קנה - חמץ במשהו
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב אריאב עוזר

בס"ד. שיעור הגר"א עוזר שליט"א - קנה. א' דחוה"מ פסח ה'תש"ע

חמץ בפסח במשהו

א) פסחים ל. אמר רבא הלכתא חמץ בזמנו בין במינו בין שלא במינו אסור במשהו וכו'. כן גרסת ופירוש רוב הראשונים [דלא כר"ת ורז"ה]. ופירשו שדוקא בחמץ אמר רבא, אבל שאר איסורים שנתערבו בהתר אינם אוסרים אלא בנותן טעם [ורש"י לא פירש כן]. וכך נפסק להלכה. ואיסור זה של חמץ במשהו - מדרבנן, ושני טעמים ניתנו בדבר; טעם אחד כתב הרמב"ן (במלחמת ה' שם. וכן הוזכרה סברא זו בתוס') משום חומרא דחמץ, שהוא בכרת ובבל יראה ובל ימצא ולא בדילי אינשי מיניה, לכך החמירו בו חכמים שאוסר אפילו במשהו. טעם שני כתב, משום שהוא דבר שיש לו מתירין שהרי לאחר הפסח יהא החמץ מותר, וכל דבר שיש לו מתירין אפילו באלף לא בטיל (כדאמרינן בביצה ג ד ועוד). וטעם זה מפורש גם ברמב"ם (מאכלות אסורות טו,ט).

ומפרש הרמב"ן שאף על פי שחמץ שעבר עליו הפסח אסור בהנאה, מ"מ כיון דקיימא לן כרבי שמעון שמשום קנס חכמים הוא ולא קנסו אלא כשהוא בעין אבל בתערובת מותר (כדאמרינן בגמרא שם לעיל), והרי בחמץ שנתערב עסקינן, הלכך חשיב דבר שיש לו מתירין שהרי כמו שהוא עתה בתערובתו יהא מותר באכילה אחר הפסח. וכן מדוקדק בלשון הזהב של הרמב"ם שם 'לפי שאין התערובת אסורה לעולם שהרי לאחר הפסח תהיה כל התערובת מותרת כמו שביארנו'.

[גדר התר חמץ-שעבר-עליו-הפסח בתערובת]

והנה בגדר הדין דחמץ בתערובת לאחר הפסח מותר בהנאה נחלקו הראשונים ז"ל. בטור ובשו"ע (תמז,יא) נפסק שאינו מותר אלא כשיש בהתר ששים כנגד החמץ כשאר איסורים שבתורה. אכן המג"א והפוסקים האריכו שרוב הראשונים חולקים וסוברים שאין צריך ששים. ובטעמם - ע' בשיעורי הגרש"ר בארוכה - כי התר חמץ בתערובת לאחר הפסח לאו משום תורת ביטול ברוב אתינן עלה אלא מעיקרא לא קנסו חכמים על חמץ שעבר עליו הפסח אלא כשהוא בעינו, הלכך אף בפחות מששים שאין שם תורת ביטול בכל התורה, כאן מותר.

ונפקותא נוספת בנידון זה; הרא"ש (בפסחים ל) הביא מרבנו יונה שאפילו עירב החמץ במזיד מותר לאחר הפסח. וכתב הרא"ש דלא נהירא שהרי אין מבטלין איסור לכתחילה והמבטל במזיד לא הועילו מעשיו. אכן בדעת רבנו יונה י"ל בפשיטות שנקט שאין ההתר משום תורת ביטול איסורין אלא שעל תערובת לא גזרו איסור מעיקרא, הלכך אין כאן לתא דביטול איסור לכתחילה[[1]](#footnote-2). ואילו הרא"ש שתמה, נראה דנקט דמדין ביטול איסורין אתינן עלה ועל כן אין מועיל ביטול במזיד. וכן נקט הטור כשיטת אביו הרא"ש. והרי אזיל לשיטתיה שתפס שהוא מהלכות ביטול-איסורין ברוב, שעל כן הצריך שיהא בתערובת ששים כנגד החמץ [וכן משמעות דברי הרא"ש גופיה, כמוש"כ הח"י ס"ק מט].

ונראה שהטעם שכתב הרמב"ן דלכך חמץ בפסח הוי דשיל"מ מפני שלאחר הפסח הוא מותר בתערובת, אתי שפיר רק אם סובר שלאחה"פ מותר מעיקרא דדינא, אבל אם רק מתורת ביטול יהא מותר, אין סברא לומר דלא ייבטל השתא, שהרי עיקר טעמא דדשיל"מ לא בטל פרש"י (בביצה ג) דעד שתאכלנו באיסור [ע"י דין ביטול איסורין] תאכלנו בהתר, בלא להזדקק לדין ביטול, והלא אם גם לאחר הפסח היתרו רק מכח דין ביטול, לא שייך הך טעמא, דסו"ס 'איסור' הוא גם לאחר הפסח ורק ע"י תורת ביטול אתה מתירו, א"כ גם השתא יהא מותר ע"י ביטול[[2]](#footnote-3), אבל אם מעיקרא לא אסרו חמץ שעבר עליו הפסח בתערובת, שפיר י"ל שהחמירו חכמים שאין לסמוך על ביטול כשיש לו התר בלאו הכי.[[3]](#footnote-4)

ואמנם הרמב"ם שנקט גם כן טעם הרמב"ן דהתערובת חשיבא דשיל"מ, אזיל לשיטתו שחמץ לאחר הפסח מותר בתערובת אף כשאין ששים, כפי שדקדק הב"י (תמז) מדבריו (חמץ א,ה) - דלאו משום דין ביטול אתינן עלה אלא התר גמור הוא מעיקרא דדינא.

[צ"ב בדברי הרמב"ם בטעם איסור חמץ במשהו בפסח]

אלא שיש לעמוד על המשך דברי הרמב"ם (שם בהי"ב), דהנה דין מוסכם הוא בראשונים (בנדרים נב ובביצה לח לט וברמב"ם שם הי"ב) שדבר שיש לו מתירין אינו בטל רק בתערובת מין במינו אבל מין בשאינו מינו בטל. ויסוד הדבר במשנה בנדרים (נב) שקונם שנתערב בהתר אם אין בו בנותן טעם מותר, והקשו בירושלמי הלא דבר שיש לו מתירין הוא, שיכול לישאל אצל חכם ויתיר לו נדרו, ותירצו דמתניתין מיירי בתערובת מין בשאינו מינו דבטל אעפ"י שיש לו מתירין. ולפי"ז הקשה הרמב"ן (בפסחים ל) לפי טעמו דחמץ בפסח במשהו משום דשיל"מ, א"כ למה אסר רבא במשהו אף בתערובת מין בשאינו מינו. ותירץ שבחמץ החמירו יותר מבשאר איסורים, לאסור בשאינו מינו אטו מינו. ואולם ברמב"ם מצינו טעם אחר, שלאחר שכתב שבתערובת מין בשאינו מינו אפילו דבר שיש לו מתירין מותר, הוסיף 'ואל תתמה על חמץ בפסח - שהתורה אמרה כל מחמצת לא תאכלו לפיכך החמירו בו כמו שביארנו'. וצ"ב מה טעם הוא זה, נהי דמהאי קרא ילפינן (רפ"ד דפסחים) לאסור תערובת חמץ, אך זהו רק בנותן טעם ודין תורה הוא, אבל הכא מיירינן בחומרא דרבנן כמו שכתב בעצמו, והרי כן הוא הדין בכל איסורים שבתורה שאוסרים תערובתן בנו"ט מהתורה - למאי דקיי"ל טעם כעיקר דאוריתא - ואעפי"כ לא החמירו רבנן במשהו. ועוד, כיצד יתיישבו דבריו עם מה שכתב לעיל (בה"ט) דטעם איסור חמץ במשהו הוא משום דשיל"מ, ואילו כאן יהיב טעמא אחרינא, משום שנאמר 'כל מחמצת'. וע' חדושי הגרא"ל (ח"א י) וקה"י פסחים (כג).

