71 עיסקא
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ד' י"ג כסליו תשס"ט

**א**

א] שו"ע סימן קע"ז ס"ד, הנותן מעות לחבירו סתם להתעסק בהם ולא פסק עמו בתחלת העסק דבר לשכר טרחו, וכשבאו לחשבון לא רצה ליתן לו שכר כל יום ויום מימי השותפות, "ואם הי' לו עסק אחר לא רצה ליתן לו דינר לכל ימי השותפות", יהי' שכר המתעסק בחצי הפקדון שליש ריוח הפקדון שהוא שתות ריוח כל המעות וכו'.

ובבית מאיר שם תמה ע"ז טובא בתרתי, חדא דמי פתי יסור הנה, הרי ע"כ דינר ל"ד וה"ה הפחות שבמטבעות, ומהיכ"ת לא יתרצה לזה ויקבל עליו אך חומר הרמב"ם דילקה בריוח ובהפסד, ועוד, שהרי לעיל בסעיף ב' ג"כ איירי כשלא פסק עמו, וכתב שם וכן אם א"ל כל הריוח יהי' שלך שלישו וכו', הרי דאף בלא פסק עמו כל שאומר לו כל הריוח יהי' לך שלישו מותר, ושוב להפסד הוא למחצית, וא"כ הכא מה בכך שלא פסק עמו וגם אינו רוצה ליתן דינר, מ"מ למה יהא מחויב ליתן לו ריוח ב' שלישים ולהפסד לא יותר משליש, הא מיד שנותן לו ריוח ב' שלישים דהיינו כל הריוח יהי' לך שלישו, שוב מותר במחצית הפסד, ומהיכ"ת שלזה יתרצה ולזה לא, עכ"ד.

ויש להוסיף ולתמוה, שהרי לעיל ס"ב כתב המחבר והוא מל' הרמב"ם דאם א"ל כל הריוח יהי' לך שלישו "או עשיריתו" בשכרך הואיל ויש לו עסק אחר ה"ז מותר, והרי דרשאי ליתן לו אף עשירית הריוח, ואיירי כשלא התנה עמו מתחילה, וע"כ לא שרי אלא כשיש לו עסק אחר, וכמו שביאר הב"י, וא"כ מ"ט הכא כתב דאם לא רצה ליתן לו דינר ה"ה מחויב ליתן לו שליש הריוח, ולא סגי שיתן לו עשירית וכיו"ב.

והב"י כתב בתו"ד, ז"ל, ואע"פ שהוא ז"ל כתב קודם לכן וכו' או אמר לו כל הריוח יהיה לך שלישיתו או עשיריתו בשכרך הואיל ויש לו עסק אחר הרי זה מותר וכו', דמשמע דהא אם אין לו עסק אחר אסור, י"ל דהתם כשבתחלת השותפות לא התנו שום תנאי, אלא כשבאו לעשות חשבון אמר לו אם יש ריוח טול שלישיתו או עשיריתו בשכרך וכו', ומש"כ אח"כ ועוד תיקנו חכמים שכל הנותן מעות לחבירו להתעסק בהם וכו', היינו לומר שכשבאו לעשות חשבון לא רצה ליתן לו שכר כל יום ויום מימי השותפות ואם הי' לו עסק אחר לא רצה לתת לו דינר לכל ימי השותפות ובתחלת השותפות לא התנו שום תנאי וכו', עכ"ל.

וצע"ג שלא עמד שהדברים סותרים זא"ז, דכיון שכתב דכשיש לו עסק אחר שרי בשאומר כל הריוח יהי' לך שלישיתו או עשיריתו בשכרך אף שלא התנו בתחילת השותפות אלא כשבאו לעשות חשבון אמר לו כן, א"כ מהו שכתב דאף בשהי' לו עסק אחר אם לא רצה לתת לו דינר וכו' ולא התנו מחויב ליתן לו מריוח חלק הפיקדון.

ב] ונ' לישב, דהנה כתב השו"ע שם סעיף כ"ה, אם כתוב בשטר פלגא באגר והפסד וכו', אבל באינש אחרינא דלא אתחזק בהכי, דיינינן לשטרא כפשטי' והו"ל שטר שיש בו רבית, ואם יש הפסד יפסיד החצי כפי תנאו, ואם יש בו ריוח לא יקבל כלום, עכ"ל, והוא מד' הרמ"ה שהביא הטור שפירש כן בההיא דרב עיליש, עיי"ש.

וצ"ב הטעם בזה, דמ"ט אם יש בו ריוח לא יקבל כלום, הרי כל שמשלם לו שכרו כפועל בטל לי"ב משום רבית, וא"כ מ"ט לא יהא רשאי הנותן ליטול את הריוח ולשלם למקבל שכרו כפועל בטל, דכה"ג לי"ב משום רבית.

