גיד של ב_פ
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / בהמה המקשה / בן פקועה

חולין פט: גיד של ב"פ

**א. דין הגיד לר"מ ולר"י וביאור הסוגיא פט: וצב:-**

מתני' פט: לר"מ גיה"נ נוהג בשליל ולר"י אינו נוהג בשליל וחלבו מותר.

ומבואר בגמ' שם נפק"מ אם יחול איסור גיד על איסור מוקדשין שחל כבר בשעת יצירה, או דאיסור גיד נמי חייל בשעת יצירה יחד עם האיסור מוקדשין.

אבל לקמן צב: באר ר"א בר"א פלוגתת ר"מ ור"י דאזלי לשיטתם בבן ט' חי אם יש בו היתר שחיטה, דלר"מ לית ביה היתר ה"נ חלבו וגידו אסור, ולר"י שרי שהרי ב"ט חי יש בו היתר שחיטה.

ונתקשו הראשונים בסתירת הסוגיות בתרתי:

חדא, דבסוגיא פט: משמע דלר"מ חייל איסור גיד משעת יצירתו, ואילו בסוגיא צב: משמע דכל הפלוגתא היא בב"ט חי שאין בו היתר שחיטה אבל יודה בב"ח שיש בו היתר?

וכמה שיטות בזה:

א. דעת בעה"מ פט: ורמב"ן צב: [ורשב"א שם בחד אופן] שיש כאן מחלוקת הסוגיות, וסוגיא פט: לא ס"ל כר"א בר"א וס"ל דפלוגתת ר"מ ור"י בחלב וגיד אינה ענין לפלוגתתם בהיתר שחיטה של ב"ט, רק הוא פלוגתא נפרדת אם חייל איסור חלב וגיד במעי אמו או לא.

ולדבריהם כתבו דלהלכה אידחיא הסוגיא פט: וקי"ל כר"א בר"א, ופלוגתתם תליא בדין שחיטת ב"ט חי, הרי נמצא דלהלכה דקי"ל שיש בו היתר גם החלב והגיד מותרים מכח השחיטה.

ומבואר ברשב"א צב: דלפי דבריהם הרי הגיד חייל לכו"ע קודם השחיטה דבגיד חדשים גרמי והתולש גיד חייב, ומ"מ לרבי יהודה הותר הגיד והחלב ע"י שחיטת ב"ט חי.

וזה מבואר ק: דגיד בטמאה ודאי חל בשליל גם לר"י כיון דלא שייך בטמאה פרשת כל בבהמה תאכלו [ולענין חלב נמצא להלכה דמותר ע"י שחיטת ב"ט חי לדעת רבי יהודה, וקודם שחיטה הוא פלוגתת ר"י ור"ל עה. בתלש חלב].

ב. הרשב"א פט:,צב:, הביא בשם התוס' [ואי"ז תוס' שלפנינו, רא"י פט:] לחלק בין חלב לגיד, דכל מה דאר"א צב: שמחלוקתם תליא בדין השחיטה הוא רק גבי חלב דחלב שור אמר רחמנא וכיון שהוא נשחט אגב אמו וטפל לאמו לאו חלב שור הוא.

אבל בגיד וודאי א"א להתיר ע"י השחיטה שאינו תלוי בשם בהמה, רק הוא פלוגתא נפרדת אם יש היתר שחיטה בגיד, דלר"מ לא ניתן היתר זה כלל, ואף בשוחט בן ח' נמי אין בו היתר ולכך אמרינן בגמ' דא"א לחול עליו איסור מוקדשין[[1]](#footnote-2), ולר"י שפיר מועלת השחיטה להתיר גם את הגיד משום דקרינן ביה נמי כל בבהמה תאכלו.

[ודעת ר"י נמצא שמלבד ההיתר שהוא טפל לאמו יש היתר נוסף שהתירה תורה כל מה שבבהמה ולכאו' הוא שני דינים שונים, וצ"ע].

ולפי"ז כתב דלהלכה קי"ל כר"י להתיר חלבו כיון דקי"ל להתיר ב"ט חי בשחיטת אמו, אבל בפלוגתא דגיד קי"ל כר"מ שהוא מחלוקת אחרת, וכסתם מתני' פט: שגיד נוהג בשליל, ודקדק כן מלשון הרי"ף.

