כז - בדין מחיצת הכרם שנפרצה דחייב מדינא דגרמי
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בפרק הגוזל עצים

**סימן כז**

**בדין מחיצת הכרם שנפרצה דחייב מדינא דגרמי**

**א**

א] **ב"ק ק' א',** אלא הא ר"מ דתניא מחיצת הכרם שנפרצה אומר לו גדור נפרצה אומר לו גדור נתייאש ממנה ולא גדרה ה"ז קידש וחייב באחריותו.

**ובביאור** הא דיש במחיצת הכרם שנפרצה משום גרמי, נחלקו הראשונים, דהנה הרמ"ה בב"ב ב' א' כתב, ז"ל, וש"מ דמאן דהוה מחייב למיגדר בינו ובין חבירו ולא גדר ואתו גנבי וגנבו לי' מידי דרך הגדר חייב לשלומי לי',[[1]](#footnote-1) וכן כל מאן דגרם לאפסודא ממונא דחבריה כה"ג ואע"ג דלא קא עביד מעשה, והוא דמתרו בי' מעיקרא, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו דהא דיש בזה משום גרמי הוא משום דהי' מוטל עליו לגדור, ומכח הא שלא גדר נאסרה התבואה, והוי ההיזק ע"י אי גדירתו, וכל כה"ג הוי בכלל גרמי,[[2]](#footnote-2) וכ"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן ק"ז, ז"ל, וכן מחיצת הכרם שנפרצה "שבגרמתו שלא סילק ההיזק שהי' לו לגדור ולא גדר" ממונו אוסר ממון חברו ממש וחייב משום דינא דגרמי, עכ"ל.

ב] **אך** הרמב"ן בדינא דגרמי כתב, ז"ל, דלא מיתסר וכו' אלא מפני שנתיאש מלגדור ויאושו הוא הגורם האיסור "והוא הגורם לו להתחייב" וכו', ויאושו ומחשבתו הוא שאסרו "והוא שחייבו לשלם", עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן בהמש"ד שם, ז"ל, אבל הגורם להפסיד ממון בלא מעשה כגון מחיצת הכרם "שיאושו הוא הגורם", עכ"ל, וכתב עוד, ז"ל, אבל במחיצת הכרם שנפרצה הרי יש "מחמת יאושו שהוא הגורם" ערבוב שהוא מבטל השורה ואוסר תבואתו של זה והיזק ניכר הוא, עכ"ל, וכ"כ הרמב"ן עוד בהמש"ד שם, ומבו' מדבריו דהא דחשבינן לי' כגרמי, הוא משום דאיסור כלאים תליא בניחותא, וכיון דיאושו ומחשבתו אוסרו, ע"כ הו"ל כגרמי.[[3]](#footnote-3)

**וכ"כ** האו"ז בסימן קל"ז, ז"ל, וההיא דמחיצת הכרם שנפרצה ולא גדרה ע"י יאוש אוסר הזרעים והוי כמו מעשה, עכ"ל, וכ"כ שם בהמש"ד בשם ר"י, ז"ל, ונתייאש הימנה ולא גדרה חייב באחריותה, בשעת היאוש הוא אוסר, עכ"ל.

**וכ"ה** מבו' בד' הרא"ש בסימן י"ג, ז"ל, וכן נתייאש ולא גדרה דכיון דמעורב שלו בשל חבירו "ונתייאש" הוי כעושה מעשה בשל חבירו, עכ"ל, וכ"כ הרא"ש בפ' לא יחפור סימן י"ז, ז"ל, וכן נתייאש ממנה ולא גדרה דכיון דמעורב ממונו בממון חבירו ואוסרו "ונתייאש מלגדור" ברי היזיקא וחשיב מעשה, עכ"ל.

**ב**

ג] **ומד'** התוס' נראה דיש להוכיח דס"ל כדעת הרמ"ה ודעימי' דחיובו הוא משום דגרם את ההיזק במה שלא גדר, דהנה התוס' בסוגיין ובב"ב ב' א' כתבו דהא דנפפררצה אומר לו גדור, הוא משום דאם לא התרו בו אינו חייב באחריותו, - ומבו' בדבריהם דאף כשלא התרו בו חייל איסור הכלאים, אלא דאינו חייב באחריותו משום דהי' סבור שאינו צריך לגדור, וצ"ב דאף דהי' סבור שא"צ לגדור, מ"מ כיון דבפועל נאסרה התבואה מכח מה שלא גדר ונתייאש מלגדור, מ"ט הוא פטור.

