2. בדין ערותו מגולה ועצימת עינים בערוה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / חלק ראשון ברכות / שיעורים

י' אייר ע"ה

**בדין ערותו מגולה ועצימת עיניים בערוה**

**שיטת הב"י בדין עצימת עיניו בערוה**

א]עיין ב"י סוף סימן ע"ה שהביא דברמב"ם מבואר שמועיל מה שמסובב פניו מהערוה דהינו שמה שיש ערוה במחנהו זה לא סיבה לאסור [ובפשוטו הוא מוכח מהדין של זה מחזיר פניו וזה מחזיר פניו ויש לדחות דשם הם מכוסים בטלית] ולפ"ז חידש שה"ה אם הוא מעצים עיניו או שזה לילה או שהוא סומא יכול לקרוא ק"ש אפילו אם ערוה כנגדו וכן הוא בחידושי הרשב"ץ כ"ה: ועיין רש"י שבת ק"נ. שכתב שמסתכל בערוה ומשמע קצת שרק על יד הסתכלות אסור [ועיין אוהל מועד הלכות ק"ש בשער החמישי שכתב במצא צואה חוזר וקורא אבל במצא ערוה אינו חוזר וקורא שכיון שלא שם לב לא חשיב שהיה כאן ערוה כנגדו ולכאורא זה על דרך הב"י] וע"ש בב"י שכתב להוכיח דבר זה מהרשב"א שבערותו במים יכול לקרוא וביאר מצד שהוא לא מסתכל על הערוה דהינו שאפילו שיכול לראות ואם יסתכל נחשב ערוה כנגדו בכל אופן כל שלא מסתכל מותר וה"ה בכל עצימת עינים מותר דהינו שנקט שערותו אפילו שהיא למטה ודאי חשיבה ערוה כנגדו ובהכרח מה שמועיל מצד שלא מסתכל וחזינן שבעצימת עינים מותר

והנה מבואר בירושלמי לגבי צואה שגם בלילה או עוצם עיניו בכל אופן חשיב שזה עדין בכלל מלא עיניו ועיין ב"י שכתב שזה לא דומה דשם זה הלכה של והיה מחניך קדוש ושיעור ראיה חשיב מחנהו ולכן גם אם עוצם עיניו זה לא עוזר משא"כ כאן שזה הלכה של ראיה כל שלא רואה מותר ועיין פמ"ג וכן בא"ר שהקשו דכל זה ניחא לשיטת הרא"ש שאין דין ראיה בצואה ורק יסודו מדין מחנה אבל לרשב"א שלמד מהדין של כמלא עיניו שיש דין ראיה בצואה גם ברשות אחרת דהינו שזה אסור מדין ראיה א"כ אין מקום לחלוק הב"י וצריך לדחוק שאפילו שזה מדין ראיה אבל כל שזה באותו רשות מדרבנן זה גדר של מחנה ולכן לא יועיל שיעצום עיניו וצ"ע

ועיין ט"ז ופר"ח שהקשו שהרי יש משנה שערום לא יתרום ומבואר בגמ' בב"מ ק"י: שזה איסור דאוריתא מצד ולא יראה בך ומה הבעיה הרי יכול לסגור את עיניו ויהיה מותר לו לתרום אלא בהכרח שיש דרשא ולא יראה שאסור שיראה בו ערוה מגולה וא"כ ה"ה אם סוגר את עיניו זה לא עוזר דהינו דמבואר בט"ז שם שיש איסור של ערותו מגולה אלא שנקט שזה גם מכריח שלא מועיל עצימת עיניו אמנם עיין פמ"ג מ"ז ב' דדעת הב"י שכל הדרשא לגבי ערותו דבזה ערותו מגולה אסורה גם אם הוא לא רואה אמנם לגבי ערות חברו בזה כל האיסור רק אם הוא רואה ואם מעצים עיניו אין איסור [והאריך בזה באפיקי מגינים סימן ע"ד] ועיין מג"א סימן ע"ד סק"ח שגם כתב שלב"י שמועיל עצימת עינים בהכרח מה שערום אסור מצד שערותו מגולה [ועיין ש"ך וט"ז סימן ר' שהאריכו דבערותו מגולה אסור לא מצד לבו רואה את הערוה ובביאור דבריהם הפמ"ג והחזו"א נקטו שכונתם לדין ערוה מגולה אמנם לכאורא פשטות דבריהם כונתם שחשיב ערוה כנגדו ודלא כדעת הב"י שמועיל עצימת עינים וכן מפורש במג"א ע"ה סק"ט]

