מראי מקומות
קטגוריות: ש_ס / נו מקוואות / מקוואות - מורשת משה

חלק הציונים והערות

פרק ראשון - שש מעלות

משנה א'

"שש מעלות במקוואות זו למעלה מזו", **ר"ת** (ס' הישר שו"ת סי' נז) נחלק עם **הרא"מ** האם כל מעלה כוללת גם את המעלות הקודמות, [וכ"כ **הרשב"א** (שעה"מ יא עמ' תקמח)], [נפק"מ האם מעין מטהר אדם בכל שהוא, כדנתבאר במשנה ז' (ד"ה ולמעין)].

"מי גבאים שתה טמא ושתה טהור טמא וכו' ואם לא הדיח טהור", מבואר שמי גבאים אינם מקבלים טומאה. מקור הדין כתב **רש"י** (פסחים יז: ד"ה בקרקע ועה"ת פר' שמיני) מדכתיב מקוה מים יהיה טהור, וגם פחות ממ' סאה הוא מקוה מדאו' לכלים קטנים, וכ"פ **הרמב"ן** (עה"ת שם), וכ"כ **קרי"ס** (טו"א טו) **הגר"א** (כאן) **חת"ס** (יו"ד סי' ריג ד"ה והנה וע"ש בד"ה וראיתי) **משנ"א וגלות עליות** (אות ד). ברם **הלבוש** (רא-א) כתב שא"צ למילף מהך קרא, אלא "פשיטא שהן טהורים אם נפל בהן דבר טומאה שהרי הן מחוברין לקרקע", [ומקור דין מחובר הוא מסברא חיצונית, כדפירש **רש"י** (חולין קיח:), ע"ש. אמנם **שיעורי ר' שמואל** (מכות ד.) כתב שמקורו מקרא ד"כל זרע זרוע אשר יזרע טהור הוא"]. והעתיקו **החכמ"א** (קכב-א). וכעי"ז כתב **החת"ס** (יו"ד סי' ריג) בשם קדמון א', והובא בסי' א-ג. [וצ"ע מהראשונים].

"מי גבאים", מצינו ג' שיטות מהו השיעור של מי גבאים: א' **הראב"ד** (טומ"א טו-א) כתב ששיעור מי גבאים הוא רביעית. מקורו מה**גמ'** בפסחים (יז:) דבעינן שיהא ראוי להטביל בו מחטים, דאז הוא בכלל הכתוב מקוה מים, כדפירש **רש"י** (שם). והביאו **התוי"ט**, [קצת משמע שדבריו מוסכמים]. וכן דקדק **התפא"י** (בועז א) ב**רמב"ם** שכתב "שאין בהם מ' סאה", ולא כתב שאין בהם רביעית, משמע דבעי רביעית. [וכן יש לדקדק ממש"כ **הרמב"ם** בפיה"מ "ואפילו סאה אחת", ולא כתב אפילו כ"ש, דבעי רביעית. אך מאידך יש לדקדק מהא דלא כתב אפילו רביעית, משמע דבעי סאה, ומוכח שא"א לדקדק. ואכתי צ"ע אמאי נקט סאה]. וכ"כ **החזו"א** (קמא א-ח ותנינא ח-א).

ב' **החזו"א** כתב [במקום אחר] (מכשירין א-יח וז-ח בתחיל"ד) בדעת **הרמב"ם** שא"צ ברביעית, כדין הכשר, ע"ש במקורו. וכן הסתפק **בית יצחק** (יו"ד ח"ב מא-ה) בדעת **הרמב"ם**. לפ"ד א"ש סתימת דברי הרמב"ם וש"ר שלא הזכירו שצריך רביעית. [ועי' **לחו"ש** (רא-נב ד"ה להראב"ד) **וקר"א** (נזיר לח. ד"ה והתוס') שהקשו על הראב"ד אמאי לא חשיב להך רביעית בגמ' בנזיר (לח.). **הלחו"ש** יישב דהך מילתא תליא בפלוגתת ראב"צ ורבנן (פ"ו מ"י)].

ג' **הרש"ש** פירש שבמים שאובין צריך שיעור רביעית, כדכתב הראב"ד, אבל במים שאינן שאובין א"צ רביעית, [ולכן פירש **הרע"ב** דמתני' איירי במים שאינן שאובין, משום שלא הוזכר רביעית]. בביאו"ד עי' בסי' א. וכעי"ז ר"ל **בית יצחק** (יו"ד ח"ב מא-ב) דמים שלא נתלשו א"צ ברביעית, כיון שטעם הטהרה הוא מדין מחובר, אך כשנתלשו וחזר והמשיכם בעי רביעית, כיון שטעם הטהרה הוא משום "מקוה". אלא שדחה שהראב"ד לא חילק.

"שש מעלות וכו' מי גבאים" וכו', בטעם הדבר שמי גבאים אינם נטמאים ישנם ג' דרכים: א' בפשטות מבואר ב**גמ'** בפסחים (יז:) ו**רש"י** (שם) שטעם הדין הוא משום דהוי "מקוה", [ולכן בעינן רביעית, כדכתב **הראב"ד** הנ"ל]. וכ"כ **הגר"ח** (טו"א ז-ה ד"ה והנה י"ל) **והחזו"א** (קמא א-א).

אולם **החזו"א** (קמא ח-ט ד"ה ומקוה) הוכיח מהא דתני בתוספתא גבא שנפל לתוכו יין ושמן הולכין אחר הרוב, מוכח דאף אם השתנה מראהו יש לו מעלת מי גבאים שאין טמא במחובר, למרות שפסול למקוה, [והניח בצ"ע]. במקום אחר (תנינא י-יד) דחה דאיירי ביין לבן.

ב' **רש"י** בפסחים (טז. ד"ה אך) כתב דהואיל ומחוברין נינהו לא מטמאו. וכ"כ **הרא"ש** (מכשירין ב-ג). **הגר"א** (הו' בליקוטים) **משנ"א** (ד"ה מי) **וחזו"א** (מכשירין א-ח וז-ח) כתבו שכמו שאינן מכשירין כך אינן מקב"ט, והדין שאינן מכשירין אינו שייך למקוה, אלא משום שהמים נחשבים לחלק מהקרקע, וע"כ דינם כקרקע, ואינם מכשירים ולא מקב"ט. וכ"מ ב**מאירי** (ד"ה והפרק) שכתב שפקע מהם שם מקוה. וכ"מ ב**לבוש** (רא-א) ו**חכמ"א** (קכב-א) הנ"ל, וכ"מ ב**חת"ס** (יו"ד סי' ריג ד"ה והנה) **ותפא"י** (יכין ב ובועז א). וכ"כ **ערוה"ש** (קפג-ב). וכתב **המשנ"א** דמ"מ בעינן רביעית, כיון דכתיב בקרא "מקוה". [וצ"ב מהו גדר הדין. ועי' להלן]. **שיעורי ר' שמואל** (מכות ד. אות קצח) הסתפק בנידון הנ"ל.

ג' מים הנמצאים בקרקע אין להם שם "משקה", וא"ש שזהו גם הטעם דבעינן רצון, כדמשמע בדברי **הגר"א**, וכדנתבאר בסי' א-ח.

נמצא שדברי **רש"י** סתרי אהדדי, וכן ציין **הגר"א** לגמ' בפסחים הנ"ל. וכן דברי **החזו"א** הנ"ל סתרי אהדדי. וי"ל דהטעם דחשיב "מחובר" לקרקע, ולא "משקה" הוא רק משום דחשיב "מקוה", [כדנתבאר בסי' א-ז]. ודוק. ויתכן [איפכא] שיסוד הדין שמקוה אינו מקב"ט הוא משום שהוא מחובר לקרקע.

"מי גבאים שתה טמא ושתה טהור טמא", הראשונים נחלקו האם מי גבאים מחוברים מקבלים טומאה היכא דאיכא רצון, ולכן טמא ששתאם טימאם, כדכתב **הרמב"ם** (שם), [ויש מהאחרונים שנקטו גם בדעת **הראב"ד** דמהני לטמא במחובר היכא דאחשביה, כדלהלן], א"ד כל זמן שהם מחוברים אינם נטמאים, ולכן טמא השותה אינו מטמא ע"י מגעו, אלא רק הטיפה שנתלשה וחזרה חוזרת ומטמאת, כדפירשו רוב הראשונים [**ר"ש ראב"ד רא"ש מאירי רע"ב רי"ד** (רי"ס א) בשם **ריבמ"ץ והאגודה** - הו' בתוס' חדשים]. [ועי' בתחיל"ד **המאירי** שכתב כרמב"ם, וצ"ע].

בדעת הרמב"ם דס"ל שלרצון מקבל טומאה, אפילו אם לא נתלש, הסתפקו ה**גלות עליות** (אות ט) **ושיעורי ר' שמואל** (מכות ד. אות קצט) האם [מה שהמים נטמאים] הוא מדאו' או מדרבנן, ה**גלות עליות** הסיק שהוא דרבנן, [דמדאו' אין סברא לחלק בין לרצון ושלא לרצון], וכ"כ **תהל"ד** (או"ח ד-ט) **בית יצחק** (יו"ד ח"ב מא-א) ו**חזו"א** במקום א' (מקואות א-ג), אך **החזו"א** במקום אחר (מכשירין א-יח) כתב [לגבי פחות מרביעית] שרצון מועיל מדאו'. וכ"כ **ערוה"ש** (קפג-ח) שהכל הלל"מ. **תהל"ד** כתב שיתכן שיש נפק"מ האם מהני להטביל בהן ידיו להעביר רוח רעה, הואיל ומדאו' אינם מקב"ט, [ע"ש שדן בדבר].

"מי גבאים", הראשונים נחלקו האם דין מי גבאים נאמר במים שאובין, ונשנו ג' שיטות, א' דין מי גבאים נאמר דוקא במים שאינם שאובין, כ"כ **הרע"ב** [כדכתב התוי"ט[[1]](#footnote-2)] **הרא"ש** (טהרות סוף פ"ח) **והגר"א** (כאן).

ב' דין מי גבאים נאמר גם במים שאובין, כ"כ **הרמב"ם** (בפיה"מ מ"ד[[2]](#footnote-3) טומ"א טו-א ומקואות ט-א), **והראב"ד** לא השיגו, משמע דמודה ליה, כדכתב **שהם וישפה** (הו' בס' הליקוטים טו"א שם). וכן הוכיח **נזר הקודש** (אות ד) מדברי **הראב"ד**, ע"ש. וכ"כ **המאירי** (ד"ה והפרק), והוסיף להכריח כן מהא דבלא"ה אין להם שם מקוה, הואיל ולית בהו מ' סאה.

ג' אם יש שיעור רביעית נאמר דין מי גבאים גם במים שאובין, אבל אם אין בהם רביעית ליכא לדין מי גבאים כי אם במים שאינם שאובין. כ"כ **הרש"ש** [בדעת הרע"ב].

ויש לתלות בפלוגתת הראשונים האם מים שאובין כשרים מדאו', כדכתבו **הרמב"ם** (מקואות ד-א) [הו' בבי' הגר"א (רא-קכא)] **הראב"ד** (שעה"מ ג-ג) **תוס'** (פסחים שם) **רמב"ן** (ב"ב סו:) **רשב"א** (שעה"מ שער ד) **ורע"ב** (ב-ג), וע"כ אזלי הרמב"ם והראב"ד לשיטתייהו ונקטי ששייך בהם דין מי גבאים, כדכתבו **גלות עליות** (אות ח) ונזר הקודש (אות ה) [ע"ש (אות ו) במה שדחה], א"ד מים שאובין פסולים מדאו', כדכתבו **הרשב"א** (שם) ו**הרא"ש** (הל' מקואות סי' א דף צ) בשם **ר"ש**, [הרא"ש הסכים עמו]. עוד יש לתלות בגדר הדין, האם הוא מדין "מקוה" או "מחובר". וע"כ הרא"ש הוכיח כדבריו מהא דבעי רביעית, דמוכח דבעי מקוה. ועי' בסי' א'.

"שש מעלות וכו' מי גבאים וכו' טהור", האחרונים התקשו אהא דמבואר במתני' שמי גבאים טהורים, ולא תני שמדרבנן נטמאים, ואילו בגמ' בפסחים (יז:) מבואר שמים בקרקע טמאים מדרבנן, [מדקאמר שבמקדש טהורים], נאמרו כמה ישובים:

א' התם איירי במים שאובין, [כדכתבו **תוס'** (שם)], והכא איירי במים שאינם שאובין. כ"כ **גלות עליות** (אות ה) [בתי' א'] **וחזו"א** (קמא א-א). וכ"כ **שיעורי ר' שמואל** (מכות ד. אות קצח). [אלא שכתב שברש"י מבואר דלא כפירוש זה, מדכתב שלבתר דבטלוה רבנן לרביעית דמקוה בהכרח הם מקבלים טומאה, ואילו לפי מה שנתבאר אין זה הכרח, אלא רבנן טימאו רק במים שאובין. וכבר כתב כן **הרי"ד** (שו"ת א-ג ד"ה ומה שנסתייע). וי"ל דס"ל כרמב"ם דלהלן, כדכתב **גלות עליות** (אות ו וי)].

ב' עוד פירשו **גלות עליות** [עפ"ד **הר"ש**] **ובית יצחק** (יו"ד ח"ב מא-ב) דהתם איירי בשאובה שהמשיכוה, [דאף לסוברים שמים שאובין פסולים מדאו', אם המשיכום כשרים]. וכבר יישב כן **הרי"ד** (שם) כב' הדרכים הנ"ל.

ג' בדעת תוס' בב"ב (סו:) בשם רשב"א והרא"ש [שפירשו שהגמ' בפסחים איירי באינם שאובין] דחק **גלות עליות** (אות ו) דהא דקאמר בפסחים שבקרקע טהורין איירי גם בגבולין. [א"נ ס"ל כרמב"ם דלהלן]. וכ"כ **בית יצחק** (יו"ד ח"ב מ-ג וד) [בדעת ר"ח ורא"ש] לפי מסקנת הגמ'. וכ"מ ב**קר"א** (נזיר לח. ד"ה והתוס'), [ע"ש שהעירו למה לא מנה התנא רביעית של מי גבאים].

ד' לפ"ד **הרמב"ם** מיושבת הסוגיא בפסחים, דהתם איירי ברצון, [ולראב"ד מיירי באחשביה], וע"כ החמירו רבנן גם במחובר, כדכתבו **בית יצחק** (שם-א) **שהם וישפה** (שם) **תהל"ד** (או"ח ד-ט) **וחזו"א** (קמא א-ד), וכדנקט **הרש"ש**, כדפירש **שיעורי ר' שמואל** (מכות ד. אות קצז).

ה' בגמ' בפסחים איירי במים תלושים בכלי נקוב וכדו', ול"ה שאובים, אלא תלושים, וכיון שחל עליהם שם משקה, תו לא חשיבי מים מחוברים, משא"כ במתני' שלא הניחם בשום כלי, ע"כ חשיבי מחוברים לקרקע. ומיושבת שיטת תוס' בב"ב ורא"ש. הר"א מאירוביץ שליט"א.

"ונפל ככר של תרומה", הא דלא נקט ככר של חולין, פירשו **התפא"י** (בועז ג) **ומשנ"א** (ד"ה ונפל) דלרבותא קאמר דאם לא הדיח אפילו ככר של תרומה טהור. עוד פירש **התפא"י** דנקט תרומה משום משנה ו', ע"ש.

"אם הדיח", הראשונים נחלקו האם הכונה שהדיח את הככר, כדפירשו **הר"ש והרע"ב**, או שהדיח את ידו, כדפירשו **הרמב"ם** (בפיה"מ ובטו"א טו-א) **והמהר"ם** [הו' במשנ"א (ד"ה אם)], **הראב"ד** (שם) **והמאירי** כתבו שהדיח או את ידו או את הככר, ולכאורה גם הראשונים הנ"ל לא פליגי לדינא. וכ"פ **גלות עליות** (אות ח) בדעת הרמב"ם, דס"ל שכונת המשנה היא להדיח את הככר, וכונת התוספתא להדיח את ידיו. [ועי' **תפא"י** (בועז אות ג)].

"אם הדיח טמא", בטעם הדבר ישנם ג' דרכים: א' לפ"ד **הרמב"ם** הסובר שרצון מועיל גם במחובר, א"ש דכיון שהדיח איכא רצון. כ"פ **גלות עליות** (אות ח) [בפי' ב']. [אך עי' ברמב"ם שפירש את התוספתא שהמים נתלשו. ועי' להלן].

ב' לפ"ד **הר"ש והרע"ב** הסוברים שרצון אינו מועיל במחובר, המים שנתלשו ע"י הגבהת היד מטמאים את הככר. והא דבעינן הדחה דאל"כ לא יוכשרו המים שבידו, והטיפה תתבטל ברוב. אבל כאשר המים מוכשרים לקבל טומאה, אין הטפה מתבטלת, דממתני' שמעינן שכאשר אפשר למועט לטמא את הרוב אינו מתבטל, כדהוכיח **החזו"א** (טהרות א-יד ופרה טו-ה).

ג' בדברי **הראב"ד** (טו"א טו-א) מבואר שהמחשבה מועילה במחובר, כיון דאחשביה כתלוש, והיינו שמחשבה לצורך תלוש מועילה, כדכתב **רש"י** בחולין (טז. סוד"ה ולענין), [דלא כ**תוס'** בפסחים (טז.)]. כ"מ ב**שהם וישפה** **ותהל"ד** (או"ח ד-ט) שפירוש הראב"ד חלוק מפירוש הר"ש, ע"ש. אולם שו"ת **מהר"י הכהן** (יו"ד סי' טז ד"ה והנה מיושבים) כתב שלראב"ד אין המים המחוברים טמאים. וכ"מ ב**תוי"ט** **מרכה"מ** (טו"א טו-א) **משנ"א** (מ"ד סוד"ה בשעת) **גלות עליות** (אות א) **וערוה"ש** (העתיד קפג-ט) שכתבו דחד פירושא הוא.

"ואם לא הדיח טהור", **הראב"ד** (טו"א טו-א) הקשה על הרמב"ם דכיון שמי הגבא נטמאו, ועתה הם תלושים, אמאי אינם מטמאים בלא רצון. ותירץ **גלות עליות** (אות ח) דבעינן שיתלש מן הגבא ברצון, אבל בנתלשו שלא לרצון דינם כמחוברים שאינם מטמאים אלא ברצון. וכ"כ **מרכה"מ** (שם) [בקצרה]. [ואפשר שהטעם הוא שתלישה שלא לרצון היא מיקרית, ולא משוי להו שם משקה. ודוק. ועי' בסי' א]. וכ"פ **המשנ"א** (ד"ה ונפל) שאם לא הדיח ונתלשו שלא לרצון כמחוברין חשיבי, ומקורו מל' **הרמב"ם** (טו"א יב-ג), וכעי"ז כתב **החזו"א** (מכשירין א-ז). החזו"א (קמא א-ג) הוסיף שדין זה נאמר במים שקיבלו טומאה כשהם מחוברים. [אך ל' הרמב"ם הנ"ל איירי בכל גווני]. בדברי **תוס'** בב"ב (צז.) מבואר שכל מי גשמים אינם מקב"ט אא"כ החשיבם תחילה, כדכתב ה**מקדש דוד** (טהרות מג-ז). ועי' במה שתי' **הכס"מ וערוה"ש** (קפג-ט). ה**חזו"א** (שם בהמש"ד) פירש את התוספתא שאין עלולין לקב"ט גמורה וע"כ לא גזרו בהן לטמא שלא לרצון אף שנתלשו אח"כ.

ר"מ ד"ה אמר - "והיינו מים שהם מכונסים ועומדים בשקע", וכ"כ **הרמב"ם** (מקואות ט-א) "מים המכונסים בקרקע", **שיעורי ר' שמואל** (מכות ד. אות קצח) פירש שכונתו לאפוקי מים זוחלין, שאינם מטהרים מדין מקוה. וכ"כ **האמר"מ** (א-ב). אולם **החזו"א** (קמא א-ח ותנינא ח-א) הסתפק בדין מים זוחלין. **חלקת יואב** (ח"א יו"ד סי' לב ד"ה ודע) כתב שכיון שאין חסרון בגוף המים, רק צריך שהמים יעמדו על עומדם אינם נטמאים. והביאו **האמר"מ** (שם-ע), והוסיף שכ"מ ב**חת"ס** (סי' ריג).

בא"ד - "ולא היו שאובין", בביאו"ד הרמב"ם נחלקו **האחרונים**, כנ"ל (הערה מס' 2).

בא"ד - "משקין טמאים אשר בכלים יטמאו ברצון ושלא ברצון", [וא"צ אפילו שיהא תחילתן לרצון, כדכתב **החזו"א** (קמא א-ד)], יש להקשות מהא דאם הגביה את הככר ולא הדיח, טהור, למרות שהמים אינם מחוברים, ולכאורה דמי למים שבכלים. וכעי"ז הק' הראב"ד כדלהלן. וכן יש להקשות מהא דאם הלך בתוכן טמא, טהור, למרות שנפלה טיפה תלושה מההולך. לפ"ד **המשנ"א** **גלות עליות** **וחזו"א** הנ"ל א"ש דמים שנתלשו ולא נמצאים בכלים, בעו מחשבה, כדי שלא יחשבו כמחוברים. ואולי יש חילוק בין נטמא במחובר לנטמא בתלוש. בני החבורה. [ועי' **חזו"א** (קמא א-ד)].

בא"ד - "ומי הגבאין הללו אינן מטמאין ולא מתטמאין אלא לרצון", בדברי **הראב"ד** מבואר שפירש ברמב"ם שהרצון הוא דין בקבלת והעברת טומאה, דכל שרצה האדם שיתחבר הטמא לטהור נטמאו המים, כדכתב **גלות עליות** (אות ח). וכ"מ ב**תפא"י** (בועז א וד). [בטעם הדבר עי' בסי' ב שנתבאר שחיבור שנעשה בכונה ורצון הוא חיבור גמור יותר]. וע"כ תמה הראב"ד היכן מצינו שקבלת טומאה ונתינת טומאה תלויה ברצון. [ותירצו **הכס"מ ומשנ"א** דמהכא שמעינן].

**האו"ש** (טו"א טו-א) כתב שרבנן השוו מים שבקרקעות לאוכלין, שמקבלים טומאה באופן שיבוא עליהם מים ברצון. מבואר שהרצון הוא דין במי הגבאים לבטל את חיבורם לקרקע, ולהופכם למשקה, ומיושבת טענת הראב"ד. וכך י"ל בדעת הסוברים שרצון מועיל לטמא מדאו'. לפ"ז מיושבת קושית **התפא"י** (שם) היאך מהני להטביל מחטין במי גבא, והא כשמתכוון שיגעו המחטים במים נטמאו המים, [ע"ש בתירוצו], כיון שהנגיעה היא לגעת במים בתורת מקוה, ולא בתורת משקה. [ועי' בסי' ב' שישנה נפק"מ בין הדרכים, וע"ש בתוספת ביאור].

בא"ד - "ובתוספתא מפני מה אמרו אם לא הדיחו טהור שאין המים שבגבי עלולין לקבל טומאה עד שיתלשו", יש להקשות דלדעת הרמב"ם המים שבגבי מקבלים טומאה ע"י רצון גם לפני שנתלשו, ונפק"מ אם הדיח את ידיו בתוך המים, ולא תלשם[[3]](#footnote-4). **חס"ד** (א-ב ד"ה אך) פירש ברמב"ם שרצון במחובר מועיל שתחול טומאה לכשיתלש ברצון, ולכן תני בל' שאין "עלולין", משום שהטומאה התחילה ולא נגמרה, ע"ש. [וצ"ב].

**החזו"א** (מקואות א-ג) כתב שהרמב"ם מודה שרצון ל"מ שמי הגבא יטמאו אחרים, אלא רק המים בעצמם נטמאים. לפ"ז א"ש דמה"ט אין המים מטמאים את הככר. אולם **הרמב"ם** (טו"א שם) כתב בהדיא "אין מתטמאין אלא לרצון ואין מטמאין אלא לרצון", וכ"מ בפיה"מ שכתב "לקבל טומאה". ועי' במה שיישב **החזו"א** בהמש"ד.

ר"ש ד"ה שתה - "שמא שתאה הטהור", **האחרונים** התקשו אמאי לא מטהרים מספק, כדין ספק משקין, כדתנן בטהרות (ד-ט ויא), [דהוי ספיקא דרבנן לקולא, ועוד דאף בדאו' ברה"ר ספיקו טהור]. מצינו ג' תירוצים: א' **תוס' חדשים** כתב שלפ"ד **האגודה** שפירש שחוששים לטיפת רוק מיושבת משנה א', אך אכתי תקשי משנה ב' דליכא רוק.

ב' **התפא"י** (יכין ד) **המשנ"א הרש"ש** (מ"ג) **והחזו"א** (קמא א-ב) תירצו שיש בילה בלח, ובהכרח מעורב במים חלק מהטיפה הטמאה. אולם בלשון **הר"ש והרע"ב** מבואר דהוי ספק, כדכתב **התפא"י** (בועז ב). ועי' במה שהקשה **המשנ"א** על פירוש זה. וצ"ע.

ג' **כוכב מיעקב** (הו' בהג' וחי' במשניות) תירץ דהך מתני' ס"ל כרבי החושש לספק משקין טמאין, כדאי' בירושלמי (סוף דמאי). ועי' במה שתירצו **גלות עליות** (סוף אות ב) **ואפיקי מים** ע"פ **החזו"א**.

עוד התקשו **האחרונים** אמאי אין הטיפה בטילה ברוב. וכבר הקשה כן **הרי"ד** (סי' א ד"ה ומה שהקשה) בשם **ר"י**. [**ר"י** תירץ שרביעית מים טמאים חשובים, ואינם בטלים אלא במ' סאה, אך **הרי"ד** דחה דלא מצאנו שהם חשובים, ע"ש. **הרי"ד** תירץ דדמי למידי דיהיב טעמא דלא בטיל, דעירוב המשקים מתבלבל, וכל טיפה חשובה לטמאות כמה משקין, ע"ש]. מצינו [במסכתין] ב' תירוצים עיקריים:

א' **הראב"ד** (טו"א טו-א) כתב שבכה"ג "נעורו" הטמאים לטמא הככר[[4]](#footnote-5), וכתבו **המשנ"א** **ואבנ"ז** (או"ח שעד-י) דמה"ט ליכא ביטול ברוב, כיון שהמיעוט חוזר וניעור, [דעתה שהמים נתלשו ביכולתו לטמא את כל המים]. אלא שהקשה **המשנ"א** שהגמ' בבכורות (כב.) דנה בדבר, ולאביי לא אמרינן דחוזר וניעור. **הרש"ש** (שם) **גלות עליות** (אות ג) **והחזו"א** (מכשירין ד-ה) תירצו שבכה"ג שהרוב אינו עומד בטהרתו לכו"ע אמרינן חוזר וניעור. שו"ת **מהר"י הכהן** (יו"ד סי' טז ד"ה והנה מיושבים) פירש שכיון שאין טומאה במחובר, אין המיעוט מתנגד לרוב, וע"כ לא נאמר שהמיעוט כמאן דליתיה דמי, אלא הוא חוזר וניעור. עי"ל עפ"ד **תוס'** (ב"ק ק:) ו**רשב"א** (שבת סה:) שבטהרות החמירו יותר מאיסורים.

ב' **התפא"י** (בועז ב) **וראש"ט** (הו' בהג' וחי' במשניות) תירצו שבמחובר ליכא דין ביטול ברוב, כדכתב **רש"י** בגיטין (נד: ד"ה הרי). ושמעתי שכן ייסד **הר"ש מקינון**. בטעם הדבר פירש הגר"י מרכוס שליט"א משום שמחובר הוא חשוב. ועי' במה שפירש **נזר הקודש** (אות ב).

**הגר"א** כתב "לא שבטלה לגמרי אלא דאינה מטמאה לאחרים וכו' כיון שהרוב טהורין נוגעין באותו דבר", מבואר שאין זה ביטול גמור, אלא שהמיעוט אינו מטמא במגעו, כיון שהרוב הנוגע בככר הוא טהור. וצ"ב מ"ט ליכא ביטול גמור, וי"ל דליכא ביטול גמור במחובר, כדכתבו האחרונים. ועי' **נזר הקודש** (אות יב ויג).

בא"ד - "ואע"ג דרביעית בעינן וכו' טימאה כל משקין שבפיו", **התוי"ט והתפא"י** (יכין ג) הוסיפו לפרש שסתם שתיה היא רביעית. אך ה**חזון נחום** העיר דאין דרך בנ"א לשתות את כל הרביעית בבת אחת, אלא כמלא לוגמיו, וכגון דא הו"ל לתנא לפרש.

בא"ד - "ואותה טיפה לא סלקה לה השקה בגבא דמיירי בשאין בו מ' סאה", וכ"כ **הראב"ד** (טו"א טו-א) **והרע"ב**. **גלות עליות** (אות א) **והרש"ש** התקשו מהיכ"ת דהשקה בעי מ' סאה, והא טעם השקה הוא משום חיבור למים שאינם מקב"ט, [ע"ש]. וכעי"ז הקשה **נזר הקודש** (אות ז), וכתב שלכן פירש **האגודה** שנפלה מפיו טיפת רוק, דהשקה לא מהני ברוק, כדאי' בגמ' (זבחים עח:). **גלות עליות** (שם ובמשנה ה') כתב שזהו דין דרבנן. לפ"ד **הגר"ח** (טו"א ז-ה ד"ה והנה י"ל) וה**שער"י** (ג-כו ד"ה אמנם) שייסדו שטעמא דהשקה הוא משום דנעשו "מקוה", א"ש דרבנן ביטלו רביעית ד"מקוה" גם לגבי השקה. וכ"כ **נזר הקודש** (אות י ויח) דאחר שביטלו רביעית לגבי טבילה, ביטלו גם לגבי השקה. עוד פירש **נזר הקודש** (אות ח) דבעינן להשיק לדבר שיש לו חשיבות מצד עצמו, ע"ש. ועי' **אגרו"מ** (יו"ד ח"א סי' קכ ד"ה וזה).

ר"ש ד"ה תניא - "גבא שנפל לתוכו יין דבש וחלב הולכין אחר הרוב", **החזו"א** (קמא ח-ט ד"ה ומקוה) הוכיח מהא דלא קאמר שאם נשתנה מראהו מקבל טומאה, גם אם הרוב מים, דאף אם השתנה מראהו יש לו מעלת מי גבאים שאין טמא במחובר, למרות שפסול למקוה, [והניח בצ"ע]. במקום אחר דחה **החזו"א** (תנינא י-יד) וכתב דאפשר דאיירי ביין לבן, ולכן ליכא שינוי מראה. לפ"ד **הראב"ד** (שם-ד וי שינויי מהדורות) **הגידו"ט** (גבא עו) **והלחו"ש** (רא-קיג) שכתבו ששינוי מראה פוסל מדרבנן, יש לדמות למים שאובין שלמרות שרבנן פסלום, אית להו דין מי גבאים, לדעת הרמב"ם.

בא"ד - "נפל לתוכו שמן אע"פ שהקפהו ה"ז טמא לפי שא"א לצאת ידי צחצוחי שמן וכו' וכן שמן וכו' נפל ע"ג יין וקפה אותו יין מותר", וצ"ב אמאי ליכא חשש שישארו צחצוחי שמן כמו ברישא. וי"ל דשאני יין שהוא סמיך יותר ממים, וע"כ ניתן להסיר בקלות את כל השמן, בלא שישארו צחצוחי שמן.

ר"ש ד"ה הגביהו - "ונתבטלה הטיפה ברוב הטהורין", בפשטות משמע שזהו ביטול גמור, ובכל זאת אם נשתיירה רק הטיפה היא מטמאת, משום שהמיעוט חוזר וניעור, כדכתבו **הראב"ד והאחרונים**, אך **הגר"א** כתב שאינו ביטול גמור, כנ"ל.

משנה ב'

"מלא בכלי טמא", בביאור הרבותא במשנה זו, כתבו **הרמב"ם והרע"ב** דקמ"ל שכלים מטמאים מי גבאים, והקשו האחרונים [**משנ"א מלאכ"ש ורש"ש**] דהרמב"ם ניחא לשיטתיה שמי הגבא נטמאים, אבל לרע"ב שרק הטיפה התלושה נטמאת ליתא להך רבותא. ועי' במה שפירש **המשנ"א**.

משנה ג'

"נפלו מים טמאים", **הרמב"ם** (טו"א טו-א) כתב שהמים נפלו מרצון. והעתיקו ה**מלאכ"ש**. אך בפיה"מ מבואר שנפלו שלא לרצון, ונחלקו בדבר **האחרונים**, כדלהלן.

"נפלו מים טמאים ושתה טהור טמא", **רע"א** כתב שלרמב"ם א"ש דקמ"ל שאפילו משקים טמאים מטמאים מי גבאים, אבל לר"ש ורע"ב דס"ל שמי הגבא לא נטמאים, אלא רק הטיפה התלושה, צ"ע מה התחדש במשנה זו. **הרש"ש** תירץ דקמ"ל שרבנן לא חיישי שמא נשתיירו מים טמאים, למרות שנפלו הרבה מים, ולא רק טיפה. [בתחיל"ד פירש שר"ש פליג רק על משנה זו, אך הראשונים לא פירשו כן, כדלהלן]. ועי' במה שביארו **תפא"י** (יכין ח) **משנ"א** (ד"ה ר"ש) **תפארת ירושלים** **וגלות עליות** (ד"ה ובעיקר).

"ר"ש אומר בין שהדיח בין שלא הדיח טמא", הראשונים נחלקו האם ר"ש פליג רק על משנה ג', משום שמים טמאים מטמאים גם שלא לרצון, ולכן גם מי הגבא מטמאים שלא לרצון, כדפירש **הרמב"ם**, א"ד ר"ש פליג על כל המשניות, משום דחייש שמא לבסוף נשארה הטיפה הטמאה ע"ג הככר וטימאתו, כדפירשו **הר"ש הרא"ש הרע"ב והרי"ד** (רי"ס א) בשם **ריבמ"ץ**, ואזלי לשיטתייהו בביאור מתני'. אמנם יש מהאחרונים [**תפא"י** (אות י) **ורש"ש**] שפירשו [גם לפי פירוש הר"ש] שדוקא במשנה ג' שנפלו הרבה מים טמאים חייש ר"ש שמא נשארו מים טמאים, אבל במשנה א' וב' שאין רק טיפה א', לא חייש. ועי' במה שהקשה **החזו"א** (קמא א-ד), ובמה שתירץ **אפיקי מים**.

ר"מ ד"ה ועוד - "שאם נפלו וכו' משקין טמאין וכו' ואומר ר"ש וכו' ויטמאו לרצון ושלא לרצון", בפשטות מבואר שמי הגבא מטמאים שלא לרצון, וכדנקטו **רע"א** (במשניות) **מרכה"מ** (טו"א טו-א) **ראש"ט ואו"ש** (טו"א טו-א), וע"כ תמה **רע"א** אמאי נטמא הטהור, והא לא אחשביה למים, ודמי לנפל ככר ולא הדיח דטהור. מצינו ב' תירוצים:

א' **תפארת ירושלים** (במשניות) תירץ דס"ל לרמב"ם שמשקים טמאים שאני, דמעליותא דמשקין משלים החסרון דשלא לרצון. ומקורו מדתנן (ריש מכשירין) שמשקים טמאין מטמאים גם שלא לרצון. [דלא כר"ש שפירש דה"ה כלי. אך בחיבורו חזר בו, כדכתב תפאר"י]. וכ"פ **האו"ש** (שם) שמשקים טמאים שאני, [ע"ש שפירש לפי שיטתו הנ"ל].

ב' **החזו"א** (קמא א-ד) תירץ דכיון דהטיפה הטמאה מעורב כאן חמיר טפי ע"ש.

בא"ד - "ובתוספתא וכו' שאני אומר שטיפת מים טמאין נוגעין בככר", צ"ב כיצד פירש הרמב"ם את התוספתא, והא מבואר שחיישינן לטיפה הטמאה, כפירוש הר"ש, [וכדכתב הגר"א]. **המשנ"א** (ד"ה אלא) יישב שלכל המים שע"ג הככר קרינן טיפה. א"נ אינו לשון טיפה אלא שטיפה, וכ"פ **גלות עליות** (אות ח). ועי' **חס"ד וחזו"א** (קמא א-ג בסו"ד).

משנה ד'

"או שהלך בהן הטמא ושתה טהור טהור", **הראב"ד** (טו"א טו-א) הקשה על הרמב"ם אמאי טהור, והא אין לך רצון גדול מזה, [והיינו דס"ל דסגי בכונה לגעת במים]. ותירצו האחרונים [**כס"מ תפא"י גלות עליות** (אות ח) **וערוה"ש** (קפג-ט)] דאין כוונתו אלא לעבור לצד אחר, והיה מעדיף לא ללכת במים, [והיינו דלא סגי בכונה, אלא בעינן רצון].

בדעת הר"ש וסיעתו צ"ב אמאי לא חיישינן שמא נתלשה טיפה על בגדיו, וחזרה לגבא. **המאירי** כתב "ואם הלך בהם טמא אע"פ שיש כאן רצון הרי לא נתלשו". ואפשר שכונתו למש"כ **התפא"י** (בועז ה) דאיירי הכא בשתה הטהור בעוד שהטמא לא עבר במים. אך **גלות עליות** (אות ג) דחה דבדרך הילוכו הגביה רגלו והחזירה. וצ"ע. **הרא"ש** פירש "דאי נמי חזרה לא נטמאת כיון דלא אחשבה". וכעי"ז פירש **הכס"מ** (טו-א) שהמים שעל רגליו לא נתלשו לרצון. והקשה **רע"א** דא"כ בנפלו מים טמאים אמאי שתה הטהור טמא והא לא אחשביה. **הרש"ש** תירץ דכיון שהמים טמאים מסתמא כבר הוחשבו, וחוזרים ונעורים כשיוחשבו המים שבגבא ע"י שתיה וכדו'. וכעי"ז תירץ **גלות עליות** (אות ג) דשם המים נטמאו בתלישתן, וחשו שתתעורר טומאתן אח"כ. **גלות עליות** הקשה דמים תלושין א"צ חשיבות תלישה. ותירץ דכיון דאיכא תרי דרבנן [ע"ש] לא החמירו היכא דלא אחשבינהו למים.

"ושתה טהור", הא דלא נקט שאב בכלי או נפל שם ככר, כדלעיל, פירש **התפא"י** (יכין יא) משום דתני דאפילו שתה טהור, כ"ש היכא שהיה רק נגיעה.

"אחד וכו' מי בורות מי שיחין מי מערות" וכו', **התפא"י** העיר אמאי הוצרך התנא להאריך לפרש את סוגי הבורות, והא לכאורה אין בזה חידוש. **הרמב"ם** כתב שמי בורות הם מים שאובין, ופירש ה**גלות עליות** (א-א-י) דאל"כ מה אתא לאשמועינן. [ועי' להלן בהערתו וביישובה]. אך לסוברים שמעלת מי גבאים אינה קיימת במים שאובין אכתי תקשי. **התפא"י** פירש ב"פ: א' קמ"ל דאף שנעשו בידי אדם, בתמונות שונות, אפ"ה לא מחשבו דיש בהן תפיסת יד אדם למהוו תלושין. ב' בבא זו קאי על מים שבדרכים השנויים בהמשך מתני', וקס"ד שצורתם מעידה שעשויים לשימושים אחרים המונעים מבנ"א לשתותם, משום דמאיסי. ועי' **א"ר**.

"ומקואות שאין בהן מ' סאה", **המשנ"א** העיר דאטו כל הני לאו מקואות נינהו, ותירץ דאתא לרבותא מים שאובין. אך **הרמב"ם** כתב ש"מי בורות" הם שאובין, וא"כ אין בזה חידוש. וכן קשה לסוברים שבשאובין ליכא למעלת מי גבאין. וי"ל דמקואות איירי במים תלושים, ולא שאובין, כגון ע"י כלי נקוב. הר"א מאירוביץ שליט"א.

"בשעת הגשמים הכל טהור", בטעם הדבר נחלקו הראשונים, ונשנו ג"פ [עיקריים]: א' **הרמב"ם בפיה"מ** פירש שהגשמים גורמים ליציאת מים ובאים מים אחרים. [ויש להסתפק האם דין זה נאמר דוקא בגשמים, או גם במים אחרים].

ויש להקשות דדין זה מתאים לדעת ר"ש (במשנה ה') דס"ל דסגי ב"שטפו", אבל לב"ה וב"ש לא סגי בהכי. אמנם לפ"ד התפא"י מודו ב"ה לר"ש דמהני שטפו, אך לחזו"א ב"ה פליגי על ר"ש. אלא כתב **החזו"א** (א-ה) דשטפו היינו שיצאו קצת מים, אבל אם יצא מלואו חשיב כרבו ושטפו, ומהני לכו"ע.

ב' בדברי **הרמב"ם** (טו"א טו-ב) **והרע"ב** מבואר שבשעת גשמים יש רוב מי גשמים. וכ"מ קצת בסתימת דברי **הר"ש** [שפירש את הסיפא של התוספתא מדין רוב, ולא פירש פירוש אחר ברישא]. וכ"פ חי' **הגר"א והרש"ש**, ע"ש ש**הגר"א** דן האם צריך רוב כנגד הטיפה הטמאה, או כנגד כל המים.

**גלות עליות** פירש בדעת **הרמב"ם והר"ש** דכנגד מה דמספקא לן אם שתה מהם טמא, יש להסתפק שמא רבו מי גשמים, וע"כ הוי בחזקת טהרה. [ובזה מיושבת קושית **החזו"א** (א-ו) למה בשעת הגשמים הכל טהור, והא משכח"ל ששתה טמא, ועדיין לא רבו, ושתה טהור, ע"ש שרצה לחדש דמהני מדין מי תמציות שלא פסקו, שבהם אין שתיית הטמא מטמאת].

**גלות עליות** (ה-א) **והחזו"א** (א-ה) הקשו למה מהני רוב, והא בלא"ה יש כבר רוב כנגד הטיפה, ולא סגי בהכי. ותירץ **החזו"א** דכיון שזהו דין דרבנן, ואם לא יועיל רביה ושטיפה יהיו טמאים לעולם, לכן הקילו רבנן לסמוך על רביה ושטיפה. ויתכן להוסיף שגדר הקולא הוא לסמוך על "תרי רובי", כעין מה שמצינו בגמ' בכתובות (טו.). [אך עי' **חזו"א** (שם) שהעלה צד לפרש את התוס' שגם אם אין בגבא רק מים טמאים מהני, למרות שבכה"ג אין תרי רובי. וכ"מ ממתני' במכשירין (ב-ג), מוכח דבעינן רוב לאחר הדבר הטמא. ועי' בב' תירוצי **גלות עליות**, וצ"ע].

ג' **הרי"ד** (א-ג ד"ה מה זה) **והרא"ש** פירשו שבשעת הגשמים אין בנ"א הולכים בדרכים. וכן העתיק **תוס' חדשים**. וכעי"ז פירש **המהר"ם מרוטנבורג** [הו' בתוי"ט] דכיון שמים מצויים בכל הארץ, לא חיישינן שמא אדם טמא שתה מכאן. וכ"פ **התפא"י** (יכין יח) [כב' הפירושים הנ"ל]. וכ"מ ב**ראב"ד** (שם) שכתב "ובשעת גשמים אין חוששין או משירבו", מבואר שבשעת גשמים א"צ בטעם של רוב.

בדברי הראשונים הנ"ל [בשיטה ג'] לא נתבאר אמאי לא חיישינן שמא טמא שתה לפני שעת הגשמים. ודוחק לומר שכל הבורות מתייבשים. **התפא"י** הוסיף לפרש שכבר רבו עליהם מי גשמים וטיהרום. וכ"פ **החזו"א** (א-ו) מטעם אחר. **גלות עליות** פירש דאיירי בגונא שלא ידוע ששתה מהם אדם טמא, ע"ש שפירש שהראשונים פליגי בדין פסקו הגשמים זמן ארוך.

"בשעת הגשמים הכל טהור", בפשטות משמע שדינם כדין מי גבאים, מדלא הובאו במשנה ו', וכדנקט ה**חזו"א** (שם), והתקשה מהו החילוק בין שעת הגשמים למי תמציות שלא פסקו. ותירץ שאין הגשמים מבצבצים ומבעבעים את קרקעית הבור, כדלהלן. אמנם **המשנ"א** (משנה ו' ד"ה ושתה) פירש שגשמים שלא פסקו מהני מדין מי תמציות שלא פסקו.

"בשעת הגשמים", בדברי **המשנ"א והחזו"א** הנ"ל מבואר ששעת הגשמים הכונה לזמן ירידתם בפועל, ולא לעונת הגשמים, וע"כ דימו למי תמציות שלא פסקו, ופסקו הגשמים היינו אפילו שעה מועטת, כדכתב **התפא"י**.

"הקרובין לעיר ולדרך טמאין", **המשנ"א** (ד"ה הקרובין) הקשה אמאי חיישינן מספק, והא ספיקא דרבנן לקולא, כדין ספק משקין, ותירץ דרובא דעלמא כעם הארץ דיינינן להו לענין טהרות.

ר"מ - "ואפילו היו שאובין וראיה לזה אמרו מי בורות", **גלות עליות** (א-א-י) ביאר מה המקור לפרש שמי בורות הם שאובין, דאל"כ מה אתא לאשמועינן. והתקשה כיצד יפרש למה הזכיר שיחין ומערות. אך כבר כתבו **תוס'** (ב"ב יז.) שגם אם אין חידוש רגיל התנא לשנות שיח ומערה בהדי בור.

ר"ש ד"ה תניא - "מי שפיכות ומי גשמים שנתערבו בין בכלים בין בקרקע טמאים ר"י ור"ש אומרים בכלים טמאים בקרקע טהורין", האחרונים התקשו במאי פליגי, ומ"ש מהא דקאמר ברישא דהולכין אחר הרוב בלא פלוגתא, ופירשו ה"פ:

א' **הגר"א** (א-ג) **זר זהב** (בפי' א') **וחזו"י** פירשו דאיירי בגונא דאיכא רוב מי שפיכות, ולכן רבנן מטמאים. אך **החזו"א** (א-ו) התקשה דאי איכא רוב מי שפיכות מ"ט דר"י ור"ש. וצ"ע.

ב' **זר זהב** (בפי' ב') **וחס"ד** (א-ה ד"ה חוקת - בפי' ב') פירשו דאיירי בגונא שהגשמים קדמו למי שפיכות, דבכה"ג תנן במכשירין (ב-ג) שטמאים, משום שניחא ליה בגשמים שכבר ירדו, וע"כ הם מקבלים טומאה, ור"י ור"ש ס"ל שבקרקע טהורים, משום שמחוברים נינהו, כדכתב **הרא"ש** (מכשירין שם), [ול"ד לרישא שירדו לבסוף גשמים]. וצ"ב מהי סברת רבנן. וי"ל דס"ל דבעינן תרי רובי [כנ"ל], וליכא. ועי' במה שהקשה **החזו"א** (שם) מדעת ר"ש (במשנה ג').

ג' **גלות עליות** (פסקא ב) פירש דאיירי בגונא שקדמו מי השפיכות, ור"י ור"ש מטהרים כדתנן במכשירין, ות"ק מחמיר יותר במי שפיכות שהם יותר בחזקת טומאה, ממי גבא ששתה טמא.

ד' **חס"ד** (א-ה ד"ה חוקת - בפי' א', וד"ה ומה ששנינו - בדעת **הרמב"ם**) פירש דאיירי בדליכא רוב, אלא מחצה על מחצה, ופליגי האם ספיקא לחומרא, א"נ משום דא"א לצמצם, א"ד ספיקא לקולא בדרבנן.

ה' **החזו"א** (א-ו) התקשה דאי איכא רוב מי גשמים אמאי מטמאי רבנן, ואי איכא רוב מי שפיכות מ"ט דר"י ור"ש, וע"כ גרס בדעת רבנן "טהורים". ונתערבו היינו שאינו יודע איזה מי גשמים ואיזה מי שפיכות, ופליגי האם טומאת משקין דרבנן או דאו'. ועי' בפירוש **מקדש דוד** (טהרות מג-ז).

בא"ד - "פרסות רגלי בהמה גסה טמא מקום פרסות רגלי בהמה דקה טהור", משום שבבהמה גסה חיישינן שאדם רכב עליה, משא"כ בבהמה דקה. כ"פ **הכס"מ** (טו"א טו-ג).

בא"ד - "בגבא שאפשר לו לשתות בלא הכרת פרסה וכו' אבל גבא שא"א לשתות אא"כ פרסה ניכרת", וכ"פ **הראב"ד** (טו"א טו-ג), כדכתב **הכס"מ**. אך **הרמב"ם** (שם) פירש שישנו חילוק בין גבא שאפשר לשתות ממנו, לבין גבא שא"א לשתות ממנו כי אם בדוחק גדול, דבכה"ג לא חיישינן שטמא שתה ממנו אא"כ נראו פרסות.

רא"ש ד"ה נפל - "כיון דלא אחשבה", **האחרונים** התקשו בביאור דברי הרא"ש, כנ"ל.

משנה ה'

"מאימתי טהרתן" וכו', הראשונים נחלקו באיזה מי גבאים איירי, **הרמב"ם** (טו"א טו-ב) כתב דאיירי במים "שנטמאו", אולם **הראב"ד** השיג וכתב דלא איירי במים שנטמאו, אלא במים שיש "לחוש" לשתיית טמאים או למי שפיכות. וכ"מ ב**ר"ש** (ד"ה מאימתי). ואזלי לשיטתייהו דס"ל שאין מים הנמצאים בקרקע מקבלים טומאה אפילו לרצון, כדכתב **ערוה"ש** (קפג-י). **הראב"ד** הוסיף שאם נפלו בודאי מים טמאים, בעי רביה של מ' סאה מדין השקה.

"וב"ה אומרים רבו אע"פ שלא שטפו רש"א שטפו אע"פ שלא רבו", האחרונים נחלקו האם ב"ה ור"ש פליגי בדין רביה או שטיפה, **התפא"י** (יכין כה) פירש שלב"ה מהני שטפו בלא רבו, ופליגי בדין רבו בלא שטפו, דלר"ש לא מהני. וכ"מ ב**משנ"א** (סוד"ה וישטופו). **החזו"א** (קמא א-ה) פירש שלר"ש מהני רבו בלא שטפו, ופליגי בדין שטפו לחוד, דלב"ה לא מהני.

"רבו", מסתימת דברי **הרמב"ם** וש"ר מבואר דמהני מדין רוב רגיל. וכ"פ **המשנ"א** בדעת **הרמב"ם והרא"ש**. אולם **הראב"ד** (טו"א טו-ב) פירש דהו"ל כמי תמציות שלא פסקו שהטמאים בטלים בהם לגמרי. ובשם התוספתא פירש דהיינו רבייה של מ' סאה מים כשרים מפני שהיא בהשקה. וכ"פ **המשנ"א** ע"פ גירסת הר"ש בתוספתא [כ"א סאה]. לפ"ד צ"ל דב"ש פליגי על השקה זו, בכה"ג שהמים הטמאים קדמו לטהורים, ולא פליגי על כל השקה. לפירושם מיושבת קושית האחרונים (במשנה ד') אמאי מהני רוב, והא בלא"ה איכא רוב.

"שטפו", בביאור הענין פירשו האחרונים [**תפא"י** (יכין כה) **משנ"א חס"ד** (א-ז) **גלות עליות חזו"א** (א-ה) **וחזו"י** (א-ד)] ש"תולים" שהטיפה הטמאה יצאה ע"י שהמים שטפו ועלו על גדותיהם. **משנ"א** הוסיף [לפרש את ב"ש] שהטעם שצריך תליה, משום שרבנן חששו שמא יעמוד ויצפה שירדו גשמים, וע"כ הצריכו היכר, ותיקנו דבעי תליה.

**גלות עליות** (סוד"ה עתה) תמה לשיטת הרמב"ם שכל מי הגבא נטמאים, אמאי סגי שיעלו ויתפשטו כל שהוא, והא בודאי שלא יצאו כל המים הטמאים, והניח בקושיא. וכעי"ז העיר **החס"ד** על התוספתא אמאי מהני שטפו כל שהוא, והא באופן שנפלו קרוב לג' לוגין, בודאי שלא יצאו כולם, ותירץ דהוי קולא שהקילו רבנן. ואפשר שהטעם לקולא הוא משום שבדרך כלל יוצאים ושוטפים הרבה מים, וע"כ לא פלוג רבנן.

"כשרין לחלה", הראשונים והאחרונים נחלקו מהו "לחלה", ונשנו ד' שיטות: א' יש מהראשונים [**רמב"ם** (מקואות ט-א ובפיה"מ הנדמ"ח)] שכתב שהמים כשרים לעיסה הטבולה לחלה, ופירשו האחרונים [**תוי"ט הגר"א תפא"י** (יכין כו) **ומשנ"א**] שחלה עצמה דינה כתרומה, דחמירא טפי. והא דל"ק לעיסה הטבולה לתרומה עי' **תפא"י** שפירש ב"פ. [**המשנ"א** הקשה מהגמ' בנדה (ז.) כל שודאי מטמא חולין גזרו על ספקו משום חולין הטבולין לחלה, ע"ש בתירוצו, ובמה שתירץ **מקד"ד** (טהרות סו"ס מ)].

ב' יש מהראשונים [**רע"ב**,וכ"כ **מלאכ"ש** בשם **הרמ"ע**] שפי' שכשרים לחלה, וה"ה לתרומה. וכ"פ **התפא"י** (בועז ז) בדעת **הר"ש והרע"ב**. וכן הוכיח **חי' מהרי"ח** מה**תוספתא**. ועי' להלן. [ועי' **רא"ש**].

ג' יש מהאחרונים [**תפא"י** (בועז ז) בשם **אביו**] שפי' שכשרין לחלה היום שהיא דרבנן, לאפוקי תרומה שהיא דאו' [לדעת הראב"ד].

ד' **א"ר** גרס "לחולין", לפ"ד לכאורה אין מקור להכשיר עיסה הטבולה לחלה. [אך **הגר"א** (בליקוטים) כתב שחלה היינו עיסה הטבולה לחלה].

**המאירי** כתב לגבי מי תמציות שמותר להשתמש בהם לתרומה וכו' משא"כ בראשונה שלא הותר אלא לחלה. וצ"ע מהו החילוק בין חלה לתרומה. וי"ל כאביו של התפא"י, דהא לשיטת **המאירי** (יבמות פא. ונדה מו:) חלה בזה"ז דרבנן, כדכתב המגיה**.**

"כשרין לחלה", בדעת הסוברים שאינם כשרין לתרומה, הקשה **המשנ"א** (במשנה א' ד"ה ונפל) מהא דתנן שאם נפל ככר של תרומה ולא הדיח טהור. ותירץ דהכא תלשן ולקחן לשם תרומה, ולכן חיישינן בהו לטומאה, כדין הדיח את הככר. עי"ל דהכא תני שלכתחילה החמירו לגבי תרומה, ובמשנה א' תנן שבדיעבד אם נפל ככר תרומה טהור.

יש להקשות אמאי כשרין לחלה, והא כשישתמש בהם ללוש וכדו' הוי תלישה לרצון. וי"ל דלכן פירש הרמב"ם דאיירי בגונא שהם בחזקת טהרה, כגון הרחוקים עד שלא הלכו בהן בנ"א, [כדכתב **המשנ"א** (סוד"ה כשרין)].

"כשרין לחלה וליטול מהן לידים", יש מהאחרונים [**רש"ש** (בצד א') **ומשנ"א**] שפירשו שדין זה נאמר על האופנים שהתנא טימא, והיינו הקרובים לדרך או הרחוקים לאחר שהלכו בנ"א, ואהא קאמר דלעיסה הטבולה לחלה שרי. [ועי' ברש"ש שסיים "אך צ"ע מהתוספתא שהביא הר"ש". ויש לעיין האם כונתו לחזור מפירושו הנ"ל. או שכונתו להקשות על התוי"ט שהביא בתחיל"ד]. אולם בדברי **הרמב"ם** (מקואות ט-א) מבואר דקאי אהא דקאמר שהם בחזקת טהורין, וכ"מ בפיה"מ, כדלהלן. [ויתכן שכונת הרמב"ם שגם בגונא שחוששים לטומאה, הם בחזקת טהרה לגבי חלה. בני החבורה]. וכ"כ **הגר"א** דקאי ארחוקין מן הדרך.

ר"מ - "ואיך יהיו טהורים אחר שנטמאו, הרי הוא מזכיר והולך למה יכשר מקוה מים זה, ואמר שמי גבאין אלו כשרין לחלה", משמע שדין זה קאי על מי גבאים שהם בחזקת טהרה, כנ"ל. [ומשמע שגם בכה"ג שנטהרו ע"י שרבו, אינם כשרים לתרומה. וצ"ע מ"ט. וכה"ק **המשנ"א** (סוד"ה כשרין) על מש"כ הרמב"ם (מקואות ט-א) שגם אם הם בחזקת טהרה אינם כשרים לתרומה]. והא דהתקשה הרמב"ם והוצרך להאריך לפרש את סדר המשנה, משום שדין זה לא קאי ארישא דאיירי במים שבודאי רבו או שטפו, דהתם המים כשרים גם לתרומה, אלא קאי על משנה ד' דאיירי במים שהם "בחזקת טהרה", כדמבואר ברמב"ם, כנ"ל. אולם **התפא"י** (יכין כו) פירש שדין זה קאי ארישא, באופן שרבו ושטפו.

ר"ש ד"ה תניא - "גבי שאין בו מ' סאה ונפל לתוכו פחות מג' לוגין מים טמאין פסולין לחלה וכו' וכשרין להקוות עליהן", **הרמב"ם** (מקואות ח-ט) כתב שכשרים לחלה ותרומה, ופסולים להקוות עליהם. וצ"ב מ"ט כשרים לחלה. וי"ל דאיירי בנפלו שלא לרצון. אך עי' **גלות עליות** (פסקא ג) שדחה פשט זה, וע"כ הגיה את הרמב"ם.

בא"ד - "כשרין לחלה ולתרומה", יש להקשות [מדתני בתוספתא "תרומה"] על הראשונים שפירשו דהא דתנן שכשרים לחלה היינו עיסה הטבולה לחלה, ולא לתרומה. וי"ל דהכא איירי בגונא שבודאי רבו או שטפו, והמשנה איירי בגונא שהם "בחזקת" טהרה, וכדכתב **הרמב"ם** (מקואות ט-א).

בא"ד - "וכיצד רבו וכו' כיון שנפל לתוכו כ"א סאה של מימי גשמים טהורין מפני שרבו", **המשנ"א** (ד"ה מאימתי) הוכיח מכאן דבעינן רוב כנגד כל המים שבגבא, וכ"מ ב**רא"ש**. [**הגר"א** הנ"ל הסתפק רק לגבי נפלו מעט מים, כמבואר בדבריו, והטעם צ"ע]. וא"ש לשיטת הרמב"ם שכל המים נטמאו, והתקשה לדעת הר"ש וסיעתו דס"ל שרק הטיפה טמאה, אמאי לא סגי ברוב כנגד הטיפה. וי"ל דכיון שרבנן החמירו דלא סגי ברוב שקדם לטיפה, [אלא בעינן תרי רובי, כנ"ל], לכן לא סגי ברוב כנגד הטיפה, דהא בלא"ה כבר יש רוב, אלא בעינן רוב כנגד כל המים, [כדין תרי רובי, שרוב סיעה הוא יותר מהעיר]. עי"ל דלפ"ד הר"ש אין בילה בלח, [כנ"ל במשנה א'], ואין מי הגשמים נמצאים יחד עם הטיפה הטמאה שיבטלוה.

בא"ד - "כיון שנפל לתוכו כ"א סאה", **הגר"א** הגיה בתוספתא כ' סאה. וכן צידד **גלות עליות** (פסקא ב). אך **הראב"ד** (טו"א טו-ב) כתב דלתוספתא בעינן רבייה של מ' סאה מפני שהיא השקה, וא"ש דלכן צריך כ"א סאה, וכ"פ **המשנ"א** (ד"ה ב"ש). ועי' בהערת **האבנ"ז** (או"ח שעד-טז). ועי' להלן.

בא"ד - "נפלו לתוכו ג' לוגין מים שאובין טמאין וכו' וכדברי ב"ה רבו" וכו', לפ"ד **הראב"ד** הנ"ל שכתב דבעינן מ' סאה בשביל השקה, קשה אמאי מהני רוב בכה"ג, והא ג' לוגים פוסלים את המקוה. [ואולי לכן **הגר"א** מחק גירסא זו]. מוכח שגזירת ג' לוגים לא נאמרה לגבי השקה, עכ"פ במי גבאים שטהורים מעיקר הדין.

משנה ו'

"למעלה מהן מי תמציות שלא פסקו", לדעת רוב הראשונים (במשנה א') הסוברים שמחובר אינו נטמא, אלא הטיפה שנפלה מפיו מטמאת, התחדש הכא שהטיפה נטהרת. לדעת הרמב"ם הסובר שמחובר נטמא, התחדש הכא שאינו נטמא. בטעם הדבר אי' ב**תוספתא** שהביא הר"ש משום ש"מטבילין בהן", ונחלקו המפרשים מהו טעם טהרתם, ונשנו ג"פ:

א' יש מהאחרונים [**תוי"ט** **חס"ד** (א-יג) **עוי"ט** (יו"ד סי' פה) **וחזו"י** (א-ו)] שפירשו שהכונה להשקה. וכבר כתב כן בהדיא **הריטב"א** במכות (ד. ד"ה והא). וכ"מ ב**ראב"ד** בדעת התוספתא, ע"ש. וכ"מ ב**מהרי"ט** (ח"ב סו"ס יח). ומצינו שהתנא (י-ו) קרי להשקה בל' "מטבילין", כדכתב **המשנ"א**.

**המשנ"א** תמה מהא דכתבו הראשונים דהשקה בעי מ' סאה. וי"ל עפ"ד **גלות עליות** (משנה א' וה') שכתב שמדאו' מהני השקה בפחות ממ' סאה, אלא שרבנן החמירו, ורבנן לא החמירו במי תמציות. [אך כאמור גלות עליות (כאן) לא פירש כן, אלא כתב שלאחר שרבנן החמירו לא מהני השקה בכל מקוה].

ב' יש מהאחרונים [**משנ"א תפא"י** (בועז ח) [בדעת **הר"ש**] **רש"ש וגלות עליות** (ה-ג)] שפירשו שהכונה לביטול ברוב. וכ"מ ב**ראב"ד** (טו"א טו-ב) שכתב "שהטמאים בטלים בהם לגמרי". וכ"מ ב**רמב"ם**, כדכתב **החזו"א** (תנינא ח-א), וכ"מ ב**רע"ב**, כדכתב **האחיעזר** (ח"ג לג-א-ד). וכ"מ ב**ר"ש** (מ"ד מכת"י) **ומאירי** (ד"ה ולימד).

ג' יש מהאחרונים [**תפא"י** (יכין כז)] שפי' שהזרימה הוציאה את הטיפה הטמאה.

ד' יש מהאחרונים [**חזו"א** (קמא א-ה) וכעי"ז ב**חלקת יואב** (ח"ב לו-ב)] שפי' שמי תמציות מחוברים טפי לקרקע, וע"כ אינם מקבלים טומאה.

"למעלה מהן מי תמציות שלא פסקו שתה טמא וכו' טהור וכו' כשרים לתרומה" וכו', בטעם הדבר שמי תמציות שלא פסקו, עדיפי ממי גבאים, פירשו האחרונים ד"פ: א' **גלות עליות** (ה-ג ד"ה ומה - בפי' ב') פירש שנחשבו קצת כמעין, [כיון שהמים לא פסקו מלזרום]. בדברי האחרונים [**מהרי"ט** (ח"ב סו"ס יח) **עוי"ט** (יו"ד סי' פה) **ואחיעזר** (ח"ג לג-א-ד)] מבואר שנקטו שיש להם דין מעין מעיקר הדין לגבי לטהר מים שאובין. ביאור זה מתאים לסוברים דמהני מדין השקה, ולא מדין ביטול ברוב, [דהא מעין אינו גורם לביטול שהוא דין כללי].

ב' **גלות עליות** (שם - בפי' א') פירש שרבייה חדשה באה אליהם. ביאור זה מתאים לסוברים דמהני מדין ביטול ברוב, וע"כ פירש שבכה"ג שהביטול מתחדש כל הזמן לא החמירו.

ג' **החזו"א** (א-ה) פירש "משום שהמים מתמצין לתוך עובי האדמה חשיב חיבור טפי", וא"ש לסוברים שמעלת מי גבאים היא מטעם "מחובר", ומי תמציות מחוברים טפי לקרקע, מהטעם דלהלן. וכעי"ז פירש **חלקת יואב** (שם) שהמים שבגומא נעשו מחוברין לקרקע, יען דחשבינן כל הקרקע כדבר אחד עם מה שבגומא, וע"כ מטהר בהשקה.

ד' עי' לעיל במה שפירש **התפא"י**.

"מי תמציות שלא פסקו", היה מקום לדקדק ממש"כ **הר"ש והרא"ש** "מבצבצין ומבעבעין", שהכונה שהם מבצבצים ויוצאים מהקרקע, [ולכן דמי טפי למעין שנובע מהקרקע]. אולם בדברי הראשונים [**רמב"ם** (טו"א טו-ו) **מאירי ורע"ב** (מ"ד)] מבואר שהכונה שהם מבצבצים ויורדים מההרים, והל' בוצצין הוא מל' תמצית, כדכתב **הגר"א**. והוא מל' מיצוי, כדכתב **החזו"י** (א-ו), ופירש שמבצבצים הוא ממצמצים, [דאותיות בומ"פ מתחלפות], והיינו שאחרי הקילוח של הגשמים שיורדים בזרם, הם עוד מתמצים את שאריתם, כל' דם התמצית. עכ"ד. אמנם **החזו"א** (א-ה) כתב שבשעת הגשמים ליכא לדין מי תמציות שלא פסקו, "משום שאין הגשמים מבצבצים ומבעבעים את קרקעית הבור", מבואר דבעינן שהאדמה תתרכך ע"י ריבוי הגשמים, כמו בשעת זחילת הגשמים, דאז איכא חיבור טפי לקרקע, אבל קרקעית הבור אינה מתרככת.

"מי תמציות", **החזו"א** (קמא א-ח ותנינא ח-א) הסתפק בדין מים זוחלין, וצידד (תנינא שם) דלא מהני. בל' **הרמב"ם** (מקואות ט-ב ופיה"מ מ"ד) משמע דאיירי דוקא ב"נקוו". אמנם בדברי **הגר"א** (או"ח קנט-יד) מבואר דאיירי בזוחלין, [כדנתבאר בהערה][[5]](#footnote-6). וכ"מ ב**דברי חיים** (הל' מקואות ביאורים סוף יב) שפירש שמי תמציות הם קטפרס. קצת מקור לדבר יש להביא מהא דנקטו **הר"ש והרא"ש** (ה-ג) שזוחלין מטהרים מים שאובין [ע"י השקה], כדכתב **החזו"א** (קמא ד-יב). עוד כתב **החזו"א** (שם) דבעינן רביעית, כדכתב הראב"ד לגבי מי גבאים.

"וליטול מהן לידים", הראשונים נחלקו בדין טבילת ידים, רוב הראשונים [**ר"ש רא"ש ורע"ב** - ע"פ התוספתא - ו**רמב"ם** (מקואות ט-א)] כתבו שאינם כשרים לטבילת ידים. אולם **הראב"ד** (שם) כתב שכשרים לטבילת ידים. שמעתי לתלות בנידון האם מי גבאים הוא מדין מקוה, ולפ"ז מהני לטבול, או מדין מחובר, ולפ"ז לא מהני לטבול.

"וליטול מהן לידים", האחרונים [**תפא"י** (יכין ל) ו**משנ"א**] העירו דאם כשרים לתרומה, כ"ש לנט"י, דהא אפילו מי גבאים שאינם כשרים לתרומה כשרים לנט"י. ותירצו דאתא לאפוקי שאינם כשרים לטבילת ידים, כדפירשו רוב הראשונים, כנ"ל. אך לדעת **הראב"ד** (שם) וסיעתו שכתבו שכשרים לטבילת ידים, אכתי תקשי. אמנם **הב"י** (או"ח סי' קנט) כתב שבטבילה לקדש מודה הראב"ד שאינם כשרים, וא"ש דאתא לאפוקי טבילת ידים לקדש.

ר"ש ד"ה ושתה - "לא עלתה טבילה", **הרש"ש** הגיה "בטילה", אך מקור הר"ש הוא מל' התוספתא, ופירשו הרבה אחרונים שהכונה להשקה כנ"ל.

ר"ש ד"ה תניא - "החופר בצד הים בצד נהר" וכו', האחרונים [**חזו"א** (א-ז) **ערוה"ש** (רא-לב) **חזו"י** (א-ה) ועוד] פירשו שהמים באים מהים או הנהר ע"י נקבים קטנים הנמצאים באדמה, [אבל בנקבים גדולים כמוציא משקה הם מצטרפים לשפופרת הנאד, ובכה"ג איירי **הרמ"א** (רא-נב), כדיישב **החזו"א** את קושית **המשכנ"י** (סי' מה ד"ה אך לכאורה, הו' בפת"ש ס"ק כח)]. **הכס"מ** (מקואות ט-ג) דן האם דינם כמעין לגבי זה שכל זמן שהמים באים מהנהר דינו כמעין, כדתני בתוספתא לגבי מעין, ע"ש. **המהרי"ט** (יו"ד סו"ס יח) **צ"צ** (סי' קסז ד"ה ומ"ש בתוספתא) **משכנ"י** (שם) **ואבנ"ז** (יו"ד רעח-ח) כתבו דהא דתניא שחפירה ע"י מעין חשיבא מעין, היינו דוקא כשנכנסים מים מגידי המעין, והיינו שהחפירה נהפכת לחלק מהמעין, משא"כ כשחופר ע"י נהר, שאינו אלא בציצת מים מהכתלים. ועי' **חס"ד** (א-טו).

בא"ד - "החופר בצד המעיין וכו' אע"פ שפוסקים וחוזרין ומושכין הרי הן כמעיין", בביאור התוספתא (א-ה) נשנו ג"פ: א' **הגר"א** [בפי' א'] **והחזו"י** פירשו אע"פ שהמים אינם נמשכים מחמת המעין, אלא שחוזרים ומושכים היינו אותם המים שבבור חוזרים ומושכים מחמת עצמם, חשיב כמעין. ב' **הגר"א** [בפי' ב'] פירש שאע"פ שפעמים פוסקים, מ"מ כיון שעתה חזרו ומשכו הוי מעין. ג' **החזו"א** (תנינא ג-ה) פירש שאם הוחזק טבעו שהוא פוסק ומושך, אע"פ שהמים הפסיקו, מ"מ כיון ששביל המעין מפולש לבריכה חשיב כמעין, ע"ש בחזו"א.

בא"ד - "פסקו מלהיות מושכין הרי הן כמי תמציות וכו' אית דגרסי הרי הן כמי גבאים", וכ"כ **הרמב"ם** (מקואות ט-ג). **הגר"א וחס"ד** (א-יד) פירשו כן גם לפי הגירסא "כמי תמציות", דהיינו כמי תמציות שפסקו.

משנה ז'

"שרבו עליו מים שאובין וכו' שוה למקוה לטהר באשבורן", הראשונים נחלקו בדין מחצה על מחצה, ונשנו ד' שיטות: א' **הראב"ד** (שעה"מ א-ג) הוכיח ממתני' דתני "רבו", דאם לא רבו עליו, אלא מחצה על מחצה, מטהר אף בזוחלין. וכ"מ ב**רא"ש** בנדרים (מ.), כדכתב **שיעורי ר' שמואל** (מכות אות קפ). וכן דקדק **הש"ך** (רא-י) בל' **השו"ע**.

ב' **הרשב"א** (שבת סה: ותוה"ב שעה"מ יא עמ' תקנד ותקנו בצד א') וס' **האשכול** (סו"ס נח) כתבו שמחצה על מחצה פסול. וכ"כ **הש"ך** (רא-י) בשם **הראב"ד**, והוא הגירסא שבשינויי מהדורות, שבה פירש דהא דאמרינן שמא ירבו הנוטפים לרווחא דמילתא קאמרינן. [וכ"מ לכאורה בדברי **הר"ן** בנדרים (מא.) שכתב שמי המעין "מבטלים" את המים הבאים עליהם, משמע דלא סגי במחצה על מחצה, ולכן הוצרך לביטול. ויש לדחות עפ"ד האחרונים [**אמר"מ** (א-סה) **שער"י** (ג-כו) **או"ש** (מקואות ט-יג) **ושיעורי ר' שמואל** (מכות אות קפט)] שפירשו דהא דתנן דבעינן שירבו זוחלין על הנוטפין, איירי בגונא שאין מים בשיעור טבילה, אבל כשיש שיעור טבילה, סגי במחצה].

ג' **הראב"ד** [בפי' א'] כתב שמעיקר הדין מחצה כשר, אלא שא"א לצמצם, וע"כ הוא פסול. [וע"ש בראיה ב' של **הראב"ד**]. וכן העלה **הרשב"א** (תוה"ב שעה"מ יא עמ' תקנו) אפשרות זו [בל' את"ל]. [**הכס"מ** (ט-יג) הביא את ב' פירושי הראב"ד]. בביאור המחלוקת עי' **שיעורי רבי שמואל** (מכות מילואים עמ' תקסג). [עוד כתב **הראב"ד** (שם) [הו' בכס"מ] שלגבי זב דבעי מים חיים בעינן רוב מי מעין].

ד' **הרמב"ן** בשבת (סה:) כתב שמחצה כשר רק כשקדמו הזוחלין, משום ד"במקומן חשיבי". בפשטות מבואר שדבר הנמצא במקומו יש לו חשיבות, וע"כ הקודם עדיף מחצי אחר. אמנם **שיעורי ר' שמואל** (שם עמ' תקסד) פירש שכאשר הגיעו הזוחלין חל שם מעין, ואין סיבה להפקיעו כל עוד שאין רוב כנגדו. עי"ל עפ"ד ה**חת"ס** (סו"ס ריא) שכתב שהשקה [שהיא מטעם זריעה] מהני רק כשקדמו הזוחלין, דומיא דקרקע שזרע בא אל הקרקע.

**נחל אשכול** (שם אות יג) **וערוה"ש** (רא-כז) התקשו מהו הטעם דסגי במחצה על מחצה. **נחל אשכול** תירץ דהא דתני שאינו מטהר אלא באשבורן הוא מדרבנן, הואיל ורבו, אבל במחצה לא. אך **האו"ש** (מקואות ט-יג) השיג על נחל אשכול, והתקשה איפכא מהו הטעם דלא סגי במחצה על מחצה, והא כיון שהזוחלין לא בטלי, וא"צ בנוטפין להכשר טבילה, מאי איכפת לן בנוטפין. מבואר דכיון שהוא טובל גם במי מעין, סגי בהכי, הואיל וליכא רוב שאובין שיבטלו את המעין. וכ"כ **האחרונים** (דלהלן) **ושיעורי ר' שמואל** (שם) [דמאחר דל"ה חציצה חשיב נגיעת מים בבשרו. ועי' **ישוע"י** (רא-ה) שביאר ביאור אחר. ועי' בסי' ד-ה שנתבאר [עפ"ד **הגר"ח ואב"ע** (סוף מקואות)] דאין הנידון על המים, אלא על עצם שם ההקואה, וסגי במחצה לקבוע את שמה כמעין]. אלא שהתקשו **האחרונים** אמאי אין המים השאובין נחשבים לחציצה. ותירצו בתרי אנפי:

א' **האמר"מ** (א-נג וסט) תירץ שלח בלח אינו חוצץ. [אלא שהוכיח מ**הריטב"א** (מכות ד.) דהוי חציצה]. ב' **השער"י** (ג-כו ד"ה אמנם) תירץ דמין במינו אינו חוצץ, כדאי' בגמ' ביומא (נח.).

[בדין מחצה נוטפין ומחצה זוחלין, ואין בזוחלין שיעור שיתכסה כל גופו, נחלקו **האמר"מ** (א-סט) **והחזו"א** (קמא ו-ז) האם חשיב טבילה בזוחלין].

"שרבו עליו מים שאובין", וכ"ש מי גשמים, כדכתב **המשנ"א**. אמנם לדעת שמואל (נדרים מ.) דס"ל נהר מכיפי רבה, מדוקדק היטב דתני שאובין דוקא, דל"ש שירבו מי גשמים יותר מהזוחלין.

"שוה למקוה לטהר באשבורן", הראשונים הקשו מ"ש מהא דתני שמקוה שיש בו מ' סאה ממלא בכתף מים שאובין אפילו אלף סאה, [או מטעם השקה, או מטעם ביטול ברוב, או שזוהי קולא שהקילו רבנן שמקוה אינו נפסל]. ותירצו בכמה אנפי:

א' **הריטב"א** בנדרים (מ.) בשם **מורו** **והנמו"י** בשם **הריטב"א** תירצו דהכא אינו מטהר בזוחלין במקום שלא היה זוחל מעיקרא, [לדעת הרבה ראשונים], ע"ש בנמו"י שפירש משום מראית העין, וכ"מ בהמש"ד הריטב"א, וכדפירש **השער"י** (ג-כו עמ' רפה-ב). [ועי' מהדיר ציון 283]. וכ"כ **תוס'** (בכורות נו. סוד"ה אין). וכ"פ **הב"ח** (רא-ה) [ע"פ **הר"ן**] **והט"ז** (רא-ב), ע"ש במה שהקשה, ובמה שתירץ **הפרישה** (רא-כא).

ב' **הריטב"א** (שם) פירש שזוהי קולא שהקילו רבנן במים שאובין, הואיל ומדאו' הם כשרים, משא"כ בזוחלין שהוא פסול דאו'. וכ"פ **תרוה"ד** (סי' רנד) **בהגה והב"ח** (רא-ה), [הו' בט"ז (שם), ע"ש במה שהק', ובמה שתי' **האמר"מ** (א-יט וכ) **והחזו"א** (תנינא ב-טז), הו' בסי' ו. ועי' להלן בדברי **הפנ"י**].

והא דליכא השקה, פירש **השער"י** (ג-כו ד"ה ונראה) עפ"ד **הש"ך** (רא-יב) בשם **רבינו ירוחם** (כו-ה) [בצד א'] שהשקה לא שייכת כאשר רבו השאובין, דדמי למים שהופסקה השקתן, א"נ כיון שעומדים להתערב חשיבי כמעורבים כבר, וקדם ביטולם להכשר השקתם.

ג' **תרוה"ד** (סי' רנד) [הו' בט"ז (שם)] פירש שהשקה מועילה להכשיר מים שאובין, כיון שטעם הפסול הוא משום דחשיבי כתלושין, וענין ההשקה הוא "חיבור", משא"כ בפסול נוטפים אין ההשקה יכולה להועיל, כיון שהם מחוברים, ויש בהם חסרון אחר. [**הט"ז** התקשה מ"ש, וכנראה שהבין שאין הכונה לחיבור לקרקע, אלא למים, וכדכתב **הישוע"י** (רא-ה). ו**האמר"מ** (א-יט) ביאר כנ"ל, וע"ש (ס"ק כ), ובמה שפירש **הישוע"י** (שם)]. ועי' **לחו"ש** (רא-ט-ד ד"ה והנה) שפירש גם בדעת הרמב"ם כביאור זה.

ד' **הכס"מ** (מקואות ט-יא) **וב"י** (רא-טו ד"ה ומדברי הרמב"ם) פירש דהכא איירי במילא מים מחוץ לנהר [וכדו'], ומעצמם נכנסו לנהר, אבל בריבה בתוך הנהר אפילו נתן אלף סאה מהני. [**הלחו"ש** (רא-י-ד ד"ה עוד) התקשה מהו הטעם שבכה"ג לא מהני].

ה' **האמר"מ** (א-יא) פירש בשם **הגר"ח** שהשקה יכולה להוריד דין פסול, כגון שאובין, אך אינה יכולה להוסיף דין חיובי של מעין, כדמצינו לגבי ביטול ברוב. [אולם ס' האשכול ורוב הראשונים נקטו דמהני].

ו' **הלחו"ש** (רא-י בסו"ד ד"ה ונראה) פירש [כתי' א' של תרוה"ד] שיש חילוק בין מים שאובין לנוטפין, דשאובין דלא חשיבי כלל בטלין לגבי מקוה, [וכיון דאהני להו הזריעה לעשום כמעין ולא כשאובין, אהני להו גם לענין זה שיהיו לגמרי כמעין לטהר בזוחלין, ע"ש], משא"כ נוטפין דחשיבי לא בטילי.

"שוה למקוה לטהר באשבורן", מכאן הוכיחו הראשונים [ס' **האשכול** (סי' נט) **רא"ש** (נדרים מ.)[[6]](#footnote-7) ועוד] שמעין מטהר באשבורן. [ועי' ס' **האשכול** (שם) **רמב"ן** (שבת סה:) **רשב"א** (שם) **ור"ן** (שבת כט: בדה"ר ד"ה והוי ושבועות ה: בדה"ר) שהוכיחו ממשנה ח']. אמנם **השיטמ"ק** בביצה (יז:) כתב בשם **הרא"ה** שמעין אינו מטהר באשבורן. [והביאו **הלחו"ש** (רא-ו). וכתב **חקר הלכה** (אות מ הל' מקואות ס"ק יח) דאם יש במעין מ' סאה מודה הרא"ה דמהני מדין מקוה. אך שו"ת **שו"מ** (מהדו"ג ח"ב סי' נז) **ובית יצחק** (יו"ד ח"ג סי' לג) כתבו שהוא ט"ס, וכן הביא **הריטב"א** (מכות ד.) בשם **הרא"ה**]. וי"ל דהכא מטהר מדין מקוה, כדפירשו האחרונים דלהלן. א"נ י"ל דס"ל כפירוש הרא"ה והר"ן שאין חילוק בין הדינים, אלא בין המקומות.

"באשבורן", [פירוש מל' שבירה, כדפירש **רש"י** בפסחים (מב.), כדציין **לחו"ש** (לחם שם-טז). אך **הט"ז** (שם-ד) כתב שהוא מל' קערה]. במקור פסול זוחלין, האם הוא מדאו' או מדרבנן מצינו ג' שיטות:

א' רוב הראשונים [**רשב"א** (שעה"מ ב') ס' **האשכול ריטב"א** (שבת סה: ונדרים מ.) **מהרי"ק** (שורש קטו) **ותרוה"ד** (סי' רנד)] כתבו שהוא פסול דאו'. וכ"כ **הרמ"א** (רא-ב) **הש"ך** (שם-י) **וערוה"ש** (רא-ח). **הלחו"ש** (שם-ז ד"ה והנה) **והחזו"א** (תנינא ז-ג) כתבו שאין חולק בדבר, ע"ש בראיות. [ועי' **ישוע"י** (שם-ג וד) שביאר את ראית המהרי"ק, ודחאה].

ב' יש מהפוסקים [**ב"י** (רא-ג ד"ה ומ"ש או) בשם **המרדכי** בשבת **פרישה** (שם-כא) **וחת"ס** (סי' רב) בדעת **הרשב"א הרא"ש הר"ן והמהר"ם**] שכתבו שהוא פסול דרבנן. בטעם הדבר פירש **גלות עליות** (פסקא ב אות ו) גזירה אטו קטפרס שאינו חיבור. [אך **הדרכ"מ** (שם-ז) **והב"ח** (שם-ה בסו"ד) דחו את הראיה מהמרדכי. **והלחו"ש** (שם ד"ה עוד) **גלות עליות** (פסקא ב אות ח) **חיבור לטהרה** (ב-לח) **וחזו"א** (שם) דחו את ראיות החת"ס].

ג' יש מהאחרונים [**פנ"י** (שבת סה:)] שכתב שהדבר תלוי בפלוגתת הראשונים האם פסול שאובין הוא דרבנן או דאו', דתרווייהו נלמדו מחד קרא. **הלחו"ש** (רא-ז ד"ה פסולין) הוכיח דלא כפנ"י מ**הריטב"א** (נדרים מ.) שכתב שדין פסול שאובין הוא דרבנן, ומאידך כתב שפסול זוחלין הוא דאו'. אמנם הריטב"א כתב שרובו שאוב כשר, משמע שכולו שאוב פסול מדאו', וא"ש דאינו סותר לפנ"י. אך **השער"י** (ג-כו דף רפב) הוכיח שהריטב"א סובר שגם כולו שאוב כשר מדאו'. וכנראה כך נקט הלחו"ש. וכן מסתבר שאין חילוק בין כולו לרובו.

**הראשונים** נחלקו האם פסול זוחלין הוא משום שקטפרס אינו חיבור, כדכתב **הגר"א** (רא-ו וצא) ע"פ **הריב"ש** (סי' רצב), [ולגבי מעין א"צ בשיעור מ' סאה, א"נ שאני מעין שזוהי צורתו הטבעית, כדכתבו **דברי מלכיאל** (ח"ג סי' סד ד"ה ולכאורה י"ל) **ואמר"מ** (א-ד), ועי' **דרכ"מ** (רא-ו) ו**ברכ"ש** (גיטין סי' כח)], וכ"מ בס' **האשכול** (סי' נ) **ותוס' חדשים** (פ"ה מ"ו) [לגבי גל שנתלש, כדהבאנו שם], א"ד פסול זוחלין אינו משום קטפרס, [אלא משום שאין דרך מקוה לזחול, כדכתבו **הלבוש** (רא-ב) **עצי ברושים** (סי' נא) **ערוה"ש** (רא-ז) **וחי' ר' ראובן** (סי' ה), או משום שבמקוה אין המים גרידא מטהרים, אלא המקום מטהר, דהתרגום של מקוה הוא "בית כנישת מיא", ולכן צריך שהמים יעמדו במקומם, כדכתבו **חלקת יואב** (ח"א יו"ד סי' לב ד"ה ודע) **ואבנ"ז** (רעא-ה), וכן מדוקדק בל' **הר"מ** (פ"ב מ"ז)], משום דהא דקטפרס אינו חיבור היינו לענין השקה, אבל לענין חיבור למקוה הוי חיבור, כדכתבו **תוס'** (יבמות טו. וגיטין טז.), א"נ לענין מעין חשיב זוחלין חיבור, [כיון דמעין חיותו בזוחלין], כדכתב **החזו"א** (תנינא א-ח וט-א), וכ"כ כבר **המאירי** (שבת סה:) "מים חיים חיותם מחברם אף בזחילתן ואין צריכים במקום אחד". וכן הוכיח **החזו"א** (קמא ו-ב) מהא דכתב **הר"ש** דדינא דמתני' הוא לטהר באשבורן, למרות שדינו כמעין שמטהר בכ"ש.

לכאורה ישנה נפק"מ בדין מקוה שיש בו נקב, ונחלקו בדבר הראשונים (כדהבאנו בפ"ה מ"ה), לפ"ד הריב"ש דינו כאשבורן, וכדכתב **הרא"ש** (הל' מקואות סי' יא), [דדוקא אם כולו זוחל דומיא דמעין ל"ה אשבורן], דליכא קטפרס, הואיל ואית ליה מחיצות, [ע"ש שנחלק עם **הר"ש** בדין מקוה שישאר בו מ' סאה אחר שיצאו הזוחלים], וכן דקדק **הלחו"ש** (רא-פז בסו"ד) בדברי **הרמב"ם** (מקואות ט-ח), לפ"ד תוס' יתכן שאינו מטהר בזוחלין, כדכתבו **הרשב"א** (תוב"ב ז-ז) **הג"א** (שבת סה:) בשם **ר"י** וס' **האשכול** (סי' נט).

"שרבו עליו מים שאובין שוה למקוה וכו' ולמעין" וכו', הראשונים נקטו "שרבו" כפשוטו, [ואף **הריטב"א** (נדרים מ.) בשם ר' פנחס פירש את המשנה בפ"ה שאין הכונה לרוב שאובין, אלא ריבוי והוספה, ולא את המשנה דידן]. בטעם הדבר שאין רוב המים השאובין מבטלים את מיעוט מי המעין, [לדעת רוב הראשונים], נתבארו כמה טעמים:

א' **הר"ן** (נדרים מא.) כתב שמשום "חשיבות" מי המעין הנמצאים במקור, הם מבטלים את כל מי המעין הבאים עליהם, וכ"כ **הב"י** (רא-טו ד"ה ומדברי). **המשנ"א** (ד"ה ורבו) הקשה דהא דדבר חשוב אינו בטל אינו אלא מדרבנן. עוד צ"ב אמאי המיעוט החשוב מבטל את הרוב. כן העיר **השער"י** (ג-כו ד"ה והנה הרא"ש). **הרמב"ן והרשב"א** (שבת סה:) לא הזכירו לשון זו, משמע שאין הכונה לביטול דעלמא, וכדפירש **האב"ע** (סוף הל' מקואות) שאין כאן נידון של ביטול ברוב, [אולי משום שבמחובר ליכא ביטול ברוב, כדכתבו **התפא"י** **וראש"ט** (הו' במשנה א')], אלא מה קובע את שם המעין, וכ"מ ב**חזו"א** (תנינא ב-טז סוד"ה וכל), ע"ש, לפ"ז מיושבות ב' הקושיות.

ב' **הריטב"א** (שבת סה:) פירש [בפי' א'] דאמרינן קמא קמא בטיל. וכ"כ **הרשב"ם** בב"ב (סו. ד"ה ומתמה) **ותוס'** בבכורות (נו.) [בתחיל"ד].

ג' **הריטב"א** (שם) [בפי' ב'] **והמהרי"ק** (שורש נו ד"ה לכן) פירשו שמקוה שלם אינו נפסל ע"י ריבוי מים שאובין. וכ"כ **הרא"ש** (פ"ה מ"א והל' מקואות סי' א). **הרא"ש והמהרי"ק** הוסיפו שהוא מדין השקה. וכ"כ ס' **האשכול** (סי' נט) בביאור דינא דמתני' (פ"ה מ"ג), [עי' מש"כ שם]. וכ"מ ב**רשב"א** (שעה"מ יא) שכתב ש"מי המעין המועטין מטהרין את השאובן בחבורן ובתערובתן", וכ"מ ב**רשב"א** (שעה"מ שער ז עמ' תקיח ושער ט).

ד' **המשנ"א** פירש שמקור המעין ניכר לכל, וע"כ חשיב "קבוע".

ה' **הגר"ח** (סוף הל' מקואות ד"ה והנה) פירש שאף לאחר שרבו מים שאובים אכתי מי המעין מחוברים למעין, וע"כ ל"ש ביטול ברוב.

"ולמעין להטביל בו בכל שהוא", הראשונים נחלקו האם דין זה נאמר גם בטבילת אדם, יש מהראשונים [**ראב"ד** (שעה"מ ג-כה) **רא"ה** (בדה"ב ז-ז עמ' שפז) **סמ"ג** (עשין רמח) **רשב"א** (שעה"מ יא עמ' תקמח) **ר"ן** (שבועות ה: בדה"ר) **ואו"ז** (סי' שלו), וכ"מ ב**רמב"ם** (מקואות ט-ח) - **טור** (רא-א) **מהרי"ק** (שורש נו) ו**כס"מ**] שכתבו שדין זה נאמר גם באדם, דסגי לטבול במים המכסים גופו. והוכיחו כדבריהם מהא דבמעלה הקודמת אדם יכול לטבול, וכל מעלה מוסיפה על חברתה, וא"כ מוכח שגם במעלה זו א"צ במ' סאה, כמו במעלה הקודמת, כדכתבו **הרא"מ** (הו' בס' הישר שו"ת סי' נז) **והרשב"א**. [אך ר"ת דחה דאין הכרח שכל דיני המעלות נוהגות בראשונות].

בטעם הדבר פירשו **הראב"ד הרא"ה והר"ן** דדוקא לגבי מקוה כתיב ורחץ את כל בשרו, ודרשינן מים שכל גופו עולה בהן, משא"כ בזב לא כתיב כל בשרו. **החכמ"א** (קכב-ד) חידש שמדרבנן לכו"ע צריך מ' סאה, אך **הלחו"ש** (רא-א בסו"ד) חלק וכתב דפשיטא שגם מדרבנן א"צ, וכדמשמע בסתימת הראשונים. [ועי' בסי' ה].

אולם יש מהראשונים [**תוס'** (נזיר לח:) **רשב"א** (תוה"ב ז-ז עמ' שפז) **ס' היראים** (סי' כו) **ריטב"א** (מכות ד.) **רא"ש** (הל' מקואות סו"ס א וב"ק פ"ז סי' ג) ועוד] שכתבו שאדם בעי מ' סאה. ודקדקו כדבריהם מדתני "להטביל", או "לטהר", ולא תני נמי "לטבול", כדתני ברישא, משמע דאיירי בכלים, ולא באדם. [**הרשב"א** (שעה"מ שם) דחה וכתב ד"להטביל" כולל הכל בין כלים בין אדם, מלא קאמר "להטביל כלים בכל שהוא". **הלחו"ש** (רא-א ד"ה ודעת) כתב שהגירסא "להטביל" משתמעת כלים, אבל הגירסא "לטהר" משתמעת גם אדם].

נחלקו האחרונים האם דין זה [שאדם בעי מ' סאה] הוא מדאו', כדכתבו **הגר"א** (קכ-ד) **הלבוש** (רא-ב) בשם **י"א הפמ"ג** (משב"ז קנט-יח) **והחכמ"א** (שם). [וכן הוכיחו **הגידו"ט** (נחל ג) ו**הלחו"ש** (שם-א ד"ה ואם) ממש"כ **הרשב"א** שיש להחמיר כשל תורה, מבואר שזהו דין דאו'. [בדעת החולקים צ"ל דיש להחמיר בדרבנן שעיקרו מדאו', כדמשמע בב"ח]. וכן הוכיחו **לחו"ש וחזו"א** (תנינא ט-ב) מ**תוס' בנזיר** (שם)]. וכן הוכיח **פרי דעה** (פתיחה לסי' רא שער ב ד"ה עד) מ**הרשב"א והר"ן**. או מדרבנן, כדכתבו **הב"ח** (קכ-ב) ה**פרישה** (רא-ג) **הדרישה** (שם-ג) **וישוע"י** (שם-ב ד"ה ואמנם), וכדמשמע ב**רא"ש**, כדכתבו **הגידו"ט** (שם) **פרי דעה** (שם) **ולחו"ש** (רא-א ד"ה וגם). הלחו"ש הוסיף שכ"מ ב**ריטב"א** במכות, וכ"מ ב**מהרי"ק** (שורש נו), וכדכתבו הנ"ל.

ואף לגבי מקוה מצינו פלוגתא, **הב"ח** (קכ-ב) **הלבוש** (רא-א, ועי' מש"כ שם-ב וקכ-א) **ומלבושי טהרה** (רא-ב) [הו' בשד"ח] כתבו שמדאו' א"צ מ' סאה. וכן הוכיח **הקוב"ש** (קו' דברי סופרים בסופו) מדברי **הרשב"א** בשיטמ"ק (ב"ב כט.), וכתב שזוהי תימה גדולה וצ"ע. אולם **הראב"ד** (שעה"מ ג-ב) **הרשב"א** (ריש שעה"מ) **והמאירי** (פ"ב מ"א) כתבו בהדיא שהוא מה"ת, ולא אסמכתא, [ולכן ספיקא לחומרא]. וכ"כ **רש"י** בפסחים (יז:) ד"ה בקרקע) **ריב"ש** (רי"ס רצד) **וקרי"ס** (מקואות פ"ד). וכ"מ ב**ר"ש** (פ"ו מ"ח) **ותוס'** (יבמות פב: ד"ה נתן). וכ"כ **הפמ"ג** (שם) **לחו"ש** (רא-א ד"ה וראיתי) **גלות עליות** (פסקא א-א) **ערוה"ש** (קכ-ז וח) **שד"ח** (כללים מערכת ט' כלל ד') בשם **דברי אמת** [ע"פ **הריב"ש והסמ"ג**] **והחזו"א** (תנינא ט-ב יו"ד קלו-ב וליקוטים ב-ב) שהוא מדאו', [ע"ש בראיות החזו"א, ובערוה"ש שיישב את ראיות הב"ח]. וכ"מ בביאור **הגר"א** (שם-ד).

**המהרי"ק** (סי' נו) כתב שגם לרא"ש הסובר שמעין אינו מטהר אדם בכל שהוא, אלא במ' סאה, מודה שאינו נפסל ע"י מים שאובין, וציינו **גלות עליות** (פ"א מ"ז ריש פסקא ב).

האחרונים נחלקו בדין שיעור מ' סאה, האם שיעור זה נאמר גם לאדם הגדול ביותר, כדכתב **הט"ז** (רא-ו), [**גלות עליות** (פסקא ג אות א) הוסיף לפרש ששיעור ג' אמות על אמה הוא בלי החישוב שבעת כניסת האדם המים עולים, ולכן אדם גדול יכול לטבול בשיעור זה, דע"י שהמים יעלו יכסוהו. **פרי דעה** (פתיחה לסי' רא שער ב) פירש [עפ"ד הריב"ש] דכל אדם בעי מ"ס, כיון דבעינן שיעור "ביטול" כנגד גופו של אדם בינוני. אולם **תוס' וריב"ש** נחלקו בדבר, כדהביא **הלחו"ש** (רא-ב), ע"ש בטעמם]. א"ד שיעור זה נאמר [רק] לאדם בינוני, כדכתבו **הטו"א** (חגיגה יא.) [והביאו הלחו"ש (לחם רא-ה)] **ישוע"י** (רא-ב) **תפא"י** (פ"ב מ"א) **וערוה"ש** (רא-י). ה**דרכי תשובה** (רא-ב) הביא את פלוגתת האחרונים הנ"ל [ועוד אחרונים], וכתב שלמעשה ראוי להחמיר באיסור כרת.

בגדר דין מ' סאה נחלקו הראשונים, בדברי **הרא"ה** (בדה"ב ז-ז) מבואר שעניינו כדי לכסות את גופו, וע"כ כתב שאם המים רדודים, ואין גופו מתכסה בהם, לא סגי במ' סאה, וא"א להוסיף מים שאובין, אך **הרשב"א** (משה"ב שם) חלק, ומבואר שנקט שעניינו "שיעור" של מ' סאה, ולכן מהני גם באופן שאין גופו עולה בהם. **החת"ס** (יו"ד סי' ריב) כתב שמסתבר טעמיה דהרא"ה, וע"כ החמיר לכתחילה.

"להטביל בו בכל שהוא", הראשונים נחלקו האם "כל שהוא" הכונה לכל שהוא ממש, כדכתבו **תוס'** בנזיר (לח: סוד"ה בר) **סמ"ג** (עשין רמח) **ס' היראים** (סי' כו) [בפי' ב'] ו**מרדכי** (שבועות סי' תשמה) בשם **ר' שמחה**, וכתב **המרדכי** שכ"מ במתני', וכ"מ ב**ר"ש** **ורא"ש** (הל' מקואות סו"ס א), או שהכונה לרביעית, כדכתבו **ר"ת** (ס' הישר שו"ת סי' נז) **תוס' שאנץ** (עדויות ז-ג) ו**היראים** [בפי' א', והו' ב**עצי אלמוגים** (קנט-כב)], וכ"מ בשו"ת **הרא"ש**, כדכתב **מעדני יו"ט** (שם-ג), וכ"מ ב**רבינו ירוחם** (כו-ה), כדכתב הג' **חש"ל** ו**המגיה** על תוס' שאנץ (שם), וכן הביא **המרדכי** (שם) שהיראים הסתפק. [ועי' **תועפות ראם** (אות לג)]. בפשטות יש להוכיח מדברי **הגר"א** (רא-ו וצא) בשם **הריב"ש** שמעין מטהר בזוחלין, למרות שקטפרס אינו חיבור, כיון שא"צ בשיעור מ' סאה, ומוכח שא"צ כלל בשיעור. ואולי יש לדחות שא"צ בחיבור גמור בשביל רביעית, דעניין רביעית הוא משום שטיפת מים היא כמאן דליתא, וכדכתב **הריב"ש** (סי' רצד ד"ה ומה שאמרו) "דפחות מרביעית לא יפול בו לשון מקוה, כיון דלא חשיבי".

"שוה למקוה וכו' ולמעין" וכו', הראשונים נחלקו לגבי איזה מקום נאמר דין זה, ונשנו ד' שיטות עיקריות: א' יש מהראשונים [**ריטב"א** בשם **הרא"ה והר"ן** בנדרים (מ: סוד"ה ולענין)] שכתבו של"ש לחלק בין דין השיעור של המעין, לבין הדין שמעין מטהר בזוחלין, ובהכרח כונת המשנה היא שישנו מקום שבו יש לו דין של מקוה לטהר באשבורן, וה"ה שאינו מטהר בכל שהוא, והוא המקום שלא היה זוחל אלמלא ריבוי המים השאובין, וישנו מקום אחר שבו יש לו דין של מעין לטהר בכל שהוא, וה"ה שמטהר בזוחלין. [והא דלא תני ולמעיין להטביל בו בזוחלין א"נ שוה למקוה שצריך מ' סאה, משום דאשמועינן תרי דיני במקוה ובמעיין, והיינו שהתנא השמיע את דיני מקוה ומעין בקיצור].

**התפא"י** הקשה דא"כ אין זו "מעלה" בפנ"ע, דהמקום שהיה זוחל הוא מעין גמור, כמעלה ה', והמקום שלא היה זוחל הוא מקוה גמור, כמעלה ג'. ודוחק לומר דמעלת המעין היא שאינו מתבטל ברוב השאובין, דדין זה שייך גם במקוה. **הלחו"ש** (רא-א ד"ה אבל) כתב שמעלה זו אינה מטהרת אדם, משא"כ המעלה הבאה שמטהרת אדם, ע"ש.

ב' יש מהראשונים [**ראב"ד** (שעה"מ א-ד) **רא"ש** (ה-ג) **ומאירי** (ד"ה המעלה)] שכתבו שבמקום שהמעין היה זוחל מתחילה, הוא מטהר גם בלא אשבורן, אלא בזוחלין, ודינא דמתני' איירי במקום שלא היה זוחל תחילה.

ג' יש מהראשונים [**רמב"ם** (מקואות ט-ו) **ור"ש** (כאן ובפ"ה מ"ג)] שנקטו שגם במקום שהמעין היה זוחל מעיקרא, אינו מטהר אלא באשבורן. [ולכן הר"ש פירש את התוספתא דאיירי בבריכה, בלא שאובין]. לדעת **הרמב"ם** איירי במעין שמימיו עומדים, ולא זוחלין, כדפירש (בפיה"מ) בפ"ה מ"ג, כדכתבו **גלות עליות** (פסקא ה אות א) **ולחו"ש** (רא-י-א ד"ה וגם). [אך ע"ש שכ"ה לפירוש הכס"מ, ולא לפ"ד הראשונים].

ד' יש מהראשונים [**רמב"ן** (שבת סה:) **רשב"א** (נדרים מ.) **ריטב"א** (שבת שם ונדרים שם) **נמו"י** (נדרים שם) **ור"ן** (שם מא. ושבת ל. בדה"ר) בדעת **הרמב"ם**] שכתבו שאם שפך את המים בגומת המעין מטהר גם בזוחלין, במקום שהיה מהלך בתחילה, אך אם שפך בהמשכו דינו כמים שאובין שאינם מטהרים כלל. [הר"ן לשיטתו פירש שאין חילוק בין הדינים, ובהמשכו בעי שיעור מ' סאה]. אך **הכס"מ** (מקואות ט-יא) [והב"י (רא-טו ד"ה ובסימן)] השיג על הר"ן, בביאו"ד הרמב"ם, ע"ש בהכרחו. **הלחו"ש** (רא-ט-ד ד"ה אבל) כתב שגם הר"ן לא התכון לומר שהרמב"ם סובר כן, אלא סברא דנפשיה קאמר. ועי' בקושית **החזו"א** (תנינא א-ג), ומה שנתבאר בפ"ה מ"ג.

**גלות עליות** (פ"א מ"ז ה-ט בסו"ד) צידד לומר שריבה בגומת המעין הוא פסול מדאו', משא"כ בריבה במשך המעין הוא פסול דרבנן [לסוברים כן].

"שוה למקוה לטהר באשבורן ולמעין להטביל בו בכל שהוא", בדעת רוב הראשונים הנ"ל הסוברים שיש חילוק בין הדין שמעין מטהר בזוחלין, לבין הדין שמעין מטהר בכל שהוא, פירשו האחרונים ח"פ:

א' **הגר"ח** (סוף הל' מקואות) [בפי' א'] פירש שדין זוחלין הוא דין במי המעין, ודין כל שהוא הוא דין בעצם המעין. לפ"ז פירש שמים שאובין יכולים לבטל ברוב את מי המעין, ולכן אינם מטהרים בזוחלין, אך אינם יכולים לבטל את עצם המעין, כיון שהחיבור למעין יוצר את עצם המעין, ואין הרוב סותר את החיבור למעין, ולכן מטהר בכל שהוא.

ב' **האב"ע** (שם) פירש שדין זוחלין הוא דין במקום המעין, ודין כל שהוא הוא דין במי המעין. לפ"ז פירש שאם יש רוב מים שאובין [או נוטפין] יש לכל המים שם מקוה, [ולא מדין ביטול ברוב], וע"כ אינן מטהר בזוחלין, אבל חלק מהמים הם מי מעין, דהמיעוט אינו בטל ברוב, אלא הרוב קובע את שם הדבר, ולכן סגי בכל שהוא.

ג' **המשנ"א** (ד"ה ורבו) פירש שלגבי לטהר בזוחלין דניידי, איכא לדין ביטול ברוב, אבל לגבי אשבורן ליכא, כיון שגומת המעין ומקורו ניכר לעולם, והוי קבוע, ליכא ביטול.

ד' **התפא"י** (בועז ט) פירש דלח בלח יש בילה, וע"כ בכל מקום יש כ"ש ממי המעין, אבל לענין זוחלין כיון שהמים השתנו, ואין זו הזחילה שהיתה מעיקרא, אינו מטהר.

ה' **הגר"ח** [בפי' ב'] כתב [כדפירשו ה**קה"י** (נדרים סי' כז)] שהדין שמקוה אינו מטהר בכל שהוא אינו פסול, אלא חסרון שיעור, והחיבור למעין נותן למים דין שיעור, כיון שלמעין יש את הכח של שיעור גם בכל שהוא, ולכן גם המים המחוברים למעין יש להם את אותו כח של שיעור, למרות שאין להם שם מעין[[7]](#footnote-8), ול"ד לזוחלין שהוא פסול בעצם מי המקוה. והשקה אינה מועילה להוסיף מעלה, ולחדש דין מעין, כדהוסיף **האמר"מ** (א-יא) בשם **הגר"ח**. ואכתי צ"ע.

ו' **החזו"א** (קמא ו-ד) **ואמר"מ** (א-ד) פירשו שהמים השאובין מחוברים למי המעין, וע"כ יש להם תורת מעין, משא"כ בזוחלין ליכא חיבור, כיון שקטפרס אינו חיבור, כדכתב הגר"א. וע"ש ב**חזו"א** (ס"ק ד) שפירש שכדי שיחשב מעין במקום החדש צריך שיהא מחובר למעין, ובזוחלין ליכא חיבור למעין, [כדכתב הגר"א בשם הריב"ש], אבל במקום שזחל מעיקרא הוא נטפל למעין, וע"כ מטהר בזוחלין. [ועי' בפ"ה מ"ג מה שפירש בדעת הר"ש].

ז' **הלחו"ש** (רא-א ד"ה ועפ"י) והג' **חש"ל** פירשו שלגבי מ' סאה שהוא דרבנן [לגבי כלים] בטלי השאובין במעין, וחשיבי מחוברין, אבל לגבי פסול זוחלין שהוא דאו' ל"ה חיבור. [לפ"ז כתב החש"ל דמתני' איירי בכלים דסגי ברביעית אפילו במקוה].

ח' **השער"י** (ג-כו ד"ה ונלענ"ד) פירש דכיון שמי מעין אינם מטהרים בזוחלין, כי אם במקום זחילתן הטבעי, לכן ל"ש להשיק מי נוטפים למעין, כיון שאינם נמצאים במקום זחילתם, וע"כ גם אם יקבלו את הדין של מעין, לא יוכלו לטהר שלא במקום זחילתם, משא"כ לענין כל שהוא שמעין מטהר בכ"ש בכל מקום, מהניהשקה.

"שוה למקוה", הראשונים נחלקו מ"ט אין לו דין של מים שאובין, **ר"ת** (ס' הישר שו"ת סי' נז) פירש דאיירי בהמשכה. אולם ש"ר לא פירשו דאיירי דוקא בכה"ג, והיינו משום דס"ל שהשאובין מוכשרים מדין השקה או ביטול ברוב, כדכתבו **הרשב"א** (תוה"ב שעה"מ יא) וע"ר.

"שוה למקוה לטהר באשבורן ולמעין להטביל בכל שהוא", האחרונים [**שער"י** (ג-כז ד"ה ובעיקר) **אמר"מ** (א-ד) **חזו"א** (קמא ו-ד) **וקה"י** (נדרים סי' כז)] הקשו על **הגר"א** (רא-ו וצא) שביאר שפסול זוחלין הוא בגלל שקטפרס אינו חיבור, וע"כ ליכא שיעור מ' סאה, דהכא מטהר בכל שהוא, ובכל זאת אינו מטהר בזוחלין. לפ"ד **הריטב"א** בשם **הרא"ה והר"ן** בנדרים (מ:) א"ש דליכא חילוק בין הדינים, אלא בין המקומות, כדכתב **החזו"א**.

**האמר"מ והחזו"א** תירצו שהמים השאובין מטהרים בכל שהוא, מכיון שהם התחברו למעין, וע"כ זוחלין פסולים, דליכא חיבור למעין. וזהו הטעם שלמרות שדינם כמעין לענין שמטהרים בכל שהוא, מ"מ בעינן אשבורן. והקשה **הקה"י** (שם) דא"כ היכא שבשעת נפילת השאובין היו אשבורן, [ועי"ז נתחברו והוכשרו לטהר בכ"ש], ואח"כ יהיו זוחלין, יטהרו, וזה אינו במשמע מסתימת המשנה. ותירץ עפ"ד **הגר"ח** שגם לאחר שנתחברו הטעם שמטהרים הוא משום שהם מחוברים למעין, ע"ש.

ר"ש ד"ה תניא - "פירוש ריבה עליו והרחיבו שעשה בריכה לפניו ונתמלאת מים" וכו', כונתו לאפוקי דלא איירי בריבה מים שאובין, אלא בעשה בריכה שמי המעין יזובו אליה, וכדמפורש בדברי **הר"ש** (פ"ה מ"ג), דאם הוסיף מים שאובין אינו מטהר בזוחלין גם במקום שהיה זוחל מעיקרא, כדמבואר בסתימת דברי המשנה, שלא חילקה בין המקומות, וכדכתב **האב"ע** (מקואות ט-ו), [בביאור סברת הר"ש נחלקו **הלחו"ש החזו"א והאב"ע**, כדהובא בסי' כא].

אולם ש"ר [**רא"ש** (פ"ה מ"ג) **מאירי** (כאן) **ר"ן** (נדרים שם) ועוד] פירשו דאיירי בשאובין, כנ"ל. **האו"ז** (סו"ס תשפ) פירש כר"ש דאיירי בעשה בריכה, אך מילאה במים שאובין, דאל"כ כשר גם באשבורן. בדברי [**הריטב"א ו**] **הנמו"י** (נדרים שם) מבואר שטעם האיסור לטבול במקום שלא זחל מעיקרא הוא מפני מראית העין, ע"ש בריטב"א ש**הרא"ה ור' פנחס** נחלקו האם גזירה זו נאמרה גם כשיש רוב מי מעין זוחלין, א"ד רק כשיש מיעוט זוחלים. וכ"כ **המהרי"ק** (שורש קטו) שגם במיעוט נוטפין אינו מטהר בזוחלין במקום שלא זחל בתחילה. וכ"כ **הב"י** (רא-ב ד"ה ומדברי רבינו) בשם **רבינו ירוחם** (כו-ה), והוכיח שש"ר לא ס"ל כוותייהו, אלא כשיטת **הראב"ד והר"ן**.

בא"ד - "אין אותן מקומות כשרין אלא באשבורן אבל ארבעים סאה ודאי לא בעו", מבואר ששייך לחלק בין הנך תרי דינים, כדכתב **החזו"א** (קמא ו-ב), דלא כ**ריטב"א** בשם **הרא"ה והר"ן** בנדרים (מא.) שכתבו שאין טעם לחלק ביניהם, כנ"ל.

משנה ח'

"מוכין", פירוש שהוכה טעמן, כ"פ **התפא"י** (יכין לח) **וערוה"ש** (סב-טז) בפי' ב'. [לפ"ז הכף דגושה]. ובפי' א' כתב שהוא מלשון "מך". [לפ"ז הכף אינה דגושה].

**הראב"ד** (שעה"מ א-ד) כתב שגם לסוברים [כדהסיק שם] שלגבי מים שאובין סגי במחצה, מ"מ לגבי מים חיים לא סגי במחצה, אלא בעינן רוב, והביאו **הכס"מ**. וצ"ב מ"ט. וי"ל.

"מים מוכין מטהרים בזוחלין", בטעם הדבר שמים מלוחין וחמין אינם "מים חיים" נחלקו הראשונים: א' בדברי **הרמב"ם** מבואר שהחסרון במוכין הוא שהם "רעים". וכ"כ **המאירי** שמים חיים יפים לשתיה, ומים מוכין "שתייתן רעה". וכ"פ **המשנ"א** (פרה ח-ט) **וגלות עליות** (פי' הקצר) שחיים היינו טובים ובריאים.

ב' **הר"ש** (פרה שם) הקשה מנלן למעט מלוחין ופושרין, ופירש [בל' אולי] שמים חיים היינו בלא שם לואי. [**הלחו"ש** (שם-לט ד"ה עוד) פירש שאין כונת הר"ש לומר שעצם הפשט של מים חיים היינו בלא שם לואי, אלא זוהי דרשה נוספת].

ג' **הרא"ש** (שם) פירש לפי שאינן כרוב המימות. וכתב **ערוה"ש** (סב-טז) דהיינו מים משונים מטבעם, [לאפוקי מי הים, כדלהלן]. **חזון נחום** (פרה שם) פירש ש"חיים" היינו שלא השתנו מברייתן, ולכן פושרין אינם "חיים".

לגבי חמין נימק **הראב"ד** (שעה"מ א-ב ובפי' לתו"כ פר' מצורע) מפני שהם מבושלים כדכתיב לא יקח ממך בשר מבושל כי אם חי, מבואר ש"חיים" היינו שאינם מבושלים. וא"ש לשיטת הסוברים שהחסרון במוכין הוא שהם רעים, דטעם זה ל"ש בחמין ופושרין, לשיטת הראב"ד. [אך ברמב"ם ל"מ כן].

יש להסתפק בדין חימם מים, או מלחן. ועי' להלן ש**התפא"י וערוה"ש** נקטו שפסולים. וכ"מ ב**רש"י** בחולין (קה: ד"ה סולדת) לגבי נט"י, שכתב שמים חמים "נשתנו מתורת מים". ויתכן לתלות בטעמים הנ"ל.

וכן יש להסתפק בדין קירר מי מעין חמים, או המתיק מים מלוחין. בדין זה כתב **הכס"מ** דחשיבי מים חיים, כדלהלן. וכ"כ **הפמ"ג** (א"א קס-ח) ע"פ **רש"י** (חולין קה:) בדין נט"י בחמי האור שציננם. וכ"כ **הלחו"ש** (רא-צג) לגבי השקה.

בדברי **הראשונים** הנ"ל לכאורה משמע שמים מוכין אינם מים חיים מדאו'. אולם **גלות עליות** הסתפק דלמא זוהי גזירה אטו מי הים, מפני שמים מרים ומלוחים דומים למי הים. [וצ"ע ממים פושרין].

**האחרונים** הקשו למה מי הים נחשבים למים חיים [לדעת הרמב"ם], והא הם מלוחים. מצינו ד' תירוצים:

א' **הכס"מ** (מקואות ט-יב) תירץ שאפשר שמים מלוחים דפסילי היינו שנעשו מלוחים מחמת הארץ שעוברים עליה, אבל היכא שמתחילת ברייתן הם מלוחים כגון מי הים כשרים. וכעי"ז פירשו **תפא"י** (שם בועז ה בסו"ד) **וערוה"ש** (סב-טז) שדוקא נמלחו או נתחממו בידי אדם פסולים, דאינם מים חיים כפי שהן בטבע, משא"כ מי הים שזוהי עיקר בריאתם, ולכן כתב **הרא"ש** "שאינן כרוב מימות", כדפירש **ערוה"ש**.

ב' **הכס"מ** (פרה ו-יב) [בתי' א'] תירץ דאיירי במקואות שבתוך הים שהם מתוקים.

ג' **הכס"מ** (שם) [בתי' ב'] תירץ שכאשר יש תקנה למליחותן לא מפסלי, ואת המים אפשר למתק, וע"כ מיקרו מים חיים. משמע שגם לפני שתיקנם מהני, כדכתב **חלקת יואב** (קבא דקשייתא קו' כב), וכ"כ **מחה"ש** (קנט-י) עפ"ד **המג"א**, וכן דקדק **מנח"י** (ח"ד סי' כב) בדברי **הכס"מ** (פרה ו-י) **והמשנ"ב** (קנט-מה), וע"כ התקשה **החלק"י** מהא דלגבי נט"י כתב ה**מג"א** (קנט-י) שמי הים פסולים כל זמן שלא תיקנם, [מבואר שמחצה"ש וחלק"י נחלקו בביאו"ד המג"א], וכ"כ **סידור יעב"ץ** (דיני נט"י ג-ו) **שו"ע הרב** (קס-יג) **ח"א** (לט-ז) [והוסיף שכ"מ ב**רדב"ז**] **ובן איש חי** (פר' קדושים אות יג) שלאחר שהרתיחום כשרים. אמנם **חס"ד** (ט-א ד"ה ויותר) פירש דאיירי באופן שנתערבו בנהרות מתוקים ונתבטלה מליחתן.

ד' **תוס' חדשים תפא"י ומשנ"א** (פרה שם) יישבו עפ"ד **הר"ש** [שמים חיים היינו בלא שם לואי] שמי הים מים סתמא איקרו, בלא שם לואי. ופירש **התפא"י** (שם בועז ה) דהיינו כאשר השם לואי נובע משינוי במהותם.

פרק שני - הטמא

משנה א'

"הטמא שירד לטבול" וכו', **האחרונים** העירו למה קתני "שירד לטבול", ול"ק טמא שהסתפק אם טבל, ותירצו ג' תירוצים: א' **מל"מ** (בכורות ד-א-ל) תירץ דספיקא דרבנן לקולא נאמר רק כאשר נעשה שום דבר המתירו, אלא שאיננו יודעים האם נעשה בזמן או בשיעור המתירו, אבל אם הספק הוא אעיקרא דדינא האם נעשה לו דבר המתירו ל"א ספיקא דרבנן לקולא. לפ"ז יישב דמשום הכי תני "שירד לטבול" והסתפק האם טבל כדינו, והיינו האם טבל כל גופו, או האם היה עליו דבר חוצץ, דרק בכה"ג תני (במשנה ב') שבדרבנן ספיקא לקולא, אבל אם מסופק אעיקרא דמילתא אם טבל, לא אמרינן ספיקא דרבנן לקולא. [**רע"א** הביא את דברי המל"מ. ועי' **שעה"מ** (מקואות י-ו כלל א ד"ה גם מה שרצה) במה שהקשה על המל"מ].

ברם **הרא"ש** פירש את הרישא דהוי ספק "שמא לא טבל כלל". וכ"מ ב**מאירי** שכתב "וה"ה אם טבל כראוי", משמע דמתני' איירי גם בספק האם בכלל טבל. וכן הוכיח **חיבור לטהרה** (ד-יט) מ**הריטב"א** שפירש את הבבות דהוי לא זו אף זו, ואילו לפ"ד המל"מ אין רבותא בבבא ב' טפי מא'.

ב' **גלות עליות** (פירוש הקצר) פירש דאף שנתכוון לילך לטבול לא תלינן לומר דמסתמא טבל כדין. וא"ש דחידוש זה השמיענו בהא דתני "שירד לטבול".

ג' **גלות עליות** (פי' הארוך) פירש דכיון שירד לטבול, והרי הוא עסוק לסלק החזקה, נגרע כח החזקה, כדכתב הרשב"א, ולכן בטומאה קלה לא אזלינן בתר החזקה וס"ס, ועוד קמ"ל שבטומאה חמורה טמא, למרות שהיה עסוק לסלק החזקה.

"אפילו טבל ספק יש בו מ' סאה", ב**תוס'** בעירובין (לה: ד"ה ספק) איכא פלוגתא האם זהו המשך המקרה הא', וכונת התנא דאיכא ס"ס, כדמשמע מהל' "אפילו", ונקט הכי משום סיפא, כדלהלן, וכ"פ **הרע"ב** במשנה ב', א"ד זהו מקרה אחר, כדהביאו בשם **הריצב"א**, וכ"מ ב**רא"ש**, וכ"פ חי' **הגר"א**, וכ"פ **רש"י** (שם) **והר"ש** במשנה ב', [כדלהלן].

"אפילו טבל ספק יש בו מ' סאה וכו' שני מקואות אחד יש בו מ' סאה" וכו', בביאור הרבותא בהך בבות עי' **תפא"י משנ"א וגלות עליות** (פי' הקצר). **הרא"ש** פירש רבותא בבבא ב', ולא בבבא ג', כדלהלן.

"ספק טבל ספק לא טבל וכו' ספקו טמא", בטעם הדבר לכאורה נחלקו הראשונים, **הרמב"ם** (בפיה"מ ובמקואות י-ו) **הר"ש הרא"ש והרע"ב** פירשו דמוקמינן לגברא אחזקת טומאה, וכ"כ **השו"ע** (רא-עא). בפשטות משמע מסתימת דבריהם דאף אם הוי דין דרבנן, מוקמינן אחזקת טומאה. וכ"כ **התפא"י** (יכין ב) דבבא ב' קמ"ל שאף באדם קטן שא"צ מ' סאה מדאו', אלא מדרבנן, ספיקא לחומרא, כיון דאית ליה חזקת טומאה.

אולם **הראב"ד** (שעה"מ ג-ב) **הרשב"א** (תוה"ב ריש שעה"מ) **והמאירי** פירשו שהטעם שספיקו טמא משום דהוי ספיקא דאו', והוכיחו מכאן ששיעור מ' סאה הוא מדאו'. וכך צ"ל בדעת **המלבושי יו"ט** (דיני חזקה סי' ג) שכתב גבי ב' מקואות, שא"א ללכת בתר חזקה, כיון שיש בודאי מקוה כשרה לפנינו.

אמנם **המאירי** הזכיר את ב' הטעמים, גם דהוי ספיקא דאו', וגם דאיכא חזקה. ומבואר דאי הוי ספיקא דרבנן, לא הוה מוקמינן אחזקה, כדעת ר"מ [ת"ק] (במשנה ב), וכדפסק **הרמב"ם** (מקואות י-ו). וא"כ יתכן שהראשונים הנ"ל לא פליגי. אך **המאירי** פסק כר' יוסי. וצ"ל דאתא לפרושי אליבא דכו"ע, גם לדעת ר"מ.

**האחרונים** העירו אמאי בעינן לטעמא דהעמד טמא על חזקתו, תיפוק ליה שספיקא דאו' לחומרא. ותירצו בכמה אנפי:

א' **הט"ז** (רא-פו) פירש [בדעת השו"ע] דכיון דמיירי אפילו בטומאה דרבנן בעינן לטעמא דחזקה. אך האחרונים [**מל"מ** (מקואות י-ו) - הו' ב**גליון מהרש"א** - **ופמ"ג** (סי' קי דיני ס"ס אות כ) - הו' ב**פת"ש** (רא-מד) - **ומשנ"א** (סוד"ה אפילו)] תמהו דהרמב"ם פסק כר"מ, דבדרבנן ספיקו לקולא. וכ"מ בדברי הראשונים הנ"ל שפירשו כן גם את הרישא דמתני', למרות שפירשו דאיירי בטומאה דאו'. **החת"ס** (הו' בגליון השו"ע הו' מ"י) **ערוה"ש** (רא-ריא) **ונזר הקודש** (אות יג) תירצו דנפק"מ לאב הטומאה דרבנן, דבו גם ר"מ מחמיר, למרות שספיקא דרבנן לקולא.

ב' **הש"ך** (שם-קמה) פירש דברה"ר בעינן לטעמא דחזקה, משום שספק טומאה ברה"ר טהור. וכ"פ **חס"ד** (א-טז ד"ה וראיתי) **משנ"א** **לחו"ש** (לחם שם-רסז ושמלה שם-קיז) **ונזר הקודש** (אות א ויג). מבואר דס"ל שחזקה מהני ברה"ר. ועי' להלן שנחלקו בדבר האחרונים.

ג' **גלות עליות** (א-ד) פירש שלשיטת הרמב"ם שספיקא דאו' לחומרא מדרבנן, בעינן לטעמא דחזקה כדי לטמא מדאו'.

ד' **גלות עליות** (שם) פירש דנפק"מ שיהא אשם תלוי, דבעינן איקבע איסורא, ולכך בעינן לחזקה.

ה' **גלות עליות** (שם-ה) הביא בשם **רבינו** נ"ע [בעל הצ"צ] שפירש דנפק"מ לטומאת ודאי, והיינו דמטעם ספיקא דאו' לחומרא טהרותיו תלויות, ולכך בעינן לחזקה כדי לשורפם. אך **גלות עליות** דחה דבבבא ראשונה טהרותיו תלויות. וכנראה מקורו מה**תוספתא** שהביא הר"ש דתני "תלויות".

"ספקו טמא", **גלות עליות** (א-א) פירש שטומאתו מספק, והטהרות תלויות, כדהביא **הר"ש** (במשנה ב') בשם התוספתא בדין ב' מקואות, ע"ש, ולכן לא תני "טמאות" כבמשנה ב', דהתם טמאות בודאי, ונשרפות. לפ"ד הר"ש [מכת"י] והאחרונים [הובאו במשנה ג'] דברי התוספתא נאמרו רק בסיפא, גבי ב' מקואות.

**התפא"י** (יכין ד) העיר אמאי לא תני "בין ברה"ר בין ברה"י", כדתני בסיפא, [דדין זה איירי נמי ברה"ר, וכדכתב **הש"ך** (רא-קמה)]. ותירץ דהכא פשיטא שגם ברה"ר טמא, כיון דלית ליה חזקת טהרה, ול"ד לסוטה דאית לה חזקת טהרה, [משא"כ בסיפא דאתא לאפוקי מר"ש שחילק בין רה"ר לרה"י, כדתני בתוספתא]. אמנם **המלבושי יו"ט** (שם ד"ה מ"מ) כתב שלפי הל"ק בגמ' בנדה (ג.) דס"ל שילפינן סוף טומאה מסוטה צ"ל שהתנא איירי רק ברה"י, ולפי הל"ב דס"ל שלא ילפינן סוף טומאה מסוטה, אפשר להעמיד את דינא דמתני' גם ברה"ר.

האחרונים [**לחו"ש** (לחם רא-ה) בשם **מהר"י ב"ל** (ח"ג סי' עא) **דרכי תשובה** (שם-ז) **וערוה"ש** (רא-י)] נחלקו בדין מעין שיש ספק האם יש בו כשיעור, האם טהור משום ס"ס, דלמא מעין מטהר אדם בכל שהוא, [ומתני' איירי דוקא במקוה].

רא"ש ד"ה הטמא - "אלא אפילו ידוע שטבל אלא שספק שמא היה המקוה חסר ספקו טמא", והיינו דקס"ד דאיכא ריעותא בחזקה, כעין "ודאי נגע". והא דהרא"ש הוצרך לפרש רבותא בבבא ב', ולא בבבא ג', משום שכונתו לפרש את ל' מתני' "אפילו", ולא לפרש את עצם הרבותא בבבא.

משנה ב'

"מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו על גביו וכו' טמאות", מבואר דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, בטעם הדבר נביא ג' טעמים: א' ה**ריטב"א** (עירובין לו. ד"ה רבא) פירש בשם **הר"ם בר שניאור** דאזלינן בתר שורש הספק, והוא האדם הטובל.

ב' **הריטב"א** (שם ובנדה יח. ויח: סוד"ה ורבנן) פירש שחזקתן הורעה, עי"ז שהאדם נגע בהם בודאות. [ברם בסיפא תנן "אבל ספקא להטמא ולטמא טהור", מבואר שר' יוסי מטמא רק את האדם, ולא את הטהרות, כדתנן במתני'. ביאור הענין תלוי בפלוגתת הראשונים בביאור מתני', מהו "לטמא טהור", כדלהלן].

ג' עי"ל עפ"ד **תוס' חכמי אנגליה** (נדה ג.) שפי' שחזקת המקוה "גדולה" מחזקת הטומאה של הטובל, לכאורה כונתו למש"כ **המהרי"ט** (ח"ב חו"מ סי' כ ובחי' לכתובות עה: ד"ה תו) **ומי נדה** (שם ד"ה והנה עפ"י) עפ"ד **תוס'** בכתובות (עה: ד"ה אבל) שחזקת הגוף עדיפא מכל החזקות, וחזקת המקוה היא חזקת הגוף, כדכתבו רוב האחרונים [**מהרי"ט** (שם) **פנ"י** (גיטין יז. לתוד"ה משום) **חמד"ש** (יו"ד סי' ח) **פני אריה** (נדה אספ"ז עמ' מה) **שער"י** (ב-ג) **וחזו"א** (אה"ע פב-יז)], משא"כ חזקת הטובל היא חזקת הדין.

"בין ברה"י בין ברה"ר", בטעם הדבר דלא אמרינן ספק טומאה ברה"ר טהור, פירשו הראשונים [**רמב"ם רא"ש ורע"ב**] משום שאין זה ספק האם נטמא, אלא האם נטהר, וע"כ ל"ד לסוטה. מבואר שאלמלא טעם זה היו מטהרים ברה"ר, למרות שיש חזקת טומאה. וכדנקטו מקצת מהאחרונים [**חמד"ש** (יו"ד ה-ה) **מקו"ח** (תסז-ט ד"ה וליישב) **ושער"י** (ב-א ד"ה ובזה בשם גדולי דורו וב-ד ד"ה ובהא) עפ"ד **תוס'** בב"ב (נה: ד"ה ר"א)], כשם שספק טומאה ברה"י טמא גם כשיש חזקת טהרה, כדכתבו **תוס'** (ב. ד"ה מעת ב: סוד"ה והלל חולין ט: סוד"ה התם וב"ב נה: סוד"ה רבי) **ור"ן** (ב. וג:). אך יש מהאחרונים [**ש"ש** (ד-ב) **תפא"י** (כאן יכין ד) **אבנ"ז** (יו"ד תסז-כ) **חזו"א** (טהרות ג-ג) **שער"י** (ב-א ד"ה ובזה) **ואב"ע** (סוטה א-ג ושחיטה א-יג) ע"ש בראיתו] שנקטו שספק טומאה ברה"ר טהור רק כשאין חזקת טומאה. וכן נקטו **הש"ך וחס"ד**, כנ"ל.וכ"מ ב**ר"ש** [מכת"י] שכתב שכאשר יש מקוה א' כשר לא אזלינן בתר חזקת טומאה ברה"ר.

"מקוה שנמדד וכו' כל טהרות וכו' טמאות", בטעם הדבר פירשו הראשונים [**רמב"ם רא"ש ורע"ב**] מפני שהעמד טמא על חזקתו. וכ"כ **הש"ך** (רא-קמה). ברם ב**גמ'** בנדה (ג.) אי' דטעמא משום דהוי תרתי לריעותא, חזקת טמא, וחסר לפניך. כה"ק ה**חכמ"ב** (שם ב: ד"ה בין וג. ד"ה ועפ"י). אמנם **לבנון נטע** (רא-קמו) פירש שהכונה [של הש"ך] לחזקת טמא וחסר לפניך. עוד מבואר בגמ' שדימתה ספק טהרה לסוטה, וקשה על הראשונים הנ"ל שחילקו ביניהם.

אמנם הגמ' (שם) הביאה איכא דאמרי דטעמא דרבנן משום ש"גברא בחזקת טומאה", ונחלקו הראשונים האם הכונה לתרתי לריעותא, כל"ק, כדפירשו **תוס'** (שם ד"ה גמר), או שהכונה ש"לא גמרינן סוף טומאה מתחלת טומאה אלא העמד גברא אחזקתיה מספיקא לא מפקינן ליה מטומאתיה", כדפירשו **הרשב"א הריטב"א** בשם **רבו והר"ן** [בפי' ב'], ונפק"מ באופן אחר שלא יהא תרתי לריעותא, כדכתב **המל"מ** (מקואות סוף פ"י עמ' שטו-ב). לפ"ד מיושבים דברי **הרמב"ם רא"ש ורע"ב** הנ"ל, דפירושם אזיל לפי האיכא דאמרי. כ"פ **החכמ"ב** (שם). ובזה מיושבות ב' הקושיות.

וצ"ב מהי סברת האיכא דאמרי [והראשונים הנ"ל], והא כנגד חזקת הגברא עומדת חזקת המקוה. [**הפנ"י** (קדושין עט. ד"ה ומעתה) פירש "דחזקת טומאה אלים טובא, דילפינן מסוטה דברה"י טמא ודאי" וכו'. ובהמש"ד פירש בדעת הרמב"ם דס"ל כאב"א, "דשאני מקוה דילפינן מסוטה כיון שהחמירה תורה בתחלת טומאה החמירו חכמים נמי בסוף טומאה אף ברה"ר ואף לשרוף" וכו'. וצ"ת]. נביא ג"פ:

א' **המל"מ** (מקואות סוף פ"י עמ' שטו-א) פירש שדין ספק סוף טומאה הוא כדין ספק טומאה ברה"י, דהוי ספק כודאי[[8]](#footnote-9).

ב' **הש"ש** (ג-א) פירש שבתחילת טומאה ספיקא דאו' לקולא מדאו', ולכן ספק טומאה ברה"ר טהור, משא"כ בסוף טומאה הוי איקבע איסורא, כיון שיש חזקת טמא, למרות שכנגדה יש חזקת טהרה, ובכה"ג ספיקא דאו' לחומרא מדאו'[[9]](#footnote-10).

ג' עי"ל עפ"ד **האחרונים** (הובאו בסי' ח בהערה) שייסדו שישנם ב' חזקות, א' חזקה הפושטת ומכריעה את הספק, ב' חזקה האומרת לא לשנות את הדין מספק, והיא הנקראת חזקה של הנהגה. לפ"ז י"ל דאמנם אין בכח חזקת הטמא לפשוט ולהכריע את הספק, כיון שכנגדה עומדת חזקת המקוה, מ"מ כאשר אנו דנים על האדם האם הוא טמא או טהור, א"א לשנות את דינו מחמת הספק, וכיון שעד היום הוא היה בחזקת טמא, א"א לשנות את דינו, והוא נשאר בטומאתו.

"מקוה שנמדד וכו' טמאות", הבאנו שהגמ' בנדה פירשה שהטעם שטמאות משום דאיכא תרתי לריעותא. יש מהאחרונים [**אבנ"ז** (יו"ד תסז-כ) **חזו"א** (טהרות ג-ג) **ואשר לשלמה** (תנינא יב-א ד"ה ויש)] שהוכיחו מכאן שחזקת טומאה מועילה גם בספק טומאה ברה"ר, דהא תרתי לריעותא הוא גדר של "חזקה", ומהני ברה"ר. וצריך ליישב את דעת החולקים. **רווחא שמעתתא** (ש"ד אות ו) יישב דתרתי לריעותא דמי לתרי חזקות המועילות אפילו ברה"י. עי"ל דס"ל כ"איכא דאמרי" (נדה ג.) דס"ל שספק טהרה לא ילפינן מסוטה.

"אפילו טבל ספק יש בו מ' סאה ספק אין בו", הראשונים נחלקו האם דין זה הוא מקרה בפנ"ע, כדפירשו **תוס'** בעירובין (לה:) בשם **ריצב"א**, וכדמבואר ב**רש"י** (עירובין שם) **ור"ש** [שלפנינו], [כדכתב **המל"מ**], א"ד דין זה הוא המשך המקרה הראשון, והיינו דאיכא ס"ס, כדפירשו **תוס'** (שם) [בפי' א'] **ר"ש** [מכת"י] **ורע"ב**.

בדעת הראשונים המפרשים כפי' ב' מבואר דאף בדאיכא ס"ס [לחומרא] קסבר ר"מ שספיקא דרבנן לקולא. בדעת הראשונים המפרשים כפי' א', הסתפק **המל"מ** בהל' אבוה"ט (ח-ה) האם פליגי לדינא, וס"ל שבמקום ס"ס לכו"ע אזלינן לחומרא[[10]](#footnote-11), וכ"פ **הפמ"ג** (סי' קי כללי ס"ס סוף אות כה), [וכ"מ ברש"י ור"ש, לפי פירוש לשון הזהב, כדלהלן], א"ד ליכא פלוגתא לדינא, וכן נקט ה**מל"מ** בהל' מקוואות (י-ו ד"ה ודע). וכן דן **המל"מ** בהל' בכורות (ד-א-לו) בדין ס"ס לחומרא בדרבנן, וצידד להחמיר, [מהטעם דלהלן]. וכ"כ **החזו"א** (שביעית כב-א ד"ה ועיקר).

**הפמ"ג** (שם) פירש דפליגי האם ס"ס מטעם רוב, ולפ"ז גם בדרבנן יש להחמיר, א"ד ס"ס מטעם שהספק הא' הוה דרבנן, והספק הב' הוה ספק דרבנן, ולפ"ז ס"ס להחמיר בדרבנן לא אמרינן,

בטעם הדבר דמודה ר"מ שבס"ס אזלינן לחומרא [טפי מחזקה], פירש **המל"מ** (בכורות שם) משום שהצד לטהר הוי מיעוטא דמיעוטא, "ולא חשיב ספק", ול"ד לחזקה דאיכא ספק.

יש לעיין לפי הסוברים דלא מהני ס"ס [לחומרא] בדרבנן, האם גם רוב לא מהני, דהא ס"ס עדיף מרוב, כדכתב **הרשב"א** (שו"ת סי' תא), ובדברי **הפמ"ג** (בהנהגת הנשאל באו"ה סדר ג' אות יד) מבואר שרוב מהני, כדכתב **בדי השולחן** (הל' תערובות כללי ס"ס סעיף כ ביאורים ד"ה אסור). ויתכן שס"ס עדיף מרוב רק כאשר ישנם ב' ספקות, משא"כ הכא שיש כנגד כל ספק בפנ"ע הוראה הסותרתו, והיא ספיקא דרבנן לקולא, וע"כ רוב עדיף מס"ס. [בני החבורה]. לסוברים [**פמ"ג** (שם וגינת ורדים סי' ח) **וגליוני הש"ס** (כתובות ט.) בשם שו"ת **הרד"ך** - בדעת **הרמב"ם**] שס"ס מהני משום שהספק הא' הוי ספיקא דאו' שדינו לחומרא מדרבנן, והספק השני הוא ספק דרבנן, וע"כ דינו לקולא, א"ש שטעם זה ל"ש בספיקא דרבנן במקום רוב. שו"ר שכעי"ז כתב **גלות עליות** (סוף פסקא ב).

"אבל בטומאה קלה וכו' ספקו טהור ר' יוסי מטמא", ה**גמ'** בעירובין (לו.) הק' סתירה בר' יוסי, ותירצה "אר"ה ב"ח שאני טומאה הואיל ויש לה עיקר מה"ת וכו' רבא אמר התם היינו טעמא דר"י העמד טמא על חזקתו". [והק' הגמ' "אדרבה העמד מקוה על חזקתו ואימא לא חסר", ותירצה "במקוה שלא נמדד", ונחלקו הראשונים האם הכונה שהמקוה מעולם לא נמדד, וע"כ לא עמד בחזקת כשרות, כדפירש **רש"י**, או שהכונה שהמקוה לא נמדד זמן מרובה, ולית ליה חזקה, כיון שדרך המקוה להתחסר במשך הזמן, כדפירש **הריטב"א**. ועי' **גלות עליות** (א-ב)].

מבואר שישנם ב' טעמים בדעת ר' יוסי: א' ר"ה ב"ח פירש שיש לטומאה עיקר מה"ת, ופירש **רש"י** דרבנן אחמור בטומאה דרבנן אטו טומאה דאו'. ב' רבא פירש שר' יוסי סבר דאמרינן העמד טמא על חזקתו. וכ"פ הראשונים [**רמב"ם ר"ש רא"ש מאירי ורע"ב**].

מבואר שלדעת ר"ה ב"ח מודה ר' יוסי שבספק דרבנן שאין לו עיקר מן התורה דאזלינן לקולא. הפוסקים נחלקו האם רבא פליג וס"ל דר' יוסי מחמיר אפילו באיסור דרבנן שאין לו עיקר מה"ת, דלא אזלינן לקולא היכא דאיכא חזקת איסור, כדכתב **הש"ך** (יו"ד קי כללי ס"ס כ), א"ד רבא ס"ל דכיון דספק דרבנן לקולא, אין לחלק בין עיקרו מה"ת לשאין עיקרו מה"ת, כדכתב **שעה"מ** (מקואות י-ו כל א ד"ה האמנם), א"ד רבא מודה לר"ה ב"ח, [אלא דס"ל שאיסור תחומין הוא איסור שיש לו עיקר מה"ת, וע"כ לא פירש כר"ה ב"ח], כדכתב ה**נוב"י** (קמא יו"ד סו"ס סה ד"ה אמנם). אך בדברי ה**ריטב"א** (שם ד"ה שבת) [לכאו'] מבואר כלא כנוב"י, ע"ש שנקט שלדעת הבבלי אין לאיסור תחומין עיקר מה"ת.

בדעת רבא [שהראשונים פירשו כוותיה] מבואר שר"מ ור' יוסי פליגי בדין ספק דרבנן [שאין לו עיקר מה"ת], במקום דאיכא חזקת איסור, ונחלקו הראשונים האם הכונה שהוראת החזקה מבטלת את דין ספיקא דרבנן, ולפ"ז אם תהיה חזקה כנגד חזקה, [כגון לגבי עירוב], יודה ר' יוסי שדינו לקולא, כדכתב **רש"י** בעירובין (לו. ד"ה העמד), והובא גם ב**תוס'** (שם לה: ד"ה אמר), א"ד הכונה שבמקום שיש חזקה, או איתחזק איסורא, לא נאמר הכלל שספיקא דרבנן לקולא, ואפילו אם יש חזקה כנגד חזקה, כדמבואר ב**ריטב"א** (שם לו. ד"ה התם) [שהוצרך לפרש שהטעם שר' יוסי מודה משום שישנה עדיפות לחזקת העירוב, הואיל ועתה אתי למידן, דאזלינן בתר חזקת העירוב], וכ"מ ב**רשב"א** (ח"א סי' תא) שדימה דין איתחזק לחזקה, כדנתבאר בסי' ח-ב.

**קונטרסי שעורים** (קדושין כד-ח) פירש שנחלקו בגדר דין ספיקא דרבנן לקולא, ר"מ סבר דהוי דין ודאי, דרבנן תיקנו שבמקום ספק ליכא לדין טומאה דרבנן, ולכן לא אזלינן בתר חזקת איסור, כיון דליכא ספק, ור' יוסי סבר דהוי דין ספק, דבמקום ספק דין הנהגת הגברא הוא להתנהג כצד הקל, ולכן אזלינן בתר חזקת איסור, כיון דאיכא ספק, [וממילא ל"ש לומר שספיקא דרבנן לקולא, כיון שהחזקה הכריעה את הספק].

"אבל בטומאה קלה וכו' ספקו טהור", **תוס' ותורא"ש** בעירובין (לה:) כתבו [ע"פ התוספתא] דר"מ מטהר ברה"ר. **המשנ"א** (ד"ה ספקו) תמה מדתנן בטהרות (ד-יא) שספק טומאה דרבנן טהור אפילו ברה"י, וכדפירש **רש"י** בנדה (ד:). אך כבר כתב **הנוב"י** (סי' סה ד"ה ומה שתמה) שזוהי טעות סופר בתוס', ודבריהם נאמרו על דין אחר, וכדמבואר בתוספתא שהביאו דקאי על דין אחר. אמנם **הסד"ט** (סו"ס קתט ד"ה ובהכי) פירש את דברי תוס' כפשוטם, וע"כ התקשה מל' מתני', ודן לומר ש**הרמב"ם** פליג, ע"ש.