ובעיקר שיטת הרשב"א ע"ע בכו"פ סה-א מש"כ לדון באופן אחר דכל ההיתר ילפינן מבבהמה תאכלו וגיד עץ הוא ולא שייך בו לשון אכילה כמבואר פסחים כב. גבי תתננה ואכלה, עיי"ש משא"כ חלב.

ועפנ"י פסחים כב. שכ"כ והוסיף ליישב בזה דעת ר"א ב"א דאזיל כמ"ד יש בגידין בנו"ט וממילא שייך בו לשון אכילה ושפיר יש היתר גם בגיד והלך ר"י לשיטתו גם בגיד.

ג. התוס' שלפנינו פט: כתבו דלר"מ באמת חל איסור גיד משעת יצירתו ולא דמי לחלב דמשמע עה. דהותר בבן ח' גם קודם שחיטה [ולא פליגי ר"י ור"ל אלא בב"ט], דשאני חלב דכתיב ביה שור וכל שהוא בן ח' שאין לו חיות עצמית לא מיקרי שור, אבל בגיד אין תנאים ולעולם חשיב גיד מעיקרא ורק השחיטה מתירתו.

ומה דמשמע בסוגיא פט: שגם ר"מ יודה שיש היתר על גיד של בן ח' הוא דוקא אחר שחיטה אבל קודם שחיטה לא הותר כלל, וזהו כוונת הסוגיא פט:, ועיין לקמן מה שיש לתמוה ע"ד התוס'.

**ב. דין אוירא בגיד-**

עוד הק' הראשונים לאידך גיסא דבסוגיא צב: משמע דאף לר"י אין היתר אלא ע"י השחיטה שהרי כל פלוגתתם היא מכח דין ב"ט חי, ומבואר עה. דעת רבי יוחנן דתלש חלב מב"ט חי חייב.

ואילו בסוגיא פט: אמרינן דאף בעודו במעי אמו יכול לחול איסור מוקדשין על הגיד משמע שלא נאסר גם במעי אמו אף שעדיין לא נשחט?

והנה לשיטת בעה"מ כנראה לא תיקשי מידי שהרי סוגיא פט: לא ס"ל כדאר"א ופלוגתא דחלב וגיד אינו ענין לשחיטה כלל רק פלוגתא מצ"ע אימת חייל האיסור, וא"כ ה"נ י"ל דלר"י לסוגיא פט: לא יחול האיסור עד שיצא לאויר העולם משא"כ לר"מ [ועיין ברשב"א מה שנתקשה עדיין לשיטת בעה"מ מקו' נוספת שהק' התוס' מאי מקשי הא תנא ליה סיפא, עיי"ש].

ובתוס' לא תי' מידי על קו' זו.

אבל התו"ר שם ורמב"ן צב: ושא"ר כתבו עפ"י הסוגיא קג. דאיסור חלב וטריפה ואבמה"ח באים כולם יחד בשעה שיוצא לאויר העולם ול"ש בהו אאחע"א.

ולמדו מזה רש"י ותוס' קג. ותוס' לקמן צ. ושא"ר דמבואר מזה דאף לר"י איסור חלב לא חל עד שיצא לאויר העולם, ואף דתלש חלב חייב לר"י הוא רק משום שיצא החלב לאויר אבל בעודו במעי אמו לא חל האיסור.

וברשב"א כתב יסוד זה באופ"א ז"ל:"דוודאי אע"ג דאית ליה לר"י דתלש גיד וכו' לוקה עליו וכו' אלא דבנשחטה אמו מותר וכו' מ"מ אף כשנולד לענין אאחע"א לא חשבינן ליה לאיסור גיד חל משעת יצירתו אלא משעת לידתו, משום דכיון דאפשר שתשחט אמו ויהא לו לגיד היתר אכילה על ידה לא חשבינן ליה לאיסור חע"א עד שנולד", ונתבאר במקו"א לדון אם כוונתו כשא"ר או שהוא סברא מסויימת לענין אאחע"א.