**ובפשוטו** הי' נראה לפרש בזה דהוא משום דחיובא דדינא דגרמי הוא רק במזיד, אך בשוגג פטור, וע"כ הוא דכל שלא התרו בו והי' סבור שאינו צריך לגדור, הו"ל שוגג ופטור.

**אך** באמת אי"ז מתישב, ומתרי טעמי, חדא, שהרי בד' התוס' בב"ב כ"ב ב' ד"ה זאת אומרת מבו' דגרמי בשוגג חייב, ורק לדעת הסוברים דחיובא דגרמי הוא משום קנס נסתפקו בזה אם חייב אף בשוגג, - ועוד, שהרי התוס' בסוגיין ובב"ב כתבו דאם הי' חיובו מקנסא דהיזק שאינו ניכר במזיד דוקא הי' לו להתחייב, ופירש הגרע"א בגהש"ס בסוגיין דהיינו דהכא איירי אף בשוגג דנתייאש משמע אף בשכח, ומבו' לפ"ז בד' התוס' דחיובא דגרמי הוא אף בשוגג, והדר צ"ב דא"כ מ"ט אם לא ידע שעליו לגדור פטור.

ד] **ונראה** לפרש בזה בד' התוס' דס"ל דהא דכשנתייאש ממנה ולא גדרה יש בזה משום גרמי, הוא במה שנעשה ההיזק ע"י שלא גדר, ונתחדש בזה דאף דאף דלא עשה כלום אלא שלא גדר, חשבינן לי' כמזיק במה שנמנע מלגדור, ומצינו כן בד' הרמב"ן בדינא דגרמי דהיודע עדות לחבירו ואינו מעיד לו אם הי' חייב בחיוב ממון להעיד לו הי' חייב מדינא דגרמי על מה שנמנע מלהעיד לו, אף דלא עשה כלום, אלא הוא בשוא"ת.

**ולפ"ז** מסתברא מילתא דכל הא דחשבינן דנעשה ההיזק מכחו, הוא רק כשהוא יודע שמוטל עליו לגדור ואינו גודר, דבכה"ג חשבינן דהוא "נמנע מלגדור", והו"ל כמזיק, אך כל שאינו יודע שמוטל עליו לגדור, לא חזינן לה כלל דהוא "נמנע מלגדור", ואין מקום כלל לחשבו כמזיק,[[4]](#footnote-4) והגע עצמך, אטו ס"ד דמי שאינו יודע שחבירו נצרך לעדותו יהא חייב מדינא דגרמי על מה שלא העיד לו, הרי ודאי דכל שאינו יודע שחבירו נצרך לעדותו, לא חשיב כלל דהוא נמנע מלהעיד לחבירו, ואין מקום לחשבו כגורם היזק לחבירו, וה"נ הכא דכוותה.

**ג**

ה] **נתבאר** בדברינו בדעת הרא"ש דהא דכשנתייאש ממנה ולא גדרה חשיב כגרמי וחייב באחריותו הוא משום דהאיסור הוא ע"י מה שנתייאש והוא גורם היזק ביאושו.

**אך** צ"ב במש"כ הרא"ש שם דכיון "דמעורב שלו בשל חבירו" ונתייאש הוי כעושה מעשה בשל חבירו, ועד"ז כתב הרא"ש בפ' לא יחפור דכיון "דמעורב ממונו בממון חבירו" ואוסרו ונתייאש מלגדור ברי היזיקא וחשיב מעשה, והרי דלא סגי לי' במה שנתייאש ויאושו גורם האיסור, אלא בעינן גם להא דמעורב שלו בשל חבירו, - וזה צ"ב, שהרי חיובו אינו משום נזקי ממונו אלא מדינא דגרמי, והרמב"ן בדינא דגרמי עמד בזה דמ"ט אינו חייב משום נזקי ממונו, עיי"ש, ולחיובא דגרמי מה בעינן להא דמעורב ממונו בממון חבירו.

**ועד"ז** צ"ב גם במש"כ בתשו' הרשב"א ח"ג סימן ק"ז, ז"ל, שבגרמתו שלא סילק ההיזק שהי' לו לגדור ולא גדר "ממונו אוסר ממון חברו ממש" וחייב משום דינא דגרמי. אבל בשאינו עושה מעשה לא הוא "ולא ממונו" בגוף הדבר כגון זוקף את הסולם סמוך לשובכו של חבירו וכו ל"ה אלא גרמא בנזקין ואסור ופטור, עכ"ל, ומבו' דכל הא דחייב במחיצת הכרם הוא משום דממונו אוסר ממון חבירו ממש, וזה צ"ב, וכנ"ל.