"אבל בטומאה קלה וכו' ר' יוסי מטמא", **הראשונים** נחלקו האם ר' יוסי פליג גם במקוה שנמדד, משום שיש תרתי לריעותא, וע"כ דמי לכל חזקה, כדמבואר ב**תוס'** בעירובין (לו. ד"ה אדרבה), א"ד ר' יוסי מודה במקוה שנמדד וכו' שספקו טהור, כדתנן ברישא דמתני', כ"כ **התורי"ד** בקדושין (עט. ד"ה התם), משום שיש חזקת כשרות של המקוה כנגד חזקת הגברא. ואף שיש תרתי לריעותא, מ"מ כיון שכנגד החזקה דהשתא יש חזקה דמעיקרא שעדיפה ממנה, גרע מחזקה שאין כנגדה חזקה אחרת. כ"כ **המשנ"א**.

"אבל בטומאה קלה ספקו טהור ר' יוסי מטמא", האחרונים נחלקו האם פלוגתת ר"מ ור' יוסי נאמרה גם לגבי איסורים, ונשנו ג' שיטות:

א' בפשטות פלוגתת ר"מ ור' יוסי בדין ספק דרבנן שיש כנגדו חזקה נאמרה גם בספק איסור, ולא רק בספק טומאה, כדהוכיחו **שעה"מ** (מקואות י-ו כלל א ד"ה גם) **וגלות עליות** (פסקא ב אות ג) מהא דדימתה הגמ' בעירובין (לה: לו.) לדין ספק איסור.

ב' **הפר"ח** (סי' קי כלל ס"ס אות טו) כתב [בדעת הש"ך] שר' יוסי החמיר רק לגבי טומאה, אבל בספק איסור מודה שספיקו לקולא. והשיג על **הש"ך** (שם) שלא חילק ביניהם.

ג' **המשנ"א** חידש שהפלוגתא נאמרה רק לגבי טומאה, אבל לגבי איסורים החמירו יותר, ע"ש. וכן צידד ה**גלות עליות** בדעת **הרמב"ם**, ע"ש.

"ספקו טהור ר' יוסי מטמא", להלכה נחלקו הראשונים, **הרמב"ם** (מקואות י-ו) פסק כר"מ, וכ"פ ה**פר"ח** (יו"ד קי-מט ובכללי ס"ס טו), וכ"כ **המשנ"א** בשם **כל הפוסקים**, וכ"כ **הגר"א** (רא-קכב) בדעת **השו"ע** ה**רשב"א** (שו"ת ח"א סי' תא) **והמאירי** פסקו כר' יוסי, וכ"פ **הש"ך** (שם כללי ס"ס אות כ) **ושעה"מ** (מקואות י-ו כלל א ד"ה ובעיקר), וכ"מ ב**ט"ז** (רא-פו), וכ"כ **באה"ג** (שם-קס) בדעת **השו"ע**. **הסד"ט** (סו"ס קצט) כתב ש**השו"ע** לא הכריע כמי ההלכה. [נמצא לפנינו ג' שיטות בדעת השו"ע].

"אבל ספקא להטמא ולטמא טהור", מבואר שר' יוסי מטמא רק את האדם, ולא את הטהרות. הראשונים נחלקו מהו "לטמא", **הרמב"ם הרא"ש והרע"ב** פירשו שאם יש ספק האם נגע בטהרות, טהור, ומבואר דאם בודאי נגע בטהרות, טמא, משום שבכה"ג לא מהני חזקת הטהרות, מחמת סברות הריטב"א הנ"ל. וכ"כ **הנוב"י** (סי' סה). אך **הר"ש** (סוף מ"ג) **המאירי** (כאן) **ותוס'** (עירובין לו. ד"ה במקוה) פירשו ש"לטמא טהור" היינו אפילו אם נגע בודאי בטהרות. וצ"ב אמאי אזלינן בתר חזקת הטהרות, ומ"ש מרישא דמתני' דלגבי טומאה דאו' לא אזלינן בתר חזקת הטהרות, כנ"ל. וזהו שהתקשו **המל"מ** (מקואות י-ו ד"ה ודע) **והנוב"י** (סי' סה) איך יתכן שהאדם יהיה טמא והטהרות יהיו טהורות. בדברי האחרונים מצינו ב' ביאורים:

א' **החזו"א** (ידים ו-ג) פירש "כיון דאינו אלא מדרבנן לא גזרו על הטהרות כיון דאית להו חזקת טהרה". מבואר שסברות הריטב"א לא נאמרו בטומאה דרבנן. [והגדר צע"ק]. וכעי"ז פירש **גלות עליות** (ריש פסקא ג).

ב' **חס"ד** (ב-ח) כתב שר' יוסי מודה לרבנן משום פסידא דטהרות. לשיטתו א"ש דמעיקר הדין מודה ר' יוסי לר"מ, אלא שהחמיר מדרבנן, ובמקום פסידא דטהרות לא החמירו.

ר"ש ד"ה בטומאה חמורה - "שנטמא באב הטומאה דמטמאתו מן התורה", וכ"פ **הרא"ש המאירי ורע"ב**. **התוי"ט** תמה מהא דתנן בטהרות (ד-יא) דאף אב הטומאה דרבנן הוא טומאה חמורה, וכ"פ **הגר"א** **והמל"מ** (מקואות י-ו בתחיל"ד), כדציין ה**פת"ש** (רא-מד), וכ"פ **התפא"י** (יכין ט). [**המשנ"א לחו"ש** (רא-קיז) **וגלות עליות** (פסקא ב אות ב) כתבו דה"ה דבר שיש לו עיקר מן התורה]. [וכן העיר **הראב"ד** (מקואות י-ו) על **הרמב"ם** שהשמיט שאב הטומאה דרבנן דינו לחומרא, ועי' ב**כס"מ** שיישב שהרמב"ם רמז לחילוק זה. ועי' **חס"ד** (א-טז ד"ה ומ"ש)]. ונחלקו האחרונים בביאור שיטת הראשונים הנ"ל, ונשנו ג' שיטות עיקריות:

א' **המל"מ** (מקואות י-ו ד"ה הטמא) יישב דדוקא במי שהוא ראשון לטומאה מד"ס, והוא מי שנטמא באב הטומאה החמירו בו כשל תורה, כיון שכנגדו בטומאה דאו' טמא מה"ת, אבל מי שהוא שני לטומאה דמה"ת ליכא שני לטומאת אדם, לא עשו אותו כשל תורה.

ב' **הסד"ט** (סו"ס קצט) כתב שהראשונים הנ"ל סוברים שגם [דבר שיש לו עיקר מה"ת כמו] אב הטומאה מדברי סופרים, ספיקו טהור, דלא כרמב"ם.

ג' **המשנ"א** (ד"ה אבל) **וגלות עליות** (בפי' הקצר) כתבו שהרע"ב נקט את הדין הפשוט יותר, ולאו דוקא הוא. **גלות עליות** (בפי' הארוך פסקא א אות א וב) תירץ שהתנא איירי בדינים הנובעים מחמת חזקת הטומאה [ע"ש], ואילו באב הטומאה דרבנן חשו לספיקו גם בלא חזקת טומאה.

ר"ש ד"ה ואפילו טבל - "כלומר יש לומר בו ספק" וכו', וכ"פ **רש"י** (עירובין לה:), מבואר דמקרה זה אינו המשך של המקרה הקודם, וכשיטת תוס' בעירובין (לה:) בשם **הריצב"א**, כדכתב **המל"מ**, כנ"ל. **לשון הזהב** (שם) העיר למה פירשו רש"י ור"ש את פירושם הנ"ל במשנה ב', ולא במשנה א', [כדפירשו תוס'], משום שהוקשה להם אמאי קאמר בסיפא דבספק טהור, והא איכא ס"ס לחומרא, וע"כ פירש דאו או קתני. [מבואר דהוי פלוגתא, אי אזלינן לקולא במקום ס"ס לחומרא, כנ"ל].

ר"ש ד"ה ואפילו טבל - "שהיה מקוה לפנינו ונמצא חסר", וכ"פ **רש"י** בעירובין (לו:). בביאור שיטתם פירש **הט"ז** (רא-פה) דס"ל שאם המקוה לפנינו מלא, לא חיישינן שמא היה חסר בשעת טבילה, כיון שאין דרכה להתמעט, ע"ש.

ברם **תוס'** בעירובין (לז.) הוכיחו מהגמ' (שם) דלא מיירי במקוה שנמדד ונמצא חסר. וכתב **חיבור לטהרה** (ד-יט) שרש"י והר"ש פירשו אליבא דההו"א של הגמ', ואה"נ למסקנא איירי במקוה שלא נמדד. עוד התקשו **גלות עליות** (א-ב) **וחיבור לטהרה** (שם) על פירוש רש"י והר"ש דלפירושם אין חילוק בין מקוה שנמדד לבין מקוה שיש בו ספק מ' סאה, ולמה חילקו התנא לב' מקרים, ע"ש. **המשנ"א** (ד"ה מקוה) כתב דהתנא כתב את הדין של הרישא בפנ"ע, משום דאיירי במקוה שנמדד מעיקרא ונמצא שלם, ובכה"ג מודה ר' יוסי, כדקאמר רבא (שם), משא"כ בגוני דסיפא דאיירי במקוה שלא נמדד. ונחלקו בדבר הראשונים, כנ"ל.

ר"ש ד"ה תניא - "מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו ע"ג למפרע בין בר"ה בין ברה"י טמאות רש"א בר"ה טהורות ברה"י תולין", מבואר שר"ש ורבנן נחלקו בדין הטהרות בין ברה"ר בין ברה"י, להלכה נחלקו הראשונים, רוב הראשונים [**רמב"ם** (מקואות י-ו) **רשב"א ריטב"א** (קדושין עט.) **ומאירי**] פסקו כדעת רבנן, ויש מהראשונים [**ריטב"א** (נדה ב:)] שפסק כדעת ר"ש.

בא"ד - "בין שמקוה זה ברשות היחיד בין שמקוה זה ברשות הרבים", מכאן דקדק **חכמת בצלאל** (נדה ב: ד"ה כל) שהקובע את נידון הטומאה [האם זהו ספק טומאה ברה"ר או ברה"י] הוא מקום המקוה, כשיטת **רש"י** (נדה ב: ובגיטין לא:) **רמב"ם** (מקואות י-ו) **ורא"ש** (מקואות ב-ב), [וכ"כ **רע"א** (יו"ד א-א ד"ה דהא), ע"ש], דלא כשיטת **התורי"ד והריטב"א** (נדה שם) שכתבו שמקום מגע הטהרות קובע, דאם מקום המגע [-השימוש] של הטהרות נעשה ברה"י, דינו כדין ספק טומאה ברה"י, ואם מקום המגע נעשה ברה"ר, דינו כדין ספק טומאה ברה"ר[[11]](#footnote-12). [ומבואר בדבריהם שגם כאשר הספק נולד לפני שנגע בטהרות אין מקום הטהרות קובע].

בא"ד - "מקוה שנמדד ונמצא חסר כל טהרות שנעשו ע"ג למפרע בין בר"ה בין ברה"י טמאות רש"א בר"ה טהורות ברה"י תולין", הראשונים נחלקו בביאור דעת ר"ש [לפי הל"ק בגמ' שלדעת רבנן איכא תרתי לריעותא]:

**תוס'** (נדה ג.) **ור"ש** [מכת"י (כאן)] פירשו שר"ש פליג על הריעותא דהשתא, וע"כ ליכא אלא חזקה דמעיקרא של המקוה כנגד חזקה דמעיקרא של הטובל. וכ"פ **גינת ורדים** (ריש כלל סב), [דבמקום חזקה דמעיקרא ליכא כלל חזקה דהשתא]. אולם **הר"ן** (שם) פירש שר"ש מודה לרבנן דאיכא תרתי לריעותא, אלא דס"ל דתרתי לריעותא ברה"ר טהור, דל"ח ודאי, אלא ספק.

**רע"א** (יו"ד א-א ד"ה דהא) פירש שבמקוה ישנה חזקת טהרות, ולכן ברה"ר טהור. וברה"י תולין, כיון שר"ש מודה שלומדים מסוטה לא לפסוק ע"פ חזקה.

והא דלא טימא ר"ש ברה"י מדין ספק טומאה ברה"י, פירשה ה**גמ'** (שם) משום דשאני סוטה שיש רגלים לדבר ע"י קינוי וסתירה, ונחלקו הראשונים האם כל ספק טומאה ברה"י תולין, לר"ש, כדפירשו **רש"י** (ד"ה מאי) **תוס'** (סוד"ה ושניהם) ועוד, א"ד דוקא כאשר קדמה בדיקת טהרה קאמר ר"ש שלא נאמר דין ספק כודאי בלא רגלים לדבר, כדפירשו **הרמב"ן הרשב"א** בשם **י"מ חי' הר"א והר"ן** בשם **אחרים** (שם).

בא"ד - "אמר ר"ט למה זה דומה למי שהיה עומד ע"ג המזבח" וכו', הראשונים (קדושין סו: ד"ה אמר) התקשו מהי השייכות בין המחלוקת בדין חזקה לדין כהן שעבד, ופירשו ב"פ: א' **תוס' תורא"ש ורשב"א** פירשו דפליגי בתרתי, גם במקוה שטבל בו כהן ועבד עבודה, ובאו עדים והעידו שהיה חסר. ועי' **חס"ד** (א-טז ד"ה ודע). **תוס' ישנים** (שם) פירש דפליגי לענין הטהרות שנגע קודם שנודע שטבל במקוה חסר. וצ"ב מ"ט דר"ט שטיהרם. אמנם **השיטה** (שם) כתב שר"ט סובר שבדיעבד א"צ שיהא במקוה מ' סאה. וצע"ג.

ב' **הרמב"ן הריטב"א והמאירי** [בשם הרמב"ן] פירשו שהתורה הכשירה רק באופן שהכהן נמצא ספק חלל, ור"ט הוכיח מהא דבספק חלל לא אזלינן בתר המחויב קרבן לומר שהוא בחזקת חייב קרבן, אלא אזלינן בתר חזקת הכהן, ה"נ לא אזלינן בתר חזקת הטובל, אלא בתר חזקת המקוה. ור"ע מדמה לנמצא בעל מום שלא אומרים שעכשיו הומם, ה"נ לא אומרים במקוה שעכשיו חסר. ועי' **ריטב"א** (שם) במה שפירש בסו"ד. ועי' **פנ"י** (שם) **וגלות עליות** (ריש פסקא ד) שפירשו פירושים נוספים. ועי' **ש"ש** (ג-ד) שנקט בדעת רש"י דפליג על תוס' הנ"ל.

ר"ש ד"ה עוד תניא - "שני מקוואות באחד יש בו מ' סאה ובאחד אין בו טבל בא' מהן וכו' ועשה טהרות תלויות", **הר"ש** [מכת"י] **והאחרונים** התקשו למה לא אזלינן בתר חזקת טומאה דגברא, ומ"ש מהא דתנן מקוה שנמדד ונמצא חסר וכו' טהרותיו טמאות, ונשרפות כדאי' בגמ' בנדה (ב:). [**הר"ש** הוסיף שאין ליישב שהמשנה ס"ל כר"ש, דס"ל שגם במקוה שנמדד תולין, דבכה"ג ר"ש מודה דצריך ליזיל בתר חזקת הטמא, כיון שאין חזקה כנגדה].

**הר"ש** [מכת"י] תירץ "דאפילו לרבנן מודו דהכא תולין לכל הפחות ברה"ר, דלא דמי לאחריני דאוקמי' אחזקתן דאין לנו לבדות מדעתינו דנשתנה הדבר מכמות שהיה, אבל הכא דאיכא שני מקואות וחד מינייהו כשר בודאי שיש לתלות שטבל בזה כמו בזה, אמרי' תולין". וכעי"ז כתב **המאירי** (ד"ה שני - הג') "שמאחר שא' מהם כשר בודאי יש לו מקום לתלות" וכו'.

בביאו"ד י"ל עפ"ד **הגר"ח שמולאביץ** זצ"ל שהוכיח שגדר כל החזקות הוא להעמיד את הדבר על פשטותו, ולסלק את הספק, ובכה"ג שיש בודאי מקוה כשר, ישנה סיבה המעמידה לפנינו ספק. האחרונים תירצו בכמה אנפי [חלקם דומים לר"ש]:

א' **המל"מ** (מקואות י-ז) תירץ דבמקוה שנמדד איכא ריעותא קמן, דנמדד ונמצא חסר, משא"כ הכא דליכא ריעותא קמן. **הפמ"ג** (גינת ורדים כלל סב ד"ה והנה וראש יוסף חולין יב. ד"ה והנה הר"מ) תמה דכ"ש הוא, דהתם איכא חזקה דמקוה, ובכל זאת מטמאים בודאי מכח חזקת הגברא וחזקה דהשתא, כ"ש הכא דאיכא חזקה אלימתא דגברא. אך ה**מלבושי יו"ט** (ח"ב דיני חזקות סי' ג ד"ה אמנם) יישב דמקוה שנמדד כיון שהוא חסר לפניך, לא מהני להוציא חזקת הטמא מחזקתו, דלא איתרע חזקתו במה שטבל, משא"כ בב' מקואות כיון דאתחזק כאן גם מקוה כשר, לא מהני חזקת הטמא לומר שודאי טבל, ולכן הוי ספק טמא. **החזו"א** (ידים ו-ה) הביא שהמלבושי יו"ט פירש דכל דלקח מן התערובות, אחד מכשיר ואחד אינו מכשיר, ליכא דין חזקה, והוי ספק השקול. ואיירי ברה"ר, דברה"י הוי ספק כודאי. וע"כ הקשה דא"כ הו"ל למתני רה"ר, ועוד דעיקר הדין לא שמענוהו. ועי' בסי' ח ביישוב הקושיות.

ב' **חס"ד** (ב-ו ד"ה שני) פירש דבמקוה שנמדד ונמצא חסר ליכא קמן במה לתלות, אבל הכא כיון דאיכא לקמן מקוה א' שלם, ולטהרות ליכא חזקת גופא, לכן הן תלויות, דאיכא למיתלי שמא בשלם טבל. [וכתב החס"ד (שם ד"ה אחר) שפירוש המל"מ הוא כעין פירושו, אלא שלא ביאר כל הצורך]. ואכתי צ"ע אמאי לא אזלינן בתר חזקת הטמא, והא סברות הריטב"א הנ"ל דאזלינן בתר חזקת הטמא, ולא בתר חזקת הטהרות, [משום דאזלינן בתר שורש הספק, או משום שהורעה חזקתן עי"ז שודאי נגע בהן], שייכות גם בדידן[[12]](#footnote-13).

ג' **הפמ"ג** (גינת ורדים שם וראש יוסף שם ד"ה עוד) פירש דאיכא חזקה להדי חזקה, וע"כ הוי ספק, והיינו חזקת הטהרות. ולכאורה כ"פ **גלות עליות** (פסקא א אות א). אך ה**מלבושי יו"ט** (שם) הקשה מ"ש ממקוה שנמדד דלא אזלינן בתר חזקת הטהרות, [מהטעמים שפירש הריטב"א הנ"ל].

ד' **החזו"א** (שם) פירש דכיון שמצוי שיתברר איזה מקוה כשר ואיזה פסול, וע"כ הטהרות תלויות עד שיברר, ואף אם שכח היכן טבל, אין ממהרים לשרוף שמא יזכר. עוד פירש החזו"א דאפשר שמכיון שאם נשרוף ישרפו בין כשטבל בזה ובין כשטבל בזה, ואחד מהם ודאי טהור, לכן החמירו חכמים דלא ישרפו.

בא"ד - "בשני ועשה טהרות טהורות", **המל"מ** (שם) כתב שדין זה הוא פשוט, דהא הוא טבל בב' המקואות. [וכן ב' הדינים הבאים פשוטים]. **החס"ד** (שם) התקשה דדין זה הוא פשיטא, ותירץ דקמ"ל דאע"ג דבעי כונה בטבילה לתרומה, וקס"ד דכיון שאינו יודע באיזו מקוה יש מ' סאה, ואינו מכוין אלא מספק, לא חשיבא כוונה מעליא, קמ"ל. [ועי' במה שתמה המגיה שם].

בא"ד - "בראשון ועשה בשני ועשה אלו ואלו מונחות ראשונות תלויות ושניות טהורות", בטעם הדבר שהשניות טהורות [למרות שיש ספק שמא טבל בשאובין] פירש **הגר"א** [וכ"כ **חזו"י**] ב"פ: א' כיון שהשניות לא הוי אלא ספק שאובין, ספק שאובין טהור, [כדין ספיקא דרבנן]. ב' משום שתולין את הקלקלה במקולקל. מבואר שתלית הקלקלה במקולקל היא סברא בפנ"ע, וכדכתבו **הלחו"ש** (קצ-מח) **מי נדה** (אספ"ז עמ' צט) **ושער"י** (ג-יב). [נפק"מ שגם ר' יוסי שמחמיר בספיקא דרבנן במקום חזקה, יודה במקום שאפשר לתלות במקולקל, כדמבואר בשער"י]. וכן נקט **הפרדס רמונים** (פתיחה לסי' קצ תנאי ז אות טז וכד). וכ"מ ב**חו"ד** (קצ-כט), דלא כדמשמע ב**רש"י** בפסחים (מד.) ו**שו"ע הרב** (קצ-פט) שהוא מדין ספיקא דרבנן לקולא, אלא שכאשר יש תרתי דסתרי, א"א להקל בשניהם, אא"כ אפשר לתלות הקלקלה במקולקל.

בא"ד - "אבל בטומאה קלה אלו ואלו טהורות", הך תנא ס"ל כת"ק דר' יוסי שבדרבנן ספיקא לקולא, ולא אזלינן בתר חזקה, כדכתב **המל"מ** (שם). אולם לפ"ד **הר"ש** וסיעתו הך תנא מצי סבר גם כר' יוסי, משום שר' יוסי לא טימא טהרות.

בא"ד - "נאכלו ראשונות נטמאו או שאבדו עד שלא נעשו שניות שניות טהורות, משנעשו שניות תלויות", כתב **החזו"א** (תנינא י-ג ד"ה ש"ך סי' קי) דמכאן מוכח כדעת **הש"ך** (קי-כא) דאם נתערב איסור דרבנן חד בחד, ונאבד אחד מהן אסור, דלא כדהביא **הפת"ש** (שם) בשם **הפר"ח**, דהא תניא הכא שאם נאכלו לאחר שנעשו שניות, תלויות.

בא"ד - "שני מקואות של מ' מ' סאה א' שאוב וא' כשר וכו' אבל בטומאה קלה אלו ואלו תלויות וכו' והיינו טעמא משום דהכא מעיקרא טומאה קלה ה"ל ואם במים שאובין טבל בסוף אכתי טומאה קלה אית ביה" וכו', צ"ב מהי סברא זו. ועוד אמאי לא סגי במש"כ הר"ש ברישא דכיון שא"א לטהר את שתיהן, דהוי תרתי דסתרי, לכן שתיהן תלויות. [וי"ל דכיון דלא תני שאם נאכלו הראשונות, טהורות השניות, משמע דאיירי בכל גוונא, כדהעיר **המל"מ** (שם סוף הדין השביעי), ודחק שהתנא סמך על מה שביאר בדין השלישי].

**המל"מ** (שם ד"ה והדין השביעי) פירש את הר"ש: "היכא דיש לו טומאה קלה וספק אם בטבילה זו חזר ונטמא בטומאה קלה לא נפיק מידי טומאה קלה", וכתב המל"מ שהוא דין מחודש עד מאד. והקשה מהא דתניא בתוספתא "חזרו [ירדו] שנים וטבלו בשניהם א' טמא טומאה חמורה וא' טמא טומאה קלה וכו' הטבול מטומאה חמורה טמא מטומאה קלה טהור", אמאי טהור, והא כיון שהיה טמא טומאה קלה, ויש ספק האם טבל בשאובין, דמי למקרה הנ"ל.

**החס"ד** (שם ד"ה אחר) תירץ דהתם יש ספק שמא לא טבל בשאוב כלל, וע"כ תלינן לקולא, משא"כ הכא שבודאי נכנס בשאוב, אלא דלא ידעינן אם בראשונה אם באחרונה, ואם נכנס בראשונה טהרותיו הראשונות תלויות, ואם נכנס בשניה טהרותיו השניות תלויות, וא"א לתלות את הקלקלה במקולקל, [ע"ש, וצ"ב]. וצ"ע ממש"כ **הר"ש** (ד"ה שניהן תלוין) שטעמו שייך גם בדין א' טמא טומאה קלה וא' מיקר, דלא מקילים על הטמא טומאה קלה, והא בכה"ג אין ודאות שנכנס לשאוב.

**החזו"א** (תנינא י-ג) פירש דכונת הר"ש לומר שמכיון שצריך לטהר את ב' הטהרות, וא"א לטהר שתיהן, לכן שתיהן תלויות. לפ"ד מיושבות ב' ההערות. אלא שלשון הר"ש קשה, וכדכתב החזו"א בהמש"ד שהל' מגומגם, [ולכאורה קאי גם על בבא זו]. וכ"פ **המל"מ וגלות עליות** (פסקא ד) מדנפשייהו.

בא"ד - "למה זה דומה לשני שבילין" וכו', בטעם הדבר שלא מטהרים את שניהם מדין חזקה, פירשו **תוס'** בנדה (ס. ד"ה באנו) שזהו דין דרבנן, משום דהוי חוכא, דא"א להיות ששניהם טהורים.

בא"ד - "למה זה דומה" וכו', ה**חס"ד** (ד"ה ברם) פירש שהתוספתא מדמה את ב' שבילין לשני דינים, א' אחד מיקר ואחד טמא טומאה קלה, דדמי להא דבב' שבילין ברה"י [לגי' הר"ש] שניהם תלויים, ב' אחד מיקר ואחד טמא טומאה חמורה, דדמי להא דבב' שבילין ברה"ר א' טמא וא' טהור. ופשוט.

בא"ד - "למה זה דומה לב' שבילין וכו' ברה"י שניהן תלויין" וכו', וכ"כ **המאירי**, **החס"ד** (שם ד"ה ברם) תמה דזה שיש בו דעת לישאל צריך להיות טמא, כדינו, וזה שאין בו דעת לישאל צריך להיות טהור, כדינו. וע"כ הגיה איפכא כגירסת **הגר"א**. וכבר עמד ע"ז **הר"ש** מכת"י, ופירש דאיירי בבאו לישאל בבת אחת, ואותו שיש בו דעת לישאל אינו טמא בודאי, דדילמא ר"ש היא דאמר דברה"י תולין. וברה"ר איירי נמי בבאו לישאל בב"א, והא דמטהרים לזה שאין בו דעת לישאל, לפי שיפה כחו מחבירו, כיון דדינו ליטהר אפילו ברה"י, ולכן תולין את הקלקלה בחבירו. וצ"ע אמאי ליכא להך סברא גם ברה"י. אלא כתב **הר"ש** "דאי מטהרת ליה לחד מטהרת נמי לאידך", והיינו דהוי גזירה שמא יבואו לטהר גם את חבירו, וברה"ר ל"ש הך גזירה, כיון שמעיקר הדין גם חבירו טהור, ורק כדי שלא יהא תרתי דסתרי החמירו רבנן, וא"כ גם אם יבוא לטהר את חבירו, לא יעבור על עיקר הדין. שמעתי.

בא"ד - "למה זה דומה וכו' בא' יש בו דעת לישאל ובא' אין בו דעת לישאל" וכו', **החזו"א** (טהרות ח-יח) כתב דמהכא ילפינן למקרה ששביל א' הוא רה"י ושביל א' הוא רה"ר, דההולך ברה"י טמא מספק, וההולך ברה"ר טהור, ותמה על **המל"מ** שכתב שההולך ברה"ר טהרותיו תלויות. אך **המל"מ** (מקואות י-ו ד"ה ולי) כתב בהדיא כדברי החזו"א.

בא"ד - "שני מקואות של מ' מ' סאה א' שאוב וא' כשר וכו' בשני ועשה ישרפו", מבואר שטומאה הבאה מחמת טבילה במים שאובין מצריכה שריפה. וצ"ע ממש"כ **רש"י** בשבת (טז:) שלא שורפין על שום טומאה דרבנן. כה"ק בני החבורה. אך כבר הוכיח **השפ"א** (שם) שדברי רש"י הם לאו דוקא, [אלא הכונה לסוג דרבנן מסוים]. **גלות עליות** (פסקא ד ד"ה וד) רצה לומר ד"ישרפו" הוא לאו דוקא, והכונה לטומאת ודאי. והתקשה מהא דתני ברישא "השניות ישרפו", משמע שהוא בדוקא.

בא"ד - "שניהן תלויין דמגו דתלינן בהאי דהוי ביה טומאה קלה מעיקרא מטעמא דפרישית תלינן נמי באידך", **המל"מ** (שם) פירש כפירוש הנ"ל, והתקשה כנ"ל. וכתב **החזו"א** (שם סוד"ה שם) שפירושו אינו מובן. **החס"ד** (שם ד"ה סוד"ה ומ"ש) פירש דאע"ג דמדינא היה לנו לתלות את הקלקלה בזה שהיה טמא מעיקרא, מ"מ כיון שאם נטהר את המיקר מדין ספק דרבנן לקולא, נצריך לטהר גם את הטמא טומאה קלה מחמת הך טעמא, וא"א לטהר את שניהם, לכן שניהם תלויים. וכ"פ **החזו"א** (שם), והוסיף שאף שהל' מגומגם, מ"מ א"א לפרש בע"א. וי"ל דכונת הר"ש למש"כ בהמש"ד "דאי מטהרת ליה לחד מטהרת נמי לאידך", והיינו דהוי גזירה שמא יבואו לטהר גם את השני. וזהו ענין ה"מגו".

בא"ד - "יש בו דעת לישאל דומה למקוה שאוב ושאין בו דעת לישאל דומה למקוה כשר", וכ"כ **המאירי**, **החס"ד** (שם ד"ה ברם) הקשה מה הקשר בין האנשים למקואות, והול"ל דהשביל הטמא דומה למקוה שאוב, והשביל הטהור דומה למקוה כשר.

משנה ג'

"ספק מים שאובין שטהרו חכמים ספק נפלו ספק לא נפלו וכו' ספקו טהור". מבואר שפסול מים שאובין הוא פסול דרבנן, ולכן ספיקו טהור. **הראשונים** נחלקו אימתי פוסלים מים שאובין מדרבנן, ונשנו ה' שיטות, כפי שסיכמום **הרדב"ז** (סי' פה) **ולחו"ש** (רא-טז):

א' יש מהראשונים [**רמב"ם** (מקואות ד-א וב) **תוס'** (פסחים יז: וב"ב סו:) בשם **ר"י ר"ג** (ב"ב סו:)[[13]](#footnote-14) **רמב"ן** (שם) **יד רמ"ה** (שם סי' מה) **תוס' הרשב"א** (פסחים יז:) **ראבי"ה** (סי' תתקפט) **רשב"א** (שעה"מ שער ד) **ר"ן** (שבועות שם וכ"כ בפסחים יז: ד"ה אלא) בשם **הגאונים ור"י מיגש רע"ב** (ב-ג) ועוד] שכתבו שאפילו מקוה שכולו מים שאובין אינו פסול מדאו', אלא מדרבנן. לפ"ד מתני' איירי בכל גווני. וע"כ הוכיח **הר"ן** כשיטתו ממתני'. [וכ"פ **השו"ע** (רא-נג), כדכתב **הש"ך** (שם-יז)].

[**מי השילוח** כתב שגם לשיטה זו אם הויתן נעשתה ע"י דבר המקבל טומאה, פסולים מדאו'. וכ"כ **פרי דעה** (פתיחה לסי' רא שער א ד"ה הנה) בדעת המחבר. אך **הלחו"ש** (רא-טז-ה ד"ה וראיתי) הוכיח מדברי **ר"י ורא"ש** דלא כוותיה, וכ"מ ב**רדב"ז** שמנה ה' שיטות].

ב' יש מהראשונים [**ר"ש** - כדכתבו **הרשב"א** (שעה"מ ד) **הריטב"א** (ב"ב סו:) **הרא"ש** (הל' מקואות סי' א דף צ) **והטור** (רא-ג) - **תוס'** (שם ושם) בשם **רשב"א רי"ד** (שבת טז: ושו"ת סי' א וסב) **רא"ש** (הל' מקואות סי' א דף צ) **ומרדכי** (שבועות סי' תשמה) בשם **ריב"א** וכ"מ ב**רש"י** (ב"ק סז.) כדכתבו **הרי"ד** (שו"ת א-א וסב ד"ה ובעובדא) **והב"י** (רא-ג)] שכתבו שאם רובו מים שאובין פסול מדאו', אבל אם רק מיעוטו מים שאובין כשר מדאו', ומדרבנן פסול. [וכ"פ **הרמ"א** (רא-ג)]. לפ"ד מתני' איירי במקוה שיש בו רוב מי גשמים, ויש ספק האם נפלו מיעוט מים שאובין, דבכה"ג אינם פוסלים רק מדרבנן.

[בל' **הריטב"א** (נדרים מ.) שכתב שרובו שאוב כשר מדאו', משמע שכולו שאוב פסול מדאו'. אך **השער"י** (ג-כו דף רפב) הוכיח שהריטב"א סובר שגם כולו שאוב כשר מדאו'. וכ"מ ב**לחו"ש** (רא-ז ד"ה פסולין)].

ג' יש מהראשונים [**ר"ש** - כדכתב **הר"ן** (שבועות ה.: בדה"ר) וכ"כ **החזו"א** (תנינא ג-טו)] שכתב ששאיבה ע"י דבר המקבל טומאה פוסלת מדאו', כדאי' בגמ' בזבחים (כה:) "אמר קרא אך מעין ובור מקוה יהיה טהור הוייתן ע"י טהרה תהא", ולא ע"י דבר המקבל טומאה, אבל שאיבה ע"י כלי גללים וכדו' אינה אלא מדרבנן. לפ"ד מתני' איירי במים שנפלו ע"י דבר שאינו מקבל טומאה, ולכן הוי דרבנן. [**הזכ"י** (סי' נו ד"ה אמנם) כתב שלפ"ד טבילה בשאובין מועילה מה"ת להתירה נדה לבעלה].

ד' יש מהראשונים [**ראב"ד** (ב"ק סז. ובעה"נ שעה"מ ג-ד) - הו' גם ברמב"ן (ב"ב סו:) ריטב"א (שם) ר"ן (שבועות) ומאירי (כאן) **ס' האשכול** (שם) [בשם יש מי שאומר, והסכים עמהם] **וריטב"א** (שם) בשם **רבני נרבונא**] שכתבו שאם המים נשאבו מאליהם ע"י כלים, [כגון צנור שחקקו לבסוף קבעו], פסולים מדרבנן, אבל אם אדם מלא בידיו פסולים מדאו'. לפ"ד מתני' איירי במים שאובים שנפלו מאליהם, ולכן הוי דרבנן. **הב"י** (רא-טו ד"ה כתב עוד) הביא בשם **הראב"ד** (ג-ד בשינויי מהדורות) שאם רובו שאוב שפוסל מדאו', פוסל גם בלא כלי, אבל אם רק מיעוטו שאוב, שפוסל מדרבנן, בעי כלי. **והט"ז** (רא-כח) פירשו שאם רוב המקוה שאוב איכא פסול תפיסה בידי אדם, וע"כ א"צ בכלי. [בדברי **ש"ר** מבואר דפליגי על הראב"ד, כדהוכיח **הלחו"ש** (רא-טז-ד). וכ"ה בגירסת **הראב"ד** שלפנינו שדחה דעה זו, וכתב שבכולהו אסמכתא נינהו].

**דברי חיים** (הקדמה אות ד) התקשה מהי סברת הראב"ד, והא סו"ס הם שאובים ע"י אדם, ע"ש שתירץ דהוי כעין המשכה, כיון שלא נפלו מיד האדם. אך **הלחו"ש** (רא-טז-ד) התקשה איפכא, מהו המקור של ש"ר שחלקו על הראב"ד, ונקטו שגם כשנפלו מים שאובין מאליהם לתוך כלי פוסלים מדאו', והא כלי לא כתיב באורייתא, כדטען **הראב"ד**. ותירץ עפ"ד **המרדכי** דדדרשינן מדכתיב "מעין" - מה מעין עיקרו בקרקע אף בור שעיקרו בקרקע, ופירש דכשאינו בקרקע אלא בכלי פסול משום שאובין.

ה' יש מהראשונים [**ר"ת** (ס' הישר חי' סי' תרעא) - הו' ברא"ש - **ריב"ן** - הו' במרדכי (שבועות סי' תשמה) - **הג"א** (ב"ב פ"ד סי' ט) וס' **האשכול** (סי' נ) בשם **מקצת חכמים**, וכן דקדק **הלחו"ש** (רא-טז-ב ד"ה כתב) בלשון **תוס' ר"ן ורא"ש**] שכתבו "ג' לוגים מים שאובין פוסלים את המקוה הלכה למשה מסיני וכו' כשהיו שאובין בתחילה" וכו', מבואר שגם ג' לוגין פוסלים את המקוה מדאו', אם הם באו בתחילה, אבל אם הם באו לבסוף, אינם פוסלים מדאו', אלא מדרבנן. לפ"ד מתני' איירי במים שאובין שנפלו לאחר שכבר היו מי גשמים. וכן יישב **המהרי"ק** (שורש נו ד"ה ועוד דהיאך) את דינא דמתני'.

**הרי"ד** (שו"ת סי' א-א וסב ושבת טז:) כתב שגם מיעוט מים שאובין פוסל את המקוה מדאו', כל עוד שאין בו מ' סאה, כיון שכאשר ישנו דין של "שיעור" לא סגי ברוב. [וזוהי שיטה ו']. [ועי' **אבנ"ז** (או"ח תפג-יג)]. וכ"ה שיטת **הרשב"ם** (ב"ב סו. ד"ה מתמה) שאם אין מ' סאה פסול מדאו', אלא שהוסיף שאם ריבה מים שאובין יותר ממ' סאה פוסלים מקוה שיש בו מ"ס, כדכתבו **הרמב"ן הרשב"א הריטב"א** (שם) **[והב"י** (רא-טו ד"ה ודע)], וכ"כ **מהר"ם מרוטנבורג** (סי' קצג, הו' בהוספות לליקוט ראשונים) **ורשב"א** (משמה"ב ז-ז עמ' שצ) בשם **הראב"ד**, ופסול זה הוא מדרבנן, כדכתבו ה**ריטב"א והרש"ש** (שם). אך **הלחו"ש** (רא-מ) ו**גלות עליות** (משנה ד פסקא א אות ד) פירשו שהוא מדאו'. [וזוהי שיטה ז'].

**ערוה"ש** (רא-יז) הביא מקור לר"ת מהא דכתיב "בור", והוא מיותר ללמדנו דהא דדרשינן בתו"כ דבעינן "דומיא דמעין" שנעשה בידי שמים, היינו דוקא כשהבור ריק, דסתם בור הוא ריק.

בדעת ר"ת וסיעתו נחלקו הראשונים מה נקרא "תחילה", ונשנו ג' שיטות, כדסיכם **הלחו"ש** (רא-טז-ב ד"ה ויש):

א' **ר"ת** (ס' הישר שם) כתב שאם יש קצת מים חשיב "בסוף", ואין מים שאובין פוסלים מדאו', ורק אם אין בכלל מים חשיב בתחילה. וכ"כ **תועפות ראם** (סי' כו אות קסז) בשם כל **הפוסקים ומפרשים ראשונים**.

ופירש ה**גלות עליות** (ריש משנה ד) משום שאם יש קצת מים אמרינן קמא קמא בטיל. וכ"מ ב**כוכב מיעקב** (פ"ב מ"ד) ע"פ הר"ן, ע"ש. [נפק"מ שאם השאובין הם מיעוט אינם פוסלים גם בסוף, ע"ש בנפק"מ נוספות]. אך **הלחו"ש** פירש ש"קצת" מים הכונה לרביעית. [ועי' בסי' י-ה].

ב' **הג"א** (ב"ב פ"ד סי' ט) כתב שאם יש רוב מים כשרים חשיב "בסוף", [והיינו כ"א סאה, כדכתב **גלות עליות** (משנה ד' א-א בסו"ד) וכדמבואר ב**לחו"ש** שנקט שהג"א פליג על המהרי"ק], ואם אין רוב מים כשרים חשיב "בתחילה". וכ"כ **תועפות ראם** (שם) בשם **שו"ת מבעל טיב גיטין** (ד-ז).

ג' **המהרי"ק** (שורש נו) כתב שאם יש ג' לוגים ומשהו מים כשרים חשיב "בסוף", ואין מים שאובין פוסלים מדאו', ואם יש ג' לוגים או פחות חשיב "בתחילה", כדכתב **הלחו"ש**.

[**חלקת יואב** (ח"ב סי' לה) חידש שמים שאובין אינם פוסלים מקוה של רביעית מים דכלים, ע"ש בראיותיו].

"ספק מים שאובין שטהרו חכמים", וכו', **גלות עליות** (ריש פסקא א) העיר למה שנה התנא דין ספיקא דרבנן לקולא במים שאובין, טפי מכל ספק. ותירץ דאתא לאפוקי ספק כולו מים שאובין, [כדמבואר בתוספתא שהביא הר"ש], לא מיבעיא לדעות שכולו שאוב דאו', אלא אפילו לדעות שהוא דרבנן, אסרו את ספיקו, [גזירה אטו מים טמאים, כדפירש במשנה ב' (פסקא ג אות ג)]. **דברי חיים** (ס"ק נח ד"ה ועיין) פירש דקמ"ל שגם כשיש ב' חזקות, א' חזקת מקוה חסר, ב' חזקת טומאת דגברא, דבכה"ג גם לר"מ היה צריך להחמיר, הכא הקילו רבנן, ודלא כ**מהרי"ט**.

האחרונים נחלקו בדין ספק שינוי מראה, **הגידו"ט** (גבא רא-עו) כתב שספיקו לקולא, דאפילו בג' לוגין דאפשר שיבוא לכלל ספק דאו' [ברוב שאובין], ספקו טהור, כ"ש בשינוי מראה. אולם **הלחו"ש** (שם-קיג) כתב שספיקו טמא, כיון דמיחזי כמקוה של מי פירות דלכו"ע הוי דאו', ע"ש בטעם נוסף. והוסיף לדקדק כן מל' מתני' (בטהרות) דתני ספק מים שאובים, משמע דוקא הם ולא ספק אחר. לפ"ד מיושבת הערת הגלות עליות הנ"ל.

"ספק מים שאובין וכו' ספקו טהור", **רוב האחרונים** כתבו [ע"פ התוספתא] שגם ר' יוסי מודה שספקו טהור, [כדמשמע מסתימת מתני'], למרות שיש לגברא חזקת טומאה. בטעם הדבר פירשו בכמה אנפי:

א' **המל"מ** (מקואות י-ו ד"ה וראיתי למרן) פירש שר' יוסי מחמיר כאשר גוף הספק הוא ספק תורה, האם טבל וכדו', [אפילו שהטומאה היא מדרבנן], משא"כ הכא שהספק הוא על [מים שאובין שהוא] פסול דרבנן, מודה ר' יוסי שספיקו לקולא, ע"ש שהוסיף טעם [אחר] לדבר.

ב' **סד"ט** (סו"ס קצט) **נוב"י** (סי' סה ד"ה אמנם או ד"ה והוא) **גלות עליות** (מ"א פסקא ב אות ג) **גידו"ט** (נחל מז) **וחזו"א** (תנינא י-א) [בצד ב'] פירשו דהכא הספק נולד במקוה, ולית ליה חזקת איסור, ולאחר שנכשיר המקוה לא אכפת לן בטבילת האדם, ול"ד למשנה ב' דהתם הספק נולד באדם, דאית ליה חזקת טומאה. [**דברי חיים** (ס"ק נח ד"ה אך) טען שבמקוה ל"ש לדון רק על שורש הספק, כיון שכל עניינו הוא לטהר טמאים].

[ה**גידו"ט** הוכיח דלא כביאור זה מדין מים לנט"י, דאם יש ספק האם נעשה מלאכה במים, ידיו טמאות, כדתנן בידים (ב-ד), למרות שהספק נולד במים. **החזו"א** (תנינא י-א) יישב דדוקא במקוה שהוא כשר לענין דינים דאו' לא החמירו מספק פסול דרבנן, אבל מים אין נפקותא בהן לענין דאורייתא, אלא רק לענין נט"י, והוי כנולד הספק לאחר נטילה[[14]](#footnote-15)].

ג' **מהרי"ט** (ח"ב סי' יט ד"ה יקבל) **והמשנ"א** (ד"ה ספקו) פירשו שלמקוה יש חזקת טהרה, שהיא כשרה להקוות עליה כבתחילה, ולא היה עליה שם פסול, והיינו דאיכא חזקה של המקוה כנגד חזקת הטמא, ולכן הדר דינא שספיקא דרבנן לקולא. אך **הסד"ט** (סי' קצט ד"ה והנה או ד"ה וראיתי) השיג וכתב שספק מים שאובין טהור גם כשאין חזקת טהרה למקוה, ע"ש בראיותיו מ**הר"ש ותוס'**. וכ"מ ב**רמ"א** (רא-ג וד), כדכתבו המהרי"ט והסד"ט. [ועי' **דברי חיים** (שם) בביאו"ד המהרי"ט].

ד' **גידו"ט** (נחל מז) פירש דכך היתה מתחילה תקנת הגזירה, שג' לוגין יפסלו רק בודאי ולא בספק. והביאו **הלחו"ש** (שם-קיג).

האחרונים נחלקו האם לדעת ר"ש ר' יוסי פליג אמתני', כדכתב **גלות עליות** שבדברי **הר"ש** מבואר שר' יוסי פליג נמי אדינא דמתני', וכ"כ **החזו"א** (שם) בצד א', א"ד גם ר' יוסי מודה, משום שדנים על המקוה, ומכשירים אותה, והתוספתא איירי כשיש תרתי דסתרי, שאז א"א לדון ולהכשיר את המקוה, כדפירש **החזו"א** (שם) בסו"ד. [כתב ה**חס"ד** (ב-ח) שבדברי הר"ש מבואר שרבנן ור' יוסי פליגי בדין טבילה לכתחילה. והעיר שהפשטות היא שלכו"ע לא יטבול לכתחילה, ופליגי לאחר שטבל האם עלתה לו טבילה].

"ספק מים שאובין", **הכס"מ** (י-ג) כתב שלא הכשירו מים שאובים מספק, אלא כשהיה שם מקוה מים ונסתפק אם נפלו בו מים שאובים, אבל אם היה מקוה ריק ונמצא מלא, ספיקו טמא. בטעם הדבר פירש **חיבור לטהרה** (ב-ו ד"ה והנה) עפ"ד המל"מ (הו' בריש משנה א) שאם יש ספק אעיקרא דמילתא אם נעשה דבר המתיר ל"א ספיקא דרבנן לקולא, ולכן במקוה ריק ספיקא לחומרא, [ע"ש שפירש מ"ט בעינן לרוב]. אולם **הש"ך** (רא-קמד בסו"ד) חלק על הכס"מ. אמנם **הלחו"ש** (רא-קטו) יישבו, [ופירשו באופן אחר מהחיבור לטהרה]. וכן הסכים **הגידו"ט** (שם).

"אפילו נפלו ספק יש בהם מ' סאה ספק אין בהם", מבואר שמקוה שיש בו מ' סאה אינו נפסל במים שאובין, ונחלקו הראשונים האם גם אם רבו מים שאובין על המקוה אינו נפסל, מטעם השקה[[15]](#footnote-16), כדכתבו רוב הראשונים [**רמב"ם** (פ"ב מ"ג והל' מקואות ד-ו) **ראב"ד** (שעה"מ א-ה) **תוס'** (תמורה יב:) **ר"ש** (ב-ו) **רע"ב** (שם) **רשב"א** **רשב"א** (תוה"ב שעה"מ שער ז עמ' תקיח ושער ה) **או"ז** (סי' שלה) בשם **ר"ת** **סמ"ג** (מצ' רמח) **סמ"ק** (סי' רצד) **רא"ש** (הל' מקואות סי' א וב"ק פ"ז סי' ג) **מהרי"ק** (שורש נו ד"ה ואולם) **ותשב"ץ** (ח"ג סי' יב)], א"ד דוקא ג' לוגים או מיעוט אינם פוסלים, אבל אם ריבה מים שאובין יותר ממ' סאה פוסלים [מדרבנן[[16]](#footnote-17) - **ריטב"א ורש"ש** (ב"ב סו.)], כדמבואר בדברי **הרשב"ם** (שם ד"ה ומתמה), וכדכתבו **הרמב"ן הרשב"א הריטב"א** (שם) **[והב"י** (רא-טו ד"ה ודע)], וחלקו עליו. וכ"כ **הלחו"ש** (רא-טז-א) בשם **אמרי אש**. וכ"כ **הרשב"א** (משמה"ב ז-ז עמ' שצ) ו**הרא"ש** בשם **הראב"ד**. אמנם **הרדב"ז** (סי' פה) כתב שאפשר לפרש דברי רשב"ם על דרך אחרת. **הלחו"ש** (רא-מ) כתב שלכאורה משמע ברשב"ם שאפילו מיעוט פוסל, ע"ש שדחה בתרי אנפי, ע"ש.

"ספקו טהור מפני שיש לו במה יתלה", **הש"ך** (רא-קמו) כתב שדין זה נאמר כשיש רוב מים כשרים, אבל אם יש רוב שאובין הוי ספיקא דאורייתא, ובדאורייתא לא אמרינן שאני אומר. ודקדק **הלחו"ש** (שם-קטו) בדברי הש"ך דלשיטת הרמב"ם וסיעתיה דס"ל שרובו שאוב גם כן כשר מדאו', גם בכה"ג שהרוב שאובין ספקו טהור. אך **הלחו"ש** כתב עפ"ד הכס"מ (דלהלן) שגם לרמב"ם לא אמרינן שאני אומר, וכשיטת **הגידו"ט**, דרבנן החמירו ברובו שאוב, [כיון דאסמכוה אקרא]. וכ"כ **ערוה"ש** (רא-רו), והוסיף שג' לוגין לאו דוקא, אלא הכונה למיעוט.

"היו שניהם פחותים ממ' סאה ונפל לא' מהם וא"י לאיזה מהם נפל ספקו טמא שאין לו במה יתלה", בפשטות הביאור הוא משום שאין סיבה להקל בא' יותר מהשני, [כדכתב **הש"ך** (רא-קמב)], וא"א להקל בשניהם דהוי תרתי דסתרי, וחוכא, וע"כ ספקו טמא, ולפ"ז איירי דוקא בגונא שבאו לישאל בבת אחת, [או בב' מקואות של אדם א'], כדכתבו **הנוב"י** (סי' סה ד"ה אמנם עכשיו או ד"ה והוא) **ותפא"י** (יכין כז) [בתחיל"ד]. אולם **המשנ"א** (ד"ה שאין) כתב שדין זה תלוי בפלוגתת **הרמב"ן והרשב"א**, בדין ב' קדירות שנפל איסור דרבנן לאחד מהן, ולדעת הרשב"א הואיל ואיכא ודאי איסור, ליכא לדין ספיקא לקולא. וכן ציינו **הש"ך** (שם) **והתפא"י** (במוסגר שם), [אלא שהש"ך פסק כרמב"ן, ולכן פירש כפירושו הנ"ל].

"ספקו טמא שאין לו במה יתלה", האחרונים נחלקו האם הכונה שספקו טמא גם בדיעבד, כדמשמע מהלשון [דמתני' והרמב"ם] "טמא", ומל' **השו"ע** דתני "פסול", כדכתבו **המל"מ** (מקואות י-ו סוד"ה ודע שראיתי) **דברי חיים** (ס"ק נח) [גם בשם המל"מ] **לבנון נטע** (ס"ק קמה) **וגלות עליות** (פסקא ג), א"ד דין זה הוא רק לכתחילה, וכדתני בתוספתא [שהביא הר"ש] "אומרים לו שלא יטבול באחד מהן ואם טבל באחד מהן ועשה טהרות טהורות", כדכתבו **הנוב"י** (רי"ס סה) **והחזו"א** (קמא ד-יג וידים י-ב), ונחלקו **האחרונים** האם הכונה שלכתחילה לא יטבול באף אחד, או שגם בדיעבד צריך לחזור ולטבול, כדלהלן.

בביאור החילוק בין דינא דמתני' לבין התוספתא [לדעה א'] מצינו ב"פ [יסוד החילוקים נובע מהא דבדינא דמתני' לא תני שנתמלאו, ובתוספתא תני שנתמלאו, וכ"ה ברמב"ם ושו"ע]:

א' **דברי חיים** (שם ד"ה וא"כ) פירש דבתוספתא איירי בנודע הספק לאחר שירדו גשמים, ואז לא נפסלו שום א' מהם, רק מספק, ושוב אדם הטובל בהם טהור, דספיקא לקולא, אבל במתני' איירי בנודע הספק לפני שנתמלאו, ואז פוסלים את שניהם, כיון דסתרי אהדדי, והם עדיין פסולים מחמת חסרון, וכיון שכבר נאסרו לא יצאו מאיסורם. [וצ"ע].

ב' **גלות עליות** (שם אות ג) פירש [בדעת השו"ע] דבתוספתא איירי בהושלמו שניהם ע"י מי גשמים, והחשש הוא רק האם א' נפסל ע"י ג' לוגים, ובהא בדיעבד הוי טבילה, אבל במתני' איירי באופן שישנו ספק שמא א' נשלם שיעורו ע"י השאובין, ואית ביה ב' פסולים, [א' השלמת השיעור ע"י מים שאובין אפילו כ"ש, ב' ג' לוגים שאובין פוסלים המקוה], ובהא גם בדיעבד ל"ה טבילה.

ר"מ ד"ה כבר - "ונשלמו הארבעים סאה במים שאובין", בטעם הדבר שהרמב"ם השמיט שיעור ג' לוגין עי' **גלות עליות** (פסקא ב).

ר"ש ד"ה שאין - "ומיהו א"א לומר בשום ענין דכולו שאוב דרבנן מהא דתנן וכו' משום דמשמע קרא שכל הויות יהו ע"י טהרה" וכו', **אמרות טהורות** (הו' בליקוטים) העיר מנין שזוהי דרשה גמורה, ולא אסמכתא. וכ"פ **החזו"א** (קמא ד-יב) בדעת ש"ר שלא כתבו כר"ש. בדעת הר"ש י"ל דכיון שהגמ' שאלה "מנא הני מילי", משמע דהוי דרשה גמורה המשמשת מקור לדין. **הלחו"ש** (רא-טז-ה ד"ה והרמב"ם) פירש [עפ"ד **הרא"ש** (שו"ת לא-ז)] בדעת ש"ר דס"ל שדין הויות ע"י טהרה נאמר רק במעין, כשיטת **הרמב"ם**, [וכדכתבו **המשנ"א** (פרה ו-ד בסו"ד) **וגינת ורדים** (הספרדי ח"א יו"ד ד-ד)].

בביאור מסקנת הר"ש נחלקו [הראשונים ו]האחרונים, **הלחו"ש** (רא-טז-ג) כתב שנראה בלשונו שלא ברירא ליה האם שאיבה בכלי גללים היא דאו'. וכן דקדק **הנוב"י (**תנינא סי' קמ) מדכתב הר"ש בל' "ואפשר". **החזו"א** (שם) הסתפק האם למסקנתו רק כלים גמורים הוי פסול מה"ת. **הרשב"א** (שעה"מ ד) **הריטב"א** (ב"ב סו:) **הרא"ש** (הל' מקואות סי' א דף צ) **והטור** (רא-ג) כתבו בשם **הר"ש** דהוי פסול מה"ת. מסתימת דבריהם משמע דאיירי אפילו בכלי גללים, כדכתב **הלחו"ש** (שם). אולם **הר"ן** (שבועות ה. בדה"ר) כתב בשם **הר"ש** שרק בכלים המקבלים טומאה פסול מדאו', אבל מים שאובין בכלי גללים וכדו' אינם פוסלים מדאו'. וכן הסיק **תוס' הרשב"א** (פסחים יז:) שפסול מים שאובין הוא מדרבנן. וכ"כ **פרי דעה** (פתיחה לסי' רא שער א ד"ה ורבינו) **וחזו"א** [במקום אחר] (תנינא ג-טו) בדעת **הר"ש**.

בא"ד - "דבר המקבל טומאה פסולין" וכו', כתב ה**גלות עליות** (פ"ד מ"א פסקא א ד"ה וראיתי) בשם **נוב"י** (תנינא סי' קמ) שגם אם מקבל טומאת מדרס פוסל את המים מדאו', [ע"ש במה שדן בדברי הנוב"י]. ועי' בפ"ה מ"ה מש"כ בדין טומאת נגעים.

בא"ד - "וא"ת ואי כולו שאובין דאורייתא כשר אמאי פסול חכמים שאיבה כלל", אבל אם כולו שאוב פסול, א"ש דמה"ט פסלו רבנן גם ג' לוגין, למרות שמדאו' בטלים ברוב. **המשנ"א** (ד"ה וכתב) העיר מ"ש משאר איסורין שלא גזרו על המיעוט שלא יתבטל ברוב, אטו כולו. וי"ל.

בא"ד - "וי"ל דגזור אטו בכלי" וכו', וכ"כ **תוס'** (ב"ב סו:) **רמב"ן** (שם) **רשב"א** (תוה"ב שעה"מ ש"ד) **ר"ן** (שבועות ה: בדה"ר) **מרדכי** (שבועות סי' תשמה) בשם **ר"י ורא"ש** (הל' מקואות סי' א). [**המרדכי** הוסיף "דגזרו אטו בכלים וכו' דהנהו ודאי פסולין ומקבלין טומאה מה"ת דכתיב וכל משקה אשר ישתה בכל כלי יטמא"]. **תוס' רמב"ן ור"ן** (שם) הוסיפו שג' לוגים הם השיעור הראוי לרחיצת רוב האדם, ולכן בשיעור זה גזרו שמא יבוא לטבול בכלי.

מבואר שהראשונים נקט שטבילה בכלי פסולה מדאו', דלא כדכתבו **הגר"א** (רא-לד) **והזכ"י** (סי' ס) בדעת **הרמב"ם** (ד-א) שגם בטבילה בכלי אינו פסול אלא מדרבנן. וכ"מ בדברי **המרדכי** (שבועות סי' תשמה) - הו' ב**ב"י** (רא-ח ד"ה כתב המרדכי) - שטבילה בכלי פסולה מדין שאובין, כדכתב **לחו"ש** (רא-טז-ד ושם-כג), ע"ש שהוכיח כן גם מ**רש"י**. לשיטת הגר"א וזכ"י צ"ב אמאי פסלו רבנן. וי"ל כדכתב **המשנ"א** (ד"ה וכתב) דכיון שג' לוגין חזו לרחיצת כל הגוף עשאוהו חכמים כדבר חשוב דלא בטיל. א"נ גזירה אטו מים טמאים, כדכתב **גלות עליות** (משנה ב פסקא ג אות ג).

בטעם הדבר שטבילה בכלי פסולה מדאו' מצינו כמה טעמים: א' **הר"ש** וסיעתו פירשו משום דבעינן דומיא דמעין. ב' **המהר"ם** (פ"ה מ"א) פירש דכתיב מקוה מים יהיה טהור דהיינו בקרקע דלא חזו לקבולי טומאה. ג' בדברי **התורי"ד** (חגיגה כב: ד"ה והני) מבואר שטעם הפסול הוא מדין שאובין. ד' **לחו"ש** (שם-כג) דקדק ב**רש"י** (חגיגה כא: ונזיר כא: ד"ה בכלי) שהחסרון הוא משום שאין בו מ' סאה. ה' **החת"ס** (סי' ריג, ועי' סי' ריז ד"ה והדין) פירש דילפינן מדכתיב "והנוגע בנבלתם יטמא", שא"א לטבול בתלוש אלא במחובר, ע"ש. אמנם **ערוה"ש** (רא-יד) התקשה [בדברי הר"ש] מהו הטעם שטבילה בכלי פסולה מדאו', וכתב שאם ילפינן מהדרשה דומיא דמעין, א"כ היא דרשה גמורה, וגם הדרשה דבעינן שהמים יהיו בידי שמים ולא שאובין, צריכה להיות דרשה גמורה, ע"ש בתירוצו. האחרונים [**ישוע"י** (מנכד המחבר - בסוף הספר - סי' רא) **הגר"ח** (ו-ד) **מקוה ישראל** (על השו"ע סעיף ז אות כג) **וחזו"א** (קמא ה-ט תנינא ב-יג וכלים יט-ד)] כתבו שגדר הפסול אינו משום שטובל בכלי, אלא משום שאינו טובל בקרקע.

בא"ד - "וההיא דמקוה שהניחו ריקן ל"ד כלל דהתם טעמא כדקתני שחזקת המקוואות כשרות דה"פ דסתם מקוה עשוי לטבול בו", **הזכ"י** (סי' נו) פירש שגם לסוברים שפסול שאובין דרבנן בעינן נמי לטעמא דחזקת מקוואות כשרות, ע"ש בטעמו, ובזה ניחא ל' התוספתא.

בא"ד - "ותדע דקתני סיפא צנור המקלח למקוה וכו' פסול מפני שהפסול מוכיח וכו' כלומר שהפסול מוכיח לתלות בזה כמו בזה" וכו', בדעת הסוברים שמים שאובין כשרים מדאו' פירשו האחרונים בכמה אנפי: א' **הכס"מ** (מקואות י-ג) [בפי' א'] פירש שספק מים שאובין הוכשר רק כשהיה שם מקוה מים, ונסתפק אם נפלו מים שאובין, אבל אם היה ריק ונמצא מלא, ספקו טמא. ותמה **הש"ך** (רא-קמד) לא נהירא מהו החילוק. האחרונים פירשו ב"פ, **הגידו"ט** (נחל נ) **והלחו"ש** (שם-קטו) פירשו שרבנן החמירו ברוב מים שאובין, למרות שהוא דרבנן, כיון דאסמכוה אקרא, [וכדכתבו **רש"י** (שבת לד.) **ותוס'** (גיטין ו:)[[17]](#footnote-18)], ולא הקילו רק במיעוט שאובין כגון ג' לוגין. וכ"כ **ערוה"ש** (רא-רו). וכעי"ז פירש **החזו"א** (תנינא י-ו) דכיון שהמקואות בחו"ל בחזקת שאובין, החמירו רבנן, ע"ש. **חיבור לטהרה** (ב-ו ד"ה והנה) פירש עפ"ד המל"מ דבמקוה ריק הספק הוא אעיקרא דמילתא, האם נעשה מעשה המתיר, דדלמא ליכא כלל מקוה, משא"כ כשיש רוב מים כשרים, הם מכסים את גופו, וע"כ חשיב דאיכא מקוה.

ב' **הכס"מ** (שם) פירש [בפי' ב'] שאני הכא שהפיסול הוא בעין, ופירש **הש"ך** (שם) כגון שהמכתשת קרובה יותר למקוה מצנור, או שקל יותר לבוא מהמכתש מהצנור, ולכן פסול. אך **הריטב"א** (ב"ב סו:) כתב "כיון שיש לפנינו שאוב מוכיח לתלות בו כמו בהכשר לא רצו חכמים להתיר ספיקו", ובהמש"ד פירש "משום מראית העין". [ועי' **יד רמ"ה** (שם סי' מה)].

ג' **ערוה"ש** (שם-ריב) פירש דכיון שיש בצידו כלי, החמירו כדין ספק כלי, דגם מה"ת פסול לטבול בכלים.

נפק"מ ברוב מי גשמים דמקילים מספק, האם מקילים אפילו כשקרוב יותר למכתשת, לפ"ד **הש"ך** מבואר שגם בכה"ג מקילים, אולם **הגידו"ט** (שם) **וגלות עליות** (פסקא א) חלקו על הש"ך בזה, והחמירו.

בביאור לשון **הרמב"ם** (י-ג) [בדין זה דהתוספתא] עי' **חס"ד** (ב-א) **ולחו"ש** (רא-קטו).

בא"ד - "דלא טהרו חכמים מספק מים שאובין למקוה אלא דוקא היכא דאיכא רוב מקוה כשר דמשם ואילך שאיבה דרבנן דמדאורייתא ברובא בטל", וכ"כ **הרשב"א** (שעה"מ ד) **והרא"ש** (הל' מקואות סי' א), אולם **הרי"ד** (שו"ת א-א ד"ה וכמדומה סי' סב ושבת טז.) כתב דבעינן מ' סאה מים כשרים, ולא סגי ברובא. וכ"פ **הריטב"א** (ב"ב סו:) בדעת **הרשב"ם**. אמנם **הרדב"ז** (סי' פה) כתב שאפשר לפרש ברשב"ם דרך אחרת.

בא"ד - "ובירושלמי וכו' משמע דמודו כותאי בשאיבה דפסולה מכלל דהויא דאורייתא". **הר"ש** (פ"ח מ"א) ו**הרי"ד** (שו"ת סי' סב ד"ה עוד כתב אדוני על) דחו ראיה זו, ע"ש.

ר"ש ד"ה תניא - "ר' יוסי אומר אומרים לו שלא יטבול וכו' והיינו מתני' דלעיל דרבנן מטהרים" וכו', לאפוקי משיטת **הרמב"ם** (אבה"ט יד-ב) דס"ל שאין חולק על דין זה, כדפירש **הכס"מ**, ולכן העתיק הרמב"ם דין זה, למרות שפסק כר"מ. [אמנם **השו"ע** (רא-סז) השמיט דין זה. אך **רע"א** (שם) העתיקו].

ר"ש ד"ה תניא - "נפלו שלשת לוגין לתוך אחת מהן ואין ידוע לאיזה מהן נפלו ואח"כ נפלו שניים וכו' אין יכול לתלות ולומר למקום שנפלו שניים נפלו ראשונים", בטעם הדבר פירשו רוב האחרונים [**ב"י** **פרישה** (הובאו בחבל"ט) **ערוה"ש** ועוד] דכיון שבתחילה נאסרו שניהם, א"א להפקיע את דינם. אך **חיבור לטהרה** (ד-יח) פירש דכדי לתלות באחרים בעינן לחזקת טהרה, ע"ש.

האחרונים [**חיבור לטהרה** (ד-יח) בשם **הפמ"ג** (סי' קיא) **לבנון נטע** (רא-קמז) **ערוה"ש** (רא-רי) ועוד] דנו באופן שלא נודעה הנפילה הראשונה עד לאחר השניה, האם אפשר לתלות ולומר שלמקום שנפלו שניים שם נפלו ראשונים. **חיבור לטהרה** תלה בטעמי הדין [הנ"ל].

בא"ד - "ב' מקוואות שאין בהם מ' סאה ונפלו ג' לוגין לתוך א' מהן ואין ידוע לתוך אי זה מהן נפלו ואח"כ ירדו גשמים ונתמלאו ר"י אומר אומרים לו שלא יטבול" וכו', **דגמ"ר** (רא-עג) הסתפק באופן שלאחר הנפילה נתמלא אחד מהם, האם תולים שהג' לוגין נפלו באותו שלא נתמלא, והקשה **החזו"א** (תנינא י-א) דזהו הדין המפורש בתוספתא ובשו"ע (רא-עב) שאם נודע בשניים אינו יכול לתלות ולומר למקום שנפלו שניים נפלו הראשונים. הדגמ"ר עמד על שאלה זו [ויש שם ט"ס וצ"ל ע"ב במקום ע"ג] וכתב "יש לחלק". בס' **לבנון נטע** (ס"ק קמה) [ציינו הדרכ"ת (שם-שכו)] פירש דכיון דאין הפסול רק לכתחילה ל"ש לומר שהוחזקו שניהם בפסול.

בא"ד - "ר' יוסי אומר א"ל שלא יטבול באחד מהן ואם טבל באחד מהן ועשה טהרות טהורות", **המאירי** (ד"ה שני - הב') כתב שאם טבל, אומרים לו לחזור ולטבול, וכ"כ **ערוה"ש** (רא-רט)[והניח בצ"ע] **והחזו"א** (ידים ו-א וי-ד ד"ה בנו"ב). וכן הפשטות לפ"ד **הר"ש** שפירש שר' יוסי אזיל לשיטתיה, ור' יוסי פסל גם בדיעבד. אולם **המל"מ** (מקואות י-ו סוד"ה וראיתי ועי' סוד"ה ודע שראיתי) [בדעת הרמב"ם] ו**הנוב"י** (סי' סה) כתבו שא"צ לחזור ולטבול. וכן מבואר ב**שו"ע** (רא-עג), וכדכתב **הש"ך** (שם-קמח). וכך הפשטות לשיטת **הרמב"ם** דס"ל שגם ר"מ מודה להך דינא, דדין זה הוא לכתחילה, ובהא מודה ר"מ. בטעם הדבר שא"צ לטבול, כדין תרתי דסתרי, כדתנן במתני' שבכה"ג "ספקו טמא", פירש **הנוב"י** דכיון שטבל באחד, אין כאן ספק רק על המקוה שטבל. וכ"כ **ישוע"י** (רא-לז). אך **חיבור לטהרה** (ד-טז ד"ה אמנם הנוב"י) הקשה על פירוש הנוב"י, ע"ש, ודקדק בדברי **הש"ך** (שם-קמח) [והעתיקו הלחו"ש] שדוקא אם המשיך ע"י ידיו פסול בדיעבד, כמו ברבה במזיד לבטל האיסור, כדתנן במתני', אבל הכא דאיירי שירדו גשמים מאליהם, אינו פסול רק לכתחילה, וע"ש בביאור נוסף. [ועי' **חזו"א** (קמא ד-יב בסו"ד ותנינא י-ב) שכתב שאם עבר וטבל תלי בפלוגתא דר' יוסי ורבנן, דלר"י טמא ולרבנן טהור].

ר"ש ד"ה ואחר - "ור' יוסי מטמא ומודה דאם עשה טהרות טהורות כדקאמרינן נמי לעיל דנטמא טהור", האחרונים [**נוב"י** (סי' סה ד"ה ותדע) **חיבור לטהרה** (ד-טז ד"ה והנה הר"ש) ועוד] כתבו שבדברי הר"ש מבואר דס"ל כ**תוס'** בעירובין (לו.) דאף כשנגע בטהרות בודאי, טהורות, וכ"פ **המאירי**, דלא כדפירשו **הר"מ הרע"ב והרא"ש** (במשנה ב') דאיירי בספק נגע בטהרות, ומבואר דאם נגע בודאי בטהרות, טמאות, משום שבכה"ג א"א לצרף את חזקת הטהרות, [כדטענו **המל"מ** (י-ו ד"ה ודע) **והנוב"י** (סי' סה)], מהטעמים שפירש הריטב"א, כנ"ל. אלא זוהי קולא שהקילו חכמים בטומאה דרבנן שאפשר לצרף את חזקת הטהרות, כדכתב **החזו"א** (ידים ו-ג). וכעי"ז כתב **גלות עליות** (מ"ב ריש פסקא ג). א"נ משום פסידא דטהרות מודה ר' יוסי לרבנן, כדכתב **חס"ד** (ב-ח).

עוד נחלקו **האחרונים** בדעת הר"ש האם ר' יוסי פליג על דינא דמתני', וס"ל שספק מים שאובין טמא, מכח חזקת הטומאה של הטובל, כנ"ל.

משנה ד'

"ר"א אומר רביעית מים שאובין בתחלה פוסלין את המקוה" וכו', בביאור החילוק בין בתחילה לבסוף נחלקו הראשונים, **ר"ת** (ס' הישר חי' סי' תרעא) פירש שפסול ג' לוגין מים שאובין בתחילה הוא מדאו', ולבסוף מדרבנן, וע"כ החמירו רבנן שגם רביעית בתחילה תפסול. **תוס' רמב"ן ר"ן ריטב"א** (ב"ב סו:) **ר"ן** (שבועות ה. בדה"ר) **ורא"ש** (הל' מקואות סי' ב) חלקו ופירשו דרביעית הוא שיעור טבילת מחטין, ובתחילה כבר יש שם מקוה פסול עליו, אבל בסוף בטל, דלא נפיק עליה שם מקוה. [**הרמב"ן והריטב"א** (שם) הוסיפו לפרש שאפילו רביעית דבר חשוב הוא לפיכך אינו בטל. וצ"ב למה הוצרכו להוספה זו]. **הר"ן** (ע"ז לה: בדה"ר) פירש "לפי שאותו דבר שעומד במקומו חשוב יותר מן הבא עליו וכו' כענין ששנינו במקוואות דרביעית מים שאובין בתחילה פוסלין".

"רביעית מים שאובין בתחלה", בביאור מה נקרא "בתחלה", יש לתלות בפלוגתת הראשונים מהו החילוק בין בתחילה לבסוף, לפ"ד התוס' והרא"ש שרביעית בתחילה יש לה שם מקוה, א"כ השיעור בתחילה הוא רביעית. לפ"ד ר"ת יש להביא את פלוגתת הראשונים בדעת ר"ת, [אימתי ג' לוגין פוסלים "בתחלה" מדאו', וה"ה לרביעית, כדדימה ר"ת], ונשנו ג' שיטות, כדסיכם **הלחו"ש** (רא-טז-ב ד"ה ויש):

א' **ר"ת** (ס' הישר שם) כתב שאם יש קצת מים חשיב "בסוף", ואין מים שאובין פוסלים מדאו', ורק אם אין בכלל מים חשיב בתחילה. ופירש ה**גלות עליות** (ריש משנה ד) משום שאם יש קצת מים אמרינן קמא קמא בטיל. וכ"מ ב**כוכב מיעקב** (פ"ב מ"ד) ע"פ הר"ן (שם). ויש לדחות. [נפק"מ שאם השאובין הם מיעוט אינם פוסלים גם בסוף, ע"ש בנפק"מ נוספות]. אך **הלחו"ש** פירש ש"קצת" מים הכונה לרביעית. מהא דכתבו **הר"ש והמאירי** שבתחלה היינו ש"לא היה בו מים כ ל ל", משמע כשיטה זו. [אך עי' להלן].

ב' **הג"א** (ב"ב פ"ד סי' ט) כתב שאם יש רוב מים כשרים חשיב "בסוף", [והיינו כ"א סאה, כדכתב **גלות עליות** (משנה ד' א-א בסו"ד) וכדמבואר ב**לחו"ש** שנקט שהג"א פליג על המהרי"ק], ואם אין רוב מים כשרים חשיב "בתחילה". מהא דכתבו **הר"ש והמאירי** שבסוף היינו "שהיה בו כבר מים ה ר ב ה", משמע כשיטה זו. [וצ"ע בסתירת הדקדוקים].

ג' **המהרי"ק** (שורש נו) כתב שאם יש ג' לוגים ומשהו מים כשרים חשיב "בסוף", ואין מים שאובין פוסלים מדאו', ואם יש ג' לוגים או פחות חשיב "בתחילה", כדכתב **הלחו"ש**. לפ"ד הכא בעינן רביעית ומשהו.

"ר"א אומר רביעית וכו' וחכ"א בין בתחלה בין בסוף שיעורו ג' לוגין", בביאור פלוגתתם מצינו ג"פ: א' בדעת **ר"ת** שהוכיח מר"א שג' לוגין פוסלים בתחילה מדאו', מבואר שרבנן מודו בהא, [דאפושי פלוגתא לא מפשינן], אלא דפליגי האם הוסיפו וגזרו שגם רביעית מים תפסול בתחילה, כדפירש **הלחו"ש** (רא-טז-ב ד"ה הר"ת).

ב' **תוס' ורא"ש** וסיעתם פירשו שלכו"ע ג' לוגין פוסלים מדרבנן, ופליגי האם החמירו ברביעית בתחילה, כיון שחל עליהם שם מקוה פסול, כנ"ל.

ג' **הלחו"ש** (רא-טז-ה ד"ה ולפי) פירש עפ"ד הר"ש (משנה ו') שר"א ור' יהושע פליגי בדין המשכת כולה, וכתב הרמב"ן (ב"ב סו. ד"ה ונראה) שהמשכת כולה מהני מדרבנן, וא"כ לדעת ר"א פסול שאובין הוא מדאו', [ולכן ל"מ המשכת כולה], וע"כ החמירו גם ברביעית בתחילה, כדפירש ר"ת, ולדעת רבנן פסול ג' לוגין שאובין הוא מדרבנן, כר' יהושע, ולכן לא החמירו ברביעית. וכעי"ז פירש **המשנ"א**.

"בין בתחלה בין בסוף שיעורו ג' לוגין", **הרמב"ם** (ה-א) כתב שאם השאובים והכשרים נפלו בבת אחת למקוה, פסול, ופירשו **המבי"ט** (ח"א סי' לו) ו**גלות עליות** (פסקא ב) דהיינו שנפלו ג' לוגין ומ' סאה בב"א, [ובזה יישבו את קושית הכס"מ]. ה**גלות עליות** הוסיף שכן משמע במתני' דבסוף היינו שבגמר השלמת המ' סאה נפלו ג' לוגין, והיינו שנפלו בבת אחת, ואפ"ה פסול, דאל"כ תקשי דאף שנפלו מ"מ אינם נפסלים, וכ"כ **החזו"א** (קמא ד-א). ונחלקו בדבר **האחרונים**, כדהבאנו בפ"ג מ"א, ע"ש.

ר"מ - "עד שנעשה מקוה", וכ"פ **הרע"ב** "ונשלם אח"כ שיעורו במי גשמים", וכ"מ ב**ר"ש**, **התפא"י** (יכין כח) העיר דה"ה אם אח"כ ירדו גשמים יותר ממ' סאה נפסל.

בא"ד - "שהמקוה לא היה בו מים כלל וכו' היינו בסוף שהיה בו כבר מים הרבה", דקדוק דברי הר"ש סתרי אהדדי, כנ"ל. וצ"ע.

ר"ש ד"ה תניא - "גיסטרא וכו' ואין הסיד שבשוליו מחזקת המים", בביאור הכרחו עי' **הגר"א** (על התוספתא ג-א). וצ"ת. ועי' **חזו"א** (תנינא ד-א). וכן סברת ר"א צ"ב. [מקום ביאורו הוא לק' פ"ו מ"י, כדכתב **גלות עליות**, ע"ש]. ועי' **לחו"ש** (לחם רא-פא) **ונזר הקודש** (אות ב), הובאו בסו"ס יג, ע"ש.

משנה ה'

"מקוה שיש בו ג' גומות" וכו', **המשנ"א** (ד"ה מקוה) העיר אמאי נקט ג' גומות, ולא גומא א'. ותירץ דסד"א דדמי לג' לוגין שהגיעו מג' כלים, קמ"ל דהכא שהם כולם במקוה אחד חשובים ככלי אחד, וציין שכ"כ **הב"י** בשם **הראב"ד**. ועי' להלן ביישוב נוסף. **החזו"א** (קמא ב-ב) העיר אמאי לא תנא ב' גומות, בזה לוג ומחצה, ובזה לוג ומחצה, ואי לרבותא, ליתני ד', ע"ש. [הטעם שהחזו"א לא התקשה ליתני גומא א' עי' להלן].

"אם ידוע שנפל לתוכו מ' סאה מים כשרים עד שלא הגיע לגומא השלישית כשר", מבואר שאם התחיל להטיל מים שאובין, לפני שהיו במקוה מ"ס, וסיים להטיל ג' לוגין לאחר שכבר היו במקוה מ"ס, כשר. וצ"ע על ה**צ"פ** (על הרמב"ם תנינא דף עב.) שפירש בדברי **הרמב"ם** (ה-א) שבכה"ג נפסל למפרע, [ויישב בזה את קושית הכס"מ].

"אם ידוע שנפל" וכו', **הרא"ש** (הל' מקואות סי' א) **ואו"ז** (סי' שלה, או אות סט) דקדקו דאם הוי ספק, פסול, והוכיחו שפסול שאובין הוא מדאו', והיינו אפילו ג' לוגין, כדכתב **החזו"א** (קמא ד-יב). והקשה ה**גלות עליות** (פסקא ב) דאף לר"ת שג' לוגים מדאו', היינו בתחילה, אבל הכא מי הגשמים קדמו. ותירץ דכונת הרא"ש דהוי איסור דרבנן שעיקרו מה"ת. אך **המשנ"א** פירש שהספק הוא שמא קדמו השאובין לרוב מ' סאה. והתקשה מהא דלא תני רוב מ' סאה. [**הכס"מ** (ה-ד) הביא את דברי הרא"ש. ותמהו **התוי"ט** וש"א דלדעת הרמב"ם פסול שאובין הוא מדרבנן]. ביישוב דעת הסוברים שפסול שאובין דרבנן תירצו האחרונים בכמה אנפי:

א' **התוי"ט** פירש דתנא מהדר למתני כשרות ברישא. וגם לא רצה להאריך למתני שלא נפלו. וגם דברי ר"ש דמכשיר קיימי שפיר טפי אפסלות דסמיך ליה. האחרונים [**תוס' חדשים חי' הגר"א תוס' אנשי שם ומשנ"א**] דחו את תירוציו, ע"ש.

ב' **תוס' חדשים ולחו"ש** (רא-טז-ה) [בתי' ב'] תירצו דאין לדמות ספיקות חכמים להדדי, וכדמצינו בכמה דוכתי שרבנן ראו להחמיר גם בספק דרבנן. **מעשה רוקח** (ה-ד) תירץ דכיון שחז"ל דרשוהו בהיקש, כמ"ש הרמב"ם, אזלינן בספיקא לחומרא כפי הענין שנראה לחז"ל.

ג' **לחו"ש** (שם) [בתי' א'] תירץ דהוי חסרון ידיעה, כיון שמומחה יכול לבדוק האם הגומא הג' קדמה למ' סאה, ובחסרון ידיעה לא הקילו רבנן. [אמנם **המשנ"א** כתב דהכא שום אדם אין יכול לדעת].

ד' **גלות עליות** (פסקא ב ד"ה ואכתי) תירץ דהכא איתחזק איסורא, דהג' לוגין שאובין הוחזקו במקוה, וגם קרוב הוא שיפלו הג' לוגים מקודם שהרי הוחזקו שמה, לכן החמירו. **תוס' אנשי שם** תירץ שהוא קרוב לודאי שיגיעו המים לגומא הג' קודם שיפלו מ' סאה. ולא נתבאר טעמו. ועי' במה שתירצו **המשנ"א** (כאן) **ותפא"י** (פ"ד בועז ד). ודבריהם צ"ע.

"ואם לאו פסול", בביאו"ד ת"ק פירש **גלות עליות** (פסקא א) דכיון שהגומות נמצאים בתוך חפירת המקוה, חשיבי מעורבים. וכעי"ז פירש **המשנ"א** (ד"ה שהוא) דכיון שמי המקוה עוברים על הגומות חשיבי כמעורבים, ול"ד למקוה בצד מקוה.

"מקוה שיש בו ג' גומות וכו' ואם לאו פסול", **החת"ס** (יו"ד סו"ס רטז) [הו' בפת"ש (רא-טז)] נשאל מ"ש מהא דתנן (ג-ד) שג' כלים אינם פוסלים, אם עירה מהשני לאחר שנפסק הראשון. ותירץ שהמקוה שבו נמצאות הגומות מאחד אותם, ודמי לכלי שיש בו ג' תוכיות. **מקוה ישראל** (פ"ג מ"ד אות יב) הקשה דאפילו בכלי א' אם עירה כמה פעמים אינו פוסל לדעת ר' יונה, [אך דעתו היא דעת יחיד, כדהבאנו שם], וכה"ק **נזר הקודש** (אות יב) עפ"ד **תוס'** (תמורה יב:) **וסמ"ק**. עוד הקשה **מקוה ישראל** דבכל ג' כלים שנפלו למקוה ל"א שהמקוה מצרפם, מוכח שהמקוה אינו ככלי לענין צירוף. וכ"כ **נזר הקודש** (אות ג) שדוקא כלי מצרף, ולא קרקע. וע"כ תירצו **מקוה ישראל** (שם אות יג) **ונזר הקודש** (אות ד) דכיון שהמים מתרבים לבד בלא פעולת אדם, ל"ח הפסק. וכעי"ז תירץ **מקוה טהרה** (רא-מז), [דכיון שבהכרח המים יתפשטו מעצמם ויגיעו לג' הגומות, הו"ל כאילו דעתו לרבות, דפס"ר הו"ל כאילו נתכוון]. וכעי"ז כתב **החזו"א** (קמא ב-ט). **מקוה טהרה** (שם) ו**החזו"א** (תנינא ד-ט) תירצו דכיון שהג' לוגין הגיעו בתחילה פוסלים גם אם יש הפסק ביניהם.

"ור"ש מכשיר מפני שהוא כמקוה סמוך למקוה", בדברי **הר"מ הר"ש הרא"ש המאירי והרע"ב** מבואר שהמים השאובין שבגומות אינם מעורבים עם מי המקוה, וע"כ אינם פוסלים אותו. אולם **חי' הגר"א** **והחזו"א** (קמא ב-א) כתבו שכל גומא כאילו עומד בעצמו, ואין פוסל את חברתה. לפ"ד מיושבת הערת **המשנ"א** הנ"ל אמאי תני ג' גומות, ולא גומא א'. [ולכן החזו"א לא העיר ליתני גומא א', אלא ליתני ב' גומות, כנ"ל].

**החזו"א** הוסיף לפרש ג' טעמים בדעת ר"ש, א' תנן (ג-ד) שאם התחיל הכלי השני לאחר שפסק הראשון אינו פוסל, והכא כבר נתבטלו ב' הלוגין עד שהגיע לוג הג'. ב' תנן (ד-ד) מ"ש ומ"ג שנתערבו וכו' אם רוב מן הכשר כשר, וה"נ כל לוג לגבי גומא הב' הרי נתערבו מקודם, ע"ש. ג' קי"ל דאין ג' לוגים פוסלים אם נפלו לארץ ונמשכו למקוה, וה"נ חשיב המשכה גומא לגבי חברתה. ות"ק סבר כיון דאין הגומא מחזקת מ"ס אלא בצירוף כולן, חשיב כחד מקוה. [לכאורה משמע בדבריו דאיירי בג' גומות, בלא מקוה, וצ"ע מל' מתני'].

"מפני שהוא כמקוה סמוך למקוה", הראשונים נחלקו האם הכונה שהמקוה הפסול הסמוך לכשר נשאר בפסולו, כדכתבו **הר"ש המאירי והרע"ב**, א"ד המקוה הפסול נטהר ע"י השקה למקוה הכשר, כדפירש **הרא"ש**, [ובכל זאת אינו נפסל מדין ג' לוגין שנפלו, דפסול ג' לוגין נאמר רק במים מעורבים ממש, ולא בהשקה], וכ"כ **תוס' חדשים** בשם **הרמב"ם**. אך בדברי **הרמב"ם** (פ"ב מ"ב) מבואר שחיבור של השקה יכול לפסול מדין ג' לוגין שנפלו, דלא כדכתב הרא"ש דלא קרינן ביה ג' לוגין שנפלו אא"כ מעורבים ממש. **נזר הקודש** (אות ז) פירש דליכא פלוגתא בין הראשונים, ע"ש, דלא כתוס' חדשים.

משנה ו'

"המסנק את הטיט לצדדין וכו' היה תולש ומשכו ממנו ג' לוגין פסול", בטעם הדבר נחלקו הראשונים, **הר"ש** פירש מטעם "שאוב", וכן מבואר בדברי **הרמב"ם** (בפיה"מ) **הראב"ד** (שעה"מ ג-ד) **והרא"ש** (הל' מקואות סי' ב וכ"מ בפירושו). אולם **הרשב"א** (שעה"מ ה עמ' תצב ושו"ת המיוחסות סי' רלא) פירש דילפינן מהדרשה "דומיא דמעין" שלא יעשה ע"י אדם. [אמנם בהמש"ד הרשב"א (שם עמ' תצה) הזכיר את הטעם של "שאובין" בלבד]. וכ"מ בס' **האשכול** (סי' נג) שכתב "תפיסת יד אדם פוסלת את המקוה כדין שאובין". כתבו **הלחו"ש** (רא-מה-ג ד"ה ולכאורה) **וגלות עליות** (תחילת אות א) דדין זה הוא מדאו', לסוברים שפסול שאובין הוא מדאו'. ועי' ס' **האשכול** (סו"ס נ).

האחרונים נחלקו [בביאו"ד הראב"ד] האם מים שנפלו מידי האדם שלא בכוונה איכא לפסול תפיסה בידי אדם, ולכן התולש טיט ומשכו ממנו מים פוסל, כדכתב **הש"ך** (שם-מו), א"ד בלא כונה אינם פוסלים, ושאני הכא דחשיב כוונה, כיון שהניח הטיט בצד המקוה בענין שיהיו נמשכים ג' לוגין למקוה, כדכתב **הב"ח** (רא-כא). והביאור הוא דכיון שיכל להניח את הטיט במקום אחר, שלא יזובו ממנו המים למקוה, והניחו בצד המקוה, חשיב כוונה.

"היה תולש ומשכו ממנו ג' לוגין פסול", **הרשב"א** (שם עמ' תצג) כתב דאיירי במים שנמשכו מתוך ידו, אבל המים שנמשכו לאחר שהניח הטיט כשירים מדין המשכה. **הראב"ד** (ג-ד עמ' קנ) פירש שזהו החידוש שהתחדש במתני' דהמשכה בעי קרקע. אולם **המאירי** פירש דאיירי במים שנמשכו אחר שהניח. וכן מבואר ב**רמב"ם** (בפיה"מ) **ורא"ש**. והא דליכא המשכה פירש **המאירי** (פ"ז מ"ג) דאיירי ש"קרבו לשפה כ"כ שאין בו המשכה". ויש להסתפק האם כונתו שאין כלל המשכה, וזיבת המים על דופן המקוה אינה נחשבת להמשכה, א"ד כונתו שאין שיעור המשכה ג' טפחים בין המים למקוה.

"היה תולש" וכו', הראשונים נחלקו האם איירי [גם] בתולש בידו, דכל היכא דשקיל להו אפילו ברגליו פסול משום שאובין, כדכתבו ס' **האשכול** (סי' נג) **הראב"ד** (שעה"מ ג-ד עמ' קמט) בשם **איכא מ"ד הרשב"א** (שעה"מ ה עמ' תצג) **הרא"ש** (הל' מקואות סי' ב) **והמאירי**, וה"ה בכלי נקוב, כדכתבו ס' **האשכול** ו**הרשב"א** (שם ובשו"ת המיוחסות סו"ס רלא), והביאו **הב"י**, א"ד איירי דוקא בתלשו ע"י כלי [שאינו נקוב], כדהסיק **הראב"ד** (שם בסוף ההלכה). וכ"כ **המאירי** (פ"ז מ"ג) בשם **קצת חבורים קדומים** שהתירו לעשות מקוה ע"י שאיבה בכלי נקוב. בדעת **השו"ע** עי' **ט"ז** (רא-מז) **ש"ך** (שם-מו) **גלות עליות** (פסקא ב אות ח) **חזו"א** (תנינא ג-יא) **וקה"י** (סי' מט). [ועי' **משנ"א**].

מבואר בדברי הראשונים הנ"ל דמתני' איירי בכלי, ומוכח דהא דתני ברישא שאם סילקו בתוך המקוה ל"ה שאוב, איירי אפילו בכלי. וצ"ע ממה שדנו **הר"ש** (פ"י מ"א ד"ה כלי) **והמאירי** (שם) לפרש שמים שנשאבו ע"י כלי הפוך הנמצא בתוך המקוה מיקרי שאובין. [אמנם המאירי איירי בכלי שדפנותיו מגיעות לקרקע, וע"כ אינו נחשב לחלק מהמקוה].

"היה תולש וכו' פסול", **הרמב"ם** (בפיה"מ ובהל' מקואות ה-ז) כתב ש"הגביה" את הטיט, וכתבו **התפא"י** (בועז ה) **וגלות עליות** (סוף משנה ו') דהיינו שעקר הטיט מהקרקע, דאז הוי תלוש, ולא סגי בתלישה מהמים, וכן דקדק התפא"י ב**רא"ש**, והיינו מדכתב "והניחו", משמע שהגביהו. אולם בדברי **הר"ש [והרע"ב]** שכתב שתלשו "מן המים" דקדק **התפא"י** דס"ל שגם אם גררו ע"ג קרקע חשיב שאובין, למרות שלא תלשו מהקרקע. [אך גם **הרא"ש** כתב לשון זו]. והתקשה התפא"י בטעמם. ואולי ס"ל שפסול שאובין הוא משום שיש בו תפיסת יד אדם, כדנתבאר בסי' יא-ה. אולם ה**גלות עליות** (שם) הסיק שגם הר"ש מודה דבעי הגבהה, ואורחא דמלתא נקט, ע"ש.

"המסלק את הטיט וכו' פסול", **הראב"ד** (שם עמ' קמט) וס' **האשכול** (שם) הקשו מ"ש מטיט הנרוק שהנותנו במקוה אפילו ע"י כלי אינו פוסל, כדתני בתוספתא (ה-ו), [והיינו משום דחשיב שנתן טיט, ולא מים], ותירצו דאיירי הכא בטיט עבה, שהמים אינם מעורבים בו, וע"כ חשיבי כאילו הם בפנ"ע, [ולכן חשיב שנתן מים].

"פסול ור"ש מכשיר", להלכה נחלקו הראשונים, רוב הראשונים [**רמב"ם רע"ב ומאירי**, וכ"מ ב**רא"ש** (הל' מקואות סי' ב)] פסקו כרבנן, אולם יש מהראשונים [**ראבי"ה** (סי' תתקפט) **ומאירי** בשם **יש פוסקין**] שפסק כר"ש, משום שבפ"ד מ"ט תנן כה"ג. עי"ל עפ"ד **תוס' אנשי שם** בשם **חזון נחום** ו**גלות עליות** (פסקא ב אות א) שפירשו שר"ש לשיטתיה דס"ל בכל התורה שדבר אינו מתכוון מותר, [והוי פסיק רישיה דלא ניחא ליה, בדרבנן].

אמנם **האחרונים** [הנ"ל] הוכיחו מהא דפסקו **הפוסקים** כת"ק, למרות שבכל דוכתי קי"ל כר"ש, מוכח שאין זה טעמו, משום דהוי פסיק רישיה. וכן הוכיח **נזר הקודש** (אות א), וע"כ פירש (אות ב וג) דבכל התורה הכונה היא תנאי וחלק מהאיסור, משא"כ הכא בעינן כונה כדי להחשיב את המים שבאו מידי האדם, ולא באו מאליהם, ולכן לא סגי בפסיק רישיה, כיו שעצם הפעולה – שהיא שאיבה בכונה – חסרה. [לפ"ז י"ל שזהו דין מיוחד בשאובין דבעי כוונה]. וא"ש דמה"ט פסק הנ"ל כר"ש. **הקה"י** (סו"ס מט) פירש בדעת רבנן שהטעם שפוסל הוא משום דהוי פסיק רישא דניחא ליה, [ע"ש שפירש לפ"ז את דברי **הש"ך**]. [יש להעיר דפסול שאובין נובע מהתוצאה של המעשה, ולא מעצם המעשה, וא"כ לכאורה אינו שייך לדין אינו מתכוון של כל התורה. בני החבורה].

בדעת ת"ק הקשה **המשנ"א** מהא דקי"ל בשאר דוכתי (משנה ו' ריש פ"ד ועוד) דאינו מתכון טהור, ותירץ דכיון שתלשו בידו הוי כנתכון. וכ"פ **החזו"א** (קמא ד-ה ותנינא ג-יא) דכיון שנתכון להגביה פוסל. כתב **החזו"א** (קמא ו-א) שאם נפלו ג' לוגין מידו למקוה בלא שאיבה כשר, כגון אם שאב בכלי נקוב לנקות המקוה, ונפלו מן הכלי למקוה. [אלא שכתב שאין כן דעת הראשונים]. ועי' **חזו"א** (ח-ה) בדין שק וקופה. ועי' **ש"ך** (רא-מו) **וגלות עליות** (פסקא ב סוף אות א) דפליגי בדין נפילה שלא בכונה.

יש להסתפק האם ת"ק פוסל מדאו' או מדרבנן. **גלות עליות** (פסקא ב אות א) כתב שפוסל מדאו'. ועי' **ראב"ד** (שם). וכן יש להסתפק האם ר"ש מכשיר רק ג' לוגים שפוסלים מדרבנן, א"ד הוא מכשיר גם כולו שאוב שפסול מדאו' להרבה ראשונים. מסתימת דברי המפרשים לכאורה משמע שאין חילוק. וכן מבואר בדברי **תוס' אנשי שם** בשם **ח"נ** הנ"ל שפירש שר"ש לטעמיה שדבר שאינו מתכון מותר, וזהו דין דאו'. אמנם ה**גלות עליות** פירש דהוי פס"ר בדרבנן, ולפ"ד איירי דוקא בג' לוגין שפוסלים בדרבנן, להרבה ראשונים.

ר"מ - "ואם הגביה את הטיט וכו' והוציאו על שפת המקוה", **המאירי** כתב "ולא סוף דבר בהוצאה לשפתו אלא כל שהגביהו בידיו אפילו בתוך המקוה", **הגר"א** כתב "שהוציא את כל הטיט מן הבור", לאפוקי ממה שפירש ברישא "דלא הוציא אותן מן הבור", ויש לעיין האם הכונה לכל חלל הבור, [דלא כמאירי], או למים.

ר"ש ד"ה המסנק - "אבל אם תלשו מן המים נחשב כשאוב", האחרונים נחלקו האם כונת הר"ש לומר דסגי בהוצאה מהמים, אפילו אם גררו ע"ג קרקע, כדכתב **התפא"י**, א"ד בעי שיגיבהנו מהקרקע, ואורחא דמלתא נקט, דבדרך כלל הבור מלא מים על גדותיו, כדכתב **גלות עליות**, כנ"ל.

ר"ש ד"ה תניא - "היה בראשו ג' לוגין מים שאובין וכו' סחטן לתוכו פסול", בביאור דין זה נחלקו הראשונים [הנ"ל], **הראב"ד** (שם עמ' קמח) פירש בדעת **איכא מ"ד** "שערו אינו עושה שאובין, וכי סחט לתוכן אחר שטבל בו וחסרו פסול, אלמא כיון דאתי למקוה מתוך ידיו פסול". וכ"פ **הב"י**, כדהביא **גלות עליות** (פסקא ב אות א). אולם לפי מסקנת **הראב"ד** איירי במים שנשאבו קודם ע"י כלי, וכ"פ **החזו"א** (תנינא ג-ז). אך **הב"י** דחה פירוש זה וטען שהמים שבראשו כבר הושקו למי המקוה. **האמר"מ** (א-סד) כתב שנידון זה תליא בנידון הראשונים [**רא"ש** (שו"ת לא-ב) **רבינו ירוחם** (כו-ה) **וגידו"ט** (שאלה י ד"ה ואפשר) בדעת **הרמב"ם**] האם השקה מטהרת גם לאחר שהופסקה. וכ"פ **החזו"א** (תנינא ג-ז) בדעת הראב"ד, וכ"כ **צמח צדק** (סו"ס קעא). אולם לפ"ד **הגידו"ט** (שאלה י) שבג' לוגין שהוא שאובין דרבנן לכו"ע מהני השקה להכשירם לעולם, א"כ הכא ליכא פלוגתא בדבר.

בא"ד - "סחטן לתוכו פסול וכו' הטביל בו את הסגוס וזבו ממנו ג' לוגין במקוה כשר", **החס"ד** (ג-ב) הקשה אמאי נקט "סחטן", והא גם אם נסחטו מאליהם פסול, כדתני בסיפא גבי סגוס שהמים "זבו ממנו" מאליהם. אמנם **הב"ח** (רא-כא) **הט"ז** (שם-כז) **והש"ך** (שם-מו) נחלקו בדין מים הנופלים מידי האדם בלא כוונה, ולפ"ד הב"ח א"ש דתני סחטן, משום דבעי כונה. **החס"ד** תירץ דאורחא דמילתא נקט, א"נ לאשמועינן שאפילו בסחטן אם לא עלה מהמקוה לא פסול.

בא"ד - "ור"ש מכשיר עד שיתכוין לתלוש", **הרשב"א** (שעה"מ ה עמ' תצה) **והראב"ד** (ג-ד בשינויי מהדורות מס' 9) כתבו שר"ש פליג גם ארישא, בדין הסוחט שערות ראשו. וכ"כ **גלות עליות** (אות א). ועי' **לנפש תדרשנו** (אות י) במה שתמה, ובמה שתירץ בשם **הגרש"א** שליט"א.

בא"ד - "ועוד יש לפרש דהא דקתני ויש בו מ' סאה היינו עם ג' לוגין שבראשו" וכו', צ"ב אמאי מצטרפין, והא מים אלו הם שאובין, ולא מהני השקה למקוה פחות ממ' סאה, כדכתב **הר"ש** (א-א). ואפשר שזהו שדחה הר"ש דהתם בשלא נעקר מן המקוה, וע"כ אינם מים שאובין. ואכתי צריך ליישב דעה זו, דאין זה רק הו"א של הר"ש, כדמשמע בדבריו, וכדמבואר ב**זר זהב** שהביא פירוש זה בשם י"א. האמר"מ (א-סד) פירש דסברי שהמים שבראשו לא נעשו שאובין, כיון דליכא כלי, וזהו שהוכיחו מהא דהמים שברגליו לא נעשו שאובין. ואם סחטן פסולים, משום דנעשה בכונה, וע"כ איכא פסול מטעם תפיסת ידי אדם. לפ"ז תתפרש דחית הר"ש [כדפירש בס' **מבאר המים** (כ-ב)] דדוקא בכה"ג שהמים לא נעקרו מהמקוה לא נעשו שאובין, אבל מים שהגיעו לראשו ממקום אחר נעשו שאובין, דא"צ בכלי.

רא"ש ד"ה המסנק - "והניחו על שפתו", מבואר שהמים נמשכו לאחר שהניחם, ואינם כשרים מטעם המשכה, דלא כ**רשב"א**, כנ"ל.

משנה ז'

"המניח קנקנים וכו' ר"א אומר וכו' ואם לאו לא ישבר ר' יהושע אומר בין כך ובין כך ישבר", הראשונים נחלקו האם הנידון במתני' הוא בדין המים, האם הם פסולים, או בדין המשכה, ונשנו ג' שיטות: א' יש מהראשונים [**ר"ש מהר"ם מרוטנבורג ראב"ד** (שעה"מ א-ו) [בצד א'] **ראבי"ה** (סי' תתקפט) **ר"ן** (שבועות ה: בדה"ר) **וריב"ש** (סי' פג וקכה) בשם **רשב"א**, וכ"מ ב**רע"ב** בסו"ד] שפירשו שהנידון הוא בדין המשכת כולה[[18]](#footnote-19), ולכו"ע המים שנחו בקנקנים הם מים פסולים. בטעם הדבר פירש **החזו"א** (קמא ד-א ד"ה שם) בשם **הר"ש** "דכיון דעכשיו ניחא ליה בשאיבתן חשיב שאוב". [ובס"ק ג הביא לזה מקור מגמ' בב"ב (צז.) לגבי הכשר]. ונחלקו הראשונים האם ר"א ור' יהושע פליגי בתרתי, א' בדין המשכת כולה, ב' בדין רביעית בתחילה, א"ד פליגי רק בדין המשכת כולה, כדלהלן.

ב' יש מהראשונים [**רמב"ם** (בפיה"מ ובהל' ד-ג) - כדכתב **הכס"מ** (שם) - ס' **האשכול** (סי' נב) **ראב"ד** (שם) [במסקנתו] **ורא"ש** וכ"פ **הגר"א**] שפירשו שהנידון הוא בדין המים, האם נעשו פסולים מחמת קצת תפיסת ידי האדם, ולכך בעינן לרוב מי גשמים, או שיהיו מים בבור, דבכה"ג המים לא פוסלים, כדלהלן, [כדפירש **הרא"ש**, אך **הגר"א** לא פירש כן, ע"ש], א"ד אין המים פסולים, [כיון שלא העלם רק לנגבן].

ג' יש מהראשונים [**מאירי** וכ"מ קצת ב**ר"מ**] שפי' שלדעת ר"א המים פסולים, ובעינן המשכה, וע"כ הצריך שיהיו רוב גשמים ומי המקוה, שלא תהא המשכת רובה, אך לדעת ר' יהושע אין המים פסולים, וא"צ בהמשכה.

"לנגבן", הראשונים נחלקו האם נקט "לנגבן" בדוקא, דבכה"ג אין כונתו לקבל את המים, כדפירשו **ס' האשכול** (סי' נב) **הרע"ב המאירי והרי"ד** (שו"ת סי' סב ד"ה ונראה), [**נזר הקודש** (אות א) הוסיף שאף לרבנן דר"ש (משנה ו') דלא בעו כוונה, מודו הכא, כיון שהמים באו מלאיהם, והאדם עשה רק את ההנחה, ובהא לכו"ע בעי כונה], א"ד אורחא דמילתא נקט, כדהסיק **הר"ש**. והתקשה **החזו"א** (קמא ד-א סוד"ה שם) למה דקדק התנא בכל הני ג' משניות שלא כיוון לשאיבה. **הרא"ש** גרס בתו"כ "יצא המניח קנקנים בראש הגג ונתמלאו", ולא גרס "לנגבן", כגירסת **הר"מ והר"ש**. וכן השמיט **היראים** (רי"ס כו), וע"כ פירש פירוש אחר [שכלי חרס לא חשיבי ומבטלה תורת כלי מהם, אע"פ שחקקם ולבסוף קבעם]. ועמד ע"ז **תועפות ראם** (אות לא). אך **הרא"ש** בהל' מקואות (סי' ה) כתב שאם נשאבו שלא בכוונה ל"ח שאובין, כדתנן המניח קנקנים לנגבן דלא חשיבי שאובין, מבואר דאיירי דוקא בהניח לנגבן. וכן מוכח ממתני' (ד-א) דהמניח כלים תחת הצנור, דאם הניח בכונה המים פסולים.

בטעם הדבר שאם נשאבו שלא לדעת אין המים פוסלים, פירש **הלבוש** (רא-סא) דרבנן גזרו על ג' לוגין כדי שלא יעשה את כל או רוב המקוה במים שאובין, וכששאב שלא לדעת ל"ש לגזור שלא עשה פעם אחרת כולה שאוב, דהא אפילו שאיבה זו לא עשאה מדעתו. לפ"ד אם רוב המקוה נשאב שלא לדעת, פסול.

"או יכפה", **הרא"ש** כתב שר"א פליג, וכפיה חשיבא תפיסת ידי אדם. וכ"כ **הגר"א ותפא"י** (יכין מט). אך ב**חי' הגר"א** פירש ב"פ, ובפי' ב' כתב דמש"כ "או יכפה" הוא לד"ה. וכ"מ קצת מסתימת דברי **הר"ש**. [אך עי' להלן]. ובזה מיושבת קושית **החזו"א** כדלהלן.

"יכפה", **החזו"א** (קמא ז-ד ותנינא ג-יז) דן בדין המגביה מים "בכחו", וכתב שאין להוכיח מ"כופה", כיון שהמים לא הוגבהו מכחו. בס' **גינת ורדים** (הספרדי ח"א יו"ד ד-ד ד"ה וראיתי להרב) הביא ש**מהר"א הלוי** כתב "בספר ב"ח הביא לשון רש"י, ולמד ממנו להצריך שיערב המים ויכלה כחו קודם שירדו למקוה, ולי נראה שאין להקפיד בזה כלל, דמאין הפנים לומר דקפדינן אכח גברא בהכשר מקוה". והוכיח כדבריו ממש"כ **הרמב"ם** (ה-ח) גייס שזילפו בידיהם מים כשר, וכתב **הכס"מ** שלא מיפסל ע"י נתיזה, אלא אם נטל בידיו, מוכח דלא קפדינן אכחו.

"ולא יערה", היה מקום לפרש שזוהי שאיבה גמורה, וכדמשמע [לכאו'] בל' **הלבוש** (רא-מא) שכתב "ובלבד שלא יגביהם לערותן דאז הוו שאובין ממש". אולם **הראב"ד** (ג-א) כתב "אבל לא יגביהם לערותם דע"י העברתם איכא בהו ק צ ת תפיסת ידי אדם ופסול".

ר"מ - "ואפילו לא היה זמן גשמים", **הרמב"ם** (ד-ג) כתב "המניח קנקנים וכו' אע"פ שהיא עונת הגשמים ה"ז ישבר" וכו', ופירש **הכס"מ** כפירוש הרא"ש, אך **מרכה"מ** תמה דבל' הרמב"ם מבואר דעונת הגשמים היא רבותא אליבא דר' יהושע, דקס"ד דבכה"ג אסיק אדעתיה שירדו גשמים. וכ"פ **החס"ד** (ג-ב). **מרכה"מ** הוסיף להגיה גם את הר"מ בפיה"מ.

ר"ש ד"ה לנגבן - "ולכאורה היה נראה לנגבן דוקא" וכו', כ"פ רוב הראשונים, כנ"ל.

ר"ש ד"ה אם - "דמתוך כלים שבורים נופלים לבור", מבואר דמהני המשכה מכלים שבורים, כמו בקרקע, כדכתב **החזו"א** (קמא ד-א). אמנם ה**תורת זרעים** (תרומות פ"ה ד"ה והנה לענין) התקשה שכלים שבורים אינם קרקע. וי"ל דישנה מעלה מיוחדת בכלים שבורים, שהם סותרים את ענין השאובין. ויש לעיין אמאי לא סגי בהמשכה שעל הגג. ודוחק לומר דאיירי דוקא בקנקנים הנמצאים בשפת הגג, ואין מרחק ג"ט ביניהם לבור. ועי' בסי' יב.

ר"ש ד"ה ואם - "פן יפלו המים לבור קודם שבירה", והיינו "דמיד כשיכה בקנקנים לשבר אותם, שמא יהיו נתזין למעלה מעט מים מהקנקן, רביעית, קודם שישבר", כדפירש **מהר"ם מרוטנבורג**. [**התפא"י** (יכין מט) הוסיף שצריך שמי הגשמים הנמצאים בבור לא יהיו פחותים ממי הקנקנים. ועי' מש"כ במשנה ד']. **החזו"א** (קמא ד-א) התקשה דאף אם יישפך קודם שישבר, מ"מ כיון ששובר על הגג והמים יורדים למקוה, א"כ הו"ל המשכה.

עוד הקשה **החזו"א** (שם) דהטעם הנ"ל ל"ש בכפיה, ואמאי לא יכפה כשאין רביעית מים בבור. לכאורה מוכח שר"א מודה דמהני כפיה, וכדכתב הגר"א בפי' ב'. אך אכתי תקשי מהא דהביא הר"ש (משנה ט) **תוספתא** דפליגי תנאי בדעת ר' יהושע בדין כפיה, ופירש דפליגי בדינא דמתני', כדלהלן. חזינן דאיכא מ"ד דלא מהני כפיה. ועוד חזינן דלר"א לא מהני כפיה, מדפליגי בדעת ר' יהושע. ואולי הוי גזירה שמא יגביה, או שמא לא יכפה לצד אחר.

בא"ד - "ויש משניות שכתוב בהן אם עונת גשמים היא או אם יש בו כמעט מים בבור וליתא דלא גרסינן או", **הר"ן** (שבועות ה: בדה"ר) גרס "או", [למרות שפירש כפירוש הר"ש], ופירש ש"מעט מים" הוא לאו דוקא, אלא הכונה לרוב מים כשרים, ובכה"ג מהני אפילו שלא בעונת הגשמים, ופליגי ר"א ור' יהושע בדין המשכת כולה בלבד. וכ"פ **הריב"ש** (סי' פג וקכה) בשם **הרשב"א**. וכ"פ ס' **האשכול** (סי' נב) בשם **חד מרבואתא**. אך ס' **האשכול** דחה דא"כ הו"ל לאפלוגי בדין שאובה שהמשיכוה כולה, ולא בדין המניח קנקנים. וי"ל דקמ"ל שהמשכה מכלים שבורים חשיבא המשכה, גם ללא קרקע, כדכתב **החזו"א** (קמא ד-א). ואכתי תקשי אמאי נקט שהניח קנקנים, והמים באו מאליהם, ול"ק ששאב בידיו. ואולי בכה"ג לא סגי בכלים שבורים, אלא בעי המשכה בקרקע. וצ"ע.

עוד כתב **הרשב"א** (שעה"מ ז עמ' תקכ) דדוקא בעונת הגשמים נדונים משום שאובין, אם הניחו בשעת קישור עבים, וכן מבואר ב**ר"ן וריב"ש** שר"א איירי דוקא בעונת הגשמים דאיכא דעת האדם שיקבלו מים, כדכתב **גלות עליות** (אות א).

ר"ש ד"ה רבי יהושע - "דקסבר שאיבה שהמשיכוה כולה טהורה", לפ"ד מוכח דקי"ל שהמשכת כולה טהורה, דהא קי"ל כר' יהושע, וכדכתבו **הר"ן** (שבועות ה: בדה"ר) **המאירי** (כאן ופ"ד מ"ד) **והריב"ש** (סי' פג) בדעת **הר"ש** ו**הרי"ף** וס' **האשכול** (סי' נב) בשם **הרי"ץ**, ופירשו שמקורם מהא דקי"ל במתני' כר' יהושע. וכ"כ **גלות עליות** (אות א). [שו"ת **מהר"י ב"ל** (ח"ג סו"ס ע) התקשה מנ"ל לר"ן שהר"ש פסק כר' יהושע, ולא כראב"י]. אך בדעת **הרע"ב** הקשה **התוי"ט** שישנה סתירה בהלכה, מדפירש כפירוש הר"ש, ומאידך פסק שהמשכת כולה לא מועילה. האחרונים תירצו ב' תירוצים:

א' **נחל אשכול** (סי' נב אות ב) **ונזר הקודש** (אות ו) תירצו דאין דעת הרע"ב לפרש כפירוש הר"ש, אלא פירש נחל אשכות שכונתו לומר ששאוב כזה שאין בו אלא מקצת תפיסת אדם, כיון שמעצמו בא למקוה ע"י המשכה כשר. ועי' במה שפירש **נזר הקודש**. וכ"פ **הגידו"ט** (נחל לד) ו**חי' מהרי"ח** דכיון שאינם שאובין גמורין, אלא שיש בהם קצת תפיסת ידי אדם, מהני המשכת כולה.

ב' **מרכה"מ** תירץ שלכן דקדק הרע"ב לכתוב שאין הלכה כר"א, ולא כתב שהלכה כר' יהושע, כל' הרמב"ם, משום שאין הלכה כר' יהושע, כיון דקי"ל דהמשכת כולה ל"מ.

**התוי"ט** הוסיף להקשות כן גם בדעת **הרמב"ם**. [וחידש שהרמב"ם סמך על מש"כ דלא מהני המשכת כולה. ותמה **חי' מהרי"ח** דבדברי הרמב"ם והשו"ע לא נראה כן]. ואהא תמהו האחרונים [**רע"א** [גם בשם **בית דוד**] **מרכה"מ** (שם) **חס"ד** (ג-ב) **גלות עליות** (אות ב) **ורש"ש**] דלפירוש הרמב"ם פליגי האם המים נפסלים, ולא פליגי בדין המשכה. **המאירי** פירש בדעת ר"א כפירוש הר"ש, מטעם המשכה, אך בדעת ר' יהושע פירש דס"ל שהמים לא נפסלים, ומיושבת ההלכה. לול"ד הכס"מ היה אפשר לפרש כן גם בפירוש ה**ר"מ**, ע"ש (כאן ובמשנה ז').

**הראב"ד** (שעה"מ א-ו) כתב שבשאיבה גמורה מודה ר' יהושע דל"מ המשכת כולה, ושאני הכא דהוי שאיבה שלא בכוונה.

ר"ש ד"ה או יכפה - "שיכפה הקנקנים שעל הגג שלא יפלו המים מתוכן לבור אלא נשפכים לצד אחר ומשם נמשכים לבור", וכ"כ **הרע"ב**, וכ"מ ב**רשב"א** (שעה"מ ה). בטעם הדבר שהוצרכו לפרש שיכפה לצד אחר, כתב **ערוה"ש** (רא-צט) דאם יכפה לצד הבור אכתי איכא יד אדם, דמה לי הגביהם או כפאם על הצד.

בא"ד - "וקצת תימה וכו' ושמא י"ל דהתם כשנפלו מאליהן למקוה אבל הכא דעירה לבור אחשובי אחשבינהו", וכ"כ **הראב"ד** (ג-ח) **והאו"ז** (סי' שלו), וצ"ב דקושית הר"ש היתה מהא דאם לא נתכוין פוסל, ולא מאם עירה, דבכה"ג הוא מתכוין. **החזו"א** (קמא ד-א ד"ה שם) כתב בשם **הר"ש** "דכיון דעכשיו ניחא ליה בשאיבתן חשיב שאוב". לכאורה כוונתו לדברי הר"ש הנ"ל. ולפ"ז עירה לאו דוקא, אלא כונתו לאפוקי נפלו מאליהם, כדכתב בריש דבריו. אך עי' **משנ"א** (ד"ה ישבר) שלא פירש כן. **הרשב"א** (שעה"מ ה) כתב שלשיטתו לא קשיא מידי "דכל שבאו למקוה בידי אדם ל"ה כמעין ופסול", והר"ש לשיטתיה שטעם הפסול הוא מדין שאובין, ולא משום תפיסת ידי אדם.

בא"ד - "וקצת תימה וכו' כדמוכח בפ"ק דשבת וכו' ומודים בשכח בחצר שהוא טהור", מבואר שהטעם שטהור הוא מדין המשכה, וכ"כ **הראב"ד** (א-ו) בצד א', אך הראב"ד דחה פשט זה, והסיק שטהור גם בלא המשכה.

רא"ש ד"ה המניח - "אע"פ שיש בו קצת תפיסת ידי אדם", **המשנ"א** פירש שהוא משום דנראין כשאובין, ואתו למיטעי להכשיר שאובין, ולכן ע"י תערובת מים כשרים מכשיר משום דאיכא היכרא כיון דבעינייהו פסולין.

בא"ד - "היינו דוקא ע"י תערובת מים אחרים וכו' או שיש מעט מים בבור", כתב **החזו"א** (קמא ד-ג) שלא נתבאר שיעורם, ואפשר דרביעית מים כשרים בעי, שזהו שיעור מקוה מה"ת.

משנה ח'

"הסיד ששכח עציץ בבור" וכו', **המשנ"א** התקשה לפירוש הר"ש והרע"ב שהנידון במתני' הוא בדין המשכה, מה התחדש במשנה זו. ותירץ דלדיוקא תני לה, דוקא ישבר, אבל לא יכפה. [אך לפ"ד הגר"א (משנה ז') שגם ר' יהושע מודה שיכפה, לכאורה ה"ה במתני' מהני לכפות]. **ערוה"ש** (רא-קא) כתב דקמ"ל שאף שהכלי בבור מהני שבירה. ועוד דא"צ ברוב כשרים, משום דאין כאן המשכה. [עי"ל דקס"ד שכלי גורם שהמים יהיו שאובין, גם כשהוא נמצא בתוך המים, כדקס"ד לגבי טיט הנמצא במים].

"הסייד ששכח" וכו', **הגר"א** (משנה ט) כתב שלדעת ר"א דוקא בשכח אינו פוסל, ור' יהושע פליג וס"ל דה"ה כשלא שכח, כגוונא דמשנה ט'.

"אם היו המים צפים ע"ג כל שהם ישבר", בטעם הדבר דתני "ישבר", ול"ק שיטבול כמות שהם, כתב **התוי"ט** בשם **מהר"ם** "שמא יתמעטו המים שלא יהיו צפים ע"ג ויהיו שאובים ואז יפלו ממנו לבור ויפסלוהו אם אין בו מ' סאה", ויש להסתפק האם כונתו שבגונא שהמים מועטים בעי שבירה, א"ד גם כשהמים מרובים בעי שבירה גזירה אטו מועטים.

"הסייד ששכח עציץ וכו' ישבר", **גלות עליות** (משנה ט' ד"ה והנה) הביא שה**צ"צ** הקשה דהעציץ [או הקנקנים] הוא דבר המקבל טומאה, ומים שהוייתם ע"י דבר המקב"ט פסולים. ותירץ **גלות עליות** דדוקא כשנעשה לדעת האדם פסול. **החזו"א** (תנינא ג-יז) כתב ששובר וכופה כבר פסקו מעשיו, ול"ח שהוייתו ע"י דבר המקב"ט. **רה"ג** כתב ש"עציץ" היינו חבית שנשברה. ויתכן שאינה מקבלת טומאה. אך אכתי תקשי ממשנה ט' גבי קנקנים.

"ואם לאו לא ישבר", המפרשים נחלקו האם בעונת הגשמים ישבר, כדין המניח קנקנים לנגבן, כדפירשו **הר"ש והרע"ב**, [ואזלי לשיטתייהו שגם בקנקנים הוי שאיבה גמורה], א"ד גם בעונת הגשמים לא ישבר, דחמיר מקנקנים, [כדכתב הרא"ש, ואזלי לשיטתיה שבקנקנים הוי קצת תפיסת ידי אדם], דהתם לא עלה בדעתו שיבואו מים, דהרי העלה לנגבן, משא"כ הכא, כדפירש **הגר"א** (בחי' בפי' ובא"ר). וכ"פ **החזו"א** (קמא א-ג) בדעת הר"מ והרא"ש [עפ"ד הרא"ש] דהכא חמיר טפי, כיון דלא אכפת ליה בשאיבתו, [כדלהלן], וכן מוכח משיטת **מרכה"מ** בדעת **הרמב"ם**, [דנקט במשנה ח' עונת גשמים לרבותא]. ועי' **גלות עליות** (סוד"ה הסייד) שפירש טעם אחר.

"ר' יהושע אומר בין כך ובין כך ישבר", **החזו"א** (קמא ד-א) פירש שמים הנמשכים מכלי שבור חשיב המשכה, למרות שכאשר נשבר העציץ חשיבי המים כמונחים בבור, מ"מ כל זמן שלא נתערבו מים שבכלי עם מי המקוה חשיב המשכה.

"ישבר", **הרא"ש** פירש דאתא לאפוקי שלא יכפה, וכן דקדק **הב"י** (רא-מב) [גם] בדברי **הרמב"ם**, וכ"כ **הלבוש** (רא-מג). אך **הגר"א** בחי' כתב דמהני כפיה. וכן דקדק **גלות עליות** (ד"ה וכתב) מסתימת דברי **הרמב"ם** (ד-ה) דמהני כפיה, אלא שר' יהושע קיצר, וסמך על משנה ז'. וכ"מ בדברי **הר"ש והרע"ב**, כדלהלן. [וכ"מ לכאורה בדברי **הש"ך** (שם-צה) בשם **הלבוש**. וצריך לדחוק את דבריו שלא יסתור לנ"ל]. בטעם הדבר דל"מ כפיה מצינו כמה טעמים:

א' **הרא"ש** פירש דחשיב תפיסת ידי אדם יותר ממניח קנקנים, דהתם לא חישב עליהם לקבלה מעולם. בפשטות כונתו כדפירש **החזו"א** (קמא ד-ב) דכשרוצה לנגבן לא ניחא ליה בשאיבתן, משא"כ הכא לא אכפת ליה בשאיבתן. וכעי"ז פירש **חי' הגר"א** דבקנקנים לא עלה בדעתו שיבואו מים, משא"כ הכא.

ב' **הב"י** (שם) פירש "כשהכניסו היה על דעת קבלה שהרי היה בו טיט", ופירש ה**דברי חמודות** (אות כח) שהמים מועילים לטיט שיתרכך.

ג' **המשנ"א** פירש דכיון שהכניסם לבור שיש בו מים יש לחוש שגילה דעתו שיתמלא, [ע"ש בתרי נוסחאות].

ד' **הלחו"ש** (רא-עב) פירש דכיון שהעציץ נמצא בבור, ובהפיכתו הוא שופך ממש מהכלי למקוה, ל"מ. וכעי"ז פירש **החזו"א** (קמא ד-ב) דכפיה ל"מ בתוך הבור. וכ"פ **ערוה"ש** (רא-קד) עפ"ד **הר"ש והרע"ב** שפירשו שכופה לצד אחר, ובתוך הבור ל"ש לכפות לצד אחר.

"ישבר", בדין העלאה דרך שוליו נחלקו האחרונים, **תפא"י** (יכין נד) כתב דלא מהני, כיון דבעי לשוברו כדי שיגלה דעתו דלא הו"ל בהן תפיסת ידי אדם בשעה שנתמלאו, ואחרת נעשו שאובין מפרע, ולכן תני ישבר, ול"ק שיעלהו דרך שוליו. אך **גלות עליות** (ד"ה הסייד) כתב דאה"נ מותר לעשות כן, אלא שכיון שבאו לשם רוב מי המקוה קשה להופכו, ולכן לא תני ליה.

ר"ש ד"ה הסייד - "ואותו בור היו בו מים כשרים ושכח שם העציץ ונשתקע לתוך המים ונתמלא", וכ"כ **המאירי והרע"ב**. מבואר שע"י שהכניס את העציץ לבור הוא התמלא במי הבור, ופירש **החזו"א** (קמא ד-א) "דאם ירדו גשמים ונתמלא העציץ, כבר נעשו המים שאובין, ולא מהני הא דהמים צפים עליו", והיינו משום דר"א בעי עונת גשמים. אולם **הלבוש** (רא-מב) כתב "ונתמלאת העציץ ממי הגשמים", והביאו **הש"ך** (שם-צה), וכ"כ **ערוה"ש** (שם-ק) [את ב' האופנים]. ואין זו סתירה לדברי הר"ש והחזו"א, דדבריהם נאמרו בדעת ר"א, דבעי עונת גשמים, כנ"ל, ואין כונת הלבוש לפרש כן את המשנה, כדכתב **גלות עליות** (סוד"ה הסייד). אך **התפא"י** (בועז ח) השיג על הש"ך, וכתב דבכה"ג לכו"ע לא מהני שבירה, דנחשב לדעת, ע"ש בטענותיו. אולם **גלות עליות** (שם במוסגר) כתב שאין דבריו נכונים.

ר"ש ד"ה אם - "אבל אם היה מעלה העציץ בידיו היו נפסקין ונעשין תלושין", וכ"כ **הרא"ש והרע"ב**. לכאורה מבואר דדוקא בכה"ג שהגביה את העציץ המקוה פסול, אבל אם כפה והיטהו במקומו, כשר, וכפי שדקדק **המשנ"א**, והתקשה דהכא ל"מ כפיה, כנ"ל. [אמנם יש לדקדק מתחיל"ד הר"ש איפכא].

ר"ש ד"ה ואם - "דאם היה עונת גשמים כיון דאיכא מים בבור ישבר", בדברי האחרונים מבואר שהר"ש אזיל לשיטתיה, אבל לדעת הר"מ והרא"ש גם בעונת הגשמים לא ישבר, דחמיר מקנקנים, כיון דלא אכפת ליה בשאיבתו, כדכתב הרא"ש, כדפירש **החזו"א** (קמא א-ג), וכדכתב **הגר"א** (בחי' בפי' ובא"ר).

בא"ד - "ולר' יהושע בכל ענין ישבר דיכול להמשיך", וכ"כ **הרע"ב**. **תוס' אנשי שם** הקשה דהכא ל"ש המשכה, שהרי העציץ נמצא בתוך המקוה. וי"ל שכוונתו שלר' יהושע יכול להמשיך בעלמא, ולכן גם בדידן סגי בשבירה, כיון שהמים באים מכלים שבורים, דהוי המשכה, כדכתב **החזו"א** (קמא ד-א), כנ"ל.

רא"ש ד"ה ור' יהושע - "ור' יהושע סבר אפילו אין המים צפין ע"ג ל"ה שאובין וישבר", **הב"י** (רא-מב) גרס "ל"ה שאובין כיון שמחוברין למקוה", ופירש שהמים מקיפים את העציץ למטה ומן הצדדים, ולכן צריך שישאר מעט מים בבור, ול"ד למניח קנקנים ומסדר קנקנים, דהנהו אפילו אין שום מים בבור כשר. והוסיף לדקדק כן בדברי **הרמב"ם** (ד-ה). **המשנ"א** העיר דבלשון **הרא"ש** שלפנינו ליתא להך גירסא. וכ"כ **גלות עליות** (ד"ה וכתב) שב**רא"ש** משמע איפכא. **ערוה"ש** (רא-קא) העיר דבדברי **הר"ש הרע"ב והרמב"ם** בפיה"מ ליתא להא. עוד התקשה **המשנ"א** דאין סברא שהיקף המים יחשבו לחיבור, כיון שהמים אינם מחוברים, [והיינו שדופן העציץ מפסיק]. וכן התקשה **ערוה"ש** (רא-קא). אמנם **הרא"ש** כתב [במשנה ט'] שהמים נכנסים לדופן ועוברים לתוכו, ולפ"ז א"ש דאיכא חיבור גמור בין המים שבכלי למים שבחוץ. **הלחו"ש** (רא-עג) הוסיף טעם נוסף, דאם ליכא מים בבור, יטעו ויחשבו שהסייד הביא מים למלאכתו.

בא"ד - "אבל לא יכפה דחשיב תפיסת ידי אדם יותר ממניח קנקנים לנגבן דהתם לא חישב עליהם לקבלה מעולם" וכו', בביאו"ד הרא"ש נחלקו **האחרונים**, כנ"ל.

משנה ט'

"המסדר קנקנים וכו' ה"ז ישבר", **הב"י** (רא-מב) כתב שלא יכפה, כדין הסייד ששכח עציץ, ולא כדין המניח קנקנים, "כיון שהיתה שם דעת שאיבה קצת". וכ"כ **הלבוש** (שם-מג). אך **גלות עליות** דקדק מסתימת דברי **הרמב"ם** דמהני לכפות. **ערוה"ש** (שם-קא) תמה על הב"י דאין בסיד יותר תפיסת ידי אדם. ועוד דדרך התנא לשנות בדרך לא זו אף זו, ומסתמא יש בדין זה רבותא יותר. אמנם **ערוה"ש** (שם-קד) הסכים דל"מ כפיה מטעם אחר, והוא עפ"ד הר"ש והרע"ב שפירשו שצריך לכפות לצד אחר, כנ"ל במשנה ז', ובכה"ג שהכלי נמצא בתוך הבור א"א לכפות לצד אחר.

עוד כתב **הב"י** (שם) דהכא א"צ שישאר מעט מים, כמו בסייד, משום דבסייד חשיב קצת תפיסת ידי אדם. וכ"כ **הלבוש** (שם) **והט"ז** (שם-נד).

"המסדר קנקנים" וכו', בביאור החידוש במשנה זו פירש **חי' הגר"א** דקמ"ל ר' יהושע דאפילו בלע הבור את כל מימיו מותרים, ואע"פ שלא שכח. והוסיף הגר"א לפרש שמשנה זו היא המשך דברי ר' יהושע, ולכן לא הוזכרה דעת ר"א במשנה זו. **תפא"י** (יכין נח) **וערוה"ש** (רא-קא) פירשו דקמ"ל דאף שהתכוון שיבלעו המים בדפנות, ל"ח כמתכוון שיתמלא חללן.

ר"ש ד"ה תניא - "ר' יהושע אומר בין כך ובין כך ישבר ר' יוסי אומר משום ר' יהושע אף יטה", בפשטות פלוגתא זו קאי על המניח קנקנים בראש הגג לגנבן, כדמבואר בדברי **הר"ש** שכתב "יטה היינו יכפה דמתני'", כדכתב **גלות עליות**, וכדפירש **החס"ד** (ג-ב). אך בדעת **הרא"ש** פירש **גלות עליות** (ד"ה המסדר) דס"ל דקאי על משנה ח' וט'. ומהא ד**הגר"א** (במשנה ז') דן לפרש שר"א מודה להא דקאמר ר' יהושע יכפה, לכאורה משמע דליכא פלוגתא בהא מילתא.

בא"ד - "זילף בידיו וברגליו ג' לוגין למקוה פסול וכו' לגיון העובר ממקום למקום וכו' וזילפו בידיהן ורגליהן ג' לוגין למקוה כשר", הראשונים נחלקו מהו החילוק בין הרישא לסיפא, ונשנו ד' פירושים, כפי שסיכם **הלחו"ש** (רא-מה):

א' יש מהראשונים [**ראב"ד** (ג-ד במהדו"ק) ס' **האשכול** (סי' נג) **רשב"א** (שעה"מ ריש שער ה) **ורא"ש** (סו"ס ב)] שפירשו שברישא איירי במעשה אדם, ובסיפא איירי במעשה בהמה, ולגיון היינו רוכבי בהמות, וע"כ דמי לבהמה, דתני בהמשך הסיפא, ולא זו אף זו קאמר, כדפירש **הרשב"א**.

ב' יש מהראשונים [**ר"ש ראב"ד** (ג-ד עמ' קנא לגירסת הב"י) **רז"ה** (סי' ב אות ד) וס' **האשכול** (שם) בשם **יש מי שאומר**] שפירשו שסיפא איירי בהמשכה, כדתני ברישא, וקמ"ל שבתפיסה בידי אדם מהני המשכה. [**החזו"א** (תנינא ג-י ד"ה ובהא) פירש דתני סיפא משום דבעי לסיים עלה ואפילו עשו מקוה בתחילה, ודרך הלגיון שמביאים מים רבים].

יש מהראשונים והאחרונים שהקשו על שיטה זו, מהא דקי"ל להרבה ראשונים דלא מהני המשכת כולה. ומצינו ד"פ: א' **גינת ורדים** (הספרדי ח"א יו"ד ד-ד ד"ה ויראה) פירש [בדעת הרמב"ם] דהמים לא נתלשו לגמרי מהנהר, ולכן מהני משיכת כולה. ב' **החזו"א** (תנינא ג-ח) הקשה סתירה בדברי הראב"ד, ע"ש, וע"כ פירש [בל' אולי וכ"פ (שם-י) בדעת הרא"ש והטור] דכונתו שהמים לא נעקרו מן הקרקע לעולם, ולא מטעם המשכה. וכ"פ **הלחו"ש** (רא-מה-ד ד"ה עוד נראה) בדעת **הש"ך** (שם-נ). אך **מחצה"ש** (שם) פירשו מדין המשכה. ג' **הלחו"ש** (שם-ג ד"ה ולכאורה) התקשה אמאי מהני כולו בהמשכה, ולמה אינו פוסל גם בג' לוגין, ותירץ דזילוף בלא כלי הוי מילתא דלא שכיחא, ולא החמירו רבנן לפסול ג' לוגין והמשכת כולה[[19]](#footnote-20). ד' [ברם] ס' **האשכול** (שם) כתב דכיון דלאו שאובין בכלי, מהני המשכת כולה. חזינן שפירש את ההמשכה כפשוטה

ג' יש מהראשונים [**ראב"ד** (ג-ד עמ' קנ) **ר"ש** מכת"י (בפי' ב') **והרי"ד** (שו"ת סי' סב ד"ה ונראה לי אדוני)] שפירשו שרישא איירי בכונה, וסיפא איירי בלא כוונה. וכ"פ רוב האחרונים [**חס"ד** (ג-ב) **לחו"ש** (רא-מה-ב) **גלות עליות** (משנה ו פסקא ב אות ז) **וחזו"א** (תנינא ג-י ד"ה ובהא)] בדעת **הרמב"ם**. והשיגו על **הכס"מ** [**והב"י**] שלא פירש כן. [אמנם **הלחו"ש** דן שאולי זוהי גם כוונת הכס"מ]. **גלות עליות** (שם) ו**חזו"א** (תנינא ג-יא ד"ה כתב וקמא ד-ה בקצרה) הקשו מ"ש מהתולש טיט דתנן (משנה ו) שהמים פוסלים, למרות שלא התכוון. ותירצו שבטיט הוא מכוון להגביהו, וכלול בהגבהת הטיט גם מים, משא"כ בעוסק בהילוך אינו מכוון להגביה, אלא ללכת[[20]](#footnote-21).

ד' יש מהראשונים [**ראב"ד** (בגירסא שלפנינו)] שכתב שברישא איירי בזילפו מים שנשאבו בכלי, ובסיפא איירי במים שלא נשאבו בכלי.

להלכה הביא **הרמ"א** (רא-טו) שישנה מחלוקת האם מעשה בהמה פוסל כדין אדם. ונחלקו האחרונים האם דעת הרמ"א להחמיר, כדכתב **הלחו"ש** (שם-מה בסו"ד), או שדעתו להקל, כדמבואר ב**גידו"ט** (גבא סח) **וחזו"א** (תנינא ג-י) שפסקו לקולא. אמנם ה**דרכי תשובה** (שם-קד) תמה על הגידו"ט היאך כתב שכך ההלכה בלא פקפוק, והא הרמ"א הביא ב' דעות.

בא"ד - "וזילפו בידיהן וברגליהן ג' לוגין למקוה כשר עם הקרקע קאמר", **הב"י** (רא-לט) **והט"ז** (שם-כח) נחלקו האם ס"ל כמ"ד דהמשכת כולה מהני. ועי' **חזו"א** (תנינא ג-י) שהקשה על הר"ש דהיינו רישא.

רא"ש ד"ה המסדר - "כדי שיבלעו המים בתוך דופני הקנקנים" וכו', **גלות עליות** (ד"ה המסדר) דקדק שאם דעתו היתה שיכנסו המים לתוך הקנקנים, הוי כשאובים לדעת, למרות שאז היה הבור מלא מים הרבה יותר ממ"ס, וגם אם יכנסו מים לקנקנים לא יהיו שאובין, מטעם השקה, וא"כ היה מקום לומר דלא היתה דעתו שיכנסו מים באופן שהבור יתמעט ממ"ס.

משנה י'

"מקוה שיש בו מ' סאה וטיט" וכו', מבואר דבעינן שיהא בו גם מים מלבד הטיט, וכדמבואר בריש פ"ז, וכתבו האחרונים [**גלות עליות** (אות א) **דרכי תשובה** (רא-קנד) **וחזו"א** (קמא ד-ז ותנינא ו-ה ד"ה והא)] שצריך שיהא הרוב מים ומיעוט טיט.

האחרונים נחלקו האם העפר שבטיט מצטרף לשיעור, כפי שדקדק **תועפות ראם** (סי' כו אות קצג)בדברי ס' **היראים**, וכ"כ **החזו"א** (שם) **ואגרו"מ** (או"ח ח"א סי' קעח ענף ה), וכ"מ מסתימת דברי הראשונים והפוסקים, א"ד רק חלק המים שבטיט מצטרף לשיעור, כדכתב **גלות עליות** (שם) בל' אפשר, וכ"כ **האגרו"מ** (שם) בדעת **רש"י**. לפ"ד מוכח שבטיט עבה א"א לצרף גם את המים שבטיט, וכדכתב **תועפות ראם** (שם), והוסיף שזהו שכתב ס' **היראים** "מקום יבש חשבינן ליה".

"מקוה שיש בו מ' סאה מים וטיט וכו' ר' יהושע אומר במים ובטיט", בטעם הדבר נחלקו המפרשים, **הר"ש** [כת"י] **והרע"ב** פירשו דס"ל מים מקדמין. נמצא שמצד דין הטיט מודה ר' יהושע שא"א לטבול בו, אלא שישנה סיבה צדדית, משום שמים מקדמין. אולם **המאירי** פירש "בטיט שהמים צפין ע"ג שנמצאו המים מעורבין", משמע שאין זה מטעם מים מקדמין. וכן מוכח מדברי **הראבי"ה**, דלהלן. וכן דקדק **גלות עליות** (אות ג) בדברי **הרמב"ם הטור והשו"ע** שמצד הטיט עצמו אפשר לטבול בו. [וליכא למים מקדמין, כיון שהם קלושים, ואין היכר שקדמו להטביל]. וכ"כ **החזו"א** (תנינא ו-ה ד"ה והא) דאף אם היתה מחט בטיט קודם, [דבכה"ג אין מים מקדמין], ואח"כ הקוה מ' סאה על הטיט, מהני, דטיט הנרוק הוא כמים גמורים. וכ"מ מסתימת **ש"ר** שלא פירשו את הטעם של מים מקדמין.

תנן (ז-ז) "הטביל בו את המטה אע"פ שרגליה שוקעות בטיט העבה טהורה מפני שהמים מקדמים", ונחלקו הראשונים מהו טיט עבה, **הר"ש הרא"ש המאירי והרע"ב** פירשו שאינו נרוק ואין מטבילין בו, ובכל זאת אמרינן מים מקדמין. וכ"מ בס' **היראים** (סי' כו דף כח.). אולם בדברי **הרוקח** (סו"ס שעב) [הו' בב"י (רא-לב)] לכאו' מבואר שפירש שהוא טיט הנרוק, אבל בטיט עבה ל"א מים מקדמים. שמעתי לדחות דכוונתו למש"כ **הר"ן** בשבת (סה:) שבאדם ל"א מים מקדמין. ועי' **ראבי"ה** (סי' תתקפט) שפירש דאיירי במקוה שיש בו מ' סאה בלי הטיט, והמים מקדמים מהני רק שלא תהא חציצה.

האחרונים [**משנ"א רש"ש וגלות עליות** (אות ב)] הקשו על הר"ש והרע"ב שפירשו שהטעם שמטבילין בטיט משום שמים מקדמין, ותני בסיפא דדוקא בטיט רך מטבילין, ואילו בפ"ז פירשו שגם בטיט עבה אמרינן מים מקדמין. ותירצו דהתם איכא שיעור מ' סאה במים, משא"כ הכא ליכא שיעור, וכדי שהטיט יצטרף לשיעור בעינן שיהא רך. [אך ה**גלות עליות** (אות ג) דן לדחות תירוץ זה, דלא הוזכר צירוף למ' סאה, וכ"כ **התפא"י** (בועז י), ע"ש. ועי' **תוי"ט ונחל אשכול** (סי' נט אות ג)].

בדעת ר"א מבואר בפשטות בדברי **הר"ש הרע"ב והתוי"ט** (ז-ז) דפליג על דין מים מקדמין, ול"ל דינא דמתני' (פ"ז מ"ז). אמנם **המשנ"א** (סוד"ה שיש) כתב דדוקא בכה"ג שאין במים מ' סאה בלי הטיט, סבר ר"א דלא אמרינן שהמים מקדמין. [וצ"ב].

"ואין מטבילין בטיט", **החזו"א** (קמא ט-י) הקשה מהא דתני בתוספתא (ז-א) "טבעת שנתונה בלבינה של טיט טופח והטבילה טהורה", ותירץ [בתי' ב'] שאם מי המקוה מקיפים אותה מכל צד, מהני, גם כשהטיט מסביב אינו טיט הנרוק.

"מטבילין במים ואין מטבילין בטיט", צ"ב דאם חשיב מים, אמאי לא מטבילין בו, ואם לא חשיב מים אמאי מצטרף לשיעור. [ואף ר' יהושע מודה לר"א, אלא דס"ל דמים מקדמין לר"ש ורע"ב]. בדברי ה**גמ'** בסוכה (יט:) מבואר שחילוק זה דומה לדין אויר סוכה שמצטרף ואין ישנים תחתיו. וצ"ב. [היה מקום לפרש שכלפי הסוכה האויר נחשב לחלק מהסוכה, ונטפל אליה, אבל כשישן תחתיו, צריך לדון על האויר בפנ"ע, ואין לו שם סוכה מחמת עצמו. וה"ה בדידן הטיט טפל למים, כל' **המשנ"א**, וביחס למקוה הוא נחשב לחלק ממנו, אך כשטובל בטיט צריך לדון על הטיט בפנ"ע, וביחס לעצמו ל"ח מים. אך אכתי צ"ע למה צריך לדון על הטיט בפנ"ע].

**האגרו"מ** (או"ח ח"א סי' קעח ענף ד וה) פירש שיש במקוה ב' דינים, א' שיהא במקוה מ"ס, ובהא סגי בשם מים, כמו טיט רך, ב' לטבול במים, ובהא בעינן מים ממש, ולכן א"א לטבול בטיט. וה"נ יש ב' דינים בסכך, א' מחיצה כשאר דפנות, ובהא סגי בלבוד, ב' לשבת בצל סוכה כשרה, ובהא לא סגי בלבוד, דליכא צל, ולכן אויר מצטרף, דאיכא מחיצה, אך אין ישנים תחתיו, ע"ש שביאר את דימוי הגמ'.

עי"ל עפ"ד האחרונים [עי' **קוב"ש** (ב"ק אות צב)] שישנם ב' דינים בטבילה, א' להיות בתוך המקוה, ב' שיהא מגע מים בגופו, [ובהא איכא פסול חציצה]. לפ"ז י"ל שטיט יכול להחשב כמקוה, אך ל"ח דאיכא מגע מים, ולכן א"א לטבול בטיט עצמו. וה"ה בסוכה ישנם ב' דינים, א' להיות בתוך הסוכה, ב' שהסכך יצל על האדם, ואויר יכול להחשב כסוכה, אך אינו סכך המיצל. וכונת הגמ' לדמות שמצינו שישנו דבר שמועיל לדין א' ולא לדין ב'.

