17עירוי הנוזל על גב הכירה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

עירוי הנזחל ע"ג הכירה

הרמ"א (סימן צב ס"ז) מביא את דברי תרוה"ד (סימן קפא) – בענין קילוח מקדרה שהלך אל קדרה אחרת. והביאו – באופן שהקדרה השניה צוננת, כפי פירושו של הב"י בסימן צא (הביאו הדרכי משה בסימן צב אות ז), כדיבואר.

התרוה"ד דן ב"קדרה מלאה חלב שפותה אצל האש על הכירה ומחמת הרתיחה יצא חלב למעלה מאוגני הכלי והיה נזחל ונמשך בקילוח בלי הפסק דרך דופני הקדרה על גבי הכירה עד שהגיע אצל בשר שהיה ג"כ על גבי הכירה". ומסקנת תרוה"ד להחמיר באופן שהיד סולדת בחלב במקום שנגע בבשר – משום שנחשב כעירוי מכלי ראשון.

מפרש הב"י – שע"כ תרוה"ד דן רק באופן שהבשר צונן, ולכן מחמיר רק בחלב רותח – משום עירוי כלי ראשון. משא"כ אם הבשר רותח, היה נאסר אף בחלב צונן – משום תתאי גבר.

והיינו דברי הרמ"א הנ"ל, אלא שהביא ציור של קדרה. וממילא, אף באופן שלא נפסק הקילוח ונחשב כעירוי כלי ראשון – רק הקדרה נאסרת [כדי קליפה],

ביאור דברי הב"י

בפירוש הב"י – יש חידוש בדין עירוי. שהרי כאן איירי שנזחל ע"ג הכירה ואינו נשפך מהאויר, ומנין לב"י שגם כה"ג נחשב כעירוי מכלי ראשון. ועוד, דבאמת אינו לגמרי כדין עירוי כלי ראשון, שהרי בנפסק הקילוח – להדיא בדברי תרוה"ד והרמ"א שלא יאסור. ואילו עירוי ממש מכלי ראשון אוסר כ"ק – אף בנפסק הקילוח, כמפורש בש"ך בסימן קה סק"ה [הובא גם בפמ"ג כאן].

וא"כ – מנין לב"י שנזחל בלא נפסק בקילוח ייחשב כעירוי. אלא שלא היה לב"י ביאור אחר בדברי תרוה"ד [שהצריך דווקא חלב רותח], וע"כ שכוונת תרוה"ד – דכל שלא נפסק הקילוח הוי כדין עירוי.

קושית הפמ"ג מדברי האו"ה

הש"ך בסימן צה סקי"ח מביא את שיטת האו"ה (כלל לד, דין כא ודין כג) דהא שעירוי כלי ראשון אוסר כ"ק – היינו רק במקום נפילת הקילוח, אולם מה שמתפשט משם לצדדין או לכלים אחרים – דינו ככל שני.

שואל הפמ"ג – שדינו של האו"ה נסתר מדברי תרוה"ד הנ"ל, הסובר דקילוח שנזחל ע"ג הכירה הוי כעירוי כלי ראשון – אף שוודאי אינו מקום נפילת הקילוח. והוא סתירה גם בדברי הש"ך, שהביא את דין האו"ה ואילו בסימן צב (סקל"ד) הביא את דין התרוה"ד, ולא העיר שסתרי אהדדי.

מתרץ הפמ"ג, שתרוה"ד איירי באופן שהקדרה שממנה נשפך הרוטב – היא ע"ג האש [כמפורש בלשון תרוה"ד, וכן מוכח מהא שדייק בדברי רש"י בשבת בדין חמי טבריא – שהמים באמבטי הוו כלי ראשון], ולכן אף בהמשך הקילוח [שלא נפסק] – נשמר חום של עירוי כלי ראשון. משא"כ בדין האו"ה – שמערה מכלי ראשון שכבר אינו על האש, רק מקום נפילת הקילוח נחשב כעירוי כלי ראשון, וכל שמתפשט משם – כבר איבד את חומו ונידון ככלי שני.

דוחה הפמ"ג, שהן אמת שאפשר ליישב את דברי תרוה"ד עם דברי האו"ה כנ"ל, אולם בדברי הרמ"א חזינן לא כך. שהרי הביא את דברי תרוה"ד בסתם - "קילוח מן קדרה רותחת", ובדבריו בתורת חטאת (כלל נו דין ז) פירש להדיא "ואם קדרה על האש או שאר כלי ראשון", הרי שהבין את דברי תרוה"ד אף שאינו ע"ג האש – ודלא כדברי האו"ה.

שיטת האו"ה לדינא

דברי האו"ה – הם קולא מחד גיסא, וחומרא מאידך גיסא. דלענין איסור הנשפך על כלי [או בשר וחלב] הוא קולא, שרק מקום נפילת הקילוח נאסר. אולם בדין הגעלה הוא חומרא גדולה, שהרי דבר שנאסר כ"ק – די להכשירו בעירוי, ולשיטת האו"ה – יהני העירוי רק להכשיר את מקום נפילת הקילוח, ונפל בבירא כל דין הגעלה בעירוי. משא"כ לדברי תרוה"ד, יהני העירוי – לכל שטח התפשטות הקילוח.

