22 השבת רבית א
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

מוצש"ק נצבים אור לכ"ח אלול תשס"ח

א] ב"מ דס"א:, אמר ר"א רבית קצוצה יוצאה בדיינים וכו', אמר רנב"י מ"ט דר"א דאמר קרא וחי אחיך עמך, אהדר לי' כי היכי דניחי.

והנה בגדר חיובא דהשבת רבית פליגי הראשונים, דהנה בחי' הריטב"א בע"א כתב, ז"ל, וכ"כ הרמב"ם ז"ל דמחילה דלאחר פרעון מהניא, ובשם הגאונים ז"ל כתב דלא מהניא וכן דעת הראב"ד ז"ל, ודעת מורי נ"ר כדעת הגאונים, וטעם הדברים אומר מורי נ"ר דתביעת רבית לא הויא כשאר תביעות בגזל ואונאה וכיוצא בהן דאית לי' על חברי' שיעבוד ממון, אלא "חיוב הוא שחייב הכתוב להחזיר איסור שבלע", תדע דהא ר' יוחנן סבר דרבית קצוצה אינה יוצאה בדיינין, וגם לד"ה אם מת בניו פטורין וכו' ואילו בגזל ואונאה בניו חייבים כשהניח אחריות נכסים, ובודאי דטעמא כדאמרן דחיובא דרמא עליה רחמנא הוא וכענין חוב למ"ד פריעת בע"ח מצוה ושעבודא לאו דאורייתא, אלא דהתם איכא דין ממון לחברו ומהניא מחילה, אבל הכא לשמים הוא חייב וכיון שכן לא תועיל לו מחילת חברו, וכן עיקר, עכ"ל.

ומבו' בד' הריטב"א, דגדר מצות השבת רבית, אינה כלל מלתא דהשבת גזילה, אלא הוי זה מצוה בפנ"ע שחייב הכתוב להחזיר איסור שבלע.

ומצינו כן גם בד' הריטב"א לקמן דס"ב. שפירש טעם הא דלאו דרבית לא חשיב כלאו הניתק לעשה, ז"ל, ומיהו כל שגבו כבר לדברי הכל לא מתקן לאויה בחזרה כלל, אלא "שהכתוב רוצה שיקיא מה שאכל", עכ"ל.

וזהו גם מש"כ בחי' הריטב"א קידושין ד"ו:, ז"ל, אבל ודאי אפילו ברבית גמורה אם כבר פרעתו לו וחזר וקידשה בו מקודשת, דמעות דרבית שפרעם לוה למלוה קנינהו לגמרי וממון גמור הם לו אלא שיש עליו חובה להחזירו ובית דין מוציאין ממנו, ואם מת אין בניו חייבין להחזיר אלא בדבר מסויים מפני כבוד אביהם, ולא עוד אלא דאפי' בחזרה לא מיתקן לאוי' כדמתקן לאו דגזל בהשבון וכדפרישית בפרק איזהו נשך פירוש מרווח, עכ"ל, ובספר קרית מלך רב פ"ד ממלו"ל נתחבט במה שהביא הריטב"א מהא דלא מיתקן לאוי' בחזרה, עיי"ש, אך אחר שזכינו לד' הריטב"א למכילתין למדנו דהא דלא מיתקן לאוי' בחזרה, הוא משום שחיוב השבת רבית אינו כחיוב השבת גזילה, אלא הוא מצוה בפנ"ע שהכתוב רוצה שיקיא מה שאכל, וזהו מה שהביא הריטב"א מזה דמעות רבית שפרעם לוה למלוה קנאם לגמרי, וחיוב ההשבה ל"ה כחיוב השבת גזילה.

