צליה, שמן, עלאה גבר
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב אי_ש סטפנסקי

**צליה**

תנן בחולין צו ע"ב, ירך שנתבשל בה גיד הנשה אם יש בה בנותן טעם הרי זה אסורה. ובגמ' אמר שמואל לא שנו אלא שנתבשל, אבל נצלה בה קולף ואוכל עד שמגיע לגיד. כלומר, שאין חתיכה בולעת איסור אלא בחום של בישול שיש בו רוטב, אך בצליה כיון שאין רוטב בחתיכה אין האיסור מתפשט בכולה.

ונחלקו הראשונים כמה נאסר מהחתיכה, דהנה בפסחים עה: תנן נטף מרוטבו על החרס יטול את מקומו, והרי הפסח דינו בצליה, והוכיחו התוס' שאף בצליה בעי נטילה. אך התוס' בפסחים נקטו שדוקא רוטב נכנס לצלי כדי נטילה, משא"כ ב' חתיכות יבשות שנגעו זה בזה סגי בקליפה. והרשב"א דחה דהתם איירי ברוטב שמן ואיכא ששים בבשר כנגד הרוטב, ומכל מקום בעי נטילה. אך בדבר שאינו שמן סגי בקליפה.

והקשו התוס' מהגמ' קיב. שאם נפל גוזל לכותח הרי הגוזל צריך קליפה, ומבואר שאין צריך נטילה. ותירצו, דהתם איירי בגוזל מבושל שהצטנן, ומכל מקום צריך קליפה ולא סגי בהדחה לפי שהוא רך. אך הרמב"ן שם כתב שב' חתיכות צוננות שנגעו זה בזה לעולם סגי בהדחה, ואפילו ברך טובא, ולגבי גוזל שנפל לכותח איירי בחם, ולשיטתו מוכח מהגמ' שם שצלי סגי בקליפה.

[ד' אופנים של קליפה מצינו, א, עליון חם ותחתון צונן, אף שתתא גבר קליפה בעי. ב, צליה לדעת הרשב"א והרמב"ן. ג, דבר רך לדעת התוס' אף ששניהם צוננין. ד, דבר מועט כסיכה ושמנונית שעל הסכין].

ומבואר שלפי התוס' בכל צליה צריך נטילה, ולפי הרמב"ן והרשב"א סגי בקליפה. ובתורת הבית נקט הרשב"א להחמיר בכדי נטילה, ורק באיסור דרבנן יש להקל בקליפה. ובשו"ע פסק דכל צליה צריך נטילה.

ומצינו שיטה שלישית בדין צליה, והיא שיטת הרמב"ם. דכתב בפט"ו הל"ב וכן ירך שצלאה בגיד הנשה שבה קולף ואוכל עד שמגיע לגיד ומשליכו. וכן כתב שם לגבי החוטין והקרומות. ודייק הכסף משנה שאין צריך לשייר כלל ואפילו כדי קליפה, דצלי אינו בולע כלל. והא דתנן בפסחים נטף מרטבו על החרס יטול את מקומו צ"ל דרוטב שאני, דמפעפע טפי מדבר יבש. (אך אין ליישב כהרשב"א דאיירי בדבר שמן, שהרי שיטת הרמב"ם שאם יש ששים כנגד הרוטב אין צריך נטילה, וכמש"כ הכס"מ שם). והא דגוזל שנפל לכותח צריך קליפה, לדעת הרמב"ם צ"ל שדבר רך בולע, (דאין ליישב כהרמב"ן דאיירי בחם, שהרי לדעת הרמב"ם אף דבר חם אינו צריך קליפה).

עוד שיטה מחודשת מצינו בדין צליה, דביש"ש פ"ח אות ע' כתב בשם שערי דורא, שצליה אוסר בכולו כמו בבישול, ואין היתר של צליה כלל. וליישב הסוגיות כתב הפמ"ג (סי' ק"ה מ"ז ז') דשמואל איירי רק בגיד הנשה שאין לו כח לפעפע כלל, (ואף שהמשנה סוברת יש בגידין בנו"ט מכל מקום אין לו כח לפעפע בלא רוטב). וכן השומן שלו אינו אוסר כדעת הריב"ם, שאין השומן חמור מהגיד עצמו. ומקשינן מר' הונא שחלב אוסר אפילו מראש אזנו, ומשני שאני חלב דמפעפע, לאפוקי גיד הנשה בלבד שאינו מפעפע. והא דמוקי לר' יוחנן חלב כחוש הוה צ"ל כפירוש הרמב"ם דהיה ששים בבשר כנגד החלב, וכפי שיבואר להלן. וההיא דבשר שנמלח בגידו דפליגי האם מליחה כבישול או כצליה היינו לגבי גיד הנשה בלבד, שרק בזה יש הבדל בין בישול לצליה, וס"ל כמ"ד יש בגידין בנו"ט. והא דפסחים נטף מרטבו על החרס יטול את מקומו יישב היש"ש שם, דאיירי באיכא ששים כנגד הרוטב, ומה דאסרינן כדי נטילה אינו מחמת תערובת הרוטב, אלא שמקום זה נצלה מחמת הרוטב ואינו צלי אש. ועי' פמ"ג שם שהקשה דאם כן לסגי בקליפה כמו בנגע בחרסו של תנור.

