שיעור א_ , בדין נולד ביו_ט
קטגוריות: ש_ס / יט ביצה / ביצה - שיעורי הרב אלעזר מאירוביץ

**שיעור א**

**בדין נולד ביו"ט**

**שו"ט דהגמ'**

שנינו במש' ב,ב מח' גבי ביצה שנולדה ביו"ט שב"ש ס"ל תאכל וב"ה פליגי שלא תאכל, והגמ' דנה במאי איירי. ומבואר שאם התרנגולת עומדת לאכילה, א"כ אינה מוקצה, ממילא גם הביצה אינה מוקצה דחשיב אוכלא דאיפרת. ואם עומדת לגדל ביצים ס"ל לגמ' בקושיא שודאי חשיב מוקצה, ולכן מקשה הש"ס מאי טעמייהו דב"ש דתאכל.

ובביאור קושיית הגמ' 'מוקצה הוא' נח' הראשונים האם הקושיא היא מצד עיקר דין מוקצה או מצד שהוי נולד. וברי"ף בביצה סו"פ משילין [כב,א מדפי הר"ף][[1]](#footnote-2) ובצד אחד בדברי הרמב"ן בשבת קכא' ביארו שהקושיא היא מדין מוקצה, אמנם הר"ן בסוגיין מוכיח שע"כ הקושיא היא מדין נולד, וכמתפרש מהמשך הגמ' דאיתא שאף למאן דמתיר מוקצה אך סו"ס יהיה אסור מצד נולד.

והנה מבואר בגמ' צד לענין תרגולת העומדת לגדל ביצים, שאף למאן דלית ליה מוקצה אית ליה נולד. והנה לעיל מיניה הגמ' ביארה באר היטיב שיש סברא של אוכלא דאיפרת, שהוי אוכל שנפרד, [ועי' רש"י ור"ן].

והתוס' מוסיף דאי בעי שחיט ואכיל כל שבגווה ואינו מוקצה ואינו נולד. ויעוי' במהרש"א שמקשה שא"כ איך בשלב הבא של הסוגיא, הגמ' מחלקת שאפשר שהתרנגולת תהיה מותרת והביצה אסורה משום נולד, הרי הוי אוכלא דאיפרת ואי בעי שחיט לה.

ומייסד המהרש"א שכל דברי הגמ' זה רק בתרנגולת העומדת לאכילה שאז שייך לומר אוכלא דאיפרת ואינו מוקצה ואינו נולד אך בעומדת לגדל ביצים אף למאן דלית ליה מוקצה והתרנגולת מותרת באכילה וטלטול מ"מ הביצה כיוון שנולדה מדבר שהוא מוקצה ל"א אוכלא דאיפרת ואסורה משום נולד, וצ"ב כוונתו, ומ"מ דברים מוכרחים ומבוארים להדיא בדברי הגמ' לכאו', ויתבאר.

**בסברת אי בעי שחיט לה**

הנה בגמ' מבואר לסברת אוכלא דאיפרת להתיר הביצה כדין התרנגולת כשעומדת לאכילה. וברש"י וכן בר"ן נראה שבהכי סגי שהוי כמו אוכל הנפרד מאוכל אך בתוס' מצאנו תוספת על דברי רש"י שהוסיפו ואי בעי שחיט לה ואכיל כל שבגוה, ויל"ע בגדר התוספת שבדברי התוס'.

והיה נראה[[2]](#footnote-3) שהתוס' הוצרכו לתוספת זו כי נתקשו שאע"פ שהוא חלק מהתרנגולת והוי אוכלא דאפרת. אך עדיין הוי נולד כיון דהביצה לא קא חזיא מאתמול לשימוש שהיא ראויה היום, ומחמת כן חשיב דבר חדש והוי נולד.

ונראה שע"ז הוסיפו התוס' לצרף להא דהוי אוכלא דאפרת, דלא הוי נולד, כיון שהרי אפשר לשחוט את התרנגולת ולאכול אף את הביצה שבה, והרי היא ראויה לפנינו כבר בשעה ראשונה. ואינה דבר חדש כלל ועי'.

