פרק א
קטגוריות: ש_ס / ח מעשר שני / מעשר שני עניינים - הרב מאיר קאופמן

בס"ד ח' אלול ס"ח

**פרק א**

**משנה א**

א]מבואר במתניתין דמע"ש אין מוכרין אותו וביארו בראשונים שזה כר"מ אמנם בירושלמי מובא אמוראים שזה גם לר"י או כדי שלא יזלזלו בו או כדי שכולם יעלו לירושלים לאכול מעשרותיהם ועיין מה שכתבנו משנה ז' סק"ח

**בדין מתנה במע"ש לר"מ**

ב]מבואר במתניתין שאין נותנים אותו מתנת חינם ועיין בירושלמי שלמאן דאמר מתנה לאו כמכר זה כפשוטו אמנם למ"ד שהוא כמכר זה רק אם הוא מזמינו והנה הביאו הראשונים לעיל בדין של אין מחליפין אותו שאם מחליפין בצורה שזה לא מחייב בבי"ד אין בזה בזיון למע"ש ומותר אמנם כל זה אם מתנה מותר אבל אם מתנה אסור וודאי שזה לא יעזור והר"מ פסק שמותר לתת מתנה ולכן פסק שגם החלפה כנ"ל מותר אמנם לענין מתנה אפילו שאין בזה איסור מצד בזיון המע"ש אבל לא חל המתנה למאי דקי"ל מעשר שני ממון גבוה ולכן אי אפשר לקדש בזה אשה וכן הוא ברמב"ם אמנם עיין שנות אליהו פ"ד מ"א שמשמע שאם מתנה לאו כמכר יכול גם להקנות במתנה וכן הוא בירושלמי פ"ד ה"ב לעניין שיחשב שלו שיוכל להוסיף חומש שאם מתנה לא כמכר חשיב שלו וצ"ע הטעם ועיין תו"ז ועיין מה שביארנו סימן ב' סק"ח

ג]**ולא שוקלין כנגדו:** עיין ירושלמי שדנו באחין שירשו מע"ש האם מותר לשקול כדי לחלוק והר"ם פסק לאסור והראב"ד פסק להיתר

**בדין איסור הנאה ממע"ש**

ג.ב]עיין נוב"י וכן האריך במנחת ברוך דמעשר שני אסור בהנאה ורק למוכרו כדי לאוכלו מותר כיון שהרי לאכילה זה מותר ה"ה למכור דבר זה והנה מבואר כאן שאין שוקלין כנגדו ובגמ' מבואר שזה מצד בזיון ועיין מנח"ב שכתב שכל מה שזה מצד בזיון שעושה כדי לחלל על מעות אחרות שבזה אמרינן מצוות לאו להנות ניתנו אמנם עיין ר"ש כאן מפורש שגם לצורך חולין זה רקר אסור מצד בזיון וצ"ע

ד]**אין ממשכנין אותו:** עיין רמב"ם שפסק ע"פ הירושלמי שאם משכן מוציאין מידו

**משנה ב**

א]עיין ר"ש שמעשר בהמה אסור למוכרו חי אפילו בע"מ מדאוריתא וברמב"ם מבואר שבבע"מ זה רק מדרבנן עוד מבואר בר"ש שבעצמותיו מותר כיון שכתוב בו ברכה ובפשוטו הכונה שגם למוכרו מותר וכונת הדרשה שהברכה בזה שהוא יכול לסחור בזה אמנם במלאכת שלמה ביאר שקידושי אשה זה ברכה שהשרוי ללא אשה שרוי ללא ברכה וצ"ע שהרי בגמ' בבכורות מפורש שמותר גם למוכרם

**בדין חילול על אסימון**

ב]**אין מחללין מע"ש על אסימון:** דעת ר"ת שזה מטבע שאינו יוצא והקשה הר"ש שהרי זה ההמשך כמבואר בירושלמי לכן ביאר כרש"י שזה מטבע ללא צורה ובתוס' בב"מ כתבו שהוא יוצא ע"י הדוחק בהוצאה ובירושלמי מבואר שזה חתיכת כסף ולפ"ז לכאורא צ"ל שהמשנה בתחילה אומרת דבר שאין לו צורה כלל שהוא פשוט ואח"ז מוסיפה שגם אם יש לו צורה אבל כל שזה לא יוצא לא מחללים על זה ולפ"ז היה מקום לומר גם לר"ת שאסימון זה לא יוצא מחמת שהצורה שחוקה וכדו' וזה יותר פשוט ואח"ז המשנה מוסיפה שגם אם הצורה מצוינת והיתה פעם יוצאת בהוצאה ורק היום נפסלה אי אפשר לחלל

**בביאור החיסרון דמטבע שאינו יוצא**

ג]**ולא על המטבע שאינו יוצא:** מבואר שמטבע שיש עליו צורה אפילו שפעם היה יוצא בהוצאה אם היום הוא לא יוצא בהוצאה לא מחללים עליו ובטעם הדבר הרמב"ם ביאר וז"ל לפי שאמר ה' ונתת הכסף בכל אשר תאוה נפשך צריך שיהיה אותו הכסף שאפשר להוציאו בכל מאכל שירצה עכ"ל וכן ביאר בפ"ד ה"י וברש"י בב"ק צ"ז: וכן בראב"ד וברשב"א שם ביארו שזה לא נחשב כסף צורה כיון שזה לא יוצא ע"י צורתו והנה מבואר שם בגמ' שגם מטבע שלא יוצא במקום זה ויוצא במקום אחר אם מלכויות מקפידות זה על זה אי אפשר לפדות ובראב"ד שם ביאר שזה אותו חיסרון אמנם רש"י כתב שם וז"ל הואיל ואינם יוצאות מיד במקום שהן שם דבעינן מצוי בידך עכ"ל דהיינו שס"ל שכיון שזה יוצא במקום אחר כה"ג יש לו את המעלה שהוא חשוב מחמת צורתו אלא שיש בזה חיסרון של אינו מצוי בידך והכונה שצריך שמעלת הצורה תהיה מצויה בידו

ולכאורא נראה שאפילו שהראשונים נתנו טעמים נפרדים אבל זה וודאי שהיום ההלכה שיהיה לזה שם מטבע בדיני התורה וכלשון הרשב"א שם ומחלוקתם מהו המקור לזה ובפשוטו דבר זה מוכרח בגמ' שם שהגמ' מדמה את זה לדיני הלואה לשמואל שיכול לתת לו מטבע שיוצא במקום אחר ושם הכונה שהתחיב לו מטבע והנידון האם יש לזה שם מטבע וכן הגמ' בב"מ מ"ד: שדנה על חילול כסף על זהב דנה בגדרי פירי וטיבעא ולא לפי אם זה יותר יוצא או פחות וצ"ע בזה

**הערות בסוגיא דב"ק במטבע שנפסל**

ד]מבואר בגמ' שהמלוה את חברו על המטבע ונפסלה המטבע רב אמר שנותן לו מטבע היוצא באותה שעה ושמואל ס"ל שיכול לומר לו לך והוציאו במישן ור"נ אומר שכל זה אם יש לו דרך ללכת למישן והגמ' שואלת מברייתא דמבואר שמטבע שיוצא במקום אחר אם לא נפסל בכל העולם אפשר לחלל עליו וקשה על ר"נ דמשמע אפילו אם אין לו דרך ללכת לשם והגמ' עונה שמדובר בשאין מלכיות מקפידות זו על זו ועיין בעה"מ שהקשה למה הגמ' לא שאלה על רב ותירץ שרב תנא ופליג אמנם הראב"ד הובא ברשב"א תירץ שבדעת רב יתכן שהוא מודה שיש לזה שם מטבע ולכן לעניין מע"ש וודאי אפשר לחלל על זה ורק לעניין הלואה זה אומדנא שיתן לו מטבע היוצאת באותו מקום וכל הקושיא לשמואל שאין כאן אומדנא גם לעניין פרעון אלא שיפרע לו דבר שיש לו שם מטבע וזה אותו נידון של מע"ש

**האם רב דיבר רק במלכיות מקפידות**

ה]והגמ' עונה שמדובר באין מלכיות מקפידות זו על זו ועיין ראב"ד ופסקי הרי"ד שכתבו שלפ"ז גם רב כל דבריו במלכיות מקפידות זו על זו כדי שלא יקשה עליו מהבריתא ויתכן שזה רק לשיטתם שגם על רב קשה ממע"ש אבל לראב"ד הנ"ל שסברת רב זה סברא באומדנא אפלו אם יש לזה שם מטבע יתכן שוודאי עד כמה שזה לא אומדנא של שם מטבע א"כ צריך מטבע היוצא באותו מקום וצ"ע

**בהא דמועיל שיש לו דרך למישן לענין מע"ש והאם יש דין חפצא של מטבע במעשר שני**

ו]הגמ' מביאה ברייתא שכתוב שאין מחללין על מעות של א"י והם בבל ולא על מעות של בבל והם בא"י אבל אפשר על מעות של בבל והם בבל והגמ' שואלת הרי יש לו דרך ללכת לא"י ולמה שלא יחללו על מעות של א"י והם בבבל עכ"ד הגמ' ומבואר שהסברא של אית ליה דרכא למישן זה סברא גם לעניין מע"ש וצ"ע כיון שהנידון אם יש לזה שם מטבע לא מסתבר שזה תלוי בו עצמו וששיך לומר שלגבי אדם זה יש לזה שם מטבע והיה מקום לומר שזה תלוי האם אנשים הולכים מכאן למישן אמנם לשון הגמ' אע"ג דסופו למיסק להתם ומשמע שזה תלוי בו וצ"ב ועיין לקמן מה שהבאינו מהר"מ שנקט שזה לא תלוי איפה הכסף אלא איפה האדם וצ"ע כנ"ל ולכאורא משמע שאין יסוד הדין כמו שביארנו מקודם שצריך שם מטבע אלא שצריך חפצא שהמחלל יכול להשתמש בו להוצאה וכל שהוא במצב זה זה עוזר

אמנם עיין ב"מ מ"ה: לעניין לחלל כסף על זהב זה רק אם זה פירי אטיבעא אבל אם זהב זה פירי אי אפשר לחלל עליו ועיין סימן א שהארכנו שיש ראשונים שזה רק דרבנן ויש ראשונים שלמסקנא אין דין אלא כל שהוא יוצא בהוצאה אפשר לחלל עליו ועיין רעק"א שם

