חבורה לט עמוד א
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה לט.

עיין בשולחן ערוך סימן שי"ח סעיף ד' ופסק השולחן ערוך תבשיל שנתבשל כל צרכו יש בו משום בישול אם נצטנן. והרמ"א הביא בשם רבינו ירוחם דזה דווקא אם כשירתח עוד פעם הוא מצטמק ויפה לו. והוסיף השו"ע דדין זה נאמר דווקא בדבר לח אבל בדבר יבש אין בישול אחר בישול עד כדי שמתר לכתחילה לשרותו בחמין בשבת. והכוונה כמו שראינו הוא לתתו בכלי ראשון דלתתו על גבי האש יש בזה איסור של חזרה ונתינה בתחילה וכמבואר בשער הציון. ודכמבואר בסימן רנ"ג דאיסור זה קיים גם כשהדבר מבושל כל צרכו. והנה כלפי מה שמבואר בשו"ע שיש בישול אחר בישול בדבר לח גם בנתבשל כל צרכו. הביא הביאור הלכה דבאמת דבר זה הוא מחלוקת בראשונים. דדעת הרמב"ם הרשב"א והר"ן דשוב אין בו משום בישול. אפילו נצטנן לגמרי וכמבואר בבית יוסף בסימן זה. אך המחבר סתם להחמיר כדעת רבינו יונה והרא"ש והטור דיש בו משום בישול. וציין לדברי הגר"א בסימן רנ"ג דלא הכריע בין השיטות. וביאר דכל זה בלהעמידו נגד המדורה אבל על גבי האש הוא תנור שאינו גרוף לכו"ע נאסר על כל פנים מדרבנן וזה כדביארנו דזה נאסר משום נתינה בתחילה בשבת שהיא אסורה.

והנה באמת להלן בסעיף טו כתב השולחן ערוך דדבר יבש שנתבשל כל צרכו מותר ליתתו כנגד המדורה ואפילו במקום שהיד סולדת בו שכנגד המדורה לא חשיב נתינה על האש ואין זה בכלל האיסור של נתינה בתחילה . והוסיף הרמ"א לבאר בדברי השולחן ערוך דדבר יבש איירי אפילו נצטנן ומבואר דדבר לח נאסר אבל כתב הרמ"א דאם הוא רותח אפילו דבר לח מותר. והביא דיש מקילין לומר דכל שאינו ע"ג האש מתר אפילו נצטנן וזהו כשיטת הרמב"ם והרשב"א שהובא במגיד משנה פרק כ"ב. וכתב הרמ"א דנהגו להקל אם לא נצטנן לגמרי. וכמו שכתבתי בסימן רנ"ג.

והנה בשולחן ערוך מבואר בסעיף ד' דאפילו בנצטנן לא לגמרי נאסרה השהייה. וכן כתב בסימן רנ"ג סעיף ב' שחזרה הותרה רק כל זמן שהוא רותח. והנה רותח פירשו האחרונים דשיעורו הוא יד סולדת בו ומבואר בשולחן ערוך דאפילו אם לפני כן היה יד נכוות בו ונצטנן לשיעור של יד סולדת בו מכל מקום כל זמן שהוא רותח ונתנו על גבי האש אינו נחשב מבשל. ומבואר בדברי הרמ"א בסימן רנ"ג סעיף ה' שהשיעור הוא דלא נצטנן לגמרי. וכן מבואר בסימן שי"ח סעיף ד' שהשיעור הוא שלא נצטנן לגמרי ויש לעיין מהיכן הגיע שיעור זה והאחרונים תמהו הפמ"ג ועוד. דכל זמן שדבר רותח הוא נחשב מבושל אבל לדעת הרמ"א הרי השיעור הוא כל זמן שהוא עדיין חם קצת ואפילו אינו רותח בי' יד סולדת בו אין בו בישול ומה גדר זה הרי כיוון שאזלה ליה רתיחתו אינו נחשב מבושל כלל. ומשום כן ביארו האחרונים הפמ"ג רנ"ג ס"ק לט שבאמת פסק הרמ"א לגמרי דאין בישול אחר בישול בדבר לח וכהרמב"ם ושיטתו והטעם שאם נתקרר לגמרי יש בו בישול הוא מדרבנן משום דאז מיחזי קצת כמתקן. והחזו"א סימן לז כתב שזה כדי שלא יטעו לומר דמותר לחמם אף דבר צונן שאינו מבושל ולכן היקל בדבר חם שאינו מבושל וכן מבואר בשו"ת אגרות משה או"ח ח"ד סי' ע"ד בשול אות ב' ואות ה' וכן מבואר בשו"ת מנחת שלמה ח"ב סי' לד אות כג. ולפי דבריהם יוצא דעיקר פסק הרמ"א הוא כהרמב"ם וכשיטתיה אלא משום גזירות דרבנן הוא חשש שצריך להיות חם קצת. אמנם המגן אברהם בסי' רנ"ג ס"ק לז שהאיסור לחממו לדעת הרמ"א הוא מהתורה.

