דין שישים וטעימת קפילא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / קפילא ושישים

חולין צז. בדין שישים וטעימת קפילא

**א. שיטות הראשונים-**

קי"ל כל איסורין שבתורה בס', ומאידך מבואר בסוגיין דבמין באינו מינו נותנין אותו לקפילא ארמאה ונאמן לומר שאין טעם האיסור ניכר בההיתר, ונחלקו הראשונים באיזה אופן מהני טעימת קפילא.

א. דעת רש"י צח. ד"ה בס' דבפחות מס' לא מהני קפילא להתיר, ודין קפילא נתחדש באופן שיש ס' בההיתר כנגד האיסור, אלא דמ"מ לחומרא בעינן נמי טעימת קפילא, ורק אם ליכא טעם שרי.

ולענין אם מודה רש"י לשא"ר עכ"פ בקדירה או בצירן ורוטבן דמהני קפילא יתבאר במקו"א.

ב. דעת התוס' צט. ד"ה אלא והרא"ש-כט דדין קפילא מהני דאף אי ליכא ס' כנגד האיסור מ"מ אם טעם קפילא ואמר שאין נרגש הטעם בההיתר מותר לאוכלו [ולענין אם כשיש ס' בעי קפילא לא נתבאר דעתם להדיא, אבל ברא"ש מבואר דכשיש ס' אי"צ טעימת קפילא].

ג. דעת הרמב"ן צח. והר"ן (לד.) דלעולם הכל תלוי בס', דאי ליכא ס' לא מהני טעימת קפילא כרש"י, ואם איכא ס' אי"צ קפילא.

ומכח זה נתקשו הר"ן והרמב"ן אימתי נאמר דין קפילא, וכתבו דלא מהני קפילא אלא בצירן ורוטבן שאין ידוע כמה נתערב מן האיסור בההיתר, וע"ז מהני טעימת קפילא.

והוסיף הר"ן דה"נ אם נימוח גופו של איסור וא"י כמה נימוח יש לסמוך על קפילא.

**ב. ראייתו של רש"י דל"מ קפילא בפחות מס'-**

והנה רש"י צח. הוכיח שיטתו מהסוגיא צט. דלא מהני קפילא בפחות מס', מדמקשינן התם למ"ד דבעי מאה בכל איסורין, מברייתא דגריסין שנתעברו עם העדשים אם יש בהם בנו"ט אסור אף במאה וא', ואם אין בנו"ט אי"צ מאה וא', והק' הגמ' מאי לאו בס' ככל איסורין, והנה התם איירי בטעמו כהן כדקתני ברישא שאם יש בו בנו"ט ל"מ אפי' אחד ומאה, והיינו כש"כ התוס' דאיירי בשטעמו כהן, וע"ז קתני בסיפא שאם אין בנו"ט מותר, וע"ז אמרה הגמ' בס', משמע להדיא שאף שטעם קפילא ואין בה בנו"ט מ"מ בעינן נמי שיהיה ס'.

וברמב"ן דחה ד' רש"י לפי דרכו, דהתם איירי בנתערב ונימוח גופו של איסור ולכך לא מהני ס', אבל בצירן ורוטבן שפיר יהני קפילא בכה"ג.

אבל דעת רש"י נראה דאף היכא שנתערב רק צו"ר מ"מ ל"מ קפילא לקולא, וכמה ראיות לזה:

הנה ברש"י צט. ד"ה אין מבואר דאיירי התם באופן דליתיה לאיסוריה בעין, וכתבו התוס' דאיירי שהסיר את גוף האיסור, ולפי"ז מבואר דמיירי שלא נתערב אלא צו"ר ומ"מ נקט רש"י דל"מ קפילא, ודלא כהרמב"ן.

וכ"מ ברמב"ן דרש"י בא להוכיח משם לכל דוכתא דל"מ קפילא אף בצירן ורוטבן [וכשנ"ת עוד במקו"א דברמב"ן נראה עיקר טעמיה דרש"י דל"מ קפילא לקולא כלל אף בצירן ורוטבן].

וכן מבואר בד' הראשונים צז. דלדעת רש"י איירי עובדא דכילכית בדין קפילא לחומרא אף אחר דאיכא ס', אבל לא ייתכן להעמיד בדין קפילא לקולא דלשיטת רש"י ל"מ אף שלא נתערב אלא צו"ר.

אבל בראש יוסף בסוגיין ובדף צט. כתב די"ל דרש"י מודה לדעת הרמב"ן ומש"כ צט. דליתיה לאיסוריה בעיניה איירי שנימוח גופו של איסור כולו כש"כ הרמב"ן, ולא כש"כ התוס' שהסירו, ונקט די"ל שמודה רש"י דמהני קפילא לקולא בצירן ורוטבן כדעת הרמב"ן, אבל בדברי הראשונים מבואר שלא כדבריו.

ובמקו"א נתבאר עוד דמ"מ מודה רש"י דבקדירה מהני קפילא לקולא, ואכ"מ.

**ג. יישוב שיטת התוס' מגמ' צט.-**

והנה לשיטת התוס' צט. מבואר דפליגי התם על רש"י ונקטו דמיירי שנתערב גופו של איסור בתערובת ומ"מ מהני קפילא לקולא.