**ג. בשיטת התוס' אי אוירא דחלב וגיד בעי ואי לר"מ בעי אוירא-**

ובאמת יל"ע בשיטת התוס' פט: מ"ט לא ניח"ל בתי' הראשונים דאף דשורש טעמו של ר"י להיתר הגיד הוא מכח השחיטה כמבואר צב: מ"מ ס"ל נמי שלא חל איסור גיד קודם שיצא לאויר העולם כמבואר קג. גבי חלב?

וכבר נתקשו בזה ברעק"א ורש"ש וש"א, וכיונו בדבריהם לד' התו"ר ושא"ר שתי' כן על קו' התוס'.

וכעי"ז חזינן עוד בד' התוס' פט: שנתעלמו מיסוד זה דאוירא דגיד בעי, דלעיל מיניה בד"ה בולדות נתקשו בקו' הראשונים היאך אמרינן דלר"מ חייל איסור גיד משעת יצירה הרי מבואר צב: דבבן ח' מודה ר"מ להתיר, ותי' דדוקא ע"י השחיטה התיר ר"מ בן ח' אבל לא מקודם לכן.

ותימה היאך הונח להם בזה והרי מבואר קג. דלר"י ע"י שיש לו היתר בשחיטה לא חל החלב גם במעי אמו א"כ לר"מ נמי נימא כן?

[ובחי' רעק"א הוסיף לתמוה היאך פי' הא דתלי בגמ' דין הגיד בפלוגתא דר"מ ור"י, הרי גם לר"י יסוד ההיתר הוא מכח השחיטה ואם ההיתר של השחיטה מוגבל לשעת שחיטה לחוד ואינו גורם היתר גם קודם שיצא לאויר העולם א"כ לר"י נמי יחול האיסור, ובאמת זה קו' התוס' אח"כ כמו שהבאנו לעיל, אבל צ"ע היאך ס"ד לתרץ דברי ר"מ כן, וצע"ג][[2]](#footnote-3).

והיה מקום לומר דלפי שיטת התוס' לא שייך דין אוירא אלא לענין חלב ולא לענין גיד, ויסוד הדברים עפמש"כ התוס' לחלק דחלב בן ח' לא מיקרי חלב שור משא"כ בגיד חל בו איסור מיד, א"כ ה"נ י"ל לענין מה דבעי אוירא דחלב גם בב"ט דדוקא לענין חלב כן דבלא אוירא חשיב כחלק מן הבהמה מפרשת כל בבהמה א"כ לאו חלב שור הוא ורק אחר שנתלש חייב עליו, אבל גיד שאי"צ שם שור לא אכפ"ל דל"ל אוירא.

אבל זה נסתר מד' התוס' צ. דמבואר להדיא בדבריהם דאף גיד בעי אוירא, וע"כ דאף דאי"צ חדשים להחשב שור מ"מ כל שהוא בכלל היתר כל בבהמה אין לו שם גיד דחשיב כאבר מאברי האם, ושוב צ"ע מ"ט לא ניח"ל לתוס' לפרש כן.

ובחזו"א יו"ד-ריד (פט:) צידד לפרש כל דעת התוס' דסוגיא דהכא פליגא על הסוגיא קג. וס"ל דאי"צ אוירא [ועיין לשון התוס' צ. "דלרבי יוחנן לא חייל גיד וחלב עד שיצא ממעי אמו, וכן משמע בסוף פירקין וכו' קאמר ר"י גופיה" משמע כד' החזו"א דלאו דכו"ע הוא].

ומקור ד' התוס' לומר כן כתב החזו"א דס"ל דאי הוה בעי אוירא דחלב הרי גם לר"מ אף בב"ט חי היה בעינן אוירא דחלב וגיד, דבהא דבעינן אוירא דחלב וגיד אינו תלוי בפלוגתא דר"מ ור"י אם יש היתר שחיטה כלל רק הוא ענין בפנ"ע דבעי אוירא לעצם שם חלב וגיד, ובסוגיא פט: מבואר דחייל לר"מ קודם שיצא לאויר העולם, ע"כ לא סברה דין אוירא, ולפי"ז א"ש כל ד' התוס' [ועצ"ע מטענת רעק"א היאך ס"ד לתרץ דתלי בר"מ ור"י].