"מטבילין במים ואין מטבילין בטיט וכו' מודה ר' יהושע שמטבילין במים ואין מטבילין בטיט", **הקוב"ש** (פסחים אות קפד) הוכיח מכאן שהטבילה אינה מתייחסת לכל המ' סאה, אלא זהו דין במקוה שיהא בו שיעור מ' סאה, דהא א"א לטבול בטיט, והוא רק מצטרף לשיעור המקוה. אולם **הזכרו"ש** (פ-ג) דחה דבטיט הנרוק לא חשיב מעשה טבילה, אבל כשעצם מעשה הטבילה הוא במים, שפיר דמי להחשב כטובל בכל המ' סאה.

"באיזה טיט מטבילין בטיט שהמים צפין ע"ג היו המים מצד א' מודה ר' יהושע שמטבילין במים ואין מטבילין בטיט", בביאור החילוק נחלקו הראשונים, ונשנו ד"פ: א' לפ"ד **הר"ש והרע"ב** מבואר היטב דרק בכה"ג שהמים צפין על גביו, המים מקדמין, וכדפירש **התפא"י** (יכין סה).

ב' **הראבי"ה** (סי' תתקפט) כתב "דהיכא דהמים צפין על גביו פרה שוחה ושותה, אבל כשהטיט בצד אחד אין שותה ממנו ואין מטבילין בו וה"ה דאינו משלים". [יש להסתפק האם הטעם שהפרה לא שותה הוא מפני שבכה"ג הטיט יותר עבה, או שהיא רואה שיש בצד טיט בלא מים, ולכן היא נמנעת מלשתות גם בצד שיש מים].

ג' **המאירי** כתב "בטיט שהמים צפין ע"ג שנמצאו המים מעורבין" וכו', מבואר שאם המים מצד א' אינם מעורבים עם הטיט, ולכן אין דין הטיט כדין המים.

ד' **גלות עליות** (שם) פירש [בדעת החולקים על הר"ש והרע"ב] דהוי גזירה שמא יטבלו בטיט בלא מים כלל, ומטעם זה אסר ר"א להטביל בטיט אף אם המים צפין ע"ג הטיט.

"באיזה טיט אמרו בטיט שהקנה יורד מאליו" וכו', הראשונים נחלקו האם זהו טיט הנרוק, והשיעורים של התנאים הם השיעור שפרה שוחה ושותה, כדפירשו **הר"ש תוס'** (סוכה יט: וזבחים כב.) **רא"ש** (הל' מקואות סי' ג) **ס' היראים** (סי' כו) **ומאירי**, א"ד אין זה טיט הנרוק, דטיט הנרוק אפשר לטבול בו, ורק אם כולו טיט א"א לטבול בו, כדמבואר ב**רש"י** (סוכה יט:) וכ"מ ב**ראב"ד** (שעה"מ ב-א), [ועי' **ראשון לציון ערו"ל ושפ"א** (שם) בביאור שיטת רש"י], וכדכתבו **תוס' חיצוניות** (זבחים שם שיטמ"ק אות כב) שהשיעור של פרה שותה מועיל לטבול גם בטיט[[21]](#footnote-22), ול"ד לשיעורי מתני' שמועילים לטבול רק במים, [כשהמים הם מצד אחד]. וכ"כ **תור"פ** (סוכה יט:) דתרי טיט נינהו. וכ"כ **החזו"א** (קמא ד-ז), והוסיף החזו"א (תנינא ד-ה) שמותר לעשות מקוה בתחילה מטיט הנרוק, דהוי מים גמורים כנ"ל. [אך לדעת רש"י א"א לטבול בכולו טיט, דאינו מים גמורים. ונמצא שישנם ג' שיטות].

בדעת הר"ש וסיעתו כתב **החזו"א** (תנינא ו-ה) שהשיעור שלא יהא עליו דין טיט הוא כל שאין עליו שם טיט, אלא שם מים עכורין.

"באיזה טיט אמרו בטיט שהקנה יורד" וכו', **המאירי** פירש שבבא זו נאמרה על ב' דיני הטיט, וכן הסיק **חי' הגר"א**. דלא כ**חזון נחום** שכתב שטיט דרישא אינו טיט דסיפא.

"באיזה טיט אמרו בטיט שהקנה יורד מאליו דברי ר"מ ר"י אומר" וכו', בביאור הפלוגתא ישנם ב"פ, [התלויים בפלוגתת הראשונים האם השיעורים דמתני' הם השיעורים שפרה שותה], א' **הר"ש** וסיעתו פירשו דפליגי מהו השיעור שפרה שותה. **התפא"י** (בועז י) פירש ב**תוס'** דפליגי באיזה פרה משערים. **התפא"י** פירש דפליגי מהו הצמאון הבינוני של הפרה שהוא קובע את שם הטיט. ב' **החזו"א** (קמא ד-ז) פירש דפליגי 'בסברא' אימתי יש שם מים כל דהוא עליהם.

"שהקנה יורד מאליו דברי ר"מ ר"י אומר מקום שאין קנה המדה עומד אבא אלעזר ב"ד אומר" וכו', להלכה נחלקו הפוסקים, ונשנו ג' שיטות, א' **הרמב"ם** בפיה"מ **הרע"ב והמאירי** פסקו כדעת ר"י. וכ"פ **תועפות ראם** (סי' כו אות קפג) בדעת **היראים**. [לפ"ד העיר **המשנ"א** (ד"ה ר"א) אמאי קרי ליה טיט הנרוק, שהוא ע"ש שיכול להריקו מכלי לכלי, כדכתב **הראב"ד** (ב-א)]. ב' **הסמ"ק** (סי' רצד) [הו' בב"י (שם)] **כל בו** (סי' פו) **ואורחות חיים** (ח"ב י-ג) פסקו לחומרא [כדעת ר"מ]. ג' **חי' הגר"א** פסק לקולא כראב"צ, ולכן הוא נקרא טיט הנרוק. וכ"כ **חיבור לטהרה** (ב-מט ד"ה מקוה) בדעת **הטור** שכתב שמטבילין בטיט שיכולים להוריקו מכלי לכלי, דמסתימת דבריו משמע דסגי בכל כלי, אפילו הנמדד בלוג.

ר"ש ד"ה מודה - "ואין זה יוכיח דה"נ כולו אויר פסול" וכו', **תוס'** (סוכה יט:) הוסיפו להקשות דטיט הנרוק בשעה שהוא משלים חזי לטבילה משא"כ אויר, **הערו"ל** (ד"ה אפילו) תירץ דגם טיט הנרוק לא חזי לטבילה, דהטעם שטובלים בו הוא משום שאז המים מקדימים, וטובלים במים, כדפירשו הר"ש והרע"ב, וע"ש (ד"ה בתוס') בתי' נוסף.

בא"ד - "וקצת קשה דבפ"ב דזבחים וכו' אי פרה שוחה ושותה" וכו', האחרונים תירצו בתרי אנפי:

א' **המשנ"א** פירש דבזבחים איירי בטיט מעורב עם מים, ואהא קאמר שאם אינו ראוי לפרה בטל מהתערובת שם מים, והכא איירי בטיט שיש בצידו מים, דבכה"ג המים לא מתקלקלים, והטיט טפל למים, ולכן בעינן שיהא רך ודומה למים. ויש לעיין למה לא יישבו שהרמב"ם פסק כר"י, משום דס"ל שהשיעור של ר"י הוא השיעור שפרה שותה.

ב' **התפא"י** (בועז י) פירש דבזבחים איירי במים שאין בהם מ' סאה, וכדי לצרף את הטיט בעינן שיהא רך שהפרה שותה ממנו, אבל הכא איירי במקוה שיש בו מ' סאה מלבד הטיט, ופליגי האם מותר לטבול בטיט משום שמים מקדמין.

בא"ד - "ושמא כל הני שיעורי דהני תנאי בהכי תלו טעמייהו דמר סבר דהאי שותה" וכו', וכ"כ **תוס'** (סוכה יט: וזבחים כב.) **רא"ש** (הל' מקואות סי' ג) **ומאירי** בשם **מקצת אחרונים**. אך **תור"פ** (סוכה יט:) ו**תוס' חיצוניות** (זבחים כב. אות לב) חלקו וכתבו דתרתי שיעורי נינהו, ונפק"מ שבשיעור שפרה שותה מהני לטבול גם בטיט [אפילו כשהמים בצד א'], משא"כ בשיעורי מתני' מהני לטבול רק במים, [אא"כ הם צפים על גביו], כנ"ל.

**הערו"ל** (סוכה יט: ד"ה ושמא) **והחזו"א** (תנינא ו-ה) הקשו [על תוס' ור"ש] שפרה אינה שותה טיט עב כשיעורי דמתני'. ותירץ **החזו"א** שהכונה שהיא מלקקת ומוצצת המים שבטיט. ועי' בקושיות נוספות שהקשה **החזו"א** (קמא ד-ז) על הר"ש.

**המשנ"א** הקשה אמאי קאמר בגמ' שיעור שהפרה שותה שהוא שאינו מבורר. וי"ל שאין זה שיעור גרידא, אלא זוהי ה"סיבה" שהטיט נחשב כמים, כיון שהפרה שותה אותו, ואינו "סימן" גרידא, וכדכתב **חיבור לטהרה** (ב-מט ד"ה מקוה) "אין זה אלא כלל ו ט ע מ א דבהכי מפסל".

**המשנ"א** הוסיף להקשות כן על **הרמב"ם** (ח-י) שנקט רק שיעור זה, וכתב **הב"י** (רא-לב) דס"ל כר"ש. וכה"ק **חיבור לטהרה** **חס"ד** (ג-ד) (שם) **וערו"ל** (סוכה יט:) דהיה לרמב"ם להזכיר שיעור מבורר. **חיבור לטהרה** תירץ שהב"י סבר [וגרס בר"ש] שהשיעורים נצרכים רק כשלא ראינו שהפרה שותה, אבל אם ראינו שהפרה שותה, שוב א"צ בשיעורי דמתני'. **לחו"ש** (שם-סד) תירץ שהגמ' ששיערה בפרה פליגא אתנאי דמתני', וקי"ל כוותה. ודבריו צ"ע.

[ה**טוש"ע** (או"ח קס-ט) כתבו שמים עכורים מחמת טיט אם הכלב אינו יכול לשתות מהם פסולים לנט"י ולמקוה. והק' **הפמ"ג** (א"א שם-יב) למה שיערו בשתית כלב, והא הרמב"ם שיער בפרה, ונפק"מ במים שפרה אינה שותה וכלב שותה. והביאו **המשנ"ב** (בא"ה שם). וכן החמיר **לבנון נטע** (שם-פה), כדציין **דרכ"ת** (ש-קנג), דלא סגי בהא דכלב שותה. אך **חיבור לטהרה** (ב-מט ד"ה והנה הטור) דן האם שיעור שתית הכלב שוה לשיעור שתית הפרה, וכתב שבדברי הטוש"ע מוכח דחד שיעורא הוא].

בא"ד - "והא דמשמע פרק כל הבשר דמים שנפסלו משתיית בהמה טובל בהן כל גופו" וכו', וכה"ק **תוס'** (חולין קו.). **חי' הגר"א וחיבור לטהרה** (ב-מט ד"ה והנה הא) כתבו שאין זו קושיא, דהתם יש מ' סאה במים, [ולכן אמרינן מים מקדמין], משא"כ הכא דליכא מ' סאה במים. [חיבור לטהרה רצה לחדש שבטיט שהמים מעורבין בו, ל"ש לומר מים מקדמין, כיון שהמים והטיט הם ביחד]. לול"ד י"ל שכונתם להקשות דהתם משמע שגם אם אין מים צפין ע"ג מטבילין.

בא"ד - "לאו בנפסלים מחמת טיט איירי אלא בצלולין ומשום דמסרחי", וכ"כ **הרי"ף** (ברכות מא. בדפיו) בשם **י"א**, אך **הרי"ף** בשם **י"א והרמב"ם** (ברכות ו-ט) פירשו דאיירי במים עכורים מחמת הטיט. [וא"א לישב בדעת הרמב"ם דס"ל כרש"י ותוס' חיצוניות, דהא הב"י פירש בדעת הרמב"ם כר"ש]. ולפ"ד **הגר"א וחיבור לטהרה** הנ"ל א"ש.

פרק שלישי – רבי יוסי

משנה א'

"ב' מקואות שאין בהם מ' סאה ונפלו לזה לוג ומחצה וכו' כשרים מפני שלא נקרא עליהן שם פסול", וצ"ב אמאי אין הג' לוגין פוסלים את המקוה. האחרונים פירשו ג"פ:

א' יש מהאחרונים [**א"ר** **תפא"י** (יכין ד ובועז א) **ואבנ"ז** (יו"ד רפז-ג)] שפירשו שכיון שבבת אחת נפלו מ' סאה עם ג' לוגין, לא פסלי ג' לוגין את המ' סאה[[22]](#footnote-23).

מבואר שמים שאובין שבאו בב"א עם מ' סאה אינם פוסלים. ונחלקו בדבר האחרונים[[23]](#footnote-24), ומה"ט דחה **החזו"א** (קמא ב-ב ותנינא ד-ו) פשט זה, וטען שאם נפלו ג' לוגים ומ' סאה בבת אחת, פסולים, ע"ש.

**גלות עליות** (פסקא א אות ג) פירש כפירוש זה, אלא שהגביל שדוקא הכא שלא נקרא עליהם שם פסול הקילו בזה, כיון שלא ניכר תערובתן בהדיא, אבל בעלמא אם נפלו ג' לוגין עם מי גשמים פסול. פירושו מתאים לסוברים שגם בב"א פסול. [לפ"ד ניחא ל' מתני', וא"צ לומר דנקטה איידי דסיפא].

ב' יש מהאחרונים [**תפא"י** (בועז א ד"ה אמנם) **משנ"א** (ד"ה שלא) **רש"ש** בתחיל"ד **גלות עליות** (פסקא א אות ב) בשם **צ"צ אבנ"ז** (שם-ב) [בפי' א'] **ערוה"ש** (רא-קכה) **וחזו"א** (קמא ב-ב) בפי' א'] שפירשו דדמי לב' כלים שנפסק הקילוח ביניהם, וה"נ אמרינן שהלוג ומחצה כבר התבטלו ברוב, [**הרש"ש** ביטל דעתו מפני הגר"א. **גלות** **עליות** דחה דדמי לכלי א' שנפסק הקילוח באמצע. **החזו"א** (תנינא ד-ט ד"ה מיה) כתב דאיירי שהיה דעתו לרבות ולערבן, ולכן ל"ש הטעם הנ"ל]. **המשנ"א** הוסיף לפרש דלא אמרינן חוזר וניעור כי אם במקום שנפל איסור להיתר, אבל הכא פחות מג' לוגין אין עליהם שם איסור כלל, דלא גזרו אלא בג' לוגין. וזהו דקאמר "מפני שלא נקרא עליהן שם פסול".

ג' יש מהאחרונים [**גלות עליות** (שם) בשם ה**צ"צ** (אות ג) בפי' ב' ו**חזו"א** (תנינא ד-ו)] שפירשו שהשאובים באו למקוה השניה ע"י המשכה ורבייה, [ע"ש בגלות עליות במה שהתקשה בדבריו]. ע"ש בחזו"א שפירש דחשיב המשכה רק בגלל שלא נקרא עליהם שם פסול, אבל גם נפלו ג' לוגין לכל אחד, הוי כהרחיב את הפסול. ועי' להלן שישנם ב' נפק"מ בטעמים הנ"ל.

"ב' מקואות שאין בהם מ' סאה וכו' ונתערבו כשרים", האחרונים נחלקו האם דינא דמתני' איירי דוקא כשיש בב' המקואות ביחד מ' סאה, כדכתב **הרש"ש** עפ"ד **הגר"א** הנ"ל שפירש שהטעם שכשר משום שמים שאובין אינם פוסלים מ' סאה. **התפא"י** (בועז א) **והרש"ש** הוסיפו לדקדק כן בל' **הרמב"ם והשו"ע**, א"ד איירי גם במקוה שאין בו מ' סאה, כדכתבו **גלות עליות** (פסקא א אות ב) בשם **צ"צ לחו"ש** (רא-מח) **וחזו"א** (תנינא ד-ו), וכדמבואר בטעמו של **המשנ"א** הנ"ל, וכדנקט **הרש"ש** בתחיל"ד, וכן דקדק **התפא"י** (שם) בדברי **הרע"ב**.

"ב' מקואות שאין בהם מ' סאה וכו' כשרים" וכו', האחרונים נחלקו בדין נתכוון לערבן, **המשנ"א** (סוד"ה ר' יוסי) כתב שאם נתכוון לערבן בשעה שהטיל לוג ומחצה המקוה פסול, כדין לוג שנפל מב' כלים שאם נתכוון לרבות פסול. אך **הרש"ש** כתב שאולי כשר הכא אף בנתכוון להרבות, ולכאורה כוונתו דאפילו אם נתכוון לערבן כשר. וכן נקטו **גלות עליות** (פסקא א אות ב) [וע"כ דחה את טעמו של הצ"צ הנ"ל] **וחזו"א** (תנינא ד-ט ד"ה מיהו), כנ"ל. ועי' **תפא"י** (שם).

"אבל מקוה שאין בו מ"ס ונפלו בו ג' לוגין ונחלק לשנים פסול מפני שנקרא עליו שם פסול", בביאור דין זה נחלקו הראשונים, **הרמב"ם** (ה-ה) כתב "שכל המקוה שנפסל כמים שאובין הוא חשוב וכאילו כל מימיו נשאבו בכלי. [וכ"כ הרמב"ם (ד-ב וח ובפיה"מ פ"ב מ"ה)]. וכ"פ **הגר"א** (על התוספתא א-ה). ונחלקו הראשונים בביאור דין זה, **הרמב"ן** (חולין קח: ד"ה ושוב) פירש שר' יהושע וחכמים נחלקו בדין חתיכה עצמה נעשית נבלה, דלדעת חכמים "כולן נעשים שאובין ופוסלין". **הר"ן** (שם מד: בדה"ר) [ציינו רע"א] חלק ופירש דשאני ג' לוגין ש"מחזירים כל המים לפסולן ואין לנו כיוצ"ב בשאר איסורין". [ה**גידו"ט** (נחל כג) דן האם כונת הרמב"ם לדברי הרמב"ן]. בביאו"ד עי' בסי' יג.

בדעת הסוברים דלא אמרינן חנ"נ בשאר איסורים, פירשו האחרונים ג' טעמים למה החמירו כאן חכמים: א' **הגידו"ט** (נחל כג) פירש שהדבר רגיל שמי המקוה מתמעטים קצת, ואם נתיר לטבול במקוה שנפל לתוכו ג' לוגים כשחסר קורטוב, יטעו לחשוב שג' לוגים אינם פוסלים, הואיל וקורטוב אינו ניכר.

ב' **הגידו"ט** (שם-כד) פירש שרבנן חששו שיבואו לכלל טעות, דהא אם נפלו ג' לוגין די שיצא משהו, ואם נפלו ד' לוגין בעינן שיצא לוג ומשהו, ואם נפלו י' לוגין בעינן שיצאו ז' ומשהו, וחיישינן שמא ישכחו כמה לוגין נפלו, וע"כ גזרו במילואו ועוד שהוא דבר המסוים וניכר.

ג' **המשנ"א** (ד"ה וחכ"א) פירש [את דברי הרמב"ם] שזוהי חומרא דרבנן שהחמירו מפני שראו שהעם טובלים בשאובין לגמרי. לפ"ד א"ש דלא מצינו חומרא זו לגבי שאר פסולים, כגון מי פירות.

ה**גידו"ט** (שם ונחל יח) כתב נפק"מ באופן שנפלו ג' לוגים מאותם המים למקוה אחר, דאם כל המים נהפכו לשאובין יפסלו, אבל אם כל המים לא נהפכו לשאובין ממש, א"כ לא יפסלו אלא לפי חשבון הג' לוגין שבהם, ושאר המים יכולים אפילו להצטרף לשיעור מ' סאה, [כדמוכח ממה שפירש בתוספתא גבי גג, ע"ש. הגידו"ט דחה דאף לצד א' י"ל דעיקר חשיבות הדבר אינו אלא במקומו]. **הלחו"ש** (רא-מט) צידד להחמיר, [ע"ש שנחלק עם הגידו"ט האם כל המים נפסלים לגבי המשכה]. ועי' להלן במש"כ בר"ש.

**התוי"ט** פירש שחכמים ס"ל שג' לוגים אינם מעורבים בכל טפה וטפה. לכאורה מבואר שר' יהושע וחכמים פליגי האם יש בילה בלח. אולם בל' ר' יוסי "מפני שנקרא עליו שם פסול", מבואר שאין זה טעמו. ואולי כונת התוי"ט לפרש את דעת חכמים, [וס"ל שחכמים ור' יוסי אינה אותה שיטה]. ודוחק הוא בסתימת דבריו. וי"ל עפ"ד **גלות עליות** (פסקא ב אות ד) שכתב [בל' אפשר] דאף אם המים נפסלים מה"ת, אינם נהפכים להיות כשאובים ממש, אלא רק כל זמן שהם מעורבים עם השאובין, אבל אם נוציא את השאובין, יחזרו לכשרותם, וא"ש דבעינן להנך תרי טעמי, דהא דנאסרים כל המים, וחשיבי כשאובין, היינו רק אם הדבר האוסר קיים, אבל אם היו נחסרים הג' לוגים, שוב לא היו כל המים נאסרים. אמנם **נפש חיה** (יו"ס סי' סז ד"ה אבל במים) פירש כן בדעת ר' יהושע, מוכח שחכמים לא ס"ל הכלי, כדנתבאר בסי' יג-ג.

"אבל מקוה שאין בו מ"ס וכו' פסול מפני שנקרא עליו שם פסול", כתב **גלות עליות** (פסקא ב אות ב) דהא דהחמירו רבנן להחשיב את כל המים הראשונים לפסולים, היינו דוקא בנפלו ג' לוגים, שאז אם נלך לפי חשבון היה מספיק להוציא קורטוב א', אבל אם נפל למשל רבע סאה, שאז גם אם נלך לפי חשבון יצטרך להוציא יותר מהמים הראשונים, לא החמירו להוציא את המים הראשונים. יש להעיר דדבריו תלויים בפלוגתת הראשונים [וטעמי האחרונים] הנ"ל, ולפ"ד **הרמב"**ן הנ"ל שנקט שאין זו חומרא במים שאובין, א"כ גם אם נפל רבע סאה, יצטרך להוציא מים ראשונים, וחומרא גדולה היא, ומסתימת הפוסקים ל"מ כן, ע"ש בגלות עליות.

"ונפלו בו שלשה לוגין", בטעם שיעור ג' לוגין מצינו ג"פ, כדסיכם **ערוה"ש** (רא-קה): א' **תוס'** (ב"ב סו:) **ראב"ד** (שעה"מ ב-ד) **או"ז** (סי' שלה) **ורא"ש** (הל' מקואות סי' א) פירשו שהוא שיעור הראוי לרחיצת אדם. [**הרא"ש** כתב "דהוי דבר חשוב", **והראב"ד** כתב "והוי כענין מקוה"].

ב' **הרמב"ן** (שבת טו.) **הראב"ד** (עדויות א-ג) **והרשב"א** (שבת טז:) כתבו שהוא השיעור שנתנה תורה לנסכי קרבנות ציבור, ולכן הוא שיעור חשוב. וכ"פ **התוי"ט** (עדיות א-ג). **הר"ן** (שבועות ה.: בדה"ר) הביא את ב' הפירושים. [ואף דאשכחן לוג שמן, בצבור מיהא לא אשכחן, ועוד דביין לא אשכחן].

ג' לפ"ד **ר"ת** שיעור ג' לוגין הוא הלל"מ, ורבנן הוסיפו וגזרו שגם לבסוף פוסלים גזירה אטו בתחילה. [הגר"י מרכוס שליט"א]. והא דלגבי צירוף לשיעור מ' סאה, גם פחות מג' לוגין אינו מצטרף, כדכתבו הראשונים [ראב"ד (שעה"מ ד-ז) ועוד], משום שכדי שיהא בכח המים לפסול בעינן לחשיבות, אבל כדי למנוע את צירופם א"צ בחשיבות.

**הב"י** (רא-טו ד"ה כתב עוד) כתב בשם **הראב"ד** (ג-ד שינויי מהדורות) שמים שלא נשאבו בכלי, אלא הם פסולים משום שיש בהם תפיסת ידי אדם, אינם פוסלים בשיעור ג' לוגין, אלא בעינן שיעור רוב. ופירש **הט"ז** (רא-כח) משום דאין זה פסול במים, והיינו ששיעור ג' לוגין נאמר במים פסולים, ולא בפסול הנאמר בעשית המקוה. אולם **הרשב"א** (שעה"מ ח וט) כתב שפסול הוייתו ע"י דבר המקבל טומאה פוסל בג' לוגין, [וכ"כ **הש"ך** (רא-ק), וכן הוכיח **הלחו"ש** (שם-פג) מה**רא"ש**, ועי' מש"כ בפ"ה מ"ה], למרות שאין זה פסול במים, וא"כ כ"ש שתפיסה בידי אדם פוסלת בג' לוגין.

"ונחלק לשנים פסול", **האגרו"מ** (יו"ד ח"א סי' קכ סוף ענף א) פירש בדעת הרמב"ם דס"ל דאיירי בנחלק ע"י מחיצה, [כדגונא דהתוספתא, וכדכתב **המאירי**, וכ"כ **החזו"א** (קמא ב-ב ותנינא ד-ו), א"נ איירי שיש נגד הנקב ג' לוגין], ולא ע"י המשכה, דע"י המשכה בטל פסול שאובין, ונשאר רק פסול תפיסה בידי אדם, ובדין זה לא נעשו כל המים לפסולים, ע"ש בראייתו.

"וחסר אפילו קורטוב כשר", **הטור והשו"ע** (רא-טו) כתבו שאפילו חסר כל שהוא כשר. **התוי"ט** דן בדין חסר פחות מקורטוב, ונקט שבדברי [**הר"מ ו]הרע"ב** שכתבו מהו שיעור קורטוב, מבואר שקורטוב הוא בדוקא, ותלה במחלוקת הראשונים בדין מקוה שיש בו מ' סאה פחות משהו, דלדעת **תוס'** (ר"ה יג.) **שיטמ"ק** (כתובות קד.) בשם **תר"י** **המאירי** (פ"ז מ"א) ו**הב"י** (רא-א) המקוה פסול, דקורטוב לאו דוקא[[24]](#footnote-25), וה"ה הכא אם חסר משהו מג' לוגין, כשר, [וכ"מ בס' **היראים** (סי' כו) שכתב "שכל מקוה חסר שאין בו מ' ונפלו לתוכן ג' לוגין וכו' פסול", וכ"כ **הרמב"ם** (ד-ו) **כל בו** (רי"ס פו) **ואורחות חיים** (ח"ב רי"ס י) "אם היה במקוה פחות ממ' סאה" וכו', ול"ק חסר קורטוב], ולדעת **הרשב"ץ** (ח"א סי' יז) המקוה כשר, דקורטוב דוקא, כדכתב **הב"י** (רא-א), וה"ה בדידן המקוה פסול. וכן דקדק **חיבור לטהרה** (ב-ב) בדברי **הרמב"ן והרשב"א** (חולין מז:) שקורטוב דוקא, ויישב לפ"ז את קושית **הב"י** (רא-סג(ב) ד"ה ואם) על **הטור**. [נמצא שדקדוקי הרמב"ם סתרי אהדדי. וצ"ע].

"וחכ"א לעולם הוא בפסולו" וכו', היה מקום להעיר חכמים היינו ר' יוסי, כפי שדרך הגמ' להעיר בכל דוכתי. [ויתכן ליישב שלחכמים אין הטעם משום שנקרא עליהם שם פסול, אלא לפי שאין בילה בלח]. אך מסתימת דברי הראשונים משמע שאין מחלוקת בין ר' יוסי לחכמים. וכ"מ ב**מאירי** שכתב שחכמים ס"ל כת"ק. וי"ל שחכמים הוסיפו את הדרך לתקן את המקוה. וזהו שכתב **הרשב"א** (שעה"מ סוף שער ו) "וקי"ל כר' יוסי וכן קי"ל כחכמים".

ר"ש ד"ה ועוד - "ובבא שאחר זאת מפרש כיצד", **המשנ"א** (משנה ב' ד"ה כיצד) התקשה דאין הבבא מבארת כיצד יותר ממש"כ במתני'. עי' מש"כ להלן.

ר"ש ד"ה תניא - "א"נ אפילו כר"י וכגון דלא גביהה כולי האי דלאחר שמתערבין נעשה הכל אשבורן", והיינו דאיירי בגונא שלאחר שהתווספו ג' לוגין לתחתון, מעתה הם שוים בגובהם, וא"צ בגוד אחית. אך כנראה ה**חס"ד** (ג-ד) לא פירש כן, וע"כ התקשה מהיכ"ת לחלק בין גביהה קצת להרבה, והא ר"י לא חילק ביניהם, ומה אכפת לן הא דלאחר שמתערבין נעשה הכל אשבורן, והא עתה הוא קטפרס. **הגידו"ט** (שם-מה) **והכת"ס** (יו"ד סי' צו ד"ה ועיי') כתבו שבדברי הר"ש מבואר שקטפרס הייינו מדרון גמור, ולא סגי בשיפוע כל דהו. [לפי מה שנתבאר לכאורה אין הכרח לכך]. ועי' בפ"ז מ"ו שהבאנו שנחלקו בדבר הראשונים.

ר"ש ד"ה תניא - "ב' בריכות של מ' מ' סאה וכו' ונפתקו ובאו לתחתונה כשרים שאני אומר וכו' דא"א שלא יתערבו מעט במי הבריכה העליונה ונמצא שהשלימו מ' סאה" וכו', וכ"פ **הרא"ש** (שו"ת לא-ב). **גלות עליות** (פסקא ג אות א) ו**חזו"א** (קמא ב-ג) הקשו דא"א להשלים מ' סאה ע"י מים שאובין, אפילו פחות מג' לוגין, ותירצו שהמים הוכשרו ע"י המשכה, ע"ש. **החזו"א** הוסיף שבפחות מג' לוגים מהני לכו"ע בהמשכה כל דהו, [בלא קרקע הראויה לבלוע ובלא ג"ט]. ועי' **גלות עליות** (שם) במה שפירש בדעת ש"ר. **הגר"א** (אות יג) גרס "ובריכה של ג' לוגין בצד העליונה", וניחא.

בא"ד - "ב' בריכות של מ' וכו' כשרים" וכו', שו"ת **בית שלמה** (יו"ד ח"ב סי' מו הג"ה מבן המחבר אות א) **ודברי חיים** (בפי' למתני' ריש פ"ג, הו' בבית שלמה שם) דקדקו מהא דפירש הר"ש שהמציעתא כר' יהושע, משמע דהרישא אזלא גם לחכמים. וכן נקט **גלות עליות** (פסקא ג סוף אות א) בדעת הר"ש. וצ"ב מ"ט אין כל המים נפסלים. וכה"ק **בית שלמה** (שם), [ע"ש במה שרצה לתרץ, ודחאו]. **החזו"א** (קמא ב-ד) כתב שברישא המים נפלו מיד מהמקוה הא' לשני, ול"ד למציעתא שהמים התעכבו במקוה הא' ואח"כ ניטלה המחיצה וכדו'. וא"ש דמה"ט ברישא לא נקרא עליו שם פסול במקוה הא'. בדעת **הרמב"ם** שהשמיט את התוספתא י"ל דס"ל שגם הרישא אזלא כר' יהושע, וע"כ לא קיי"ל כוותה.

בא"ד - "ועליונה משום דמחוברת לתחתונה" וכו', יש להעיר למה אין החיבור פוסל את המקוה התחתונה, דהג' לוגים מחוברים לתחתונה. לשיטת **הרא"ש** (פ"ב מ"ה) שהשקה אינה פוסלת, משום דבעינן שיהיו מעורבים ממש, א"ש דמה"ט נמי לא סגי בגוד אחית. עי"ל דלא אמרינן גוד אחית לחומרא, כדמצינו [בתוס' בסוכה (יז.)] לגבי לבוד.

בא"ד - "שני מקואות של כ' כ' סאה וכו' כשר כר' יהושע דמתני'", וצ"ב דבשלמא ברישא שחסרים רק ג' לוגים, פירש הר"ש דכאשר ירדו ג' לוגים להשלים את השיעור א"א שלא יתערבו מעט במי הבריכה העליונה, אבל הכא שחסרים כ' סאה, א"כ גם אם התערבו מעט מים כשרים, אכתי איכא ג' לוגין שאובין. נביא ג"פ: א' **המאירי** (ד"ה שני) כתב שנפתקו "מקצתן", וא"ש דאה"נ לא עברו כל הכ' סאה. ב' **הגידו"ט** (נחל כג) פירש שא"א שבדרך הילוכו לא יחסר משהו מהג' לוגין. ג' י"ל דהא דפירש הר"ש שא"א שלא יתערבו מעט, היינו דבכה"ג הוי ודאי כשר, אבל גם בכ' סאה איכא ספק שמא התערבו הג' לוגין בכל הכ' סאה, וספקו כשר.

בטעם הדבר שלר' יהושע אם ניטלה המחיצה כשר, פירשו **הגידו"ט** (נחל כג) **והלחו"ש** (רא-מט) כיון שכאשר נתחברו ב' המקואות הרי מ"ס וג' לוגין באים כאחד וכשר.

בא"ד - "אבל רואה אני את דברי ר' יהושע במקוה שיש בו מ' סאה" וכו', בביאור הרבותא בדין זה פירש ה**גידו"ט** (נחל כג) שגם השאובין הוכשרו מטעם השקה, ע"ש בב' פירושים נוספים. ועי' **גלות עליות** (פסקא ג אות ג).

**החזו"א** (קמא ב-ד) התקשה מה ענין זה לר' יהושע, והא בכה"ג איכא השקה. לפ"ד **רבינו ירוחם** (כו-ה) [בצד א'] שהשקה מועילה רק בשעת החיבור, ניחא, דהכא נגמרה ההשקה.

**הגר"א** גרס "במקוה שאין בו מ"ס", בביאור גירסא זו עי' **לחו"ש** (שם-מט) שפירש שאם הג' לוגין לא נשארו במקומם, אלא נתחלקו, לא נהפכים כל המים לשאובין.

בא"ד - "ר' יוסי אומר אם ניטלה מחיצה פסול", צ"ב אמאי נקט ניטלה מחיצה, ולא נפתקו. מצינו ג"פ: א' **המאירי** כתב ש"אפילו" ניטלה מחיצה פסול. [והיינו דקס"ד דחשיב שהמים שבב' חלקי המקואות נחשבים למקוה א' שקדם לג' לוגין].

ב' **הלחו"ש** (רא-מט) פירש שכונתו לאפוקי אופן שהג' לוגין גרמו שהמקומות יתערבו מיד, שאז קודם כלות הג' לוגין נתערבו המקואות.

ג' **החזו"א** (קמא ב-ד) פירש שבנפתקו הראשון פסול, והשני כשר, מטעם המשכה, [כדכתב החזו"א לעיל (שם-א וג), וכ"פ חידושים וביאורים], וע"כ תני ניטלה המחיצה דבכה"ג שניהם פסולים. ועי' במה שפירש **גלות עליות** (פסקא ג אות ב).

**הגידו"ט** (נחל מט) פירש שר' יוסי לא אתא לאפלוגי את"ק, וכ"מ ב**לחו"ש** (שם-מט), דלא כדנקט הר"ש שר' יוסי אתא לאפלוגי.

ר"ש ד"ה ונפתקו - "כר' יהושע דמתני'", **הגידו"ט** (נחל כג) פירש שגם רבנן מודו, משום דס"ל דדוקא באותו מקום נעשו כולם פסולים, [דאפילו לרמב"ן שחנ"נ, י"ל דעיקר חשיבות הדבר הוא במקומו], אבל אם ירדו למקום אחר אינם פסולים, ולכן בגונא דהתוספתא שנפתקו ובאו למקוה אחר טהורים. בדעת הר"ש מבואר דאף שהמים עברו למקוה אחר, נשארו בפסלותם אליבא דחכמים, דס"ל שכל המים נעשו פסולים. [והא דברישא לא תני הכי, עי' לעיל].

משנה ב'

"כיצד הבור שבחצר ונפלו לו ג' לוגין לעולם הוא בפסולו עד שיצא ממנו מלואו ועוד", **המשנ"א** התקשה דמהל' "כיצד", משמע דאתא לפרושי דינא דמשנה א', וכדכתב הר"ש, כנ"ל, ואין כאן שום תוספת פירוש. ואין לומר שהחידוש הוא בסיפא, דא"כ הרישא מיותרת. אמנם **הגר"א** הגיה "ונפלו לו ג' לוגין והאמה נכנסת לו ויוצאת ממנו" וכו', וא"ש שזוהי ההוספה המפרשת את משנה א'. **המשנ"א** תירץ דהא דתני "לעולם" הוא מיותר, וקמ"ל דאפילו אם רבו מי הגשמים לאחר נפילת ג' לוגין, פסול, א"נ קמ"ל שגם אם נפלו ג' לוגין לבור ריק ואח"כ נפלו מים, נפסלים. [ודוחק הוא].

"עד שיצא ממנו מלואו ועוד", מבואר שהמים שהכניס לבור לאחר נפילת הג' לוגין אינם נפסלים, וע"כ מהני שהמים החדשים יוציאו את המים שקדמו לג' לוגין. בטעם הדבר נחלקו האחרונים, ונשנו ד"פ:

א' **המשנ"א** (סוד"ה כיצד ומשנה א ד"ה מילואו) פירש שגזירת ג' לוגין היא חומרא שרבנן החמירו שיהא היכרא שמים שאובין פסולים, וע"כ סגי לפסול את המים הקודמים, דבהא איכא היכרא. לפ"ז דן המשנ"א (שם ושם) לומר שאם לא היה בבור מים, אזי נפסלים גם המים הבאים אחרי הג' לוגין, כדי שיהא היכרא שמים שאובין פסולים. וכ"כ **החזו"א** (קמא ב-ז ותנינא ה-ב), ע"ש.

ב' **גלות עליות** (פסקא ב אות ג) פירש דרבנן החמירו להוציא המים הראשונים שנראה פסול שלהם להדיא, משא"כ המים שבאו אח"כ לא נראה פסול שלהם להדיא, [דהא באו לטהר]. לפ"ד גם אם לא היה בבור מים, לא נפסלים המים הבאים אחריהם.

ג' **בית שלמה** (יו"ד ח"ב סי' פו) **ונפש חיה** (יו"ד סי' סז ד"ה אך כיון) ביארו דכיון שע"י המים הכשרים נדחו הפסולים לחוץ, דנים כאילו כבר יצאו מקודם, כעין מש"כ **תוס'** (חולין ק.) דהיכא דסופו לצאת ולהתפשט בכל החתיכה ל"א חנ"נ. לפ"ד גם אם לא היה בבור מים, לא נפסלים המים הבאים אחריהם. לפ"ד יתכן דבעינן שישפוך את המים בב"א. וכך י"ל בדעת הרמב"ן דס"ל שהמים פסולים מעיקר הדין דחנ"נ.

ד' **החזו"א** (תנינא ה-ב) פירש שכאשר מחליף את המים ונוטל את הפסולים, ונותן הכשרים, לא גזרו חכמים על השניים, אבל אם נפלו מי גשמים אחרי ג' לוגין כולם פסולים.

עוד ר"ל ה**גלות עליות** דאה"נ המים הבאים אחריהם נפסלים, והכא איירי באמה שיש בה מ' סאה, כדלהלן. אלא שהוכיח מהתוספתא דלא כדבריו.

"עד שיצא ממנו מלואו ועוד", **הש"ך** (רא-נז) הביא ש**האגודה** דן האם מהני להוציא בידיו את מי המקוה, [כגון ע"י פתיחת הברז], והסיק לחומרא, כדכתב ה**דרכ"ת** (שם-קיד). **הגידו"ט** (גבא לב) כתב ש**האחרונים** הסכימו דדוקא אם יצאו מאליהם מהני, והביאו ה**דרכ"ת** (שם). וכ"כ **בית שלמה** (שם). אך **ערוה"ש** (שם-קלא) כתב שדבר פשוט הוא דמהני לדלות בידיו. בביאור סברת האגודה פירשו האחרונים ב"פ:

א' **נפש חיה** (יו"ד סי' סז ד"ה ומעתה) פירש עפ"ד הנ"ל שמים שעומדים לצאת אינם נפסלים, אבל אם דולין מים מהמקוה ובאים מים אחריהם תחתיהם לא מהני, כיון שהמים אינם עומדים לצאת מאליהם, וע"כ כל המים נפסלים.

ב' **החזו"א** (תנינא ה-ו) פירש שרבותיו של האגודה פסלו, משום שדוקא כשנתמלא המקוה ושוטף החוצה, תלינן שהוחלפו השאובין, שאין הדבר ניכר כ"כ מי הן היוצאין, וי"ל שהאחרונים דוחים את הראשונים, אבל כשדולה בכלי אין לתלות שדלה הפסולין.

"מלואו ועוד", כתב **חיבור לטהרה** (ב-כז) דהאי "ועוד" אין לו שיעור, אלא אפילו משהו, דמ"מ הוי פחות מג' לוגין.

"או עד שיעמיד בחצר מ' סאה ויטהרו עליונים מן התחתונים", **הרא"ש** (שו"ת לא-ב) הוכיח מכאן שמים שהוכשרו ע"י השקה, ונסתם הנקב, אינם חוזרים לפסלותם, דמסתמא המים העליונים והתחתונים אינם מחוברים אלא בשעת הקילוח הראשון, ובכל זאת נשארים בכשרותם. **הגידו"ט** (שאלה י סוד"ה עוד) דחה דהכא איירי בג' לוגין שהוא פסול דרבנן, וע"כ הקילו בו. אולם **הלחו"ש** (שם-צה ד"ה ועל הראיה שכתב הרא"ש מהך) כתב שכיון שלא מצאנו חילוק זה, אין לנו לחלק מדעתינו. ועוד דמדקאמר "ויטהרו העליונים" ול"ק דיתחברו, משמע דהוי טהרה גמורה אפילו לפסול דאו'.

נזר הקודש (אות א) העיר דבאופן זה המים זוחלין, ואין מקוה מטהר בזוחלין. ותירץ דכיון שהמים של ב' המקואות מחוברים ע"י גוד אסיק או אחית, הרי הם נחשבים כמקוה א', ואין מים הזוחלין בתוך המקוה נפסלים, כדמוכח מדין מחט שהיתה נתונה ע"ג המערה.

"או עד שיעמוד בחצר מ"ס ויטהרו העליונים מן התחתונים ראב"ע פוסל", וכו', בטעם הדבר מצינו ד"פ: א' הראשונים **[ר"ש** [**רע"ב**] **ורא"ש]** פירשו דפליג בדין גוד אסיק וגוד אחית, והיינו דלדעת ראב"ע לא מהני השקה כי אם בקרקע שוה, ולא כשצריך לומר גוד אסיק או אחית, כדכתב **התפא"י** (יכין יג).

ב' **התפא"י** בפי' א' פירש שראב"ע לית ליה כלל דין השקה לסלק דין שאובין.

ג' **המשנ"א** (ד"ה ראב"ע) פירש דראב"ע גזר שמא יבוא לטהר גם כשנפלו אח"כ מי גשמים מ' סאה לאותה מקוה עצמה, ע"ש.

ד' **גלות עליות** (פי' הקצר) פירש שראב"ע סובר שחיבור לשעה לא מהני לעולם, אלא אם נפסק החיבור שבו לפסולם.

"ראב"ע פוסל", בדברי הראשונים [**ר"מ ר"ש רא"ש רע"ב ומאירי**] מבואר דראב"ע פליג אסיפא. אולם **הגר"א** (א"ר וביאור) פירש דפליג [רק] ארישא, וס"ל שצריך שיצאו כל מהמים שבבור, ואם הוסיף מים חדשים צריך שגם הם יצאו. וכ"פ **התפא"י** (יכין יג), אלא שכתב שראב"ע פליג בין אסיפא בין ארישא. ועי' להלן מש"כ בר"ש.

ר"מ - "או שיעשה למעלה ממנו מקוה של מ"ס וכבר הודענוך שמים שאובין אינן פוסלין מקוה שיש בו מ' סאה", מבואר שאלמלא טעם זה, היו המים השאובין פוסלין את המקוה הכשר, ע"י חיבור ההשקה, דלא כדכתב **הרא"ש** (פ"ב מ"ה) שחיבור של השקה אינו מחשיבו כמעורב, וע"כ לא קרינן ביה ג' לוגין שנפלו.

ר"ש ד"ה שיעמוד - "דאית ליה גוד אסיק, ראב"ע פוסל - דל"ל גוד אסיק", **המפרשים** התקשו דהכא קי"ל כת"ק, דאמרינן גוד אסיק ואחית, ולק' פ"ז מ"ו קי"ל כרבנן דלא אמרינן גוד אחית וכ"ש גוד אסיק, וכדפסקו **הר"ש והרע"ב**. [אמנם **הטור** (רא-סב) פסק כר"י, ופירש **התוי"ט** שהכרחו נובע ממתני' דידן. **הכס"מ** (ה-ו) פירש שלכן הרמב"ם לא כתב דאיירי במקוה גבוה מחבירו. אך **התוי"ט** התקשה דהרמב"ם בפיה"מ [ובפ"ח ה"ז] לא פירש כן. אמנם **הכת"ס** (יו"ד סי' צו ד"ה והנה בפ"ה) יישב דאה"נ מתני' ס"ל כר"י, ולהלכה לא קי"ל כוותה]. האחרונים תירצו בד' אנפי:

א' **התוי"ט** תירץ דהתם קי"ל כרבנן משום שאין המים שעל האדם מחוברים, הואיל ומקצתו נגוב, וכדפירש **הכס"מ** (ח-יב) בפי' ב'.

ב' **המשנ"א** (ד"ה ומה) **חי' מהרי"ח ותפא"י** (בועז ב) תירצו דהתם לענין להשלים שיעור מ"ס שהוא דאו' ל"א גוד אסיק, [דמקוה משמע במקום אחד, כדכתב המשנ"א], משא"כ הכא לענין ג' לוגין שהוא פסול דרבנן אמרינן גוד אסיק, והוסיפו המשנ"א וחי' מהרי"ח שכבר חילק **הב"י** בשם **הראב"ד** (שעה"מ ב-יב) חילוק זה. אולם **נזר הקודש** (אות ד) כתב שהוא דוחק, ע"ש בטעמו. ועי' ב**תפא"י** (בועז ד) שהוסיף לפרש מ"ש מהא דלגבי מחיצות קי"ל דלא אמרינן גוד אסיק ואחית.

ג' **נזר הקודש** (אות ד) תירץ דהכא המים מחוברים בעצמותם, דהם הולכים מזה לזה, והגוד אסיק נצרך רק בשביל דין ההכשר, שהיא שיעור מ' סאה, משא"כ התם שהמים אינם מחוברים, ובעינן לגוד אסיק כדי לחברם.

ד' **צ"פ** (מתנו"ע ג-טז בסו"ד) תירץ דהתם המים באו מאותו מקוה, משא"כ הכא שהמים באו ממקום אחר. ועי' במה שתירץ **הברכ"ש** (גיטין סי' כח). ועי' **לחו"ש** (שם-צח) שחילק בין היכא שהמים באים בכונה, לבין חרדלית של דשמים וכדו' שהביא באים מאליהם.

ר"ש ד"ה אלא אם כן פסק - "שפסקו מימיו ויצא ממנו מלואו ועוד", לפ"ד **התפא"י** שפירש שראב"ע פליג נמי ארישא, מדוקדק היטב ל' מתני' דתני עד שפסק, ול"ק עד שיצא ממנו מלואו ועוד, כדתני ברישא, משום דבעי שיפסיק את קילוח המים מהעליון, ויוציא את מימי התחתון, כדכתב התפא"י. אולם **המאירי** כתב "ר"ל שפסקו מימיו ויצאו ממנו כדי מלאו ועוד כתקון הראשון שהזכרנו", משמע שהכונה שיוציא כמלואו ועוד, דלא פליג ארישא.

משנה ג'

"בור שהוא מלא מים שאובים והאמה נכנסת לו ויוצאה ממנו לעולם הוא בפסולו" וכו', הראשונים והאחרונים נחלקו מ"ט אין האמה מטהרת את המים השאובין מדין השקה, ונשנו ו' שיטות:

א' **הר"ש** (פ"ה מ"ב) **הרא"ש** (ב"ק פ"ז סי' ג) **והאו"ז** (סי' שלה) בשם **ר"י ב"ר שמואל** פירשו דאיירי באמה שאין בה מים בשיעור מ' סאה, ולכן אינם מטהרים בהשקה, וציינם **התוי"ט**. וכ"כ **הש"ך** (רא-נה). [אמנם הש"ך בסו"ד כתב לעיין בסעיף ס', ונחלקו האחרונים האם כוונתו לחזור בו, כדפירשו **מהר"ם שיק** (סי' קצח) **לחו"ש** (שם-נ) **ומהרש"ם** (ח"א סי' קמה ד"ה והנה עוד), א"ד אין כוונתו לחזור בו, אלא לחלק בין מקואות חסרים לשאובין, כדפירשו **נחל אשכול** (סו"ס נג אות יב) **מהרש"ם** (שם) [בשמו] **ערוה"ש** (שם-קכח) **ואגרו"מ** (שם)]. **הרי"ד** (שו"ת סי' טו ד"ה ומה שהקשתי) דחה וכתב שאין זה הטעם.

ב' **האו"ז** (סי' שלו) [חזר בו ו]כתב בשם **רבינו שמחה** שדרך זחילה אינו חיבור, דקטפרס אינו חיבור. וכ"מ ב**ראבי"ה** (סי' תתקצ) שכתב "אמת המים לא חשיב [חיבור]", וכ"פ **גלות עליות** (בפי' הקצר).

ג' **הראבי"ה** (שם בהמש"ד) הביא ש**רבינו יואל** כתב שהשקה אינה מועילה להכשיר מים שאובין. וכ"כ **הרי"ד** (שם) דאיירי בשוקת תלושה, ול"מ השקה למים שאובין שבכלי, והביא שכ"כ **ר"י** דעירוב מקואות תנן, ולא עירוב שאובין. [אך הרי"ד השיג וכתב דכיון דחשיבי כמחוברים מהני להכשיר גם שאובין].

ד' **הריטב"א** (מכות ד. סוד"ה והא) פירש בשם **הרא"ה** (הו' בשיטמ"ק ביצה יז:) שא"א להשיק מעין למים שאובין הנמצאים במקוה, דאינם מין אחד. ופירש **הקה"י** (טהרות סו"ס ס) דבעינן שיהיה שוים בדיני טהרתן.

ה' **המהרי"ט** (יו"ד סי' יח ד"ה ומיהו) כתב דאיירי גם באמה שיש בה מ' סאה, דמים זוחלין אינם מטהרים בהשקה, [ותמה על הר"ש שלא פירש כן].

ו' **גלות עליות** (בפי' הקצר ובפי' הארוך ריש מתני' ומ"ב פסקא ב אות ג) פירש דאף אם איירי באמה שיש בה מ' סאה, [ולכן היא לא נפסלת, כנ"ל], מ"מ אינה מטהרת בהשקה כי אם בזמן חיבורה, לדעת חלק מהראשונים, [ובפרט הכא שכולו שאוב], וע"כ בעינן להוציא את השאובין.

יש מהאחרונים [**מי השילוח** (ב-ב) **מהר"ם** **שיק** (סי' קצח) **חזו"א** (קמא ד-יב ועי' שם ג-ב) **ואגרו"מ** (יו"ד ח"א סי' קיב ד"ה וראיה)] שהוכיחו מדברי הר"ש והרא"ש שמים זוחלין מטהרים מים שאובין ע"י השקה, דהא האמה הנכנסת ויוצאת הם מים זוחלין. בטעם הדבר פירש **האגרו"מ** משום שפסול זוחלין אינו פסול במקוה, אלא פסול לטבול, והוכיח כדבריו ממים שנשתנו מראיתם. אולם **נזר הקודש** (אות א) דחה עפ"ד **הרא"ש** (הל' מקואות סי' יא ושו"ת לא-ד) דהכא מיירי בזחילה שאינה ניכרת, דלית לה תורת זחילה. אלא שלדעת **הר"ש** דס"ל שזחילה שאינה ניכרת הוי זחילה, מוכח כיסוד הנ"ל.

בדין זה נחלקו האחרונים, **מהרי"ט** (שם) **ובית שלמה** (יו"ד ח"ב סי' פו) כתבו שזוחלין אינם מטהרים, וכן צידדו **מהר"ם שיק** (שם) **ומהרש"ם** (ח"א סו"ס קכב וסי' קמה) לחומרא. [**מהר"ם שיק** הוכיח כדבריו מה**מהרי"ק** (שורש קנו), אך **המהרש"ם** (ח"א סי' קמה) דחה ראיה זו]. וכ"כ **נזר הקודש** (אות ג) בדעת **הרמב"ם**. אולם **חלקת יואב** (ח"א יו"ד סי' לב ד"ה ודע) **חזו"א** (קמא ג-ב) **ואגרו"מ** (שם ד"ה אבל) חלקו וכתבו שזוחלין מכשירים שאובין. וכן הוכיח **האמר"מ** (א-ד), כדהבאנו בפ"ו מ"ח, ע"ש. בפשטות ביאור הפלוגתא הוא האם פסול זוחלין הוא פסול במים, או שיש דין בטבילה שלא לטבול במים זוחלין[[25]](#footnote-26), כדמבואר ב**אגרו"מ**.

"בור וכו' לעולם הוא בפסולו עד שיתחשב שלא נשתייר מן הראשונים ג' לוגין", כתב **הראב"ד** (שעה"מ ג-ו) [הו' בב"י ובתוי"ט] דמדתני "עד שיתחשב" מבואר דלא סגי שיצאו מהמים הראשונים, כדינא דמשנה א' וב', אלא צריך שיצאו גם מהמים השניים, מפני שכאן כולם פסולים, משא"כ לעיל שכולם כשרים, אלא שהג' לוגים פסלום. [**הט"ז** (רא-לב) דקדק ב**רמב"ם** שה"ה מקוה שאין בו רוב מים כשרים, שצריך שיצאו ממנו גם המים השניים]. אמנם **הראב"ד** במהדו"ק נקט שדינא דמתני' שוה למ"א ומ"ב, וכ"מ ב**רשב"א** (שעה"מ ו עמ' תקיא), וכן דקדק **החזו"א** (קמא ב-ח) מסתימת **הפוסקים**.

בביאור השיעור "עד שיתחשב" וכו' נחלקו הראשונים, ונשנו ב' שיטות: א' צריך לשער לפי חשבון לפי היחס של ג' לוגין לכל המים הנמצאים בבור. כ"פ ס' **האשכול** (סו"ס נג) **והראב"ד** (שם) [בפי' א'], וכ"מ ב**מאירי**. ונחלקו האחרונים [**ש"ך** (רא-נו) **גידו"ט** (נחל כד) **תוס' אנשי שם ערוה"ש** (רא-קכט) **וחזו"א** (תנינא ה-ו)] מהו אופן השיעור, ע"ש. [ביישוב דברי הש"ך עי' **לנפש תדרשנו**].

ב' משערים שהמים שיצאו הם מחצה מהראשונים ומחצה מהשניים, מפני שהמים היורדים לבור באחרונה קרובים לצאת יותר מהראשונים. כ"פ **הראב"ד** (שם) בפי' ב'. בביאור השיעור נחלקו **הש"ך ותוס' אנשי שם**, ע"ש. ועי' במה שהקשה **החזו"א** (תנינא ה-ד), ובמה שתירץ **לנפש תדרשנו**.

"שנים שהיו מטילין וכו' ומטיל וכו' ר"ע מכשיר וחכמים פוסלים", **התפא"י** (יכין כד) **ומשנ"א** (ד"ה א"ר) דקדקו מל' מתני' שר"ע וחכמים פליגי בדין ג' לוגין שנפלו מיד האדם שלא בכונה. וכ"פ **גלות עליות** (פי' הקצר).

"שנים שהיו מטילין למקוה" וכו', בדברי **הר"ש והרע"ב** מבואר שאין חסרון מצד האנשים אלא מצד הכלים, וכ"פ **הרש"ש**. [הרש"ש הוסיף שבדבריהם מבואר ש"שנים" היינו שני כלים, ולא שני אנשים. וצ"ע מהו מקורו]. **המשנ"א** (סוד"ה שנים) פירש דהכא קמ"ל דין שנים שמטילין זה אח"ז מכלי אחד, ועוד פירש (ד"ה א"ר) ששנים המטילין לא שכיח, לכאורה משמע שפירש שהחסרון הוא מצד האנשים, וע"כ העמיד בכלי אחד. [ויש לדחות].

"שנים שהיו מטילין" וכו', הא דל"ק שלשה, לרבותא דר"ע, כדפירש **המשנ"א** (ד"ה שנים).

"הסוחט את כסותו ומטיל ממקומות הרבה", האחרונים **[תוי"ט** **א"ר תפא"י** (יכין כז) **ולחו"ש** (לחם רא-פה)] הקשו מ"ש מכלים שאין ד' כלים פוסלים, כדפירשו הר"ש והרע"ב. [ודוחק לומר שמקומות הרבה הכונה רק לג' מקומות]. ותירצו שיש חילוק בין כלים למקומות, דהיכא שהכל כלי א', אין חילוק המקומות מועיל לחלק. ויש להעיר ממש"כ **תוס'** בתמורה (יב: ד"ה יוסף) שאם שאב הרבה פעמים בכלי א' אינו פוסל. וצ"ל דשאני הכא שסוחט בבת אחת בכמה מקומות.

"ר"ע מכשיר", בביאור שיטתו פירשו האחרונים ב"פ: א' **גלות עליות** (פסקא א אות א) פירש עפ"ד הראב"ד ששיעור ג' לוגין הוא שיעור הנסכים, והתם בעינן לנסכן מכלי א', וע"כ גם הכא בעינן שיפלו מכלי א', אבל בב' כלים בטלה חשיבותן. ב' **המשנ"א** (ד"ה א"ר) פירש דכיון שאפשר באחד, אין דרך לעשותו בשנים, והוי מילתא דלא שכיח, ולכן לא גזרו ביה רבנן.

ר"מ - "ואחר הגביה הבגד בידו הרי נעשו כל המים שבבגד מים שאובין", מבואר שמעשה אדם בלא כלי משוי ליה שאובין, כדכתבו **הרשב"א** (שעה"מ ה עמ' תצג) **הרא"ש** (הל' מקואות סי' ב) ורוב הראשונים, אולם **הראב"ד** (ג-ד) הסיק דאיירי במים שנשאבו קודם ע"י כלי.

ר"ש ד"ה והאמה - "כמו חרדלית של גשמים", וכ"פ **ס' האשכול** (סו"ס נג) **הראב"ד** (שעה"מ ג-ו) **הרשב"א** (שעה"מ ו) **הרא"ש המאירי הרע"ב הרי"ד** (שו"ת סי' טו ד"ה ומה שהקשתי) בשם **ריבמ"צ וריטב"א** (מכות ד. סוד"ה והא) בשם **תוס'**. "אבל אם היתה מן המעין א"צ לחשב", כדכתב **הראב"ד**, והיינו משום שמי המעין היו מטהרים את המים השאובין מדין השקה, כדמבואר ב**ר"ש** (פ"ה מ"ב), וכדכתב **הכס"מ** (ה-ו), והביאו **התוי"ט**. אך **האו"ז** (סי' שלה ושלו) [בשם **ר"י ב"ר שמואל**] **וריטב"א** (שם) כתבו דאיירי אפילו במעין שאין בו מ' סאה, דלטבילת אדם בעי מ' סאה. [ועי' במשנה ב' שהבאנו ד' שיטות בביאור מתני'].

ר"ש ד"ה וחכמים פוסלין - "והני רבנן יוסף בן חוני הוא" וכו', וכ"פ **הרע"ב**. מקור פירושם הוא מדתני במשנה ד' שמארבעה מצטרפין, שהוא סיומא דמילתייהו דרבנן, כדכתב **הרע"ב,** וכדפירש **התוי"ט**. **המאירי** הביא שיש ש**סוברים** שדעת ת"ק היא כרבנן דיוסף בן חוני, דס"ל שגם ארבעה כלים מצטרפין, [ופסקו כוותייהו].

משנה ד'

"מכלי אחד וכו' מצטרפין", יש להעיר מהו החידוש בהא דתני "מכלי אחד", ועוד דהל' "מצטרפין" לכאורה אינה שייכת בכלי אחד. בדברי הגר"א מצינו ב"פ:

א' **הראשונים** (דלהלן) כתבו שאם שפך בכלי אחד פעמיים, מצטרפי, למרות שהתחיל את השפיכה הב' לאחר שכלתה השפיכה הראשונה, וכתב **הגר"א** (רא-נ) שכ"מ במשנה, וכוונתו להא דתני "מצטרפין". וכ"פ **חזון נחום**.

ב' **א"ר** פירש "מכלי א' אפי' ממקומות הרבה כמו מן הצרצור". [וכ"פ **מקוה ישראל** (אות ט) כב' הפירושים]. **החזו"י** (ג-ה חידושים) הקשה למה חזר התנא על דין זה, ותירץ דלעיל איירי בנתנה אדם, והכא איירי בנפלו מאליהם לכלים.

"משנים ומשלשה מצטרפין", **צ"פ** (על הרמב"ם תנינא דף עב.) כתב שג' כלים מצטרפין רק כשהיה בכל כלי שיעור ג' לוגין, וחל עליה שם השיעור. אך מדברי **האחרונים** (להלן ד"ה בד"א) [שכתבו כן לגבי כלי א' שהטיל ממנו לאחר שפסק הקילוח הא'] ומסתימת דברי **הפוסקים** ל"מ כן.

"ומארבעה אין מצטרפין", בטעם הדבר נחלקו הראשונים, רוב הראשונים [**רש"י** (תמורה יב:) **ר"ג** (שם) **ראב"ד** (שעה"מ ד-ה) **רשב"א** (שעה"מ ו עמ' תקט) ו**מאירי** (ד"ה שנים וחולין קח. ד"ה וכן)] פירשו "דבעינן שיהא לפחות לוג א' מן הכלי, ואותו שנפל ממנו פחות מלוג כמאן דליתא" [עכ"ל הרשב"א]. מבואר שטעם ההיתר אינו נובע מריבוי הכלים, אלא ממיעוט כמות המים, דפחות מלוג אינו מצטרף. **גלות עליות** (פסקא ב אות ג) הוסיף שלוג היא המדה הקטנה ביותר המוזכרת בתורה. אולם ס' **האשכול** הביא **יש מי שאומר** שאם נפל מכלי א' פחות מלוג אינו מצטרף, אף שמאחרים נפלו ב' לוגין ומה שחסר מלוג הראשון, וחלק ס' **האשכול** וכתב "ולשון מג' כלים מצטרפין ל"מ כן, אלא כל שיוצאין ג' לוגין מג' כלים פסלי". וכן נקט **הב"י** (רא-טו ד"ה ודע) בתחיל"ד, מחמת סתימת הפוסקים, ע"ש. וכן דקדק חי' **הגרי"ז** (תמורה יב:) בל' **תוס'** (שם ד"ה יוסף) **והרמב"ם** (ה-א).

להלכה הביא **הש"ך** (שם-מז) את דברי רש"י והראב"ד, וכתב **גלות עליות** (פסקא א אות ב) שאין לחוש לדברי האשכול. אולם ל' **הטור והשו"ע** (רא-טו) היא "ואפילו נפלו בו משני כלים או מג' מזה מעט ומזה מעט מצטרפין", ופירשו **הלחו"ש** (לחם רא-פז) **ומקוה טהרה** (רא-מח) "אפילו אינו נופל מכל כלי לוג". והמקוה טהרה הקשה על הש"ך שהביא את דברי הראב"ד, והניח בצ"ע.

בטעם הדבר שהראשונים שינו את המשמעות הפשוטה, י"ל דס"ל שההימצאות של הג' לוגין במקוה פוסלת, ואין הדבר תלוי בנפילה, וע"כ אין הכלים משנים. עי"ל דמסברא קשה להבין מהו החילוק בין ג' לד' כלים. [אמנם גם לשיטתם מהני כלי א' לצרף ב' שפיכות חלוקות, כדלהלן]. בדעת ס' האשכול יש להביא את מש"כ **המשנ"א** (מ"ג ד"ה א"ר) שהטעם שלר"ע אין ב' כלים מצטרפין, משום דהוי מילתא דלא שכיח, ולכן לא גזרו ביה רבנן. וכך י"ל גם בדעת חכמים, דס"ל שד' כלים לא שכיח. ועי' בסי' יד יישוב נוסף.

"ומארבעה אין מצטרפין", והיא דעת יוסף בן חוני, אבל לדעת רבנן גם ארבעה וחמשה פוסלים, כדאי' ב**גמ'** בתמורה (יב:). להלכה נחלקו הראשונים, רוב הראשונים [**רמב"ם** (ה-א) **ראב"ד** (שעה"מ ג-ז) **תוס'** (תמורה יב:) בשם **ראב"ד סמ"ק** (מצ' רצד) **רשב"א** (שעה"מ ו עמ' תקט והמיוחסות סי' רל) **מרדכי** (שבועות סו"ס תשמה) בשם **תוס'** **רא"ש** (הל' מקואות סי' ד) **טור ושו"ע** (רא-טו)] פסקו כיוסף בן חוני, משום דסתם מתני' היא, כדכתבו הרשב"א והסמ"ק. אולם יש מהראשונים [**ר"מ** (תרומות ה-ו ותמורה א-ד) **ומאירי** בשם **יש פוסקים**] שפסקו כרבנן. [ופירשו את דעת משנה ג' כותייהו, כנ"ל]. כתב **התשב"ץ** (ח"א סו"ס יט) שהרמב"ם כתב את פיה"מ בצעירותו, ובזקנותו חזר בו.

"ומארבעה אין מצטרפין וכו' בד"א בזמן שהתחיל השני עד שלא פסק הראשון", בטעם הדבר שאין מצטרפין בכה"ג שהתחיל לאחר שנפסק הראשון, או בארבעה כלים, פירש **הלבוש** (רא-טו) "הואיל ולא חשיבי קמא קמא בטיל", וכ"פ **המשנ"א** **אבנ"ז** (יו"ד רפז-ג) **וערוה"ש** (רא-קיח). וכן מבואר בדברי **הגר"א** שפירש שבנתכוין "לא בטיל". אולם **מקוה ישראל** (אות י) פירש עפ"ד הראב"ד שהטעם לשיעור ג' לוגין הוא כדין ניסוך, דמה"ט נמי ל"ד לניסוך שהיה מכלי א', ולכן צריך שלא יהא הפסק בין הכלים.

האחרונים נחלקו בדין מים שאובין שנפלו למקוה ריק, רוב האחרונים [**ערוה"ש** (שם) **מקוה ישראל** (אות יא) **חזו"א** (תנינא ד-ט) **מקוה טהרה** (רא-מז) **וגלות עליות** (פ"ד מ"א פסקא א ד"ה שם)] כתבו שבכה"ג בכל עניין פסול, כיון של"ש לומר שהמים הראשונים התבטלו במים הכשרים. אולם **החזו"א** (תנינא ד-ה וליקוטים ז-א) הסתפק בדין זה, וכתב שמרהיטת מתני' והרמב"ם (ה-א) משמע שאין חילוק. [אמנם **מקוה ישראל** (אות יב) יישב את הראיה מהרמב"ם]. בדעתם לכאורה מוכח שאין הטעם משום ביטול, אלא ישנו דין שיפלו ג' לוגים כאחת.

"בד"א בזמן שהתחיל השני עד שלא פסק הראשון", האחרונים נחלקו בדין מים שהתרבו בלא פעולת אדם, בדברי **החת"ס** (יו"ד סו"ס רטז) [הו' בפת"ש (רא-טז)] מבואר שגם בכה"ג צריך שהקילוח השני יתחיל לפני שפסק הראשון. אולם **מקוה ישראל** (פ"ג מ"ד אות טו) ועוד כתבו שבכה"ג מצטרפים, ובזה יישבו את קושית החת"ס מפ"ב מ"ה, כנ"ל שם.

"בעל קרי החולה שנפלו עליו ט' קבין וכו' מארבעה אין מצטרפין", **הראב"ד** (שעה"מ ג-ז) תמה על בע"ק למה אמרו בו שנים ושלשה כלים ולא ארבעה. ביאור קושייתו הוא דלשיטתיה ארבעה לא מצטרפים משום שאין שיעור לוג בכל כלי, והכא איכא טפי משיעור לוג. [ודוחק לומר דתלי בשליש השיעור]. ותירץ [בל' אפשר] שאין פחות מג' קבין נראין כטבילת הגוף, ומש"ה אינם חשובים להצטרף. [וט' קבין ראויין ממש לרחיצת הגוף, כדכתב **התוי"ט** בשם **הראב"ד**. ופירש **המשנ"א** (ד"ה תשעה) שאין זו סתירה למש"כ הרא"ש שג' לוגין ראויין לרחיצה, דהיינו לרחוץ אבר אבר, ולא לטבול בהם. ועי' **גלות עליות** (פסקא ב אות ד) שיישב באופן אחר]. **גלות עליות** (פי' הקצר) פירש דבעינן ג' כלים ושיתחיל הב' עד שלא פסק הא', דבלא"ה אינם מצורפים. ויש לפרש דכיון שה"נפילה" מטהרת או פוסלת, בעינן צירוף בנפילה, ול"ד למקוה שא"צ לצרף את הנפילה, כדנתבאר בסי' יד.

"בעל קרי החולה" וכו', **גלות עליות** (פסקא ג) פקפק האם זו הגירסא האמיתית, א"ד לא גרסינן "חולה", ע"ש בטעמו.

"בד"א בזמן שהתחיל השני עד שלא פסק הראשון", הראשונים נחלקו בדין כלי אחד, רוב הראשונים [**ראב"ד** (שעה"מ ג-ז) ס' **האשכול** (סו"ס נג) **ומאירי** וכ"פ ה**שו"ע** (רא-טו)] כתבו שמכלי אחד מצטרף גם אם התחיל אחרי שפסק הקילוח הא'. **המשנ"א** (ד"ה בזמן) התקשה מנ"ל הא. והוסיף שלפ"ד דאמרינן קמא קמא בטיל גם בכלי א' כשר. אך כבר כתב **הגר"א** (שם-נ) שכ"מ במשנה, כנ"ל. **מקוה ישראל** (אות י) הוסיף לפרש דאף בניסוך ע"ג המזבח מהני אף בהפסק.

אולם **המג"א** (תרו-ו) כתב בשם **רבינו יונה** (ברכות יג: בדה"ר) שיש להקפיד לשפוך ט' קבין בלי הפסקה, [ע"ש שהשיג על הב"י שלא פירש כן], מוכח שגם בכלי א' נאמר דין זה, וכדכתב **מקוה ישראל** (אות י), [ואף שר' יונה איירי לגבי ט' קבין, לכאורה אין חילוק בין ט' קבין לג' לוגין]. והוסיף (אות א) לדקדק כן בדברי **הר"ש** (עי' ד"ה תשעה). [וכנראה לכן הב"י מיאן בפירוש זה]. וכ"כ **נזר הקודש** (פ"ב אות יב) שזוהי דעת **תוס'** (תמורה יב:) **וסמ"ק**.

כתבו האחרונים [**גלות עליות** (פסקא ב אות ה) **דרכי תשובה** (רא-קא) בשם **תשורת שי** (תנינא צז) **חזו"א** (תנינא ד-ט) **ומקוה ישראל** (אות י), וכן נקט **החזו"י** (ג-ה חידושים)] דה"מ אם בשעת העירוי הא' היו כבר בכלי ג' לוגין, אבל אם החליף המים פשיטא שאין לכלי יחוס לצרף, ע"ש ב**גלות עליות** במה שתמה על הראשונים הנ"ל.

יש מהאחרונים [**דרכ"ת** (שם) בשם **שו"ת רמ"ץ ותשורת שי**] שדנו האם גם ד' שפיכות מועילות בכלי אחד. אולם **החזו"א** (שם) כתב שגם אם שפך פחות מלוג בכל פעם פסול, למרות שפחות מלוג הוא החסרון של ד' כלים.

**החזו"א** (שם) הסתפק האם כשהניח הכלי מידו גם כן מצטרף, או דוקא בנמלך בעוד הכלי בידו.

"ובד"א בזמן שלא נתכוין לרבות אבל נתכוין לרבות וכו' מצטרפין לג' לוגין", בביאור הכונה נחלקו הראשונים, ונשנו ג"פ: א' יש מהראשונים [**רמב"ם** (מקואות ה-א ובפיה"מ) ס' **האשכול** (סו"ס נג) **מאירי** **ורע"ב**, וכ"פ **הגר"א**] שפירשו שנתכוון להוסיף ולהרבות מים בשפע, [שלא יחסרו ע"י הטבילות, כדפירש **הב"י והכס"מ**. לאפוקי הפילם שם דרך מקרה, כדכתב **המאירי.** ועי' **ערוה"ש** (רא-קיט) שחידש דלא סגי בג' לוגין. וצ"ע]. בטעם הדבר נחלקו האחרונים, **הגר"א** פירש דכיון שניח"ל באותו כ"ש לא בטיל. **גלות עליות** (פסקא ב אות ג) פירש שזוהי גזירה בפנ"ע, דכיון שהתכוון להרבות מים שאובין במקוה, פסלוהו רבנן. וכעי"ז פירש **מקוה ישראל** (פ"ג מ"ד אות ח).

ב' יש מהראשונים [**ראב"ד** (ד-ה) **מהר"ם מרוטנבורג** (סי' קצג, הו' בתוי"ט) **תוה"ב** (הארוך שעה"מ ו) **רבינו ירוחם** (כו-ה) **טור ושו"ע** (רא-טו)] שפירשו שהתכוון מעיקרא להוסיף ג' לוגין, [דמחשבתו מצרפתן, כדכתב **גלות עליות** (פסקא ב אות ג)], לאפוקי נמלך. [**הב"י** (שם ד"ה ומ"ש רבינו) התקשה למה לא פירשו כפירוש א' שהוא פשטא דמתני'. ותירץ **המשנ"א** (ד"ה אבל) שהראשונים התקשו שכונה להרבות אינה סיבה שלא נאמר קמא קמא בטיל. ועי' לעיל ביישובם. **גידו"ט** (גבא כז) העיר דא"כ הו"ל למיתני בזמן שדעתו להוסיף].

**הראב"ד רבינו ירוחם הטור והשו"ע** כתבו שבשפיכה הא' היתה דעתו לשפוך ג' לוגין, אך **הרשב"א והמהר"ם** כתבו שבפעם הא' היתה דעתו לשפוך פעם ב', ובפעם ב' היתה דעתו לשפוך פעם ג', וא"צ שבפעם א' תהא דעתו לשפוך את כל הג"פ.

ג' יש מהראשונים [**תוה"ב** (הקצר שם)] שכתב שאם נפלו מידו במתכוין מצטרפין, לאפוקי נפלו מידו שלא במתכוין. **הב"ח** (רא-כד) [וכ"מ בש"ך] הביא את דברי הרשב"א בתור שיטה בפנ"ע, מוכח שפירשו כפשוטו, שאם המים נפלו שלא בכונה אינם מצטרפים, ואם הפילם בכונה מצטרפים, כדפי' **מחצה"ש** (שם-מט). [אמנם הב"ח לא הביא את תוה"ב הארוך. ויתכן שאם היה רואהו היה דוחק שזוהי גם כונתו בקצר]. [**גלות עליות** (פסקא ב אות ג ד"ה והש"ך) העיר אמאי תנא "לרבות"]. ועי' ב**ב"ח** (שם) במה שפירש פירוש ד' בשם **הרע"ב**. ועי' **ש"ך** (שם-מט) שתמה על דבריו.

"ובד"א בזמן שלא נתכוין לרבות אבל נתכוין לרבות" וכו', בדברי **הרשב"א** (תוה"ב הארוך שעה"מ ו) **והמאירי** (סוד"ה שנים) משמע שדין זה קאי רק על ג' כלים, וקאי על הבד"א הקודם, דאם התחיל עד שלא פסק אם נתכוון מהני, אבל בד' כלים ל"מ כונה, כדכתב המהדיר. ברם **הרשב"א** בתוה"ב הקצר כתב בהדיא דה"ה בי' כלים מהני כונה להרבות. וכ"פ ה**טוש"ע** (רא-טו). ופירש **הגר"א** (שם-מט) דאכולה מתני' קאי.

"ובד"א בזמן שלא נתכוין לרבות" וכו', הראשונים [**ר"מ ר"ש ס' האשכול** (סי' נג) **רא"ש רע"ב ומאירי**] פירשו דהך דינא אמקוה קאי. מבואר שבע"ק שנפלו עליו ט' קבין, וטהור שנפלו עליו ג' לוגין, א"א לצרף ד' כלים אפילו בנתכוין לרבות. בטעם הדבר נביא ג"פ:

א' **גלות עליות** (פסקא ב אות ג) פירש בדעת הרמב"ם וסיעתו שנתכוון היינו להוסיף מים שאובין במקוה, דהוי גזירה בפנ"ע, [שמא יבוא לטבול בשאובין], כנ"ל, טעם זה ל"ש בבע"ק וטהור.

ב' **גלות עליות** פירש [בפי' ב'] שבבע"ק וטהור הלוג הראשון כבר התייבש, ול"ש לצרפו לשני, משא"כ במקוה שהלוג הראשון עדיין קיים במקוה, וע"כ שייך לצרפו.

ג' עי"ל דבבע"ק וטהור מעשה הנפילה הוא המטהר או הפוסל, וע"כ ל"ש לצרף ב' נפילות, אפילו במתכוון, משא"כ במקוה ההימצאות של הג' לוגין במקוה פוסלתו, וע"כ שייך לצרף במקוה את ב' הנפילות.

ר"ש ד"ה תניא - "ומה אם במקום שעשה שאר משקין כמים לפסול את הגוף וכו' משום שלא עשה שאר משקין" וכו', **החזו"י** (ג-ו חידושים ד"ה ר' ישמעאל) התקשה דשתי אלו גזרות דרבנן, וכ"א נגזרה למנוע קלקול אחר, וכיצד שייך לדון ק"ו, ע"ש, והניח בקושיא. מוכח שישנו חילוק בין "גדרי" התקנה ל"טעמי" התקנה.

בא"ד - "ואפילו הוא טהור והן טהורין וכו' ה"ז אומר טימא וטימאתיו", **החזו"י** (ג-ה ביאורים) פירש שהאדם נעשה שני לטומאה, ולכן הוא מטמא את המים.

בא"ד - "בין מלמעלה בין מן הצד טהור - דבמקום אחד בעינן דהיינו כדרכו", **החזו"י** (שם) פירש שהמים על הראש באו ממקום אחד, ועל רוב הגוף ממקום אחר.

בא"ד - "הצפרין - אבעבועות של מים וכו' דאינן נחשבים כמים לטבול בהן וכו' ומיהו קשה אטו מי גריעא צפורין מיבחושין", **המאירי** (סוד"ה אפילו) תירץ "שאינן משלימות כשיעור עיגולן הואין ואין מים בתוכם ולענין בא בראשו וכו' משלימות ככל שיעור עיגולן שהרי מטעם גזירה היא".

**גלות עליות** (פסקא ד) התקשה דפשיטא שהאויר שבאבעבועות לא נחשב כמים, ואם הכונה ללחות המים שבהם, א"כ מים עצמם הם. ועי' **חזו"א** (טבו"י א-ב) שפירש שאבעבועות הם 'קצף'.

עוד העיר **גלות עליות** דבדברי הר"ש נראה שבדבר שברייתו מהמים כיבחושים פוסל ג' לוגין שאובין על האדם, והא לכאורה י"ל שרק מים מטמאים, ואפילו שלג לא מטמא, [ונחלקו בדבר **האחרונים**, כדהבאנו בפ"ו מ"ז], וע"כ הסיק כגירסא "צפופין", ע"ש בביאורו.

פרק רביעי - המניח

משנה א'

"המניח כלים תחת הצנור", ה**גמ'** בשבת (טז:) הוסיפה "לקבל בהן מי גשמים", כדהעיר **המשנ"א** (ד"ה תחת), וכתב **גלות עליות** (פסקא א ד"ה המניח) דאתא לאפוקי צנור המקבל מי נהר או מעין, דאף אם שכח הכלים תחת הצנור, המים נעשים שאובים, מפני שהצנור עשוי לקלח מים מהנהר, וכדמבואר בדברי **הש"ך** (רא-צב).

**המשנ"א** כתב שבגירסת הגמ' בשבת משמע שחשב בהדיא לקבל את המים, והקשה דא"כ אמאי בשוכח בחצר או במניח בשעת פיזור עבים טהור, והא חשב בהדיא. וע"כ כתב שהעיקר כגירסת מתני', ואיירי בהניחו בסתמא, אלא שאם הניחו תחת הצנור או בעת קישור העבים מוכחא מחשבתו לקבלה, ובחצר או בשעת פיזור העבים לא מוכחא. וכ"מ ב**מאירי** שכתב "סתם הדברים כוונתו היתה לכך וכו' בשעת קישור עבים חזקתו שמתכוין הוא לשאובה", מבואר דאיירי במתכוון בסתמא.

"המניח כלים" וכו', לכאורה משמע שצריך שהאדם יעשה את מעשה ההנחה, והיינו כדי שיהא אפשר להחשיב את המים הנכנסים לכלי כמים שאובין ע"י האדם. אולם **החזו"א** (תנינא ח-י ד"ה והנה) הסתפק באופן שהאדם לא הניחו, אלא בהמה או חש"ו הניחוהו, האם סגי בהא דהאדם התכוון שהמים יכנסו.

"ואחד כלים קטנים", **גלות עליות** (בפי' הקצר והארוך פסקא א ד"ה שם) הקשה דבעינן שישפוך לוג מכל כלי, כנ"ל בפ"ג מ"ד. ותירץ דאיירי בנתכוון לרבות. וכ"פ **חיבור לטהרה** (ד-ז ד"ה אין), ע"ש. עוד פירש ה**גלות עליות** דאיירי במקוה שכולו או רובו נעשה ממי הצנור, דשיעור לוג נאמר רק כשרובו כשר. ויש להוסיף דאף פחות מג' לוגים אינו מצטרף לשיעור מ' סאה. [וצ"ע אמאי הוצרך גלות עליות לומר דהוי דין ברובו או בכולו. ואולי ס"ל שפחות מלוג מצטרף. וצ"ת]. ודוחק הוא בל' מתני' דתני "פוסלין את המקוה", משמע שרוב המקוה כשר, כדכתב **הרשב"ם** (ב"ב סו.).

"אחד המניח ואחד השוכח כדברי ב"ש", בביאור טעם ב"ש נחלקו הראשונים, לדעת רוב הראשונים [**רש"י** (שבת טז:) **ר"ש** ס' **האשכול** (סי' נו) **רשב"א** (שעה"מ ה עמ' תצז) **רא"ש** (בפיה"מ ובהל' מקואות סי' ה) **ורע"ב**] ב"ש סברי "לא בטלה מחשבתו", ומקורם ממה שפירשו שהגמ' בשבת ביארה את פלוגתת ב"ש וב"ה. אולם **הרמב"ם** (בפיה"מ ובהל' ד-ד) **הסמ"ג** (עשין רמח) **והמאירי** (שבת שם) פירשו שלב"ש גזרינן שוכח אטו מניח, דלשיטת הרמב"ם הגמ' בשבת פירשה את פלו' ר' יוסי ות"ק בדין שוכח בחצר. בטעם הדבר שהרמב"ם לא פירש כש"ר עי' **לחו"ש** (רא-עא) **וגלות עליות** (פסקא ב אות ה).

מבואר שהראשונים נחלקו האם המניח תחת הצנור פוסל גם בשעת פיזור עבים, וחילוקי הגמ' בשבת נאמרו רק בחצר, א"ד חילוקי הגמ' נאמרו במניח תחת הצנור. להלכה הביא **השו"ע** (רא-מא) את דעת רש"י וסיעתו. אך **הלחו"ש** (לחם שם-קס) כתב שיש להחמיר כר"מ, וכן מבואר ב**ש"ך** (שם-צג).

בדעת החולקים [או ב"ה או ר"מ] פירשה ה**גמ'** "מר סבר בטלה מחשבתו", ופירש **רש"י** "דכי נתפזרו אסח דעתיה דסבר לא ירדו גשמים עוד", ויש לעיין דלכאורה הדבר תלוי בדעתו, ואין הכרח שהסיח דעתו. וי"ל דבעינן שיהא הדבר מוכח, כדכתבו **רש"י ור"ש**. כאמור **המשנ"א** פירש שאין כאן מחשבה בהדיא, אלא סתמא, וכדמבואר ב**מאירי**, וע"כ בטלה המחשבה.

**השפ"א** (שבת שם) **ודברות משה** (שבת סי' כ אות קד) הקשו למה חשיב להו בהדי י"ח גזירות, והא מדינא פוסל, כיון שלא בטלה מחשבתו. ותירצו דלא בטלה מחשבתו לאו דוקא, אלא דגזרו לומר דלא בטלה מחשבתו.

אי' ב**גמ'** בשבת (שם) "בשעת פיזור עבים ד"ה טהורים", בטעם הדבר [לכאו'] נחלקו הראשונים, **רש"י** פירש דליכא גילוי דעתא. וכתב **גלות עליות** (פסקא ב אות א) דמדלא קאמר דבטלה מחשבתו הראשונה, מוכח שפירש דאף אם לא שכח, אלא מתחילה ועד סוף הניח בכונה שיקבלו המים כשיתקשרו העבים, חשיב כשוכח, ואין כאן כונה כלל. [יש לעיין מ"ט בעינן גילוי דעת. אולי כדי שלא יהא דברים שבלב. עי"ל דבכה"ג בטלה דעתו אצל כל אדם]. אולם ס' **האשכול** (סי' נו) פירש "דלא נתכוין לכך", מוכח שאם היה מתכוין לכך היה פוסל, כדכתב **גלות עליות** (פסקא ב אות ב), [וכתב שאפשר לפרש כן גם ברש"י].

"כדברי ב"ש", ב**גמ'** בשבת (טז:) אי' "דברי ב"ש" [ללא כ'], כל' מתני' בשאר דוכתי. ולגירסתינו י"ל שהתנא רמז שכאן הלכה כדברי ב"ש.

"ואחד השוכח", **רש"י** (שבת טז: ד"ה מטהרין) פירש "דשוכח ל"ח שאיבה הואיל ולא לכך נתכוין", בביאו"ד י"ל דמהות מים שאובין היא, מים העומדים לשימוש האדם, ולכן אם לא נתכוון לכך, נמצא שהמים אינם עומדים לשימוש האדם, וע"כ לא חשיבי מים שאובין. **הריטב"א** (שם) כתב "דקסברי שלא פסלו חכמים אלא במניח במתכוין דקא מחשב להו והו"ל ברצון, אבל לא בשוכח דלא ניחא ליה". לכאורה מבואר דל"ה חסרון בעצם השאיבה, כרש"י, אלא ישנו ענין נוסף שיהא ברצון, וע"כ התקשה הריטב"א מה המקור לדין זה, והוצרך לפרש שכך תיקנו חכמים, ואפילו למ"ד שיש פסול מדאו' קים להו דלא פסל רחמנא אלא בהכי, כדכתב הריטב"א, כדלהלן. עוד משמע קצת דלא סגי בהא דלא נתכוון לכך, אלא בעינן שלא יהא ניחא ליה. וצ"ע.

"השוכח", המפרשים נחלקו מהו "שוכח", ונשנו ג"פ: א' הניח בתחילה ע"מ לקבל את המים, ואח"כ [יצא למלאכתו ו]שכח, כ"פ **רש"י** (שבת שם). וכתב **החזו"א** (קמא ה-א) שלפירוש **רש"י** "שכח" היינו שהסיח דעתו, ודלא כ**רמב"ם** שפירש ששכח ממש להסירם. [וע"כ התקשה וכי שכח מאי הוי, כיון שהניח לדעת, וכי לעולם לא יסיח דעתו]. [**המשנ"א** (ד"ה וב"ה) חידש [בדעת רש"י ורע"ב] שה"ה נתפזרו ולא שכח, ע"ש שהכריח כן לפי פירושו הנ"ל, ודקדק כן ב**רא"ש וטור** שלא כתבו ושכחן. **החזו"א** (קמא ה-א) הסתפק שמא כונת רש"י ששכחו היינו נתפזרו העבים. ודוחק]. ועי' **הגר"א** (רא-עה) **וחזו"א** (תנינא ח-י).

ב' נתפזרו העבים הוי כשכח, הואיל ונתבטלה מחשבתו. כ"פ **הכס"מ** (ד-ד) בדעת **הרמב"ם**. וכן מבואר בס' **האשכול** (סי' נו) [שכתב "בשהניחן בשעת קישור עבים ונתפזרו וכו' וזהו שכוח"], וכדכתב **גלות עליות** (פסקא ב אות ב). וכ"מ ב**רא"ש** (הל' מקואות סי' ה) **רבינו ירוחם** (כו-ה) **וטור** (רא-מא) שלא הזכירו ששכח, וכדפירש **הב"י** (שם-מא(ב)) [בל' אפשר]. וכן דקדק **גלות עליות** (שם אות א) מהא דלא תנן דאיירי בנתפזרו העבים, משמע שזהו ענין השוכח.

ג' מעיקרא לא הניח ע"מ לקבל את המים. כ"פ **גלות עליות** (פסקא ב אות ה) בדעת **הרמב"ם**.

"ומודים בשוכח בחצר שהוא טהור", הראשונים [**רש"י** (שם) **ר"ש רא"ש ורע"ב**] פירשו דאיירי במניח בשעת קישור העבים ונתפזרו. מבואר שאם לא נתפזרו, לא בטלה מחשבתו, למרות ששכח, [משום שלא מוכחא מחשבה "כולי האי" "שפיר", ולכן אם נתפזרו בטלה מחשבתו, אבל איכא הוכחה מועטת, ולכן אם לא נתפזרו מהני]. לפ"ז לפי מה שפסקו רוב הראשונים דקי"ל כב"ה אליבא דר' יוסי, אין חילוק בין חצר לתחת הצנור. אולם **הראב"ד** (שעה"מ ג-ח) העתיק דין זה "ומודים בשוכח בחצר שהוא טהור", והוכיח **חיבור לטהרה** (ס"ק יח) דס"ל ששוכח בחצר טהור אפילו הניח בשעת קישור העבים, ולא נתפזרו, אלא שכח. [י"ל דלשיטתו לא מוכחא מחשבה כלל].

"ואחד השוכח וכו' ומודים בשוכח בחצר שהוא טהור", בדברי הראשונים מבואר שנחלקו האם החסרון בשוכח הוא מעיקר הדין, ונשנו ג' שיטות: א' **תוס' הרשב"א** (פסחים יז:) הקשה "הא בעינן מה מעין בידי שמים ואטו משום דשכח הוי יותר בידי שמים מ"מ בידי אדם הוא אלא ודאי שאיבה אינה אלא מדרבנן".

ב' **הריטב"א** (שבת טז:) כתב "ואפי' למ"ד שיש פיסול שאובה מדאו' קים להו דלא ליפסל רחמנא שאובה אלא בהכי". מבואר שהריטב"א הוצרך לחדש דאף למ"ד שאובין דאו' קים להו דשוכח טהור, ואינו סברא פשוטה.

ג' בדברי **הרמב"ם הסמ"ג והמאירי** שהוצרכו לפרש שטעמייהו דב"ש הוא משום דגזרינן שוכח אטו מניח, מוכח שהסברא הפשוטה היא ששוכח טהור. [משום שמילוי המים נעשה מאליו, וכדי לייחסו לאדם בעי כוונה, כדמבואר בר"מ].

**הראב"ד** (א-ו) רצה בתחילה לפרש ששוכח טהור ע"י המשכה, כמו במעלה קנקנים ע"מ לנגבן. ודחה דאף בלא המשכה טהור, ול"ד לקנקנים דלבסוף אחשבינהו, כדכתב **הר"ש** (ב-ז).

"א"ר יוסי עדיין המחלוקת במקומה עומדת", בביאו"ד ישנם ג"פ: א' **רש"י** בשבת (טז:) **הרע"ב** **והראב"ד** (ג-ח) פירשו דפליג אדר"מ דאמר שרבו ב"ש על ב"ה. וכ"פ **א"ר**.

ב' **הר"מ** פירש דפליג את"ק דאמר הכל מודים בשכח בחצר שהוא טהור. וכתב **ר"א** בן הרמב"ם (ברכ"א סי' מה) [הו' בכס"מ (ד-ד)] שר' יוסי פליג רק על דין זה. וכ"פ **התפא"י** (בועז א) **והחזו"א** (קמא ה-א) בדעת הרמב"ם.

ג' **הכס"מ** (שם ד"ה ונראה) פירש בדעת **הרמב"ם** שר' יוסי פליג גם את"ק דאמר הכל מודים וכו', וגם אדר"מ דאמר שרבו ב"ש על ב"ה. וכ"פ **גלות עליות** (פסקא ב אות ג), ע"ש בראייתו. וכ"מ ב**ש"ך** (רא-צג), כדכתב **החזו"א** (תנינא ח-י), והתקשה היכן שמעינן דבתרתי פליגי.

**א"ר** הכריח כפירושו, דלפירוש הר"מ תקשי למאי נפק"מ אם נחלקו בזה, והא קי"ל כב"ה. וצ"ע דהא לשיטת הר"מ קי"ל כב"ש, והרע"ב לשיטתו דפליג, כדכתב **התוי"ט**. ועי' בהערת **הרש"ש** על הא"ר.

**הכס"מ** (שם) הביא ש**ר"א** בן הרמב"ם הוכיח כפירוש הרמב"ם מהא דהפסיק התנא [בין ר"מ לר' יוסי] והביא את הבבא "ומודים" וכו'. וכ"כ **הפנ"י והשפ"א** (שבת טז:). בדעת ש"ר יישב **התפא"י** (שם) דבבא זו נצרכת רק לר"מ שפסק כב"ש, וע"כ איצטריך למתני שבחצר מודו ב"ש לב"ה.

"אמר ר"מ וכו' א"ר יוסי" וכו', להלכה נחלקו הראשונים, **הראב"ד** (ג-ח) ס' **האשכול** (סי' נו) בשם **רבואתא הראבי"ה** (סי' תתקפט) **והמאירי** פסקו כר' יוסי, וכן פסקו **הרא"ש** [**המאירי** (שבת שם)] **והרע"ב**, כדכתב **התוי"ט**. אך **הרמב"ם** (בפיה"מ הנדמ"ח ובהל' ד-ד) **והרשב"א** (שעה"מ ה עמ' תצח) פסקו כר"מ, וכדכתב **התשב"ץ** (ח"א סי' נו), אלא שתמה דקי"ל כר' יוסי שנמוקו עמו. וכה"ק **הכס"מ** (ד-ד) דר"מ ור' יוסי קי"ל כר' יוסי. וכבר יישב ס' **האשכול** דבירושלמי ובסתמא דתלמודא דחשוב להאי בכלל י"ח דבר מוכח דקי"ל כר"מ. וכ"פ **הש"ך** (שם-צג). **הכס"מ** תירץ דכיון דקאמר בגמ' (שבת יז.) שר' טרפון ס"ל כר"מ, לכן קיי"ל כוותייהו. **הב"ח** (שם-מז) תירץ דהיכא דפליגי אליבא דתנאי אחריני [ב"ש וב"ה] לא קי"ל כר' יוסי. [ה**ר"מ** בפיה"מ הישן פסק כר' יוסי. אך בנדמ"ח פסק כר"מ, וכ"כ **הכס"מ** בדעתו].

ר"מ - "ב"ש וכו' גזרינן שוכח אטו מניח", מקור שיטתו הוא מהא דקאמר בגמ' בשבת (טז:) דדין זה הוא גזירה מי"ח דבר. **התפא"י** (יכין ה) פירש ב"פ מ"ט גזרו רק במניח תחת הצנור: א' אורחיה להניח כלי תחת הצנור, [ולא גזרו רבנן במילתא דלא שכיח]. ב' מוכח טפי דבכוונה לקבל המים הניחו שם, ולהכי גזרי שוכח אטו מניח. **גלות עליות** (פסקא ב אות ה) פירש שלכן הגמ' בשבת פירשה דאיירי בהניח בשעת קישור עבים ונתפזרו, כיון שבשעת פזור עבים גם המניח בחצר טהור, וע"כ גם בשוכח בשעת קישור עבים ונתפזרו לא גזרו אטו מניח.

ר"מ - "ואמרו הניחו בשעת קשור עבים ד"ה אלו ואלו טמאים כלומר בין שוכח ובין מניח הכל פוסל" וכו', פירוש לדעת ב"ש, כדכתב **הכס"מ** (ד-ד), אבל לב"ה אינו פוסל, כדין המניח תחת הצנור. ופשוט.

ר"מ - "בשעת פיזור עבים ד"ה אלו ואלו טהורים וכו' בין שהיה שוכח או מניח", יש לעיין מ"ט אינו פוסל במניח בכוונה, והא נתכוון למים. וצ"ל שבטלה דעתו אצל כל אדם.

ר"מ - "לא נחלקו אלא שהניחן בשעת קשור עבים ונתפזרו וכו' שהוא טהור", מבואר שאפילו מניח טהור. אולם **הסמ"ג** (עשין רמח) כתב שרק שוכח טהור, ואפילו בשעת קישור עבים. כ"כ **הב"ח** (רא-מז).

ר"מ - "דמר סבר בטלה לה מחשבתו והוא ת"ק ולפיכך הוא אומר הכל מודים שהוא טהור", **הכס"מ** (ד-ד) העיר דבמתני' נקט הכל מודים "בשוכח", ואילו ברמב"ם מבואר שאפילו בהניח אמרינן בטלה מחשבתו. ותירץ דלנתפזרו העבים קרי שוכח, דכשם שהשוכח מסיח דעתו מהדבר, כך כשנתפזרו העבים הסיח דעתו. ועי' לעיל שנחלקו בדבר הראשונים.

ר"מ - "וזה שאמרנו וכו' אין עניינו שאם הגביה אותן וכו' אם כששיבר כלים אלו או הפכם על פיהם", לשיטת **הר"ש** (ב-ז) וסיעתו גם כששיבר בעי המשכה, כדכתב **המשנ"א** (ד"ה פוסלין), ע"ש (שם ובד"ה ומודים).

ר"מ - "והלכה כב"ש וכו' לפי שהיא מכלל י"ח דבר שגזרו", וכן מבואר ב**רשב"א** (שעה"מ ה עמ' תצז). כתב **התוי"ט** שלפ"ד **הרא"ש** [**המאירי** (שבת שם)] **והרע"ב** דס"ל שאינה בכלל י"ח דבר, אין הלכה כב"ש. וכן פסקו **הראב"ד** (ג-ח שינויי מהדורות) וס' **האשכול** (סי' נו) בשם **רבואתא**.

ר"ש ד"ה [אפילו] כלי גללים - "דאיירי בצנור שקבעו ולבסוף חקקו", וכ"פ **רש"י** (שבת טז:) **ורע"ב**. **הראב"ד** (תשובות ופסקים סי' כב) תמה שאין דרך לחקוק בצנור לאחר שקבעו, משום דקא מיתנע אשיתו. ועוד דהתנא סתם בכמה דוכתי ולא חילק בין קבעו ולבסוף חקקו לבין חקקו ולבסוף קבעו. וע"כ פירש דאיירי בצנור שאין בו בית קיבול. וכ"פ **הרמב"ם** (בפיה"מ) ס' **האשכול** (סי' נו) **ראב"ד** (בעה"נ שעה"מ ג-י) **רשב"א** (שבת טז:) **וריטב"א** (שם) [בפי' א'].

[**השפ"א** (שבת טז:) העיר למה מיאנו הראשונים הנ"ל לפרש כפירוש הראב"ד וסיעתו. בדברי **הראב"ד** (שם) מבואר שבא לאפוקי מדעת הסוברים שכלי שיש לו ב' דפנות פוסל את המקוה, וע"כ א"צ שיהא בצנור בית קיבול. אך **הר"ש וש"ר** (במשנה ב') כתבו שצריך שיהא ד' דפנות. ותירץ **השפ"א** דס"ל דסתם צינור יש בו חקק לקבל צרורות, ע"ש].

רא"ש ד"ה המניח וכו' אחד הגדולים - "שמחזיקים מ' סאה", **התוי"ט** העיר דאנן מ' סאה תנן, וא"כ כונת התנא שמחזיקים יותר ממ' סאה, כדכתבו **תוס'** (שבת טז:) **ומהר"ם**. **נזר הקודש** (אות א) יישב דתליא אם אפשר לצמצם בידי אדם, דאם א"א למצמם בעינן יותר ממ' סאה, דאי הוי מ' סאה מצומצמים, יש לחוש שמא חסר לו ממ' סאה, ע"ש.

רא"ש ד"ה אחר קטנים - "בפחות מכדי סיכת קטן", דאינם מקבלים טומאה, כדתנן בכלים (ב-ב), כדפירשו **תוס'** (שבת טז:) **ותוס' הרשב"א** (פסחים יז:). **רש"י** (שם) **והרע"ב** פירשו שהחידוש בכלים קטנים הוא דלא תימא "דלא חשיבי". [ועי' **תוי"ט**].

**תוס' הרשב"א** (שם) הוכיח ששאובין כשרים מדאו', דאל"כ פשיטא שגם כלים שאינם מקבלים טומאה פסלי מקוה. אך **ש"ר** לא הזכירו ראיה זו.

משנה ב'

"המניח טבלא תחת הצנור אם יש לה ליזבז פוסלת" וכו', מבואר דבעינן שיהא כלי, ושיהא מקבל דרך קבלתו. והא דכתבו רוב הראשונים [**רא"ש** (הל' מקואות סי' ב) ועוד] שא"צ בכלי, היינו כאשר האדם לקח את המים בידיו, כדחילקו **הראשונים**, וכדכתב **הקה"י** (סי' מט), וע"ש שכתב שאם בלא מעשה האדם היו המים הולכים למקוה ל"ח שאובין בלא כלי.

"ואם לאו אינה פוסלת את המקוה", **התפא"י** (יכין יג) כתב דבעינן שיסלק ידו מלאחוז בטבלא, בשעה שהמים באים, דאל"כ המקוה יפסל מחמת ידו, דהוי דבר המקבל טומאה. אולם **הקה"י** (נז-ב) כתב שאדם השופך מים מכלי אינו פוסל, כיון שידו מרוחקת ממקום יציאת המים. אלא שכתב שנחלקו בדבר **הר"ש והרא"ש** (פ"ו מ"ה), כדלהלן (שם), והוסיף ש**הגר"ח** (מקואות ט-ט) נקט שבכה"ג פסול. עי"ל דידו אינה פוסלת כיון שאינה מכנסת את המים למקוה, אלא רק אוחזת בטבלא. אולם **הגר"ח** (שם בסו"ד) כתב "דכל שיש בו סיוע מהדבר המקב"ט הרי הוא בכלל אין הווייתן ע"י טהרה". ועי' מש"כ במתני' (שם).

"זקפה להדוח בין כך ובין כך אינה פוסלת את המקוה", בטעם הדבר נחלקו הראשונים, רוב הראשונים [**ר"ש ראב"ד** (ג-ט) **רשב"א** (שעה"מ ה עמ' תצט) **רא"ש רע"ב ומאירי**] פירשו שאינה עומדת בדרך קבלתה, והיינו משום שהעמידה על צדה, כדכתב **הר"מ**. לפ"ד מבואר שאם לא 'זקפה' על צדה, אלא 'הניחה' להדוח פוסלת, כדכתבו **הפרישה** (רא-לה) **גלות עליות** (ד"ה וכ"ז) **וחזו"א** (קמא ה-ג), וכ"כ **המשנ"א** (ד"ה זקפה) [כיון שנתקבלו דרך קבלתן, ובשעת הנחה ידע שיכנסו שם המים] **וערוה"ש** (רא-פה).

לפ"ז העירו **האחרונים** אמאי קאמר זקפה "להדוח", והא טעם הדין הוא משום שזקפה על צדה, וא"כ הול"ל זקפה על צדה. ותירצו בכמה אנפי: א' **הב"ח** (רא-לז) פירש דאורחא דמילתא נקט. ב' **גלות עליות** (סוד"ה וכ"ש) תירץ [בל' אפשר] דדרך אגב השמיענו דלידוח חשיב קבלה. ג' **חיבור לטהרה** (ד-ח ד"ה אמנם) תירץ דכונת התנא להורות את מש"כ הרא"ש שגם בלא הטבלא היו המים באים למקוה, וע"כ לא זקפה אלא להדוח. ד' **תפא"י** (יכין יד) פירש דקמ"ל אף שהתכוון שיבואו המים לתוך חללה, ל"ח שאובין.

מאידך ס' **האשכול** (סו"ס נו) שכתב "זקפה לידוח כלומר הניחה תחת הצנור לא לקבל המים אלא שתטהר מטנופת ולכך זקפה". וכ"כ **הראבי"ה** (סי' תתקפט) "כיון דכוונתו לידוח ל"ח שאיבה", ודימה למעלה קנקנים לנגבן. מבואר שהטעם שאינה פוסלת הוא משום שהתכוון לידוח, ולא משום שזקפה. וכן הוסיף **המאירי** וכתב "ובתוספתא יראה שאף בעומד דרך קבלה כל שהיתה כונתו להדיח אינו פוסל", מדתני "טבלא שנתנה" וכו', ול"ק שזקפה. וכן דקדקו **חס"ד** (ד-א) **וחיבור לטהרה** (ד-ח ד"ה המניח). וכ"פ **גלות עליות** בדעת **הרמב"ם** בהל' (ו-ה) שכתב "זקפה תחת הצנור כדי להדיחה", ולא כתב שזקפה על צדה. ועוד פירש הרמב"ם "אינה פוסלת שהרי לא עשאה לקבל", ולא פירש שאינה עומדת דרך קבלתה, כדפירשו ש"ר, מבואר שכיון ששפת הטבלא לא נעשית לקבלה, אלא לפאר, אינה פוסלת. וכבר כתב כן **שלה"ג** (ב"ב לה: בהד"ר) בביאו"ד **הרמב"ם** דאם עשאה לקבל אפילו עומדת בענין שאינה ראויה לקבל פוסל.

אך **המאירי** הביא ש**יש מפרשין** את התוספתא בהעמידן זקופות. וכ"מ מסתימת דברי **הר"ש**. וכ"כ **החזו"א** (קמא ה-ג), והניח בצ"ע. וכן חלק **שיירי** **כנה"ג** (סי' רא אות ל) על שלה"ג הנ"ל בביאו"ד הרמב"ם, ופירש שכוונתו למש"כ ש"ר.

"זקפה להדוח וכו' אינה פוסלת", **הב"ח** (רא-לז) כתב שאם זקפה באופן שהמים עוברים על הצד שיש לבזבז, אע"פ שאינה מקבלת עכשיו מים, פוסלת. אולם **שלה"ג** (ב"ב לה: בדה"ר) הסתפק מה הדין באופן שהמים עוברים תוך הלבזבזין, ע"ש.

ר"ש ד"ה תחת - "והניח הטבלא תחתיו להמשיך המים למקוה", וכ"כ **הרשב"א** (תוה"ב שער ה עמ' תצח) **הרא"ש המאירי והרע"ב**. **הרשב"א והמאירי** הוסיפו "שאם לא כן אינה פוסלת הואיל ואינה עשויה לקבלת מים" וכו'. ויש להקשות מהא דתנן בסיפא "זקפה להדוח" אינה פוסלת, מבואר שאם הניחה להדוח פוסלת, כדכתב **גלות עליות** (ד"ה וכ"ש), וכ"כ **המשנ"א**, כנ"ל. וצ"ל דאף הדוח הוא בכלל הנחה לצורך קבלת המים, וזהו שכתב **הרשב"א והמאירי** "או לקבל מים לאיזה צורך".

בא"ד - "והוא דיש לה לבזבז מארבע רוחותיה", וכ"כ רוב הראשונים [**תוס'** (נדה סה: ד"ה צנור) **מהר"ם מרוטנבורג** (סו"ס צה) **רא"ש** (בפיה"מ ב"ק פ"ז סי' ג בהל' מקואות סי' ה ובשו"ת ל-ב וח) **סמ"ג** (עשין רמח) **מרדכי** (שבועות סו"ס תשמה) **מאירי רבינו ירוחם** (כו-ה) **ורע"ב**], לאפוקי ג' רוחות, כיון שבכה"ג אינו נעשה לקבלה**.** **הב"י** (רא-לו ד"ה ודע) ו**הדרכ"מ** (שם-כא) הביאו בשם **הרוקח** (סי' שעז) שכתב שה"ה ג' רוחות פוסל, דסגי בקבלה כל דהו. ועי' **משנ"א** (ד"ה אם). **הראב"ד** (תשובות ופסקים סי' כב) הביא דעה שאפילו ב' רוחות פוסל, ודחאה. ועי' **חי' ר' אריה לייב** (סי' עג ד"ה ועתה). ועי' **גידו"ט** (נחל לב).

ר"ש ד"ה אינה - "כיון דלא קיימא דרך קבלתה", וכ"פ **הראב"ד** (ג-ט) **הרשב"א** (שעה"מ ה) **מהר"ם מרוטנבורג** (סי' קצג) **הרא"ש המאירי והרע"ב**. **חיבור לטהרה** (ד-ח ד"ה אמנם וד"ה והנה) דקדק דאפילו אם מקבלת קצת בשעת זקיפתה, דהמים מתעכבים קצת בשפתה אינה פוסלת, כיון שלא נעשית לקבל באופן כזה. א"נ משום דהוי שלא לדעת, שלא כיוון לקבלה זו. אולם בלשון **הטור והשו"ע** (רא-לה) שכתבו כיון שעומדת בענין שאינה ראויה לקבל, משמע דבעינן שלא תהא ראויה לקבל כלום, אבל אם יכולה לקבל קצת בשעת זקיפה מקרי ראויה לקבל. עכ"ד.

ר"ש ד"ה תניא בתוספתא - "טבלא שנתנה תחת הצנור" וכו', כתב **החס"ד** (ד-א) דבתוספתא התחדשו ג' חידושים טפי ממתני': א' טבלא שנתנה לידוח אינה פוסלת, למרות שלא זקפה, אלא הניחה. וכבר הבאנו שנחלקו בדבר **הראשונים**. ב' כלי גמור שנתנו לידוח אינו פוסל, ולא רק טבלא. ג' מהני לעשות מקוה שלם ממים שהגיעו לידוח.

בא"ד - "שלמו מ' סאה הרי אלו כשרין", **הגר"א** גרס "טהורים", וע"כ פירש שאינם מכשירים, ומבואר שפחות ממ"ס מכשיר, וצ"ע ממש"כ הגר"א (פ"א מ"א) שמים מחוברים אינם מכשירים, למרות שאין בהם מ' סאה. ועי' **חזו"א** (מכשירין א-ח וז-ח) שדן בדבר. [בני החבורה].

רא"ש ד"ה זקפה - "ומיירי דבלא הטבלא היו המים נמשכים למקוה דאי לאו הכי אע"פ דאינם נפסלים מחמת שאיבה מ"מ תיפוק ליה משום דהויה ע"י טהרה בעי", מבואר שדין הויה ע"י דבר המקב"ט פוסל רק אם בלעדיו לא היו מגיעים המים למקוה. וכן הוכיח **החזו"א** (פרה יא-טז ד"ה והנה) מדברי **הר"מ**. **המשנ"א והחזו"א** (תנינא ח-ב) התקשו מהו המקור לחידוש זה. [ראיתי שיש שהוכיח מהראשונים הנ"ל שכתבו שהניח הטבלא להמשיך המים למקוה, דמוכח שאלמלא ההנחה לא היו המים באים למקוה. וזה אינו, דאף הרא"ש כתב כן. וצע"ק].

**החזו"א** (שם) הקשה על הרא"ש מה**גמ'** בזבחים (כה:), ע"ש. וכ"מ ב**רש"י** (שם) שכתב שהנותן ידו בצנור משוך מן הקילוח י' אמות אינו פוסל, מבואר שאם יתן ידו סמוך לקילוח פוסל, למרות שגם בלא ידו היו המים מקלחים. [בני החבורה]. עוד הקשה החזו"א שישנה סתירה ב**רא"ש**, ע"ש. וע"כ פירש שדברי הרא"ש נאמרו רק בטבלא שהמים לא נחים עליה, אלא שפין ויורדים למקוה, אבל בכלי שהמים נחים בו ליכא להך כללא.

**האחרונים** הקשו על הרא"ש שישנם נפק"מ בין פסול שאובין להוייתן ע"י טהרה, א' פסול שאובין נאמר גם בג' לוגין, משא"כ פסול הוייתן ע"י טהרה אין מקור לחדש שנאמר גם בג' לוגין, אלא רק ברוב המקוה, כדכתב **הגידו"ט** (גבא מג). וכ"מ במתני' דתני "פוסלת את המקוה", דאיירי במקוה שיש בו רוב מים כשרים. מחמת קושיא זו הוכיחו **הלחו"ש** (רא-פג) **אבנ"ז** (יו"ד סי' רעב) ו**גלות עליות** (ד"ה ובש"ך) שהרא"ש סובר שגם בדין הוייתן ע"י טהרה נאמר שיעור ג' לוגים, וכדכתב **הרשב"א** (שעה"מ ח וט), וכ"מ ב**רא"ש** (שו"ת לא-ז) וב**ש"ך** (רא-ק), כדכתבו האחרונים [הו' בפ"ה מ"ה], וכ"פ הג' **חש"ל** (מ"א) בדברי **הר"ש**. אך **החזו"א** (תנינא ח-ב) **ונזר הקודש** (אות ב) תירצו שהרא"ש התקשה מהא דתניא בתוספתא "שלמו מ' סאה הרי אלו כשרין", משמע דאיירי גם במקוה שעשאו כולו ממים אלו. [החזו"א אזיל לשיטתיה שנקט (קמא ה-ב ז-ה ד"ה וממשנתנו ותנינא ה-ח) כדעת הגידו"ט, וכן נקטו עוד אחרונים, כדהבאנו בפ"ה מ"ה, ע"ש.

ב' פסול שאובין נאמר גם באופן שהמשיכו את המים על הקרקע פחות מג"ט, או שהאויר הפסיק, ואילו פסול הוייתן ע"י טהרה נאמר רק אם המים באו ישירות מהדבר המקבל טומאה למקוה, אבל אם היה הפסק קרקע כל שהוא או אויר אינו פוסל, כדמבואר ב**גמ'** בזבחים (כה:), וכדכתב **החת"ס** (יו"ד סי' ריד). כה"ק **נחל אשכול** (סי' נו אות י) **וחזו"א** (שם).

ג' מים שאובין פוסלים את המים שהם באים אליהם, עד שיצא כדי מלואו ועוד, אבל מים שבאו מדבר המקבל טומאה אינם פוסלים את כל המים. כה"ק [לכאורה] **המשנ"א** (ד"ה בין). וכ"מ ב**נזר הקודש** (אות ג)ש הביא את קושיא המשנ"א בתור קושיא בפנ"ע, וע"ש כתב שלפ"ד הנ"ל מיושבת גם קושיא זו. אך יותר מסתבר שכוונתו לומר שאין דין ג' לוגין בדבר המקב"ט, וכקושיא א' הנ"ל.

בא"ד - "תיפוק ליה משום דהויה ע"י טהרה בעי", מבואר ברא"ש שגם במקוה בעינן שתהא הוייתו ע"י טהרה, ולא רק במעין, ונחלקו בדבר **הר**אשונים, כדהעיר **המשנ"א** (ד"ה בין). בטעם הדבר שהטבלא חשיבא דבר המקב"ט, למרות שאין לה דפנות, עי' **ב"י** (רא-לה) **ב"ח** (שם-לח) **פרישה** (שם-מ) **ט"ז** (שם-מג) **וש"ך** (שם-עו), ע"ש שנחלקו בדין דבר המקב"ט מדרבנן, האם פוסל המקוה.

משנה ג'

"החוטט בצנור" וכו', האחרונים נחלקו האם צריך שהאדם יחקוק, כדי לגלות דעתו דניחא ליה בגרמא זו, כדנקטו **הרמב"ם** **ה"ר שמעיה ר"ן רא"ש וטור**, כדכתב **הדרכ"מ** (רא-כב), א"ד אף אם נחקק מאליו פוסל, כדנקטו **המרדכי** (קידושין סי' תקס) **והמהרי"ק** (סוף שורש נו), [אלא שנחלקו האם צריך לחשוש שמא נעשה חקק במרזב מאליו, ע"ש]. והק' **הב"י** (שם-לו ד"ה כתוב) מ"ש מסילון שהוא צר מכאן ומכאן וכו' דכיון שלא נעשה לקבל צרורות אינו פוסל, כדתני בסיפא. ותירץ בל' אפשר דס"ל שאין צרורות מתעכבים שם. ועי' להלן. **חי' ר' אריה לייב** (ח"ב סי' עד) הקשה על המרדכי דהוי קבעו ולבסוף חקקו. ותירץ דס"ל דבעינן שלא היה עליו כלל תורת כלי מקודם, אפילו כלי פסול.

"החוטט בצנור לקבל צרורות", כתב **המשנ"א** (ד"ה לקבל) דלגבי טומאה ל"ח בית קיבול, כיון שאינו עשוי לטלטל על ידו הצרורות, וכדמבואר ב**רש"י** (שבת סו.), אלא לענין שאיבה גם קיבול כל דהו מיקרי שאיבה.

"החוטט בצנור לקבל צרורות בשל עץ כל שהוא" וכו', האחרונים נחלקו מהו המקום הפוסל מדין שאובין, ונשנו ג' שיטות: א' המים שעוברים ע"פ הגומא פוסלים מדין שאובין, כ"כ **הש"ך** (רא-עז) **הב"ח** (שם-לט) [בפי' ב', ע"ש] **הגידו"ט** (נחל ל) **מהר"י אסאד** (יו"ד סי' ריב) [בשמו] ו**התפא"י** (יכין יז). וכ"מ בל' **הר"מ** שכתב "לפי שאותו המקום החקוק כלי הוא", כדכתב **האבנ"ז** (יו"ד רפ-ג). וכ"מ בל' **תוס'** (ב"ב סה: ד"ה צינור) שכתבו "שעוברים על אותו בית קיבול", כדכתב **שלה"ג** (ב"ב לה: בדה"ר). וכ"מ בל' **הרא"ש** (הל' מקואות סי' ו) שכתב "והמים העוברים על הגומא הוו שאובין", כדכתבו **שלה"ג** (שם) בתחיל"ד **גידו"ט** (נחל ל) **ואבנ"ז** (שם)[[26]](#footnote-27).

ב' גם המים שעוברים שלא מעל בית הקיבול פוסלים, כן הסיק הש"ך ב**נקוה"כ** (שם). וכ"כ **שלה"ג** (שם) **הב"ח** (שם-לט) בפי' א' **ומהרש"ם** (שו"ת ח"א סי' ב ד"ה ומה). וכ"מ בל' **הרא"ש** שכתב "וכל המים העוברים בצינור חשיבי שאובין". [וצע"ק]. וכ"מ מל' **הרמב"ם** (ו-ו), כדכתב **גלות עליות** (סוף פסקא ג). וכ"מ מל' **הטוש"ע** (רא-לו), כדכתבו **שלה"ג** (שם) **הרש"ש מהרש"ם** (ח"א סי' ב ד"ה ומה) **וגידו"ט** (שם)[[27]](#footnote-28). **החזו"א** (תנינא ה-ט) הוכיח שכל המים הגדורין ע"פ הכלי פוסלים, [בזמן שמקצתן תוך הכלי], ולא רק המים שנכנסים לתוך הכלי, דבריו הובאו במשנה ה'.

ג' המים שנכנסים לתוך הגומא פוסלים. כן נקט **החזו"א** (קמא ה-ג וב-ח), וע"כ התקשה שרוב המים אינם נכנסים לחקק כל שהוא, ותירץ שכיון שנעשה לקבל צרורות, סתמא דמילתא הוא באופן שכל המים עוברים בתוך החקק, דאל"כ לא היה החקק מקבל צרורות. וכ"מ ב**ראב"ד** (שעה"מ ג-י) שכתב "אבל אם נתמלא מן הצרורות, והמים מתחלחלין בתוכו בין חלל הצרורות הרי הוא פוסל", מבואר שהמים הנכנסים לתוך הגומא פוסלים, [משא"כ לדעה א' וב' אין המים נכנסים לגומא, כיון שהצרורות סותמים אותו, כדכתב ה**חו"ב**]. אולם **החזו"א** (תנינא ה-ט) כתב שבזמן שמקצת המים עובר תוך הכלי אזי גם המים שעוברים ע"פ הכלי פוסלים, לפ"ז גם לשיטה ב' צריך לומר שהמים נכנסים לתוך הגומא.

**האחרונים** הסוברים שכל הכלי אינו פוסל התקשו למה אין המים מיטהרים ע"י המשכה במקום שאין בצינור בית קיבול. **הש"ך** פירש משום דאיירי בדליכא רוב מים כשרים. אולם **הגידו"ט** (נחל ל) **התפא"י** (שם) **האבנ"ז** (יו"ד רפ-ו) **והחזו"א** (קמא ה-ג) טענו דכל הצנור חשיב כלי, ול"מ המשכה ע"ג כלי, אלא ע"ג קרקע, כדפסק **השו"ע** (רא-מו) ע"פ **הראב"ד** (ג-ד עמ' קג). מבואר דאף דחשיב כלי, אינו פוסל מדין שאובין, כי אם במקום הקיבול. עוד תירץ **החזו"א** (קמא ה-ג) דבעינן שהמקום יהא ראוי לבלוע, ואין הצנור בולע. אמנם **התפא"י ופרי דעה** (שפתי לוי ס"ק עז) דחו דדין זה הוא רק לכתחילה. ועי' בהערת **הג' ר"ש הכהן** (תמורה יב:) על הש"ך.

**האבנ"ז** (שם-ד) הקשה מהא דתנן (ה-א) "העבירו ע"ג שפה כ"ש כשר", מבואר שרק מקום הקבלה פוסל, ולא שפת הכלי. **חיבור לטהרה** (ד-ט) דקדק בל' הפוסקים שנחלקו האם הכונה לשפת הכלי, כדכתב **הלבוש** [**והט"ז** (שם-טז)], או ליד שפת הכלי, כדכתבו **הב"ח** (רא-טו) **והש"ך** (שם-כז), משמע שעל שפת הכלי ממש פוסלת, ופירש דבהא תליא הפלוגתא הנ"ל. ועי' להלן (שם).

"לקבל צרורות", בטעם מטרת החטיטה פירשו הראשונים ג"פ: א' **הר"ש הרא"ש** (בפיה"מ ובב"ק פ"ז סי' ג) **והרע"ב** פירשו כדי שהצרורות לא יעכבו את הילוך המים. ב' **הרמב"ם** (בפיה"מ ובהל' ו-ו) **והמאירי** [בפי' א'] פירשו כדי שהמים יהיו זכים. ג' **הראב"ד** (ג-י) [הו' בשמ"ק בב"ק (סז.)] **והמאירי** [בפי' א'] פירשו כדי שלא יכלה כל עפר הגג, אלא יקחם אח"כ ויתקן גגו.

**החת"ס** (סו"ס ריד ד"ה אמנם) **הלחו"ש** (רא-סז) **והדב"א** (ח"ג סי' יג) פירשו שהראב"ד חלק על ש"ר, ונקט דבעינן שיהא ניחא ליה בעצם הצרורות, ולא סגי בהא דניחא ליה שהצרורות לא יפריעו למים, כיון דטפי הוה ניחא ליה שלא יבואו לשם הצרורות, כדכתב **התפא"י** (כלים ב-ב יכין לז). אמנם **גלות עליות** (ריש פסקא ג) הסתפק דלמא מודה הראב"ד לש"ר, ולאו דוקא נקט, ע"ש במקורו.

"בשל עץ כל שהוא ובשל חרס רביעית", בטעם החילוק מצינו ה"פ: א' **הראב"ד** (תשובות ופסקים עמ' עג - הו' בלנפש תדרשנו) פירש [בפי' א'] שבתורה מפורש שכלי חרס בעי בית קיבול, ולכן ל"ח בית קיבול עד שיהא בו כדי רביעית, אך לא מפורש בתורה שכלי עץ בעי בית קיבול, אלא ילפינן מהיקש, וע"כ סגי בכל שהוא.

ב' **הראב"ד** (שם) פירש [בפי' ב'] דכתיב גבי חרס "ולחשוף מים מגבא", ואין חשיפת מים פחות מרביעית.

ג' **הט"ז** (רא-מד) **והפרישה** (שם-מב) פירשו שעץ ראוי לחקוק בו יותר, וע"כ הוי כאילו כבר חקק בו, משא"כ בשל חרס. [וכ"כ ה**פרי דעה** (טורי כסף מד) בשם הט"ז]. וכעי"ז פירשו **גלות עליות** **וחיבור לטהרה** (ד-ט ד"ה ומה) עפ"ד **הב"י** בשם **המרדכי** (קידושין סי' תקס) שכתב "כשהתחיל לחטוט וגילה בדעתו דניח"ל שיהא בית קיבול והמים יתחלחלו עד שיתרחב לקבל רביעית",דשאני עץ שדרכו להתרחב ע"י רקבון, וניחא ליה שיקבל מימיו כדי שיתרחב הנקב, כדפירש **החזו"א** (תנינא ז-יא).

ד' **גלות עליות** (פסקא ב) פירש שעץ חשוב יותר מחרס. [אך בטעם הדבר פירש משום שפשוטי כלי עץ יש להם טומאה מדרבנן, ולכן החמירו בהם בשיעור קבלתם]. וכ"מ קצת מסתימת דברי הראשונים שלא הוצרכו לפרש את החילוק בין עץ לחרס.

ה' **המשנ"א** (ד"ה ובשל) פירש שחרס מעכב צרורות יותר, משא"כ עץ דלא שכיחי התם צרורות, [כיון שדרך להחליקו], דברוב פעמים עוברים עם שטף המים.

**החזו"א** (שם) כתב שלפי הטעם הג' כלי מתכת דינו כחרס, וזוהי הנפק"מ בין הפירושים. ודוק.

"בשל עץ כל שהוא", **החזו"א** (קמא ה-ג ותנינא ה-ט) התקשה דחקק כ"ש אינו מחזיק לוג, ופחות מלוג אינו פוסל, ותירץ שנתכוין לרבות. א"נ אפשר כיון דזה נכנס בכלי וזה יוצא הוי כג' לוגין בבת אחת.

"ר' יוסי אומר אף בשל חרס כל שהוא", האחרונים נחלקו האם הכונה לשיעור כדי סיכת קטן, כדפירש **המהרש"א** (חולין נד:) ע"פ **הר"ש**, וכל שהוא לאו דוקא, או שכל שהוא דוקא, כדפירש **מל"ה**, וע"כ הוצרך לחדש שר' יוסי פליג על שיעור סיכת קטן דתנן בכלים, [דאל"כ תקשי דהוי סברות הפוכות, ע"ש].

"ובשל חרס רביעית ר"י אומר אף בשל חרס כ"ש", להלכה פסקו רוב הראשונים [**רמב"ם** (ו-ו) **ס' האשכול** (סי' נו) **מאירי רע"ב טוש"ע** (רא-לו)] כת"ק. אולם **הסמ"ק** (רי"ס רצד) פסק כר' יוסי. ותמה **ר"פ** (בהג') למה פסק כוותיה. [הובאו ב**ב"י** (שם)]. האחרונים תירצו בתרי אנפי: א' **חיבור לטהרה** (ד-ט ד"ה ומה) **ונזר הקודש** (אות א) תירצו דאיכא סתמא דמתני' (כלים ב-ב) כר' יוסי, כדהק' **הר"ש**. ב' **מקוה טהרה** (הו' בהג' והערות שם) פירש דקי"ל כר' יוסי שנמוקו עמו.

"סילון", **הרע"ב** כתב "סילון וצנור ומרזב אחד הם", **התוי"ט** הוסיף מיהו נשתנו בגודלן וקוטנן, כדפירש **הרע"ב** (ב"ב ג-ו). והא דשינה התנא לשונו, פירש **המשנ"א** (ד"ה סילון) דהמחובר לגג נקרא צנור, וקמ"ל שאפילו מחובר פוסל, והמונח בארץ נקרא סילון, וקמ"ל שאפילו תלוש אינו פוסל. ועי' **תפא"י** (כלים ב-ב בועז ה) שביאר שישנו חילוק בין מזחילה מרזב סילון וצנור.

"ירד לתוכו עפר ונכבש כשר", **הרמב"ן והר"ן** (שבועות ו. בדה"ר) כתבו דאיירי אפילו בנכבש מאליו. [וכ"מ בל' **הר"מ והרא"ש**]. והביאו שבס' **היראים** (סי' כו) מפרש שכבשו ברגל, והיינו דבעי שיעשה מעשה לקובעו במקומו. עוד כתב ס' **היראים** דהכא חמיר מכל ביטול חריץ, שלא הוזכר תנאי זה דמתני', משום דבעינן לבטלו מתורת כלי. והביאו **התוי"ט**. **תוס' אנשי שם** בשם **החת"ס** חילק דשאני צנור שעומד להישטף ע"י זרם מים. [ע"ש שנחלקו בביאור קושית היראים].

"ירד לתוכו עפר ונכבש כשר", האחרונים נחלקו האם דין זה נאמר גם לגבי טומאה, דבטל ממנו תורת כלי לענין קבל"ט, כדהביא **גלות עליות** (פסקא ג ד"ה וראיתי) בשם **צ"צ**, וכדמבואר בקושית ס' **היראים** [שהביא הרמב"ן (ב"ב סו.)] הנ"ל, א"ד זוהי קולא שנאמרה לגבי פסול שאיבה, כדכתב **גלות עליות**, ופירש (שם ד"ה איברא) שזהו הביאור בתי' ס' **היראים** הנ"ל. ויישב לפ"ד את דעת **הגר"ז**. והא דאינו נפסל מדין הוייתו ע"י דבר המקב"ט, משום דאיירי באופן שהמים יכולים לעבור למקוה בלא הצנור, כדכתב **הרא"ש** במשנה ב', וזוהי נפק"מ בפלוגתא זו. עכ"ד.

"סלון וכו' אינו פוסל מפני שלא נעשה לקבלה", בביאו"ד מתני' ישנם ג"פ: א' **הב"י** (רא-לו ד"ה כתוב) נקט שהכונה היא שהאדם לא עשה את הסילון לקבלה, ולפ"ז פירש דמה"ט נקטו רוב הראשונים [הנ"ל] שחקק הנעשה מאליו אינו פוסל, והתקשה על המרדכי והמהרי"ק שנקטו שגם חקק שנעשה מאליו פוסל, למרות שהאדם לא עשאו לקבלה.

ב' **הב"י** (שם) פירש [בל' אפשר] בדעת **המרדכי והמהרי"ק** [הנ"ל] דכונת מתני' שהצרורות לא מתעכבים שם.

ג' **הר"מ** פירש "לפי שצורתם מוכחת עליהם שלא נעשו לקבלה", לפ"ז מיושבת שיטת המרדכי והמהרי"ק דסתם חקק אין צורתו מוכיחה שלא נעשה לקבלה.

"אינו פוסל מפני שלא נעשה לקבלה", **הראב"ד** (תשובות ופסקים עמ' עט) **והרא"ש** (שו"ת כד-יב) כתבו שדין זה נאמר גם לגבי קבלת טומאה, וכדמוכח מהא דתני במתני' (כלים ב-ג) שסילון כפוף טהור. **הגר"ח** (מקואות סוף פ"ו) כתב שהראשונים נחלקו האם אין עליו תורת כלי כלל, וכשר אף לטבול בתוכו, וזוהי שיטת **הרמב"ם** (מקואות ח-ז), א"ד יש עליו תורת כלי, ופסול לטבול בתוכו, ורק אינו פוסל את המקוה במים היוצאים ממנו, וזוהי שיטת **הראב"ד** (שם). לפ"ד יישב את קושית **הכס"מ** על הראב"ד. והא דלגבי טומאה טהור, משום דילפינן דומיא דשק דבעינן מיוחד לקבלה. אך **חי' ר' אריה לייב** (ח"ב סי' עג ד"ה והנה) תמה על הגר"ח, ע"ש. וע"כ פירש שהכפיפה נצרכת שהמים לא יצאו למקום אחר. **הקה"י** (סי' נד) פירש שלגבי שאובין סגי בהא דכשהוא עשוי משתמשים בו לפרקים. **חבור לטהרה** (ד-י) כתב דהא דבעינן שיהא עשוי לקבלה היינו כשאינו מקבל בפועל, אלא רק ראוי לקבל, אבל היכא שמקבל בפועל א"צ שיעשהו לשם כך.

ר"מ - "והמדובר שם בצנור שחקק בו בית קיבול וכו' לפי שתורת כלי עליו בתלוש כמו שכתוב בתלמוד (ב"ב סו:)", **הפת"ש** (רא-ז) הביא שהאחרונים [**ש"ך מרכה"מ באר יעקב נוב"י רע"א חת"ס** (סי' קצח) ועוד] נחלקו האם דין זה שקבעו ולבסוף חקקו אינו פוסל, נאמר רק לגבי פסול שאובין דרבנן, כדקאמר בגמ' (שם), וכדכתבו **הרמב"ם** (בפיה"מ מ"א) **הרשב"ם** (שם) ושו"ת **הרי"ד**, א"ד גם בפסול דאו', והיינו משום שהגמ' חזרה בה במסקנתה מהנ"ל, כדפירשו **החת"ס** (סי' רה) **והחזו"א** (תנינא ב-יג וכלים יט-ג). עוד תירץ **החזו"א** (כלים שם-ד) שאין הכלי פוסל, אלא בעינן מים מחוברים, ולגבי דין המים גם חקקו ולבסוף קבעו חשיב מחובר. ועי' במשנה ה' שנחלקו בדבר **הראשונים**. ועי' ב**משנ"א** (שם) שדן האם לענין נט"י צריך להקל דאפילו קבעו כשר, כדטען **הט"ז** (או"ח קנט-ח), א"ד כיון שיכול ליטול במים אחרים, לא הקילו, כפי שצידד **המשנ"א**.

ר"מ - "ואל יטעך מה שמפורסם וכו' שהמימות העוברים על רעפי העץ וכו' כולם מים שאובין", **הרשב"א** (שעה"מ ה עמ' תצו) בשם **ר"ח** (שבת סה:) **והמאירי** (כאן) בשם **גאוני הראשונים** פירשו דהא דקאמר בגמ' שיש חשש שמא ירבו הנוטפין על הזוחלין, היינו הנוטפין מן הגגות, ופסולים מחמת שעברו על הרעפים. אך **התורא"ש** (נדה סז.) פירש בשם **ר"ח** שהצנורות שעל הגגות היו חקוקים ולבסוף קבעום.

ר"ש ד"ה ובשל - "אע"ג דבדקין שבכלי חרס חשיב בכדי סיכת קטן", **הר"ש** (מכת"י ובכלים ב-ב) ו**תוס'** בחולין (נד:) הוסיפו לפרש "לקבל צרורות שאני". בביאו"ד ישנם ב"פ: א' **חיבור לטהרה** (ד-ט ד"ה ומה) פירש שפחות מרביעית אינו ראוי לשימוש של קבלת צרורות, לאפוקי סתם כלי שראוי למרגלית אחת, ולכן שיעורו בכ"ש, כדכתב **המשנ"א** (ד"ה ובשל). ב' יש מהאחרונים שכתבו שקבלת צרורות אינו קיבול גמור, כיון שאינו צריך את הצרורות עצמם, כנ"ל, וכדפירש **חו"ב** (ט-ג ד"ה הא). ועי' במה שתירץ **הב"ח** (רא-מ). ועי' במה שהעיר **גלות עליות** (פסקא ב).

רא"ש ד"ה ורחב באמצע - "שדפנותיה בולטות לחוץ באמצעיתו", **הלחו"ש** (רא-סז ד"ה עוד) העיר אמאי ל"ק רבותא טפי, שהשוליים בולטות. וע"כ הוכיח דס"ל כפירוש ה**א"ר** דדוקא כשהשקע הוא בצדדים ל"ח בית קיבול, אבל אם השקע הוא בקרקעית חשיב בית קיבול. ועי' **גלות עליות** (ריש פסקא ג) שהביא מקור לפירוש זה מה**תוספתא**.

משנה ד'

"מים שאובין שנתערבו בחצר" וכו', הראשונים פירשו שטעם ההכשר הוא מדין המשכה. הראשונים נחלקו בדין המשכה בכולה האם מהני מדאו', ונשנו ג' שיטות:

א' המשכה [אפילו בכולה] הוא דין דאו', כדכתבו **תוס'** בב"ב (סו:) בשם **ה"ר משה מפונטייזא**. וכן מבואר בדברי **הרי"ד** (א-א ד"ה פליג). בדברי **הר"ש** (ב-ג) מבואר שלכו"ע מהני המשכה בכולה מדאו', ופליגי האם רבנן פסלוה, כדכתבו **אמ"ט** **ולחו"ש** (רא-עד ד"ה והנה לדידן) עפ"ד **המהרי"ט** (סי' יז), וכ"כ **התשב"ץ** (ח"ג סי' יב). וכ"כ **הישוע"י** (רא-כח ד"ה ואמנם).

ב' המשכה [בכולה] מועילה רק מדרבנן, כדמבואר בדברי **הרמב"ן** (ב"ב סו. ד"ה ונראה) **וריטב"א** (שם ד"ה ולענין) שכתבו דמ"ד דהמשכה בכולו מהני, בהכרח ס"ל שכולו שאוב דרבנן. וכן מבואר ב**ראב"ד** (שעה"מ ג-ג). לשיטתם לכו"ע ל"מ המשכה בכולה מדאו'. וכן הוכיח **אמרי אש** (סי' כו), כדכתב **הלחו"ש** (שם). וכ"כ **תורת זרעים** (תרומות פ"ה ד"ה אך) שנחלקו בדבר הראשונים.

ג' הפלוגתא אי מהני המשכה בכולה היא האם מהני מדאו' המשכה בכולה, כדמבואר בדברי **המרדכי** (קידושין סי' תקס) שכתב דאין להתיר כולו בהמשכה, משום דבשל תורה הלך אחר המחמיר.

בביאור דין המשכה ישנם ד"פ: א' **המרדכי** (שבועות סי' תשמה) כתב "וטעמא כיון שראוים להבליע נתבטלו אגב הקרקע", וכ"כ **תרוה"ד** (סו"ס רנח) "כ"כ במרדכי שצריך להמשיך ע"ג קרקע דראויין המים לבלוע שם ואז בטל שם שאובין מהן אגב הקרקע, אלמא דבבליעה תליא מילתא". מבואר שהמשכה מועילה משום המים נחשבים כמבוטלים ובלועים בקרקע. [ועי' **חזו"א** (קמא ז-ט)].

ב' **תורת זרעים** (תרומות פ"ה ד"ה והנה) פירש [בפי' א'] שההמשכה מועילה משום שהמים נעשים מחוברים לקרקע. והדברים מתאימים למש"כ **תרוה"ד** (סי' רנד) שהחסרון בשאובין הוא משום שהמים תלושין.

ג' **גנת ורדים** (הספרדי ד-ד) פירש שהמשכה מוציאה מידי תפיסת אדם, כיון שעל ידיה "פסק כח גברא ובשעת נפילת המים לא יבואו מידי בשר ודם".

ד' **הגרי"ז** (תמורה יב.:) **ותור"ז** (שם ד"ה אמנם) [בפי' ב'] פירשו שההמשכה מועילה משום שאין כאן נפילה מן הכלי, כדמבואר ב**רמב"ם** (ד-ח), [והוסיף **הגרי"ז** שהרמב"ם לשיטתו דס"ל שפסול שאובין דרבנן, ולכן סגי שלא יפלו מכלי]. **תור"ז** הוסיף לפרש שהחסרון של שאובין הוא שעשיית המקוה אינה בידי שמים, אבל ע"י המשכה למקום אחר, המקוה במקום זה הוא מקוה חדש, ולא נעשה בידי אדם.

ברם **רש"י** (חולין פד.) פירש דילפינן מדכתיב "מעין מים", שהמשכה לא מועילה בשאר משקין, וד' הביאורים הנ"ל לכאורה אינם שייכים בשאר משקין. [אמנם מעצם דברי הגמ' אין הכרח, ד**הגידו"ט** (נחל כה) **פרי דעה** (פתיחה לסי' רא) בדעת **הראב"ד והרש"ש** (שם) פירשו דאיצטריך הך דרשה למעוטי זוחלין, ע"ש]. ויש ליישב כביאור א' וב', עפ"ד **הרי"ד** (שו"ת סי' סב עמ' שה ד"ה אני) שכתב שהחסרון במי פירות הוא "משום דבעינן מקוה בידי שמים", וא"ש ל' ה**גמ'** (מכות ד.) דקרי להו בשם "שאובין". עי"ל שמי פירות אינם מתחברים ומשתייכים לקרקע.

**הגרי"ז ותור"ז** ביארו דבהא תליא פלוגתת הראשונים האם המשכה מועילה רק בקרקע, כדכתבו **הראב"ד** (ג-ד) **והרי"ד** (א-ב), וכדמבואר ב**מרדכי** (שבועות סו"ס תשמה) ו**תרוה"ד** (שם), כדכתב **הב"ח** (רא-מח), א"ד המשכה מועילה גם בכלים שאינם פוסלים את המקוה, כדמבואר בס' **האשכול** (סי' נה) [דמהני המשכה בטבלה] **השאלתות** (אחרי סי' צו) - הו' ב**מרדכי** (שם) **וב"י** (רא-מו) - ו**הרמב"ם** (ד-ח), כדכתבו **הב"ח** (שם) **הגרי"ז** (שם).

עוד נחלקו **הראשונים** (כדלהלן) האם מהני המשכה ע"ג קרקע שאינה ראויה לבלוע. להלכה פסק **הרמ"א** (רא-מו) שיש להחמיר לכתחילה. אולם **החת"ס** (יו"ד סי' ריד ד"ה הנה במרדכי) כתב שבדברי **הרוקח** (סי' שעז) **והמרדכי** (שבועות סי' תשמה) מבואר דלא פליגי, אלא אם הרוב שאוב, דפסול מדאו', בעי קרקע שראויה לבלוע, ואם המיעוט שאוב, דמדאו' בטל ברוב, ורק מדרבנן בעי המשכה, א"צ בקרקע שראויה לבלוע. ועי' **חזו"א** (קמא ו-ח) שהשופך בגומא ואח"כ פותקן, א"צ שיהא ראוי לבלוע.

הראשונים נחלקו מהו שיעור המשכה, [כדהביא **הב"י** (רא-מה)], ונשנו ג' שיטות: א' יש מהראשונים [**כל בו** (סי' פו)בשם **ר"י ר"פ** בהג' על **הסמ"ק** (רצד-ב) **ריב"ש** (סי' פג) [גם] בשם ס' **עמודי גולה** בשם **ר"י ותשב"ץ** (ח"א סי' מט) בשם **ר"פ** בשם **ר"י**, וכ"פ **השו"ע** (רא-מה)**]** שכתבו ששיעורה ג' טפחים. בטעם הדבר פירשו **ר"פ** בשם **ר"י** ו**הריב"ש** דפחות משלשה כלבוד דמי. והו' ב**הגר"א** (שם-עז)[[28]](#footnote-29). ס' **גינת ורדים** (הספרדי ח"א יו"ד ד-ד ד"ה ויראה) כתב בשם **משבית מלחמות** "ההמשכה צריכה רחוקה ג"ט כי בזה שיערו שפסק כח גברא, והדבר מוכרח בעצמו דטעם ההמשכה הוא להוציאו מידי תפיסת אדם, דאל"כ מה ראו לתקנה זו, אלא ודאי לכונה זו נתכונו דבשיעור זה פסק כח גברא". אך **הב"ח** (רא-מח) כתב שבשיעור ג"ט לא נגמר כחו, וקי"ל כחו כגופו דמי.

ב' יש מהראשונים [**רשב"א** (ח"ה סי' תה) **ריב"ש** (שם) בשמו **מאירי** (כאן) בשם **יש פוסקין** **ותשב"ץ** (שם) בצד א'] שכתבו שאין לה שיעור, כל שאינו שופך להדיא לתוך המקוה. **התשב"ץ** (שם) [**חדרי דעה** (רא-מה) **ודעת תורה** (תשו' לסי' רא סעיף טו ד"ה ועי' אשכול)] הוסיף שכן נראה מפירוש **הר"ש** (פ"ב מ"ג) **ותוס'** (ב"ב סו:) בשם **הר"מ מפונטויזא** שכתבו שא"א בלא המשכה. וכן הוכיח **החזו"א** (תנינא ח-יג) מ**הר"ש** (ב-ז), [ע"ש בדחייתו]. וכן דקדק **ערוה"ש** (רא-קסא) מל' **הטור**.