וצ"ב מה יענו לראייתו של רש"י מהסוגיא שם דל"מ קפילא לקולא ובעי ס', ועתוס' צט. ד"ה אלא עמדו בזה ותי' שאין כוונת הגמ' צט. לומר דבדינא דברייתא בעי שישים שהרי כיון שאין בהם בנו"ט וודאי אי"צ שישים, רק משמע להגמ' מיתור לשון המשנה שיש שיעור של שישים לבטל איסורין והיינו בגוונא שלא טעמו קפילא, עיי"ש.

וברא"ש תי' דמה דקתני התם שהוא בנותן טעם איירי בטעמו כהן, אבל מה דקתני התם אין בהם בנו"ט אין הכוונה שטעמו כהן ומצא שאין בו טעם רק הכוונה שאם לא טעמו כהן כלל מן הסתם שרי, וע"ז אמרה הגמ' דאיירי דוקא בס'.

**ד. מקור לד' רש"י דאף בשישים בעי קפילא-**

והנה מברייתא דהתם מתבאר לכאו' ענין נוסף דאף בדאיכא ס' קתני אם יש בנו"ט אסור, ומשמע דאף אחר ס' בעי טעימה.

וזה מקור לדעת רש"י צח. דאף אחר ס' בעי טעימה, וצ"ב לשא"ר דפליגי, ועתוס' שם דבעלמא אי"צ לטעום בדאיכא ס' אבל התם איירי באופן שכבר טעמו כהן.

ומיהו יש להעיר דזה ניחא לשיטת הרא"ש שם דכל הברייתא איירי לענין טעימה, דבסיפא דקתני אין בו בנו"ט הכוונה שלא טעמוהו כלל א"כ שפיר י"ל דרישא היינו שטעם, אבל לשיטת רש"י והרמב"ן דמה דקתני אין בו בנו"ט היינו כפשוטו שטעם ואין בו טעם [שלכך הוכיחו מזה דפחות מס' ל"מ קפילא], א"כ ברישא דוחק לומר דאיירי שטעם, רק משמע כוונת הברייתא שהוא חובה לטעום, והוא מקור לדעת רש"י.

וכבר העיר בזה בראש יוסף צט. ע"ד הרמב"ן, עיי"ש שכתב שהרמב"ן יפרש ע"ד הרא"ש שאין בהם בנו"ט היינו מן הסתם שלא טעמו, וצ"ע שהרי ברמב"ן משמע שלא פי' כן שהרי הוקשה לו ל"ל שישים כיון דטעמיה קפילא, והוכיח מזה דמהני קפילא לקולא כדעת רש"י עכ"פ בצו"ר, וצ"ע וי"ל.

**ה. בביאור טעם הראשונים דל"מ קפילא פחות מס'-**

ובעיקר טעם שיטת הרמב"ן והר"ן דלא מהני קפילא בפחות מס' נחלקו הפוסקים, בב"ח-צח הביא מהאגור דכיון שבסתמא אי ליכא ס' איש טעם הרי חיישינן ביה למשקר, וכ"נ במנח"כ א-י, ולפי"ז כתב הב"ח דבאופן שישראל טועם [כגון בתרומה או נדר] הרי מהני אף בפחות מס' לשיטת הרמב"ן.

אבל לשון הר"ן מורה להדיא שטעמו משום שנתנו חז"ל שיעור קבוע של ס' ואף שיסוד האיסור תלוי בטעם מ"מ השוו חכמים מידותיהן.

ונפק"מ דלשיטה הראשונה הוא איסור דאורייתא שהרי חזינן שהוא משקר ואין להאמינו א"כ הדר דינא שיש כאן איסור תורה דדלמא אית ביה טעם, אבל לד' החזו"א אין בו אלא איסור דרבנן.

ועוד נפק"מ מהנך שיטות בנימוח הגיד אם יש מקום לאסור, דאם אינו אלא משום משקר הרי בנימוח הגיד וודאי אין מקום לאסור דוודאי ידוע לנו שאין בו טעם, וברשב"א בתוה"ב אסר בנימוח הגיד ותמה עליו במנח"כ הו"ד בפר"ח שם שהרי לא שייך חשש משקר, ותלי בהנ"ל.

[ובחוו"ד צח-ג כתב שיטה חדשה בזה שעיקר הטעם דל"מ קפילא פחות מס' הוא מהלמ"מ וכש"כ במקו"א לבאר שיטת רש"י עד"ז, דהלמ"מ שאין האיסור בטל עד שישים, ול"מ מה שאינו נותן טעם, אבל זה אינו אלא בטעמו וממשו קיים אבל בצו"ר לא נאמרה הלמ"מ זו ואין איסורם אלא משום הטעם, ולכך מהני ביה קפילא לקולא.

והוא שיטה מחודשת שהוא מהלמ"מ, ואף שנתבאר כן בשיטת רש"י במקו"א מ"מ בשיטת שא"ר אינו נראה כן ובר"ן מבואר להדיא שאינו אלא דרבנן].

והנה בראש יוסף צט. הוכיח דלא כהב"ח, שהרי להב"ח מתבאר דישראל שפיר נאמן לומר שאין טעם אף בפחות מס', והרי מבואר ברמב"ן שנתקשה בקו' רש"י מגמ' צט. דמשמע שאין קפילא נאמן פחות מס' גבי תרומה, ותי' דאיירי בנתערב גופו של איסור, ומשמע דאף כהן אינו נאמן.

