סימן פ_ח - ג- בדעת רש_י דכל מטבע מין א_ הוא, ובדין הודאה ממין הטענה
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / ענייני טוען ונטען

מוצש"ק וארא אור לכ"ט טבת תשס"ט

ונסדר אור ליום ועש"ק כי תצא ח' אלול תשס"ט

**א**

א] שבועות ד"מ., אמר ר"א בשטענו בדינר מטבעות, ופירש"י, ז"ל, דינר מטבעות, טבועה במטבע צורה ולא טענו משקל וזה הודה לו מטבע, ואע"פ שזו כסף וזו נחשת ממין הטענה היא דכולהו מטבע נינהו, עכ"ל.

ובחי' הגרע"א שם הק', ז"ל, ק"ל מאוד על שיטת רש"י דמטבע במטבע הוי מין הטענה, וזה ס"ל ג"כ לרב כדקתני בברייתא דינר זהב זהוב, וא"כ מהיכן למד הש"ס דרב ס"ל שוה, הא בפשוטו ניחא דרישא ב' כסף לי בידך היינו כפשוטו שתי מעות כסף והוי מין טענה, דהא לשמואל צריכא לדחוק דרישא מיירי באין טבוע כמ"ש תוס', וא"כ ממילא י"ל דרב ס"ל דמיירי בטבוע וכו', וצע"ג, עכ"ל.

והנה אמנם נ' דיש להוכיח דדעת רש"י דבכה"ג שטענו ב' מעות כסף טבועין והודה לו בפרוטה חייב אף לדעת רב, דהנה בפירש"י במתניתין כתב, ז"ל, אין לך בידי אלא פרוטה פטור, שאין ההודאה ממין הטענה שזה טענו כסף וזה הודה לו נחשת, וכגון שלא טענו לו שתי מעות של מטבע אלא משקלו אם טענו מטבע הרי הודה לו במטבע כדלקמן, עכ"ל.

והר"ן בסוגיין כתב דמה שפירש רש"י דמתני' דוקא קתני, אף דקי"ל כרב דכפירת טענה ב' כסף, הוא משום דבהך מילתא קי"ל כשמואל דמתני' דוקא קתני, וכמש"כ הרשב"א.

וצ"ע שהרי מה שפירש"י דאם טענו מטבע הרי הודה לו במטבע וחייב, לא אתי כדעת רב, שהרי לדעת רב לא מיחייב בכה"ג משום דליכא כפירת ב' כסף, ומצאתי בגידו"ת ש"ז ח"ב שכבר עמד ע"ז דד' רש"י אלו לא אתיין אלא כדעת שמואל, ועיי"ש שדן להוכיח מזה דדעת רש"י דקי"ל כשמואל, אשר כן נ' גם מפירש"י ב"מ דנ"ה. שפירש למתניתין דהתם כדעת שמואל, ועי' תוי"ט ריש פירקין בזה, וא"כ מהו שהוכיח הר"ן מד' רש"י דאף דקי"ל כרב, מ"מ קי"ל דדוקא קתני, הרי בע"כ ד' רש"י אתיין כדעת שמואל.

ובע"כ מוכח מזה, דהך מילתא דאם טענו ב' מעות טבועות והודה לו בפרוטה חייב, הוא אף לדעת רב דבעי כפירת ב' כסף.

ולפ"ז מיושב היטב קו' הגרע"א, דע"כ ל"ה לאוקמה למתניתין בשטענו ב' מעות כסף טבועין והודה לו בפרוטה, שהרי בכה"ג באמת הוא חייב שבועה.

אמנם צ"ב הטעם בזה, שהרי כיון דטענו ב' כסף והודה לו בפרוטה, ליכא כפירת ב' כסף, ומ"ט הוא חייב שבועה.

