זבים פ_א מ_א
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"א מ"א**

א] **הרואה ראי' אחת של זוב ב"ש אומרים כשומרת יום כנגד יום וב"ה אומרים כבעל קרי,** בתוספתא שהביא הר"ש תניא דלב"ש משכבו ומושבו תלוי, והיינו דאם יראה ראי' שני' דזיבה ה"ה טמא בזיבה למפרע, ואם לא יראה ראי' שני' דזיבה אינו אלא כבעל קרי, וכ"ה בנדה ע"ב א', וצ"ע בל' הרמב"ם בפיהמ"ש והרע"ב דמ' דלב"ש הוא מטמא משכב ומושב בודאי, וכבר עמד ע"ז בתוי"ט, ומפרשינן התם דמש"א ב"ש כשומרת יום, היינו לדעת רב כהנא כשומרת יום עצמה דאחר שטבלה משכבה ומושבה תלוי, ולדעת רב הונא היינו כבועל שומרת יום בשני שלה אחר טבילה דתולה, עיי"ש.

ב] והנה בפירש"י נדה ע"ב ב' פירש דהא דהמסיט את הראי' תולין, היינו דאם יחזור הזב ויראה היום שנים נמצא "זב גמור למפרע" וזוב מטמא במשא, והמהרש"א שם דקדק מדבריו דהא דמטמאי ב"ש למפרע הוא מדאורייתא דהוי זב גמור למפרע, וכן מ' מהא דתניא בתוספתא דאמרו להם ב"ש אי אתם מודים שאם יראה למחר שהוא טמא, ונת' להלן אות כ', עיי"ש.

אמנם הנה התוס' שם בד"ה מ"ש כתבו בתו"ד, ז"ל, מיהו ל"ד דהתם משום דכי ראתה סתרה ולכך החמירו בלא ראתה, אבל זב אפי' יראה לא יסתור, עכ"ל, ובערול"נ שם תמה במש"כ דזב אפי' יראה לא יסתור, שהרי לב"ש גם בזב תולין שאם יראה ראי' שני' יסתור ויטמא למפרע, ומד' המהרש"א שם מ' דמפרש בד' התוס', דס"ל דהא דמטמאי ב"ש למפרע אי"ז אלא מדרבנן, אך מדינא אינו סותר, עיי"ש, וכן נקטו המשנ"א והחזו"א סימן א' סק"א.

ג] בפירש"י נדה ע"ב א' כתב לפרש לפלוגתא דב"ש וב"ה, דלב"ש דהוא כשומרת יום, הרי דכ"ה דשומרת יום מגעה תלוי אחר טבילה, ה"נ זה מגעו תלוי, דאם טבל לאחר ראי' ונגע במעשר מגעו תלוי, שמא יראה ראי' שני' ומצטרף לזיבה, ולב"ה דהוא כבעל קרי, ה"ה טהור למעשר לאחר טבילה מיד, ואף אם יחזור ויראה אח"כ ראי' שני', אינו טמא למפרע.

ונראה דמקור ד' רש"י לכך, הוא מהא דתני עלה בתוספתא ומייתינן לה בנדה שם דפליגי ב"ש בדין המסיט את הראי' ובדין משכבות ומושבות, והרי דעיקר פלוגתייהו אם היא כשומרת יום או כבע"ק, אי"ז לענין הני מילי, אלא היא לענין דינו אחר טבילה, דלב"ש הוי כשומרת יום ומגעו תלוי, ולב"ה הוי כבעל קרי וה"ה טהור אחר טבילה מיד, וע"ז תני בתוספתא דה"נ פליגי בדין המסיט את הראי' ובדין משכבות ומושבות.

ד] אמנם הנה כתבו התוס' בזבחים כ"ג א' בתו"ד, ז"ל, לימא שראה לפני שחיטה ושחטו עליו וחזר הזב וראה שני' דסתר וכו', כגון שראה אחת בי"ג וטבל והעריב שמשו ושחט למחר הפסח ואחרי כן ראה שני' ומצטרפת וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריהם דזב שראה ראי' אחת וטבל ואח"כ ראה ראי' שני' ה"ה טמא למפרע, ובקר"א נזיר ט"ו ב' ובאו"ש פ"ז מק"פ ה"ח תמהו על דבריהם, דהך דינא דזב שראה ראי' שני' מטמא למפרע, הוא רק לדעת ב"ש, אך לדעת ב"ה הרי אינו מטמא למפרע.

ובחי' הרמ"ל במשנתינו כתב בדעת התוס' דס"ל, דאף לב"ה אם ראה ראי' שני' אחר טבילתו ה"ה טמא למפרע ואין טבילתו מטהרתו, ולא פליגי על ב"ש אלא דאינו טמא למפרע טומאת זיבה, וכ"כ בחי' רא"ל ח"ב סימן י"ג, וכ"ה מבו' גם בביאור הגר"א לתוספתא, ונת' להלן אות כ', ועמש"נ להלן מ"ו אות י"ט במקור ד' התוס' לכך.

ולפ"ד התוס' נראה, דהא דתני עלה בתוספתא דפליגי בדין המסיט את הראי' ובדין משכבות ומושבות, אתי לפרושי דבזה הוא עיקר פלוגתייהו דב"ש וב"ה, ולא פליגי כלל בדין מגעו אחר הטבילה, אלא אף לב"ה דל"ה אלא כבעל קרי, מ"מ הוי מגעו תלוי, דמודו ב"ה דאם ראה ראי' שני' ה"ה טמא למפרע, וכ"ה מבו' בד' הר"ש והרא"ש במשנתינו ובד' הגר"א בביאורו לתוספתא, דעיקר פלוגתא דב"ש וב"ה היא בדין המסיט את הראי' ובדין משכבות ומושבות.

