פרק ב
קטגוריות: ש_ס / יח סוכה / סוכה - הרב יצחק מילר

בס"ד

פרק הישן

\_א. רש"י ד"ה מעשה וכו' דמצות עשה שהז"ג נשים פטורות, הקשה הרש"ש דהא לקמן (כח.) ממעטינן נשים מהילכתא, דכיון דהוקש ישיבת סוכה לאכילת מצה לולי ההילכתא אשה היתה חייבת בישיבת סוכה, ותירץ הרש"ש ע"פ מש"כ המ"ל (פ"י מהלכות מלכים ה"ז ד"ה וא"ת היכי) דכל מה דמקשינן עבדים לנשים היינו דוקא למ"ע שהז"ג שכמו שנשים פטורות כן עבדים פטורים, משא"כ בדבר שילפינן לה מקרא אחרינא, ולכן הוצרך רש"י לומר דמההלכתא ממעטינן דלא נלמד לחייב נשים מג"ש דט"ו ט"ו מחג המצות, אבל אחרי דילפינן מהילכתא ליכא היקש ונשים פטורות משום דהוה מצות עשה שהז"ג.

\_ב. תוד"ה הישן וכו' ומצינן למימר דשמואל לטעמיה וכו', עי' ערל"נ.

\_ג. תוד"ה ראיתם וכו' דהא הכא גבי סוכה מיחו בידו חכמים מלישב בסוכה, כתב המהרש"א דאין כונת התוס' דמיחו ממש, דאם תאמר דמיחו ממש, א"כ האיך קאמר ר"ג ראיתם שהוא ת"ח ויודע שעבדים פטורים וכו', אלא כונת התוס' שמפני שידע שאם ישב ימחה בו ר"ג לא ישב.

\_הקשה הר"ן דבשלמא בתפילין איכא איסור לעבד להניחם משום זילזול קדושתן, אלא בסוכה מה איסור איכא ומדוע יש צד בירושלמי דר"ג היה צריך למחות בו, ותירץ הר"ן דאפשר דהיה מוחה בו ר"ג כדי שלא יברך אליהן, [וכתב הר"ן דלדידן דקיי"ל נשים סומכות רשות הם יכולות לברך עליהם ע"ש] א"נ דר"ג היה צריך למחות בו דאם יתיר לו ר"ג לישב בסוכה יבוא לקיים עשה שיש איסור בקיומן, וע"ע ריטב"א שפ"א וערל"נ.

\_ד. רש"י ד"ה וכן וכו' אם כזית מת בתוך האהל בראשו האחד וכו', רש"י מבאר דדין המשנה הוא גבי הבאת טומאה וכן פי' הרמב"ם בפירוש המשניות (אהלות פ"ג מ"ז) אמנם הר"ש, והתוס' (כאן) פירשו דקאי החוצץ בפני טומאה, דהא הדין דביב שהוא קמור תת הבית מיירי בחוצץ בפני הטומאה, [יעי"ש באהלות].

\_כתב הפנ"י דמהא דהגמ' בהמשך הסוגיא מביאה את מחלוקת ר"י ורבנן גבי דלתות ושוורים דאיירי גבי חציצה בפני הטומאה, מוכח דמחלוקת ר"י ורבנן הוא גם גבי חציצה בפני הטומאה, ובפנ"י (כא.) האריך לבאר מהיכן למד ר"י גבי חציצה דאהל שאינו עשוי בידי אדם אינו אהל, אע"ג דקרא דזאת התורה מיירי בהבאת טומאה, אמנם המשנה אחרונה (פ"ג מאהלות מ"ז ד"ה אחד) כתב דפליגי רק גבי הבאת טומאה ולא גבי חציצה [ועי"ש שנדחק טובא לישב את ראיית הפנ"י מדלתות ושוורים].

\_.דף כא.

\_א. גמ' ומבאין נשים עוברות, כתב המאירי דאין חוששין שאמותיהן נטמאו בעודן עוברות, דאפי' נטמאו לא נטמא הולד כיןו דהוה טומאת בית הסתרים, ובקבא דקשייתא (סי' מ"ב) הקשה מסוגיין על מה שכתב הרוקח (סי' שט"ו) דאשה מעוברת שנכנסה לאוהל המת נטמא העובר, וא"כ מה הרויחו בזה שהביאו נשים מעוברות הא שמא אותם נשים נטמאו במת, ולפמ"ש הקוב"ש (חלק ב' סימן מ"א) לא קשה, עי"ש.

\_ב. גמ' ומביאין שורין ועל גביהן דלתות, כתב הריטב"א דדוקא דלתות שאינם מיוחדים למדרס, דאם היו מביאין דבר המיוחד למדרס, התינוקות היו נטמאים, דדבר המקבל טומאה אינו חוצץ בפני הטומאה.

\_ג. גמ' מודה ר"י כמלא אגרוף, נחלקו הראשונים בהא דבמלא אגרוף אפי' אהל שאינו עשוי בידי אדם מביא את הטומאה האם הוה דאורייתא או דרבנן, דהריטב"א כתב דהוה דאורייתא דאע"ג דאהל דמשכן היו בו כמה אגרופים, אפ"ה ילפינן ממצורע דגם אהל שאינו עשוי בידי אדם הוה אהל, ואהני קרא דמשכן למעט כשאהל פחות ממלא אגרוף, [וזהו דלא כהתוס' (ד"ה יליף) דכתב דמושבו לא משמע לא ריבוי ולא מיעוט לעינן שאינו עשוי בידי אדם], אמנם הר"ש (פ"ח מאהלות ה"ב) כתב דאפשר דהוה מדרבנן, [וצ"ע דהא בסוגיין מיירי גבי חציצה דהוה לקולא].

\_ד. תוד"ה יליף וכו', עי' מהר"ם שביאר את כל דברי התוס'.

\_ה. תוד"ה ועל גביהן דלתות וכו' ומיהו לר' אליעזר דלקמן ודאי קשה, הרמב"ם (פי"א מטומאת מת ה"ה) פסק דאהל זרוק לא שמיה אהל, ואפ"ה פסק (פ"ב מפרה ה"ז) בסוגיין דהיו מניחים דלתות ע"ג השוורים כדי שהדלתות יחצצו מן הטומאה, וכבר עמד בסתירת דבריו המ"ל (פי"א מטומאת מת ה"א ד"ה ודע שהתוס') ונאמרו בקושיה זו ג' תירוצים הפנ"י תירץ דכל מה דאמרי' דאהל זרוק לא שמיה אהל היינו מדרבנן ולכן גבי חציצה מחמרינן, [והפנ"י הוכיח כדבריו מהא דאדם או כלי שעברו מעל מת ואהילו עליו נטמאו אע"ג דאותו אדם או כלי הוה אהל זרוק, אמנם דחה הפנ"י דע"כ מאהיל על המת שאני דהא אפי' כלי כל שהוא נטמא אם הוא מאהיל על המת, (כדאמרינן בשבת יז.) ועיין באור

שמח (פ"א מטומאת מת הי"ג) דכתב דמאהיל על המת הוה כטומאת מגע ואפי' גוי דלא מטמא באהל מטמא אם מאהילים עליו, וע"כ דמאהיל על המת לא ניטמא מדין אהל], והמרכה"מ (פי"א מטומאת מת סוף הלכה ג') תירץ על פי מש"כ הריטב"א (עירובין ל:) דכל מה דאמרי' דאהל זרוק לא שמיה אהל היינו דוקא בדבר שהוא כלי גדול שאינו מק"ט כיון דמחמת גדלתו הוא עשוי לנחת, וכיון שכן כשהוא מטלטל נעשה מק"ט ואינו חוצץ בפני הטומאה, משא"כ דלתות דהוה פשוטי כלי עץ דאינם מק"ט אין בהם דין אהל זרוק וחוצצים מפני הטומאה, והגר"ח (הלכות טומאת מת שם) תירץ דאהל זרוק היינו בדבר שפורח באויר אבל בנישא ע"ג בהמה הוה אהל, [ועיין בחזו"א יו"ד סי' רי"א סק"ה

שדחה את דברי הגר"ח].

\_ו. תוד"ה ירדו וכו' ואפי' נתמלא הכלי מאליו משמע דכשר במלוי, הקשה החזו"א (פרה סי' ו' סק"ט) מהא דאמרי' ביומא (מב:) דמלוי מים כשר באשה בכאיש ומשמע דבעינן מילוי ע"י אדם, עי"ש מה שמתרץ.

\_ז. ד"ה והרי דלת וכו' שלא יועילו דלתות והלא בידי אדם הוא דמדעת הונחו לשם אהל, והריטב"א תירץ דר"י בעי אהל שהוא עשוי בידי אדם מתחילתו לשם אהל, משא"כ בדלתות, ודבריו צ"ב מדוע לא מהני מה שהניח הדלתות על השוורים לשם אהל.

\_ח. תוד"ה שדעתו וכו', הקשה מהרש"א דא"כ מה מקשה הגמ' והרי דלת דיש בה כמה אגרופים ואינה חוצצת, דילמא טעם רבי יהודה דקסבר אהל זרוק לא שמיה אהל, משא"כ שוורים דילפינן מקרא דהוה אהל, ועי' מהרש"א רעק"א וערל"נ.

דף כא:

א. גמ' חד אמר מפני שאין לה קבע, ונאמרו כאן ג' שיטות א. שיטת רש"י והבעה"מ שהפסול הוא מטעם טלטול הסוכה ור"י לטעמיה דאמר סוכת קבע בעינן, ובתוס' הקשו עליו מסוכה בראש הספינה, ותירצו שאני ספינה דאורחא בהכי [וכנראה כונתם שאדם אינו קובע דירתו בעגלה או במטה המטלטלת, אבל דרך בני אדם לקבוע דירתם בספינה, ולפ"ז אין הפסול בעצם טלטול הסוכה, אלא הוא פסול שאין סוכה המטלטלת עשויה לישיבה] והר"ן תירץ דשאני ספינה שאין הקרקע שלה משתנת כיון שהיא מיטלטלת ביחד עם הקרקע שלה, וא"כ כל מקום הסוכה זז ממקומו, משא"כ במיטה מיירי שהקרקע עולם הוא קרקעה ולכן בכל מקום שהיא זזה זה נכשיו שהוא קובע מקום חדש לסוכה, [כך ביאר הקה"י סי' ט"ז]. ב. שיטת הר"ן הרמב"ן הריטב"א והראב"ד (בהשגות על הרי"ף) שמיירי שהוא סמך את הסכך על המיטה ואם המיטה זזה הסכך נופל, ולכן הויא לה כמי שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה דיבשה דכה"ג לאו כלום הוא, ויש להקשות ע"ז שהא לקמן (כג.) מכשרינן אפי' בהמה לדופן הסוכה והרי התם גם איכא למיחש שהוא יטול את הבהמה, וצ"ל שהפסול של שמא יטלנו הוא פסול בסכך. ג. ובתוס' פירשו שמיירי שאין י' טפחים מן המטה לגג, וכתב הרא"ש שלפ"ז רבי יהודה לא פליג על חכמים אלא מפרשם, שהרי ודאי שגם רבנן לא הכשירו בכה"ג, וכתב הב"י (סי' תר"ל ד"ה ומ"ש סמך) שמדברי הטור נראה שכל הפסול הוא דוקא בכה"ג שהסכך נסמך על המיטה, ולכן המטה נחשבת כקרקע הסוכה ומודדים ממנה גובה עשרה, אבל בכה"ג שהדפנות נסמכים על המיטה ואם תינטל המיטה ינטלו הדפנות ולא הסכך הסוכה כשירה, דאנן בתר הסכך אזלינן ולא בתר הדפנות, אמנם החזו"א (סי' קמ"ג סק"ג) כתב שא"א לישב את דברי הב"י שהרי כל הסברא להכשיר אם הסכך לא נסמך על המטה היינו משום שהמטה אינה חלק מן הסוכה והוה ככרים וכסתות כיון שאפשר ליטול את המיטה, אבל בכה"ג שהדפנות נסמכים על המיטה ודאי שהמיטה היא חלק מן הסוכה, והויה דירה סרוחה, ובודאי דלא גרע מהוצין (ד.) שהם דירה סרוחה, [אמנם לפ"מ שביארנו י: אות ז' לא קשה מהוצין שהוצין כיון שאין משתמשים במקומם דהוי דירה סרוחה א"כ מקום הסכך מתחיל מהם וא"כ אין בחלל הסוכה עשר, ולפ"ז רק במקום שנתמעט מקום הסכך או הדפנות מעשר הסוכה פסולה וכדילפינן לעיל ה:, וע"ע בקה"י סי' ט"ז מה שתירץ].

והנה הגרי"ז (הלכות סוכה) הקשה מ"ט אמרינן בגמ' שהפסול בסוגיין הוא מפני שאין לה קבע הו"ל לומר מפני שאין לה גובה עשרה, (ועיין מש"כ בזה הקה"י סי' ט"ז) ולכן כתב הגרי"ז שמה שבעינן בסוכה עשרה הוא מדין המחיצות, שבעינן שהמחיצות יהיו גבוהות עשרה, והכא שהמחיצות גבוהות עשרה הפסול הוא מפני שהמקום לא חזי לדירה והוי כסוגיא דלעיל (ד.) לענין הוצין דהוי דירה סרוחה.

ב. גמ' וחד אמר מפני שמעמידה בדבר המקבל טומאה, ופרש"י שהואיל ועיקר הסכך נסמך עליהן הוי כאילו סיכך בדבר המק"ט, ודקדק מדבריו הב"ח (סי' תרכ"ט ד"ה כתב הר"ן) שלדברי רש"י הפסול הוא מדאורייתא, [וכתב שהוא דומה למה שמצינו שכלי שניקב וסתמו את הנקב במתכת, כיון שאותו מתכת מעמיד את הכלי יש לכלי דין כלי מתכות לענין טומאה, עי' שבת טו:] אמנם הר"ן והראב"ד (בהשגות על הבעה"מ) כתבו שהוא גזירה דרבנן שיאמרו שכשם שהוא ראוי להעמיד כך מסככין בו, והנה הקשו הר"ן הריטב"א והרא"ש האיך נוהגים להעמיד את הסכך ע"ג כותל אבנים, והרא"ש הוכיח מכח קושיה זו שלא קיי"ל את הפסול של מעמיד, אמנם הר"ן והריטב"א תירצו שבכותל אבנים ליכא גזירה שלא שכיח לסכך בכיוצא בהן, ועוד דכו"ע ידעי שא"א לסכך באבנים שהא אם הוא מסכך באבנים בית דירה מקרי ולא סוכה, וכתב הב"ח (שם) שמזה שהרא"ש לא תירץ כדברי הראשונים ע"כ שס"ל שפסולו מדאורייתא וכדברי רש"י.

והנה הקשה הראב"ד (בהשגות על הבעה"מ) מהא דתנן לקמן שהעושה סוכתו בראש האילן כשירה, ואפי' רב יהודה שפוסל הוא משום שאינה ראויה לז' כיון שאין עולין לה ביו"ט, וא"כ קשה מדוע אין שם את החיסרון של מעמיד בדבר המק"ט, ותירץ הראב"ד שהתם לא שכיח שיסכך ע"ג אילן הואיל ואין הסוכה ראויה ליו"ט, ועוד שאין רגילות לסכך באילן, והרמב"ן (במלחמות) והר"ן תירצו שהתם בעושה סוכתו בראש האילן לא מיירי כמו שהבין הראב"ד שאת הסכך הוא סמך בראש האילן, אלא שהתם מיירי שקרקע הסוכה נתונה באילן ועשה מעל האילן דפנות וסיכך, שבכה"ג אין את הפסול "מעמיד" כיון שהאילן עושה מעשה קרקע, והנה כתב השו"ע (סי' תרכ"ט ס"ח) שמותר לחבר כלונסאות הסוכה במסמרות של ברזל או לקושרם בבלאות בגדים ואע"ג שהם מק"ט, וכתב המג"א (שם סוף סק"ט) שאע"ג שלכתחילה אסור להעמדי בדבר המק"ט הכא כיון שאין הסכך עצמו נסמך עליהן אלא שהסכך נסמך על הקונדסים, והקונדסים נסמכים על המסמרות בכה"ג שרי, ופירש הגר"א (שם סוף סעיף ז') שההיתר של המג"א נובע מההיתר של הראשונים שכל היכא שהסכך נסמך על הדפנות והדפנות נסמכים על האילן הסוכה כשירה, ובחזו"א (סי' קמ"ג סק"ב) תמה שלא כתבו הראשונים להכשיר אלא בכה"ג שהוא מעמיד את הדפנות על המיטה והמיטה היא קרקעית הסוכה שהמיטה משמשת כקרקע, משא"כ כלונסאות אינם קרקעית המקום, [אמנם עיין בר"ן לקמן (יא. מדפי הרי"ף ד"ה שתים) שכתב ז"ל ואע"פ שעכשיו הקונדסים נסמכין באילן כולי האי לא גזרינן כיון דפסקי קונדסים בין אילן לסכך] עוד כתב החזו"א שהרי אם הקלונסאות אפשר להחשיב כחלק מן הסכך, וכיון שהוא סכך פסול הוא יפסול את מה שעומד עליו, ואחרי שמה שעומד עליו יפסל הוא גם יפסול וכו', עוד הקשה החזו"א שבכל מעמיד ניפסול רק את החלק התחתון והחלק העליון יוכשר מדין מעמיד דמעמיד, עי"ש שהקשה עוד כמה קושיות, [ועי' בדברי הריטב"א והר"ן שכתבו שיש שנוהגים שכשמסככים ע"ג הכותל של אבנים הם נוהגים לעשות בכתלים דפנות של קנים משום היכרא כדי שלא יהיה כסומך על הכתלים לגמרי, והר"ן כתב שמדינא לא חייבים לעשות כן שבכתלים אין דין מעמיד כיון שאין חשש שיסכך בו, אמנם לכאורה לדברי החזו"א הם לא הועילו כלום באותו מנהג, ועיין בקה"י סי' י"ח ובספר הערות שהאריכו].

הקשה המג"א (סי' תרכ"ט סק"ט) האיך אמרי' לעיל (טו:) שאפשר לסמוך את הסכך בשפודים הא הוה מעמיד בדבר המק"ט עי"ש מה שתירץ, וע"ע בקה"י סי' י"ז מה שתירץ.

ע"ע בריטב"א שמביא ב' תירוצים האם אפשר להעמיד בדבר המק"ט מדרבנן, האם אמרי' שכיון שפסול מעמיד הוא מטעם גזירה א"כ הוה גזירה לגזירה, ועי' בפמ"ג סי' תרכ"ט א"א י"א, וע"ע בקה"י סי' י"ז.

דף כב.

א. גמ' אמר אביי לא שנו אלא שאין בין זה לזה שלשה טפחים וכו', נאמרו בדברי הגמ' ג' שיטות, שיטת רש"י שאם אין בן זה לזה ג' טפחים מכשרינן אפי' כשחמתה מרובה מצילתה, ובפסקי הרי"ד הקשה האיך אפשר להכשיר כשחמתה מרובה מצילתה, דכמו שלא מועיל לבוד להכשיר אם יש אויר בסכך וחמתה מרובה, כ"כ לא מועיל חבוט ולבוד כלפי הסכך שמלמעלה אם חמתה מרובה, ותירץ הריטב"א שכשחמתה מרובה מצילתה לא מועיל לבוד כיון שאין שיעור סכך הראוי לעשות צל כראוי, אבל הכא שיש כאן סכך מרובה שיש בו שיעור לעשות צל כראוי אם הוא היה מושכב ביחד לבוד וחבוט מכשרים אותו, ועדיין צ"ב הרי לבוד מהני גם להשלים שיעור שהרי מחיצה וכמו שכתב הריטב"א לעיל (טז: ד"ה אמר) שכל היכא שאמרי' לבוד אינו כאילו הוא סמוך ממש דא"כ בצרא לה מחיצא, אלא לבוד דינו כאילו הוא סתום, וא"כ קשה מאי שנא ממדובללת שמכשרינן ע"י לבוד ואפשר שדוקא גבי מחיצות שהם באים לחצוץ לבוד מהני כאילו הוא סתום, וכמ"ש החזו"א (בגליונות לגר"ח פ"ה מסוכה הי"ט) שחורים קטנים אינם מפסדים המחיצות, אבל בסכך שבעינן שיעור הראוי להצל (וכמ"ש הקה"י סו"ס י"ג) הלבוד אינו יכול להשלים את שיעור המיצל אלא ע"י לבוד אפשר לדון שכל הסכך הוא ביחד.

שיטת התוס' שהכא בכל גוונא הוה צילתה מרובה מחמתה כיון שאנו דנים בזמן שהחמה הראש כל אדם.

שיטת התוס' רי"ד המאירי והר"ן בשם י"א, שהכא מיירי שצל הסוכה מרובה מחמתה, אבל בכה"ג שע"י שיש קנה עולה קנה יורד החמה מרובה בסוכה הסוכה פסולה, ויש לדון לפי שיטת התוס' והתורי"ד מה החיסרון בקנה עולה ובקונה יורד שבעינן לדין לבוד וחבוט, ובר"ן כתב שהחסרון הוא משום שני סככין ובודאי שאין כונתו כפשוטו שפסולו מטעם סוכה תחת הסוכה, שהרי הכא ליכא הפלגה י' טפחים וגם שהסכך העליון חמתו מרובה, אלא בודאי כונתו שכיון שהם ב' סככים דנים כל סכך לעצמו וכל סכך לעצמו חמתו מרובה, וכיון שבכל סכך הפרוץ מרובה הוא בטל והוא כמי שאינו, וכמו שכתב הר"ן בעירובין (טז: ד"ה אי) שכל היכא שיש במקום א' פרוץ מרובה על העומד, העומד מתבטל לגמרי ונחשב כפרוץ ומצטרף לבטל עומד אחר, וכן נראה מלשון הפסקי הרי"ד והפסקי הריא"ז, אמנם שמעתי לומר בדברי המאירי דרך אחרת בזה, דהנה לעיל אמרי' שאויר ג' פוסל את הסוכה, ומבואר בתוס' (יז. ד"ה אויר) שהפסול הוא שכיון שאיכא אויר ג' הוא חוצץ בין הסכך לדפנות דבעינן שהסכך יהיה סמוך לדפנות, והנה הכא כיון שהסכך מתחיל מהסכך התחתון א"כ מחיצות הסוכה נגמרים למטה, וא"כ נמצא שהסכך העליון הוא בלא דפנות, ובמאירי יש סיוע לביאור הזה שכתב המאירי וז"ל ודנין אויר זה המפסיק מגובה לנמוך כאויר המפסיק מצד לצד כשהשכיב הקנים זה אצל זה שפוסל בשלשה, עכ"ל ומוכח שהפסול הכא הוה כהפסול באויר ג' שמפסיק באמצע הסכך.

