סי_ צח ב סוגיית טעם כעיקר
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות תערובות בב_ח - הרב שמשון פרידמן

הקדמה

טעם כעיקר דאורייתא או דרבנן

**גמ'** ע"ז סז. אמר ר' אבהו אמר ר' יוחנן כל שטעמו וממשו אסור ולוקין עליו וזהו כזית בכדי אכילת פרס, טעמו ולא ממשו אסור ואין לוקין עליו ע"כ, רש"י (חולין צז:) פסק שטעמו ולא ממשו מותר מן התורה והביא ראיה לזה מהא דר' אבהו אמר ר' יוחנן, וכן פסק הרמב"ן (שם צח: ד"ה אלא) והר"ן לו: מדפי הרי"ף סוף הדיבור הראשון), אבל ר"ת והר"י הרשב"א[[1]](#footnote-1) (תוה"ב ב"ד ש"א) בה"ג וראב"ד (הביאו הרשב"א) והרא"ש והטור סברי שטעם כעיקר דאורייתא וכן פסק בשו"ע.

טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו

**ומה** דמבואר שם טעמו ולא ממשו אין לוקין עליו, כ' ר"ת דמיירי במין במינו שאין בו דין טעם כעיקר, אבל מין בשאינו מינו אפי' טעמו ולא ממשו לוקין עליו, ורבינו חיים כהן תי שהגמ' שם מיירי כשאין כזית בכדי אכילת פרס שאז אין לוקין כיון שאין בו שיעור כזית עיין רא"ש חולין צח: ע"ש, ועיין לקמן נפק"מ בין התירוצים.

וכל זה בטעמו ולא ממשו, אבל טעמו וממשו גם לרש"י לוקה מן התורה היכא שיש תערובת ממשו בכזית בכדי אכילת פרס כמו שכ' הרמב"ן הנ"ל ועוד ראשונים ובב"י כאן, ולפי רש"י כל שנימוח גוף האיסור בתוך ההיתר כגון חלב שנימוח בתוך בשר חשיב טעמו ולא ממשו, אבל תערובת שלא נימוחה חשיב טעמו וממשו[[2]](#footnote-2).

שיטת רבינו חיים כהן

**ברא"ש** חולין פרק כל הבשר סי' לא' הביא בשם רבינו חיים כהן שטעמו וממשו שלוקה עליו היינו כשיש כזית בכדי אכילת פרס ואז לוקה על כל כזית וכזית, אבל אם אין כזית בכדי אכילת פרס אינו לוקה מן התורה, (והוא בקיצור בתוס' צח: ד"ה רבא ובתוס' ע"ז סז: בשם רבינו אליהו) ובב"י ביאר בדעת הטור שרבינו חיים כהן מסכים לעיקר שיטת ר"ת שגם פחות מזה אסור מן התורה רק שאינו לוקה עליו, אבל בגר"א (ס"ק ח') דייק מדברי הרא"ש שלרבינו חיים כהן פחות מכזית בכדי אכילת פרס[[3]](#footnote-3) אין בו איסור תורה כלל, וצ"ב שהרי כשיש כזית בכדי אכילת פרס לוקה על כל כזית משום שנהפך ההיתר לאיסור וא"כ מה ענין תערובת כזית בכדי אכילת פרס הא עיקר המלקות הוא משום הטעם עצמו ועיין הערה[[4]](#footnote-4).

נתערב פחות מכזית

**ולפי** ר"ת מבואר בגר"א שגם במשהו[[5]](#footnote-5) אוסר כולו כל שיש בו טעם והיינו משום שנהפך ההיתר לאיסור ולוקין עליו, אולם עיין חזו"א סי' כד' ו' שכ' שלא מצאנו לשום אחד מהראשונים שלוקין על טעם כעיקר פחות מכזית בכדי אכילת פרס, ע"ש, אבל בגר"א הנ"ל מבואר לא כן ועיין הערה[[6]](#footnote-6).

אבל בטור נקט בדעת ר"ת וכן הוא שיטת הראב"ד, שלעולם בעינן כזית בכדי אכילת פרס למלקות, אלא שגם פחות מזה אסור מן התורה משום חצי שיעור, וכשיש כזית בכדי אכילת פרס מבואר בגר"א שנקט בדעת הראב"ד שלוקה על כל כזית וכזית, אבל בראב"ד שהביא הרשב"א מבואר שדוקא אם אכל כל הכזית איסור לוקה ע"ש.

והגר"א כת' שיש ט"ס בדברי הטור וכוונתו לר"ח ולא לר"ת, אבל עכ"פ מבואר שפחות משיעור כבא"פ ג"כ לא בטלה רק שאיסורו משום חצי שיעור[[7]](#footnote-7), וזה כולל גם בנתערב כזית ביותר מכדי אכילת פרס, וגם בנתערב מלכתחילה פחות מכזית, דמ"מ לא בטלה ברוב ואסורה מן התורה כדין חצי שיעור.

ובדעת הטור צ"ע למה אם נתערב כזית ביותר מכדי אכילת פרס דינו כחצי שיעור, הא כשיש כזית בכדי אכילת פרס לוקה על כל כזית וכזית וע"כ אמרינן שנהפך האיסור להיתר, וא"כ גם פחות מכזית נימא שנהפך האיסור להיתר ועיין הערה[[8]](#footnote-8).

שיטת הראב"ד

**אמנם** בראב"ד שהביא הרשב"א חולין צח: מבואר דרך אחרת, שכשיש כזית בכדי אכילת פרס לוקה עליו מדין הלמ"מ שכזית בכדי אכילת פרס לא בטלה וא"כ הוה ליה גופו של איסור, משא"כ ביותר מזה אין זה אלא דין איסור טעם, ונלמד ממשרת וגיעולי מדין ואין לוקין עליו דאין לוקין על מה שנלמד מהיקש ע"ש, וכעין זה כתבו' התוס' הנ"ל בשם ר' יוסף מאורליינש אלא שנקט כן בכל טעם כעיקר דלעולם אינו לוקה משום טעם כעיקר.

ולפ"ז אתי שפיר גם דעת הטור[[9]](#footnote-9), אבל בגר"א מבואר לכאורה שהוא [[10]](#footnote-10)מדין חצי שיעור ועיין הערה[[11]](#footnote-11).

שיטת הרשב"ם הרמב"ן והר"ש

**שיטת** הרשב"ם בתוס' נזיר לו: ד"ה וכזית שאין לוקין על טעם כעיקר כי אם כשאכל כל הכזית טעם בבת אחת, אבל אין בזה דין נהפך, וכן הוא ג"כ שיטת הרמב"ן במלחמות ריש פרק אלו עוברין, אלא שברמב"ן מבואר שגם בטעמו ולא ממשו, כל שיש כל כך טעם שמורגש כאילו היה כזית איסור ממש לוקה עליו כדין אכילת איסור, וע"כ אין זה איסור מצד הרגשת הטעם דא"כ לא היה שייך בו צירוף כזית ואדרבה היה לוקה על כל כזית שבו, אלא עיקר הדין טעם כעיקר שהאיסור שיש בו טעם לא בטלה ואם אכל ממנו שיעור כזית לוקה עליו והוא שיהיה בכדי אכילת פרס ככל שאר דין אכילה, רק שהרמב"ן הוסיף צורה לשער כזית באכילת טעם וצ"ב.

וכעין זה כ' הר"ש פ"ב דטבול יום, שלעולם אינו לוקה עד שיאכל כזית בכדי אכילת פרס, אלא שלא בעינן שבתערובת יהא שיעור של כזית בכדי אכילת פרס, דלעולם אין הטעם בטל ברוב, ואם אוכל בכח יפה עד שאכל כזית בכדי אכילת פרס לוקה מן התורה ע"ש, והיינו כשיטת הרשב"ם והרמב"ן הנ"ל[[12]](#footnote-12), ומה שצריך אכילה כזית בכדי אכילת פרס אינו אלא דין לגבי מלקות ככל שאר אכילה בתורה, אבל אינו ענין לדיני ביטול כלל.

שיטת הרמב"ם

**כ'** הרמב"ם פט"ו מאכ"א הל' ב' וז"ל כיצד חלב הכליות שנפל לתוך הגריסין ונימוח וכו' ואם נמצא בהם טעם חלב והיה בהן ממשו הרי אלו אסורין מן התורה נמצא בהם טעמו ולא היה בהן ממשו הרי אלו אסורים מדברי סופרים עכ"ל, מבואר שפסק שטעמו ולא ממשו אין בו איסור תורה וכן כתב' הב"י שהרמב"ם אתי שפיר כרש"י דבטעמו וממשו גם לפי רש"י לוקה מן התורה.

אלא שבהל' ג' כ' הרמב"ם שאם היה בו כזית בכדי אכילת פרס לוקה מן התורה אם אכל כל הכזית, ואם אכל פחות מזה או שנתערב ביותר מכזית בכדי אכילת פרס אינו לוקה אלא מכת מרדות ע"ש, והנה בדין הראשון שנתערב פחות מכזית בכדי אכילת פרס, נקט הפר"ח סי' תמ"ב, והפמ"ג פתיחה לתערובת (פ"ב ד"ה בביאור), חי' ר' חיים הלוי, חזו"א יו"ד סי' כד', שו"ת מנחת ברוך (סי' נג' ענף א') ועוד, שבפחות מכזית בכדי אכילת פרס ליכא אפי' איסור חצי שיעור, והטעם משום שבטל ברוב ולא נתחדש דין טעם כעיקר בפחות מכזית שלם וצ"ב[[13]](#footnote-13), אבל בשו"ת חתם סופר (סי' קט' הביאו במנח"ב הנ"ל) נקט דלעולם גם לפי הרמב"ם אין הטעם בטל אפי' בפחות מכזית בכדי אכילת פרס, ואם אח"כ אכל כזית איסור הרי זה מצטרף לאיסור, אלא שהוא עצמו אין בו איסור אפי' משום חצי שיעור דשיטת הרמב"ם שאין איסור חצי שיעור בתערובת ע"ש.

אבל בדין השני שכ' הרמב"ם שאם אכל פחות משיעור ג' ביצים שלוקה מדבריהם בזה נקטו האחרונים הנ"ל דודאי יש בו איסור מן התורה אלא שאין לוקה כיון שהוא רק חצי שיעור, ועיין חי' הגר"ח שביאר מדוע כתב הרמב"ם שני הדינים יחד, אולם בפמ"ג הנ"ל הביא מהמנח"כ ח"א פ"ב ס"ד, שאם אכל פחות מכזית בכדי אכילת פרס אין בו איסור תורה, וכ' הטעם משום שאין איסור חצי שיעור בתערובת וכנ"ל ועיין הערה[[14]](#footnote-14), עכ"פ מבואר שלפי הרמב"ם רק כזית בכדי אכילת פרס אסור מן התורה, וזה בפשוטו דין נוסף על דין טעם כעיקר כמבואר בגמ' פסחים מד: ונזיר לו:, אבל עיקר דין טעם כעיקר לפי הרמב"ם לאו דאורייתא.

המורם מזה שלפי רש"י לעולם בטעם לחוד טעם כעיקר לאו דאורייתא, ושיטת רבינו חיים כהן לפי הגר"א שכל שאין בו צירוף כזית בכדי אכילת פרס אין בו איסור תורה, ולשיטת ר"ת אליבא דהטור למלקות בעינן כזית בכדי אכילת פרס ולוקה על כל כזית וכזית, אבל גם פחות מזה אסור מן התורה כדין חצי שיעור, ולפי ר"ת אליבא דהרא"ש טעם כעיקר מן התורה אפי' במשהו כל שיש טעם ולעולם לוקה על כל כזית וכזית, ולפ"ז השו"ע שפסק שבכל גוני טעם כעיקר מן התורה אפשר או כשיטת ר"ת ואפי' מלקות יש בו, או עכ"פ כשיטת הטור ואסור מן התורה מדין חצי שיעור, ולכן בספק אזלינן לחומרא.

![](data:image/png;base64...)

שו"ע

**אם נתערב מין במינו ונשפך בענין שאין יכולין לעמוד עליו וכו' ע"כ,** והטעם בזה משום שמין במינו מדאורייתא חד בתרי בטל כיון שאינו נותן טעם, משא"כ במין בשאינו מינו שהו י א בנתינת טעם הוה ספק דאורייתא ואזלינן לחומרא.

בדברי הש"ך שנהפך כולו לאיסור

**כ'** הש"ך ס"ק ו' שבמין במינו נהפך ההיתר להיות כולו איסור ואסור כולו מדאורייתא ע"ש, וכ' עליו הגרעק"א שהוא שפת יתר, שהרי גם באופן דלא אמרינן נהפך מ"מ אסור לאכול מדין חצי שיעור שהרי כל משהו טעם שנרגש לא בטל וא"כ אין צריך כאן לדין נהפך כלל ע"ש, והיינו שנקט הגרעק"א שלעיקר הדין שאין הטעם בטל לא בעינן לדין נהפך, דבלא זה נמי אסור עכ"פ כדין חצי שיעור, ומבואר שהדין שלא בטל והדין שנהפך לאיסור הם שני דינים נפרדים, וכן הוא לכאו' שיטת הראב"ד והטור בדעת ר"ת שאין לוקין כי אם על כזית בכדי אכילת פרס ואז נהפך כל כזית לאיסור, ופחות מזה אסור משום חצי שיעור וע"כ לא נהפך לאיסור דא"כ היה לוקה על כל כזית.

אבל בגר"א מבואר שלפי רבינו חיים כהן כל שהוא פחות מכזית בכדי אכילת פרס אין בו שום איסור, ונתבאר שהוא משום שבטלה ממשות הטעם ברוב, וא"כ גם לפי הטור בדעת רבינו תם שפחות מכזית בכדי אכילת פרס אסור מן התורה מדין חצי שיעור, צ"ל שהוא משום שההיתר נהפך כולו לאיסור חצי שיעור, אבל בלי זה היה בטל לגמרי מן התורה, אלא שצ"ב למה כאן נהפך רק לחצי שיעור ואילו בכזית בכדי אכילת פרס נהפך כל כזית לשיעור שלם ועיין [[15]](#footnote-15)הערה[[16]](#footnote-16).

אלא שהגרעק"א סתר משנתו שבשו"ת סי' פב' כ' להדיא שגם בפחות מכזית נהפך ההיתר לאיסור ונפק"מ לענין חזקה עיין לקמן, ומבואר כהנ"ל שלעולם נאסר רק מדין נהפך ויסוד הדברים שכל שהאיסור מורגש בהיתר נאסר ההיתר עצמו באכילה, אבל בלי זה לא שייך לאסור טעם כעיקר וכמו שנתבאר וצ"ע.