ג' יש מהראשונים [**מאירי** בשם **יש מחמירין** ו**תשב"ץ** (שם) בשם **ס' המנהגות**] שכתב ששיעור ההמשכה ממקום רחוק כדי שתכלה כח ההמשכה קודם שיגיעו המים למקוה. וכתב **הרשב"ץ** שהיא חומרא יתירה ואין לה ראיה. **הגידו"ט** (נחל לט) פירש דבעינן שלא יהא נקרא תפיסת ידי אדם. וכ"פ **הב"ח** (רא-מח) **וגידו"ט** (שם-נחל לט) בדעת **רש"י** (תמורה יב. ד"ה ופותקן) שכתב שישפוך "למרחוק", [דאז מיחזי שהמים יורדים מעצמם, כדכתב **הב"ח**].

**הגרי"ז** (תמורה יב.:) תלה את הפלוגתא בדין השיעור בביאור דין המשכה הנ"ל, דלפ"ד המרדכי שהמים מתבטלים לקרקע, א"צ שיעור ג"ט, משא"כ לפ"ד הרמב"ם שהמים לא נפלו מכלי, בעינן ג"ט, שלא יהא לבוד לכלי.

**האחרונים** נחלקו בדין דין המשכה במאונך - מלמעלה למטה כדלהלן (ד"ה בחצר) ובסי' יב-ה, ע"ש.

"שנתערבו בחצר", הראשונים נחלקו האם דוקא כשנתערבו לפני שירדו למקוה מהני, [דבעינן שהשאובין יתבטלו ברוב קודם ביאתן למקוה, כדכתב **הר"ש** (פ"ו מ"ג), וכדפירשו **השיטמ"ק** (תמורה יב: השמטות אות ל) **ערוה"ש** (רא-נקח) **וחזו"א** (תנינא ה-ט), ועי' מש/כ במס' מקואות סי' יז], ופליג על ראב"י שהכשיר גם אם נתערבו לאחר שירדו למקוה, כדפירש **הר"ש**, א"נ ראב"י הוסיף על דינא דמתני', כדפירשו **הרא"ש ורבינו ירוחם** (כו-ה), א"ד גם אם נתערבו במקוה מהני, כדפירשו **הר"מ הרע"ב וע"ר**. והא דנקט "נתערבו" מצינו ד' פירושים:

א' **תוס'** (תמורה יב: בסו"ד) פירשו דאתא לאפוקי היכא שהצינור [שחקקו ולבסוף קבעו] יורד למקוה בלא המשכה, והיינו שנתערבו לאו דוקא, כדפירש **התוי"ט**. **החזו"א** (תנינא ד-יג) פירש שדברו בהוה, ע"ש. ועי' **לחו"ש** (רא-עו). [ועי' **רע"א** (בגלי' השו"ע רא-מד) **וחזו"א** (שם-יד) דפליגי בביאו"ד תוס']. וכעי"ז פירש **השיטמ"ק** (שם בהשמטות אות ל) בשם **מורו** דאורחא דמילתא נקט, לאפוקי אם מקלחין מן הצנור עצמו.

ב' ס' **האשכול** (סי' נב) פירש דאתא לאפוקי שאם הפסולים נמשכו תחילה במקוה לא מצטרפי. וכ"פ **גלות עליות** (פי' הקצר והארוך פסקא א אות ג). **הכס"מ** (ו-ח) [**והב"י** (רא-מד)] הוסיף לפרש דאתא לאפוקי היכא שלא נפלו רוב כשרים ברישא, אלא כגון שנפלו י"ט סאה כשרים, ואח"כ נפלו ג' לוגים שאובין, ופסלו את המקוה, ושוב נפלו כ"א סאה כשרים, למרות שעתה הרוב כשרים, ל"מ, כדמבואר ב**רמב"ם** (ד-ח). וכ"פ **הגר"א** (רא-עו). ועי' **גלות עליות** (אות ב).

ג' **התפא"י** (יכין לב) פירש דלרבותא נקט, דאף שכשנתערבו לא קדמו הכשרים ליפול למקוה, מהני, כיון שהפסולים לא קדמו.

ד' **המשנ"א** (ד"ה אימתי) פירש דלרבותא נקט, דאפילו נתערבו בחצר והשאובין פסלו את הכשרים, כדכתב **הרמב"ם** (ה-ה) [ע"פ מתני' (ג-א)], מהני. וכ"פ **הגר"א** (רא-עו) בדברי **הרמב"ם**. וכ"כ **ערוה"ש** (רא-קנז), והוסיף לפרש דהכא קמ"ל דא"צ שיהיו כ"א סאה כשרים בפנ"ע. [ועי' בהערת **מקוה ישראל** (כאן)].

"ובעוקה", **התפא"י** (יכין כו) פירש שהיא גומא קצרה.

"בחצר ובעוקה ועל מעלות המערה", בביאור החידוש בהנך ג' גווני [לר"מ בפי' א'] פירש **התפא"י** (בועז ג) דנקט ג' אופני תערובת, א' חצר היא קרקע שוה, והמימות לא התערבו ממש, רק נגעו זה בזה. ב' עוקה היא תערובת גמורה של המימות. ג' מעלות המערה היא המשכה בזקיפה [במאונך], וקמ"ל דבכל ג' מיני תערובות הנ"ל אזלינן בתר רובא, בין לקולא בין לחומרא. [**נזר הקודש** (פ"ה מ"ז אות ה) הסתפק האם המשכה מלמעלה למטה מועילה, ודקדק בדברי הגר"א שאינה מועילה, ע"ש. אך לכאורה אין דקדוקו מוכרח. ויש להוכיח מהא דכתב **חיבור לטהרה** (ג-ז ד"ה והנה) עפ"ד **הריב"ש** (סי' רצה) שפירש שגומות בגובה ג' אמות, ויש בהם מים כ' סאה - עד מחציתם, וכשנכנסו הטובלים התרוממו המים אמה וחצי, איכא המשכה יותר מג"ט. חזינן דמהני המשכה במאונך].

"ועל מעלות המערה", הא דלא קאמר שהמשיכם בפתח המערה, משום דלא מהני המשכה על קרקע המקוה, כדמבואר ב**רמב"ם** (ד-ח) שכתב "אם נגררו המים השאובין חוץ למקוה", וכדכתב **החזו"א** (קמא ב-ו).

"אם רוב מן הכשר כשר" וכו', בטעם הדבר שהמשכת כולה ל"מ, יש להביא ג"פ: א' **ישוע"י** (רא-כח ד"ה ואמנם וד"ה ובחידושי)ו**תורת זרעים** (תרומות פ"ה ד"ה דין) [בפי' א'] פירשו שהמשכת כולה מועילה מדרבנן, ולכן דוקא כשהרוב כשרים, דמדאו' הוי מקוה, מהני המשכה. וכ"מ ב**גנת ורדים** (הספרדי ד-ד) שכתב שזוהי קולא מדרבנן לעשות מיעוט ע"י המשכה. אך בדעת הסוברים שגם אם כולה שאובין כשרה מדאו', וכן בדעת הסוברים שהמשכת כולה מהני מדאו', כנ"ל, א"א לפרש כפירוש זה.

ב' **הראב"ד** (שעה"מ סו"ס א עמ' קלב) כתב ששאובה שהמשיכוה כולה נעשית בידי אדם, ואם גזרו על ג' לוגין שאובין "כ"ש שיש להם לגזור על המשוכה כולה שלא יטבילו בה משום גזירת ידי אדם, אלא ש"מ דבעינן רובא בידי שמים וכי משלים עליה מיעוטא בהמשכה ולא גזרו על המיעוט שיפסול את הרוב אלא בזמן שנתנו שם בידים אבל בהמשכה לא גזרו", מבואר שהמשכת כולה היא גזירה אטו שלא בהמשכה, וכדהביא המהדיר לגידו"ט (שאלה יד) בשם הראב"ד במקו"א שכתב דמה"ט דוקא בכלי ששכיח לעשות ע"י מקוה גזרו, ולא כששפך מים בידיו דלא שכיח.

ג' **הזכ"י** (סי' נו ד"ה ונראה) פירש שהמשכה מועילה לסלק את הפסול של שאובין, אך אכתי קיים החסרון שהמקוה נעשה בידי אדם[[29]](#footnote-30), וחסרון זה אינו קיים כשרוב המקוה נעשה בידי שמים, דאמרינן רובו ככולו, ולכן מהני המשכה כאשר הרוב כשרים.

ד' **הגרי"ז** (תמורה יב:) **ותור"ז** (שם) פירשו שהמשכה מועילה לבטל את ה"פסול" של שאובין, כיון שהמים לא נפלו מכלי, כדמבואר ב**רמב"ם** (ד-ח), אך אכתי קיים הדין שאינם מצטרפים, כדין מים שנפלו מד' כלים, ולכן בעינן שיהא הרוב כשר, דאז המיעוט בטל. [ועי' בסי' טז].

"אם רוב מן הכשר כשר וכו' מחצה למחצה פסול", מבואר שהמשכת כולה [או חציה] אינה מועילה. להלכה נחלקו הראשונים, ונשנו ג' שיטות: א' רוב הראשונים [**שאלתות דר"א גאון** (פר' אחרי שאילתא צו) שו"ת **ר"י מיגש** (סי' מט) **רמב"ם** (ד-י) **רז"ה** (השגות לבעה"נ שעה"מ אות ג) **רשב"א** (שו"ת המיוחסות סי' רכו) **ר"פ** (בהג' על הסמ"ק רצד-ב) **מרדכי** (קידושין סי' תקס) **מאירי** ועוד] פסקו שהמשכת כולה ל"מ.

ב' יש מהראשונים [**רי"ף** (שבועות ה: בדפיו), כדפירשו ס' **האשכול** (סי' נב) **ראב"ד** (שעה"מ א-ו עמ' קנט) **רמב"ן** (ב"ב סו:) **רשב"א** (שו"ת ח"ג סי' רכח והמיוחסות סי' רכו) **ר"ן** (שבועות ה: בדה"ר) **וריב"ש** (סי' פג) - **ומאירי** בשם **יש פוסקים**] שפסקו שהמשכת כולה מועילה. [אולם **המרדכי** (סי' תשמה) לא פירש כן בדעת הרי"ף. וכן דקדק **הב"י** (שם ד"ה ואני)].

ג' יש מהראשונים [**ב"י** (רא-ג) בשם **הראב"ד וט"ז** (שם-כח) בדעת **הר"ש**] שכתבו שמים הבאים ע"י אדם מהני להכשירם ע"י המשכה בכולהו, אבל מים שאובין ע"י כלי ל"מ המשכה בכולהו. ולדעת **הב"ח** הראב"ד הכשיר רק שלא בכוונה.

הראשונים נחלקו בדין מים שאובין שנמשכו שקדמו למים הכשרים, **הר"ש** (כאן ולעיל ב-ז) כתב שבתוספתא משמע שא"צ שתקדם רבייה להמשכה, ועי' **לחו"ש** (רא-פ ד"ה והנה), [ובתחיל"ד כתב (שם) שלא מצינו דמהני שתקדם המשכה לרבייה]. וכ"כ **המהר"ם** (הו' בתוי"ט ב-ז), [וציינו **הגידו"ט** (נחל לז)] וס' **האשכול** (סי' נב). **האו"ש** (ד-ח) הוסיף שכן מוכח ממתני' (ב-ז) לפי פירוש הר"ש. אך בדברי **הרמב"ם** (ד-ח) מבואר דבעינן שהמים הכשרים יקדימו את המים השאובין שהומשכו, כדכתב **הב"י** (רא-מד ד"ה ויש). **המאירי** כתב שבכל גונא כשרים, והביא ש**יש חולקין** לומר שדוקא בקדמו מי המקוה כשרים. **הג' הר"ש הכהן** (תמורה יב:) הסתפק בדין באו הכשרים והשאובין בב"א, והוכיח מהש"ך דלא מהני. וכ"כ **גלות עליות** (אות ג).

בטעם הדבר דבעינן שהכשרים יקדמו, לכאורה יש לדמות להא דקאמר ר"א (פ"ב מ"ב) שרביעית מים שאובין בתחלה פוסלין את המקוה, בביאור החילוק נחלקו הראשונים, כדהבאנו שם.

אולם האחרונים נחלקו האם בכה"ג שהשאובין קדמו מהני להוסיף מ"ס כשרים, **הפרישה** (רא-מח) **ורע"א** (שם) כתבו דמהני, דל"ה שאובין ממש שיפסלו כדין ג' לוגין, אלא רק אינם מצטרפים לשיעור, וכן דקדק **הגידו"ט** (נחל לז) בדברי **הטור**. מאידך **הט"ז** (שם-נה) חלק וכתב דלא מהני. והשתא לדעה א' מוכח דל"ה פסול גמור. וכבר כתב כן ס' **האשכול** (סי' נב), כדציין **גלות עליות** (אות ג).

עוד נחלקו האחרונים האם מהני להמשיכם למקוה אחר, **הלבוש** (רא-מד) **והש"ך** (שם-צט) כתבו דלא מהני, **והגידו"ט** (שם) **לחו"ש** (שם-פ) **וחזו"א** (תנינא ה-טו) כתבו דמהני.

"אם רוב מן הכשר כשר ואם רוב מן הפסול פסול", רוב הראשונים [**ר"מ ר"ש רא"ש** ועוד] פירשו דתנא דמתני' ס"ל שהמשכת כולה ל"מ. אולם ס' **האשכול** (סי' נב) **כל בו** בשם **ר"פ הראב"ד** (א-ו עמ' קלא) **תוס'** (תמורה יב: ותענית יג.) **סמ"ג** (עשין רמח) ו**מרדכי** (שבועות סי' תשמה) [בדעת **השאלתות**] פירשו ד"פסול" היינו שאין טובלים בו, ולעולם אינם פוסלים את המקוה. נפק"מ במקוה שיש בו כ' סאה כשרים, והמשיך ל' סאה שאובין, ואח"כ באו ל' כשרים, מהני. ונחלקו המפרשים האם **הרמב"ם וש"פ** פליגי לדינא, כדכתב **הכס"מ** (ד-ח) **והב"י** (רא-מד ד"ה וכדברי), א"ד לא פליגי, כדכתבו **מרכה"מ וגידו"ט**, הובאו ב**נחל אשכול** (שם אות א). [הראשונים הנ"ל פליגי בביאו"ד הגמ' בתמורה (יב:). ועי' **כס"מ** (ד-ח) בביאור שיטת **הרמב"ם**. ועי' **הגר"א** (רא-עז) **העמק שאלה** (שאלתא צו אות טו) **תועפות ראם** (על היראים סי' כו אות רלא) **וחזו"א** (תנינא ד-טז). ועי' בסי' טז].

"אם רוב מן הכשר כשר", הראשונים נחלקו מהו השיעור שכשר, ונשנו ג' שיטות: א' **הרמב"ם** (ד-ח) **והריב"ש** (סו"ס קכה) כתבו דסגי בכ' סאה ומשהו, וכ"פ **התוי"ט**. ב' **הב"י** (רא-מד ד"ה גרסינן) הביא בשם **התשב"ץ** (ח"א סי' יז) שצריך כ"א סאה, וכל' **התוספתא**. [ביישוב ל' התוספתא לפ"ד ש"ר, עי' **גידו"ט** (נחל לה בסו"ד)]. ג' **רש"י** בנזיר (לח.) כתב שמעיקר הדין צריך כ' סאה ורביעית, ולאחר שביטלוה לרביעית, צריך כ"א סאה. להלכה פסק **השו"ע** (רא-מד) כדעה א'.

"אם רוב מן הפסול פסול", הראשונים נחלקו האם צריך רוב שיעור מ"ס, או רוב שיעור המים, נפק"מ בדין מקוה שיש בו רוב מים כשרים, והמשיך לתוכו מיעוט שאובין, והוסיף למשוך עוד שאובין עד שרבו על הכשרים, **הרמב"ם** (ד-ח) הכשיר, וכ"פ **השו"ע** (רא-מד), אולם בדברי **הראב"ד** (שעה"מ א-ה - עי' לנפש תדרשנו) מבואר שבכה"ג פסול, כדכתב **הגידו"ט** (נחל לה). אך **הלחו"ש** (שם-עח) כתב שאינו מוכרח, אמנם פירש כן (שם-קיא) בדברי **התוספתא**.

**הלחו"ש** (שם-כה) הסתפק אי סגי ברוב כנגד המים השאובין, כגון אם יש ט"ו מי גשמים, ונתן י' סאה מים שאובין, אי מהני להוסיף ט"ו מי גשמים, כיון שהיה רוב כשרים קודם, א"ד בעינן שיהא רוב שיעור מקוה, והינו כ' סאה ומשהו. וכתב שמל' **הטור** משמע כצד א', אך בדברי **התשב"ץ** מוכח כצד ב'. [ועי' **גידו"ט** (נחל לו)].

"מחצה למחצה פסול", עי' בקושית **תוס'** ביבמות (פב:).

"אם ידוע שנפל לתוכו מ' סאה" וכו', עי' **לחו"ש** (רא-עו ד"ה ושמעינן), ומש"כ בפ"ב מ"ה.

ר"מ - "וכבר סבר אדם גדול וכו' כי שאובה שהמשיכוה כשרה ואפילו היה המקוה כולו שאוב וכו' ואילו היה כך למה אמרה המשנה אם רוב מן הפסול פסול", יש מהראשונים [ס' **האשכול** (סי' נב) **ר"ן** (שבועות ה: בדה"ר) **מאירי** (כאן) **וריב"ש** (סי' פג)] שכתבו שלפ"ד **הר"ש** (ב-ז) שר"א ור' יהושע פליגי בהא, א"ש דקי"ל כר' יהושע. ועי' **כס"מ** (ד-ח ד"ה וטעם) **וב"י** (רא-מד ד"ה וטעם) שיישב ע"פ שיטת **רש"י**.

ר"ש ד"ה אם רוב מן הכשר כשר - "כיון דנתערבו בחצר ודרך המשכה ירדו" וכו', **נזר הקודש** הקשה למה לא פסלו הג' לוגין את הרוב הכשרים בשעת הירידה. ותירץ דכיון שהשאובין נפלו באופן שעומדים להיות נמשכים בהמשכה, אין בכוחם לפסול את מי הגשמים, כיון שגם הם עצמם עומדים להיות נטהרים בהמשכה. עי"ל שתקנת ג' לוגין נאמרה במקוה, אבל כל זמן שהמים זוחלין, ולא הגיעו למקוה, ליכא לפסול ג' לוגין. שו"ר שכ"כ **החזו"א** (קמא ו-ט) מדנפשיה.

ר"ש ד"ה תניא - "היו בו מ' סאה ונפתקו ובאו לתוך הבית כשרים ואין מטבילין בהם" וכו', **הראב"ד** (שעה"מ סו"ס א) גרס "היו כ' סאה ונפתקו ובאו לתוך המקוה כשרין ואין מטבילין בהם", והוכיח דהא דבעי ראב"י ריבויא והמשכה, ה"מ למיטבל בהו, אבל למיפסל בהמשכה לחודא נמי לא פסלה.

בא"ד - "היו שני ראשיו נוגעים בארץ מטבילין בו", **המאירי** כתב וה"ה לראשו אחד בארץ, שכל שטבל שם וכו' טהור. לפ"ד ל' התוספתא דתני ב' ראשיו צ"ע. וכן העתיק **הרמב"ם** (ט-יח) את ל' התוספתא, וכתב "שני ראשיו", משמע דלא סגי בראש א'. והטעם צ"ע.

בא"ד - "שאין מטבילין באויר - והכא לא הוה צריך לטעמא דאויר דאפילו בארץ אין מטבילין וכו' דאין מקוה מטהר בזוחלין" וכו', **האמר"מ** (א-יח) כתב שלפ"ד ס' **האשכול** (סי' נ) [גבי גל שנתלש] ניחא, דלולא טעם דאין מטבילין באויר לא היה חשיב זוחלין, כיון שבאו ממקום טהרה, וסופם ליפול בבית שהוא אשבורן. ומוכח דהר"ש ס"ל דלא סגי בהא דסופן ליפול במקום אשבורן. [ועי' מש"כ בפ"ה מ"ה].

בא"ד - "לא שיתערבו בחצר ואח"כ ירדו למקוה", וכ"כ **הרא"ש** דבעי תערובת בחצר, **גלות עליות** (פסקא א אות א) דקדק מהא דל"א 'לא שיתערבו על הגג ואח"כ ירדו למקוה', מוכח דלא מהני רק בנתערבו דרך המשכה, לאפוקי היכא שמים שאובין נתערבו עם המים הכשרים, ואח"כ המשיכום, דבכה"ג השאובין פוסלים את הכשרים, ודינו ככולו שאוב, ע"ש שהוכיח כן מהמש"ד הר"ש, ופליגי על **הרמב"ם** (ד-ח) שהכשיר גם בכה"ג, ובדברי **הב"י** נראה שהר"ש והרא"ש מודים לרמב"ם. עכ"ד.

משנה ה'

"השוקת שבסלע וכו' ואינה פוסלת את המקוה", הראשונים נחלקו באיזו שוקת איירי, רוב הראשונים [**רא"ש** (בפיה"מ ובהל' מקואות סי' ח) **ר"ש** (פרה ה-ז) ס' **האשכול** (רי"ס נז) **מאירי ורע"ב** (כאן ושם)] פירשו דאיירי גם בשוקת שהיתה תלושה אלא שקבעה ולבסוף חקקה, והביאו מקור לדבריהם מהא דאי' בגמ' (ב"ב סה:) שאין תורת כלי עליו. וכ"פ **השו"ע** (רא-ז) לגבי טבילה בכלי. אולם **הראב"ד** (תשובות ופסקים עמ' עה, הו' בליקוטי הראב"ד, ושו"ת סי' כב) פירש דאיירי דוקא ב"שוקת שבסלע" שהיא מחוברת, דלגבי דיני דאו' כל תלוש ולבסוף חברו כתלוש דמי. וכ"כ **התורי"ד** (שבת טז:).

וכה"ק **המשנ"א** (ד"ה השוקת) **נזר הקודש וחזו"א** (קמא ה-יב) על הרא"ש וסיעתו דבגמ' בב"ב קאמר דדוקא לענין שאיבה דרבנן הקילו דל"ה כלי, וכדכתב **הר"מ** (משנה א'), ואילו הכא איירי בדיני דאו', ולגבייהו הוי כלי. אמנם **האחרונים** נחלקו האם למסקנא חזרה בה הגמ' מהנ"ל, כדהבאנו במשנה ג', או שדברי הגמ' נאמרו בדעת רבנן, ואנן קי"ל כר"א, כדפירשו **באר יעקב** (סי' רא דף פג בסופו) ו**ערוה"ש** (רא-סד) ע"פ **הרשב"ם**. עוד תירץ **החזו"א** ע"פ תוס' דשאני הכא שקבעו לעולם. **נזר הקודש** תירץ דשאני טבילה וטומאה דבעינן קרקע, משא"כ לענין צמיד פתיל דבעינן שלא יהא כלי. [ועי' במשנ"א שדן האם לענין נט"י צריך להקל דאפילו קבעו כשר, כדטען **הט"ז** (או"ח קנט-ח), א"ד כיון שיכול ליטול במים אחרים, לא הקילו, כפי שצידד **המשנ"א**].

"אין ממלאין ממנה", בביאור דין זה עי' **תפא"י** (יכין לו) [ע"ש שהסיק כגירסא "בה"] **ומשנ"א**.

"ואינה פוסלת את המקוה", **המשנ"א** (ד"ה ואינה) העיר אמאי לא תני שאפילו טובלים בתוכה, ע"ש.

"נקובה וכו' ואינה יכולה לקבל מים כ"ש כשרה, וכמה יהיה הנקב כשפופרת הנוד", בביאור הא דתני "ואינה יכולה לקבל מים כ"ש", מצינו ג"פ: א' **התוי"ט** (ד"ה וכמה) העיר דמדתני "ואינה יכולה לקבל מים כ"ש", משמע שא"צ שיעור לנקב, אלא סגי בכ"ש, ואילו בסיפא בעי שיעור כשפה"נ. ותירץ בתרי אנפי: א' לפ"ד **הר"ש והרא"ש** [ע"פ הגמ' ביבמות (טו.)] ניחא, דשיעור שפה"נ איירי לענין עירוב מקוואות, וסיפא דמתני' איירי לענין מים שאובין. ב' לפ"ד החולקים פירש עפ"ד התוספתא דרישא איירי בניקב למטה, ששיעורו בכ"ש, וסיפא איירי בניקב מן הצד. וציין שכ"מ ב**ב"י**. **הראב"ד** (תשובות ופסקים עמ' עה, הו' בלנפש תדרשנו עמ' קנח) פירש ששיעור שפוה"נ נצרך כדי לטבול בכלי, אבל לגבי לפסול מקוה מדין מים שאובין סגי בנקב שאינו מקבל מים כ"ש. לפ"ד מבואר החילוק בין הרישא לסיפא.

ב' **התפא"י** (יכין מד ומה) **ותוס' אנשי שם** בשם **לחם שמים** חלקו על התוי"ט ופירשו דהא דתני "וא"י לקבל מים כ"ש", היינו שמקום הנקב הוא סמוך מאד לשוליים, ולא קאי על גודל הנקב. [אמנם גם בתוי"ט משמע כן, מדכתב "משמע ודאי", משמע שאין זה הדין הכתוב במתני'. אך לכאורה אין מקור ללמוד גם דין זה ממתני', וצ"ע].

ג' **החס"ד** (ד-ו ד"ה ואחר) פירש שאינה יכולה לקבל מים בכל מקום שהם, דאף אם הנקב אינו למטה, דהשתא יכולה לקבל מים למטה, הואיל ואי מהפכת לה על צדה יצאו המים דרך הנקב, בטלה מתורת כלי.

"נקובה מלמטה וכו' כשרה", **המשנ"א** (ד"ה ניקבה) העיר למה שינה התנא לשונו מהא דתני ברישא "אינה פוסלת את המקוה", והכא תני "כשרה", ותירץ דקמ"ל דשרי לטבול בתוכה, כדכתבו **הרמב"ם** (ו-ד) **הרא"ש** (הל' מקואות סי' ח) **והטור** (רא-ז). וכבר פירש כעי"ז **הראב"ד** (שם). וכ"פ **מקוה ישראל** (על השו"ע סעיף ז אות כב). וכן דקדקו **רע"א** (שו"ת קמא סי' מ) ו**מקוה ישראל** (אות ב) מסתימת דברי **הר"ש והרא"ש**.

אולם **הראב"ד** (שם) השיג וכתב דבעי נקב כשפה"נ ושיהיו המים מעורבים עם המקוה, וכן הביא **המאירי** שנחלקו **הראשונים** האם אפשר לטבול בתוכה. וכ"פ **הב"י** (רא-ז ד"ה ולכך) בדעת **הר"ש הרא"ש** [ע"ש שדחק את לשונו] **ורבינו ירוחם** (כו-ה). [**החזו"א** (תנינא ב-ג) הסתפק דלמא סגי בנקב כשפה"נ בלא חיבור למי המקוה, משום דעי"ז חשיב שהמים מחוברים לארץ. וצ"ע מל' הראב"ד. ואולי איירי רק בנקב בצידו. אך מסתימת דבריו לא משמע כן].

בביאור שיטת הראב"ד שחילק בין פסול מים שאובין לטבילה בהם מצינו ג"פ: א' **ישוע"י** (רא-יז ד"ה והנה) פירש שפסול מים שאובין הוא דרבנן, וטבילה בכלי הוא דין דאו', כדמבואר בדברי **תוס'** (פסחים יז:) **והר"ש** (ב-ג). וכ"פ **רע"א** (שו"ת קמא סי' מ) **וחת"ס** (יו"ד סי' רטו) ביישוב סתירת דברי **השו"ע**.

ב' **בית אפרים** (יו"ד סי' נג ד"ה ועפ"ז וד"ה אך לענ"ד) פירש שנקב בשיעור שפה"נ מועיל רק שהמים שבתוכו יצאו מכלל שאובין, כיון דל"ח שאובין בכלי שלא יכילו המים בקרבו, אבל אינו מבטלו מתורת כלי, ולכן חשיב טבילה בכלי. וכעי"ז פירש **החזו"א** (שם) שכדי לפסול בעינן 'קבלה', ובכלי נקוב ליכא קבלה, אבל כדי לטבול בו בעינן שהמים יהיו מחוברים לקרקע. וכן הביא **רע"א** (שם) חילוק זה בשם **תפארת שמואל** בביאו"ד השו"ע.

ג' **ערוה"ש** (רא-סט) פירש שלבטל שם כלי סגי בפחות משפה"נ, אך כשהכלי נמצא בתוך מקוה, המים שבכלי מחוברים למים שבמקוה, כיון שהכלי בטל מתורת כלי, ונאמר בהלל"מ ששיעור עירוב מקואות הוא בשפה"נ. [וצ"ב]. ועי' **ב"ח** (רא-מב). ועי' **ב"י** (רא-ז ד"ה והראב"ד) **וכס"מ** (שם) במה שהקשה על הראב"ד, ועי' **גידו"ט** (שאלה ד) **חת"ס** (סי' רטו) **גלות עליות** (אות טז) **והגר"ח** (מקואות פ"ו) בביאו"ד הראב"ד.

"נקובה כשרה", כתב **חיבור לטהרה** (ד-ו) דדוקא אם ניקב כלי שלם מהני לטבול בתוכה, אבל אם מתחילה עשה כלי נקוב אפילו כמוציא רמון אינו מועיל, כיון שלדעת **הרמב"ם** (כלים י-ג) כלי שעשאו מתחילה מנוקב מקבל טומאה, ואף ש**הראב"ד** (שם) פליג, לשיטתו א"א לטבול בכלי מנוקב.

"נקובה וכו' כשרה", **הפת"ש** (רא-יב) הביא שהאחרונים נחלקו האם מהני לנקוב כלי מחובר לקרקע, כדנקטו **מרכה"מ** (ו-ד) **ובאר יעקב** (יו"ד סי' רא), וכן מבואר בדברי **הכס"מ** (שם) **והב"י** (רא-ז, בפי' א') בדעת הרמב"ם, א"ד נקב מהני רק בתלוש, כדמשמע ב**פרישה**, וע"כ החמיר ה**באר יעקב** לכתחילה לנקוב בתלוש.

עוד כתב ה**פת"ש** שהאחרונים נחלקו בדין הסותם נקב לאחר שחיברו, האם דמי לקבעו ואח"כ חקקו, כדנקט **מרכה"מ** (שם), א"ד מהני לחזור ולסותמו, משום שאינו אלא כלי פסול, כדכתב **רע"א** (שו"ת קמא סי' לט), והיינו דפליגי האם נקב מבטל לגמרי שם כלי, א"ד הנקב מחשיבו לכלי פסול.

עוד נחלקו האחרונים האם מהני לנקוב כלי, באופן שדעתו לסותמו [בברזא], **הנוב"י** (תנינא יו"ד סי' קמא) כתב דבכה"ג לא בטל ממנו שם כלי, אולם **בית אפרים** (יו"ד סי' נג ד"ה אחר כותבי) השיג וכתב שדעתו אינה מועילה, וע"כ כל זמן שלא סתמו ל"ח כלי. וכן הסכים **החת"ס** (יו"ד סי' קצח אות ה).

"ואינה יכולה לקבל מים כ"ש כשרה", מבואר שאם השוקת נקובה מן הצד, ומקבלת כ"ש פוסלת, וכתב **החזו"א** (תנינא ה-ט) דמשמע שמים שעברו דרך השוקת למקוה יפסלוה, והקשה דהא מן הנקב ולמעלה אינו כלי קיבול, וא"כ המים העוברים שם כשרים, ולמה לא נתבטלו השאובין ברוב. אלא מוכח שכל המים הגדורין ע"פ הכלי גזרו חכמים משום שאובין. **החזו"א** במקו"א (קמא ה-ג וב-ח) נקט שרק המים הנכנסים לכלי פסולים. וכ"מ ב**ראב"ד** (שעה"מ ג-י), ויש לדחות, כדנתבאר בסי' טז-ב.

"וכמה יהיה בנקב כשפופרת הנוד", בביאור ענין הנקב נחלקו **הראשונים**, האם הוא מבטלו מתורת כלי, א"ד מבטלו מתורת קבלה, א"ד הנקב גורם לחיבור המים, כדהבאנו בסי' יח, ע"ש.

**המפרשים** נחלקו מ"ט לא סגי בשיעור נקב המבטלו מתורת כלי [לקבל"ט], שהוא בכונס משקה, וכבר העיר כעי"ז **המאירי** ששיעור זה נאמר לענין עירוב מקואות, ותירץ "הא בהא תליא" וכו', ע"ש. וכ"כ **המשנ"א** (ד"ה ניקבה) לגבי טבילה בכלי נקוב. ועי' במש"כ ס' **האשכול** (סי' נז).

האחרונים נחלקו האם דינא דמתני' איירי בכל כלי, כדמשמע מסתימת הפוסקים, א"ד איירי בכלים מסוימים. בדעת הסוברים דמתני' איירי בכל הכלים מצינו ב"פ:

א' **התפא"י** (יכין מה בפי' א', ובועז ה) פירש דלענין שאובין א"צ בשם כלי בעלמא, אלא כל שיש לו בית קיבול פוסל, ובשיעור כשפה"נ בטל שם בית קיבול. וכ"פ **החזו"א** (קמא ה-ט) דנקב פחות משפה"נ מחזיק את המים לשעתו, וע"כ חשיב 'קבלה'. וכבר כתב כן ס' **האשכול** (רי"ס נז) "אע"ג דעדיין כלי הוא, מ"מ אינה ראוי לקבלת המים" וכו'.

ב' **הגרי"ז** (מקואות פ"ו ד"ה והנה בתוספתא) פירש שהנקב אינו מועיל מטעם ביטול כלי, אלא מדין חיבור המים לקרקע, וע"כ דמי לעירוב מקואות שהנקב מחבר המים שבמקוה לחברתה. וכ"מ בדברי **הריטב"א** (ב"ב סה:) בשם **הרא"ה**, כדהבאנו בסי' יח. [בדעת **המאירי** הנ"ל א"א לפרש כן, מדכתב "נחשב נקב להפקיעו מתורת כלי". וכ"כ רוב הראשונים, כדהבאנו בסי' יח].

בדעת הסוברים דמתני' איירי בכלי מסוים, מצינו כמה אופנים:

א' **הכס"מ** (ו-ד) [בפי' ב' בדעת הרמב"ם] ו**גלות עליות** (ריש פסקא א) פירשו דמתני' איירי דוקא בכלי אבן שאינו מקב"ט, ולא מצינו בו שיעור אחר, כי אם לגבי דין עירוב מקוואות, וע"כ השוו רבנן שיעור טהרתו לשיעור עירובו, ואה"נ שאר כלים דינם שוה לשיעורם לגבי קבל"ט. **מקוה ישראל** (על השו"ע סעיף ז אות יח) כתב שהעיקר כתירוץ זה, ע"ש בטעמו.

ב' **הכס"מ** (שם) [בפי' ג' בדעת הרמב"ם] פירש דמתני' איירי דוקא בכלי שחיברו בסלע, כדאיירי ברישא, דגזרו שמא יטעו ויכשירוהו בלא נקב, כדין שוקת שבסלע, וע"כ בעי כשפה"נ דליהוי היכרא.

ג' **התפא"י** (שם) [בפי' ב'] פירש דקאי אהא דתני ברישא "היתה כלי וחברה בסיד", דבכה"ג העפר סותם הנקב, וע"כ לא נתבטל ממנה שם כלי, עד שתתנקב כשפה"נ. [לפ"ד מבואר חילוק **הרמב"ם** (פ"ו) בין הל' ג' להל' ד', ע"ש].

אלא שהתפא"י הביא ש**השו"ע** (רא-מ) פסק שבניקב כשפופרת הנוד שרי אפילו לכתחילה, ובניקב בכונס משקה רק בדיעבד מהני טבילה.

ד' **גלות עליות** (פסקא א אות ה) פירש בדעת הרמב"ם דהוי גזירה שמא יבואו לטבול בו, [ואיירי בכלי שאינו מחובר לגמרי], ואינו כשר לטבילה אא"כ יש עירוב מקואות כשפה"נ. ולפ"ז חידש שאם חיבר את הכלי חיבור חזק א"צ בשפה"נ.

"וכמה יהיה בנקב כשפופרת הנוד", הראשונים נחלקו האם סגי בנקב, כדמבואר בדברי **הר"ש** וש"ר, א"ד בעי נמי שיקבענו לקרקע, כדפירש **רע"א** (שו"ת קמא סי' מ, הו' בגליון הרמב"ם) בדעת **הרמב"ם (**ו-ד), וכ"מ בסתימת דברי **הכס"מ והב"י**. אך **הגר"א** (רא-ל) פירש [ברמב"ם] שרק כאשר אין בנקב שיעור כשפה"נ צריך שיקבענו בקרקע. לפ"ד ניחא דין שידה (לק' פ"ו מ"ה), דהתם הנקב גדול משפוה"נ.

**הנוב"י** (תנינא סי' קמא) כתב דאיכא למימר דדוקא לטבול בתוכו בעינן תרתי [נקב וקביעה בארץ], אבל לענין לפסול מדין שאובין סגי בנקב, וכ"כ **החס"ד** (ד-ו ד"ה ואחר) **ומקוה ישראל** (על השו"ע סעיף ז אות כג). וכ"ה לשיטת **הגר"ח**, כדלהלן. אולם **הב"י והכס"מ** פירש שגם לגבי לפסול בעינן תרתי. אמנם להלכה פירש הנוב"י ש**המחבר** חילק ביניהם, ורק לגבי טבילה החמיר דבעינן תרתי, משום שהוא דין דאו', משא"כ פסול שאובין שהוא דרבנן. וכן יישב **באר יעקב** (סו"ס רא) את סתירת דברי **השו"ע** (סעיף ז ומ). ועי' **הגר"א** (רא-ל) שכתב שישנם י' חילוקים בין הרמב"ם לר"ש.

בטעם הדבר דלא סגי בנקב, לדעת הרמב"ם, מצינו ג"פ: א' **הנוב"י** (תנינא סי' קנב) פירש דאף שאינו כלי, נקרא שברי או שיורי כלי, וכדמשמע ב**כס"מ וב"י**, וכדכתב **מקוה ישראל** (על השו"ע סעיף ז אות כב). ב' **הגר"א** (רא-ל) פירש דבעינן נקב כשפה"נ, אלא דכיון שקבעו, סגי בנקב כשיעור המטהרו. ג' **גידו"ט** (גבא טז) פירש דלא סגי בנקב כדי טהרתו, משום שעדיין ראוי להיות כלי ע"י יחוד.

בטעם הדבר דבעינן שיקבענו לארץ, נקט **הכס"מ והב"י** שהוא כדי לבטלו מתורת כלי. אולם **הגר"ח** (מקואות ו-ד) פירש שמטרתו להחשיב את המים כמחוברים לקרקע, ובעי נמי נקב, דכל זמן שהמים בכלי שיש לו קבלה בפנ"ע, אין המים נחשבים כמונחים בקרקע, אלא בכלי.

נפק"מ בדין פסול שאובין, לפ"ד **הכס"מ** אם לא קבעו פוסל, כדנקט הכס"מ, וכן נקט **הגר"א** (שם), ולכן כתב שבנקב גדול כשפוה"נ א"צ בחיבור לארץ, ולפ"ד **הגר"ח** כשר, דהטעם הנ"ל שייך רק לגבי טבילה בכלי, וכדכתב **מקוה ישראל** (על השו"ע סעיף מ אות ז).

"כשפופרת הנוד", הראשונים נחלקו האם שיעור זה נאמר על נקב מן הצד, אבל נקב מלמטה סגי בשיעור מחט, כדפירש ס' **האשכול** (רי"ס נז), וכדפסקו **המהר"ם** **מרוטנבורג** (סי' צה) **ורבינו שמחה**, והובאו ב**רא"ש** (הל' מקואות סי' ח ושו"ת ל-ד) **ומרדכי** (סי' תשמו), ומקורם מה**תוספתא** שהביא **הר"ש**, א"ד גם נקב מלמטה שיעורו כשפוה"נ, כדפסקו **הרמב"ם** (ו-ג) **והסמ"ג** (עשין רמח). **הכס"מ** פירש דס"ל שדברי התוספתא הם סיומא דת"ק, וקי"ל כר"א ב"ר יוסי. **הגר"א** (רא-ל) פירש דס"ל שתנא דמתני' שלא חילק, פליג, וקי"ל כוותיה. וכן הסתפק **הרשב"א** (ח"ג סי' רכח). אמנם **הגידו"ט** (שאלה ד ד"ה ויש) פירש שהרמב"ם מודה לש"ר.

הפוסקים נחלקו האם כונת התוספתא לשיעור כונס משקה, כדכתב **הב"י** (רא-מ ד"ה ומכל) בשם **תוס'** (תמורה יב:) **וסמ"ק** (סי' רצד הגהות), [ולדעת **המהרי"ק** (שורש נה) שיעורו כעדשה, אך **הב"י** (שם ד"ה ומ"ש מהרי"ק) תמה מנין לו זה], או שהכונה לשיעור מחט ממש, כדנקט **הב"י** (שם ד"ה ומכל).

בביאור שיטת תוס' וסמ"ק נחלקו המפרשים, **הב"י** (שם) פירש [בל' שמא] דס"ל דהא דתני "הוריתי לטהרה", היינו נקב כשיעור המטהר את הכלי. **הגידו"ט** (נחל לב) תמה על פירושו, ע"ש, וע"כ פירש דס"ל שנקב פחות מכעדשה כמאן דליתא דמי, ע"ש בטעמו, וע"כ פירשו דאיירי במחט גסה, דהוי נקב הנראה. **החזו"א** (תנינא ח-ט) פירש דס"ל כ**הג' מרדכי** (שלהי קידושין) ששיעור כונס משקה ומלא מחט חד שיעורא הוא.

"וכמה יהיה בנקב כשפופרת הנוד", **הכס"מ** (ו-ד) **הב"י** [בפי' א'] **והב"ח** (רא-יב) פירשו בדעת **הרמב"ם** דה"מ כשחיבר הכלי [לקרקע] לפני שניקב, אבל אם ניקב לפני שחיבר, סגי בניקב בשיעור המטהרו, שהוא כמוציא זית. **מרכה"מ** התקשה מ"ש קבעו ואח"כ נקבו, או נקבו ואח"כ קבעו. ועי' **פרי דעה** (שפתי לוי רא-כג) שביאר בתרי אנפי. עי"ל דהחיבור גורם שיחשב כקרקע, ולכן אם כבר ניקב, מהני מעשה החיבור להחשיבו כקרקע, אבל אם לא ניקב, מעשה החיבור לא עשאו כקרקע, ורק הנקב עושהו לקרקע, וע"כ בעי נקב גדול. וצ"ע. מבואר בדברי הכס"מ דמהני לנקוב לאחר שחיברו, וכתב **באר יעקב** (רי"ס רא) שגם שאר התירוצים מודו בהא, [ועי' לעיל שנחלקו בדבר האחרונים], ועוד כתב שתירוץ זה הוא העיקרי, ע"ש.

"מעשה בשוקת [יהוא] שהיתה בירושלים והיתה נקובה כשפופרת הנוד" וכו', הראשונים נחלקו האם שוקת זו היתה כלי, כדפירש **הרשב"א** (ח"ג סי' רכח), דס"ל דאף בכלי שייך עירוב מקואות, כדכתב **הב"י** (רא-ח ד"ה ועתה) בשם **מהרי"ט**, וכן דקדק **המשנ"א** (ד"ה שב"ש) ב**רע"ב**, וכ"מ ב**מאירי**, א"ד שוקת זו לא היתה כלי, אלא שוקת שבסלע, כדפירשו **הר"ש** ס' **האשכול** (סי' נז) **והרא"ש** (שו"ת ל-ד), והביאו **הב"י** בשם **המהרי"ט** (שם), ומשמע דס"ל שבכלי ל"ש עירוב מקואות, כדכתב **מהר"י ב"ל** (ח"ג סי' ע), והביאו ה**לחו"ש** (רא-ל). טעם הדבר מבואר בס' **האשכול** (סו"ס נז) דאיכא גזירה אטו טבילה בכלי שאין בו שפוה"נ, כדכתבו הרא"ש (פ"ה מ"א) וע"ר. וכ"פ **הלחו"ש** (שם). ועי' **נזר הקודש** (אות ג) שכתב נפק"מ בין הראשונים.

ר"מ - "עד שתפתח רובה וכו' ואז יהיו המים הנזחלים עליה כשרים ולא יהיו שאובין לפי שאז כבר אינה כלי", וכ"פ **הרע"ב**, מבואר שדין זה לא נאמר לגבי עירוב מקואות, אלא לגבי ביטול תורת כלי. אך את עצם המעשה ביאר הרע"ב דהנקב נצרך בשביל עירוב מקואות, משום דהכי משמע בגמ' ביבמות, כדפירש **התוי"ט**. והתקשו בדבר **הרש"ש** ו**מקוה ישראל** (אות א). וי"ל דב"ש פליגי וסברי דליכא דין עירוב מקואות, וע"כ הצריכו שתפחת רובה, כדי להפקיע תורת כלי, וממילא המים נמצאים על הקרקע. בני החבורה.

ר"ש ד"ה וכמה - "אבל א"א לומר כן מדמייתי וכו' לענין עירוב מקואות וכו' ומ"מ תימה הוא על הש"ס" וכו', ועי' **מאירי** שיישב דהא בהא תליא וכו'. **הכס"מ** (ו-ד) [והב"י] יישב דהגמ' ביבמות לא הביאה את מתני', אלא ברייתא, ותרי שוקת היו, ע"ש בתי' נוסף. וכ"מ ב**ריטב"א** ביבמות, כדציין ה**פרי דעה** (שפתי לוי רא-כג). ועי' במה שהק' שו"ת **מהר"י ב"ל** (ח"ב סי' נו וח"ג סי' ע) על פירוש הר"ש והרא"ש. ועי' במה שיישבו שו"ת **מהר"ם שיק** (יו"ד סי' קצא) **ומרכה"מ** (מקואות ו-ד).

ר"ש ד"ה תניא - "אמר ר"א בר"י הלכה זו הורתי ברומי לטהרה", לדעת **הרמב"ם** (ו-ד) הכונה כשיעור נקב שנאמר לגבי טהרה, שאינו מקבל טומאה, והיינו כמוציא זית, כדפירש **הכס"מ**. **והגר"א** (רא-ל) כתב שהרמב"ם גרס "כדי טהרתו". ועי' **גידו"ט** (סי' ד סוד"ה עד כאן) שדחה שאין זו כונת הרמב"ם. **החס"ד** (ד-ו) **והחזו"א** (תנינא ו-טו) פירשו שכוונת הרמב"ם לנקב המטהרו מלפסול המקוה מדין שאיבה, והיינו כשפוה"נ. וכ"מ ב**מאירי** (סוד"ה היתה).

בא"ד - "ואם היה מקבל כ"ש כלומר כשנקוב מן הצד כשפופרת וגבוה מעט מן השולים וכו' פסול", וכ"פ ס' **האשכול** (רי"ס נז) **ורא"ש** (הל' מקואות סי' ח). **הרשב"א** (שעה"מ סוף שער ה) תמה למה נקב מן הצד בעי שיעור כשפה"נ, טפי מנקב שלמטה, והא בשניהם אין הכלי מקבל משקה כלל. [וכה"ק **שיורי טהרה** (כאן) **וחזו"א** (קמא ה-יא) ע"ש]. וע"כ פירש דהא דתני "ואם היה מקבל כ"ש מן הנקב ולמטה", קאי על נקב מלמטה, דאם לא היה ממש בשוליו, אלא יכול לקבל משקה כ"ש פוסל עד שיהא כשפה"נ. וכ"פ **המאירי**. אלא שלהלכה החמיר **הרשב"א** כר"ש, ששפה"נ ל"מ מן הצד כשיש מתחת הנקב שיעור קבלת מים. אך **המאירי** כתב שאין דבריהם נראים. [**החזו"א** דחק לפרש בר"ש שכוונתו לרשב"א].

בביאור שיטת הר"ש ישנם ב"פ: א' **המשנ"א** (ד"ה ואינה) תירץ [בל' שמא] דמן הצד גזרו אטו מקבל כ"ש מן הנקב ולמטה, ובשפה"נ איכא היכר טובא, ולא גזרינן. ב' **הגרי"ז** (מקואות ו-ג ד"ה והנה בתוספתא) פירש שמטרת הנקב להחשיב המים כמונחים בקרקע, וע"כ בניקב מלמטה סגי בשיעור מחט, כיון שהמים הנמצאים על הנקב נחשבים כמונחים בקרקע, משא"כ מן הצד דהמים מונחים על הכלי, וע"כ בעי נקב גדול להחשיב המים כמונחים בקרקע.

בא"ד - "בסיד ובבנין וכו' ל"ח סתימא, אבל בסיד ובגפסיס יחד סתימה מעליא הוא", וכ"כ **הרשב"א** (שעה"מ ה עמ' תקד) **הרא"ש** (הל' מקואות סי' ח) **והמאירי**. אולם **הרמב"ם** (ו-ד) כתב "כסיד ובבנין אינו פוסל וכו' בסיד או בגבסים עדין הוא פוסל וכו' עד שיקבענו", וכו', ופירש **הכס"מ** שסיד וצרורות הוא כעין בנין, ולכן ל"ח כלי, ולא סגי בנקב, משא"כ בסיד וגבסים אינו דרך בנין, וע"כ עדין שם כלי עליו עד שיקבענו. וכ"מ בס' **האשכול** (רי"ס נז).

**הנוב"י** (תנינא סי' קמב) הקשה על הר"ש דאין דבר שיסתום כלי כדי שיקבל טומאה מלבד זפת בכלי חרס. ותירץ דלענין להיות נקרא כלי לפסול המקוה יש סתימה. אך **בית אפרים** (יו"ד סי' נג ד"ה ומ"ש בשו"ת) הוכיח שגם לענין טומאה חשיב סתימה. וכן הסכים **החת"ס** (יו"ד סי' קצח אות ו). וכ"כ **החזו"א** (תנינא ז-ז).

עוד הקשה הנוב"י דישנה סתירה בין דקדוק הרישא לדקדוק הסיפא מה הדין בסיד לחוד, וכתב שבדברי הר"ש והרא"ש אין הכרח. אמנם **הרמב"ם** **והרשב"א** (שם) פסלו בסיד לבד, כנ"ל, וכדכתב **הנוב"י**. וכ"כ **רע"א** (סי' מ) דסגי בסיד לבד, כדהביא **הדרכ"ת** (שם-רה). וכ"כ **הגר"א** (שם-ל). וכן הוכיחו **מי שילוח** (פתיחה לסי' ד תשובה א) **וחזו"א** (תנינא ז-ז), [ע"ש בראיותיהם]. ועי' במש"כ **גלות עליות** (מ"ג פסקא ג ד"ה וראיתי).

בא"ד - "או מירח מן הצדדין", בטעם הדבר שהמירוח ל"ח סתימה לפירוש הר"ש, פירש **אמ"ט** שלא מירח את כל הנקב, אלא רק את סביבותיו, ועי"ז הדביקו לארץ. וכעי"ז פירש **החזו"א** (קמא ה-יב). וכ"פ **הכס"מ** (שם) בדעת הרמב"ם שע"י המירוח הדביקו לארץ או לסיד, אך ע"ש בפירוש נוסף.

פרק חמישי - מעין

משנה א'

"מעין שהעבירו ע"ג השוקת פסול", **הר"מ והרא"ש** פירשו שגם המים היוצאים מהשוקת פסולים לגמרי, וצ"ע בדברי **המשנ"א** (ד"ה פסול) שכתב שרק בתוכה פסול לגמרי, ומחוצה לה דינה כמקוה.

"מעין שהעבירו ע"ג השוקת פסול", **הראב"ד** (שעה"מ ב-יח) כתב דמדתני "פסול", ולא תני "הרי הוא כמקוה", אלמא פסול לגמרי קאמר, והתקשה מ"ט אינו כשר ע"י ההמשכה. ותירץ עפ"ד **השאלתות** שפסק דלא מהני המשכת כולה. ולפ"ז חידש ש"פסול" להטביל בה קאמר, אך אינו פוסל מקוה אחר מדין שאובין, כדין המשכת כולה דעלמא לדעת השאלתות. אולם **הרז"ה** (אות ג) השיג וכתב שהמשכה מועילה כשהמשיכוה ל'מקוה', משא"כ במתני' דאיירי כל זמן שהוא מושך על הארץ, ולא עשה לו אשבורן. סברתו צ"ב. ועי' במה שיישב **הגידו"ט** (נחל יב).

"מעין שהעבירו ע"ג השוקת פסול וכו' כשר חוצה לה", הראשונים נחלקו למה אין החיבור למעין מטהר את המים [בב' המקרים], יש מהראשונים שנקטו שמעיקר הדין החיבור מטהר, אלא שזוהי גזירה דרבנן, בטעם הגזירה נחלקו הראשונים, ונשנו ב' טעמים עיקריים:

א' **הר"ש** (משנה ב') פירש דהוי גזירה בכלים קבועים, שמא יקבעם במקום שאין כשפה"נ. [**הט"ז** (קצח-לא בסו"ד) נקט שהכונה שיטבול בכלי שאין בו נקב כשפוה"נ. אולם **הסד"ט** (קצח-סג ד"ה ומ"ש עוד בביאור) **וגידו"ט** (נחל יא) דחו ופירשו שהחשש הוא שלא יהא בזרם קילוח כשפוה"נ, כדמבואר מהא דכתב שחשש זה שייך רק במקום מוצא המים]. ועי' מש"כ **הרשב"א** (שעה"מ ג עמ' תעז) בשם **הר"ש**.

ב' ס' **האשכול** (סי' נז) **הרא"ש** [**המאירי** בשם **אחרוני הרבנים**] **והרע"ב** פירשו דהוי גזירה דלמא אתי להטביל בכלי בלא חיבור, [וע"כ הכלי מפסיק בין בריכה למעין]. וכעי"ז פירש **ה"ר אלחנן** - הו' ב**סמ"ג** (עשין רמח) **וריטב"א** (מכות ד.) - דאיכא מראית העין דמיחזי כטובל בכלי, כיון שכל המים נכנסים לכלי. ועי' **לחו"ש** (לחם רא-נ).

נפק"מ בין הר"ש לרא"ש בדין כלים תלושים, כדכתב **הב"י** (קצח-לא ד"ה נראה), וכדפירש **גינת ורדים** (הספרדי יו"ד ד-ד). עוד נפק"מ בדין מדרגות של עץ, ד**הט"ז** (קצח-לא) כתב בשם **המהר"ל** שטעמו של הר"ש אינו שייך בכה"ג, כיון שאין דרך להניחם במקום מוצא המים, אך טעמו של הרא"ש לכאורה שייך. ועי' **חזו"א** (קמא ה-יא ד"ה והרא"ש).

אולם יש מהראשונים שנקטו שמעיקר הדין אין המעין מטהר, בטעם הדבר מצינו ד"פ:

א' ס' **האשכול** (שם) [בפי' א'] **הסמ"ג** (עשין רמח) **והריטב"א** (מכות ד.) בשם **תוס'** פירשו דאיירי במעין שאין בו מ' סאה, ולכן המעין נפסל לגבי אדם. וכ"מ ב**רשב"א** (שו"ת ח"ג סי' רכח) שתירץ דאיירי בגונא שאין מ' סאה בין המקוה לבור. בביאו"ד עי' **לחו"ש** (שם-ל ד"ה עוד). אמנם **הר"ש** דחה שיטה זו, [כדלהלן]. **והחזו"א** (תנינא ב-ה) פירש גם בדברי הרשב"א דכוונתו למש"כ הר"ש, והא דבעי שיהא מ' סאה, משום דבכה"ג הו"ל כים מקיפו, דליכא גזירה, כדכתבו הר"ש והרא"ש.

ב' **הריטב"א** (מכות שם ויבמות טו.) פירש בשם **הרא"ה** שחיבור [בשיעור שפוה"נ] מועיל בכלי הפתוח למקוה, דהוי מין א', אבל כלי שפתוח למעיין שמטהר בזוחלין, ל"ה חיבור, דהם ב' סוגים שונים, [וצריך כמוציא רימון להוציאו מתורת כלי, כדכתב **הריטב"א**, וכדפירשוהו **בית יצחק** (יו"ד ח"ב סי' לג) **וגלות עליות** (פסקא א אות ה), והשיגו על **שואל ומשיב** (תנינא ח"ד סי' קלא) שפירש שבכה"ג מהני השקה מדין חיבור. ועי' **חזו"א** (תנינא ב-יא)]. נפק"מ דבכלי המחובר למקוה טובלים אפילו מדרבנן.

ג' **גלות עליות** (פסקא א אות ג) בשם **צ"צ** דקדק ב**ראב"ד** שתוך השוקת פסול מה"ת, דחיבור מן הצד לא מהני.

ד' **הגר"ח** (מקואות ט-ט ד"ה והנראה) פירש שהשוקת מפקיע את דין מעין, ומעתה הזחילה אינה יכולה לחבר, כיון שזחילה של מקוה אינה מחברת, וע"כ המים נפסלים מדין שאובין.

"מעין שהעבירו ע"ג השוקת פסול וכו' כשר חוצה לה", הראשונים נחלקו באופן שיש מ' סאה בין המעין לכלי, **הרשב"א** כתב דשרי לטבול בכלי, כנ"ל, אולם בדברי **הרא"ש וש"פ** משמע דלא ס"ל הכי, כדכתב **הב"ח** (שם-טו), והביאו **הש"ך** (שם-כז).

"העבירו ע"ג שפה כ"ש כשר חוצה לה", רוב הראשונים [ס' **האשכול** (סי' נז) **רא"ש** ועוד] פירשו שמקצת מהמים עברו ע"ג שפת הכלי, והם מכשירים את כל המים. ונחלקו הראשונים האם אפשר להטביל ע"ג השפה, כדכתבו **הר"ש המאירי והרע"ב**, ו"חוצה לה", היינו כל מה שאינו בתוך השוקת, כדפירש **התוי"ט**, וכ"מ בל' ה**טוש"ע** (רא-ח), כדכתב **גלות עליות** (פסקא ב אות ג), א"ד א"א להטביל ע"ג השפה, משום דכתיב מקוה מים יהיה טהור, דהיינו בקרקע דלא חזו לקבולי טומאה, ולא ע"ג כלים, ו"חוצה לה", היינו חוץ לגוף השוקת, כדפירש **המהר"ם מרוטנבורג**. וכן דקדק **חזון נחום** (כאן) בל' **הרמב"ם** (בפיה"מ) שכתב "המים שחוץ לשוקת כשרים". וכ"מ בל' **הרשב"א** (ח"ג סי' רכח) שכתב "שחוץ לשפה מטבילין בו". וכן דקדק **המשנ"א** (ד"ה כשר), ופירש דדמי למטביל ע"ג הספסל, כדתנן במשנה ב'. וכ"כ **הגידו"ט** (נחל יג).

אולם יש מהראשונים [**מאירי,** **רשב"א ור"ש** - לפ"ד **הב"י** (רא-ח ד"ה ונראה וד"ה ואני) **מהר"י ב"ל** (ח"ג סי' ע) **ולחו"ש** (לחם שם-ל ושמלה שם-לה) בדעת **הרמב"ם**] שפירשו שהעבירו ע"ג שפה היינו שהמעין שנכנס לשוקת המשיך ויצא ממנו, דכיון שהמים מחוברים למעין אינם נפסלים, כדהביא **הב"י** בשם **המרדכי** (קידושין סי' תקס), ע"ש בב"י שנחלק עם **המהרי"ט** שפירש בר"ש ורשב"א כש"ר, וכן הסכימו **הב"ח** (שם-טו) **והש"ך** (שם-כז). [ועי' **דרכי תשובה** (שם)]. **המאירי** הוסיף דה"מ בשוקת מלאה, שהמים עוברים משפה לשפה, כיון שהמעין מתחבר עמו.

בדעת הסוברים דאיירי בבריכה ריקנית, הא דחזר והמשיכו חשיב כמעין לשאר מילי, פירש **הלחו"ש** (רא-לה-ב) משום שהמים הראשונים הם מי מעין, ורק יש בהם חסרון מחמת ההפסקה, וכשחזר וחיברם חזרו להיות מעין.

"העבירו ע"ג שפה כ"ש כשר חוצה לה", מבואר [לפי פירוש רוב הראשונים הנ"ל] שמים העוברים על שפת הכלי אינם שאובין, למרות שהשפה היא חלק מהכלי, ומכאן הוכיח **האבנ"ז** (יו"ד רפ-ד) דבעינן שהמים יתקבלו בבית הקיבול של הכלי, כדי שיפסלו מדין שאובין, ותמה על הסוברים שמים הנמצאים ע"ג צנור שלא במקום החקק פוסלים מדין שאובין. אולם **חיבור לטהרה** (ד-ט) דקדק בל' הפוסקים שנחלקו האם הכונה לשפת הכלי, כדכתב **הלבוש** [**והט"ז** (שם-טז)], או ליד שפת הכלי, כדכתבו **הב"ח** (רא-טו) **והש"ך** (שם-כז), וכ"כ **הגידו"ט** (נחל יג) [ע"פ הש"ך] **והלחו"ש** (לחם רא-נב ושמלה שם-לא) שהכונה לקרקע שאצל שפת הכלי. **חיבור לטהרה** הוסיף לדקדק שעל שפת הכלי ממש פוסלת, ופירש דבהא תליא הפלוגתא בדין צנור הנ"ל. וכן הסתפק **החזו"א** (תנינא ז-ב) האם הכונה לקרקע הסמוכה לכלי, או לשפת הכלי ממש.

"כשר חוצה לה שהמעין מטהר בכ"ש" וכו', הראשונים נחלקו האם המים אינם מטהרים בזוחלין, כדין מעין שרבו עליו שאובין, כדכתב ס' **האשכול** (סי' נז), א"ד המים מטהרים גם בזוחלין, כדמבואר בדברי **הרמב"ם הרז"ה** [כדכתב **הלחו"ש** (שם-לא)] **טוש"ע** (שם-ח), וכדכתב **הש"ך** (שם-לג), **והחזו"א** (תנינא ב-יב) הוסיף שכ"מ בפשט המשנה. והתקשו **הט"ז** (שם-טז) **והש"ך** (שם-לג) מ"ש ממעין שרבו עליו שאובין, ע"ש ב**ט"ז** שיישב לשיטתו. **הש"ך** תירץ דשאני הכא שהמים שבכלי באו מהמעיין ומחוברים למעיין. בביאו"ד נחלקו האחרונים, בדברי **הגידו"ט** (גבא יח) **הלחו"ש** (שם-לב) **והחזו"א** (תנינא ב-יב) מבואר שפירשו דשאני הכא שעיקר פסולם אינו מעיקר הדין, אלא מחמת גזירה, כדכתבו הר"ש והרא"ש, וע"כ לא החמירו שלא יטהר בזוחלין. אולם בדברי **גלות עליות** (פסקא ב אות ד) שתירץ כן מדנפשיה, מוכח שאין זו כונת הש"ך, אלא [לכאורה כונתו ש]מי מעין שנשאבו נחשבים למי מעין [שאובין], ולכן הם מטהרים בזוחלין.

האחרונים [**גליון מהרש"א** (על הש"ך ס"ק לה) ועוד] הקשו על רוב הראשונים שהכשירו לטבול ע"ג שפה, מ"ש מהא דתנן (משנה ב) שע"ג הספסל א"א לטבול. נביא חלק מהתירוצים:

א' **הרש"ש** תירץ דהתם טובל על עצם הכלי, וע"כ שייך למיגזר אטו תוך הכלי. וכעי"ז תירץ ה**תפא"י** (בועז ד) דאחורי כלים גרע, שיש תוך כלי תחתיו, משא"כ שפת כלי. אך לפ"ד **הב"י** הנ"ל בדעת **הר"ש**, א"א לפרש כן, כדהקשה **הב"ח** (שם-טו).

ב' **הלחו"ש** (שם-לא) תירץ דאיירי בכלי אבן שאינו מקב"ט.

ג' **הלחו"ש** (שם) [בתי' ב'] **וחיבור לטהרה** (א-ח ד"ה והנה) תירצו עפ"ד **הג' פרישה** (הובא במשנה ב') שפירש דהתם איירי בפסק הקילוח, וא"ש דהכא איירי בלא פסק הקילוח.

ד' **התפא"י** (שם) תירץ [בתי' ב'] דאיירי בשוקת שחיברה בסלע.

ה' **חיבור לטהרה** (שם) תירץ עפ"ד **הב"ח והש"ך** ד'על' שפת הכלי הכונה לקרקע ש'אצל' שפת הכלי, [כדכתב **הלחו"ש** (לחם רא-נב ושמלה שם-לא)].

ו' **חיבור לטהרה** (שם) תירץ עפ"ד **הב"י** (קצח-לא) שכתב בדעת **הרמב"ם** דר' יוסי איירי דוקא בכלים שאין להם בית קיבול, אבל בכלים שיש להם בית קיבול לא אכפת לן באחורי הכלים, והכא איירי בכלים שיש להם בית קיבול. ועי' במה שתירצו **המשנ"א** (משנה ב ד"ה ר' יוסי) **וגלות עליות** (פסקא ב אות א).

עוד הקשו האחרונים מהא דר' יוסי ס"ל שמים העוברים ע"ג ספסל דינם כמקוה, והכא משמע דמודה דהוי כמעין. [בדברי **הרש"ש** מבואר שתירוצו מיישב גם שאלה זו]. לפ"ד **הכס"מ** (א-יא) **הב"י** (קצח-לא ד"ה ויש) **הב"ח** (שם-טו) **והש"ך** (שם-לה) שכתבו שר' יוסי איירי רק בגונא שכל המים עברו ע"ג הספסל, א"ש דהכא כיון שחלק מהמים לא עברו ע"ג השפה, הם מכשירים את כל המים, כדיישב **הלחו"ש** (שם-לא). **הגידו"ט** (נחל יג) יישב שעל שפת הכלי היינו על הקרקע הסמוכה לכלי, כדנראה בדברי הש"ך, כנ"ל.

**בית אפרים** (יו"ד סי' נג) הקשה על הרא"ש (סי' ט) למה לא פירש שאסור לטבול בשוקת מעיקר הדין, כדין טבילה בכלי שאסורה מדאו', כדמבואר ברא"ש (סי' א'). ותירץ דכיון שהמים שבשוקת לא נפסקו מהמעין אף שנמשך לתוך הכלי לא בטל מעליו שם מעין, והיינו שכלי מצד עצמו אינו נחשב למקוה ומעין, אבל אם הוא מחובר למעין, החיבור גורם להחשיבו לחלק מהמעין.

"העבירו ע"ג בריכה והפסיקו", הראשונים נחלקו האם העבירו ע"ג בריכה ריקנית, כדמבואר ב**מאירי**, וכדמשמע ב**ר"מ**, כדכתב **הב"י** (רא-י), וכ"מ ב**ראב"ד** (ב-יט), כדכתב **המהרי"ק** (שורש קנו), והביאו **הב"י** (שם), וכ"מ ב**רשב"א** (שעה"מ יא עמ' תקמט), וכ"פ **הפרישה** (שם-כא) בדעת **הטור**, וכן דחקו **הב"י והפרישה** בדעת **הרמב"ם**, וכ"מ ב**תוס'** בבכורות (נה: ד"ה שמא), כדכתב **הלחו"ש** (שם-לה-ב), או שהכונה שהעבירו ע"ג בריכה שיש בה מים, כדכתב **הרמב"ם** (ט-ט), וכדפירשוהו **המהרי"ק** (שורש קנו) **והכס"מ** (שם), וכ"פ **הטור**, כדכתב **המהרי"ק** (שם), וכ"מ ב**ר"ש ורא"ש**, כדכתב **הב"י** (שם ד"ה מעין), אבל אם העבירו ע"ג בריכה ריקנית, לא פקע ממנו שם מעין, כדכתב **המהרי"ק**, והביאו **הדרכ"מ** (שם-יג). אמנם **הב"י** (שם) הסתפק בדבר. [ויש להעיר דהר"מ לא פירש כש"ר שהפסיקו היינו שהפסיק את חיבורו, וכדלהלן]. והתקשה **החזו"א** (תנינא ב-טו) למה בבריכה מלאה ל"ל תורת מעין כמו בריקנית, והא כיון שהבריכה מחוברת למעין, דינה כדין מעין שרבו עליו שאובין שמטהר בכ"ש.

בדעת הסוברים דאיירי בבריכה מלאה התקשה **הפרישה** (שם-כא) למה מהני בהמשכה א' להיות מים חיים דזבין, טפי מחזר והמשיכו, ופירש דכיון שראינו שדרכו לפסוק ממנו קילוח של מעין ל"ח מים חיים. ובהמש"ד כתב שהוא דוחק. אמנם כעי"ז מצינו בדברי חלק מהראשונים [**ר"ש** (פרה פ"ח מ"ט) **רא"ש** (שם) **וריטב"א** (נדרים מ:)] שפירשו את דינא דמתני' (פרה שם) "מים המכזבין פסולים", דהיינו שמכזבים פעם בשבוע, וע"כ לא מיקרי מים חיים. ועי' **דרכ"ת** (שם-עה) שהביא ש**האחרונים** דנו אי חיישינן שמא נפסק הקילוח.

"והפסיקו הרי הוא כמקוה", הפוסקים נחלקו האם ההפסק מחשיבו למקוה רק כשהופסקה זחילתו, אבל אם הוא זוחל חשיב מעין גם אם הופסק חיבורו, כדכתב **המהרי"ק** (שורש קטו וקנו), והביאו **הב"י** (רא-י), [בפשטות משמע מסתימת דבריו דחשיב מעין לכל דבר, אולם **הדגמ"ר** (שם) **ולחו"ש** (שם-כא) כתב שאינו מטהר בכל שהוא], א"ד גם אם ממשיך לזחול ל"ח מקוה, כיון שהופסק חיבורו, כדכתבו **הדרכ"מ** (שם-טו) עפ"ד **הרשב"א** (שעה"מ סוף שער יא) **והש"ך** (שם-ל) עפ"ד **הראב"ד והרשב"א**, [והסיק כדבריהם להלכה].

"חזר והמשיכו פסול לזבים" וכו', **הראב"ד** (שעה"מ ב-טז) הקשה למה לא סגי ברוב מים חיים, וע"כ פירש בפי' א' דמתני' היא משנה ראשונה, עד שבא ראב"צ והעיד דסגי ברוב. עוד פירש הראב"ד דשאני הכא שאין הכל מים חיים, והיינו שכל תערובת אינה נקראת מים חיים, כדתנן במס' פרה (ח-ו), וכדפירש **המשנ"א**. אמנם **הרמב"ם והראב"ד** (פרה ו-י) נחלקו האם פסול זה נאמר גם כשמי הגשמים הם מיעוט, או רק במחצה, ובהא תליא ב' פירושי הראב"ד, כדכתב לנפש תדרשנו.

"העבירו ע"ג בריכה וכו' חזר והמשיכו פסול לזבים" וכו', בביאור דין זה [לסוברים דאיירי בבריכה מלאה] נחלקו האחרונים: **הכס"מ** (ט-ט) ו**הב"י** (רא-י) כתב שדינם כדין מעין לענין טבילה, ופירשו **הפרישה** (שם-כא) **והט"ז** (שם-כ) שכשר בזוחלין ומטהר בכ"ש, וכ"מ בל' **הטור**, כדכתב **החזו"א** (תנינא ג-יד), [וכ"כ **המאירי**, אלא שלשיטתו איירי בבריכה ריקנית], [הפרישה פירש שזוחלין וכ"ש הם דינים דרבנן, ואילו מים חיים בזבין הוא דין דאו', וצ"ע]. וע"כ התקשו **הפרישה והט"ז** מ"ש ממעין שרבו עליו מים שאובין, שאינו מטהר בזוחלין, ע"ש בפרישה בתירוצו, נביא ה' תירוצים:

א' **הט"ז** (שם-ג) חידש דדוקא בכה"ג דאיכא גזירת קטפרס אינו מטהר בזוחלין, ע"ש.

ב' **הגידו"ט** (נחל יד) [בפי' ב'] **והלחו"ש** (רא-לה בסו"ד) תירצו דהכונה דאם יש רוב מי מעין, דינו כדין מעין. וכ"כ **הש"ך** (שם-לב).

ג' **הלחו"ש** (שם-א ד"ה ונראה) תירץ עפ"ד **הראב"ד והרא"ה** דטעמא דפסלינן נהרות בריבוי גשמים, משום מראית העין, דיחשבו שהמעין המועט בטל גשמים, ויטבלו במי גשמים זוחלין, אבל הכא כולם רואים שהמעין עומד בפנ"ע, והבריכה הוכשרה מחמת דנתחברה למעין. וכתב שיתכן שזוהי כונת הפרישה.

ד' **הגידו"ט** (נחל יג) [בפי' א'] פירש דהכא לא רבו הנוטפין בכל משך הילוך הנהר, דבמקום עיקר הזחילה אין נוטפין, ולכן לא בטל ממנו שם מעין.

ה' **ערוה"ש** (שם-נב) פירש דכיון שהבריכה עומדת במקומה, והמעין עומד במקומו, והאדם רק חיברם, מועיל החיבור לעשות את המקוה למעין ע"י השקה, ע"ש.

מאידך **הש"ך** (שם-לא) **וגלות עליות** (פסקא ג ד"ה ולדעת) בדעת **הר"ש** פירשו דה"נ מטהר רק באשבורן, [והא דקאמר "פסול לזבים" לאו דוקא הוא, אלא גם בזוחלין אינו מטהר], ורק מטהר בכ"ש, כדין מעין שרבו עליו מים שאובין. וכן דקדקו **מעדני יו"ט לחו"ש** (שם ד"ה אך) **וחזו"א** (תנינא ג-יד) מל' **הרא"ש** (מקואות סי' ט) שכתב ברישא שהוא כמקוה לטהר באשבורן ובעי מ' סאה, ובסיפא בחזר והמשיכו לא כתב שמטהר בזוחלין. [ועי' **שער"י** (ג-כו עמ' רפו ד"ה אמנם דברי)].

"חזר והמשיכו פסול וכו' עד שידע שיצאו הראשונים", המפרשים נחלקו האם הכונה שצריך לחשב את שיעור המים היוצאים מהבריכה, לפי חשבון המים שהיו בבריכה בשעה שהפסיק, והמים שנכנסו אח"כ לתוכה, כדמצינו (פ"ג מ"ג) לגבי מים שאובין כדפירשו **התוי"ט והתפא"י** (יכין טו), וכ"מ ב**מאירי**, או שהכונה שצריך שיצאו כל המים, ולא מספיק לשער לפי חשבון, כיון דהכא הוא דין דאו', ול"ד לשאובין, כדפירשו **תוס' חדשים וחי' מהרי"ח**. וכ"מ ב**רמב"ם** (ט-ט) שכתב "עד שידע שיצאו כל מי המקוה", כדכתב **תו"ח**. ועי' בל' **הרא"ש**.

ר"מ - "ואם העביר את מי המעין ע"ג בריכה וכו' דין אותה הבריכה כדין המקוה", בביאור דין זה נחלקו האחרונים, בפשטות משמע שאינו מטהר בזוחלין ובעי מ' סאה, וכדכתב **הב"י** (רא-י ד"ה והרמב"ם). בטעם הדבר פירשו **גלות עליות** (פסקא ג ד"ה ולדעת) **וערוה"ש** (שם-ז) משום שרבו מי הבריכה על המעין, ע"ש. ואם המשיך הקילוח תולים שמי המעין שיצאו החוצה. עכ"ד. אך בל' **הב"י** הנ"ל שכתב שמי המעין מעלים את המים שבבריכה להיות כמעין ל"מ כפירושו. **המשנ"א** (סוד"ה והפסיקו) פירש דדינו כמעין, ורק פסול לדין מים חיים, מפני תערובת מי גשמים.

ר"מ - "והיינו שהיו המים נשפכים לתוך הבריכה ונקוים בה ואינם יוצאים ממנה", בפשטות מבואר דאף שלא הפסיק את חיבורה, פקע ממנה דין מעין, למרות שהבריכה ריקנית, וכדפירש **הכס"מ** **והב"י** (רא-י) שהפסיקו היינו שהמים נכנסים לבריכה, ולא יוצאים ממנה. וכ"כ **האו"ז** (שלז-ח) בשם **רבינו שמחה**. והתקשה **החזו"א** (תנינא ב-טו) למה נפקע מהמעין דין מעין, ע"ש. אמנם **הכס"מ** כתב שאינם מעלים את המים שבבריכה מדין מקוה, משמע שהמים של המעין עצמו נשארו כדין מעין. אולם **הראב"ד** (ב-יט) כתב "אע"פ שנפסלו וכו' המעין מכשירן", מבואר שהמים שנפסלו חוזרים לכשרותם. אמנם **המשנ"א** (מ"ג סוד"ה ריבה) פירש דהא דתני הרי הוא כמקוה, היינו רק לגבי מים חיים דזבין, אבל לטהר בזוחלין דינו כמעין. ברם **האו"ז** (שם) כתב "בטל מהן דין מעיין הואיל ואינו טובל בהן דרך זחילתו ובעי מ' סאה" וכו'. לשיטת **הרא"ה** בשיטמ"ק (ביצה יז.) שמעין אינו מטהר בזוחלין, ניחא, אך האו"ז כתב דנקב מהני. ועי' בסי' כ.

ר"ש ד"ה הרי הוא כמקוה - "ואין מטהר בכל שהוא", וכ"כ **הרע"ב**. **נזר הקודש** (אות א) העיר למה לא פירשו שהרי הוא כמקוה לענין שאינו מטהר בזוחלין. ותירץ דלשיטת הר"ש (משנה ג') גם טרם שהפסיקו אינו מטהר בזוחלין, כיון שמקום שהילוכו נעשה בידי אדם אינו מטהר בזוחלין, ע"ש.

רא"ש ד"ה פסול - "ונ"ל וכו' לא מיקרו מחוברים וכו' דילמא אתי להטביל בכלי שיש בו מ' סאה בלא חיבור", יש להעיר דבתחילה מבואר ברא"ש דמעיקר הדין בטיל מיניה שם מעיין. וי"ל דהטעם שאין להטביל בתוך הכלי הוא משום גזירה, ולכן הכלי מפסיק וגורם שיתבטל שם מעיין. כ"כ **גלות עליות** (פסקא ג אות ב). ועי' מה שפירש **שירי טהרה** (פ"ז מ"ג).

משנה ב'

"העבירו ע"ג כלים" וכו', הראשונים נחלקו האם הכונה לאחורי הכלים, כדפירשו **הר"מ** ס' **האשכול** (סי' נז) **הרא"ש הרע"ב טוש"ע** (רא-יב), או שהכונה לכלים נקובים, כדפירשו **הר"ש והמאירי**. בדברי **הב"י** (שם) מבואר דס"ל שבאחורי כלים מודה ר' יוסי שאין דינם כמקוה. ויש להקשות לפ"ד **רע"א** (שו"ת קמא סי' מ) ו**מקוה ישראל** (אות ב) שפירשו בדעת הר"ש שאפשר לטבול בכלי נקוב, א"כ למה גזר ר' יוסי שלא יטבילו על גביהם גזירה אטו טבילה בכלי, והא בכלי כזה שרי לטבול בו. כה"ק הגר"י מרכוס שליט"א, [וכן טען **החזו"א** (תנינא ב-ח ד"ה שם) בדעת ש"ר, דאיירי דוקא בספסל קבוע, דהא באינו קבוע אף תוך הכלי שרי. וכה"ק **נזר הקודש** (אות ד), וכתב שסתם ספסל הוא תלוש, והניח בצ"ע]. ואולי צ"ל דאיירי בניקב באופן שמקבל מים כל שהוא מתחת הנקב, דחשיב כלי, כדפירש **הר"ש** (פ"ד מ"ה). וצ"ע.

"העבירו ע"ג כלים" וכו', בטעם הדבר שאין המים נפסלים משום דבעינן הוייתן ע"י טהרה, ולא ע"י דבר המקב"ט, פירשו האחרונים בכמה אנפי: א' **התוי"ט** פירש [ע"פ הרא"ש (פ"ד מ"ב)] דאיירי בענין דבלאו אלו הכלים היו המים עוברים. וכ"פ **החזו"א** (תנינא ג-יח) בפי' א'.

ב' **רע"א** פירש דמתכשר ע"י השקה. וכעי"ז פירש **החזו"א** (שם) [בפי' ב'] דכיון שמחובר למקוה ולמעין כשר.

ג' **הג' פרישה** (שם-מ) **הש"ך** (רא-לו) **והמשנ"א** פירשו [עפ"ד הרא"ש והשו"ע (שם-מט)] דבממשיך מן המעין או מן המקוה א"צ שתהא הווייתו ע"י טהרה. אך **הישוע"י** (רא-יט) **ופרי דעה** (שפתי לוי שם-טו) דחו דכיון שהכלי מפסיק בין המעין למקוה, ואין טובלין ע"ג הכלי, הוי כמו נפסק המעין, וכך סבר התוי"ט.

ד' **הלחו"ש** (לחם רא-סג) תירץ שהמים לא נפלו להדיא מהכלי למקוה.

"העבירו ע"ג כלים" וכו', **המאירי והג' פרישה** (רא-כא) פירשו דאיירי דוקא בהפסיק הקילוח מהמעיין, דאל"כ היה לו דין מעיין לכו"ע. בני החבורה פירשו דאם לא הפסיק הקילוח מדאו' שרי לטבול בתוך הכלי, ורק מדרבנן אסור, וע"כ לא גזרו לאסור אחורי הכלי, אטו תוך הכלי, דהוי גזירה לגזירה. אולם **הט"ז** (שם-כג) הוכיח מדעת ר' יהודה דלא איירי בהפסיק הקילוח, וכן חלקו **הש"ך** (שם-לד) **ומראה כהן** (בגליון השו"ע). **הגידו"ט** (נחל טו) כתב שלפ"ד **המהרי"ק** שאם המים עדיין זוחלין, כשר, ניחא. ע"ש בביאור נוסף. ועי' **לחו"ש** (שם-לח) שיישב את טענת הט"ז. ועי' **חיבור לטהרה** (א-ט) **ופרי דעה** (טורי כסף שם-כג).

"העבירו ע"ג כלים וכו' ר' יוסי אומר הרי הוא כמקוה", בטעם הדבר מצינו ג"פ: א' **הרא"ש** פירש דהוי גזירה אטו תוך כלי. הרא"ש (הל' מקואות סי' ט) הוסיף "אבל לא גזר כולי האי לעשותן מים שאובין". וכ"כ **הב"י** (קצח-לא ד"ה ויש) בדעת **הרמב"ם**. ואולי זוהי גם כונת **הר"ש**, וכן נראה שנקט ה**גלות עליות** (פסקא ב אות ה). והתקשה למה לא פסלו לגמרי מחמת הך גזירה. ותירץ שרק המים שנוגעים בכלי פסולים, ורוב המים כשרים, ודמי למעין שרבו עליו מים שאובין, שאינו מטהר בזוחלין. ועי' במש"כ **החזו"א** (תנינא ב-ח).

ב' ס' **האשכול** (סו"ס נז) פירש "כיון דנגע בדבר מקב"ט בטל ממנו שם מעין" וכו', מבואר שמים הנמצאים ע"ג דבר המקב"ט פסולים, ולכן איכא הפסק. וכ"כ **הלחו"ש** (שם-לב) דמדאו' בעינן הווייתו ע"י טהרה. [לפ"ז רצה **הלחו"ש** (שם-לט ד"ה עוד יש) לדקדק דבכל מקום שלאחר הכלים אפילו רחוק מהם, הו"ל כמקוה, דלא כדעת **הרא"ש** (הל' מקואות סי' יב ושו"ת לא-ז) שהובאה ב**טור** ו**שו"ע** (שם-מח)].

ג' **הט"ז** (רא-כג) **הש"ך** (שם-לד) **הגר"א** (כאן) **וישוע"י** (רא-יט) פירשו דכיון שגזרו שלא יטבול ע"ג הספסל, הוי כמו דבר פסול המפסיק ביניהם. [לפ"ז הוכיח **הישוע"י** כדעת הראב"ד דאף בדיעבד ל"ה טבילה, דאל"כ לא חשיב הפסק]. ה**א"ר** הוסיף דהא דתני "ובלבד שלא יטביל ע"ג הספסל" הוא טעמו של ר' יוסי. ועי' **ערוה"ש** (רא-נט).

לפ"ד הוכיח **בדי השולחן** (מילואים לסי' קצח) שאסור לטבול גם מעל הכלי, למרות שאינו נוגע בו, דאל"כ נמצא שלמעלה ממנו אין דבר פסול המפסיק בינו למעין. אך ה**גלות עליות** פירש בדעת הר"ש והרא"ש שרק המים הנוגעים בכלי פסולים, כנ"ל.

"העבירו ע"ג כלים וכו' ר"י אומר הרי הוא כמו שהיה ר' יוסי אומר הרי הוא כמקוה", בביאור פלוגתת ר"י ור' יוסי נביא ג"פ: א' **הלחו"ש** (שם-לט ד"ה ולשיטתיה) **והגר"ח** (ט-ט ד"ה אלא) [הובא גם ב**אמר"מ** (א-לז)] פירשו דפליגי לשיטתייהו (לק' מ"ה) בדין הוייתו ע"י דבר המקב"ט, ר"י סבר דאף במעין א"צ שתהא הוייתו ע"י טהרה, ולכן הרי הוא כמו שהיה, ר' יוסי סבר דבמעין בעינן שתהא הוייתו ע"י טהרה, ולכן הכא שהעבירו ע"ג כלים המקבלים טומאה פקע ממנו דין מעין.

ב' עוד פירש **הגר"ח** (שם ד"ה אלא) דאף אי נימא שגם במקוה בעי ר' יוסי שתהא הוייתו ע"י טהרה, הכא דינו כמקוה, כיון שאין הכלים והספסל מסייעין לדין זה כלל, הואיל ולגבי מקוה א"צ לדין חיבור למעין. ועי' **אמר"מ** (שם).

ג' **המשנ"א** (ד"ה ר' יוסי) פירש שר"י ס"ל כרא"ש דכיון שממשיך ממעין ליכא לפסול הויה ע"י טומאה, ור' יוסי ס"ל כרשב"א שגם ממשיך מן המעין בעינן הוייתו בטהרה, ולגבי מקוה לא בעינן הוייתו בטהרה, וע"כ הרי הוא כמקוה. [פלוגתת הרא"ש והרשב"א הובאה בפ"ו מ"ח].

"ובלבד שלא יטביל ע"ג הספסל", בדברי **הרש"ש** (במשנה א') **והמשנ"א** (ד"ה ר' יוסי) מבואר שפירשו שדין זה הוא לכו"ע, אך **הר"ש** כתב "ויתכן דהיינו נמי טעמא דר' יוסי דאמר במתני' ובלבד שלא יטביל ע"ג הספסל", מבואר שדין זה הוא המש"ד ר' יוסי, כדכתב **גלות עליות** (פסקא ג אות א), וכ"כ בהדיא **הב"י** (קצח-לא ד"ה אי) ו**א"ר**. וכ"מ ב**ב"ח** (רא-יז). **החזו"א** (גליונות על הגר"ח מקואות ט-ט ד"ה והנראה) הסתפק האם ר"י סבר דאע"ג שאין טובלים ע"ג ספסל, לא החמירו למחשב הפסק, א"ד ר"י מכשיר אף על הספסל.

"ובלבד שלא יטביל ע"ג הספסל", הראשונים נחלקו האם דין זה נאמר דוקא בדבר המקב"ט, כמו ספסל, וכדכתב **הראב"ד** (שעה"ט א-ד) שפשוטי כלי עץ דחזו למדרס אית ביה גזירת מרחצאות, וה"ה שלחן, כדכתב **הרמב"ם** (ט-י), דאף הוא מקבל טומאה, כיון שהוא ממשמשי האדם, כדכתב **הרמב"ם** (כלים ד-א), וכדפירש **הסד"ט** (קצח-סג ד"ה ומ"ש הרא"ש), אבל בכלי חרס [דלא חזי למדרס] שרי לטבול ע"ג, כדכתב **הר"ן** (שבועות ו: בדה"ר ד"ה גרסי') בשם **הראב"ד**. וכ"פ **הרשב"א** (ב"ז ש"ז) **ורבינו ירוחם** (כו-ה). [**הב"י** (קצח-לא ד"ה ועוד) כתב דלרמב"ם דוקא בכלים שאין להם בית קיבול גזרינן, ולא באחורי כלים שיש להם בית קיבול]. א"ד אין חילוק בין הכלים, כדכתב **הטור** (קצח-לא) בשם **הרא"ש**. **והב"י** (שם ד"ה והשתא) דן האם לרא"ש בכל הכלים ל"ה טבילה, כיון ששייך בכולהו גזירה אטו תוך הכלי, א"ד בכל הכלים הוי טבילה. אך **הב"ח** (שם-כ ד"ה וא"ת) פירש דס"ל שבכל הכלים בדיעבד הוי טבילה, דהטעם שלא יטבול ע"ג ספסל אינו משום גזירת מרחצאות, כראב"ד, אלא גזירה אטו תוך כלי, וגזירה זו נאמרה רק במעביר המעין ע"ג אחורי כלי, ולא במניח כלי תחת רגליו. **התורא"ש** (נדה סו:) חילק בין עץ לחרס, אך מטעם אחר, דדרך לישב במרחץ ע"ג עץ, ולכן גזרו גזירת מרחצאות דוקא בעץ.

לפ"ד **המהר"ם** שהטעם שא"א לטבול בכלי, הוא משום דהוי דבר המקב"ט, א"ש הא דגזרו רק על דבר שמקב"ט. לפ"ד **הר"ש** וש"ר שהטעם שא"א לטבול בכלי הוא משום דל"ה דומיא דמעין, הטעם שגזרו רק על דבר שמקב"ט, כתב **הסד"ט** (שם) הואיל דדמי לכלי לענין קבל"ט משו"ה גזרו ביה, וכעי"ז כתב **התוי"ט** דדוקא בספסל גזרינן, דדמי לכלי, הואיל וראוי למדרס.

"העבירו ע"ג כלים או ע"ג ספסל וכו' ובלבד שלא יטביל ע"ג הספסל", **הב"י** (קצח-לא ד"ה ועוד) העיר למה שבקינהו לכלים דתנא ברישא. ותירץ בדעת הרמב"ם דדוקא בכלים שאין להם בית קיבול גזרינן שמא יבוא להטביל בתוך כלים שיש להם בית קיבול, אבל ע"ג אחורי כלים שיש להם בית קיבול לא גזרינן, דכיון ששינה להניחם כך איכא היכרא. והוסיף הב"י לדון האם מותר גם להטביל במים הנמשכים ממנו, א"ד כיון שאין הכלי מונח לפניו, ליכא היכר.

"ובלבד שלא יטביל ע"ג הספסל", הראשונים נחלקו האם גם בדיעבד ל"ה טבילה, כדכתבו **הראב"ד הרשב"א והר"ן**, א"ד בדיעבד הוי טבילה, כדכתב **הש"ך** (שם-לז) בדעת **הרא"ש** הנ"ל.

"ובלבד שלא יטביל ע"ג הספסל", **החזו"א** (תנינא ב-ח ד"ה שם) כתב דדוקא ע"ג ספסל קבוע לא יטבול, כנ"ל.

האחרונים דנו האם בכלי נקוב יש גזירת מרחצאות, **רע"א** (שו"ת קמא סי' לט) כתב שדוקא בנקב כשפוה"נ איכא לגזירת מרחצאות, אך בנקב כמוציא רימון ליכא, וה**בית מאיר** (הל' מקואות קונ' ג סעיף ז בסו"ד) כתב שדין כלי נקוב תליא בפלוגתת הראב"ד והרא"ש, ע"ש.

ר"ש ד"ה תניא - "מעין זקנו", **החס"ד** העיר למה לא פירש הר"ש מהו "מעין זקנו", ע"ש בפירושו. **הרשב"א** (שעה"מ ג עמ' תעו) **והמאירי** פירש שהכונה לחור קטן כשיעור שער זקנו.

ר"ש - "ומהא דתנן לעיל בפ"ג בור שהוא מלא מים שאובין והאמה נכנסת לו ויוצאה הימנו ל"ק לן דאיכא למימר בשאין מ' סאה באמה דאמה היינו חרדלית של גשמים", וכ"כ **הרא"ש** (ב"ק פ"ז סי' ג) **והאו"ז** (סי' שלה) בשם **ר"י ב"ר שמואל**. יש מהאחרונים [**מי השילוח** (ב-ב) **מהר"ם** **שיק** (סי' קצח) **חזו"א** (קמא ד-יב ועי' שם ג-ב) **ואגרו"מ** (יו"ד ח"א סי' קיב ד"ה וראיה)] שהוכיחו מדבריהם שמים זוחלין מטהרים מים שאובין ע"י השקה, דהא האמה הנכנסת ויוצאת הם מים זוחלין. בטעם הדבר פירש **האגרו"מ** (שם) משום שפסול זוחלין אינו פסול במקוה, אלא פסול בטבילה, והוכיח כדבריו ממים שנשתנו מראיתם. בדין זה נחלקו האחרונים, כדהבאנו בפ"ג מ"ג.

ר"ש - "ומיהו דבר תימה הוא לומר וכו' כשרים לכלים ופסולין לאדם", בביאור תמיהתו פירש **חי' ר' ראובן** (סי' ב) דכיון דהוי מקוה לכלים, גם לאדם הוי מקוה גמור, ומה שאדם אינו טובל בפחות ממ' סאה הוא דין אחר במעשה הטבילה.

ר"ש - "ונראה לפרש שיש לחלק בין כלים התלושין דכשרים להטביל בתוכם" וכו', **רע"א** (שו"ת קמא סי' מ) פירש דבכלים תלושים שהם דרך עראי לפי שעה, לא חיישינן שיזדמן שיניחנו במקום שאין מוציא המים כשפה"נ וכו'. **המשנ"א** (מ"א ד"ה פסול) פירש שאין דרך לקבוע את הקבועים באמצע, אלא סמוך למוצאו, ונקב מוצא המים במקומו הוא צר.

רא"ש ד"ה העבירו - "ר"י פוסל לזבים ולמצורעים", יש להעיר דמדתני "הרי הוא כמקוה" מבואר שדינו כמקוה גם לגבי מ' סאה ואשבורן, וכדכתב **הר"ש**. וצ"ע האם הרא"ש פליג. ובפרט שמה שנימק הרא"ש "גזירה אטו תוך הכלי", הוא טעם לפסול לכל מילי. ואינו מוכרח.

משנה ג'

"מעיין שהוא משוך כנדל ריבה והמשיכו הרי הוא כמו שהיה", **הראשונים** (הובאו בדיבור הבא) נחלקו מהו "ריבה". ונשנו ג"פ: א' יש מהראשונים שפירשו שריבה היינו ששפך רוב מים שאובין. ב' יש מהראשונים שפירשו שריבה היינו שהוסיף מים שאובין, אך פחות מרוב. ג' יש מהראשונים שפירשו שהרחיב ועשה בריכה שמי המעין יזחלו לתוכה.

הראשונים הקשו מהא דתנן (פ"א מ"ז) מעין שריבה עליו מים שאובין שוה למעין לטהר בכל שהוא ולמקוה לטהר באשבורן, ומהא דאי' בגמ' (שבת סה: ונדרים מ.) שאם רבו הנוטפים על הזוחלים אין המקוה מטהר בזוחלין, וכן מבואר במשנה ה'. ותירצו בכמה אנפי:

א' יש מהראשונים [**ראב"ד** (שם) בשם **איכא מ"ד** **רמב"ן** (שבת סה:) בשם **י"א רשב"א** (שם) **ריטב"א** (שבת סה:) בשם **ראב"ד** (ונדרים מ.) [ו]בשם **ר' פנחס ומהרי"ק** (שורש קטו)] שפירשו שריבה היינו שהוסיף מים שאובין, אך פחות מרוב, ולכן המקוה מטהר בזוחלין.

ב' יש מהראשונים [**ר"ש מרדכי** (סי' תשמו) **בשם ר"מ ורע"ב** (בפי' ב')] שפירשו שהרחיב ועשה בריכה שמי המעין יזחלו לתוכה. לפ"ד א"ש דמה"ט מטהר בזוחלין, כיון שלא שפך מים שאובין. [**הרשב"א** (שעה"מ יא עמ' תקנג) הביא את פירוש הר"ש, והקשה מל' הגמ', ולבסוף הסכים עמו, כדלהלן].

ג' יש מהראשונים (דלהלן) שפירשו שריבה היינו ששפך רוב מים שאובין. ביישוב הסתירה פירשו באופנים אלו:

יש מהראשונים [**רמב"ם** (מקואות ט-יא) כדפירשוהו **הרמב"ן** (שבת סה:) **רשב"א** (נדרים מ.) **ריטב"א** (שבת שם ונדרים שם) **נמו"י** (נדרים שם) **ור"ן** (שם מא. ושבת ל. בדה"ר)] שפירשו ששפכם במקום גומת המעין. ובכה"ג אין רוב מים שאובין מועילים לבטל דין מעין, מחמת חשיבותו, [כדלהלן], אבל אם שפכם במקום הזחילה אינו מטהר, כדמצינו בשאר דוכתי.

ד' יש מהראשונים (דלהלן) שפירשו שדינא דמתני' איירי בטובל במקום שהיה זוחל גם אלמלא השפיכה של השאובין, אבל אם טובל במקום שלא היה זוחל מעיקרא, אינו מטהר אלא באשבורן. והגמ' בנדרים איירי בטובל בשפת הנהר במקום שמתרחב, דכן הוא דרך העולם לטבול בשפת הנהר, ולכן הגמ' הנ"ל אסרה. כ"פ ס' **האשכול** (סי' נט) ועוד. א"נ הגמ' בנדרים איירי לגבי המקום שלא היה זוחל מעיקרא, ולכן אינו מטהר בזוחלין. כ"פ **הראב"ד** (שעה"מ א-ד) **והרשב"א** (שעה"מ יא עמ' תקנה). וכ"מ ב**רא"ש** (ה-ג) **ומאירי** (פ"א ד"ה המעלה).

**הט"ז** (רא-ג) פירש שחיישינן שתטבול במקום המדרון שיורדים אליו השלגים, וקטפרס אינו חיבור. ועי' בקושית **הלחו"ש** (רא-י-ה). [ועי' **רשב"א** (שם עמ' תקנב) שכתב שמתני' איירי גם במקום שלא זחל מעיקרא, ותני כמות שהיה לגבי השיעור. וצ"ע מהסיפא].

ה' **הרז"ה** (שעה"מ אות א) פירש שמעין העשוי כנדל אינו מקבל את המים השאובין, דמשיכתו כנדל מוכיחה עליו שהוא מלא על גדותיו, ולכן המים שהוסיף עליו נפלטים לאלתר לצדדים. [ופירש כן בדברי התוספתא].

"כנדל", לפירוש **הרז"ה** הנ"ל מדוקדק היטב הציור של "כנדל". בדעת הר"ש פירש **גידו"ט** (שו"ת סי' ב) דדוקא כאשר זרימת המעין היתה מועטת, כרגלי הנדל, והרחיבה והגדילה, אינה מטהרת בזוחלין, אבל אם רק שינה את האפיק לצד אחר, מטהרת בזוחלין. [ובזה מיושבת הערת **אחרוני זמננו** [שולי האדרת (שעה"מ (פ"ה מ"ג) אות ג) ושערי דעת (ג-ג ציון 93)] ממשנה בפרה (פ"ו מ"ה) ומקואות (פ"ה מ"א). שו"ר שכן יישב **נזר הקודש** (אות ג ופ"א אות ו)]. ולכן נהר פרת מטהר בזוחלין, למרות שפרסאי שינו אפיקו. אולם **הלחו"ש** (רא-י-א) כתב דהא דאי' בגמ' שנהר פרת מטהר בזוחלין היינו דוקא לפני ששינוהו, ומוכח שבכל גווני ששינה את זחילת הנהר אינו מטהר בזוחלין.

הראשונים הסוברים ששפך רוב מים שאובין, ובכל זאת המעין נשאר כמות שהיה, נחלקו מ"ט ליכא לדין ביטול ברוב. ונשנו כמה טעמים:

א' **הריטב"א** (שם) [בפי' ב'] **הרא"ש** (לעיל מ"א והל' מקואות סי' א) **והמהרי"ק** (שורש נו ד"ה לכן) פירשו דדמי למקוה שלם שגם אם ימלא אלף סאה אינו נפסל. **הרא"ש והמהרי"ק** הוסיפו שהוא מטעם השקה. וכ"כ ס' **האשכול** (סי' נט) בביאור סיפא דמתני'. וכ"מ ב**רשב"א** (שעה"מ יא) שכתב ש"מי המעין המועטין מטהרין את השאובין בחבורן ובתערובתן". ויותר מפורש כן ב**רשב"א** (שם שער ז עמ' תקיח ושער ט). אמנם בדברי **הריטב"א** (נדרים מ.) משמע שהוא קולא שהקילו רבנן. ועי' מש"כ לעיל (פ"ב מ"ג בהערה).

ב' **הריטב"א** (שבת סה:) [בפי' א'] פירש דכיון שלא שפך בבת אחת, אמרינן קמא קמא בטיל. [וכ"כ **הרשב"ם** בב"ב (סו. ד"ה ומתמה) **ותוס'** בבכורות (נו.) מעיקר הדין].

ג' **הר"ן** (נדרים מא.) פירש שמשום "חשיבות" מי המעין הנמצאים במקור, הם מבטלים את כל מי המעין הבאים עליהם, וכ"כ **הב"י** (רא-טו ד"ה ומדברי). **המשנ"א** (ד"ה ורבו) הקשה דהא דדבר חשוב אינו בטל אינו אלא מדרבנן[[30]](#footnote-31). עוד צ"ב אמאי המיעוט החשוב מבטל את הרוב. וכן העיר **השער"י** (ג-כו ד"ה והנה הרא"ש). **הרמב"ן והרשב"א** (שבת סה:) לא הזכירו לשון זו, משמע שאין הכונה לביטול דעלמא, וכדפירש **האב"ע** (סוף הל' מקואות) שאין כאן נידון של ביטול ברוב, [אולי משום שבמחובר ליכא ביטול ברוב, כדכתבו **התפא"י** **וראש"ט** (הו' במשנה א')], אלא מה קובע את שם המעין, [ע"ש], לפ"ז מיושבות ב' הקושיות.

ד' **המשנ"א** פירש שמקור המעין ניכר לכל, וע"כ חשיב "קבוע".

ה' **הגר"ח** (סוף הל' מקואות ד"ה והנה) פירש שאף לאחר שרבו מים שאובים אכתי מי המעין מחוברים למעין, וע"כ ל"ש ביטול ברוב.

"מעיין שהוא משוך כנדל ריבה והמשיכו הרי הוא כמו שהיה", **הט"ז** (רא-ג) הוכיח מהכא ששייך שהשקה תכשיר זוחלין. והקשה על **תרוה"ד** (סי' רנד) שכתב שהשקה אינה מועילה להכשיר זוחלין. ותירץ **החזו"א** (תנינא ב-טז) שהטעם שריבוי המים השאובין אינו פוסל את המעין, אינו מטעם השקה, אלא משום שהמים השאובין נטפלים למי המעין, וחשיב כנתגדל המעין. בביאו"ד עי' בסי' ו-ז.

"היה עומד" וכו', הראשונים כתבו שה"ה אם היה זוחל, במקום שלא היה זוחל מעיקרא, כ"כ **הראב"ד** (שעה"מ א-ד) **הרמב"ן** (שבת סה:) **הרשב"א** (שם) ו**הר"ן** (שם ונדרים מא.). אולם **הכס"מ** (ט-יא) פירש בדעת **הרמב"ם** שגם במקום שלא היה זוחל מעיקרא מטהר בזוחלין. וכן דקדק **תוס' חדשים** ב**רע"ב**. לפ"ד הסיפא איירי דוקא במים עומדים, כדלהלן.

"היה עומד וריבה והמשיכו שוה למקוה לטהר באשבורן" וכו', **הריטב"א** (שבת סה:) פירש [בשם **הראב"ד**] שבמקום שנתרחב יותר מתחילה דינו כמקוה, מפני מראית העין שנראה שכל הריבוי בא מהמים שנמשכו שם. והביאו **הנמו"י** (שם). אך בדברי **המהרי"ק** (שורש קטו) מבואר שמעיקר הדין אינו מטהר. [ועי' **לחו"ש** (רא-ט בסו"ד)].

"ולמעין לטהר בכל שהוא", בטעם הדבר הבאנו שס' **האשכול** (סי' נט) פירש משום "דכל מים מחוברים למעין ולמקוה דינם לטהר כמותם, דנעשה זרועים להם בהשקה". וכ"פ **הרא"ש** (הל' מקואות סי' א) **ומהרי"ק** (שורש קטו). ועי' לעיל בטעמים נוספים. והא דלא מהני השקה לענין זוחלין, **החזו"א** (קמא ו-ד) פירש שזחילה של שאובין היא זחילה של מקוה. **השער"י** (ג-כו ד"ה ונלענ"ד) פירש דכיון שגם מי המעין אינם מטהרים בזוחלים, כי אם במקום זחילתם הטבעי, ל"ש להשיק להם את הנוטפים שיטהרו זוחלים, הואיל ואינו מקום זחילתם. [אך ביאורי הגר"ח ואב"ע אינם מתאימים לשיטה זו].

ר"מ - "ושפך מים בעיקר המעין", הראשונים [**רמב"ן רשב"א ור"ן**] נקטו שכונת הרמב"ם לומר שדוקא אם שפך בגומת המעין מטהר, אבל אם שפך מים שאובין בהמשך זחילתו אינו מטהר כלל. אולם **הכס"מ** כתב שכונת הרמב"ם לאפוקי שפך מחוץ למקום המים, אך אין חילוק בין שפך בגומא לבין המשך הזחילה. וכן דקדק **תוס' חדשים** ב**רע"ב**, כנ"ל.

בא"ד - המפרשים נחלקו האם יסוד החילוק בין הרישא לסיפא הוא דברישא איירי במקום שהיה זוחל מעיקרא, ובסיפא ובפ"א מ"ז איירי במקום שלא היה זוחל מעיקרא, וכדכתבו הראשונים [**רמב"ן רשב"א** **ר"ן** ועוד (כנ"ל)] בדעת הרמב"ם, א"ד הרמב"ם (מקואות ט-יא) לא חילק בין המקום שהיה זוחל מתחילה, לבין המקום שלא היה זוחל מתחילה, משום דס"ל דמתני' פליגא אתוספתא, כדכתבו **הכס"מ וחס"ד**, ולכן **הראב"ד** השיג על הרמב"ם. לפ"ז צ"ב מ"ש מהא דתנן בפ"א מ"ז שאם ריבה מים שאובין אינו מטהר אלא באשבורן. [וכיצד יפרש הכס"מ את סיפא דמתני']. כה"ק **החזו"א** (תנינא א-ג). [אמנם **הכס"מ** כתב שאם ריבה מחוץ למים אינם מתבטלים במים]. וכבר יישבו הראשונים [**רמב"ן** בשבת (סה: בסו"ד) וכן מבואר ב**רמב"ם ורא"ש**, כדכתבו **הלחו"ש** (רא-י-א ד"ה וגם) **וגלות עליות** (א-ז-ה-א)] שבסיפא ובפ"א איירי דוקא במים עומדים, ולכן תני "שמימיו מועטין", דהיינו שאינם זוחלים. ולכן כתבו **הרמב"ם** (בפיה"מ ה-ג) **והרא"ש** (שם) "וזאת היא המעלה רביעית שבמקוה". וכ"פ **התפא"**י (בועז ה). [כתב **גלות עליות** (פסקא ה סוף אות ט) שמעין עומד שהזחילו, פסול מה"ת, ומעין מושך שהמשיך זחילתו, פסול מדרבנן].

והא דלא פירשו שריבה שלא בגומת המעין, משום שבכה"ג המעין פסול, ואינו מטהר אפילו באשבורן, כדכתבו **הרמב"ן** (שם) **הרשב"א** (שם) **והר"ן** (שם ובנדרים מא.). ואכתי צ"ע מהא דמשמע בל' **הרמב"ם** (ט-יג) דאיירי במעין שזוחל.

ר"ש ד"ה ריבה - "היינו שעשה בריכות וכו' דריבה עליו היינו שעשה בריכה" וכו', כונתו לאפוקי ממש"כ **הרא"ש** שריבה היינו ששפך מים שאובין, וממש"כ **האו"ז** (סו"ס תשפ) שריבה היינו שעשה בריכה ומילאה במים שאובין, אלא הוא עשה בריכה ונתמלאה במי המעין. לשיטת ש"ר אם עשה בריכה בלא מים שאובין, מטהר גם באשבורן, כדכתב **האו"ז**. וכ"כ **החזו"א** (קמא ו-ד).

בביאור סברת הר"ש פירש **החזו"א** (קמא ו-ב) דזחילה בידי שמים היא זחילה של מעין, אבל זחילה בידי אדם היא זחילה של מקוה, ומ"מ מטהר בכל שהוא, כיון שהוא מעין בעצם, א"נ משום שכיון שנעשה אשבורן אזל ליה מה שחידש האדם. **האב"ע** (סוף הל' מקואות) פירש שבמקום שלא היה זוחל מעיקרא לית ליה שם מעין, וע"כ אינו מטהר בזוחלין, אך המים הם מי מעין, וע"כ מטהר בכ"ש.

**הש"ך** (רא-יא) **והשער"י** (ג-כו ד"ה והנה הרא"ש) כתבו שלדעת הר"ש גם ברבו הזוחלין על הנוטפים אינם מטהרים שלא במקום זחילתן. אולם **החזו"א** (תנינא א-ד) כתב דה"מ בשפך שאובין, אבל במי גשמים שהם בידי שמים מטהרים בזחילה, [ע"ש שנחלקו בדעת הרא"ש]. וכ"ה לדעת הב"י ומע"מ, כדלהלן.

ר"ש ד"ה הרי הוא כמות שהיה - "דבמקום שהיו מימיו זוחלין קודם שריבה עליהם והרחיבן שם מטהר בזוחלין ומן הצדדין אין מטהר אלא באשבורן", **הרשב"א** (תוה"ב שעה"מ יא) הביא את פירוש הר"ש, והקשה מל' מתני' דתני "הרי הוא כמות שהיה", דמשמע שמטהר לגמרי בזוחלין, גם במקום שנתרחב, [דמדתני "והמשיכו" משמע שהרחיבו יותר ממקום הילוכו הראשון]. וכן העיר **לחו"ש** (רא-י-א ד"ה וגם). אך **הר"ש** יישב הערתם בזה שפירש ש"הרי הוא כמות שהיה" הכונה למקומות שבהם היה זוחל מעיקרא, ואין הכונה לדין שהיה מטהר בזוחלין מקודם, אלא שהוא מטהר בזוחלין "כמות שהיה", לאפוקי מקום שלא היה מעיקרא.

ר"ש ד"ה שוה - "ואין מטהר בזוחלין מאחר דעיקר מקום המעיין אינם זוחלין", **הלחו"ש** (רא-י-א ד"ה וגם) העיר דאף ברישא שעיקר מקום המעיין זוחל, הדין הוא שבמקום שלא זחלו המים מעיקרא אינם מטהרים אלא באשבורן. **בית מאיר** (רי"ס רא קונ' א) **גלות עליות** (פסקא ה אות יב) **וחזו"א** (קמא ו-ב) כתבו שבמעין עומד אפילו במקומו הראשון אינו מטהר, והיינו בגומת המעין, דברישא גם במקום שלא היה זוחל מעיקרא מטהר בזוחלין, משא"כ בסיפא. וכ"מ ב**אב"ע** (סוף הל' מקואות). [**הלחו"ש** (פ"א מ"ז פסקא ה סוף אות ט) צידד לומר שבמעין עומד והזחילו פסול מה"ת, משא"כ במעין מושך, שהמשיכו, שאינו פסול אלא מדרבנן].

רא"ש ד"ה וריבה - "כיון דבלא"ה היו זוחלין באותם המקומות אלא שעתה נתרבית זחילתן", האחרונים נחלקו בביאו"ד, **הכס"מ** (מקואות ט-יא) **והאמר"מ** (א-כא) פירשו שאין חילוק בין המקום שזחל מעיקרא למקום שלא זחל, ומש"כ הרא"ש "נתרבית זחילתן", היינו המקום שלא זחל מעיקרא. אולם **החזו"א** (תנינא א-ג) תמה דהרא"ש כתב שמטהרים רק "באותם המקומות" שהיה זוחל בתחילה, ומש"כ הרא"ש "נתרבית זחילתן", היינו שזחילתן התחזקה "באותם המקומות".

**האמר"מ והחזו"א** (שם) הקשו [על הפירוש הא'] דא"כ תקשי מהא דתנן במ"ה שאם רבו הנוטפים על הזוחלין כשרים, אמאי בעינן שירבו. [דלשיטת הרא"ש תירוצי הראשונים אינם שייכים]. וע"כ הוכיח **החזו"א** כפירושו. **האמר"מ** (שם-כב) תירץ שבנהרות הוי קטפרס, [ול"ד למעין שהוא ישר], ואין הנוטפין מתחברים לזוחלין, ע"ש (ס"ק כא) בתי' נוסף.

משנה ד'

"כל הימים כמקוה שנאמר ולמקוה המים קרא ימים דברי ר"מ", מבואר [בדברי ר"מ ור"י, ואף ר' יוסי לא פליג בהא] שמסברא דין הימים המעין. **המשנ"א** (פרה פ"ח מ"ח ד"ה ר"י) הוכיח מהגמ' בחולין (סז.) שימים הם נובעים. וכן מבואר ב**ב"י** (רא-ה בסו"ד) שכתב "שלפי האמת הוא מעין". וכ"כ **התפא"י** (יכין לא) "שיש מעיינות מתחתיהן". וא"ש דמה"ט מסברא הוי מעין. אולם **תוס'** בשבת (קט.) כתבו בשם **ריב"א** שמי הים "אינם נובעים". **גלות עליות** (אות ג) פירש דמפני שהם חיים וקיימים לעולם, דינם כמים חיים, ול"ד לנהרות ואגמים שכאשר ייבש מקורם, ייבשו מימיהן. אך לכאורה סברתו שייכת רק לגבי דין מים חיים [כשיטת הרמב"ם דלהלן], ואינה שייכת לגבי שאר דיני מעין. וי"ל דהחסרון במקוה הוא שמקור המי גשמים הוא ממקום אחר, משא"כ ים שנברא במקומו, כדנתבאר בסי' כב-ג.

"כל הימים כמקוה וכו' דברי ר"מ ר"י אומר הים הגדול כמקוה" וכו', **הכס"מ** (מקואות ט-יג) **והב"י** (רא-ה) חידש בדעת **הרמב"ם** (פרה ו-י ומקואות ט-יב) דס"ל דלכו"ע הוי מעין לשאר מילי, ופליגי רק לענין מים חיים. [ועי' להלן בביאו"ד ר' יוסי לשיטתו]. אך **הלחו"ש** (רא-כ) דחה את דבריו, וטען דא"כ אין מקום למשנה זו במס' מקואות. וכ"פ **המשנ"א** (פרה שם) בדעת הרמב"ם [אליבא דר"מ ור"י]. וכן היא דעת רוב הראשונים [**רש"י תוס' ס' האשכול ר"ש ורא"ש**], כדכתב **גלות עליות** (אות ד).

"ר"י אומר הים הגדול כמקוה", בביאור החילוק בין הים הגדול לשאר ימים, מצינו כמה טעמים: א' **המאירי** (כאן) פירש שכל הימים זוחלים, והים הגדול עומד בעצמו.

ב' **הר"ן** (שבת קט.) פירש את ההו"א בגמ' (שם) שים הגדול מלוח ביותר, ולכן אינו בכלל מים חיים. [אך יש להעיר דטעם זה אינו שייך לגבי שאר דיני מקוה. ואולי הגמ' נקטה [בהו"א] כפירוש **הכס"מ** הנ"ל].

ג' בביאור המסקנא (שם) פירש **הר"ן** דהוי גזה"כ, כשם שלר"מ הוי גזה"כ.

ד' **הלחו"ש** (רא-כ ד"ה לכן) פירש [בל' אפשר] שכל הימים נובעים וים הגדול אינו נובע.

"ר"י אומר הים הגדול כמקוה", בטעם הדבר שר"י העמיד את הפסוק רק לגבי הים הגדול, פירש **המשנ"א** (פרה שם) דס"ל דהוי חידוש לקרוא לים שהוא זוחל בשם מקוה, ואין לך בו אלא חידושו.

"הים הגדול כמקוה", **התפא"י** (כאן יכין לד ופרה שם יכין מא ובועז ד) בפי' א' פירש שים הגדול כולל את כל המימות המחוברים אליו, כגון ים התיכון, לאפוקי ים המלח וכנרת וכדו'. אולם **הדרכ"ת** (רא-לט) בשם **המג"א** (רכח-א) בשם **לחם חמודות** (דברי חמודות ברכות פ"ט אות לז) **ודברי יוסף** **והתפא"י** בפי' ב פירשו שים הגדול הוא רק האוקינוס המקיף את העולם.

**הרא"ש** (פרה שם) כתב "והא דכתיב ימים שיש בו מיני ימים הרבה שאינו דומה טעם דג העולה בעכו לטעם דג העולה באספמיא", לכאורה מבואר שהים הגדול כולל את הים התיכון, שבו נמצא חוף עכו. ברם **התפא"י** (שם) כתב [בפי' א'] בדעת **הרא"ש** שהים הגדול הוא רק האוקינוס. וצ"ל שכונת הרא"ש להביא ראיה ודוגמא בעלמא לחילוק הימים. א"נ לפ"ד התפא"י (דלהלן) שכתב שהים הגדול נקרא ימים, כיון שכל הימים מחוברים אליו, א"ש דאף ים התיכון מחובר לים הגדול.

"לא נאמר ימים אלא שיש בו מיני ימים הרבה", **רש"י** (שם) **ר"ש** (שם) **ורע"ב** (שם) פירשו שכל הנחלים הולכים אליו. וכ"כ **התפא"י** (שם יכין מב). ס' **האשכול** (סי' נח) פירש "ים הגדול קורא מקוה שנקוו לשם כל מימי בראשית". **התפא"י** (כאן יכין לד) פירש "משום ששאר ימים מחוברים לו".

"ר' יוסי אומר כל הימים מטהרין בזוחלין" וכו', הראשונים נחלקו מה הם "כל" הימים, רוב הראשונים [**רש"י** (שבת קט.) **תוס'** (שם) **ר"ש** (פרה שם) **רע"ב** (שם) **רא"ש** (שם) **ומאירי** (כאן)] פירשו שגם הים הגדול נכלל בכל הימים, וכדמשמע מסתימת ל' המשנה. **המשנ"א** (שם) הוסיף לפרש שר' יוסי סבר שגם לים הגדול א"א לקרוא מקוה, כיון שהוא זוחל, אלא רק לענין מים חיים קראו מקוה.

אולם **הר"מ** (פרה שם) פירש שהכונה לשאר הימים, מלבד הים הגדול. [וכן פסקו לדינא **הסמ"ג והרא"ה**, כדכתב **הלחו"ש** (שם-כ בסו"ד)]. הכרחו נובע מהא דכתיב "מקוה", ומוכח שעכ"פ הים הגדול חשיב מקוה. ולא ניחא לפרש [כש"ר דלהלן] ש"מקוה" אתא לאפוקי מים חיים, דכיון דקרא קרי ליה מקוה, הוי מקוה לכל מילי, כדפירשו **הלחו"ש** (שם-כ ד"ה לכן) **והחזו"א** (קמא ו-ו). [יש להוסיף דאף מי מעין אינם תמיד מים חיים]. ועי' להלן בביאור דעת ש"ר.

**הכס"מ** (מקואות ט-יב) ו**הב"י** (רא-ה) פירש בדעת **הרמב"ם** (פרה ו-י ומקואות ט-יב) שר' יוסי חילק בין ים הגדול לשאר ימים לגבי מים חיים, דשאר ימים כשרים באשבורן, אבל כשהם זוחלין אינם כשרים למים חיים, וים הגדול פסול גם באשבורן, [אבל לגבי שאר טמאים גם ים הגדול מטהר בזוחלין. וכן הוכיח **האב"ע** ( פרה שם)]. האחרונים [**משנ"א** (פרה שם) וכ"מ ב**לחו"ש** (רא-כ ד"ה לכן) **וחזו"א** (פרה יג-יג)] הוסיפו לפרש דלכן תני "כל הימים וכו' פסולים לזבין", דקאי אהא דתני "מטהרין בזוחלין", ואהא קאמר שכל הימים פסולים לזבים בכה"ג שהם זוחלין.

בטעם הדבר פירש ה**כס"מ** **והב"י** דהוי גזירה אטו נהרות, כיון שזוחלין דמי לנהר, [וע"כ הפסיק הרמב"ם בין ים הגדול לשאר ימים, והביא את דין נהרות. ועי' **אב"ע** (שם) שפירש טעם אחר]. אך **החזו"א** (קמא ו-ו) כתב שמסתימת הדברים משמע דפסול מדאו', ולא מטעם גזירה.

**הלחו"ש** (שם-כ) השיג על הכס"מ, ופירש את דברי הרמב"ם גם לשאר מילי, כנ"ל. וכ"כ **הר"מ** (פרה ח-ח) בהדיא דלר' יוסי רק שאר הימים הוי כמעין לענין זוחלין וכל שהוא.

"ר' יוסי אומר כל הימים מטהרין בזוחלין", בטעם הדבר פירשו רוב הראשונים שדרך הים לזחול, ונחלקו הראשונים כיצד דרכו לזחול, רוב הראשונים [**רש"י** (שם) **ר"ש** (שם) **רא"ש** (שם) **ורע"ב** (שם)] פירשו שהנחלים הולכים וזוחלין עליהם, וזה דרכם. [וצ"ב דאף שהנחלים זוחלים, אכתי אין הים זוחל. ואולי הנחלים והים נחשבים למקום אחד לענין זה. **גלות עליות** (אות ב) הקשה בשם **צ"צ** שמי הים הם רוב, ודמי לרבו נוטפים על הזוחלין, דאינם מטהרים בזוחלין. ותירץ **הגלות עליות** שבחוף הים רבו הנחלים במשך השנים. לפ"ד מיושבת הקושיא הנ"ל. **אפיקי מים** (לה-ב) פירש עפ"ד **רש"י** בקהלת שכנגד מה שנכנסים הנחלים לים, יוצאים מהים דרך התהום, ונמצא שהנחלים נכנסים ויוצאים]. וכעי"ז פירש **המאירי** (כאן) "שהנחלים הולכים לתוכם ונזחלים בתוכם ומזחילין אותם". ס' **האשכול** (סי' נח) פירש "שטבעם להיות נעים וזוחלין ע"י הנחלים שזוחלין עליהם", וכתב **גלות עליות** (אות ג) שס' האשכול צירף את טעמי רש"י ותוס'.

אולם **תוס'** (שם) פירשו בשם **ריב"א** דכל שעה הולכים ושבים מכאן לכאן, והוו זוחלין. והקשה **החזו"א** (קמא ה-טו) דמים שאינם יוצאים חוץ למקוה אינם נקראים זוחלין. וכבר מצינו ב**מאירי** (חגיגה יט. ונדה סז: ד"ה כבר) סברא זו. [אלא שצירף טעם נוסף כדלהלן (מ"ו)]. אך **חיבור לטהרה** (ב-לט) כתב שרש"י ותוס' נחלקו האם מים שחוזרים ושבים נחשבים לזוחלין, ע"ש.

מאידך מדברי **תוס'** בבכורות (נה: סוד"ה שמא) [שהוכיחו מכאן שמעין מטהר באשבורן] הוכיח **החיבור לטהרה** (ב-לח ד"ה אמנם) דפליגי על הראשונים הנ"ל וס"ל שאין דרך הים לזחול, אלא שהכתוב "מקוה" נאמר רק לענין שלא יהיו כשרים למים חיים.

בדברי רוב הראשונים הנ"ל מבואר שגם מקוה מטהר בזוחלין, באופן שדרכו לזחול. והדברים מתאימים למש"כ **הלבוש** (רא-ב) **עצי ברושים** (סי' נא) **ערוה"ש** (רא-ז) **וחי' ר' ראובן** (סי' ה) שהטעם שמקוה אינו מטהר בזוחלין, הוא משום שאין דרכו לזחול, ולכן ים שדרכו לזחול ע"י הנהרות מטהר בזוחלין[[31]](#footnote-32). וכ"פ **החזו"א** (קמא ו-ו) שים הוא מקוה, אלא שזחילתו היא זחילת מעין, [כיון שדרכו לזחול], וזחילת מעין כשר אף במקוה.

**החזו"א** (קמא ו-ו) פירש שמעין נקרא מקוה, אך במציאות הוא מעין, ודין זוחלין וכל שהוא תלי במציאות. א"נ קרא דמקוה ממעט רק מים חיים שהוזכרו בתורה בפירוש, ואינו ממעט זוחלין וכ"ש שאינם מפורשים בתורה [בחילוק בין מעין למקוה].

ויש לעיין למה חלקו הראשונים על תוס' בבכורות, והא לפ"ד האחרונים הנ"ל שים הוא מים נובעים, וכדמוכח מהא דבעינן דרשה [לר"מ ולר"י] להחשיבו כמקוה, א"כ כיון שהדרשה דמקוה נאמרה לגבי מים חיים, הדרינן לסברא שים הוא נובע, [וכדפירש החזו"א בפי' ב']. לפ"ד **החזו"א** [בצד א'] א"ש דילפינן מקרא ד"מקוה הימים" שים הוי מקוה לכל מילי, [וכדנקט הרמב"ם כנ"ל], ולא רק לענין מים חיים, וע"כ הוצרכו לפרש מ"ט מטהר בזוחלין.

"ר' יוסי אומר כל הימים מטהרים בזוחלין", **הר"מ** (פרה שם) כתב שה"ה שימים מטהרים בכל שהוא, וא"צ במ' סאה. וכ"כ **הב"י** (רא-ט) בדעת **הרמב"ם והרא"ש**. וכן נקטו **התוי"ט** (משנה ו') **הט"ז** (רא-ו) **הדרישה** (שם-ה) **והש"ך** (שם-כ). וכ"פ **הלחו"ש** (שם-כ ד"ה והסמ"ג) [בדעת **הסמ"ג**], וכ"כ **גלות עליות** (אות ג) בדעת **ר"ת וס' האשכול**. אך **הב"ח** (שם-יא) דקדק מדתני "מטהרין בזוחלין", ולא תני שמטהרין בכל שהוא, מוכח דבעינן מ' סאה. וכן השיג **חי' מהרי"ח** (פרה שם) על התוי"ט. וכ"כ **החזו"א** (קמא ו-ו). וכן משמע בדברי **הרא"ש** (פרה שם) שכתב "כל ימים יש להם דין מקוה חוץ מלענין דבר זה שמטהרים בזחילה".

ויש לתלות בפלוגתת הראשונים האם הטעם שמטהר בזוחלין הוא משום שדרך הים לזחול ע"י הנחלים וכדו', ולפ"ז אין טעם שהימים יטהרו בכל שהוא, כדכתב **גלות עליות** (אות א), [וא"ש דהרא"ש בפרה אזיל לשיטתיה], א"ד הטעם שמטהר בזוחלין הוא מסברא, כדמבואר בדברי הר"מ, כנ"ל, ולפ"ז שייך לומר שגם מטהר בכל שהוא, כיון שבמציאות הוא מעין, וכדפירש החזו"א. לפ"ז צ"ע על הב"י שנקט בדעת הרא"ש שמטהר בכל שהוא. כה"ק בני החבורה.

"ר' יוסי אומר כל הימים וכו' ופסולים לזבין למצורעים ולקדש מהן מי חטאת", בטעם הדבר נחלקו הראשונים, רוב הראשונים [**רש"י** (שם) **תוס'** (שם) **ר"ש** (פרה שם) ס' **האשכול** (סי' נח) **רע"ב** (שם) ועוד] פירשו שטעם הפסול הוא משום שהכתוב קראו "מקוה". אולם לפ"ד **הר"מ** שפירש שים הגדול אינו מטהר בזוחלין, ומקורו הוא מדכתיב "מקוה", כנ"ל, א"כ אין מקור מהפסוק, אלא הוי סברא, וכדכתבו **הלחו"ש** (רא-כב ד"ה לכן) **והחזו"א** (קמא ו-ו). בביאור הסברא עי' להלן.

עוד נחלקו הראשונים האם עצם הים פסול, כדמבואר בדברי רוב הראשונים שכתבו דילפינן מקרא ד"מקוה" שהים פסול, א"ד עצם הים כשר, אלא המים הנגררין והנזחלין מהים פסולים, כדמבואר ב**רמב"ם** (פרה ו-יא), וכדכתבו **הלחו"ש** (שם) **והמשנ"א** (פרה שם). **החזו"א** (פרה יג-יג) הוסיף לפ"ד הרמב"ם "אין נפקותא אם הן זוחלין או לאו דאפילו העמידן שיהיו אשבורן פסולין".

**הלחו"ש** (שם) פירשדפליגי לשיטתיהו, דהרמב"ם פליג על הראשונים, וסבר שפסול זה אינו מקרא, אלא מסברא, דכיון שאין דרך המים להיגרר מהים לא מיקרי מים חיים, ואין סברא זו שייכת בגוף הים. **החזו"א** (שם) פירש את סברת הרמב"ם: "דהמים שחוץ מגדותיו הוי כנפסק מן המעין, ולאו חיותיה דים הוא, דדרך המעין להמשיך מימיו ולזחול, וכל הניגר מהמעין מים חיים הן, אבל הניגר מהים אין זה מים חיים שחיות המים של ים בים הם, ומה שנשפך מהם במאורע אינו ים". עי"ל עפ"ד **תוס' שאנץ** (עדויות ז-ד) שכתב שימים אינם מקלחין, וע"כ לא מיקרו מים חיים.

"כל הימים מטהרין בזוחלין" וכו', כתב **הדרכ"ת** (רא-מ) בשם **דברי חיים** (סעיף טז) שלענין שינוי מראה נפסל כמקוה. אך ע"ש בדברי חיים שכתב ששאר ימים אינם כמקוה, כיון שמטהרים בזוחלין.

"כל הימים כמקוה וכו' דברי ר"מ ר"י אומר וכו' ר' יוסי אומר" וכו', להלכה פסקו רוב הראשונים [**רמב"ם** (ט-יב) **ס' האשכול** (סי' נח) **רא"ש** (הל' מקואות סי' יג) **מאירי רע"ב טור ושו"ע** (רא-ה)] כר' יוסי. ופירש **הגר"א** (שם-כז) משום דקי"ל כר' יוסי מחבירו, ועוד דסתם משנה (משנה ו') כר' יוסי, וכדכתב **הרא"ש** (שם). אולם **הלחו"ש** (שם-כ ד"ה והסמ"ג) כתב בדעת **הסמ"ג** שפסק כר"י, וע"כ השמיט הסמ"ג את דברי ר' יוסי, ופירש דס"ל דאיכא סתם מתני' (משנה ו') כוותיה, מדתני גבי גל דבעי מ' סאה, מוכח דל"ח מעין, וכדפירשו ס' **האשכול** (סי' נ) **והמאירי** (נדה סז:).

משנה ה'

"הזוחלין כמעין", רוב הראשונים [**ר"ש רשב"א** (תוה"ב שעה"מ ח) **רא"ש רע"ב ומרדכי** (שבועות פ"ב סי' תשמה)] פירשו שהכונה לנהרות. **המשנ"א** **וגלות עליות** (ריש פסקא א) הקשו דפשיטא שנהרות הנובעים הם כמעין. **התפא"י** (יכין לז) פירש דקמ"ל שאף שאדם המשיכו בידיו, דינו כמעיין.

ברם **הרמב"ן** (שבת סה:) כתב "המעין נקרא גומת העיין עצמה, והאמה המושכת ממנו נקרא זוחלין, כענין ששנינו הזוחלין כמעין", וכ"פ **הראב"ד** (שעה"מ א-ב), וכ"מ ב**ר"מ ומאירי**. וכן מבואר בדברי **הרמב"ם** (פ"א מ"ז) שזהו חידוש שהמים הנמשכים מחוץ לגומת המעין ג"כ מטהרים כמעין. וכ"פ **גלות עליות** (שם).

"והנוטפין כמקוה", הראשונים נחלקו מאי "נוטפין", ונשנו ג"פ: א' רוב הראשונים [**ר"ש רא"ש** (בפי' א') **מאירי** (בפי' א') **ורע"ב**] פירשו שהכונה למי גשמים. **המשנ"א** התקשה מאי "כמקוה", והא מקוה ממש הוא. [וכתב שלפירוש **הרמב"ם** א"ש]. הגר"א קופרמן שליט"א ביאר שלכן פירש **רש"י** שנוטפין מן ההרים, דקס"ד שכיון שדרכם לרדת מן ההרים מטהרים בזחילה, [כדמבואר ב**ש"ך** (רא-יב)], וכדכתבו הראשונים [**ר"ש** (פרה ח-ח) ועוד (הו' במשנה ו')] לגבי ימים. וכ"פ **הלבוש** (רא-ב) **עצי ברושים** (סי' נא) **ערוה"ש** (רא-ז) **וחי' ר' ראובן** (סי' ה) את טעם החילוק בין מקוה למעין. [ועי' בפ"א מ"ז שישנם ב' טעמים אחרים]. ועי' **גלות עליות**.

[הא דאי' בגמ' (נדרים מ.) דמי הגשמים של א"י המגיעים לפרת נחשבים לזוחלין, למרות שמגיעים מתחת הקרקע, עי' **גלות עליות** (פ"א מ"ב פסקא ב אות יא) שכתב שאינם באים ע"י גידי הנביעה, אלא בחלק העליון של הארץ, ולכן ל"ד למעין].

ב' **הרמב"ם** (בפיה"מ ובהל' ט-יג) **והראב"ד** (שעה"מ א-ב) פירשו שהכונה לטיפות היורדות מהמעין, שאינן מחוברות למעין. [וכן הסכימו **הרא"ש והמאירי**]. ונחלקו הראשונים האם הוי מקוה גם לגבי אשבורן ומ' סאה, כדמבואר ב**רמב"ם** (בהל' שם), וכדכתב **הרא"ש** [בדעת הרמב"ם], א"ד הוי כמקוה לענין מים חיים, כיון שאינו זוחל על הארץ, אך מטהר בזוחלין, כדכתב **הראב"ד** (שעה"מ א-ב). [בפשטות בעי מ' סאה, דדוקא לענין מים חיים דינו כמקוה, וכדמבואר מהא דכתב **לנפש תדרשנו** (אות ג) שמקורו מה**ספרא** דנקטה בהדי פסולים אחרים שאינם פסולים רק לגבי מים חיים. אך יתכן שדוקא לענין זוחלין דסגי במים שבאו ממעין, דינו כמעין, אבל לגבי כל שהוא דבעינן שיהא בעצמו מעין, [כדחילק **הגר"ח** (מקואות ט-ו)], דינו כמקוה].

ג' **הראב"ד** (תשובות ופסקים עמ' עז) כתב שהכונה לטיפות המקלחות מן המעין, אפילו אם הן מחוברות למעין, הואיל ואינן זוחלות על גבי דבר.

"העיד ר"צ על הזוחלין שרבו על הנוטפים שהם כשרים", מבואר שלמרות שיש מיעוט טיפות שנעקרו מהמעין, סגי ברוב זוחלין. ויש להקשות מהא דתנן (מ"א) "מעין שהעבירו ע"ג בריכה והפסיקו וכו' חזר והמשיכו פסול לזבים וכו' עד שיצא שיצאו המים הראשונים", ומבואר דבעינן שיצאו כל המים, ולא סגי ברוב. וי"ל שמים שנכנסו לבריכה נפסקה חיותן לגמרי, משא"כ בנוטפין שרק נעקרו ממקום חיותם בארץ. כ"פ הגר"י מרכוס שליט"א עפ"ד **הראב"ד** (שעה"מ א-ב).

"זוחלים", כתב **הריב"ש** (סי' רצב) שזחילה הפוסלת היא כאשר המים אינם חוזרים, אבל אם יוצאים מעט וחוזרים ל"ח זוחלין. והביאו **הרמ"א** (רא-נ). [בביאו"ד ישנם ג' שיטות: א' **הש"ך** (שם-ל וקכ) פירש שהטעם דל"ה זוחלין, כיון שהמים יצאו ע"י האדם הטובל. ועי' ס' **האשכול** (סי' ס) שהזכיר בתו"ד סברא זו. [וז"ל "לא מקרי זחילה כיון שאין זחילתן כזחילת מעין אלא ע"י דחיקת הטובלים]. וכ"כ **פרי דעה** (טורי כסף שם-סח). ב' **הפת"ש** (שם-ג) בשם **מעיל צדקה** (סי' לט) פירש שהטעם דל"ה זוחלין הוא מחמת תרי טעמי, גם משום שהמים יצאו ע"י מעשה האדם, וגם משום שהמים אינם חוזרים למקוה. וכ"מ ב**פרי דעה** (טורי כסף עד). ג' בדברי **הלחו"ש** (שם-פח ד"ה וכתב) נראה שנקט שהטעם הוא רק משום שהמים חוזרים. וכ"מ ב**בית מאיר** (קונ' ג סנ"ז)].

אך **התשב"ץ** (ח"ג סי' לד) חלק ונקט שבכה"ג חשיב זוחלין, ולכן הצריך שהכתלים יהיו סמוכים, שאז המים אינם זוחלין, כדהביא **הלחו"ש** (שם-פח ד"ה אילו), וכתב שיש להחמיר. ואולי לכן **הרמ"א** הוסיף שהמים יוצאין "מעט". וכעי"ז כתב **הגידו"ט** (גבא רא-ה) שזחילה הפוסלת היינו כשהמים יוצאים, ובאים אחרים תחתיהם, אבל בריכה גדולה שמימיה הולכים מצד לצד, ואינם יוצאים החוצה, לא חשיב "זוחלין". וצ"ע ממש"כ **הראשונים** (הו' במשנה ו) שגלי הים הוי זוחלין, למרות שחוזרים למקומם. וע"ש בדברי **המאירי** שהשיג על הראשונים, אך לא הסתפק בטעם זה.

"סומך אפי' מקל" וכו', **רוב הראשונים** פירשו שסומך היינו מעמיד מקל, [ונחלקו מהי מטרת הסמיכה], אולם **הראב"ד** (עדויות שם) פירש שסומך היינו מערב את הנוטפין והזוחלין, ע"ש.

"אפילו זב וזבה יורד וטובל", הראשונים נחלקו האם הכונה שאפילו זב וזבה יורדים וטובלים, כדפירשו **הר"מ ושו"ת הרא"ש** (לא-ז ד"ה ומתוך), [בטעם הדבר פירש הרא"ש שפסול זה נאמר רק במעין], או שהכונה שאפילו זב וזבה יכולים לסמוך ידיהם ורגליהם, כדי שהטמא ירד ויטבול, כדפירשו **הר"ש הרא"ש** וש"ר. ה**חת"ס** (יו"ד סי' קצט אות ג) **והחזו"א** (תנינא ז-ה) פירשו שהר"ש לא פירש כר"מ, משום דאיירי במי גשמים, וזב בעי מים חיים, אבל לר"מ איירי במעין, וע"כ הוצרך לפרש שיש לו דין מעין לטהר זב, כדפירש החזו"א.

"כל דבר שהוא מקבל טומאה אין מזחילין בו", ב**גמ'** בזבחים (כה:) ילפינן לה מדכתיב מקוה מים יהיה טהור, ודרשינן הוייתן ע"י טהרה תהא. בדברי **הר"ש** (פ"ב מ"ג) מבואר שדין זה הוא מדאו'. וכ"מ בל' **הרשב"א** (תוה"ב הקצר שעה"מ ח). וכ"כ **החזו"א** (תנינא ג-טו) בדעת **הרשב"א והרמב"ן**. בדעת **ש"ר** (הובאו שם) שלא כתבו כר"ש, נחלקו האחרונים האם פליגי וסברי שגם דרשה זו היא אסמכתא, כדפירש **החזו"א** (קמא ד-יב), וכן הוכיח **הלחו"ש** (רא-טז-ה ד"ה וראיתי) מדברי **ר"י ורא"ש**, א"ד לכו"ע הוא מדאו', כדכתבו **מי השילוח** (סי' ה סעיף כ, הו' בלחו"ש שם) ו**פרי דעה** (פתיחה לסי' רא שער א ד"ה הנה) [בדעת המחבר]. וכ"מ בשו"ת **הרא"ש** (לא-ז), כדכתב **גלות עליות** (פסקא ב אות ב), ע"ש [שר"ל שהרא"ש בפסקיו חזר בו]. ועי' **חזו"א** (תנינא ג-יז) שמנה ו' חילוקים בין פסול שאובין להוייתו ע"י טומאה.

הראשונים והאחרונים נחלקו אימתי נאמר דין זה, ונשנו ג' שיטות: א' רוב הראשונים [**ר"ש** (כאן ופרה ו-ד) - כדכתב **הב"י** (רא-מח(ב) ד"ה והרמב"ם) - **רא"ש** (פ"ד מ"ב) **ומרדכי** (שבועות פ"ב רי"ס תשמו) בשם **ר' שמואל בן ר"ב** ע"פ **רש"י** (זבחים כה: ד"ה הוייתן, כדכתב תועפות ראם), **רשב"א** (ח"ג סי' רכח) - כדכתב **הב"י** (שם-מח(א)), וכ"מ ב**ר"ש** (פ"ב מ"ג), כדכתב **תועפות ראם** (סי' כו אות מט), וכ"מ ב**מהר"ם** (פ"ה מ"א, הו' ב**תוי"ט** שם)] נקטו שדין זה נאמר גם במקוה. [**התוי"ט** הוכיח כשיטה זו, דמקור הדין נלמד מהפסוק שנאמר לגבי מקוה. ועי' **חת"ס** (יו"ד סי' קצט) **לחו"ש** (רא-לט) **ותועפות ראם** (סי' כו אות מט) שיישבו את דעת החולקים בתרי אנפי]. ועי' **חת"ס** (יו"ד קצט-ג) שכתב בדעת הרא"ש שפסול זה נאמר רק במקוה, ולא במעין. ודבריו צ"ע, ואכמ"ל.

ב' יש מהראשונים [ס' **היראים** (סי' כו) – הו' ב**מרדכי** (שם), **רא"ש** (שו"ת לא-ז) [גם] עפ"ד **הרמב"ם** (ט-יג), וכ"כ ה**לחו"ש** (רא-לט) **והגר"ח** (מקואות ט-ט ד"ה אכן) בדעת **הרמב"ם**] שנקטו שדין זה נאמר רק במעין, דאם הוייתו ע"י דבר המקב"ט אינו מטהר בזוחלין, ובעי מ' סאה. וכן דקדק **הלחו"ש** (שם) ב**ר"מ וראב"ד**. וכ"מ ב**ב"י** (שם-מח(ב) ד"ה והרמב"ם), כדכתב **גליון מהרש"א** (על סעיף מח).

ג' יש מהראשונים [**תוס' שאנץ** (עדויות ז-ד) **וחת"ס** (יו"ד רי"ס קצט) בדעת **הרמב"ם**] שנקטו שדין זה נאמר רק במעין, דאם הוייתו ע"י דבר המקב"ט אינו כשר למים חיים, [משום דבעינן שיהיו זוחלין על הקרקע, כדי שיחשבו למים חיים, וכשעומדים על דבר המקב"ט ל"ח כזוחלין על הקרקע, כדכתב תוס' שאנץ], אך מטהר בזוחלין ובכל שהוא. וכ"כ **גליון מהרש"א** (שם) דמה"ט לא תני לדין נתן ידו ורגלו וכו' במס' מקואות, [כדהוכיח הב"י], והביאו **תועפות ראם** (שם). ועי' **חזו"א** (תנינא ג-יח ד"ה כתב המרדכי).

בביאור השיטה המחלקת בין מקוה למעין מצינו כמה פירושים: א' **הרא"ש** (שו"ת שם) כתב שעיקר המקוה נעשה ע"י אדם, משא"כ מעין שנעשה בידי שמים, כדפירשו **החזו"א** (תנינא ג-טז). וכעי"ז פירש ה**חזו"י** (ד-א ד"ה ואפשר) שבמעין תחילת הוייתו לא משכחת לה אלא בטהרה, משא"כ במקוה שתחילת הוייתו משכחת ע"י שאיבה בכלים טמאים.

ב' ס' **היראים** פירש [לשיטתיה הנ"ל] דדרשינן מקרא "יהיה טהור", 'קרי ביה יחיה טהור, חיותו ע"י טהרה תהא', והיינו דילפינן שקבל"ט פוסלת את חיות המים חיים.

