טז (ב) - בדין הדליק בגחלת שאינה שלו בתוך שלו או בתוך של חבירו, ובהא דאשו משום חציו הוי אב בפנ_ע
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ד' כ' אדר תשע"ה

**א**

א] ב"ק דכ"ב., איתמר ר' יוחנן אמר אשו משום חציו, ופירש"י, ז"ל, משום חציו חייבו הכתוב דאיהו קעביד דהוי כזורק חץ, עכ"ל.

והנה בשטמ"ק לעיל ד"ד. כתב בשם הר"י מלוניל, דלמ"ד דאשו משום חציו, הא דתני במתניתין בריש מכילתין ההבער, היינו אשו משום חציו, וכ"ה מוכרח להס"ד דמאן דאית לי' משום חציו לית לי' משום ממונו, וקשיא דלמ"ד דאשו משום חציו, מ"ט חשבינן להאש כאב בפנ"ע, הרי הו"ל בכלל אדם המזיק, - וביותר קשיא לדעת רב דמבעה זה האדם, דמ"ט ההבער הוי אב בפנ"ע, ואינו בכלל מבעה.[[1]](#footnote-2)

ב] ובחי' הגר"נ אות קמ"ב כתב בזה, דאף דאשו משום חציו, מ"מ אי"ז בכלל האב דאדם המזיק, כיון דאש לאו מכחו קאזלא, וע"כ אף דיש לזה דיני חץ, מ"מ אי"ז בכלל פרשת מכה בהמה ישלמנה, אלא הוא אב בפנ"ע הנלמד מקרא דהמבעיר את הבערה, ועיי"ש מש"כ עוד בזה.

אמנם צ"ע בזה ממש"א בסוגיין דלמ"ד דאשו משום חציו ה"ה חייב על אש דכלבו דחציו דכלב הוא, ואם אף דאשו משום חציו, מ"מ אי"ז בכלל אדם המזיק, והוי זה אב בפנ"ע הנלמד מקרא דהמבעיר את הבערה, מ"ט הוא חייב על אש דכלבו, משום הפרשה דרגל, ולכאו' כ"ה דאש ל"ה בכלל הפרשה דמכה בהמה ישלמנה, אף ל"ה כלל הפרשה דנזקי רגל, וכבר עמד בזה בחי' הגר"נ אות קנ"ו, עיי"ש מש"כ בזה, וצ"ע.

**ב**

ג] והנה בדעת ר"ל דאשו משום ממונו, פירש"י, ז"ל, משום ממונו, כשורו ובורו שהזיקו, וקס"ד דאיכא בינייהו כגון שהדליק בגחלת שאינו שלו וכו' ולר"ל פטור דלאו ממונו הוא, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, אשו משום ממונו, כלומר חיוב ממונו יש בו ולא שיהא האש שלו, דאפי' הדליק באש של אחר חייב וכו', ועוד דאין לך אדם שיתחייב בדליקה שיפקיר הגחלים וידליק גדיש של חבירו, ולא כפ"ה דפירש דאיכא בינייהו דאדליק בגחלת שאין שלו, עכ"ל.

ד] ובשטמ"ק כתב בשם תלמידי הר"י בדעת רש"י, ז"ל, דיש לחלק בין כשהדליקה באה מעצמה מחמת שלא שמר, דאז בעינן שיהא ממונו, אבל כשבעצמו עושה הדליקה אין חילוק בין שהאש ממונו או לאו ממונו, עכ"ל.

ובפשוטו נראה דכונתו לחלק בין מדליק בתוך שלו דאינו חייב אלא כשהוא ממונו למדליק בתוך של חבירו דחייב אף כשאינו ממונו, ועי' בפנ"י ונחל"ד שכתבו כן בדעת רש"י.

