טו (ב) - בדין בור י_ ובא אחר והשלימו לי_א, ובגדר דינא דבור של ב_ שותפין (שכרה כל א_ מקצתו), והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ג' י"ב אדר תשע"ה

**א**

א] ב"ק ד"י: אלא דבלאו איהו אזלא מאי קעביד, וכתבו התוס', ז"ל, בכולה שמעתין צ"ל מאי קעביד טפי מאחריני וישלם כל אחד חלקו, ואין לומר דליפטר דתניא פ' הפרה אחד החוקק בור לי' ובא אחר והשלימו לכ' ובא אחר והשלימו לל' כולם חייבין אע"ג דבלאו איהו הוה מתה, מיהו בזה צריך לדקדק וכי בשביל שהשליך איש עץ בתוך אש גדולה יתחייב, הא לא דמי אלא לאחד שחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי"א, עכ"ל.

והנה בטעם החילוק בין חופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' דכולן חייבין, לחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי"א דהראשון חייב לבדו, כתב הרשב"א שם, דהוא משום דבבור י' והשלימו לכ', יש במעשה כל א' בפנ"ע כדי להמית, ומשא"כ בבור י' והשלימו לי"א דאין במעשה כל א' בפנ"ע כדי להמית, וכ"ה בתור"פ שם, וכ"ה בביאור הגר"א מכת"י מוסקבה סימן ת"י סק"כ, עיי"ש.

ב] אמנם צ"ע בזה, דהניחא בגוונא דיש בבור י' בפנ"ע כדי להמית מיתה זו, דבזה י"ל דכיון דהבור י' בפנ"ע יש בו כדי להמית ע"פ האומד, והבור א' שהוסיף בפנ"ע אין בו כדי להמית, דמי לזה יכול וזה אינו יכול, דהיכול חייב והאינו יכול הו"ל מסייע שאין בו ממש, אך הרי כבר נת' בסימן ט"ו (א) סק"ד וסקי"ג דאיירי אף בגוונא דהבור י' בפנ"ע אין בו כדי להמית מיתה זו ע"פ האומד, ולא נעשית מיתה זו אלא מכח כל הבור י"א, ובכה"ג מ"ט יהא הראשון חייב לבדו.

ובאמת דאף בגוונא דהבור י' בפנ"ע יש בו כדי להמית ע"פ האומד, נמי צ"ע, דהרי בור י' אינו ממית בכל ענין, וכמש"כ התוס' בסנהדרין דמ"ה., ואינו אלא ראוי להמית, דסגי בזה לדין אומד וכמש"כ הריב"ש בסימן של"ח, וא"כ נמצא דיתכן דלא מת השור אלא מכח הבור י"א, ואם ל"ה אלא בור י' ל"ה מת, וא"כ מ"ט הראשון חייב לבדו, ואמנם יש מקום לדון דהו"ל ד"ז כספק, וע"כ א"א לחייב את השני, וצ"ע.

ג] ובאמת דעד"ז צ"ע גם במש"כ התוס' להוכיח דאף בגונא דבלאו איהו נמי אזלא דאמרינן דמאי קעביד, משלם כל א' חלקו, מהא דבחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' כולן חייבין אע"ג דבלאו איהו הוה מתה, וצ"ע דהיאך נימא דבלאו איהו הוה מתה, הרי ודאי יתכן דבבור י' ל"ה מתה, דבור י' אינו ממית בכל ענין, - ובאמת דל' תור"פ שם הוא דבלאו איהו נמי הוה שיעור מיתה, ומ' דאע"ג דלא ידעינן דבלאו איהו הוה מתה, מ"מ כיון דבלאו איהו הוה שיעור מיתה, הי' מקום לפטור את השני לגמרי, וזה צ"ב.

**ב**

ד] ונראה הביאור בזה, ובהקדם, דהנה בעיקר הדין דחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' דשניהם חייבין, הי' מקום לפרש דהיינו, דחשבינן לה כב' בורות שהזיקו יחד, וע"כ הו"ל ככל ב' שהזיקו דזה משלם מחצה וזה משלם מחצה.

אמנם העירוני בזה, דהנה בהניח אבן ע"פ הבור ובא שור ונתקל בה ונפל לבור, קי"ל דזה משלם מחצה וזה משלם מחצה, והרי דכד איכא ב' שותפין דאחד עשה את התקלה ואחד עשה את הנזק, זה משלם מחצה וזה משלם מחצה, וא"כ הי' לנו לומר דבחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ', ישלם הראשון ג' חלקים והשני רביע, דהרי הראשון עשה את התקלה לבדו, ומכח זה יש לו לשלם מחצה, ומלבד זה עשה גם חצי מן הנזק, ויש לו לשלם עוד רביע, והשני דעשה רק חצי מן הנזק אין לו לשלם אלא רביע, ומ"ט שניהם משלמין בשוה.