ה] ובד' הגר"א באלי' רבה מבו' להיפך, דגם לדעת ב"ש ה"ה טהור לגמרי לאחר הטבילה, ואף אם חזר וראה ראי' שני', אינו טמא למפרע, ונת' בזה להלן אות ט"ז, - וגם לפ"ז נמצא דהא דתני עלה בתוספתא דפליגי בדין המסיט את הראי' ובדין משכבות ומושבות, אתי לפרושי דבזה הוא עיקר פלוגתייהו דב"ש וב"ה, ולא פליגי כלל בדין מגעו אחר הטבילה, אלא אף לב"ש דהויא כשומרת יום, מ"מ אין מגעו תלוי, דמודו ב"ש דאם ראה ראי' שני' אינו טמא למפרע, וכ"כ בכ' אא"ז הגר"ח זצ"ל.

ו] בהא דזב שטבל בשביעי שלו וחזר וראה טמא למפרע, כתב בחזו"א יו"ד סימן צ"ב סקי"ט דהוא משום דל"ה יום נקי אלא בנקיותו כל מעל"ע, ואז כל חלק ממנו חשיב מקצת יום נקי, אבל כל שאירע בו טומאה אין כאן אפי' מקצת יום, - אך ידוע להוכיח בזה ממש"א במגילה ח' ב' דאינו מטמא למפרע כ"ח בהיסט, דהא דאם ראה אחר טבילה בטלה טהרתו, אי"ז משום שנתברר דאין כאן אפי' מקצת יום, אלא הוי זה דין סתירה, דראייתו בסוף היום סותרת, ובזה נתחדש דל"מ הסתירה לענין לטמאות כ"ח בהיסט.[[1]](#footnote-2)

ובפשוטו הי' נראה, דה"נ הא דשומרת יום שטבלה בשני שלה ואח"כ ראתה טמאה למפרע, הוי זה מדין סתירה, דראייתה בסוף היום סותרת ומבטלת את ספירתה, וע"כ היא טמאה למפרע.

ז] אך מהא דמדמו ב"ש דין הרואה ראי' אחת של זוב לדינא דשומרת יום כנגד יום, מ' דהא דשומרת יום שטבלה ואח"כ ראתה טמאה למפרע, אי"ז מדין סתירה, אלא היינו דכיון דמצטרפת הראי' השני' לראי' הראשונה וב' הימים הוו ימי ראייתה, הרי כ"ה דכשראתה יום א' א"א לה לטבול באותו היום, ואף כשראתה ביום י"א דא"צ שימור, מ"מ א"א לה ליטהר אלא בליל י"ב, ועי' חזו"א סימן א' סק"ב בזה, ה"נ כשראתה ביום השני ונתברר דזיבתה הויא בב' הימים, ל"מ הטבילה שטבלה ביום הב', וכ"ה משמעות ד' רש"י בנדה ע"ב א', וזהו דמדמו ב"ש דה"נ ברואה ראי' אחת של זוב, אם חזר וראה ראי' שני', הוי הראי' הראשונה למפרע ראיית זיבה.

ולכאו' נפ"מ רבתא בזה לדינא, דאף דזב וזבה שטבלו בשביעי שלהן ואח"כ ראו אינן מטמאין למפרע כ"ח בהיסט, מ"מ שומרת יום שטבלה בשני שלה וחזרה וראתה, ה"ה מטמאה למפרע כ"ח בהיסט, וכן מ' מל' הרמב"ם בפ"ה ממטמאי מו"מ ה"ו וה"ט, ובס' המפתח שם הביאו מס' דעת יוסף נדה סימן ק"ח שדקדק כן מד' הרמב"ם.

ח] אמנם צ"ע בזה, דהנה בזבחים כ"ט א' ת"ר ואם האכל יאכל מבשר זבח שלמיו, אמר ר"א וכו' או אינו אלא באוכל מזבחו ליום שלישי אמרת אחר שהוא כשר יחזור ויפסל, א"ל ר"ע הן מצינו בזב וזבה ושומרת יום כנגד יום שהן בחזקת טהרה וכיון שראו סתרו, אף אתה אל תתמה על זה שאע"פ שהוכשר שיחזור ויפסל, והוכיח מרן הגרי"ז מזה, דהא דזב וזבה שראו בשביעי שלהן אחר טבילה טמאין למפרע, אי"ז משום שנתברר דליכא מקצת היום נקי, דא"כ לא מצינו בזה דאחר שכשר חוזר ונפסל, אלא הוי זה דין סתירה, וזהו דמייתי מינה ר"ע דכ"ה דמצינו בזב וכו' דאע"פ שנטהרו ה"ה נטמאין למפרע, ה"נ י"ל בקרבן דאע"פ שהוכשר יחזור ויפסל, והנה לפ"ז מ' דגם הא דשומרת יום שטבלה בשני שלה ואח"כ ראתה טמאה למפרע, הוי זה מדין סתירה.

