט רחמנא "בהם", הם הוא דכי עבר מומן ירצו, הא כל דחויין הואיל ונדחו ידחו. והקשו הראשונים מה יענה ר' יוחנן לראיה ממחוסר זמן, ואין לומר דמחוסר זמן דחוי מעיקרו הוא דהא ר' יוחנן אית ליה בסוגיין דחוי מעיקרו הוי דחוי. ונאמרו בזה כמה תירוצים.

א, תוס' שם כתבו דלא דמי למחוסר זמן, דהתם משעה שהקדישה היתה דחויה. והקשה מהרש"א שם לא ידענא מה תקנו בזה, הא בהמה של שני שותפין נמי משעה שהקדישה היתה דחויה. ותירץ בקרני ראם דכיון דהוי מחוסר זמן בשעה שהקדישה הוי כמקדיש שיחול לזמן שיוכשר, והוי כמקדיש לאחר זמן, ולא שייך בזה דחוי. ולא דמי לשני שותפין דשם חל הקדש בתוך זמן ונדחה. (לכאורה לדבריו אין מועלין בה אלא משעה שראויה להקרבה). מבואר מדברי מהרש"א וקרני ראם דכונת הגמ' ללמוד ממחוסר זמן מאופן שהקדיש בהמה תוך ז' ימים ללידתה, ואע"פ שאסור לעשות כן היה פשוט לגמ' שאם עבר והקדיש חלה הקדושה ומקריבין אותה בזמנה, ולכן ניתן להוכיח שאין פסול דחוי במחוסר זמן, והוצרכו תוס' לבאר מדוע לר' יוחנן אין כאן פסול דחוי.

הקרן אורה כאן (ד"ה רב פפא אמר) ביאר דברי תוס' שם בפשיטות, דרב הוכיח שאין דחוי בבע"ח מכל בהמה, דיש להקשות איך אפשר להקדיש בהמה לקרבן הא קודם יום השמיני לא היתה ראויה להקרבה, ודחי דהתם דחוי מעיקרו הוא שמתחילת לידתו לא היה ראוי, ועל זה כתבו תוס' דר' יוחנן יתרץ בפשיטות דהתם לא הקדישה כלל, ואין פסול דחוי אלא אם הקדישה ונדחתה מהקרבה. ומש"כ תוס' "דהתם" משעה שהקדישה היתה דחויה כונתם בשותפין שהקדיש אחד מהם חציה, ולא במחוסר זמן כהבנת מהרש"א. וכן כתב בגנזי יוסף על המהרש"א שם. [ובקרן אורה כתב לפי"ז דבנראה ונדחה איכא דחוי אף קודם הקדשה, וחידוש גדול הוא].

והקשו תוס' שם בהא קיי"ל לילה לקדושה יום להרצאה, מדוע אין פסול דחוי לר' יוחנן. וכתב הקרני ראם לפי שיטתו, דהכא אין לומר שמקדיש שיחול לאחר זמן דהא מפורש בר' אפטוריקי לילה לקדושה, אלמא חלה הקדושה מיד. ובקרן אורה ביאר לפי שיטתו בפשיטות דהכא כבר הקדיש בשעה שאינה ראויה להקרבה, ולאחר הקדשה ס"ל לר' יוחנן דהוי דחוי.

והנה בפשיטות יש ליישב קושיית תוס' על פי סוגיא דידן דכיון שלילה אינו מחו"ז לא חשיב דחוי. ואף דר' אפטוריקי איירי לענין איסור הקדשת מחו"ז מכל מקום ר' פפא מוכיח מזה לענין דחוי, והוא הדין לגבי ר' אפטוריקי גופיה במקדיש ליל שמיני לא יפסל מדין דחוי מהאי טעמא. אך תוס' הקשו דבסוגיא ביומא נמי איירי ביהיה ראוי באותו יום, דהא יצרף לדם זה שעיר אחר ויחזור להיות ראוי, ומדוע לא אמרינן אין מחוסר זמן לבו ביום. ותירצו תוס' דכיון שאינו מחוסר מעשה בגופו לא חשיב נדחה. ולכאורה דבריהם צע"ג, דאם כל שאינו מחוסר מעשה בגופו לא הוי דחוי מה הקשה ר' אבהו בפסח קודם חצות, הא אינו מחוסר מעשה בגופו, וכן תמה הקרן אורה כאן. ויש ליישב דכונתם לבאר תירוצו של ר' פפא, דהא דאין מחוסר זמן לבו ביום הוא רק באופן שאינו מחוסר מעשה, משא"כ בסוגיא ביומא אע"פ שיחזור להיות ראוי בו ביום הוי דחוי כיון שהוא מחוסר מעשה. אך בתוך ז' ימים הוי דחוי אף שאינו מחוסר מעשה, ומה דאין פסול דחוי בתוך ז' הוא כמש"כ לעיל או כהקרני ראם או כהקרן אורה.

עוד כתבו דלילה לא חזיא להקרבת שום קרבנות, אבל בההיא דיומא דהוי זמן הקרבה ואפ"ה לא מצי להקריב חשיב דחוי. כלומר, דקודם ליל שמיני לא קשה, או כהקרני ראם דהוי קדושה לאחר זמן או כהקרן אורה דקודם הקדשה אין חיסרון דחוי, ובליל שמיני לא קשה כיון שאינו ראוי לשום קרבן. ובפשטות כונתם כרש"י בשבת קלו. דלילה לקדושה יום להרצאה הכונה דמיד בליל שמיני אינו מחו"ז, והא דאינו קרב בליל שמיני הוא רק משום ביום צוותו, וכבר כתבנו לעיל להקשות על זה בשם הקה"י.

ב, תוס' בסוגיין ע"ב ד"ה וש"מ ותוס' ישנים ותוס' רא"ש ביומא שם תירצו דר' יוחנן לא יליף ממחו"ז משום דהוי נראה מאליו, אבל מבעל מום שפיר ילפינן דאפילו עובר ע"י סם אכשריה רחמנא. ומשמע שבאו לתרץ שבכל ז' ימים לא חשיב דחוי מהאי טעמא, ולא רק בליל שמיני כתוס' ביומא. והקשה הקרן אורה אם כן מאי מקשה ר' אבהו מפסח קודם חצות, הא נראה מאליו לאחר חצות ואין בזה חיסרון דחוי, ומה צריך לתרץ אין מחו"ז לבו ביום.

וכעין זה כתבו תוס' לקמן נט. דאין פסול דחוי במחו"ז בגופו או בבעלים או בהקדיש קודם שנבנה ביהמ"ק ובנפגם המזבח קודם שתקנוהו, משום שבידו לתקן, וכל שבידו לתקן ליכא פסול דחוי כמבואר בגמ' לקמן לד:, ובידו להשהותו נמי חשיב כבידו לתקן. והקשו על תירוצם, דאם כן מאי מקשה ר' אבהו מפסח קודם חצות, הא בידו להשהותו לאחר חצות, ועל כרחיך שבידו להשהותו לא חשיב בידו לתקן.

ג, עוד תירצו תוס' ישנים ותוס' רא"ש שם, דבאמת לגבי מחו"ז נתחדש דליכא פסול דחוי, ור' יוחנן לא יליף מיניה לכל מקום משום שלמד ממום עובר שיש פסול דחוי בבע"ח אף בדחוי מעיקרו, דמי לא איירי במום עובר שנולד בו מתחילתו, ומכל מקום אמרה תורה "בהם" לאפוקי דבשאר דחויין אינו חוזר לכשרותו. ועל כרחיך דנתחדש בתורה שמחוסר זמן ומום עובר ליכא פסול דחוי, ובכל שאר פסולים איכא פסול דחוי אפילו בדחוי מעיקרו. ועפי"ז תירצו נמי לגבי אותו ואת בנו, מדוע השוחט את האם לא יפסל הבן לעולם מדין נראה ונדחה. ותירצו דבכל מחוסר זמן נתחדש בתורה דאין פסול דחוי, וכנ"ל, ואותו ואת בנו הוי פסול של מחוסר זמן.

וזה נראה גם כונת הריטב"א שם, דהקשה דבגמ' אמרינן שאין להוכיח ממחו"ז כיון שהוא דחוי מעיקרו, ואכתי יקשה באותו ואת בנו מדוע ליכא פסול דחוי. ותירץ, דלא חילקה תורה, וכיון דמחו"ז דעלמא שהיה דחוי מעיקרו כשר אף זה כשר אע"פ שנראה ונדחה, דכיון שאין דיחויו אלא לבו ביום עשאו הכתוב כבעל מום עובר. ונראה מדבריו דהוי גזיה"כ שאין פסול דחוי במחו"ז, אלא שטעמא דקרא הוא משום שבדרך כלל הוא דחוי מעיקרו.

ולתירוץ ראשון בלא"ה ניחא כיון שיהיה הבן ראוי מאליו למחרת, אך לתירוץ תוס' ביומא דמחו"ז ליכא פסול דחוי משום שלא הקדישו עדיין או להקרני ראם משום שהקדישו לאחר זמן, אכתי קשה, וצ"ע.

