=ז - בדעת רש_י ותוס_ בדין עבר הוסת ולא בדקה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קונטרס ראש דעה

**סימן ז**

**בדעת רש"י ותוס' בדין עבר הוסת ולא בדקה**

**א**

א] **נדה ט"ז א',** בעו מיני' מרב חסדא וסתות דאורייתא או דרבנן, ופירש"י, ז"ל, הא דקי"ל דבעי בדיקה בשעת וסתה דאורייתא היא דאם לא בדקה טמאה ואפי' בדקה אחר זמן ומצאתה טהורה דאורח בזמנו בא ודם חזאי ונפל לקרקע, או דרבנן הוא דאצרכוה ואם לא בדקה טהורה, עכ"ל.

**והנה** ממש"כ רש"י דלהצד דוסתות דרבנן אם לא בדקה טהורה, משמע דכל שעבר הוסת ולא בדקה, היא טהורה בלא בדיקה, וכדעת הרי"ף והרמב"ם.[[1]](#footnote-2)

**וקשיא** טובא, מהא דתניא לקמן בסוגיין דאף למ"ד דוסתות דרבנן תיבדק, והרי דאף שעבר הוסת ולא בדקה אינה מותרת אלא ע"י בדיקה.

**והנה** קו' זו הק' הרמב"ן לעיל ט"ו ע"ד הרי"ף והרמב"ם, ועיי"ש שכתב לישב דהא דתניא דתיבדק היינו לטהרות, אך לבעלה היא מותרת בלא בדיקה, - והר"ן בפ"ק דשבועות כתב, דהא דתניא דתיבדק, היינו דאין לך חומר אחר בוסתות אלא שצריך בדיקה בשעת הוסת, עיי"ש.

**אמנם** הנה ב' הדרכים אינם מתישבים בד' רש"י, דמש"כ הרמב"ן דא"צ בדיקה אלא לטהרות, לא נתישבו בזה ד' רש"י הכא שכתב בסתמא דאם לא בדקה טהורה, ומשמע דהוא אף לטהרות, שהרי סוגיין איירי לטהרות, וכדמייתינן עלה מהא דחוששת לוסתה, אשר הוא לענין טהרות, - ומש"כ הר"ן דהא דתניא תיבדק, היינו דהיא צריכה בדיקה בשעת וסתה, אי"ז מתישב בד' רש"י, שפירש לקמן להא דתניא תיבדק, דהיינו דתיבדק לאחר וסתה.

ב] **עוד** צ"ע בזה, דהנה בפירש"י לעיל ט"ו א', פירש במה שאמרו דלמ"ד דוסתות דרבנן אף אם הגיע שעת וסתה מותרת, ז"ל, וסתות דרבנן, הצריכוה חכמים לבדוק ביום וסתה שמא תראה "ומיהו היכא דל"ה בעיר ולא ידעינן אי בדקה אי לא בדקה" לא מחזקינן לה בטומאה, עכ"ל.

**ומשמע** להדיא מד' רש"י, דכל הא דמטהרינן לה כשעבר הוסת, הוא רק משום דל"ה בעיר ולא ידעינן אם בדקה, אך אם ידעינן שלא בדקה ה"ה אסורה, וזה דלא כמשמעות דבריו בסוגיין דאם עבר הוסת ה"ה מותרת בלא בדיקה, וצ"ע בסתירת ד' רש"י.

ג] **אמנם** הנה בפסקי הרי"ד לעיל שם הביא לד' רש"י אלו, וכתב ע"ז, ז"ל, ומאי דתנן לקמן בפ' בנות כותים הגיע שעת וסתה ולא בדקה טמאה, דוקא לטהרות, עכ"ל, ולכאו' מבו' מדבריו, שפירש דמש"כ רש"י דאם עבר וסתה לא מחזקינן לה בטומאה, הוא אף בדידעינן דלא בדקה, דאם כל הא דמטהרינן לה הוא רק בדלא ידעינן אם בדקה, הרי לא קשיא כלל מהא דתנן לקמן דהגיע שעת וסתה ולא בדקה טמאה, דהתם דידוע דלא בדקה, ה"ה טמאה, וצ"ע היאך זה מתישב בד' רש"י, שפירש דטהרתה הוא משום דלא הי' בעיר ולא ידעינן אי בדקה אי לא בדקה.

**עוד** יש להעיר בד' הרי"ד, דמ"ט לא קשיא לי' אלא מהא דתנן לקמן דהגיע שעת וסתה ולא בדקה טמאה, אשר בזה י"ל דאתיא כמ"ד דוסתות דאוריתא, אשר כן פירשו ש"ר,[[2]](#footnote-3) ולא קשיא לי' מהא דתניא בסוגיין דאף למ"ד דוסתות דרבנן תיבדק, וכמשה"ק הרמב"ן וש"ר.