ב] אמנם הנה ז"ל הרמב"ן בסהמ"צ במצוות שהוסיף על מנין הרמב"ם מ' י"ז, שנצטוינו להחזיר הרבית שלקחנו מאחינו, וענין המצוה הזאת כי כאשר מנענו ית' שלא נגזול ואם גזלנו צוה אותנו להשיב את הגזילה כמו שאמר והשיב את הגזלה אשר גזל והיא מצות עשה, כן מנענו שלא נקח רבית מישראל ואם לקחנו אותו צוה אותנו להשיבו לנותן אע"פ שנתנו לנו ברצון נפשו ולא גזלנוהו והיא ג"כ מצות עשה וכו', עכ"ל, וכעי"ז בפי' הרמב"ן ויקרא כ"ה ל"ו, ז"ל, ומדרשו אהדר ליה רבית דליחיי עמך, צוה בהחזרת רבית קצוצה כענין שאמר בגזל והשיב את הגזילה אשר גזל, עכ"ל.

ומשמעות ד' הרמב"ן, דגדר מצות השבת רבית, הוא דומיא דמצות השבת גזילה, וזה שלא כד' הריטב"א שכתב דהוי זה מוחה בפנ"ע להחזיר איסור שבלע, ואי"ז כלל דומיא דהשבת גזילה.[[1]](#footnote-2)

ומצינו כן עוד בד' הרמב"ן במלחמות לקמן דס"ד:, ז"ל, דהא אילו בגזילה דר בגווה לי"ל אגרא מיני' ולא כלום וכו' כ"ש באבק רבית, ה"נ אמרינן רבית יוצא "מדין גזילה קאמרינן דחשיב גזל מדאסרי' רחמנא" וכו', והכא ליכא גזל דין ממון וכו', עכ"ל, ומשמעות הדברים דגדר מצות השבת רבית הוא דומיא דהשבת גזילה.

והנה אמנם י"ל בדעת הרמב"ן, דכיון דרבית אי"ז גזילה גמורה, דמדעתי' הוא דיהיב לי', ע"כ ליכא חוב ממון גמור להשיבו, ואי"ז אלא מצוה, וכמש"כ הרשב"א דלי"ב שעבוד נכסים.

ג] אמנם בדעת הרמב"ם נ' דדין השבת רבית, הוא חוב ממון גמור, שהרי לא נזכר בדבריו בשום מקום דהשבת רבית הויא מצוה ולא מנאה במנין המצוות, ומש"א לקמן דס"ב. דר"נ וראב"י פוטרין את המלוה וכו' מפני שיש בהן קום עשה, מבו' בד' הרמב"ם פ"ד ממלו"ל ה"ג דאי"ז משום דהוי לאו הניתק לעשה, אלא משום דהוי לאו הניתן לתשלומין.

והנה אמנם יש מן האחרונים שפירשו בדעת הרמב"ם דהא דאין לוקין על לאו הניתן לתשלומין הוא משום דהוי לאו הניתק לעשה, אך מלבד דאי"ז מתישב כ"כ בל' הרמב"ם בפי"ח מסנהדרין ה"ב, עיי"ש, וביותר בל' הרמב"ם בפיהמ"ש מכות רפ"ג, גם אי"ז מתישב בד' הרמב"ם אלו, שהרי אם הא דאין לוקין הוא משום דהוי לאו הניתק לעשה, הרי דכל שלא השיב ולא קיים העשה הי' בדין שילקו ע"ז, וכמו שפסק הרמב"ם כמ"ד דקיימו ולא קיימו, וא"כ מ"ט אין לוקין לעולם על רבית, והנה אמנם י"ל דלעולם בידו להשיב את הדמים וע"כ לעולם אינו לוקה, וזה אין מתישב לדעת הסוברים דא"צ להחזיר הרבית ליורשי הלוה, גם לפ"ז צ"ל דכל שמחל הלוה את הרבית חשיב כהשבה ונתקיים העשה, אך אכתי אי"ז מתישב במש"כ הרמב"ם דאף הלוה אינו לוקה מה"ט, ואם הא דאין לוקין הוא משום דהוי זה לאו הניתק לעשה, אין טעם לפטור את הלוה,[[2]](#footnote-3) וגם אם נדחוק דקיום העשה ע"י המלוה מהני לנתק גם לאיסורא דלוה, אכתי הי' בדין שאם מת המלוה דכבר ל"ש לקיים העשה, יהא הלוה לוקה.

