שיעורי שבת של ה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שכט - שלא

# שיעורי הלכה

### שיעורים על סדר השו"ע

### מפי מו"ר הגאון

### רבי **רפאל צבי ובר** שליט"א

##### הלכות

##### **שבת**

##### סימן של

##### שיעור ה

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י ש. מ. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**ממתי מחללים את השבת ליולדת, ומהו שיעור יושבת על המשבר.**

א] [ס"ג] **נקראת יולדת לחלל עליה שבת משתשב על המשבר, או משעה שהדם שותת ויורד, או משעה שחברותיה נושאות אותה בזרועתיה שאין בה כח להלך, כיון שנראה אחד מאלו מחללין עליה את השבת.** כל הני שיעורין נאמרו בגמ' (שבת קכט.), ודעת השו"ע דסגי בסימן אחד מהם, דכל שיש לה אחד מהסימנים האלו מחללין עליה את השבת. וברמב"ם (פ"ב הי"ג) נקט רק לטעם שהדם שותת, ובאחרונים ביארו דהרמב"ם ס"ל שהדם שותת קודם ישיבתה על המשבר, ופסק לקולא שכבר משעה שהדם שותת מחללים עליה את השבת. אמנם הביה"ל (ד"ה כיון) כתב לדייק מפירוש המשניות דס"ל להרמב"ם שהדם שותת הוא אחר ישיבתה על המשבר, ולפי"ז הרמב"ם נקט לחומרא שאפילו כשיושבת על המשבר אין מחללים עליה את השבת עד שהדם שותת. אמנם כתב דקיי"ל לדינא כהשו"ע להקל בכל אלו הסימנים.

ומבואר דהאי שיעור דיושבת על המשבר אינו ברור, דהא דם שותת הוא דבר הנראה לעיניים, ואם גם שיעור ישיבה על המשבר שיעורו ברור, א"כ אפשר לראות אם הוא קודם לירידת דם או לא. ומ"מ נראה דכששוכבת על המיטה שבה יולדת, וכבר אינה יכולה להלך, בזה ודאי חשיב יושבת על המשבר, שמחללין עליה שבת.

ומבואר במשנ"ב (סק"ט) דכל הדין להמתין עד שיהא אחד מג' סימנים אלו זה רק בדברים שאפשר לעשותם בלא עיכוב [וכגון הדלקת הנר שנתבאר לעיל ס"א], אבל דברים שצריך להכינם מראש וא"א להמתין על שיעורים אלו [כגון נסיעה לבית חולים וכדו'], ודאי לא ימתינו. וכן נ"מ לענין יוה"כ אם מותר לה לשתות, דאסורה לשתות עד שיגיע אחד מהשיעורים האלו.

**ג' ימים מהלידה אם הוא מעל"ע**

ב] [ס"ד] **כל שלשה ימים הראשונים אפילו אמרה אינה צריכה מחללין עליה את השבת, משלשה ועד שבעה אמרה אינה צריכה אין מחללין, מכאן ואילך אפילו אמרה צריכה אני אין מחללין עליה, אלא הרי היא עד שלושים יום כחולה שאין בו סכנה** [ועושין כל צורכיה ע"י גוי כדין חולה שאב"ס]**.** ובמשנ"ב (ס"ק י) הביא דנחלקו הפוסקים אי שיעור זה של ג' ימים מנינן להו מעת לעת או לא, ומסקנתו "דלענין יוה"כ בודאי יש לצדד להקל דספק נפשות הוא, ואפילו לענין שבת ג"כ אם לא נזדמן לו אז עכו"ם לעשות על ידו, שרי על ידי ישראל". והנה יש לדון אם יגמרו המעת לעת זמן מועט אחר התחלת יוה"כ כמו שעה או שעתיים, אם גם נתיר לה לשתות או לא, כיון דאין אדם שותה אלא משעה לשעה, ואפשר דבהאי זמן פורתא ליכא סכנה [והנה יש דפוסים שנדפס לקמן בסי' תרי"ז הגהה בדברי המ"ב שם ס"ק י"ג, דכל כה"ג אסור ולא דיינין לה במעת לעת, אמנם בדפו"ר לא הודפס ושמעתי שלא כתבו הח"ח]. ומסתבר דהדבר תלוי ביולדת, דאם אומרת דצריכה מותר לה לשתות אבל בסתם מסתמא אינה צריכה ולא תשתה [אף שבתוך ג' מאכילים אותה אפי' אמרה אינה צריכה. ואם בתוך ג' ימים צריכה שיעורין, עיי"ש במ"ב (סק"י) דהביא דעות בזה, ונראה בדעתו דנוטה דלא צריכה שיעורין, ומ"מ דוקא בסתמא, אבל אי אמרה איני צריכה והאכילוה כדין תוך ג' ימים, יש להאכילה פחות פחות מכשיעור].