והנה יעוי' במג"א סי' תקה,א ששם נפסק בשו"ע לדינא דהגמ' בשבת קמד,ב שחולב אדם עז לתוך הקדירה אך לא לתוך הקערה וכתב השו"ע שהיינו בעז העומדת לאכילה, ומבואר דהיינו דווקא בעומדת לאכילה, אך בעומדת לחלבה או לגדל וולדות הוי מוקצה וגם החלב אסור.

ומוסיף המג"א שכל דברי השו"ע לשיטתו בסי' תצ"ה שפסק שמוקצה אסור ביו"ט אך לדעת הרמ"א שמוקצה שרי 'הכל שרי דאי בעי שחיט לה ואוכל הכל'.

ומק' רע"א על המג"א שם בגליון הרי קיי"ל שגם למ"ד מוקצה שרי נולד אסור לדעת הרמ"א, וא"כ החלב אינו רק מוקצה אלא הוא נולד ומצד נולד יש לו להאסר. ומבאר רע"א שכוונת המג"א שכיוון שמוקצה מותר א"כ העז ראויה לשחיטה ביו"ט וא"כ אמרינן אי בעי שחיט והוי סברא שאינו נולד, וכמו דאמרן לעיל בביאור דברי התוס'.

אך רע"א תמה שדבריו נסתרים מהגמ' שהרי מבואר בהו"א שאף למאן דשרי מוקצה אית ליה נולד ואיירי בתרנגולת העומדת לגדל ביצים, שאף שמותר לשוחטה ביו"ט מ"מ הביצים אסורות משום נולד, וא"כ דינא דהמג"א נסתר להדיא מהגמ'. והן הם דברי המהרש"א [וציינם שם ברע"א] שנולד שהגיע ממוקצה אף למאן דשרי מוקצה אסור משום נולד.

וביאור הדברים ע"פ האמור וכפי מה שמרומז בתור"פ ומפורש בתורי"ד היטיב שהסברא של אי בעי שחיט לה, אינה סברה עצמית להתיר איסור נולד, אלא היא סברא שמצטרפת לאוכלא דאיפרת.

וז"ל התורי"ד בתירוצו על הקושיא מ"ט לא הוי נולד משום דמ"מ לא קא חזי מאתמול, 'הא בעינן למימר לקמן דכל ביצה שמתילדא האידנא מאתמול גמרה לה, וכיון שהיא עומדת לאכילה ויכול לשוחטה, אילו היה שוחטה לא היה אוכל ביצה במעיה (בתמיה), השתא **נמי אוכלא דאיפרת הוא'.**

ומבואר בכל דברי התורי"ד שהוצרך לסברתו דאי בעי שחיט משום שסברת אוכלא דאיפרת לחוד אינה מספיקה לומר דל"ה נולד, שהרי הביצה אינה ראויה מתחילה למצב שכעת נולדה ועומדת לאכילה, וא"כ יחשב נולד. ולכן בעינן לסברת אי בעי שחיט לה לומר שכבר מתחילה אם היה שוחט היה ביצה במעיה וא"כ אינו דבר חדש כלל ושפיר קיימא הסברא דהוי אוכלא דאיפרת.

וזהו המבואר בדברי המהרש"א שאי בעי שחיט לחוד אינו מתיר על הנולד, אלא רק מצטרף לסברת אוכלא דאפרת, וכל שאינה עומדת לאכילה ולא חשיבא אוכלא דאפרת, לא מהני מידי הא דאי בעי שחיט, וזה שלא כהנראה מפשטות דברי המג"א - שדקדק להעתיק לשון תוס' – ומשמע בדבריו שסברת אי בעי שחיט לה לחוד תפקיע את השם נולד.[[3]](#footnote-4)