ה] ונראה דהטעם בזה הוא, דבחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ', לא חשבינן לה כב' שהזיקו, דדינא דב' שהזיקו הוא בב' מזיקים נפרדים, אך בבור י' שהשלימו לכ', אי"ז ב' בורות נפרדים, אלא הו"ל בור א' של כ', והא דשניהם חייבין, היינו משום דכל שנעשה הבור ע"י שניהם, הוו שניהם שותפין בכל הבור, וע"כ שניהם חייבין.

ואשר ע"כ אף דהראשון עשה גם את התקלה, והשני לא עשה אלא חלק מן הנזק, מ"מ כיון דנעשה בור זה ע"י שניהם הוו שניהם שותפין בכל הבור, וע"כ כל א' משלם מחצה.[[1]](#footnote-2)

**ג**

ו] ויש ללמוד לזה מכ"ד, חדא הוא מהא דמיבע"ל לקמן דנ"א: בהרחיבה מהו, ולל"ק א"ר אשי, דאי בהבלא מיית הרי מיעט הבלא ואי בחבטא מיית הרי קירב הזיקא, ומבו' בד' הראשונים שם דהא דאי בחבטא מיית חייב אף השני, הוא אף כשנפל מהצד השני, ובחי' תלמיד הרשב"א שם פירש הטעם בזה, ז"ל, ואפי' נפל מאידך גיסא אית לן לחיובי', דכיון דקירב הזיקא לבני רה"ר קאי בור ברשותי', עכ"ל.

והנה אי נימא דהא דבבור של ב' שותפין שניהם חייבין, הוא משום דהו"ל כב' בורות שהזיקו יחד, הרי בכה"ג שהרחיבה ונפל השור מהצד השני, לא הי' לנו לחייב את השני, שהרי לא סייע בורו בנזק זה, - ובע"כ מזה דבבור של ב' שותפין לא חשבינן לה כלל כב' בורות, אלא הו"ל כבור א' ששניהם שותפין בכולו, ובזה הוא דאמרינן דלגבי תורת בור דחבטה, כיון דקירב הזיקא, נעשה שותף בכל הבור, וע"כ אם נפל השור מהצד השני, ה"ה חייב.

ז] וכ"ה מבו' גם ממש"א דאי בהבלא מיית הרי מיעט הבלא, וע"כ חייב הראשון לבדו, והרי דאף דבהניח אבן ע"פ הבור ובא שור ונתקל בה ונפל לבור, משלם זה מחצה וזה מחצה, מ"מ בכה"ג דהרחיבה חייב הראשון לבדו, - והטעם בזה הוא, משום דבהניח אבן ע"פ הבור, הו"ל האבן והבור כב' בורות שהזיקו יחד, וע"כ משלם כל א' מחצה, ומשא"כ בהרחיב את הבור דהו"ל בור א', הרי דכיון דמיעט הבלא, הרי דמכח זה ל"ה שותף בבור כלל לגבי היזק דהבלא, וקאי כל הבור ברשות הראשון, וע"כ הוא חייב לבדו.[[2]](#footnote-3)

והנה אמנם התוס' שם כתבו ע"ז, ז"ל, הרבה הוא תימה, דנהי דמיעט הבלא מכל מקום אם לא דהרחיב ל"ה נופל, עכ"ל, אך נראה דקו' התוס' היא דמכח ה"ט דאי לא דהרחיב ל"ה נופל, יש לנו לחשבו כשותף בבור לגבי היזק נפילה דמהאי גיסא, ומה לי דמיעט הבלא, אך לא הק' התוס' דמ"ש מהניח אבן ע"פ הבור ובא שור ונתקל בה ונפל לבור דשניהם חייבין, ומשום דשאני הכא דהו"ל בור א' דקאי כולי' ברשות הראשון, ואך דע"ז גופא הק', דמ"ט קאי כל הבור ברשות הראשון, אף דל"ה ראוי להזיק היזק זה אלא ע"י שהרחיבה השני.