ג' **הגר"ח** (שם) [בפי' א'] פירש שעיקר הלכה זו לא נאמרה רק במעין, והיינו שהדרשה התקבלה לגבי מעין בלבד.

ד' **הגר"ח** [בפי' ב'] פירש שהלכה זו פוסלת את 'שם' המעין, משא"כ במקוה שאין לו שם, אלא הוא דין דממילא.

ה' עי' **אבנ"ז** (יו"ד סי' קפט) **וחזו"א** (תנינא ג-טז) שפירשו דבמקוה אין אסיפת המים נחשבת להוית המקוה, דאין האסיפה גורמת את הכשרו.

הראשונים והאחרונים נחלקו האם פסול זה נאמר גם במיעוט, כגון ג' לוגין, ונשנו ג' שיטות: א' פסול זה נאמר גם בג' לוגין, והם פוסלים את כל המקוה, עד שיצא כדי מילואו ועוד. כ"כ **הרשב"א** (תוה"ב הקצר והארוך שעה"מ ח וט) ו**המאירי** (ד"ה העיד) בשם **י"מ**. וכן מבואר ב**רא"ש** (שו"ת לא-ז), כדכתב **גלות עליות** (פ"ד מ"ב ד"ה ובש"ך). וכן נקט **הש"ך** (רא-ק), כדכתבו **גידו"ט** (נחל לח) **לחו"ש** (שם-פג) **וגלות עליות** (שם וכאן פסקא ב אות ט). וכן הוכיחו **הלחו"ש** (שם) **אבנ"ז** (יו"ד סי' רעב) **וגלות עליות** (שם) מדברי **הרא"ש** (פ"ד מ"ב), כדנתבאר שם. וכ"פ הג' **חש"ל** (פ"ד מ"א) בדברי **הר"ש**. וכ"כ **מי השילוח** (סי' ה), כדציין **הלחו"ש** (שם).

ב' **הרשב"א** (שו"ת ח"ג סי' רכח) כתב "אילו היה כל שעור המקוה נעשה ע"י דבר המקב"ט וכו' פסול", ולכאורה סתר דבריו. כה"ק **הגידו"ט** (נחל לח), ותירץ דכונת הרשב"א שאינו מצטרף, אך אינו פוסל. [אולם **הלחו"ש** (שם-פג בסו"ד) תמה דהרשב"א (שער ט) כתב דבעינן שיצא כדי מילואו ועוד, ע"ש בראיה נוספת. וע"כ דחק דכונתו לאפוקי היכא שלא היה כל ההילוך ע"י דבר המקב"ט. **האבנ"ז** (יו"ד רעב-ו) פירש דמש"כ הרשב"א "כל המקוה", ר"ל 'כל שהוא' מהמקוה. **גלות עליות** (אות ט) כתב שהרשב"א הסתפק בדין זה. וצ"ע]. וכ"כ **גלות עליות** (פ"ו מ"ה פסקא ג). וכן צידד **הקה"י** (סי' מט ד"ה ומקודם).

וכ"מ מסתימת **הפוסקים**, כדכתב ה**גלות עליות** (כאן ושם). וכ"כ **האבנ"ז** (שם-ד), ואף פסק (שם-ז) כן להלכה, ע"ש בטעמו. וכן נקטו **החזו"א** (קמא ה-ב ז-ה ד"ה וממשנתנו ותנינא ה-ח) **נחל אשכול** **אגרו"מ ומשנת ר' אהרן**, כדציין **אפיקי מים** (סי' כב). [אך י"ל דס"ל כדעה ג'].

ג' **הגידו"ט** (גבא מג) כתב שג' לוגין יכולים גם להצטרף לשיעור מ' סאה, דלא מצינו שרבנן גזרו בכה"ג שמיעוט אינו בטל. וכ"כ **החזו"א** (תנינא ג-יז).

עוד נחלקו הראשונים בדין דבר המקב"ט שלא גרם להבאת המים למקוה, אלא אף בלעדיו המים היו מגיעים למקוה, **הרא"ש** (פ"ד מ"ב) כתב שבכה"ג אינו פסול. וכן פסקו **הטור והשו"ע** (שם-לה). וכן הוכיח **החזו"א** (פרה יא-טז ד"ה והנה) מדברי **הר"מ**. [**המשנ"א והחזו"א** (תנינא ח-ב) התקשו מהו המקור לחידוש זה]. אולם **הלחו"ש** (רא-לט ד"ה ונראה) כתב ש**הרמב"ם** פליג על הרא"ש, [ע"ש].

**החזו"א** (שם) הקשה על הרא"ש מה**גמ'** בזבחים (כה:), ע"ש. ועוד הקשה החזו"א שישנה סתירה ב**רא"ש**, ע"ש. וע"כ פירש שדברי הרא"ש נאמרו רק בטבלא שהמים לא נחים עליה, אלא שפין ויורדים למקוה, אבל בכלי שהמים נחים בו ליכא להך כללא. אך מסתימת דברי הפוסקים [**ב"ח** (שם-נ) **ש"ך** (שם-קג) **ולחו"ש** (לחם שם-קפג)] לכאורה לא משמע כן.

עוד נחלקו הראשונים האם מותר לסתום נקב בדבר המקב"ט, לדעת **הר"ש** [בפי' ב'] ו**הרשב"א** (שעה"מ שער ח) נחלקו בדבר ר"י ור' יוסי, כנ"ל, וקי"ל כר' יוסי שפסול. וכ"פ **המרדכי** (שבועות פ"ב סי' תשמה). [כתב ה**ישוע"י** (שם-כ) שפסול זה הוא מדרבנן. ונפק"מ שאם סומך בדבר שאינו מקב"ט מדאו', שרי]. אולם **ס' האשכול** (סי' ס) **והרא"ש** (בפיה"מ הל' מקואות סי' יא ושו"ת לא-ה) כתבו שבכה"ג אינו פסול [לכו"ע], כיון שאינו מהוה את המקוה, רק מונע את פסולו.

האחרונים נחלקו בדעת המרדכי, בדין הסותם את הנקב לפני שהמים התחילו לזחול, **הכת"ס** (יו"ד סי' קא) דקדק בל' **המרדכי** דלא מהני, אולם **חשב סופר** (יו"ד סי' יד) כתב שאדרבה מל' **המרדכי** משמע שהמים כבר התחילו לזחול, אבל אם לא התחילו לזחול, מהני, כיון שלא נקרא עליהם שם פסול.

**הנוב"י** (תנינא סי' קלז ד"ה ונחזור) [הו' ב**פת"ש** (שם-לה)] כתב שהר"ש פסל רק בכה"ג שהמקוה פסול, ובא להכשירו ע"י שסותם הנקב בדבר המקב"ט, אבל אם המקוה כשר, ובא למנוע שלא יפסל, שרי לסותמו בדבר המקב"ט, וכגון לחבר קרקעית המקוה ע"י מסמרים המקב"ט. וכן הסכימו **החת"ס** (סי' רד) **ולחו"ש** (לחם שם-רא ושמלה שם-צא). אך ה**פרי דעה** (שפתי לוי שם-קז) העיר שנחלקו בדבר **הב"ח והט"ז** (שם-סא ועי' שם-מח) [**והש"ך** (שם)] בדין פקיקת נקבי המקוה כדי שהמים הבאים אח"כ לא יפסלו, ע"ש במה שרצה לדחות, וכתב שהוא דוחק. ועי' **מרחשת** (ח"א סי' לט).

**הצל"ח** (פסחים יז:) **וגלות עליות** (פסקא ב אות ז) חידשו שמים שנטמאו פסולים מדין הוייתו ע"י טומאה. אך בדברי **הפוסקים** מבואר שלא חששו לדבריהם, מדלא הצריכו שטמא לא יגע במים לפני שנעשו למקוה, [דהיום כולנו טמאים].

"כל דבר שהוא מקבל טומאה אין מזחילין בו", **הלחו"ש** (שם-לט ד"ה עוד יש) רצה לדקדק מפשטות ל' ר' יוסי ולשון **הרמב"ם** דבכל מקום שעברו ע"ג דבר המקב"ט שוב לא יהיה להם דין זוחלין, אפילו אם לא נפלו מיד למקוה, לאפוקי מדעת **הרא"ש** (הל' מקואות סי' יב ושו"ת לא-ז) שהובאה ב**טור** ו**שו"ע** (שם-מח) שאם אינו נופל להדיא למקוה כשר. אלא שהתקשה שהרא"ש הביא ראיה נכונה לדבריו מ**הגמ'** בזבחים (כה:), והניח בצ"ע.

"כל דבר שהוא מקבל טומאה" וכו', **מי השילוח** (סי' ה סעיף כה) ו**לחו"ש** (לחם שם-קצט) כתבו שמותר לסתום בנעורת של פשתן, אע"ג די"א דמיטמא בנגעים, משום שדברים שאינם מקבלים טומאה מאחרים אינן פסולים, כדכתב מי השילוח. [להלכה למעשה כתב שירא להקל]. וצ"ב למה אין פסול בדבר שהוא טמא מחמת עצמו. ואולי י"ל שדבר שמקב"ט מאחר הוא ראוי לכך בכל מצב, משא"כ דבר שטמא מחמת עצמו, כטומאת נגעים, אינו ראוי לכך כי אם בזמן שיש בו נגע. וצ"ע.

**מי השילוח** (סי' ה סעיף כב) **ולחו"ש** (שם-פט) נחלקו בדין אחורי כלי חרס, האם הוא פוסל מדין הוייתו ע"י דבר המקב"ט, ע"ש בטעמיהם.

ר"מ - "והעיד ר' צדוק שאם נתערבו וכו' כשר לזבים" וכו', בטעם הדבר שמי תערובת כשרים, למרות שאם נתערבו [אפילו מיעוט] מים שאינם חיים פוסלים את התערובת, כדתנן במשנה א', וכדמבואר ב**רמב"ם** (פרה ו-י), מצינו ב"פ: א' **המשנ"א** (סוד"ה על) פירש דשאני התם שמיעוטם מי מקוה, משא"כ הכא שהכל מי מעין, אלא שמיעוטם יורדים בהפסק. ב' **החזו"א** (קמא ו-ז) פירש דדוקא היכא שהמיעוט מקלקל [במציאות] את כל התערובת, פסול, אבל הכא שאינו מקלקל, המיעוט בטל ברוב.

ר"מ - "אבל המימות המנטפין טפות וכו' אח"כ אמר שאם עשה תחבולה וכו' שישים וכו' מקל כדי שיזלו עליהם אותן הטפות וייעשו זוחלין וכו' ובתנאי שלא תפסק הנזילה" וכו', מתחיל"ד דברי ר"מ משמע שהחסרון הוא דל"ה זוחלין, ומסו"ד משמע שהחסרון הוא משום דהוי הפסק. **הרא"ש** פירש שע"י המקל ירדו המים "בלי הפסק". וכ"מ ב**ראב"ד** (שעה"מ א-ב). וכ"כ **התפא"י** (יכין לח) **חיבור לטהרה** (א-י) **והגר"ח** (מקואות ט-ט). [מבואר כצד ב']. אמנם **הש"ך** (רא-לח) כתב ש"שם זוחלין עליהן" וכו'. [מבואר כצד א']. וי"ל עפ"ד **המהרי"ק** (שורש קטו וקנו) [הו' בב"י (רא-י)] שמעין שנפסק חיבורו, אם הוא זוחל, חשיב מעין, וטיפין טיפין ל"ח זחילה, והיכא שסמכם ע"ג טבלא חשיב זחילה. ודוק.

**המהרי"ק** (סוף שורש קנו) דקדק [בדברי הטור] דדוקא בגונא דטיפין, שההפסק ארע בשעת הקילוח, ל"ח מעין, אבל אם ההפסק ארע לאחר שכבר המים הגיעו למקוה, חשיב מעין. אמנם **הגר"ח** (שם) דימה את ב' הדינים, ובתרווייהו ל"ח מעין. **חיבור לטהרה** (א-י) ר"ל שלפ"ד הר"ש בכל גווני חשיב מעין, אלא שדחה דלדעת הר"ש מעין עומד שהזחילו דינו כמקוה, כדלהלן.

כתב ה**ישוע"י** (רא-ל) שפסול זה של טיפין טיפין אינו פסול מה"ת, אלא מדרבנן, גזירה אטו מי גשמים. ולכן סבר ר"י שאפשר לסמוך דבר המקב"ט, דליכא פסול הוייתו ע"י דבר המקב"ט בפסול דרבנן זה.

ר"מ - "אח"כ אמר שאם עשה תחבולה וכו' שישים וכו' מקל כדי שיזלו עליהם אותן הטפות" וכו', **הטור** (רא-יד) השמיט דין זה. ופירש **חיבור לטהרה** (א-י) שלפ"ד **הר"ש** (משנה ג) שמעין עומד שהזחילו אינו מטהר בזוחלין, א"כ בכה"ג ששם מקל והזחיל הטפות, אינם מטהרים בזוחלין, ולכן השמיטו הטור.

ר"מ - "ומה שאמר אפילו זבה אין עניינו שהזבה צריכה ביאת מים חיים" וכו', מקורו מה**תוספתא** (זבים ג-א). **רש"י בשבת** (סה:) הביא שכ"ה דעת **רבינו הלוי**, וכ"ה דעת **הגאונים**, כדכתב **הערו"ל** (נדה סז.). האחרונים יישבו שיטה זו בתלת אנפי: א' **הב"ח** (רא-ב) **החת"ס** (יו"ד סו"ס רב) **ונחל אשכול** (סי' נ אות יד) תירצו שרבנן גזרו זבה אטו זב. **החת"ס** הוסיף דה"מ לגבי טהרות. אך **הערו"ל** (שם בתוד"ה פתחה) דחה דבדברי **הגאונים** מבואר שהוא דין דאו'. ב' **הערו"ל** (ברש"י) תירץ שמשנתנו חולקת על התוספתא, ע"ש במקורותיו. [ג' **מרומי שדה** תירץ שכונתם שזבה אינה טובלת במים שהשתנו ע"י מעשה, ע"ש במקורו].

ר"מ - "ולא השמיענו ר"י אלא שלא רק לענין הטומאה והטהרה בלבד וכו' אלא אף לענין האסור" וכו', **התפא"י** (בועז ט) העיר היכן מצינו חילוק בין טבילה לטומאה לטבילה של איסור, ולמה אשמועינן הך רבותא הכא. **החת"ס** (יו"ד סי' קצט ד"ה אך) התקשה דאף בשאר טמאים יש כרת בכניסת למקדש, ואדרבה בכל דוכתא מקילים לבעלה טפי. וי"ל דשאני נדה שהאיסור לבעלה אינו נובע מהטומאה, כדכתבו **הנוב"י** (יו"ד סי' קכ) **ואבנ"ז** (אה"ע ח"ב רמ-ח) בשם **הכוזרי** (מאמר ג-מט). [אמנם **הש"ש** (א-יב) **שער"י** (א-יג ד"ה ובתוס') **וחלק"י** (יו"ד סי' כט) כתבו שאיסור נדה הוא מחמת טומאה. וכן הסתפק **אתו"ד** (סי' כא)].

ר"מ - "וכבר ידעת שהמקל מקבל טומאה מדרבנן לפי שהוא מפשוטי כלי עץ", דלא כ**רא"ש** (בפיה"מ ובהל' מקואות סי' יא) שכתב שאינו מקב"ט כלל. **המשנ"א** (ד"ה ונוטפין) הקשה על הר"מ דעץ בעלמא הם, ואינם בכלל פשוטי כלי עץ. **החזו"א** (תנינא ז-ה) פירש דאיירי במקל וקנה המשמש אדם ומשמשי אדם. א"נ איירי במקל וקנה שיש להם בית קיבול. ועי' **לחו"ש** (לחם שם-סט). **הראב"ד** (עדויות ז-ד) כתב דאיירי במקל וקנה שייחדם לסמוך עליו, וע"כ טמא מדרס מדאו'. **הראב"ד** (שעה"מ א-ב ובתשובות ופסקים עמ' עז) כתב שכיון שפעמים מקל וקנה מקב"ט, לכן אין מזחילין בהם בשום פעם. ויש לעיין האם הראב"ד פליג, וס"ל שדבר שאינו מקב"ט מדרבנן אינו פוסל, וע"כ פירש שמקב"ט מדאו'. וכ"מ בדברי **הט"ז** (שם-מג). **הש"ך** (רא-עו וקד) הביא שנחלקו בדבר **האחרונים**, ו**הג' דרישה** הוכיח מ**הטור** שדבר המקב"ט מדרבנן אינו פוסל, ע"ש. **הש"ך** כתב שלפסול מעין גם מקב"ט מדרבנן פוסל, אבל לפסול מקוה רק מקב"ט מדאו' פוסל. ועי' **חת"ס** (קצט-ג) **לחו"ש** (שם-פד) **גלות עליות** (פסקא ב אות א) **וחזו"א** (תנינא ז-ה).

ר"מ - "ונחלק ר' יוסי ואמר לא יסמוך מקל וכו' אלא דבר שאין מקב"ט אפילו מדרבנן" וכו', לפירוש זה דין הוייתו ע"י דבר המקב"ט נאמר לגבי טיפין, ואין מקור לאסור לעשות מקוה בדבר המקב"ט, משום שבעלמא אין העשיה מכשירה את המקוה, כדכתב **האבנ"ז** (יו"ד רפט-ד). [ע"ש שפירש דמה"ט מודה ר"י לגבי מי חטאת]. אולם **הלחו"ש** (רא-לט) הסיק שדין זה נאמר בכל מעין, ולא רק לגבי טיפין.

בדעת ר"י פירשו האחרונים בכמה אנפי: א' **המשנ"א** (ד"ה ונוטפין) [בצד א'] פירש דל"ל כלל דרשה דהוייתו ע"י טהרה בעינן. וכן נקט **הגר"ח** (ט-ט ד"ה אלא). ב' **המשנ"א** [בצד ב'] **והחזו"א** (קמא ו-ח) [בפי' א'] פירש דס"ל דדבר שטמא רק מדרבנן אינו פסול להכשיר מקוה. ג' **ישוע"י** (שם-ל) פירש דס"ל דכיון שפסול טיפין אינו פסול מה"ת, אלא מדרבנן, ליכא לפסול הווייתו ע"י טומאה. ד' **האבנ"ז** (שם) פירש דלגבי מי חטאת מודה ר"י דפסול, משום שהמילוי הוא חלק מדין הטהרה. ה' **החזו"א** (שם) [בפי' ב'] פירש שאין קיבוץ הטיפין הויה גמורה לפסול.

ר"ש ד"ה שהן - "ואיצטריך לאשמועינן אפילו במקום שאין כדי טבילה בזוחלין", וכ"כ ס' **האשכול** (סי' נח) **הר"ן** (שבועות ה: בדה"ר) **הרא"ש** [בפי' א'] **המרדכי** (שבועות פ"ב סי' תשמה) **המאירי** [בפי' א'] **והרע"ב**. האחרונים העירו מה החידוש, והא עתה טובל כל גופו בזוחלין, כדכתב **החזו"א** (קמא ו-ז). ועוד דהמיעוט בטל ברוב, כדכתב **המשנ"א**. [אהא י"ל עפ"ד האחרונים שביטול ברוב מועיל לסלק דין, אך אינו מועיל לחדש דין, וע"כ אינו מועיל לחדש דין מעין, כדכתב האמר"מ (א-יא) לגבי השקה. וכן העיר **הקה"י** (נדרים סי' כז ד"ה והא)]. **החזו"א** תירץ דאיירי בדליכא שיעור מ' סאה. וכ"כ **הב"י** (רא-ב ד"ה ומדברי רבינו). אך **התוי"ט** (ד"ה על) פירשם כדעת הסוברים שא"צ מ' סאה. עוד העירו **האמר"מ** (א-סט) **והחזו"א** (שם) דאף כשיש שיעור הוא טובל גם בזוחלין, ע"ש במה שתירץ האמר"מ. [ועי' **תפא"י** (יכין מ ובועז ו)].

**הרשב"א** (תוה"ב שעה"מ יא עמ' תקנד) **הר"ן** (שבת סה: ונדרים מא.) [**והמאירי** (בפי' ב')] לא פירשו כראשונים הנ"ל, אלא פירשו דקמ"ל שגם אם המים זחלו למקום שלא היו זוחלים מעיקרא מטהרים. בטעם הדבר שש"ר לא פירשו כפירוש זה, נחלקו האחרונים, ונשנו ב"פ:

א' **הש"ך** (רא-יא) פירש דס"ל כשיטת **המהרי"ק** (שורש קטו), שגם ברבו הזוחלין על הנוטפים אינם מטהרים שלא במקום זחילתו, וכ"כ **השער"י** (ג-כו ד"ה והנה הרא"ש).

ב' **הש"ך** התקשה על **הב"י ומע"מ** שכתבו שהר"ן פליג על המהרי"ק, דא"כ אמאי לא תירצו דר' צדוק השמיענו דין המקומות החדשים. **החזו"א** (קמא ו-ז תנינא א-ד) פירש דס"ל דאין זה רבותא, כיון שזוחלין מכח רוב המעין, ועוד דלא הוזכר בהדיא בדבריו מקומות חדשים.

**הלחו"ש** (רא-ט ד"ה והנה) פירש [בדעת רבינו ירוחם והמהרי"ק] שר"צ חידש שגם אם הזוחלין באו למקום הנוטפין, אינם נפסלים כשהם הרוב, [לאפוקי מסברת הרמב"ן בשבת, ע"ש]. א"נ קמ"ל דאפילו אם הזוחלין באו מעט מעט עד שנתרבו טהורים, ולא אמרינן קמא קמא בטיל.

ר"ש ד"ה סומך - "סומכין ביד או ברגל וסותמין מקום יציאת המים" וכו', **הלחו"ש** (שם-פט) נחלק [בדעת הר"ש] עם **מי השילוח ונוב"י** (תנינא סי' קלז) האם מותר לסמוך את הדבר הסותם ע"י דבר המקב"ט.

ר"ש ד"ה כל - "ומיהו יתכן דאפילו ר"י דפליג הכא מודה התם דהכא המקוה עשוי בכשרות ושלם", ונחלקו בדבר **הראשונים**, כנ"ל.

רא"ש ד"ה שהם - "או שמא לדיוקא איצטריך דוקא רבו אבל לא רבו לא ואמרינן קמא קמא בטיל הואיל ודרכן בכך", עי' במה שהקשה **הלחו"ש** (רא-ט בסו"ד).

רא"ש ד"ה נוטפין - "ואפילו ישאר במקוה מ' סאה אחר שיצאו הזוחלין מ"מ השתא מיהו הוא טובל גם במים עליונים שהם זוחלים", וכ"כ ס' **האשכול** (סי' ס) בשם יש מי שאוסר **והתשב"ץ** (ח"א סי' יז). האחרונים [**לחו"ש** (שמלה שם-פז) **עצי ברושים** (סי' נב) **מקוה ישראל** (ביאור הרא"ש רי"ס יא) **וחזו"י** (ג-ג ד"ה אין)] דקדקו דדוקא אם טובל במים העליונים לא מהני, אבל אם טובל במים התחתונים מהני, כיון שמים אלו אינם זוחלין.

אולם **הרשב"א** (שעה"מ שער ב) **והטור** (רא-נ) כתבו "לפי שנעשו כולן זוחלין". ודקדקו **האחרונים** [הנ"ל] שאסור לטבול גם במים התחתונים. וכ"כ **הב"ח** (שם-נד) **והלחו"ש** (לחם שם-קצג).

בא"ד - "ואפילו ישאר במקוה מ' סאה אחר שיצאו הזוחלין" וכו', **הרא"ש** (הל' מקואות סי' יג) כתב כן לאחר שהביא פירוש הר"ש, וכתב **הגר"א** (שם-צב) שבפשטות דברי הר"ש משמע כדעה זו. אולם **עצי ברושים** (סי' נב) תמה שבדברי הר"ש אין שום ראיה לצד זה.

בא"ד - "והנכון יותר לפרש דמיירי שלא ישאר במקוה מ' סאה וכו' אבל אם ישאר במקוה מ' סאה וכו' לכו"ע מותר לטבול בו" וכו', וכ"כ **הרא"ש** בשו"ת (לא-ד). בטעם הדבר פירש **הגר"א** (שם-צא) משום דס"ל שהחסרון בזוחלין הוא דהוי קטפרס, וע"כ אינם מצטרפין לשיעור מ' סאה, ולכן למעלה ממ' סאה אינו פסול, דאינו נצרך לשיעור.

האחרונים נחלקו האם מותר לטבול במים העליונים גם בלא שיסתום, כדנקטו רוב האחרונים [דלהלן], וכבר מפורש כן ב**תשב"ץ** (ח"ג סי' לד), וכ"כ **החזו"א** (תנינא ח-ד ד"ה ומבואר) שראה שכ"כ בשם התשב"ץ, [ותמה דליכא מ"ד הכי]. וכ"מ ב**רא"ש וטור**, ע"ש. בטעם הדבר פירשו האחרונים [**צ"צ** (קסד-ה) **דברי מלכיאל** (ח"ג סי' סד ד"ה ולכאורה י"ל) **ומקוה ישראל** (רי"ס יא)] שהעליונים נטהרים ע"י השקה[[32]](#footnote-33). **החזו"י** (ג-ג ד"ה אין) פירש דס"ל שפסול זחילה אינו במים אלא במקוה, וע"כ סגי בשיעור מקוה שאינו זוחל. א"ד מותר לטבול רק בכה"ג שסתם את הנקב, כדהוכיח **דברי מלכיאל** (ח"ג סי' סד ד"ה אנן) ממש"כ ה**מהרי"ק** (ריש שורש קנו) שצריך לטבול במים התחתונים, והיינו משום שפירש שהרא"ש הכשיר רק אם סתם את הנקב. וכ"כ **החזו"א** (קמא ו-ז ד"ה סומך ותנינא ח-ד ד"ה ומבואר) [עפ"ד המהרי"ק] גם בדעת ש"ר. וכן החמיר שו"ת **עמק שאלה** (יו"ד סי' נה). בטעם הדבר דשרי לסתום פירש **החזו"א** (שם) [בפי' ב'] שלא נאמר הויה ע"י טהרה אלא בעיקר המקוה, ולא במה שהוא מחובר אליו. וכ"כ **מקוה ישראל** (שם). וע"ש ב**חזו"א** בפי' א'. לפ"ד **הגר"א** הנ"ל יש לעיין האם שרי לטבול במים העליונים, ואכמ"ל.

בדברי ס' **האשכול** (סי' ס) **והתשב"ץ** (ח"א סי' יז סוד"ה ומה) בדעת הרמב"ם מבואר שגם אם לא ישארו מ' סאה, כשר, דזוחלין היינו רק כשכולו זוחל, דומיא דמעין. אך **הטור והתשב"ץ** (ח"ג סי' לד) כתבו שבכה"ג פסול.

**הרשב"א** (שעה"מ ב) כתב שזחילה שאינה ניכרת אינה פוסלת. וכ"פ **השו"ע** (שם-נא). [שו"ת **שו"מ** (תנינא ח"ד סי' קעח) פירשו שבליעת קרקע ל"ח בליעה, כיון שדרכה לבלוע. אולם **דברי מלכיאל** (ח"ג סי' סד) תמה דמפורש ברשב"א שטעמו משום שאין הזחילה ניכרת, אבל אם היא ניכרת הוי זחילה, גם אם נבלע בקרקע. **הגידו"ט** (שו"ת סי' ח) הסתפק האם צריך לראות את הנקב, או את זחילת המים. **דברי מלכיאל** (שם ד"ה וזחילה) **והחזו"א** (לקוטים ד-ד) כתבו כצד ב', וצידד הדברי מלכיאל דבעינן שיהא ניכר למעלה שהמים מתנענעים לצאת, ולא סגי שהזחילה ניכרת בקרקע או אצל הנקב. וכ"כ החזו"א דלא סגי שיראה יציאה במקום הנקב].

אך **הרא"ש** (הל' מקואות סי' יא) הביא בשם א' מהמחברים האחרונים שאם נסדק והמים מנטפין דרך הנקב, הוו זוחלין, ומשמע דאף שאין הזחילה ניכרת פסול, כדכתבו **עצי ברושים** (סי' נב ד"ה ולפי) **ונזר הקודש**. וכן תמה **הגר"א** (שם-צו) על השו"ע, דהרשב"א אזיל לשיטתיה שגם אם ישארו במקוה מ' סאה הזחילה פוסלת, אבל לפי מה שפסק השו"ע שבכה"ג כשר, גם זחילה שאינה ניכרת פוסלת, כנ"ל. בביאו"ד הגר"א עי' **עצי ברושים** (סי' נא) **חזו"א** (תנינא ח-ד) **ומשנת ר' אהרן** (שו"ת כד-ח), [חלקם הובאו בסי' כג].

בא"ד - "ונ"ל לפרש" וכו', וכן הסיק **הרא"ש** (הל' מקואות סי' יג). יש מהאחרונים [**צ"צ** (יו"ד רי"ס קסד) **עצי ברושים** (סי' נב ד"ה ועוד) **ומרחשת** (ח"א לט-ה)] שפירשו שלמסקנת הרא"ש אין מקור לחדש שמקוה שיש בכותלו נקב, שמימיו יוצאים, חשיב זוחלין, אלא רק כאשר כל המים זוחלין חשיב זוחלין, דומיא דמעין. וכתב הצ"צ שבדברי **התשב"ץ** (ח"א סי' יז) מבואר כדבריו. [והתקשה על **הגר"א** (שם-צא) שכתב דהוי סברא, והא אין סברא לחדש שזוהי זחילה]. אלא שהתקשו על **הטור והשו"ע** שלא הביאו את דעת הרא"ש. ופירש ה**צ"צ** שבדברי הרא"ש משמע שלמעשה חשש להקל. **עצי ברושים** תירץ שלמסקנת הרא"ש הטעם לפסול אינו מטעם זחילה, אלא משום שמים שעומדים לצאת אינם מצטרפים עם המים התחתונים לשיעור מ' סאה.

בא"ד - "ונ"ל לפרש וכו' אפילו טהור כיון דבר קבולי טומאה הוא לא יסמוך במקל" וכו', **המשנ"א** (פרה ו-ד ד"ה זה) התקשה היאך האדם ממלא ומקדש, והא האדם מקב"ט. **חי' מהרי"ח** (שם) התקשה איך ימלא בכלי, והא כלי מקב"ט, ולא מצינו שצריך למלאות [מדאו'] בכלי אבנים. **לחו"ש** (רא-ק) כתב בשם **זכרון יוסף** (סי' יג) שהוכיח מהא דכיון שפעולת ההכנסה של האדם נעשית במקום המקוה, ל"ח הוייתו ע"י טומאה. **החזו"א** כתב דשאני התם שמצוותו בכך.

בא"ד - "ונ"ל לפרש קרינן ביה והווייתו ע"י טהרה כיון שאין המים עוברים ע"ג ידו וכו' ור"י אמר וכו' לא יסמוך במקל", לפ"ד להלכה אסור לאחוז בידו, כדפסקו ה**טוש"ע** (רא-מח), וכדנקט **התפא"י** (פ"ד מ"ב יכין יג). וכ"כ **הגר"ח** (מקואות ט-ט בסו"ד) "דכל שיש בו סיוע מהדבר המקב"ט הרי הוא בכלל אין הווייתן ע"י טהרה". **הרשב"א** (שעה"מ סוף שער ח) התיר להניח ידו בראש הצנור, כדי שהמים לא יצאו, אלא הוא יתמלא, דאינו אלא מסייע בעלמא. **לחו"ש** (רא-ל בסו"ד) כתב שלפירוש **הרמב"ם** אין מקור לחדש שאדם שמחזיק דבר שאינו מקב"ט, פוסל, אלא שהביא שלפירוש **הגר"א** גם הרמב"ם מודה לזה. ועי' **פת"ש** (ס"ק לב). **הקה"י** (נז-ב) כתב ש**הר"ש** (פ"ג מ"ג) חלק על הרא"ש, וס"ל שכיון שידו מרוחקת ממקום יציאת המים, אינו פוסל. והוסיף ש**הגר"ח** (שם) נקט שבכה"ג פסול.

בא"ד - "ואע"פ שהזב סומך המקל בידו בשעה שהמים עוברים" וכו', **לבושי מרדכי** (יו"ד תנינא סי' קד) הוסיף דליכא פסול מדין תפיסת ידי אדם, כיון שלא עושה פעולה במים.

משנה ו'

"גל שנתלש" וכו', הראשונים נחלקו האם הכונה לגל של ים, כדפירשו רוב הראשונים [**ר"מ רש"י (**חולין לא.) ס' **האשכול** (סי' נ) **רא"ש** (הל' מקואות סי' יג) **ורע"ב**], או שהכונה [גם] לגל של מעין, כדכתב **ר"ת** (ס' הישר רי"ס מח), הו' ב**רשב"א** (ריש שעה"מ עמ' שצא ובשו"ת ח"ד סי' שיח) **ומאירי** (נדה סז: ד"ה כבר) בשם **תוס'**.

"גל שנתלש ובו מ' סאה" וכו', הראשונים והאחרונים נחלקו אמאי תני שיש בגל מ' סאה, ונשנו ו' פירושים: א' יש מהראשונים [**ר"ת** (שם) - הו' ב**רשב"א** (שם ושם) **ומאירי** (חגיגה יט. ונדה סז: ד"ה כבר) בשם **תוס'** - **ראב"ד** (ג-יז בשינויי מהדורות) וס' **האשכול** (שם) בשם **איכא מרבואתא**] שהוכיחו מכאן שמעין אינו מטהר אדם בכל שהוא, אלא בעי מ' סאה, [דאי איירי במקוה, תקשי דהוי זוחלין, כדלהלן]. וכ"פ **התוי"ט**.

ב' ס' **האשכול** (שם) [בפי' א'] ו**המאירי** (שם ושם) פירשו דמתני' ס"ל כר"מ שים דינו כמקוה.

ג' **המאירי** (חגיגה יט.) פירש שצריך שיעור מ' סאה, כיון שזהו השיעור שגופו של אדם [שאינו קטן] עולה, ואה"נ באדם קטן סגי בפחות. וכ"פ **הדרישה** (שם-ה) **הט"ז** (שם-ו) **והגר"א** (שם-ו).

ד' ס' **האשכול** (שם) [בפי' ב'] פירש "דכיון דפרש מן המעין ל"ה לכל מילי כמעין, ולא אמרו בכל שהוא אלא בחבורו עם המעין". וכ"כ **הש"ך** (שם-כ), [כדציין **נחל אשכול** (שם אות יד)], והביאו **התפא"י** (יכין מו). וכ"כ **הגר"ח** (מקואות ט-ט ד"ה ובאמת) בדעת **הרמב"ם**. וכעי"ז פירש **תוס' חדשים** [בדעת הרא"ש]. **הגר"א** (שם-ו) כתב שדברי הש"ך אינם ברורים. אך האחרונים פירשו בד' אנפי:

פירוש א' **הלחו"ש** (שם-כ) פירש עפ"ד **המהרי"ק** דגל מטהר בזוחלין, למרות שנתלש ונפסק, משום שהוא ממשיך לזחול, ולכן לגבי זחילה כיון דעדיין זוחל מחיות הראשון נחשב כהים, אבל לענין שיעור כיון דמ"מ נפסק אינו מטהר רק במ' סאה.

פירוש ב' **מהר"ם שיק** (יו"ד סי' קצ) פירש שמעין מטהר בכ"ש מפני שהוא מחובר למעיינות אחרים, דכל מעיין חלחולי מחלחלא, ולכן גל שנתלש ונפסק חיבורו, צריך מ' סאה, למרות שדינו כמעין, ולכן מטהר בזוחלין.

פירוש ג' **הגר"ח** (מקואות ט-ו) פירש שדין כ"ש נאמר על עצם המעין, וגל שנתלש אינו חלק מעצם המעין, אך דין זוחלין נאמר במים הבאים ממעין, ומי גל שנתלש הם מים שבאים ממעין.

פירוש ד' **חי' ר' ראובן** (סי' ה) פירש שמעין מטהר בזוחלין, כיון שדרכו לזחול, וגם גל שנתלש זוהי זחילה טבעית, למרות שאינו מעין, ולכן בעי מ' סאה.

ה' **הב"ח** (רא-יא) פירש שימים יש להם דין מעין רק לגבי לטהר בזוחלין, ולא לגבי השיעור, ולכן צריך מ' סאה.

ו' **המשנ"א** (ד"ה ונפל) פירש דאיירי ביושב ומצפה, דבכה"ג המים מקב"ט, ואי הוי פחות ממ"ס לא מטהרי, דאדרבה הטמא מטמא אותם, ולכן צריך שיעור מ"ס שאינו מקב"ט.

**ר"ת** וסיעתו דחו את מש"כ הראשונים שהגל דינו כמקוה, אליבא דר"מ, ולכן בעי מ' סאה, דא"כ לא היה מטהר בזוחלין. אולם יש מהראשונים שיישבו בתרי אנפי:

א' **המאירי** יישב "שכן דרך הים להתנועע בעצמה, ומאחר שגבול יש לה, כדכתוב אשר שם חול גבול לים חק עולם בל יעברהו, אין זה נקרא זחילה". וצ"ב מהו הצירוף בין ב' הטעמים[[33]](#footnote-34).

ב' ס' **האשכול** (שם) יישב דאיירי בגל שיפול לגומא, ולא יזחול, וכשהוא באויר הוא מחובר יפה, ולא מיקרי זוחל. **האמר"מ** (א-יח) פירש את דברי האשכול, דהיכא שסופו ליפול במקום אשבורן ל"ח זוחלין. [ועי' מש"כ בר"ש (פ"ד מ"ד)]. וכ"מ ב**ראב"ד** (עדויות ה-ב, הו' בליקוטי הראב"ד) שכתב שסופו נופל במקום האשבורן. [אך **החזו"א** (תנינא ח-ו) פירשו שהגלים חוזרים לים]. וכ"פ הג' **חש"ל** שהגל נתלש לגמרי ונפל על האדם במקום האשבורן. וכ"פ **תוס' חדשים** דליכא חסרון שמקוה לא מטהר בזוחלין, כיון שמחוברים יחד חיבור גמור, והיינו שהחסרון בזוחלין הוא חסרון בחיבור, כדכתב **הגר"א** (רא-ו וצא) ע"פ **הריב"ש** (סי' רצב). והסכים עמו **צ"צ** (יו"ד קסד-ג).

**המהרי"ק** (שורש קנו) [הו' ב**ב"י** (רא-נ)] הקשה מ"ט מטהר גל בזוחלין, והא נפסק החיבור ממקום נביעתו. והוכיח מכאן שאם המים עדיין זוחלין, חשיב מעין למרות שפסק החיבור. אולם **הש"ך** (שם-ל) הביא ש**הראב"ד הרשב"א והפוסקים** חלקו על המהרי"ק, וע"כ פירש דשאני גל שנתלש מעצמו וחיותו רב, וגם נתלש מהים גופיה, וגם כן דרך זחילתו.

האחרונים נחלקו האם גל שנתלש דינו כמעין, דהנה **הרמב"ם** (ט-יח) כתב "אין מטבילין בגל כשהוא באויר וכו' לפי שאין מטבילין בזוחלין ק"ו באויר". והקשו המפרשים דקי"ל כר' יוסי שים מטהר בזוחלין, וכדפסק הרמב"ם (שם-יב). נביא ד' ביאורים:

א' **הב"י** (רא-ה ד"ה והרמב"ם) תירץ דהוי גזירה דאם יטבלו באויר הים [שהוא מעין], יבואו להטביל גם בזוחלין דנוטפין. וכן דקדק **האבנ"ז** (יו"ד רעא-ו) ב**רש"י** (חגיגה יט.) שכתב "שלא אמרה תורה 'מקוה' של אויר לטבילה", דמעיקר הדין שרי לטבול באויר מעין.

ב' **הב"ח** (שם-יא) פירש שהרמב"ם מודה למש"כ תוס' שפסול אויר הוא דאו', וס"ל שגל שבאויר אינו מעין, אלא הוא כמי גשמים, כיון שנפסק חיבורו, וכ"כ **הגר"ח** (מקואות ט-ו).

ג' ה**פרי דעה** (טורי כסף רא-ז) פירש דטעמא יהיב כשם שאין טובלים [במקוה] בזוחלין, כיון דל"ד למקוה דקוו וקיימי, כך אין טובלים באויר, כיון שאינו דומה למעין, ואף מדאו' ל"ה טבילה.

ד' **גלות עליות** (פסקא א) פירש דכשם שאין טובלין בזוחלין [במקוה] בזוחלין, כיון שקטפרס אינו חיבור, כ"ש שבאויר אין המים מצטרפים יחד, ולכן מדאו' ל"ה טבילה.

"כל מקום שיש בו מ' סאה טובלין ומטבילין", האחרונים נחלקו מאי קמ"ל. **התפא"י** (יכין מט) פירש דקמ"ל שגם אם המים רדודים, ואין גופו עולה בהם [אא"כ משתטח] מהני. ונחלקו בדבר **הרא"ה** (בדה"ב ז-ז) **והרשב"א** (משה"ב שם). **המשנ"א** פירש דקמ"ל שגם בידי אדם כשר, וא"צ שיהא דומיא דמעין שהוא נעשה בידי שמים. עוד פירש דכל מקום היינו בין מקוה ובין מעין, וכדעת הסוברים דאף לטבילת אדם בעי מ' סאה במעין.

"מטבילין בחריצין ובנעיצין", יש לעיין אמאי קס"ד שא"א לטבול בהם. וכתב **המשנ"א** שלכן **הפוסקים** לא הביאו דין זה, דפשיטא הוא. לפ"ד **הר"מ והמאירי** שפירשו שנעיצין הם גומות שנעשו ע"י עקירת קורה וכדו' מהקרקע, י"ל עפ"ד **הראב"ד** (בפי' לתו"כ - הו' בסוף ליקוטי הראב"ד) שפירש שלכן כתוב "מקוה" מלבד "בור", דס"ד דלא מהני מקוה שנעשה מאליו ולא נתקן לטהרה, ולכן קס"ד שלא חל שם מקוה על נעיצין שלא נחפרו לשם גומא, אלא דמי לגומא שנעשתה מאליה. אך לפ"ד **הרע"ב ואו"ז** (שלז-ד) שפירשו שנעיצין הם קצרים מלמטה ורחבים מלמעלה [וחריצין רחבים ומרובעים כמערה בלא תקרה] אכתי צ"ב. **התפא"י** (יכין נב) פירש דאדם אינו רשאי לטבול שם, כיון שאין רצפת הקרקע שוה, ואינו יכול לעמוד שם, וע"כ חיישינן שלא יטבול כראוי, וקס"ד דנגזור כלים אטו אדם, קמ"ל. אך הביאורים הנ"ל אינם מבארים את "חריצין". ואולי ס"ל דתני חריצין אגב נעיצין. **המשנ"א** פירש שחריצין ונעיצין צרים וארוכים, וקס"ד שאינם מצטרפים למ' סאה.

"מטבילין בחריצין ובנעיצים ובפרסת החמור", בטעם הדבר דלא תני "טובלין", פירשו **התפא"י** (יכין נ) **ומשנ"א** דאדם אינו יכול לטבול בגומא קטנה או צרה כהנך דחשיב. ועי' לעיל דבנעיצין פירש **התפא"י** דחיישינן שלא יטבול כראוי.

"ובפרסת החמור", כתב **הב"י** (רא-נז) שהר"מ והרא"ש נחלקו עם הר"ש בביאורו, והיינו ש**הר"מ והרא"ש** פירשו שהפרסה עשתה גומא בקרקע, ואילו **הר"ש** לא פירש כן, משמע שהוא מטביל בפרסה עצמה. וי"ל דהר"ש לשיטתיה (מ"ב) שכתב שאפשר להטביל בכלים תלושים המחוברים למקוה, ולא גזרו כי אם על כלים הקבועים בקרקע, ופרסה היא כלי תלוש, והרא"ש לשיטתיה (מ"א) שנקט שרבנן גזרו גם על כלים תלושים, כנ"ל, ולכן לא יכל לפרש שמטביל בפרסה עצמה.

"בש"א מטבילין בחרדלית בה"א אין מטבילין", הראשונים [**ר"ש רא"ש רע"ב ומאירי**] פירשו דפליגי האם זוחלין מטהרים, והאם קטפרס הוי חיבור. **התפא"י** (יכין נה) **והמשנ"א** (ד"ה בחרדלית) העירו אמאי פליגי בחרדלית, ולא במקוה [מי גשמים] דעלמא. וע"כ פירש **התפא"י** דדוקא בחרדלית סברי ב"ש שמטבילין בזוחלין, כיון שסופם להיות אשבורן. [ודוחק]. וי"ל דדוקא חרדלית שדרכה לזחול ס"ל לב"ש שמטבילין, דהא פסול זוחלין במקוה הוא משום שאין דרכו לזחול, כדכתבו רוב האחרונים (הובאו בפ"א מ"ז). [לפ"ז י"ל דמה"ט נמי סברי שקטפרס חיבור, כשם שלגבי מעין הוי חיבור, הואיל וזוהי צורתו הטבעית, כדכתבו **דברי מלכיאל** (ח"ג סי' סד ד"ה ולכאורה י"ל) **ואמר"מ** (א-ד), ואין אלו ב' מחלוקות ללא קשר].

"ומודים שהוא גודר בכלים וטובל בהם", **המשנ"א** (ד"ה בחרדלית) העיר מאי מודים שייך הכא, והא כיון שנעשו אשבורן ע"כ פשיטא דליכא מאן פליג. ועוד אמאי נקט מודים בכלים, ול"ק מודים באשבורן. ס' **האשכול** (סי' ס) **והרא"ש** (פיה"מ משנה ה' והל' מקואות סי' יא) הוכיחו מהא דמהני לגדור בכלים, למרות שא"א להדקם שלא יצאו קצת מים ביניהם, מוכח שזחילה שאינה דומיא דמעיין שכולו זוחל והולך, אינה זחילה. לפ"ד א"ש דתני דמודו ב"ש שזחילה כזו אינה פוסלת.

"ומודים שהוא גודר כלים וטובל בהם", הראשונים התקשו מ"ט אין בכה"ג חסרון שהוייתו ע"י דבר המקב"ט, ונשנו ה"פ:

א' **ס' האשכול** (סי' ס) ו**הרא"ש** (משנה ה) פירשו שהכלי לא יצר את המקוה, אלא רק מנע את סילוקו. אך **ש"ר** לא נקטו כדבריהם, כנ"ל (שם).

ב' **הרע"ב** פירש דהאי ומודים אסיפא קאי דאמר דכלים שגדר בהם לא הוטבלו, וה"ק מודים ב"ש לב"ה שהגודר כלים וטבל בהן, כלים שגדר בהן לא הוטבלו. [יש שפירשו בשמו דדין זה קאי לב"ש דס"ל שאין פסול של זוחלין, וע"כ לא חשיב שהוייתו באה ע"י דבר המקב"ט, ולב"ה אינו יכול לגדור כי אם בכלים שאינם מקב"ט]. ס' **האשכול** (סי' ס) דחה פירוש זה, וכתב שהוא דוחק, כדפירשו **נחל אשכול** (אות כא) [**ודב"א** (ח"א יח-א)], ע"ש, וכ"כ **התפא"י** (בועז ח בסו"ד), ע"ש בטעמו.

ג' **או"ז** (שלז-א) **והג' מרדכי** (שבועות דף ח ע"ד) כתבו דהך סתמא ס"ל כר"י, דפליג על ר' יוסי (במשנה ה), ולכן לדעת הר"ש קי"ל כר"י. וכ"פ **חס"ד** (ד-י) ו**חזו"א** (קמא ו-ח). אך **החת"ס** (יו"ד סי' קצט) כתב שזהו דוחק.

ד' **החת"ס** (שם) כתב שמכאן המקור לשיטת **הרמב"ם** שבמקוה ליתא להך פסול. וכ"פ **הגר"ח** (מקואות ט-ט ד"ה ועכ"פ), כנ"ל. **התוי"ט** העלה אפשרות זו, ודחה דמסתימת דברי הרמב"ם לא משמע כן.

ה' **גלות עליות** (מ"ה פסקא ב אות א) פירש דאיירי בכלים המקב"ט מדרבנן, א"נ איירי בגונא שישארו מ' סאה אחר שיזחילו מקצתן, ע"ש.

ו' **המשנ"א** פירש דלא איירי במעמיד הזחילה, אלא במפריד בין מקוה לחרדלית, ע"ש.

"וכלים שגדר בהם לא הוטבלו", בביאור דין זה נחלקו הראשונים, **הר"ש והרא"ש** פירשו שהמים לא הגיעו לצד השני של הכלים. והתקשו **המשנ"א** וה**גלות עליות** (פסקא ב) דא"כ פשיטא שהכלים לא הוטבלו. [ודוחק לומר דקס"ד שכלי שמשמש כדופן למקוה נטהר גם בלא שכולו טובל במים]. וצ"ע. **המאירי** והאחרונים [**הגר"א משנ"א וגלות עליות**, וכעי"ז פירש **התפא"י** (בועז יג)] פירשו שיש זחילת מים גם מהצד השני של הכלים, וקמ"ל דלא סגי בהא דצד א' הוי אשבורן. וכן נקט **הרש"ש**, וע"כ הקשה [על הרע"ב] למה מודים ב"ש בכה"ג, והא לשיטתם מקוה מטהר בזוחלין. ותירץ שהכלים מפסיקים החיבור, ובצד החוץ אין בו מ"ס.

ר"ש ד"ה המעורבת בבקעה - "שנתקבצו בבקעה מי גשמים מ' סאה ופרסה זו מעורבת להן בכשפוה"נ", מו"ח שליט"א העיר למה פירש הר"ש שיש בבקעה מ' סאה, והא לשיטת הר"ש (פ"ו מ"ז) מהני לעשות עירוב מקואות גם כאשר שני המקואות חסרים. ואולי י"ל דהר"ש לשיטתיה שפירש שפרסת חמור אינה גומא בקרקע, אלא הפרסה עצמה, וס"ל דדמי לכלי, שאינו מועיל להצטרף לשיעור מ' סאה, כדכתב **הרשב"א** (שעה"מ ג עמ' תע), והיינו משום שכלי יכול להיות טפל למקוה, אך אינו יכול להשתתף ולהיות חלק מהמקוה. ועי' פ"ז מ"א במה שתירץ מו"ח שליט"א.

ר"ש ד"ה חרדלית - "ומיהו אפשר שיש אצל חרדלית פרסת בהמה" וכו', **המשנ"א** פירש שכונתו למעט המחלוקת, ולכן רצה לפרש דפליגי רק בדין קטפרס. והקשו האחרונים [**משנ"א דב"א** (ח"א יד-יא-ב) **אמר"מ** (א-יד ד"ה והנה) **וחזו"א** (קמא ז-יב) דמהא דכתב הר"ש שהפרסה מחוברת לחרדלית מוכח שאין בה מ' סאה, וא"כ אכתי איכא חסרון שצריך לצרף לשיעור מ' סאה מים זוחלין. ותירצו **האמר"מ** ו**החזו"א** שצריך לטבול באשבורן, אבל א"צ שכל מ"ס יהיו באשבורן, וע"כ מים זוחלין מצטרפין לשיעור מ' סאה, וכדכתב **המהרי"ק** (שורש קנו) ע"פ מתני' (פ"ז מ"ו), [הובא שם], והיינו שפסול זוחלין הוא פסול במעשה הטבילה, כדהוכיח ה**אגרו"מ** (יו"ד ח"א סי' קיב ד"ה וראיה). **האמר"מ** (א-יד) כתב שהר"ש ס"ל כדעת המהרי"ק שזוחלים מצטרפים למ' סאה, ע"ש. עוד פירש **החזו"א** שלב"ש טובלים אף בזוחלין, כיון שהם מחוברים לאשבורן, והיינו שגם מים פסולים, אם הם מחוברים למקוה כשר, הרי הם כשרים.

בא"ד - "ומיהו מדקתני סיפא ומודים משמע דבזחילה נמי פליגי", **הדב"א** (שם) התקשה דעל קטפרס נמי שייך הא דגודר כלים, דהגדירה מבטלת את הקטפרס שנקבץ מ' סאה ביניהם וא"צ לצירוף הקטפרס.

ר"ש ד"ה תניא - "ר"י אומר הרי הן כעוקת המערה", בביאור הפלוגתא עי' מש"כ (פ"ז מ"א).

רא"ש ד"ה גל - "שמא יטבול הכלי בעוד המים באויר ולא הגיע ראש הגל לארץ דאז לא עלתה להם טבילה", מבואר שאם הגיע ראש הגל לארץ עלתה טבילה. אולם **רש"י** (חגיגה יט. וחולין לא:) פירש שגם אם הגיע הגל לארץ לא יטבול בכיפת הגל, כיון שיש הפסק אויר בין הכיפה לקרקע. [אך **הגר"א** (שם-כח) כתב שישנו חילוק בין רש"י בחגיגה לחולין]. וכן מבואר ב**ר"ש** (פ"ד מ"ד). וכ"מ לכאורה ב**רמב"ם** (ט-יח). אך **הב"ח** (רא-יא) **באה"ג** (שם-יז) **והגר"א** (שם) פירשוהו כרא"ש.

פרק ששי - כל המעורב

משנה א'

"כל המעורב למקוה כמקוה", **הרא"ש** פירש שהקדמה זו שייכת גם לדין עוקת המערה. וכ"מ ב**מאירי**. וכ"פ **ערוה"ש** (רא-קכט) בדעת **הרמב"ם**. אמנם **חיבור לטהרה** (ג-ח ד"ה כל) נקט דדין זה קאי רק ארישא, וכן מבואר בל' **החזו"א** (תנינא ד-ב), והיינו משום שהמעורב למקוה נעשה לחלק מהמקוה, ולכן א"צ בשפוה"נ, וא"צ ברביעית, כדכתב **הראב"ד**, וכדלהלן, ול"ד לעירוב מקואות שאינם נעשים למקוה אחד, כדלהלן.

"חורי המערה וסדקי המערה מטביל בהם כמה שהם", **התפא"י** (יכין ג) דן האם דין זה נאמר דוקא במערה, משום שהתקרה מצרפתם, ולכן בחריצין ונעיצין דליכא תקרה, בעי שפוה"נ, א"ד גם בלא תקרה איכא צירוף היכא שהם נמצאים בתוך הגומא, משא"כ בחריצין ונעיצין שנמצאים בצידה.

"חורי המערה וסדקי המערה מטביל בהם כמה שהם", בדין מערה שאין בה מ' סאה רק בצירוף החורים והסדקים, **התפא"י** (שם) **ודב"א** (ח"א סי' יח יא-ד) כתבו שבודאי שהמים שבחורים מצטרפים לשיעור, אך **החזו"א** (קמא ז-א) הסתפק בדבר, וצידד להקל, וכתב שאינו מוכרע. אמנם במקום אחר (תנינא ט-יב) הוכיח שהמים שבחורים מצטרפים לשיעור. ויש לעיין דלכאורה הנידון תלוי בנידון דלהלן האם צריך רביעית.

עוד הסתפק **החזו"א** (תנינא ט-ו) האם סגי בטופח להטפיח, או בעינן כקליפת השום, והסיק דסגי בטופח להטפיח, ע"ש במקורו.

"חורי המערה וסדקי המערה" וכו', **התפא"י** (יכין ב) פירש דתני סדקים לרבותא, דאף שסוף הסדק להיסתם, לא גזרינן אטו סדק שנסתם, כדתנן (מ"ט) לגבי ב' מקואות.

"חורי המערה וכו' מטביל בהם כמה שהם", **האחרונים** הקשו מ"ש מפרסת החמור המעורבת בבקעה (פ"ה מ"ו), דבעי כשפוה"נ, כדתני בתוספתא (ה-א). ותירצו בתרי אנפי: א' **המשנ"א** פירש דבפרסת החמור איירי באופן שאינה מפולשת למקוה, אלא מעורבת דרך נקב שבקרקע המפסקת ביניהם, וע"כ דמי לעוקא דבעי כשפוה"נ, כדלהלן.

ב' **גלות עליות** (פסקא א אות א) פירש דהתם יש להם בית קיבול בפנ"ע, ועוד דהתם המים גלוים לחוץ, ועוד שהמים באים ממקום אחר, ולא רק מהמקוה.

ג' י"ל עפ"ד ה**חס"ד** (ה-א ד"ה והנה) שחילק בין גומות העומדות מחוץ למקוה, לבין עוקא שהיא תחת המקוה, וכן חורי המקוה נמצאים בתוך עובי הכותל, [וכ"כ **התפא"י** כנ"ל], וא"ש דהתם הפרסה אינה נמצאת בתוך גומת המקוה, ול"ד לחורים וסדקים שנמצאים בתוך הגומא או הכותל של המקוה.

"חורי המערה וכו' מטביל בהם כמה שהם עוקת המערה אין מטבילין בה אא"כ היתה נקובה כשפוה"נ", לפי שיטת הר"מ והרע"ב מצינו ב"פ מהו החילוק בין חורים לעוקא, א' **המשנ"א** וחי' **הגרי"ז** (מקואות ו-ג) פירשו שחורים פתוחים למקוה, משא"כ עוקא שיש מחיצה [תקרה] המפסיקה ביניהם. ב' **התפא"י** (יכין ה) פירש שחורים וסדקים נמצאים בתוך חלל גומת המקוה, משא"כ עוקא שנמצאת בצד גומת המקוה, וכותל מפסיק ביניהם. לשיטת הר"ש והרא"ש החילוק הוא דחורים נמצאים בקרקע המקוה, ול"ד לעוקא שהיא שוקת שבסלע.

בלשון הראשונים מבואר שישנו חילוק מהותי בין חורים לעוקא, דחורים חשיבי חלק מ"מקום" המקוה, כדמבואר ב**ר"מ ומהר"ם**, משא"כ עוקא אינה חלק ממקום המקוה, אלא ש"מימיה" מחוברים ומצרפים למי המקוה, כדמבואר בל' **הר"ש**. ולכן יש נפק"מ לרביעית, כדכתב **הראב"ד** דלהלן.

"חורי המערה וכו' עוקת המערה" וכו', הראשונים והפוסקים נחלקו האם צריך שיהיה בהם שיעור רביעית, ונשנו ג' שיטות: א' **הראב"ד** (שעה"מ ג-יט) כתב שבחורים א"צ רביעית, דחד מקוה הוא, משא"כ בעוקא בעי רביעית, דהויא כמקוה בצד מקוה[[34]](#footnote-35). ומקורו מהגמ' בזבחים (כב.). והביאו **הב"י** (שם-נח(א)). וכן דקדק **גלות עליות** (פסקא ב סוף אות ב) בל' **הר"מ**, כדלהלן. בביאו"ד עי' לעיל. כתב **נזר הקודש** (אות ג) שלפ"ד לא מהני שיהיו מים שאובין בעוקא. והתפלא על הפוסקים שלא כתבו חידוש זה. **חיבור לטהרה** (ג-ח ד"ה כל) הוסיף שלכן **הרמב"ם** (ח-א) **והשו"ע** (רא-נז) הביאו את הדין של גומות ופרסת בהמה לאחר הכלל שכל המעורב למקוה הרי הוא כמקוה, לאשמועינן שא"צ ברביעית.

ב' האחרונים [**חיבור לטהרה** (שם) **גלות עליות** (פסקא ב אות א) **מנחת פתים** (ס"ק נב) ו**חזו"א** (תנינא ט-י)] כתבו ש**רש"י ותוס'** (שם) שלא פירשו כפירוש הראב"ד, פליגי וסברי שא"צ ברביעית. [וע"כ כתב **החזו"א** (תנינא ו-יב ד"ה ולענין) שלהלכה הוי ספיקא דדינא].

ג' **הש"ך** (רא-קכז) כתב שגם כשמספיק חיבור כל שהוא, וא"צ בשפוה"נ, בעי רביעית, כדפירשוהו **האחרונים** [הנ"ל], וע"כ התקשו דבדברי הראב"ד מפורש דלא כדבריו. והניחו בצ"ע.

"אימתי בזמן שהיא מעמדת עצמה" וכו', **הר"מ והר"ש** נחלקו בביאור ענין "מעמדת", **המשנ"א וגלות עליות** (פסקא א אות ב) דנו האם פליגי לדינא. וכתב ה**גלות עליות** שהר"ש מודה לר"מ, אך הר"מ פליג על הר"ש. **החזו"א** (קמא ז-ב) כתב שהר"מ והר"ש פליגי.

"עוקת המערה וכו' א"ר אימתי בזמן שהיא מעמדת עצמה" וכו', **הרע"ב והמאירי** כתבו שר"י בא לפרש, והיינו משום דכל "אימתי" בא לפרש, כדאי' בגמ' (עירובין פא:), וכ"מ בפי' **הר"מ**. אולם **האחרונים** (דלהלן) העירו דבדברי ה**תוספתא** (ה-א) [שהביא הר"ש (סוף פ"ה)] דתני "גממיות וכו' אם היו מעורבין כשפוה"נ מטבילין וכו' ר"י אומר הרי הן כעוקת המערה", משמע שת"ק פליג אדר"י. וע"כ הסתפק **חיבור לטהרה** (ג-ח ד"ה והנה הר"ש ושם-ט) בדעת **הר"ש** דלמא ת"ק פליג על ר"י. ה**חס"ד** (שם) יישב דבעוקא לא פליגי, כדמשמע במתני', אבל בגממיות פליגי. וכן דקדק **גלות עליות** (פסקא א אות ב) בדברי **הרמב"ם** שלגבי גממיות לא הביא את דברי ר"י, משום שרבנן מודו לר"י רק לגבי עוקא שנמצאת תחת המערה, וחשיב טפי מקוה א', משא"כ לגבי גממיות ופרסות שנמצאות בצד המקוה, לא מהני לצרפם לאחד מחמת סברת ר"י. עוד כתב ה**חס"ד** דבלא"ה איכא פלוגתא בין התוספתא למתני', דבתוספתא תני דנחירין בעי שפוה"נ, ונחירין היינו חורים, [וא"כ י"ל דפליגי גם בדעת ת"ק אי פליג אדר"י].

"עוקת המערה וכו' אבל אם אינה מעמדת עצמה מטבילין בה כמה שהוא", **האחרונים** הקשו מ"ש מכל עירוב מקואות דלא אשכחן שאם אינה מעמדת עצמה א"צ בשפוה"נ. וכתב **המשנ"א** שלפירוש הר"מ א"ש דדוקא בעוקא שהמחיצה היא הקרקע הנמצאת מתחת הטובל, אזי האדם הטובל מפילה בשעת הטבילה, משא"כ בעירוב דעלמא שהמחיצה עומדת ביניהם, ואין האדם הטובל מפילה. וכן נקט **החזו"א** (קמא ז-ב), [וע"כ התקשה מהא דתני בתוספתא (ה-א) [הו' בר"ש (סוף פ"ה)] גבי גממיות ופרסת בהמה שדינם כעוקא, למרות שהמחיצה עומדת מן הצד]. אך לפירוש הר"ש אכתי תקשי. כה"ק **החזו"א** (קמא ז-א), והניח בקושיא. וי"ל עפ"ד **החס"ד והתפא"י** הנ"ל דשאני עוקא שנמצאת בתוך גומת המקוה. וכ"פ **חיבור לטהרה** (ג-ח ד"ה והנה הר"ש) גם בדעת הר"מ דהטעם שבכל עירוב מקואות ליתא להך דינא, משום שהמקוה עומד מן הצד, וע"כ חשיב טפי מקוה אחרת.

"עוקת המערה וכו' אבל אם אינה מעמדת עצמה מטבילין בה כמה שהוא", **המהרש"ם** (הו' בליקוטים) הקשה למה צריך במעין מ' סאה, והא ארעא חלחולי מחלחלא, ותירץ דהכא איירי רק לענין טבילת כלים, ולא באדם, והיינו דבאדם דבעי מ' סאה לא סגי בנקב שאין בו כשפוה"נ. [וצ"ע]. אך מסתימת **הפוסקים והמפרשים** ל"מ כן. וי"ל דשאני הכא שהשוקת נמצאת בתוך המערה, וכדחילקו האחרונים הנ"ל.

ר"מ - "וכן אפילו היו המים שבהן כל שהוא", וכ"פ **המאירי**. **גלות עליות** (פסקא ב סוף אות ב) כתב שמבואר בדברי הר"מ שא"צ בשיעור רביעית, כדעת הראב"ד, ודלא כש"ך, כנ"ל. אמנם **הר"ש והרא"ש** לא פירשו ש"כמה שהם" הכונה גם לשיעור המים שבהן. וצ"ע אי פליגי.

ר"מ - "ועוקת המערה וכו' וא"צ חיבור כשפוה"נ", **החזו"א** (קמא ז-א) הסתפק האם צריך סדק כל שהוא, וכתב שבדברי **הרמב"ם** (ח-ד) שכתב "אפילו אינן מעורבין אלא בכל שהוא מטבילין בה", וכ"כ **השו"ע** (רא-נט), מבואר שצריך חיבור כל שהוא, כדי לצרף את העוקא למקוה שיש בו שיעור מ' סאה. וכ"מ ב**רע"ב**. וכ"כ **הגר"ח** (טומ"א ז-ה ד"ה והנה י"ל) דבעינן שהמים יגעו זה בזה, כדי להחשיבן למחוברים.

ר"מ - "אבל וכו' באופן שאילו טבל בה היה נופל" וכו', יש להסתפק האם שיעור זה נאמר גם לגבי טבילת כלים, א"ד כל עוד שהכלי לא גורם להפיל את הקרקע, בעי חיבור כשפוה"נ, ובפרט לפ"ד **שיעורי ר' שמואל** (מכות אות קפה וקצא וזכרו"ש פ-ב) שכתב שתרי מקואות נינהו מקוה דאדם ומקוה דכלים. ויש להוכיח מדתני "מטבילין", דאף לכלים נאמר שיעור זה, וכ"מ מסתימת דברי **הרמב"ם**. וכן נקט **המהרש"ם** [בדברי הר"ש], כנ"ל.

מסתימת דברי הר"מ לכאורה משמע דלא סגי שיפול מהקרקע כשיעור שפוה"נ, אלא צריך שכל הקרקע או רובה יפול. והביאור הוא דאין הטעם משום שכל העומד ליפול כאילו נפל דמי, אלא שאין בכח המחיצה לחלוק את המקום אם היא עומדת ליפול, וע"כ צריך שכל המחיצה תפול. ודוק.

ר"ש ד"ה עוקת - "אין נחשב למקוה לטבול בתוכו", צ"ב מ"ט אינו נחשב למקוה. **החזו"א** (קמא ז-א ד"ה ר"ש) פירש שכוונתו שאינו נטפל למקוה כחורים וסדקים, אלא חשיב כמקוה בפנ"ע, ולכן בעי שפוה"נ. **נזר הקודש** (אות א) פירש דבעינן שיעור מ' סאה, ולכן בעינן חיבור כשפוה"נ. ודוחק הוא בלשון הר"ש. ועי' מש"כ **נזר הקודש** (אות ב).

ר"ש ד"ה שהיא מעמדת את עצמה - "אבל אם אין מעמדת מים לעצמה שלעולם כשיש במקוה מ' סאה מתערבין במימיה" וכו', וכ"כ **הרא"ש**. כתבו **המשנ"א והחזו"א** (תנינא ט-ט) דמבואר בדבריהם שאם פעמים אין מתערבין, בעי כשפוה"נ גם בשעה שמתערבין, ע"ש ב**חזו"א** שהתקשה היכי משכחת לה. ועי' **מאירי**.

בא"ד - "שלעולם כשיש במקוה מ' סאה מתערבין במימיה", מו"ח שליט"א העיר דלדעת הר"ש והרא"ש מהני עירוב מקואות גם כששניהם חסרים, ולמה פירשו כאן שהמקוה שלם. ותירץ דנקטו דאיירי במקוה שלם משום שבסיפא קאמר ר"י שאם אינה מעמדת עצמה מטבילין בה בכ"ש, וס"ל שטעמיה משום שבכה"ג הוי סברא להטפיל ולצרף את מי העוקא למערה, כדמבואר בר"ש, ולא שנעשו למקוה א', וע"כ בעינן שיהא במערה מ' סאה. ולכן גם לגבי פרסת החמור פירש הר"ש שיש במקוה מ' סאה, דהתם נמי הביא הר"ש את התוספתא שלדעת ר"י דינה כעוקא שאם אינה מעמדת עצמה סגי בכ"ש.

משנה ב'

"דלי שהוא מלא כלים והטבילן הרי אלו טהורין", בטעם הדבר פירשה ה**גמ'** בחגיגה (כב.) "מיגו דסלקא טבילה לכוליה גופיה דמנא סלקא להו נמי לכלים". בביאור המגו מצינו כמה פירושים:

א' יש מהאחרונים [**ב"ח** (רא-יד) **גידו"ט** (סי' יג ד"ה מיה) - הו' ב**לחו"ש** (שם-לג) - **דב"א** (ח"א סי' יח יא-ג) **וערוה"ש** (שם-פג)] שפירשו דחשבינן כאילו הכלי החיצון והפנימי הם כלי אחד.

ב' יש מהאחרונים [**פרישה** (שם-יט **ותפא"י** (יכין י) וכעי"ז פירש ה**סדרי טהרות** (כלים פרק כה עמ' רכו-ב)] שפירשו שהמים הנכנסים לכלי הגדול נחשבים מי מקוה ביחס לכלי הגדול, ולכן גם לגבי הכלי שבתוכו חשיבי מי מקוה. וכ"מ ב**שיטמ"ק** (ביצה יב:).

[ואכתי צ"ב למה לגבי הכלי הגדול חשיבי מי מקוה. וכבר עמד ע"ז **רש"י** (חגיגה שם), ופירש "דכטומאתו כן טהרתו", ופירש **הט"ז** (רא-יז) דכי היכי דהטומאה לא ירדה אלא דרך שם, ה"נ נכנסת הטהרה דרך שם. כונת רש"י לפרש דמה"ט מהני הטבילה לכלי החיצון[[35]](#footnote-36), כדפירשו **הלחו"ש** (שם-לג) **וסדרי טהרות** (שם). ותמה **המשנ"א** מה ענין טומאה לטהרה, והא בטומאה א"צ שיגע בכולו, משא"כ בטהרה. **שירי טהרה** [הו' בחי' הגר"מ אריק] פירש דכללא הוא דכל הכלים המקבלים טומאה איתרבו נמי לטהרה במקוה, ע"ש. **המשנ"א** פירש שבטבילת כלים לא חילק בין פיו צר לפיו רחב, והיינו דהוי גזה"כ שאפשר להטביל כל כלי].

ג' **התורי"ד** (שם) פירש "כיון שהכלי טמא ואנו צריכין שיכנסו המים לתוכו לטהרו, לא חשבינן להו כשאובין" וכו'. בביאו"ד י"ל בתרי אנפי, א' מים שלא נכנסו לכלי ע"מ להתקבל בבית הקיבול אלא לטהרו, אינם נעשים לשאובין, כדין מים שנכנסו שלא לדעתו. ב' **הריב"ש** (רי"ס רצד) כתב שהטובל במים "מתבטל" למים, לפ"ז י"ל שכיון שהכלי מתבטל למקוה, אינו גורם שהמים שבתוכו יהיו שאובין. וכ"פ המהדיר לגידו"ט.

ד' **גלות עליות** (פסקא א אות א) פירש שמדאו' סגי בחיבור כ"ש, כיון שהכלי טמון בתוך המקוה, ועדיף מחורי המקוה, אלא שרבנן גזרו שמא לא יכסו המים את שטח הכלי ממעל, אבל אם הכלי החיצון צריך טבילה, א"כ ע"כ יטבילנו כולו במים, [ע"ש].

ה**דרכ"ת** הביא ששו"ת **משיב הלכה** (יו"ד סי' טו) הסתפק בדין אדם הטובל בתוך כלי טמא, [כגון שהכניס אצבעו], האם איכא לטעמא דמגו. ויש לתלות בטעמים הנ"ל, דטעם א' אינו שייך, ושאר הטעמים שייכים.

עוד נפק"מ בדין הקדים והכניס את הכלי החיצון לפני הפנימי, דטעם א' וג' לכאורה אינם שייכים, ויתכן שגם הטעם הב' אינו שייך, כיון שהכלי החיצון כבר נטהר. אך טעם ד' שייך.

האחרונים נחלקו בדין כלי שטמא מדרבנן, האם אמרינן מיגו לטהר כלי פנימי שטמא מדאו'. **הטו"א** (חגיגה שם) הקשה היכי משכחת לה שהכלי החיצון יהא טהור, והא המים שנכנסו לכלי נטמאים מהכלי הפנימי, וחוזרים ומטמאים את הכלי החיצון. וע"כ הוכיח שבכלי שטמא מדרבנן ליכא למיגו. וכ"כ **הלחו"ש** (לחם שם-נד). **הגידו"ט** (סי' יג ד"ה והנה) הסתפק בדין זה, ודחה את ראית הגידו"ט, דאיכא נפק"מ לכלי שאינו מקב"ט, כגון כלי אבנים. **שירי טהרה** [הו' בחי' הגר"מ אריק] דחה דנפק"מ לכלי חרס וזכוכית שאין טבילה עולה בהם. א"נ אם מטביל על צדו, לשיטת הרמב"ם דלהלן. אלא שהגידו"ט הסיק שהסברא נוטה דלא מהני. אולם ה**סדרי טהרות** (כלים פרק כה עמ' רכו-ב) הוכיח מהא ד**הרמב"ם וש"ר** כתבו שאם כלי טמא א"צ שפוה"נ, ולא כתבו שהוא טמא מדאו', משמע שגם בטומאה דרבנן מהני. [טעמו צ"ע].

[**הגר"א והמשנ"א** פירשו שהטעם שא"צ בשיעור שפוה"נ ברישא, משום שהכלי הטמא נכנס כולו בתוך המים, ומים שצפים ע"ג מועילים לחבר גם בכ"ש, משא"כ בסיפא שהכלי טהור, אין דרך להכניסו כולו למים, וע"כ בעי כשפוה"נ. **המשנ"א** פירש כן בגמ' בחגיגה. אך בל' הגמ' דקאמר "מיגו" מבואר [לכאו'] דלא כפירוש זה. וכ"כ **הגר"א** שבגמ' בחגיגה "משמע" כפירוש הא'. ואכתי צ"ע דבגמ' בחגיגה "מפורש" כפירוש הא'].

"ואם לא טבל אין המים מעורבין עד שיהיו מעורבין כשפופרת הנוד", יש מהראשונים [**רמב"ן** (ב"ב סה:) בשם **ר"ת** **ותורי"ד** (חגיגה כב.)] שהוכיחו מהא דמהני להטביל כלי בתוך כלי ע"י חיבור למים, דמהני השקה להכשיר מים שאובין הנמצאים בכלי. אך יש מהראשונים [**שו"ת הרי"ד** (סי' טו ד"ה וראיתי) **ותורי"ד**[[36]](#footnote-37) בשם **ריבמ"צ**] שכתבו שהשקה ל"מ להכשיר מים שאובין שבכלי, [אלא רק לטהר את עצמם, כדתנן (ביצה יג:) שוין שמשיקים את המים בכלי אבן לטהרן, ולא לטהר אחרים, כדכתב הרי"ד (שם ד"ה ומה שהקשתי)]. [בטעם הדבר פירש ה**גידו"ט** (שאלה י) שהשקה מטעם זריעה, ואינה שייכת אלא במים טמאים].

את הראיה מהכא דחו הראשונים בתרי אנפי: א' **הרמב"ן** (שם) בשם **יש שדוחין** דחה ראיה זו, משום דהכא המים לא נתלשו ממש, ולא נשאבו מעולם, אבל אם נתלשו ונשאבו ממש ל"מ השקה בכשפוה"נ. ב' **ראבי"ה** (סי' תתקצ) בשם **רבינו יואל** דחה דהכא הכלי שקוע ממש במקוה, הילכך הרי הוא כמקוה עצמו לטבול בו בעוד שהמים קוו וקיימי.

"ואם לא טבל אין המים מעורבין" וכו', **החזו"א** (קמא ט-יד) הוכיח מכאן שגם דבר שהניחו לפי שעה, ולא ביטלו, הוי הפסק, ובעי חיבור כשפוה"נ.

"ואם לא טבל" וכו', **התפא"י** (יכין י) העיר למה ל"ק "ואם הדלי טהור". ותירץ דקמ"ל שאף אם הכלי טמא, אלא שלא רצה לטובלו, וע"כ לא הכניסו כולו, דינא הכי.

**המשנ"א** (ד"ה ואם) הסתפק בדין כלי טמא שנמצא עליו דבר חוצץ, או שטבלו לתרומה, ולא נתכוון לתרומה, [או שטבלו לחולין והתכוון כוונה הופכית, דל"ה טבילה, כדכתב ה**יש"ש** (חולין לא.)]. [וכתב שלפ"ד שהטעם שא"צ בשיעור שפוה"נ כיון שהשקיע את כל הכלי במים, א"כ גם אם הטבילה לא טיהרה מהני]. וי"ל דתלי האם איכא חסרון בטבילה, א"ד אין חסרון ב"טבילה", אלא שאין הטבילה טיהרתו. ודוק.

"דלי שהוא מלא כלים וכו' ואם לא טבל" וכו', ה**תוספתא** (ה-א) חילקה בין הכניס הכלי כשראשו למעלה, לבין היטהו על צידו, והביאה **הר"ש** (מ"ה). ונחלקו הראשונים האם חילוק זה נאמר בכלי טמא, דמיגו לא מהני בהיטהו על צידו, כדפירשו **הרמב"ם** (ג-כו) **והתורי"ד** (חגיגה כב.), וכ"פ **הב"י** (רא-ט) בדעת **הר"ש**, וכ"פ **השו"ע** (שם), א"ד חילוק זה נאמר בכלי טהור, כדמבואר ב**ר"ש** (טהרות סוף פ"ח) **רשב"א** (שעה"מ ג) **וטור** (שם), כדכתבו האחרונים [**גידו"ט** (שם) **לחו"ש** (שם-לג) **משנ"א** (ד"ה אבל) **דב"א** (ח"א סי' יח יא-ג) **וחזו"א** (תנינא ג-ג)]. בטעם הדבר פירש **הגידו"ט** משום שכך היתה ההלכה ששיעור שפוה"נ נאמר בנפרץ מן הצד, ולא למעלה.

בביאור השיטה הא' פירש **התורי"ד** שהיטהו על צידו היינו שלא הכניס כולו במים, וכתב ה**דב"א** (שם) שלפירושו מובנת סברת התוספתא. אך בדברי **הרמב"ם** ל"מ כן, וכדנקטו **האחרונים**, וע"כ התקשו מהי סברתו. **החזו"א** (שם) הניח בקושיא. **הגידו"ט** (שם) פירש דהוי גזירה שמא לא ישגיח שיעלו מים ע"פ כולו. וכעי"ז פירש **גלות עליות** (פסקא א אות א).

ר"מ - "וכל זה לתרומה אבל לקדש וכו' אין מטבילין כלים בתוך כלים" וכו', הראשונים נחלקו האם חומרא זו נאמרה בכלים טהורים, אבל בטמאים מהני טעמא דמיגו גם לקדשים, וזוהי שיטת **הרמב"ם** (מקואות ג-כו), וכדמשמע גם בפיה"מ, א"ד גם בכלים טמאים נאמרה חומרא זו, דלא מהני מיגו לקדשים, כדפירש **הרע"ב** (חגיגה פ"ג מ"א), כדכתב **התוי"ט**, וכדפירשו **תוס' אנשי שם**.

ר"ש - "הרי אלו טהורים - "דמטבילין כלי בתוך כלי שיש בפיו כשפוה"נ" וכו', צ"ל "שאין" בפיו כשפוה"נ, כדכתב **הר"ש** מכת"י.

משנה ג'

"שלשה מקואות וכו' המקוואות טהורין והטובלין טהורין", **האחרונים** הקשו למה אין המקוה פסול מדין הוייתו ע"י טומאה, דהא האדם הביא את השיעור מ' סאה ע"י טבילתו. ותירצו בכמה אנפי:

א' **המשנ"א** כתב שמכאן מוכח כדעת **הרמב"ם** (הובא בפ"ה מ"ה) שבמקוה ליכא להך פסול. וכ"כ **נזר הקודש** (אות ד).

ב' רוב האחרונים [**מי השילוח** (סי' ה ס"ק כא בסו"ד) **גידו"ט** (גבא סח) **חזו"א** (תנינא ח-ג) **וחזו"י** (ג-ה)] תירצו שהויה היינו הבאת עצם המים, אבל השקה להשלמת שיעור המקוה אינה נחשבת להוית המקוה, [כיון שאין זה אלא הוייה דינית, כדכתב מי השילוח]. ועי' **אמר"מ** (א-לו).

ג' **הלחו"ש** (רא-ק) תירץ עפ"ד **הט"ז** (רא-עג) שכתב שאם הפעולה נעשתה מתוך המקוה, מהני, והיינו משום שדוקא כאשר ההמשכה נעשתה מחוץ למקוה, היא מוגדרת כהעברת מי המקוה, אבל כשהפעולה נעשתה במקוה, חשיב שהמקוה התרחב מאליו. ודוק. [ועי' בפ"ז מ"ז שיש שחלקו על הט"ז. ויש שפירשו את הט"ז כדברי הש"ך].

ד' **החזו"א** (שם) פירש [בדעת הר"ש] דכיון שהאנשים לא עשו את המעשה, אלא רק מיעטו את חלל המקוה, ל"ח הויה.

ה' **החזו"א** (קמא ו-ח) פירש בדעת הר"ש דס"ל שמתני' ס"ל כר"י (פ"ה מ"ה), דפליג אדר' יוסי, ול"ל הך פסול. אך **נזר הקודש** (שם) כתב שזהו דוחק.

ו' **נזר הקודש** (שם) פירש [עפ"ד הגר"א ועוד] דהכא איירי בהמשכה, ולכן ליכא לפסול הוייתו ע"י טהרה, ופסול תפיסה בידי אדם. ועי' בתירוץ **האמר"מ** (שם).

"שלשה מקוואות וכו' וירדו שלשה וטבלו בהן ונתערבו", **הרע"ב** פירש שע"י טבילתן צפו המים, וכתב **המשנ"א** שצ"ל שמיד בירידתם צפו המים, דאם ע"י טבילתם צפו, א"כ יתכן שהמים התחברו רק לאחר גמר הטבילה, ובשעת טבילתם טבלו במקוה חסר.

"המקוואות טהורין", הטעם שהמקוה השאוב טהור הוא מדין השקה, כדפירשו הראשונים [**ר"ש רא"ש סמ"ג** (עשין רמח ד"ה כשם) **ריב"ש** (סו"ס רצה) ועוד]. [וכתב הסמ"ג דמוכח מהכא שהשקה מועילה להכשיר מים שאובין]. **הרא"ש** (שו"ת לא-ב) הביא ראיה לשיטתו שגם אם פסקה ההשקה, לא חזר המקוה לפסולו, מהא דתנן שהמקואות טהורין, והיינו דמשמע שהם טהורים גם לאחר הטבילה, דאל"כ הוה סגי למימר שהטובלים טהורים. וכה"ק **הנוב"י** (תנינא סי' קמא) [הו' בפת"ש (רא-לד)] על **רבינו ירוחם** (כו-ה) [הו' בש"ך (שם-קיב)] שהביא שישנה דעה הסוברת שאם פסקה ההשקה חזר המקוה לפסולו. ביישוב הקושיא מצינו ה"פ:

א' **הריב"ש** (שם) פירש דהא דתני המקואות כשרין ר"ל שהמים אינם נעשים שאובין, ואם ירדו אח"כ מי גשמים כשיעור, או אם יחזרו ויטבלו יחד ג' אנשים כדמעיקרא, כשר. וכתבו **הגידו"ט** (שאלה י ד"ה ונ"ל) **צ"צ** (בהג' על שו"ע הרב עמ' 55) **ואמר"מ** (א-סג) שלפ"ד מיושבת הראיה. וק"ל. וכ"כ ה**גלות עליות** (אות ה), [אלא שכתב ש**הריב"ש** (שם) הסתפק בביאור מתני', ע"ש]. ועי' **אמר"מ** (שם) שהוסיף לפרש מה היא הרבותא דמתני' לפי פירוש הריב"ש.

ב' **הגידו"ט** (שם) דחה דאיירי בשאוב דרבנן, כגון שנפסל ע"י ג' לוגין, או שבאו המים ע"י כלים שאין מקב"ט, דכיון שהוא פסול דרבנן הקילו בו. אך **הלחו"ש** (רא-צה ד"ה ועל) כתב דשאוב משמע שכולו שאוב [ע"ש].

ג' **הגידו"ט** (שם ד"ה ואפשר) כתב שבדברי **הרמב"ם** שכתב שנתערבו המים מלמעלה, מבואר דאיירי בתערובת ממש, ולא בהשקה גרידא, וע"כ מהני לעולם. [לפ"ז הוכיח שהרמב"ם פליג על הרא"ש]. אך **הלחו"ש** (שם) דחה וכתב שהרמב"ם כתב את האמת. ועוד דאין סברא לחלק בין השקה לתערובת.

ד' **משנ"א** **וגלות עליות** (אות ה) נקטו שלשיטה זו הא דתני שהמקוואות טהורין היינו רק בזמן ההשקה. ודוחק.

ה' **מקוה ישראל** (ביאור השו"ע סעיף טו אות ז) יישב דהא דתנן שהמקואות כשרים, היינו ב' המקואות שהיו כשרים, אבל המקוה השאוב נשאר בפסולו. ועי' במה שתירץ **משנת ר' אהרן** (שו"ת סי' כז).

יש מהראשונים [**ראבי"ה** (סי' תתקצ) בשם **רבינו יואל** בשם **מקצת מחברי**] שהוכיחו מהכא דמהני השקה להכשיר מים שאובין. אך יש מהראשונים [**ראבי"ה** (שם) בשם **רבינו יואל**] שדחו דהכא השאובין אינם בכלי, ולכן מהני השקה. ועוד דהואיל ויש מ' סאה שהוא שיעור מקוה בשני הכשרים, בטל השלישי ברוב. ועוד דהואיל וקוו וקיימי יש להכשיר.

"המקוואות טהורין וכו' המקוואות כמות שהיו", בטעם הדבר שהמים השאובין לא פסלו את המקוה הכשר, פירשו הראשונים [**ר"ש רא"ש רע"ב** ועוד] שישנה המשכה, וביטול ברוב חוץ למקוה. [בביאור ההכרח שהיה רוב, עי' מש"כ בר"ש]. ונחלקו המפרשים מ"ט לא סגי בטעמא דהמשכה, ועוד נחלקו האם כונת הר"ש לב' טעמים נפרדים, או שצריך להגיע לשניהם, ונשנו ג' שיטות עיקריות:

א' **הט"ז** (רא-סט) ו**חס"ד** (ג-ז ד"ה אבל) פירשו דכיון שהמקוואות סמוכים זה לזה, ליכא שיעור ג"ט, שהוא שיעור המשכה לרוב הראשונים. וע"כ הוסיף הר"ש טעם נוסף, שהמיעוט בטל ברוב, והם ב' טעמים נפרדים. **מקוה ישראל** (ביאור השו"ע סעיף נה אות ד) תמה מהא דדימה הר"ש למתני' פ"ד מ"ד, והתם פירש הר"ש דבעינן לתרי הטעמים. וצ"ע. אולם **הב"י** (רא-מה) בשם **התשב"ץ** (ח"א סי' מט) הוכיח מהר"ש דידן דס"ל שא"צ שיעור ג"ט בהמשכה, ומוכח דלא ס"ל כהך פירושא. ועי' מש"כ בר"ש.

ב' רוב האחרונים [**גידו"ט** (נחל מד) **חס"ד** (שם ד"ה ואמנם) **לחו"ש** (שם-קב) **משנ"א גלות עליות** (אות א) **ומקוה ישראל** (שם)] פירשו שהראשונים אזלי בדעת תנא דמתני' (פ"ד מ"ד) דס"ל דלא סגי ברבייה והמשכה אא"כ נתערבו, ואה"נ לדעת ראב"י סגי בטעמא דהמשכה.

ג' **הלחו"ש** (שם) **ופרי דעה** (טורי כסף שם-סט) פירשו דקי"ל שהמשכה בכולה לא מהני, אלא בעינן שיהא רוב שיעור מקוה כשר [לפני שיגיעו השאובין שהומשכו], שהוא כ' סאה ומשהו, והכא ליכא רוב מקוה. אמנם ע"ש ש**הלחו"ש** דחה ביאור זה.

"והטובלין טהורין", הראשונים נחלקו האם דין זה נאמר במעין או במקוה. יסוד הנידון נובע ממה שהתקשו שהמים שנתערבו זוחלין, ואין מקוה מטהר בזוחלין. מצינו ה' תירוצים:

א' **המהרי"ק** (שורש קנו) פירש דאיירי במעין, [ולא במקוה], ואף שהמים הופסקו, כל עוד שהם זוחלין דין מעיין עליהם.

ב' עוד פירש **המהרי"ק** (שם) שלסוברים שמקוה שנסדק ל"ח זחילה, [כיון דל"ה דומיא דמעין שכולו זוחל], א"ש דמה"ט ל"ח שכל המים זוחלין. ואף שהמים הזוחלין עצמם פסולים, כיון שהרוב אינם זוחלין, מיעוט הזוחלין בטלים ברוב.

ג' **הריב"ש** (רי"ס רצב) פירש דכיון שהמים שבים למקומם, אלא שהאדם גרם לזחילתם, ל"ח זוחלין. וכ"פ **הט"ז** (שם-סח). [ונחלקו האחרונים האם הטעם הוא משום שהמים יצאו ע"י האדם הטובל, כדפירשו **הש"ך** (שם-ל וקכ) **ופרי דעה** (שם-סח), או משום שהמים חוזרים, כדמבואר ב**לחו"ש** (שם-פח ד"ה וכתב), או מחמת הנך תרי טעמי, כדפירש **הפת"ש** (שם-ג) בשם **מעיל צדקה** (סי' לט)]. ואף **התשב"ץ** (ח"ג סי' לד) שחלק על הריב"ש, הודה שבכה"ג דידן אם הכתלים סמוכים אינם זוחלין, והביאו **הלחו"ש** (לחם שם-קצ ושמלה שם-פח ד"ה אילו).

ד' **הריב"ש** (שם ד"ה ומה) פירש שהמים לא יצאו מגומות המקואות לחוץ, משום דאיירי במקואות שכותליהם מבחוץ גבוהים, וב' הכתלים המפסיקים ביניהם נמוכים, וע"כ ל"ח זחילה.

ה' **הש"ך** (שם-ל) פירש דלא חשיב שהמים זוחלין, אלא שהמקוואות מתערבין.

"היה השאוב באמצע וכו' המקוואות כמות שהיו", בטעם הדבר שהמים השאובין לא פסלו את המקוואות הכשרים לכאורה נחלקו הראשונים, **הר"ש הרא"ש המאירי והרע"ב** פירשו שהשאובין הוכשרו ע"י תערובת והמשכה. [לשיטתם א"צ בשיעור ג"ט להמשכה, כנ"ל]. אך **הריב"ש** (סי' רצב או רצה) פירש ששאובין מן הצד אינם פוסלים בנגיעה, [כדמבואר במ"י, וכדפסק הרמב"ם (ו-יא)], וא"ש דהריב"ש (סי' פג) הביא את דעת הסוברים שהמשכה בעי שיעור ג"ט, וע"כ לא יכל לפרש כש"ר. **גלות עליות** (אות א) הביא שה**צ"צ** תמה על הריב"ש, דהכא השאובין באו לתוך הכשרים, ולא מן הצד. ותי' **גלות עליות** דמעט מים אלו מתבטלים ברוב, והריב"ש הוצרך לטעמו משום שכל הכ' סאה השאובין נגעו בכשרים. לפ"ז כתב הגלות עליות שגם הר"ש צריך להודות לטעמו של הריב"ש, דאל"כ ליכא רוב. ועי' מש"כ במ"י.

"היה השאוב באמצע וכו' המקוואות כמות שהיו הטובלין כמו שהיו", בטעם הדבר דליכא השקה פירשו **הראשונים** משום שהשאוב מפסיק בין הכשרים. בביאו"ד נחלקו האחרונים, **הדב"א** (ח"א יח-ג) **ואמר"מ** (א-ב) פירשו דאין לדון עירוב מקואות אלא כשהכשר מקוה חל על כל משך המערב, ולכן המים השאובין מפסיקים בפועל בין המים של ב' המקואות הכשרים. אולם **החזו"א** (תנינא ד-ז ד"ה ואם) פירש שהמים הכשרים שעוברים ע"פ השאובין נפסלים, כיון שתחתיהם יש מקוה שאוב, וע"כ חשיב כנתוספו על השאוב. ועי' **ערוה"ש** (שם-קפו) שפירש שצריך שיהא ניכר שהמ' סאה הכשרים הם ביחד, ולכן הכא ל"מ השקה.

"שלשה מקואות וכו' המקוואות טהורין וכו' היה השאוב באמצע וכו' המקוואות כמות שהיו", **לחו"ש** (שם-קא) העיר דברישא תני "המקוואות טהורים", ובסיפא תני "המקוואות כמות שהיו", ומשמע שיש חילוק בדין כל המקוואות [בין הרישא לסיפא], והא באמת אין חילוק רק לגבי השאוב. ותירץ דנפק"מ לכלים, דהיכא שבאה רביעית מהכשירא דמקוה מהני להטביל כלים ברביעית, וברישא מטבילין, משא"כ בסיפא.

ר"מ - "ושניהם פסולין", [והגירסא הישנה היא "והפסיד הכל"], מבואר שא"א להקוות עליהם. **האחרונים** (דלהלן) העירו דמל' מתני' דתני "המקוואות כמות שהיו", משמע שאפשר להקוות עליהם, וכדפירשו ש"ר. **תוס' חדשים** כתב שהר"מ לא גרס "המקוואות כמות שהיו", אלא גרס "המקוואות טמאין", אלא שהעיר שבהל' מקואות (ו-יד) כתב **הרמב"ם** שהמקוואות כמות שהיו. אך **החת"ס** (סי' רט) כתב שבדברי הרמב"ם בהל' אין הכרע, [ע"ש בביאורו, ובמה שהשיגו **החזו"א** (תנינא ד-ז)]. וכ"פ **חיבור לטהרה** (ג-ז ד"ה ולכאורה) את דברי הרמב"ם בהל' כדבריו בפיה"מ, ע"ש. **גלות עליות** (אות ה) פירש דמתני' איירי בגונא שיש ספק האם באו ג' לוגין שאובין לכשרים, אבל אם ברור שבאו ג' לוגין פסולים. **החזו"א** (תנינא ז-ד ד"ה וכל) דחק ליישב את ל' הר"מ [לפי הגירסא הישנה] דס"ל כדעת ש"ר. ועי' **דגמ"ר** (על הש"ך ס"ק נב).

ר"ש ד"ה בזה - "ואפילו נתחבר לאמצעי קודם שנתחבר לכשר וכו' דהכא נתחבר לכשר קודם שבאו השאובין", לכאורה דבריו סתרי אהדדי. אלא פירשו **התוי"ט** **ופלפולא חריפתא** (ב"ק פ"ז סי' ג אות נ) שכוונתו שהתחיל להתחבר לשאוב קודם שנתחבר לכשר, אך אכתי לא הגיעו ג' לוגין, עד שנתחבר לכשר. וכבר פירש כן **המאירי**. ועי' **חזו"א** (תנינא ז-ד במוסגר).

בא"ד - "ועוד וכו' דדרך המשכה נתערבו" וכו'. וכ"פ **הרא"ש המאירי והרע"ב**. [בטעם הדבר דבעינן לתרי טעמי עי' לעיל מש"כ בגמ']. **הב"י** (רא-מה) בשם **התשב"ץ** (ח"א סי' מט) הוכיח מפירוש הר"ש דס"ל שא"צ שיעור ג"ט בהמשכה. [וכה"ק **התפא"י** (בועז ג)]. אולם **חיבור לטהרה** (ג-ז ד"ה והנה) דחה עפ"ד **הריב"ש** (סי' רצה) שפירש דאיירי בגומות בגובה ג' אמות, ויש בהם מים כ' סאה - עד מחציתם, וכשנכנסו הטובלים התרוממו המים אמה וחצי, וע"כ איכא המשכה יותר מג"ט. [חזינן מהכא דמהני המשכה במאונך, כנ"ל (פ"ד מ"ד)]. **החזו"א** (קמא ז-ח) פירש שבדידן א"צ שיעור ג"ט, [וקרקע הראויה לבלוע], דדוקא כאשר שופך את המים על שפת המקוה, והמים יורדים מאליהם, בעי ג"ט.

בא"ד - "ומה שנתערב ממנו עם כל אחד נתבטל ברוב" וכו', המפרשים נחלקו מנא לן שהרוב היו כשרים, ונשנו כמה פירושים:

א' **התוי"ט** פירש דכיון שישנם ב' מקואות כשרים, מסתבר שהשאובין התערבו עם שניהם בב"א, וע"כ הכשרים הם הרוב. וכעי"ז פירשו **הפרישה** (שם-מח) **החת"ס** (סי' רט) **וחס"ד** (ג-ז ד"ה ואמנם) שהמים יוצאים מכל אחד בשוה, ונמצא שהמים של השאובין יצאו חציין לכאן וחציין לכאן. והקשו **הט"ז** (שם-סט) **ומשנ"א** מהא דבתוספתא איתא להך דינא בב' מקואוות, א' כשר וא' שאוב, כדהביא הר"ש. ועי' להלן דמה"ט **הרמב"ם** לא פסק כתוספתא.

ב' **א"ר** פירש דבתר דהדרי כ"א לדוכתיה, הדר לנפשיה טפי מלחבריה, וע"כ השאובים חוזרים למקומם יותר ממה שהלכו מהם לכשר. והעתיקו **הלחו"ש** (לחם שם-רכז). וכעי"ז פירש **הט"ז** (שם) שהמים חוזרים למקומם, כיון שכ"א דוחה את חבירו, ורק במקום נגיעתם יש קצת תערובת, וע"כ בטלים ברוב.

ג' **התפא"י** (יכין טו) **משנ"א** **וגלות עליות** (אות א) [בפי' ב'] פירשו דהוי ספק האם איכא רוב, וספק שאובין לקולא. וכבר פירש כן **הריב"ש** (סו"ס רצה). אך **החת"ס** (שם) דחה דל"ה ספק, כיון שקרוב לודאי שנתערבו מחצה על מחצה, ע"ש במה שפירש עפ"ד **הר"ן** בחולין.

ד' **גלות עליות** (שם) **וערוה"ש** (שם-קפז) פירשו שהכשרים שמבחוץ מחוברים לכשרים שמבפנים, ובודאי בכולל הם רוב נגד השאובין שיצאו, דהשאובין שבתוך המקוה אין להם שייכות שיפסלו הכשרים, וע"כ א"צ לבטלם.

ר"ש ד"ה תניא - "שני מקוואות של כ' כ' סאה" וכו', **הרמב"ם** השמיט דין זה. ופירש ה**חס"ד** (ג-ז ד"ה אבל) שהרמב"ם נקט שמתני' פליגא על התוספתא, משום דס"ל שרק אם יש ג' מקואות ברור שהשאובין בטלים ברוב, [כדפירש **התוי"ט** הנ"ל], והתוספתא ס"ל דרבנן גזרו רק על ג' לוגין שלא התערבו. אך **מקוה ישראל** (ביאור הב"י סי' פא-ד) כתב שדוחק לומר שהרמב"ם לא פסק כתוספתא, [ע"ש].

בא"ד - "אפילו אדומים והלבינום", **חיבור לטהרה** (ג-ז ד"ה ולכאורה) **וגלות עליות** (שם) הקשו שבכה"ג ל"ש טעמם של הראשונים שהשאובין בטלים ברוב, דאין בכח מים מועטים להלבין מים אדומים. וכבר כתב **הש"ך** (שם-קכב) על דין זה שהוא צ"ע מסעיף נה. ופירש ה**פרי דעה** (שפתי לוי שם-קכב) שכוונתו להקשות שטעמי הר"ש והרא"ש אינם שייכים כאן, דאף הטעם הב' ל"ש, דהכא ליכא רוב כשרים, דאפילו לפ"ד הט"ז דתלינן הכשרים דחו השאובין, הכא חזינן דלא דחו השאובין, דהא הם היו אדומים והלבינום. **חס"ד** (ג-ז בסו"ד) [בדעת הב"י] **וגלות עליות** פירשו דאיירי בגונא דאיכא שיעור המשכה. אך בדעת הר"ש א"א ליישב כן, מדפירש "דכבר נתבטלו ברוב". וצ"ע.

משנה ד'

"הספוג והדלי וכו' לא פסלוהו", בביאור דין זה נחלקו הראשונים, ונשנו ג"פ: א' **הר"מ והרא"ש** [כדכתב **הב"י** (רא-טז)] פירשו שכיון שבשעת הנפילה לא נפלו המים מהספוג והדלי, דאיירי בדלי שפיו צר, אינם פוסלים, כיון דבעינן שכל הג' לוגין יתערבו עם מי המקוה, כדכתב **השו"ע** (שם). וכ"כ **החזו"א** (קמא ח-יג ותנינא ג-ט) שהמים השאובין לא נתערבו במי המקוה. **המשנ"א** פירש שאין הכונה שאין שיעור כשפופרת הנאד, אלא הכונה לאפוקי פה רחב שמיד בנפילתו נופלים כל המים.

ב' **הר"ש והרע"ב** פירש שהמים הבלועים בספוג ודפנות הכלי אינם מצטרפים לג' לוגין. וכעי"ז פירש ס' **האשכול** (סו"ס נג), ע"ש. מבואר דדוקא כאשר המים בלועים בדפנות, אינם פוסלים, אבל אם המים נמצאים בתוך הכלי, פוסלים, כדכתב **מקוה טהרה** (רא-נא), [דלא כשיטה א'], למרות שאינם מעורבים עם מי המקוה. ויש לדחות.

ג' **הרמב"ם** (ו-ז) כתב שג' לוגין מים פוסלים, ולא כלי שיש בו מים. [וכתב **תוס' חדשים** שזהו פירוש אחר, ולכן לא הזכיר הרמב"ם דאיירי בדלי שפיו צר. אמנם **חזון נחום** כתב שמדברי הרמב"ם אין הכרע אי ס"ל כפירוש הר"ש או הרא"ש. **מעשה רקח** (שם) כתב שהרמב"ם פירש כרא"ש. **גלות עליות** (פ"ו מ"ג אות ד) כתב שהרמב"ם פירש כר"ש]. וכ"פ **הראב"ד** (שעה"מ ג-יד) דבעינן שיפלו המים עצמם.

בטעם הדבר שספוג אינו פוסל כדין אביק שפוסל כשהוא נמצא באמצע עי' במשנה י'.

משנה ה'

"השידה והתיבה שבים אין מטבילין בהם אא"כ היו נקובין כשפוה"נ", בביאור ענין הנקב נחלקו האחרונים, יש מהאחרונים [**כס"מ** (מקואות ו-ד) **ב"י** (רא-ו) **והגר"א** (רא-ל) בדעת הרמב"ם] שכתבו שמטרת הנקב היא לבטל את הכלי, [וע"כ הקשה הכס"מ מהכא על הרמב"ם שכתב ששיעור ביטול כלי הוא כדין נקב המטהרו, ע"ש בתירוצו. ועי' **חזו"א** (תנינא ב-ג)]. וכבר כתב כן **הרי"ד** (שו"ת סי' טו ד"ה וההיא דתנן), [והוכרח לפרש כן לפי שיטתו שהשקה אינה מועילה להכשיר מים שאובין הנמצאים בכלי, וע"כ פירש דהכא שאני שהנקב ביטלו מתורת כלי. אך בדעת ש"ר [כנ"ל] לכאורה צ"ל שטעם הדבר דלא סגי בעירוב מקואות, הוא מחמת הגזירה המבוארת בר"ש ורא"ש (פ"ה מ"א ומ"ב)].

אולם יש מהאחרונים [**רע"א** (שו"ת קמא סי' מ) **גלות עליות** (פסקא א אות א) **שירי טהרה** [הו' בחי' הגר"מ אריק] **הגר"ח** (מקואות פ"ו ה"ד) **ומקוה ישראל** (על השו"ע סעיף ז אות ג)] שפירשו שמטרת הנקב היא לעשות עירוב מקואות. [לפ"ז יישבו את הקושיא על הרמב"ם]. [**מקוה ישראל** הוסיף לתמוה דהב"י פירש כן בדעת הרא"ש, ולמה לא פירש כן גם בדעת הרמב"ם]. וכבר פירש כן **המאירי**, ע"ש. וכ"מ ב**סמ"ג** (עשין רמח ד"ה כשם) שהוכיח מהכא דמהני השקה לטהר מים שאובין.

בטעם הדבר דלא סגי בביטול הכלי פירשו ב"פ: א' **שירי טהרה** פירש דאיירי בנקב מצידו, וביכולתו לקבל מים מתחתיו, דבכה"ג ליכא ביטול מתורת כלי. וציין שכ"מ ב**ב"י** (ד"ה ולכך). ב' **הגר"ח** ביאר עפ"ד **הרמב"ם** שהצריך לחברם לקרקע, כדי שיהא דומיא דמעין שהוא בקרקע, והכא אינם עומדים אלא במים.

כתב **הרשב"א** (שעה"מ ג עמ' תע) שאם אין במקוה מ' סאה א"א לצרף את המים שבכלי. ופירש **החזו"א** (תנינא ג-ב) שגם אם המים שבשידה אינם שאובין, כגון שהכניס כלי לתוך מי המקוה, אין המים שבכלי מצטרפים, והיינו שהכלי יכול להיות טפל למקוה, אך אינו יכול להשתתף ולהיות חלק מגוף המקוה. ועי' במה שהקשה **החזו"א** (תנינא ג-ב) על הרשב"א.

"השידה והתיבה שבים" וכו', לדעת **הריטב"א** (מכות ד.) בשם **הרא"ה ורבותיו** שאין מטבילין בכלי המחובר למעין, [כיון שאינם אותו סוג של מים], כי אם במקוה, מתני' ר"מ היא דכל הימים כמקוה, א"נ כר"י ובים הגדול, כדכתבו **פרי דעה** (פתיחה לסי' רא שער ד) ו**חזו"א** (תנינא ב-יא), ע"ש בחזו"א שדן בדין מעין באשבורן. **החזו"א** (קמא ה-יג) הוכיח שלמרות שמי הים זוחלין, והמים שבשידה אשבורן, חשיב חיבור. ודחה דמתני' בים במקום אשבורן. **התוי"ט** כתב שבספרים אחרים לא גרסינן "שבים", והוסיף שכן משמע בדברי **הרע"ב**. לגירסתם מיושבות ב' ההערות הנ"ל. ואפשר שזהו מקורם. אך **נזר הקודש** (אות ח) פירש שמקור גירסא זו הוא מהא דתני בתוספתא ששיעור חיבור למעין הוא בכל שהוא, כדהביא הר"ש. וע"ש בדחייתו.

"השידה וכו' אא"כ היו נקובין" וכו', **הרי"ד** (שו"ת סי' טו ד"ה וההיא דתנן) ו**האחרונים** נחלקו למה צריך שיהיו נקובין, והא גם אם אינם נקובים, אלא המים עוברים מעליהם בשיעור כשפוה"נ מהני, כדתנן במשנה ב'. **הרי"ד** יישב דחיישינן שהמים שבתוכם נעשו שאובין, ושוב ל"מ השקה לטהר שאובין הנמצאים בכלי, כשיטתו הנ"ל. אך בדעת ש"ר דפליגי א"א לפרש כן. **התפא"י** (יכין כג) יישב דהתם הכלי החיצון מיטלטל, אבל הכא השידה עומדת במקומה, וע"כ איכא למיחש טפי שמא יטבול בתוכו גם כשלא היה מחובר למעין. אולם **הגר"א** כתב שהשידה סתומה מכל צדדיה ופתוחה מעט מלמעלה, וסבר ת"ק שצריך שיהא בנקב מלמעלה כשפוה"נ. וכ"מ ב**מהר"ם מרוטנבורג** (סי' תקיג-תקיד, הו' בליקוט ראשונים). וא"ש דדין זה שוה לדין דמשנה ב', אלא שהשידה אינה פתוחה מלמעלה כשאר כלים, אלא יש לה פתח קטן, ואהא קאמר דבעי שיהא כשפוה"נ.

מבואר שהאחרונים נחלקו מהו "נקובין", **התפא"י** (יכין כג וכו) נקט שהכונה לנקב בדופנו. וכן מבואר בדברי **האחרונים** הנ"ל שפירשו שהנקב גורם לבטל שם כלי. וכ"כ האחרונים בדעת ר"י, כדלהלן. אולם **הגר"א** פירש שהכונה לנקב של פה הכלי למעלה. [וצע"ק מדברי הגר"א הנ"ל].

"השידה וכו' אא"כ היו נקובין כשפוה"נ", **הראשונים** הקשו מהא דתנן (פ"ה מ"ב) שמי מעין שנמשכו לשוקת פסולים, למרות שהם מחוברים למעין, משום שרבנן גזרו שמא יטבול בהם בלא שיהא שיעור כשפוה"נ, [ע"ש שיש מהראשונים שלא פירשו כן]. **הרא"ש** (שם מ"א) וס' **האשכול** (סי' נז) בשם **יש מי שאומר** תירצו דשאני הכא שהים מקיפן, וע"כ ליכא למיגזר אטו טבילה בכלים שלא נתערבו עם הים. ס' **האשכול** (שם) פירש דהקילו בטבילת כלים שדי ברביעית, משא"כ לאדם, וכ"פ **הדב"א** (ח"א יח-ד). מבואר שהראשונים נחלקו האם דינא דמתני' מהני גם לטבילת אדם.

"השידה וכו' אא"כ היו נקובין כשפוה"נ ר"י אומר בכלי גדול ד' טפחים ובקטן רובו", **הר"ש והרא"ש** פירשו דפליגי האם כלי דמי לעוקא, דתנן (מ"א) ששיעורה שפוה"נ, א"ד כלי שאני מעוקא. בביאו"ד י"ל עפ"ד **הגר"ח** (ו-ד סוד"ה ונראה) שפירש שר"י ורבנן פליגי האם סגי בדין עירוב מקואות, וכך סברי רבנן, וע"כ שיעורו כשפוה"נ, א"ד בעינן לבטלו מתורת כלי, וכך סבר ר"י, וע"כ בעי ד"ט, והיינו משום שא"א לערב ולחבר כלי למקוה, וע"כ בעינן לבטלו. [ועי' **ר"ש** (פ"ה מ"ב) **ורא"ש** (פ"ה מ"א) שנחלקו מ"ט ליכא הכא לגזירה דהתם].

"ר"י אומר בכלי גדול ד' טפחים ובקטן רובו", **האחרונים** הקשו למה לא פליג ר"י במשנה ב' גבי דלי, ולימא דלא סגי שיהיו מעורבים כשפוה"נ. ותירצו בתרי אנפי:

א' **גלות עליות** (פסקא א אות א) **שירי טהרה** [הו' בחי' הגר"מ אריק] **וחזו"א** (קמא ו-יג) פירשו דהכא פה השידה גבוה מהים, אלא שיש בצידה נקב, וע"כ בעי ד' טפחים, אבל בדלי שכולו בתוך המים מודה ר"י דסגי בשפוה"נ. [ועי' לעיל ש**הגר"א** לא פירש כן].

ב' **המשנ"א** (ד"ה אין) פירש ששידה ותיבה דרכם להיות גדולים ולהחזיק מ' סאה, וקמ"ל ת"ק דאפילו כלים כאלו אינם דומיא דמעין, ולכן פליג ר"י הכא, דכלים גדולים כאלה בעינן ד' טפחים. ואיידי דגדולים תני נמי הקטנים ברובו. עכ"ד. לכאורה כוונתו דאה"נ ר"י פליג נמי ארישא. וכ"כ **החזו"א** (שם) [בפי' א'] דפליג בסיפא וה"ה ברישא.

"ר"י אומר וכו' ובקטן רובו", הרא"ש כתב שרוב הכלי מהני רק אם הוא יותר משפוה"נ. מבואר דלא סגי בביטול הכלי, אלא בעינן נמי לעירוב מקואות. ולכאורה הרא"ש אזיל לשיטתיה גבי גיסטרא (מ"ח) דבעי שיהא עירוב מקואות, לאפוקי ממש"כ **הר"ש** (שם) דסגי בהא דהמים נמצאים בשבר כלי, כדי שיתבטלו למקוה, וא"כ ה"נ סגי ברוב הכלי, אפילו פחות משפוה"נ.

"אם היה שק או קופה מטבילין במה כמה שהם מפני שהן מעורבין", בטעם הדבר נחלקו הראשונים, נביא ד"פ: א' **הראבי"ה** (סי' תתקפח) הוכיח מהכא שאם יש כמה נקבים קטנים הם מצטרפים לשיעור שפוה"נ. [וה"מ אם יש מקוה אחד שלם]. והביאו **המרדכי** (שבועות סי' תשמו). וכ"פ **השו"ע** (שם-נב). [**הגידו"ט** (סי' יא ד"ה עוד יש) דן מהו השיעור הסמיכות המועיל לצרף הנקבים. וכתב דבעינן שע"י הנקבים הפרוץ יהא מרובה על העומד. **החזו"א** (תנינא ג-א) כתב שאם נפרץ למעלה ל"מ צירוף נקבים]. ועי' **דב"א** (יח-ה).

ב' ס' **האשכול** (סי' נד) דחה [את ראית הראבי"ה] דהכא הטעם הוא משום שהם מלאים נקבים, ואינם מחזיקים מים כלל, ע"כ טפלים המים שבתוכם למי המקוה, וכדפירשו **הר"ש והרא"ש**, ומוכח דס"ל כדעה זו, כדכתבו **בית מאיר וחזו"א** (תנינא ט-ג). [**הגידו"ט** (סי' יא ד"ה והנה אף) דחה דכיון שמלאים נקבים מכל צד, לעולם הוי כאילו פיהם למעלה, ומקוה שנפרץ למעלה א"צ בשפוה"נ]. וכן פסקו רוב הפוסקים [**חכ"צ** (סי' מ) - ציינו ה**דגמ"ר** - **לבושי שרד** (אות רו) - הובאו ב**פת"ש** (שם-לח) - **גידו"ט** (גבא סה וסי' יא) **לחו"ש** (לחם שם-ריג, ועי' שמלה שם-צו) **גלות עליות** (פסקא ב אות ג) **וחזו"א** (תנינא ט-ג)]. כתב **החזו"א** (שם) דלא סגי שמיעוט הכלי יהא מלא נקבים, אלא צריך שרוב הכלי יהא מלא נקבים.

ד' לפ"ד **המאירי** (חגיגה כ:) **ותורי"ד** (שם כב.) שפירשו את הגמ' בחגיגה (כב.) שסל וגרגותני פיהם תמיד רחב יותר משפוה"נ, א"ש דמה"ט תמיד הם מעורבים.

נפק"מ בדין מקוה שאין בו מ' סאה, לדעת הראבי"ה והמאירי דמי לכל מים שבכלי שאין משלימים למ' סאה, כדכתב **הרשב"א**, כנ"ל, לפ"ד ש"ר כתב **החזו"א** (תנינא ט-ג) שמים שבכלי משלימים, ואפילו אם רוב המים בכלי.

"אם היה שק או קופה וכו' היו נתונין תחת הצנור אינם פוסלים את המקוה", בטעם הדבר פירש **הראב"ד** (שו"ת סי' כב ד"ה עוד ראיה) "הני דכלים גמורים נינהו וכו' ואפ"ה כיון שאינן ראויין לקבלת מים אינם פוסלים". ולכאורה צ"ל שזוהי גם כונת הר"ש והרא"ש.

"היו נתונין תחת הצנור אינם פוסלים את המקוה", **שירי טהרה** [הו' בחי' הגר"מ אריק] הקשה לשיטת הר"ש והרא"ש (פ"ד מ"ה) דס"ל שבשולי הכלי סגי בנקב כל שהוא, א"כ שק וקופה שמלאים נקבים בשוליהם פשיטא שאינם פוסלים, [ולמה נקט שק וקופה]. ותירץ עפ"ד **הטור והשו"ע** (שם-מ) [בשם **הרא"ש**] שכתבו שלכתחילה אין להביא מים בכלי שאין בו נקב כשפוה"נ, והכא קמ"ל שבשק וקופה שרי אפילו לכתחילה. הדברים מבוארים כבר בדברי **הש"ך** (שם-פא). לסוברים שהנקב מבטלו מתורת כלי, א"ש דקס"ד דדוקא כלי שניקב דרך קלקול אינו פוסל, אבל שק וקופה שדרכם להיות מנוקבים, לא בטל שם כלי דידהו.

עוד הקשה **שירי טהרה** דכיון דתנא שטובלים בהם, כ"ש שאינם פוסלים מדין שאובין. ותירץ דהר"ש פירש שהטעם שטובלים בהם משום שהמים שבהם בטלים במים שמסביבם. וטעם זה אינו שייך כשנמצאים תחת הצנור [ולא בתוך המים], וקמ"ל דכיון שאין מחזיקים מים כלל, ל"ח שאובין.

"אלא מטבילין אותן ומעלין אותן כדרכן", **גלות עליות** (פסקא ג) **וחזו"א** (קמא ז-ה ד"ה אלא ותנינא ג-יא) הקשו דליפסול מחמת מעשה האדם, כדין המסלק את הטיט (פ"ב מ"ו) והסוחט כסותו (פ"ג מ"ג). **החזו"א** תירץ דכיון שלא נפסק הקילוח, הוי נצוק חיבור לענין שלא יפסול מדין שאובין. והביא מקור לדבריו מדברי **הט"ז** (רא-מז), ע"ש בטעמו. עוד תירץ **החזו"א** דבעינן שהמים יהיו בכסות וכדו' שמחזיקים מימיהם, משא"כ שק וקופה שאינם מחזיקים מימיהם לא חשיב שאוב. וכעי"ז תירץ **גלות עליות** דלא איירי הכא שבמים שנבלעו בכותלי השק, אלא במים שנמצאים בתוך חלל בית הקיבול, דכיון שסופם לירד תיכף ל"ח שאובין.

עוד הקשו **האבנ"ז** (רעב-ה) **וחזו"א** (קמא ה-ב) למה אין מעשה האדם פוסל מדין הוייתו ע"י דבר המקב"ט. והוכיחו שאין הוייתו ע"י דבר המקב"ט פוסל בג' לוגין. אך כבר הבאנו (פ"ה מ"ה) ש**הראשונים** כתבו שפוסל בג' לוגין. **החזו"א** (קמא שם ד"ה וממשנתנו) פירש עפ"ד הנ"ל דכיון שלא נפסק הקילוח, והוי חיבור לענין שאובין, דמה"ט ליכא פסול מדין הויה ע"י טומאה. עי"ל [ע"פ **הרא"ש** (פ"ד מ"ב)] דאף בלעדיהם המים היו נמצאים במקוה. ועי' **אבנ"ז** (שם) שדחה תירוץ כעי"ז.

ר"ש ד"ה בכלי גדול - "כגון בר ט'" וכו', וכ"כ **המאירי והרע"ב**, [לאפוקי ממה שפירש **המשנ"א** (ד"ה אין) שכלי גדול הכונה שהוא מחזיק מ' סאה, כנ"ל]. יש להעיר למה כתבו הראשונים שהוא בר ט', ולא כתב שהוא בר ח', והא דין בר ח' שוה לדין ב' ט', כדכתב **המשנ"א** (ד"ה ר' יהודה) [בדעת הרע"ב]. וי"ל דלרבותא קאמר ששיעור ד' טפחים מהני גם במקום שאינו אלא מיעוט, וכדמצינו ב**תוס'** (נדה כו: ד"ה תחלתו).

ר"ש ד"ה שק - "והא דאמרינן וכו' משום דסל וגרגותני שאין בפיהן כשפוה"נ ליכא, לאו משום דבעי שיתערבו המים דרך פיו אלא אפילו אין מתערבין אלא דרך הנקבין שבתוכו" וכו', **החכ"צ** (סי' מ) העיר שמל' הגמ' לא משמע כן, מדקאמר סל וגרגותני שאין בפיהן כשפוה"נ ליכא, משמע שאם היה סל שאין בפיו כשפוה"נ לא היו מטבילין, [וכדפירשו **התורי"ד והמאירי** (שם) שסל וגרגותני רחבים בפיהם כמו בשוליהם, וע"כ ליכא למיגזר בהו], ע"ש במה שפירש את ראית הר"ש ממקוה שחלקו מסל וגרגותני, ומה שדחה ראיה זו. ופירש החכ"צ ששק וקופה עשויים מפשתן וצמר שהמים חודרים דרכם, ול"ד לסל וגרגותני העשויים מנצרים ממין עץ, שהמים לא חודרים דרכם, וע"כ לא סגי בעירוב המים דרך הנקבים. אך ה**גלות עליות** (פסקא ב אות ב) כתב שנראים דברי הר"ש שלא חילק ביניהם, כיון דסגי במה שהמים מתערבים דרך הנקבים. והוכיח מ**הרמב"ם והרע"ב** שגם קופה עשויה מנצרים של עץ, ע"ש בראיות נוספות. ועי' **חזו"א** (קמא ז-ה) שהוכיח כר"ש.

בא"ד - "וכי חלקו נעשה כשני מקוואות ולחולין דלא גזרינן הוה שרי להטביל בשק וקופה אפילו אין בפיו כשפוה"נ", האחרונים התקשו בביאו"ד הר"ש, דקאמר "לחולין דלא גזרינן", משמע דלקדש גזרינן, והא אי' בגמ' בחגיגה (כב.) שבסל וגרגותני לא גזרו אף בקדש. וכבר פסק כן **הרמב"ם** (ג-כו) שלקדש אין מטבילין אפילו סל. **הגלות עליות** (פסקא ב ד"ה אבל) פירש שכונת הר"ש לומר שבחולין לא גזרו כלל, לאפוקי קדש דפליגי בו אמוראי (שם), ולדעת רב אילא אסור מטעם חציצה. וכ"פ **החזו"א** (קמא ז-ה) שאין כונת הר"ש לומר שבקדש גזרינן, ע"ש בפירושו. אך **החכ"צ** (סי' מ) פירש בדעת הר"ש שבקדש בעינן חיבור כשפוה"נ. ופירשו ה**גלות עליות** דס"ל כדעת **הרמב"ם** דלמסקנת הש"ס דחיישינן לראיית ע"ה, אסור לרבא להטביל לקדש גם בסל וגרגותני, כיון שע"ה אינו מבחין בין הכלים. ועי' **רש"ש** (שם כ:) שפירש שהרמב"ם גרס אחרת בגמ'. אך ה**דב"א** (ח"א יז-ט) שכתב שאין לדבריו מובן, ע"ש (שם-ו) שיישב את הרמב"ם באופן אחר.

ר"ש ד"ה תניא - "ובמעיין כל שהוא וכו' אם עריבה זו במעיין סגי בנקב כל שהוא". בביאור החילוק בין מעין למקוה נביא ג"פ: א' **חס"ד** (ה-ב) פירש שמקוה נפסל בשאיבה, ובעינן לחבר את המים, וע"כ בעי שפוה"נ, אבל במעין שאינו נפסל בשאובין, סגי בכ"ש.

ב' **החזו"א** (קמא ז-ג) פירש דכיון שהמים שבנקב מחוברים למעיין, דינם כמעיין שהוא מטהר בכל שהוא, וע"כ סגי בכ"ש.

ג' י"ל עפ"ד **האבנ"ז** (רעא-ה) **וחלק"י** (ח"א יו"ד סי' לב ד"ה ודע) שפירשו שבמקוה אין המים גרידא מטהרים, אלא המקום מטהר, דהתרגום של מקוה הוא "בית כנישת מיא", [ולכן זוחלין פסולים], וכ"ה לשון הר"מ (פ"ב מ"ז) "אח"כ אמר מקוה מים יהיה טהור, והוא 'מקום' מים מכונסין", אבל במעין המים מטהרים. לפ"ז י"ל שכדי לחבר את מקום הכלי למקוה בעינן שיעור גדול יותר, מאשר לחבר את המים, כיון שהכלי חולק את מקומו ממקום המקוה.

בא"ד - "עריבה שהיא מלאה כלים וכו' קומקום שהוא מלא כלים והשיקו למקוה אע"פ שפיו צר כל שהוא כלים שבתוכו טהורין", ה**חס"ד** (ה-ב) התקשה מ"ש עריבה מקומקום, דאמאי בעריבה בעי שפוה"נ, ובקומקום סגי בכל שהוא אם לא היטהו על צדו. ותירץ דעריבה היא כלי אבן, משא"כ קומקום שהוא כלי טמא, וע"כ איכא לטעמא דמגו המבואר בגמ' בחגיגה. אמנם **הראשונים** נחלקו האם חילוק התוספתא הנ"ל נאמר בכלי טמא או טהור, כנ"ל מ"ג.

כתב **החזו"א** (קמא ג-ח) שמקוה צר וארוך, ואין ברוחבו ב' אצבעות, מהני לעשות עירוב מקואות גם בפחות משפוה"נ, כדין קומקום שא"צ שיעור שפוה"נ [לסוברים דאיירי בכלי טהור]. וכ"כ **הדרכ"ת** (שם-ש) בשם **מקוה טהרה**.

בא"ד - "כיון דפיו למעלה וכו' אבל כשמטהו על צדו וכו' בעי כשפופרת", **הר"ש** (טהרות סוף פ"ח) הוסיף לבאר דכאשר פיו רואה את האויר מקילינן טפי, כדין פרצה למעלה בכותל (מ"ט) דמקילים דסגי בקליפת השום, ול"ד לנקב בתוך הכותל דבעי כשפוה"נ. בביאו"ד עי' בפ"ו מ"ט שנחלקו **האחרונים** האם כאשר הנקב רואה את האויר, כולם רואים את החיבור, או משום שכאשר אין דבר שמגביל ומצמצם אותו, כוחו רב יותר לערב ולצרף.

משנה ו'

"גסטרא שבמקוה והטביל בה את הכלים טהרו מטומאתן", בטעם הדבר נחלקו הראשונים, **הרא"ש** פירש שמי המקוה מעורבים דרך הפגימות שבכלי. וכ"פ **התפא"י** (יכין לה). אולם **הר"ש והמאירי** פירשו שכיון שהוא שבר כלי, לכן מימיו בטלים, ומשמע שא"צ בחיבור, כדכתבו **גלות עליות** (אות א) **מקוה ישראל** (אות א) **וחזו"א** (קמא ז-ו). [אך **נזר הקודש** (אות ב) פירש שכונת הר"ש לומר דמה"ט ליכא חסרון שאין טבילה בכלים, כדלהלן]. **מקוה ישראל** הוסיף לפרש דאיירי בגסטרא שיש בה כמה נקבים פחותים משפוה"נ. [והביאור הוא דכלי רגיל דפנותיו חוצצות בין נקב לנקב, משא"כ שבר כלי אין בכח דפנותיו לחצוץ בין נקב לנקב]. וכן דקדק **המשנ"א** (ד"ה גסטרא) מהמש"ד הר"ש שכתב "כיון דמחברי ממש", משמע שעד עתה ליכא חיבור. ה**גלות עליות** תמה על סברת הר"ש. אך **החזו"א** פירש ששבר כלי אינו חשוב לחלוק בין מים למים, וע"כ אין המים שבתוכה מתייחסים אליה, אלא למקוה.

**הגלות עליות והחזו"א** העירו דלפ"ד הר"ש הא דמימי שבר כלי בטלים אגב מקוה היינו דוקא לגבי דין מקוה, אבל לגבי טומאה הם מקב"ט, כמבואר במתני'. **החזו"א** כתב שהוא תימא. עוד כתב **החזו"א** דמסתברא דדוקא כשנתמלא בה השתא מי המקוה, אבל אם היה בה מים שאובין מקודם הם נשארים פסולים. וצ"ע.

עוד העיר ה**גלות עליות** שלפ"ד הר"ש שהמים נטמאים, [הואיל וליכא חיבור] א"כ מוכח שגם מים טמאים כשרים למקוה, [דלא כשיטת **הצל"ח**, והסכים עמו הגלות עליות, כנ"ל]. וכן הוכיח **מקוה ישראל** (אות ג) מתנור דסיפא, דשרי לטבול בתוך דבר המקב"ט.

"גסטרא" וכו', בטעם הדבר שהתנא איירי בגסטרא, ולא בכלי גמור מצינו כמה פירושים: א' לשיטת **הר"ש** הנ"ל שהמים שבשבר כלי בטלים למקוה, גם בלא חיבור, א"ש דנקט גסטרא, כדכתב ה**גלות עליות** (אות א).

ב' **התפא"י** (יכין לז) פירש שכלי שמקבל מים מתחת הנקב פסול לטבילה, ולכך נקט גסטרא שהוא שבר כלי, דבו לא גזרו כולי האי. וכתב ה**גלות עליות** (אות ב)שדבריו אינם מתאימים לדעת רוב הראשונים, דס"ל שעירוב מקואות שהכלי נמצא בתוך המים, מהני גם כשמקבל מים מתחת הנקב, וכדכתב **הב"י** (רא-ח ד"ה ועתה) בשם **המהרי"ט**. ורק לדעת **הראב"ד** דס"ל שהנקב נועד לבטל מתורת כלי, לא מהני אם הוא מקבל מים מתחת הנקב. עוד העיר ה**גלות עליות** שסברת החילוק אינה מסתברת. אך **נזר הקודש** (אות ב) הוסיף לפרש דבאמת גסטרא הוי שבר כלי, ורק התורה רבתה לטומאה, כמבואר ברמב"ם (כלים יח-א), מדכתיב וכל כלי חרס לרבות שברי כלי חרס, אבל בכלי גמור א"א לטבול, משום שאין טבילה בכלים.

ג' **החזו"א** (קמא ז-ו) פירש בדעת **הר"מ** שכתב שהחשש הוא שמא יגע בכלי, דס"ל דאין הכלי מטמא מאוירו, כיון שיש רוחים בין דפנותיה, דאינה אלא שבר כלי. וא"ש דנקט שבר כלי. ואף בדעת ש"ר פירש **גלות עליות** (אות ב) דקמ"ל שלמרות שהיא שבר כלי, איכא לדין טומאת אויר כלי חרס.

ד' **גלות עליות** (אות א) כתב שאולי דרך הגסטרא להיות טמאה.

"טהרו מטומאתן אבל טמאים אגב כלי חרס", **התפא"י** (יכין לז) כתב שיש נפק"מ בהסרת הטומאה דאו', דבטומאה דרבנן א"צ הערב שמש.

"גסטרא שבמקוה וכו' מעיין היוצא מן התנור" וכו', **החזו"א** (תנינא ג-יח) הקשה למה אין המים פסולים מדין הוייתם ע"י טומאה, הואיל והמים נמצאים ע"ג כלים טמאים. והוכיח כשיטתו שגם הרשב"א מודה לרא"ש שאם המים מחוברים למקוה אינם נפסלים, כיון דאיכא השקה. וכ"פ **נזר הקודש** (אות ד). וצריך ליישב את דעת החולקים [כדהבאנו במשנה ח']. **נזר הקודש** פירש דכיון שאין הויית המים באים ע"י הכלי, אלא אדרבה הכלי בא למים, לכן ליכא להך פסול. עי"ל דכיון שגם אלמלא הכלי המים היו נמצאים כאן, דמי להא דכתב **הרא"ש** (פ"ד מ"ב) שאם המים היו באים גם בלי הכלי אינם נפסלים, וכדכתב **מקוה ישראל** (אות ג) שהמים שבתנור היו כאן גם אלמלא התנור, ולכן אינם נפסלים.

"אם המים היו צפין ע"ג כל שהן טהורין", כתב **המשנ"א** (ד"ה והרא"ש וד"ה מעין) שגם אם המים אינם צפים ע"ג, אלא היא מלאה לגמרי עם השפה, לא נטמאו הכלים, כיון שהמים המחוברים למקוה אינם נטמאים, אלא שא"א לה להיות מלאה, שהמים יוצאים דרך הפגימות, להכי נקט צפה.

"אם המים היו צפין ע"ג כל שהן טהורין מעיין היוצא מן התנור וכו' ואם היו ע"ג רום ידים אף ידיו טהורות", בביאור החלוק בין הרישא דסגי שיהיו צפים כ"ש, לבין הסיפא דבעי שיהיו צפים כרום ידיו, פירשו רוב המפרשים [**א"ר** **תפא"י** (יכין מז) **משנ"א** (ד"ה מעין) **וגלות עליות** (אות ג)] דברישא אין הכלי חרס מטמא את הכלי, אלא את המשקין הנמצאים באוירו, וע"כ אם המים צפין כ"ש, אינם נטמאים, כיון שהם מחוברים למקוה, משא"כ בסיפא שהידים נטמאות מאויר התנור, וע"כ צריך שיהא שיעור טבילה מחוץ לאוירו. ועי' להלן ש**נמוקי הגרי"ב** פירש בדעת **הרא"ש** פירוש אחר.

ה**גלות עליות** (אות ד) דקדק בדברי **הרמב"ם** (ו-ט) שאין חילוק בין הרישא לסיפא, ולאו "כל שהן" ממש קאמר, אלא כשיעור הכלי הנטבל, ע"ש בביאורו.

"מעין וכו' הוא טהור וידיו טמאות", **המפרשים** נחלקו האם ידיו נטמאו מאויר התנור, כדפירשו **המאירי א"ר תפא"י** (יכין מד) **ומשנ"א**, או מהמגע בתנור, כדפירש **הר"ש**, ו**הרא"ש** הזכיר את ב' הטעמים. ופירש ה**גלות עליות** (אות ג) שהמפרשים נחלקו האם טהרת המים מבטלת את כח הטומאה של אויר הכלי. ועי' **נזר הקודש** (אות ה) שכתב דע"י המים הוי כמאן דמליא עפר, וע"כ נסתלקה טומאת האויר. ועי' להלן בדברי הרא"ש.

ר"ש ד"ה וידיו טמאות - "לפי שנגעו בשפתי תנור" וכו', **התוי"ט** (ד"ה הוא) **וחס"ד** (ה-ד) הקשו דא"צ שיגע, כיון שחרס מטמא מאוירו, וכדכתב **הרא"ש**. ה**חס"ד** תירץ שהר"ש כתב ל' נגיעה כדי לפרש דמה"ט בעינן שיעור רום ידיו, כדי שלא יגע בשפת התנור [שהוא מעט יותר מאויר התנור].

רא"ש ד"ה גיסטרא - "ונכנסים המים לגיסטרא דרך אותן הפגימות", המפרשים נחלקו האם צריך שיהא רוח כשיעור שפוה"נ, כדין עירוב מקואות, כדכתבו **התפא"י** (יכין טז) **והחזו"א** (קמא ז-ו), א"ד כיון שנפרצה למעלה א"צ בשיעור שפוה"נ, אלא סגי בקליפת השום, כדכתב **המשנ"א** (ד"ה והרא"ש). לדעה א' י"ל שכיון שלא נפרצה למעלה ממש, אלא בין הפגימות, דמי לניקב באמצע הכותל.

רא"ש ד"ה וידיו טמאות - "מאויר התנור וכו' אבל בפחות מרום ידיו טמאות לפי כשנגע תחתית ידו בתנור עלה צד העליון מן המים", האחרונים נחלקו למה הוצרך הרא"ש לפרש שהנגיעה בתנור מטמאת, ולא סגי בטומאת אויר התנור, **גלות עליות** (אות ג) פירש שהרא"ש סובר שטהרת המים מבטלת את טומאת האויר. [וצ"ע מהא דכתב הרא"ש בתחיל"ד שידיו טמאות "מאויר התנור"]. **נמוקי הגרי"ב** כתב שכונת הרא"ש לפרש את החילוק בין הרישא לסיפא, למה בסיפא צריך שיעור רום ידיו, ולא סגי בכל שהוא, וע"כ פירש שישנו חשש שיגע. ולא נתבאר בדבריו למה ברישא אין חשש שיגע. וצ"ע.

משנה ז'

"עירוב מקוואות כשפופרת הנוד", הראשונים נחלקו האם דין זה נאמר לגבי מקוה חסר, כדפירשו **הר"ש המאירי הרע"ב ורש"י** (חגיגה כב:), וכן דקדק **חס"ד** (ה-ד ד"ה שתי) בל' **הרמב"ם** (ח-ו) שכתב "אין מצטרפים", או גם לגבי מקוה שאוב, כדפירשו **ס' האשכול** (רי"ס נד) ו**הרא"ש**.

בטעם הדבר שהר"ש וסיעתו לא פירשו דאיירי במקוה שאוב, נשנו ב"פ: א' בס' **האשכול** מבוארדלשיטתיה דהר"ש (מ"ח) במקוה שאוב הקילו דסגי בחוט השערה, כיון שפסול שאובין הוא מדרבנן, [ע"ש]. וכ"פ **הגר"א** (שם-צז) **משנ"א** (ד"ה ספק) **ומקוה ישראל** (ביאור הרא"ש יג-ב) [בפי' ב'].

ב' **מקוה ישראל** (בפי' א'] פירש שלדעת הר"ש בכלי גללים גם כולו שאוב פסול רק מדרבנן, ואילו בסיפא תני בסתמא שספיקא לחומרא מפני שהיא מה"ת, מוכח דלא איירי בשאוב. [בדעת הרא"ש תירץ דאזיל לשיטתיה שכולו שאוב פסול מדאו'].

בטעם הדבר שהרא"ש לא פירש דאיירי רק במקוה חסר, פירש **המהרי"ט** (ח"ב סו"ס יז) דלשיטתיה פסול שאובין הוא מדאו' היכא שכולו שאוב, וע"כ אין חילוק בין חסר לשאוב. [וכ"מ ב**ש"ך** (שם-קיז) שבפסול דרבנן מודה הרא"ש דסגי בשערה, כדכתב **פרי דעה** (פתיחה לסי' רא שער ד), וכ"כ **המהרי"ט** (ח"ב סי' יז ס"ה ויש לדון)]. אולם **הב"ח** (שם-נו) פירש שהרא"ש מודה לר"ש שמעיקר הדין סגי בחוט השערה לערב מים שאובין, ומש"כ הרא"ש דבעינן שפוה"נ גם בשאובין, היינו גזירה אטו מקוה חסר. בדברי **הט"ז** (שם-סג) מבואר שהרא"ש פליג וסבר דגם בפסול דרבנן לא סגי בשערה, כדכתב פר"ד.

עוד נחלקו הראשונים בדין ב' מקוואות חסרים, ונשנו ד' שיטות: א' **הר"ש הרא"ש הרע"ב והטור** כתבו שדין עירובם הוא בכשפוה"נ.

ב' **הראבי"ה** (סי' תתקפח) כתב שאם שניהם חסרים לא מהני עירוב מקואות. ופירש כן בדברי **רש"י** (חגיגה כא: ויבמות טו.) שפירש דאיירי במקוה א' חסר וא' שלם, ולא בב' מקואות חסרים. [וכן דקדק **הלחו"ש** (שם-צו), אלא שדחה דהתם איירי בכה"ג, וע"כ פירש רש"י ציור זה]. וכ"מ בל' **המרדכי** (שבועות סי' תשמו) [בשם הראבי"ה] שכתב "בשאין באחד מהן מקוה שלם לבדו דאז אפילו כשפוה"נ לא מהני", כדכתבו ה**בית מאיר** (שם-נב) **ומקוה ישראל** (ביאור הב"י עד-א)[[37]](#footnote-38). וכ"מ ב**רשב"א** (תוה"ב הקצר שעה"מ י). וכ"כ **הלחו"ש** (שם-ל ד"ה עוד) [בפי' ב'] בדעת הרשב"א.

ג' **השו"ע** (רא-נב) כתב שאם יש נקב א' בשיעור שפוה"נ אפשר לצרף ב' מקוואות חסרים, אבל אם צריך לצרף כמה נקבים קטנים ל"מ. ועי' **דב"א** (ח"א סי' יח - ז ואילך) שהאריך בביאור שיטת השו"ע.

ד' **ערוה"ש** (שם-קעה) פירש בדעת **רש"י** [הנ"ל] שאם שניהם חסרים סגי בטופח ע"מ להטפיח, כיון ששניהם צריכים זה לזה.

עוד נחלקו **הראשונים** האם עירוב מקואות מהני להכשיר מים שאובין [הנמצאים בכלי], כדהבאנו בכמה דוכתי (פ"ג מ"ג ועוד), ע"ש.

"ערוב מקוואות כשפופרת הנוד" וכו'. **הראשונים** הקשו מהא דתנן (טהרות ח-ט) "הנצוק והקטפרס ומשקה טופח אינן חבור", מבואר שטופח ע"מ להטפיח הוי חיבור, ואמאי בעינן כשפוה"נ, או כקליפת השום. ונחלקו הראשונים בישוב הקושיא, ונשנו ד' שיטות עיקריות:

א' יש מהראשונים [ס' **היראים** (סי' כו) **ור"ת** - הו' בתוס' (חגיגה כא: יבמות טו. וגיטין טז.) ר"ש (שם) ורשב"א (שעה"מ י) - וכ"כ **הסמ"ק** (סי' רצד) בשם **תוס' ס' האשכול** (סי' נד) בשם **איכא מרבואתא ומאירי** (מ"א) בשם **י"מ**] שפירשו דהא דתנן ערוב מקוואות כשפוה"נ, הכונה לשיעור הנקב, אבל שיעור המים סגי בטופח להטפיח. והא דתנן (מ"ט) שאם נפרצו זה לתוך זה בעינן רום כקליפת השום, זהו אותו שיעור של טופח להטפיח, כדכתבו הראשונים [**רשב"א** (שעה"מ ו) **מאירי** (מ"א) **וריב"ש** (סי' רצב ד"ה איברא)] בדעת **ר"ת**.

ב' יש מהראשונים [**ר"י** (בפי' א') - הו' בתוס' (שם שם ושם) - **וסמ"ג** (עשין רמח ד"ה שנינו)] שפירשו דהא דתנן ערוב מקוואות כשפוה"נ, הכונה [גם] לשיעור המים. והא דמבואר בטהרות דסגי בטופח להטפיח פירשו ב"פ: א' לפי ההו"א בגמ' בגיטין (טז.) איירי לענין השקה, ולא לענין חיבור מקוואות. ב' למסקנא דאיירי לענין מקוואות, הך מתני' ס"ל כר"י, אבל לרבנן לא סגי בטופח להטפיח.

ג' יש מהראשונים [**ר"י** (בפי' ב') - הו' בתוס' (שם) ומרדכי (שבועות סי' תשמו)] שפירשו שהטעם שטופח להטפיח הוי חיבור היינו משום דהתם איירי בגונא דאיכא גוד אחית, דאיירי ר"י שהיו רגליו של האדם נוגעות במים, אבל בקרקע שוה לא סגי בטופח להטפיח, אלא בעינן כקליפת השום או כשפוה"נ.

בביאו"ד פירשו **הגר"ח** (טומאת אוכלין ז-ה ד"ה והנה י"ל) [מדנפשיה] ו**הברכ"ש** (גיטין סי' כח) [בשמו] שישנם ב' דינים, א' דין עירוב, לצרף ב' מקואות שיהיו חשובים מקוה אחד[[38]](#footnote-39), ושיעורו כשפוה"נ, ואף גוד אחית מועיל לערב. ב' דין חיבור, לחבר את המים למקוה, ושיעורו טופח להטפיח. אך גוד אחית אינו מועיל לחבר, כיון שבפועל אין המים מחוברים. וע"כ היכא דאיכא גוד אחית - המועיל ליצור דין עירוב, סגי בטופח להטפיח - המועיל ליצור דין חיבור.

ד' יש מהראשונים [**ר"ש** (טהרות סוף פ"ח) [בפי' ב', והו' ברשב"א (שם)] **תוס'** בחגיגה (כא:) **מרדכי** (שם) בשם **ר"ת ס' האשכול** בשם **א"ד ומאירי** (מ"א) בשם **י"מ**] שפירשו שאם המים מתערבים דרך נקב או פרצה למעלה, לא סגי בטופח להטפיח, אלא בעינן שיהא שיעור מים כשפוה"נ - בנקב, או כקליפת השום - בפרצה למעלה, אבל אם המים צפין ע"ג הכותל, [או בקרקע שוה - תוס'], ואינם פורצים פרצה בכותל, סגי בטופח להטפיח. [הר"ש כתב דה"מ לר"י, אבל לרבנן בעי כקליפת השום].

בביאו"ד פירש **הברכ"ש** (שם) בשם **הגר"ח** דכאשר המים עוברים דרך נקב, בעינן לבטל את המחיצה המפסקת, וע"כ בעינן כשפוה"נ, אבל בנתערבו למעלה א"צ רק חיבור של ב' המקואות, ובהא סגי בקליפת השום.