**ב**

ד] **והנה** בסוגיין פשיט רב נחמן דוסתות דאורייתא, מהא דאמר הונא חברין משמי' דרב אשה שיש לה וסת והגיע שעת וסתה ולא בדקה ולבסוף ראתה, חוששת לוסתה וחוששת לראייתה, אלמא וסתות דאורייתא, ופירש"י, ז"ל, חוששת לוסתה וכו' מטמאינן טהרות דמוסתה ואילך דלמא בזמנו בא וכו' וקס"ד דה"ה נמי אם בדקה ומצאתה טהורה דחוששת לוסתה, והא דנקט ראתה, משום דבעי למימר וחוששת לראייתה, עכ"ל.

**והמהרש"א** כתב לפרש בדבריו, דהך לישנא ס"ל, דאף אם ראתה אינה טמאה משעת וסתה, אלא אם וסתות דאורייתא, וזהו דמייתינן מהא דחוששת לוסתה, דוסתות דאורייתא, ודלא כמש"כ התוס' דאף להך לישנא היא טמאה משעת הוסת מספק, אף למ"ד דוסתות דרבנן.

**ולכאו'** לפ"ז מוכח דלמ"ד דוסתות דרבנן אם עבר הוסת ולא בדקה טהורה בלא בדיקה, וכמשמעות ד' רש"י בסוגיין, דאי נימא דאינה טהורה בלא בדיקה, הרי דאף בלא שבדקה ונמצאת טמאה, היא חוששת לוסתה, וכ"ש דאם בדקה ומצאה טמאה היא חוששת לוסתה, - ובע"כ דכיון דוסתות דרבנן, אם עבר הוסת ולא בדקה ה"ה טהורה בלא בדיקה, וזהו דס"ל להך לישנא דאף אם בדקה ומצאה טמאה, אינה טמאה למפרע.

ה] **ובאמת** דגם לאידך לישנא דס"ל דגם למ"ד דוסתות דרבנן היא חוששת לראייתה, מ"מ משמעות דברי רש"י דהוא רק מכח הא דבדקה ומצאה טמאה, וכמו שפירש, ז"ל, טעמא דראתה, דכיון דבבדיקה ראשונה מצאתה טמאה, אם בדקה נמי בשעת וסתה הוה משכחא, עכ"ל, ומשמע דאם עבר הוסת ולא בדקה היא טהורה בלא בדיקה, ורק משום דבדקה ומצאה טמאה היא טמאה למפרע.

ו] **ואמנם** צ"ע ע"ז מהא דתניא לקמן דאף למ"ד דוסתות דרבנן אם עבר הוסת ולא בדקה תיבדק, והרי שאינה מותרת לאחר הוסת בלא בדיקה, - וגם קשיא ע"ז ממש"כ רש"י לעיל ט"ו א' דכל הא דשרינן לה כשעבר הוסת, הוא רק משום שלא הי' בעיר ולא ידעינן אי בדקה אי לא בדקה, וכנ"ל.

**ג**

ז] **ועד"ז** צ"ע גם בד' התוס' בסוגיין בד"ה אלמא וסתות דאורייתא שכתבו בתו"ד, ז"ל, והלא אפי' אי וסתות דרבנן כיון דראתה עכשיו טמאה גם מזמן הוסת מספק, עכ"ל, ומשמע מדבריהם דכל הא דמטמאינן לה משעת הוסת, הוא רק מכח שראתה עכשיו, ויש לחוש שראתה בשעת הוסת, אך בלא מה שראתה עכשיו, אינה טמאה משעת הוסת, - ומבו' לפ"ז בדעתם, דכל שעבר הוסת ולא בדקה, היא טהורה בלא בדיקה.

**וכ"נ** גם בד' התוס' לעיל ט' א', דהנה לעיל שם מדייקינן מהא דתנן לקמן ל"ט א' דאם היתה במחבא והגיע שעת וסתה ולא בדקה טהורה שחרדה מסלקת את הדמים, דטעמא דאיכא חרדה הא ליכא חרדה טמאה, אלמא וסתות דאורייתא, - והק' התוס' שם, דדילמא לעולם וסתות דרבנן, ומיירי דהשתא בדקה עצמה ומצאה טמאה, וכי איכא חרדה טהורה למפרע ולא מטמאינן אלא משעה שמצאה טמאה ואילך, הא ליכא חרדה ובדקה אח"כ ומצאה טמאה, טמאה משעת וסתה, והביאו כן מסוגיין דאף למ"ד דוסתות דרבנן אם מצאה טמאה, ה"ה טמאה משעת וסתה, - ומשמע להדיא מדבריהם, דכל הא דהיא טמאה משעת וסתה, הוא רק כשבדקה ומצאה טמאה, וע"כ הקשו רק מכח הא דיש לפרש להא דתנן דאם היתה במחבא וכו', דאיירי כשבדקה אח"כ ומצאה טמאה, ולא הקשו דנימא דאיירי הך מתניתין כשלא בדקה כלל, וכמשה"ק כן הרמב"ן והרשב"א בסוגיין.