מיהו עיקר ראייתו כנגד הב"ח היא כראי מוצקה, אבל מ"מ בעיקר טעמו של הר"ן י"ל שהוא כש"כ במנח"כ דחיישינן שמא משקר **או טועה**, וזה שייך אף גבי ישראל.

**ו. ביאור שיטת התוס' דמהני קפילא לקולא-**

והנה בשיטת התוס' היה נראה הטעם דמהני קפילא משום דס"ל שלא השוו חז"ל מידותיהם ולעולם האיסור תלוי בטעם ואם אין הטעם נרגש אין בו איסור והניחוהו חז"ל כדין תורה ואין כאן תקנ"ח [ומ"מ אם יש שישים אין חיוב לתת לקפילא שיש לסמוך על האומדנא שאין כאן טעם].

אבל באמת נראה דאף לתוס' ע"כ תקנ"ח להצריך שישים וכעין ד' הר"ן, ונראה כמה ראיות לזה:

א. יש להוכיח ממש"כ התוס' צח: אהא דאמרינן התם דילפותא דזרוע בשלה איצטריך להחמיר עד ס' אבל מדאורייתא ברובא בטיל, והק' התוס' הא כל שיש טעם אסור מדאורייתא א"כ מדאורייתא נצריך ס', ותי' בתי' השני דזימנין שפוסק הטעם בפחות מס' וע"ז איצטריך ילפותא דזרו"ב.

ופי' מהרש"א שם בכוונתם דבאמת ברוב המינים הרי פוסק הטעם בס' אלא דמ"מ קרי ליה חומרא משום דפעמים שפוסק הטעם אף בפחות מזה, ומ"מ צריכים ס'.

ודעת רעק"א דרוב פעמים פוסק הטעם פחות מס', וכש"כ הר"ן (לה:), ומעיקר הדין היה יכול לסמוך על הרוב אלא דמ"מ צריך להחמיר עד ס'.

ונתקשה שם רעק"א [ואין לשונו ברורה אבל כנראה זה כוונתו] מ"ט אין לו לסמוך על הרוב להקל כשם דמהני טעימת קפילא להקל שלא תקנו חז"ל שישים א"כ ה"נ גבי רוב?

וצ"ל בדעת התוס' דבאמת ס"ל שחששו חכמים להחמיר עד ס' לעולם ולא פלוג רבנן, אלא שאין גדר הדברים כדעת הר"ן, דלשיטת הר"ן תקנו חז"ל דין שיעור שישים והוא דין חדש, ולכך ל"מ אף אם יש קפילא לקולא, וכמו שבאר כ"ז באבנ"מ בתשובה-ד, ועיי"ש דמחמת זה אף במין במינו מה שבעינן שישים הוא מאותה תקנת חז"ל.

אבל לשיטת התוס' לא תקנו חז"ל שיעור חדש, רק שחששו שלא לסמוך על הרוב שאין טעם וחששו דלמא אכתי אית ביה טעם, ורק ע"י דטעמיה קפילא שידוע בוודאי שאין בו טעם בזה שרי דלא שייך חשש חכמים [ול"ש זה גבי מין במינו והתם ע"כ משום גזירה בעלמא הוא אטו אינו מינו כש"כ הרא"ש ודלא כמהלך האבנ"מ בר"ן].

ב. עוד מקור לכ"ז נראה בתוס' זבחים עט. דאמרינן התם מין בשאינו מינו בטעמא ומין במינו ברובא, וכתבו הראשונים דע"כ התם קאי בדינא דאורייתא, והר"ן (לה:) הכריח זה דאי מדרבנן הרי גם מין במינו בעי שישים.

ובתוס' זבחים עט. כתבו ג"כ דאיירי בדינא דאורייתא וז"ל:"מדלא נקט בשישים משמע דמדאורייתא איירי שהוא בטעמא".

ומשמעות קושייתם דאי איירי בדין דרבנן למה נקט מין בשאינו מינו בטעמא הו"ל בשישים, וקו' צ"ב רב דהא לשיטת התוס' עיקר הדין הוא בטעמא דהא מהני קפילא לקולא ורק אם אין קפילא משערים בשישים, ולמה עדיף למיתני ס' ולא את עיקר הדין דאזלינן בתר הטעם?

אח"כ ראיתי בכמה אחרונים זבחים שם שפי' קו' התוס' שם באופ"א לגמרי, ועיקר קושייתם היא דאי בדרבנן עסקינן לימא גבי מין במינו בס' ולא ברובא, אבל הוא דוחק גדול בלשון התוס' שם.

ובפשטות נראה מזה כש"כ דאף לשיטת התוס' קבעו חז"ל הגדר בס', אלא דקפילא מהני לומר שאין טעם אבל כל דליכא קפילא קבעו חז"ל בס' ונפק"מ דלא מהני רוב, ושו"ר בס' עולת שלמה זבחים שם שכתב כדברינו בפי' ד' התוס' זבחים.

[ואכתי הוא דוחק דהא סו"ס עיקר החומרא דרבנן הוא חומרא בעלמא לחוש לטעם אבל יסוד הדין הוא טעם ואי איכא קפילא מהני, וצ"ב, ואי נימא דהתם אזלו התוס' בשיטת הר"ן דל"מ קפילא פחות מס' כלל אתיין ד' התוס' בפשוט].

