21 בעלים לתמורה
קטגוריות: ש_ס / מד תמורה / תמורה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץמ

אור ליום ב' כ"ו אייר תשס"ד

**בדין בעלים לתמורה, ובטעמא דאין הכהנים ממירין בבכור**

א] תמורה ז:, אמר ריב"נ מה לי אם אין ממירין בחטאת ואשם שאין זכין בהן בחייהן וכו'.

ובתוד"ה שאין, ז"ל, וא"ת ואי זכין בהן בחייהן היכי מימר למ"ד בגמ' בתר מתכפר אזלינן, לישנא דלמ"ד צ"ב, דלא מצינו בגמ' חולק ע"ז, וי"ל דר"ל אף בתר מתכפר אזלינן ולאו לאפוקי בעלים אתא.

והנה כבר פירשו האחרונים, שודאי אין מכוון התוס' דהא דמסיק התם דמתכפר עושה תמורה, לא אתא למעוטי מקדיש, ואף המקדיש עושה תמורה, דהא פשיטא דאין המקדיש עושה תמורה, אלא מכוון התוס' הוא דכל דהוי בעלים ה"ה עושה תמורה אף אם אינו מתכפר, ומקדיש דאינו עושה תמורה היינו משום דלאו בעלים הוא, אך משא"כ אילו היו הכהנים זוכין בחטאת ואשם בחייהם שפיר היו עושין תמורה כיון דהוו בעלים.

ובפשוטו מוכח מד' התוס', דמקדיש קרבן ע"מ שיתכפר בו חבירו, המתכפר זוכה בבשר, דאי נימא דהוי הבשר להמקדיש, א"כ הרי נמצא דהמקדיש הוי בעלים, ומ"ט אינו ממיר, ומ"ש מכהנים שאילו היו זוכין בבשר חטאת ואשם מחיים היו ממירין, אף עי' באבי עזרי ריש הל' תמורה שכתב לדחות ראי' זו, עיי"ש.

ועיקר הא דהמתכפר זוכה בבשר, הוא מפורש במנחות דע"ג: בגוי המקדיש קרבן ע"מ שיתכפר ישראל, עיי"ש, וק' לחלק בזה בין גוי המקדיש לישראל המקדיש, האמנם דיש שכתבו דגוי כיון דבלא"ה אסור הוא לאכול הבשר, ע"כ דעתו לזכות הבשר לישראל, אך העירוני דאי"ז מתישב, דאי נימא דהמקדיש קרבן שיתכפר בו חבירו המקדיש אוכל הבשר, ונמצא דמכח הכפרה אין זוכה המתכפר בבשר, א"כ אף אילו יהא דעת המקדיש לזכות לו הבשר לא יהני מידי, דהיאך יחול הקנין ע"ז, ורק אילו בכל גוונא אוכל המתכפר הבשר, אשר היינו דזכות הבשר הויא להמתכפר, ע"כ כיון דזוכה בהכפרה ממילא אף זוכה בהבשר.

אמנם באבי עזרי שם ובחי' הגר"ש קידושין העירו בזה, ממש"א בב"ק די"ג. דניזק אוכל בשר ומתכפר אוכל לחם, והרי דשייך שיתחלק זמ"ז, וא"כ מהיכ"ת נימא דבמקדיש ע"מ שיתכפר חבירו אף מזכה לו הבשר, ולמש"נ לעי' הרי דממילא לא יהני אף אם יהא דעתו לזכות לו, ועוד ראיתי להעיר בזה, למש"כ הקצוה"ח בסי' ת"ו דאף לריה"ג דק"ל ממון בעלים ומהני מכירתו, מ"מ ל"מ למכור הכפרה, וכ"ה בתוס' הרשב"א פסחים ד"צ., ודלא כתור"פ ב"ק דס"ו:, והרי שמצינו לחלק הכפרה מהבשר, והגר"ח נקט דא"א לחלק זמ"ז, וא"כ מהיכ"ת נימא דבמקדיש ע"מ שיתכפר בו חבירו אף מזכה לו הבשר.

ובפשוטו צ"ל בזה, דודאי עיקר זכיית הבשר זיכתה תורה להמתכפר, וע"כ המקדיש ע"מ שיתכפר חבירו זוכה המתכפר בבשר, וכל מה דמצינו דמתחלקין הכפרה והאכילה זמ"ז, היינו רק היכא שהזוכה בבשר בא מכח המתכפר, והיינו דכי היכי דאחר שחיטה יכול המתכפר לזכות הבשר לאחר, להסוברים דאחר שחיטה נמי הוי זה ממון בעלים, ה"נ מחיים יכול אחר לזכות מכחו בזכות הבשר, וע"כ ניחא שפיר הא דניזק אוכל בשר, והא דלריה"ג יכול למכור הבשר, אף שאין יכול למכור הכפרה.

אך אכתי צ"ע ד' התוס', דאם כל דהוי בעלים עושה תמורה אף אם אינו מתכפר, א"כ מ"ט דמ"ד דיורש אינו מימר, הרי ודאי דיורש הוי בעלים על הבשר, וא"כ מ"ט אינו בעלים להמיר, ומה גרע יורש דאינו מימר, מכהנים שהיו ממירין בחטאת ואשם אם היו זוכין בהן מחיים.

