44 מפריש לאיבוד כאבוד דמי
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

תמורה דכ"ג., ורבי אבא אמר רב הכל מודים במתכפר בשאינה אבודה שאבודה מתה, על מה נחלקו דמתכפר באבודה, דרבי סבר מפריש לאיבוד כאיבוד דמי, ורבנן סברי לאו כאיבוד דמי.

א] בביאור דינא דמפריש לאיבוד כאיבוד דמי, אשר משו"ז ס"ל לרבי דאף נתכפר באבודה שאינה אבודה מתה, ול"ד למפריש ב' חטאות לאחריות שמתכפר בא' והשני' רועה, נ' שנחלקו בזה הראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

דהנה מד' רש"י בכ"ד נ' דטעמא הוא, דכ"ה דלרבנן אם נתכפר בשאינה אבודה אבודה מתה, משום דאי"ב דחיית האיבוד, ה"נ ס"ל לרבי דאף השני' שמפרישה מכח האיבוד נמי אי"ב לדחיית האיבוד, וע"כ אף היא מתה בשנתכפרו הבעלים בהשני'.

דהנה בפירש"י פירש מש"א מפריש לאיבוד כאיבוד דמי, ז"ל, המפריש תחת קרבן אבוד דינו כאבוד, וכי היכי דאם נתכפר בשאינו אבוד מודיתו דמת האבוד הנשאר, ה"נ כי מתכפר באבוד מת שאינו אבוד, עכ"ל, ומפורש בדבריו דהא דשאינה אבודה מתה לדעת רבי, הוא מחד דינא עם הא דאבודה מתה לדעת רבנן, והיינו לכאו' דכי היכי דמודו רבנן דאם נתכפר בשאינה אבודה אבודה מתה, אשר היינו משום דהאבודה דחוי היא, ה"נ ס"ל לרבי דאף השאינה אבודה נמי אי"ב לדחיית האיבוד, וע"כ אף אם נתכפר באבודה שאינה אבודה מתה.

ומפורש כן בפירש"י במנחות ד"פ., ז"ל, במפריש ב' חטאות לאחריות, שאם תאבד האחת יתכפר בחברתה, דהתם רבי מודה דיתכפר באחת מהם והשני' תרעה, דאין חטאת שנתכפרו באחרת מתה אלא ע"י דחוי שאבדה ונדחית, אבל בהנך דלא נדחו מעולם לא, דהכי הוי הלכה למשה מסיני, דכל דין חטאות המתות הלל"מ, עכ"ל, והנה הרי הסוגיא שם אזלא דלרבי אף אילו נתכפר באבודה שאינה אבודה מתה, שהרי אמרו דרועה לרבי לא משכח"ל אלא במפריש ב' חטאות לאחריות, וע"ז פירש"י דטעמא דכה"ג מתה הוא משום דהי' בזה דחוי שאבדה ונדחית, וע"כ הוא דל"ד למפריש ב' חטאות לאחריות, והרי דאף החטאת השני' שאינה אבודה נמי חשיבא דאית בה דחוי דאיבוד.

עוד מצינו כן בפירש"י בסוגיין בסוף דכ"ג. ד"ה בע"ח אינן נדחין, ז"ל, והאי בתרא הוי כמפריש לאיבוד, דמפני הראשון שמת הפרישו שנים אחרים, עכ"ל, ????

עוד מצינו כן בפירש"י ביומא דס"ה.????

וע' עוד בחזו"א סי' ל"ה סק"ה מה שפירש גדר הדין, אך לכאו' אין דבריו מתישבים בד' רש"י דהא דשני שבזוג שני ימות הוא משום דהופרש ???, וצ"ב הגדר בזה לדעת רש"י.

ב] אמנם בדעת התוס' בסוגיין ובמעילה נ' להוכיח דפליגי ע"ז ומפרשי לה בענין אחר, וכמו שיתבאר בעזה"י.