ג. בגמ' ע"ז סט. מספק"ל גבי עכברא בחלא וס"ד דכיון שהחומץ הוא חזק ואין הטעם ניכר בו כ"כ סגי בנ' ואי"צ שישים, אבל מסקינן דמ"מ הכי הוא הלכתא דכל איסורין בשישים.

וצ"ע בשלמא לשיטת שא"ר שיש כאן תקנ"ח להצריך שישים הרי י"ל דלא פלוג ואף גבי עכברא בחלא תקנו כן, אבל לשיטת התוס' הרי מהני קפילא לקולא ומה גרע עכברא בחלא דידעינן וודאי שאין בו טעם?

וצ"ל בזה דע"כ אף לשיטת התוס' תקנ"ח שיעור ס', ומ"מ חזינן כאן חידוש טפי, דאף במקום שיש וודאי שאין בו טעם לא סמכו חז"ל אלא אם באופן מסויים נתנו לקפילא אבל מה שסומכים על ידיעה כללית שאין בו טעם לא סמכו חז"ל אף אם לאו מתורת רוב הוא רק ידיעה ממש, ועצ"ע.

ושו"ר מהלך זה ביד יהודה צח-ג ד"ה אבל התוס', וד"ה ודע.

**ז. ביאור שיטת הר"ן והרמב"ן-**

ובעיקר החילוק שכתבו הראשונים בין צירן ורוטבן וגופו של איסור, מבואר ברמב"ן רשב"א ור"ן עיקר הטעם בזה משום שבצירן ורוטבן אין ידוע כמה נתערב מן האיסור אלא דלחומרא חיישינן כנגד כולו, אבל ע"ז מהני קפילא.

ובביאור הדברים נראה בראשונים שתי אופנים:

א. בר"ן מבואר שיטתו היטיב, דלעולם היכא שנתערב גוף האיסור אין היתר אלא בס' שהשוו חכמים מידותיהן ול"מ טעימת קפילא דלא פלוג רבנן וקבעו שיעור ס'.

וכ"ז בנתערב גופו של איסור אבל בצירן ורוטבן שאין כאן גופו של איסור וכל הנידון הוא בהטעם שנתערב כמה טעם יצא, הרי אף דלחומרא לעולם חיישינן שיצא כנגד כל גופו של איסור, מ"מ אינו בכלל דין שיעור שנתנו חז"ל, ובזה תהני טעימת קפילא לומר שיש כאן ס' כנגד האיסור, והיינו דשיטתו דע"י קפילא ידעינן דאיכא ס' כנגד מה שנבלע.

ולשיטת הב"ח שעיקר טעם הר"ן משום חשש משקר ולא משום השוו מידותיהן צל"פ עד"ז בנו"א, דמן הסתם אין חוששין להעכו"ם במשקר ורק היכא שנתערב גופו דאמרינן מן הסתם נותן טעם בפחות מס' ע"ז חשדינן ליה במשקר, אבל בצירן ורוטבן לא אמרינן כן שהרי אינו ידוע כמה טעם נתן ולמה לא נאמין להקפילא.

ובאמת יל"ע בעיקר ביאור זה, דהנה אמרינן צח: דילפותא דזרוע בשלה להצריך ס' היא לחומרא, דמדאורייתא ברובא היה בטל, והק' הראשונים הרי מדאורייתא כל שיש בו טעם כתב הר"ן (לה:) [וכעי"ז בתוס' שם] דבסתמא ברוב מאכלים אף בפחות מס' ליכא טעם רק לחומרא בעינן ס', וצ"ע לפי"ז היאך מהני טעימת קפילא לומר שאין בו טעם והרי יתכן שאין בו טעם ומ"מ אין בו ס'?

וראיתי מיישבים בזה עפ"י דקדוק לשון הר"ן דכנגד כולו סגי בכ' כדי שלא יהיה טעם שבסתמא אינו פולט כנגד כולו וכל שיש כ' כנגד האיסור מסתמא אין כאן טעם, אבל כנגד פליטתו לחוד בעי דוקא ס' כדי שלא יהיה בו טעם, ולכך מהני קפילא דעי"ז ידעינן שכנגד מה שפלט איכא ס', ודו"ק.

ב. ברשב"א בתוה"ב (כ:) משמע ביאור אחר בזה, ובארנו דבריו במקו"א באורך ונביא כאן הנוגע לדידן בקצרה, עיי"ש דכל שאין גופו של איסור בתערובת הרי מן הסתם אינו בולע ממשות כנגד כולו, ורק מ"מ חיישינן שמא נותן טעם כנגד כולו, ולכך נו"ט לפגם שרי שאינו טעם האוסר.

וכתב הרשב"א ראיה לזה מהא דסמכינן אקפילא בצירן ורוטבן בדליכא ס', וביאור כוונתו נראה דכיון שאינו בולע ממשות כנגד כולו הרי מן הסתם איכא ס' [וקצ"ע לומר דבסתמא יש גם ס'], ורק יש לחוש שמא מ"מ נתן טעם כנגד כולו, וע"ז אמרינן דמהני קפילא שאומר שאין כאן טעם א"כ אין לאסור, דאי מטעם הבליעה הרי יש ס' ואי משום הטעם הרי ליכא טעמא.

