חלה יב שכו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / חלה

**שיעורי הלכה**

**שיעור י"ב**

**הדינים הנידונים**

**העושה עיסה ע"מ לחלקה**

* **גדר על מנת לחלקה.**
* **המחלק בביתו את העיסה לכמה חלות.**
* **הלוקח בצק מעיסה גדולה של נחתום אם יפריש בברכה.**
* **עשה ע"מ לחלק, ונמלך.**

*יורה דעה*

*שכו ב-ד*

**חלה**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**השיעורים נמסרים במוצש"ק בית הכנסת 'בית תפילה' נוה יעקב ירושלים**

[שכו סעיף ב] **נחתום שעשה עיסה לעשותה שאור לחלקה, חייבת בחלה, שאם לא תמכר יעשנה פת. אבל שאר אדם העושה עיסה לחלקה בבצק, פטורה.**

## נחתום שעשה עיסה ע"מ לחלקה

מקור הדין, הוא מהבמשנה בחלה (פ"א מ"ז) דאיתא 'נחתום שעשה שאור לחלק חייב בחלה', ובירושלמי שם אמר רבי יוחנן העושה עיסה על מנת לחלקה בצק פטורה מן החלה. א"ל ריש לקיש והתנינן נחתום שעשה שאור לחלק חייב בחלה. א"ל לא תתיביני נחתום, נחתום לא בדעתו הדבר תלוי. בדעת הלקוחות הדבר תלוי, שמא ימצא לקוחות והוא חוזר ועושה אותה עיסה. וברמב"ם (ביכורים פ"ו הי"ט) נראה שפירש הירושלמי שהנחתום חייב בחלה כיון שאם לא ימצא קונים יעשנה פת לעצמו [וגרס בירושלמי 'שמא לא ימצא לקוחות']. והר"ש והרא"ש והרשב"א (הו"ד בבית יוסף) מפרשים להיפך שפעמים שמוצא לוקח אחד שיקנה כשיעור חלה.

ועכ"פ מבואר שהנחתום חייב בחלה, ואע"ג שאין זה ודאי שיצטרף אח"כ לשיעור חלה, מ"מ חייב בתורת ודאי. וז"ל החזו"א (יו"ד סי' קצח ס"ק ב) 'כל שאין עתיד מבורר של פטור פתיכי בו צד חיוב, וזה מחייב מן התורה, וכדאמר בנחתום, אע"ג דלפי ראות עיניו ימצא לקוחות לשאור ועושה על דעת כן, מ"מ כיון שאין החלוקה בטוחה שמא לא ימצא לקוחות ויעשה עיסה, חייב [מיהו אם הוא רק צד רחוק שיהיה צד חיוב יבואר להלן שאי"ז מחייב].

## בשאר כל אדם

אכן כתב השו"ע שבשאר אדם שאינו נחתום כשעשה על מנת לחלק אינו חייב, וכדאיתא במשנה שם 'נשים שנתנו לנחתום לעשות להן שאור, אם אין בשל אחת מהן כשיעור פטורה מן החלה', והיינו משום שכשנשים הביאו את הקמח לעיסה, אין צד שאח"כ יצטרף לשיעור חלה שודאי כל אשה תיקח את שלה, וסובר השו"ע דה"ה בשאר אדם דינו שווה לנשים שהביאו שאור לנחתום, ומקור דבריו מהרמב"ם [ביכורים פ"ו הי"ט, והראב"ד חולק שדוקא באותן נשים שהביאו שאור לנחתום הדין כן, וכל אדם העושה ע"מ לחלק דינו כנחתום וחייב להפריש, וכמו שיבואר להלן מחלוקתן].

**אדם שעושה עיסה לעצמו ומחלקה לחלות פחות משיעור**

והנה באחרונים נתקשו איך בזמנינו מתחייבים בחלה, והא הרגילות היא לעשות חלות פחות מכשיעור [ואין אפילו את השיעור הקטן], וא"כ כל העושה עיסה הרי עשאה על מנת לחלק.

