מ_מ בהמה המקשה מהדו_ב
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / מ_מ

א' תמוז פ"ד

דף מס' 1

## גדר התירא דבן פקועה

**ס"ח א' - בהמה המקשה לילד וכו' מותר באכילה,** לקמן ס"ט א' ילפינן להא דעובר ניתר בשחיטת אמו מקרא, ובגדר התירא דבן פקועה האריך האתו"ד בכלל י"ד לדון אם היינו משום דחשבינן להעובר כנשחט ע"י שחיטת האם, וכמו שאמרו לקמן ע"ד א' דד' סימנים אכשר בה רחמנא, או דהיינו דאף דל"ה כלל כנשחט מ"מ הוא מותר באכילה מקרא דכל בבהמה תאכלו, וכן דנו בזה הזכר יצחק בח"א סימן ל"ה והאמרי משה בסימן ד' והשערי ישר בש"ב פכ"ב והזרע אברהם בסימן ב' סק"ד והנאו"י בסימן כ"ב סק"ו.

והאתוו"ד שם הוכיח מהא דמיבע"ל בתמורה י"א ב' בשוחט בהמת שלמים מעוברת בפנים והעובר שבה הוא חולין אם יש בזה משום חולין בעזרה, וכן מיבע"ל שם י"ב בשוחט בחוץ בהמת חולין שולדה שלמים אם חייב משום שחוטי חוץ, ולהדיא דהתירא דעובר בשחיטת אמו הוא משום דנחשב העובר לשחוט דאם הוא היתר בעלמא ולא חשבינן לי' כשחוט מה מקום יש לאסור משום חולין בעזרה ומשום שחוטי חוץ, וכן הוכיח השערי ישר שם, ועוד הוכיח האתוו"ד שם ממש"כ הרא"ש בפרה פ"ב מ"א לדון דטעמא דרבנן דפסלי בפרה מעוברת הוא משום דעובר לאו ירך אמו והוי כשוחט ב' פרות, והרי דהתירא דהעובר בשחיטת אמו הוא משום דחשבינן לי' כנשחט ע"י שחיטת האם וע"כ חשיב כשוחט ב' פרות,[[1]](#footnote-2) ועוד הוכיחו כן מכ"ד, - אך מאידך הוכיחו האחרונים מהא דשרינן אף בעובר בן ח' או בן ט' מת אף שאינו בר שחיטה, ובע"כ דהוא היתר בפנ"ע מקרא דכל בבהמה תאכלו, ועוד הוכיח השערי ישר שם מהא דתנן הכא דהחותך מעובר שמעי' מותר באכילה דבע"כ דהוא היתר בפנ"ע מקרא דכל בבהמה תאכלו, דאם הוא משום דשחיטת האם הויא כשחיטה גם לעובר, ל"ה לנו להתיר כשחתך מעובר שבמעי', כ"ה דאסרינן בחותך מן הטחול ומן הכליות, ועוד הוכיחו האחרונים ממה שנחלקו לקמן ע"ד ב' בדין חלבו של העובר, וטעמא דמ"ד דשרי הוא משום דכל בבהמה תאכלו, והרי דהא דהעובר ניתר בשחיטת אמו הוא היתר בפנ"ע מגזה"כ וע"כ י"ל דאף חלבו ודמו שרי, ועוד הוכיחו כן מכ"ד.[[2]](#footnote-3)

והשערי ישר שם כתב דבע"כ דב' דינים איכא בעובר, חדא דשחיטת סימני האדם הויא שחיטת הולד עצמו, ועוד הוא גזה"כ מקרא דכל בבהמה תאכלו להתיר גם מה שנחתך מן העובר וגם להתיר עובר מת,[[3]](#footnote-4) ועמש"כ בזה הקה"י בסימן ט"ו, ויתבאר עוד בעזה"י בפירקין.

**הוציא את ראשו אע"פ שהחזירו ה"ז כילוד,** בפירש"י לקמן ע"ד א' ד"ה טעון שחיטה מבו' דהוא משום דכל דהוי כילוד הו"ל כבהמה בפנ"ע ולא איתרבאי להתירא מכל בבהמה תאכלו, וכ"כ התבו"ש בסימן י"ד סק"ב והפמ"ג בשפ"ד שם סוסק"ז, - אך הלבוש שם ס"א כתב דאיסורו הוא מקרא דובשר בשדה טריפה דמזה ילפינן דלא לא התירה התורה דבר שנמצא בבהמה אלא מה שנמצא בבהמה ומעולם לא יצא לחוץ,[[4]](#footnote-5) - והפמ"ג שם כתב דנפ"מ בזה הוא דלדעת הלבוש אף כשהוציא ראשו והחזירו מהני לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, ולדעת התבו"ש אין שחיטת אמו מועלת לו כלל.[[5]](#footnote-6)

**חותך מעובר שבמעי' מותר באכילה,** התבו"ש בשמ"ח סימן י"ד ס"ז ובתבו"ש סקי"ד כתב דאם אחר שחתך יצא רוב הבהמה או ראשה הו"ל כילוד ואף מה שחתך מעיקרא אינו ניתר בשחיטת אמו, וכ"כ הפליתי שם סק"ד, - אך הפרי תואר שם סק"ד כתב דאף שיצא אח"כ רוב הבהמה אין נאסר האבר שחתך מקודם, דאין לו שייכות עם העובר ליאסר מצדו, ולא אזלינן בתר רובא אלא בעובר השלם דכיון שהוציא רוב דנו בו כאילו יצא כולו אבל כל שנחתך במעי' כל אבר ואבר נידון כעובר בפנ"ע, - והפמ"ג בשפ"ד שם סק"י הביא להפלוגתא בזה.

## איסור אבר היוצא שלא החזירו

**ואבר עצמו אסור מ"ט וכו',** לקמן בסוגיין אמרו דאף דאבר עצמו אסור אף כשהחזירו מ"מ מקום החתך שרי, ובפירש"י שם ד"ה לעולם כתב דהיינו משום דלי"ב משום בשר בשדה דהא לא יצא ממחיצתו, ומ"מ כל שלא החזירו אסור משום שהוא עומד על שפת הרחם ולא קרינן בי' בהמה בבהמה דלאו בתוכה הוא, וכ"כ הפסקי רי"ד שם והרשב"א לקמן ע"ד א', והראש יוסף בסוגיין כתב ללמוד מדבריו דכל הא דבעינן לאיסורא דבשר בשדה טריפה באבר היוצא הוא כשהחזירו, אך כל שלא החזירו ל"ה כלל בכלל בהמה בבהמה,[[6]](#footnote-7) ומה"ט הוא דמקום חתך אסור כשלא החזירו, דאף דל"ה בכלל בשר בשדה, מ"מ אינו בכלל בהמה בבהמה.[[7]](#footnote-8)

אך הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א הי"א כתב דכל אבר עובר שיצא וחתכו קודם שחיטה והוא בחוץ ה"ז אבמה"ח ולוקין עליו וכו' ואם נחתך אחר שחיטה האוכלו אינו לוקה ואפי' מת, והפמ"ג במש"ז סימן י"ד סק"ג כתב להוכיח מדבריו דאף כשלא החזיר את האבר הוי בכלל בהמה בבהמה ואין איסורו אלא מבשר בשדה טריפה, וע"כ הוא דהועילה לו שחיטת אמו ואין לוקין עליו משום אבמה"ח.

## אם שחיטת האם מטהרת את האבר היוצא מידי נבילה כשהחזירו וכשלא החזירו

לקמן ע"ב א' פליגי ר"מ ורבנן בדין אבר היוצא דלר"מ הוא מטמא טומאת נבילה ולרבנן אינו מטמא אלא כטריפה שחוטה, והפמ"ג במש"ז סימן י"ד סק"ג תמה דלמש"כ בפירש"י דאבר היוצא אינו בכלל בהמה בבהמה ואין מועלת לו שחיטת אמו מ"ט מועלת לו השחיטה לטהרו מידי נבילה,[[8]](#footnote-9) ועיי"ש שכתב דצ"ל דמש"כ בפירש"י דמקום חתך אסור משום דאינו בכלל בהמה בבהמה הוא לדעת ר"מ, אך לרבנן דאף אבר היוצא הוי בכלל בהמה בבהמה בע"כ דאיסורא דמקום חתך הוא מטעמא אחרינא, ונתבאר להלן, - אך בד' הרשב"א לקמן ע"ד א' מפורש דקי"ל הכי דאיסורא דמקום חתך הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה, וכ"כ המאירי לקמן ע"ו א' והאו"ה להר"י מבניולש פרק כ"ה, ונתבאר להלן ולפ"ז הדק"ל, - והאבי עזרי בפ"ב משאה"ט ה"ט כתב די"ל דאף דאין שחיטת האם מועלת כלל להתיר את האבר היוצא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה, מ"מ היא מועלת לטהרו מידי נבילה, וזה כמו שמצינו בכ"ד דאיכא שחיטה שאינה מתרת באכילה ומועלת לטהר מידי נבילה.[[9]](#footnote-10)

הרשב"א לקמן בע"ב כתב בשם תוס' דאף דל"מ חזרה לאבר היוצא להתירו באכילה, מ"מ היא מועלת לו לטהרו מידי נבילה, עיי"ש, - ולכאו' הוא מתפרש לטעמי' דכל הא דבעינן לאיסורא דבשר בשדה טריפה באבר היוצא הוא כשהחזירו, אך כל שלא החזירו ל"ה כלל בכלל בהמה בבהמה, וע"כ כל הא דלר"מ אין שחיטת האם מטהרת את האבר היוצא מידי נבילה הוא כשלא החזירו דל"ה בכלל בהמה בבהמה ולי"ב לעיקר ההיתר דשחיטת אמו, אך כל שהחזירו דהוי בכלל בהמה בבהמה, הרי דאף דהוא אסור באכילה מקרא דובשר בשדה טריפה, מ"מ שפיר מהניא לי' שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה.

## גדר איסורא דאבר היוצא מובשר בשדה טריפה

בעיקר איסור אבר היוצא כתבו האחרונים לדון אם יסוד דינו הוא דאינו ניתר בשחיטת אמו וממילא דהוא אסור משום אבמה"ח, והא דאינו ניתר בשחיטת עצמו הוא משום דהוו סימניו כשחוטין, או דהוא איסור בפנ"ע משום דהו"ל כיוצא חוץ למחיצתו, וכדילפינן לה מקרא דובשר בשדה טריפה, - והפמ"ג במש"ז בסימן י"ד סק"ב כתב דנפ"מ בזה הוא דאם איסורו הוא משום אבמה"ח חשיב כברי' ואינו בטל וגם אסור להושיטו לבן נח,[[10]](#footnote-11) אך אם איסורו איסור בפנ"ע מובשר בשדה טריפה לא חשיב כברי' ובטל ומותר להושיטו לבן נח.[[11]](#footnote-12)

ומצינו שנחלקו בזה הראשונים, דהפסקי רי"ד לקמן ס"ט א' כתב דאיסור אבר היוצא הוא משום אבמה"ח, וכ"כ הרשב"א לקמן שם בהאיבעיא דמהו לגמוע את חלבו ובתוה"ב בית ב' סוף שער ג' דהאבר היוצא אין בו איסור מחמת עצמו כטריפה כלל אלא מחמת שאין לו סימנין להתירו בהן ע"י שחיטה, וכ"כ בפי' הר"ן שם דלי"ב איסור משום טריפה אלא מפני שהוא כאבמה"ח, ומבו' בדבריהם דעיקר האיסור דאבר היוצא הוא דאין שחיטת אמו מתירתו ותו הו"ל כאבמה"ח,[[12]](#footnote-13) וכ"נ להדיא בפי' הר"י מלוניל במשנתינו, דכל עיקר איסור אבר היוצא הוא משום דאין מי שיתיר לאותו אבר, וכ"נ בד' הש"ך בסימן י"ד סקי"א והפר"ח שם סק"ה.

אך התוס' במכות י"ח א' ד"ה ולילקי משום ובשר בשדה הק' דמ"ט לא אמרינן דבשר בשדה טריפה הוא לאו שבכללות דהוא כולל כל חיסרון מחיצה בין הוציא עובר ידו חוץ לאמו בין הוציא חוץ לחומה, וכתבו דלא חשבינן לאו שבכללות אלא כשהוא כולל ב' שמות, ומשא"כ הכא שכולל כל יוצא לבד ושם יוצא חדא הוא רק דהוי בכמה דרכים, וע"כ לא חשיב כלאו שבכללות, וכתבו לדמותו לנותר דל"ה לאו שבכללות אף דכולל נותר דתודה ונותר דקק"ל ונותר דקק"ד, ומבו' להדיא בדבריהם דאיסורא דאבר היוצא הוא חד איסורא עם איסור יוצא בקדשים, ועמד ע"ז בחי' הגרי"ז בריש הל' פסוהמ"ק, ולכאו' היינו דלעולם שחיטת אמו מתירתו, אלא דיש בו איסור בפנ"ע דיוצא,[[13]](#footnote-14) וכ"נ ממש"כ הרמב"ם בפי"א ממעה"ק ה"ו דבשר קד"ק שיצא וכו' נפסל ונאסר לעולם ואע"פ שחזר למקומו אסור לאוכלו והאוכל ממנו כזית לוקה שנאמר ובשר בשדה טריפה לא תאכלו כיון שיצא בשר חוץ למחיצתו נעשה כטריפה "כמו שביארנו בהלכות מאכ"א", והרי דאיסורא דיוצא בקדשים הוא חד איסורא עם איסורא דאבר היוצא, ועמד ע"ז הגרי"ז שם, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"ט ובסהמ"צ ל"ת קפ"א דאיסורא דאבר היוצא הוא איסור בפנ"ע,[[14]](#footnote-15) - ועמש"כ בזה הפמ"ג במש"ז סימן י"ד סק"ב והיד יהודה שם סק"ג.[[15]](#footnote-16)

בכתבי ר"ח הלוי בתשובות עמ' קמ"ו כתב דאף לדעת הסוברים דאיסור אבר היוצא אינו איסור בפנ"ע, מ"מ דינו הוא דאינו ניתר בשחיטה אף אם תהא שחיטה מעליא, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן ס"ט א', ויתבאר בעזה"י במקומו, ולכאו' היינו דלעולם דינא דאבר היוצא הוא דין איסור, וכדכתיב בקרא ובשר בשדה טרפה לא תאכלו דכיון שיצא בשר חוץ למחיצתו נאסר, אך אי"ז איסור מחודש שנאסר האבר לאכילה, אלא דין האיסור הוא שאינו ניתר בשחיטה, והיינו דלעולם דינא דבשר היוצא הוא דנאסר לדין מחיצתו, וע"כ הוא דבשר היוצא בקדשים שיצא ממחיצת אכילתו נאסר באכילה, ואבר היוצא שלא יצא ממחיצת אכילתו אלא יצא ממחיצת היתר שחיטתו הוא נאסר לדין מחיצה זו ואינו ניתר בשחיטה.[[16]](#footnote-17)

בכתבי ר"ח הלוי בפ"ה ממאכ"א כתב דאף לדעת הסוברים דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע משום יוצא, מ"מ ל"ד לכל יוצא חוץ למחיצתו דדינו הוא שיהא נאכל בתוך מחיצתו ולא כשיצא חוץ למחיצתו וזהו גופא איסורו, ומשא"כ באבר היוצא דאין דינו שיהא בתוך המחיצות אלא דמהני מחיצת אמו לאיסור אבמה"ח דילי' הניתר בשחיטת אמו, ע"ז אמרינן דכיון דיוצא חוץ למחיצתו נאסר, ונמצא דהאיסור שלו נעשה מהנך תרי איסורי ביחד דאבמה"ח ובשר בשדה, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן מסוגיית הגמ' לקמן ס"ט א', ויתבאר בעזה"י במקומו, - ושמא מכוון הדברים הוא דכל הא דחשבינן לי' כיוצא הוא כלפי מה שבאנו להתירו מכח שחיטת אמו, דכלפי זה הו"ל כיוצא, אך כלפי דינו בלא שחיטת אמו ל"ה כלל כיוצא, וע"כ אין איסורו אלא משום אבמה"ח ובשר טריפה יחד, דכלפי מה שבאנו להתיר לאיסור אבמה"ח מכח שחיטת אמו הו"ל כיוצא.

## אבר היוצא אם מהני לו שחיטת עצמו

הארחות חיים בסימן ל' והכל בו בסימן ק"ב כתבו בשם הרמב"ם דעובר שהוציא את ידו אף אם נולד אח"כ קודם שחיטת אמו, דהעובר עצמו טעון שחיטה, מ"מ אותו האבר אסור, - וכתבו דיש חולקים דבכה"ג שנולד קודם שנשחטה אמו שהוא טעון שחיטה בשביל עצמו ה"ז מועיל להתיר אף את אותו האבר, וכ"כ המאורות בסוגיין והמאירי לקמן ס"ט א', וכ"ה מבו' בד' המ"מ בפ"ה ממאכ"א הי"ב, וכ"כ הכס"מ שם ה"ט ובב"י סימן י"ד, ועיי"ש שכתב כן גם בדעת הרמב"ם, וכ"כ הרמ"א שם ס"ב.

ולכאו' ד"ז תליא ביסוד האיסור דאבר היוצא, דאם היינו דאינו ניתר בשחיטת אמו, הרי דכל שהעובר עצמו טעון שחיטה ומועלת לו שחיטת עצמו אין מקום לאסור את האבר היוצא, וכ"נ בד' הש"ך בסימן י"ד סק"ד וסקי"א והפר"ח שם סק"ה דמה"ט הוא דשרי,[[17]](#footnote-18) אך אם איסורא דאבר היוצא הוא איסור בפנ"ע משום יוצא, י"ל דאף כשהעובר עצמו טעון שחיטה ומועלת לו שחיטת עצמו מ"מ האבר היוצא אסור.

אך בד' המהר"ם לעיל במתניתין מבו' דאף דאיסורא דאבר היוצא הוא איסור בפנ"ע, מ"מ כל הא דחשבינן לי' כיוצא חוץ למחיצתו הוא רק כשהוא ניתר בשחיטת אמו, אך כל שאינו ניתר בשחיטת אמו לא מיקרי כלל כבשר שיצא חוץ למחיצתו, וכ"ה מבו' בד' הבכור שור לקמן ע"ה ב' בסו"ד, וכ"כ הכריתי בסימן י"ד סק"ה והיד יהודה שם סוסק"ג וסק"ד.[[18]](#footnote-19)

בד' התוס' וש"ר לקמן ע"ה ב' מבו' דאי נימא דלמ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא הוא אף כשנשחטה האם שחיטה מעליא, ניתר אבר היוצא בשחיטת עצמו, - אך הבכור שור שם בסו"ד כתב בדעת הרמב"ם דאף דד' סימנים אכשר בי' רחמנא אף כשנשחטה האם שחיטה מעליא, מ"מ האבר היוצא אסור ולי"ל תקנתא בשחיטה משום דכל שיצא ממחיצתו הו"ל כטריפה דאין לו תקנה, ול"ד דהיכא דנולד קודם שחיטת אמו דאין האבר היוצא אסור, משום דלא הועילה לו שחיטת אמו כלל ובכה"ג לא חשיב האבר היוצא כלל כיוצא חוץ למחיצתו, וכ"כ בחי' הר"י מנרבונא לקמן שם דכיון שנאסר שעה אחת משום יוצא חוץ למחיצתו כ"ה דאין לו היתר בשחיטת האם ה"נ אין לו היתר בשחיטת עצמו.

ובד' התוס' וש"ר דס"ל דאף כשנשחטה אמו שחיטה מעליא דהו"ל כיוצא חוץ למחיצתו, מ"מ הוא ניתר בשחיטת עצמו, י"ל דהוא משום דאיסורא דאבר היוצא אינו איסור בפנ"ע אלא דאינו ניתר בשחיטת אמו, וכ"כ המשנת ר"א בסימן ד' סוסק"א, - אך היד יהודה בסימן י"ד סק"ד כתב דאף דאיסורא דאבר היוצא הוא איסור בפנ"ע, מ"מ בכה"ג דהוא חי ומהני שחיטת עצמו להתירו, לא חשבינן למחיצת אמו כמחיצה לדידי' ול"ה כיוצא חוץ למחיצתו,[[19]](#footnote-20) והיינו דאף דקודם ששחטו את העובר אסור האבר היוצא משום יוצא, מ"מ כל ששחטו את העובר וכבר א"צ לשחיטת אמו, לא חשיב האבר היוצא כלל כיוצא חוץ למחיצתו, וכ"נ קצת בד' הרמב"ן לקמן שם, וזהו שכתב דליכא למימר כיון שיצא חוץ למחיצתו נאסר כיון שיש שחיטה בגופו, - ועמש"כ בזה המשנת ר"א בסימן ד'.

## אבר היוצא מבהמה טריפה אם מהני לו שחיטת עצמו

דעת רבא לקמן ע"ה א' דהשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי ניתר בשחיטת עצמו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, והב"ח בסימן י"ד ס"ו נקט דמ"מ אין שחיטת עצמו מועלת להוציא את האבר היוצא, וכ"נ בד' הש"ך שם סק"ז, וכ"כ התבו"ש בשמ"ח שם ס"ג, - אך הפר"ח שם סק"ה וסק"ח כתב דשחיטת עצמו מועלת להתיר אף את האבר היוצא, דדמי להיכא שנולד קודם שחיטת אמו דליכא איסור יוצא, והתבו"ש שם סוסק"ח כתב דכ"ה משמעות ד' הרא"ה בבדה"ב בית ב' ריש שער ג', ועיי"ש במש"כ לדחות.

ובטעם האוסרים משמע בד' הב"ח שם דהוא משום דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע וע"כ אף ל"מ לו שחיטת עצמו, והיינו דל"ד להיכא שנולד קודם שחיטת אמו דלא חשיב כלל כיוצא חוץ למחיצתו, אך כל שנולד אחר שחיטת אמו טריפה והועילה לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, חשיב כיוצא חוץ ממחיצתו, וע"כ אינו ניתר אף בשחיטת עצמו, וכ"כ התבו"ש שם סוסק"ח והאמרי משה בסימן ד' סק"ל.[[20]](#footnote-21)

ובדעת המתירים כתב האמרי משה שם דהוא משום דס"ל דעיקר איסור אבר היוצא הוא משום חיסרון שחיטה, וע"כ כל שהוא ניתר בשחיטת עצמו שרי אף האבר היוצא, - אך היד יהודה בסימן ד' סק"ד כתב דכיון דהולד טעון שחיטה לא חשיב האבר כלל כיצא חוץ למחיצתו,[[21]](#footnote-22) - ועמש"כ בזה המשנת ר"א בסימן ד' סק"ג.

## אבר היוצא שחתכו קודם שחיטה

הכס"מ בפ"ה ממאכ"א הי"א כתב דאבר היוצא שחתכו קודם שחיטת אמו אסור גם משום ובשר בשדה טריפה, מלבד הא דלוקין עליו משום אבמה"ח, - ומבו' להדיא מדבריו דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע משום יוצא, וע"כ י"ל דגם כשחתכו קודם שחיטת אמו אסור,[[22]](#footnote-23) דאם איסורא דאבר היוצא הוא דאינו ניתר בשחיטת אמו ואסור משום אבמה"ח, הרי דכל שחתכו קודם שחיטת אמו לי"ב איסורא אחרינא מלבד איסור אבמה"ח.

## לדעת הסוברים דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע אם אמרינן גם דאין שחיטת אמו מועלת לו

בסוגיית הגמ' לקמן ס"ט א' מוכח דאבר היוצא אין שחיטת אמו מועלת לו להתירו, ויתבאר בעזה"י במקומו, וקשיא מינה ע"ד התוס' במכות ודעימייהו דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע דומיא דיוצא בקדשים, - וי"ל לדעת רש"י ודעימי' דכל הא דבעינן לאיסורא דובשר בשדה טריפה הוא כשהחזירו אך כל ששחט את האם כשהאבר בחוץ ל"ה בכלל בהמה בבהמה, ולפ"ז הרי דאף דכשהחזיר את האבר קודם שחיטה מהניא שחיטת אמו להתירו ולי"ב אלא איסור בפנ"ע דיוצא, מ"מ כל ששחט את האם כשהאבר בחוץ אין שחיטת אמו מועלת להתירו, וזה כמש"נ לעיל מד' הרשב"א בשם תוס' דהא דלר"מ אין שחיטת האם מועלת לטהר את האבר היוצא מידי נבילה היינו רק כשלא החזירו אך כל שהחזירו מטהרתו שחיטת האם מידי נבילה, וזהו דמוכח בסוגיית הגמ' לקמן דאין שחיטת האם מועלת להתיר להאבר היוצא.

## טעם האיסור דמקום חתך

**לא נצרכה אלא למקום חתך,** בטעם הא דמקום חתך אסור כשלא החזירו ואם החזירו שרי מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דהוא משום דלי"ב משום בשר בשדה שהרי לא יצא ממחיצתו וע"כ הוא דאם החזירו שרי, והא דכשלא החזירו אסור הוא מפני שהוא עומד על שפת הרחם ולא קרינא בי' בהמה בבהמה,[[23]](#footnote-24) וכ"כ הפסקי רי"ד דמקום החתך אינו לא בפנים ולא בחוץ, וע"כ לי"ב לאיסור יוצא מפני שלא יצא לחוץ, אך מ"מ לא קרינא בי' כל שבבהמה תאכלו שהרי אינו בפנים, וכ"כ הר"י מנרבונא, וכ"כ הר"ן בפי' קמא דמקום חתך לא יצא ממחיצתו ולא קרינא בי' ובשר בשדה טרפה, ומ"מ כל שלא החזירו אסור דכיון שאין הבהמה מקפת אבר זה מכלל צדדיו לא קרינן בי' בהמה בבהמה, וכ"כ הרשב"א לקמן ע"ד א'. - **ב** הר"ן כתב בפי' בתרא דבדין הי' דלמקום חתך נמי לא תועיל חזרה, אלא דמעטי' קרא בהדיא כדאמרינן לקמן פרסה החזיר אכול ומוקמינן לה למקום חתך כיון דמ"מ לא יצא חוץ לגמרי כאבר עצמו.[[24]](#footnote-25) - **ג** הר"י מלוניל כתב דכל שלא החזירו צריך להניח ממה שבפנים לצד חיצון ולחתכו באותו מקום שהוא בודאי מבפנים, שאותו מקום שהי' מתדבק החיצון והפנימי אסור הוא מפני שהוא נראה מבחוץ אע"פ שלא יצא לחוץ משום גזירה דלמא מאותו בשר שיצא ישאר מבפנים, אך כשהחזירו שוב א"צ לחתכו לצד פנים אלא מצמצם וחותך, ועד"ז כתב הראב"ן בתשו' שבסוף הספר דאיסורא דמקום חתך הוא משום דשמא נשאר מן האבר שיצא דהוא טריפה עם מקום הנחתך ממנו וע"כ אסור מקום החתך.[[25]](#footnote-26) - **ד** הלבוש בסימן י"ד ס"ב כתב דאיסורא דמקום חתך הוא משום דלא קרינן בי' בבהמה תאכלו שהרי הוא כאילו ראה פני השדה אילו הי' נחתך בעוד שלא נשחט, והתבו"ש שם סק"ז כתב דלדעתו יש במקום חתך לאיסורא דובשר בשדה טריפה, ועיי"ש שתמה ע"ז דא"כ מ"ט אם החזירו שרי דכל דאסור משום בשר בשדה טריפה ל"מ לו חזרה, ועיי"ש במש"כ בזה, ובמש"כ הפמ"ג במש"ז שם סק"ג והיד יהודה שם סק"ג.

התוס' לקמן צ"ט א' ד"ה לא נצרכה כתבו דהא דמקום חתך אסור ילפינן לי' מדאיצטריך פרסה החזיר אכול מקום חתך מכלל דאי לא החזירה אסור, והפמ"ג במש"ז בסימן י"ד סק"ג כתב ללמוד מדבריהם דאיסורא דמקום חתך אי"ז משום דלא קרינן בי' בהמה בבהמה, דא"כ ל"ב למילף מקרא אחרינא לאסרו, אלא הוא מגזה"כ דאסור משום חיבורו לאבר היוצא, וכאשר כ"ה מוכח בסוגיית הגמ' שם וכמש"נ להלן, וזהו דבעינן למילף לה מקרא.

לקמן צ"ט א' אמרו בהא דתניא בזרוע בשילה דהוא היתר הבא מכלל איסור דלא נצרכה אלא למקום חתך דבעלמא אסור והכא שרי, ופירש"י דמקום החתך בכל איסור והיתר המחוברים כגון הוציא העובר את ידו וכגון אבר המדולדל כולן אסורין, והראב"ן בתשו' שם כתב דהיינו דבעלמא אסור מקום החתך משום דשמא נשאר מן האבר שיצא דהוא טריפה עם מקום הנחתך ממנו, ובזרוע בשילה מותר מקום החתך לזרים ולא חייש שמא נשאר מבשר הזרוע שיהא אסור לזרים.

והראש יוסף לקמן שם תמה דלמש"כ רש"י הכא דאיסורא דמקום חתך הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה, מה מקום הי' לאסרו בזרוע בשילה, והרי אדרבה חזינן דאף דהאבר אסור אף כשהחזירו מ"מ מקום החתך שרי, והרי דלאו דינא הוא דכל שהאבר אסור אף מקום החתך אסור, אלא דכל זמן שלא החזירו אסור מקום החתך מצ"ע משום דאינו בכלל בהמה בבהמה, וכן הק' האבי עזרי בפ"ב משאה"ט ה"ט בשם הגרי"ז.

והפמ"ג במש"ז בסימן י"ד סוסק"ג הוכיח מהתם דאיסורא דמקום חתך הוא מגזה"כ, ומש"כ בפירש"י דאיסורו הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה הוא לדעת ר"מ דאבר היוצא אינו בכלל בהמה בבהמה, וע"כ אין מועלת לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, אך לפ"מ דקי"ל כרבנן דמועלת לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, בע"כ דאבר היוצא הוי בכלל בהמה בבהמה והא דמקום חתך אסור הוא מגזה"כ,[[26]](#footnote-27) - אך לא נתישבו בזה ד' הרשב"א לקמן ע"ד א' והמאירי לקמן ע"ו א' והאו"ה להר"י מבניולש פרק כ"ה שכתבו דלדינא הוי איסורא דמקום חתך משום דאי"ז בכלל בהמה בבהמה, וצ"ע.

## הוציא העובר אבר עד שפת הרחם

התבו"ש בשמ"ח סימן י"ד ס"ד כתב דאם הוציא העובר אבר לבית הרחם דהיינו נגד הדופן עד לחוץ ולא יצא ממנו לחוץ כלל, דמי לדינא דמקום חתך, דאם החזירו קודם שחיטה מותר, ואם לא החזירו אסור דל"ה בכלל בהמה בבהמה בשעת שחיטה.[[27]](#footnote-28)

והיד יהודה שם סק"ג נחלק ע"ז דאף למש"כ רש"י דמקום חתך אינו בכלל בהמה בבהמה היינו משום דיצא שאר האבר לחוץ, וכיון שמה שיצא לחוץ אסור משום בשדה בשדה ע"כ גם מקום חתך נגרר אחריו כיון שהוא הבדלת החיצון והפנימי שג"כ לא יהא ניתר מכלל הא דבבהמה תאכלו, אך אם לא יצא לחוץ כלל אלא עומד על שפת הרחם הו"ל בכלל בבהמה תאכלו.

## מקום חתך דאבר המדולדל

בפירש"י לקמן צ"ט א' ד"ה אלא למקום חתך כתב דמקום חתך דאבר המדולדל אסור, וכ"כ הרשב"א ופי' הר"ן לעיל נ"ז א', ולמדו לזה ממה שאמרו לקמן שם דמקום חתך בעלמא אסור, - אך המאירי לקמן ע"ו א' נחלק ע"ז דכל הא דמקום חתך אסור הוא באבר היוצא ומשום שאינו בכלל כל שבבהמה תאכלו הואיל ופי' כלפי חוץ, אבל באבר המדולדל א"צ בכך, וכ"כ האו"ה להר"י מבניולש פרק כ"ה.[[28]](#footnote-29)

ח' תמוז פ"ד

דף מס' 2

## קלוט במעי פרה

**ס"ח ב' - וחד לקלוט במעי פרה ואליבא דר"ש וכו',** בפירש"י כתב דלפ"ז החזיר דרישא ל"ד הוא, שהרי אף כשלא החזיר את ידו מותר הקלוט עצמו שבמעי פרה, והיד עצמה אסורה אף כשהחזיר את ידו, - אך הר"ן כתב בשם הרא"ה דהא דנקט החזיר הוא לאשמועינן דאף בקלוט במעי פרה מהניא חזרה להתיר מקום חתך שבו, דלא נימא דכל הא דמהני חזרה להתיר מקום חך הוא בעובר בעלמא, אך בקלוט במעי פרה דביציאתו לאויר העולם נאסר אין דינו כשאר עוברים להתיר מקום חתך שלו, וקמ"ל דאף בזה מהני חזרה למקום חתך.

הזכרון שמואל בסימן ע"ד סק"א כתב לדון בדין אבר היוצא מקלוט במעי פרה לדעת ר"ש, אם חל עליו איסור גמל, או דעל חד אבר לא חל כלל איסור גמל, ועיי"ש שכתב דמשמעות דברי הרא"ה הוא דחל על האבר היוצא איסור גמל ואף מקום חתך דילי' אסור באיסור גמל,[[29]](#footnote-30) ומ"מ מהני לי' חזרה למקום חתך, ועיי"ש שכתב לפרש משום דלא חייל על האבר איסור גמל ממש, אלא דכיון דיצא האבר נכלל בלאו זה דבשר בשדה גם מקצת איסור גמל,[[30]](#footnote-31) ומהניא החזרה להתיר לאיסור זה.

התוס' כתבו דלרבנן דגמל במעי פרה מותר אף כשנולד ל"ב קרא להתירו בשחיטת אמו דלא גרע בפנים מבחוץ דשרי, וכתבו דאין לומר דלדעתם בעינן קרא לאסור דמות יונה, אך הר"ן כתב דלדעת רבנן בעינן קרא לאסור דמות יונה, וענין זה מקומו הוא לקמן ס"ט א', ויתבאר בעזה"י במקומו.

## בדעת ר' יוחנן דאבר עצמו שהחזירו מותר

**עולא א"ר יוחנן ואבר עצמו מותר וכו' הכל היו בכלל בשר בשדה טרפה לא תאכלו וכו' אבל כל מילי כיון דהדור שרי,** התוס' כתבו דלר' יוחנן דכל מילי כיון דהדור שרי מיתוקמא הא דקרי לי' טריפה למילתא אחריתי, וכ"כ התוס' הרא"ש, ומבו' דאף לר' יוחנן דאבר היוצא מותר לאחר חזרה, מ"מ כל שלא חזר יש בו לאיסורא דובשר בשדה טריפה,[[31]](#footnote-32) וזהו שפירשו דאף דכתיב טריפה לא אתי למימר דהוי כטריפה דכיון שנטרפה שוב אין לה היתר, - אך הר"ן כתב דמהא דפרט לך הכתוב גבי חטאת וכו' נלמד דקרא דובשר בשדה טריפה אינו אלא ללאו בחטאת שיצאה, דכ"ה משמעות לישנא דהכל היו וכו' דהיינו דהכל היו אלמלי הא דגלי לן קרא דחטאת שאין כולן בכלל אלא מקצתן,[[32]](#footnote-33) והא דכתיב טריפה היינו דהוי כטריפה דכיון שנטרפה שוב אין לה היתר.

למש"כ הר"ן דלר' יוחנן לא קאי קרא דובשר בשדה טריפה על אבר היוצא, הרי דהא דהאבר היוצא אסור כשלא החזירו הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה, וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד סימן י"ד סק"ז,[[33]](#footnote-34) - אך מד' התוס' שנקטו דגם לר' יוחנן אסור אבר היוצא משום ובשר בשדה טריפה, אלא דמהניא לי' חזרה, משמע דס"ל דאין לאסור באבר היוצא משום בהמה בבהמה, וע"כ בע"כ דהא דאסרינן לי' כשלא החזירו הוא משום ובשר בשדה טריפה.

למש"כ התוס' דמודה ר' יוחנן דאבר היוצא אסור מובשר בשדה טריפה אלא דמהני לי' חזרה בפשוטו גדר הדברים הוא דלא חייל עלי' איסור ביציאתו, אלא דמקרא דובשר בשדה טריפה נלמד דכל שאינו במחיצתו אינו ניתר בשחיטת אמו, וע"כ הוא דמהני לי' חזרה, ודמי למה שאמרו במע"ש וביכורים דאע"פ שיצאו חוץ למחיצתן מותרין אשר היינו משום דלא חייל עליהן איסור כלל ביציאתן אלא דאינם נאכלין כשהם חוץ למחיצתן, וע"כ מהני להו חזרה, וה"נ הכא דכוותה.

אך הזכרון שמואל בסימן ע"ד סק"א כתב דמודה ר' יוחנן דבשעת יציאתו לאויר העולם חל עליו דין יוצא, אלא דס"ל דחזרתו חוזרת ומתירתו דכיון דקרינן בי' תו בהמה בבהמה חל עלי' שנית הדין דשחיטת אמו דבטל לגבי אמו ובטל ממנו חלות הדין יוצא, ועיי"ש במש"כ להוכיח כן, ונתבאר בדף מס' 3.

## לידה לאברים

**רב אמר יש לידה לאברים ור' יוחנן אמר אין לידה לאברים,** בפירש"י כתב דפליגי באבר היוצא אם מהני לי' חזרה, דלרב הוי כילוד ול"מ לי' חזרה ולר' יוחנן אינו כילוד ומהני לי' חזרה, והוא כלישנא קמא דר' יוחנן דאבר עצמו מותר, וע"ז הוא שאמרו דאיכא בין הני תרי לישני אם לדעת רב אסור מיעוט האבר שלא יצא, וכ"כ בפי' רגמ"ה, וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה, - אך הרי"ף פירש דאף לר' יוחנן אסור האבר היוצא ול"מ לי' חזרה, ופליגי בדין מיעוט אבר שבפנים, דלרב יש לידה לאברים וכיון שיצא רוב האבר רואין אותו כאילו יצא כולו והאבר כולו אסור, ולר' יוחנן אין לידה לאברים אלא היוצא בלבד הוא שאסור ושבפנים מותר, וכ"כ הרמב"ן וש"ר, וכתבו כן בשם ר"ח.[[34]](#footnote-35)

הפמ"ג במש"ז בסימן י"ד סק"ב וסק"ג כתב בתו"ד דכל הא דבעינן באבר היוצא לאיסורא דבשר בשדה, הוא אם אין לידה לאברים, אך למ"ד דיש לידה לאברים ל"ב לאיסורא דבשר בשדה, אלא איסורו הוא משום דהוי כילוד ואינו ניתר כלל בשחיטת אמו, עיי"ש.

אך הנה הרמב"ן והרשב"א לקמן ע' א' כתבו דלמ"ד דיש לידה לאברים הוי איסור מיעוט האבר שבפנים משום שאין אני קורא בו כל בבהמה תאכלו וקורא אני בו ובשר בשדה טריפה, וכ"ה מבו' בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה ותיבעי לך,[[35]](#footnote-36) ומבו' מדבריהם דאף דיש לידה לאברים וחשיב האבר כילוד מ"מ אכתי הי' בדין דתועיל שחיטת אמו להתירו, וע"כ אינו אסור אלא מקרא דכל בבהמה תאכלו ובשר בשדה טריפה, - ולכאו' הוא משום דרק כשכל העובר הוי ילוד אינו ניתר כלל בשחיטת אמו, אך כל שעיקר העובר ל"ה ילוד הרי דאף דאבר אחד הוי ילוד מ"מ הי' בדין שיהא ניתר בשחיטת אמו,[[36]](#footnote-37) ול"מ הא דהוי האבר כילוד אלא דמה"ט אף מיעוט האבר שבפנים אינו בכלל כל בבהמה תאכלו וחשיב כבשר בשדה טריפה.

הצל"ח בתחילת דבריו כתב דלפירש"י פליגי תרי לישני דרב בטעם הא דאבר היוצא אין לו תקנה בחזרה, דלל"ק הוא משום דהוי כטריפה שאין לה היתר, אף לל"ב הוא משום דחשיב האבר היוצא כילוד, ועיי"ש שכתב לפ"ז דאף דל"ב דרב הוא לחומרא דאף מיעוט האבר שבפנים אסור, מ"מ פליגא נמי לקולא, דלל"ק דרב אף אם יצא מיעוט אבר אין לו תקנה בחזרה, אך לל"ב דרב אם יצא מיעוט אבר אית לי' תקנה בחזרה, דמיעוט אבר ודאי ל"ה כילוד, אלא דבעודו בחוץ אסור משום דאינו בכלל בהמה בבהמה, אך כל שהחזירו שרי.

ולכאו' נפ"מ עוד בזה, דלל"ק דרב כל הא דאסור האבר היוצא אחר שהחזירו הוא מקרא דובשר בשדה טריפה, אך הוי בכלל בהמה בבהמה, אך לל"ב דרב דהא אין לו תקנה בחזרה הוא משום דחשיב כילוד, הרי דאף אחר שהחזירו אינו בכלל בהמה בבהמה, ול"ב בזה לאיסורא דובשר בשדה טריפה, ומתפרש בזה מה שאמרו דאיכא בינייהו למיסר מיעוט אבר שבפנים, אף דבל"ק דרב לא נתפרש להדיא דלא נאסר אף מיעוט האבר שבפנים, (דמה שאמרו דכשהחזיר את האבר מותר מקום חתך י"ל דהיינו כשלא הוציא את רובו), ולהנ"ל ניחא, דמהא דאמר רב דטעם הא דאבר עצמו אסור הוא מקרא דבשר בשדה טריפה בע"כ דס"ל דאין לידה לאברים, דאם יש לידה לאברים ל"ב לקרא דובשר בשדה טריפה, אלא כיון דהוי האבר כילוד ל"מ לו חזרה כלל ול"ה בכלל בהמה בבהמה.

הצל"ח בהמשך דבריו הוכיח דאף לל"ב דרב מ"מ אף במיעוט אבר שאין בו לידה ל"מ חזרה להמיעוט שיצא, וכ"כ התפארת יעקב, ופירש דהיינו משום דאף היכא דאינו כילוד, מ"מ ל"מ לו חזרה מקרא דובשר בשדה טריפה, ועיי"ש שהק' דא"כ מנ"ל להגמ' דלר' יוחנן מהני חזרה לאבר היוצא, הרי אף דס"ל דאין לידה לאברים, מ"מ י"ל דל"מ לו חזרה מקרא דובשר בשדה טריפה, שהרי לדעת רב אף היכא דל"ה כילוד ל"מ לו חזרה, וא"כ י"ל דה"נ לדעת ר' יוחנן ל"מ חזרה לאבר היוצא אף דל"ה כילוד,[[37]](#footnote-38) - ולכאו' צ"ל דלעולם כל עיקר הא דל"מ חזרה לאבר היוצא הוא משום דהוי כילוד, ואך דגם כשיצא מיעוט אבר דא"א לחשוב כל האבר כילוד, מ"מ אותו מיעוט שיצא חשיב כילוד, דכ"ה דיש לידה לאברים אף דכל הבהמה ל"ה כילוד, ה"נ יש לידה למיעוט אבר אף דכל האבר ל"ה כילוד, וע"כ ל"מ לו חזרה,[[38]](#footnote-39) והתפארת יעקב בתו"ד דן בזה, והוכיח דלא כן מסוגיית הגמ' לקמן ע' א' ביצא רובו במיעוט אבר, וד"ז תליא בד' הרמב"ן והרשב"א שם, ויתבאר בעזה"י במקומו.

## במה שאמרו דלר' יוחנן איכא לאבר תקנתא בחזרה

לקמן ע"ג א' א"ר יוחנן דאף לרבנן דאבר היוצא מהני לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, מ"מ באבר המדולדל בבהמה אין שחיטתו מטהרתו, ומפרשינן דהוא משום דהאי אית לי' תקנתא בחזרה והאי לית לי' תקנתא בחזרה, ובפירש"י כתב דהיינו דר' יוחנן לטעמי' דס"ל הכא דאבר עצמו מותר אם החזיר, והרשב"א בסוגיין הק' מהתם על פי' ר"ח ודעימי' דאף לר' יוחנן אין לאבר היוצא תקנה בחזרה, והניח בצ"ע, והר"ן כתב בשמו דצ"ל דהגמ' התם אתיא כל"ק ר' יוחנן דאבר עצמו מותר, ואע"ג דהאי לישנא איתותב, הרי גם מה שאמרו לקמן דבאברים לכו"ע שחיטה עושה ניפול אידחי ולא קיימא, וכיון דלא קיימא לא דייקינן עלה, וכ"כ התוס' הרא"ש.

הרשב"א כתב לישב בשם תוס' דאע"ג דל"מ החזרה להתירו באכילה מ"מ מהניא לטהרו מידי נבילה, וזהו שאמרו דאית לי' תקנתא בחזרה, וכ"כ המאירי לקמן שם, - ולכאו' הטעם בזה הוא כמש"נ בדף מס' 1 דכל הא דלר"מ אין שחיטת האם מטהרת את האבר היוצא מידי נבילה הוא כשלא החזירו דל"ה בכלל בהמה בבהמה ולי"ב לעיקר ההיתר דשחיטת אמו, אך כל שהחזירו דהוי בכלל בהמה בבהמה, הרי דאף דהוא אסור באכילה מקרא דובשר בשדה טריפה, מ"מ שפיר מהניא לי' שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה.

ועד"ז מתפרש מש"כ הרשב"א דלדעת התוס' גם הא דלרבנן האבר מטמא מדרבנן כטריפה שחוטה, הוא רק כשלא החזירו אך כל שהחזירו אינו מטמא, והיינו משום דעיקר הא דטריפה שחוטה מטמאה הוא משום דשחיטת טריפה אינה מתרת לאכילה, וכמש"כ כן האתוו"ד בכלל ט"ז, וע"כ כל הא דאבר היוצא מטמא כטריפה שחוטה הוא רק בעודו בחוץ דאינו בכלל בהמה בבהמה ואין שחיטת אמו מתירתו באכילה, אך כל שהחזירו דהוי בכלל בהמה בבהמה ושחיטת אמו מתירתו אלא דהוא אסור משום בשר בשדה, אינו מטמא, דהו"ל כבשר האסור מטעם אחר דאינו מטמא.[[39]](#footnote-40)

הרשב"א הק' ע"ד התוס' דהיאך נימא דהא דאית לי' תקנתא בחזרה הוא לטהר מידי נבילה, הרי הגמ' שם אתיא לרבנן ולרבנן אפי' בלא חזרה מהניא שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה,[[40]](#footnote-41) ועיי"ש שכתב דאין לומר דהא דאית לי' תקנתא בחזרה הוא לענין דלי"ב לטומאת טריפה במוקדשין, שהרי מדינא אף אם לא חזר הוא טהור לגמרי, אלא שהחמירו חכמים להטעינו טומאת טריפה שחוטה, והיאך ניתלי עיקר טעמא דאין שחיטה עושה ניפול הואיל וחזרתו מטהרתו ועיקר חזרתו אינה מעלה ומורידה כלל מעיקרא דדינא, - ולכאו' יש מקום לפרש בד' התוס', דעיקר מכוון דבריהם הוא דאבר היוצא אית לי' תקנתא בחזרה דהוי בכלל בהמה בבהמה ואינו אסור אלא משום ובשר בשדה טריפה,[[41]](#footnote-42) ואך שכתבו דהנפ"מ בזה הוא לדעת ר"מ דשחיטת אמו מטהרתו מידי נבילה, ואף לרבנן נפ"מ בזה דלי"ב לטומאת טריפה במוקדשין.

**איכא בינייהו למיסר מיעוט אבר שבפנים,** בפירש"י כתב דהיינו דאם יש לידה לאברים הוי ילוד ונאסר אף המיעוט שבפנים, ומשמעות הדברים דהא דנאסר אף המיעוט שבפנים הוא משום דאיכא תורת לידה לגבי אברים, וע"כ כ"ה דאם יצא רוב העובר הוי כולו כילוד, ה"נ כשיצא רוב האבר הוי כולו כילוד, וע"כ אינו ניתר בשחיטת אמו.

אך הר"ן כתב דלרב כשם שרובו של עובר שיצא לחוץ גורר את מיעוטו שבפנים לאסור כך רוב אבר שבחוץ גורר את מיעוטו שבפנים לאסור, ומשמעות דבריו דלאו היינו דהא דהאבר היוצא אסור הוא משום דחשיב כילוד ומכח זה נאסר אף המיעוט שבפנים, אלא היינו דהא דקרינן לה לידה הוא משום דדמי ללידה דרוב העובר שבחוץ גורר את מיעוטו שבפנים לאסור, וה"נ הוא ביצא רוב אבר דגורר רוב האבר שבחוץ את מיעוטו שבפנים לאסרו משום יוצא.[[42]](#footnote-43)

הרמב"ן כתב די"מ דהא דאף מיעוט האבר שבפנים אסור הוא כשלא החזירו, אך כל שהחזירו שרי, ובתרתי פליגי רב ור' יוחנן, - ולכאו' מכוון הדברים הוא דהא דאמר רב דיש לידה לאברים לאו היינו דחשבינן לה כלידה גמורה, דא"כ כיון דחשבינן לה כלידה ומכח זה חשיב אף מיעוט האבר שבפנים כילוד מ"ט יש לו תקנה בחזרה, אלא היינו דמדמינן לה ללידה, דכ"ה דבלידה ל"מ חזרה, ה"נ באבר היוצא ל"מ חזרה, וה"נ מדמינן לה ללידה דכ"ה דבלידה אף המיעוט שלא יצא אסור, ה"נ באבר היוצא אף המיעוט שלא יצא אסור, ור' יוחנן דס"ל דאין לידה לאברים פליג גם בהא דמהני לי' חזרה ול"ה כלידה דל"מ חזרה, וגם בהא דהמיעוט שלא יצא מותר ול"ד ללידה דאף המיעוט שלא יצא אסור, והרמב"ן תמה ע"ז, עיי"ש.[[43]](#footnote-44)

במש"כ הי"מ דאף דמיעוט האבר שבפנים אסור מ"מ אית לי' תקנתא בחזרה, לכאו' מקור דבריהם לכך הוא משום דאי נימא דלדעת רב אף המיעוט שבפנים אין לו תקנה בחזרה, תיקשי לי' מהא דתנן דהוציא העובר את ידו והחזירה מותר באכילה והרי דמהני החזרה להתיר את האבר היוצא, וליכא לשנויי דלא נצרכה אלא למקום חתך, שהרי אף המיעוט שבפנים נאסר וכ"ש דמקום חתך אסור, ובע"כ דהמיעוט שבפנים אית לי' תקנתא בחזרה וזהו דתנן דהוציא את ידו והחזירה מותר באכילה קאי על המיעוט שבפנים ועל מקום החתך, - אך לדעת ש"ר דל"מ חזרה אף למיעוט שבפנים צ"ל כמש"כ הצל"ח דהא דתנן דהוציא העובר את ידו והחזירה מותר באכילה הוא כשהוציא את מיעוט ידו דלא נאסר אלא המיעוט שיצא, ובכה"ג מהני חזרה להתיר למקום חתך, וכ"ה מבו' בתו"ד הרמב"ן.

כ"ב תמוז פ"ד

דף מס' 4

## הוציא העובר את ידו בעזרה

**ס"ט א' - הוציא העובר את ידו בעזרה,** בפירש"י כתב דהיינו בעובר של שלמים, ומבו' דבעובר דחולין לא מיבע"ל דמחיצת העזרה ל"ה מחיצה כלל לדידי', וכ"ה מבו' ממה שאמרו דתיבעי לך קק"ל בירושלים, והרי דדוקא בקק"ל הוא די"ל דמחיצת ירושלים הויא מחיצה לדידהו, אך בחולין ל"ה מחיצת ירושלים כלל מחיצה לדידי', ובחי' הגרע"א כתב בתו"ד דהיינו משום דדנים רק על בהמה זו, ורק היכא דהויא המחיצה מחיצה לגבי בהמה זו הוא די"ל דאף לי"ב משום אבר היוצא חוץ למחיצתו, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה"ט כל מה שדנו בקק"ל בירושלים הוא כשהכניסוה לעזרה ושחטוה דאם שחטוה בחוץ ונאסרה משום שחוטי חוץ דכבר אין המחיצה מועלת כלום לדידה ודאי דנאסר האבר היוצא.

הצל"ח כתב דכל הא דמיבע"ל דתועיל מחיצת העזרה הוא רק למ"ד דולדות קדשים במעי אמן הם קדושין, דלמ"ד דבהוייתן הם קדושין דכל ששחט את האם הוי העובר חולין גמורים ל"מ לו מחיצת העזרה, - אך הראש יוסף נסתפק בזה, והיינו משום די"ל דסגי במה דהויא חומת העזרה מחיצה לגבי האם, דמכח זה הם מועילין גם לעובר, וכ"ה משמעות ד' המאירי דעיקר הא דמהני הוא מכח הא דהועילו מחיצות העזרה לאם, וכ"נ בד' הגרע"א.

**מיגו דהוי מחיצה לענין קדשים הוי נמי לגבי דהאי וכו',** בחי' הגרי"ז בהל' פסוהמ"ק כתב להוכיח מזה דאיסור אבר היוצא מקרא דובשר בשדה טריפה הוא חד דינא עם איסורא דקדשים שיצאו חוץ למחיצתן, וזהו דמיבע"ל דדין מחיצה דקדשים תהני לי' לגבי עובר דלא ליהוי ובשר בשדה ויותר אח"כ בשחיטת האם, והיינו דאי נימא דאיסורא דאבר היוצא ואיסור יוצא בקדשים הם ב' איסורים נפרדים דנפקי מחד קרא, אין מקום שתועיל מחיצה דקדשים המועלת לענין איסור יוצא דקדשים דאף לא יהא בזה לאיסור אבר היוצא.[[44]](#footnote-45)

## אם מיבע"ל להתיר אף כשלא החזיר העובר את ידו

הרש"ש לעיל ס"ח א' כתב דלמשמעות פירש"י שם דכל הא דבעינן לאיסורא דבשר בשדה טריפה באבר היוצא הוא כשהחזירו אך כל שלא החזירו ל"ה בכלל בהמה בבהמה וע"כ אינו ניתר בשחיטת אמו, הרי דכל הא דמיבע"ל בהוציא ידו בעזרה היינו כשהחזירו ובזה הוא דמיבע"ל אם מיקרי בשר בשדה, אך כל שלא החזירו פשיטא דאינו ניתר בשחיטת אמו ול"מ מה שהוא במחיצת העזרה, שהרי אינו בכלל בהמה בבהמה, וכן צידד המלא הרועים בסוגיין, וכ"כ המהדו"ב בסוגיין בדעת רש"י דכל דידו בחוץ ודאי דאינו ניתר בשחיטת אמו ול"מ ע"ז מחיצת העזרה.

אך הנה בד' התוס' והתוס' הרא"ש מבו' להדיא דהא דמיבע"ל להתיר כשהוציא העובר את ידו הוא אף כשלא החזירה, ורק כשנולד כולו בעזרה לא קמיבעיא לן, וכ"ה משמעות פירש"י וכמש"כ המהרש"א והמהר"ם, דרק במה שאמרו דתיבעי לך קק"ל בירושלים פירש דאיירי כשהחזיר ידו,[[45]](#footnote-46) והראש יוסף כתב דהיינו דמיבע"ל דהוי מחיצה גם לענין דחשיב כבהמה בבהמה כמו שלא יצא כלל ממחיצת אמו,[[46]](#footnote-47) וכ"כ המהר"ם בתו"ד, וכתב דמיבע"ל דמהני מחיצת העזרה לתרתי גם לענין דל"ה בשר בשדה וגם לענין דהוי בכלל בהמה בבהמה,[[47]](#footnote-48) וצ"ע.

בפי' הגרי"פ לאוין י"א הק' א"כ דמאי מיבע"ל בהוציא את העובר את ידו בעזרה, הרי להדיא תניא לעיל ס"ח א' הוציא עובר את ידו והחזירה ואח"כ שחט את אמו מותר באכילה וכו' שחט את אמו ואח"כ חתכו הבשר וכו' מגע טריפה שחוטה, ומפרשינן לקמן ע"ג א' דמגע טריפה שחוטה היינו משום דטריפה ששחטה מטמאה במוקדשין, והרי דאיירי במוקדשין, דאף לדעת הסוברים דהא דטריפה ששחטה מטמאה במוקדשין היינו אף כשהיא חולין דהיא מטמאה קדשים, מ"מ מהא דכל הבשר נטמא במגע האבר בע"כ דאיירי בבהמת קדשים, ובע"כ דאיירי כששחטה בעזרה, דאל"כ הרי היא אסורה באכילה והנאה כשחוטי חוץ, וברישא תניא דמותר באכילה, ואפ"ה אסור האבר היוצא, עיי"ש,[[48]](#footnote-49) - ולכאו' י"ל בפשיטות דאיירי התם כשהוציא העובר את ידו חוץ לעזרה ואח"כ הכניס את הבהמה לעזרה ושחטה, ובכה"ג ודאי דאסור האבר היוצא.[[49]](#footnote-50)

## הוציא העובר את ידו בירושלים

**ותיבעי לך קק"ל בירושלים,** בפירש"י כתב דהיינו כגון עובר שלמים שהוציא את ידו בירושלים והחזירה והכניסהו לעזרה ושחטוה, ומיבע"ל למ"ד דיש לידה לאברים ול"מ חזרה, והמהרש"א עמד בזה דמ"ט הוצרך לפרש דאיירי כשהחזיר את ידו,[[50]](#footnote-51) ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המהרש"א כתב דאפשר דאורחא דמילתא נקט דכל זמן שלא החזיר את ידו לא שייך להכניס את הבהמה לפנים בשעת קישוי' שהאבר שיצא הוא עדיין בחוץ. - **ב** המהר"ם כתב דהוא משום דבחומת ירושלים א"א שתועיל המחיצה לענין שיהא נקרא בבהמה ויהא ניתר בשחיטת אמו, שהרי לא נשחטה בירושלים אלא בעזרה והיאך אפשר שתועיל חומת ירושלים להתירו בשחיטת אמו כיון שלא נשחט שם.[[51]](#footnote-52) - **ג** המהדו"ב כתב דהוא משום דכל שלא החזיר את ידו פשיטא דל"מ ע"ז כלל מחיצת ירושלים ומחיצת העזרה, וזה כמש"נ לעיל דכל הא די"ל דתועיל מחיצת ירושלים ומחיצת העזרה הוא לענין דל"ה כבשר בשדה, אך אי"ז מועיל כלל לחשבו כבהמה בבהמה. - **ד** הראש יוסף כתב ופירש כן בד' המהר"ם דאף דאף דבמחיצת העזרה מיבע"ל דמהני גם לגבי בהמה בבהמה, היינו משום דהויא מחיצה לגבי אמו למיהוי שחיטה כשרה, אך בירושלים דאין המחיצה אלא לגבי אכילת קדשים ל"מ אלא לגבי איסורא דבשר בשדה ולא לגבי לחשבו כבהמה בבהמה, וכ"כ התפארת יעקב.

מד' רש"י מבו' דאף למ"ד דיש לידה לאברים מ"מ אין איסורו אלא משום ובשר בשדה טרפה, ומבו' דאף דיש לידה לאברים והוי האבר כילוד, מ"מ כיון דכל העובר הוי ילוד הי' בדין שיהא אף האבר ניתר בשחיטת אמו, וכל הא דאינו ניתר בשחיטת אמו הוא משום ובשר בשדה טריפה, ומהני הא דהוי כילוד דמה"ט ל"מ לו חזרה דאכתי הוי כילוד ואינו במחיצת אמו, וזהו דמיבע"ל דתועיל לו חומת ירושלים, דאם הי' איסורו משום דהוי כילוד ואינו ניתר כלל בשחיטת אמו, הרי הו"ל כנולד כולו בעזרה דלא מיבע"ל ופשיטא דטעון שחיטה וכמש"כ התוס', ועמש"נ בזה בדף מס' 3.

בפירש"י כתב דליכא לאוקמה בשוחט קדשים בירושלים והוציא העובר את ידו לחוץ דא"כ אף הבהמה אסורה משום שוחט קדשים בחוץ, והראש יוסף הק' דלדעת הסוברים בשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי דאף דהוא ניתר בשחיטת עצמו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא מ"מ אין שחיטתו מועלת להתיר את האבר היוצא, ונתבאר בדף מס' 1, א"כ הרי נפ"מ בשוחט בירושלים והוציא העובר ידו דהולד טעון אח"כ שחיטה בפנ"ע כיון דאמו לא הותרה בשחיטה,[[52]](#footnote-53) ובזה איכא למיבעי אם מהניא השחיטה להתיר את האבר היוצא או דמהני לי' חומת ירושלים והו"ל כמו שלא יצא,[[53]](#footnote-54) וכתב לישב דכל הא דחומת ירושלים הויא מחיצה היינו לקדשים כשרים ולא לקדשים פסולין וכל שנשחט בחוץ ל"מ לו חומת ירושלים, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן י', ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה.

## הוציא עובר את ידו בין סימן לסימן

**הוציא עובר את ידו בין סימן לסימן מהו מי מצטרף סימן ראשון לסימן שני לטהרי' מידי נבילה,** בפירש"י כתב דהיינו משום דשחיטת סימן ראשון שנשחטה בעוד אבר זה בתוכה הי' בא להתיר אף באכילה ומשיצא אין חתיכת סימן שני בא על אבר זה אלא לטהרו מידי נבילה, וזהו דמיבע"ל אם מצטרף סימן ראשון שבא לו לטהר ולהתיר עם סימן שני שאינו בא אלא לטהר להועילו מיהא לטהר, ולכאו' מבו' מהכא דדין אבר היוצא הוא שאינו ניתר בשחיטת אמו, וזהו דמיבע"ל אם מצטרף הסימן הראשון שבא להתיר עם הסימן השני שאינו בא אלא לטהר, דאי נימא דהוא ניתר בשחיטת אמו אלא דהוא אסור באיסור בפנ"ע דבשר בשדה טריפה, הרי נמצא דגם שחיטת הסימן השני הויא שחיטה גמורה להתיר באכילה, ומ"ט לא יצטרפו ב' הסימנים יחד.[[54]](#footnote-55)

ולדעת התוס' במכות ודעימייהו דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע דומיא דיוצא בקדשים, צ"ל דכל הא דבעינן לאיסורא דובשר בשדה טריפה הוא כשהחזיר את האבר, אך כל ששחט את האם כשהאבר בחוץ ל"ה בכלל בהמה בבהמה ואין שחיטת האם מתרת את האבר, ובכה"ג הוא דמיבע"ל אם מצטרף סימן ראשון לסימן שני לטהרה מידי נבילה.

התפארת יעקב עמד בזה דלכאו' הו"מ למיבעי איפכא בגונא שהוציא העובר את ידו והחזירו בין סימן לסימן אם מצטרף סימן שני לסימן ראשו לטהרו מידי נבילה, והיינו או למ"ד דמהני חזרה לאבר היוצא, או לכו"ע ולענין מקום חתך, וכתב דבכה"ג פשיטא דמצטרף, דכיון שהחזיר בין סימן לסימן והסימן הראשון לא בא להתיר באכילה, ממילא אין שחיטת הסימן השני באה להתיר באכילה שאין הבהמה ניתרת בסימן אחד, וכל הא דמיבע"ל הוא בהוציא בין סימן לסימן דשחיטת הסימן הראשון באה להתיר באכילה אלא שנתקלקל אח"כ.

**אם הועיל לו סימן ראשון לסימן שני להתירו באכילה לא יועיל לו לטהרו מידי נבילה,** בפירש"י כתב דהיינו דכיון דמצטרף להתיר באכילה את כל העובר והבהמה ולא אמרינן דשחיטה חלוקה היא ואין שחיטה לא בזו ולא בזו ה"נ מהני לאבר לטהרו מידי נבילה, ונתחדש בזה דהי' מקום לדון דמכח הא דחלוק דין סימן ראשון מדין סימן שני לגבי האבר היוצא, אף לא יצטרפו להתיר את הבהמה והעובר, וזהו שאמרו דכ"ה דהם מצטרפין להתיר את העובר והבהמה ה"נ הם מצטרפין לטהר את האבר מידי נבילה, - אך בפי' רגמ"ה כתב דהיינו דאם כשלא יצא האבר הועיל סימן שני לסימן ראשון להתיר את העובר באכילה לרבנן,[[55]](#footnote-56) ה"נ מהני לטהר את האבר היוצא מידי נבילה, וצ"ב דהרי בזה הויא עיקר האיבעיא אם מצטרפין הסימנים זל"ז משום דהסימן הראשון הוי שחיטה גמורה והסימן השני אינו מועיל אלא לטהר מידי נבילה, ומה מייתינן ע"ז מהא דמצטרפין הסימנים כשלא יצא האבר.[[56]](#footnote-57)

**ואמרינן לאו היינו דבעי אילפא וכו',** בפירש"י כתב דהתם פשיט דאם מצטרף סימן ראשון לסימן שני להתיר שאר העובר באכילה לא יצטרף עמו לטהר אותו אבר מידי נבלה, ולענין ניקבו בני מעים נמי תפשוט דמצטרף, והמהר"ם הק' דאף דהתם מצטרף לטהר את האבר הרי היינו משום דמצטרף להתיר שאר העובר באכילה והכא ליכא לה"ט, - ועיי"ש שכתב דמה שאמרו התם דאם מצטרף וכו' לאו היינו דמיגו דהוא מצטרף להתיר את העובר באכילה הוא מצטרף לטהר את האבר, אלא היינו דאם לא הי' מצטרף לטהר את האבר גם לא הי' מצטרף להתיר את העובר באכילה, ומהא דחזינן דהוא מצטרף להתיר את העובר באכילה יש ללמוד דה"נ הוא מצטרף לטהר את האבר, וכ"ה להדיא בפירש"י לקמן ס"ט א' (ד"ה אם מצטרף), וע"כ שפיר מייתינן מינה דה"נ הכא מצטרף סימן ראשון לסימן שני לטהר מידי נבילה.

הפמ"ג בשפ"ד סימן י"ג סק"ח נסתפק בגונא דנולד העובר בין סימן לסימן אם אמרינן דהסימן הראשון הוי לגבי הולד כשחוט וסימן השני יש לו ואין לו תקנה, ול"ד להיכא דנתנבלה בשחיטה דאיגלאי מילתא למפרע דלאו שחיטה כלל, ומשא"כ בכה"ג דהאם נט כהוגן, או דאי"ז שחיטה כלל לגבי הולד, עיי"ש.

**מהו לחוש לזרעו היכי דמי אילימא דאזל אבהמה מעליייתא וכו' אפי' בן פקועה דעלמא נמי,** הגר"א בסימן י"ד סק"ד הוכיח מהכא דעובר שהוציא את ידו ואח"כ נולד קודם שחיטת אמו ניתר האבר בשחיטת עצמו, דלדעת הסוברים דאינו ניתר בשחיטת עצמו, ונתבאר בדף מס' 1, מאי פריך דאפי' בן פקועה דעלמא נמי, הרי י"ל דלא איירי בבן פקועה אלא בולד גמור שהוציא את ידו קודם שנולד, ובזה הוא דמיבע"ל מהו לחוש לזרעו.

הפליתי בסימן י"ד סק"ב הק' דלדעת הסוברים בשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי דאף דהוא ניתר בשחיטת עצמו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא מ"מ אין שחיטתו מועלת להתיר את האבר היוצא, ונתבאר בדף מס' 1, א"כ מאי פריך דאם אזל אבהמה מעלייתא וכו' אפי' בן פקועה דעלמא נמי, הרי י"ל דאיירי בגונא דהאם טריפה, דבכה"ג הרי יש לולד שחיטה ורק לאבר היוצא ליכא שחיטה, ובכה"ג הוא דמיבע"ל בבא על בהמה מעלייתא, דהולד יש לו תקנה דיש לו שחיטה מכל צד אבל האבר אסור ויש לחוש לזרעו.

וקו' זו היא למש"כ הש"ך בסימן י"ג סקי"ב דבן פקועה מטריפה שבא על בהמה מעלייתא יש תקנה לולד כיון דאף אביו הי' בר שחיטה, - אך הנה הפמ"ג בשפ"ד שם כתב לדון בזה די"ל דאף בכה"ג אין לולד תקנה, דאף דהבן פקועה עצמו יש לו שחיטה, מ"מ כיון דאין לו שחיטה לענין לטהרו מידי נבילה, הרי נמצא דלענין לטהר מידי נבילה אין הולד טעון שחיטה אלא מצד אמו, וע"כ ל"מ לו שחיטה כלל,[[57]](#footnote-58) והיד יהודה שם סק"ט הסכים לד' הש"ך, עיי"ש, ולפ"ז ניחא, - ועמש"כ התפארת יעקב בסוגיין לישב בע"א.