**בירור סברת המהרש"א**

אלא שחידוש נוסף שמענו מדברי המהרש"א שאמנם אחר כ"ז, אמאי לא נימא - ככל דברי התורי"ד- דבצירוף שאי בעי שחיט הוי באמת אוכלא דאיפרת. גם לענין עומדת לגדל, למאן דלית ליה מוקצה, שהרי למאן דלית ליה מוקצה, וס"ל דלא מקצי אינש מדעתיה מידי דחזי ליה, א"כ הלא אף בעומדת לגדל התרנגולת ראויה לאכילה, ואינו מקצה דעתו ממנה לאכילה, ולמה לא נימא בזה לסברת אוכלא דאפרת.

ויעוי' בדברי המהר"ם שיף שהקשה כקושיית מהרש"א והוסיף מילים בהמתקת דברי מהרש"א, וביאר שמאן דשרי מוקצה היינו שדעתו ע"ז ואינו מקצה דעתו ממאי דחזי ליה [וכמש"כ רש"י ותוס' בסוגיין], אך כדי שיחשב אוכלא דאיפרת בעינן שהתרנגולת תהיה "עומדת לאכילה" ולא רק שאינה מוקצה.

והיינו משום שסברת אוכלא דאיפרת, לאו היינו דכל דאית לה להתרגולת הכנה לאכילה בהל' מוקצה מהניא הכנה זו גם לביצה, אלא לעולם אף דאית לה להתרנגולת הכנה לאכילה לא מהניא הא מילתא להביצה, כיון שהביצה הוי דבר חדש, וחשיבא מ"מ לנולד. אלא שאף דביצה הוי בעצם דבר חדש מ"מ מהניא סברת אוכלא דאיפרת להפקיע ממנה שם נולד, והאי סברא דאוכלא דאפרת היא דוקא באופן דאית לה להתרנגולת "שם אוכל".

והאי שם אוכל אי"ז משום שהתרנגולת "ראויה לאכילה", וגם לא די לן ב"הכנה לאכילה" אלא בעינן "שם אוכל" ממש, על ידי "שעומדת לאכילה". אך באופן זה שהתרנגולת עומדת לגדל ביצים אף שאינה מוקצה ואית לה דין הכנה לאכילה, מ"מ שם אוכל לית לה, ומשום דהשם אוכל לעני"ז לא נקבע במה דאית לה להתרנגולת הכנה לאכילה בהל' מוקצה, אלא דוקא על ידי שהיא עומדת ומיוחדת לאכילה, וכמש"נ.

באופן שדברי מהרש"א המבוארים בדברי הגמ', ביססו שני יסודות, ראשית שסברת התוס' דאי בעי שחיט אף שנאמרה להתיר איסור נולד מ"מ הוא רק בצירוף אוכלא דאיפרת, ויסוד שני שבכה"ג שהתרנגולת אינה עומדת לאכילה ל"א אוכלא דאיפרת וא"כ הדר דינה שתחשב הביצה נולד אף דאי בעי שחיט לה, ודוק' היטיב.

**בירור במח' ר"י ור"ש במוקצה**

ומבואר בסוגיין מח' ר"ש ור"י האם ישנו לאיסור מוקצה ויל"ע בגדר המח' [ויהיה בזה שייכות למאי דנתבאר לעיל]. הנה ברש"י הכא איתא ביסוד מחלוקת ר"י ור"ש, דר"ש "ס"ל **לא מקצי איניש מדעתיה מידי דחזי ליה**". ובזה ביאר רש"י לסברת מאן דלית ליה מוקצה אית ליה נולד, דנולד לא הוה ידע דנהוי דעתיה עליוה.

האמנם יעוי' בדברי רש"י בדף כו,ב [בצד ימין למטה], שכ' בד"ה ואי דלא אחזו, "**ומאן דאית ליה מוקצה הכנה מבעוד יום בעי כדכתיב והיה ביום הששי והכינו את אשר יביאו"**, ומשמע דמחלוקת רבי יהודה ור"ש אינה בדעתו, אלא דלכו"ע מקצה דעתו ואך דפליגי אי בעי בעינן והכינו, [עי' רמב"ן במלחמות בסוגיין דריש ביצה דאיסור מוקצה אסמכוה אקרא דוהכינו].