חזקת היתר

**עיין** בפלתי ס"ק ג' שהק' למה במין במינו אזלינן לקולא, הא איתחזק איסורא, שהרי ידעינן ודאי שנפל בו איסור, ותי' דהכי נמי איכא חזקת היתר, ואדרבה ק' להיפך למה במין בשאינו מינו אזלינן לחומרא הא אית ליה חזקת היתר, וצ"ל דמ"מ איתרע חזקה ע"ש, וע"ע ט"ז ק"ה ס"ק ג' שהק' כנ"ל.

ועיין שו"ת הגרעק"א סי' פב' שהק' ג"כ כנ"ל מדוע לא נימא בזה איתחזק איסורא, וכ' שע"כ הכא איכא חזקת היתר, אלא שכנגד זה איכא חזקת איסור של מה שנפל לתוך התערובת ולהכי הוה ספיקא, אלא שכ' שם שדוקא בתערובת לח בלח שנהפך ההיתר לאיסור שייך לדון משום חזקת היתר שלא נהפך לאיסור, אבל יבש ביבש שלא נהפך ההיתר לאיסור לא שייך ביה דין חזקת היתר כיון שההיתר במקומו עומד ע"ש, וכדבריו כ' ג"כ בשו"ת שיבת ציון סי' לב', ועיקר סברא זו שלא שייך חזקת היתר בספק תערובת כ' ג"כ בשב שמעתתא ש"ג פ"ז, וע"ע עונג יו"ט סי' פא' שדן בכל הנ"ל וכאן בהגהות יד אברהם.

להטעים לקפילא

**בפמ"ג** משב"ז ג' הביא מה שהק' הפלתי למה אזלינן לחומרא בנשפך במין בשאינו מינו הוה לן למיטעמיה לקפילא, ותי' הפלתי דהכא מיירי שנבלע כזית בשר יחד עם כזית נבילה לתוך ששים של היתר, וא"כ א"א לעמוד עליו מצד הטעם כיון שבין כך יש כאן טעם בשר, רק שלא ידעינן אם היה ששים מהאינו מינו לבטל את האיסור, והפמ"ג עצמו הסתפק בעצם הדין דשמא כיון שמ"מ הוא מרגיש טעם בשר הרי הוא אסור מדין טעם כעיקר ועיין בזה בפתיחה להלכות תערובת[[17]](#footnote-17), עוד תי' שם דמיירי באופן שאח"כ ניתוסף עוד היתר ממין האיסור וא"א לעמוד על טעם האיסור ע"ש.

קפילא לחומרא

**כ'** הפמ"ג הנ"ל שהיכא שנתערב מין בשאינו מינו בדבר שהוא איסור דרבנן ונשפך אזלינן לקולא, ואף באופן שיש קפילא אין צריך להטעים לקפילא שלא נהגו לסמוך אקפילא ולכן אפי' לחומרא אין צריך לשאול קפילא ע"ש.

מ"ש מקודם שנשפך

**בהגהות** יד אברהם הביא קו' יד המלך למה אזלינן הכא לקולא מין במינו, הא גם טרם שנשפך הצריכו חכמים ששים שמא יש בו כדי נתינן טעם הואיל וא"א לבדוק ע"י קפילא, וא"כ מה לי נשפך הא ע"כ חכמים החמירו מספק ע"ש, וכ' שם שלא ראה את דברי הר"ן שכ' דשאני נשפך שהוא בא באקראי בעלמא[[18]](#footnote-18), ובאמת אין קושייתו מובנת דודאי חכמים גזרו מינו אטו אינו מינו וכן הוא באינו מינו שאם ליכא למיקם אטעמא צריך ששים, אבל הכא הספק הוא אם בכלל יש כאן איסור דרבנן, שהרי על הצד שהיה ששים לא גזרו ביה רבנן כלל ואין כאן איסור דרבנן ולכן אזלינן לקולא.

סלק דהרשב"א

**שם** ואם נתערב במינו ובשאינו מינו ונשפך בעינן שאין שאין יכולין לעמוד עליו לשערו ונודע שהיה רובו היתר ממינו רואין את שאינו מינו כאילו אינו והשאר מינו רבה עליו ומבטלו ע"כ, ומקורו ברשב"א, ועיין ט"ז ס"ק ה' שהביא שהמהרש"ל תמה עליו שאינו דומה כלל לדין סלק שמצאנו בגמ', דהתם מיירי במינו ואינו מינו שבמינו לא בטל אפי' באלף ובאינו מינו בטל בששים, ואמרינן שפיר סלק את מינו ושאינו מינו רבה עליו ומבטלו כיון שבאינו מינו אינו נותן טעם, אבל הכא האיך אפשר לומר סלק הא האיסור מורגש היטב באינו מינו, ועיין ש"ך ס"ק ח' שהחזיק בדעת המהרש"ל, וכ' שגם הרשב"א לא התיר כי אם המינו לא האינו מינו ע"ש.

טעם מאיסור שבטל

**ועיין** ט"ז הנ"ל שהחזיק בדעת הרשב"א, ובאמת קושיית המהרש"ל תמוה, דמה איכפת לן שהטעם מורגש באינו מינו, הא אותו הטעם בטלה ברוב מינו וא"כ הטעם שמרגיש באינו מינו הוא טעם של היתר[[19]](#footnote-19), אלא שבאמת מצאנו כי האי גונא בביטול יבש ביבש שכל זמן שלא בישלו נהפך האיסור להיתר, ואחרי שבישלו חזר דינו לאסור בטעם ולא אמרין דהוה טעם הבא מן ההיתר דחוזר וניער, וא"כ הכי נמי נימא דנהי שבתוך המינו הוא בטל ברוב, אבל אחר שנתערב באינו מינו ונותן טעם הדר דינו לאסור משום טעמו[[20]](#footnote-20), וא"כ זהו כוונת הש"ך דהכא לא שייך ביטול כיון שהטעם מורגש בתערובת.

ביאור שיטת הש"ך

**ואפשר** לומר שהש"ך נקט שעיקר האיסור בטעם כעיקר הוא דין מצד עצם הטעם (ויבואר כן בש"ך בעוד מקומות), ולכן כל שמורגש הטעם לא מהני ביטול וזהו באמת הטעם שביבש ביבש חוזר וניער האיסור, וה"ה הכא כשהוא בתוך מינו שייך ביטול כיון שאינו נותן בו טעם, אבל כל שמתערב באינו מינו שוב יש כאן הרגשת טעם גם מצד מין האיסור ושיר אוסר התערובת.

אלא שאכתי ק' מה שכ' הפמ"ג שאם נתערב המין של איסור במין של היתר קודם שנתערב באינו מינו גם הש"ך מודה שבטל ושוב אינו אוסר באינו מינו ע"ש, וק' מ"ש מבישול יבש ביבש שבטלה ואע"כ כשחזר לתת טעם בהיתר חוזר וניער האיסור, וא"כ ה"ה כאן נימא שאפי' שכבר בטל קודם במינו, אעפ"כ כשחזר ונתערב באינו מינו חוזר וניער האיסור, וע"כ צ"ל דהכא שאני שכבר בטלה בתורת טעם בתוך המינו[[21]](#footnote-21), וא"כ גם אם נתערבו בבת אחת ג"כ נימא שמינו מבטלו בתורת טעם ואינו אוסר תערובת אינו מינו וצ"ע ועיין הערה[[22]](#footnote-22).

נתערב תחילה באינו מינו

**כ'** הט"ז ס"ק ח' בא"ד שזה פשוט שאם נתערב קודם באינו מינו ואח"כ נתערב במינו שהיא אסורה כיון שכבר נעשית נבילה ע"ש, בפמ"ג תמה עליו שהרי דין נ"נ באר איסורים אינו אלא דרבנן, וא"כ אכתי הכא שהוא ספק נשפך אית לן להתיר בדבר שהוא ספק דרבנן, ועיין חוו"ד שכ' שכוונת הט"ז לדין אפשר לסוחטו אסור, דזה דין דאורייתא ע"ש.

![](data:image/png;base64...)

רמ"א

דין שמא וטעמא

**כ'** הרמ"א ולעינן מין במינו אזלינן בתר שמא, אם הוא שוה הוה מין במינו, אבל לא אזלינן בתר טעמא אם הוא שוה או לא ע"כ, ומקור הדברים בגמ' ע"ז סז. דנחלקו שם אביי ורבא אי במין במינו אזלינן בתר שמא או בתר טעמא, והל' כרבא דאזלינן בתר שמא, והש"ך תמה מאד על הרמ"א שכל מה שנחלקו זה רק בדברים שמין במינו חמור יותר שאפי' באלף לא בטיל, אבל הכא לענין טעם כעיקר ודאי הכל תלוי במה שמרגישים את הטעם וכיון שאין הטעם מורגש בשוין בשמא אין כאן איסור כלל, וכן להיפך כל שאין שוין בטעמא אף ששוין בשמא, מ"מ הרי הטעם מורגש וחשיב שפיר מין בשאינו מינו שאוסר בטעמא.

ביאור מחלוקת הרמ"א והש"ך

**ולמה** שנתבאר לעיל יבואר היטב שהש"ך לשיטתו בכ"מ שאיסור טעם כעיקר הוא משום הרגשת הטעם עצמו, ולהכי יבש ביבש שבישלו חזר לאסור מן התורה כיון שמדין טעם לא בטלה לעולם וכמו שנתבאר, אבל הרמ"א סבר שאין זה ענין להרגשת טעם כלל, אלא שהתורה אסרה את הממשות של הטעם במין אחר כיון שהוא תערובת שני מינין שהאחד מוסיף בשני וכמו שנתבאר לעיל, ולכן נקט הרמ"א שזה תלוי דוקא בשמא שכל ששמא שונה חשיב ליה תערובת מין אחר.

וכל זה בשוין בטעמא ולא בשמא, אבל היכא ששוין בשמא ולא בטעמא ק' לכאו' להיפך שהרי מ"מ מוסיף הוא טעם בתערובת, ועיין פלתי וחוו"ד שביארו דכיון ששוין בשמא ע"כ דינו כמין במינו שבטל ברוב, ומה שאח"כ נותן טעם בתערובת אינו כלום כיון שכבר בטל ליה ואינו אלא טעם איסור הבא מהיתר שאין בו שום איסור[[23]](#footnote-23), אבל הש"ך לשיטתו שהכל תלוי בהרגשת הטעם ולא שייך ביה ביטול כלל וכמו שנתבאר לעיל.

שוין בטעמא ולא בשמא

**מיהו** לענין שוין בטעמא ולא בשמא נקט הפלתי כהש"ך דודאי אין כאן איסור כיון שאינו מוסיף טעם, אבל החוו"ד נקט שכי האי גונא צריך ביטול בששים מחמת דין כזית בכדי אכילת פרס דאורייתא, שהוא הלמ"מ שכל תערובת שני מינין לא בטל בששים, ועיין במילואים שהארכנו בזה.

שיטת הרמ"א ביבש ביבש

**ובאמת** ברמ"א לקמן ק"ט ס"א משמע שנקט כשיטת האיסור והיתר שיבש ביבש שחזר ובשלו אינו אוסר מן התורה, שהרי לא חי' בין איסור שהוא מן התורה לאיסור שהוא מדרבנן, ואילו לפי הר"ן דוקא באיסור תורה צריך ביטול בששים ביבש ביבש שמא יחזור ויבשלנו ויאסור מן התורה, ולפי האיסור והיתר ע"כ אין זה הטעם אלא משום שהוא ניכר בתוך התערובת וע"ש בש"ך שנדחק בדברי הרמ"א, אבל להנ"ל ניחא שהרמ"א נקט שבאמת אחרי שכבר חל ביטול על האיסור שוב לא שייך שיאסור בטעמו, וכן נקט באורח מישור על הדרכי משה ע"ש.

ראיה מגמ' ע"ז כהרמ"א

**והנה** בגמ' ע"ז הנ"ל יש לכאו' להוכיח כדברי הרמ"א, שהרי הגמ' מק' שם על רבא מהא דתבלין ב' וג' שמות מצטרפין לאסור ואמר חזקיה הואיל וראויין לתבל בו את הקדירה, והיינו שממילא חשיב ששוין בטעמא, ולפי רבא שתלוי בשמא למה מצטרפים, ולפי הש"ך תמוה ראיית הגמ' דהתם לענין לאסור את הקדירה בטעם למה לא יצטרפו הא שפיר יש כאן הרגשת טעם האיסור, אבל לפי הרמ"א שאינו תלוי בהרגשת הטעם ניחא שכל שאין שוין לא שייך לצרפם לאסור אף שמרגיש את הטעם דאינו אלא טעם הבא מן ההיתר, ועיין מה שתי' בזה הפלתי והחוו"ד.

ראיית הש"ך מהתרומת הדשן

**בש"ך** הביא כמה ראיות נגד הרמ"א, ואחד מראיותיו מזה שהק התרומת הדשן למה מהני מסיח לפי תומו לפי הרשב"א כשאינו אומן, וכ' שע"כ צ"ל שהרשב"א פסק כרש"י שטעם כעיקר לאו דאורייתא, ולמה לא תי' דמיירי בשוין בשמא ולא בטעמא דלכו"ע בטל ברוב מן התורה כיון שאזלינן בתר שמא, ומה שצריך טעמא אינו אלא לחומרא מדרבנן ושפיר מהני מסל"ת במילתא דרבנן, זהו תוכן כוונתו.

עוד הביא הש"ך ראיה מדברי הרא"ש פרק גיד הנשה סי' לז' שבכל איסורים שנתבטלו אם רבה עליהם איסור חוזר וניערו האיסור, והוסיף הרא"ש לא מיבעיא במין בשאינו מינו שנתרבה האיסור עד שאין כנגדו ששים דודאי אוסר שהרי מצטרפו יחד לתת טעם בהיתר, אלא אפי' מין במינו כיון שרבנן גזרו להצריך ששים ע"כ, ומבואר שיש סברא באינו מינו שאם רבה האיסור עד שעכשיו נותן טעם שחוזר וניער וזה דין פשוט יותר מבמין באינו מינו, ואילו לפי הרמ"א שאין דין בהרגשת הטעם כלל למה פשוט באינו מינו שחוזר וניער, אבל לפי הש"ך ניחא כיון שמ"מ רבה האיסור עד שנותן טעם באינו מינו וזה פשוט שחוזר וניער ואוסר ע"כ דברי הש"ך.