ב. גמ' אבל יש בין זה לזה ג' טפחים פסולה, כתב השפ"א שמודדים את הלבוד באלכסון למקום הקנה התחתון שלא שייך לבוד באויר, וכ"כ הפמ"ג (סי' תרל"א מ"ז סק"ד).

ג. גמ' טומאה תחתיהן תחת כולן טמא וכו', הערל"נ מסתפק בכה"ג שהטומאה נמצאת תחת הקורה העליונה ומעל גובה הקורה התחתונה האם גם בכה"ג יהיה מה שתחת הקורות התחתונות טמא, וסברת ספקו האם בחבוט כמו שרואים את הקורה העליונה למטה רואים גם את הקורה התחתונה למעלה, ולכן בכל גוונא שהטומאה נמצאת מתחת לקורות העליונות הכל טמא או דלמא לא אמרי' חבוט רק להוריד ולא לעלות, ועי"ש שדקדק מלשון הגמ' לקמן (כב:) שרואין את העליונה כאילו היא למטה ואת התחתונה כאילו היא למעלה, ועי"ש מה שדחה, ובקה"י הקשה שאם נימא שאפשר לומר בחבוט שרואים את הקורה התחתונה כאילו היא למעלה, א"כ גם בשאין בעליונות רוחב טפח נאמר בתחתונות אם יש בהם טפח "חבוט אסיק" ונראה אותם כאילו הם למעלה, אמנם הגר"ח (פ"ה מסוכה הכ"א סוף ד"ה אלא) והרד"ע (בספר הלקוטים ברמב"ם מהדורת פרנקל הלכות סוכה שם) והסדרי טהרה (דף קס"ג: ד"ה טומאה) כתבו שפשוט שגם רואים את התחתונות כאילו הם למעלה, ובעינן שגם הקורה העלונה וגם הקורה התחתונה יהיו רחבים טפח, וביאר הגר"ח משום שההילכתא של חבוט רמי נאמר רק מאהל לאהל, ולכן כל שאין בא' מהם טפח לא אמרי' חבוט, אבל בודאי שגם רואים את התחתונות כאילו הם למעלה, וזהו גם הביאור בדברי המשניות שהובאו בקה"י (סימן כ' סוף אות א') שאם יש טומאה מתחת א' הקורות התחתונות אז גם כלי שנמצא תחת העליונות למעלה מקורות תחתונות נטמא, שאם נימא שחבוט זה רק להוריד א"כ הכלי שלמעלה הוא לא בתוך האהל, וע"כ כדכתב הגר"ח.

ד. גמ' אבל אין ביניהם פותח טפח טומאה תחת אחת מהן תחתיה טמא וכו' ופרש"י (סוד"ה ותני) והתוס' שכשאין ביניהם פותח טפח נמצא שאין ברוחב העליונות טפח, ודקדקו מדבריהם השפ"א והביאור הלכה (סי' תרל"א סעיף ה' ד"ה טפח) שכל שיש ברוחב הקורה העליונה טפח אפי' כשאין ביניהם טפח הסוכה אמרי' חבוט, אמנם הר"ן והריטב"א כתבו דחוץ מזה שבעינן שהקורה העליונה תהיה רחבה טפח בעינן נמי שגם יהיה באויר שביניהם טפח, [ובזה ישבו את הגירסא שמחק רש"י שכתוב בה אין בהן פ"ט ואין ביניהם פ"ט דהיינו שאם אין בהם פ"ט, או אין ביניהם פ"ט לא אמרי' חבוט].

והריטב"א כתב עוד שי"א שהיכא שהעליונות רחבים יותר מטפח צריך נמי שיהיה האויר שבין התחתונות רחב יותר כשיעור רוחב העליונות והריטב"א חלק עליהם וכתב דנהי שבכה"ג שאין בין התחתונות טפח לא אמרי' חבוט [ואפי' בכה"ג שיש בקורה העליונה טפח] אבל בכה"ג שיש בין הקורות התחתונות טפח אפי' כשהעליונות רחבים הרבה אמרי' חבוט.

ונמצא לפ"ז שאיכא ג' שיטות, שיטת רש"י ותוס': שהכל תלוי אם יש בקורה העליונה טפח, שיטת הריטב"א והר"ן שבעינן גם שיהיה בקורה העליונה טפח וגם שבין הקורות התחתונות יהיה טפח, אבל בכה"ג שיש ביניהם טפח אפי' כשהקורה העליונה רחבה הרבה אמרי' חבוט, ושיטת הי"א שבעינן נמי שהעליונות לא יעדפו על הרוח שבין הקורות התחתונות, וכתב הקה"י (סי' כ') בביאור המחלוקת שלדברי רש"י ותוס' אמרי' חבוט אפי' לומר "שדבר על דבר", ולשיטת הי"א אמרי' חבוט רק להשות דבר לדבר, אמנם שיטת הריטב"א שאפשר לומר חבוט גם על חצי דבר ולכן אם הקורה העליונה רחבה טפח ובין הקורות תחתונות יש טפח מצומצם אמרי' לבוד על חלק מהקורה העליונה, [ואפשר לפרש בדרך אחרת שזה ודאי שאפשר גם לשיטת הריטב"א לומר חבוט "שדבר הוא מעל דבר", אבל בכה"ג דליכא טפח בין הקורות התחתונות ולא נשאר שיעור חשוב בין הקורות התחתונות א"כ הקורות התחתונות נותנים קירוי מושלם, ולא אמרי' חבוט אלא שיש חצי קירוי למעלה וחצי קירוי למטה שחשבינן את הקירוי כאילו הוא אחד].

והנה הרמב"ם (פ"ה מסוכה הכ"א) כתב וז"ל ואם היה ברוחב זה העולה טפח או יתר אע"פ שהוא גבוה יתר מכ' טפחים רואין אותו כאילו ירד למטה ונגע בשפת זה היורד, והוא שיהיה מכוון כנגד שפת היורד עכ"ל, ודקדק מדבריו הכס"מ שס"ל להרמב"ם כשיטת הי"מ שס"ל שבעינן שהקורה העליונה לא יהיה רוחבה יתר על הרוח שבין הקורות התחתונות, עוד דקדק ממנו הב"י דבר החדש, שבעינן שהרוח בין הקורות התחתונות לא יהיה יותר מרוחב הקורות העליונות, דהיינו שבעינן שאחרי שנאמר "חבוט" לא ישאר רוח בין הקורות כלל, וכתב הגר"ח (שם) שמה שהצריך כן הרמב"ם הוא דוקא בסוכה, שהרי מבואר בסוגיא לעיל (יח.) שלולי הדין לבוד גם אויר כל שהוא פוסל בסוכה, ולכן כל שהרוח בין הסכך התחתון הוא יותר מרחב הסכך העליון א"כ נשאר אויר, ולא אמרי' בזה גם חבוט וגם לבוד, ועי' בחזו"א בגליונות, [וע"ע שם בגר"ח שהוכיח מכמה דוכתי שאפי' בכה"ג שהקורות העליונות רחבות מהרוח שבין התחתונות שאמרי' חבוט].

ה. רש"י ד"ה ביניהן, עי' מהרש"א.

ו. תוד"ה קורות, כתב הרש"ש שהגירסא שצוינה בגליון התוס' בשם המהרש"ל היא טעות, וגם המהרש"ל לא כתב כן מעולם עי' במהרש"ל בפנים.

דף כב:

א. גמ 'אם מקבלות אריח לרחבו טפח וכו', ופרש"י שמה שאמרי' מקבלות אריח לרחבו טפח היינו שהקרות עצמם רחבות טפח, אמנם הריטב"א כתב שהרוח בין הקורות הוא טפח.

ב. גמ' ובלבד שלא תהא עליונה למעלה מעשרים, עי' בשפ"א שהקשה שמה איכפת לנו שהעליונה מעל עשרים הא אמרי' (עירובין ג.) שסגי שמקצת הקורה תהיה בתוך עשרים.

ג. גמ' הא זה וזה בתוך עשרים אמרי' חבוט רמי אע"ג דלית ביה טפח וכו', עי' שפ"א וערל"נ שהקשו מדוע הגמ' לא מתרצת ששאני קורות דרבנן, וכמו שהגמ' מתרצת לעיל יח.

ד. גמ' תריץ ואימא הכי ובלבד שלא תהא עליונה למעלה מעשרים, המ"מ (פי"ז משבת הלכה כ"ה) מדייק מהרמב"ם שלא ס"ל את תירוץ הגמ' ואפי' אם יש בין הקורות יותר מג' טפחים בגובה אמרי' חבוט, ועי"ש בכס"מ שדחה את הדיוק מהרמב"ם, ועוד עי"ש מה שתירץ וע"ע בגרעק"א בגליון הרמב"ם פ"ה מסוכה הכ"א.

ה. תוד"ה הא וכו' אבל אי הוה סבירא להו הכא רואים הוו אמרינן רואים אפי' בפחות מטפח הלכך יש לנו ללמוד, כצ"ל וכמש"כ התוס' רא"ש.

ו. גמ' לא קשיא כאן מלמעלה כאן מלמטה, עי' פרש"י שכתב שסוכה שמסוככת רק חציה פסולה, כיון שלמטה איכא רוב אויר, ובתוס' הקשו שהרי ר"פ עצמו ס"ל פרוץ כעומד מותר, ונאמרו ב' דרכים בשיטת רש"י א. הר"ן כתב שזה נכון שגדרי סכך הוא כגדרי מחיצות ולר"פ סגי בפרוץ כעומד, אלא שכיון שהאויר רבה מלמטה וסוכה בצל תלה רחמנא הרי פרוץ שלה מרובה על העומד, [ושמעתי לבאר, שדין פרוץ ועומד אינו נמדד במחיצות גרידא אלא במה שהם סוגרות וחוצצות, ולכן בסוכה שהסכך עשוי לגדור לצל בעינן שלמטה יהיה לכל הפחות פרוץ כעומד] והוסיף הר"ן לבאר שאפי' לדעת רב הונא בריה דר"י שסובר דבעלמא פרוץ כעומד פסול, הכא דשוים למטה כשר, דכיון שלמטה שוים ולמעל העומד מרובה חשוב כעומד מרובה, וצ"ב, ומסתברא שכוונתו דלאו בלמטה בלחוד תליא מילתא אך גם ללמעלה יש חשיבות קצת, וכיון דלמעלה הוי רוב ולמטה ולמטה אינו פרוץ מהני לאיצטרופי, [עוד שמעתי לבאר שזה ודאי שהדין פרוץ כעומד תלוי בלמעלה אלא שבכה"ג שלמעלה הפרוץ כעומד ולמטה יש פרוץ מרובה, כיון שגדירת העומד לא גדרה בפועל חצי הפרוץ חשוב לבטלה, משא"כ שהגדירה למעלה גדרה רוב כיון שהפרוץ הוא מיעוט אין לו חשיבות לבטל את העומד, דאין החמה שלמטה מבטלת את העומד, אלא הפרוץ מבטל את העומד], ובעצם יסוד הר"ן שהכא גם ר"ה בריה דרבי יהושע מודה שסגי בזה שיש רוב סכך למעלה אע"ג שלמטה הם שוין הרמב"ן במלחמות חולק, וס"ל שהכל תלוי בלמטה, ובאמת לר"ה בריה דר"י בעינן שלמטה יהיה רוב צל, דהיינו שהגדר פרוץ כעומד נמדד למטה בסוכה, ב. הרא"ש כתב בדעת רש"י שלא שייך להזכיר באויר הנדון של פרוץ כעומד, שבסוכה ניתנה ההלכה שיהיה הצל מרובה ומשמע דס"ל לרא"ש שבסוכה בעינן שיהיה בפועל צל, וכמו שביאר הריבב"ן את דברי הגמ' שאזלינן בתר למטה וז"ל הואיל דכשרות ופסלות תלוי בחמה ובצל במקום ישיבת האיש תלוי, אם מלמטה שהיא לישיבה הצל והחמה שוין כשירה.

ולפי ב' הדרכים הנ"ל עדיין איכא להקשות איך אמרי' בסוגיין שבעינן שתהיה רובה מסוככת כדי שיהיה למטה חצי צל, הא אמרי' לעיל טו. שסכך כשר וסכך פסול שמסככין שוה בשוה הסוכה כשירה ואפי' בלא חבטן, והא התם אין רוב הסוכה מסוככת בסכך כשר, ועי' ובלשון הרא"ש משמע שדוקא בסכך ואויר ניתנה הלכה שיהיה הצל מרובה, אבל לענין סכך פסול שיש צל בסוכה סגי בפרוץ כעומד, וכמו שביאר השפ"א (טו.) שהדין בסוכה נאמר כך שתהיה צלממ"ח ושהיה רוב הכצל מסכך כשר, והקשה האבנ"ז (תס"ג) מהסוגיא דלעיל ט: שאמרי' שבלא חבטן בעינן שהצל הכשר יהיה צלממ"ח, ולפי מש"כ הבית מאיר (סי' תרכ"ו סוף ד"ה עיין מג"א) לק"מ דלא שייך הדין של פרוץ כעומד רק כשהסכך מונח א' ליד השני דהוה חד סכך אבל כשהסכך מונח מתחת לאילן לא שייך אם הדין של פרוץ כעומד, והחזו"א (סי' ק"נ סקי"א) ביאר שבסוגיא לעיל (טו.) מיירי שסיכך בסכך הפסול והכשר באופן שלא נכנס שם אויר, שבכה"ג מגיע חצי צל מהסכך הכשר, [ולעיל טו. אות ה' הארכנו בזה טובא].

והנה יש לחקור האיך הדין בסוכה כזו שצילתה מרובה למעלה בשיעור מועט ולמטה חמתה מרובה, ועי' ברש"ש שתמה שהרי המשנה סתמה שבצלתה מרובה מחמתה למעלה הסוכה כשירה ומשמע שאפי' אם למטה חמתה מרובה, ולאידך גיסא במשנה לעיל (ב.) מבואר שחמתה מרובה פסול והיינו למטה, ומשמע שאפי' אם למעלה צילתה מרובה פסול, ולכאורה לפי הנ"ל לדברי הרא"ש שבעינן בפועל חצי צל סוכה שלמעלה צלממ"ח, ולמטה חמתה מרובה פסולה, ובתורי"ד בסוגיין מפורש שהסוכה פסולה, אמנם לפי הר"ן שתלוי בפרוץ כעומד אפשר שהסוכה תהיה כשירה, ובעיקר קושיית הרש"ש עיין באג"מ (או"ח א' סי' קכ"ב) שכתב שאפשר שאין מציאות כזאת שלמעלה צלתה מרובה ולמטה חמתה מרובה, [ואפשר שלפי מה שכתבו הריטב"א והר"ן דף ב. גבי סוכה למעלה מעשרים שאינה עושה צל שטעם המכשרים הוא מטעם שהסכך ראוי להצל אילו הוא לא היה מעל עשרים, [וכמו דמכשרינן התם בעשתרות קרניים] א"כ אנן דלא קיי"ל כר"ז דהתם אפשר שמודדים הצל בכל סוכה בריחוק י' טפחים מהגג ולכן לא שייך מציאות כקושית הרש"ש].

ז. רש"י ד"ה כאן וכו' לפי שמחת האויר נראית בארץ רחבה הרבה מן הצל וכו' בידוע שהקנים רחבים מן האויר, הקשה הרש"ש נראה שעיקר הנדון הוא על הלמטה, אמנם בסוף דברי רש"י שכתב "בידוע שהקנים רחבים מן האויר" משמע שדנים על הלמעלה, עי"ש מה שתירץ.

ח. תוד"ה כזוזא וכו' והקשה ר"ת וכו' ומפרש ר"ת וכו' ובספר הישר לר"ת (נדפס בקובץ מפרשים) הקשה ר"ת על רש"י וז"ל ועוד מה לנו בחמה שהרי אפי' בעשתרות קרנים שאין החמה זורחת שם אנו אוסרין, אלמא אינו תלוי בחמה אלא טעמא דצריך סכך חשוב עכ"ל, ומשמע מדבריו שאין הלכה כלל שצריך להיות צל מרובה מחמה, אלא שצריך להיות עומד ולא פרוץ, והנה הרא"ש הוכיח שיש הלכה שיהיה הצל מרובה דאל"כ למה לא יהיה כשר אם אין בין קנה לקנה ג"ט מדין לבוד, וא"כ קושיה זו קשה על ר"ת, ובשפ"א תירץ דנהי שלבוד כסתום אמנם אנן בעינן להיות סתום בפסולת גורן ויקב דוקא ולכן לא מהני לבוד, אמנם בתוס' לעיל (יט. ד"ה לא) משמע שע"י לבוד אמרי' כאילו הכל מלא בסכך כשר, וי"ל.

ט. גמ' אין כוכבי חמה נראין מתוכה ב"ש פוסלין וב"ה מכשרין, וכתבו הר"ן והרא"ש בשם הירושלמי שלכתחילה בעינן שיהיו נראין בתוכה.

ועיין בתוס' לעיל (ב. ד"ה כי) שבכה"ג שאין הגשמים יכולין לירד בתוכה הסוכה פסולה, והטור (סי' תרל"א) כתב שהרא"ש לא הביא את דברי התוס', ועי"ש בב"י ובב"ח (בד"ה ומ"ש רבינו).

י. מתני' העושה סוכתו בראש העגלה וכו', עי' פרש"י, כתב הפמ"ג (סי' תרכ"ח סק"ד) שסוכה שעשויה בראשי העגלה והעגלה מיטלטלת פסולה, וכמ"ש התוס' לעיל (כא: ד"ה שאין) ודוקא ספינה שאורחא בטלטול כשירה, והביכורי יעקב (סי' תרכ"ח סק"ג) תמה דאדרבא שמהתוס' לעיל יש ראיה להיפך שהרי התוס' כתבו כן לר"ג דס"ל סוכה דירת קבע בעינן, אבל לדידן גם סוכה שע"ג העגלה כשירה, ובשער הציון (שם סקי"א) כתב שדברי הביכורי יעקב נכונים, [ועיין היטב בדברי הפמ"ג שכתב שדוקא כשהעגלה מהלכת פסולה, אמנם לכאורה קשה שלעיל (כא:) המ"ד שפוסל מיטה פוסלה גם כשעומדת, ונראה מזה שדעת הפמ"ג שמה שנחלקו ר"ע ור"ג בעגלה היינו בעושה סוכתו על העגלה כשהיא עומדת וע"ז נחלקו דומיא דהמחלוקת במיטה, אבל כו"ע סברי שכשהיא מיטלטלת פסולה].

יא. מתני' כשרה ואין עולין לה ביו"ט, ופרש"י שאפי' ביו"ט אם הוא עבר ועלה יצא יד"ח, והקשה הפמ"ג (סי' תרכח מ"ז סק"ג) דהא הוה מצוה הבאה בעבירה [ואפי' בעבירה דרבנן אמרי' מצוה הבאה בעבירה כמבואר ברש"י בפסחים לה: ד"ה דמאי] ותירץ הגרעק"א (בדו"ח מכת"י דף כג.) שכיון שקי"ל בעירובין (ק.) שאם עלה לאילן לא ירד (כיון שהוא משתמש באילן בירידתו ושב ואל תעשה עדיף) א"כ אחרי שהוא עלה אין מצוה הבאה בעבירה באכילתו, [ועדיין יש לדון דהוה מצהב"ע כיון שעבירת העליה גורמת את המצוה, ואולי באופן שיש לו סוכה אחרת לא מיקרי שהעבירה גורמת את המצוה, וכעין מש"כ הפנ"י לקמן (ל. ד"ה בגמרא אמר) אמנם יש לפקפק שבסוכה הזאת העבירה גרמה למצוה, ועי' בעמק ברכה (י"ב) ועיין מש"כ בזה דף ל. אות ד'] והנה כתב השעה"מ (פ"ח מלולב בסוף ה"ה) בשם הירושלמי דאין פסול של מצהבב"ע באיסור שהוא מחמת היום, והירושלמי מביא לזה ראיה מהא דתנן לקמן (לב:) גבי הדס "אם מיעטן כשר ואין ממעטינן ביו"ט".

וע"ע בערל"נ שהקשה מדוע לא אמרי' הכא שאי עביד לא מהני, ועיין בביכורי יעקב (תרכ"ח סק"ו) ובתוספת ביכורים שם.

יב. תוד"ה שתים וכו' דדיק מהכא דצדדים אסורים, פי' הר"ן (שבת סז. מדפי הרי"ף) שצדדים היינו שהוא משתמש בצדדי האילן [ולא על גביו שזה נקרא משתמש באילן עצמו] וצדדי צדדין היינו שהוא משתמש בצידי דבר שמונח בצדדי האילן [עי"ש בסוגיא].

והנה הרמב"ן הרשב"א והריטב"א לעיל (כא:) ביארו שמתני' מיירי שקרקעית הסוכה מונחת ע"ג האילן, דאם נימא שהסכך מונח על האילן יש כאן איסור מעמיד בדבר המק"ט, ולפי דבריהם צריך לפרש את הסוגיא בשבת כמו שביאר שם התוס' רי"ד.

ומעיקר דברי התוס' מוכח שאין איסור להשתמש בגוף הסכך בתשמיש שאינו מבטל את קדושתה, אבל בעוד שהיא קימת ליכא איסור [ועיין בפמ"ג סי' תרל"ח מ"ז סק"ג, ובעונג יו"ט או"ח מט, ובקה"י סי' ז'].

כתב המג"א (סי' תרכ"ח סק"ו) שאפשר שבזה"ז שאין רגילות להשתמש בסכך מותר ליכנס לסוכה שסככה מונח ע"ג אילן.

דף כג.

א. מתני' זה הכלל כל שינטל האילן ויכולה לעמוד בפני עצמה כשרה ועולין לה ביו"ט, יש לדון באדם שסמך את הסוכה באילן בכה"ג שהאילן יכול להחזיקה לבד וגם היתדות שעשוין בידי אדם יכולים להחזיקה לבד, שהרי ברישא דמשנתינו הותר רק "שלש בידי אדם ואחת באילן" שהוה זה יכול וזה אינו יכול (שבת צב:), אמנם בסיפא דמשנתינו דקתני זה הכלל וכו' משמע שגם בזה יכול וזה יכול לא מיקרי שהוא משתמש באילן, ואפשר שלכן קתני זה הכלל [שבכל מקום הגמ' שואלת מה זה בא לרבות].

ב. גמ' מני מתני' ר"ע היא, בערל"נ ובשפ"א הקשו מנ"ל לגמ' דמתני' מיירי אליבא דר"ע דילמא מתני' מיירי כשהסוכה יכולה לעמד גם ברוח מצויה דים, עי"ש מה שמתרצים.