ומזה מוכח גם דאין מכוון הרמב"ם לדינא דאין לוקה ומשלם, דא"כ ל"ה הלוה והערב והעדים פטורין, גם א"כ הי' בדין דאם מחל הלוה על החוב, יהא המלוה חייב מלקות, להסוברים דבדינא דכדי רשעתו כל שנמחל חיוב הממון, ה"ה מתחייב מלקות.[[3]](#footnote-4)

ונ' מזה שדעתו, דלא ילפי' מקרא דוחי אחיך עמך מצוה להשיב הרבית, אלא נלמד מזה דין בדיני הממון שמחויב המלוה להשיב את הרבית, ולי"ב מצוה כלל, וע"כ לא מנאה הרמב"ם במנין המצוות אמנם בס' מגילת אסתר כתב דלא מנאה הרמב"ם משום דה"ז בכלל מצות השבת גזילה.

ולפ"ז מבו' בדעתו, דדין השבת רבית הוי חוב ממון גמור, ונ' לפ"ז דודאי יש בזה שעבוד נכסים, וקרוב הדבר לומר לפ"ז דכל הא דאין גובין מן הבנים הוא רק בשלא הניח אחריות נכסים, וכמו שנסתפקו בזה בתוס' שאנץ ותוס' הרא"ש בסוגיין.

והנה אמנם י"ל שדעתו כמו שדנו תוס' שאנץ ותוס' הרא"ש דאף דאיכא שעבוד נכסים, מ"מ אין גובין מן היורשים, דפקע שעבוד הקרקע מן היורשים באותו רבית הואיל ורחמנא פטרינהו, וי"ל כן גם בדעת הרמב"ם, אך יש לפקפק בזה, שהרי בביאור דבריהם י"ל כמש"כ בחי' ר"ש, דהוא משום דס"ל דהשבת הרבית הויא מצוה בעלמא, וע"כ הגם דס"ל דאי"ב שעבוד נכסים, מ"מ כל שמת ופקע המצוה, ממילא בטל שעבוד הנכסים, אך למש"נ בדעת הרמב"ם דהשבת הרבית הויא חוב ממון גמור, ומכח זה אי"ב שעבוד נכסים, הרי דאף דלברי' לא אזהר, דכל חוב השבת הרבית הוא על האב, מ"מ לא גרע זה משאר חובות שאם הניח אחריות נכסים גובין מן הבנים, אא"כ נימא דגזה"כ הוא שאחר מותו בטל עיקר החוב, וע"כ אין גובין מנכסיו, וצ"ע עוד בזה.

ויותר נ' בדעתו, דהגם דליכא מצות עשה בהשבת הרבית, מ"מ חובת ההשבה הוי משום איסור לקיחת רבית, דכ"ה שנאסר ליקח רבית מן הלוה, ה"נ אף אחר שלקח אסור לקיים הרבית בידו, דכ"ז שמקיים הרבית בידו נמשך איסור לקיחת הרבית, וע"כ הוא חייב להשיבה לו, ולפ"ז שפיר י"ל דליכא שעבוד נכסים, ואף אם איכא שעבוד נכסים, מ"מ י"ל דכל שמת ופקע המצוה, ממילא בטל שעבוד הנכסים, ואין גובין מן היורשים.

ומקור לזה, הוא מדעת הגאונים שהביא הרמב"ם שהבאנו להלן סק"ד דל"מ מחילה לפטור מחיוב השבת הרבית, ואי נימא דחוב השבת הרבית הוא חוב ממון ואי"ז מילתא דאיסורא כלל, א"כ מ"ש לחייבו אף בשמחל.