דהנה התוס' לקמן דכ"ד. ד"ה ואידך, ז"ל, וא"ת לעיל פריך מהא לר' אבא דחשיב ליה כמפריש לאיבוד והכא חשיב ליה כמפריש לאחריות, וי"ל דמשתמע ליה השתא כיון דבשעה שהפריש השני היה יודע שלא יתכפר בו אלא בשני שבזוג ראשון הו"ל באחריות, ולא דמי להפריש לאיבוד דלעיל, דהתם היה סובר דהראשון נאבד ומתכפר בזה שמפריש עתה והוה ליה כמפריש לאיבוד ולא הוי באחריות, אבל הכא שהיה יודע בשעת הפרשת השני שיתכפר בראשון הוה ליה כמו אחריות ואפ"ה קאמר דיחיד מתה, וקשה לרבי אושעיא דאמר מפריש שתי חטאות לאחריות מתכפר באחת מהן והשני רועה וכו', עכ"ל, וצ"ב מה שהוצרכו התוס' להאריך ולפרש מ"ט ס"ד בגמ' דל"ד למפריש לאיבוד, הרי לכאו' הטעם פשוט, דבמפריש לאיבוד כיון שמפרישו במקום האבוד אית בי' דחיית איבוד, וע"כ אזיל למיתה, ומשא"כ הכא דליכא אבוד כלל לי"ב דחיית אבוד, וע"כ לא אזיל למיתה, וכאשר כן פירש"י שם להדיא, ז"ל, ואידך בתרא כמפריש לאחריות כלומר שלא הופרש תחת אבוד, שהרי לא מת מזוג ראשון אלא שעיר של עזאזל ולא של שם ואפ"ה מתה וכו', עכ"ל, ומה הוצרכו התוס' לחלק בענין אחר, וגם עיקר מה שחילקו התוס' צ"ב, וע' מה שפירש בזה בס' ישועת דוד ח"ד סי' ט"ו סק"ג.

עוד צ"ב בדברי התוס' במש"כ שם עוד, ז"ל, ומשני רב לטעמיה דאמר מצוה בראשון ומשעה שהופרש הופרש לאיבוד ואין זה אחריות ולכך מתה, והא דמדמי ליה לעיל למפריש לאיבוד היינו מטעם דמצותו בראשון וכו',[[1]](#footnote-2) עכ"ל, וצ"ב דממ"נ אם משום הא דמצוה בראשון הוי זה אבוד כיון שאינו עומד להקרבה, א"כ הי' בדין דאף לרבנן ימות, שהרי קיימינן התם לדעת רב אבא דבנתכפר באינה אבודה מודו רבנן דאבודה מתה, ואם הגם דמצוה בראשון מ"מ לא חשיב אבוד, א"כ מ"ט דמי למפריש לאבוד, הרי בפשוטו מפריש לאיבוד היינו שמפרישו כנגד אבוד, אך הכא הרי שכנגדו אינו אבוד כלל, ואיהו הוא שאינו עומד להקרבה, וע"כ ממ"נ או דחשבינן לי' כאבוד מכח הא דמצוה בראשון, או דאינו אבוד, אך מ"ט יהא כמפריש לאבוד, וצ"ע בזה, וע' בס' ישועת דוד שם בזה.[[2]](#footnote-3)

ג] והנה עוד צ"ב בזה בד' התוס' במעילה ד"י. ד"ה רישא רבי שמעון וסיפא רבנן, ז"ל, פלוגתא דר"ש ורבנן בהפריש חטאתו ואבד והפריש אחרת ונמצאת הראשונה וכפר באבוד, דרבנן סברי שאינה אבודה תרעה ור"ש [סבר] מתה, ופלוגתייהו בפ"ב דתמורה, והך דהכא שנודע לו קודם כפרה דמיא להא מילתא דפליגי, וא"ת אמאי לא קאמר רישא רבי היא דהא רבי אית ליה בתמורה בפ' ולד חטאת אליבא דרבי אבא דאם נתכפר באבודה דשאינה אבודה תמות וכו', עכ"ל.

ועיי"ש בקר"א שתמה ע"ד התוס', דמה שדימו האי דינא לנתכפר באבודה דשאינה אבודה תמות, אדרבה איפכא מסתברא והא לא דמיא אלא לנתכפר בשאינה אבודה, שהרי החטאת שהקריב לא היתה אבודה כלל, ואדרבה המעות הוא דיש לחשבם כאבודים, וא"כ הוי כנתכפר בשאינה אבודה, וצ"ב ד' התוס' דמדמו לה לנתכפר בשאינה אבודה, שהרי הא דשאינה אבודה מתה לדעת רבי, הוא משום דמפריש לאיבוד כאיבוד דמי, ומ"ש זה במעות אלו שלא הופרשו כלל כנגד דבר האבוד, ועיי"ש בעולת שלמה מש"כ בזה וצ"ע.