ג. גמ' דכו"ע היכא דאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה דיבשה לאו כלום היא, ופרש"י שבכה"ג אפי' דירת עראי לא הוה, אמנם בחידושי הגרי"ז (על הרמב"ם הלכות סוכה) כתב בדעת הרמב"ם שהוא מהלכות "מחיצה", וכמ"ש הרמב"ם (פ"ד מסוכה ה"ה) וז"ל שכל מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה של יבשה אינה מחיצה, והנה אמרי' לקמן שאם הסוכה יכולה לעמוד ברוח מצויה של יבשה סגי בהכי, ותמה השפ"א (עי"ש) והעמק ברכה מה איכפת לן שהיא יכולה לעמוד ברוח מצויה של יבשה, הא במקום שהיא נמצאת היא לא יכולה לעמוד ברוח מצויה, ותירץ העמק ברכה (יט) שהדין שכל מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה אינה מחיצה אינו נלמד מסברא מטעם שהרוח מפילה ומביאה לידי ביטול מחיצה, אלא עיקרו הוא דין שיעור בחוזק המחיצה והוא בכלל ההלכתא דשעורין ומחיצין הנאמר למשה מסיני, והנה בשיטת רש"י כתב הגרי"ז שהיא דין בסוכה שבעינן לכל הפחות דירת עראי, אמנם לפ"ז צ"ע שהא הדין שמחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה נאמר גם גבי מחיצות שבת כמבואר לקמן (כד:), ועוד דא"כ מדוע לר"ע הסוכה כשירה כשהיא יכולה לעמוד ברוח מצויה דיבשה הא השתא הסוכה היא בים, [וצ"ל שגם לפי' רש"י נאמר בסוכה שיהיה בה "שיעור" שראוי לדירה, וגם במחיצתו שבת נאמר שיהיה הדופן ראוי לאשווי מקום בפנ"ע, [ולכל הפירושים עדיין צ"ב מאיזה טעם השיעור שנאמר הוא גבי היבשה].

ד. גמ' כי פליגי בדיכולה לעמוד ברוח מצויה דיבשה ואינה יכולה לעמוד ברוח מצויה דים, יש לחקור אם אדם עשה את סוכתו בתוך ביתו שאין שם רוח, האם נימא שהסוכה פסולה שכמו שאמרי' בסוגיין שגם בים מודדים בשיעור רוח מצויה דיבשה, א"כ י"ל שגם בבית מודדים בשיעור רוח מצויה בחוץ, וכתב המג"א (תר"ל סקט"ז) והמשנ"ב (שם סקמ"ח) שהסוכה פסולה, אמנם החזו"א (סי' נ"ב סקי"ד) חולק וכתב וז"ל שאין רפיון המחיצה פוסלתה אלא תנועתה ונדנודה פוסלתה אבל כיון שהיא קבועה שפיר חשיבא מחיצה, ואע"ג שבאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה דים מכשיר ר"ע, היינו לקולא דמ"מ חשיבא מחיצה, אבל לבטל המחיצה בשעה שהיא קבועה לא שמענו, דמה לי קושרה ומה לי העמיד כותל להגן בפני הרוח שלא תנוע את המחיצה, עכ"ל, עי"ש.

ה. גמ' סוכה שאינה ראויה לשבעה לא שמה סוכה, יש לחקור האם הפסול בסוכה שאינה ראויה לשבעה הוא מגזה"כ שבעינן שהסוכה תהיה ראויה לכל ז' הימים, או שהגדר הוא שאע"ג שפלגינן על ר"א (כז:) שס"ל שאין יוצאים מסוכה לסוכה ואין עושין סוכה בחולו של מועד, דהיינו שלר"א בעינן שיקבע בסוכה את דירתו לכל הז' ימים, א"כ גם לרבנן שחולקים עליו בעינן לכל הפחות שהסוכה תהיה ראויה לקבוע שם את דירתו, והנה הריטב"א והרא"ה כתבו שסוכה שאינה ראויה לשבעה דמיא כמו שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה, וודאי שאין כונתם שפסול אינו יכול לעמוד ברוח מצויה הוא מפני שאינה ראויה לשבעה, שהרי הרא"ה פירש להדיה שהטעם בפסול אינה יכלוה לעמוד הוא משום "דלא חשיבא למידי", ועוד שהרי מפורש בגמ' שהכא הטעם מפני שאינה ראויה לשבעה, וא"כ למה הרא"ה והריטב"א פי' את הטעם שהוא כמי שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה שלא נתפרש בגמ' את טעם פסולה, וע"כ שטעם הפסול הוא שכמו שסוכה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה לא חשיבא דירה הראויה לכל ז' ימי החג כך סוכה שאינה ראויה לשבעה לא חשיבא לדירת סוכה.

והנה רש"י פירש שטעם הפסול הוא מפני שאינה ראויה ליום טוב ראשון, אמנם הריטב"א והרא"ה כתבו שהסוכה לא ראויה לשבת חוה"מ, ובפמ"ג (תרכ"ח מ"ז סק"ג) הקשה מדוע הם לא פירשו כרש"י מטעם יו"ט ראשון, ותירץ הפמ"ג שאפשר שביום הראשון מותר לעלות לאילן מטעם אוכל נפש, [ובביכורי יעקב (שם סק"ז) כתב שלא הוה אוכל נפש שכיון שאין לו סוכה מותר לו לאכול מחוץ לסוכה, ולכן לא הוה אוכל נפש ועיין במשנ"ב סי' תר"מ סקמ"ב] עוד תירץ בערל"נ שבלילה הראשון שאיכא מצות עשה לאכול לא העמידו חכמים דבריהם במקום עשה עוד שמעתי לתרץ שהריטב"א והרא"ה לא נקטו שאינה ראויה לשבעה מחמת היום הראשון משום שהכא ע"כ היום טוב הראשון כבר עבר, שהרי ביו"ט הראשון אסור לשבת בסוכה שעל גבי בהמה, וכיון שהיום טוב הראשון עבר מהיום הסוכה ראויה לקבוע בה את ישיבת כל ימי החג ולא גרע מהעושה סוכתו בתוך היו"ט, ולפ"ז הריטב"א והרא"ה לשיטתם שהוא פסול בקביעת הישיבה בסוכה.

ובעיקר מחלוקת ר"מ ור"י בסוכה שאינה ראויה לשבעה, כתב השעה"מ (פ"ד מסוכה הט"ז) שהמחלוקת היא אליבא דר"א שס"ל (כז:) שאין עושין סוכה בחולו של מועד, ולפ"ז לדידן ליכא חיסרון, אמנם הפמ"ג (סי' תרכ"ט א"א סקי"ג) כתב שהמחלוקת היא אליבא דרבנן ואפי' אם עושים סוכה בחולו של מועד בעינן סוכה הראויה לשבעה.

והנה הגרעק"א (בדו"ח מכת"י) הקשה כיון שאיסור מוקצה הוא מדרבנן א"כ קשה באיזה גוונא התורה פסלה סוכה שאינה ראויה לשבה, וברש"ש תירץ שנפק"מ להיכא שאינה יכולה לעמוד כל ז' מפני רפיונה א"נ שהא שאם סיכך בירקות שמתיבשים שאמרי' לעיל (יג:) שלא הוה סיכוך, אמנם הריטב"א (יג:) כתב שהפסול בירקות שמתיבשים הוא מדרבנן, ובפמ"ג (סי' תרכ"ט א"א סקי"ג) כתב שהפסול בירקות הוא מדאורייתא מפני שהסוכה אינה ראויה לשבעה, וכתב שם (ע"פ דברי המג"א והב"ח) שדוקא אם הירקות עתידין ליפול אבל אם הם רק יתיבשו והסוכה תהיה חמתה מרובה הוה סוכה הראויה לשבעה, וצ"ב טעם החילוק, [אמנם מצינו כעין זה בשבת (ח.) גבי זרק כוורת שמוכח שאם חלק מהמחיצה מתבטלת לא הוה מחיצה שאינה ראויה לעמוד ברוח מצויה, וכן מצינו בתוס' לקמן (כד: ד"ה והא) שדקדק ממנו המג"א (תר"ל סקט"ו) שסגי ברוב דופן שאינה מתנענעת ברוח, אמנם לפ"ז אינו גדר של פסול שאינה ראויה לשבעה אלא הפסול הוא מפני שהסכך אינו עומד ברוח מצויה, אמנם גם ע"ז יש לתמוה שהא פסק הרמ"א (תר"ל ס"א) שלא יעשה את הדפנות מדבר שמתיבש תוך ז' ולא יהיה בו שיעור מחיצה, ובד"מ (שם) מבואר שהוא למד את זה מהסוגיא בירקות, וקשה שהא לדברי המג"א אם הירקות אינם נופלים הסוכה כשירה וא"כ מדוע גבי דפנות אפי' שאינם נופלים פסל הרמ"א ולא השיגו המג"א, ואולי המג"א חייש טפי בדופן שמא תתמעט בלי דעתו עי' ט"ז סי' תר"ל סקי"א].

ו. גמ' ור"מ הא נמי מדאורייתא מחזא חזיא ורבנן הוא דגזור בה, ופירש הריטב"א שרבי יהודה ס"ל שכך דין תורה לפסול כל סוכה שאינה ראויה לשבה מאיזה צד וענין שיהיה והרי היא פסולה מן התורה, ולפ"ז ר"מ שס"ל שכשירה וקי"ל כותיה ס"ל שכיון שלא חזיא רק מדרבנן הסוכה כשירה, והקשה השעה"מ (פ"ח מהלכות לולב ה"א ד"ה תו קשיא) מהא דילפינן בפסחים (לח.) מקרא דבכל מושבותיכם שאין אדם יוצא יד"ח במצה אלא"כ היא נאכלת בכל מושבות, ואמרי' התם שאפשר לצאת במע"ש אפי' אם הוא נכנס לירושלים כיון שאם הוא יטמא אפשר לפדותו ולאכלו בכל מקום, וכתבו שם התוס' (בתירוץ א') שאפי' למ"ד מחיצה לקלוט דרבנן כיון שמדרבנן אין להם פדיון לא חשיב נאכל בכל מושבות, ורק משום שאם הוא יטמא יהיה אפשר לאכלו בכל מושבות אפשר לצאת בו יד"ח מצה, ומשמע שע"י שמדרבנן הוא לא ראוי אינו יוצא יד"ח, עוד הקשה השעה"מ מהא דכתב רש"י בפסחים (לט: ד"ה כעין) שמרור של מע"ש מיקרי שאינו נאכל בכל מושבות אע"ג שמעשר דידיה הוי רק מדרבנן, עוד תמה השעה"מ מלולב של עכו"ם שזכה בו ישראל שא"א לצאת בו יד"ח כיון דכיתותי מיכתת שיעורא, ואע"פ שלדעת הסמ"ג (ל"ת מ"ה) אין לו ביטול רק מדרבנן, עוד הקשה מאתרוג של תרומה טמאה שא"א לצאת בו יד"ח אע"ג שתרומת פירות הוה רק מדרבנן, ותירץ השעה"מ שדוקא בתרומה טמאה שיש כמותו בדאורייתא כמו תרומת דגן תירוש ויצהר אמרי' כל דתקון כעין דאורייתא תקון, ומשא"כ אילן שהאיסור להשתמש בו עיקרו מדרבנן, ובאחיעזר (ח"ב סי' מ"ח אות י') מחלק בין דבר שהאיסור הוא בגוף האתרוג והלולב מצד עצמותו משא"כ באילן שהאיסור הוא מצד היו"ט והשבת ולא בגופו, וע"ע בב"ק (עא) שהגמ' אומרת שאם מעשה שבת אסור מדרבנן הוה שחיטה ראויה, ומבואר שאיסור דרבנן אינו מועיל לאשווי שחיטה שאינה ראויה, ועי' בגר"ח (על הש"ס שע"ח) מש"כ בזה.

ובעיקר הנדון האם פסול דרבנן גורם לדבר ליפסל מדאוריתא עי' משל"מ פ"ז מתרומות ה"א ובמה שציין שם הגרעק"א וע"ע בתוס' יבמות צג: ד"ה אלא, וע"ע מש"כ בזה לעיל דף ג. אות ד', וע"ע מלא הרועים מהרי"צ חיות ובגליון מהרש"א בסוגיין מה שציינו בזה, וע"ע באבנ"ז סי' תע"ב מש"כ בזה.

ז. גמ' למ"ד גזרה שמא תברח, בגמ' מבואר שהטעם ליפסול בבהמה שלא קשורה הוא מפני החשש ששמא תברח, וקשה מה צריך לזה טעם תיפק"ל דהוה כמו סוכה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה, ותירץ המג"א (סי' שס"ב סק"ח) שדוקא במחיצה שמה שהיא אינה עומדת ברוח מצויה הוא מפני שהיא קלושה לכן לא הוה מחיצה, משא"כ בבהמה ואדם שהמחיצה היא חזקה אלא שהבהמה מוזיזה את עצמה ובכה"ג אין את החסרון שמחיצה שאינה ראויה לעמוד ברוח מצויה, אמנם הקשה השער המלך (פ"ד מסוכה ט"ז) שהא הרמב"ם פסק (פ"ו מטומאת מת ה"ד) שגם לגבי גולל לקבר בעינן שהבהמה תהיה כפותה, והא התם הוה לקולא וע"כ שבעינן שהבמה תהיה כפותה מעיקר הדין, וקשה שהא בסוגיין מבואר שהטעם שבעינן קשור הוא רק מגזירה, [ועיין במסקנת הגמ'], וצ"ע.

עוד הקשה ר' אליהו משקובסקי (קובץ המועדים דף קמ"ג) שגבי סוכה פסק הרמב"ם (פ"ד ה"ה) שעושין מחיצות אפי' מבע"ח ולא כתב הרמב"ם שצריך שהבהמות יהיו כפותים, ואילו גבי מחיצות שבת, וגבי גולל פסק הרמב"ם (פט"ז משבת הכ"א, ובהלכות טמאת מת שם) שבעינן שהבהמה תהיה כפותה, עי"ש מה שמחדש בזה.

ובעיקר דברי הגמ' הקשה הרש"ש מדוע בכה"ג שהבהמה יכולה לברוח לא פסלינן הסוכה מטעם שאינה ראויה לשבעה, ותירץ שהפסול של אינה ראויה לשבעה הוא רק בסכך, ועי' בצל"ח.

ח. גמ' והאיכא רווחא דביני וביני, הקשה המהרש"א מדוע הגמ' לא הקשתה כן על רבי יהודה עצמו עי"ש וע"ע בערל"נ ובשפ"א.

ט. רש"י ד"ה ולא גולל וכו' דגולל מטמא במגע ובמשא ובאהל עכ"ל, עי' רש"ש ערל"נ ומראה כהן.

י. תוד"ה ולא גולל לקבר, איכא ג' פירושים בגולל לקבר שיטת רש"י: שהוא כיסוי ארון, והתוס' (שבת קנב: ד"ה עד) הקשו על רש"י שהרי הא שמרבינן גולל ילפינן לה (חולין עב.) מדכתיב על פני השדה, ולפרש"י כיסוי ארון תמיד הוא מונח בתוך הקרקע, שיטת התוס' בשם ר"ת: שגולל הוא אבן גדולה ששמים אותה על הקבר לסימן, ומבואר בתוס' בשבת (שם) ובתוס' בכתובות (ד:) שלשיטת ר"ת גם כשיש בקבר פותח טפח הגולל מטמא, שיטת התוס' בסוגיין שגולל הוא אבן גדולה שמנחים על הקבר לסתום את חללה, והתוס' הוכיחו מכמה דוכתי שגולל בה לסתום חלל ולא לציון בעלמא.

יא. בא"ד ואין לומר דאיצטריך היכא דאין המת בקבר וכו', שיטת התוס' כאן שגולל מטמא רק כשהוא מעל הקבר, ובתוס' בכתובות (ד:) כתבו בשם רבינו דוד מניצנבורג שגולל מטמא רק כשהוא פירש מעל הקבר, ועיין בשפ"א שכתב בשם רש"י בעירובין שגולל מטמא גם כשהוא פירש מעל הקבר, ועיין בקוב"ש (כתובות אות ט"ו) שהאריך בזה.

דף כג:

א. תוד"ה דתניא וכו' ובמטהר יינו של כותי איירי, פירש הרע"ב (ע"ז פ"ד מי"א) דהיינו ישראל שדרך ענבים של נכרי בכשרות.

ב. תוד"ה שני לוגין וכו' בע"ש בין השמשות איירי וכו'. אמנם רש"י פי' שמיירי שהגיע לילי שבת וברש"י בב"ק (סט: ד"ה הלוקח) פי' להדיה שמיירי שקידש עליו היום, ועי' ערל"נ.

ג. בא"ד אבל בהא דדמאי לא תני הכי, הערל"נ מגיה בתוס' וגורס תנאי דהכא, דהיינו ששם במשנה תני סתמא כר"מ ולא תני התנאים שחולקים עליו, [אמנם בר"ש פ"ז מדמאי מ"ד ד"ה ב' לוגין, מבואר שא"צ להגיה בתוס' עי"ש].

ד. והא דלא תני הכא למחר ולא גבי טבל, הנה הוקשה לתוס' מדוע לא תנן במתני' דהכא שתי לוגין שאני עתיד להפריש למחר, ובתוס' אנשי שם (דמאי פ"ז מ"ד) הקשה דהא הכא מיירי כשעומד בבין השמשות, וא"כ אם נימא שמותר לו לומר שתי לוגין שאני עתיד להפריש ואח"כ מותר לו באותו שבת עצמה להפרישם, א"כ נמצא שהוא מתקן טבלו בבין השמשות וצ"ע.

ה. בא"ד וקצת תימה בעובדא דהאשה רבה וכו' שלא מן הוקף וקרא שם והפריש בשבת, עי' ברש"ש ובערל"נ שגרסו בתוס' במקום וקרא שם יקרא שם, וע"ע ערל"נ.

ו. בא"ד ועוד כאן דאמר שאני עתיד להפריש סתם ולא קבע לו מקום בצפונו או בדרומו אין יכול לחללו, וכו', דברי התוס' צ"ע וכבר תמה עליהם התו"ז (דמאי פ"ז מ"ד) והתפארת יעקב (גיטין כה: על תוס' ד"ה ומיחל) שהכא לא דמי כלל למחלל המע"ש לפני שהפרישו, שהכא הרי חל ההפרשה ומותר לו עכשיו לאכול, וע"כ שכבר חל שם מע"ש אלא שהוא אינו יודע היכן הוא, ומשא"כ בההיא דהתוספתא שהתם מיירי כשלא הפריש בכלל, ובתו"ז תמה ביותר שהרי מבואר ברמב"ן וברשב"א (חולין יד:) שבכה"ג שהוא אומר ב' לוגין שאני עתיד להפריש למחר וכו' מיקרי שיריה ניכרין, וכיון שיתברר אח"כ מיקרי שניכר מה מעשר ומה חולין, וא"כ צ"ע קושית התוס'.

ז. תוד"ה עשרה וכו' אפי' כשמרבה בתרומה ולא יתכן כלל, ופי' הריטב"א שהרי תנן (בפ"ד מתרומות מ"ה) שהוא יכול לעשות כל גורנו תרומה חוץ מחיטה א' ולא אמרי' שחלק מן התרומה הוא מעשר.

ח. בא"ד ועוד על כרחך צריך להפריש דהא קאמר שאני עתיד להפריש עכ"ל, פירוש שהוקשה לתוס' מה הוא מרויח בזה שהוא מחלל את המע"ש, שאין לומר שהוא מרויח שאם יבקע הנוד לא נמצא שהוא אוכל טבלים, אין לומר כן שבכה"ג שיבקע הנוד גם אם הוא יחלל הוא אכל טבלים כיון שלא נתברר מהו הטבל ומהו המעשר, ולכאורה היה אפשר לישב שרש"י לשיטתו שס"ל (חולין יד. ד"ה אוסרין) שלמ"ד אין ברירה חל התרומה אלא שלא ידעינן היכן התרומה, (ועי' תוס' גיטין עג: ד"ה תנא) וכיון שחל התרומה רק לא ידעינן היכן הוא א"כ איכא למימר שגם אם נבקע הנוד התרומה חלה אלא לא ידעינן היכן היא נמצאת, וע"ז מהני הפדיון.

והנה הגרעק"א (מערכה ד' ד"ה גם) ביאר את שיטת רש"י ומהר"י (דכתב כרש"י בעירובין לז: תוד"ה אלא) שכתבו שגם למ"ד אין ברירה חל התרומה אלא שלא ידעינן היכן התרומה, שס"ל שמה שאמרי' אין ברירה היינו דמספק"ל אם הוברר ואותו א' שהפרישו לבסוף הוא היה עומד לזה משעת תנאו וחל עליו השם התרומה, או שחלק אחר בתרומה עמד בשעת הקריאת שם להפרשה וכיון שכן מספקינן אולי התרומה חלה עליו, והיינו שבין למ"ד יש ברירה ובין למ"ד אין ברירה המעשה חל על אותו שעומד להפרשה, רק שנחלקו האם אמרי' שאותו שהופרש לבסוף נתברר שמתחילת הוא היה עומד להפרשה, אמנם הקשה הגרעק"א שהא בבריתא דאמרי' "שמא יבקע הנוד ונמצא אוכל טבלים למפרע" מוכח שכל היכא שלא הופרש לבסוף הוה טבל ומוכח שבעינן שגם בפועל הוא יופרש לבסוף, וא"כ קשה מדוע כתבו רש"י ומהר"י דגם למ"ד אין ברירה חל תרומה על חלק מהכרי, הא מוכח מהבריתא שבעינן שיפריש בפועל בסוף, ותירצו הקוב"ש (ביצה אות ל"ה) והקה"י (גיטין סימן י"ט אות ו') שזה ודאי שלמ"ד אין ברירה גם אם נבקע הנוד הוה ספק תרומה שהא מסתפקינן מה אתמול היה עומד להיות מופרש, אבל הגמ' שאומרת נמצא אוכל טבלים למפרע אזלא למ"ד יש ברירה ולמ"ד יש ברירה נתברר למפרע שהחבית הולכת לאיבוד, [ודבריהם מדוקדקים בלשון רש"י בחולין יד: ד"ה התם].

