ג (א) - בדין ידו בתר גופו גרירא ואגד יד, ובביאור ד_ קמאי בדף ג_ א_ בזה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ב' כ"ב אייר תשע"ה

**א**

א] שבת ד"ג., בעי מיני' רב מרבי הטעינו חבירו אוכלין ומשקין והוציאן לחוץ מהו עקירת גופו כעקירת חפץ ממקומו דמי ומיחייב או דילמא לא, אמר ליה חייב ואינו דומה לידו מאי טעמא גופו נייח ידו לא נייח.

ופירש"י, ז"ל, ידו לא נייח, הלכך כי הוציאה לא עקר מידי וכו', גופו נייח ע"ג קרקע והויא עקירה, עכ"ל, והתוס' שם כתבו, ז"ל, נראה לר"י כלשון אחר דגרס ידו דבתר גופו גרירא בעי עקירה גופו ל"ב עקירה, ולמאי דגרס נמי ידו לא נייח מפרש ר"י דהיינו משום דבתר גופו גריר, ורש"י פירש וכו' ואינו נראה, עכ"ל.

ב] והנה לקמן דצ"ב., ורמי וכו' דאיתמר המוציא פירות לרה"ר, אביי אמר ביד חייב בכלי פטור ורבא אמר ביד פטור בכלי חייב, איפוך, ביד חייב והתנן פשט בעה"ב את ידו לחוץ ונטל העני מתוכה או שנתן לתוכה והכניס שניהן פטורין, התם למעלה מג' הכא למטה מג'.

ובטעם הא דפטרינן בשהוציא ידו למעלה מג', פירש"י שם, ז"ל, התם למעלה מג' וטעמא משום דלא נח ולא משום אגד גופה, עכ"ל, אך התוס' שם כתבו, ז"ל, הקשה ה"ר אלחנן לרבה דמוקי מתני' בריש מכילתין כר"ע דאמר קלוטה כמי שהונחה דמיא, בהך בבא דמייתי הכא אמאי שניהם פטורין, והלא למעלה מג' לר"ע כמו למטה מג' לרבנן, וי"ל דרבה סבר אגד גוף שמי' אגד, ור"י מפרש התם למעלה מג' ואית לן למימר דשמי' אגד כדאמר בפ"ק דידו בתר גופו גריר, הכא למטה מג' דלאו שמי' אגד, עכ"ל.

והנה בד' ר"י מבו' שייסד דבריו על סוגיא דילן דמפרשינן דטעם הא דפטרינן בידו, הוא משום דידו בתר גופו גרירא, ומזה הוא שלמד דאף לדעת רבא דקי"ל כוותי' דלא מיפטר אלא בשהוציא למעלה מג', הוי טעם הפטור משום דבכה"ג אמרינן דאגד גופו שמי' אגד, - ופשוט לפ"ז דרש"י שפירש דטעמא דרבא הוא משום דלא נח, ואי"ז משום אגד גופו, אזיל לטעמי' דפירש הכא דהא דפטרינן בידו, אי"ז משום דבתר גופו גרירא, אלא הוא משום דידו אינה מונחת ע"ג קרקע, וע"כ פירש התם דלדעת רבא הא דפטרינן כשהוציא למעלה מג', הוא משום דלא נח.

ג] והנה אמנם בטעמא דאביי דפטר אף כשהוציא למטה מג', פירש"י שם, ז"ל, ביד פטור דאגד גופו שמי' אגד דידו בתר גופו גרירא וכו', עכ"ל, - ונמצא לפ"ז, דהא דמפרשינן הכא דטעם הפטור בידו הוא משום דידו לא נייח, אתיא כרבא דקי"ל כוותי', אך לדעת אביי הוי טעם הפטור משום דידו בתר גופו גרירא, ומכח זה פטרינן אף כשהוציא ידו למטה מי', וצ"ל לפ"ז דהא דמפרשינן לה"ט דידו לא נייח, אי"ז מדברי רבי, דרבי לא קאמר אלא דל"ד לידו, והגמ' מפרש דהוא משום דידו לא נייח, וזה אתיא כרבא דקי"ל כוותי'.

**ב**

ד] והנה בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב, ז"ל, ה"ג בפר"ח ידו לא נח גופו נח ידו בתר גופו גרירא גופו מינח נייח, ורש"י ז"ל מעביר עליו קולמוס ואמר דיתירתא היא אלא ידו לא נייח ע"ג קרקע וגופו נייח על גבי קרקע והוא עקירה וכו', ואינו נכון "שאפי' היתה מונחת נמי פטור משום דבתר גופו גרירא", וכל שידו ברשות אחת והוא ברשות אחרת קאמר דפטור משום דידו בתר גופו גרירא, ומקצת נוסחי נמי דלא כתב בהו אלא ידו לא נח גופו נח הכי נמי צריך לפרושינהו דידו כשהוא ברשות אחרת לא נח משום דבתר גופו גרירא, עכ"ל.