[יסוד דין דשיל"מ האוסר במשהו בתערובת מין במינו; האם חמץ הוא 'דשיל"מ'; ביטול התר בהתר]

ב) ותחילה נבאר עיקר דין דבר שיש לו מתירין, ומה טעם לחלק בו בין תערובת מין במינו לתערובת מבשא"מ. הנה לטעם הנ"ל דדשיל"מ לא בטל משום דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהתר, מתבאר החילוק בדברי תורא"ש ותוס' שאנץ (בב"מ נג), דתערובת מין במינו שם האיסור עליו, משא"כ בתערובת בשאינו-מינו אין שמו עליו. ונראה שכוונתם לחילוק שכתבו האחרונים [מדנפשייהו] דביטול מין במינו חשיב האיסור כמאן דאיתא שהרי לא בטלה מציאותו בתערובת ועדיין שמו וטעמו קיים אלא דרבה עליו ההתר, משא"כ מין בשאינו מינו איסורא כמאן דליתא שהרי כבר אבד שמו וטעמו. הלכך כשהחמירו חכמים בדשיל"מ דלא בטיל, לא החמירו אלא כשהאיסור עדיין קיים ושמו עליו, ולא בתערובת מין בשאינו מינו שהתערובת מחשיבה את האיסור כאילו אינו בעולם, ולא קרינן ביה 'תאכלנו באיסור', דהאיסור כמאן דליכא.

ואולם הר"ן בנדרים (נב) פירש טעם אחר, דהנה פליגי תנאים (במנחות כב) בדין ביטול במין-במינו; רבי יהודה סבר מין במינו לא בטל מדאוריתא כלל, ויליף מדם הפר ודם השעיר שמערב שניהם ואין דם הפר המרובה מבטל את דם השעיר, וחכמים חולקים [והלכה כמותם לרוב הראשונים, וכן נקטינן לדינא], דשאני דם פר ודם שעיר דעולין נינהו. ופירש הר"ן שהכל מודים שאין תורת ביטול אלא בדברים שונים, שהאחד מנגד לחברו ומבטלו, אבל בדברים השוים אין האחד מבטל את חברו אלא מחזקו ומעמידו. ולכך רבי יהודה סבר שבתערובת מין במינו שהם דברים השוים במציאותם החמרית - אין תורת ביטול, וחכמים סוברים שמאחר והם שונים בדין, שזה אסור וזה מותר - יש כאן תורת ביטול. ואולם בדם פר ודם שעיר ששניהם כשרים ועולים לזריקה, גם לחכמים אין ביטול שהרי הם שוים בדין. אמנם בדברים השוים במציאותם החומרית אם יש גם דמיון-מה בדין, כגון דבר שיש לו מתירים, שלאחר זמן ישוב האיסור להתר, החמירו חכמים שאין בו ביטול שהרי גם מצד המציאות הם שוים וגם מצד הדין יש להם דמיון [הגם דמדאוריתא יש שם תורת ביטול כי סו"ס זה אסור וזה מותר]. ואולם בתערובת מין בשאינו מינו שגם מצד המציאות הם שונים, לא אכפת לן בקצת-דמיון שמצד הדין הלכך יש שם ביטול, דלעולם יסוד הדבר אחד הוא: 'שהחילוק שבין המינין סיבת הביטול, והשווי נותן שלא יהו בטלין'. הרי להר"ן גדר דין זה הוא דדשיל"מ בתערובת מין במינו נידון כתערובת התר בהתר דלא בטיל.

והנה לכשנתבונן נראה שהר"ן הולך לשיטתו זו בשתי מחלוקות שנחלק עם הרמב"ן בפסחים שם; במה שכתב הרמב"ן דחמץ שנתערב חשיב דשיל"מ מפני שלאחר הפסח מותר בתערובת, כתב הר"ן שקרוב לומר דכיון שחומרא דדשיל"מ מדרבנן הוא, לא החמירו בו אלא כשהמין בעצמו עתיד להיות ניתר אבל כאן שהחמץ עצמו אסור אע"פ שתערובתו מותרת אפשר שהשוו מדותיהן שלא לדונו בכלל דבר שיש לו מתירין. הרי שלדעת הרמב"ן מתחשבים בהתר בפועל הגם שגוף האיסור לא יותר לאחר זמן, ואילו לשיטת הר"ן הקובע הוא אם יש מתירין לאיסור עצמו ולא אכפת לן במה שיש לו התר בפועל ע"י תערובת - ובמאי פליגי.

ונראה שנחלקו בטעמא דדשיל"מ; הרמב"ן נקט כפרש"י דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהתר, הלכך כיון שבאופן מעשי חמץ זה כמו שהוא בתערובת יהא מותר לאחר זמן [בלא להזדקק לתורת 'ביטול' כנ"ל] אכתי שייך בו הך טעמא דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהתר הלכך אסור, ואילו הר"ן לשיטתיה דהטעם הוא משום שעשאוהו כמין במינו ואליבא דר' יהודה, וא"כ זה דוקא כאשר עצם האיסור ישוב להתר, אזי דומה הוא בצד מה להתר, אבל מה שיהא מותר בגלל מאורע שנתערב, אינו משווהו להתר, דהקובע הוא עצם מין האיסור אם הוא תמידי או חולף, ולא אם יותר בפועל ע"י סיבה חיצונית[[4]](#footnote-5).

והנה בתוך דברי הרמב"ן מבואר טעם נוסף להחשיב החמץ כדבר שיש לו מתירין (במלחמות שם הלשון קצרה, אך בחדושי הרמב"ן לע"ז עג הדברים באים ביתר הרחבה, וכן למד בדבריו באפיקי ים ח"א ו) - כיון דקיי"ל כרבי שמעון שאינו אסור לאחה"פ אלא מדרבנן, הרי יש לו מתירין כלפי האיסור דאוריתא. והר"ן חלק גם על טעם זה, שהואיל ודינא דדשיל"מ אינו אלא מדרבנן, א"כ יש לנו לילך אחר האיסור דמדרבנן ולא אכפת לן במה שיש לו התר לאיסור תורה, כל שנשאר בו איסור דרבנן. ונראה שגם בזה הולכים הם לשיטתם; הרמב"ן שנקט כטעם דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהתר, הרי מסתבר דסגי לן בירידת דרגת האיסור, דסו"ס החמירו בו חכמים, כי עד שתאכלנו באיסור תורה [ע"י ביטול] תאכלנו בהתר דאוריתא, ואולם בהסבר דעת הר"ן י"ל דאזיל לשיטתו שגדר הדין ותוכנו הוא להחשיב דשיל"מ כתערובת התר בהתר, ועל כן נקט שהואיל ודין זה כולו הוא מדרבנן יש למדוד הדברים כפי הדינים שמדרבנן, וכל דמדרבנן לא יחזור הדבר להיות התר, שוב אינו דומה לתערובת מין במינו.