ו] **ונראה** לישב, דהנה בעיקר הא דמחייבינן במחיצת הכרם משום דינא דגרמי, יש בזה מקום עיון, דהנה השטמ"ק בב"מ מ"ג ב' כתב בשם תוס' שאנץ דהא דהעושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת פטור אף למ"ד דהיזק שאינו ניכר שמי' היזק הוא משום דהוי מחשבה בעלמא, וכתב לפ"ז דהא דהמפגל חייב, הוא משום דבפיגול בעינן דיבור, וכ"כ בחי' מכת"י בגיטין נ"ג א'.

**ומצינו** כן גם בד' הבעה"ת בשער ס"ב אות ה' שכתב בדין מסור, ז"ל, וכ"ת היכא מצינו דינא דגרמי בדבור הוא חייב וכי היכא מצינו שיחשב דבור כמעשה, הא לא קשיא וכו' חסמה בקול ר' יוחנן אמר חייב דעקימת פיו עושה מעשה וקי"ל כר' יוחנן, ומכאן אתה למד דאפי' עקימת פיו אע"פ שאין שם הקצת שפתים קרוי מעשה כגון תוקע, כ"ש דבור שיש בו הקצת שפתים כגון מסור ומשחרר עבדו שעשאו אפותיקי לחבירו ומוחל שט"ח שמכר לחבירו כל אלו קרויים מעשה, דכל דיבור מעשה הוא נקרא, והלכך היכא דגרים לו הפסד בדבורו פשיטא לן דמחייב לי' לשלומי לי' כל פסידא דאתי לי' מחמתי', עכ"ל.

**ונתחדש** בדבריהם דליכא חיוב דמזיק אלא כשעשה מעשה או כשהזיק ע"י דיבור, והבעה"ת כתב דהוא משום דחשבינן לי' כמעשה, אך במחשבה בעלמא אינו חייב.

**וקשיא** טובא לפ"ז דמ"ט מחייבינן במחיצת הכרם משום גרמי, דאם חיובו הוא משום דנתייאש ולא גדר הרי אי"ז אלא מחשבה בעלמא, ואם חיובו הוא על מה שנמנע מלגדור הרי אי"ז אף מחשבה אלא הוא בשוא"ת במה שנמנע מלגדור, ואם אינו חייב על מחשבה משום דבעינן מעשה, כ"ש דאין לחייבו על מה שנמנע מלגדור בשוא"ת.

ז] ומצאתי בעזה"י שכבר עמד ע"ז האו"ז בסימן קל"ז, ז"ל, וההיא דמחיצת הכרם שנפרצה ולא גדרה ע"י יאוש אוסר הזרעים והוי כמו מעשה, וא"ת ההיא דפ' הניזקין דפריך למ"ד התם דהיזק שאינו ניכר שמי' היזק מהא דאמר העושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת פטור מדיני אדם ומשני כיון דבההיא ליכא אלא מחשבה בעלמא הו"ל גרמא בנזקין ופטור וא"כ גבי נתייאש אמאי חייב, תריץ דרבנן כר"מ אתיא, א"נ לעולם כר"מ "והיינו טעמא דנתייאש חייב משום דמערב ממונו בשל חבירו והוי כעושה מעשה בשל חבירו וחייב", אבל העושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת כיון דאסוחי אסח דעתי' מנייהו פסלינהו במחשבה דליכא מעשה כלל, עכ"ל.

**ומבו'** בדבריו בדרך בתרא, דלעולם במחשבה בעלמא אינו חייב מדינא דגרמי, דלא חשיב כעושה מעשה בשל חבירו, והא דבנתייאש הימנה ולא גדרה חשבינן לי' כעושה מעשה בשל חבירו, הוא משום דמערב ממונו בשל חבירו והוי כעושה מעשה בשל חבירו, ואף דהא דהוי בכלל גרמי הוא משום דהוא אוסר ביאושו, מ"מ הא דחשבינן לי' כעושה מעשה בשל חבירו הוא משום דממונו מעורב בשל חבירו, וצ"ב בגדר הצירוף בזה.[[5]](#footnote-5)