ד, תוס' בפסחים צח. ד"ה ש"מ תירצו דשאני מחו"ז דלא אתחזי מעולם לשום קרבן, וזמנו קבוע להיות ראוי ליום השמיני, הלכך לא שייך למילף מיניה בעלמא. ואפשר לבאר תירוצם על דרך תירוץ שני בתוס' ישנים דגזיה"כ הוא שבמחו"ז ליכא פסול דחוי, אלא שהוסיפו לבאר דלא ילפינן מיניה לעלמא משום דלא אתחזי מעולם לשום קרבן ובהכי אכשריה רחמנא. ויותר נראה לבאר דהיכא שלא הגיע זמנו כלל מעיקרא הקדישו בשביל זמן שיהיה ראוי, ובכה"ג אין פסול דחוי. (הקרני ראם נקט דבאמת לא נתקדש רק כשיהיה ראוי, והוי קדושה לאחר ל', אך בתוס' נראה דכיון דעיקר מטרת הקדושה היא לאחר שיהיה ראוי הרי זה טעם דלא להוי דחוי מעיקרו).

ועל דרך זה נראה לבאר דברי תוס' כאן לגבי מחו"ז בבעלים, דהקשו תוס' מאי שנא ממחוסר כפורים דלא חשיב דחוי קודם הבאת קרבנו, ותירצו, דהתם אין זמנו עד שיטהר ויטבול, אבל האי לא חזי לפסח ושלמים אע"פ שהיה זמן שלמים. ונראה ביאור דבריהם דמחו"ז בבעלים מעיקרא ההקדשה היא לזמן שיהיה ראוי להביאו, והרי זה ככל מחו"ז שאין בזה פסול דחוי, משא"כ בפסח קודם חצות כיון דמותר פסח שלמים, ועיקר הקדושה היא שלמים, ועכשיו הוא זמן שלמים ומכל מקום אינו ראוי לזה, ואף לפסח אינו ראוי, שפיר הוי דחוי.

וכן כתב החזון איש עמ' קע"ד סוף סק"ד, (לפי מה שהסיק כדעת הראשונים שקדושה חלה במחו"ז אלא שעבר איסור), וז"ל: והא דהקדיש מחו"ז קרב לאחר זמן ולא מקרי דחוי, אפשר דלא חשיב דחוי כמו דהקדישו מחו"ז בבעלים לא מקרי דחוי, וכמש"כ תוס' בסוגיין ולכשיגיע זמנו הוא קרב, ולזה הוקדש, עכ"ל. ונראה כונתו למש"כ לעיל.

ה, הקרן אורה הקשה לדעת תוס' ביומא איך אפשר להקדיש עובר, אמנם מצד פסול מחוסר זמן דנו הראשונים דקודם שנולד אין איסור להקדישו, אך מצד דחוי מדוע לא יפסל. ובשלמא לתוס' בע"ב ותוס' ישנים ותוס' נט. דדבר שראוי מאליו או דבר שבידו להשהותו אין פסול דחוי מיושב שפיר, אך כבר הקשו הראשונים מקושיית ר' אבהו.

ולכן כתב תירוץ חדש על מחו"ז, דכיון שלא היה ראוי לקרבן עד שיעבור עליו ז' ימים לא מקרי דחוי, אלא הוי כמי שנולד היום, דעיקר טעם הפסול הוא מצד חשש נפל. וביאר בזה כונת הגמ' מחוסר זמן לא אחזי כלל, דאין הכונה לדחוי מעיקרו, אלא כונת הגמ' דכיון שאינו ראוי לשום קרבן על כרחיך כונת התורה דהוי כמי שנולד לאחר ז' ימים. וביאר בזה כונת התוס' בפסחים שהובא לעיל. והשתא שפיר מקשה ר' אבהו דבפסח קודם חצות לא שייך האי תירוצא, ומדוע לא הוי דחוי.

אלא שלפי"ז אכתי קשה ממחוסר זמן בבעלים מדוע לא הוי דחוי, וכן לגבי אותו ואת בנו מדוע לא יפסל מצד נראה ונדחה. ותירץ הקרן אורה דכיון שאין זה חיסרון בגוף הקרבן אלא חיסרון צדדי מחמת הבעלים או מחמת איסורא דרביע עליה לא שייך בזה פסול דחוי, וכמש"כ לעיל.

ו. בכתבי הגרי"ז כאן ביאר דברי התוס' באופן אחר, והוא עפ"י מה שייסד (וביתר הרחבה בחי' מרן רי"ז הלוי במכתבים) דיש ב' סוגי דחוי, בנראה ונדחה הפסול הוא משום שכאשר נדחה חל פסול בקרבן ואינו יורד ממנו גם לאחר שחזר והוכשר, ואילו בדחוי מעיקרא לא חל פסול בקרבן, אלא שם הדין דחוי הוא דין אחר, שמעיקרא חל בקרבן קדושה גרועה שאינה בת הקרבה, וגם לאחר שחזר והוכשר לא נשתנה סוג הקדושה. ומעתה בנפגם המזבח או במחוסר כפורים וכל כיוצ"ב לא שייך לומר דחוי מעיקרא, דפסול צדדי אינו גורם לשנות את סוג הקדושה, ואי אפשר לומר שחל בקרבן קדושה גרועה מחמת שלא הגיע זמן כפרת הבעלים או משום שנפגם המזבח, ובאמת בנראה ונדחה דשם הפסול הוא משום שחל פסול בקרבן אפילו מחוסר כפורים ונפגם המזבח אמרינן דחוי. וכל זה במחו"כ שהחיסרון הוא בבעלים, אבל בפסח קודם חצות כיון שעיקרו שלמים, וכפי שיבואר להלן טעם הדבר, ואין זה ראוי לשלמים, הרי זה פסול בגוף הקרבן ולא רק בבעלים, ולכן אפילו דחוי מעיקרו הוי דחוי. [ולא הבנתי מתוך דבריו האם כונתו לומר טעם גם לגבי מחו"ז, או שמא כתב כן רק במחוסר כפורים ונפגם המזבח].

סיכום השיטות מדוע אין פסול דחוי במחו"ז.

לתוס' ביומא באמת יש פסול דחוי, ורק אם הקדישו לאחר זמן כהקרני ראם או שלא הקדישו כלל כהקרן אורה כשר. וזה נסתר מאותו ואת בנו ומעובר.

לתוס' בע"ב ותוס' ישנים ותוס' רא"ש אין פסול דחוי משום שעובר הפסול מאליו. ולתוס' נט. משום שבידו להשהותו. וזה נסתר מקושיית ר' אבהו בסוגיין.

לתירוץ שני בתוס' ישנים גזיה"כ שאין במחו"ז פסול דחוי כמו שאין בבעל מום עובר פסול דחוי.

לתוס' בפסחים להבנת החזון איש כיון שהקדישו מעיקרא לצורך זמן שיהיה ראוי אין בזה פסול דחוי.

להקרן אורה מחו"ז נחשב כנולד היום ולא חשיב נדחה. ולגבי מחו"ז בבעלים הרי זה נחשב כפסול צדדי ואין בזה פסול דחוי.

להגרי"ז במחוסר כפורים אין פסול דחוי מעיקרא כיון שאין זה סיבה לשנות סוג הקדושה. וצ"ע אם כונתו לומר טעם גם במחו"ז.

והנה תוס' בסוגיין הקשו מאי שנא מקדיש פסח קודם חצות דהוי דחוי ממחוסר כפורים שמקדיש קרבן קודם זמנו ולא הוי דחוי, ותירצו דהתם אין זמנו עד שיטהר ויטבול, אבל האי לא חזי לפסח ושלמים אע"פ שהיה זמן שלמים. וכתבנו לעיל ביאור דבריהם דמעיקרא הוקדש לצורך זמן שיהיה ראוי, משא"כ הכא עיקר הקרבן הוא שלמים ולא פסח, וכיון שאינו ראוי לשלמים משום הואיל ומקצתו ראוי הוי דחוי. והקשה הקרן אורה, מדוע נקטו תוס' דפסח קודם חצות עיקר הקדושה היא שלמים, הא פסח קודם חצות לבן בתירא לא מהני עקירה לשם שלמים, אלמא באותו זמן עיקר הקדושה היא פסח ולא שלמים, וכיון שיהיה ראוי לפסח לאחר חצות מאי שנא מכל מחוסר כפורים דלא הוי דחוי.

ותירץ הגרי"ז דאין הביאור בהואיל ומקצתו ראוי דבשחרית מקרי פסח בזמנו ואין לו את הדין של מותר פסח שלמים, אלא דכל פסח שלא בזמנו ששחטו לשם שלמים כשר הוא משום שאין פסול שלא לשמו בפסח רק בזמנו, ושלא בזמנו מדין פסח שבו אינו פוסל, ולכן הקרבן כשר מדין שלמים שבו, אך פסח קודם חצות כיון שמקצתו ראוי הרי מהדין פסח שבו יש בו את הפסול של פסח בזמנו שלא לשמו, ולא יועיל מה שיש בו גם דין שלמים, דמכל מקום יש בו גם דין פסח ומחמת זה חל בו פסול שלא לשמו. והשתא שפיר כתבו תוס' דכיון שפסח קודם חצות עיקרו שלמים והוא זמן שלמים ומכל מקום אינו כשר לשם שלמים חשיב דחוי.