ח] ועד"ז נראה גם מעיקר הא דבחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' שניהם חייבין, והוא אף כשמת בהבלא, כמבו' כן בסוגיית הגמ' לקמן דנ"א:, ומשמעות סתימת הדברים דהוא אף בגוונא דכבר מת בההבל שלמעלה קודם שהגיע למקום שחפר השני, - והרי דאף דבכה"ג נעשה כל ההיזק מכח הראשון, מ"מ שניהם חייבין, משום דהוי בור א' דשניהם שותפין בכולו, וע"כ אף כשנעשה ההיזק מכח מה שחפר הראשון לבדו, שניהם חייבין.

**ד**

ט] עוד יש ללמוד לזה, ממש"כ בחי' תלמיד ר"ת לקמן דנ"א:, בהא דמיבע"ל התם בטם טפח וסילק אבניו, וכתב שם, ז"ל, נראה דלא בעי אלא לרבנן דווקא דמחייבי את האחרון, א"כ ודאי איסתלקו להו מעשה ראשון, אבל לרבי לא שייך למימר איסתלקו להו מעשה ראשון, דהא פשיטא דמאי דעבד שקלי', ואע"ג דלרבי נמי איכא למימר שמא נעשה שותף בכל מעשה הבור, כיון שאינו בגמרא זה הטעם אין לנו לבדות מן הלב, עכ"ל.

ומבו' דמסברא יש מקום לומר דאף לדעת רבי דשניהם חייבין, ל"מ מה דטם טפח וסילק אבניו לפטור את השני, והרי להדיא דמכח הא דחפר עוד טפח, נעשה שותף בכל הבור, וע"כ י"ל דאף אם סתם אותו הטפח שחפר, כבר הוי שותף בכל הבור, ואף לפ"מ שדחה תלמיד ר"ת לזה, נראה דהיינו רק משום דפשיטא דכיון דכל שותפותו בבור היא מכח הטפח שחפר, הרי דכל שסתם אותו טפח, בטלה שותפותו בבור, אך לעולם כ"ז שהטפח שחפר קיים, הוי שותף בכל הבור.

י] וגדולה מזו מצאנו בד' המאירי לקמן שם, דהנה הטור בסימן ת"י כתב, ז"ל, ואם סתם אח"כ הטפח וכו' מיבעיא אם כבר נסתלק מעשה הראשון ונפטר או לא, ולא אפשיטא לן ושניהן פטורין מספק, עכ"ל, וכתב דלדברי האומר דמהניא תפיסה לספיקא דדינא, מאיזה מהן שתפס לא מפקינן מיני', - אמנם הנה המאירי לקמן שם כתב, ז"ל, סתם זה האחרון מה שהוסיף בחפירה או שסלק אבנו, ה"ז ספק אם חזר הראשון לחיובו אם לאו, "ומתוך כך מוציאין מיד השני", ואם הוא תופס החצי מיד הראשון אין מוציאין ממנו, עכ"ל, וצ"ב דמ"ט מוציאין מיד השני, ולא אמרינן דמספק שניהם פטורין.

אמנם הטעם בזה נלמד ממש"כ המאירי דאם הוא תופס "החצי" מיד הראשון אין מוציאין ממנו, ולכאו' הי' בדין דאף אם תפס הכל מיד הראשון אין מוציאין ממנו, דהרי מיבע"ל שמא לא אמרינן דנסתלקו מעשה הראשון וחייב הראשון לבדו, ומ"ט ל"מ לתפוס מיד הראשון אלא החצי.

ואשר מבו' בזה מד' המאירי, דס"ל להיפך מד' תלמיד ר"ת, והיינו דזה פשיטא לן דכיון דכשחפר עוד טפח נעשה שותף בכל הבור, ע"כ אף אם סתם אח"כ את הטפח שחפר, אכתי הו"ל שותף בבור, ולא מיבע"ל אלא בדינא דרבנן דהשני חייב לבדו, דבזה י"ל דכ"ז הוא כשהטפח שחפר קיים והו"ל בור י', אך כל שסתם הטפח שחפר והדר הו"ל בור ט', אף הראשון חייב, - ואשר זהו שכתב המאירי, דהשני ל"מ לתפוס מן הראשון, אלא את חצי הנזק, דהרי הא פשיטא לן דהשני חייב מחצה, ולא מיבע"ל אלא אם נסתלקו מעשה הראשון וחייב השני בכולו.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא שכתב המאירי דמוציאין מיד השני, דכיון דהא פשיטא לן דהשני הוי בעל הבור, וכל עיקר הספק הוא אם הראשון הוי שותף בבור, ע"כ מספק מוציאין הכל מיד השני, - והטעם בזה י"ל בתרי גווני, או דכיון דאין גובין מן הראשון, ע"כ מדינא דכי ליכא וכו' גובין הכל מן השני, או כמש"כ בברכ"ש סימן י"ג בדעת השטמ"ק לקמן דמ"ו:, דהא דבשותפות אין מוטל התשלומין אלא על כל א' לפי חלקו, הוא חלות דין חדש, דודאי יש לכל א' שם מזיק על כל החפץ, אלא דחלות דין השותפות פוטרתו דאינו משלם אלא לפי חלקו, וע"כ כל דמספק"ל אם אית לי' שותף, גובין ממנו את הכל, דהו"ל כספק פטור, ואמרינן בזה אין ספק מוציא מידי ודאי, וז"ב.