ח] **ובזה** מתפרשים גם ד' הרא"ש, דהנה הרא"ש שם הק' לדרך בתרא דדינא דגרמי הוא כשההיזק הוא מיד מההיא דעושה מלאכה במי חטאת ובפרת חטאת דפטור, אך לדרך קמא לא קשיא לי', והיינו משום דלדרך קמא דבעינן שיהא הוא עצמו עושה היזק לממון חבירו, הרי דכל דההיזק הוא במחשבה בעלמא לא חשיב כעושה היזק לממון חבירו, - ולפ"ז תיקשי דמ"ט במחיצת הכרם שנפרצה חשבינן לי' כעושה היזק לממון חבירו, אף דההיזק הוא במחשבה, ובע"כ דהוא משום דממונו מעורב בממון חבירו, וזהו שכתב כן הרא"ש.

**ואשר** זהו גם מש"כ הרשב"א דהא דחייב במחיצת הכרם הוא משום דממונו אוסר ממון חבירו ממש, דהרי הרשב"א שם כתב דדינא דגרמי הוא כשעושה מעשה בגוף הדבר, ואשר ע"כ בהא דמחייבינן במחיצת הכרם לא סגי במה שנמנע מלגדור, שהרי אי"ז מעשה בממון חבירו, אלא הא דחשבינן לה כמעשה בממון חבירו הוא במה שממונו מעורב בממון חבירו, ובכה"ג מצינו לחייבו על מה שנמנע הוא מלגדור, וזהו שכתב הרשב"א דחיובא דגרמי הוא כשעושה הוא עצמו או ממונו היזק לממון חבירו, דבמחיצת הכרם חיובו הוא מכח הא דעושה ממונו לממון חבירו דזהו דהוי עשי' בגוף הדבר הניזק.

**ד**

ט] **אמנם** הנה אכתי צ"ע בזה בד' הרמב"ן בדינא דגרמי, דאף שדעתו שחיובא דמחיצת הכרם הוא משום דגרם האיסור במה שנתייאש, מ"מ מבו' בדבריו דבעינן גם להא דגפניו הם האוסרין, וכמש"כ בתו"ד בההיא דהיודע עדות לחבירו, ז"ל, משא"כ בנתיאש הימנה ולא גדרה דכיון שהוא חייב חיוב ממון לגדור ולא גדר ונתיאש חייב, שהרי הוא מזיקו ביאושו "וגפניו הם האוסרין" והוא גורם האיסור, עכ"ל, והרי דכל הא דבמחיצת הכרם שנתייאש ולא גדרה חייב, הוא רק משום דגפניו הם האוסרין, וצ"ב דמ"ט הוצרך לזה, הרי אף בלא הא דגפניו הם האוסרין, מ"מ כיון דנתייאש ולא גדרה, הוא גורם האיסור, - ובד' הרמב"ן אין לומר דהוא משום דאי"ז אלא מחשבה בעלמא, שהרי דעתו דמשום דינא דגמרי חייב אף על מחשבה דמחשבה כמעשה, עיי"ש במש"כ בדין מפגל.[[6]](#footnote-6)

י] ונראה לישב והעירוני לעיקר הדברים, דהנה הרמב"ן בדינא דגרמי האריך בכלל הדברים אימתי הוי בכלל גרמי ואימתי חשיב כגרמא בעלמא, עיי"ש.

**והרמב"ן** בב"ב כ"ב ב' כתב יסוד הדברים בקצרה, ז"ל, אבל חילוק גדול בין הלשון שאמרו בתלמוד בדינא דגרמי ללשון האמור בו בגרמא בנזקין, דדינא דגרמי הוא הגורם בעצמו "שהוא עצמו מזיק" כגון מוחל שטר חוב שמכר וכו' וכן שורף שטרותיו של חברו, אבל גרמא בנזקין הוא "הגורם לאחר לעשות היזק שאינו אלא מזמין" כגון הך דשמעתין ודזורה ורוח מסייעתו, עכ"ל, ומבו' מדבריו דחיובא דדינא דגרמי הוא משום דחשבינן לי' דהוא עצמו עושה ההיזק, אך כל שאין הוא עצמו עושה ההיזק אלא הרוח עושה ההיזק, אף שהוא גרם לרוח לעשות הנזק הו"ל גרמא בנזקין ופטור, ומה"ט הוא דבההיא דב"ב שם בסולם ונמי' חשיב כגרמא בעלמא, משום שאין הוא עצמו המזיק, אלא גורם לנמי' להזיק.