ח] **ואמנם** הנה התוס' בסוגיין סוד"ה ורנב"י כתבו, ז"ל, הלכך אשה שיש לה וסת ולא בדקה בשעת וסתה, ואח"כ בדקה ומצאתה טהורה, טהורה לבעלה, עכ"ל, והב"י בסימן קפ"ד למד מדבריהם, דכל שעבר הוסת ולא בדקה ה"ה אסורה, וע"כ כתבו התוס' דרק כשבדקה ומצאתה טהורה היא טהורה לבעלה, וצ"ע דזה דלא כמשמעות דבריהם בסוגיין לעיל מינה ולעיל ט' א', דלמ"ד דוסתות דרבנן, אם עבר הוסת ולא בדקה מותרת בלא בדיקה.

**וכבר** עמד ע"ז בתשו' ושב הכהן סימן ל"ד, מד' התוס' לעיל ט' א', ועיי"ש שהוכיח מזה דבאמת דעת התוס' דאם עבר הוסת ולא בדקה מותרת, ומש"כ התוס' דאם לא בדקה ואח"כ בדקה ומצאתה טהורה טהורה לבעלה, ל"ד הוא, אלא אף אם לא בדקה כלל, היא טהורה לבעלה.

**אך** לפשטות ד' התוס' דרק אם בדקה ומצאתה טהורה היא טהורה לבעלה, אשר כן פירש הב"י בדעתם, צ"ע ממשמעות דבריהם הכא ולעיל ט' א' דכל הא דהיא טמאה משעת וסתה, הוא רק משום דבדקה ומצאה טמאה.

ט] **ובאמת** יש להעיר כן גם לדעת ש"ר דס"ל דאם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, וצ"ע דא"כ מ"ט תני הכא דאם ראתה חוששת לוסתה, ומשמע דרק משום דראתה הוא דהיא חוששת לוסתה, - ועד"ז קשיא ממה שאמרו בסוגיין דבדקה ומצאה טמאה טמאה, ומשמע דרק משום דבדקה ומצאה טמאה היא טמאה משעת וסתה, אך כ"ז שלא בדקה, אינה טמאה משעת וסתה.

**וכבר** עמד בזה הרשב"א בתוה"ב בית ז' סוף שער ג', ז"ל, ומיהו אסורה עד שתבדוק ומצאה טהור, שאני חושש שמא בא האורח אע"פ שלא הרגישה וכו', והא דקאמר רב מצאה טמא טמא דמשמע לכאורה דטהורה עד שתמצא טמא, לא היא דמצאה טמא כדי נקטי', ואגב דאמר מצאה טהור נקט נמי מצאה טמא, עכ"ל.[[3]](#footnote-4)

**אמנם** הנה בד' התוס' בסוגיין ולעיל ט' א' נראה להדיא דכל הא דהיא חוששת לוסתה, הוא רק משום דבדקה ומצאה טמאה, וכנ"ל, וזה צ"ע, דלמש"כ התוס' דכל שלא עבר הוסת ולא בדקה אסורה עד שתבדוק, הרי נמצא דאף בלא הא דבדקה ומצאה טמאה היא חוששת לוסתה.

**ד**

י] **ובעיקר** ד' רש"י לעיל ט"ו א', דמשמעות דבריו דהא דאם הגיע שעת וסתה מותרת, הוא משום דלא ידעינן אי בדקה, צ"ע, דכיון דאם עבר הוסת אסורה עד שתבדוק, א"כ מה יועיל לנו הא דיתכן שבדקה, הרי כיון דאין ידוע לבעל שבדקה ומצאה טהורה, הי' בדין שתהא אסורה לו, - והיינו דכיון דכשעבר הוסת היא אסורה, ואינה ניתרת אלא ע"י הבדיקה המבררת לנו שהיא טהורה, הרי דכל שאין ידוע לבעל שבדקה ומצאה טהורה, ולא נתברר לו טהרתה, יש לאסרה עליו.

**וכבר** עמד בזה הרמב"ן לעיל שם ע"ד רש"י, ז"ל, ואע"ג דאמרינן לקמן תבדוק, ומשמע דאסורה עד שתבדוק, וכיון דכי לא בדקה מחזקינן לה בטומאה עד שתבדוק כי לא ידעינן ודאי בההיא חזקה נמי קיימא עד שתאמר בדקתי וטהורה אני, עכ"ל, והיינו דכיון דאסורה עד שתבדוק ומשום דמחזקינן לה בטומאה, אין לנו להתירה אלא כשנתברר לבעל טהרתה ע"י הבדיקה, וכל דלא ידעינן אם בדקה, עדיין היא בחזקת טומאה.

יא] **והנה** הרמב"ן שם כתב לישב בתרי אנפי, ז"ל, איכא למימר הכא בבא מן הדרך הקלו, דכיון דאיכא תביעה אין לך בדיקה גדולה מזו וכו', א"נ כיון דלא ידעינן תולין שמא בדקה ומצאה טהור או שלא ראתה והיתה טהורה משו"ה מותרת, עכ"ל.