ובע"כ הטעם בזה, דכל שכתבו בשטר פלגא בשטר ובהפסד ולא הזכירו שיקבל שכר כפועל בטל, וה"ז מתפרש שהתנו שיטרח המקבל בחינם משום האגר נטר, וע"כ כל שכבר טרח המקבל בחינם, ל"מ מידי מה שיתן לו הנותן עתה שכר עמלו, דמתנה בעלמא הוא דיהיב לי', דלא מצינו לחשוב דמים אלו כתשלום על עבודת המקבל, שהרי התנו שיעבוד לו בחינם, ול"ש ליתן שכר ע"ז, וע"כ אין הנותן נוטל כלום בריוח, ול"מ שישלם לו עתה כפועל בטל.

ואמנם עיקר הדברים צ"ב, דהגם שעבודת המקבל יש בה משום רבית, מ"מ מה טעם יש בזה שלא יטול הנותן את חלקו בריוח, הרי לכאו' כיון דהריוח שלו הוא מן הדין, א"כ נטילת הריוח אינה נטילת רבית מן המקבל, ואכמ"ל.

ג] ונ' לפ"ז, דכל עיקר הך דינא שכתב הרמב"ם דהנותן מעות לחבירו להתעסק בהן וכו' "ולא רצה ליתן לו שכר עמלו בכל יום" וכו', אשר מזה מבו' דאם נתרצה עתה ליתן לו שכר עמלו בכל יום רשאי, ואף שלא פסקו כן מתחילה, היינו רק משום דמעיקרא נתן לו העיסקא סתם ולא פירשו להדיא שיטרח המקבל בזה בחינם, וכאשר כ"ה ל' השו"ע הנותן מעות לחבירו "סתם" ולא פסק עמו וכו', ואשר ע"כ כל שרצה לבסוף ליתן לו שכר עמלו בכל יום, חשבינן לי' כתשלום על עבודת המקבל, דמעיקרא לא פירשו בעד מה יעבוד, ועתה קובע שעבודת המקבל היא בעד שכר זה, וע"כ לי"ב משום רבית, ואף אם בדיני חו"מ כל שלא קבעו שכר וסתמא דמילתא ה"ז מתפרש שלא יקבל שכר ע"ז, תו ל"ש ליתן שכר ע"ז, ומתנה בעלמא הוא דקיהיב לי', מ"מ י"ל דבהל' רבית מצינו לחשוב דמים אלו כשכר עבודתו, וכבר לא מיחזי כרבית, אך כל שפירשו להדיא מתחילה שיטרח המקבל בחינם, תו ל"מ ליתן לו שכר עמלו, דעי"ז לא יהא בזה משום רבית, דמתנה בעלמא הוא דקיהיב לי'.

ולפ"ז נ', דמה"ט אף היכא שנתן המעות סתם, דבכה"ג מצי ליתן שכר לבסוף וחשבינן לי' כתשלום על עבודתו, מ"מ היכא שלא רצה הנותן לבסוף ליתן לו שכר בעד עמלו, נקבע בזה שלא היתה עבודת המקבל בעד שכר, ותו אף אם יחזור בו ויתרצה ליתן לו שכר, מתנה בעלמא הוא דקיהיב לי' ואכתי הוי זה רבית, וה"ז דומה לשוכר פועל לעבודה ולא קצבו את שכרו, והתנו שיקצבו אח"כ את שכרו, דכל שקצבו אח"כ את שכרו באמירה, תו ל"מ לחזור בהן, שכבר נקבע בזה שעבודתו היא בעבור שכר זה, וה"נ הכא דכוותה.

ואשר זהו שכתב הרמב"ם דכל שלא רצה הנותן ליתן לו שכר עמלו בכל יום, תו נקבע שההסכם שביניהם הוא שתהא עבודתו בחינם, וע"כ בכה"ג חיילא תקנ"ח דתרי תילתי באגר ותילתא בהפסד, דתקנ"ח זו חלה אף כשפירשו להדיא לא כן, וכאשר כ"ה מפורש בד' הרמב"ם ברפ"ז דאף בשהתנו בפירוש שיהיה השכר וההפסד ביניהם בשוה, חייל דינא דתרי תילתי באגר ותילתא בהפסד, (וצ"ל דל"ד לדינא דסעיף כ"ה, דהתם שכתבו כן בשטר גרע, וע"ד שכתב שם הש"ך בשם הגהת פרישה, וצ"ע), ותו אף אם יתרצה הנותן ליתן לו שכר עמלו בכל יום, ל"מ זה מידי, דמתנה בעלמא הוא דקיהיב לי'.

ואשר זהו גם מש"כ השו"ע דה"נ הוא בשיש לו עסק אחר ולא רצה ליתן לו דינר, דהגם דודאי עדיף לו ליתן שכר פרוטה מאשר ליתן לו תרי תילתי באגר ותילתא בהפסד, מ"מ כיון שהוא לא ידע שיתחייב כן, לא נתרצה ליתן לו שכר כלל, ונקבע בזה שההסכם שביניהם הוא שתהא עבודתו בחינם, וע"כ תו חיילא תקנ"ח דתרי תילתי באגר ותילתא בהפסד.