ומבו' בד' הרמב"ן שנקט דלדעת רש"י דטעם הפטור הוא משום דידו לא נייחא ע"ג קרקע, בדין דכל שהניח ידו ע"ג קרקע ה"ה חייב, ולדעת הר"ח דטעם הפטור הוא משום דידו בתר גופו גרירא, ה"ה פטור אף אם הניח ידו ע"ג קרקע.

ואמנם הדברים צ"ע, דמה מקום יש לתלות לדין זה בפלוגתת רש"י והר"ח, הרי להדיא נחלקו בזה אביי ורבא לקמן, ולדעת אביי ה"ה פטור אף אם הניח ידו ע"ג קרקע, ולדעת רבא כל שידו למטה מג' ה"ה חייב, - ובע"כ דאף לדעת רש"י דפטורא דידו הוא משום דלא נייח, כ"ז הוא לדעת רבא, אך לדעת אביי אמרינן דידו בתר גופו גרירא וע"כ הוא פטור אף כשהוציא ידו למטה מג', וכמו שפירש"י לקמן שם דזהו טעמא דאביי, ומאידך אף לדעת ר"ח דפטורא דידו הוא משום דידו בתר גופו גרירא, מ"מ לדעת רבא כל שידו בתוך ג' לא גרירא בתר גופו, וכמש"כ התוס' לקמן שם, והיאך תלה הרמב"ן לדין זה בפלוגתת רש"י והר"ח, אשר מזה מ' דלרש"י לכו"ע חייב, ולר"ח לכו"ע פטור.[[1]](#footnote-2)

ה] וביותר צ"ע בזה בד' הר"ן בסוגיין, ז"ל, אבל רש"י ז"ל לא גריס אלא ידו לא נייח וכו' ופירש דידו לא נייח ע"ג קרקע ומשו"ה פטור וכו', ולפי גיר' זו אפשר שאם הניח ידו בקרקע ונתן בעה"ב לתוכה והוציא העני חייב, ולפי גיר' ר"ח ז"ל אין הדבר כן אלא אפי' הניח ידו בקרקע פטור דכיון דידו בתר גופו גרירא אף כשהניחה בקרקע אינו כמוציא מרה"י לרה"ר, מיהו היינו לאביי דס"ל דאגד יד שמי' אגד וכו', אבל לרבא דאמר התם דאגד יד ל"ש אגד כל למטה מג' חייב, עכ"ל.

וקשיא טובא, דכיון שפירש הר"ן דאף לגיר' הר"ח אין לפטור בכה"ג שהניח ידו ע"ג קרקע אלא לדעת אביי דאגד יד שמי' אגד, אך לדעת רבא ה"ה חייב, א"כ בע"כ דמש"כ דלדעת רש"י אפשר דבכה"ג חייב, הוא אף לדעת אביי, וזה תימה, שהרי להדיא אמרו לקמן דלאביי פטור אף כשהוציא ידו למטה מג', משום דאגד גוף שמי' אגד.

ועד"ז צ"ע בד' הרשב"א שכתב, ז"ל, ומסתברא דאפי' לדברי רש"י ז"ל לאו למימרא שאילו היתה מונחת ברשות אחרת ע"ג קרקע והטעינו חברו בידו והוציא שיהא חייב וכו', אלא וכו' ולעולם היד נגררת אחריו למ"ד בפ' המצניע דאגד יד שמי' אגד וכו', עכ"ל, וצ"ע דמהו שכתבה הרשב"א בל' מסתברא, הרי להדיא אמרו בגמ' לקמן דלמ"ד דאגד יד שמי' אגד ה"ה פטור בכה"ג.[[2]](#footnote-3)

**ג**

ו] ונראה לדון בזה בדעת הרמב"ן ודעימי', דס"ל דנידון סוגיין אם ידו גרירא בתר גופו, ונידון הסוגיא לקמן אם אגד יד שמי' אגד, ב' ענינים חלוקים הם, - דבסוגיין דיינינן על היד עצמה אם חשיבא כנחה ברשות או לא, וע"ז הוא שאמרו דידו לא נייחא משום דבתר גופו גרירא, אך בסוגיא דלקמן דיינינן דהגם דהיד גופה לא נייחא משום דבתר גופו גרירא, מ"מ כל דהוי החפץ שבתוכה בתוך ג', הרי הוא נח בפנ"ע, ובזה הוא דפליגי אביי ורבא אם אגד יד שמי' אגד.