ובפשוטו צ"ל דאה"נ, כל הא דיורש אינו ממיר, הוא רק משום הא דיליף ר"ע מקרא דוהי' הוא ותמורתו יהא קודש מה תמורה בבית הבעלים אף הקדש בבית הבעלים, אשר מכח זה בעי' שיהא תחילת ההקדש ברשותו, וע"כ אילו באנו לדון שיהא היורש מימר מכח הא דהשתא הוא בעלים על הבשר, הרי דמכח זה ל"מ להמר, כיון שאין תחילתו בבית בעלים, וכל מה שיש לדון שיהא היורש מימר הוא משום דכרעי' דאבוה הוא, וכמש"כ כן השטמ"ק בריש מכילתין, אשר מכח זה חשיב דהוי תחילת ההקדש ברשותו, ובזה הוא דפליגי ר"מ ור"י אם יורש מימר או לא, ויש שפירשו כן בד' הראב"ד בתו"כ שלהי בחוקותי, אך עמש"נ להלן סק"ב בביאור ד' הראב"ד.

אמנם עוד צ"ע בד' התוס', והק' כן באבי עזרי הל' תמורה, וכן הביאו להקשות בשם מרן הגרי"ז, מהא דפריך בזבחים ד"ו. דאי אמרת לא קניא להו היכי מימר והא אמר ר' יוחנן וכו' והמתכפר עושה תמורה וכו', וצ"ע מ"ט קשיא לי' רק מכח מימרא דר' יוחנן, הרי זה מפורש במתני' שרק הבעלים ממירין, ותיקשי דאי לא קניא להו ליורש היכי מימר, ופירשו בזה האחרונים דמשום הא דרק הבעלים ממירין אין להקשות כלל, כיון דאף אם לא קניא להו ודאי הוי היורש בעלים, וע"כ שפיר מצי מימר, וע"כ לא קשיא להו רק מכח מימרא דר' יוחנן דהמתכפר עושה תמורה, ומזה שפיר קשיא, דאי לא קניא להו ואין הם מתכפרין היאך היורש מימר.

והנה למש"כ התוס' דהא דאמר ר' יוחנן דהמתכפר עושה תמורה לאו לאפוקי בעלים אתי, א"כ הדרא קו' לדוכתה, דמ"ט פריך רק מכח מימרא דר' יוחנן, הרי זה מפורש במתני' שרק הבעלים ממירין, ואין לומר דיורש הוי שפיר בעלים ולא מקשי' אלא דאינו מתכפר, דא"כ הרי דליכא לאקשויי ע"ז ממימרא דר' יוחנן, כיון דמודה ר' יוחנן דבעלים שאינו מתכפר עושה תמורה, וצ"ע בזה.

ב] ונ' דלדעת כמה מן הראשונים, י"ל היטב קו' התוס', וכמו שיתבאר בס"ד.

דהנה בפשוטו גדר הדין דיליף ר"ע במתניתין דאין הכהנים ממירין בבכור, מקרא דוהי' הוא ותמורתו יהי' קודש היכן קדושה חלה עליו בבית הבעלים אף תמורה בבית הבעלים, היינו דנלמד מקרא דאף בעלים אינו עושה תמורה, אא"כ הי' תחילת הקדש ברשותו, וכ"נ להדיא בל' רש"י סוד"ה הוא, ובל' הרמב"ם פ"א מתמורה ה"ט, עיי"ש, וכ"ה גם ל' הגר"א בהגה' התו"כ בחוקותי פ"ט, ז"ל, והכהן אינו מימר משום דלא קדשה ברשותו.

אמנם הנה בשטמ"ק לעי' ד"ב: אות א', ז"ל, ואין ללמוד תמורה וסמיכה זמ"ז אלא יורש, דכיון דאשכחן גבי סמיכה דבעי' בעלים דכתיב קרבנו וגבי תמורה דבעי' בעלים כדדרשי' במתני' דתמורה בבית בעלים וכו' עכ"ל, ובשטמ"ק ערכין ד"ב. אות ג' כתב בשם הרא"ש, ז"ל, וי"ל דדוקא לענין יורש יליף ר' יהודה תחילת הקדש מסוף הקדש, משום שאין אדם ממיר בקרבן חבירו כדתנן בפ"ק דתמורה והי' הוא ותמורתו יהי' קודש היכא קדושתו חלה בבית הבעלים אף תמורתו בבית הבעלים וכו', עכ"ל, ומפורש בדבריהם דעיקר הדין דבעי' בעלים בתמורה נלמד מהך קרא דוהי' הוא ותמורתו יהי' קודש, וכדיליף ר"ע במתני' דהיכן הקדש חל עליו בבית הבעלים אף תמורה בבית הבעלים.