[והנה רעק"א (מהדו"ק סה) הוכיח מדברי הרמב"ן כדעת הצ"צ שבדבר שיש בו שני איסורים שאחד יש לו מתירין ואחד אין לו, עדיין חשיב דשיל"מ [דלא כדעת התפל"מ], כגון ביצת טריפה שנולדה ביו"ט דחשיבא דשיל"מ, דהכא ליכא מתיר אלא כלפי איסור אכילה ולא כלפי איסור בל יראה. וגם זה מוטעם היטב לרמב"ן לשיטתו].

ולטעם הר"ן נפתח לנו פתח להבין את שיטת הר"ח כהן המובאת במרדכי (פסחים תקעג וביצה שם) מהר"ש מפלייזא (בפירושו לפיוט שבת הגדול לר"י טוב עלם - הובא באו"ז רנו) דחמץ לא חשיב דבר שיש לו מתירין מפני שחוזר ונאסר לשנה הבאה, ודלא כהרמב"ם. ומה שאוסר במשהו היינו משום חומרא דחמץ. והרמ"א (ביו"ד קב,ד) הביא את שתי הדעות. ונפ"מ לחמץ שנתערב בערב פסח מסוף שש ולמעלה, דאי חשבינן ליה כדשיל"מ הלא גם בערב פסח יאסור במשהו מהאי טעמא, ואכן כן כתב המ"מ (חמץ א,ה) בשיטת הרמב"ם. ואולם השו"ע (או"ח תמז,ב) פסק דחמץ משש שעות ולמעלה אינו אוסר תערובתו במשהו. וכתב הגר"א ועוד פוסקים (מובא בבאה"ל שם) שסתם כאן השו"ע כדעת הר' חיים כהן שחמץ לא חשיב דשיל"מ [והש"ך (ביו"ד שם) פירש דהשו"ע מיירי דוקא בתערובת מין בשאינו מינו]. ולכאורה אין מובן טעמה של דעה זו, מה בכך שיחזור ויאסר, סו"ס עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהתר במשך כל השנה. אך כבר פירשו האחרונים (מהר"ש לנדא בהגהתו בצל"ח ביצה ד; שו"ת תורת חסד ח"א יט; מלא הרועים בערך 'דבר שיש לו מתירין') טעמו עפ"י סברת הר"ן, דחמץ לא מיקרי 'התר' דליחשב תערובת התר בהתר, כיון שחוזר ונאסר לשנה הבאה, הלכך לא הוי בגדר דבר שיש לו מתירין.

אך עדיין הדברים צריכים באור, מדוע מה שחוזר ונאסר מפקיע מקצת שיווי להתר, סו"ס יש לדבר זה התר בכל השנה מלבד בפסח.

ויש לבאר הדברים, דהנה הר"ן בתשובה (נז) דן אודות ביטול חמץ בששים קודם שיגיע הפסח, ונקט שאף על פי שהתר בהתר הוא, יש בו תורת ביטול, והוכיח כן מדתנן (כלאים ט,א) צמר גמלים וצמר רחלים שטרפן זה בזה, אם רוב מן הגמלים מותר בלבישה עם פשתן, ואם רוב מן הרחלים אסור - הרי שהתר בהתר מתבטל ברוב, דהא תערובת הצמר כולה התר. [וגם ס"ל להר"ן שאין אומרים 'חוזר וניעור' בהגיע זמן איסורו. ונחלקו הראשונים בנידון זה, והרמ"א הכריע שבתערובת יבש ביבש אומרים חוזר וניעור בפסח ובתערובת לח בלח אין אומרים]. והקשה רעק"א (בתשובות לח קפט) הלא הדברים סותרים למה שכתב הר"ן בנדרים דהתר בהתר אינו בטל, שעל כן לחכמים דם הפר אינו מבטל את דם השעיר כי שניהם כשרים לזריקה, ורק איסור בהתר בטל שהם ניגודים [ומוכח מדברי הר"ן שם שאף במין בשאינו מינו כל שהם שוים בדין, אינם בטלים לחכמים]. ונקט רעק"א שאמנם דברי הר"ן בנדרים אינם אמורים אלא בישוב שיטת הרי"ף, שפסק שפת שאפאה עם צלי בתנור, הגם דריחא בעלמא היא אסור לאכלה בכותח דמ"מ אית בה תערובת משהו של בשר והוי כדשיל"מ דלא בטל, שהרי יכול לאכלה בהתר בלא כותח - והיינו משום דהוי תערובת התר בהתר שהרי הבשר לבדו אינו אסור, הלכך לא בטל. אבל הר"ן עצמו סובר שאף התר בהתר בטל. אלא שתמה סו"ס כיצד נפרש אליבא דהר"ן בנדרים בדעת הרי"ף הא דתנן דצמר גמלים בטל בצמר רחלים, הרי מוכח דהתר בהתר בטל[[5]](#footnote-6).

ואולם אם משום המשנה בכלאים, יש מקום ליישב עפי"ד הנוב"י (תנינא יו"ד קפו) ועוד אחרונים, דהתר הצמר אינו משום דין 'ביטול ברוב' אלא מדין 'רובו ככולו', וזאת עפ"י משמעות לשון הרמב"ם (כלאים י,ו) שדוקא בצמר שנתערב מותר אבל חוט צמר אינו בטל בחוטים אחרים. ואם הטעם משום ביטול ברוב מה חילוק יש בדבר - אלא משמע שדין ביטול אין כאן [והטעם י"ל כהר"ן בנדרים, דהוי התר בהתר], אלא שחוט שרובו מצמר גמלים ויש בו מיעוט נימות של צמר רחלים, שמו נקבע עליו כפי רובו, וזהו דין 'רובו ככולו' שהרוב קובע את שם הדבר כולו, וכמו שתיית רוב כוס או רוב הדס משולש, דודאי לא שייך שם ענין ביטול ברוב. [וכפי שפירש בקה"י כוונת רש"י ריש סוכה דמיעוט חמה בטל לרוב הצל, והרי לא שייך דין ביטול כשהמיעוט ניכר לעצמו - אלא ודאי מדין רובו ככולו הוא, לומר ששם סוכה עליה כיון שרובה מוצלת]. ועל כן דוקא תערובת צמר מהני, כי שם החוט נקבע עפ"י רובו, אבל חוט צמר אינו בטל בתערובת חוטים אחרים, דתורת ביטול אין כאן [ואין שייך דין 'רובו ככולו' אלא בשם של חפצא אחד, אבל לא בתערובת דברים].

וא"כ ממתניתין ל"ק על הרי"ף. ואולם אכתי קשה לומר דהר"ן בתשובה התעלם מדברי הרי"ף וממה שכתב בעצמו בנדרים, ונקט בפשיטות להתר. ולא זו בלבד אלא שהדברים סותרים בעיקר ההבנה במשנה, שהרי בתשובה כתב להוכיח מהמשנה דהתר בהתר יש לו ביטול, הרי שתפס דדין ביטול ברוב שנו כאן, ואילו לדבריו בנדרים על כרחנו לפרש דהוא משום רובו ככולו אבל דין ביטול ליכא, אשר לפי"ז אין הוכחה כלל בנידון חמץ שנתערב קודם הפסח, וא"כ הרי צ"ע טובא שהר"ן בתשובה סתם דבריו שלא כמשנתו בנדרים.