בשלמא אם נקבל את תירוצו של הפמ"ג – שחלוק ע"ג האש מאשר שאינו ע"ג האש, אזי נוכל להכשיר עירוי מקומקום חשמלי דולק וכדו'. אולם הפמ"ג שדא ביה נרגא כנ"ל. ועוד שבדברי התו"ח הנ"ל מוכח שלא קיבל תירוץ זה, דאם ס"ל שיש הבדל בין ע"ג האש לבין אינו ע"ג האש, אמאי פירש את תרוה"ד אף באינו ע"ג האש – שלפ"ז ע"כ נצטרך לחדש שהאו"ה [שהוא תלמיד תרוה"ד] פליג עליה. והיה לו לתו"ח לפרש את תרוה"ד כפשטותם – שאיירי ע"ג האש, שלפ"ז יעלו בקנה אחד עם דברי האו"ה.

וע"כ ס"ל לתו"ח – שאין מקום לחלק בין ע"ג האש לבין כשאינו ע"ג האש, וא"כ לשיטת האו"ה לא יהני הגעלה בעירוי. והוא נ"מ טובא בהגעלת שולחנות והגעלת שיש לפסח – שלא יהני בעירוי. ואף אם יקלח על כל נקודה ונקודה(!) – עדיין לא יהני, שהרי המים שהתפשטו בקילוח הראשון – נהפכו לכלי שני, וכשיערה אח"כ על מקום זה מהכלי ראשון –נאמר תתאי גבר, ובטל דין עירוי כלי ראשון מהקילוח [כמפורש ברמ"א כאן - שבכ"ש אמרינן תתאה גבר]. אמנם עיין פמ"ג שם סקי"ד בא"א, שכתב להזהר לערות בכל המקומות – ע"פ דברי האו"ה שהביא הש"ך בסימן צה סקי"ח. והוא צ"ע כמו שהערנו שאין זה מספיק – בגלל התפשטות המים בעירוי הקודם.

ונראה, שלהכשר שולחנות ושיש – בעינן דווקא ע"י אבן מלובנת או ע"י מגהץ. ועיין משנ"ב בסימן תנ"א ס"ק קיד, שבלא"ה לא סמך על עירוי – והצריך דווקא אבן מלובנת.

שיטת החוו"ד

החוו"ד (סימן צב סקכ"ג) מיישב באופן אחר את הסתירה בין דברי תרוה"ד לדברי האו"ה. דחלוק דין בישול [או מפליט ומבליע כאחד] מדין מפליט או מבליע. שלענין להבליע חלב בבשר [נידון תרוה"ד], אף באופן שנזחל – עדיין דין עירוי כלי ראשון עליו ונבלע החלב בבשר. משא"כ בנידון האו"ה – שבעינן שהעירוי יפליט מכלי אחד ויבליע בכלי אחר, ס"ל שלהבליע ולהפליט כאחד – הוא כדין בישול, ובזה לא מהני עירוי כלי ראשון – כל שאינו מקום נפילת הקילוח.

דברי החוו"ד דחוקים טובא. לא מיבעיא בשיטת תרוה"ד, שהחוו"ד עצמו הוכיח שדן אף לענין בישול – שהרי בנה יסודו על הסוגיא בשבת שאיירי לענין בישול. אלא שהחוו"ד רוצה ליישב את דברי האו"ה עם פסק הרמ"א, והיינו שהרמ"א פסק את דברי תרוה"ד לחצאין.

טוען היד יהודה (סוף סקמ"ז), שאף בדברי האו"ה – אין ביאור החוו"ד מחוור. דאין הנידון שם נקרא מפליט ומבליע כאחד, שהרי הפליט מהכלי הראשון – בחום כלי ראשון, ורק מבליע בכלי השני בעירוי [וכן הקשה האג"מ יו"ד א תשובה מב ענף ג]. ובר מן דין, טוען היד יהודה (סימן צא סוף סקי"ב) – שלא נמצא מקור מפורש להא שמפליט ומבליע כאחד נידון כבישול.

ביאור חדש בדברי תרוה"ד

נראה לפרש את דברי תרוה"ד - בבשר רותח, ודלא כשיטת הב"י – שביארו דווקא בבשר צונן. דכל הכרח הב"י לפרשו בבשר צונן, הוא משום שדימהו לדין תתאה ועילאה כנ"ל. אולם הט"ז (סקכ"ז) מביא את שיטת המהרש"ל – שנחשב כנוגעים זב"ז ולא כתתאה ועילאה [דלא כביאור הב"י], וא"כ, אם אחד חם ואחד צונן - ייאסר רק כדי קליפה (עיין סימן קה ס"ג ברמ"א), ואילו פשטות כוונת תרוה"ד לאסור את כל - הבשר ולזה בעינן שיהיו שניהם רותחים (עיין רעק"א על הט"ז הנ"ל).