ביאור המחלוקת האם יש בריר או אין ברירה

והנה הגרעק"א (דו"ח מערכה ד') נקט שלמ"ד יש ברירה נקטינן שהוברר הדבר למפרע שמה שהוא הפריש בסוף הוא היה עומד להפרשה, ולמ"ד אין ברירה לא אמרי' שמה שהוא הפריש בסוף היה עומד לכך שהוא יהיה מופרש בסוף, והנתיבות (סי' ס"א סק"ג) והחזו"א (דמאי סימן ש"ז סק"א ד"ה ולפיכך) והגרש"ש (ש"ז פי"ח ד"ה ומה) כתבו שאדם שהתנה ע"מ שירצה אבא ואח"כ רצה האב למ"ד יש ברירה מיקרי שהאב רצה בשעת הקידושין, וכתבו שגם בכה"ג שהיה דדעת של המתנה שירצה האב בשעת הקידושין למ"ד יש ברירה מיקרי שהאב רצה בשעת הקידושין עצמם.

אמנם עדיין יש לדון מ"ט דמ"ד אין ברירה נהי שס"ל שמה שהוא עשה לבסוף לא מברר שזה היה עומד לכך מתחילה, אבל מה איכפת לן בזה כיון שאותו אדם קורא שם למה שהוא יפריש אח"כ יחול התרומה על מה שהוא יפריש אח"כ ומה איכפת לן שהשתא לא מבורר לנו מה יפריש אח"כ וכתב בזה הגרש"ש (ש"ז פי"ח ד"ה ואפשר) דאין הדין חל על הספק, וכמ"ש הר"ן (נדרים מה:) וז"ל דהיינו טעמא דאמרי' בעלמא דאין ברירה לפי שאין ראוי שיחול דבר על הספק עכ"ל עי"ש, אמנם עדיין הקשו הקה"י (גיטין סימן י"ט אות ז') והגר"א קוטלר (גיטין סי' כה אות ט') שהא מצינו שאפשר לעשות חלות בספק כמו שאמרי' בקידושין (נא.) במקדש א' מב' אחיות שאי לאו הטעם שכל שאינו בזה אח"ז אפי' בבת א' אינו הקידושין חלין, ותירצו ששאני התם שהוא עושה חלות שאינה מבוררת משא"כ הכא שהוא עושה את החלות על דבר פרטי אלא שהוא לא מברר על מה הוא עושה, [ועדיין צ"ב].

ולכאורה היה אפשר לומר שהמחלוקת אם יש ברירה או אין ברירה אינה האם נקטינן שהדבר נתברר למפרע שמעיקרו הוא היה עומד להעשות כמו שהוא נעשה בסוף, אלא שהמחלוקת האם יש ברירה או אין ברירה האם יש חיסרון בזה שהדבר אינו מבורר מתחילה, או שזה שלבסוף הדבר נתברר לא מיקרי שחל דבר על הספק, וכמו שמשמע לכאורה מדברי ר"ת (ספר הישר ס' שס"א) וז"ל וטעם יש ברירה ואין ברירה שכך הוא הדין תורה כעין האופה בשבת אם מניח עד שתאפה חייב ואם יחתה קודם שתאפה פטור, וכן הרבה דברים מוכיח סופן על תחילתן והרי הן כמיגמר ואזלי וגמרי, וכל המפרש יש ברירה הוברר הדבר עתה שהיה דעתו כך בשעת שחיטת הפסח או בשעת קנין עירוב אינן אלא טועין, דאין בית מיחש לדעת הקונין ולא נשאל פיהו לעולם, עכ"ל והיינו שדימה דין ברירה לאופה בשבת שאינו אלא דין שע"י זה שנאפה ע"י מעשיו הוא מתחייב מיתה או חטאת.

אמנם שמעתי להקשות על דרך זהו מהא דאמרי' בחולין (יד.) גבי מוקצה ביו"ט שבהמות שעומדות גם לאכילה וגם ליגדל אם הבהמה נשחטה למ"ד יש ברירה אמרי' שנתברר הדבר שלמפרע היא עומדת לשחיטה, והתם בודאי הסברא שאמרי' שע"י זה שהבהמה נשחטה לבסוף אמרי' שמתחילה היא היתה עומדת לישחט, וע"כ שכו"ע ס"ל שבעינן שבשעת החלות יהיה מבורר ע"מ שהוא מחיל את התרומה, ולכן למ"ד יש ברירה נתברר למפרע שאותו שהוא הפריש לבסוף מתחילה הוא עמד לכך שהתרומה תחול עליו, ועדיין יש לדון בכ"ז.

ט. תוד"ה דברי ר"מ וכו' דשאני הכא שמברר בדבריו וכו', וביאר הגר"א קוטלר (גיטין סי' כ"ה) שנהי שמ"ד יש ברירה ס"ל שנקטינן שהדבר שהופרש לבסוף היה עומד מתחילה להיות מופרש, וכן גבי אחין שחלקו נקטינן שהחלוקה שחולקה לבסוף היתה עומדת מתחילה לכך, אבל אפשר שבחלות שבידי שמים התורה לא תלתה כלל בחלוקה לבסוף, והורישה לכל א' בשותפות אם הכל, ולכן ס"ל לתוס' לחלק בין היכא שמברר דבריו להיכא שלא מברר דבריו, אמנם לשון התוס' וכן מה שהתוס' חלקו בהמשך בין הכא שמתנה בין ירדו ובין לא ירדו להיכא שלא מברר בכל ענין, לא א"ש לפי דבריו.

י. בא"ד ועוד י"ל וכו' דמוקי פרק מי שאחזו באומר מעת שאני בעולם דהיינו שעה אחת קודם מיתתו שלא היתה השעה מבוררת, הרמב"ן (גיטין כ"ה:) הוכיח מכמ' דוכתי שבתנאים אין חיסרון של ברירה, אמנם הרמב"ן הקשה ע"ז ב' קושיות א. מהא דאמרי' בעירובין (לו:) שאמרי' שאין אדם יכול להתנות על עירובו שאם חכם יבוא ממזרח לעיר עירובו יהיה במזרח, ואם חכם יבוא במערב לעיר עירובו יהיה במערב, ותירץ הרמב"ן שכיון שהתם הוא מתנה בב' דברים דהיינו שאם חכם יבא ממזרח עירובו יהיה במזרח ואם חכם יבוא למערב יהיה עירובו למערב, תנאי זה כיון שתלאו בב' דברים תלוי בברירה, אבל אם אדם אומר אם יבוא חכם למזרח יהיה עירובי למזרח ואם לאו יהיה בטל חל התנאי, והגרע"א (עירובין לו:) כתב שאינו מבין את דברי הרמב"ן שהרי אין העירוב של המזרח פועל כלל מערב וכל חד מהעירובין האלו הוא מילתא באפיה נפשיה, וא"כ כיון שכל א' הוא בפני עצמו מה הוא מגרע במה שהוא מתנה גם על הצד השני, ובחזו"א (דמאי סי' ט"ז סק"ד) תירץ דאע"ג שכל עירוב הוא בפנ"ע מ"מ שביתתו אינה מבוררת, [וצ"ב], והגרש"ש (ש"ז פי"ח) ביאר בארוכה שבתנאי אין את החיסרון של ברירה, כיון שהמעשה נעשה בכל צד אלא שתנאי מילתא אחריתא ויש בכח התנאי לבטל את המעשה, אבל כל זה כשהוא מתנה על דבר א', אבל כשאדם עושה עוד עירוב א"כ א"א לומר שהעירוב הראשון נעשה על כל הצדדים והתנאי הוא מילתא אחריתא, דאם נימא שהוא עשה מעשה גמור א"כ אין לו כח לעשות עוד עירוב כלל, ולכן ע"כ שהוא שייר בעצם המעשה, עי"ש שהאריך להוכיח את דבריו.

עוד הקשה הרמב"ן שאם נימא שבתנאי אין חיסרון של ברירה, מה שהגמ' בגיטין (כה:) מוכיחה שיש ברירה מהא דתניא הריני בועלין ע"מ שירצה אבא שלר"ש מקודשת, והא התם הוה תנאי, עי"ש ברמב"ן מה שמתרץ, ועיין בגרש"ש (ש"ז פי"ח ד"ה ומה) מה שביאר את דברי הרמב"ן.

דף כד.

א. גמ' איפוך ר"מ חייש למיתה ר"י לא חייש למיתה, הלח"מ (פ"א מנזירות ה"ד) הקשה כמה סתירות בדברי הרמב"ם בזה, שבהלכות סוכה (פ"ד הט"ז) פסק הרמב"ם שעשאה לבהמה דופן לסוכה כשירה ומשמע שלא חישינן למיתה, וכן בהלכות מעשר (פ"ז ה"א) גבי מפריש תרו"מ ע"י ברירה פסק הרמב"ם שהמעשר לא חל משום שאין ברירה ולא משום ששמא יבקע הנוד, וכן בהלכות עבודת יוה"כ לא הזכיר הרמב"ם שחישינן שתמות אשתו, אמנם בהלכות תרומות (פ"ט ה"א) פסק הרמב"ם שהר"ז גיטיך שעה א' קודם מיתתי אסורה לאכול בתרומה וחישינן למיתה, וכן בהלכות נזירות (פ"א ה"ד) פסק הרמב"ם שהאומר לא אפטר מן העולם עד שאהיה נזיר הר"ז נזיר מיד שמא ימות עתה, ובלח"מ (שם) תירץ שדוקא בסוכה שהחשש שמא תמות מיירי בגונא שמתיחא באשלי מלעיל והחשש הוא רק משום ששמא יעמידנה פחות מג' סמוך לסכך, דוקא בזה שהוא חשש רחוק לא חישינן, והשער המלך (פ"ד מסוכה הט"ז) תירץ שדוקא גבי תרומה ונזירות חישינן למיתה שאם נתיר לה לאכול תרומה מיד, א"כ אנו מתרים לה לאכול תרומה כל ימיה, ונמצא שאנו מתירים לה לזמן מרובה, וע"ע בערל"נ שהאריך בזה.

ב. גמ' כל מחיצה שאינה עשויה בידי אדם אינה מחיצה, כתבו התוס' בעירובין (טו. ד"ה תל) שדוקא דבר שאין ראוי להעשות בידי אדם לא הוה מחיצה, אבל אילן (שאדם יכול ליטוע אותו מתחילה למחיצה עי' עירובין שם) או תל ונקע שאדם יכול לעשות מחיצה כזאת הוה מחיצה.

ג. תוד"ה רבי יהודה וכו' ויש לחלק משום דבההיא דמי שאחזו הדבר עומד להתברר בודאי וכו', חילוק התוס' צ"ב, ולפי מה שכתב הר"ן (נדרים מה: הובא לעיל כג: בהרחבה) שהטעם שבעינן שיהיה ברור בשעת החלות הוא "משום שאין ראוי שיחול דבר על הספק", א"כ אפשר שבדבר שהוא עתיד ליתברר אין את החיסרון כלל שצריך להגיע לברירה, [אמנם כבר הוכחנו לעיל שגם למ"ד יש ברירה בעינן שהחלות תהיה מבוררת, אלא שס"ל שהבירור אח"כ מגלה למפרע שכבר בשעת החלות היה מבורר ולפ"ז צ"ע סברת התוס'].

דף כד:

א. תוד"ה ורבנן, עי' מהרש"א ומהר"ם.

ב. תוד"ה ע"מ וכו' תימה והא אם מת אביה לא חשיבא תו בית אביה, כתב המהרש"א שלתוס' לא היה קשה כלל ממכירה כיון שגם גבי נדר אם ימכור אביה את ביתו היא תאסר בבית האחר שיקנה אביה, אמנם הש"ך (יו"ד רט"ז סקי"א וסקי"ב) חולק על המהרש"א וכתב דאם אדם אמר לחברו קונם לביתך שאני ניכנס אינו נאסר אלא בבית שהיה לו בשעת הנדר, ולכן כתב הש"ך שלתוס' היה קשה ממכירה אלא שבתרוץ התוס' מתורצת הקושיה גם ממכירה שאם אדם אמר בית אביך משמע גם לבית הקרובים ולא דוקא לבית הזה ועיין מ"ל פ"ח מגירושין הי"א.

ג. בא"ד וי"ל דבית אביו קרויין כל יוצאי חלציו של אביו וכו' הר"ן בגיטין (תחילת מד. בדפי הרי"ף) הקשה על תירוץ התוס' שהא אפשר שגם כל יוצאי חלציו ימותו.

כתב הרמב"ם (פ"ח מגירושין הי"א) שהאומר לאשה הר"ז גיטיך ע"מ שלא תאכלי בשר זה לעולם וכו' אינו גט שאין זה כריתות, וקשה שהא התם אם יאבד הבשר או יאכלהו היא תהיה מגורשת לגמרי, עוד כתב הרמב"ם (שם הי"ב) שהאומר לאשתו הר"ז גיטך ע"מ שלא תנשאי לפלוני אינו גט דאין זה כריתות, וקשה שהרי אפשר שימות אותו אדם ויהיה זה כריתות, והר"ן (גיטין מג: בדפי הרי"ף) תמה ביותר שהא הרמב"ם (שם ה"י) כתב שאם הבעל אמר ע"מ שלא תשתי יין כל ימי חיי פלוני הר"ז גט, ותירצו המ"מ (שם) והר"ן שדוקא אם הוא אמר ע"מ שלא תשתי יין כל ימי חיי פלוני זה כריתות כיון שהיא לא נאסרה לעולם ביין, אבל באומר לה ע"מ שלא תאכלו בשר זה אותו בשר נאסר לעולם אלא שאחרי שהוא נאבד א"א לאכול אותו, ועיין בגר"ח (על הש"ס אות קנ"ב).

ד. גמ' אמר רב אחא בר יעקב כל מחיצה שאינה יכולה לעמוד ברוח מצויה אינה מחיצה, וכתבו הק"ס (פ"ד מסוכה ה"ה) והחזו"א (סי' ע"ז סק"ו) שדוקא כשהרוח מפזרת את הענפים עד שהם מתרחקים זה מזה ג' טפחים ובטלה ליה מחיצה לשעה א', ואשמעוינן רב אחא שאפי' שהמחיצה תחזור לקדמותה אינה מחיצה, אבל אם הם מתנדנדים פחות מג"ט לא בטהל המחיצה, [וכן משמע בפמ"ג סי' שס"ג א"א סק"ד] אמנם העמק ברכה דקדק מדברי הריטב"א שאפי' אם המחיצה לא מתבטלת כלל מ"מ צריך שהרוח לא תניד את המחיצה כלל, וכ"כ להדיה הקהלת יעקב בסוגיין.

ה. תוד"ה והא וכו' בין היכא דהוי רוב הדופן מעץ האילן הקשה שאין הולך ובא ברוח וכו', המג"א (סי' תר"ל סקט"ו) מדייק מהתוס' שאם רוב הדופן אינו מתנדנד ברוח הוה מחיצה, אמנם השפ"א מדייק מהכס"מ (פ"ד מסוכה ה"ו) שכתב שצריך לעשות הדופן חזקה עד גובה עשר ומשמע שצריך עד גובה עשר ולא סגי ברוב דופן, והנה הגמ' בשבת (ח.) אומרת שאדם שזרק כוורת לרה"ר והיא גבוה ז' טפחים ומחצה פטור וכתבו התוס' (ד"ה שבעה) שהוא משום שאמרי' לבוד במחיצות כשהם מגיעות לתוך ג"ט לקרקע והו"ל רה"י, וא"כ הו"ל זורק מרה"י לרה"י דרך רה"ר שפטור, והקשה הדברי יחזקאל (סי' ד' ענף ד' בהג"ה) מדוע פטור הא הו"ל מחיצה שאינה עומדת ואין לך מחיצה שאינה עומדת יותר מזה, ואם נימא שסגי ברוב מחיצה א"ש.

דף כה.

א. מתני' שלוחי מצוה פטורין מן הסוכה, הקשה הפנ"י מדוע המשנה משמעינו דעוסק במצוה פטור מן המצוה דוקא לגבי מצות סוכה ולא גבי פסח וכו', ותירץ הפנ"י שהכא בסוכה איצטריך לאשמועינן כיון שאיכא איסורא בקום ועשה כשאוכל ושותה וישן חוץ לסוכה, אמנם הגרעק"א (מכת"י) כתב שגבי סוכה ליכא איסור בקום ועשה כשאוכל חוץ לסוכה, אלא שהוא מבטל את המצות עשה של אכילה בסוכה.

והנה הפמ"ג (סי' תר"מ א"א סקט"ו) מסתפק האם אדם צריך לבזבז יותר מחומש בשביל אכילה בסוכה האם נימא שהוה כמו כל מצות עשה עוברת שאינו חייב לבזבז הון רב, (כמבואר בסי' תרנ"ו) או נימא שסוכה שאני שהוה קום ועשה באיסור וכמ"ש הפני יהושע דמיקרי איסור, עוד מסתפק הפמ"ג (שם א"א סק"י) האם אונן פטור מסוכה האיך נימא שהוה ככל מצות עשה שפטור או דלמא שהכא הוה אכילה באיסור, ובמשנ"ב (סי' תר"מ סקל"א) כתב שהוא פטור שאונן לא גרע משאר עוסק במצוה שפטור מן המצוה, [ועי' במנ"ח שכ"ה י' שצידד שיש איסור לאכול חוץ לסוכה, אמנם השע"י ש"ג פי"ט חלק עליו].

ב. רש"י ד"ה שלוחי מצוה וכו' כגון ללמוד תורה, והקשה האור שמח (פ"א מת"ת ה"ב) הא אמרי' במועד קטן (ט:) שמצוה שא"א לעשותה ע"י אחרים צריך ליתבטל מלימדו תורה, ותירץ ע"פ מש"כ התוס' בכתובות (יז.) שגדול שמושה יותר מלימודה א"כ אפשר שגבי שמושה של ת"ת אמרי' שהעוסק במצוה פטור מן המצוה.

ג. בא"ד ולהקביל פני רבו, הערל"נ דן האם עוסק במצוה דרבנן פטור ממצוה דאורייתא, האם נימא שכיוון שיש לא תסור גם במצוה דרבנן הוא פטור גם ממצוה דאורייתא, וכתב שאין להביא ראיה ממה שכתב רש"י שההולך להקביל פני רבו ברגל מיקרי עוסק במצוה אע"ג שהוא מצוה דרבנן, שהתם יש גם מצוה דאורייתא מאת ד' אלוקיך תירא לרבות ת"ח, ובקוב"ש (ח"ב סי' ל"ב) כתב שהעוסק במצוה דרבנן פטור, כיון שילפינן עוסק במצוה מבשיבתך בשבת דידך יצא שבת דמצוה, א"כ מצוה דרבנן גם לא מיקרי שבת דידך, וכמו שאמרי' במנחות (עב.) שמותר לקצור לפני העומר לצורך מצוה ואפי' לצורך מצוה דרבנן וילפינן לה מקצירכם ולא קציר מצוה, ומוכח שגם קציר של מצוה דרבנן לא מיקרי "קצירכם", ועי"ש שדחה את הראיה, ועיין בר' אברהם מן ההר שכתב להדיה שהעוסק במצוה דרבנן נפטר ממצוה דאורייתא שרבנן עוקרים בשב ואל תעשה.

כתב השאג"א (סי' ל"ז) שהעוסק בספק מצוה אינו פטור מן המצוה, ובקוב"ש (ח"ב סי' ל"ב)ן כתב לצדד שהוא יהיה פטור כיון שאינו שבת דידך, ובדברי יחזקאל (סי' נ"ג סק"ו) כתב שפשיטא שהוא פטור כיון שאינו שבת דידך והביא את התוס' בב"מ (כה. ד"ה ואם) שכתב שהמגביה ספק אבידה הוי ש"ש מספק לרב יוסף, והקשה בשם הצופנת פענח דממ"נ אם עוסק בספק מצוה פטור א"כ ליהוי ש"ש בודאי אליבא דרב יוסף, ואם עוסק בספק מצוה לא נפטר א"כ אין לו הנאה כלל וא"כ לא ליהוי ש"ש, ועיין מש"כ בזה בספר הערות בסוגיין, וע"ע בשיעורי הגרש"ר ב"מ סי' ל' אות ג'.

ד. תוד"ה שלוחי, שיטת התוס' שהעוסק במצוה פטור מן המצוה הוא רק בכה"ג שהוא יתבטל מהמצוה הראשונה, והקשה הריטב"א דא"כ ל"ל קרא פשיטא שלא יתבטל ממצוה זו בשביל לקיים אחרת, ומאי אולמא האי מאי, והריטב"א תירץ ב' תירוצים א. שהפסוק בא לחדש שאפי' אם הוא רוצה להניח את המצוה שהוא עוסק בה בשביל מצוה אחרת שגדולה הימנה אסור לו לעשות כן, ואין כונת הריטב"א שאסור לעשות כן משום שהוא מיחזי במזלזל במצוה הראשונה, שהא הפסוק שלומדים ממנו שאסור ליתבטל הוא מבשבתך בביתך ושם נאמר רק גדר שהוא פטור מן המצוה, וע"כ שכונת הריטב"א שהוא לא מחויב כלל במצוה השניה ולכן הוא מחויב שלא לעזוב את המצוה שהוא עוסק בה, והנה הדרישה (יו"ד שמ"א סק"ג) כתב שאדם שעסק במצוה וע"י זה הוא לא יתפלל אין הוא צריך להשלים וכמו באונן, ובט"ז (שם סק"ה, ובאו"ח סי' ק"ח סק"א) פליג עליו וכתב דהעוסק במצוה הוה כאנוס וחייב להשלים, והש"ך בנקודות הכסף (יו"ד שם) כתב שהעוסק במצוה אין לו חיוב מהדין כלל ולכן אינו חייב להשלים ומשא"כ באנוס, וכתב הקה"י (ברכות סי' ט"ו) שבזה גופא נחלקו הדרישה והט"ז האם עוסק במצוה אין עליו חיוב או דהוא אנוס, ע"ע במשנ"ב (סי' ע' סקי"ח) שכתב בשם הפמ"ג שאם הוא עבר וקיים את המצוה האחרת הוא יצא בדיעבד, ובשער הציון (סי' תע"ה סקל"ט) מסתפק האם בכה"ג שהוא עבר ועשה את המצוה האחרת האם הוא יכול לברך וציונו כיון שהוא אינו מצוה ע"ז, [ויש לדון שאולי אחרי שהוא נתבטל מהמצוה הראשונה והתחיל את המצוה השניה א"כ הוא מחוייב במצוה השניה, ואדרבא יש לו איסור אם הוא יעזוב את עסק במצוה השניה ויחזור לראשונה]. ב. עוד תירץ הריטב"א שהא שאיצטריך קרא לעוסק במצוה הוא בכה"ג שהוא יודע שאח"כ יבוא עליו חיוב של מצוה שזמנה קבוע, שהו"א שאותו אדם לא יתחיל לעסוק במצוה אחרת כדי לא לבטל את המצוה שזמנה קבוע קמ"ל שהוא רשאי להתחיל ולא מיקרי שהוא עוקר את המצוה שזמנה קבוע, ולפ"ז לכאורה יש ב' חידושים בעוסק במצוה א. שהוא פטור לגמרי מהמצוה השניה. ב. שמצוה שעדיין לא הגיע זמנה אינה מחייבת אותו לא לעסוק במצוה, וצ"ע מנין למד הריטב"א מאותו פסוק את ב' החידושים הנ"ל, ובפשוטו י"ל שעיקר החידוש של עוסק במצוה הוא שאינו מחויב במצוה שבאה אח"כ לידו, וכין שכן מותר לו להתחיל במצוה אע"ג שע"י זה הוא מבטל מצוה שאח"כ באה לידו, ולפ"ז נסתפק הקובץ הערות (סי' מ"ח סקי"א) שאולי כל מה שכתב הריטב"א שמותר לו לעסוק במצוה וע"י זה לבטל מצוה אחרת שבאה לידו זהו דוקא אם אח"כ בזמן המצוה השניה הוא יהיה עדין עסוק במצוה ולא יהיה עליו חיוב, אבל היכא שבזמן המצוה שתגיע אח"כ הוא לא יהיה עסוק במצוה אלא הוא יהיה אנוס בקיום המצוה השניה כגון אדם שלא בונה סוכה מפני שהוא עסוק במצוה וע"י זה הוא לא יוכל לאכול בחג בסוכה ואז הוא כבר לא יהיה עסוק במצוה הראשונה, א"כ י"ל שבכה"ג אין לו רשות להביא את עצמו לביטול עשה אח"כ.