והנה היה מקום לומר שדברי רש"י כאן הם להו"א, שגם מאן דמתיר מוקצה אית ליה נולד, והיינו משום דאף מאן דאית ליה מוקצה אית ליה הכנה אשר לכן אית ליה נולד, וזהו שהוצרך רש"י לפרש טעמו של ר"ש משום דלא מקצי אינש מדעתיה מידי דחזי ליה, אכן למאי דמסקינן דמאן דלית ליה מוקצה לית ליה נולד, י"ל באמת דטעמיה דר"ש משום דלית ליה הכנה, [והני מוקצים דמודי בהם ר"ש י"ל דהוא משום דבהני מוקצים חשיבי כדברים שאינם ראויים והם בכלל גזירת עצים ואבנים. ואכמ"ל בענין זה].

אך רש"י בד' ל,ב בד"ה בסוכה רעועה, כתב, "דלר"ש מוקצה ליכא דאמרינן דעתיה מאתמול עילויה. ולת"ק לא אמרינן דעתיה מאתמול בשום מידי דלא חזי ביה"ש" וחזינן שאין חזרה בענין זה בגמ' ולעולם פלוגתת ר"ש ור""י היא פלוגתא בדעתו. וזה סותר לכאו' ללשון רש"י בדף כו' שכ' דפלוגתתם היא בדין הכנה.

ואשר מבואר לכאו' בישוב כל לשונות רש"י, שמחלוקת ר"י ור"ש היא לא מחלוקת בדעתו, אלא דלר"ש אמרינן דלא מקצי אינש מדעתיה מידי דחזי ליה, ולר"י לא אמרינן כן, כיון דבעינן הכנה בפועל ולא די לן במה דלא מקצי דעתיה מיניה. ובהא הוא דפליגי דלר"ש כל דלא מקצי דעתיה מיניה חשיב מוכן, ולר"י בעי הכנה וכל דאין עומד ומוכן לא הוי בכלל והכינו, ועי'.

ומעתה אית לן תוספת בהאמור דהיינו דאף דנימא דכל דאית לה להתרנגולת "הכנה לאכילה" - בהכנה שאליבא דרבי יהודה - חשיבא אוכל לענין אוכלא דאפרת.[[4]](#footnote-5) מ"מ בהא דלר"ש דעתיה על כל מה דחזי ליה דאין המכוון בזה דיש כאן הכנה בדעתו לאכילה. אלא אך דלא מקצי דעתיה מיניה. בזה שפיר דאף דלא מקצי דעתיה מיניה מ"מ אין לזה שם אוכל לענין אוכלא דאפרת, ועי' בזה.

**מח' המשנ"ב וחזו"א בדין חלב עז העומדת לחלבה**

והנה לדינא פסק השו"ע כדעת הר"ן שאך אם הבהמה עומדת לאכילה יש לה שם אוכל, ולא חשיב נולד, דהוי אוכל מאוכל אך בעומדת לחלבה או לוולדות, חלבה אסור. והביא המשנ"ב בשם החיי"א שכיוון שיש שיטות שמקילות גם בעומדת לחלבה א"כ במקום מניעת שמחת יו"ט שאין לו אלא מאכלי חלב יש לסמוך ע"ז להקל.

ויעוי' בבאה"ל שהאריך לבאר אמאי יש מקום לסמוך להקל דלא כהשו"ע. והנה בנידון של חליבה בעומדת לחלבה לבד מהנידון שהחלב חשיב נולד יש נידון נוסף של מפרק עד כמה שהבהמה אינה אוכל א"כ הוי כמו אוכל מתוך פסולת דומיא דדש. ובבאה"ל האריך הרבה בעניין לצדד אמאי יש מקום להקל בזה.

