בגדר פסול נדמה
קטגוריות: ש_ס / מב בכורות / בכורות - הרב יצחק טחן / פרק קמא דבכורות

**בגדר פסול נדמה**

1. **במשנה בדף ה' ע''ב מבואר דבנדמה ליכא בה דין בכורה** ואיכא שתי אופנים במשנה האחד חמור הבא מן הפרה שנית פרה הבאה מן החמור [ויש שגרסו סוס הבא מן החמור] ובפשטות נראה דבתרווייהו בעי למיעוטא דנדמה כלפי חיובא דפטר חמור, וכן מבואר בתוס' ובשטמ''ק וכבר העירו הגרי''ז והחזו''א דבפשטות היחס למין נקבע על פי האם וא''כ כל כמה דנולד מפרה לא שייך לדונו כחמור רק דהוי פרה בצורת חמור ובעי למיעוטא מחיובא דבכור בהמה טהורה, אולם בתו' וכן בשטמ'ק מבואר דבעי למיעוטא מחיובא דפטר חמור ומבואר דאיכא לו יחס של חמור וצ''ל דלמרות דהוי פתיחת רחם של פרה מ''מ כיון דהמחייב דפטר רחם מורכב מהולד והאם א''כ כל כמה דחמור פתח רחם של פרה איכא סיבה לדונו בקדושת פטר חמור כיון דהפתיחת רחם רק מעמידה בו את מציאותו כביכור האם, ורק דיש לעיין להיפך בחמור דילד פרה או סוס דבשלמא אי נימא דדנים לפי האם א''כ ניחא הצד לחיבו בפטר חמור, אולם אי נימא דהיחס הוא מכח צורתו עצמו א''כ הוי כחמור דהפטר רחם שלו הוא פרה או סוס ולכאורה אין מקום לחייבו בכה''ג וצ''ל דאיכא את שתי ההתיחסויות ובלי גזה'''כ ניתן לחייבו מכח שתי סיבות, וכן נראה מדיוק לשון התוס' דנקט דבעי למיעוטא דתרוייהו גם מדין בכור בהמה טהורה וגם מדין פט''ח. וז''ל, דפטור מן הבכורה דקתני במתני' משמע דלגמרי פטר לה לפרה מכלל דפטר פטר דילפי' מהדדי כדלקמן. ומשמע דגם בדינא דמתניתין בעי למילף קדוה''ג מקדו''ד.ויתבאר אי''ה בהמשך.
2. **ונראה דיש לדון בקביעה של סוג המין במיני הבהמות,** דהרי פשיטא דליכא תורת יחס ומשפחה בבהמות וא''כ לכאורה מן הראוי היה דצורת הבהמה שעומדת לפנינו היא זו שתקבע את היחס למין, אולם יעוין בחזו''א סימן י''ט סק''ו וז''ל, דודאי שדינן ליה בתר שרש מינו שהרי טמא הנולד מן הטהור מותר אף בניו אף שידמו לאמן וטהור הנולד מן הטמא אסור אף בניו אף שידמו לאמן ואמרו לעיל ז' ע''א דאיעבר מקלוט ואליבא דר''ש, אלא דטבעו בתר שרשו גריר וכן לענין כלאים שדינן ליה בתר שרשו הראשון עכ''ל.
3. **ונראה דלכאורה יש להביא ראיה דהקובע הוא הצורה** דהנה יעוין בגמ' בדף י''ז דאיתא התם תרי גווני דפליג בה ר''מ ורבנן בדינא דנדמה לענין בכורה וקדשים. האחד. היכא דלא דמי לאם אמו. שנית. היכא דלא דמי לאמו. ובפשטות היה נראה דשרש הנידון הוא אי הנדמה הוא למין או לאם, אולם בגמ' מבואר דר''מ מחייב בתרוייהו ורבנן פטרי בתרוייהו, ולכאורה אי אזלינן בתר האם תלוי לעולם באם ואי אזלינן בתר המין יהא תלוי לעולם בשרשו, וניתן לדחוק דר''מ דמחייב ס''ל דבחד מנייהו סגי או במה דדומה לאמו או לבן, ורבנן דפטרי בתרוייהו ס''ל דבעינן דיהא דומה לתרוויהו. ויש לעיין בלשון הגמ' שם דרחל בת עז בת רחל פליגי אי חזרה שיות למקומה, ונראה דהוי נידון בפני עצמו, ובקה''י מוכיח מזה דבקביעת המין אזלינן בתר שרשו ומבאר דזהו הכונה בחזרה שיות למקומה דכיון דהמין הוא מין רחל הלכך ליכא בזה לפסולא דנדמה וצ''ב בלשון הגמ'.
4. **וביותר צ''ב הא דמבואר שם בגמ' דבשעירי ר''ח בעינן שמששת ימי בראשית לא יהא שינוי אליבא דרבנן ור''מ מודה בשעירי ר''ח,** ואי נימא דהנידון בחזרה שיות הוי אי סגי בהא דהוא נדמה למין או דבעינן שיהא דומה גם לאמו א''כ אמאי רבנן פטרי בכה''ג הרי גם דומה לאמו וגם למין ומאי איכפת לן דלפני כמה דורות היה עז.