שיטת הר"ן: ועי' בר"ן שהקשה מכמה דוכתי על דברי התוס' ולכן כתב הר"ן שכל שהוא עוסק במצוה הוא פטור מן המצוה אע"פ שהוא יכול לקיים את שתיהם, אמנם דוקא כשהוא עוסק במצוה אבל מי שאבידה נמצאת אצלו בבית בודאי שאינו פטור מן המצוה, ולכן חתן פטור אע"ג שהוא יכול ליתובי דעתיה ולקיים דכיון שהוא טרוד הוא עוסק במצוה, עוד כתב הר"ן שגם לדבריו שעוסק במצוה פטור אע"ג שהוא יכול לקיים שתיהם מיהו אם אין לו שום טורח להניח את המצוה הראשונה ולקיים את השניה ואח"כ לחזור לראשונה, אמרי' ליה שיעזוב וקרינן ביה מהיות טוב אל יקרא רע, [והאור זרוע (רצ"ט) והראב"ד (בהשגות על הבעה"מ יא: מדפי הרי"ף) והמ"מ בדעת הרמב"ם (פ"ו מסוכה ה"ד) כתבו כשיטת הר"ן שעוסק במצוה בזמן שהוא עסוק בה ממש פטור מן המצוה אפי' בכה"ג שהוא לא יתבטל מן המצוה הראשונה כל זמן שהוא עסוק בה ממש, והמג"א (סי' ל"ח סק"ט) דקדק מדבריהם שאפי' שהוא יכול בלא טורח לעזוב את המצוה הראשונה ולחזור אח"כ לקיים אותה אפ"ה הוא אינו מחויב לעוזבה].

ה. גמ' חוץ מן התפילין שהרי נאמר בהן פאר, ופרש"י שכשהאבל מתפאר הוא מראה בעצמו שאינו אבל, ולפ"ז אין מניחים תפילין מפני האבילות, אמנם הרש"י בכתובות (ו: ד"ה שנאמר) כתב שאבל לא יניח תפילין משום שנאמר בהם פאר ואבל מבזה את התפילין בזה שהוא לובשם ואין זה פאר לתפילין.

ו. גמ' אותם אנשים מי היו, הקשה הריטב"א שהא ודאי שמתו בכל יום כמה אנשים מישראל ומה הגמ' מקשה מי הם היו, ועי"ש מה שתירץ, וע"ע בצל"ח שכתב בזה ביאור נפלא.

דף כה:

א. רש"י ד"ה טמאי וכו' לאו מת מצוה דווקא קאמר וכו', והיינו שרש"י פירש שמיירי באנשים שנטמאו לקרוביהם שיש מצוה ליטמאות לקרובים, והנה כתב הרמב"ם (פ"ב מאבל ה"ז) שכהנים חייבים ליטמא לקרוביהם בד"א בזכרים שהוזהרו על הטומאה אבל הכהנות הואיל ואינן מוזהרות על הטומאה אינם מצות להתטמא לקרובים, וכתב הגרעק"א (שם בגליון הרמב"ם) בשם המהרש"ל שלדברי הרמב"ם גם ישראלים כיון שאינם מצווים על הטומאה לא נצטוו ליטמא לקרובים, וכן כתב הרשב"א בתשובה (ח"א סי' כ"ז) שישראלים לא נצטוו ליטמאות לקרובים, ולפי דבריהם א"א לפרש בסוגיין כפרש"י שהם נטמאו לקרובים שהא ליכא מצוה רק בכהנים ובמדבר לא היו כהנים מלבד אהרן ובניו, וכתב הטו"א (ר"ה טז: ד"ה חייב הובא בגליון הש"ס) שלדברי הרמב"ם מוכחרים אנו לפרש את הסוגיא שהם נטמאו למת מצוה ממש, והקשה הטו"א שא"כ האיך הגמ' לומדת מכאן שעוסק במצוה פטור מן המצוה הא שאני מת מצוה שדוחה כל המצות, ואפי' כה"ג ונזיר והולך לשחוט את פסחו ולמול את בנו מיטמא למת מצוה, ובערל"נ תירץ שהכא מיירי לא במת מצוה ואפ"ה איכא מצוה לקוברו, שהא איכ אמצוה לקבור כל א' מישראל, אמנם האחיעזר (ח"ג סי' פ"ב סק"ח) הקשה ע"ז שא"כ היה לגמ' לומר בצריכותא שא"א ללמוד מבלכתך בדרך להכא שדוקא התם שמוטל דוקא על הגברא הזה לעשות מצוה אמרי' העוסק במצוה פטור מן המצוה, משא"כ באותם אנשים שמצות הקבורה מוטלת על כל ישראל ואפשר ע"י נשים הו"א שבכה"ג עוסק במצוה לא יפטר מהמצוה, ועיין בשו"ת הר צבי (או"ח סי' ק"ג) שדן האם מכניס עצמו לעסק מצוה כגון זקן ואינו לפי כבודו שמחזיר אבידה האם שייך בו עוסק במצוה פטור מהמצוה, ועיין באור זרוע (רצ"ט) שכתב שגבי ציצית לא שייך פטור של עוסק במצוה כיון שהוא לא מחוייב ללבוש בגד של ד' כנפות. ומדברי התוס' שהקשו שכל אדם שיש לו ציצית יפטר מוכח שגם ציצית יש לה דין של עוסק במצוה.

ב. רש"י ד"ה שחל וכו' אלמא מצוה קלה הבאה לידך אינם צריך לדחותה מפני חמורה העתידה לבוא, החכם צבי (סי' ק"ו) מביא תשובת הרדב"ז שדן באדם שהיה חבוש בבית האסורים והשר נתן לו אפשרות לצאת ולעשות מצוה פעם אחת בשנה שפסק הרדב"ז שאין משגחין למצוה קלה או חמורה והמצוה הראשונה שתבוא לידו יעשנה, ובח"צ תמה עליו מסוגיא במנחות (מט.) שמשמע שם שכל מה שאמרי' אין מעברין על המצות היינו דוקא במצות שוות, אבל אם מצוה א' עדיפה יקים את המצוה הגדולה, [וגם השאג"א (סי' ס"ב) והחיי אדם (כלל ס"ח ס"א) והמשנ"ב (סי' צ' סקכ"ח) דנו בזה) והקשה בהגהות רא"מ הורביץ מדוע לא הוכיחו מסוגיין כל הגאונים הנ"ל שעדיף שיעשה את המצוה הקלה שבאה לידו.

ומדברי הקובץ הערות (סימן מ"ח אות י"א ד"ה וכעין) יש ללמוד תירוץ ע"ז שהנה נסתפק הקובץ הערות באדם שעוסק במצוה בערב סוכות ומכח זה אינו יכול לבנות סוכה ואח"כ ביו"ט הוא לא יוכל לאכול בסוכה, האם נימא שכל הדין של עוסק במצוה הוא דוקא שכשמגיע המצוה השניה הוא עדין עסוק הראשונה וממילא בכה"ג לא חל עליו המצוה השניה כלל והוא לא ביטל מצוה בכלל, משא"כ בגוונא שבשעה שבאה המצוה השניה אין הוא עסוק במצוה הראשונה והוא מחויב לקימה אלא שהוא אנוס ע"ז אולי בכה"ג אין את הפטור של עוסק במצוה, וכתב הקובץ הערות שמסוגיין גבי טומאה לגבי פסח אין להביא ראיה, שהכא כיון שהם נטמאו א"כ ליכא גוונא כלל שהם יעשו פסח ולכן התורה לא חייבה אותו כלל במצות קרבן פסח, ומשא"כ בגונא שיכול להיות גוונא שהוא יקים את הצוה א"כ בודאי שהוא מחויב במצוה השניה, והתורה לא פטרה אותו לגמרי מפני העסק במצוה הראשונה ולכן איכא למימר שבכה"ג אין את הפטור של עוסק במצוה, ולפ"ז מיושבים דברי הח"צ והרדב"ז שדוקא התם שהמצוה של מחר עדיין מוטלת עליו א"כ י"ל שהוא יעשה את המצוה הגדולה יותר, משא"כ בסוגיין שהוא אינו מחויב כלל במצוה החמורה.

ג. תוד"ה משום וכו ואין לומר דהיא גופא ילפינן מחתן דפטור דדלמא שאני ק"ש דלית ביה כרת עכ"ל עי' בפנ"י שביאר מדוע לא ילפי' לה בהצד השוה.

ובעיקר דברי התוס' תמה הקרן אורה (זבחים ק. ד"ה והנה) שהתם לא שייך כלל הפטור של עוסק במצוה שהא התם חל החיוב קרבן פסח קודם שהוא נהיה אונן ועוד שהא התם רחמנא פטריה מפסח מקרא דשלמים קורבנו כל קרבנותיו לא יביא אלא כשהוא שלם.

ד. גמ' אבל חייב בסוכה וכו' מהו דתימא וכו' הא נמי מצטער הוא קמ"ל, כתב המרדכי (סי' תש"מ) בשם היראים (סי' תכ"א) שמי שיש לו צער בסוכה ובצאתו ינצל מאותו צער פטור מן הסוכה, דהסוכה היא כעין דירה ואין דרך בני אדם לעמוד בדירתם בצער, והקשה המהרי"ק (סי' קע"ח) שהא בסוגיין היה הו"א לפטור אבל מסוכה כיון שהוא מצטער וקשה שהא אבל יצטער גם מחוץ לסוכה, וכתב הב"ח (סי' תר"מ ד"ה כתב המרדכי) שאישתמיטתה למהרי"ק את דברי הרא"ש בסוגיין שאבל מצטער הוא בישיבת סוכה יותר מבישיבת הבית שאבל חפץ להיות מתבודד ויושב במקום צער ואפילה, ובסוכה אין הוא יכול לעשות כן, אמנם הט"ז (סי' תר"מ סק"ח) כתב שסברת הרא"ש דחוקה שהרי הוא בודאי יצטער גם בחוץ ולכן כתב הט"ז שהו"א לפטור אבל הוא משום שהוא מצטער ואינו יכול לכוון לשם מצות סוכה וכיון שאינו יכול להתכון הוא פטור מן הסוכה אפי' שגם בחוץ הוא מצטער, ובבכורי יעקב (שם סקי"ח) תמה אטו אבל אינו יכול לזכור רגע א' שהוא יושב בסוכה, [יש לדון אדם שיש לו צער גדול שמפני אותו צער אין הסוכה ואין ביתו ראויים לישיבה כלל, האם בכה"ג הוא יהיה חייב בסוכה לשיטת היראים]. כתב המג"א (סי' תר"מ סק"י) שאם המת היה חביב עליו ואינו יכול להסירו מלבו הוא פטור מהסוכה. והמשנ"ב מביא שיש חולקים ע"ז.

ה. גמ' אבל חייב בסוכה. הגמ' בערכין (ג:) מביאה ברייתא שהכל חייבין בסוכה כהנים לוים וישראלים ומקשינן פשיטא, ומתרצינן כהנים איצטריכא ליה סד"א הואיל וכתב בסוכות תשבו בעינן תשבו כעין תדורו מה דירה איש ואשתו אף סוכה איש ואשתו והני כהנים הואיל ובני עבודה נינהו לא ליחייבי קמ"ל נהי דפטירי בשעת עבודה בלא שעת עבודה חיובי מחייבי, ופי' רש"י (ד"ה קמ"ל) שאע"ג שבשעת עבודה הם פטורים כיון שלא הוה כעין תדורו שלא בשעת עבודה הם חייבים, [ומגמ' זו למד הרמ"א (סי' תרל"ט ס"ב) זכות על אלו שלא ישנים בסוכה מפני הצינה וכתב הרמ"א שכיון שהוא לא יכול לישן שם עם אשתו כדרך כל השנה הוא פטור] והקשה הפנ"י בשם שו"ת שער אפרים שהא בסוגיין אבל אסור בתשמיש ואפ"ה הוא חייב בסוכה [ועי"ש מה שתירץ], ובק"נ (אות צ') תירץ שדוקא גבי כהנים שבשעת עבודה הם גם לא יכולים לדור עם נשיהם הם פטורים משא"כ אבל שיכול לדור עם אשתו בסוכה, ועי"ש עוד מה שמתרץ וע"ע בפמ"ג סי' תרל"ט א"א סק"ח, ובגר"א שם ס"ב מה שמתרצים.

ו. גמ' חתן והשושבינין וכל בני החופה פטורין מן הסוכה כל שבעה וכו', הר"ן (יא. מדפי הרי"ף ד"ה ומיהו) הוכיח מכאן שאפי' לשיטתו שעוסק במצוה פטור מן המצוה אפי' כשאפשר לקיים את שניהם, זהו דווקא כשיש לו טורח להתבטל ממצותו אבל כשאין לו טורח הוא חייב לקיים את שתיהם, אמנם הראב"ד (בהשגות על הבעה"מ) ס"ל שעוסק במצוה פטור מן המצוה אפי' כשהוא לא יתבטל מהמצוה הראשונה ואפי' כשאין לו טורח לקיים גם את המצוה השניה, ולדבריו קשה שהרי הגמ' כאן הקשתה ולחדו בסוכה ומוכח שבכה"ג שהוא יכול לקיים את שתי המצות הוא מחויב בשתיהם, ותירץ הראב"ד שהשושבינים והחתן לאחר היום הראשון אינם עסוקים במצוה כלל והא שהם פטורים מן הסוכה הוא משום שהם מצטערים שאם הם יהיו בסוכה הם לא יוכלו לשמוח ביחד עם החתן, ובדברי הראב"ד נאמרו ב' חידושים א. שהמשמחים את החתן אינם נקראים עוסקים במצוה, וצ"ע מדוע ואולי שהמצוה לשמח חתן וכלה הוא מדרבנן וכמ"ש הרמב"ם (פי"ד מאבל ה"א) א"כ לא שייך בזה עוסק במצוה, ובב"ח (סי' ל"ח ד"ה ואיכא) כתב בדעת הרא"ש שלשמח חתן אינו נקרא עוסק במצוה וז"ל שלא מיקרי עוסק במצוה אלא עוסק במלאכת מצוה כגון עושה סוכה ולולב אבל מה שעוסק לשמח את החתן אין זה עוסק במצות עכ"ל וצ"ב, ב. עוד נתבאר בדברי הראב"ד שאדם שמצטער כיון שהוא לא יוכל לשמוח עם החתן מיקרי מצטער וצ"ב דאם הוא לא עוסק במצוה נימא ליה שישב בסוכה ומה שאינו שמח עם החתן הוא מצער נפשיה כדאמרי' גבי אבל. ועיין במג"א (תר"מ סקי"ג) שכתב שסעודת ברית מילה חייבים לעשות בסוכה אע"ג שהם מצטערים לישב שם, ובביכורי יעקב (שם סק"כ) כתב שהצער הוא לחתן שאינו יכול להזמין את כל האורחים לשם וגם זה צ"ע האיך הצער של החתן פוטר אחרים, ועוד שהא החתן מצער נפשיה, וצ"ע. [אמנם מצינן לקמן כו. גבי חולה שצער החולה פוטר את האחרים בסוכה עי"ש במה שכתבנו שם].

ז. תוד"ה אין וכו' אלא מקום עיקר ישיבת חתן וכלה קרי ליה חופה, אמנם הר"ן כתב שמברכין ברכת חתנים גם שלא במקום החופה, והא שאמרי' בסוגיין שאין שמחה אלא בחופה היינו שעיקר השמחה היא רק בחופה, אבל לענין ברכה מברכין גם במקום שהוא לא עיקר השמחה, והרא"ש גם חולק על תוס' וכתב שכיון שהחתן וכל הנמצאים איתו הולכים לבית אחר ועושים את אותו בית עיקר מברכים שם, ומה שהגמ' אומרת שאין שמחה אלא בחופה היינו בכה"ג שהוא רק הולך לאכול בסוכה ואח"כ הוא חוזר למקום החופה, והט"ז (אהע"ז סי' ס"ב סק"ז) כתב שלכאורה כונת הרא"ש שרק בכה"ג שהוא הולך לבית אחר ושם הוא יגמור את הנשואים שלו כל ז' ימי המשתה דוקא בכה"ג מברכים, אמנם הט"ז האריך שם להוכיח שיש לברך ברכת חתנים בכל בית שעושין בו סעודה לכבוד החתן ושמחים שם, ורק במקום שכונתו רק לאכול אכילה ההכרחית כדרך כל אדם אין לברך.

ח. רש"י ד"ה ומן התפילין, רש"י לא פירש שהם פטורים מן התפילין כיןו שתפילין בעו כונה, ודקדק מזה הערל"נ שס"ל לרש"י כשיטת רבינו יונה (ברכות כג:) שלא מיקרי היסח הדעת מתפלין אלא כשעומד בשחוק וקלות ראש, עיי"ש.

דף כו.

א. גמ' משום רבי שילא אמרו חתן פטור והשושבינין וכל בני החופה חייבין, ונאמרו כאן ג' שיטות שיטת רש"י: רש"י פירש שלית להו להני תנאי העוסק במצוה פטור מן המצוה, ובהבנת דברי רש"י נחלקו הראשונים שהבעה"מ פי' דהנהו תנאי היינו שגם ת"ק וגם רב שילא לא ס"ל שהעוסק במצוה פטור מן המצוה, ובין לת"ק ובין לרב שילא החתן והשושבינים פטורים מן התפילה ומן התפילין, ומחלוקתם הוא רק לגבי ק"ש שלת"ק החתן פטור והשושבינים חייבים ולרב שילא גם החתן חייב, אמנם התוס' פירשו ברש"י (ע"פ מה שביאר המהרש"א) שהנהו תנאי שאמרו בשם רב שילא שחתן פטור והשושבינים חייבים הם סברי להו שעוסק במצוה אינו פטור מהמצוה, והיינו שהמחלוקת בין ת"ק לרב שילא האם השושבינים פטורים מן התפילה ומן התפילין שלת"ק פטורין ולרב שילא חייבים, [ועיין במהרש"א שביאר מדוע התוס' לא פירשו כבעל המאור].

שיטת הבעה"מ שהכא מיירי בחתן קודם שבעל, ואפ"ה חייבו ת"ק בקריאת שמע ולית ליה לת"ק מתני' דברכות (טז.) שחתן פטור מק"ש.

שיטת הר"ן והתוס' שהכא מיירי לאחר הבעילה ואפ"ה השושבינים פטורים מתפילה ותפילין כיון שהם עוסקים במצוה, אלא שקריאת שמע שאין בזה טורח כלל חייבים השושבינים, ולגבי החתן נחלקו ר' שילא ות"ק האם הוא חייב או פטור, [ויש להקשות שהא במתני' דברכות תנן חתן פטור מק"ש לילה ראשונה ועד מוצאי שבת אם לא עשה מעשה, ומשמע שאם הוא עשה מעשה הוא חייב, ואולי רבי שילא פליג על המשנה].

שיטת הראב"ד (בהשגות על הבעה"מ) שחתן ושושבינין אינם נקראים עוסקים במצוה, והא שהם פטורין מן תפילה ותפילין הוא משום בזיון התפילין ומפני שקיי"ל ששכור לא יתפלל, ודברי הרא"ש בסוגיין לכאורה תמוהים ועיין בב"ח (סי' ל"ח ד"ה חתן) ובדרישה (סי' תר"מ) ובק"נ שטרחו לישבו.

ב. גמ' כותבי תפלין ומזוזות הן תגריהן, ופרש"י הלוקחים מהן כדי למכור ולהמציאן לצריך להם, ומדברי רש"י דקדק המג"א (סי' ל"ח סק"ח) שדוקא אם הוא עושה בשביל מצוה אבל אם הוא עושה להשתכר בהם לא מיקרי עוסק במצוה, והקשה המג"א שהא בנדרים (לג:) אמרי' שמחזיר אבידה מיקרי עוסק במצוה אע"ג שהוא מקבל שכר ותירץ ב' תירוצים א. שהתם הוא נוטל רק שכר בטלתו. ב. שהתם =עיקר כונתו להחזיר אבידה, והביאור הלכה (סי' ל"ח סעיף ח ד"ה הם) הקשה מב"מ (פב:) גבי מלוה על המשכון שס"ל לר"ע שאפי' שלהנהתו מתכון המלוה אפ"ה מיקרי עוסק במצוה ופטור מלתת ריפתא לעני, ותירץ הביה"ל ב' תירוצים א. שבגמ' בב"מ הוא מתכון גם למצוה וכל היכא שהוא מתכון לשתיהם בשוה מיקרי עוסק במצוה, ב. שלגבי כתיבה גופה שהיא עצם המצוה כדכתיב וכתבתם ורק שאינה גמר המצוה הוא תמיד בכלל המצוה ואפי' אם אנו יודעים שעיקר כונתו לשכר, משא"כ בתגריהם שהם הכשר מצוה בעינן כונה ובלא"ה לא מיקרי עוסק במצוה, ובקובץ הערות (סימן מ"ח סוף אות י"א) כתב שחילוק הביאור הלכה גבי הכשר מצוה הוא גם במצוה דרבנן שאם הוא עוסק במצוה דרבנן בשביל המצוה מיקרי עוסק במצוה אבל אם הוא עוסק לצורך עצמו לא מיקרי עוסק במצוה.