אלא שלכאו' צ"ב טובא, שהרי זה פשוט שגם הרמ"א נקט שאינו מינו בשמא חשיב נותן טעם דהכי מבואר בכל מקום, רק שהרמ"א נקט שאינו ענין תערובת הרגשת טעם, אלא כל דבר שהוא אינו מינו בשמא חשיב נתינת טעם במה שכנגדו, וא"כ ה"ה לפי הרמ"א הדין פשוט שאם רבה אותו המין עד שכבר חשיב כנתינת טעם במין שכנגדו דחוזר וניער ועיין הערה[[24]](#footnote-24).

ראית הש"ך מדין יבש ביבש

**עוד** הביא הרא"ש ראיה מהא דמבואר בר"ן והובא לקמן סי' ק"ט ס"א שאיסור שנתבטל יבש ביבש חוזר ואוסר אם בשלם, ומוכח מזה דאזלינן בתר טעמא, וצ"ב מה ראיה הא ודאי גם לרמ"א חוזר וניער כיון שעכשיו נתערב בכולם ועיין הערה[[25]](#footnote-25).

עוד הוכיח הש"ך ממה שכ' האיסור והיתר שלדידן אין נפקותא מה נקרא מין במינו בשמא, שהכל צריך ששים, רק שיש נפק"מ לענין יבש ביבש שנתערב שבאינו מינו בששים ובמינו ברוב ע"ש, ולפי הרמ"א לעולם יש נפק"מ בנשפך[[26]](#footnote-26), וע"כ למד האו"ה שהתם הכל תלוי בטעמא, אלא שמה שכ' שיש נפק"מ ביבש ביבש אף שהתם נמי לפי הש"ך תלוי בטעמא, היינו משום שאו"ה לשיטתו שהטעם ביבש ביבש שלא בטל ברוב, הוא משום שאפשר להכירו, ולא משום שמא יבשל ויתן טעם ולכן תלה ליה בשמא ולא בטעמא ע"ש, אלא שלכא' ק' שאדרבה דיותר נראה כוונתו שחלוקין בטעמא ולכן ע"י טעימא אפשר להכיר בין החתיכות וכן תמה בפלתי, והש"ך ע"כ למד שכיון שאינם שוין בשמא מסתמא יכול להכיר, אבל מה שיכול להכיר בטעימא לא חשיב הכרה שצריך לטעום כל אחד ואחד, ועוד שהוא עצמו אינו יכול לטעום אם ננקוט שלא בטל ברוב וצריך להתאים לגוי ותלוי בכל דיני קפילא, וע"כ כוונתו שאפשר להכיר ע"י הכרה וזה ודאי תלוי בשמא.

דברי הט"ז בדף האחרון

**בט"ז** בדף האחרון כ' לבאר את דברי הרמ"א, דודאי גם בשוין בשמא יש ע"כ חילוק משהו בטעם אף שאינו אלא טעם קלוש עכ"פ יש חילוק בטעם, וכין שאינם שוין בשמא חישב ליה הך חילוק טעמא לאסור תערובתן ע"ש שביאר את כל דברי הגמ', והש"ך שם בקונטרס אחרון תמה על כל דבריו, אבל עכ"פ מבואר בט"ז כמו שנתבאר לעיל, שעיקר דין טעם כעיקר הוא התערבות שני מינין שהאחד מוסיף לשני ויחד נעשה תערובת אחת, וזה נקט הט"ז שכל שהוא אותו הטעם ממש ודאי אין כאן שום תערובת שני מינין, אבל כל שאין שוין בשמא חשיב ליה תערובת אחת וזה מה שאסרה תורה בדין טעם כעיקר.

להלכה

ולהל' רוב האחרונים הכריעו כהש"ך, עיין פר"ח, מנחת כהן, פלתי, חכמ"א ערוך השלחן ועוד, וכן נראה שהכריע בביאור הגר"א ס"ק ט' ע"ש.

בשר עוף

באיסור דרבנן כגון בשר עוף, דעת הרמ"א בתורת חטאת שדינו כאיסור דאורייתא לענין ספק, ועיין ט"ז סס"ק ה' שביאר דבריו שמצאנו שהחמירו חכמים בבשר עוף כשל דאורייתא בכמה דברים ע"ש, אבל בש"ך ס"ק ז' חלק עליו דודאי דינו כאיסור דרבנן ואזלינן לקולא בספק, וכן נקטו רוב הפוסקים, ועיין לקמן סעיף ג' מה שנבאר בעז"ה בביאור המחלוקת ע"ש.

![](data:image/png;base64...)

מילואים

האם צריך ביטול ברוב על טעם גרידא

**בחי'** הגרעק"א לדף צח. אות ו' חקר בעיקר דין טעם כעיקר שנתחדש בתורה, האם לולי החי' של התורה היה הדין שבטל ברוב, או שאפי' בלי דין ביטול ברוב ג"כ היה מותר שאין טעם חשיב כלום, ויש בזה הרבה נפק"מ בכל הדברים שאין בהם ביטול, או לר' יהודה שמין במינו לא בטל, האם נימא שכמו כן טעם אסור מן התורה אפי' אי טעם כעיקר לאו דאורייתא שהרי בלי ביטול לכו"ע אסור הוא מן התורה, והגרעק"א שם הביא מח' הראשונים בזה, שהר"ן ביאר בדעת רבא דאמר לא נצרכה אלא לטעם כעיקר דבקדשים אסור וכו' דבאמת קאי אר' יהודה דמין במינו לא בטל, ואפי' בטעם לא בטל דטעם כעיקר בקדשים אסור ע"ש, ומבואר להדיא שבלי דין טעם כעיקר אסור היה מותר גם אליבא דר' יהודה וא"כ מוכח דלולי דין טעם כעיקר לא צריכים לדין ביטול, אבל הרשב"א נקט להדיא שכל ההיתר למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא הוא מדין ביטול ברוב, וכן מבואר ברש"י, אלא שבדעת הרשב"א יש סתירות בזה ע"ש, עוד הוכיח שם הגרעק"א מדברי התוס' דסברי דבלי דין טעם כעיקר לא בעינן לדין ביטול ברוב.

קושיית הריטב"א דנילף מהטמאים

**אמנם** לכאורה עיקר הנידון מבואר להדיא בראשונים, שבריטב"א כאן בסוגיין הק' למה צריך פסוק שטעם כעיקר אסור תיפוק ליה מהפסוק של הטמאים לאסור צירן ורוטבן[[27]](#footnote-27), ותי' דדוקא בעינייהו אסירי אבל בתערובת ליכא איסור צירן ורוטבן ע"ש, ומבואר להדיא שבלי פסוק של משרת הוה שרינן טעמו לגמרי ולא חשיב אפי' כיוצא מן האיסור אפי' בלי ביטול ברוב וצ"ב[[28]](#footnote-28).

וכן מצאנו במהרי"ק שורש קמ"ד, שהק' אהא דאמרינן בחולין צח: דילפינן מזרוע בשילה לחומרא שאין הטעם בטל עד ששים, שהרי אביי יליף דין טעם כעיקר מקרא דמשרת, וא"כ גם בלי הלימוד מזרוע בשילה ידעינן לאסור טעם, וא"כ הלימוד אינו אלא לקולא שבטל בששים, ותי' המהרי"ק שהפסוק משרת אינו אלא לאסור טעמו היכא דליכא רוב כנגדו, והדר ילפינן מזרוע בשילה לאסור עד ששים ומאה ע"ש, ומבואר בדבריו שלולי קרא לא היה איסור על טעם כעיקר אפי' בלי ביטול ברוב, והיינו ע"כ כמו שמבואר בריטב"א שבתערובת ליכא איסור יוצא וצ"ב ועיין הערה[[29]](#footnote-29).

ביסוד איסור טעם כעיקר

**ובאמת** יש להסתפק גם אחרי שהתורה חדשה איסור טעם, שאפשר לומר שכל עיקר האיסור בזה הוא שהאיסור לא בטלה ברוב, דכבר נתבאר שבכל טעם גם טעמו ולא ממשו ע"כ יש ממשות איסור, רק שאותו ממשות בטלה ברוב או שלא נאסרה כלל כנ"ל, ואפשר לומר שהתורה חדשה שאותו ממשות אסורה כאיסור עצמה אף כשהיא בתערובת ולא בטלה ברוב, ומאידך אפשר לומר שטעם כעיקר הוא איסור מצד עצם הרגשת הטעם וכבר דן בנידון בחי' רבנו חיים הלוי פ"י מעשה הקרבנות ופ"ט מאכ"א ה"ט.

דין ביטול הטעם

**והנה** ידוע מה שכ' הנו"ב מהדו"ת סי' מ"ה שביטול בששים אינו דין ותורת ביטול כלל, אלא שממילא מכיון שאין טעם אין בזה איסור ע"ש, ונראה פשוט שכל זה רק אי נימא שדין טעם כעיקר הוא איסור מצד הטעם עצמו, דממילא כל שבטל הטעם ליכא איסור כלל, אבל אי נימא שהתורה אסרה את מציאות הטעם שלא בטלה בתערובת, א"כ ע"כ צריך לבטל את הממשות של הטעם וצריך לזה דוקא דין ביטול, אלא שאכתי אפשר לומר שכיון שאין הטעם מורגש בתערובת ממילא אין בו את חידוש התורה של טעם כעיקר ושוב בטל הוא ככל שאר דין ביטול ברוב ועיין לקמן.

ראיה מהריב"ש להנ"ל

**ע"ע** בשו"ת הריב"ש סי' רפ"ח שהק' למ"ד טעם כעיקר דאורייתא מדוע מותר לטעום את האוכל בלשונו הא גם הטעם אסור, ותי' שדוקא באכילת איסור אסרה תורה טעם ע"ש, עכ"פ מוכח מעיקר קושייתו שדין טעם כעיקר היינו איסור על הטעם עצמו, דאם אינו אלא ענין של ממשות הטעם, מאי קשיא ליה בטעימא בלשונו הא אינו בולע כלום.

**טעם כעיקר במין במינו**

**והנה** בפשוטו יש לדון נפק"מ במין במינו אליבא דר' יהודה שאפי' באלף לא בטיל, דאי נימא שהתורה אסרה את הממשות של הטעם, א"כ אפי' במין במינו שאינו מורגש הטעם אבל עכ"פ צריך לדון דוקא מדין ביטול ברוב, ולר' יהודה מכיון שמין במינו אפי' באלף לא בטיל גם בטעם כעיקר אסור, אבל אי נימא שהתורה אסרה רק את הרגשת הטעם, ובלי זה אין כאן איסור כלל, א"כ מין במינו שליכא טעם כלל לכאו' גם לר' יהודה אין בו איסור שהרי לא בעינן כלל לדין ביטול, וכן מבואר בט"ז סי' קב' סוף ס"ק י' שבמין במינו לא צריך ביטול כלל, אלא שק' מכמה מקומות דמבואר לכאורה שאליבא דר' יהודה טעם כעיקר במין במינו לא בטל אפי' באלף[[30]](#footnote-30).

מדוע הוה לימוד לחומרא

**והנה** בראשונים (רמב"ן רשב"א ריטב"א) בסוגיא דזרוע בשילה הק' ג"כ כהנ"ל מדוע הוה ילפותא לקולא הא כבר ידעינן דין טעם כעיקר ממקום אחר וא"כ מה שמותר בששים אינו אלא קולא, ותי' נהי נמי דילפינן דין טעם כעיקר ממקום אחר, אכתי היכא שבטל הטעם בעשרים או שלשים הו"א דשרי שהרי כבר אין טעם, קמ"ל דבעינן ביטול בששים ע"ש, ומבואר שנקטו שאחרי הפסוק של טעם כעיקר פשיטא דליכא דין בטול ברוב דלא כמהרי"ק (ובטעם הדבר עיין לקמן), רק שאכתי לא היה צריך כי אם לבטל את הטעם קמ"ל שצריך ביטול בששים, ולכאו' כל זה אי נימא שדין טעם כעיקר זה הל' מצד הממשות של הטעם שבתוך התערובת דלהכי צריך לבטלו אפי' אחרי שאין טעם, שמהלימוד מזרוע בשילה נלמד שכל תערובת שהוא מצד עצמו נתינת טעם אף שאינו מורגש צריך לבטלו בששים, אבל אי נימא שהוא דין טעימת הטעם גרידא מה שייך ביטול אחרי שכבר אין טעם, מיהו אפשר שהכל מדרבנן גרידא כיון שיש דברים שנותנים טעם עד ששים, אבל לעולם עיקר איסור טעם כעיקר אינו אלא מצד הרגשת הטעם.

![](data:image/png;base64...)

למה אין בטעם ביטול ברוב

**אלא** שבאמת צ"ב מדוע אחרי שחידשה תורה דין טעם כעיקר לא בעינן קרא שלא בטל ברובה כמו שנקט באמת המהרי"ק, ויסוד השאלה בזה דלכאו' נראה פשוט שכל מה שאפשר לאסור טעם זה רק טעם הבא מדבר אסור, אבל כל שאותו ממש נהפך להיתר שוב גם הטעם הבא ממנו אינו אלא טעם הבא מן ההיתר, (ויבואר בזה עוד להלן בדין ביטל יבש ביבש), וא"כ אם ממשות הטעם בטלה ברוב ודינו כהיתר, מה איכפת לן מה שטעמו מורגש הא אין זה אלא טעם איסור הבא מן ההיתר שהוא מותר, וע"כ מוכח שבדין טעם כעיקר מונח ג"כ שאותו ממשות הגורם לטעם לא בטלה ברוב, ולמה באמת לא בטל ברוב[[31]](#footnote-31), (וגם אין לומר שהוא גזה"כ שלא בטלה ברוב כמו שיבואר לקמן).

תי' הראב"ד

**וכבר** עמד בזה הראב"ד הביאו הרשב"א חולין צח: ד"ה וקשיא לן וז"ל וקשיא לן בכל דוכתא מדאורייתא חד בתרי בטיל וא"כ היכי משכחת לה טעמו ולא ממשו דאורייתא ואפי' כזית בכדי אכילת פרס היכי משכחת לה, ומתרצינן דכי אמרינן חד בתרי בטיל מדאורייתא דוקא דקיימא איסורא באפי נפשה והתירה באפי נפשיה כגון גיד בין הגידים וכו' שההיתר לא קבל טעם מן האיסור וכיון דאיסורא לא מנכרה בטל ברוב, אבל כשקבל ההתר טעם האיסור נעשה הכל איסור שהרי ניכר הוא וידוע בכל ההיתר עכ"ל, ודבריו צ"ב דכ' שכ' שההיתר נהפך לאיסור ולהכי לא שייך ביטול ברוב, ואח"כ הוסיף שהאיסור ניכר באיסור וצ"ב למה הוצרך להוספה זו, אבל עכ"פ נתבאר שגם אחרי דין טעם כעיקר היה שייך ביטול ברוב, וכל מה שלא בטל ברוב הוא משום שנהפך ההיתר לאיסור, אלא שצ"ב מדוע אמרינן שההיתר נהפך לאיסור ולא להיפך שהאיסור נהפך להיתר ושוב אין כאן טעם איסור כלל ועיין הערה[[32]](#footnote-32).