**ביסוד האיסור דערותו מגולה**

ב] והנה נתחדש כאן לדעת הב"י דבדין לא יראה וגו' יש שני איסורים א. ראית ערות אחרים וזה דוקא אם רואה בפועל ב. ערותו מגולה דבזה גם ללא ראיה אסור ודבר זה נלמד מהפסוק של ולא יראה אמנם עיין פמ"ג סימן ע"ד מ"ז ב' שכתב שמדברי הב"ח יור"ד סימן ר' מבואר שפליג על איסור זה דהקשה על האורחות חיים שבאשה לא חשיב שערותה מגולה ללבה א"כ למה אשה ערומה לא תתרום ולנ"ל הרי אינו קשה כלל דהרי יש הלכה של ערותה מגולה ומבואר שהב"ח לא ס"ל איסור זה

והנה עיין חזו"א שכתב דבפשוטו דבר זה מוכח מהגמ' כ"ד. שהגמ' שואלת שאם עגבות יש בהם משום ערוה א"כ אשה גם אם יושבת בקרקע וערותה מכוסה אסורה לברך מצד עגבותיה מגולה והרי עגבותיה זה מאחוריה ולא שיך לאסור מצד ראית ערוה אלא בהכרח שיש איסור של ערותה מגולה וכן מבואר שם בחידושי הרשב"א אמנם משמעות הרשב"א שבדעת רש"י זה לא כך אלא שחשיב עגבותיה מגולות דזה נגד עיניה [וכבר עמד על זה הפר"ח סימן ע"ה] וכן מוכח בב"ח סימן ר' שנקט שלדעת האורחות חיים שאשה אין לבה רואה את ערוה אין לאסור אלא שעגבותיה מגולות ומבואר שנקט שיש פה ערוה כנגד עיניה דהרי שם לא ס"ל היסוד של ערוה מגולה דא"כ זה ודאי סיבה לאסור באשה גם לדעת האורחות חיים

והנה עיין מג"א סימן ע"ד בתחילתו ובסק"ח וכן בחזו"א סימן ט"ז סק"ב שכתבו להוכיח יסוד זה מהגמ' בסוכה י: דמבואר ששמואל ס"ל שאם אדם הוציא ראשו חוץ לכילה אם יש בה פחות מעשר טפחים מותר לקרוא ק"ש ואם יש בה עשרה טפחים או שזה בית בזה אפילו פחות מעשרה טפחים אסור לקרוא ק"ש והנה כאן ודאי שאין הערוה כנגדו דהרי הכותל מפסיק בין עינו לערותו ובכל אופן מבואר שאסור לו לקרוא ק"ש ובהכרח הביאור מצד שחשיב ערותו מגולה רק שאם זה כילה פחות מעשרה טפחים חשיב כמלבוש [כמבואר בריטב"א וברא"ה] וממילא חשיב ערותו מכוסה משא"כ בכילה עשרה או בבית שזה לא נחשב מלבוש ממילא אסור דחשיב ערותו מגולה אמנם עיין רש"י שם שכתב שהסיבה שהוציא ראשו מהבית אסור מצד ששדי ראשו בתר גופו ומבואר שמצד המצב בעצמו זה לא סיבה לאסור דהינו דערותו מגולה זה לא סיבה לאסור רק מצד סברא מחודשת של שדי וכו' ועיין פמ"ג ע"ד מ"ז ב' שכתב דמבואר ברש"י דלא ס"ל היסוד של ערותו מגולה אמנם בדברי המג"א מבואר שהביא את לשון רש"י למקור לדין ערותו מגולה ובאמת אם נימא דליכא הלכה של ערותו מגולה צ"ב מה שיך על זה דין שדיא הרי יסוד הדין דהוא רואה את ערותו וכאן הוא לא רואה את ערותו אמנם בפשוטו צריך לבאר דס"ל לרש"י דיסוד הדין ערותו מגולה זה לא סתם עוד הלכה אלא זה סברא שכלפי האדם עצמו גם אם זה לא במצב ראיה חשיב שהוא נמצא יחד אם הערוה ולפ"ז כה"ג שראשו לחוץ וערותו בבית יש מקום לדון שכיון שערותו ברשות אחרת חשיב שאין כאן גילוי ערוה כלפיו ולכן צריך להגיע לדין של שדיה דדנים שהוא יחד אם הערוה והנה המג"א תחילת סימן ע"ד חידש שאם לבו וראשו חוץ לכילה שדינן לערותו חוץ לכילה ולנ"ל אין זה דומה לרש"י כלל דהרי בכילה פחות מעשרה זה גדר של מלבוש וחשיב ערותו מכוסה וא"כ בזה לא יעזור שדיה שרק במקום שזה מגולה זה סברא לדון שזה מגולה כלפיו אבל במקום שזה מכוסה לא שיך על ידי שדיה לאסור אם לא דנחדש שכילה לא עוזר מדין מכוסה אלא רק מצד שזה מגדיר שהערוה לא נמצאת יחד עמו וצ"ע