והראוני דבס' המקח ורה"ג גרס שקושית הגמ' איך אפשר לחלל בשל בבל בבבל ועל זה הגמ' עונה בשאין מלכיות מקפידות זו על זו דהיינו דקושית הגמ' שצריך שזה יהיה מטבע לגבי א"י והגמ' עונה שזה מטבע כי אין מקפידות וכו' ולפ"ז משמע שלא עוזר לעניין מע"ש אית ליה דרכא למישן אמנם יתכן שהגמ' נקטה דמי אומר שהוא יעלה למישן

**בקושית הגמ' משל א"י בבבל האם זה רק לר"נ**

ז]בעיקר קושית הגמ' עיין רשב"א שהקושיא על שמואל גם אם לא כר"נ דבפשוטו מדובר שמלכיות מקפידות זו על זו אבל לא בחשי ולכן לא יכול לפדות רק אם זה יוצא באותו מקום ובבבל יכול בשל בבל שהרי זה יוצא באותו מקום וגם זה ראוי להגיע לא"י ורק לשמואל קשה ואפילו לר"נ אמנם תוס' נקטו שהקושיא רק לר"נ ובתור"פ נראה שכך גרסו בגמ' ובתוס' דידן נראה שמקורם מלשון הגמ' אע"ג דבעו למיסק לא"י ועיין מהרש"א ומהרש"ל מה שביארו בכונתם וע"ש בתוס' שביארו דללא ר"נ היה מקום לומר שכל דברי שמואל כי זה היה פעם מטבע במקום זה משא"כ אם זה לא היה מטבע ולפ"ז לא קשה ממשנה זו וכנ"ל ורק כיון שר"נ ביאר שזה מצד שיש לו דרך לשם א"כ זה לא קשור למה שהיה לזה שם מטבע כאן דאין צירוף בין הסברות א"כ קשה מהבריתא וע"ש

**ביאור קושית הגמ' שלא יוכלו לפדות בכסף בבל בבבל**

ח]הגמ' עונה שמדובר שמלכיות מקפידות זו על זו ושואלת א"כ איך אפשר לפדות בשל בבל על של בבל והגמ' עונה דזבין בהמה וממטי להתם והקשו הראשונים הרי אסור לקנות בהמה מחוץ לירושלים ותירצו או שזה כר"מ שאפשר או שפה שאין צורה אחרת גם רבנן מודים ובראב"ד בהשגות כתב כי בדיעבד זה מחולל אמנם עיין בחידושי הראב"ד שכתב וז"ל כיון דכי זבין בהמה אפשר דמסיק לה התם כסף צורה קרינן ביה עכ"ל וצ"ב הרי גם אם לא היה אפשרות להביא לשם וודאי שזה כסף צורה במקום זה ובאמת צ"ע כונת הגמ' ומבואר שכיון שמטרת התורה שיפדה על מעות שע"י זה יוכל להגיע אם הדבר לירושלים א"כ כל שהוא לא יכול להגיע אי אפשר לחלל ובפשוטו זהו דין דמשנה ה' דאם אדם מחלל על פירות שלא יכולים להגיע לירושלים לא חל הפדיון ובפשוטו לשון התורה שהמטרה שיפדה על כסף ויעלנו לירושלים ושם יפדנו ולפ"ז כל שלא יכול לעלות הכסף לירושלים לא יוכלו לפדות על זה אמנם א"כ לא יעזור תירוץ הגמ' שזבין בהמה וכו' וצ"ע

והנה מבואר בירושלמי דאי אפשר בזמן הזה לפדות על פירות כיון שאין אפשרות אכילה וצ"ע א"כלמה על מעות אפשר ומבואר לכאורא שבזה אין כלל זה אמנם הרי בחילול על פרוטות זה מועיל מדין חילול על פירות והרי גם זה בפשוטו מועיל בזמן הזה וצ"ב

**בדין אין מקפידות וכו' לעניין הלכה ובגדר הדברים**

ט]בפשוטו מבואר בגמ' שבמלכיות שאינם מקפידות זו על זו לכו"ע אפשר לחלל על זה ואין חיסרון וצ"ע שהרמב"ם בהלכות מלוה ולוה לענין נפסלה המטבע רק תלה באיכא דרכא למישן וכן בהלכות מע"ש לא הביא חילוק זה וכן הראב"ד בהשגות פ"ד שהביא סוגין לא הביא חילוק זה והנה הגמ' בהמשך שואלת הרי התקינו שיהיו כל המטבעות יוצאת בירושלים והגמ' דוחה שזה רק מתי שיד ישראל תקיפה על העכו"ם ועיין לחם משנה שלפ"ז יתכן שמיושב הבריתא שהגמ' שאלה בתחילת הסוגיא שמועיל לחלל במטבע שיוצא במקום אחר דכל המטבעות יוצאות בירושלים ולפ"ז אין מקור שאם אין מלכיות מקפידות זו על זו ולכן לא העתיק הר"מ חילוק זה ועיין יש"ש שהאריך בקושיא זו

והנה השו"ע חו"מ ס' ע"ד לא כתב החילוק בין מלכיות מקפידות זו על זו אמנם הש"ך הביאו והוסיף בשם המהרש"ל שזה דוקא אם מצויים שם סוחרים ממקום אחר ולכאורא הכונה שס"ל שכל המעלה שאין מלכיות מקפידות שא"כ זה חשיב כסף שיוצא בהוצאה שיכול לקנות מסוחרים וכן הוא לשון התוס' שם ד"ה אי וז"ל כשאין מלכיות מקפידות אם נראות מטבע של מלך אחד במדינתו של זה הילכך באים בני מלכיות אחרת כאן ומוכרין בהמתם במטבע שלהם ויכול הוא להוציאם בירושלים לבני שאר מדינות עכ"ל אמנם עיין פסקי הרי"ד שכתב שכיון שיכול להחליף כסף זה אם כסף של המקום אם אנשים אלו זה עצמו סיבה שיחשב יוצא בהוצאה ובחידושי הראב"ד ביאר שיכול לשולחם לקנות אם זה דברים במדינה האחרת [וצ"ל שזה לא כמו באית ליה דרכא למישן שרק לשמואל זה עוזר ששם רק הוא עצמו יכול ולא יכול לתת לאנשים אחרים] אמנם הבאינו לעיל את לשון הר"מ שהטעם שצריך מטבע היוצא שצריך שיוכל להוציאו בכל מאכל שירצה ולכאורא צריך א"כ שיוכל לקנות אם זה מסוחרי אכילה ויתכן כונת הגמ' שהסוחרים יקחו כי יכולים להחליף אצל אנשי המדינות האחרות שנמצאים כאן ולכאורא איכא בזה נפק"מ למטבעות דולרים שוודאי שלאדם מאמריקא מוכן לקחת את זה אבל אין כאן סוחרים שמוכרים בכסף זה ובפרט מידי דאכילה וצ"ע שסתימת הגמ' שכה"ג זה עוזר

**ביאור שיטת הר"מ שתלוי במקום עמידת הבעלים של הכסף**

י]בפשוטו מסקנת הגמ' שכסף של א"י בבבל אין לפדות אם לא שאיכא וכו' וכסף של בבל בא"י אי אפשר לפדות אמנם הרמב"ם כתב ע"פ הירושלמי שזה תלוי איפה הבעלים נמצא שאם הוא בא"י ורוצה לחלל על כסף של בבל שנמצא בבבל הוא לא יכול ואם הוא בבל ורוצה לחלל על כסף של א"י שנמצא בא"י הוא לא יכול אמנם אם הוא בבל ויש לו כסף של בבל בא"י הוא יכול לחלל דהינו שהקובע האם יש לזה שם של כסף לא תלוי במקום עמידת הכסף אלא במקום הבעלים ועיין ביאור הגר"א שביאר הירושלמי בדרך אחרת ולפ"ז אין מקור לדברי הר"מ והנה בפשוטו זה נסתר מסוגין וביאר המרכה"מ דזה גם כוונת הבבלי ולפ"ז צ"ל שכונת הגמ' לשאול למה אם הבעלים בבבל וזה מעות של א"י הוא לא יכול הרי גם אם זה אצלו יש לזה שם מטבע כי הוא הרי יעלה לא"י ושם זה מטבע ולכאורא א"כ צ"ע תירוץ הגמ' שמלכיות מקפידות אבל כאן שלמעשה הכסף כבר בא"י אין חיסרון זה וצע"ג ובפשוטו צ"ל שפסק כירושלמי נגד הבבלי כדרכו בכל מקום ולפ"ז למאי דנקטו הראשונים לפסוק כבבלי נגד הירושלמי אין הלכה כהרמב"ם וכן נקט החזו"א לדינא

אמנם עיין לעיל סק"ו שהבאינו גירסת הרא"ג שקושית הגמ' איך בשל בבל בבל מחללים הרי זה לא מטבע בא"י והגמ' עונה בשאין מקפידות ולפ"ז לא קשה מהגמ' על הר"מ דאין כזו קושיא אמנם הר"מ לא העתיק שדוקא באין מלכיות מקפידות ויתכן שגרסו תירוץ שני כי זבין בהמה ולפ"ז דין זה הוא תמיד

**בחידוש הרשב"א שצריך שהמטבע יצא במקום הפירות**

י"א]בפשוטו לא מצאנו אלא שתלוי או במקום המטבע או במקום הבעלים אמנם עיין רשב"א לקמן צ"ח. בתוך הדברים שצריך שהמטבע יצא במקום המטבע וכן במקום הפירות דהינו שצריך שיהיה לזה שם מטבע גם ביחס לפירות ועיין רש"י שכתב שהפירות לא משנה איפה זה ובפשוטו משמע שגם אם הכסף לא יוצא במקומם וצ"ע

**בהא דפסיקא ליה לגמ' שכל מחלל עולה מבבל לא"י**

י"ב]בעיקר קושית הגמ' במחלל על מעות של א"י בבבל הרי הוא עולה לא"י צ"ע מאן מפיס שהוא עולה הרי אין חיוב עליה לרגל מחו"ל ואת המעות ישאיר או שיתן לאדם אחר שעולה לשם וצ"ל שכיון שמעות אלו דינם לעלות לירושלים ולהגיע לשם ע"י או מישהו אחר חשיב איכא דרכא להתם