[בשיטות הראשונים בחמץ בשאר ימות השנה, האם שם איסור עליו]

ג) ומחוורתא כמש"כ הגרא"ו (בקובץ הערות ל), דהנה רעק"א שם כתב אליבא דנפשיה טעם לביטול הצמר-רחלים ברוב צמר גמלים, דלא חשיב התר, כיון שגם הצמר לבדו שם איסור עליו, שהרי אסור הוא ללבשו עם פשתן, ולא דמי לחמץ קודם הפסח שאין בו שם איסור חמץ אלא לכשיבוא זמן איסורו. וכבר מפורש חילוק זה להדיא בשו"ת ר"ח או"ז (יז) שהביא מאביו ה"ר יצחק או"ז שחמץ קודם הפסח בטל הגם שהוא התר, והוכיח ממשנת כלאים הנזכרת, ואמר מהר"ח שאינו נ"ל כלל, דהתר בהתר לא בטל ושאני צמר דלעולם איסורו עליו, שאסור עתה ללבשו עם פשתים, ומשא"כ חמץ שקודם הפסח אין עליו שם איסור כלל.

ואמר הגרא"ו שדעת האו"ז והר"ן שהשוו צמר לחמץ דכל השנה, שאף החמץ שם איסור עליו כל השנה, דשם חמץ עליו לעולם אלא שתוכן איסורו הוא שלא לאכלו בפסח, על כן סוברים שגם חמץ קודם הפסח בטל בששים. ומה שכתב הרי"ף שבשר שנתערב בפת לא בטל ואסור לאכלו בחלב - שאני התם דאין איסור תורה של אכילה והנאה אלא אם נתבשלו ביחד, הלכך הגם שהבשר אסור לעולם לבשלו עם חלב, אבל כלפי הלאו דאכילה לא חשיב 'איסור' רק לאחר שנתבשל עם החלב ונעשה כחפצא אחר, שהבישול יוצר איסור חדש [וההוכחה, דאפשר לסוחטו אסור, שנעשה הכל כאיסור אף אם יצויר להפריד החלב ממנו] - ועל כן אין תורת ביטול בבשר קודם שנתבשל, שהוא התר גמור כעת. ולא אמר הר"ן בתשובה שיש תורת ביטול בתערובת התר בהתר אלא בכגון חמץ וצמר שאמנם הם מותרים בפועל כעת אבל יש עליהם שם איסור לעולם. וא"כ אין סתירה בדבריו בתשובה למה שכתב בנדרים, דהתר גמור אכן אינו בטל בהתר, ושאני חמץ קודם זמנו ששם איסור עליו כל השנה[[6]](#footnote-7).

[והא דלגבי כלאים חשבינן להצמר כדבר האסור, זה מובן בהנחה שגדר איסור כלאים הוא על פעולת הלבישה, שהאדם נאסר ללבוש צמר ופשתים יחדו, וא"כ שפיר חשבינן להצמר לבדו כדבר שלבישתו אסורה כבר עתה עם פשתן, משא"כ אם גדר האיסור הוא בחפצא דבגד שעטנז, שבגד שיש בו תערובת נעשה חפצא דאיסורא, הרי זה דומה לבשר בחלב שכל עוד לא בישלם יחד אין כאן שם איסור כלל, וה"נ כל עוד לא טוואם יחד הכל התר גמור. וכבר הראנו במק"א[[7]](#footnote-8) עפי"ד הגר"ח ששני הדינים הללו קיימים, איסור הגברא בלבישת צמר ופשתים ואיסור 'בגד כלאים'].

הרי לנו מח' הראשונים בגדר איסור חמץ; האם שם האיסור עליו כל השנה כדעת האו"ז והר"ן, או רק בפסח חל עליו שם איסור. [ואמר הגרא"ו שכל זה יתכן רק לר"ש שהאיסור בפועל הוא זמני, כי אז יש מקום לומר ששם האיסור בעצם הוא תמידי, ורק תוכנו של האיסור הוא האכילה בזמן מסוים, אבל לר' יהודה שלאחר הפסח אסור בהנאה מהתורה, ומסקנת הגמרא (בפסחים כט) שאף חמץ של נכרי ושל הקדש אסור לאחר הפסח, נראה שהזמן הוא מהוה את חלות האיסור, שלכך בהגיע הפסח חל עליו איסור לעולם - ולדעתו חלות שם האיסור הוא חמץ דפסח דוקא, שזמן הפסח גורם חלות איסור בחמץ לעולם, אבל לא מקודם לכן. נקט שם הגרא"ו שהאיסור שלאחה"פ לר' יהודה היינו הך איסורא דפסח אלא שנתמעט מכרת. ואולם יש צד לומר שהוא איסור חדש, ונראה שנחלקו בדבר הראשונים, ואכ"מ. אכן לפי שני הצדדים לר"י בהגיע הפסח חל מיהת איסור מוחלט בחמץ, ולא מקודם].

ואמר הגרא"ו דנפקא מינה בנידון זה לכמה ענינים; נחלקו הראשונים האם כלי הבלוע בחמץ בכל השנה, חשיב 'התירא בלע' וסגי ליה בהגעלה אף אם שימושו באור, וכדאמרינן בע"ז (עו - לרב ששת ורב אשי) גבי שיפוד של קרבן דדיו בהגעלה כי כשבלע היה היתרא ורק אחר שנבלע נעשה נותר – כן דעת התוס' (בפסחים ל), או דלמא חמץ חשיב 'איסורא' אף בכל השנה – וכן דעת הר"ן וש"ר, וכן פסק בשו"ע (תנא,ד). הרי דשאני חמץ מנותר משום ששם איסור-חמץ עליו כל השנה שלא כאיסור נותר ששמו ומהותו אינם חלים אלא כשניתותר, ואזיל הר"ן לשיטתו דחמץ שמו עליו בכל השנה שלכך יש לו ביטול.

ועוד נפ"מ, במה שעמדו הראשונים היאך מועילה הגעלה לכלי והלא טעם האיסור הנפלט חוזר ונבלע בכלי [באופנים שאין במים ששים כנגד האיסור הנפלט, וכמו שמצוי בהגעלות ציבוריות לכלים הרבה קודם הפסח]. אחד מן התירוצים כתבו דהוי נ"ט בר נ"ט דהתירא, שהחמץ קודם הפסח התירא הוא ונותן טעם במים והמים בכלי. ואולם הר"ן (בפסחים ל) מיאן בתירוץ זה דחמץ לא חשיב התירא. ואזיל לשיטתו דאיסור חמץ שמו עליו כל ימות השנה. ולפי"ז צריך שיהא ששים במים כנגד החמץ הנפלט או שלא יהא הכלי בן יומו, כי אז הטעם נפגם ואינו אוסר הכלי כשחוזר ונבלע בו לאחר שנפגם. והפר"ח (או"ח תנא) הקשה סתירת דברי השו"ע אהדדי; מצד אחד הקל (בסי' תנב) שאפשר להגעיל קודם הפסח כשאין ששים, ואילו לענין שיפוד של חמץ שתשמישו באור פסק דחשיב איסורא בלע ולא סגי ליה הגעלה. ואכן כתב במשנ"ב (תנב סקי"ג ובבאה"ל) שמנהגנו להחמיר להצריך שלא יהיו הכלים בני יומם וגם פוגמים את המים כאשר אין ששים כנגד הפליטה. הרי שאנו תופסים להחמיר דחמץ כל השנה חשיב 'איסורא'.