ב] ובפשוטו הי' נ' בזה, דהנה בעיקר ד' רש"י הקשו התוס', ז"ל, וקשה דלעיל גבי ב' כסף יש לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה, מסקי' לשמואל דפטור משום דמה שטענו לא הודה לו, וכ"ת דאיירי בשאינן טבועים א"כ חסרא לה טענה דאין כאן שוה ב' מעות דחסר מה שצריך ליתן כדי להטביעה, וזה דוחק לומר שאין שוה פרוטה באותו חסרון, ועוד דמשמע בטוענו מטבעות דעד השתא לא איירי במטבעות וסתם ב' כסף טבועים הם, עכ"ל.

אמנם הרי בפירש"י במתניתין פירש ברישא דאיירי בשתבעו משקל ב' מעות, וע"כ ניחא לישנא דר"א בטוענו מטבעות, שהרי רישא לא איירי בשתבעו מטבעות אלא בשתבעו משקל ב' כסף.

אך אכתי קשיא קו' התוס', דאי איירי בב' כסף שאינם טבועין א"כ חסרה לה טענה מב' כסף, גם קשיא, דכיון דבמתניתין תני ב' כסף סתמא, היאך נימא דאיירי במשקל ב' כסף, הרי סתם ב' כסף טבועין הן וכמש"כ התוס'.

ג] ונ' די"ל בזה, לפמש"כ התוס' בבכורות ד"נ:, ז"ל, והריב"ן פי' בפרק הזהב, שאותו דינר הוא להכרעות המטבעות ושכר בעלי המטבע שמי שיש לו כסף כדי לעשות כ"ה דינר של כסף נותנין לבעל המטבע לטובעו ואין מחזיר לו אלא כ"ד של כסף, עכ"ל.

והנה נמצא לפ"ד ריב"ן, דמש"א שם בפ' הזהב דבדינר זהב ליכא אלא כ"ד דינרי כסף טבועין, ומש"א בפ' הזהב דדינר כסף הוא א' מכ"ה בדינר של זהב, היינו בדינר כסף שאינו טבוע, וקשיא דא"כ מהו שאמרו התם דנפק"מ לפדיון הבן, ופירש"י דהיינו שאם נתן אבי הבן לכהן דינר זהב מחזיר לו ה' דינרי כסף, ומ"ט סגי בזה, הרי לא נתן לו אלא כ' דינרים שאינם טבועין, ואנן בעינן ה' סלעים טבועין.

ומוכח מד' הריב"ן, דלשיעור ה' סלעים שנאמר בפדיון הבן ל"ב שיתן ה' סלעים טבועים, אלא סגי בה' סלעים נסכא, וכבר עמד ע"ז החזו"א חו"מ סימן ט"ז סק"י.

ולפ"ז מיושב היטב ד' רש"י, דאף דאיירי מתניתין בב' כסף שאינם טבועין, מ"מ שפיר הוא חייב שבועה, דשיעור ב' כסף האמור במודה במקצת, הוא ב' כסף נסכא.[[1]](#footnote-2)

ד] ולפ"ז נראה, דע"כ אף דבמתניתין תנן ב' כסף סתמא, מפרשינן לה בב' כסף שאינם טבועין, שהרי מתני' אתיא לפרושי לדינא דהטענה ב' כסף, ובהך דינא הרי סגי בב' כסף שאינם טבועין, וע"כ גם מה דמפרש תנא להך דינא הוא בב' כסף שאינם טבועין.

וביותר נראה, דכיון דב' כסף דקרא הם ב' כסף שאינם טבועין, הרי דאם טענו ב' כסף טבועין נפיש שיעורייהו מב' כסף, שהרי מלבד שווי הנסכא, נוסף גם שווי הטיבעא, וכאשר מצינו כן בדברי חמודות פ"ח דבכורות סקכ"ב, דסגי לפדיוה"ב בג' ר"ט, מפני הנחושת שבהם "ושיווי דטיבעא", והובא בש"ך סימן פ"ח סק"א, וע"כ כד אתי תנא לפרושי לדינא דהטענה ב' כסף, ה"ז מתפרש בב' כסף שאינם טבועין, דאי בב' כסף טבועין הרי נפיש שיעורי' טפי.