**בדין פדיון על מעות שאינם ברשותו**

י"ג]מבואר במשנה שאין לפדות על מטבע שאינו ברשותו ובגמ' בב"ק מבואר שזה כגון שנפל לו מטבע לים וצריך בר אמוראה להוציא את זה או שזה בהר המלך או בקסטרא וביאר רש"י שזה מקומות רחוקים ויש סכנה להגיע לשם ואין שיירות מצויות והנה מבואר שם שכה"ג שזורק לים אין זה מזיק ולכאורא הכוונה כמו שביאר הרשב"א שערך הדבר לא ירד ולכאורא חשיב כה"ג ברשותו לעניין הקנאה ושאר דיני התורה ורק כאן יש הלכה שיהיה מצוי ועיין רא"ש שכיון שצריך הוצאה גדולה לקבל את זה חסר בדרגת מצוי

והנה בירושלמי נסתפקו דאם צריך חמישים ריבוא להוציא מהבור ונפל שם מאה ריבוא יכול לפדות בשיעור חמישים ריבוא או שלא יכול כלל והביאור שביחס לפדות במחיר מלא זה לא מצוי בידו כי יצטרך להוציא הוצאות מכיסו בשיעור גדול אבל ביחס לשוי זה כל אדם יתן על זה מחיר זה לכן חשיב מצוי בידו

והרמב"ם סתם שלא פודים על אינו ברשותו ולא ביאר שיש כאן דין מיוחד ואדרבא כתב שאם זה נפל לבור אפשר לפדות על זה אם יכול להוציאו ולא התנה שזה לא יעלה ממון ועיין אחרונים וצ"ע

ועיין בהגהות יעב"ץ בב"ק שם שביאר שקסטרא זה כעין בנק שזה שמור ויש שעות שאי אפשר לקבל הכסף וחשיב אינו מצוי ולכאורא כיון שהראשונים לא ביארו כך אלא רק דברים שמחסרים בשליטה של הבני אדם וכאן אדרבא זה צורת השמירה א"כ וודאי שזה לא חיסרון

ובריבמ"ץ נראה שביאר שבמקומות אלו זה לא ברור שזה נמצא ורק לכן זה חיסרון וכן משמע קצת בר"ש וצ"ע

**בדין מטבע שנפסל או עשאו כלים האם פוקע מזה קדושת מעשר שני**

י"ד]יש לעיין בחילל על מטבע ונפסלה האם פוקע מזה קדושת מעשר שני דלכאורא כמו שאי אפשר לחלל על כזה דבר גם לא יכול להישאר על זה קדושת מע"ש והרי מצאנו ששמן שהבאיש פוקע מזה קדושת מע"ש כמבואר ברמב"ם פ"ג הי"א ומקורו בירושלמי וסתימת הדברים שלא פוקע

והנה השו"ע סי' של"א בסופו כתב שיתכן שהיום אפשר לפדות אפילו על אסימון וחזינן ששיך בעצם שיהיה קדושת מעשר שני על דבר זה ולפ"ז וודאי שלא יפקע אמנם דברי השו"ע צ"ע שהתורה למעשה הצריכה מעות של צורה והשו"ע עצמו כתב לא לסמוך על זה

ומצאתי במקד"ד שהביא תוספתא במעשר שני פ"ב הל"ז וז"ל מע"ש של זהב שעשאו כלים אין לו פדיון ואם היה של כסף הרי זה מותר עכ"ל וביאר הנ"ל שזה כר"ד שמחללים על אסימון ומבואר בירושלמי שזה גם על חתיכת כסף משא"כ בזהב ולכן כסף אפשר עדיין לחלל וזהב לא והנה משמע שזה נשאר קדוש בקדושת מע"ש אלא שיש כאן נידון האם אפשר לחללו על פירות וצ"ב

והנה מצאנו שפירות שלא יכולים להגיע לירושלים אי אפשר לחלל עליהם אבל קדושה לא פוקעת ויתכן שה"ה כאן אמנם נראה שזה לא דומה כלל דשם מצד עיקר הדין קדושת מע"ש הוא על אוכלים ומה איכפת לן שזה לא יכול להגיע לירושלים ורק בפדיונם על כסף שם כל הטעם שחידשה התורה כזה דבר כדי שע"י זה יוכל להגיע לירושלים ולכן אם זה לא יכול להגיע גרע משא"כ כאן הרי זה לא אוכל אלא שנתחדש קדושה על חפצא של מטבע ולא על בהמה טמאה וכדו' וכל שזה נהיה דבר אחר שהוא לא מטבע גרע וכמו אם זה הבאיש ואולי גם הדין שמן שהבאיש זה רק בדבר שקדוש מחמת עצמו ולא אם חיללו עליו וצ"ע

אח"כ מצאתי ברמב"ם פ"ב ממעשר שני ה"ב דבזמן הזהמחלל על פרוטה ומשליכה לים המלח ולכאורא יכול להשחית הצורה של המטבע ויפקע הקדושה ומבואר שזה לא עוזר ויש לעין היום שכל השוי זה היוצא בהוצאה אולי כה"ג כן פוקע וצ"ע

**משנה ג**

**בביאור הדין דיצא העור לחולין ובגדרי הבלעה**

א]מבואר במשנה שהקונה בהמה ממעות מע"ש יצא העור לחולין וכן בכדי יין במקום שהדרך למוכרן סתומות יוצא הקנקן לחולין אבל במקום שהדרך למוכרן פתוחות לא יצא הקנקן לחולין

והנה מקור הדברים מבואר בגמ' בעירובין כ"ז: בן בג בג אומר בבקר מלמד שלוקחין בקר על גב עורו וכן צאן אגב גיזותיה וכן יין אגב קנקנו וכן תמד משהחמיץ דהינו המים אגב היין שבו ובפשוטו הכוונה שלולי פסוק כיון שאי אפשר לקנות בכסף מעשר שני אלא מידי דאכילה ועור וקנקן אינו מידי דאכילה ממילא היה צריך לשלם מכסף מעשר שני בעד בקר חוץ ממחיר העור וכן בשאר הדוגמאות ובאה התורה וחידשה שאפשר לשלם מכסף המעשר שני גם את מחיר העור ויש לעיין האם התחדש שכה"ג באמת חל קדושה גם על העור כל זמן שהוא טפל לבקר ורק כשנאכל הבשר כשהוא לעצמו פוקע ממנו דין המעשר שני או שוודאי שלא חל עליו קדושת מעשר שני שהרי זה לא אוכל אלא הגדר שהתשלום על כל הדבר נחשב ששולם רק בעד האוכל שבו ורק על זה התחלל

וכן הוא פשטות הגמ' שם שאומרת שמים ומלח שיש בהן שמן אפשר לקנות בהבלעה את המים בדמי השמן והגמ' מביאה מקור לדין הבלעה מהדין של בקר אגב עורו ובפשוטו הלשון הבלעה הוא כמו בסוכה ל"ט. שמבליע דמי האתרוג בלולב דהינו שהתשלום רק על הלולב ועיין לשון רש"י וז"ל בהבלעה בשביל המים והמלח קנה השמן ביוקר והבליע בו דמיהן ומבואר כנ"ל שחשיב ששילם ביוקר על השמן וכן הוא ברמב"ם פ"ז ה"י וז"ל ערב מים ומלח אם נתן בהם שמן הרי הן כמורייס ולוקח מהן בכסף מעשר ומבליע דמי המים והמלח בדמי השמן עכ"ל ומבואר כנ"ל ובפשוטו זה אותו דין הבלעה של בקר דהרי הגמ' לומדת את זה משם

ובר"ח שם כתב מפורש שזה הגדר גם לעניין בקר וז"ל כגון שנתן שמן על גבי המליח והבליע לו דמי מים ומלח בשמן פ' ששוה השמן לבדו חצי איסר וא"ל הריני קונה מאצלך השמן לבדו באיסר והמים והמלח בחינם ומנ"ל דכי האי גונא שרי דתניא בן בג בג אומר וכו' בבקר מלמד שלוקחין בקר אגב עורו פ' מבליע דמי העור בבשר עכ"ל ומבואר שגם בבקר זה הבלעה גמורה ומשמע באותו אופן וכן עיין בפיה"מ במשנתינו שביאר וז"ל יצא הקנקן והעור לחולין אין זה אלא כשהמוכר אינו יודע לסחור ואינו סבור שמכר אלא את הבשר והיין בלבד ואינו משגיח בעור ולא בקנקן ולפיכך יצא לחולין לפי שלא קנהו במעות מעשר שני עכ"ל הרי מפורש שהטעם שיצא לחולין כי באמת לא שילמו עליו ממעות מעשר שני והוא ממש כהבלעה דהגמ' בסוכה והנה מעיקר דברי הירושלמי אין זה מוכרח דיתכן שההבדל שבאומן דעתו על הקנקן והוא לא נטפל ולכן אין בזה הקדושה כדבר טפל או שכה"ג זה כאילו מקח נפרד ולא שייך לדון את זה כמקח אחר

**יוכיח מהריטב"א והראב"ד שיש קדושת מע"ש על העור**

ב]אמנם עיין לשון הריטב"א עירובין כ"ז. ד"ה אמר וז"ל והא קמ"ל דאגב שמן שהוא פרי יכול ליקח בכסף מעשר המים והמלח שבו עכ"ל ומשמע קצת שהתשלום על הכל ונתחדש שחל על הכל קדושת מעשר שני כדבר אחד ולפ"ז רק מתי שהופרד העור מהבשר פוקע ממנו הקדושה דכל הדין של מעשר שני מתי שהוא אגב הבשר ונפק"מ כדלקמן שאם יפדו אותו על כסף כגון ביין שנטמא יצטרכו לשלם גם בעד העור והקנקן ועיין ראב"ד פ"ח ה"ב שכתב וז"ל ואם רצה להחמיר על עצמו ולמכור במדה א"א פרוש שמדקדק על היין שישוה את מעותיו בלא הבלעת הקנקן הרי הוא חולין שלא חלה עליו קדושת המעות עכ"ל ומשמע שאם מוכר סתם קנקן סתום אם יין חל קדושת המעות על הקנקן וכנ"ל וכן האריך ביתרון האור בפירקין