ומצינו חידוש מופלא אצל שנים מרבותינו האחרונים, הגריי"ר (בזכר יצחק ז) והגרא"ז (אבן האזל חמץ א,ז), דלהכי חמץ בשאר ימות השנה חשיב 'איסורא' כי כל עיקרו של איסור חמץ אינו איסור חפצא אלא איסור גברא על מעשה האכילה וההנאה [שלכך זמן הפסח אינו יוצר חלות איסור בחמץ אלא על הגברא, הלכך שם האיסור החל על החמץ אינו חלוק בין ימות הפסח לשאר ימות השנה]. אמנם חידוש זה קשה להולמו, דבכמה מקומות מבואר שהחמץ איסור חפצא וכפי שכבר הרגיש בזכר"י שם, ופלפל לומר דתליא בפלוגתא דתנאי, דלר"י דחמץ שעבר עליו הפסח נאסר לעולם מדאוריתא, ודאי מסתבר דאיסור חפצא הוא, ורק לר"ש שהוא איסור זמני יש לומר שהוא איסור גברא. וגם תלה הדבר בפלוגתא דתנאי אם חמץ בשריפה או בכל דבר.

והגרא"ז שם תלה יסודו בדברי הרמב"ם (א,ז) 'האוכל מן החמץ עצמו בפסח כל שהוא הרי זה אסור מן התורה שנאמר לא יאכל ואעפי"כ אינו חייב כרת או קרבן אלא על כשיעור שהוא כזית, והאוכל פחות מכזית במזיד מכין אותו מכת מרדות'. ותמהו, הלא דין כללי הוא בכל התורה שחצי שיעור אסור מהתורה, ומה צריך קרא בחמץ. ותירץ הגרא"ז דחמץ איסור גברא הוא הלכך לולא קרא לא היה אסור בחצי שיעור [ונתקשה מאכילה ביוהכ"פ דעלה קאי סוגית הגמרא דחצי שיעור והלא איסור גברא הוא. וכתב לחדש דהתם הוא רק משום דחזי לאצטרופי, ואכ"מ].

אכן נראה שפשט דברי הרמב"ם נתגלה מתוך השגות הרמ"ך שיצאו לאור בדורנו, דהנה עוד יש לתמוה על הרמב"ם היכי משמע מ'לא יאכל' פחות מכזית והלא אדרבה בכל מקום אין אכילה פחותה מכזית. אך הנה משמע ברמב"ם שכל איסורי הנאה שיעורם במשהו ולא בכזית כאכילה, וזהו שכתב הרמב"ם שהואיל וכתיב 'לא יאכל' והלא מהך קרא שמעינן דהחמץ אסור בהנאה כמוש"כ הרמב"ם לעיל מינה (בה"ב) 'החמץ בפסח אסור בהנייה שנאמר לא יאכל חמץ, לא יהא בו היתר אכילה' (והיא דרשת חזקיה רפ"ב דפסחים), א"כ מהך קרא ידענו שאיסור אכילת חמץ הוא במשהו כשאר כל איסורי הנאה. ושמעינן מינה שאין זה איסור בעלמא כשאר חצי שיעור במאכלות אסורים אלא איסור לאו גמור הוא ד'לא יאכל', ומ"מ אין לוקין על לאו זה[[8]](#footnote-9) – שכן היא שיטת הרמב"ם בשאר איסורים שאין מלקות על הנאה [והרי אכילה זו דפחות מכזית אינה אסורה משום 'אכילה' אלא משום 'הנאה' הלכך הויא כשאר הנאות שאין בהן מלקות]. וכבר דברנו במק"א בטעם הדבר[[9]](#footnote-10). אך נראה שמכאן מקור לשיטתו זו, שהרי מפורש להדיא בפ"ק דביצה (ז.) שאין מלקות על אכילת פחות מכזית חמץ – והוקשה להרמב"ם, נהי דלא חשיבא אכילה פחותה מכזית אבל הנאה מיהא הויא, ומכאן הוציא שאין לוקין על הנאה[[10]](#footnote-11).

ועכ"פ כל דברינו דלעיל אמורים גם אם ננקוט כסוגיין דעלמא דחמץ בפסח איסור חפצא הוא כחלב ודם, מ"מ שפיר י"ל שאין הזמן מהוה גורם לחלות עצם האיסור [עכ"פ לר' שמעון], אלא שם האיסור דחמץ הוא בכל זמן, רק שתוכן האיסור הוא שלא לאכלו בפסח.

ואם כן, הרי בתוספת נדבך זה תבואר היטב שיטת הר"ח כהן [שכאמור כן סתם השו"ע לדינא לדעת הגר"א ועוד פוסקים] דחמץ לא חשיב דבר שיש לו מתירין מפני שחוזר ונאסר לשנה הבאה, ופירשו אחרונים דנקט כהר"ן שגדר דבר שיש לו מתירין הוא שיש לו דמיון בצד מה להתר, ועדיין צ"ב סו"ס הלא גם החמץ יש לו צד דמיון להתר בכל שאר ימות השנה – אך להאמור ניחא, די"ל דדעת הר' חיים כהן כהאו"ז והר"ן וזהו שכתב דהואיל והוא אסור לעולם בכל שנה ושנה בימי הפסח הלכך חשוב כ'איסורא' אף בשאר ימות השנה, שהחמץ הוא חלות שם איסור תמידי להאסר בפועל בזמנים מסוימים [משא"כ אילו היה נאסר רק בפסח אחד, לא מסתבר להחשיבו איסור תמידי לעולם בגלל איסור חד פעמי], הלכך יש לו תורת ביטול במצה בכל ימות השנה ולא חשיב כהתר בהתר, אלא דמי לצמר האסור לעולם לכשיתערב עם פשתן.

ד) אמנם, אף כי נתבארה שיטת הר"ח כהן, אבל הר"ן עצמו בפסחים כשדן בדברי הרמב"ן דחמץ חשיב דשיל"מ לא אתי עלה מטעמיה דהר"ח כהן, הגם ששיטת הר"ן מוכחת מכמה מקומות דאיסור חמץ שמו עליו בכל ימות השנה [כפי שביאר הגרא"ו שיטתו בדין 'איסורא בלע'], וכיצד יתישבו הדברים.

אך נראה דלקושטא דמלתא דברי הר"ן בנדרים לא אתיין כהבנה הפשוטה דלעיל, דהנה הקשו האחרונים (פנ"י ביצה ג ועוד) הלא הגמרא משוה דין דשיל"מ לענין ביטול ברוב ולענין דמחמרינן בספקו אפילו בדרבנן, ובשלמא לטעמא דרש"י ניחא דטעם אחד לשניהן, דעד שתאכלנו ע"י הסתמכות על ביטול או על ספקא דרבנן, תאכלנו בהתר בלא קולות אלו, אבל לטעם הר"ן דמשום ביטול התר בהתר נגעו בה, מה זה ענין להחמיר בו בספקא דרבנן.

עוד יש לתמוה, שהר"ן בביצה נקט שאם המאכל יתקלקל עד שיגיע זמן התרו, לא חשיב כדבשיל"מ [ופלוגתת הפוסקים היא – ע' ביו"ד קב,ד], והרי לטעמא דרש"י ניחא, שאין אפשרות בפועל לאכלו בהתר, אבל לטעם הר"ן אין מובן דמה בכך שלא יגיע בפועל לידי אכילה בהתר, סו"ס הוא דבר הדומה בצד מה להתר שהרי איסורו פוקע לאחר זמן. וכיו"ב יש לשאול מדברי הר"ן בע"ז (עג) שאם יש לו מתירין רק ע"י הפסד לא מחמרינן ביה, וזה אתי שפיר לטעמא דרש"י שאין לומר בזה 'עד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהתר' כיון שאין יכול לאכלו בהתר אלא בהפסד, אבל לטעמא דהר"ן אין מובן.