אך אי"ז מוכח, די"ל דבאמת ב' דינים הם, דהא דבזב וזבה שראו בשביעי שלהן אחר טבילה הוי זה דין סתירה, והא דבשומרת יום שראתה בשני שלה אחר טבילה הוא משום דמצטרפת הראי' השני' לראי' הראשונה לחשבה כשומרת יום דב' ימים, ומהני תרי דיני הוכיח ר"ע דמצינו דאחר שנטהר חוזר ונטמא, וצ"ע בזה.

ט] **אמר ראב"י לא נחלקו וכו',** בתוספתא שהביא הר"ש מפרשינן דטעם החילוק בזה הוא, דכשראה אחת בתחילה וב' בסוף, ביטל יום הטהור את הראי' הראשונה, וע"כ אין מצטרפין ב' הראיות שראה ביום הג' לראי' הראשונה, ומשא"כ כשראה ב' בתחילה וא' בסוף שהוזקק לספירת ז', ביטלה הראי' את יום הטהור, וע"כ אין היום הטהור מפסיק, ומצטרפת הראי' שראה ביום הג' לב' הראיות הראשונות.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דאין מצריכין בראי' השלישית המביאה אותו לידי קרבן שתהי' סמוכה לב' הראיות, אלא אפי' היתה ביניהם הפסקה ה"ה מצטרפת, ומ' מדבריו דטעם החילוק בזה הוא, דכל הא דבעינן שיהיו הראיות בימים רצופין, הוא רק בב' הראיות המביאות אותו לידי טומאה, דאינם מצטרפות אלא בימים רצופין, אך בראי' השלישית דל"ב לצרפה לעיקר הטומאה אלא לחיוב קרבן, ל"ב שתהא סמוכה לב' הראיות, ועמש"נ להלן ?מ"ג ומ"ו? דטומאת ג' ראיות הויא טומאה אחרת, וצ"ל דמ"מ כיון דאין הראי' השלישית מוספת בעיקר הטומאה, אלא לענין קרבן, ה"ה מצטרפת אף כשאינה רצופה.

י] והנה כתב הרמב"ם בפ"ג ממחו"כ ה"ד כתב, ז"ל, כל ראי' שהיא סותרת אינה מביאה לידי קרבן, כיצד ראה ב' ראיות והפסיק יום או יומים וה"ה מונה ז' ימים נקיים ובתוך הז' ראה ראי' של זוב אינה מצטרפת לשתים אלא סותרת וכו', אפי' ראה בתוך ימי הספירה ג' ראיות זא"ז וכו' אינו מביא קרבן שראיות אלו לסתירה הן, עכ"ל.

ובמקד"ד סימן מ"ח סק"ד כתב ללמוד מד' הרמב"ם, דליכא דין בפנ"ע שיהיו ג' הראיות בימים רצופין, אלא אף כשראה בימים שאינם רצופין, כל הא דאינם מצטרפין הוא רק משום דראי' שסותרת אינה מביאה לידי קרבן, ועיי"ש שהוכיח מד' השטמ"ק בכריתות ח' א' דפליג ע"ז.

יא] אמנם קשיא ע"ז, מהא דתנן דאם ראה א' בראשון ובשני הפסיק ובשלישי ראה ב' אינם מצטרפין, והתם הרי אין הראיות שראה בשלישי סותרות, ואפ"ה אינם מצטרפין, והרי דאין ראיות מצטרפות אלא בימים רצופין, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם שם פ"ב ה"כ, ז"ל, ואם הפסיק הזב בין ראי' לראי' יום גמור אינן מצטרפות, כיצד ראה ראי' בשבת וראי' שני' בב' בשבת אינן מצטרפות ואינו זב, וכן אם ראה ראי' שני' בא' בשבת וראה ראי' שלישית בג' בשבת אינו חייב בקרבן, שאי"ז מצטרפת לשתים שהרי הפסיק ביניהן יום א', עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דדינא הוא דאין ראיות מצטרפות בימים שאינם רצופין, וצ"ע דזה דלא כמבו' בדבריו בפ"ג דכל הא דאין מצטרפין הוא רק משום דראי' הסותרת אינה מביאה לידי חיוב קרבן, וכבר עמד ע"ז בנאות יעקב סימן כ"ז, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

יב] ונראה לישב, לפ"מ דתנן הכא דמודו ב"ש כשראה ב' הראיות הראשונות בימים שאינם רצופין, ולא נחלקו אלא בשראה ב' ביום א' ובשני הפסיק ובשלישי ראה, וי"ל בדעת הרמב"ם, דגם ב"ה דפליגי וס"ל דאף בכה"ג אינו זב גמור, מודו לב"ש ביסוד הדין דבראי' שלישית ליכא לדינא דרצופין, והא דס"ל דאף בכה"ג אינו זב גמור, הוא רק משום משום דראי' הסותרת אינה מביאה לידי חיוב קרבן.

ולפ"ז ניחא ד' הרמב"ם, דודאי דראיות שאינם בימים רצופין אין מצטרפין, וע"כ אם ראה א' בראשון ובשני הפסיק ובשלישי ראה ב' אין מצטרפין משום דל"ה הראיות בימים רצופין, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ב, אך מ"מ אם ראה ב' בראשון ובשני הפסיק ובשלישי ראה א', כל הא דאין הראי' השלישית מחייבתו בקרבן, הוא רק משום דראי' הסותרת אינה מביאה לידי חיוב קרבן, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ג.