**יוכיח מהראשונים פ"ג שחל קדושת מע"ש על הקנקן**

ג]והנה מבואר לקמן פ"ג מי"ב דאם היה חביות יין סתומות ועישר מע"ש על היין שבתוכם קנה מעשר וביארו הר"ש והרא"ש וז"ל נתפס הקנקן בקדושת מעשר וטעון חילול כמו היין אם בא לחללו על הכסף עכ"ל והביאו שם מהירושלמי שזה כמו שבקנה ממעות מעשר שני חביות סתומות הקנקן נטפל ליין ה"ה כאן ולכאורא הדמיון דכמו ששם חל עליו קדושת המעשר אגב היין כך כאן אבל אם שם זה רק דין של הבלעה אבל הוא לא נתפס בקדושת מעשר א"כ מה זה שייך כאן ומצד עצם המשנה היה אפשר לבאר שזה רק הלכה שכשמחללים את היין צריך לחללו כמחיר אם הקנקן כמו כשיפדו אותו אחרי זה בירושלים אמנם בלשונות הראשונים מפורש שהוא עצמו קדוש וכלשון המשנה קנה מעשר ומדויק בלשונם שלא כתבו נפק"מ לאחר שיגמר היין דבזה אדרבא זהו הדין של אגב קנקנו שזה יוצא לחולין ודו"ק וצ"ע בכ"ז

**בביאור תוס' במנחות פ"ב. בביאור הילפותא**

ד]ועיין תוס' במנחות שהביאו את לשון הגמ' שם שבבהמה לבשר תאוה לא יצא העור לחולין ודייקו שבקונה חיה לבשר תאוה יוצא העור לחולין [וצ"ע מה הנידון הרי זה משנה מפורשת] וכתבו המקור מהגמ' בעירובין שאפשר לקנות יין אגב קנקנו ודחו שאולי הפסוק בא לומר שהמעות מתחללים על גבי העור והקנקן אבל באמת הם קדושים וזה לא יוצא לחולין ויש מקום לדקדק קצת שגם למסקנתם זה גדר הדרשא אלא שבאכילת הבשר פוקע הקדושה מהעור ואינו מוכרח

**יוכיח מהראשונים שגם במקומות שלא יצא הקנקן לחולין הגדר שהוא עצמו קדוש**

ה]והנה לכאורא גם אם נימא כנ"ל כל זה דוקא לאחר הפסוק שאפשר להבליע העור בבשר או הקנקן ביין אבל לולי הפסוק וודאי שזה לא היה נתפס בקדושת מעשר שני שהרי זה לא אוכל וכן במקומות שמבואר שלא יצא הקנקן לחולין כגון בכדי יין פתוחות או באומן שם וודאי שאין הקנקן קדוש אלא שהדמים שנתנו בעדו נשארים קדושים ואסור לשלם בעדו בכסף מעשר שני וכן הוא ברש"ס ובמלאכת שלמה

אמנם עיין רש"י בעירובין שם וז"ל בבקר ללמדך שלוקחים בשר אגב עורו ויצא העור לחולין ואין צריך למוכרו ולחזור ולאוכלו בירושלים עכ"ל ומבואר שלולי הדרשא זה היה קדוש בקדושת מעשר שני גם לאחר אכילת הבשר ולפ"ז התחדש כנ"ל שזה הבלעה גמורה ושזה מעולם לא נתקדש או שכה"ג שזה ממש טפל כל קדושתו כשזה טפל לבשר וכנ"ל ולשון זה הובא בריטב"א ובעוד ראשונים עין קובץ שיטות קמאי שם ובאמת שכן הוא פשטות לשון המשנה לא יצא הקנקן לחולין ומשמע שהקנקן עצמו קדוש ולא שיש דין כמו בברח המוכר לאכול כנגד המעות שהביא לו ועיין מ"ד סלי זיתים וענבים עם הכלי לא יצא דמי הכלי לחולין וצ"ב למה שינתה המשנה וכתבה לא יצא הכלי לחולין ועיין רש"ש ולנ"ל א"ש שכאן שאין זה צורך הענבים כה"ג אין הגדר שזה נהיה קדוש אלא שהדמים שנתנו בעדם נשארו קדושים

ועיין רש"י כת"י במנחות פ"ב. ד"ה לזבחי שכתב שבקונה בהמה לבשר תאוה דמבואר במשנה שלא יצא העור לחולין שהכונה שהוא מוכר את הבהמה אם העור והכסף שמקבל בעד העור והבשר הוא מעשר שני ומפורש כנ"ל ודוחק לומר שזה דוקא שם לאחר הריבוי דלכאורא שם גדר הדבר שלא יצא לחולין שזה לא בגדר הדין הבלעה וגם אם נדחוק כנ"ל אמנם מבואר שבמקום שנתחדש הבלעה הגדר שהעור עצמו קדוש כל זמן שהוא אם הבהמה

אמנם עיין לשון התוספתא פ"א ה"ח הלוקח חבית בירושלים סתומה אינו צריך לאכול כנגד הקנקן פתוחה צריך לאכול כנגד הקנקן עכ"ל וכן הוא לשון הר"ש במשנתינו והנה לכאורא אם ירצה להשאיר הקנקן יוכל אלא שזה קדוש והלשון צריך לאכול משמע קצת שזה מצד הדמים ששילם נגדו וכדין יאכל כנגדם ואינו מוכרח ואדרבא הלשון כנגד הקנקן נראה כי זה קדוש וכמדומה שראיתי במלאכת שלמה שהכונה כמו בקונה דבר שלא נתחלל שיאכל כנגדם ולפ"ז הוא כנגד המעות וצ"ע בכ"ז

ועיין מקד"ד שהקשה אם נימא כפשוטו שזה עצמו קדוש בקדושת מעשר שני הרי זה לקוח ולא נפדה והנה בעור וכדו' יתכן שכיון שזה לא אוכל אין חיסרון זה אמנם בחיה לשלמים קשה וע"ש שנקט שכל שהחלות קדושה הוא בתור אוכל ולא כסף יש חיסרון זה וע"ש שחידש שבקונה לא ע"מ לאוכלו אין חיסרון של לקוח ע"ש שהאריך בזה

**בביאור המשנה פ"ג מי"ג**

ו]ב"ש אומרים מפתיח ומערה לגת וב"ה אומרים מפתיח ואינו צריך לערות בד"א במקום שדרכן לימכר סתומות אבל במקום שדרכן לימכר פתוחות לא יצא קנקן לחולין אבל אם רצה להחמיר על עצמו למכור במדה יצא קנקן לחולין עכ"ל המשנה ונאמרו כמה ביאורים בראשונים ונבארם בס"ד

**שיטת הר"מ בפיה"מ**

א.עיין רמב"ם שביאר שהרי במכירה רגילה לא יצא הקנקן לחולין ופה שרוצה שיצא הקנקן לחולין ב"ש ס"ל שצריך לערות לגת ולמכור וכה"ג אין מכירה על הקנקן או אפילו אם יתן הקנקן זה וודאי מתנה בעלמא דהרי מוכר לפי כמות מהגת וב"ה ס"ל שמספיק שיפתח החבית דהינו שכיון שהדרך למכור חביות סתומות ואז המכר הוא גם על החבית לכן אם יפתח החבית הוא מראה בזה שלא רוצה למכור הקנקן ועל זה המשנה אומרת שאם הדרך למכור פתוח א"כ אין ראיה מזה שפתח החבית שלא רצה למכור החבית וא"כ היא תהיה קדושה ורק אם ימכור במדה כה"ג אפילו אם הם סתומים כה"ג אין כאן תשלום בעד החבית והיא יצאה לחולין עכ"ד והנה קשה למה צריך לפתוח הרי אדרבא הרי מבואר לעיל שבחבית סתומה החבית יוצאה לחולין ואפשר לדחוק שמדובר באומן שכה"ג תמיד זה לא יוצא לחולין אמנם אם נימא כנ"ל שכל זמן שהיין בפנים יש לזה קדושת מעשר שני ואם ימכרנו צריך לשלם גם בעד זה א"ש שכה"ג גם בסתומות זה קדוש וצ"ע בזה

**שיטת הר"מ בהלכותיו**

ב.אמנם עיין בהלכותיו פ"ח ה"ב וז"ל וכן הלוקח כדי יין סתומות מקום שדרכן להימכר סתומות ממי שאינו תגר יצא הקנקן לחולין לפיכך צריך המוכר לפתוח ראשי הכדים כדי שלא יצא הקנקן לחולין ואם רצה להחמיר על עצמו ולמכור במדה יצא הקנקן לחולין עכ"ל וכתב הראב"ד וז"ל לפיכך צריך המוכר א"א לא ידעתי מה צורך ומה הנאה יש לו אם לא יצא לחולין ולא עוד אלא אם פתח הפסיד שלא יצא לחולין ויאכל כנגד קנקנו עכ"ל דהינו שהרמב"ם הצריך לפתוח כדי שיצא הקנקן לחולין והקשה הראב"ד מה ענין בזה ולכאורא מבואר דעת הר"מ שהדין יציאה לחולין הוא רק בדיעבד ולכתחילה צריך לקנות בצורה שהמעשר שני לא יפסיד וזה או ע"י שיפתח החבית או שימכור במדה שאז אין תשלום בעד החבית וכמו שביאר הראב"ד שם וצ"ע הרי במים ומלח אם שמן התיר לכתחילה ואולי שם שהכל הוא אכילה ויאכל הכל בקדושת מעשר שני זה עדיף

**שיטת הר"ש והרא"ש**

ג.עיין ר"ש ורא"ש שביארו הרישא דמפתיח שזה לענין מן המוקף שכדי שיחשב מהמוקף לב"ש צריך לערות לגת ולב"ה מספיק לפתוח את החביות והבד"א חוזר למשנה הקודמת שבמעשר על יין בחבית סתומה הקנקן נקנה למעשר וכמו שביארנו לעיל ועל זה המשנה אומרת שזה רק בחביות שהדרך להימכר סתומות שכה"ג בחילול יצאו החביות לחולין אבל במקום שדרכן להימכר פתוחות שכה"ג זה לא יוצא לחולין ה"ה כאן זה לא נתפס בקדושת מעשר