ועיי"ש בדבריהם שפירשו הטעם בזה, דבמדליק בתוך של חבירו מודה ר"ל דחשיב כאדם המזיק, וע"כ הוא חייב אף כשאי"ז ממונו, - ולא נתפרש היטב הטעם בזה, שהרי טעמא דר"ל דאשו ל"ה כחציו הוא משום דלאו מכחו קאזלא ואי"ז מעשה דילי', וא"כ מ"ט במדליק בתוך של חבירו יהא חשוב כאדם המזיק, גם צ"ע, דא"כ מ"ט בכלב שנטל חררה ובגמל טעון פשתן פטרינן לדעת ר"ל, הרי התם הו"ל מדליק בתוך של חבירו, וא"כ גם לדעת ר"ל חשיבי כחציו דכלב, אך בזה נראה, דכל הא דמחייבינן במדליק בתוך של חבירו, הוא רק באדם המזיק, אך בנזקי ממונו, כיון דאש לא חשיבא כחץ דילי', הרי דאף במדליק בתוך של חבירו, לא חשבינן לה כחציו דכלב, ועי' בחי' הגר"נ ק"נ מש"כ לתמוה עוד בזה.

ה] וע"כ נראה בביאור ד' השטמ"ק, ויסוד הדברים כתב בחי' הגר"נ שם, דהנה לקמן דס"א: תנן דהמדליק בתוך שלו עד כמה תעבור הדליקה וכו', וכתב הרא"ש שם סימן י"ג, ז"ל, יראה דוקא בשלו נתנו שיעור, אבל בשל חבירו כיון דשלא ברשות הדליק לא נתנו שיעור, עכ"ל, ובחי' הגרע"א שם נקט דהיינו, דבמדליק בתוך של חבירו ה"ה חייב אף אם הלכה הדליקה באונס גמור.[[2]](#footnote-3)

והביאור בזה נראה, דבמדליק בתוך שלו, הוי ההדלקה עצמה ברשות, וכל חיובו הוא על מה שלא שמר את האש, ובזה הוא דפטרינן כשעברה יותר מן הראוי, דל"ה מוטל עליו לשמור מפני זה, אך במדליק בתוך של חבירו, דהוא שלא ברשות, הוי חיובו משום ההדלקה עצמה, וע"כ אף אם עברה הדליקה יותר מן הראוי, מ"מ כיון שלא הי' לו להדליק, ה"ה חייב.[[3]](#footnote-4)

ו] ולפ"ז נראה, דכל הא דפטר ר"ל במדליק בגחלת שאינה שלו, הוא רק במדליק בתוך שלו, דעיקר חיובו הוא ע"ז שלא שמרה, ובזה הוא דאמרינן דהא דהוא חייב לשמור הגחלת הוא משום שהיא ממונו, וכל שאין הגחלת שלו, אין מוטל עליו לשמרה,[[4]](#footnote-5) אך במדליק בתוך של חבירו דחיובו הוא משום פשיעתו בהדלקה עצמה, ע"כ ה"ה חייב אף אם אין הגחלת שלו, - דהא דפטר ר"ל בגחלת שאינה שלו, אי"ז משום דלא מחייבינן לי' מכח פשיעתו אלא בשנעשה הנזק ע"י ממונו, אלא היינו משום דכל דאינה ממונו אין מוטל עליו לשמרה ול"ה פושע כלל בההיזק, אך במדליק בתוך של חבירו דהוא פושע בההדלקה עצמה, ה"ה חייב אף אם אין הגחלת שלו.

**ג**

ז] ונראה עוד עד"ז, דאף אי נימא דגם במדליק בתוך של חבירו ושמר את האש ה"ה פטור, כאשר כ"ה מבו' בד' המאירי לקמן ד"ס. בשם רבותיו, עיי"ש, (וכ"נ מד' רבינו יונה שהבאנו לעיל סק"ה בהערה, עיי"ש), או דנימא דגם לדעת הרא"ש ודעימי' לא נתחדש במדליק בתוך של חבירו אלא דלי"ב להא דהתורה מיעטה בשמירתן, וכמש"נ לדון לעיל סק"ה בהערה, מ"מ נראה דחלוק הוא דין המדליק בתוך של חבירו דין המדליק בתוך שלו, דהמדליק בתוך שלו והי' בדעתו לשמרו, ואח"כ נאנס ול"ה בידו לשמור, ה"ה פטור, אך המדליק בתוך של חבירו והי' בדעתו לשמור ואח"כ נאנס ול"ה בידו לשמור, נראה דהוא חייב.