"כשפופרת הנוד", **הראשונים** [הנ"ל] נחלקו לגבי מה נאמר שיעור זה, ונשנו ד' שיטות: א' לדעת **ר"ת** וסיעתו זהו שיעור הנקב, ולא שיעור המים, אלא סגי בטופח להטפיח. [**גלות עליות** (אות א) התקשה בדעת ר"ת וסיעתו מהו הענין שיהא נקב שיעור שפוה"נ, אם אינו מלא מים. וכתב שהוא הלכתא בלא טעמא. **הגרי"ז** (מקואות ו-ג ד"ה והנה) פירש שהנקב מועיל לבטל את ההפסק הנעשה ע"י המחיצה, ומעתה דמי לחורי וסדקי המערה דסגי בחיבור מים כל שהוא. וכעי"ז פירש **הדב"א** (ח"א יח-יא-א)].

ב' לדעת **ר"י** וסיעתו זהו שיעור הנקב והמים, דבעינן שיהא נקב מלא מים בשיעור שפוה"נ. **הדב"א** (שם) פירש ששיעור שפוה"נ הוא דין גם בנקב וגם במים. אך **הגרי"ז** (מקואות ו-ג ד"ה והנה בתוס') הסתפק האם שיעור שפוה"נ הוא דין במים. והוכיח (ממשנה ט') שגם לדעת ר"י הוא שיעור הנקב, [ולכן שייך לחלק ולומר שרק בנקב שיש מחיצות מהצדדים בעינן שיעור כשפוה"נ, ועי' בסי' כו בדחית הראיה], אלא דס"ל שאותו מקצת נקב שאין בו מים אינו מצטרף, משום דהרי הוא כנקב מחוץ למקוה. וכ"מ בל' **הר"ש** (טהרות סוף פ"ח) **והרשב"א** (שעה"מ י עמ' תקמב). אך בל' **המאירי** (מ"א) ל"מ כן.

ג' לדעת **הר"ש** וסיעתו אם המים מתערבים דרך נקב, או דרך פרצה של מעלה, צריך שיהא שיעור הנקב והמים כשפוה"נ, אבל אם המים עוברים מעל הכתלים, בלא פרצה, א"צ בשיעור מים כשפוה"נ, [אלא סגי בטופח להטפיח].

ד' **הראב"ד** (ג-טז) כתב בשם איכא מ"ד דלא בעינן שיכנסו המים במלא נקב השפופרת אלא אפילו ברום כקליפת השום על רוחב השפופרת סגי, [כדתנן במ"ט]. מבואר ששפוה"נ הוא גם שיעור הנקב, וגם שיעור רוחב המים, אך א"צ שהנקב יהא מלא, דאין זה שיעור גובה המים, אלא רק שיעור רוחב המים.

"עירוב מקואות" וכו', בדין מים הזוחלין דרך הנקב, בס' **מי נדה** כתב שכיון שהמים יוצאים לתוך מחיצות ל"ח זוחלין, אולם **הלחו"ש** (שם-צד) השיגו, והביא ש**הריב"ש** (סי' רצב) כתב דבעינן שהמים שבנקב לא יהיו זוחלין. אך **החזו"א** (יו"ד קכז-ב) כתב שמים שזוחלין ממקוה למקוה הוי כזוחלין במקוה עצמו, והסתפק באופן שהנקב שביניהם פחות משפוה"נ, אי מיקרי זוחלין, והביא ש**בית שלמה** (יו"ד סי' נ) כתב שלא מקרי זחילה, והעיר שאין לדבריו מקור, ע"ש. ועי' בסי' כד-ד.

כתבו האחרונים [**דרכ"ת** (שם-ש) בשם **מקוה טהרה** ו**חזו"א** (קמא ג-ח)] שמקוה צר וארוך, ואין ברוחבו ב' אצבעות, מהני לעשות עירוב מקואות גם בפחות משפוה"נ, החזו"א הביא מקור מהא דאי' ב**תוספתא** (פ"ה) [שהביא הר"ש (מ"ה)] גבי קומקום שא"צ שיעור שפוה"נ. אמנם ראיה זו קיימת רק לסוברים דאיירי בכלי טהור, דליכא מגו, כנ"ל (שם ומ"ג).

"כשפופרת הנוד כעוביה וכחללה כשתי אצבעות", **גלות עליות** (פסקא א) העיר למה הוצרך התנא לומר ששיעורו כשפוה"נ, ולא סגי במה שפירש ששיעורו ב' אצבעות, ע"ש בתירוצו. וע"ש שכתב שבהלל"מ נאמר ששיעורו כשפוה"נ, אך ישנם גדלים שונים של שפופרות, ושיערו רבנן ששיעורו כשפופרת בינונית ששיעורה ב' אצבעות. לפ"ז מיושבת קצת הערתו.

"כשתי אצבעות" וכו', הראשונים [הובאו ב**ב"י** (רא-מ)] נחלקו האם הכונה לשתי האצבעות הנקראות בשם "אצבע", כדכתבו **הר"ש הראב"ד** (ג-טז) **הרא"ש** (סי' טו) **והטור** (רא-מ), או שהכונה לשתי האצבעות הסמוכות לאגודל, הנקראות אצבע ואמה, כדכתבו **הרמב"ם** (ח-ו) **והרע"ב**.

"כשתי אצבעות" וכו', ה**חס"ד** (ה-ד ד"ה שתי) **והערו"ל** (יבמות טו. ד"ה כב') הסתפקו האם שיעור הכנסת האצבעות הוא עד הקשר האמצעי, או להכנסת ראשי האצבעות, וכתבו שמספק יש להחמיר.

"חוזרות למקומן", רוב הראשונים [**רש"י** (חגיגה כב.) **ר"ש רא"ש ס' האשכול** (סי' נד) **סמ"ג** (עשין רמח) **מאירי ורע"ב**] פירשו שיהא רוח מסביב לאצבעות, שיכול לסובבן. אולם **הראב"ד** (ג-טו) פירש "עגולות", והיינו לאפוקי שטח של רבוע שיש בו שיעור ב' אצבעות. [וכ"כ **החזו"א** (תנינא ט-ג ד"ה וכשם) שנקב ארוך וצר לא מהני]. מסתימת דבריו משמע לכאורה שא"צ שיהיו מרווחות.

"ספק כשפוה"נ ספק שאינה כשפוה"נ פסולה מפני שהיא מן התורה", והיינו ששיעור כשפוה"נ הוא בכלל "שיעורים" שהם הלכה למשה מסיני, כדכתב **המאירי** [ו**חס"ד** (ה-ד ד"ה ועם)], וכדמבואר ב**ר"מ ור"ש**, וכדכתב **גלות עליות** (פסקא א). ועי' להלן מש"כ בר"מ ור"ש.

"ספק כשפוה"נ" וכו', כתב **המשנ"א** (ד"ה ספק) שדין זה נאמר בטמא בטומאה חמורה, והיינו גם טומאה דרבנן שעיקרה מה"ת, לדעת רוב המפרשים (פ"ב מ"ב), כנ"ל.

"מפני שהיא מן התורה", **שושנת העמקים** (סוף כלל א ד"ה ומן) **וגלות עליות** (פסקא ב אות ב) הקשו לדעת הסוברים שגם בדרבנן אזלינן בתר חזקה, למה הוצרך התנא לומר שספיקו לחומרא מפי שהיא מה"ת, תיפוק ליה דאיכא חזקת טומאה. **גלות עליות** רצה ליישב דדמי לספק שאובין שטהורים, ולא אזלינן בתר חזקת הטובל, כיון שדנים על המקוה, שהוא שורש הספק, ולא על האדם, כנ"ל (פ"ב מ"ג). ודחה דהכא אין נפק"מ לדון על המקוה. ותירץ דכיון שמדאו' יצא בודאי מטומאתו, לא מהני החזקה לגבי דרבנן, ע"ש.

"ספק וכו' מפני שהיא מה"ת", **הריב"ש** (סי' רצד) הוכיח מהכא ששיעור מ' סאה הוא מה"ת. וכה"ק **החזו"א** (תנינא ט-ב) מהכא על דעת **הב"ח** (קכ-ב) **הלבוש** (רא-א) **ומלבושי טהרה** (רא-ב) דס"ל ששיעור מ' סאה הוא דרבנן. וכתב שדוחק לומר דאיירי בדליכא רביעית בכל אחד.

"וכן כזית מן המת" וכו', בביאור הרבותא פירש **תוס' אנשי שם** בשם **שושנים לדוד** דסד"א העמד טהור על חזקתו ואימא לא טבל, קמ"ל.

"וכן כזית מן המת וכזית מן הנבילה" וכו', **הר"ש** מכת"י **המאירי והרע"ב** פירשו דאיירי ברה"י, אבל ברה"ר ספיקו טהור. **המשנ"א** (ד"ה וכן) כתב שספק ברה"ר טהור רק כשהספק הוא האם נגע בטומאה, אבל כשהטומאה היא בספק, ספיקו טמא. וא"ש דמה"ט **ש"ר** לא כתבו כדברי הראשונים הנ"ל.

**הראשונים** הנ"ל הקשו דספק טומאה ברה"י טמא גם בדרבנן, ואמאי תנא "מפני שהיא מה"ת". ותירצו דשיעורים שאני, שאם היו מדרבנן הייתי מטהר. ופירשו **התפא"י** (בועז י) **ומשנ"א** דבשיעורים אין חשש טומאה דאו'. ועי' במה שהקשה **המשנ"א**.

"כל שיעמוד כשפוה"נ ממעטה", **המשנ"א** העיר למה א"צ שיבטלנו שם, כדתנן (אהלות פ"ו מ"ב) בדין טומאה לגבי מיעוט חלון, ותירץ דלהחמיר אמרו, וכאן הוא להקל. ואפשר שלכן הדגיש התנא "כל". ועי' בסי' כד-ח במה שנתבאר.

"כל שיעמוד כשפוה"נ ממעטה רשב"ג אומר כל שהוא מבריית המים טהור", בביאור דעת ת"ק ישנם ג"פ: א' בפשטות סבר שגם דבר הבא מבריית המים ל"ל דין מים. לפ"ז שלג אינו ממעט. [ועי' להלן]. ב' **המשנ"א** פירש דבעינן שהמים יעברו מצד לצד, ויבחושין אינם עוברים. ג' עוד פירש **המשנ"א** דבעינן שהמים ימלאו את כל חלל הנקב, ויבחושים שהם גופים חלוקים, א"א שלא יהא מעט רוח בין זה לזה. [ויש להעיר דכשהנקב מלא מים ויש בו גם יבחושין אין רוח. וצ"ע]. ע"ש במשנ"א שיישב לפ"ד את שיטת **הרמב"ם** שנקט שאפשר לטבול ביבחושין וכדו'[[39]](#footnote-40), ומאידך כתב שהם מפסיקים את הנקב, וכדכתב **הב"י** (שם-נב ד"ה ותנן).

בביאור שיטת הרמב"ם **התוי"ט** תמה שדבריו נגד הסברא. ותירץ ה**גידו"ט** (שם-סד) דבעי 'קילוח' המים כשיעור שפוה"נ, וע"כ אם יש דבר המונע את יציאת המים, ל"מ. לפ"ז כתב שה"ה שלג וכדו' ממעט. וכ"כ **הלחו"ש** (לחם שם-ריא). [ועי' **מג"א** (קסב-יז) שפירש שאם ריסקן מטבילין, ואם לא ריסקן הם מפסיקים את הנקב. ועי' **גליון מהרש"א** (שם) שכתב שאם נוצרו מהמים ממש מטבילין, ואם לא נוצרו מפסיקין. ועי' **גלות עליות** (פסקא ג) וחי' **הגרי"ז** (זבחים כב. ד"ה רשב"ג)].

"רשב"ג אומר כל שהוא מבריית המים טהור", להלכה נחלקו הראשונים, **הר"מ המאירי והרע"ב** פסקו כת"ק, וכ"מ ב**רא"ש**, כדכתבו **הב"י** (רא-נב) ו**התוי"ט**. אולם **הראב"ד** (שעה"מ ג-טו) פסק כרשב"ג, משום דקא מקשינן מינה בגמ' בזבחים. וכ"כ **התוי"ט** בדעת **הר"ש**, ע"ש. [בדעת ש"ר עי' **גלות עליות** (פסקא ג) ו**חזו"א** (קמא ח-ג ויו"ד צד-א) שיישבו למה הק' הגמ' בזבחים מרשב"ג, למרות שקי"ל כת"ק].

**החזו"א** (שם ד"ה נראה) כתב שרשב"ג מודה שאין יבחושים ודגים פוסלים בג' לוגים, שאין עליהם שם שאיבה. וכ"כ **צ"פ** (ד' ורשא סי' כו ונא) שיבחושין וכדו' אינם פוסלים, אך מטעם אחר, משום שאין בהם צירוף וחיבור. אולם **גלות עליות** (פ"ג מ"ד פסקא ד) כתב שבדברי **הר"ש** מבואר שדבר שברייתו מן המים פוסל בג' לוגין, והתקשה מהו מקורו. והסתפק האם דמו ושמנו של דג פוסל בג' לוגין. עוד הסתפק (שם ד"ה והא) האם דג שיש בו מ"ס מקבל טומאה, ע"ש בעוד הערות. וכתב שלפ"ד **הרמ"א** (או"ח סי' קס) שכתב דרשב"ג איירי דוקא בנמוחו ניחא הכל.

עוד כתב **החזו"א** (תנינא ו-ט) שיבחושין אינם ממש מים, אלא הם טפלים למים.

"כל שהוא מבריית המים טהור", **התוי"ט** כתב עפ"ד **הראשונים** שנחלקו האם הכונה שהמקוה - שעומדים בו בריות המים בנקב - כשר, [וכ"פ **התפא"י**], או שהכונה שאפשר לטבול במקוה העשוי מבריית המים.

ר"מ - "ומה שאמר מפני שהיא מה"ת כלומר עיקר חיוב הטבילה במקוה מים", וכ"פ **המאירי**. **המשנ"א** (ד"ה שהיא) פירש שהכונה היא ששיעור מ' סאה הוא מה"ת. והעיר דה"מ לפרש ששיעור שפוה"נ הוא מה"ת, דהלל"מ הוי כמו מה"ת. וכן העיר **הרש"ש**. אולם **שושנת העמקים** (כלל א ד"ה ודע) דן בדבר, האם ספק הלל"מ לקולא. והוכיח מהא דתני ב**תוספתא** (ה-ד) [שהביא הר"מ] "כל דבר שעקרו מה"ת ושיעורו מד"ס" וכו', משמע שאם עיקרו היה מד"ס דינו לקולא, למרות שנלמד מהלל"מ. [ע"ש במה שדחה, ובמה שחזר בו]. וכן הוכיח **הצל"ח** (פסחים פא.) מדברי **הרמב"ם** כאן. וכ"כ **גלות עליות** (פסקא ב אות א) **ומקוה ישראל** (ביאור הרא"ש סי' יג). **גלות עליות** פירש שלדעת הרמב"ם שספיקא דאו' לחומרא מדרבנן, א"ש טפי דרבנן לא החמירו בדבר שהוא הלל"מ. ואף לחולקים פירש שכך היתה קבלה שבהלל"מ לא נאמר שספיקא דאו' לחומרא. וע"ש ש**הרשד"ם** (יו"ד סי' קלא) דחה ראיה זו, וכתב שספק הלל"מ לחומרא, וכדעת **הריב"ש** (סי' קסג) ו**תוה"ש** (כללי ס"ס מחו' טו).

**התפא"י** (יכין נג) כתב שגם טמא טומאה דרבנן, ספיקא לחומרא, כיון שרבנן חייבוהו לטבול במקוה שלם מן התורה.

ר"ש ד"ה כשפופרת - "אבל ב"ש אומרים עד שיפחות רובה", מבואר שב"ש פליגי על ההלמ"מ ששיעור עירוב מקואות הוא כשפוה"נ. ה**גלות עליות** (פסקא א) הקשה היאך ב"ש פליגי על הלל"מ, והא בדין שהוא הלל"מ ליכא פלוגתא, [כדכתב **הרמב"ם** (בהקדמה לפיה"מ וממרים א-ג), וכדנקטו **תוס'** (יבמות עז:)]. וכתב שלול"ד הר"ש י"ל דב"ש פליגי רק בדין כלי המחובר למקוה, ולא בכל עירוב מקואות.

ר"ש ד"ה מבריית המים - "כגון יבחושים אדומים בפ"ב דזבחים", יש להעיר למה לא פירש אפילו דגים [כדאי' בגמ' שם] דהוי רבותא טפי, דאף שלא נבראו עתה מהמים דינם כמים.

משנה ח'

"מטהרין את המקוה העליון וכו' ומשיקו אפילו כשערה דיו", הראשונים נחלקו האם שיעור שערה נאמר לגבי מקוה שאוב, דהקילו בשאובין דרבנן שא"צ בשפוה"נ, כדפירשו ה**ר"ש הרשב"א** (סוף שער י) [בשם הר"ש] **והרע"ב**, וכן נקט ס' **האשכול** (רי"ס נד), וכדכתב **גלות עליות** (פסקא א אות ג), וכ"פ **נפש חיה** (יו"ד סי' סה אות ו) בדעת **הרמב"ם**, [ועי' להלן בדברי הר"ש שהבאנו ביאור נוסף], ועי' **גלות עליות** (פסקא א אות ב) שדקדק ממתני' כדעה זו, א"ד שיעור שערה נאמר גם לגבי מקוה חסר, למרות שפסולו מדאו', כדפירשו ה**ראב"ד** (שעה"מ ג-ד) **הר"מ** (כדלהלן) וה**מאירי**. וכן דקדקו **הלחו"ש** (שם-צח) **וערוה"ש** (שם-קעז) מהא ד**הרמב"ם** הביא דין זה בפרק ז', [ולא לגבי הל' שאובין]. וכ"כ **מקוה ישראל** (ביאור הרא"ש יג-ב) בדעת **הרמב"ם**. וכן הוכיח **החזו"א** (קמא ג-ט) מהא ד**הרא"ש** הצריך שהחיבור לא יפסק, כדלהלן. וכ"פ **מקוה ישראל** (ביאור הב"י עא-ד) בדעת **הרא"ש**. ועי' **גלות עליות** (שם אות ג) שהוכיח כדעה זו. והא דתני עירוב מקואות כשפוה"נ מצינו כמה יישובים:

א' **הלחו"ש** (שם-צח) פירש דכיון דהוי קטפרס, ורואה פני האויר, [ובא להשיקו בכונה], סגי בשיעור שערה.

ב' **ערוה"ש** (שם) פירש דכיון שעושה מעשה גדול להניח סילון לחברם סגי בשערה. ועוד דבסילון יש הרבה מים, וע"כ החיבור דמי לטומאה וטהרה דסגי בטופח להטפיח שהוא כשיעור שערה.

ג' **גלות עליות** (פסקא א אות ג) פירש בדעת **הרמב"ם** שמתני' לא איירי בגודל שטח העירוב או המים, אלא באופן החבור, וקמ"ל שא"צ שיהיו המים רצים ושבים אנה ואנה, אלא סגי שיהיו נוגעים זה בזה בנגיעה קלה.

כתב ה**פרי דעה** (פתיחה לסי' רא שער ד) שהפוסקים נחלקו בדעת החולקים על הר"ש, האם נקטו שפסול שאובין הוא דאו', אבל בפסול דרבנן מודו דסגי בשערה, וזוהי שיטת **הש"ך** (שם-קיז), וכ"כ **המהרי"ט** (ח"ב סי' יז ס"ה ויש לדון), א"ד גם בפסול דרבנן ס"ל דלא סגי בשערה, כדנראה בדברי **הט"ז** (שם-סג).

"והרחוק מן הקרוב", הראשונים [**ר"ש רא"ש ורע"ב**] פירשו דקמ"ל דלא חיישינן שמא בא אדם והפסיק השקתו. בטעם הדבר פירש **המשנ"א** דלפ"ד הראשונים [הנ"ל] הסוברים שמתני' איירי בפסול שאובין דרבנן, הטעם דלא חיישינן הוא משום שספק דרבנן לקולא. [והא דלגבי מי חטאת חששו, משום דהוי דין דאו']. ולפ"ד הראשונים [הנ"ל] הסוברים שמתני' איירי במקוה חסר, שהוא דין דאו', הטעם דלא חיישינן הוא משום דמוקמינן אחזקה. והא דלגבי מי חטאת חששו, הוי חומרא. וכ"כ **החזו"א** (פרה יד-ח). עוד פירש החזו"א (שם) דבאמת המים הפסק שכיח טפי. ועי' להלן במה שהקשה **המשנ"א** על הר"ש. **הרש"ש** העיר דהו"ל למיתני ואפילו מן הרחוק. וע"כ פירש דהיינו שהוא קרוב לעיר או לדרך, וקס"ד דחיישינן טפי שמא בא אדם והפסיקן.

"כיצד מביא סלון של חרס" וכו', הראשונים [הו' בתוי"ט] נחלקו היאך מהני להכשיר ע"י סלון, והא סלון מקבל טומאה, [דפשוטי כלי מתכות מקבלים טומאה]. **הרשב"א** (שעה"מ ח שו"ת ח"ג סי' רכח והמיוחסות סי' רכז) פירש שהסלון אינו מקב"ט, כיון שהוא קבוע בקרקע. **הרא"ש** (הל' מקואות סי' יב) פירש דכיון שהמים מחוברים למקוה מהני השקה להכשירם.

הפוסקים נחלקו האם הרא"ש הכשיר רק כל זמן שהמים מחוברים, כדכתבו **הג' פרישה** (רא-נד) [ע"פ הדרכ"מ] **ומי השילוח** (סי' ה ס"ק יב), א"ד הרא"ש הכשיר גם לאחר שפסק החיבור, כדכתב **הש"ך** (שם-קה). **הישוע"י** (שם-ל) ביאר את שיטת הג' פרישה, דבכה"ג חשיב שהדבר המקב"ט מהווה את המקוה, כיון שמכשירו לגמרי.

**הב"י** (שם-מט) **והב"ח** (שם-נב) כתבו שהרשב"א פליג וס"ל שפסול הויתן ע"י טומאה נאמר גם במים שמחוברים למקוה. [**גלות עליות** (פסקא ג) יישב דפסול הוייתו ע"י טומאה לא נאמר במיעוט, אלא ברוב המקוה, ע"ש. אך כבר הבאנו (פ"ה מ"ה) שהראשונים לא כתבו כן].

בטעם הדבר שהרא"ש לא פירש כרשב"א פירש **הלחו"ש** (שם-פה) משום דתני מביא סילון סתמא, משמע אע"ג שלא נעשה על דעת לקובעו בקרקע, ובכה"ג לא יצא מידי קבל"ט. ועי' **הגר"א** (שם-פט) שפירש טעם אחר. ועי' **חזו"א** (תנינא ג-יח) שהתקשה בדבריו.

בביאור פלוגתת הראשונים [והאם איכא פלוגתא לדינא] נחלקו האחרונים, נביא ד"פ: א' בדברי **האבנ"ז** (יו"ד רעא-יב) **וקה"י** (טהרות נז-ג) [בקצרה] מבואר שפירשו דפליגי בגדר השקה, האם עניינה לחבר את המים, [כדכתב **תרוה"ד** (סי' רנד)], וע"כ אינה שייכת כי אם בפסול שאובין שהוא מטעם תלוש, א"ד עניינה להחשיב את המים כחלק מהמקוה, שיחול בהם שם מקוה, [כדכתבו **הגר"ח** (טו"א ז-ה ד"ה והנה י"ל וסי' תיט) **וזכרו"ש** (פ-ב ד"ה ונראה), וכעי"ז כתב **השער"י** (ג-כו ד"ה אמנם)], וע"כ היא מועילה גם בשאר פסולים.

ב' **מי השילוח** (סי' ה ס"ק יב) כתב שהראשונים לא פליגי, דהרא"ש התיר רק בעודם מחוברים למקוה כשר כשפוה"נ, ובהא גם הרשב"א מודה. והוסיף דאפשר דפליגי אי סגי שבסוף החיבור יהא חוט השערה, כדכתב הרא"ש. ועי' בסי' ח-ג.

ג' **החזו"א** (תנינא ג-יח ד"ה ואין) הוכיח מכמה דוכתי דמהני השקה, וע"כ פירש שהרשב"א איירי דוקא בכה"ג שהשיק כשיעור שערה, דהוי קולא שהקילו בשאובה דרבנן, ולכן הוצרך לפרש דליכא פסול דאו' של הוייתו ע"י טומאה, אבל בהשקה כשפוה"נ מהני השקה לכו"ע. אלא שדבריו סותרים את מש"כ הב"י והב"ח הנ"ל, כדכתב החזו"א.

ד' **האמר"מ** (א-כז) פירש שלכו"ע מהני השקה, [ומיושבות קושיות החזו"א], אלא שסבר הרשב"א דכיון שא"א לטבול ע"ג הסלון המקב"ט, לכן אינו יכול להשיק, דהוא מהוה הפסק ביניהם, והרא"ש סבר שכיון שהמים אינם פסולים, אינם מפסיקים את החיבור. ועי' במה שפירש **נזר הקודש** (מ"ט אות ו).

"מביא סלון של חרס או של אבר", הא דנקט חרס ואבר, ולא שאר מינים, עי' **תוי"ט** בשם **מהר"ם וחס"ד** (ה-ה).

"ומניח ידיו תחתיו" וכו', ס' **האשכול** (סי' נג) ו**הרשב"א** (שעה"מ ח) הקשו דהוייתו נעשית ע"י יד האדם שהיא דבר המקב"ט. וכה"ק **התוי"ט** (סוד"ה מביא), והניח בקושיא. הראשונים תירצו בתלת אנפי:

א' **הרשב"א** תירץ דכיון שאינו נוגע במים, אלא מונע מהמים שלא יצאו לחוץ, לא חשיב כנעשה על ידו, אלא כמסייע, וסיוע אין בו ממש.

ב' ס' **האשכול** (בתי' ב'] והאחרונים [**תוס' אנשי שם** בשם **בית דוד** **גידו"ט** (הו' בנחל אשכול שם אות ג) **וגלות עליות** (פסקא ב)] [עפ"ד הראשונים] תירצו דאינו מניח ידיו בשעת ההשקה, אלא קודם ההשקה, ונמצא שבשעת ההויה אין כאן דבר המקב"ט.

ג' ס' **האשכול** [בתי' א'] תירץ דכיון שעיקר המקוה עשוי, אלא דאכתי שאובים הם, מהני סילון לחברם. בביאו"ד עי' **גלות עליות** (פסקא ג).

"ומניח ידיו תחתיו", **הראב"ד** (שעה"מ ג-ד) הוכיח מהכא שתפיסת ידי אדם אינה פוסלת, דהכא ירידת המים למקוה נעשית מתוך ידיו. [ויש להסתפק האם כוונתו למילוי המים בצנור ע"י יד, או לסילוק היד, הגורמת שהמים יצאו. בלשונו משמע טפי כצד ב'. וכ"פ **לנפש תדרשנו**, וע"כ הקשה ש**החת"ס** (סי' ריד) כתב שהסרת המעכב ל"ח הויה ע"י אדם, ע"ש בתירוצו]. **החזו"א** (קמא ג-ג וד-ו) יישב [בדעת החולקים] דדמי לשובר וכופה דלא מיקרי ע"י אדם, [משום דחשיב דהוליכן עם הקרקע]. נזרהקודש פירש דהכא מהני משום השקה, והראב"ד אזיל לשיטתיה דס"ל דלא מהני השקה לטהר פסולים.

"היה בעליון מ' סאה וכו' ממלא בכתף ונותן לעליון עד שירדו לתחתון מ' סאה", **הרשב"א** (שעה"מ ז) ו**הרא"ש** (הל' מקואות סי' א) הקשו מהכא על הסוברים [הובאו בפ"ז מ"ב] דהא דקאמר בגמ' (יבמות פב:) שנתן סאה ונטל סאה מהני רק עד רובו איירי במים שאובין, דהא חזינן הכא שב' המקואות כשרים, למרות שאין בשניהם רוב מים כשרים. בדעת החולקים נביא ד' יישובים:

א' **הראב"ד** (שעה"מ ג-ו) פירש דבכה"ג נפקי כי הדדי, וליכא רוב שאובין, ולא קפדינן אלא דלא נשקול רובו דמקוה, כדעה א' בגמ' (שם). וכעי"ז פירש **הרי"ד** (שו"ת סי' סב עמ' שי). ועי' במה שהוסיף **החת"ס** (יו"ד סי' ריד ד"ה אלא דלכאורה). עוד כתב החת"ס (שם ד"ה אמנם) שבדברי **הרמב"ם** משמע דלא ס"ל כהך פירוש.

ב' **הרשב"א והמאירי** יישבו בשם **הראב"ד** דדוקא היכא שנטל שרי רק עד רובו, אבל כשנתן ולא נטל אינו נפסל גם ברובא דשאובין. [והביאו שהראב"ד חזר בו משום שדרך מקוה להתחסר. וע"כ כתב **החזו"א** (יו"ד קכג-ג) שאם שופך שאובין ויוצאים נראה כאילו השאובין יוצאים וכשר]. **הכס"מ** (מקואות ד-ז) הוסיף לפרש דדוקא היכא שנטל פסלו רבנן, משום דאיכא מראית העין, דמיחזי שנטלו הכשרים, ונכנסו תחתם השאובין, ויבואו להכשיר גם כשכולם שאובין, וכדכתב **הרמב"ן** (ב"ב סה. בסו"ד).

ג' **הגידו"ט** (נחל כו) יישב דאיירי במקוה [העליון] שיש בו הרבה יותר ממ"ס כשרים, ולכן כשירדו לתחתון מ' סאה, יש בכל אחד רוב מים כשרים. [וקצת דוחק הוא בל' מתני' דתני שהיה בעליון מ' סאה].

ד' **מי השילוח** (מקור נפתח פתיחה לסי' ז) תירץ [בפי' ב'] דדוקא היכא שנטל בידים חיישינן שמא מהכשרים נטל, דבדבר העשוי בידים לא תלינן, אבל הכא שהמים יורדים מאליהם מהמקוה העליון לתחתון, תלינן שהמים הכשרים נשארו למעלה, ומבטלים כל מים הבאים עליהם. ועי' מה שיישב **האבנ"ז** (רפו-י ויא).

"היה בעליון מ' סאה וכו' ממלא בכתף ונותן לעליון" וכו', **האמר"מ** (א-ד ויד) הוכיח מהכא שהשקה מועילה גם במים זוחלין, דעכ"פ המים המחברים הם זוחלין. ונחלקו בדבר **האחרונים**, כדהבאנו בפ"ג מ"ג. אמנם **המהרי"ק** (שורש קנו) [הובא במ"ג] כתב שמיעוט מים זוחלין בטלים ברוב. **נזר הקודש** הוכיח מהכא כדעת הסוברים שמים היוצאים ע"י דוחק אדם הדוחק את המים לצאת לא חשיבי זוחלין. עי"ל דלאחר שירדו כל המים למקוה התחתון, אכתי נשארו מעט מים כקליפת השום, והוי השקה המועילה לעולם, לדעת הרא"ש. בני החבורה. עוד העיר **האמר"מ** (א-כד) למה ליכא פסול מדין הוייתו ע"י טומאה. וכתב שמכאן מוכח שהשקה מועילה להכשיר פסול זה.

ר"מ - "ולא יהיו המים הנמשכין בו שאובין" וכו', מבואר שאם הסילון היה כלי, ופוסל את המים מדין שאובין, לא היתה מועילה השקה. מקורו מה**תוספתא** (ה-ה) [שהביא הר"ש] דתני שאם הסילון נכפף פסול. האחרונים התקשו מ"ט לא מהני השקה בכה"ג. בדברי **הב"י** (שם-מט) לכאורה מבואר דהטעם הוא משום גזירה, [מדהקשה מ"ש ממשיך מים לכלי שהמים היוצאים פסולים משום שאובים, ולא מהני חיבורם, ותירץ דשאני הכא שאין לו בית קיבול, ומבואר שאם היה לו בית קיבול דמי לממשיך מים לכלי, והתם פירשו הר"ש (פ"ה מ"ב) והרא"ש (שם מ"א) דהוי גזירה שמא יטבול בלא חיבור שפוה"נ]. ועי' **ט"ז** (שם-נט) **ופרי דעה** (שם). אך האחרונים התקשו בדבר: **הלחו"ש** (שם-צח ד"ה ואולם) פירש דאיירי במקוואות חסרים, ואם הסילון באמצע היה שאוב, אין השקה בין ב' המקוואות, כדתנן במ"ג. וכן התקשה **החזו"א** (קמא ג-ג), ואח"כ כתב שאם הוי מים שאובין אינם יכולים לחבר.

שם - "נתחברו מים במים ונשלם השיעור", משמע דאיירי במקוה חסר, וכדכתבו **מקוה ישראל** (ביאור הרא"ש יג-ב) **חזו"א** (קמא ג-ג וט) **וחזו"י** (ה-ד חדושים). [ועי' לעיל מש"כ בגמ'].

ר"ש ד"ה העליון - "ופעמים שלמעלה מגיעים המים עד שפת הסילון ובראשו של מטה מועטים כחוט השערה ולכך נקט מניח ידו תחתיו שלא יצאו מים" וכו', בביאור המציאות עי' **תוי"ט**. ובהערות לר"ש כתבו שצ"ל איפכא "פעמים שלמטה מגיעים" וכו'. ועי' **חזו"א** (קמא ה-יד) שהתקשה מהי התועלת בהנחת ידיו.

בא"ד - "ולכך נקט הרחוק מן הקרוב דקמ"ל דלא חיישינן שמא בא אדם והפסיק השקתו", **המשנ"א** הקשה דלמסקנת הר"ש דאיירי במקוה שאוב, א"כ א"צ שהשקתו תמשיך, אלא סגי בהשקה רגע א', כדכתבו **הרא"ש והטור**. ולדעת **רבינו ירוחם** ניחא שצריך שההשקה תימשך. אך גם לשיטתו הקשה **המשנ"א** דפשיטא שא"צ לחשוש מספק שמא הופסק.

בא"ד - "וקשיא וכו' ולא מסתבר למימר שיהא חד שיעורא", **הרשב"א** (שעה"מ ו) **המאירי** (מ"א) **והריב"ש** (סי' רצב ד"ה איברא) כתבו בדעת **ר"ת** ששיעור שערה שוה לשיעור קליפת השום וטופח ע"מ להטפיח. וכן העיר **ערוה"ש** (שם-קעח) שאינו יודע למה לא מסתבר למימר דחד שיעורא הוא. אך ה**גלות עליות** (פסקא א אות א) פירש שהר"ש דקדק כן מהא דשינו את שמם ולשונם. ועוד דבלשון המשנה משמע ששיעור כשערה היינו בין בגובה המים בין ברוחב שטח המים, ואם באנו להשוותו עם שיעור כקליפת השום היה צריך רוחב כשפוה"נ.

בא"ד - "ונראה לפרש דלא איירי הכא בחסר וכו' אלא שהוא שאוב וסגי בכחוט השערה דהקילו בשאובה דרבנן", **הלחו"ש** (שם-צז) פירש טעם אחר לחלק בין שאובה לחסר, דלגבי מקוה חסר בעי שפוה"נ, כדי שיהיה מקוה א', משא"כ לגבי שאובין שיש שיעור מקוה, אלא שצריך לתקן פסולו ע"י חיבור מימיו, סגי בחיבור כשערה.

בא"ד - "ונראה לפרש וכו' דהקילו בשאובה דרבנן". והעתיקו **הרשב"א** (שעה"מ י). וכ"כ **המאירי והרע"ב**. וכ"פ **השו"ע** (שם-נג). ונחלקו המפרשים בביאו"ד, **הט"ז** (שם-סג) פירש דאיירי במיעוט מים שאובין, אבל ברוב שאובין לא הקילו, דהוי פסול דאו'. וכן הוכיח **פרי דעה** (טורי כסף שם), ע"ש. וכ"פ **האבנ"ז** (רפב-א) ו**ערוה"ש** (שם-קעז) [גם] בדעת הר"ש. [יש להעיר מל' הר"ש שכתב "בשלם אלא שהוא שאוב", משמע שכולו שאוב]. **הש"ך** (שם-קטז וקיז) פירש [את השו"ע] שגם כולו שאוב דרבנן. וכן הוכיח **הלחו"ש** (שם-צח) מדברי **הרמ"א**. וכן הוכיח **חי' ר' ראובן** (סי' ז) מדברי **הגר"א**. וכבר כתב כן ס' **האשכול** (רי"ס נד). וכ"כ **המאירי** [בפי' א'] שדינא דמתני' תליא בפלוגתת הראשונים האם כולו שאוב דרבנן.

לפ"ז קשים דברי הר"ש דס"ל שכולו שאוב דאו'. וכה"ק **גלות עליות** (פסקא א אות א) [דמסתימת המשנה משמע דאיירי גם בכולו שאוב]. **המאירי** [בפי' ב'] כתב שגם לסוברים שכולו שאוב דאו', מהני השקה כחוט השערה, כיון שהשקה מטעם זריעה. מבואר שיותר קל להתחבר בחיבור גמור של זריעה, מאשר להתערב בעירוב של מקואות. **התוי"ט** (ד"ה אפי') **ופרי דעה** (פתיחה לסי' רא שער ד') פירשו דאיירי בכלי גללים וכדו' דהוי דרבנן. פירושם נאמר בדעת הר"ש (פ"ב מ"ג) הסובר שכולו שאוב דאו' משום שהוייתו ע"י דבר המקב"ט. בדעת ש"ר עי' מש"כ לעיל במתני'.

בא"ד - "דהקילו בשאובה דרבנן", מבואר שפסול מקוה חסר הוא פסול מדאו', כדהוכיח **החזו"א** (תנינא ט-ב), דלא כשיטת **הב"ח** (קכ-ב) **הלבוש** (רא-א, ועי' מש"כ שם-ב וקכ-א) **ומלבושי טהרה** (רא-ב) שכתבו שמדאו' א"צ מ' סאה, אלא רביעית. [וכן הוכיח **הקוב"ש** (קו' דברי סופרים בסופו) מדברי **הרשב"א** בשיטמ"ק (ב"ב כט.)], כנ"ל פ"א מ"ז, ע"ש.

בא"ד - "ושמא מטעם זה לא חיישינן בסילון אפילו יהא קטפרס", **החזו"א** (קמא ד-ט) כתב שלפ"ד הר"ש מבוארת מתני' (פ"ג מ"ב), ע"ש. **נפש חיה** (סי' סה סעיף ה ד"ה ומעתה) פירש [ע"פ דרכו של הר"ש] דכיון דסגי בשערה שהוא פחות מטופח ע"מ להטפיח, לכן מהני קטפרס, דבודאי ישאר משהו מעט שאינו זוחל.

בדעת הסוברים שכולו שאוב דאו', או דאיירי במקוה חסר, צ"ב למה קטפרס הוי חיבור, [עי' במה שפירש **החזו"י** (ה-ד חדושים)], נביא ג"פ:

א' **התוי"ט** **ופרי דעה** (פתיחה סוף שער ד) כתבו עפ"ד **תוס'** (גיטין טז.) דכשסוף המים לירד ודאי וליפול למקוה הוי חיבור. אולם **החזו"א** (תנינא ד-א) תמה דחכמים פליגי גם בכה"ג, כמבואר בגמ' (חגיגה יט.).

ב' **האבנ"ז** (רפב-ה) **שער"י** (ג-כז ד"ה וכן הוא) **וחזו"א** (קמא ג-א וט) פירשו דתנא דמתני' ס"ל כמ"ד קטפרס חיבור.

ג' **האו"ש** (ח-ח ד"ה ויש) פירש דכיון שהמים מקובצים ונחים בסלון הוי כאשבורן, ול"ד לניצוק שעומד באויר. ועי' **אבנ"ז** (רעט-ג ואילך).

ר"ש ד"ה ממלא - "כאן משמע וכו' דמקוה שלם אין מים שאובין פוסלים אותו אפילו רבו על הכשרים", וכ"כ ס' **האשכול** (סי' נא) [**הרא"ש** (הל' מקואות סי' א)] ו**הרשב"א** (שעה"מ ריש ש"ז), והוסיפו לפרש מהו המקור לפרש שהשאובין רבו על הכשרים, א' משום שא"א לצמצם, וכ"כ **התוי"ט** **מעדני יו"ט** (שם אות ק) **ופל"ח** (ב"ק פ"ז סי' ג אות מ). [ועי' **חזו"א** (יו"ד קכג-ו) במה שהעיר, ופירש שדרך המים להשאר על הכתלים]. בפשטות משמע שאם יתן רק מ' סאה, צריך לחשוש שמא נתן קצת פחות, וע"כ צריך להרבות יותר ממ' סאה. אך **המשנ"א** (ד"ה ממלא) פירש דחיישינן שמא לא ירדו כל המים מהעליון, וע"כ אין לצמצם. ב' עוד כתב **הרשב"א** מדלא יהיב שיעורא משמע דאפילו נתן בעליון טובא נמי כשר.

ר"ש ד"ה תניא - "ואם נכפף הסילון כל שהו פסול וכו' משום בית קיבול דנעשו שאובין", **הגידו"ט** (שאלה ט ד"ה ויש) כתב שפשוט שאין הכונה לצנור כפוף כמין גאם, כמו שמצוי בצנורות שלנו, אלא לצנור שיש לו בית קבול באמצע, דלא כמו שראה במעשה ב"ד שחתומים בו דיינים.

בטעם הדבר שסלון כפוף פוסל, נשנו הרבה טעמים: א' **הראב"ד** (ח-ז) הקשה למה סלון כפוף פסול, והא כל עוד שלא נעשה לקבלה אינו מקב"ט, ופירש "מ"מ כיון שבני קבלה הם ומקבלין פסולין למקוה מידי דהוה אכלי גללים" וכו'.

ב' **הכס"מ** תמה על הראב"ד, [ע"ש], וע"כ פירש דמיירי כשעשאו כפוף על דעת קבלה.

ג' **חי' ר' אריה לייב** (ח"א עג-ב ד"ה והנה באמת) כתב [על דברי הכס"מ] שזהו דוחק. וע"כ פירש שהכפיפה נעשית כדי שהמים ילכו למקום מסוים, וע"כ מיקרי עשוי לקבלה לענין שאובין.

ד' **חבור לטהרה** (ד-י) **ונזר הקודש** (מ"ט אות ג) פירשו דהא דבעינן שיהא עשוי לקבלה היינו כשאינו מקבל בפועל, אלא רק ראוי לקבל, אבל הכא שמקבל בפועל א"צ שיעשהו לשם כך. **נזר הקודש** הוסיף לפרש דניחא לבעלים שהמים יתקבלו בכפיפה כדי שלא ירוצו בחוזקה.

ה' **הקה"י** (סי' נד) פירש דדוקא אם אין דרך להשתמש בו לקבלה בעינן שיהא עשוי לקבלה, אבל אם כשהוא עשוי משתמשים בו לפרקים, א"צ שיהא ראוי לקבלה.

[ו' **גלות עליות** (פסקא ד) פירש שכפיפת הסלון מעכבת את תערובת המים, וע"כ ליכא חיבור. ז' **הגר"ח** (ו-לד ד"ה והנה) פירש דאיירי במקוה חסר, והסילון מחברו למקוה, וע"כ דינו כטובל בסילון עצמו, ובעינן שלא יהא עליו שם כלי הפוסל מקוה. אך דבריהם אינם מיישבים את דברי הר"ש שפירש שפסול מטעם שאובין, וכדכתב **חי' ר' אריה לייב** (שם ד"ה והנה רבינו)]. ועי' במה שיישבו **הגידו"ט** (הו' בנחל אשכול) **נחל אשכול** (סי' נו אות יח) **וחזו"א** (תנינא ג-יג).

בא"ד - "ומדנקט רכובה משמע דבזה בצד זה לא חייש לכפוף וצריך לדקדק מ"ש". בביאור החילוק נביא ב"פ: א' **חס"ד** (ה-ה) פירש דברישא חיישינן ביחור שהוא רך, שמא מתוך שצריך ליתנו בשיפוע, יכפפנו, [וכדכתב ה**דרכ"מ** (רא-כו)], והו"ל שאובין, אבל זה בצד זה שנתינתו במישור אין חשש שיכפפנו. ויש להעיר דאף אם יכפף אינו פוסל אא"כ דעתו לכופפו כדי שיהא בית קיבול. וצ"ל דחיישינן שיכפפנו גם ע"מ שישמש לקבלה. ואולי לכן מיאן הר"ש בפשט זה. וצ"ע.

ב' **נזר הקודש** (מ"ט אות ג) פירש דברישא ניחא לבעלים שהמים יתקבלו בכפיפה, כדי שלא ירוצו בחוזקה, וע"כ נעשית לבית קיבול, משא"כ כשזה בצד זה אין המים זורמים בחוזקה, וע"כ לא ניחא להו שהכפיפה תעכב את המים. ועי' במה שפירש **הגר"א** (שם-פח). ובמה שהתקשה בדבריו **החזו"א** (תנינא ג-יג). ובמה שביארו **חי' ר' אריה לייב** (ח"א עג-ב ד"ה והנה נחזי).

רא"ש ד"ה מטהרין - "נמצאו ב' המקואות מחוברים במים ברוחב שפופרת הנוד רגע א' וכשירדו למטה ישארו מושקין כשערה ודיו", וכ"כ ס' **האשכול** (רי"ס נד). וצ"ב דאי בעינן חיבור כשפוה"נ, למה סגי שאח"כ ישאר רק כשערה. וכה"ק **החזו"א** (קמא ג-ט). [לפ"ד **חי' ר' ראובן** דלהלן ניחא]. **הגידו"ט** (נחל מב) **והחזו"א** פירשו דמצינו בכמה דוכתי [לגבי איזוב ולבונה] שישנו חילוק בין תחילת הדבר, לבין שיריו. והביאור הוא שכדי לחדש שהמים הם חלק מהמקוה, בעינן חיבור גמור, אך לאחר שכבר המים התחברו, ונעשו למקוה א', לא פקע שמם כל עוד שנשאר חיבור כשערה, כדמצינו בדין שיריים דעלמא.

לפ"ד **הב"ח** (שם-נו) שפירש שהרא"ש מודה לר"ש שמעיקר הדין סגי בחוט השערה לערב מים שאובין, ומש"כ הרא"ש דבעינן שפוה"נ גם בשאובין, היינו גזירה אטו מקוה חסר, א"ש דכיון שאין זו אלא גזירה סגי ברגע א'.

**האחרונים** נחלקו האם חידושו של הרא"ש [דבעינן שישאר כחוט השערה] נאמר במקוה שאוב או חסר, **הגר"א** (שם-קב) פירש שהרא"ש אזיל לשיטתיה שפירש שעירוב מקואות כשפוה"נ נאמר גם במקוה שאוב, וע"כ הוכרח לפרש דהא דסגי בשערה, היינו לבסוף. מבואר שפירש בדעת הרא"ש דאיירי בשאוב. וכן נקט **הש"ך** (שם-קיז). אולם **הלחו"ש** (שם-צח) **ומקוה ישראל** (ביאור הב"י עא-ד) כתבו שהרא"ש איירי בין במקוה חסר בין בשאוב, ומה שהרא"ש הצריך שישאר כחוט השערה הוא לגבי מקוה חסר בלבד, אבל לגבי שאוב סגי בהשקה רגע א'. וכ"כ **החזו"א** (קמא ג-ט) דהא דבעינן שהחיבור לא יפסק, היינו משום דאיירי בחסר. **המשנ"א** (ד"ה מטהרין) **וגלות עליות** (פסקא א אות ג) הסתפקו האם הרא"ש איירי בשאוב או בחסר, ע"ש.

יש מהאחרונים [**פרי דעה** (פתיחה לסי' רא שער ד) ועוד] שהתקשו מהו הענין שישאר מושק כשערה, והא לדעת הרא"ש סגי בחיבור רגע א', כדכתב **הרא"ש** (שו"ת לא-ב), והביאו **הש"ך** (שם-קיא). [**פר"ד** הניח בצ"ע]. נביא ד' ביאורים:

א' **לחו"ש מקוה ישראל וחזו"א** פירשו שמה שכתב הרא"ש דסגי בחיבור רגע א' היינו לגבי שאובין, אבל הכא דאיירי בחסר לא סגי בחיבור רגע א', כדכתב הרא"ש, כנ"ל. בביאו"ד י"ל דלגבי שאובין מהני השקה משום דמשוי למים למחוברין, כדמבואר בדברי **תרוה"ד** (סי' רנד), ולכן סגי ברגע א', משא"כ לגבי חסר מהני השקה משום שהוא מחובר למקוה שלם, ולכן יש לו דין מקוה, וע"כ לא מהני אלא בשעת חיבורו.

ב' עי' **ישוע"י** (שם-לד) שביאר [ע"פ המו"ל] דכיון שהחיבור נעשה ע"י דבר המקב"ט אינו מועיל שיהא כשר לעולם, ע"ש בדרך נוספת.

ג' **מקוה ישראל** פירש שכיון שנעשו מקוה אחד ע"י החיבור כשפוה"נ, מעתה דמי לחורי וסדקי המערה דסגי בחיבור כ"ש, כיון שהם בכלל המקוה, וה"נ כיון שכבר נתחברו נעשו מכלל המקוה.

ד' **חי' ר' ראובן** (סי' ז) פירש דמדאו' כולו שאוב פוסל את "המקוה", וכדי להכשירו צריך לחברו למקוה כשר, ורק בשעת החיבור המקוה כשר, וסגי בשיעור חוט השערה, ומדרבנן פסלו בג' לוגין את "המים", ובהא בעינן כשפוה"נ, אך סגי ברגע א', כדי להכשיר את המים. ודוק.

משנה ט'

"כותל שבין שני מקואות שנסדק לשתי מצטרף" וכו', הראשונים [הובאו ב**ב"י** (שם-נד)] נחלקו האם הכונה שהמקואות מצטרפין, כדפירש **הרמב"ם** (בפיה"מ וכ"מ בהל' ח-ה), וכ"מ מסתימת דברי **הר"ש והרא"ש**, כדכתב **החזו"א** (תנינא ג-ה), וכן דקדק **גלות עליות** (סוד"ה כותל) מסתימת דברי ס' **האשכול והרא"ש**, וכן דקדק **מקוה ישראל** (ביאור השו"ע סעיף נד אות א) בל' **הטור והמחבר** כדעת הרמב"ם, ע"ש, [אך **הפרישה** (שם-נז) הסתפק בדעת הטור], או שהכונה שחלל הסדק מצטרף לשיעור שפוה"נ, כדפירש **רבינו ירוחם** (כו-ה). וכן דקדק **גלות עליות** (שם) מהא דתני "מצטרף" בל' יחיד. וכ"כ **המשנ"א** שכ"ה פשטא דמתני', ע"ש שהביא מקורות לרמב"ם.

ישנם ב' נפק"מ: א' האם צריך שיהא בסדק כשיעור שפוה"נ, לדעת הרמב"ם א"צ בשפוה"נ, לדעת רבינו ירוחם צריך. ב' האם צריך שאורך הסדק יהא מלא מים, לדעת רבינו ירוחם צריך, כדין כל שיעור שפוה"נ, [לדעת הראשונים החולקים על ר"ת], לדעת הרמב"ם א"צ, הואיל וליכא דין שיעור, כדכתב **המשנ"א** (ד"ה מצטרף). [ועי' בסי' כו-א בדחית נפק"מ זו].

לדעת הרמב"ם דס"ל שא"צ בשיעור שפוה"נ הסתפק **מקוה טהרה** (ס"ק קלט) [הו' ב**דרכ"ת** (שם-רצט)] האם לערב מצטרף בשפוה"נ, והעלה שמצטרף. [והא דכתב **החזו"א** (תנינא ט-ג ד"ה וכשם) כתב שנקב ארוך וצר לא מהני, היינו כשלא נסדק מקצה לקצה].

"כותל וכו' שנסדק" וכו', **התפא"י** (יכין עב) כתב שנסדק היינו מקצה לקצה. וכ"ה ל' **השו"ע** (שם-נד) "מצד זה לצד זה". אמנם **הגר"א** (שם-קג) פירש שכונת השו"ע לשיטת הר"ש ששתי הוא מצד לצד. אך ה**פרי דעה** (טורי כסף שם-סד) כתב שהמחבר סתם ולא הכריע איזה שתי ואיזה ערב. וכ"מ מדברי **ש"פ** (דלהלן) שהביאו את הפלוגתא, ולא הזכירו מהי דעת המחבר. לפ"ד י"ל שכונת המחבר למש"כ התפא"י. **החזו"א** (תנינא ט-ה) כתב ששיעור הסדק הוא ברוב הכותל.

"לשתי מצטרף ולערב אין מצטרף", הראשונים נחלקו מהו שתי ומהו ערב, רוב הראשונים [**רמב"ם רע"ב ס' האשכול** (סי' נד) **ר"ש** בכת"י **ומאירי** וכ"כ **התיו"ט** בשם **מהר"ל מפראג**] פירשו ששתי הוא מלמעלה למטה, וערב הוא מימין לשמאל, אולם יש מהראשונים [**ר"ש רא"ש וטור** (שם-נד)] שפירשו איפכא. [ואף שבעלמא שתי הוא כפירוש א', פירש **החזו"א** (תנינא ט-ה) שנסדק לשתי היינו שהסדק סדק את השתי. ועי' **מעדני יו"ט** (הל' מקואות סי' יח אות ג)]. וכ"פ **הגר"א** (שם-קג) בדעת **המחבר**, כנ"ל. אך ה**פרי דעה** (טורי כסף שם-סד) כתב שהמחבר סתם ולא הכריע איזה שתי ואיזה ערב. וכ"מ בדברי הפוסקים [**ב"ח** (שם-נח) **ט"ז** (שם-סג) **ש"ך** (שם-קיח) **ולחו"ש** (לחם שם-קיט)] שכתבו שהפוסקים נחלקו מהו שתי ומהו ערב, וע"כ יש להחמיר, ולא כתבו מהי דעת המחבר, משמע שאין ראיה מהי דעתו. כתב ה**גלות עליות** שבדיעבד אם טבלה בסדק מלמעלה למטה א"צ לחזור ולטבול, כיון ששיטת הרמב"ם היא העיקרית, ע"ש.

יש להעיר על המחבר שהביא את החילוק בין שתי לערב, למרות שהפוסקים כתבו שלהלכה יש להחמיר גם בשתי, כיון שיש מחלוקת מהו שתי. [לפ"ד הגלות עליות הנ"ל ניחא קצת] אלא האחרונים כבר כתבו ב' נפק"מ: א' **פרי דעה** (שם) כתב שיש נפק"מ אם טבל בשני מקואות, א' נסדק לאורכו וא' לרחבו, דממ"נ א' כשר. ב' **חס"ד** (ה-ו) כתב שאם יש ספק האם נסדק כשפוה"נ, אזלינן לקולא, כיון שיש ס"ס, שמא סדק זה הוא בכלל שתי שא"צ שיעור שפוה"נ.

"לשתי מצטרף ולערב אין מצטרף", בטעם הדבר שלשתי מצטרף, [לסוברים שהוא מלמעלה למטה, ולחולקים זהו הביאור בדעת ר"י], מצינו כמה פירושים: א' **המאירי** פירש "שסדק האורך מזיל את המים ביותר ועשוי להתפרק בכל יום ויום".

ב' **הט"ז** (שם-סד) פירש שכותל שנסדק מלמעלה למטה הוה כאילו נפל, כיון שאין לו קיום באמצע, אבל נסדק מצד לצד יש לו קיום גם לחלק שלמעלה מהסדק מחמת החלק שלמטה.

ג' **התוי"ט ומעדני יו"ט** (שם) פירש דסדק לערב מחשבין את הכותל שעל הסדק כאילו סותמו לגמרי ואין כאן סדק.

ד' **המשנ"א** (ד"ה ונ"ל) פירש שסדק לשתי עומד להתפרק, וע"כ הוא מבטל את המחיצה, אבל לערב כיון ששוכבים זה על זה הם מחזיקים זה את זה, ואינם קרובים ליפול. וכ"פ **התפא"י** (יכין עב) שסדק מלמעלה למטה לא יסתם, אבל סתם מצד לצד יסתם מחמת כובד חלק העליון, וע"כ כסתום דמי.

ה' **גלות עליות** פירש שהסדק של שתי יגרום שכל מי המקוה יעברו לשני, אבל בסדק לרוחב המקוה המים שמתחת לסדק אינם יכולים לעבור.

"ר"י אומר חלוף הדברים", בטעם הדבר שלערב מצטרף [לסוברים שהוא מצד לצד, ולחולקים זהו הביאור בדעת ת"ק], מצינו כמה פירושים: א' **התוי"ט** [**ומעדני יו"ט** (שם)] פירש בשם **המהר"ל מפראג** שכשנסדק מימין לשמאל מתחשב כל שע"ג הסדק כאילו אינו, והיינו משום שאין לחלק העליון קיום מחמת עצמו, רק מחמת מה שמתחתיו.

ב' **הט"ז** (שם) פירש שסדק מצד לצד מחבר את כל המקוה, [ובכל מקום שיעמוד הטובל יהא גופו נגד מימי הסדק - **תפא"י** (בועז יז בסו"ד)], משא"כ מלמעלה למטה אינו מחבר רק במקום הסדק, אבל מי שיעמוד חוץ ממקום הסדק אינו עומד במקום החיבור. **התפא"י** (שם) העיר דהטובל כלי קטן טובלו מעל הסדק, ול"ש הטעם שהסדק עומד כנגד הנטבל. ואולי י"ל דלא פלוג רבנן. **ערוה"ש** (שם-קפא) הביא את דברי הט"ז, ולא הזכיר את הענין שהאדם עומד כנגד החיבור, משמע דאין זה [עיקר] הטעם. אלא י"ל דמהות המקוה היא מים העומדים ע"ג קרקע, כדכתב הרמב"ם (א-א), ובפרט לפ"ד **חלקת יואב** (ח"א יו"ד סי' לב ד"ה ודע) **ואבנ"ז** (רעא-ה) שכתבו שאין המים גרידא מטהרים, אלא המקום מטהר, ולכן כשנסדק מצד לצד נמצא שכל מקום עמידת המים של המקואות מחובר, משא"כ בנסדק מלמעלה למטה רק במקום א' של עמידת המים יש חיבור.

ג' **התפא"י** (שם) פירש שכאשר הסדק הוא מצד לצד, הכותל נעשה רעוע מחמת כובד המים שעומד במקום הסדק, ור"י לשיטתיה דס"ל (מ"א) דכותל רעוע כליתא דמי.

ד' **המשנ"א** פירש שסדק מצד לצד מערב את כל מי המקוה, אבל סדק לשתי אין עירוב אלא כנגד הסדק. [וצ"ע].

"נפרצו זה בתוך זה על רום כקליפת השום ועל רוחב כשפוה"נ", הראשונים [הובאו ב**ב"י** (רא-נד ד"ה ומדברי)] נחלקו האם דין זה נאמר במים שפרצו את המחיצה שבין המקואות, אבל אם המים עברו ע"ג המחיצה מלמעלה סגי בשיעור טופח להטפיח[[40]](#footnote-41), כדכתבו **הר"ש** (טהרות סוף פ"ח) [בפי' ב'] **ותוס'** (חגיגה כא:), וכן דעת **רוב המפרשים**, כדכתב **הריב"ש** (סי' רצב ד"ה אבל), א"ד דין זה נאמר גם במים שצפין מלמעלה, כדנקטו ש"ר [**רמב"ם** (ח-ה) **סמ"ג** (עשין רמח ד"ה שנינו) **ורמ**"**ה** - הו' ב**ריב"ש** (סי' רצב)]. **מקוה טהרה** (ס"ק קמ) [הו' ב**דרכ"ת** (שם-ש)] הסתפק בדין מים שצפין ע"ג הכותל האם צריך שיהיו ברוחב כשפוה"נ, והסיק שא"צ.

"נפרצו וכו' על רום כקליפת השום ועל רוחב כשפוה"נ", בטעם הדבר פירשו הראשונים [**ר"ש** **רשב"א** (שעה"מ י) **רא"ש** (הל' מקואות סי' יז) ועוד] משום שהנקב רואה את פני האויר, ופירשו **הלבוש** (רא-נד) [הו' במלאכ"ש] **והב"ח** (שם-נט) שכיון שהפרצה רואה את האויר ע"כ הכל רואים שהמים מחוברים ונתערבו המקואות. מבואר דהוי טעם של מראית העין. אולם **הגרי"ז** (מקואות ו-ג ד"ה והנה בתוס') כתב שכיון שהוא פרוץ במילואו, א"צ בשיעור שפוה"נ. מבואר שאם הפרצה רואה את האויר הוי עירוב טפי, כיון שאין מעל הפרצה דבר שמגביל ומצמצם אותה, [א"נ זוהי מעלה במים, כיון שאין למים דבר המגביל אותם], וע"כ מהני טפי מנקב שאינו רואה את האויר.

אולם **הראב"ד** (ג-טז) הוכיח מכאן לכל עירוב מקואות, שא"צ שיכנסו המים כמלא נקב השפופרת, אלא סגי ברום קליפת השום. לכאורה מבואר שלשיטתו אין מעלה לנפרצו למעלה, יותר מנקב באמצע, אלא שלמעלה תמיד יש שיעור כשפוה"נ, וע"כ הוכיח מכאן לכל עירוב שא"צ ששפוה"נ תהא מלאה במים. וא"ש דמה"ט לא הביאו ראיה זו ש"ר.

"נפרצו זה בתוך זה על רום כקליפת השום", **הגרי"ז** (מקואות ו-ג ד"ה והנה בתוס') הוכיח מהכא ששיעור שפוה"נ אינו דין במים, אלא הוא שיעור הנקב, דאל"כ תקשי למה כשנפרצו למעלה א"צ שיהא שיעור המים כשפוה"נ. [והא דבעינן שיהא הנקב מלא מים, לדעת הרבה ראשונים, מכיון שאותו מקצת נקב שאין בו מים אינו מצטרף, דהרי הוא כנקב מחוץ למקוה]. ועי' בסי' כו-ב בדחית הראיה.

"על רום קליפת השום", **הר"ש** (טהרות סוף פ"ח) כתב [בפי' א'] שר"י ורבנן נחלקו בדין נפרץ למעלה אי סגי בטופח להטפיח. ועי' **חזו"א** (קמא ג-ז) שהתקשה מהו המקור לפלוגתא זו. ועי' הערה 40.

**הראשונים** נחלקו האם שיעור קליפת השום שוה לשיעור טופח ע"מ להטפיח, א"ד השיעור שונה, ולא סגי בטופח ע"מ להטפיח, ונחלקו הראשונים בטעם הדבר, כדהבאנו במ"ז.

"ועל רוחב כשפוה"נ", הראשונים נחלקו האם הכונה לשיעור מים ברוחב שפוה"נ, כדפירשו **הרמב"ם** (ח-ה ופיה"מ) **ותוס'** (חגיגה כא: יבמות טו. וגיטין טז.) בשם **ר"י**, א"ד הכונה לשיעור הפירצה, כדפירש **הר"ש** (טהרות סוף פ"ח) בדעת **ר"ת**.

"ועל רוחב כשפוה"נ", **החזו"א** (קמא ג-א) כתב שאפילו אם יש בעובי המים כשפוה"נ, לא מהני, עד שיהא רוחב כשפוה"נ. ואפילו לסוברים שנקבים קטנים מצטרפים, הכא מודו דבעינן רוחב כשפוה"נ. [והטעם צ"ע].

ר"ש ד"ה נפרצו - "ובתוספתא פליג רשב"ג וקאמר טפח מלא רוחב הפרצה". [**הגר"א** גרס "טפח ברוחב הפרצה"]. **חס"ד** (ה-ו) העיר שרשב"ג ורבנן נחלקו בסברות הפוכות, דלגבי נקב באמצע הכותל תנן ששיעורו כשפוה"נ, ולא פליג רשב"ג, ונמצא שלרבנן נפרץ למעלה קיל, דא"צ שפוה"נ, ולרשב"ג חמיר, דלא סגי בשפוה"נ.

**חס"ד** (שם) הסתפק האם רשב"ג קאמר דבעי שיעור טפח בין ברוחב בין ברום, א"ד ברום סגי כקליפת השום, וצידד כצד א'. אך לגירסת **הגר"א** "טפח ברוחב הפרצה", משמע טפי כצד ב'.

משנה י'

"האביק שבמרחץ" וכו', הראשונים נחלקו האם טעם הפסול הוא משום שהמים גדורין ומוחזקים ע"ג האביק, דהא אם יפתחו את הנקב שבאביק יצאו כל המים, כדפירשו **הר"ש** (כאן ולעיל פ"ב מ"ד) **הרא"ש והרע"ב**, א"ד טעם הפסול הוא משום שהמים שבאביק נוגעים במי המקוה, כדפירש **הרמב"ם** (בפיה"מ ובהל' מקואות ו-יא).

האחרונים כתבו ב' נפק"מ, א' בדין אביק שאין בו ג' לוגין, לפ"ד הר"ש פוסל, כיון שכל המים פסולים, משא"כ לפ"ד הרמב"ם אינו פוסל. כ"כ **לחו"ש** (לחם שם-צא) **וגלות עליות** (אות ב), וכ"מ ב**חזו"א** (קמא ג-ה).

ב' בדין אמבטי שיש בו מ' סאה, דלפ"ד הר"ש שהמים נחשבים כעומדים בתוך הכלי, גם מ' סאה נפסלים, משא"כ לפ"ד הרמב"ם. כ"כ **תפא"י** (יכין עז) **וגלות עליות** (שם). אלא שנחלקו בדין מ' סאה [באמבטי] שקדמו לאביק, **גלות עליות** כתב שגם בכה"ג פסול, כיון שכל המים נמצאים בכלי. אולם **התפא"י** כתב שרק אם השאובין באו בתחילה פסלו הכל. ועי' **משנ"א** (ד"ה האביק) שכתב דמתני' מיירי באמבטי שאין בה מ' סאה, ובאביק יש ג' לוגין. ולכאורה צ"ל שכוונתו לפירוש הרמב"ם בלבד. וצ"ע.

[בביאור פירוש מתני' לדעת הרמב"ם עי' **מקוה ישראל** (אות ט ואילך). ועי' **מנח"י** (ח"ב סי' קב) שהאריך בביאור השיטות. ועי' **מאירי** שפירש פירוש אחר].

בדעת הרמב"ם הקשו **גלות עליות** (מ"ג אות ד) ו**החזו"א** (תנינא ד-ד) מ"ש מהא דתנן (מ"ד) שספוג ודלי שנפלו למקוה לא פסלוהו, למרות שנפלו באמצע. וכתב **מקוה ישראל** (אות ג וד) שלכן הר"ש וסיעתו לא פירשו כר"מ, כיון שאין כל הג' לוגין נוגעים [ומעורבים] במים. **גלות עליות** תירץ דשאני דלי שהוא תלוש ואפשר להוציאו מהמקוה, וע"כ לא סגי בהא דהמים מקיפים אותו, משא"כ אביק שהוא מחובר. **החזו"א** תירץ דב' מקואות מתערבין והוו כמקוה א', אבל דלי אינו מתבטל לגבי מקוה, ועתיד לפנותו בכל שעה, ע"ש. עוד כתב **החזו"א** (קמא ד-יא) שדלי איירי בפיו צר, וע"כ אינו פוסל.

**גלות עליות** (אות א) העיר שמהתוספתא דגסטרא [שהביא הר"ש (פ"ב מ"ד)] מוכח כר"ש. ותירץ שהרמב"ם ס"ל שהתוספתא ס"ל כראב"צ, ע"ש בתי' נוסף.

"מן הצד אינו פוסל", לשיטת הר"ש וסיעתו הכונה שהאביק אינו נמצא מתחת למקוה, אלא בצידו, כדפירשו האחרונים [**לחו"ש** (לחם שם-צא) ועוד]. הטעם שאינו פוסל משום "דאין המים גרורין על גביו", כדכתב **הר"ש והרא"ש**. והקשו האחרונים [**גלות עליות** (אות ג) ועוד] דאף מן הצד המים מוחזקים ע"י האביק, דאם יפתחו את הנקב יצאו כל המים. **מקוה ישראל** (אות ה) פירש [בפי' ב'] דבעינן גרורין 'על גבי' כלי, וכשהאביק מן הצד אין המים נמצאים על גביו. עוד פירש [בפי' א'] דעיקר החזקת המים היא ע"י שוליו, ולכן ל"ח שהמים גרורין ע"ג האביק אם אינו נמצא בשוליו.

"וחכ"א אם מקבלת האמבטי רביעית עד שלא יגיעו לאביק כשר", והיינו ששפת האביק גבוהה מקרקע האמבטי, וע"כ המים מתאספים קודם בקרקע האמבטי, כדפירשו **התפא"י** (יכין פ) **גלות עליות** (אות א) **ומקוה ישראל** (אות ו).

"וחכ"א אם מקבלת האמבטי רביעית עד שלא יגיעו לאביק כשר ואם לאו פסול", האחרונים נחלקו במאי פליגי רבנן על ר"מ, ונשנו ג' שיטות: א' יש מהאחרונים [**תפא"י** (יכין פא) **גלות עליות** (אות א) בדעת הר"מ **ומקוה ישראל** (אות ו) בדעת הר"ש] שפירשו שחכמים פליגי בין מן הצד בין מן האמצע, וס"ל שגם מים שגרורים מחמת הכלי, ולא ע"ג כלי, פסולים, אלא שאם מקבלת רביעית, כיון שמה"ת הוי מקוה שאינו גרור, אינו פסול, כדפירש מקו"י. [ועי' במה שפירש התפא"י].

ב' יש מהאחרונים [**משנ"א** (ד"ה האביק)] שפי' דפליגי מן הצד, אבל באמצע מודו דפסלי בכל ענין, [כדלעיל (פ"ב מ"ה) גבי גומות].

ג' יש מהאחרונים [כ"מ ב**חזו"א** (קמא ג-ד) ו**גלות עליות** (אות ב ד"ה ולדעת) בדעת הר"ש] שפירשו דפליגי רק מן האמצע. וכ"מ ב**ר"ש** שכתב שרבנן מכשרי כשמקבלת רביעית, ולא כתב שאם לאו פסול. ודוק. בביאו"ד י"ל דרבנן סברי שאם הגרירה יצרה את המקוה היא פוסלת, אבל אם נוצר שם מקוה בלי הגרירה, אין המקוה מתייחס לאביק.

"באמצע פוסל מן הצד אינו פוסל", כתב **הגידו"ט** (נחל כ) דבדברי **הש"ך** (שם-נב) **ודגמ"ר** (שם) מבואר שאם יש ב' מקואות [ואין בכל א' מ' סאה] ויש ביניהם מקוה שאוב שנוגע בשניהם, פסולים, כדין שאובין באמצע. והשיג **הגידו"ט** וכתב שכלפי כל מקוה הוי שאובין מן הצד, וכדמבואר ב**ריב"ש** לגבי דינא דמתני' (פ"ו מ"ג). [הגידו"ט רצה לבאר שעיקר האיסור הוא כשהכשר באמצע, והדר גזרו לפסול גם כשהשאוב באמצע, משום דאתי לאיחלופי, וכתב שהוא דוחק, ואינו עולה בל' הרמב"ם]. וכן הסיק **ערוה"ש** (שם-קכד). וכ"כ **החזו"א** (תנינא ד-ה) שדברי הש"ך ודגמ"ר תמוהים, וכתב שאפשר שאין זו כונת הש"ך.

"מן הצד אינו פוסל", **החזו"א** (קמא ג-ד) הסתפק באופן שמן הצד יש ג' לוגים כנגד הנקב אי פסלי כדין מטהרת (משנה יא), א"ד אביק עדיף, ע"ש בטעמו.

"ראב"צ אומר אם מקבל האביק כל שהוא פסול", כתב **מקוה ישראל** (אות ז) שמכאן מקור לשיטת הר"ש וסיעתו שטעם הפסול הוא משום שכל המים גרורים ומוחזקים ע"י האביק, ולא מדין ג' לוגין, דהא ראב"צ פסל גם בכל שהוא, וס"ל שגם מן הצד פסול, כיון שהמים גרורים ומוחזקים על ידיו. בדעת הרמב"ם כתב **הגלות עליות** (אות א) שבדעת ראב"צ מודה הרמב"ם לש"ר. [ועי' ב**ר"ש** (סוד"ה אביק) שפירש "כלומר בכל ענין שיהיה" וכו', משמע שאין כוונת ראב"צ לשיעור כל שהוא, אלא לכל מצב. ועי' **רא"ש** שכלל את שני העניינים].

**לחו"ש** (שם-נב ד"ה והנראה) פירש את פלוגתת ראב"צ וחכמים, דחכמים ס"ל דרבנן ביטלו רביעית לגבי טבילה, אבל לא לגבי שם מקוה, וע"כ אם מקבלת רביעית הוי כמקוה סמוך למקוה, וראב"צ סבר שביטלו לגמרי, ול"ל שם מקוה לשום דבר, [ע"ש].

להלכה נחלקו הראשונים, **הר"מ** בפיה"מ פסק כחכמים, אולם **המאירי** פסק כר"מ, וכ"פ **הכס"מ** בדעת **הרמב"ם** בהל' (ו-יא). [לול"ד י"ל שהרמב"ם פסק כחכמים, אלא שחכמים איירי בצורת מבנה מסוים, ולא בכל גוווני, כדמבואר בר"מ בפיה"מ, וע"כ לא טרח הר"מ לפרש את מחלוקתם, והיינו משום דהאידנא אין מצוי צורת מבנה כזה, וע"כ הרמב"ם בהלכות לא הזכיר את דעת חכמים, משום שבצורת מבנה דידן גם חכמים מודים לר"מ]. **תוס' חדשים** התקשה למה פסק הרמב"ם כר"מ, ולא כחכמים. ועי' במה שיישב **הגלות עליות** (אות א). האחרונים [**חיבור לטהרה** (כלל ב ס"ק כג) **מקוה ישראל** ועוד] התקשו היאך פסק הרמב"ם כחכמים, והא במשנה יא פסק כר' יוסי [שפסל גם מן הצד], וכתבו שלכן הרמב"ם בהל' חזר בו ופסק כחכמים.

ר"מ - "לפי שנהיו שאובין כי האביק הזה הוא כלי וכו' וזהו שאמרו עליו בתוספתא שלא נעשה אלא לשמש עם הקרקע", **התוי"ט** הקשה דטעם שימוש עם הקרקע הוא סיבה לטהר. ותירץ **ערוה"ש** (שם-קכד) דכונת התוספתא שאלמלא היו עושים הכלי בקרקע כצנור שקבעו ואח"כ חקקו שפיר, אבל האביק לא נעשה בקרקע אלא נעשה מקודם, ואח"כ כשהוא כלי ישמש עם הקרקע, ולכן פוסל במקוה, ול"ד לטומאה שחיבור לקרקע מבטל מטומאה. וע' **גלות עליות** (אות א).

ר"ש ד"ה תניא - "דאע"ג דאדם הנוגע בכלים שנגעו במת בעי הזאה ג' וז'" וכו', ה**חס"ד** (ה-ז) הקשה למה אדם הנוגע בעי הזאה, והא כלי שנגע במת אינו מטמא כי אם טומאת ערב. ותירץ שהאביק נטמא במת עצמו ע"י אהל, ולכן הנוגע בו בעי הזאה. וכן מבואר בדברי **המאירי** (סוף פ"ה ד"ה המת).

משנה יא

"המטהרת וכו' אם יש כנגד הנקב ג' לוגין פסול", בגדר הדין נחלקו האחרונים, **המשנ"א** כתב שהנקב בשיעור ג' לוגין מערב אותם כדין עירוב מקואות, [ולא החמירו לערבן בשיעור שפוה"נ]. אולם **החזו"א** (תנינא ד-ה) כתב "דהשאובין שכנגד הנקב חשיבי כבאו לתוך המקוה", אך אין כל המקואות מעורבין.

"המטהרת" וכו' **א"ר** העיר למה נקט ל' מטהרת, ולא איירי בב' מקואות. וע"כ פירש פירוש אחר, דלא כראשונים, ע"ש.

"התחתונה מליאה שאובין והעליונה מליאה כשרין", עי' להלן בדברי **הגידו"ט** דדוקא בכה"ג שא' עליונה וא' תחתונה פסולה, אבל אם ב' המקוואות שוות כשרה. לפ"ד מיושבת קצת הערת הא"ר.

"אם יש כנגד הנקב ג' לוגין פסול כמה יהא בנקב" וכו', הראשונים נחלקו האם הכונה שיהא שיעור ג' לוגין מהנקב עד כותלו השני של המקוה, כדמבואר ב**רא"ש**, וכ"פ **החזו"א** (תנינא ד-ד) בדעת **הר"ש**, או שהכונה שבתוך חלל הנקב עצמו יהא ג' לוגין, כדפירש **הרע"ב** (ד"ה אם וד"ה כמה), וכ"מ ב**מאירי**. וכ"פ **גלות עליות** (אות א) בדעת **הר"מ**. וכ"ה לפירוש **המשנ"א** (הנ"ל). וכ"מ בקושית ה**א"ר** על הראשונים, ע"ש. ועי' בל' **הר"ש** בכת"י.

"אם יש כנגד הנקב" וכו', **הגידו"ט** (גבא כט) [הו' בדרכ"ת (שם-קי)] כתב ששיעור חלל הנקב נראה שהוא כשפוה"נ, אבל פחות מכן אינו פוסל וצ"ע. וכ"כ **החזו"א** (תנינא ד-ד). ותמה **הגידו"ט** (נחל כב) על הפוסקים שלא פירשו מהו שיעור רוחב הנקב. **המשנ"א** כתב שצריך שיעור נקב בגודל ג' לוגין כדי שיעשה עירוב מקואות.

"המטהרת וכו' אם יש כנגד הנקב ג' לוגין פסול", **האחרונים** התקשו דאין מים שאובין פוסלים מן הצד, כדין מקוה הסמוך למקוה (כדתנן במ"י ופ"ב מ"ה). [**תפא"י** (בועז כא-ג) הניח בקושיא]. נביא ג' ביאורים:

א' **הגידו"ט** (נחל כא) פירש שכאשר השאובין למעלה פסלי טפי מן הצד, כיון שדרך המים לרדת, ומעתה גזרו גם כשהשאובין למטה אטו כשהשאובין למעלה, אבל מן הצד אטו למעלה לא מיחלף.

ב' **חיבור לטהרה** (ב-כג) כתב דמן הצד אינו פוסל כשמקצת מהג' לוגין נוגעים במקוה, אבל הכא שכל הג' לוגים נוגעים פוסל, והביא מקור לדבריו מ**הלבוש**, כדלהלן.

ג' **המשנ"א** כתב שמקוה הסמוך למקוה אינו פתוח זל"ז, משא"כ הכא שישנו פתח בגודל ג' לוגים, וע"כ הוי כמקוה א'. ואכתי צ"ע מאביק שהוא פתוח למקוה. ואולי מה"ט פליגי חכמים אדר"מ.

**החזו"א** (קמא ג-ד) הסתפק בדין אמבטי באופן שמן הצד יש ג' לוגים כנגד הנקב, אי פסלי כדין מטהרת (משנה יא), לצד זה א"ש דדינם שוה. ואולי כך נקט **המשנ"א** הנ"ל.

"אם יש כנגד הנקב ג' לוגין פסול", כתב **החזו"א** (קמא ג-ה ותנינא ד-ד) שאם הפרוץ מרובה על העומד חשיב כמי שניטלה המחיצה שביניהם, וא"צ שיהא ג' לוגין כנגד הנקב. ואף בנתערבו על הכותל כתב החזו"א שאפשר דחשיב כמרובה, וצ"ע.

"אם יש כנגד הנקב וכו' כמה יהא בנקב" וכו', **א"ר וגידו"ט** (נחל כב) העירו מאי קמ"ל בהא דתני כמה יהא בנקב. עי' **א"ר** שפירש במתני' פירוש אחר מהראשונים. **הגידו"ט** תירץ דקמ"ל שמשערים ב'שוחקות' למרות שהוא קולא, ע"ש.

"א' משלש מאות ועשרים לבריכה", **א"ר** העיר על פירוש הראשונים למה קרי לה "בריכה" ולא מקוה, ולפירושו א"ש, ע"ש.

ר"מ - "אע"פ שהוא בצדו וכו' כיון שההשקה זו היא באמצע", לכאורה דבריו סתרי אהדדי. **הרמב"ם** בהל' (ו-יב) כתב "מפני שהנקב כאילו הוא באמצע העליונה ואינו בצדה". [לפ"ז מיושבת קצת סתירת דבריו]. **חיבור לטהרה** (גב-כג) כתב שהרמב"ם בהל' חזר בו ממש"כ בפיה"מ דאיירי בהשקה באמצע, אלא אפילו מן הצד חשיב כאילו הוא באמצע, כיון שהנקב מחזיק ג' לוגין, [כנ"ל], וציין שכ"כ **הלבוש** (שם-יח) [וז"ל "רואין את הנקב כאילו הוא באמצע העליונה לא בצדה כיון שיש ג' לוגין יחד בנקב"]. **החזו"א** (תנינא ד-ד) פירש שנקב בשולי המקוה נקרא נקב באמצע. ועי' במה שפירשו **לחו"ש** (לחם שם-צג) **ומקוה ישראל** (אות ט ד"ה והנה).

ר"ש ד"ה שלא - "ור"א לטעמיה דמכשר כמו כן בברייתא" וכו', עי' **גלות עליות** (אות ג) **וחזו"א** (קמא ג-ו) שהעירו שיש לחלק בין מתני' לברייתא. ועי' מש"כ **הר"ש** (פ"ב מ"ד) בדעת ר"א. ועי' מש"כ בסי' יד-ח.

פרק שביעי – יש מעלין

משנה א'

"אלו מעלין ולא פוסלין", בביאור הדין ש"לא פוסלים" נחלקו הראשונים, ונשנו ג' שיטות: א' רוב הראשונים [**ראב"ד** (שעה"מ ב-ב) **ר"ש** בכת"י **מהר"ם מרוטנבורג** (סי' קצג) **רא"ש** (הל' מקואות סי' יח) **רע"ב וס' האשכול** (שם) בשם **איכא מ"ד**] פירשו שהכונה ששלג וכו' ששאבם בכלי אינם פוסלים בג' לוגין, אלא מעלין את המקוה, משום של"ש פסול שאובין אלא במים, כדכתב הרא"ש. [בביאור הענין עי' להלן]. **הראב"ד וס' האשכול** הוכיחו כדבריהם מהא דתני סיפא "צאו והביאו שלג", משמע אפילו בכלי.

ב' **הראב"ד** (ב-ב שינויי מהדורות) הביא ש**יש מי שרוצה לומר** ד"תרתי מילי נינהו, מעלין היכא דנפל ממילא, ולא פוסלים היכא דרמי להו בידים, מיהו היכא דרמינהו בידים לא מעלין". מבואר ששלג שהביאוהו ע"י כלי אינו פוסל, אך גם אינו מעלה.

ג' יש מהראשונים [**רז"ה** (שעה"מ אות ד) **וס' האשכול** בשם **יש שאומר**] שכתבו ששלג וכדו'[[41]](#footnote-42) ששאבו בכלי פוסל כדין מים. ואנשי מידבא לא הביאו השלג בכלי, אלא בידיהם והוליכוהו בקרקע, או בטבלא שאין לה לבזבז. וכעי"ז פירש **המאירי** (ד"ה אמ"ר) [בפי' א'] שהביאום סמוך למקוה, ונמשכו למקוה. וכן החמיר **הלחו"ש** (שם בסו"ד ד"ה ואם נתנה) להלכה. לשיטתם צ"ע הא דתנן "לא פוסלין", כדתמה **הגלות עליות** (ד"ה יש). נביא ד' תירוצים:

א' ס' **האשכול** כתב שבכלי פסול אם הביאו חציו, מבואר שאם הביאו מיעוטו כשר. לפ"ז א"ש דבמתני' איירי במיעוטו. אך **הרז"ה** כתב שדינו כמים, מוכח שגם במיעוטו פוסל.

ב' **רע"א** (בגליון הראב"ד) כתב שהרז"ה ס"ל כדעת אנשי מידבא שעשו מקוה בתחילה, ומוכח דס"ל ששלג כמים, וע"כ הוא פוסל, אבל לדעת ת"ק דלא מהני לעשות מקוה משלג בתחילה, משום שאינו כמים, ה"ה שאינו פוסל.

ג' **החזו"א** (תנינא ו-ג) פירש דהא דתני אין פוסלים, לא איירי בשאובין, אלא קמ"ל שאין פוסלין משום שלג, [מדין שינוי מראה], אך פוסלים משום שאובין.

ד' **גלות עליות** (שם) רצה לפרש דאיירי בהמשכה. אלא שהקשה דא"כ גם מים לא פוסלים בכה"ג. אמנם **המאירי** כתב "ואע"פ שאין המשכה מכשרת לדעתו אלא במיעוט המקוה דוקא במים גמורים", וא"ש דמים פוסלים בכה"ג, כיון דלא סגי בהמשכה בלא רבייה.

"ולא פוסלין", בטעם הדבר שאינם פוסלים כדין מים שאובין [לדעת רוב הראשונים הנ"ל], מצינו כמה פירושים:

א' **הראב"ד** (שעה"מ ב-ד) פירש שרבנן גזרו שג' לוגין פוסלים דלמא אתי למעבד רובא שאובין, ובהנך דאין ראויין לעשיית כל המקוה ל"ש הך גזירה. [**גלות עליות** (אות א) הוסיף שגם לפ"ד הר"ש שפירש שגזירת ג' לוגין היא אטו טבילה בכלי, עיקר התקנה שייכא כשטובל במים שכולם או רובם שאובין, שמא יבואו לטבול גם במים בכלי, ואגב הכי גזרו גם על מיעוט שאובין, אבל אם א"א לטבול בכולו, אין חשש שאם נתיר לטבול במיעוטו יבואו לטבול בכלי, דאין לדמות מקוה שכולו נמצא בכלי למיעוט שאובין].

בדעת בני מידבא דס"ל שאפשר לעשות את כל המקוה משלג, פירש הראב"ד דהתם התירו לכשיתפשר, וכשנתפשר מילתא אחרינא הוא, וממילא קא הוי מקוה. ויש להקשות דא"כ היאך הביא ר"ע ראיה מדבריהם כנגד דעת רי"ש [דאיירי בדין שלג לפני שהפשיר]. נביא ג"פ: א' לפ"ד **הב"ח** (שם-לד) א"ש, דאה"נ ר"ע לא הביא את דברי בני מידבא בתור ראיה כנגד רי"ש, אלא ר"ע אמר שאינו מסכים עם רי"ש שטען שהשלג אינו מעלה, ואינו מסכים עם בני מידבא שטענו שאפשר לעשות בתחילה, אלא ס"ל שהוא יכול להצטרף לרוב מים כשרים. ב' **החת"ס** (יו"ד סי' ר) פירש שגם רי"ש התווכח על שלג לאחר שהפשיר. ג' לפ"ד ס' **האשכול והראב"ד** [בשינויי מהדורות] (דלהלן) שחידשו שאם בשעת ההבאה ל"ה מים, לא מהני שיפשיר, אולי אפשר לחלק ולומר דה"מ לגבי שם מים, אבל לגבי פסול שאובין לא תלי בשעת ההבאה, ולכן כשנמס כשר, כדכתב הראב"ד.

ב' **הראב"ד** (שם בשינויי מהדורות) [הובא בב"י (רא-ל) ותוי"ט] וס' **האשכול** (סי' נה) פירשו דמקוה מים הוא דאיתקש למעין, אבל שאר משקין לא איתקשו. **המשנ"א** (ד"ה ולא) **וגלות עליות** (אות א) התקשו דאי ל"ה מים, למה מעלין, ואי חשיבי מים, א"כ הם נכללים בהקש. וי"ל דהטעם שמעלין, למרות שאינם מים, כיון שהם יכולים להיות טפלים למים, וכדנתבאר בסי' כז-ג.

ג' **לחו"ש** (שם-סב-א) **משנ"א** (שם) **גלות עליות** (אות א) **ואגרו"מ** (יו"ד ח"א קכ-ב) [בפי' א'] פירשו ששלג וכו' שונה ממים בזה שמים נסמכים על דפנות הכלי, ושלג עומד גם בלא דפנות הכלי. לפ"ז פירשו האחרונים ג' נוסחאות: א' **הלחו"ש** [בפי' א'] פירש שלכן אין השלג הנמצא בכלי נעשה לשאוב, דהכלי כמאן דליתא. וכעי"ז פירש **הגלות עליות**. ב' **לחו"ש** (שם) [בפי' ב'] פירש שפסול שאובין נלמד מדרשה מה מעין בידי שמים אף מקוה בידי שמים, ודרשה זו נאמרה לגבי דברים הדומים למעין שהוא נשאב דוקא בכלי, וע"כ שלג ואינך שאינם נשאבים דוקא בכלי, כיון שאינם נסמכים על דפנות הכלי, אינם נכללים בדרשה זו. ג' **המשנ"א ואגרו"מ** פירשו בדעת הראשונים הסוברים שרבנן גזרו שג' לוגים פוסלים אטו טבילה בכלי, דגזירה זו אינה שייכת בדברים שאינם נסמכים על הכלי, דבהם ל"ח שיבואו לטבול בכלי. [וצ"ע מטיט הנרוק דהוא נסמך על הכלי].

ד' בדברי **הגידו"ט** (נחל כט) מבואר שפירש [בדעת הרא"ש] שכל זמן שלא חשב עליו למשקה, אינו בכלל משקה, כדאי' בתוספתא, ולכן ל"ש בו שאיבה. [וכן הזכיר **החת"ס** (יו"ד סו"ס ריג) סברא זו, כדלהלן (ד"ה היה). אמנם **מקוה ישראל** (ביאור הב"י ח-ח) כתב שמסתימת מתני' משמע דמיירי בין בחישב עליו למשקה, בין בלא חישב עליו למשקה, ע"ש]. בדעת החולקים פירש **הגידו"ט** שכיון שדעתו לטבול בו, ואין טבילה עולה עד שימס למים, הוי כמו חישב עליו למשקה. [ואם יש רוב מים, כיון שא"צ לרסק את השלג, ל"ה כמו שחישב עליו למשקה, ול"ש בו שאיבה].

ה' **גלות עליות** (פי' הקצר) פירש [ע"פ שיטתו] שרבנן פסלו מים שאובין גזירה אטו מים טמאים, וע"כ בשלג שאינו מקב"ט ליכא להך גזירה.

ו' **ערוה"ש** (שם-קמה) פירש דעד שנמוחו אין להם שם מים, ולכן גם אם נתנם במקוה אינם פוסלים מדין מים שאובין, כיון שעדיין אינם מים. ועי' **אגרו"מ** (שם) שפירש שכאשר בשעת הנתינה למקוה לא היה למים שם מקוה, אזלינן בתר שעת הימצאותם במקוה, ומים שאובין הנמצאים במקוה ונמשכים אילך ואילך מתבטלים לקרקע.

[**החזו"א** (תנינא ו-א) כתב שלרי"ש שעושים מקוה בתחילה משלג, הוי מים גמורים, והא דאינו פוסל הוא דין דרבנן, למ"ד שפסול שאובין הוא דרבנן].

"אלו מעלין ולא פוסלין", המפרשים העירו דאם מעלין, בהכרח אינם פוסלים, ואמאי הוסיף התנא שאינם פוסלים. מצינו ה' פירושים: א' **הראב"ד** (שעה"מ ב-ב) פירש דה"ק א"צ לומר שאין פוסלין, והביאו **הב"י** (שם-ל).

ב' **המאירי** פירש דאיידי דבעי למיתני סיפא פוסלין ולא מעלין, וכן לא פוסלין ולא מעלין, תנא רישא מעלין ולא פוסלין.

ג' **הראב"ד** (שם בשינויי מהדורות) הביא ש**יש מי שרוצה לומר** ד"תרתי מילי נינהו, מעלין היכא דנפל ממילא, ולא פוסלים היכא דרמי להו בידים, מיהו היכא דרמינהו בידים לא מעלין". כוונתם ליישב את ההערה הנ"ל, וע"כ פירשו שבכה"ג דרמי להו בידים אינם מעלין. אולם הראב"ד דחאם מדקתני סיפא צאו והביאו שלג.

ד' **תפא"י** (יכין ב) פירש [בשם אביו] דאי הוה תני רק "מעלין", סד"א דדוקא פחות מג' לוגין מעלין, קמ"ל.

ה' **תפא"י** (שם) פירש דסיפא קמ"ל דאף אם הם שאובין אינם פוסלין, ודין זה לא שמעינן מרישא, דהו"א דאיירי במים שאינם שאובין. בדעת שאר המפרשים לכאורה מוכח שפירשו ש"לא פוסלין" איירי במים שאינם שאובין, וכדפירש **החזו"א** בדעת **הרז"ה**, כנ"ל. ויתכן שפירשו ש"מעלין" איירי נמי בשאובין.

**מקוה ישראל** (ביאור הב"י נח-י) פירש שהכונה שגם אם יש רוב מקוה משלג, שאז דינו כשאר משקים [לדעת הנ"ל], מ"מ לא פוסלים משום שאובין.

"אלו מעלין וכו' השלג והברד" וכו', הראשונים נחלקו בדין עשית כל המקוה משלג ברד כפור וגליד, ונשנו ג' שיטות [כדכתב **הב"ח** (שם-לד)]: א' יש מהראשונים [**רא"ש** (הל' מקואות סי' יח) - לפירוש **הב"י**[[42]](#footnote-43) (רא-ל) - **מרדכי** (שבת סי' שלב) בשם **רבי שמריה וס' האשכול** (סי' נה) בשם **איכא מ"ד**, וכ"מ ב**ראב"ד** (תשובות ופסקים עמ' עו)] שהכשירו. וכ"פ **הטור והשו"ע** (שם). וכן הוכיחו **תוס' אנשי שם משנ"א ולחו"ש** (שם-סב-ד) מ**רש"י** בשבת (קמד: ד"ה רב) גבי שלג וברד. וכ"כ **התפא"י** (יכין ה). והא דנקט "מעלין", צ"ל דנקט הכי אגב הסיפא דתני ואלו אין מעלין.

[בדברי **הראב"ד** מבואר שת"ק פליג. וכ"פ **הב"ח** (שם-לד) בדעת **המרדכי** ו**לחו"ש** (שם-סב-ד) בדעת **רש"י** דפליגי בהא ת"ק ורי"ש, וס"ל שהלכה כרי"ש שעושים מקוה לכתחילה, ולפ"ז יישב הלחו"ש את סתירת דברי רש"י בסוכה (דלהלן), דהתם אזיל רש"י אליבא דת"ק. לפ"ד א"ש הא דתני ל' "מעלין", משום שלת"ק א"א לעשות מהם את כל המקוה. אולם בדברי ס' **האשכול** משמע שגם ת"ק לא פליג. והא דתני "מעלין" עי' בסי' כז-א].

ב' בדעת **הרמב"ם** (ו-ג) פירש **הכס"מ והב"י** דבשלג שרי לעשות את כל המקוה, אך לא גמרינן מינה לאינך, דאם איתא לא הוו שתקי מינה במשנה ובתוספתא. בביאור החילוק פירש **המשנ"א** (ד"ה יש) ששלג נמס בקלות, וע"כ הוא נחשב למים, משא"כ ברד כפור וגליד שאינם נמסים בקלות. ועי' בסי' כז-ג. [אמנם **ערוה"ש** (שם-קמו) פירש שיתכן שהרמב"ם נקט שלג משום שהמעשה המובא במתני' איירי בשלג, ולאו דוקא שלג].

ג' יש מהראשונים [ס' **האשכול** [בל' אפשר] **ראב"ד** (שעה"מ ב-ד וד-יא) **רז"ה** (שעה"מ אות ד) **ומאירי** בשם **י"מ** וכ"מ ב**מהר"ם מרוטנבורג** (סי' קצג)] שכתבו שא"א לעשות את כל המקוה או רובו משלג, כדמשמע מהא דתני "מעלין" היינו שהשלג מצטרף לרוב כשר. [ועי' במש"כ **הב"י** (שם בסו"ד), ובמה שתמה **הלחו"ש** (שם-סב-ב), הובאו בסי' כז]. וכן הוכיחו **הכס"מ הב"י** (שם) **והב"ח** (שם-לד) מ**רש"י** (סוכה יט:). וכן דקדק **המשנ"א** (ד"ה יש) בדברי **הרע"ב** שפירש "מעלין - משלימין למ' סאה". [אלא שהסתפק האם גם שלג בכלל]. והא דמבואר ברש"י בשבת שאפשר לעשות את כל המקוה משלג, יישב **החת"ס** (יו"ד סי' ר) דאיירי בשלג שהפשיר. [אמנם הלחו"ש כתב שהוא דוחק, וע"כ פירש כפירושו הנ"ל]. בביאור הפלוגתא עי' בסי' כז.

ס' **האשכול** הוסיף שאפילו אם יתפשר אח"כ ויעשה מים פסול, כיון שבשעת הבאתו לא היה ראוי לטבילה. וכ"כ **רע"א** (גליון השו"ע שם) **לחו"ש** (שם-סב-ב) **ושאילת דוד** (הל' מקואות סי' ק) בשם **הראב"ד**, והובא בשינויי מהדורות. [**גלות עליות** (אות ד) תמה מה הטעם שההבאה פוסלת. ואולי הוי דין דרבנן מפני מראית העין. ודוחק]. אולם **החת"ס** (יו"ד סי' ר) כתב בדעת הראב"ד שאם השלג הפשיר כשר. וכ"מ בסתימת דברי **הראב"ד** שלפנינו. ועי' **לנפש תדרשנו** שהביא ש**משנת ר' אהרן** (שו"ת כט-לא) **ואגרו"מ** (יו"ד קכ-ב) פירשו פירוש אחר בדברי הראב"ד (בשינויי מהדורות), וכתב משנת ר"א שלפ"ד מבוארת שיטת החת"ס.

"אלו מעלין ולא פוסלין השלג", וכו' היה רי"ש דן כנגדי לומר השלג אינו מעלה" וכו', בביאור החסרון בשלג [שאינו מעלה - לדעת רי"ש, וא"א לעשות ממנו מקוה שלם - לדעת רוב הראשונים בדעת ת"ק, ואינו פוסל מדין שאובין], מצינו ג' טעמים:

א' **הראב"ד** (ב-ג בשינויי מהדורות) כתב ששלג נחשב ל"אוכל". וכ"כ **החזו"א** (תנינא ו-א). וצ"ע מה**תוספתא** (טהרות פ"ב) שהובאה בגמ' בנדה (יז.).

ב' **הראב"ד** (שם-ד בשינויי מהדורות) **והמאירי** כתבו "דלאו מים גמורים נינהו". וכ"פ **רע"א** (בגליון הראב"ד שעה"מ ב) [בדעת הרז"ה – ע"פ ההגהה] "דאינו מים". וכ"כ **הרא"ש** (הל' מקואות סי' יח) לגבי פסול שאובין. **הגלות עליות** (הקצר) פירש שחלקיו מפורקים זה מזה. וכ"כ **מקוה ישראל** (ביאור הב"י נח-לב) "כיון שהם דברים גושים", והיינו דמה"ט חשיבי מין אחר, ולא מים.

ג' **החת"ס** (יו"ד סי' ריג) פירש עפ"ד **רש"י** (עה"ת) שבכתוב "מקום מים יהא טהור", נכללים ב' דרשות, א' שמים מטהרים את הטובל, ב' שמים אינם מקב"ט, וע"ג שלג שאינו שייך לקבלת טומאה, [כיון שאינו אוכל ולא משקה], אינו בכלל הכתוב [גם לגבי הדרשה הא'].

"אלו מעלין וכו' השלג והברד" וכו', הראשונים נחלקו האם דין זה נאמר דוקא לאחר שנמסו, או גם לפני שנמסו, ונשנו ד' שיטות: א' ס' **האשכול** (שם) **והרא"ש** (הל' מקואות סי' יח) כתבו שהשלג מעלה כמות שהוא, אלא שצריך לכבוש את השלג בחוזק, כדי שלא יחסר שיעורו אם יהא נמוח. לפ"ד אם יש שלג יותר ממ' סאה, ובודאי שגם לאחר שימס יהא בו מ' סאה, א"צ לרסקו.

ב' **הראב"ד** (ב-ג) כתב שצריך לרסק את השלג כדי שלא יהא בו חלל, דאין האויר מצטרף לשיעור. וכ"פ **הכס"מ והב"י** בדעת **הרמב"ם** (ז-ג) שכתב שצריך לרסקו. [ועי' **לחו"ש** (שם-סב-ג) שיישב את טענות **הש"ך** (שם-כא) כנגד פירוש הכס"מ]. לפ"ד אם יש שלג הרבה יותר ממ' סאה, אם גם בלי האויר יש בו מ' סאה, א"צ לרסקו.

ג' **המרדכי** (שבת סי' שלב) כתב בשם **ר"ש** שהכשיר אשה שבעלה אנסה לטבול בשלג. משמע שטבל בשלג כמו שהוא, וא"צ לרסקו.

ד' **המרדכי** (שם) כתב בשם **ר"א מפיהם** שהשלג מעלה את המקוה רק לאחר שהפשיר, וקמ"ל שאין דין שאובין עליהם. וכ"כ **המאירי** ש**יש שסוברים** שאפשר לטבול בשלג עצמו קודם שיותך. אך **המאירי** השיג וכתב שאין לחוש לדבריהם, אלא בעינן שהשלג יותך. משמע שצריך שימס, ולא סגי בריסוק. [המאירי פירש כן גם בדעת הראב"ד]. וכ"פ **הב"י** (או"ח קס-יב) **הרמ"א** (שם) **הש"ך** (יו"ד רא-עא) **החת"ס** (יו"ד סי' ר) **וכנה"ג** (או"ח ח"ב סי' מג, הו' בדרכ"ת ס"ק קמג) בדעת **הרמב"ם** שצריך לרסקו עד שיהא מים. וכתב **הש"ך** שלכן הצריך הרמב"ם לרסק רק במקוה שעשאו כולו, [דכדי שיחשב למים צריך לרסקו], ולא כשרובו מים, [דכדי שיהא טפל למים א"צ לרסקו]. לפ"ז התקשה **הלחו"ש** (שם-סב-ג) למה רק בשלג כתב הרמב"ם שצריך לרסקו, כנ"ל. וצ"ע. [**הב"י** (שם-ל(ב)) הקשה מהא דתני בתוספתא (ה-ו) שעיגולי שלג מעלין, ומדקרי להו עגולין משמע שלא הופשרו. ועי' במה שתירץ **החזו"א** (תנינא ו-ב)].

נפק"מ בדין ברד כפור וגליד, לדעה א' וד' צריך לרסקו, לדעה ב' א"צ לרסקו, כדכתב **הראב"ד** (ד-יא), כיון שאין בקרח חלל. עוד נפק"מ בדין מקוה שרובו מים ומיעוטו שלג, לדעה א' צריך לרסקו, ולדעה ד' א"צ לרסקו, כדכתב **הש"ך**, כנ"ל. **הלחו"ש** (שם-סב-ג) כתב שגם לדעה ב' א"צ לרסקו, [כדמשמע ברמב"ם], דכאשר יש מים עם השלג, הם נבלעים בשלג, ואין בו חלל. לפ"ז יצא חידוש דאף אם הרוב שלג ומיעוט מים, א"צ לרסק. ואולי אין די בשיעור מיעוט מים כדי להיבלע בכל השלג.

"השלג והברד" וכו', הראשונים נחלקו כיצד מודדים שיעור מ' סאה בשלג, **הראב"ד** (ב-ג) הסיק שמדידת שיעור השלג נמדדת לפי גודל השלג לפני שנמס, ולא לפי כמות המים הנוצרת לאחר שנמס. אולם ס' **האשכול** (סי' נה) **הרא"ש** (הל' מקואות סי' יח) **והמאירי** (ד"ה אמ"ר) כתבו שצריך לשער שיהא שיעור מ' סאה לאחר שהשלג יהא נמס, ולכן צריך לכובשו.

"השלג", **החזו"א** (תנינא י-יב) כתב שיתכן שא"א לטבול בשלג שאינו מוקף כתלים, אלא נמצא ע"ג קרקע ישרה, כיון שאשבורן מיקרי רק כשיש כתלים סביבותיו. וכ"כ **הרש"ש** (גיטין טז.) שמקוה בעי דפנות. אמנם **המג"א** (או"ח קס-טז) **והמשנ"ב** (שם-נח) כתבו שאפשר לטבול ידים בשלג המונח ע"ג הארץ, ולא הצריכו שיהא כתלים, כדכתב **שערי דעת** (פ"ג הערה 16). ועי' **אגרו"מ** (יו"ד ח"א סו"ס קכ).

"ולא פוסלין השלג" וכו', בדין הבאת שלג ע"י כלי נחלקו **הראשונים**, כנ"ל בריש מתני'.

"והמלח", **הראב"ד** (שעה"מ ב-ב) לא גרס "והמלח". וכן השמיטו **הטור** (שם-ל), ותמה **הב"י** מהו טעם ההשמטה. האחרונים פירשו ג"פ:

א' **הנוב"י** (תנינא או"ח סי' נז) [מבן המחבר] תירץ ש**הטור** פסק בהל' פסח (סו"ס תסב) ע"פ גמ' בפסחים שמלח הוי מי פירות, וע"כ לא גרס במתני' והמלח, כדעת הראב"ד. אך **דברי חיים** (ס"ק מה) תמה דאדרבה קשה על הגמ' בפסחים איך חלק אמורא על משנה. ועי' **חיבור לטהרה** (ב-מז ד"ה והנה) במה שהשיג על הנוב"י.

ב' **ערוה"ש** (שם-קמו) פירש שישנו מלח אחר, שאינו מהים, אלא מהרים, ואין הכל מכירים ההפרש ביניהם, וע"כ השמיטו לגמרי. אך **חיבור לטהרה** (ב-מז) הביא ש**הדרכ"מ ומג"א** נחלקו [לגבי פסח] באיזה מלח איירי, והביאו ה**דרכ"ת** (שם-קמ), [ע"ש שהביא שי"א שלכו"ע אין לעשות מקוה לכתחילה ממלח, וי"א שגם להשלים אינו ראוי].

ג' **חיבור לטהרה** (שם) פירש שתנא דמתני' ס"ל דאין למשקין טומאה מה"ת, אבל לדידן דקי"ל שטומאת עצמן יש להם מה"ת, מלח אינו מעלה, כיון דדרשינן שרק כל שישנו בכלל קבל"ט בתלוש, ישנו בכלל טהרה לטהר הטובלים בו, [ע"ש]. ועי' במה שפירש **דברי חיים** (שם) את השמטת הטור.

"היה רי"ש דן כנגדי לומר השלג אינו מעלה" וכו', **מקוה ישראל** (ביאור הב"י נח-לג) דקדק שרי"ש דן רק לגבי שלג, ע"ש שהאריך לדון מהו החילוק בין שלג לש"ד, והסיק שהשאר נבראו מהמים, משא"כ שלג שלא נוצר מהמים, אלא כך היא תחילת הוייתו, ולכן רי"ש דן לומר שדינו כשאר משקין, גם לאחר שהופשר. ועי' **חזו"א** (תנינא ו-ב) שפירש בדעת ר"א מפיה"ם [שהביא המרדכי] שרי"ש דן על שלג שאוב.

"היה רי"ש דן כנגדי לומר השלג אינו מעלה" וכו', **החת"ס** (יו"ד סי' ריג) פירש שהצד של רי"ש לומר ששלג אינו מעלה הוא משום שבכתוב "ומקוה מים יהיה טהור" נכללים ב' דינים, [כדמבואר ב**רש"י** (עה"ת), כדכתב **הרא"מ**], א' מקוה מים אינו מקב"ט, ב' הטובל במים נטהר, וע"כ דרשינן שמי שאינו מקבל טומאה, כגון שלג, [דאינו בכלל אוכל ומשקה, כדאי' בתוספתא], ואינו בכלל הכתוב לגבי הדין הא' - של קבלת טומאה, אינו בכלל הכתוב גם לגבי הדין הב' - של טהרת הטובל. בביאור הצד ב' פירש החת"ס ב"פ: א' לא נכלל בכתוב הנ"ל שהטובל מים נטהר, וע"כ ליכא לדרשה הנ"ל. ב' אם מצרפו למים שבמקוה הו"ל כחישב עליו למשקה, שמקבל טומאה. אך **חיבור לטהרה** (ב-מז) השיג על החת"ס, וכתב דכאן מיקרי חישב עליו למשקין, אף שעושה מקוה משלג לחוד, דהרי בתורה נאמר מקוה מים, וע"כ כל היכא שעושה מקוה משלג, הרי הוא מחשיב את השלג למים.

"והעידו אנשי מידבא משמו", הראשונים נחלקו האם הכונה משמו של ר' ישמעאל, כדמבואר ב**ר"מ**, או משמו של ר"ע, כדפירש **המאירי**.

"והעידו אנשי מידבא משמו שא"ל צאו והביאו שלג ועשו מקוה בתחלה", הראשונים נחלקו האם ת"ק פליג אדרי"ש, וס"ל שא"א לעשות מקוה שלם משלג, ולכן תני "מעלין", כדפירש **הראב"ד** (שעה"מ ב-ד ותשובות ופסקים עמ' עו), וכ"פ **רע"א** (בגליון בעה"נ) בדעת **הרז"ה** (שעה"מ אות ד), וכ"פ **הלחו"ש** (שם-סב-ד) בדעת **רש"י**, ויישב את סתירת דברי רש"י בשבת (קמד:) וסוכה (יט:), א"ד ת"ק לא פליג אדרי"ש, כדפירש **הכס"מ** (ז-ב) [בפי' ב'] בדעת **הרמב"ם**.

"ריב"נ אומר אבן הברד כמים", בטעם הדבר דקרי לה "אבן" הברד נביא ב"פ: א' **תפא"י** (יכין ח) פירש דאפילו אבן הברד שהוא גוש גס דינו כמים, כ"ש שלג וכו'. ב' **משנ"א** פירש דקמ"ל שא"צ לרסקו, כיון שאינו חלול כשלג, אלא הוא כאבן. גירסת **הראב"ד** (שעה"מ ב-ב) [שלפנינו] היא "אין הברד כמים".

"מקוה שיש בו מ' סאה חסר אחת נפל מהם סאה לתוכו והעלהו נמצא מעלין ולא פוסלין", האחרונים העירו למה תני "נפל מהם סאה", ול"ק דמותר ליתן בידים. ובשלמא לדעה שהביא הראב"ד (ב-ב) דהיכא דרמינהו בידים לא מעלין, א"ש דלכן נקט שנפל מאליו. אך לפ"ד הראב"ד שדחאם תקשי. **המשנ"א** דן שמא לכתחילה אין להשלים, כשם שאין עושים מהם את כל המקוה [לדעה הנ"ל], א"ד שרי לכתחילה, ונקט הך לישנא, משום שגבי הנך דפוסלין תני "נפל". **חיבור לטהרה** (ב-מד) כתב שבדברי **הראב"ד** (שם) מבואר דשרי לכתחילה. והא דתנא הך לישנא לרבותא, דתני בתוספתא [הו' בגמ' בנדה (יז.)] דשלג אינו אוכל ולא משקה, ואם חשב עליו למשקין הוי משקה, וקס"ד דדוקא בנתן בידים מעלה, כיון דהוי כחשב עליו למשקה, קמ"ל דאף בנפל מאליו הוא בטל לרוב ומצטרף להשלים השיעור. עכ"ד.

ר"מ - "ומה שהיה מתנצח עם ר"ע אינו אלא דרך מו"מ" וכו', **המאירי** הביא ש**י"מ** שלא אמרה ר"ע אלא דרך גוזמא להוציא מלבו של רי"ש. **התפא"י** (יכין ז) פירש [בפי' א'] שרי"ש חזר בו.

ר"ש ד"ה תניא - "עיגולי שלג המשוקעין במקוה הרי אלו מעלין", ס' **האשכול** (סי' נה) **והרא"ש** (סי' יח) פירשו למה תני "עגולי" שלג, משום שצריך לכבשו יחד כדי שלא יחסר משיעור מ' סאה כשיהיה נימוח. אולם לפ"ד **הראב"ד** (ב-ג) שמדידת שיעור השלג נמדדת לפי גודל השלג לפני שנמס, א"א לפרש כן. **הב"י** (שם-ל(ב)) כתב דמדקרי להו עגולין משמע שלא הופשרו. וכך י"ל בדעת הראב"ד.

**החזו"י** (ה-ו חדושים) העיר למה תני "המושקים במקוה", ול"ק מביא עגולי שלג ומשיקן, כדקתני לגבי טיט הנרוק. ותירץ דכיון ששלג אינו כמים ממש, כדחזינן מהא דבעינן לרסקן ולעשותן מים [לדעה הנ"ל], ע"כ בעינן שיהא משוקע בתוך מי המקוה, כדי שיחשב כמי המקוה. אך **הפוסקים** לא הזכירו תנאי זה.

בא"ד - "ומודה ר"י שהוא מביא טיט הנרוק בעריבה ומשיק ויורד וטובל", **החזו"א** (קמא ז-ז ד"ה וכן וח-ב) הוכיח מכאן שמים שבכלי מצטרפים להשלים מ' סאה. וכתב (שם ז-ז) שאולי צ"ל דאיירי בכלי נקוב. וכך צ"ל בדעת **הרשב"א** (שעה"מ ג עמ' תע) שכתב שאם אין במקוה מ' סאה א"א לצרף את המים שבכלי.

משנה ב'

"המים בין טמאים בין טהורים", בביאור הרבותא פירש **המשנ"א** דקס"ד דכיון שגזירת ג' לוגין היא שמא יבואו לטבול בכלי, במים טמאים ליכא חשש שיטבלו בהם, כדי שלא יטמאו את הידים, קמ"ל.

"אלו פוסלים ולא מעלין וכו' והתמד עד שלא החמיץ וכו' אבל שאר המשקין וכו' והתמד משהחמיץ פעמים מעלין" וכו', אי' ב**גמ'** בעירובין (כט:) "שכר מערבין בו ופוסל את המקוה בג' לוגין", וכן הוסיף **הרמב"ם** (מקואות ז-ד) שכר בכלל הפוסלים. וכתבו **התוי"ט** (כאן) **פרי דעה** (פתיחה לסי' רא ד"ה ושכר) **יד אברהם** (על השו"ע) **וגלות עליות** (פסקא א סוף אות ה) שמקורו מהגמ' בעירובין הנ"ל. והקשו **הראשונים** [דלהלן] (שם) מ"ש מתמד שהחמיץ שאינו פוסל, [ואי איירי בשכר שלא החמיץ א"כ פשיטא שפוסל]. **הרשב"א** הניח בצ"ע. בדברי ש"ר מצינו ג' שיטות:

א' **הריטב"א** תירץ דהא דתנן שתמד משהחמיץ אינו פוסל, היינו כשאין בו ג' לוגין מים, אבל אם יש בו מים בשיעור ג' לוגין, פוסל. בדעת ש"ר שלא פירשו כדבריו, משמע דפליגי. וכן הוכיח **פרי דעה** (שם) מ**תוס'** בחולין (כו. ד"ה בשהחמיץ). [והתקשה למה האחרונים לא הביאו את שיטת הריטב"א]. **דברי מלכיאל** (ח"א סי' נו ד"ה והנה) הקשה שבסאה תמד יש יותר מג' לוגין מים. ותירץ (שם ד"ה ועפ"ז) שמתני' אתיא כריב"נ דס"ל שהמראה עושה שדין כולו יהא כמשקה, וע"כ תמד אינו פוסל, והגמ' בעירובין אזלא אליבא דבנן דאזלי בתר שיעורא, ובשיטתם כתב הריטב"א שאם יש ג' לוגין מים פוסל. וצ"ע מסתימת דברי הריטב"א.

**הריטב"א** פירש מ"ש מיין מזוג שאינו פוסל אפילו אם יש בו ג' לוגין מים, ותירץ דהתם איכא תרתי למעליותא, א' עיקרו יין, ב' השתא מקרי חמרא מזיגא, משא"כ בשכר דאע"ג דמיקרא שכרא, אין עיקרו אלא מים. **האו"ש** (מקואות ז-ד) פירש ששכר חלוק מיין, משום שיין חשוב יותר.

ב' **הר"ן** תירץ דאיירי בתמד שלא החמיץ, ואפ"ה לענין עירוב מערבין בו, וע"כ הוצרך לומר דפוסל את המקוה, ע"ש.

ג' **התורי"ד** (שם) הסיק [מחמת הקושיא הנ"ל] שיש לגרוס ששכר אינו פוסל את המקוה. [בתחילה חילק התורי"ד בין תמד שדרך לערב בו מים, וע"כ המים בטלים, לבין שכר שאין דרך לערב בו מים, ע"ש]. וכתב **דברי מלכיאל** (שם ד"ה וצ"ע) שדעת התורי"ד היא דעת יחיד, וע"כ תמה על **הטור ושו"ע** שהשמיטו את דין שכר. ועי' במה שהקשה **דברי מלכיאל** (שם ד"ה ובאמת) על התורי"ד.

מבואר שהראשונים נחלקו בדין תמד שהחמיץ, ויש בו ג' לוגין מים, ובדין שכר, האם הם פוסלים את המקוה.

"מקוה שיש בו מ"ס חסר קרטוב ונפל מהם קרטוב לתוכו לא העלהו ופוסלו בג' לוגין", כתבו **הראב"ד** (שעה"מ ב-ה) וס' **האשכול** (סי' נה) דמהכא שמעינן שמים שאובין פחות מג' לוגין אינם מצטרפים, למרות שאינם פוסלים, ולכן תני "לא העלהו" גם לגבי קורטוב.

"אבל שאר המשקין" וכו', **המשנ"א** (ד"ה אבל) כתב שמשמע שטל שהוא א' מז' משקים נכלל בדין "שאר משקים", והתקשה דמסברא נראה דחשיב כמים, כמו לענין הכשר, ועוד דלא גרע משלג שהופשר. והניח בצ"ע.

"אבל וכו' והציר" וכו', **הרא"ש** פירש שציר היינו היוצא מן הדגים. והתקשו **תוס' אנשי שם** בשם **שש המערכת** **ותפא"י** (בועז ג) דדגים דינם כמים, כדקאמר בגמ' (זבחים כב.) דמטבילין בעינו של דג, וכדקאמר רשב"ג (פ"ו מ"ז). **תוס' אנשי שם** תירץ דתנא דידן פליג אדרשב"ג, והגמ' בזבחים ס"ל כרשב"ג. אלא שהתקשה בדעת הרמב"ם והשו"ע שפסקו כמתני', למרות שפסקו כרשב"ג. ופירש דס"ל שמוריס אינו דבר היוצא מן הדגים. וע"כ השמיט הב"י דין ציר, משום דהך דינא אזיל כרשב"ג, ע"ש שהניח בצ"ע. **התפא"י** פירש שכיון שמעורב בהם מים ומלח, בטל שם מהם מים. וצ"ע דהא מלח ומים אינם סיבה לבטל מהם שם מים. **רש"י** ביבמות (פב: ד"ה נתן) השמיט ציר ומורייס, ואפשר דלא גרס לה. **החזו"א** (תנינא ו-ט) פירש שציר דידן אינו ציר דגים.

"אבל שאר המשקים וכו' נפל לתוכו סאה מהם לא העלהו", בטעם הדבר שאין המשקים בטלים ברוב נביא ג' טעמים: א' **המשנ"א** פירש דכיון שגזרו בג' לוגין שאינם בטלים ברוב, שקילי חכמים דין ביטול ברוב במקוה לגמרי.

ב' לפ"ד **הרי"ד** (שו"ת סי' סב ד"ה אדוני הרב אני) **ישוע"י** (רא-כב) **וזכ"י** (סי' נו ד"ה ונראה וח"ב סי' כז ד"ה אמנם נראה דבאמת) שביטול ברוב אינו מצטרף להשלים "שיעור" ניחא.

ג' **הברכ"ש** (יבמות כא-ח) פירש שביטול ברוב אינו מועיל להחיל שם מים, וע"כ ל"ש ביטול ברוב במי פירות דלית להו שם מים. וכ"פ **האגרו"מ** (יו"ד ח"א קכ-א ד"ה והנכון) שביטול מועיל לשנות את "הדין" של המיעוט, ולא את "המציאות", ולכן מי פירות אינם יכולים להתבטל כיון שבמציאות אינם מים. **החזו"א** (קמא ח-ב) דן האם אינו משלים מדרבנן או מדאו'.

"כיצד מקוה שיש בו מ' סאה חסר אחת נפל לתוכו סאה מהם לא העלהו היו בו מ' סאה נתן סאה ונטל סאה ה"ז כשר", בביאור החילוק בין מקוה חסר [שבו סאה מי פירות אינה מצטרפת] למקוה שלם [שבו סאה מי פירות מצטרפת] נחלקו האחרונים, נביא ב"פ:

א' **החזו"א** (תנינא ח-ב) התקשה בדבר, וכתב שאם הא דאינו משלים ברישא מדרבנן, ניחא. וכ"פ **האמר"מ** (א-סה) שמזה שהקילו שאם נתן סאה וכו' כשר, מוכח שמדאו' המיעוט מצטרף להשלים שיעור מ' סאה. וכ"מ בדברי **הישוע"י** (שם-כב) שכתב שמי פירות שיש להם מראה מים אינם פסולים מדאו', אלא מדרבנן, וע"כ בנתן סאה ונטל סאה הקילו להכשירו עד רובו. ויש להוסיף ולפרש עפ"ד **המשנ"א** הנ"ל שפירש שמי פירות אינם בטלים ברוב, כיון שגזרו שג' לוגין פוסלים, ונכלל בזה שאין דין ביטול ברוב במקוה, אבל במקוה שלם ליכא להך תקנה, דהא ג' לוגים אינם פוסלים מקוה שלם, וע"כ איכא לדין ביטול ברוב.

ב' **הברכ"ש** (יבמות כב-ח) ציין ל**תוס'** בתמורה שפירשו דהלכתא גמירי לה, ופירש הברכ"ש שנאמר בהלכה שבמקוה שלם מהני ביטול מיעוט מי פירות ברוב, להצטרף לשיעור מקוה. וכך י"ל בדעת הרי"ד וסיעתו הנ"ל דס"ל שביטול ברוב אינו מועיל להשלים "שיעור" [דהוא דין דאו']. ועי' במה שפירש **האגרו"מ** (יו"ד ח"א קכ-א ד"ה והנכון).

"היו בו מ' סאה נתן סאה ונטל סאה ה"ז כשר", הראשונים נחלקו לגבי מה נאמר דין זה, ונשנו ג' שיטות: א' רוב הראשונים [**ר"ש רא"ש ס' האשכול** (סי' נה) **רשב"א** (תוה"ב שעה"מ ז עמ' תקיז ותקיט) **או"ז** (סי' שלה) בשם **ר"ת** **רבינו ירוחם** (כו-ה) **טוש"ע** (רא-כד)] כתבו שדינא דמתני' איירי במי פירות, ואהא קאמר בגמ' ביבמות (פב:) דשרי עד רובו, [והיינו עד י"ט פעמים, כדפסק **השו"ע**, ועי' **רע"א** (שו"ת קכא-ט) **וחזו"א** (תנינא ה-יא)], אבל מים שאובין שרי גם ביותר מרובו. בטעם הדבר פירשו **הרשב"א האו"ז** בשם **ר"ת הרא"ש** (הל' מקואות סו"ס א) **והתשב"ץ** (ח"ג סי' יב) משום "השקה".

**בית יצחק** (יו"ד ח"ב מב-יב) כתב שהראשונים נחלקו האם דין נטל סאה ונתן סאה נאמר רק בשאר מי פירות, ולא ביין, כמבואר ב**תוס'** (שבחים עח), א"ד דין זה נאמר גם ביין, כמבואר ב**תוס'** (שם כב:), וכן פירש בדעת **הרמב"ם**, ע"ש.

ב' יש מהראשונים [**ראב"ד** (שעה"מ ב-ו וד-ט) **רשב"ם** (ב"ב סו.) **ונמו"י** (שם)] שכתבו שדינא דמתני' איירי בשאובין, ואהא קאמר דשרי עד רובו. בדברי הראב"ד (שם) מבואר שאין חילוק בין מים שאובין למי פירות, ובתרווייהו שרי עד רובו, ולא יותר. [במהדורא שלפנינו מחק הראב"ד "מי פירות", לכאורה משמע דס"ל שגם נתן סאה ונטל סאה פעם א' לא מהני. וצ"ע]. וכתב **הרשב"ץ** (ח"א סי' יז) שיש לחוש לדברי הראב"ד.

ביאור שיטתו מבואר בדברי **הרא"ש** שר"ל דס"ל שהשקה לא מהני היכא שנחסר ממ' סאה, והיינו כשיטת רבינו ירוחם (כה-ה) [בצד א'] שהשקה מכשירה רק בשעת החיבור, וכדכתב **צ"צ** (סו"ס קעא). [אלא שהרא"ש הק' ממתני' דלהלן, אך **הראב"ד** (ג-ו) וש"ר כבר יישבוה, כדנתבאר שם]. והרא"ש לשיטתיה (שו"ת לא-ב) דפליג וס"ל שהשקה מכשירה לעולם. וכ"פ **החזו"י** (ח-ד). ועי' **חזו"א** (יו"ד קכג-ו) שדן האם רבינו ירוחם מוכרח לסבור כראב"ד.

ג' בדעת **הרמב"ם** (מקואות ד-ז וז-ו) כתב **הכס"מ** (שם ד-ז) דס"ל שבמים שאובין שרי עד רובו, ובמי פירות שרי לתת סאה וליטול סאה רק פעם א', ולכן לא הזכיר הרמב"ם שמותר יותר מפעם א'. [כתב הג' **מוהר"א אזולאי** (על הלבוש אות כד) שאע"פ שתמהו על הרמב"ם, אין ראוי להכניס הראש בין המחלוקת].

בטעם הדבר פירש **הגידו"ט** (נחל כה) משום שעד סאה אינו בכלל "מזוג". [אמנם **הלחו"ש** שם-יב ד"ה וראיתי) כתב שלול"ד הכס"מ י"ל דאף במי פירות שרי עד רובו, והרמב"ם הסתמך על מש"כ לגבי שאובין].

בדברי **רש"י** ביבמות (פב:) ישנה סתירה, דבתחילה (ד"ה נתן) פירש דמתני' איירי בשאר משקין, ואח"כ (ד"ה מאי) פירש שראית הגמ' היא דבעי רובא למרות שפסול שאיבה דרבנן, משמע דאיירי במים שאובין. האחרונים יישבו בתרי אנפי:

א' **הלחו"ש** (שם-נד) **ומשכנ"י** (יו"ד סי' מו ד"ה אך) [בקצרה] פירשו שרש"י סבר שמתני' איירי גם במי פירות וגם במים שאובין, דתרווייהו נשנו במתני' מקודם, ובתחילה הראה רש"י את מקומו שנשנה על בבא זו, ואח"כ פירש את ראית הגמ' ממים שאובין, שהם מדרבנן. אולם **הרמב"ן** (ב"ב סה. בסו"ד) כתב בשם **רש"י** דאיירי במי פירות, ולא בשאובין.

ב' **החת"ס** (יו"ד סי' ריד ד"ה והנה ביבמות) תירץ שמי פירות בטלים ברוב המים, וע"כ נעשים למים שאובין, [דמי פירות הם שאובין]. והא דבפחות ממ' סאה אינם פוסלים בג' לוגין, משום שלא גזרו בכה"ג. עכת"ד. עי"ל עפ"ד **הראב"ד** (שעה"מ ב-ד) שמשקה שאינו ראוי לעשיית כל המקוה, לא גזרו שיפסול בג' לוגין.

מקור שיטת הראשונים שפירשו את מתני' דאיירי בשאובין, [ולא במי פירות כפשטא דמתני'], כתב **הגר"א** (רא-נט) שהוא מהא דאי' בגמ' ביבמות (פב:) שיותר מרובו הוא פסול דרבנן, ומוכח דאיירי בשאובין שפוסלים מדרבנן, משא"כ מי פירות שפסולים מדאו', [לרוב הראשונים]. וכן הוכיח **דברי חיים** (חו"מ סו"ס לז) מהגמ' הנ"ל שפסול זה הוא מדרבנן, דלא כפי שרצה לדקדק בתחילה בלשון הראב"ד. אך **הגידו"ט** (נחל כו) פירש בדעת **הראב"ד** דהוי דין דאו'. וצ"ע. ביישוב דעת ש"ר מצינו כמה פירושים:

א' רוב הראשונים [**תוס' תורא"ש רמב"ן רשב"א ריטב"א מאירי ונמו"י** (יבמות פב:)] כתבו שמדאו' כשר, כיון דקמא קמא בטיל.

ב' **תוס' ישנים** (שם) פירשו שגם אם נתן ונטל עד רובו, א"א שכל הפעמים שנוטל הסאה שלא יתערב בהם מעט ממי הפירות אשר נתן, ונמצא דליכא רובו, ואפ"ה גזור רבנן משום מראית העין, דנראה כרובו. וכ"פ **הלחו"ש** (שם-נג). ועי' **חזו"א** (תנינא ה-יא).

ג' **תוס'** (שם) [בפי' ב'] פירשו דאיירי במחצה על מחצה דמדאו' כשר למחטין, ומדרבנן בעי רבייה.

ד' **גלות עליות** (מ"ג אות ג) פירש שמדאו' רק ז' משקים פסולים, אבל ציר מורייס ומי פירות כשרים מדאו', ע"ש (אות ב) בטעמו.

"נתן סאה ונטל סאה ה"ז כשר", נחלקו הראשונים האם הפסול ביותר מרובו נאמר דוקא כשנטל סאה, דהנה הראשונים [**ראב"ד** (שעה"מ ג-ו) **הרי"ד** (שו"ת סי' סב עמ' שי) **רשב"א** (שעה"מ ז) **רא"ש** (הל' מקואות סי' א) **ומאירי** (פ"ו מ"ח)] הקשו מהא דתנן (שם) "היה בעליון מ"ס ובתחתון אין כלום ממלא בכתף ונותן לעליון עד שירדו לתחתון מ"ס", ובכה"ג ליכא בב' המקואות רוב כשרים. ותירצו **הרשב"א והמאירי** בשם **הראב"ד** דדוקא היכא שנטל שרי רק עד רובו, אבל כשנתן ולא נטל אינו נפסל גם ברובא דשאובין.[והוסיפו שהראב"ד חזר בו משום שדרך מקוה להתחסר]. ועי' (שם) במה שתירצו ש"ר. [תירוצי הראב"ד והרי"ד הובאו בפ"ו מ"ח].

**הכס"מ** (מקואות ד-ז) הוסיף לפרש דדוקא היכא שנטל פסלו רבנן, משום דאיכא מראית העין, דמיחזי שנטלו הכשרים, ונכנסו תחתם השאובין, ויבואו להכשיר גם כשכולם שאובין, וכדכתב **הרמב"ן** (ב"ב סה. בסו"ד). וכתב **החת"ס** (יו"ד סי' ריד ד"ה אמנם) שבדברי **הרמב"ן** (שם) משמע קצת דדוקא בנטל ונתן, אבל אם נפלו מאליהם אע"פ שנטל בידיו, או שנתן בידיו, ויצאו מאליהם, כשר. **הלחו"ש** (שם-נד ד"ה ולהלכה) הוסיף שכ"מ ב**כס"מ וב"י**. [והוסיף דאפילו אם פותח את הברז, ל"ח כנטל בידיו]. וכ"כ **רבינו ירוחם** שטעם הפסול הוא משום מראית העין. וכ"כ **החזו"א** (יו"ד קכג-ב) [בדעת הראב"ד]. **אגרו"מ** (יו"ד ח"א סי' קיט ד"ה אך) כתב [לפ"ד הכס"מ] שדוקא אם נתן ונטל מיד, אבל אם נתן היום, ולאחר זמן נטל, ליכא מראית העין.

**לחו"ש** (שם-נד ד"ה ולהלכה) פירש דהוי גזירה שמא יטול סאה ואח"כ יתן סאה. לפ"ד א"ש דמה"ט דוקא בנטל ביד גזרינן.

בדעת ש"ר שלא יישבו כן, [לכאורה] מוכח דס"ל שגם בלא נטל פסול. וכ"פ **החת"ס** (יו"ד סי' ריד ד"ה והנה הרשב"ץ) **והחזו"א** (יו"ד קכג-ב) את דברי **הרשב"ץ** שכתב שיש לחשוש לדעת הראב"ד, ולא הזכיר את דעת הרמב"ם, משום דס"ל דפליגי האם צריך לחשוש גם כשאינו נוטל ביד. וכתב **החזו"א** (יו"ד קכג-ג) דה"מ כשהמים מתחסרים [מאליהם], אבל אם מילא בעליון, והמים יוצאים לתחתון, שרי, דנראה שהשאובין יוצאים, והוכיח כדבריו מדברי **החת"ס** (סי' ריב וריד).

ויש להסתפק האם פליגי וסברי שטעם הפסול אינו משום מראית העין, א"ד מודו שטעם הפסול הוא משום מראית העין, אלא דס"ל שגם בנתן, ולא נטל, איכא מראית העין. וכ"מ ב**רבינו ירוחם** דאיירי ב"חסרו" מים, ומשמע שחסרו מאליהם, וכתב שהטעם הוא משום מראית העין. אמנם **הגידו"ט** (נחל כו) פירש בדעת **הראב"ד** שמדאו' צריך שישאר במקוה רוב. [וצ"ע]. **דברי חיים** (חו"מ סי' לז) כתב שבדברי הראב"ד מבואר שאינו פסול משום מראין עין רק "פסול ממש" [מדרבנן]. וכ"מ ב**מהר"ם מרוטנבורג** (הנדפס בשו"ת הרשב"א ח"א סי' תשל, והו' בליקוט ראשונים) שהוכיח מהכא דבכל ענין אמרינן דחוזר וניעור, ולכן הסאה חוזרת וניעורה ומצטרפת לפסול המקוה.

ויש לעיין דלפי מש"כ **רבינו ירוחם** [שהמפרשים נסתפקו לומר] דלא מהני השקה לאחר שפסק החיבור, א"כ בכה"ג שיש רוב מים שאובין, דמי לנפסק החיבור, וא"צ בטעם דמראית העין. וי"ל עפ"ד **הגידו"ט** (שאלה י) שכתב דה"מ בהשקה של חיבור גרידא, אבל הכא שהמים מעורבים לגמרי, מהני גם לאחר שפסק החיבור, וגם אם יש רוב כנגדם. אך **הלחו"ש** (רא-צה ד"ה ועל) חלק, כדהבאנו בסי' ז].

ר"ש ד"ה והתמד - "וצריך לדקדק שלא תקשי מסקנא דירושלמי לפי טעמי דהתם", ביאור כוונתו פירש **גלות עליות** (פסקא א אות ב) דבירושלמי קאמר דאין לדמות תרומה למקוה, ואיך דימו הכא לומר שתמד שהחמיץ שחייבו ר"י במעשר מיקרי מי פירות נמי לענין מקוה. ועי' במה שפירש **בית יצחק** (יו"ד ח"ב מב-י).

רא"ש ד"ה כיצד וכו' ציר - "היוצא מן הדגים", בביאור שיטתו עי' לעיל במתני'.

משנה ג'

"הדיח בו סלי זיתים וסלי ענבים ושנו את מראיו כשר", בטעם הדבר פירשו הראשונים [**רא"ש ראב"ד** (שעה"מ ב-ז) **ס' האשכול** (סי' נה) **רשב"א** (תוה"ב ז-ז עמ' תקלה ושעה"מ ט) **ומאירי**] משום ששינוי מראה אינו פוסל אא"כ התערב בו דבר שיש בו ממש. [ועי' להלן מש"כ בדברי **הר"ש והרע"ב**]. בטעם הדבר פירשו האחרונים ב"פ:

א' **גלות עליות** (אות א) פירש דכיון שטעם הפסול הוא משום "דמתחזי כמקוה של שאר משקין", כדכתב **הראב"ד** (ב-ד בשינויי מהדורות, והו' בב"י), לכן צריך שיהא בו ממשות של משקה. וכ"מ ב**משנ"א** (ד"ה ושנו) שכתב שאם יש בו מגוף המשקה המשנה ה"ז כמקוה של שאר משקין, אבל אם אין מגוף המשנה ה"ז כנשתנה מחמת עצמו. אך עי' להלן שי"א שהוא פסול דאו'.

ב' **החזו"א** (קמא ח-ח) ביאר שאם נפל ממשו של משקה חשוב לבטל שם מים, אבל אם ליכא ממשות "לא חשובי לבטל שם מים". וכעי"ז פירש **האגרו"מ** (יו"ד ח"א קכ-ז) שגדר הפסול של מי פירות הוא ששם המקוה נקרא על שם מי הפירות, ול"ש לקרוא את שם המקוה על שם דבר שאין בו ממש. לפ"ז א"ש גם לסוברים דהוא פסול דאו'.

האחרונים נחלקו האם מים שנשתנו בעצמותם, [כגון מחמת עשן ואור], א"צ שיהא בהם ממש, כדכתב **המשכנ"י** (סי' מו ד"ה ולבד), [דדוקא בתערובת בעינן שיהא ממשות, כדי לשנות את שם המים, אבל כשהמים בעצמם השתנו פקע שמם], א"ד גם בכה"ג בעינן שיהא בהם ממש, דאל"כ לא מיתחזי כמקוה של שאר משקין, כדכתב **הפת"ש** (שם-יט), וכן חלק **חיבור לטהרה** (ב-לג ד"ה אמנם וד"ה והנה) על המשכנ"י.

"ר' יוסי אומר מי הצבע פוסלין אותו בשלשה לוגין ואינם פוסלים אותו בשנוי מראה", וכן פסקו **הרמב"ם** (מקואות ז-ח) **הטור והשו"ע** (רא-כה). אי' ב**תו"כ** (ט-יד) "מקוה מים ולא מקוה כל משקין פרט לשנפל לתוכן מי כבשים ומי צבעים ושינו מראיו דברי ר"מ וכו' ר' יוסי אומר כל הפוסל בג' לוגין אין פוסלים אותו בשינוי מראה". מבואר שר"מ פליג אדר' יוסי. ברם המפרשים נחלקו האם ת"ק [ר"מ] פליג אדר' יוסי, ונשנו ג"פ:

א' **הריטב"א** (מכות ג: ד"ה מתקיף) [בפי' א'] **הכס"מ** (שם) **והב"י** (שם) כתבו דליכא מאן פליג אדר' יוסי, [ולכן פסק הרמב"ם כוותיה].

ב' **משנ"א** (ד"ה ר' יוסי) **לחו"ש** (שם-נה) **גלות עליות** (מ"ג אות א) **בית יצחק** (יו"ד ח"ב מב-ח) **ודברי מלכיאל** (ח"ד סי' עו ד"ה והפ"מ) הקשו מהתו"כ הנ"ל. מבואר דס"ל שת"ק [-ר"מ] פליג בדין "שנוי מראה". [וכ"כ **הריטב"א** (שם) בפי' ב' שהלכה כר' יוסי, ומשמע דרבנן פליגי, כדפירש המהדיר]. בביאור הפלוגתא מצינו ג"פ:

פירוש א' **גלות עליות** (כאן אות ב) פירש דפליגי אי גזרינן לפסול מי צבעים משום דדמי למי משקים.

פירוש ב' **חיבור לטהרה** (ב-לב ד"ה מי) פירש דפליגי בטעם הפסול, ר"מ סבר שטעם הפסול הוא משום דכתיב מים, בלא שם לוואי, ולכן מי צבע פוסלים, משום דאיקרו מיא דצבעא, ויש להם שם לוואי, ור' יוסי סבר שטעם הפסול הוא משום דאיקרי מי פירות, ולכן מי צבע שפוסלים בג' לוגים, דאיקרו מים, אינם פוסלים בשינוי מראה.

פירוש ג' **דברי מלכיאל** (שם) פירש דפליגי האם חזותא מילתא היא. [יש להעיר מהא דהגמ' בב"ק (קא.) דנה אי חזותא מילתא, ולא הביאה את פלוגתא דידן, מוכח שדין חזותא לענין מקוה אינו תלוי בדין חזותא לשאר מילי].

[וכ"כ **התוי"ט** שחכמים פליגי, והלכה כר' יוסי כיון דהגמ' במכות (ג.) פריך מיניה. וכ"מ בדברי **הגר"א** (שם-ס). **גלות עליות** (שם) כתב שהרמב"ם פסק כר' יוסי, כיון שדעת ר"מ לא הובאה במשנתנו, וגם ר"מ ור"י הלכה כר"י, וכ"כ **הלחו"ש** (שם) **ודברי מלכיאל** (שם). **דברי מלכיאל** הוסיף דתנן סתם משנה (משנה ב) כוותיה דר"י, מדקתני דמי כבשים דינם כמים, ואינם פוסלים בשינוי מראה].

ברם **הראב"ד** (בפי' לתו"כ שם) כתב שר"מ מודה ששינוי מראה בלא תערובת של ממשות אינו פוסל, אלא דס"ל שכיון שמים אלו ראויים ליפסל מדין ג' לוגין שאובין, חל עליהם גם כן פסול מראה, ע"ש. [וצ"ב]. ומיושבת שיטת הכס"מ.

ג' **התפא"י** (בועז ד) פירש שת"ק פליג בדין פסול ג' לוגין, ודקדק כדבריו מהא דהקדים ר' יוסי ואמר "פוסלים אותו בג' לוגין", משמע דפליג בהא, ואגב גררא נקט נמי דין שינוי מראה, לומר לך דהא בהא תליא.

"הדיח בו סלי זיתים וכו' ר' יוסי אומר מי הצבע וכו' נפל לתוכו יין ומוחל ושנו את מראיו פסול", **הגר"א** הקשה שהרישא שייכא אחרי דין שינוי מראה, וע"כ רצה להפוך הגירסא. אך **דברי מלכיאל** (ח"ד סי' עו ד"ה והפ"מ) יישב דלהכא תני לה [לדברי ר יוסי] בתר דינא דמי כבשים, לאשמועינן דכולה ר' יוסי היא.

"נפל לתוכו יין ומוחל" וכו', האחרונים נחלקו מהם הדברים הפוסלים בשינוי מראה, **המשנ"א** העיר למה נקט "יין ומוחל", ול"ק דיו וכו' כדקאמר בידים (א-ג), ותירץ שרק אם 'משקה' שינה את המראה, המקוה פסול, אבל ש"ד אינם פוסלים, ודקדק כן מדברי **הרמב"ם** (מקואות ז-יב) שכתב "לא אמרו אלא שנשתנה מחמת משקה אחר", וכן דקדק בדברי **הראב"ד** (שעה"מ ב-ז). [ראייתו צ"ע, כדלהלן]. בטעם הדבר י"ל עפ"ד **חיבור לטהרה** (ב-לג ד"ה והנה) **וחזו"א** (או"ח כב-ט) שמשקה שמעורב עם מים יש לו שם משקה מזוג, ולכן הוא פסול. אלא דדבריהם צ"ע משמן, שאינו נמזג עם מים. ועי' במה שביאר **שירי טהרה** (ד"ה מעתה). ועי' מש"כ בסי' כט-ב.

אולם ה**גלות עליות** (פסקא א אות א) הוכיח מדברי **הראב"ד** (שם מהדו"ק) וס' **האשכול** (סי' נה) איפכא, מדכתבו שאוכלים וסממנים אינם פוסלים, אם "נמוחו", [ובמהדו"ב כתב הראב"ד "שאין בהם מגוף הדבר"], מבואר שאם לא נמוחו, אלא היה בהם מגוף הדבר, היו פוסלים, והיינו משום שהגזירה שמא יטבול במקוה שכולו מי פירות, שייכת גם בדבר שאינו משקה. [וכן דקדק ב**רשב"א** (שעה"מ ט), אך **המשנ"א** דחקו כפירושו]. וכן הוכיח **לבנון נטע** (ס"ק עג) מדברי **הראב"ד**, כדכתב ה**דרכ"ת** (שם-קכט). אמנם בדברי **הרמב"ם** הסכים **הגלות עליות** דמבואר כדעה א'. והא דנקט התנא יין, יישב **גלות עליות** (פסקא ג אות א) דכיון שעיקר הגזירה היתה מחשש יין ומוחל שהם מז' משקים, נקט להו.

וכן נחלקו הפוסקים, **המשנ"ב** (קס-ד) כתב שאם נפל גוף הצבע ונימוח פסול. אולם **החזו"א** (או"ח כב-ט) השיג וכתב דמקוה אינו נפסל אלא ביין ומי פירות, דכיון דנהפך למראה של היין חמרא מזיגא מקרי, וכן במי פירות, אבל הכא מי צבע מקרי.