ובד' התו"ר שתי' כן קו' התוס' מבואר בדבריו דוודאי כל ההיתר של אוירא גרים אינו אלא היכא שיש לו היתר בשחיטת אמו, אבל לר"מ בב"ט חי ל"ש להתירו כלל ול"ל יסוד זה כלל.

ויסוד הדבר דדין אוירא דחלב וגיד אינו הלכה בעצם החלב והגיד, רק הוא ענין נוסף מפרשה דכל בבהמה דכיון דבשעת שחיטה חשיב הולד כחלק מהאם הרי כבר מהשתא דנים אותו כחלק מהאם ולא חשיב חלק וגיד שלו אלא כירך אמו.

וכן מבואר ברמב"ן צב: דיסוד מה דבעי אוירא גרים הוא מכח דבשחיטת אמו ייחשב חלק מאמו וחלב וגיד אינם עומדים לתלישה רק להיות בשחיטת האם א"כ מהשתא נמי חשיבי ירך אמם כמו בשעת השחיטה, אבל לר"מ בב"ט חי וודאי ל"ש ענין זה שהרי גם בשעת שחיטה לא יהיו חלק מהאם רק ולד בפנ"ע.

וזה מבואר גם ברש"י לקמן קג. דיסוד הטעם דבעינן אוירא דחלב הוא משום כל בבהמה.

וגם בחזו"א כתב שא"א לפרש כן, שהרי וודאי לר"מ בב"ט חי ל"ש להצריך אוירא שהרי מבואר ק: דבבהמה טמאה חל האיסור גיד קודם שיצא לאויר העולם, וע"כ ביאור הדבר כל היכא דליכא פרשת כל בבהמה לא שייך להצריך אוירא דחלב, וכדעת התו"ר, ושוב ד' התוס' צ"ע מנ"ל דסוגיין לא סברה הענין דאוירא בעי, וצ"ע.

אלא שיש כאן מקום עיון גדול גם בדעת התו"ר, דהנה בפשוטו לדעת הסוברים דאוירא דחלב וגיד בעי ולא חל עד שיתלוש הרי אף שנתבאר דבב"ט חי לר"מ אי"צ אוירא דהוי כמו טמאה לקמן ק:, מ"מ בבן ח' דמודה ר"מ שיש לחלב וגיד היתר בשחיטה שפיר בעי אוירא דחלב וגיד.

אבל לפי"ז צע"ג ד' התו"ר, שהרי בדברי ר"י דלא חל הגיד כתב לתרץ קו' התוס' דבעי אוירא דחלב, ואילו לעיל מיניה כתב לבאר הסוגיא דלר"מ שפיר חייל איסור חלב ואף שמועילה שחיטת בן ח' להתיר את החלב לר"מ מ"מ כל שלא נשחט אסור, ולמה לא נימא דבעי אוירא, וצ"ב רב.

ובאמת לפי"ז י"ל בדעת התוס' כעין ד' החזו"א רק בנו"א, דכיון דחזינן בסוגיין דחייל האיסור גיד מיד ביצירתו והרי עד שהוא בן ט' מודה ר"מ שיש לו היתר אגב אימו א"כ הו"ל נמי היסוד דאוירא בעי גם לר"מ, וע"כ דסוגיין לית להו היסוד דאוירא בעי, וזה כבר אשה"ט בשיטת התוס'.

ודעת התו"ר צע"ג ואולי יש מקום לחלק בזה בגדר ההיתר של ב"פ בשחיטת אמו בין ר"מ לר"י, ופלוגתתם בבן ט' משפיעה גם על גדר ההיתר בב"ח ובזה תלוי דין אוירא, אבל לא עלה בידי אופן ברור בזה.

ויתכן לבאר בזה בפשיטות דחלוק ב"ח לר"מ מב"ט לר"י, וזה עפ"י לשון הרמב"ן צב: הטעם דבעי אוירא משום שאינו עומד ליתלש ולהיות בפנ"ע רק לישחט אגב אמו והוא חלק ממנה להיות ניתר בשחיטתה, א"כ מהשתא נמי חשיב חלק מאמו ושרי.

וזה ניחא לר"י שהוא עומד להיות ניתר בשחיטת אמו, אבל לר"מ בבן ח' אינו עומד להיות חלק משחיטת אמו דאדרבה הרי מצ"ע ימשיך לגדול במעי אמו עד שיהיה בן ט' ואז אינו חלק מאמו ואינו ניתר בשחיטתה לר"מ, לכך הוא נידון בפנ"ע ואי"צ אוירא לר"מ כלל, ודו"ק.