**פסול דחוי בדבר שבידו לתקן**

לקמן נט. פליגי רב ור' יוחנן בנפגם המזבח, דרב סובר כל קדשים שנשחטו נפסלו, אך קדשים שלא נשחטו כשרים דאין דחוי בבעלי חיים, ור' יוחנן סובר שאף קדשים שלא נשחטו פסולים דיש דחוי בבע"ח. ומייתי ברייתא כל הקדשים שהיו עד שלא נבנה המזבח ואח"כ נבנה המזבח פסולין, ומקשינן הא דחויין מעיקרא נינהו, ולכן תני עד שלא נפגם המזבח ואח"כ נפגם המזבח פסולין. ומייתי ראיה לר' יוחנן, ודחי אימא שנשחטו עד שלא נפגם המזבח. והקשו תוס' מאי פריך הא דחויין מעיקרא נינהו, הא ר' יוחנן סובר דחוי מעיקרא הוי דחוי, וכן הוא להדיא במשנה בפסחים לגבי המפריש נקבה לפסחו. ותירצו, דהתם אין בידו לתקן, ולכן הוי דחוי, אך הכא בידו לבנות המזבח ולכו"ע דחוי מעיקרא לא הוי דחוי.

ומבואר מיהא בסוגיא דאם נראה ונדחה אפילו שבידו לתקן המזבח הוי דחוי. וביאר הגרי"ז דדחוי מעיקרו הוי חיסרון בהקדשה, דחל קדושה גרועה שאינה בת הקרבה, ולזה מהני בידו לתקן דלא חשיב דחוי וחל מעיקרא קדושה מעליא, אך נראה ונדחה כל שנדחה מהקרבה בפועל הוי דחוי, ולזה אף בידו לתקן לא מהני, כיון שמכל מקום עכשיו אינו ראוי.

וצ"ע דבגמ' לקמן לד: מקשינן מדוע נתן את הדם אחר קבלה בכלי חול כשר, נימא הואיל ונדחה ידחה, ומתרץ ר' ירמיה מדפתי הא מני חנן המצרי דלית ליה דחויין, ור' אשי מתרץ כל שבידו לא הוי דחוי, וכן מוכיח מר' יהודה דאם נשפך הדם יכול לאספו ולזרוק מדמו, והא ר' יהודה אית ליה דחויין, ועל כרחיך שבידו לתקן שרי. והנה התם איירי בנראה ונדחה, ומכל מקום אמרינן כל שבידו לא הוי דחוי. וכן הקשו תוס' במנחות נט: עיי"ש.

ולכאורה צריך לחלק שאם בידו לתקן בקל כמו להעבירו לכלי קדש או לאספו מהרצפה לא חשיב דחוי כלל, ולכן אפילו נראה ונדחה כשר, ורק היכא שקשה קצת לתקן כמו בנפגם המזבח הרי זה מועיל רק בדחוי מעיקרו.

ובתוס' נט. כתבו לבאר עפי"ז מדוע במחו"ז בגופו או בבעליו ליכא פסול דחוי, דכיון שבידו להשהותו לא הוי דחוי, והקשו מקושיית ר' אבהו בפסח קודם חצות, ומוכח דבידו להשהותו לא חשיב בידו לתקן כיון שאין בידו לעשותו עכשיו.

ובתוס' לד: הקשו מהא דסוכה ענביו מרובין מעליו הוי דחוי, ואפילו נתמעט אח"כ פסול, והא בידו לתקן. ותירצו, דביו"ט אסור לתקן. עוד הקשו מחולין פז. דכסהו הרוח ונתגלה יחזור ויכסנו, ומקשינן הא הו"ל דחוי, ומדוע לא אמרינן בידו לתקן. ותירצו, דכיון שאין מצוה לגלותו ולכסות לא חשיב בידו, ולא דמי להכא דמצוה לאסוף הדם ולזרוק.

ולגבי מומר מצינו מחלוקת ראשונים, דהנה בגמ' בע"ב אמר ר' יוחנן אכל חלב והפריש קרבן והמיר דתו וחזר בו כיון שנדחה ידחה, ונקטו תוס' כאן סד"ה וש"מ דדוקא הפריש קרבן ואח"כ המיר דתו, אבל אם המיר דתו ואח"כ הפריש קרבן, לא אמרינן דחוי מעיקרא בדבר שבידו לתקן, והכא נמי בידו לחזור בתשובה. ונקטו דעיקר חידושו של ר' יוחנן הוא דאע"פ שבידו לתקן כיון שנראה ונדחה הוי דחוי.

וכן ביארו בזה הא דחידש ר' יוחנן בבהמה של ב' שותפין שהקדיש חציה וחזר ולקחה וכו' דהוי דחוי אע"פ שבידו לתקן שיכול לקנות חציה השני ולהקדיש. וכן הא דאיתא בכריתות כח: מטמא מקדש עשיר שהפריש קן לכבשתו והעני דקאמר ר' אלעזר דהוי דחוי, קמ"ל דאף שבידו לתקן ע"י שיפקיר נכסיו מכל מקום הוי דחוי. אך קשה דבהקדיש חציה ובהפריש קן לכבשתו הוי דחוי מעיקרא ומדוע באמת הוי דחוי. ותירצו, דלהפקיר נכסיו ולקנות חצי בהמה מהשותף לא הוי בידו לתקן כולי האי כמו נפגם המזבח וכמו מומר שיכול לשוב בתשובה, וקמ"ל דבאמת לא חשיב בידו.

אך תוס' בתמורה כו: וקידושין ז: הקשו מדוע נקט ר' יוחנן הפריש ואח"כ נעשה מומר, הא ר' יוחנן סובר דחוי מעיקרא הוי דחוי ולדידיה אפילו נעשה מומר ואח"כ הפריש הוי דחוי. ותירצו דנקט כן אגב אידך מימרא דר' יוחנן דנשתטה וחזר ונשתפה, עיי"ש. ולפי"ז צ"ל דמומר אין בידו לתקן כלל, והוי כמטמא מקדש עשיר ושותפים דחשיב שאין בידו לתקן.

ובתוס' לד: הקשו לר' אשי שכל שבידו לא הוי דחוי מר' יוחנן דמומר דהוי דחוי, ואמאי, הא בידו לחזור. ותירצו, דכיון שאין בדעתו לחזור לא חשיב בידו. ואף דבגמ' עבדינן צריכותא ואמרינן דמומר חשיב בידו לחזור, צ"ל דהא גופא קמ"ל ר' יוחנן דכיון שאין בדעתו לחזור לא חשיב בידו לתקן. ולכאורה תוס' הנ"ל סוברים כתוס' בתמורה דמומר חשיב שאין בידו לתקן, דלפי התוס' בסוגיין הו"ל לתוס' הנ"ל לתרץ דלא אמרינן בידו לחזור בנראה ונדחה. ויש ליישב דבאופן שקל מאוד לתקן הרי לא הוי דחוי אפילו בנראה ונדחה, כדמוכח בגמ' שם, והשתא כונתם דר' יוחנן קמ"ל שלחזור בתשובה לא הוי קל לתקן ולכן בנראה ונדחה הוי דחוי, ורק בדחוי מעיקרו לא הוי דחוי כיון שמכל מקום אפשר לתקן.

והנה תוס' כאן בע"א הקשו מאי קמ"ל ר' יוחנן בהאי מימרא, והקשה בברכת הזבח הא בגמ' אמרינן להדיא דר' יוחנן קמ"ל דחשיב דחוי אף שבידו לחזור, וכמש"כ תוס' בסוף ד"ה ש"מ. ותירץ השפת אמת דמכל מקום הוקשה לתוס' מדוע הגמ' אומרת כן רק בתורת צריכותא בין ב' המימרות של ר' יוחנן, הא צריך לומר כן מחמת הקושיא דמתני' היא.

ובתוס' כאן הקשו מדוע האומר רגלה של זו עולה לא חשיב דחוי, מאי שנא משותפין שהקדיש אחד מהם חציה. ותירצו דכיון שבידו להקדיש כולה לא הוי דחוי, דבידו לתקן לא הוי דחוי. וכתב השפת אמת שלפי"ז שותפין שהקדיש אחד מהם רגל לחוד הוי דחוי כיון שאין בידו להקדיש כולה. וכתב דלולי תוס' י"ל דהאומר רגלה של זו עולה מעיקרא חל רק קדושת דמים ולא שייך בזה דחוי, ורק בחציה דיש בזה אברים שהנשמה תלויה בהם קדוש קדושת הגוף ונדחה. ועי' להלן בהרחבה דנחלקו בזה האחרונים. [הגרי"ד הוכיח מקושיית תוס' שאי אפשר להקריב בהמה שרגלה חולין, וכל הבהמה צריכה להיות בקדושת הקרבן, דאל"ה מה הוקשה לתוס' ברגלה של זו עולה נימא דחוי, הא הדין דחוי רק ברגל, ומה איכפת לן שהרגל דחויה מהקרבה].

ובתוס' ד"ה ש"מ כתבו דמשכח"ל קדושת הגוף ודחוי מעיקרו באופן שקיבל דם בכוס שיש בו מים, דראשון ראשון דחוי, וחזר ונהפך למראה דם. ותמה השפת אמת מדוע באמת פסול בכה"ג, הא בידו להפכו למראה דם כפי שבאמת עשה לבסוף ובכה"ג לא הוי דחוי כלל. וכתב דמכל מקום לענין דינא יש לפסול, משום שבכה"ג חשיב נראה ונדחה כיון שהיה בידו לקבל דם בלא מים, ודלא כתוס' דחשבי להו כדחוי מעיקרא. וכונתו דבנראה ונדחה אף בידו לתקן הוי דחוי. אמנם כתבנו לעיל שאם בידו לתקן בקל אין זה דחוי אף בנראה ונדחה, וצ"ע.