ונראה לפ"ז, דכל הא דס"ל לאביי דפטור משום דאגד יד שמי' אגד, הוא רק אחר דידו בתר גופו גרירא, והיד עצמה נגררת בתר הרשות השני', וע"כ אף דהחפץ שבתוכה נח ברשות זו, מ"מ כיון שהוא אגוד ביד שאינה נחה ברשות זו, אינו חייב על הוצאתו, אך אלמלי הא דידו בתר גופו גרירא, והיתה היד עצמה מונחת ברשות זו, ל"ה בזה לעיקר דינא דאגד יד שמי' אגד, דדינא דאגד יד שמי' אגד, לאו היינו דהיד אגודה לגוף, אלא היינו דהחפץ אגוד ביד, ואשר ע"כ כל עיקר הך דינא דאגד יד הוא רק אחר דהיד עצמה לא נחה ברשות זו, דמה"ט הגם שהחפץ עצמו נח ברשות זו, מ"מ לא מיחייב כיון שהוא אגוד ביד, אך אילו היתה היד עצמה נחה ברשות, הי' חייב על הוצאת החפץ שבתוכה, דאין היד אגודה לגוף.

ז] והנה נמצא לפ"ז, דהא דמחייב רבא בהוציא ידו למטה מג', אי"ז משום דבכה"ג לא אמרינן דידו בתר גופו גרירא, אלא היינו דאף דמודה רבא דידו בתר גופו גרירא אף כשהיא למטה מג', מ"מ כיון שהחפץ שבתוכה הוא בתוך ג' והוא נח בפנ"ע ברשות זו ה"ה חייב, ובזה הוא דפליג אביי וס"ל דכיון דידו בתר גופו גרירא, תו ה"ה פטור אף על הוצאת החפץ, משום שהוא אגוד בידו.

ולפ"ז נראה דזהו מש"כ הרמב"ן דלגיר' ר"ח דהא דפטרינן בידו הוא משום דבתר גופו גרירא, הרי דהא דידו אינה חשובה כמונחת ברשות זו, הוא אף כשהיא ע"ג קרקע, ובהא מודו כו"ע, ואך דמ"מ פליגי אביי ורבא אם מכח זה ה"ה פטור אף כשהוציא למטה מג', או דבכה"ג יש לחייבו משום הנחת החפץ עצמו, - אך לפירש"י דהא דידו לא נייחא הוא משום שאינה ע"ג קרקע, הרי נמצא דכל דהויא היד ע"ג קרקע חשיבא היד עצמה כנחה ברשות זו, וממילא דאין מקום לפטור בזה מכח אגד יד, דכיון דהיד עצמה מונחת ברשות, ל"ש בזה עיקר דינא דאגד יד, וכנ"ל.[[3]](#footnote-4)

ח] אך אכתי צ"ע בתרתי, חדא, דבד' הרמב"ן נראה דאיכא נפ"מ לדינא בין פירש"י לפי' ר"ח, דלדעת רש"י אם הניח ידו ע"ג קרקע חייב, ולדעת ר"ח אף אם הניח ידו ע"ג קרקע פטור, וזה צ"ע וכנ"ל, שהרי מודה רש"י דלדעת אביי ה"ה פטור אף בכה"ג, ומודה הר"ח דלדעת רבא ה"ה חייב בכה"ג, - ועוד צ"ע, דלדרך זו נמצא לדעת הרמב"ן, דמסוגיית הגמ' לקמן מוכח שלא כדעת רש"י, דלדעת רש"י דכל הא דידו לא נייחא הוא משום דאינה מונחת ע"ג קרקע, הרי בדין דכל שהוציא ידו בתוך ג', חשיבא שפיר כנייחא ברשות, וא"כ מ"ט דאביי דפטר בכה"ג משום אגד יד, הרי כיון דבכה"ג הויא היד עצמה כמונחת, ל"ש עיקר דינא דאגד יד.