[מיהו לפי פשטות לשון הרשב"א כמו שפי' בעויו"ט שהוא סברא מסויימת לענין אאחע"א דכיון שיכול להיות ניתר בשחיטה אתי איסור וחייל עליו ה"נ לענין ב"ח לר"מ וודאי הוא כן, ולפי"ז צ"ע היאך אמרו דלר"מ חייל מיד והרי יכול לשחוט בעודו ב"ח, וצ"ל כש"כ הרשב"א עצמו בשם התוס' דלר"מ ליכא היתר בגיד כלל אף בב"ח].

**ד. מהלך הראש יוסף לתלות דין אוירא בר"מ ור"י-**

כ"ז לפי המבואר בראשונים דיסוד דין אוירא גרים הוא מכח ההיתר שחיטה לר"י ומה"ט תלי בר"מ ור"י.

אבל ראיתי בראש יוסף פט: מש"כ לבאר בזה באופן מחודש, דלר"י דשחיטת ב"ט חי מתרת את החלב וגיד ואבמה"ח ע"כ ס"ל דלא חל האיסור חלב גיד ואבמה"ח עד שיצא לאויר העולם, שאם כבר היה חל לא היתה שחיטת אמו יכולה להתירו, ורק ע"י שלא חל האיסור אלא בשעה שיוצא לאויר העולם ובשעה זו כבר נשחט ולאו בהמה הוא הרי השתא א"א לחול בו איסורים אלו.

אבל לר"מ דלית ליה היתר ב"ט חי הוא משום דס"ל שחלו כבר איסור אבמה"ח וחלב וגיד אף במעי אמו ומה"ט א"א לשחיטה להתירם.

לפי"ז י"ל ד' התו"ר היטיב דאף בב"ח לר"מ לית ליה היסוד דאוירא גרים דאדרבה שורש פלוגתת ר"מ ור"י הוא בדין זה.

אבל צ"ע א"כ לר"מ היאך יש היתר בגיד ואבמה"ח של ב"ח, הרי חזינן דאף שכבר חל האיסור יש בו כח להתירו וכמבואר להדיא בתוס' דאף בב"ח חל איסור גיד אלא שהשחיטה מתירתו, וצ"ל לפי דעתו דבב"ח וודאי יסודו משום היתר בעלמא אף אחר שכבר חל האיסור.

אבל עיקר דבריו תמוהים טובא מגמ' ק: דבטמאה חל האיסור במעי אמו וע"כ כל הטעם שלא חל הוא מכח השחיטה ולא מצ"ע, וצריך לעיין עוד בד' הרא"י בפנים ולא עיינתי כה"צ.

1. וכ"כ רעק"א צב:, ותמהני על העויו"ט-סז וראש יוסף צב: שהק' על הרשב"א דסו"ס תיקשי סוגיא פט: למה לא יחול קדשים על הגיד בעודו בן ח' כיון שיש לו היתר בשחיטה א"י למנוע את האיסור מוקדשין מלחול, ובאמת נראה מד' הרשב"א דלר"מ אין היתר בגיד כלל. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה בעיקר ד' התוס' אלו מבואר שיש צד דגיד חל מיד בלא אוירא ומ"מ מהני שחיטת ב"ח להתירו, ולכאו' מבואר בזה דדין כל בבהמה הוא היתר בעלמא שלא יחול בו האיסור כלל, ובמקו"א נתבא דלאו מילתא פשיטא הוא כלל ופשטות הראשונים ל"מ כן.

   אבל יל"ד דדעתם הוא דאף דמעיקרא חל ביה שם גיד ולית להו הדין דאוירא דגיד בעי, מ"מ בשעת שחיטה כיון שהוא טפל לאמו לענין שחיטה חשיב טפל לענין שאין בו שם גיד, וכמבואר בד' הרמב"ן צב: שיש חידוש לומר שגם מתחילה חשיב טפל להאם מכח שהוא טפל בשחיטתה ולא רק בשעת שחיטה. [↑](#footnote-ref-3)