והפת"ש (ס"ק ב) כתב בשם הלבוש והדרישה וב"ח, דדוקא אם רוצה לחלקה לאנשים הרבה, אבל בשביל שהוא מחלק לעצמו לא מקרי עושה לחלק, ובזה כתבו ליישב מנהג הנשים ללוש רק שיעור חלה ונוטלים חלה ומברכים, אף דדעתם לחלק ללחמים קטנים שאין בהם שיעור חלה, משום דלא הוי לחלקה לאנשים הרבה. וכן מבואר בש"ך (ס"ק ה).

אכן הביא מתשובת בית אפרים (יו"ד סי' סט) שהוכיח מהתוספות בברכות (לח.) בשם רבינו יחיאל שנסתפק אם וירמשיי"ש חייבין בחלה, שהוירמשיי"ש 'פעמים מחלקן שאין משימין שיעור חלה בקדרה אחת'. ומוכח שאף שעושה הכל לעצמו, אם אינו נותן את החלות בקדרה אחת אינו חייב בחלה [והנה הוירמשיי"ש הוא מעשה קדרה כעין אטריות, ומשמע מרבינו יחיאל שלא איכפ"ל מה שכל אטריה ואטריה אין בה שיעור, כיון שהקדרה מצרפתן], והביא כן מעוד ראשונים. והבית אפרים עצמו כתב ליישב שרק כשמחלק לפחות מכשיעור באופן שדעתו שלעולם לא יצטרפו אח"כ, בזה חשיב על מנת לחלק, אבל אם עושה חלה בביתו ומחלקה, הרי אח"כ מצטרפים בסל וזה לא חשיב על מנת לחלק [ואף אם אין זה ודאי שיצטרפו אח"כ בסל, מ"מ חייב, כמו שנתבאר לעיל שכל שאין זה ודאי שיתחלק מחוייב בחלה מן התורה, ולפי"ז צ"ל שהוירמשיי"ש בודאי אינו עשוי לצרפן].

אכן הגר"א (עיי"ש בבית אפרים שהביא דבריו) הביא דברי רבינו יחיאל ותמה עליו, שעל כרחך אי"ז נחשב שעושה עיסה על מנת לחלקה, והביא ראיה מחלות תודה שאם עשאן למכור בשוק חייב בחלה (משנה חלה פ"א מ"ו), ואע"פ שבחלות תודה לא היה בכל אחת שיעור, שהרי שלשתן יחד היו מעשרון. ועוד הקשה למה נקט התנא במשנה בנשים שנתנו עיסה לנחתום ולא נקט באשה אחת, אלא ודאי כל שהוא איש אחד לא חשיב שעושה על מנת לחלק, ועוד כתב להוכיח ממנהג אבותינו מדורי דורות לחלק העיסה לחלות פחות מכשיעור ומברכים על החלה.

וכן משמעות הפוסקים שכל שעושה לעצמו חייב בחלה, אף אם עושה על מנת לחלק, אכן אם עושה לאחרים פטור, ואפילו עושה לבני ביתו כתב הב"ח דחשיב שעשוי על מנת לחלקה [ולכאורה היינו באין סמוכים על שולחנו].