ט] ונראה דהישוב לזה הוא, דודאי דאף לדעת רש"י ה"ה פטור אף בדהויא ידו בתוך ג', ומש"כ הרמב"ן לדעת רש"י ה"ה חייב, הוא רק כשידו מונחת ע"ג קרקע ממש, - והיינו משום דכיון דעמידת ידו במקום זה היא מכח גופו, ע"כ כל שאינה מונחת ע"ג קרקע ממש, לא חשיבא כלל כמונחת ברשות זו, שהרי עמידתה שם היא מכח הגוף שהוא ברשות אחרת, ורק כשהניח ידו ע"ג קרקע ממש הוא די"ל דחשיבא כמונחת ברשות זו, ויל"פ הטעם לחלק בזה באופנים אחרים.

ולפ"ז זהו שכתב הרמב"ן, דלדעת רש"י דהא דידו לא נייחא הוא משום דאינה מונחת ע"ג קרקע, הרי בדין דכל שהניח ידו ע"ג קרקע ממש ה"ה כמונחת, וממילא דבכה"ג יהא חייב אף לדעת אביי, דכל הא דפטר אביי הוא רק בשאין ידו מונחת ע"ג קרקע, ובכה"ג הוא דס"ל דכיון דהיד עצמה אינה מונחת, ה"ה פטור אף על החפץ שבתוכה שהוא אגוד ביד, אך כל שהניח ידו ע"ג קרקע דהויא היד עצמה מונחת, ליכא אגד יד כלל, אך לדעת ר"ח דהא דידו לא נייחא הוא משום דבתר גופו גרירא, הרי דאף אם הניח ידו ע"ג קרקע אינה כמונחת ברשות זו, וממילא דלדעת אביי דאגד ידו שמי' אגד, ה"ה פטור אף בכה"ג.

י] ואשר זהו גם מש"כ הר"ן, דלדעת רש"י אפשר שאם הניח ידו בקרקע וכו' חייב, ולגיר' הר"ח אין הדין כן אלא אף בכה"ג פטור לדעת אביי דאגד יד שמי' אגד, - והיינו דלדעת רש"י י"ל דכל שהניח ידו ע"ג קרקע ה"ה חייב אף לדעת אביי, משום דבכה"ג חשיבא ידו עצמה כמונחת, ותו לא שייך עיקר דינא דאגד יד, אך לדעת הר"ח הרי דאף בכה"ג שהניח ידו ע"ג קרקע גרירא בתר גופו, וממילא דלדעת אביי ה"ה פטור אף על החפץ שבתוכה, משום דאגד יד שמי' אגד,[[4]](#footnote-5) - ובזה מתפרשים גם ד' הרשב"א שכתב להא דאף אם הניח ידו בקרקע פטור, בל' מסתברא, והיינו משום דהי' מקום לומר דבכה"ג הוא חייב גם לדעת אביי, וכנ"ל.

יא] וע"פ דברים אלו יל"פ גם ד' הריטב"א בסוגיין, ז"ל, ופירש"י ז"ל דלא גרסינן ידו בתר גופו גרירא דיתירתא היא, וא"צ למחוק, דאיצטריך, דמעיקרא אמר וכו' והוה ס"ד דכי אמרינן לא נייחא, כשהיא גבוהה ג"ט אבל בפחות מג' כלבוד דמי ונייחא, להכי יהיב טעמא דכיון דבתר גופו שעומד ברשות אחרת גרירא, לעולם לא נייחא, ואפי' כשהיא בפחות מג' "וכדמוכח לקמן", עכ"ל, וצ"ע במש"כ בסתמא דאף כשהיא בפחות מג' לא נייחא כדמוכח לקמן, והרי פליגי בה אביי ורבא שם, - ובפשוטו י"ל דהריטב"א לטעמי' לקמן שם ולקמן ד"ה. שצידד דרבא הוא דס"ל התם דאף בתוך ג' פטור, ולפ"ז הכי קי"ל, וזהו שפירש הריטב"א כן בסוגיין, אך אכתי צע"ק ל' "כדמוכח" לקמן.

אך לפי הנ"ל מתפרשים היטב ד' הריטב"א, שהרי הך מילתא דידו לעולם לא נייחא אף כשהיא בפחות מג', הוא לכו"ע, ומאן דמחייב הוא משום דהגם דידו לא נייחא מ"מ החפץ מצ"ע נח, - וזהו מש"כ הריטב"א דהך מילתא הוא מוכח לקמן, והיינו דמהא דפטר אביי בזה משום אגד יד, מוכח דהיד עצמה לא נייחא, ומכח זה הוא דס"ל לאביי דה"ה פטור אף על הוצאת החפץ, שהוא אגוד בידו, וכנ"ל.[[5]](#footnote-6)

**ד**

יב] והנה נמצא לפ"ז לדעת הרמב"ן והר"ן, דעיקר פלוגתת אביי ורבא לקמן, ל"ה בדינא דידו בתר גופו גרירא, דלכו"ע גרירא ידו בתר גופו ואף כשהיא בתוך ג', אלא הויא פלוגתייהו בדינא דאגד יד, דלרבא אף דידו גרירא בתר גופו, מ"מ כל דהויא בתוך ג' ה"ה חייב משום הנחת החפץ, ולאביי כיון דידו גרירא בתר גופו, אף אינו חייב משום הנחת החפץ, שהוא אגוד בידו, ואגד יד שמי' אגד.