ולפ"ז מתישב היטב מש"כ רש"י במתניתין דאם טענו ב' כסף טבועין והודה לו בפרוטה חייב שבועה, ולפ"ד הר"ן אתיין ד' רש"י אף לפ"מ דקי"ל כרב, והיינו משום דבכה"ג שפיר איכא כפירת ב' כסף, שהרי מבו' בד' התוס' בסוגיין דפשטא דמילתא יש שו"פ בשווי הטיבעא, ובד' ריב"ן שהביאו התוס' בבכורות ד"נ: מבו' דערך הטיבעא דדינר זהב, הוא א' מכ"ד משווי הנסכא, ולפ"ז ודאי דערך הטיבעא דב' כסף הוא יותר מפרוטה, ונמצא דכל שכפר לו בב' כסף טבועין חסר פרוטה, יש בכפירתו שיעור שווי ב' כסף שאינם טבועין, וע"כ הוא חייב שבועה, ומיושב היטב ד' רש"י.

ה] אמנם בעיקר הדברים צ"ע, דא"כ נמצא דאם טענו שוה ב' כסף טבועין והודה לו בפרוטה ה"ה חייב שבועה, דיש בזה כפירת ב' כסף, וזה צ"ע, שהרי לדעת רב דשוה קתני, לכאו' בע"כ דהא דתנן ב' כסף יש לי בידך, היינו שוה ב' כסף טבועין, וכמו שהוכיח הגרע"א שם ממש"כ רש"י לעיל דהא דליטרא שאני, הוא משום דכיון דטענו משקל ודאי דוקא קתני, אבל כל מטבעות דמתני' שוה קאמר, שדרך מטבע לעשותו דמים לכל דברים, עכ"ל, ומ' דכל הא דבטוענו ב' כסף שוה קתני, הוא רק בשטענו ב' כסף טבועין שדרך לעשותן דמים לכל דבר, ואפ"ה תנן דאם הודה לו בפרוטה פטור, אף שיש בכפירתו שיעור שווי ב' כסף שאינם טבועין, וצ"ע בזה.

**ב**

ו] ונ' לדון בישוב ד' רש"י בע"א, דהנה לדעת ר"ג דטענו חטים והודה לו בשעורים חייב, יש להסתפק אם היינו משום דס"ל דל"ב שתהא ההודאה כלל כנגד הטענה, אלא אף אם כפר בכל הטענה והודה לו בחיוב אחר חייב שבועה, או דהוא משום דס"ל דאף בשהודה לו בשעורים חשיב זה כהודאה כנגד הטענה, ומשום שאנו דנים את תביעתו כתביעת "ממון" והלה מודה לו בממון שתובע ממנו, והגם דהחיוב בפועל אחר הוא וגם הוי גורם אחר, מ"מ חשיב כמודה על הטענה, דעיקר הטענה הויא טענת ממון, ועמש"נ בזה באורך ב?.

ונת' שם נפ"מ בזה, במש"כ בחי' הגרע"א בסוגיין בתו"ד, דטענו חטים בדינר והודה לו שעורים דינר ודאי דפטור, ומשמעות דבריו דקאי גם להצד דמודה ר"ג דהוא פטור מדמי שעורים, וכ"ה מפורש בשטמ"ק כתובות דק"ח: בשם רש"י במהדו"ק, עיי"ש בכל דבריו.

אך בשער משפט סימן ע"ה סק"ב כתב דלהצד דמודה ר"ג דהוא פטור מדמי שעורים, ה"ה חייב שבועה אף בשערך השעורים הוא כערך החטים.

ונ' דהוא תלוי בהנ"ל, דאם הא דמחייב ר"ג בטענו חטים והודה לו בשעורים, הוא משום דחשיב כהודאה כנגד הטענה, שהודה על תביעת הממון, הרי ממילא דכל שהודה לו בשעורים בערך החטים, ליכא כפירת ממון כלל, ואינו חייב שבועה, אך אם הא דמחייב ר"ג הוא משום דס"ל דל"ב כלל שתהא ההודאה כנגד הטענה, אלא אם הודה לו בדבר אחר חייב, הרי ממילא דאף בשהודה לו בשעורים בערך החטים חשיב כפירת ממון על כל החטים, וה"ה חייב שבועה.