## דעת החזו"א דהכל תלוי בקפידה ונפק"מ להלכה מזה

אלא שכבר הקשה החזו"א (שם סק"ד) מה בכך שעושה על מנת לחלק ואפילו כשדעתו לחלק לב' בני אדם, והרי יכול לחזור בו, וא"כ כמו שמבואר בנחתום שחייב בחלה [בתורת ודאי] משום שאפשר שלא יהיו לו לקוחות וישאר לו שיעור חלה לעצמו, ה"נ בעה"ב, כיון שיכול לחזור בו ולא לחלק לאחרים למה אי"ז מחייב בחלה. ועיי"ש בחזו"א (שם ס"ק ג) שדעתו שיסוד דין על מנת לחלק תלוי בקפידה, והיינו שכל שדעתו לחלק ויקפיד שלא יתערבו, זה מיקרי על מנת לחלק ופטור מחלה, ומזה למדו שהעושה לאנשים אחרים כיון שסתם שני בני אדם מקפידים לכך מיקרי על מנת לחלק, אבל באמת אם יהיו ב' בני אדם שאין מקפידים [וכגון בתלמידים לפני רבן כמבואר ברמ"א ס"א], זה לא נחשב על מנת לחלק, וכן אם יהיה אדם אחד ויחלק באופן שמקפיד שלא יתערבו, כגון שעושה לחם אחד עם שום ולחם אחר עם בצל וכדו', גם זה נחשב על מנת לחלק.

מיהו דברי החזו"א אינם כפשטות הפוסקים, אבל כתב בדרך אמונה (ביכורים פ"ו ציון הלכה ס"ק שפח) שלעניין זה שאם מקפיד חשיב כדי לחלק אפילו באותו אדם עצמו, שפיר שייך לומר שהפוסקים מודים לזה, והוא נפק"מ גדולה שאם אדם עשה עיסה כשיעור ודעתו לעשות חציה לחלות וחציה לעוגה וכדו', לדברי החזו"א פטור מן החלה, וכתב הדרך אמונה שיפריש בלא ברכה.

## דעתו לחלקה לאחר אפיה

והנה בבית יוסף כתב שנראה מהרשב"א שדוקא אם בדעתו לחלקה בבצק, אולם אם דעתו לחלק אחר אפיה חייב בחלה, ולא כמו שמשמע בסמ"ג שאף אם בדעתו לחלק אחר אפיה פטור.

ובמנחת יצחק (ח"י סי' קב) נשאל באשה שאופה חלה כדי לברך, אבל כיון שאינה יכולה לאכול שיעור גדול כזה, לכן לאחר האפיה מחלקת החלות לבניה ובנותיה, אם יכולה לברך. והיינו שלפי מה שנתבאר דעת הפוסקים שכל שעושה לעצמה אינו חשיב ע"מ לחלק, ורק בעושה ע"מ לחלק לאחרים חשיב לחלק, וכאן שאינה מחלקת לאחרים אלא לאחר אפיה, יש לדון אי חשיב על מנת לחלק. והביא שם תשובת ארץ צבי שכתב שיש להזהיר בזה, שכאן הרי היא מחלקת את העיסה כשהיא בצק, ואף אם היא מחלקת לאחרים רק לאחר האפיה חשיב דעתו לחלק, ולכך תפריש בלא ברכה [וכ"כ במקראי קודש לעניין פורים שמצוי שאופים חלות קטנות לחלקם לאחרים]. מיהו בסו"ד כתב שלפי דעת החזו"א מחוייב בברכה, שהרי הכל תלוי בקפידה, וכתב על זה וז"ל 'והנה כנודע שבין הרבה בני ישיבה נתקבל עפ"י הרוב פסקי החזון איש, ולכן הנוהג כן יש לו על מי לסמוך, אבל לכתחילה בודאי שכדאי להקפיד שלא להכנס בכלל ספק ברכה, וישתדל ללוש עיסה גדולה כל כך שישאר אצל המפריש כשיעור חלה'.

## הפרשת חלה במאפיות

וגם לעניין המאפיות יש לדון, שאף שאין רגילים היום לחלק את העיסות כשהם בצק, מ"מ דעתם לחלק אחר האפיה, ואיך מברכים. וכהיום לכאורה לא שייך הסברא שמבואר בירושלמי לחייב את הנחתום משום שאם לא יהיו קונים יקח לעצמו, שאין הם לוקחים לעצמם. וצ"ל דסמכינן ע"ז שפעמים יש לוקח שקונה חלות כשיעור חלה [וכפירוש הר"ש והרא"ש והרשב"א], ואף שאי"ז ודאי שיבא לוקח כזה, מ"מ כבר נתבאר שכיון שאין מן הנמנע שיבא כזה לוקח לא מיקרי לחלק.