והטעם בזה הוא, דבמדליק בתוך שלו, דכל שיש בידו לשמור ה"ה רשאי להדליק, ואם אח"כ לא שמר אין לנו לתבעו אלא על מה שפשע ולא שמר, הרי דכל שנאנס ולא שמר ה"ה פטור, אך במדליק בתוך של חבירו דה"ה פושע בהדלקה עצמה, הרי דאף דנימא דאם שמר אח"כ על האש ה"ה פטור, דה"ז מסלק לפשיעת ההדלקה, מ"מ כל שלא שמר, ה"ה חייב משום פשיעת ההדלקה, וע"כ אף דנאנס במה שלא שמר, ה"ה חייב,[[5]](#footnote-6) ועד"ז נראה בחופר בור ברה"ר והי' דעתו לכסותו ונאנס ולא כיסהו, דה"ה חייב, כיון דהוי פושע בהכרי' עצמה, וצ"ע בזה.

ח] ולפ"ז נראה, דע"כ במדליק בתוך שלו דכל עיקר חיובו הוא משום שפשע בשמירת האש, ע"כ כל דאין הגחלת שלו ואין מוטל עליו לשמרה, ה"ה פטור, ומשא"כ במדליק בתוך של חבירו דחיובו הוא משום פשיעת ההדלקה, הרי דאף אם אין הגחלת שלו ואין מוטל עליו לשמרה, מ"מ כל שלא שמרה והלכה והזיקה, ה"ה חייב משום פשיעת ההדלקה.

**ד**

ט] ובעיקר החילוק בין מדליק בתוך שלו דאינו חייב אלא בשהדליק בגחלת שלו, למדליק בתוך של חבירו דחייב אף בשהדליק בגחלת שאינה שלו, נראה דיל"פ עוד בפשיטות, ע"פ יסוד הדברים הנ"ל.

דהנה לדעת התוס' דחיובא דאשו משום ממונו הוא אף בשהדליק בגחלת שאינה שלו, כתב בתור"פ דילפינן לה מבורו, דכיון שמצינו שחייבתו תורה על חפירת בורו, כמו"כ יש לנו לומר שחייבתו תורה על האש בשביל הדלקת האש.

ולפ"ז י"ל בדעת רש"י, דמודה ליסוד הדברים דמדמינן אש לבור, וע"כ כ"ה דהחופר בור חייב אף שאין הבור שלו, ה"נ המדליק אש חייב אף שאין הגחלת שלו, ואך דכ"ז הוא במדליק בתוך של חבירו דהוי הדלקתו שלא ברשות, אך במדליק בתוך שלו דהוי הדלקתו ברשות, אינו חייב אלא בדהוי הגחלת שלו, - וזה כמש"כ הראשונים בכ"ד לענין בור, דכל הא דחייב אף כשאין הבור שלו, הוא רק כשחפר הבור שלא ברשות, אך כל שחפר הבור ברשות אינו חייב אלא אם הוי הבור שלו, וע"כ כתבו דאם הפקיר רשותו ובורו ה"ה פטור, כיון דחפר הבור ברשות, וה"נ לענין אש דכוותה, אך לכאו' אי"ז מתישב בדעת רש"י גופי' דס"ל דהפקיר רשותו ובורו חייב, אך אי נימא דטעם חיובו הוא משום דהוא נתבע על ההפקר עצמו, ניחא.

**ה**

י] ועפי"ז נראה דגם בדינא דאשו משום חציו חלוק הוא דין מדליק בתוך של חבירו מדין מדליק בתוך שלו, דהנה כתב הרא"ש בסימן ח', ז"ל, אשו משום חציו, ואפי' הדליק האש בתוך שלו ופשע בשמירתו והלך ודלק בתוך של חבירו, חשבי' ליה כאילו ירה חץ בידים והזיק, עכ"ל.