והמשך המשנה אבל אם רצה וכו' ביאר הר"ש שאם הוא אומן שכה"ג דינו כמוכר במדה שלא יצא הקנקן לחולין ולפ"ז במעשר על יין בחבית זה לא נקנה למעשר אבל אם רוצה להחמיר על עצמו לנהוג ככל אדם ושהקנקן נתפס בקדושת מעשר שני הוא יכול עכ"ד ולכאורא הוא דוחק גדול שהבמדה הוא עיקר דינו ולא החומרא

וברא"ש ביאר ע"פ דרכו אלא שביאר שאם הוא אומן ורוצה להחמיר על עצמו שהוא כמו הדיוט ושהקנקן יהיה קדוש א"כ כה"ג בירושלים יצא הקנקן לחולין

**בדין תמד**

ז]משמעות הגמ' בעירובין שתמד משהחמיץ זה מדין הבלעה והנה במצא כדי מידתו חלק היין הוא רק טעם ולכאורא לא מצאנו שאפשר לקנות טעם מכסף מעשר שני ואם נימא שגדר ההבלעה שהכל נתפס בקדושת מע"ש א"ש אמנם משמעות הרמב"ם שכה"ג חשיב שהכל הוא אוכל וצ"ע

**משנה ד**

**בביאור הסוגיא במנחות בכונת המשנה לא יצא העור לחולין דעת הר"ש והרמב"ם**

א]עיין גמ' מנחות פ"ב. דנחלקו אמוראים האם המתפיס מעות מעשר שני לשלמים האם קנו שלמים או לא ובטעם שלא חל כי לא אלימא קדושת שלמים למיחל הקדושת מעשר והגמ' שואלת ממתניתין דמבואר דהלוקח חיה לזבחי שלמים לא יצא העור לחולין והבינה הגמ' שהכוונה שחל על הכל קדושת שלמים גם על העור וביאר רש"י שזה הטעם שהוא לא יצא לחולין כי הוא שלמים וצ"ב מה הראיה שחל על זה שלמים ועיין רש"י כת"י שביאר הלכך עורו קדוש ומשמע כונתו שאם היה הדין שאי אפשר להתפיס בו שלמים א"כ חל על זה רק קדושת מעשר שני וממילא היה צריך לצאת העור לחולין כמו תמיד אלא בהכרח שזה קדוש בקדושת שלמים ולכן זה לא יצא לחולין דבתור שלמים וודאי זה חל גם על העור ובבהמה לבשר תאוה מה שלא יצא לחולין ביאר רש"י שם שבאמת זה מעשר שני רק כיון שזה לא דרך מקח לכן לא יוצא העור לחולין אלא צריך לקנות בו מע"ש

והגמ' דוחה אינו בתורת לצאת העור לחולין מ"ט אמר רבה נעשה כלוקח שור לחרישה וברש"י שם וכן בר"ש במתניתין ביארו שהגמ' דוחה שבאמת זה נהיה מעשר שני ולא שלמים ובכל אופן לא יוצא העור לחולין דזה נחשב קניה לא כדרך אכילה כיון שאין שלמים חיה וממילא זה כמו קונה שור לחרישה שבאמת חל על זה מעשר שני אלא שהעור לא יוצא לחולין כיון שהקניה למטרה שהוא רצה לא יכול לחול

אמנם ברא"ש וברע"ב ביארו וז"ל אינו בתורת שיצא העור לחולין דלא קנה מעשר כדאיתא במנחות פ' התודה אמר רבה נעשה כקונה שור לחרישה עכ"ל דהינו דס"ל שבשור לחרישה כיון שזה לא למטרת אכילה לא חל החילול והמקח וה"ה כאן כיון שאין כזה מושג חיה לשלמים זה כמו לא למטרת אכילה ולפ"ז זה גם הביאור בבהמה לבשר תאוה וצ"ל הטעם שרבנן הפקיעו המקח ושלא חל על הבהמה קדושת מעשר שני

ועיין רבינו גרשום ורש"י שם שביארו עוד ביאור שהדמיון לשור לחרישה שכמו ששם זה לא שלמים כך כאן וצ"ע הדמיון

והנה הרמב"ם פסק פ"ז הי"ט שהמתפיס מעות מעשר שני לשלמים לא קנה שלמים ובהי"ח כתב וז"ל לקח חיה לזבחי שלמים ובהמה לבשר תאוה הרי זה כמי שקנה שור לחרישה ולא קנו שלמים עכ"ל והנה בפשוטו בא לבאר למה זה לא הקדש וכרבינו גרשום אמנם לפ"ז פלא שלא כתב כלל מה הדין לעניין מעשר שזה עיקר משנתינו לכן נראה כונתו שני דברים א.מה שכתב הרי זה כמי שקנה שור לחרישה כוונתו שלא חל קדושת מעשר שני ב. שגם לא קנה שלמים דרק עד כמה שזה מעשר שני עשאו שלמים ולפ"ז דעתו כרא"ש והרע"ב שבחיה לא חל כיון שחשיב כמו קניה לא לאכילה ובבהמה מצד דין דרבנן

**בנידון הגמ' במתפיס מעות לשלמים האם זה רק לר"מ**

ב]ע"ש בגמ' לשון שני שלר"י שמעשר שני ממון הדיוט ודאי שהמתפיס מע"ש לשלמים זה חל והגמ' דנה רק לר"מ שזה ממון גבוה האם לכן אין בכוחו להקדיש לשלמים או שכיון שמעשר נקרא שלמים לכן הוא יכול להתפיס ולכאורא הכונה כמו שאפשר בהמה להקדישה שלמים כך הדמים והגמ' שואלת מבריתא המתפיס מעות מע"ש לשלמים כשהוא פודה הוא נותן שני חומשים חזינן שחל קדושת שלמים והגמ' דוחה שזה כר"י שממון הדיוט ועיין תוס' שכתבו שכשהגמ' שאלה בתחילה מהמשנה של חיה לזבחי שלמים הגמ' יכלה לדחות שזה כר"י ולכאורא היה מקום לומר שהסברא של הלשון הראשון שלא אלימא וכו' דהיינו כיון שזה מגביל את השימושים לכן אי אפשר להקדיש זה גם לר"י ורק ללשון השני שהגמ' דנה מצד שזה לא שלו זה לא שייך לר"י וצ"ע

ובעיקר קושיתם עיין מקד"ד שהקשה הרי ר"י ס"ל שלקוח בכסף מע"ש לא נפדה וע"ש שחידש שבמקום שמלכתחילה לא היה הקנין לאכילה כמו פה שלא שייך דזה הרי קודש גם לר"י יש פדיון

**דעת הבבלי והירושלמי האם אפשר להקדיש מע"ש לשלמים והאם בשלמים פוקע קדושת מע"ש**

ג]משמעות הגמ' שם שכל הנידון במתפיס מע"ש לשלמים זה רק בדמים אבל אם אדם קנה בהמה לבשר תאוה ורוצה להקדישו לשלמים וודאי יכול כיון שהתורה כתבה שמעשר שני אחד משימושיו זה שלמים וכן מדויק ברש"י ובפשוטו הוא מבואר בתחילת הסוגיא שם דמבואר במתניתין שאפשר להביא לחמי תודה מכסף מעשר שני אבל מחיטי מעשר שני אי אפשר להביא לחמי תודה והגמ' דנה לעניין חיטים שנקנו ממעות מעשר שני האם אפשר או לא ודנה שכיון שיש במינו מעשר שני אי אפשר ולפ"ז לענין שלמים שלא שייך סברא זו וודאי אפשר להפריש ממעשר שני שלמים וגם אם זה ממון גבוה דזהו דינו ועין משנה ו סק"א שהבאינו כך מתוס' בקידושין נ"ו. ד"ה במזיד ותוס' בסוכה מ: ד"ה שמא

והנה מבואר ברמב"ם ומקורו בירושלמי סוף פ"ג שהקונה שלמים מכסף מעשר שני והוממה לא צריף לפדות את המעשר שני דפקע מזה קדושת מעשר שני [וע"ש דהוא מחלוקת אמוראים] ואין זה סותר לסוגין דבאמת הקדושה של קרבן מפקיע קדושת מעשר שני רק כיון שאדרבא בזה מתקיים הדין מעשר שני כדילפינן מקרא לכן אפשר להתפיסו לקדושת שלמים אמנם צ"ב למה הקדושת קרבן זה סיבה להפקיע הקדושת מעשר שני

והנה עיין ירושלמי בפירקין דבהמת מעשר שני לר"מ פטורה מהבכורה כיון שזה קודש ולר"י חייבת [והר"מ פסק כר"מ ובכל אופן פסק שחיבת ועיין מה שביארנו סימן ב'] והירושלמי דן שהרי אימוריו קריבים על גבי המזבח וזה לא נאכל ודוחה שהרי גם שלמים אין אימוריו נאכלים ומותר להביא ממע"ש שלמים ור' זעירא דוחה ששם בעצם הלקיחה פוקע מזה קדושת מעשר ולמעשה אין כאן דבר אם קדושת מעשר שלא נאכל משא"כ כאן אין סיבה שלא יהיה לזה קדושת מעשר ור' יוסי אומר שרק שלמים התורה התירה ולא בכור ולדבריו גם אם חל כבר קדושת מעשר אפשר להקדישו ולכן מבואר שם שאם בהמת מע"ש שהיא בעלת מום ילדה וולד והקדישו לשלמים מותר להקריבו והירושלמי מוכיח כמאן דאמר שכל ההיתר לקנות שלמים כי בעצם הלקיחה חל שלמים ולא מעשר מהא דמבואר במנחות שאסור להביא לחמי תודה ממעשר שני והירושלמי דן ששם הרי הכל נאכל והוא דוחה שהרי זה רק ליום ולילה וזה יכול להיפסל עכ"ד

והנה לשון הירושלמי שזה וודאי חל קדושת בכור על הולד ורק שאי אפשר להקריבו דהרי לאימורים יש קדושת מע"ש ולכאורא יצטרכו לפדותו וכן הוא ברש"ס שיאכל כנגדן אמנם בגמ' בכורות י"ב: לעניין בהמת שביעית מבואר שלכן זה סיבה שלא יחול דין בכור אמנם הרמב"ם שם ביאר שזה מצד סחורה ולפ"ז זה לא שייך כאן ועיין מה שכתבנו בזה במסכת שביעית ובתרומות סימן א' אמנם לכאורא כל זה לר"י שזה בבעלותו אבל לר"מ כל דבר שמצד דיני המע"ש זה לא מתקיים ממילא לא יכול להקדישו והגמ' במנחות דנה שלר"מ לא חל קדושה במתפיס וכו'