ונפ"מ עוד בזה, במש"כ בחי' חת"ס לעיל בסוגיין ובחי' הרי"מ סימן פ"ח סוסק"ה וסקכ"ג, דאם טענו ב' כסף חטים והודה לו בשעורים פרוטה, דלהסוברים דלר"ג הוא פטור מדמי שעורים, חשיב זה ככפירת ב' כסף, ולדעת הגרע"א אי"ז כן, שהרי כל הכפירה המחייבת שבועה, היא במה שכפר בהחטים היתירים על ערך השעורים, וליכא כפירת ב' כסף, ועיי"ש במש"נ עוד נפ"מ בזה.

ז] והנה אמנם לכאו' גמ' ערוכה היא דאם טענו חטים ב' כסף והודה לו בשעורים פרוטה אינו חייב שבועה משום דליכא כפירת ב' כסף, ובחי' הרי"מ סימן פ"ח סקכ"ג כבר הרגיש בזה, עיי"ש, והוא מש"א לעיל בסוגיין, ה"נ מסתברא מדקתני סיפא ליטרא זהב וכו' אי אמרת בשלמא דוקא קתני וכו', אלא מדסיפא דוקא רישא נמי דוקא, לימא תיהוי תיובתא דרב, ופירש"י, ז"ל, אלא מדסיפא דוקא כו', לשון קו' הוא נימא תהוי תיובתא דרב מרישא דקתני ב' כסף יש לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה פטור, וטעמא משום דוקא תנן ומה שטענו לא הודה לו, הא טענו שוה והודה לו שוה חייב ואע"ג דטענה קמייתא ל"ה אלא ב' כסף, עכ"ל.

והנה אי נימא דטענו חטים ב' כסף והודה לו בשעורים פרוטה חייב שבועה, א"כ הרי בכה"ג שטענו ב' כסף והודה לו בפרוטה, כיון דדוקא קתני והוי כטענו חטים והודה לו בשעורים, ליכא למפטרי' מכח הא דבעי' כפירת ב' כסף, וא"כ מאי מותבינן מינה לרב, ובע"כ מזה דגם בכה"ג דטענו חטים ב' כסף והודה לו בשעורים פרוטה, לא חשיב ככפירת ב' כסף ואינו חייב שבועה לדעת רב, וזהו דמותבינן מינה לרב.

ונ' דיש לדחות, וכן מ' קצת בל' רש"י, דלא מותבינן דאי רישא דוקא קתני, הרי דבכה"ג ל"ב לפטורא דאין הודאה ממין הטענה, אלא ה"ה פטור גם משום דליכא כפירת ב' כסף, דלעולם י"ל דכה"ג חשיב ככפירת ב' כסף, ואינו פטור אלא משום הא דאין ההודאה ממין הטענה, אלא מותבינן דאי רישא דוקא קתני ואתי לאשמועינן לדין הודאה ממין הטענה, ל"ה לי' לאשמועינן בכה"ג שתבעו ב' כסף והודה לו בפרוטה, דבכה"ג הרי גם אי שוה קתני הי' פטור משום דליכא כפירת ב' כסף, והו"ל לאשמועינן לה בגוונא דלא מיפטר אלא משום דדוקא קתני ודבעי' הודאה ממין הטענה.

אמנם הנה בד' הר"י מיגש שם מצינו דברים מפורשים בזה, ז"ל, קא מקשינן מינה עלי' דרב וכו', דאי ס"ד שוה נמי פטור משום דל"ה כפירה ב' כסף למאי איצטריך מתני' לאשמועינן דוקא לאפטוריה משום דלא הויא הודאה ממין הטענה "תיפו"ל דפטור הוא מחמת דלית בה כפירה ב' כסף" אלא מדקא פטר ליה משום דלא הויא הודאה ממין טענה שמעינן הא אלו הויא הודאה ממין טענה ואע"ג דלית בה בכפירה ב' כסף מיחייב, עכ"ל, והרי להדיא דאף בכה"ג שטענו ב' כסף דוקא והודה לו בפרוטה יש לפטרו גם משום דליכא כפירה ב' כסף.