ועל כרחך לומר כמו שבארו האחרונים (תורת חסד ח"א יט; אחיעזר ח"ב יד,ה; קוב"ש ביצה) שגם הר"ן מודה לטעמא דרש"י דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהתר, אלא דס"ל להר"ן שטעם זה הוא רק הסיבה לגזרה, אבל הר"ן מבאר את גדר הגזרה גופא, ועל איזה דין בתורה היא נסמכת[[11]](#footnote-12), שכך הוא הכלל בתקנות חכמים, שמלבד הסיבה למה גזרו ותקנו, יש גם טעם המגדיר מה תקנו וגזרו, כמבואר בכ"מ. נמצא שהחמירו בדשיל"מ מהטעם שכתב רש"י [והוא טעם משותף להחמיר בביטול ברוב ובספקא דרבנן], אלא שלא באו חכמים לחדש דין המנוגד לכללי התורה רק מצאו לזה סמך בדין התורה גופא, דדוקא בדברים מנוגדים יש תורת ביטול ולא בדברים השוים, כמו מין במינו לר"י או אף לחכמים בהתר בהתר, ולפיכך אמרו שאם יש לו מתירין הרי נשתוה בצד-מה להתר ולכן עשאוהו כהתר בהתר הלכך אין לו ביטול. [משא"כ לענין ספקא דרבנן אין צריך לגדר זה, דמובן בפשוטו שעשאוהו כספקא דאוריתא לחומרא] ואולם לדעת הר"ן הגבילו דין זה רק לאופנים ששייכת סיבת התקנה, אבל לא במקום הפסד או כשיתקלקל המאכל ולא יוכל לאכלו לאחר זמן.

ועל כן מובן שהר"ן לא אתיא עלה מטעמיה דהר"ח כהן, דהגם דחשיב כל ימות השנה כ'איסורא', מ"מ סו"ס קיים בזה הטעם של סיבת התקנה דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהתר, ועל כן ס"ל להר"ן שגם בחמץ שפיר י"ל שמחמת סיבה זו עשאוהו כהתר בהתר כיון שסו"ס יש לו התר בפועל לאחר הפסח[[12]](#footnote-13).

[שיטת הרמב"ם בתערובת חמץ; באור דבריו לענין איסור חמץ במשהו בפסח]

ה) ועתה נבוא לבאר שיטת הרמב"ם בדין תערובת חמץ, ובזה נשוב לבאר דברי הרמב"ם הנ"ל באיסור חמץ במשהו. כתב הרמב"ם (א,ו) אין חייבין כרת אלא על אכילת עצמו של חמץ אבל עירוב חמץ כגון כותח הבבלי ושכר המדי וכל הדומה להן מדברים שהחמץ מעורב בהן אם אכלן בפסח לוקה ואין בו כרת שנאמר כל מחמצת לא תאכלו. בד"א בשאכל כזית חמץ בתוך התערובת בכדי אכילת שלש ביצים שהוא לוקה מן התורה, אבל אם אין בתערובת כזית בכדי אכילת שלש ביצים אע"פ שאסור לו לאכול אם אכל אינו לוקה אלא מכין אותו מכת מרדות. וכבר תמה המ"מ הלא כן הוא הדין בכל התורה כולה, דבתערובת כזית בכא"פ לוקה אם אכל התערובת כולה ואילו בפחות מכן אסור ואין לוקה, וא"כ אין צריך לזה קרא מיוחד בחמץ, וגם מ"ט בכזית בכא"פ אין בו כרת, ומ"ש מכל התורה כולה דחשיב טעמו וממשו דחייבים עליו כמו היה בעין – ואכן דעת כמה ראשונים להפך מדברי הרמב"ם, דבכזית בכא"פ חיוב גמור הוא ואין צריך קרא, ואילו קרא אתי לפחות מכן דבכל התורה ליכא לאו והכא אתא קרא ד'כל מחמצת לא תאכלו' להזהיר אף על תערובת זו (השגות הרמב"ן לספה"צ ל"ת קצח; שו"ת הרא"ש טז,ב). ואולם דעת הרמב"ם צריכה באור.

אכן בדברי הרמב"ם עצמו מתבארת שיטתו, דהנה ברמזי המצוות שבריש הל' חמץ ומצה, וכן בספר המצוות, מנה שני לאוין נפרדים לחמץ ולתערובת חמץ (ל"ת קצז קצח). וזה צ"ב מאי שנא מכל התורה דאין לאו נפרד על האיסור ועל תערובתו. ואמנם פירש לנו הרמב"ם בספה"מ שם: 'הזהירנו מאכול דברים שיש בהם תערובת חמץ ואע"פ שאינן לחם כגון המורייס והכותח והשכר והדומה להם, והוא אמרו כל מחמצת לא תאכלו כו' יכול יהיו חייבין עליהן כרת ת"ל כי כל אוכל חמץ ונכרתה, מה חמץ מיוחד שהוא מין חמץ גמור יצאו אלו שאינן חמץ גמור, ולמה באו לעבור עליהן בלא תעשה'. והוא מהמכלתא דרשב"י (ואינו במכלתא דר' ישמעאל שלפנינו). הנה סובר הרמב"ם עפ"י המכלתא דרשב"י שחלוק חמץ מכל איסורין בתערובת, שאין שם 'חמץ' אלא כשהוא בעינו אבל כשהוא בתערובת אינו בכלל 'כל אוכל חמץ' שהרי אינו 'לחם', אלא אסור באזהרה נפרדת של 'תערובת חמץ', וזהו הלאו ד'כל מחמצת לא תאכלו', אבל חמץ גמור לא הוי אלא כשהוא בעין[[13]](#footnote-14).

ואמנם כן ריהטת הסוגיא רפ"ד דפסחים, דמשוה הגמרא חמץ נוקשה לחמץ ע"י תערובת – והיינו משום ששניהם אינם חמץ גמור, דתואר 'חמץ' הוא רק על החמץ בעינו. ואם כן מובן שאפילו בתערובת כזית בכא"פ שאכל כולה אינו ענוש כרת, דאין זה בכלל 'כל אוכל חמץ ונכרתה' משום דתערובת היא, ואיסורו רק משום 'כל מחמצת' שהוא לאו שאין בו כרת. [והילפותא לאסור תערובת הוא רק בדאיכא כזית בכא"פ כפי שהאריך הכס"מ].

והנה בחזו"א (או"ח קכד לדף מד) כתב בדעת הרמב"ם דבתערובת חמץ כזית בכא"פ לוקה אפילו לא אכל אלא כזית, שכל חלקי התערובת נעשו חפצא דאיסורא. והדברים מוטעמים היטב לפי הנ"ל, שהוא שם איסור חדש של 'תערובת חמץ', וזהו החידוש בלאו דתערובת חמץ על שאר איסורים.