ולפ"ז לא סתרי ד' הרמב"ם והשו"ע דכשיש לו עסק אחר מצי למימר דכל הריוח יהא לך שלישו או עשיריתו בשכרך, להך דינא שכתב השו"ע דאם לא רצה ליתן דינר צריך ליתן ב' שליש בריוח ושליש בהפסד, דהגם דמצי לקבוע שתהא עבודתו בעד שליש או עשירית מן הריוח, מ"מ כל שלא נתרצה ליתן שכר כלל בעד עבודתו, תו חיילא תקנ"ח דב' שליש בריוח ושליש בהפסד, ול"מ למהדר בי' וליתן שליש או עשירית הריוח בעד עבודתו, דכבר נקבע שההסכם שביניהם הוא שעבודה זו היא בחינם, ותו אף אם יתן לו שכר, מתנה בעלמא הוא דקיהיב לי'.

**ב**

ד] כתב בביאור הגר"א סימן קע"ז סק"ו, ז"ל, ומפרש הרמב"ם מ"ש מותר שליש כו', ר"ל מהמותר על הקרן יהיה שליש שלך ר"ל שליש השכר שלך מותר וא"צ ליתן לו כפועל, ושמואל פליג ע"ז שמא לא יהי' לו שכר כלל, "וה"ה דפליג על מילתי' דרבא שם פלגא באגר כו' דרבא קאמר אליבא דהלכתא דהלכה כרב" וכו', ומותר שליש מפרש דל"ד ה"ה פחות וכו', עכ"ל.

ובחדרי דעה הק' במש"כ הגר"א דשמואל פליג על מילתי' דרבא כו' דרבא קאמר אליבא דהלכתא דהלכה כרב, דאכתי תיקשי דהרי מסקינן דגם רב לא שרי מותר שליש אלא בדאית לי' בהמה לדידי' דווקא, וכ"ה מפורש בד' הרמב"ם בפ"ו ה"ב דלא שרי בשאמר כל הריוח יהא לך שלישו או עשיריתו רק בשיש לו עסק אחר, ותיקשי דמ"ש מההיא דרבא דשרי אף בשאין לו עסק אחר, ובע"כ דהרמב"ם לטעמי' דפירש בההיא דרבא דנוטל ב' תילתי באגר ותילתא בהפסד, וכה"ג הוא דשרי אף בשאין לו עסק אחר, דל"ש למימר בזה לא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן, כיון דבין אם יהא שכר ובין אם יהא הפסד יטול שכרו, ומשא"כ בההיא דמותר שליש שאינו נוטל שכר אלא אם יהא ריוח, לא שרי אלא בשיש לו עסק אחר, וא"כ הרי לפ"ז א"צ לומר דשמואל פליג על מילתי' דרבא, דעד כאן לא פליג שמואל, אלא במותר שליש, דאם לא יהא ריוח ילך לביתו ריקן, ומשא"כ בההיא דרבא דנוטל חלק בין בריוח ובין בהפסד, מודה שמואל דשרי, עכ"ד, ועי' גם בתפארת למשה שכתב כן ע"ד הב"י שהק' על פי' זה במותר שליש, מההיא דרבא, וכתב התפאל"מ דשאני ההיא דרבא דנוטל שכר בין בריוח ובין בהפסד.

ה] והנה אמנם הי' מקום לדון ולישב ד' הגר"א, דס"ל דלשמואל דפליג משום דלא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקן, יש לאסור אף בשקיבל עליו בין בריוח ובין בהפסד, שהרי מ"מ אם לא יהא לא ריוח ולא הפסד ילך לביתו ריקן, ורק לדעת רב דלא ס"ל דמשום הא דלא מצא וכו' ילך לביתו ריקן לא מצינו לחשוב לזה כשכר פעולתו, הרי דהגם דמודה דמותר שליש ל"מ אלא בשיש לו מלאכה אחרת, היינו רק משום דלא סגי בשכר זה לחשבו כשכר פועל בטל, אך כל שנוטל חלק בין בריוח ובין בהפסד, דהוי שכר טפי, סגי בזה אף בשאין לו עסק אחר.

אך העירוני דאכתי תיקשי בזה, ממש"כ הרמב"ם פ"ו ה"ה, ז"ל, אבל הדרך והדין האמת שיראה לי שכל שירויח המתעסק אם יהיה שם הפסד יפסיד שני שלישי החלק שהיה מרויח, וכן אם התנו על ההפסד והרויחו יטול כמו אותו החלק שהיה מפסיד ותוספת שליש חלק חבירו, נמצאת אתה אומר לפי מדה זו שאם התנו שיטול המתעסק רביע השכר והפסיד הרי זה משלם שתות ואם התנו שיפסיד רביע והרויח נוטל מחצה, עכ"ל.