גם לביאור זה – חולקים תרוה"ד והאו"ה, שהרי תרוה"ד מחשיב גם את המשך קילוח לכלי ראשון – ודלא כדברי האו"ה. ונצטרך ליישב כדברי הפמ"ג – שחלוק דין על האש מאשר שאינו ע"ג האש, וכנ"ל.

ביאור שיטת הב"י

הבאנו את דברי המהרש"ל שדן את הקילוח שנזחל ע"ג הכירה – כדין נוגעים זב"ז, וכן פשיטא להו למנחת יעקב (נה, כג) וליד יהודה (סק"נ).

אמנם הב"י פירש – שנחשב כתתאה ועילאה, והוא צ"ב – שהרי בפשטות צדקו הפוסקים הנ"ל שהם כנוגעים זה בזה.

הש"ך (סקל"ו) מבאר את דברי הב"י בג' אופנים.

1. "דהכא כיון שבא הקילוח מלמעלה הוי כעילאה". והיינו דאף כשנוגע בבשר – הם זה בצד זה, אולם כיון שהגיע מלמעלה – כחו כעילאה, והבשר שהוא תתאה גובר עליו. והוא חידוש בחכמת הטבע, שהיד יהודה (סק"נ) תמה ש"אין לזה מקור כלל".
2. "כיון שהקדרה עומד במקומו חשיב תתאה כמו שכתוב בדרישה בריש סימן צא", והוא כשיטת הרשב"א – הובא בש"ך בסימן צא סקכ"ג. [אמנם עיין יד יהודה סק"נ – שהרשב"א הסובר כן הוא לשיטתו, ולא קיי"ל כן]. ותמה החוו"ד (סקכ"ד) דא"כ נפל בבירא כל דין נוגעים זב"ז, דתמיד זה שהגיע קודם - ייחשב תתאה, ולא יהא דין נוגעים זב"ז זולת באופן "כשנעקרו שניהם ממקומם והניח זה אצל זה בפעם אחת".
3. "הכא מקלח על הקדרה כמ"ש הב"ח סוף סימן צא".

החוו"ד מבאר באופן שונה, שכל שנסמך על חבירו - נחשב כעילאה, והיינו רוטב שנסמך על הגוש. וכל דין נוגעים זה בזה, היינו בשני גושים – שאינם צריכים להיסמך זה על זה. אמנם היד יהודה (שם) דוחה חילוק זה, וטוען שבדברי הר"ן (חידושים לחולין דף קיג) מפורש שאף רוטב בצד חתיכה נחשב כנוגעים זה בזה.

מסקנת היד יהודה

היד יהודה ס"ל שנחשב כנוגעים זה בזה – וכשיטת המהרש"ל, ולפ"ז באחד חם ואחד צונן – לא ייאסר אלא כ"ק. אלא "דגם הט"ז חשש שלא להורות קולא נגד הב"י והרמ"א", ולכן בנידון הרמ"א שדיבר בקדרה – מחמיר היד יהודה אף בקילוח צונן. והוא בצירוף שיטת האו"ה (הובא בדרכי משה אות ז'), הסובר בקדרה רותחת שהושמה ע"ג חלב צונן –שבעי ששים כנגד החלב, ולא אמרינן תתאה גבר. וביאר היד יהודה (סוף סקמ"ה) – שהוא משום שקדרה עם תבשיל שבתוכה אינו מתקרר מתתאה – משום שהקדרה והתבשיל מחממים זה את זה.

אולם בנידון תרוה"ד - שהקילוח נגע בבשר גופא [דבזה אין את צירוף שיטת האו"ה הנ"ל], מיקל היד יהודה – שוודאי דינו כנוגעים זב"ז, וכשאחד צונן – אין נאסר אלא כ"ק [אף שהתתאה חם].

והיינו, דאף שלא קיי"ל כשיטת האו"ה – בדין קדרה לענין תתאה ועילאה, וכן לא קיי"ל כשיטת הרשב"א – לענין עומד במקומו. אולם בנידון הקילוח בצד הקדרה, מצטרפים שתי הסברות יחד – וחיישינן לחומרא, והקדרה נאסרת. משא"כ בבשר בלא קדרה, ס"ל ליד יהודה דלא כשיטת תרוה"ד – ודינו כנוגעים זב"ז שאין דין תתאה כלל.

היאך לשער את הרוטב

באופן שהקילוח אוסר כולו [בשר – לביאורינו בתרוה"ד, או קדרה וחלב רותחים – לשיטת הרמ"א, עיין מנחת יעקב כלל נה אות כד], נחלקו האחרונים היאך לשער בששים. שבתורת חטאת (סעיף ז) איתא שבעינן ששים נגד מה שנגע בקדרה, וכן הבין החוו"ד (סימן צב סק"כ וביתר אריכות בסימן צא סק"ו) – משום שלח אינו חיבור. אולם הפמ"ג (סימן צה סקי"ח בשפ"ד) מתקשה "שהכל מחובר", ומסקנתו "וצריך לומר דמכל מקום משערין באומד יפה, וצריך עיון גם בזה".