ח] האמנם אף שבד' הר"י מיגש הדברים מפורשים כן, מ"מ מד' הרשב"א נ' להוכיח דפליג ע"ז.

דהנה כתב הרשב"א בסוגיין, ז"ל, ומסתברא לי דבהא קי"ל כשמואל כדקי"ל הלכתא כשמואל בדיני, ובמאי דסייעיה ר' חייא לרב הלכתא כוותיה, הא בשוה ודוקא לא איפסקא כוותיה, והלכך קיי"ל בהא כשמואל דהא לאו הא בהא תליין, דהא אפשר לן לפרושי כולה מתני' בדוקא ומשום דמה שטענו לא הודה לו, ורישא נמי דקתני ב' כסף יש לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה פטור דקא מפרשי' לרב משום דחסרה לה טענה, הא אפשר לאוקמה נמי בדוקא "ומשום דמה שהודה לו לא טענו" וכו', וא"ת כיון דקי"ל כרב אם איתא דרישא פטור משום דמה שטענו לא הודה לו, ל"ה לי' למיתני ב' כסף דלא אפשר לחיובי ביה בהודאת מקצת ואפי' במודה ממין הטענה כגון דאמר אין לך בידי אלא חצי מעה משום דחסרה לה טענה, אלא ליתני דינר לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה פטור, אה"נ אלא משום דתני רישא הטענה ב' כסף ואם אין ההודאה ממין הטענה פטור כיצד, על הא סמיך ותנא ב' כסף יש לי בידך אין לך בידי אלא פרוטה, ומשום דבעינן נמי למיתני בסיפא וכו' נקט נמי ברישא ב' כסף והודה בפרוטה, עכ"ל.

והנה עיקר ד' הרשב"א צ"ב, שהרי קו' זו שהק' דאם מתני' דוקא ל"ה לי' למיתני ב' כסף וכו', הוא פירכת הגמ' דפריך דמדסיפא דוקא רישא נמי דוקא לימא תיהוי תיובתא דרב, וכמו שפירש"י, והרשב"א לא הזכיר דהגמ' פריך לה, וגם אטו בא הרשב"א לישב קו' הגמ' מדנפשי', וכבר עמד ע"ז בחי' הרי"מ סימן פ"ח סקכ"ג.

והברור בד' הרשב"א דמפרש דאין מכוון הגמ' לאותובי מינה לרב דאמר דבעי' כפירת ב' כסף, שהרי אף אי נימא דרישא דוקא קתני, ליכא לאותובי מינה לרב, וכמש"כ הרשבא, אלא מכוון הגמ' לאותובי מינה לרב דאמר דמתניתין שוה קתני, וכאשר כן מפורש בד' הרשב"א, דאף שדעתו דדינא דרב דבעי' כפירת ב' כסף מתישב גם אי נימא דמתניתין דוקא קתני, מ"מ רב גופי' ס"ל דמתניתין שוה קתני, וזהו שכתב הרשב"א דהא דקי"ל דדוקא קתני הוא משום דהלכתא כשמואל בדיני, והרי דרב ס"ל דשוה קתני, וז"ב.[[2]](#footnote-3)

ונ' דיש ללמוד מד' הרשב"א דטענו חטים ב' כסף והודה לו בשעורים פרוטה חשיב ככפירת ב' כסף, דאי נימא דכה"ג לא חשיב כפירת ב' כסף, א"כ היאך מפרשינן במתני' לדינא דהודה שלא ממין הטענה פטור, בגוונא שטענו ב' כסף דוקא והודה לו בפרוטה, הרי בכה"ג הי' פטור גם אם ל"ה בעינן הודאה ממין הטענה, משום דליכא כפירת ב' כסף, וכמדומה דע"ז ל"מ כלל מה שתירץ הרשב"א דתני לה אגב רישא ואגב סיפא, ובע"כ מד' הרשב"א דטענו חטים ב' כסף והודה לו בשעורים פרוטה חשיב ככפירת ב' כסף, וזה מתישב היטב למש"כ הרשב"א בס"פ המניח דאף לר"ג הוא פטור מדמי שעורים, ונמצא דבגוונא דמתניתין דטענו ב' כסף והודה לו בפרוטה אינו פטור אלא משום דליכא הודאה ממין הטענה, וז"ב.