אמנם הנה בד' רש"י ותוס' לקמן דצ"ב. שהבאנו לעיל ענף א' מבו' להדיא דדינא דאגד גופו שמי' אגד, הוא חד דינא עם הא דידו בתר גופו גרירא, ובזה הוא שנחלקו אביי ורבא אם אמרינן דידו בתר גופו גרירא, ולדעת רש"י רבא לא ס"ל כלל לדינא דידו בתר גופו גרירא, ולדעת התוס' מודה רבא דידו בתר גופו גרירא, ואך דס"ל דבתוך ג' לא גרירא בתר גופו,[[6]](#footnote-7) ובד' בעה"מ לקמן שם מבו' כד' התוס', עיי"ש.

ונמצא לפ"ז, דדעת התוס' ודעימי' היא להיפך מד' הרמב"ן ודעימי', דלדעת הרמב"ן ודעימי' כו"ע מודו דידו ל"ה כמונחת אף כשהיא בתוך ג' ובתר גופו גרירא, ונחלקו אם מכח זה ה"ה פטור אף על הוצאת החפץ דהוא אגוד בידו, או דאף דהיד עצמה ל"ה כמונחת מ"מ הוא חייב על הוצאת החפץ, - אך לדעת התוס' ודעימייהו כו"ע מודו דאם ידו עצמה ל"ה כמונחת אין לחייבו על הוצאת החפץ, וע"כ כל דידו למעלה מג' ה"ה פטור, אף למ"ד דקלוטה כמי שהונחה דמיא, ואיכא הנחה להחפץ בפנ"ע, ואלא שנחלקו אם בגונא דידו בתוך ג' נמי גרירא בתר גופו, או דבכה"ג לא גרירא בתר גופו.[[7]](#footnote-8)?ועמש"נ בסימן ז'?.

יג] והדברים מדוקדקים, דהנה בפירש"י ותוס' לקמן שם פירשו דטעמא דאביי דפטר הוא משום דאגד "גופו" שמי' אגד, אך הר"ן בסוגיין ועוד מקמאי כתבו דטעמא דאביי דפטר הוא משום דאגד "ידו" שמי' אגד, - ולפמש"נ באו הדברים בדקדוק, דלדעת רש"י ותוס' דדינא דאגד דהתם, הוא דידו בתר גופו גרירא, קרינן לה אגד גופו, דידו אגודה בגופו וגרירא בתרה, אך לדעת הרמב"ן והר"ן דדינא דאגד דהתם הוא דהחפץ שבידו אגוד לידו, הרי דאי"ז כלל אגד גופו, אלא הו"ל אגד ידו.[[8]](#footnote-9)

**ה**

יד] ונפ"מ רבתא לדינא בפלוגתא זו, הוא בדינא דרבא דהוציא ידו למטה מג' חייב, ויש להסתפק בגונא דידו עצמה היא בתוך ג', אך החפץ שבתוכה הוא למעלה מג', אם בכה"ג מודה רבא דפטור.

ובפשוטו ד"ז תליא בפלוגתא זו, דלדעת הרמב"ן והר"ן דאף כשידו היא בתוך ג' גרירא בתר גופו, והא דמחייב רבא הוא משום דהחפץ מונח מצ"ע, הרי דכ"ז הוא כשהחפץ עצמו הוי בתוך ג', אך אם החפץ עצמו הוי למעלה מג', ואין החפץ מונח מצ"ע, מודה רבא דפטור, - אך לדעת התוס' דהא דמחייב רבא כשהוציא ידו למטה מג', הוא משום דבכה"ג לא גרירא בתר גופו, הרי הדין נותן דאף אם החפץ הוי למעלה מג', מ"מ כיון דידו היא בתוך ג' והיא מונחת ברשות, לא גרירא בתר גופו, וע"כ ה"ה חייב על החפץ שבתוכה אף שהוא למעלה מג', ולדעת רש"י יש להסתפק בדין זה, ודו"ק.