אך יעוי' בחזו"א סי' מד' סק"ג שמקשה שגם אחר כל דברי הבאה"ל, הרי לבד מאיסור מפרק אית לן דעת הרבה ראשונים שדנו לאיסור מצד נולד [וכמו שהעיר בשעה"צ גופיה סוסק"ב שרוב הראשונים דנו משום נולד ולא משום מפרק] וכלפי זה לא העיר בבאה"ל על מה סמך להקל.

ואמנם יש ראשונים שגם בעומדת לחליבה החלב מותר ולית ביה נולד והיא מותרת והוא שיטת הבעה"מ בסוגיין שכל דברי הגמ' שהביצה מוקצה היינו רק בתרנגולת העומדת לגדל ביצים להוציא אפרוחים אך בעומדת לגדל ביצים אינו מוקצה, אך כתב החזו"א שדעת הבעה"מ היא שיטה יחידית וא"א לסמוך על יחידאה ולכן נראה שאין להקל בעומדת לגדל דלא כמשנ"ב והחייא אדם ואף במקום מניעת שמחת יו"ט.

**בסברת עבידי דאתו גבי נולד**

ואמנם לפנינו בתורי"ד [וע"ע בשטמ"ק] מבואר נמי להקל גבי עז לחלבה מצד שחלב בכל יום עביד דאתי ודעתיה עילויה. והמקור לזה מהגמ' בשבת קכא' גבי צואת קטן ונהרות מושכין שיש לדון בהם משום נולד. ואיתא ברש"י התם בביאור הסוגיא שכיוון שעבידי דאתו ודעתיה עילויה לא הוי נולד [וזה מתאים עם דברי רש"י בסוגיין שנולד הוא משום שאינו יודע ואין דעתו עליו, ובתורי"ד בשבת שם ביאר להדיא שמקורו מהסוגיא בשבת].

ומק' הרמב"ן והרשב"א מביצה שנולדה דאי בעומדת לגדל מוקצה הוא, שהוי נולד, וכביאור הר"ן בגמ'. ואמאי הרי לא הוי נולד במקום שעבידי דאתו, וברמב"ן בשבת קכא' בתירוץ ראשון כתב שבאמת קושיית הגמ' אינה מצד נולד שכלפי זה איכא לסברת עבידי דאתו, אלא הקושיא היא מצד מוקצה.

וביאר 'דכיוון שגופה של תרנגולת אסורה הפורש ממנה אסור דכיוון דאגידא בגופה כגופה דמיא ואילו שחטה ומצא ביצה במעיה מי לא אסורה השתא נמי אסורה. שאין לידתה מתירתה ביו"ט שא"כ בטלת תורת מוקצה'.

**שיטת הרמב"ן במוקצה מחמת איסור**

ומבואר שהביצה הוי מוקצה כיוון שהוי חלק מהתרנגולת. וצ"ע מדברי הרמב"ן במלחמות בפ"ב יא,א מדפי הרי"ף תוה"ד [וכ"ה ברמב"ן שבת קמד' באורך בישוב הקושיא מעז לחלבה] שהקשה בגמ' ב,ב בקושיית הגמ' 'אי הכי שבת דעלמא תישתרי' ומבואר שביצה שנולדה בשבת מותרת.

וצ"ע הרי התרנגולת מוקצה בשבת מחמת איסור שחיטה וא"כ גם הביצה מוקצה וכמו גבי תרנגולת העומדת לגדל ביצים שהיא מוקצה והביצה מוקצה, וכקושיית הר"ן.

ומייסד הרמב"ן שבמקום שהוי מוקצה מחמת איסור כמו איסור שחיטה בשבת ולא דחייה בידיים, אין דין מיגו דאיתקצאי ובזמן שפוקע האיסור פקע המוקצה. ולכן תרנגולת בשבת אף שהיא אסורה מחמת איסור שחיטה וזה גם סיבה שהביצה אסורה וכמו שייסד הרמב"ן בד' קכא' שהיא אגידה בתרנגולת.