והנה לכאו' גם בכה"ג שהתנו על הריוח לחוד או התנו על ההפסד לחוד, אם ירצה בסוף ליתן לו שכרו כפועל בטל, ה"ה רשאי, דלא נקבע בשעת הנתינה שאם יהא הפסד יפסיד ב' שלישי הריוח, או שאם יהא שם ריוח יטול כמו החלק שהי' מפסיד ותוספת שליש חלק חבירו, דמ"ש מהיכא שלא התנו כלום, שלא נקבע ב' שליש בשכר ושליש בהפסד, ויכול ליתן לו שכרו כפועל בטל, ומה טעם יש לומר דכל שהתנה על הריוח או על ההפסד שאני וכבר חל תקנ"ח דנוטל שכרו בהפסד או בריוח, הרי מה שהתנה על הריוח או על ההפסד, אינו שייך כלל לתקנ"ח, אלא הוא קובע בזה חלק המלוה, כמבו' בד' הרמב"ם, וא"כ תיקשי, דמ"ט אם התנה על ההפסד שרי ע"י שיטול כמו אותו החלק שהי' מפסיד ותוספת שליש חלק חבירו, ומ"ש ממותר שליש דאסור היכא שאין לו עסק אחר, והכא הרי אינו נוטל שכר אלא אם יהא ריוח, דאם יהא הפסד ה"ה מפסיד כל חלק המלוה, כמבו' בד' הרמב"ם.[[1]](#footnote-2)

גם בעיקר מש"כ החדרי דעה דהא דבההיא דרבא שרי אף בשאין לו עסק אחר, הוא משום דנותן לו ריוח בשכר ובהפסד, יל"ד בזה, דהאמנם אי נימא במכוון ד' הרמב"ם דדינא הוא דנוטל שליש חלק הפיקדון בין בריוח ובין בהפסד, שפיר ניחא, אך הרי בד' הגר"א שם סקי"ז מבו' דמכוון הרמב"ם הוא דהברירה ביד המתעסק, והיינו דדינא הוא דאו פלגא בהפסד ותרי תילתא בשכר, או פלגא בשכר ותילתא בהפסד, והברירה ביד המתעסק, ונת' בזה באורך במק"א?, ולפ"ז יל"ד אם הוי זה טעם להתיר טפי, שהרי לית לי' טפי מריוח בצד א', והגם שבידו לברר אם זכותו היא לקבל שכר לצד הריוח או לקבל שכר לצד ההפסד, י"ל דזה ל"מ, וצ"ע בזה.

ו] ונ' לישב, דהנה לפ"מ שפירש הגר"א פלוגתא דרב ושמואל במותר שליש בשכרך, היא בשיש לו עסק אחר ולא התנה עמו מתחילה, יל"ד בדין מותר שליש בשכרך היכא שהתנה עמו מתחילה ואין לו עסק אחר, דכה"ג הרי לדעת הרמב"ם ודעימי' שרי אף בשקצץ עמו דבר מועט.

ובפשוטו נ' דדין זה תליא בפלוגתת רב ושמואל, דלדעת רב דמותר שליש בשכרך שרי בשיש לו עסק אחר אף דלא התנה, אשר היינו משום דבכה"ג מצי לקצוץ עמו שכר מועט, וע"כ ה"נ מצי ליתן לו מותר שליש, הרי ממילא דה"נ בשאין לו עסק אחר והתנה עמו מתחילה, כ"ה דמצי לקצוץ עמו שכר מועט, מצי לקצוץ עמו מותר שליש, אך לדעת שמואל דאף בשיש לו עסק אחר לא סגי במותר שליש, הגם דסגי בשכר מועט, והרי דס"ל דמותר שליש לא חשיב אף כשכר מועט, ומשום דאם לא מצא מותר שליש ילך לביתו ריקם, הרי דה"נ בהתנה מתחילה, אף דסגי בשכר מועט, מ"מ לא סגי במותר שליש, וז"פ.

והא דלדעת רב ה"ז מותר בכה"ג, הוא מפורש בד' הרמב"ם בפ"ו ה"ד שכתב דכל שהתנו מתחילה שיהא ריוח המתעסק יתר על הפסדו תנאו קיים ותוספת זו כנגד עמלו, ואף בשהתנו שאם יהא שם שכר יטול המתעסק תשיעיתו ואם יהא שם הפסד יפסיד עשיריתו תנאו קיים, ואף בשאין לו עסק אחר, ואף לדעת רבותיו שהביא שם דס"ל דל"מ אלא בשיש לו עסק אחר, היינו רק כשאין הריוח שתות יותר מההפסד, אך כל דהריוח יתר שתות על ההפסד שרי, והרי דכל הא דמותר שליש בשכרך לא שרי אלא בשיש לו עסק אחר, הוא רק כשלא התנה עמו, אך כל דהתנה עמו ה"ז מותר אף בשאין לו עסק אחר.