לראשונים דלית להו נהפך

**אלא** שעדיין ק' לשיטת הרמב"ן ודעי' דלית להו נהפך בטעם כעיקר מדוע אין הטעם בטל ברוב, אלא דכבר נתבאר לעיל מה שחקרו האחרונים בעיקר דין טעם כעיקר, אם האיסור מצד אותו ממשות של הטעם שלא בטלה ברוב, א"ד שהרגשת הטעם הוא איסור עצמי, ולכאורה אי נימא שהטעם עצמו אסור לא שייך בכלל קושיית הראב"ד, שהרי על טעם לא שייך ביטול ברוב שכל דין ביטול ברוב אינו אלא כשיש למבטל כח נגד המתבטל[[33]](#footnote-33), אבל הכא שהתורה חדשה איסור על טעם האיסור מה שייך לבטלו ברוב, אבל אי נימא שהוא דין שלא בטל ברוב היינו ע"כ משום שהאיסור הוא על הממשות הגורם לטעם שבתוך התערובת, וכל שאותו ממשות בטל ברוב מה שייך לאסור משום טעמו, וע"ז שפיר תי' הראב"ד דכיון שהאיסור מורגש בתוך התערובת נהפך גם ההיתר לאיסור ולכן לא שייך בזה ביטול.

שיטת הרמב"ן בטעם כעיקר

אלא שלכאו' ברמב"ן עצמו ק' לומר כן, דהנה כבר נתבאר לעיל שנחלקו הראשונים בדין טעם כעיקר, אם נהפך כל ההיתר לאיסור ולוקה על כל כזית וכזית, או שאינו חייב אלא כשאוכל שיעור כזית טעם בכדי אכילת פרס, שיטת ר"ת והרא"ש וכן הוא שיטת רש"י בפסחים מד. אליבא דמ"ד טעם כעיקר דאורייתא שנהפך כל ההיתר לאיסור ולוקה על כל כזית וכזית, אבל שיטת הרמב"ן במלחמות שם וכן בחולין צח: שאין חייב משום טעם כעיקר אלא אם אכל כזית טעם, ולכאו' עיקר הנידון תלוי בהנ"ל שאם לוקין על כל כזית וכזית היינו משום שהתורה אסרה את גוף הרגשת הטעם[[34]](#footnote-34), וממילא כל כזית וכזית שאוכל שיש בו טעם איסור לוקה עליו משום טעם כעיקר, אבל לפי הרמב"ן שאינו לוקה אלא אם אכל שיעור של כזית טעם איסור בכדי אכילת פרס[[35]](#footnote-35), ע"כ אין האיסור מצד הרגשת הטעם, אלא שהוא דין מצד הממשות הגורם לטעם[[36]](#footnote-36), ולכן צריך לאכול דוקא כזית בכדי אכילת פרס, וא"כ לפ"ז ק' למה באמת לא בטלה אותו תערובת ברוב, ואף שיש בו טעם הא אינו אלא טעם הבא מן ההיתר וכמו שהק' הראב"ד, וא"א לתרץ שההיתר ג"כ נהפך לאיסור שהרי הרמב"ן לית ליה נהפך.

ביאור קו' הריטב"א מהטמאים

**ונראה** בזה ובהקדם דהנה בעיקר קושיית הריטב"א הנ"ל יש לעיין, מאי קשיא ליה למה צריך פסוק של טעם כעיקר תיפוק ליה מהטמאים, הא ודאי בלי דין טעם כעיקר הוה לן למימר שבטל ברוב, ולמה היה צריך לחדש שבלי דין טעם כעיקר אפי' רוב לא היה צריך, ונראה מוכח מזה כמו שכ' החוו"ד סי' צ"ח ס"ק ג', דהנה כ' הרמב"ן חולין צח: ד"ה ועוד שבטעמו וממשו לכו"ע טעם כעיקר דאורייתא, ובזה יישב קושיית התוס' מהא דמבואר בזבחים עח. שרבא סבירא ליה טעם כעיקר דאורייתא דהתם טעמו וממשו הוא[[37]](#footnote-37), וביאר החוו"ד שהוא מהדין כזית בכדי אכילת פרס דאורייתא שהוא הלמ"מ שבכל מין בשאינו מינו ליכא ביטול ברוב, וא"כ ממשות הטעם לא גרע משאר תערובת, וממילא שפיר הק' הריטב"א דמאחר שהטעם עצמו אסור מדין יוצא, למה שיהא בו דין ביטול ברוב מ"ש מטעמו וממשו שלא בטל ברוב, ולכן תי' הריטב"א שלולי חי' התורה לא היה חשיב ממשות איסור כלל גם בלי דין ביטול ברוב, וממילא גם לא שייך ביה דין כזית בכדי אכילת פרס[[38]](#footnote-38).

ביאור שיטת הרמב"ן לפי הנ"ל

**ואחר** שחדשה תורה דין טעם כעיקר ע"כ לא שייך להקשות שיבטל ברוב, שהרי כבר למדנו מהלמ"מ שכזית בכדי אכילת פרס לא בטל ברוב, וממילא מיושב היטב שיטת הרמב"ן דודאי לולי חי' התורה שטעם כעיקר לא היה חיוב כלל אפי' אכל כזית בכדי אכילת פרס שהרי לא אסרה תורה יוצא בתערובת כמו שכ' הריטב"א, ולזה חי' תורה שגם הטעם דינו כעיקר, וממילא הדר דינא שכל שיש כזית בכדי אכילת פרס לא בטלה והאוכלו לוקה כמו שלמדנו מהלמ"מ שכזית בכדי אכילת פרס לא בטלה בתערובת[[39]](#footnote-39), אבל באמת לא אמרינן שנהפך כל ההיתר לאיסור ואעפ"כ לא בטלה ברוב[[40]](#footnote-40), אבל אחרי שבטל ממנו הטעם בטלה כל האיסור דהדר דינא כמו לפני שחי' תורה דין טעם כעיקר שלא צריך אפי' לדין ביטול ברוב[[41]](#footnote-41), אלא שעכ"פ מכיון שהאיסור הוא מצד ממשות האיסור אפשר להבין היטב מה שכ' הרמב"ן שאפי' אחרי שבטלה הטעם אכתי אפשר לאסור עד ששים כדילפינן מזרוע בשילה.

מדוע בטל ברוב לרש"י

**אלא** שכבר נתבאר ברש"י וברשב"א שגם למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא אכתי צריך לדון מדין ביטול ברוב, והטעם ע"כ משום שאותו ציר לא גרע מכל יוצא של איסור שאסור וצריך לבטלו (וכמו שכ' החוו"ד סי' צ"ח ס"ק ד' ע"ש), וא"כ מוכח שממשות הטעם חשיב יוצא גם בלי דין טעם כעיקר אלא שמ"מ בטל ברוב, ולכאו' למה לא נימא שלא בטלה ככל שאר כזית בכדי אכילת פרס, בשלמא לפי הרמב"ן אפשר לומר כהנ"ל שלולי הפסוק לא צריך ביטול ברוב שאין בו איסור כלל, אבל ברש"י ע"כ מוכח לא כן, וע"כ מוכח מזה שרש"י לא סבירא הך חי' שכ' החוו"ד שכזית בכדי אכילת פרס לא בטל מהלמ"מ.

וע"כ צ"ל בדעת רש"י שהכא לא שייך דין כזית בכדי אכילת פרס, כיון שהוא דבר הנבלל לא נאמר ביה כלל דין כזית בכדי אכילת פרס, וא"כ ק' באמת קושיית הראב"ד איך אפשר לומר טעם כעיקר מן התורה הא בטלה ליה ברובא, אלא שבאמת שיטת רש"י פסחים מד. שבטעם כעיקר נהפך כולו לאיסור, וא"כ נראה שרש"י למד שלמ"ד טעם כעיקר דאורייתא האיסור הוא מצד הרגשת הטעם עצמו ולכן לוקה על כל כזית וכזית שאכל מההיתר, וממילא פשיטא שלא שייך ביה ביטול ברוב וכמו שנתבאר לעיל.

שיטת רש"י בטעמו וממשו

**אלא** שאכתי צ"ב בדעת רש"י, שהרי נתבאר ששיטת רש"י שטעמו וממשו לוקה מן התורה כמבואר כמו שנתבאר לעיל וכמו שמוכח מסוגיא דזבחים עח. כמו שנתבאר לעיל, ואי נימא שלפי רש"י בכל דבר הנבלל לא שייך דין כזית בכדי אכילת פרס, א"כ ע"כ צ"ל שהגמ' דזבחים אינו מדין כזית בכדי אכילת פרס, אלא שזה הל' שכל תערובת טעמו וממשו לא בטלה, והיה מקום לומר שלפי רש"י מסברא לא בטלה דמאחר שיש בו טעם חשיב כניכר בתערובת, אבל א"א לומר כן דא"כ ק' למה טעמו ולא ממשו בטל ברוב הא ניכר הוא בתערובת, ומאחר שצריך דין ביטול מ"ש טעמו וממשו מטעמו ולא ממשו, וזהו באמת שיטת התוס' שהק' על רש"י ולא חילקו בין טעמו וממשו לטעמו ולא ממשו, אבל בדעת רש"י צ"ב.

![](data:image/png;base64...)

גיעולי מדין

**ונראה** בזה ובהקדם דהנה שיטת רש"י שטעם כעיקר דרבנן דלא ילפינן מנזיר משום דהוה נזיר וגיעולי גוים שני כתובים הבאים כאחד ואין מלמדין, א"נ גיעולי גויים חידוש הוא ע"ש, והנה בשלמא נזיר איכא למימר שהוא איסור תורה באיסורי נזיר לבד, אבל גיעולי גוים אחרי שהתורה חידשה דין גיעולי גוים ע"כ נתחדש בזה שטעם היוצא מכלי איסור אסור, וא"כ ע"כ כתוב בזה שטעם כעיקר אפי' טעמו ולא ממשו אסור, ולמה צריך ילפותא מזה למילף דין טעם כעיקר בכל האיסורים, ועיין שו"ת נו"ב סי' נא' שעמד בזה שע"כ לרש"י הגעלת כלים הוא דאורייתא ושם בהגה"ה מבן המחבר, אלא שצ"ב למה לא ילפינן מזה, וכבר תמה כן הגרעק"א (מודפס בפסחים מד: ד"ה ואולם) דלהדיא מבואר ברמב"ם שדין גיעולי מדין אינו הוראה לשעה אלא לדורות, וא"כ מ"ש פליטת כלי לפליטת אוכלין, וע"ע בערוך השלחן כן שעמד בזה וכ' שצ"ל שמן התורה אינו אלא כדין אין מבטלין איסור לכתחילה אבל אינו אוסר האוכל, וע"ע פמ"ג פתיחה לבשר בחלב ד"ה טעם כעיקר שדייק כן מדברי הרמב"ם ע"ש, וכל זה דוחק ובנו"ב משמע שנקט דודאי אוסר את המאכל, והגרעק"א ג"כ נקט שהוא איסור על האוכלין.

שיטת הרמב"ן שגיעולי גוים כדין טבילה

**שוב** ראיתי שקושיא זו כבר הק' הרא"ה בבדק הבית ב"ד שער א' וז"ל ויש כאן שאלה חזקה כיון דאמרינן בגיעולי נכרים דטעמו ולא ממשו אסור, היאך אפשר לומר בשאר איסורים מותר וכי גיעולי נכרים משם אחד הוא, גיעולי נכרים משום כל איסורין שבתורה הוא דמיתסר, וכיון דבגיעולי נכרים מיתסרי כל איסורין שבתורה בטעמו ולא ממשו היכי אפשר דלא מיתסרי בעלמא עכ"ל, ושם הביא שהרמב"ן הק' כן ותי' שהוא חומרא שהחמירה תורה בכליהם כמו שהחמירה תורה להצריכה טבילה.

שיטת הרא"ה שפליטת כלים גרע מפליטת אוכל

**ושוב** כ' הרא"ה וז"ל ואפשר שלא חלק הכתוב ואפי' בכלים שלנו אסר כן וכו' ע"כ ועיין חת"ס בסוגיא דחולין צח: שהביא דברי רא"ה אלו, וכ' שלפ"ז אם בישל בכלי איסור אסור משום טעם כעיקר דאורייתא והוא דבר חדש ע"ש, ובאמת בחי' הרא"ה חולין סוף פר' גיד הנשה כ' להדיא טעם כעיקר לאו דאורייתא, והנ"מ איסור לח או פליטת האיסור, אבל פליטת כלים אסור מדאורייתא ע"ש.

ומעתה צ"ב טובא כמו שהק' הרא"ה האיך יתכן לומר שפליטת הכלי אסורה ולא פליטת האוכל, ונראה שדוקא כשנתערב הטעם בתוך מאכל בטלה לגביה כיון שנעשה תערובת אחת עם המאכל, ולא חדשה תורה חידוש דין טעם כעיקר באופן שבטלה הטעם היוצא בתוך מאכל, אבל בתוך הכלי אינו אלא כמונח בקופתא דאינו נעשה אחד עם הכלי, ולכן גם לא בטלה ליה הטעם, וכיון שחל בו שם טעם איסור כשהוא לעצמו, שוב הוא אסור גם בתוך המאכל כיון שחל בו שם טעם האסור[[42]](#footnote-42).

המקור לאסור טעמו וממשו

**ולפ"ז** אפשר ליישב ג"כ מה שהקשינו לעיל מה המקור לרש"י לאסור טעמו וממשו מן התורה, ולהנ"ל אפשר לומר שזהו דין גיעולי נכרים עצמו שדינו בתערובת כטעמו וממשו כיון שקבל שם איסור בתורת טעם, ולא נשתנה שוב כשנערב במאוכל כיון שכבר מקודם היה לו שם טעם ולא ממש, וממילא כ"ש טעמו וממשו.

נמצא לפ"ז שהחילוק בין טעמו וממשו לטעמו ולא ממשו אליבא דרש"י הוא בזה, שעיקר איסור טעם הוא משום ממשות הטעם כגוף הנבילה, אלא שהתורה לא חדשה כן על דבר שבטל מציאותו, ורק בדבר שנשאר מהותו בזה שפיר נאסר משום טעמו שלא בטל בתוך התערובת[[43]](#footnote-43).