ומבואר מזה דלא אתא עלה מסברת הר"ן רק מטעמא אחרינא.

אבל צ"ע דברשב"א צז: מבואר להדיא הטעם דמהני קפילא משום דאמרינן דע"כ ליכא ס', וצע"ג.

**ח. נימוח גופו של איסור-**

והנה בר"ן כתב להדיא דה"נ אף בנימוח כל שאין ידוע כמה נימוח מהני טעימת קפילא לקולא.

אבל עיין בטור-צח שהביא סברת הרמב"ן, ובב"י כתב הוסיף דהר"ן התיר אף בנימוח, וכתב הפרישה באמת לשון הרמב"ן שהביא הטור ל"מ כן ומשמע להדיא שעיקר חילוקו של הרמב"ן הוא בין נימוח גופו של איסור או רק צירן ורוטבן, משמע שלא התיר הרמב"ן בנימוח גופו אף אם אין ידוע כמה נימוח.

אלא שכתב שבב"י נראה לא כן שהביא ד' הר"ן שהתיר בנימוח על סברת הרמב"ן.

וכתב הדרישה דעיקר חילוקו של הרמב"ן הוא דהיכא שלא נימוח כל האיסור רק מקצתו בזה מהני קפילא ודוקא אם נימוח כופו ל"מ קפילא, והטעם כתב דהיכא שלא נימוח כל גופו של איסור הרי מעיקר הדין אי"צ שישים כנגד כולו רק חומרא הוא כיון שאין ידוע כמה נימוח הצריכו לשער כנגד כולו ובזה הקילו לסמוך על קפילא, וצ"ב.

אבל פשטות ד' הטור לא משמע שחילק בין נימוח מקצת גופו לכל גופו, רק עיקר החילוק הוא בין נימוח לצו"ר, וצ"ב.

והנה לדעת המנח"כ והב"ח שעיקר הטעם דל"מ קפילא היכא שישנו גוף האיסור משום דמסתמא משקר הרי וודאי לא שייך זה היכא שאין ידוע כמה נימוח וברור שיש להתיר בכה"ג.

וכן לפי פשטות ד' הר"ן שהוא מטעם השוו מידותיהן אבל מ"מ לא השוו מידותיהן אלא בידוע כמה נבלע אבל אם הנידון הוא כמה נבלע וודאי יהני קפילא לברר.

ובדעת הדרישה בשיטת הרמב"ן י"ל כמה אופנים:

א. לפמש"כ הרשב"א עיקר ההיתר משום שאין כאן בליעה ע"כ בנימוח גופו של איסור וודאי יהיה אסור ואף שא"י כמה נימוח מ"מ יש לחוש שאין שישים כנגד מה שנימוח משא"כ היכא שלא נבלע אלא צו"ר בעלמא.

ב. ועוד נראה דיל"פ הטעם בזה דכל מה דל"מ קפילא לקולא בנמחה גוף האיסור ואין שישים אינו משום דחיישינן למשקר רק משום השוו מידותיהן, ולפי"ז י"ל דדין השוו מידותיהן נתנו חז"ל רק בדין טעמו וממשו אבל בדין טכע"ק לא השוו מידותיהן, וכל שיש קפילא מהני לקולא.

וביתר ביאור נראה שעיקרו של השוו מידותיהן הוא לתת שיעור ביטול שעד שישים לא יתבטל, וכל שיעור ביטול שייך בדין טעמו וממשו שאין הממשות בטילה עד שישים, אבל בדין טכע"ק ל"ש דין ביטול כלל ואין השיעור אלא מודד לטעם וכל שטעמו קפילא שרי.

[וס"ל להרמב"ן שנתנו דין השוו מידותיהן גם היכא שא"י כמה נבלע ורק בצו"ר לא נתנו דין זה].

אח"כ ראיתי יותר נראה ביאור ד' הרמב"ן בנו"א קצת שאין סברת החילוק בין טכע"ק לטעמו וממשו, רק עיקר החילוק הוא דאם נימוח גופו של איסור הרי כנגד התערובת וודאי צריך שישים ומה שהאדם אינו יודע כמה נתערב הוא רק חסרון ידיעה ושפיר השוו מידותיהן בזה.

אבל אם הבליע צו"ר וא"י כמה הבליע, אין מתייחסים שיש כאן בליעה בתוך התערובת שא"י כמה היא, אלא שהנידון הוא כמה הבליע בו האיסור עצמו, ובזה לא השוו מידותיהן לומר דבעי שישים כנגד כל הבליעה, שהאיסור נחשב מכח כלל החתיכה ולא מכח התערובת שיש בדבר, והיא סברא דקה.

ונפק"מ בשני סברות אלו היאך הדין בשפך רוטב ממש לתוך קדירה של היתר, דלסברא הראשונה עיקר הקולא הוא בכל אופן דאתינן עלה משום דין טעם ולא משום טעמו וממשו, אבל לסברא השניה הוא דוקא היכא שנבלע מחתיכה, אבל בכה"ג שפיר בעי שישים ול"מ קפילא לקולא, וכן לפמש"כ באות א' עפ"י לשון הרשב"א בתוה"ב שפיר בעי שישים בכה"ג.