וממה שדימו הגאונים מחילה אחר שגבה הרבית לפטרו מהשבת הרבית, למחילה קודם גביית הרבית להתירו לגבות, מ' כמש"נ, דחוב השבת הרבית הוא מכח איסור לקיחת הרבית, דכ"ז שהרבית בידו נמשך איסור הלקיחה, וע"כ אם הי' מועיל מחילה לפטרו מהשבת הרבית, ה"נ הי' מועיל מחילה להתיר גביית הרבית, ודו"ק.

ד] והנה כתב הרמב"ם פ"ד ממלו"ל הי"ג, ז"ל, הורו מקצת הגאונים שהלוה שמחל למלוה ברבית שלקח ממנו וכו' אינו מועיל כלום, שכל רבית שבעולם מחילה היא אבל התורה לא מחלה ואסרה מחילה זו, ולפיכך אין המחילה מועלת ברבית אפילו ברבית של דבריהם, יראה לי שאין הוראה זו נכונה אלא מאחר שאומרים למלוה להחזיר לו וידע הלוה שדבר איסור עשה ויש לו ליטול ממנו, אם רצה למחול מוחל כדרך שמוחל הגזל, ובפירוש אמרו חכמים שהגזלנין ומלוי ברבית שהחזירו אין מקבלין מהן מכלל שהמחילה מועלת, עכ"ל.

והנה מל' הוראת הגאונים נ', דמודו דדין השבת הרבית הוי חוב ממון, וע"כ הי' מן הדין שיועיל בזה מחילה, ואלא שברבית אסרה התורה מחילה זו וע"כ הוא דאין המחילה מועלת.

אך בחי' הריטב"א לעיל כתב טעם אחר בדין זה דל"מ מחילה, דהוא משום דתביעת רבית לא הויא כשאר תביעות בגזל ואונאה וכיוצא בהן דאית לי' על חברי' שיעבוד ממון, אלא חיוב הוא שחייב הכתוב להחזיר איסור שבלע וכו', אבל הכא לשמים הוא חייב וכיון שכן לא תועיל לו מחילת חברו, עכ"ל.

ה] והנה במה שהוכיח הרמב"ם מדינא דהמלוי ברבית שהחזירו אין מקבלין מהן מכלל שהמחילה מועלת, כתב ע"ז בסמ"ג לאוין קצ"א והובא בהגמי"י, ז"ל, ואין נראה לי זאת הראיה שלשם הפקיעו בית דין ממון הלוה מפני תקנת השבים, עכ"ל.

ואמנם כ"ז ניחא רק למשמעות ד' הגאונים, דמודו דהשבת רבית הוי חוב ממון, ואך דגזה"כ הוא דל"מ בזה מחילת הלוה, אך כל שהפקירו חכמים לזכות הממון דהלוה, בטל חוב ההשבה, אך לדעת הריטב"א דהא דל"מ בזה מחילה הוא משום שאי"ז חוב ממון אלא הוי חוב לשמים, הרי דלא יהני בזה הפקר בי"ד, והדק"ל, אא"כ נימא דמשום תקנת השבים עקרו חכמים למצות השבת רבית בשוא"ת, וזה רחוק, ועי' אבנ"ז סימן קמ"ו.