**מג' ועד ז' ולא אמרה מידי מה דינה**

ג] וכתב השו"ע דמשלשה ועד שבעה אמרה אינה צריכה אין מחללין, ומלשון זה משמע דבסתמא כשאינה אומרת כלום מחללין, ואילו לקמן בהלכות יוה"כ (סי' תריז ס"ד) כתב השו"ע "מג' ועד ז' אם אמרה צריכה אני מאכילין אותה", ומשמע דבסתמא אין מאכילין אותה. וכבר עמד ע"ז המשנ"ב (הל' יוה"כ שם ס"ק יא) וביאר דשם איירי שחברותיה אומרות שאינה צריכה, ועל כן אין מאכילים אותה אא"כ אומרת שצריכה, אבל אם אין חברותיה אומרות מידי, אז בסתמא מאכילים אותה כדמשמע בשו"ע הכא.

ובשיעור בין ג' לז' ימים אם מנינן מעל"ע, תלוי באותה מחלו' שנתבארה לעניין ג' ימים הראשונים [וכן נידון הנ"ל בנגמר זמן מועט אחר כניסת הצום והשבת, וכאן בדרך כלל אם ישאלוה תאמר איני צריכה].

**מאיזו שעה מונים הני ג' ימים**

ד] וכתב המ"ב (ס"ק יא) דהני ג' ימים מנינן להו מגמר הלידה, ובביה"ל (ד"ה כל) הביא דבפה"מ לרמב"ם מבואר להדיא דמונים משעת התחלת הלידה [והתחלת הלידה היינו אותם ג' דברים שנתבארו בס"ג], וכתב דלפ"ז אם ישבה על המשבר יום שלם, מונין לה רק יומיים אחר הלידה [ומה שמבואר בגמ' דמונין לה ג' ימים היינו ברוב הנשים, אך אלו שנמשך לידתן הרבה, באמת מונין להם פחות מג' ימים משעת הלידה]. ובאמת דבר זה קשה מסברא, דאדרבא אותה שנמשך לידתה זמן מרובה, לידתה קשה יותר ונחלשת יותר, וא"כ ראוי יותר שנמנה לה יותר זמן ממי שיולדת מהר. ולמעשה נקטינן כמ"ש במ"ב דלעולם מונים ג' ימים מגמר הלידה, ועי' בחוט שני [ח"ד פרק צא סק"ד) דס"ל דגמר הלידה נחשב בגמר יציאת השליא, ומאז מונים ג' ימים.

**בזה"ז אם יודעים בודאי שמתה, אם מותר להציל הולד**

ה] [ס"ה] **היושבת על המשבר ומתה מביאין סכין בשבת אפילו דרך רשות הרבים** [כן מבואר בגמ', דעצם קריעת בטנה אין בו איסור דכמחתך בשר בעלמא הוא, ונתחדש דאפי' איסור תורה לעבור דרך רה"ר שרי]**, וקורעין בטנה ומוציאים הולד שמא ימצא חי. הגה: ומה שאין נוהגין עכשיו כן אפילו בחול, משום דאין בקיאין להכיר במיתת האם בקרוב כ"כ שאפשר לולד לחיות.** ובשבט הלוי (ח"ו סי' כז) השיב במעשה שבא לפניו לנהוג כמ"ש בשו"ע, דאם יודעים שמתה האשה יקרעו את בטנה ויוציאו את הולד, כיון שבזמנינו יודעים הרופאים לקבוע מיתה מוחלטת [מוח ולב] בזמן שעדיין ניתן להציל את העובר, וע"כ שפיר יקרעו את בטנה להציל העובר, וכתב דכן הוא ג"כ דעת הגאון ר' איסר זלמן מלצר זצ"ל. אלא דסיים שם דתנאי ראשון לזה, שהמיתה תקבע רק ע"י ת"ח ובקי בהלכה ובקיאים בסימני גסיסה, כדי שלא יבואו הרופאים להרס בזה. וסיים שם "איברא לבסוף לא נעשה מעשה עפ"י הנ"ל מרוב הבהלה שבשעת מיתה, ע"כ אומר אני שעדיין לא סמיכנא על הוראתי עד שיסכימו עמי גאונים אמיתיים מובהקין בהוראה".