יג] אך אכתי לא נתישב בזה ד' הרמב"ם בפ"ב שם, שכתב דאם ראה ראי' שני' בא' בשבת וראה ראי' שלישית בג' בשבת אינו חייב בקרבן, שאי"ז מצטרפת לשתים שהרי הפסיק ביניהן יום א', והנה הרי בכה"ג היו ב' הראיות הראשונות בימים רצופין, ואפ"ה אין הראי' השלישית מצטרפת משום שהפסיק ביניהם יום א', והרי דגם בראי' השלישית בעינן שתהא בימים רצופין.

עוד צ"ע בזה, דבהך גוונא שראה ראי' שני' בא' בשבת וראי' שלישית בג' בשבת, מ"ט בעינן להך דינא דרצופין, תיפו"ל דכל ראי' הסותרת אינה מביאה לידי קרבן, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ג.

יד] ונראה די"ל בזה, לפמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דטעמא דב"ש דאם ראה ב' ראיות ובשני הפסיק ובשלישי ראה אחת הוי זב גמור, הוא משום דל"ב שיהיו הראיות בימים רצופין, רק בב' הראיות המביאות אותו לידי טומאה, אך בראי' השלישית דל"ב לצרפה לעיקר הטומאה אלא לחיוב קרבן, ל"ב שתהא סמוכה לב' הראיות.

ולפ"ז י"ל דבהא דב"ה מטהרי בכה"ג לא סגי בהא דראי' הסותרת אינה מביאה לידי קרבן, אלא בעינן גם להך דינא דרצופין, והטעם בזה, דכל עיקר הך דינא דכל ראי' הסותרת אינה מביאה לידי קרבן, הוא רק משום דאין ראי' זו מצורפת לראיות הראשונות לעיקר הטומאה, ואין טומאתו אלא מכח ב' הראיות הראשונות, ואך שבאנו לדון דתועיל ראי' זו להצטרף לחייבו קרבן, ובזה הוא דאמרינן דכל ראי' הסותרת אינה מביאה לידי קרבן, אך אם היתה הראי' השלישית מצורפת לראיות הראשונות לעיקר הטומאה, ל"ה חשבינן לה כלל כראי' הסותרת, שהרי אחר שראה ראי' זו הויא עיקר הטומאה מכח ג' ראיות אלו, וזהו שכתב הרמב"ם בפ"ב, דאם ראה ב' ראיות בימים רצופין והפסיק יום א' וראה ביום הרביעי, אין הראי' השלישית מצטרפת לב' הראיות לעיקר הטומאה, משום שהפסיק ביניהם יום א'.

ואמנם דבהא לחודה לא סגי, דהגם דבכה"ג אין הראי' השלישית מצטרפת לב' הראיות הראשונות לעיקר הטומאה, מ"מ בדין דתצטרף לחייבו קרבן, וע"ז הוא שכתב הרמב"ם בפ"ג דהא דאין הראי' השלישית מצטרפת לחייב בקרבן, הוא משום דכל ראי' הסותרת אינה מביאה לידי חיוב קרבן, - ועי' להלן אות כ"ו מש"נ עוד בד' הרמב"ם.

טו] **שם בר"ש תניא בתוספתא וכו' ואלו ואלו מודים שהוא טובל ואוכל פסחו לערב,** צ"ב דמ"ט מודו ב"ש דטובל ואוכל פסחו לערב, הרי כיון דס"ל דהוי כשומרת יום, ואם חזר וראה אחר טבילתו, הוי כזב למפרע, מ"ט הוא מותר לאכול פסח אחר טבילתו, ולא חיישינן שיחזור ויראה אח"כ, כמו שמצינו כה"ג במתניתין בנדה ע"ב א', דשומרת יום שטבלה ביום השני ושימשה ה"ז תרבות רעה, דשמא תחזור ותראה ואין טבילתה טבילה.

ובביאור הגר"א לתוספתא פירש הטעם בזה, דהוא משום דלא חייישינן שמא יראה למחר ויהי' טמא למפרע, דהתירו אצל פסח כמו טומאת התהום שהרי אין מכיר בה אדם, ובחזו"א סימן א' סק"ד הק' ע"ז, ממש"א בפסחים פ' ב' דלא התירו טומאת התהום דזיבה, ועיי"ש שעמד עוד, דלא מצינו היתר טומאת התהום לאכילה.

ובחי' רא"ל ח"ב סימן י"ג כתב לישב לפמש"כ המאירי בפסחים שם, דכל הא דלא התירו טומאת התהום דזיבה הוא רק בטומאת הכהן, אך בטומאת הבעלים התירו אף טומאת התהום דזיבה, עיי"ש.

טז] ובאלי' רבה כתב דהא דטובל ואוכל את פסחו לערב, הוא משום דמודים ב"ש דהוא עצמו אינו אלא כבעל קרי, אלא דס"ל דמשכבו ומושבו טמאין וכן המסיט את הראי' תולין, ובחזו"א סימן א' סק"א פירש בדבריו דאף דהוא מטמא משכב ומושב, מ"מ לא גזרו על גופו לאסרו באכילת קדשים, ועיי"ש במש"כ לדון בזה.