ועתה נשוב לדברי הרמב"ם הראשונים, שבתחילה ביאר הטעם דחמץ אוסר תערובתו במשהו – ככל דבר שיש לו מתירין, ולבסוף כתב דאף בשא"מ אוסר במשהו משום שנאמר 'כל מחמצת' לכך החמירו בו חכמים – ונתקשינו בגוף טעם זה, וגם כיצד מתיישבים הטעמים יחדיו. והנה מכך שכתב דהוי דשיל"מ מפני שיהא מותר אחר הפסח בתערובת, מוכח שהרמב"ם חבר לרש"י והרמב"ן שנקטו הטעם משום דעד שתאכלנו באיסור תאכלנו בהתר ודלא כטעם הר"ן דחשיב כ'התר בהתר' [דלהר"ן הלא בעינן שהאיסור עצמו ייעשה התר, וכמבואר בתחילת דברינו], ואם כן בהכרח שיסוד החילוק בדין דשיל"מ בין תערובת מין במינו למין בשאינו מינו הוא כדברי התורא"ש ותושאנ"ץ הנ"ל דבמינו שם החמץ עליו, משא"כ בשאינו מינו דכמאן דליתי' דמי. ומעתה יתורצו היטב דברי הרמב"ם, דלעולם עיקר הטעם דחמץ במשהו הוא משום דשיל"מ (כדכתב בה"ט), אלא דכשבא הרמב"ם לבאר מאי שנא חמץ מכל שאר דשיל"מ דאוסר תערובתו במשהו אף בשאינו מינו, כתב 'ואל תתמה על חמץ בפסח – שהתורה אמרה כל מחמצת לא תאכלו לפיכך החמירו בו', וכוונתו דחמץ שאני שיש בו לאו מיוחד על תערובתו, ש'מחמצת' [היינו מאכל שמעורב בו חמץ] היא שם האיסור, וא"כ אין בזה עדיפות למין-במינו דחשיב איסורא כמאן דאיתא על פני מין-בשאינו-מינו דאיסורא כמאן דליתא - דהא לעולם אין שם 'חמץ' עליו כשהוא בתערובת כנ"ל, אלא איסורו משום חלות שם תערובת חמץ, על כן מה לי אם במינו אם אינו במינו [דאף דמחשבינן מין בשאינו מינו דאיסורא כמאן דליתא, זהו מצד גדר הדין אבל לא חשיב כבטל במציאות ממש שהרי אם יוסיף עליו עד כדי נתינת טעם אוסר] – על כן כשהחמירו חכמים במשהו משום דשיל"מ לא חילקו בזה בסוג התערובת, שאין טעם לחלק בזה כבכל התורה, דלעולם החמץ אין שמו עליו אלא איסורו משום 'התערובת' וא"כ כך לי במינו או בשאינו מינו.

ויש להוסיף שאף אם לא ננקוט כדברי החזו"א בשיטת הרמב"ם שחייב על אכילת כזית מהתערובת, אלא כמשמעות הפשוטה ברמב"ם דמיירי שאכל כזית חמץ שבתערובת [והיינו שאכל כל הפרס], אף לפי"ז הדברים נכונים, דהנה הפר"ח ועוד אחרונים תירצו דלכך בעינן לקרא ד'כל מחמצת', שאף באופן שאין טעם החמץ מורגש אלא קיוהא בעלמא [כגון בחמץ תפל או שנתערב בדבר חזק] אסור משום 'כל מחמצת'. ואמנם לדבריהם הלאו דכל מחמצת הוא על 'חמץ מעורב' ולא על 'תערובת חמץ' כלהחזו"א, שלכך לשיטתם אינו לוקה עד שיאכל כזית מהחמץ המעורב, מ"מ אף לשיטתם אין על אותו חמץ המעורב שם האיסור הראשון, כמבואר בסהפמ"צ שאינו לחם, אלא הוא שם חדש של 'חמץ מעורב' הנקרא מחמצת, ומש"ה לא אכפת לן שאין כאן הטעם של החמץ הראשון אלא קיוהא בעלמא[[14]](#footnote-15), ושוב קאי המהלך האמור שאין בזה עדיפות של מין במינו על מין בשאינו מינו שהרי בכל אופן אין שם חמץ גמור כשהוא בתערובת כנ"ל.[[15]](#footnote-16)

1. נראה דמ"מ לבטל לכתחילה אסור אף לרבנו יונה שאם אתה מתיר לערבו אין כאן קנס, ועוד כיון שאיסור הנאה הוא הלא נהנה מהחמץ בכך שמכניסו לתערובת ומרבה מאכלו. לא אמר רבנו יונה אלא שאם עבר וביטל במזיד מותר. וכיון שכן נראה שאפילו אם אחה"פ מותר מעיקר הדין ולא משום ביטול, אך כיון שאסור היה לו לערב, ס"ל להרא"ש שלא יועיל עירובו. ובטעם רבנו יונה י"ל דכיון שהאיסור בדיעבד הוא משום קנס על שעבר וביטל (כמוש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש תרומות ה,ט), לא קנסו באיסור שכל עיקרו משום קנס. [וקרוב לסברא זו איתא בר"ן שם, דחמץ אחר הפסח אינו אלא משום קנסא בעלמא ודיים שינהגו בו כקל שבאיסורים שהוא מדבריהם. והרי לדעת כמה ראשונים באיסורים דרבנן שאין להם עיקר מהתורה מבטלין אפילו לכתחילה]. [↑](#footnote-ref-2)
2. לכאורה אינו מוכרח, דשאני הכא דנתערב בפסח ואיכא ששים דודאי לא עבר בב"י, ובכה"ג לא שייך קנסא לאחר הפסח, משא"כ חמץ שעבר עליו בב"י בפסח וכבר חל עליו איסור לאחה"פ, י"ל דודאי בעי תורת ביטול. [ולאידך גיסא, אם נתערב בפסח ואין ששים, לד"ה אסור לאחר הפסח (כמבואר במג"א סקמ"ב ומשנ"ב ס"ק קה), ולא אמרינן דלא גזרו בזה על תערובת לאחה"פ - כיון דסו"ס עבר בב"י]. [↑](#footnote-ref-3)
3. ולכאורה יש לבאר דברי הרמב"ן באופן נוסף, דלעולם ס"ל דלאחה"פ מדין ביטול קאתינן [ונראה דאף לאומרים דסגי בפחות מששים מ"מ דין ביטול ברוב הוא, תדע דהא בעינן חד בתרי, רק דלא החמירו לאסור טעמו. וכ"מ בר"ן דהקלו בו דליבטל חד בתרי כתרומת חו"ל], ומש"כ שיהא מותר בתערובת אין זה טעם העומד לעצמו אלא בצירוף מה שכתב שאף כשהוא בעינו יוצא מאיסור תורה, דהואיל ויהא אח"כ התר גמור מדאוריתא, למה לא ישאירנו כמות שהוא ויהא מותר בפועל אף מדרבנן משום התערובת. וכן משמעות לשון הר"ן שהבין דברי הרמב"ן שהטעמים משלימים זא"ז. וכן יכולה להתפרש לשון הרמב"ן בסוף מסכת ע"ז. [↑](#footnote-ref-4)
4. יש להעיר ממה שכתב הר"ן דמשום דדשיל"מ חומרא דרבנן י"ל שלא החמירו לדונו כדשיל"מ, ומשמע דאילו היה זה מדאוריתא הו"ל דשיל"מ, והלא לפי סברא זו אין חילוק בדבר, ואדרבה, אילו מדאוריתא הוה חשיב כמין במינו, יותר מסתבר לילך אחר האיסור עצמו ולא אחר ההתר בפועל. ושמא עיקר הסברא לא ברירא וע"כ כתב דבדרבנן מסתבר להקל, ודוחק. [↑](#footnote-ref-5)
5. לכאורה י"ל דריהטת לשון הר"ן בנדרים מורה דהתר בהתר מין בשאינו מינו, הא דאינו בטל הוא מדרבנן ('ראוי להחמיר בביטולו שלא יתבטל אפילו בשאינו מינו'. וכן מסתבר לכאורה, דלא גילה הכתוב אלא בשני דמים, ומנלן להוסיף אף במבשא"מ). וכיון שכן נראה דכי היכי שכתב הר"ן בע"ז דבמקום הפסד לא חשיב דשיל"מ הכי נמי אין לאסור להשתמש בחוט המעורב בצמר לטוותו בבגד, ולא חשיב כיש לו מתירין במה שיכול ליתנו בבגד אחר, דהא חפץ בבגד זה דוקא. [ולא דמי לפת שאפאה בצלי שיכול לאכלה בלא כותח ול"ח הפסד]. ואמנם רעק"א (בתשו' לח) נקט דלהר"ן בנדרים התר בהתר לא בטל מדאוריתא, ולא ידענא מנין הוציא כן. [↑](#footnote-ref-6)
6. ק"ק לסברת הר"ן גופיה בפסחים שם דלענין דשיל"מ דמדרבנן יש לנו לילך אחר הדינים דרבנן, א"כ גם משהו בשר שנתערב בפת יהא בו תורת ביטול דהא מדרבנן אסור לאכלו עם חלב ללא בישול וא"כ שם איסור עליו. [ואף אם ננקוט כהבנת רעק"א בר"ן שדבר שהוא מותר עתה אינו בטל אף מדאוריתא אפילו מבשא"מ, סו"ס אכילת הפת בכותח אינה אלא מדרבנן, וכלפי איסור זה הבשר נחשב כאיסור ובדין הוא שייבטל לפת]. [↑](#footnote-ref-7)
7. שיעור נז. [↑](#footnote-ref-8)
8. ונראה דנפ"מ לענין חלות שבועה על האיסור, דהנשבע שלא יאכל חצי שיעור משאר איסורים - חלה שבועתו (ערמב"ם שבועות ה,ז) ופירש הר"ן (בנדרים ח) משום שאינו איסור מפורש בתורה, ואילו בחמץ נראה דלא חלה דאיסור מפורש הוא. [↑](#footnote-ref-9)
9. ע' בשיעורים טו,ד; לד,ד. [↑](#footnote-ref-10)
10. גם סייעתא לשיטתו מלשון הברייתא (בפסחים מג.) 'שיאור ישרף... והאוכלו בארבעים' - הא נהנה אינו בארבעים (משיעורי הגרשז"א). [↑](#footnote-ref-11)
11. ע"ע בשיעורים טו,ה כד,ו ל,ו קכו,ד אודות דינים ותקנות דרבנן 'המרחיבים' את דין התורה וכאילו מכלילים בו אופנים נוספים לעומת תקנות מחודשות שהטילו על הגברא. [↑](#footnote-ref-12)
12. והיינו דס"ל להר"ן דהגדר דדמי להתר בהתר שייך אף בחמץ, דסו"ס מותר בפועל הלכך חשיב דשיל"מ ולא אזלינן בתר שם האיסור בעצם, דכיון דעיקר הטעם הסיבתי קיים כאן, מסתבר למיזל בזה בתר ההתר בפועל. [אבל במקום שקיימת רק סיבת התקנה בלא גדר התקנה - לא סגי לן לאסור, וכמבואר בפנים לעיל דהר"ן לשיטתיה לא סגי לן בכך שהדבר יותר ע"י תערובת אלא צריך שהאיסור עצמו יהא לו התר, וכן נקט דלא סגי לן בהורדת דרגת האיסור להחשיבו כדשיל"מ – והיינו משום דבעינן שיהא מוגדר כ'התר'].