**ונראה דיש לעיין בעיקר גדר פסולא דנדמה,** דהא כבר הוכיח הגרי''ז דלא הוי דין במחייב דפטר רחם דבעינן דיהא דומה לאמו דא''כ אמאי מחלקת הגמ' בין קדושת הגוף לקדושת דמים. ומבואר דאיכא בזה יחס לקדושה ולא הוי הפקעה בעצם השם בכור רק דצ''ב גדר הך דינא.

**עוד מצינו בגמ' בדף י''ז דדין נדמה משפיע גם על היחס לצמר לצמר רחלים לענין כלאים** דפשתן בצמר ומבואר דצמר נדמה נדיון כצמר גמל וחזינן דהוי יחס במין עצומו דאיכא יחס של נדמה וצ''ב.

1. **ומצינו בגמ' בדף י''ב דמדמי ליה לכלאים,** ומבואר בזה דהשינוי בצורה מעמיד בו יחס של כלאים וחזינן דצורה מעמידה יחס למין, ובזה יתבאר הא דגם היכא דבאחד מהדורת היה מצב של נדמה הוי חסרון בכל הדורות כיון דמצב זה נקבע בגוף המין דהוי ''מין דנדמה''. והשתא יש לעיין מה יוצר את הכלאים אי הא דבשרשו הוא משתייך לאמו וכעת נמצא בצורה אחרת, או דהצורה של אמו מפקיעתו מצורתו, ואי נימא דהתורת כלאים נעשה מחמת אי הדמיון לשרשו א''כ סיבת הכלאים קיימת בו עצמו א''כ צ''ע שיטת ר''מ דתליא ביחס לאמו ורחל בת רחל בת עז לא חשיב כלאים דהרי בשרשו הוי רחל ואמו עז וא''כ הוי כלאים מחמת אמו. ולכאורה מבואר בזה דהיחס למין נקבע כפי הצורה והתורת כלאים נובע מחמת השינוי בצורה שלו מצורתו לאמו, וא''כ כיון דדמיא לאמו ליכא בזה דין כלאים, ורק רבנן ס''ל דגם שינוי בצורה מאם אמו הוי סיבה לאשוויי כלאים דע''י דאם אמו דמיא למין אחר הוי סיבה למידן בו יחס לאותו מין.
2. **אלא דלכאורה עיקר הנידון מבואר בגמ' בדף י''ב** בהא דמבואר התם דפרה שילדה מין עז אין פודין בה וז''ל הגמ', לא תימא זיל אבתריה דידיה והאי עז מעליא הוא, אלא זיל בתר אימיה והאי עגל הוא. ולכאורה מבואר להדיא דהיחס נקבע כפי אמו. אולם יש לעיין דאי הנידון בגמ' היה נידון יסודי בקביעת המין אמאי לא הוכיחו מיוצא מן הטמא לפי מה דנקטו החזו''א והגרי''ז דהתם כבר מבואר דהיחס נקבע כפי האם, ומוכח דהוי נידון במסוים כלפי פדיון, ויעוין במהריט''א סימן יא א' דהוכיח דפדיון שאני מדינא דיוצא מן הטמא דביוצא מן הטמא אזלינן לעולם בתר אמו והכא אזלינן גם בתר דידיה וצ''ב יסוד הדבר.
3. **ונראה בהקדם יסוד הגר''ח מאכלות אסורות פרק ג הלכה יא דגם נקט דדינא דיוצא מן הטמא הוי ביחס למין אולם נקט שם דהוי ''דינא דיוצא מן הטמא''** וז''ל, דבאמת הך דינא דיוצא מן הטמא טמא מחדש לן תרתי, דטהור הנולד מן הטמאה איסורו הוא מחמת עצמו ואהני ליה הך דינא דיוצא מן הטמא טמא שיהא איהו מצד עצמו חייל ביה איסורא דאמו, ובדין אמו קאי, דהרי הוא כאמו, ועוד נכלל ביה דין איסור בפני עצמו של יוצא מן הטמא, דמשום זה לחוד שהוא יוצא מן הטמא חייל ביה איסורא, ואף דאינו קאי בדין אמו ולא חייל עליו איסור מצד עצמו, מ"מ אסור הוא מאיסורא דיוצא מן הטמא, ואיסורו אינו מחמת עצמו כי אם משום שיוצא מן הטמא זהו איסורו.