אך באבנ"ז סימן קמ"ו כתב דלדעת הריטב"א י"ל טעם אחר בזה, ז"ל, ועל טעם זה אין סתירה מהא דמלוי ברבית שהחזירו, די"ל דנהי דמחילה ל"מ, מ"מ כשהלוה אינו רוצה בהשבה אין מצוה להשיב לו, כיון שהמצוה משום חיותו דלוה, דומה למצוה דולו תהי' לאשה באונס, דאי אמרה לא בעינא ליתי' לעשה כלל, כיון דהיא משום תקנתא דידה, ולפי טעם הגאונים משום דכל רבית מחילה הוא אך התורה לא מחלה ואסרה מחילה זו, ה"נ אף שהלוה אינו רוצה בחזרה התורה לא תלתה כלל בדעת הלוה, שאף שהלוה מוחל התורה לא מחלה, וה"נ אף שהלוה אינו רוצה בהשבה התורה צוותה להשיב, אבל לפי טעם השטמ"ק באמת אין ראי' ממה שהתורה אסרה רבית מדעתי' דלוה, משום דמה שנותן מחמת פסיקת הרבית, בשעת הלואה חשבינן לי' אונס שמוכרח ליתן מחמת שצריך ללות, אבל לאחר שנתן שפיר יכול למחול, אלא דאחר שנתן אינו מועיל מחילה מחמת שאינו חיוב ממון, מ"מ בשעה שאינו רוצה לקבל אין מצוה בהשבה, עכ"ל, והיינו דאף שכתב הריטב"א דאי"ז חוב לחבירו, מ"מ החוב לשמים הוא משום חיותו דלוה וכדילפי' לה מדכתיב וחי אחיך עמך, וע"כ אף שא"א ללוה למחול על חוב זה שיתבטל עיקר החוב, מ"מ כל שאינו רוצה בהשבה ליתי' לעשה כלל, וזה חידוש.

ו] והנה צ"ע בדעת הסוברים דלוקין על לאו דרבית ולא חשיב כלאו הניתק לעשה, דמ"ט לא אמרי' דכיון שחייב בתשלומין אינו לוקה, דאין אדם לוקה ומשלם.

ועי' בחי' הגרע"א בתו"ד שמבו' בדבריו דאה"נ יש לפטור ממלקות גם מכח זה, ואך דבלא ילפותא הו"א דכל חיוב הדמים הוא רק בדלא אתרו בי', אך בד' הראשונים שנקטו דלפי האמת לוקין על לאו דרבית אף שהוא חייב להשיב את הרבית, מבו' דלא פטרינן ממלקות מדינא דאין לוקה ומשלם, וצ"ב הטעם בזה.

ולפ"ד הראשונים דליכא שעבוד נכסים, ובי"ד יורדין רק בתורת כפי' על המצוות, י"ל דע"כ אי"ז רשעה המסורה לבי"ד, ולי"ב לדין אין לוקה ומשלם.

ולמש"נ לעיל סק"ג בדעת הרמב"ם דחוב השבת רבית, הוא מכח איסור לקיחת רבית, דמכח איסור זה אסור להשהות הרבית בידו, הרי י"ל דל"ש לדון בזה משום דינא דאין לוקה ומשלם, כיון דלא חייל חוב הממון בשעת לקיחת הרבית, וצ"ע עוד בזה.

1. והנה ד' הריטב"א לקמן דס"ב. דמצות השבת רבית הוא משום שהכתוב רוצה שיקיא מה שאכל, נאמרו בטעם הא דלאו דרבית ל"ה לאו הניתק לעשה, ועיי"ש בחי' הרמב"ן שג"כ כתב דלאו דרבית ל"ה לאו הניתק לעשה, ופירש הטעם, ז"ל, משום דהאי לאו לאו ניתק לעשה הוא שעל נתינת הרבית הקפידה תורה אע"פ שהחזיר, ומלוה חייב כמו שחייב לוה, דלאו משום ממון הוא דחייבי' רחמנא אלא מפני שזה מעשה איסור בין החזיר בין לא החזיר, עכ"ל, והי' מקום לפרש כונתו כד' הריטב"א, וזה דלא כמש"נ בדעתו.

   אך יותר נ' מכוון הרמב"ן כמש"כ בחי' הר"ן שם, ז"ל, דלאו דרבית לאו משום חסרון הלוה "בלחוד" הוא, דהא אף ללוה נמי אזהר רחמנא, הלכך נהי דולחי אחיך עמך עשה הוא דחייבי' רחמנא לאהדורי, אפ"ה לא מינתיק לאו בחזרה, עכ"ל, והיינו דלעולם איסור רבית מיוסד ע"ז דהוי זה גזילה, ואך דמכח זה נאסר עצם מעשה הרבית, ואין האיסור רק בהפסד ממון חבירו, וכדחזינן דאף הלוה מוזהר, וע"כ ל"מ השבת הרבית לתקן הלאו, דאף שמתקן בזה הפסד ממון חבירו, אכתי לא ניתקן בזה איסור המלוה בעצם מעשה הרבית דומיא דאיסור הלוה, וז"ב.