## בן פקועה הבא על בהמה מעלייתא

**לדברי האומר חוששין לזרע האב בן פקועה הבאה על בהמה מעלייתא הולד אין לו תקנה,** בפירש"י כתב דהיינו משום שמצד אביו אין טעון שחיטה ומצד אמו טעון שחיטה וסימניו אינם סימנים כיון דחצייין כשחוטין, ואף אם חשיב כבר סימן אחד הרי בהמה צריכה רוב שנים, וכ"כ בפירש"י לקמן ע"ה ב' ד"ה אין לו תקנה דהוא משום שאין לו אלא סימן אחד שהסימן השני שחוט ועומד הוא ובהמה אינה ניתרת בסימן אחד, וכתב דאין הסימן השני מצטרף לסימן הראשון שאין לך שהי' גדולה מזו שהראשון שחוט משנולד, - והתוס' שם תמהו ע"ז דאף אם היתה הבהמה ניתרת בסימן אחד אין להכשיר דחשיב כל סימן וסימן כחציו שחוט ואין רוב סימן שיהא ראוי לשחיטה, וזה כמש"כ רש"י הכא בפי' קמא, וגם דאף אם ל"ה שהי' פוסלת בשחיטה א"א להתיר כיון דחצי הגוף של ולד הבא מכח אמו לא נשחט כלל, - ועמש"כ היד יהודה בסימן י"ג סקי"א והשערי ישר בש"ג פכ"ה בביאור ד' רש"י.

## אם הא דאותו הולד אין לו תקנה הוא אף למ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא

לקמן ע"ה א' אמר רבא דהשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי ניתר בשחיטת עצמו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ובפירש"י לקמן ע"ה ב' ד"ה אין לו תקנה כתב דדינא דרב משרשיא דאותו הולד אין לו תקנה הוא דלא כמ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, - אך התוס' וש"ר לקמן שם נחלקו ע"ז דשאני הכא דכיון דהבן פקועה ניתר בשחיטת אמו הו"ל כשחוט ואף הולד הו"ל כחצי שחוט וע"כ ל"מ לו שחיטה, ול"ד לולד דטריפה, דאין שחיטת אמו מתירתו ולא חשיב כשחוט.

ובחי' חת"ס בסוגיין כתב בדעת רש"י, דטעמא דרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא הוא משום דס"ל דבן פקועה לא חשיב כשחוט כלל אלא גזה"כ דהוא ניתר אף שאינו כשחוט וע"כ שפיר מהני בו שחיטת עצמו,[[58]](#footnote-59) ורב אמי דפליג לקמן שם וס"ל דאינו ניתר בשחיטת עצמו הוא משום דס"ל דהתירא דבן פקועה הוא משום דחשיב כשחוט וע"כ ל"מ בו שחיטת עצמו דכבר הוי כשחוט, (וכ"ה בפירש"י לקמן ע"ה ב' ד"ה כר"מ וד"ה ד' סימנים), וע"כ לדידי' שפיר יש תקנה לולד דבן פקועה שבא על בהמה מעלייתא, שהרי אין סימניו כשחוטין כלל, וכ"כ השערי ישר בש"ג פכ"ה והמשנת ר"א בסימן ד'.

הרמב"ן לקמן ע"ה ב' כתב דלדעת רש"י דלמ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא מהני שחיטה לולד דבן פקועה ובהמה מעלייתא, הרי דהא דפריך הכא דאפי' בן פקועה דעלמא נמי, אף די"ל דר' ירמי' ס"ל כמ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא ואיכא תקנה לולד דבן פקועה ובהמה מעלייתא וזהו דמיבע"ל דמהו לחוש לזרעו דאבר היוצא, הוא משום דלאוקמה לדר' ירמי' אליבא דדברי הכל מהדרינן.

ולכאו' י"ל עוד למש"כ התוס' וש"ר לקמן ע"ה ב' דלדעת רש"י דהא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא הוא אף כשנשחטה אמו שחיטה מעלייתא כל אבר היוצא ניתר בשחיטת עצמו, ונתבאר בדף מס' 1, וסוגיא דהכא דמהו לחוש לזרעו דאבר היוצא אין לו תקנה בשחיטה הוא משום דלא ס"ל כרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ושפיר פריך דאפי' בן פקועה דעלמא נמי,[[59]](#footnote-60) וכ"כ החת"ס בסוגיין והיד יהודה בסימן י"ג סקי"א.

## בן פקועה הבא על בהמה מעלייתא אם ניתר הולד בשחיטת אמו

הב"ח בסימן י"ג כתב דהא דבן פקועה הבא על בהמה מעלייתא אין תקנה לולד הוא אחר שנולד, אך קודם שנולד יש לו תקנה בשחיטת אמו, וכ"כ הש"ך שם סקי"ד, - אך החת"ס בסוגיין צידד דאין לו תקנה בשחיטת אמו.[[60]](#footnote-61)

והתפארת יעקב בסוגיין כתב להוכיח לזה, דאי נימא דיש לו תקנה בשחיטת אמו, א"כ מאי פריך הכא דאפי' בן פקועה דעלמא נמי, הרי בבן פקועה דעלמא אף דאין לולד תקנה בשחיטת עצמו מ"מ יש לו תקנה בשחיטת האם, וזהו דמיבע"ל הכא דמהו לחוש לזרעו דיהא אסור אף בשחיטת האם, ועיי"ש שהוכיח מזה דאף לפ"מ דמיבע"ל דיש לחוש לזרעו דאבר היוצא, מ"מ הוא ניתר בשחיטת אמו, - ומבו' בדבריו דד"ז תליא ביסוד האיסור דאבר היוצא, דאם הוה משום דאינו ניתר בשחיטת אמו וא"א להתירו בשחיטת עצמו כיון דכבר הוי כשחוט, הרי דאף אם יש לחוש לזרעו מ"מ שפיר הוא ניתר בשחיטת אמו, אך אם הוא איסור בפנ"ע ואינו ניתר אף בשחיטה מעלייתא, הדין נותן דאף לא יהא ניתר בשחיטת אמו.

## טעם הא דאותו הולד אין לו תקנה אף למ"ד דזוז"ג מותר

הר"ן כתב דהא דאותו הולד אין לו תקנה הוא אף למ"ד דזוז"ג מותר, דכל הא דזוז"ג מותר הוא כשיש גורם אחד דאיסורא וגורם אחד דהתירא, אך הכא דתרוייהו דהתירא נינהו אלא שזה טעון שחיטה וזה אינו טעון ל"מ הא דזוז"ג להתירו בלא שחיטה, אלא כיון דמצד אביו א"צ שחיטה ומצד אמו צריך שחיטה ה"ה כמעוות ואין לו תקנה.

בד' הר"ן משמע דמש"כ לדון להתיר בזה למ"ד דזוז"ג מותר היינו דיהא ניתר בלא שחיטה כיון דאביו א"צ שחיטה, והיד יהודה בסימן י"ג סוסק"י תמה בזה דמה מקום יש להתיר בזה משום זוז"ג, דעיקר הא דזוז"ג מותר הוא בדבר דמצ"ע הוא היתר אלא שבאנו לאסרו מחמת האיסור שגרם לו שיבא, ובזה הוא דאמרינן דכל דאיכא נמי גורם דהיתר ל"מ הגורם דאיסור לאסרו דהוי זוז"ג, אך הכא הרי הולד מצ"ע טעון שחיטה כמו כל בהמה, וכל הא דיש להתירו בלא שחיטה הוא משום שנולד מבהמה שאינה טעונה שחיטה, וכל שנולד גם מבהמה מעלייתא הטעונה שחיטה מה מקום יש להתירו בלא שחיטה, וגם אין לומר דיהא ניתר בשחיטה ולא יאסור אותו מחמת גורם דאביו דא"צ שחיטה, שהרי בע"כ יש בו צד היתר דאביו ואין איסור מבטל היתר, והשערי ישר בש"ג פכ"ה פירש כן גם במכוון ד' הר"ן, עיי"ש.[[61]](#footnote-62)

## טעם הא דתלי דין הולד בהפלוגתא אם חוששין לזרע האב

התוס' לקמן נ"ח א' ד"ה מכאן ואילך כתבו בהא דשרינן בביצה דתרנגולת טריפה משום דזוז"ג מותר, ופירש"י דהיינו דהיא והזכר גורמין לה שיבא ודבר שאיסור והיתר גורמין לו שיבא מותר, דאף דמיבע"ל אם חוששין לזרע האב היינו במילתא דשרי כל חד באפי נפשי' ולא שייך זוז"ג, אבל בכה"ג דחד אסור וחד שרי הו"ל זוז"ג.

והאבנ"ז ביו"ד סימן ע"ה סק"ו והקובץ שמועות באות כ"ט והחזו"א בסימן י"א סק"ב כתבו לפרש לדבריהם דהיינו דדין חוששין לזרע האב הוא לענין אם הוא חשוב מינא דאבוה, והיינו אם חשבינן לי' כמין חי' ומין בהמה וכן אם חשבינן לי' כמין טמא, וממילא דיש בו מעצמו להדינים שהיו באביו, ולא אתינן עלה משום יוצא מן האסור, אלא דאם חוששין לזרע האב והוא מין חי' יש בו לדיני חי' ואם הוא מין בהמה יש בו לדיני בהמה ואם הוא מין טמא יש בו לאיסור טמא, אך דין זוז"ג הוא כשאין בו איסור מצ"ע אלא באנו לאסרו משום דיוצא מן האיסור, כולד דטריפה וולד דנרבע ובזה קי"ל דזוז"ג מותר, וכל שבאנו לאסור משום חוששין לזרע האב דחשיב דהוא גם המין דהאב, ל"מ הא דזוז"ג מותר, דלא באנו לאסור מכח דיצא מן האב, אלא משום דהוא עצמו חשיב כמין האב ויש בו מצ"ע להדינים שהיו באב, וע"ז ל"מ מידי הא דזוז"ג מותר, ומאידך כל שבאנו לאסור משום יוצא מן האיסור יש להתיר משום דזוז"ג מותר אף אם אין חוששין לזרע האב, דאף דאין חוששין לזרע האב וקביעת המין דהולד הוא לפי האם מ"מ האב הוי גורם ויש בזה להתירא דזוז"ג,[[62]](#footnote-63) ולמ"ד דזוז"ג אסור יש לאסור היכא דהאב אסור אף אם אין חוששין לזרע האב, דאף דאין חוששין לזרע האב וקביעות המין דהולד הוא לפי האם מ"מ כיון דהאב הוי גורם הוי הולד יוצא מן האסור, וכ"כ בחי' הגר"ח בפ"ג ממאכ"א, אך לא פירש כן בד' התוס'.

וצ"ל לפ"ז דהא דהכא תלינן לדין בן פקועה הבא על בהמה מעלייתא בהפלוגתא אם חוששין לזרע האב, אף דהכא אין הנידון על קביעות המין, הוא משום דשורש הפלוגתא אם חוששין לזרע האב הוא אם חשבינן להולד כהמשך דהאב, וממילא דחשיב גם כמין האב, וע"כ הוא דלמ"ד דחוששין לזרע האב וחשבינן להולד כהמשך דהאב חשיב הולד כשחוט, ולמ"ד דאין חוששין לזרע האב ולא חשיב הולד כהמשך דהאב, לא חשיב הולד כשחוט כלל.[[63]](#footnote-64)

## דין זכר מעליא הבא על בן פקועה

הבעה"מ לקמן ע"ט א' כתב דכ"ה דתלינן לדין בן פקועה הבא על בהמה מעלייתא בהפלוגתא אם חוששין לזרע האב, ה"נ תלי בזה דין זכר מעליא הבא על בן פקועה דלמ"ד דאין חוששין לזרע האב אין הולד טעון שחיטה, ולמ"ד דחוששין לזרע האב טעון הולד שחיטה ואין לו תקנה, וכ"כ הרשב"א שם.[[64]](#footnote-65)

אך המאירי בסוגיין כתב דבכה"ג לכו"ע אין לו תקנה, שהרי לכו"ע חוששין לזרע האם וולד זה אין טעון שחיטה מצד האם, וצ"ב דאם אין חוששין לזרע האב, הדין נותן דאין טעון שחיטה כלל, וא"כ מ"ט הוא אסור.[[65]](#footnote-66)

## עובר שהוציא ידו ובא על בן פקועה

**לא צריכא דאזל אבן פקועה דכוותי',** התוס' כתבו דהיינו בן פקועה דכוותי' שיש בו איסור בחד אבר, וכ"כ הר"ן, ועיי"ש שכתב דהא דמיבע"ל בכה"ג דאזיל אבן פקועה דכוותי' הוא משום דאם אזיל על בן פקועה שאין בו איסור יוצא אף האבר דהולד שרי למ"ד דזוז"ג מותר, ונסתפק דיש להתיר בזה גם למ"ד דזוז"ג אסור אם אין חוששין לזרע האב, (וזה תליא בפלוגתת רבוותא אם למ"ד דאין חוששין לזרע האב אף לא חשיב האב כגורם, ונתבאר לעיל בהערה), וכתב דמה"ט גם לא מיבע"ל בגונא דבהאם איכא לאיסור יוצא ובהאב ליכא לאיסור יוצא, דגם בכה"ג אף האבר דהולד שרי למ"ד דזוז"ג מותר, ונסתפק אם הוא אף למ"ד דאין חוששין לזרע האב, ותליא בהפלוגתא אם למ"ד דאין חוששין לזרע האב לא חשיב האב כגורם, וכ"כ המהרש"א, - אך הנה בפירש"י כתב דהאיבעיא היא לחנניא דחוששין לזרע האב, והמהר"ם כתב בדעתו דלא איירי כשהאם יש בה איסור יוצא, וע"כ אין מקום לאסור את הולד אלא למ"ד דחוששין לזרע האב.

בעיקר מש"כ הר"ן דבכה"ג דאזיל על בן פקועה שאין בו איסור יוצא תלי בדין זוז"ג, צ"ב דמ"ש ממש"כ הר"ן לעיל מינה דהא דבן פקועה הבא על בהמה מעלייתא אותו הולד אין לו תקנה הוא אף למ"ד דזוז"ג מותר, דהא דזוזג מותר הוא כשיש גורם אחד דאיסורא וגורם אחד דהתירא, ומשא"כ בכה"ג דתרוייהו דהתירא אלא שזה טעון שחיטה וזה אינו טעון שחיטה וכו', וא"כ ה"נ הי' בדין דכל שהאב יש לו אבר היוצא וטעון האבר שחיטה והאם אין לה אבר היוצא ואין טעון שחיטה יהא האבר דהולד אסור לכו"ע,[[66]](#footnote-67) - ולכאו' מוכח מהכא דדין אבר היוצא הוא דין איסור כטריפה, וע"כ כל דהאב יש לו אבר היוצא והאם אין לה אבר היוצא תלי דין האבר דהולד בדין זוז"ג.[[67]](#footnote-68)

**מאי אבר מוליד אבר ושרי,** בפירש"י כתב דבכה"ג אין הולד טעון שחיטה אלא משום חד אבר, וההוא אבר לא מישתרי בשחיטה דלאו שחיטה היא, וע"כ חתך לי' להאי אבר ושרי, ומבו' בדבריו דכל הא דאין האבר ניתר בשחיטת הולד הוא משום דלאו שחיטה היא, אך אם הי' ע"ז תורת שחיטה הי' זה מועיל להתיר את האבר,[[68]](#footnote-69) - ויש ללמוד מזה דליכא איסור בפנ"ע באבר היוצא וכל עיקר דינו הוא דאינו ניתר בשחיטת אמו, וע"כ אם הי' תורת שחיטה על שחיטת הולד הי' זה מועיל להתיר את האבר.[[69]](#footnote-70)

כ"ט תמוז פ"ד

דף מס' 5

## זרעו של אבר היוצא

**ס"ט א' - בהמה בעלמא לאו מכח חלב ודם קאתיא ושריא ה"נ לא שנא,** לדעת הסוברים דבאבר היוצא ליכא איסור בפנ"ע ועיקר דינו הוא דאינו ניתר בשחיטת אמו, צ"ב דא"כ מאי מדמינן לה לבהמה בעלמא דאתיא מכח חלב ודם ושריא, דמזה נלמד דכל מכח לא אמרינן, הרי שאני בבהמה בעלמא דמן הדין היא מותרת ואף שבאנו לאסרה משום שבאה מכח איסור ובזה הוא דאמרינן דכל מכח לא אמרינן, אך בולד זה דמן הדין הוא טעון שחיטה,[[70]](#footnote-71) אלא שבאנו להתירו בלא שחיטה מכח הא דנולד מבן פקועה דאינו טעון שחיטה, הרי דבזה י"ל דכיון דהאבר היוצא הי' טעון שחיטה אין הולד ניתר בלא שחיטה, ועמד בזה האמרי משה בסימן ד' סקכ"ה.

ולמש"כ בכתבי ר"ח הלוי בתשובות עמ' קמ"ו דאף לדעת הסוברים דאיסור אבר היוצא אינו איסור בפנ"ע, מ"מ דינו הוא דאינו ניתר בשחיטה אף אם תהא שחיטה מעליא, ונתבאר בדף מס' 1 דהיינו דדינא דאבר היוצא הוא דין איסור דהוא נאסר לדין מחיצתו ואינו ניתר בשחיטה, ניחא, והיינו דבזה פשיטא לן דאין לאסור את הולד מכח הא דהאבר היוצא הי' טעון שחיטה ומכח זה ל"ה הולד כשחוט, אלא כיון דרוב האב הי' כשחוט סגי בהכי לחשוב את הולד כשחוט, ולא מיבע"ל אלא אם יש לאסור את הולד משום שבא מכח אבר היוצא דדינו דאינו ניתר בשחיטה, ומכח זה יהא גם להולד דין זה שאינו ניתר בשחיטה, ובזה מדמינן להא דכל בהמה דעלמא אתיא מכח חלב ודם ושריא, וה"נ אף דהאבר היוצא הי' דינו דאינו ניתר בשחיטה מ"מ ליכא על הולד לדין זה.

המאירי כתב בשם רבותיו דהא דמיבע"ל בזה הוא גם למ"ד דחוששין לזרע האב, ונחלק ע"ז דלמ"ד דחוששין לזרע האב ודאי דהולד אסור, ולא מיבע"ל אלא למ"ד דאין חוששין לזרע האב, - וי"ל דהטעם בזה הוא משום דלמ"ד דחוששין לזרע האב הרי דכיון דהאבר דהאב ל"ה כשחוט אף הולד ל"ה כשחוט, ולא סגי במה שרוב האב הי' כשחוט, וע"ז ל"מ מידי הא דכל מכח לא אמרינן, דזה אינו טעם אלא דלא יהא אסור משום הא שבא מכח איסור, אך הכא הרי הולד מצ"ע טעון שחיטה אלא שבאנו להתירו בלא שחיטה מכח הא דנולד מבן פקועה דאינו טעון שחיטה, הרי דכל דהאבר דהאב ל"ה כשחוט לא חשבינן להולד כשחוט לגמרי, ורק למ"ד דאין חוששין לזרע האב דחשיב הולד כשחוט מכח אמו, אלא שבאנו לאסור משום שיצא מהאבר האסור דדינו דאינו ניתר בשחיטה, הרי די"ל דדמי להא דכל בהמה דעלמא אינה נאסרת מכח הא דבאה מחלב ודם.

## טעם הא דהחלב דהאבר היוצא אינו בטל בשאר החלב

**מהו לגמוע את חלבו,** הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א הי"ב כתב דטעם הא דחלבו אסור הוא משום דהוא בא מכלל האברים ויש בה אבר אחד אסור וה"ז כחלב טריפה שנתערב בחלב טהורה, וכ"כ השו"ע בסימן י"ד ס"ה, ונתחדש בזה דלא אמרינן דכיון דהחלב נוצר גם מן האבר האסור ע"כ כולו אסור, אלא דנים דאיכא תערובת דחלב הנוצר מן האבר האסור עם חלב הנוצר משאר הבהמה והו"ל כחלב טריפה שנתערב בחלב טהורה.[[71]](#footnote-72)

ובטעם הא דאסור החלב מכח תערובת החלב האסור ואין החלב האסור בטל ברוב כתבו הש"ך בסימן י"ד סקי"ב והפר"ח שם סקי"ב דהוא משום דמדרבנן לא סגי ברוב ובעי ס', וכ"נ בד' הלבוש והאחרונים שם, ונחלקו לפ"ז בגונא דאיכא ס' כנגד האבר היוצא, ונתבאר להלן, - אך המל"מ בפ"א ממטמאי מו"מ הי"ד כתב דהוא משום דבדבר המעורב מתחילת ברייתו לא שייך ביטול,[[72]](#footnote-73) ועיי"ש שהוכיח כן מהא דקי"ל באיבעיא זו לחומרא, ואם אין האיסור בזה אלא מדרבנן, דמדאורייתא ה"ז בטל ברוב, הו"ל למיזל לקולא, וכ"כ התבו"ש בסימן י"ד סוסקי"ב, ועמש"כ הפליתי שם סק"ה והדגמ"ר שם לדחות.[[73]](#footnote-74)

## דין חלב דאבר היוצא כשיש בבהמה ס' כנגד האבר היוצא

הלבוש בסימן י"ד ס"ה כתב דכיון דהא דהחלב אסור הוא משום דהו"ל כחלב טריפה שנתערב בחלב כשרה הרי דכל שיש בבהמה ס' כנגד אותו האבר בטל החלב האסור בס', וכ"כ הדרישה שם סק"ב בדרך קמא והב"ח שם ס"ז והתורת חיים בסוגיין, - אך הדרישה שם כתב די"ל דמאבר אחד יוצא חלב יותר מאבר אחר וא"א לבטלה, וכ"כ הט"ז שם סק"ז דדבר ידוע שאין האברים שוין בזה לענין דם שבהם וכו' וה"נ הוא לענין חלב הבא מכח דם שבאברים ואין לשער בזה בס',[[74]](#footnote-75) - והש"ך שם סקי"ב כתב דאף די"ל דמאבר קטן מתגדל החלב הרבה יותר מאבר אחר גדול, מ"מ כיון דמה"ת מין במינו בטל ברוב וא"צ ס' אלא מדרבנן יש להתיר מספק דהוי ספיקא דרבנן ולקולא.

המל"מ בפ"א ממטמאי מו"מ הי"ד כתב דאף אם איכא בכל הבהמה ס' כנגד האבר היוצא אין להתיר, משום דבדבר המעורב מתחילת ברייתו לא שייך ביטול, והביאו הפליתי בסימן י"ד סק"ה, - אך בהגה' ברוך טעם שם ובשער התערובת דין א' פ"ד כתב דאף אם ל"מ ביטול ברוב בדבר המעורב מתחילת ברייתו מ"מ ביטול בס' מהני בזה, עיי"ש, וכ"כ הדגמ"ר שם ובתשו' נובי"ת יו"ד סימן נ"ד ובצל"ח לעיל ס"ח ב',[[75]](#footnote-76) ועיי"ש שכתב לפרש בזה למש"כ הדרישה והט"ז לאסור משום דשמא ליכא ס', ולא התירוהו משום ספק דרבנן כמש"כ הש"ך.

## טעם הא דמיבע"ל דהחלב אסור אף דכל מכח לא אמרינן

הפליתי בסימן י"ד סק"ה הק' דמאי מיבע"ל לאסור את חלבו הרי כבר אמרו דכל מכח לא אמרינן, דמה"ט כל בהמה דעלמא מותרת אף דמכח חלב ודם קאתיא, וא"כ מ"ט יהא חלבו אסור,[[76]](#footnote-77) וליכא למימר דהתם תרתי והכא תלת, שהרי כבר דחינן לה דהכא ליכא איסור חלב דלר' יהודה דחלבו מותר, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הט"ז שם סק"ז כתב דהוא משום דהחלב אינו בא מכח האברים, אלא הוא בא ממש בעין מן האברים כאילו יונקים בפנינו חלב ומתערב חלב ממש מן האברים, וכל הא דכל מכח לא אמרינן הוא בולד דהוא יוצא מן הבהמה, אך הכא מעורב בחלב חלק מן האבר האסור. - **ב** בהגה' ברוך טעם לפליתי שם כתב דלדעת הסוברים דהא דחלב הי' אסור מדינא אלמלי הא דשריי' רחמנא הוא משום דהחלב עצמו הוי כאבמה"ח ונתבאר להלן ניחא, דאף דכל מכח לא אמרינן ואין אוסרין את היוצא מחלב ודם מ"מ שפיר יש לאסור את החלב משום דהו"ל כאבמה"ח, ולא התירה תורה חלב בכה"ג דליכא תקנתא לאיסורי' בשחיטה, ועד"ז כתב הצל"ח לעיל ס"ח ב' ד"ה ובזה שכתבתי, עיי"ש. - **ג** הפליתי שם כתב די"ל דהא דכל בהמה מותרת אף דמכח חלב ודם קאתיא הוא מדין ביטול, ואף דה"נ יש להתיר הכא את החלב משום ביטול, מ"מ י"ל דאסור לו להניח את האבר דהו"ל כמבטל איסור לכתחילה, והאמרי בינה בדיני שחיטה סימן ט"ז והקה"י בסימן י"ח תמהו ע"ז, עיי"ש. - **ד** הקה"י בסימן י"ח כתב דהא דכל מכח לא אמרינן היינו משום דהולד אינו חלק מן האיסור אלא כנגרם מן האיסור, אך החלב אינו נגרם מהאיסור אלא כחלק מהאיסור, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה, וע"כ שפיר יש לאסרו, וכ"נ בד' הפליתי בסימן פ"ז סוסק"י.

## טעם הא דאין החלב מותר משום זוז"ג

הפליתי בסימן י"ד סק"ה הק' דמאי מיבע"ל לאסור את החלב מכח שהוא בא מן האבר היוצא, הרי קי"ל דזוז"ג שרי, וכמש"כ התוס' דמה"ט הדין נותן דאין לחוש לזרעו אף אם תרי איסורי אמרינן תלתא לא אמרינן, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הפליתי שם כתב דבעכצ"ל דמעיקרא הי' עומד החלב בפנ"ע באבר האסור ואח"כ ירד לתוך הדד ונבלע באבר הדד והו"ל איסור והיתר שנתערבו. - **ב** בהגה' ברוך טעם לפליתי שם כתב דאף אם אין החלב עומד תחילה בפנ"ע באבר האסור, מ"מ אין מקום להתיר משום זוז"ג בתערובת החלב המתמצה מן האבר האסור עם המתמצה משאר אברים, וכ"כ האמרי בינה בדיני שחיטה סימן ט"ז. - **ג** הקה"י בסו"ס י"ח כתב דאיסור החלב אינו משום שהוא נגרם מן האבר האסור, דנימא דהוי זוז"ג, אלא הוא משום דהוי כחלק מן האיסור, עיי"ש.

## טעם הא דהי' ראוי לאסור חלב משום דאתי מחי

**חלב דעלמא לאו כאבמה"ח דמי ושרי,** בבכורות ו' ב' אמרו דהא דחלב בהמה טהורה שרי חידוש הוא שהרי ליכא מידי דאתי מחי ושריי' רחמנא, ובביאור הא דמדינא הי' החלב אסור מצינו כמה דרכים,[[77]](#footnote-78) **א** בד' הש"ך בסימן פ"א סקי"ב מבו' דהחלב עצמו חשיב כבשר מן החי, וכ"כ הפר"ח בסימן ס"ב סק"ג והמהרי"ט אלגאזי בבכורות שם סק"ב והשעה"מ בפי"ז מאיסו"ב ה"ח בתו"ד ובחי' הגרע"א בחולין צ"ח ב' ד"ה מה שכ' והעונג יו"ט בסימן ס"ו בהג"ה, וכ"ה מבו' בד' החוו"ד בסימן פ"א סק"ב, וכ"נ בד' הצל"ח לעיל ס"ח ב' ד"ה ובזה שכתבתי.[[78]](#footnote-79) - **ב** הפליתי בסימן פ"א סק"ו וסוסק"ז כתב דאין מקום לאסור את החלב משום אבמה"ח ובשר מן החי דחלב אינו בשר,[[79]](#footnote-80) אלא הא דהוה אסרינן לי' הוא משום דהוי כצירן,[[80]](#footnote-81) וכ"כ הפר"ח בסימן ס"ב סק"ג בקו"א והפמ"ג בשפ"ד סימן פ"א סקי"ב ובחי' הגרע"א בבכורות שם ובחולין ק"ב ב' ד"ה עוד ראיתי והחת"ס לקמן ק"ג א' ובתשו' יו"ד סימן ע' והמנ"ח במצוה תנ"ב בסופו ובכ' ר"ח הלוי בתשובות עמ' קמ"ו.[[81]](#footnote-82) - **ג** בתשו' נובי"ת יו"ד סימן ל"ו כתב דהחלב אינו אבר ולא בשר ואין לאסרו לא משום אבמה"ח ולא משום בשר מן והא דהוה אסרינן לי' הוא משום איסורא דאינו זבוח,[[82]](#footnote-83) ועמש"כ ע"ז הקה"י בבכורות סו"ס ו'.

## טעם הא דמיבע"ל דמותר לגמוע את חלבו ול"ד לחלב טריפה דאסור

**האי נמי לא שנא,** הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער ג' הק' דמאי מיבע"ל להתיר את חלבו הרי כיון דהאבר היוצא אסור כטריפה אין להכשירו מכח מה שחידשה תורה בחלב דעלמא דשרי, שהרי חלב טריפה אסור, וה"נ יש לאסור הכא, וכתב דשמא י"ל דמיבע"ל משום דאבר זה אין בו איסור מחמת עצמו כטריפה כלל אלא מחמת שאין לו סימנים להתירו בהן ע"י שחיטה והרי כל הגוף כבשר וכמונח בדיקולא והאבר שיצא הוא לבדו נשאר חי, וע"כ הוי חלב זה כשאר חלב הבא מן החי דלא גרע חלב הבא מכח אבר אחד חי מחלב הבא מכח בהמה שכולה חי', וכ"כ בפי' הר"ן בסוגיין, ועמש"נ בזה להלן, - והרא"ה בבדה"ב שם כתב דודאי טעמא אלימא הוא דלישתרי האי חלב, שהרי כל בהמה אסורה משום אבמה"ח ואפ"ה החלב מותר, וא"כ מה לי דהאבר היוצא קאי באיסור אבמה"ח ולית לי' תקנתא דמאי נפ"מ בזה לענין החלב.

הראבי"ה בסימן אלף קל"ה כתב דהא דמיבע"ל להתיר את חלבו ול"ד לחלב דבהמה טמאה דילפינן בבכורות ו' ב' מקרא דאסור הוא משום דבהמה טמאה ל"ה לה שעת הכושר והכא הי' לו שעת הכושר, וכתב לדמותו להא דתנן לקמן ע"ב ב' דמה"ט לא ילפינן טריפה מבהמה טמאה דאין שחיטתה מטהרתה, ולפ"ז הרי דאף אם איסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע וכטריפה מ"מ כיון דהי' לו שעת הכושר י"ל דדמי לחלב דבהמה טהורה דשרי אף דאתי מאבמה"ח, ואף דחלב טריפה אסור, צ"ל כמש"כ הראבי"ה שם בסו"ד דטריפות שהוא מחמת חולי קשה לכל מה שיש בגופה וכו', עיי"ש.

בביאור מש"כ הרשב"א והר"ן דאבר זה אין בו איסור מחמת עצמו כטריפה וכו', משמע בד' הש"ך בסימן י"ד סקי"א דהיינו משום דאיסור אבר היוצא אינו איסור בפנ"ע ועיקר איסורו הוא משום אבמה"ח, דכיון דאינו ניתר בשחיטת אמו ה"ה אסור משום אבמה"ח, וכ"כ התבו"ש בסימן י"ג סקי"ח, וכ"כ האמרי משה בסימן ד' סקכ"ד וסקכ"ז.[[83]](#footnote-84)

אך הפמ"ג במש"ז סימן י"ד סק"ב כתב דלעולם יש בו איסור בפנ"ע כטריפה, אלא דכיון דאין איסורו מחמת עצמו כטריפה דהא לאו טריפה הוא אלא דגזה"כ הוא דאף דאין בו אבמה"ח מ"מ אסור כטריפה ועיקר איסורו משום לתא דחיות מיבע"ל דדמי לאבמה"ח שהתירה תורה את חלבו, והיד יהודה שם סק"ג כתב דהיינו דאיסור טריפה שבו מחמת הא דבשר בשדה טריפה לא יהא אלא כמו איסור אבמה"ח, דכיון דלא נטרפה מעצמה רק האיסור טריפה בא מחמת שהי' לו מחיצת אמו להתירו בשחיטה ויצא חוץ למחיצתו ע"כ אמרה התורה שאבר זה ישאר אסור ולא יהא שחיטת אמו מועיל לטהרו מאיסור טריפה, הו"ל כמו איסור אבמה"ח דהאיסור נמי מחמת שלא נשחטה, והוסיף לפרש בזה דהיינו דכ"ה דהתירה תורה חלב דאבמה"ח משום דדרכו לפרוש ממנו מחיים ולא יבא לידי שחיטת הבהמה, ה"נ יש להתיר חלב דאבר היוצא דכיון דאיסורו הוא מחמת שהי' מחיצת אמו מחיצה לגבי הולד שיהא ניתר בשחיטת אמו ואבר זה יצא חוץ למחיצה זו, ע"כ החלב שדרכו לפרוש מחיים ולא יבא לידי שחיטת הבהמה כלל ל"ה מחיצת הבהמה מחיצה לגבי' ומותר, (ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז טעם הא דמיבע"ל דל"ד לאבמה"ח משום דלית לי' תקנתא בשחיטה), וצ"ע.

בכתבי ר"ח הלוי בפ"ה ממאכ"א הק' דלדעת הסוברים דאיסור אבמה"ח הוא איסור בפנ"ע מקרא דובשר בשדה טריפה מ"ט יהא חלבו מותר, ולמש"כ הפמ"ג והיד יהודה בביאור ד' הרשב"א ניחא, והוכיח מהכא דאף אם איסורו הוא איסור בפנ"ע משום יוצא, מ"מ ל"ד לכל יוצא חוץ למחיצתו דדינו הוא שיהא נאכל בתוך מחיצתו ולא כשיצא חוץ למחיצתו וזהו גופא איסורו, ומשא"כ באבר היוצא דאין דינו שיהא בתוך המחיצות אלא דמהני מחיצת אמו לאיסור אבמה"ח דילי' הניתר בשחיטת אמו, ע"ז אמרינן דכיון דיוצא חוץ למחיצתו נאסר, ונמצא דהאיסור שלו נעשה מהנך תרי איסורי ביחד דאבמה"ח ובשר בשדה, ועמש"נ לפרש בזה בדף מס' 1, וכיון דאינו נאסר בלא איסור אבמה"ח ע"כ מיבע"ל להתיר את חלבו דומיא דכל חלב דעלמא דשרי.

## ביאור הא דמיבע"ל דאסור לגמוע את חלבו משום דלי"ל תקנתא לאיסורי' בשחיטה

**או דלמא התם אית לי' תקנתא לאיסורי' בשחיטה הכא לי"ל תקנתא לאיסורי' בשחיטה,** בטעם הא דמיבע"ל לאסור מכח הא דלי"ל תקנתא לאיסורי' בשחיטה מצינו כמה דרכים, **א** הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער ג' כתב דהיינו דמה"ט מיגרע גרע חלב זה הבא מכח אבר אחד חי מחלב הבא מכח בהמה שכולה חי', דהתם חיותו עומד ליתקן ע"י שחיטה, אבל חיותו של אבר זה אין לו תקנה עולמית ע"י שחיטה ואסור. - **ב** הרא"ה בבדה"ב בית ב' שער ג' כתב דהוא משום דהיתר החלב חידוש הוא ואין לך בו אלא חידושו ולא מצינו שהתורה התירתו אלא במקום שאפשר לבשר להכשירו בשחיטה. - **ג** הראבי"ה בסימן אלף קל"ה כתב דהוא משום דיש ללמוד מבהמה טמאה דילפינן מקרא דחלבה אסור ול"ד לחלב בהמה טהורה דשרי משום דבהמה טמאה אין תקנה לאיסורה בשחיטה, וכתב דבזה הוא דמיבע"ל אם יש ללמוד מבהמה טמאה לאסור או דשאני בהמה טמאה שלא הי' לה שעת הכושר.

## דין חלבו של בן פקועה הבא על בהמה מעלייתא ושל בהמה שנעקרו סימני'

הרא"ה בבדה"ב בית ב' שער ג' כתב דה"נ מיבע"ל בבן פקועה שבא על בהמה מעלייתא למ"ד דחוששין לזרע האב ולי"ל תקנתא אם חלבו מותר או דכיון דא"א להכשירו בשחיטה חלבו אסור, ועד"ז כתב הרא"ה שם ריש שער א' דלדעת הבה"ג דבהמה שנעקרו סימני' ל"מ בה שחיטה חלבה אסור משום דחלב חידוש הוא ואין לנו בו היתר אלא במי שאפשר להכשיר בשרו, - אך הרשב"א בתשו' ח"ג סימן שס"ג ובתשו' החדשות סימן מ"ז כתב דאף דבהמה שנעקרו סימני' אין שחיטה מועלת בה, מ"מ ודאי דחלבה מותר, וכתב שם דה"נ הוא בשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי, דאף למ"ד לקמן ע"ה א' דאין לו תקנה משום דאין לו סימנים מ"מ חלבו מותר.

בטעם מש"כ הרשב"א דבהמה שנעקרו סימני' חלבה מותר אף דאין לה תקנה בשחיטה, כתב הט"ז בסימן כ"ד סק"י דהיינו משום דהתם דאין איסורה אלא משום איסור אבמה"ח, הרי דאף בגונא דאין לו תקנה בשחיטה מ"מ אין החלב אסור משום דבעלמא יש תקנה לאיסור אבמה"ח בשחיטה וקייל איסורי', ומשא"כ באיסור אבר היוצא דלעולם אין לו תקנה כלל, וכ"כ היד יהודה בסימן י"ד סק"ז, וזה לטעמי' דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע ואינו משום אבמה"ח,[[84]](#footnote-85) - אך הגר"ז בסימן כ"ד סקל"ח כתב דהיינו משום דיש לה רפואה וע"כ חשיב דיש לה תקנה בשחיטה, וכ"כ בתשו' חת"ס יו"ד סימן כ"ט, אך לא נתפרש בזה טעם הא דהשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי חלבו מותר אף שאין לו תקנה בשחיטה.

למש"כ הרשב"א דבהמה שנעקרו סימני' חלבה מותר אף דאין לה תקנה בשחיטה, למש"כ הט"ז דהוא משום דאין איסורה אלא משום אבמה"ח, הדין נותן דה"נ הוא בבן פקועה הבא על בהמה מעלייתא דאף דאותו הולד אין לו תקנה בשחיטה מ"מ חלבו מותר, וכ"כ הב"ח בסימן י"ד ס"ז דכל הא דמיבע"ל לאסור את חלבו הוא רק באיסור יוצא דאיסורו משום בשר בשדה טריפה ובזה מיבע"ל דדילמא דינו כטריפה וחלב הבא מן הטריפה אסור, אך בבן פקועה שבא על בהמה מעליייתא אף דאין תקנה לולד מ"מ בחייו אין בו סרך טריפה כלל ופשיטא דחלבו מותר, - אך הט"ז שם סק"ו כתב דחלבו אסור, וכ"כ הש"ך שם סקי"א והפר"ח שם סקי"א,[[85]](#footnote-86) ועמש"כ הש"ך והפר"ח שם לפרש הטעם בזה, וצ"ב, ותמהו ע"ז התבו"ש בסימן י"ג סוסקי"ח והיד יהודה שם סקי"א.[[86]](#footnote-87)

בכתבי ר"ח הלוי בתשובות עמ' קמ"ו עמד בזה דלדעת הסוברים דאבר היוצא לי"ב איסור בפנ"ע וכל איסורו הוא משום שאינו ניתר בשחיטת אמו, א"כ הרי דינו הוא דהוא ניתר בשחיטה, אלא דלא משכח"ל בו שחיטה, וא"כ מ"ט יהא חלבו אסור, שהרי החלב א"צ שחיטה, ועיי"ש שהוכיח מזה דאף אם אין בו איסור בפנ"ע, מ"מ דינו הוא דאינו ניתר בשחיטה אף אם תהא שחיטה מעליא, וע"כ מיבע"ל דבכה"ג לא התירה תורה את חלבו.

אך ממש"כ הרא"ה דאף בולד דבן פקועה הבא על בהמה מעלייתא ואף בבהמה שנעקרו סימני' חלבם אסור משום דא"א להכשירו בשחיטה, מבו' דהא דמיבע"ל לאסור את החלב הוא אף היכא דדינו דהוא ניתר בשחיטה ואך דלא משכח"ל שחיטה, דמ"מ י"ל דלא חידשה תורה להתיר את החלב בכה"ג דא"א להכשיר בשרו בשחיטה, ולפ"ז י"ל דאיסור אבר היוצא הוא משום דבפועל לא משכח"ל בו שחיטה ואם הי' בו שחיטה הי' מותר, ואפ"ה כיון דא"א להכשירו בשחיטה מיבע"ל לאסור את חלבו.

היראים בסימן שי"ב האריך דמי חלב שאינם קרויין חלב אסורין באכילה שהרי כל דבר הבא מן החי אסור, וחלב דשרי חידוש הוא, וכיון דמי חלב לא מיקרי חלב ל"ה בכלל ההיתר דחלב,[[87]](#footnote-88) והרא"ש לקמן פ"ח סימן נ"א כתב בשם ה"ר שמחה להתיר בזה משום דלכל מילי הוו מי חלב בכלל חלב, ורק לענין איסור בב"ח אין חשוב כחלב, - אך הש"ך בסימן פ"א סקי"ב כתב דאף אם מי חלב ל"ה בכלל חלב, מ"מ הם מותרין, משום דמהא דגלי קרא דחלב מותר נלמד דהא דכתיב לא תאכל הנפש עם הבשר שהוא אזהרה לאבמה"ח לא נאסר אלא בשר מן החי שהוא גופו של חי,[[88]](#footnote-89) וא"כ כ"ש דמי חלב מותרין.

והפליתי שם סק"ח תמה ע"ז מהא דמיבע"ל הכא דאסור לגמוע את חלבו ול"ד לכל חלב דשרי משום דהתם יש היתר לאיסורו בשחיטה והכא אין היתר לאיסורו בשחיטה, ולמש"כ הש"ך דהא דחלב מותר הוא משום דרק הבשר עצמו אסור משום אבמה"ח ולא היוצא ממנו, א"כ מה מקום יש לאסור הכא לגמוע את חלבו, - והפמ"ג באש"א שם סקי"ב כתב דאין לומר דהא דמיבע"ל לאסור לגמוע את חלבו הוא משום דהאבר היוצא אסור משום טריפה וע"כ יש לאסור את חלבו, שהרי הש"ך גופי' בסימן י"ד סקי"א כתב דאיסור אבר היוצא הוא משום אבמה"ח, - ועיי"ש שכתב דצ"ל דאף דגלי קרא דהיוצא מאבמה"ח מותר, מ"מ כיון דיוצא משאר איסורין אסור ואף חלב דבהמה טמאה אסור, יש לנו לומר דלא התירה תורה יוצא מאבמה"ח אלא היכא דיש היתר לאיסורו, אך כל דאין היתר לאיסור הו"ל כחלב דבהמה טמאה דאסור.

ז' מנ"א פ"ד

דף מס' 6

## מקור התירא דבן פקועה

**ס"ט א' - מנלן דכתיב וכו' בהמה בבהמה לרבות את הולד וכו' אלא אמר קרא וכל בהמה לרבות את הולד,** הרי"ף כתב דהתירא דבן פקועה הוא מקרא דבהמה בבהמה, וכ"כ בפירש"י לעיל ס"ח א' ד"ה אפי' לא וד"ה לעולם, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב בית ב' ריש שער ה' והר"ן לעיל ס"ח א' ולקמן ע"ה א', - אך בפירש"י בנדה כ"ד א' ד"ה מותר באכילה וד"ה רב מתרץ כתב דהתירא דבן פקועה הוא מדכתיב כל בבהמה תאכלו, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב שם בהמש"ד וכתב דהא דדמות יונה אסורה הוא משום דבעינן פרסות, וכ"כ הרשב"א לקמן ע"ד א', וצ"ע.

הר"ן לעיל ס"ח ב' כתב דפליגי בזה ר"ש ורבנן דלר"ש ילפינן להתירא דבן פקועה מקרא דבהמה בבהמה, ולרבנן ילפינן להתירא דבן פקועה מקרא דוכל בהמה לרבות את הולד,[[89]](#footnote-90) וכתב לפ"ז דלר"ש ל"ב קרא לאסור דמות יונה ולרבנן בעינן קרא לאסור דמות יונה, וכתב לישב בזה לקו' התוס' לעיל שם (ד"ה ואליבא דר"ש), - והפסקי רי"ד לקמן ע"ה א' כתב לדעת ר' יוחנן דפליגי בה רבנן ור"מ דלרבנן ילפינן לה מקרא דבהמה בבהמה, ומה"ט ס"ל דאף בן ט' חי דהוי בהמה ניתר בשחיטת אמו, ולר"מ ילפינן לה מקרא דוכל בהמה, ומה"ט ס"ל דבן ט' חי דהוי בהמה אינו ניתר בשחיטת אמו.

## טעם האיסור בשוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה

**אלא מעתה השוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה תישתרי וכו',** בפירש"י כתב דמה שאמרו אלא מעתה היינו משום דדרשת כל בבהמה, וכ"כ הרגמ"ה והרשב"א, והיינו דלמאן דיליף לה מבהמה בבהמה ניחא הא דדמות יונה אינה ניתרת דלאו בהמה היא, ורק למאן דיליף מוכל בהמה דלדידי' כל הנמצא במעי הבהמה ניתר אף שאינו בהמה הי' לנו להתיר אף בדמות יונה אף דלאו בהמה היא, וכ"כ הר"ן לעיל ס"ח ב' דלמאן דיליף התירא דעובר מבהמה בבהמה לא איצטריך קרא למיסר דמות יונה, וכ"כ בהל' הרא"ה לפירקין דהא דדמות יונה אסור הוא משום דלא התיר הכתוב אלא בהמה בבהמה ולא עוף בבהמה, והבכור שור בנדה כ"ג ב' הביא דכ"ה בירושלמי בתרומות פ"ח ה"א דדריש בהמה ולא עוף, והביאו הרשב"א בסוגיין.

אך הרי"ף כתב דהיתר בן פקועה הוא מקרא דבהמה בבהמה, וכתב דהא דכשמצא בה דמות יונה אסורה באכילה הוא משום דבעינן פרסות וליכא, והתבו"ש בסימן י"ג סק"כ עמד בזה דכיון דילפינן להתירא דבן פקועה מקרא דבהמה בבהמה ל"ב קרא לאסור דמות יונה דלאו בהמה היא, ועיי"ש במש"כ בזה, ונתבאר להלן.

המנ"ח בסוף מצוה קנ"ד נסתפק בדמות עוף במעי בהמה דאסור, אם יש לו דין נבלת בהמה טמאה לענין טומאה דמטמא במגע ובמשא, או דיש לו דין נבלת עוף דאינו מטמא במגע ובמשא,[[90]](#footnote-91) וגם אינו מטמא בבית הבליעה ג"כ דהו"ל כנבלת עוף טמא, ולכאו' מהא דלא פריך הכא דדמות יונה לישתרי למאן דיליף להתירא דבן פקועה מקרא דבהמה בבהמה יש ללמוד דדמות יונה במעי בהמה לא חשיב כבהמה אלא כעוף, וע"כ ל"ה בכלל בהמה בבהמה, וצ"ע.

## מצא דמות בהמה שאין לה פרסה אם היא מותרת

**בעינא פרסות וליכא,** התוס' כתבו דמ"מ אם מצא בה בהמה גמורה ורגלי' רגלי יונה או שאין לה רגלים מותר, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער ה', - אך הר"ן כתב בשם יש מי שכתב דאם מצא בה דמות בהמה ורגלי' כרגלי יונה או שאין לה רגלים כלל אסורה דפרסות בעינן.

בטעם הסוברים דכל שמצא בה דמות בהמה ורגלי' כרגלי יונה או שאין לה רגלים כלל מורתת משמע בד' התוס' דהיינו דאף דדינא הוא דאין עובר ניתר בשחיטת אמו אלא כשיש לו פרסה, מ"מ כל שהיא דמות בהמה אף שאין לו פרסה חשבינן לה כמפרסת פרסה כ"ה דכשיצאה לאויר העולם היא מותרת, - אך הרשב"א כתב דהיינו משום דלא תלי כלל בפרסות אלא עיקר הדין הוא דלא הותר בשחיטת האם אלא דמות בהמה.

## מצא דמות יונה שיש לה פרסה אם היא אסורה

הר"ן כתב דלדעת התוס' אם מצא בה דמות יונה אע"פ שרגלי' כרגלי בהמה אסורה כיון שאין במינה פרסה, וכתב דלדעת החולקים תליא באיבעיא דגמ' בנדה באדם במעי בהמה, ונתבאר להלן, וכ"כ היש"ש בסימן ב' והש"ך בסימן י"ג סק"כ, ועמש"כ בזה הבכור שור בסוגיין והפמ"ג בשפ"ד סימן י"ג סקי"ז.

התבו"ש בסימן י"ד סק"כ כתב דמש"כ הרי"ף דהא דמצא בה דמות יונה אסורה הוא משום דבעינן פרסות וליכא, אף דלמש"כ דהתירא דבן פקועה הוא מקרא דבהמה בבהמה ל"ב לטעם זה, הוא משום דנפ"מ בזה לאסור אף בבהמה שאין לה פרסה,[[91]](#footnote-92) והוכיח לפ"ז מד' הרי"ף כדעת הסוברים דאף אם מצא דמות בהמה שאין לה פרסה אסורה, וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד שם סקי"ז.[[92]](#footnote-93)

הרמב"ם בפ"א ממאכ"א ה"ז כתב דבהמה שנמצא בה דמות עוף אע"פ שהוא עוף טהור ה"ז אסור באכילה לא הותר מן הנמצא בבהמה אלא מה שיש לו פרסה, וממש"כ לדין זה בפ"א בהדי דיני המינים המותרים והאסורים, ולא כתבו בפ"ה בכלל דיני בן פקועה, נראה דס"ל דהא דילפינן מקרא דפרסה דלא הותר עובר אלא כשיש לו פרסה, אי"ז דין מסוים בהתירא דבן פקועה דלא הותר בכה"ג, אלא היינו דמין זה הוא מין האסור, וע"כ אינו ניתר בשחיטת אמו, ולפ"ז אם הי' מין זה מתקיים הי' אסור אחר שנולד אף דקי"ל דקלוט בן פרה שרי, דהיינו רק בקלוט שיש לו פרסה, אך דמות בן יונה שאין לו פרסה אסור.[[93]](#footnote-94)

[בתשו' ופסקי לחכמי אשכנז וצרפת סימן מ"א בשם הש"ר דבשר אדם מותר באכילה, והא דמיבע"ל בנדה כ"ג ב' בדין אדם במעי בהמה הוא משום דהוא קלוט במעי בהמה ומיבע"ל אם אסור משום קלוט, וכתב להוכיח כן מהא דיונה בת יונה מותרת ואילו כשהיא במעי בהמה אסורה,[[94]](#footnote-95) - ומבו' מדבריו כמש"נ בדעת הרמב"ם דהא דמצא בה דמות יונה אסורה אי"ז מהל' בן פקועה דדמות יונה דאין לו פרסה אינו ניתר בשחיטת אמו, דא"כ אין ללמוד מהכא דאף מין המותר באכילה מ"מ כשהוא קלוט במעי בהמה אסור משום קלוט, אלא היינו משום דהוא מין אסור, דאף דיונה הוא מין מותר, מ"מ כל שהוא קלוט במעי בהמה אסור,[[95]](#footnote-96) וצ"ע].

## דמות יונה שיצא לאויר העולם

ממש"כ התוס' דהא דדמות יונה אסור כשיצא לאויר העולם הוא משום שאינו מתקיים, מבו' דאם הי' מתקיים הי' מותר אף דאין לו סימני טהרה דבהמה, ויש להסתפק אם היינו רק לדעת רבנן דשרו בקלוט הנולד מן הפרה, או דהיינו אף לדעת ר"ש דאסר בגמל הנולד מן הפרה דמ"מ יש להתיר ביונה הנולדת מן הבהמה משום דאף היונה יש לה סימני טהרה דעופות.

והמהרי"ט אלגאזי בפ"ק דבכורות אות ב' נקט דגם לדעת ר"ש יש להתיר בזה,[[96]](#footnote-97) ונחלק עמש"כ בס' דמשק אליעזר דתליא בפלוגתא דרבנן ור"ש, - ולכאו' פלוגתא זו תליא במה שנסתפק המנ"ח בדמות יונה במעי בהמה אם חשיבא כבהמה או כעוף, דאם חשיבא כעוף ודאי דהיא ניתרת בסימני טהרה דעופות, אך אם חשיבא כבהמה י"ל דאין להתירה בסימני טהרה דעופות.

## השוחט את הבהמה ומצא בה דמות חי' טמאה

התבו"ש בשמ"ח בסימן י"ג סי"ב כתב דהשוחט את הבהמה ומצא בה דמות חי' בין טהורה בין טמאה דינו כדמות בהמה ושרי, וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד שם סקי"ז, וכתב דאף אם ילפינן להיתר בן פקועה מקרא דבהמה בבהמה הרי חי' נמי בהמה מיקרי, אך היד יהודה שם סקי"ב כתב דלא מיקרי פרסה אלא בהמה טמאה, אך חי' טמאה הדורסת שהולכת על האצבעות וצפרנים לא מיקרי פרסה,[[97]](#footnote-98) וכתב דזהו שהביא הרי"ף להא דבעינן פרסות וליכא (אף דלמש"כ דהיתר דבן פקועה הוא מקרא דבהמה בבהמה א"צ לזה בדמות בן יונה) דנפ"מ בזה לאסור בדמות חי' טמאה.

## קלוט במעי פרה

**אלא מעתה קלוט במעי פרה ליתסר,** התוס' כתבו דהא דפריך דליתסר הוא לר"ש דאית לי' דקלוט בן פרה שרי, אך לרבנן דקלוט בן פרה שרי פשיטא דהוא מותר אף כשהוא במעי אמו, - אך למש"כ הר"ן לעיל ס"ח ב' דר"ש יליף להתירא דבן פקועה מקרא דבהמה בבהמה ורבנן ילפי לה מקרא דוכל בהמה, הרי בע"כ דהא דפריך דקלוט במעי פרה ליתסר הוא אף לדעת רבנן,[[98]](#footnote-99) וזה ניחא להר"ן לטעמי' בסוגיין דלא ס"ל כמש"כ התוס' דאין מקום לאסור בדבר שראוי להיות מותר כשיצא לאויר העולם, ונתבאר לעיל.

## אם אדם במעי בהמה ניתר בשחיטת אמו

בנדה כ"ג ב' מיבע"ל לדעת ר"מ דבהמה במעי אשה ולד מעליא הוא אם אדם במעי בהמה ניתר באכילה בשחיטת אמו, ובפירש"י כתב דהיינו דלר"מ דאזיל בתר אימי' י"ל דה"נ זיל בתר בהמה ושרי לאכילה, והתוס' הרא"ש שם הוסיף לפרש דהיינו משום דלרבנן דס"ל דבהמה במעי אשה הוי בהמה ה"נ אדם במעי בהמה הוי אדם וע"כ ודאי דאינו ניתר בשחיטת אמו,[[99]](#footnote-100) ולא מיבע"ל אלא לדעת ר"מ דבבהמה במעי אשה הוי ולד, ועיי"ש במש"כ בביאור האיבעיא ונתבאר להלן, ועד"ז כתב התורי"ד שם דלרבנן דלא אזלי בתר אימי' לא חשיב כבהמה ולא קרינן בי' בהמה בבהמה תאכלו, וע"כ לא מיבע"ל אלא לר"מ דאזיל בתר אימי' וחשיב בהמה וקרינן בי' בהמה בבהמה תאכלו.[[100]](#footnote-101)

אך התוס' שם כתבו בתי' בתרא דלרבנן פשיטא להו דשרי דלא מיקרי ולד אלא אדם במעי אשה, ולא מיבע"ל אלא לר"מ דבדבר קל עושהו ולד בהמה במעי אדם, אם ה"נ אדם במעי בהמה קרוי ולד, וצ"ב.[[101]](#footnote-102)

## טעם הא דלדעת רבנן פשיטא דיש לאסור במצא בה דמות יונה

בנדה שם פריך דתפשוט לי' מהא דא"ר יוחנן דהשוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה אסורה באכילה, והתוס' שם עמדו בזה דדילמא הא דר' יוחנן אתיא כרבנן ולא כר"מ, וכתבו דא"כ הו"ל לר' יוחנן למימר לרבנן מצא בה דמות יונה וכו',[[102]](#footnote-103) ועד"ז כתב הריטב"א שם דקים להו דר' יוחנן לכו"ע אמרה, - ומבו' מדבריהם דלרבנן יש לאסור טפי בדמות יונה במעי בהמה, ולכאו' היינו משום דלרבנן דלא שדינן לי' בתר אימי' הרי דדמות יונה במעי בהמה לא חשיבא כבהמה ול"ה בכלל בהמה בבהמה, אך לר"מ דשדינן לי' בתר אימי' חשיב כבהמה והו"ל בכלל בהמה בבהמה, והא דאסור הוא משום דלית לי' לא פרסות ולא פרסה.

אך הנה הריטב"א שם כתב דמוכח כן מסוגיין דר' יוחנן לכו"ע אמרה, ולכאו' מכוון דבריו הוא דאל"כ מה פרכינן הכא מהא דר' יוחנן הרי י"ל דהא דאסר ר' יוחנן הוא לדעת רבנן דס"ל דאדם במעי בהמה לאו ולד מעליא הוא, ומבו' לפ"ז מדבריו דגם למאן דיליף להיתר בן פקועה מקרא דוכל בהמה תאכלו מ"מ לדעת רבנן דאדם במעי בהמה ל"ה ולד מעליא וה"נ בן יונה במעי בהמה ל"ה ולד מעליא אינו ניתר בשחיטת אמו, ול"ב בזה לקרא דפרסות,[[103]](#footnote-104) וצ"ע.

## טעם האיבעיא באדם במעי בהמה

בגמ' שם אמרו דהא דמיבע"ל באדם במעי בהמה אף דבמצא בה דמות יונה אסורה, הוא משום דהא דדמות יונה אסורה הוא משום דלא פרסות איכא ולא פרסה איכא אף באדם במעי בהמה נהי דפרסות ליכא פרסה מיהא איכא.

ובביאור הא דמיבע"ל לאסור בזה נחלקו הראשונים, דהתוס' הרא"ש שם כתב דמיבע"ל אם כ"ה דבהמה במעי אשה שדינן לי' בתר אימי' והוי ולד ה"נ באדם במעי בהמה שדינן לי' בתר אימי' והוי בהמה וניתר בשחיטת אמו, או דאדם במעי בהמה הוי אדם ואינו ניתר בשחיטת אמו, ולפ"ז אין האיבעיא בהל' בן פקועה אם הוא אף באדם במעי בהמה, אלא הוי האיבעיא בדין אדם זה הנמצא במעי בהמה אם חשיב כבהמה או כאדם, וכ"כ הבכור שור שם והפרי תואר בסימן י"ג סקט"ו, - אך בפי' הר"ן בסוגיין כתב דמיבע"ל אם פרסה דאדם חשיבא או לא, וכתב לפ"ז דתליא בזה דין מצא בה דמות יונה שיש לה פרסות כבהמה,[[104]](#footnote-105) ועד"ז כתב הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ה' דמיבע"ל בכה"ג שמצא בה מה שאינו דמות בהמה והוא מין שיש לו פרסה כאדם אם אזלינן בתר פרסה או לא, וכ"כ המאירי בסוגיין.

הבכור שור בנדה שם כתב לפי דבריו, דכל הא דמיבע"ל באדם במעי בהמה הוא למאן דיליף להתירא דבן פקועה מקרא דבהמה בבהמה, ובזה הוא דמיבע"ל באדם במעי בהמה אם חשיב כבהמה, אך למאן דיליף לה מקרא דוכל בהמה דלדידי' ל"ב שיהא על העובר תורת בהמה, ודאי דיש להתיר באדם במעי בהמה, דאף אם לא חשיב כבהמה מ"מ כיון דיש לו פרסה שרי, וכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם לדינא דאדם במעי בהמה ומשמעות דבריו דשרי.[[105]](#footnote-106)

## טעם הא דלרבנן פשיטא דאדם במעי בהמה אסור באכילה

בד' התורי"ד בנדה שם מבו' דהא דלרבנן פשיטא דאדם במעי בהמה אסור באכילה הוא משום דילפינן להתירא דבן פקועה מקרא דבהמה בבהמה, ולרבנן אדם במעי בהמה לא חשיב כבהמה, ולפ"ז הרי דלמאן דיליף להתירא דבן פקועה מקרא דוכל בהמה י"ל דגם לדעת רבנן יהא אדם במעי בהמה מותר באכילה, וכ"כ הבכור שור שם והפרי תואר בסימן י"ג סקט"ו.

אך הנה בפירש"י שם ד"ה מפרסת פרסה משמע דהתירא דבן פקועה הוא מקרא דכל בבהמה תאכלו, וכ"ה להדיא בדבריו שם כ"ד א' (ד"ה מותר באכילה וד"ה רב מתרץ), והרי דלא ס"ל דסוגיא דהתם ס"ל דהיתר העובר הוא מקרא דבהמה בבהמה, וכ"נ בד' הריטב"א שם, ולפ"ז צ"ל דהא דלרבנן פשיטא דאדם במעי בהמה אסור באכילה, הוא משום דלרבנן דאין דינו כבהמה אלא כאדם והוא מין האסור באכילה, ל"מ שחיטת הבהמה להתירו, דאין שחיטת הבהמה מתרת מין האסור באכילה,[[106]](#footnote-107) - ועמש"כ החזו"א בסימן ק"י סק"ה לפרש בזה בע"א.

הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ה' הביא להאיבעיא דאדם במעי בהמה וכתב דלא איפשיטא ולחומרא, וכ"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר שם דמצה בה בהמה שאינה דמות בהמה אע"פ שהוא מין שיש לו פרסה כאדם אסור מספק, והמאירי בסוגיין ובחולין שם תמה ע"ז שהרי לא מיבע"ל התם אלא לר"מ דבהמה במעי אשה ולד מעליא הוא אך לרבנן פשיטא דלאו ולד הוא.

ובתשו' חת"ס יו"ד סו"ס י"ב כתב לישב דכל הא דלא מיבע"ל אלא לר"מ הוא למאן דיליף להיתר העובר מקרא דבהמה בבהמה, אך הרשב"א לטעמי' שכתב שם דהיתר העובר הוא מקרא דוכל בהמה, והא דדמות יונה אסורה הוא משום דלית לה פרסות, ע"כ שפיר י"ל דאף דלרבנן אין על אדם במעי בהמה תורת בהמה, מ"מ הוא ניתר בשחיטת אמו.[[107]](#footnote-108)

א' אלול פ"ד

דף מס' 7

## טעם הא דעובר מת במעי בהמה אינו מטמא

**ע"ב א' - הוציא עובר את ידו וחתכה ואח"כ שחט את אמו הבשר טהור,** לעיל ע' ב' אמר ר"ח דהא דעובר שמת במעי אמו אינו מטמא משום נבילה הוא משום דק"ו אם הועילה לו שחיטת אמו להתירו באכילה לא תועיל לו לטהרו מידי נבילה, ופירש"י דהיינו דאם הועילה לו מחיצת אמו להתירו באכילה בשחיטתה אע"פ שהוא מת כ"ש שתועיל לו כשהיא חי' לטהרו מלטמא, - אך התוס' הכא כתבו דטעם הא דאין העובר מטמא, הוא משום דאף כשהעובר מת חשיב כחי שהרי מועלת לו שחיטת אמו להתירו אף באכילה, וצ"ב שלא פירשו שהוא משום הק"ו, וכמו שאמרו לעיל.[[108]](#footnote-109)

## אם השחיטה מטהרת לאבר היוצא

**שחט את אמו ואח"כ חתכה הבשר מגע נבילה דברי ר"מ וחכ"א מגע טריפה שחוטה,** הפמ"ג במש"ז סימן י"ד סק"ג כתב דפלוגתת ר"מ ורבנן אם שחיטה מועלת לאבר היוצא לטהרו מידי נבילה היא ביסוד האיסור דאבר היוצא, דלר"מ הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה וע"כ אין שחיטת אמו מועלת לו כלל ואף אינה מטהרתו מידי נבילה, אך לרבנן הוי בכלל בהמה בבהמה דשדינן האי דאבראי לפנים כיון דאין לידה לאברים ואיסורו הוא מובשר בשדה טריפה, וע"כ הו"ל כטריפה ומועלת לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה.[[109]](#footnote-110)

אך היד יהודה שם סק"ג כתב דאף לר"מ עיקר איסורא דאבר היוצא הוא מובשר בשדה טריפה, אלא דס"ל דמכח זה אין שחיטת אמו מטהרתו, כ"ה דבטריפה עצמה אלמלי קרא ל"ה השחיטה מטהרתה, ואף אחר דילפינן מקרא בטריפה דשחיטה מטהרתה, לא ילפינן מינה לאבר היוצא שאינו גופה, ובזה הוא דפליגי רבנן וס"ל דהוי ככל טריפה ושחיטת אמו מטהרתו.[[110]](#footnote-111)

## טעם הא דמועלת שחיטת האם לטהר את האבר היוצא אף דאינו בכלל בהמה בבהמה

הפמ"ג שם הק' לדעת הסוברים דאיסורא דאבר היוצא הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה ואין שחיטת אמו מועלת לו, דא"כ מ"ט דרבנן דמועלת שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, והיינו דהיאך למדו לזה מטריפה דשחיטתה מטהרתה, הרי שאני אבר היוצא דאינו בכלל בהמה בבהמה ואין שחיטת אמו מועלת לו, ומהיכ"ת דתועיל לטהרו מידי נבילה,[[111]](#footnote-112) - והאבי עזרי בפ"ב משאה"ט ה"ט כתב די"ל דאף דאין שחיטת האם מועלת כלל להתיר את האבר היוצא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה, מ"מ היא מועלת לטהרו מידי נבילה וכמו שמצינו כן בכ"ד דאיכא שחיטה שאינה מתרת באכילה ומועלת לטהר מידי נבילה.[[112]](#footnote-113)

השערי ישר בש"ב פכ"ב ד"ה אמנם מפורש כתב דמהא דלרבנן מהני שחיטת האם לטהר את האבר היוצא מידי נבילה מוכח דהא דשחיטת האם מועלת להתיר את העובר אי"ז רק מגזה"כ דכל בבהמה תאכלו, דא"כ הדין נותן דאבר היוצא דלי"ב להתירא דכל בבהמה תאכלו לא תועיל שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, אלא הוא משום דשחיטת האם חשיבא כשחיטה גם בעובר, וע"כ אף דאינה מתרת באכילה את האבר היוצא מ"מ מטהרתו מידי נבילה, ועד"ז כתב האמר"מ בסימן ד' סק"א, - ולפ"ז י"ל דע"כ אף דהאבר היוצא אינו בכלל בהמה בבהמה מ"מ מועלת לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, והיינו משום דעיקר הא דשחיטת האם חשיבא כשחיטה גם להולד הוא אף באבר היוצא, אלא דמקרא דכל בבהמה תאכלו נלמד דכל שאינו בכלל בהמה בבהמה אינו ניתר בשחיטת אמו, אך מ"מ מהניא לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה.

## הא דלר"מ האבר היוצא מטמא משום נבילה אם הוא אף כשהחזיר ידו

הרשב"א לעיל ס"ח ב' כתב בשם תוס' דאף דאין חזרה מועלת לאבר היוצא להתירו באכילה, מ"מ היא מועלת לו לטהרו מידי נבילה, ולכאו' היינו דאף לדעת ר"מ דאין השחיטה מועלת לאבר היוצא לטהרו מידי נבילה, מ"מ אם החזיר העובר את ידו ואח"כ שחט את אמו מועלת לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, - ולכאו' הוא משום דכל הא דלר"מ אין השחיטה מועלת לאבר היוצא לטהרו מידי נבילה הוא משום שאינו בכלל בהמה בבהמה ואינו בכלל עיקר ההיתר דשחיטת אמו, וע"כ כ"ז הוא כשלא החזיר את ידו, אך כל שהחזיר את ידו דהוי בכלל בהמה בבהמה ואין איסורו אלא משום בשר בשדה טריפה, דמה"ט הוא דכשהחזיר את את ידו מותר המקום חתך, וכמש"כ בפירש"י לעיל ס"ח א', מועלת לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה,[[113]](#footnote-114) וכ"כ הראש יוסף לקמן ע"ה א' והיבין דעת בסימן י"ד סק"ג.

## הא דלר"מ האבר היוצא מטמא משום נבילה אם הוא אף במקום חתך

הצל"ח כתב לדון בדין מקום חתך אם מהניא השחיטה לטהרו לדעת ר"מ, ועיי"ש שכתב דלפ"מ דקי"ל דאבר היוצא אין לו תקנה בחזרה י"ל דרק מה"ט הוא דלר"מ אין שחיטת אמו מטהרתו, אך מקום חתך דיש לו תקנה בחזרה שחיטת אמו מטהרתו, והלב ארי' כתב דמהניא השחיטה לטהר את המקום חתך, אך כתב דהיינו רק בעובר חי, אך בעובר מת ל"מ השחיטה לטהר אף את המקום חתך, עיי"ש.

## אם טומאת האבר היוצא לר"מ היא משום נבילה או משום אבמה"ח

בפירש"י כתב דהא דלר"מ הבשר מגע נבילה היינו מגע אבמה"ח שהוא מטמא כנבילה, וכתב דכ"ז הוא באבר דעובר חי,[[114]](#footnote-115) אך אם יצא העובר מת הוי האבר נבילה גמורה מאחר שלא טיהרתו שחיטת אמו,[[115]](#footnote-116) - אך בפי' הר"י מלוניל כתב דהא דתנן מגע נבילה ל"ד הוא אלא אבמה"ח הוא דשחיטה עושה ניפול דכשהתחיל לשחוט הבהמה נחשב אבר העובר כאילו נפל ונפרד מן העובר והו"ל אבמה"ח,[[116]](#footnote-117) ומשמע דהיינו אף באבר דעובר מת,[[117]](#footnote-118) ועמש"נ להלן בד' התוס' בזה.

הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א הי"א כתב דאף עובר מת שהוציא ידו וחתכו הוי אבמה"ח, והיבין דעת בסימן י"ד סק"ג כתב דהוא דלא כמש"כ בפירש"י הכא דבעובר מת הוי האבר נבילה גמורה,[[118]](#footnote-119) ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה הוא אם מותר להושיטו לב"נ ואם חשיב כברי',[[119]](#footnote-120) - והאמר"מ בסימן ד' סק"ג כתב לדון דלא פליגי, דדברי הרמב"ם הרי קיימי בחתכו קודם שחיטה, וע"כ לא חייל על העובר דין נבילה דכל שאמו חי' חשיב כאחד מאברי' וחשיב ג"כ כחי, אך דברי רש"י קיימי כשחתכו לאחר שחיטה, ובכה"ג הוא דס"ל דמטמא משום נבילה, אך כתב דאי"ז מתישב, דאם בחיי האם לא חייל על האבר תורת נבילה, הדין נותן דלא יחול עליו תורת נבילה כשנשחטה אמו, ועיי"ש במש"כ לדון עוד בזה.

## דין אבר היוצא דעובר מת קודם שחיטת אמו

התוס' כתבו דקודם שחיטה לכו"ע אדם שנוגע באבר שבחוץ טהור, דאם מחיים הוא מטמא ל"ה מועלת השחיטה לרבנן להפקיע את הטומאה, ומבו' בדבריהם דהוא אף באבר דעובר מת, וזהו שהביאו ע"ז מההיא דהושיט רועה את ידו דאיירי בעובר מת, וכ"כ הבעה"מ לעיל ע' ב', - והמשנת ר"א בסו"ס ד' כתב דלמש"כ בפירש"י דאבר היוצא דעובר מת מטמא לר"מ משום נבילה, הרי דאף קודם שחיטת אמו הוא מטמא משום נבילה, דאף דהעובר עצמו אינו מטמא משום נבילה משום דהוא ראוי להיות ניתר בשחיטת אמו, מ"מ האבר היוצא שאינו ראוי להיות ניתר בשחיטת אמו מטמא משום נבילה, ומש"כ התוס' דלכו"ע אין האבר מטמא מחיים הוא משום דפליגי וס"ל דלא חייל תורת נבילה על אבר אחד, והא דהאבר מטמא לר"מ הוא משום דשחיטה עושה ניפול והו"ל אבמה"ח, וע"כ היינו רק לאחר שחיטה, אך קודם שחיטה מודה ר"מ דאינו מטמא.

המהרש"א כתב דדברי התוס' הם לדעת רבה לקמן ע"ד א' דהא דמטהרי רבנן הוא אף באבר דעובר מת, ואם מחיים הוא מטמא ל"ה השחיטה מועלת להפקיע לטומאתו, אך לדעת ר"ח לקמן שם דבאבר דעובר מת דברי הכל שחיטה עושה ניפול, י"ל דאף קודם שחיטה מטמא האבר היוצא, - והתפארת יעקב הק' דאף לר"ח הרי כל הא דמודו רבנן באבר דעובר מת הוא משום דשחיטה עושה ניפול, אך קודם השחיטה אין האבר מטמא, והיינו דאם האבר מטמא אף קודם שחיטה, ל"ב להא דשחיטה עושה ניפול, וצ"ע.

המהרש"א הק' דמ"ט אין אבר היוצא דעובר מת מטמא מחיים, הרי כל הא דעובר מת במעי בהמה אינו מטמא אמרו לעיל ע' ב' דהוא משום דק"ו אם הועילה לו שחיטת אמו להתירו באכילה לא תועיל לו לטהרו מידי נבילה, והאבר היוצא לא אתי בהך ק"ו, שהרי אין שחיטת אמו מועלת לו להתירו באכילה, - אך הנה הבעה"מ לעיל שם כתב דאיירי התם כשהוציא העובר את ידו, דאל"כ הרי בלא"ה אינו מטמא דהוי טומאה בלועה, והא דילפינן לה מק"ו היינו דכיון דהועילה לו אמו לעובר להתירו באכילה בשחיטתה אלמא ירך אמו הוא, כ"ש דתועיל לטהרו מידי נבילה שתהא היד שהוציא העובר לחוץ כאבר המדולדל בבהמה שהוא טהור עד שיפול, ולא חשיב כאבר המדולדל מן הנבילה, מאחר שהעובר ראוי ליטהר בשחיטת אמו.

המהרש"א כתב לישב בתי' בתרא דכל הא דבעינן להק"ו הוא רק לר"ח לטעמי' לקמן ע"ד א' דבאבר דעובר מת מודו רבנן דשחיטה עושה ניפול, אך לדעת רבה דמטהרי רבנן אף באבר דעובר מת, ל"ב להק"ו, אלא הוא משום דשחיטת אמו מטהרתו.

ולכאו' מכוון דבריו דטעמא דר"ח דבאבר דעובר מת מודו רבנן דשחיטה עושה ניפול, הוא משום דבעובר מת לא מצינו לחשוב דבשחיטת אמו חשיב כמו שנשחט, שהרי הוא מת ואינו בר שחיטה, והא דהוא ניתר בשחיטת אמו הוא היתר בפנ"ע מכל בבהמה תאכלו, והיתר זה לא חייל אלא על העובר שבמעי אמו ולא על האבר היוצא, וע"כ עושה השחיטה ניפול, ומשא"כ בעובר חי דחשיב כמו שנשחט בשחיטת אמו, וחלה שחיטה זו אף על האבר היוצא, ורבה דפליג הוא משום דס"ל דגם עובר מת שבמעי הבהמה חשיב כחי משום דהוא טפל לאמו, וכל שנשחטה אמו חשיב העובר כמו שנשחט, וע"כ מהניא השחיטה אף על האבר היוצא, ויתבאר בעזה"י במקומו, וע"כ לדעת רבה הא דעובר מת שבמעי בהמה אינו מטמא ל"ב בזה להק"ו, אלא הוא משום דהוא טפל לאמו וחשיב כחי, אך לדעת ר"ח דעובר מת שבמעי בהמה לא חשיב כחי, הרי דכל הא דאינו מטמא הוא מכח הק"ו.

## דין אבר היוצא מעובר מת שבמעי בהמה טמאה

לעיל ע' ב' פליגי ת"ק וריה"ג בדין עובר מת שבמעי בהמה טמאה, דלת"ק אינו מטמא משום דמקשינן בהמה טמאה לבהמה טהורה דעוברה טהור, והא דבהמה טמאה עוברה טהור הוא מק"ו דאם הועילה לו אמו להתירו באכילה כ"ש דתועיל לו לטהרו מידי נבילה, והתוס' בסוגיין נסתפקו בדין אבר היוצא מעובר מת דבהמה טמאה, אם ג"כ אינו מטמא, או דלא מקשינן בהמה טמאה לבהמה טהורה אלא לענין מה שבפנים ולא לענין מה שבחוץ, - והבעה"מ לעיל שם כתב דמתניתין דהתם קיימא כשהוציא העובר את ידו, והא דתנן הושיט הרועה את ידו היינו שהוציא העובר ידו לחוץ ונגע בו הרועה ולא איירי בהושיט ידו למעי הבהמה, ולפ"ז נתפרש במתניתין דאף אבר היוצא מעובר מת דבהמה טמאה אינו מטמא.

## טעם הא דהאבר מטמא כטריפה שחוטה

הראב"ד בפ"ה ממאכ"א הי"א כתב דממה שאמרו רבנן דהבשר מגע טריפה שחוטה יש ללמוד דיש על האבר היוצא איסור טריפה, ודלא כמש"כ הרמב"ם שם דאינו לוקה, והיינו דכל הא דהאבר היוצא מטמא כטריפה שחוטה דמטמאה במוקדשין, הוא משום דיש על האבר היוצא איסור טריפה, - אך לדעת הסוברים דדין אבר היוצא הוא דאין שחיטת אמו מתירתו ולי"ב איסור טריפה, צ"ל דהא דהוא מטמא כטריפה שחוטה היינו משום שדימוהו חכמים לטריפה שגזרו עלי' טומאה בקדשים, והיינו משום דאף הא דגזרו טומאה על טריפה בקדשים הוא משום דלי"ב היתר שחיטה, וה"נ גזרו טומאה על האבר היוצא, ונתבאר עוד בזה בדף מס' 8.

**מה מצינו בטריפה ששחיטתה מטהרתה אף שחיטת בהמה תטהר את האבר,** בכ' הגר"ח לעיל י"ג א' הובא בשם הגר"ח שהק' דמה מדמי לה לטריפה, הרי שאני טריפה דשחיטתה מתירתה לגמרי והיא אסורה משום איסור טריפה, ומשא"כ באבר היוצא דאיסורו הוא משום דאין השחיטה מתירתו וע"כ שפיר י"ל דאף אינה מטהרתו מידי נבילה, ועיי"ש שהוכיח מזה דבטריפה ג"כ ליכא היתר שחיטה באכילה, וע"כ שפיר מדמינן זל"ז, וכ"כ האמר"מ בסימן ד' סקל"ב.[[120]](#footnote-121)

**מנין לטריפה ששחיטתה מטהרתה,** ממה שדנו לדמותו לבהמה טמאה מבו' דמה שדנו הכא דשחיטת טריפה לא תטהר אי"ז משום דאיכא גריעותא בשחיטתה משום שהיא מתה במקצת, אלא הוא משום שהיא בהמה האסורה ולא נאמר בה היתר שחיטה,[[121]](#footnote-122) ולפ"ז י"ל דגם הא דבטריפה ליכא היתר שחיטה הוא מכח ה"ט,[[122]](#footnote-123) ועד"ז מתפרש גם טעמא דמ"ד בזבחים ס"ט ב' דמליקת טריפה אינה מטהרת מידי נבילה, והתוס' לעיל כ"ח א' כתבו דלדידי' אף נחירת עוף טריפה אינה מטהרת מידי נבילה, וצ"ע.

בפירש"י משמע דהא דתנן מנין לטריפה ששחיטתה מטהרתה הוא דברי תנא דמתניתין, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהוא מו"מ בין ר"מ לחכמים, וכ"כ הפסקי רי"ד, וכ"נ בד' המאירי,[[123]](#footnote-124) ובד' הרמב"ם שם מבו' לפ"ז, דפלוגתת ר"מ אינה במסוים באבר היוצא, אלא פליגי גם בדין טריפה מן הבטן אם שחיטתה מטהרתה,[[124]](#footnote-125) ומבו' להדיא לפ"ז דפלוגתת ר"מ וחכמים אינה ביסוד איסורא דאבר היוצא כמש"כ הפמ"ג אלא הוא אם שחיטה מטהרת לבהמה האסורה באכילה שלא היתה לה שעת הכושר.

**הרי שנולדה טריפה מן הבטן מנין,** הראבי"ה בסימן אלף צ"ו הביא דאביו רבינו יואל הוכיח מהכא דבן פקועה טריפה אינו ניתר בשחיטת אמו עמש"נ בזה בדף מס' 9 דאל"כ הרי היתה לו שעת הכושר אגב אמו, ועיי"ש שכתב לדחות דל"מ הא דהיתה לו שעת הכושר אגב אמו, ועמש"כ בזה בחי' הגרע"א.

הבעה"מ לקמן ע"ה א' כתב דאף לר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו מ"מ ה"ז מועיל לטהרו מידי נבילה, ובחי' הרמב"ן שם תמה ע"ז מהא דקאמר ר"מ הכא דשחיטה שאינה מכשרת באכילה אינה מטהרת מידי נבילה אלא אם הוא גופה, - ובדעת הבעה"מ צ"ל דכל הא דקאמר ר"מ דשחיטה אינה מועלת לטהר מידי נבילה בדבר שאינו גופה הוא רק בדבר האסור באכילה דאינו בכלל בקר וצאן ולא נאמר בו הכשר שחיטה, אך בבן ט' חי דהוא דבר המותר באכילה ונאמר בו הכשר שחיטה, שפיר מהניא שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה.[[125]](#footnote-126)

מהדו"ק שבט ע"ז

דף מס' 7 ב'

**ע"ב ב' - אבל טמא מגע מדרס דברי ר"מ,** בפירש"י כתב דלר"מ דטומאת בית הסתרים מטמאה, ה"ז טמא מגע מדרס משום שנגעו זב"ז בעודן מחוברין,[[126]](#footnote-127) - אך בפירש"י פסחים י"ח א' כתב לגבי מי חטאת, דיש עליהן טומאת מגע מחמת עצמן, דאין נגיעה גדולה ממה שהן נוגעין בעצמן, ועי' בחזו"א בכלים סימן ל"א סק"א ובאהלות סו"ס כ"ג מש"כ בדבריו, ולכאו' לפ"ז גם הכא יש לטמאות משום דחשיב הבגד כנוגע בעצמו, וכ"ה משמעות ל' התוס' במנחות כ"ד ב', והא דתלינן לה בפלוגתא דמגע בית הסתרים, הוא משום דנגיעה זו שנוגע בעצמו, אי"ז נגיעה הנראית, והוי כמגע בית הסתרים.[[127]](#footnote-128)

\*והראבי"ה בסימן תתקפ"ו בד"ה כללו של דבר ובד"ה ונ"ל דהיינו ובד"ה ואני אומר כתב דטעמא דמאן דמטמא, הוא משום דבשעת פרישתו מאביו מקב"ט,[[128]](#footnote-129) עיי"ש, וזה מתפרש ע"ד מש"כ החזו"א בכלים שם בביאור ד' רש"י בפסחים, וצ"ל דזה תליא אם טומאת בית הסתרים מטמאה, ועי' בחי' רא"ל ח"ב סימן ל"ט שכתב עד"ז בדעת הרמב"ם.

**שאם נגע בו זב שיהא טמא מגע זב,** בפירש"י כתב דהיינו אם נגע בו הזב כשדרס עליו או לאחר שדרס עליו, והרמב"ן וש"ר הק' ע"ז, דכל שנגע בו הזב אח"כ, לא חיילא עלי' טומאת מגע, דשבע לה טומאה, וכתב די"ל דפירש"י כן משום דהו"ל איבעיא דלא איפשיטא אם אמרינן שבע לה טומאה.[[129]](#footnote-130)

**אבל גע"ג הבאות מבגד גדול בשעת פרישתן מאביהן מקב"ט מאביהן,** בפירש"י כתב דהוא משום דבשעת פרישתו מאביו א"א לצמצם שלא יגע מעט מעט ובשעת פרישה אינו בית הסתרים, - אך בחי' מהר"י שפירא כתב בדעת הרמב"ם בפכ"ג מכלים ה"ט, דהוא משום דכשנקרע רובו חשיב אף המקום שנשתייר כמופרד ולא חשיב כמגע בית הסתרים, ועיי"ש שכתב ללמוד כן מד' הירושלמי בפ' כיצד צולין, וכ"כ במים טהורים בכלים פכ"ז מ"י, ופירש בזה מש"כ הכס"מ בהל' כלים שם דפי' הרמב"ם הוא דלא כפירש"י, שתמה ע"ז המל"מ שם.

ולפ"ד הרמב"ם ניחא הא דבגע"ג שנחלק לא אמרינן דבשעת פרישתו מקב"ט, דכל הא דבבא מבגד גדול מקב"ט, הוא כשנקרע רובו וחשיב הכל כמופרד, וע"כ בגע"ג דכשנקרע רובו נטהר מן המדרס, לא נטמאו ב' חלקיו בנגיעתם זב"ז, אך לפירש"י דהא דמקב"ט בשעת פרישתו הוא משום דא"א שלא יגעו זב"ז במקום שנקרע, צ"ע דא"כ מ"ט בגע"ג שנחלק לא מטמאינן משום ה"ט,[[130]](#footnote-131) וצ"ל דכל שנקרע מעט מן הגע"ג כבר אינו טמא מדרס,[[131]](#footnote-132) וצ"ע.

**כל העומד לחתוך כחתוך דמי,** מבו' דמהני הא דכחתוך דמי, דמכח זה לא חשיב כבית הסתרים, ובאבנ"ז יו"ד סימן רס"ז סק"ב וחו"מ סימן ע"א ד"ה אך באמת הק' מזה עמש"כ הר"ש והרא"ש במקואות פ"י מ"ה, דאף דכל העומד ליחתך כחתוך דמי, חשבינן למקום החתך כבית הסתרים, וביו"ד שם כתב לדון, דשאני תורת בית הסתרים לענין טומאה מתורת בית הסתרים לענין טבילה, ואכמ"ל.

**מטביל עד מקום מדה,** התוס' הקשו דאידך ליהוי חציצה דהוי מיעוט המקפיד, וכתבו דאיירי ביד כעין חוליות, ועמש"כ בזה הר"ש והרא"ש במקואות פ"י מ"ה, והראבי"ה בסימן תתקצ"א, והר"ן בסוגיין, ונת' בזה באורך במקואות שם, ואכמ"ל, - ועי' עוד במאירי בסוגיין בשם הראב"ד דאף דשאר היד ל"ה חציצה דהו"ל מיעוט שאינו מקפיד, מ"מ צריך לשקעו במים, אלא דאין עליו תורת טבילה ואין חציצה פוסלת בו, ובד' ש"ר מבו' דפליגי ע"ז וא"צ לשקעו במים, ונת' בזה במקואות שם.

**אפי' תימא רבנן חיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי,** משמעות ל' הגמ' דאתי לקיים שנויא דרבינא, וכ"ה בל' הגמ' בפסחים פ"ה א' דרבינא ס"ל דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי, וזה מתפרש כמש"כ התוס' בסוגיין דהא דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי, הוא בגונא דעומד ליחתך, וע"כ הו"ל בכלל שנויא דרבינא דכל העומד ליחתך כחתוך דמי.

ואמנם במש"כ התוס' לישב לפ"ז הא דבאבמה"ח שחישב עליו ואח"כ חתכו אמרינן דטומאת בית הסתרים היא, נחלקו עליהם הרמב"ן והרשב"א והר"ן לקמן קכ"ט א' ונקטו דאמרינן בזה חיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי דמי, - ונראה דמודו דהא דכמאן דמיפרתי דמי הוא מכח הא דה"ז עומד ליחתך, ואך דס"ל דסגי במה שדעת האדם לחתכו לחשבו כעומד ליחתך,[[132]](#footnote-133) וי"ל דהיינו רק כשהתחיל לחתכו, וכמש"כ בתשו' חת"ס או"ח סימן מ"ו לחלק בזה, (אך בד' התוס' מבו' דאף בכה"ג לא חשיב כעומד ליחתך, וצ"ע שלא הזכיר החת"ס לדבריהם).

\*הרמב"ן וש"ר לקמן שם כתבו לישב למה שאמרו התם דהו"ל טומאת בית הסתרים, ולא אמרינן בשעת פרישתן מאביהן מקב"ט, א"נ חיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי, דהוא משום דכיון שניטל הבשר מן האבר נטהר האבר מלטמא דהא בעינן בשר גידים ועצמות וליכא, וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, - והמל"מ בפכ"ג מטו"מ ה"ט תמה ע"ז, דבזה לא נתישב אלא הא דלא אמרינן בשעת פרישתן קיבלו טומאה, אך לא נתישב בזה הא דלא מטמאינן מכח הא דחיבורי אוכלין כמאן דמיפרתי, - ולמש"נ לעיל דהא דכמאן דמיפרתי דמי, הוא משום דה"ז עומד ליחתך, י"ל דכיון דע"כ לא מצינו לחשוב שמקצת מן הבשר נוגע בשאר הבשר, דכיון שאינו עומד ליחתך מעצמו לא אמרינן ע"ז דכמאן דמיפרתי דמי, ואינו נוגע אלא בשאר האבר, והאבר בלא הבשר אינו מטמא, ונתחדש לפ"ז דאף כשיש באבר בשר גידין ועצמות, אין דין טומאה על הגידין והעצמות בפנ"ע בלא הבשר.[[133]](#footnote-134)

**תוד"ה טהור, דהי' שם פשוטי כלי עץ מפסיק וכו'**, הרש"ש בסוגיין ובעירובין כ"ד א' והחזו"א בכלים סימן ל"א סק"ד תמהו בזה, דמאי נפ"מ אם הוו פשוטי כלי עץ מפסיקין או כלי קיבול, דממ"נ אם ה"ז עומד למדרס, אף פשוטי כלי עץ טמאין מדרס, ואם אי"ז עומד למדרס, אף כלי קיבול אין טמאין אלא טומאת ראשון, ואין מטמאין את הסדין, וצע"ג.

**תוד"ה אלא, והרר"ש אומר ששבע לי' טומאה לא שייך בדבר שהטומאה באה מגופו,** בחזו"א כלים סימן ל"א סק"א הק' דמה סברא היא זו, הרי בע"כ דטומאתה היא משום נגיעה, וכדחזינן דר"י מטהר משום דהוי מגע בית הסתרים, ומ"ש מגע בעצמו ממגע באחרים, ועיי"ש מש"כ לדון לפרש בזה, והק' ע"ז מד' התוס' בעירובין כ"ד א'.

ושמא י"ל דהוא משום דדינא דשבע לי' טומאה הוא רק למנוע חלות טומאה אחרת, אך בטומאה הבאה לו מעצמו, שבאנו לדון שתחול אותה טומאה עליו בקלישות, ואי"ז טומאה אחרת, די"ל דהא דהנוגע באב הטומאה נעשה ראשון לטומאה, אי"ז טומאה מחודשת, אלא היא אותה הטומאה שהיתה על האב דנקלשה על הנוגע והוי ראשון לטומאה, ל"ש בזה דינא דשבע לי' טומאה.[[134]](#footnote-135)

**אמאי לא פשיט מר"מ דאמר וכו' אלמא דחל קל עם החמור בב"א,** בכ' הגרי"ז במנחות כ"ד ב' הק', דאף אם בב"א לא אמרינן שבע לי' טומאה לא א"ש, שהרי הכא תחילה חיילא הטומאת מדרס, ואח"כ חייל מכח זה גם מגע מדרס, והיינו דל"ד לשאר גווני דבב"א חיילי תרוייהו, משום דאין א' חל על השני, אלא מעיקרא חלין שניהם, אך הכא דמעיקרא חל מדרס ואח"כ חל מגע מדרס, הרי דהגם דהוי זה בשעה אחת, בדין דנימא בזה שבע לי' טומאה, - ולכאו' צ"ל, דהא דבב"א לא אמרינן שבע לי' טומאה, אי"ז משום דל"ש בזה כל עיקר דינא דשבע לי' טומאה, כיון דלא חייל א' על חבירו, אלא חיילי תרוייהו מעיקרא, אלא הוא משום דבב"א לא עדיף חד מחברי', וע"כ אף בכה"ג דחלות אחת הויא חלות מוקדמת, מ"מ כיון שהן חלין בזמן א', לא עדיף חד מחברי', ולא אמרינן שבע לי' טומאה.[[135]](#footnote-136)

**תוד"ה בשעת, וא"ת דאמרינן בהעור והרוטב טלית שהתחיל לקורעה וכו',** בישוב קו' זו מצינו ה' דרכים, **א** בפירש"י כתב דשאני הכא שהיו עלי' טומאת מדרס וטומאת מגע, ול"מ הקריעה לטהרה אלא מטומאת מדרס, ומשא"כ התם שלא הי' עלי' אלא טומאת מגע, והר"ש בכלים פכ"ח מ"ח תמה ע"ז, דאי"ז שום סברא לחלק בין טומאה אחת לב' טומאות. - **ב** התוס' כתבו בשם י"מ, דשאני טלית דשם כלי עלי' וכנשקרעה ואזל שם כלי ממנה טהורה לגמרי, ובחזו"א כלים סימן ל' סק"ו פירש דהיינו דכיון דיש שם כלי עלי', ע"כ כל שנקרעה ובטל תורת כלי מינה, הו"ל פנים חדשות, וע"כ היא נטהרת אף מטומאת מגע, ועי' במשנת ר"א טהרות סימן ל' סק"ז מש"כ לפרש בזה בע"א.[[136]](#footnote-137) - **ג** התוס' כתבו דההתם מירי כשקורע בהרה מקומות ולא נשאר באחד מהן רוחב ג', וע"כ היא טהורה לגמרי. - **ד** הר"ש בכלים פכ"ח מ"ח כתב בתחילת דבריו די"ל דאף התם אינה טהורה אלא מן המדרס, וטמאה מגע מדרס, וקמ"ל דאע"ג דעדיין היא גדולה הרבה יותר משלשה על שלשה, אפ"ה היא טהורה מן המדרס הואיל ולא חזיא למלאכתה הראשונה להתעטף, ובחזו"א שם הק', דמ"ש דהיא טהורה מן המדרס אף דיש בה שיעורא דמדרס, ואינה טהורה מטומאת מגע, ועיי"ש מש"כ בזה. - **ה** הרמב"ן לקמן קכ"ג א' כתב לישב, דשאני הכא דאיירי כשנחלק הבגד מאליו, ומשא"כ התם דאיירי כשקרעה כדי לטהרה ולבטל שם שעלי', וכ"כ הרשב"א והר"ן שם, ועי' בחזו"א שם סק"ז, ובמשנת ר"א טהרות סימן לז סק"ז מש"כ לפרש בזה.[[137]](#footnote-138)

**דמ"מ כיון דיש בה גע"ג שהוא שיעור טומאה לא פקע מיני' טומאת מגע,** עד"ז נחלקו רש"י ותוס' עוד, דהתוס' בפסחים ל"ג ב' הק' ע"ד רש"י דאוכל מקב"ט בכ"ש, מהא דדרשינן בתו"כ מדכתיב אותו תשבורו, דאותו אתה שובר לטהרתו ואי אתה שובר אוכלין לטהרתן, ואם אוכלין מקב"ט בכ"ש פשיטא דל"מ להו שבירה, ובחי' הרמב"ן לעיל ל"ד א' כתב ע"ז, דאי"ז ראי', שהרי אמרו טלית שהתחיל לקרעה כיון שנקרע רובה טהורה וכו', ואע"ג דגע"ג מקב"ט מה"ת, לפיכך הוצרך הכתוב למעט שבירת האוכלין, עכ"ד, וכ"כ הר"ן שם, אך התוס' לטעמייהו אזלי דאין שבירה מטהרת אלא כשאין מה שנשתייר ראוי לטומאה זו.

ובמשנת ר"א טהרות סימן ל' כתב לפרש דפליגי ביסוד טהרת שבירה, דלדעת התוס' הוא משום שנתבטל הכלי מתורת קבלת טומאה, ולדעת רש"י הוא דין בפנ"ע דהשבירה הויא מעשה המטהר,[[138]](#footnote-139) - אך בחזו"א כלים סימן ל' סקי"א פירש בד' רש"י, דס"ל דטלית שנקרעה חשיבי הקרעים כפנים חדשות, וע"כ היא נטהרת מטומאתה, עיי"ש, ובכה"ג דהוי כפנים חדשות, לכו"ע נטהר הכלי מטומאתו, כדתנן בכלים פכ"ח מ"ה.[[139]](#footnote-140)

ה' אלול פ"ד

דף מס' 8

## טומאת טריפה ששחטה

**ע"ג א' - טריפה ששחטה מטמאה במוקדשין,** בפירש"י לעיל ס"ח ב' ד"ה מגע טריפה שחוטה פירש דהיינו דהיא מטמאה את המוקדשין מדרבנן, ומשמע דאף טריפה דחולין מטמאה את המוקדשין, וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בפ"ב משאה"ט ה"ח ה"ט, - אך בפירש"י לעיל כ' ב' ד"ה ואי אמרת ולקמן קכ"ג ב' ד"ה מטמאה במוקדשין כתב דהיא מטמאה אם של קדשים היא, ומבו' דרק טריפה דקדשים מטמאה,[[140]](#footnote-141) וכן הוכיח בחי' הגרע"א לקמן שם מד' הבעה"מ לקמן ע"ד ב',[[141]](#footnote-142) וכ"נ ממש"כ הרשב"א לעיל ס"ח ב' דטומאת טריפה שחוטה הוא משום חיבת הקדש, ועיי"ש במש"כ עוד בזה.[[142]](#footnote-143)

האתוו"ד בכלל ט"ז כתב דמהא דטריפה ששחטה מטמאה במוקדשין מדרבנן יש ללמוד דבטריפה אין שחיטתה מתירתה באכילה, דאל"כ מ"ט היא מטמאה מדרבנן, ומ"ש משאר דברים אסורין דאין מטמאין, ובע"כ דאין שחיטתה מתירתה באכילה ודמיא לנבילה, ואף דמדאורייתא אינה נבילה לענין טומאה, מ"מ כיון דדמיא לנבילה גזרו בה חכמים טומאה במוקדשין, - ולכאו' עד"ז מתפרש הא דאבר היוצא מטמא במוקדשין, דהוא משום דיסוד האיסור דאבר היוצא הוא דאין שחיטת אמו מתירתו באכילה, וע"כ אף דמדאורייתא היא מטהרתו מידי נבילה, מ"מ כיון דדמי לנבילה גזרו בו חכמים טומאה במוקדשין.[[143]](#footnote-144)

## אבר היוצא שהחזירו אם הוא מטמא כטריפה במוקדשין

הרשב"א לעיל ס"ח ב' כתב לדון בדעת התוס' דהא דהאבר היוצא מטמא כטריפה במוקדשין היינו רק כשלא החזירו, אל כל שהחזירו אינו מטמא, דאף דאין החזרה מועלת להתירו באכילה, מ"מ היא מועלת לטהרו מידי טריפה שחוטה, - ולכאו' הוא משום דעיקר הא דאבר היוצא מטמא כטריפה שחוטה הוא משום שאינו בכלל בהמה בבהמה ואינו בכלל עיקר ההיתר דשחיטת אמו, וע"כ דמי לטריפה דאין שחיטתה מתירתה באכילה וגזרו בה חכמים טומאה, וע"כ כ"ז הוא כשלא החזיר את ידו, אך כל שהחזיר את ידו דהוי בכלל בהמה בבהמה ושחיטת אמו מתירתו אין איסורו אלא משום בשר בשדה טריפה, דמה"ט הוא דכשהחזיר את את ידו מותר המקום חתך, וכמש"כ בפירש"י לעיל ס"ח א', ל"ד לטריפה שחוטה והו"ל כבשר האסור מטעם אחר דאינו מטמא.

**אמר להם ר"מ וכי מי טיהרו לאבר זה מידי נבילה שחיטת אמו א"כ תתירנו באכילה,** לכאו' מבו' מהכא דעיקר איסורא דאבר היוצא הוא דאין שחיטת אמו מתירתו, וזהו דפריך ר"מ דאי נימא דמועלת השחיטה לטהרו מידי נבילה מ"ט אינה מתירתו באכילה, דאי נימא דאיכא באבר היוצא איסור בפנ"ע, א"כ מאי פריך ר"מ דאם שחיטת אמו מטהרתו אף תתירנו באכילה, הרי דאף דהשחיטה מתירתו, מ"מ יש בו לאיסורא דיוצא, - אך צ"ע במה שהשיבו חכמים דטריפה תוכיח ששחיטתה מטהרתה מידי נבילה ואינה מתירתה באכילה, ומה יועיל דתתירנה השחיטה הרי יש בה איסור טריפה, ואף מחיים היא אסורה באיסור טריפה, ועמש"כ בזה המלא הרועים, וצ"ע.[[144]](#footnote-145)

ולמש"כ הפמ"ג במש"ז סימן י"ד סק"ג דפלוגתא דר"מ ורבנן היא בעיקר איסורו של אבר היוצא, דלר"מ הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה ולרבנן הוא איסור בפנ"ע מובשר בשדה טריפה, ונתבאר בדף מס' 7, י"ל דר"מ לטעמי' דאיסור אבר היוצא הוא משום דאין שחיטת אמו מתירתו, פריך שפיר דאם מועלת לו שחיטת אמו לטהרו ה"נ תועיל לו להתירו באכילה, וע"ז השיבו חכמים דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע כטריפה וע"כ אף דהשחיטה מועלת לו מ"מ יש בו איסור כטריפה.

**מ"ט דר' יוחנן אליבא דרבנן האי אית לי' תקנתא בחזרה,** בפירש"י כתב דהיינו כדאמר ר' יוחנן בריש פירקין דאבר עצמו מותר באכילה אם החזיר, והרשב"א לעיל ס"ח ב' הק' מהכא על פי' הר"ח והרי"ף שם דללישנא בתרא אף לר' יוחנן אין להאבר היוצא תקנה בחזרה,[[145]](#footnote-146) - והר"ן שם כתב בשמו לישב דהגמ' הכא אתיא כלישנא קמא דהתם דאבר עצמו מותר בחזרה, ואע"ג דהאי לישנא איתותב, הרי גם מה שאמרו הכא דבאברים לכו"ע שחיטה עושה ניפול אידחי ולא קיימא וכיון דלא קיימא לא דייקינן עלה, וכ"כ התוס' הרא"ש שם.

## מיתה עושה ניפול ושחיטה אינה עושה ניפול

**הכל מודים שמיתה עושה ניפול ואין שחיטה עושה ניפול,** ביסוד דינא דמיתה עושה ניפול משמע בד' הפסקי רי"ד לקמן קכ"ט ב' דהיינו משום דאבר המדולדל חשיב מחיים כאבמה"ח והא דאינו מטמא מיד הוא משום דכל זמן שחי מציל עליהן מלטמא, אך כל שמת ופסק חיותו מטמא משום אבמה"ח, וכ"כ הזכר יצחק בח"א סימן ל"ג דהא דהוא מטמא משום אבמה"ח אי"ז מכח המיתה אלא מכח שכבר הי' אבמה"ח מעיקרא, ועיי"ש שכתב לפ"ז דמהא דשחיטה אינה עושה ניפול ואחר שחיטה אינו מטמא משום אבמה"ח, אף דכבר מחיים הי' חשוב כאבמה"ח אלא דמקצת החיות שבו מטהרתו ואחר שחיטה דלי"ב חיות הי' בדין שיטמא משום אבמה"ח, הוא משום דשחיטה הוא מכשיר ומתיר לאיסור אבמה"ח, וכתב דזהו גם יסוד דינא דמפרכסת דלי"ב לאיסור אבמה"ח אף דהיא כחי' לכל דברי'.[[146]](#footnote-147)

אך בפרש"י לקמן קכ"ז ב' ד"ה מתה הבהמה משמע דהא דמיתה עושה ניפול היינו דלא חשבינן דנעשית המיתה גם על האבר וע"כ הוא דלי"ב משום נבילה אלא משום אבמה"ח,[[147]](#footnote-148) ולפ"ז הרי דזהו הא דשאני שחיטה דאינה עושה ניפול, דהשחיטה חלה אף על האבר וממילא דלא חשיב כלל כאבמה"ח, וכ"נ ממה שאמרו באבר דעובר דשחיטה עושה ניפול, והתם הרי בפשוטו קודם שחיטה ל"ה כלל כאבמה"ח, ורק משום דלא חלה השחיטה עליו הוא דחשבינן לי' כאבמה"ח.

**אילימא באבר דעובר וכו',** מבו' דהא דמיתה עושה ניפול הוא אף באבר דעובר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א הי"א דאבר היוצא שמתה הבהמה ואח"כ חתכו האוכלו לוקה משום אבמה"ח, וכתב הכס"מ דהוא משום דמיתה עושה ניפול.[[148]](#footnote-149)

## איסור אבר המדולדל

**אין בהן אלא מצות פרוש בלבד,** בפירש"י כתב דאין אסורין אלא מדרבנן, וכ"כ התוס' בסוגיין ולעיל ע"ג ב' ד"ה מ"ט, וכ"כ ההשלמה והמאורות והפסקי רי"ד והרשב"א והר"ן והסה"ת בסימן כ"ג והסמ"ג עשין ס"ג והסמ"ק בסימן ר"א והטור בסימן נ"ה, - אך בד' הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"ו וה"ז מבו' דאיסורו הוא מה"ת ואך דאין לוקין עליו, והמ"מ שם הי"א כתב בדעתו דהוא משום דדמי לחצי שיעור דאתי מריבוי ואין לוקין עליו, ועיי"ש שכתב דזהו מש"כ הרמב"ם שם דאין לוקין על אבר היוצא דדמי לאבר המדולדל דאיסורו הוא משום ובשר בשדה טרפה ואין לוקין עליו.[[149]](#footnote-150)

## אם אבר המדולדל אסור לב"נ

הסה"ת בסו"ס כ"ג כתב דכיון דאבר המדולדל אסור מדרבנן, אף אסור מדרבנן להושיטו לבן נח, וכ"כ הסמ"ג עשין ס"ג והסמ"ק בסימן ר"א דיש לו דין אבמה"ח מדרבנן ואסור להושיטו לבן נח, - אך הרשב"א בסוגיין ולעיל נ"ז א' כתב דמותר להושיטו לבן נח כיון דאין בו אלא מצות פרוש, וכ"כ הר"ן לעיל שם.[[150]](#footnote-151)

והפר"ח בסימן נ"ה סקט"ז פירש בטעם הפלוגתא בזה, דהרשב"א והר"ן דס"ל דמותר להושיטו לבן נח הוא משום דלא גזרו חכמים גזירות לבני נח, וגם אינהו לא צייתי לרבנן, וכיון דלדידהו שרי ליכא לפנ"ע, והסה"ת ודעימי' דס"ל דאסור להושיטו לב"נ הוא משום דכיון שידוע שאבמה"ח אסור לב"נ אם יהא מותר להושיט אבר המדולדל לב"נ לא מקיימא גזירת חכמים, שיאמרו דמהא דשרי לב"נ ש"מ דאין בו איסור אבמה"ח, וע"כ אסרו חכמים להושיטו לב"נ אף דלדיהו שרי, וכתב די"ל עוד דגזרו להושיט אבר המדולדל שדומה לאבמה"ח אטו אבמה"ח גופי' דאסור להושיטו מה"ת, ועמש"כ בזה באורך בתשו' אמונת שמואל סימן י"ד.

לדעת הרמב"ם דאבר המדולדל אסור מה"ת, כתב הפר"ח בסימן ס"ב סק"ז דהוא אסור אף לב"נ,[[151]](#footnote-152) - והפליתי בסימן נ"ה סק"ז והיד יהודה שם סקכ"ו תמהו ע"ז דהרי איסורא דאבר המדולדל הוא מקרא דובשר בשדה טריפה ומה ענין ב"נ לאיסור טריפה,[[152]](#footnote-153) - אך האו"ש בפ"ח משחיטה הי"ב כתב לפרש לד' הפר"ח דהיינו משום דיש לאסרו לב"נ משום דלדידי' שחיטה הויא כמיתה דעושה ניפול, ואך דלדעת ש"ר אמרינן בזה דמי איכא מידי וכו', אך לדעת הרמב"ם דה"ז אסור לישראל מדאורייתא ליכא למימר מי איכא מידי וכו'.

היד יהודה בסימן נ"ה סקכ"ו כתב לדקדק מד' הרמב"ם בפ"ט ממלכים הי"א דאף אבר המדולדל דמתה מותר לב"נ, כתב דהיינו משום דהא דמיתה עושה ניפול ילפינן לה מדכתיב כל אשר יפול עליו מהם במותם, והך קרא נאמר לישראל ולא לב"נ.

**וכל אשר יפול מהם במותם יטמא וכו' אלא ש"מ מיתה עושה ניפול ואין שחיטה עושה ניפול,** בכריתות ט"ו א' יליף ר"ע דאבר המדולדל בבהמה טהור מק"ו, והראבי"ה בסו"ס תתק"ס הק' דמ"ט בעינן להק"ו ותיפו"ל מהך קרא דמיתה עושה ניפול לטמא משום אבמה"ח דחשיב כאילו ניתק קודם, והרי דקודם מיתה אינו ניפול וטהור, ובתי' בתרא כתב דהא דכתיב במותם איצטריך לאשמועינן דעושה ניפול ולא מטמאה כדין נבילה אלא כדין אבמה"ח, אך שפיר י"ל דגם קודם לכן מטמא כאבמה"ח, אלא דאיצטריך קרא ללמד דאף אחר שמתה ל"ה נבילה, ונתחדש מדבריו דאף אם הי' אבר המדולדל מטמא כאבמה"ח, אכתי הי' מקום לומר דכשמתה הבהמה יטמא משום נבילה,[[153]](#footnote-154) וצ"ע.

## אבר דעובר מת

**מחלוקת באבר דעובר חי אבל באבר דעובר מת דברי הכל שחיטה עושה ניפול,** בפירש"י כתב דהוא משום דעובר חי יש במינו שחיטה, והמהרש"א הק' שהרי במתניתין תנן דבן ח' חי אין במינו שחיטה, ואף לתנא דברייתא דחשיב דיש במינו שחיטה משום דיש במינו שחיטה אגב אמו, מ"מ אין שחיטתו מטהרתו, - והבכור שור כתב לישב דהא דתנן דבן ח' אין במינו שחיטה הוא אחר שנולד, אך הכא דמיירי בבן ח' שבמעי אמו חשיב דיש במינו שחיטה, דאם הי' מניחו במעי אמו עד שיכלו חדשיו ויולד הי' בהמה מעלייתא לשחיטה.

המהרש"א כתב לפרש לד' רש"י דהא דבן ח' יש במינו שחיטה, היינו דכיון זה יש במינו שחיטה אגב אמו עדיף טפי דכיון דמועלת השחיטה להעובר עצמו למה שבפנים מהני גם להאבר היוצא, ומשא"כ בעובר מת דליכא למימר דכיון דמועלת השחיטה להעובר שבפנים מועלת גם להאבר היוצא דבעובר מת לא שייך לומר דיש לו שחיטה אגב אמו כיון דמת הוא, והבכור שור תמה ע"ז שהרי אף בן ח' לא שייכא שחיטה בגופי' והוי כמת לענין זה, ואף שהוא ניתר בשחיטת אמו, הרי גם עובר מת ניתר אגב שחיטת אמו, - והאמר"מ בסימן ד' סק"ה כתב לפרש בזה דחלוק הוא התירא דעובר חי מהתירא דעובר מת, דעובר חי דעדיין אין עליו תורת נבילה חיילא השחיטה עליו וע"כ ה"ז מועיל לטהר אף את האבר היוצא, דכיון דהוי אף העובר כשחוט ע"כ גם האבר היוצא חל עליו דין השחיטה לטהר מידי נבילה ואינו אסור באכילה אלא משום בשר בשדה טריפה, אך עובר מת כבר יש עליו תורת נבילה, והא דמהני השחיטה להתירו אי"ז משום דהוי כשחוט, דבנבילה לא שייכא שחיטה, אלא הוא מגזה"כ דכל בבהמה תאכלו להתיר כל האיסורים וגם איסור נבילה שנמצא במחיצת הבהמה, וע"כ אי"ז מועיל לטהר את האבר, דעל האבר היוצא הרי ליכא להתירא דכל בבהמה תאכלו, ועד"ז כתב הלב ארי' בסוגיין.

## הושיט ידו למעי בהמה ושחט בן ט' חי

**הושיט ידו למעי בהמה ושחט בן ט' חי תיבעי לר"מ וכו' אבל במעי אמו לא שריא לי' שחיטה,** בביאור האיבעיא מצינו כמה דרכים, **א** בד' התוס' לקמן ע"ה א' ד"ה לדברי המתיר מבו' דהוא משום די"ל דאין עליו תורת בהמה ולי"ב דין שחיטה.[[154]](#footnote-155) - **ב** הרשב"א כתב דמיבע"ל דכשהוא במעי אמו שמא לא חשיבי סימניו כסימנין, ולכאו' הוא משום דאינו בהמה לעצמו וע"כ י"ל דאין סימניו חשובין כסימנים.[[155]](#footnote-156) - **ג** בד' התוס' בביצה ו' א' ד"ה וכי מבו' דמיבע"ל אם אמרינן ד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וכ"כ בפי' הר"ן לקמן ע"ה א', וכ"נ בד' המאירי, ועמש"נ להלן בביאור הא דמיבע"ל אף לר"מ.

**או"ד ד' סימנים אכשר בי' רחמנא,** לקמן ע"ה א' אמר רבא דהשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי ניתר בשחיטת עצמו משום דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וצ"ב דהכא מיבע"ל אם ד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' לקמן שם כתבו דאף דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, מ"מ הכא דלא יצא לאויר העולם י"ל דל"מ השחיטה,[[156]](#footnote-157) ונתבאר לעיל דהיינו משום די"ל דאין עליו תורת בהמה להיות ניתר בשחיטה. - **ב** בפי' הר"ן שם כתב בדעת הרי"ף שהשמיט לאיבעיא דהכא דאה"נ דאיבעיא דהכא הוא דלא כרבא, ולדעת רבא שפיר מהני שחיטת עובר במעי אמו משום דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וזה לטעמי' דעיקר הא דמיבע"ל דלא תועיל שחיטת עובר במעי אמו הוא משום דשמא לא אמרינן ד' סימנים אכשר בי' רחמנא ואין העובר ניתר אלא בשחיטת הסימנים דאמו. - **ג** הר"ן שם כתב בשם תוס' די"ל דכל הא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא הוא רק כשאין שחיטת אמו מועלת לו כגון שטרפה, אך הכא שהוא במעי אמו ויש לו שחיטת אמו י"ל דאין לו סימני עצמו, וכ"כ המאירי בסוגיין, ובחי' הגרע"א בסוגיין כתב דלפ"ז כל שהאם טריפה ודאי דמהני שחיטת העובר שבמעי'.

בחי' הגרע"א הק' על מש"כ הר"ן בדעת הרי"ף דלפ"מ דקי"ל בשוחט את הטריפה וכו' דד' סימנים אכשר בי' רחמנא מהני שחיטת עובר במעי אמו, שהרי הכא מיבע"ל דאף לר"מ ל"מ שחיטת עובר במעי אמו, ולר"מ הרי בודאי סימני העובר ראויין לשחיטה, שהרי דעתו דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, ואפ"ה מיבע"ל דשמא ל"מ לו שחיטה כשהוא במעי אמו, וא"כ ה"נ אף דבשוחט הטריפה אמרינן דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, מ"מ שפיר י"ל דבעודו במעי אמו ל"מ לו שחיטה, והק' כן גם על מש"כ הר"ן בשם תוס' דהא דמיבע"ל דל"מ שחיטת עובר במעי אמו הוא משום דיש לו שחיטת אמו, שהרי מיבע"ל גם לדעת ר"מ דאין בן ט' ניתר בשחיטת אמו, ואפ"ה מיבע"ל דשמא ל"מ לו שחיטה במעי אמו.

ולכאו' צ"ל למש"כ הרא"ש בסימן ה' דאף לדעת ר"מ דבן ט' חי טעון שחיטה היינו רק כשיצא אח"כ חי לאויר העולם אך כ"ז שהוא במעי אמו הוא ניתר בשחיטתה, ויתבאר בעזה"י במקומו וזהו דמיבע"ל דלא תועיל לו שחיטת עצמו דדינו הוא בשחיטת אמו ולא אמרינן ד' סימנים אכשר בי' רחמנא.

אך הנה הר"ן גופי' פירש לקמן במתניתין דטעמא דר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו הוא משום דחדשים גרמי לשוויי' בהמה באפי נפשי' ולא איתרבי מכל בבהמה תאכלו, ולפ"ז נמצא דלי"ב כלל לדין שחיטת אמו, ודלא כמש"כ הרא"ש דכל שמת קודם שיצא לאויר העולם ניתר בשחיטת אמו, ותיקשי דא"כ מאי מיבע"ל דלא תועיל לו שחיטת עצמו, ושמא דברי הר"ן שם הם העתקת פירש"י ואיהו לא ס"ל כן, וצ"ע.[[157]](#footnote-158)

## שחיטת עובר במעי טריפה

הרא"ה בביצה ו' א' צידד דכל הא דמהני שחיטת עובר במעי אמו הוא רק כשאמו כשרה אך כשאמו טריפה ל"מ שחיטתו, ובד' התוס' שם מבו' דפליגי ע"ז, עיי"ש, ויש להסתפק אם הוא משום דכ"ז שהוא במעי אמו חשיב גם העובר כטריפה וע"כ ל"מ בו שחיטה, או דהוא משום דהא דמהני שחיטת עובר במעי אמו הוא מכח דין השחיטה שבאמו, וכמש"כ התוס' לקמן ע"ה א' (בסוד"ה לדברי המתיר) לדעת ר"ל, וע"כ כל שאמו טריפה ואין שחיטתה מתירתה באכילה אף ל"מ שחיטת העובר להתירו.

## מתה האם ושחט את העובר שבמעי'

בחי' הגרע"א נסתפק בגונא דמתה האם ושחט הולד במעי אמו די"ל דבכה"ג הוי הולד כמונח בקופסא וכנולד דמי ומהניא השחיטה,[[158]](#footnote-159) וכמש"כ הרמב"ן בתורת האדם שער המיחוש ענין הסכנה והביאוהו הרא"ש והר"ן בשלהי יומא דכשמתה האם הוי העובר כילוד ולאו ירך אמו הוא.[[159]](#footnote-160)

ובעיקר הך מילתא דכל שמתה האם הוי העובר כילוד, הנה ממש"כ הרא"ש בסימן ה' דמודה ר"מ דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו כשלא יצא חי לאויר העולם, וכן דנו בזה הרמב"ן והרשב"א לקמן במתניתין, מבו' דאף אחר שנשחטה אמו לא חשיב העובר כילוד עד שיצא ממעי אמו, וע"כ הוא דכל שמת קודם שיצא ממעי אמו ניתר בשחיטת אמו, וכ"כ הרמב"ן בתורת האדם שם בתחילת דבריו, וכ"ה מבו' בד' התוס' בב"ב קמ"ב א' ד"ה נוחל ושם ע"ב ד"ה דהוא מיית דאף אחר שמתה האם לא חשיב העובר כילוד, והוכיח כן הקצוה"ח בסימן ר"ט סק"ג, וכ"ה מבו' בד' התוס' בנדה מ"ד א' ד"ה איהו מיית שנסתפקו דהא דההורג עובר פטור הוא אף כשמתה אמו.[[160]](#footnote-161)

י"ב אלול פ"ד

דף מס' 9

**ע"ד א' - השוחט את הבהמה ומצא בה בן ח' חי וכו' קורעו ומוציא את דמו,** בפירש"י כתב דהא דדמו אסור ול"ד לחלבו דמותר הוא משום דהא דחלבו מותר הוא מקרא דחלב מוצא מכלל שליל, אך דמו לא גרע מדם האברים דעובר עליו בל"ת, והר"ן תמה ע"ז וכתב לפרש בע"א, והרא"ש בסימן ה' פירש בע"א, ויתבאר בעזה"י במקומו.

## טעמא דר"מ דבן ט' חי טעון שחיטה

**מצא בה בן ט' חי טעון שחיטה,** בפירש"י כתב דטעמא דר"מ הוא משום דחדשים גרמי לשוייי' בהמה באנפי נפשי' ולא איתרבאי מכל בבהמה תאכלו, והרמב"ן הק' דא"כ מ"ט אם מצא בה בן ט' מת מותר הרי כלו לו חדשיו קודם שמת וכבר הוי בהמה באפי נפשי'.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דכל דליכא שחיטה בגופו מודה ר"מ דמיתרבי מכל בבהמה תאכלו ודוקא בבן ט' חי דאיכא שחיטה בדידי' לא מרבי לי' ר"מ מכל בבהמה תאכלו, וכ"כ הרשב"א והר"ן, ונתבאר להלן. - **ב** בפירש"י בד"ה קורעו משמע דלר"מ לא סגי בחדשים לחודייהו אלא בעינן חדשים ואוירא, וכ"ה להדיא בדבריו בגמ' בסוד"ה חלבו דמאי, וע"כ הוא דבן ט' מת ניתר בשחיטת אמו, וכ"כ האו"ז בסימן תל"ט, וכ"כ הנימו"י בתחילת דבריו, (אך בהמשך דבריו הביא לד' הרמב"ן, וצ"ע), וכ"כ הרש"ש, וכן האריך היד יהודה בסימן י"ג סק"ה, עיי"ש. - **ג** הפסקי רי"ד כתב דכל שנמצא בן ט' מת אפי' חדשים ליכא ואינו נקרא בהמה, וכ"ה מבו' בדבריו לקמן ע"ה א' דאף אם כלו לו חדשיו מ"מ כל שמת קודם שיראה אויר העולם ל"ה בהמה מעליא, וכ"כ המ"מ בפ"ז ממאכ"א ה"ג בתו"ד דבן ט' מת לא חשיב כבהמה דאין חדשים גורמים בלא חיות, ובחי' המהר"מ קזיס לקמן בסוגיין הוסיף לפרש בזה דכל הא דבן ט' אינו ניתר בשחיטת אמו הוא משום דחשיב כולד בפנ"ע אך כל שמת במעי אמו בטלה חשיבותו והוי כאבר מאברי אמו.

במש"כ הרמב"ן ודעימי' דהא דבן ט' מת ניתר בשחיטת אמו אף דאיכא חדשים הוא משום דליכא שחיטה בגופו, צ"ב דא"כ מ"ט הוצרכנו לפרש דהא דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו ול"ד לבן ח' דניתר בשחיטת אמו הוא משום דאיכא חדשים, הרי י"ל דהוא משום דבן ח' ליכא שחיטה בגופו ובן ט' איכא שחיטה בגופו, - וצ"ל למש"כ הרשב"א לקמן פ"ט ב' דטעמא דר"מ דבן ט' חי טעון שחיטה הוא משום דחשיב לי' בהמה מעלייתא וקרינן בי' וזבחת מבקרך ומצאנך, והיינו דכל הא דאמרינן דאיכא דין שחיטה בדידי' וע"כ אינו ניתר בשחיטת אמו הוא משום דחדשים גרמי וחשבינן לי' כבהמה מעלייתא, אך בלא"ה ל"ה חשבינן כלל דאיכא דין שחיטה בדידי' ושפיר הי' ניתר בשחיטת אמו.[[161]](#footnote-162)

למשמעות דברי רש"י דטעמא דר"מ הוא משום דחדשים ואוירא גרמי נמצא דבעודו במעי אמו דעדיין ליכא אוירא הוא ניתר בשחיטתה, וכשיצא ממעי אמו הוא נאסר, ועד"ז הוא למש"כ הרא"ש ודעימי' דכל הא דאינו ניתר בשחיטת אמו הוא רק כשיצא לאויר העולם חי, ונתבאר להלן, - והיד יהודה סימן י"ג סק"ה כתב דהיינו משום דאף דכל זמן שלא נולד חי ל"ה בהמה בפנ"ע ומתירו שחיטת אמו, מ"מ כשנולד אח"כ חי תו נתהוה בהמה בפנ"ע ולא הועיל לו שחיטת אמו, והיינו דכשנעשה בהמה בפנ"ע וחייל בי' דין שחיטה מצ"ע ל"מ ע"ז שחיטת אמו.

למשמעות דברי רש"י דטעמא דר"מ הוא משום דחדשים ואוירא גרמי, לכאו' הא דבן ט' מת ניתר בשחיטת אמו הוא משום דכל שיצא לאויר העולם מת לא חשיב כאוירא, וצ"ע ממה שאמרו לקמן ע"ה א' לל"ק דר' יוחנן דאם הטילה נפל חלבו כחלב בהמה משום דאוירא גרים, והרי דאף שיצא מת לאויר העולם חשבינן לה כאוירא,[[162]](#footnote-163) - וי"ל דלעולם כל שמת הולד כבר לי"ב למעלת חדשים, דחדשים בלאו חיות לאו כלום הוא וכמש"כ הרי"ד והמ"מ, ואך דאם חדשים לחוד גרמי וכבר הי' עליו תורת בהמה כשכלו חדשיו ל"ה פקע מיני' תורת בהמה כשמת, אך כיון דחדשים ואוירא גרמי ובעודו במעי אמו ל"ה עליו תורת בהמה אף שכלו לו חדשיו, ע"כ כל שמת קודם שיצא וכבר לי"ב למעלת חדשים אף שיצא אח"כ ממעי אמו אין תורת בהמה עליו.[[163]](#footnote-164)

## בן ט' שמת אחר שחיטת אמו קודם שיצא לאויר העולם

בעיקר הפלוגתא בטעם הא דמודה ר"מ במצא בה בן ט' מת דמותר נפ"מ רבתא בזה הוא בגונא שמת הולד אחר שחיטת אמו קודם שיצא לאויר העולם,[[164]](#footnote-165) דהרמב"ן והרשב"א כתבו דבכה"ג אינו ניתר בשחיטת אמו, וזה לטעמייהו דהא דכשמצא בה בן ט' מת מותר הוא משום דליכא שחיטה בגופי', וע"כ כל שבשעת שחיטת אמו הי' חי דאיכא שחיטה בגופי' אינו ניתר בשחיטת אמו, וכ"ה גם למש"כ הרי"ד דהא דבן ט' מת מותר הוא משום דאפי' חדשים ליכא ולא מיקרי בהמה, דכל דבשעת שחיטת אמו הי' חי איכא חדשים ומיקרי בהמה ואינו ניתר בשחיטת אמו, וכ"כ הרא"ש בשיטת רש"י.

אך למשמעות דברי רש"י דהא דכשמצא בה בן ט' מת מותר הוא משום דחדשים ואוירא גרמי, הרי דאף אם מת אחר שחיטת אמו ניתר בשחיטתה כיון דליכא אוירא,[[165]](#footnote-166) וכ"כ היד יהודה שם, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א בשם תוס', וכ"כ הרא"ש בסימן ה', וכ"כ הרשב"א לקמן ע"ה א' ובתוה"ב בית ב' שער ה',[[166]](#footnote-167) ואך דבדבריו לא נתפרש כן להדיא אלא לדעת ר"ל לקמן שם, ועמש"נ בזה בדף מס' 12 בהערה.

הרא"ש הוכיח דאף אם מת אחר שחיטת אמו הוא ניתר בשחיטתה, דאל"כ היאך שרינן בבן ט' מת הרי יש לחוש שמת אחר השחיטה, ובדעת הסוברים דכל שמת אחר שחיטת אמו אינו ניתר בשחיטתה כתב התורת יקותיאל בסימן ס"ד סק"א דהא דשרינן בבן ט' מת הוא משום דאזלינן בתר שעת מציאתן וע"כ לא חיישינן שמת אחר שחיטה, וכ"כ הבכור שור במשנתינו בטעם הא דלא חיישינן שמא נטרף קודם שחיטת אמו ומת אח"כ (לדעת רבינו יואל דבכה"ג אינו ניתר בשחיטת אמו), ועמש"כ הזכר יצחק בח"א סימן ל"ה קצת בע"א, - והיד יהודה בסימן י"ג סק"ה כתב בתו"ד דאיירי כשהוציאו מיד לאחר שחיטה ונמצא מת.

## חתך אבר מבן ט' חי אם הוא ניתר בשחיטת אמו

היבין דעת בסימן ס"ד סק"ג נקט בפשיטות דאף לדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו מ"מ אם חתך ממנה אבר והניחו במעי' הוא ניתר בשחיטת הבהמה, עיי"ש, - אך לכאו' ד"ז תליא בפלוגתת הראשונים בטעם הא דבן ט' שמת קודם שחיטה שחיטת אמו מתירתו, דלמש"כ הרמב"ן ודעימי' דהוא משום דליכא שחיטה בדידי' וכן למשמעות ד' רש"י דהוא משום דליכא אוירא, הרי דה"נ אבר שחתך מבן ט' חי ניתר בשחיטת הבהמה, דאין מקור לומר דכל דלא חיילא השחיטה על העובר עצמו אף ל"מ על האבר שנחתך ממנו, אך למש"כ הרי"ד דהא דבן ט' שמת ניתר בשחיטת אמו הוא משום דליכא חדשים, הרי דכשחתך אבר מבן ט' חי כיון דחשבינן להבהמה כבהמה בפנ"ע, ממילא דאף האבר שנחתך ממנה חשיב כבהמה בפנ"ע,[[167]](#footnote-168) והדין נותן דאינו ניתר בשחיטת אמו.

## טעמא דרבנן דבן ט' חי שחיטת אמו מטהרתו

**וחכ"א שחיטת אמו מטהרתו,** בטעמא דרבנן מצינו כמה דרכים בד' הראשונים, **א** בפירש"י כתב דטעמייהו הוא דחדשים ולידה גרמי,[[168]](#footnote-169) ונתבאר להלן, וכ"כ הרשב"א לקמן פ"ט ב' דלרבנן לא חשבינן להולד כבהמה מעלייתא, וע"כ הוא ניתר בשחיטת אמו. - **ב** הפסקי רי"ד לקמן ע"ה א' כתב לדעת ר' יוחנן שם דמודו רבנן דחשיב כבהמה ומ"מ הוא ניתר בשחיטת אמו משום דדרשינן בהמה בבהמה תאכלו דאע"פ שהוא חשוב בהמה הבורא התירו בשחיטת אמו ועשאו כאחד מאיברי הבהמה,[[169]](#footnote-170) ועיי"ש שכתב דטעמא דר"מ דאינו ניתר בשחיטת אמו הוא משום דלא דריש בהמה בבהמה אלא כל שבבהמה תאכלו, וע"כ כל שכלו לו חדשיו דהוי בהמה לא התירו הבורא בשחיטת אמו. - **ג** בחי' הר"ן משמע דטעמא דרבנן הוא משום דס"ל דאף עובר שאפשר לו בשחיטת עצמו ניתר בשחיטת אמו, והיינו דאף דמודו רבנן דבן ט' הוי בהמה מעלייתא ויש בו דין שחיטת עצמו מ"מ הוא ניתר בשחיטת אמו.[[170]](#footnote-171) - **ד** הבכור שור במשנתינו כתב דהיינו משום דאף דבן ט' חי הוא בר שחיטה ול"ה כאחד מאיברי אמו, מ"מ שחיטת אמו הויא כאילו שחטו אותו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ונתבאר להלן.[[171]](#footnote-172)

בביאור מש"כ בפירש"י דטעמא דרבנן הוא משום דחדשים ולידה גרמי תליא בפלוגתת רבוותא בטעמא דר"מ, דאם טעמא דר"מ הוא משום דחדשים לחוד גרמי לשויי' בהמה באפי נפשי' וכבר בעודו במעי אמו חשבינן לי' כבהמה בפנ"ע וע"כ אינו ניתר בשחיטתה, הרי דמה"ט הוא דלרבנן דחדשים ולידה גרמי ובעודו במעי אמו לא חשבינן לי' כבהמה בפנ"ע הוא ניתר בשחיטתה, וכ"נ ממש"כ הרשב"א לקמן פ"ט ב' דפלוגתא דר"מ ורבנן הוא דלר"מ חשיב כבהמה מעליתא וקרינן בי' וזבחת מבקרך ומצאנך ולרבנן לא חשיב כבהמה ולא קרינן בי' בקר וצאן, אך אם מודה ר"מ דחדשים ואוירא גרמי ובעודו במעי אמו ל"ה חשבינן לי' כבהמה בפנ"ע ואפ"ה כיון שיצא אח"כ לאויר העולם ונעשה בהמה בפנ"ע אין שחיטת אמו מתירתו, צ"ל דטעמא דרבנן הוא משום דבעינן חדשים ו"לידה" וכל שנשחטה אמו והוא ניתר בשחיטתה לא חשיב זה כלידה דהעובר, וכ"ה להדיא בד' הבעה"ע בהל' שחיטה (כח:), עיי"ש.

## בן ט' טריפה אם ניתר בשחיטת אמו

הראבי"ה בסימן אלף צ"ו כתב בשם רבינו יואל ובשם רבינו יעב"ץ דבן פקועה שהוא טריפה אסור באכילה ולא אמרינן כל בבהמה תאכלו אלא לענין שחיטה בלבד דאינו טעון שחיטה אבל לאכלו טריפה לא נאמר כל בבהמה תאכלו, ועיי"ש במש"כ בטעם הא דל"ד לחלבו וגידו דשרו, וכתב בשם רשב"ט דפליג ע"ז דכיון דאף נמצא בן ט' מת או בן ח' חי או מת שרי, ה"נ יש להתיר כשנמצא טריפה.

ובטעמא דרבינו יואל ודעימי' דבן ט' טריפה אינו ניתר בשחיטת אמו אף דבן ט' מת ובן ח' ניתר בשחיטת אמו כתב הבכור שור במשנתינו דהוא משום דבן ט' מת שאינו בר שחיטה הוי כאחד מאברי אמו ואינו טעון שחיטה, אך בן ט' חי דהוא בר שחיטה טעון הוא שחיטה, אלא דשחיטת אמו הויא כאילו שחטו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וע"כ כל שנמצא טריפה הו"ל כשאר טריפה שנשחט דאסור.[[172]](#footnote-173)

## אם חלוק הוא גדר ההיתר דבן ט' חי מגדר ההיתר דבן ט' מת

בעיקר מש"כ הבכור שור דחלוק הוא גדר דינא דבן ט' חי דניתר בשחיטת אמו דהיינו משום דשחיטת אמו הוי כאילו שחטו מגדר דינא דבן ט' מת ובן ח' חי דניתר בשחיטת אמו דהוא משום דהוי כאחד מאברי אמו ואינו טעון שחיטה, מצינו עד"ז בד' הראש יוסף לקמן צ"ב ב' ובפמ"ג במש"ז סימן ס"ד סק"ד שכתב לפרש למש"כ הב"י לדקדק מד' הרמב"ם דאף דחלבו של בן ט' חי אסור, מ"מ אם תלש ממנו חלב והניחו במעי הבהמה מותר, דהיינו משום דכל שתלשו והניחו שרי מכל בבהמה תאכלו דמשמע דכל מה שנמצא בבהמה תאכלו, אך כל שלא תלשו אין הולד ניתר אלא משום דשחיטת הבהמה הויא כמו ששחט את הולד עצמו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, דאין להתיר בזה משום כל בבהמה תאכלו כיון דהולד הוא בהמה בפנ"ע, וע"כ אין ניתר אלא מה שהי' ניתר בשחיטת עצמו אבל החלב אסור, ונתבאר בדף מס' 13, - ועד"ז מצינו במש"כ הרשב"א לקמן פ"ה א' דכל הס"ד דבשוחט את הטריפה יהא הולד מותר הוא רק בבן ט' חי דכיון דשייכא בי' שחיטה ס"ד דשחיטה זו הויא כמו ששחט את הולד, ואף דלגבי האם הו"ל שחיטה שאינה ראוי' מ"מ תועיל שחיטה זו להתיר את הולד, אך בבן ט' מת דלא שייכא בי' שחיטה ובבן ח' חי שאין במינו שחיטה ודאי דאין שחיטת אמו טריפה מועלת להתירו,[[173]](#footnote-174) - וכ"כ הזכר יצחק בח"א סימן ל"ה ד"ה הנה חיזקנו, ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש בזה.

## טעם הסוברים דבן ט' טריפה אינו ניתר בשחיטת אמו ול"ד לחלבו וגידו של בן ט' דשרו

בעיקר מש"כ רבינו יואל ורשב"ט דבן ט' טריפה אינו ניתר בשחיטת אמו, צ"ב, שהרי אף חלבו וגידו של בן ט' חי מותרין, וא"כ מ"ט לא תתיר שחיטה לאיסור טריפה,[[174]](#footnote-175) והראבי"ה שם כתב דהוא משום דשאני חלב דהותר מקרא דחלב ושתי הכליות האמור באשם, וגידו מותר משום דהוי כבשר והוי בכלל כל בבהמה תאכלו, וצ"ב דמ"ש גיד דשרי מקרא דכל בבהמה תאכלו מטריפה שלא הותר,[[175]](#footnote-176) ועוד דמ"ט הוצרך לפרש דהא דחלב מותר הוא מקרא דחלב ושתי הכליות, הרי י"ל דדמי לגיד דשרי מקרא דכל בבהמה תאכלו.

**אילימא חלבו דשליל וכו',** ביאור פלוגתת ר"מ ור' יהודה בדין חלבו וגידו של שליל תליא בסוגיית הגמ' לקמן ע"ה א' בדין הטילה נפל ובדין הושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב של בן ט' חי אם אוירא גרים או חדשים גרמי, ויתבאר בעזה"י במקומו.

## רובעו וחורש בו

**לא הלכו בו אלא על עסקי אכילה בלבד למעוטי רובעו וחורש בו,** בביאור הס"ד דהרובעו וחורש בו פטור נחלקו הראשונים, דבפירש"י בסוד"ה לא הלכו בו מבו' דהיינו משום דלא חשיב כבהמה אלא הוי כאבר מאיברי אמו, והיינו דהרי הא דהוא ניתר בשחיטת אמו, הוא משום דלא חשיב כבהמה בפנ"ע,[[176]](#footnote-177) וע"כ ס"ד דה"נ לא יהא חייב הרובעו והחורש בו, וכ"כ הרגמ"ה והפסקי רי"ד והמאירי,[[177]](#footnote-178) - אך בד' התוס' בתי' בתרא מבו' דהוא משום דחשיב כשחוט ולא חשיב כחי, וזהו שהוצרכו לפרש טעם הא דל"ד למפרכסת, ונתבאר להלן.