ג. והנה בלשון הרמב"ן ז"ל:"ולא החמירו בס' אלא כשהוא אוכל האיסור עצמו כגון גריסין עם העדשים אבל כלכית באילפס מי ידעינן כמה הוי רוטב שלו ולחומרא משערינן בדידיה כי לא משכח קפילא, הא איכא קפילא וליכא טעמא שרינן ליה דומיא דקדירה".

ומש"כ דומיא דקדירה נראה כוונתו דכשם דמצאנו דאף לשיטת רש"י דל"מ קפילא בצירן ורוטבן מ"מ בקדירה מהני, ה"נ ס"ל להרמב"ן אף גבי צו"ר.

וכנראה לפי מש"כ לבאר צ"ל דה"נ פי' הרמב"ן דעת רש"י גבי קדירה, דבקדירה לא נתנו חז"ל דין שיעור וה"נ בצירן ורוטבן ס"ל להרמב"ן שאין בו דין שיעור רק טעם לחוד וא"כ מהני טעימת קפילא לומר שאין בו טעם.

מיהו נתבאר במקו"א דבלשון הרמב"ן משמע דפי' שיטת רש"י דבקדירה לא גזרו שישים משום דליכא למיקם עלה דמילתא, א"כ אף בצו"ר נמי לא גזרו משום דליכא למיקם עלה דמילתא שא"א לידע כמה נבלע בהיתר, ולא דמי להיכא דנימוח גופו של איסור דמצ"ע איכא למיקם עלה דמילתא ומה שהוא אינו יודע אינו אלא חסרון ידיעה.

ולפי"ז אתיין ד' הרמב"ן בפשוטו דלא גזרו בצו"ר שיעור שישים כיון דליכא למיקם עלה דמילתא משא"כ בנימוח גופו של איסור.

**ט. דעת השו"ע ודין נימוח הגיד-**

בשו"ע צח-א ז"ל:"איסור שנתערב וכו' יטעמנו עכו"ם וכו' ואם אין שם עכו"ם לטועמו משערינן בס'", וכתב הש"ך סק"ד דמשמע ששיטתו הוא ממוצעת דמחד ס"ל כשיטת רש"י דאף אם איכא שישים צריך לתת לקפילא, ומאידך ס"ל כשיטת התוס' דמהני קפילא לקולא אף בדליכא שישים.

[וכתב הפמ"ג דמקורו של הש"ך דאף בשישים בעי קפילא הוא משו"ע צב-א, אבל הגר"א צח-ז נקט בדעת השו"ע דכל שיש שישים אי"צ קפילא, וד' השו"ע צב איירי בדליכא שישים.

ובבדה"ש צח-א הק' דהנה פליגי ש"ך ומהרש"ל קכז-כ אם עכו"ם נאמן במסל"ת לחומרא, וצ"ב א"כ היאך הכא האמינוהו לחומרא לאסור אף דאיכא שישים?

ותי' דאזיל הש"ך לטעמיה דהכא עדיף על כל מסל"ת דמירתת שמא יכחישוהו וכש"כ הש"ך דנאמן עי"ז אף בדאורייתא, וה"נ י"ל דנאמן גם לחומרא.

אבל באמת אי"צ לזה, והבאנו במקו"א ד' הראש יוסף צז. שאין החומרא מכח אמירת העכו"ם ונאמנותו אלא אדרבה תקנ"ח העכו"ם דכל דאיכא לברורי לתתו לעכו"ם ויש בו איסור עד שיאמר העכו"ם שאין בו טעם].

וביאור דעת השו"ע [לשיטת הש"ך] נראה דשיטתו היא אחרת לגמרי מכל הראשונים, דלשיטת השו"ע הרי עיקר הדין שתקנו חז"ל מלכתחילה הוא לטועמו ועיקרו תלוי בטעם בין לקולא ובין לחומרא שזהו עיקר דינו לבודקו בטעם, ורק היכא שא"א לטעום נתנו חז"ל אומדנא של שישים וזה אינו אלא היכא דליכא למטעמיה.

ולפי"ז הטעם שצריך לתת לקפילא אף בדאיכא ס' אינו כש"כ בראש יוסף צח. בשיטת רש"י שהוא מטעם איכא לברורי לא סמכינן אסתמא רק מעיקרא כך תקנ"ח לטעום, ורק אם א"א לטעום נתנו הדין של שישים.

אבל במש"כ הש"ך שכ"ה דעת השו"ע תמה ע"ז בהגר"א צח-ז ובחוו"ד ק-ז דהא בשו"ע ק-ב כתב שאם נימוח הגיד צריך שישים, ומקורו מתוה"ב להרשב"א [ודעת הגר"א דאף להשו"ע ל"מ קפילא לקולא ואין ראיה מלשון השו"ע].

והנה ברשב"א מתבאר טעמו דאף דקי"ל אין בגידין בנו"ט מ"מ הרי הצריכו רבנן שישים אף היכא דליכא טעם וכגון דטעמיה קפילא, א"כ ה"נ יש להצריך כן גבי גיד, אבל אינו אלא דרבנן, וכנראה מה"ט כתב הט"ז ק-ה שאם ספק אם היה בו ס' יש להקל כספק דרבנן וכש"כ בפמ"ג ביאור דעתו.