**האם חל קדושה במחוסר זמן**

ביומא סג: ילפינן מקרא ומיום השמיני והלאה ירצה לקרבן אשה לה' דאסור להקדיש מחוסר זמן. ובגמ' כאן איתא לילה לקדושה יום להרצאה, אלמא לגבי קדושה דוקא בליל שמיני מהני, וקודם לכן לא קדשי. ובבכורות כא: קאמר ר' שמעון מחו"ז נכנס לדיר להתעשר, דיליף מבכור, ומקשינן אדיליף מבכור לילף מקדשים, ופירש רש"י משלמים, שאין יכול להקדישן מחו"ז, שאין קדושה חלה עליהן.

ובתוס' זבחים קיד: הקשו דבסוגיא שם פליגי רבנן ור' שמעון האם חייבים על מחו"ז בחוץ, אך לכו"ע הקדושה חלה על מחו"ז. [יש מקום לתרץ דאיירי בבכור או במעשר בהמה, או דאיירי בהקדיש עובר]. ותירצו, דאסור להקדישם אבל אם הקדישם תוך זמנם קדושים אלא דעבד איסור. והקשו לרבא נימא כל מאי דאמר רחמנא לא תעביד אי עביד לא מהני. ותירצו, דשמא לענין זה ילפינן מבכור ומעשר דלכה"פ הקדושה חלה, או שמא יש טעם אחר. וכן כתבו תוס' בתמורה יט:, אך שיטת רש"י ותוס' בבכורות דהקדושה לא חלה כלל. ועי' חזון איש עמוד קע"ד סק"ד שהאריך להוכיח דהקדושה חלה.

ובסוגיין הקשו תוס' דבתמורה י. פליגי ר' יוחנן ובר פדא האם קדושה חלה על עוברין, ושם יא. מסקינן דתם במעי תמימה אף בר פדא מודה, ומדוע לא נאמר שאין קדושה חלה מדין מחוסר זמן. ובחידושי הגרי"ד הוכיח מתוס' כאן כדעת הראשונים שאין קדושה חלה כלל. והיינו דאם נאמר שקדושה חלה ורק איסורא איכא דלמא באמת עבד איסורא. אמנם תוס' בתמורה י. הקשו כתוס' כאן והוסיפו בקושייתם שבתמורה כד: תנן כיצד מערימין על הבכור אומר מה שבמעיה של זו אם זכר עולה וכו', אלמא אף לכתחילה מקדישין עובר. ולפי"ז אפשר שאף כונת תוס' כאן להקשות איך שרי לכתחילה. שוב ראיתי כעין דברינו במנ"ח רצ"ג אות ט'.

ותירצו תוס' בתמורה שם דקודם שנולד מצי מקדיש ליה, ומייתי ליה בבכורות מקרא. ובשיטמ"ק כתב דכונתם לגמ' תמורה כה. יכול לא יקדישנו מבטן ת"ל אשר יבוכר וכו', וילפינן קדשים מבכור דאפשר להקדיש עובר. וכן כתב רעק"א בגליון הש"ס שם. וכאן כתב השיטמ"ק דמשמע מלשון הפסוק שור או כשב כי יולד דהאיסור להקדישו חל רק משעה שנולד. ועי' שיעורי הגרי"ד שהקשה על זה כמה קושיות.

ועוד תירץ השיטמ"ק כאן דשאני התם דחלה קדושה אגב אמו, אבל אם הקדישו קדושת פה אינו ראוי לחול על ליל שמיני. ודבריהם צ"ע דבגמ' שם סובר ר' יוחנן דקדושה חלה על עוברין אפילו במעי בעלת מום דאין קדושה אגב אמו.

הגרי"ז נקט דבעובר אין שייך לדון כלל פסול מחו"ז, שהרי ראוי הוא להקריבו עם אמו, והשתא הוא ראוי להקרבה ואינו מחו"ז. ואף כאשר אמו טריפה או בע"מ מכל מקום שייך הקרבה בעובר, ועל כרחיך מחו"ז הוי רק משעת הלידה. ואולי זהו ביאור תירוץ ראשון בשיטמ"ק.

והא דאין פסול דחוי בעובר או בתוך ז' ימים, כתבנו לעיל בכמה אופנים, או משום דיהיה ראוי מאליו או בידו להשהותו, או כהקרן אורה דהוי כנולד ביום שמיני ולא חשיב נדחה.

**ש"מ יש דחוי בדמים**

בראשונים נאמרו ג' ביאורים, דעת רש"י דקמ"ל שאפילו שבתחילה בעוד שהיתה דחויה לא היה קדוש גופה ליקרב אלא לדמיה, שהרי הוא הקדישה בשביל הדמים ולא בשביל להקריב את גופה, מכל מקום חל בה דין דחוי.

הר"ר חיים מפרש יש דחוי בדמים שדוחה תמורתה שלא ליקרב, ולא אמרינן כיון דאין קדושה אלא לדמים לא אלימא לדחות התמורה שלא יקריבנה. וזה מוכח להגירסא בכריתות "קדושת דמים מדחה מדקתני ותמורתה כיוצא בה". [הגרי"ז ביאר שלפי הר"ר חיים יש דחוי בדמים קאי על אחר שהקדיש חציה השני, דעכשיו אינה בת הקרבה, והיא דוחה את התמורה מליקרב. עוד דייק מלשונו דהתמורה פסולה מחמת שהפסול דחוי שחל בבהמה עובר לתמורה, ודלא כמו שביאר שם בדעת הרמב"ם]. והקשו תוס' מהגמ' בפסחים דהתם אי אפשר לפרש כך דהא במשנה לא איירי בתמורה, וכן בכריתות כח. לגבי מטמא מקדש עשיר אי אפשר לפרש כך, חדא דלא איירי בתמורה, ועוד דאין תמורה בעופות.

רבינו חננאל מפרש יש דחוי בדמים דאף הדמים דחויים שלא יקריב מן הדמים קרבנו שהיה בדעתו להפריש. והקשו תוס' דבפסחים גרסינן יביא בדמיו פסח, ואפילו אי גרסינן שלמים היינו משום שעבר הפסח, אך אם עדיין לא עבר הפסח יביא בדמיו פסח כדמפורש בכריתות כח. המפריש נקבה לפסחו ירעה עד שיסתאב ויביא בדמיה פסח. וכתב הקה"י דלפנינו ר"ח בפסחים גרס במשנה ירעה ויפלו דמיו לנדבה, דהיינו עולה, וכן הוא ברמב"ם בפיה"מ. והשתא ראיית הגמ' מהא דאין מביאים בדמים פסח או שלמים אלא נופל לנדבה לעולה דאף הדמים דחויים, דהיינו שדין הדמים כדין מותרות שנופלים לנדבה, ואין משמעות למטרה שלשמה הוקדש הקרבן. ומה שהקשו תוס' מהגמ' בכריתות דיביא בדמיו פסח עי' קה"י מה שכתב לדעת ר"ח.

וכן הכא בשותפים שהפריש חציה דקאמר ר' יוחנן קדושה ואינה קרבה הבינה הגמ' דאף הדמים דחויים ואין הולכים לקרבן כלל, ועל זה אמרינן ש"מ יש דחוי בדמים שאף הדמים דחויים, וכן כתבו הראשונים במס' קידושין בדעתו. [צ"ב מדוע במפריש נקבה לפסחו הדמים נופלים לנדבה ובמקדיש חציה הדמים נדחים לגמרי]. אך הקשו דהניחא בר' יוחנן דקאמר ואינה קרבה משמע כלל, אך בר' אלעזר מטמא מקדש עשיר דקאמר הואיל ונדחה ידחה מנ"ל דאף הדמים נדחים, דלמא יביא בדמיו כבשה לחטאתו.

לדעת רש"י הקשו התוס' בכמה דוכתי מדוע קאמר ש"מ דחוי מעיקרו הוי דחוי ויש דחוי בדמים, הא כל דחוי מעיקרו הוא דמים, דאינו ראוי להקרבה. ובסוגיין תרצו דמשכח"ל דחוי מעיקרו שאינו דמים אלא קדוה"ג בקיבל דם על גבי מים, דבתחילה קמא קמא בטיל ונפסל מזריקה, ואחר שחזר למראה דם כשר. ובתוס' רא"ש בקידושין הקשה על זה דאין זה חוזר ונראה אלא נפסל לעולם, שהרי בעינן שהדם יתקבל בכלי מיד מצואר הבהמה, ונשפך לארץ קודם קבלה פסול, והכא כיון שבשעת הקבלה המים מפסיקין בין דם לכלי אין זה קבלה, ואף לאחר שיחזור למראה דם פסול.

עוד הקשה הגרי"ז כיון שהדחוי הוא שהדם אינו ראוי לקבלה הרי חשיב נראה ונדחה, דבצואר היה ראוי לקבלה. ועוד הקשה מדוע לא יתקדש הדם באויר כלי קודם שהגיע למים. [ואפשר דחשיב כאויר שאין סופו לנוח דאין האויר מקדש]. ובשפת אמת הקשה עוד, דכיון שיכול להחזירו למראה דם ע"י שיוסיף דם, וכפי שבאמת עשה לבסוף, הרי בידו לתקן בקל, ובכה"ג לא אמרינן דחוי מעיקרו.