ומצינו כן גם בפי' הראב"ד לתו"כ שלהי בחוקותי, ז"ל, אע"פ שאם הקדיש אביו קרבן ומת ובא בנו והמיר בו מומר, ואע"פ שאין אדם ממיר בקרבן שאינו שלו דכתיב והי' הוא ותמורתו מה הוא אין קדושה חלה עליו אלא בבית הבעלים אף תמורתו בבית בעלים, הכא גבי יורש כקרבן דידי' דמי ואינהו נמי מכפרי בגוי', עכ"ל, והנה יש שפירשו בד' הראב"ד, דטעם הפלוגתא אם יורש מימר הוא משום שאין תחילת ההקדש ברשותו, ודמי להא דאין כהנים ממירין בבכור, וזהו שהביא הראב"ד להא דיליף ר"ע במתני' מהך קרא דבעי' תחילת הקדש ברשותו, אך באמת אי"ז מתישב כלל בל' הראב"ד, שהרי כתב דמהך קרא ילפי' דאין אדם ממיר בקרבן שאינו שלו, והברור בדעת הראב"ד וכמו שכבר עמדו בזה דס"ל כדעת הראשונים הנז' דעיקר הדין דבעי' בעלים לתמורה ילפי' לה מהך קרא דוהי' הוא ותמורתו.

וכן מפורש גם בפירוש רבינו הלל לתו"כ פר' בחוקותי פ"ט, ז"ל, אף תמורה אינה קדושה דליהוי תמורה אלא בבית הבעלים דאי אית לי' בקדשים רשות והמיר הויא תמורתו קדושה ואם לאו אינה קדושה וכו', בבית כהן וכו' ישראל וכהן ל"מ להמיר זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינו ברשותו, עכ"ל, והרי להדיא דעיקר דינא דאף תמורה בבית הבעלים אי"ז דין מסוים דבעי' שיהא תחילת הקדש ברשותו, אלא היינו דבעי' שיהא לו רשות בו, והא דכהן אינו עושה תמורה הוא לפי שאינו שלו.

וכן נ' ללמוד גם מד' התוס' במנחות דצ"ג. שהקשו בכמה מילי מ"ט לא ילפי' בהו תחיל הקדש מסוף הקדש, ובתוך דבריהם הקשו בהא דתנן במתני' דאין הכהנים ממירין בבכור משום דכתיב וכו', תיפו"ל דילפי' תחילת הקדש מסוף הקדש מסמיכה דבבעלים, ועמש"נ להלן סק"ד בביאור קושייתם, ותירצו דדוקא גבי יורש גמירי מהדדי דאי חשיב קרבנו גבי האי חשיב נמי קרבנו גבי האי, אבל בעלמא לא ילפי מהדדי כלל, עכ"ל, ובפשוטו אינו מובן, היאך נתישב בזה קושייתם מ"ט לא ילפי' דאין הכהנים ממירין בבכור מסמיכה דבבעלים, דהרי זה הוי ילפותא לגבי שם קרבנו, והו"ל למילף זמ"ז, אמנם למה שפירשו השפ"א והעולת שלמה מכוון קושייתם, ע' מה שהבאנו להלן סק"ד ניחא שפיר תירוצם, אך כבר נת' שם שקשה לפרש כן בד' התוס'.

והברור בד' התוס', דס"ל כדעת הנך ראשונים דכל עיקר הך דינא דבעי' בעלים לענין תמורה נלמד מהך קרא דוהי' הוא ותמורתו יהי' קודש, וע"כ כל מה דילפי' תמורה וסמיכה זמ"ז הוא רק לאחר דיליף ר"ע מהך קרא דבעי' "קרבנו" לענין תמורה, וכמש"כ כן להדיא השטמ"ק בריש מכילתין ובריש ערכין וכמו שהבאנו לעי', וע"כ ל"ק כלל דנילף דאין הכהנים ממירין בבכור מסמיכה ולא ניבעי להילפותא דוהי' הוא ותמורתו, שהרי כל עיקר הא דילפי' תמורה מסמיכה הוי רק אחר הילפותא מקרא דוהי' הוא ותמורתו דבעי' בעלים לתמורה, וז"ב בביאור ד' התוס'.

ג] והנה אמנם צ"ב בזה, דהיאך מצינו למימר דכל עיקר הדין דבעי' בעלים לתמורה נלמד מהך קרא, דא"כ נמצא דלר' יוחנן בן נורי דלא דריש לה יהא אחר עושה תמורה, וזה לא שמענו, וממקומו הוא מוכרע, שהרי מודה ריב"נ שאין הכהנים ממירין בחטאת ואשם משום דאין זכין בו בחייהן, והרי דמודה ריב"נ דאין אחר עושה תמורה, ומוכח להדיא מזה דלעיקר הא דאין אחר עושה תמורה ל"ב כלל להילפותא מקרא דוהי' הוא ותמורתו יהי' קודש, ול"ב להך ילפותא אלא ללמד דאין הכהנים ממירין בבכור הגם שזוכין בו בחייהן, ושו"ר בפי' רבינו הלל לתו"כ בחוקותי פ"ט שנראה מדבריו דבלא הך קרא הוה בעי' שיהא הקרבן ברשותו, וע"כ ודאי אין אחר יכול להמיר, ורק כהנים היו ממירין בבכור כיון שהקרבן ברשותן להקריבו, וזהו דילפי' מקרא דבעי' שיהא הוא הבעלים, וע"כ אין הכהנים יכולין להמיר דל"ח בעלים על הבכור, עיי"ש.