אמנם עיין פמ"ג הובא בבה"ל בהקדמתו לסימן ע"ד שציין מקור לדין דערותו מגולה מרש"י על התורה דביאר לא יראה בך שזה הולך שהקב"ה לא יראה בך וא"כ לכאורא זה בכלל לא הלכה ביחס לבן אדם אלא דין של ערותו מגולה אמנם יש לדחוק שזה רק צורה של דרשא אבל גדר הדין כנ"ל ויתכן שכך יותר מסתבר ולא לומר שיש כאן שני גדרי איסור ואולי יש לדחוק דס"ל לרש"י שגם בית יכול להחשב כיסוי אם אין שם אדם ולכן צריך להגיע לדין שדיה ועיין סוף סק"ד

עוד יש להוכיח יסוד זה בפשוטו מהא דבערום לא הוזכר שיפסיק אם ידיו בין לבו לערותו והרי ידיו עבות וודאי גם מסתירים הערוה מכנגדו ובהכרח דאיכא הלכה של ערותו מגולה אמנם הנה האחרונים הקשו דהרי התרומת הדשן חידש שאין גוף האדם מכסהו ומצאנו שני דרכים באחרונים בלבוש ובגר"ז ובלבושי שרד ביארו שבתור כיסוי זה לא מועיל אבל בתור הפסק זה מועיל ולפ"ז יש מקום לחדש שהמושג הפסק רק עוזר על דין לבו רואה את הערוה ולא על הדין שערותו מגולה מכנגד עיניו אמנם המ"ב בשם הא"ר והלחם חמודות ביארו שכאן שזה לא הדרך אין חיסרון של גוף האדם ולפ"ז בפשוטו יש כאן ראיה שיש דין ערותו מגולה ואולי יש לדחוק דגם בכה"ג כיון שאם יתכופף קצת יראה ערותו חשיב ערוה כנגדו

העולה מהנ"ל דהאחרונים חידשו שיש דין נוסף של ערותו מגולה ולדעת הב"י וסיעתו דמועיל עצימת עינים א"כ יסוד זה מוכרח מדין ערום לא יתרום דודאי אינו מסתכל על ערותו אמנם לדעת החולקים אין זה מוכרח דיתכן שזה מצד שחשיב שהוא נגד ערותו כמבואר בב"י שמזה הוכיח יסודו [ועיין בזה עוד לקמן] אמנם האחרונים כתבו דבפשוטו זה מוכרח גם מהסוגיא דסוכה שבבית לא מועיל שמוציא את ראשו מחוץ לבית והפמ"ג דן דבלשון רש"י מבואר ביאור אחר [ועיין לקמן סק"ד מה שיש עוד לבאר בסוגיא זו] והחזו"א הוכיח יסוד זה מעגבות אמנם בב"ח וכן משמע ברשב"א שיש מקום לדון שזה ערותו כנגדו עוד יש להוכיח מהא דלא מועיל בערום שיחוץ בידיו אמנם יתכן לדון שיש כאן החיסרון דאין גוף מכסה גוף

ועיין לשון הרמב"ם שכתב כשם שאסור לקרוא נגד ערות חברו כך אסור לקרוא כנגד ערות עצמו ומשמעות לשונו שזה מאותו דין ולא שכאן זה עוד הלכה של ערותו מגולה ועיין ריטב"א שסומא ערום לא יקרא וכו' ומשמע שזה לא מעיקר דין דאוריתא אלא מדרבנן דהינו שדין ערותו מגולה זה רק מדרבנן