וצ"ע דמאי ס"ד לחלק בדינא דאשו משום חציו בין מדליק בתוך של חבירו למדליק בתוך שלו, הרי הו"ל מעשה דילי' והוי כאדם המזיק בידים, והרי כתבו התוס' ותוס' הרא"ש בסנהדרין דע"ז. דאף בשחיטה מכשרינן מכח הא דאשו משום חציו, וכיון דחשיב כמעשה דילי' לכל דיני התורה, מה מקום יש לחלק בין מדליק בתוך של חבירו למדליק בתוך שלו, - וביותר צ"ע, דמשמעות ל' הרא"ש דבמדליק בתוך שלו, כל הא דמחייבינן לי' משום חציו, הוא רק משום שהי' עליו לשמור על האש ופשע בשמירתו, אך אלמלי כן ל"ה חייב, וצ"ע דכיון דאשו משום חציו והו"ל כמעשה דילי', מ"ט בעינן להא דהי' לו לשמור על האש.

יא] ונראה הביאור בזה, דבאמת אף דאשו משום חציו וחשיב כמעשה דילי', מ"מ במדליק בתוך שלו הי' מקום לפטרו, והיינו משום דחיובא דאדם המזיק הוא משום שהוא נתבע שלא לעשות את מעשה המזיק, אך במדליק בתוך שלו הרי מותר הוא להדליק האש, אם אך יש בידו לשמרה ודעתו לשמרה, וע"כ אף אם אח"כ פשע בה והלכה והזיקה, הי' לנו לפטרו, דא"א לחייבו על מעשה ההדלקה, שעשאו ברשות, ואח"כ כשהלכה האש והזיקה כבר אינו עושה מעשה, וזהו שהוצרך הרא"ש לפרש דאף בכה"ג ה"ה חייב ומשום שפשע בשמירתו,[[6]](#footnote-7) אך בל' תור"פ בריש סוגיין נראה דאף במדליק בתוך שלו, הוי חיוב חציו משום שפשע בהדלקתו, עיי"ש.

ובביאור הדברים נראה, דאף דמדין אדם המזיק דעלמא לא הי' לנו לחייבו, כיון שהדליק האש ברשות, מ"מ זהו שנתחדש בפרשת אש, דמוטל עליו לשמור על אשו שלא תלך ותזיק, דכ"ה דאדם שמירת גופו עליו, ה"נ שמירת חציו עליו, וע"כ כל שלא שמר על אשו והלכה והזיקה ה"ה חייב,[[7]](#footnote-8) - ונראה לפ"ז, דבגונא שזרק חץ באונס ויש בידו להחזירה, דאף אי נימא דמן הדין אין לחייבו כיון דבשעת הזריקה הי' אנוס, מ"מ יש לחייבו משום פרשת אש, דנתחדש בזה דשמירת חציו עליו, (ומסתבר דהא דשמירת חציו עליו הוא אף כשזרק החץ האונס).

יב] ונפ"מ לדינא בזה נראה, דאם הדליק אש בתוך שלו והי' בדעתו לשמרה ואח"כ נאנס ולא שמרה, ה"ה פטור אף למ"ד דאשו משום חציו, וכאשר כן נראה מד' הרא"ש שכתב דחיובו הוא משום דפשע בשמירתו, והרי דאם נאנס ולא פשע בשמירתו ה"ה פטור, דאף דחשבינן לי' כאדם המזיק, מ"מ כיון א"א לחייבו מכח מעשה ההדלקה עצמה שעשה כן ברשות, וכל חיובו הוא משום שפשע בשמירת האש, וע"כ כל שנאנס במה שלא שמרה, ה"ה פטור.

יג] ולפ"ז מתבאר היטב הא דחשבינן להבער כאב בפנ"ע, ואף דלמ"ד דמבעה זה האדם, דאף דחיובו הוא משום אדם המזיק, מ"מ הוי אב בפנ"ע מאדם המזיק, דבאדם המזיק חיובו הוא משום דשמירת גופו עליו, ובאש נתחדש דאף שמירת האש עליו, וכמש"נ.