התוס' פירשו דהס"ד דהרובעו פטור היינו דאדם הרובעו פטור, - אך הפסקי רי"ד פירש דהיינו דאם הרביעוהו כלאים פטור, וכ"כ הרגמ"ה והמאירי, - ולכאו' לטעמייהו אזלי, דהתוס' לטעמייהו דהס"ד דפטור הוא משום דחשיב כמת, הרי דמכח זה יש לפטור אף באדם הרובעו, אך הפסקי רי"ד ודעימי' לטעמייהו דהס"ד דפטור הוא משום דלא חשיב כבהמה, הרי אי"ז טעם לפטור אלא בהרבעת כלאים דלא חשיב כמין בהמה לעצמו, אך מ"מ כיון שהוא חי ודאי דאדם הרובעו חייב.[[178]](#footnote-179)

## טעם הס"ד דהרובעו פטור ול"ד למפרכסת

התוס' עמדו בהא דס"ד דהרובעו פטור שהרי אף בבהמה מפרכסת חייב הרובע,[[179]](#footnote-180) וכתבו בתי' קמא דס"ד דבן פקועה גרע מבהמה מפרכסת, והמהר"ם פירש דהיינו דהכא ס"ד דלא מיקרי בהמה כלל,[[180]](#footnote-181) וזה כדעת רש"י ודעימי' דהס"ד דהרובעו פטור הוא משום דלא חשיב כבהמה, וכ"כ הנאו"י בסימן כ"א סק"ו, - אך התפארת יעקב כתב דהיינו דאף דמפרכסת שלא ניטל כל חיותה חשיבא כחי' לענין דהרובעה חייב, מ"מ בבן פקועה ס"ד דאין לחלק בזה וחשיב כבישרא בדיקולא אף לענין הרובעו, עיי"ש.

התוס' כתבו בתי' בתרא דהס"ד דגרע מבהמה מפרכסת דהרובע חייב, הוא משום דהתם היינו בישראל בטמאה ונכרי בטהורה, ומשא"כ הכא דבשחיטה זו היא ניתרת באכילה ס"ד דהרובע פטור, והחזו"א בסימן רי"ד פירש לדבריהם כמש"כ לקמן פ"ד א' ד"ה בעינן העמדה והערכה בשם ה"ר שמעי' דכל הא דמפרכסת הרי היא כחי' הוא בישראל בטמאה או בנכרי בטהורה דאינה ניתרת ע"י השחיטה באכילה, אך בשחיטה כשרה שהיא ניתרת בה לאכילה ל"ה מפרכסת כחי', וכ"כ הרמב"ן והרשב"א שם בשם תוס', וכן הסכים הריטב"א שם.[[181]](#footnote-182)

הרש"ש לקמן קכ"א ב' פירש בד' התוס' דמש"כ דהא דהרובעה חייב היינו בישראל בטמאה וכו' אי"ז רק לפי הס"ד דהרובע את הבן פקועה פטור, אלא אף דהרובע את הבן פקועה חייב, מ"מ הא דהרובע את המפרכסת חייב הוא רק בישראל בטמאה ובגוי בטהורה, אך בישראל בטהורה כיון דבשחיטה זו היא ניתרת באכילה לא חשיבא כחי' והרובעה פטור,[[182]](#footnote-183) ועיי"ש שכתב דמד' הרמב"ם בפ"א מאיסו"ב הי"ב מבו' דלא כן, וכ"כ החזו"א שם, ועיי"ש במש"כ לפרש הטעם בזה, ועיי"ש במש"כ לדון אם היינו אף בשחיטת טריפה, ובמש"כ לדון אם ה"נ החובל בה בשבת פטור, - אך התפארת יעקב בסוגיין כתב דכ"ה דהרובע את הבן פקועה חייב אף דהיא מותרת באכילה, ה"ה במפרכסת בטהורה דהרובעה חייב, עיי"ש.

בפי' רגמ"ה פירש דמה שאמרו דלא הלכו בו אלא על עסקי אכילה בלבד וכו' היינו דאף לר"מ דמחייבו שחיטה לא חשיב כבהמה אלא לענין עסקי אכילה, אך לענין רובעו וחורש בו לא חשיב כבהמה,[[183]](#footnote-184) והאבי עזרי בפ"ז ממאכ"א ה"ג תמה ע"ז דהיאך יתכן דלר"מ יהא מותר לחרוש בו, - ובס' הערות וביאורים להגרי"ג אדלשטיין זצ"ל בהל' מאכ"א כתב לפרש דהרגמ"ה לטעמי' אזיל דס"ל לקמן ע"ה ב' דאף לדעת ר"מ דבן ט' חי טעון שחיטה מ"מ מהני לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, וכ"ה דעת הבעה"מ לקמן שם, וע"כ אף חשיב כבישרא בעלמא לענין רובעו וחורש בו, ומה"ט ס"ד מעיקרא דחלבו וגידו מותר אף לדעת ר"מ.

הרמב"ם בהלכותיו השמיט להך דינא דהרובעו והחורש בו חייב ולכאו' הוא משום דאזיל לטעמי' דס"ל דקי"ל דחלבו של בן ט' חי אסור והרי דבן ט' חי חשיב כבהמה מעלייתא אף לאסור את חלבו וכ"ש דהרובעו והחורש בו חייב, ומה שאמרו הכא דהרובעו והחורש בו חייב הוא לדעת ר' יהודה דחלבו מותר וקמ"ל דמ"מ הרובעו והחורש בו חייב,[[184]](#footnote-185) ועד"ז כתב האבי עזרי בפ"ז ממאכ"א ה"ג.

**אמר רשב"ל לדברי המתיר בחלבו מתיר בדמו וכו',** ביאור הפלוגתא דר"ל ור' יוחנן תליא בטעם הפלוגתא בדין חלבו של בן פקועה, ויתבאר בעזה"י לקמן ע"ה א'.

י"ט אלול פ"ד

דף מס' 10

## פדיון פטר חמור בבן פקועה

**ע"ד ב' - מהו לפדות בבן פקועה וכו', כיון דאמרי שחיטת אמו מטהרתו כבשרא בדיקולא דמיא,** בפירש"י כתב דהא דאין פודין בו אם הוא כבשרא בדיקולא הוא משום דאין פודין בשחוטה, - ובזה מתפרש עיקר הא דמיבע"ל אם פודין בו אף שכבר אמרו לעיל דהרובעו והחורש בו חייב דלא הלכו בו אלא על עסקי אכילה בלבד, דהתם הוי הנידון אם חשיב כבהמה בפנ"ע וכמש"נ לעיל מד' רש"י וע"ז הוא שאמרו דלכל מילי הוי בהמה מעלייתא, אך הכא הנידון הוא משום דחשיב כשחוט דדינא הוא הוא דאין פודין בשחוט וילפינן לה בבכורות י"ב א' בגז"ש דשה שה מפסח ובזה הוא דמיבע"ל דבן פקועה חשיב נמי כשחוט. אך לענין רובעו וחורש בו אין לפטור משום דחשיב כשחוט, דליכא כלל דינא דהרובע והחורש בשחוט פטור, ורק אם הוי מת הוא פטור, אך כל שהוא חי אף דיש עליו תורת שחוט חייב הרובעו והחורש בו.[[185]](#footnote-186)

## אם איכא דין סקילה בבן פקועה

**או"ד כיון דרהיט ואזיל שה קרינן בי',** הרשב"א בב"ק מ"א א' כתב דאף דמסקינן הכא דחשיב כשה מעליא, ואף למ"ד דאין פודין בו הוא מכח הגזה"כ דשה שה מפסח, מ"מ ל"ה בכלל שור משום דלא חשיב כשור אלא כשנולד כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד, עיי"ש, וע"כ לא מפרשינן לקרא דסקול יסקל השור ולא יאכל את בשרו בבן פקועה, וזה דלא כמש"כ התוס' וש"ר דשפיר מצינו לפרש לקרא בבן פקועה, - והאמרי בינה בדיני שחיטה סימן י"ג כתב די"ל דאף לד' הרשב"א איכא דין סקילה בבן פקועה, דכיון דמיקרי בהמה נידון בסקילה כמו כל בהמה, שהרי דין שור הנסקל נוהג בכל בע"ח ובמכילתא ילפינן לה בגז"ש שור שור מסיני, וא"כ ה"נ בן פקועה דמיקרי בהמה נידון בסקילה, אלא דקרא דסקול יסקל השור לא קאי על בן פקועה דלא מיקרי שור, וע"כ לא מצינו לפרש דהא דכתיב ולא יאכל את בשרו הוא בבן פקועה.

## הכרעת ההלכה אם פודין בבן פקועה

**מר זוטרא אין פודין ורב אשי אמר פודין,** נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה בזה, דהרמב"ם בפי"ב מביכורים ה"ט כתב דפודין בבן פקועה,[[186]](#footnote-187) וכ"כ הרא"ש בסימן ה' דהלכה כרב אשי, וכ"כ והמאירי והריא"ז בפירקין, - אך הרמב"ן בבכורות י"ב א' והרא"ש שם סימן ט"ו כתבו בשם ר"ח דמסתברא כמר זוטרא דשמעתא כוותי' ריהטא,[[187]](#footnote-188) וכ"כ האו"ז בהל' בכורות סימן תפ"ז דמדשתיק לי' רב אשי למר זוטרא ולא מהדר לי' ולא מידי משמע שקיבל דבריו והכי קי"ל, וכ"כ הטור בסימן שכ"א.

## פסול בן פקועה להקרבה

**דגמרת שה שה מפסחים,** בפירש"י כתב דפסולא דבן פקועה לפסח הוא משום דהו"ל כיוצא דופן,[[188]](#footnote-189) וכ"כ הרמב"ן והרשב"א, - אך התוס' כתבו דפסולו הוא משום דהוי שחוט, והמהרש"ל כתב דהיינו משום דבפסח בעי שחיטה וכיון דבן פקועה הוי שחוט ולא שייך בו שחיטה הוא פסול לפסח, וכ"כ המהרש"א והמהר"ם.

והעירו דנפ"מ רבתא לדינא בזה הוא בולד שאביו ואמו בני פקועה, דלדעת רש"י הוא כשר להקרבה כיון דאינו יוצא דופן, אך לדעת התוס' הוא פסול להקרבה כיון דהוא כשחוט.

בטעמא דרש"י שלא פסל בן פקועה לפסח אלא משום דהוי כיוצא דופן מצינו כמה דרכים, **א** התורת חיים כתב דהוא משום די"ל דשחיטת פסח אינה מעכבת מצ"ע דל"ב שחיטה אלא משום דלדם הוא צריך לזורקו על גבי המזבח, וע"כ אף דבן פקועה ל"ב שחיטה, מ"מ כיון דאפשר לשוחטו ולהוציא דמו לזורקו ע"ג המזבח אינו נפסל אלא משום דהו"ל כיוצא דופן. - **ב** התורת חיים כתב די"ל עוד דאף אם שחיטת פסח מעכבת מצ"ע מ"מ אין לפסול מכח זה בבן פקועה, דאף דל"ב שחיטה מ"מ כיון דאפשר לשוחטו כשאר כל בהמה שפיר דמי, דמשום דל"ב שחיטה לא גרע כיון דמ"מ קא שחיט לי',[[189]](#footnote-190) והאבי עזרי בפי"ב מביכורים הוסיף לפרש דהיינו דהרי חזינן לעיל י"ז א' דאף למ"ד דבמדבר הותר להם בשר נחירה מ"מ קדשים שאני, והרי דדין שחיטה בקדשים הוא דין נוסף אף היכא דבחולין ל"ב שחיטה, וע"כ שפיר י"ל דאף דבן פקועה בחולין ניתר בשחיטת האם מ"מ כיון דהוא רהיט ואזיל ע"כ אם הקדישו לקרבן שייך בי' שחיטה ובעי שחיטה, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה. - **ג** בכ' הגרי"ז בכורות י"ב א' כתב דאזיל רש"י לטעמי' לקמן ע"ה ב' דס"ל דהא דאמרינן ד' סימנים אכשר בי' רחמנא הוא אף כשנשחטה אמו שחיטה כשרה וע"כ שפיר שייך בו שחיטה.[[190]](#footnote-191)

## אם פודין בבן פקועה לדעת ר"מ

התוס' הק' דאם טעם פסולא דבן פקועה הוא משום יוצא דופן, א"כ מ"ט לר"מ פודין בו, - והרמב"ן וש"ר כתבו דאה"נ דלפ"מ דמסקינן דפסולו הוא מגז"ש דשה שה, אין פודין בו אף לדעת ר"מ, ועמש"נ להלן בדעת רש"י בזה.

הרמב"ן והרשב"א תמהו ע"ד התוס' דלר"מ פודין בבן פקועה, שהרי ודאי דאף לר"מ הוא פסול לפסח משום דהוי כיוצא דופן, וא"כ נילף מגז"ש דשה שה דאין פודין בו, - והר"ן כתב לישב דאף דהוא פסול לפסח מ"מ פודין בו דמרבינן לי' מתפדה תפדה, כ"ה דמרבינן דל"ב זכר תמים ובן שנה, ורק לרבנן דהא דפסול לפסח הוא משום דהוי כשחוט אף אין פודין בו ולא מרבינן לי' מתפדה תפדה משום דלא מיקרי שה.

**א"ל רב אשי למר זוטרא מה דעתך דילפת שה שה מפסח,** הרמב"ן כתב דלפ"מ דמיבע"ל מעיקרא דאין פודין בו משום דכבשרא בדיקולא הוא, אי"ז מגז"ש דשה שה מפסח, אלא דפשיטא לי' לרב אשי דל"ה כבישרא בדיקולא כיון דרהיט ואזיל וכל הא די"ל דאין פודין בו הוא מגז"ש דשה שה מפסח, וזהו דפריך דא"כ ליגמר זכר תמים ובן שנה, וכ"כ הרשב"א והר"ן, ונתחדש בדבריהם דהא דאין פודין בשחוטה אי"ז מגז"ש דשה שה מפסח אלא הוא מסברא דלא חשיב כשה, וזה דלא כמו שפירש"י בבכורות י"ב א' דהא דאין פודין בשחוטה הוא מגז"ש דשה שה מפסח.[[191]](#footnote-192)

**אי תפדה תפדה ריבה אפי' כל מילי נמי א"כ שה שה מאי אהני לי',** בטעם הא דמרבינן דפודין אף אם אינו זכר תמים ובן שנה ולא מרבינן בן פקועה מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י כתב דמסתברא דממעט בן פקועה דהוי כבישרא בדיקולא, וכ"כ בפירש"י בבכורות י"ב א' דמסתברא למעוטי בן פקועה דכשחוט דמי ולא שה הוא ומתפדה מרבינן בעל מום ונקבה ובן שתי שנים דשה נינהו, ונתבאר להלן, ועד"ז כתב הר"ן בדעת התוס', ונתבאר לעיל. - **ב** הרמב"ן כתב די"ל דהוא משום דמה מצינו בשאר כל הקדשים שבן פקועה אינו נוהג בהן אף כאן אין בן פקועה נוהג בו.[[192]](#footnote-193) - **ג** הר"ן כתב דהיינו משום דאף לר"מ דאמר טעון שחיטה מ"מ כיון דבן פקועה הוא ולא נולד כדרך הנולדים לא מיקרי שה.

במש"כ בפירש"י דהא דממעטינן בן פקועה הוא משום דהוי כבישרא בדיקולא, כתב הרמב"ן דהיינו רק לרבנן אך לר"מ ליכא לה"ט,[[193]](#footnote-194) ובכ' הגרי"ז בבכורות י"ב א' פירש בד' רש"י דהיינו דאף דהא דאין פודין בבן פקועה ילפינן לה בגז"ש מפסח, לא ילפינן מינה אלא להא דאין פודין בו, אך אי"ז מחד טעמא עם הא דפסול לפסח, דהא דפסול לפסח הוא משום דהוי יוצא דופן, והא דאין פודין בו הוא משום דהוי כבשרא בדיקולא ולא חשיב שה, אך ליכא למילף לפסלו לפסח משום יוצא דופן, דהו"ל כבע"מ דפודין בו, וכ"כ האבי עזרי בפי"ב מביכורים.

## אם פודין בבן פקועה דטריפה

המנ"ח במצוה כ"ב סק"ו כתב דלדעת התוס' דהא דאין פודין בבן פקועה הוא משום דהוי כשחוט הדין נותן דבן פקועה דטריפה דטעון שחיטה וד' סימנים אכשר בי' רחמנא פודין בו, אך בסו"ד נסתפק בזה דשמא כיון דהועילה לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה הוי כשחוט קצת ואין פודין בו.[[194]](#footnote-195)

## אם פודין ביוצא דופן

למש"כ רש"י ותוס' דהא דאין פודין בבן פקועה הוא לדעת רבנן אף לדעת ר"מ פודין בו אף דהוי כיוצא דופן, והיינו משום דמרבינן לי' מתפדה תפדה, הרי דה"נ הוא בכל יוצא דופן דפודין בו,[[195]](#footnote-196) וכ"ה מבו' ממש"כ הטור בסימן שכ"א דהא דאין פודין בבן פקועה הוא משום דהוי כשחוט, ולפ"ז הרי דיוצא דופן דל"ה כשחוט פודין בו, - אך לדעת הרמב"ן ודעימי' דאף לר"מ אין פודין בו לכאו' דין פדיון ביוצא דופן תליא בטעם הא דלא מרבינן לבן פקועה מתפדה תפדה, דלמש"כ הרמב"ן דהוא משום דאינו נוהג בכל הקדשים, הרי דה"נ הוא בכל יוצא דופן דאין פודין בו, וכ"כ המנ"ח במצוה כ"ב סק"ו, אך למש"כ הר"ן דהוא משום דבן פקועה הוא לא נולד כדרך הנולדים הרי דכ"ז הוא בבן פקועה אך שאר יוצא דופן פודין בו.[[196]](#footnote-197)

## אם מונין בבן פקועה ראשון ושני

**מהו למנות בו ראשון ושני,** נחלקו הראשונים במה מיירי, **א** בפירש"י כתב דמיירי בבן ט' חי. - **ב** הבעה"מ כתב דמיירי אף בבן ח' חי, אך בן ח' מת לכו"ע הוי חד גופא. - **ג** הרמב"ן כתב דמיירי בכל עובר הניתר בשחיטת אמו כגון בן ח' בן חי בן מת ובן ט' מת לר"מ או חי לרבנן.

המהרש"א כתב דאף שפירש"י דמיירי בבן ט' חי ולרבנן דמתניתין, ה"ה דמיבע"ל בבן ח' חי לכו"ע, - והגרע"א הק' דא"כ מ"ט נקט רש"י בן ט' חי דהוא דלא כהלכתא דקי"ל דבן ט' חי אינו מקב"ט, - והתפארת יעקב כתב בדעת רש"י דלא מיבע"ל אלא בבן ט' חי, וכ"כ האחיעזר בח"ג סימן מ"ח סק"ג, ועיי"ש שפירש דהוא משום דבן ח' חי הוי כאבר מאיברי אמו,[[197]](#footnote-198) ומשא"כ בבן ט' חי דאינו כאבר מאיברי אמו אלא דניתר בשחיטתה מגזה"כ דכל בבהמה תאכלו.[[198]](#footnote-199)

הרמב"ם השמיט לפלוגתא זו דר' יוחנן ור"ל, והתפארת יעקב כתב בדעתו דהוא משום דס"ל דלא פליגי אלא בבן ט' חי ולפ"מ דקי"ל דבן ט' חי אינו מקב"ט לא שייכא פלוגתא זו, - אך הלב ארי' כתב דהוא משום דס"ל דלפ"מ דקי"ל דעובר ירך אמו הוי העובר חד גופא עם אמו ובודאי דאין מונין בו ראשון ושני, ועיי"ש שכתב דנרמז ד"ז בד' הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"ז, והסכים לזה האחיעזר בח"ג סימן מ"ח סק"ג, וכ"כ הגרא"ו בקובץ ענינים.

**איתיבי' ר"ל לר' יוחנן הבשר מגע נבילה דברי ר"מ וחכ"א מגע טריפה שחוטה וכו' במאי איתכשר,** הבעה"מ כתב דלא מותיב אלא מר"מ, אך מרבנן דהבשר מגע טריפה לא פריך, דהרי הא דהוי מגע טריפה הוא במוקדשין, וקי"ל דחיבת הקדש מכשירתן, - אך הרמב"ן כתב דפריך אף מרבנן, משום דכל שאינו ראוי ליקרב ע"ג המזבח ולא נראה מעולם אין חיבת הקדש מכשירתו.

המהרש"א הק' לפירש"י שפירש להאיבעיא בבן ט' חי, דא"כ מאי פרכינן ממתניתין דהבשר מגע נבילה, והרי הך מתניתין מיירי בבן ח' חי כמו שהוכיחו התוס' לעיל בע"א ד"ה מחלוקת, והוכיח מזה דגם לדעת רש"י הויא האיבעיא גם בבן ח' חי, - אך התפארת יעקב כתב בדעת רש"י דמיירי מתניתין בבן ט' חי, והא דלר"מ אין הולד טעון שחיטה הוא משום דמודה ר"מ דכל שמת הולד אחר שחיטה קודם יציאתו לאויר העולם ניתר בשחיטת אמו, וזה מתישב למש"נ בדף מס' 9 בדעת רש"י שלפנינו דס"ל דמודה ר"מ בכה"ג דהוא ניתר בשחיטת אמו, - והאחיעזר בח"ג סימן מ"ח סק"ג כתב דקו' הגמ' היא מרבנן דאמרו מגע טריפה וכמש"כ הרמב"ן דלי"ב להא דחיבת הקדש מכשירתו, ודבריהם קיימי אף בבן ט' חי.

**בשחיטה יבישתא ודלא כר"ש,** הלב ארי' הק' דהרי הא דלא אתיא כר"ש דשחיטה מכשרת הוא גם לדעת ר' יוחנן, דאף דתרי גופי נינהו, מ"מ אם שחיטה מכשרת הרי הוכשר גם הולד בשחיטה, ומ"ט הוצרך ר"ל להזכיר לזה,[[199]](#footnote-200) ועיי"ש במש"כ בזה, ומש"כ בזה באורך באחיעזר ח"ג ריש סימן מ"ח.

## בן פקועה חי אם מטמא טומאת אוכלין

**רשב"א אומר משום ריה"ג מטמא טומאת אוכלין וחכ"א אינו מטמא טומאת אוכלין מפני שהוא חי,** בטעמא דרבנן דבן פקועה אינו מטמא טומאת אוכלין כתבו התוס' לקמן קכ"ח א' ד"ה בהמה דהוא משום דאף דהוי אוכל מ"מ כיון דהוא חי אינו מקב"ט, והתוס' לקמן פ"א ב' סוד"ה הואיל וב"ק ע"ז א' סוד"ה פרה הא' כתבו דהוא משום דחיותן מטהרתן.[[200]](#footnote-201)

אך הנה הראבי"ה בסו"ס אלף צ"א פירש דטעמא דמ"ד דדגים אינם מקב"ט עד שימותו אף שהם מותרים באכילה בחייהם הוא משום דלא נחית לתורת אוכל עד שימותו דאפי' גויים בכרכים אין דרכן לאכלן מחיים, ולפ"ז מתפרש כן גם הא דבן פקועה אינו מטמא טומאת אוכלין דהוא משום דאין דרך לאכלו מחיים, ול"ב בזה לדין בפנ"ע דחיותן מטהרתן.

בטעמא דריה"ג דבן פקועה מטמא טומאת אוכלין ולא אמרינן דחיותו מטהרתו, בפשוטו הוא משום דס"ל דכל הא דחי אינו מקב"ט הוא משום שהוא אסור באכילה ול"ה כאוכל,[[201]](#footnote-202) וע"כ הוא דבן פקועה דמותר באכילה וחשיב כאוכל מקב"ט, - והמקד"ד בקובץ ענינים סימן א' סקי"א הוסיף דהיינו משום דהוא כשחוט ואינו מחוסר מעשה להתירו באכילה וע"כ הוא מקב"ט אף מחיים, ועיי"ש במש"כ להוסיף בזה, ואכמ"ל.

בכ' הגרי"ז בזבחים ט"ז א' כתב דממה שאמרו לקמן קכ"א ב' דשחט בה ב' או רוב ב' מטמאה טומאת אוכלין אף דמפרכסת הרי היא כחי' מוכח דליכא דין בפנ"ע דחי אינו מקב"ט אלא הוא משום דאין עליו תורת אוכל,[[202]](#footnote-203) ועיי"ש שהק' ע"ז ממש"כ התוס' לקמן קכ"ח א' דבן פקועה אינו מטמא טומאת אוכלין אף דהוא אוכל, והתוס' לקמן פ"א ב' ובב"ק ע"ז א' כתבו דהוא משום דחיותו מטהרתו,[[203]](#footnote-204) ועמש"כ בזה הקה"י בטהרות סו"ס מ', ועיי"ש שנקט דדברי התוס' לקמן וד' התוס' בב"ק ב' דעות הם, וצ"ע.

השטמ"ק בב"ק מ"א א' כתב בשם רבינו ישעי' דאף דבן פקועה אין טעון שחיטה מ"מ הוא טעון נחירה, ואם סקלו הוא אסור באכילה משום נבילה, והנאו"י בסימן י"א סק"ב הק' דא"כ מ"ט דריה"ג דהוא מטמא טומאת אוכלין הרי אינו מותר באכילה בלא נחירה, וכתב דהוא משום דכל שהוא שחוט אף שהוא אסור באכילה חשיב כאוכל ומטמא טומאת אוכלין,[[204]](#footnote-205) דדמי למפרכסת בישראל בטמאה ובנכרי בטהורה דמטמאה טומאת אוכלין אף שהיא אסורה באכילה.

**ואזדא ר' יוחנן לטעמי' וכו',** בפירש"י כתב דהיינו דמהא דקאמר ר' יוחנן דריה"ג וב"ש אמרו דבר אחד ש"מ דטעמא דרבנן דמטהרי בבן פקועה אי"ז משום דס"ל דטעון שחיטה כר"מ, דא"כ אי"ז ענין לדגים דאין טעונין שחיטה, אלא אף דאין טעון שחיטה מ"מ אינו מטמא מפני שהוא חי, וה"נ הוא בדגים דאף דאין טעונין שחיטה מ"מ אין מטמאין מפני שהם חיים.

אך הבעה"מ פירש דהיינו דהא דא"ר יוחנן דב"ש וריה"ג אמרו דבר אחד הוא לטעמי' דס"ל דתרי גופי נינהו, דלר"ל דס"ל דחד גופא נינהו אפשר דמודו ריה"ג וב"ה להדדי, דדוקא בבן פקועה מטמא ריה"ג משום דנשחטה אמו והוי כמו שנשחט הוא משום דחד גופא הוא, אך בדגים שאין בהן שחיטה כלל אף ריה"ג מודה דאינו מטמא מחיים, והא דא"ר יוחנן דריה"ג וב"ש אמרו דבר אחד הוא לטעמי' דתרי גופי נינהו ולי"ב בגופי' שחיטה כלל, וע"כ דמי לדגים דאין בהן שחיטה, וכ"ה דלריה"ג בן פקועה מטמא טומאת אוכלין ה"נ דגים מטמאין טומאת אוכלין, - ובפשוטו מבו' בדבריו דפליגי ר"ל ור' יוחנן ביסוד ההיתר דבן פקועה, דלר"ל דהוי חד גופא חשיב הולד כמו שנשחט, אך לר' יוחנן דהוי תרי גופי לא חשיב הולד כמו שנשחט אלא דהוא ניתר בלא שחיטה,[[205]](#footnote-206) וע"כ דמי לדגים דאין טעונין שחיטה.[[206]](#footnote-207)

**ריה"ג וב"ש אמרו דבר אחד וכו' ב"ש דתנן דגים וכו' ב"ש אומרים משיצודו,** הקר"א הק' דהרי אף לב"ש אין מקב"ט אלא משיצודו ולכאו' היינו משום שסופן למות אחר שעלו מן המים, וא"כ מאי מדמי לההיא דריה"ג דבן פקועה מטמא טומאת אוכלין אף שהוא ראוי לחיות, - והתפארת יעקב כתב דהא דמודו ב"ש דקודם שנצודו אינם מקב"ט הוא משום דאכתי מחסרי צידה וע"כ לא חשיבי כאוכל, אך בבן פקועה דלא מחסר מידי חשיב כאוכל.[[207]](#footnote-208)

**דג מקרטע איכא בינייהו,** בפירש"י כתב דהיינו דאיכא בין ר"ע לרבנן כשיבש בו כסלע ובין סנפיריו דתו לא חיי דלר"ע מטמא טומאת אוכלין ולרבנן אינו מטמא טומאת אוכלין, - אך התוס' פירשו דהיינו דאיכא בין ב"ש לר"ע דג שקופץ ומדלג בחוזק וכו' דלב"ש מטמא טומאת אוכלין ולר"ע אינו מטמא טומאת אוכלין, ומבו' בדבריהם דכל שאינו קופץ ומדלג בחוזק מיד כשהוציאו מן המים חשיב דאינו יכול לחיות וע"כ אף לר"ע הוא מטמא טומאת אוכלין, ודלא כפירש"י דרק אם יבש בו כסלע הוא מטמא טומאת אוכלין, וצ"ע.[[208]](#footnote-209)

בטעמא דב"ה דאין דגים מקבלין טומאה עד שימותו, כתב הראבי"ה בסו"ס אלף קכ"ח דהיינו משום דאע"ג דמותר לאכול מהן מ"מ אינם יורדין לתוכת אוכל עד שימותו משום דאפי' גויים בכרכים אין דרכן לאכלן מחיים, - אך בד' היחוסי תנו"א בע' ר' יוסי בר אבין מבו' דהוא משום דחיותן מטהרתן, וזהו שהק' מהא דלענין שבת כל שיבש בו כסלע בין סנפיריו חשיב כנטילת נשמה, ונתבאר להלן.

בשבת ק"ז ב' אמר שמואל דהשולה דג מן הים כיון שיבש בו כסלע חייב א"ר יוסי בר אבין ובין סנפיריו, והיחוסי תנו"א בע' ר' יוסי בר אבין עמד בזה דלכאו' הוא כדעת ר"ע דכל שאינו יכול לחיות דהיינו כשיבש בו כסלע ובין סנפיריו מטמא טומאת אוכלין, דכ"ה דמחייב לענין נטילת נשמה וחשיב כאילו כבר מת ה"נ לענין טומאת אוכלין והוי כנשברה המפרקת ורוב בשר עמה ועוד גווני דכוותה דחשיב כנבילה ומטמא באהל, אך לב"ה דאינו מטמא טומאת אוכלין וחשבינן לי' כחי הדין נותן דאף לא יהא חייב משום נטילת נשמה, ולמש"כ הראבי"ה דטעמא דב"ה הוא משום דאפי' גויים בכרכים אין דרכן לאכלן מחיים, ניחא, - וכתב די"ל דהא דנשברה המפרקת ורוב בשר עמה ושאר גווני כיו"ב דחשיבא כנבילה הוא משום דאיתעבד בהו מעשה וכאילו כבר ניטל החיות, אך במילתא דממילא קא אתי ס"ל לב"ה דלא חשיב כמת ממש לטומאת אוכלין, והא דלגבי שבת מחייב הוא משום דדמי למניח בשר ע"ג גחלים ונצלה בו כגרוגרת כמאב"ד דחייב, וה"נ כיון שאין כול לחיות אף כשיחזירהו לים כאילו כבר ניטלה נפשו לגמרי וחייב, וצ"ב.

## נולדו בדגים סימני טריפה

**נולדו בדגים סימני טריפה מהו תיבעי למ"ד טריפה חי' וכו',** בפירש"י כתב דהאיבעיא היא לדעת ר"ע דדגים מקב"ט משאינם יכולים לחיות ובזה הוא דמיבע"ל אם כשנולדו בהן סימני טריפה חשיבי כאינם יכולים לחיות והם מקב"ט, - אך הרמב"ם בפ"ב מטומאת אוכלין ה"ו כתב דאף דדגים אינם מקב"ט עד שימותו מ"מ מיבע"ל דשמא כשנטרפו הן חשובין כמתים ומקב"ט, וכ"ה מבו' בד' הראבי"ה בסימן אלף קל"ח, עיי"ש, והמנ"ח במצוה ק"ס הוסיף לפרש בזה דאף דלרבנן דגים אינם מקב"ט אף כשאינם יכולים לחיות מ"מ י"ל דטריפה עדיף וכמו שאמרו בסנהדרין ע"ח א' דההורג גוסס חייב וההורג טריפה חייב משום דגוסס לא מחתכי סימנים וטריפה מחתכי סימנים.[[209]](#footnote-210)

הראבי"ה שם כתב ללמוד מזה דלמ"ד דטריפה אינה חי' היא מקבלת טומאת אוכלין,[[210]](#footnote-211) שהרי לא מיבע"ל בדגים אלא אם אמרינן בהו דטריפה אינה חי' והרי דכל דטריפה אינה חי' חשבינן להו כמתים ומקב"ט אוכלין וה"נ בבהמה טריפה דכוותה, אך משמעות דברי הרמב"ם שם דבבהמה אין טריפה מקב"ט אף דקי"ל דטריפה אינה חי', וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם שם פ"ג ה"ד, וצ"ע דא"כ מ"ט בדגים פשיטא לן דאם טריפה אינה חי' היא מקב"ט, והקר"א רמז להעיר כן.

והתפארת יעקב כתב לפרש בזה דשאני דגים דל"ב שחיטה וע"כ כל שנטרפו וחשיבי כמתים מקבלין טומאת אוכלין, והמלא הרועים הוסיף לפרש דהיינו דדמי לבהמה ששחטה והיא מפרכסת דמטמאה טומאת אוכלין דשחיטתה משויא להו אוכל, וע"כ ה"נ בדגים דל"ב שחיטה הרי דכל שנולד בהן סימני טריפה דזהו מעשה הממיתן ומשוי להו אוכל הם מטמאין טומאת אוכלין, וכ"ה מבו' בד' התורת חיים, עיי"ש, ועד"ז כתב האבנ"ז באו"ח סימן קצ"ז סקי"ג.

ונפ"מ רבתא לדינא בזה הוא דלפ"ז הדין נותן דאף לדעת רבנן דבן פקועה אינו מטמא טומאת אוכלין מ"מ אם נטרף הוא מטמא טומאת אוכלין למ"ד דטריפה אינה חי', דכיון דהוא ניתר בשחיטת אמו דמי לדגים שנטרפו דמיבע"ל דמטמאין טומאת אוכלין, - ועוד נפ"מ הוא בבן ח' חי הניתר בשחיטת אמו דהוא מטמא טומאת אוכלין, דכיון דבן ח' אינו חי הו"ל כדגים שנטרפו דמיבע"ל דמטמאין טומאת אוכלין.[[211]](#footnote-212)

**או"ד אפי' למ"ד טריפה אינה חי' ה"מ בהמה דיש במינה שחיטה אבל דגים דאין במינן שחיטה לא,** הגרא"ו בקובץ ענינים הק' דאף דאין במינם שחיטה מ"מ כיון דטריפה אינה חי' מ"ש מדגים שאין יכולין לחיות דמקב"ט לר"ע, ולדעת הרמב"ם והראבי"ה דהאיבעיא היא לב"ה, ניחא, וכתב דצ"ל דהוא משום דאף דטריפה אינה חי' מ"מ הם יכולין לחיות זמן מועט, וכל הא דלר"ע דגים מקב"ט משעה שאין יכולין לחיות הוא כשעומדין למות מיד.

כ"ב אלול פ"ד

דף מס' 11

## חלב דנפל

**ע"ה א' - הטילה נפל ר' יוחנן אמר חלבו כחלב בהמה וכו' אוירא גרים,** בפירש"י כתב דלדעת ר' יוחנן הא דלר' יהודה חלבו מותר הוא כשלא יצא לאויר העולם, והראש יוסף לקמן צ"ב ב' הק' בתו"ד דאף דלא יצא מחיים לאויר העולם, הרי לאחר שחיטת אמו יצא לאויר העולם ואיכא אוירא, ומ"ט שרי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הראש יוסף שם כתב די"ל דהוא משום דלאחר שחיטה הו"ל כבישרא בדיקולא ולא חשיב כאוירא, ועיי"ש שהק' ע"ז שהרי לכל מילי חשיב כשה מעליא כמו שאמרו לעיל ע"ד ב', ולכאו' י"ל דאף דלשאר מילי הוי שה מעליא, מ"מ כיון דלענין עסקי אכילה לא חשיב כבהמה (כמו שאמרו לעיל ע"ד ב') לא חשיב כאוירא. - **ב** הראש יוסף שם כתב דהוא משום דכבר הותר בשעת שחיטה ואינו חוזר ונאסר כשיצא לאויר העולם. - **ג** המנ"ח במצוה קמ"ז סק"ד כתב דהוא משום דלא חשיב כאוירא אלא באויר לידה, וכל שיצא לאחר שחיטה ל"ה אויר לידה דלא נולד מחיים, וכתב לפ"ז דאף אם נתנבלה אמו בשחיטתה דאין הולד ניתר בשחיטת אמו מ"מ אינו חייב משום חלב.[[212]](#footnote-213)

במש"כ המנ"ח דטעם הא דחלב שליל מותר לר' יהודה הוא משום דלא חשיב כאוירא אלא באויר לידה, כ"נ קצת בפירש"י בד"ה אוירא,[[213]](#footnote-214) - אך י"ל דאי"ז משום דכל שמתה אמו ולא נולד מחיים לא חשיב כלידה, ואף אם נתנבלה אמו לא חשיב כלידה, אלא הוא משום דכל שנשחטה אמו והוא ניתר בשחיטתה לא חשיב זה כלידה דהעובר, וכאשר כ"ה מבו' בד' הבעה"ע בהל' שחיטה (כח:) ונתבאר בדף מס' 9, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א בב"ק מ"א א' דכל שנשחטה אמו והותר בשחיטתה לא חשיב כלידה, וזהו שכתב דאין לפרש לקרא דסקול יסקל השור בבן פקועה משום דלא מיקרי שור אלא כשנולד כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד.[[214]](#footnote-215)

## חלב דנפל דבהמה טמאה

התוס' לקמן ק' ב' ד"ה אבל בטמאה כתבו דלדעת ר' יוחנן דחלבו כחלב בהמה דאוירא קא גרים הרי דכל הא דהחלב מותר כשהוא במעי אמו, ואינו אסור אלא היכא דאיכא אוירא, הוא בבהמה טהורה דשייך בה כל בבהמה תאכלו, אך בבהמה טמאה דלא שייך בה כל בבהמה תאכלו כאוירא דמיא, - ונתחדש בדבריהם דהא דאוירא גרים לאו היינו דהעובר מצ"ע לא חשיב כבהמה אלא כשיצא לאויר העולם, אלא היינו מכח התירא דכל בבהמה תאכלו דנתחדש בדין זה דהעובר נטפל לאמו ומכח זה הוא דבעודו במעי אמו לא חשיב כבהמה בפנ"ע,[[215]](#footnote-216) אך בבהמה טמאה דלי"ב להך דינא חשיב כבהמה אף בעודו במעי אמו.[[216]](#footnote-217)

הלח"מ בפ"ז ממאכ"א ה"א כתב לדון לדעת ר' יוחנן דבהטילה נפל חלבו כחלב בהמה דאוירא גרים, אם בעינן דוקא אוירא ואף אם כלו לו חדשיו אינו אסור אלא אם איכא אוירא, ואם תלש חלב מבן ט' חי מותר, והוכיח דאי"ז כן דכיון דסגי באוירא לחוד כ"ש דמהני חדשים לחוד דסברא הוא דעדיף חדשים טפי מאוירא, ולכאו' הוא משום דעיקר הא דבעינן לאוירא הוא משום דבלא"ה אין עליו תורת בהמה בפנ"ע, וכ"ז הוא כשלא כלו לו חדשיו, אך כל שכלו לו חדשיו הוי כבהמה בפנ"ע אף בלא שיצא לאויר העולם, וכ"כ המנ"ח במצוה קמ"ז סק"ג,[[217]](#footnote-218) וצ"ע דלפ"ז נמצא דגם לל"ק דר' יוחנן צ"ל דהא דחלבו של שליל שרי לר' יהודה הוא היתר בפנ"ע מקרא דכל בבהמה תאכלו, ובפירש"י ותוס' וש"ר משמע דלא הוצרכו לזה אלא לל"ב דר' יוחנן דחדשים גרמי, וי"ל.

**ר"ל אמר חלבו כחלב חי' חדשים גרמי,** לל' הגמ' שלפנינו וכן גירסת הפסקי רי"ד משמע דלדעת ר"ל תליא בחדשים לחוד, והוא כדעת ר' יוחנן בלישנא בתרא דאם תלש חלב מבן ט' חי הוי כחלב בהמה דחדשים גרמי, - אך בפירש"י גריס חדשים נמי גרמי, והדק"ס כתב דכ"ה בכת"י, ופירש דהיינו דבעינן חדשים ואוירא, ולפ"ז הוא כלישנא בתרא דר"ל דאם תלש מבן ט' חי חלבו כחלב חי' דחדשים ואוירא גרמי.

## הושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב של בן ט' חי

**כי פליגי דהושיט ידו למעי בהמה ותלש חלבו של בן ט' חי ר' יוחנן אמר חלבו כחלב בהמה חדשים גרמי,** בפירש"י כתב דאתיא אף כר' יהודה דחלבו של שליל מותר, דה"מ כשנשחטה אמו דשרי מקרא דכל בבהמה תאכלו, וכ"כ התוס' והפסקי רי"ד והרשב"א והרא"ש בסימן ה' והר"ן, - אך הרשב"א כתב די"מ דאתיא כר"מ דחלבו של שליל בן ט' אסור, ופירש כן בד' הרמב"ם, וכ"כ האו"ה להר"א מבניולש פרק כ"ו בשם הר"י מיגש, וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה.

במש"כ רש"י ודעימי' דאף דלר' יוחנן דחלבו של בן ט' חי אסור קודם שנולד מ"מ כשנשחטה אמו שרי מכל בבהמה תאכלו, כתב הרא"ש בסימן ה' דהא דלא אמרינן דדיו לולד שיהא כאמו דאין שחיטתה מתרת חלבה הוא מגזה"כ, וכתב לדמותו להא דחותך מן העובר מותר ואם נחתך מן הבהמה אסור, וכ"כ הר"י מלוניל לעיל ע"ד ב' דהיכא דנשחטה אמו אע"ג דחלב וגיד גמור הם הותרו משום כל בבהמה תאכלו, - אך בד' התוס' בד"ה מה חלב והתוס' הרא"ש מבו' דאי"ז גזה"כ בעלמא להתיר את החלב, אלא היינו משום דלא מיקרי חלב, והיינו דבקרא דכל בבהמה תאכלו נתחדש דהוא טפל לאמו בשחיטתה וע"כ הוא דלא חשבינן לה כחלב הכליות, וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן לקמן ק"כ א', עיי"ש.[[218]](#footnote-219)

הראש יוסף לקמן צ"ב ב' הק' ע"ד הרא"ש דמ"ט לא הוצרך לה"ט דגזה"כ דחלבו של שליל מותר אלא לדעת ר' יוחנן, הרי גם לר"ל תיקשי דמ"ט חלב דשליל מותר לאחר שיצא לאויר העולם ואיכא אוירא, ובע"כ דהוא משום דכיון שהותר בשחיטת אמו שוב אינו נאסר, וא"כ גם לר' יוחנן ניחא שהרי מודה ר' יוחנן דבעודו במעי אמו אינו אסור דבעינן אוירא דחלב, וכמש"כ התוס', ונתבאר להלן,[[219]](#footnote-220) - וי"ל למש"כ הרשב"א לקמן צ"ב ב' בתו"ד דלר"ל בעינן חדשים ואוירא "דלידה", וכל שהותר הולד בשחיטת אמו לא חשיב כלידה וכמש"נ לעיל מד' הבעה"ע והרשב"א וע"כ אין החלב נאסר, ולא הוצרכו הראשונים לפרש דהוא היתר בפנ"ע מקרא דכל בבהמה תאכלו אלא לדעת ר' יוחנן דסגי באוירא דחלב, שהרי אף אם תלש החלב והוציאו לחוץ אסור אף דליכא לידה כלל, ואף דהותר הולד בשחיטת אמו וליכא לידה מ"מ כיון שיצא לאויר העולם איכא אוירא דחלב, ובע"כ דהא דחלב דשליל מותר הוא מגזה"כ דכל בבהמה תאכלו.

בפירש"י לעיל ע"ד א' ד"ה טעון שחיטה כתב דטעמא דרבנן דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו הוא משום דחדשים ולידה גרמי לשוויי בהמה באנפי' נפשי', וצ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ בפירש"י הכא דאף דחדשים גרמי מ"מ הוא ניתר בשחיטת אמו מקרא דכל בבהמה תאכלו,[[220]](#footnote-221) ושמא גדר ההיתר דילפינן מהך קרא הוא דלענין שחיטה ל"ה בהמה בפנ"ע אלא חדשים ולידה גרמי, (וכמש"כ הפסקי רי"ד בסוגיין דמהך קרא נלמד דהוי כאבר מאברי הבהמה), וזהו מש"כ רש"י לעיל דחדשים גרמי ומרבינן להו להתירא מקרא דכל בבהמה תאכלו.[[221]](#footnote-222)

## אם לר' יוחנן בעי אוירא דחלב

התוס' בסוד"ה לדברי כתבו דמודה ר' יוחנן דאין החלב אסור עד שיצא לאויר העולם, וכ"כ התוס' לקמן ק"ג א' ד"ה דאיסור דאף דל"ב ר' יוחנן אוירא דבהמה מ"מ אוירא דחלב בעינן, ופירשו כן למה שאמרו לקמן שם דאיסור חלב חייל כשנולדה הבהמה, וכ"כ התוס' בכריתות כ"ג ב' ד"ה בולדות קדשים, וכ"כ התוס' הרא"ש לקמן שם בתי' בתרא ולקמן פ"ט א',[[222]](#footnote-223) וכ"נ בד' הרשב"א לקמן ק"כ א', עיי"ש.

אך הרמב"ן לקמן צ"ב ב' כתב דמה שאמרו דאיסור חלב חייל בשעת לידה אף דלר' יוחנן חדשים גרמי, הוא משום דאם שחט את האם חלבו של שליל מותר ואין החלב עומד לתלוש ממנו ולאכול בלא שחיטת אמו וע"כ חשיב דלא חייל איסור חלב, ועד"ז כתב הרשב"א לקמן פ"ט ב', ולכאו' מבו' בדבריהם דס"ל דלר' יוחנן אסור החלב קודם שיצא לאויר העולם, וכל הא דחשבינן דלא חייל איסור חלב הוא משום דהוא ניתר בשחיטת אמו וכו',[[223]](#footnote-224) וכ"נ להדיא בד' הרמב"ן לקמן ק"כ א', עיי"ש, וצ"ע.[[224]](#footnote-225)

בחי' הגרע"א לעיל ע"ד א' בתו"ד נקט בפשיטות דלדעת ר' יוחנן דסגי באוירא דחלב הרי דכל שהוציא העובר אבר שיש בו חלב לחוץ ה"ז אסור, וכ"כ העונג יו"ט בסימן ק"ה, - אך הערוך לנר בכריתות כ"ג ב' כתב להוכיח מסוגיית הגמ' שם דכ"ז דהחלב מחובר לבהמה לא חשיב זה כאוירא דחלב, וכ"כ בזכרון שמואל סימן ע"ה סוסק"י להוכיח מסוגיית הגמ' לקמן ק"ג א', עיי"ש.[[225]](#footnote-226)

במש"כ הרמב"ן והרשב"א דהא דחשבינן דאיסור חלב חייל בשעת לידה הוא משום דאם שחט את האם חלבו של שליל מותר וכו', נתחדש דכל שנשחטה אמו הותרו החלב והגיד דהעובר למפרע, דאי נימא דכבר נאסרו בעודם במעי אמם והשחיטה מתירתם מכאן ולהבא, לכאו' אף דאי"ז עומד לתלוש חלב וגיד מן העובר מ"מ אי"ז טעם כלל דנימא דחשיב דעדיין לא חלו איסורי חלב והגיד, וצ"ע.

## חלבו של בן ט' שמת אחר שכלו לו חדשיו

בד' הרשב"א בסוגיין מבו' דהא דחלבו של בן ט' אסור לר' יוחנן משום דחדשים גרמי הוא אף כשמת אחר שכלו לו חדשיו, וזהו שהוכיח מהא דלר' יוחנן חלבו אסור אף דלכו"ע בן ט' מת ניתר בשחיטת אמו, דבע"כ דאף אם כשנשחטה אמו מותר החלב מ"מ קודם שנשחט ה"ז אסור, וכ"נ בד' הרמב"ם בפ"ז ממאכ"א ה"ד, וכמו שדקדקו היד יהודה בסימן י"ג סק"ה בתו"ד והאמר"מ בסימן ד' סוסקכ"א,[[226]](#footnote-227) - אך הפסקי רי"ד בסוגיין כתב דכל הא דהוי בהמה מעליא הוא רק משום שלא מת קודם שיצא לאויר העולם, וכ"כ הר"י מלוניל לעיל ע"ד ב' בתו"ד דרק אם מת אחר שנשחטה אמו חלבו אסור, וכ"כ המ"מ בפ"ז ממאכ"א ה"ג בסו"ד דבן ט' מת חלבו מותר דאין חדשים בלא חיות, וכ"כ הפר"ח בסימן ס"ד סק"ח והמנ"ח במצוה קמ"ז, ולכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבוותא לדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו מ"ט אם מצא בן ט' מת מותר אף דכלו לו חדשיו קודם שמת, ונתבאר בדף מס' 9.[[227]](#footnote-228)

## חלבו של בן ט' חי כשהושיט ידו למעי הבהמה ושחט את העובר

בחי' הגרע"א לעיל ע"ד א' כתב דאם הושיט ידו למעי בהמה ושחט את בן ט' חי שבמעי', הרי דלדעת ר"ל ניתר החלב בשחיטה כיון דעדיין אין שם חלב עליו, ולדעת ר' יוחנן אסור החלב כיון דכבר יש עליו תורת חלב בעודו במעי אמו,[[228]](#footnote-229) והיינו דאף דחלב שליל מותר כששחט את אמו היינו משום כל בבהמה תאכלו, אך כל ששחט את העובר עצמו דליכא לה"ט אסור החלב, ועיי"ש שכתב דלמש"כ התוס' דאף לר' יוחנן בעינן אוירא דחלב י"ל דגם לר' יוחנן מותר החלב בכה"ג,[[229]](#footnote-230) ועיי"ש בסו"ד שהניח לזה בצ"ע לדינא.[[230]](#footnote-231)

ממש"כ הגרע"א לצדד דלפ"ד התוס' דגם לר' יוחנן בעינן אוירא דחלב יש להתיר לדידי' לחלבו של בן ט' חי כששחטו במעי אמו, מבו' דס"ל דטעם הא דלר"ל מותר החלב אף דאחר השחיטה יצא הולד לאויר העולם ואיכא חדשים ואוירא הוא משום דכבר הותר בשעת שחיטה,[[231]](#footnote-232) וכמש"כ הראש יוסף לקמן צ"ב ב', ונתבאר לעיל, וע"כ גם לדעת ר' יוחנן יש להתיר כששחט את העובר במעי אמו, - אך אי נימא דהא דלר"ל מותר החלב אף אחר שיצא הולד לאויר העולם הוא משום דלא חשיב כלל כאוירא, ונתבאר לעיל, לכאו' הדין נותן דכ"ז הוא לדעת ר"ל,[[232]](#footnote-233) אך לדעת ר' יוחנן דסגי באוירא דחלב ודאי דיש לאסור אף כששחט את העובר במעי אמו, דאף דלא נאסר החלב בעודו במעי אמו, מ"מ אחר שיצא לאויר העולם ואיכא אוירא דחלב יש לאסרו.

למש"כ הגרע"א לצדד דאף לדעת ר' יוחנן מותר חלבו של בן ט' חי כששחטו במעי אמו משום דאין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם, צ"ב דא"כ מ"ט הוצרכו התוס' לפרש דלדעת ר' יוחנן הא דחלבו של בן ט' חי מותר הוא משום דהוא ניתר בשחיטת אמו, וזה כמש"כ בפירש"י דהוא מותר מכל בבהמה תאכלו, ותיפו"ל דאף לר' יוחנן אין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם והוא ניתר אף בשחיטת עצמו, - וצ"ל דעיקר הא דאין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם הוא מכח הא דהוא ראוי להיות ניתר בשחיטת אמו מכל בבהמה תאכלו.

בחי' הגרע"א שם כתב דאף אי נימא דגם לר' יוחנן מותר החלב כששחט את העובר במעי אמו, מ"מ נפ"מ בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל כשהוציא העובר אבר שבו חלב מבחוץ ואח"כ שחט את העובר במעי אמו, דשחיטת העובר עצמו מועלת להתיר אף את האבר היוצא, דלר"ל החלב מותר כיון דליכא אוירא דבהמה ולר' יוחנן הוא אסור כיון דכבר הי' אוירא דחלב קודם השחיטה.[[233]](#footnote-234)

כ"ו אלול פ"ד

דף מס' 12

## הושיט ידו למעי בהמה ותלש חלב של בן ט' חי

**ע"ה א' - ר"ל אמר חלבו כחלב חי' חדשים ואוירא גרמי,** הרא"ש בסימן ה' כתב דאתיא אף כר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, דהיינו רק כשיצא חי לאויר העולם, אך כל שמת אחר שחיטה קודם שיצא לאויר העולם ניתר בשחיטת אמו, וכ"כ הרשב"א בסוגיין ובתוה"ב בית ב' שער ה', ולכאו' הוא דלא כמש"כ הרשב"א לעיל ע"ד א' לחלוק ע"ד התוס' בזה,[[234]](#footnote-235) וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה,[[235]](#footnote-236) - אך הראבי"ה בסימן אלף קל"ט כתב דלר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו ודאי דחלבו אסור, וכ"כ הר"ן בסוגיין.

ופלוגתא זו תליא בפלוגתת רבוותא לעיל ע"ד א' שנתבארה בדף מס' 9, דלדעת הרמב"ן ודעימי' דטעמא דר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו הוא משום דחדשים גרמי, והא דבן ט' מת ניתר בשחיטת אמו הוא משום דליכא שחיטה בגופי' או משום דכל שהוא מת לא חשיב כחדשים, ה"נ אסור החלב הנתלש ממנו, אך למשמעות ד' רש"י שלפנינו דטעמא דר"מ הוא משום דחדשים ואוירא גרמי, וכיון דכשנולד איכא אוירא פקע מיני' היתר השחיטה דחייל בעודו במעי אמו, שפיר י"ל דהחלב הנתלש ממנו שרי.

הר"ן כתב לפרש טעם הפלוגתא דר' יוחנן ור"ל, דר' יוחנן ס"ל דכיון דקריי' רחמנא בהמה כדכתיב בהמה בבהמה תאכלו הוי כבהמה גמורה, אלא דכ"ז שהוא בפנים התירה תורה את חלבו וגידו בשחיטת אמו מכל בבהמה תאכלו, וע"כ כל שתלש ממנו והוציא לחוץ הוי כחלב בהמה, ור"ל ס"ל דודאי דלא התירה תורה חלב גמור בשחיטה, וע"כ ממה שאמרה תורה דכל בבהמה תאכלו ואפי' חלבו וגידו ש"מ דלא מיקרי חלב עד דאיכא חדשים ואוירא, וע"כ אף אם תלש ממנו חלב והוציא לחוץ מותר דלא מיקרי חלב,[[236]](#footnote-237) וצ"ע היאך הוא מתישב עם מה שאמרו לקמן בסוגיין דר"ל יליף לה מהא דמיעטי' קרא מהקרבה, והר"ן גופי' לעיל במתניתין פירש דמקרא דכל בבהמה תאכלו לא למדנו להתיר אלא כשנשחטה אמו, והא דשרי ר"ל בתלש חלב הוא מהא דמיעטי' קרא מהקרבה.

הרשב"א לקמן צ"ב ב' כתב בשם רבינו אפרים דפלוגתא דר' יוחנן ור"ל בתלש חלב מבן ט' חי תליא בפלוגתא דר"מ ור' יהודה אם בן ט' חי טעון שחיטה, דר' יוחנן כר"מ ור"ל כר' יהודה,[[237]](#footnote-238) וכתב לפ"ז דכיון דר' יוחנן ור"ל הלכה כר' יוחנן קי"ל כר"מ דבן ט' חי טעון שחיטה, - והרשב"א שם האריך לתמוה ע"ז דודאי דבעסקי שחיטה קי"ל כר' יהודה דבן ט' חי אינו טעון שחיטה וכסתם מתניתן לעיל ע"ד ב', וכ"ה דעת רבא וכולהו אמוראי לעיל בסוגיין, עיי"ש, ועד"ז תמה הראב"ד בהשגתו שהביא הר"י מבוניילש באו"ה פכ"ו.[[238]](#footnote-239)

## טעם הא דאיצטריך קרא למעט חלבו של שליל מהקרבה

**איתיבי' ר' יוחנן לר"ל וכו' בשלמא לדידי היינו דאיצטריך קרא למעוטי אלא לדידן אמאי איצטריך,** הראש יוסף לקמן צ"ב ב' ד"ה וההיא דתו"כ כתב דאף למש"כ התוס' דגם לדעת ר' יוחנן בעינן שיצא לאויר העולם, מ"מ לדידי' ניחא הא דאיצטריך קרא למעוטי משום דכשיצא לאויר העולם מיקרי חלב, וע"כ איצטריך קרא למעוטי מהקרבה אף דעכשיו יצא לאויר העולם, אך לדעת ר"ל דבעינן אוירא דלידה לא איצטריך קרא למעוטי.

ולכאו' כ"ז ניחא אי נימא דהא דלר"ל מותר חלבו של שליל אף דאחר שחיטה יצא העובר לאויר העולם הוא משום דכבר הוי כשחוט ולא חשיב זה כאוירא, וזהו דפרכינן דא"כ מ"ט איצטריך קרא למעוטי מהקרבה הרי לא חשיב כחלב,[[239]](#footnote-240) וכ"כ הראש יוסף שם, - אך אי נימא דהא דלר"ל מותר חלבו של שליל אף דאחר שחיטה יצא העובר לאויר העולם ואיכא חדשים ואוירא הוא משום שכבר הותר בשעת שחיטה ואינו חוזר ונאסר, וכמו שצידד הראש יוסף שם לעיל מינה (ונתבאר בדף מס' 11), וכ"ה מבו' גם בד' הגרע"א לעיל ע"ד א' (וכמש"נ לעיל), א"כ הרי שפיר איצטריך קרא למעוטי מהקרבה, שהרי כיון שיצא העובר לאויר העולם יש על חלבו תורת חלב אלא דאינו אסור באכילה משום דהותר בשעת שחיטה,[[240]](#footnote-241) וצ"ע.

**א"ל טעמא דידי נמי מהכא,** בפירש"י כתב דהיינו דמהא דמעטי' קרא מהקרבה נלמד דלאו חלב הוא דחדשים ואוירא גרמי, - וצ"ע דלמש"כ הרשב"א והרא"ש דהא דשרי ר"ל בתולש חלב מבן ט' חי הוא גם לדעת ר"מ, היאך ילפינן לה מהא דמיעטי' קרא מהקרבה, הרי לר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו לא איירי קרא כלל בחלבו של בן ט' חי, דכיון דאינו ניתר בשחיטת אמו והוא טעון שחיטה בפנ"ע ודאי דאין חלבו קרב בכלל חלב הבהמה דאינו כלל בכלל הקרבן דאמו, - וצ"ל להרשב"א לטעמי' דאם חדשים גרמי אסור החלב אף כשמת העובר קודם שיצא לאויר העולם, ונתבאר בדף מס' 11, וע"כ שפיר יש ללמוד מהא דמיעטי' קרא לחלב של בן ט' מת מהקרבה, אף דהוא ניתר בשחיטת אמו, דחדשים ואוירא גרמי, וכל שלא יצא העובר חי לאויר העולם אין עליו תורת חלב.

## טעם הא דנתמעט חלבו של שליל מהקרבה

**איתיבי' ר"ל לר' יוחנן וכו' בשלמא לדידי משו"ה מיעטי' רחמנא,** הבעה"ע בהל' שחיטה הוכיח מזה דלר' יוחנן דחדשים גרמי אסור החלב אף אם נשחט הבהמה, וכדעת ר"מ, דאי נימא דכל שנשחטה הבהמה מודה ר' יוחנן דשרי החלב הרי מה"ט הוא דמיעטי' רחמנא מהקרבה, - אך הרשב"א לקמן צ"ב ב' כתב דלעולם כל שנשחטה הבהמה שרי החלב, ואך דאכתי ל"ה לנו למעטו מהקרבה, דדוקא לר"ל דלית לי' תורת חלב כלל אלא בחדשים ואוירא דלידה משו"ה מיעטי' קרא מהקרבה, אך לר' יוחנן דאית לי' תורת חלב דחדשים גרמי לי' אלא דכשנשחטה אמו שריי' רחמנא באכילה מכל בבהמה תאכלו, אי"ז טעם למעטו מהקרבה.

בד' המהרש"א בסוגיין מבו' שפירש בד' הרשב"א דלאו היינו דלר' יוחנן יש על החלב תורת חלב גמור ואפ"ה התירתו התורה באכילה מקרא דכל בבהמה תאכלו, דודאי דגדר ההיתר דכל בבהמה תאכלו היינו דהוא טפל לאמו ואין עליו תורת חלב,[[241]](#footnote-242) אלא דכ"ז הוא לגבי אכילה, אך לענין דין הקרבה יש עליו תורת חלב, ועיי"ש שהק' דמאי פריך ר"ל לר' יוחנן נימא דכ"ה דמיעטי' קרא לענין אכילה ה"נ מיעטי' קרא לענין הקרבה דאין עליו תורת חלב,[[242]](#footnote-243) אך אי נימא דמכוון דברי הרשב"א הוא דלר' יוחנן יש עליו תורת חלב גמור ואפ"ה התירתו תורה באכילה מקרא דכל בבהמה תאכלו, ניחא, דזהו דפריך ר"ל דמ"ט מיעטי' קרא בהקרבה, (דמה שהתירתו תורה באכילה אי"ז טעם כלל שלא יהא קרב).

המהרש"א כתב לישב לקו' הרשב"א דהא דפריך ר"ל הוא לדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, למש"כ הרא"ש דפלוגתא דר' יוחנן ור"ל היא גם לדעת ר"מ, וזהו דפריך דלדידי' מ"ט מיעטה תורה את החלב מהקרבה, ומסתמא הך ברייתא אתיא ככו"ע ואף כר"מ, - והלב ארי' תמה ע"ז דא"כ מאי פריך מינה ר"ל לר' יוחנן הרי דלדידי' נמי תיקשי, דאף דס"ל דאם תלש חלב מבן ט' חי מותר אף לדעת ר"מ, הרי מ"מ כשנשחטה אמו חלבו אסור לדעת ר"מ, וא"כ מ"ט מיעטי' רחמנא, ועוד, דלדעת ר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו והוא טעון שחיטה בפנ"ע ודאי דאין חלבו קרב בכלל חלב הבהמה, דאינו כלל בכלל הקרבן דאמו, ולא קאי ע"ז מיעוטא דקרא,[[243]](#footnote-244) וצ"ע.

## אם חלבו של שליל אינו קרב משום מחוסר זמן

**מידי דהוי אמחוסר זמן,** הראבי"ה בסימן אלף קל"ט הק' דר' יוחנן גופי' ס"ל בתמורה י' א' דקדושה חלה על העוברים, והרי דעובר לא חשיב כמחוסר זמן משום דכגופה דאימי' דמי, דמחוסר זמן אין קדושה חלה עליו ועכ"פ אסור להקדישו ועובר חלה קדושה עליו ומותר להקדישו, וכתב דמדמי לה למחוסר זמן בליל ח' דקדוש ואינו קרב,[[244]](#footnote-245) כמו שאמרו בזבחים י"ב א' דלילה לקדושה ויום להרצאה, ומבו' מדבריו דהא דמשני דמידי דהוי אמחוסר זמן היינו דהא דחלב השליל אינו קרב הוא משום דהוי כמחוסר זמן, וזהו דקשיא לי' דעובר לא חשיב כמחוסר זמן, וכתב דלענין הקרבה חשיב כמחוסר זמן, וכ"כ השעה"מ בפ"ג מאיסו"מ ה"ז, והוכיח מהכא דמחוסר זמן פסול להקרבה אף אם ידעינן שכלו לו חדשיו.

אך בד' המהר"י קורקוס בפ"א ממעה"ק הי"ט משמע דהא דאין החלב קרב אי"ז משום דחשיב כמחוסר זמן, דלא נפסל מחוסר זמן אלא להקריבו לבדו אף הכא דקרב עם אמו לי"ב לפסולא דמחוסר זמן, (וע"כ הוא דבעינן קרא למעוטי דאינו קרב), אלא הוא דין בפנ"ע דמיעטי' קרא מהקרבה, ולפ"ז צ"ל דהא דמשני דמידי דהוי אמחוסר זמן היינו דכ"ה דמצינו דמעטי' רחמנא למחוסר זמן מגזה"כ אף דהוא בהמה מעליא, ה"נ מעטי' רחמנא לחלב השליל מגזה"כ אף דחלבו כחלב מעליא, וכ"כ המנ"ח במצוה רצ"ג,[[245]](#footnote-246) ותמה ע"ד השעה"מ, וכ"כ בתשו' זרע אברהם סימן ה'.[[246]](#footnote-247)

## הושיט ידו למעי בן ט' חי ותלש גיד

הרמב"ן והרשב"א לקמן צ"ב ב' כתבו דכל הא דשרי ר"ל בהושיט ידו למעי בן ט' חי ותלש חלב משום דחדשים ואוירא גרמי הוא בחלב, אך בגיד מודה ר"ל דל"ב אוירא, וכ"ה מבו' בד' הרשב"א לקמן פ"ט ב', ולכאו' הוא משום דהא דלר"ל בעינן אוירא ילפינן לה מהא דמיעטי' רחמנא לחלב השליל מהקרבה, ולא למדנו מהתם אלא דבחלב בעינן אוירא ולא בגיד.

אך בד' התוס' בסוגיין סוד"ה לדברי המתיר מבו' להדיא דהא לר"ל בעי אוירא אי"ז דין מסוים בחלב אלא הוא גם לגבי שאר מילי, וע"כ נקטו דהי' מקום לתלות לדין שחיטת העובר בעודו במעי אמו בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל, וכ"נ בד' התוס' לקמן צ' א' ד"ה הכא,[[247]](#footnote-248) וכ"ה מוכח למש"כ הר"ן בסוגיין דטעמא דר"ל דבעינן אוירא הוא משום דלא התירה תורה חלב גמור בשחיטה וכו', ונתבאר לעיל, ולפ"ז ודאי דכ"ה דבחלב בעינן חדשים ואוירא ה"נ בגיד בעינן חדשים ואוירא, דאל"כ מ"ט הוא ניתר בשחיטת אמו.

ה' תשרי פ"ד

דף מס' 13

## גיד הנשה של שליל

**ע"ד ב'** **- גיד הנשה נוהג בשליל וכו' דברי ר"מ,** נחלקו הראשונים אימתי נוהג איסור גיד בשליל לדעת ר"מ, **א** בד' הרמב"ן לקמן צ"ב ב' מבו' דהיינו כשכלו לו חדשיו דחדשים גרמי, וכ"כ הבעה"מ לקמן פ"ט ב', וכ"כ הרשב"א שם בתחילת דבריו,. - **ב** התוס' לקמן פ"ט ב' ד"ה בולדות וק' ב' ד"ה אבל נסתפקו דשמא נוהג בו איסור גיד משעת יצירתו, דאף דאיסור חלב אינו נוהג אלא כשכלו לו חדשיו היינו משום דכתיב חלב שור כשב ועז ובן ח' לא מיקרי שור וכשב, אך איסור גיד נוהג בו משעת יצירתו, דאסר הכתוב בכל מקום שישנו על הכף, ומ"מ הוא ניתר בשחיטת אמו מקרא דכל בבהמה תאכלו. - **ג** האו"ה להר"י מבניולש פכ"ו כתב בשם הר"י מיגש דנוהג איסור גיד אף בבן ח' חי או מת ואינו ניתר בשחיטת אמו, והוכיח כן מהא דתנן לקמן פ"ט ב' בסתמא דנוהג בשליל ולא הזכיר בה שום תנאי, וכ"כ הרשב"א לקמן פ"ט ב' בשם תוס', ונתבאר להלן, וכ"כ הרמ"ך בפ"ז ממאכ"א ה"ג.

הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ט ב' כתב בהא דתנן דגיד הנשה נוהג בשליל דשליל הוא העובר הנמצא בבטן קודם שלימותו, ומבו' דהא דלר"מ גיד הנשה נוהג בשליל, וקי"ל כוותי' וכמש"כ הרמב"ם שם ובפ"ח ממאכ"א ה"א, הוא אף כשלא כלו לו חדשיו, וס"ל דלישנא דשליל הוא כשלא כלו לו חדשיו,[[248]](#footnote-249) וזה כדעת רבו הר"י מיגש, - וכ"נ מסתימת ד' הרמב"ם בפ"ח ממאכ"א ה"א דגיד הנשה נוהג בשליל, ולא חילק בדין גיד כמו שחילק שם פ"ז ה"ג בדין חלב בין חלבו של בן ח' לחלבו של בן ט', וכ"כ הרמ"ך שם פ"ז ה"ג והס' הבתים בשערי החלב והדם והגיד פ"ו והאו"ה להר"י מבניולש פכ"ו בדעתו, וכ"כ בדעתו המהר"ם קזיס בסוגיין והיד יהודה בסימן י"ג סק"ה והשאילת דוד בחי' לפ' גיד הנשה, - אך הקרית ספר בהל' מאכ"א שם כתב בדעתו דהא דגיד נוהג בשליל הוא בבן ט' חי, וכ"ה מבו' בד' השו"ע בסימן ס"ה ס"ז, וצ"ע.