והנה מבואר בגמ' שירד לטבול וראשו חוץ למים למ"ד לבו רואה את הערוה מותר יכול לקרוא ק"ש וכן הגמ' מביאה בריתא שאם הוא במים יכול לקרוא וכן הביאו בראשונים בשם ר"ת ועיין דרישה יור"ד סימן ר' שהקשה למה שלא יהיה כאן איסור מצד ערותו מגולה דהרי מים זה כמו עששית שזה לא מגדיר שערותו מכוסה וע"ש שדחק שהגמ' שאלה והלא לבו רואה את הערוה יכלה לשאול גם שערותו מגולה ועל הגמ' שמביאה בריתא שמועיל כתב ששם זה תוך כלי וחשיב ערותו מכוסה אמנם עיין ט"ז שתמה עליו שודאי כה"ג חשיב ערותו מגולה ועיין חזו"א שביאר שזה לא דומה לכילה שכאן שמלמעלה זה פתוח חשיב שאין כאן כיסוי כלל אמנם האחרונים תמהו עליו דודאי מזה שהגמ' לא שואלת והא עיניו רואות את הערוה חזינן שאין כאן חיסרון הנ"ל וביארו הש"ך והט"ז שם שכיון שערותו במים חשיב שזה מכוסה דהינו שמים חשיב כיסוי לגבי הדין ערותו מגולה והנה עיין מג"א ע"ו סק"ט שהוכיח שצואה במים לא חשיב מכוסה ועיין ראש יוסף בסוגין שהקשה שא"כ למה לגבי ערוה מועיל מים הרי אדרבא ערוה חמיר אמנם עיין מחצית השקל ולבושי שרד שם שכתבו שלגבי שבמציאות רואים ערוה חמור מצואה אבל לגבי דין כיסוי בערותו מגולה צואה חמיר מערוה וצ"ע והראש יוסף כתב שהדין ערוה מגולה זה רק מדרבנן אמנם כל האחרונים שם נקטו שזה דאוריתא [בעיקר דברי הש"ך והט"ז, הפמ"ג והחזו"א נקטו שכונתם לאסור מצד ערותו מגולה אמנם בלשונם יותר משמע שאסרו מצד שחשיב שרואה ערותו שנקטו שלא מועיל עצימת עינים ועל זה דנו אמנם בהכרח צ"ל את תירוצם על הדין ערותו מגולה אמנם יתכן כונתם מצד שכיון שמים זה מטשטש הראיה לכן חשיב ערותו מכוסה ואין זה מקור לערותו בעששית ולא קשה מדין צואה שיסודו מדין כיסוי ולא שלא יראה כמבואר בגמ' בצואה בעששית וכן משמעות הט"ז שדן מהגמ' של רואי חמה והאריך בזה באפיקי מגינים סימן ע"ד אמנם בדעת הב"י זה לא יתכן דכמו שזה סברא שחשיב ערותו מכוסה זה גם סברא שחשיב שאין כאן ערוה כנגדו ובדוחק יש לחלק בזה]

**בגדר דין לבו רואה את הערוה והאם איכא עוד הלכה של עינו רואות את הערוה כמו בלבו ובישוב דעת הב"י**

ג]והנה בפשטות לב"י במקום שאין חיסרון של גילוי ערוה כל שעוצם עיניו אין חסרון של גילוי ערוה כלל וכן מבואר בפמ"ג א"א א' ה' שאם כולו תוך המים שחשיב ערותו מכוסה לב"י יעצים עיניו וקורא ק"ש והנה מבואר בגמ' כ"ד: היה ישן בטליתו ואינו יכול להוציא את ראשו מפני הצינה חוצץ בטליתו על צוארו וי"א על לבו ומבואר בגמ' דת"ק ס"ל שלבו רואת את הערוה מותר והנה צ"ב למה צריך להוציא את ראשו ובפשוטו מצד שהוא נגד ערותו ועיין פר"ח שהקשה דלדעת הב"י שמועיל עצימת עינים למה כל הטורח הזה שיסגור את עיניו ויקרא ק"ש וביותר קשה דעיין ברשב"א שממנו למד הב"י שמועיל לעצום עיניו שהוסיף כיון שעיניו חוץ למים ולב"י אין צורך בזה שכיון שהרי הוא לא רואה גם אם עיניו תוך המים יותר לו לקרוא וכדהבאינו מהפמ"ג לעיל וכן בלשון תר"י ביאר מפורש שלמ"ד שלבו רואה את הערוה מותר אין חיסרון מצד עיניו כיון שיש הפסק בין עיניו לערוה והרי ודאי מדובר שלא רואה וא"כ מה הוצרך לומר שיש הפסק בין עיניו לערוה

והנה היה מקום לדון לסברת הראב"ד הובא ברשב"א כ"ד. [והארכנו בסימן הקודם בזה] ששניים תחת טלית אחת כיון שיש כאן גוף אחר מתחת הטלית זה חשיב שאין ערותו מכוסה א"כ ה"ה אם ראשו וערוותו תחת אותה טלית חשיב שאין ערותו מכוסה אמנם כבר הוכחנו סימן קודם שהפוסקים לא פסקו כראב"ד הנ"ל ועוד שלכאורא כל סברתו שעל ידי אדם אחר חשיב ערותו מגולה אבל לא על ידי עצמו ויש מקום לומר איפכא שעל ידי עצמו גרע וביותר יש לומר דרק שם שראשם מחוץ לטלית וכן הרי שם סיבבו את ראשם אבל כאן שראשו תוך הטלית בזה וודאי יתכן לדון שחשיב ערותו מגולה וכמו בכילה פחות מעשרה דמבואר שללא הוצאת ראשו אסור ובפשוטו הוא מדאוריתא מדין ערותו מגולה אמנם עדין יש לחלק שכאן שהטלית צמודה אליו בזה בפשוטו קשה לדון מצד ערותו מגולה ורק מצד שזה עדין בגדר נגד ערותו [וגם זה חידוש ויותר מסתבר כדלקמן מהאחרונים]