## מנהג הנשים ליקח בצק כשיעור חלה מעיסה גדולה של הנחתום

בפוסקים כתבו לדון במנהג שהיה הנחתום עושה בער"ש עיסה גדולה, ובאים נשים ולוקחים ממנו בצק כשיעור חלה, כדי לקיים מצוות הפרשת חלה, אם שרי למיעבד הכי. שהב"ח כתב שודאי מנהג טעות הוא. **א.** שהרי הנחתום אע"פ שדעתו לחלק מחוייב בהפרשת חלה כמבואר במשנה, ואיך ימכור את הבצק לאחרים קודם שיעשה חיובו ויפריש חלה. **ב.** ועוד הקשה דהוי ברכה שאינה צריכה, דאיך כל אשה תפריש לעצמה חלה בברכה, והרי העיסה כולה חייבת בחלה אחת ובברכה אחת. ובמשאת בנימין (סי' א) כתב לקיים את המנהג, דס"ל שכמו שאמרו שמחמת שדעת הנחתום שאם לא יהיה לו קונים לא יחלק ולכך חייב, הוא הדין שאפשר לומר גם להיפך שכיון שדעתו לחלק פטור, וממילא לעניין הקונים יש להקל להחשיב את העיסה כעשויה ע"מ לחלק, ולא נתחייבה העיסה בחלה עד שבאה ליד אותן הנשים, ולכך יכולים לברך כל אחת לעצמה. והוסיף שעדיף כך, כיון שעי"ז מקיימים תקנת העולם שיפרישו הנשים חלה, שבזה מתקנים חטא הקדמון עיי"ש. ונראה שרצונו לומר שזה טעם שלא יהיה ברכה שאינה צריכה כיון שעושים כן לצורך, וכמו שמצאנו ברא"ש בתשובה (הו"ד בטור או"ח סי' רצא) לעניין מי שמפסיק סעודתו בשביל שיהיה לו סעודה שלישית, וכן מצינו שיש שהקילו (עי' משנ"ב סי' תקנב ס"ק כב דעות בזה) בערב ת"ב כשרוצה לאכול סעודה גדולה, שיכול להפסיק כדי לעשות אח"כ סעודה מפסקת, אף שמצד הברכות הוי כברכה שאינה צריכה [ועי' ש"ך סק"ד שכתב על דברי המשאת בנימין שאינם מוכרחים, וגם הט"ז סק"ב הסכים עם הב"ח, אלא שכתב להקל בנשים שרגילות ליקח מהנחתום בצק כל שבוע כעין מכירי כהונה, די"ל דהוי כמו שנחתום מקנה להם העיסה מתחילה].

אמנם במקור חיים (או"ח סי' תנז סק"ב) כתב שלכאורה אי"ז רק ברכה שאינה צריכה אלא היא ברכה לבטלה, שהרי מיד כשהאשה הראשונה הפרישה את העיסה שאצלה, נמצא שכל העיסות כולן כבר נפטרו מן החלה, והיינו משום דס"ל שאם מפריש חלה מעיסה ממילא חל על הכל אע"פ שלא התכוין לפטור רק חלק מהעיסה, אבל שוב כתב שבט"ז (סי' שכד סקי"ג) ובש"ך (שם סקכ"א) כתבו שאפשר להפריש רק על חלק מהעיסה.

[סעיף ג] **שנים שנתנו קמח לנחתום לעשות להן שאור, אם אין בשל אחד מהן כשיעור, אף על פי שיש בכללן כשיעור, פטורה.** הגה: ודוקא שערבן שלא מדעתן, אבל מדעתן חייב שהרי אינן מקפידין.