## טעם הפלוגתא אם גיד הנשה נוהג בשליל

**ר' יהודה אומר אינו נוהג בשליל,** בטעם הפלוגתא דר"מ ור' יהודה אם גיד הנשה נוהג בשליל נחלקו הראשונים, דבפירש"י לקמן צ"ב ב' ד"ה לשיטתו פירש דהא דא"ר אושעיא מחלוקת בבן ט' חי והלך ר"מ לשיטתו ור' יהודה לשיטתו קאי גם על גיד דפליגי בבן ט' חי, דלר"מ דאין עליו תורת שליל אינו בכלל התירא דכל בבהמה תאכלו, ולר' יהודה דיש עליו תורת שליל הוי בכלל התירא דכל בבהמה תאכלו, וכ"כ התוס' לקמן פ"ט ב' ד"ה בולדות וד"ה והא והבעה"מ שם והרמב"ן לקמן צ"ב ב' והר"ן לקמן בסוגיין, ועד"ז כתב הבעה"ע בהל' שחיטה, - אך הרשב"א לקמן פ"ט ב' כתב בשם תוס' דהא דא"ר אושעיא דמחלוקת בבן ט' חי ודהלכו לשיטתם הוא בחלב, אך בגיד לא הלכו לשיטתם, דהא דשרי ר' יהודה בחלב הוא משום דלא חשבינן לי' כבהמה ולא קרינן בי' בקר וצאן, אך בגיד ליכא לה"ט, והא דשרי ר' יהודה הוא משום דקרינן בי' כל בבהמה תאכלו, ומבו' בדבריו דר"מ דס"ל דגיד הנשה נוהג בשליל הוא משום דס"ל דאין שחיטת אמו מועלת להתיר גיד האסור, וע"כ לדידי' אף גיד דבן ח' אינו ניתר בשחיטת אמו, וזה כדעת הר"י מיגש דאף גיד דבן ח' חי או מת אינו ניתר לר"מ בשחיטת אמו, - ועמש"נ להלן בגדר התירא דגיד דשליל לדעת ר' יהודה.

## הכרעת ההלכה בדין גיד הנשה של שליל

נחלקו הראשונים בהכרעת ההלכה אם גיד הנשה נוהג בשליל, **א** הבעה"מ לקמן פ"ט ב' כתב דכיון שאמרו דפלוגתת ר"מ ור' יהודה אם גיד הנשה נוהג בשליל היא לטעמייהו אם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, הרי דכיון דקי"ל כר' יהודה דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו אף גידו מותר, וכ"כ הרמב"ן והר"ן לקמן צ"ב ב', וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף צ"ו בשם תשו' רש"י. - **ב** הרשב"א לקמן צ"ב ב' ובתוה"ב בית ב' שער ה' כתב דלדעת התוס' דהא דפליגי ר"מ ור' יהודה אם גיד הנשה נוהג בשליל היא פלוגתא בפנ"ע ול"ה לטעמייהו אם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, הרי דאף דבחלבו של שליל קי"ל כר' יהודה דשרי משום דאזיל לטעמי' דשחיטת אמו מתירתו ובזה קי"ל כוותי', מ"מ בגיד הנשה של שליל קי"ל כר"מ דאסור דסתם לן תנא כוותי' לקמן פ"ט ב', וכ"כ הראב"ן בסימן רע"ח והראבי"ה בסימן אלף צ"ו בשם ר"ה גאון דגיד דשליל אסור וחלבו מותר משום דלא חשיב כחלב שור כשב ועז עד שיולד. - **ג** האו"ה להר"י מבניולש פכ"ו כתב בשם הר"י מיגש דקי"ל כר"מ אף בחלבו של שליל דאסור, וכ"כ הרמב"ם בפ"ז ממאכ"א ה"ג ופ"ח ה"א והבעה"ע בהל' שחיטה, ונתבאר להלן.[[249]](#footnote-250)

## חלבו של שליל

**ר' יהודה אומר וכו' וחלבו מותר וכו' מחלוקת בבן ט' חי והלך ר"מ לשיטתו ור' יהודה לשיטתו,** בפירש"י כתב דהיינו דלר"מ דמשוי לי' בהמה לענין שחיטה חלבו אסור, ובפירש"י מכת"י שבמהד' עוז והדר כתב דטעמא דר' יהודה דחלבו מותר הוא משום דמתירו בשחיטת אמו וחשיב לי' כחתיכת בשר בעלמא וע"כ חלבו מותר, ובפירש"י לקמן צ"ב ב' ד"ה לשיטתו מבו' דהיינו דלר"מ דאינו ניתר בשחיטת אמו ואין עליו תורת שליל ל"ה בכלל התירא דכל בבהמה תאכלו, ולר' יהודה דניתר בשחיטת אמו ויש עליו תורת שליל הוי בכלל התירא דכל בבהמה תאכלו, - אך הרשב"א לקמן פ"ט ב' ובתוה"ב בית ב' שער ה' כתב בשם התוס' דהיינו דלר"מ דטעון שחיטה משום דחשיב כבהמה מעלייתא דחדשים גרמי וקרינן בי' וזבחת מבקרך ומצאנך, ה"ה דחשבינן לי' כבהמה מעלייתא לענין חלבו וקרינן בי' חלב שור או כשב או עז, ולר' יהודה דלא חשבינן לה בהמה לא קרינן בי' בקר וצאן וחלבו מותר עד שעת יציאתו מרחם כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד, וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה בתו"ד דהוא משום דלר' יהודה חדשים ולידה גרמי ולא מיקרי בהמה לאסור חלבו עד שיולד כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד, - ועמש"נ להלן בדעת הרמב"ם בזה.

למש"כ הרשב"א לקמן שם ובתוה"ב שם בשם התוס' דגיד לכו"ע נאסר משעת יצירתו והא דשרי ר' יהודה בגיד דשליל הוא משום דניתר בשחיטת אמו מכל בבהמה תאכלו, ונתבאר לעיל, הדין נותן דאף אם הי' חשוב החלב כחלב שור כשב ועז משעת יצירתו, מ"מ לר' יהודה הוא ניתר בשחיטת אמו, - וצ"ל לפ"ז דעיקר הא דא"ר אושעיא דהלך ר"מ לשיטתו ור' יהודה לשיטתו, היינו דהא דאסר ר"מ בחלבו של שליל הוא לשיטתו דבן ט' חי חשיב כבהמה מעלייתא, דאל"כ ל"ה חשבינן לי' כחלב שור כשב ועז, ולר' יהודה לטעמי' יש להתיר גם משום דלא חשיב כבהמה מעלייתא ולא קרינן בי' חלב שור כשב ועז, אך לדידי' בלא"ה שרי החלב משום דשחיטת אמו מתירתו.[[250]](#footnote-251)

במש"כ הרשב"א דטעם הא דחלבו של שליל מותר לר' יהודה הוא משום דלא חשבינן לי' בהמה וע"כ חלבו מותר עד שעת יציאתו מרחם כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד, צ"ב, דהרי קי"ל כר' יוחנן דהתולש חלב מבן ט' חי אסור דחדשים גרמי, והרי דאף קודם יציאתו חשיב כבהמה וחלבו אסור, והיאך מצינו למימר דהא דחלבו של שליל מותר הוא משום דלא ס"ל להא דחדשים גרמי ולא חשיב כחלב שור כשב ועז,[[251]](#footnote-252) והרשב"א גופי' לקמן שם בהמשך דבריו כתב כן דלדעת ר' יוחנן חייל איסור חלב קודם שנולד ורק כשנשחטה אמו שרי מכל בבהמה תאכלו, ועמד ע"ז בס' אהל אברהם להגר"א שאג בסוגיין.[[252]](#footnote-253)

והיד יהודה בסימן י"ג סק"ה כתב בתו"ד לישב למש"כ התוס' בכ"ד דמודה ר' יוחנן דאין החלב אסור קודם שיצא לאויר העולם, וכיון שהוא בן ט' חי ונולד החלב תו קרינן בי' כי יולד, וצ"ל לפ"ז דהא דכשנשחטה אמו שרי הוא משום דכל שנשחטה אמו לא חשיב כלידה כלל, וצ"ע.[[253]](#footnote-254)

## יסוד ההיתר דחלבו של שליל

בד' הרשב"א בשם תוס' והבעה"ע מבו' דהא דשרי ר' יהודה בחלבו של שליל, לאו היינו דהשחיטה מתרת לאיסור חלב, אלא היינו משום דאין עליו תורת חלב כלל דלא קרינן בי' שור או כשב או עז כי יולד, - אך למש"כ בפירש"י דהא דחלבו מותר הוא מקרא דכל בבהמה תאכלו, יש להסתפק אם הוא דין בפנ"ע דבכח השחיטה להתיר לאיסור חלב דהעובר,[[254]](#footnote-255) כ"ה דהיא מתרת את העובר באכילה, או היינו דמכח דינא דכל בבהמה תאכלו דהוא טפל לאמו אין עליו תורת חלב, והיינו דכיון דהוא טפל לאמו ואינו בהמה בפנ"ע לא חשיב חלבו כחלב שעל הקרב, ועד"ז יש להסתפק בהא דגיד דשליל מותר אם הוא משום דבכח השחטה להתיר לאיסור גיד דהעובר, או דהיינו משום דאין עליו תורת גיד, דכיון דהוא טפל לאמו ואינו בהמה בפנ"ע לא חשיב הגיד כגיד דעל כף הירך, - ועמש"נ בדף מס' 12 בד' הבעה"ע והרשב"א והמהרש"א אם יש ללמוד מהא דמותר החלב באכילה כשנשחטה אמו דה"נ אין עליו תורת חלב להקרבה, ותליא בהנ"ל.[[255]](#footnote-256)

## הכרעת ההלכה בדין חלבו של שליל

הרשב"א והר"ן לקמן ע"ה א' כתבו דכיון דפלוגתא דר"מ ור"י בחלבו של שליל תליא בפלוגתייהו אם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, כדאמר ר' אושעיא דהלך ר"מ לשיטתו ור' יהודה לשיטתו, הרי דכיון דקי"ל כר' יהודה דהוא ניתר בשחיטת אמו אף קי"ל כוותי' דחלבו מותר, וכ"כ הבעה"מ לקמן פ"ט ב' והרמב"ן והרשב"א לקמן צ"ב ב' והרא"ש בסימן ה', וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף צ"ו בשם תשו' רש"י, - אך הרמב"ם בפ"ז ממאכ"א ה"ג כתב דחלבו של בן ט' חי אסור וחייבין עליו כרת, וכ"כ האו"ה להר"י מבניולש פכ"ו בשם הר"י מיגש, וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה, והרשב"א לקמן שם תמה ע"ז טובא, עיי"ש.

## טעם הסוברים דקי"ל כר"מ דחלבו של שליל אסור

בטעם הסוברים דקי"ל כר"מ דחלבו של שליל אסור כתב הר"י מיגש שם דהוא משום דקי"ל כר' יוחנן דאסר בתולש חלב מבן ט' חי, ובפשוטו הוא מתפרש כמש"כ הרשב"א והרא"ש שם בדעת הרמב"ם דפלוגתא דר' יוחנן ור"ל בתלש חלב מבן ט' חי היא אף אחר שנשחטה אמו וקי"ל כר' יוחנן,[[256]](#footnote-257) וכ"כ בתשו' הרדב"ז סימן אלף תקנ"ט, - והרא"ש שם תמה ע"ז דלא נהירא שיחלקו האמוראים במחלוקת התנאים וכו', ועמש"כ בזה הרדב"ז שם, והראש יוסף לקמן צ"ב ב' הק' עוד דא"כ מה מותיב ר' יוחנן לר"ל מדמיעטי' קרא מהקרבה, הרי הך ברייתא אתיא כר' יהודה וכדתניא דאינו בעונש ואזהרה, ולדידי' מודה ר' יוחנן דהחלב מותר, ולא נחלקו ר' יוחנן ור"ל אלא אם קי"ל כר"מ או כר' יהודה, ועד"ז הק' התורת יקותיאל בסין ס"ד סק"א.

והראש יוסף שם כתב לפרש בד' הרמב"ם, דמהא דסתם לן תנא דגיד הנשה נוהג בשליל נלמד דאף דשחיטת אמו מתרת את העובר מ"מ ל"מ השחיטה להתיר לדבר האסור, וע"כ כיון דקי"ל כר' יוחנן דחדשים גרמי וחשיב כחלב שור כשב ועז אף ל"מ השחיטה להתיר את איסורו, דלר' יוחנן דחדשים גרמי הרי דהא דלר' יהודה חלבו מותר הוא לטעמי' דהשחיטה מועלת להתיר את האיסור ובזה קי"ל דלא כוותי',[[257]](#footnote-258) ועד"ז כתבו המהר"מ קזיס והשאילת דוד לקמן פ"ט ב', וי"ל דזהו מש"כ הר"י מיגש דהא דחלבו של שליל אסור הוא משום דקי"ל כר' יוחנן, - וכבר כתב האו"ה שם ליסוד הדברים בדעת הרמב"ם דהא דשחיטת האם מועלת לעובר היינו רק בדבר שהיא מועלת לגופה כגון להוציא מאבר מן החי, אך אינה מועלת להתיר לאיסור גיד וחלב דהעובר כ"ה דאינה מועלת להתיר לאיסור גיד וחלב דגופה.

הרשב"א לקמן ע"ה א' וצ"ב ב' תמה ע"ד הרמב"ם דקי"ל כר"מ דחלבו של שליל אסור, שהרי להדיא א"ר אושעיא דהלך ר"מ לשיטתו ור' יהודה לשיטתו ולא מצינו מאן דפליג עלי', ולקמן צ"ב ב' פרכינן מיני' ולא משני דלא ס"ל כוותי', וכיון דקי"ל כר' יהודה דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו היאך קי"ל כר"מ דחלבו אסור, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** המ"מ בהל' מאכ"א שם כתב דהא דא"ר אושעיא דהלך ר"מ לשיטתו ור' יהודה לשיטתו, לאו למימר דהוא מוכח כן דאם ניתר בשחיטת אמו אף חלבו מותר, אלא ה"ק דהני תנאי השוו מידותיהן בשליל ולאו למימרא דהא בהא תליא ולא בא להודיענו אלא דפלוגתייהו היא בבן ט' חי. - **ב** המ"מ שם כתב די"ל עוד דעיקר מה שאמרו ר' אושעיא דהלכו לשיטתן היינו דר' יהודה הלך לשיטתו, דאם הוה ס"ל דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו כ"ש דהי' אוסר בחלבו וגידו, וכיון דהול"ל דר' יהודה הלך לשיטתו אמר נמי דר"מ הלך לשיטתו, אך שפיר י"ל דאף דלא קי"ל כר"מ בשחיטה מ"מ קי"ל כותי' בחלבו ולא תליין זב"ז, וכ"כ הראש יוסף לקמן צ"ב ב' לפי דרכו.[[258]](#footnote-259) - **ג** בתשו' הרדב"ז סימן אלף תקנ"ו כתב דלא קי"ל כר' אושעיא דהלכו ר"מ ור' יהודה לשיטתם, אלא קי"ל כר' יוחנן דתולש חלב מבן ט' חי אסור וה"נ הוא אסור אחר שחיטה.[[259]](#footnote-260) - **ד** השאילת דוד בפ' גיד הנשה כתב דהא דא"ר אושעיא דהלך ר"מ לשיטתו ור' יהודה לשיטתו לאו היינו דאזלי לטעמייהו בפלוגתייהו אם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, אלא היינו דפלוגתייהו בחלב היא לטעמייהו בגיד אם מועלת השחיטה להתיר דבר האסור, אף דבגיד איירי אף בבן ח' ובחלב איירי רק בבן ט'.

## תלש חלב מבן ט' חי והניחו במעי הבהמה אם הוא ניתר בשחיטת אמו

הכס"מ בפ"ז ממאכ"א ה"ד דקדק מל' הרמב"ם שם דאף דחלבו של בן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, מ"מ אם תלש ממנו חלב והניחו במעי הבהמה הוא ניתר בשחיטת אמו, וכ"כ הב"י בסימן ס"ד, והפר"ח שם סק"ו תמה ע"ז דאינו מחוור לחלק בזה, - ובד' הפמ"ג במש"ז שם סק"ד מבו' לפרש בזה דהיינו משום דעיקר הא דחלבו של בן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, אי"ז משום שכבר נאסר במעי אמו דחדשים גרמי ול"מ השחיטה להתירו, אלא הוא משום דהתירו של בן ט' חי בשחיטת אמו הוא משום דחיילא השחיטה עליו, וע"כ לא עדיף מהבהמה עצמה דחלבה אסור, וכ"כ הצ"פ בפ"ה ממאכ"א ה"ט, ומשא"כ בתלש מן הבהמה דלא חיילא השחיטה ע"ז והתירו הוא משום משום כל בבהמה תאכלו, אף החלב מותר, וכ"כ הראש יוסף לקמן צ"ב ב' ד"ה ודע,[[260]](#footnote-261) וזה כמש"נ בדף מס' 9 מכ"ד דחלוק הוא ביסודו הא דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו מהא דבן ח' חי ובן ט' מת ניתרין בשחיטת אמו, עיי"ש, - ועמש"כ בזה התורת יקותיאל בסימן ס"ד סק"ב והאמר"מ בסימן ד' סקכ"ב והאבי עזרי בפ"ז ממאכ"א ה"ג.

בעיקר מש"כ הכס"מ דאם תלש חלב מבן ט' חי והניחו במעי הבהמה ניתר בשחיטת הבהמה, לכאו' הוא לטעמי' בשו"ע בסימן ס"ה ס"ז שפירש בדעת הרמב"ם דהא דגיד דשליל אסור הוא רק בבן ט' חי, - אך למש"נ לעיל מד' רבים מרבוותא בדעת הרמב"ם דגיד דשליל אוסר אף כשלא כלו לו חדשיו הרי בע"כ דהא דאין שחיטת אמו מתרת להדבר האסור אי"ז במסוים בבן ט' חי, אלא כל דבר הנאסר ל"מ השחיטה להתירו, ולפ"ז הדין נותן דאף אם תלש חלב מבן ט' חי והניחו במעי הבהמה לא תועיל השחיטה להתירו, דלא עדיף חלב זה מגיד דשליל בן ח' דאינו ניתר בשחיטת אמו, וצ"ע.

## חלבו של בן ט' מת אם ניתר בשחיטת אמו

הרמב"ם בפ"ז ממאכ"א ה"ג כתב דאם שלמו לו חדשיו ומצאו חי חלבו אסור וחייבין עליו כרת, ומבו' דאם מצאוהו מת אין חלבו אסור, והתורת יקותיאל בסימן ס"ד סוסק"א עמד בזה דהרי עיקר הא דקי"ל דחלבו של שליל אסור הוא משום דכבר נאסר בעודו במעי אמו ואין שחיטה מתרת דבר האסור, וא"כ הדין נותן דכל שכלו לו חדשיו ואח"כ מת, כיון דכבר נאסר חלבו אינו ניתר בשחיטת אמו, וכן הק' המהר"מ קזיס בסוגיין ולקמן פ"ט ב'.

ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התורת יקותיאל שם צידד דמש"כ הרמב"ם דאין חלבו אסור אלא כשמצאוהו חי היינו משום דכל שמצאוהו מת תלינן שהי' מת קודם שכלו לו חדשיו דאזלינן בתר שעת מציאתן, אך אם ידוע שכלו לו חדשיו ואח"כ מת חלבו אסור וחייבין עליו כרת,[[261]](#footnote-262) ועד"ז כתב הזכר יצחק בח"א סימן ל"ה. - **ב** המהר"מ קזיס שם כתב דצ"ל דכיון דאין החלב נאסר אלא כשכלו לו חדשיו משום דעי"ז חשיב כולד בפנ"ע וקרינן בי' שור כשב ועז, א"כ היינו רק בעודו חי, אך כל שמת במעי אמו בטלה חשיבותו ופקע איסורו ממנו והוי כאחד מאברי אמו,[[262]](#footnote-263) וכתב דהוא ע"ד הא דלר"מ אף דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו מ"מ כל שמת קודם שחיטת אמו הוא ניתר בשחיטתה, ועמש"נ בזה בדף מס' 9, וכ"נ ממש"כ המ"מ שם בסו"ד דאין חדשים גורמין בלא חיות. - **ג** למש"כ הפמ"ג בטעם הא דאם תלש חלב מבן ט' חי והניחו במעי' ניתר בשחיטת אמו, ניחא, דכל דכל הא דאין שחיטה מועלת להתיר לדבר האסור הוא רק בבן ט' חי דהתירו הוא משום דחלה השחיטה עליו, אך בן ט' מת דהתירו הוא משום כל בבהמה תאכלו אף חלבו מותר, דכ"ה דאם תלש חלב מבן ט' חי והניחו במעי הבהמה ניתר בשחיטת אמו, ה"נ הוא בבן ט' מת דחלבו ניתר בשחיטת אמו.

## אם איסור גיד חייל בשעת יצירתו

**פ"ט ב' - הכא בולדות קדשים עסקינן וקסבר נוהג בשליל וכו' דאיסור גיד ואיסור מוקדשין בהדי הדדי קאתי,** התוס' הק' דהיכי אתו בהדי הדדי הרי איסור גיד אינו חל עד שיהא בן ט' חדשים כדאמר ר' אושעיא דמחלוקת בבן ט' חי וכו', ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו די"ל דלא התיר ר"מ גיד בשליל בן ח' אלא כשנשחטה אמו דניתר בשחיטת האם אך כל זמן שלא נשחטה האם איכא איסור גיד בשליל ואף קודם שכלו לו חדשיו,[[263]](#footnote-264) ול"ד לחלב דאינו אסור אלא כשכלו לו חדשיו, ונתבאר לעיל. - **ב** התוס' כתבו די"ל דהו"מ למיפרך הכי, ועד"ז כתבו הבעה"מ והרשב"א והריטב"א דהגמ' הכא אתיא דלא כר' אושעיא, וכ"כ הרמב"ן לקמן צ"ב ב', והרמב"ן והרשב"א שם כתבו דהו"מ למיפרך והא א"ר אושעיא אלא דממתניתין עדיפא לי' לאקשויי. - **ג** הרשב"א כתב בשם תוס' דמה שאמרו דמחלוקת בבן ט' חי הוא בחלב אך בגיד אסר ר"מ אף בבן ח' וס"ל דל"מ שחיטת אמו להתירו, וע"כ לדידי' חשיב דאיסור גיד חייל בשעת יצירתו. - **ד** הבעה"ע בהל' שחיטה כתב דאף דמודה ר"מ דגיד דבן ח' חי או בן ט' מת מותר, מ"מ כל שנולד בן ט' חי איגלאי מילתא למפרע דמעיקרא חל עליו איסור גיד, וצ"ב.

## טעם הא דלר' יהודה איסור מוקדשין קדים לאיסור גיד אף דלא התיר אלא כשנשחטה אמו

**הכי קאמר דבר זה מחלוקת ר' יהודה ורבנן,** התוס' הק' שהרי אף ר' יהודה מודה דאסור כשלא נשחטה אמו, דומיא דחלב דאם תלש חלב מבן ט' חי הוי כחלב בהמה אע"פ שאם נשחטה אמו שרי מכל בבהמה תאכלו, ועד"ז קשיא גם בהא דפריך לקמן ק' ב' דלר' יהודה דאינו נוהג בשליל איסור טומאה קדים לאיסור גיד, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב דאף דאם תלש גיד מן העובר והוציאו לחוץ לוקה עליו משום גיד הנשה ואינו מותר אלא כשנשחטה אמו, מ"מ לענין דינא דאיסור חל על איסור לא חשבינן דחייל איסור גיד משעת יצירתו כיון דאפשר שתשחט אמו ויהא לו לגיד היתר אכילה על ידה, ולא חשבינן דחייל איסור גיד אלא כשנולד או שהוציאו את הגיד לאויר העולם בחיי האם, וכ"כ הרמב"ן לקמן צ"ב ב',[[264]](#footnote-265) והוסיף לפרש דהוא משום שאינו עומד לתלוש ולאכול בלא שחיטת אמו. - **ב** הרשב"א כתב די"ל דהו"מ למיפרך הכי, אלא דלא חש לדקדק משום דבלא"ה לא אתיא הך שנויא כהלכתא דקי"ל כדר' אושעיא דפלוגתייהו היא רק בבן ט' חי, ומודה ר"מ בבן ח' דלא חייל איסור גיד.[[265]](#footnote-266) - **ג** התוס' הרא"ש כתב דאף לר' יוחנן דחדשים גרמי ואסור הגיד כשלא נשחטה אמו, היינו כשתלשו והוציאו לאויר העולם, אך במעי אמו אין עליו שם גיד. - **ד** לדעת הר"י מיגש והבעה"ע דהא דאסר ר' יוחנן בתלש חלב מבן ט' חי הוא כדעת ר"מ, אך לר' יהודה לי"ב לאיסור חלב, ונתבאר בדף מס' 11, הרי דה"נ הוא בגיד דלר' יהודה אינו נוהג כלל בשליל ואם תלש גיד מבן ט' חי לי"ב לאיסור גיד.

במש"כ התוס' הרא"ש דהא דלר' יהודה איסור מוקדשין קדים הוא משום דכל זמן שהוא במעי אמו אין עליו שם גיד, צ"ב דמה מייתינן לה מהא דא"ר יהודה דאינו נוהג בשליל, הרי מזה לא נלמד אלא דניתר הגיד בשחיטת אמו, והיאך שמעינן מינה דכשהוא במעי אמו אין עליו שם גיד,[[266]](#footnote-267) - וצ"ל דעיקר הא דלא חייל האיסור עד שיצא לאויר העולם הוא מכח התירא דכל בבהמה תאכלו, דכיון דהוא טפל לאמו להיתר שחיטה ומכח זה ניתר אף הגיד, אף קודם שחיטה אין עליו תורת גיד, וזהו דמייתינן מהא דגיד אינו נוהג בשליל דהוא ניתר בשחיטת אמו דה"נ לא חייל האיסור במעי אמו, וכ"כ הזכרון שמואל בסימן ע"ד סק"ג דהתירא דכל בבהמה תאכלו הוא ל"ד בשחיטה אלא אף במעי אמו דחשיב כאחד מאברי', עיי"ש.

במש"כ התוס' הרא"ש דהא דלר' יהודה איסור מוקדשין קדים הוא משום דלא נאסר הגיד אלא כשיצא לאויר העולם ובמעי אמו אין עליו שם גיד, צ"ב דא"כ מ"ט לדעת ר"מ אמרו דחייל איסור גיד מעיקרא, הרי בהך מילתא דלא נאסרו החלב והגיד בעודם במעי אמם לא מצינו שנחלקו ר"מ ור' יהודה, - ועמש"כ בזה בס' הערות וביאורים להגרי"ג אדלשטיין זצ"ל בהל' מאכ"א.[[267]](#footnote-268)

בחי' רמ"ש בסוגיין כתב לישב לקו' התוס' דלר' יהודה דאין גיד הנשה נוהג בשליל, בע"כ דאינו נאסר קודם שיצא לאויר העולם, דאם הי' נאסר במעי אמו א"א שיהא ניתר בשחיטה, ובע"כ דלא נאסר קודם שיצא לאויר העולם, וכיון דלא חייל עדיין האיסור הותר בשחיטת אמו ולא חייל האיסור לאחר שחיטה, ומה שאמרו דלר"מ איסור גיד ואיסור מוקדשין בהדי הדדי אתו הוא משום דלפ"מ דס"ד דאיסור שליל חייל מתחילת יצירתו אין גיד ניתר כלל בשחיטת אמו, וע"כ לא אתיא מתניתין כר' יהודה, עיי"ש.[[268]](#footnote-269)

## גיד הנשה בשליל דבהמה טמאה

**ק' ב' - ה"מ גבי טהורה דרחמנא אמר כל בבהמה תאכלו אבל בטמאה נוהג,** התוס' הק' דאף דבטמאה ליכא להתירא דכל בבהמה תאכלו מ"מ אין איסור גיד נוהג אלא כשכלו חדשיו דומיא דחלב דאם הפילה נפל חלבו כחלב חי' דחדשים גרמי, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** התוס' כתבו דהוא משום דלמ"ד דהפילה נפל חלבו כחלב בהמה דאוירא גרים, נוהג גיד הנשה בשליל של בהמה טמאה אף קודם שיצא לאויר העולם דבהמה טמאה כאוירא דמי כיון דלא שייך בה כל בבהמה תאכלו, ועמש"נ בדף מס' 11 לפרש בזה, וע"כ אף דהו"מ למיפרך דקי"ל דהפילה נפל חלבו כחלב חי' דחדשים גרמי, מ"מ עדיפא מינה קפריך. - **ב** התוס' כתבו די"ל דשאני חלב דכל שלא כלו חדשיו לא מיקרי חלב שור כשב ועז, אך גיד אסור כל מקום שישנו על הכף ואף קודם שכלו חדשיו, וכ"ה גם לדעת הר"י מיגש ודעימי' דהא דגיד הנשה נוהג בשליל הוא אף בבן ח', ונתבאר לעיל. - **ג** הבעה"מ לעיל פ"ט ב' כתב דהגמ' הכא היא דלא כר' אושעיא דפלוגתייהו היא בבן ט' חי, אלא פליגי אף בבן ח', וכ"כ הרשב"א שם בתחילת דבריו.[[269]](#footnote-270)

הרמב"ן לעיל צ"ב ב' הוכיח מהכא דאם הושיט ידו למעי בהמה בחיי' ותלש ממנה גיד ואכלו לכו"ע לוקין עליו, ולא הותר אלא כששחט את אמו משום כל בבהמה תאכלו, וכ"כ הרשב"א לעיל פ"ט ב', - ולדעת התוס' ודעימייהו דס"ל דהא דלר"ל בעינן חדשים ואוירא הוא גם בגיד, ונתבאר לעיל, צ"ל דכ"ז הוא בבהמה טהורה דיש בה להיתרא דכל בבהמה תאכלו ומכח זה נטפל העובר לאמו, אך בבהמה טמאה דליכא להתירא דכל בבהמה תאכלו ל"ב אוירא, וזה ע"ד מש"כ התוס' הכא דבהמה טמאה כאוירא דמיא כיון דלא שייך בה כל בבהמה תאכלו, ונתבאר בדף מס' 11.

התוס' לעיל צ' א' ד"ה הכא כתבו דאיסור גיד לא חייל עד שיצא לחוץ ממעי אמו לאויר העולם, וכ"כ התוס' הרא"ש לעיל פ"ט ב', ונתבאר לעיל שם, וצ"ב דא"כ מה מפלגינן הכא בין בהמה טהורה לבהמה טמאה,[[270]](#footnote-271) - וצ"ל למש"נ לעיל פ"ט ב' דעיקר הא דלא חייל איסור גיד בעודו במעי אמו הוא מכח התירא דכל בבהמה תאכלו, וע"כ כ"ז הוא בבהמה טהורה, אך בבהמה טמאה דליכא להתירא דכל בבהמה תאכלו חייל האיסור אף קודם שיצא לאויר העולם.

## דמו של שליל

**ע"ד ב' - אמר ר"ל לדברי המתיר בחלבו מתיר בדמו,** לקמן אמרו דאף לדידי' היינו דאין חייבין עליו כרת דלא חשיב כדם הנפש אבל מ"מ הוי בלאו, ונתבאר להלן, - ובביאור הא דתליא בהפלוגתא בדין חלבו מבו' בפי' הר"ן דהיינו דלמאן דאסר בחלבו דחשיב השליל כבהמה באפי נפשי', חשיב דמו כדם הנפש, אך למאן דשרי בחלבו דלא חשיב שליל כבהמה באפי' נפשי' אין דמו קרוי דם הנפש שיהא בכרת אלא הוי כדם האברים.

## טעם הא דשאני דין דם השליל מדין חלבו

**ור' יוחנן אמר אף לדברי המתיר בחלבו אוסר בדמו,** בטעם הא דשאני דין דם מדין חלב, ואף לר"ל דאין חייבין על דמו כרת מ"מ הוא אסור ול"ד לחלבו דמותר, מצינו כמה דרכים, **א** בפירש"י לעיל במתניתין פירש דדוקא חלבו מותר כדילפינן מקרא דחלב וכו' מוצא מכלל שליל,[[271]](#footnote-272) אבל דמו לא גרע מדם האברים, וכ"כ האו"ז בסימן תל"ט, ונתבאר להלן. - **ב** הריטב"א והר"ן כתבו דהוא משום דמקרא דכל בבהמה תאכלו אין ללמוד להתיר אלא מידי דבר אכילה כחלב וגיד, אך דמו דמשקה הוא לא הותר מהך קרא. - **ג** הרא"ש בסימן ה' כתב דהא דדמו אסור הוא לפי שהוא נבלע בכל הגוף וחשיב כדם האברים שפירש של בהמה עצמה, ונתבאר להלן. - **ד** בגל' הגרע"א בסימן י"ג כתב די"ל דהא דהחלב והגיד מותרין הוא מדכתיב כל בבהמה תאכלו דמשמע הכל בלא שום שיור, ומשא"כ בדם דאף אם הוא אסור אפשר לקיים לישנא דכל בבהמה ע"י שיבשלו והוי דם שבשלו דמותר וע"כ אין ללמוד מהך קרא להתירו.[[272]](#footnote-273)

במש"כ בפירש"י דהא דשאני דמו מחלבו הוא משום דדוקא חלבו מותר כדילפינן מקרא דחלב וכו' מוצא מכלל שליל הק' בחי' הר"ן שם דאם כל הא דהחלב מותר הוא מהך קרא דחלב מוצא מכלל שליל מ"ט גידו מותר,[[273]](#footnote-274) ועיי"ש שכתב עוד דהך קרא דחלב מוצא מכלל שליל הוא להתיר חלב שתלשו קודם שחיטה לדעת ר"ל, אך היתר החלב כשנשחטה אמו הוא מקרא דכל בבהמה תאכלו, והאו"ז בסימן תל"ט כתב דהא דאף הגיד מותר הוא משום דלאו בהמה הוא, והיינו דכיון דאינו בהמה בפנ"ע ע"כ אין הגיד אסור דלא חשיב כעל כף הירך, אך הדם אסור דלא גרע מדם האברים, וכמש"כ בפירש"י,[[274]](#footnote-275) - ועמש"כ בחי' חת"ס לפרש בד' רש"י.

במש"כ הרא"ש דהא דדמו אסור לפי שנבלע בכל הגוף וחשיב כדם האברים שפירש של בהמה עצמה מצינו כמה דרכים, **א** הט"ז בסימן י"ג סק"ג כתב דהיינו משום דהדם שבעובר מתערב עם דם הבהמה עצמה שהעובר נתהוה ונזון ממנו וע"כ לא עדיף מדם הבהמה עצמה. - **ב** היד יהודה שם סק"ג כתב דהיינו דהעובר אינו בהמה בפנ"ע אלא כאבר מאמו וע"כ חלבו מותר דלא חשיב כחלב דעל הקרב אך הדם אסור דהוי כדם האברים,[[275]](#footnote-276) ועד"ז כתב בחי' הר"מ קזיס בסוגיין, וזה ע"ד מש"כ האו"ז, ונתבאר לעיל.[[276]](#footnote-277) - **ג** הזכרון שמואל בסימן ע"ד סק"ג כתב דהיינו דכיון דא"א שיהא הדם ניתר משום כל בבהמה תאכלו דיסודו הוא דהעובר חשיב כאחד מאברי אמו משום דאף אם יהא חשוב כחלק מאמו מ"מ הוא אסור משום דם האברים, ע"כ לי"ב כלל להתירא דכל בבהמה תאכלו וחייב כרת על הדם עצמו משום דם הנפש, ועיי"ש במש"כ בטעמא דר"ל דפליג.

## אם דם השליל חשיב כדם התמצית או כדם האברים

**לא יהא אלא דם התמצית,** משמע דדמו של שליל חשיב כדם התמצית, וזהו דפרכינן דלא גרע מדם התמצית דלר' יהודה חייבין עליו כרת, - אך בד' הרמב"ן מבו' דלא פסיקא לי' אם חשיב כדם התמצית או כדם האברים, וכ"נ בד' הר"ן, וכ"ה משמעות ד' התוספתא שהביא הרמב"ן דחשיב כדם האברים, וכ"נ בפירש"י לעיל במתניתין ובד' הרא"ש דחשיב דם זה כדם האברים, וצ"ל לפ"ז דר' יהודה מחייב אף בדם האברים כרת, וכ"נ להדיא בל' הר"ן בסו"ד, אך הוא דלא כמשמעות מתניתין בכריתות כ' ב' דמשמע להדיא דמודה ר' יהודה בדם הטחול דאין חייבין עליו כרת ולא פליג אלא בדם התמצית, וצ"ע.

## טעמא דר' יוחנן דדמו של שליל אסור

**וכל היכא דלא מחייב אדם הנפש לא מחייב אדם התמצית,** בדעת ר' יוחנן דדמו אסור וחייבין עליו כרת מצינו כמה דרכים, **א** הרמב"ן כתב דהוא לר' יהודה דדם התמצית חייבין עליו כרת, ולא ס"ל להא דכל היכא דלא מחייב אדם הנפש לא מחיב אכל דם. - **ב** הרמב"ן כתב די"ל דהא דר' יוחנן אוסר בדמו היינו דהוא באזהרה ואין חייבין עליו כרת ולא פליג על ר"ל ומר אמר חדא ומר אמר חדא ולא פליגי. - **ג** הרמב"ם בפ"ו ממאכ"א ה"ה כתב דחייבין כרת על דמו של שליל, אף דקי"ל דדם התמצית אין חייבין עליו כרת, וכ"כ הר"ן גם בדעת הרי"ף, ועיי"ש שכתב דהיינו דאף דדם האברים ודם התמצית אינם אלא באזהרה, מ"מ בשליל דד' סימנים אכשר בי' רחמנא אף מצד עצמו יש בו חיות ודם הנפש קרינן בי'.

הזכרון שמואל בסימן ע"ד סק"ב כתב די"ל דר' יוחנן ור"ל לטעמייהו אזלי דפליגי לקמן ע"ה א' בדין חלבו של בן ט', דלר' יוחנן חדשים גרמי והתירו בשחיטה הוא משום כל בבהמה תאכלו, ולר"ל חדשים ואוירא גרמי והתירו בשחיטה הוא משום דלא חשיב כחלב, וע"כ לר' יוחנן לטעמי' דחדשים גרמי וחשיב העובר כבהמה אף דמו של בן ט' חשיב כדם הנפש וחייבין עליו כרת, והתירא דכל בבהמה ליכא בדם וכמש"כ הריטב"א והר"ן, אך לר"ל לטעמי' דחדשים ואוירא גרמי לא חשיב דמו כדם הנפש, - ועיי"ש שכתב דאי"ז מתישב בד' הרמב"ם בפ"ו ממאכ"א ה"ה דמבו' דחייבין כרת אף על דמו של בן ח'.[[277]](#footnote-278)

## אם חייבין כרת על כל דם הנפש דשליל

הרמב"ם בהל' מאכ"א שם כתב דהשליל הנמצא במעי הבהמה הרי דמו כדם הילוד לפיכך הדם הנמצא כנוס בתוך לבו חייבין עליו כרת אבל שאר דמו הרי הוא כדם האברים, והמ"מ שם כתב בדעתו דאינו חייב כרת בדמו של שליל אלא בדם הלב, אך שאר דמו הוי כדם האברים כיון דאינו טעון שחיטה והוא כאחד מאברי אמו, ועיי"ש שנסתפק בדעת הראב"ד שם דפליג וס"ל דאף הדם היוצא בשעת שחיטתו חשיב כדם הנפש אף דאינו טעון שחיטה, והיד יהודה בסימן ס"ז סק"א כתב לפרש בזה דהוא משום דשאר הדם לא חשיב כדם הנפש אלא כשהוא יוצא בשעת שחיטה, וע"כ בשליל דשחיטתו הוא בעת שחיטת אמו ולא יצא דם זה בשעת שחיטתו לא חשיב דמו כדם הנפש, ומשא"כ בדם הלב דאף כשלא יצא בשעת שחיטה חשיב כדם הנפש, ע"כ אף דם הלב של שליל חשיב כדם הנפש, וכ"כ בחי' הר"מ קזיס בסוגיין, ועד"ז כתב האבי עזרי בפ"ז ממאכ"א ה"ג.

אך בד' הר"ן מבו' שפירש בד' הרמב"ם דחייבין כרת על כל דם הנפש דשליל, וכ"כ הש"ך בס' הארוך סימן ס"ו, ובישוב מש"כ הרמב"ם דחייבין כרת על הדם הכנוס בתוך לבו מבו' בד' הש"ך שם דלא בא למעט דם שחיטתו אלא למעט לשאר הדם, - והיבין דעת בסימן י"ג סק"ב כתב דמש"כ הרמב"ם דאין חייבין כרת אלא על דם הלב הוא בשליל דהוא עובר שלא כלו חדשיו,[[278]](#footnote-279) ובזה הוא דלא חשיב הדם היוצא בשחיטתו כדם הנפש, שהרי שחיטתו חשיב כמחתך בבשר בעלמא כמו שאמרו בשבת קל"ו א', אך בבן ט' חי חייבין אף על הדם היוצא בשחיטתו דחשיב כדם הנפש, עיי"ש.

ז' תשרי פ"ה

דף מס' 14

## טעם הא דשחיטת טריפה אינה מועלת להתיר את העובר

**ע"ה א' - השוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי וכו',** בהא דל"מ שחיטת טריפה להתיר את העובר הק' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ה' דהרי שחיטת טריפה הויא שחיטה מעליא אלא שדבר אחר גרם לה ליפסל, ואף דהאם שנטרפה אסורה באכילה, מ"מ העובר שאינו טריפה מ"ט אינו ניתר בשחיטת האם, ואין לומר דאין סימני האם מועילין לעובר במה שאינם מועילין לעצמה, שהרי אמרו לעיל ע"ג א' דהרבה מצלת על שאינו גופה יותר מגופה שהרי שנינו חותך מן העובר שבמעי' מותר באכילה מן הטחול ומן הכליות אסור באכילה, וכתב דהיינו משום דרק כשסימני האם מועילין לעצמה לכולה או למקצתה מועילין לעובר שבמעי', אך כל שאינם מועילין לעצמה כלל אין מועילין לעובר שבמעי', ועד"ז כתב הרשב"א לעיל ע"ד א' בסו"ד ולקמן בסוגיין ד"ה ולטיעמיך.

אך בפירש"י בסוגיין בד"ה אוסר ובד"ה טעון כתב דטעם הא דל"מ שחיטת הטריפה להתיר את העובר הוא משום דהוי כאחד מאיברי', וכ"כ בפירש"י בביצה ו' א' ד"ה הטריפה דהוא משום דעובר ירך אמו,[[279]](#footnote-280) וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א הט"ו דאיסור העובר הוא משום דהוא כאבר מאמו,[[280]](#footnote-281) - ובגל' הגרע"א בסימן י"ג כתב דהיינו דהעובר הוי מכלל האם ויש עליו איסור טריפה, והא דכששחט את העובר לדעת רבא דמהני לו שחיטה לי"ב איסור טריפה הוא משום דע"י שחיטת עצמו הוא מובדל מן האם וניתר לעצמו,[[281]](#footnote-282) ועיי"ש שכתב לפ"ז דבולד דטריפה דמספק"ל אם כלו לו חדשיו הוי בחזקת איסור דטריפה כיון דקודם שחיטת עצמו הי' אסור משום טריפה ומספק"ל אם הועילה שחיטת עצמו להבדילו מאמו.

לקמן פ"ה ב' ב' אמרו דלא לכל אמר ר"מ לכל אמר ר"מ שחיטה שאינה ראוי' שמה שחיטה ומודה ר"מ שאינה מתירתה באכילה, ומפרשינן דאיצטריך לשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי דסד"א תיהני לי' שחיטת אמו ולא ליבעי שחיטה קמ"ל, והרשב"א בתוה"ב שם כתב ללמוד מזה דהא דל"מ שחיטת טריפה להתיר את הולד, הוא משום דכל שאין השחיטה מועלת לעצמה אינה מועלת לולד, וזהו שאמרו דהוא משום דשחיטה שאינה ראוי' אינה מתירתה באכילה, והיינו דכיון דשחיטת האם הויא שחיטה שאינה ראוי' ואינה מתרת את עצמה אף אינה מתרת את הולד, - וצ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ בפירש"י דאיסור הולד הוא משום דהוי כאבר מאברי', ואי"ז משום דשחיטת טריפה אינה מועלת להתיר באכילה.[[282]](#footnote-283)

בגמ' שם פריך דלר"מ בלא"ה בן ט' אינו ניתר בשחיטת אמו, ומשני דרבי סבר לה כר"מ דשחיטה שאינה ראוי' שמה שחיטה וסבר לה כרבנן דשחיטת אמו מטהרתו, וצ"ב דמ"ט לא מוקמינן לה בבן ט' מת או בבן ח' דניתר בשחיטת אמו, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** בפירש"י שם ד"ה בן ט' חי וד"ה וסבר לה כרבנן כתב דהוא משום דכל הס"ד דיהא הולד ניתר הוא בבן ט' חי דלאו ירך אמו הוא כולי האי, וכ"כ התוס' שם ד"ה אימא דבן ט' מת או בן ח' פשיטא דהוי ירך אמו שהיא טרפה, דאע"ג דולד טריפה ל"ה ירך אמו היינו לפי שהוא חי ואין חיותו תלוי באמו,[[283]](#footnote-284) וכ"כ הר"ן שם דבן ח' הוי ירך אמו וכיון שנטרפה אמו הוי הולד עצמו כטריפה, ועמש"כ ע"ז הרמב"ן שם. - **ב** הרמב"ן שם כתב דרבותא קאמר דאפי' בן ט' חי דל"מ לו שחיטת אמו אלא שא"צ הוא לישחט, ל"מ לו שחיטה דטריפה, וא"צ לומר בבן ט' מת דאין שחיטה דטריפה מתרת טריפה אחרת באכילה שהרי הנפל הזה בעצמו אסור הוא ונבילה הוא, ועמש"כ ע"ז הרשב"א שם. - **ג** הרשב"א שם כתב דהוא משום דבבן ט' מת ובבן ח' פשיטא דאין שחיטה שאינה ראוי' זו מועלת להתיר את העובר, דכיון דשחיטה זו אינה מועלת לגופה של בהמה להתירה באכילה דטריפה היא וגם העובר אינו בר שחיטה, דבן ט' מת לא שייכא בי' שחיטה ובן ח' אין במינו שחיטה, א"א דתועיל לו שחיטה זו,[[284]](#footnote-285) אך בבן ט' חי ס"ד דכיון דשייכא בי' שחיטה הויא שחיטה זו כמו ששחט את הבן, ואע"פ שהיא שחיטה שאינה ראוי' לגבי האם, מ"מ כיון דשמה שחיטה תועיל להאכיל את הבן על ידה.[[285]](#footnote-286)

## אם כל שחיטה דבהמה האסורה אינה מועלת להתיר את העובר

במש"כ הרשב"א דכיון דאין סימני האם מועילין לעצמה כלל אף אינם מועילין לעובר שבמעי', כתב בחי' הגרי"ז במכתבים דהיינו משום דבטריפה ליכא היתר שחיטה וכיון דבדידה ליכא היתר שחיטה ל"מ שחיטתה להתיר את העובר, ועיי"ש שכתב דפשיטא דכל שהאם אסורה באכילה מדין שור הנסקל אין הבן פקועה שלה אסור, דאף אי נימא דלא הותר הולד אלא היכא שהאם מותרת, הרי גם האם עצמה הותרה בהיתר שחיטה אלא דרכיב עלי' איסורא בפנ"ע, ואי"ז נוגע לענין הולד, דגם דינא דכל בבמהה תאכלו תליא רק בהיתר הבהמה בדין שחיטה ולא באיסורים אחרים, - אך הראש יוסף לעיל ס"ט א' נקט דאף שחיטת קדשים בחוץ אינה מועלת להתיר את העובר, וכ"כ בתשו' הגרע"א מהדו"ת סימן י', ומבו' דכל שחיטה שאינה ראוי' אינה מועלת להתיר את העובר באכילה, וכאשר כ"ה משמעות הגמ' דלענין זה מודה ר"מ דשחיטה שאינה ראוי' אינה מועלת.[[286]](#footnote-287)

בחי' הגרי"ז שם כתב לדון בהא דבטריפה ליכא היתר שחיטה אם היינו דאיכא חיסרון בגוף השחיטה דשחיטתה אינה מתרת, והיינו דכיון דהויא מקצת מתה ע"כ לאו שחיטה מעליא היא להתירה באכילה, או היינו דאף דשחיטתה שחיטה מעליא היא מ"מ בהטריפה לא חייל היתר שחיטה לאכילה, ועיי"ש שכתב דאי נימא דהוא חיסרון בגוף השחיטה דאינה מתרת ניחא הא דאף הולד אסור, אך אי נימא דליכא חיסרון בגוף השחיטה, אלא דהטריפה עצמה לא חייל בה היתר שחיטה, י"ל דהא דהולד אסור הוא או משום דכל שאין הבהמה עצמה ניתרת ליכא לדין כל בבהמה תאכלו, ועיי"ש דמסיק דהא דהולד אסור הוא משום דהוא כאבר מאמו, דכיון דכל חלות הדין מעשה שחיטה שחל בהעובר הוא רק אגב אמו, ע"כ דינו בחלות ההיתר שחיטה כאבר מאמו וחד דינא לי' עם אמו בזה, וע"כ אף דליכא בהעובר לעצם איסור טריפה, מ"מ לענין חיסורן דין היתר שחיטה שיש בהטירפה כיון דדין הולד כאבר מאברי אמו בחלות דין שחיטה זו ע"כ חד דינא לי' עם אמו וכדין הבהמה כן דין הולד שאינם ניתרין בשחיטה זו, - ועמש"כ בזה החזון יחזקאל בפ"א ה"ז.

## השוחט את הטריפה אם אסור הולד באיסור טריפה או באיסור אבמה"ח

בגל' הגרע"א שם כתב דלפ"מ שאמרו לקמן בסוגיין דשחיטת הטריפה מהניא לטהר את העובר מידי נבילה, אף אין עליו איסור נבילה ואף אין עליו איסור אינו זבוח, דכיון דשחיטת האם מועלת לעצמה להוציאה מעשה דאינו זבוח היא מועלת גם לגבי הולד, וגם אין לאסרו משום אבמה"ח כיון דהוא מת, וגם דכיון דהשחיטה מועלת לטריפה עצמה להוציאה מידי אבמה"ח דמה"ט אין במפרכסת משום אבמה"ח אף היא מועלת לעובר להוציאו מידי אבמה"ח, ועיי"ש שכתב דהא דהעובר אסור הוא משום טריפה,[[287]](#footnote-288) - אך הנה בתשו' הרשב"א החדשות סימן מ"ז כתב דאיסור העובר בחייו אינו משום טריפה אלא משום בשר מן החי, ואזיל הרשב"א לטעמי' דהא דאין שחיטת הטריפה מועלת להתיר את העובר אי"ז משום דחשבינן להעובר כטריפה אלא הוא משום דכל שאינה מועלת לעצמה אינה מועלת לעובר, וע"כ אין על העובר איסור טריפה ויש בו משום בשר מן החי, וכ"כ הפמ"ג במש"ז סימן י"ד סק"ב בתו"ד והחזו"א בסימן ג' סק"ג דאיסור העובר הוא משום אבמה"ח.

## טעם הא דאסור הולד משום בשר מן החי אף דהשחיטה הועילה לאם להוציאה מידי אבמה"ח

במש"כ הרשב"א דאיסור הולד הוא משום בשר מן החי, צ"ב, דלמש"כ הרשב"א דהא דשחיטת טריפה ל"מ לעובר הוא משום דאינה מועלת לאם, מ"ט יש בהעובר לאיסור בשר מן החי אף דהשחיטה מועלת לטריפה עצמה להוציאה מידי אבמה"ח, - וצ"ל למש"נ במ"מ לעניני שחיטה דף מס' 26 מד' הרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ג' ועוד מקמאי דהא דשחיטה מתרת לאיסור אבמה"ח הוא משום דחשבינן לה כמתה ואי"ז אבמה"ח, וע"כ הוא דהעובר דהוא חי יש עליו איסור אבמה"ח, דכל הא דליכא על העובר איסור אבמה"ח הוא רק כשחל עליו היתר השחיטה, אך כל שלא חל עליו היתר השחיטה יש בו משום אבמה"ח,[[288]](#footnote-289) - וצ"ל עוד, דהא דהעובר אסור כשמת הוא משום נבילה, דאף דשחיטת אמו מועלת לטהרו מידי נבילה, מ"מ אינה מועלת להתירו כלל,[[289]](#footnote-290) וכ"כ המרכה"מ בפ"ב משאה"ט ה"ז דאיסורו הוא משום נבילה, ועמש"כ השערי ישר בש"ב ספכ"ב לפרש הטעם בזה, ומש"כ בזה האבנ"ז ביו"ד סימן י"ח ס"ק ג' ד' והאמרי משה בסימן ד' סקל"ב.

## חלבו וולדותיו של ולד דטריפה

בתשו' הרשב"א שם ובח"ג סימן שס"ג כתב דאף למ"ד דולד דטריפה ל"מ לו שחיטה מ"מ חלבו וולדותיו מותרין, כיון דאין איסורה משום טריפה אלא משום בשר מן החי,[[290]](#footnote-291) - וצ"ע דמ"ש מהוציא העובר את ידו דמיבע"ל לעיל ס"ט א' דיהא חלבו אסור משום דלית לי' תקנתא בשחיטה, ואמנם אי נימא דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע, ניחא, ואכמ"ל.[[291]](#footnote-292)

## ולד טריפה אם מהני לו שחיטת עצמו

**לדברי המתיר אסור,** בטעם הא דל"מ לו שחיטת עצמו נחלקו הראשונים, דהתוס' פירשו דהוא משום דמהני לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה והו"ל כחציו שחוט וע"כ ל"ש בו שחיטה, וכ"נ בחי' הר"ן בתו"ד, - אך בפי' הר"ן כתב בדעת הרי"ף דס"ל דלפ"מ דקי"ל דד' סימנים אכשר בי' רחמנא מהני שחיטת עובר במעי אמו, וע"כ השמיט לאיבעיא דר' הושעיא בהושיט ידו למעי בהמה וכו', ומבו' דטעמא דר' אמי דל"מ שחיטת העובר אינו משום דסימניו כשחוטים, דא"כ אין לתלות לאיבעיא דר' הושעיא בפלוגתא זו דר' אמי ורבא, אלא הוא משום דדין העובר הוא בשחיטת אמו ולא בשחיטת עצמו, ורבא פליג דדינו אף בשחיטת עצמו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וע"כ ה"נ מהני שחיטת העובר בעודו במעי אמו.[[292]](#footnote-293)

**רבא אמר לדברי המתיר נמי מותר ד' סימנים אכשר בי' רחמנא,** התוס' לקמן בסוגיין ד"ה בן פקועה כתבו דטעמא דרבא הוא משום דשחיטת טריפה ל"ה שחיטה, והיינו דמה"ט לא חשבינן להעובר כשחוט כלל, וע"כ מהני לו שחיטת עצמו, וכ"כ ש"ר שם, - אך בפירש"י לקמן שם כתב דדינא דרב משרשיא דאותו הולד אין לו תקנה הוא דלא כרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ומבו' דהא דלרבא ד' סימנים אכשר בי' רחמנא הוא אף כשניתר בשחיטת אמו, ובחי' חת"ס לעיל ס"ט א' כתב בדעתו דהיינו משום דלרבא לא חשיב בן פקועה כלל כשחוט, אלא גזה"כ דהוא ניתר אף שאינו כשחוט וע"כ שפיר מהני בו שחיטת עצמו,[[293]](#footnote-294) וכ"כ השערי ישר בש"ג פכ"ה והמשנת ר"א בסימן ד'.[[294]](#footnote-295)

החת"ס שם כתב דמקור דברי רש"י דלרבא לא חשיב כלל הבן פקועה כשחוט וע"כ מהני לו שחיטת עצמו, הוא משום דאי נימא דבן פקועה חשיב כשחוט ומה"ט ל"מ לו שחיטת עצמו, הי' בדין דאף בולד דטריפה לא תועיל לו שחיטה, דאף דלא הועילה לו שחיטת אמו להתירו באכילה, הרי הועילה לו לטהרו מידי נבילה והו"ל כשחוט, וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד סימן י"ג סק"ח דמזה הוא שלמד רש"י דרב משרשיא לית לי' דרבא, - ועיי"ש שכתב בדעת ש"ר דהא דמהני שחיטה לולד דטריפה הוא משום דאף דסימניו הוו כשחוטין לענין לטהר מידי נבילה, מ"מ כיון דשלמים הם לענין איסור אכילה שפיר מהני בהו שחיטה,[[295]](#footnote-296) ועד"ז כתב הר"ן לקמן בסוגיין בשם הרא"ה דכל שלא הועיל לו סימני אמו להתירו באכילה עדיין סימניו כשלמין ושחיטה מועלת בהן, ועמש"כ בזה השפ"ד שם סקי"ב.

## אבר היוצא מבהמה טריפה אם מהני לו שחיטת עצמו

בד' הב"ח בסימן י"ד ס"ו מבו' דאף דולד דטריפה מהני לו שחיטת עצמו דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, מ"מ אם הי' לו אבר היוצא אין שחיטת עצמו מועלת להתירו, וכ"נ בד' הש"ך שם סק"ז, וכ"כ התבו"ש בשמ"ח שם ס"ג, - אך הפר"ח שם סק"ה וסק"ח כתב דשחיטת עצמו מועלת להתיר אף את האבר היוצא דדמי להיכא שנולד קודם שחיטת אמו דליכא איסור יוצא, - ועמש"נ בדף מס' 1 בטעם הפלוגתא בזה.

**א"ר חסדא השוחט את הטריפה וכו',** גירסת הבעה"מ והרמב"ן ועוד מקמאי השוחט את הבהמה, ונחלקו בביאורו דהבעה"מ כתב דאתיא כר"מ, ואף דס"ל דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו מ"מ היא מועלת לטהרו מידי נבילה, וכ"כ הרגמ"ה, וכ"ה מבו' בד' רבינו אפרים שהביא בס' או"ה להר"י מבניולש פכ"ו שכתב ללמוד מהכא דקי"ל כר"מ,[[296]](#footnote-297) - אך הרמב"ן נחלק ע"ז דלר"מ ודאי דאין שחיטת אמו מטהרתו כלל, שהרי ס"ל לעיל ע"ב ב' דכל שאין שחיטתו מתירתו באכילה אף אינה מטהרתו מידי נבילה,[[297]](#footnote-298) אלא אתיא כרבנן ובטריפה, ומעיקרא ס"ד דלא איירי בטריפה וע"כ פריך דכמאן כר"מ, וכ"כ הבעה"מ בשם רוב המפרשים, וכ"כ הר"ן.

**א"ל רבא כמאן כר"מ,** הבעה"מ הק' לגירסת רש"י דאיירי בשוחט את הטריפה דא"כ מאי פריך רבא דכמאן כר"מ, הרי איהו גופי' קאמר לעיל בשוחט את הטריפה דמהני לו שחיטה דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, ומצינו בזה כמה דרכים, **א** הרשב"א כתב די"ל דגרסינן הכא רבה, אך כתב דבכל הספרים גרסינן רבא. - **ב** הרשב"א כתב דקשיא לי' לישנא דטעון שחיטה, דאם לאשמועינן דניתר בשחיטת עצמו הול"ל מותר בשחיטת עצמו, אך לישנא דטעון שחיטה משמע דלעולם הוא טעון שחיטת עצמו כר"מ. - **ג** הר"ן כתב בשם הרא"ה דהא דס"ל לרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא היינו משום דכשאמו טריפה אין סימני אמו מועילין לו כלל וע"כ מועילין לו סימני עצמו, אך ליכא למימר דסימני טריפה של אמו מועילין לו שאם מת יהא טהור במשא וסימני עצמו מועילין לו להתירו באכילה, וזהו דפריך דאתיא כר"מ, דליכא לפרושי דאתיא כרבנן ואפ"ה הוא טעון שחיטה משום דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, דא"כ לא יועילו לו סימני אמו לטהרו מידי נבילה. - **ד** הראבי"ה בסו"ס אלף קל"ט כתב דהא דאמר רבא לעיל דד' סימנים אכשר בי' רחמנא הוא אחר שקיבלה מרב חסדא.

## הפריס ע"ג קרקע

**הפריס ע"ג קרקע איכא בינייהו,** בפירש"י כתב דהיינו כשעמד על פרסותיו,[[298]](#footnote-299) דלת"ק כיון שהלך טעון שחיטה מדרבנן דאתי לאחלופי לאכול בהמה בלא שחיטה, וכ"כ האו"ה להר"י מבניולש פכ"ו בשם הראב"ד, וכ"כ הראבי"ה בסימן אלף קל"ד והאו"ז בסימן ת"מ, - אך הרמב"ן והרשב"א כתבו דהא דהוא טעון שחיטה הוא משום מראית העין, וכ"כ הרא"ש בסו"ס ה' והסה"ת בהל' או"ה סימן מ"ה והמ"מ בפ"ה ממאכ"א הי"ד.

בפי' הר"י מנרבונא כתב בדעת הרי"ף דהא דהוא טעון שחיטה הוא דין דאורייתא, ועיי"ש שכתב דמה"ט השמיט לאיבעיא דר' ירמי' דמהו לגמוע את חלבו דכיון דכשהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה לי"ב לאיסור אבר היוצא,[[299]](#footnote-300) דל"ה כיוצא חוץ למחיצתו, דדמי לבן ט' חי לר"מ דאינו ניתר בשחיטת אמו דלי"ב לאיסורא דאבר היוצא,[[300]](#footnote-301) וכ"כ הצ"פ במהדו"ת פ"ה מיסוה"ת ה"ו ופ"ו ה"ו ופ"ה מע"ז ה"א בדעת הרמב"ם, וכתב לדקדק כן גם ממשמעות ד' הרמב"ם בפי"ב משחיטה ה"י דכשהפריס ע"ג קרקע יש בזה לאיסור שחיטת אותו ואת בנו מדאורייתא ואך דאינו לוקה, ועמש"כ הצ"פ בהל' ע"ז שם בטעם הא דאינו לוקה, ועיי"ש שפירש דהוא משום דבעינן שיהא היתר השחיטה נמשך וכל שהפריס ע"ג קרקע והוי כבהמה בפנ"ע בטל היתר השחיטה.

## בן פקועה שהפריס ע"ג קרקע אם הוא אסור בדיעבד בלא שחיטה

הט"ז בסימן י"ג סק"ד צידד דאף דבן פקועה שהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה, מ"מ אם לא נשחט לא החמירו לאסרו דיעבד, - אך הש"ך בנקוה"כ שם הוכיח מד' הראשונים דהוא אסור בדיעבד בלא שחיטה, וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"ז דרק כשלא הפריס ע"ג קרקע אינו מטמא משום נבילה, וכ"ה מבו' ממש"כ הרמב"ן והר"ן לעיל בסוגיין לפרש להא דאם מת טהור מלטמא במשא דהיינו כשהפריס ע"ג קרקע, וכן הסכימו האחרונים.

## בן ח' שהפריס ע"ג קרקע

בל' הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א הי"ג י"ד משמע דהא דהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה הוא רק בבן ט' אך בן ח' אף אם הפריס ע"ג קרקע אין טעון שחיטה, וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה והרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ה' והטוש"ע בסימן י"ג ס"ב, וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד שם סק"א והבית מאיר שם, - אך היד יהודה שם סק"ב הביא מד' הפרדס לרש"י בהל' שחיטה סימן ר"ו דאף בן ח' חי שהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה, וכ"נ בד' הסה"ת בסימנים סימן מ"א והסמ"ק בסו"ס ר"א,[[301]](#footnote-302) ועיי"ש במש"כ בטעם הפלוגתא בזה.[[302]](#footnote-303)

## חלבו של בן פקועה שהפריס ע"ג קרקע

הרי"ף כתב דכל שהפריס ע"ג קרקע חלבו אסור, וכ"כ הבה"ג בסימן ס"ו וש"ר בסוגיין, - אך האו"ה להר"י מבניולש בפכ"ו כתב בשם הראב"ד דאע"ג דמשמע הכי כד מעיינת בי' שפיר חלבו מותר אף כשהפריס ע"ג קרקע.

## דין הולד בבן פקועה הבא על בהמה מעלייתא

**בן פקועה הבא על בהמה מעלייתא אותו הולד אין לו תקנה,** בפירש"י כתב דהוא משום דאין לו אלא סימן אחד דהסימן השני שחוט ועומד הוא ובהמה אינה ניתרת בסימן אחד ואין הסימן השני מצטרף לסימן הראשון שאין לך שהי' גדולה מזו שהראשון שחוט משנולד, - והתוס' תמהו ע"ז דאף אם היתה הבהמה ניתרת בסימן אחד אין להכשיר דחשיב כל סימן וסימן כחציו שחוט ואין רוב סימן שיהא ראוי לשחיטה, וגם דאף אם ל"ה שהי' פוסלת בשחיטה א"א להתיר כיון דחצי הגוף של ולד הבא מכח אמו לא נשחט כלל, - ועמש"כ היד יהודה בסימן י"ג סקי"א והשערי ישר בש"ג פכ"ה בביאור ד' רש"י.

## הא דאין להולד תקנה אם הוא אף למ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא

בפירש"י כתב דלמ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא שפיר מהני שחיטת הולד, והתוס' וש"ר נחלקו ע"ז דשאני הכא דכיון דהבן פקועה ניתר בשחיטת אמו הו"ל כשחוט ואף הולד הו"ל כחצי שחוט וע"כ ל"מ לו שחיטה, ול"ד לולד דטריפה דאין שחיטת אמו מתירתו ולא חשיב כשחוט, ועמש"נ בזה לעיל.

## למ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא אם מהני שחיטת הולד להתיר את האבר היוצא

התוס' וש"ר הק' דלפירש"י דאף דכשהותר העובר בשחיטת אמו מהני לו שחיטת עצמו, מ"ט אין תקנה לאבר היוצא בשחיטת עצמו, - ובחי' הר"י מנרבונא כתב דאף דמהני לעובר שחיטת עצמו, מ"מ אי"ז מועיל להתיר את האבר היוצא, דכיון שנאסר שעה אחת משום יוצא חוץ למחיצתו כ"ה דאין לו היתר בשחיטת האם ה"נ אין לו היתר בשחיטת עצמו, וכ"כ הבכור שור בסו"ד בדעת הרמב"ם, עיי"ש, - ועמש"נ בדף מס' 1 בטעמא דהתוס' וש"ר דפליגי ע"ז.

הרי"ף והרמב"ם השמיטו לדינא דרב משרשיא, ובחי' הר"י מנרבונא כתב בטעמם דהוא משום דקי"ל דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וכדעת רש"י דרב משרשיא לית לי' להא דד' סימנים, - ועיי"ש שכתב לפ"ז דמה שהביא הרמב"ם לאיבעיא דר' ירמי' דמהו לגמוע את חלבו הוא משום דאף דד' סימנים אכשר בי' רחמנא ל"מ שחיטת העובר להתיר את האבר היוצא.[[303]](#footnote-304)

## בן פקועה מטריפה שבא על בהמה מעלייתא

הש"ך בסימן י"ג סקי"ב כתב דבן פקועה מטריפה שבא על בהמה מעלייתא יש תקנה לולד כיון דאף אביו הי' בר שחיטה, - אך הפמ"ג בשפ"ד שם כתב לדון בזה די"ל דאף בכה"ג אין לולד תקנה, דאף דהבן פקועה עצמו יש לו שחיטה, מ"מ כיון דאין לו שחיטה לענין לטהרו מידי נבילה, הרי נמצא דלענין לטהר מידי נבילה אין הולד טעון שחיטה אלא מצד אמו, וע"כ ל"מ לו שחיטה כלל,[[304]](#footnote-305) - והיד יהודה שם סק"ט הסכים לד' הש"ך, עיי"ש.

## בן פקועה הבא על בהמה מעלייתא אם ניתר הולד בשחיטת אמו

הב"ח בסימן י"ג כתב דהא דבן פקועה הבא על בהמה מעלייתא אין תקנה לולד הוא אחר שנולד, אך קודם שנולד יש לו תקנה בשחיטת אמו, וכ"כ הש"ך שם סקי"ד, - אך החת"ס לעיל ס"ט א' צידד דאין לו תקנה בשחיטת אמו, משום דעיקר הא דמהני שחיטת האם להתיר את העובר הוא משום דחשבינן לה כאילו נשחטו גם סימני העובר, והכא כיון דסימנים שמצד אביו כבר הם שחוטים ועומדים וסימנים שמצד אמו עכשיו הם נשחטים ל"מ, - ועמש"כ התפארת יעקב לעיל ס"ט א' להוכיח לזה מסוגיית הגמ' שם, ונתבאר בדף מס' 4.

## בהמה מעלייתא הבא על בן פקועה אם מותר הולד כשהוא במעי אמו

הב"ח שם כתב דה"נ בבהמה מעלייתא שבא על בת פקועה, דאף דהולד אין לו תקנה, מ"מ כל שהוא במעי אמו שרי, והש"ך שם נחלק ע"ז, דבכה"ג כיון דאין אמו טעונה שחיטה, ע"כ אף אם נשחטה לי"ב להתירא דכל בבהמה תאכלו, ועמש"כ הפמ"ג שם בדעת הב"ח, וכתב בדעתו דהולד מותר אף אם לא נשחטה אמו אלא נקרעה דכל שלא נולד כדרך הנולדים מותר, עיי"ש, ועמש"כ בזה התבו"ש שם סקי"ז והיד יהודה שם סק"י.