טו] ובד' בעה"מ לקמן שם נראה להדיא דבכה"ג ה"ה חייב לדעת רבא, ז"ל, ואזיל רבא לטעמי' דאמר וכו' תוך ג' לרבנן וכו' אבל לא במעביר דכמאן דמנחא דמיא, משו"ה ביד חייב ואע"ג דבתר גופו גרירא משום דכל פחות מג' בקרקע "כמונחת" דמיא ולא גרירא בתר גופו, אבל למעלה מג' אע"פ שידו של אדם חשובה לו כד' על ד' גרירא בתר גופו ולא מחייב, עכ"ל, ומ' להדיא דסגי במה דהויא ידו בתוך ג', דבכה"ג הויא כמונחת ברשות, ומכח זה לא גרירא בתר גופו.

אך בד' הרשב"א לקמן ד"ז. נראה לפו"ר, דאף לדעת רבא אינו חייב אלא אם הוי החפץ עצמו בתוך ג', עייש"ה, וזה מתישב עם מש"נ לעיל סק"י בדעתו, דלפ"ז נמצא דאף כשידו בתוך ג' גרירא בתר גופו, והא דמחייב רבא הוא משום דהחפץ בפנ"ע הוי כמונח ברשות, וע"כ בעינן שיהא החפץ עצמו בתוך ג', אך צ"ע היטב בד' הרשב"א בסוגיין אם אכן אף לדעת רבא אמרינן דידו בתר גופו גרירא, ולא נתבררו לי הדברים.

טז] ויש להוסיף, דלפמש"נ בדעת הרמב"ן ודעימי' דכל דהוי החפץ למעלה מג' מודה רבא דפטור, אף דידו הויא בתוך ג', הרי נמצא דמש"כ הראשונים לדון בהניח ידו ע"ג קרקע אם חשיבא כמונחת, נפ"מ בזה גם לדעת רבא, והרמב"ן והר"ן דנו דתליא בפלוגתת רש"י והר"ח, - והוא בגונא שהניח מרפקו ע"ג קרקע והחפץ בידו למעלה מג', דלדעת רש"י אי נימא דכשהניח ידו ע"ג קרקע חשיבא כמונחת ברשות, הרי דבכה"ג ה"ה חייב, עכ"פ בגוונא דגם אם הי' מת, היתה ידו עומדת כן, ואין עמידתה שם כלל מכח גופו, אך לדעת הר"ח דאף כשהניח ידו ע"ג קרקע בתר גופו גרירא ול"ה כמונחת ברשות, הרי דבכה"ג הוא פטור אף לדעת רבא, דאף דמחייב רבא בשהוציא ידו למטה מג', הרי כ"ז הוא כשהחפץ הוי בתוך ג' והוא מונח בפנ"ע, אך בהך גוונא דהחפץ הוא למעלה מג' יהא פטור, ואפשר דזהו שסתם הרמב"ן וכתב דלגיר' ר"ח ה"ה פטור אף בשהניח ידו ע"ג קרקע, הגם דלרבא דקי"ל כוותי' ה"ה חייב, ומשום דמשכחת גוונא דאף לרבא יהא פטור.

**ו**

יז] ויש להוסיף, דהנה בד' הראש יוסף בסוגיין מבו' דמפרש בד' הרא"ש בסימן ב', דהא דפטרינן בידו משום דידו לא נייח, היינו דכל הא דמחייבינן בעקירת גופו, הוא רק משום דאיכא עקירה גם על גופו, אך בידו דלא נייח וליכא עקירה על ידו, אין לחייב משום עקירת החפץ בפנ"ע.

ולפמש"נ נראה, דדרך זו אינה מתישבת אלא למש"נ בדעת התוס' ודעימייהו, דהא דמחייב רבא בהוציא ידו למטה מג', הוא משום דבכה"ג הויא היד עצמה כמונחת, ולפ"ז שפיר י"ל דלא מחייבינן משום עקירת החפץ בפנ"ע, אלא בדאיכא עקירת גופו או עקירת ידו, והא דאם ידו בתוך ג' ה"ה חייב, הוא משום דבכה"ג הויא ידו עצמה כמונחת, ואיכא עקירת והנחת ידו, - אך למש"נ בדעת הרמב"ן ודעימי' דאף בהוציא ידו למטה מג', אין היד עצמה כמונחת, והא דמחייבינן בכה"ג הוא משום דהחפץ בפנ"ע הוי כמונח, הרי דיש ללמוד מזה, דאף בכה"ג דליכא עקירה והנחה על גופו או ידו, מ"מ ה"ה חייב משום העקירה וההנחה שעל החפץ בפנ"ע.