מקפה של חולין ושום ושמן של תרומה

**אלא** שעדיין צ"ב דהנה עיקר המקור לדין כזית בכדי אכילת פרס הוא מהגמ' פסחים ונזיר הנ"ל גבי מקפה של חולין ושום ושמן של תרומה לא פסל אלא מקום מגעו בלבד, והוינן בה מקום מגעו אמאי פסולה, הא בטלי להו תבלין ברובא, ואמר רבה ברב בר חנה הואיל וזר לוקה עליהן בכזית מאי לאו וכו' לא מאי כזית דאיכא כזית בכדי אכילת פרס וכו' ע"כ, והנה התם בעינן לבטולי לשום ושמן ברוב, ומה שלא בטל הוא משום דינא דכזית בכדי אכילת פרס, וא"כ לכאו' מוכח שגם תערובת שאינו בעין כהתם ג"כ נאמר בו הלמ"מ שלא בטלה בתערובת כזית בכדי אכילת פרס, וא"כ ק' להנ"ל למה כ' רש"י שטעם לאו כעיקר משום שבטל ברוב, הא לעולם לא בטל ברוב בכזית בכדי אכילת פרס.

אלא שבאמת בתוס' שם ד"ה מקום הק' על רש"י שכ' שמשום דימוע אתינן עלה, דא"כ צ"ל שהשום והשמן אינו ניכר ואיך א"כ נטמא מקום מגעו, וע"כ מוכח שהשום והשמן בעין, וא"כ למה בטל ברוב, ולכן פירשו באופן אחר ע"ש, ובדעת רש"י ע"כ צ"ל שהשמן עצמו ניכר לעצמו ויש לו ממשות לעצמו אלא שמ"מ בטל הוא לגבי התערובת וחשיב דימוע כיון שא"א להפרידו, וא"כ אתי שפיר דבאמת כי האי גונא חדשה התורה דין כזית בכדי אכילת פרס שלא בטלה, אבל היכא שהוא נתערב לגמרי ואינו ניכר כלל לא שייך לדינא דכזית בכדי אכילת פרס[[44]](#footnote-44).

![](data:image/png;base64...)

סיכום השיטות

**נמצינו** למדין שיש כמה שיטות בראשונים בעיקר חי' התורה בטעם כעיקר ומה שלא אמרינן בזה דין ביטול ברוב ככל התורה כולה, שיטת הרמב"ן דבדין טעם כעיקר לא נהפך ההיתר לאיסור וע"כ אין האיסור אלא מצד ממשות הטעם ולהכי בעינן שיאכל כזית טעם בכדי אכילת פרס, ומה שלא בטל ברוב צ"ל כמו שכ' החוו"ד שכל שיש ממשות אינו מינו בתערובת לא בטלה מהלמ"מ שכזית בכדי אכילת פרס לא בטלה ברוב, ומה שצריך חי' דין של טעם כעיקר הוא משום שבלי זה לא היה לזה דין יוצא מן האיסור כמו שנתבאר בריטב"א, ולכן גם למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא מ"מ טעמו וממשו שלא צריך לחידוש של יוצא לכו"ע הוא דאורייתא כמו שכ' הרמב"ן[[45]](#footnote-45), והיינו נמי טעמא דהרמב"ן דלעולם בעינן ששים אף כשאין טעם כיון שעיקר מה שצריך לבטל הוא ממשות הטעם וכנ"ל.

ולפי רש"י למ"ד טעם כעיקר דאורייתא מה שלא בטלה הוא משום שנהפך כל ההיתר לאיסור משום שהתורה אסרה את גוף הטעם ועל זה לא שייך ביטול וכן הוא נמי שיטת ר"ת, וכל מה שנחלקו זה רק אי קי"ל להל' שטעם כעיקר דאורייתא או לאו דאורייתא, ולמ"ד לאו דאורייתא טעם ההיתר משום שבטל ברוב, אבל טעמו וממשו הוא דין מיוחד שלא בטל ברוב דילפינן מגיעולי מדין כמו שנתבאר.

נמצא שלפי שני הפירושים האלה מה שאין דין ביטול ברוב בטעם כעיקר הוא משום הלמ"מ, או משום שהטעם עצמו הוא האיסור ועל זה לא שייך ביטול ברוב.

דרשה חדשה לאסור טעמו וממשו

שוב מצאתי דבר נפלא, ברש"י על התורה פרשת שמיני על הפסוק ושקץ יהיו (י"א י"א) וז"ל לאסור את עירוביהן אם יש בהם בנותן טעם ע"כ, ועיין פנים יפות דהיינו בטעמו וממשו שאף שאין לוקין כי אם בכזית בכדי אכילת פרס, מ"מ כל שיש ממשו בעין ומורגש בטעמו לא בטלה והוא נלמד מהפסוק הנ"ל, וא"כ יתישב היטב שיטת רש"י שיש פסוק מיוחד על טעמו וממשו שאוסר תערובתו.

שיטת הראב"ד

**אבל** הראב"ד הביאו הרשב"א חולין צח. למד מהלך אחר, שבשביל מלקות בעינן כזית בכדי אכילת פרס ורק אם אכל כל הכזית איסור לוקה, ואם אין כזית בכדי אכילת פרס יש בו איסור תורה אבל אין בו מלקות, והטעם כ' הראב"ד דמאחר דילפינן מגיעולי גוים או מנזיר אין לוקין עליו דאין לוקין מן הדין לא על היקשות ולא על ק"ו ע"ש, וצ"ב דא"כ למה בכזית בכדי אכילת פרס לוקה הא גם זה נלמד מדין טעם כעיקר, ועוד למה הוצרך הראב"ד לומר שאין לוקה בפחות מכזית בכדי אכילת פרס משום שאין לוקין מן הדין פשיטא שאינו לוקה דהא ליכא כזית.

ומוכח מזה וכן מבואר בנחל"ד דודאי סבירא ליה להראב"ד שנהפך כל ההיתר לאיסור, אלא שצ"ב דא"כ למה אינו לוקה על כל כזית וכזית, ואם טעם כעיקר בטל רק מהקיש ילפינן לאסור טעם כעיקר א"כ למה לוקה אפי' על כזית בכדי אכילת פרס[[46]](#footnote-46), ומבואר מזה שחלוק דין נהפך לפי הראב"ד מדין נהפך של רש"י ור"ת, דלפי רש"י ור"ת עיקר דין טעם כעיקר למ"ד שהוא דאורייתא היינו שהתורה אסרה את עיקר הרגשת הטעם כמו האיסור עצמו, ולכן ממילא כל שבהיתר מורגש הטעם של איסור הוא ניהו גופא מה שאסרה תורה מדין טעם כעיקר, ואין זה חלות דין בהיתר, משא"כ לפי הראב"ד דין נהפך היינו שהיתר שמורגש בו איסור אסרתו תורה באכילה מחמת האיסור שבו והוא חלות דין בהיתר, שהיתר שמורגש בו איסור אסור לאכלו, אלא שע"כ אין דין ההיתר כי אם כדין האיסור, ולכן כל שאוכל פחות מכזית איסור גם ההיתר שאסור לאכלו מחמתו אינו אלא כחצי שיעור, ואף שבפועל אסרה תורה לאכול את ההיתר עצמו, מ"מ בזה שפיר כ' הראב"ד שאין לוקין על ההקשות, אבל כל שאכל כזית מהאיסור עצמו הרי לוקה מחמת אכילת האיסור עצמו.

וממילא יבואר היטב מה שהק' הראב"ד למה לא בטלה ברוב, הא מאחר שכל עיקר האיסור בטעם כעיקר הוא משות הרגשת האיסור שבתוך ההיתר, למה לא נימא דבטלה ברוב ואין כאן שום איסור, ולזה תי' הראב"ד דמאחר שהאיסור מורגש בהיתר חל איסור על ההיתר עצמו ולכן לא בטלה האיסור ברוב כיון שגם ההיתר נהפך לאיסור.

ביאור דברי הרשב"א ע"פ הראב"ד

**נמצא** מעתה שלפי רש"י ר"ת והרמב"ן לא ק' כלל קושיית הראב"ד למה לא בטלה ברוב, דלפי רש"י ור"ת על טעם לא שייך ביטול, ולפי הרמב"ן הוא נלמד מהלמ"מ שהממשות של איסור לא בטלה וממילא לא שייך להקשות על הטעם של האיסור, אבל לפי הראב"ד שהתורה לא אסרה את גוף הרגשת הטעם, וגם ליכא הלמ"מ של כזית בכדי אכילת פרס על ממשות האיסור, ע"כ צ"ל שהאיסור הוא מצד ממשות הטעם והממשות טעם לא בטלה משום שנהפך ההיתר עצמו לאיסור וכמו שנתבאר.

ומעתה אתי שפיר מה שנתבאר לעיל שהרשב"א לשיטתו שאם נתערב במינו ואינו מינו סלק את האינו מינו ומינו רבה עליו מבטלו, והיינו משום שמכיון שכדי שלא יתבטל המינו צריך שהאיסור יפעל בהיתר להחשיבו לאיסור, לכן קדמה לה ביטול המינו להתירו קודם שחל האיסור בהיתר, משא"כ לפי כל שאר הראשונים מה שלא בטלה ברוב אינו דין במה שהוא פועל בהיתר, אלא שהאיסור עצמו לעולם לא בטלה, ושפיר הק' הש"ך דלא אמרינן סלק בתערובת אינו מינו, כיון שההיתר נאסר מצד התערובת עצמה עוד טרם חל הביטול של המינו להתירו לאיסור.

קושיית האחרונים בילפותא מבב"ח

**בגמ'** חולין קח. אמר אביי טעמו ולא ממשו אסור ולוקין עליו מנלן מבשר בחלב וכו' ע"כ, והק' הגרעק"א שו"ת תנינא סי' ר"ז חמדת שלמה יו"ד סי' יג' ג' פמ"ג שער התערובת ח"ב פ"ב ד"ה ודע ועוד, איך אפשר ללמוד מבב"ח שטעם כעיקר דאורייתא, הא התם לא שייך ביטול כמו שכ' התוס' ע"ז סה: נדה סא: שבב"ח לא שייך ביטול ברוב כיון שתרווייהו היתר, וא"כ איך אפשר ללמוד מזה לשאר איסורים שטעם לא בטלה, בשלמא אי נימא שהוא איסור על הטעם עצמו ולא שלא בטל ברוב ניחא, אבל אי נימא שעיקר דין טעם כעיקר שלא בטלה האיסור ברוב ק', וע"ע חוו"ד סי' ק"ה שנקט כן להדיא שעיקר דין טעם כעיקר שנלמד זה רק לענין שלא בטלה ממשות הטעם ברוב, ושם בהגהות ברוך טעם הק' עליו כנ"ל.

אולם למה שנתבאר לעיל לא ק' לשום אחד מהראשונים לשיטתם, דהנה לפי הרמב"ן והריטב"א עיקר הלימוד הוא רק שהתורה החשיבה את הטעם כגופא של איסור, ואחר שיודעים שהתורה החשיבה את גוף הטעם שוב ממילא לא בטלה מהלמ"מ ולא צריך ללמוד מבב"ח, ובשו"ת מהרי"ק שורש קמ"ד מבואר ג"כ כהנ"ל, רק שלא למד כן מהלמ"מ אלא דילפינן מקרא דזרוע בשילה, (אולם להחוו"ד הנ"ל עדיין יקשה דנראה שנקט שהלמוד הוא לענין שלא בטל ברוב).

ולפי ר"ת והרא"ש עיקר הלימוד שהתורה החשיבה טעם כעיקר והיינו הרגשת הטעם, וכל שהתורה אסרה את הרגשת הטעם ידעינן מסברא שלא בטלה ברוב, וכן הוא ג"כ שיטת רש"י שלמ"ד טעם כעיקר דאורייתא נהפך כל כזית לאיסור, והיינו משום שהאיסור הוא על הרגשת הטעם עצמו ולא שייך בזה ביטול ברוב, ולפי הראב"ד והרשב"א ילפינן שפיר שההיתר עצמו נהפך לאיסור משום שמורגש בו טעם איסור והיינו ג"כ מגדר הנ"ל דילפינן מבב"ח שהתורה החשיבה הרגשת טעם.

![](data:image/png;base64...)

גדר נהפך ההיתר לאיסור

**נתבאר** עד עתה שלפי רש"י ור"ת נהפך ההיתר לאיסור מכח הרגשת הטעם וכולו אסור באכילה, ולפי הרמב"ן לא נהפך בכלל האיסור, ולפי הראב"ד אמנם נהפך ההיתר לאיסור אבל אינו אלא גדר של חצי שיעור כיון שאינו אלא איסור בהיתר מכח האיסור המעורב בו וכמו שנתבאר, ובאמת נראה שגם לפי רבינו חיים כהן שלוקין על כל כזית וכזית כשיש בתערובת כזית בכדי אכילת פרס, אין גדר נהפך בזה כמו רש"י ור"ת, שהרי לרבינו חיים כהן התורה לא אסרה את גוף הרגשת הטעם, אלא עיקר הדין נהפך לרבינו חיים כהן הוא בגדר היתר מצטרף לאיסור, דהיינו שמכיון שבתוך ההיתר יש ממשות איסור שיש בו אפשרות צירוף לכזית בכדי אכילת פרס חשיב ההיתר איסור מחמת ולוקה גם עליו, אבל לעולם עיקר האיסור הוא רק ממשות טעם האיסור.

כמה נפק"מ בגדר נהפך ההיתר לאיסור

**ובאחרונים** הסתפקו בזה וכ' כמה נפק"מ בזה, עיין קה"י חולין כט' שהק' דאי נימא שנהפך ההיתר לאיסור, מאי מק' הגמ' בזבחים צז: דבנבלע טעם מקדשים פסולין בכשרים ניתי עשה ונדחה ל"ת, הא מאחר שנהפך לאיסור ליכא כלל עשה ע"ש, עוד כ' להוכיח מזה שמבואר שחתיכה שבלעה איסור, לולי דין חנ"ן אין צריך לשער כי אם כנגד האיסור, ואי נימא שההיתר עצמו נהפך לאיסור למה אין צריך לשער גם כנגד ההיתר מדין שנהפך ההיתר לאיסור, אבל לפי הדרך שהשנייה שהוא רק גדר של היתר מצטרף לאיסור ניחא.