1. עוד צ"ע בזה בהא דתני התם דלא הרי וכו' כהרי האש שאין בה רוח חיים, ולמ"ד דאשו משום חציו הרי יש באש רוח חיים, ובאמת בשטמ"ק לעיל ד"ב. כתב בשם ה"ר ישעי' דהא דתנן כהרי האש שאין בה רוח חיים הוא בגונא שכלו לו חציו שחיובו הוא משום ממונו, וצ"ע היאך יתפרש להס"ד דמאן דאית לי' משום חציו לית לי' משום ממונו, אך בד' הר"י מלוניל שם מ' להדיא דכולה מתניתין איירי באשו משום חציו, ולפ"ז תיקשי דמ"ט קתני דהאש אין בה רוח חיים.

   אך בזה העירוני די"ל בפשיטות, דהגם דלפי האמת דחייב על אש משום חציו ודאי דיש בה רוח חיים, אך הרי מתניתין קאתי לפרושי מ"ט לא ילפינן לחיובא דאש מהצד השוה דשור ומבעה, והרי אין ללמוד מהצד השוה זה אלא לחייב באש משום ממונו, וע"ז שפיר קתני דלא הרי וכו' כהרי האש שאין בה רוח חיים, וע"כ אין ללמוד לחייב באש מהצד השוה משור ומבעה, כיון דאש אין בה רוח חיים, - וצ"ע בד' ה"ר ישעי' דלא ניח"ל בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם לכאו' הי' מקום לומר, דד' הרא"ש קיימי רק בגוונא דאי"ז אונס גמור, וכל עיקר פטורו הוא מכח דינא דהתורה מיעטה בשמירתן, ובזה הוא דאמרינן דלא מיעטה התורה בשמירתן אלא במדליק בתוך שלו דברשות קעביד, ולא במדליק בתוך של חבירו, ול"ד לבור דאף בחופר בור ברה"ר אמרינן דהתורה מיעטה בשמירתו, דבבור נתפרש כן בקרא דאף בחופר בור ברה"ר דעל עסקי פתיחה וכרי' באה לו, ה"ה פטור כשכיסהו, אך באש דאיירי קרא במדליק בתוך שלו, הרי דלא מצינו דהתורה מיעטה בשמירתה, אלא במדליק בתוך שלו ולא במדליק בתוך של חבירו, אך כל דהוי אונס גמור, ה"ה פטור אף במדליק בתוך של חבירו, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועד"ז מצינו במש"א לקמן דס"א: דמדליק בתוך של חבירו חייב אף על הטמון, והתוס' שם פירשו דילפינן לה מקרא, אך בפירש"י שם כתב דהוא משום דהו"ל כמאבד בידים, וזה מתפרש ע"פ הנ"ל, דפטורא דטמון הוא רק במדליק בתוך שלו דחיובו הוא על פשיעתו בשמירה, ולא עביד לההיזק בידים, אך במדליק בתוך של חבירו דחיובו הוא על פשיעתו בהדלקה דעביד לזה בידים, ה"ה חייב אף על הטמון.