**ומבואר בגר''ח דקביעת המין הוי גם הלכתא דיוצא**, דמכח דינא דיוצא נתחדש דהיחס של הנולד הוא למי שיצא ממנו לכן נקבע המין כפי מולדיו ולא מחמת הההרכבה המזגית של מולידו שקיימת בו. וזהו גם יסוד איסורא דיוצא רק דביוצא מטריפה דטריפה לא הוי סוג מין בהא כל היחס שלו כיוצא מן הטמא מעמיד בו רק את דיני האיסור של מולידו ולכן ס''ל לרמב''ם דליכא בזה מלקות, משא''כ היכא דהיחס למין בהא נקבע בו היחס של המין דמולידו.

ויש לעיין דאי דיינינן את המין בשרשו אמאי בעי לחידושא דיוצא וכי דינא דיוצא הוי גילוי על היחס למין.

1. **ונראה דבאמת ''תורת המין'' בבהמה שונה מאדם,** דבאדם דאיכא בו משפחה ויחס, תורת המין נקבע כפי משפחתו ויחסו, אולם בבהמה דאין לה יחס תורת המין נקבע מכח ההתבטאות שיש ממנה ביחס למינה, ובהתבטאות איכא שתי היבטים, האחד. צורתה מצד עצמה. שנית. צורת מולידיה דגם צורת מולידיה מעמיד התבטאות של סוג מין בהיות שהוא יצירה שלהם. ומאחר דליכא מין בעצם לכן תורת המין נקבע כפי ההתבטאות היוצאת מהבהמה.
2. **והשתא נראה דיכול להיות בזה חילוקי דינים**, והא דדנה הגמ' לגבי פדיון אחרי מה אזלינן הוי נידון בפדיון אי סגי בהך צד דידיה או הא דאיכא צד אם הוי סיבה לגרע בחלות הפדיון, ומסיקה דהצד אם מפקיע ולכן נקט המהריט''א דה''ה להיפך. אולם לגבי איסור אכילה בהא נתחדש בדין יוצא מן הטמא דאיסורי אכילה נקבעים ''בשם יוצא'' וליכא יחס לצורתו העצמית ''דיוצא הוי שם בדבר'' ולענין איסור אכילה היחס הוא לשם יוצא ובשם יוצא ליכא יחס לצורתו העצמית.
3. **והשתא יש לדון לגבי נידון היד אליהו אי יוצא מן הטמא משפיע על שאר דיני התורה התלויים במין הטמא** דלפי''ז מאיסור אכילה ליכא ראיה רק יש לדון אי הוי כפדיון דתרוויהו איתנהו ביה, והגרי''ז הביא מהתוספתא כלאים פ''ה דלענין כלאים אזלינן בתר אימיה, ואפשר דלענין איסור כלאים כיון שענינו שינוי ביצירה א''כ היחס של המין היא לפי היצירה, ומאחר דביצירתו הוא נוצר מסוס וסוסה א''כ הוא נידון כמין סוס לענין זה דביצירתו הוא מין סוס דהוא מעמיד המשך למין הסוס וצורת החמור לא מעמידה יחס ביצירה שלו, ולכן ליכא בו איסור כלאים עם סוס דלא חשיב שיבוש ביצירה. והעירני ר' רפאל איזברג דניתן לומר בפשיטות דלענין כלאים דתליא בשיבוש ביצירה א''כ תליא בחומר שממנו הוא נוצר ולכן בהא פשיטא דתליא בשרשו.

**ורק לענין פסול נדמה דבזה הכלאים מתיחס למצב הנתון של הכלאים** ולא לאיסור כלאים והא תליא ביחס שקיים לפנינו, ומאחר דמתבטא לפנינו יחס של כלאים איכא בזה סיבה לאיסור, ולפי''ז באיסור חרישה בכלאים דנובע מחילוקי המין שלפנינו גם יהא תלוי בצורה.