וע"ע בהערות מחנה אפרים על הרמב"ם שהביא ממתני' דחלה הנוטל שאור מעיסה שלא הורמה חלתה ונתן לתוך עיסה שהורמה חלתה אם יש לה פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון ע"ש, והק' המחנה אפרים לפי הראשונים שההיתר נהפך לאיסור, למה אין צריך להפריש נגד כולו, וכ' שע"כ צ"ל דהתם אינו אלא דין מחמץ ולא נתינת טעם, משא"כ היכא שהוא גדר של נתינת טעם צריך באמת להפריש כנגד כולה, ועיין מנח"ב סי' ס"ט ב' ד"ה עוד קשה שהביא את דברי המחנ"א הנ"ל וכ' שמתרצים ע"ז שכל שמפריש כשיעור הרי הוא מוציא את האיסור ממנו וממילא חזרה להתירו, והיינו שאף אי נימא שנהפך ההיתר לאיסור היינו דוקא כל זמן שהאיסור בתוכו ונותן בו טעם, אבל כל שהוציא ממנו האיסור חזרה ההיתר להיתרו ע"ש.

היתר מצטרף לאיסור בטעמו ולא ממשו

**ולמה** שנתבאר לעיל בשיטת הרמב"ן נראה לבאר עוד, דהנה ברמב"ן כאן מבואר שדין היתר מצטרף לאיסור אינו ענין לדין טעם כעיקר כלל ומאן דסבר הא לא סבר הא, אבל שיטת התוס' בנזיר מבואר שלמ"ד היתר מצטרף לאיסור ע"כ אית ליה ג"כ טעם כעיקר אסור ולוקה מדין היתר מצטרף לאיסור, ולהנ"ל יבואר היטב שהרמב"ן למד כהריטב"א שבלי דין טעם כעיקר לא היה צריך לדון משום ביטול ברוב כיון שלא נתחדש דין יוצא בתערובת וכמו שנתבאר, וא"כ אף אי היתר מצטרף לאיסור אכתי אפשר לומר שטעם כעיקר לאו דאורייתא ואין כאן האיסור כלל וממילא גם לא שייך לצרפו להיתר.

משא"כ תוס' (בנזיר אף שבתוס' בחולין הוכיח הגרעק"א דסבירא להו שבלי טעם כעיקר אין שום איסור) נקטו שבלי דין ביטול ברוב לא שייך להתיר טעם כעיקר, והיינו משום שעכ"פ יש ממשות איסור בעין, וא"כ למ"ד היתר מצטרף לאיסור לעולם א"א לבטלו ברוב כיון שאדרבה היתר מצטרף לאיסור[[47]](#footnote-47).

מקפה של חולין

**בגמ'** נזיר לו. מקפה של חולין והשום והשמן של תרומה לא פסל אלא מקום מגעו בלבד, מקום מגעו אמאי פסל, משום דאיכא כזית בכדי אכילת פרס, ובתוס' שם ד"ה כזית הק' למה לא אמרינן משום טעם כעיקר דהא טעם כעיקר דאורייתא לאביי, ותי' הרשב"ם דטעם כעיקר דוקא באכל כל הכזית איסור ע"ש, וק' לפי רבינו חיים כהן שנהפך כל ההיתר לאיסור, וכ"כ לר"ת שנהפך כל ההיתר לאיסור אפי' בלי כזית בכדי אכילת פרס.

ועיין חזו"א יו"ד סי' כד' שכ' שצ"ל דלא אמרינן טעם כעיקר כי אם בדברי הנבלל משא"כ התם שכל אחד עומד לבד ולזה לא מהני דין טעם כעיקר ע"ש, אולם בר"ש טובל יום פ"ב כ' דלא מהני טעם כעיקר כי אם לגבי איסורי אכילה אבל לגבי טומאה לא מהני דין טעם כעיקר.

ולכא' זה תלוי בהנ"ל שאם בטעם כעיקר אסרה תורה את ממשות האיסור, א"כ פשיטא שאין חילוק בין איסורי אכילה לבין טומאת אוכלין, אבל אי נימא שהתורה אסרה את גוף הרגשת הטעם כאוכל האיסור עצמו, א"כ אין זה אלא לגבי איסורי אכילה ולא לגבי מה שתלוי בעיקר שם אוכל, ולכאורה לרבינו חיים כהן שצריך דוקא כזית בכדי אכילת פרס ורק אז אמרינן נהפך, א"כ ע"כ אין זה דין בהרגשת הטעם וכמו שנתבאר, אלא שהתורה אסרה את גוף הטעם ונהפך הוא מדין היתר מצטרף לאיסור כיון שהאיסור עצמו שייך בו מלקות, וצ"ל כמו שתי' החזו"א דכיון שאינו דבר הנבלל לא שייך ביה דין טעם כעיקר.

טעם כעיקר בבל יראה

**וע"ע** קה"י פסחים סי' כב' שהביא מח' ראשונים הוא מבואר בשו"ע אי אדין טעם כעיקר עוברים משום בל יראה והוא תלוי לכאו' בנידון הנ"ל, אלא שיש להוסיף שגם לפי ר"ת שהטעם עצמו הוא האיסור, אכתי אפשר לומר שממילא ה"ה שהממשות של הטעם לא בטלה ברוב שאחרי שגלתה תורה שהוא עצמו חשיב איסור ממילא חשיב ניכר בתערובת ואין כאן שום ביטול גם הממשות, וכן נקט הגר"ח שהבאנו לעיל, ולפ"ז גם לר"ת יהא את כל הדינים כגון בל יראה אף שאינו דין באכילה עצמה.

![](data:image/png;base64...)

יבש ביבש וכזית בכדי אכילת פרס

**והנה** בטור סי' קט' פסק בשם ספר התרומות שתערובת מין בשאינו מינו יבש ביבש צריך ביטול בששים וכן הוא בר"ן, והטעם כתב הר"ן משום שאם יבשלו יבא לידי איסור דאורייתא שהרי נותן טעם בתערובת ולכן הצריכו חכמים ששים שגם אם יבשלו לא יבא לידי נתינת טעם, אולם בש"ך שם ס"ק י' הביא מהגהות שערי דורא שדייק מדברי התוס' שמן התורה צריך ששים, וע"ע בש"ך צח' ס"ק ו' שהביא מהאיסור והיתר שכתב טעם אחר להצריכו ששים, משום שיכול להכיר האיסור בתוך התערובת ע"ש, והטעם שלא כתב כהר"ן עיין לקמן.

האם בבישל יש איסור תורה

**והנה** עיקר הדבר שנקט הר"ן שאם יבשלו יבא לידי איסור תורה, הק' הט"ז שם ס"ק ב' האיך יתכן שיבא לידי איסור תורה, הרי האיסור עצמו כבר בטלה בתערובת יבש ביבש וגם אחרי שנותן טעם אינו אלא טעם הבא מן ההיתר, וע"ש שחילק בין זה לדינו של הרשב"א בסי' צח' אבל אכתי ק' עיקר הסברא בזה.

ועיין ערוך השלחן שביאר שביבש אין זה ביטול בתורת טעם אלא ביטול של מציאות האיסור, אבל בתורת טעם לעולם לא בטלה, ולכן כשבא לידי טעם הדר דינו שאוסר מן התורה ע"ש, ונראה שכל זה רק אי נימא שאיסור טעם הוא איסור בפני עצמו על עצם הטעם, ובזה נתבאר שלא שייך לבטל את הטעם כי אם ע"י ביטול מציאות הטעם בששים, אבל אי נימא שאיסור טעם אינו אלא ממשות האיסור שבא בצורה של טעם, א"כ כל שגוף האיסור עצמו הותר שוב אין מקום לאסור את הטעם המורגש מכחו, וע"כ צ"ל שלפי הר"ן איסור טעם הוא איסור בפני עצמו מצד עצם הרגשת הטעם.

חי' החוו"ד בדין ביטול מין באינו מינו מן התורה

**הנה** בשערי דורא (הביאו הש"ך סי' ק"ט ס"ק י') דייק מדברי התוס' ע"ז מד. שמין באינו מינו יבש ביבש צריך ששים מן התורה, וכ' החוו"ד לבאר ע"פ מה דמבואר בגמ' פסחים מד. שכזית בכדי אכילת פרס אינו בטל מן התורה והיינו בתערובת יבש ביבש והוא הלמ"מ[[48]](#footnote-48), ונקט השערי דורא שאף שבגמ' מבואר שצריך דוקא כזית בכדי אכילת פרס, מ"מ כ"ז דוקא לגבי מלקות אבל ה"ה שלא בטלה כל תערובת מין בשאינו מינו יבש ביבש ברוב כי אם בששים אף שאין לוקין עליו ע"ש, אלא שלפ"ז ק' למה צריך דין משרת הא כל תערובת אסורה גם בלי טעם, וכ' שע"כ הנפק"מ לענין שאפי' אכל כזית היתר ואיסור לוקה עליו וזה דוקא מדין טעם כעיקר.

וכעין זה כתב הפלתי שם, אלא שכתב עוד נפק"מ לענין חצי שיעור, דמצד כזית בכדי אכילת פרס כל שליכא כזית הרי הוא בטל, משא"כ בדין טעם כעיקר אפי' פחות מכזית ג"כ אסור כל שנותן טעם ע"ש, אלא שכבר נתבאר שלפי הרא"ש לרבינו חיים כהן לעולם פחות מכזית בכדי אכילת פרס בטלה לגמרי ואין בו דין חצי שיעור.

ובהגהות ברוך טעם שם כ' שנפק"מ לענין טעמו ולא ממשו, שכזית בכדי אכילת פרס הוא איסור רק על ממשות האיסור, אבל בדין טעם כעיקר התחדש אפי' טעמו ולא ממשו, והחוו"ד והפלתי לא תי' כן משום שמכיון שגם בטעמו ולא ממשו ג"כ צריך לבא לדין ביטול, א"כ ממילא כל שחידשה תורה שכזית בכדי אכילת פרס לא בטלה ממילא ה"ה טעמו ולא ממשו אסור ולא בטלה, ובברוך טעם צ"ל כמו שמבואר בריטב"א שלולי דין טעם כעיקר לא היה חשיב יוצא כלל וכמו שנתבאר לעיל.

ק' דהוה לימוד לקולא

**אלא** שצ"ע בדברי החוו"ד שהרי כ' לבאר דברי התרומ"ה שבכל תערובת מין באינו מינו יבש ביבש צריך ששים לבטלו, שמהלמ"מ למדנו שממשות אינו מינו לא בטלה ברוב, ואף שלענין מלקות בעינן כזית בכדי אכילת פרס, אבל עכ"פ מאחר שלמדנו שאין בו דין ביטול ברוב ממילא גם באין בו כזית בכדי אכילת פרס לא בטלה ברוב, ומה שבטלה בששים הוא משום שילפינן מזרוע בשילה ע"ש, והדברים תמוהין שהרי לפי זה אינו אלא לימוד לקולא, שהרי בלי זרוע בשילה אפי' באלף לא היה בטל, והכא אין לומר כתי' של הראשונים שעיקר הלימוד הוא גם במקום שבטל הטעם, שהרי כזית בכדי אכילת פרס אינו ענין לטעם כלל ומה מהני שבטלה הטעם, וא"כ לדברי החוו"ד הוה ליה לימוד לקולא וצ"ע.

בתוס' מוכח כהחוו"ד

**והנה** כבר נתבאר לעיל שלפי החוו"ד יבואר היטב דברי הרמב"ן והריטב"א, אבל ברש"י והראב"ד מוכח ע"כ שלא כדבריו וכמו שנתבאר לעיל, אולם בדברי התוס' נראה להוכיח כדברי החוו"ד, דהנה תוס' חולין צט. ד"ה רבא אמר הק' וז"ל וא"ת אם טעם כעיקר דאורייתא מאי מקשה בפ' אלו עוברין ובפ' שלשה מינין גבי שתי קופות אחת של חולין וכו' ופריך מיניה ואי אמרת כזית בכדי אכילת פרס דאורייתא אמאי אמרינן שאני אומר, והשתא כי נמי אמרינן כזית בכדי אכילת פרס לאו דאורייתא תקשה ליה אמאי אמר שאני אומר כיון שטעם כעיקר דאורייתא, וי"ל דהתם איירי במינו וכו' וא"ת ואי במינו כיון שרבו בטלו להו ברובא אפי' איכא אכזית בכדי אכילת פרס, וי"ל דמ"מ פריך דאי כזית בכדי אכילת פרס דאורייתא יש לנו להחמיר אף במינו ולית לן למימר שאני אומר כיון דלקי בשאינו מינו עכ"ל, ויש לתמוה דא"כ גם אי טעם כעיקר דאורייתא יש לנו להחמיר מדבריהם במין בשאינו מינו כיון דלקי אטעם כעיקר, בשלמא לפי ר"י מאורליינש ניחא דלא לקי אטעם כעיקר, אבל תוס' דחו דבריו וא"כ מ"ש טעם כעיקר מכזית בכדי אכילת פרס.

ועיין מהרש"א שהק' ותי' ותוכן דבריו נראה שדין כזית בכדי אכילת פרס דלא בטלה הוא הלמ"מ ומה שיש חילוק בין מינו לאינו מינו אינו אלא משום שכך נאמר הלכה ולא משום שבאמת יש חילוק, וממילא יבואר היטב שחלוק דין כזית בכדי אכילת פרס מדין טעם כעיקר, דטעם כעיקר לא שייך כלל במינו כיון אינו מורגש כלל, ולכן לא ראו חכמים להחמיר במינו כאינו מינו כיון שלא שייך שם עיקר מציאות טעם כעיקר, משא"כ בדין כזית בכדי אכילת פרס שפיר גזרו מינו אטו אינו מינו כיון שעיקר החילוק ביניהם אינו אלא מכח ההלכה ולא מצד עיקר דינם ע"ש, ומבואר מזה שדין כזית בכדי אכילת פרס דלא בטלה אינו ענין לטעם כעיקר כלל, אלא הל' מצד עצמו וכמו שנתבאר.

ביאור הב"י בר"ן

**בב"י** סי' צ"ח הביא מה שכ' הר"ן ותוכן דבריו שכל שנתערב ממשו של איסור בכזית בכדי אכילת פרס לכו"ע לוקין עליו ופחות מזה אסור באיסור דאורייתא ובזה ליכא חולק, ור"י שחילק בין טעמו וממשו לטעמו ולא ממשו ומבואר שכל שיש כזית בכדי אכילת פרס חשיב טעמו וממשו אינו ענין למה שנחלקו רש"י ור"ת, ומה שנחלקו רש"י ור"ת להל' זה רק בנתערב טעמו ולא ממשו דהיינו שליכא ממשות בעין כלל, והב"י תמה עליו ע"ש, אבל עכ"פ עיקר הדברים צ"ב שאם טעם כעיקר לאו דאורייתא למה בנתערב ביותר מכדי אכילת פרס הוה דאורייתא הא אין כאן אלא טעמו ולא ממשו, וע"כ מוכח מזה כמו שנקט החוו"ד שכל שנתערב ממשו אין לו ביטול מדין הלמ"מ, וכל מה שנחלקו רש"י ור"ת זה רק בטעם ולא ממשו שבלי חי' דין טעם כעיקר היה לא היה צריך אפי' ביטול, וכן הוא באמת שיטת הר"ן כמו שהוכיח הגרעק"א, אלא שברש"י עצמו מוכח לא כן.