ובסוף פ"ג מובא מחלוקת בירושלמי לעניין בהמת מע"ש שהוממה האם נשאר עליה קדושת מע"ש ויתכן שס"ל שגם במקדיש בהמה שכבר היתה מע"ש פוקע הקדושת מע"ש וכנ"ל ועיין לעיל מה שהוכחנו מהבבלי

והנה הירושלמי אומר לעניין המבואר במשנה שהקונה בהמה לבשר תאוה לא יצא העור לחולין שבתחילה סברו שצריך להקדישו לשלמים אמנם ר"א אומר שלא קנה מעשר כלל ובפשוטו דס"ל שאי אפשר להקדיש מעשר לשלמים וכן ביאר הגר"א שזה כמאן דאמר שהמתפיס מעות מע"ש לשלמים זה לא חל והראשונים העתיקו ירושלמי זה וצ"ע הרי מבואר בבבלי שבבהמה אין כזה חיסרון וכאן הרי זה בהמה והרמב"ם פסק שלא קנה כלל ואולי זה קנס דרבנן אפילו שאם זה היה חל היה יכול אחרי זה להקדיש ויתכן דבאמת בקונה בהמה לצורך להקדישו לשלמים כשיגיע לביהמ"ק שכך הוא הדין לכתחילה לא להקדיש קודם יתכן שזה לכתחילה ואז זה באמת קנה לדעת הבבלי ובזה א"ש דברי התוס' קידושין נ"ו. דמבואר שבהמה שראויה לשלמים יכול לקנותה גם לא בתור שלמים והכונה אם קונה לצורך שיקדישנה לשלמים

**משנה ה**

**ביאור הכונה בקונה מים לא קנה מעשר**

א]**הלוקח מים וכו' לא קנה מעשר:** בפשוטו נקטו הראשונים שהכסף נשאר בקדושת מע"ש אמנם שיטת הרמב"ם שכה"ג שזה אוכל פקע הקדושה מהדמים והאוכל לא נהיה קדוש וצ"ע איך יתכן דבר זה אמנם מקורו ממשמעות המשנה שלקמן כתב או יאכל כנגדו או יחזרו דמים למקומן ופה כתוב לא קנה מעשר ומשמע שהמקח חל ולא צריך לאכול כנגדו והטעם דפקע הקדושת מעשר ועיין חידושי הגר"ח שביאר דהדין מקח אינו מדין חילול דהרי כאן חזינן שלא נתפס הקדושה על דבר אחר ובכל אופן זה מתחלל אלא שנאמר הלכה שמעשה מקח הוא מפקיע את הקדושה אלא שאם יש לו על מה לחול הוא חל ואם לא הקדושה פוקעת אפילו אם זה לא חל על משהו אחר

**בדין קנית פירות חוץ לירושלים**

ב]**הלוקח פירות וכו':** דהינו שלקח פירות חוץ לירושלים ומבואר כאן בירושלמי שזה וודאי שיש בזה איסור רק שבדיעבד זה חל ומקור האיסור כיון שכתוב וצרת הכסף וכו' דהינו שרק בירושלים אפשר לפדות וכן פסק הרמב"ם פ"ד ה"ו ובפשוטו הוא גמ' בב"מ מ"ד: דאומרת בתור דבר פשוט דטיבעא אפירא לא מחללינן [אמנם תוס' בסוכה דחו שזה רק שם שזה מטבעות שהם עצמם לא נאכלים ועדיין צ"ב הלשון אפירא] ועיין קידושין נ"ה: שהגמ' מביאה בריתא אין לוקחין בהמה ממעות מע"ש דהינו חוץ לירושלים וביאר רש"י או מצד הדרשא דהירושלמי הנ"ל או מצד כחש הדרך ובתוס' נקטו מצד שמא יגדל ומשמע שס"ל שסתם פירות מותר לקנות

והנה נחלקו ר"מ ורבנן סוכה מ: האם אפשר לקנות בהמה חיה ממע"ש ומצד שמא יגדל עדרים עדרים וקשה הרי זה חוץ לירושלים ותירצו בירושלמי בסוגין שמדובר בדמאי והובא בתוס' שם דהיינו דבדמאי לא אסרו מצד האיסור של חוץ לירושלים ורק נחלקו מצד שמא יגדל וכו' עוד הקשו בירושלמי שלקמן פ"ג מבואר שאם יש מעות מע"ש בירושלים יכול לחללם על פירות חוץ מירושלים והירושלמי עונה שכיון שאחד מהם בירושלים זה מספיק וצ"ב וסתימת הר"מ שמותר כנ"ל אמנם הגר"א בשנו"א כתב שלמסקנא אפשר להעמיד גם משנה זו בדמאי ולא צריך לחדש שאם אחד מהם בירושלים אפשר אמנם בפשוטו זה ודאי שאם המעות חוץ לירושלים והפירות בירושלים שאפשר לחלל וצ"ע

**בטעם דהוי מק"ט בשוגג**

ג]**שוגג יחזרו דמים למקומם:** עיין רש"י בקידושין שביאר שהטעם שזה מקח טעות כי לא רוצה להעלות הבהמה לירושלים ומבואר שמעיקר הדין חל חילול אפילו שלא היה דעתו לחלל אמנם הרשב"א ועוד ראשונים ביארו שהמקח טעות מצד המוכר שהוא לא רוצה להעלות הדמים לירושלים ומשמע שבאמת כה"ג לא חל החילול ודוחק לומר שהבינו שהשוגג הולך על המוכר אבל הלוקח ידע שזה מעות מעשר שני ולא התכוין לחללם והנה עיין חידושי הגר"ח שהאריך דדין חילול ע"י מקח הוא לא שיש כאן כוונה לחלל אלא הוא עוד צורה של חילול ומסתבר שא"כ לא צריך כוונה לחלל ובפרט לר"מ לעיל סק"א וצ"ע

**בדין קניה של פירות בזה"ז**

ד]**ואם אין מקדש ירקבו:** עיין ירושלמי שזה דוקא אם קנה בזמן שהיה ביהמ"ק אבל אם קנה בזמן הזה שאין מזבח ואי אפשר לאכול לא נתפס הקדושה על הפירות והסמ"ג העתיק ירושלמי זה אמנם הרמב"ם העתיק המשנה כצורתה ועיין חזו"א דמאי סימן ג' שהעיר שהרי אם יבנה ביהמ"ק יהיה אפשר לאכול את זה א"כ יש אפשרות שימוש אמנם פירות טמאים מפורש בתוספתא הובא בר"ש מ"ו שלא קנה מעשר כי זה לא ראוי לאכילה והחזו"א כתב לחוש למעשה לירושלמי הנ"ל ועיין לעיל מ"ב סק"ח

**האם מותר שריפת מע"ש בזה"ז**

ה]מבואר במשנה שאם אין מקדש יקבר ועיין רמב"ם פ"ב ה"ג דבזמן הזה שורף את הפירות ועיין גר"א שזה רק בנטמאו אבל בטהורים אפילו שאין בזה הפסד אבל אסור לשרוף ועיין חזו"א שביעית ה' י' שביאר שאפילו שהרי חזינן שמותר לקבור שזה ממהר את כילויו והטעם כדי שלא יהיה מכשול אבל לשרוף אסור כיון שזה יותר בזיון ואין צורך לזה וע"ש שהביא מהטור שמותר לטמאותו כדי להתיר לפדותו ואין זה דומה לתרומה שאין שום רווח בזה שזה טמא וצ"ע דא"כ למה יקבר שיטמאנו וירויח שיפדנו על שו"פ וצ"ע

ועיין דרך אמונה פ"ב צהה"ל מ"ח דהביא מהמרדכי הלכות א"י שאסור לשורפו מצד שהנקברין לא ישרפו וצ"ע הרי אחרי שזה נשרף הוא נהיה מותר ואפילו באכילה וכדין פת שעיפשה המבואר בר"מ ועוד שכאן הרי זה רק נידון של הנאה ועיין לעיל מ"א שהוכחנו מהר"ש שאין איסור הנאה אמנם יתכן שהמרדכי ס"ל שיש איסור הנאה וצ"ע

ו]עיין ריבמ"צ שביאר פירות שלא יכולים להגיע לירושלים כגון תאנים וענבים וצ"ע הרי יכול אח"ז ליבשם ולעות צימוקים וגרוגרות וזה יגיע לירושלים

**משנה ו**

**בדין גזירה שמא יגדל בירושלים וחוץ לירושלים**

א]**מזיד תעלה ותאכל במקום:** ומבואר שחל המקח על הבהמה והנה מובא בגמ' סוכה מ: אחד שביעית ואחד מעשר שני מתחללין על בהמה חיה ועוף בין חיין בין שחוטין דברי ר"מ וחכמים אומרים על שחוטין מתחללין על חיין אין מתחללין ועיין תוס' שם וכן תוס' קידושין נ"ה: ד"ה אין שהוכיחו שלר"מ מותר אפילו לכתחילה ושלרבנן זה מעכב אפילו בדיעבד [כן הוא בתוס"ר וצ"ע לשון התוס' שם שיחזרו דמים למקומן שהרי זה נאמר במקום שלא חל החילול ואולי ס"ל שחל החילול אלא שחייב לחזור ולפדות וצ"ע הרי ר"י ס"ל שלקוח לא נפדה בחזרה מדאוריתא והלשון יחזרו וכו' כתוב גם בר"י] ולפ"ז קשה משנתינו שמבואר שחל החילול הרי רבנן גזרו שלא יקנו שאר בע"ח שמא יגדל וכו' ותירצו שכאן מדובר בבהמה שראויה לשלמים וכה"ג בדיעבד זה חל והוסיפו שמשמע אפילו אם זה לא שלמים ומבואר שס"ל שאפשר אחרי זה להקדישה לשלמים וכמו שהוכחנו לעיל מהגמ' במנחות וכן מבואר שלא ביארו המשנה כר"מ שלא יצא העור לחולין שלא חל החילול על בהמה לבשר תאווה אמנם יתכן שאם קונה על דעת להקדישה קודם הקרבה רבנן לא קנסו וחל קנינו וצ"ע