1. **והשתא נראה דשרש הנידון בדין נדמה אי חזרה שיות למקומה** הוי ביחס שנקבע בנדמה אי הוי יחס שאמור להשפיע לדורות או דעומד רק כסיבת פסול ולכן חזרה למקומה דרק בו קיים סיבת הפסול. ובאור הנידון ברחל בת רחל בת עז נראה אי הא דאיכא כח במוליד להעמיד בו את יחסו הוי רק במולידו שיצא ממנו או גם במולידי מולידיו.
2. **ולפי מה שנתבאר דאיכא את שתי ההביטים א''כ ניחא היטב הא דמדויק בתוס' דלולי פסולא דנדמה היה שייך בו את שתי החיובים** וגם אי נמעטו מדין פט''ח עדין שייך לחייבו מדין בהמה טהורה כיון דביחסו לאמו הוי בכור בהמה טהורה וביחס לעצמו הוי בכור טמא, וכן יתבאר לפי''ז הא דדיקנו גם אי איכא יחס לצורתו העצמית מ''מ בחמור שילד פרה או סוס איכא מקום לחייבו מדין פטר חמור לולי מיעוטא דנדמה, ולפי''ז יתבאר היטב דלולי הך מיעוטא היינו דנים בו את היחס לאמו לחייבו בדין פט''ח.
3. **ולפי''ז נראה דל''ק מה דהביא הקה''י מרש''י בסנהדרין נט ב' דדמות חמור שירדה מן השמים מותרת** דשרי באכילה שאין דבר טמא יורד מן השמים. ונראה דמאחר דסיבת האיסור היא ההתבטאות שיש מכח צורתו להשתיכותו למין הטמא, א''כ בעינן דיהא לו יחס למין הטמא בהיות דהוא נוצר מחמור דבזה נראה את צורתו כמיוחס לחמור אולם אי נוצר מן השמים לעולם לא נוכל ליחסו למין טמא דבשמים אין מין טמא ומין טהור. ולפי''ז גם בנוצר בספר יצירה לא יהא בזה איסורא ולא בעי דוקא דירד מהשמים כמו שצדד הקה''י דבא מהשמים הוי כיוצא מהטהור.
4. **ונראה עוד לישב הא דהביא מנדה כ''ג דפליגי ר''מ ורבנן באשה שילדה כמין בהמה** אי מחשב ולד לענין ימי טומאה וטהרה, דנראה דהתם מצד אחד מאחר שנולד מאדם איכא בו תורת חייס ומשפחה ובזה אפשר דלא אמור להכריע הצורה, אולם מאידך גיסא כיון דצורתו מעמידתו ביחס של בהמה איכא סיבה לדונו כבהמה דלא הוי בר יחס וע''י כך לנתקו מיחסו לאדם, וממילא יכול להיות דבהא גרע טפי דאיכא סיבה לנתקו לגמרי מאמו יעוי''ש דס''ל לגמ' דלרבנן לא אזלינן כלל בתר אמו גם לענין תפיסת קידושין.
5. **אלא דבעיקר דינא דיוצא מן הטמא לפי מה שנתבאר דהוי ביחס למין יעוין בשו''ת מהרי''ט דהוכיח מזה דסמינין הוי סימן על מין הבהמה** האסורה אולם לפי מה שנתבאר בגר''ח דהוי דינא דיוצא מן הטמא דנידון במיניה דאמיה א''כ ניתן לומר דהוי סיבה רק גדר הסיבה לא הוי מחמת גוף הסימנים אלא דגמל במצב כזה איכא בו איסורא והוי חלק מהמצב האוסר וא''כ ניתן לומר דכל כמה דנידון במיניה דאימיה כלול בזה גם יחס זה של גמל עם סימני טהרה מאחר דהוי חלק מהרכיבים של המין הטמא.
6. **ובאמת דר''ש דאסר קלוט הבא מן הטהורה מוכרח דהסיבה קיימת בגוף המצב של גוף גמל בסימני טומאה** ולכן איכא סיבה לאיסור ולפי''ז נראה דשרש פלוגתת ר''ש ות''ק אי באיסורי אכילה נקבע דהיחס הוא ''בשם יוצא'', או דאיכא שתי סיבות גם מכח היחס לאמו וגם מכח היחס העצמי.
7. **ונראה עוד דגם ר''ש מודה דביסוד הדבר באיסורי אכילה ראוי שהיחס יעמוד מכח האם** כמו בפרה היוצאה מהחמור, רק דנתחדש בקלוט הבא מן הפרה דהמצב דאיכא בו סימני טומאה הוי הפקעה מיחסו לאם, ולפי''ז נראה דניתן לבאר את תוס' בדף כ''ד דבחזיר בן פרה ליכא לדינא דר''ש והבאור דרק בקלוט הוי מצב דמפקיע את היחס לאם אולם כל היכא דליכא לו סימן זה דקלוט ליכא סיבה ליחסו למין הטמא כנגד היחס דהאם ולפי''ז הוי כבאור החזו''א דלא הוי חילוק בין גמל לחזיר אלא דהגזה''כ הוי רק בקלוט.