**והנה** דרך קמא שכתב הרמב"ן, דהא דהיא מותרת הוא משום דאיכא תביעה שהיא כבדיקה, לכאו' אי"ז מתישב בד' רש"י גופי' דמשמעות דבריו דטעם טהרתה הוא משום דלא ידעינן אי בדקה אי לא בדקה, דאם ההיתר הוא משום דאיכא תביעה שהיא כבדיקה, יש להתירה מכח זה אף אם ידעינן דלא בדקה, - אך י"ל בדעת רש"י כמש"כ הרמב"ן בדרך בתרא, דהא דהיא מותרת הוא משום דשמא בדקה ומצאה טהורה, ושמא לא ראתה, וכתב בחי' הר"א דהיינו דאיכא תרי ספיקי, שמא בדקה וטהורה היא, ושמא לא ראתה, וזהו מש"כ רש"י דהא דהיא מותרת הוא משום דלא ידעינן אי בדקה אי לא בדקה.

**אך** הנה בהגה' חשק שלמה כתב דמשמעות ד' רש"י, דהא דהיא מותרת הוא מכח ספק זה עצמו אם בדקה או לא בדקה, דוסתות דרבנן והוי ספיקא דרבנן אם בדקה או לא, וספיקא דרבנן לקולא, עכ"ד.

**ואמנם** דהדברים צ"ב וכמשה"ק הרמב"ן, דמ"ש בזה דינא דספיקא דרבנן לקולא, הרי כיון שאסרו חכמים כשעבר הוסת ולא בדקה, והרי דמחזקינן לה בטומאה כ"ז שלא נתברר לנו ע"י בדיקה שהיא טהורה, הרי דכל שלא נודע לבעל שבדקה והיא טהורה, אכתי קיימא בחזקת טומאה, ומ"ט היא מותרת, והיינו שהרי אף אם באמת בדקה ומצאה טהורה, מ"מ כיון שלא נתברר הדבר לבעל, הו"ל לגבי דידי' כמו שלא בדקה, ואי"ז ספק דרבנן כלל.

**ה**

יב] **ונראה** לישב, לפמש"נ בסימן ו' דנחלקו הראשונים ביסוד דינא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה עד שתבדוק, דדעת הרשב"א ודעימי' דהיינו משום דכל שעבר הוסת ולא בדקה חיישינן שראתה, והא דאם בדקה ומצאה טהורה ה"ה טהורה, הוא משום דמכח הבדיקה אמרינן שהאורח בזמנו לא בא, ודעת הרמב"ן ודעימי' דמדינא לא הי' לנו לאסרה כשעבר הוסת משום שהיא בחזקת טהרה, ואך דמ"מ כיון שיש לחוש שראתה חייבוה חכמים בבדיקה ומכח זה היא אסורה עד שתבדוק, ודמי לדין הבדיקה שחרית וערבית לטהרות, ודין הבדיקה קודם תשמיש באשה העסוקה בטהרות, דאינה טמאה מדינא, ואך דמכח דין הבדיקה, היא אסורה להתעסק בטהרות ואסורה לשמש עד שתבדוק.

**ונת'** שם סק"ט דנפ"מ רבתא בזה לדינא, דלדעת הרשב"א ודעימי' הרי דכל שעבר הוסת ולא בדקה, דינה הוא שהיא טמאה והיא מטמאה את הטהרות שנגעה בהן, ורק אם בדקה אח"כ ומצאה טהורה ה"ז מועיל לטהרה, אך כל שלא בדקה עצמה כלל, מטמאינן להטהרות שנגעה בהן, - אך לדעת הרמב"ן ודעימי' הרי דאף שעבר הוסת ולא בדקה, אינה טמאה כלל, ואינה מטמאה את הטהרות שנגעה בהן, אלא יש עלי' דין בדיקה, ודמי לדין הבדיקה באשה העסוקה בטהרות, דאף דהיא צריכה בדיקה, ואסורה להתעסק בטהרות בלא בדיקה, מ"מ אם עברה ולא בדקה, היא טהורה, וכדתנן לקמן ל"ט א', דישבה לה ולא בדקה, שגגה נאנסה והזידה ולא בדקה, טהורה.

יג] **ולפ"ז** נראה לישב היטב ד' רש"י שכתב בסוגיין דלמ"ד דוסתות דרבנן אם עבר הוסת ולא בדקה טהורה, אשר צ"ע מהא דתניא לקמן דתיבדק ופירש"י שם דהיינו דהיא צריכה בדיקה לאחר הוסת וממש"כ רש"י לעיל דאינה מותרת אלא כשאין ידוע אם בדקה.