וי"ל עוד בזה, דהאמנם ודאי אף בלא הך קרא לא הי' אחר עושה תמורה, אך הי' הטעם בזה משום שאינו בעלים בדיני ממונות על הקרבן, ול"מ מתפיס בקרבן שאינו שלו, וכלישנא דהגמ' לקמן ד"ט., אך ל"ה בעינן שיהא זה "קרבנו" ושיהא הוא הבעלים דהקרבן בדיני הקרבנות, וע"כ לדעת ריב"נ שפיר ממירין הכהנים בבכור כיון שזכין בו בחייהן והוו בעלים עליו בדיני ממונות, וע"ז יליף ר"ע מקרא דאף תמורה בבית הבעלים, דלא סגי במה דהוי בעלים בדיני ממונות, אלא בעי' שיהא בעלים דהקרבן ושיהא זה קרבנו, ומכח זה הוא דאין הכהנים ממירין בבכור, ועמש"נ להלן סק"ד הטעם בזה דמכח דינא דקרבנו נתמעטו הכהנים שאינם ממירין בבכור.

ולפ"ז נ', דע"כ הוא שהוצרכו הראשונים לפרש, דכל הא דילפי' תמורה וסמיכה זמ"ז, הוא רק מכח הילפותא מקרא דוהי' הוא ותמורתו יהי' קודש, דאלמלי הך דינא, הרי דאף דאחר אינו יכול להמיר, אך הרי לאו היינו דבעי' "קרבנו" לתמורה, אלא היינו דמשום דיני ממונות אין אחר יכול להתפיס בקרבן שאינו שלו, ול"ד כלל לדינא דסמיכה דבעי' בה "קרבנו", וודאי לא תליא כלל בהבעלות הממונית, אלא תליא בהבעלות דהקרבן, ורק מכח דינא דר"ע דאף תמורה בבית הבעלים, דנלמד בזה דאף לגבי תמורה בעי' שיהא זה "קרבנו", ודמי לסמיכה, ע"כ תו כד דייני' מה חשיב קרבנו ילפי' תמורה וסמיכה זמ"ז, וזהו גם מה שתירצו התוס' במנחות, דל"ש למילף תמורה מסמיכה, רק לאחר דיליף ר"ע מקרא דוהי' הוא ותמורתו דבעי' קרבנו לתמורה, וכמש"נ.

ונ' דזה גם ביאור ד' הראב"ד, דאילו באנו לדון משום הא דאין אחר מימר מכח הדיני ממונות דל"מ מתפיס בקרבן שאינו שלו, הרי ודאי דיורש הי' מימר, שהרי הוי היורש בעלים גמור בדיני ממונות על הקרבן, וע"כ פירש הראב"ד דכל הפלוגתא אם יורש מימר הויא מכח הא דילפי' מקרא דאף תמורה בבית הבעלים, אשר מזה ילפי' דל"מ מימר רק אם הוי זה "קרבנו", ובזה הוא שנחלקו אם הקרבן חשיב קרבנו דהיורש.

ונמצא לפ"ז, דלריב"נ דלא ס"ל להך דינא דתמורה בבית הבעלים, ודאי דיהא יורש מימר, כיון דהוי הבעלים בדיני ממונות על הקרבן, ולא גרע יורש מכהן הזוכה בבכור דלריב"נ הוא מימר, והרי גם כל הא דילפי' סמיכה ותמורה זמ"ז לענין יורש ל"ש כלל לדעת ריב"נ, וכמו שפירשו הראשונים דכל מה דילפי' זמ"ז הוי רק אחר דילפי' מקרא דתמורה בבית הבעלים, וכמש"נ.

ד] והנה בעיקר מש"נ דהא דיליף ר"ע מקרא דאף תמורה בבית הבעלים, היינו דילפי' מקרא דלא סגי לתמורה במה דהוי בעלים בדיני ממונות, אלא בעי' שיהא הבעלים דהקרבן ויהא זה ממונו, צ"ב, דאכתי היאך ילפי' מינה דאין הכהנים ממירין בבכור, הרי בפשוטו חשיב הבכור קרבנו דהכהן.

ובפשוטו הי' נראה, דאה"נ ילפי' תרתי מהך קרא, חדא דלא סגי לתמורה בבעלות בדיני ממונות אלא בעי' שיהא בעלים דהקרבן, וילפי' מינה עוד, דשם קרבנו לענין תמורה הוי רק למי שהוי תחילת ההקדש ברשותו, ומשא"כ כהנים בבכור שאין תחילת ההקדש ברשותן לא חשיב קרבנו דידהו לענין תמורה.

ומה שפירשו הראשונים דגם עיקר דין בעלים לתמורה ילפי' מהך קרא, ולכאו' מהיכ"ת דילפי' מהך קרא ב' דינים, נ' דהיינו, דאם כל דין בעלים לתמורה הי' משום דיני ממונות, לא הי' כלל מקום להצריך שיהא תחילת ההקדש ברשותו, שהרי כיון דהשתא הוי הוא הבעלים בדיני ממונות מ"ט לא יהא בידו להמיר, וע"כ בכלל קרא דבעי' שיהא תחילת הקדש ברשותו נכלל דבעי' שיהא הוא הבעלים דהקרבן ושיהא זה קרבנו, ובזה הוא דנאמר הדין דל"ח קרבנו לענין תמורה רק אם הוי תחילת ההקדש ברשותו, ויל"פ בנוס"א, דכיון דלדין תמורה בעי' שיהא זה קרבנו, והיינו דהוי זכות התמורה מדיני הקרבנות, הרי שבזה י"ל דזכות התמורה חיילא בשעת ההקדש, וכל שבשעת ההקדש ל"ה זה קרבנו ול"ה לו זכות תמורה בזה, תו אף דאח"כ נעשה זה קרבנו ל"מ מימר.