אך היכא שהמוקצה הוא רק מחמת איסור שקפץ ואינו מוקצה בעצם, כל שפקע האיסור פקע המוקצה ולכן הביצה [ואף חלב העז] אחר שיצא מן התרנגולת וכבר ראוי לאכילה ואינו אסור באיסור שחיטה א"כ תו אינו מוקצה ול"א מיגו דאיתקצאי במוקצה מחמת איסור.

וא"כ דברי הרמב"ן נראים כסותרים, שהרי לכאו' לדבריו במלחמות בפ"ב א"כ הגמ' בעמ"א גבי ביצה הוא משום נולד ואילו בשבת קכא' מבואר ברמב"ן שאין נידון מצד נולד שהרי עבידי דאתו [לתירוץ ראשון].

אמנם לק"מ שהחילוק הוא שבעמ"א איירי בתרנגולת העומדת לגדל ביצים ביו"ט שאינו מוקצה מחמת איסור אלא שבאמת הקצה ודחייה בדעתו שאינו עומד לשחיטה ואינו ראוי ביו"ט והם דבריו בשבת קכא' שדין הביצה כדין התרנגולת ואגידא בה.

אך בעמ"ב גבי תרנגולת בשבת איירי בתרנגולת העומדת לאכילה שכל מה שהוי מוקצה הוא מחמת איסור שקפץ עליה וע"ז קאמר הרמב"ן שאין נידון של מוקצה וגם אין נידון של נולד ולכן הוא מותר [וה"ה בעז לחלבה].

וא"כ מבואר שלדעת הרמב"ן יש באמת כללא בגמ' שאם התרנגולת מוקצה ה"ה הביצה מוקצה רק שבעמ"ב הוי מוקצה מחמת איסור וע"ז ל"א מיגו דאיתקצאי אך בעמ"א הוי דחייה ביידים כיוון שהעמידה לדחייה בידיים והביצה הוי אבר מאבריה. אך לדעת הר"ן אין כלל דין של מוקצה מחמת התרנגולת וכל הנידון הוא רק משום נולד.

ומבואר שהר"ן והרמב"ן תרוויהו השתמשו באותה סברא שאיסור שחיטה של שבת הוי איסור שאינו מחמת גוף הדבר, אך בגדרים שונים שלר"ן הוא סברא שהעז והתרנגולת בשבת [שעומדת לאכילה] חשיב אוכלא ולכן הביצה הוי אוכל מאוכל ואינו נולד ואילו לרמב"ן הוי סברא בהל' מוקצה שלא יהיה מיגו דאיתקצי ולכן כשפוקע האיסור מותרים.

ויעוי' במש"כ רע"א על קושיית המג"א על הב"י בסי' תק"ה סק"ג, והן הם הדברים שביארנו לחלק בדעת הרמב"ן עיי"ש.

**עוד בסברת עבידי דאתו**

ויעוי' ברמב"ן בשבת קכא' שכתב ישוב נוסף אמאי ליכא להסברא של עבידי דאטו גבי ביצה, משום שביצה באמת אינה עבידה דאטו 'דדילמא שלימא שחלא דידה ולא תטיל ביצה ביום טוב'. וכעי"ז תירץ התורי"ד בסוגיין 'ביצה לא עבידא דאתיה בכל יומא ואין דעתו עליה'. וממילא הביאור בגמ' הוא כדברי הר"ן שמוקצה היינו נולד דלא חשיב עבידי דאתו.

ואמנם בתירוץ ראשון דהרמב"ן צע"ג שכדי ליישב קושיית הגמ' מבאר שבאמת אינו נולד משום שהוא עבידי דאתו והקושיא היא מצד מוקצה וכמו שנתבאר. אלא שא"כ צע"ג הרי בגמ' בשלב הבא מפורש להדיא שהוי נולד ואפי' מאן דלית ליה מוקצה אית ליה נולד.