ומשה"ק הרשב"א דאי דוקא קתני, מ"ט לא נקט דינר, נ' מלשונו, דלא קשיא לי' דבהך גוונא דב' כסף ל"ב לפטורא דאין הודאה ממין הטענה, אלא ה"ה פטור גם משום דליכא כפירת ב' כסף, דלעולם חשיב בכה"ג ככפירת ב' כסף, ואינו פטור אלא משום הא דאין ההודאה ממין הטענה, אלא קשיא לי' דהי' ראוי לשנות לדין זה בשתבעו דינר, דכה"ג אם הי' תובעו שוה הי' חייב, וקמ"ל מתני' דדוקא קתני וליכא הודאה ממין הטענה ופטור, אך בשתבעו ב' כסף, הרי אף אם היתה תביעתו שוה ג"כ הי' פטור משום דליכא כפירת ב' כסף, ומצינו לפרש למתני' דפטור מכח זה, וזה ע"ד שנתבאר לעיל סק"ז בביאור תיובתא דגמ' לדעת רש"י.

ט] והנה למש"כ הר"ן בדעת רש"י שדעתו כדעת הרשב"א דהגם דקי"ל כרב דבעי' כפירת ב' כסף, מ"מ קי"ל דמתני' דוקא קתני, הרי בע"כ דס"ל כמש"נ בדעת הרשב"א דטענו חטים ב' כסף והודה לו בשעורים פרוטה חייב לדעת ר"ג, וע"כ שפיר מצינו לפרש למתני' דדוקא קתני, ולא מיפטר בשטענו ב' כסף והודה לו בפרוטה אלא משום דבעי' הודאה ממין הטענה, וליכא למפטרי' משום דבעי' כפירת ב' כסף, וכמש"נ, אך כבר נת' לעיל סק"ח בהערה להעיר בזה, דלפ"מ שפירש"י דאם מתניתין דוקא קתני הוי זה תיובתא דרב דבעי כפירת ב' כסף, היאך מצינו למימר דקי"ל כרב דבעי' כפירת ב' כסף וקי"ל נמי דמתניתין דוקא קתני.

וכן מ' ממה שפירש"י במתניתין בהא דאין לך בידי אלא פרוטה פטור, דהוא משום שאין ההודאה ממין הטענה, והרי הר"ן פירש דד' רש"י במתניתין אתיין כהלכתא דקי"ל כרב, ואפ"ה פירש"י דלא מיפטר אלא משום דאין ההודאה ממין הטענה, אך אי"ז מוכרע, די"ל דמה שפירש"י כן, הוא משום שטעם זה מתישב גם לדעת שמואל דל"ב כפירת ב' כסף.

י] והנה אי נימא דלר"ג דמחייב בטענו חטים והודה לו בשעורים, ל"ב שיהא ערך החטים יתר ב' כסף על ערך השעורים, הרי יש לדון לדעת רש"י דס"ל דאם טענו מטבע זהב והודה לו במטבע כסף חשיב כהודאה ממין הטענה וחייב שבועה, אם בכה"ג בעי' שיהא ערך מטבע הזהב יתר ב' כסף על ערך מטבע הכסף.

וטעם הספק, דהנה בפשוטו לדעת רבנן דס"ל דבעי' הודאה ממין הטענה, ודאי דלא חשיב כמודה במקצת אלא אם הודאתו הויא על התביעה, וזה עצמו טעם הא דבעינן הודאה ממין הטענה, ועמש"נ בזה באורך ב?.