אמנם הנה מד' התוס' במנחות נ' ללמוד לפרש בזה בענין אחר, דהנה התוס' שם הקשו, ז"ל, ועוד קשה הא דתנן בריש תמורה דאין כהנים ממירין בבכור וכו', תיפו"ל דילפי' תחילת הקדש מסוף הקדש מסמיכה דבבעלים, עכ"ל, והאחיעזר ח"ב סי' מ"ה תמה טובא ע"ד התוס', ז"ל, ותמיהני דמאיזו סמיכה נילף, הא בבכור ומעשר אין בו סמיכה כלל, ומשארי קרבנות א"א למילף כלל דהא גם בחטאת ואשם אין הכהנים זוכים בחייהן כמבו' במשנה דתמורה שם בד' ריב"נ, וכל עיקר דפליגי בבכור משום דהכהן זכה והוי שלו והו"א דיעשה תמורה, ויליף מוהי' הוא ותמורתו יהי' קודש דהיכן קדושה חלה בבית הבעלים, וא"כ א"א למילף מסמיכה משארי קרבנות, ובבכור ומעשר הא ליכא סמיכה כלל, וצע"ג.

והנה אמנם השפ"א והעולת שלמה שם פירשו מכוון קו' התוס', דנילף תמורה מסמיכה, דכ"ה דליכא סמיכה בבכור ה"נ ליכא תמורה בבכור, והשפ"א כתב למחוק תיבת דבבעלים, אך באמת ק' מאד לפרש כן ד' התוס', דמלבד מה שתמה השפ"א שם דא"כ הו"ל לאקשויי טפי מינה, דמ"ט לפי האמת הבעלים ממירין בבכור כ"ז שהוא בביתם וכדתניא לקמן ד"ח:, ולא ילפי' מסמיכה דאינה בבכור, ומלבד זאת תמוה טובא, שהרי אף במעשר ליכא סמיכה, ואפ"ה מפורש בקרא שלהי בחוקותי דין תמורה במעשר, והרי דלענין זה ל"ד כלל תמורה לסמיכה, וכן בפסח ליכא סמיכה, ואית בי' דין תמורה וכדתנן בפסחים פ' מי שהי', וא"כ מעיקרא מה קשיא להו להתוס', ובע"כ לפרש מכוון התוס' דקשיא להו דנילף מסמיכה דאין הכהנים בעלים להמיר, וזהו שהק' האחיעזר דמהיכן נילף לזה.

ונ' ברור בביאור ד' התוס', דאזלי לטעמייהו דמפרשי דמהך קרא דוהי' הוא ותמורתו ילפי' לעיקר הדין דלענין תמורה בעי' שיהא "קרבנו", ונ' דס"ל להתוס' דרק זה הוא דיליף ר"ע מקרא, וליכא כלל דין נוסף דבעי' שיהא תחילת הקדש ברשותו, והא דאין הכהנים ממירין בבכור, הוא משום דל"ח הבכור קרבנו דהכהן, דס"ל להתוס' דבכור הבעלים הם המתכפרין בו, ואף אחר שבא ליד כהן הגם שזוכה הכהן בבשר ובזכות ההקרבה, מ"מ הבעלים הישראל הוא שמתכפר בו, והראוני בקה"י בכורות סי' כ"ו שנקט כן דהישראל הוא המתכפר בבכור, עיי"ש בטעמו, וחשיב הבכור קרבנו דהישראל, וע"כ הוא שאין הכהן מימר בו, וכ"ה מפורש בד' רבינו הלל שהבאנו לעי' סק"ב וסק"ג דהכהן אינו מימר לפי שאין הבכור שלו.

ולפ"ז שפיר הקשו התוס', דמ"ט בעי' ר"ע למילף מהך קרא, נילף תמורה מסמיכה דבבעלים ודבעי' שיהא זה קרבנו, וא"כ פשיטא שאין הכהנים ממירין בבכור כיון שאי"ז קרבנם, דהישראל הוא שמתכפר בו, והרי פשיטא דאילו הי' דין סמיכה בבכור, הי' דין הסמיכה על הישראל ולא על הכהן, כיון שהישראל הוא שמתכפר בו, וא"כ אף תמורה נילף, מסמיכה דבעי' בה קרבנו, וממילא פשיטא שאין הכהן מימר בבכור, כיון שאי"ז קרבנו, וראיתי באבי עזרי פ"ג מתמורה שכבר כתב עיקר הדברים בביאור ד' התוס'.