יא] **ויש** להוסיף, דהנה הנמו"י בפ' הפרה כתב בשם הרא"ה שכתב בשם רבו, דשור שנפל לבור והבאיש מריחו פטור, ולא מחייבינן בזה משום דינא דגרמי, ופירש הטעם, ז"ל, דודאי לא נאמר כן אלא על האדם אבל בבהמה דברי הכל פטור שלא חייבה תורה על הכשר נזקי בהמה כדכתיב איש בור ולא שור בור וה"ה לשאר נזקין, עכ"ל, - והש"ך בסימן שפ"ו סק"ה עמד ע"ז, דרבו של הרא"ה הוא הרמב"ן, והרמב"ן בדינא דגרמי מסיק דגרמי דבהמתו חייב, ורק בהבאיש מריחו הוא פטור משום דהוא הזיקא דממילא, ולכאו' דהיינו דמה"ט אין בזה לצורת היזק דשן ורגל.

**ולפי** מש"נ נראה, דלהרמב"ן לטעמי' אין מקום לפטור בגרמי דבהמתו מכח הא דאיש בור ולא שור בור, דהנה בעיקר מש"כ הרא"ה דכ"ה דאינו חייב על בור דבהמתו ה"נ אינו חייב על גרמי דבהמתו, לכאו' ביאורו דעיקר חיובא דגרמי אי"ז משום דחשיב הוא עצמו כעושה הנזק, דודאי כיון דלא עשה בידים לא חשיב כעושה הנזק, אלא היינו דחיובו הוא מכח מה שהעמיד דבר אחר להזיק והכשיר את הנזק, וע"כ בבהמה שלא חייבה תורה בשחפרה הבהמה בור, והיינו משום דחיובא דבור הוא דחשיב הכורה כמכשיר הנזק, ובבהמה אינו חייב אלא על נזק שעושה הבהמה עצמה, ולא על מה שהכשירה שדבר אחר יזיק, ה"נ אין לחייב בגרמי, דגם חיובא דגרמי הוא משום שהעמיד דבר אחר להזיק והכשיר את הנזק ע"י מעשיו, כיון שמכח מעשיו נגרם הנזק.

**ולפ"ז** נראה, דלהרמב"ן לטעמי' דבגרמי אין החיוב על מה שהכשיר הנזק, שהרי אדרבה כתב הרמב"ן בדינא דגרמי דלא מצינו מזמין נזקים שהוא חייב, וחיובו הוא משום דחשיב הוא עצמו כעושה הנזק, אך כל דלא חשיב כעושה הנזק אלא שמעמיד דבר אחר להזיק פטור, הרי דשפיר יש לחייב אף בגרמי דבהמתו, כיון דחשיב דבהמתו עשתה את הנזק.

יב] **ולפ"ז** תיקשי דמ"ט מחייבינן במחיצת הכרם מכח הא דנתייאש ולא גדרה, הרי אף דבעינן להיאוש כדי לאסור, מ"מ הרי עיקר האיסור הוא מכח העירוב, וע"י היאוש יש בכח העירוב לאסור, ונמצא דהוא ביאושו גורם שהעירוב יאסור, וא"כ מ"ט הוא חייב, הרי דמי להיכא דגורם שהרוח תזיק דאינו חייב מדינא דגרמי, כיון דהילוך הרוח אינו מכחו כלל, וה"נ הרי העירוב אינו מכחו.

**ונראה** דע"ז הוא שכתב הרמב"ן דחיובו הוא משום דגפניו הם האוסרים, דכיון דגם העירוב האוסר נעשה ע"י ממונו, הרי דהגם דלא מחייבינן לי' ע"ז בפנ"ע משום ממונו המזיק, משום דבעינן גם ליאושו, מ"מ מהני הא דממונו הוא האוסר דע"כ מצינו לחייבו מדינא דגרמי, דכל הא דאינו חייב מדינא דגרמי הוא כשגורם שדבר אחר יזיק, אך כל שגורם שממונו יזיק מצטרף חיובא דידי' לחיובא דממונו לחייב ע"ז, וצ"ב עוד בגדר הדברים בזה.