אבל לשיטת השו"ע דמהני קפילא אף לקולא א"כ ה"נ יהני גבי גיד שהרי גיד אין בו טעם והוי כמו טעימת קפילא?

וכבר עמד בעיקר הקו' במנח"כ א-י [ובפר"ח-ק], וכתב דאף להרשב"א הוא תלוי בביאורי האחרונים בטעם דל"מ קפילא לקולא, דאם משום דחיישינן למשקר ל"ש זה גבי גיד ורק אם משום השוו מידותיהן י"ל דאף גבי גיד שייך לאסור בשישים, וכ"כ בפמ"ג מ"ז ק-ה, אבל מ"מ דעת השו"ע צ"ע.

וכתב הגר"א דע"כ אין שיטת השו"ע כש"כ הש"ך ומודה השו"ע דל"מ קפילא לקולא, עיי"ש.

ובאר בחוו"ד ק-ז, צח-ג בתו"ד, דאף שאין בגידין בנו"ט היינו שאין בו כח להטעים דבר אחר אבל מ"מ הוא עצמו יש בו קצת טעם, וכל שנימוח הגיד עצמו בתערובת אסור.

וכפי פשטות לשונו משמע עיקר חילוקו דכלפי אכילת הגיד עצמו לא נאמר שאין בגידין בנו"ט, אבל כבר תמה עליו בהג' ברו"ט וביבין דעת דמבואר בסוגיא פט: ובכ"ד דהא דאין בגידין בנו"ט הוא גם לענין אכילת הגיד עצמו ואין בו מעילה.

ובאר במטה יהונתן כוונת החוו"ד לנכון, דאין כוונתו לחלק בין הגיד עצמו למה שמטעים דבר אחר, רק עיקר חילוקו הוא בין דין טעמו וממשו לדין טכע"ק, דהא דאין בגידין בנו"ט היינו דמ"מ טעם קלוש שפיר איכא, ולענין דין טכע"ק לאסור את האחרים בזה בעינן דומיא דמשרת שהוא טעם גמור ולא סגי בטעם קלוש, אבל לענין דין טעמו וממשו שלא יתבטל ברוב ע"י דחיך אוכל יטעם בזה סגי אף בטעם קלוש כדי שלא יתבטל ברוב, וכ"נ בפמ"ג שם.

אבל הוא דרך מחודשת דלפי"ז נמצא דאיסור הוא מה"ת ודלא כהרשב"א שנקט בפשיטות שאין לאסור אלא משום גזירת שישים ולא מדאורייתא.

וביד יהודה כתב באופ"א, ונבאר הדברים בהקדם דצ"ע היאך נקטו התוס' דמהני קפילא לקולא ולמה לא יהיה בו גזירת מין במינו?

והביאור פשוט דדוקא במין במינו דמצד כמות האיסור הרי הוא מסוגל לתת טעם בתערובת שפיר הצריכו שישים שלא יתבטל כל שיש כאן כמות שמסוגלת לתת טעם בעלמא.

אבל באינו מינו היכא דטעים ליה קפילא לא הצריכו שישים שהרי אין כאן כמות שנותנת טעם בתערובת.

ויש להוסיף דנראה שאינו ענין מסוים כלפי גזירת שישים אלא דהכי מצאנו בכל גזירות חכמים שאסרו במאה ומאתיים שאינו אלא במינו ולא באינו מינו, וה"נ הוא הטעם גבי גזירת שישים אחר שאין טעם שלא אסרו אלא במינו ולא באי"מ, ושו"ר כן ביד יהודה צח-ג ד"ה מעתה.

ובביאור הענין הבאנו במקו"א ד' התו"ר ב"מ נג: וכעי"ז בש"ך וט"ז יו"ד-קב דבאינו מינו ע"י שאינו נותן טעם אינו קיים בתערובת כלל משא"כ במינו הרי לעולם הוא קיים בתערובת.

ויש לבאר הדברים בשני אופנים:

א. דבאינו מינו הביטול הוא ביטול המציאות כיון שאין הטעם ניכר בתערובת, משא"כ במינו לא בטל המציאות שהרי אין מתנגדים זל"ז אלא מכח האיסור אבל עצם החתיכות אין מתנגדות זל"ז.

אלא דלפי אופן זה לכאו' אין ענין זה אלא במינו משא"כ באינו מינו אף אם מצד כמות האיסור יוכל לתת טעם יהני קפילא כיון שבפועל אין הטעם נרגש, ויתבאר במקו"א להכריח שלא כמהלך זה מדין נימוח הגיד דאף באינו מינו נתנו בו גזירת שישים, וכן מדין איסור אחד ושני טעמים שיש בו דין שישים.

ב. ונראה שאין כאן חילוק מהותי בין מינו לאינו מינו, רק העיקר הוא דבאינו מינו שמצ"ע הוא מסוגל לתת טעם בתערובת הרי כל שלא הצליח לתת טעם אינו חשוב בתערובת ובטל וכמאן דליתיה דמי, משא"כ במינו שמצ"ע אינו בא לתת טעם בתערובת הרי לא אכפ"ל מה שאינו נותן טעם ואינו בטל בזה, וסברא זו מבוארת בלשון הפנ"י פסחים ל., עיי"ש.

וממילא ה"נ גם בדין אינו מינו י"ל כן דכל שיש בו כמות שיכולה לתת טעם מצ"ע שפיר אוסר אף שאין הטעם בפועל נרגש וטעמו קפילא.