אמנם הנה בפירש"י במתני' ד"ה מפני מה, פירש דבבכור דמחיים הוא נותנו לו אין הישראל מתכפר בו, וכן נ' גם דעת התוס' בסוגיין, וזה ממה שלא הקשו דהיכי מימר הא בתר מתכפר אזלינן, רק על הא דמבו' במתני' דאילו היו זכין בחייהן בחטאת ואשם היו ממירין, אך על הא דס"ל לריב"נ דכהנים ממירין בבכור לא קשיא להו, והיינו משום דס"ל דהכהן מתכפר בבכור, וכן בשטמ"ק בסוגיין נסתפק אם הבעלים הישראל מימר בבכור כיון שאינו בעלים ע"ז דלי"ל אלא טוה"נ, ואי נימא דהוא הוי המתכפר א"כ ודאי דמימר בזה, וע' בחי' הגר"ח הל' ערכין שכתב דבבכור הכפרה בו היא למי שהוא בעליו, עיי"ש.

ונ' דע"כ רש"י לטעמי' הוצרך לפרש במתני', דהא דיליף ר"ע דאין הכהנים ממירין בבכור, היינו דנלמד מקרא דבעי' שיהא תחילת הקדש ברשותו, והיינו משום דלטעמי' אין לפרש כדעת התוס' במנחות דלא ילפי' מקרא אלא הא דבעי' בעלים לתמורה, שהרי לדעת רש"י זה אינו טעם כלל שלא ימירו הכהנים בבכור, שהרי הוו בעלים גמור על הבכור, וע"כ בע"כ לפרש דנלמד מקרא דין אחר דבעי' תחילת הקדש ברשותו.

ויש להוסיף, דמה שנקטו התוס' במנחות דבכור נמי ל"ה קרבנו דהכהן ואינו מתכפר בו, יתכן שלמדו כן ממתניתין, דמדמי ר"ע בכור לחטאת ואשם שאין הכהנים ממירין בו, וריב"נ דחי דמה לחטאת ואשם שכן אין זכין בו בחייהן, ואי נימא דמכח זכיית הכהן בבכור ה"ה מתכפר בו, א"כ הרי ל"ד כלל לחטאת ואשם, שאף אם היו הכהנים זוכין בבשר מחיים, מ"מ לא היו מתכפרין בו, ומזה הוא שלמדו התוס' דאף בבכור אין הכהן מתכפר בו, ודמי שפיר לחטאת ואשם אילו היו זוכין בהן הכהנים מחיים.

ה] אמנם לכאו' ילה"ע בזה, דאי נימא דהישראל הוא הוי המתכפר בבכור, ואף אחר שבא ליד כהן, א"כ מ"ט אין הישראל מימר בבכור אחר שבא ליד כהן, הרי מתכפר הוא שעושה תמורה, וכיון דהוא המתכפר מ"ט אינו עושה תמורה.

ובפי' רבינו הלל לתו"כ בחוקותי פ"ט, כתב דישראל וכהן ל"מ להמיר זה לפי שאינו שלו וזה לפי שאינו ברשותו, והיינו דלדינא דבעלים בתמורה בעי' הן שיהא זה שלו, והן שיהא הקרבן ברשותו להקריבו, וכיון דאחר שנתן הבכור לכהן כבר הוי הבכור ביד הכהן להקריבו, וכמו שפירש רבינו הלל להלן טעמא דריב"נ דהכהנים ממירין בבכור, ז"ל, דכשהוא בחיים יהיב לי' לכהן וברשות כהן הוי וכל אימת דבעי מקרבי, ע"כ אין הישראל מימר.

וראיתי באבי עזרי פ"ג מתמורה, שר"ל דבאמת הישראל מימר בבכור אף אחר שבא ליד כהן, וכל הא דתניא דאינו מימר בבכור, היינו רק בבכור בחו"ל דלא קאי להקרבה והוי הכהן בעלים גמור ע"ז, עיי"ש בדבריו, אך צ"ע בתרתי, חדא, דהרי בגמ' שם ס"ד מתחילה לפרשה בבכור בזמן הבית דחזי להקרבה, ואפ"ה לא הי' הישראל עושה תמורה, ועוד, דאי נימא דבבכור בחו"ל ל"ח כלל קרבנו דהישראל, דהכהן זוכה בו לגמרי, א"כ מה הקשו התוס' במנחות דנילף דאין הכהנים ממירין בבכור מסמיכה, ונת' דהיינו דנילף מסמיכה דבעי' שיהא בעלים דהקרבן, ומכח זה לא ימיר הכהן בבכור כיון שאינו הבעלים דהקרבן, והנה הרי מתני' מוקי לה רבינא בבכור בחו"ל, ומבו' מזה להדיא דאף בכור בחו"ל לא חשיב קרבנו דהכהן.

ונ' די"ל עוד בזה, דהנה כבר נת' לעי' סק"ג, במה שפירשו הראשונים דעיקר דינא דבעי' בעלים בתמורה נלמד מהך קרא דוהי' הוא ותמורתו יהי' קודש, וצ"ב שהרי ודאי אף בלא דינא דר"ע אין אחר יכול להמיר, ונת' בזה דודאי אף בלא דינא דר"ע אין אחר יכול להמיר משום דאינו בעלים בדיני ממונות, ול"מ מתפיס בקרבן שאינו שלו, ובדינא דר"ע נתחדש דלא סגי במה שהוא בעלים בדיני ממונות, אלא בעי' נמי שיהא זה קרבנו ויהא הוא הבעלים דהקרבן.