והנה עיי"ש בקר"א שכתב לישב קו' התוס' שהק' מ"ט קאמר דרישא ר"ש ולא קאמר דרישא רבי דאית לי' נמי דאם נתכפר באבודה שאינה אבודה מתה, וכתב בזה הקר"א, דנראה דהא ל"ד כלל לאבודה, דדוקא באבודה גמירי דלמיתה אזיל דהואיל ונאבדה נדחית, ומשו"ה אם נתכפר בשאינה אבודה כו"ע מודו דאבודה מתה, ורבי ס"ל אפי' נתכפר באבודה שאינה אבודה תמות דמפריש לאיבוד כאיבוד דמי, אבל הכא לאו אבוד הוא, ואפי' לרבי לא גמירי כלל למיתה, ולמה זה דומה למפריש לאחריות דלרבי נמי רועה, ומשו"ה לא מצינן לאוקמי הא דתניא ילכו לים המלח אלא כר"ש דס"ל דאפי' הפריש לאחריות נמי תמות, דכל חטאת שנתכפרו בעלי' באחר תמות, וה"נ הכא ילכו לים המלח, עכ"ד, וצ"ע מ"ט ל"ה ניחא להו להתוס' בזה.

ד] אמנם פשר דבר למדנו מד' התוס' שם בתירוצם, ז"ל, לכן נראה להר"ם דרישא דווקא כר' שמעון ולא כרבי, דהא דאמר רבי תמות היינו בשאינן ראויות שתיהן למזבח, כגון שנמצא קודם הקרבה ולא נראו שתיהן בשעה אחת למזבח, אבל הכא דאם לא קרב חטאת היה מוסיף ומביא חטאת שמנה, כי נמי קרבה חטאת ונדחת הדמים לא ילכו לים המלח אלא יפלו לנדבה, אבל מייתי שפיר מר' שמעון דפליג אדרבנן אף במפריש חטאת לאחריות, ואית ליה דאם נתכפר באחת תמות האחרת, ואע"ג דבשעת כפרה היו ראויות שתיהן ליקרב או זו או זו, ה"נ גבי דם חטאת אע"ג דאם לא קרב חטאת היו ראויים ליתוסף על החטאת וליקרב, מ"מ כי קרבה חטאת אמרינן ילכו לים המלח, עכ"ל.

והנה מפורש בד' התוס', דהא דס"ל לרבי דנתכפר באבודה שאינה אבודה מתה, ול"ד למפריש ב' חטאות לאחריות שמתכפר באחת מהן והשני' רועה, לאו היינו משום דאית בה דחי' דאיבוד, וע"כ ל"ד למפריש ב' חטאות לאחריות דלית בהו דחי' דאיבוד, אלא הטעם בזה הוא, דבאבודה ושאינה אבודה לא נראו שתיהן בשעה אחת למזבח, ומשא"כ במפריש ב' חטאות לאחריות היו ראויות שתיהן ליקרב או זו או זו.

ואמנם הדברים צ"ב, דמהו שכתבו התוס' דשאני ב' חטאות לאחריות דבשעת כפרה היו ראויות שתיהם ליקרב, וע"כ ל"ד לאבודה ושאינה אבודה, וזה צ"ב, שהרי אף באבודה ושאינה אבודה ראויות שתיהן ליקרב אחר שמצא האבודה, ובשעת כפרה היו ראויות שתיהן ליקרב, ומ"ש זו מזו.

ולולי דמסתפינא הי' נראה, דט"ס נפל בד' התוס', וצ"ל דבמפריש לאחריות בשעת "הפרשה" היו ראויות שתיהן ליקרב או זו או זו, ותיבת כפרה ט"ס היא, וא"ש לפ"ז מה שחילקו התוס', דשאני מפריש ב' חטאות לאחריות דבשעת הפרשה היו ראויות שתיהן ליקרב, ומשא"כ באבודה ושאינה אבודה, דבשעת הפרשת השאינה אבודה היתה הראשונה אבודה ולא היתה ראוי' ליקרב.