**ולפמש"נ** מתישבים הדברים בפשיטות, דדעת רש"י היא כדעת הרמב"ן ודעימי' דאם עבר הוסת ולא בדקה היא טהורה אף קודם שבדקה, ואינה מטמאה את הטהרות שנוגעת בהן, וזהו שכתב רש"י בסוגיין דאם עבר הוסת ולא בדקה טהורה, - ואך דמ"מ היא צריכה בדיקה מתקנ"ח, ומכח דין הבדיקה היא אסורה לבעלה עד שתבדוק, וזהו דתניא דתיבדק, וזהו גם מש"כ רש"י לעיל דכל הא דשרינן לה, הוא רק כשאין ידוע אם בדקה.[[4]](#footnote-5)

**ובאמת** דמצינו דכוותה בהא דתניא לקמן ל"ט א' בדין הבדיקה באשה העוסקת בטהרות, דאם ישבה לה ולא בדקה וכו' "טהורה", והרי דאף דעדיין היא צריכה בדיקה, ובד' הרמב"ן לקמן ט"ז ב' מבו' דמכח דין הבדיקה שחל עלי' עכשיו, יש להצריכה לבדוק אח"כ, מ"מ שפיר תנן דטהורה, והיינו משום דכ"ז שלא בדקה ה"ה טהורה ואינה מטמאת את הטהרות שנוגעת בהן, - וה"נ הכא דכוותה, דאף דכשעבר הוסת ולא בדקה היא צריכה בדיקה, מ"מ שפיר כתב רש"י דהיא טהורה, כיון דכ"ז שלא בדקה היא טהורה ואינה מטמאת את הטהרות שנוגעת בהן, ומשא"כ למ"ד דוסתות דאורייתא, דכל שעבר הוסת ולא בדקה היא טמאה מספק, ומטמאה את הטהרות שנוגעת בהן, - וכמדומה שהדברים מכוונים בעזה"י לאמיתה של תורה.

יד] **ונראה** לפ"ז, דמשה"ק הרי"ד לעיל ע"ד רש"י דאם הגיע שעת וסתה מותרת, מהא דתנן לקמן דאם עבר הוסת ולא בדקה טמאה, אי"ז משום שפירש בדבריו דכשעבר הוסת היא מותרת בלא בדיקה, שהרי להדיא פירש"י דטעם ההיתר הוא משום דלא ידעינן אי בדקה, - אלא היינו משום דכל הא דיש להתירה מכח הא דלא ידעינן אם בדקה, הוא רק משום דאם עבר הוסת ולא בדקה היא טהורה, וא"צ להבדיקה כדי לטהרה, ואך דכיון דחייבוה חכמים לבדוק, היא אסורה עד שתבדוק, וע"ז הוא דמהני הא דלא ידעינן אם בדקה, דאין לאסרה מכח חובת הבדיקה, וכמש"נ בזה להלן סקי"ז, אך אם בעינן להבדיקה כדי לטהרה, א"א להתירה כל שאין ידוע שבדקה ומצאה טהורה, - וע"ז הוא שהק' הרי"ד מהא דתנן לקמן דאם עבר הוסת ולא בדקה טמאה, והרי דכשעבר הוסת ולא בדקה היא טמאה, ובעינן להבדיקה כדי לטהרה.[[5]](#footnote-6)

**ומה"ט** לא הק' הרי"ד מהא דתנן בסוגיין דתיבדק, דמזה ל"ק כלל, שהרי באמת כל הא דשרינן לה כשהגיע שעת וסתה, הוא רק משום דלא הי' בעיר ולא ידעינן אי בדקה אי לא בדקה, אך אם הי' ידוע שלא בדקה, היא אסורה עד שתבדוק, וכדתניא לקמן דתיבדק, - ולא קשיא לי' להרי"ד אלא מהא דתנן שאם עבר הוסת ולא בדקה טמאה, וכנ"ל.

**ו**

טו] **ובזה** מתישב היטב גם מש"כ רש"י ותוס' דהא דכשבדקה ומצאה טמאה היא מטמאה משעת וסתה, הוא מכח הא דמצאה טמאה, ולדעת רש"י לל"ק דרב נחמן, אף בכה"ג דבדקה ומצאה טמאה אינה מטמאה למפרע, - דהגם דכשעבר הוסת ולא בדקה ה"ה צריכה בדיקה, וי"ל דמכח זה היא אסורה לעסוק בטהרות עד שתבדוק, מ"מ כ"ז שלא בדקה ה"ה טהורה, ואם נגעה בטהרות אינם מטמאה אותם, ורק אם בדקה ומצאה טמאה, ה"ה מטמאה משעת וסתה.