**ה**

יא] עוד יש ללמוד לדין זה, מהא דתנן לקמן דנ"ב. דכסהו הראשון ובא השני ומצאו מגולה ולא כסהו השני חייב, ומשמעות הדברים דהשני חייב בכולו, ובחזו"א סימן ה' סקי"ח כתב ע"ז, ז"ל, ויל"ע כיון דהוי בור השותפין והראשון אנס, לא יהא חייב אלא חלקו וחציו השני יפסיד הניזק שרי הראשון אנוס וכו', והי' נראה דאתיא כר"נ ומחייבינן לשני משום דליכא לאשתלומי מראשון, אבל קשה לדעת הר"מ והרמב"ן דאין גובין מבשרן כנגד אימורין דבחד גופא ליתא לדר"נ, למה יהא השני חייב בכולו וכו', ואפשר דדוקא בבשר ואימורין שכל א' הוא נפרד מחבירו, אבל שותפין בבור ודאי כל א' כולי הזיקא עביד, ואפשר דרבנן דר"נ מודים בזה, עכ"ל.

והנה הרי דינא דבור של ב' שותפין מוקמינן לה לקמן דנ"א. אף בשחפר זה ה' וזה ה', לדעת רבי דשניהם חייבין, ואי נימא דבכה"ג חשבינן לה כב' בורות שהזיקו, הי' בדין דלא ישלם השני אלא מחצה, אלמלי דינא דכי ליכא וכו', - ובע"כ מזה, דאף בכה"ג שחפר זה ה' וזה ה' לא חשבינן לה כב' בורות שהזיקו, אלא הו"ל בור א' ששניהם שותפין בו, וע"כ בזה אמרינן דכל שהאחד הוי אנוס ופטור, חייב השני לבדו.

יב] והנה בחזו"א שם נסתפק אם בכה"ג גובין הכל מן השני אף לרבנן דר"נ, ומ' דטעם הספק הוא די"ל דכיון ששניהם שותפין בכל הבור, יש לחייב כל א' בכל הנזק, אף בלא דינא דכי ליכא וכו', ולפ"ז לכאו' הדין נותן, דאף אם יהא אחד מהם פטור מטעם אחר, יהא השני חייב לבדו אף לרבנן דר"נ.

אך נראה דיש מקום לפרש לזה בע"א, דלעולם אף בבור של ב' שותפין בעינן לדינא דכי ליכא וכו', ואך דכ"ז הוא רק היכא דנעשה הנזק מכח ב' השותפין, ובכה"ג אף אם אחד מהן פטור מגזה"כ או דאין לו מה לשלם, אין לחייב את השני אלא מכח דינא דכי ליכא וכו', ומשא"כ בגונא שאחד מהן שמר כראוי והו"ל כאנוס, חשיב דהוי הנזק מכח השני לבדו, וע"כ הוא חייב בכל הנזק, - והיינו, דכיון דשניהם הוו שותפין בכל הבור, הרי דכל הא דחשבינן דכל א' מהן לא עשה אלא חצי מן ההיזק, הוא רק כשחבירו ג"כ הוי כעושה הנזק, אך כל שחבירו לא חשיב כעושה הנזק, נמצא דעשה הוא לבדו את כל הנזק, וע"כ הוא חייב בכולו.[[3]](#footnote-4)

יג] ויש להוסיף, דהא דמחייבינן לי' בכה"ג, א"צ בזה לדינא ד"הכשרתי במקצת נזקו", אלא כיון דהוי שותף בכל הבור, הרי דכל שפשע הוא לבדו בהיזק, חשיב כמכשיר כל הנזק, דאי נימא דבעינן בזה לדינא דהכשרתי במקצת נזקו, א"כ מ"ט לא מפרשינן כן למשנתינו, והי' מתישב אף לדעת רבי ואף לנזיקין.