[מהא דכתבו **הר"ש הרשב"א** (שעה"מ ט) **הרא"ש ס' האשכול** (שם) **והרע"ב** שמי צבע לא פוסלים כיון דלית ביה ממשא, לכאורה מוכח שא"צ משקה. ויש לדחות עפ"ד **המאירי** שפירש שמי צבע היינו ששרה סמנין במים, ונפלו המים למקוה, ולמים יש שם משקה. אך בדברי **הרשב"א** משמע שהנידון הוא שהסמנין יפסלו, ולא מי הצבע, וכ"כ **המשנ"ב** הנ"ל. עוד יש לדחות עפ"ד **גלות עליות** (אות ב) שפירש בדעת ר"מ דס"ל שמי צבעים דמי למי משקים, לפ"ד י"ל דאף ר' יוסי מודה בהא, וע"כ הוצרכו הראשונים לפרש טעם אחר].

**האחרונים** הביאו מקור לנידון זה מהגמ' בשבת (קמד:) דקאמר שמי תרדין פוסלים את המקוה "כיון דאחשבינהו הו"ל משקה", וכן אמר אביי, ומבואר דאם ל"ה משקה אינם פוסלים. אולם ר"פ ורבא אמרי משום דהוי דבר שאין עושין ממנו מקוה לכתחילה וכל דבר שאינן עושין ממנו מקוה לכתחילה פוסל את המקוה בשינוי מראה, מבואר שא"צ שיהא משקה. **גלות עליות** (שם) כתב דקי"ל כרבא לגבי אביי, וע"כ מוכח שא"צ שיהא משקה. וכן הוכיח **דברי מלכיאל** (ח"א סי' נו וח"ד סי' עו ד"ה ולכאורה קשה). אולם **המשנ"א** הוכיח מדעת אביי כשיטתו. וצ"ע. ועי' **חיבור לטהרה** (ב-לג ד"ה ובזה) שפירש בתרי אנפי את פלוגתת אביי ורבא.

"נפל וכו' ושנו את מראיו פסול", במקור הדין אי' ב**תו"כ** (ט-יד) "מקוה מים ולא מקוה כל משקין פרט לשנפל לתוכן מי כבשים ומי צבעים ושינו מראיו", והובא בס' **האשכול** (סי' נה) **וראב"ד** (שעה"מ ב-י), [ע"ש]. לכאורה משמע דהוי פסול דאו'. וכן מבואר בדברי **הרשב"א הריטב"א והנמו"י** (יבמות פב:) [בשם **הרמב"ן**] שכתבו שמי פירות כל זמן שלא שינו מראיהם כשרים מדאו', משמע שאם שינו מראיהם פסולים מדאו', כדהוכיח **חיבור לטהרה** (ב-לב ד"ה מי).

וכ"מ ב**שיטמ"ק** (זבחים כב:) שכתב "גלי קרא" דאם נשתנה מראית המקוה פסול. וכ"כ **הקרי"ס** (מקואות פ"ז) "ופיסול מקוה בשינוי מראה נראה דהוי דאוריתא דאע"ג דבמים איכא רוב לא בטיל דם ברובא כיון דמראית הכל דם" וכו'. [**חיבור לטהרה** (ב-לב ד"ה מי ושם-לד) פירשו בשם **דברי חיים** (ס"ק מ) שטעם פסול שינוי מראה הוא מדכתיב "מים", וכל שנשתנה יש לו שם לוואי, וע"כ לא הוי בכלל "מים". אך **דברי חיים** הקשה דא"כ מים סרוחים יפסלו, וע"כ פירש כדלהלן]. **דברי חיים** (שם) פירש "טעם הפסול בשינוי מראה הוא משום דהוי כמי פירות דממעטינן מקרא מים פרט למי פירות". וכן הוכיח **האגרו"מ** (יו"ד ח"א קכ-ח) מ**תוס'** (זבחים עט. ד"ה אמור) שהוא פסול דאו'. [ועי' להלן שלפ"ד בית יצחק אין ראיה מתוס' דפליגי על הראב"ד]. ועי' במה שפירש **הזכ"י** (סי' נח), והו' בסי' כט-ב.

אולם **הראב"ד** (שם-ד וי שינויי מהדורות) כתב שהוא פסול דרבנן, וקרא אסמכתא, והוסיף לפרש (שם, והו' בב"י) "משום דמתחזי כמקוה של שאר משקין". וכ"כ **הגידו"ט** (גבא עו) **ולחו"ש** (רא-קיג), [ע"ש שנחלקו האם ספק שינוי מראה לקולא, כדין ספק שאובין]. [**האגרו"מ** (שם) התקשה למה ליכא פסול מדאו', משום דחזותא לא בטלה, עכ"פ היכא דליכא כי אם מ' סאה].

**האבנ"ז** (יו"ד רפא-ב) **ובית יצחק** (יו"ד ח"ב מב-ח) [בשם **הרי"ש**] כתבו שאם נשתנה מראהו למראה יין [וכדו'] ממש, פסול מה"ת, ואם נשתנה מראהו ממראה מים, ולא הגיע למראה יין, פסול מדרבנן.

"נפל לתוכו יין ומוחל ושנו את מראיו פסול כיצד יעשה ימתין לו עד שירדו גשמים ויחזרו מראיהן למראה המים", **הראב"ד** (שעה"מ ב-ט) **וס' האשכול** (סי' נה) דקדקו מדתני "שנו את מראיו", ול"ק שנו את מראיו למראה יין, ומדתני "ויחזרו מראיהן למראה מים", דכל שנשתנה מראה המים מכמות שהיה פסול, וכ"כ **המאירי**, והיינו שא"צ שיהא לו מראה גמור של יין, אלא סגי שישתנה מראהו ממראה המים. אולם **החזו"א** (תנינא ה-יב) הוכיח מ**תוס'** (חולין פז. ד"ה רואין) דפליגי וסברי דבעינן מראה יין. [**גלות עליות** (מ"ה) **וחיבור לטהרה** (ב-לד ד"ה והנה) כתבו שלגבי פסול ג' לוגין יש לדקדק איפכא, דתני (משנה ה') "מראיהן כמראה היין", משמע דבעי מראה יין. ועי' מש"כ שם]. ועי' **אגרו"מ** (שם-ז ד"ה וזה) **ושירי טהרה**.

בביאור הנידון פירש **חיבור לטהרה** (ב-לד) דתלי בטעם הפסול, לפ"ד **הקרי"ס** שפירש שטעם פסול שינוי מראה הוא מדכתיב "מים", וכל שנשתנה יש לו שם לוואי, לפ"ז כל שהשתנה ממראה מים פסול, משא"כ לפ"ד **הדברי חיים** שפירש שטעם פסול שינוי מראה הוא משום דהוי מי פירות, לפ"ז רק אם השתנה למראה מי פירות וכדו' פסול.

**ס' האשכול** (סו"ס נה) **הראב"ד** (שעה"מ ב-טו) - הובא ב**מאירי** - **והרשב"א** (שעה"מ יא עמ' תקנו) כתבו שפסול שינוי מראה נאמר במקוה ולא במעין, ולכן לא נזכר פסולו במשנה אלא גבי מקוה, כדכתב ס' **האשכול**, והיינו ששינוי מראה הובא בפירקין העוסק בדין מקוה, כדכתב **התפא"י** (יכין ה). וכ"פ **הטור והשו"ע** (שם-כח). בביאור החילוק בין מקוה למעין מצינו כמה טעמים:

א' **התפא"י** התקשה כיון ששינוי מראה פוסל גזירה אטו טבילה במי פירות, למה לא גזרו גם במעין. ותירץ דמי גשמים דומים למי פירות דתרוייהו תלושים, אבל מי מעין אינם דומים למי פירות. וכ"כ **החזו"א** (תנינא ה-יב) דמהא דאין מעין נפסל בשינוי מראה מוכח שאינו אלא גזירת חכמים.

ב' **הלבוש** (רא-כח) **האבנ"ז** (יו"ד רפא-ב) **וערוה"ש** (רא-קלג) פירשו דבמקוה כתיב מקוה מים, וע"כ שינוי מראה פוסל, אבל במעין לא כתיב מים. **שואל ומשיב** (כ"א ח"ג סי' סט ד"ה והנה) תמה על הלבוש דטעם פסול שינוי מראה אינו מדכתיב מים.

ג' **שואל ומשיב** (שם) פירש שמקור המעין לעולם אינו משתנה, והאדם טובל בכל המעין, וע"כ המעין כשר. ועוד, דטעמו של הראב"ד דמחזי כטובל בשאר משקין אינו שייך, כיון שמקור המעין לא משתנה, וע"כ הכל רואים שהוא טובל במעין, ורק השתנה מראהו מחמת המשקה שנפל בו.

ד' **האגרו"מ** (יו"ד ח"א קכ-ח ד"ה ולפ"מ) פירש ששם מעין נובע מהנביעה, וע"כ גם אם נפלו לתוכו מי פירות, אינם מבטלים את שמו, כיון שמי פירות אינו נובעים, וע"כ נקרא שם המעין ע"ש המים. לפ"ד הוי סברא דאו'.

אולם **המשכנ"י** (יו"ד סי' מו ד"ה ולבד) דקדק בדברי **הרמב"ם** שכתב "מים שנשתנו מראיהם", ולא כתב מי מקוה, כמו שדקדק לכתוב במקום אחר, משמע שגם מעין נפסל. [אמנם מסתימת דברי הכס"מ והב"י משמע דלא פליג, וכ"מ ברמב"ם בהל' מקואות (פ"ז) דאיירי לגבי מקוה]. והוסיף להוכיח כן מהא דקאמר בגמ' בסוטה (טו:) "מה מים שלא נשתנו", משמע שסתם מים לא נשתנו, אבל אם נשתנו לא מיקרו מים אף במעין. [אמנם מעצם הדין אין ראיה, די"ל שלא מיקרו מים חיים, ולכן תני בתוספתא (פרה ט-ה) שמים חיים נפסלים בשינוי מראה, וכדכתב **האגרו"מ** (יו"ד ח"א סו"ס קכ), וציין שכ"כ **המשנ"א** (פרה סוף פ"ח), וכבר כתב **הפמ"ג** (או"ח קס משב"ז א) דמי חטאת חמיר טפי]. וכן הוכיח **ערוה"ש** (שם-קלד) מהא דכתבו **תוס'** (מכות ד.) שים נפסל בשינוי מראה, למרות שקי"ל שים דינו כמעין. וכן התקשה **נזר הקודש** (שילהי מכילתין אות ג) מ"ש ים ממעין.

"כיצד יעשה ימתין לו עד שירדו גשמים", **החזו"א** (קמא ח-ט ותנינא ה-יב) הוכיח מהא דל"ק שימלא בכתף, שאין המים השאובין מעלים את המקוה החסר שנשתנה מראהו, למרות שאין המים השאובין פוסלים אותו, כדכתב הר"ש (מ"ד) ע"פ התוספתא.

"כיצד יעשה ימתין לו עד שירדו גשמים ויחזרו מראיהן למראה מים", **האחרונים** הקשו דבלא"ה צריך להמתין, כיון שאין במקוה שיעור מ' סאה. האחרונים תירצו בכמה אנפי:

א' **הט"ז** (רא-לח) **וגידו"ט** (נחל כז) [בפי' א'] תירצו דאתי לאשמועינן שלא יכשירנו ע"י המשכה. בטעם הדבר פירשו תרי טעמי: א' **הט"ז** פירש שמא לא יחזור למראה כשר עד שירבו המים הנמשכים, וקי"ל שרובו בהמשכה פסול. ב' **גידו"ט** פירש דהמשכה מהני כשיש רוב כשרים, והכא שנשתנו מראיהם לאו רובא דהכשרא נינהו. וכתב **הלחו"ש** (שם-נח) שהיא סברא נכונה. אולם **הרשב"א** (תוה"ב הקצר שעה"מ ט) **והמאירי** כתבו דמהני המשכה. **דברי חיים** (ס"ק מו) ביאר דבכל מקוה שיש בו מ' סאה לא גזרו כלל על פסול שאובין, ולכן מהני המשכה, ע"ש בראייתו. ועי' **גלות עליות** (פסקא ג אות ד).

ב' **גידו"ט** (שם) [בפי'ב'] פירש דקמ"ל שלא ישפוך לתוכו שאובין, למרות שמים שאובין אינם פוסלים מקוה שנשתנה מראהו, דהיינו דוקא ג' לוגין, משא"כ הכא שצריך להוסיף הרבה מים, ועוד דכיון שצריכים את המים השאובין להכשר המקוה, חשיבי, ופוסלים. וכעי"ז פירש **הלחו"ש** (שם-סא).

ג' **לחו"ש** (שם-נח) פירש דקמ"ל דלא סגי שירדו גשמים עד שיהיו מ"ס עם המים הראשונים, ואח"כ ימשיך למלאות בכתף, דהיתר זה נאמר רק במקוה כשר [שנפסל במראה].

ד' **החזו"א** (תנינא ה-יג סוד"ה וכן) פירש דכונת התנא רק לשלול שלא ימלא בכתף, כיון שאינו מועיל להשלים, א"נ לאשמועינן דלא בעינן שיצאו הראשונים.

"ימתין לו עד שירדו גשמים ויחזרו מראיהן למראה מים", **הלחו"ש** (שם) דקדק מהא דתני שימתין "עד שירדו גשמים ויחזרו מראהן" וכו', ול"ק עד מ' סאה, דלא סגי שירדו גשמים בשיעור מ' סאה, מהטעם הנ"ל. אולם **החזו"א** (תנינא ה-יג ד"ה והא) כתב דסגי שירדו גשמים בשיעור מ' סאה, ע"ש בטעמיו.

"היו בו מ' סאה ממלא בכתף ונותן לתוכו", בטעם הדבר פירשו **הר"ש וש"ר** משום שמקוה שלם אין השאובין פוסלין אותו לעולם, בטעם הדבר פירשו **הרשב"א** (תוה"ב ז-ז) **והרא"ש** (הל' מקואות סי' א וב"ק פ"ז סי' ג) מכיון שהמים משיקים ומכשירים את המים השאובין הבאים עליהם. והקשו **האחרונים** דהכא שהשתנה מראה המים, לכאורה אינם יכולים להשיק ולהכשיר, כיון שהם פסולים, כמבואר בתוספתא שהביא הר"ש (מ"ד). האחרונים תירצו בד' אנפי:

א' **לחו"ש** (שם-נט) [בפי' א'] תירץ דכיון ששינוי מראה אינו פסול רק מדרבנן, לכן ביכולתם להשיק ולהכשיר. ויש להוסיף דפסול שיונוי מראה הוא פסול חלש, כיון שהמים חוזרים להכשרם.

ב' **לחו"ש** (שם) [בפי' ב'] תירץ דכל זמן שיש במים שינוי מראה אינם נפסלים בשאובין, והמים האחרונים המחזירים את המקוה למראה מים, אין בהם שיעור ג' לוגין. וכעי"ז תירץ **הזכ"י** (סי' נט) [בתי' ג'] דהמים השאובין אינם פוסלים כיון שבעת נפילתם משתנה מראיהם, וע"כ לית להו דין מים לפסול, א"נ פסול מים דמי לטומאה, דכל שהוא טמא ל"ש ביה טומאה אחרת, דכבר שבע ליה טומאה, ה"נ מים פסולים בשינוי מראה אינם נפסלים מדין שאובין.

ג' **החזו"א** (תנינא ה-יג) כתב שמכאן אין ראיה [שמקוה שנשתנה יכול להשיק], דאף אם מקוה שנשתנה מראהו אינו מכשיר שאובין, מ"מ מפסל נמי לא מפסלו המים הכשרים, ובשעה שהם חוזרים למראיהם מתכשרו, ומכשירים נמי השאובין.

ד' **האגרו"מ** (יו"ד ח"א סי' קיב ד"ה וראיה) פירש ששינוי מראה אינו פסול במקוה, אלא הוא פסול בטבילה, וע"כ המקוה עצמו יכול להשיק ולהכשיר מים שאובין. וצ"ע. ויתכן שזוהי כונת **הזכ"י** (שם) [בתי' א'] שתירץ ששינוי מראה הוא דין טבילה ולא בהשקה.

"ממלא בכתף ונותן לתוכו", **האבנ"ז** (רפז-ד) הוכיח מהכא שאם נפלו ג' לוגין יחד עם מ' שאה כשרים, אינם פוסלים, דאל"כ תקשי למה שרי למלאות בכתף, ואמנם כל זמן שהמקוה לא חזר למראהו גם השאובין שנתן בתוכו אינם פוסלים, כיון שיש להם מראה מים, אך ברגע שחזרו למראה מים, למה אין ג' לוגין פוסלים. מוכח שכיון שהשאובין והכשרים באים כאחת שרי. אך **החזו"א** (קמא ח-ט וי) כתב שכיון שיש במקוה מ' סאה לא גזרו בו רבנן. וכך י"ל בדעת הסוברים (הובאו בפ"ג מ"א) שג' לוגין שנפלו ביחד עם מ' סאה כשרים, פוסלים. ועי' **חזו"א** (תנינא ה-יג).

"ממלא בכתף ונותן לתוכו", בטעם הדבר דליכא פסול מדין הוייתו ע"י דבר המקבל טומאה, **החזו"א** (קמא ו-ח) הוכיח מכאן כדעת הרא"ש הסובר דשרי לסלק פסול ע"י דבר המקב"ט, משום דלא חשיב שהוא מהוה את המקוה, כיון שאינו אלא מסלק פסולו.

ר"ש ד"ה כשר - "דהדחת סלין לא חשיב שינוי מראה", וכ"פ **הרע"ב**. **חיבור לטהרה** (ב-לב ד"ה ובזה) העיר למה לא פירש הר"ש שאין שינוי מראה פוסל היכא דלית ביה מששא, כדפירש לגבי צבע, וכדפירשו ש"ר, כנ"ל. ותירץ דס"ל שת"ק פליג אדר' יוסי, והיא דעת ר"מ המובאת בתו"כ הנ"ל, דסתם משנה ר"מ היא, ומהא דס"ל שמי צבע פוסלים, מוכח שגם דבר דלית ביה מששא פוסל, וע"כ פירש טעם אחר.

**דברי מלכיאל** (ח"ד סי' עו ד"ה ולכאורה) הקשה על הר"ש, דאין חילוק בין רב למעט, וא"כ גם משהו לחלוחית מי פירות צריך לפסול. ותירץ שלחלוחית הנשארת בכלי בטילה לגביו, וכמאן דליתא דמי, עכ"פ מדרבנן. [וכתב שיתכן שזוהי גם כונת הראב"ד וש"ר].

ר"ש ד"ה מי צבע פוסלין אותו בשלשת לוגין - "בפ"ק דמכות פריך מהכא לרב דאמר שלשה לוגין מים שאובין שנפל לתוכן קורטוב יין ומראיהן כמראה יין ונפלו למקוה לא פסלוהו", האחרונים [**אגרו"מ** (יו"ד ח"א קכ-ז ד"ה וניחא) **וחזו"א** (קמא ח-ז ) וכעי"ז הקשה **גלות עליות** (משנה ד' אות ג ד"ה אכן)] העירו למה לא חילקה הגמ' דשאני מי צבע שאין בהם ממשות, משא"כ יין שיש בו ממש, כדפירשו הראשונים את חילוק מתני' לגבי שינוי מראה, ע"ש בתירוציהם.

בא"ד - "ומשני התם מיא דציבעא מיקרי הכא חמרא מזיגא מיקרי", הראשונים נחלקו בביאו"ד הגמ', האם מי צבע פוסלים מעיקר הדין, כיון שלא אבד מהם שם מים, כדכתב **המאירי**, א"ד זוהי גזירה דרבנן, כיון דקרי ליה אינשי מיא דצבעא, וע"כ חיישינן שמא יטעו לחשוב שגם מים גמורים לא פוסלים בג' לוגין, כדפירש **הריטב"א**.

ר"ש ד"ה ימתין עד שירדו גשמים - "דלמלאות בכתף א"א דבחסר עסקינן דנפסל בשלשת לוגין", וכ"כ **הרע"ב והמאירי**. **החזו"א** (קמא ח-ט) העיר שמקוה שנשתנה מראהו אינו נפסל בג' לוגין, כדכתב הר"ש (מ"ד) ע"פ התוספתא, אלא שאין מעלה את המקוה. **חיבור לטהרה** (ב-לב ד"ה ובזה) יישב שדברי הר"ש נאמרו אליבא דת"ק, דס"ל שמי צבע פוסלים, כדעת ר"מ שהובאה בתו"כ הנ"ל, ולדידיה טעם פסול שינוי מראה הוא מדכתיב מים, וע"כ כל מי שיש לו שם לוואי, פסול, אפילו מי צבע, וע"כ מים שנשתנו נפסלים בג' לוגין, כיון שיש להם [גם] שם של מים, משא"כ לדידן דקי"ל כר' יוסי טעם הפסול הוא משום דהוי מי פירות, ולכן אינו נפסל בג' לוגין.

שם - עוד יש לעיין למה לא סגי בטעם שפירש **הר"ש** (מ"ד) בביאור התוספתא שמקוה שנשתנה מראהו אינו נפסל בשאובין, והיינו משום שהרי הוא כאילו כולו יין, כדכתב הראב"ד (מקואות ז-יב). וי"ל דדברי הר"ש נאמרו לגבי פסול ג' לוגין, דרבנן תיקנו שיפסלו "מקוה", ואם נשתנה מראהו אינו מקוה, אבל אם יש רוב מים שאובין שפסולו מדאו' ליכא להך טעמא.

משנה ד'

"נפל לתוכו יין וכו' ה"ז לא יטבול בו", **המשנ"א** העיר למה ל"ק "פסול", כדקאמר במ"ג. ותירץ דקמ"ל שאם יש במקום המים מ' סאה טובל בו, ולא גזרינן שמא יטבול במקום שנשתנה מראהו.

ר"ש ד"ה תניא - "אינו נפסל בשלשת לוגין מים שאובין שנפלו בעוד שנשתנה מראהו ואפילו חזר אח"כ למראיו כשר להקוות עליו", בטעם הדבר היה מקום לפרש משום שהמים השאובין התבטלו ברוב. אולם **הראב"ד** (תשובות ופסקים עמ' עז) פירש "הטעם לזאת הפיסקא כולה כיון שנשתנו למראה יין כאילו הוא יין, אם הוא חסר אינו נפסל בג' לוגין, שכיון שלא פסלו בשעת נפילתם שוב אין פוסלים". מבואר שזמן הפסול של ג' לוגין הוא בשעת הנפילה, והיינו משום שאין ההימצאות במקוה פוסלת, אלא עצם הנפילה פוסלת, כדפירשו **מי השילוח** (מקור נפתח סי' ז) **וזכ"י** (סי' נט ד"ה עתה). [ועי' בסי' יד-ח].

נפק"מ בדין רוב מים שאובין, לפי הפירוש א' י"ל שגם בכה"ג אינם פוסלים, לסוברים דאמרינן קמא קמא בטיל, משא"כ לפי' ב', לסוברים שרוב שאוב פסול מאו', גם בכה"ג פסול. וכ"כ **גלות עליות** (פסקא ג ד"ה ונראה) שאם רוב שאובין נפסל המקוה, גם לסוברים שפסול רוב שאוב הוא מדרבנן, ע"ש בטעמו.

**חס"ד** (ה-י ד"ה אולם) כתב שמסתימת דברי **הרמב"ם** משמע דפליג על הר"ש, וס"ל שמקוה שנשתנה מראהו, נפסל בג' לוגין, כיון שהמים כשרים להקוות עליהם עד שיחזרו למראה מים, וע"כ דמי לכל מקוה חסר, ע"ש במה שפירש את התוספתא לשיטת הרמב"ם.

בדין מקוה שנפסל בג' לוגין שאובין הביא **דרכ"ת** (שם-קלט ד"ה והנה) שרוב האחרונים [**צ"צ** (סי' קעג) **דברי חיים** (ח"ב יו"ד סי' צט) **בית** **שלמה** (יו"ד ח"ב סי' נז) **מהרש"ם** (ח"ג סי' יא) **ודבר משה** (קמא סי' עו)] נקטו דלא מהני להטיל לתוכו משקה, ולשנות מראהו, כיון שהמקוה כבר נפסל. וכן דקדק **החזו"א** (תנינא ה-יג) בדברי התוספתא. ואף בדעת **השואל ומשיב** (תליתאה ח"א סו"ס כא) שהקיל, פירש **הדרכ"ת** דהיינו דוקא בצירוף עוד טעמים. אך ע"ש שהביא שיש מהאחרונים [**שדה יהושע** (סי' יד) **חיבור לטהרה** (א-יח) **שואל ומשיב** (כ"א ח"ג סי' סט ד"ה והנה) ועוד] שנהגו להקל. [אך להלכה החמיר **חיבור לטהרה**, ע"ש בטעמיו].

**חיבור לטהרה** (ב-לה ד"ה והנה) הסתפק בדין נפל יין למקוה מצומצם, ושינה מקצת ממראה המקוה, ולא נשאר מראה מים מ"ס, ונפלו ג' לוגין שאובין למים, האם המקוה נפסל כדין מקוה חסר, כיון שאין בו מ' סאה מראה מים, א"ד לענין ג' לוגים גם המים שהשתנו מצטרפים לשיעור, וחשיב מקוה שלם, וע"כ אינו נפסל בשאובין.

כתב **הכס"מ** (מקואות ז-יב) **והב"י** (שם-כט) שבדברי הר"ש משמע שאין היין כשר, אלא רק המים כשרים להקוות עליהם, ודקדק כן מסתימת דברי **הרמב"ם** (שם). [וע"כ **השו"ע** השמיטו, וכן נקט **הרמ"א** (שם-כט), כדכתב **הש"ך** (שם-סט)]. וכ"כ ס' **האשכול** (סי' נה) שכן משמע מממשנתנו. בביאו"ד עי' **גלות עליות** (פסקא ג אות ג סוד"ה ונראה). אמנם **חיבור לטהרה** (ב-לא) התקשה מנא ליה לב"י שהר"ש פליג על הראב"ד, וכתב שמדברי הר"ש במשנה ג' משמע דפליג.

אולם **הראב"ד** (מקואות ז-יב) **וס' האשכול** (שם) פירשו את התוספתא שגם היין כשר להצטרף לשיעור מ' סאה, ע"ש בראב"ד שפירש דאיכא לטעם מגו. **נחל אשכול** (סי' נה אות כ) התקשה בסברת המגו. **גלות עליות** (פסקא ג אות ג) פירש דכיון שדנו אותה מתחילה כאילו כולה יין, דמה"ט לא נפסלה, לכן גם כשנכשרה חזרה לכשרות לגמרי. ואף השאובין מצטרפים, דכיון שמדאו' היין והמים בטלים ברוב, ורבנן החמירו, בכה"ג לא גזרו, דפנים חדשות באו לכאן. **החזו"א** (תנינא ה-יד) פירש שפסול מיעוט משקין הוא מדרבנן, דמדאו' בטל ברוב, וע"כ הקילו בכה"ג, כיון שאין ניכר כ"כ שיין משלימו, הואיל ובשעה שנכנס היין למקוה הוא היה פסול, ועכשיו הוא נכשר. ועי' **או"ש** (מקואות ז-ה ד"ה והא וד"ה אולם).

האחרונים [**גידו"ט** (נחל כח) **חיבור לטהרה** (ב-לא) **לחו"ש** (לחם שם-קכ ושמלה שם-סא) **נחל אשכול** (סי' נה אות יט) **גלות עליות** (פסקא ג אות א סוד"ה נפל) **חזו"א** (תנינא ה-יד) ועוד] פירשו שהכרח הראב"ד נובע מהא דתני ברישא שבכה"ג "אינו נפסל", והיינו שהמקוה אינו נפסל ע"י הג' לוגין, ונפק"מ שאם יחזור למראהו כשר, וא"כ מה התחדש בהא דהדר תני "אפילו חזרו מראית לכמות שהיו כשר", מוכח שהתחדש החידוש הנ"ל. ביישוב דעת ש"ר נשנו פירושים רבים, ונביא ג"פ:

א' **הגידו"ט** [בפי' א'] **וחיבור לטהרה** פירשו דרישא קמ"ל שגם המים השאובין מצטרפים לשיעור.

ב' **הגידו"ט** [בפי' ב'] פירש דרישא קמ"ל דאע"ג שחזרו למראה מים קודם שנתמלאו מ"ס, לא אמרינן דהשאובין חוזרים וניעורים.

ג' **גלות עליות** פירש דסיפא קמ"ל שגם אם חזרו המים מאליהם למראה מים כשר, ולא רק אם החזירם אדם. ועי' במה שפירשו **חס"ד** (ה-י) **זכ"י** (סי' נט ד"ה עתה) **חזו"א** (קמא ח-י) ו**האחרונים** הנ"ל.

בא"ד - "חבית שנשברה בים הגדול ומראה אותו מקום כמראה אותו היין הטובל באותו מקום כאילו לא בטל" וכו', וכ"פ **הרמב"ם** (ז-ט). האחרונים [**פרי דעה** (פתיחה לסי' רא ד"ה ודע) **חיבור לטהרה** (ב-לה) **אמרי יושר** (ח"א סי' קל ד"ה אלא) **שואל ומשיב** (כ"א ח"ג סי' סט ד"ה והנה) **ונזר הקודש** (שילהי מכילתין אות ג)] הקשו דקי"ל שים הגדול דינו כמעין, וכדפסק **הרמב"ם** (פרה ו-י ומקואות ט-יב). **פרי דעה** **אמרי יושר ושו"מ** ע"פ **הריטב"א** (מכות ד.) פירשו שאין טעם הפסול משום שינוי מראה, אלא משום שהוא טובל ביין. והשיגו על **הב"י** (שם-כו) שנקט שטעם הפסול הוא משום שינוי מראה.

משנה ה'

"שלשה לוגין וכו' והרי מראיהן כמראה יין" וכו', **חיבור לטהרה** (ב-לד ד"ה והנה) **וגלות עליות** (ד"ה שלשה) דקדקו מדתני "מראיהן כמראה היין", משמע דבעי מראה יין, לאפוקי מדין שינוי שדקדקו **הראב"ד** (שעה"מ ב-ט) **וס' האשכול** (סי' נה) מדתני "שנו את מראיו", ול"ק שנו את מראיו למראה יין, ומדתני "ויחזרו מראיהן למראה מים", דכל שנשתנה מראה המים מכמות שהיה פסול. אולם **המשנ"א** כתב דהא דתני מראיהן כמראה יין הוא לאו דוקא, אלא ה"ה אם מראיהם השתנה ממראה מים.

וכן נחלקו האחרונים [**בית שלמה** (יו"ד ח"ב סי' נז וקעא) **לבנון נטע** (ס"ק סו) **ערוגת הבושם** (יו"ד ח"ב סי' קצד) **ערך ש"י ותשורת ש"י** (תנינא סי' ו)] להלכה לגבי מראה דם וחלב, אי בעינן שיהא מראה דם וחלב ממש, א"ד סגי שישתנה ממראית מים, ויהא נוטה למראה דם וחלב, כדהביא **דרכ"ת** (שם-קכא).

"שלשה לוגין מים ונפל לתוכן קורטוב יין" וכו', ב**גמ'** במכות (ד.) קאמר שגירסא זו היא לפי צד א' בדברי ר"פ, דס"ל דבעינן גם חזותא מלבד שיעורא, אבל לפ"ד רבא [וצד ב' בדברי ר"פ] צריך לגרוס "שלשה לוגין חסר קורטוב", דס"ל דסגי בשיעורא. והא דלא סגי בהא דתני בסיפא שאפילו בנפל חלב שיש לו מראה מים, אינו פוסל, כיון דליכא שיעורא, כ"ש ברישא שנשתנה המראה, פירש **רע"א** דנקט לרבותא, דאפילו בנשתנה המראה דוקא בחסר קורטוב אינו פסול, אבל אם לא חסר קורטוב פוסל.

"ונפל לתוכן קורטוב יין וכו' לא פסלוהו", **גלות עליות** (משנה ד' אות ג) הסתפק בדין מי פירות, וכתב שגם לסוברים שלענין שינוי מראה דינם כיין, מ"מ לגבי ג' לוגין אין דינם כמים, ע"ש בטעמיו. ורצה לדקדק בדברי **הרמב"ם** שלגבי דין ג' לוגין לא כתב שה"ה מי פירות. אלא שכתב שמסתימת דברי רבותינו מוכח שלא חילקו בין דין ג' לוגין לדין שינוי מראה, ע"ש במקורותיו.

"שלשה לוגין מים ונפל לתוכן קורטוב יין והרי מראיהן כמראה היין שנפלו למקוה" וכו', **ערוה"ש** (רא-קמ) הסתפק בכה"ג שלא נשתנה מראה המים למראה היין, אך נתערבו ג' לוגין מים במשקין בשיעור ד' לוגין, האם אמרינן שהמים נתבטלו ברוב, ע"ש.

"ריב"נ אומר הכל הולך אחר המראה", ב**גמ'** בחולין (כו.) מבואר שריב"נ הולך אחר המראה לא רק בגונא דידן, שיש רוב מים, אלא גם בתמד שאין בו רוב מים, אזיל בתר המראה. עוד מבואר ב**גמ'** (שם) שדין זה הוא מדאו'. וע"כ איכא נפק"מ גם לענין כסף מעשר, דמידי דאית ליה מראה יין, נקח בכסף מעשר, כדכתב **רש"י**, [דא"צ בדין ביטול ברוב].

עוד מבואר ב**גמ'** (שם) דבעינן נמי טעם מים, ולא סגי במראה מים. נפק"מ ליין לבן, דאף שמראהו כמראה מים, אין טעמו כטעם מים, ואינו פוסל, כדכתבו **תוס'** (שם). אמנם בדברי **רש"י** (שם ד"ה ר' יוחנן) יש לדקדק דדוקא לגבי מעשר קאמר דבעי נמי טעם, וי"ל דכיון דהוי דין דאו', בעינן חזותא וטעמא, אבל לגבי שאובין דהוי דרבנן סגי בחזותא, ומיושבת הערת תוס' למה לא הזכיר הכא דבעי נמי טעמא, ע"ש במה שיישבו.

ועי' **תוס'** (מכות ד. סוד"ה אמר) שכתבו שיין לבן פוסל [את הטובל במקום היין], למרות שאינו משנה את מראית המים, ותמה **ערוה"ש** (שם-קלה) דמקוה אינו נפסל בשינוי הריח, אלא בשינוי טעם, ומראה יין לבן הוא כמראה המים. [ועי' **פנ"י וערו"ל** (על תוס' שם)].

"הכל הולך אחר המראה", **רש"י** במכות (ג:) כתב "זיל בתר חזותא וכו' ופסול מקוה במים שאובין מדרבנן הוא". בטעם הדבר שהוצרך רש"י לפרש שפסול שאובין אינו מדאו' פירשו האחרונים בכמה אנפי:

א' **בית יצחק** (יו"ד ח"ב מב-ח) פירש שרש"י התקשה למה רב פסק כריב"נ, ולא כרבנן, וע"כ פירש שהוא פסול דרבנן, ולכן פסק לקולא.

ב' **בית יצחק** (שם ושם-יא) פירש שרש"י התקשה למה מים שהשתנו מראיהם אינם פוסלים מדין שאובין, והא שינוי מראה הוא דין דרבנן, כדכתב הראב"ד, וע"כ פירש שגם פסול שאובין הוא דרבנן, והם אמרו והם אמרו.

וכעי"ז פירשו **פרי הארץ ובאר שמואל** (סוף חי' מקואות, הובאו באומפה"ת) דאם פסול שאובין היה מה"ת לא היינו מקילים ללכת בתר חזותא, או משום דחמרא מזיגא מיקרו.

"שלשה לוגין וכו' ריב"נ אומר הכל הולך אחר המראה", להלכה פסקו **הראשונים** (דלהלן) כת"ק, [ואף שרב (מכות שם) הביא את דברי ריב"נ, כתב **רע"א** די"ל שרב פסק כריב"נ רק לגבי הא דבעינן חזותא, אבל במה שסובר ריב"נ שחזותא לבד פסול, לא פסק רב כוותיה, וכ"כ **משמרות כהונה** (מכות שם) **וחזו"א** (קמא ח-ז)].

נחלקו הראשונים כדעת איזו גירסא קי"ל להלכה, יש מהראשונים [**ריטב"א** (מכות ד. ד"ה ולענין) בשם **רמ"ה ויש פוסקין ומאירי** (שם) בשם **חכמי הדורות**] שפסקו כת"ק, וכגירסא דסגי בשיעורא, וא"צ בחזותא. [והביאם **הלחו"ש** (לחם שם-קד)]. אולם רוב הראשונים [**רמב"ם** (ז-י ויא) **ראב"ד** (שעה"מ ב-יא) **סמ"ג** (עשין רמח) **רא"ש** (הל' מקואות סי' כ) **מאירי** (שם) **טור ושו"ע** (שם-כג)] פסקו כת"ק, וכגירסא דבעי שיעורא וחזותא. בטעם הדבר כתב **הגר"א** (שם-נח) שכ"ה מסקנת הגמ' במכות. וכנראה כוונתו לדברי רב יוסף שהסיק כצד א' של ר"פ, דלא כדפשיטא לרבא, [כדכתבו האחרונים דלהלן]. אך עי' להלן ש**רע"א** נקט שאין זו מסקנת הגמ', וכשיטת **הריטב"א** (שם ד"ה והא) שכתב שלפי ברייתא דר' חייא מוכח כרבא. וכ"כ **הערו"ל** (שם ד"ה ורב) דמן הראוי לפסוק כרבא ור"פ דבתראי נינהו, ולא כרב יוסף, וע"כ הניח בצ"ע למה הראשונים לא פסקו כוותייהו, ובפרט שברייתא מסייעא לרבא, כדכתב הריטב"א. אך **גלות עליות** (ד"ה בתוס') יישב דרב ידע דמשבשתא היא, וקי"ל כרב יוסף, ע"ש. וכן יישב **הרש"ש** דהלכה כרב יוסף, שהיה רבו של אביי, [וכשיטת הרי"ף]. **לקוטי הלכות** (עין משפט מכות שם) פירש דכיון שפסול ג' לוגין שאובין הוא דרבנן אזלינן ביה לקולא.

רא"ש ד"ה שלשת לוגין וכו' לא פסלוהו - "דרבנן בעי שיעורא וחזותא", וכ"פ **הרע"ב**. **רע"א** העיר למה פירשו כצד א' של ר"פ, ולא פירשו כרבא דפשיטא ליה דרבנן בעו שיעורא ולא חזותא. אך כאמור להלכה פסקו **רוב הראשונים** כדעה זו. וכתב **הגר"א** שכן היא מסקנת הגמ'. ועי' במה שיישב **גלות עליות** (שם).

משנה ו'

"מקוה שיש בו מ"ס מכוונות וכו' הראשון טהור והשני טמא ר"י אומר אם היו רגליו של ראשון נוגעות במים אף השני טהור", בביאו"ד רבנן דנו הראשונים, האם לית להו גוד אחית, כדמשמע בגמ' (חגיגה יט.), וכדפירשו **הר"ש** [בפי' א'] **הריטב"א** [-רבינו קרשקש] (גיטין טז.) **והריב"ש** (רי"ס רצב) [בפי' ב'], א"ד ס"ל שטופח להטפיח ל"ה חיבור, כדפירשו **הר"ש** [בפי' ב'] ע"פ הגמ' בגיטין (טז.) **והריב"ש** (שם) [בפי' א']. ועי' **חזו"א** (קמא ג-ז).

בביאו"ד ר"י דנו בעלי ה**תוס'** האם ס"ל שקטפרס הוי חיבור, כדכתבו **תוס'** (חגיגה יט: ד"ה בתחתונה וגיטין טז. סוד"ה הנצוק) בצד ב', א"ד דוקא הכא שסוף המים לירד לכן הוי חיבור, כדכתבו **תוס'** (חגיגה שם בצד א', וגיטין שם) בשם **ר"ת** **ריטב"א** (שם וע"ז עב:) **ומרדכי** (סי' תשמו) בשם **ראבי"ה** (סי' תתקפח). ועי' חי' **הגר"ח** (טו"א ז-ה) שפירש שדין טופח להטפיח הוי חיבור לגבי קטפרס [גוד אחית]. **חי' ר' ראובן** (סי' ט) פירש דבעינן להך תרתי, דגוד אסיק נצרך כדי להחשיבו כמקוה א', וטופח להטפיח נצרך כדי לחבר את המים, שיהיו כל המ' סאה ביחד.

לפי הפי' הא' [בדעת ת"ק] מבואר דלת"ק לא אמרינן גוד אחית לגבי מקואות, ול"ד לדין מחיצות שנאמרה הלל"מ דאמרינן גוד אסיק ואחית, כדכתב **חס"ד** (ג-יד). ועי' **תפא"י** (בועז ח) שנימק דשאני דופן שנשאר עומד במקומו, משא"כ הכא שאין העומד רק לח, והרי ניצוק וקטפרס אינו חיבור. מבואר שגדרם שוה. וכן דימה **הפנ"י** (גיטין שם), כדציין **הגידו"ט** (שם-מה), והשיג על דבריו, וכתב שאין לדמותם. וכ"כ **החזו"א** (תנינא ד-א) כתב "דהאי גוד אחית ואסיק אינו אלא לישנא בעלמא, ואינו כמו גוד אחית ואסיק המוזכר במחיצות בעלמא, דהכא אין זוחלין חיבור".

להלכה פסקו רוב הראשונים [**רמב"ם** (בפיה"מ ובהל' ח-יב) **סמ"ג** (עשין רמח) **ס' האשכול** (סי' ס) **רע"ב ומאירי**] כרבנן. וכ"פ **השו"ע** (שם-סב). ועי' **הגר"א** (שם-קי). אולם יש מהראשונים [**טור** (רא-סב) **ורבינו ירוחם** (כו-ה)] שפסקו כר' יוסי. בביאור שיטתם נביא ג"פ:

א' **הב"י** (שם) פירש [בפי' א'] דס"ל דנדה לבעלה דמי למעלות דרבנן, דלא החמירו בה רבנן, כדין טהרות.

ב' **הב"י** (שם) פירש [בפי' ב'] דס"ל דכיון דסתם לן תנא דברייתא כוותיה, ע"כ הלכה כוותיה. בביאו"ד עי' **חס"ד** (ה-יב ד"ה ושוב), ע"ש במה שהעיר, ובמה שפירש.

ג' **הב"ח** (שם-סב) [והסכים עמו **הט"ז** (שם-עז)] **והתוי"ט** פירשו דס"ל שהתנא סתם בסיפא [בדין סגוס] כר"י, והוי סתם ואח"כ מחלוקת, ולכן פסק הטור כר"י. ועי' במה שהעיר **תוס' חדשים**.

**המפרשים** התקשו מהא דקי"ל כת"ק (פ"ג מ"ב) דקאמר "ויטהרו העליונים מן התחתונים", מטעם גוד אסיק. תירוציהם הובאו שם.

"מקוה שיש בו מ' סאה מכוונות" וכו', **המשנ"א** (סוד"ה והשני) העיר דדין זה אתיא כר"י הגלילי דאמר אפשר לצמצם, דאי כרבנן אסור לטבול במקוה שיש בו מ' סאה מכוונות, דלמא ליכא שיעורא. וזהו מקור נוסף למש"כ **תוס'** (בכורות יח.) שהלכה כר"י הגלילי.

"אם היו רגליו של הראשון נוגעות במים אף השני טהור', הראשונים נחלקו מ"ט ליכא פסול זוחלין, והא המים שעל גופו הם זוחלין. **הריב"ש** (רי"ס רצב) פירש משום שמשם יצאו ואליו הם שבים, ע"כ לא מיקרי זוחלין. והביאו **האמר"מ** (א-טז), [ע"ש]. ה**מהרי"ק** (שורש קנו) כתב שמים זוחלין מועילים להשלים לשיעור מ' סאה. **האמר"מ** (א-יד) פירש שכוונתו למש"כ בהמש"ד שהמים מועטים ובטלים בשאר המים, וע"כ הם מצטרפים למ' סאה. והקשה דהמים שעל גופו ניכרים בפנ"ע, ואמאי בטלים. והביא ש**החת"ס** (סי' רט ד"ה אבל) הבין בכונתו דזוחלים מצטרפים למ' סאה, כיון שטובל באשבורן, [כנ"ל], וע"ש בחת"ס במה שהקשה על המהרי"ק. וכתב **האמר"מ** שהוא דין מחודש מאד, וע"ש במה שהקשה.

"אם היו רגליו של הראשון נוגעות במים" וכו', לפ"ד **הכס"מ** (שאר אבה"ט ו-טז) שהיציאה מן המקוה מטהרת, לכאורה צריך שרגליו של הראשון יגעו במים גם בשעת יציאת השני. וכעי"ז הקשה **האבנ"ז** (חו"מ סו"ס עב) היאך מהני לטבול במקוה מצומצם, והא בעלייתו נחסר המקוה משיעורו. אולם אאמו"ר שליט"א בספרו **דבר יעקב** (גיטין טז. אות יד) הביא ש**הגרא"ב קמאי** פירש שזמן היציאה מהמקוה [של הטובל השני] היא באותו רגע שהמקוה נחסר ע"י הליכת הראשון. וכן הוא בכל מקוה מצומצם.

"אם היו רגליו וכו' טהור", כתב **החס"ד (**ה-יב) דמל' מתני' משמע דדוקא אם טבל בדיעבד, טהור, אבל לכתחילה, לא. ולכן הוצרכה **התוספתא** להוסיף "יורד וטובל וטהור" אפילו לכתחילה.

"הטביל בו את הסגוס והעלהו מקצתו נוגע במים טהור", הראשונים נחלקו בביאור דין זה, יש מהראשונים [**ר"מ ר"ש** בכת"י **ראב"ד** (שעה"מ ב-יג) בפי' א' **ורע"ב**] שפירשו שהאדם הטובל במקוה מצומצם שטבל בו סגוס טהור, ואינו נפסל מדין מקוה חסר. אולם יש מהראשונים [**ר"ש** [שלפנינו] **ראב"ד** (שם) בפי' ב' **רא"ש** (בפיה"מ ובהל' מקואות סי' כא) **רבינו ירוחם** (כו-ה) ו**טור** (שם-סג)] שפירשו שהכונה שהמקוה טהור, ואינו נפסל מדין מים שאובין. כ"כ האחרונים [**לחו"ש** (רא-מה-ב) ועוד (כדלהלן)].

אולם **הב"י** (שם-סג) כתב שהר"ש הרא"ש והטור פירשו כפירוש הרמב"ם, וכן מבואר בדברי **הב"ח והתוי"ט** הנ"ל שפירשו בדעת הטור שבבא זו אזלא אליבא דר"י, ותמהו **חיבור לטהרה** (ג-יג) ו**משנ"א** דבדברי הרא"ש וסיעתו מבואר שפירשו פירוש אחר, ואין הנידון מדין מקוה חסר, אלא מדין שאובין. ע"ש ב**חיבור לטהרה** שיישב [את דברי הב"י] דלדינא אין נפק"מ ביניהם. **החזו"א** (קמא ג-ג) כתב דאפשר דחד טעמא הוא, דאי הוי מקוה שלם, אין המים הזבים פוסלים מדין שאובין, כדין מקוה שלם.

**הר"ש** מכת"י ו**המאירי** העירו על הרא"ש וסיעתו ב' הערות: א' מהא דתני "טהור", ול"ק כשר. ב' המים הבלועים בסגוס אינם נופלים בתוך המקוה, ודמי למים הנמצאים בספוג שאינם פוסלים את המקוה, כדתנן לעיל (פ"ו מ"ד). וע"כ פירשו כפירוש א'. **התפא"י** (בועז ט) פירש דדוקא בסחט ג' לוגין מתוכו למקוה פסלו, אבל אם חזר ונפל הסגוס לא פסלו, כדין ספוג.

מקור שיטת הר"ש [שלפנינו] והרא"ש הוא מהא דלדעת ת"ק לא אמרינן גוד אחית, ולשיטתו א"א לטהר את האדם הטובל, כדמבואר בהדיא בדברי **הר"ש** בכת"י. ומוכח דסיפא איירי לענין פסול שאובין, שהוא פסול דרבנן, וע"כ הקילו בו, כדכתב **המשנ"א**.

הראשונים [הסוברים שהאדם הטובל במקוה טהור] נחלקו האם דין זה הוא המשך דברי ר"י, דס"ל דאמרינן גוד אחית, אבל לרבנן לא מהני, כדין שירדו שנים וטבלו, כ"פ **הרע"ב ראב"ד** (שם) בצד א' **ומאירי** בשם **י"מ**, וכ"פ **הב"ח והתוי"ט** בדעת **הטור ורבינו ירוחם**, כנ"ל, וכ"פ **החזו"א** (קמא ג-ג) בדעת ה**ר"מ**, [ועי' ב**מאירי** שהוסיף לפרש למה נקט התנא סגוס, ולא שאר בגדים], א"ד דין זה אזיל גם לרבנן, כ"פ **הראב"ד** (שם) בצד ב', משום שישנו חילוק בין סגוס לאדם, וכן מבואר בדברי **הרמב"ם** (ח-יב) שפסק דין זה להלכה, וכדהוכיח **התוי"ט** (כאן ושם). [אמנם בדעת **הטור** (רא-סב) פירש **התוי"ט** דס"ל שהתנא סתם כר"י, ולכן פסק הטור כר"י, כנ"ל]. בטעם הדבר מצינו ג"פ:

א' **הריב"ש** (סי' רצב ד"ה ומה) פירש דסגוס הוא עבה ובולע הרבה מים, וע"כ כשקצתו בתוך המים הרי הוא כאילו כל המים נוגעים במים שבקצתו שבתוך המים, ול"ד לאדם שהמים אינם בלועים בו, אלא נמצאים על גופו, וע"כ ליכא חיבור. **הכס"מ** (ח-יב) התקשה למה בליעת הרבה מים מועילה שיהא חיבור. **הכת"ס** (יו"ד סי' צו ד"ה ונבוא) יישב דס"ל כדעת **תוס'** בשם **ר"ת** שטעמא דרבנן הוא משום שטופח להטפיח ל"ה חיבור, וע"כ בסגוס שיש בו מים ממש הוי חיבור. וכ"כ ה**לחו"ש** (שם-צח) בקצרה. **התפא"י** (בועז ט) יישב דהא דניצוק וקטפרס אינו חיבור, היינו דוקא כשהמים שבקילוח מתנדנדים והולכים, משא"כ הכא שהמים מונחים במקומם על המוך של הסגוס. **החזו"א** (תנינא ד-א) יישב דכיון שהמים נעצרים בסגוס, הוי כב' מקואות זה תחת זה ונקב ביניהם, וע"כ הוי אשבורן, ולא קטפרס. ועי' במה שפירש **הברכ"ש** (גיטין סו"ס כח).

ב' **הכס"מ** (שם) פירש [בפי' א'] דכשהגביה קצת הסגוס אינו כ"כ קטפרס כמו שהוא האדם. יש להוסיף מקור ליסודו ממש"כ **רש"י** (גיטין טז.) שקטפרס היינו "הר משופע שמדרונו מחודד הרבה", וכ"כ **הר"ש** (טהרות ח-ט) "קטפרס - מים הבאים וכו' דרך מדרון של תל גבוה וזקוף", ומבואר שאם אינו מחודד הרבה ל"ח קטפרס, כדכתבו **הגידו"ט** (שם-מה) ו**הכת"ס** (יו"ד סי' צו ד"ה ועיי'), והוסיפו לדקדק כן בדברי **הר"ש** (לעיל פ"ג מ"א).

[אולם לפ"ד **הגר"א** (רא-ו וצא) בשם **הריב"ש** (סי' רצב) שכתב שהחסרון בזוחלין הוא מטעם קטפרס, מוכח שכל שיפוע חשיב קטפרס, כדכתב **הכת"ס** (שם), וכן הוכיח **הגידו"ט** (שם-מה) מדברי **הראבי"ה**, והוסיפו שכ"כ **רבינו יונה** (ברכות פ"ח מא. בדה"ר) [שמים שבאים בקילוח, אפילו בלא מדרון, הוי קטפרס]. וכן התקשה **הרש"ש** (שם) ע"ד רש"י, ע"ש].

ג' **הכס"מ** פירש [בפי' ב'] שאין על האדם מים אלא בשיעור טופח, וחיישינן שמא בקצת מקומות הוא נגוב, וע"כ אינם מחברים. והסכים עמו **התוי"ט** (שם). אך עי' במה שהקשה **חיבור לטהרה** (ג-יב) על פירוש זה. ועי' במה שפירש **חי' ר' ראובן**.

"הטביל בו את הסגוס והעלהו מקצתו נוגע במים טהור", ס' **האשכול** (סי' נג) **הרשב"א** (שו"ת המיוחסות סי' רלא ד"ה אלא) [בשם **הראב"ד**] **והרא"ש** (הל' מקואות סי' ב) הוכיחו מהכא שגם מים שלא נשאבו ע"י כלי, פוסלים, כיון שכל מה שבא ע"י אדם למקוה פוסל. וכ"מ ב**ר"ש**, כדכתב **החזו"א** (תנינא ג-ט). [**הט"ז** (שם-כז) הוכיח מהכא דאף בלא כונה איכא פסול ע"י אדם. אולם **החזו"א** (תנינא ג-יא) פירש [בדעת הראב"ד והרמב"ם] דכיון שנתכוון להגבהת הסגוס, ויודע שיש בו מים, חשיב מתכוון].

אולם **הראב"ד** (שעה"מ ב-יב) דחה דאיירי בסגוס שכבר היו בו מים שאובין ע"י כלי. **החזו"א** (תנינא ג-ז) התקשה למה אין המים מוכשרים מדין השקה. וכתב שלפ"ד **רבינו ירוחם** (כו-ה) [בצד א'] שהשקה אינה מכשירה לאחר שפסק החיבור א"ש. ועי' במשנה ב' שהבאנו ש**האחרונים** כתבו שהראב"ד ס"ל כרבינו ירוחם.

"הכר והכסת של עור" וכו', **המאירי** פירש דמאחר שהם של עור בית קיבול הוא. **מקוה ישראל** (יג-ה) הוסיף לפרש דכר וכסת של שאר דברים הוי כמו שק וקופה, דתנן (פ"ו מ"ה) שאינם פוסלים, משום שאינם מחזיקים את המים. [והעיר על הב"י והשו"ע שהשמיט תיבות "של עור"]. **המשנ"א** כתב דה"ה שאר כלים, והא דנקט הני, משום דבהו דוקא של עור, אבל של בגד ושק מטביל כדרכם, כדתנן (פ"ו מ"ה). עכ"ד.

ר"מ - "וכבר ביארו בגמרא ואמרו מחלוקת במעלות דרבנן אבל לענין טומאה וטהרה דברי הכל טמא", וכ"כ **הרע"ב והראב"ד** (שעה"מ ב-יב) שכ"ה מסקנת הגמ', דלא כדמבואר בר"ש שהביא דפליגי בהא בגמ'. **החס"ד** (ה-יב) העיר על הרמב"ם דהו"ל לפסוק כל"ב, ע"ש בטעמיו. ועי' **גלות עליות** (ריש פסקא א) במה שפירש מ"ט סברי דהעיקר כל"ק. [**תוס' חדשים** הקשה שלגבי סגוס ל"ש מעלות דרבנן. אולם **תוס' אנשי שם** בשם **לה"מ בי"ש** (הובא בהג' וחי') **רש"ש ומקוה ישראל** השיגו וכתבו דלגבי האדם שטבל אח"כ שייך מעלות דרבנן. אמנם **חיבור לטהרה** (ג-יג) כתב שכיון שנבלעים בסגוס הרבה מים, הוי חיבור גמור, וע"כ ל"ש לחלק בין מעלות דרבנן לטומאה וטהרה].

האחרונים נחלקו האם חילוק זה נאמר גם לענין ג' גממיות, כדכתב **החזו"א** (תנינא ח-ו), א"ד לענין ג' גממיות אמרינן גוד אחית גם לענין טומאה וטהרה, כדכתב **גלות עליות**, משום שיש לחלק בין צירוף המקואות לצירוף עצם המים, ע"ש.

ר"ש ד"ה תניא לעיל בתוספתא - "שלש גממיות שבנחל העליונה והתחתונה של כ' כ' סאה והאמצעית של מ' סאה" וכו', **בעלי התוס'** (חגיגה יט: וגיטין טז.) נחלקו האם מיירי דוקא בדאיכא באמצעית מקוה שלם, אבל אם אין בשום אחת מקוה שלם, לכו"ע אין מטבילים, [היכא שאין סוף המים לירד], כדכתבו **תוס'** בשם **ר"ת**, ודקדקו כן בדברי **רש"י** בע"ז (עב.), וכ"כ **הרשב"א** [עפ"ד **רש"י** בע"ז] ו**הריטב"א** (גיטין שם), א"ד מיירי גם בדליכא באמצעית מקוה שלם, אלא דלרבותא קאמר שאפילו כשיש באמצעית מ' סאה אעפ"כ אין מטבילין אלא באמצעית לדעת חכמים, ואין מטבילין בעליונה לדעת ר"י, א"נ קמ"ל דלא גזרינן אמצעית אטו אחריני, כדכתבו **תוס'** (שם) בדעת **ר"י**, וכ"כ **הרשב"א** (שם) בדעת **רש"י** בגיטין. [ועי' **מהרש"ל** (שם) שפירש מהו מקור שיטת תוס' בדעת רש"י]. ועי' **לחו"ש** (שם-קו) ביישוב סתירת דברי רש"י (בגיטין וע"ז).

בביאור שיטת ר"ת פירש **האמר"מ** (א-ו) דלחבר מקוה חסר לשלם מדין השקה סגי בנגיעה לחוד, וקטפרס לא גרע מנגיעה, אבל לחבר ב' מקוואות חסרים בעינן שכל המים יהיו מחוברים כאחד, וקטפרס אינו מועיל לחבר את כל המים, כיון שאינו אלא כנגיעה, ע"ש בביאור נוסף. **חי' ר' ראובן** (סי' ז-א וסי' ט) פירש שגוד אסיק מועיל לעשו ת"חיבור", וכשיש מקוה שלם, סגי לחבר את המים למקוה, אבל אין גוד אסיק מועיל לעשותו כחד, ולכן כששניהם חסרים וצריך לעשותם אחד לא מהני. ועי' במה שפירש **הברכ"ש** (סי' כח) **וחידושי ושיעורי ר' ברוך בער** (ח"ג סי' ג וד).

בא"ד - "וחכ"א בין כך ובין כך אין מטבילין אלא באמצעית וכו' ורבנן אפילו גוד אחית לית להו" וכו', וכ"פ **הריטב"א** (גיטין טז.). אולם **הרמב"ם** (מקואות ח-ח) כתב שהמים הזוחלין אינם יכולים לחבר ולעשות עירוב מקואות. [**הש"ך** (שם-קכט) כתב שדוקא מי גשמים, אבל מעין מטהר אף בזוחלין. אך **הגידו"ט** (שם-ה ומה) **והלחו"ש** (שם-קו) חלקו על הש"ך, כדלהלן]. **המפרשים** העירו למה שינה הרמב"ם ממאי דמשמע בתלמודא (חגיגה יט.) דמפרש פלוגתייהו בגוד אחית ואסיק. נביא ג"פ:

א' **ב"י** (רא-ס) תירץ בשם **הריב"ש** (סי' רצב) שהרמב"ם סובר דהגמ' פירשה את טעמא דר"מ ור"י, אבל טעמא דחכמים הוא משום שאין מים הנזחלין מערבין את המקואות.

ב' **הכס"מ** (שם) פירש דהיא היא דמאיזה טעם אין המים הנזחלין מערבין משום דל"ל גוד אסיק ואחית. וכ"פ ה**חס"ד** (ג-יד). וכן הסכים **הגידו"ט** (שם-מה), וע"כ השיג על מש"כ **הש"ך** שמעין מערב אף בזוחלין, כנ"ל. [ודוחק הוא].

ג' **הכת"ס** (יו"ד סי' צו ד"ה והנלפע"ד) פירש שכונת הרמב"ם [לשיטת הריב"ש] שנזחלין אינן מערבין כיון שקטפרס אינו חיבור. [ועי"ש בהמש"ד (ד"ה לכן) בפירוש נוסף]. וכעי"ז פירש **גלות עליות** (פסקא א אות ב).

בא"ד - "ור"י גוד אחית אית ליה גוד אסיק לית ליה", בטעם החילוק כבר הבאנו ש**הראשונים** כתבו שכיון שסוף המים לירד הוי חיבור.

ר"ש ד"ה עוד תניא - "כיצד הוא עושה עודהו הראשון במים" וכו', **הראב"ד** (שעה"מ ב-יב) גרס "כל זמן שרגליו של ראשון במים" וכו', והוסיף לפרש דכה"ג אפילו מטומאה לטהרה נמי, ודברי הכל היא, לפי שאין עושים מקוה לחצאין משום תקלה. במהדו"ב הקשה הראב"ד דלרבנן דלית להו גוד אחית, למה אין המקוה נפסל ע"י השאובין, והלא מקוה חסר הוא, ותירץ דכיון ששאובין הוא פסול דרבנן, לכן הקילו רבנן לומר גוד אחית, ולהחשיבו כשלם. לפי גירסתנו אין מקור לחידוש זה, דמשמע דאיירי שכולו בתוך המים, כדכתבו **חס"ד** (ה-יב) **לחו"ש** (שם-קז ד"ה ואולם) **וחיבור לטהרה** (ב-יב), וא"כ אדרבה משמע שדוקא אם כולו בתוך המים מהני, כדכתב **החזו"י** (ה-ט באורים). וכן הוכיח **חיבור לטהרה** (שם) מדברי **הר"ש** (פ"ג מ"ב) דפליג על הראב"ד, מדכתב שגם לגבי פסול שאובין פליגי אי אמרינן גוד אסיק. [ע"ש (בסו"ד) שפירש למה השמיט השו"ע את דברי הראב"ד]. אך **גלות עליות** (פסקא ב ד"ה תוספתא) כתב שא"א לפרש שכולו בתוך המים, דפשיטא הוא, ע"ש שהסתפק אי סגי שיהא רגלו בתוך המים, א"ד בעינן שיהא מקצת גופו במים, וצידד כצד א'. וכן הסתפק **החזו"י** (חדושים שם) דלמא גם לפי גירסתנו סגי שרגליו יהיו במים מהטעם הנ"ל.

ר"ש ד"ה תניא - "הטביל בו יורה גדולה ה"ז טמאה מפני שהמים מקלחין" וכו', בטעם הדבר שאין המים כשרים מדין השקה מצינו ג"פ: א' ס' **האשכול** (סו"ס ס) כתב שפעמים צפה היורה מעט למעלה, ונפרדת מן המקוה, דבכה"ג ליכא חיבור למים.

ב' **החס"ד** (ה-יג) פירש דאיירי במקוה מצומצם, וע"י הכנסת היורה נחסר המקוה משיעור מ' סאה, ולכן ליכא השקה.

ג' **החזו"א** (קמא ח-יג) פירש דקודם שהיורה נתמלאה אין המים שבה מחוברים למקוה, וע"כ הם נפסלין מדין שאובין. והקשה החזו"א למה אין חיבור הקטפרס [שבין המים שבכלי למי המקוה] מועיל לטהר את פסול שאובין, ע"ש בתירוציו. [ועי' להלן שזהו המקור לשיטת הרמב"ם].

עוד התקשו **החס"ד** **והחזו"א** (שם) למה נקט יורה גדולה, והא אפילו קטנה שאינה מחזקת ג' לוגין, אין המים שבתוכה מעלים את המקוה להשלימו למ' סאה, ע"ש. [אמנם **הטור** השמיט "גדולה", כדהעיר החס"ד]. ותירץ **החס"ד** דכיון שא"א לצמצם צריך להטיל במקוה יותר ממ' סאה, [כדכתב התוי"ט בשם הרא"ש], ולכן ביורה קטנה איכא השקה למ' סאה. ועי' להלן בביאור שיטת הרמב"ם.

**הרמב"ם** (ח-יב) פירש שהטעם שטמאה הוא "מפני שהמים ניתזין ויוצאין חוץ למקוה ונמצא חסר מארבעים". בטעם הדבר שמיאן הרמב"ם בטעמו של הר"ש [מדין שאובין], פירשו **החס"ד והלחו"ש** (שם-קח) משום שהמים מחוברים למקוה, וע"כ אינם נפסלים מדין שאובין. **חס"ד** פירש [בדעת הרמב"ם] למה נקט יורה "גדולה", משום שאפשר להכניס יורה קטנה בנחת למקוה, ולא ינתזו מים, ומה"ט שרי לאדם להכנס בנחת, ול"ד ליורה גדולה שמחמת כובדה א"א להורידה בנחת.

בא"ד - "הקופץ למקוה ה"ז מגונה הטובל פעמים וכו' האומר לחבירו כבוש ידך" וכו', בטעם הדבר נאמרו פירושים רבים, כדהבאנו בפ"ח מ"ה.

משנה ז'

"הטביל בו את המטה אע"פ שרגליה שוקעות בטיט העבה טהורה מפני שהמים מקדמין", הראשונים נחלקו האם דין זה נאמר גם באדם, כדכתבו **הראב"ד** (שעה"ט ג-ז) בשם **י"א הרשב"א** (ב"ז ש"ז עמ' תיח) בשם **יש מי שאומר והר"ש והרא"ש** (הל' מקואות סי' לג), א"ד דין זה נאמר דוקא במטה, אבל באדם לא הוי טבילה, כיון שהטיט נכנס בין ראשי אצבעותיו, והוי חציצה, כדכתבו **הראב"ד** (שם) [בשם יש מי שאומר, וכתב שנראין דבריו] **הראב"ן** (סי' שכז) **והרשב"א** בשם **יש מי שאומר והראב"ד**, א"נ משום שאדם הוא כבד, ומכביד בעובי הטיט, כדכתב **הרא"ש** (שם) בשם **יש מחלקין**. מקור דבריהם הוא מהגמ' בנדה (סו:). ועי' **גלות עליות** (פסקא א סוד"ה הטביל).

"הטביל בו" וכו', פירוש במקוה מצומצם הנ"ל. בטעם הדבר דנקט הך דינא במקוה מצומצם, פירשו **הר"מ והרע"ב** דאורחא דמילתא נקט, דבמקוה מצומצם אין רגלי המטה נמצאות בחלל המים. ועי' במה שפירש **גלות עליות** (סוד"ה הטביל).

"מפני שהמים מקדמין", בביאור הענין נחלקו הראשונים, ונשנו ג' שיטות: א' **הרא"ש וס' האשכול** (סי' נד ונט) פירשו שהמים מקדמים ונכנסים לאותן הגומות של כרעי המטה, ומים אלו מחוברים למי המקוה, והיינו שבשעת כניסת רגלי המטה לגומות, נכנסו מים לתוך הגומות, ונשארו שם מעט מים, ומים אלו מחוברים למי המקוה, ולכן הוי טבילה, כדפירשם **גלות עליות** (פסקא א אות א). וכ"כ **תועפות ראם** (סי' כו אות קצג) שפירוש הרא"ש שונה מפירושי הר"ש והרמב"ם.

ב' **הר"ש והרע"ב** פירשו שהמים נכנסו לאותן הגומות, בשעת כניסת רגלי המטה לגומות, ואף שהמים לא נשארו שם, מ"מ בשעת הכניסה היתה המטה מוקפת מים, וע"כ הוי טבילה, כדפירש **גלות עליות**. וכ"פ ה**א"ר**, והוסיף לפרש שבשעה שהתחיל לנעוץ את הרגלים מקדמים המים לבוא בתוך הנקב, לפני שהרגלים נתחבו בתוך הטיט. וצ"ע. [אמנם **התוי"ט** (ב-י) כתב שבדברי הר"ש והרע"ב מבואר שרגלי המטה הוטבלו קודם ששקעה בטיט, וע"כ התקשה שבאותה שעה לא היתה המטה כולה במים. **החכמ"א** (בינ"א שער בית הנשים יד-כד) כתב שהרא"ש פירש כרמב"ם, והר"ש **והסמ"ג** פליגי, ע"ש].

ב' **הרמב"ם** (ח-יב ובפיה"מ) [**הסמ"ג** (עשין רמח) ע"ש ובחכמ"א] ס' **היראים** (סי' כו דף כז:) **והרוקח** (סי' שעב) כתבו שרגלי המטה הוטבלו במים בתוך מי המקוה, לפני שהרגלים שקעו בתוך הטיט, כדכתב **גלות עליות** (אות ב), וכדפירש **התוי"ט** בדעת הר"ש והרע"ב, כנ"ל. ופירש **גלות עליות** דבכלי א"צ להטבילו בבת אחת, והתקשה דאכתי מדרבנן צריך להטבילו בב"א. [ע"ש שפירש מ"ט ליכא חציצה, והניח בקושיא היאך מהני טבילה, והא אין כל הכלי במים]. והניח בקושיא, וכדהתקשה התוי"ט, כנ"ל. ואולי י"ל דהטעם שרבנן הצריכו להטביל כלים בב"א, הוא משום מראית העין, דהרואה שטובלים חצי כלי, יחשוב שאפשר להטביל חלק מכלי, או שהרואה יבוא להכשיר טבילת אדם שלא בבת אחת, אבל במטה שרגליה נכנסות לתוך הקרקע, אין חשש שהרואה יראה שטובלים חצי כלי, כיון שהרגלים לא נראות, וע"כ מהני טבילתה. ועי' מש"כ בר"ש.

"כובש אפילו חבילי עצים אפילו חבילי קנים", האחרונים נחלקו האם צריך שיהא נקב שיעור שפוה"נ, כדי לצרף את המים שבין העצים, כדכתב **הש"ך** (שם-קמ), א"ד א"צ שיהא נקב בשיעור שפוה"נ, כיון שהעצים חשיבי ככותל המקוה, והנקבים שבתוכם הוי כחורי וסדקי המערה, כדכתב **המשנ"א**. לפ"ד פירש המשנ"א את מש"כ הר"ש שלא יחלקו את כל המקוה, דדינא דמתני' איירי בכובש עצים בסוף המים, אבל אם כובש באמצע המים לא מהני, דל"ח כחורי המערה, אלא הוי כשני מקואות, [משא"כ לפ"ד הש"ך]. וכ"פ **גלות עליות** (פסקא ב) **וחזו"א** (קמא ח-יד ד"ה ובלבד).

"אפילו חבילי עצים אפילו חבילי קנים", **הרשב"ץ** (ח"א סי' יז וח"ג סי' לד) כתב דדוקא עצים ואבנים, [כדכתב הר"ש], אבל לא כלים. וכ"פ **השו"ע** (רא-סו). [וכן הביא **הב"ח** (שם-סה)]. בטעם הדבר נאמרו כמה פירושים:

א' **הט"ז** (שם-פ) **והלבוש** (שם-סו) פירשו דבכלים איכא חסרון משום דבעינן הויתו ע"י טהרה. וכן נקטו **דברי חמודות** (הל' מקואות אות פה) [כדכתב הש"ך] **והגר"א** (שם-קיח), וע"כ הקשו דבכה"ג ל"ח שהוייתו ע"י טומאה, כדמצינו (פ"ה מ"ו) דשרי לעצור זחילת המים ע"י כלים. וכה"ק **המשנ"א** דכיון שהמקוה כשר, ואינו כובש אלא שתהא הטבילה נוחה, אין זו הויתו. אך **הגידו"ט** (שם-מו) הביא שנחלקו בדבר **הרא"ה** (בדה"ב ז-ז עמ' שצ) **והרשב"א** (משמה"ב שם) [דלהלן]. **התפא"י** (בועז יא ד"ה נ"ל) תירץ דכיון שא"א לטבול בלי העמדת הכלים, כשהעמיד הכלים הוי כמו מקוה אחר, וכדין הממשיך מקוה לגומא אחרת, דה"נ מקוה זו עמוקה טפי מהראשונה. **הש"ך** (שם-קמ) העיר דא"כ הו"ל לחלק בין עצים לדבר המקב"ט. [וע"ע במה שהעירו **הש"ך והגר"א** (שם-קיח)].

ב' **הש"ך** (שם-קמ) פירש דבעינן שיהא בהם נקב שיעור כשפוה"נ, ובכלים מסתמא אין בהם כשפוה"נ, דאי יש בהם נקב כשפוה"נ אין שם כלי עליהם. כתב ה**פרי דעה** (שם) שבלשון התשב"ץ משמע כש"ך, ע"ש. ועי' **חזו"א** (תנינא ט-יב). **המשנ"א** הקשה דא"כ מאי קמ"ל מתניתין. ועוד אמאי תלי הרשב"ץ בכלים, והא לא תליא אלא בשיעור שפוה"נ.

ג' **המשנ"א** [בפי' א'] פירש דהמים שבתוך העצים מצטרפים לשיעור, כיון שהעצים נחשבים כמו הכותל, וע"כ הנקבים הוו כסדקי המערה, אבל אין דרך לעשות כותל מכלים, וע"כ אין המים מצטרפים.

ד' **המשנ"א** [בפי' ב'] פירש דבכלים גזרינן שמא יבואו לטבול בתוך כלי שאין בפיו כשפוה"נ.

ה' **ערוה"ש** (שם-רב) פירש דכיון דעיקר הטבילה היא ע"י הכלים, הוי קצת כטבילת אדם בתוך כלים. ע"ש בפירוש נוסף.

ו' **גלות עליות** (פסקא ב) פירש דהמים שיבואו לתוך הכלים יפסלו מדין שאובין, למרות שמחוברים ע"י נקב כשיעור שפוה"נ, כיון דקי"ל שצריך שהמים יקיפו את הכלי מכל צד. וכעי"ז פירש **החזו"א** (תנינא ט-יב ד"ה ומיהו).

ז' עוד פירש **גלות עליות** דגזרינן שמא יטבול גם כשאין בפי הכלים שיעור שפוה"נ, ע"ש בפירוש נוסף. ועי' פירוש נוסף בס' **שירי טהרה**.

"כובש אפילו חבילי עצים" וכו', הראשונים נחלקו האם כובש דוקא קאמר, ולא מהני להוסיף מים שאובין, דמקוה שאין גופו עולה בו הוא מקוה פסול, כדכתב **הרא"ה** (בדה"ב ז-ז עמ' שצ), א"ד בגונא שאין לו מים להוסיף קתני שכובש חבילי עצים, אבל אם יש לו מים שרי להוסיף, כדכתב **הרשב"א** (משה"ב שם ושו"ת סי' תתיט), והובאו ב**לחו"ש** (שם-קיא), וציין שבס' **גינת ורדים** (ה-י) כתב ראיה להתיר.

"מחט שהיא נתונה על מעלות המערה היה מוליך ומביא במים כיון שעבר עליה הגל טהורה", **האחרונים** (דלהלן) הקשו למה אין המים נפסלים מדין הוייתו ע"י דבר המקב"ט. ובשלמא לשיטת הרמב"ם שפסול זה נאמר רק במעין, ניחא, אך לחולקים תקשי.

**התוי"ט** [הו' ב**לחו"ש** (לחם רלא)] **ומשנ"א** (ד"ה כיון) יישבו דכיון שעיקר המקוה נשאר במקומו, והגל לא נתלש לגמרי מהמקוה, ע"כ לא חשיב שהוית המקוה נעשתה ע"י טומאה. **הט"ז** (שם-עג) כתב שלפ"ד **הרא"ש** (הל' מקואות סי' יב) שמים המחוברים למקוה אינם נפסלים ניחא, אך לפ"ד **הרשב"א** (שעה"מ ח שו"ת ח"ג סי' רכח והמיוחסות סי' רכז) שחלק על הרא"ש תקשי.

[אלא ש**התוי"ט** הקשה מהא דכתב **הרא"ש** (הל' מקואות סי' כג) "ובלבד שלא יתלש הגל, דאז לא היה מטהר, אם אין בו מ"ס", משמע שאם יש בו מ"ס היה מטהר, אע"פ שהוייתו באה מכח האדם. וכה"ק **הט"ז** (שם) על הפרישה. **התוי"ט** כתב שלעולם בעינן שהגל יהא מחובר למקוה, וכדמשמע מסתימת דברי **הטור**]. שאר האחרונים תירצו בכמה אנפי:

א' **הש"ך** (שם-קכג בסו"ד) ו**המהרי"ט** (ח"ב יו"ד סי' יז סוד"ה על) [והביאו **הלחו"ש** (רא-ק)] פירשו דכיון שהאדם לא תלש את הגל בידיו, אלא דחה את המים והגל נתלש מהמקוה, ובמקום תלישתו ליכא ידי אדם, ע"כ לא חשיב שהוייתו ע"י טומאה.

ב' **הט"ז** (רא-עג) פירש שכיון שהוא משים ידיו תוך המקוה עצמו, וע"י נענוע ממילא הולכים המקוה, שרי. בביאו"ד י"ל דכאשר ההמשכה נעשתה מחוץ למקוה, היא מוגדרת כהעברת מי המקוה, אבל כשהפעולה נעשתה במקוה, חשיב שהמקוה התרחב מאליו. ודוק. אך ה**פרי דעה** (שם) כתב שאין דברי הט"ז מובנים. וע"כ פירש שכוונתו למש"כ הש"ך.

ג' עוד תירץ **הלחו"ש** (שם) דאיירי במוליך ומביא במים שלא בכוונה.

ד' ה**פרי דעה** (טורי כסף עג ד"ה אולם) פירש דאף אם ידו תלשה את הגל, מ"מ כאשר הגל המשיך והתפשט הלאה, שרי לטבול שם, כדין הממשיך מים בסילון טמא, והמים לא נפלו ממנו ישירות למקוה, דשרי.

המפרשים נחלקו מ"ט אין מי המקוה נפסלים מחמת היותם זוחלין, ע"י זה שהוא מוליך ומביא במים, ונשנו ג' שיטות עיקריות:

א' **הריב"ש** (רי"ס רצב) פירש דכיון שהמים שבים למקוה, אלא שנתפחו מחמת האדם, מיקרי אשבורן. וכעי"ז פירש **ס' האשכול** (סו"ס ס), ע"ש. [וכעי"ז פירש **הפרישה** (שם-סז) דכיון שיורד מיד למקוה ל"ה כזוחל, אלא בטל אגב המקוה שעומדת במקומה באשבורן].

ב' **האמר"מ** (א-טז) התקשה דהכא יש כתלים מכל צד, ואין ראיה למים היוצאים חוץ לכתלים, ע"ש. וכ"כ **נזר הקודש** (פ"ג אות א) שהטעם שהמים כשרים משום שאין מים הזוחלין בתוך המקוה נפסלים. וכעי"ז כתב **החזו"א** (קמא ג-יא), ע"ש בתרי אנפי. **הב"ח** (שם-סו) כתב דמה"ט בעינן שהגל לא יעקר ממקומו, כדכתב הטור, כדי שלא יחשב לזוחלין.

ג' **הש"ך** (שם-קכג) פירש דאיירי בגל שנתלש ממעין, וע"כ מטהר בזוחלין. אך ה**בית מאיר** (קונ' ג סנ"ז) הוכיח דאיירי בגל שנתלש ממקוה. **הלחו"ש** (שם-קד) התקשה מנ"ל [לב"ח וש"ך] שאם עקר הגל ממעין מטהר בזוחלין, והא אפילו לפ"ד המהרי"ק שכתב שכל זמן שהגל שנתלש זוחל הוא מטהר בזוחלין, י"ל דהיינו דוקא בנתלש מאליו, ולא בתלשו אדם. ועי' **גלות עליות** (פסקא ג).

"מחט וכו' כיון שעבר עליה הגל טהורה", בדברי **הרמ"א** (שם-נז) מבואר שטעם הדין הוא מדין עירוב מקואות, מדהביא דין זה לגבי עירוב מקואות, וכתב ש"לכן" המחט טהורה.

"כיון שעבר עליה הגל טהורה", **ס' האשכול** (סו"ס ס) **הרא"ש** (הל' מקואות סי' כג) **רבינו ירוחם** (כו-ה) **הטור והשו"ע** (שם-נז) כתבו דבעינן שהגל לא יעקר ממקומו, אלא יהא מחובר למקוה. בטעם הדבר מצינו כמה פירושים:

א' ס' **האשכול** כתב שמקוה לא מטהר כלים פחות ממ' סאה, ולכן צריך שהגל יהא מחובר. וכן הוכיחו **הט"ז** (שם-עג) **הש"ך** (שם-קעג) **והתוי"ט** מהא דכתבו הרא"ש ורבינו ירוחם שאם אין בו מ' סאה אינו מטהר, מוכח שהחסרון בגל שנעקר הוא שאין בו שיעור מ' סאה, אלא שנחלקו אי איירי בגל שנתלש ממקוה, וע"כ בעי שיעור מ' סאה, כדכתב **הט"ז**, א"ד איירי בגל שנתלש ממעין, ובכל זאת בעי שיעור מ' סאה, כיון שהגל אינו גוף המעין, כדכתב **הש"ך**. אך **הבית מאיר** (קונ' ג סנ"ז) תמה על הש"ך, והוכיח שהרא"ש איירי במקוה ולא במעין. [בדעת החולקים נחלקו האחרונים אי איירי במעין, ולכן ליכא פסול זוחלין, כדכתב **הש"ך**, א"ד איירי במקוה לאחר שנתלש ונעשה אשבורן, כדכתב **הט"ז** (שם-עד). **הבית מאיר ופרי דעה** (טורי כסף עד) [עפ"ד הריב"ש] כתבו דאיירי בגל החוזר למקומו, ולכן ל"ח זוחלין, [כיון שזחילתו נעשית ע"י האדם, כדהוסיף הפר"ד], ועוד דכל שלא ניכרת זחילתו ל"ח זוחלין, כדכתב הב"מ].

ב' **הב"ח** (שם-סו) פירש דאם הגל נעקר הוי זוחלין, ואין המקוה מטהר בזוחלין. וכ"פ **התפא"י** (יכין נח).

ג' **התוי"ט והפרישה** (שם-סח) [בצד ב'] פירשו שאם הגל נתלש הוי הוייתו ע"י האדם שהוא מקבל טומאה, ורק כל זמן שהוא מחובר ליכא להך חסרון, כיון שעיקר המקוה נשאר במקומו, כנ"ל. וכ"פ **התפא"י** (בועז יב).

נפק"מ בין הטעמים, א' בדין גל שיש בו שיעור מ' סאה, דהתוי"ט והפרישה כתבו שלפי פירושם גם כשיש בגל מ' סאה אם נתלש פסול, וכן הוא לפ"ד הב"ח, משא"כ לפירוש א'. [וע"כ הקשו **התוי"ט הט"ז והש"ך** על פירוש ב' וג', מהא דמבואר ברא"ש ורבינו ירוחם שאם יש בגל מ' סאה מהני גם אם נתלש. והתוי"ט כתב את דבריו בדעת הטור שלא חילק חילוק זה].

ב' בדין גל של מעין, ד**הב"ח** כתב שלפי פירושו גל של מעין שנתלש מטהר, כיון שמעין מטהר בזוחלין, וכ"ה לפ"ד הפרישה, לסוברים (הובאו במשנה ג') שמעין אינו נפסל ע"י הוייתו ע"י טומאה, משא"כ לפירוש א' מעין מטהר [כלים] בכל שהוא, כדכתב **הט"ז** (שם-עד).

ר"ש ד"ה שהמים מקדמין - "לאותן הגומות" וכו', **התוי"ט** (פ"ב מ"י) התקשה היאך מקדמים המים לגומות, והרי הגומות אינן נעשות אלא ע"י הרגלים. ועל מש"כ **הרע"ב** "שהמים מקדמים להטביל הרגלים קודם שישקעו בטיט" וכו' התקשה מאי מהני הא דהוטבלו במים קודם שנשקעו בטיט, והרי אז לא היתה המטה כולה במים. וכתב שלשון **הרא"ש** (בפיה"מ ובהל' מקואות סי' כא) ניחא, דהמים קדמו ונגעו ברגלי המטה קודם שהגיעו לטיט, ואותם המים מחוברים למקוה.

**החזו"א** הקשה אמאי איכא חיבור בין המים שבגומות למי המקוה, והא ליכא שיעור קליפת השום. במקום אחד (קמא ח-יד) כתב החזו"א דכיון שעושה דרך טבילתו, ואינו מפסיקו אלא לצורך הטבילה, סגי בטופח, אפילו שלא ע"מ להטפיח, והיינו דאשמועינן מתני' דמים מקדמין הוי חיבור. במקום אחר (תנינא ט-ו) כתב החזו"א דחורי המערה מצטרפים גם אם אין שיעור כקליפת השום, אלא טופח ע"מ להטפיח, והגומות שבקרקע הוי כחורי המקוה. [נפק"מ בין הפירושים בדין טופח שלא ע"מ להטפיח]. ועי' במה שפירש **גלות עליות** (פסקא א אות ג).

**תפא"י** (יכין נג) הקשה שהמים שעל רגלי המטה הם קטפרס, ולמה הוי חיבור. ותירץ דכיון שהגומות טמונות תחת המים, הו"ל כשאר גומות שבשולי המקוה, שהמים שבתוכם כגוף המקוה דמו.

בא"ד - "ואין כאן חציצה דאין חוצץ אלא טיט היון וטיט היוצרים", מבואר שבטיט היון והיוצרים לא מהני מים מקדמין, כדכתב **הב"י** (קצח-לג). והתקשו **המשנ"א וגלות עליות** (פסקא א אות ג ד"ה אכן) דאף בהם א"א שלא יהא גומות מתוך כרעי המטה, והמים נכנסים לגומות. וכתב **המשנ"א** שכ"ה לפ"ד **הרא"ש** שפירש שהמים הטופחים מחוברים למי המקוה. **גלות עליות** כתב שצ"ל שמפני עבות הטיט אינו מניח המים לרוץ לתוך הגומא. ועי' בהערת **החזו"א** (קמא ח-יד).

**גלות עליות** (פסקא א אות ד) הוכיח ש**הרמב"ם הראב"ד ס' האשכול והרא"ש** פליגי על הר"ש, וס"ל שגם בטיט היון והיוצרים אמרינן מים מקדמין.

ר"ש ד"ה אפילו - "והא דקתני אפילו חבילי עצים וקנים כלומר לא מבעיא אבנים אלא אפילו חבילי עצים וקנים שהמים באים ביניהם" וכו', בביאו"ד פירשו **התוי"ט ומשנ"א** דקס"ד דכיון שהמים באים ביניהם נמצא המקוה חסר, **המשנ"א** הוסיף לפרש את הקמ"ל, דהוי כחורי המערה. **הרע"ב** כתב דכיון שהמים נכנסים ביניהם לא נראה כמקוה שחלקו. והתקשו **התוי"ט** **ומשנ"א** דא"כ אמאי תני "אפילו" חבילי עצים, והא לפ"ד דוקא בחבילי עצים מהני.

בא"ד - "ובלבד שלא יחלקו כל המקוה" וכו', עי' בהערת **החזו"א** (קמא ח-יד). ועי' **משנ"א** (הנ"ל).

פרק שמיני - ארץ ישראל

משנה א'

"ארץ ישראל טהורה ומקוואותיה טהורין", הראשונים [**ר"מ ר"ש רא"ש רע"ב ומאירי**] פירשו דהא דתנא מקואות א"י טהורין, היינו שאינם פסולים בפסול שאובין, [ואיידי דתנא א"י טהורה, תני נמי דמקוואותיה טהורים, ולא כשרים, כדפירש **התוי"ט**]. **המאירי** הוסיף שאין חוששים שהוא חסר.

**תפא"י** (בועז א) **וגלות עליות** (פסקא א) העירו מהא דקאמר בסיפא שישנו חילוק בין לפנים מן הפתח לבין חוץ לפתח, ואמאי סתם תנא ברישא וקאמר שמקוואות א"י טהורין, והא אין כולם טהורים. ואין לומר דסיפא פירושא דכיצד, מדל"ק כיצד, כדכתב התפא"י. וע"כ פירשו דרישא קאמר שטהורין מלהיות טמאים. וכן הזכיר **זר זהב** (ריש פ"ו) ענין זה, ע"ש. בטעם החילוק בין דין טומאה דרישא, לדין שאובין דסיפא, פירשו ב"פ:

א' **התפא"י** פירש דכיון דהשתא מצא מקוה שלימה, דלאו בת קבלת טומאה היא, לא מחזקינן לה טומאה למפרע, כיון שכל המקואות כשעת מציאתן, ול"ד לשאובין, דשאני טהרות דזהירי בהו טפי משאובין, ועוד בשאובין איכא חזקת טומאה לטובל.

ב' **גלות עליות** (פסקא א) פירש משום דלא חיישינן שרוב המים שאובין, וע"כ גם אם באו אח"כ קצת מים טמאים, נתבטלו ברוב, וכשיושלם שיעור מ' סאה, תפקע טומאת המים ע"י השקה, ע"ש [בעוד טעמים].

אך כאמור הראשונים לא פירשו כפירושם, אלא נקטו שהתנא בסיפא פירש את הרישא, דלאו כללא הוא, כדמבואר בדברי **הר"מ**, [והביאו התוי"ט].

"מקואות העמים שבחו"ל כשרים לבע"ק", **המשנ"א** העיר דהו"ל למיתני מקואות שבחו"ל כשרים לבע"ק, דהא כונת התנא לחלק בין סתם מקואות בא"י לחו"ל, כדפירש **הר"מ**. ותירץ דקמ"ל דאפילו ידוע שנעשה ע"י העמים, כשרים, כיון דאפילו מים ודאי שאובין כשרים לבע"ק.

"כשרים לבע"ק", הא דל"ק ופסולים לכל הטמאים, כדתני בסיפא, משום דמילתא דפשיטא הוא, כדפירשו **המשנ"א ותפא"י** (יכין ה).

"אפילו נתמלאו בקילון", הראשונים נחלקו האם הכונה להמשכה של שאובין, כדפירשו **רה"ג ר"ש רע"ב** **והגר"א**, והיינו ששפך לתוך גומא, [כדכתב הרע"ב], והמים נמשכו מאליהם למקוה, ולשאר טמאים ל"מ המשכה, דדוקא כאשר המים שאובין הם מיעוט, מהני המשכה, [כדפירש התוי"ט], או שהכונה ששפך מים שאובין לתוך המקוה, כדפירשו **הרא"ש וגלות עליות** (פסקא ב) עפ"ד **הר"ן**. [ועי' במש"כ **גלות עליות** שדברי הרא"ש אינם מדוקדקים]. וכ"כ **הב"י** (סו"ס פח) שגם מים שאובין כשרים, ולא הצריך להמשיכם.

אולם **האחרונים** (דלהלן) נקטו שדין זה הוא מוסכם, שגם מים שאובין שלא הומשכו כשרים, וע"כ התקשו האחרונים למה נקט התנא שמים שאובין כשרים ע"י המשכה, והא גם אם נשאבו בלא המשכה, כשרים, ופירשו ג"פ:

א' **התוי"ט** פירש דאורחא דמילתא נקט, דדרך למלאות בקילון, אבל ה"ה אם נשאבו בלא המשכה, כשרים.

ג' **התפא"י** (יכין ה) פירש דנקט קילון, דהוא גומא בקרקע, לאפוקי מים הנמצאים בכלי, דלא מהני אפילו לבע"ק. וכ"כ **גלות עליות** (פסקא ב), וביאר דכלים הוא פסול מה"ת, וע"כ לא הקילו בו בבע"ק. בדין זה איכא פלוגתא ב**גמ'** בברכות (כב:), והו' ב**ב"י** (סו"ס פח), וא"כ פירוש זה אינו מתאים לכל השיטות, וכדהעיר **גלות עליות**. [ואפשר שלכן שאר המפרשים לא פירשו כפירוש זה. אמנם להלכה פסק **המג"א** (תרו-ט) עפ"ד **הראב"ד** (בעה"נ שעה"מ, הו' בב"י סי' קנט-טז) לחומרא. וכ"פ **הלח"מ** (ברכות ו-ה) בדברי **הראב"ד** (שם)]. וע"כ פירש דמאן דמתיר לטבול בכלי, ס"ל שפסול שאובין הוא מדאו', וע"כ לא הוצרך תנא דמתני' להתיר לטבול בכלי, כיון דשאובין וכלי חדא הוא.

ג' **הרש"ש** פירש [לול"ד הראשונים] דאיירי בבעלי קרי המוזכרים במשנה ב', דכיון שאינם בע"ק ממש, רק מדבריהם, ולתרומה, לכן מקילינן להו בטבילה מקוה כהני, דמהני המשכה, אבל בבע"ק לד"ת קיל טפי, ומהני שאובין בלא המשכה. ועי' במש"כ **החזו"א** (קמא ט-ה).

"ר"א אומר הקרובים לעיר ולדרך טמאים וכו' והרחוקים טהורים", בדעת ת"ק פירש **התפא"י** (יכין י) דכיון דמחזקינן שמתחילה היה שם מים כשרים, הוי רק ספק נפלו שם ג' לוגין שאובין, ותנן (ב-ג) שספק ג' לוגין, כשר. ועי' **משנ"א** שפירש מ"ש הכא דת"ק פליג אדר"א, מהא דבפ"ק כו"ע מודו להך חילוק.

ר"ש ד"ה תניא - "מקוואות העמים שבחו"ל וכו' ושלפנים מן המפתח פסולין לבע"ק", צ"ב מ"ט פסולים. **גלות עליות** (פסקא ד) פירש דס"ל שמים שאובין פסולים לבע"ק. והקשה דא"כ למה מקואות שבחו"ל כשרים לבעלי קריין. ובתחילה פירש שר"מ פליג גם במקואות שבחו"ל, ורישא ר"י קתני לה. ודחה דבפשטות לא משמע כן. וע"כ פירש דר"מ גזר בא"י שמא יבואו הכהנים לאכול תרומה ע"י טבילה זו, ולכן בחו"ל דליכא תרומה, שרי. ואפשר דבתרומת חו"ל הקילו דסגי בטבילת שאובין. וכעי"ז פירש **החזו"י** דאולי חיישינן דלמא אתי לאחלופי בטבילות מטומאה לטהרה.

בא"ד - "מעשה במקוה שבין אושא לשפרעם" וכו', עי' במה שהקשו **חס"ד** (ו-א ד"ה ובהא) **וגלות עליות** (פסקא ד ד"ה ומה) על פירוש הר"ש. וע"כ פירש ה**חס"ד** דקמ"ל דהא דתני מן הפתח ולחוץ כשרים אף לנדות, היינו דוקא בזמן שישראל שרוים על אדמתם, דלא שכיחי נכרים, אבל בזמן דשכיחי נכרים, חיישינן שמא הנכרים הוריקו המים, ומילאום שאובין, לקלקל את ישראל, ע"ש.

בא"ד - "מרחץ שבלניה עכו"ם בזמן שמטהרת שלה פתוחה לרה"ר טהורה לרה"י טמאה וכו' דברה"י ספיקו טמא", וכ"פ **המאירי**. **החזו"א** (קמא ט-א) התקשה דלגבי ספק מים שאובין סתם התנא להכשיר, ולא חילק בין רה"י לרה"ר, ע"ש. **גלות עליות** (פסקא ה) **וחזו"י** פירשו [פירוש אחר] שאם המרחץ פתוח לרה"ר, הנכרי ירא להכניס בו שאובין, ואם פתוח לרה"י, חישינן שמא הכניס בו שאובין כדי למלאותו, כיון שאין רואהו.

בא"ד - "אע"פ שזה נכנס וכו' לא חיישינן שמא הפסיק ההשקה", וכ"פ **המאירי**. בביאור החסרון בהפסקת ההשקה נחלקו האחרונים, ונשנו ג' שיטות:

א' **הגידו"ט** (שו"ת סי' י) הוכיח שהשקה מועילה להכשיר מים שאובין רק כל זמן שהם מושקים, דלא כ**רא"ש** (שו"ת סי' לא) שכתב שההשקה מכשירה אותם לעולם, גם אם פסקה השקתם.

ב' **הלחו"ש** (רא-צה ד"ה עוד כתב דמדברי) דחה, ופירש דדרך להחליף תמיד את המים שבמרחץ, שיהיו נקיים, ולכן בעינן שלא תופסק ההשקה, דאם פסקה ההשקה, נמצא שהכניסו שאובין שלא הושקו.

ג' **החזו"י** (חדושים ו-ב) פירש דמיירי במקוה חסר שהשיקו למקוה שלם, ולכן אם פסקה ההשקה חוזר לפסולו.

עוד פירש **החזו"י** [בל' אולי] עפ"ד **הש"ך** (רא-קה) דאם השיק בדבר המקב"ט לא מהני ההשקה אחרי שנפסקה. [וצ"ע].

משנה ב'

"אלו בע"ק שצריכין טבילה וכו' ראה מים חלוקים או עכורים" וכו', הראשונים והאחרונים נחלקו לגבי מה נאמר דין הטומאה, ונשנו ג' שיטות: א' דין זה נאמר לגבי תרומה, כדפסק **הרמב"ם** (אבוה"ט ה-טו), ומקורו מה**תוספתא** (ו-ד), דתני "כל אלו שאמרו טהורין לחולין וטמאין לתרומה", כדהביא **הר"ש** (מ"ד).

ב' דין זה נאמר גם לגבי חולין, והתוספתא הנ"ל אינה להלכה, כדכתב **המאירי** (ד"ה אף) דטמא לגמרי משמע. ויש להסתפק האם לשיטתו זוהי טומאה מדאו', א"ד מודה שמדאו' טהור, אלא דס"ל שמדרבנן טמא גם לחולין. נפק"מ אי בעי הערב שמש, וכדכתב **המשנ"א** שלפ"ד הרמב"ם א"צ בהערב שמש.

ג' דין זה נאמר לגבי דברי תורה, כדאיירי במשנה א', ולענין תרומה א"צ טבילה, כדכתב **החזו"א** (מקואות קמא ט-ו), ע"ש שהוכיח כדבריו מהגמ' בנדה (מג.), וכתב שמהתוספתא אין הכרח דאיירי נמי לענין מים חלוקין ועכורין. וכ"כ **גלות עליות** (ד"ה אלו) שזהו פשטיה דמתני', דומיא דרישא, [וכדלהלן].

מבואר בדעת הראשונים הנ"ל שמדאו' אין מים חלוקים ועכורים מטמאים. בטעם הדבר פירשו בתרי נוסחאות: א' **המשנ"א** פירש ע"פ הגמ' בנדה (מג.) "אמר שמואל כל ש"ז שאין כל גופו מרגיש בה אינה מטמאה מ"ט ש"ז אמר רחמנא בראויה להזריע", ופירש **הריטב"א** (שם) דאם אינה ראויה להזריע "לא מקרי שכבת זרע", ולכן גם הש"ז עצמה אינה מטמאה, כדמוכח בגמ', וכדכתב **החזו"א** (קמא טו-ו ויו"ד סי' קטו לדף מג.). ויש להוסיף את הלישנא אחרינא (שם) "אמר שמואל כל ש"ז שאינו יורה כחץ אינה מטמאה". אך הגמ' (שם) הביאה לישנא ג' "כל ש"ז שאינו יורה כחץ אינה מזרעת וכו' הא טמויי מטמיא", ולפ"ז ל"ש לפרש את התוספתא כטעם הנ"ל.

ב' **התפא"י** (יכין יב) פירש דכיון שלא יצא בקישוי אבר אינו מטמא. ואפשר דס"ל שגם להך לישנא ס"ל שא"צ שתהא יורה כחץ, בעינן שתצא בקישוי אבר. וקצת דוחק הוא מדקאמר התם "שנאמר כי יהיה בך איש אשר לא יהיה טהור מקרה אפילו קרי בעולם", דמשמע שכל קרי מטמא.

בטעם הדבר שרבנן טימאו, היה מקום לפרש שמדרבנן ש"ז מטמאת גם בלא הרגשה. אולם **המשנ"א** פירש שרבנן חששו דלמא ארגיש, וכסבור הרגשת מ"ר היא.

הר"ש (משנה ד') הקשה על שמואל דאמר כל ש"ז שאין כל גופו מרגיש בה איה מטמאה, מהא דמים עכורין או חלוקין טמאים, האחרונים תירצו בכמה אנפי:

א' **משנ"א** ו**החזו"א** (קמא ט-ו) [בתי' ב'] תירצו דשמואל קאמר שמדאו' טהור, ומתני' תני שמדרבנן צריכים טבילה לתרומה, כנ"ל.

ב' **גלות עליות** (אות א) תירץ עפ"ד **הרמב"ם** דאיירי במתאוה ונתקשה, ולא יצא ש"ז, ואח"כ בהטלת מ"ר ראה שהם חלוקים, וע"כ טמא, כיון שהש"ז נעקרה בהרגשה. אלא שהקשה מהלישנא בתרא דשמואל, דש"ז שאינו יורה כחץ אינו מטמא, ותירץ שהטיל מים בשעת הקישוי. אלא שכתב (אות ג) שבדברי **המג"א** (תנז-ח) **ושו"ע הרב** (שם) מבואר שלא נקטו כדבריו, מדכתבו שכהן שטבל לקריו והטיל מים, חיישינן שראה מים חלוקים, למרות שלא נתקשה, ע"ש במה שדן ליישבם.

ג' **החזו"א** (קמא ט-ו) [בתי' א'] תירץ דמתני' איירי לענין לאוסרו בד"ת, כדאיירי ברישא, [וכ"כ **גלות עליות** (ד"ה אלו) שכ"ה הפשט הפשוט], ומודה שמואל דאסורה בתורה. והקשה מהא דתני בתוספתא שטמאים גם לענין תרומה. [וע"כ תירץ כתי' א'. ודחה דבגמ' בנדה מוכח שלשמואל אפילו טומאה דרבנן לגבי תרומה ליכא, דלא כתוספתא]. שוב כתב שאין ראיה מהתוספתא דאיירי לענין מים חלוקין ועכורין, עכ"ל.

בדין טבילה לד"ת, **גלות עליות** (ד"ה אלו) **תפא"י** (שם ובועז ד) **וחזו"א** (מקואות קמא ט-ו) כתבו דבעי טבילה, כדין תרומה, אלא שהביאו שה**מג"א** (סי' פח) כתב שא"צ טבילה. וכתב **גלות עליות** שכן מסתבר לפ"ד התוספתא שלא גזרו לענין חולין, רק לענין תרומה, וע"כ גם לענין ד"ת לא גזרו.

"אלו בע"ק צריכים טבילה" וכו', המפרשים העירו אמאי לא תני 'אלו בע"ק טמאים', ותירצו בתרי אנפי: א' **התפא"י** (יכין יב) פירש דכיון שטהורין לחולין, [כשיטת התוספתא והרמב"ם הנ"ל], לכן ל"ק 'טמאים', דדוקא לענין תרומה צריכים טבילה. וכ"ש לפ"ד **החזו"א** הנ"ל דאיירי רק לענין ד"ת, דמה"ט לא תני 'טמאים'.

ב' **המשנ"א** פירש דכיון שא"צ הערב שמש, דהא אין זו טומאה מדאו', כדמוכח מהא דטהורים לחולין, לכן לא תני "טמאים", [ע"ש בביאור נוסף]. ויתכן שיישוב זה קיים גם למאירי הסובר שטמאים לחולין, כיון שאין זו טומאה דאו', אלא דרבנן, כנ"ל.

"ראה מים חלוקים וכו' בתחלה טהור", **התפא"י** (יכין יג) הוסיף לפרש שמ"ר רגילים לבוא בקילוח, וע"כ אם באו טיפין טיפין, איכא הוכחה קצת שאינם מ"ר.

"מים חלוקים", **הרע"ב** פירש שמטיף טיפים חלוקים כמין שלשלת. ופירש **גלות עליות** (ד"ה אלו) שחלוקין היינו מלשון חלקים קטנים, דהיינו טיפים טיפים. [ואם היה באמצע ובסוף טמא, למרות שאינם עבות, וכדכתב **התוי"ט**. ובמשנה ג' בא לומר שטיפין עבים גם אם הוא בתחילה ה"ז טמא]. אך בדעת **הרמב"ם** פירש שחלוקים היינו מל' חלקים ונוחים כשמן, והיינו שמחליקים את היד הנוגעת בהן, משום שיש בהם שמנונית. והסתפק גלות עליות בדעת **הרא"ש** האם פירש כפירוש הרע"ב או הרמב"ם.

"ר' יוסי אומר לבנים כעכורים", **הר"מ והרע"ב** פירשו שדוקא אם היו לבנים נמשכים בתחילה טהורים, אבל באמצע ובסוף טמאים. **המשנ"א** הקשה דלישנא לא משמע הכי, ע"ש בפירושו. [ועי' **גלות עליות** (ד"ה אלו) שכתב שדברי **הרמב"ם** בהלכות אינם מתאימים למש"כ בפיה"מ, דמבואר שדוקא מתחילה ועד סוף טמא, ומקורו צ"ע].

רא"ש ד"ה אלו וכו' חלוקין - "פי' שהם חלקים ואינם נדבקים זה בזה", בביאו"ד הרא"ש עי' לעיל במה שהסתפק **גלות עליות**.

משנה ג'

"המטיל טפין עבות מתוך האמה טמא דברי ר"א חסמא", **הרמב"ם** (אבה"ט ה-ו) פסק שבכה"ג טהור, ופירשו **המאירי** ו**הכס"מ** דמשמע דרבנן פליגי עליה דר"א חסמא, וס"ל שטהור, וקי"ל כוותייהו. **התוי"ט** [בפי' א'] **והמשנ"א** פירשו שר"א חסמא פליג את"ק, שלא חילק בין עבות לאינן עבות, אלא סתם שבתחילה טהור, ובאמצע ובסוף טמאות, ונמצא שעבות באמצע ובסוף טמאות לכו"ע. אלא שהתוי"ט חזר בו מחמת דברי הרמב"ם הנ"ל.

"המהרהר בלילה ומצא בשרו חם טמא", דין זה נאמר לגבי תרומה, ולא לגבי חולין, כדתני ב**תוספתא**, וכדהביא **הר"ש** (מ"ד), וכ"כ **הרמב"ם** (אבה"ט ה-טו). בטעם הדבר שאינו טמא מדאו', פירשו האחרונים בתרי נוסחאות: א' **מעשה רוקח** (שם-ה) **משנ"א וגלות עליות** (פסקא א) פירשו [עפ"ד רש"י (דלהלן)] דהוי ספק אי נפיק ממנו קרי, ומכאן ראיה לשיטת **הרמב"ם** דכל ספק דאורייתא לחומרא אינו אלא מדבריהם, כדכתב המשנ"א. ב' **החזו"א** (קמא ה-טו) פירש דאף דהוי ספק טומאה ברה"י, לא חשיב ספק כיון שלא אתחזק כלל שרץ כאן, [ע"ש].

"המהרהר בלילה ומצא בשרו חם טמא", הראשונים נחלקו האם בודאי ראה קרי, [כיון שחלם שבא על אשה, כדקאמר בגמ' בנדה (מג.) "תרגמא ר"ה במשמש מטתו בחלומו דא"א לשמש בלא הרגשה", והוסיף **גלות עליות** שחלם בלילה שגמר ביאתו והוציא זרע, וא"צ שיקדם לו הרהור ביום, כדכתב ה**חס"ד** (ו-ה)], אלא שנבלע בבגד, כדכתבו **הרא"ש והרע"ב**, א"ד הוי ספק שמא יצא ממנו קרי, כדכתב **רש"י** בנדה (שם). ופירש **המשנ"א** שמקורו של רש"י הוא מהא דתני בתוספתא שטמא מדבריהם, ואי הוי ודאי דנפיק ממנו, א"כ טמא מדאו'. וכ"כ **גלות עליות** של' הרא"ש אינו מדוקדק, כדמוכח מהתוספתא.

"המהרהר בלילה ומצא בשרו חם טמא", ב**תוספתא** (ו-ה) אי' "ר' יוסי אומר בזקן וחולה טהור, בילד ובברי טמא", ופירש ה**חס"ד** דר' יוסי ס"ל כל"ב דשמואל (נדה מג.) דכל ש"ז שאינו יורה כחץ אינו מטמא, ופירשה הגמ' דס"ל דבעי שיצא בהרגשה, ולא סגי שיעקר בהרגשה, ולכן רק בילד ובברי טמא, דדרכם לצאת בהרגשה, משא"כ בזקן וחולה. ות"ק ס"ל כל"ק דשמואל דס"ל דסגי שיעקר בהרגשה, ולכן גם זקן וחולה טמאים.

"המהרהר בלילה" וכו', **חס"ד** (ו-ה) כתב דבלילה לאו דוקא, אלא אורחא דמילתא נקט, וה"ה אם ישן ביום והרהר, כמבואר ב**תוספתא** (שם) דתני "המהרהר בלבו ועמד" וכו', ול"ק בלילה.

"הפולטת זרע ביום הג' טהורה דברי ראב"ע", הראשונים נחלקו האם צריך שיעבור ג' עונות שלימות, כדכתב **הר"מ** (שאר אבה"ט ה-יא), והיינו משום דס"ל שבמתן תורה לא שימשו ביום ה', דישראל קדושים הם ואינם משמשים ביום, ונמצא שעד ליל ז' [שבו טבלו], עברו ג' עונות שלימות, כדפירש **גלות עליות** (בפי' הקצר, ועי' בפי' הארוך), א"ד א"צ שיעברו ג' עונות, אלא גם אם שימשו ביום ה', מהני לטבול בליל ז', כיון שהוא יום ג', כדפירשו **ר"ח ורש"י** בשבת (פו.). וכ"מ ב**תוס'** (שם ד"ה פעמים) שהעירו שבדברי ראב"ע הו"מ למימר "פעמים שהן שתים פעמים שהן ג'" וכו', כדקאמר אליבא דר"ע, ע"ש.

"ר"ע אומר לעולם חמש", **השפ"א** (שבת פו: ד"ה ולהרמב"ם) כתב שבדברי הראשונים משמע שנחלקו האם ר"ע ס"ל דתליא דוקא בה' עונות, בין לקולא בין לחומרא, כדמשמע ב**תוס'** (שם ד"ה וליטבלו), א"ד ר"ע בא להחמיר דביום ד' טמאה, דלא כרי"ש, אבל ה' עונות קודם יום ד' מודה דטמאה, כדמשמע קצת בסתימת דברי **רש"י** (שם) שלא פירש רבותא זו.

אי' ב**גמ'** בשבת (פו:) "א"ר חייא בר"א א"ר יוחנן זו דברי רי"ש ור"ע אבל חכמים אומרים שש עונות שלמות בעינן", זוהי גירסת **רש"י**. **הר"מ** גרס שלש עונות, והיא גירסת **הגאונים**, כדכתבו **הרמב"ן** והג' **הגר"א**, וכן גרס **בעה"מ**, ופירש דס"ל כשיטת ראב"ע, וכדנקט הר"מ, ע"ש.

משנה ד'

"האשה ששימשה את ביתה וירדה וטבלה ולא כבדה את הבית כאילו לא טבלה", בטעם הדבר נחלקו **הראשונים**, האם חיישינן שתפלוט זרע, כדפירשו **הר"ש הרא"ש והרע"ב**, או משום שהזרע הוי חציצה, וע"כ הטבילה אינה מועילה, כדהביא **הר"ש** בשם **י"מ**, וכן דקדקו **המשנ"א וגלות עליות** (ד"ה האשה, וכן נקט בפי' הקצר) בסדר דברי **הרמב"ם**, שהקדים דין זה לפני דין פולטת. [**גלות עליות** הוסיף לדקדק מל' מתני' דתני "כאילו לא טבלה", דמשמע דהוי דין ודאי, ואילו לשיטה א' הוי טבילה גמורה, רק חיישינן שאח"כ תפלוט, ע"ש]. וכ"מ ממש"כ הראשונים [**רשב"א** בשם **רבותינו** **הצרפתים ריטב"א ור"ן**] בנדה (מא:) דאי טבלה ולא כבדה הוי כמי שלא טבלה, תיפוק ליה משום משמשת, וצ"ב אמאי טבלה ולא כבדה טמאה מדין משמשת. וי"ל דס"ל דאיכא חסרון של חציצה.

בטעם הדבר דלא חיישינן [לדעה ב'] שמא תפלוט, פירש **החזו"א** (קמא ט-ח) דכיון דאזלא בכרעא, ודאי שדיתיה, ושוב לא תפלוט, אלא דחיישינן דלמא איכא ש"ז יבשה שנדבקה בה, ואיכא חציצה.

**גלות עליות** (ד"ה האשה) כתב נפק"מ לאחר ג' ימים, דלפי השיטה הא' טהורה, כיון שגם אם תפלוט, אין הזרע מטמא, משא"כ לשיטה ב' גם לאחר ג' ימים טמאה, כיון דכל שלא כיבדה חיישינן שנדבקה בה ש"ז. ודקדק כן מסתימת מתני' דלא קאמר דדוקא תוך ג' ימים הוי כאילו לא טבלה. [בדעת החולקים יישב שהתנא סתם משום שסמך על המשנה הקודמת]. אך **החזו"א** (קמא ט-ח) הקשה מהא דקאמר רבא (נדה מא:) "משמשת כל ג' ימים אסורה לאכול בתרומה", משמע דאם טבלה אחר ג' ימים בלא כיבוד, מותרת בתרומה, ואמאי ליכא לחסרון של חציצה. ואולי י"ל דלאחר ג' ימים גם יבש שנדבק נופל. ודוחק הוא.

**הר"ש** הקשה על הי"מ דא"כ היכא שהטבילוה במטה ולא נתהפכה אמאי מותרת לאכול, כדקאמר בגמ' בנדה (מב.), [וע"כ פירש שהטעם הוא משום פליטת זרע]. אך האחרונים תירצו בתרי אנפי:

א' **המשנ"א** (שם) תירץ דהוי מיעוט שאינו מקפיד. **האו"ש** (אסו"ב ו-טז) הוסיף ותירץ דרבא אקרא קאי, ומדאו' מיעוט אינו חוצץ אפילו כשמקפיד.

ב' **החזו"א** (צג-ח) טען דבכה"ג הזרע נמצא בבית הפנימי, וא"צ שיהא ראוי לביאת מים, כי אם בית החיצון דחשיב בית הסתרים, [והניח את דברי הר"ש בצ"ע]. וכעי"ז תירץ **האו"ש** (שם) בפי' ב'.

"האשה ששימשה את ביתה וירדה וטבלה ולא כבדה את הבית כאילו לא טבלה", בדברי **הרמב"ם** (אבה"ט ה-ח וטו) מבואר שמדאו' טהורה, ורק מדרבנן טימאוה לענין תרומה, כדכתבו **דעת יוסף** (מקואות מע' נה) **וחזו"א** (קמא ט-ו) [בביאו"ד התוספתא הנ"ל]. והקשה **דעת יוסף** דבגמ' בנדה (מא:) משמע שטמאה מדאו'. ותירץ דאיירי בלא נתהפכה בשעת תשמיש, דבכה"ג מדאו' שאפשר שלא תפלוט, ומדרבנן טמאה. לדעת **המאירי** להלכה טמא גם לחולין, דלא כתוספתא, כנ"ל.

"בע"ק שטבל ולא הטיל את המים כשיטיל את המים טמא", האחרונים נחלקו האם טומאה זו היא מדרבנן, לגבי תרומה, כדמשמע בפשטות בדברי **הרמב"ם** (אבה"ט ה-טו) שסתם וכתב שהמטיל מים אינו טמא אלא מדבריהם, וכך נקטו **האבנ"ז** (יו"ד רכה-יח) **וערוה"ש** (קלג-יד), ופירש **האבנ"ז** משום שאין כאן אלא צחצוחי זיבה, כדכתב **הרמב"ם**, **ערוה"ש** כתב שלפ"ד **רש"י** בחולין (כד:) וה**רע"ב** שפירשו דהוי ספק האם יראה קרי, א"ש טפי דמה"ט אינו טמא אלא מדבריהם, משא"כ לפ"ד הרמב"ם שכתב שבודאי יראה קרי, הוי חידוש, א"ד טומאה זו היא [מדאו'] גם לחולין, מדין נוגע בש"ז, כדכתב **גלות עליות** (ד"ה עוד), [ומש"כ הרמב"ם "שהמטיל מים אינו טמא אלא מדבריהם, הכונה למטיל מים עכורין או חלוקין], אלא שאינו טמא בודאי, אלא מספק, דאולי הוא בריא לענין זה, ולכן לא כללו הרמב"ם בהדי פולטת ש"ז ורואה שטומאתן ודאי. וכ"ה שיטת **המאירי** להלכה, דלא כתוספתא, כנ"ל.

"ר' יוסי אומר וכו' בילד ובבריא טהור" הראשונים נחלקו בביאו"ד מתני', כדכתבו **התוי"ט וגלות עליות** (פסקא ב ד"ה עוד), האם הכונה לילד שהוא בריא, כדכתבו **הרמב"ם** בהל' (אבה"ט ה-ז) **הרא"ש והמאירי** (סוד"ה הפולטת), וכ"מ ב**ר"ש ורע"ב**, או שהכונה לילד אפילו חולה, או בריא, כדפירש **הר"מ** בפיה"מ, והשיג המאירי וכתב שאין הדברים נראים, ומבואר שלשיטת הר"מ גם חולה ממש, אם הוא ילד, טהור. אך **הר"מ** כתב דהא דילד חולה טהור היינו כשביכולתו לעמוד על רגלו א' וכו', [כדאי' בגמ' בחולין (כד:)], והוא נקרא בריא אצל ש"ר, וא"כ אין נפק"מ לדינא. ועי' בהערות **חס"ד** (ו-ה) **תוס' חדשים** **ותפא"י** (בועז ח) על פירוש הר"מ. **התפא"י** כתב שבל' הר"מ בפיה"מ ישנה טעות, וצ"ל איש בריא וילד, וכדכתב בהלכות, ע"ש.

ר"מ - "ואפילו היה חולה אלא שביכלתו לעמוד על רגלו אחת וחולץ או נועל מנעלו", וכ"כ **הרמב"ם** בהל' (אבה"ט ה-ז). [כתב **מעשה רוקח** (שם) דבדברי ה**קרי"ס** מבואר שהרמב"ם גרס כך בגמ' בחולין. והקשה למאי איצטריכו תרווייהו, והא אי חולץ הוי גבורה טפי מנועל, א"כ סגי לאשמועינן חולץ, וכ"ש נועל, [ואי איפכא, לימא איפכא]. **חס"ד** (ו-ה) פירש דזו וא"צ לומר זו קתני, דודאי אלים טפי מי שיכול לנעול בעומדו על רגל א' מההוא דיכול לחלוץ, דלנעול בעי כח טפי. והוסיף דהיינו במנעל שיש בו קשירת רצועות]. אולם **רה"ג ר"ש ורע"ב** כתבו חולץ מנעלו ונועל מנעלו, ולא כתבו "או" נועל מנעלו, וכדהעיר **התוי"ט**.

ר"מ - "והלכה כר' יוסי", **הכס"מ** (שם) פירש משום דבסוף פ"ק דחולין מפרשי אמוראי מילתיה, והו' ב**תוי"ט**.

ר"ש ד"ה לכשיטיל - "וצריך לדקדק שלא יקשה לשמואל מהנך דלעיל דמים עכורין או חלוקין", **האחרונים** תירצו בכמה אנפי, כנ"ל במשנה ב'.

ר"ש ד"ה תניא - "ר' יוסי בר"י אומר הפולטת ש"ז טהורה לחולין", **החזו"א** (שם) **וגלות עליות** (ד"ה הא) הקשו למה אינה טמאה משום נוגע. **החזו"א** כתב דאפשר דלא יצאה לחוץ עד אחר ג' ימים, ע"ש. **גלות עליות** כתב דר"י בר"י קאי על האשה עצמה, דהא דחשבינן אותה כדין רואה, לטמא במשהו, ולסתור בזיבה, כדקאמר בגמ' בנדה (מב.), דין זה הוא גזירה שנאמרה רק לגבי תרומה, אבל אה"נ אית לה דין נוגעת גם לחולין.

משנה ה'

"נדה שנתנה מעות בפיה", המפרשים העירו אמאי איירי התנא דוקא בנדה, ולא בשאר טמאים, שהטבילה מטהרתם מלהיות אב הטומאה, והרוק חוזר ומטמא מדין ראשון לטומאה, [כדכתב **התפא"י**]. ותירצו בתרי אנפי: א' **התוי"ט** פירש דטומאת נדה שכיח טפי שהיא טומאה טבעית, וא"א לה שתשמר ממנה, ולעתים ולזמנים קבועים היא באה, וגם טהרתה מצויה ביותר, לפי שרובן נשואות ומתטהרות לבעליהן. וכ"פ **התפא"י** [בקצרה]. ב' **חי' מהרי"ח** **ומשנ"א** פירשו שלגבי שאר טמאים אין נפק"מ בטהרתם, דמחמת הרוק צריכים לחזור ולטבול, משא"כ בנדה יש נפק"מ שהיא מותרת לבעלה.

"נדה שנתנה מעות בפיה וירדה וטבלה טהורה מטומאתה", המפרשים נחלקו מאי קמ"ל, ופירשו בתרי אנפי:

א' **הב"י** (קצח-כז) פירש דסיפא איצטריכא ליה שהיא טמאה ע"ג רוקה. [קצת יש להעיר ממש"כ הפוסקים את הרישא בלבד, כדכתב הב"י, למרות שאין בה חידוש]. דברי הב"י הובאוב**תוי"ט** **ומלאכת שלמה**.

ב' **הב"ח** (שם-כו) פירש דאיצטריך התנא לחלק בין נתנה שערה בפיה לנתנה מעות בפיה. וכן הוכיח **גלות עליות** (פסקא א ד"ה ועיקר) ממה שהקשה **הראב"ד** (שעה"ט ב-ג) מ"ש עצם בין שיניה ממעות שבפיה, ותירץ התם מיהדק הכא לא מיהדק, וכ"כ **הרשב"א** (תוה"ב ז-ז עמ' תכז), הרי דלא פסיקא דמעות לא מהדקי, ע"ש.

"נדה שנתנה מעות בפיה וירדה וטבלה" וכו', **הפרישה** (קצח-כח) כתב דאע"ג שאסורה ליתן מעות בפיה, [וכדכתב **הדרכ"מ** (שם-ב) בשם **שערי דורא** (סי' יב) שלכתחילה אסור לטבול אף בדברים שאינם חוצצין אטו דברים שחוצצין], מיירי הכא בעברה ונתנה.

"אבל טמאה היא ע"ג רוקה", הראשונים נחלקו מהי סיבת הטומאה, **הרא"ש** פירש שנטמאת במשא, וכן מבואר ב**ר"ש רע"ב ומרדכי** (שבועות סי' תשמז), כדכתב **התוי"ט**. אולם בדברי **הרמב"ם** (מקואות ב-יג ובפיה"מ) משמע שנטמאת ע"י במגע. [אך עי' **כס"מ** שהעתיק את דברי הר"ש].

בביאור שיטת הרא"ש והר"ש פירש **התוי"ט** משום שבית הסתרים אינו מטמא במגע, אלא במשא, [כדאי' בגמ' בנדה (מב:)]. בדעת הר"מ יש להביא את מה שפירשו **התוי"ט ותפא"י** [מדנפשייהו] דדוקא לגבי טבילה נקרא הפה בית הסתרים, אבל לגבי טומאה אינו נקרא בית הסתרים, כדאי' בגמ' בקידושין (כה.) לגבי לשון, משום דכתיב אשר יגע, והאי בר נגיעה הוא, [ע"ש במה דפליגי]. אך **גלות עליות** (פסקא א) כתב דה"מ לשון ושיניים חיצוניות שאפשר לגעת בהם מבחוץ, אבל שיניים פנימיות לא חשיבי גלוי גם לענין טומאה, והכא משמע מסתימת התנא דאיירי גם במטבע הנמצא על השיניים הפנימיות, או בתוך הפה.

"נתנה שערה בפיה קפצה ידה קרצה שפתותיה כאילו לא טבלה", יש מהאחרונים [**צ"צ** (יו"ד סי' קס) **וגלות עליות** (פסקא ד)] שדקדקו מהא דקאמר "כאילו לא טבלה", שאין זה חסרון מדין חציצה, שהוא דין דרבנן, הואיל ואינו ברוב הגוף, אלא זהו דין דאו', כיון שגוף אינו מתבטל לגוף, ול"ד לחציצה של דבר זר שהוא מתבטל לגוף, וע"כ אינו חוצץ, אלא בכה"ג איכא חסרון בביאת מים, כדפירש **הזכרון יוסף** (יו"ד סי' י), והביאו **הסד"ט** (קצח-כג ד"ה ומדי).

ברם **הר"ש** כתב "קפצה ידה - הוי חציצה". וכ"כ **האו"ז** (סי' שסג) **והמאירי**. [עוד יש להעיר מהא דפירשו **הר"ש והרא"ש** (י-ו) דהא דתני "כאילו לא טבל" - "משום דחייצי"]. ואף בדברי **הרמב"ם** בפיה"מ מבואר שהתקשה אמאי קאמר "כאילו לא טבלה", וע"כ פירש שתשאר טמאה ואסורה לבעלה, והיינו דאיכא תרי דיני, טומאה ואיסור, ולכן קרי לה כאילו לא טבלה, לאפוקי היכא דליכא רק דין א'. וכ"פ **התפא"י**. וכ"כ **המשנ"א** דהא דתנן "כאילו לא טבלה" הוא לאו דוקא, דמדאו' ל"ה חציצה. וכן דקדק **גלות עליות** (פסקא ב) מהא דכללם **הרמב"ם** (ב-יג) עם דין מצאה עצם בין שיניה, ועל כולם כתב "כאילו לא טבלה".

"קרצה שפתותיה", בביאור דין זה נחלקו הראשונים [הובאו במס' נדה סי' לב-א ע"ש] ונשנו ג' שיטות: א' יש מהראשונים [**תוס'** (נדה סז. ד"ה פתחה) **ר"ש** (כאן) [בפי' א'] **וספה"ת** (סי' קב)] שפירשו שהכונה לסגירה רגילה של הפה, המונעת כניסת מים לחלל הפה, והוי חסרון בבית הסתרים, דאינו ראוי לביאת מים.

ב' רוב הראשונים [**ראב"ד** (שעה"ט ב-ג) **ר"ש** (כאן) בפי' ב' **רשב"א** (נדה סז.) **ראב"ן** (סי' שכו) **מאירי** (שם סו: ד"ה לעולם) **רא"ש** (כאן) **ורשב"ץ** (שם סז.)] פירשו שהכונה לסגירה חזקה של השפתיים, הגורמת לכיסוי הבשר החיצון של השפתיים, והוי חסרון במקום הגלוי, ולא בבית הסתרים.

ג' יש מהראשונים [**ר"י מלוניל** (שבועות פ"ב) **ור"י קרקושה** (קובץ שיטות קמאי נדה עמ' תתקנח)] שפירשו שהכונה לסגירה חזקה של השפתיים, המונעת כניסת מים לפה, והוי חסרון בבית הסתרים. וכ"מ בדברי **החכמ"א** (קיט-ב) **ותפארת צבי** (קצח-כג ומקו"ח שם-קלז).

בטעם הדבר שסגירת הפה אינה פוסלת [לרוב הראשונים] מצינו כמה טעמים:

א' **הר"ש** (שם י-ח) טען שבבית הסתרים הוי מיעוט שאינו מקפיד[[43]](#footnote-44).

ב' **הר"י מלוניל** (שבועות פ"ב) כתב שפה שסגור כדרכו הוא ראוי שיכנסו בו מים, והיינו שבמציאות יכולים להכנס מים. וכ"מ ב**מאירי** (סו: ד"ה לעולם). וכ"מ ב**חכמ"א** (קיט-ב) **ותפארת צבי** (קצח-כג). [עי' בסי' לב].

ג' **לחו"ש** (קצח-כא) פירש שבבית הסתרים לא נאמר שצריך שיהא ראוי בפועל לביאת מים, אלא נאמר שלא יהא שם דבר אחר החוצץ, ולכן אם סגרה את פיה הוי טבילה, כיון שאין כאן חציצה ע"י דבר אחר שאינו חלק מגופה.

ד' **האגרו"מ** (יו"ד ח"א צח-א) פירש שבבית הסתרים בעינן שה"מקום" [כל' הר"ש] יהא ראוי לביאת מים, ולכן דבר הדבוק לבית הסתרים חוצץ, אבל קרצה שפתותיה הוא דבר חיצוני המעכב את כניסת המים, אך אין חסרון בעצם המקום, ולכן אינו פוסל.

ה' לפ"ד **האבנ"ז** (יו"ד רסב-ג) י"ל שפה סגור כהרגלו חשיב ראוי לביאת מים, הואיל ואפשר לפותחו, [והיינו משום שפה עומד לפתוח ולסגור, ולכן פה סגור כדרכו ל"ח שאינו ראוי לביאת מים, ול"ד לעצם].

**הראב"ד** הוכיח שא"צ לפתוח את הפה, דאל"כ נמצא שאנו מצריכים ביאת מים [ממש]. וכה"ק **הקוב"ש** (ב"ק אות צג) דהיכי משכחת לה שלא יבואו המים ויהא ראוי לביאת מים. ותירץ **גלות עליות** (ח-ה-ב) דנפק"מ כשהבל פיה מונע מהמים להכנס. **האגרו"מ** (יו"ד ח"א קב-ב ד"ה ומה) תירץ דנפק"מ כשפותחת קצת את הפה, ואינו מספיק להתמלאות מים בזמן הטבילה.

"האוחז באדם ובכלים והטבילן טמאין ואם הדיח את ידו במים טהורים ר"ש אומר ירפה כדי שיבואו בהם המים", הראשונים נחלקו בביאור מתני', ונשנו ג"פ: א' יש מהראשונים [**רמב"ם** (בפיה"מ ומקואות ב-יא) **רמב"ן** (בהל' ט-טו) **רא"ה** (בדה"ב שם) **ורא"ש**] שפירשו דפליגי האם מהני להרפות, א"ד גזרינן שמא לא ירפה. וכן הוכיח **הש"ך** (קצח-לה) ממה שגרס **הבה"ג** "ר"ש אומר עד שירפה".

ב' יש מהראשונים [**רשב"א** (תוה"ב ז-ז עמ' תכח) ס' **האשכול** (סו"ס סא) **מאירי וטור** (קצח-כח)] שפירשו דפליגי האם סגי בהדחת היד במים, א"ד כיון שדרך להחזיק בחוזקה ליכא מים שיתחברו למקוה, כדפירש **הרשב"א** (משמה"ב שם). וכ"פ **השו"ע** (שם) דמהני להרפות. אך **הב"ח** (שם) החמיר. ועי' **ש"ך** (שם-לה) **וגלות עליות** (פסקא ג בסו"ד).

ג' יש מהאחרונים [**משנ"א** (סוד"ה ואם)] שפי' שר"ש ורבנן לא פליגי, אלא מר אמר חדא ומר אמר חדא. וכ"מ בסתימת דברי **הר"ש** שלא פירש במאי פליגי.

ס' **האשכול** וה**רשב"א** הקשו על הדעה הא' מהא דבעלמא לא גזרו על רפוי. מצינו ג' תירוצים:

א' **הרא"ה** (בדה"ב שם) תירץ דשאני הכא שתומך בחבירו, ומצוי שלא ירפה, ולכן גזרינן. וכ"פ **המשנ"א**, [והוסיף דמה"ט לא גזרינן שמא לא ידיח]. וכעי"ז תירץ **הב"ח** (שם-כז). והביאו **הש"ך** (שם-לה). ועי' במה שדחה **הרשב"א** (משמה"ב שם).

ב' **גלות עליות** (פסקא ג) תירץ דשאני הכא שאם לא ירפה ל"ה טבילה מדאו', כנ"ל.

ג' **הדב"א** (ח"א יז-ח) [בתי' ב'] תירץ דהא דקאמר שרפוי ל"ה חציצה היינו אליבא דר"ש. אך ס' **האשכול** (שם) כבר דחה תירוץ זה, וכתב דדוחק לומר דס"ל כר"ש.

"ואם הדיח את ידו במים טהורים", דין זה נשנה בל' דיעבד, ונחלקו הפוסקים האם גם לכתחילה אפשר להדיח ידו, **הדרישה** (קצח-ו) כתב דשרי לכתחילה. וכ"כ **המשנ"א** (ד"ה ודע). אולם **הש"ך** (שם-לו) חלק וכתב דל' המשנה והפוסקים [רמב"ם רמב"ן ורשב"א - סד"ט] אינו אלא דבדיעבד מהני. אך **הסד"ט** (שם-נז) דחה דאתי לאשמועינן דאם לא רפתה ידיה או לא הדיחה אפילו דיעבד טמאה, ודקדק כן מל' **הטור והשו"ע** (שם-כח) דמשמע דשרי לכתחילה, ע"ש. **ערוה"ש** (שם-סב) פירש שכונת הטור והשו"ע שבמקום שהטובלת אינה יכולה לטבול מחמת ביעתותא וכדו' שרי שחברתה תאחז בה.

"בית הסתרים ובית הקמטים א"צ שיבואו בהם המים", אבל צריכים שיהיו ראויים לביאת מים, כדאי' ב**גמ'** (קדושין כה. ונדה סו:). מקור הדין נלמד בגמ' (קידושין שם) מדכתיב "ורחץ בשרו במים" ודרשינן מה בשרו מאבראי אף כל מאבראי. אולם הראשונים [**רמב"ם** (מקואות א-י ופיה"מ מקואות ח-ה) **רש"י** (עה"ת ויקרא טו-יא) **רמב"ן** (שם) **תוס'** בקידושין (כה:) **ור"י מלוניל** (שבועות פ"ב)] הביאו דרשה מדכתיב "ידיו", ודרשינן מה ידיו מאבראי אף כל מאבראי. מקור הדרשה הוא מה**תו"כ** (מצורע ב-ה). [אך בגמ' (מג.) הובאה דרשה זו לגבי מגע בית הסתרים שאינו מטמא, ולא לגבי טבילה. וצ"ל דתרתי ילפינן מינה, דמקרא נדרש לפניו ולאחריו. ודוק. ועי' **סדרי טהרות** (כלים פ"א ד"ה לפי]. האחרונים הקשו אמאי בעינן להנך תרי דרשות, ותירצו בכמה אנפי:

א' **התוי"ט** [ע"ש] ו**עצמ"י** (שם) תירצו דאי מבשרו לחודיה היינו מרבים אפילו בית הסתרים, דבשרו איקרי, אלא מכח דכתיב וידיו דרשינן מה בשרו מאבראי. [וכן הסכים **רע"א** (קמא סי' ס ד"ה אף). **גלות עליות** (ח-ה-ד-ג) תמה דא"כ למה לן לדרוש מבשרו. וצ"ע].

ב' ס' **המקנה** תירץ דמידיו לא ידעינן אלא כשהמקום סתום, אבל מבשרו נפקא דכל בית הסתרים אינו בכלל טבילה כלל.

ג' בעל **נתיה"מ** [הובא בשו"ת רע"א (שם ד"ה גם)] תירץ דבעינן לתרי קראי, לחדש שמקום שתמיד אינו גלוי א"צ שיהא ראוי לביאת מים.

ד' ה**סד"ט** (קצח-כג בסו"ד) הביא בשם **הזכרו"י** שתירץ דחדא ממעט בלוע וחדא ממעט ביה"ס. ועי' **זכרון יוסף** (יו"ד סי' י ד"ה וגם) שתירץ תירוץ אחר.

ה' **גלות עליות** (שם) פירש דחדא למעוטי בית הסתרים, וחדא למעוטי בית הקטמים. [אך ע"ש שדחה פירוש זה, וכתב דתרווייהו אסמכתא נינהו]. וכעי"ז פירש **המשנ"א** (מקואות ח-ה ד"ה בית) דבשרו אתא לאפוקי אבר שכלו טמון, כגון לשון, וידיו אתא לאפוקי אבר שמקצתו טמון, דלא נימא שדי מיעוטא בתר רובא, וכאילו כולו נראה.

ו' **פרדס רמונים** (פתיחה לסי' קצח ח"ב אות ט) תירץ דאחר דכתיב "ידיו" גלי קרא ד"בשרו" היינו מאבראי, ומעתה דרשינן מקרא ד"בשרו" לרבות שגם מצורע א"צ ביאת מים בביה"ס.

הראשונים נחלקו האם דין זה הוא מדאו', כדנקטו **תוס'** (כאן סוכה ו: קדושין כה: חולין פג: ומנחות יח:) **תורא"ש** (כאן סוכה וקדושין שם) ס' **האשכול** (רי"ס סא) ועוד, או מדרבנן, כדכתבו **הרמב"ן והרשב"א** בשם **י"מ והריטב"א** (קדושין כה.) בשם **רבו**. וכן דקדק **מהר"י בי רב** (שם) מל' הגמ' כדלהלן (ד"ה והצריכה). ועי' **מים חיים** (אספ"ז עמ' רמח) ביישוב ראית תוס'.

בטעם התקנה פירשו הראשונים (קדושין שם) ג' טעמים, א' **הרמב"ן** (בפי' ב'[[44]](#footnote-45)) **והריטב"א** פירשו דכיון דלענין טומאה דינו כגלוי, ע"כ שוינהו רבנן כגלוי גם לענין טהרה. ב' **הרשב"א** פירש דכיון שפעמים הלשון והשינים גלויים, לכן תיקנו חכמים שיהיו ראויים לביאת מים. ג' **הרמב"ן** (בפי' א') פירש שרבנן תקון כעין דאו', ומצינו בתורה שהחמיר בראוי לבילה יותר מן הבילה עצמה.

[האחרונים נחלקו האם יש נפק"מ בפלוגתת הראשונים הנ"ל, לגבי מקום שלענין טומאה אינו כגלוי, ונשנו ג' צדדים: א' **רע"א** (קמא סי' ס) צידד שלמ"ד שהוא מדרבנן, בכה"ג ליכא לטעם התקנה, משא"כ למ"ד דאו'. ב' בעל **החו"**ד (הובא ברע"א שם) **ופרדס רמונים** (שפת"ח קצח-יא) כתבו שגם למ"ד שהוא מדאו' בכה"ג א"צ שיהא ראוי לביאת מים. ג' **רע"א** ר"ל בתחיל"ד שגם למ"ד שהוא מדרבנן לא פלוג רבנן].

בטעם הדבר דבעינן שיהא ראוי לביאת מים פירש **התורא"ש** (סו: סוד"ה אין) "כיון דלפעמים נכנס בו המים". וכעי"ז כתב **השיטה לנ"ל** (קדושין כה:) "משום דזמנין דמגלי". **ס' המקנה** (קדושין כה:) פירש שהטעם שא"צ ביאת מים בפועל בבית הסתרים, משום שדרך בית הסתרים להיות טמון, וע"כ בשר החופה עליהם אינו חוצץ, דהיינו רביתיה, ע"ש. [אך בהמש"ד כתב דילפינן מבשרו שבית הסתרים אינו בכלל טבילה כלל].

הרבה אחרונים [**רמ"ע מפאנו** (סי' קי) **רע"א** (קמא סי' ס ד"ה תו) בשם בעל **נתיה"מ** **מוה"ר מרדכי** [השואל של הנוב"י (תניינא סי' קלה)] **הרי בשמים** (סי' קכז) ועוד] חידשו שמקום שאין דרכו לבוא שם מים, כמו פתח הרחם, א"צ שיהא ראוי לביאת מים. [לפ"ד **התורא"ש** הנ"ל הדברים מבוארים, וכדכתב **האבנ"ז** (יו"ד רנה-ב). אך **רע"א** (שם) נימק טעם אחר, ע"ש]. אך **הנוב"י** כתב שאין בידינו לחדש חילוק במקומות, ע"ש שדחה ראיותיו. ועי' **מנח"י** (ח"א סי' כג) שסמך על הרמ"ע מפאנו.

האחרונים נחלקו בדין מקום שתמיד אינו גלוי, כגון חלל החוטם ופה מבפנים, אי בעינן שיהא ראוי לביאת מים, רע"א (קמא סי' ס ד"ה גם מ"ש) הביא שבעל **נתיה"מ** כתב שא"צ, [לפ"ד ה**שיטה לנ"ל** הנ"ל הדברים מבוארים], **ורע"א** חלק וכתב שאין בכחינו להמציא דבר חדש וכו'.

האחרונים התקשו [בדעת הסוברים דהוי דין דאו'] אמאי בעינן שבית הסתרים יהא ראוי לביאת מים והא אינו אלא מיעוט. וכבר הקשה ס' **האשכול** (רי"ס סא) קושיא זו, [והתירוץ חסר]. האחרונים תירצו בכמה אנפי:

א' רוב האחרונים [**קרי"ס** (מקואות פ"ב) [בפי ב'] **סד"ט** (קצח-כג) ס' **המקנה** (קדושין כה:) **ישוע"י** (קצח-ו) **וחזו"א** (צה-ג) בשם **האחרונים**] תירצו דנפק"מ באופן שיש חציצה גם על גופו, דבית הסתרים מצטרף לרוב. [אך **הפנ"י** (סוכה ו:) כתב שדוחק לתרץ כן, והניח בצ"ע. וכ"כ **נחל אשכול** (שם אות יז) דפשטיה דקרא לא משמע הכי. **גלות עליות** (ח-ה-ד-ו) כתב שביה"ס אינו מצטרף לרוב הגוף]. {כתבו האחרונים [**גלות עליות** (ח-ה-ד-ו) **חזו"א** (צה-ג) **ואבנ"ז** (יו"ד רסג-ג)] דדוקא לחומרא מצרפים, ולא לקולא}.

ב' **קרי"ס** (שם) [בפי' א'] פירש דכיון שמכוונת לקרוץ ושלא יכנסו המים הוי חציצה טפי ממיעוטו המקפיד שלא היה רוצה בקיומו. בביאו"ד י"ל דכיון שעשתה מעשה של קריצה, החשיבה את החציצה, וחציצה זו אינה בכלל ההלמ"מ שמיעוט אינו חוצץ. [ועי' **צ"פ** (מהדו"ת נט. ושו"ת ח"א סי' סד ונו) **וחזו"א** (צד-א וח)].

ג' **זכרון יוסף** (יו"ד סי' י) [הו' בסד"ט (שם)] תירץ שבקרצה שפתותיה או קפצה ידה ל"ד לחציצה [שמיעוט בטל לגופה], כיון של"ש לומר ששפתותיה וידיה מיחשבי כגופה ובשרה, [והיינו שאינם בטלים לגופה], אלא משום שאין המים ראוין לבוא לתוכן, והוי פסול מדאו'. וכ"כ **צ"צ** (יו"ד סי' קס) **גלות עליות** (ח-ה-ד) ו**נחל אשכול** (הל' מקואות סו"ס סא), ולכך תני (מקואות ח-ה) "כאילו לא טבלה", כדכתבו גלות עליות וצ"צ.

ד' **המשנ"א** (מקואות ח-ה ד"ה בית) תירץ שאם ידע שיש חציצה בשעת הטבילה אפשר שמדאו' ל"ה טבילה.

ה' **פתחא זוטא** (פתיחה לסי' קצח אות מ) [בשם **חקר הלכה ושיורי טהרה** (קצח-ט)] כתב שבית הסתרים נידון בפנ"ע, כיון שהוא נלמד מריבוי מיוחד, [כדכתבו ס' האשכול (סי' סא) והר"ן (שבועות ז. בדה"ר) לגבי שערות], וסגי שיהא רוב בית הסתרים, כדי שיחצוץ מדאו'. וכן הסתפק **האבנ"ז** (יו"ד רסח-ב).

ו' **מי נדה** (אספ"ז עמ' רסד) כתב שבביה"ס גם מיעוט המקפיד חוצץ מדאו', ע"ש בטעמו. וכן ר"ל **החזו"א** (שם), משום דלא מקרי ראוי לביאת מים, והוי כחוץ למים, [ול"ד לחציצה שמתבטלת לגוף, משא"כ בבית סתרים ליכא ביטול לגוף]. אך החזו"א הסיק כאחרונים.

ז' **נחל אשכול** (שם) כתב שלשיטת רש"י דס"ל שההלל"מ נאמרה בשערו, ולא בגופו, א"ש דבבשרו גם מיעוט חוצץ.

כתבו האחרונים **[חזו"א** (צד-ח) **פרדס רמונים** (שפת"ח קצח-יא ד"ה והנה) **ואגרו"מ** (יו"ד ח"א קב-ב ד"ה ומה)] שאם בשעת הטבילה אינו ראוי לביאת מים, אך אם היתה שוהה במים היה ראוי לביאת מים, חשיב ראוי לביאת מים.

ר"מ ד"ה טמאה - "שהוא כמו איש טהור שנגע ברוק הנדה", משמע שטמאה ע"י מגע, ולא ע"י משא, כנ"ל, ע"ש שש"ר לא פירשו כן.

בא"ד - "ות"ק אמר שהם טמאים גזירה שמא לא ירפה", וכ"כ **הרמב"ם** בהל' מקואות (ב-יא) "הרי הן בטומאתן", משמע שגם בדיעבד ל"ה טבילה. אולם **המשנ"א** (ד"ה ודע) כתב דת"ק מודה דבדיעבד שרי, דאין סברא דת"ק אוסר בדיעבד ור"ש מתיר לכתחילה. וצ"ע.

ר"מ ד"ה ובית הקמטים - "היא הערוה", ועי' במה שפירשו **הרא"ש והרע"ב**.