**ונראה** דמה"ט לא הקשו התוס' לעיל ט' א' בהא דמייתינן מההיא דחרדה, אלא דנימא דמיירי כשבדקה אח"כ ומצאה טמאה וכו', ולא הקשו כמשה"ק ש"ר דבעינן לה"ט דחרדה, דמכח זה היא טהורה בלא בדיקה, - והיינו משום דס"ל דכל שעבר הוסת ולא בדקה ה"ה טהורה כ"ז שלא בדקה, ואין עלי' אלא חובת בדיקה, וע"כ ס"ל דאין לפרש דהא דתנן דאם היתה במחבא והגיע ושעת וסתה ולא בדקה טהורה וכו', הוא משום דאם ליכא חרדה היא צריכה בדיקה, דלישנא דמתניתין משמע דכל הא דהיא טהורה הוא רק משום דאיכא חרדה, אך אם ליכא חרדה אינה טהורה, ולמ"ד דוסתות דרבנן, הרי אף אם ליכא חרדה ה"ה טהורה, ואך שהיא צריכה בדיקה,[[6]](#footnote-7) וע"כ הקשו רק דנימא דמיירי כשבדקה אח"כ ומצאה טמאה, דבכה"ג אם ליכא חרדה היא טמאה משעת וסתה.

טז] **ואמנם** הנה כבר נת' לעיל סק"ט מש"כ הרשב"א בתוה"ב דכיון דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, הרי דהא דקאמר רב מצאה טמא טמא, ל"ד הוא, דאף קודם שמצאה טמא היא טמאה, - ולמש"נ אזיל הרשב"א לטעמי', דס"ל דכל שעבר הוסת ולא בדקה, היא טמאה עד שתבדוק, והיא מטמאה את הטהרות שנוגעת בהן, וזהו שכתב דל"ב להא דמצאה טמא, דבלא"ה נמי היא טמאה.

**ז**

יז] **ובזה** נראה לפרש משמעות ד' רש"י, דטעמא דרבב"ח דאפי' הגיע שעת וסתה מותרת, הוא משום דלא ידעינן אי בדקה אי לא בדקה, והיינו דאזיל רש"י לטעמי' דס"ל דהא דאם עבר הוסת ולא בדקה אסורה, אי"ז משום דהו"ל ספק טמאה, אלא הוא משום דיש עלי' חובת בדיקה וה"ה אסורה עד שתבדוק, ואשר ע"כ כל דספק הוא אם בדקה, הו"ל ספיקא דרבנן ולקולא.

**ובדעת** הרמב"ן שנחלק בזה ע"ד רש"י, אף דגם איהו ס"ל דהא דהיא אסורה אחר הוסת, הוא משום דיש עלי' חובת בדיקה, מבו' בדבריו דהוא משום דכ"ז שלא בדקה מחזקינן לה בטומאה, - ונראה דמכוון דבריו הוא, דאף דאינה ספק טמאה גמורה, ואם נגעה בטהרות אינה מטמאה אותם, מ"מ הרי דין הבדיקה הוא שלא לסמוך על חזקת טהרה ולחוש שהיא טמאה, ואינה ככל הנשים שהם בחזקת טהרה לבעליהן, אלא היא בחזקת טומאה לבעל, דיש לחוש שנטמאה, וע"כ כל שלא נתברר לבעל שבדקה ומצאה טהורה יש לו לחוש שהיא טמאה.

**אך** בדעת רש"י צ"ל, דדין הבדיקה אינו דיש לחוש שהיא טמאה כ"ז שלא בדקה ומצאה טהורה, אלא הוא חובת בדיקה בעלמא, וע"כ אף כשאין ידוע לבעל אם בדקה, מ"מ לפי הצד שבדקה, היא מותרת לו, וע"כ שפיר יש להתיר בספק אם בדקה, משום דספק דרבנן לקולא.[[7]](#footnote-8)

יח] **וי"ל** עוד בביאור ד' רש"י, דהנה הפרישה בסימן קפ"ד סקי"ח הק' במש"כ הטור דבוסת שאינו קבוע שעבר הוסת היא מותרת בלא בדיקה, דתיפו"ל דכל אשה שאין לה וסת צריכה בדיקה קו"ת, ועיי"ש שכתב לישב, ז"ל, לא קאמר דטהורה בלא בדיקה, אלא לענין שאין בעלה צריך לשואלה ואמרינן מסתמא שבדקה, אבל היא עצמה ודאי צריכה בדיקה, עכ"ל, וצ"ב דאם לגבי דין הבדיקה קו"ת אמרינן מסתמא שבדקה, א"כ מ"ט לגבי דין הבדיקה כשעבר הוסת, לא אמרינן מסתמא שבדקה, ואינה מותרת אלא משום דבוסת שאינו קבוע שעבר הוסת ה"ה מותרת בלא בדיקה.

**ונראה** דהטעם בזה הוא, משום דבדין הבדיקה קו"ת, שבאנו לאסרה עליו מכח חובת הבדיקה שעלי', הרי דכל דמסתברא מילתא שבדקה אינה אסורה עליו, ומשא"כ בדין הבדיקה לאחר הוסת דהוא משום דהויא ספק טמאה, וכאשר כ"ה מבו' ממש"כ הפרישה שם דאם נשתנה ענינה ל"מ הבדיקה, ונת' בסימן ו' סקי"ג, ובעינן שתבדוק כדי לברר שלא ראתה בשעת הוסת, הרי דכל שלא נתברר לבעל בבירור שבדקה, א"א להוציאה מספק טומאתה.[[8]](#footnote-9)

**והנה** לפ"ז נמצא, דכל הא דאחר הוסת אין להתירה מכח הא דמסתמא בדקה, הוא רק לדעת הרשב"א ודעימי' דהא דאחר הוסת אסורה עד שתבדוק, הוא משום דהו"ל ספק טמאה, אך לדעת ש"ר דהא דהיא אסורה עד שתבדוק הוא משום דיש עלי' חובת בדיקה, הרי דכל דמסתמא בדקה, ה"ה מותרת, דדמיא לכל אשה הצריכה בדיקה קו"ת, דכל דמסתמא בדקה ה"ה מותרת.