ובמס' קידושין תירצו התוס' דמשכח"ל דחוי מעיקרו שאינו קדושת דמים אלא קדוה"ג במומר שהפריש קרבן בזמן שהוא מומר או כשהפריש קרבן בזמן שנפגם המזבח, דהוי דחוי מעיקרו, אך אין זה סיבה שיחול קדושת דמים בבהמה כיון שאין חיסרון בגופה אלא בבעלים או במזבח. וצ"ע לדעת הגרי"ז דדחוי בדמים היינו קדושת הגוף שאינה ראויה להקרבה מדוע מומר חשיב קדושת הגוף, הא מכל מקום אינו ראוי להקריבו וזהו קדושת דמים דסוגיין. וצ"ל דמצד הקרבן חל קדושת הגוף להקרבה, ומה שבפועל אי אפשר להקריבו לא חשיב ליה קדושת דמים. וכל מה שקדושת הגוף שאינה בת הקרבה נקראת קדושת דמים זה רק באופן שהחיסרון הוא מצד הקרבן.

ובכתבי הגרי"ז כתב דהתוס' כאן לא תירצו כן, דהם נקטו שבמומר אף למ"ד דחוי מעיקרו הוי דחוי הקרבן כשר, ור' יוחנן פסל רק בנראה ונדחה, והוא עפ"י מה שייסד דדחוי מעיקרו הוי רק באופן שנשתנה סוג הקדושה, ובמומר דהחיסרון בבעלים לכו"ע דחוי מעיקרו לא הוי דחוי.

ובחזון איש בכורות סי' י"ח ס"ק י"ח כתב כדברי הגרי"ז דהא דאמר יש דחוי בדמים היינו קדוה"ג שאין ראוי להקרבה, והקדיש חציה אינה נפדית בלא מום וצריך רעייה. והוכיח כן מהתוס' דהקשו היינו דחוי מעיקרו היינו קדושת דמים, ואם קדושת דמים היינו כפשוטו שאינה קדוה"ג כלל ודאי משכח"ל טובא קדוה"ג שנדחית מעיקרו כגון מפריש נקבה לעולה ולפסח. ועל כרחיך שהתוס' חיפשו קדושת הגוף שאינה פסולה למזבח והוי דחוי מעיקרו.

ועוד כתבו תוס' שם דמשכח"ל נמי קדושת דמים בנראה ונדחה במפריש נקבה לפסחו וילדה זכר, עיי"ש.

וברמב"ן רשב"א וריטב"א כתבו דמשכח"ל דחוי בדמים שאינו מעיקרו כגון מפריש חטאתו ונסתאב ואח"כ המיר דתו וחזר בו, דאמרינן הואיל ונדחה ידחה, והכא אינו דחוי מעיקרו דהא בתחילה היה ראוי ומאידך הוי קדושת דמים כיון דנסתאב. [לא הבנתי מה הנפק"מ בדין דחוי, הא כיון שנסתאב אינו ראוי יותר להקרב]. ועוד כתב דאם הפריש דמים לחטאתו והמיר דתו וחזר בו אמרינן הואיל ונדחו אותם דמים ידחו, ולא יקרבו לעולם, והכא הוי נראה ונדחה וקדוש רק קדושת דמים. ומבואר כאן חידוש גדול, שאפילו בחפץ שייך דחוי.

וכן משכח"ל דחוי מעיקרו דלא הוי דחוי בדמים כגון הא דאיתא בתמורה כו. בהמה זו חציה עולה וחציה שלמים קדושה ואינה קריבה ועושה תמורה ותמורתה כיוצ"ב. והכא ודאי הוי קדושת הגוף דהא עושה תמורה, ומכל מקום הוי דחוי מעיקרו. והנה מש"כ חציה עולה וחציה שלמים בא לאפוקי דבההיא דר' יוחנן כיון שהפריש רק חציה אין כאן קדושת הגוף דחויה אלא קדושת דמים בעלמא, וכדעת האחיעזר דלהלן, ורק בחציה עולה וחציה שלמים דכולה קדושה איכא קדוה"ג שאינה בת הקרבה.

הרמב"ם בפ"ד מקרבן פסח ה"ד כתב המפריש נקבה לפסחו או זכר ב' שתי שנים, ירעה עד שיפול בו מום וימכר ויביא בדמיו פסח, ואם לא נפל בה מום עד שהקריב פסחו יביא בדמיו שלמים. והקשה הלח"מ דבגמ' אמרינן ש"מ דחוי מעיקרו הוי דחוי ובעלי חיים נדחים, ופירש רש"י דהראיה היא מהא דירעה עד שיסתאב ולא אמרינן שיקריב גופה לשלמים. והשתא כיון שהרמב"ם פסק דבעלי חיים אין נדחים ודחוי מעיקרו לא הוי דחוי, מדוע באמת לא יקריב גופה לשלמים.

ותירץ הקה"י סי' י"ב דהרמב"ם סובר כרבינו חננאל דהראיה של הגמ' דבע"ח נדחים ודחוי מעיקרו הוי דחוי מהא דהדמים יפלו לנדבה, ולא ילכו לפסח או לשלמים. וכן היא גירסת ר"ח לפנינו בפסחים ויפלו דמיו לנדבה, וכן כתב להדיא הרמב"ם בפיה"מ. אך הא דאין גופה קרב שלמים סוברים הרמב"ם ור"ח דזה לא קשה כלל, דהא דקיי"ל מותר פסח שלמים היינו בקרבן כשר ששחטו שלא בזמנו לשם קרבן אחר, אך הפריש נקבה לפסחו מה"ת שיהיה שלמים, הא אין זה מותר פסח אלא פסח פסול. והשתא כיון שפסק הרמב"ם שאין בעלי חיים נדחים ודחוי מעיקרו לא הוי דחוי, שפיר פסק דאין דמיו נופלים לנדבה אלא לפסח, ואם עבר הפסח יביא מהם שלמים כדין מותר פסח שלמים, (שהדמים כשרים לפסח ושייך בהם מותר פסח שלמים), אך גופה לא יקרב שלמים דבגופה לא אמרינן מותר פסח שלמים דאין זה מותר פסח. [ודבריו הם דלא כהתוס' יא: שאם הפריש פסח שעברה שנתו הרי זה קרב שלמים כדין מותר פסח שלמים].

**דחוי בדמים במפריש קן לכבשתו**

כריתות כח. אמר ר' אלעזר מטמא מקדש עשיר שהפריש קן לכבשתו והעני הואיל ונדחה ידחה, ואמרינן ש"מ תלת ש"מ יש דחוי בדמים וכו'. ופירש רש"י כגון זה שמתחילה הוקדש לדמיו דהא עשיר הוה, מדחתו קדושת דמים לעולם מקדושת מזבח. והקשה רש"י הלא אין פדיון דמים לעוף. כלומר, מדוע קרי ליה "קדושת דמים", הא אם באמת חל על העוף קדושת הגוף אי אפשר לפדותו אפילו לאחר שהומם, דאין פדיון לעוף אף לאחר שנעשה בעל מום, ואי אפשר להשתמש אף בדמיו. ותירץ, הני מילי היכא דנראה להקריב בשעת הפרשה, כגון אם הפרישו בעניות ונסתאב, אבל זה לא חלה עליו קדושת מזבח מעולם. ובשיטמ"ק שם (בהשמטות) הקשה בשם הרא"ש מדוע לא אמרינן מיגו דנחתא ויחול קדושת הגוף ושוב לא יוכל לפדותו.

ומבואר שהרא"ש הבין בכונת רש"י דכאשר עשיר מפריש עוף לא חל על העוף קדושת מזבח לדמיו שנאמר ירעה עד שיסתאב, אלא חל עליו קדושת דמים למזבח, ויכול מיד לפדותו ולקנות בהמה לחובתו, ולכן הקשה נימא מיגו דנחתא. ומבואר ברש"י דאע"פ שחל קדושת דמים בעלמא שייך בזה דין דחוי.

אך בהמשך השיטמ"ק שם הקשה על רש"י מדוע כשאינו ראוי להקרבה מתחילתו יש לו פדיון, הא במס' מעילה יב. מבואר שתורין שלא הגיע זמנן אין להם פדיון. ותירץ דתורין שלא הגיע זמנן עומדים למזבח, ולכן גם עכשיו שאין ראויים עדיין אין להם פדיון, אך עשיר שהפריש קן לכבשתו אינו ראוי להקרבה כלל, ובכה"ג חידש רש"י שיש להם פדיון. ונראה מדברי הני ראשונים דאף לרש"י חל קדושת הגוף, ומכל מקום יש פדיון באופן שאינו ראוי להקרבה כלל, והדין שעוף אין לו פדיון מהתורה נתחדש רק בדבר העומד להקרבה או שהיה ראוי להקרבה מתחילתו. ולכן לראשונים אלו לא הוקשה על רש"י נימא מיגו דנחתא, דבלא"ה חל קדושת הגוף ומכל מקום רשאי לפדותן.

תוס' בתמורה כו: הקשו לפי הביאור של רש"י ש"יש דחוי בדמים" היינו שיש דחוי בדבר שלא חל בו אלא קדושת דמים, איך יתכן לפרש כן בעוף, הא לא שייכא קדושת דמים בעופות דקיי"ל אין לעוף פדיון. ותירצו, דה"פ ש"מ יש דחוי אפילו בדבר דלית ביה קדושת הגוף והוא הדין אפילו קדושת דמים אין בה. וכפשוטו דבריהם תמוהים ביותר, חדא דודאי יש קדושת דמים בעופות, ועוד דאם אין בעוף לא קדושת דמים ולא קדושת הגוף הרי זה חולין בעלמא ומה שייך דחוי. וביאר הגרי"ז דתוס' נקטו בפשיטות שעשיר שהפריש קן לכבשתו חל בעוף קדושת הגוף ממש, אלא שאין בו תורת הקרבה, ועל זה קאמר ש"מ יש דחוי בדמים דהיינו יש דחוי בדבר שאין בו תורת הקרבה. והקשו מדוע קרי ליה קדושת דמים הא אי אפשר לפדותו, ותירצו דאה"נ אי אפשר לפדותו וקרי ליה קדושת דמים משום שאין בו תורת הקרבה, אך ודאי קדושת הגוף איכא.