וגם לפירש"י בההיא דמותר שליש, מצינו כן בדרכ"מ סימן קע"ז ובש"ך שם סק"ט שכתבו דכל שהתנה כן מתחילה שרי אף בשאין לו עסק אחר, ועיי"ש בשער דעה סק"ג שהאריך בזה, והביא מד' קונט' הסמ"ע סימן ב' שנקט לא כן, והטעם בזה הוא כמש"נ, משום דכ"ה דכשיש לו עסק אחר סגי במותר שליש אף בשלא התנה מתחילה, והרי דקציצת מותר שליש חשיבא כקציצת דבר מועט, ה"נ כשהתנה מתחילה סגי במותר שליש, כ"ה דסגי בקציצת דבר מועט.

והנה אמנם במש"כ הדרכ"מ שם כן בשם הב"י, צ"ע רב, דלכאו' בד' הב"י מפורש להיפך, ז"ל בתו"ד בביאור ד' רבינו ירוחם, אבל בשאין לו עסק אחר "אם התנה עמו מותר שליש בשכרך אסור" וכן אם לא התנה וכשחלקו נתן לו דינר אסור עד שיתן לו כפועל או ריש עגלא וכו', עכ"ל, והרי להדיא דהגם דבדינר כתב דכל הא דאסור הוא רק בשלא התנה מתחילה, מ"מ במותר שליש ה"ז אסור אף אם התנה בתחילה, וכ"ה גם בד' הב"י בהמשך דבריו במש"כ בביאור ד' הרי"ף והרא"ש, ז"ל, כדאמר רב מותר שליש בשכרך וכו' כלומר כשבאו לחשבון קודם שידעו כמה ריוח יש אם אמר לו כן מותר, ואפילו אם נפרש דההוא דמותר שליש כשפסק עמו תחלה הוא ואנן בשלא פסק עסקינן מ"מ שמעינן מההיא דכי אית ליה עיסקא אחרינא קיל טפי, עכ"ל, והרי שנסתפק לומר דכל הא דשרי מותר שליש לדעת רב בדאית לי' עיסקא אחרינא, הוא רק בשפסק עמו תחילה, וא"כ הרי בע"כ דהיכא דלי"ל עיסקא אחרינא לא סגי במותר שליש, אף בשפסק עמו תחילה, ואף לפ"מ שדן לפרש ההיא דמותר שליש בשלא פסק עמו תחילה, אכתי י"ל דהיכא דלי"ל עיסקא אחרינא ה"ז אסור אף בשפסק עמו תחילה, וצ"ע רב בזה.

ז] ולפ"ז י"ל, דהיכא שלא נתרצה ליתן שכר, דחייל דינא דתרי תילתי באגר ותילתא בהפסד מתקנ"ח, ה"ז חשוב כמו שפסק עמו כן מתחילה, דכיון דמתקנ"ח הוא שיהא כן דין העסק, וכבר מתחילה הי' תקנ"ח שאם יקבע ביניהם שעבודתו היא בחינם, יהא הדין דתרי תילתי באגר ותילתא בהפסד, חשיב כפסק עמו מתחילה.

והיינו משום דהא דכל שפסק עמו מתחילה שרי, הוא משום דכה"ג נקבע בפעולתו שהיא בעד שכר זה, וע"כ א"צ ליתן לו יותר מזה, ומשא"כ כשלא התנו מתחילה ואין פעולתו בעד זה, צריך ליתן לו שכר פעולתו הגמור, וע"כ כל דחייל הכי מתקנ"ח דפעולתו היא בעד זה, חשיב כהתנו מתחילה.

גם יל"פ למש"נ במק"א בדעת הרי"ף בתשובה, דהא דבעי' שיפסוק עמו מתחילה הוא כ"ה שיתרצה המקבל לכך, וכל שנתרצה לכך מצינו לחשוב לזה כשכר טרחו, אף שאי"ז שכרו משלם, ולפ"ז י"ל דה"נ כל דחייל כן מתקנ"ח שקבעו חכמים שזהו שכרו, סגי אף בשכר מועט.

ולפ"ז נ', דמה"ט אף דמודה רב דמותר שליש בשכרך לא שרי אלא בשיש לו עסק אחר, מ"מ שפיר מהני הא דמתקנ"ח תרי תילתי באגר ותילתא בהפסד, שהרי לדעתו כל שפסק עמו מתחילה שרי מותר שליש אף בשאין לו עסק אחר, וע"כ ה"נ כל שמתקנ"ח הוא כן ה"ז מותר, וכמש"נ.