**ולפ"ז** יש מקום לומר בדעת רש"י, דמש"כ דהא דאם הגיע שעת וסתה מותרת הוא משום דלא ידעינן אי בדקה אי לא בדקה, היינו משום דכל שאין ידוע לנו שלא בדקה, יש לתלות מסתמא שבדקה, וע"כ הוא דלמ"ד דוסתות דרבנן ואין עלי' אלא חובת בדיקה בעלמא, ה"ה מותרת, ומשא"כ למ"ד דוסתות דאורייתא ובעינן להבדיקה לברר את טהרתה, לא מצינו להתירה מכח הא דמסתמא בדקה.

**ח**

יט] **נתבאר** לעיל סק"א מש"כ הרמב"ן לעיל ט"ו א' בדעת הרי"ף והרמב"ם, דהא דתניא דכשעבר הוסת ולא בדקה תיבדק, היינו לטהרות, והר"ן בפ"ק דשבועות כתב דהא דתניא דתיבדק, היינו דהיא צריכה בדיקה בשעת הוסת.

**והנה** נפ"מ בזה לדינא, דלמש"כ הרמב"ן בדעתם דהא דתניא תיבדק היינו לטהרות, הרי דלא מצינו כלל חיוב בדיקה לגבי בעלה, אף בשעת הוסת עצמה, אך למש"כ הר"ן בדעתם דהא דתניא תיבדק הוא בשעת הוסת, מבו' דאיכא חיוב בדיקה בשעת הוסת לגבי בעלה, ועי' בפרד"ר סימן קפ"ד מקש"ז סקי"ב ריש עמ' ק"ט שעמד בזה.

**ויש** להעיר לפ"ז ע"ד הר"ן, דבד' הרמב"ם בהלכותיו לא נזכר כלל להך דינא דאיכא חיוב בדיקה בשעת הוסת, - ונראה מזה כמש"כ הרמב"ן בדעתו, דכל הא דתניא דתיבדק הוא לטהרות, אך לבעלה א"צ בדיקה אף בשעת הוסת.

כ] **אך** יש להעיר בזה, דגם הך דינא דכל שעבר וסתה היא צריכה בדיקה לטהרות, לא נתפרש בד' הרמב"ם בהל' מטמאי משכב ומושב, - ועיי"ש בפ"ג ה"ה שכתב דאם הגיע שעת וסתה ולא בדקה עצמה ולאחר ימים בדקה עצמה ומצאה דם ה"ז טמאה למפרע, וכו' ואם מצאה עצמה טהורה כשבדקה אחר הוסת ה"ז טהורה, עכ"ל, ולא נתפרש להדיא בדבריו דהיא צריכה בדיקה.[[9]](#footnote-10)

**ולפמש"נ** נראה די"ל בזה, דהרי לדעת הרמב"ן הא דתניא תיבדק, לאו היינו דהיא טמאה עד שתבדוק, אלא היינו דיש עלי' חובת בדיקה, - ולפ"ז י"ל, דלדעת הרמב"ם דהא דתניא תיבדק הוא לטהרות, לא נתחדש בזה חובת בדיקה כלל, שהרי בלא"ה אשה העסוקה בטהרות צריכה לבדוק שחרית וערבית,[[10]](#footnote-11) והא דתניא תיבדק היינו, דאינה טמאה נדה, אלא אם בבדיקה זו שיש עלי' לבדוק תמצא עצמה טמאה, וזהו שלא הביא הרמב"ם לדין זה דיש עלי' חובת בדיקה, ואכתי צ"ע בזה.