אך לכאו' יל"פ בד' הגר"א דאינו מחלק בין טומאת גופו לטומאת משכב ומושב, אלא היינו דכל הא דהו"ל כזב, היינו רק דכ"ז שלא טבל ונטהר הויא טומאתו כטומאת זב לטמא משכב ומושב, ומה"ט גם הזיבה עצמה מטמאה בהיסט, אך לדין טהרתו הו"ל כבעל קרי דטובל וטהור, ואחר שטבל ונטהר אף אינו מטמא משכב ומושב, והטעם בזה הוא, דכל שראה ראי' שני', והויא אף הראי' הראשונה מכלל ראיות דזיבה, ה"ה נטמא בראי' הראשונה בטומאת זיבה, וע"כ ה"ה מטמא משכב ומושב, אך מ"מ אף דראיית זיבה היא, א"צ ז' נקיים, דדין ז' נקיים הוא רק בשנטמא בב' ראיות, וע"כ הוא טובל ואוכל פסחו לערב.

יז] ובחזו"א סימן א' סק"א כתב לפרש, דהא דמטמאי ב"ש למפרע אי"ז אלא מדרבנן, ולא העמידו דבריהם במקום מצוה, וע"כ הוא טובל ואוכל פסחו לערב, אך אי"ז מתישב למש"נ לעיל אות ב' מד' המהרש"א בדעת רש"י דהא דמטמאי ב"ש למפרע הוא מדאורייתא.

אמנם י"ל בזה, דהא דשומרת יום שטבלה ביום הב' אסורה לשמש שמא תחזור ותראה, אי"ז אלא מדרבנן, וכאשר כן נראה להדיא בד' התוס' והרמב"ן בנדה ס"ז ב', עיי"ש, ולא העמידו דבריהם במקום פסח.

יח] וי"ל עוד בזה, לפמש"כ בחי' הרשב"א בנדה כ"ט ב', דזבה שטבלה בשביעי שלה, מותרת לשמש לדעת חכמים, ואף דאם תראה אח"כ תסתור, ול"ד לשומרת יום שטבלה בשני שלה ושימשה דה"ז תרבות רעה, ופירש הטעם בזה, ז"ל, שלא שנינו שם ה"ז תרבות רעה, אלא בשומרת יום כנגד יום, לפי שאינה מסולקת דמים כ"כ, ואדרבה רובן של נשים באות לידי זיבה גדולה, והילכך שמשה ביום שמירתה תרבות רעה לכו"ע, אבל וכו' וה"ה לזבה גדולה ביום ז' לספירתה דרובן של נשים אינן סותרות מנינן לאחר ספירת ז' שהיא מותרת לשמש לכתחילה, עכ"ל, וכעי"ז כתב הרמב"ן שם ס"ט ב' בדרך קמא, אך בדרך בתרא כתב דגם זבה שטבלה בז' שלה אסורה לשמש לכו"ע, וכ"כ התוס' שם.

ולפ"ז הרי פשוט דמה"ט אף לדעת ב"ש דס"ל דבראי' ראשונה של זוב הוי כשומרת יום, ואם טבל ואח"כ חזר וראה ה"ה טמא למפרע, מ"מ כ"ז שלא חזר וראה, ה"ה מותר בפסח, ולא חיישינן שמא יחזור ויראה, דדוקא בשומרת יום שטבלה בשני שלה הוא דחיישינן שמא תחזור ותראה, משום דרובן של נשים באות לידי זיבה גדולה, אך ברואה ראי' של זוב, דאין דרך שיחזור ויראה, וכמש"א כן בנדה ע"ב ב' לפי' התוס' שם, דאיהי שכיחי בה דמים ואיהו לא שכיחי בה דמים, ועי' משך חכמה מצורע ט"ו י"ג דכל שפסק הזב מלראות הוי בחזקת טהרה ול"ד לזבה, ה"ה מותר לאכול בפסח אחר שטבל, ולא חיישינן שיחזור ויראה.

יט] **שם, אמרו להם ב"ה לב"ש אי אתם מודים שהוא טובל ואוכל את פסחו לערב,** נת' לעיל אות ד' בדעת התוס' דאף לב"ה כל שראה ראי' שני' ה"ה טמא למפרע, ואך דאין טומאתו אלא טומאת בעל קרי ולא טומאת זיבה, וכן נת' להלן אות כ' בדעת הגר"א, ולפ"ז צ"ע, דמה מייתו ב"ה מהא דטובל ואוכל את פסחו למפרע, הרי גם לדידהו תיקשי דמ"ט הוא אוכל את פסחו, ולא חיישינן שמא יראה ראי' שני' ויהא טמא למפרע.

ונראה דזהו שפירש בביאור הגר"א לתוספתא להוכחת ב"ה, דאם הי' מטמא למפרע "כזב" לא היו מקילין אף אצל פסח, והיינו דלעולם גם לדעת ב"ה הא דטובל ואוכל את פסחו לערב, הוא משום דהויא כטומאת התהום, וכמו שפירש הגר"א לעיל מינה, ואך דס"ל לב"ה דכ"ז ניחא אם אין טומאתו אלא כטומאת בע"ק, דבזה הוא דהקילו להתירו בפסח, אך אם הוי טומאתו כטומאת זב לא היו מקילין אף אצל פסח, ושמא הוא משום דלא הותרה טומאת התהום דזיבה, וצ"ע.

ולמש"נ לעיל אות ט"ז בד' הגר"א באלי' רבה דטעמא דב"ש דטובל ואוכל פסחו לערב, הוא משום דאף דטומאתו כטומאת זב לטמא משכב ומושב, אך לדין טהרתו הוי כבעל קרי דא"צ ז' נקיים, נ' דזהו גופא מה שהשיבו ב"ה לב"ש, דכ"ה דלדין טהרתו הו"ל כבעל קרי דטובל ונטהר, ה"נ עיקר טומאתו הויא כטומאת בע"ק.