ונמצא לפ"ז, דיש להביא מקור נוסף להא דכל שפסק עמו מתחילה שרי, מתקנתא דתרי תילתי באגר ותילתא בהפסד, והגר"א כתב מקור אחר לזה מדינא דריש עגלא לפטומא.[[2]](#footnote-3)

?ומש"כ הש"ך בסק"ח דהא דשליש ריוח ל"מ בשאין לו עסק אחר, הוא רק להרמב"ם לטעמי' דבסתם עיסקא נוטל הנותן שליש בריוח וב' שליש בהפסד, יל"פ דאין כונתו דלדעת ש"ר דבסתם עיסקא נוטל מחצה בהפסד וב' שליש בריוח חזינן מינה דסגי בריוח שתות להתיר, וא"כ מה"ט יש לנו להתיר בשאמר ששליש הריוח יהא לך, דזה י"ל דאינו ראי' כלל וכמש"נ לדעת הגר"א, דאף אם לא סגי להתיר בשאמר שליש הריוח יהא שלך, מ"מ כל דחייל הכי מתקנ"ח שרי משום דהוי כהתנו מתחילה, אלא מכוון הש"ך דלדעת ש"ר ל"ש לאסור בשנותן לו שליש הריוח אף שלא התנה כן מתחילה, דהרי אף בלא דבריו חייל הכי מתקנ"ח.?

**ג**

ח] והנה הגר"א שם כתב עוד, ז"ל, והטור מפרש ג"כ מותר שליש כפי' הרמב"ם וכן מפ' הרי"ף והרא"ש וש"פ ומפ' מותר שליש לאו דוקא אלא דבר מועט, עכ"ל.

וצ"ע, דהאמנם לדעת הטור שפיר י"ל דמפרש לההיא דמותר שליש כפי' הרמב"ם, ולא תיקשי שהרי אף בסתמא חייל דפלגא בהפסד ותרי תילתי באגר, דהטור לטעמי' דס"ל דבסתמא הברירה ביד המקבל, וע"כ שפיר י"ל דכל שרוצה הנותן לקבוע שיהא פלגא בהפסד ותרי תילתי באגר ה"ז אסור, וכמש"נ לעיל לדעת הרמב"ם.

אך לדעת הרי"ף והרא"ש שכתב הגר"א שם סקי"ז בדעתם דבסתם הוא פלגא בהפסד ותרי תילתי באגר, א"כ היאך מצינו לפרש לההיא דמותר שליש דהיינו דמהמותר על הקרן יהיה שליש שלך, הרי אף בלא שהתנה כן ה"ז חל ממילא מתקנ"ח.

ט] ובפשוטו הי' נ' לישב בזה, לפמש"כ הגר"א בהמש"ד, ז"ל, אלא שדעת הרי"ף והרא"ש דפלגא באגר כו' לא מהני אלא בפסק עמו מתחלה בכה"ג, עכ"ל, ולמד כן ממש"כ הרא"ש בסוגיין, ז"ל, והוא שלא פסק תנאי עמו אלא בסתם הושיבו למחצית שכר. אבל אי בעי למיפסק לכל יומא דשותפותא פוסק, כדרבא דאמר אי שקיל מלוה פלגא באגר דרי תרי תלתא בהפסידא ואי שקיל תלתא באגר דרי פלגא בהפסידא, עכ"ל, והרי דכל דינא דאי פלגא באגר וכו', הוא רק בשפסק עמו כן בתחילה, אך אם הושיבו בסתם צריך ליתן לו שכרו כפועל בטל.

ולפ"ז הרי ניחא בפשיטות הא דאסרינן במותר שליש שהתנה דמהמותר על הקרן יהא שליש שלו, שהרי לא חייל כן ממילא מתקנ"ח, דכל תקנ"ח דפלגא ותרי תילתי הוא רק בשהתנה כן להדיא, וז"פ.

י] אמנם באמת נ' דאין לישב כן, דהנה בעיקר מש"כ הגר"א בדעת הרי"ף והרא"ש דפלגא באגר כו' לא מהני אלא בפסק עמו מתחלה בכה"ג, ילה"ע בזה ממש"כ הרא"ש בפ' המקבל סימן ט', ז"ל, מיירי כשנתן לו עיסקא ולא קצב לו שכר, דאז הוי תלתא באגר ופלגא בהפסד לנותן, עכ"ל, והרי להדיא דכל שלא קצב לו שכר להדיא, הוי הדין דתילתא באגר ופלגא בהפסד, וזה דלא כמש"כ הגר"א דדינא דפלגא וכו' הוא רק בשפסק עמו מתחילה.

ובאמת צ"ע סתירת ד' הרא"ש, דבפירקין כתב דכשלא פסק נוטל שכר כפועל בטל, ואם רוצה לפסוק יכול לפסוק פלגא באגר וכו', והתם כתב להיפך, דכשלא קצב שכר הוי תלתא באגר ופלגא בהפסד, ומ' קצת, דחייל מתקנ"ח שיהא תלתא באגר ופלגא בהפסד, ואף אם יתרצה הנותן עתה ליתן לו שכר כפועל בטל.