ולפ"ז נ' פשוט, דאף אחר דיליף ר"ע מקרא דדין תמורה הוי להבעלים דהקרבן דהוי זה קרבנו, מ"מ אכתי קיים הך דינא דבעי' שיהא הוא הבעלים בדיני ממונות על הקרבן, ובלא זה ל"מ מתפיס בקרבן שאינו שלו, וכדס"ל לריב"נ דמה"ט הוא דאין אחר מימר, ור"ע לא פליג על דין זה, אלא מוסיף דאף היכא דהוי בעלים בדיני ממונות לא סגי בזה, ובעי' שיהא זה קרבנו, באופן שנמצא לפ"ז, דהא דאין אחר מימר בבכור הוא מתרי טעמי, חדא משום דבעי' שיהא זה קרבנו ושיהא הוא הבעלים דהקרבן, והב', משום דכל שאינו בעלים על הקרבן בדיני ממונות ל"מ מתפיס בקרבן שאינו שלו, אך בל' הרמב"ם פ"א מתמורה נ' להדיא דרק חד דינא הוא דאיכא דל"מ מתפיס בקרבן שאינו שלו, ומכח זה הוא דמתכפר עושה תמורה ולא המקדיש משום שאינו שלו, ואזיל לטעמי' דס"ל דמקרא דוהי' הוא ותמורתו יהא קודש לא ילפי' דין בעלים לתמורה, אלא ילפי' דבעי' שיהא תחילתו ברשותו, אך עיקר דין בעלים בתמורה הוא לכו"ע משום דל"מ מתפיס בקרבן שאינו שלו.

ולפ"ז נ', דע"כ הוא דאין הישראל מימר בבכור אחר שבא ליד כהן, דהגם דהישראל הוי המתכפר בבכור והוי זה קרבנו, מ"מ כיון שהכהן הוי בעלים על הבכור בדיני ממונות ל"מ הישראל להתפיס בקרבן שאינו שלו, והרי מבו' במתניתין דמצד דיני הממונות הוי הכהן הבעלים לענין תמורה, וע"כ ס"ל לריב"נ דהכהן מימר בבכור, ומשום דלדעתו כל דין בעלים לענין תמורה הוי רק משום הדיני ממונות, וכמש"נ לעי', ואשר ע"כ אף לדעת ר"ע דס"ל דכהן אינו מימר משום דאי"ז קרבנו, מ"מ גם ישראל אינו מימר כיון שאינו הבעלים על הבכור בדיני ממונות, וא"ש היטב בעזה"י.

ובזה ניחא הא דמת' בפשטות הסוגיא לקמן ד"ח: דהישראל מימר בבכור קודם שבא ליד כהן, והשטמ"ק בסוגיין עמד בזה אם הוא מימר שהרי אינו בעלים שאין לו אלא טוה"נ בעלמא, ועיי"ש ב' דעות בזה, וע' בחי' הגר"ח הל' ערכין בזה, אך להנ"ל ניחא, דכיון דהישראל הוי המתכפר בבכור, ע"כ שפיר הוא מימר בו, ואך דאחר שבא ליד הכהן אינו מימר בזה כיון שבדיני ממונות הוי הכהן הבעלים ול"מ הישראל מתפיס בקרבן שאינו שלו, אך קודם שבא ליד הכהן, כיון דאית לי' להישראל בזה טוה"נ, ל"ש בזה דינא דאין אדם מתפיס בקרבן שאינו שלו, וע"כ הדר דינא דיכול הישראל להמיר מכח דהוי הוא המתכפר בבכור.

ונפ"מ לדינא במש"נ, למש"כ הקצוה"ח בסי' ת"ו, דלדעת ריה"ג דקק"ל ממון בעלים, ל"מ למכור אלא את הבשר ולא את הכפרה, וכ"ה בתוס' הרשב"א פסחים ד"צ., וכן מצינו בתודה שהזיקה דגובה מבשרה והמזיק הוא המתכפר, ויש להסתפק מי מצי להמיר בקרבן זה אם המתכפר או הבעלים על הבשר, ולמש"נ בדעת התוס' במנחות ודעימייהו נ' דתרוייהו ל"מ להמיר בו, דהמוכר והמזיק ל"מ להמיר כיון שבדיני ממונות הוי הלוקח והניזק הבעלים, והלוקח והניזק ל"מ להמיר כיון שאי"ז קרבנו דידהו שאינם מתכפרין בו.

ו] ומעתה נ' לישב היטב משה"ק התוס' בסוגיין, בהא דאמר ריב"נ דהא דאין ממירין בחטאת ואשם הוא משום דאין זוכין בו בחייהן, והק' התוס' דאף אי זכין בחייהן היכי מימר למ"ד דבתר מתכפר אזלינן, ותירצו דלאו לאפוקי בעלים אתי, והבאנו להקשות ע"ז מסוגיית הגמ' בזבחים שנראה שם דמשום דינא דר' יוחנן כל שאינו מתכפר אינו יכול להמיר אף אם הוי בעלים.