וכן כתב השיטמ"ק שם בשם הרא"ש, דאע"ג שאין לו פדיון שייך למימר יש דחוי בדמים, דנהי דאין לו דמים ע"י פדיון מכל מקום לא חזי להיות גופו קרב ולא אלימא קדושתיה טפי מקדושת דמים.

**פלוגתת האחיעזר והגרי"ז**

לגבי בהמה של ב' שותפים שהקדיש חציה, האם באותו חצי חל קדושת הגוף או קדושת דמים, [נפק"מ האם צריך רעייה והאם יש בו איסור גיזה ועבודה], נקט האחיעזר ח"ג סי' נ"ו דפליגי בזה רש"י ותוס', דהנה רש"י בקידושין ז: כתב כגון זו שמתחילה לא הקדישה אלא לדמיה שתמכר ויקדשו דמי חציה, שהרי ליקרב לחצאין לא היתה ראויה. ומשמע מרש"י שאליבא דאמת חל קדושה רק לימכר, ולא הזכיר רש"י שצריך רעייה, אלמא חל קדושת דמים בעלמא. וכן מדוייק בלשון יש דחוי בדמים, דמשמע קדושת דמים בעלמא. והקשה לו הגרי"ז דלגבי המקדיש אבר אחד מוכח בגמ' בתמורה יא: שחל באותו אבר קדושת הגוף. ותירץ האחיעזר דבהקדיש חציה כיון שאין בידו להקדיש כולה אינו קדוש אלא קדושת דמים, ולא אמרינן מיגו דנחתא.

ומאידך בתוס' גיטין מג: הקשו מדוע בקידושין היכא דקידש חצי שפחה וחציה ב"ח ונשתחררה איכא למ"ד גמרו קידושי ראשון, ובהמה שהקדיש חציה וחזר ולקחה לא גמרה הקדושה עד שיקדיש חציה השני. ותירצו, דבאשה אי אפשר להשאיר אשה שחציה מקודשת, אך בבהמה אפשר שתרעה ויהיו חצי דמיה הקדש. ומבואר להדיא בתוס' דהמקדיש חצי בהמה צריך רעייה, אלמא חל קדושת הגוף.

וכתב האחיעזר לדחות דבאמת מתחילה כשהקדיש חציה חל רק קדושת דמים, ולכן מייתי ראיה דיש דחוי בדמים, אך לאחר שלקח חציה וכבר יכול לחול קדושה על כולה אמרינן מיגו דנחתא וחל באותו חצי קדושת הגוף. והביא סמך לזה מתוס' בתמורה י: לגבי מקדיש עובר, שלפי מ"ד אין קדושה חלה על עוברין וקדוש רק לדמיו, ובתחילה לא אמרינן מיגו דנחתא כיון שהוא עובר, מכל מקום כשנולד חל בו קדוה"ג ממילא מדין מיגו דנחתא. וכן הכא קודם שלקח חציה לא אמרינן מיגו דנחתא כיון שאי אפשר לחול קדושה בכולה, ולאחר שלקח חציה חל בחצי הראשון קדוה"ג ממילא.

אך כתב האחיעזר דרש"י בתמורה שם חולק על תוס' דכתב דנמכר בלא מום, ומשמע אף לאחר שנולד. ולדידיה על כרחיך צ"ל דלא אמרינן מיגו דנחתא אלא בתחילת הקדושה ולא בנעשה ראוי לקדושה אח"כ, וכמו דלא אמרינן פשטה רק בתחילת המעשה. ומעתה, אם נאמר כרש"י דלא אמרינן מיגו דנחתא רק בתחילת הקדושה, על כרחיך צ"ל בדעת התוס' בגיטין דהמקדיש חצי בהמה מתחילה חלה קדוה"ג בחצי זה, ולא דמי לעובר שאי אפשר שתחול בו קדושה, דהכא אפשר שיקדיש השותף. ולפי"ז על כרחיך צריך לדחוק דיש דחוי בדמים היינו בקדוה"ג שאינו בר הקרבה.

ועפי"ז כתב להקשות על הרמב"ם בהל' תמורה דבהמה חציה קדש וחציה חול אינה עושה ולא נעשית תמורה, איך משכח"ל בהמה שחציה קדש, הא באבר אחד אמרינן פשטה ובב' שותפין לרש"י הוי רק קדושת דמים ופשיטא שאינה עושה תמורה. (ואין לומר שרש"י מודה לאחר שלקחה שקדושה קדוה"ג משום מיגו דנחתא, דהא לגבי עובר ס"ל שאף לאחר שנולד אפשר למוכרו בלא רעייה, אלמא לא אמרינן מיגו דנחתא רק בתחילת הקדושה). עכת"ד האחיעזר.

ובחי' מרן רי"ז הלוי עמ' ע"ח חולק בכל דבריו.

א. מש"כ לדייק מהלשון יש דחוי בדמים דאיכא רק קדושת דמים בעלמא, א, במשנה בפסחים אמרינן יש דחוי בדמים על מקדיש נקבה לפסחו, והתם תנן להדיא תרעה ויביא בדמיה שלמים, וכמו שביארו תוס' שם שאף ר' שמעון מודה דאמרינן בזה מיגו דנחתא כיון שמותר פסח שלמים, ועכ"פ מבואר להדיא שחל קדוה"ג וקרינן ליה יש דחוי בדמים. ב, לדעת תוס' והרא"ש דמפריש קן לכבשתו חל קדושת הגוף מוכח דאפשר לקרוא לקדוה"ג יש דחוי בדמים. ג, לפי הר"ר חיים יש דחוי בדמים היינו שקדושת דמים יכולה לעשות תמורה דחויה, ולפי"ז ודאי איירי לאחר שלקח חציה והקדישה, דהא קודם לכן אינה עושה תמורה כלל, ולאחר שלקח חציה והקדישה ודאי יש בה קדוה"ג דהא בלא פסול דחוי היה קרב, ומוכח שאפשר לקרוא לקדוה"ג יש דחוי בדמים. וכן הוכיח מהגירסא יש דחוי בדמים דקתני קדושה למאי לדמים. וכן הוכיח מהרמב"ם עיי"ש.

ב. מה שהביא מרש"י בקידושין אינו ראיה כלל, דכונת רש"י שמצידו חשב לעשות קדושת דמים שיוכל למוכרו ולהביא בדמי חציו עולה, אמנם בפועל אפשר דאמרינן מיגו דנחתא וחל קדוה"ג כמש"כ תוס' בגיטין. [כן נלענ"ד כונת הגרי"ז, ועוד יש לפרש כונתו, דרש"י איירי רק לגבי מה עושים לבסוף עם הקדושה, ולא איירי לגבי סוג הקדושה כלל, ומעיקרא חל קדוה"ג, ולפי"ז אין צריך למיגו דנחתא]. אמנם התורת גיטין (על התוס' בגיטין שם) דייק מרש"י בקידושין דחל קדושת דמים בעלמא, ולהדיא כדברי האחיעזר.

[הגרי"ז הוסיף ביאור בתוס' בגיטין, דגמרו קידושי ראשון אין הכונה לפשטה, דפשטה אמרינן רק בתחילת הקדושה, אלא הכונה דכיון שחלו קידושין שאינם גמורים כשאפשר להם ליגמר נגמרים, וס"ד דתוס' דקדוה"ג שאינה בת הקרבה הוי כקידושין שאינם גמורים, ותירצו, דכיון שאפשר ברעייה ומכירה הרי זה מתחילה קדושה גמורה, ולא שייך לומר בזה גמרו קידושי ראשון].

ג. מש"כ שלפי רש"י בתמורה לא אמרינן מיגו דנחתא רק בתחילת הקדושה, ולכן עובר שנולד נשאר בקדושת דמים בעלמא ואין צריך רעייה, והוא הדין הכא כשלקח חציה נשאר רק קדושת דמים, קשה טובא, דאם כן גם לאחר שהקדיש חציה השני ישאר על החצי הראשון רק קדושת דמים, ומדוע למ"ד בעלי חיים אין נדחים (וכן פסק הרמב"ם) אפשר להקריבה, הא חציה בדין קדושת דמים בעלמא. [ונקט הגרי"ז בפשיטות דלא שייך לומר פשטה מהחצי השני לחצי הראשון, כיון שהחצי הראשון כבר היה קדוש בקדושת דמים]. ומזה יש להוכיח דרש"י מודה שמתחילה חל בחציה הראשון קדוה"ג אלא שאינו בר הקרבה, וכשיוכל ליקרב מיד הוי בר הקרבה לולי דין דחוי, ואין צריך לדין מיגו דנחתא.

ד. מה שחילק האחיעזר בין מקדיש אבר אחד שחל קדוה"ג לפי שבידו להקדיש כולה לשותפים שמקדיש חציה, דחה הגרי"ז שבידו הוי רק סברא לענין דחוי ולא לענין אם יחול קדוה"ג או קדושת דמים.

עוד יש להעיר על האחיעזר, דבתוס' הקשו מאי קמ"ל ר' יוחנן מתני' היא בפסחים דהמקדיש נקבה לפסחו תרעה, ולפי האחיעזר טובא קמ"ל לגבי יש דחוי בדמים, דהא במשנה בפסחים הדמים הוא קדושת הגוף שנדחית ובמקדיש חציה הדמים הוא דמים ממש, ומנלן דאף בכה"ג יש דחוי.