ונ' בביאור טעם החילוק בזה, דיסוד הדין דאף נתכפר באבודה שאינה אבודה מתה, אינו כלל מטעם דאית בה דחוי דאבידה, אלא הטעם בזה הוא משום דבמה שנתכפר באחת ה"ה דוחה להשני', ע"ד דינא דמתני' בפסחים דצ"ו: דבנמצא קודם שחיטת הפסח נדחה בהקרבת חבירו ורועה, (ושמעתי לדמות ד"ז עוד למה שמצינו דלר??? בחטאת שקיבל דמה בד' כוסות ונתן מתנותי' מא' מהן כולן נשפכין לאמה ולי"ב דין שפיכת שירים, ומבו' ביומא ד?? (לגי' דילן שם אשר כ"ה גירסת הר"ח), דהיינו מטעם דחוי, דבמה שנתן המתנות מכוס אחת דחה לכולן, וע"כ נדחו אף משפיכת שירים, וכ"ה מבו' בפירש"י בכ"ד, וגם בפירושו לעיל דכ"ב: עיי"ש, וה"נ כד איכא ב' חטאות הראויות להקרבה ונתכפר באחת מהן דחה לחברתה.

והא דבמפריש ב' חטאות לאחריות אינה דוחה אחת במה שמתכפר בשני', הוא משום דבב' חטאות לאחריות שמעיקרא בשעת ההפרשה ראויין שתיהן להקרבה, חשבינן לתרוייהו???

וכן מצינו גם לגבי פסח, דהגם דכל שנמצא קודם שחיטת הפסח והקריב הפסח השני נדחה זה ואינו קרב שלמים, מ"מ במפריש ב' פסחים לאחריות והקריב א' מהם השני רועה, ופירש"י בפסחים דצ"ז: שהטעם בזה הוא דהיינו מותר הפסח שהרי לכך הופרש ואין כאן דחוי, וי"ל דע"כ ה"נ בחטאת, הגם שאף נתכפר באבודה שאינה אבודה מתה, משום דדחאה בהקרבת האבודה, מ"מ במפריש ב' חטאות לאחריות והקריב אחת אין השני' מתה, שהרי לכך הופרשה ואין כאן דחוי, וז"ב, ומד' התוס' במעילה נ' טפי שהטעם בזה הוא ???? דהויא חדא קדושה וחדא הקרבה??? או משום דהכא דין הקדושה מעיקרא הוא ליקרב א' מהן, וע"כ אין הקרבת א' מהן דוחה להשני, שהרי אדרבה נתקיים בזה דין השני???

וניחא בזה, דע"כ לא הו"מ התוס' לפרש הסוגיא כד' הקר"א, דבהמעות ליכא דחי' דאבידה, וע"כ רק לר"ש ילכו לים המלח, משום דלהתוס' לטעמייהו אף לרבי איכא דין מיתה אף בדליכא כלל דחי' דאבידה, דמה"ט הוא דס"ל דאף בנתכפר באבודה שאינה אבודה מתה, הגם דלי"ב דחי' דאבוד כלל, וע"כ ס"ד דהתוס' דמה"ט בדין דאף הכא ילכו המעות לים המלח, הגם דלי"ב דחי' דאיבוד כלל, וע"ז הוא שתירצו התוס' דהכא כיון ??? דמו לאחריות, וכמש"נ לעיל הטעם בזה.

ובזה מבו' גם מה שנקטו התוס' בתחילת דבריהם דהמעות דמו לשאינה אבודה, הגם שלא הופרשו כנגד דבר האבוד, ול"ד לאבודה, והיינו משום דבהמעות ליכא דחי' דאיבוד כלל, וע"כ לרבנן דרק אבודה מתה משום דאית בה דחי' דאיבוד, הרי ודאי דמעות אלו דלי"ב דחי' דאיבוד לא ילכו לים המלח, ומשא"כ למ"ד דאף שאינה אבודה תמות הגם דלי"ב דחי' דאיבוד, הרי דה"נ מעות אלו ילכו לים המלח, הגם דלי"ב דחי' דאיבוד, דס"ד דהתוס' דל"ד מעות אלו למפריש לאחריות, משום שהפרישן אחר שכבר קרבה חטאתו????, וכ"ז ברור.