**עד מתי מסוכנת יולדת אצל צינה**

ו] [ס"ו] **עושין מדורה ליולדת כל שלושים יום ואפילו בתקופת תמוז.** דעת השו"ע להקל ביולדת כל ל' יום, דמסוכנת היא אצל צינה, ושרי לחלל שבת עבור זה. וכתב המשנ"ב (ס"ק כא) "ועיין בביה"ל שהבאתי דעת הרבה גדולי ראשונים שסוברים דחיה אחר שבעה דינה לענין מדורה ג"כ כשאר חולי שאין בו סכנה". ושורש הדברים, דבגמ' בשבת (קכט.) איתא אמר רב יהודה אמר שמואל עושין מדורה לחיה בשבת, סבור מינה לחיה אין לחולה לא וכו' אמר רב יהודה אמר שמואל הקיז דם ונצטנן עושין לו מדורה אפי' בתקופת תמוז. ודעת הרמב"ם (שבת פ"ב הי"ד) דגם למסקנא רק חיה או הקיז דם ונצטנן מדליקין להם מדורה, דהם מסוכנים אצל צינה, אבל שאר חולים אין מדליקים להם מדורה.

וביאר המגיד משנה שהאי חולה שכתב הרמב"ם שאין מדליקים לו מדורה, היינו אף חולה שיש בו סכנה, ואעפ"כ אין מדליקין לו מדורה כיון שאפשר לחממו בבגדים [וכדעת רש"י שנתבאר לעיל סי' שכ"ח שיעור ב' דאף חולה שיב"ס לא הותר לחלל שבת עבור כל צרכיו אלא דוקא במה שיסתכן במניעתו], אבל חיה וכן מי שהקיז דם לא מהני להם בגדים, וצריכים דווקא חום של מדורה. אמנם מהראב"ד בהשגות [על הרמב"ם שם) מבואר, דהבין דמה שכתב הרמב"ם דאין מחממין לחולה איירי באין בו סכנה, אבל ביש בו סכנה ודאי מדליקין לו מדורה דהא מסוכן הוא, ועיי"ש במ"מ דביטל דעתו לדעת הראב"ד.

ונידון הנ"ל אם הא דחיה מדליקים לה מדורה הוא בתוך ז' או עד ל' יום, תלוי בפלוגתא זו. דהנה מבואר ברמב"ם דחיה עדיפא מחולה לגבי מדורה, ואם נפרש דהאי חולה שכתב הרמב"ם שאין מדליקים לו מדורה היינו בחולה שאין בו סכנה, וכמו שפי' הראב"ד, א"כ מוכח דמה שהתירו בחיה הוא עד ל' יום, דאל"ה מאי אולמיה דחיה מחולה, והא כל ז' ימים היא כחולה שיש בו סכנה, וכל שי"ב סכנה אף שאר חולים מדליקים להם מדורה. אמנם אם נימא דהרמב"ם ס"ל שאף חולה שיש בו סכנה אין מדליקים לו מדורה [וכן דעת הכסף משנה שם], א"כ י"ל דמה שהותר בחיה להדליק לה מדורה היינו דוקא בז' ימים ראשונים, שאז חשיבא כמסוכנת, ודומיא דחולה שאסר הרמב"ם להדליק לו מדורה דמיירי במסוכן, אבל אחר ז' ימים שאין היולדת מסוכנת באמת אפילו לחיה אין מדליקים מדורה. והשו"ע כאן שפסק שמדליקים לה כל ל' יום, ע"כ ס"ל כדעת הראב"ד שכל חולה שיש בו סכנה מדליקים לו מדורה.

והנה לעיל סי' שכח (סעיף יח) כתב השו"ע שמי שהקיז דם ונצטנן עושים לו מדורה אפילו בתקופת תמוז. ובמשנ"ב (ס"ק סב) כתב "וה"ה לשאר חולי שיש בו סכנה אם קר לו עושין מדורה להתחמם דסתם חולה מסוכן הוא אצל צינה, ואם אפשר ע"י אינו יהודי יעשה ע"י אינו יהודי". ובביאור הגר"א (שם ס"ק מד) כתב דדעת הרמב"ם שדוקא מי שהקיז דם מדליקים לו מדורה ולא בשאר חולה, אמנם רש"י וכל הפוסקים חולקים עליו, וכ"כ בשעה"צ שם (ס"ק לו). ומבואר דהיה פשוט להם בדעת הרמב"ם, דמה שכתב שאין מדליקים מדורה לחולה היינו בחולה שיב"ס. ולפי"ז לא מצאנו בדעת הרמב"ם להתיר לעשות מדורה לחיה אלא בתוך ז' וכמשנ"ת, וא"כ נראה דהכרעת המשנ"ב דרק בתוך ז' ימים, שהיא מסוכנת, מדליקים לה מדורה.