1. אך יש מקום לדחוק, דמש"כ דאם לא בדקה טהורה, קאי על מש"כ לעיל מינה דלמ"ד דוסתות דאורייתא אם לא בדקה טמאה אף אם בדקה אח"ז ומצאתה טהורה, וע"ז הוא שכתב דלהצד דוסתות דרבנן ה"ה טהורה אף כשלא בדקה בשעת הוסת. [↑](#footnote-ref-2)
2. וכ"ה מבו' בסוגיין ולעיל ט' א' דמתניתין דהתם אתיא כמ"ד דוסתות דאורייתא, - ובד' הרי"ד שהק' מהתם, פשוט דאזיל לטעמי' שכתב לקמן ל"ט א', דרק לדעת רב חסדא שם דמפרש למתניתין דהתם לענין בעלה, הוא דאתיא כמ"ד דוסתות דאורייתא, אך לדעת רב יהודה דמפרש למתניתין דהתם לענין טהרות, אתיא אף כמ"ד דוסתות דרבנן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולפ"ז לכאו' גם מה שאמרו דאם לבסוף ראתה חוששת לוסתה, ה"ה דאפי' לא ראתה, אך י"ל דמה שאמרו דחוששת לוסתה הוא לענין שהיא מקולקלת למנינה, ולענין זה לא החמירו רק כשראתה, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכ"ה משמעות ד' רש"י לעיל ט"ו א' שכתב, ז"ל, דאורייתא, הלמ"מ דמחזקינן לה בטומאת ספק, וסתות דרבנן, הצריכוה חכמים לבדוק ביום וסתה וכו', עכ"ל, ומשמע דלמ"ד דוסתות דרבנן ליכא כלל טומאת ספק, אף כשלא בדקה, אלא שהצריכוה חכמים לבדוק. [↑](#footnote-ref-5)
5. והרי"ד כתב לישב, דהתם הוא לטהרות, - ונתחדש בדבריו, דהגם דהא דעבר הוסת ולא בדקה אסורה, הוא מכח חובת הבדיקה, כ"ז הוא לבעלה, אך לטהרות דינא הוא דאם עבר הוסת ולא בדקה טמאה, וה"ה מטמאה טהרות שנגעה בהן.

   אמנם בד' רש"י בסוגיין שכתב דלמ"ד דוסתות דרבנן אם עבר הוסת ולא בדקה טהורה, מבו' דאף לטהרות אינה טמאה כשעבר הוסת, אלא דיש עלי' חובת בדיקה, - וכ"ה מבו' גם ממש"כ רש"י ותוס' דכל הא דכשבדקה ומצאה טמאה טמאה, הוא רק מכח מה דמצאה טמאה, ונת' להלן סקט"ו. [↑](#footnote-ref-6)
6. וזהו כמו דתנן התם ברישא בדין הבדיקה באשה העסוקה בטהרות, דאם ישבה לה ולא בדקה וכו' "טהורה", אף דהיא צריכה בדיקה, דמ"מ כ"ז שלא בדקה היא טהורה, וה"נ הוא כשעבר הוסת למ"ד דוסתות דרבנן, דאף אם ליכא חרדה ה"ה טהורה, ואך דהיא צריכה בדיקה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ונראה דפלוגתא זו היא גם בדין הבדיקה באשה העסוקה בטהרות קודם תשמיש, לדעת רוב קמאי דצריך לראות לאור הנר, דלדעת רש"י, כל שאין הבעל יודע אם בדקה או לא בדקה, ה"ה מותרת לו, ולדעת הרמב"ן אינה מותרת מכח זה, כיון דכ"ז שלא נתברר לבעל שבדקה יש לחוש שהיא טמאה. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה הב"ח בקו"א שם כתב ע"ד הפרישה דהוציא דין שאינו אמת, ומבו' דס"ל דאין לחלק בדין זה אם היא מותרת בלא שישאלנה משום דמסתמא בדקה בין דין הבדיקה קו"ת באשה שיש לה וסת, לדין הבדיקה כשעבר הוסת.

   ולפמש"נ נראה דהב"ח לטעמי' אזיל, דנחלק גם על מש"כ הפרישה דאם נשתנה ענינה ל"מ לה הבדיקה, והרי דס"ל דלא אמרינן שהיא טמאה ובעינן להבדיקה לברר את טהרתה, אלא כל איסורה הוא משום חובת הבדיקה, וע"כ אין עלי' יותר מחובת בדיקה, וכמש"נ בסימן ו' סקי"ג, ונמצא לפ"ז דדמי דין בדיקה זה לדין הבדיקה קו"ת באשה שאין לה וסת, וע"כ ס"ל דאין לחלק ביניהם, ואם בדין הבדיקה קו"ת דא"צ לשאלה משום דמסתמא בדקה, ה"ה בדין הבדיקה כשעבר הוסת ל"ה צריך לשאלה. [↑](#footnote-ref-9)
9. ואולי רמז הרמב"ם לזה במש"כ בסו"ד דאם מצאה עצמה טהורה וכו' ה"ז טהורה, ומשמע דרק משום שבדקה ומצאה טהורה, ה"ה טהורה, אך צ"ע דמ"ט לא פירש כן להדיא, אחר דנתפרש דין זה בברייתא. [↑](#footnote-ref-10)
10. והיינו, דכיון דכ"ז שלא בדקה היא טהורה, הרי דאף אם נגעה בטהרות אין להצריכה בדיקה מכח זה, וכל מה דיש להצריכה בדיקה, הוא כשהיא באה לעסוק בטהרות, ובכה"ג בלא"ה היא צריכה בדיקה מדינא דאשה העסוקה בטהרות דצריכה בדיקה שחרית וערבית. [↑](#footnote-ref-11)