8. **ונראה דלפי זה יתבאר היטב הא דנדמה לאמו הוי סיבה להיתר** דנראה דהנדמה לאמו הוי סיבה שבמצב זה היחס של האמא יקבע את יחסו ודנה הגמ' אי סגי במקצת סימנין לגרע את היחס מהאם או רק ראשו ורובו וכל כמה דליכא ראשו ורובו גמל הוי חסרון בשם גמל ומתיחס לאמו, ולפי''ז נראה דבעינן את ה''דומה לאמו'' דאי היא דומה למין טהור ולא לאמו בזה לא יפקע היחס העצמי שיש לו מכח צורתו דהוי רק סיבה למידן ביה את היחס דאמו.
9. **ונראה דיש להוכיח מדינא דמקצת סימנין דבכורה דהנושא הוא דמכח המקצת סימנין נעמיד בו את היחס לאמו**, דיעוין בגמ' בדף ו' דדנה בדינא דמקצת סימנין אי עצם הסימנים הוי סיבה, או דבעינן שייכות במין או בקדושה, וצ''ב שרש הנידון בזה, ולפי מה שנתבאר דהמקצת סימנין לא הוי סיבה מצד עצמו להיתרא אלא רק הוי סיבה לדון בו את היחס לאמו א''כ יש לדון באיזה אופן מעמידים בו את היחס לאמו, ובזה מתבאר דאיכא משמעות לחילוק בדין קדושה שבא לחול מכח הבכורה דמחמת דחמור הוי קדושת דמים ופרה הוי קדוה''ג הוי סיבה לא ליחסו לאם ולכאורה חלות הקדושה הוי נפק''מ מכח הנידון של המין, ולפי מה שנתבאר נראה דכיון דבעינן להעמיד את היחס של האם מול היחס דאיכא מכח צורתו העצמית א''כ דיינינן גם את הדין שהאם באה להטיל על הולד.
10. **ובזה יתבאר גם הא דבעינן צריכותא לנדמה במין טהור לכל הסוגים שור כשב ועז**, ובגרי''ז מבאר דהילפותא היא דהוי מחייב חלוק ולא שם אחד של בכור. וז''ל, אלא דהקרא קמ"ל שהוי חלוקים בבכורה, בכור שור ובכור כשב ובכור עז, דבלאו קרא הוה אמינא דכולהו כחדא חשיבא, ולא היה בזה כלל דין נדמה, מאחר שדינם חד לבכורה וחשובי כאחת כולם, [דהא הכא בפטור נדמה פטרינן בזה שאינו דומה לקדושת בכורה ולא בסתם מין בהמה, כדמשמע בכ"מ בגמרא הכא דתלוי בקדושת בכורה], ועל זה קמ"ל הקרא דחלוקים לבכורה ומשו"ה הוה לן דין נדמה שיהיה דומה לדינו. ונראה לפי מה שנתבאר דהנידון להשוותו לכלאים מכח יחסו לאמו א''כ דיינינן ביחס לדין דבאה האם להטיל כעת ולכן תליא ביחס של הדין בכורה שבא לחול מחמת האם אי הוי מחייב חלוק או מחייב אחד דאי הוי מחייב אחד ליכא סיבה לדון את היחס לאם כיון דאין ניגוד בינו לאם.
11. **אלא דבעיקר גדר קלוט לר''ש יש לעיין אי הוי גם סיבה ליחס כלפי שאר דיני התורה התלויים בהגדרתו כמין טמא**, ובקובץ שמועות חולין אות כז מביא מהתוס' חולין דף ע' ד"ה קלוט, דלר"ש דאסר קלוט מריבויא ד''את הגמל'' משווי ליה מין טמא ממש ואינו איסור בעלמא [ונ"מ שיהא עורו פסול לכתוב עליו ס"ת משא"כ בעור טריפה שכשר לכתיבת ס"ת]. אולם עדיין יש לדון אי הוי סיבה בעיקר השם גמל לענין כלאים, ונראה דהוי רק ביחס להגדרתו כמין טמא דתלוי בסימנים. ויעוין בתוספתא פ''ק ה''ה וז''ל, ר''ש אומר מה ת''ל גמל גמל שתי פעמים לרבות את הגמל הנולד מן הפרה כנולד מן הגמלה. ומדייק החזון יחזקל דכונת התוספתא לחדש דאית ליה שם ''בהמה טמאה''. ויש לדון אי הוי גם ביחס ל''שם גמל'' לענין פדיון וכלאים או רק לענין הדינים התלויים ב''מין טמא''.
12. **והשתא יש לעיין בבאור שיטת רבנן דפליגי אר''ש** אי מודו בעיקר היסוד דחלק מסיבת האיסור הוי גוף הסימנים רק דס''ל דביוצא מן הטמא נתחדש דהיחס הקובע באיסור אכילה הוא רק היחס לאמו, או דפליגי בעיקר היסוד. ויעוין היטב בפלוגתת התוס' בחולין ס''ב ונדה נ' בהא דתרנגולתא דאגמא שריא תרנגולא דאגמא אסירא דפליגי אי הוי חילוק באותו מין דהחילוק הוא מחמת השינוי בסימנים, או דהוי שתי סוגי מינים. ובתוס' בחולין הקשה דאי הוי חילוק באותו מין אמאי לא טהור מדין יוצא מן הטהור טהור. ובתוס' בנדה מיישב דלא שרי מטעם כל היוצא מן הטהור טהור שהרי האם לא ילדה האפרוח אלא ביצים הטילה והאפרוח מעלמא קא גדיל ונאסר ממילא ע"י סימני טומאה.