כ] **שם, אמרו להם ב"ש אי אתם מודים שאם יראה למחר שהוא טמא וכו',** בביאור הגר"א לתוספתא פירש דהיינו דאם יראה למחר הוא טמא למפרע, וא"כ דין הוא שיהא טמא כשומרת יום וכו', דהא בעל קרי אינו מטמא בעלמא אלא יום א', וא"כ כשאתה מטמא ביום הב' כזוב, א"כ יש לו דין זוב כמו בשומרת יום, עכ"ד, ודבריו מתפרשים לפמש"כ לעיל מינה דלא פליגי ב"ה אלא דאינו מטמא טומאת זיבה למפרע, אך טומאת בעל קרי מטמא למפרע מראי' ראשונה, וזה כדעת התוס' בזבחים כ"ג א' וכמש"נ לעיל אות ד', וזהו שהוכיחו ב"ש, דכיון דהוא מטמא למפרע, אף דבעל קרי אינו טמא אלא יום א', בע"כ דכשנצטרפה הראי' השני' לראי' הראשונה, יש על הראי' הראשונה דין ראיית זיבה דבעיא ז' נקיים, וע"כ בדין דאף יטמא משכב ומושב למפרע.

ובחזו"א סימן א' סק"ה נקט בפשיטות דלדעת ב"ה אינו טמא למפרע כלל, וכדעת רש"י בנדה ע"ב א', ותמה לפ"ז דמה השיבו ב"ש לב"ה, וכתב דאפשר דה"ק, כיון דמצטרפין הראיות וחשיבי שתיהן כבאו מסיבה אחת להחזיקו בזב גמור, הדין נותן שטמא למפרע, ועיי"ש שכתב ע"ז דזה ניחא רק אי נימא דהא דמטמאי ב"ש למפרע הוא מדאורייתא.

ויל"פ עוד, וכ"נ שפירש בקר"א נזיר ט"ו ב', דס"ל לב"ש דאם ל"ה טמא למפרע, ל"ה הראי' הראשונה מצטרפת עם הראי' השני' לטומאת זיבה, כיון שכבר נטהר מן הראי' הראשונה לגמרי, וע"ד שמצינו בדין זבה דלדעת ר' יוסי דמקצת היום ככולו, אין הראיות מצטרפות לזיבה אא"כ ראה בתחילת היום, וגם לפ"ז מוכח דהא דמטמאי ב"ש למפרע הוא מדאורייתא, ועמש"נ להלן מ"ו אות י"ח בטעמא דב"ה דפליגי ע"ז, עיי"ש.

כא] **שם, אמר ר"ע לא נחלקו וכו' על הרואה ב' וכו' ובשני הפסיק ובשלישי ראה אחת "שאין זה" זב גמור וכו',** לגיר' דילן לא נתפרש מ"ט גרע היכא שראה בתחילה ב' שאין הראי' השלישית שראה ביום השלישי מצטרפת לעשותו זב גמור, מהיכא שראה בתחילה א' דמצטרפות ב' הראיות שראה ביום השלישי לעשותו זב גמור, ובחזו"א סימן א' סק"ה פירש דזהו דאמר ר"ע כל מי ששמע טעם מחברו יבא ויאמר לי, דהוה קשיא לי' טעמא דב"ש כפי שהי' מקובל, והשיבו ר"ש דבאמת לא אמרו כן ב"ש מעולם.

ושמעתי לפרש בזה, דהגם דס"ל לב"ש דל"ב שיהיו ג' הראיות בימים רצופין, וע"כ אף אם הפסיק יום א' בינתים ה"ה מצטרפין, מ"מ כל שראה ב' ביום א' והפסיק בשני ובשלישי ראה אחת, הו"ל ראי' הסותרת דאינה מביאה לידי קרבן, וע"כ כל הא דלדידהו מצטרפות ג' ראיות כשהפסיק יום א' בינתים, הוא רק כשראה א' בראשון ועוד ב' בשלישי, דל"ה ראי' הסותרות, וע"כ הן מביאות לידי קרבן.

אך אי"ז מתישב עם מש"נ לעיל אות י"ד, דכל עיקר הך דינא דכל ראי' הסותרת אינה מביאה לידי קרבן, הוא רק כשאין ראי' זו מצורפת לראיות הראשונות לעיקר הטומאה, ולפ"ז הרי דלדעת ב"ש דראיות מצטרפות לטומאה אף כשהפסיק יום א' בינתים, ליכא למיתי משום הך דינא דראי' הסותרת אינה מביאה לידי קרבן, - וגם למש"כ באו"ש פ"ז מאיסו"ב הי"א בטעם הך דינא דראי' הסותרת אינה מביאה לידי קרבן, ל"ש הך דינא כלל בכה"ג, וצ"ע בזה.

כב] אך גיר' הגר"א בתוספתא שהרי זה זב גמור, ופירש דהוא משום דלא הפסיק יום טהרה בינתים, ומה"ט פירש דהא דאמר ר"ע כל מי ששמע טעם וכו', היינו דמי ששמע איזה דבר של טעם יבא ויאמר, והא דאמר ר"ע לא כל הקופץ משתבח אלא הנותן את הטעם, היינו דע"ז אין שום טעם לב"ה, עיי"ש, וניחא משה"ק הרש"ש, עיי"ש.