והנה בפשטות יסוד דין לבו רואה את הערוה יסודו כמבואר בחיי אדם שכיון שכתוב בלב לשון ולבי ראה הרבה חכמה דהינו שיש בו לשון ראיה דנו חז"ל כאילו יש בו ראיה וכל שהוא כנגד ערוה חשיב כאילו רואה הערוה וזה אסור דהינו שאותו דין שיש בעינו מדאוריתא רבנן הרחיבו את זה ללבו ובאמת עיין פר"ח שתמה על הב"י שהתיר בעצימת עינים הרי לב אף פעם לא רואה וחז"ל אסרו ואם גם בעינים כל האיסור מה שרואה בפועל מה זה שייך בלב וכן משמעות המג"א סוף סימן ע"ה שכתב שכמו בלבו חוץ למים חשיב הפסק שלא יחשב לבו רואת את הערוה כך זה סיבה שלא יחשב שהערוה כנגדו דהינו שדימה דין לבו רואה את הערוה לדין ערוה כנגדו ומשמע שיסודו מדין ראית ערוה והנה לפ"ז באמת אין שום סיבה לומר שבעינים יש עוד הלכה של עיניו רואים את הערוה כיון שכל דין הלב הוא שחשיב כמו דין העניים מהתורה

אמנם עיין פנים מאירות סימן ע"ד ובגר"ז סימן ע"ד ס"א ובחזו"א סט"ז סק"ו שנקטו שבהיה מתכסה בטליתו לא שיך לדון מצד ערוה כנגדו גם לחולקים על הב"י שכיון שהטלית צמודה לו חשיב שאין כאן ערוה כנגדו אלא שנתחדש כאן דין חדש של עיניו רואים את ערותו כמו שיש דין לבו רואת את הערוה ודין זה הוא לכו"ע גם למי שחולק על הדין של לבו רואה את הערוה ובפשוטו הביאור כמבואר בגר"ז שגדר דין לבו רואה את הערוה שכיון שהלב הוא אבר חשוב באדם לכן חז"ל אסרו לקרוא כל שהוא יחד אם הערוה ואין הפסק ביניהם וכן העינים חז"ל אסרו כל שהם אם הערוה ואין הפסק ביניהם ועיין גר"ז שנקט שבאמת זה הלכה בראש כי הוא אבר חשוב ולא מצד העניים ולדבריו לא יועיל לכסות העינים אם לא יכסה ראשו אמנם החזו"א נקט שזה הלכה בעינים ויועיל לכסות עיניו אם הוא מכוסה בטלית ולפ"ז שיש כאן הלכה נוספת בדין עיניו רואים את הערוה כמו בלבו רואה את הערוה א"ש דברי הב"י שבאמת בכולו תוך הטלית לא יעזור לעצום עיניו דכאן אין האיסור מצד שערוה כנגדו אלא שיש כאן הלכה חדשה שעיניו רואים את הערוה ובזה ודאי לא צריך ראיה בפועל וכמו בלב שהוא לא רואה [ועיין פנים מאירות וכן באפיקי מגינים סימן ע"ד שהאריכו דבזה נתישב דבר הב"י] וא"ש לשון הרשב"א ותר"י שעיניו חוץ למים דאם עיניו במים יאסר מצד דין עיניו רואות את הערוה ולפ"ז אין הדין כפמ"ג לעיל דאם עיניו במים יועיל לב"י לעצום את עיניו [ועיין תהלה לדוד סימן ע"ד] ועיין לשון הריטב"א כ"ד: שבאמת כתב שסומא ערום אסור שזה כמו לבו רואה את הערוה ע"ש דמשמע באמת שזה רק דרבנן