ולעיל הובא בשם השפת אמת דנקט בפשיטות כהגרי"ז שלא שייך דחוי רק בקדושת הגוף לדמיו, ועפי"ז יישב קושיית תוס' דרגלה של זו עולה הוי רק קדושת דמים בעלמא ולא שייך דחוי, ובהקדיש חציה שיש בהקדשו אברים שהנשמה תלויה בהם הוי גוף לדמיו ושייך דחוי. אמנם הגרי"ז הוכיח להדיא מהסוגיא בתמורה שברגלה של זו עולה חל על הרגל קדושת הגוף, והסכים עמו האחיעזר. [ויוצא שלפי השפת אמת רגלה של זו עולה הוי קדושת דמים וחצי בהמה קדושת הגוף כיון דהוי אבר שהנשמה תלויה בו, ולהאחיעזר הוא להפך, דרגלה של זו עולה חל קדוה"ג לפי שבידו להקדיש כולה, ושותפים שהקדיש אחד מהם חציה חל קדושת דמים דאין זה בידו].

והנה החזון איש בכורות סי' י"ח ס"ק י"ח נקט כדברי הגרי"ז, והובא לעיל. וכן הקוב"ש קידושין אות ע"א נקט כדברי הגרי"ז והאריך בנידון זה. אמנם ברמב"ן רשב"א וריטב"א בקידושין ז: מבואר להדיא שבמקדיש חציה חל רק קדושת דמים כדעת האחיעזר, והגרי"ז כתב כן רק בדעת רש"י ותוס' והרמב"ם. אמנם פשוט שאף לדידהו לאחר שחזר והקדיש חציה חל קדוה"ג בכל הבהמה, דהא עושה תמורה, ואין קדושת דמים עושה תמורה. ועל כרחיך כאשר לקח חציה או כאשר חזר והקדיש חציה השני אמרינן מיגו דנחתא, ומוכח לפי"ז דאמרינן מיגו דנחתא גם שלא בתחילת הקדושה, וכדעת תוס' בתמורה לגבי עובר. [ובכתבי הגרי"ז ביאר לפי"ז הא דאמר ר' יוחנן קדושה ואינה קרבה, ולכאורה קשה מאי קמ"ל בהא דקדושה, ולהרשב"א י"ל דקמ"ל שחל אח"כ קדושת הגוף מדין מיגו דנחתא].

**ביאור הגרי"ז בדברי הרמב"ם התמוהים**

הרמב"ם פ"ג מתמורה ה"ג כתב וכן כל בהמת הקדש שאינה קריבה מפני תחלת הקדישה הרי תמורה כמוה. וכתב הגרי"ז דמקורו של הרמב"ם מסוגיין דתמורתה כיוצ"ב, ואע"פ שהרמב"ם עצמו פסק בבהמה של ב' שותפין דהיא קרבה דאין דחוי בבע"ח, מכל מקום שמעינן דבאופן שאינה קריבה מפני תחלת הקדישה תמורתה כמוה. אך לשון הרמב"ם שהסיבה מפני תחלת הקדישה צ"ע, דהא הכא הסיבה שאינה קריבה היא מדין דחוי, ומדוע הוסיף מפני תחלת הקדישה. וביאר הגרי"ז דיש ב' סוגי דחוי, דבאופן שנראה ונדחה הדחוי הוא פסול שחל בקרבן, ואף שגוף הקדושה היא קדושה רגילה מכל מקום חל פסול בקרבן שאינו יורד גם כאשר חזר והוכשר. אך דחוי מעיקרא אינו פסול שחל בקרבן אלא הדין דחוי אומר שקדושת הקרבן היא קדושה גרועה שאינה בת הקרבה, ולכן אפילו חזר והוכשר אינו ראוי שכבר חל בו קדושה כזו שאינה בת הקרבה. ויתכן שבדחוי מעיקרא ליכא את הפסול דחוי שיש בנראה ונדחה, אלא רק הדין שנקבע סוג הקדושה בתחילת הקדשתה. והשתא נקט הרמב"ם דכל מה שתמורתה כיוצ"ב זה רק בדחוי שקובע את סוג הקדושה, אך פסול דחוי אינו עובר לתמורה, ולפי"ז בהמה שנראית ונדחית אף שהפסול דחוי שבה חמור יותר מכל מקום תמורתה קרבה, ורק באופן שנקבע סוג הקדושה ע"י דחוי מעיקרא תמורתה כיוצ"ב. ודלא כמו שנראה מדברי הר"ר חיים שבתוס' שהפסול דחוי עובר לתמורה, ולכן ס"ד שבקדושת דמים אינו עובר.

וברמב"ם פט"ו ממעה"ק ה"ד כתב בהמת השותפין שהקדיש אחד מהן חציה וכו' הרי זו קדשה וקריבה, אע"פ שמתחילתה דחויה היתה כשהקדיש חציה אין הדחוי מעיקרו דחוי, ואע"פ שהוא קדושת דמים הואיל והיא בע"ח אין בע"ח נדחים והרי נראית כולה להקרבה לפיכך תקרב ועושה תמורה, עכ"ל. ודבריו תמוהים ביותר, דהא קדושת דמים היא סיבה להקל שלא יהיה דחוי ומאי אע"פ שכתב, וכן הקשה הכס"מ בשם המאירי בקידושין. ומשמע מדבריו שקדושת דמים היא סיבה להוריד את הטעם של דחוי מעיקרו ואכתי צריך לטעם של אין דחוי בבע"ח, והדברים תמוהים ביותר.

וביאר הגרי"ז עפ"י הנ"ל דיש ב' דיני דחוי, והשתא מש"כ הרמב"ם אין הדחוי מעיקרו דחוי היינו שאין בו פסול דחוי שיש בנראה ונדחה (ולזה גם ר' יוחנן מודה), אך עדיין יש פסול אחר של דחוי מעיקרו שהוא קובע את סוג הקדושה, וזהו שכתב הרמב"ם ואע"פ שהוא קדושת דמים, כלומר שחל מעיקרא קדושה שאינה בת הקרבה ושוב לא תהיה ראויה להקרבה (לא מחמת הפסול אלא מחמת שנקבע כבר סוג הקדושה), ועל זה כתב טעם אחר דאין דחוי בבע"ח, ואפשר לשנות את קביעת סוג הקדושה שתיהיה בת הקרבה מכאן ואילך. (ומש"כ קדושת דמים אין כונתו לדמים בעלמא אלא שאינה בת הקרבה).

ועפי"ז ביאר הגרי"ז את הגירסא בכריתות כז. ש"מ קדושת דמים מדחה מדקתני ותמורתה כיוצ"ב, והיינו דקדושת דמים מדחה היינו שחל בה קדושה גרועה ושוב אינה חוזרת לקדושה מעליא כשהקדיש חציה השני. והשתא מעיקר הא דאינה קרבה אין ראיה שחל בה קדושה גרועה, דאפשר שאינה קרבה משום פסול דחוי שיש בכל נראה ונדחה, ורק מדקתני ותמורתה כיוצ"ב מוכח שיש חיסרון בגוף הקדושה, דפסול דחוי לא עובר לתמורה, וכנ"ל.

ולפי"ז ביאור הגמ' ש"מ יש דחוי מעיקרא היינו באופן שהדחוי גורם לשנות סוג הקדושה, ויש דחוי בבע"ח, והרמב"ם פסק כר' יוחנן לגבי דחוי מעיקרא (ומש"כ שהדחוי מעיקרו לא הוי דחוי כונתו למקום שאינו משנה את סוג הקדושה, ולא איירי בההיא דר' יוחנן), ולא פסק כוותיה לגבי דחוי בבע"ח.

בשיעורי הגרי"ד ביאר עפי"ז את הרמב"ם בפסה"מ פ"ג הכ"ג, דכתב אבל קדשים חיים שהיו שם בעזרה כשנפגם המזבח לא נפסלו, אלא כשיבנה המזבח יקרבו שאין בע"ח נדחים. הקדיש בהמות עד שלא נבנה המזבח, כשיבנה מקריבין אותן, שהדחוי מעיקרו אינו דחוי. והנה מה שהוצרך בתחילה לומר שאין בע"ח נדחים משום דאיירי בנראה ונדחה, שהרי הוקדשו קודם שנפגם המזבח, ובלח"מ הקשה מדוע הוצרך אח"כ לומר שהדחוי מעיקרו אינו דחוי, תיפו"ל דאין בע"ח נדחים. ותירץ, דהרמב"ם כתב את האמת שנדע שאף במנחה וכדו' לא הוי דחוי. אך יש להקשות דכאן פסק הרמב"ם דחוי מעיקרו אינו דחוי, וכן פסק בפ"ד מפסה"מ הכ"ד, ואילו במעה"ק מבואר שבקדושת דמים דחוי מעיקרו הוי דחוי. ויישב הגרי"ד לפי הגרי"ז הנ"ל, דבפסה"מ איירי באופן שאינו משנה את סוג הקדושה, דנפגם המזבח אין זה פסול בגוף הקרבן, ובזה אף ר' יוחנן מודה דדחוי מעיקרו לא הוי דחוי, ורק במקום שמשנה את סוג הקדושה להיות קדושת דמים דהיינו שאינו ראוי להקרבה פסק הרמב"ם כר' יוחנן שדחוי מעיקרו הוי דחוי. ונמצא שדחוי מעיקרא דפסה"מ איירי לגבי הפסול ובזה פסק דאינו דחוי, ודחוי מעיקרא דמעה"ק איירי לגבי שינוי הקדושה ובזה פסק דהוי דחוי.