## בדברי הרמ"א שחילק בין מערב מדעתן לשלא מדעתן

וכתב הגר"א שדברי הרמ"א הם שגגה גמורה שאין חילוק בין מדעתן לשלא מדעתן, שכיון שכל אחד יקח את שלו הרי העיסה עשויה ע"מ לחלק. אכן לדברי החזו"א דלעיל א"ש היטב דברי הרמ"א, שבאמת הכל תלוי בהקפדתן. ובלא דברי החזו"א יש ליישב דברי הרמ"א דמה שכתב שאם ערבן מדעתן חייב בחלה, היינו בשאינם מקפידים כלל, וכמו בתלמידים דלעיל ס"א שאי"ז נחשב לחלק.

[סעיף ד] **שנים שעשו עיסה כשיעור וחלקוה, ואח"כ הוסיף כל אחד על חלקו עד שהשלימו לכשיעור, ה"ז פטורה, שכבר היתה להם שעת חובה, והם היו פטורים באותה שעה מפני שעשאוה לחלק.** הגה: וה"ה באדם אחד שעשה ב' קבין ודעתו לחלקם, וחלקם. אבל אם לא עשאם ע"מ לחלקם, לא מהני החלוקה אח"כ.

## עיסה שיצאה בפטור אם שייך שתחזור אח"כ לחיוב

דין זה שאם חילק את העיסה וחזר והשלימו לשיעור, שפטור, הוא מדברי הרמב"ם (ביכורים פ"ז ה"ט), אבל הראב"ד השיג עליו וכתב 'א"א אין דבר זה מחוור, ואם עשו אותה לחלק והשלימו, מאין לו שהוא פטור, ומה בין זה לעושה עיסתו קבין והשיכן או שצרפן בסל שהן חייבין. ואף על פי שראה כן בירושלמי, אין השכל נותן לסמוך עליו. ועוד דקי"ל אין דחוי אצל מצות ואחד זה ואחד זה כיון שהשלים עליו חייב.

## יסוד הפטור בעיסה העשויה לחלק

ובחידושי הגר"ח הלוי (על הרמב"ם שם) כתב לבאר מחלוקתם, שבדין זה שהעושה על מנת לחלק פטור מן החלה יש להבין בב' צדדים, **א.** שכל שחושב על מנת לחלק חשיב כאילו עכשיו העיסה מחולקת, וממילא פטור מן החלה שאין כאן עיסה בשיעור חלה. **ב.** שאין העיסה נחשבת מחולקת, אלא שכל חיוב חלה הוא על שם העתיד, שהתורה אמרה מלחם הארץ, והביאור שהתורה חייבה להפריש חלה מעיסה שעושה ממנה לחם, ולכך אם דעתו לחלק, נמצא שלא יהיה מעיסה זו לחם, וכבר בשעת עיסה פטור, שעיסה זו אינה עשויה לעשות לחם כשיעור.

וביאר הגר"ח שדעת הראב"ד דיסוד הפטור משום שנחשב כבר מעכשיו שהעיסה מחולקת, ומה שפטור מחלה הוא משום שאין שיעור חלה בעיסה זו, וא"כ אין זה עיסה שנתחייבה בחלה ונפטרה, רק שאין כאן שיעור חלה ולכן אינו מחוייב להפריש. ומשו"ה אם אח"כ חזר והשלים לשיעור, מחוייב בחלה, דלא שייך לומר שכבר יצא בפטור, שמעולם לא היתה כאן עיסה מחוייבת שנפטרה מן החלה. אבל דעת הרמב"ם שהעושה על מנת לחלק לא נחשב כאילו כבר נתחלקה העיסה, אלא העיסה מצד עצמה ראויה להתחייב בחלה, אלא שיש פטור שכל שחושב על מנת לחלק נפטר מן החלה, ושוב לא שייך לחזור להתחייב מאחר שיצאה עיסה זו בפטור.