והנה בפשוטו לפי הבנה זו כל הדין לבו רואת את הערוה ועיניו רואות את הערוה זה רק כלפי עצמו ולא כלפי אחר דאם דין זה הוא גם כלפי אחר א"כ תמיד בעצימת עינים יאסר מצד דין עיניו רואות את הערוה אמנם עיין טור שכתב שהדין לבו רואה את הערוה זה גם כלפי אחר ועיין חזו"א שבאמת דן לאסור עצימת עינים מצד ההלכה של עיניו רואות את הערוה וכתב שזה רק דרבנן ועיין פנים מאירות שבאמת כתב שלכן הב"י השמיט את חידוש הטור של לבו רואה ערות אחרים מצד שלא ס"ל אמנם הדבר דוחק ויתכן שכיון שכאן זה לא ראיה ממש בזה כלפי אחר לא חשיב שיש קשר ביניהם רק עד כמה שהם תוך טלית אחד או שניהם במים יחד אבל לא סתם מה שיש אדם כנגדו אבל סתם מה שיש ערום כנגדו זה לא סיבה ובאמת לא מצאנו שיעור בלבו רואה את הערוה של אחר וודאי היה מסתבר כנ"ל והנה לביאור החיי אדם מסתבר כנ"ל אמנם לביאור הנ"ל שיש פה גדר אחר יתכן שודאי שלגבי לב אין שום טעם לומר שיעור ראיה ויתכן שזה רק אם שניהם יחד [ובדעת הב"י ודאי יתכן לומר כנ"ל] [אמנם באחרונים משמע לדינא שנקטו שזה ממש גדרי ראיה א. עיין אפיקי מגינים שנקט שהשיעור הוא מלא עיניו ב. עיין פמ"ג שנקט לב"י שמועיל עצימת עינים משכחת ליה לבו רואה ערות חברו כגון בעוצם עיניו ומשמע שכה"ג גם סתם אחד מול השני אסור ג. עיין דרך החיים שערוה ברשות אחרת ועוצם עיניו בכל אופן אסור מדין לבו רואה את הערוה]

ולפ"ז יתכן שהסוגיא דסוכה לגבי כילה יסודה לא מצד שיש הלכה של ערוה מגולה אלא מצד ההלכה של עיניו רואות את הערוה ובזה א"ש סברת רש"י שזה מדין שדיה דחשיב שזה אם לבו וערותו ובזה א"ש רבינו ירוחם שנקט מספק לקולא כיון שכל הסוגיא זה נידון בדרבנן בדין עיניו רואות את הערוה

**ביאור דעת האוסרים בערוה כנגדו בעצימת עיניים**

ד]והנה האחרונים סוף סימן ע"ה הביאו מהמרדכי והרוקח דערותו מגולה כנגדו אסור גם בלילה או סומא ולא מועיל עצימת עיניו והא דמבואר שערותו במים אפילו שהיא נראת מותר אם לא מסתכל מצאנו בזה לכאורא שני מהלכים ברבותינו האחרונים דהמג"א סוף סימן ע"ה הסכים עם הב"י שערותו ביחס לעיניו חשיב ערוה כנגדו רק שכאן זה הרי תוך המים וא"כ כמו שאם לבו חוץ למים חשיב חציצה לגבי לבו שאין כאן דין לבו רואה את הערוה ה"ה לגבי עיניו חשיב שיש כאן חציצה ולא חשיב שיש כאן ערוה כנגד עיניו רק שאם רואה בפועל זה סיבה לאסור אמנם הט"ז ביאר שכיון שערותו למטה ועיניו למעלה לא חשיב ערוה כנגדו וכתב שזה כמו מי שעומד מעל הבור ויש מישהו ערום תוך הבור שלא חשיב ערוה כנגדו ה"ה כאן ובט"ז ובש"ך ביור"ד משמע [והאריך בזה באפיקי מגינים] שמים גורם לגבי מי שמעל המים שזה לא נראה ברור ולכן רק אם מסתכל בפועל ורואה חשיב ערוה כנגדו אבל אם לא מסתכל דנים שזה לא נראה ולא חשיב ערוה כנגדו

והנה איכא נפק"מ גדולה בין הביאורים דלדרך המג"א מוכח מכאן שערוה בעששית מועיל עצימת עינים והפמ"ג הוסיף שגם ערוה ברשות אחרת מועיל עצימת עינים [אמנם המ"ב כתב שבסימן ע"ט חזר בו דהינו דשם נקט שזה לא עוזר לצואה ה"ה לערוה וצ"ע דמסברא וודאי ברשות אחרת מותר דהרי אין בערוה תורת כיסוי אלא מצד שזה מחשיב שזה לא במחנהו וצ"ע] משא"כ לדרך הט"ז כאן, והש"ך והט"ז ביור"ד אין מקור כלל לחידוש זה אלא שערוה כיון שזה תלוי בראיה כל שיש עששית לא חשיב שזה לא נראה וממילא מאותו טעם שלא עוזר עצימת עינים בערוה גם לא עוזר בעששית ובאמת הדבר מבואר בט"ז שהוכיח שזה לא תלוי במה שרואה בפועל מהא דהגמ' אומרת לגבי ערוה בעששית הא קא מתחזיא ולא הא קאחזי ומבואר שגם בעששית לא מועיל עצימת עינים [ועיין תהלה לדוד ע"ד סק"ב שגם מוכח שאין לבו רואת את הערוה בעששית מהא דמועיל לבו חוץ למים אמנם אם נימא שזה מצד שחשיב שהערוה מטוטשת א"כ אין מקור לחידוש זה ועין ב"ח סימן ע"ד] [ובענין זה עיין א"ר שכתב שמים זה כמו החזרת פנים ועיין מכתם שכתב שמים זה גרוע מעששית ועיין חיי אדם וגר"ז שלא חילקו כלל לגבי עצימת עינים שבעששית עוזר ועיין בזה עוד בסימן הבא דבפשוטו ברשב"א מבואר דברשות אחרת אסור גם בעצימת עיניים ובפשוטו לפ"ז מוכרח שגם כאן ברשות אחרת אסור]