בא"ד - "וקבל הוראה ע"ז מאמרו וכל אשר יגע בו הזב וידיו לא שטף מים", מקור הדרשה הוא מה**תו"כ** (מצורע ב-ה). אולם ב**גמ'** בקידושין (כה.) יליף מדכתיב "ורחץ בשרו במים" ודרשינן מה בשרו מאבראי אף כל מאבראי. **האחרונים** הקשו אמאי בעינן להנך תרי דרשות, ותירצו בכמה אנפי, כדהבאנו במס' נדה (דף סו: ד"ה מיתיבי).

בא"ד - "ולשון התוספתא (ה-י) הקופץ למקוה ה"ז מגונה", בטעם הדבר מצינו ה' טעמים: א' **הריב"ש** (סו"ס רצג) פירש [בדעת **הרמב"ם** (מקואות א-ט)] משום שהרואים סבורין שמתכוון להקר, ואם יגע בתרומה וקדשים יהיו סבורים דלא בעי כוונה. [לפ"ז היום ליכא להך חשש, כדכתבו **הדרכ"מ** (רא-כז) **גלות עליות** (ז-ו-ד) **וערוה"ש** (רא-קצד)]. מקור פירוש הריב"ש ממה שסמך הרמב"ם דין זה להא דבעי כוונה בשביל תרומה וקדשים, ולא סמכו לדין מקוה מצומצם.

ב' **ס' האשכול** (סו"ס ס) **הרא"ש** (סי' כא) **והכס"מ** (שם ובב"י) [עפ"ד מס' דרך ארץ (סוף פ"י)] פירשו דמיירי במקוה מצומצם, וחיישינן שמא כשקפץ ניתזו קצת מים ונמצא המקוה חסר.

ג' **הר"ש** [מכת"י] (פ"ז מ"ו) **והמאירי** (סוף פ"ה) פירשו שרגליו שוקעות במקוה ופעמים ניתז דבר החוצץ על הבשר, והיינו שהקפיצה גורמת לחציצה.

ד' **גלות עליות** (שם) פירש דכיון שקופץ וטובל במהירות חיישינן שלא יטבול כראוי, ולא יבואו במים בכל גופו, ולכן סמך **הרמב"ם** (שם) לדין כופת ידיו.

ה' **חס"ד** (ה-יד) פירש [בדעת הרמב"ם] שקופץ היינו שמגביה רגליו שלא יגעו בקרקע, מחשש חציצה, וקאמר שהוא מגונה כדרך שאמרו כל הפטור מדבר ועושהו נקרא הדיוט, א"נ משום שמוציא לעז על אלו שאינם עושים כן.

בא"ד - "והטובל פעמיים במקוה ה"ז מגונה", בטעם הדבר מצינו ה' טעמים: א' **הריב"ש** (שם) פירש [בדעת **הרמב"ם**] משום שהרואים סבורים שמתכוון להקר, דאל"כ למה חוזר וטובל.

ב' **ס' האשכול** (שם) **הרא"ש** (שם) **הטור** (רא-סב) **והכס"מ** (שם ובשו"ע שם) [ע"פ מס' דרך ארץ] פירשו דמיירי במקוה מצומצם, [וכן פסק **השו"ע** (שם)], ולכן בטבילה שניה חיישינן שכבר חסרו המים בטבילה ראשונה. ובטבילה הראשונה חיישינן שמא לא טבל כהוגן, וסמך על הטבילה השניה, כדכתבו **הרא"ש** **הט"ז** (שם-עו) **והש"ך** (שם-קל). אך ס' **האשכול** כתב "כלומר שירא שלא טבל כהוגן פעם א' לכך טובל פעם ב'". ועי' במה שפירש **הב"ח** (שם-סא).

ג' **הר"ש** [מכת"י] (פ"ז מ"ו) **המאירי** ו**גלות עליות** (שם) פירשו דחיישינן שלא יטבול כראוי, דבפעם הראשונה יסמוך על הטבילה השניה, [כפירוש הקודם], ובטבילה השניה יסמוך על הטבילה הראשונה. וכעי"ז פירש **משיב דבר** (ח"ב סי' לז), [אלא שפירש דאיירי בגונא שלא טבל כדין פעם א', כגון מחשש חציצה]. ודקדק כן ב**רמב"ם** שסמך דין זה לכופת, ע"ש.

ד' **האו"ז** (שלז-ג) פירש שהוא טובל לחצאין, דהיינו שבכל פעם טובל רק חצי גוף, והא דתני שהוא מגונה הוא לאו דוקא, אלא לא עלתה לו טבילה, ואגב דתני ברישא מגונה תנא נמי בסיפא.

ה' **חס"ד** (שם) פירש שעושה כן דרך חומרא, שמא לא טבל יפה בראשונה, והוא מגונה לפי שמוציא לעז על אלו שטובלים פעם א'.

**גלות עליות** (שם) כתב [ע"פ תוספתא זו] שיש לשנות את המנהג שנהגו הנשים לטבול ג' או ז' פעמים. אך **משיב דבר** (ח"ב סי' לז) כתב שדין זה נאמר דוקא ביוצא לגמרי חוץ למקוה וחוזר וטובל. **ערוה"ש** (רא-קצד) כתב שהיום סומכים על שיטת הרמב"ם, דלשיטתו דין זה אינו נוהג היום, דליכא תרומה וקדשים, כנ"ל. וכן לפ"ד האו"ז ניחא מנהגנו.

בא"ד - "והאומר לחבירו כבוש ידך עלי במקוה ה"ז מגונה", בטעם הדבר מצינו ד' טעמים: א' **הר"ש** (שם) **והמאירי** (שם) פירשו דחיישינן שמא יחוץ עליו.

ב' **הכס"מ** (שם) פירש [בדעת **הרמב"ם**] משום נראה כמשחק ואינו מתכוון לטבול.

ג' **הכס"מ** (שם) הביא שבמס' דרך ארץ משמע דמיירי במקוה מצומצם, וחיישינן שיוציא חבירו את ידו לפני גמר הטבילה, ונמצא המקוה חסר. וכעי"ז פירש **חס"ד** (שם) [בפי' א'] [בדעת **הרא"ש** שפירש דאיירי במקוה מצומצם] דחיישינן שמא יקדים לתחוב ידו במים קודם שיכניס הטובל כל ראשו, ונמצא המקוה חסר לפני הטבילה.

ד' **חס"ד** (שם) [בפי' ב'] פירש [בדעת **הרמב"ם**] שמטרת האמירה היא כדי שיהא ברור שהכניס כל ראשו למים, ובזה הוא מוציא לעז על הטובלים האחרים, שמא לא הכניסו כל ראשם למים.

בא"ד - "וכן כל מקום שיש בתשבורת גודל חללו חשבון מדה זו באיזה צורה שיהיה", וכ"פ **השו"ע** (רא-א), שא"צ שיהא דוקא אמה על אמה בגובה ג' אמות, אלא אם הוא רחב יותר ואינו גבוה כ"כ כשר. אולם מקושית **תוס'** בפסחים (קט:) מבואר דפליגי על הרמב"ם, וכדכתב **הגר"א** (שם-יא).

ר"ש ד"ה אבל - "וטמאה מתורת מגע דרוקה מטמא במגע ובמשא", וכ"פ **הרע"ב**, משמע שטמאה ע"י משא ולא ע"י מגע, [כדכתב הרא"ש], כנ"ל, ולכן קרי לה "תורת" מגע, והיינו משא, וע"כ הוצרך להביא את הדין שרוקה מטמא במשא.

בא"ד - "ובפ"ח דכלים חלק ר' יוסי בדבילה שבפיו בין היפך בין לא היפך ובפונדיון שבפיו קתני לצמאו [פי' למעט הצמא ולהרבות הרוק בפה - **רמב"ם** בפיה"מ (כלים סוף פ"ח)] טמא" וכו'. המפרשים נחלקו האם גם הכא איירי דוקא בלצמאו, ונשנו ג' שיטות:

א' בדברי **התוי"ט** (ד"ה אבל) מבואר שר' יוסי פליג הכא, וס"ל דדוקא לצמאו טמא, כדכתבו **התפא"י** (בועז י) **וגלות עליות** (פסקא א).

ב' **הרמב"ם** (טומאת אוכלין טו-ז) פסק כר' יוסי, ומאידך סתם כל' מתני', משמע דא"צ להעמיד דוקא לצמאו, כדכתבו האחרונים. בטעם הדבר פירשו **המשנ"א וגלות עליות** דדוקא לענין קבלת טומאה בעינן לצמאו, דאז אחשביה למשקה, אבל הרוק עצמו שהוא טמא מדין מעינות, הוא טמא גם בלא אחשביה. ואף **הר"ש** התכוון לחלק בין הדינים. ברם בדברי **המאירי** לכאורה מבואר דלא כפירושם, כדלהלן.

ג' **המאירי** כתב "מתוך המעות שבפיה רוקה מצוי ליעקר על הדרך שאמרו בשמיני של כלים וכו' אם לצמאו טמא" וכו', מבואר דאיירי הכא דוקא בלצמאו, [דלא כדעה ב'], ומשמע שבסתמא חיישינן להא, הואיל ודבר "מצוי" הוא. או שכוונתו לפרש שכיון שהדבר מצוי לכן התנא סתם לטמא. [ויש לדחות ולפרש דכוונת המאירי להוכיח שהמעות מרבים את הרוק, ממה שאמרו לצמאו טמא, והיינו שנותן מעות כדי להרבות את הרוק, ולהרוות צמאונו. לפ"ז מבואר מהמאירי איפכא שא"צ לצמאו. בני החבורה]. וכעי"ז פירש **התפא"י** (בועז י') [בדעת הרמב"ם] דכיון שמוחזקת בטומאה חיישינן שמא הפכה המטבע בפיה, ולאו אדעתה.

ר"ש ד"ה נתנה שערה בפיה - "ולא באו המים בשערה", וכ"פ **ס' האשכול** (סו"ס סא). **המאירי** (נדה סו: ד"ה לעולם) פירש "השער בתוך הפה מעכב ומפני שדבק בבשר עד שאינו ראוי לביאת מים", מבואר שלדעת הר"ש ליכא ביאת מים בשערה, ולדעת המאירי ליכא ביאת מים בפיה. בטעם הדבר שהר"ש לא פירש כמאירי, י"ל דלרבותא קאמר דאף אם אינה מהדקת בחוזקה ונכנסים מעט מים לשפתיה, מ"מ לא נכנסים מים לתוך השערות הנמצאות עמוק בתוך פיה.

פרק תשיעי – אלו חוצצין

משנה א'

"אלו חוצצין באדם חוטי צמר וחוטי פשתן", **רש"י** (שבת נז.) פירש שהם חוטים שבקליעת שערה. **תוס'** (שם ד"ה במה) **ורא"ש** (שם סי' א) חלקו ופירשו שהם חוטים הנתונים על שערות ראשה, ע"ש.

**הרא"ש** (שם) הקשה על רש"י מהא דתנן "עד שתרפם", ובחוטים שתוך קליעותיה אין מועיל רפיון. ותירץ **הב"ח** (או"ח רי"ס שג) שהכונה שתרפה גם את הקליעה.

"אלו חוצצין באדם חוטי צמר" וכו', בטעם הדבר שחוטים חוצצים, למרות שמיעוט שאינו מקפיד אינו חוצץ, מצינו ג"פ:

א' **הראב"ד** (שעה"ט ב-ו) **והרא"ש** (הל' מקואות סי' כה) פירשו שחוטים אינם מיעוט שאינו מקפיד, לפי שמקפדת להסירם בשעת חפיפה, וכיון דאיכא זימנא דמקפדת חוצץ לעולם.

ב' **ר"א מטול** (הו' בקובץ ראשונים תשובות קכ-ט) פירש דדוקא דבר שאינו חשוב כמו טיט וכדו' מתבטל לגוף, אבל דבר חשוב כמו חוטים לא מתבטל לגוף. וכן ר"ל **גלות עליות** (פסקא ב), אלא שחזר בו משום שהראשונים לא חילקו בדבר.

ג' **המשנ"א** (ד"ה חוטי) הוסיף [בל' אפשר] שלפ"ד הגאונים דס"ל שרוב שער חוצץ, י"ל שהחוטים הם ברוב השער, ומיקרי רובו.

ועי' **גמ' בשבת** (שם) שב"ארוג" שרי, ונחלקו הראשונים האם הכונה לאריג גרידא, כדמבואר ב**רש"י**, או שהכונה לחלול, עשוי מעשה רשת, כדכתב **הראב"ד** (שעה"ט ג-ב) [בפי' ב']. **הטור** (קצח-ג) הביא את ב' הדעות. עוד ע"ש בגמ' דפליגי בדין חוטים "מיטנפן", ונחלקו **רש"י ורבותיו** בביאור הענין. ועי' **ב"י** (קצח-ג) שפירש ג"פ בביאור הנידון לפי רבותיו של רש"י. ועי' מש"כ במס' נדה סי' קכב.

"והרצועות שבראשי הבנות", לאפוקי רצועות שבצואר שאינן חוצצות, לפי שאין אשה חונקת את עצמה, כדאי' ב**גמ' בשבת** (נז.), אך ה"ה רצועות שבשאר חלקי גופה, כדכתב ס' **האשכול** (סי' סג), וכדפסקו **הטור והשו"ע** (קצח-ב). [כ"כ **גלות עליות** (סוף פסקא א)].

"ר"י אומר של צמר ושל שער אינם חוצצין מפני שהמים באין בהם", בביאור החילוק בין חוטי צמר שאינם חוצצין, לחוטי פשתן שחוצצין, פירשו **תוס'** בשבת (נז. ד"ה השתא קשה) שחוטי צמר הוי רך ע"ג קשה, ולכן אינם חוצצין, וחוטי פשתן הוי קשה ע"ג קשה, ולכן חוצצין.

וצ"ב מהי סברת רבנן שחוטי צמר חוצצים, [דבחוטי שער מודו רבנן לר"י]. **המשנ"א** פירש דפליגי בפלוגתת רש"י (שבת נז.) ורבותיו האם דבר שמקפידה להסירו בשעת הטבילה ועיילי ביה מיא, חוצץ. בטעם הדבר שחוצץ עי' מש"כ במס' נדה סי' קכב.

משנה ב'

"קלקי הלב והזקן ובית הסתרים באשה", **המשנ"א** **וגלות עליות** (פסקא א וב) פירשו שקלקי הלב והזקן קאי [גם] על איש, והא דקאמר "באשה" קאי רק על בית הסתרים. וכן מבואר בפירוש **רה"ג** **רמב"ם** (מקואות ב-ז) **רשב"א** (תוה"ב ז-ז עמ' תלב) **ומאירי**, וכ"מ ב**רע"ב**. אולם בדברי **הר"ש** שכתב בשם **הערוך** "כל אשה שאינה חלקה ויש לה שערות" וכו', משמע דקאי על קלקי. וכ"כ **מלאכת שלמה**.

**גלות עליות** (פסקא ב) התקשה אמאי קלקי הזקן חוצץ, והא אין דרך להסיר את הזקן, וא"כ ל"ח מקפיד להסירו. ע"ש במה שרצה לתרץ. ולבסוף פירש דמקפיד לרככו ולהפרידו, או לנקותו.

"ובית הסתרים באשה", הראשונים נחלקו האם הכונה לקלקי שבבית הסתרים, כדכתבו ס' **האשכול** (סי' סג) **והראב"ד** (שעה"ט ב-ה), וכדנקטו **הטור והשו"ע** (קצח-ו), כדכתב **גלות עליות** (פסקא א), או לבית הסתרים ממש, אף שלא במקום שער, כדמבואר ב**רמב"ם** (ב-ג) **תוס'** (נדה סז.) **ורא"ש**, וכדכתבו **הסד"ט** (קצח-יח בסו"ד) **לחו"ש** (שם-ט) [ע"ש במקורות] **וגלות עליות** (שם).

**תוס'** (שם) הקשו מהא דתנן (ח-ה) שבבית הסתרים א"צ שיבואו מים, ותירצו דהכא איירי לגבי טהרות, ובהא החמירו בבית הסתרים, א"נ התם איירי באיש. **התורא"ש** תירץ דמ"מ בעינן שיהיו ראויים לביאת מים. ותמהו **האחרונים** אמאי מיאנו תוס' בתירוץ פשוט זה. דבריהם הובאו במס' נדה (חלק הציונים שם), ע"ש.

"לפלוף שחוץ לעין", הראשונים [הו' ב**ב"י** (קצח-ז)] נחלקו האם יש חילוק בין לח ליבש, יש מהראשונים [**תוס' רמב"ן רשב"א** [בשמו] **מאירי** בשם **י"א** **ורע"ב** (מ"ד), וכ"מ ב**ראב"ד** (שעה"ט ב-ח)] שפירשו שחוץ לעין אפילו לח חוצץ, [ותוך העין יש חילוק בין לח ליבש]. וכ"פ **השו"ע** (קצח-ז). [וכ"פ **התפא"י**]. אולם יש מהראשונים [**רא"ש** (הל' מקואות סו"ס כה ותורא"ש) **רבינו ירוחם** (כו-ה) **וטור** (שם)] שכתבו שדוקא לח חוצץ, אבל יבש אינו חוצץ, [ותוך העין אפילו יבש אינו חוצץ]. [וכ"כ **המאירי** בשם **יש פוסקין**]. בטעם הדבר פירש **הב"י** (שם) משום שמקום דיבוקו לח, והיינו שצידו החיצוני יבש, ולא הפנימי. יש מהראשונים [**ספה"ת** (סי' קג) **סמ"ג** (לאוין קיא) **ומרדכי** (שבועות סי' תשמח)] שהוסיפו שסתם חוץ לעין הוא יבש, [וסתם תוך העין הוא לח].

"לפלוף שחוץ לעין", אבל לפלוף שתוך העין אינו חוצץ, כדתנן להלן. בביאור החילוק בין תוך לעין לחוץ לעין מצינו ג' פירושים:

א' **הרמב"ן הרשב"א** (נדה סז.) **והרע"ב** פירשו שתוך העין אינו מקפיד, אבל חוץ לעין הוא מקפיד.

ב' **תוס'** **ור"י קרקושה** פירשו שתוך העין הדמעה מלחלחתו ואינו מניחתו להיות יבש, משא"כ חוץ לעין שמתיבש. בביאו"ד עי' להלן.

ג' **האו"ז** (סי' שסב) הוכיח מדין זה "דחציצה ל"ש אלא בדבר שאינו מגופו ונראה לכולם", ומבואר שבתוך העין אינו נראה לכולם, ולכן אינו חוצץ, כדין "בלוע".

"והרטיה שעליה", מבואר דאיכא קפידא על רטיה. בטעם הדבר נחלקו האחרונים, ונשנו ג"פ: א' **הכת"ס** (סי' צא) פירש דדרך להסירה מדי פעם, לראות אם נתרפאה המכה, או כדי לתקן הרטיה, וע"כ חשיב קפידא. ב' **צ"צ** (קנח-ה וז) פירש שכיון שלבסוף כשתתרפא המכה תסיר את הרטיה, חשיב קפידא, [כדכתב הראב"ד לגבי טבעת וחוטים שמורידה בשעת לישה או רחיצה]. ג' **החכמ"א** (בינ"א אות יב) כתב דכיון שאינה רוצה בקיומה, אלא שמחמת הרפואה מוכרחת להשאירה, חשיב קפידא.

"וטיט היון וטיט היוצרין וגץ יוני", הראשונים נחלקו האם ג' מיני טיט אלו חוצצים אף כשהם לחים, ושאר הטיטים אינם חוצצים כשהם לחים, כדכתבו רוב הראשונים [**רמב"ם** (ב-א) **סמ"ג** (עשין רמח) ס' **האשכול** (סי' סג) **רשב"א** (ז-ז עמ' תלז) **מאירי וכל בו** (סי' פז)], א"ד ג' מיני טיט אלו חוצצים כשהם יבשים, אבל אם הם לחים אינם חוצצים, ושאר המינים אינם חוצצים אפילו יבשים, כדכתב **הטור** (קצח-יד), ופירש **הב"י** שמי המקוה מעבירים גם טיט יבש.

**הש"ך** (קצח-מז) כתב [בל' אפשר] שנהגו לטבול במקוה שיש בו טיט, מפני שסתם טיט אינו מג' המינים החוצצים. אולם **החכמ"א** (בינ"א אות כד) דחה, וכתב שלא נהגו כן, אלא בשעת הדחק, כשאין מקוה אחר, אך מטעם אחר, משום שהמים מקדמים.

"וגלד שחוץ למכה", רוב הראשונים [**ר"ש רא"ש** (כאן) **תוס'** (נדה סז.) **ורשב"א** (תוה"ב ז-ז עמ' תלב)] פירשו שהוא גלד יבש. אמנם **הרמב"ם** (שם ב-א) סתם, ורק לגבי טיט חילק בין לח ליבש, ויש לעיין האם פליג, [דדרך הרמב"ם לקצר ולהעתיק את ל' המשנה]. בביאור החילוק בין גלד שחוץ למכה לגלד שעל המכה עי' במשנה ד'.

**הראשונים** נחלקו האם גלד חוצץ גם כשמצטערת בנטילתו, א"ד בכה"ג ליכא קפידא, הואיל ומצטערת להסירו, כדהביא **הסד"ט** (קצח-כג ד"ה ותו וד"ה וצ"ל). עוד כתב **הסד"ט** ש**הראשונים** נחלקו האם גלד תוך ג' ימים אינו חוצץ, כדקאמר בגמ' (נדה סז.) לגבי ריבדא דכוסילתא.

"ושאר כל הטיט מטבילין בו כשהוא לח", בביאור החילוק בין לח ליבש נחלקו הראשונים, יש מהראשונים [כ"מ ב**תוס' בחולין** (כו: ד"ה הוא) **ורמב"ם** (מקואות ב-א) כדכתב **המשנ"ב (**קסא-א בא"ה ד"ה ומקפיד) וכ"כ **החזו"א** (צד-ח) בדעת **ש"פ**] שפירשו שמים עוברים דרך דבר לח, ולא דרך יבש. אך יש מהראשונים [ס' **היראים** (סי' כו) - הו' ב**מרדכי** (שבועות סו"ס תשמח) - **סמ"ג** (עשין מח) **והרוקח** (סי' שעה ושעז)] שפירשו שאין אדם מקפיד על דבר לח, כי אם על יבש, [ע"ש בראיותיו]. וכ"פ **הרמ"א** (קצח-יד). **הפרדס רמונים** (שפת"ח קצח-יב ויט ומקש"ז שם-יא) כתב שהטור והמחבר נחלקו בדעת הרמב"ם אי ס"ל כיראים או כתוס'. בטעם הדבר שאין הקפדה על לח פירש **הסד"ט** (קצח-ל) כיון שסופו שיעבור ע"י מים. ועי' **פתחא זוטא** (פתיחה לסי' קצח אות לג).

"מטבילין בו כשהוא לח", **התוי"ט** פירש שהכונה לשיעור השנוי בסוף פ"ב שבו הטיט ראוי להטביל בו. אולם **תוס' חדשים** כתב שבדברי **הרמב"ם** (ריש פ"ב) שכתב "שהרי נמחה במים", משמע שאע"פ שאינו לח כשיעור הראוי לטבול בו, מהני, הואיל והוא נמחה. וכן חלקו **הרש"ש והחזו"א** (ט-ט), ע"ש.

"ולא יטבול באבק שעל רגליו", הראשונים נחלקו בדין דיעבד, כדציין **התוי"ט**, **הרמב"ם** (מקואות ב-י) כתב שבדיעבד אם טבל אינו חוצץ, וכ"כ ס' **האשכול** (סי' סג) בתחיל"ד, [וכ"כ **התפא"י**]. וכתב **הכס"מ** [וב**ב"י**] שכן אי' ב**תוספתא** (ח-א), וכ"ה הגירסא שלפנינו. בטעם הדבר פירש **הב"י** (קצח-מה) משום שסתם מים מעבירים את האבק. ועי' להלן בטעמו של **החס"ד**. אולם **הר"ש** (י-ד) וס' **האשכול** (שם) הביאו שב**תוספתא** אי' "היו רגליו מלאים אבק וירד וטבל במקוה שיש בו מ' סאה טמא" וכו'. וכן הגיה **הגר"א** (בהג' שם). וכ"מ במש"כ **הערוך**, הו' ב**מלאכת שלמה**. ועי' **חזו"י** (ביאורים שם) שיישב את גירסתנו. והקשה **החס"ד** (שם) מהא דתנן שרק טיט היון וכדו' חוצץ, אבל סתם טיט לא חוצץ, ותירץ שאבק נדבק מאד, ול"ד לטיט. **השו"ע** (שם) הביא את ב' הדעות.

"לא יטבול את הקומקוס בפחמין אא"כ שפשף", **המאירי** העיר אמאי תני הכא [בדיני טבילת אדם] דין השייך לטבילת כלים, וכן העיר **המשנ"א**. **המאירי** תירץ מפני שהוא דומה לחציצת עפר שברגליו שנאה כאן. **המשנ"א** תירץ דמשום דתני "אא"כ שפשף", דקאי נמי על אבק דרישא, לכן תני ליה הכא.

"אא"כ שפשף", **החס"ד** (ח-א ד"ה אמנם) **ומשנ"א** (כנ"ל) פירשו דאתרוייהו קאי, גם על אבק, ופירש **החס"ד** דקמ"ל דלא חיישינן שמא לא שפשף יפה בכולו.

ר"מ ד"ה כבר- "ונאבק", לכאורה הגירסא הנכונה היא כספרים שגרסו "בזיעה ואבק".

בא"ד - "ולכן כלי משגל", וכו', לכאורה הגירסא הנכונה היא כספרים שגרסו "וכן כלי משגל" וכו'.

ר"מ ד"ה והרטיה - "היא משיחה", וכ"כ **המשנ"ב** (קסא-ד) בשם **הערוך** שרטיה היינו משחה. אולם **הרא"ש** פירש שהיא אספלנית, וכ"מ ב**מאירי** (סוד"ה והמשנה) שפירש "והרטיה שעליה אפילו נעשית במשיחה", מבואר שרטיה אינה משיחה.

ר"מ ד"ה וטיט - "ונתבאר בתוספ' שיתדות הדרכים הוא הטיט אשר יתהוה בדרכים ואפילו בזמן הקיץ ילכלכו בהן הבגדים הנה זה הטיט חוצץ", בפשטות מבואר שהטיט חוצץ גם בימות החמה, וכ"מ בדברי **הרמב"ם** (ב-א ובפיה"מ). אולם **הרא"ש** כתב שאינם חוצצין אלא בימות הגשמים כשהם רכים. ואפשר שכונתו שכאשר הם רכים הם יותר נדבקים, משא"כ כשהם קשים. וכתב **החס"ד** (ז-א ד"ה וראיתי) שהרמב"ם והרא"ש נחלקו בגירסת התוספתא, הרא"ש גרס "שמהלכין עליהם בימות הגשמים", והרמב"ם גרס "בימות החמה".

בא"ד - "והוא אמרו שאין טובלין בהן ולא מטבילין בהן", משמע שפירש ש"לא מטבילין בהן" היינו שאם הם נמצאים על גוף האדם אינו יכול לטבול, משום חציצה, כדפירש **תפארת למשה** (ד"ה בב"י דף רכג ע"ב) בדעת הרמב"ם, וכ"פ **הרע"ב והמאירי** [בפי' א'], דלא כדפירשו **הר"ש הרא"ש הרע"ב** **והמאירי** בשם **י"מ** שהכונה שאין השקה עולה לטיט זה. **החזו"א** (תנינא ו-ו) פירש בדעת הראב"ד והר"ן הסוברים שאפילו בג' טיטין מהני להטביל משום שמים מקדמין, דס"ל שהביאור במתני' הוא ש"אין טובלין בהן" אם הן על בשרו, ו"אין מטבילין בהן" אם הן על כלים. ועי' **נחל אשכול** (סי' סג אות כה) שביאור ביאור נוסף.

ר"ש ד"ה גליד - "ריר היוצא מן המכה", וכ"פ ס' **האשכול** (סי' סג). **הרז"ה** (שעה"ט ב-ב) כתב שגלד הוא עור האדם שיבש מחמת המכה והוגלד, ואע"פ שסופו לינטל ממקומו אינו חוצץ, לפי שהוא כגוף האדם, ע"ש שהשיג על **הראב"ד** שפירש שגלד הוא ריבדא דכוסילתא. ועי' **חזו"א** (יו"ד צד-ד) שכתב דתרי גלדי נינהו הדם והריר.

רא"ש ד"ה קומקוס - "דלא קאי אשחרורית הנדבק בקומקוס מבחוץ שאין אדם מקפיד עליו ודרכו בכך וחשיב כדופן הכלי ואפילו בכולו אינו חוצץ", מבואר דאף שדבר החוצץ בכולו חוצץ מדאו', גם כשאינו מקפיד, כדאי' בגמ' ביבמות (עח:), מ"מ הכא שדרכו בכך אינו חוצץ, כיון דחשיב חלק מדופן הכלי ממש. [בטעם הדבר שכולו חוצץ מדאו' עי' מש"כ במס' נדה (חלק הציונים סז: ד"ה רובו)]. כעי"ז כתב **הרשב"א** (תוה"ב הקצר ב"ז ש"ז). וכ"כ **פני אריה** (סי' ו) **וערוה"ש** (רב-ה). ברם **חדרי דעה** (רי"ס קצח) פירש את הרא"ש שבכלי אם אינו מקפיד הוי כדופן הכלי, ואפילו בכולו אינו חוצץ, ולא פירש דאיירי דוקא בגווני הנ"ל. [אלא שכתב שבדברי הרמב"ם והמחבר לא משמע כן]. וצ"ע. **בגדי ישע** (כג-ב ד"ה גם) דחה את הפנ"א. דבריו צ"ע מהראשונים הנ"ל. אמנם בדברי **הר"ש** (סוף פירקין) **הרע"ב** (שם) **והרוקח** (סי' שעו) מבואר דפליגי על הרא"ש, כדלהלן (שם).

משנה ג'

"אלו שאין חוצצין קלקי הראש ובית השחי", שו"ת **משיב דבר** (ח"ב סי' לו) הקשה מהו הטעם שאין מקפידים על קילקי הראש, כמו על קילקי הלב והזקן, והא קילקי הראש הוא מגולה. ותירץ דבקלקי הראש מועיל הדבר לרפואה, [ואיירי בנדבקו לרפואה], וע"כ אינו מקפיד להסירו, ולכן אינו חוצץ, משא"כ בקלקי הלב והזקן אינו מועיל לרפואה, וע"כ חוצץ.

"אלו שאין חוצצין וכו' ובית השחי ובית הסתרים באיש", בדברי **הר"ש** מבואר דהא דקאמר "באיש", קאי נמי על בית השחי, כדכתבו **הסד"ט** (קצח-יח) ו**רע"א**, [עי' להלן בר"ש (ד"ה ובית)]. וכ"מ בהדיא ב**רשב"א** בתוה"ב (ז-ז), כדכתב **הסד"ט** (שם). אבל **המאירי** כתב דאיירי בין באיש ובין באשה, וכן פסקו **הטור והשו"ע** (קצח-ו) שבית השחי אפילו באשה אינו חוצץ, כדציין **רע"א**. **הסד"ט** כתב שבדברי **הרמב"ם** אין הכרע. אך **ערוה"ש** (שם-כג) כתב דמהא דכתב הרמב"ם לשון אדם על בית השחי, מבואר שבשום אדם אינו חוצץ.

"ובית הסתרים באיש", כתב **החזו"א** (ט-יב) שהראשונים נחלקו האם איירי בקלקי, כדפירש **הרמב"ם**, א"ד איירי בכל חציצה, כדפירש **הר"ש**, ע"ש. **גלות עליות** (ט-ב-א) פירש בדעת הרמב"ם דלרבותא קאמר, דגם קלקי דשער ביה"ס לא חייץ באיש.

"אלו שאין חוצצין וכו' ר"א אומר אחד האיש ואחד האשה כל המקפיד עליו חוצץ ושאין מקפיד עליו אין חוצץ", הראשונים נחלקו בביאור פלוגתת ר"א ורבנן, ונביא ג"פ:

א' **הרשב"א** (תוה"ב ז-ז עמ' תכו ותלג) פירש שנחלקו האם אזלינן בתר דעת העולם, וכך סברי רבנן, ולכן באשה נשואה הוי חציצה, ואפילו אם היא אינה מקפדת, בטלה דעתה, ובאיש ל"ה חציצה, ואפילו אם הוא מקפיד בטלה דעתו, א"ד אזלינן בתר דעת דידיה, וכך סבר ר"א. לפירושו הא דתני "כל המקפיד" וכו' הוא המש"ד ר"א. וכן הוכיח **חי' מהרי"ח** מ**המהר"ם** שהובא בתוי"ט.

ב' בדברי **הרמב"ם והרע"ב** שהביאו כאן את כללי חציצה, דקדקו **התוי"ט וגלות עליות** (פסקא ב) דס"ל דהא דתני "כל המקפיד" וכו' אין זה חלק מדברי ר"א, אלא זהו כלל המוסכם לכו"ע, כמו ששנינו בסוף פירקין לגבי כלים, [ביישוב דעת הרשב"א עי' גלות עליות, והובא במתני' שם]. וכן דקדק **גלות עליות** בדברי **הר"ש**. וכ"מ מהא דכתב **הר"מ** בסו"ד "ואין הלכה כר"א בהשוותו איש ואשה", משמע דפליגי האם יש להשוותם, ולא האם בטלה דעתו. **חי' מהרי"ח** פירש בדעת **המהר"ם** שר"א אתי להקל, וא' האיש וא' האשה אין חוצצין. וי"ל דפליגי האם ישנה סתמא שדעת האיש לא להקפיד, ודעת האשה להקפיד על בית הסתרים, א"ד אין דעת תרווייהו להקפיד, [וע"כ תרווייהו לקולא, כדכתב חי' מהרי"ח]. א"נ י"ל דר"א סבר דליכא סתמא, ולכן לא כתב בהדיא שתרוייהו לקולא.

ג' **גלות עליות** פירש [בדעת הראשונים הנ"ל] דפליגי בהנך גווני שאין אדם רוצה בקיום הדבר החוצץ, אך אינו משתדל להסירו, לרבנן ל"ה חציצה, ולר"א הוי חציצה. וע"ש במה שפירש בדעת **הרא"ש**. [אך מהא דכתב **הר"מ** שאין הלכה כר"א בהשוותו איש ואשה לכאורה ל"מ כפירושו, אלא כנ"ל].

ר"ש ד"ה ובית השחי - "בחנם תנייה דהוי בכלל בית הסתרים", **התוי"ט** הביא בשם **המהר"ם** שפירש שבית השחי שונה מבית הסתרים משום שפעמים מגביה זרועותיו, ע"ש. **הסד"ט** (קצח-יח) **ורע"א** כתבו שלפ"ד הטוש"ע הנ"ל א"ש דנקט בית השחי בפנ"ע, משום שאפילו באשה אינו חוצץ, ומוכח שהר"ש והמהר"ם נקטו כרשב"א הנ"ל. ועי' **רש"ש ומסכנות נפתלי**.

משנה ד'

"וגלד שעל המכה", הראשונים נחלקו מהו גלד שעל המכה, האם הכונה לגליד שמכוון כנגד פי המכה, ואינו מתפשט לכאן ולכאן, ואפילו הוא יבש, [כדכתב הב"ח], אבל אם נתפשט חוץ מכנגד פיה היינו גלד שמחוץ למכה דחוצץ. זוהי שיטת **הרמב"ם והראב"ד**, כדכתבו **הב"י** (קצח-ט ד"ה ומכל) **הב"ח** (שם-י) **והסד"ט** (שם-כג ד"ה מהיו דברי וד"ה ולפ"ז הא), וכ"מ ב**מאירי**. א"ד הכונה לגלד שלא יצא מתוך המכה, אבל אם יצא מתוך המכה חוצץ, אפילו אם לא התפשט, זוהי שיטת **הרא"ש**, כדכתב **הסד"ט** (שם). לדבריו הגירסא היא "גלד שבמכה", ולא גלד שעל המכה שהיא גירסת השיטה הא'. וע"ש בב"ח ש**הרמב"ם והרא"ש** נחלקו האם יש חילוק בין דם לריר.

בטעם הדבר שגלד שעל המכה אינו חוצץ, פירש **הרמב"ן** (נדה סז.) משום דלא עביד איניש לקלף מכתו, משום דקשה למכה עד דיבש ומיקליף מנפשיה. והביאו **הרשב"א** (שם). ועי' **צ"צ** (קנח-ו).

"ושרף הלח ולכלוכי צואה שעל בשרו וצואה שתחת הצפורן", היה מקום לדקדק מהא דתני גבי שרף שהוא לח, ולגבי צואה לא תני שהיא לחה, משום שגם יבשה אינה חוצצת. ברם **תוס'** (נדה סז.) כתבו דמיירי בלחה, דאי ביבשה אמאי לא חייצי, והיינו דלעיל קתני דגלדי צואה שעל בשרו חוצצין, משום שהם נתייבשו, כדפירש **הרע"ב**. דברי התוס' הובאו ב**תוי"ט**.

"וצואה שתחת הצפורן", מבואר שישנו חילוק בין בצק שחוצץ לצואה שאינה חוצצת. בטעם הדבר נחלקו הראשונים, ונשנו ד"פ:

א' בדברי **תוס'** (סז. ד"ה חפלוף) **ספה"ת** (סי' קג) ו**המרדכי** (שבועות סי' תשמז) מבואר שצואה היא לחה, ובצק הוא יבש.

ב' **הרשב"א** בחולין (קז. ד"ה הא) פירש שבצק נדבק לגוף, וצואה אינה מהודקת לגוף, וע"כ אינה חוצצת. [וכ"מ בדברי **התורא"ש** (נדה סז. ד"ה אימור) שצואה שתחת הצפורן ולכלוכי צואה שעל בשרו אינם חוצצים גם כשיבשים, מדטען דמה"ט נמי אם נדבק בה טיט שהיה על התינוק אינו חוצץ].

ג' **הרשב"א בתוה"ב** (ב"ו ש"ה) הוסיף טעם נוסף שאין אדם מקפיד על צואה, והיינו משום שדרכה להימצא שם, משא"כ בצק אין דרכו להימצא, וע"כ אדם מקפיד.

ד' **האו"ז** (שסג-ח) הביא בשם **ר"א ממיץ** שפירש שצואה היינו שחרורית המצויה בין צפורן לבשר, ואין הכונה שדבוק שם דברים החוצצים, [דזהו דין בצק].

ה' **הב"י** (קצח-יח) פירש [בדעת הטור] שדרך להקפיד על בצק כדי שבעלה לא יאמר שבשעת לישה מטילה זוהמתה בבצק, דהא אין רחיצתה מועילה לנקותה, ופירש **הפרישה** (שם-כ) דכשנמצא זוהמא [-צואה] בצפרניה יכולה להתנצל לפני בעלה ולומר שלא לשה בצפורניה, אבל כשנמצא בצק בין צפרניה מוכח שלשה בהם. וכן דרך להקפיד על צואה [שלא כנגד הבשר] כדי שלא יתגנו בפני בעליהם, באומרם שמצואתן לא רוחצו, ואפילו במקומות הגלויים. **תפארת למשה** הקשה שטעמים אלו אינם שייכים בצפרני הרגליים. אמנם **הפת"ש** (קצח-י) הביא ש**חמודי דניאל** הסתפק בדין צפרני רגלים, משום שאין דרך להקפיד עליהם. ויש לתלות בטעמים הנ"ל.

"וצואה שתחת הצפורן", הראשונים נחלקו בדין צואה שתחת הצפורן שלא כנגד הבשר, ונשנו ג' שיטות: א' יש מהראשונים [**ר"ש רא"ש** (כאן ובהל' מקואות סי' כח) **רשב"א** (תוה"ב ז-ז) **סמ"ק** (מצ' רצג) **או"ז** (שסג-ח) **ורבינו ירוחם** (כו-ה)] שכתבו דהוי חציצה, והביאו שכ"כ ב**תוספתא** (ו-ה). והטעם משום שדרך להקפיד ע"ז, כדכתב **האו"ז** (שם) בשם **הרא"מ**.

ב' **הרמב"ם** (ב-א ויד) סתם וכתב שצואה תחת הצפורן לא חוצצת, משמע שגם שלא כנגד הבשר אינה חוצצת, כדכתב **המאירי**. **הב"י** (קצח-יח) **הב"ח** (שם-יז) **וחס"ד** (ו-ט ד"ה ודקתני) הוסיפו שהרמב"ם סבר שמסתימת מתני' מוכח דפליגא אתוספתא. בטעם הדבר פירש **המאירי** משום שבין הצפורן לבשר הוא מהודק יותר מלמעלה מן הבשר. **עצי אלמוגים** (קסא-ב) יישב שהרמב"ם פירש את התוספתא דתני צפורן שלא כנגד הבשר דהיינו צפורן המדולדלת, ע"ש.

ג' **הסמ"ג** (לאוין קיא) **וסמ"ק** (שם) הביאו בשם **ר"ת** שיש חילוק בין צואה לחה שאינה נדבקת, שאינה חוצצת גם שלא כנגד הבשר, לצואה שאינה לחה הנדבקת, שחוצצת כנגד הבשר, ובהא איירי התוספתא, כדפירש **הב"ח** (שם).

ר"ש ד"ה תניא - "והשירים והנזמין והקטבלאות והטבעות אוצין חוצצין", **הר"ש** בהמש"ד פירש שמהשירים ואילך איירי בדין חציצה. וכ"פ **הרשב"א הסמ"ג והרא"ש**, כדכתבו **הב"י** (קצח-כג) **והב"ח** (שם-כג). עוד כתבו ש**הרמב"ם** (ב-ד) פליג, ומהאגד ואילך איירי בדין חציצה. ונחלקו האם יש נפק"מ לדינא, **הב"י** כתב שלדינא אין נפק"מ, ולכן **הטור** כתב כרמב"ם. אולם **הב"ח** כתב דלש"ר באגד וקשקשין אפילו רפויין חוצצין, משום דלא עיילי בהו מיא שפיר אפילו רפויין, ו**הטור** הכריע כרמב"ם. **הכת"ס** (סי' צא) פירש גם בדעת הרשב"א והרא"ש שמאגד וקשקשים מתחיל דין חציצה, והתקשה מנ"ל לר"ש לפרש אחרת, ותירץ דס"ל מסברא שאין חציצה באגד וקשקשים, כיון שגם ברפוי לא עיילי מיא שפיר, כדכתב הב"ח.

בא"ד - "סם יבש שע"ג המכה וכו' אינן חוצצין", **הגר"א** (קצח-טו) הגיה "דם" יבש, כדגרס **הרא"ש** (סי' כו), וכתבו **תוס' חדשים** ו**גלות עליות** (סוף פסקא ג) שכ"ה גירסת **הרמב"ם** (ב-א) [במהדורה הישנה]. ופירש **חס"ד** (ו-ט) דאע"ג דכבר תנן בסמוך "דם", קמ"ל שאין חילוק בין דם שע"ג מכה לבין דם שע"ג בשר ללא מכה. אך גירסת **הרמב"ם** (ב-א) [שבמהדו' פרנקל - ע"פ כת"י] "סם" יבש. עוד מבואר ב**רמב"ם** שגרס "חוצצין", כדכתב **גלות עליות**.

בא"ד - "ושאר כל השרפין בין לחין בין יבשין חוצצין מפני שהם שרף לכלוכי פירות", פירוש ודרך בנ"א להקפיד עליהם, כדכתבו **היראים** (סי' כו) **והסמ"ג** (עשין רמח), וכ"כ ה**כס"מ** (שם ב-ב). [**המאירי** כתב שגם כשהם לחים הם מתדבקים לגוף]. **החזו"א** (ט-יא) פירש ששאר השרפין אפילו לחים הם עבים, ואין המים עוברים בהם. **הטור** (קצח-טו) כתב שלכאורה שרף שאר אילנות אפילו יבשין אינן חוצצין. **"ם** כתב שאפילו לחין חוצצין. והעיר **הב"י** שהטור לא ראה את התוספתא (סוף פ"ו), והוא מקורו של **הרמב"ם ורבינו ירוחם** שכתבו שחוצצין. אך **הגר"א** הגיה את התוספתא שאין חוצצין. והתקשה **החזו"א** מ"ט יבשים לא חוצצין. **מנחת בכורים** (על התוספתא שם) פירש שהם נשטפים עם המים.

בא"ד - "והאבר והבשר המדולדלין באדם הרי אלו אינן חוצצין", וכ"ה הגירסא שלפנינו, וכן גרס **הסמ"ג** (שם). אך **הרמב"ם** (ב-ב) **הרא"ש** **והמאירי** גרסו "חוצצין.

בא"ד - "ריב"י אומר צפורן שפרשה רובה ה"ז אינה חוצצת", וכ"פ **הטור והשו"ע** (קצח-כא) שדוקא אם פירשה רובה אינה חוצצת, אבל אם פירשה מיעוטה חוצצת, משום דלא חזינן מאן דפליג עליה דריב"י, כדכתב **הב"י** (שם). בביאור החילוק בין פירשה רובה למיעוטה עי' **ב"י תפארת למשה לבוש וט"ז** (שם-כב) שפירשו ה"פ. אולם **הרמב"ם** (ב-יד) **ורבינו ירוחם** (כו-ה) סתמו וכתבו שצפורן המדולדלת אינה חוצצת, ופירש **הכס"מ** [וב**ב"י** (שם)] ב"פ: א' לרבותא תני בתוספתא שאפילו פירשה רובה וכ"ש מיעוטה, ב' בדוקא נקט בתוספתא פירשה רובה, אלא דמשמע דיחידאה קאמר לה, ורבים פליגי עליה, ולכן תנא דמתני' סתם דלא כתוספתא, וע"כ פסק הרמב"ם דלא כתוספתא. ועי' ב**ב"י** (שם) שדן האם הצפורן עצמה חוצצת, ע"ש בטעמו, או שאם נמצא דבר החוצץ על הצפורן הוי חציצה.

בא"ד - "ובחולין אין חוצצין דלא אחמור רבנן בחולין", בביאור דין זה עי' **גלות עליות** (פסקא ד).

משנה ה'

"אלו חוצצין בכלים", כתב **הר"ש** שדין טבילת כלים שוה לדין אדם לגבי דין קפידא מדאו' ומדרבנן. ולכן לכתחילה צריך להסיר גם מהכלים מיעוט שאינו מקפיד, כדין אדם, כדנקט **או"ה** (שער נח-צג), וכדמשמע בדברי **השו"ע** (קכ-יג).

"אלו חוצצין בכלים הזפת", **הפרישה** (רב-א) כתב בשם **מור"ש** דאיירי בכלי שנטמא קודם שזיפתה, והוסיף ב**הגה** דאם היה דבוק קודם שנטמא, א"צ להסירו, דכמו שנכנס טומאה לדופן הכלי תחת הזפת, כך גם יוצא משם. לכאורה מבואר שהחסרון בחציצה הוא שהטומאה אינה יוצאת ממקום חצוץ. אך הוא דבר רחוק. וצ"ע. ויתכן לפרש דאיירי בזיפת את כל הכלי, כדמשמע בל' הפרישה, והיה מקום לומר דאם נטמא הכלי קודם הזיפות, א"א להטבילו אחר הזיפות, כיון שזוהי צורה חדשה של כלי, וע"כ כתב הפרישה שכמו שנכנס טומאה כך יוצא, והיינו שהזפת אינו חלק מהכלי, אלא שומר, וכמו שנטמא אף שלא נגעה הטומאה בגוף הכלי, מ"מ הועיל מגעו לטמא הכלי, כך בטהרתו מועיל לטובלו ולטהרו ע"י שהמים באים על השומר, אף שלא באים על הכלי עצמו. בני החבורה.

"אלו חוצצין הזפת והמור בכלי זכוכית", הראשונים נחלקו אמאי נקט התנא דוקא להנך, ונשנו ג' שיטות: א' יש מהראשונים [**רש"י בשבת** (טו:) **שיטה לר"ן** (שם) וס' **האשכול** (סי' סב), וכ"מ ב**רא"ש** **וטור** (רב-א), וכדפירש **הב"ח** (שם)] שפירשו שדוקא הנך חוצצים, כיון שהם נדבקים ולא נופלים מאליהם, אבל שאר דברים נופלים מאליהם מעל כלי זכוכית שהם חלקים, וע"כ אין אדם מקפיד עליהם.

ב' יש מהראשונים [**סמ"ג** (עשין רמח) בשם **ר"י** **וריטב"א** (שבת טו:) [גם] בשם **תוס'**, וכ"פ **חזון נחום** (כאן) **ומי נפתוח** (פרפר לג-ב עמ' קנו) בדעת **הרמב"ם**] שפי' דלרבותא קאמר שאפילו זפת ומור שאין חוצצין בשאר כלים שדרך לזופתן, בכלי זכוכית חוצצין.

ג' **הרמב"ם** (מקואות ג-א) כתב "ואלו חוצצין בכלים הזפת והמור", ולא הזכיר דאיירי ב"כלי זכוכית", [ומקורו מל' התוספתא, כדכתב **חס"ד** (ז-ד ד"ה ודתני)], וכתב **המשנ"א** דמשמע שבכל הכלים אין חציצה אלא בזפת ומור, משום שהם נדבקים, ולא עיילי בהו מיא, וקפדי עלייהו. אך ה**ב"י** (רב-א) הביא את ב' הדעות הנ"ל, ולא הזכיר שהרמב"ם חולק. ואף **המשנ"א** דקדק ממש"כ הרמב"ם בהמש"ד שרבב חוצץ, דהנך לאו דוקא. [כאמור החזון נחום ומי נפתוח פירשוהו כסמ"ג]. ועי' **מעשה רקח** (שם) שפירש שהרמב"ם השמיט כלי "זכוכית" מטעם אחר.

[להלכה כתב **הב"ח** (שם-א) דנהיגי עלמא להחמיר כדעת הסמ"ג שכל הדברים חוצצין, והביאו **הש"ך** (שם), והשיג על **הלבוש** שהעתיק את ל' הטור, וכן החמיר **ערוה"ש** (שם-ב). לכאורה איכא נפק"מ בדין תפירות הנמסות מאליהם, **שי'** **שבט הלוי** (קצח-יא-ג) **ומראה כהן** (בסופו) [בשמו ו]בשם **הגרשז"א** כתבו דל"ה חציצה, אך **חוט שני** (קצח-ב) [הו' גם במרא"כ (שם)] כתב דהוי חציצה. ויתכן לחלק בין תפירות הנראות לאחרים לתפירות במקום נסתר].

"על השולחן וכו' הנקיים חוצצין על הבלוסין [מלוכלכים – ר"מ ור"ש] אינן חוצצין", בטעם הדבר שהלכלוך אינו חוצץ, י"ל דאיירי בלכלוך שאינו עובר, [ויש לדמות לשחרורית הקומקוס שלדעת הרא"ש גם אם כולו מלוכלך ל"ה חציצה].

"על אוכף של בעה"ב חוצץ וכו' ועל המרדעת חוצץ", בדברי **הרמב"ם והרע"ב** משמע שהחילוק בין אוכף למרדעת הוא, שאוכף מיועד למשאות, ומרדעת למושב האדם. אולם **רש"י** (נדה יד.) פירש שאוכף עשוי מעץ, ומרדעת אינה עשויה מעץ [אלא מבד], ומבואר בדבריו שתרוייהו עשויים למושב האדם. **הרמב"ם** [לשיטתו] כתב שאוכף עשוי מעור.

ר"מ ד"ה ומרדעת - "כאיסר האיטלקי אשר משקלו ד' גרגרין", **הרע"ב** כתב "שהוא רחב כד' גרגירי שעורה", וכתב **התוי"ט** שהרע"ב לא דק.

רא"ש ד"ה אלו חוצצין וכו' בכלי זכוכית – "לפי שנדבק מאד ומקפיד עליו", לכאורה משמע [מסתימת דבריו] דדוקא הנך חוצצין, משום שהם נדבקים, ולכן לא עיילי מיא, לאפוקי שאר דברים שאינם נדבקים על כלי זכוכית, ולכן עיילי מיא, [וכדפירש המשנ"א בדעת הרמב"ם]. אך **הב"ח** (שם) פירש את דברי הרא"ש כדברי רש"י, דכיון שהם נדבקים אינם נופלים מאליהם, וע"כ מקפיד עליהם, כנ"ל.

משנה ו'

"אף מצד אחד", פשוט שהכונה לצד החיצון, דהוא נראה לאחרים, וע"כ מקפידים עליו. אמנם עי' להלן שבזמנם ב' הצדדים היו נראים.

"ר' יוסי אומר של בנאים מצד א' ושל בור משני צדדין", בטעם הדבר ששאר התנאים לא חילקו בין ת"ח לבור, פירש **המשנ"א** דאם בגדו של ת"ח אינו גרוע מע"ה, אינו בכלל משניאי, ולכן אינו מקפיד על לכלוך מצד א', ור' יוסי סבר דדרך ת"ח להקפיד, מחשש שיבוא גם לצד אחר.

"של בנאים מצד אחד ושל בור משני צדדין", **האחרונים** העירו אמאי תנא בלשון "בנאים", ול"ק ת"ח, כבשאר דוכתי, ופירש ב"פ: א' **הגר"א** (הו' בהג' וחי') פירש דקמ"ל דסגי שיהיו בעלי מקרא או משנה. ב' **המשנ"א** פירש דקמ"ל שגם בעלי מעשים טובים בכלל, דהעולם עומד על ג' דברים. ולכן קרי ליה בור שהוא גרוע מעם הארץ, שאין בו מעשים טובים.

"ושל בור", כתב **הרע"ב** שבור גרוע מעם הארץ. והקשה **התוי"ט** מהא דכתב הרע"ב [כר"ש] שמרדעת חוצצת רק כשעובר מב' צדדים, דלא תהא מרדעת חשובה מבגדו של עם הארץ, והא ר' יוסי איירי בבור, ולא בעם הארץ. ותירץ דה"ק של ע"ה נעשה כמו בור דלא קפיד עד שיהיו מב' הצדדים. אך **התפא"י** פירש דבעם הארץ הדין תלוי בקפידא בפירוש, [והיינו דליכא סתמא].

ר"מ ד"ה בנאים - "ומן החיוב הזה נהיה שת"ח יקפידו על לכלוך בגדיהם ואפילו מצד אחד", **התוי"ט** פירש דדין חיוב מיתה נאמר רק ברבב, ולא בכל לכלוך, ורק בבגד העליון, [ורק משני צדדים, כדכתב המשנ"א הנ"ל], אלא שת"ח מחמירים בכל לכלוך ובכל בגד, כדי שלא יבוא לידי לכלוך המחייב מיתה.

בא"ד - "והלכה כר' יוסי", וכ"פ **הרע"ב**. **גלות עליות** ר"ל דה"מ בלבושים שלהם, שהיו נראים בשני צדדים, אבל במלבושים שלנו שצד הפנים לעולם לא יתגלה לחוץ, גם של בור חייץ מצד א'. והרמב"ם סתם הדברים כדברי המשנה. עכ"ד.

משנה ז'

"מטפחת של זפתין" וכו', כתב **גלות עליות** דדוקא מטפחת שעשוי לקנח את ידיו מהלכלוך, אבל שאר בגדים שמתלכלכים מאליהם דרך להקפיד. [בתוספתא אי' דלר"ע ה"ה חלוקו, שמתלכלך מאליו, ולא בשאר בגדים, שדרכו לפושטם בעת מלאכתו, אך לא קיי"ל כותיה, כדפסק **הרמב"ם** (ג-ה). עכ"ד].

"זה הכלל כל המקפיד עליו חוצץ" וכו', האחרונים נחלקו האם פלוגתת הראשונים בדין אדם שמקפיד על דבר שאין דרך להקפיד [או איפכא] נאמרה בדין כלים, **גלות עליות** (ט-א-א וג) כתב שבכלים אזלינן בתר דעת בעל הכלי לכו"ע, ולא אמרינן שבטלה דעתו. [לפ"ז יישב את שיטת הרשב"א שפירש במשנה ג' דר"א קאמר להך כללא, והכא גם רבנן קאמרי להך כללא. עוד פירש שמצינו שלשון א' יסבול שני פירושים, ע"ש]. אך **ערוה"ש** (קצח-ג) כתב שגם בכלים אזלינן בתר דעת העולם [לסוברים כן באדם], וכ"מ ב**מאירי** (מקואות י-ד), [כדנתבאר בסי' קה-ג), וכ"מ מסתימת ש"פ. עוד כתב **גלות עליות** (ריש מ"ה) דיתכן שיש חילוק בין כלי העשוי להשאיל לכלי שאינו עשוי להשאיל, דכשעשוי להשאיל לא אזלינן בתר דעתא דידיה.

ר"ש ד"ה תניא - "הזפת שבכוס ושבצלוחית מתוכו חוצצת מאחוריו אינה חוצצת", בטעם הדבר פירש **חס"ד** (ז-ד ד"ה הזפת) משום שמבפנים הוא מלכלך את המשקה, משא"כ מבחוץ. ופשוט.

בא"ד - "בד"א מבית האומן אבל מבית בעה"ב בין מתוכו בין מאחוריו ה"ז חוצצת", בטעם הדבר פירש **חס"ד** (שם) שמבית האומן הם חדשים ונאים, וע"כ לא קפדי עלייהו, הואיל וכבר נאים הם, ואינם מלכלכים הידים, הואיל וכבר נתייבשו, משא"כ בבית בעה"ב הכלים ישנים ואינם כ"כ נאים, וע"כ קפדי אפילו מבחוץ, כדי שיהיו נאים.

בא"ד – "בתמחוי ובקערה בין מתוכן בין מאחוריהן בין מבית האומן ובין מבית בעה"ב ה"ז חוצצת", בטעם הדבר פירש **חס"ד** (שם) משום שבכלים אלו משתמשין בחמין, [ול"ד לכוס וצלוחית שכלי שתיה הם, ומשתמשים בצונן], ומחמת החמימות מלכלך הזפת את הידים, וע"כ קפדי. עי"ל שכלים אלו חשובים יותר, וע"כ קפדי עלייהו.

בא"ד - "המור והקומוס בין בכוס בין בצלוחית בין בקערה וכו' חוצצין", בטעם הדבר פירש **חס"ד** (שם) משום שמור וקומוס לא מתיבשים, וע"כ תמיד הם מלכלכים את הידים, ולכן קפדי עלייהו.

בא"ד - "לכלוכי צואה שבכסא ובקתדראות והמכובשין וכו' הרי אלו חוצצין", **הרמב"ם** (ג-ט) כתב שאינן חוצצין. וכתב **גלות עליות** דלא פליגי, אלא הרמב"ם איירי בלח, והר"ש ביבש.

בא"ד - "לכלוכי שמרים שבכוס ושבצלוחית וכו' אינן חוצצין", בטעם הדבר נחלקו המפרשים, **חס"ד** (ז-ד ד"ה ודתני) פירש ששמרי יין לא מזיקים ליין, וע"כ לא קפדי. **גלות עליות** פירש דאיירי בלחים, וע"כ לא חייצי.

בא"ד - "והמוך שבשירים ושבזוג והטיט והבצק וכו' הרי אלו אינן חוצצין", **גלות עליות** התקשה מ"ט לא חייצי. וע"כ כתב שהעיקר כגירסת **הרמב"ם** (ג-ט) שגרס "חוצצים". וכן גרסו **הרוקח** (סי' שעו) **והמאירי**. אמנם **הכס"מ** הגיה ברמב"ם כגירסת הר"ש. ופירשו **חס"ד** (שם) **וחזו"א** (קמא ט-יג) [בפי' ב'] שהמוך אינו מעכב את ביאת המים, דעיילי ביה מיא. **החזו"א** (שם) [בפי' א'] פירש דאינו מקפיד. **הגר"א** הגיה "והפוך", ופירש **החזו"א** (שם) שהוא הכחול.

בא"ד - "והטיט והבצק וכו' הרי אלו אינן חוצצין הגלידו הרי אלו חוצצין וכו' הגלידו יבשו", **החזו"א** (סו"ס ט) התקשה דג' טיטין חוצצין אפילו לחים, כדתנן במשנה ב', ובצק שוה לג' טיטין, ע"ש בראייתו. אמנם התוספתא איירי בבצק הנמצא ע"ג קורדום ומגריפה. וצריך טעם לחלק.

בא"ד - "אית דגרסי ובקדרות והמכובשים", וכו' **החזו"א** (מקואות קמא ט-יג) פירש דר"ל קדרות ששחרוריתן מכובשין עליהם. עוד כתב החזו"א שהר"ש לא פירש מהו "מכובשין" לפי הגירסא קתדראות, ופירש דאפשר דר"ל מכובש שהוגלד.

בא"ד - "והמכובשים היינו ששחרוריתם יבש עליהן", וכ"כ **הרוקח** (סי' שעו) **והרע"ב** (שם). מבואר דפליג על מש"כ **הרא"ש** (מ"ב) ששחרורית הנדבק על הקומקום מבחוץ אפילו בכולו אינו חוצץ, כיון שאין אדם מקפיד עליו, ודרכו בכך, וחשיב כדופן הכלי. בדברי הרא"ש מוכח כדברי **פני אריה** (סי' ו) **וערוה"ש** (רב-ה) שכתבו שגם "כולו" אינו חוצץ כשדרכו בכך, [או כשרוצות בקיומו, כגון צבע האשה, כדכתב ה**רשב"א** (תוה"ב הקצר ב"ז ש"ז)], דלא כדהשיג **בגדי ישע** (כג-ב ד"ה גם) על הפנ"א. בביאור הפלוגתא עי' מש"כ במס' נדה סו"ס קיט.

פרק עשירי - כל ידות

משנה א'

"כל ידות הכלים שהכניסן שלא כדרכן וכו' חוצצין", משום שצריך להוציאם ולהכניסם כדרכם, כדפירשו הראשונים [**רא"ש ראבי"ה** (סי' תתקצא) **או"ז** (סי' שסב) [בשמו] **ומרדכי** (שבועות סי' תשנ) - הו' בבי' **הגר"א** (קצח-יג), ועי' **אגרו"מ** (יו"ד ח"א קא-ה)]. וכ"פ **הט"ז** (רב-ד). **האגרו"מ** (שם צז-ג) רצה להוכיח מכאן שגם דבר שמקפיד להוציאו כדי להחזיר את אותו הדבר או דומה לו, חשיב קפידא, ונפק"מ לסתימה זמנית, דמוציאים אותה ע"מ להחזיר סתימה אחרת. ודחה דשאני יד שאינה ראויה לשימוש כשהיא שלא כדרכה, אבל סתימה טובה שראויה ללעיסה ל"ח קפידא, למרות שמוציאים אותה ע"מ להחזיר סתימה אחרת קבועה. [והוכיח כדבריו מדין ראוי למלאכתו הראשונה, כדלהלן].

"כלי שהטבילו דרך פיו כאילו לא טבל", בטעם הדבר נחלקו **הראשונים**, כדהבאנו בדברי הר"ש. הפוסקים נחלקו באיזה כלי איירי, ונשנו ג' שיטות: א' **הב"י** (רב-ו) **והתוי"ט** בשם **מהר"ם** כתבו דאיירי בכלי שפיו צר, אבל בכלי שפיו רחב נכנסים מים. וכ"פ ב**שו"ע** (שם). ב' **הב"ח** (שם-ג) **והש"ך** (שם-ג ובנקוה"כ) כתבו שגם בכלי רחב לא נכנסים מים. ג' **הט"ז** (שם-ו) כתב שכלי רחב שיש בו חלל גדול, לא נכנסים מים, אבל אם יש בו חלל קטן, כגון קערות, נכנסים מים. אך **הש"ך** (שם) כתב שאין חילוק. [ואפשר שכונת הט"ז לומר שבכל כלי נכנסים המים קצת, אלא שבכלי קטן כיון שהמים נכנסים קצת א"כ עיילי בכולו, משא"כ כשחללו עמוק אינם מגיעים לכל עומקו].

"כלי שהוא צר מכאן ורחב מן האמצע אינו טהור עד שיטנו על צדו צלוחית וכו' קלמרין" וכו', **המשנ"א** (ד"ה עד) **וחס"ד** (ח-ג סוד"ה ברם) התקשו אמאי בעי שיהא המקום ראוי לביאת מים, והא מקום זה הוא בית הסתרים, ולדעת הרבה ראשונים (לק' מ"ד) א"צ שבית הסתרים של כלי יהא ראוי לביאת מים. [וכתב **החס"ד** שמכאן מקור **הרמב"ם** שלא חילק בין כלי לאדם]. ובאמת בתוספתא (סוף פ"ז) פליגי בהא, דתני "צלוחית שאוגנה חוזרת לתוכה ר"י אומר משום ריב"נ מטביל כדרכו ואינו חושש מפני שהוא כבית הסתרים". מבואר דלדעת ריב"נ א"צ שיהא ראוי לביאת מים, מפני שהוא כבית הסתרים, והיינו משום שאין חציצה בבית הסתרים של כלי פוסלת, וכדפירשו **החס"ד** (סוף פ"ו) **וחזו"י**. וצ"ב במאי פליג ר"ע.

לכאורה מוכח שכאשר ישנו אויר איכא חסרון בעצם הטבילה, כדין שערה א' חוץ למים, כדנתבאר בסי' ל'. [וכן משמע לכאורה מהא דברישא קאמר ל' חציצה, ובסיפא קאמר "כאילו לא טבל", או אינו טהור[ה]", והבאנו במשנה ה' שיש מהאחרונים שדקדקו דהיכא דתני לא טבל משמע שאין זה חסרון מטעם חציצה דרבנן, אלא מדאו']. אך **הראב"ד** (בעה"נ סוף שעה"מ) כתב "והוי חציצה". וכ"פ **חס"ד** (שם) דפליגי האם חשיב ביה"ס. [בתחיל"ד פירש שר"ע סבר שחציצה פוסלת גם בביה"ס של כלי. ודחה עפ"ד הראשונים שכתבו שחציצה לא פוסלת, למרות שקי"ל כר"ע]. ועי' בסי' לא.

"עד שיטנו על צדו", **החזו"א** (מקואות תנינא ג-ב ועי' ט-יא) כתב עפ"ד **הב"י** דדוקא על צדו מהני, אבל אם הפכו אין המים שבתוכו מצטרפים, ע"ש, אלא שלא חוששים שמא לא הספיקו המים למלאות הכלי כשהיה על צדו.

"קלמרין הדיוטות אינה טהורה עד שינקבנה מצדה וקלמרין של יוסף הכהן היתה נקיבה מצדה", **הגר"א** פירש דנקט הדיוטות, לפי שאצל האומן ע"י שהוא תוחב הקולמוס מתרחב שם, ויכול לבוא מים, ומייתי מיוסף הכהן שהיה אומן, ואפ"ה היתה נקיבה מצדה.

ר"מ ד"ה וזיבורית - "אם יהיה לו זויות ותוספות", עי' בהערת **הראב"ד** (מקואות ב-יב).

ר"ש ד"ה כלי - "אין לפרש מפני שהמים נשאבין לתוכו", כפירוש זה כתב שו"ת **הרי"ד** (סי' טו ד"ה וראיתי) בשם **ריבמ"ץ** "דהמים נשאבין לתוכו וכו' אע"פ שהכלי טמא ופיו רחב הרבה הטבילו דרך פיו דהויא דרך שאיבה בכך המים שבתוכו שאובין הן ואינה עולה לו טבילה מפני המים שאובין שבתוכו" וכו', ע"ש. [אמנם **התורי"ד** בחגיגה (כב.) חזר בו, וטען שהמים נטהרים בהשקה, וכדציין המהדיר]. **גלות עליות וחזו"א** (מקואות קמא י-א) תמהו דאפילו במקוה מצומצם אין כאן שאובים, [ע"ש במקורותיהם]. ותירץ **גלות עליות** דכונת הר"ש שבמקוה מצומצם היה אפשר לפרש דאיירי באופן שנפסק הקילוח מהמקוה לכלי. וצ"ע.

**מאירי** הביא פירוש זה בשם **י"מ**, וביאר דאיירי במקוה מצומצם, שאין הכלי נכנס לתוכו אא"כ נתחב בקרקע, וא"ש דמה"ט הוי שאובים, כיון שהמים מוחזקים ע"י הכלי, הואיל וקצה הכלי ננעץ בקרקע, ודוק.

בא"ד - "הרי אח"כ כשהכניסו כולו במים מים שבתוכו מושקין למי המקוה ועלתה לו טבילה", צ"ב אמאי ליכא השקה לפני שהכניס כולו במים. לפ"ד הגלות עליות הנ"ל א"ש, דכל זמן שלא הכניסו כולו, יתכן שיפסק החיבור בין המים שבכלי למי המקוה.

ר"ש ד"ה תניא בתוספתא - "הכניסן שלא כדרכן הרי אלו חוצצין נתן הזפת והשעוה וכו' הרי אלו חוצצין", יש להעיר אמאי הוצרך לומר שהזפת חוצץ, תיפוק ליה שהיד חוצצת. אלא פירש **החזו"י** (ז-ג) דקמ"ל שאפילו אם נתן זפת ושעוה כדי שהיד תהא מחוברת היטב, מ"מ כיון שהכניסן שלא כדרכן לא ישאירם שם, וע"כ חייצי.

בא"ד - "מן הסיטה ולפנים אינה חוצצת מפני שהיא כבית הסתרים מן הסיטה ולחוץ וכו' חוצצת", **החזו"א** (מקואות קמא י-א) התקשה דאם חור המגל שבו נכנסת היד הוי בית הסתרים, א"כ גם אם נשבר מן השפה ולחוץ, אין היד הנמצאת בחור המגל חוצצת, כיון ששם הוא ביה"ס. ע"ש שתירץ שהיד נשברה בחלקה הפנימי, וכל היד נשארה קיימת, ואותו שבר הנמצא בפנים הוי ביה"ס. וכעי"ז פירש **החזו"י** (ז-ג) דמן השפה ולחוץ היינו שהשברים נוטים לצד חוץ, ע"ש. וצ"ע.

בא"ד - "מן הסיטה ולחוץ אם משמשת מעין מלאכתו ראשונה אינה חוצצת", **האגרו"מ** (יו"ד ח"א צד-ג) פירש דאיירי בגונא שיחליפנו באחר, [דאל"כ פשיטא, דלא גרע מעשה כן בתחילה], וא"כ צ"ב אמאי ל"ח קפידא. ותירץ דבעצם אינו מקפיד להסירו, אדרבה רוצה שישאר לעולם, אלא שכדי שיתקיים הוא מחליפו, וע"כ סגי בזה שהוא ראוי להשתמש. [נפק"מ לסתימה זמנית, כנ"ל]. עכ"ד. עי"ל דאיירי בסתמא, ואהא קאמר דאם משמש מעין מלאכתו הא' מסתמא לא יחליפנו באחר.

בא"ד - "מן הסיטה ולחוץ וכו' אינה חוצצת מפני שהיא כבית הסתרים", מכאן הוכיח **הר"ש** (מ"ה) שבכלי א"צ שביה"ס יהא ראוי לביאת מים. בטעם הדבר עי' להלן (שם).

משנה ב'

"הכר והכסת של עור", המפרשים נחלקו האם הכונה לאפוקי כר של בגד, דאינו עשוי להכניס ולהוציא מה שבתוכו, וע"כ טובלו כמו שהוא, כדנראה ב**ר"ש ורא"ש**, א"ד לרבותא קאמר דאפילו כר של עור שבדרך כלל א"צ בכיבוס, אלא סגי בהדחה במים, כ"ש בשל בגד שתמיד צריך לכבסו ולהוציא מה שבתוכו, כדנראה בדברי **התוי"ט** בשם **המהר"ם**. כ"כ **גלות עליות**.

"הכר והכסת של עור הרי אלו צריכין שיבואו בהם המים", נחלקו המפרשים האם הכר או הכסת תפור מכל צדדיו, כדפירשו **המשנ"א וגלות עליות** (בפי' הקצר), וע"כ כתבו שצריך לפתוח את התפירות בשעת הטבילה, א"ד בצד אחד לא היו תפורין, כדכתב **תוס' אנשי שם** בשם **ש"ל**, וכ"מ ב**רמב"ם** שכתב גבי כסת עגולה שהיא תפורה מכל צד, משמע שכסת זו אינה תפורה מכל צד.

"כסת עגולה וכו' א"צ שיבואו בהם המים", מבואר שכסת מקבלת טומאה, למרות שהיא סגורה מכל צדדיה, משום דהוי בית קיבול אף דעשוי להתמלאות. **המשנ"א** **והחזו"א** (כלים כז-ג) התקשו מהכא בדעת הסוברים שבית קיבול העשוי להתמלאות ל"ש בית קיבול. וכה"ק **הקה"י** (טהרות סו"ס ט) על מש"כ המפרשים [**שבו"י מלה"ר וערו"ל**] בדעת הרמב"ם שלאחר שהתמלא אינו מקבל טומאה, [וכ"כ **שלה"ג** בשם **ריא"ז**]. ותירצו **החזו"א** (שם) **והקה"י** (שם) עפ"ד **המאירי** (סנהדרן סוף פ"ז) דהיכא שמה שבתוכו הוא רפוי, לא נתבטל ממנו תורת כלי קיבול. ועי' **חזו"א** (כלים ל-כד). [ועי' **חי' הגר"ח** (סי' שצג)].

"כסת עגולה והכדור והאמום והקמיע והתפלה א"צ שיבואו בהם המים", **התפא"י** פירש "דאין דרך לפותחן והו"ל ביהס"ת", מבואר שצריך שיהיו ראויים לביאת מים, כדמשמע מל' מתני'. אמנם בדברי **הרמב"ם** לכאו' ל"מ כן, מדכתב שכסת עגולה למרות שיש לה חלל, כיון שלא נעשה להכניס ולהוציא, דינה כגוף אטום בלי חלל, משמע שהחלל נחשב כמי שאינו, והיינו כמקום בלוע.

"והתפלה א"צ שיבואו בהם המים זה הכלל כל שאין דרכו להכניס ולהוציא" וכו', המפרשים התקשו דדרך להוציא את פרשיות התפילין כדי לבודקם, ונשנו ג"פ:

א' **התוי"ט** (בפי' א') פירש עפ"ד **הירושלמי** שא"צ לבדוק תפילין.

ב' **התוי"ט** פירש בשם **מהר"ם** שאין מוציאים אותו בשביל הכר החיצון, אלא בשביל לבדוק מה שבתוכם. מבואר שכדי להחשיב את הדבר החיצון כדבר שעומד לכניסה ויציאה, צריך שיהא זה שימוש של הדבר החיצון, ולא כשנעשה לתועלת הפנימי. ודוק. ועי' **משנ"א** שהתקשה בביאו"ד.

ג' **גלות עליות** (בפי' הקצר והארוך) פירש דשאני תפילין שאין דרך לפותחן כי אם לעתים רחוקות, [פעם בז' שנים].

משנה ג'

"אלו שא"צ שיבואו בהם המים" וכו', בטעם הדבר פירש **הכס"מ** (ג-כא) משום שאינו מקפיד, וכן מבואר ב**תוספתא** שהביא **הר"ש** (כדלהלן). אולם **המשנ"א** (מ"ד) פירש דהתנא קמ"ל במשנה ד' דכל הני לא מיקרו ביה"ס, כיון שלפעמים נגלים, משמע שמשנה ג' מיקרי ביה"ס.

"אלו שא"צ שיבואו בהם המים קשרי העני" וכו', **הר"ש** (מ"ד) הביא **תוספתא** (רפ"ח) "קשרי עני שמקפיד עליהן ושל בעה"ב הרי אלו חוצצין ושל בעה"ב שאין מקפיד עליהן ושבעני הרי אלו אין חוצצין", ופירש **הר"ש** שעני בסתמא לא קפיד ובעה"ב מסתמא קפיד. וכ"פ **הרמב"ם** (ג-כא).

יש להקשות מהכא על מש"כ הראשונים [**רשב"א** (תוה"ב ז-ז) **מאירי** (ריש פ"ט ד"ה גלדי) ועוד] שדין הקפידא לא תלוי בדעת האדם, דאמרינן בטלה דעתו. כה"ק **המאירי** (שם) וכתב שאין הלכה כתוספתא זו. אך **הרמב"ם** העתיקה. **המאירי** הוסיף וכתב דאפשר לפרש שהכונה לסוג קשר של עני או של בעה"ב, ולפ"ז ניחא. אך יש לברר האם פירושו מוסכם על ש"ר.

האחרונים נחלקו בדין כלים, **גלות עליות** (ט-א-א) כתב שבכלים אזלינן בתר דעת בעל הכלי לכו"ע, ולא אמרינן שבטלה דעתו. אך **ערוה"ש** (קצח-ג) כתב שגם בכלים אזלינן בתר דעת העולם [לסוברים כן באדם]. לפ"ד הגלות עליות מיושבת הראיה מהתוספתא, דהתם איירי בכלי, ולכן לא אמרינן שבטלה דעתו. אך סברתו צ"ע.

וי"ל [בישוב קושית המאירי] שכאשר יש קבוצת אנשים שדעתם כמוהו, לא אמרינן שבטלה דעתו. גדולה מזו מצינו בדברי **תוס' ותורא"ש** בשבת (צא. ד"ה מתקיף) שפירשו דהא דקאמר שהמצניע חטה א' לזרע חייב, למרות שאין בה שיעור, ולא אמרינן שבטלה דעתו, כיון שיש בנ"א שחשובה להם חטה אחת לזריעה, והיינו דאין דעתו דעת יחיד, אלא יש מיעוט בני אדם כמותו, ולכן לא בטלה דעתו. ברם **הב"ח** (קצח-ז) **והט"ז** (שם-י) לכאורה לא נקטו כן, ע"ש. ואף **הרמב"ן הרשב"א והריטב"א** בשבת (שם) לא פירשו כתוס', [אלא פירשו ששיעור זה ראוי וחשוב אצל כולם, אלא שאין טורחים לכתחלה להוציא שיעור מועט, וע"כ לא בטלה דעתו]. ועי' מש"כ במס' נדה (סי' קיז).

"ותפלה של ראש בזמן שהיא חוצה ושל זרוע בזמן שאינה עולה ויורדת", הראשונים נחלקו האם דין זה קאי על הקשר של ראש ויד, העשוי כמין דלת ויוד, כ"פ **הר"ש והרא"ש**, א"ד דין זה קאי על הרצועה שבקציצה עצמה, כ"פ **הרמב"ם** (בפיה"מ ובמקואות ג-כא).

**תוס' במנחות** (לו.) **הסמ"ג** (עשין כב) **ורא"ש** (בהל' קטנות) בשם **ר"ש** הוכיחו מכאן שא"צ לקשור את הקשר בכל יום, דלא כ**רבינו אליהו**, דאל"כ הוה חייץ. אך לפ"ד **הרמב"ם** ליתא להך ראיה, כדכתב **גלות עליות** (בפי' הקצר והארוך), ומיושבת שיטת רבינו אליהו.

משנה ד'

"ובגדים שהטבילן מכובסין עד שיבעבעו נגובין עד שיבעבעו וינוחו מבעבוען", בביאור החילוק בין בגדים רטובים ליבשים נחלקו הראשונים, **הרע"ב והמאירי** פירשו שברטובים מהני מדין השקה, ולכן א"צ שמי המקוה יכנסו בכולו. וכ"פ **התפא"י וגלות עליות**. אך בדברי **הרא"ש** מבואר שפירש שבבגד רטוב המים מגיעים בכולו יותר מהר מבגד יבש.

**גלות עליות** כתב שבדברי **הרמב"ם** מבואר שהבעבוע הוא של הבגד, ולא של המים, וא"צ שכל הבגד יהא נתפשט במים, והתקשה דאם מהני מדין השקה, א"כ גם אם יטביל רק מקצת הבגד במים יהני, מפני שכל המים שבבגד נחשבים כמחוברים, וזה תימה, ועוד דא"כ הול"ל בגדים המכובסים עד שיטבול קצתן. ברם **המאירי** פירש כרמב"ם, והוסיף שאם נכנס "רוב" הבגד במים דיו, מדין השקה. [**הקה"י** (טהרות סי' נט) הקשה על הרע"ב מ"ש מכיפין [ע"ש בתירוציו], ועוד דהבגד מקבל טומאה].

ר"ש ד"ה תניא - "קומקום שהוא מלא פחמין והטבילו טמא שפשפו או שהטבילו בחמין טהור", **החזו"י** (ח-א) העיר אמאי ל"ק במתני' (ט-ב) דמהני חמין, וע"כ פירש דדין זה לא קאי על קומקום, אלא על כל כלי, דלא חיישינן שמא לא ישקיע הכלי במים מפני חום המים. ברם **הר"ש** כתב "והחמין מעבירים את הלכלוך כאילו שפשף", מוכח דקאי אקומקום.

בא"ד - "קשרי עני שמקפיד עליהן ושל בעה"ב הרי אלו חוצצין" וכו', עי' לעיל (מ"ג) בקושית **המאירי**, ובמשנ"ת.

משנה ה'

"כל ידות הכלים שהם ארוכין ועתיד לקצוץ מטבילם עד מקום המדה", משום דאמרינן כל העומד ליחתך כחתוך דמי, כדקאמר בגמ' בחולין (עב:). מבואר שידות שאינן ארוכות צריכות טבילה. **החזו"י** (סוף חולין ד"ה אך) הוכיח מכאן שידות הכלים [לכו"ע] מקבלות טומאה, למרות שלגבי ידות האוכלים נחלקו הראשונים [הו' בחזו"י (שם) ובקה"י (טהרות סי' ע)] האם מקבלות טומאה, או שרק מעבירות את הטומאה לאוכל. אך **הקה"י** (שמעתי) ביאר דגם אם הידות לא מקבלות טומאה, צריך להטבילם, כיון שצריך להטביל את כל הכלי.

"מטבילם עד מקום המדה", **רוב הראשונים** (דלהלן) פירשו שא"צ להטביל את כל היד, כי אם עד מקום המדה. אולם **המאירי** בחולין (עג.) הביא בשם **גדולי המפרשים** שהקשו דדמי לחציצה [שאינו מקפיד עליה] שהיא מחוץ למים דל"ה טבילה, וע"כ פירשו שצריך להטביל את כל היד, אלא שעד מקום המדה תורת טבילה עליו, ואם יש בו חציצה ל"ה טבילה, לאפוקי ממה שעומד לקצוץ שאין חציצה שם פוסלת.

נפק"מ בדין המטביל כלי שיש בו חלק שאינו טעון טבילה, [כגון חוט חשמל], האם צריך להטביל גם את החוט, כדכתב **המנח"י** (ח"ב סי' עב), דמהא דנקטו רוב הראשונים שאין חסרון לטבול את הכלי בלי היד, מוכח שבכה"ג א"צ להטביל את כולו, דהחסרון של חציצה אינו שייך בכה"ג, הואיל ואינו מקפיד להסירו.

בדעת ש"ר התקשו האחרונים אמאי הוי טבילה, והא מקום החתך לא מכוסה במים. [**החזו"א** (מקואות קמא י-א) **מנח"י** (ח"ב סו"ס עב) **ואב"ע** (מקואות סוף פ"ב) הניחו בקושיא]. ותירצו בב' נוסחאות:

א' **צ"צ** (קנח-א) תירץ דכיון שמקום החתך היה בתוך המים, רק שמחמת העודף לא יכלו המים לבוא עליו ממעל הו"ל כטבל כולו בתוך המים. וכ"פ **האגרו"מ** (יו"ד ח"א סו"ס נח) "דזה נחשב כולו במים כיון דאם היה חותך היותר היו המים מכסים שם".

ב' **האבנ"ז** (רסז-ה) פירש דסגי בהא דרוב צדדים הוא משוקע במים, ומה שאינו משוקע הוא במיעוטו.

"מטבילם עד מקום המדה", הראשונים נחלקו האם מקום העודף הוי חציצה, אלא שאינה פוסלת הטבילה, או משום שאינו מקפיד עליה [עד הקציצה[[45]](#footnote-46)], כדפירשו **הר"ן והמאירי** בחולין (עג.), או משום שבבית הסתרים אין דרך להקפיד, כדפירשו **הר"ש** (כאן ובסוף מסכתין) **והרע"ב**, [וכ"פ **הרא"ש והמאירי**], א"ד איירי בכלי של חוליות, ולכן ל"ה חציצה, כדפירשו **תוס' בחולין** (עג.) **וספה"ת** (סי' קד) בשם **רבו**, וכן דקדק **בגדי ישע** (כג-טו) ב**רמב"ם** (מקואות ג-כה), א"ד דמי למקום "בלוע" דהיד חלק מגוף הכלי, כדפירשו **הראבי"ה** (סי' תתקצא) **האו"ז** (סי' שסב) [בשמו] **והמרדכי** (שבועות סי' תשנ) [בשמו], וכדכתב **צ"צ** (קנח-ב).

בדעת הסוברים דהוי חציצה נחלקו האחרונים בדין המכניס את כל היד למים, **מרומי שדה** (חולין שם) **וגלות עליות** (ט-ד-ב) כתבו שבכה"ג ל"ה חציצה. וכעי"ז כתב **החזו"א** (מקואות קמא י-א) [עכ"פ בקושייתו]. [בביאו"ד עי' בסי' לא-ג]. אולם **זר זהב** (בהג' על או"ה שער נח אות כ) כתב שאין סברא בדבר.

"ר"י אומר עד שיטביל את כולו". בביאו"ד פירשו **המשנ"א** **וגלות עליות** דס"ל שכל העומד ליחתך לאו כחתוך דמי, ואזיל לשיטתיה באהלות (טו-ח). וכ"מ ב**מרדכי** (שבועות סי' תשנ) שפירש "ובהא פליגי דר"מ סבר כל העומד ליחתך כחתוך דמי וכו', ור"י פליג", משמע שר"י פליג בהא מילתא, וס"ל דלאו כחתוך דמי. ולכן פסק **המרדכי** כר"י, משום דלא קי"ל בהא כר"מ, כדכתב **צ"צ** (קנח-ג). וכ"מ קצת מל' הגמ' בחולין "כמאן כר"מ" וכו', משמע שר"י פליג בהא אדר"מ, כדכתב **בגדי ישע** (כג-כד). אולם ב**תוספתא** (ח-א) איתא "ר"י אומר צריך להטביל את כולו מפני החתך", [**המרדכי** (שבועות סי' תשנ) גרס "מפני שהחתך אינו נגלה"], וכבר הביא **המאירי** (כאן) את לשון התוספתא, ופירש "ר"ל שחשש לומר להיות העתיד לקוץ חציצה למקום החתך", מבואר שר"י מודה שכל העומד ליחתך כחתוך דמי, אלא דס"ל שחלק היד העומד לקציצה חוצץ במקום החתך. וכעי"ז פירש **זר זהב** (תוספתא שם) שמקום החתך אינו מכוסה במים.

**האחרונים** (דלהלן) הקשו מהא דקאמר בגמ' (חולין עב: ועג.) דדבר שעומד ליחתך ל"ח ביה"ס. [**בגדי ישע** (כג-כד) הניח בקושיא]. ותירצו בתלת אנפי:

א' למסקנת הגמ' [דקאמר "אפילו תימא רבנן" וכו'] ליתא להך תירוצא. כ"פ **זר זהב** (בהג' על או"ה שער נח אות כ).

ב' יש חילוק בין טומאה לטבילה, כדמצינו בגמ' בקידושין לגבי לשון, דחשיב גלוי לענין טומאה, כיון שפעמים היא גלויה, ולא לענין טבילה, כיון שאינה מאבראי בעת הטבילה, וה"נ העומד ליחתך עתה אינו מאבראי. כ"כ **האגרו"מ** (יו"ד ח"א צז-ה) **ואב"ע** (מקואות ב-טו-ב) [בקצרה]. אך **האבנ"ז** (רסז-ב) דחה וכתב שטעם החילוק גבי לשון אינו שייך בדידן. **זר זהב** דחה עפ"ד **הר"ש** (סוף מסכתין) שדימה אותם לגבי בלוע.

ג' יש חילוק בין העומד ליחתך של עובר, לבין העומד ליחתך של ידות הכלים, כיון שידות הכלים משמשות עתה לתשמיש, וע"כ אין העומד ליחתך מועיל להחשיב כדבר מגולה, משא"כ בעובר. [ר"א מאירוביץ שליט"א]. עי"ל דבעובר העומד ליחתך הוא מוחלט יותר, כיון שישנו הכרח לחתוך, כדי שלא יעבור על איסור, [ע"ש בתוס' (עג. ד"ה חבורי)], משא"כ בידות הכלים, שאין הכרח לקוצצם, וע"כ ל"ה עומד ליחתך מוחלט כ"כ.

"עד מקום המדה ר"י אומר עד שיטביל את כולו", להלכה נחלקו הראשונים, רוב הראשונים [**רמב"ם** (מקואות ג-כה ובפיה"מ) **רא"ש** (הל' מקואות סי' ל) **רע"ב טור ושו"ע** (רב-ט)] פסקו כת"ק. אך יש מהראשונים [**ראבי"ה** (סי' תתקצא) - הו' ב**או"ז** (רי"ס שסב) **ומרדכי** (שבועות סי' תשנ)] שפסק כר"י. ועי' **משנ"א** שיישב את הערת **ערוה"ש** (רב-יב).

"שלשלת וכו' מטבילן עד מקום המדה ר"ט אומר עד שיטביל את כל הטבעת", לדעת ת"ק מטביל עד מקום המדה, כדין ידות הכלים. וצ"ב מהי סברת ר"ט. האחרונים פירשו ב"פ: א' **המשנ"א** פירש דס"ל שכל טבעת חשיב כלי בפנ"ע, ואין טבילה לחצי כלי. מבואר שת"ק ס"ל שטבעת ל"ח כלי [בפנ"ע]. ב' **גלות עליות** פירש דס"ל שלא יחלוק טבעת אחת לשתים, דחצי טבעת לא תחזיק, ות"ק ס"ל שיחתוך חצי טבעת, ויקטין את החצי הנשאר [ע"י אש].

"החבל שהוא קשור בקופה אינו חבור אא"כ תפר", **המשנ"א** רצה לפרש דקשר החבל הוי חציצה, הואיל ומקפיד להסירו ולתופרו. אלא שדקדק מהא דהביא **הרמב"ם** דין זה רק לגבי טומאה, ולא לגבי טבילה, דהפירוש הוא דל"ה חיבור לענין טומאה. וכן דקדק **גלות עליות**.

ר"ש ד"ה מטביל - "ומיהו לעיל גבי מגל בתוספתא משמע דאבית הסתרים דכלי לא חיישינן בחציצה כלל", וכ"פ **הרא"ש הרע"ב והמאירי**. בטעם הדבר פירש **האבנ"ז** (רסו-כג) שהמקור לרבות בית הסתרים מדכתיב "כל בשרו", נאמר בטבילת אדם, וע"כ לא מרבים בית הסתרים של טבילת כלים. וכ"כ **האגרו"מ** (יו"ד ח"א צז-ה ד"ה והנה צריך וד"ה נמצא) [בקצרה].

ברם **הר"ש** (סוף מסכתין) **והרע"ב** (כאן) פירשו שאין אדם מקפיד על חציצה בבית הסתרים. וצ"ע. נפק"מ באופן שיש עוד חציצה במקום גלוי, שאינו מקפיד עליה, לפ"ד הראשונים ב' החציצות מצטרפות, משא"כ לפ"ד האחרונים.

משנה ו'

"בש"א אין מטבילין חמין בצונן" וכו', בטעם הדבר נחלקו הראשונים, **הרמב"ם והרא"ש** פירשו שהשקה בעי חיבור וביטול, ובתרי מינים ליכא חיבור, ו**הר"ש** פירש דהוי גזירה דלמא חייס עלייהו ולא נגעי בהדדי. נפק"מ במים קרים שחיממם, דה**גלות עליות** כתב בדעת הרמב"ם והרא"ש דאיירי דוקא במים חמים מטבעם, כחמי טבריא, דחשיבי מין אחר, משא"כ לפ"ד הר"ש ה"ה כשחימם מים. עוד כתב גלות ע**ליות** דהא דתני בנדה (יז.) שאפשר להשיק שלג, לא אתי כב"ש, וזוהי נפק"מ נוספת, דחילוק זה שייך בדעת הרמב"ם, דשלג ומים חשיבי תרי מינים, אבל לדעת הר"ש ליכא חשש שלא ישיקם יפה, כיון שאין שום גריעותא במה שמים נוגעים בשלג.

"בש"א אין מטבילין וכו' לא יפים ברעים וכו' בה"א מטבילין", מצינו ב' אופנים שבהם לכו"ע לא מהני השקה, א' הראשונים נחלקו [בדעת ב"ה] האם מטבילים מים מתוקים במלוחים, כדכתב **רש"י** בביצה (יז:), וכ"מ ב**תוס'** וש"ר (מכות ד.), **המאירי** (כאן) הוסיף שדין זה תלוי בפלו' ב"ש וב"ה, א"ד אין מים מתוקים מתערבים במלוחים, אלא הם ניכרים, וע"כ ליכא השקה, כדכתבו הראשונים [**רמב"ן ריטב"א** **ומאירי** (מכות ד.) ס' **האשכול** (מקואות סי' נח) ושו"ת **הרי"ד** (סי' טו)] בשם **ר"מ הדרשן**. [הרמב"ן כתב שאינו מחוור, אך הריטב"א כתב שהוא "הנכון"].

ב' בדין השקה במעין, **הריטב"א** (מכות שם) הביא בשם **הרא"ה** דלא מהני השקה אלא במקוה ומי הים, שדינם כמותם, לאפוקי מעין שמטהר בזוחלין, ופירש **הקה"י** (טהרות סו"ס ס) דבהא מודו ב"ה דבעינן שיהיה שוים בדיני טהרתן.

"כלי שהוא מלא משקין והטבילו כאילו לא טבל", משום שהשקה אינה מועילה בשאר משקים. בטעם הדבר נחלקו הראשונים, **רש"י** בחולין (כו: ד"ה משהחמיץ) פירש "משום דטעמא לא בטיל". [וכעי"ז כתבו הראשונים לגבי מים מלוחים דכיון שהם ניכרים אינם מתבטלים]. אולם **השיטמ"ק** בביצה (יז:) פירש שגזה"כ היא במים בלבד, "לפי שחוזרים לטבעם ולמקורם". ועי' **רש"י בנדה** (יז. ד"ה נטהר).

"כלי שהוא מלא משקין והטבילו כאילו לא טבל", מכאן הוכיח ס' **היראים** (סי' כו) [הו' ב**מרדכי** (שבועות סו"ס תשמח)] דהטעם שלח אינו חוצץ אינו משום שמחלחלי מיא, אלא משום שאינו מקפיד, [כיון שסופו שיעבור ע"י מים, כדפירש **הסד"ט** (קצח-ל)], דאל"כ תקשי אמאי אין המים מחלחלים דרך המשקין. ברם **תוס' בזבחים** (עח: ד"ה דלי) יישבו דכלי שרובו מלא משקה לא מחלחלי מיא. בביאו"ד פירש החזו"א ב' נוסחאות: א' **החזו"א** (מקואות קמא י-ב) פירש דרוב לאו דוקא, אלא כיון שבכלי יש הנחה קבועה, לכן המשקה חוצץ בין האדם למים, [ולא סגי בהא דמחלחלי מיא, אלא בעינן להחשיב גם את מים שחוץ למשקה כאילו הם נוגעים בגוף הנטבל]. ואזלי לשיטתייהו **בחולין** (כו: ד"ה הוא) שחלקו על היראים. ב' **החזו"א** (יו"ד צד-ח) פירש דבכלי היין מרוכז ע"י דופני הכלי ומגין על עצמו שלא ילחלחו המים לתוכם בנקל.

"מלא מי חטאת עד שירבו המים על מי חטאת", בטעם הדבר דלא מהני השקה נחלקו הראשונים, **רש"י** (זבחים עח:) **ור"ש** פירשו דמשום קדושתייהו חשיבי, ולא בטלי. אך **החזו"א** (מקואות קמא י-ד) פירשם דכיון שהם אב הטומאה אינם ראוים לטהרה, וחשיבי מין אחר, וליכא חיבור למים. וצ"ע ממש"כ דמשום קדושתייהו חשיבי. **תוס'** (שם) [בפי' ב'] פירשו דאין זריעה להקדש, וק"ו למי חטאת. ופירש **החזו"א** (מקואות קמא י-ד) דאע"ג שנפסלו מלהיות מי חטאת, מ"מ יהבינן להו תורת מי חטאת, כיון דבשעת טומאתן היו מי חטאת. וא"ש דמה"ט כתבו תוס' שאינו אלא חומרא בעלמא, למרות שלגבי הקדש ילפינן מדרשה, כדכתבו **תוס'** בפסחים (לד:), דלא כ**רש"י** (שם) שכתב שהוא דין דרבנן, ע"ש ב**חזו"א** שפירש פירוש נוסף דאיירי במים שמלאן לשם קידוש, ולא קידשן. ועי' ב**גמ'** בזבחים (עט.) דקאמר לרבא דרבנן גזרו דילמא חייס עלייהו ולא מטביל ליה.

"ר' יוסי אומר אפילו כלי מחזיק כור ואין בו אלא רביעית כאילו לא טבל", וכתב **הרמב"ם** בפיה"מ דבעינן שיטבילו ריקן. מבואר ש"רביעית" לאו דוקא, וה"ה פחות.

הראשונים נחלקו האם ר' יוסי קאי גם על שאר משקין, כדפירשו **הר"ש והרא"ש**, א"ד ר' יוסי קאי אמי חטאת, כדפירש **הרמב"ם**. מקור דברי הר"ש הם מה**תוספתא** שהביא בהמש"ד. ובדעת הרמב"ם תירץ **החזו"א** (מקואות קמא י-ד ד"ה רי"א) דהך בבא לא קאי ארישא, אלא אמתני' קאי, ומילתא באפי נפשה היא.

**החזו"א** (מקואות קמא י-ד ד"ה רי"א) התקשה בטעם הדבר דלא מהני ביטול, והא ליכא מראה יין, וכשר לטבול בו. וכתב שאפשר שהוא מדרבנן. ועי' **גלות עליות**.

ר"ש ד"ה חמין - "ב"ש גזרי עלייהו דילמא חייס עלייהו ולא נגעי בהדדי", **התפא"י** הוסיף שגם בכלים איכא להך גזירה משום דחייס שמא יפקעו. ברם ב**תוספתא** (ח-א) אי' "קומקוס וכו' הטבילו בחמין טהור", [ופירש **החזו"י** דלא חיישינן שמא מחמת חום המים לא ישקיעו במקוה, ועי' מש"כ במ"ד], לכאורה מוכח דלא גזרי. ויש לדחות דהתוספתא ס"ל כב"ה.

ר"ש ד"ה ממלא - "דמי רגלים מין מים הן", וכ"כ **רש"י** בזבחים (עח:). אמנם **תוס'** (שם) כתבו דהוי מין באינו מינו. וכ"ה לפ"ד **הר"ש** בהמש"ד שגרס "רוקין", וע"כ כתב **החזו"א** (ידים סו"ס ו ואו"ח סו"ס כג) שלפי מסקנת הר"ש א"א ליטול ידים במי רגלים, [ע"ש בטעם נוסף].

בא"ד - "וקשה דאמרי' התם מאן שמעת ליה דאית ליה רואין ר"י מה ענין זה להנהו רואין דהתם דהכא כו"ע מודו דמי רגלים מים גמורין הן", **רש"י בזבחים** (עח: ד"ה רואין) יישב קושיא זו, ופירש אע"פ שמראיהן חלוק קצת ממראה שאר מים, אפ"ה כיון דמין מים הן לא בעי רובא לבטולי אלא רואין אותו וכו'.

ר"ש ד"ה תניא - "כלי שהוא מלא יין והטבילו אם בטל מראיו טהור וכו' מלא יין לבן וחלב אם רבו עליו טהור", **גלות עליות** (ב-א) דקדק שלא הותר כי אם לטהר את הכלי, אבל אם היין טמא לא נטהר בהשקה, ע"ש שדן להוכיח מ**תוס'** שגם היין נטהר.

רא"ש ד"ה ב"ש - "אלא רעים ביפים ליכא למיחש האי חששא", **הרש"ש תפא"י** **וגלות עליות** תירצו דחיישינן שיחוס על מי המקוה. [התפא"י התקשה על הרא"ש שלא פירש כן]. עוד תירץ **גלות עליות** דגזרי ב"ש רעים ביפים אטו יפים ברעים.

משנה ז'

"כל האוכלין מצטרפין לפסול את הגויה", כתב **המל"מ** (טו"א ד-א) [הו' ב**תוס' חדשים**] דבדברי **תוס'** (חולין קיח: ד"ה אין) **והרשב"א** (שם) מבואר דדוקא כשהם מחוברים ונעשו גוף א', מצטרפים, אבל אם אינם מחוברים, אלא נוגעים זה בזה, אינם מצטרפים אפילו במין א', דלא כדנראה מדברי **רש"י** (שם) דכל שנוגעים זה בזה מצטרפין. [וכ"כ **לב אריה** (שם) דרש"י פליג על תוס']. ומיהו נראה מדבריהם דכל שהוא מחובר קצת, אף שהאם היה מגביה האחד, היה חבירו ניתק, חשיב חיבור, ומצרף.

אך האחרונים [**חס"ד** (טהרות סוף פ"ט) **רש"ש** (כאן) **משנ"א** (טהרות א-ה) ועוד (הו' בס' המפתח שם)] תמהו דהראשונים הנ"ל איירי לענין קבלת טומאה, בדין נטמא מקצתו נטמא כולו, אבל לגבי פסול הגויה ע"י אכילת איסור, א"צ בחיבור, דהא כשאכל את החלק האחרון הוא נמצא לבדו, ואין צירוף חבריו עמו.

"זה חומר בשותה משקין טמאין מבמקוה שעשו בו שאר המשקים כמים", הראשונים נחלקו האם הכונה ששאר משקים אינם משלימים את שיעור המים, ואם נשתנה מראה המקוה פוסלים אותו, כדפירשו **הרמב"ם הרע"ב** (בפי' ב') **והרא"ש** (בפי' ב'), או שהכונה ששאר משקים אינם פוסלים את המקוה בג' לוגים, כדפירשו **הר"ש הרע"ב** (בפי' א') **והרא"ש** (בפי' א'). וכ"פ **הגר"א** ע"פ ה**תוספתא**.

**חי' מהרי"ח ותוס' אנשי שם** בשם **הרש"ש** הקשו על הרמב"ם דאין זו קולא במקוה, אלא אדרבה זוהי חומרא, ששאר משקים לא יכולים להשלים שיעור מקוה. **חי' מהרי"ח** יישב שהרמב"ם פירש את דבריו על הרישא [ע"ש], אך בסיפא מודה לפירוש הר"ש. ונשאר בצ"ע על הרע"ב שפירש כן בסיפא.

**גלות עליות** (ד"ה שם במשנה) התקשה מה השייכות בין משקים טמאים למקוה, ע"ש שתירץ שגזירת ג' לוגים היא משום מים טמאים, דשאובים שנטמאו פסולים למקוה מה"ת, ולכן גזרו בכל שאובים.

ר"מ ד"ה לא - "האוכלין כולן מצטרפין וכו' מאמרו מכל האוכל אשר יאכל ואמר וכל המשקה אשר ישתה", וכ"כ **הרע"ב**. המפרשים העירו שפסול הגויה הוא מדרבנן מי"ח דבר, כדאי' בפ"ק דשבת. **התוי"ט** פירש דקרא אסמכתא בעלמא. **חי' מהרי"ח** פירש שזוהי דרשה גמורה שנאמרה לגבי לטמא טומאת אוכלין, וע"כ תקון רבנן כעין דאו'. אך **המשנ"א** כתב דדין זה אינו מקרא, אלא מסברא.

ר"ש ד"ה תניא - "התירו למעוברת שתהא טועמת דבר מועט מפני סכנת נפשות וכו' ה"ק התירו לה למעוברת לאכול פחות פחות מכשיעור אפי' טובא" וכו', ואפילו אם אין לה בית מיחוש, דאם נצריך שתטבול, היא לא תאכל, ותבוא לידי סכנה. מבואר שאכילת איסור בתוך אכילת פרס קלה מאכילת שיעור ביחד. נפק"מ לחולה ביוה"כ. כ"כ **גלות עליות**.

בא"ד - "ועוד כל המשקין מצטרפין לפסול את הגוף בשותה רביעית בתוך כדי אכילת פרס" וכו', וכ"כ ב**תוספתא** בפסחים (א-י). מכאן הקשה **הראב"ד** (תרומות י-ג) על **הרמב"ם** (שם ושביתת העשור ב-ד) שכתב ששיעור שתיה הוא בכדי שתית רביעית, ולא כדי אכילת פרס. אמנם כן אי' ב**תוספתא** בתרומות (ז-ג). ועי' **גלות עליות** שישנה סתירה ברמב"ם, ע"ש ביישובה.

משנה ח'

"שתה מים טמאים טבל והקיאם טהורין מפני שהם טהורים בגוף", בטעם הדבר נחלקו הראשונים, ונשנו ב' פירושים: א' רוב הראשונים [**רמב"ם ר"ש רא"ש** **ורע"ב**] פירשו שהמים שבגוף נטהרו מדין השקה. האחרונים נחלקו למה אין הגוף חוצץ. [**החזו"א** (מקואות קמא סו"ס י) הניח בקושיא]. **המשנ"א** (בפי' א') פירש שהמים נכנסים לגוף דרך הנקבים. [וכתב שהוא דוחק]. וכעי"ז פירש **המהרש"ם** (הו' בהג' וחי') עפ"ד **רש"י** ביומא (עו:) שהמים נבלעים בקרבו ע"י הרחיצה, וע"כ דמי להשקה. אך **גלות עליות** (פסקא א) דחה דא"כ גם פרה ששתתה מים טמאים נטהר מדין השקה, ע"ש במה שתירץ. **המשנ"א** (בפי' ב') פירש דהוי רביתיה, כיון שצריך לשתות, [וזוהי דרכו של האדם לשתות]. שמעתי לפרש שכיון שמהות טבילה היא שהגוף בטל למים [כדכתב **הריב"ש** (רי"ס רצד), הו' במס' נדה סי' קי], ואף השקה היא ביטול המים למים, לכן הגוף לא מעכב, דאף הוא התבטל למים. ודוק.

ב' בדברי **הראב"ד** (טו"א י-ח) מבואר שמים שנמצאים בגוף מתבטלים לגוף, ונעשים לחלק מהגוף, וע"כ הם נטהרים, וכשיוצאים מהגוף הם חוזרים ונהיים טמאים מחמת הגוף, אם לא טבל, ואם טבל הם נשארים בטהרתם. כ"פ **חס"ד גלות עליות** (ד"ה והראב"ד) **וחזו"א** (שם). ויש לעיין אמאי שאר משקין אינם בטלים לגוף. ואולי משום שהגוף מורכב ממים, וע"כ המים משתייכים לגוף, משא"כ שאר משקים. ואכתי יש לעיין למה בפרה אין המים בטלים לגופה. וצ"ע.

"בלע טבעת טמאה טובל ואוכל בתרומה", משמע דלא בעי הזאה ג' וז', משום דאיירי בטבעת שנגעה באדם או בכלי שנגע במת, כדפירש **גלות עליות**, ע"ש.

"חץ שהוא תחוב באדם בזמן שהוא נראה חוצץ ואם אינו נראה טובל ואוכל בתרומה", בטעם הדבר נחלקו הראשונים, **הר"ש** **הראבי"ה** (סי' תתקצא) **האו"ז** (סי' שסב) [בשמו] **והמאירי** (ד"ה וחזר) פירשו שאם אינו נראה הוי בלוע, וכדמשמע ב**תוספתא**, כדכתב **הסד"ט** (קצח-כו). אולם בדברי **הרמב"ן** (בהל' ט-טז) שכתב "חץ וכו' שלא יראה וכו' שלא תרגיש בו ותקפיד עליו", וכ"כ **הרשב"א** (תוה"ב ז-ז), [אך עי' תוה"ב הקצר ומאירי (ד"ה מי)], מבואר שאם אינו נראה אינו מקפיד, כדכתב **הסד"ט** (שם-כו בסו"ד). וכ"מ ב**רמב"ם** (בפיה"מ) שכתב "ישוב תוך הגוף ולא יקפיד בו", כדכתב **האגרו"מ** (יו"ד ח"א צז-ד וקא-ד)[[46]](#footnote-47), והעיר שהפוסקים לא הביאו את דברי הרמב"ם, מוכח דלא קי"ל כוותיה, והוכיח כן מה**רשב"א והרא"ש**. [ועי' **נחל אשכול** (סי' סה אות א) שפירש כן גם בדעת ר"ש, וצ"ע]. ועי' במש"כ בר"ש.

נפק"מ באופן שמקפידה, [ודעתה להסיר את החץ], **המאירי** (שם) כתב שגם בכה"ג אינו חוצץ, ואזיל לשיטתיה דהוי בלוע, משא"כ לדעת הרמב"ם והרמב"ן בכה"ג חוצץ.

"חץ שהוא תחוב באדם וכו' חוצץ", **המפרשים** נחלקו האם דין זה הוא דעת רבי או חכמים, כדלהלן (בר"ש).

"חץ שהוא תחוב באדם בזמן שהוא נראה חוצץ", האחרונים הוכיחו מכאן שלמרות שאין דעתה להסירו מחמת הצער, חשיב קפידא. והקשו על הראשונים שלא כתבו כן. ותירצו בתרי אנפי:

א' **הסד"ט** (קצח-כו בסו"ד) חילק בין דבר היוצא מגופה לבין דבר אחר. [וכ"כ רע"א (קמא סי' ס ד"ה ומ"ש) בשם בעל **החו"ד**, ע"ש ש**רע"א** דחה את ראייתו]. ועי' **כתב סופר** (סי' צא ד"ה אלא) שדחה חילוק זה.

ב' **רע"א** (שם ד"ה גם י"ל דבמתכת) **ופרדס רמונים** (שפת"ח קצח-יז ד"ה ובדברינו) פירשו דהתם כשיבוא הרופא יסירם, [ופליגי רבי ורבנן האם חשיב קפידא, א"ד כיון שאין דעתה ליטלם עכשיו ל"ח קפידא].

"בזמן שהוא נראה חוצץ", המפרשים העלו ד' אפשרויות מה נקרא "נראה" ו"אינו נראה": א' חץ הבולט לחוץ מיקרי נראה, אבל אם הוא שוה לבשר מיקרי אינו נראה. [**הב"י** (קצח-יא) דחה פירוש זה].

ב' חץ השוה לבשר מיקרי נראה, אבל משוקע מיקרי אינו נראה, אפילו אם הוא נראה. [כ"כ **הב"י** (בפי' ב') בדעת **הרא"ש**, ע"ש בביאור הפלוגתא. וכן הקילו **הלבוש** (שם-יא) **הש"ך** (שם-טז) **והסד"ט** (שם-כה)].

ג' חץ המשוקע בפנים הבשר ונראה מבחוץ מיקרי נראה, גזירה משום חץ שאינו משוקע, [כ"כ **ר"י** – הו' בספה"ת (סי' קה) סמ"ג (לאוין קיא) ומרדכי (שבועות פ"ב סי' תשמז)], ורק אם הוא משוקע ואינו נראה, מיקרי אינו נראה. [כ"כ **הב"י** (בפי' א') בדעת **המרדכי סמ"ג וספה"ת**, ע"ש בביאור הפלוגתא, וכן החמיר **הב"ח** (שם-יב)].

ד' אם קרם עליו עור מלמעלה מיקרי אינו נראה, ואם לא קרם מיקרי נראה, [כ"פ **האו"ז** (סי' ע), וכ"פ **הש"ך** (שם-יז במוסגר) בל' אפשר בדעת **הרמב"ם הרא"ש ורבינו ירוחם**].

ר"ש ד"ה תניא - "הנכנס לו חץ בירכו רבי אומר אינו חוצץ וחכ"א ה"ז חוצץ בד"א בשל מתכת אבל בשל עץ ה"ז חוצץ", בביאור התוספתא ישנם ג"פ: א' איירי בחץ הנראה מבחוץ, ומתני' ס"ל כחכמים, דס"ל שכל חץ חוצץ. כ"פ **ס' האשכול** (סי' סה) **תשו' לר"י הזקן** (סי' קפג) **או"ז** (סי' שסב ושסג-י) בשם **ריבמ"ץ והב"י** (שם) (בפי' א') בדעת **הטור**, וכ"פ **הב"ח** (שם-יב).

ב' איירי בחץ שאינו נראה מבחוץ, ומתני' ס"ל כרבי. כ"פ **הב"י** (בפי' ב') בדעת **הרמב"ם הרא"ש ורבינו ירוחם**, ע"ש. ופירשו **הש"ך** (שם-יז) **והדרכ"מ** (שם-ה) שמתני' איירי בחץ של מתכת, אבל בשל עץ חוצץ, וע"כ תמהו על הפוסקים שלא חילקו.

ג' איירי בחץ שאינו נראה מבחוץ, ומתני' איירי גם בשל עץ, וס"ל כרבי, והא דקאמר "בד"א" וכו', אין זה מדברי רבי, כב' הפירושים הנ"ל, אלא אלו דברי רבנן, דדוקא בשל עץ קאמרי שחוצץ. כ"פ **הסד"ט** (שם-כו) **ורע"א** (שם) [בשם **מהרש"ק**] בדעת **הב"י** (בפי' ב'), ויישבו את קושית הדרכ"מ והש"ך. וכן מוכח ממש"כ **הסמ"ק** (סי' רצג) שבמתכת לכו"ע אינו חוצץ. **חי' הגהות** (שם-ט) פירש שהחילוק בין עץ לברזל איירי בקרם עליו העור.

בא"ד - "ואם קרם עליו העור מלמעלה הכל מודים שאינו חוצץ" וכו', הפוסקים נחלקו האם דין זה פשוט יותר מחץ שאינו נראה, ולכן השמיטוהו הראשונים, כדפירש **הב"י** (קצח-יא ד"ה אבל) **והש"ך** (שם-יז), א"ד חץ שאינו נראה פשוט יותר, כדפי' **חי' הגהות** (שם), אך ע"ש בהמש"ד שכתב דיש סברא לב' הצדדים.

בא"ד - "א"נ בשל מתכת איכא סכנה טפי כשמוציאו ודבר שאינו מקפיד אינו חוצץ", זוהי דעת רבי, ונחלקו האחרונים במאי פליגי רבנן, ונשנו ג"פ:

א' **זכרון יוסף** (יו"ד סי' י) **וחת"ס** (יו"ד סי' קצב וקצג) הוכיחו מכאן שדבר שאינו מוציאו מחמת הסכנה ל"ח קפידא. ופירש **הסד"ט** (שם) דרבנן לא פליגי בהא על רבי, אלא ס"ל דליכא סכנה. וכעי"ז פירש **הכת"ס** (יו"ד סי' צא ד"ה אלא דקשיא) שיש קצת סכנה.

ב' **רע"א** (שם ד"ה ולענ"ד יותר) דחה דדברי הר"ש נאמרו בדעת רבי, ורבנן פליגי וס"ל דכיון שאינו מסירו רק מחמת הסכנה מיקרי קפידא.

ג' **רע"א** (שם ד"ה גם י"ל דבמתכת) **ופרדס רמונים** (שפת"ח קצח-יז ד"ה ובדברינו) פירשו דפליגי בכה"ג שאין דעתה ליטול עכשיו, אלא כשיגיע רופא, או ע"י תחבולה, האם חשיב קפידא.

ד' **הכת"ס** (יו"ד סי' צא ד"ה ונ"ל) פירש דפליגי האם סגי שיכנסו מעט מים, א"ד בעי שיכנסו מים שפיר. [אולי משום דבעינן שיהא שם רחיצה, כדכתבו **הזכ"י** (סי' סא ד"ה ואם) **והחזו"א** (יו"ד צד-א) דכיון דכתיב "ורחץ את בשרו במים", ע"כ בעינן שתהא לטבילתו שם וצורה של רחיצה].

בא"ד - "וא"ת והא בפרק בהמה המקשה ילפינן בלועה דלמטה מק"ו וכו' וי"ל דאיכא ק"ו אחר ומה בלוע שסופו לצאת מציל בלוע שאין סופו לצאת אינו דין שיציל" וכו', **גלות עליות** הוכיח מכאן שרק אם קרם עליו עור הוי בלוע, דאז מיקרי אין סופו לצאת. אך בדברי **הר"ש** (ד"ה בזמן) מבואר שכל חץ שאינו נראה הוי בלוע, ע"ש. וצ"ע.

ר"ש ד"ה מפני - "וקורצת שפתותיה דתנן לעיל בפ"ח לאו דבית הסתרים בעי ראוי לביאת מים דבקריצת שפתים לא שייכא קפידא באשה טפי מבאיש ובנשואה טפי מפנויה אלא דפרישית שם שדוחקת שפתיה ביותר ומתכסה בשר החיצון". בפשטות מבואר שהטעם שסגירת הפה אינה חוצצת, משום שאין דרך להקפיד, ככל בית הסתרים. ברם **יש מהאחרונים** שהתקשו בדבר, דהא דרך להקפיד לפתוח את הפה בשעת אכילה ושיחה. וע"כ כתב **האגרו"מ** (יו"ד ח"א קב-א ד"ה ומש"כ) שצריך לדחוק בר"ש שכוונתו לומר שאין זה מקום גלוי מחמת שמקפדת על המקום, ע"ש. **בגדי ישע** (כג-יא) תירץ שבכה"ג מין במינו אינו חוצץ, ע"ש.

ר"ש ד"ה העושה קילקי בראשו - "ומתני' דקילקי הראש פרק תשיעי רבי היא", **האחרונים** תמהו דבמתני' תני שקלקי הראש אינו חוצץ, כדעת ריב"י, ולא כדעת רבי, וע"כ הגיהו **זר זהב** (על התוספתא) **ור"ש מדסוי** "ריב"י היא". **גלות עליות** (ט-ב-ט) פירש דהתוספתא איירי בקלקי שברוב ראשו, וע"כ לרבי חוצץ, ע"ש.

בריך רחמנא דסייען

1. אולם בדברי **המשנ"א** (ד"ה ודע) משמע שנקט שהרע"ב מודה לרמב"ם, ויש לפרש את דברי הרע"ב כפירוש **תוס' אנשי שם** שהו' בהערה הבאה. [↑](#footnote-ref-2)
2. **הרמב"ם** בפיה"מ משנה א' כתב "ולא שיהיו שאובין", בדברי **התוי"ט** משמע שדברים אלו אינם מתאימים לשיטת הרמב"ם. וכ"כ **שיעורי ר' שמואל** (מכות ד. אות קצח). אולם **תוס' אנשי שם** פירש שכונת הרמב"ם לאפוקי "מי בורות" שהם מים שאובין, כדפירש הרמב"ם (משנה ד'). וא"ש דליכא סתירה ברמב"ם. וכן לפ"ד **הרש"ש** שפירש שהרע"ב העמיד במים שאינן שאובין, משום שבמשנה לא הוזכר שיעור רביעית, ובשאובין בעי רביעית, א"ש דליכא סתירה ברמב"ם דהכא הרמב"ם איירי גם בפחות מרביעית, ולקמן איירי ברביעית, דדרך הבורות שיש בהם יותר מרביעית, בשביל שתיה. אך הרש"ש דחה והוכיח דמתני' איירי ברביעית. [↑](#footnote-ref-3)
3. ויתכן לבאר דלאחר שנגמרה ההדחה שוב אין המים מטמאים, כשם שלאחרי שנגמרה שתית הטמא שוב אין המים מטמאים, ורק משום שהגביהם והמים נעשו תלושים דינם להמשיך ולטמא גם בלא רצון. ואף שמעשה ההדחה עצמו נגמר לפני שהוציא את הידים, מ"מ גם המשך שהית הידים במים נחשבת לחלק מההדחה, כיון שא"א להדיח בלי שהידים יהיו במים, וע"כ גם ע"ז מתייחס הרצון.

   ה**חס"ד** (שם) דקדק אמאי ל"ק שאין המים שבגבי מקבלים טומאה, אלא התנא האריך וכתב שאינם "עלולין" לקבל טומאה, י"ל ע"פ הגמ' (פסחים יח: ונדה ז:) ש"עלולין" היינו ראויים ומצויים לקבל טומאה, וה"נ אינו מצוי שמי גבאים יקבלו טומאה במחובר, [דרצון לא שכיח], אלא בתלוש, [דהיה רצון בשעת תלישה]. בני החבורה. אמנם **הראב"ד** (טו"א טו-א) כתב בשם התוספתא "מפני שאין המים שבגבא מקבלין טומאה עד שיתלשו", ול"ק "עלולין". [↑](#footnote-ref-4)
4. הגר"י מרכוס שליט"א פירש דמעיקר הדין מועילה השקה לטיפה הטמאה, כיון שרביעית היא מקוה מדאו', אלא שמכיון שרבנן פסלו רביעית, ע"כ היא פסולה גם להשקה, אלא שלא פסלו אלא לענין שאינו מטהר, אבל שם מקוה עליה לענין שאינו מקב"ט, וכדי שלא יראה כחוכא, דמצד א' אינו מטהר הטיפה, ומצד ב' הוא עצמו אינו נטמא, תיקנו שהטיפה טהורה כל זמן שהיא מושקת במקוה. ולכן הככר אינו נטמא בתוך הגבא, שהרי הטיפה מושקת אז וטהורה, ורק אחר שהוציאו המים מהגבא נחשבת הטיפה לטמאה, ומטמאה המים שנתלשו לרצון. [↑](#footnote-ref-5)
5. **הגר"א** הקשה על הסוברים שאפשר להטביל ידיו במקוה שאין בו מ' סאה, מהא דתני בתוספתא שמקוה שאינו כשר לאדם אינו כשר לטבילת ידים, ותירץ "דעל המים קאי אותן מים ואמי תמצית", מבואר שהתוספתא חידשה שצריך אותו סוג מים, לאפוקי מי תמציות שאינם כשרים לטבילת אדם. לכאורה הטעם הוא משום שהם זוחלין. שמעתי מהר"א מאירוביץ שליט"א. יש להעיר דמשמע שמי גבאים כשרים. ויש להסתפק האם מי גבאים כשרים גם זוחלין, [ואכמ"ל בטעם הדבר], א"ד כונתו שהדרך היא שאינם זוחלין. [↑](#footnote-ref-6)
6. **הרא"ש** הוכיח מהתוספתא, למרות שאותו דין מפורש במשנה. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. לדרך זו מבוארים דברי ה**מעיל צדקה** (סי' לט) [הו' בפת"ש (רא-לד)] שכתב שמי מקוה שהושקו למעין שזוחל לצד אחר, אינו חיבור לטהר המקוה בזוחלין, אלא רק לטהר בכל שהוא, ודימה לדין מעין שריבה עליו מים שאובין. לדרך זו א"ש דסגי בחיבור למעין כדי שיהא לו דין של שיעור, וא"צ שיהא לו שם מעין. הר"א מאירוביץ שליט"א. [↑](#footnote-ref-8)
8. **הש"ש** (ג-א) הבין שכונת המל"מ לדין ספק טומאה דעלמא, וע"כ הקשה דדוקא ברה"י ספיקו טמא, אבל ברה"ר אמאי לא נימא שיהא לו דין ספק כודאי לטהר. אך בל' **המל"מ** מבואר שרבנן החמירו שסוף טומאה יהא טמא בודאי כדין ספק טומאה ברה"י, ואין חילוק בין רה"ר לרה"י, וזהו שכתב המל"מ "דשאני טומאה דעשה הכתוב ספיקא כודאי ברה"י אף הם עושים ספיקא כודאה בסוף טומאה אף ברה"ר". ואכתי יש להקשות מהא דנימקו הרשב"א והריטב"א דמספיקא לא מפקינן מחזקת טומאה דגברא, ולא פירשו דהוי ספק כודאי. [↑](#footnote-ref-9)
9. ויש להעיר גם על פירוש הש"ש מהא דנימקו הרשב"א והריטב"א דמוקמינן לגברא אחזקת טומאה, ולא פירשו שהחזקה גורמת שיהא דין איקבע איסורא. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה **ריצב"א** הוסיף להוכיח מקו' הגמ' בעירובין ע"ש, והק' **לשון הזהב** (שם) מנין לגמ' לפרש דאו או קתני, ומחמת זה להקשות קושיא, ותירץ דהגמ' הכריחה דאו או קתני, משום דאל"כ תקשי אמאי אזלינן לקולא, והא איכא ס"ס לחומרא. מוכח שריצב"א פליג וסבר דבמקום ס"ס לחומרא, לא נאמר הכלל שספיקא דרבנן לקולא. [↑](#footnote-ref-11)
11. נפק"מ באופן שטבילת הכלי נעשתה ברה"י, דלרש"י הוי ספק טומאה ברה"י, ולריטב"א הדבר תלוי במקום מגע הטהרות. וכן באופן שטבילת הכלי נעשתה ברה"ר, דלרש"י וסיעתו הוי ספק טומאה ברה"ר, ולריטב"א הדבר תלוי במקום מגע הטהרות. **האו"ש** (מקואות א-ח-ח) הוסיף נפק"מ בדין טהרות שנשתמשו ע"י אדם שאין בו דעת לישאל, דלפ"ד רש"י אית ליה דין ספק טומאה, ולפ"ד הריטב"א גם ברה"י טהור, כדין דבר שאין בו דעת לישאל. ועי' **חזו"א** (יו"ד צח-ב וג) שהסתפק האם מקום חלות הספק קובע, או מקום הנטמא קובע, כגון כלי שרובו ברה"י ומיעוטו ברה"ר, וספק נגע בו שרץ ברה"ר, האם אזלינן בתר מקום הספק שהוא ברה"ר, או בתר מקום הכלי שהוא ברה"י. [↑](#footnote-ref-12)
12. ויתכן ליישב דבכה"ג שיש מקוה א' שלם, איכא ריעותא בחזקה, וע"כ לא נפשט שורש הספק, וכעין מה שנתבאר במס' נדה (ד-ה) בטעם הדבר דלא אזלינן בתר המקוה, למרות שהוא שורש הספק, כיון שיש בו ריעותא לפניך, וע"כ אין בכח החזקה לפשוט את הספק, אלא רק לומר אל תפסלנו מספק. [↑](#footnote-ref-13)
13. **ר"ג** [בפי' ב'] כתב שמים שאובין אינם "מים חיים". [↑](#footnote-ref-14)
14. יש להסתפק האם כונתו שזוהי קולא שהקילו חכמים שלא לפסול דבר שיש לו דין כשרות לענין דאו', כדמשמע בתחיל"ד, או שכונתו שבמקוה יש נידון לגבי המקוה, ולכן מוקמינן אחזקתיה, משא"כ במים אין נידון לגבי המים, אלא רק לגבי האדם הנוטל, כדמשמע בסו"ד. בביאו"ד י"ל עפ"ד האחרונים [נתיה"מ (סו"ס רלד) ועוד] שאיסור דרבנן הוא דין על הגברא, ול"ד לאיסור דאו' שהוא איסור עצמי בחפצא, ולכן בדין דאו' שייך לדון על החפצא, משא"כ בדין דרבנן. [↑](#footnote-ref-15)
15. אולם **הראב"ד** (שעה"מ א-ה) פירש דילפינן ממעין שאינו נפסל, משמע שאין זה מטעם השקה. בדברי **הריטב"א** (נדרים מ.) משמע שזוהי קולא שהקילו רבנן. [↑](#footnote-ref-16)
16. אך בלשון **הרשב"ם** שלפנינו, משמע בפשטות שהוא מדאו', וכ"כ **הלחו"ש** (רא-מ). וכ"כ **גלות עליות** (משנה ד פסקא א אות ד), אלא שגרס "א"כ", במקום "א"נ", ע"ש. [↑](#footnote-ref-17)
17. הגידו"ט ציין לתוס' בעירובין (לב.), ע"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-18)
18. **המאירי** הקשה מהא דהגמ' בתמורה (יב:) לא הביאה את דעת ר' יהושע. וכה"ק **גידו"ט** (נחל לד) **לחו"ש** (רא-עו ד"ה ולהר"ש) **וגלות עליות** (אות א) מהא דהגמ' בתמורה הק' על מ"ד המשיכוה כולה טהורה "מני", ול"ק ר' יהושע היא. **הגידו"ט** תירץ דלא ניחא למימר דשבק רבנן וראב"י ועביד כר' יהושע. אך **הלחו"ש** דחה את תירוצו, ע"ש בקושיות נוספות. ועי' להלן במה שפירשו **האחרונים** בדעת הרע"ב. לפ"ד מיושבת קושיא זו, וכדיישב **הגידו"ט**. [↑](#footnote-ref-19)
19. מבואר שפירש בדעת הראב"ד דס"ל שמדאו' מהני המשכת כולה. אמנם **הראב"ד** (א-ו עמ' קלב) כתב דהמשכת כולה לא מהני מדאו' כיון שהיא בידי אדם, ותפיסה בידי אדם פוסלת מדאו' לסוברים שפסול שאובין הוא דאו', כדכתב **הלחו"ש** (רא-מה-ג ד"ה ולכאורה), וכ"כ **גלות עליות** (תחילת אות א). [↑](#footnote-ref-20)
20. עי"ל דשאני טיט שהמים מעורבים בו, וע"כ הגבהת הטיט מתייחסת גם למים, משא"כ בהילוך שאין המים מעורבים ברגלים, וע"כ אין ההילוך מתייחס למים. בני החבורה. [↑](#footnote-ref-21)
21. והא דבעינן שיהא במקוה רוב מים, משום שרק אז הטיט נעשה טפל למים, ומקבל דין מים, אבל אם המקוה עשוי מטיט ל"ל דין מים, כדפירש **האגרו"מ** (יו"ד ח"א סי' קכ ענף ו). [↑](#footnote-ref-22)
22. **האבנ"ז** כתב שכן מדוקדק בל' מתני' שלא נקרא שם לוגין עד שהיה מ' סאה. וכ"מ ב**תפא"י**. אך **א"ר** כתב איידי דבעי למיתני סיפא מפני שנקרא עליו שם פסול, קתני נמי הכא מפני שלא נקרא עליהם פסול. בפשטות משמע בלשונו שכונתו לומר שהתנא נקט טעם אחר מהטעם הנ"ל. אלא דיש להקשות דא"כ היה לו לפרש שהתנא העדיף את טעמו, משום שהוא שייך גם כשאין במקואות מ' סאה, לכאורה מוכח שכונתו שהתנא נקט הך לישנא איידי דסיפא. ודוחק הוא בלשונו. וי"ל דכוונתו שהתנא יכל לנקוט הך דינא גם אם יש ג' לוגים בכל מקוה, דאף שנקרא שם פסול, מ"מ כיון שבמקוה שנוצר עתה משניהם נפלו המים השאובין יחד עם הכשרים, כשר. [בני החבורה]. וכן דקדק **החזו"א** (קמא ב-ב), ופירש דחשבינן כנתוספו מ"ג במקוה הפסול. [↑](#footnote-ref-23)
23. ה**גידו"ט** (נחל ס"ק יח) הסתפק בדין זה, ונטה להתיר. וזוהי דעת **הא"ר התפא"י והאבנ"ז** הנ"ל. אך **החזו"א** **וגלות עליות** החמירו, כמבואר למעלה. וכ"פ **המבי"ט** (ח"ב סי' לו) **וגלות עליות** בדעת **הרמב"ם** (ה-א). את ראית האבנ"ז (שם-ד) דחה **החזו"א** (קמא ח-ט וי ותנינא ה-יג), כדהבאנו בפ"ז מ"ג.

    לכאורה יש לתלות בטעם הדין, לפ"ד **הרא"ש** (ב"ק פ"ז סי' ג) וסיעתו שפירשו שטעם ההיתר של מים שאובין שנפלו לאחר שהושלם המקוה למ' סאה הוא מדין השקה, לכאורה גם בב"א איכא להך טעמא. אולם לפ"ד **הריטב"א** בנדרים (מ.) שכתב שזוהי קולא שהקילו חכמים, י"ל שגדר הקולא שמקוה שכבר הוכשר שוב אינו חוזר ונפסל ע"י ג' לוגים. לפ"ד **הרשב"ם** (ב"ב סו.) וסיעתו שפירשו שקמא קמא בטיל, יש להסתפק האם חומרת רבנן שמים שאין בהם מ"ס אינם מבטלים ג' לוגין, נאמרה רק כשהג' לוגין קדמו למים הכשרים, או גם בב"א. [↑](#footnote-ref-24)
24. **המאירי** פירש שקורטוב היינו "טיפה קטנה", והביא ש**גדולי המפרשים** פירשו שהוא חלק א' מס"ד בלוג, וכדפירשו **ש"ר**, אלא שנחלקו האם הוא דוקא, או לאו דוקא. [↑](#footnote-ref-25)
25. ישנה נפק"מ נוספת בחקירה זו, האם ג' לוגין פוסלים מים זוחלין שיש בהם מ' סאה, **מי השילוח** (ב-ב) הסתפק בדין זה, **לחו"ש** (לחם רא-קצב) **ובית** **שלמה** (יו"ד ח"ב סי' פו) כתבו שבכה"ג המים נפסלים, אך **חלקת יואב** (ח"א סי' לב ד"ה ודע) חלק וכתב שהמים לא נפסלים, כיון שאין פסול בגוף המים. **החזו"א** (קמא ו-ט) כתב שזוחלין אינם נפסלים בג' לוגין, כיון "שאין כאן מקוה". לפ"ד **הרא"ש** שאם יש מ' סאה אינו נפסל מטעם השקה, א"כ דין זה תלוי בפלוגתא בדין השקה הנ"ל. לפ"ד **הגר"א** (רא-ו וצא) בשם **הריב"ש** שזוחלין פסולים משום שקטפרס אינו חיבור, א"כ ליכא שיעור מ' סאה. [↑](#footnote-ref-26)
26. **האבנ"ז** (שם-ו) דחה דכונת הרא"ש שכל הצנור חשיב כלי לגבי זה דליכא המשכה, וא"ש שהטור לא חלק על הרא"ש, ואף הב"י כתב על הטור שכ"כ הרא"ש. עכ"ד. ועי' במה שיישב **שבט הלוי** (ח"ג סי' קלה). [↑](#footnote-ref-27)
27. **שלה"ג** כתב שצריך לדחוק כן גם בל' הרא"ש, דהטור ידע לפרשו יותר ממנו. אך **הגידו"ט** (שם) דחה את הראיה מל' הטור בתרי אנפי, א' כל הצנור נחשב כלי לגבי קבלת טומאה, ונפק"מ שאם באו המים על ידו למקוה פסול, משום דהוייתו ע"י טומאה. ב' איירי בצנור שחקק בו משהו בתלוש, ואח"כ קבעו, ושוב חקק ע"פ כולו, דכיון שכבר היה חקוק נקרא עליו שם כלי, וע"כ מהני להוסיף לחקוק בו, ודקדק כדבריו מל' **הרמב"ם**. [↑](#footnote-ref-28)
28. **הרשב"ץ** העיר דהכא ל"ש לבוד אלא אצל מחיצות, אלא שכבר הורה זקן. ותירץ **ערוה"ש** (רא-קסא) דבעינן שיהא ניכר ההמשכה, וג"ט הוי מקום הניכר, ומה"ט ל"א לבוד במחיצות בג"ט. **החת"ס** (יו"ד סי' קצט ד"ה אף מ"ש) הקשה דלא אמרינן לבוד להחמיר. לפ"ד ערוה"ש מיושבת קושייתו. [↑](#footnote-ref-29)
29. וכ"כ **האגרו"מ** (יו"ד ח"א סי' קכ ענף א). אולם **גנת ורדים** (הספרדי ד-ד) כתב בשם **חכמי וינציאה** איפכא, דהמשכה מהני לבטל תפיסת ידי אדם, ד"פסק כח גברא ובשעת נפילת המים לא יבואו מידי בשר ודם", אבל אינו מועיל במים שאובין, דאין ההמשכה מועילה לבטל לגמרי את שם השאובין, וע"כ לא מהני לעשות מקוה שלם ע"י המשכה, ורק הקילו רבנן לעשות מיעוט ע"י המשכה. [↑](#footnote-ref-30)
30. **חי' הרי"מ** (הו' בליקוטי יהודה פר' במדבר ד"ה שאו) **ושו"ת שואל ומשיב** (מהדו"ר ח"א סי' קלז) נקטו שהטעם שמדאו' דבר חשוב בטל הוא משום שמדאו' אינו דבר חשוב, לפ"ד י"ל שחשיבות מעין היא מה"ת. [↑](#footnote-ref-31)
31. מצינו ב' טעמים נוספים: א' **הגר"א** (רא-ו וצא) ע"פ **הריב"ש** (סי' רצב) פירש שהחסרון בזוחלין הוא דליכא שיעור מ' סאה, כיון שקטפרס אינו חיבור. וכ"מ בס' **האשכול** (סי' נ) **ותוס' חדשים** (פ"ה מ"ו). ב' **חלקת יואב** (ח"א יו"ד סי' לב ד"ה ודע) **ואבנ"ז** (סי' רעא-ה) פירשו שבמקוה "המקום" מטהר, אבל במעין המים מטהרים, ולכן מעין מטהר בזוחלין, ומקוה באשבורן. ודוק. [↑](#footnote-ref-32)
32. בביאור דעת החולקים פירשו האחרונים ד"פ: א' **האחרונים** [הנ"ל] פירשו דס"ל כדעת **תרוה"ד** (סי' רנד) שהשקה לא מהני בזוחלין.

    ב' **צ"צ** פירש דכיון שרק מקצת המים זוחלין מחמת הנקב, אין זה פסול דאו', דלא דמי למעין שכולו זוחל ממקום למקום, אלא זהו פסול דרבנן, והיינו שבפסול דרבנן לכו"ע מהני השקה.

    ג' **מקוה ישראל** פירש דדוקא במי מעין שמטהרים בזוחלין, מהני השקה, אבל הכא המים התחתונים הם מי מקוה, שאינם מטהרים בזוחלין, אין בכוחם להכשיר את המים העליונים לטהר בזוחלין, כיון שאין בכוחם להכשיר יותר מהדין של עצמם.

    ד' **דברי מלכיאל** פירש שדברי תרוה"ד נאמרו באופן שקצה א' בלבד מחובר, ואהא קאמר דלא סגי בהא בכדי להשיק זוחלין, אבל הכא שכל המים הנזחלים עומדים מעל למים התחתונים הנמצאים באשבורן, מהני חיבורם להכשירם. [↑](#footnote-ref-33)
33. וי"ל שזחילה היינו שהמים יוצאים מהמקום שבו היו, וים שדרכו להתנועע אין התנועה נחשבת כיציאה מהמקום, אלא זוהי צורתו של הים שיש בו גלים שזזים מצד לצד. אך אם לא היה גבול לים, והיה יוצא החוצה, הוה חשיב זוחלין, כיון שהוא יוצא לגמרי ממקומו, ואין כל העולם נחשב מקומו. [↑](#footnote-ref-34)
34. **הגידו"ט** (גבא סג) הוסיף שהראב"ד ס"ל ששיעור מקוה לכלים הוא מדאו', דלא כ**ריב"ש** דס"ל שמדאו' סגי במשהו. [↑](#footnote-ref-35)
35. לול"ד י"ל שאפשר להתייחס לכלי הפנימי שהוא נמצא בתוך הכלי הגדול, ולא בתוך המקוה, ולכן בעי חיבור כשפוה"נ, אבל ביחס לכלי הגדול א"א להתייחס אליו כאילו הוא נמצא במקום אחר, אלא בהכרח הוא נמצא בתוך המקוה. [↑](#footnote-ref-36)
36. הרי"ד בשו"ת הסכים עם הריבמ"צ, אך בתוספותיו חזר בו מהסכמתו. [↑](#footnote-ref-37)
37. וע"כ הקשה **הלחו"ש** (שם-צו) על **השו"ע** שפסק גם כדברי הרא"ש, וגם כדברי המרדכי, וציין שכה"ק **שיח יצחק**. אמנם **הב"י** העתיק בשם המרדכי "לא מהני נקבים", וע"כ פירש שדברי המרדכי נאמרו רק לגבי צירוף נקבים קטנים, אבל בנקב א' גדול מודה לרא"ש, כדכתבו ה**ב"מ ומקוה ישראל** (שם), אך ה**ב"מ** העיר דא"כ מהו "אפילו", והא פשיטא דבלא שפוה"נ לא מהני. [↑](#footnote-ref-38)
38. **החזו"א** (גליונות שם) **חי' ר' שמואל** (גיטין יז-ה ד"ה ולכאורה) **וזכרו"ש** (פ-ג) הקשו דלפ"ד הגר"ח דוקא בב' מקואות חסרים בעינן לדין עירוב, אבל אם א' שלם סגי בחיבור, והקשו מהא דמצינו דבעינן כשפוה"נ, ותירץ חי' ר' שמואל שישנו דין במעשה הטבילה דבעינן מ' סאה, ע"ש ש**הגרי"ז** אמר שא"צ בכך. ועי' בסי' כה-ג. [↑](#footnote-ref-39)
39. ועי' **חזו"א** (יו"ד צד-א) שכתב שטבילה בדבר יבש ליתא, דהתורה קראה לטבילה בשם רחיצה, ולכן פירש **רש"י** בזבחים (כב.) דהא דתניא מטבילין בעינו של דג, היינו בשומן עינו, ולכן כתב **הרמ"א** שצריך לרסק את היבחושין. והסתפק **החזו"א** אי בעינן שיהא טופח להטפיח, וציין שכבר נסתפק בזה **האו"ז**. [↑](#footnote-ref-40)
40. כ"כ **הריב"ש והרשב"א** (שעה"מ י) בשם **הר"ש**, אבל **הר"ש** שלפנינו כתב דהיינו לר"י, אבל לרבנן בעי קליפת השום, וכ"כ **התשב"ץ** (ח"ג סי' לד) בשם **הר"ש**, וכן העיר **החזו"א** (תנינא ט-ז) על הריב"ש. [↑](#footnote-ref-41)
41. אולם טיט הנרוק אינו פוסל, כדתניא ב**תוספתא** (פ"ה ה"ו) [שהביא הר"ש] שמביא בעריבה טיט הנרוק, וכדהוכיח **הלחו"ש** (שם-סב-ה), ופירש שהרז"ה מודה לסברת הראב"ד שדבר שא"א לעשות ממנו מקוה שלם, אינו פוסל מדין שאובין, ולכן טיט הנרוק שלכו"ע אין עושים ממנו מקוה שלם, אינו פוסל מדין שאובין. [↑](#footnote-ref-42)
42. אמנם **הש"ך** (שם-עא) פירש שרוב הראשונים [מלבד ר' שמריה] איירי רק לאחר שריסק את השלג ועשאו מים, והביא שכ"כ **האגור**. וכ"פ **מקוה ישראל** (ביאור הב"י נח-יז), [והוסיף שכונת הרא"ש לומר גם שאם עשה כל המקוה משלג אינו פוסל מדין שאובין], וכן הסכימו **גלות עליות** (אות ב) ו**החזו"א** (תנינא ו-ג ד"ה והנה). [אך במוסגר כתב שפשט דברי הרא"ש משמע כב"י, ע"ש]. וכן צידד ה**פרי דעה** (שפתי לוי עא בסו"ד) לפרש בדעת השו"ע. אך **הגר"א** (שם-סה) כתב על פשט זה שאינו נראה. וכן דחה **הלחו"ש** (שם-סב-ג) את טענות הש"ך, ע"ש במה שהקשה על הש"ך. [↑](#footnote-ref-43)
43. ויש לעיין אמאי חשיב דלא קפדי על סגירת הפה, והא דוקא בשעת הטבילה ניחא לה בסגירתו, אבל לאחר הטבילה לא ניחא שהפה ישאר סגור תמיד. וכבר התקשו בדבר האחרונים, ה**אגרו"מ** (יו"ד ח"א קב-א) כתב שצריך לדחוק בדבריו פירוש אחר. **בגדי ישע** (כג-יא) תירץ שבכה"ג מין במינו אינו חוצץ, ע"ש. ועי' בסוף סי' לב. [↑](#footnote-ref-44)
44. כ"פ ה**שדי חמד** (מערכה כ כלל לז) שזוהי כונת הרמב"ן, וכדכתב הריטב"א. והשיג על מש"כ **ארעא דרבנן** שכונת הרמב"ן לבאר את טעם הדין מדאו'. [↑](#footnote-ref-45)
45. **האבנ"ז** (רסז-ג) הקשה מהא דהביא הר"ן בשבועות את דברי הראב"ד שא"צ שיקפיד בשעת הטבילה, אלא סגי בקפידא לפעמים, ע"ש שיישב בתרי אנפי. אמנם בדעת **הרמב"ם** פירש **החס"ד** (מקואות ח-ג ד"ה ברם) דס"ל דבעי קפידא בשעת הטבילה. [↑](#footnote-ref-46)
46. אך ב**רמב"ם** הנדמ"ח הגירסא היא "ואז אין חוששין לו", ואין מקור לנ"ל. [↑](#footnote-ref-47)