אלא שהקשה הגר"ח שאם כן יש להבין למה כשחושב על מנת לחלק לאחר אפיה אין זה פוטר את העיסה, ובשלמא לפי מה שנתבאר בדעת הרמב"ם שיש פטור במי שחושב על מנת לחלק, שפיר שייך לומר שדוקא אם דעתו לחלק כשהיא בעיסה יש פטור זה, ולא כשחושב לחלק אחר אפיה. אבל אם הביאור הוא משום שכשחושב על מנת לחלק חשיב כבר מעכשיו כמו שהעיסה מחולקת, א"כ מאי איכפ"ל אם חולק קודם אפיה או לאחר אפיה, מ"מ יש לנו לראות את העיסה כאילו היא כבר מחולקת. ועי' חזו"א בגליונות שם שסובר שאה"נ דעת הראב"ד שע"מ לחלק חשיב כנחלק מעכשיו, אלא שאם מחלק אחר אפיה הוי כמו שמחלק בשעת אכילה, דודאי לא חשיב לחלק, ועל כרחך צ"ל שיש דין שיעור בעיסה וכל שהיה שיעור פעם אחת סגי.

## אם חוששים שהחושב ע"מ לחלק יחזור בו שלא לחלק

והנה הגר"ח שם כתב לבאר עפי"ז מה שנחלקו הרמב"ם והראב"ד בסתם אדם שעשה על מנת לחלק, שדעת הרמב"ם (ביכורים פ"ו הי"ט) שדוקא בנחתום חייב אף כשעושה על מנת לחלק, אבל סתם אדם פטור, וכדעתו פסק השו"ע. אבל הראב"ד השיג עליו, שאין חילוק בין נחתום לשאר אדם, שכל אדם עשוי הוא להימלך בדעתו ולא לחלק את העיסה, וכמו שהביא הראב"ד מהירושלמי באשה שעשתה עיסה על דעת לעשות ממנה סופגנים שחייבת בחלה מדרבנן מחשש שמא תימלך בדעתה לעשות חלות, ודוקא בנשים שהביאו שאור פחות מכשיעור לנחתום, בזה יש פטור שעשוי על מנת לחלק, כיון שבזה אין חשש זה שיחזור וימלך בדעתו. וביאר הגר"ח שכל אחד הלך לשיטתו, ששיטת הרמב"ם שכל שעשה בפטור שוב לא שייך שיתחייב, וממילא לדעתו אין שייך לחשוש שמא ימלך שלא לחלק את העיסה, שהרי אף אם ימלך בדעתו לא יתחייב בחלה, אבל הראב"ד לשיטתו סובר שאם ימלך בדעתו יחזור חיוב חלה על העיסה, ממילא שפיר שייך לחשוש כבר מתחילה שמא יחזור וימלך שלא לחלק, ולכך חייב בחלה עכ"פ מדרבנן.

אמנם צ"ע שברמ"א מבואר להדיא שאינו פטור עד שיעשה עיסה על מנת לחלקה וגם יחלקה לבסוף, ומוכח שאם היה דעתו לחלקה ואח"כ לא חילק מחוייב בחלה, וא"כ גם להרמב"ם שייך לימלך ולהתחייב בחלה.

## עשוי לבא לחיוב בצד רחוק ביותר

והנה הגר"ח שם כתב להקשות על הרמב"ם מהירושלמי, שאשה שרוצה לעשות סופגנים שמבואר בירושלמי שחייבת בחלה שמא תימלך בדעתה. אולם בחזו"א כתב שיש לחלק, כי דבר מצוי הוא שבתחילה רוצה היא לעשות סופגנים וחוזרת בה, לכך כבר מעכשיו מחוייבת בחלה כעין מה שמצאנו לגבי נחתום, אבל אין טעם לחשוש במי שרוצה לחלק שיחזור בו שלא לחלק. ומכאן מוכח שכל מה שנתבאר שכל שיש צד שיהיה שיעור חלה כבר עכשיו מחוייב בתורת ודאי כמו בנחתום, היינו דוקא בדבר שעשוי לכך, אבל דבר שאין עשוי לכך כלל לא.