**הטמנת השליא בשבת, ואם שרי לעשות תרופה מהשליא**

ז] [ס"ז] **הולד שנולד עושין לו כל צרכיו, מרחיצין אותו ומולחין אותו וטומנין השליא כדי שיחם הולד וחותכים את הטבור וכו'.** ומה שכתב דטומנין את השליא כדי שיחם הולד, ביאר המשנ"ב (ס"ק כו) "והיה זה מדרך סגולה להם". ועוד כתב (בס"ק כה) "וטומנין השליא - ולא בקרקע דמשום זה לכו"ע לא מחללינן שבתא, אלא כך היה מנהגם כשחל בשבת, עשירות טומנין אותה בספלים של שמן או בספוגין של צמר ועניות במוכין או בתבן, ובחול אלו ואלו טומנין אותה בארץ" ירושלמי (שבת פי"ח ה"ג). ובירושלמי שם מבואר שמה שטומנים השליא בארץ הוא כדי ליתן ערבון לארץ, ובמפרשים שם ביארו שהוא כדי ליתן משכון וסימן לארץ, שאף האדם לאחר מותו ישוב אליה. ומשום זה פסק הגריש"א (קובץ תשובות ח"א קכה) דאין ליטול השליא לעשות ממנה תרופות.

וברמב"ם (שבת פ"ב הי"ד) השמיט דין זה דטומנין השליא בשבת, וביאר התהל"ד (ס"ק ז) דהרמב"ם לשיטתו בפי' המשניות (יומא פ"ח מ"ו) דלא קיי"ל כר' מתיא בן חרש ואין לעשות רפואה סגולית בשבת, אמנם אנו לא קיי"ל הכי והתירו איסור דרבנן משום רפואה סגולית.

**אם התירו לתינוק איסורים דאו' או רק שבות**

ח] וכתב המג"א (ס"ק יג) "דבכולהו יש לו צער אם אין עושין וכיון דלית בהו מלאכה דאורייתא שרו רבנן". והוא מהתוס' בשבת (קכט: ד"ה כל). ויש לעיין דכתב המשנ"ב (ס"ק כז) דחותכין הטבור אחר שקושרין אותו, ולכאו' הוא איסור תורה שהרי עושה בטבור קשר של קיימא, ושמא בקשירת הטבור יש בו משום פקו"נ כדי שלא יצא הדם.

וכתב המשנ"ב (שם) דמהמג"א נראה דמה שחותכים את הטבור אינו כי אם שבות, והשושנים לדוד ס"ל דיש בזה איסורא דאורייתא, ובביה"ל (ד"ה הולד) האריך דהרבה פליגי על המג"א בזה, וס"ל דכל הני דברים הם סכנה לתינוק ומשו"ה מותר לעשותם אף כשיש בהם איסור דאורייתא.

ולכאו' נידון זה אי חתיכת הטבור אסור מדאורייתא או לא, תלוי במחלוקת הראשונים בגזיזת צפורניים [ונתבאר לעיל סי' שכח שיעור יד], דדעת הריב"ש (הובא בביה"ל סי' שמ ס"א ד"ה בין) דגוזז ציפורניו הוא דאורייתא, דאע"פ שאין לו צורך בציפורניים, כל שהוא לייפות הגוף חשיב צריכה לגופה. אמנם דעת התוס' דהוא מלאכה שאינה צריכה לגופה, דאינו צריך לציפורניים, וכן פסק המג"א סי' שמ (סק"א), ובביה"ל (שם) מסיק כריב"ש דחשיב צל"ג והוי דאורייתא. והנה לדעת הריב"ש לכאו' ה"ה חיתוך הטבור ג"כ הוי דאורייתא, דחשיב צריכה לגופה דמייפה ע"י זה התינוק, אמנם לתוס' כמו דגזיזת הציפורניים ל"ח מלאכה הצל"ג, ה"ה חיתוך הטבור הוי אינו צל"ג ואסור רק מדרבנן. ועולה א"כ דהמג"א לשיטתו דמסיק בסי' שמ כדעת התוס' דחשיב משאצל"ג וה"ה דחתיכת הטבור הוי מדרבנן, ע"כ ביאר שמה שהותר הכא היינו משום צער והותרו רק מלאכות דרבנן. אבל הביה"ל שהכריע התם כהריב"ש, א"כ הכא שהתירו לחתוך את הטבור ע"כ התירו אפילו איסורים דאורייתא, ובהכרח צ"ל דהכא הוא סכנה אם לא יעשו כן לתינוק.