## חלבו של הולד דבן פקועה הבא על בהמה מעלייתא

הב"ח בסימן י"ד כתב דאף דאין תקנה להולד דבן פקועה הבא על בהמה מלעייתא, מ"מ חלבו מותר, - אך הט"ז שם סק"ו והש"ך סקי"א נחלקו ע"ז,[[305]](#footnote-306) - ועמש"כ בזה התבו"ש בסימן י"ג סקי"ח והפמ"ג בסימן י"ד שם והיד יהודה שם סק"ז.

## טריפות בבן פקועה שהפריס ע"ג קרקע

**הו"ל בן פקועה דנפיל דובא עלי' וכו' א"ל זיל שחטי',** נחלקו הראשונים בדין טריפות בבן פקועה שהפריס ע"ג קרקע, **א** התוס' כתבו דהא דלא אסרו הכא משום דרוסת הזאב הוא משום דלא גזרו אלא בשחיטה דמפרסמא אבל טריפות דידי' לא מיפרסמא כ"כ, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והרא"ש והר"ן, והרמב"ן כתב עוד דהוא משום דהוי מילתא דלא שכיחא ולא גזרו רבנן, וכ"כ בחי' הרא"ה, (וזה שלא כדבריו בבדה"ב, וצ"ע).[[306]](#footnote-307) - **ב** הבעה"ע בהל' שחיטה כתב דאיירי הכא בגונא דלי"ב משום דריסה, וכל דיש בו משום דריסה ה"ז אסור, וכ"כ האו"ז בח"א סימן ת"מ דטריפות אוסרין בו משום דאתי לאחלופי בבהמה מעליא, וכ"כ הרא"ש והמאירי בשם י"א, ועיי"ש שדחו לזה.[[307]](#footnote-308) - **ג** הרא"ה בבדה"ב בית ב' שער ה' כתב דכל טריפות אוסרין בו ורק טריפות כעין דריסה אינה אוסרת בו כיון שאין אלא סירטא ויש בדבר כמה דינים דבעינן מדעת ובעינן מחיים ויש שאין להם דריסה ויש שאין להם בגדולים, וכתב דאפשר דבדיני ספיקות הולכין בו להקל.

המאירי כתב בשם חיבורי רבותינו שבצרפת דאף דאין טריפות אוסרת בו, מ"מ אם הי' הטריפות דבר הנראה לכל יש בזה משום מראית העין, ועד"ז כתב הפמ"ג במש"ז סימן י"ג סק"ד דטריפות מפורסם דמחוסר אבר אוסר בו, - אך היד יהודה שם סק"ד כתב דכל טריפות מותרין משום דאין הכל בקיאין בהל' טריפות, וכמש"כ הר"ן, וכתב דזהו גם מכוון ש"ר שכתבו דטריפות אי"ז מפורסם.

## הפריס ע"ג קרקע אם נוהגין בו הלכות שחיטה

הרשב"א כתב דכ"ה דאין טריפות אוסרות בבן פקועה שהפריס ע"ג קרקע אף אין הלכות שחיטה נוהגות בו ואפי' החליד או דרס דאין הרואה יודע שדרס או שהחליד והבא לימלך מלמדין אותו, והרשב"א בתוה"ב בית ב' שער ה' הוסיף דה"נ מהני אף כששחט בסכין פגומה, וכ"כ החינוך במצוה קמ"ז דאינו נפסל בשהי' ודרסה, - והרשב"א במשמה"ב שם כתב דמ"מ ל"מ בו נחירה או עיקור שהם ניכרים, ועוד דאינם דרך שחיטה כלל דאין שחיטה אלא בשוחט סימנים לרחבן ולא שקרען לרחבן או עוקרן ממקום מחברתן, ומשא"כ בסכין פגומה דהוא דרך שחיטה אלא דדבר אחר גורם לו ליפסל, ועיי"ש שכתב דגם לפ"ד הרא"ה שם הי' בדין להכשיר בסכין פגומה, עיי"ש,

אך הרא"ה בבדה"ב שם נחלק ע"ז דכל דלא שחט כראוי ל"מ, והוא לפי דבריו שם דאף טריפות אוסרות בו, וכ"כ הרא"ש בסימן ו' והר"ן, וכתבו דאף דאין טריפות אוסרות בו מ"מ כיון שהצריכוהו שחיטה שחיטה מעלייתא בעינן, וכ"כ הטור בסימן י"ג.

הפליתי בסימן י"ג סק"ג נסתפק אם כיון דבעינן שחיטה מעלייתא אף יש לאסור בנקובת הושט כיון דהויא נבילה והו"ל כשאר פסולי שחיטה, והביאו הפמ"ג במש"ז שם סק"ד, ועיי"ש שדקדק מד' התבו"ש להכשיר בזה, וכן נסתפק בזה בגל' הגרע"א שם ס"ב, - והפמ"ג בשפ"ד שם סק"ה צידד לאסור בזה, וכ"כ בכ' הגר"ח בסוגיין בדעת הרמב"ם, עיי"ש.

## אם מברכין על שחיטת בן פקועה שהפריס ע"ג קרקע

בתשו' הרשב"א ח"א סימן תקכ"ה כתב דאף דהא דהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה הוא משום מראית העין, מ"מ כיון שהצריכו חכמים מכח זה לשחוט הו"ל ככל מצוה של דבריהם דמברכין ע"ז, והפר"ח בסימן י"ג סק"ה כתב דאף דהי' מקום לומר דלהרשב"א לטעמי' דאין כל דיני שחיטה נוהגין בו אין מברכין ע"ז, מ"מ כיון דמצוה לשחוט מדרבנן לאפוקי ניחור ועיקור שייך שפיר לברך וציונו על השחיטה אע"פ שאין כל דיני שחיטה נוהגין בו.[[308]](#footnote-309)

## הפריס ע"ג קרקע ומת אם הוא מטמא משום נבילה

בד' הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"ז מבו' דאם הפריס ע"ג קרקע ומת הוא מטמא משום נבילה, אך המאירי כתב דאינו מטמא משום נבילה, וכ"ה מבו' בד' הראב"ד שהובאו באו"ה להר"י מבונילש פכ"ו,[[309]](#footnote-310) - ובכ' הגר"ח בסוגיין כתב בטעמא דהרמב"ם דהוא משום דהתקנ"ח לא היתה רק להצריך מעשה שחיטה, אלא תיקנו דאינו ניתר בשחיטת אמו, וע"כ אף הוא מטמא במשא.

## שחיטת בן פקועה שהפריס ע"ג קרקע אם יש בה לאיסורא דאותו ואת בנו

הרמב"ם בפי"ב משחיטה ה"י כתב דכל שהפריס הבן פקועה ע"ג קרקע יש בו משום אותו ואת בנו, וכ"כ הבעה"ע בהל' שחיטה, - אך היד יהודה בסימן ט"ז סק"ו דקדק מד' הבה"ג דלי"ב משום אותו ואת בנו, ועיי"ש שכתב דהוא משום דל"ש בזה הגזירה דמי שיודע ששחט את אמו יודע דהוא בן פקועה, ועיי"ש במש"כ בטעמא דהרמב"ם והבעה"ע שאסרו, ולמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דהתקנ"ח היתה דאינו ניתר בשחיטת אמו, י"ל דמה"ט הוא דיש בזה משום אותו ואת בנו אף דלא שייך בזה טעם הגזירה.

## בן פקועה שהפריס ע"ג קרקע אם הוא חייב במתנות

הכנה"ג בהגה"ט סימן ס"א סק"ו כתב דבן פקועה שהפריס ע"ג קרקע חייב במתנות, - אך הפר"ח שם סקי"א כתב דאינו חייב במתנות, כיון דלא מפרסמא מילתא כולי האי דאינשי מצו למיתלי שקנאם מכהן, וכתב דל"ד להא דיש בזה משום אותו ואת בנו, דשאני התם דכיון דצריך שחיטה מד"ס אתו למיטעי ולאיחלופי בין זה לאותו ואת בנו דעלמא, אבל הכא דאיכא למיתלי לא לא טעו ולא מיחלף להו לאינשי.

## קלוט בן פקועה

**אמר אביי הכל מודים בקלוט בן פקועה שמותר וכו' איכא דאמרי אמר אביי הכל מודים בקלוט בן קלוטה בן פקועה שמותר,** כן גיר' רש"י, והרשב"א כתב דמשמע לפ"ז דלל"ב לא שרי בקלוט בן פקועה ודוקא בקלוט בן קלוטה בן פקועה דאיכא תרי תמיהי שרי,[[310]](#footnote-311) ועיי"ש במש"כ לדון כמאן קי"ל, והרא"ש בסימן ו' כתב דקי"ל כל"ק, - אך הבעה"מ כתב דל"ג איכא דאמרי והא דאמר הכל מודים בקלוט בן קלוטה היינו כשאמו קלוטה ואם אמו פקועה, ובכה"ג דאין הוא עצמו בן פקועה לא שרי אלא בדאיכא תרי תמיהי, עיי"ש.

האו"ז בסימן ת"מ כתב בשם ר"ש גאון שהמית ב' בני פקועה והאכילם בחופה, ועיי"ש שכתב דאין ללמוד מזה דס"ל דקי"ל כר"ש שזורי, וכמש"כ המאירי בשם קצת מפרשים שפסקו כר"ש שזורי, דשאני התם דבחופה הי' מעשה ודמי למילתא דתמיהא דדכירי אינשי, והביאוהו הדרכ"מ והב"ח בסימן י"ג, - וכ"כ הרמ"א שם ס"ב דכ"ה דאם הי' קלוט שרי, ה"נ אם הי' בו שום שאר דבר תמוה.

הבעה"מ עמד ע"ד הרי"ף שלא הביא להך דינא דקלוט וכו', והרמב"ן כתב דשמא הוא מן הדברים שהשמיט מפני שאינם נמצאים פעם אחת בשמיטה, והב"י בסימן י"ג עמד במה שהשמיט הרמב"ם לדין זה אף שאינו רגיל להשמיט לדבר שאינו מצוי, - והתפארת למשה שם כתב בדעתו דהך דינא הוא לדעת ר"ש דקלוט אסור ואמרו לעיל ס"ח ב' דבן פקועה קלוט מותר ובזה הוא דקמ"ל דלא אסרוהו אף כשהפריס ע"ג קרקע כיון דכל מילתא דתמיהא וכו', אך לעולם הוא טעון שחיטה אף בכה"ג, דכיון דכל בן פקועה שהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה לא חילקו חכמים בדבר, ועד"ז כתב בכ' הגר"ח בסוגיין, ועמש"כ בכ' הגרי"ז בבכורות ו' א' לפרש לפ"ז לל"ב דשרי בקלוט בן קלוטה בן פקועה.[[311]](#footnote-312)

**ר' יוחנן אמר הוא מותר ובנו אסור,** בד' הבעה"מ והרשב"א מבו' דהיינו משום דבבנו מודה ר"ש שזורי דהוא צריך שחיטה משום מראית העין, - אך התפארת למשה בסימן י"ג כתב בדעת הרמב"ם דהיינו דמדאורייתא הוא טעון שחיטה, ועיי"ש שכתב דמה"ט השמיט הרמב"ם לדינא דר' משרשיא, וכ"כ הזכר יצחק בח"א סימן ל"ה, ועיי"ש שהוסיף לפרש בזה, דדוקא למ"ד דחלבו וגידו של בן פקועה מותרים דלדידי' התירה תורה כל הנמצא בבהמה, ולפ"ז אף הא דאינו טעון שחיטה היינו שהתירתו תורה בלא שחיטה וע"כ אף הולד הנולד מן הבן פקועה מותר כיון שנולד מהיתר, אך לפ"מ שפסק הרמב"ם דחלבו וגידו אסורין הרי בע"כ דהא דאינו טעון שחיטה הוא משום דחשיב כנשחט, ולפ"ז אין להתיר את הולד הנולד ממנו שלא נעשה בו שחיטה, וע"כ נמי אם בא על בהמה מעלייתא מהני שחיטה להולד הנולד ממנו, והיינו דדמי לשחט בו רוב ב' ועדיין הוא מפרכס ובא על בהמה מעלייתא דמסתברא מילתא דמהני שחיטה להולד ולי"ב לדינא דרב משרשיא.[[312]](#footnote-313)