וכ"נ להדיא בל' רש"י ב"מ ד"ק., ז"ל, מה שטענו לא הודה לו, דל"ד לטענו מאה והודה לו חמשים, דהתם מקצת טענה עצמה הודה לו, אבל זה מודה לו בעבד אחר וע"ז שטענו אומר לו להד"מ, עכ"ל.

אך הנה ממה שפירש"י דבכה"ג שטענו מטבע זהב והודה לו במטבע כסף חשיב כהודאה ממין הטענה וחייב שבועה, אף דלכאו' כה"ג אין הודאתו על התביעה, נ' דגם לדעת רבנן ל"ב שתהא ההודאה על התביעה, אלא בעינן שתהא ההודאה "ממין" התביעה.

והנה אמנם יש מקום לפרש בדעת רש"י, דהא דכה"ג חייב, הוא משום שהלוה מחבירו דינר זהב, רשאי לפרעו גם במטבעות אחרות, וע"כ חשיב כהודאה על התביעה, אך מלבד דל' רש"י לא מ' כ"כ כן, גם מד' התוס' שהקשו על פירש"י מעבד גדול ועבד קטן מבו' לא כן, דהתם הרי איירי בשתובעו את העבד עצמו, ואין הודאתו על התביעה, גם הראוני בד' הרמב"ן שנקט דלדעת רש"י אף אם טענו מאה דינרין "הפקדתיך" ממטבע פלוני והלה אומר לא כי אלא חמשים דינרין ממטבע פלוני חייב, ואף דבכה"ג אין הודאתו כלל על התביעה, שהרי הלה תובעו ליתן לו דינרים ממטבע פלוני, ואין מתקיים תביעתו במה שנותן לו דינרים ממטבע אחר.

ולפ"ז הרי י"ל, דבכה"ג שטענו מטבע פלוני והודה לו במטבע אחר יהא חייב שבועה, אף אם אין המטבע שתבעו יתר ב' כסף על ערך המטבע שהודה לו, שהרי אף שהודה לו במטבע אחר, מ"מ חשיב זה ככפירה על כל המטבע שתבעו, ואיכא כפירת ב' כסף.

והנה אמנם לפ"מ שנקטו האחרונים שהבאנו בסימן ? דכל הא די"ל דטענו חטים והודה לו בשעורים יתחייב אף בשאין הפרש ב' כסף ביניהם הוא רק להצד דפטור מדמי שעורים, הרי ממילא דבטענו מטבע פלוני והודה לו במטבע אחר, דחשיב כהודאה ממין הטענה ולא מיפטר ממה שהודה לו, ודאי ניבעי שיהא המטבע שתבעו יתר ב' כסף על המטבע שהודה לו.

אך יש מקום לדון, דאף דס"ל לרש"י דטענו מטבע פלוני והודה לו במטבע אחרת חשיב כהודאה ממין הטענה לחייב שבועה, מ"מ חשיב כטענו חטים והודה לו בשעורים ליפטר מדמי שעורים, וזה לפמש"כ בביאור הגר"א סימן ת' סק"ח, ז"ל, ואם טען כו', ול"ה הודאה שלא ממין הטענה כמ"ש בב"מ ק' א' בטוענו דמי כו', ה"נ טוענו שנתחייב לו דמים בשביל היזק של שורו זה אומר בכך וזה אומר בכך, ודוקא לענין זה שיפטר אף מהקטן מדמי גמ' לחטין ושעורים דחד טעמא להו משום מחילה או משטה וכיוצא, עכ"ל, ולפ"ז י"ל דה"נ בטענו מטבע פלוני והודה לו במטבע אחרת, אף דכל מין מטבע א' הוא, מ"מ כיון דהוי חיוב אחר, ה"ה פטור מדמי מה שהודה לו.

ולפ"ז שפיר י"ל דבכה"ג שטענו מטבע פלוני והודה לו במטבע אחרת, חשיב ככפירה על המטבע שתבעו, וכל שתבעו מטבע בשווי ב' כסף ה"ה חייב שבועה, ולא בעינן שיהא המטבע שתבעו יתר ב' כסף על המטבע שהודה לו.