ה] ובזה נ' לפרש גם ד' התוס' לקמן דכ"ד., דמה"ט ס"ל בקושייתם דהשעיר השני דמי למפריש לאיבוד, הגם שלא הפרישו כלל כנגד האבוד, ולי"ב דחי' לאיבוד, כיון דיסוד הדין דמפריש לאיבוד כאיבוד דמי לאו היינו דאי"ב דחי' דאיבוד, אלא היינו דבכל גווני שנתכפר בא' דחי לחבירו, ושאני ב' חטאות לאחריות דל"ח זה כלל דחי' לחבירו, דמעיקרא בשעת ההפרשה הי' דינם שיקרב א' מהם,??? וע"כ ס"ד דהתוס' דבמפריש השעיר השני, כיון שלא הפרישו לאחריות??? אלא דמי למפריש לאיבוד.

אך רש"י שפירש שם דהא דל"ח כמפריש לאיבוד הוא משום שלא הופרש תחת אבוד, שהרי לא מת מזוג ראשון אלא שעיר של עזאזל ולא של שם, אזיל לטעמי' שנתבאר לעיל דמפרש דהא דס"ל לרבי דמפריש לאיבוד כאיבוד דמי, הוא משום דהמופרש תחת אבוד אית בי' נמי דחי' דאיבוד, ואשר ע"כ הכא בשעיר שלא הופרש תחת אבוד ולי"ב דחי' דאיבוד, בדין שלא ילך למיתה אף לדעת רבי.

וזהו שכתבו התוס' דל"ד למפריש לאיבוד דהתם היה סובר דהראשון נאבד ומתכפר בזה שמפריש עתה והוה ליה כמפריש לאיבוד ולא הוי באחריות, אבל הכא שהיה יודע בשעת הפרשת השני שיתכפר בראשון הוה ליה כמו אחריות, עכ"ל, והיינו דהא דמפריש לאיבוד ל"ד לאחריות, הוא משום דבשעת ההפרשה הי' הראשון אבוד, וע"כ כשהופרש השני הי' הפרשתו ע"מ להקריבו עצמו, ול"ד לאחריות דכשהופרש השני הי' אף הראשון ראוי, ומעיקרא היתה הפרשתו ע"מ שיקרב או הוא או חבירו, וע"כ השעיר השני ל"ד למפריש לאיבוד, אלא דמי לאחריות, כיון שאף הוא כשהופרש ל"ה הפרשתו ע"מ שיקרב הוא עצמו, אלא ע"מ שיקרב חבירו, ודמי למפריש לאחריות.

ונ' דז"ב הא דמשני דמשום הא דמצוה בראשון דמי למפריש לאיבוד, וצ"ב רב, ולפי המבואר נ' לבאר בזה בפשיטות, דכל הא דס"ד למחשבי' כמפריש לאחריות, הוא משום דמעיקרא הי' דין ההפרשה להקריב או זה או זה, וע"כ לא חזינן לזה כקרבן בפנ"ע, אלא חזי' לתרוייהו כחדא,??? ואשר זהו דמשני דמצוה בראשון, ומכח זה מעיקרא הי' הדין להקריב הראשון ולא השני, וע"כ לא חשבי' להשני כחדא עם הראשון, אלא הוי קרבן בפנ"ע,??? וע"כ דמי למפריש לאבוד דלרבי אזיל למיתה, והגם דלי"ב דחי' דאיבוד, אלא משום דהוי הפרשה וקרבן בפנ"ע, וע"כ ה"ה נדחה בהקרבת חבירו, וה"נ הכא כיון דהוי קרבן בפנ"ע, ה"ה נדחה בהקרבת חבירו, וז"ב.

???יש להוסיף דבתוס' מעילה נ' להדיא דאפשר להפריש לאחריות אף אחר הראשון, וכן מבו' בשטמ"ק בפירקין, ולפ"ז אתיין היטב ד' התוס' בסוגיין דבב' שעירים חשיב כהפרשה לאחריות, ודו"ק.???