1. ועד"ז מצינו בד' הרמב"ם בפי"ב משחיטה ה"י דמותר לשחוט את המעוברת עובר ירך אמו הוא, וע"כ אין בזה לאיסורא דאותו ואת בנו, ומבו' דחשיב כשחיטה גם על העובר, וכל הא דלי"ב משום אותו ואת בנו הוא משום דעובר ירך אמו, ועמש"כ הזרע אברהם שם להוסיף בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאו' י"ל דיסוד ההיתר דבן פקועה לאו היינו דחשיב כמו שנעשה מעשה שחיטה בעובר עצמו, וגם לאו היינו דהעובר ניתר מגזה"כ בלא שחיטה, אלא היינו דכיון דהעובר טפל לאמו ע"כ הוא נכלל בשחיטת אמו, וע"כ שפיר חשיב כשחיטת חולין בעזרה וכשוחט ב' פרות, ומ"מ כיון דהוא טפל לאמו ע"כ אף בבן ח' ובבן ט' מת דאינו בר שחיטה הוא ניתר בשחיטת האם, וע"כ אף מה שחתך ממנו טפל לבהמה ונכלל בשחיטתה, וזהו ג"כ יסוד ההיתר דחלבו של העובר דכיון דהוא טפל לאמו לא חשיב החלב כחלב שעל הקרב, ויתבאר עוד בעזה"קי במקומו. [↑](#footnote-ref-3)
3. הבכור שור לקמן ע"ד א' כתב דחלוק הוא התירו של בן ט' חי בשחיטת אמו מהתירא דבן ח' בשחיטת אמו, דבן ט' חי התירו משום דחיילא עליו שחיטת אמו, ובן ח' לא חיילא עליו שחיטת אמו אלא הוא ניתר בשחיטתה מקרא דכל בבהמה תאכלו, וכ"כ הראש יוסף לקמן צ"ב ב' ובפמ"ג במש"ז סימן ס"ד סק"ד, ועיי"ש שכתב לפרש בזה למש"כ הב"י לדקדק מד' הרמב"ם דאף דחלבו של בן ט' חי אסור, מ"מ אם תלש ממנו חלב והניחו במעי הבהמה מותר, ונתבאר בדף מס' 9. [↑](#footnote-ref-4)
4. התבו"ש שם תמה ע"ז דהרי ר' יוחנן ס"ל לקמן בסוגיין דאבר שיצא וחזר מותר באכילה, ואפ"ה כל שהוציאו ראשו אע"פ שהחזירו ל"מ לו שחיטת אמו, - והפמ"ג שם כתב לישב דמודה ר' יוחנן לדרשא דבשר בשדה טריפה, אלא דס"ל דאבר היוצא הוי כאילו לא יצא דשדינן לי' בתר רוב עובר שבפנים וע"כ הוא מותר כשהחזירו, והא דאם לא החזירו אסור הוא משום דאי"ז בכלל בהמה בבהמה, אך כל שיצא ראשו הו"ל בכלל ובשר בשדה וע"כ הוא אסור אף כשהחזירו. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"נ ממש"כ בפירש"י ד"ה ה"ז כילוד דאם נמצא מת ה"ז כנבילה, ומשמע דלא הועילה לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, ואזיל לטעמי' דכל דהוי כילוד הו"ל כבהמה בפנ"ע ואין שחיטת אמו מועלת לו כלל. [↑](#footnote-ref-6)
6. וכ"ה מבו' ממש"כ הר"ן לקמן בע"ב דלדעת ר' יוחנן דכל שהחזיר את האבר שרי לא אתי קרא דובשר בשדה טריפה אלא ללאו בחטאת שיצאה, והרי דהא דכשלא החזיר את האבר שרי ל"ב בזה לאיסורא דובשר בשדה טריפה, אלא הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה. [↑](#footnote-ref-7)
7. אך היד יהודה בסימן י"ד סק"ג כתב דאלמלי איסורא דבשר בשדה הי' ניתר מכלל הא דבבהמה תאכלו גם האבר היוצא, וכל הא דמקום חתך ל"ה בכלל בהמה בבהמה הוא משום דהאבר היוצא אסור משום בשר בשדה וע"כ גם מקום חתך נגרר אחריו כיון שהוא הבדלת החיצון והפנימי שלא יהא ניתר מכלל הא דבבהמה תאכלו, אך אי"ז מתישב בד' הר"ן דלר' יוחנן דכל שהחזיר את האבר שרי ל"ב כלל לקרא דובשר בשדה טריפה. [↑](#footnote-ref-8)
8. למש"כ היד יהודה שם סק"ג דכל הא דמקום חתך אינו בכלל בהמה בבהמה הוא מכח הא דהאבר היוצא אסור משום בשר בשדה, ונתבאר לעיל בהערה, הרי דכ"ז הוא לענין להתיר באכילה, אך לענין לטהר מידי נבילה שפיר הוי האבר היוצא בכלל בהמה בבהמה. [↑](#footnote-ref-9)
9. צ"ע דהא דאיכא שחיטה שאינה מתרת באכילה ומועלת לטהר מידי נבילה הוא משום דלטהר מידי נבילה ל"ב להיתר שחיטה אלא כל דחשבינן דלא מתה מאלי' אינה מטמאה, אך בעובר דאכתי חי הוא, הרי דכל הא דמועלת לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה הוא מכח היתר השחיטה, וא"כ הדין נותן דכל שאינו בכלל בהמה בבהמה ואין שחיטת אמו מועלת להתירו אף לא תועיל לו לטהרו מידי נבילה. [↑](#footnote-ref-10)
10. אך יש מקום לדון בזה למש"נ להלן בהערה דאף אם יסוד איסורו הוא משום אבמה"ח מ"מ הא דיש בו משום אבמה"ח הוא מקרא דובשר בשדה טריפה, ואין אזהרתו משום אבמה"ח אלא משום ובשר בשדה טריפה, ולפ"ז י"ל דאינו אסור לבן נח, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. מבו' בדבריו דבן פקועה מותר אף לבן נח משום דליכא מידי דלישראל שרי ולנכרי אסור, - אך בשפ"ד בסימן י"ג סוסק"ג נסתפק בזה, עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-12)
12. אך הנה הרשב"א לקמן ע"ד א' כתב דאבר היוצא הוי כטריפה שחוטה דבר תורה והרי הוא בלאו ובשר בשדה טרפה לא תאכלו, ומבו' דהאוכלו אינו עובר בלאו דאבמה"ח אלא בלאו דובשר בשדה טריפה, ולכאו' הוא כד' התוס' במכות דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע ואינו משום דאין שחיטת אמו מועלת לו, - וי"ל דלעולם איסורא דאבר היוצא הוא משום דאין שחיטת אמו מועלת לו, ואך דכיון דהיא מועלת לו לטהרו מידי נבילה אלא דילפינן מקרא דובשר בשדה טריפה שאינה מתירתו באכילה, ע"כ הויא האזהרה על אכילתו מקרא דובשר בשדה טריפה, וזה ע"ד הא דאף אי נימא בטריפה דאין השחיטה מתירתה לאכילה כלל, מ"מ אינו עובר על אכילתה בלאו דנבילה אלא בלאו דטרפה, והיינו משום דעל בהמה שלא התירתה השחיטה מכח שהיא טריפה הזהירה תורה בלאו דטריפה, וה"נ הכא דכוותה דאבר שלא התירתו שחיטת אמו משום שהוא אבר היוצא הזהירה תורה בלאו דובשר בשדה טריפה, וזהו שכתב הסמ"ק בסימן ר' דאבר היוצא אסור כאבמה"ח אך אזהרתו משום בשר בשדה טריפה, וכ"כ הזכרון שמואל בסימן ע"ד סק"א בתו"ד, - ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ב' ריש שער ג' וסוף שער ג' דאיסור אבר היוצא הוא משום דהוי כטריפה. [↑](#footnote-ref-13)
13. וכ"נ ממש"כ התוס' ביומא ל"ו ב' ד"ה לאו דנבילה דאין לוקין על אבר היוצא משום ובשר בשדה טריפה דהוי לאו שבכללות, והרי דאין איסורו משום אבמה"ח אלא משום ובשר בשדה טריפה, - אך י"ל כמש"נ לעיל בהערה דאף אם איסורו הוא משום אבמה"ח מ"מ האזהרה על אכילתו היא מקרא דובשר בשדה טריפה. [↑](#footnote-ref-14)
14. וכ"נ ממש"כ התוס' בפסחים כ"ב א' ד"ה אותו אתה משליך דס"ד דאבר היוצא אסור בהנאה מדאיתקש לקדשים דאסורין בהנאה, והרי דאיכא איסור בפנ"ע על האבר היוצא, וע"כ ס"ד דיהא אסור בהנאה אף דכל אבמה"ח אינו אסור בהנאה, אך יש לדחות דאה"נ דאם הוה מקשינן לי' לקדשים לאסרו בהנאה הרי דמזה הי' נלמד דיש עליו איסור בפנ"ע, אך לפ"מ דילפינן דאינו אסור בהנאה מפרשינן דאין בו איסור בפנ"ע ואין איסורו אלא משום אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-15)
15. ועיי"ש שכתבו לפרש גם בד' הרשב"א והר"ן דאין איסורו משום אבמה"ח אלא משום טריפה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-16)
16. לכאו' לפ"ז י"ל כן גם בדעת הרמב"ם דכל עיקר איסור אבר היוצא הוא דאינו ניתר בשחיטת אמו, והא דמדמי איסור יוצא בקדשים לאיסור אבר היוצא הוא משום דהא דאין אבר היוצא ניתר בשחיטת אמו הוא משום דיצא ממחיצת היתר שחיטתו ונאסר שאינו ניתר בשחיטה וה"נ הוא בבשר היוצא ממחיצת אכילתו דנאסר באכילה. [↑](#footnote-ref-17)
17. וכ"נ בד' החת"ס לעיל במתניתין, - אך למש"כ הגר"ח דאף לדעת הסוברים דאיסור אבר היוצא אינו איסור בפנ"ע מ"מ דינו הוא דאינו ניתר בשחיטה אף אם תהא שחיטה מעליא, ונתבאר לעיל, שפיר י"ל דע"כ אף כשנולד קודם שחיטת אמו אין שחיטתו מועלת להתיר את האבר היוצא. [↑](#footnote-ref-18)
18. וכ"ה משמעות ד' הרגמ"ה לקמן ס"ט א' דהא דלר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו אין האבר היוצא אסור הוא משום דלא חשבינן לי' כלל כיצא ממחיצתו. [↑](#footnote-ref-19)
19. וסמך ליסוד הדברים הוא ממש"כ הרגמ"ה לקמן ס"ט א' דלר"מ דבן ט' טעון שחיטה אין האבר היוצא אסור משום "דלא חשוב יוצא ממחיצתו", ולר' יהודה דאינו טעון שחיטה אסור האבר היוצא משום דמחיצת עובר אמו הוא, ומשמע דכל דחשיב כיוצא ממחיצתו אסור אף דהוא בר שחיטה, ואך דלר"מ דהוא ניתר בשחיטת עצמו לא חשיב כלל כיוצא ממחיצתו, ורק לר' יהודה הוא דחשבינן לי' כיוצא ממחיצתו, - אך הנה בפירש"י לקמן ס"ט א' ד"ה אבן פקועה דכוותי' מבו' להדיא דכל דאיכא תורת שחיטה ה"ז מועיל להתיר לאיסור האבר היוצא אף בגונא דלא מצינו למימר דלא חשיב כלל כיוצא, ויתבאר בעזה"י במקומו, ומוכח דאיסורא דאבר היוצא אינו איסור בפנ"ע אלא דאינו ניתר בשחיטת אמו, וע"כ שפיר הוא ניתר בשחיטת עצמו. [↑](#footnote-ref-20)
20. אך התבו"ש בתחילת דבריו כתב לפרש לזה בע"א דהוא משום דאף דשחיטת טריפה מהניא לטהר את העובר מידי נבילה, מ"מ אינה מועלת לטהר את האבר היוצא, וע"כ א"א שיהא האבר היוצא ניתר בשחיטת עצמו, דהוו הסימנים כשחוטין לענין לטהר מידי נבילה, והפמ"ג בשפ"ד שם סק"ז כתב דצ"ל כן בד' הש"ך, דבדבריו שם סקי"א מבו' דאיסור אבר היוצא אינו איסור בפנ"ע אלא משום דאין שחיטת אמו מתירתו והו"ל כאבמה"ח, ועמש"כ ע"ז היד יהודה שם סק"ד. [↑](#footnote-ref-21)
21. ועיי"ש שהוסיף דאין לומר דכיון דשחיטת אמו מועלת לו לטהרו מידי נבילה ע"כ חשיב האבר כיוצא חוץ למחיצתו, שהרי גם אחר שיצא מהני לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, לפ"מ דקי"ל כרבנן לקמן ע"ב א', וממילא דלא חשיב כלל כיוצא חוץ למחיצתו, שהרי לגבי שחיטה לטהר מידי נבילה לא יצא כלל ממחיצתו, ולגבי שחיטה להתיר באכילה אינו כלל במחיצת אמו. [↑](#footnote-ref-22)
22. אך אכתי הדברים מחודשים, דלכאו' כל שנחתך קודם שחיטת אמו, ל"ה לנו לחשבו כלל כיצא חוץ למחיצתו, ומ"ט הוא אסור משום ובשר בשדה טריפה. [↑](#footnote-ref-23)
23. הר"ן הק' ע"ז דכיון דלא קרינן למקום חתך בהמה בבהמה, חשיב כיצא חוץ ממחיצתו, שהרי אין מחיצת העובר אלא ממקום חתך ונמצא שאין בין מקום חתך ושאר האבר היוצא כלום, והיינו דהרי הא דכשיצא האבר חשיב כיוצא חוץ למחיצתו הוא משום דיצא ממחיצת שחיטת אמו, וכיון דמקום חתך אינו בכלל מחיצת שחיטת אמו, הו"ל כיוצא חוץ למחיצתו, וכתב דאפשר דבשר הגלוי משמע כדממעטינן לקמן בפירקין מעל פני השדה עובר במעי אשה. [↑](#footnote-ref-24)
24. וצ"ע אם לפ"ז איסורא דמקום חתך קודם שהחזירו הוא משום ובשר בשדה טריפה אלא דילפינן מקרא דמהני לי' חזרה, או דמהך קרא נלמד דלי"ב לאיסורא דובשר בשדה טריפה, אף דמדינא הי' לנו לחשבו כיוצא חוץ למחיצתו, והא דכשלא החזירו אסור הוא משום דל"ה בכלל בהמה בבהמה וכמו שפירש"י. [↑](#footnote-ref-25)
25. וכ"כ הב"י בסימן נ"ה ס"ה די"ל דהא דמקום חתך אסור הוא משום דאיכא לספוקי ביוצא, וכתב דלפ"ז אין לאסור במקום חתך דאבר המדולדל, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-26)
26. האבי עזרי שם בתו"ד כתב בע"א דמש"כ בפירש"י דאיסורא דמקום חתך הוא משום דאי"ז בכלל בהמה בבהמה הוא קודם דמייתינן לקרא דילפינן מינה דפרסה החזיר אכול מקום חתך, אך אחר דמייתינן להך קרא, הרי דמזה נלמד דמקום חתך אסור קודם חזרה, וכמש"כ כן התוס' לקמן צ"ט ב', והוא איסור בפנ"ע משום חיבורו לאבר האסור. [↑](#footnote-ref-27)
27. הפמ"ג בשפ"ד שם סוסק"ג רמז להעיר דלפ"מ שאמרו לקמן צ"ט א' דאיסורא דמקום חתך הוא משום דהוא מחובר לבשר שיצא דאסור, הרי דכל שלא יצא כלום אין לאסור את העומד על שפת הרחם. [↑](#footnote-ref-28)
28. ולא נתפרש בדבריהם היאך פירשו למה שאמרו לקמן צ"ט א' דהי' בדין לאסור מקום חתך בזרוע בשילה והוא היתר הבא מכלל איסור, ומאידך בד' הרשב"א צ"ע היאך הוא מתישב עם מש"כ לקמן ע"ד א' דאיסורא דמקום חתך הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה. [↑](#footnote-ref-29)
29. ועיי"ש שכתב דאף דמקום חתך לי"ב לאיסור יוצא אלא דאינו ניתר בשחיטת אמו משום דאי"ז בהמה בבהמה, מ"מ חייל עלי' גם ענין גמל, דילפינן משחיטה דכמו דל"מ שחיטה ה"נ ל"מ לשרויי איסור גמל ורק לאו דיוצא ליתא עלי'. [↑](#footnote-ref-30)
30. וזה לפ"מ שפירש שם באיסורא דאבר היוצא דאף דיסוד האיסור הוא דאינו ניתר בשחיטת אמו מ"מ לי"ב איסור נבילה או אבמה"ח, אלא יש בו להלאו דובשר בשדה טריפה, דכיון דיש בו חיסרון בהכשר שחיטה הוי בבחינת מקצת מאיסור נבילה או אבמה"ח ואיסור זה הזהירה תורה בלאו דובשר בשדה, וה"נ הוא באבר היוצא מקלוט דכיון דיש בו מקצת גמל הוא מוזהר ע"ז בלאו דובשר בשדה. [↑](#footnote-ref-31)
31. ועיי"ש שכתב דהא דכתיב טריפה הוא משום דאל"כ הוי חטאת דבר שהי' בכלל ויצא ללמד על כל יוצא חוץ למחיצתו שאין להם תקנה בחזרה, וזהו דכתיב טריפה דהשתא לא איצטריך חטאת ללמד על עצמו אלא ללמד היתר לאחרים, וזה כמש"כ הרמב"ן בדעת רש"י דהא דלא אמרינן הכא דהוי חטאת דבר שהי' בכלל ויצא מן הכלל דיצא ללמד על הכל כולו הוא משום דלא נאמר ללמד על הכלל כולו יצא אלא היכא שלא הייתי יכול ללמוד הדבר ממקום אחר אלא ממנו, אך הכא הרי כבר נלמד האיסור מדכתיב ובשר בשדה טריפה ול"ה צריך חטאת ללמד, ובע"כ דלא בא אלא להתיר שהוציא השאר מן הכלל, ועיי"ש במש"כ עוד בזה בע"א. [↑](#footnote-ref-32)
32. אך התוס' הרא"ש כתב דמה שאמרו הכל היו בכלל ובשר בשדה טריפה לא תאכלו היינו דאסור כטריפה שאין לה היתר, וזה לטעמי' דאף לר' יוחנן הא דאבר היוצא אסור קודם חזרה הוא מקרא דובשר בשדה טריפה, ובע"כ דמה שאמרו דהכל היו בכלל ובשר בשדה טריפה דמשמע דלפי האמת אינם בכלל הך קרא, הוא בהא דכתיב טריפה דהוי כטריפה שאין לה היתר. [↑](#footnote-ref-33)
33. ועיי"ש שכתב בדעת הלבוש דמודה ר' יוחנן דיש לאסור ביוצא מעובר שבמעי בהמה משום ובשר בשדה טריפה, אלא דס"ל דאבר היוצא הוי כאילו לא יצא דשדינן לי' בתר רוב עובר שבפנים וע"כ הוא מותר כשהחזירו, אך כל שיצא ראשו הו"ל בכלל ובשר בשדה טריפה וע"כ הוא אסור אף כשהחזירו. [↑](#footnote-ref-34)
34. ונפ"מ בזה הוא בהכרעת ההלכה ביצא רוב האבר אם אף המיעוט שבפנים אסור, דלפירש"י דפליגי בזה תרי לישני דרב קי"ל כלישנא בתרא לחומרא דאף המיעוט שבפנים אסור, וכ"כ הבעה"ע שם, וכ"כ הריא"ז, - אך לפי' הרי"ף דפליגי בזה רב ור' יוחנן קי"ל כר' יוחנן דהמיעוט שבפנים מותר, וכמש"כ הרי"ף וש"ר, וכ"כ הרמב"ם בפ"ה ממאכ"א ה"י. [↑](#footnote-ref-35)
35. וזהו דמיבע"ל למ"ד דיש לידה לאברים אם מהני לי' חומת ירושלים דלא ליהוי בשר בשדה, והרי דכל איסור האבר היוצא הוא משום בשר בשדה, וע"כ י"ל דכל שהוא בחומת ירושלים לא חשיב כבשר בשדה ושרי, דאי נימא דלמ"ד דיש לידה לאברים הוי איסור האבר משום דהוא כילוד ואינו ניתר כלל בשחיטת אמו, אין מקום לדון כלל דתועיל לו חומת ירושלים, וכמש"כ התוס' לקמן שם דבנולד כולו בעזרה לא קא מיבע"ל דפשיטא דטעון שחיטה. [↑](#footnote-ref-36)
36. ויש להוסיף דגם לענין דינא דעובר ירך אמו מסתברא מילתא דאף האבר היוצא חשיב כירך אמו, משום דעיקר העובר ל"ה ילוד, וע"כ ה"נ הי' בדין שיהא ניתר בשחיטת אמו, דעיקר הא דהעובר ניתר בשחיטת אמו דמי לדינא דעובר ירך אמו., [↑](#footnote-ref-37)
37. ועוד צ"ע, דאי נימא איכא תרי טעמי בהא דאין לו תקנה בחזרה, חדא, הוא מקרא דובשר בשדה טריפה ומכח זה אף כשיצא מיעוט אין לו תקנה בחזרה, ועוד, הוא משום דיש לידה לאברים, וטעם זה הוא רק כשיצא רובו, א"כ הדק"ל דמנ"ל להגמ' דלל"ק דרב אין לידה לאברים, הרי י"ל דאף דיש לידה לאברים מ"מ בעינן לקרא דובשר בשדה טריפה דמה"ט אסור האבר עצמו אף כשלא יצא רובו. [↑](#footnote-ref-38)
38. ובזה ניחא משה"ק הצל"ח והתפארת יעקב בהא דמיבע"ל למ"ד דאין לידה לאברים בהוציא העובר את ידו והחזירה וכו', דמ"ט לא מיבע"ל אף למ"ד דיש לידה לאברים בהוציא מיעוט אבר והחזירו וכו', ולהנ"ל ניחא דהרי אף בהוציא מיעוט אבר הוי אותו המיעוט כילוד, וע"כ ודאי דכשהשלימו לרוב הוי כולו כילוד. [↑](#footnote-ref-39)
39. וזה ניחא לדעת הסוברים דגדר איסורא דאבר היוצא מקרא דובשר בשדה טריפה הוא איסור בפנ"ע מקרא דובשר בשדה טריפה, ואי"ז משום דאין שחיטת אמו מתירתו, ונתבאר בדף מס' 1. [↑](#footnote-ref-40)
40. צ"ב רב, דהרי הגמ' שם אתי לפרש מ"ש אבר המדולדל דשחיטה עושה ניפול מאבר היוצא דאינה עושה ניפול, וע"ז שפיר אמרינן דבאבר המדולדל דלית לי' תקנתא בחזרה שחיטה עושה ניפול, ומשא"כ באבר היוצא דאף אם תעשה שחיטה ניפול מ"מ יהא לו תקנה בחזרה ע"כ אינה עושה ניפול כלל, ועמד בזה התפארת יעקב, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-41)
41. וזה מתישב טפי לדעת הסוברים דאיסור אבר היוצא הוא איסור בפנ"ע משום יוצא ומ"מ כל זמן שהוא בחוץ אינו ניתר בשחיטת אמו משום דאינו בכלל בהמה בבהמה, ונתבאר בדף מס' 1, וזהו שאמרו דהא דאין שחיטה עושה ניפול הוא משום דאית לי' תקנתא בחזרה, שהרי כל מה שבאנו לדון דתהא שחיטה עושה ניפול הוא מכח הא דאבר היוצא אינו ניתר בשחיטת אמו, דהא דהוא אסור באיסור יוצא אינו טעם כלל שלא תטהרנו שחיטת אמו מידי נבילה, והך דינא הוא רק כשלא החזיר את ידו אך כל שהחזיר את ידו שחיטת אמו מתירתו, אלא דהוא אסור משום איסור יוצא, וזהו שאמרו דאית לי' תקנתא בחזרה, דלהך דינא דאבר היוצא אין שחיטת אמו מתירתו איכא תקנתא בחזרה. [↑](#footnote-ref-42)
42. ויש להוסיף דבד' הר"ן משמע דגם הא דביצא רובו אין ניתר אף המיעוט שבפנים, לאו היינו משום דגם המיעוט שבפנים הוי כילוד, אלא הוא משום דרוב העובר שבחוץ גורר את מיעוטו שבפנים לאסור דאף דהמיעוט שבפנים אינו כילוד מ"מ כיון דהרוב שבחוץ דהוי כילוד אינו ניתר בשחיטת אמו ה"ז גורר גם את המיעוט שבפנים שלא יהא ניתר בשחיטת אמו, וע"כ הוצרך הר"ן לפרש דהא דכשיצא רוב אבר אסור אף המיעוט שבפנים הוא משום דהרוב שבחוץ גורר את המיעוט שבפנים לאסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-43)
43. הרמב"ן הק' ע"ז דא"כ מהו שאמרו דאיכא בינייהו למיסר מיעוט אבר שבפנים, הרי לא נתפרש בל"ק דין מיעוט אבר שבפנים כשלא החזירו, ושמא אף לל"ק אסור, וכל הא דמקום חתך שרי כשהחזירו הוא כשלא יצא רוב האבר, וצ"ב דמ"ט לפירש"י לא קשיא לי' כן, - וי"ל כמש"נ לעיל דלפירש"י בע"כ דלל"ק דרב אין לידה לאברים, דאם יש לידה לאברים הרי דהא דאבר שיצא והחזירו אסור הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה ול"ה בעינן לקרא דובשר בשדה טריפה, אך לדעת הי"מ דאף דיש לידה לאברים ואף המיעוט שבפנים אסור מ"מ מהני לו חזרה, הרי דכל הא דהרוב שיצא ל"מ לו חזרה הוא מקרא דובשר בשדה טריפה, וא"כ מנ"ל דל"ק דרב ס"ל דאין לידה לאברים. [↑](#footnote-ref-44)
44. ואמנם הנה לפ"ז עיקר הא דמיבע"ל דתועיל לו מחיצת העזרה הוא מכח הא דהויא מחיצה לענין יוצא דקדשים, אך בד' התוס' מבו' דמיבע"ל גם מכח הא דהויא מחיצה לשחיטת קדשים, ולכאו' לפ"ז בע"כ דהא דמיבע"ל אי"ז מכח הא דהו"ל מחיצה לענין דלא חשיב כבשר בשדה, אלא הוא משום דע"י דיש ע"ז תורת מחיצה לענין קדשים וחשיב דהוא במחיצתו י"ל דחשיב דהוא במחיצתו גם לענין דלי"ב לאיסור אבר היוצא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-45)
45. וכ"נ להדיא ממש"כ בפירש"י דהוציא עובר של שלמים את ידו "בשעת שחיטת אמו" בעזרה, ומשמע דבשעת שחיטת אמו הויא היד בחוץ. דאל"כ הול"ל קודם שחיטת אמו. [↑](#footnote-ref-46)
46. וכ"נ ממה שהוצרכו התוס' לפרש דכל שנולד כולו בעזרה לא קמיבע"ל דפשיטא דטעון שחיטה, והרי דאף דכשנולד כולו אין הנידון כלל משום איסור יוצא אלא משום דאינו כלל בתוך אמו, מ"מ ס"ד דמהני הא דהוא במחיצת העזרה דחשיב דהוא במחיצת אמו וניתר בשחיטתה, וכ"כ התפארת יעקב בתו"ד, אך המלא הרועים כתב דזה עצמו טעם מש"כ התוס' דלא מיבע"ל בכה"ג דהיינו משום דל"מ מחיצת העזרה אלא לענין איסור בשר בשדה ולא לענין לחשבו בבהמה, וכתב דלפ"ז כל הא דמיבע"ל הוא רק כשהחזיר את ידו. [↑](#footnote-ref-47)
47. לכאו' יש ללמוד מזה דהא דאבר היוצא ל"ה בכלל בהמה בבהמה הוא משום דאינו במחיצת אמו, וזהו דמיבע"ל דאם מהניא לי' מחיצת העזרה וחשיב דהוא במחיצתו אף הוא ניתר בשחיטת אמו, אך צ"ע דהרי חזינן דאף מקום חתך ל"ה בכלל בהמה בבהמה והרי דאף שהוא במחיצת אמו מ"מ כיון שאינו בתוכה אינו ניתר בשחיטת אמו, וא"כ כל שהוציא העובר את ידו מה יועיל הא דחשבינן שהוא במחיצתו, הרי מ"מ אינו בתוך אמו ול"ה בכלל בהמה בבהמה. [↑](#footnote-ref-48)
48. ועיקר קו' זו היא לדעת הסוברים דהא דמיבע"ל בהוציא העובר את ידו בעזרה הוא אף כשלא החזירו, אך לדעת הסוברים דהיינו רק כשהחזירו ניחא, ואדרבה יתפרש לפ"ז בע"א הא דתניא התם דהוציא עובר את ידו והחזירה ואח"כ שחט את אמו מותר באכילה, ולא ניבעי לאוקמה במקום חתך. [↑](#footnote-ref-49)
49. אך אכתי תיקשי, דהרי הא דתניא התם דשחט את אמו ואח"כ החזירה אסור באכילה, מפרשינן לעיל דהיינו למקום חתך, ובזה תיקשי דמ"ט הוא אסור, הרי כיון ששחטה בעזרה הו"ל כמו שהחזיר העובר את ידו דהמקום חתך מותר באכילה, וזה למש"כ המהרש"א דלפ"מ דמיבע"ל דהוציא העובר את ידו בעזרה מהני לי' מחיצת העזרה, ה"נ כשהוציא חוץ לעזרה והכניסו לעזרה למ"ד דמהני חזרה לאבר היוצא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-50)
50. ועיי"ש שכתב דזה לא תיקשי דמ"ט פירש דאתיא כמ"ד דיש לידה לאברים הרי אף למ"ד דאין לידה לאברים יש לדון אם מהני מחיצת ירושלים כשלא החזיר את ידו, והיינו משום דלמ"ד דאין לידה לאברים ומהני לי' חזרה, הרי דה"נ אף אם ל"מ מחיצת ירושלים, מ"מ אם מהני מחיצת העזרה הרי דכשהכניסה לעזרה הו"ל כמו שהחזיר את ידו. [↑](#footnote-ref-51)
51. הראש יוסף תמה ע"ז דהרי אף העזרה הויא בתוך ירושלים, וא"כ אף כשלא החזיר את ידו אפשר דתועיל המחיצה לענין שיהא נקרא בבהמה ויהא ניתר בשחיטת אמו דגם השחיטה בעזרה הויא בתוך חומת ירושלים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-52)
52. ועיי"ש שכתב דדוחק לומר דהולד כולו אסור דאמו נשחטה כהוגן ושחיטת חוץ הוא דרביע עלה, - וצ"ב דהרי בשחוטי חוץ ליכא גריעותא כלל בשחיטה וא"כ מ"ט לא יהא הולד ניתר בשחיטת אמו, - וצ"ל דדמי להא דשחיטת טריפה אינה מועלת להתיר את הולד באכילה אי נימא דאיסור טריפה אינו משום גריעותא בהיתר השחיטה אלא איסור בפנ"ע, ויתבאר בעזה"י במקומו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-53)
53. יש להעיר דלמש"כ הראש יוסף לעיל מינה דכל שהולד חולין ל"מ לו מחיצת העזרה ומחיצת ירושלים, ובע"כ דאיירי הכא דהולד קדשים, וא"כ הרי כבר נאסר הולד באכילה באיסור שחוטי חוץ, והיאך תועיל לו שחיטת עצמו להתירו באכילה, - וצ"ל דמיירי כשנפל בו מום ופדאוהו, דאף אם נימא דבן פקועה הוי כשחוט ואינו נפדה במום שנפל בו, מ"מ הכא דלא הותר בשחיטת אמו ול"ה כשחוט ודאי דהוא נפדה ע"י מום, ועי"ז פקע מיני' איסור שחוטי חוץ, דלא מיבעיא למש"כ בפירש"י בקידושין נ"ז ב' (ד"ה מה שלי) דאיסור שחוטי חוץ באכילה הוא משום דאין מי שיתיר את בשרו אחר שאין דמו נזרק, אלא אף אם הוא איסור בפנ"ע, מ"מ כיון דהוא איסור קודש ע"כ כל שפדאוהו פקע האיסור ממנו, (וכאשר כ"ה מבו' בד' התוס' בב"ק ע"ז א' ד"ה שחיטה שאינה ראוי'). [↑](#footnote-ref-54)
54. ועד"ז הוכיח האחיעזר בח"ב סימן ז' סק"ח דשחיטת טריפה אין עלי' תורת שחיטה להתירה באכילה מהא דמיבע"ל לעיל ל"ב ב' בניקבו בני מעיים בין סימן סימן אם מצטרף סימן ראשון לסימן שני לטהרה מידי נבילה. [↑](#footnote-ref-55)
55. מבו' בדבריו דלא מייתינן אלא מהא דמהני שחיטת האם להתיר בן ט' חי באכילה לדעת רבנן לקמן ע"ד א', אך לדעת ר"מ דל"מ שחיטת האם אלא בבן ח' או בבן ט' מת ליכא לאתויי מינה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-56)
56. לעיל ל"ב ב' מיבע"ל בניקבו בני מעיים בין סימן לסימן מהו מי מצטרף סימן ראשון לסימן שני לטהרה מידי נבילה או לא, ואמרינן לאו היינו דבעי אילפא הוציא עובר את ידו בין סימן לסימן מהו וכו', ובפירש"י שם כתב דהיינו דלפ"מ דפשיט הכא דמצטרף סימן ראשון לסימן שני לטהר מידי נבילה, ה"נ בניקבו בני מעיים מצטרף דל"מ חילוק לפסול בשחיטה הואיל ובסימנין לא איתיליד ריעותא, ולכאו' כ"ז הוא לטעמי' דהא דפשיט הכא דמצטרפין הסימנים זל"ז הוא כ"ה דחזינן דהם מצטרפין להתיר את העובר והבהמה, ומזה נלמד דל"מ חילוק לפסול בשחיטה, וע"כ ה"נ התם מצטרפין הסימנים זל"ז, וכמו שפירש המהר"ם לעיל שם, אך לדעת רגמ"ה דהא דפשיט הכא דמצטרפין הסימנים זל"ז הוא מהא דכשלא יצא האבר מהני שחיטת האם להתיר את העובר, אי"ז ענין להאיבעיא דהתם, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-57)
57. ועיי"ש שהוסיף דיש ללמוד כן מד' הש"ך גופי' בסימן י"ד דולד דטריפה אין שחיטתו מועלת להתיר את האבר היוצא, דבע"כ דהוא כמש"כ התבו"ש בסימן י"ד סק"ח דהוא משום דאף דשחיטת טריפה מהניא לטהר את העובר מידי נבילה, מ"מ אינה מועלת לטהר את האבר היוצא, וע"כ א"א שיהא האבר היוצא ניתר בשחיטת עצמו, דהוו הסימנים כשחוטין לענין לטהר מידי נבילה, וזה כמש"כ הפמ"ג בשפ"ד בסימן י"ד סק"ז דבע"כ צריך לפרש כן בד' הש"ך, שהרי בדבריו שם סקי"א מבו' דאיסור אבר היוצא אינו איסור בפנ"ע אלא שאינו ניתר בשחיטת אמו, ולפ"ז ודאי דהי' לו להיות ניתר בשחיטת עצמו, ובע"כ דהא דאינו ניתר בשחיטת עצמו הוא משום דאי"ז שחיטה לגבי לטהר מידי נבילה, ולפ"ז הרי דה"נ הכא הדין נותן דלא יהא לולד תקנה. [↑](#footnote-ref-58)
58. והיינו דאי נימא דבן פקועה חשיב כשחוט, הרי דאף בולד דטריפה הי' בדין דלא תועיל לו שחיטה, דאף דלא הועילה לו שחיטת אמו להתירו באכילה, הרי הועילה לו לטהרו מידי נבילה והו"ל כשחוט, וכ"כ הפמ"ג בשפ"ד סימן י"ג סק"ח דמזה הוא שלמד רש"י דרב משרשיא לית לי' דרבא, - ועיי"ש שכתב בדעת ש"ר דהא דמהני שחיטה לולד דטריפה הוא משום דאף דסימניו הוו כשחוטין לענין לטהר מידי נבילה, מ"מ כיון דשלמים הם לענין איסור אכילה שפיר מהני בהו שחיטה. [↑](#footnote-ref-59)
59. ובד' הרמב"ן שלא כתב לישב כן, אף דהרמב"ן גופי' לקמן שם הק' כן ע"ד רש"י דאם אמרינן ד' סימנים אכשר בי' רחמנא אף בשחיטה כשרה מ"ט אין לאבר היוצא תקנה בשחיטה, י"ל דהוא למשמעות דבריו שם דכל הא דמהני שחיטה להתיר את האבר היוצא הוא משום דעי"ז לא חשיב כלל כיוצא ממחיצתו, ונתבאר בדף מס' 1, ולפ"ז הרי דהכא שבאנו לדון לאסור את זרעו של האבר היוצא, ל"מ השחיטה להתירו אף למ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וי"ל עוד, דבד' הרמב"ן משמע דפשיטא לי' דלכו"ע ל"מ שחיטה להתיר את האבר היוצא, (אלא שהק' ע"ד רש"י דמ"ט הוא כן), וע"כ ודאי דהאיבעיא דר' ירמי' אתיא אף כמ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא. [↑](#footnote-ref-60)
60. ועיי"ש שכתב דהיינו משום דעיקר הא דמהני שחיטת האם להתיר את העובר הוא משום דחשבינן לה כאילו נשחטו גם סימני העובר, וא"כ הכא כיון דסימנים שמצד אביו כבר הם שחוטים ועומדים וסימנים שמצד אמו עכשיו הם נשחטים ל"מ. [↑](#footnote-ref-61)
61. ועיי"ש שכתב דהא דהולד אין לו תקנה ולא אמרינן דהגורם דאביו דא"צ שחיטה אינו מועיל לאסרו דהו"ל זוז"ג, הוא משום די"ל דכח היתר זה הבא מכח האב אינו דומה לכח איסור, דהא דהנולד מבן פקועה מותר אינו בגדר התרת איזה איסור, אלא שלא חל עליו דין איסור, ונמצא דגם היתר זה הוא בגדר שלילה שלא חל על הנולד דין הטענת שחיטה, וע"כ א"א לומר דהאב שהוא חצי גורם אינו יכול לפרוע היתר על הולד, דבאמת אינו פועל להתיר אלא דמחמתו אינו חל דין איסור דהיינו דין הטענת שחיטה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-62)
62. אך התוס' בבכורות ז' א' סוד"ה והא איפכא כתבו דלמ"ד דאין חוששין לזרע האב לא חשיב האב כלל כגורם והדין נותן לאסור ולד דטריפה, וכ"כ התוס' בסנהדרין פ' ב' ד"ה אלא למ"ד בתי' קמא, אך בתי' בתרא כתבו דהיכא דחד איסורא וחד התירא כו"ע מודו דחוששין לזרע האב, ובחי' הר"ן לקמן בסוגיין נסתפק בזה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-63)
63. אמנם הנה היד יהודה בסימן י"ג סק"י כתב דהא דולד שאביו ואמו בני פקועה אינו טעון שחיטה הוא משום דכל היוצא מן הטהור טהור, וכ"כ השערי ישר בש"ג פכ"ה די"ל כן, ועיי"ש שכתב די"ל דקים להו לחז"ל מטעם אחר דהנולדים מדברים שא"צ שחיטה אינם טעונים שחיטה, וצ"ע דא"כ מ"ט תלינן לדין בן פקועה הבא על בהמה מעלייתא בהפלוגתא אם חוששין לזרע האב, ועיי"ש בשערי ישר במש"כ לפרש בטעם הא דלא אמרינן דכיון דזוז"ג מותר לא יגרום האב דין על הולד, אך לא נתפרש בדבריו טעם הא דתלי בהפלוגתא אם חוששין לזרע האב. [↑](#footnote-ref-64)
64. ועמש"כ היד יהודה בסימן י"ג סוסק"י לדון להתיר ולד דזכר מעליא הבא על בת פקועה בלא שחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-65)
65. וי"ל בזה דאף דאין חוששין לזרע האב ודינו כדין אמו דהוא כשחוט, מ"מ יש לאסרו משום יוצא מן האב שהוא טעון שחיטה, דע"ז ל"מ הא דאין חוששין לזרע האב, דאכתי חשיב האם כגורם, וכיון דהוא טעון שחיטה ולא שייכא בי' שחיטה ע"כ הוא אסור, ולכאו' לפ"ז קיימי דברי המאירי כמ"ד דזוז"ג אסור, דלמ"ד דזוז"ג מותר אין לאסרו משום יוצא מן האב שהוא טעון שחיטה דהו"ל כזוז"ג דמותר. [↑](#footnote-ref-66)
66. הבכור שור בסוגיין כתב לפרש כן בד' התוס' דהאיבעיא היא בגונא דבאם איכא איסור יוצא ובאב ליכא איסור יוצא ואין להתיר בזה משום זוז"ג משום דהיכא דתרוייהו התירא לא שייך זוז"ג והאי איסור יוצא לאו איסורא קרינן בי' דליכא בהאבר היוצא איסור בפנ"ע אלא שאין לו תקנה בשחיטה, - אך עיי"ש שכתב דמשה"ק התוס' בד"ה תלתא דיש להתיר משום דזוז"ג מותר, הוא משום דקרינן לי' בגמ' תלתא איסורי, ובזה הוא שהק' דכיון דקרינן לי' איסורא הו"ל זוז"ג, ולפ"ז הרי דמהא דקרינן לה איסורא נלמד דדין אבר היוצא הוא דין איסור. [↑](#footnote-ref-67)
67. אך ממש"כ בפירש"י דתליא האיבעיא בהפלוגתא אם חוששין לזרע האב מבו' לכאו' דדין אבר היוצא אינו דין איסור ועיקר דינו הוא דהוא טעון שחיטה, וע"כ כל שיש להאב אבר היוצא ול"ה כשחוט ולהאם ליכא אבר היוצא והוי כשחוט תלי דין האבר דהולד בהפלוגתא אם חוששין לזרע האב, דלמ"ד דחוששין לזרע האב ל"ה האבר דהולד כשחוט, ולמ"ד דאין חוששין לזרע האב הוי האבר דהולד כשחוט, ויש לדחות דאף אם דין אבר היוצא הוי דין איסור ואתיא הגמ' הכא כמ"ד דזוז"ג אסור נמי תליא בהפלוגתא אם חוששין לזרע האב, וזה כדעת הסוברים דלמ"ד דאין חוששין לזרע האב לא חשיב האב כגורם, (ונתבאר לעיל בהערה). [↑](#footnote-ref-68)
68. יש להעיר לפ"ז בהא דפריך לעיל דמאי איריא האי דאית בי' איסור יוצא אפי' בן פקועה נמי דא"ר משרשיא וכו', ומבו' דאם הי' הדין דלא כר' משרשיא ובן פקועה הבא על בהמה מעלייתא ולדו ניתר בשחיטה שייכא האיבעיא דמהו לחוש לזרעו, ולכאו' הרי אי נימא דלא כר' משרשיא והולד יש לו תקנה בשחיטה מ"ט יהא האבר אסור, - וצ"ל דהיינו משום דכל הא דהולד יש לו תקנה בשחיטה הוא בחלק הולד הבא מכח אמו, אך חלק הולד הבא מכח אביו אין לו שחיטה, אלא דאינו טעון שחיטה, וע"כ ל"מ שחיטה זו להתיר את האבר, דאבר זה טעון שחיטה גם מצד אביו וכלפי זה אין על שחיטת הולד תורת שחיטה. [↑](#footnote-ref-69)
69. התוס' וש"ר לקמן ע"ה ב' כתבו דלדעת רש"י דלמ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא הוא אף כשנשחטה אמו שחיטה מעליא, ניתר האבר היוצא בשחיטת עצמו, והיד יהודה בסימן י"ד סק"ד כתב דהיינו דאף דאיסורא דאבר היוצא הוא איסור בפנ"ע מ"מ בכה"ג דהוא חי ומהני שחיטת עצמו להתירו לא חשבינן למחיצת אמו כמחיצה לדידי' ול"ה כיוצא חוץ למחיצתו, ונתבאר בדף מס' 1, - אך ד' רש"י הכא לא נתישבו בזה, דהכא הרי באנו לאסור את האבר דהולד מכח הא שנולד מאבר היוצא, ואף אם הי' תורת שחיטה על שחיטת הולד ל"מ זה להפקיע תורת יוצא מהאבר היוצא דאביו ואמו ואפ"ה היתה שחיטתו מתרת את האבר, ובע"כ דכל עיקר דין אבר היוצא הוא שאינו ניתר בשחיטת אמו. [↑](#footnote-ref-70)
70. שהרי הא דולד טעון שחיטה אינו מכח הא דהוא בא מבהמה הטעון שחיטה, שהרי אף הבהמה הראשונה שנבראה היתה טעונה שחיטה. [↑](#footnote-ref-71)
71. הקה"י בסימן י"ח ד"ה והנה מסברא כתב דלמש"כ שם דאיסור החלב הוא משום דיש עליו תורת אבר של חי' ושל שחוטה, ויש בו צד אבמה"ח וצד היתר לכאו' חשבינן דב' הצדדים תפוסין בו בכולו באופן מקלש קליש וליכא תערובת כלל, אך כתב דלפי המבו' לקמן ע"ט ב' חזינן דכל כה"ג דנים אותו כמו דחלק הוא חלב של שחוטה וחלק הוא חלב של חי', וכתב לפרש בזה למש"כ הפוסקים להתיר כשיש ס' כנגד האבר. [↑](#footnote-ref-72)
72. אך עיי"ש שכתב בשם מהר"י אלפנדרי דהכא לא חשיב כדבר המעורב מתחילת ברייתו כיון דמתחילה בעודו בתוך האבר ל"ה מעורב עם שאר החלב שבגוף כיון דיש לו מקום מיוחד, - והברוך טעם בשער התערובת דין א' פ"ד כתב דלפ"מ דקי"ל דבהמה בחיי' לאו לאברים עומדת, הרי דאף החלב המתמצה מהאבר היוצא אינו נאסר משום אבמה"ח אלא כשפירש ובא להכחל שאז עומד לצאת ויכול לחול עליו איסור אבמה"ח, ונמצא דלא ניכר האיסור בפנ"ע קודם שבא לתערובת. [↑](#footnote-ref-73)
73. ומש"כ הדגמ"ר שם לדחות לפ"ד הש"ך בכללי ספק ספיקא אות י"ט, הנה התבו"ש שם כתב דל"ד להתם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-74)
74. למש"כ הקה"י בסימן י"ח ד"ה והנה מסברא דאיסור החלב הוא משום דיש עליו תורת אבר של חי' ושל שחוטה, ויש בו צד אבמה"ח וצד היתר, וכה"ג דנים אותו כמו דחלק הוא חלב של שחוטה וחלק הוא חלב של חי', הרי דכל דיש בבהמה ס' כנגד האבר היוצא ודאי דאיכא ביטול בס' ואי"ז ספק כלל, שהרי לאו היינו דמקצת מן החלב יוצא מן האבר האסור ושאר החלב יותר משאר הבהמה, אלא כל החלב נוצר בדד, אלא דדינו הוא כמו שמקצתו הוא חלב של האבר האסור והשאר הוא חלב של שאר הבהמה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-75)
75. העונג יו"ט סימן ס"ב תמה ע"ז דל"מ ביטול בס' אלא לבטל את הטעם, וכ"ז הוא אחר שהועיל הרוב לבטל את גוף האיסור ולא אסרינן אלא מכח טעמו, אך בדבר המעורב מתחילת ברייתו דאינו בטל ברוב, מה מהני הא דאיכא ס' כנגד האיסור ואין טעמו נרגש, הרי האיסור בעינו בכל מקום שהוא ולא נתבטל, וכ"כ בהגה' אור גדול לנוב"י שם, ועד"ז כתב היד אפרים ביו"ד סימן י"ד, ועיי"ש שהוסיף דכ"ש דבמין במינו דלא בטל הטעם דל"מ מידי הא דאיכא ס', - אמנם הנה בדגמ"ר ובצל"ח שם כתב דבביטול בס' ל"ב כלל לדין ביטול ברוב אלא כיון שבטל הטעם במיעוטו ואינו נרגש הו"ל כמאן דליתא, ובצל"ח שם כתב דאף במינו לא גרע משאינו מינו ואם כיו"ב באינו מינו ל"ה הטעם נרגש הוי כמאן דליתא, וכ"כ בהגה' ברוך טעם שם דגם במין במינו יש לחלק בין ביטול ברוב לביטול בס', עיי"ש, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-76)
76. צ"ע דלכאו' כל הא דכל מכח לא אמרינן הוא בולד הבא מכח כל הבהמה ואינו בא במסוים מן החלב והדם, ובזה אמרינן דאינו נאסר מכח מה שבא מן הבהמה שיש בכללה חלב ודם, אך החלב שבא ממש מן האבר האסור וכמש"כ הפליתי שם בתו"ד, מ"ש בזה הא דכל מכח לא אמרינן. [↑](#footnote-ref-77)
77. השטמ"ק בבכורות שם הביא בשם תוס' חיצוניות שכתב בשם הר"י מפריש דהא דלא ילפינן דחלב בהמה טהורה שרי מדכתיב גבי אברהם ויקח חמאה וחלב, הוא חשום דהי' סבור שהם בני נח ולא נצטוו ע"ז דאי"ז מז' מצוות, והמהרי"ט אלאגזי שם סק"ב תמה ע"ז דמ"ט אי"ז מז' מצוות הרי ב"נ נצטוו על אבמה"ח, והפליתי שם סוסק"ז כתב לישב למש"כ שם דאין לאסור חלב משום בשר מן החי אלא משום צירן ורוטבן, ואיסור דציר לא נאמר לב"נ, והעונג יו"ט שם כתב די"ל דלא נצטוו ב"נ על בשר מן החי וכמו שצידד הכס"מ בפ"ט ממלכים הי"א, ודלא כמש"כ הרמב"ם שם דב"נ מוזהר על בשר מן החי, וכ"כ הרמב"ן והרשב"א והר"ן לקמן קכ"ט ב'. [↑](#footnote-ref-78)
78. בד' הש"ך שם מבו' דאיסורו הוא משום בשר מן החי, וכ"כ המהרי"ט אלגאזי שם בתו"ד דאיסורו הוא משום בשר מן החי ולא משום אבר מן החי שהרי אינו אבר, וכ"כ הגרע"א בחולין שם, וכ"כ הגרע"א בחולין ק"ב ב' (ד"ה עוד ראיתי) דאין לאסור בחלב משום אבר, וכ"כ העונג יו"ט שם, - אך השעה"מ שם כתב דאיסורו אינו משום בשר מן החי דחלב אינו בשר אלא משום אבמה"ח, וכ"ה מבו' בד' הפר"ח שם, ועיי"ש שהוכיח מזה כדעת הרמב"ם דבאבר שאין בו עצם אפי' חתך מקצתו חייב משום אבר מן החי. [↑](#footnote-ref-79)
79. הקה"י בבכורות סימן ו' כתב די"ל מטעם אחר דאין לאסור את החלב משום בשר מן החי דאיסור בשר מן החי הוא בדבר שיש בו חיות אך החלב הכנוס בדדי הבהמה אין בו חיות והוא מונח בדדי הבהמה כמונח בקופסא ואינו כחלק מן הבהמה שיש בו חיות ואין לאסרו אלא מדינא דצירן דהיוצא מן האיסור אסור. [↑](#footnote-ref-80)
80. בחי' הגרע"א שם צ"ח ב' עמד בזה דלמ"ד דבהמה בחיי' לאו לאברים עומדת, ודעת התוס' לקמן ק"ב ב' דאף לאו לחתיכת בשר עומדת, וכתבו דלכו"ע אינה עומדת לחתיכת בשר, הרי דהבהמה עצמה בחיי' לי"ב לאיסור אבמה"ח ובשר מן החי ומ"ט יהא היוצא ממנה אסור, ובע"כ דהחלב עצמו חשיב כבשר מן החי, וכן הק' המנ"ח במצוה תנ"ב בסופו, - והקוה"ע בסו"ס ל"ג ובסימן נ"ט סקי"ב כתב דאף דחלות איסור אבמה"ח ובשר מן החי בפועל הוא בשעה שנתלש מן החי, מ"מ סיבת האיסור בבהמה משעה שנולדה, ודינה הוא דאם יתלש ממנה אבר יהא אסור, וכשם שחל דין זה על הבהמה כך חל דין זה על החלב שלאחר שיתלש מן הבהמה יהא אסור, דהחלב יש לו דין הבהמה עצמה והיוצא ממנה הוא כמותה, ובשעה שנתלש החלב מן החי נאסר משום יוצא מן החי, ועד"ז כתב הקה"י בבכורות סימן ו'. [↑](#footnote-ref-81)
81. וכ"נ בד' היראים בסימן שי"ב דאיסור החלב דמי להא דמיבע"ל לאסור במי רגלים דסוסים וחמורים והרי דהאיסור הוא משום יוצא, וכ"נ קצת בד' הפסקי רי"ד בבכורות שם שכתב דאיסורו הוא משום דהוא מתמצה מן החי, ומשמע דהוא איסור דיוצא, ומש"כ הפסקי רי"ד שם דליהוי כאבמה"ח היינו כיוצא מאבמה"ח. [↑](#footnote-ref-82)
82. צ"ע היאך הוא מתישב בלישנא דגמ' הכא שאמרו דחלב דעלמא לאו כאבר מן החי דמי ושרי, והרי דאלמלי הא דגלי קרא דחלב שרי הוה אסרינן לי' משום אבמה"ח ולא משום אינו זבוח. [↑](#footnote-ref-83)
83. אך יש להעיר דלפ"ז נמצא דהרשב"א בתוה"ב והרא"ה בבדה"ב אמרו דבר אחד, ואי"ז במשמעות ד' הרשב"א במשמה"ב. [↑](#footnote-ref-84)
84. אך גם אי נימא דאיסור אבר היוצא אינו איסור בפנ"ע, מ"מ למש"כ הגר"ח דדינו הוא דאינו ניתר בשחיטה אף אם תהא שחיטה מעליא, הרי דמה"ט חשיב דאין לו תקנה בשחיטה, ול"ד לבהמה שנעקרו סימני' דדינה דהיא ניתרת בשחיטה אלא דלא משכח"ל בה שחיטה. [↑](#footnote-ref-85)
85. ואמנם הש"ך והפר"ח שם כתבו דבזה פשיטא דחלבו אסור ולא תליא בהאיבעיא דהכא, אך הט"ז שם כתב דתליא בהאיבעיא דהכא. [↑](#footnote-ref-86)
86. התבו"ש שם כתב לאסור בזה מטעם אחר, וזה לפ"מ שפירש דגם באבר היוצא ליכא אלא לאיסור אבמה"ח ואפ"ה מיבע"ל לאסור את חלבו משום דאין תקנה לאיסורו בשחיטה, וה"נ הוא בולד דבן פקועה ובהמה מעלייתא. [↑](#footnote-ref-87)
87. ועיי"ש שכתב דאף דבעוד דהמי חלב מעורבין בחלב שרי היינו משום דנקרא שמו חלב ואין עליו שם מי חלב וכל הנקרא חלב שריא רחמנא, אך כשנפרשו המים הופקע ממנו שם חלב ויצא מכלל ההיתר דחלב, וכתב לדמותו להא דדם שבאברים מותר משום שאין עליו שם דם אלא שם בשר וכשפירש נולד בו שם דם ונקרא דם ואסור. [↑](#footnote-ref-88)
88. הפר"ח שם סוסקי"ד תמה ע"ז דא"כ מ"ט אמרו בבכורות ו' ב' דחלב חידוש הוא, והיינו דבבכורות שם אמרו דס"ד דאף חלב דבהמה טמאה יהא מותר משום דגם חלב דבהמה טהורה חידוש הוא וכיון דחידוש הוא בבהמה טמאה נמי לישתרי, ואם הא דחלב בהמה טהורה שרי הוא משום דלא אסרה תורה יוצא מאבמה"ח, הרי אי"ז חידוש בדין חלב, וא"כ בבהמה טמאה דהיוצא ממנה אסור מאי ס"ד להתיר את החלב, - אך הנה האבנ"ז ביו"ד סו"ס ע"א פירש בד' הש"ך דלאו היינו דלא נאסר כלל יוצא מאבמה"ח, אלא דגדר ההיתר דחלב הוא דאופן זה דיוצא דחלב אינו בכלל איסור יוצא, עיי"ש, ולפ"ז ניחא הא דס"ד דאף חלב דבהמה טמאה יהא מותר. [↑](#footnote-ref-89)
89. ועיי"ש שכתב דכ"ה מוכח בסוגיין דפליגי בה ר"ש ורבנן, והלב ארי' בסוגיין תמה ע"ז דהיכן מצינו בסוגיין פלוגתא בזה, הרי לשינויא קמא לכו"ע ילפינן מוכל בהמה ולשינויא דרב שימי לכו"ע ילפינן מבהמה בבהמה, והא דא"ר שימי דר"ש היא קאי על הא דאין ממירין אברין בעוברין ועוברין באברין, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-90)
90. לכאו' ד"ז תליא בפלוגתת רבנן ור"מ בנדה כ"א א' באשה שילדה כצורת בהמה אם חשיבא כבהמה או כאדם, וכמו שפירש התוס' הרא"ש שם כ"ג ב', וכ"נ ממש"כ התוס' שם כ"ג ב' בתי' קמא דלרבנן פשיטא דיש לאסור בדמות יונה במעי בהמה ולר"מ בעינן בזה לקרא דפרסות, ולכאו' הוא משום דלרבנן חשיב כעוף ול"ה בכלל בהמה בבהמה ולר"מ חשיב כבהמה והוי בכלל בהמה בבהמה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-91)
91. אך לא נתישב בזה דברי פי' הר"ן שכתב לדון לדינא אם בן יונה שיש לו פרסה שרי, והרי דאף שפירש לעיל מינה דהיתר בן פקועה הוא מקרא דבהמה בבהמה, מ"מ אין דמות יונה אסורה אלא משום שאין לה פרסה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-92)
92. וצ"ב דהיאך שמעינן לה מדר' יוחנן הרי במצא בה דמות יונה יש לאסור משום דאי"ז בהמה בבהמה, ומהיכ"ת לאסור אף בדהויא בהמה בבהמה אם אין לה פרסה, ואדרבה מהא דנקט ר' יוחנן לדינו בדמות בן יונה דל"ה בהמה בבהמה משמע דבבהמה בבהמה יש להתיר אף דאין לו פרסה, - וי"ל למש"כ התוס' והריטב"א בנדה כ"ג ב' דמימרא דר' יוחנן אתיא אף כר"מ דס"ל בתר אימי' שדינן לי' ונתבאר להלן דהיינו דלר"מ דבתר אימי' שדינן לי' חשיב הדמות יונה כבהמה, ולפ"ז הרי דמהא דאסר ר' יוחנן דמות יונה אף לר"מ נלמד דכל דאין לו פרסה אינו ניתר בשחיטת אמו, וע"כ אף דלדידן א"צ לזה, דבלא"ה יש לאסור בדמות יונה משום דאי"ז בהמה בבהמה, מ"מ נפ"מ בזה לאסור בבהמה שאין לה פרסה. [↑](#footnote-ref-93)
93. והא דא"ר יוחנן להך דינא בשוחט את הבהמה ומצא בה דמות בן יונה, הוא משום דאחר שנולד בלא"ה הוא אסור משום שאינו מתקיים, וכמש"כ התוס', ועיקר הנפ"מ בהא דבעינן פרסה הוא בעודו במעי אמו. [↑](#footnote-ref-94)
94. לכאו' מכוון הדברים הוא דאי"ז איסור בעלמא דקלוט, אלא היינו דהא דדמות יונה שבמעי בהמה אסורה אף דיונה בת יונה מותרת הוא משום דיונה בת יונה הויא יונה, אך דמות יונה שבמעי בהמה הויא בהמה, וכיון שאין לה צורת בהמה אלא צורת יונה ואין לה לסימני טהרה דבהמה ע"כ היא אסורה, וה"נ הוא באדם במעי בהמה, דאף דבשר אדם מותר היינו משום דהוא אדם, אך באדם במעי בהמה דהוא בהמה הרי דכיון דאין לו צורת בהמה אלא צורת אדם הוא אסור. [↑](#footnote-ref-95)
95. וכ"ה מבו' גם ממש"כ במדרש והזהיר המיוחס למר חפץ אלוף בפר' תזריע דהא דמיבע"ל בנדה כ"ג ב' באדם במעי בהמה היא אחר שנולד אם מותר לשוחטו ולאוכלו, והיינו אם הוא בן קיימא, עיי"ש, ולפ"ז הרי דהא דבעי למיפשט התם מהא דאסרינן בדמות יונה מבו' דהא דאסרינן בדמות יונה אי"ז מהל' בן פקועה דדמות יונה דאין לו פרסה אינו ניתר בשחיטת אמו, דא"כ אי"ז ענין לאדם במעי בהמה שבאנו לדון אם אחר שנולד הוא ניתר בשחיטה, אלא היינו משום דחשבינן לי' כמין אסור, דאף דיונה בת יונה מותרת, מ"מ כל שנולדה מבהמה ה"ה אסורה, דל"מ בו סימני טהרה דעופות כיון דבהמה הוא, וזהו דבעי למיפשט דה"נ אדם במעי בהמה אסור וחשיב כמין אסורֻ, ודחי דשאני אדם במעי בהמה דאית לי' פרסה, וע"כ י"ל דהוי כקלוט בן פרה דשרי. [↑](#footnote-ref-96)
96. וכ"נ ממש"כ הר"ן לעיל ס"ח ב' דלדעת ר"ש דיליף להתירא דבן פקועה מקרא דבהמה בבהמה מה"ט הוא דדמות יונה אסור, ואי נימא דלר"ש דאסר בקלוט בן פרה ה"נ יש לאסור בדמות יונה בן פרה, א"כ מ"ט בעינן קרא לאסור דמות יונה במעי בהמה, הרי חזינן דבקלוט במעי בהמה בעינן קרא להתיר, והיינו דכיון דקלוט בן פרה אסור ה"נ הי' לנו לאסרו בעודו במעי אמו ובעינן קרא להתירו, ובדמות יונה דליכא קרא מ"ט יהא מותר, ובע"כ דדמות יונה בן פרה הוי מין המותר גם לדעת ר"ש, כיון דיש לו סימני טהרה דעופות, וע"כ בעינן קרא דאינו ניתר בשחיטת אמו. [↑](#footnote-ref-97)
97. בס' תורה שלימה כרך כ"ח במילואים סימן י"ג הביא מכ"ד דפרסה דחי' חשיבא פרסה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-98)
98. והיינו דאף דלעיל ס"ח ב' מבו' דל"ב להך קרא דפרסה אלא לדעת ר"ש דקלוט בן פרה אסור, וכ"כ הר"ן לעיל שם דלרבנן ל"ב קרא להכי, ולדידהו ילפינן מקרא דפרסה לאיסרוא דבן יונה, היינו דלר"ש דקלוט בן פרה אסור ל"ה לנו להתירו בשחיטת אמו ובעינן לקרא דפרסה ללמד דהוא ניתר בשחיטת אמו, אך לרבנן דקלוט בן פרה מותר שפיר יש להתירו בשחיטת אמו, ואך דפרכינן הכא דכ"ה דממעטינן דמות יונה משום דלית לי' פרסות ה"נ נמעט קלוט, וע"ז משני דכיון דכתיב בקרא פרסה סגי במה דאית לי' פרסה ואין למעט קלוט מהך קרא, והדר דינא דהוא ניתר בשחיטת אמו ול"ב קרא להכי. [↑](#footnote-ref-99)
99. למש"כ בתשו' חכמי אשכנז וצרפת בשם הש"ר לכאו' הוא מתפרש להיפך, דלרבנן דאדם במעי בהמה הוי אדם ודאי דהוא מותר באכילה, ככל בשר אדם המותר באכילה, ורק לדעת ר"מ דאדם במעי בהמה הוי בהמה הוא דמיבע"ל אם הוא ניתר בשחיטת אמו. [↑](#footnote-ref-100)
100. הרשב"א בתוה"ב הקצר בית ב' שער ה' כתב דמצא בה "בהמה" שאינה דמות בהמה אע"פ שהוא מין שיש לו פרסה כאדם אסור מספק, ומשמע דאדם במעי בהמה לא חשיב כאדם אלא חשיב כבהמה שיש לו דמות אדם, וזה דלא כמש"כ התוס' הרא"ש ודעימי' דלרבנן דקי"ל כוותייהו חשיב כאדם, - וצ"ל לפ"ז דהא דלרבנן הוה פשיטא לן דאדם במעי בהמה אסור, הוא משום דלרבנן אין עליו תורת ולד והוי כחתיכה בעלמא וע"כ לא חשיב כבהמה בבהמה, וכ"כ החזו"א בסימן ק"י סק"ה דלרבנן הוי כחתיכה בעלמא וע"כ אינו ניתר בשחיטת אמו, (אך כתב שם דילפינן לה מקרא דפרסות). [↑](#footnote-ref-101)
101. בפשוטו יש לפרש לדבריהם דיסוד הפלוגתא דרבנן ור"מ הוא דלרבנן לא חשיב כאדם אלא באדם במעי אשה ולר"מ בדבר קל חשיב כאדם ואף בהמה במעי אשה חשיבא כאדם, וע"כ לדעת בנן פשיטא דאדם במעי בהמה לא חשיב כאדם וניתר בשחיטת הבהמה, ולא מיבע"ל אלא לר"מ דבהמה במעי אשה חשיבא כאדם די"ל דה"נ אדם במעי בהמה חשיב כאדם ואינו ניתר בשחיטת הבהמה, - אך אי"ז מתישב במש"כ התוס' שם דגם בשוחט את הבהמה ומצא בה דמות יונה יש מקום להתיר טפי לדעת רבנן מלדעת ר"מ, ואם פלוגתא דרבנן ור"מ הוא דלרבנן לא חשיב כאדם אלא אדם במעי אשה וע"כ בין בהמה במעי אדם ובין אדם במעי בהמה חשיב כבהמה, הרי דכ"ז הוא באדם, אך בבן יונה הנמצא במעי בהמה מודו רבנן דלא חשיב כבהמה. [↑](#footnote-ref-102)
102. אך בתי' בתרא כתבו דאדרבה לרבנן פשיטא טפי דשרי, וכיון דא"ר יוחנן דדמות יונה אסורה אפי' לרבנן כ"ש לר"מ, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-103)
103. וזה כמש"נ להלן מד' הריטב"א שם דהתירא דבן פקועה הוא מקרא דוכל בהמה תאכלו, ואפ"ה אמרו דלרבנן פשיטא דאדם במעי בהמה אינו ניתר בשחיטת אמו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-104)
104. וכתב דלדעת התוס' דלא תלי כלל בפרסה אלא במין שיש לו פרסה, הרי דבכה"ג שמצא בה דמות יונה שיש לה פרסות אסורה כיון שאין במינה פרסה. [↑](#footnote-ref-105)
105. וי"ל עוד עד"ז בדעת הרמב"ם דס"ל דסוגיא דהכא פליגא על סוגיא דנדה, דהתם מבו' בפשוטו דלרבנן יש לאסור במצא בה דמות יונה אף בלא קרא דפרסות, אך לפ"מ שאמרו הכא דכל הא דמצא בה דמות יונה אסורה הוא משום דלי"ל פרסה, ודאי דיש להתיר באדם במעי בהמה דאית לי' פרסה, והכי קי"ל דסוגיא בדוכתה עדיפא. [↑](#footnote-ref-106)
106. וכאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' לעיל ס"ח ב' ובחי' הר"ן שם דלר"ש דקלוט בן פרה אסור באכילה הי' בדין לאסרו אף כשהוא במעי אמו, ובעינן קרא בפנ"ע למילף דשרי, - וי"ל דאף דילפינן מקרא דשרי, כ"ז הוא בקלוט דכיון שנולד בהמה מבהמה חשבינן לי' כמין בהמה טהורה, ואין איסורו אלא משום דצורתו היא כגמל, ולזה מהני התירא דכל בבהמה תאכלו, אך באדם במעי בהמה דלרבנן חשיב כאדם לכל דיניו והוא מין האסור ל"מ בזה התירא דכל בבהמה תאכלו, וי"ל עוד, דאף אם לר"ש דילפינן מקרא להתיר קלוט במעי פרה ה"נ יש להתיר באדם במעי בהמה אף אם חשיב כאדם, אך לרבנן דלא דרשי קרא להכי, (וכמש"כ הר"ן לעיל ס"ח ב'), אין לנו להתיר באדם במעי בהמה אם חשיב כאדם. [↑](#footnote-ref-107)
107. ואמנם הנה הבכור שור בנדה שם כתב דלמאן דיליף להתירא דבן פקועה מקרא דוכל בהמה ליכא לעיקר האיבעיא באדם במעי בהמה ופשיטא דשרי, ונתבאר לעיל בהערה, אך הרשב"א שהביא לאיבעיא זו הוא לטעמי' דס"ל דהאיבעיא היא אם בכה"ג אזלינן בתר פרסה או לא, וע"כ הויא האיבעיא אף למאן דיליף להתירא דבן פקועה מקרא דוכל בהמה. [↑](#footnote-ref-108)
108. וי"ל בזה בתרי אנפי, חדא, למש"כ התפארת יעקב לעיל ע' ב' דכל הא דאיצטריך לאשמועינן דעובר מת שבמעי בהמה אינו מטמא ובעינן להק"ו הוא רק כשלא נשחטה אמו אח"כ ואיגלאי מילתא דאין מחיצת אמו מחיצה לגבי', אך כל שנשחטה אמו פשיטא דאינו מטמא, עיי"ש, וע"כ הכא דנשחטה אמו פשיטא דחשיב כחי ול"ב להק"ו, - וי"ל עוד למש"כ המהרש"א ע"ד התוד"ה וחכ"א דכל הא דבעינן להק"ו הוא רק לרב חסדא דס"ל דבעובר מת מודו רבנן דשחיטה עושה ניפול, אך לדעת רבה דאף בעובר מת אין שחיטה עושה ניפול ל"ב להק"ו, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-109)
109. ועיי"ש שכתב לפ"ז דמש"כ בפירש"י לעיל ס"ח א' דאיסורא דמקום חתך הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה הוא לדעת ר"מ, אך לפ"מ דקי"ל כרבנן דאף אבר היוצא הוי בכלל בהמה בבהמה בע"כ דאיסורא דמקום חתך הוא מטעמא אחרינא, - אך בדף מס' 1 נתבאר מד' כמה מקמאי דקי"ל הכי דאיסורא דמקום חתך הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-110)
110. וכ"ה משמעות מתניתין דעיקר הפלוגתא דר"מ ורבנן אינה ביסוד האיסור דאבר היוצא, אלא היא אם יש ללמוד מטריפה לאבר היוצא דשחיטת אמו מטהרתו או דאין ללמוד זמ"ז, וכ"ה משמעות סוגיית הגמ' לקמן ע"ג א'. [↑](#footnote-ref-111)
111. ואמנם הנה היד יהודה בסימן י"ד סק"ג כתב דלעולם אבר היוצא הוי בכלל בהמה בבהמה, ומש"כ הראשונים דאיסורא דמקום חתך הוא משום דאינו בכלל בהמה בבהמה, הוא מכח הא דהאבר היוצא אסור משום בשר בשדה טריפה, ונתבאר בדף מס' 1 בהערה, ולפ"ז ניחא דכ"ז הוא לענין להתיר באכילה, דכיון דהאבר היוצא אסור משום בשר בשדה טריפה ואין שחיטת אמו מתירתו באכילה אף המקום חתך ל"ה בכלל בהמה בבהמה, אך לענין לטהר מידי נבילה דע"ז ל"מ איסורא דבשר בשדה טריפה שפיר הוי בכלל בהמה בבהמה. [↑](#footnote-ref-112)
112. וכבר נתבאר בדף מס' 1 בהערה להעיר בזה, דלכאו' הא דאיכא שחיטה שאינה מתרת באכילה ומועלת לטהר מידי נבילה הוא משום דלטהר מידי נבילה ל"ב להיתר שחיטה אלא כל דחשבינן דלא מתה מאלי' אינה מטמאה, אך בעובר דאכתי חי הוא, הרי דכל הא דמועלת לו שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה הוא מכח היתר השחיטה, וא"כ הדין נותן דכל שאינו בכלל בהמה בבהמה ואין שחיטת אמו מועלת להתירו אף לא תועיל לו לטהרו מידי נבילה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-113)
113. ויש להוסיף, דאף אי נימא דאיסורא דובשר בשדה טריפה אי"ז איסור בפנ"ע וגדר איסורו הוא דאין שחיטת אמו מתירתו, מ"מ אי"ז אלא לענין איסור אכילה דומיא דטריפה, אך שפיר היא מטהרתו מידי נבילה. [↑](#footnote-ref-114)
114. התפארת יעקב כתב כתב דלאו היינו דעכשיו הוא חי, דא"כ אינו מקב"ט כלל, אלא היינו דבשעת שחיטת אמו הי' חי, ואף שמת אחר שחיטת אמו מ"מ אין על האבר תורת נבילה אלא תורת אבמה"ח, ועיי"ש במש"כ לפרש בזה. [↑](#footnote-ref-115)
115. בחי' הגרע"א כתב דמכוון דברי רש"י הוא דלרב חסדא לקמן ע"ד א' דמחלוקת באבר דעובר חי אבל באבר דעובר מת דברי הכל שחיטה עושה ניפול, איירי מתניתין רק בחי ובע"כ לדחוק דמגע נבילה ל"ד אלא דהוי מגע אבמה"ח דמטמא כנבילה, אך לרבה דס"ל לקמן שם דכמחלוקת בזו כך מחלוקת בזו מפרשינן למתניתין כפשטה דמיירי במת והוי נבילה ממש. [↑](#footnote-ref-116)
116. ועיי"ש שכתב דנפ"מ בזה דדינו כדין אבמה"ח דמטמא במשהו בשר גידין ועצמות ול"ה כאבר מן הנבילה דאינו מטמאו אלא כשיש עליו כזית בשר, ומאידך דינו כדין אבמה"ח דאם פרש ממנו כזית בשר טהור, ול"ד לאבר מן הנבילה דכזית בשר הפורש ממנו טמא. [↑](#footnote-ref-117)
117. וכ"כ הרש"ש די"ל דאף באבר דעובר מת כיון דחשבינן לי' כחי להתירו בשחיטת אמו וכמש"כ התוס' ושחיטה עושה ניפול הוה האבר כפורש מן החי. [↑](#footnote-ref-118)
118. ועיי"ש שכתב דטעמא דרש"י הוא משום דעובר לאו ירך אמו, וע"כ אף דגזה"כ הוא דניתר בשחיטת אמו, מ"מ כל שלא נשחטה אמו אין חיות האם מועלת לו אחר שמת העובר דנימא דהו"ל כאבמה"ח. [↑](#footnote-ref-119)
119. ועיי"ש שכתב דמש"כ הרמב"ם דהוציא העובר את ידו וחתכה ואח"כ שחט את אמו האבר שנחתך נבילה, ל"ד הוא וטומאתו הוא משום אבמה"ח, ונקט הרמב"ם ללישנא דמתניתין, אך יש שכתבו לחלק בזה בין איסור אכילתו לטומאתו, דאף דאיסור אכילתו הוא משום אבמה"ח וכמש"כ הרמב"ם בהל' מאכ"א, מ"מ טומאתו הוא משום נבילה כמש"כ הרמב"ם בהל' שאה"ט, ואכמ"ל, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם שם ה"ג דאבמה"ח מטמא כנבילה אחד אבמה"ח הפורש מן הבהמה עצמה או אבר הפורש מן השליל שבבטנה, וכתב הכס"מ שם דהוא הא דתניא לעיל ס"ח א' הוציא את ידו וחתכו ואח"כ שחט את אמו שבחוץ טמא ואסור, ולהדיא דטומאתו היא משום אבמה"ח ולא משום נבילה. [↑](#footnote-ref-120)
120. ועיי"ש בסקל"א שכתב דאי נימא דאיסורא דאבר היוצא הוא איסור בפנ"ע ואי"ז משום דאין שחיטת אמו מתירתו, ניחא הא דמדמינן לה לטריפה, - והיינו דלפ"ז הנידון אם שחיטת אמו מטהרתו הוא משום דהוא אסור באכילה ומכח זה י"ל דלא תטהרנו שחיטת אמו, וכדמדמינן לה לבהמה טמאה, ובזה מדמינן אבר היוצא דאיסורו הוא כטריפה לטריפה עצמה דשחיטתה מטהרתה מידי נבילה. [↑](#footnote-ref-121)
121. ול"ד לבהמה האסורה משום שור הנסקל וכיו"ב דבפשוטו שחיטתה מתירתה לגמרי, דשאני איסור שור הנסקל שהוא איסור מן הצד שחל על בהמה זו ואי"ז טעם שלא יהא בה היתר שחיטה, ומשא"כ באיסור טריפה דאי"ז מין בהמה שהותרה באכילה, אך בחי' הר"ן בסנהדרין קי"ב א' מבו' דגם בבהמת עיר הנדחת אין שחיטתה מתירתה באכילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-122)
122. אך זה ניחא למש"כ בחי' הגרי"ז במכתבים דהא דליכא בטריפה היתר שחיטה הוא דין נוסף מלבד עיקר איסורה, - אך במכתב הגרי"ז שנד' בכ' הגר"ח לעיל י"ג א' מבו' דעיקר איסור טריפה הוא משום דלי"ב היתר שחיטה, ופירש שם לפ"ז מש"כ הרמב"ם דנבילה וטריפה מצטרפין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-123)
123. הרמב"ם והרי"ד גרסי במשנתינו אמרו לו לא אם אמרת בבהמה טמאה וכו', ולפ"ז מפורש במשנתינו דהוא מו"מ בין ר"מ לחכמים. [↑](#footnote-ref-124)
124. בד' המאירי מבו' דהא דהשיב ר"מ ברישא דלא אם טיהרה שחיטת טריפה אותה דבר שגופה וכו' וכן תניא לקמן ע"ג א', ובגמ' שם אמרו דס"ל דשחיטה עושה ניפול, הוא טעם נוסף לחלק בין טריפה לאבר היוצא, אך ר"מ גופי' ס"ל דגם בטריפה שהוא דבר שגופה מ"מ כל שלא היתה לה שעת הכושר אין שחיטתה מטהרתה. [↑](#footnote-ref-125)
125. אך בד' הרמב"ן מבו' דיסוד דינא דר"מ הוא דשחיטה שאינה מתרת באכילה אינה מועלת לטהר מידי נבילה דבר שאינו גופה, וע"כ אף בבן ט' חי לר"מ דאין שחיטת אמו מתירתו באכילה אינה מטהרתו מידי נבילה, - ונפ"מ הוא במש"כ הצל"ח לדון דבמקום חתך מודה ר"מ דשחיטת אמו מטהרתו מידי נבילה, והלב ארי' כתב דכיון דאין בו לאיסור ובשר בשדה טריפה מועלת שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה, ולפ"ד הרמב"ן הדין נותן דאין שחיטת אמו מטהרתו מידי נבילה כיון דאינה מתירתו באכילה. [↑](#footnote-ref-126)
126. ויש להסתפק אם היינו משום דכל דאיכא בבגד שלשה על שלשה סגי בחלק ממנו לטמאות, וע"כ נמצא כל מקצת ומקצת מכח מה שנוגע בשאר הבגד, אף דבשאר הבגד אין שלשה על שלשה, (וי"ל דהיינו רק משום שיש בו שלש על שלש), או דהיינו דכיון דמגע בית הסתרים מגע הוא, חשיב כנוגע בכולו, דכמו דאם דבר אחר נוגע במקום א' בבגד חשיב כנוגע בכל הבגד, ה"נ חצי הבגד שנוגע בחצי האחר, חשיב כנוגע בכל הבגד, ובל' השטמ"ק מנחות כ"ד ב' משמע כדרך קמא, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-127)
127. אך בס' שחיטת חולין כתב בשם הגרי"ז, דדוקא במי חטאת שהן מטמאין בכ"ש מצינו לטמאותן מכח הא שהן נוגעין בעצמן, דכל כ"ש וכ"ש נוגע בעצמו, אך בבגד שאינו מטמא אלא בכשיעור, א"א לטמאות משום שכל כ"ש נוגע בעצמו, וע"כ פירש"י הכא דטעם הטומאה הוא משום שנוגע זב"ז, - וי"ל לפ"ז, דמה שהוצרך רש"י בפסחים לפרש דטעם טומאתן הוא משום שהן נוגעין בעצמן, הוא משום דקשיא לי' דמ"ט לא תלינן לה בפלוגתת ר"מ ור"י, דס"ל דגם במשקין חשיב מגע טיפה זו בחברתה כבית הסתרים, וע"ז כתב דאין נגיעה גדולה ממה שהן נוגעין בעצמן, וזה מהני לכו"ע, אך בחזו"א טבו"י סימן ד' סק"ו כתב דהא דהן טמאין אף לר' יוסי, הוא משום דשאני משקין דבכל שעה מתנענעין ונוגעין זה בזה, או משום דלעולם לא חשבינן למשקין כמגע בית הסתרים, כיון דאינם מחוברין, ואע"ג דיש להן דין חיבור, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-128)
128. ועיי"ש שהביא לזה מסוגיית הגמ' הכא, וצ"ע דבגמ' הכא לא נתפרש דהטעם הוא משום דבשעת פרישתו וכו' אלא בדין גע"ג הבא מבגד גדול, אך בהא דמטמא ר"מ בשלשה של שלשה שנחלק לא נתפרש בגמ' דהוא משום דבשעת פרישתו וכו', - וצ"ל דמכוון דבריו הוא, דכמו דאמרינן הכא דבגע"ג הבא מבגד גדול לכו"ע טמא משום דבשעת פרישתו מאביו מקב"ט, ה"נ הא דמטמא ר"מ בשלשה על שלשה שנחלק הוא מה"ט, ואך שנחלקו ר"מ ור"י אם גם בכה"ג אמרינן דבשעת פרישתו מקב"ט, וכמש"כ הראבי"ה שם בסוד"ה ונ"ל דהיינו. [↑](#footnote-ref-129)
129. וכ"כ הרשב"א ותוס' הרא"ש דהנידון אם אמרינן שבע לה טומאה, הוא איבעיא דלא איפשיטא, - והמל"מ בפי"ב משאה"ט ה"י תמה ע"ז, דמברייתא דב' סדינים מוכח דאמרינן שבע לה טומאה, וכמש"כ התוס' בסוגיין ובמנחות כ"ד ב', ולמש"כ בחי' המיוחסים להרשב"א במנחות שם ניחא, ואך דדבריו שם צ"ב, ובסד"ט בכלים פכ"ז כתב בדעת הרמב"ן ודעימי' דס"ל דהא דתניא בב' סדינים דהעליון טמא מדרס, תחילת דינא הוא, אך אחר שהתחתון טמא מדרס ומגע מדרס, ה"ה דהעליון טמא מגע מדרס, וכ"כ החזו"א כלים סימן ל"א סק"ד דיש לפרש כן. [↑](#footnote-ref-130)
130. והי' מקום לומר דהוא משום דכ"ז שהוא טמא מדרס ל"מ חייל עליו טומאת מדרס משום דשבע לי' טומאה, ורק אחר שנקרע בשיעור המטהרו מטומאת מדרס הוא דמצי לחול עליו טומאת מגע מדרס, וע"כ רק בבא מבגד גדול ה"ה טמא מגע מדרס, משום דאף אחר דנטהר הקרע מטומאת מדרס עדיין הבגד עצמו טמא מדרס, ומשא"כ בגע"ג שנחלק, דכשנטהר חלקיו מטומאת מדרס, לא נשתייר דבר הטמא מדרס, אך אי"ז מתישב לדעת רש"י ודעימי' שנקטו דלא איפשיטא דאמרינן שבע לי' טומאה, גם אי"ז מתישב לדעת הרר"ש דלא אמרינן שבע לי' טומאה בטומאה הבאה לו מעצמו, ועי' בתפארת יעקב שעמד בזה. [↑](#footnote-ref-131)
131. ואף דתנן בכלים פכ"ז מי"ב דגע"ג שנקרע ואין בשרו נוגע בכסא טמא, י"ל דהיינו רק כשנקרע באמצעו, אך כל שנקרע בצידו אפי' מעט, כבר לא חשיב כגע"ג ואינו טמא מדרס, והיינו משום דלא חשיב כגע"ג אלא אם ה"ז מחובר לכל אורך ורוחב הג', וצ"ע, אך בחזו"א כלים סימן ל"ג סק"א לא נקט כן, ועיי"ש משה"ק לפ"ז, (ועוד צ"ע בזה ממתניתין דכלים פכ"ח מ"ח דלפי' הר"ש שם מבו' דבכה"ג ה"ז מקב"ט, וצ"ל ע"ד מש"כ החזו"א שם סימן ל"ג סק"ג דבגד שלם שאני), וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-132)
132. ואמנם יש להעיר ע"ז מהא דבגע"ג שנחלק לא אמרינן דהעומד ליחתך כחתוך, משום דבגד לאו לחתיכה קאי, והרי דאף דדעת האדם לחתכו, וגם התחיל לחתכו, מ"מ כיון דמצ"ע אינו עומד לחתיכה, לא חשיב כעומד ליחתך, - אך זה מתישב היטב למש"כ הרמב"ן והרשב"א והר"ן לקמן קכ"ג א' דאיירי בנחלק מאליו. [↑](#footnote-ref-133)
133. ואמנם בגע"ג שנחלק מבו' בסוגיין דאם הי' עומד לחתיכה, הי' טמא מגע מדרס, ומבו' דכל דיש בבגד שלשה על שלשה שהוא שיעור יחוד למדרס, יש דין טומאה אף על מקצת ממנו, ועי' בזה בקה"י טהרות סימן ל"ח, ועי' גם בכ' הגר"ח בקונט' בעניני נגעים, דשיעור שלש על שלש הוא מדין שיעורים, ואף בבגד גדול לא חיילא טומאה על פחות משיעור זה, אך שיעורא דשלשה על שלשה הוא מדין חשיבות, ופירש כן במה שאמרו בזבחים צ"ה א' דמעיל שנטמא מכניס פחות מגע"ג, ואמרינן התם דל"ב בו שלשה על שלשה משום דאגב אביהם חשיבי, ומבו' דעל שיעור שלשה על שלשה מהני הא דאגב אביהם חשיבי, ועל שיעור שלש על שלש ל"מ הא דאגב אביהם חשיבי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-134)
134. והרי באמת מסברא הי' מקום לומר, דבכלל הטומאה החמורה נכלל הטומאה הקלה, ואף אם פקע הטומאה החמורה נשתיירה הטומאה הקלה, ועי' במרכה"מ פ"ג מטו"א ה"ה ובשפ"א במנחות כ"ד ב' שעמדו בכעי"ז, אך אי"ז כן, דהואיל וחלה הטומאה בתורת טומאה חמורה, הרי דכל דפקע הטומאה החמורה ליכא בזה טומאה קלה, אך כל דאיכא מגע בית הסתרים, חיילא הטומאה אף בתורת טומאה קלה, ול"ש בזה דינא דשבע לי' טומאה. [↑](#footnote-ref-135)
135. ועד"ז מצינו בדין אאחע"א, דהא דבב"א חלין תרוייהו, אי"ז משום דאי"ז איסור חל "על" איסור, אלא הוא דכשהן חלין בב"א לא עדיף חד מחברי', וע"כ כתבו התוס' בכתובות ל' ב' סוד"ה לא צריכא, דאף אם אי"ז כאחד ממש, חשבינן לה כבב"א וחלין ב' האיסורים, ומדמו לה דה"נ אמרינן קלב"מ בכה"ג. [↑](#footnote-ref-136)
136. ועיי"ש שכתב להוכיח דאין כונתם דבבגד שיש עליו תורת כלי שנקרע טהור משום דהו"ל פנים חדשות, דא"כ מ"ט אמרו בזבחים צ"ה א' דמעיל שנטמא אסור להכניס לעזרה גע"ג ממנו, הרי כל הטומאה הויא על הכלי, וגע"ג שבו ל"ה כלי, עיי"ש, אך לכאו' י"ל, דהגם דגע"ג בפנ"ע ל"ה כלי, אך כל שהבגד כולו קיים, יש תורת כלי על כל גע"ג שבו, וע"כ אסור להכניסו לעזרה. [↑](#footnote-ref-137)
137. ומש"כ במשנת ר"א שם דהיינו דדינא דשבירה המטהרת הוא דוקא כששובר בידים, אך היכא דנשבר ממילא אינו נטהר אא"כ נתבטל ממנו דין קבלת הטומאה, העירו ע"ז דבד' הרמב"ן שם מבו' די"ל, דבטלית שיש עלי' טומאה אחת היא נטהרת אף כשנקרעה מאלי', ובטלית שהי' עלי' ב' טומאות אינה נטהרת אלא כשקרעה בידים, ואם טהרת שבירה היא רק בששבר בידים, א"כ כשנקרעה מאלי' מ"ט היא נטהרת כשלא הי' עלי' אלא טומאה אחת, אף שנשתייר בה שיעור קבלת טומאה. [↑](#footnote-ref-138)
138. ומצינו בד' רבינו משולם בתשו' ספר הישר לר"ת, דכ"ח שנשבר צריך הערב שמש, ומבו' דשבירה הוי מעשה המטהר דומיא דטבילה, - ויש לציין עוד למה שמצינו בכ"ד שדימו כפרת החטא ע"י שבירת הלב, לטהרת כ"ח שנשברו, עי' ברעיא מהימנא פנחס רכד: ובשערי תשובה שער א' אות ט"ו. [↑](#footnote-ref-139)
139. אך במשנת ר"א שם הוכיח לא כן, עיי"ש, - ויש להוסיף, דממש"כ רש"י דכל שיש עלי' ב' טומאות ל"מ השבירה לטהרה מטומאת מגע, משמע דלא חשבינן לה כפנים חדשות, דא"כ הי' בדין דיועיל זה לטהרה לגמרי, וגם בפשוטו דינא דמתניתין בכלים שם דנטהר משום דהוי פנים חדשות, הוא גם בדבר הטמא מדרס דיש עליו ב' טומאות. [↑](#footnote-ref-140)
140. התפארת יעקב לקמן שם תמה ע"ז דהתם מיירי גם בחי', וליכא חי' דקדשים, וכן הק' האו"ש בהל' שאה"ט שם, ועמש"כ הגרי"פ לאוין י"א לישב, ועיי"ש שהק' מסוגיא דהתם ע"ד הרמב"ם, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-141)
141. וזה ממש"כ הבעה"מ שם דלהא דפריך התם דבמאי איתכשר הוא מדר"מ, דאי מדרבנן דאמרי מגע טריפה ומטמא במוקדשין הא קי"ל חיבת הקדש מכשרתן, ואי נימא דמיירי בחולין לטמא מוקדשין א"כ ל"ה קדש, - ולא זכינו לעמוד על הדברים, שהרי אף אם הא דטריפה ששחטה מטמאה במוקדשין היינו דהיא מטמאה את הקדשים, בע"כ דמיירי כשהעובר הוא קדשים, דאל"כ ל"ה נטמא במגע האבר היוצא, וא"כ ל"ב הכשר דחיבת הקדש מכשירתו. [↑](#footnote-ref-142)
142. ועיי"ש דגריס בפירש"י בסוגיין מטמאה "מוקדשין" מדרבנן והוכיח מזה שדעתו דאף אם היא חולין היא מטמאה קדשים, אך לפי הנוס' בפירש"י שלפנינו מטמאה "במוקדשין" מדרבנן אין להביא מדבריו לנידו"ז. [↑](#footnote-ref-143)
143. אך לדעת הסוברים דאבר היוצא אף כשלא החזירו שחיטת אמו מתירתו ולי"ב אלא איסור בפנ"ע מובשר בשדה טריפה צ"ב דא"כ מ"ט גזרו בו טומאה, ומ"ש מכל דברים האסורין דלא גזרו בהן טומאה, - וצ"ל דכיון דאיסורו הוא מובשר בשדה טריפה הרי דמכח תורת טריפה שעליו דמי לכל טריפה שאין שחיטתו מתירתו באכילה, וע"כ גזרו בו חכמים טומאה. [↑](#footnote-ref-144)
144. ואי נימא דעיקר איסורא דטריפה הוא משום דהיא מתה במקצת ול"ש בה שחיטה, ניחא. [↑](#footnote-ref-145)
145. הרשב"א שם כתב לישב בשם תוס' דאע"ג דל"מ החזרה להתירו באכילה מ"מ מהניא לטהרו מידי נבילה וזהו שאמרו דאית לי' תקנתא בחזרה, וכ"כ המאירי בסוגיין, והרשב"א שם תמה ע"ז, עיי"ש, ונתבאר באורך בדף מס' 3, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-146)
146. אך במ"מ לעניני שחיטה דף מס' 26 נתבאר מד' הראשונים בכ"ד דהא דליכא במפרכסת איסור אבמה"ח אי"ז משום דשחיטה מתרת לאיסור אבמה"ח אלא הוא משום דחשבינן לה כמתה, ולפ"ז בע"כ לפרש הא דמיתה עושה ניפול ושחיטה אינה עושה ניפול בע"א, - אך י"ל דאף אם הא דמיתה עושה ניפול הוא משום דכבר הי' עליו תורת אבמה"ח מעיקרא, מ"מ שפיר י"ל דשחיטה אין עושה ניפול דע"י דחלה השחיטה גם על האבר פקע מיני' תורת אבמה"ח וחשיב כמת וכיון דמיתתו היא ע"י השחיטה הוא טהור, וכמש"נ להלן בהערה עד"ז מד' הראבי"ה. [↑](#footnote-ref-147)
147. האג"ט גוזז סקי"ד כתב בתו"ד לפרש לדינא דמיתה עושה ניפול דהא דאבר המדולדל אינו מטמא מחיים הוא משום דהמחובר לחיות הבהמה הרי הוא כמוה, וע"כ כשמתה הבהמה חשיב כמו שנפל ממנה דלא חשיב כמחובר אלא בעודו בחיותו. [↑](#footnote-ref-148)
148. והיינו דהעובר עצמו חשיב כחי כיון שהוא ניתר בשחיטת אמו, והאבר היוצא שאינו ניתר בשחיטת אמו לא חשיב מצ"ע כחי אלא דהו"ל כאבר המדולדל, וכשמתה האם וחשיב דעי"ז מת העובר אמרינן דמיתה עושה ניפול דלא נעשית המיתה על האבר היוצא וע"כ הו"ל כאבמה"ח, והיבין דעת בסימן י"ד סוסק"ג כתב דכ"ז הוא בעובר מת, אך בעובר חי אף בבן ח' לא חשיב האבר כאבמה"ח אא"כ חתכו ממנו בעודו חי, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-149)
149. הפר"ח בסימן ס"ב סק"ז כתב דהא דאין לוקין עליו הוא משום דהו"ל לאו שבכללות, וצ"ע לפ"ז לישנא דאין בהן אלא מצות פרוש, ולפ"ד המ"מ ניחא, דהיינו דאי"ז איסור גמור אלא הוא כחצי שיעור. [↑](#footnote-ref-150)
150. בחי' הגרע"א בסוגיין הוכיח מסוגיית הגמ' לקמן קכ"ט ב' דאבר המדולדל אסור לבן נח, והאריך הרבה בזה, והיד יהודה שם סקכ"ז כתב די"ל דהתם הוא רק כשמתה, והא דס"ד התם דקאי על נשחטה, הוא לפ"מ דס"ד הכא דלר' יוחנן באבר דבהמה שחיטה עושה ניפול, וכ"כ היבין דעת בסימן ס"ב סק"ד דפליגי בזה אמוראי שם, ועיי"ש שהביא מד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן שם דמפרש דמה שאמרו דא"א להאכילו לאחרים הוא משום שהוא מחובר בבהמה, וזה מתישב עם מש"כ שם בדעתו דאף כשמתה הבהמה מותר האבר המדולדל לב"נ, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-151)
151. ועיי"ש שהביא כן מתוספתא בשלהי ע"ז דאבר המדולדל אסור לב"נ, אך היבין דעת שם סק"ד והיד יהודה בסימן נ"ה סקכ"ו כתבו לדחות דהתוספתא איירי במתה דמיתה עושה ניפול וע"כ ה"ז אסור לב"נ, והיד יהודה שם כתב בדעת הרמב"ם דהתוספתא משבשתא ולא קי"ל הכי [↑](#footnote-ref-152)
152. והיינו דאמנם לדעת ש"ר דאיסורו הוא מדרבנן הרי דאף דמסמכינן לי' אקרא דובשר בשדה טריפה מ"מ איסורו הוא משום לתא דאבמה"ח, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הסה"ת ודעימי' דאסור אף לב"נ, ואף הרשב"א ודעימי' דפליגי ע"ז הוא משום דאין איסורו אלא מדרבנן, אך לדעת הרמב"ם דאסור מה"ת מהך קרא הו"ל כאיסור טריפה ואינו ענין לאיסורא דאבמה"ח. [↑](#footnote-ref-153)
153. והיינו דהא דאבמה"ח אינו מטמא משום נבילה אף שאינו חי הוא משום דדין נבילה תליא במיתה ובאבמה"ח אף שפסק חיותו מ"מ לי"ב מיתה, וכמש"כ כן בחי' הגר"ח בפ"ד ממאכ"א, וע"כ הי' מקום לומר דכ"ז הוא בחיי הבהמה, אך כשמתה הבהמה חשבינן לה כמיתה אף על האבר המדולדל והי' עליו תורת נבילה, וזהו דילפינן מקרא דמיתה עושה ניפול ואין המיתה חלה על האבר וקאי בטומאת אבמה"ח, - ובזה מתפרש גם מש"כ הראבי"ה שם דהי' מקום לומר דמחיים הוא מטמא משום אבמה"ח ואפ"ה אחר שחיטה הוא טהור דמטהרת השחיטה מידי אבמה"ח, והיינו משום דע"י שחלה השחיטה עליו פקע מיני' תורת אבמה"ח וחשיב כמת, וכיון שמיתתו היא ע"י השחיטה ה"ה טהור. [↑](#footnote-ref-154)