ואם כנים הדברים, הרי מתישב היטב מה שפירש"י במתניתין דאם טענו ב' כסף מטבעות והודה לו בפרוטה חייב שבועה, ופירש הר"ן דדבריו קיימי אף אליבא דרב, וקשיא טובא דא"כ מ"ט הוא חייב, הרי ליכא כפירת ב' כסף, אך אי נימא דכה"ג שהודה לו במטבע אחר, חשיב ככפר בכל המטבע שתבעו, ול"ב שיהא ההפרש שבין ב' המטבעות ב' כסף, הרי דשפיר פירש"י דאם תבעו ב' כסף מטבעות והודה לו בפרוטה חייב, והוי זה אף לדעת רב דבעי כפירת ב' כסף, ודו"ק.

למש"נ במק"א י"ל דכל דברינו בדעת רש"י הם לטעמי' דדינא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור הוא משום דהוי כמחילה, ובזה י"ל דאין לחלק אם הוי מין א' או ב' מינים, אלא כל דבפועל הוי זה תביעה אחרת מחל לו על תביעה זו, אך הרמב"ן וש"ר דפליגי ע"ז, הוא משום דלא ס"ל לטעמא דמחילה, וע"כ שפיר י"ל דכל דהוי מין א', ליכא גם לדינא דטענו חטים והודה לו בשעורים פטור מן השעורים, כיון שהודה לו על מה שתבעו, ודו"ק.

1. ואמנם בד' התוס' מבו' דס"ל דשיעור ב' כסף הוא בב' כסף טבועין, ועי' חי' הרי"מ סימן פ"ח סק"ו שדן לומר דלגבי ב' כסף סגי במשקל ב' מעות שאין טבועין, והוכיח כן ממש"כ הגאונים דפרוטה הוא משקל חצי שעורה כסף, עיי"ש, ועי' חזו"א סימן ט"ז סק"י, וכתב שבד' התוס' מבו' דבעינן ב' כסף טבועין.

   ועי' עוד בתומים שנקט דבב' כסף צריך שיהא טבוע, וכן הביאו מל' התשב"ץ ח"ב סימן רצ"ב וח"ג סימן קצ"ה וסימן ש"ג.

   והעירוני שכן נ' מד' הרמב"ן שכתב דכסף דקרא הוי דבר חשוב שהוא יוצא בהוצאה ומעה הוא המטבע הפחות היוצא, אך באמת הרמב"ן בסוגיין בתו"ד כתב, ז"ל, שמי שתובע לחבירו ב' כסף יש לי בידך, רצונו לומר כסף יש לי בידך "משקל ב' מעין" או ב' מעין בעצמן, עכ"ל, והרי להדיא דלדינא דב' כסף סגי בנסכא במשקל ב' מעין וכמש"נ בדעת רש"י, אך יש לדחוק, דס"ל דאין שו"פ באותו חיסרון, ולשיעור ב' כסף סגי בב' כסף חסר פחות מפרוטה, וכמו שדנו התוס', ובעכצ"ל דכיון דאף מעה שאינה טבועה הוא דבר חשוב, כיון שהוא יוצא בהוצאה ע"י שיטביעוהו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ולהאמור צ"ע במש"כ הר"ן בדעת רש"י במתניתין דס"ל כדעת הרשב"א דהגם דקי"ל כרב דבעי' כפירת ב' כסף, אפ"ה קי"ל כשמואל דמתני' דוקא קתני, וצ"ע דלכאו' כל ד' הרשב"א אינם מתישבים רק אם נפרש דמש"א לימא תיהוי תיובתא דרב, קאי על הא דס"ל לרב דשוה קתני, אך לא מותבינן מינה על הא דס"ל לרב דבעי' כפירת ב' כסף, אך לפ"מ שפירש"י דקאי התיובתא על הא דבעי רב כפירת ב' כסף, א"כ היאך נימא דקי"ל דמתני' דוקא קתני, הרי אמרו בגמ' דאי מתני' דוקא קתני הוי זה תיובתא דרב, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)