ו] והנה לכאו' לפי המבואר בדעת התוס', דהא דס"ל לרבי לדעת רב אבא דאף בנתכפר באבודה שאינה אבודה מתה, אינו כלל משום דאית בה דחי' דאבודה, אלא הוא משום דהקרבת א' דוחה את חבירו, ושאני מפריש לאחריות דמעיקרא דינם הוא שיקרב או זה או זה, ?? וחזי' לתרוייהו כקרבן א'???, הנה לכאו' הי' נ' לפ"ז, דמש"א לעיל דכ"ב: דאבודת לילה ל"ש אבודה, וכן מש"א דאבודה ולא גנובה וגזולה וכו', הנה כ"ז ל"ש רק לדעת רבנן דאבודה מתה, דהוא משום דאי"ב דחי' מכח האיבוד, וכן לדעת רב הונא דאף לרבי שאינה אבודה אינה מתה בנמלך, וכמבו' כן בד' התוס' בסוגיין ??? וכאשר כן מפורש בתוס' זבחים דקי"ב. ??? ועמש"נ בזה עוד ב???, ולדידי' הא דאבודה מתה הוא משום דאי"ב דחי' דאיבוד, ובזה נאמרה ההלכה דאבודת לילה ל"ש אבודה ודאבודה ולא גנובה וגזולה וכו', אך בדינא דרבי לדעת רב הונא דאף בנתכפר באבודה שאינה אבודה תמות, אשר אי"ז כלל משום דאי"ב דחי' דאבודה, אלא הוא משום דהקרבת א' דוחה את חבירו, הרי לכאו' ל"ב לזה כלל לכל תנאי "אבוד", אלא כל שלא היתה הפרשת השני לאחריות, הוי הדין שאם נתכפר באחת השני' מתה.

ולפ"ז צ"ל דמש"א לעיל דכ"ב: דאבודת לילה ל"ש אבודה לרבי, היינו רק לפום סוגיא דהתם דלא ס"ל כרב אבא, וכמש"כ התוס' שם, וי"ל דס"ל להסוגיא התם דאף לדעת רבי אם נתכפר באבודה אין שאינה אבודה מתה, אשר לפ"ז כל הא דנתכפר בשאינה אבודה אבודה מתה, הוא משום דאית בה דחי' מכח האיבוד, וע"כ אם הויא אבודת לילה דלי"ב להדחי' דאיבוד אינה מתה, אך לדעת רב אבא דלרבי אף אם נתכפר באבודה שאינה אבודה תמות, הגם דלי"ב להדחי' דאיבוד, הרי דאף באבודת לילה הוי הדין כן, וכנ"ל.

ז] אמנם י"ל בזה, דאף לדעת רב אבא דלרבי אפי' נתכפר באבודה שאינה אבודה תמות, אשר היינו משום דל"ד לאחריות וכנ"ל, אך כ"ז הוא רק היכא שהראשונה איכא עלי' דחי' דאיבוד, אשר מכח זה בשעה שמפריש השני' הויא הראשונה דחוי', וע"כ הוא דל"מ לחשוב הפרשת השני' כהפרשה לאחריות, ולא חשיבא כחד קרבן ??? עם הראשונה, כיון דהשתא הראשונה דחוי' היא, אך משא"כ באבודת לילה, וכן בגנובה וגזולה דלי"ב כלל להדחי' דאיבוד, ע"כ שפיר מצינו לחשוב הפרשת השני' כהפרשה לאחריות????, וע"כ כה"ג אף לדעת רבי ליכא דין מיתה.

וזה מתישב היטב במש"כ התוס' במעילה דהא דשאני מפריש לאיבוד ממפריש לאחריות, הוא משום דבמפריש לאיבוד לא היו ראויין שניהם להקרבה, ונת' לעיל דהיינו דבשעת הפרשת השני' לא היתה הראשונה עומדת להקרבה, ולפ"ז שפיר י"ל דכ"ז הוא רק היכא דאיכא על הראשונה דחי' דאיבוד, דמה"ט חשבינן שלא היתה עומרת וראוי' להקרבה, אך משא"כ היכא דליכא עלי' דחי' דאיבוד, הרי שהגם דאינה תחת ידו ואינה עומדת בפועל להקרבה, מ"מ כיון שאין היא דחוי' מהקרבה, שפיר חשבי' דבשעת הפרשת השני' ראויות שתיהן להקרבה.