    והא דתערובת צמר בצ"ג מותרת הגם שיש לו מתירין בבגד שאינו של פשתן – צ"ל משום דחשיב כפסידא וכנ"ל בהערה.

    וילה"ע לפי האמור דהר"ן לא ס"ל כהר"ח כהן, א"כ מהו שכתב בתשובה דחמץ בשאר ימות השנה יש לו ביטול ושרי לקיימו בפסח ולאכלו, והלא יכול לאכלו השתא בהתר. ושמא לא מחמרינן בדשיל"מ אלא באיסור, ולא בדבר המותר. [↑](#footnote-ref-13)
13. ויש ליתן לפי"ז טעם מחודש במה שנקטו כמה אחרונים [אך לא מטעמייהו] בשיטת הרמב"ם שמותר להנות מאפר חמץ אף לחכמים שמצות השבתתו בכל דבר, שלא כשאר איסוה"נ הנקברים – שאין איסור חמץ בגוף החומר אלא על הצורה דהיינו החימוץ, ולאחר שנעשה אפר שוב אין כאן חימוץ, ול"ד לשאר איסוה"נ שכל מה שיש בהם אסור בהנאה ואף האפר בכלל. וי"ל שהוא יסוד הטעם לכך שאין חמץ גמור אלא כשהוא בעינו, כי אז צורת החימוץ עליו, משא"כ בתערובת דחשיב כ'חומר' החמץ בלא 'צורתו'.

    וגם אם לא נימא טעם זה מסברא, י"ל דבלאו ד'כל מחמצת' גילתה תורה שאין חיובו משום החמץ המעורב, כדוגמת מה שכתבו התוס' ביבמות (י:) דלאו ד'לא יבנה' גבי חלוצתו מפקיעה מידי כרת דאשת אח.

    ויש נפקותא בין הטעמים באוכל תערובת חמץ דכזית בכא"פ בער"פ מחצות, דלאו דכל מחמצת לא שמענו קודם זמנו וא"כ לפי הטעם האחרון היה מקום לומר דדינו ככה"ת להתחייב בטעמו וממשו, ואולם לפי הטעם הראשון חמץ שאני בעצם משאר איסורים, דבתערובת אין עליו תואר חמץ גמור, וא"כ בערב פסח לא ילקה עליו.

    [וא"ת, אם חמץ בתערובת אין בו לאו דבל תאכל חמץ אלא לאו ד'כל מחמצת', מנלן דעובר עליו בב"י (כמבואר ברמב"ם ד,ח), י"ל כיון דגלי קרא דאף על חמץ שאינו גמור עובר כדכתיב שאור א"כ ה"ה לחמץ ע"י תערובת]. [↑](#footnote-ref-14)
14. לכאורה מסתבר לפי"ז שה"ה מין במינו שאינו נותן טעם חייב, דסו"ס תערובת חמץ איכא. [↑](#footnote-ref-15)
15. יש לבאר עוד באופן פשוט, שאם כי עיקר הטעם שהחמירו חכמים בחמץ במשהו הוא משום דשיל"מ, אבל משום חומרא דחמץ שאסרה תורה תערובת חמץ בפירוש, החמירו כמו"כ חכמים בדיניהם שאף בשאינו מינו אסור. ואולם נקט הרמב"ם דבהך טעמא לבד לא סגי לגזור, ד'כל מחמצת' אינו שייך במשהו, לכך בעינן לטעמא דדשיל"מ. ונפ"מ דאף דתערובת חמץ הראויה לאכילה צריך לבערה (כדפסק הרמב"ם ה,ח), בתערובת משהו לא צריך דכלפי ביעור הא אין לה מתירין. ועוד נראה לפי"ז שאם יתקלקל התבשיל עד אחר הפסח יהא מותר להנך ראשונים שמתירים בכה"ג בדשיל"מ, דאין זה בכלל 'יש לו מתירין', ודוקא לענין מבשא"מ החמירו כ'מחמצת'. [↑](#footnote-ref-16)