כותח הבבלי

**בגמ'** פסחים ונזיר שם, א"ה אמאי פליגי רבנן עליה דר"א בכותח הבבלי וכו' ע"כ, הנה מבואר בגמ' שאם היה כזית בכדי אכילת פרס היה לו ללקות בכותח הבבלי לכו"ע, אלא דליכא כזית בכדי אכילת פרס, והנה אם היה זה רק טעמו ולא ממשו לכאו' לא שייך כלל דינא דכזית בכדי אכילת פרס, וע"כ חשיב ממשות של חמץ בעין, אלא שק' למה לא חייבו חכמים מדין טעם כעיקר, וכ' שם רש"י דסברי שטעם כעיקר לאו דאורייתא, וק' דהא בטעמו וממשו לכו"ע טעם כעיקר דאורייתא כמו שכתבו הראשונים, כן הק' הפר"ח סי' תמ"ב בתוך דבריו.

ועיין שו"ת הגרעק"א תנינא סי' קמ"ז שכ' שקושיית הפר"ח לא ק' כלל דלעולם חשיב טעמו וממשו ומ"מ אינו לוקה כיון שאין בו כזית בכדי אכילת פרס וממילא אין בו שיעור לחייב עליו מלקות, וזה פשוט שלדידן שטעם כעיקר לאו דאורייתא ורק בטעם וממשו דאורייתא ע"כ ליכא דין נהפך ואינו חייב עד שיאכל כזית טעם בכדי אכילת פרס, ומה שכ' רש"י שרבנן סברי טעם כעיקר לאו דאורייתא הוא משום דאי לאו הכי היה לו ללקות על כל כזית וכזית, שהרי למ"ד טעם כעיקר דאורייתא סבירא ליה לרש"י שנהפך כל ההיתר לאיסור וא"כ לא צריך לאכול כזית מהחמץ בכדי אכילת פרס,ולכן כ' רש"י דלית להו כזית בכדי אכילת פרס דאורייתא ולהכי לא לקי על כל כזית וכזית, וכן תי' המנח"ב סי' נ"ד ב'.

אולם בדעת הפר"ח אפשר שסבירא ליה שגם בטעמו וממשו נהפך ההיתר לאיסור לפי רש"י נתבאר לעיל, ועיין לקמן בדין עיסת של אורז וקמח.

ובדעת רבינו חיים כהן ק' למה פטרי רבנן בכותח הבבלי הא טעם כעיקר דאורייתא כשיש כזית בכדי אכילת פרס, וכ' החזו"א סי' כד' ה' שכיון שאין דרך לאכול כזית בכדי אכילת פרס בכותח כמו שמבואר בגמ' לא חשיב תערובת של כזית בכדי אכילת פרס גם לענין טעם כעיקר ע"ש.

שיטת הטור בכותח הבבלי

**אולם** בטור סי' תמ"ב כ' שבכותח ליכא טעם שאין נותנין אותו בו אלא לקיוהא בעלמא ע"ש, ומבארים האחרונים (עיין בית מאיר שם) שהטור נקט כשיטת אביו הרא"ש שכל שנתן טעם נהפך הוא עצמו לאיסור ואין צריך שום שיעור כזית בכדי אכילת פרס וכד', וע"כ צ"ל שמה שפטרי רבנן בכותח הבבלי הוא משום שאין החמץ נותן טעם בתערובת אלא הוא מורגש לעצמו, ולכן אין בזה דין נהפך של טעם כעיקר, ומבואר מזה שכל עיקר דין טעם כעיקר לפי ר"ת והרא"ש זה רק כשהאיסור נותן טעם בהיתר, אבל אם אינו נותן טעם בהיתר לא נהפך ההיתר לאיסור, וכן כ' המנח"ב סי' נד' א' והנחל"ד בשי' ר"ת וחזו"א כד' ה', ומ"מ איסורא אית בהו כדין חצי שיעור, אלא שאין בהם איסור בל יראה ולכן מותר להשהותם בפסח[[49]](#footnote-49).

וזה כמו שנתבאר לעיל שלר"ת לעולם אין האיסור בטל בתערובת גם אם לא נהפך ההיתר לאיסור, כיון שהאיסור מורגש וכל שהוא מורגש לא בטל דטעם איסור לא בטל לעולם, ומ"מ אין לוקין עליו דאין בו שיעור כזית, וזה מה שכ' הטור שאיסורא אית ביה לאוכלם, ואין בהם בל יראה כיון שאין בהם מלקות.

![](data:image/png;base64...)

עיסה מן האורז ומן החטין

**בגמ'** זבחים עח. אמר ר"ל הפיגול והנותר והטמא שבללן זה בזה ואכלן פטור א"א שלא ירבה מין על חבירו ויבטלנו ש"מ תלת ש"מ נותן טעם ברוב לאו דאורייתא וכו' ומסקינן דבמין במינו מיירי אבל מין בשאינו מינו מודה ר"ל שנותן טעם דאורייתא ע"ש, והנה מבואר שאם נותן טעם דאורייתא היה חייב, והנה בפשוטו כי האי גונא שבללן שזה בזה אין האחד נותן טעם בשני, אלא שמ"מ הטעם מורגש בתערובת, ולכאו' כי האי גונא לכו"ע גם אי טעם כעיקר דאורייתא מ"מ לא נהפך ההיתר לאיסור אלא שלא בטלה האיסור, לא מיבעיא לראשונים דלית להו כלל דין נהפך, אלא אפי' לרש"י ור"ת הכא שאינו נותן טעם בשני לא נהפך ההיתר לאיסור, שהרי אין בו טעם איסור, וכן נקט החזו"א סי' כד' ה' והוא לכאו' פשוט מסברא, (ועיין לקמן בדין טעם דגן במצה).

ומעתה יש להקשות למה שנתבאר לעיל שכל מה שאין האיסור בטל ברוב הוא משום שנהפך ההיתר לאיסור, א"כ הכא כי האי גונא שלא בטלה ההיתר (והכא היינו האיסור השני) למה לא בטלה האיסור השני ברוב גם אי נותן טעם דאורייתא.

אלא שלמה שנתבאר לעיל לא קשיא מידי שלפי ר"ת כל שיש הרגשת טעם הרי אסורה עכ"פ אותו הרגשת טעם משום טעם כעיקר, ועיין קו"ש פסחים אות ק"פ שנקט כן באמת שלוקה על שתים, ולפי הרמב"ן לא בטלה ברוב משום הלמ"מ אלא שזה רק אי טעם כעיקר דאורייתא[[50]](#footnote-50), ולפי הרשב"א שנתבאר לעיל שהוא כדעת הראב"ד דלעולם בעינן נהפך ההיתר לאיסור, הא כבר נתבאר שעיקר הדין נהפך הוא בגדר היתר מצטרף לאיסור שכיון שבאכילה עצמה מורגש האיסור חשיב כולו אכילה האסורה, וא"כ הכא נמי חשיב שפיר אכילת איסור ע"ש.

עשה עיסה מן החטין ומן האורז

**והנה** הגמ' מייתי ראיה שטעם כעיקר דאורייתא ממתני' דחלה העושה עיסה מן חיטין ומן האורז אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ואע"ג דרובא אורז וכו' אדם יוצא בה ידי חובתו בפסח ע"כ, והיינו שבדין טעם כעיקר נתחדש ג"כ שחשיב מצה לצאת ידי חובת מצה בפסח, ונחלקו הראשונים בדין זה, דעת הראב"ד בהשגות פ"ו מהל' חמץ ומצה ה"ה שצריך שיהא בה כזית דגן בכדי אכילת פרס ויאכל כל הכזית, אולם ברא"ש סוף הלכות חלה כ' שמדין טעם כעיקר מהני לאכול כזית אחת של תערובת אורז ודגן, ולפי רבינו חיים כהן בעינן שיהא בו כזית דגן בכדי אכילת פרס ואז יצא אפי' בכזית ממנו כמו לגבי איסורים, אבל הרמב"ן נקט שאף שבאיסורים בעינן כזית בכדי אכילת פרס ויאכל את כל הכזית טעם, והכא במצה יש סברא מיוחדת שמבואר בירושלמי שהדגן גורר את האורז וגורם לו להחמיץ ולכן יוצאין בכזית תערובת (וע"ע לקמן בשיטת הרמב"ן).

ביאור שיטת הראב"ד

**והנה** בין להראב"ד בין לרא"ש צריך ביאור, דכבר נתבאר שיטת הראב"ד שדוקא לענין מלקות בעינן כזית בכדי אכילת פרס, אבל גם פחות מזה אסור כולו ונהפך כולו לאיסור ומהאי טעמא לא בטלה ברוב, ומעתה ק' למה לענין מצה צריך דוקא אכילת כזית דגן, הא כל התערובת חשיב דגן מחמת דין טעם כעיקר ואף שאין לוקין עליו, אבל עכ"פ לענין מצה למה אינו יוצא בה ידי מצה, כן הק' המנחת כהן ח"א פ"ד, והפר"ח או"ח סי' תנ"ג ב', דברי יחזקאל סי' י"א ס"ק יב'.

ויש באחרונים (עיין בית הלוי ח"א סי' לז' י' וע"ע אחיעזר ח"ב י' י"א ע"ש) שביארו שלענין לצאת ידי מצה בעינן דוקא דגן שחייבין מלקות על חימוצו, ולכאו' היה מקום לומר, שכזית בכדי אכילת פרס הוא דין מצד ממשות האיסור דלא בטלה, משא"כ דין טעם כעיקר שהוא מצד הרגשת הטעם אינו אלא חידוש שאסרה תורה טעם, ולכן אין לנו מקור שלענין מצה יוצא בה ידי מצה, וכמו שכ' הגר"ח שאם טעם כעיקר הוא איסור חדש למרות ביטולו כין לנו מקור שלענין מצוות מהני.

אולם למה שנתבאר לעיל יבואר בפשיטות, שכל עיקר דין נהפך בטעם כעיקר לפי הראב"ד הוא רק משום שהאיסור מורגש בתוך ההיתר ודין האיסור כדין חצי שיעור, וממילא פשיטא שא"א לצאת ידי חובת מצה דודאי חסר שיעורא עד שיאכל כזית מצה ופשוט.

והרשב"א בפסקי חלה סוף ש"א פסק כהראב"ד בזה, ומבואר היטב מה שנתבאר לעיל שהרשב"א נקט כהראב"ד והיינו שיטתו בנתערב במינו ואינו מינו דאמרינן סלק את אינו מינו כמי שאינו ומינו רבה עליו ומבטלו.

ביאור שיטת הרא"ש

**ולפי** הרא"ש שנקט שנהפך כולו לדגן צ"ע, שהרי כבר נתבאר שלא אמרינן נהפך כי אם היכא שנותן טעם בשני, אבל הכא לכאורה אינו נותן טעם בשני ואינו אלא שהטעם מורגש באכילתו ולמה יוצא בכזית דגן לחוד, וצ"ל דודאי כל שעושה תערובת אחת של בצק ואח"כ אופהו ודאי מקבל הוא טעם מהמין השני, ולכן שפיר נהפך הכל לטעם דגן מכח דין טעם כעיקר, אלא שלפ"ז ק' מאי מק' הגמ' מזה לפיגול ונותר שבללן זה בזה, הא התם אינו נותן טעם בשני ואינו אלא הל' שהוא עצמו לא בטלה, וא"כ מנלן שכי האי גונא אמרינן דין טעם כעיקר.

אולם למה שנתבאר לעיל יבואר היטב שמאחר שעיקר דין טעם כעיקר הוא מצד הרגשת הטעם עצמו ולכן לא בטלה, וא"כ אין נפק"מ אם ההיתר עצמו הפכה לאיסור או שהאיסור נשארה אסורה במקומה בכל אופן אין לנו לבטלה ברוב כיון שאת הטעם עצמה אסרה תורה.

אלא שבעיקר דברי הרא"ש יש להוסיף דלכאורה נראה שדוקא אם עשה את העיסה מן הדגן ואורז חייבת בחלה ויוצא בה ידי מצה, אבל סתם מה שקבלה האורז טעם דגן וליכא ממשות אורז כלל ודאי אין יוצא בה ידי מצה, ובטעם הדבר נראה כמו שנתבאר לעיל בדעת הראב"ד, דהיכא שבאכילתו יש רק טעם דגן נהפך האורז לטעם דגן ובאיסורים שהתורה אסרה טעם לבד לוקה עליו, אבל לגבי מצוה שצריך דגן עצמו לא נעשה האורז לדגן, אבל כשבאכילתו מורגש ממשות דגן נהפך האורז לממשות דגן כיון שהוא מורגש עמו יחד באכילתו ולכן נעשה דגן ממש ולא רק טעם דגן דההיתר נהפך למה שטועם באכילתו, אלא שלפי הראב"ד אין זה משפיע על ההיתר עצמו ליחשב כשם האיסור, משא"כ לפי הרא"ש שהוא משפיע על ההיתר עצמו, אבל עכ"פ לעולם תלוי בעיקר הדבר שטועם עמו באכילתו.

שיטת הרמב"ן

**והנה** ברמב"ן בחלה צ"ב טובא, דהנה כבר נתבאר שיטת הרמב"ן שאינו לוקה עד שיאכל כזית טעם בכדי אכילת פרס, והנה בחלה כ' הרמב"ן דלא בעינן כזית דגן בכדי אכילת פרס, דלעולם הדגן גורר לאורז ומחמתו חשיב כדגן, אלא שא"כ ק' דמאי מייתי הגמ' מהכא לענין טעם כעיקר, ותי' הרמב"ן שאם היה בטל ברוב לא היה מהני מה שגוררו לאורז כיון שבטלה האורז לגמרי, ולכן ע"כ מוכח מזה שמשום טעם כעיקר לא בטלה, וממילא יוצא בכל כזית מהתערובת משום גרירה ע"ש, וק' טובא שהרי הרמב"ן כ' להדיא בתחילת דבריו שבפחות מכזית בכדי אכילת פרס אין בו איסור תורה, וא"כ מה מהני גרירה הא בטלה ליה ברוב.