והנה בעיקר סברת המג"א שאפילו שבערוה לא מועיל עצימת עינים אבל ערוה בעששית מועיל צ"ב החילוק ומשמעות לשון המג"א שגם דין ראית ערוה זה לא איסור של ראיה אלא ההגדרה מה שיש צואה במחנהו וכלשון התורה והיה מחנך קדוש ולא יראה בך ערות דבר רק שמה נחשב שיש ערוה במחנהו על ידי שנראה במחנהו ולכן גם אם סגר את עיניו זה נחשב ערוה במחנהו ולפ"ז אם זה לא במחנהו בזה אין סיבה לאסור אלא על ידי ראיה בפועל [ועיקר הדבר שגדר ערוה זה גם קדושת המחנה מבואר בגר"ז ע"ג ס"א וכן עיין ברא"ש לגבי מילה שכתב שזה לא חסר במחנך קדוש וכן עיין לשון הגמ' בשבת כ"ג לגבי ערום שהחיסרון מצד והיה מחנך קדוש אמנם הפר"ח כתב שהכונה וכו']

אמנם בלשון הט"ז והפר"ח משמע שחלקו מטעם אחר דהינו שבאמת יסוד האיסור שיש ערוה כנגדו רק שאין תנאי שיראה בפועל אלא שכל שזה מולו חשיב שנראה לפניו ערות דבר דהתורה אמרה לא יראה ולכן דימו דבר זה לדין ערוה מגולה כמבואר בפר"ח והט"ז והגר"ז אבל למג"א אין זה קשור דעיקר סברתו שיסוד הדין לא יראה מצד שזה חשיב מחנהו ולכן מסברא כל שהוא יכול לראות חשיב שזה במחנהו

והנה יש לדון האם מועיל מה שיכסה את עיניו או ראשו [דהקובע זה ראשו כמבואר שגופו במים מול ערוה אין חיסרון] האם בזה יועיל מה שלא רואה ובא"א בוטשטש מבואר שזה מועיל וכן משמעות המ"ב ע"ד סק"ד שכתב שאם כיסה את ראשו זה אסור מצד ערותו מגולה אבל לא מצד שיש כאן ערווה כנגדו [אמנם יתכן דנקט כט"ז שכל אדם לא חשיב ערותו כנגדו] אמנם החזו"א ט"ז סק"ז נקט שזה לא מועיל ולכאורא לביאור המג"א שיסוד האיסור כי חשיב שהערוה במחנהו מסתבר שלא יועיל מה שמכסה את עיניו שכיון שהבגד בטל לגופו חשיב שהוא אם הערוה משא"כ לט"ז שיסוד האיסור שהערוה כנגד עיניו רק שלא צריך שיראה בפועל בזה **יתכן** שאם לא רואה מחמת דבר חיצוני שמסתיר לא חשיב שערוה כנגדו ועיין חזו"א שכתב נפק"מ בעצימת הענים בלבוש משקפים ולנ"ל הרי לט"ז לא עוזר עצימת עינים בערוה בעששית וכל הצד שמועיל להבנת המג"א וכאן שזה רק נגד עיניו זה לא עוזר וכנ"ל [ועיין בחזו"א שם שאם נימא שהטעם שאסור בעצימת עינים מצד שעיניו רואות את הערוה ומדרבנן א"כ כה"ג זה יועיל דבזה הוא רק הלכה שעיניו נגד וכל שכיסה אותם זה מועיל כמו אם כיסה את לבו ורק אם זה נידון דאוריתא וכנ"ל זה סיבה לאסור]

**בדין טפח באשה ערוה בעצימת עינים**

ה]מבואר בגמ' דטפח באשה ערוה ועיין מ"ב שהביא שהחיי אדם דן האם מועיל עצימת עינים וכתב שלא מועיל וכן הביא מהגר"א וכתב שפחות מטפח באשה אחרת לשיטות שאוסרות זה ודאי דרבנן וכן שער וודאי מועיל עצימת עינים דהינו דדברי הגר"א שאסר עצימת עינים זה מצד שטפח באשה ערוה זה דאוריתא אמנם בפשוטו הדבר תמוה כמבואר בפמ"ג שוודאי שטפח זה לא ערוה דאוריתא דהרי אשה לגבי עצמה וכן לגבי חברתה אין בזה איסור