וקצת מקור לזה מלישנא דר' אבא ד"מפריש לאיבוד כאבוד דמי", ולכאו' לפמש"נ בדעת התוס' אי"ז כלל משום דמפריש לאיבוד כאבוד, אך להנ"ל יל"פ דהיינו, דכיון דמפריש במקום אבוד, הרי דכי היכי דהאבוד עומד לעצמו ולא חשבי' לי' כחד קרבן עם הקרבן השני, ה"נ הקרבן השני שהפריש עומד לעצמו, וע"כ ל"ד למפריש ב' לאחריות.

אמנם בל' התוס' לקמן דכ"ד. מפורש להדיא דהא דמפריש לאיבוד שאני ממפריש לאחריות, הוא משום דבמפריש לאיבוד הוא סבור דהראשון נאבד ומתכפר בזה שהוא מפריש עתה, והנה הרי ה"ט שייך גם באבודת לילה, וגם בגנובה וגזולה, ונ' מד' התוס' דאה"נ גם בזה יהא דין מיתה לדעת רבי, כיון דאף היכא דליכא דחי' דאיבוד, מ"מ ל"ד זה למפריש לאחריות, וכמו שפירשו התוס'.

ח] ולכאו' יש להביא ראי' דאף למ"ד דלרבי אפי' נתכפר באבודה שאינה אבודה תמות, מ"מ אבודת לילה ל"ש אבודה, וממילא דמי למפריש לאחריות דמתכפר באחת מהן והשני' רועה, וזה מסוגיא דפסחים דצ"ז., דאמר שמואל כל שבחטאת מתה בפסח קרב שלמים וכל שבחטאת רועה בפסח נמי רועה, ואמרי' דכי אמר שמואל באבודין, ופריך עלה והרי אבודה בשעת הפרשה לרבנן דלרעי' אזלא וכו' ואילו בפסח וכו' קרב שלמים, ומשני שמואל כרבי ס"ל דאמר אבודה למיתה אזלא, ופרכי' עלה והא כל אבודה לרבי מתה, ואילו בפסח היכא דאבד קודם חצות ונמצא קודם חצות רועה, ומשני קודם חצות לאו אבוד הוא כדרבא דאמר רבא אבודת לילה ל"ש אבודה, ופרכי' עלה ואלא רועה לרבי היכי משכח"ל, ומשני כדרבי אושעיא דאר"א המפריש ב' חטאות לאחריות מתכפר בא' מהן והשני' רועה, ופרכי' עלה והא אילו בפסח כה"ג קרב שלמים, ע"כ הסוגיא.

והנה לכאו' הסוגיא דהתם סברה דלרבי אפי' נתכפר באבודה שאינה אבודה מתה, דאי נימא דשאינה אבודה רועה, א"כ הרי בכה"ג משכח"ל רועה בחטאת, ובכה"ג בפסח נמי רועה, וליכא למיפרך עלה כדפרכי' על הא דמוקים בב' חטאות לאחריות, ואפ"ה אמרינן דאבודת לילה ל"ש אבודה, והרי דאף דס"ל דלרבי אף שאינה אבודה מתה, מ"מ היכא דהויא אבידת לילה ליכא דין מיתה כלל.

ואמנם יש לומר בפשיטות, דהא דמשני דקודם חצות לאו אבוד הוא כדרבא דאבודת לילה ל"ש אבודה, אין מכוון הגמ' כפירש"י דכה"ג אף בחטאת אינה מתה, אלא מכוון הגמ' כמו שפירשו התוס' שם דמשני דלאו אבוד הוא ובכה"ג לא איירי שמואל דהא שנינן כי אמר שמואל באבודין קאמר, ולפ"ז י"ל דלעולם בחטאת כה"ג מתה, ואך מ"מ כיון דלי"ב דחי' דאבידה, ע"כ לא איירי בזה שמואל, אך לכאו' יש לפקפק בזה דאי לרבי ל"ב כלל דחי' דאיבוד, א"כ אין טעם לומר דלא אמר שמואל רק היכי דאיכא דחי' דאיבוד, אך באמת אין בזה דחוי, דהרי אף כד מסקינן דשמואל כר"ש ס"ל, דכל חטאת שנתכפרו בעלי' מתה, מ"מ כתבו התוס' שם דהיינו רק באבודין, ואבודת לילה ל"ש אבודה, וכתבו התוס' דע"כ לא תיקשי דבנאבד קודם חצות ונמצא קודם חצות רועה, ואילו בחטאת כה"ג מתה, כיון דשמואל לא איירי אלא באבודין, ולפ"ז הרי שעד"ז י"ל גם כד מוקמי' לה כרבי, דהגם דנימא דאף באבודת לילה ס"ל לרבי דמתה ובפסח כה"ג רועה, מ"מ לא קשיא אדשמואל כיון דבאבודין לא קמיירי, וז"ב.