**דבר שמן**

בגמ' שם אמר ר' הונא גדי שצלאו בחלבו אסור לאכול אפילו מראש אזנו, ומבארינן בגמ' דחלב מפעפע. ומקשינן מר' יוחנן דהתיר גדי שצלאו בחלבו, ומשני ההוא כחוש הוה. ונאמרו ב' ביאורים בראשונים, ר"ת פירש דהיה לו חלב כחוש ואינו שמן, ודבר כחוש אינו מפעפע. וכן יישב הא דאמר שמואל אבל נצלה קולף ואוכל עד שמגיע לגיד, והא איכא חלב דגיד, אלא על כרחיך דחלב דגיד אינו שמן, וחלב שאינו שמן אינו מפעפע.

ועוד פירשו התוס' דכחוש הוה היינו הגדי, שהחלב שבו היה מועט, ואיכא ששים בבשר כנגד החלב. וכן פירש הרמב"ם שם: לפיכך אם היה כחוש ולא היה בו חלב כליות ולא חלב קרב אלא מעט כאחד מששים, קולף ואוכל עד שמגיע לחלב, עכ"ל. והא דשמואל התיר בנצלה ולא חשש לחלב הגיד (והתם לא היה ששים, שאם כן גם בבישול שרי), יישב הריב"ם ששומנו של גיד אסור מדרבנן אטו גיד עצמו, וכיון שגיד עצמו כחוש (אף למ"ד יש בגידין) ואינו מתפשט, הוא הדין שומנו מותר.

וברמב"ן הקשה על פירוש זה מהגמ' להלן ע"ב שנחלקו רבינא ור' אשי בירך שנמלחה עם גידה, האם מליחה כצלי או כבישול, והא קיי"ל שאין בגידין בנו"ט, ועל כרחיך איירי לענין שומנו של גיד, ומבואר שאם דינו כצליה אינה אוסרת, ואע"פ שהוא שמן. וכתב הרמב"ן ליישב שדבר שמן מועיל לפעפע רק בצלי ולא במליחה. אך הרשב"א הקשה עליו דמליחה חמור מצלי, דהא לפי רבינא דינו כמבושל גם בלא רוטב, ולא מסתבר לומר שלפי ר' אשי דינו קל מצליה שאף בשמן שרי. ועוד הקשה מהגמ' שדג מליח אוסר דג תפל, ואם משערינן רק בקליפה אין זה נחשב לאיסור, ועל כרחיך דאיירי בשמן, ומבואר ששמן אוסר בכולו אף ע"י מליחה.

וברשב"א דחה פירוש ריב"ם מטעם אחר, דהרי"ף גרס בגמ' אמר רבא אמור רבנן בטעמא וכו' כגון שומן של גיד הנשה בששים, ומסתמא רבא סובר אין בגידין ומכל מקום אסר שומנו של גיד.

והנה לדעת הרמב"ם ופי' ב' בתוס' רמב"ן ורשב"א מוכח שדבר שמן בטל בששים, לפי שהוא מתפשט בשוה בכל החתיכה. ומכל מקום כתב הרשב"א שצריך נטילה בכל אופן, לפי שהאיסור מתפשט בכדי נטילה יותר מבשאר החתיכה, והרי במקום זה הוא נותן טעם. ולעיל כתבנו דהרשב"א הוכיח כן מהמשנה בפסחים. אך הרא"ה חולק על הרשב"א וסובר שדבר שמן אינו בטל בששים, לפי שאינו מתפשט בשוה בכל החתיכה. ובשו"ע פסק כהרשב"א דמהני ששים אך צריך נטילה. אך התרוה"ד ומהרש"ל פסקו כהרא"ה שאין צריך נטילה בדבר שהוא ודאי שמן. ובש"ך ופמ"ג הכריעו כהשו"ע לחומרא.