ובזה ניחא מה שראיתי להעיר, דאי נימא דבבור ט' של הפקר שבא אחר והשלימו לי', מודה רבי דהאחרון חייב אף בנזקין, א"כ מ"ט לא מפרשינן בכה"ג לדינא דהכשרתי במקצת נזקו, ולמש"נ ניחא, דבכה"ג ל"ב לדינא דהכשרתי במקצת נזקו, אלא חשבינן לי' כמכשיר כל הנזק, - ומתוך הדברים נלמד טעם אחר לחייב אף לדעת רבי בבור ט' של הפקר שבא אחר והשלימו לי', והיינו משום דלא גרע מבור של ב' שותפין שפשע בו א' מהן לבדו, דה"ה חייב בכל הנזק, ודו"ק.

**ו**

יד] והנה נת' לפ"ז, דבבור שנעשה ע"י ב' בנ"א, א"צ לדון ע"י חלקו של מי נעשה הנזק, אלא יש לנו לדון מי הוי בעל הבור, והוא חייב בנזק אף אם לא נעשה מחמתו, ומי שאינו חשוב כבעל הבור, ה"ה פטור, אף אם נעשה הנזק מחמתו, - ומה"ט הוא דאמרינן לל"ק, דבהרחיבה אם בחבטה מיית חייב גם השני, אף כשנפל מן הצד השני ואין ההיזק מחמת חלקו כלל, ומאידך אם בהבלא מיית פטור השני, אף דנעשה הנזק מכח הרחבתו.

ולפ"ז נראה, דמה"ט הוא דבחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי"א חייב הראשון לבדו, אף דמכח הוספת הטפח ראוי הבור להמית טפי, ואף בגוונא דע"פ האומד ל"ה ראוי למות אלא בבור י"א, - והיינו דכיון דבור י' הוי בור למיתה, ונת' בסימן ט"ו (א) סק"ז וסקי"ג דהוי בור לענין כל מיתה, ואך למיתה שאינו ראוי לה ע"פ האומד, והטפח שהוסיף השני אינו ראוי להמית, ע"כ חשיב כל הבור כבורו של ראשון, וה"ה חייב עליו לבדו אף בגוונא דל"ה המיתה אלא מכח הוספת הטפח, ודמי להרחיבה, דאם בהבלא מיית חייב הראשון לבדו, אף דאלמלי ההרחבה ל"ה השור נופל שם, דמ"מ כיון דחשיב הראשון כבעל הבור לבדו, ה"ה חייב אף בהיזק שלא נעשה אלא מכח ההרחבה, וה"נ הכא דכוותה.

טו] ועד"ז נראה גם במש"נ בסימן ט"ו (א) להוכיח דהא דבחופר בור ח' ובא אחר והשלימו לט' שניהם חייבין, היינו אף בנזק שלא הי' ראוי להיות ע"פ האומד בבור ח', עיי"ש, - ולמש"נ נראה דהטעם בזה הוא, משום דחיובא דבור לא תליא במה שנעשה הנזק מכח חפירתו, שהרי חזינן בהרחיבה, דאם הוי השני שותף ה"ה חייב אף בנזק שלא נעשה מחמתו כלל, ומאידך אם אינו שותף חייב הראשון לבדו אף בנזק שנעשה מכח השני, אלא במה שנעשה הנזק מכח בורו, ואין לנו לדון אלא מי חשיב כבעל הבור, ואשר ע"כ בבור ח' ובא אחר והשלימו לט' חייבין שניהם בכל הנזקין, דכיון דבור ח' יש עליו תורת בור לגבי כל נזק, וכמש"נ שם להוכיח מכ"ד, ע"כ כשבא אחר והשלימו לט' הוו שניהם שותפין בכל הבור, וע"כ חייב הראשון אף בנזק שלא הי' ראוי להיות בבור ח'.

**ז**

טז] והנה בעיקר מש"א בסוגיין דהא דבבור ט' ובא אחר והשלימו לי' השני חייב, הוא מכח דינא דהכשרתי במקצת נזקו, ילה"ע, שהרי לקמן דנ"א: מיבע"ל דהשני חייב אף בטם טפח וסילק אבניו, והנה הרי בכה"ג אין הנזק כלל מכח עשייתו, והא דמחייבינן לי' הוא משום דנעשה בעלים דכל הבור, ותיקשי דא"כ מ"ט חשבינן לי' כהכשרתי במקצת נזקו, הרי כיון דחשבינן לי' כבעלים דכל הבור, הוי מכשיר דכל הנזק.