וי"ל עוד, דלעולם ס"ל להסוגיא דהתם דלרבי רק אבודה מתה, ושאינה אבודה אינה מתה, והא דלא מוקמי' למילתא דשמואל דכל שבחטאת רועה על שאינה אבודה, הוא משום דכי אמר שמואל באבודין קאמר, ושאינה אבודה ל"ה בכלל זה, ואמנם דזה ניחא רק למה שפירשו התוס' שם דכד מוקמי' לה בב' חטאות לאחריות איירי בשאבדה אח"כ, ואפ"ה אינה מתה, או דבכל גווני חשיבא כאבודה, שהרי שמואל באבודין קאמר, וע"כ ניחא דל"מ לאוקמה למילתי' בשאינה אבודה, שהרי שמואל באבודין קאמר, ובזה אין להעמיד כגון שאבדה אח"כ, דכה"ג באמת יהא הדין דמתה, דרק במפריש ב' חטאות לאחריות הוא שכתבו התוס' שאינה מתה אף אם אבדה, כיון דתחילת הפרשתה היתה לדחוי ולא נדחתה ע"י האבידה, אך משא"כ בשאינה אבודה, דתחילת הפרשתה היתה להקרבה, הרי שאם אבדה אח"כ יהא בה דין מיתה, ועמש"נ עוד בפרט זה ????, וגם מש"כ התוס' עוד דכל ב' חטאות לאחריות חשיב כאבוד, ל"ש על שאינה אבודה, אך למה שפירש"י דמצי פריך ע"ז דהא לאו אבודה היא, א"כ הרי מדלא משני מעיקרא דמשכח"ל רועה בחטאת בשאינה אבודה, יש להוכיח דהסוגיא דהתם ס"ל דלרבי אף שאינה אבודה מתה, וז"ב.

1. אמנם בפירש"י בדכ"ג. פירש דהא דמדמי לה למפריש לאיבוד, הוא משום שהופרש מפני הראשון שמת, ולא פירש דהוא משום הא דמצוה בראשון, והי' אפ"ל דס"ל דבע"כ סוגיא דהתם לא ס"ל לה"ט דמצוה בראשון, דאי משום ה"ט ה"ז כאבודה עצמה, וא"כ אף לרבנן תמות, אך אי"ז מ' בלשון רש"י בדכ"ד. שנ' לשונו דמכח הא דמצוה בראשון הוי כמפריש לאיבוד, וגם בפירש"י יומא דס"ה. מפורש דמכח הא דמצוה בראשון דמי למפריש לאיבוד ומתני' רבי היא, והביא כן מסוגיא דדכ"ג. דמוקמינן להך מתני' כרבי, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה אמנם בפירש"י ביומא דס"ה. פירש, ז"ל, כיון דמצוה בראשון מעיקרא כי אפרשינן להאי שני אדעתא דאיבוד אפרשינן "ולא גרע" ממפריש לאיבוד, עכ"ל, ונ' מדבריו דאין מכוון הגמ' דמכח הא דמצוה בראשון חשיב מפריש לאיבוד, אלא היינו דאם אף מפריש לאיבוד כאבוד דמי, כ"ש בזה שהופרש אדעתא דאיבוד, והיינו דהאמנם לדעת רבנן דרק אבודה מתה, י"ל דהגם דהופרש אדעתא דאיבוד מ"מ לי"ב דחי' כ"כ כאבודה, אך לרבנן דאף מפריש לאיבוד נמי הוי דחוי, הרי דכ"ש דזה שהופרש אדעתא דאיבוד הוי דחוי, אמנם בל' התוס' נ' דהוי ממש כמפריש לאיבוד, וזה צ"ב. [↑](#footnote-ref-3)