**חידושו של הטור בהיתר שמן**

כתב הטור סי' ק"ה ולא מבעיא חתיכה אחת שיש בה חלב שמפעפע בכולה, אלא אפילו חתיכת האיסור כחוש וחתיכת ההיתר שנצלית עמה שמנה האיסור מפעפע בכולו. וביאר הבית יוסף בתחילה טעם הדבר, לפי שקצת מהשומן נבלע באיסור ונעשית נבלה, ושוב מתפשט בכולה כדין דבר שמן שמפעפע בכולו. אך כתב שלפי"ז למאי דנקטינן כרבינו אפרים דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים הרי זה מותר. ולכן פירש שלגבי ריחא איתא בגמ' פסחים עו: שהיתר שמן משביח את הכחוש האיסור ועושהו שמן, ושוב האיסור אוסר את ההיתר בריחא, והשתא בריחא אמרינן הכי כל שכן בצליה, והיינו שהאיסור הכחוש שנבלע בחתיכה השמנה נעשית שמנה ואוסרת הכל כדין דבר שמן.

אך המהרש"ל חולק על הטור, וכתב: וגם בצליה גופה חידוש הוא, ושום מחבר לא חילק, אלא סתמא פסקינן כל מקום שהאיסור אינו יכול לילך ולפעפע אז אפילו אם החתיכות היתר שמינים שרי, עכ"ל.

עוד כתב הטור שם, והא דחתיכת איסור אוסרת חברתה בנגיעתה דוקא כשאיסורה מחמת עצמה, כגון נבלה או בשר בחלב, אבל אם אין בה איסור אלא מה שבלעה ממקום אחר אינה אוסרת אחרת הנוגעת בו, ואפילו אם נצלו ביחד. שאין דבר הבלוע בחתיכה יוצא ממנה ליבלע באחרות אלא על ידי רוטב. ואפילו החתיכה של היתר שמינה ושומן שבה מפעפע, לפי שאין השומן שבה מוליך עמו האיסור אלא למקום שהאיסור יכול לילך בטבעו, עכ"ל. ומקורו מדברי הראשונים שהקשו בכל מקום שנאסר כדי קליפה מדוע לא נאמר שאותו קליפה נעשה חנ"נ ואוסר את הסמוך לו, וכן הלאה עד שתאסר כל החתיכה. והוכיחו דלא אמרינן חנ"נ באופן שהאיסור עצמו אינו מתפשט.

והקשה הבית יוסף דהטור סותר עצמו, שהרי כתב לעיל שאפילו דבר כחוש מתפשט בתוך חתיכה שמינה, והכא כתב דמש"כ הראשונים שאין האיסור מתפשט איירי אפילו בחתיכה שמנה, ומדוע לא נאמר דכשם שהשומן ההיתר מתפשט מחתיכה לחתיכה כך מוליך עמו את האיסור הכחוש שנבלע בו. ובדרכי משה חילק שהטור לעיל איירי בחלב כחוש, שכיון שחלב בטבעו הוא שמן קל להחזירו לשומנו, אך הכא איירי באיסור בעלמא שהוא כחוש לגמרי, ואינו חוזר ונעשה שמן ע"י שומן החתיכה.

אך הב"ח והש"ך חילקו בפשיטות, דהשומן מוליך את האיסור הכחוש לכל החתיכה ולא לחתיכות אחרות. (ובדעת הבית יוסף אפשר, דכיון שביאר דעת הטור שהשומן גורם לכחוש להחשב שמן, שוב אין מקום לחלק, שהרי הכחוש כבר נהפך לשמן, ושמן יוצא מחתיכה לחתיכה. אך הב"ח ושאר פוסקים נקטו שהשומן הוא זה שמוליך את הכחוש לכולו, ולכן חילקו שמוליך רק לאותה חתיכה ולא לחתיכה אחרת).

**ספק שמן לדידן**

כתב הרמ"א ק"ה ס"ה, ויש אומרים דאין אנו בקיאין איזה מיקרי כחוש או שמן, ויש לאסור בכל ענין עד דאיכא ס', ואפילו איכא ס' צריך נטילת מקום, והכי נהוג. ודוקא באיסור חלב או שאר איסור ששייך בו שמנונית, אבל באיסור דלא שייך ביה שמנונית והוא בודאי כחוש אינו אוסר רק כדי נטילה. ובש"ך כתב דכל זה באיסור דרבנן, אך איסור דאורייתא אפילו כחוש לגמרי אוסר בס'.