והנה נראה להביא ראיה לדבריו דבסוף סימן רנ"ג באות ה' משמע דאסור לומר לנכרי לסמוך לתנור אם הוא נצטנן לגמרי והנה בשלמא אם אומרים דאם נצטנן לגמרי אז הוא בישול דאוריתא הוא מובן אמנם אם זה רק דרבנן אז זהו רק שבות דשבות ומדוע נאסר. ומשמע דאם לא נצטנן לגמרי אז על כל פנים לא נאסר התבשיל. כך למד הערוך השלחן. אמנם באמת יש להסתפק בזה דאפשר דכוונת הרמ"א דאם לא נצטנן לגמרי אין זה נחשב שנהנה לגמרי ממעשה שבת ולא כהבנת הערוך השלחן. אמנם מצד האיסור אין הבדל בין לא נצטנן לגמרי ללא נצטנן לגמרי ואדרבה אפשר שיותר משמע כן בדברי השולחן ערוך.

והנה לפי הבנת המג"א דהוי חילוק דאוריתא באמת צריך עיון במה תלויה מחלוקתם. והנה באמת מענין לשון הדרכי משה שכתב דאם לא נצטנן לגמרי אין לחוש. וכתב שכן היה המנהג דאין בישול אחר בישול כל זמן שלא נצטנן לגמרי והנה מבואר להדיא בדברי דצירף את שיטת הרמב"ם אלא דחשש לזה דיש בישול אחר בישול ואם הוא עדיין חם קצת סבר דאין לחוש יותר. והנה קצת משמע דהחשש הוא דאוריתא ולא חשש כהבנת החזו"א של גזירה. והנה יש לעיין היכן מצא שיטה כזו וכקושית הפמ"ג והחזו"א.

והנה שייך להבין דהנה הרא"ש בפרק כירה הביא שיטת רש"י דסבר שיש בישול אחר בישול אם נצטנן וביאר שזה הטעם שאוסרים הטמנה בדבר המוסיף הבל בשבת שמא יבוא להרתיח ומבואר דאפילו במבושל כל צרכו חיישינן לבישול והבין מדברי רש"י דרש"י סובר דיש בישול כל זמן שאינו מבושל כל צרכו ולכן רש"י לשיטתו דאסר הגסה גם במבושל כל צרכו או על כל פנים דיש בישול כל זמן שהוא מבושל כשיעור מאב"ד והביאור הוא הבאנו דכנראה רש"י למד דכל תיקון והשבחה הוא נחשב בישול ולא דווקא שינוי מהות וממילא מכל הדברים האלה יחשבו בישול ולכן אם שינה מרתיחתו יחשב מבשל. וכן הוא לשון רבינו ירוחם דשינה מרתיחתו נחשב מבשל. ורתיחה הוא פשוט לאחרונם שזהו יד סולדת בו. אמנם הרא"ש פליג על רש"י וסובר דשיעור הבישול הוא יד סולדת בו ולאחמ"כ אין עוד בישול ומכל מקום כתב דמסתברא דאם נצטנן אז זה נחשב בישול ויש לעיין דמשמע דבא לחלוק על רש"י דהבין דכל דברי רש"י הא בהא תליא ובסוף אומר דכן מסתברא כדברי רש"י. וראינו בטור ובמפרשיו שדנו מהו מסקנת הרא"ש האם פליג על רש"י או דבא רק לומר דאין הוכחה לרש"י והנה דנו אז דכוונת הרא"ש הוא דמסתברא דאם נצטנן לגמרי אז זה נחשב כמבשל דאז אין זה נחשב רק השבחה אלא נחשב בישול חדש שאזיל כל מעלת הבישול הראשון אמנם כל זמן שלא נצטנן לגמרי לא פקע מכאן מהות הבישול כל זמן שהוא עדיין חם ולהפכו לרותח הוא נחשב כמבשל ואם כן שייך לדון שהשלחן ערוך הכריע כרש"י או שגם הבין שהרא"ש לא פליג על רש"י בפרט זה והרמ"א למד דלדעת הרא"ש וכן רבינו ירוחם זה מתפרש שיש בישול רק בנצטנן לגמרי שאינו חם יותר וזה כתב הדרכי משה דלא צריך לחשוש לדעת רש"י כיוון שגם לדעת הרא"ש ורבינו ירוחם אם לא נצטנן לגמרי אין זה נחשב מבשל ולא שפסק כהרא"ש אלא דחשש לשיטתו. אבל לא בעי לחשוש לשיטתו של רש"י ועדיין יוצא שיתכן שגם הרמ"א שחשש לשיטתו של הרא"ש זהו בדאוריתא כי ספק דאוריתא לחומרא אמנם בדברים שהם דרבנן שם יכול לסמוך על שיטת הרמב"ם.