ולגיר' זו נראה דיל"פ דב"ש וב"ה דפליגי בראה א' בראשון ובשני הפסיק ובשלישי ראה ב', לטעמייהו אזלי, דב"ש לטעמייהו דס"ל דכל שראה ראי' שני' הויא הראי' הראשונה למפרע ראיית זיבה, ע"כ ס"ל דאף בגונא דראה א' בראשון ובשני הפסיק ובשלישי ראה ב' ה"ה מצטרפין, דכ"ה דאם ראה ב' בראשון ובשני הפסיק ובשלישי ראה אחת הוי זב גמור משום דלא הפסיק יום טהרה בינתים, ה"נ כשראה א' בראשון ובשלישי ראה ב', כיון דאם נצרף את ראייתו שראה בשלישי לראי' שראה בראשון, הויא אף הראי' שראה בראשון ראיית זיבה וצריך ז' נקיים ונמצא דלא הפסיק יום טהרה בינתים, ע"כ שפיר הן מצטרפין, וב"ה לטעמייהו דס"ל דאף כשראה ראי' שני' אין הראי' הראשונה נעשית ראיית זיבה למפרע, וע"כ אף אם נצרף לראייתו שראה בשלישי ל"ה הראי' שראה בראשון ראיית זיבה, והפסיק יום טהרה בינתים, וע"כ אינם מצטרפין, אך לד' הגר"א גופי' דאף לב"ה ה"ה טמא טומאת קרי למפרע, לא א"ש כ"כ.

כג] **שם, לא נחלקו וכו' על שראה א' בראשון וא' בשני ובשלישי הפסיק וברביעי ראה א' וכו' שאי"ז זב גמור, על מה נחלקו על הרואה ב' וכו' ובשני הפסיק ובשלישי וברביעי ראה אחת,** בביאור הגר"א פירש דהא דמודו ב"ש בשראה א' בראשון וא' בשני וא' ברביעי, הוא משום דאין כל הג' ראיות מתוך ג' ימים, וע"כ אינם מצטרפין, ונתחדש לפ"ז דדינא הוא דאף אם ל"ב שיהיו ראיות הזיבה בימים רצופין, מ"מ אינם מצטרפין אלא בתוך ג' ימים.

והטעם בזה נראה, לפמש"א בב"ק כ"ד א' דהא דנעשה זב אף בשאין כל הראיות ביום א', הוא משום דמקיש זכר לנקבה מה נקבה בימים אף זכר בימים, וע"כ אינו נעשה זב אלא בדהוו ג' הראיות בתוך ג' ימים דומיא דזבה, - והא דנעשה זב אף בשראה ביום הראשון ב' ראיות וביום הג' ראי' אחת, אף דבזבה אינה נעשית זבה בכה"ג, הוא משום דשאני זב דנעשה זב אף בג' ראיות ביום א', וע"כ ה"ה נעשה זב אף אם הוו ב' ראיות ביום א' וראי' אחת ביום ג', וי"ל דהיינו דבכה"ג מצטרף דין זב דראיות עם דין זב דימים.

כד] אמנם הנה כ"ז מתישב לגיר' הגר"א דגריס בסיפא ובשלישי ראה אחת, וע"כ בסיפא דראה ביום הראשון ב' וביום השלישי א', כיון דהוו הג' ראיות מתוך ג' ימים ה"ה מצטרפין, - אך לגיר' הר"ש בסיפא ובשלישי וברביעי ראה אחת, בע"כ לפרש בחד מתרי גווני, או דהיינו דבשלישי או ברביעי ראה אחת, או כמש"כ בחס"ד דתיבת ובשלישי אדלעיל קאי, דהפסיק בשני ובשלישי, וברביעי ראה אחת, ולפ"ז הרי מבו' דלדעת ב"ש מצטרפין ג' ראיות אף שאינם בג' ימים, ולפ"ז צ"ע דמ"ש ראה א' בראשון וא' בשני וא' ברביעי דאין מצטרפין, מראה ב' בראשון וא' ברביעי דמצטרפין.

כה] ובס' נר שמואל להגר"ש חרקובר זצ"ל סימן ל"ד כתב לפרש הטעם בזה, לפמש"א בב"ק כ"ד א' דתלה הכתוב את הזב בראיות ואת הזבה בימים, ומקיש זכר לנקבה דמה נקבה בימים אף זכר בימים, וי"ל דב' גורמי טומאה נינהו, הא', ראיות דכתיבי בגופי' דזב, והב', ימים דגמרינן לה מהיקש לזבה, עיי"ש שהאריך בזה, - ולפ"ז פירש דס"ל להאי תנא, דהיכא שראה ב' הראיות הראשונות בב' ימים, והוי טומאתו מתורת ימים, מודו ב"ש דאין מצטרפת הראי' השלישית אלא בימים רצופין, ואם הפסיק יום א' ביניהם אינו נעשה זב גמור, ומשא"כ היכא שראה ב' הראיות הראשונות ביום א' והוי טומאתו מתורת ראיות, ליכא לדינא דרצופין, וע"כ ס"ל לב"ש דהוי זב גמור, וב"ה דפליגי וס"ל דאינו זב גמור, הוא משום דכל ראי' הסותרת אינה מביאה לידי קרבן.[[3]](#footnote-4)

כו] ועיי"ש שכתב לפרש לפ"ז ד' הרמב"ם שהבאנו לעיל אות ז' דבפ"ג כתב דהא דאם הפסיק יום א' וראה אח"כ אינה מצטרפת הוא משום דכל ראי' הסותרת אינה מביאה לידי קרבן, ובפ"ב כתב דהא דאינה מצטרפת הוא משום דבעינן רצופין, והיינו משום דהרמב"ם בפ"ג איירי בטומאת זיבה שע"י ראיות כמבו' בלשונו, ובזה כל הא דאין הראי' שביום השלישי או הרביעי מצטרפת הוא משום דכל ראי' הסותרת אינה מביאה לידי קרבן, אך הרמב"ם בפ"ב הרי איירי בטומאת זיבה שע"י ימים, והתם הא דאין הראי' שביום השלישי או הרביעי מצטרפת הוא משום דבעינן רצופין.