1. והטור בחו"מ סימן קנ"ז כתב בשם הרא"ש דהשיג ע"ז, שהרי אפי' פורץ גדר בפני בהמת חבירו בידים פטור מדיני אדם על מה שהוזקה הבהמה, וכ"ש כשלא גדר ובאו גנבים, - והשערי חיים בב"ב סימן ה' כתב דלדעת הרמ"ה גופי' ניחא, דס"ל דהפורץ גדר בפני בהמה חבירו חייב בנזקי הבהמה, וכמש"כ הטור בסימן שצ"ז בשמו, - ועיי"ש שכתב עוד דשאני בפורץ גדר דליכא היזק בשעת פשיעתו, דהוא בשעת פריצת הגדר, וע"כ הוי גרמא בעלמא, ומשא"כ במי שמוטל עליו לגדור דפשיעתו היא בכל רגע ורגע שאינו גודר, הרי חיובו הוא על פשיעתו בשעת ביאת הגנבים, וכיון דבשעת פשיעתו בא ההיזק חשיב כגרמי. [↑](#footnote-ref-1)
2. ואמנם מש"כ הרמ"ה ללמוד מזה דה"נ כל שלא גדר ובאו גנבים חייב, צ"ב, דהכא דהוא חייב לגדור משום היזק הכלאים, ע"כ כל שלא גדר ומכח זה נאסרה התבואה הו"ל בכלל גרמי, כיון דהי' מחויב למנוע את היזק הכלאים, ומשא"כ כשבאו גנבים, אף דאם הי' גודר ל"ה באים הגנבים, מ"מ כיון דל"ה לחבירו תביעה עליו שיגדור כדי למנוע היזק הגנבים, אלא שאם הי' מקיים את חיובו לגדור ל"ה באים הגנבים, מהיכ"ת נימא דחשיב דנעשה ההיזק ע"י אי גדירתו, - ושמא י"ל בדעת הרמ"ה דס"ל דגם הכא הא דמוטל על בעל הכרם לגדור, אי"ז משום כלאים, דבזה שוו בעל הכרם ובעל התבואה, אלא הוא משום עבודת הכרם, ואפ"ה כל שלא גדר ומכח זה נאסרה התבואה הו"ל בכלל גרמי, וע"כ שפיר יש ללמוד מזה דה"נ אם באו גנבים חייב. [↑](#footnote-ref-2)
3. ויש שכתבו דממש"כ רש"י דהא דאומרים לו גדור הוא משום דהוא המזיק וממש"כ התוס' דהוא משום עבודת הכרם מבו' דחיובו הוא משום דהי' לו לגדור ולא גדר וכדעת הרמ"ה, - אך פשוט דאי"ז ענין כלל, דגם אם חיובו הוא משום דהוא אוסר בניחותא דילי', הרי הא דהאיסור תליא בניחותא דידי', הוא משום שמוטל עליו לגדור, דאל"כ מ"ט הוי האיסור מכח הניחותא דבעל הכרם ולא מכח הניחותא דבעל התבואה. [↑](#footnote-ref-3)
4. ול"ד למש"כ הגרע"א דחייב אף כששכח לגדור, דאיירי כשהוא יודע שעליו לגדור אלא דשכח לעסוק בזה, ובכה"ג חשבינן לה שהוא נמנע מלגדור וע"כ הוא חייב. [↑](#footnote-ref-4)
5. ועכ"פ לכאו' מוכח מזה דהא דבעינן עושה מעשה בשל חבירו, אינו משום דגרמא רחוקה דאינו עושה מעשה בשל חבירו אינה מתייחסת אליו, דא"כ מה מהני הא דממונו מעורב בשל חבירו, הרי כיון דבעינן לחייבו על מחשבתו, הרי דכל דבמחשבתו אינו עושה בשל חבירו אי"ז מתייחס אליו וא"א לחייבו ע"ז, ובע"כ מזה כמש"נ בסימן כ"ח? דהא דבעינן עושה מעשה בשל חבירו הוא משום דאף דכל גרמא מתייחסת אליו, מ"מ ליכא תביעה לחבירו עליו אלא היכא דאיכא מעשה מזיק, ובזה הוא דמהני הא דאיכא מעשה מזיק דממונו, דיש לחבירו תביעה ע"ז, ומכח זה יש לחייבו גם על מה שנתייאש, ואכתי צ"ב. [↑](#footnote-ref-5)
6. ויש להוסיף, שהרי הרמב"ן שם כתב דאף היודע עדות לחבירו ואינו מעיד לו אם הי' חייב בחיוב ממון להעיד לו הי' חייב מדינא דגרמי על מה שנמנע מלהעיד לו, אף דלא עשה כלום, אלא הוא בשוא"ת, וכ"ש דיש לחייב במחיצת הכרם שהוא אוסרו ביאושו. [↑](#footnote-ref-6)