ג. וכל העוסקים המלאכת שמים לאתוי מוכרי תכלת וכו', כתב הנתיבות (סי' ע"ב סקי"ט) בגבאי צדקה לא שייך עוסק במצוה ופרוטה דרב יוסף, שהא חיוב צדקה מוטל על כל אדם ויש חיוב על הב"ד לכוף את ישראל והב"ד ממנים גבאים, וכיון שאין מצות עשה להיות גבאי צדקה אלא הוא רק הכשר מצוה כדי שאנשים יקימו את מצות צדקה אין בזה את הפטור של עוסק במצוה, ובאמרי בינה (סי' י"ג ג') תמה עליו מסוגיין שגם בהכשר מצוה שייך עוסק במצוה, [וע"ע בתוס' שבועות מב: ד"ה ש"ח שמבואר להדיה שגם בגבאי צדקה שייך פרוטה דר"י, וע"ע בנוב"י תנינא חו"מ סי' נ"ד].

ד. גמ' הולכי דרכים ביום פטורין מן הסוכה ביום וחייבין בלילה, ופרש"י שילפינן לה מבסוכות תשבו כעין ישיבת ביתו של כל השנה שאינו נמנע מללכת בדרך לסחורה כך כל ימות החג לא הצריכו הכתוב למנוע, ומשמע מרש"י שהטעם הוא שהתורה לא הזדקקו למנוע מללכת בדרך, והיינו שבשביל שלא יצטרך לימנע ללכת בדרך התורה הקלה ופטרה, אמנם התוס' לא כתבו את סוף דברי רש"י שהתורה לא הזדקקתו ללכת בדרך אלא כתבו שנפקא מתשבו כעין תדורו ודימו את זה למצטער שאין אדם דר במקום שמצטער, ומשמע מתוס' שאין חיוב סוכה אלא שיקבענה כמו ביתו וכיון שאין אדם נמנע מללכת בדרך אין לו חיוב, וגם גבי מצטער עיין במרדכי (תש"מ) שהשעור מצטער שפטור הוא בשיעור שהיה עוזב את ביתו, והנה באג"מ (או"ח ח"ג סי' צ"ג) כתב שהולכי דרכים הפטורים היינו דוקא בדרך סחורה אבל הולכי דרכים היוצאים לטיול בעלמא אינם פטורים מן הסוכה, ובספר הערות חולק עליו וס"ל שבכל גונא פטור, ולפי מה שנכתב אפשר שזה מחלוקת רש"י ותוס'.

ה. גמ' וחייבין בלילה, ופי' התוס' שדוקא כשאדם דר במקום ישוב ונחלקו האחרונים בביאור דברי התוס' שהלבוש (סי' תר"מ סק"ח) כתב שדוקא אם הוא מגיע למקום ישוב שיש שם סוכות, אבל אם הוא מגיע למקום גויים אין הוא חייב לבנות סוכה, [וכ"כ להדיה במאירי בסוגיין, וברבינו מנוח על הרמב"ם (פ"ו מסוכה ה"ד ד"ה וחייבין) אמנם המג"א (סי' תר"מ סקט"ו) הקשה על הלבוש דא"כ מה ההבדל בין יום ללילה שהרי אם מזדמנת לו סוכה גם ביום הוא חייב, ואם לא מזדמנות לו סוכה לדברי הלבוש גם בלילה הוא פטור, ולכן כתב המג"א שבמקום ישוב הוא חייב לבנות ושלא במקום יישוב אין הוא חייב לבנות, ולכאורה דברי המג"א צ"ב מדוע שלא במקום ישוב אין הוא מחויב לבנות ואין לומר שאין לו אפשרות לבנות שא"כ פשיטא שהוא פטור, ונראה מדבריו שבמקום ישוב כיון שהוא דר במקום דיור הוא חייב בסוכה שהרי הוא דר שם באותה לילה, והתורה חייבה כל אדם שאוכל וישן בדרך דיור בסוכה, אמנם שהוא ישן שלא במקום ישוב שדרך שינתו שם הוא כהולכי דרכים אין הוא מחויב הסוכה, [והביאור הלכה (סי' תר"מ ס"ח ד"ה הולכי הכריע כהלבוש, וכתב שלבנות סוכה כל לילה הרבה שעות הוה מצטער אמנם לטרוח קצת הוא חייב עי"ש].

ו. רש"י ד"ה הולכי וכו' כל ימות החג שאינו יום טוב, ומשמע מדברי רש"י שביו"ט אינו נפטר מהסוכה כיון שהוא מחויב בכזית ראשון, אמנם ברש"י לקמן (נו. ד"ה אי) מבואר להדיה שהולכי דרכים פטורים גם ביום ראשון, ובא"ר (סי' תר"מ סקכ"ג) דקדק מרש"י לקמן שגם ביום הראשון פטורים והקשה עליו הפמ"ג (סי' תר"מ א"א ט"ו) מה זה שונה מירדו גשמים שפסק הרמ"א (תרל"ט ס"ה) שבלילה הראשון צריך לאכול כזית בסוכה, ועיין בבכורי יעקב (סי' תר"מ סקכ"ד) שהאריך.

ז. גמ' וליעבדי סוכה התם וליתבו אביי אמר תשבו כעין תדורו, נאמרו בדברי הגמ' ב' פירושים רש"י פירש שהתורה הזדקקתו להניח דירתו ולדור כאן בסוכה עם מטותיו וכלי תשמישו, ובטעם רבא שפליג ביאר הר"ן שכיון שכל השנה הוא דר בגנות בלא מטותיו וכלי תשמישו א"כ גם בסוכה הוא יכול לעשות שם סוכה בלא כלי תשמישו, ואיכא למידק שא"כ מה סברת אביי הא אין כאן מצטער כלל, וצ"ל שסברת אביי שבמצות סוכה הוא ידור כמו בביתו ביחד עם כליו הנאים וכמו שהגמ' דורשת לקמן (כח:) וכל שאין הוא יכול לקיים הכל הוא נפטר לגמרי, [וכמו שאביי דריש לקמן (כח:) מה דירה איש ואשתו וכו'] ובריטב"א פי' טעם אביי משום שרק בזמן שרגילין לשבת בבתיהן חייבים בסוכה משא"כ שומרי גנות, והוסיף הרש"ש ששומרי גנות הוה כהולכי דרכים שפטורים מן הסוכה.

והנה התוס' כתבו שרבא לא חלק על תשבו כעין תדורו שהא ברייתא היא לקמן והקשה הפנ"י שהא ודאי רבא דריש תשבו כעין תדורו שהרי רבא הוא בעל המימרא שמצטער פטור מן הסוכה, וברור שהתוס' פירשו כפירוש רש"י שבעינן שיביא מצעותיו לשם, לכן פטר אביי, וכתבו התוס' שרבא לא פליג על הברייתא לקמן (כח:) שדורשת שאם יש לו מצעות נאות שיביא אותם לסוכה.

ח. גמ' רבא אמר פרצה קורא לגנב, ומפרש"י משמע שפטורו הוא משום הפסד ממון וצ"ע שהא אדם מחויב במצות עשה עד חומש, והמכתם ביאר שע"י שנאבד הממון הוא מצטער, וכן משמע בריטב"א.

ט. גמ' רבא שרא לרב אחא ברדלא למגנא בכילתא בסוכה משום בקי, כתב המג"א (סי' תר"מ סק"ט) שאדם שיש לו זבובים בסוכה עדיף שישן בסוכה בכילא ממה שישן מחוץ לסוכה, כיון שיש שיטות שיוצא שם יד"ח והוכיח כן מסוגיין.

י. גמ' רבא שרא ליה לרבי אחא בר אדא למגנא בר ממטללתא משום סירחא דגרגישתא, ופי' הרא"ש שמיירי שהוא נתאכסן שם דרך עראי, אבל אדם שנמצא בביתו מחויב לעשות סוכה שלא יצטער בה, ובהגהת אשר"י כתב שאדם שמקיז דם במועד חייב בסוכה שלא היה לו להקיז דם במועד אלא לפני המועד או לאחריו, וצ"ב שהא השתא הוא מצטער ולאו כעין תדורו הוא, ולפי דברי השפ"א בסוגיין יתבאר הדבר היטב שהנה כתב בהגהות אשרי שהשעור שמצטער פטור מן הסוכה הוא אם יודע בנפשו שהיה הולך מדירתו ע"י צער זה, וביאר השפ"א שטעם הדבר שאם הוא צער כזה שהוא היה עוזב את ביתו גם כשהוא עוזב את הסוכה לא מיקרי שהוא מבטל שם דירה מן הסוכה, ולכן מותר לו לצאת, ולפ"ז מובנים דברי ההגהות אשר"י היטב שאם הוא מקיז דם במועד והוא יכול להקיז קודם הוא מבטל את השם דיור מן הסוכה, ולפי דברי השפ"א מוגדר היטב דברי הרא"ש שהתורה הצריכה אם האדם לעשות סוכה שיקבע שם את דירת לז' ימים, לכן כל היכא שהוא מצטער תוך ימי החג לא מיקרי שהוא עוקר את דיורו משם, משא"כ אם הוא עשאו מתחילה במקום שהוא מצטער אין לו פטור שהרי הוא מצוה לקבוע דירתו בסוכה לז' ימים.

כתב התורה"ד (סי' צ"ג) שאדם שכבו לו הנרות בסוכה יש לדון האם הוא מחויב ללכת לסוכת חברו האם נימא שכיון שאין ערב לאדם אלא ביתו שלו הוא פטור, או דלמא שאם הוא יכול בלא טורח הוא חייב, [ופסק המשנ"ב (סי' תר"מ סקכ"ב) שבלילה הראשון הוא מחויב לטרוח אמנם לא יברך שם, והחיי אדם כתב שבצער כזה שהוא מחמת שהסוכה לא עריבה עליו סוכת חברו הוא יכול לחייב עצמו ולעשות בשמחה ולברך [וידוע לומר שגם לשיטות שמצטער פטור גם ביום ראשון היינו דוקא בגונא שירדו גשמים והסוכה לא ראויה לדיור, וכמ"ש הגר"א (תרל"ט ס"ז ד"ה וכ"ז) שכשיורדים גשמים אין שם סוכה על הסוכה אבל במקום סוכת חברו שיש כאן סוכה הראויה לדיור ביום הראשון איכא חיוב לאכול שם כזית] ובמרדכי (תשל"ב) כתב להוכיח שסוכה שאין הגשמים יורדים לתוכה פסולה, שאם היא היתה כשירה לא היינו פוטרים בירדו גשמים מן הסוכה, שהא הוא יהיה מחויב לסכך סיכוך עבה שלא ירדו שם הגשמים, ובמהר"ח אור זרוע (קצ"ד) הקשה שא"כ האיך התיר רבא לרב אחא לישן מחוץ לסוכה משום סירחא דגרגישתא שיהיה מחויב לבנות לעצמו סוכה אחרת, עוד הקשה מהא שפטרינן לעיל חתן מסוכה משום צערו ולא מחייבינן ליה לעשות סוכה שהוא לא יצטער, וע"ע מג"א תר"מ סקט"ו.

כתב הרא"ש שבכה"ג שהסרחא דגרגשתא מזיקה רק לשינה הוא חייב לאכול בסוכה, והב"י (תר"מ) כתב בשם רבינו פרץ שבכל הדין של סרחא דגרגשתא הוא פטור רק משינה, והב"י פירש בדעת ר"פ שטעמו שאכילה שהיא רק לזמן קצר אין היזק אם יאכל שם.

כתב ההגהות אשר"י בשם היראים שאדם שעושה סוכתו במקום גנבים וליסטים ואינו יכול לישן שם גם ידי חובת אכילה הוא לא יוצא, שכיון שהוא לא יכול לעשות שם כל צרכיו לא הוה סוכה, והקשה הפמ"ג (סי' תר"מ א"א סק"ו) ממה שפסק השו"ע (סי' תרל"ט סק"א) שבמקומות הקרים אין צריך לישן בסוכה ומשמע שבאכילה חייבים, ותירץ שהתם כיון שא"א לישן שם כלל בסוכה א"כ כל המצוות סוכה שם היא רק לאכול, ובמחצית השקל (שם) כתב שבמקומות הכרים אפשר לישן בכרים וכסתות, ועיין בח"צ סי' צ"ד שהרבה להקשות על המרדכי ועיין לעיל דף ג. מש"כ בזה.

יא. גמ' חולה הוא ומשמשיו פטורים, ובמשנ"ב (סי' תר"מ סק"ז) כתב שהטעם שמשמשים פטורים הוא משום עוסק במצוה, ובערל"נ כתב שהוא משום תשבו כעין תדורו שהיה יוצא מדירתו לשמש את החולה, ובשבו"י (ח"ג סי' מ"ז) כתב שהוא מפני צער החולה וכן משמע בתוס' רא"ש.

יב. גמ' אוכלים אכילת עראי חוץ לסוכה, ובמתני' תנן אוכלין ושותין עראי חוץ לסוכה, ופי' הר"ן שמה שתנן "שותין" עראי היינו שכשהוא אוכל עראי מותר לו גם לשתות, אבל כשהוא אוכל אכילת קבע אסור לו לשתות חוץ לסוכה כלל, [וכתב השעה"צ (סי' תרל"ט סקכ"ט) שאפשר שבתוך הסעודה אסור לשתות אפי' מים מחוץ לסוכה] ומדברי הר"ן שלא העמיד את המשנה בשתיית יין דקדק הב"ח (תרל"ט ד"ה ומ"ש ושתית) שלדעת הר"ן כל שתיה בלא אכילה מותרת בסוכה ואפי' שתיית יין וכן דעת הרא"ש, אמנם ההגהות אשר"י נסתפק אולי השותה יין חייב בסוכה והריטב"א (כה. ד"ה עראי) כתב להדיה שהשותה רביעית יין חייב, ובביאור הלכה (תרל"ט ס"ב ד"ה ויין) הביא את השיטות בזה והאריך בראיות, והכריע להחמיר.

ולענין תבשיל העשוי מחמת מיני דגן נחלקו האחרונים בדעת המג"א (שם סק"ו) שהגרעק"א והא"ר כתבו שאם הוא אוכל מהם קצת יותר מכביצה הוא חייב וכמו בפת, אמנם הפמ"ג (א"א סק"ו) הבין בדעת המג"א שבעינן שגם יאכל יותר מכביצה וגם שיאכלנו בצורת קבע דהיינו בחבורה או בשיעור שחשוב קבע, ועיין במשנ"ב סי' תרל"ט סקט"ו.

יג. תוד"ה תרתי וכו' ושיעור זה דוקא בת דפירי לא בעו סוכה וכו', אמנם הרמב"ן (במלחמות יא. מדפי הרי"ף) כתב שפירות חייבים בסוכה, ועי"ש שהאריך לבאר שלמסקנת הגמ' כאן אין צריך להגיע לתירוץ הגמ' ביומא שפירות לא חייבים בסוכה, ועיין בר"ן שהאריך לדחות את דברי הרמב"ן.

ע"ע ברא"ש שכתב בשם ר"פ שדוקא פירות פטורים אבל בשר וגבינה בעו סוכה, ועי"ש שדחה את דבריו.

יד. גמ' ליחוש שמא ירדם, הקשה השג"א (סימן מ') מה הגמ' מדמה סוכה שאם ירדם הוא בודאי יעבור איסור לתפילין שהאיסור הוא מדרבנן שמא יפיח.

טו. גמ' ערביך ערבא צריך, הקשה הערל"נ דמהיכי תיתי לחוש שאדם ער ישן עי"ש מש"כ בזה וע"ע שכ"א.

טז. גמ' במניח ראשו בין ברכיו, הקשו הריטב"א והרא"ש (ברכות פ"ג סימן כ"ז) האיך שינת עראי מותר והא אסור להסיח דעתו מהתפילין ובשעה שהוא מתנמנם נמצא שהוא מסיח דעתו מהם, ותירצו שהסיח הדעת לא הוה אלא כשעומד בקלות ראש ובשחוק [ועיין בתוס' בשבת (מט. ד"ה שלא) שכתבו בחד טעמא שלא ישן בהם משום היסח הדעת] ובשאג"א (סי' ל"ט) האריך להוכיח שהרמב"ם חולק על הרא"ש וס"ל שאסור להסיח מהם דעתו כלל, ולענין הלכה פסק המשנ"ב (סי' מ"ד סק"ג) שדוקא אם הוא עוסק בשחוק וקלות ראש, אבל כשהוא עוסק במלאכתו ואומנותו ואין דעתו עליהם ממש אין זה נקרא היסח הדעת, ומ"מ מצוה מן המובחר שלא יסיח דעתו מהם זולת בשעת התפילה והלימוד, [ועי"ש בביאור הלכה שהביא מהפמ"ג שגם בשעת הלימוד לא יסיח דעתו מהם, וכתב שהאר"י חולק ע"ז].

כתב הריטב"א שיש שלמדו מכאן בנשבע שיעשה כך וכך בחצי הלילה שאסור לו לישן שמא ירדם, ודחה הריטב"א דליתא שלא גזרו אלא היכא שאם ירדם יהיה האיסור בגוף השינה, וכתב הגרעק"א שלפי דברי הריטב"א אדם שנדר שלא לישן בחצי הלילה אסור לו לישן אלא"כ הוא מניח ראשו בין ברכיו ששם האיסור הוא בגוף השינה.

יז. גמ' רבא אמר אין קבע לשינה, ופרש"י שלענין סוכה כיון שפעמים אדם מנמנם מעט ודיו בכך הוא חייב בסוכה, הנה בדין שאוכלים ושותים עראי חוץ לסוכה כתב הריטב"א (כה. ד"ה אוכלין) שהוא מפני שאדם אוכל אכילת עראי חוץ לביתו ובמאירי (כו.) כתב שהוא מפני שאכילת עראי לא חשובה אכילה, ולדברי הריטב"א הגמ' כאן צ"ע מדוע הכא מחיבין לישן בסוכה מפני שאדם די לו בקצת שינה שהא בשינה גם אדם רגיל לירדם קצת חוץ לביתו [וכמו שהוכיח השפ"א ממה שהגמ' לא תירצה שבאכילה פעמים אדם אוכל מחוץ לביתו ומשא"כ בשינה שאינו ישן חוץ לביתו כלל עי"ש] וע"כ שהדין שמותר לאכול אכילת עראי היינו משום שאין זה עיקר אכילתו ולא סגי ליה באותו אכילת עראי, ועי' בר"ן (יא. מדפי הרי"ף ד"ה אוכלין) שמרכיב את ב' הטעמים יחד וכתב ז"ל דאכילה פחות מכביצה לא חשיבה ולא הוה כעין תדורו.

ובגוף דברי הגמ' פרש"י והבעה"מ (יב. מדפי הרי"ף) שרבא פליג על רבי יוחנן וס"ל שאפשר לישן שינת עראי עם תפילין, אמנם הריטב"א הראב"ד (בהשגות על הבעה"מ) והרמב"ם (פ"ד מתפילין הט"ו) פירשו שרבא לא פליג על אביי אלא שמוסיף שבסוכה אסור גם מניח ראשו על ברכיו.

יח. גמ' לא קשיא הא דנקיט להו בידיה הא דמנחי ברישיה הא דפריס סודרא עילויה, עי' פרש"י אמנם הרמב"ם (פ"ד מתפילין הט"ו ט"ז, ע"פ מה שביאר הכס"מ) פירש "דנקיט להו בידיה" ישן בין קבע בין עראי, [והיינו דוקא בכרוכין שליכא למיחש שמא יפלו] "דמנחי ברישיה" אינו ישן לא קבע ולא עראי משום שחיישינן שמא לא יזכור שתפילין עליו ואתי להפיח, "הא דפריס סודרא עלויה" [ולפי' הרמב"ם היינו שפרס סודר כשהם על ראשו] ישן עראי ולא קבע שכיון שפרס עליהם סודר הוא זכור שלא להפיח בהם.

יט. גמ' תני רמי בר יחזקאל כדי הילוך מאה אמה, הקשה הב"י (סי' מ"ד ד"ה וכתב הר"ן) לשיטת הרא"ש שפסק שמותר לישן שינת עראי עם תפילין, מדוע לא פירש הרא"ש את שיעור שינת עראי שהוא כדי הילוך מאה אמה, עי"ש, ובב"ח (שם ד"ה ולי) כתב ששיעור מאה אמה היינו שבפחות מזה אפי' שינת עראי לא הוי, [וע"ע בשפ"א שכתב כעין זה] ולענין הלכה כתב המשנ"ב (סי' מ"ד סק"ד) ששינת עראי אין לה שיעור, וי"א כדי הילוך מאה אמה והוא א' מס"ז משעה.

כ. גמ' אוחז ברצועה, רק הכא מותר לעשות כן אבל בלא"ה אסור כמבואר בשו"ע ריש סי' מ'.

דף כו:

א. גמ' אמר רב אסור לאדם לישן ביום יותר משינת הסוס, כתב השו"ע (רל"א ס"א) שאם א"א לו ללמוד בלא שינת צהרים יישן, ובביאור הלכה (סימן ד' סעיף ט"ז ד"ה דוד) הביא ג' שיטות בשיעור שיתין נשמי שי"א שהוא ג' שעות וי"א שהוא יותר מחצי שעה וי"א שהוא מעט יותר משלש דקות.

ב. גמ' לימא קסבר רבי יוסי בעל קרי אסור להניח תפילין, בשו"ע (סי' מ' ס"ז) מבואר שאם ישן וראה קרי עם תפילין יאחוז ברצועה ומסיר אותם עד שיקנח הכרי מעליו, ומוכח שיש איסור בראיית קרי כשהתפילין עליו והקשה הגרעק"א שא"כ מדוע הגמ' לא מתרצת שהחשש הוא שמא יראה קרי, ומדוע בעינן הכא להגיע לחשש שיבוא לידי הרגל דבר.

ג. תוד"ה נטלו וכו' דאפי' פחות מכביצה מקבל טומאה, שיטת רש"י (פסחים לג: ד"ה בכביצה) שאוכל מק"ט מדאורייתא בכל שהוא, אמנם שיטת התוס' (שבת צא. ד"ה אי) שאוכל לא מק"ט מדאורייתא בפחות מכביצה וכתב הגר"א (סי' קנ"ח ס"ב) שהתוס' כאן לא חולקים על התוס' בשבת וכונתם שמק"ט מדרבנן.

ולענין הלכה הב"י (סי' קנ"ח ד"ה כתב) מביא בשם הרוקח שנסתפק האם בעינן נט"י לאוכל פחות מכביצה האם כיון שאינו מק"ט הוא לא צריך נט"י או דלמא שכשרבנן הצריכו נט"י לא חלקו בין יותר מכביצה לפחות מכביצה, וביאר הגר"א (שם) שהספק הוא דילמא מה שרבי צדוק לא נט"י הא משום שס"ל שאוכל פחות מכזית לא בעי ברהמ"ז. אמנם המג"א (שם סק"ב ג') תמה שהא התוס' והר"ן בסוגיין פשיטא להו שצריך ליטול ידיים, ועיין בביאור הגר"א שם שהאריך. ובעיקר קושית התוס' על רש"י עי' ערל"נ שמישב את שיטת רש"י.