   והדברים מדוקדקים כן, שהרמב"ן והר"ן למדו לזה מהא דגם הלוה מוזהר, והריטב"א לא הזכיר לזה, והטעם בזה, דהאמנם מהא דגם הלוה מוזהר שמעינן דאין האיסור משום ממון חבירו בלחוד, אך אכתי לא שמעינן מינה דחובת ההשבה הוא כדי שיקיא מה שבלע, ושפיר י"ל דהוא למלאות חסרון חבירו, כאשר כן מבו' בד' הרמב"ן דחובת השבת רבית הוא כעין השבת גזילה, וז"פ.

   ועוד דבד' הריטב"א ד"ע. מבו' בפשוטו דאיסור לוה הוי בתוצאה מאיסור המלוה, וע"כ בקטנים שאינם מצווים, ליכא איסור על הלוה, עיי"ש, ולפ"ז שפיר י"ל דעיקר האיסור הוא משום גזילה, ואפ"ה מוזהר גם הלוה, וכאשר מצינו גדולה מזו בד' הרמב"ם פ"ד ממלו"ל, דמכח דאיסור המלוה ניתן לתשלומין גם הלוה אינו לוקה, והגר"א שם תמה ע"ז, ונ' בהכרח בדעת הרמב"ם, דאזיל לטעמי' דהא דאין לוקין על לאו הניתן לתשלומין, אי"ז משום דניתק לעשה אלא הוי זה דין בפנ"ע, וכמש"נ להלן סק"ג, וע"כ כיון דכל איסורו של הלוה הוא בתוצאה מאיסור המלוה, אין להחמיר באיסור הלוה יותר מאיסור המלוה, וזה כעין מש"כ החינוך במ' ס"ח בטעם הא דאין הערב והעדים לוקין. [↑](#footnote-ref-2)
2. גם מבו' בד' הרמב"ם דאף הערב והעדים אין לוקין, וכמו שהוכיחו האחרונים ממה שלא מנה לאוי דרבית במנין הלאוין שלוקין עליהן, והטעם בזה הוא כמש"כ החינוך מ' ס"ח, ז"ל, אבל אין לוקין עליו, שאפילו המלוה אינו במלקות שהרי נתן להשבון, ואינו בדין דהני דאתו מחמתי' יתחייבו במלקות, עכ"ל, ואם הא דאין לוקין הוא משום דהוי זה ניתק לעשה, אין טעם לפטרן, וז"פ. [↑](#footnote-ref-3)
3. גם ראיתי בס' ענפי ארז להוכיח ממש"כ הרמב"ם פ"ד מחובל ה"ט, ז"ל, החובל בחבירו ביוהכ"פ אפי' במזיד חייב בתשלומין, אע"פ שעבר עבירה שהוא חייב עליה מלקות והלא כל המחוייב מלקות ותשלומין לוקה ואינו משלם שאין אדם לוקה ומשלם, "כך הם הדברים בכל חוץ מחובל בחבירו" שהוא משלם שהרי בפירוש רבתה תורה חובל בחבירו לתשלומין וכו', עכ"ל, ומ' דרק בחובל הוא שנתחדש דמשלם ואינו לוקה, ובע"כ דהא דבכל לאו הניתן לתשלומין אינו לוקה, אי"ז מדינא דכדי רשעתו, אלא הוי זה דין בפנ"ע דלאו שניתן לתשלומין אין לוקין עליו.

   ובזה ראיתי שם לפרש טעם מש"כ הרמב"ם פ"ג מגניבה ה"ב דגנב וטבח ביוהכ"פ פטור, ומ' דפטור אף מן הקרן, ול"ד לחובל שכתב הרמב"ם דמשלם אף בשעבר גם איסור יוהכ"פ, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-4)