ולפי"ז י"ל דכל מה דמהני קפילא לקולא הוא דוקא בשאר מאכלות אבל בנימוח הגיד מה שאינו נותן טעם אינו משום מיעוטו של המאכל רק שאין בו טעם, בזה לא שייך להחשיבו כבטל בעוצם מיעוטו אלא ע"י שישים.

[ויתכן דגדר זה דקפילא הוא מיסוד ביטול עוצם מיעוטו במה שאינו מסוגל לתת טעם, אבל יותר נראה ששני עניינים הם ומה שאינו מסוגל לתת טעם הוא שיעור חשיבות מלבד ביטול עוצם מיעוטו, ונתבאר להכריח כן במקו"א בשיטת הר"מ].

ומבואר מכ"ז חידוש גדול דאף להשיטות דקפילא לקולא מהני, אינו משום שאין כאן טעם בפועל, אלא משום שאין מספיק כמות בהאיסור לתת טעם.

ועוד ראיה לעיקר מהלך זה נתבאר במקו"א מהא דדעת כמה פוסקים דאיסור אחד ושני טעמים אוסר את התבשיל להצריך ק"כ כנגדו, וכ"נ בתוס' צו: וברמב"ן קח: לענין חנ"נ, ובחוו"ד צח-ח פי' שיטתם דוקא אי נימא דקפילא לקולא לא מהני.

אבל נתבאר שם דאף אם קפילא לקולא מהני מ"מ באיסור אחד ושני טעמים הרי יש מספיק כמות של איסור לאסור את התבשיל ושפיר יכול לאסור, ושמענו מזה דהכל תלוי בכוחו לאסור את הקדירה ולא בפועל מה שאין בו טעם הנרגש.

ובעיקר ספיקו של הרשב"א גבי נימוח הגיד נתבאר עוד במקו"א עיין מש"כ בענין מין במינו ודין ס'.

**י. בדין נשפך-**

בטושו"ע רסי' צח כתבו שאם נתערב מין באינו מינו ונשפך ואין ידוע אם היה שישים סד"א לחומרא.

ובב"ח צח-ו הק' מ"ט לא חשיב ס"ס, ספק אם היה שישים ואף אם אין שישים מ"מ שמא לא נתן טעם.

וקו' צ"ב דהא לרו"ר עיקר ההיתר של שישים הוא משום דע"י מסתמא אין טעם וא"כ אין כאן אלא מתיר אחד ואיך ייחשב כס"ס?

ובפשוטו צ"ל דס"ל כדעת הר"מ דשישים מתיר משום ביטול עוצם מיעוטו.

אבל עצ"ע שהרי קי"ל דטעם אחר שישים אסור, וא"כ אין כאן ס"ס כלל שהרי א"א להתיר בשישים לחוד אלא בצירוף ההנחה שאין בו טעם וא"כ א"א לעשות צד היתר נוסף במה שאין טעם שהרי גם בצד הראשון שיש שישים בעינן להנחה זו?

ויתכן לפרש דס"ל דכיון שיש ביטול עוצם מיעוטו בשישים הרי טעם אחר שישים אינו אסור אלא מדרבנן, וכדעת הש"ך צח-כט, וכלפי האיסור דרבנן של טעם אחר שישים י"ל סד"ר לקולא.

אבל אינו נראה בב"ח דנחת לכ"ז, וגם לפי"ז לא א"ש תי' עיי"ש היטיב.

וי"ל ג' אופנים בכוונת הב"ח:

א. יתכן לפרש דטעם אחר שישים אינו אלא מדרבנן ולא תקנו זה אלא היכא דאית לן קפילא אבל היכא דליכא קפילא לא תקנו איסור טעם כלל [וכש"כ לצדד כן בשיטת רש"י צח.], וממילא א"ש כפי מהלך הנ"ל.

ב. שמעתי לפרש דבדין ביטול עוצם מיעוטו כיון שאין יסודו בביטול הטעם הרי ההיתר קיים בעצם מה שיש כאן שישים ואף על צד שיש כאן טעם, ורק אם ידוע שיש טעם אסור וע"ז לא התיר עוצם מיעוטו אבל כל שאין ידוע שיש בו טעם שפיר יש להתיר משום עוצם מיעוטו.

וזה ג"כ ביאור שיטת רש"י דכל שיש שישים שרי אף בלא קפילא ואי"צ לתת לקפילא אלא אם הוא לפנינו, והוא ענין מחודש וצ"ב רב.

ג. עוי"ל דכשם דחזינן דספק על וספק דרס מיקרי ס"ס ואף שיסודו הוא היתר אחד מ"מ ספק על הוא ספק בפנ"ע, ה"נ יש לדון גם כאן שני ספיקות, חדא שמא היה שישים ואין כאן נידון של טעם כלל דאנ"ס דאין בו טעם, ועוד צד יש כאן דשמא אף בפחות משישים לא הצליח לתת טעם.

ולפי"ז אי"צ לומר דס"ל להב"ח דשישים הוא ביטול עוצם מיעוטו אלא אף אם ס"ל ככל הראשונים דיסוד היתר שישים הוא משום שאין בו טעם מ"מ חשיב כס"ס, ודו"ק.