יח] והנה אמנם הי' מקום לדון, דכל הא דבעינן לדינא דעקירת גופו ועקירת ידו, הוא רק כשהחפץ הוא למעלה מג' דמקומו הוא ע"ג הגוף והיד, אך כל דהוי החפץ בתוך ג' והוא מונח בפנ"ע על הקרקע, איכא עקירה והנחה מעליא על החפץ, ול"ב בזה לדינא דעקירת גופו ועקירת ידו, וע"כ אף דהיד ל"ה כמונחת, ה"ה חייב.

אך כבר הוכיח הגר"נ זצ"ל דאף בכה"ג דהחפץ הוא בתוך ג' בעינן לדינא דעקירת גופו, שהרי לדעת רב אבהו לקמן ד"ה. איירי מתניתין כשידו בתוך ג', ומכח זה הוא שמתקיים בה דין הנחה ע"ג מקום ד', וע"ז הוא דקאמר רבי "ואינו דומה לידו", והרי דאם עקירת גופו לאו כעקירת חפץ, ניחא הא דפטרינן בידו, אף דהויא למטה מג', - ולפ"ז הרי נתקיימו הדברים, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דמודה רבא דהיד ל"ה כמונחת אף כשהיא בתוך ג', והא דמחייב בכה"ג הוא משום דהחפץ בפנ"ע הוי כמונח, מוכח דהא דמחייבינן בעקירת גופו, ל"ב שיהא ע"ז תורת עקירה כלפי גופו, אלא הוא משום דהו"ל עקירה על החפץ.

1. ובדוחק י"ל, דאין מכוון הרמב"ן דבאמת לדעת רש"י אם הניח ידו ע"ג קרקע חייב, אלא מכוון דבריו הוא דלפירש"י עיקר הפטור הוא משום דידו לא חשיבא כמונחת כלל, ואף אם היא ע"ג קרקע אינה חשובה כמונחת, אך לגיר' ר"ח, אף אם תהא ידו חשובה כמונחת מ"מ ה"ה פטור משום דבתר גופו גרירא. [↑](#footnote-ref-2)
2. והי' מקום לדון בכ"ז, דהראשונים פירשו דלדעת רש"י דלא אמרינן דידו בתר גופו גרירא, בע"כ דהא דפטר אביי בשהוציא ידו למטה מג', הוא רק בהוצאת ידו המלאה לחוץ, דכיון דאגד יד שמי' אגד אי"ז הוצאה גמורה, אך בהכנסת ידו המלאה לפנים, ל"מ הא דאגד יד שמי' אגד לפטרו, - ועי' בשפ"א בסוגיין שכתב לעיקר חילוק זה בדעת התו"י ויישב בזה לקו' הגרע"א, עיי"ש, ורמז לזה, ממה שפירש"י למש"א דל"ד לידו, דקאי על בבא דפשט ידו לפנים ונתן בעה"ב לתוכה, ולא פירש דקאי על בבא דפשט ידו לפנים ונטל בעה"ב מתוכה, ולפ"ד השפ"א הוא מדוקדק היטב.

   אך לכאו' אי"ז מתישב בסוגיית הגמ' לקמן דצ"ב. דפרכינן לרבא ממשנתינו דפשט בעה"ב את ידו לחוץ ונטל העני מתוכה או שנתן לתוכה והכניס, והרי דלדעת אביי ניחא אף הא דאם נתן לתוכה והכניס פטור, והרי דמהני דינא דאגד יד לפטור אף בהכנסת ידו המלאה לפנים, ויש לדחות. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובזה מתפרשים גם ד' המאירי בסוגיין שכתב, ז"ל, ואפי' היתה ידו מונחת בקרקע ה"ה כאינה מונחת, מפני שידו נגררת אחר גופו קצת שצריך הוא להחזירה, עכ"ל, וצ"ע דהרי קי"ל כרבא דבהוציא ידו למטה מג' חייב, ולהנ"ל ניחא, דמודה רבא דאף אם הניח ידו ע"ג קרקע ה"ה כאינה מונחת,ואך דמ"מ הוא חייב משום הנחת החפץ בפנ"ע.