ולפמש"נ נראה, דכיון דעיקר הנידון בבור הנעשה ע"י בנ"א, אינו ע"י חלקו של מי נעשה הנזק, אלא מי חשיב כעושה הבור והוי בעל הבור, ע"כ גם דינא דהכשרתי במקצת נזקו, קאי על עשיית המזיק והכשרתו להזיק, דאף דלא הכשירו אלא במקצת, ה"ה חייב על כולו, - וכ"ה להדיא בפיהמ"ש להרמב"ם, ז"ל, וכן כל דבר שהכשיר מקצת נזקו חייב עליו כמו שהי' חייב אלו הכשיר כל נזקו, המשל בזה כגון הבור וכו' אינו מתחייב עליו וכו' אלא עד שיהא בעומקו י"ט, ואין הבדל בין שחפר בור י' או שחפר טפח בבור שיש בו ט' טפחים ועשאו י', "כי משעשאו מוכשר להזיק כאלו חפרו מתחילתו", עכ"ל, ולהדיא בדבריו דדינא דהכשרתי במקצת נזקו בבור, קאי על הכשרת הבור להזיק, ולא על הכשרת הנזק, וכ"ה מבו' גם ממש"כ בתחילת דבריו דהכשר שבמשנה זו שם שהונח על התקנת הדבר והכנתו לחול עליו דין מסוים כמו שביארנו בתחילת עירובין, - וע"כ בבור ט' והשלימו לי', מהני דינא דהכשרתי במקצת נזקו, דמכח זה ה"ה חייב על הבור, אף שלא הכשירו אלא במקצת, וכיון שנעשה בעל הבור, שפיר יש לחייבו אף אם סילק אח"כ את מעשיו.

יז] ועד"ז נראה גם בביאור מש"כ התוס' להוכיח דאף בגונא דאמרינן מאי קעביד, אין השני פטור לגמרי, אלא כל א' משלם לפי חלקו, מהא דבחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ' כולן חייבין, אע"ג דבלאו איהו הוה מתה, ובתור"פ כתב אע"ג דבלאו איהו הוה שיעור מיתה, ונת' לעיל סק"ג להעיר בזה, דאף דבלאו איהו הוה שיעור מיתה, מ"מ הרי ודאי דתוספת החפירה מקרבת את המיתה, דבור כ' קרוב טפי שימית מבור י', והיאך מצינו למימר בזה דמאי קעביד.

ולפמש"נ נראה, דכיון דעיקר הנידון בבור הנעשה ע"י ב' בנ"א, אינו מכח חלקו של מי נעשה הנזק, אלא מי חשיב כעושה בור והו"ל בעל הבור, הרי דגם כשבאנו לדון דנימא מאי קעביד, אין לנו לדון על הנזק עצמו, אלא יש לנו לדון על עשיית הבור, וע"כ אי נימא דכל דאמרינן דמאי קעביד חייב הראשון לבדו, הרי דה"נ בחופר בור י' ובא אחר והשלימו לכ', לא הי' לנו לחייב את השני, כיון דע"י הראשון נעשה בור גמור דמיתה, ויש עליו תורת בור לענין כל מיתה, ואף למיתה שאינו ראוי לה ע"פ האומד, וכמש"נ בסימן ט"ו (א) סק"ז וסקי"ג, והשני לא הוסיף כלום בעשיית הבור, וזהו שהוכיחו התוס' דמהא דאמרינן בזה דשניהם חייבין, ש"מ דמש"א דמאי קעביד, אי"ז לפטור את השני לגמרי, אלא דישלם כל א' חלקו.[[4]](#footnote-5)

**ח**

יח] והנה בעיקר דינא דבור ח' ובא אחר והשלימו לט' שניהם חייבין, כתב בביאור הגר"א מכת"י מוסקבה סימן ת"י סק"כ, ז"ל, אע"ג דהחופר י' ובא חבירו וחפר עוד טפח פטור וכו', הא כתב הרשב"א דטעמא משום דאין בו שיעור מיתה עד י', לכן צריך שיוסיף י', משא"כ בכה"ג דנזקין אפי' בכ"ש איכא שיעורא, וכמ"ש בתוספתא וכו' כמה שיעורו להזיק כ"ש כו', סומכוס אומר לעומקו ג"ט לארכו ולרחבו ד' ר"א הקפר אומר כמלא של נופלים, "והלכה כת"ק", עכ"ל.