ואמנם בעיקר הסברא של עבידי דאתו יעוי' בגמ' בשבת שהוא מח' ודעת רב אבין שאין דין שבעבידא דאתו ל"ה נולד. וא"כ אפשר שהו"א בגמ' שאף מאן דלית ליה מוקצה אית ליה נולד סברא כמו כמו רב אבין שאין סברא של עבידי דאתו ולהכי חשיב נולד, ובתחילה הגמ' חלקה כן, אך למס' לא קי"ל הכי ובאמת אינו נולד [ועי' נתיב חיים תקה' על דברי המג"א בסק"א].

אך קשה לומר כן שהרי א"כ השו"ט בגמ' היא במח' בגמ' בשבת האם אמרינן לסברת עבידי דאתו ובגמ' לפנינו מבואר נידון אחר לגמרי האם אמרינן שמאן דלית מוקצה אית ליה נולד או לית ליה נולד.

האמנם נר' בזה דהנה בביאור סברת המ"ד דמאן דלית ליה מוקצה אית ליה נולד, ביאר רש"י דהוא משום דבנולד מי ידע דתהוי דעתיה עיליוה, אכן בדברי הר"ן משמע [ועי' גם באו"ז בתחילת הל' יו"ט באורך] דלאו היינו משום דמי ידע אלא דלא מהני דעתו לענין נולד שהוא חדש ול"ש שתחול עליו הכנה מער"ש.

ומעתה י"ל דשפיר דהנדון אי סברת עבידי דאתו ודעתיה עלויה מהני להפקיע דינא דנולד, והנדון אי מאן דלית ליה מוקצה אית ליה נולד, הני תרי עניני תליין הא בהא, דלהך צד דמאן דלית ליה מוקצה אית ליה נולד, משום דסברתו דר"ש דלא מקצי אינש מדעתיה מידי דחזי ליה לא מהניא לענין נולד, ה"נ סברת עבידי דאתו ודעתיה עיליוה לא מהני לענין נולד.

ודוקא למאי דנקטינן דמאן דלית ליה מוקצה לית נולד נמי ומהני דעתיה עיליוה לענין נולד ושייך שפיר שתתפס הכנה מער"ש אנולד, לכן מהניא נמי סברת עבידי דאתו ודעתיה עיליוה, ואתי שפיר היטב תירוץ קמא שבדברי הרמב"ן.

**ישוב דעת המשנ"ב**

ומעתה אם באנו לדון על חלב דעז לחלבה, אז מלבד דעת הר"ן שחשיב נולד, אית לן נמי דעת הרמב"ן בדרך ראשון שבמקום שהעז הוי מוקצה גמור שדחייה בדעתו והעמידה לחלבו א"כ גם החלב אסור, כשם שהביצה אסורה בעומדת לגדל, שהוא בכלל תרנגולת העומדת לביצים, ואגידה בה והוי אבר מאבריה וחשיב מוקצה כמו התרנגולת וה"נ דין החלב כדין העז המוקצית, וא"כ באמת ק' להקל בזה.

אך כ"ז לדעת המחבר שפסק לדין מוקצה ביו"ט אך לדעת הרמ"א בסי' תצ"ה דלית לן מוקצה ביו"ט וא"כ כל שיש לדון הוא אך מצד נולד, ובזה הרי ע"כ דלשיטת רש"י דכלל נהרות המושכין אין הם נולד משום דעביד דאתי, ה"נ החלב שרי, דממ"נ לתירוץ קמא דהרמב"ן האיסור משום מוקצה ולדידן ליכא מוקצה, ולתירוץ בתרא דביצה אסורה משום נולד הייינו משום דביצה ל"ה עבידי דאתו והלא חלב הוי עבידי דאתו וכש"כ התורי"ד ודוק'.

ואמנם בר"ן מבואר לאיסור, והעמיד הר"ן שדווקא בעומדת לאכילה אין דין נולד בחלב ולית ליה לסברת עבידי דאתו. אך באמת י"ל שהר"ן קאים כשיטת הרי"ף שגירסתו שונה בסוגיית הגמ' בשבת קכא' ולשיטתו אין מקור לסברא של עבידי דאתו.