   אך הר"מ גרבוז העירני בזה ממש"כ המאירי לקמן דצ"ב., ז"ל, רבא אמר חייב ובתוך ג' לארץ שכל תוך ג' כלבוד דמי וה"ה כמונחת בקרקע "ואין אומרין ידו בתר גופו גרירא אלא למעלה מג' וכו'", ולדעת וכו' ואף למטה מג' הואיל וידו בתר גופי' גרירא אינה חשובה כמנחת בקרקע אלא נגררת היא אחר הגוף, עכ"ל, והרי דפלוגתייהו היא אם בתוך ג' גרירא ידו בתר גופו, וכדעת התוס', וזה דלא כדבריו בסוגיין, - ואמר לישב, למש"כ המאירי הכא דהא דידו נגררת אחר גופו הוא משום שצריך הוא להחזירה, ויל"פ דהיינו רק כשהוציא ידו ונתנו בתוכה, דהוא צריך להביא הפירות למקומו, אך בהוציא ידו מלאה ודעתו להניח הפירות ברשות השני', ליכא לה"ט, ובזה הוא שנחלקו אביי ורבא, וצ"ע אם יש מקום לחלק כן. [↑](#footnote-ref-4)
4. ומדוקדק בזה ל' הר"ן שכתב דלפי גיר' ר"ח אין הדבר כן אלא אפי' הניח ידו בקרקע פטור וכו' מיהו היינו לאביי וכו' אבל לרבא וכו' כל למטה מג' חייב, ולכאו' הול"ל דלפי גיר' הר"ח אין הדבר כן אלא לדעת אביי פטור, ומהו שכתב לה בל' "ומיהו", - ולפי הנ"ל היינו, דעיקר הך מילתא דאף כשהניח ידו בקרקע לא חשיבא היד עצמה כמונחת ברשות וגרירא בתר גופו, הוא אף לדעת רבא, ואך דמ"מ אינו פטור מכח זה אלא לדעת אביי דאגד יד שמי' אגד, אך לדעת רבא דלאו שמי' אגד, הרי דהגם דהיד עצמה גרירא בתר גופו, מ"מ הוא חייב משום הנחת החפץ עצמו. [↑](#footnote-ref-5)
5. אך צ"ע בזה מד' הריטב"א לקמן דצ"ב. דנראה להדיא דפלוגתת אביי ורבא היא אם אמרינן דידו בתר גופו גרירא כשידו למטה מג', עיי"ש, וכ"נ גם בדבריו לקמן ד"ה., וגם צ"ע דלקמן ד"ה. קרי לאגד דהתם, אגד "גופו", ולמש"נ להלן סקי"ג אי"ז מתישב לדעת הרמב"ן ודעימי'. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובביאור דבריהם נראה, דבתוך ג' דיש לידו הנחה עצמית ברשות, לא גרירא בתר גופו, - ובזה יל"פ מש"כ התוס' שם דלמעלה מג' מודה רבא דבתר גופו גרירא וע"כ לא מחייבינן לי' מכח דינא דקלוטה, ולפי הנ"ל י"ל דהוא משום דדינא דקלוטה אינו אמור על היד עצמה, וממילא דהיד גרירא בתר גופו, ותו אין לחייב משום הנחת החפץ, - שהרי לדעת התוס' כו"ע מודו דכל דאין היד עצמה כמונחת אינו חייב משום הנחת החפץ, וכל הא דפליגי אביי ורבא הוא אם בהוציא ידו למטה מג' הויא היד עצמה כמונחת. ? אך עי' מש"נ בזה בסימן ז'?. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה בחי' הרשב"א לקמן דצ"ב. כתב, דמאן דפטר אף בתוך ג', הוא משום דאגד יד שמי' אגד, או משום דידו בתר גופו גרירא, ומבו' דהא דאגד יד שמי' אגד והא דידו בתר גופו גרירא, הם ב' טעמים, העומדים כל א' בפנ"ע, - ולכאו' אי"ז מתישב לא עם מש"נ בדעת התוס' ודעימייהו, ולא עם מש"נ בדעת הרמב"ן ודעימי', דלדעת התוס' ודעימי' הרי דינא דאגד יד שמי' אגד הוא דידו בתר גופו גרירא, ולדעת הרמב"ן ודעימי' הרי בעינן גם להא דידו בתר גופו גרירא וגם להא דאגד יד שמי' אגד, גם צ"ע מד' הרשב"א בסוגיין דנראה להדיא בדבריו דאי"ז ב' טעמים חלוקים העומדים כל א' בפנ"ע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה אמנם לישנא דאגד ידו מתישב גם לדעת רש"י ותוס', דהיינו האגד שאגוד ידו בגופו, אך לישנא דאגד גופו אינו מתישב כלל לדעת הרמב"ן והר"ן, דהרי האגד הוא מה שאגוד החפץ בידו, ואי"ז כלל אגד דגופו. [↑](#footnote-ref-9)