ד. תוד"ה ולא וכו' וההיא דירושלמי היה זית שלם ואכלו עם הגרעין, ואיכא בזה ג' שיטות שלתוס' אם הוא אוכלו עם הגרעין הוה בריה, אמנם הרא"ש (ברכות פ"ו סט"ז) כתב שאם מביאים לו זית שלם אפי' אם הוא אוכלו בלא הגרעין הוה בריה כי נהנה מבריה שלמה, משא"כ כשמביאים לו מלכתחילה בריה בלא גריען שלא הוה בריה, שיטת רבינו יונה (ברכות ריש כז:) שבדבר שהגרעין שלו ראוי לאכילה יש לו דין בריה אם הוא אוכלו עם הגרעין, אבל דבר שהגרעין שלו אינו ראוי לאכילה גם אם הוא אוכלו עם הגרעין אינו מברך, [אמנם עיין בדרכי משה סי' ר"י שכתב שאפשר לפרש בדברי רבינו יונה כדברי התוס'].

ה. בא"ד הא לפניו בירך, לענין ברכה ראשונה איכא ג' שיטות, הב"י (ריש סי' ר"י) דקדק מדברי התוס' שמברך אפי' בפחתו מכשיעור את הברכה הראויה לאותו מאכל, אמנם רבינו יונה (ברכות כז: ד"ה אני) כתב שמברך שהכל, והב"י בשם הכל בו כתב שאינו מברך כלל.

כתבו התוס' בברכות (לט. ד"ה בצר) בשם ר"י שלענין בורא נפשות מברכין אפי' בפחות מהשיעור שלאו ברכה חשובה היא ובשו"ע (סי' ר"י ס"א) פסק שאין מברכים כלל.

ו. בא"ד דמדאורייתא בעי שביעה גמורה, עיין בביאור הלכה סי' קפ"ד ס"ו ד"ה בכזית.

ז. בא"ד דהא גדול אפי' לא אכל כלל היה ראו להוציא אחרים, בתוס' בברכות (מח:) פירשו שמדינא גדול יכול להוציא אחרים ואפי' אם לא אכל, אלא שכיון שאינו יכול לומר שאכלנו משלו אינו מוציא אחרים, ולכן אמרי' ששמעון בן שטח לגרמיה הוא דעבד.

ומה שכתבו התוס' שרש"י פירש כפירושם כתב הערל"נ שאין זה בפירוש רש"י שלפנינו.

ח. גמ' אם בא להחמיר על עצמו מחמיר ולית ביה משום יוהרא, ופי' הר"ן והריטב"א (כה.) שקמ"ל שלא אמרי' ביה כל הפטור מן המצוה ועשאו נקרא הדיוט, והנה פסק הרמ"א (תרל"ט ס"ו) גבי ירדו גשמים שאם הוא מחמיר וישן בסוכה קרינן ביה כל הפטור מן הדבר ועושאו נקרא הדיוט, והקשה המהרי"ץ חיות מדוע הכא לא מיקרי הדיוט בזה שהוא שותה מים בסוכה, [ועי"ש מה שמתרץ] והביאור הלכה (שם ד"ה וכל) תירץ שדוקא בירדו גשמים שהוא מצטער ויש בזה בזיון יו"ט וביטול עונג יו"ט הוא הנקרא הדיוט, ומשא"כ במים, עוד הביא הביאור הלכה (שם ד"ה הדיוטות) בשם הביכורי יעקב (סק"מ) שכל מה שאמרי' שבירדו גשמים הוא נקרא הדיוט הוא דוקא כשהוא פטור בעת הישיבה כגון שהוא מצטער וכדומה, אבל מי שפטור משום טרחה כגון בפסקו גשמים בלילה יש בזה קיבול שכר עליו דלא גרע משותה מים בסוכה דאמרי' הר"ז משובח, ומדברי הביכורי יעקב מבואר שאיכא חילוק גדול בין ירדו גשמים לסוגיין, שהתם הוא אינו מצוה כלל בסוכה, ולא שייך דירה כלל במקום הצער [וכמ"ש שם בס"ק ל"ג] משא"כ בשותה מים בודאי הוא מקיים מצות סוכה בזה שהוא ישן שם ולא גרע ממספר עם חברו שיש מצוה לספר בסוכה [כמבואר במשנ"ב תרל"ט סק"ב] ועיין בספר הערות שתמה מדוע הביאה"ל לא כתב את החילוק הזה.

דף כז.

א. תוד"ה הא כביצה וכו' ומיהו תימה דהא רב צדוק כהן היה וכו' התוס' ביומא (עט:) תירצו שמה שהתירו מפה לאוכלי תרומה היינו דוקא באכילת תרומה ממש עיי"ש.

ב. מתני' רבי אליעזר אומר ארבע עשרה סעודות חייב אדם לאכול בסוכה, הקשה המאירי מדוע נקט ר"א י"ד סעודות הא בחג הסוכות איכא שבת ובשבת איכא ג' סעודות, ובמאירי תירץ שסעודה שלישית עולה במקום הסעודה של מוצ"ש, [ולפ"ז מה דנקט ר"א א' ביום וא' בלילה זה לאו דוקא או שבשבת כיון שהרגילות לאכול בסעודה שלישית ולא במוצ"ש סגי בהכי לקבוע דיור בסוכה] ובמחצית השקל (סי' תקכ"ט על המג"א ס"ק ה') תירץ שנפק"מ בירדו גשמים שאינו מחויב לאכול סעודה שלישית בסוכה אבל הוא מחויב ב' סעודות מצד ההיקש, וכמו שכתב הרא"ש (בברכות פ"ז סכ"ג) שלרבנן חיבים לאכול בלילה הראשון בסוכה גם כשיורדים גשמים מהיקש לחג המצות וה"ה לר"א, ויש לתמוה עליו שהא לרבנן ההיקש הוא מחג המצות וא"כ כמו ששם הוא חיוב גם הכא יש חיוב ואפי' בירדו גשמים, אמנם לר"א שיליף מתשבו כעין תדורו א"כ מהכ"ת שיש חיוב גם כשירדו גשמים שיש פטור מדין תשבו כעין תדורו עצמו, [ואולי יש לתרץ שכיון שר"א אית ליה שהיוצא מסוכה לסוכה בטל מצותה של ראשונה א"כ כל שהוא לא קבע י"ד ימים אין לזה שם דיור של ז' ימים ונהי שבאותו זמן הוא מיפטר הוא מחויב לקבוע שם דירתו בשביל לא לבטל את המצוה שקיים שם קודם ועיין באות ח'] ובשעה"מ (פ"ו מסוכה ה"ז) תירץ שאין חיוב לאכול בסעודה שלישית יותר מכביצה וא"כ אין חיוב אכילה בסוכה.

והנה המג"א (סי' תקכ"ט סק"ה) הוכיח מסוגיין שאין חיוב סעודה שלישית ביו"ט, והקשה השעה"מ שממ"נ אם קשה למג"א שהוה ט"ו סעודות א"כ תיקשי ליה משבת, ועיין במצה"ש.

ג. גמ' ורבנן כדירה מה דירה אי בעי אכיל אי בעי לא אכיל אף סוכה וכו', הקשה הבעה"מ (פסחים כו: מדפי הרי"ף) מה הטעם שאין מברכים על אכילת מצה כל ז' כמו שמברכים על הסוכה כל ז', ותירץ הבעה"מ שגבי מצה אפשר שאדם יהיה ניזון באורז ודוחן כל חג הפסח ומשא"כ בסוכות שהוא ודאי יהיה מוכרח לישן שם, והרשב"א בתשובה (ח"ג רפ"ז) תירץ שגבי מצה בשאר ימים הוא אינו חייב לאכול מצה משומרת שהא הוא יכול לאכול מצה שאינה משומרת, משא"כ בסוכה כל אכילה ושינה מחייבת אותו בסוכה, והמאירי והמכתם תירצו ששאני מצה שאכילתו בשאר הימים אינה לשם מצות מצה אלא לצורך גופו להשביע את רעבונו שהא הוא אינו יכול לאכול חמץ, משא"כ בסוכה שהישיבה בסוכה היא לא לצורך עצמו אלא לצורך המצוה, דהיינו שבסוכה באכילה עצמה הוא אוכלה בסוכה ולא מחוצה לה, הוא עושה מעשה בשביל המצוה משא"כ במצה המעשה שהוא עושה למצוה הוא מה שנמנע מלאכול חמץ ואין בגוף האכילה עצמה מעשה לשם מצוה.

כתב המשנ"ב (סי' תרל"ט סקכ"ד) לפי מה שידוע דעת הגר"א (מעשה רב קפ"ה) שמצה לאכול מצה כל שבעת ימי החג כפשיטא דקרא שבעת ימים תאכלו מצות אלא שהוא חובה רק בערב הראשון, א"כ אפשר שה"ה בסוכות יהיה מצוה לאכול פת כל ז' ולברך עליהן לישב [והיינו שכמו שביום הראשון המצוה היא בפת דווקא (וכמבואר ברא"ש שילפינן מחג המצות שדווקא פת ולא מיני תרגמא) א"כ אפשר שגם בשאר ימים איכא מצוה בפת דוקא ולא במיני תרגמא].

ד. תוד"ה תשבו וכו' חברייא בעו אי מה להלן עד שיכנס למצה כשהוא תאוה אף כאן עד שיכנס לסוכה בתאוה, הדרכי משה (סי' תרל"ט סק"ו) כתב בתחלית דבריו שאינו מוצא טעם שגם בסוכות בעינן שיכנס שהוא תאוה, שהא המצוה ביום הראשון אינו דוקא באכילה אלא בישיבה בסוכה וא"כ לא דמי למצה, ואח"כ הוא מביא את דברי התוס' שלנו וקבעת להלכה, ומעצם קושיתו חזינן שהבין הרמ"א שההיקש לחג המצות הוא שצריך לקיים בלילה הראשון ישיבה בסוכה, וכן כתב הריטב"א בסוגיין בשם א' מרבני צרפת ביום הראשון צריך גם לישון בסוכה והריטב"א נחלק עליו, אמנם מדברי התוס' רואים שביום הראשון הוא חובת אכילה לפי צד א' בירושלמי, ויש לדון מה הצד לתוס' שלא בעינן אכילה לתאבון הא הוא דין דרבנן ומדוע שלא יצטרכו את זה בסוכה, ואולי בסוכה אין חובת אכילה אלא האכילה היא היכי תימצי שיהיה חיוב סוכה, ועיין באות ה'.

ה. בא"ד אי מה להלן עד שיאכל כזית דגן מצה אף כאן עד שיאכל כזית דגן בסוכה, ברא"ש באור זרוע ובמהרש"ל מבואר שהספק בירושלמי אם בעינן דוקא לאכול דגן או שיוצאים במיני תרגמא, והינו שאע"ג שגבי סוכה גם מיני תרגמא חייבים בסוכה וכמבואר ברא"ש לעיל (סי' י"ד) גבי לילה ראשון בעינן פת דוקא, והנה חקר בשעורי הגב"ד ליבוביץ בשם הגר"ח האם דין האכילה בלילה ראשון בסוכה עיקרו הוא דין אכילה וכמו אכילת מצה, או דלמא שעיקרו הוא דין ישיבה בסוכה אלא ההיכי תמצי לקבוע את הישיבה בסוכה הוא ע"י דין האכילה [ועי"ש שהביא נפק"מ אם אוכל שם פת גזולה שאם הוא דין בסוכה א"כ ליכא בזה מצהב"ע כיון שהמצוה היא הסוכה והמצה היא ההיכי תימצי לצאת יד"ח בסוכה] ואם נימא שהמצה היא היכי תימצי צ"ב מדוע בעינן פת דוקא ואולי הג"ש שבעינן קביעות חשובה על פת, והנה כתב הפמ"ג (סי' תרל"ט א"א סקט"ו) שלא יוצאים יד"ח לילה ראושן בלחם הנילש במי פירות דומיא דמצה, ולפי דבריו מוכח שהטעם שהוא דין אכילה שאם הוא דין בסוכה א"כ מה החילוק בין לחם עשיר לכל לחם.

ע"ע ברמ"א (תרלט ס"ג) שכתב שבעינן שהוא יאכל בסוכה קודם חצות דומיא דמצה.

ו. תוד"ה אי בעי וכו' לא מיתוקמא אלא בלילי י"ט הראשון של פסח ובלילי יו"ט הראשון של חג, דהיינו שקשה לתוס' שאם בלא"ה יש חיוב אכילה ביו"ט א"כ לא בעינן לילפותא מחג הפסח אלא כיון שהוא חייב לאכול ביו"ט ממילא הוא יאכל בסוכה, ונאמרו בראשונים כמה נפק"מ בהא דילפינן מחג המצות לקובעו חובה בלילה הראשון אע"ג שיש חובת אכילה ביו"ט, הר"ן כתב בתירוץ אחד שהכא בעינן לג"ש מחג המצות הוא ללמדנו שבסוכות בעינן שיאכל יותר מכביצה, דאע"ג שבשאר יו"ט סגי באכילת כזית בסוכות הוא צריך לאכול יותר מכביצה כדי שיהיה לו חיוב לאכלו בסוכה, עוד תירץ הר"ן שזה ודאי שכיון שילפינן מחג המצות אמרי' מה התם בכזית אף הכא בכזית אלא שהכא ילפינן שהוא חייב לאכול את הכזית בסוכה ואע"ג שבשאר ימי החג אפשר לאכול כזית גם מחוץ לסוכה בלילה הראשון הוא מחויב לאוכלו בסוכה, ובטור (סי' תרל"ט) הוסיף שבלילה הראשון אסור לאכול אפי' כזית מחוץ לסוכה הלכך יוצא בו ידי חובת סוכה, והקשה הב"י (שם ד"ה ומ"ש רבינו) מהיכן הטור למד שבלילה הראשון יש איסור לאכול אפי' כזית מחוץ לסוכה, דילמא מה שילפינן מחג המצות הוא לחייב לאכול בסוכה כזית, ומנ"ל לחדש איסור לאכול מחוץ לסוכה, [ועי' בב"ח (שם) ובט"ז שם סקי"א מה שתירצו] ומדברי הטור למדנו דבר נפלא שכל מה שמקימים מצות סוכה הוא משום שאנו קובעים את הסוכה לבית של ז' ימי החג, אבל אם היה מותר לאכול חוץ לסוכה א"כ גם מה שאנו אוכלים בסוכה לא מיקרי שאנו קובעים שם את דירתינו שהא אנו אוכלים גם מחוץ לסוכה, ולכן הוכרח הטור לומר שיש ביום הראשון איסור לאכול חוץ לסוכה אפי' כזית.

והתוס' בברכות (מט: ד"ה אי) תירצו שאע"ג שיש חיוב אכילת פת בכל סעודות היו"ט, הכא ילפינן מחג המצות שחייב לאכול בסוכה ונפק"מ שאם ירדו גשמים ואכל מחוץ לסוכה כשפוסקים הגשמים הוא מחויב לאכול עוד פת בסוכה, והקשה השעה"מ (פ"ו מסוכה ה"ז) מדוע לא תירצו התוס' כתירוץ הר"ן שכיון שחיוב האכילה ביו"ט הוא רק כזית א"כ ילפינן מחג המצות שאפי' את הכזית בעינן לאכול בסוכה, והבכורי יעקב והשעה"מ תירצו שאכילת שבת ויו"ט הוה אכילה חשובה ולכן אסור לאכול אפי' כזית מחוץ לסוכה, ובבכורי יעקב הביא לזה סמך ממה שכתב השבה"ל בשם רבינו אביגדור שביו"ט אף סעודת עראי נחשבות קבע לענין סוכה, והשעה"מ הקשה שמסתימת הפוסקים לא משמע שיש איסור ביו"ט ובשבת לאכול גם כזית מחוץ לסוכה, ולכן תירץ השעה"מ שגם החיוב אכילה מצד היו"ט הוא יותר מכביצה, [ובאמת שהמג"א סי' רצ"א סק"א כתב שיש חיוב אכילה בשבת יותר מכביצה אמנם בסימן תרל"ט סק"י ובסימן קפח סק"ט כתב המג"א שהחיוב אכילה מצד השבת הוא כביצה גרידא, ובמחצית השקל הקשה כן, ובמשנ"ב סי' רצ"א סק"ב הסיק שבדיעבד אפשר לצאת בכזית].

והרא"ש (ברכות פ"ז סכ"ג) תירץ שאע"ג שיש חיוב אכילה גם מצד היו"ט ילפינן מההיקש שגם שיורדים גשמים הוא חייב לאכול בסוכה, ובק"נ (בסוגיין אות ר') ביאר שילפינן את זה מג"ש דט"ו ט"ו מחג המצות שאל"כ מדוע צריך את ההיקש וכקושית הראשונים, אמנם צ"ע מדוע הרא"ש לא תירץ כתירוץ התוס' שנפק"מ בירדו גשמים ואכל חוץ לסוכה שחייב לאכול עוד פעם בסוכה, ובמאירי ובמכתם (כו.) כתבו שכיון שהטעם שמצטער פטור מן הסוכה הוא מתשבו כעין תדורו, ואמרי' אליבא דרבנן שמתשבו כעין תדורו אמרי' מה דירה אי בעי אכיל אי בעי לא אכיל, וא"כ כיון שביום הראשון התורה קבעו חובה א"כ ע"כ ביום הראשון לא בעינן תשבו כעין תדורו.

כתב המשנ"ב (סי' תרל"ט סקל"ו) שאם ירדו גשמים בלילה הראשון בסוכה יאכל בסוכה כזית כדי לצאת יד"ח לפוסקים שגם בעת ירידת גשמים יש חיוב סוכה בלילה הראשון, ואח"כ יאכל בביתו, ואם פסקו הגשמים אח"כ צריך לחזור ולאכול כזית בסוכה לצא יד"ח לפוסקים שבעת ירידת גשמים אין חיוב סוכה, אבל אם פסקו הגשמים אחרי ששכב לישן א"צ לקום שממ"נ אם יש חיוב בלילה הראשון למצטער א"כ הוא יצא כבר יד"ח, ואם אין חיוב למצטער א"כ השתא שהוא כבר שכב במיטה הוא מצטער לקום, ומדברי המשנ"ב למדנו שהפטור באדם ששכב לישן הוא משום מצטער, אמנם הבכורי יעקב (סי' תרל"ט סקל"ד) רצה לומר שהדין פטור לקום מהמיטה אינו מדין מצטער אלא הוא מדין "הולכי דרכים" שכמו שלביתו הוא לא היה חוזר אחרי ששכב לישן א"כ גם בסוכה הוא אינו מחויב בכך, ולפ"ז בודאי שיש עדיין חיוב בלילה ראשון שהתורה קבעו חובה לקום ולאכול בסוכה, עוד למדנו מדברי המשנ"ב שלשיטות שאין צריך לאכול גם בלילה ראשון אם ירדו גשמים, אינו מפני שא"א לקבוע ישיבה בסוכה שיורדים בה גשמים ולכן גם אם הוא יקבע לא מיקרי שיושב בסוכה, שא"כ אין לדמות כלל ירדו גשמים לשכב במטתו וע"כ שהגדר הוא שהתורה לא חייבה מצטער בחיוב סוכה והוא פטור לגמרי, אמנם הגר"א (סי' תרל"ט ס"ה ד"ה וכ"ז) כתב בשם הרשב"א שכשיורדים גשמים אין שם סוכה.

ז. בא"ד אע"ג דלר' אליעזר אמרי' בשאר ימים אם השלים במיני תרגימא יצא, עי' מהרש"א ומהר"ם.

ח. גמ' והא א"ר אליעזר ארבע עשרה סעודות חייב אדם לאכול בסוכה וכו', בביאור השקלא וטריא בגמ' איכא ד' פירושים ונבארם להלן שיטת רש"י: רש"י פי' שקושית הגמ' היא שודאי לא מועיל השלמה ביו"ט האחרון שהוא אוכל אוכל מחוץ לסוכה לחיוב י"ד סעודות שהחיוב לאוכלם הוא בסוכה, אבל לחיוב האכילה ביו"ט רארשון מהני שפיר השלמה, ובביאור שיטת רש"י נחלקו המהרש"ל והמהרש"א, שהמהרש"ל פי' שבשלמא החיוב ביו"ט ראשון הוא חיוב אכילה גרידא אלא שכיון שילפינן מחג המצות שבעינן לאכול ממילא הוא מחויב לאכול את אותו אכילה בסוכה, אמנם המהרש"א הקשה שהא ודאי ילפינן מחג המצות חיוב לאכול דוקא בסוכה וכמו שכתבו התוס' בשם הירושלמי ולכן פי' המהרש"א שבשלמא ביום ראשון מצינו השלמה דומיא דקרבנות שמשלמים את החיוב של היום הראשון, ואע"ג שביום האחרון אין סוכה מיהו מצינו השלמה בקרבנות, משא"כ לי"ד סעודות לא מצינו השלמה כלל וע"כ שכיון שאין סוכה לא שייך בזה השלמה, ועי' בשפ"א שתמה על דברי המהרש"א והסיק כמהרש"ל.

שיטת הריטב"א והתוס' רי"ד: שבמקום שיש חיוב השלמה אפשר לאכול בסוכה אפי' ביו"ט האחרון, ואת קושית הגמ' פי' הריטב"א שממה שאמר ר"א "מי שלא אכל לילי יו"ט הראשון ישלים לילי יו"ט האחרון" משמע שמה שבעינן השלמה הוא רק ליו"ט ראשון ולא בעינן השלמה לי"ד סעודות וע"ז הגמ' מקשה שהא ר"א מצריך י"ד סעודות בסוכה, והנה רש"י הקשה שודאי א"א לאכול בסוכה ביום השמיני שהא יש בזה בל תוסיף, ובתורי"ד תירץ שכיון שהוא מתכון להשלים את חסרון שבעת ימי סוכה אין זה מתכון להוסיף, וע"ע בתוס' רבינו פרץ שהקשה על רש"י שאין עוברין בל תוסיף במצוה שלא בזמנה (כדאמרי' בר"ה כח:) עיי"ש מה שמתרץ, ודברי רש"י התורי"ד והר"פ תמוהים מאוד וכמו שהקשה הצל"ח שהא הכא כיון שיש חיוב להשלים מה שייך בזה בל תוסיף, ואולי י"ל שלר"א שבעינן י"ד סעודות בסוכה וגם ס"ל שאין יוצאים מסוכה לסוכה, וס"ל שהיוצא מסוכה לסוכה הפסיד מצותה של הראשונה, ע"כ הביאור הוא שבעינן שהוא יקבע בסוכה אחת את דירתו לז' ימי החג, ומה שילפינן מקרא שמועיל השלמה היינו שנהי שהוא לא מקיים מצות סוכה ביום השמיני כיון שביום השמיני ליכא צווי, אמנם הפסוק מלמדנו שבזה שהוא קובע את דירתו בסוכה ליום השמיני זה מועיל לעשות שהוא קבע את דירתו בסוכה לשיעור "חשוב" של שבעה ימים, וזה מועיל שהוא לא יפסיד את הקיום הראשון.