**ובקובץ שמועות** מבאר דהתוס' בנדה ס"ל דאף לרבנן הסימנים הם עצמן סיבת הטומאה והטהרה, וטעמא דקלוט טהור הוא משום דיוצא מן הטהור, ולכן כתבו דתרנגולא דאגמא לא שרי מטעם יוצא מן הטהור מפני שנולד מן הביצה. אבל התוס' בחולין ס"ל דהא דכל היוצא מן הטהור טהור היינו משום שהעיקר תלוי במין, והסימנים אינם אלא סימנים על המין, א"כ מאי נ"מ במה שהאפרוח נולד מן הביצה, סו"ס ממין טהור הוא בא.

**ונראה דלפי מה שנתבאר בגר''ח דהיחס למין נובע מכח דינא ד''יוצא''** א''כ גם אי נימא דהוי ביחס למין מ''מ כיון דבעינן למחייב דיוצא א''כ בביצה לא שייך דין יוצא, ולכן כל כמה דאיכא סיבה עצמית לאיסור בתרנגול דחילוק סמנים משווי ליה לשתי סוגי מינים מין טמא ומין טהור תו לא שייך להתירו מדין יוצא לדונו כמינא דהאם. אולם התוס' בחולין ס''ל דהיחס הנדרש לקביעתו במין הוא עצם ההולדה שלו ולא בעי להתהוות שלו מהאיסור וההיתר באופן דגם תוס' מודה דהסימנים הם הקובעים רק דהנידון היה בדין יוצא מן הטהור טהור.

1. **ויעוין עוד ברש''י ב''ק ע''ח ע''ב דמבאר הא דאיתא בדף ז' דר''י מתיר בסימן אחד כונתו לקלוט הבא מן הטהורה** ופליג על ר''ש, והא דמבואר בנולד מן הטמאה אסר כונתו לנולד מן הקלוט וכונתו דלמרות דמתירו באכילה מ''מ הוי סיבה לאסור את היוצא ממנו. ומבואר ג''כ דגם מאן דפליג על ר''ש מודה דביסוד הדבר איכא יחס למציאותו כקלוט, רק דהיחס לאמו גורם לטהרו, ורק דס''ל דרק ביחס אליו דנים את היחס לאמו, אולם בנולד ממנו כיון דדנים אותו ביחס למולידו בהא כבר דנים את יחסו העצמי של מולידו ולכן אוסר את הנולד ממנו.