ובפשוטו מבו' בד' הגר"א, דכל הא דבחופר בור ח' ובא אחר והשלימו לט' אף השני חייב, הוא רק משום דקי"ל כת"ק דאף בור טפח הוי בור לנזיקין, וע"כ חשיב דשניהם עשו בור, אך להני תנאי דס"ל דבור טפח ל"ה בור לנזיקין, אין חייב אלא הראשון, דהוי כחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי"א דהשני פטור, משום דלא עשה שיעור בור למיתה.

אמנם הנה מד' היש"ש מבו' דפליג ע"ז, דהנה היש"ש בפ' הפרה סימן כ"ד כתב לדינא דבור פחות מג"ט פטור דכארעא סמיכתא דמי ולא מיקרי בור, והביאו הש"ך בסימן ת"י סק"ב, וזה כדעת סומכוס בתוספתא, ואיהו גופי' כתב שם סימן כ"ז דחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי"א פטור משום דהראשון עביד שיעור בור שיש בו כדי להמית והשני לא עביד שיעור בור, וחופר בור ח' ובא אחר והשלימו לט' שניהם חייבין, עיי"ש, - וקשיא דלמש"כ היש"ש גופי' דשיעור בור לנזקין הוא ג"ט, א"כ מ"ט בחופר בור ח' ובא אחר והשלימו לט' שניהם חייבין, ומ"ש מחופר בור י' ובא אחר והשלימו לי' דהשני פטור, משום דלא עביד שיעור מיתה.

יח] ונראה בדעת היש"ש, דהנה הא דבור פחות מג"ט פחות על נזקין, אי"ז משום דאינו ראוי להזיק, אלא הוא משום דאין עליו תורת בור כיון דכארעא סמיכתא דמי, ואשר ע"כ כל דהוסיף על הבור טפח והשלימו לט' טפחים, דבכה"ג יש על כל הבור תורת בור, שפיר יש לחייבו מכח אותו טפח שחפר, ול"ד לבור י' ובא אחר והשלימו לי"א, דמה שחפר השני אינו ראוי להמית, וע"כ לא חשיב השני כלל כעושה הבור.

וזה מתישב טפי לפמש"נ דבכל בור שחפר זה מקצת וזה מקצת, לא חשבינן לי' כב' בורות נפרדים שהזיקו יחד, אלא הו"ל בור א', וכיון שנחפר ע"י שניהם הוו שניהם שותפין בו, - וע"כ הגם דבור טפח בפנ"ע אין עליו תורת בור, מ"מ כל דהוי הבור ט' טפחים, חשיב אף השני שחפר טפח כעושה הבור, אך אי נימא דחשבינן לה כב' בורות שהזיקו, י"ל דהטפח שחפר השני א"א לחשבו כבור דכארעא סמיכתא דמי, ומה דמלבד זה יש שם בור אחר דח' טפחים, ל"מ ליתן על טפח זה בפנ"ע תורת בור.

?המאירי כתב דהניח אבן מצד א' ג"כ חייב, ומבו' דנעשה בעל הבור כולו, וזה חידוש רב, ועכ"פ מבו' דגם בהניח אבן בצד א' חשיב שותף בבור עצמו, וצ"ע מגמ' דהניח אבן ע"פ הבור, וצ"ל דהניח אבן הוא רק כשמשלים לעשרה, וצ"ע, - ובאמת מוכח כן להמאירי לטעמי' דגם בהשלימו לי"א, דא"כ מ"ט אמרינן דהניח אבן והשלימו לעשרה, ובע"כ דבהך גוונא בעינן דוקא השלימו לעשרה, - ובהניח אבן ע"פ הבור כתב המאירי דדוקא אם נתקל בה, וכל' הגמ', והיינו משום דהתם אינו נעשה שותף בכל הבור, ורק אם נפל בתקלתו ה"ה חייב.

1. ואמנם נראה פשוט, דאם נתקל שור בבור זה ונפל לאחורי הבור, חייב הראשון לבדו, דכל מה דהוו שותפין בכל הבור, הוא רק כלפי היזק הנעשה ע"י הבור שנעשה ע"י שניהם, אך כלפי היזק הנעשה רק ע"י התקלה, הו"ל כבור בפנ"ע שנעשה ע"י הראשון לבדו, וע"כ הראשון חייב והשני פטור, - ודמי לשופך מים ע"ג הקרקע, דאף דנימא דה"ה נעשה בעלים אף על הקרקע שתחת הבור, מ"מ פשוט דכ"ז הוא לגבי היזק שמכח תקלת המים, אך אם נתקל בדבר אחר ונחבט בקרקע שמתחת המים, אינו חייב, דכלפי היזק זה, אינו בעלים על הקרקע.