154. וזהו שדנו התוס' אם תליא בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל בדין חלבו של בן ט', והרי דהצד דל"מ השחיטה הוא משום דל"ה בהמה לעצמו ולי"ב דין שחיטה, וע"כ הי' מקום לתלותו בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל אם חדשים גרמי או חדשים ואוירא גרמי. [↑](#footnote-ref-155)
155. אך בד' התוס' אין לפרש דהא דמיבע"ל דל"מ בו שחיטה הוא משום דשמא אין סימניו חשובין כסימנים, שהרי התוס' שם כתבו דאף לר"ל דחדשים ואוירא גרמי י"ל דבמעי אמו מהני בו שחיטה כי היכי דמהני בו שחיטת אמו, ואי נימא דהצד דל"מ בו שחיטה הוא משום דאין סימניו חשובין סימנים מה מהני ע"ז הא דמהני בו שחיטת אמו, ובע"כ דהצד דל"מ בו שחיטה הוא משום דאינו בהמה ולי"ב דין שחיטה וע"כ י"ל דאף דאינו בהמה מ"מ מהני בו שחיטה מכח הא דהוי חלק מאמו וכ"ה דמהני בו שחיטת אמו ה"נ מהני בו שחיטת עצמו. [↑](#footnote-ref-156)
156. התוס' הוסיפו דאסור אפי' לר"מ, ולכאו' מכוון דבריהם הוא כמש"כ הגרע"א בסוגיין דמהא דמיבע"ל גם לדעת ר"מ, אף דלדידי' אין בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, בע"כ דהא דמיבע"ל אינו משום דלא אמרינן דד' סימנים אכשר בי' רחמנא וכיון דדינו בשחיטת אמו אינו ניתר בשחיטת עצמו, אלא משום דשמא כל שלא יצא לאויר העולם אין עליו תורת בהמה להיות ניתר בשחיטה, וע"כ ל"מ מידי הא דנימא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא. [↑](#footnote-ref-157)
157. ושמא י"ל למש"כ בחי' הר"ן לקמן שם דהא דלר"מ אין בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו הוא משום דכל דאפשר לו בשחיטת עצמו לא התירתו תורה בשחיטת אמו, ועד"ז כתב הרמב"ן שם בדעת רש"י דאף דחדשים גרמי מ"מ כל שמת אחר שכלו לו חדשיו מהני לו שחיטת אמו, ולפ"ז נמצא דשפיר הוו סימני אמו סימנים לדידי' שהרי אם ימות יהא ניתר בסימנים אלו וע"כ י"ל דלא תועיל לו שחיטת עצמו, גם י"ל דכיון דכששחט את העובר נעשה כבן ט' מת ואם לא יהא ניתר בשחיטת עצמו תועיל לו שחיטת אמו, הרי דמכח זה י"ל דאינו ניתר בשחיטת עצמו, ואכתי צ"ע. [↑](#footnote-ref-158)
158. לכאו' עיקר ספק הגרע"א הוא לטעמי' דהצד דל"מ שחיטת עובר במעי אמו הוא משום דאינו בהמה בפנ"ע, אך למש"כ הר"ן דהצד דל"מ השחיטה הוא משום דדינו בשחיטת אמו, לכאו' ודאי דכל שמתה אמו ולי"ב דין שחיטה דאמו הוא ניתר בשחיטת עצמו. [↑](#footnote-ref-159)
159. ועיי"ש שכתב דלמש"כ הלבוש בסימן י"ד ס"ו דל"מ שחיטת עובר במעי האם משום חלדה, אף בכה"ג ל"מ, אך הט"ז שם סק"י והש"ך שם סקי"ד תמהו ע"ד הלבוש, ועמש"נ במ"מ לעניני שחיטה דף מס' 17 מש"כ האחרונים לפרש בכמה אנפי להא דלא פסלינן בשחיטת עובר שבמעי בהמה משום חלדה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-160)
160. אך במה שנסתפקו התוס' שם דכשמת אמו חייב ההורגו משום דכמונח בקופסא דמי פירש הקצוה"ח שם דהיינו דחשיב כילוד לגמרי וכמש"כ הרמב"ן, - וצע"ג דלכאו' בד' התוס' שם מבו' להדיא דאף להצד דההורגו חייב חשיב כעובר ומ"מ ההורגו חייב כיון דאין חיותו תלוי' בחיות אמו, וזהו שנקטו דלפ"ז הא דתנן דבן יום אחד ההורגו חייב אבל עובר לא אי"ז בכל גוונא, דהיכא שמתה אמו ההורגו חייב, והא דתני דרק בן יום אחד ההורגו חייב הוא משום דבעובר לא פסיקא לי', עיי"ש. [↑](#footnote-ref-161)
161. ובד' הרשב"א לקמן שם מבו' דזהו טעמא דרבנן דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו דהוא משום דס"ל דלא חשבינן לי' בהמה ואין בו דין שחיטה וע"כ הוא ניתר בשחיטת אמו, וזה מתפרש כמש"כ בפירש"י דלרבנן חדשים ולידה גרמי וע"כ אין עליו תורת בהמה. [↑](#footnote-ref-162)
162. ושמא י"ל דאיירי התם בהטילה נפל חי, אך כל שיצא מת לא חשיב כאוירא, - אך בד' הגרע"א בסוגיין מבו' דאף כשיצא מת לאויר העולם חשיב כאוירא, וזהו שכתב דאם הושיט ידו למעי בהמה ושחט עובר שבמעי' מותר החלב לדעת ר"ל משום דהשחיטה התירתו כיון דעדיין ל"ה עליו תורת חלב, והרי דכשנולד הולד אחר שחיטה חשיב כאוירא, וכל הא דשרי הוא משום היתר השחיטה. [↑](#footnote-ref-163)
163. והעירו די"ל עוד בפשיטות דכל הא דפקע היתר שחיטת אמו כשנולד אך דבשעת השחיטה אכתי ל"ה חדשים ואוירא הוא רק משום דאחר שיצא לאויר העולם ואיכא חדשים ואוירא יש בו חיות שלא חל עלי' שחיטת אמו, אך כל שכשיצא לאויר העולם כבר אינו חי אי"ז טעם להפקיע את להיתר שחיטת אמו. [↑](#footnote-ref-164)
164. מד' הרמב"ן והרא"ש שנחלקו בזה מבו' דאף אחר שנשחטה אמו ומתה אכתי לא חשבינן לי' כילוד, וזהו שנחלקו אם בכה"ג שמת קודם שיצא לאויר העולם ניתר בשחיטת אמו, ואם חשיב כילוד כשנשחטה אמו ודאי דל"מ מידי הא דמת אח"כ, וזה דלא כמש"כ הרמב"ן בתורת האדם והרא"ש בשלהי יומא דכשמתה האם הוי העובר כילוד, ונתבאר בדף מס' 8, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-165)
165. וכן הוכיח התפארת יעקב לקמן בע"ב מפירש"י שם ד"ה איבעיא להו, ונתבאר בדף מס' 10 בהערה. [↑](#footnote-ref-166)
166. היד יהודה בסימן י"ג סק"ה עמד בזה בסתירת דבריו דהכא כתב ע"ד התוס' דאינו מחוור ולקמן ובתוה"ב הסכים לדבריהם, וכתב דמצינו כן בכ"ד בד' הרשב"א דבמשנה כתב כדעה אחת ובגמ' ובתוה"ב חזר וכתב להלכה כדעה השני'. [↑](#footnote-ref-167)
167. וזה לפי המבו' בסוגיית הגמ' לקמן ע"ה א' בתלש חלב מבן ט' חי דחשיב דאיכא חדשים, אף דאם מתה הבהמה עצמה תו ליכא חדשים וכמש"כ הרי"ד. [↑](#footnote-ref-168)
168. בפירש"י בגמ' בנוס' הכת"י שהובאה במהד' עוז והדר כתב דטעמא דמ"ד דהוא ניתר בשחיטת אמו הוא משום דל"ה כבהמה אלא כחתיכת בשר בעלמא. [↑](#footnote-ref-169)
169. וכ"נ ממש"כ בפירש"י בגמ' בד"ה אלא על עסקי שחיטה לגירסת הכת"י והאו"ז בסימן ת"מ שהובא במהד' עוז והדר דאף לרבנן בהמה מעלייתא הוא ואפ"ה מרבינן לה להתירא מכל בבהמה תאכלו. [↑](#footnote-ref-170)
170. ודבריו מתפרשים למש"כ שם דגם לר"מ כל הא דאינו ניתר בשחיטת אמו הוא משום דאפשר לו בשחיטת עצמו, וע"ז הוא דפליגי רבנן וס"ל דאף דאפשר לו בשחיטת עצמו הוא ניתר בשחיטת אמו. [↑](#footnote-ref-171)
171. אך למש"כ רש"י דטעמא דרבנן הוא משום דחדשים ולידה גרמי, לכאו' מה"ט אין עליו תורת בהמה בפנ"ע והוי כאחד מאיברי אמו, ומכח זה הוא ניתר בשחיטתה, וכ"ה להדיא בד' הפסקי רי"ד, וכ"נ גם בד' הר"ן דלא פליגי ר"מ ורבנן ביסוד ההיתר דבן פקועה, אלא פליגי אם התירא דכל בבהמה הוא אף כשאפשר לו בשחיטת עצמו. [↑](#footnote-ref-172)
172. יש להעיר ממש"כ הראבי"ה שם דאף דטריפה אינו ניתר בשחיטת אמו מ"מ אם נמצא טרפות בבן ט' חי אינו טריפה דכמת דמי ואין טרפות לאחר מיתה, ואם הא דבן ח' ניתר בשחיטת אמו ול"ד לטריפה דאינו ניתר בשחיטת אמו הוא משום דבן ח' שאינו בר שחיטה הוי כאבר מאברי אמו ואינו טעון שחיטה, אין מקום לאסור בבן ח' טריפה ול"ב לה"ט דאין טרפות לאחר מיתה, - ובע"כ לפרש לדבריו בע"א דהא דטריפה אינו ניתר בשחיטת אמו ול"ד לבן ח' חי ובן ט' מת דניתר בשחיטת אמו הוא משום דבן ח' חי ובן ט' מת כל איסורו הוא משום דליכא עלי' היתר שחיטה וכל דחייל עלי' היתר שחיטה דאמו שרי, ומשא"כ בטריפה דהוא איסור בפנ"ע דאסורה הבהמה אף כשנשחטה, וע"ז ל"מ היתר שחיטת אמו, וזה ניחא אם איסורא דטריפה הוא איסור בפנ"ע, ואי"ז משום דהיא מתה במקצת, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-173)
173. אך מד' רש"י והפסקי רי"ד והר"ן משמע דלדעת רבנן דמי הא דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו להא דבן ט' ניתר בשחיטת אמו, וכמש"נ לעיל בהערה. [↑](#footnote-ref-174)
174. למש"כ הבכור שור דטעם הא דבן ט' טריפה אינו ניתר בשחיטת אמו הוא משום דהתירא דבן ט' חי בשחיטת אמו הוא משום דהוי כאילו שחט אותו, י"ל דע"כ הוא דכל שנמצא טריפה אסור, דטריפה לי"ב היתר שחיטה, וע"כ לי"ב לעיקר ההיתר דשחיטת אמו, ומשא"כ בחלבו וגידו דכיון דחייל בו היתר שחיטת אמו תו הותרו אף חלבו וגידו. [↑](#footnote-ref-175)
175. והעירו דשמא היינו דמכל בבהמה תאכלו ילפינן דכל שהותר העובר עצמו הותר כל מה שבתוכו, אך לא ילפינן מהך קרא להתיר את העובר עצמו כשהוא אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-176)
176. וכאשר כ"ה מבו' בפירש"י במתניתין ובד' הרשב"א לקמן פ"ט ב' וביותר מבו' כן בפירש"י בכת"י שהובא במהד' עוז והדר דהא דהוא ניתר בשחיטת אמו וחלבו מותר הוא משום דהוי כחתיכת בשר בעלמא. [↑](#footnote-ref-177)
177. ועיי"ש שכתב דטעם הא דהרובעו והחורש בו חייב הוא משום דרק לענין אכילה עשו אותו כאחד מאיברי הבהמה וניתר בשחיטת בשחיטת אמו הוא וחלבו כדכתיב כל שבבהמה אבל לעניין רביעה וחרישה בהמה מעליא הוי, [↑](#footnote-ref-178)
178. אך למש"כ המהר"ם בביאור תי' קמא דהתוס' דהס"ד דהרובעו פטור הוא משום דלא חשיב כבהמה, מבו' דמכח זה יש לפטור אף את אדם הרובעו, וי"ל דהוא כמש"כ החזו"א בסימן רי"ד לדף קכ"א ב' דאיסור הרבעה אינו בכל בעה"ח אלא במינים מיוחדים וע"כ בעינן שיהא עליו תורת בהמה, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דמה"ט אם לא חשבינן לו כבהמה בפנ"ע אלא כאחד מאיברי הבהמה לי"ב לאיסור רביעה. [↑](#footnote-ref-179)
179. למש"כ הפסקי רי"ד ודעימי' דהס"ד דהרובעו פטור לא קאי על אדם הרובעו אלא על הרבעת כלאים, ניחא, - ואך דלטעמייהו א"צ לזה, דלפ"מ שפירשו דהס"ד דהרובעו פטור הוא משום דלא חשיב כבהמה הרי דל"ד כלל לבהמה מפרכסת. [↑](#footnote-ref-180)
180. האבי עזרי פ"ז ממאכ"א ה"ג הק' במש"כ התוס' דבן פקועה גרע ממפרכסת שהרי לענין טומאת אוכלין חזינן דמפרכסת גרע מבן פקועה דבמפרכסת תנן בר"פ העור והרוטב דמטמאה טומאת אוכלין ובבן פקועה תניא לקמן ע"ה א' דלחכמים אינו מטמא טומאת אוכלין, - אך למש"כ המהר"ם דהא דבן פקועה גרע אי"ז משום דחשיב טפי כשחוט אלא משום דלא חשיב כבהמה, ניחא. [↑](#footnote-ref-181)
181. אך הרמב"ן שם צידד דאף בשחיטה מעליא הויא מפרכסת כחי', וכתב כן בשם הר"א אב"ד. [↑](#footnote-ref-182)
182. והיינו דל"ד לבן פקועה דהרובעו חייב דהיינו משום דהוא עצמו לא נשחט וע"כ אף שהוא ניתר בשחיטת אמו ל"מ זה אלא לענין עסקי אכילה אך לענין שאר מילי לא חשיב כשחוט אלא כחי וע"כ הרובעו חייב, ומשא"כ במפרכסת שנשחטה היא עצמה ולכל מילי לא חשיבא כחי', - ובזה ניחא משה"ק הנאו"י בסימן כ"א סק"ו דלהסוברים דבישראל בטהורה ל"ה מפרכסת כחי' ול"ה בת העמדה והערכה, הי' בדין דה"נ בן פקועה לא יהא בר העמדה והערכה ולא יהא לו פדיון ולא מצינו כן, אך להנ"ל הרי כל הא דבן פקועה חשיב כשחוט הוא רק לגבי עסקי אכילה אך לענין שאר מילי לא חשיב כשחוט אלא כחי וע"כ הוא בר העמדה והערכה, ול"ד למפרכסת דלכל מילי לא חשיבא כחי'. [↑](#footnote-ref-183)
183. בתשו' להורות נתן ח"ז סימן י"א סק"ה כתב לפ"ז דלמש"כ השל"ה בפר' וישב דבהמה שנוצרה ע"י ספר יצירה אינה טעונה שחיטה ה"נ דהרובעו והחורש בו פטור לדעת הרגמ"ה, ועיי"ש במש"כ בזה לדעת רש"י, - אך לכאו' י"ל דכל הא דהרובעו והחורש בבן פקועה פטור הוא משום דחשיב כשחוט, אך הנוצר ע"י ספר יצירה ל"ה כשחוט אלא דלא נאמר בו דין שחיטה, ושפיר יש מקום לחייב את הרובעו והחורש בו. [↑](#footnote-ref-184)
184. וזה כדעת רש"י ודעימי' דהס"ד דהרובעו והחורש בו פטור הוא משום דלא חשיב כבהמה, וע"כ י"ל דכ"ז הוא למ"ד דחלבו מותר, אך למ"ד דחלבו אסור וחשיב כבהמה מעלייתא ודאי דהרובעו והחורש בו פטור, אך למש"כ התוס' דהס"ד דהרובעו והחורש בו פטור הוא משום דחשיב כשחוט, לכאו' הוא אף למ"ד דחלבו אסור. [↑](#footnote-ref-185)
185. ועד"ז י"ל גם למש"כ התוס' לעיל דגם הס"ד דהרובעו והחורש בו פטור הוא משום דהוי כשחוט, דהתם מיבע"ל דשמא חשיב כמת וע"כ הרובעו פטור וע"ז אמרינן דלא הלכו בו אלא על עסקי אכילה ולשאר מילי חשיב כחי, אך הכא מיבע"ל דאף דחשיב כחי מ"מ כיון שחל בו היתר אכילה יש בו לדינא דאין פודין בשחוט. [↑](#footnote-ref-186)
186. כ"ה הגירסא לפנינו בד' הרמב"ם, וכ"כ הטור בסימן שכ"א והב"י שם בשמו, - אך גירסת המהר"י קורקוס והרדב"ז והקרית ספר והיש"ש בפירקין סימן ח' בדבריו דאין פודין בבן פקועה. [↑](#footnote-ref-187)
187. היש"ש בפירקין סימן ח' והמעדיו"ט בבכורות שם עמדו בסתירת ד' הרא"ש בזה, ובד' הטור שם מבו' שנקט דדעת הרא"ש לעיקר דאין פודין בו, ועמש"כ בזה המהרי"ט אלאגזי בבכורות סק"י, - והשכנה"ג בהגה"ט סימן שכ"א סק"ז עמד גם בסתירת ד' רבינו ירוחם בנתיב כ' ח"ב דכתב דבן פקועה פודין בו ובהמשך דבריו כתב דאין פודין בבן פקועה. [↑](#footnote-ref-188)
188. בכ' הגרי"ז בבכורות י"ב א' הק' דמשכח"ל שנולד בעוד אמו מפרכסת דבכה"ג לא חשיב כיוצא דופן כיון דמפרכסת ה"ה כחי', ואין לומר דאה"נ דבכה"ג הוא כשר לפסח ופודין בו, דא"כ היאך ממעטינן שאר בן פקועה דאין פודין בו, (דהרי לרש"י לטעמי' הא דאין פודין בבן פקועה הוא משום דהוי כבישרא בדיקולא, וכמש"נ להלן, ובזה אין לחלק בין כל בן פקועה לבן פקועה שנולד בעוד אמו מפרכסת), - וי"ל בדעת רש"י דס"ל כדעת ה"ר שמעי' שהביאו התוס' לקמן פ"ד א' דבשחיטה כשרה ל"ה מפרכסת כחי', וכ"כ החת"ס בדעת רש"י לעיל כ' ב' ועמש"נ שם בזה, וע"כ לעולם חשיב הולד כיוצא דופן. [↑](#footnote-ref-189)
189. והעירו דבפירש"י בב"ק ק"ו ב' ד"ה ולישני לי' בגונב בן פקועה משמע דהגונב בן פקועה וטבחו חייב בדו"ה, ובחי' הגרע"א שם הק' דהרי בן פקועה א"צ שחיטה אלא מדרבנן משום מראית העין ומ"ט יהא חייב דו"ה, אך לכאו' מבו' מד' רש"י דיש על שחיטת בן פקועה תורת שחיטה, ואזיל לטעמי' הכא דס"ל דמתקיים בשחיטתו דין שחיטה דקדשים, - ויש להוסיף דלרש"י לטעמי' לקמן ע"ה ב' דהא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא הוא אף כשנשחטה אמו שחיטה כשרה ודאי דחייבין דו"ה על שחיטת בן פקועה כיון דיש עלי' תורת שחיטה. [↑](#footnote-ref-190)
190. אמנם הנה אי"ז מתישב בד' הרמב"ן וש"ר שהסכימו לד' רש"י אף דלקמן שם נחלקו ע"ד רש"י, - והנה אמנם י"ל דלא הסכימו לפירש"י אלא דיש לפסול בזה גם משום יוצא דופן, ומה"ט הוא פסול לפסח אף לר"מ, אך לעולם לדעת רבנן יש לפסול גם משום דהוי כשחוט ולא שייכא בי' שחיטה, אך בדעת רש"י גופי' אין לפרש כן, שהרי דעתו דכל הא דאין פודין בבן פקועה הוא לרבנן (וכמש"נ להלן), ואפ"ה פירש דהא דפסול לפסח הוא משום יוצא דופן ולא משום דהוי כשחוט ולא שייכא בי' שחיטה, אך בד' המאירי משמע להדיא דאין בן פקועה פסול להקרבה אלא משום דהוי כיוצא דופן. [↑](#footnote-ref-191)
191. וי"ל דלעולם הא דאין פודין בשחוטה הוא מגז"ש דשה שה מפסח וכמו שפירש"י בבכורות י"ב א' לברייתא דבן בג בג דהתם, אך רב אשי דהכא בע"כ דלא שמיע לי' הך ברייתא, דא"כ מאי פריך למר זוטרא, וכמו שעמד ע"ז המהרי"ט אלגאזי שם סק"י, ולדידי' בע"כ דהא דתנן דאין פודין בשחוטה הוא מסברא משום דלא חשיב כשה. [↑](#footnote-ref-192)
192. צ"ב שהרי אף בע"מ פסול בכל הקדשים ואפ"ה מרבינן מתפדה תפדה דפודין בו, ומ"ש דמרבינן בע"מ וממעטינן יוצא דופן. [↑](#footnote-ref-193)
193. וצ"ע במש"כ המהרי"ט אלגאזי בבכורות פ"א סוסק"י דלדעת רש"י אף לר"מ אין פודין בבן פקועה, וכ"כ המנ"ח במצוה כ"ב סק"ו, שהרי להדיא פירש"י דהא דאין פודין בו הוא משום דהוי כשחוט, ושמא יש לדחוק דמש"כ רש"י לה"ט דהוי כשחוט הוא לרבנן דקי"ל כוותייהו, אך לר"מ הוא משום דלא נולד כדרך הנולדים וכמש"כ הר"ן. [↑](#footnote-ref-194)
194. לכאו' כיון דהא דאין פודין בבן פקועה ילפינן לי' בגז"ש מפסח תליא נידו"ז בדין בן פקועה דטריפה אם כשר להקרבה משום דהוא בר שחיטה, או דכיון דאין שחיטתו שחיטה גמורה דכבר הוי כשחוט לענין לטהר מידי נבילה אינו כשר להקרבה, ואף דבכל בן פקועה ליכא נפ"מ בזה דבלא"ה הוא פסול להקרבה משום יוצא דופן, מ"מ נפ"מ בזה בולד שאביו ואמו בני פקועה מטריפה אם כשר להקרבה. [↑](#footnote-ref-195)
195. והיינו שהרי להדיא פירש"י דהא דממעטינן לי' ול"ה כשאר פסולין דמרבינן להו מדכתיב תפדה תפדה הוא משום דהוי כבשרא בדיקולא, ולפ"ז הרי דשאר יוצא דופן דל"ה כבישרא בדיקולא יש לרבותו מדכתיב תפדה תפדה. [↑](#footnote-ref-196)
196. צ"ע במש"כ הדרך אמונה בפי"ב מביכורים סק"ס בפשיטות דלדעת הסוברים דקי"ל דאין פודין בבן פקועה ה"נ אין פודין ביוצא דופן, ולכאו' הדבר תליא בפלוגתת רבוותא ולדעת רוב קמאי פודין בו, - וגם צע"ג במש"כ שם להסתפק בדין שה הנוצר ע"י ספר יצירה, ולכאו' אם אין פודין ביוצא דופן משום דפסול לקדשים דבעינן כי יולד ודאי דאף אין פודין בנוצר ע"י ספר יצירה דל"ה לו לידה כלל, ויש לדון מטעמים אחרים דלכו"ע אין פודין בו, עמש"כ בתשו' להורות נתן ח"ז סימן י"א בדין הנוצר ע"י ספר יצירה לשאר דינים. [↑](#footnote-ref-197)
197. וזה מתישב למש"נ בדף מס' 8 בסופו מד' הראשונים בכ"ד דאף אחר שמתה האם ל"ה הולד כילוד, וע"כ י"ל דבן ח' חי או בן ט' מת הוי כאבר מאברי' אף אחר שמתה האם. [↑](#footnote-ref-198)
198. וי"ל עד"ז למש"כ הבכור שור לעיל במתניתין דהא דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו הוא משום דשחיטת אמו הוי כאילו שחטו והא דבן ט' מת ובן ח' חי ניתר בשחיטת אמו דהוא משום דהוי כאחד מאברי אמו ואינו טעון שחיטה, ונתבאר בדף מס' 9 בסופו. [↑](#footnote-ref-199)
199. למש"כ הבעה"מ דלר"ל חשיב הולד עצמו כשחוט ולר' יוחנן לא חשיב הולד עצמו כשחוט, י"ל דע"כ לדעת ר' יוחנן א"צ לומר דהוא דלא כר"ש, אלא י"ל דס"ל להך תנא דכיון דלא חיילא השחיטה על הולד עצמו לי"ב להכשר שחיטה, ואף דלעיל אמר ר' יוחנן דהולד הוכשר בשחיטה כר"ש מ"מ י"ל דהך תנא פליג וס"ל דאין עליו הכשר שחיטה, אך לדעת ר"ל דהולד עצמו חשיב כשחוט ודאי דיש עליו הכשר שחיטה, ובע"כ דהא דתניא דלא הוכשר הולד אלא אם עבר בנהר הוא דלא כר"ש. [↑](#footnote-ref-200)
200. בל' התוס' בב"ק שם מבו' דאי"ז דין בפנ"ע דחיותן מטהרתן אלא היינו דמכח חיותו לא חשבינן לי' כאוכל, עיי"ש, ובזה מתפרש הא דמיבע"ל לקמן קכ"ח א' אם הבהמה נעשית יד לאבר, דאם הוא דין בפנ"ע דחי אינו מקב"ט מהיכ"ת יועיל ע"ז דין ידות, וכ"נ בד' התו' לקמן שם סוד"ה הרי, עיי"ש שדימו הא דמיבע"ל אם הבהמה נעשית יד לאבר להא דמיבע"ל באוכל שאי אתה יכול להאכילו לאחרים אם הוא נעשה יד. [↑](#footnote-ref-201)
201. והך מילתא דכל חי אינו מקב"ט גם משום דלא חזי לאכילה ואינו אוכל מבו' כן בל' התוס' לקמן קכ"ח א', וכ"ה להדיא בד' התוס' בב"ק ע"ז א' ד"ה פרה הב', ועיי"ש שכתבו דמה"ט ל"מ ע"ז הא דסופו לטמא טומאה חמורה. [↑](#footnote-ref-202)
202. ועיי"ש שכתב לפ"ז דהא דבהמת קדשים אינה מקב"ט משום חיבת הקדש אף דכל הא דחי אינו מקב"ט הוא משום דלא חשיב כאוכל והי' בדין דיועיל ע"ז חיבת הקדש לאשוויי לי' אוכלא הוא משום דליכא חיבת הקדש קודם קידוש שחיטה, וכתב דלפ"ז בן פקועה של בהמת קדשים מטמא טומאת אוכלין, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-203)
203. למש"נ לעיל בהערה דהא דחיותו מטהרתו אי"ז דין בפנ"ע אלא היינו דמכח חיותו לא חשבינן לי' כאוכל, יש מקום לומר דמה"ט הוא דשחט בה ב' או רוב ב' מטמאה טומאת אוכלין אף דחשיבא כחי', דכיון שנעשה בה המעשה הממיתה יש עלי' תורת אוכל, - ועד"ז כתב הגרא"ו בקובץ ענינים דכל דנעשה בו מעשה שחיטה מקב"ט אף דהוא חי, וכתב ללמוד כן ממש"כ הבעה"מ דלר"ל דחד גופא נינהו בן פקועה מטמא טומאת אוכלין משום דנעשית בו שחיטה. [↑](#footnote-ref-204)
204. צע"ג דא"כ מאי קאמר ר' יוחנן דריה"ג וב"ש אמרו דבר אחד, הרי טעמא דריה"ג הוא משום דהוא כשחוט, ואי"ז ענין לדגים, ואי נימא דדגים אינם ניתרים אלא ע"י אסיפה (ונתבאר להלן בהערה) י"ל דזהו דמדמינן אסיפה דדגים לתורת שחוט דבן פקועה. [↑](#footnote-ref-205)
205. ולפ"ז י"ל דפלוגתת ר"ל ור' יוחנן לעיל בסוגיין לדעת הרי"ף והרמב"ם אם דמו של בן פקועה חשיב כדם הנפש הוא לטעמייהו, דלר"ל דחשיב הולד כשחוט ל"ה דמו דם הנפש, אך לר' יוחנן דלא חשיב הולד כשחוט הוי דמו דם הנפש, וי"ל דגם פלוגתייהו בדין חלבו של שליל הוא לטעמייהו, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-206)
206. אך יותר נראה דאין מכוון הבעה"מ דפליגי ר"י ור"ל ביסוד ההיתר של בן פקועה, אלא הוי זה פלוגתא מסוימת לענין טומאת אוכלין, דהרי חזינן דשחט שנים או רוב שנים מטמאה טומאת אוכלין משום דנעשה בה מעשה המכשירה לאכילה, וע"כ הוא דלדעת ר"ל דחד גופא הוא וחשיב דמעשה השחיטה נעשה בו הוי זה טעם שיטמא טומאת אוכלין ול"ד לדגים, אך לר' יוחנן דתרי גופי נינהו ולא נעשה מעשה השחיטה בו דמי לדגים, וכ"נ בד' הגרא"ו בקובץ ענינים בסוגיין. [↑](#footnote-ref-207)
207. וי"ל עוד בזה למש"נ במ"מ לעניני שחיטה דף מס' 12 מד' הרמב"ם בפ"א משחיטה ה"ג דאף דגים אינם ניתרים אלא ע"י אסיפה, וע"כ הוא דאינם מקב"ט אלא אחר שניצודו דחייל בהו התירא דאסיפה. [↑](#footnote-ref-208)
208. החזו"א בעוקצין סימן ו' סק"ו פירש דגם לדעת התוס' כל שלא יבש בו כסלע אינו מטמא טומאת אוכלין לדעת ר"ע וכתב דליכא נפ"מ לדינא בפלוגתת רש"י ותוס', - וצ"ע דא"כ מ"ט אמרו דדג מקרטע איכא בינייהו ולא אמרו דכל דג איכא בינייהו אם הוא מטמא טומאת אוכלין מיד כשניצוד או אינו מטמא טומאת אוכלין עד שיבש בו כסלע, - ושמא י"ל דכל שלא יבש כסלע הוא מקרטע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-209)
209. לכאו' לדעת רש"י דלרבנן אין דגים מטמאין טומאת אוכלין אף כשיבש בו כסלע אף דלענין שבת חשיב כנטילת נשמה, כ"ש דכשנולדו בהן סימני טריפה אינם מטמאין טומאת אוכלין, דהרי בפשוטו העושה בהמה טריפה בשבת אינו חייב משום נטילת נשמה, (אך האבנ"ז באו"ח סו"ס כתב לדון בזה ונקט דפליגי בזה הראשונים, עיי"ש), והרי דכשיבש כסלע חשיב כמת טפי מטריפה, - ובדעת הרמב"ם י"ל דמפרש כפי' התוס' דמה שאמרו דדג מקרטע איכא בינייהו הוא בין ב"ש לר"ע, ולפ"ז י"ל דכל שיבש בו כסלע וחשיב כמת מטמא טומאת אוכלין אף לדעת ב"ה וזהו דמיבע"ל כשנולדו בו סימני טריפה, אך בל' הרמב"ם בפ"ב מטומאת אוכלין ה"ו משמע דלהצד דכשנולדו בדגים סימני טריפה אין מטמאין טומאת אוכלין אף כשיבש בהן כסלע אינם מטמאין, דרק כשידמו כאבן ולא יתנדנדו הם מטמאין טומאת אוכלין, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-210)
210. ועיי"ש שכתב דהא דתניא לקמן קכ"א ב' דשחט בה אחד או רוב אחד אינה מטמאה טומאת אוכלין הוא כמ"ד דטריפה אינה חי'. [↑](#footnote-ref-211)
211. ובזה מתישב הא דתנן לעיל ע"ב א' דהבשר מגע נבילה ולדעת רב חסדא לעיל ע"ד א' איירי בעובר חי, וכן פירש"י במתניתין שם, והרי דאף דקי"ל כרבנן דבן פקועה אינו מקב"ט מ"מ בן פקועה בן ח' מקב"ט, וכ"ה מבו' גם בד' המאירי לעיל בסוגיין דבן פקועה בן ח' מקב"ט, וכ"ה מבו' בד' הגרע"א שם, וכ"נ גם בד' הרמב"ם בפ"ב משאה"ט ה"ז, עיי"ש, אך בד' האחיעזר בח"ג סו"ס מ"ח נראה שפירש בד' הרמב"ם דכל בן ח' חי מטמא טומאת אוכלין אף כשלא נשחטה אמו, עיי"ש, ועמש"כ בזה הגרא"ו בקובץ ענינים. [↑](#footnote-ref-212)
212. אך למש"כ הראש יוסף דטעם הא דחלב שליל מותר אף שיצא לאויר העולם אחר שחיטה הוא משום דהוי כבישרא בדיקולא ולא חשיב כאוירא או משום דכבר ניתר בשחיטת אמו, הרי דכל שנתנבלה אמו בשחיטתה דלא הותר בשחיטת אמו חשיב כאוירא ואסור. [↑](#footnote-ref-213)
213. וכ"ה מבו' בד' הבעה"ע בהל' שחיטה דטעם הא דשרי ר' יהודה בחלב דשליל הוא משום דבעינן לידה, ואך שנחלק ע"ד רש"י וכתב דמה שאמרו הכא דאוירא גרים היינו אוירא בעלמא ול"ב לידה ואתיא כר"מ דחלב דשליל אסור ולא אתיא כר' יהודה דבעי לידה. [↑](#footnote-ref-214)
214. ועיי"ש שציין למש"כ לקמן פ"ט ב' דטעמא דר' יהודה דחלבו של בן ט' חי מותר הוא משום דלא מיקרי חלב שור כשב ועז עד שעת יציאתו מרחם כדכתיב שור או כשב או עז כי יולד, - ויש להוסיף, דאין לפרש דמש"כ הרשב"א דלא מיקרי לידה הוא משום דלא נולד בחיי אמו ואף אם נתנבלה אמו לא חשיב כלידה, דא"כ יהא חלבו של בן ט' חי מותר אף כשנתנבלה אמו, ובע"כ דכל הא דלא חשיב כלידה הוא רק כשהותר בשחיטת אמו, ולמש"כ המנ"ח דלא מיקרי לידה אלא כשנולד בחיי אמו, צ"ל דהיינו רק בנפל, אך בבן ט' חי חשיב כלידה בכל גוונא [↑](#footnote-ref-215)
215. אך י"ל דכ"ז הוא לפ"מ שנקטו התוס' בתי' קמא דדמי דין גיד לדין חלב ולפ"ז בע"כ דבבהמה טמאה ל"ב אוירא, אך למש"כ התוס' שם בתי' בתרא דשאני חלב מגיד ואף אם בחלב בעינן חדשים מ"מ בגיד ל"ב חדשים, י"ל דה"נ אף אם בחלב בעינן אוירא מ"מ בגיד ל"ב אוירא, דהא דבעינן אוירא הוא דומיא דהא דבעינן חדשים דהוא כדי לחשבו כשור כשב ועז, אך בגיד ל"ב לזה, - וכ"נ מד' התוס' לקמן קכ"ו ב' ד"ה יכול דהא דבעינן אוירא הוא משום דבלא"ה לא חשיב כחלב שור כשב ועז, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-216)
216. לכאו' לפ"ז הדין נותן דלר' יוחנן ל"ב אוירא דלידה, דכיון דבבהמה טמאה אף כשהוא במעי אמו כאוירא דמי וכל הא דבבהמה טהורה בעינן אוירא הוא מכח התירא דכל בבהמה תאכלו, הרי דכל שכבר אינו במעי אמו וכבר לי"ב להתירא דכל בבהמה תאכלו חשיב כאוירא, דלא עדיף מבהמה טמאה דחשיב כאוירא אף כשהוא במעי אמו, - ויש לדחות דכיון דמכח התירא דכל בבהמה תאכלו טפל העובר לאמו, לא פקע טפילותו לאמו אלא ע"י אוירא דלידה. [↑](#footnote-ref-217)
217. לכאו' למש"כ התוס' לקמן ק' ב' בתי' קמא דהא דלל"ק דר' יוחנן בעינן אוירא הוא מכח ההיתר דכל בבהמה תאכלו, וע"כ הוא דבבהמה טמאה ל"ב לזה, הדין נותן דגם בבן ט' חי בעינן אוירא, וגם אם נחלק בגדר ההיתר בין בן ח' לבן ט' חי מ"מ אין ללמוד מהא דסגי באוירא לחוד דה"נ סגי בחדשים לחוד שהרי ב' ענינים הם, - ומד' הלח"מ והמנ"ח נראה שפירשו דהא דלל"ק דר' יוחנן בעינן אוירא הוא משום דבלא"ה ל"ה כבהמה בפנ"ע, וכיון דאוירא מהני לחשבו כבהמה בפנ"ע כ"ש דחדשים מהני לחשבו כבהמה בפנ"ע, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-218)
218. אך ממש"כ הראשונים במשנתינו לדון בטעם הא דדם השליל אסור ולא שרינן לי' מכל בבהמה תאכלו מבו' דמהך קרא ילפינן דהשחיטה מועלת להתיר דבר האסור שבעובר, דאל"כ אין מקום להתיר כלל את הדם דלא גרע מדם האברים דאסור, - אך יש מקמאי דיש לפרש כן בדבריהם דמה"ט הוא דהדם אסור דאין השחיטה מועלת להתיר דבר האסור שבעובר, ושאני חלבו של עובר דלא חשיב כחלב הכליות או דלא חשיב כחלב שור כשב ועז, ויתבאר בעזה"י במקומו. [↑](#footnote-ref-219)
219. ועיי"ש שכתב דבע"כ דהרא"ש פליג ע"ד התוס' וס"ל דלר' יוחנן ל"ב אף אוירא דחלב, - ויש להעיר דהתוס' הרא"ש לקמן פ"ט א' וק"ג כתב כדברי התוס', ועוד, דגם בד' התוס' הכא מבו' דלא הוצרכו לה"ט דשאני לאחר שחיטה דניתר בשחיטת אמו אלא לדעת ר' יוחנן. [↑](#footnote-ref-220)
220. ואכן הפסקי רי"ד כתב דלדעת ר' יוחנן הא דניתר בן ט' חי בשחיטת אמו אי"ז משום דלא מיקרי בהמה אלא משום דדרשינן בהמה בבהמה תאכלו דאע"פ דחשיב בהמה התירו הבורא בשחיטת אמו ועשאו כאחד מאיברי הבהמה. [↑](#footnote-ref-221)
221. וכ"נ ממש"כ רש"י לעיל ע"ד ב' לנוסחת הכת"י והאו"ז שהובאו במד' עוז והדר דמה שאמרו דלא הלכו בו אלא על עסקי שחיטה בלבד היינו דמרבינן לי' להתירא מכל בבהמה תאכלו אבל לשאר דבריו מודו רבנן דבהמה מעלייתא היא, - ויש להוסיף עוד דלפ"ז נמצא דאף דמקרא דכל בבהמה תאכלו ילפינן להתיר את הבהמה עצמה וילפינן להתיר את החלב, מ"מ חלוקים הם בגדר הדין, דהא דהבהמה מותרת הוא משום דחדשים ולידה גרמי ול"ה כבהמה בפנ"ע, והא דהחלב מותר אף דהחלב דהבהמה עצמה אסור הוא היתר בפנ"ע מגזה"כ, וצ"ל דהיתר זה מגזה"כ הוא רק אחר דלענין השחיטה עצמה אמרינן דחדשים ולידה גרמי ול"ה כבהמה בפנ"ע, דאילו הוי כבהמה בפנ"ע ל"ה בזה לההיתר דכל בבהמה תאכלו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-222)
222. בסוגיית הגמ' לקמן פ"ט ב' וק' ב' מבו' דגם איסור גיד הנשה לא חייל עד שיצא הגיד לאויר העולם, וע"כ הוא שאמרו דבעודו במעי אמו לא חייל עליו איסור גיד וכמש"כ התוס' הרא"ש בדף פ"ט ב', (אך התוס' שם לא כתבו כן, ואכמ"ל), - ויש ללמוד מהתם דהא דלא חייל האיסור עד שיצא לאויר העולם הוא מכח התירא דכל בבהמה תאכלו, וזהו דמייתינן מהא דגיד אינו נוהג בשליל דה"נ לא חייל האיסור במעי אמו, ומה"ט הוא דבבהמה טמאה דליכא להתירא דכל בבהמה תאכלו חייל האיסור אף קודם שיצא לאויר העולם. [↑](#footnote-ref-223)
223. אך היד יהודה בסימן י"ג סק"ה בתו"ד כתב לדחוק בד' הרשב"א דאף דמודה ר' יוחנן דבעי אוירא דחלב מ"מ כיון דא"א לאכול החלב אלא כשיוציאו ממעי אמו הי' לנו לחשוב דכבר חל איסור חלב כיון דא"א לאכלו אלא באיסור ואפ"ה אמרינן דלא חל איסור חלב משום דיש לו היתר בשחיטה, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-224)
224. בד' המנ"ח במצוה קמ"ז מבו' שפירש גם בד' התוס' דלאו היינו דלא חייל איסור חלב עד שיצא לאויר העולם, אלא היינו דלא חשיב דחייל איסור חלב לדינא דאין איסור חל על איסור כיון דיש לו היתר בשחיטת אמו, - אך לכאו' בד' התוס' בסוגיין מבו' להדיא דלא חייל איסור חלב כלל, וכ"כ בחי' הגרע"א לעיל ע"ד א' בדעתם. [↑](#footnote-ref-225)
225. ויש לדחות דמכוון הגמ' שם הוא על החלב והאבמה"ח שבפנים דלא חייל עלייהו איסורא אלא ביציאת רוב הבהמה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-226)
226. וזה ממה שסתם הרמב"ם שם דאם חתך מחלב העובר שכלו לו חדשיו והוציאו חייב עליו כרת ולא חילק בין עובר חי לעובר מת כמו שחילק שם ה"ג, - אך המהר"ם קזיס לעיל ע"ד ב' ולקמן פ"ט ב' כתב בדעת הרמב"ם דכל הא דאם חתך מחלב העובר שכלו לו חדשיו חייב עליו כרת הוא רק בעובר חי, ומה שסתם הרמב"ם בזה הוא משום דסמך על מש"כ לעיל מינה בה"ג בחלבו של שליל בן ט' דהיינו כשמצאוהו חי, - ועמש"נ בזה בדף מס' 13. [↑](#footnote-ref-227)
227. היד יהודה שם ד"ה והא דאמר כתב די"ל דפלוגתא זו תליא בפלוגתת קמאי אם מודה ר' יוחנן דבעינן אוירא דחלב ואין החלב אסור קודם שיצא לאויר העולם, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-228)
228. לכאו' הוא כדעת הרשב"א ודעימי' דלר' יוחנן דחדשים גרמי אסור חלבו של ט' אף אם מת לאחר שכלו לו חדשיו, אך לדעת הפסקי רי"ד ודעימי' דאם מת לאחר שכלו לו חדשיו לא חשיב כחדשים, הרי דה"נ כששחט את הולד במעי אמו לא חשיב כחדשים ויש להתיר את חלבו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-229)
229. הזכרון שמואל בסימן ע"ד סק"ה כתב דדין החלב בכה"ג תליא בטעם היתר חלבו של שליל, דאם הוא משום דשחיטת אמו מתירתו והיינו דכיון דניתר בשחיטת אמו חשבינן לי' כאבר מאמו, הרי דכל ששחט את העובר עצמו במעי אמו דליכא לה"ט אין השחיטה מתרת את החלב, אך אי נימא דהא דחלבו של שליל מותר אי"ז משום היתר שחיטה אלא דמדינא דכל בבהמה תאכלו לא חל במעי אמו איסור חלב ואף כשיצא לאויר העולם אינו נאסר כיון דכבר הוי שחוט ובשחוט לא חייל איסור חלב, הרי דה"נ כששחט את העובר עצמו במעי אמו מותר החלב, ועיי"ש במש"כ לצדד דאף לדרך בתרא יהא החלב אסור, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-230)
230. לכאו' מש"כ דצ"ע לדינא הוא בהך מילתא דגם לדעת ר' יוחנן יש להתיר בכה"ג, דאין לומר דדבריו קיימי על מש"כ להתיר לר"ל (ואף אם הוציא העובר אבר שיש בו חלב ואח"כ שחטו) שהרי לא קי"ל כר"ל ואי"ז צ"ע "לדינא", ולכאו' טעם ספיקו הוא בגדר הא דלר' יוחנן בעי אוירא, - וי"ל עוד דמספק"ל דשמא כל הא דאינו נאסר אחר שחל היתר שחיטה הוא רק כשהותר בשחיטת האם ולא כשהותר בשחיטת עצמו, ולפ"ז יש לאסור בכה"ג אף לדעת ר"ל. [↑](#footnote-ref-231)
231. וכ"ה מבו' ממש"כ הגרע"א דלר"ל ודאי דהחלב מותר כששחט את הבן ט' חי במעי אמו "דהשחיטה עצמה התיר הכל" כיון דעדיין אין שם חלב עליו, והרי דהא דלר"ל מותר החלב אף דאחר שחיטה יצא העובר לאויר העולם ואיכא חדשים ואוירא הוא משום דכבר חל ע"ז היתר השחיטה. [↑](#footnote-ref-232)
232. ולכאו' גם לדעת ר"ל יש מקום לאסור בזה, וד"ז תליא בטעם הא דלא חשבינן לה כאוירא, דאם הוא משום דהוי כבישרא בדיקולא ולא חשיב כאוירא, הרי דגם כששחט את העובר עצמו ואח"כ יצא לאויר העולם לא חשיב כאוירא, אך אם הוא משום דבעינן אוירא דלידה וכל שנשחטה אמו ויצא אח"כ לא חשיב זה כלידה דהעובר, הרי דכ"ז הוא כשנשחטה אמו אך כשנשחט העובר עצמו ואח"כ יצא שפיר חשיב כלידה דומיא דהטילה נפל דחשיב כלידה דהנפל אף שהוא מת, אך י"ל דבכה"ג דהעובר הוא שחוט והוי כבישרא בדיקולא ודאי דלא חשיב זה כלידה, (וכל מש"כ הראש יוסף לקמן צ"ב ב' לפקפק בזה הוא בבן ט' חי הניתר בשחיטת אמו דהוי שה מעליא ולא חשיב כבישראל בדיקולא). [↑](#footnote-ref-233)
233. נתחדש בדבריו דלדעת ר' יוחנן דסגי באוירא דחלב יש לאסור כשהוציא העובר אבר שיש בו חלב לחוץ, ועמש"נ לעיל פלוגתת רבוותא בזה. [↑](#footnote-ref-234)
234. היד יהודה בסימן י"ג סק"ה בתו"ד נקט בדעת הרשב"א דהעיקר הוא כמש"כ כאן ובתוה"ב - אך לכאו' י"ל לכאו' יש מקום לומר בישוב סתירת דבריו דס"ל דבזה גופא נחלקו ר' יוחנן ור"ל, כמש"כ כן הבעה"ע בהל' שחיטה דפליגי בזה לדעת ר"מ, ודבריו לעיל קיימי לדעת ר' יוחנן דהלכתא כוותי', אך אי"ז במשמעות דבריו הכא שכתב דהוא כדעת רבותינו בעלי התוס', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-235)
235. ועיי"ש שכתב דפלוגתייהו היא רק לדעת ר"מ דלר' יוחנן חדשים גרמי ולר"ל חדשים ואוירא גרמי, אך לרבנן דאין טעון שחיטה היינו משום דס"ל דחדשים ולידה גרמי ולא מיקרי בהמה לאסור חלבו ודמו עד שיולד כדכתיב שור או כשב או עז כי ילד ואף אם לא נשחטה הבהמה שרי. [↑](#footnote-ref-236)
236. למש"כ הבעה"מ לעיל בסוגיין דלר"ל דחד גופא נינהו הוי העובר עצמו כשחוט ולר' יוחנן ל"ה העובר כשחוט, ונתבאר בדף מס' 10, י"ל דזהו טעם פלוגתייהו הכא, דלר' יוחנן דל"ה העובר כשחוט ממש ומ"מ הוא ניתר מקרא דכל בבהמה תאכלו י"ל דמה"ט אף חלבו מותר, אך לר"ל דהוי העובר כשחוט לא מצינו כלל דבכח כל בבהמה תאכלו להתיר דבר האסור, ובע"כ דהא דחלבו מותר הוא משום דחדשים ואוירא גרמי, אך למש"נ בדף מס' 10 בהערה לפרש לדברי הבעה"מ בע"א, לא תלי בזה פלוגתא דהכא, - וגם עיקר פלוגתייהו אם חדשים גרמי או חדשים ואוירא הויא לטעמייהו, דר' יוחנן לטעמי' דחשיב העובר כבהמה לעצמו ע"כ הוי חלבו כחלב שור כשב ועז, אך לר"ל דבעוד העובר במעי אמו הוי חד גופא עם אמו ע"כ לא חשיב חלבו כחלב שור כשב ועז. [↑](#footnote-ref-237)
237. הראש יוסף לקמן צ"ב ב' תמה טובא ע"ז חדא דהיאך אפשר שיחלקו ר' יוחנן ור"ל בפלוגתא דתנאי והול"ל למר הלכה כר"מ ולמר הלכה כר' יהודה, וע"ד שהק' הרא"ש בסימן ה' ע"ד הרמב"ם, ועוד, דא"כ מאי פריך ר' יוחנן לר"ל מברייתא דמה חלב האמור באשם מוצא מכלל שליל, הרי י"ל דהך ברייתא אתיא כר' יהודה, וביותר דבע"כ דאתיא כר' יהודה דברישא דברייתא שם תניא דאינו בעונש ואזהרה וכמו שהביאו התוס', ועוד, דתיקשי מהא דא"ר יוחנן לקמן ק"ג א' בתולש חלב מן החי מן הטריפה חייב ג' דכולהו בהדי הדדי אתיין, והרי דאף לר' יוחנן לא חייל איסור חלב בעודו במעי אמו, ומש"כ התוס' דמודה ר' יוחנן דבעי אוירא דחלב, וכן מש"כ הרמב"ן והרשב"א דכיון דראוי להיות ניתר ע"י שחיטה לא חשיב דחל האיסור קודם שנולד, אינו מתישב לד' רבינו אפרים דאינו ניתר בשחיטת אמו, לכאו' מכוון דבריו דגם מש"כ התוס' דבעי אוירא דחלב הוא רק מכח התירא דכל בבהמה תאכלו, וכדחזינן דבבהמה טמאה ל"ב לאוירא דחלב, (ונתבאר בדף מס' 13), וא"כ לר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו ל"ב אוירא דחלב. [↑](#footnote-ref-238)
238. האו"ה שם כתב בשם הרי"ף דקי"ל דבן ט' חי שנשחטה אמו חלבו אסור דתליא בפלוגתא דר' יוחנן ור"ל וקי"ל כר' יוחנן, וכתב דגם רב חסדא ור' יוחנן ור' חייא ס"ל כר"מ דבן ט' טעון שחיטה וחלבו אסור ואינו ניתר בשחיטת אמו, - וצ"ע שהרי הרי"ף לעיל מינה כתב דקי"ל כחכמים דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו כשלא הפריס ע"ג קרקע, והרי דלא קי"ל כר"מ דבן ט' חי טעון שחיטה, וכ"כ הרי"ף בסו"ד דקי"ל כרבא דהוא בתרא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא דאם בן כשרה הוא ניתר באכילה בב' סימנים דאמו, וכנראה ט"ס נפלה בדבריו. [↑](#footnote-ref-239)
239. ומשא"כ לר' יוחנן דסגי באוירא דחלב, מתקיים דין אוירא אף כשיצא אחר שנשחט, וע"כ אף דהחלב מותר באכילה מקרא דכל בבהמה תאכלו, מ"מ איצטריך קרא למעוטי מהקרבה. [↑](#footnote-ref-240)
240. ואין לומר דמ"מ כיון דהותר החלב בשחיטה ודאי דאף אינו ראוי להקרבה ול"ב קרא למעוטי, דא"כ תיקשי גם לר' יוחנן, דאף דחדשים גרמי, הרי כל שנשחטה אמו מותר החלב באכילה, ומ"ט בעי קרא למעוטי מהקרבה. [↑](#footnote-ref-241)
241. וכמש"כ הרשב"א שם בקושייתו דכבשר גמור הוא, וכ"כ המהרש"א בקושייתו דלענין אכילה לאו חלב הוא, - וכ"ה מבו' גם בד' התוס' בד"ה מה כל דהא דמישתרי מקרא דכל בבהמה היינו דלא מיקרי חלב, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ן לקמן ק"כ א'. [↑](#footnote-ref-242)
242. ויש להוסיף, דהתוס' בד"ה מה כל פירשו דמעיקרא ס"ד בתו"כ דכ"ה דמיעטי' קרא דאינו חלב לענין אכילה ה"נ אינו חלב לענין הקרבה, וע"ז פרכינן דיש לחלק ביניהם, וזהו שהק' המהרש"א דא"כ מאי פריך ר"ל לר' יוחנן הרי י"ל דמקרא ילפינן דלא חשיב כחלב גם לענין הקרבה. [↑](#footnote-ref-243)
243. ויש להעיר עד"ז במש"כ הרמב"ן לקמן צ"ב ב' דגם לדעת ר"מ הי' מקום לומר דחלבו של בן ט' חי יהא מותר מכח הא דמיעטי' רחמנא מחלב וב' הכליות, וכ"נ בד' התוס ותוס' הרא"ש שם, וזה צ"ב דלר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו והוא טעון שחיטה בפנ"ע ודאי דאין חלבו קרב בכלל חלב הבהמה ולא ע"ז קאי מיעוטא דקרא, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-244)
244. אך הוא דלא כמש"כ בפירש"י דמדמינן לה למחוסר זמן דפסלי' רחמנא כל ז', והרי דלא מייתי מהא דפסלי' רחמנא להקרבה בליל ח' אלא מהא דפסלי' רחמנא להקרבה כל ז'. [↑](#footnote-ref-245)
245. ועיי"ש שכתב דאדרבה מוכח מהכא דמדינא ל"ה בכלל מחוסר זמן, וכמש"כ התוס' בתמורה דעובר לא חשיב כמחוסר זמן, דאם עובר הוי מחוסר זמן מ"ט בעינן קרא למעוטי לחלב שליל, - ובדעת הסוברים דעובר חשיב כמחוסר זמן צ"ל כמש"כ המהר"י קורקוס שם דהא דאיצטריך קרא למעוטי לחלב שליל הוא משום דאף דמחוסר זמן אינו קרב בפנ"ע מ"מ ס"ד דהוא קרב אגב אמו, דפסולא דמחוסר זמן הוא בתורת קרבן, ועובר הקרב אגב אמו ואינו קרבן בפנ"ע לי"ב לפסולא דמחוסר זמן. [↑](#footnote-ref-246)
246. בתשו' זרע אברהם סימן ג' סק"א הק' דמ"ט לא אמרינן דאין החלב קרב משום דהוי השליל יוצא דופן, והוכיח מזה כמש"כ הראב"ד בפי' התו"כ פר' אחרי דכל שנתקדש קודם שנולד לי"ב לפסולא דיוצא דופן, והראב"ד הוכיח כן מהא דשוחט את החטאת ומצא בה בן ד' חי הוי בכלל הקרבן דאמו ולא מיפסל משום יוצא דופן, - אך בדעת ש"ר י"ל דס"ל דפסולא דיוצא דופן הוא רק בתורת קרבן לעצמו, אך הכא דהשליל הוי בכלל הקרבן דאמו לא מיפסל משום יוצא דופן. [↑](#footnote-ref-247)
247. ולכאו' כ"ה גם למש"כ התוס' לקמן ק' ב' ד"ה אבל בתי' קמא דכל הא דבעינן אוירא הוא מכח התירא דכל בבהמה תאכלו, וע"כ בהמה טמאה כאוירא דמיא, ולפ"ז הדין נותן דאף בגיד בעינן אוירא, - אך יש מקום לומר דד' התוס' שם קיימי רק על דין אוירא בהטילה נפל, אך דין אוירא לר"ל בבן ט' חי דין אחר הוא וילפינן לה מהא דחלב מוצא מכלל שליל וי"ל דדין זה הוא רק בחלב ולא בגיד דבגיד ליכא קרא להכי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-248)
248. וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בזבחים ל"ה א' דשליל הוא העובר הנמצא בגוף הבהמה לפני שלימותו, וכ"ה מבו' בדבריו בפ"ה ממאכ"א הי"ג והי"ד ובפ"ז ה"ג, ועמד ע"ז השאילת דוד בחי' לפ' גיד הנשה, ועיי"ש שכתב דהוא דלא כלישנא דשליל דלקמן ע"ה א' דחלב מוצא מכלל שליל, דאיירי בבן ט' חי (כמבו' בסוגייתה גמ' שם ובד' הרמב"ם בספ"א ממעה"ק) וקרינן לי' שליל, - אך קשיא טובא לפ"ז בהא דפריך לקמן צ"ב ב' בהא דאמר שמואל דחלבו מותר דחלבו דמאי אילימא דשליל והא מיפלג פליגי בי' דתניא נוהג בשליל וחלבו אסור וכו' וא"ר אלעזר א"ר אושעיא מחלוקת בבן ט' חי וכו', ולד' הרמב"ם דשליל היינו כשלא כלו לו חדשיו הרי שפיר קאמר דשמואל דחלבו מותר, דרק גיד דשליל שלא כלו לו חדשיו אסור אך חלבו מותר דחדשים גרמי, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-249)
249. ובטעם הא דקי"ל כר"מ דגיד הנשה נוהג בשליל כתב הר"י מיגש שם דהוא משום דסתם לן תנא כוותי' לקמן פ"ט ב', וכ"כ המ"מ בפ"ז ממאכ"א ה"ג בדעת הרמב"ם, - אך הבעה"ע שם כתב דהוא משום דר' יוחנן ור"ל דפליגי לקמן ע"ה א' בתולש חלב מבן ט' חי ס"ל כר"מ דחלבו וגידו של שליל אסורין, עיי"ש, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-250)
250. ונפ"מ רבתא בזה, דאף דבגיד קי"ל דלא כר' יהודה ואין שחיטת אמו מתירתו, מ"מ בחלב קי"ל כותי' דשרי משום דלא חשיב כחלב שור כשב ועז. [↑](#footnote-ref-251)
251. ואכן הבעה"ע שם כתב דר' יוחנן ס"ל כר"מ, דלר' יהודה דחלבו של שליל מותר משום דחדשים ולידה גרמי אין החלב אסור עד שיולד, אך הרשב"א כתב דלא כן. [↑](#footnote-ref-252)
252. לכאו' יש מקום לומר דכל עיקר הא דלר' יהודה לא חשבינן לי' כבהמה ולא קרינן בי' שור כשב ועז הוא רק מכח השחיטה, דע"י השחיטה הוא נטפל לאמו ול"ה כבהמה מעלייתא אך בלא השחיטה שפיר חשבינן לי' כבהמה מעלייתא, וע"כ אם תלש ממנו חלב דלא חיילא השחיטה על חלב זה חשבינן לי' כחלב שור כשב ועז, ובזה נתפרש טעם הא דמודה ר"מ דחלבו של בן ט' מת מותר, אף דבד' הרשב"א לקמן ע"ה א' מבו' דהא דאסר ר' יוחנן בתולש חלב מן ט' משום דחדשים גרמי הוא אף בבן ט' מת, (ונתבאר בדף מס' 12), - אך אי"ז מתישב בל' הרשב"א לקמן שם דמבו' להדיא דהא דלר' יוחנן חלבו של שליל מותר הוא משום כל בבהמה תאכלו ולא משום דלא חשבינן לה כלל כחלב, ולכאו' כ"ה מוכרח מהא דפריך ר"ל לר' יוחנן מהא דמיעטי' קרא מהקרבה, והרי דלר' יוחנן אף אם נשחטה אמו חשיב כחלב גמור אלא שהותר באכילה מכל בבהמה תאכלו וכמש"כ הרשב"א לקמן צ"ב א', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-253)
253. גם יש להעיר ע"ז ממש"כ הרשב"א שם להוכיח דכל שיש לו היתר בשחיטה לא חשיב דחל האיסור לגבי הא דאין איסור חל על איסור ממה שאמרו לקמן ק"ג א' דכל שנטרפה עם יציאת רובה איסור חלב ואיסור אבר ואיסור טריפה בהדדי קא אתו אע"ג דלר' יוחנן חל עליו איסור חלב קודם שנולד דחדשים גרמי לי', ואפ"ה חשבינן דחלו כל האיסורים בב"א משום דאיסור חלב תלוי ועומד שמא תשחט האם ויהא לו היתר בשחיטה ועד שיולד או עד שיצא לאויר העולם בחיי האם לא חשבינן לי' איסור חל עלי', ואם אף לר' יוחנן אין החלב אסור אלא כשיצא לאויר העולם, דבכה"ג קרינן בי' שור או כשב או עז כי יולד, הרי שפיר אמרו דאיסור חלב וכו' בהדי הדדי אתו, ואין ללמוד מהתם דאף בגיד שנאסר משעת יצירתו מהני הא דיש לו היתר בשחיטה דלא חשיב דחל איסורו, - ועמד ע"ז היד יהודה שם בהמש"ד, ועיי"ש במש"כ לדחוק בזה. [↑](#footnote-ref-254)
254. וכ"נ ממש"כ הפליתי בסימן ס"ה סק"א דמכח הא דחלב דשליל מותר חשיב חלב כהותר מכללו, ועמד ע"ז בהגה' ברוך טעם שם דהיינו רק אי נימא דיש על חלב דשליל תורת חלב והוא היתר בפנ"ע שהתירתו תורה מכח השחיטה. [↑](#footnote-ref-255)
255. עוד יש ללמוד לזה ממש"כ התוס' בכ"ד דאף לר' יוחנן דחדשים גרמי מ"מ אין החלב אסור קודם שיצא לאויר העולם, ונתבאר להלן דהוא מכח התירא דכל בבהמה תאכלו, ומבו' דמהני התירא דכל בבהמה תאכלו דמכח זה אין ע"ז תורת חלב, - עוד יש ללמוד לזה ממש"כ האו"ז בסימן תל"ט בטעם הא דשאני דמו של שליל דאסור מגידו דשרי דהוא משום דהתירא דגידו הוא משום דלא חשיב כגיד דעל כף הירך, ועד"ז כתב בחי' מהר"מ קזיס בסוגיין בטעם הא דשאני דמו של שליל דאסור מחלבו דשרי דהוא משום דהא דחלבו שרי הוא משום דלא חשיב כחלב שעל הקרב, וכ"כ היד יהודה בסימן י"ג סק"ה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-256)
256. אך הבעה"ע שם כתב דהא דקי"ל כר"מ דהוא משום דבין ר' יוחנן ובין ר"ל שנחלקו בתולש חלב מבן ט' חי ס"ל כוותי' דחלבו של שליל אסור, ונחלקו אם לדידי' חדשים גרמי או חדשים ואוירא גרמי, אך לר' יהודה דחלבו מותר חדשים ולידה גרמי וכל שנשחטה אמו לא חשיב כלידה, וע"כ קי"ל הכי. [↑](#footnote-ref-257)
257. וזה ניחא טפי למש"נ לעיל בדעת הרמב"ם דפלוגתא דר"מ ור' יהודה בגיד היא אף כשאינו בן ט' ופליגי אם מהניא השחיטה להתיר לאיסור גיד, ובהך פלוגתא סתם לן תנא כר"מ דאין שחיטת האם מועלת להתיר לדבר האסור, וע"כ ה"נ אינה מועלת להתיר את החלב דבן ט' חי. [↑](#footnote-ref-258)
258. וכ"נ גם למש"כ הבעה"ע שם דהא דקי"ל כר"מ דהוא משום דבין ר' יוחנן ובין ר"ל שנחלקו בתולש חלב מבן ט' חי ס"ל כוותי' וע"כ קי"ל הכי, ונתבאר לעיל בהערה, ולכאו' הרי ודאי דר"מ גופי' דאסר בחלב וגיד דשליל הוא לטעמי' דבן ט' חי טעון שחיטה, שהרי הבעה"ע גופי' כתב דלא אסר ר"מ בחלב וגיד אלא בבן ט' חי, ולר"מ לטעמי' דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו לכאו' אין מקום כלל להתיר את חלבו וגידו, אלא דאף דלא קי"ל כוותי' בהא דבן ט' חי טעון שחיטה, מ"מ בהא דחלבו וגידו אסורין קי"ל כוותי', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-259)
259. המהר"מ קזיס לקמן פ"ט ב' כתב לפי דרכו שם דהא דלא קי"ל כר' אושעיא, הוא משום דר' אושעיא ס"ל כר"ל דתולש חלב מבן ט' חי מותר והיינו משום דכל שהוא ראוי להיות ניתר בשחיטה אין עליו תורת חלב, ולפ"ז אזלי ר"מ ור' יהודה לטעמייהו, אך לפ"מ דקי"ל כר' יוחנן דתולש חלב מבן ט' חי אסור אף דהוא ראוי להיות ניתר בשחיטה לא אזלי ר"מ ור' יהודה לטעמייהו, - וכ"כ האבי עזרי בפ"ז ממאכ"א ה"ג לפי דרכו שם. [↑](#footnote-ref-260)
260. וכן האריך בתשו' זרע אברהם סימן ב' סקי"ט בדעת הרמב"ם דחלוק הוא התירו של בן ח' מהתירו של בן ט' ומה"ט הוא דחלבו של בן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-261)
261. ועיי"ש שכתב דממש"כ המ"מ שם בסו"ד דאין חלבו אסור אלא כשמצאו חי אך אם מצאו מת חלבו מותר דאין חדשים גורמין בלא חיות, משמע דאיירי אף כשמת אחר שכלו לו חדשיו, וכ"כ המהר"מ קזיס בסוגיין, ועיי"ש שכתב דכ"נ גם בד' רי"ו בנתיב ט"ו ח"ה, והתורת יקותיאל שם סק"ב הוכיח כן גם מד' הב"י בסימן ס"ד. [↑](#footnote-ref-262)
262. ועיי"ש שכתב דלפ"ז צ"ל דגם הא דתולש חלב מבן ט' חייב כרת היינו רק בבן ט' חי אך כל שמת אינו חייב עליו כרת, ומה שסתם הרמב"ם שם ה"ד בזה הוא משום דסמך על מש"כ לעיל מינה בה"ג בחלבו של שליל בן ט' דהיינו כשמצאוהו חי, - אך היד יהודה בסימן י"ג סק""ה בתו"ד והאמר"מ בסימן ד' סוסקכ"א כתבו לדקדק מד' הרמב"ם אלו דתולש חלב מבן ט' חייב כרת אף כשמת, וע"כ לא חילק הרמב"ם בדין זה בין עובר חי לעובר מת כמו שחילק שם ה"ג, ולפ"ז לא א"ש. [↑](#footnote-ref-263)
263. בדעת ש"ר דלא ניח"ל בזה לכאו' הוא משום דא"כ מ"ט תלינן לה בפלוגתא דר"מ ור' יהודה, הרי בבן ח' מודה ר"מ לר' יהודה דשרי, ואי נימא דאפ"ה חשבינן דחייל איסור גיד בשעת יצירתו משום דלא הותר אלא כשנשחטה אמו, א"כ מ"ט לר' יהודה אמרו דלא חייל איסור גיד בשעת יצירתו, וכמשה"ק כן התוד"ה והא מדקתני, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-264)
264. ועיי"ש שפירשו כן גם למה ששאמרו לקמן ק"ג א' דאיסור חלב ואיסור אבר ואיסור טריפה בהדי הדדי קאתו, אף דלר' יוחנן חדשים גרמי וחל איסור חלב קודם שנולד, אך התוס' לקמן שם ולעיל ע"ה א' פירשו דהוא משום דמודה ר' יוחנן דבעי אוירא דחלב, - והרמב"ן לקמן ק"כ א' פירש עד"ז במה שאמרו שם דחלב לא הי' לו שעת הכושר, דאף דלר' יוחנן יש עליו תורת חלב בעודו במעי אמו וכששוחט את אמו הוא ניתר בשחיטתה מ"מ לא חשיב דהי' לו שעת הכושר דכיון דאם שחט את אמו מותר הוא ע"כ כל זמן שהוא במעי אמו אין עליו שם חלב דלשחיטה קיימא ולא להכניס ידו למעי אמו ולתלוש מחלבו של שליל וירך אמו הוא ואין שם חלב חל עליו. [↑](#footnote-ref-265)
265. מבו' בדבריו דאף דגיד של בן ט' לא שרי לר' יהודה אלא כשנשחטה אמו, מ"מ הא דא"ר אושעיא דגיד של בן ח' שרי לכו"ע הוא אף כשלא נשחטה אמו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-266)
266. בחי' רמ"ש בסוגיין כתב דהא דאין הגיד נאסר קודם שיצא לאויר העולם הוא נלמד מהא דהוא ניתר בשחיטת אמו ואם כבר הי' נאסר קודם השחיטה ל"ה ניתר בשחיטת אמו, - אך אי"ז מתישב בד' התוס' הרא"ש שכתב לעיל מינה דלדעת ר"מ איכא איסור גיד כל זמן שלא נשחטה אמו ואפ"ה הוא ניתר בשחיטת אמו, וכמש"נ להלן בהערה. [↑](#footnote-ref-267)
267. במש"כ שם דכל הא דבעינן להא דלא נאסר החלב קודם שיצא לאויר העולם הוא לדעת ר' יהודה אך לדעת ר"מ ל"ב לזה משום דלדידי' התירא דכל בבהמה מיתלי תלי במה שיהא אח"כ, ונתחדש לפ"ז דעיקר פלוגתא דרבנן ור"מ אם בן ט' חי ניתר בשחיטת אמו הוא אם התירא דכל בבהמה מיתלי תלי במה שיהא אח"כ, הנה בד' התוס' לעיל ע"ה א' ד"ה לדברי המתיר מבו' דלא כן, דמשמעות דבריהם שם דהא דאין החלב נאסר קודם שיצא לאויר העולם הוא גם לדעת ר"מ, עייש"ה, אך בדעת הרא"ש י"ל כן, וי"ל דהתוס' דלא ס"ל כן, הוא משום דפליגי על עיקר דינא דהרא"ש דמודה ר"מ דאם מת העובר אחר שחיטת אמו קודם שיצא לאויר העולם ניתר בשחיטת אמו. [↑](#footnote-ref-268)
268. אך בד' התוס' ותוס' הרא"ש מבו' דאף אם כבר חייל איסור גיד קודם שיצא ממעי אמו מ"מ שפיר הוא ניתר בשחיטת אמו, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ דמודה ר"מ בגיד דשליל בן ח' דשרי כשנשחטה אמו, ומה שאמרו דאיסור גיד ואיסור קדשים בהדי הדדי קאתי הוא משום דלא הותר הגיד אלא כשנשחטה אמו אך כל זמן שלא נשחטה אמו איכא איסור גיד, - וכ"נ גם בד' התוס' לעיל ע"ה א' דמשמעות דבריהם דמש"כ בד"ה ר' יוחנן דמודה ר' יוחנן דחלב דבן ט' חי ניתר בשחיטת אמו, א"צ לזה למש"כ בהמשך דבריהם בסוד"ה לדברי דמודה ר' יוחנן דבעי אוירא דחלב. [↑](#footnote-ref-269)
269. צ"ב דלכאו' הא דקאמר ר' אושעיא דפלוגתייהו היא בבן ט' חי ובבן ח' מודה ר"מ דשרי הוא משום דשחיטת אמו מתירתו, אך בבהמה טמאה דליכא היתר שחיטה אסור הגיד אף בבן ח', - וצ"ל שפירשו דהא דבבן ח' לכו"ע מותר הוא משום דבבן ח' לא חשיב כבהמה בפנ"ע דחדשים גרמי, ומה"ט גופא הוא דשחיטת אמו מתירתו, ול"ד לבן ט' חי דלר"מ אין שחיטת אמו מתירתו, וע"כ אף בבהמה טמאה דליכא היתר שחיטה אין הגיד אסור אלא בבן ט', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-270)
270. והיינו דאמנם אם מה שדנו הכא אם איסור טומאה קדים הוא כמש"כ הרמב"ן ודעימי' דכל דאפשר לו להיות ניתר בשחיטה חשיב דאכתי לא חל האיסור, הרי דבבהמה טמאה דא"א להגיד להיות ניתר בשחיטה חלו איסור טומאה ואיסור גיד בב"א, אך לדעת התוס' והרא"ש דאף קודם היתר שחיטה ליכא איסור גיד בעודו במעי אמו, מ"ש בהמה טמאה מבהמה טהורה. [↑](#footnote-ref-271)
271. צ"ב דלא מצינו דילפינן להיתר חלב מקרא דחלב מוצא מכלל שליל אלא לדעת ר"ל לקמן ע"ה א', אך לדעת ר' יוחנן לקמן שם ילפינן לה מקרא דכל בבהמה תאכלו, וכמש"כ בפירש"י לקמן שם, - והראש יוסף כתב דד' רש"י הכא הם רק לדעת ר"מ ולא לדעת ר' יהודה, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-272)
272. הנאו"י בסימן כ"ב סק"ז כתב דמה שלא כתבו הראשונים כן הוא משום דל"ב ללמוד מקרא דכל בבהמה תאכלו להתיר כל איסור ואיסור, אלא כיון דילפינן מהך קרא דלא חשיב כבהמה ממילא דיש להתיר לכל האיסורים שבו. [↑](#footnote-ref-273)
273. בפי' הר"י מלוניל בסוגיין כתב דאה"נ דכ"ה דדמו אסור וחייבין עליו כרת ה"נ הגיד אסור, אך לדעת ר"ל דאין חייבין עליו כרת מבו' בדבריו דאין הגיד אסור, והיינו דלדידי' הא דהדם אסור הוא משום דלא גרע מדם האברים, וע"כ הגיד מותר דלא חשיב כגיד דעל כף הירך, - ולא נתפרש לן דהרי להדיא קאמר ר' יוחנן דלדברי המתיר בחלבו אוסר בדמו, והמתיר בחלבו הוא ר' יהודה דשרי אף בגיד, והרי דאף דהגיד מותר מ"מ דמו אסור וחייבין עליו כרת, וצע"ג. [↑](#footnote-ref-274)
274. צ"ל לפ"ז דהא דבחלב בעינן להך קרא דחלב מוצא מכלל שליל, הוא משום דבחלב שאסרה תורה לכל מין החלב שבבהמה הי' לנו לאסור גם להחלב דהשליל אף דאינו בהמה בפנ"ע, וזהו דילפינן מהך קרא דחלב השליל לא חשיב כחלב הכליות, וג"ז הוא מכח הא דאי"ז בהמה בפנ"ע ואך שבאנו לאסרו בתורת חלב דהאם, אך בגיד הנשה לא נאסר אלא גיד אחד בבהמה, וע"כ כיון דהשליל אינו בהמה בפנ"ע אין גידו אסור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-275)
275. הזכרון שמואל בסימן ע"ד סק"ג הק' דאם הא דדמו אסור הוא משום דהוי כדם דאמו א"כ מ"ט אינו חייב כרת לר' יהודה משום דכל היכא דלא מחייב אדם אנפש לא מחייב אדם התמצית הרי לאמו איכא שפיר דם הנפש. [↑](#footnote-ref-276)
276. היד המלך בפ"ו ממאכ"א ה"ה כתב כן מדעתו בישוב קו' הרא"ש דמ"ש דם מחלב, והביאו בהגה' מהרצ"ח בסוגיין, אך לא פירש כן בד' הרא"ש. [↑](#footnote-ref-277)
277. הלח"מ שם כתב להוכיח כן מהא דפריך ר' יוחנן לר"ל ממתניתין דקורעו ומוציא את דמו דאיירי בבן ח', וכמו שפירש"י, והרי דהא דס"ל לר' יוחנן דחלבו אסור וחייבין עליו כרת הוא אף בבן ח', ועמש"כ הזכרון שמואל שם לדחות. [↑](#footnote-ref-278)
278. וכמש"כ לעיל בהערה מד' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן פ"ט ב' ובזבחים ל"ה א' ובפ"ה ממאכ"א הי"ג והי"ד ובפ"ז ה"ג, - - ויש להוסיף דלהרמב"ם לטעמי' דקי"ל דחלבו של בן ט' חייבין עליו כרת, הרי דהנפ"מ לדינא בהפלוגתא דר' יוחנן ור"ל בדמו של שליל הוא רק בבן ח', וע"כ ודאי דמש"כ הרמב"ם דחייבין על דמו כרת מתפרש בבן ח'. [↑](#footnote-ref-279)
279. החזו"א בסימן ג' סק"ג כתב ללמוד כן מדבריו דאיסור העובר הוא משום טריפה, כיון דהוי ירך אמו, ועיי"ש שהק' ע"ז דא"כ מ"ט מהני לו שחיטת עצמו, כמו שאמרו בסוגיין דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, - אך בפירש"י שם משמע דכל הא דחשבינן לי' כירך אמו הוא כשבאנו להתירו בשחיטת אמו, ונתבאר להלן בהערה, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-280)
280. אך דבריו שם קיימי בבן ח', וי"ל דהוא כמש"כ בפירש"י ותוס' לקמן פ"ה ב' דבן ח' דטריפה חשיב כטריפה, ונתבאר להלן. [↑](#footnote-ref-281)
281. לכאו' בל' רש"י בסוגיין ד"ה טעון ובביצה ו' א' ד"ה הטריפה משמע טפי דעיקר הא דיש עליו איסור טריפה הוא מכח הא שבאנו להתירו בשחיטת אמו, והיינו דכל שבאנו להתירו בשחיטת אמו מכח דהוי כאבר מאיברי' יש עליו איסור טריפה, אך כל שלא באנו להתירו בשחיטת אמו אין עליו איסור טריפה, ונמצא דאיסור העובר הוא משום דממ"נ, אם נבא לחשבו כאבר מאיברי אמו ולהתירו בשחיטתה הו"ל כטריפה, ואם נימא דלא חשיב כאבר מאיברי אמו ול"ה טריפה, ליכא עליו היתר שחיטה, וכ"כ האבנ"ז ביו"ד סימן י"ח סק"ג, והקה"י בסימן כ' פירש כן גם בד' הגרע"א. [↑](#footnote-ref-282)
282. אך הנה בחי' הגרי"ז במכתבים שם פירש בד' רש"י והרמב"ם דמש"כ דהוא כאבר מאברי' היינו דהוא כאבר מאברי' לענין זה שיש בו לחיסרון היתר שחיטה שיש בטריפה, ונקט דדברי הרמב"ם קיימי גם על בן ט', וצ"ע, ועיי"ש במש"כ להוסיף לפרש בזה, ולפ"ז ניחא, - ועמש"כ החזון יחזקאל בפ"ד ה"ג לפרש לד' רש"י בע"א. [↑](#footnote-ref-283)
283. מבו' בדבריהם דהא דבן ט' חי ל"ה ירך אמו הוא משום דיש לו חיות בפנ"ע, וכ"כ הרמב"ן שם בדעתם, - אך בפירש"י שם ד"ה וסבר לה מבו' דהוא משום דהוא בר שחיטה בפנ"ע, כמו שאמרו בסוגיין דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, וע"כ אינו ירך אמו ליאסר משום טריפות דידה, ולכאו' אזיל לטעמי' בסוגיין דאף כשהוא ניתר בשחיטת אמו מהני לי' גם שחיטת עצמו, (דאל"כ הרי להס"ד דהוא ניתר בשחיטת אמו טריפה אינו בר שחיטה בפנ"ע), - ועמש"נ להלן בהערה לפרש לדבריו ע"ד ד' התוס'. [↑](#footnote-ref-284)
284. לכאו' הוא לטעמי' דהא דשחיטת טריפה אינה מועלת להתיר את העובר הוא משום דכל שאין השחיטה מועלת לעצמה אינה מועלת לולד ובזה הי' מקום לחלק דהיינו רק כשהעובר אינו בר שחיטה, אך אם הא דשחיטת טריפה אינה מועלת לעובר הוא משום דהוי כאבר מאברי' אין לחלק כן, - ומאידך מש"כ בפירש"י דשאני בן ח' דהוא ירך אמו מבן ט' חי הוא לטעמי' דהא דשחיטת טריפה אינה מועלת להתיר את העובר הוא משום דהוי ירך אמו, ובזה ס"ד דהיינו רק בבן ח' ולא בבן ט'. [↑](#footnote-ref-285)
285. לכאו' מבו' בדבריו דחלוק הוא גדר ההיתר דבן פקועה בבן ט' חי דהוא משום דחשבינן כמו ששחט את הולד, מגדר ההיתר בבן ט' מת ובן ח' דהוא משום דניתר בשחיטת אמו, וזה כמש"כ הבכור שור לעיל ע"ד א', ונתבאר בדף מס' 9, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-286)
286. ומצינו עד"ז בחי' הר"ן בסנהדרין קי"ב א' דשחיטת בהמת עיר הנדחת ל"מ להתיר באכילה משום דהיא שחיטה שאינה ראוי' וע"כ אף בהמה שחצי' של עיר הנדחת ל"מ שחיטתה להתיר באכילה אף את חצי' שאינו של עיר הנדחת, עיי"ש, ועמש"כ הקה"י בסו"ס כ' להקשות ע"ז. [↑](#footnote-ref-287)
287. וצ"ע בסתירת ד' הגרע"א לדבריו במהדו"ת סימן י' דאף שחיטת קדשים בחוץ ל"מ להתיר את העובר, והתם א"א לפרש דאיסורו של העובר הוא משום קדשים בחוץ, ובע"כ דאיסורו הוא משום אינו זבוח או נבילה. [↑](#footnote-ref-288)
288. ועיקר הך מילתא דהא דהשחיטה מתרת לאיסור אבמה"ח דהבהמה הוא רק משום דהיא מתה ואי"ז אבמה"ח, יש ללמוד כן ממש"כ הרמב"ן לקמן צ"ב ב' והרשב"א לקמן פ"ט ב' דמה שאמרו לקמן ק"ג א' דאיסור אבמה"ח חייל בלידת הבהמה הוא משום דבעודו במעי אמו הוא עומד להיות ניתר ע"י שחיטה, והראש יוסף לקמן ק"ג א' הק' דא"כ מ"ט בבהמה עצמה אמרו דלא חייל איסור טריפה על איסור אבמה"ח הרי איסור אבמה"ח עומד להיות ניתר ע"י שחיטה, ובגל' ברוך טעם שם ובספרו בשער התערובות דין ז' פ"א כתב דאבמה"ח אין לו היתר בשחיטה אלא דע"י שחיטה תהא מתה ואי"ז אבמה"ח כלל, ומשא"כ בעובר דמועלת השחיטה להתיר לאיסור אבמה"ח דילי' אף שהוא חי וע"כ חשיב דלא חייל איסור אבמה"ח. [↑](#footnote-ref-289)
289. ויש להוסיף, שהרי בד' הר"ן לקמן בסוגיין בשם הרא"ה מבו' דס"ד דרבא דבשוחט את הטריפה ל"מ שחיטתה כלל לולד ואם מת מטמא במשא, והרי דאף דהשחיטה מועלת להאם לטהרה מידי נבילה, מ"מ ל"מ השחיטה כלל להעובר והיינו משום דכל דאין השחיטה מועלת להאם להתירה לי"ב לדינא דכל בבהמה תאכלו ול"מ השחיטה על העובר כלל, וע"כ שפיר י"ל דאף לפ"מ דמסקינן דהשחיטה מועלת לטהר את העובר מידי נבילה כיון דלענין לטהר מידי נבילה הו"ל שחיטה מעלייתא, מ"מ אינה מועלת להתיר את העובר כלל, כיון דאין השחיטה מתרת את האם באכילה, וע"כ הוא אסור משום נבילה. [↑](#footnote-ref-290)
290. למש"כ הגרע"א דאיסור הולד הוא משום טריפה לכאו' הדין נותן דחלבו אסור, - אך למש"נ לעיל בהערה דמשמעות ד' רש"י דכל הא דאסור הולד משום טריפה הוא כשבאנו להתירו בשחיטת אמו, י"ל דחלבו מותר, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-291)
291. ואי נימא דגדר דינא דאבר היוצא הוא דהוא נאסר לשחיטה, י"ל דע"כ חשבינן לה כאיסור דאין לו תקנה בשחיטה, וכ"כ בס' כתבי ר"ח הלוי בתשובות (עמ' קמ"ו), ומשא"כ בולד דטריפה דאיסורו הוא משום דא"א בפועל לשחטו. [↑](#footnote-ref-292)
292. וכ"נ בד' הר"ן שם לעיל מינה שכתב לדעת ר' אמי דל"ד לקרעה ומצא בן ט' חי דטעון שחיטה דה"מ כשלא נשחטה אמו כלל אבל הכא דנשחטה אמו ומועלת שחיטתה לטהרו מידי נבילה אין לו שחיטה כלל, ומשמע דאי"ז משום דכל שנשחטה אמו הוי כשחוט ול"מ לו שחיטה, אלא הוא משום דכל הא דכשקרעה מועלת לו שחיטת עצמו היינו משום דכבר אינו שייך לשחיטת אמו וכל שאינו בכלל שחיטת אמו דינו הוא בשחיטת עצמו, אך כשהועילה לו שחיטת אמו במידי לי"ב לדין שחיטת עצמו. [↑](#footnote-ref-293)
293. ועיי"ש שכתב רב אמי דפליג וס"ל דאינו ניתר בשחיטת עצמו הוא משום דס"ל דהתירא דבן פקועה הוא משום דחשיב כשחוט וע"כ ל"מ בו שחיטת עצמו דכבר הוי כשחוט, וכ"ה בפירש"י לקמן בסוגיין ד"ה כר"מ וד"ה ד' סימנים. [↑](#footnote-ref-294)
294. ובזה מתפרש מש"כ רש"י לקמן פ"ה ב' דהס"ד דבשוחט את הטריפה ומצא בה בן ט' חי תועיל לו שחיטת אמו להתירו הוא רק למ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, והיינו משום דלדעת ר' אמי דאף בבן ט' חי חשבינן דחלה עליו שחיטת אמו והיינו משום דאף בן ט' חי הוי מכלל החיות דאמו וע"כ שחיטת אמו הוי שחיטה לדידי', הרי דמה"ט אף חשבינן לי' כטריפה, ורק למ"ד דד' סימנים אכשר בי' רחמנא דלדידי' ל"ד בן ט' חי לבן ח' וחשבינן דאית לי' חיות בפנ"ע וע"כ הוא דלא חלה עליו שחיטת אמו, לא חשבינן להעובר כטריפה, אך צ"ע, דהרי אף לדעת ר' אמי חזינן דלא חשבינן להבן ט' עצמו כטריפה, שהרי כל הא דל"מ לו שחיטת עצמו פירש"י דהוא משום דהוי כשחוט, ולא משום דהוא טריפה, וצ"ל דכשיצא לאויר העולם ויש לו חיות גמורה, פקע מיני' תורת טריפה, ומ"מ כיון דבשעת השחיטה הי' עליו תורת טריפה ודאי דל"מ השחיטה להתירו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-295)
295. וי"ל עוד דהיינו דהא דסימני העובר חשיבי כשחוטין אי"ז מכח דחייל עליו שחיטת אמו, אלא הוא מכח דהותר באכילה והו"ל כבשרא בדיקולא, וע"כ כל שלא הותר באכילה לא חשיבי סימניו כשחוטין כלל. [↑](#footnote-ref-296)
296. האו"ה שם בסו"ד כתב דגם גירסת הרי"ף היא השוחט את הבהמה, ולעיל מינה כתב בשם הרי"ף דהוא כר"מ דבן ט' חי אינו ניתר בשחיטת אמו. [↑](#footnote-ref-297)
297. ועמש"נ בדף מס' 7 בסופו בטעמא דהבעה"מ דאף לר"מ מהני שחיטת אמו לטהרו מידי נבילה אף שאינו מתירתו באכילה, ובמש"נ שם בהערה בטעמא דהרמב"ן דפליג ע"ז. [↑](#footnote-ref-298)
298. הכריתי בסימן י"ג סק"ג כתב דיש להחמיר דכל שעמד על פרסותיו טעון שחיטה אף אם לא הלך, אך התבו"ש שם כתב דאין להצריך שחיטה אלא כשהלך, וכמו שסיים רש"י דכיון שהלך טעון שחיטה, וכ"ה בפיהמ"ש הנדפס ובסה"ת הל' או"ה סימן מ"א, וכ"ה גם בערוך ע' פרס. [↑](#footnote-ref-299)
299. וצ"ל לפ"ז דאף בהמה שאין לה רגלים דלא הפריסה ע"ג קרקע מ"מ כל שהיתה ראוי' מצ"ע להפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה, דאל"כ הרי אכתי משכח"ל לדינא דרב משרשיא בכה"ג, - אך הרי"ו בנתיב ט"ו ח"ה כתב דאף אם גדל ימים רבים ולא הפריס ע"ג קרקע אין טעון שחיטה, וי"ל דדבריו קיימי בגונא דלא הפריס משום חולשתו, ושמא בכה"ג אף א"א לו להוליד, - ובכ' הגרי"ז בכורות ו' א' כתב בדעת הרמב"ם דאפשר דהבת פקועה לא הפריסה ע"ג קרקע שהיתה חולה וילדה ולד, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-300)
300. ולפ"ז הרי דמד' הרמב"ם שהביא לאיבעיא דמהו לגמוע את חלבו, מבו' דאף בהפריס ע"ג קרקע אינו טעון שחיטה אלא מדרבנן, וכמש"כ המ"מ והאחרונים בדעתו, ודלא כמש"כ הצ"פ, - והר"י מנרבונא שם כתב דמה שהשמיט לדינא דרב משרשיא, הוא משום דלפ"מ דקי"ל כרבא דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, יש תקנה להולד בשחיטה, וכמש"כ רש"י, ועיי"ש שכתב דמ"מ אבר היוצא אין לו תקנה בשחיטה, אף דד' סימנים אכשר בי' רחמנא, דהוי כטריפה דאין לו תקנה, וע"כ הביא הרמב"ם לאיבעיא דמהו לגמוע את חלבו, - ועמש"נ להלן מד' התפארת למשה והזכר יצחק טעם אחר במה שהשמיט הרמב"ם לדינא דרב משרשיא. [↑](#footnote-ref-301)
301. ויש להוסיף דכ"ה גם בס' הלכות פסוקות לר"י גאון בהל' שחיטה דא"י, ועיי"ש שכתב לפ"ז דכל שלא נודע שכלו לו חדשיו אין שוחטין אותו עד שיהא בן ח' ימים. [↑](#footnote-ref-302)
302. ויש להוסיף, דלמש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דגדר דינא דהפריס ע"ג קרקע הוא דאינו ניתר בשחיטת אמו, בע"כ דהך דינא הוא רק בבן ט', דאם הי' דין זה אף בבן ח' ל"ה לו היתר כלל שהרי בן ח' ל"מ לו שחיטה. [↑](#footnote-ref-303)
303. ואמנם הרי"ף השמיט גם לאיבעיא דר' ירמי', והר"י מנרבונא כתב בטעמו דהוא משום דלפ"מ דקי"ל דהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה לא חשיב כלל כיוצא חוץ למחיצתו, דדמי לאבר היוצא דבן ט' חי דלדעת ר"מ דהוא טעון שחיטה לא חשיב כלל כיוצא חוץ למחיצתו, ולכאו' הוא משום דס"ל דהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה מדאורייתא, ונתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-304)
304. ועיי"ש שהוסיף דיש ללמוד כן מד' הש"ך גופי' בסימן י"ד דולד דטריפה אין שחיטתו מועלת להתיר את האבר היוצא, דבע"כ דהוא כמש"כ התבו"ש בסימן י"ד סק"ח דהוא משום דאף דשחיטת טריפה מהניא לטהר את העובר מידי נבילה מ"מ אינה מועלת לטהר את האבר היוצא, וע"כ א"א שיהא האבר היוצא ניתר בשחיטת עצמו דהוו הסימנים כשחוטין לענין לטהר מידי נבילה, וזה כמש"כ הפמ"ג בשפ"ד בסימן י"ד סק"ז דבע"כ צריך לפרש כן בד' הש"ך שהרי בדבריו שם סקי"א מבו' דאיסור אבר היוצא אינו איסור בפנ"ע אלא שאינו ניתר בשחיטת אמו ולפ"ז ודאי דהי' לו להיות ניתר בשחיטת עצמו, ובע"כ דהא דאינו ניתר בשחיטת עצמו הוא משום דאי"ז שחיטה לגבי לטהר מידי נבילה, ולפ"ז הרי דה"נ הכא הדין נותן דלא יהא לולד תקנה. [↑](#footnote-ref-305)
305. בד' הש"ךשם מבו' דולד זה אסור משום איסור טריפה, וכ"נ בד' הט"ז, והפמ"ג שם פירש לזה עפי"ד רש"י דחשבינן דאיכא שהי' בשחיטה, וע"כ הו"ל טריפה, - והיד יהודה בסימן י"ג סקי"א תמה ע"ז דכיון דהולד יש בו חיות גמורה, אין לחשבו כטריפה, ועיי"ש שכתב בד' רש"י שכתב דיש בזה משום שהי' דאזיל לטעמי' דשהי' פוסלת במיעוט בתרא, עיי"ש, וגם התבו"ש שם תמה ע"ד הש"ך, - ועיי"ש שכתב דמ"מ יש לאסור את חלבו מכח האיבעיא דלעיל ס"ט א' דכל דלית לי' תקנתא בשחיטה חלבו אסור. [↑](#footnote-ref-306)
306. לכאו' הוא אף למש"כ הראבי"ה בסימן אלף צ"ו בשם רבינו יואל דבן ט' חי טריפה אינו ניתר בשחיטת אמו, דכ"ז הוא כשנטרף קודם שנשחטה אמו, אך כל שנטרף אחר שנשחטה אמו כיון דכבר הוי כשחוט אין טריפה אוסרתו, וכ"כ העונג יו"ט בסימן ס"ז, - אך בד' הר"י מנרבונא בסוגיין לא משמע כן, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-307)
307. בל' הרמב"ם בפיהמ"ש משמע דס"ל דבן פקועה טריפה אינו מותר אלא כשלא הפריס ע"ג קרקע, עיי"ש, וכ"נ ממה שלא הביא בהלכותיו להכשיר בזה, שהרי לדעת המכשירים נתפרש דין זה בסוגיין, והי' להרמב"ם להביאו, - ולמש"כ הצ"פ בדעתו דהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה מדאורייתא, ודאי דטריפות אוסרת בו. [↑](#footnote-ref-308)
308. בד' הפר"ח שם משמע, דלדעת הר"ן בפ' במה מדליקין דאין מברכין על הדלקת נ"ח מפני החשד, וכ"כ הרמ"א בסימן תרע"א ס"ח, אף הכא אין מברכין, ועיי"ש שתמה ע"ד הר"ן, וכ"כ הפר"ת בסימן י"ט סק"א, - אך התבו"ש בסימן י"ג סק"ט והפליתי שם סק"ד והכת"ס בתשו' יו"ד סימן קמ"ו כתבו לחלק ביניהם בכמה אנפי, עיי"ש, ויש להוסיף, דלמש"כ בפירש"י ודעימי' דמה שהצריכוהו שחיטה אי"ז משום מראית העין וחשד, אלא הוא כדי שלא יבואו להתיר בהמה אחרת בלא שחיטה, ודאי דמברכין ע"ז, - ובגל' הגרע"א שם ס"ב הביא מתשו' בש"ר סימן רפ"ג דאין מברכין ע"ז. [↑](#footnote-ref-309)
309. וכ"כ הרמב"ן והר"ן לעיל בסוגיין בביאור הס"ד שם דל"ב שחיטה אלא להתירו באכילה משום מראית העין אך אם מת אינו מטמא במשא, אך י"ל דרק לפ"מ דס"ד דאיירי בשוחט בהמה כשרה בע"כ לפרש כן, אך לפ"מ דדחינן לה אין מקור לזה. [↑](#footnote-ref-310)
310. ועמש"כ התבו"ש בסימן י"ג בשמ"ח ס"ד לדון בכמה אנפי אם חשיב כתרי תמיהי. [↑](#footnote-ref-311)
311. למש"כ הר"י מנרבונא בדעת הרי"ף דכשהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה מדאורייתא מתפרש מה שהשמיט לההיתר בקלוט וכו', - אך צ"ע דכיון דמדברי אביי מוכח דהא דהפריס ע"ג קרקע טעון שחיטה אי"ז אלא מדרבנן מ"ט פסק הרי"ף דהוא דינא דאורייתא. [↑](#footnote-ref-312)
312. ועיי"ש שכתב לישב לפ"ז למשה"ק הפר"ח בסימן ס"ד סק"ו ע"ד הרמב"ם דחלבו של בן ט' חי אסור ממה שאמרו לעיל ס"ט א' דאי לר"מ איסור חלב ודם איכא איסור יוצא ליכא ואי לר' יהודה איסור יוצא איכא איסור חלב ליכא, ולהנ"ל ניחא, דהתם דאיירי בולד שנולד מבן פקועה הרי דכל ההיתר בזה הוא רק למ"ד דחלבו מותר, וזה מתישב למש"כ בפירש"י לעיל שם דכל הא דיש לאסור לולד הנולד מבן פקועה שיש לו אבר היוצא הוא משום דא"א לשחוט את הולד, וע"כ למ"ד דחלבו של בן ט' חי אסור דלדידי' ולד הנולד מבן פקועה טעון שחיטה, אין לאסרו מכח הא שבא מאבר היוצא. [↑](#footnote-ref-313)