והנה בעיקר המבואר בסוגין שטפח באשה ערוה כיון שזה מביא לידי הרהור יש לדון האם זה גדר שזה ערוה מדרבנן או שבאמת זה לא חפצא של ערוה אלא שנתחדש שכל דבר שנמצא במצב שיכול להביא לידי הרהור מדרבנן אסור לקרוא כנגדו ולכאורא כל דברי האחרונים שכיון שזה מדרבנן מועיל עצימת עינים זה מצד שנקטו שזה לא גדר של ערוה אלא כל האיסור כי יש חשש הרהור וממילא ודאי שאם עוצם עיניו שלא שיך חשש הרהור לא שיך לאסור אמנם בדעת הגר"א נראה דנקט שהגדר שמדרבנן חשיב ערוה וממילא כמו שבכל ערוה לא מועיל עצימת עינים ה"ה כאן לא מועיל עצימת עינים [וכן יש לדיק קצת מהא דדן שערות קטן אסור מצד הרהור ודחה שהגמ' דנה שערות עכו"ם יהיה מותר והרי נפק"מ לעצימת עינים] [אמנם יש לדחוק בדעת האחרונים שנקטו שכל מה שזה נחשב ערוה כלפי האדם כשזה במצב שזה מביא לידי הרהור ולא כשסגר עיניו אמנם בפשוטו אם לא צריך הסתכלות בהכרח שזה לא כך כמבואר בגר"ז]

ולכאורא בעיקר הנידון הנ"ל יש להביא מכמה דוכתי א. עיין לשון הרמב"ם שכתב כשם שאסור לקרוא כנגד צואה כך אסור לקרוא כנגד ערוה עד שיחזיר פניו וכל גוף האשה ערוה וכו' ומשמעות דבריו שזה אותה הלכה ממש שבשניהם צריך שיחזיר פניו ועד כמה שלא מועיל עצימת עינים גם בזה לא מועיל עצימת עינים

ב. עיין מג"א שכתב שאשה שלבושה בגד דק ומתחזי בשרה מתוכה אסור כמו ס"ה וכוונתו דמבואר שם שצואה בעששית אסור ומקורו בבה"ג הלכות ברכות וכן הוא בנימוקי יוסף ועיין פמ"ג שביאר שכיון שהאיסור מצד הרהור ממילא אם הוא נראה אסור אמנם מלשון הבה"ג שדימה דבר זה לערוה בעששית משמע שיסוד סוגין מצד שזה ערוה וממילא כמו ששם גדר ערוה שזה נראה ה"ה כאן

ג. עיין בתר"י שכתב שהדין של טפח באשה ערוה זה רק אם הוא מסתכל אבל אם בראיה בעלמא מותר והנה לכאורא זה ודאי אם זה גדר של ערוה כמו שבערוה גמורה אסור ה"ה כאן אמנם מדבריו מבואר שבאמת אסרו המצב שזה מביא הרהור ולא שיש כאן גדר של ערוה אמנם עיין ב"ח שכתב שסתימת כל הראשונים לא כך וכן הביא הבה"ל מהסמ"ג

ד.עיין רשב"א שתמה על הרי"ף שהשמיט את כל הגמ' של טפח באשה ערוה וכתב דנקט שכיון שהגמ' מכריעה שעגבות אין בהם משום ערוה ה"ה טפח באשה והרשב"א דחה שכאן זה רק מחמת שמטריד ולא מחמת שזה ערוה ממש ובפשוטו הכונה שהרי"ף למד שמדרבנן החשיבו דבר זה כערוה ממש ונקט שא"כ זה ודאי סיבה לאסור גם לגבי נגיעה כמו שזה ערוה לגבי ראיה אמנם בדעת הרשב"א יש לדון שיתכן שכונתו כאחרונים הנ"ל שזה באמת לא גדר ערוה אלא כל שזה ראיה שמביאה הרהור אסור אמנם יתכן שבאמת גם הוא מודה שזה גדר ערוה רק שאין לזה שם ערוה אלא לגבי מצב שזה מביא לידי הרהור

והנה למה דנתבאר במג"א שיש בערוה הלכה של ראיה ויש הלכה מה שזה נמצא יחד גם ללא ראיה לפ"ז יתכן שכאן כיון שזה מחמתחשש הרהור לא נתנו לזה רק את ההלכה של ראיה ולא עצם ההימצאות יחד כיון שזה לא ערוה בעצם ולפ"ז אפילו שגדר הדין שזה ערוה כמבואר בבה"ג ובלשון הגמ' אבל רק לגבי דין ראיה וקצת משמע כן בפנים מאירות סימן ע"ד שנקט פשוט שבטפח באשה ערוה מועיל עצימת עיניים וביאר על דרך הנ"ל שבערוה יש איסור של חוסר קדושה במחנהו ויש דין ערוה של ראיה ע"ש באורך