שיטת התוס' רא"ש: בתוס' רא"ש כתב שמה שהוא אוכל מחוץ לסוכה ביום השמיני זה שפיר מהני להשלמה, וכמו שמצינו שמי ששכח ולא התפלל מנחה בשבת יתפלל במוצ"ש שתים של חול, ויוצא בתפילת החול מה ששכח ולא התפלל תפילת שבת כיון שלא אפשר בעינן אחר, א"כ ה"ה בסוכה כיון שאינו יכול לאכול בסוכה יוצא אפי' חוץ לסוכה, [ואת קושית הגמ' ביאר התוס' רא"ש כריטב"א] ודברי התוס' רא"ש צ"ע שהכא לא דמי כלל להתם שהכא כל החיוב הוא אכילה בסוכה ומה שייך השלמה מחוץ לסוכה, ומשא"כ התם שהחיוב הוא תפילה וגם התפילה של מוצ"ש הוה תפילה, ומוכרח מדברי התוס' רא"ש כמו שכתב בשיעורי הגרב"ד ליבוביץ בשם הגר"ח (לפי צד א') שהחיוב אכילה בסוכה הוא חיוב אכילה אלא שהתורה אמרה שצורת הקיום של האכילה בליל יו"ט הראשון של חג הוא בסוכה.

ט. תוד"ה והא וכו' ועוד כיון דממצה ילפינן לא מצינן שיהא תשלומין למצה של לילה הראשון של פסח, עי' ריטב"א מה שמתרץ.

י. בא"ד לכן נראה לפרש חזר בו ר"א ממה שהיה מצריך סוכה ולעולם י"ד סעודות בעי, ופירשו השאג"א (סי' ק"ב) השפ"א וכן נראה בתוס' ר"פ, שר"א מצריך לאכול י"ד סעודות אלא שאין הוא מחייב לאוכלם בסוכה, והקשה השפ"א והערל"נ שהא כל מה שילפינן חיוב הוא מבסוכות תשבו שבעת ימים ואיך יתכן שאין החיוב תלוי בסוכה, ועי' בערל"נ מה שמפרש את התוס' בענין אחר.

דף כז:

א. גמ' אין יוצאין מסוכה לסוכה, רבינו יהונתן פי' שהטעם שאין יוצאין מסוכה לסוכה הוא מפני שהוא נראה כמבזה את הראשונה, ולפ"ז מה שאמרי' שהוא ביטל מצותה של ראשונה היינו שהוא ביזה אותה, אמנם ברש"י מבואר שהטעם הוא מפני שבעינן שיקבע את ישביתו לכל ז' הימים בסוכה אחת, ולכן כתב רש"י שאם יצא מסוכה לסוכה הוא ביטל למפרע את מצותה של ראשונה.

ב. גמ' ושוין שאם נפלה שחוזר ובונה בחולו של מועד, כתב הביאור הלכה (סי' תרל"ז ס"א) בשם המאמר מרדכי שמיירי שהוא לא צריך לעשות מלאכה האסורה בחולו של מועד משום בנין וסתירה, אמנם הביאור הלכה חולק וס"ל שמותר לבנותה לגמרי, שלא מבעיא אם איסור מלאכה בחוה"מ הוא מדרבנן שבודאי מותר לבנותה מחדש, ואפי' אם האיסור הוא מדאורייתא הכא מותר לבנותה דומיא דמה שאמרו כותב אדם תפילין ומזוזות לעצמו בחוה"מ, עיי"ש.

ג. רש"י ד"ה מהו דתימא וכו' וזו להשלים היא סוכת שבעה קרינא ביה שתשלומין לראשונה היא, ופי' הרש"ש שרש"י חולק על תוס' וס"ל שאפי' אם הוא עושאה מעצים אחרים כשירה, ולפ"ז הטעם שר"א ס"ל שאין יוצאים מסוכה לסוכה הוא מפני שבעינן שהאדם יקבע את דירתו בסוכה לשבעה ימים, ואם הוא יוצא מסוכה לסוכה הוא לא קבע תשמישו בסוכה בצורה קבועה אלא משתמש בסוכה בדרך עראית, אבל הכא שנפלה והאדם מצידו היה גר בה ז' ימים והוא בונה אותה וממשיך ליישב בה מיקרי שהוא גר בסוכה בצורה קבועה.

אמנם התוס' פירשו שבעינן שהוא יבנה את הסוכה באותם עצים והמהרש"ם (בהגהות על הש"ס) ציין בזה את הסוגיא בסוטה (מג.) גבי בונה בית חדש שחוזר עליו במלחמה שנחלקו רבי יהודה ורבנן בבונה בית על מכונו אם חוזר עליו במלחמה.

ד. גמ' מבעי ליה לגר שנתגייר מבינתים וקטן שנתגדל בינתים, בשו"ת כתב סופר (או"ח סי' צ"ט) רצה להביא מכאן ראיה שקטן שהגדיל בתוך ספירת העומר אפי' אם הוא החסיר בקטנותו מימי הספירה יכול לברך, ועי"ש שדחה את הראיה.

ה. רש"י ד"ה כל וכו' דאי אפשר שיהיה לכולם דלא מטי שוה פרוטה לכל חד אלא ע"י שאלה, ודקדק מדבריו המנ"ח (שכ"ה י"א) שכיון שבעינן לכם כל שאינו שו"פ לא הוה לכם, ולפ"ז במצות שבעינן "לכם" בעינן שיהיה בהן שו"פ, והקשו המנ"ח והשערי תשובה (סי' תפ"ב סק"ב) האיך יוצאים בערבה במדינתו הא אין בה שו"פ, ולא מצינו שום פוסק שהחמיר בזה [ועי' בתורי"ד לקמן מא: שכתב להדיה שגם פחות משו"פ קרינן ביה לכם], והאו"ש (הלכות ס"ת פ"ו ה"א ד"ה שלישית) כתב שבודאי יוצאים באתרוג שאין בו שו"פ אלא בחפץ של שותפות שיש לו פחות משו"פ גרע טפי, [ועי"ש שמדבריו נראה הביאור בזה, שחפץ שהוא שלו בלבד כיון שבצירוף ממון אחר שיש לו יש בזה שו"פ א"כ מיקרי שלכם, שהא אם יגזלו ממנו את שתי החפצים שאין בהם שו"פ ובצירוף שתיהם יש בהן שו"פ יצטרכו להחזיר משא"כ בשותפות כל חפץ נידון לעצמו שהרי אין השותף משועבד לגמרי לתשמיש חברו בפחות משו"פ ולכן גם כשחברו נותן לו הוה כשאול, וע"ע ברש"ש]. אמנם מלשון רש"י לקמן (לח. ד"ה לפי) נראה שבעינן שו"פ באתרוג עי"ש.

ו. תוד"ה כל האזרח וכו' ועל חנם דחק דכיון דכתב לך למעוטי שותפין משמע, ופירשו המהרש"ל והריב"ש (ח"א סי' שמ"ז) שאם היה מיעוט מתיבת "לך" והיה מתמעט בו שאילה היה מתמעט בו שותפות, ואפי' שיש יותר סברא לומר ששותפות יותר מיקרי לכם כיון שמקצתו שלו והנשאר הוה שאול אצלו שהא לדעת כן נשתתפו שכל א' ישתמש בו, אמנם הרשב"ש (סימן ח') נחלק על הריב"ש וכתב שא"א לצאת בסוכת השותפים שקפדי אהדדי דגרע משאילה ועי"ש שביאר את התוס' באופן אחר, ועיין במה שנכתוב בזה לקמן בדף לא. בע"ה.

ז. בא"ד ושמא הוה מרבי מדכתיב תשבו כעין תדורו שותפין שיכולים לישב יחד, עי' מהרש"ל שמוחק את תיבת "שותפין" ועיין מהרש"א.

ח. בא"ד ותימה דלר' אליעזר דבעי סוכה שלכם אין שנים יוצאים בסוכה א' לעולם, אמנם הריטב"א כתב שבסוכה של שותפים אמרי' ברירה שכל א' נכנס לשלו, [כדאמרי' בריש פרק השותפים בנדרים] משא"כ בלולב שהוא צריך להיות בחפצא שלו ולא סגי בשימוש הזה לחוד, ולפ"ז פי' הריטב"א שמה שאמרי' שכל ישראל ראוים לישב בסוכה אחת היינו שהסוכה שייכת לאדם אחד והוא משאיל לכולם, אמנם השפ"א הקשה על הריטב"א מה ההבדל בין סוכה לאתרוג הא גם באתרוג אפשר לומר שהוה "שלכם" הואיל ובשעת השמוש הוא שלו.

ט. גמ' מנין שחייב אדם להקביל פני רבו ברגל, הקשה הנו"ב (או"ח מהדו"ת סי' צ"ד) האיך אפשר ללמוד מקרא דלא חודש ולא שבת שחייב אדם להקביל פני רבו ברגל, הו"ל למימר חייב אדם להקביל פני רבו בחודש ובשבת, (ועי' ריטב"א) וכתב הנו"ב שבאמת יש ענין ומצוה להקביל פני רבו גם בחודש ושבת אלא שא"א להטיל חיוב לענין חודש ושבת מפני שאין עולין לרגל אלא ג' פעמים בשנה, וא"כ א"א שכבוד רבו יהיה גדול מכבוד שמים, ולכן כתב הנו"ב שבזה"ז אין חיוב להקביל פני רבו, ובזה ישב את זה שהפוסקים השמיטו את דין הגמ' כאן, ועיין ערל"נ.

י. גמ' הא דאזיל ואתי ביומיה, הרמב"ם (פ"ה מת"ת ה"ז) כתב שאדם חייב להקביל פני רבו ברגל ולא חילק בין אזיל ואתי ביומיה ללא אזיל ואתי ביומיה, וביאר הכס"מ שס"ל להרמב"ם שרק ר"א ס"ל הכי.

יא. רש"י ד"ה הא וכו' כגון עיר שבתוך התחום או ע"י עירוב, עי' בערל"נ שרצה לדייק מרש"י שחיוב להקביל פני רבו ברגל הוא רק ביו"ט, אמנם בריטב"א מבואר להדיה שיש חיוב גם בחוה"מ.

יב. גמ' ותפשוט ליה מדידה דתנן פקק החלון, התוס' לעיל (טז:) פירשו בשם רש"י שפקק החלון מיירי שהוא בגג, [אמנם ברש"י בסוגיין (ד"ה התם) לא משמע כן] והתוס' לעיל פירשו שפקק החלון מיירי בכותל והמחלוקת בין ר"א לרבנן הוא במוסיף על אהל עראי, ולפ"ז הגמ' מדמה את סוגיין שמיירי בגג (כמו שמבואר בתוס' שם) לפקק החלון שמיירי בכותל, והטעם שהסדין נחשב כתוספת על אהל ולא כעושה אהל בתחילה פי' המג"א (תר"מ סק"ח) שכיון שליכא חלל בין הסדין לסכך מיקרי רק כתוספת על אהל עראי, [ועי' עירובין קב.].

דף כח.

א. מתני' אם כן היית נוהג לא קיימת מצות סוכה מימך, עי' ריטב"א, וע"ע תוס' לעיל ג. ובמ"ש שם.

ב. מתני' קטן שאין צריך לאמו חייב בסוכה, בגמ' אמרינן ששמאי פליג על ת"ק והחמיר ולכן פיחת את המעזיבה, וכתב הריטב"א של"ג ששמאי החמיר על עצמו, שאם ס"ל לשמאי שמדינא פטור אינו בדין להחמיר על עצמו כ"כ לפחות את המעזיבה, והוה בכלל מי שאינו מחוייב בדבר ועושה שנקרא הדיוט, [ומדבריו משמע שאם לא היה צריך לפחות את המעזיבה א"ש וצ"ע מדוע, ואולי י"ל שגם קטן שמקיים איכא מצוה ואכמ"ל] ולכן כתב הריטב"א והרא"ה ששמאי החמיר מן הדין שקסבר שאביו חייב להכניסו לסוכה משום תשבו כעין תדורו איש ובניו, וכתב הריטב"א שדרשינן הכי לגבי קטן אע"ג שלא דרשינן הכי גבי אשה וצ"ע הטעם ועי' פנ"י ושפ"א.

עוד פירש הריטב"א וכן פי' הר"ן שס"ל לב"ש לחייב קטן שצריך לאמו כיון שהוא ראוי וחזי לקיים מצות סוכה, ורבנן סברי שאין לחייב קטן הצריך לאמו כיון שהוא נצרך לאמו ואמו פטורה, וכתב הערל"נ והמהרש"ל (יבמות טו.) שלפ"ז צ"ל ששמאי פיחת את המעזיבה לא בשביל הקטן שנולד כפרש"י (כח: ד"ה מעשה) אלא בשביל קטן אחר בן חמש, [ומה שהמשנה נקטנה מעשה וילדה כלתו של שמאי היינו שלכן לא יכלה לצאת עם הקטן בן החמש לסוכה] וכתב הביכורי יעקב (סי' תרנ"ז סק"ג) שאע"ג שלגבי אכילה הוא אין צריך לאמו ורק בשינה הוא קורא אמא אמא, ואפ"ה כיון שהוא לא חזי למצות השינה בסוכה רבנן פטרהו מכל המצוה, והקשה בספר הערות מ"ש מלעינן יוה"כ שמחנכים אפי' לשעות.

כתב המג"א (סי' תר"מ סק"ג) שקטן שאין לו אמא אין חייבים לחנכו מיהו אסור להאכילו בידים מחוץ לסוכה מדין ספיה, והנה המג"א (סי' תרט"ז סק"ב) עצמו כתב שמותר לתת לקטן אוכל מחוץ לסוכה כיון שהקטן יכלו לאכלו בסוכה וא"כ דבריו סותרים, וביאר המחצית השקל (בסימן תר"מ) שכונת המג"א שבכה"ג שהוא מאכילו בידים או מצוהו לאכול חוץ לסוכה אסור, אבל כשהוא נותן לו בסתמא מאכל מותר, [וכך פסק המשנ"ב סק"ה] ומשמע להדיה מדבריהם שכ"ז דוקא בקטן שהגיע לגיל חינוך וצ"ע מדוע אין את האיסור ספיה הזה גם בקטן שלא הגיע לחינוך, והגרי"ז (ערכין ב:) כתב שקטן שאינו צריך לאמו שפטור מן הסוכה אינו רק שיעור במצות חינוך, אלא שבכה"ג שהוא צריך לאמו הוא מצטער ואינו ראוי לקיום המצוה, אמנם התוס' (כח: ד"ה כאן) כתבו שאם היה פסוק מרבה קטן בסוכה היינו מחיבים מסתימת הפסוק כל קטן, וע"ע בפנ"י (כח:) שפירש בדברי הגמ' שאם פסוק היה מחייב קטן כל קטן היה חייב.

ג. גמ' סוכה מצות עשה שהזמן גרמא וכל מצות עשה שהזמן גרמא נשים פטורות, בתוס' במגילה (ד. ד"ה שאף) נחלקו ב' תירוצים האם הסברא לחייב נשים במצות משום "שאף הם היו באותו הנס" האם הוא סברא לחייב במצות דאורייתא, והקשה השעה"מ (פ"ו מחמץ ה"א ד"ה עוד) דא"כ מאי מקשינן בסוגיין ל"ל האזרח לפטור את הנשים הא בעינן קרא כיון שהם היו באותו הנס, עי"ש.

ד. תוד"ה הלכתא וכו' לפי שמסופק על שתיהם עי' מהרש"ל ומהר"ם.

דף כח:

א. גמ' לעולם סוכה הילכתא ואיצטריך, עי' מהרש"א.

ב. גמ' מה דירה איש ואשתו וכו' כתב הרמ"א (תרל"ט סק"ב) שיש ללמד זכות על אלו שאין ישנים בסוכה משום דמצות סוכה איש וביתו וכל שאין יכול לישן עם אשתו בסוכה שאין לו סוכה סתומה הוא פטור מהסוכה, וכתב המג"א (שם סק"ח) שמקור דברי הרמ"א הם בגמ' בערכין (ג:) שאמרי' התם שכהנים בשעת עבודה פטורים מן הסוכה ופי' הרמ"א לפי פשטות הסוגיא שם (עי"ש) שהוא משום שאין נשותיהן עמהם, והקשה המג"א שהא בסוגיין מחייבים בסוכה גם ללא האשה, ותירץ המג"א שודאי הבעל חייב בסוכה לעצמו אלא במקום שאין אשתו עמו הו"ל מצטער, והקשה המג"א שהא הרמ"א (סי' תר"מ סק"ד) פסק שסוכה שא"א לישן שם בלילה מפני ליסטים א"א לצאת בה יד"ח סוכה כלל ואפי' באכילה שבעינן שהסוכה תהיה ראויה גם לשינה, ותירץ המג"א שהכא הסוכה ראויה אלא הוא מצטער משא"כ התם א"א לישן שם בלילה כלל, וכתבו המשנ"ב (סקי"ח) והמחצ"ש (שם) שלפי דברי המג"א גדר הפטור הוא משום מצטער ואינו כדברי הרמ"א [וכתבו הגר"א והפמ"ג (שם) שהסיבה שכהנים פטורים בשעת עבודתם הוא משום עוסק במצוה] ולכן כתב המשנ"ב שרק בליל עונה הוא נפטר.

ג. גמ' היכי דמי קטן שאינו צריך לאמו, ופירשו הר"ן והריטב"א שזה מגיל שש, וכתב הערל"נ שאע"ג שבעירובין (פב.) מבואר שהגמ' מחלקת שאם אביו במתא שיעורו בן ארבע בן חמש, אפ"ה כיון שאם אביו אינו רגיל להיות בעיר הוא כרוך אחר אמו עד גיל שש, לכן השוו חכמים מדותיהם, [ועיין בב"י סי' תר"מ ד"ה ומ"מ ובט"ז תר"מ סק"ב שהאריכו בקושיה זו] ובמשנ"ב (סק"ד) פסק בשם כמה אחרונים שמבן חמש ולמעלה אם אביו בעיר שאינו צריך כ"כ לאמו מחויב אביו לחנכו לסוכה.

ד. גמ' ומשינן בסוכה וכו', פסק המשנ"ב שהכל לפי העינן שאם דעתו מיושבת בסוכה שיש לו מנוחה שם צריך ללמוד בסוכה, ואם יש לו טורח רב להביא ספרים הרבה ללמוד בסוכה ואין לו מקום להשהות אותם בסוכה אפשר דפטור, כתב בשו"ע הרב (תרל"ט סק"ד) שאדם שרגיל ללמדו בבית המדרש אינו צריך ללמוד בסוכה אמנם המשנ"ב לא הביאו.

דף כט.

א. גמ' מאני מיכלא בר ממטללתא, כתב הרי"ף (כג.) שסוכה גדולה שעייל לגוה מאני מיכלא מיפסלא, ותמה הבעה"מ שהאיך סוכה נפסלת בכך, וברמב"ן ובר"ן שם כתבו שאין כונת הרי"ף לפוסלה עי"ש, אמנם רבינו מנוח (פ"ו מסוכה הי"ד) כתב וז"ל ושמעינן מהא דמאן דמעייל מאני מיכלא מטללתא ואזיל בה לא יצא ידי חובתו ולא מברך עלה, דסוכה פסולה היא מדרבנן.

כתב הביכורי יעקב (סי' תרל"ט סק"י) שאם יש דופן עקומה שע"י נכשרת הסוכה אסור להכניס תחת הדופן כלי אכילה.

ב. גמ' ושרגא במטללתא ואמרי לה בר ממטללתא, ופרש"י שבסוכה קטנה של שיעור מצומצם ז' טפחים אסור להניחן בתוכה, ודייק מדבריו הט"ז שטעם האיסור לרש"י הוא משום שהוא ממעט משיעורא, ועי"ש שפי' שמיירי במנורה תלויה שממעטת כשעור שלה מהסוכה [מטעם נוי סוכה המופלגים ד' שממעטין בסוכה] אמנם הערל"נ תמה עליו שסכך פסול פחות מג"ט אינו ממעט בסוכה קטנה ולכן פי' שרש"י ס"ל כשיטת הריטב"א שהנר ממעט בפועל מתשמיש הסוכה ונמצא שאין בזה ז' על ז', והתוס' פירשו שמיירי בנר דולק משום חשש שמא תישרף סוכתו, ופי' הב"ח (סי' תרל"ט ד"ה גמר) שהחשש לפי תוס' היא שהאדם יחשוש שמא תשרף סוכתו ומיבעת ונפיק מינה וע"י זה לא יצא יד"ח סוכה, ובמג"א (שם סק"ב) פי' שמא תישרף סוכתו ויתבטל ממצותה, וכתב הביכורי יעקב (סק"ז) שלפי טעם הב"ח והמג"א אם יש לו עוד סוכה הוא יכול להכניס נר לסוכה.

ג. גמ' ירדו גשמים תנא משתסרח המקפה של גירסין, הרמב"ם (פ"ו מסוכה ה"י) והסמ"ג (עשין מ"ג) כתבו שאפי' לא היה בסוכה מקפה כל שירדו גשמים שנראה בעומד הדעת שאלו היה שם מקפה היתה מתקלקלת יכול לצאת, אמנם הטור (סי' תרל"ט) חולק וס"ל שרק כשמקפה מסרחת ממש מותר לצאת.

כתב הרמ"א (שם ס"ז) שמי שהיה ישן בסוכה וירדו גשמים אין צריך לשער בכדי שתסרח המקפה, שגבי שינה גשמים מועטים הוה צער.

ד. גמ' עד שיעור ויעלה עמוד השחר, ומשמע בגמ' שדוקא משום מצטער אין צריך להעירו אבל אם אדם נרדם באיסור צריך להעיר אותו, ועיין בהליכות שלמה (פ"ט סי"ז) שכתב שאי"צ להעירו ועי"ש במגיה.

ה. רש"י ד"ה תרתי וכו' שיאור משמע שהאיר לו המזרח, אמנם לעיל פרש"י שעד שיאור הוא עד שיעלה עמוד השחר ועי' מהרש"א וערל"נ.