ולמש"נ בדעת התוס' במנחות ודעימייהו נראה פשוט, דכל עיקר הא דאמר ר' יוחנן דבתר מתכפר אזלינן, וכל שאינו מתכפר ל"מ להמיר אף אם הוי בעלים, היינו רק מכח דינא דר"ע דאף תמורה בבית הבעלים, דמזה ילפי' דבעי' שיהא זה קרבנו, וכל דל"ה זה קרבנו ל"מ להמיר אף דהוי הבעלים, ומה"ט אין הכהנים ממירין בבכור אף דהוו הבעלים עליו בדיני ממונות, וע"כ מה"ט אף כל שאינו מתכפר ל"מ מימר הגם דהוי הוא הבעלים, וכ"ה דבבכור אין הכהן מימר משום דאינו מתכפר הגם דהוי בעלים, אך אלמלי דינא דר"ע דאף תמורה בבית הבעלים, אשר כל דינא דבעי' בעלים לתמורה הי' דבעי' שיהא בעלים בדיני ממונות דאין אדם מתפיס בקרבן שאינו שלו, הרי ודאי דכל שהי' בעלים על הקרבן הי' מימר הגם שאינו מתכפר בו, ומה"ט ס"ל לריב"נ דהכהנים ממירין בבכור הגם שאין מתכפרין בו.

ואשר ע"כ שפיר אמר ריב"נ דכל הא דאין הכהנים ממירין בחטאת ואשם הוא משום דאין זכין בו בחייהן, דאילו היו זכין בו בחייהן היו ממירין בו, כיון שלדעתו כל דין בעלים בתמורה הוא משום הדיני ממונות, ומכח זה ס"ל דהכהנים ממירין בבכור אף שאין מתכפרין בו, וע"כ ה"נ אילו היו זוכין בחטאת ואשם מחיים היו ממירין בו אף שאינם מתכפרין בו, אך אה"נ לדעת ר"ע דילפי' מקרא דאף תמורה בבית בעלים, ולא סגי במה דהוי בעלים בדיני ממונות, אלא בעי' שיהא זה קרבנו, הרי שמכח זה אין הבעלים מימר בקרבן כל שאין הוא מתכפר, וע"כ ודאי שלדעתו אף אם היו הכהנים זוכין בחטאת ואשם מחיים לא היו ממירין בו, כיון שאינם מתכפרין בו, ובאמת דאיך שיהי' ביאור ד' ר"ע, ודאי שלדעתו אף אם היו הכהנים זוכין בחטאת ואשם מחיים לא היו ממירין בו, דלא עדיף מבכור דזוכין בו מחיים ואין ממירין בו, וז"פ.

והתוס' שהקשו כן אזלי לטעמייהו, שנת' לעי' סק"ד שמוכח בדבריהם דס"ל שהכהן הוי המתכפר בבכור, ולפ"ז הא דיליף ר"ע במתני' דאף תמורה בבית הבעלים, לא אתי למילף לעיקר הדין דבעי' שיהא זה קרבנו ושיהא הוא המתכפר, שהרי אף בבכור הוי הוא המתכפר, אלא יליף מינה דין נוסף דבעי' שיהא תחילת ההקדש ברשותו, אך לעיקר דינא דלתמורה בעי' שיהא זה קרבנו ל"ב לילפותא דר"ע ואף ריב"נ מודה לזה, וזהו שהקשו התוס' דאף אם היו זוכין בחייהן בחטאת ואשם היאך היו ממירין הרי בתר מתכפר אזלינן, שהרי דין זה דבתר מתכפר אזלינן לא תלי כלל בפלוגתא דריב"נ ור"ע, שלא נחלקו אלא אם איכא דין נוסף דבעי' שיהא תחילת הקדש ברשותו, וז"פ.

ובעיקר הא דאיבעיא להו לקמן ד"י. אי מקדיש עושה תמורה או מתכפר עושה תמורה, צ"ע דמ"ט לא נילף מסמיכה דודאי המתכפר סומך ולא המקדיש, והרי לענין מה חשיב קרבנו ילפי' תמורה מסמיכה, וכמש"כ הראשונים, וק' לומר דבאמת אילו הי' המקדיש עושה תמורה אף הי' המקדיש סומך, דלכאו' פשוט דסמיכה הויא די ן דהמתכפר, וזהו גדר הדין דבכור מעשר ופסח לי"ב סמיכה, וכמבו' כן בפירש"י מנחות דצ"ב:, ואולי אה"נ כל מה דילפי' תמורה וסמיכה זמ"ז הוי רק אחר דינא דמתכפר עושה תמורה, דדמי דין קרבנו דתמורה לדין קרבנו דסמיכה, וע"כ שפיר מצינו למילף דמ"ז לגבי יורש, אך אילו הי' הדין דמקדיש עושה תמורה ל"ה שייך כלל למילף תמורה מסמיכה, כיון דהוי ב' עניני קרבנו.

ויתכן עוד, דל"מ למילף תמורה וסמיכה זמ"ז, רק לענין יורש, דבזה הוי הנידון אם הוא עומד במקום אביו דמכח זה יחשב זה קרבנו, ובזה יש לדמותן זל"ז, אך כד דייני' אם שם קרבנו שהצריכה תורה היינו שם קרבנו דהמקדיש או שם קרבנו דהמתכפר ל"מ למילף זמ"ז, וצ"ע עוד בזה.