יא] ונ' ברור בזה דהדין חלוק, דודאי הא דפלגא בהפסד ותרי תילתי בשכר חייל מתקנ"ח אף בשלא פסק עמו בתחילה, אך הא דפלגא בשכר ותרי תילתי בהפסד לא חייל אלא בשפסק עמו מתחילה, והיינו משום דפלגא בשכר ותרי תילתי בהפסד הוי תרי תילתי פיקדון, ואי"ז כתקנ"ח דעיסקא דפלגא מלוה ופלגא פיקדון, וע"כ אי"ז חל רק בשפסק עמו כן מתחילה.

ולפ"ז לא סתרי ד' הרא"ש זל"ז, דמש"כ בסוגיין דכשלא פסק נוטל שכר כפועל בטל, הרי איירי להדיא בשהושיבו למחצית שכר, דבזה איירי מתניתין, וכדתנן אין מושיבין חנוני למחצית שכר, ופירש"י לא יאמר וכו' והריוח נחלוק, דבכה"ג ל"מ חייל תקנתא דפלגא בהפסד ותרי תילתי בשכר, וע"כ חייב ליתן שכרו כפועל בטל, ולא מצי יהיב פלגא בשכר ותרי תילתי בהפסד, כיון שלא התנה עמו כן מתחילה, וכפי הנראה דקדק כן הרא"ש מלישנא דמתני' דלא שרי אא"כ נותן לו שכרו כפועל בטל, ול"מ יהיב פלגא בשכר ותרי תילתי בהפסד, משום דאיירי בשלא פסק עמו בתחילה.

אך בהמקבל דאיירי הרא"ש בשנתן בסתם ולא קצב לו שכר, הרי דבזה אדרבה חייל הדין דפלגא בהפסד ותרי תילתי בשכר, ויש מקום לומר דכבר נקבע כן מתקנ"ח, ול"מ עתה ליתן כפועל בטל, וז"ב.

יב] ומש"כ הגר"א שדעת הרי"ף והרא"ש דפלגא באגר כו' לא מהני אלא בפסק עמו מתחלה בכה"ג, עכ"ל, נ' ברור שכונתו רק על פלגא באגר ותרי תילתי בהפסד, דזה ל"מ אלא בפסק עמו מתחילה בכה"ג, אך פלגא בהפסד ותרי תילתי באגר ודאי מהני אף בשלא פסק עמו מתחילה.

וכל מש"כ דבשלא פסק עמו הוי כפועל בטל, הוא רק בשפירשו להדיא למחצית שכר, כגוונא דמתניתין, דכה"ג ל"מ חייל תקנ"ח דפלגא בהפסד ותרי תילתי באגר, וע"כ הוא חייב ליתן לו כפועל בטל.

ואף שהגר"א סתם בדבריו, מ"מ בע"כ כונתו בכה"ג, וכן נ' גם מהמש"ד הגר"א שכתב, ז"ל, רק שדברי הרי"ף מגומגמין קצת מש"ש והיינו דקאמר בין כו' כדפסקו כו' דודאי ליתן שכרו כפועל א"צ פיסוק מתחלה, ואפשר דס"ל דאם לא פסק מתחלה אסור ליקח לגמרי משום רבית כיון דמתחלה היה באיסור וכמש"ל סכ"ה, עכ"ל, ולכאו' כ"ז הוא בשהתנה להדיא למחצית שכר, דומיא דדינא דסעיף כ"ה דאיירי בשפירש בשטר פלגא באגר ופלגא בהפסד, דבכה"ג כיון שלא פירש שיתן שכר כפועל בטל, ה"ז מתפרש שלא יתן לו שכר כלל, וע"כ הוי זה עיסקא שנעשית באיסור, אך אם מסר העיסקא בסתמא ולא התנה כלום, לא חשיב כלל כעיסקא שנעשית באיסור.

והדברים מוכרחים כן בדעת הגר"א, שהרי להדיא כתב שם סקי"ז, ז"ל, אבל רש"י וכו' כתב שבסתם הוא פלגא בהפסד ותרי תילתא באגר "וכ"כ הרי"ף שם ורא"ש" וכו', עכ"ל, והרי להדיא שדעת הרי"ף והרא"ש דאף בסתם שלא התנו, הוי הדין פלגא בהפסד ותרי תילתי באגר, ולכאו' זה דלא כמש"כ הגר"א בסק"ו שדעת הרי"ף והרא"ש דלא אמרי' דפלגא באגר וכו' אלא בשפסק עמו מתחילה.

אך הדבר ברור כמש"נ, דמש"כ הגר"א דל"מ אלא בשפסק עמו מתחילה, הוא רק על פלגא באגר ותרי תילתי בהפסד, אך פלגא בהפסד ותרי תילתי באגר מהני אף בשלא פסקו כן מתחילה.

ואדרבה ד' הגר"א בסק"ו מתבארים ע"פ דבריו בסקי"ז, דכיון דדעת הרי"ף והרא"ש דסתם עיסקא הוא פלגא בהפסד ותרי תילתי באגר, והיינו משום דסתם עיסקא פלגא מלוה ופלגא פיקדון, וכנ"ל, הרי דמה"ט אף היכא שהתנו להדיא פלגא באגר, מ"מ לא חייל מתקנ"ח שיהא ב' שליש בהפסד, דהתקנ"ח דעיסקא הוא פלגא בהפסד ותרי תילתי באגר, וז"ב.