וע"ש בתוס' בתחילתם שכתבו על הבריתא הנ"ל שכל המחלוקת חוץ לירושלים אבל בירושלים הרי צריך לקנות שלמים ומשמע שגם למסקנתם שהבריתא בדבר שלא ראוי לשלמים העמידו דוקא חוץ לירושלים דבירושלים שזה עומד לאכילה מידית וודאי הכל מותר וכן הוא בשנות אליהו במשנתינו והוכיח דהרי המשנה אומרת לעיל הלוקח חיה לבשר תאוה יצא העור לחולין ומשמע לכל הפחות שבדיעבד זה חל וכן בביכורים פ"ב מבואר שבהמה אפשר רק לשלמים וחיה אפשר גם לב"ת ודוחק להעמיד כל המשניות בדיעבד ע"ש וכן הוא בראב"ד בהשגותיו על הבעה"מ בסוכה וכן הוא ברמב"ם שאסור בהמה לבשר תאוה אבל חיה או עוף או בע"מ אפשר

אמנם עיין בחידושי הרשב"א בב"ק צ"ז: שהקשה שהגמ' אומרת שמחלל על בהמה הרי רבנן ס"ל שאפילו בירושלים אסור ותירץ שזה כר"מ ומבואר שנקט שרק שלמים התירו ולשון הגמ' שם בהמה משמע שמדובר בסתם בהמה וצ"ע לפ"ז משנתינו שלקח חיה לבשר תאוה יצא העור לחולין ואולי זה כר"מ

ועיין בבעה"מ בסוכה שם שהקשה שר"מ ס"ל שאפשר לכתחילה לקנות הבהמה חיה ועוף הרי במשנתינו מבואר שבמזיד תעלה ותאכל ומשמע שלכתחילה אסור ותירץ שמשנתינו זה מחוץ לירושלים והבריתא בירושלים ומבואר שרבנן שחולקים זה גם בירושלים והראב"ד הקשה עליו הרי בירושלים אין איסור ועוד הקשה שא"כ קשה מרבנן שזה דלא כמשנתינו שהרי ס"ל שאפילו בדיעבד זה לא חל ותירץ כתוס' שהמשנה זה שקונה לשלמים וע"ש שהוסיף שכל הדין שלא מתחלל לרבנן זה רק בחו"ל ולא בא"י אפילו חוץ לירושלים וצ"ע המקור לחילוק זה

ועיין ביאור הגר"א על הירושלמי שגם נקט שהדין של רבנן שאין מחללין אלא על שחוטין זה גם בירושלים

והנה הרמב"ם בפ"ד ה"ו כתב שאם חילל על חיין אפילו בדיעבד זה לא עוזר מצד שמא יגדל עדרים עדרים ובפ"ז הט"ז כתב סתם שאם לקח בהמה חוץ לירושלים בדיעבד זה עוזר ולא משמע שמדובר בשלמים דבהמה זה כולל בעל מום ובפשוטו מבואר שס"ל שדרך חילול זה מעכב בדיעבד אמנם דרך מקח בדיעבד זה חל והתוס' הביאו שר' יהודה חולק אבל קי"ל כרבנן ובטעם החילוק ביאר בדרך אמונה כיון שזה לא סיבה לקנוס המוכר וצ"ע ועיין ראב"ד פ"ד הי"ד וצ"ע בכ"ז

והנה עיין ר"ש לעיל מ"ד שהביא מהירושלמי שבתחילה היו מביאים בהמה לבשר תאוה והיו מבריחים הבהמות מעל המזבח ולכן גזרו שאסור בשר תאוה אפילו חיה ועוף והקשה הגר"א בשנות אליהו הרי המשנה בביכורים פ"ב מ"י אומרת מפורש שאסור בהמה לתאוה ומותר חיה והרי קודם גזירה הכל היה מותר ולאחר גזירה הכל אסור עוד הקשה מפירקין שחיה לתאוה מותר ובהמה אסור ולא משמע שזה באיסור ולכן כתב שכל הירושלמי זה חוץ לירושלים אבל בירושלים וודאי מותר חיה וע"ש מה שהקשה ולא זכיתי להבין ותירץ שבאמת לא גורסים שלרבנן על חיים אפילו בדיעבד זה לא חל ע"ש

**ביאור הטעם שיקבר אגב עורו**

ב]מבואר במשנה יקבר אגב עורו וצ"ע עד כמה שזה לא שלמים והרי יש דין הבלעה בעור ואם נימא שהגדר שזה לא קדוש כלל א"כ למה העור אסור ומשמע שהוא קדוש אגב הבשר ורק אם מפשיטים לצורך אכילה זה ניתר וכמו שהארכנו במ"ג ואולי כאן זה דין דרבנן

**בביאור התוספתא במתכוין וכו' ובדין לקוח לא לצורך אכילה**

ג]עיין ר"ש שהביא את הגמ' בקידושין אבל בנתכוין להוציא מעות מעשר שני לחולין בין שוגג בין מזיד יחזרו דמים למקומן וביארו התוס' שם וכן הרא"ש כאן שהכונה שמכר לו בצורה שהבהמה לא תהיה קדושה והכסף יהיה קדוש ומשמע שללא ששניהם עשו תנאי זה מתחלל אפילו שהלוקח לא רוצה שהקדושה תעבור על הבהמה ויתכן שכונת התוס' שאם המוכר לא יודע א"כ זה מקח טעות שלא רוצה כסף קדוש והגמ' הרי דנה שזה קנס

אמנם רש"י ביאר שהכונה שבאמת הבהמה קודש אלא שרוצה לאוכלה חוץ לירושלים ועיין תוס' מה שתמהו על זה והקשו עוד מה יעזור שיאכל כנגדן הרי לקוח מכסף מע"ש לא נפדה לר"י והקשה החזו"א שכאן שזה לא נטמא לכו"ע זה לא נפדה ולכאורא יתכן שלרבנן זה רק מדרבנן וצ"ע בסוגיות בזה ועיין משכתבנו פ"ג מ"י ובמקד"ד חידש שכל שלא קנאו לצורך אכילה בירושלים לרבנן הוא נפדה ורק לר"י הוא לא נפדה ועיין לעיל מ"ד סק"ב

**משנה ז**

**בביאור החילוק מתי יאכל כנגדן ומתי יחזרו וכו'**

א]**אין לוקחין בהמה טמאה וכו' ואם לקח יאכל כנגדן:** הנה במקרה הזה וודאי לא נתחלל הקדושה של המעות ולכאורא זה דומה למקרים של שוגג בקונה פירות או בהמה וצ"ע למה לא כתוב כמו שם שיחזרו דמים למקומן ועיין פיה"מ ורע"ב שביארו שכאן מדובר במזיד דהינו שעשו מקח ושהכסף ישאר קדוש והוא יעלה את זה בירושלים וכה"ג אין סיבה לבטל המקח אבל חייבו אותו לאכול כנגדו בירושלים וצ"ל שכאן שהמשנה לא חילקה בסתמא זה במזיד וא"ש סתימת המשנה

אמנם עיין קידושין נ"ו.שהגמ' שואלת על מזיד עצמו שפה כתוב יאכל כנגדן ובקונה בהמה בצורה שרוצה שלא יחול החילול והכסף ישאר קדוש ר"י אומר יחזרו דמים למקומן דהינו שזהו הקנס שלא חל המקח והגמ' עונה שאם הוא נמצא הדין שיחזרו דמים למקומן ופה במשנה מדובר בברח וכה"ג הלוקח צריך לאכול כנגד המעות מע"ש שנתן לו וצ"ע שהמשניות הם אחד אחרי השני וחלק דיברו כשהוא עדיין כאן וחלק כשהוא ברח

**בביאור דברי הירושלמי בזה**

ב]ועיין ירושלמי כאן תמן תנינן אין לוקחין עבדים וכו' וכאן את אמר כן והירושלמי מביא מחלוקת אמוראים יש שביארו כאן דרך מקח כאן דרך חילול ויש שביארו כאן שברח וכאן שלא ברח ובביאור קושית הירושלמי הראב"ד פ"ז הי"ד וכן הוא בביאור הגר"א באחד מכת"י ביארו שהקושיא שבקונה מים מבואר שלא קנה דהיינו שלא חל המקח וכאן מבואר שחל המקח אלא שהלוקח חייב לאכול כנגד והירושלמי עונה או שבאמת תמיד לא קנה ורק כשברח צריך לאכול כנגד או שבאמת קנה ובמשנה של מים מדובר שעשה דרך חילול וכונת המשנה שלא חל החילול וצ"ע שלשון המשנה הלוקח ובחו"ב ביאר שהכונה שקנה בצורה שרצה שזה יתחלל וכה"ג שלא חל בצורה שרצה לא חל המקח אמנם הרש"ס ביאר כפשוטו

ובביאור הגר"א גרס אין לוקחין בהמה טמאה בין שוגג בין מזיד ואם לקח יחזרו דמים למקומם והקושיא שהמשנה אומרת יאכל כנגדן והבריתא אומרת יחזרו וכו' והגמ' עונה כנ"ל

ובשנות אליהו ביאר שהקושיא דהמשנה של עבדים בפשוטו זה גם בשוגג ומה זה שונה מהמשנה של פירות והירושלמי מחלק כנ"ל

**בדין יאכל כנגדן האם יש בזה חיסרון של אינו ברשותו**

ג]עיין רש"י בקידושין שביאר יאכל כנגדן שמחלל את המעות שביד המוכר על פירות שיש לו בירושלים והקשו התוס' הרי זה אינו ברשותו ולא יכול לחלל והביא מהריב"א שזה קנס עוד תירצו שכאן זה שייך למוכר וכה"ג מדין זכין יכול לחלל ובריטב"א כתב שכיון שזה שוגג והוא לא יודע שיש כאן מק"ט והכסף לא שלו לא חשיב שזה גזול וממילא חשיב ברשותו של הלוקח ויכול לחלל

והנה לכאורא יש כאן אופן של שוגג, ובזה או כהריטב"א או שזה גזול וצ"ע דברי התוס' שזה של המוכר דהרי יש כאן מק"ט והכסף לא שלו וצ"ל שאחרי שבין כה הוא לא פה עכשיו כבר אין סיבה שלא ירצה המקח וממילא יכול לחלל אמנם כל זה ניחא בעבדים אבל בפירות ובהמה הרי הלוקח לא רוצה המקח כי פירותיו יהיו קדושים וצ"ל שיש רצון להחלפה ללא שיפקע הקדושה מהכסף ועדין צ"ע הרי המוכר לא רוצה בעד כאלו דמים וצ"ל כיון שעכשיו הוא מחללם והכסף בין כה אצלו א"כ הוא מעונין שיחול המקח והוא יחלל לו את זה