כז] בד' התוי"ט מבו', דלדעת ב"ש אם ראה אחת ובשני הפסיק ובשלישי ראה ראי' אחת, מצטרפות ב' הראיות לטומאה, והרש"ש השיג ע"ז דבכה"ג אין מצטרפות ב' הראיות לטומאה גם לדעת ב"ש, דכ"ה דמודו ב"ש דאין ג' ראיות מצטרפות בד' ימים, ה"נ אין ב' ראיות מצטרפות בג' ימים, עכ"ד.

אמנם הנה ד' התוי"ט מיוסדים ע"ד הרע"ב לקמן מ"ג, ז"ל, ומיהו בהפסיק יום בינתיים קאמרי ב"ה לעיל דל"ה זב גמור ואין הראיות מצטרפות, לא שנא לענין טומאה כגון ראה ב' ראיות בלבד בהפסקת יום בינתים וכו', עכ"ל, ומבו' להדיא דלדעת ב"ש מצטרפי ב' ראיות לטומאה אף שהי' ביניהם הפסק יום שלם, וכן נראה להדיא בל' הרמב"ם בפיהמ"ש שם.

וצ"ל בדעתם, דכיון דהא דמודו ב"ש דאין ג' ראיות מצטרפות בד' ימים, היינו משום דהא דזב נטמא בג' ימים אף שריחק ראיותיו ילפינן לה מזבה, וליכא למילף מזבה אלא בדהוו הראיות בתוך ג' ימים, ע"כ כ"ז הוא אם נתרחקו הראיות ביותר מג' ימים, אך כל דהוו הראיות בתוך ג' ימים דה"ה מצטרפות זל"ז, אף ב' ראיות מצטרפות.

וי"ל עוד בזה, לפמש"נ להלן מ"ו אות י"ב ללמוד מד' הר"ש, דחלוקין עליו חביריו על ר"א חסמא, וס"ל דאף בכה"ג שראה א' בראשון וא' בשני וא' ברביעי ה"ה זב גמור לדעת ב"ש, ולפ"ז י"ל דד' הרמב"ם והרע"ב קיימי כדעה זו, וע"כ פשיטא דאם ראה א' בראשון וא' בשלישי מצטרפות ב' הראיות לטומאה.

1. ובזה מתפרש ד' הרא"ש בנדה פ"ד סימן א' דקרי אינו סותר ביום ז' אחר שספרה מקצת היום, למש"כ בסד"ט סימן קצ"ו סקמ"ד לצדד דהיינו רק אחר הטבילה, ועי' בחזו"א שם שפירש ד' הרא"ש בע"א. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שכתב דאין כוונת הרמב"ם בפ"ג דהא דבכה"ג אין מצטרפין הוא משום דכל ראי' הסותרת וכו', אלא לעולם הא דאין מצטרפין בכה"ג הוא משום דבעינן רצופין, ומש"כ הרמב"ם לדין זה הכא, הוא כהקדמה למש"כ אח"כ דכשראה בימי הספירה ג' ראיות אינו מביא קרבן, דזה מיוסד על הא דהראי' השלישית אינה מצטרפת לאחר כמה ימים, עיי"ש בדבריו, וכ"נ קצת בד' הכס"מ שם, וכ"ה מוכח גם לפ"מ שפירש באו"ז פ"ז מאיסו"ב הי"א בטעם הך דינא דראי' הסותרת אינה מביאה לידי קרבן, עיי"ש, (אך בד' השטמ"ק בהשמטות בכריתות ח' א' מבו' שלא כד' האו"ש בזה, עיי"ש), - אך אי"ז מתישב לפי חלוקת ההלכות שברמב"ם הנדמ"ח, דכתב הרמב"ם להך דינא בהלכה בפנ"ע. [↑](#footnote-ref-3)
3. וצריך להוסיף בזה, דהא דבכה"ג שראה ב' הראיות ביום א', ס"ל לב"ש דמצטרפת הראי' שראה ביום ג', ולכאו' כיון דטומאתו היא מתורת ראיות, היאך מצטרפת ראי' שראה ביום אחר, (ואי דנימא דמצטרפין גורמי הטומאה דראיות ודימים, א"כ לכאו' בדין דניבעי בזה רצופין), אך היינו משום דבזב דג' ראיות, ל"ב שתצטרף הראי' השלישית לעיקר הזיבה, אלא כל דנעשה זב מכח ב' ראיות, מצטרפת הראי' השלישית לחייבו קרבן, (ועמש"נ בזה להלן מ"ג ומ"ו?), וע"כ שפיר היא מצטרפת אף שאינה באותו היום, - אך לפ"ז צ"ע דמ"ט בטומאת זיבה דימים לא נימא הכי, דהראי' השלישית מצטרפת אף שאינה בימים רצופין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)