עוד דבר מצינו שהמשנ"ב שם דן בחידושו של הט"ז על דבר ששייך להדיחו בצונן והנה הביא דמלשון רוב הפוסקים בית יוסף והפרדס דהתירו הדחה בצונן ורק אסרו בחמין והטעם הוא משום שהדחה נאסרה משום מבשל ורק במדיח בחמין יש לזה שם מבשל אבל מדיח בצונן אין לזה שם מבשל. והביא המשנ"ב שנחלקו האחרונים בדבר ששייך להדיחו בצונן ומדיחו בחמין האם נחשב מבשל ולכאורה שורש הספק הוא דההדחה היא נחשבת פעולת בישול שעל ידי החימום כקליפה מתקן הדבר לאכילה ואם דבר זה יכול לעשות אם כן אין הבישול כקליפה הוא תיקון המאכל אלא השטיפה של המליחות ושטיפה גם על ידי חמין היא לא בישול. אמנם הביא שהפשטות היא שהט"ז אסר ובביאור הלכה דן האם באמת זה כוונת הט"ז והכריע שכן זה כוונתו. והבין שהגם שניתן לאכול אבל כנראה זה השביח הבישול כקליפה. והביא שזה מחלוקת ראשונים קדומה באיזה דג מדובר והאם מדובר בדג שניתן לאכול על ידי שטיפה בצונן ומכל מקום מבואר דאם הדיחו חייב וממילא הכריע דצריך לאסור בדאוריתא שטיפה בחמין דבר שאפשר להדיחו בצונן.

והנה הביא הביאור הלכה עוד נידון האם יש הלכה של מכה בפטיש באוכלין דהפמ"ג והלבוש סברו דיש מכה בפטיש באוכלין. והקשה דברש"י וברמב"ם ובראשונים בסוגייתנו מבואר דהחיוב הוא משום מבשל ומדוע לא חייבו משום מכה בפטיש וכן משמע דהחיוב הוא רק עלי ידי חמין ואם שייך מכה בפטיש באוכלין מדוע גם בצונן לא יתחייב משום מכה בפטיש. והביא שהנשמת אדם גם כתב כהפמ"ג ודחה הקושיא מסוגייתנו דכאן איירי שהוא נאכל על ידי הדחק וממילא לא שייך מכה בפטיש. אמנם הביאור הלכה טען בדברי הרראושנים משמע שאינו נאכל כלל. והנה היה מקום לדון דדבר שהשטיפה גם בצונן מנקה אותו אז הוא לא מכה פשיט דהוא רק ניכוי ורק אם הבישול של קליפה הוא מכשיר אותו והנה הדם דהוא לא נחשב מבשל בשיעור זה אמנם כיוון דהוא מכשירו לאכילה אם כן הוא נחשב מכה בפטיש דיש כאן השלמת הדבר לאכילה. וממילא אפשר דאין זה סתירה מהפרדס אלא דהפמ"ג עצמו פליג עליו וסובר דגם פעולה של צונן היא כמו מכה בפטיש מכל מקום הוא תולה עצמו בפרדס לגבי עצם הנדיון של מכה בפטיש באוכלין. והנה הכרעת המשנ"ב דאין איסור מכה בפטיש באוכלין ולכן החתם סופר התיר לעשות מי סודה בשבת. ובשו"ת רב פעלים הזכיר את סברת הנשמת אדם דכיוון דהיה ראוי קודם לאוכלו אין זה מכה בפטיש. וכן דעת הגרש"ז אוירבעך כן מופיע בש"שכ וכן מביאים בשם המהרי,ל דסקין בשביתת השבת והנה יש לדון האם יש בזה איסור מוליד.

אמנם בשו"ת הרשב"א הביא מהירושלמי דיש מכה בפטיש באוכלין ואע"פ דהמשנ"ב לא התייחס לזה כנראה הכרעתו היא דהבבלי בזה פליג על הירושלמי וצ"ע.