ולעניין מזיד לכאורא היה כאן מקח ורבנן חיבו הלוקח לחלל וכלשון הירושלמי נקנה מקח ואולי ס"ל לריב"א שרבנן ביטלו המקח ולכן לגבי הלוקח זה אינו ברשותו וצ"ע

והנה לכאורא כל זה שייך לר"י שזה ממון הדיוט אבל לר"מ שזה ממון גבוה לכאורא הוא לא יכול להקנות את הכסף לחברו במתנה וא"כ צדקו דברי התוס' שזה אינו ברשותו ואולי כל דבריהם על ר"י שעל זה הגמ' שם הולכת ואין זה במשמעות דבריהם כלל וצ"ע

**האם משנתינו יחזרו וכו' גם במוכר חבר**

ד]עיין גמ' בקידושין ששואלת שר' יהודה אומר שהמקדש במעשר שני מקודשת ואין דין יאכל כנגדן ולענין בהמה טמאה מבואר שיש כזה דין והגמ' עונה שבאשה חבירה עסקינן שאין חשש שתשתמש אם הכסף שלא כדין מעשר שני ולפ"ז ה"ה בקונה עבדים אם המוכר הוא חבר זה לא שייך וצ"ע שהרמב"ם העתיק משנתינו כצורתה ולא כתב חילוק זה ואע"ג שהמקדש במעשר שני אינה מקודש אבל מה זה ענין לענין החשש הנ"ל וצ"ע

והנה מבואר שם בתוס' שסיבת האיסור במכירת עבדים כיון שהמוכר יחשוב שהכסף לא קדוש וצ"ע למה לא ביארו דהרי מבואר במשנה א' שאסור למכור מעשר שני וא"כ גם אם נותן הכסף מעשר שני בעד דבר לא בצורה של חילול יש איסור זה ויתכן שתוס' רצו לבאר לר' יהודה דבפשוטו מותר למכור כמו שמותר לקדש עיין ראשונים מ"א אבל לר"מ באמת וודאי שזה אסור ולפ"ז כתב החו"ב לבאר שיתכן שלר"מ גם באדם חבר יש סיבה לקנוס כיון שעשה איסור במקח הזה וכמבואר בירושלמי לענין משכון שמוציאין מידו

**בדברי השלנ"ל שלר"מ יחזרו וכו' זה מעיקר הדין**

ה]עיין שלנ"ל שביאר דמה שהגמ' אומרת שיחזרו דמים למקומם במזיד זה מצד קנס הוא רק לר"י שמעשר שני ממון הדיוט אבל לר"מ זה מעיקר הדין כי אי אפשר למוכרו וצ"ע אפילו שלא חל אבל עד כמה שהם מוכנים לעשות בכזו צורה ובעד השימוש בכסף לתת לו בהמה למה שזה לא יחול וצ"ע

**בהא דיצא חובת קרבן במביא קני זבין וכו'**

**ו]אין מביאין קני זבין וכו' ואם הביא יאכל כנגדן:** בפשוטו משמע שקנה בכסף של מעשר שני וצ"ע עד כמה שלא חל המקח כי זה לא יכול להתחלל א"כ למה יצא ידי חובתו והנה אם אירי במזיד ונימא שאפשר להחיל על מעשר שני קדושת קרבן א"ש אבל למאן דאמר בירושלמי שגם בבהמה אי אפשר צ"ע וביותר דבקרבן חוץ משלמים לר"מ לכאורא לכו"ע לא יכול להחיל והיה אפשר לבאר שמשנתינו לא בלוקח אלא במקדיש בהמתו דרך חילול שהמשנה לא הזכירה לוקח אמנם הלשון יאכל כנגדן משמע קצת כנגד המעות שאצל המוכר ואין זה מוכרח כמו שהבאינו לעיל מהירושלמי שביאר חלק מהמשניות בחילול ע"ש אמנם אם מירי במזיד והמוכר יודע שזה לא מתחלל א"כ סבר וקיבל מעות מעשר

ועיין בירושלמי שהוקשה לו זה ובפשוטו נראה שבא להוכיח מזה כמ"ד שחל המכר ורק יש דין על הלוקח לאכול כנגד הפירות והירושלמי אומר שגם אם מדובר בברח א"כ אחרי שהוא ברח עכשיו חל המכר ובאמת צריך להקדיש מחדש וצ"ע למה שהמוכר יהיה מוכן ואולי זה דוקא במזיד וכה"ג רבנן לא ביטלו המקח ובשוגג יתכן שעד כמה שעכשיו הוא חוזר ומחלל המעות א"כ הוא מוכן לזה וכמו שביארנו לעיל וצ"ע בזה

**בטעם שלא מביאין קרבן ממע"ש**

ז]בטעם שלא מביאים קרבן ממעות מע"ש עיין ר"ש כי דבר שבחובה אינו בא אלא מן החולין ולפ"ז לכאורא בדיעבד לר"י זה יכול להועיל וברמב"ם ביאר כיון שכאן זה לא לאכילת הבעלים כי הכהן אוכל החטאת וצ"ע מהו הדין שדוקא הבעלים יאכל והא דלא ביאר כר"ש דנקט שמשמעות המשנה שזה אסור מצד דיני מע"ש ולא מצד דיני חטאת ויתכן שמצד דיני חטאת זה לא סיבה לקנוס ולכאורא היה צריך לבאר שיש חלק שמוקרב ולא נאכל וכמבואר בירושלמי בפירקין לגבי בכור אמנם בחטאת העוף צ"ע ובירושלמי שם מבואר שזה עצמו שמביאו למצב שיכול להיפסל זה סיבה וכמו בלחמי תודה ע"ש והיה מקום לומר שעיקר הדבר זה ההבאה להקדש ושימוש זה אסור במעשר שני וכמדומה שכן ביאר החזו"א לעניין שביעית

**באיסור קנית בהמה טמאה במעשר שני והאם זה דאוריתא**

ח]מבואר במשנה שאין לוקחין בהמה טמאה וכו' ממעות מעשר שני ועיין תוס' יבמות ע"ג. ותוס' ב"מ נ"ג. ותוס' בע"ז ס"ב: תוס"ר קידושין נ"ו. שכתבו דבפשוטו משמע שרק זה אסור אבל חלוק ושאר צרכי הגוף מותר אפילו שזה לא מתחלל וכן דייקו מהמשנה פ"ה שלא נתתי ממנו למת הכונה לקנות לו ארון ותכריכים ומשמע שלחי כה"ג מותר והקשו שבכל המסכת משמע שכל עניני סחורה אסור וכוונתם למשנה בתחילת המסכת שאסור למוכרו ותירצו שלר"י שזה ממון הדיוט אסור רק דברים אלו ומקורם מהפסוק של מת ובספרי יש דרשא לרבות עבדים וכו' אמנם לר"מ שזה ממון גבוה הכל אסור עוד תירצו שמדאורייתא רק עבדים ולמת אסור ועל זה מדובר במשניות ומדרבנן הכל אסור עוד כתבו שמדאורייתא רק למת אסור וכל השאר זה דרבנן ועבדים זה לאו דוקא אלא כל דבר שזה לא אוכל

אמנם הרמב"ם פ"ג ממע"ש ה"י כתב ואסור להוציאו בשאר צרכיו כגון שיקח בו כלים בגדים ועבדים שנאמר לא נתתי ממנו למת כלומר לא הוצאתי אותו בדבר שאינו מקיים את הגוף וכו' עכ"ל ומבואר שהכל בכלל האיסור וכן נקטו הרמב"ן רשב"א וריטב"א ביבמות שם וכן הוא בר"ש פ"ה

והנה יש לדון האם כונתם שאסור לקנות מע"ש בדבר שלא מתחלל שעושה בצורה שרוצה שיתחלל דהינו שהוא לא מתכונן להשתמש אם הכסף או הפירות בקדושת מע"ש או אפילו אם מחליף פירות בבהמה טמאה ע"מ שהמוכר ישתמש בפירות בקדושה והנה בתוס' הנ"ל וודאי דנו לאסור אפילו שלא מתכוין לחילול וכמבואר בתוס"ר שם אמנם בדעת כל הראשונים הנ"ל צ"ע ובפשוטו וודאי משמע שבכל אופן זה אסור

אמנם עיין בר"ש הנ"ל וכן ברמב"ן עה"ת שהביאו מקור מהדין שכתוב ונתת בבקר וכו' והגמ' דורשת כלל ופרט שזה רק מתחלל על דבר של מאכל וצ"ע שזה לא מקור כלל לאיסור אלא שפה כתבה התורה על מה זה מתחלל ומשמע קצת שהבינו שכל האיסור שעושה בצורה שהשימוש במעשר שני יהיה שלא כדין

ועיין ברמב"ן שורש ח' שהקשה על הרמב"ם שאם לא נתתי זה לאו למה לא לוקים על זה והוכיח שזה רק עשה ובחינוך יישב דכיון שיש דין יאכל כנגדו א"כ זה כמו ניתן לתשלומין ודבריו צ"ב אמנם לכאורא כל זה אם האיסור הוא בהוצאתם לחולין א"כ אם אוכל כנגדם תיקן את איסורו אבל אם האיסור מצד שעשה שימוש אם המעשר שני לא לצורך אכילה א"כ אין שום תיקון ע"י שיאכל כנגדו

עוד יש להעיר שאם יש איסור בשימוש לא לאכילה לכאורא גם יקנה בזה פירות בצורה שלא יתחללו גם יהיה איסור ואין זה במשמעות הראשונים כלל ועיין ירושלמי ריש מכילתין שנקט מפורש שהאיסור למכור מע"ש בצורה שלא מתחלל שזה רק לר"מ ומצד שאיקרי קודש ולא שיש כאן לאו דאוריתא והר"ש הרי הביא ירושלמי זה אלא ודאי משמע שכל האיסור שעושה בצורה שמוציא כסף מעשר שני לשימוש חולין וצ"ע בזה