אך לעולם לביאור דרש"י בגמ' בשבת קכא', דאיכא לסברת עבידי דאתו להפקיע נולד, א"כ ע"כ דלדידן דלית לן מוקצה החלב שרי. וא"כ אין היתר החלב בנוי רק על שיטתו היחידית של הבעה"מ אלא על שיטת רש"י בשבת קכא' ודעימיה, ודברי המשנ"ב מחוורין מאוד.

והנה כל תוקף קושיית רע"א, על המג"א שהתיר עז לחלבה למאן דשרי מוקצה, הוא מצד שסו"ס משום נולד יאסר אף למאן דשרי מוקצה, אכן בתירוץ קמא דהרמב"ן הלא מבואר לכאו' כדברי המג"א דאין האיסור אלא משום מוקצה. [ועי' בשעה"צ מש"כ על דברי המג"א].

ואמנם שבדברי המג"א משמע דלא משום הא אתי עלה, אלא משום דהא דאי בעי שחיט לה מהני להפקיע את הנולד, וע"ז קיימא שפיר הערת הגרע"א מדברי המהרש"א. [ועי' מש"כ לעיל בהערה מדברי הצל"ח והאבה"ע] ועוד יתבאר לן בעז"ה טפי בענין זה.

1. יעוי' שם שכתב תו"ד להוכיח שקיי"ל שמוקצה ביו"ט אסור מקושיית הגמ' אילימיא בתרנגולת העומדת לגדל ביצים מאי טעמייהו דב"ש מוקצה הוא, ומבואר שקיי"ל בפשיטות שמוקצה ביו"ט אסור. ואי נימא כדברי הר"ן שקושיית הגמ' משום נולד אינו ראיה למוקצה שהרי יש צד שמאן דלית ליה מוקצה אית ליה נולד וא"כ אינו ראיה לעיקר דין מוקצה ודוק'. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכן הוא מבואר להדיא בתורי"ד ועי' גם בתור"פ, ויתבאר. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויעי' בצל"ח ובחי' אבן העוזר על ביצה, שפליגי על המהרש"א מה"ט שדי לן בסברת אי בעי שחיט להפקיע נולד, ויעי' בדבריהם מה שישבו קו' המהרש"א, ולדבריהם ניחא דברי המג"א. [↑](#footnote-ref-4)
4. ונפק"מ בתרנגולת העומדת לגדל אלא שהתנה עליה מער"ש דאי בעי לה לאכילה לא תהוי מוקצה, דלכאו' עדייין היא בכלל עומדת לגדל, אלא דאיכא תנאה דלא מקצי דעתיה מיניה לאכילה ומהני תנאי במוקצה. ויל"ע בכה"ג אי נימא לענין ביצתה לסברת אוכלא דאפרת, ובפשוטו להמהרש"א ל"ש בכה"ג סברת אוכלא דאפרת דמ"מ לית לה שם אוכל כל שלא עומדת ממש לאכילה, וכשם דלא מהני סברת ר"ש דלא מקצי אינש דעתיה ממאי דחזי ליה, לאשווי שם אוכל לעני"ז. אמנם להאמור יש לחלק בין דינא דר"ש לדין תנאי לר"י. ואמנם העיקר נר' דיסוד דברי המהרש"א הם דלא תליא כלל בגדרי "הכנה לאכילה" אלא אך בעומדת לאכילה, וכשם שלהסוברים דלענין חולב לקדירה יש חילוק בין עומדת לחלב לעומדת לאכילה, אי הוי מפרק, לא תליא זאת כלל בגדרי הכנה דמוקצה, ה"נ לענין אוכלא דאפרת לפקיע משם נולד, בעינן לאותו גדר אוכל שבדיני מפרק. [↑](#footnote-ref-5)