יג] ולפ"ז הרי הדר צ"ע מש"כ הגר"א בדעת הרי"ף והרא"ש דההיא דמותר שליש בשכרך היינו דמהמותר על הקרן יהיה שליש שלך, וזה צ"ע, שהרי אף בלא שהתנה כן ה"ז חל ממילא מתקנ"ח.

ונ' דבעכצ"ל בזה, דדינא דרב דמותר שליש בשכרך, קאי על מתני' דפסק עמו למחצית שכר, דבכה"ג לא חיילא תקנ"ח דפלגא בהפסד ותרי תילתי באגר וכמש"נ בדעת הרא"ש, ואך שנתרצה אח"כ ליתן לו מותר שליש בשכרו, שהרי בלא"ה צ"ל דההיא דמותר שליש בשכרך איירי בשלא פסק עמו בתחילה, דאם פסק עמו מתחילה הרי שרי אף בדלית לי' בהמה לדידי', וכמש"א אם פלגא בהפסד תרי תילתי באגר, ובזה הוא דפליגי רב ושמואל אם ה"ז מותר, ומסקינן דאף רב לא שרי אלא בדאית לי' בהמה לדידי', ואכתי צ"ע בזה.

וצריך להוסיף עוד בזה, דל"ד למש"נ לעיל סק"ג דכל הך דינא דאם נתרצה לבסוף ליתן לו שכר עמלו בכל יום רשאי, הוא רק אם מעיקר נתן לו העיסקא סתם, אך כל שפירשו להדיא מתחילה שיטרח המקבל בחינם, תו ל"מ ליתן לו שכר עמלו, דעי"ז לא יהא בזה משום רבית, דמתנה בעלמא הוא דקיהיב לי', וא"כ ה"נ נימא דכל שפסקו מתחילה שיהא מחצה שכר, תו ל"מ ליתן לו עוד שליש בשכרו, דמתנה בעלמא הוא דקיהיב לי', דשאני הכא שלא התנו שיטרח המקבל בחינם והרי שפיר יכול ליתן לו עתה שכרו כפועל בטל, וע"כ מצי ליתן לו שליש הריוח בשכרו ולא חשבינן לה כמתנה בעלמא, אף שמתחילה פירשו להדיא שלא יטול אלא מחצה בריוח, ודו"ק.

1. אמנם עמש"נ ב? ללמוד מד' הרדב"ז והגידו"ת, דבכה"ג שפסק עמו צד א', חשיב כהתנו להדיא על הצד השני, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם צ"ע, שהרי בגמ' מקשי' אהא דמותר שליש בשכרך מותר, מהא דריש עגלא לפטומא, מאי לאו דא"ל מותר שליש בשכרך, ומשני בשנויא בתרא, דכי קאמר רב מותר שליש בשכרך מותר, כגון דאית ליה בהמה לדידי' וכו', ובפשוטו לפום הך שנויא, קיימי' בהא דריש עגלא לפטומא איירי בשאמר לו מותר שליש, ואם הא דריש עגלא לפטומא איירי בשהתנה עמו מתחילה, א"כ מ"ט לא שרי במותר שליש לחודי', שהרי כל הא דלא שרי מותר שליש בשאין לו עסק אחר הוא רק כשלא פסק עמו תחילה, כמש"כ הרמב"ם פ"ו ה"ד, וכמו שהבאנו לעיל סק"ו.

   אך באמת הרמב"ם שם ר"פ ח' שהביא הגר"א שם הביא לדינא דריש עגלא בשאין לו עסק אחר, ולא הזכיר דאמר לו מותר שליש, והרי דלפום שנויא בתרא הא דריש עגלא איירי אף בשלא אמר לו מותר שליש, וצ"ב היאך ה"ז מתישב בסוגיית הגמ', ולפ"ז שפיר י"ל דהא דשרי הוא משום שהתנה מתחילה, ואה"נ אף במותר שליש לחודי' הי' מותר בכה"ג, אך יש מקום לפרש לדעת הרמב"ם, דמש"א מאי לאו דאמר מותר שליש, לאו היינו משום דבלא זה אין להתיר בריש עגלא וכמש"כ הריטב"א, אלא היינו משום דאורחא דמילתא הוא שנותן לו מקצת מן הריוח, אך לעולם ריש עגלא שרי אף בשלא אמר מותר שליש, ולפ"ז הרי שפיר י"ל דגם לפום שנויא בתרא איירי ההיא דריש עגלא אף בשאמר מותר שליש, (וכפשטות הסוגיא), ושוב צ"ע דאם איירי בשהתנה מתחילה, מ"ט לא שרי במותר שליש לחודי', וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-3)