אך הקשה הגרי"ד מהרמב"ם פ"י משגגות הי"ג, דכתב שם עשיר שהפריש קן למכור אותה וליקח בדמיה כשבה או שעירה והעני, יביא קן זו אע"פ שהיא קדושת דמים שנדחית. ולמה לא נדחית, מפני שהדחוי מעיקרו אינו דחוי. ומבואר ברמב"ם שדחוי מעיקרו אינו דחוי גם בקדושת דמים, ודלא כהגרי"ז. ותירץ, דלגבי שותפים שהקדיש חציה הא ביאר הגרי"ז דחל קדושת הגוף דחויה וצריך רעייה, ובכה"ג אמרינן דחוי מעיקרו הוי דחוי כיון שחל קדושת הגוף גרועה, משא"כ בעשיר שהפריש קן לכבשתו ס"ל להרמב"ם כרש"י בכריתות שלא חל קדושת הגוף כלל, ולכן הדגיש הרמב"ם שהפריש קן למכור אותה וליקח בדמיה, והיינו שחל קדושת דמים בעלמא, ובזה פסק הרמב"ם דדחוי מעיקרו לא הוי דחוי, כיון שלא חל קדוה"ג גרועה אלא קדושת דמים בעלמא. ולפי"ז קדושת דמים דפסה"מ היינו קדושת הגוף גרועה, וקדושת דמים דהל' שגגות היינו דמים ממש. אך עדיין צ"ב דהגרי"ז נקט בדעת הרמב"ם שבקדושת דמים לא שייך דחוי בכלל, ואילו ברמב"ם משמע דרק דחוי מעיקרא אינו דחוי אך נראה ונדחה הוי דחוי, וצ"ע. [ואולי יש מקום לומר להפך, דעשיר שהפריש קן לכבשתו הוי כנפגם המזבח דהפסול הוא רק מחמת הבעלים, ובזה ליכא דחוי מעיקרא של שינוי הקדושה אלא פסול בלבד, ובאמת ר' אלעזר סובר שבדחוי מעיקרא איכא אף פסול ואין זה כדחוי מעיקרא של הגמ' בפסחים ושל ר' יוחנן דהוי שינוי הקדושה. והא דקאמר יש דחוי בדמים היינו שלמעשה בפועל אי אפשר להקריב, ואף זה נחשב לדמים. והשתא שפיר כתב הרמב"ם שהדחוי מעיקרא אינו דחוי. אך צ"ב עדיין מש"כ אע"פ שהיא קדושת דמים שנדחית].

ועי' קה"י סי' י"א שיישב דעת הרמב"ם בפסה"מ, וסתר דבריו מהרמב"ם בהל' שגגות הנ"ל.

**יסוד הקוב"ש בדין דחוי**

בהא דאמר ר' יוחנן אכל חלב והפריש קרבן והמיר דתו וחזר בו הואיל ונדחה ידחה, כתבנו לעיל דפליגי הראשונים מה הדין בהמיר דתו ואח"כ הפריש קרבן. ובקוב"ש (ביצה אות כ"א מכות אות ה') הקשה אפילו אכל חלב והמיר דתו קודם שהפריש, לפי הצד שיש דחוי אצל מצות נימא הואיל ונדחה הגברא מתורת הבאת קרבן ידחה. ותירץ, דדין דחוי שייך רק בדבר שחיובו עכשיו הוא מפני סיבה מוקדמת, אך בדבר שגם עכשיו יש את הסיבה המחייבתו לא שייך דחוי, דלאחר שחזר ונראה יש סיבה חדשה לחייבו. ובאכל חלב כיון שנתחייב קרבן הרי כל רגע הוא מחוייב קרבן, ואף שנדחה מתורת הבאת קרבן מכל מקום כשחזר בתשובה הרי עכשיו יש סיבה חדשה להבאת קרבן, דעכשיו הוא מחוייב כפרה.

ועפי"ז ביאר את הגמ' בחולין פז. דתנן התם כסהו ונתגלה פטור מלכסות, כסהו הרוח חייב לכסות, ואמרינן בגמ' לא שנו אלא שחזר ונתגלה אבל לא חזר ונתגלה פטור מלכסות. ומקשינן, וכי חזר ונתגלה מאי הוי הא אידחי ליה, אמר ר' פפא אין דחוי אצל מצות. ופירש רש"י הא אדחי ליה מכסוי דהא כיסהו ונתגלה פטור מלכסות. ודברי רש"י צ"ע מה ענין כיסהו ונתגלה להכא, הא הדחוי הוא מה שבזמן שהיה מכוסה ע"י הרוח נפטר. וביאר הקוב"ש דיש לחקור מהו המחייב של הכיסוי, האם השחיטה או שמא כל דם שחיטה מגולה חייב בכיסוי. ונפק"מ אם שייך בזה דחוי, דכל קושיית הגמ' הא אדחי ליה שייך רק אם השחיטה מחייבת את הכיסוי, אך אם כל רגע ורגע שהדם מגולה חייב בכיסוי לא שייך קושיית הגמ'. ולזה פירש רש"י דהא כיסהו ונתגלה פטור מלכסות, אלמא השחיטה מחייבת, ולכן מקשה שפיר.

ויל"ע לפי"ז מדוע הדס שנאגד בפסול, כגון שנקטם ראשו ואח"כ עלתה בו תמרה, או שהיו ענביו מרובות מעליו ומיעטן אחר שאגדן, הרי זה תלוי אם יש דחוי אצל מצוות, (וכן למ"ד לולב א"צ אגד אם היה בפסול משעה שנכנס יו"ט ואח"כ הוכשר), הא הלולב כשר מחמת שעכשיו הוא אגוד ולא מחמת האגד, ומה שייך בזה דחוי. ובפרט למ"ד לולב אין צריך אגד דזה תלוי אם היה כשר בשעה שנכנס יו"ט, דודאי אין כניסת היום מכשירתו אלא שעכשיו הוא בכשרות, וצ"ע.

ולגבי קדשים אפשר דהקדושה תלויה במעשה ההקדש ולא בגלל שעכשיו הוא קדוש הוא כשר לקרבן. אך אפשר דכל מש"כ הקוב"ש זה רק בדחוי של מצוות, אך בדחוי של קדשים דהוי פסול בקרבן אין זה שייך כלל.

האם שייך דחוי בגברא

בסוף מס' מו"ק נחלקו מהר"ם והרא"ש בקטן שמת לו מת והגדיל בתוך שלשים, האם חייב לנהוג אבלות כגדול מזמן שהגדיל. המהר"ם נקט דחייב משום שאין דחוי אצל מצוות, ואף שנדחה כבר מדין אבלות כיון שנתחייב חייב, והוכיח כן מקטן שהביא ב' שערות באמצע השבת, דחייב לנהוג קדושת שבת מהתורה מכאן ואילך ולא אמרינן כיון שנדחה בתחילת השבת ידחה. והרא"ש דחה דאין ראיה משבת, דאין סוף השבת תשלומין לתחילתו, אלא כיון שפגע בשבת חייב לשמור שבת.

וביאר הקוב"ש בביצה שם פלוגתתם דהם נחלקו למ"ד יש דחוי אצל מצוות האם זה רק בחפץ של מצוה, כגון שהלולב נדחה מקיום המצוה או הדם נדחה מחיוב כיסוי, או שמא אף בחיוב הגברא שייך דחוי, שאדם שנדחה מקיום מצוה שוב אינו חוזר ומתחייב. והוכיח מהר"ם משבת לפי שנקט שתחילת השבת היא מחייבת לשמור כל השבת, וכמו דחזינן במיגו דאתקצאי בתחילת השבת, והשתא קטן שהביא ב' שערות באמצע השבת לא יתחייב לשמור שבת כגדול כיון שנדחה בנתיים משבת, ומוכח שלא אמרינן דחוי אצל מצוות אלא בחפץ המצוה ולא בגברא, והוא הדין באבלות דהמיתה מחייבת לנהוג אבלות ל' יום לא אמרינן כיון שנדחה בתחילת האבלות נדחה, אלא מזמן שהגדיל חייב לנהוג אבלות.

והרא"ש דחה דמצות שבת אינה תלויה בתחילתה, אלא כל שפוגע בזמן שבת חייב לשמור שבת, וכמש"כ לעיל את היסוד שלא שייך דחוי רק בדבר התלוי בדבר מוקדם, וזהו הטעם שלא אמרינן דחוי בהביא ב' שערות בשבת, אך באבלות שהמיתה מחייבת את האבלות שפיר י"ל כיון שנדחה בזמן המיתה שוב לא יתחייב אח"כ כשהגיל, דאף בחיוב גברא אמרינן דחוי. [ואין זה שייך לקטן שהגדיל ביום שני למ"ד כולם תשלומין זה לזה, דשם היום השני הוא תשלומין ליום הראשון, אך כאן המיתה מחייבתו לכל הל' יום, וכן לדעת מהר"ם כניסת השבת מחייבת לכל השבת].

ולדעת מהר"ם מיושב שפיר הא דליכא דחוי בהמיר דתו קודם שהפריש קרבן, דשם הוי דחוי בגברא ולא אמרינן דחוי רק בחפץ ולא בחיוב הגברא.