   ובחי' תלמיד הרשב"א לקמן דכ"ג. כתב בשם רבינו יונה דמדליק בתוך של חבירו והיתה גדר מפסקת ונפלה שלא מחמת דליקה, ה"ה פטור על הטמון, כיון דבכה"ג אין לחייבו על ההדלקה דאנוס הוא על כלים שבחצר אחרת, מבו' בדבריו דאף במדליק בתוך של חבירו ה"ה פטור על האונס, ומ' דאף אם אין הגדר עומדת אלא ברוח מצוי' ה"ה פטור, וצ"ע, וחיובו הוא על מה שלא גדרה לבסוף, ומאי נפ"מ אם מתחילה הדליק בתוך שלו או בתוך של חבירו, ועיי"ש בתלמיד הרשב"א שנחלק ע"ז, דאף בכה"ג ה"ה חייב על הטמון, כיון דקרא דפטר בטמון הוא רק במדליק בתוך שלו, - ובדעת רבינו יונה נראה דס"ל דהא דמדליק בתוך של חבירו חייב על הטמון, הוא משום דחיובו הוא על ההדלקה, והוי כמאבד בידים, ובזה הוא שכתב דכל שהיתה גדר מפסקת ולא פשע בהדלקתו, וכל חיובו הוא משום שלא שמר אח"כ על הדליקה, ליכא נפ"מ אם הדליק מתחילה בתוך שלו או בתוך של חבירו. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף, דאף בגוונא דאין בידו לשמור על הדליקה אח"כ דבכה"ג אסור לו להדליק, מ"מ עיקר חיובו הוא משום שפשע במה שלא שמר על מה שהדליק, ואך דבכה"ג השמירה שיש בידו לעשות היא שלא ידליק כלל, אך מ"מ אף בכה"ג אין פשיעתו בעצם ההדלקה, אלא במה דליכא שמירה על מה שמדליק, וע"כ כל דאי"ז ממונו ואין מוטל עליו לשמרה, ה"ה פטור. [↑](#footnote-ref-5)
5. אמנם ילה"ע ע"ז ממש"כ התוס' בשבת ד"ד. דאם הכניס פת לתנור, ואין בידו לרדותה מכח איסור חכמים, ה"ה פטור, והרי דאף דהוא מתחייב על ההכנסה לתנור, מ"מ כל שיש בידו לרדותה ונאנס ולא רדה אותה חשיב כאנוס, ולכאו' ה"נ הכא דכוותה, - אך באמת נראה דהתם אין הפטור משום אונס, דכיון דמעיקרא הוא יודע שאסור לו לרדותה, לא חשיב כלל כאנוס, אלא הוא דין בפנ"ע, דכל שהוא נמנע מכח איסור חכמים, אינו מתחייב מיתה, וצ"ע בביאור הדברים. [↑](#footnote-ref-6)
6. וע"פ יסוד הדברים מתפרש דעת רש"י שהביא המהרש"ל לקמן דכ"ג., והובאו כל הדברים בס' שנו"ס שם, דלמסקנת הגמ' אף דאשו משום חציו מ"מ אינו חייב אלא בדהוי האש ממונו, והיינו דלמסקנא לא נתחדש דין בפנ"ע דשמירת חציו עליו, וע"כ כל הא דמחייבינן לי' משום חציו אף שהדליק ברשות, הוא רק בדהויא האש ממונו ומוטל עליו לשמרה, ונתחדש לפ"ז, דמהני הא דחייב לשמור על האש מדין ממונו, לחייבו בחיובא דחציו, וצ"ע, - ויש מקום לפרש עפי"ז גם למש"כ בחי' תלמיד הרשב"א לקמן שם בשם רבינו יונה דחיובא דחציו הוא רק כשאין הבעלים שם ואין בידו לגדרה, אך כל שהבעלים שם ובידו לגדרה ולא גדרה אינו חייב אלא משום ממונו, עיי"ש, אך לכאו' אי"ז מתישב עם מש"כ תלמיד הרשב"א שם דכ"ז הוא לגבי חיובא דטמון, אך לגבי חיובא דד' דברים ליכא נפ"מ בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ובד' הרא"ש שם נתחדש דאף לענין רציחה ה"ה חייב בכה"ג, וזה חידוש, דהי' מקום לומר דכל מה שנתחדש דשמירת חציו עליו ומכח זה הוא חייב, הוא רק לענין נזיקין ולא לענין רציחה, והי' מקום לומר דגלבי רציחה ל"ב להא דפשע בשמירתו, דכל הא דהי' לנו לפטרו מכח שהדליק ברשות, הוא רק לגבי נזיקין שלא נתחייב למנוע תשמישו משום חשש ההיזק, ולא לגבי מיתה, אך אי"ז במשמעות ד' הרא"ש.

   ובעיקר הדברים, הנה ילה"ע קצת לפ"ז במש"כ התוס' דהא דלר' יוחנן אינו חייב משום ממונו משום דלי"ב ממשא וחייב משום חציו, הוא משום דאיכא גוונא דחציו דלי"ב ממשא, ולהנ"ל ילה"ע, דאף דמצינו חציו דלי"ב ממשא, מ"מ באשו משום חציו דחיובו הוא רק משום שנתחייב בשמירת חציו, הרי דזה לא מצינו דנתחייב בשמירת חץ דלי"ב ממשא, וי"ל. [↑](#footnote-ref-8)