עוד כתב שדוקא אם נתערב האיסור עצמו אמרינן שאין בקיאין וצריך ששים, אך איסור שנבלע בחתיכה אינו יוצא לחתיכה אחרת אלא אם הוא ודאי שמן.

**דין צליה בכלים**

בדינו של השו"ע סעי' ז' שחתיכה שנאסרה מחמת דבר אחר אינה אוסרת חברתה אלא באיסור שמן, כתב הרמ"א וכל זה בב' חתיכות, אבל כלי שבלע איסור אוסר היתר שנוגע בו אפילו באיסור שאינו שמן. וביארו הש"ך והט"ז שלגבי ב' חתיכות כיון שלחתיכה יש טעם של עצמה אינה פולטת טעם האיסור שנבלע בה, אך לגבי כלי כיון שאין לו טעם עצמי הרי הוא פולט טעם הבלוע בו. וכתב הש"ך כמה הגבלות לדין זה.

א, כלי שנגע בכלי אינו אוסר בלא רוטב. והוסיף הפמ"ג דאפילו אם הבלוע בכלי הוא דבר שמן, דאין בליעה עוברת מכלי לכלי בלא רוטב. אך כתב דמכל מקום לכתחילה אין לעשות כן, ורק אם נגע אינו נאסר.

ב, בדרכי משה כתב שכלי שנגע באוכל אע"פ שפולט טעם הבלוע בו אינו אוסר אלא כדי קליפה. וביאור הדברים דיש ב' קולות בדבר יבש, חדא דאינו אוסר יותר מכדי נטילה, ועוד דרק הבעין אוסר אחרים ולא כשנאסר מחמת דבר אחר, ודינו של הרמ"א שכלים חמיר טפי היינו לגבי הדין השני שאם נאסר מדבר אחר נמי אוסר, אך לגבי הדין הראשון שאינו אוסר יותר מכדי נטילה בזה כלי קיל טפי שאינו אוסר יותר מקליפה.

וכתב הש"ך דאם הבלוע הוא דבר שמן או שיש בו מעט רוטב הרי הוא אוסר כולו. אך הפר"ח חולק שאף אם בלוע בו דבר שמן אינו אוסר יותר מכדי קליפה.

**סוגיית תתאה גבר**

פסחים עו ע"א אתמר חם לתוך חם דברי הכל אסור, צונן לתוך צונן דברי הכל מותר, חם לתוך צונן וצונן לתוך חם, רב אמר עילאה גבר ושמואל אמר תתאה גבר. ופירש רש"י לדעת רב שהעליון נוצח, דחם לתוך צונן אסור, שהעליון מחממו לתחתון, והרי שניהן חמין ובלעי מהדדי, וצונן לתוך חם מותר שהעליון מצננו לתחתון ולא בלעי. וצ"ע מדוע הוצרך רש"י לומר שאם העליון חם הרי הוא מחמם את התחתון, ואם העליון צונן הרי הוא מצנן את התחתון, דלכאורה סגי בחד מינייהו. והיינו שיש לחקור מה הדין באופן שנמצאים ב' חתיכות זה בצד זה האחד חם והאחד צונן, האם אוסרים זה את זה או לא. אם נאמר דאוסרים, קשה מדוע הוצרך רש"י לומר שהעליון מחמם את התחתון, תיפו"ל שהעליון חם. ואם נאמר דאין אוסרים קשה מדוע הוצרך לומר שהעליון מצנן את התחתון, תיפו"ל שהעליון צונן.

ולעיקר הדין בחקירה זו נחלקו הרמ"א ומהרש"ל, דהרמ"א כתב בסי' ק"ה סעי' ג' שאם הניחם זה אצל זה אם שניהם חמים מחום כלי ראשון הכל אסור, ואם האחד צונן ההיתר צריך קליפה במקום שנגע. כלומר, שאין אוסרים זה את זה אלא בשניהם חמים, אך אם האחד צונן כל אחד פולט לחבירו כדי קליפה. אך הש"ך הביא מהרש"ל שחולק ודימה נידון זה למלוח, דהתם קיי"ל שאם נגעו ב' חתיכות האחד מלוח והאחד תפל, המלוח נכנס לתפל ואין התפל נכנס למלוח, וכן הכא י"ל שהחם נכנס לצונן ואוסר כולו ואין הצונן נכנס לחם.