   ועד"ז נראה גם בדינא דחופר בור ט' ובא אחר והשלימו לי' דלרבנן האחרון חייב לבדו אף בנזיקין, דלכאו' כ"ז הוא בהיזק הנעשה ע"י נפילה בתוך הבור, אך אם נתקל בבור ונפל לאחורי הבור, חייב הראשון לבדו, דבתורת בור זה דהתקלה, לא עביד השני מידי, והוי הראשון בעל הבור לבדו, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם יל"פ דאיירי התם רק בגונא שהרחיב פי הבור, ולא הרחיב את כולו, וכאשר כ"ה ל' רש"י שם, אך כל שהרחיב את כל הבור, ונמצא דכל שנפל השור מהצד שהרחיב הוי כל ההיזק מכח חפירת השני, י"ל דודאי דאף השני חייב, - אך בסתימת ד' ש"ר והפוסקים מ' דמפרשי דאיירי בשהרחיב את כל הבור, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויש לדמות ד"ז למש"כ הרי"ד והריא"ז לקמן דנ"ג. דבשור שדחף את חבירו לבור הפקר, חייב בעל השור לבדו, ומ' בדבריהם דהוא אף בלא דינא דכי ליכא, וכ"נ מדכייל לה הריא"ז עם גוונא דדחף את חבירו והוזק בקרקע עולם, ובזה ודאי ל"ב לדינא דכי ליכא וכו', דהרי ודאי דאף לרבנן הוא חייב בכל הנזק, וכמבו' כן בכ"ד, וכ"ה מבו' בד' תלמיד ר"ת לקמן די"ג., והיינו משום דבכה"ג חשבינן דעשה השור כל ההיזק לבדו, והוי הבור כגרזן ביד החוצב, וכל הא דחשבינן דנעשה הנזק ע"י שניהם, הוא רק בדאיכא לבור בעלים דחשיב ג"כ כעושה הנזק, ואף דהוא פטור מדינא דולא שיפילוהו אחרים, אי"ז אלא פטור מתשלומין מגזה"כ, אך בדיני שמים ה"ה חייב בזה, וע"כ חשיב ג"כ כעושה הנזק, וה"נ הכא דכוותה.

   והנה אמנם בשור ושור פסוהמ"ק שנגחו, אין בעל השור חייב לבדו אלא מכח דינא דכי ליכא וכו', ולא אמרינן דכיון דהשור פסוהמ"ק פטור על נזיקין ודמי לשור הפקר, יהא השני חייב לבדו, - אך היינו משום דהתם נעשה הנזק בפועל מכח שניהם, ומשא"כ בבור של ב' שותפין דהוי כל א' שותף בכל הבור, הרי דכל דלא חשבינן לחבירו כעושה הנזק, חשיב דעשה הוא לבדו לכל הנזק, וע"כ הוא חייב בכולו, ועד"ז הוא בשור שדחף לבור, דכל דהוי הבור דהפקר, מצינו לחשוב להבור כגרזן ביד החוצב, והוי השור עושה כל הנזק, ובזה נת' במק"א לישב מש"כ הראשונים לקמן דכ"ח: דבנתקל באבן ונישוף בקרקע בעינן לדינא דכי ליכא וכו', אשר צ"ע דמ"ש משור שדחף ע"ג קרקע דחייב השור בכל הנזק אף לרבנן, ועמד בכעי"ז בחי' תלמיד ר"ת שם, ולהנ"ל ניחא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונראה דמה"ט לא הוכיחו התוס' להך מילתא, מהא דבבור ט' ובא אחר והשלימו לי' אחר שניהם לנזקין לדעת רבי, אע"ג דבלאו איהו הי' הנזק, - והיינו משום דפטורא דמאי קעביד היינו דמה"ט אינו נעשה בעל הבור כלל, וע"כ בבור ט' ובא אחר והשלימו לי', כיון דהשני הוסיף בו מיתה, ודאי דהוי ג"כ בעל הבור אף לגבי נזיקין, וע"כ שפיר יש לחייבו אף על נזק שהי' גם בלא חפירתו. [↑](#footnote-ref-5)