ולכאו' צ"ל שכוונת הרמב"ן שאין בה איסור תורה היינו שאינו לוקה מן התורה, אבל לעולם יש בו איסור תורה עכ"פ כחצי שיעור שאסור מן התורה, ולכן לענין גרירה מהני להחשיב כולו כדגן ויוצא בו ידי מצה, ויצא לן לפ"ז ששיטת הרמב"ן כמו הטור והראב"ד שגם בפחות מכזית בכדי אכילת פרס יש בו איסור תורה אלא שאין לוקין עליו ולעיל נתבאר שבגר"א מבואר שדעת הרמב"ן שפחות מכזית בכדי אכילת פרס אין בו איסור כלל ועיין שערי יושר שער ג' פרק יז' יח' מה שהאריך בביאור דברי הרמב"ן.

והנה ברא"ש הק' לשיטתו למה הוצרך הירושלמי לטעם דגרירה, הא בלאו הכי נמי יוצא בה ידי מצה משום דטעם כעיקר, וכ' הרא"ש וז"ל והירושלמי שפי' הטעם משום גרירה משום דהוה קשה ליה נהי דאזלינן בתר טעם וחשיב כולן חטין מ"מ כיון דרובה אורז אין בא לידי חימוץ והאיך יוצא בה משום מצה, ולכך הוצרך לפרש טעם החטה גורר את האורז וגרם לבא לידי חימוץ עכ"ל, ובביאור כוונתו נראה דלענין מה שצריך בא לידי חימוץ לא מהני טעם דגן, שאפי' אי נחשביניה כדגן, מ"מ גם דגן ממש שלא בא לידי חימוץ אין יוצאין בה ידי מצה, ולהכי בעינן דוקא לדין גרירה, אבל גרירה לחוד לא מהני דלא הוה דגן כי אם אורז, ולכן צריך גם דין טעם כעיקר.

דרך אחר שמעתי לבאר דברי הרא"ש, דבלי דין גרירה אין העיסה מחמצת אפי' כשיש כזית דגן שהתערובת של המין השני גורם שכל העיסה לא מחמצת, ולהכי בעינן דוקא לדין גרירה כיון שבעינן שעיסה זו שממנה המצה תהא עיסה שבא לידי חימוץ, ולהכי בעינן דין גרירה, אבל בשאר מינן שאין גרירה אין יוצאין ידי מצה אף שיש בו טעם דגן דעישה זו לא בא לידי חימוץ, וכן נראה שביאר בית אפרים, אבל בקו"ש למד כנ"ל.

והנה במשנ"ב סי' כ' שבאורז ודגן מהני אפי' אם יש רוב אורז דטעם כעיקר והאורז נגרר אחרי הדגן, אבל בשאר מינין שאין בהם גרירה, אז הדין שאם יש כזית בכדי אכילת פרס מהני אפי' אם אכל כזית מהתערובת, אבל אם אין בהם כזית בכדי אכילת פרס לא מהני, וי"א דלעולם לא מהני כי אם בכזית בכדי אכילת פרס ואכל כל התערובת ע"ש, והנה הדין הראשון לא ברירה מהיכן למדו דהא ברא"ש מבואר שלעולם בעינן דין נגרר ואם לא כן אין כאן דגן שבא לידי חימוץ, וא"כ ק' למה כשיש כזית בכדי אכילת פרס יוצא בכל כזית הא אין כאן בא לידי חימוץ, וגם ק' מהיכן למדו המשנ"ב.

אולם להנ"ל יבואר היטב דהיכא שאין כזית בכדי אכילת פרס, ע"כ כל עיקר דין נהפך אינו אלא מכח הטעם וכמו שנתבאר, ובזה ודאי ליכא ממשות דגן רק טעם גרידא וא"א לצאת בו ידי מצה, ולהכי בעינן דוקא לדין נגרר וזה שייך דוקא באורז ולא בשאר מינין, משא"כ כשיש כזית בכדי אכילת פרס ואמרינן נהפך על כל כזית, בזה הדין הדין נהפך הוא מכח ממשות הדגן, ולכן מכח נהפך אמרינן דהוה כדגן עצמו ולכן אפי' בשאר מינין אפשר לצאת בזה ידי מצה.

אלא שכל זה לפי הדרך הראשון שביארנו ברא"ש, אבל אי נימא כמו הצד השני שבלי דין נגרר העיסה עצמה אינה מחמצת, לא יתכן כל הנ"ל דא"כ גם כשיש דגן כזית בכדי אכילת פרס לא יצא ידי מצה כיון שהעיסה אינה מחמצת.

![](data:image/png;base64...)

מדוע בדברים המאוסים שנימוח גופן אפי' כזית בכדי אכילת פרס בטל, הא דין כזית בכדי אכילת פרס אינו ענין כל טעם כלל אלא הלמ"מ שלא בטל

1. אולם עיין בט"ז ובש"ך ס"ק ב' שהרשב"א פסק כן בתורת ספק ע"ש. [↑](#footnote-ref-1)
2. עיין רש"י שם סז: ד"ה טעמו שאפי' חלב שנימוח חשיב טעמו ולא ממשו, ורש"י הוסיף שם גם חלב שנבלע בבשר, ותוס' שם ד"ה אריו"ח הק' שחלב בבשר חשיב ממשו ולא טעמו ע"ש, והרש"ש ביאר בזה שחלב נבלע כמו שהוא ולכן חשיב ממשו של איסור, ויותר נראה שכוונת התוס' דמאחר שחתיכה נעשית נבילה בבשר בחלב, לא שייך לדון שם כלל דין טעמו ולא ממשו, ולפ"ז יתישב ג"כ מה שכ' הרש"ש שלא מצא היכן בפרק כל הבשר מבואר שחלב שנבלע בבשר חשיב טעמו וממשו, אולם להנ"ל ניחא שהכוונה להא דמבואר שבב"ח חתיכה נעשית נבילה, אולם ברשב"א משמע כהרש"ש. [↑](#footnote-ref-2)
3. מיהו אין זה כשיטת הרמב"ם שהבאנו לקמן, שלפי הרמב"ם אינו לוקה כי אם באכל את כל הכזית טעם, משא"כ לרבינו חיים כהן כל שיש כזית בכדי אכילת פרס הרי הוא לוקה על כל כזית וכזית. [↑](#footnote-ref-3)
4. ואפשר לבאר בשני אופנים, לפי החוו"ד סי' צ"ח ס"ק ג' כל שיש כזית בכדי אכילת פרס למדנו מהלמ"מ שאין הממשות של האיסור בטל ברוב, וממילא לוקין על כל כזית וכזית מדין שנהפך ההיתר לאיסור, משא"כ ביותר מכדי אכילת פרס שוב בטלה ממשות הטעם ברוב וממילא לא שייך לאסור מצד הרגשת הטעם כיון שהוא טעם הבא מן ההיתר, עוד אפשר לבאר שכשיש צירוף של כזית בכדי אכילת פרס חשיב הטעם כיון שבא מממש של איסור ונהפך הכל לאיסור, משא"כ ביותר מכדי אכילת פרס שבטלה הממשות שוב אין כאן אלא טעם הבא מן ההיתר ושרי הכל, אלא שלפ"ז מה שנהפך הכל לאיסור הוא מכח הרגשת הטעם רק שאין הטעם אסור כיון כל זמן שלא בטלה ממשות הטעם, וזה דוחק וכמו שיבואר לקמן שאם התורה אסרה את הרגשת טעם האיסור לא שייך בזה ביטול רוב כלל.

   ולכן יותר נראה שלפי רבינו חיים כהן לעולם עיקר האיסור בטעם אינו אלא ממשות הטעם ככל יוצא מן האיסור, רק שהתורה לא אחשביה כי אם כשיש חשיבות לממשות עצמה שאפשר לאוכלו עצמו באיסור, ואז חייב על כל כזית וכזית כמו בגדר היתר מצטרף לאיסור וכמו שיבואר לקמן שחקר בזה הקה"י פסחים סי' כב', משא"כ ביותר מכדי אכילת פרס בטלה ליה ממשות האיסור לגמרי, ועיין לקמן הביאור בצד שיותר מכדי אכילת פרס איסורא יש בו ואינו לוקה. [↑](#footnote-ref-4)
5. מיהו נראה שעכ"פ בענין טעם המגיע מכזית שלם, דאם אפי' בא מחצי שיעור ג"כ נהפך כולו לאיסור א"כ ק' סוגיא דדף צח. כמו שהק' הגרעק"א, וכוונת הגר"א אפי' משהו וטעם היינו שנבלע בהיתר משהו, אבל הטעם מגיע מכזית שלם, אלא שלא בעינן שיתערב ממשות אלא כל שיש בו טעם נהפך כולו לאיסור. [↑](#footnote-ref-5)
6. אלא שק' טובא על זה מהגמ' צח. ההוא פלגא דזיתא דתרבא וכו' כמו שהק' הגרעק"א דמבואר בגמ' שהוא לכל היותר איסור חצי שיעור, ולפי ר"ת שלעולם נהפך ההיתר לאיסור ואפי' פחות מכזית בכדי אכילת פרס למה לא נימא כן אפי' בפחות מכזית, ואין לחלק דהכא מיירי בטעם שבא מכזית שלם, שהרי גם בנבלע כזית שלם כל מקום שאוכל כזית אינו אלא פחות מכזית טעם איסור ואעפ"כ חשיב כולו איסור, וא"כ למה לא נימא כן גם בנבלע מלכתחילה כזית, בשלמא לראשונים דלעולם בעינן כזית בכדי אכילת פרס ואז נהפך כל כזית לאיסור, לא קשה כמו שנתבאר לעיל, אבל לפי הגר"א קשה, אלא שהגר"א לשיטתו סי' צ"ח ס"ק א' שחלב ובשר חשיב מין במינו, וא"כ התם במין במינו לכו"ע לא אמרינן נהפך ההיתר לאיסור. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולפ"ז ע"כ צ"ל שדין טעם כעיקר הוא איסור על עצם הטעם, ולהכי אפי' באופן שאין בו מלקות וליכא למימר נהפך, אעפ"כ לא בטלה ברוב והיינו משום שעל הרגשת טעם לא שייך ביטול ברוב, אלא שצ"ב לפ"ז מדוע בעינן כזית בכדי אכילת פרס ללקות עליו, ולכן נראה דודאי גם בפחות מכזית הוה טעם הבא מגוף האיסור, אלא שהוא איסור של חצי שיעור, ולעולם בעינן טעם הבא מגוף האיסור, וכשיש כזית בכדי אכילת פרס נהפך כל כזית וכזית לאיסור גמור כיון שהוא טעם של כזית ואפשר שהוא מדין היתר מצטרף לאיסור ועדיין צ"ב ועיין מילואים, אבל לפי ר"ת התורה אסרה את גוף הרגשת הטעם, ולעולם אמרינן נהפך על כל כזית שמורגש בו טעם איסור ולכן לא הוה חצי שיעור. [↑](#footnote-ref-7)
8. ואולי אפשר לפרש שכשיש צירוף כזית בכדי אכילת פרס אז דין הטעם כבא מכזית איסור, וכיון שעל כזית לוקין ה"ה הטעם הבא ממנו לוקין עליו, ואפי' אכל פחות מכזית טעם מ"מ לוקה משום שהיתר מצטרף לאיסור, משא"כ כשאין צירוף כזית בכדי אכילת פרס, אז כל טעם שבו אינו אלא טעם הבא מחצי שיעור איסור, ואף שע"כ צ"ל שגם אותו חצי שיעור קיים דאל"כ אין כאן כי אם טעם היתר, אבל מ"מ על אותו טעם לא שייך מלקות כמו שלא שייך מלקות על גוף הטעם, ולכן גם לא אמרינן ביה היתר מצטרף לאיסור דאינו יכול להצטרף לענין מלקות כיון שאין בו מלקות מעיקר דינו, ולפ"ז אפי' אכל עוד חצי שיעור איסור במקום אחר אינו מצטרף לאכילה זו דאינו אלא אכילה שאין לוקין עליו, ולפ"ז מדויק מאד לשון הגר"א שכ' שדינו כחצי שיעור ולא שהאיסור מדין חצי שיעור ממש, ועיין בזה לקמן. [↑](#footnote-ref-8)
9. והביאור בזה שכשיש כזית בכדי אכילת פרס דין טעם כעיקר מדין שהוא עצמו לא בטל וגם אי נימא שלוקה על כל כזית, אין זה אלא כעין דין היתר מצטרף לאיסור, משא"כ בפחות מזה אינו אלא חי' דין טעם כעיקר שנלמד ממשרת והוא איסור על הטעם עצמו ובזה לא נתחדש מלקות, וגם א"א לומר אהדריה קרא כיון שהוא איסור מחודש. [↑](#footnote-ref-9)
10. אלא שבעיקר דברי הגר"א אפשר לדחוק דלא אמר אלא דינו כחצי שיעור שאסור מן התורה, והכוונה שאין בו אלא איסור כמו איסור של חצי שיעור ולכן אין לוקין עליו, ולעולם עיקר האיסור הוא באמת מיסוד דין טעם כעיקר מחודש וכמו שנתבאר. [↑](#footnote-ref-10)
11. ונפק"מ אם זה מדין חצי שיעור או מאיסור אחר באופן שאכל מכח יפה כדי שיעור כזית בכדי אכילת פרס, דלפי הטעם של הגר"א לוקה עליו משא"כ למה שמבואר בראב"ד, מיהו אפשר דלעולם דין כאיסור חצי שיעור ואינו יכול להצטרף לאחר וכמו שנתבאר לעיל הערה 7. [↑](#footnote-ref-11)
12. אלא שצ"ע מדוע בעינן משרת למה לא ילפינן מדין כזית בכדי אכילת פרס שלא בטל הטעם, ועיין במילואים מה שתי בזה הפלתי והחוו"ד, ובפשוטו אפשר לומר שעיקר לדין טעמו ולא ממשו שיש לו דין יוצא ולא אמרינן שבטל כל מהותו וכמו שיבואר לקמן. [↑](#footnote-ref-12)
13. ועיין חי' הגר"ח שביאר שלפי הרמב"ם דין טעם כעיקר אינו הל' שכיון שניכר הטעם אין האיסור בטל, אלא הוא איסור מצד הטעם עצמו, ואיסור זה נאמר רק לגבי אכילה, וכל שהוא פחות מכזית בכדי אכילת פרס שלא שייך ביה איסור אכילה אין בו איסור כלל והדר דינא שבטל ברוב ע"ש. [↑](#footnote-ref-13)
14. לכאורה יש לדון שאין בזה איסור תורה מצד אחר, משום שכשאוכל חלק מההיתר ע"כ בזה הוא מחלק את האיסור לשתים ובמקום אכילתו לא נשאר כזית בכדי אכילת פרס, וממילא הדר דינו שבטל מן התורה שהרי לפי הרמב"ם לא נהפך ההיתר לאיסור, ושוב אינו לוקה מן התורה, משא"כ כשאוכל את כולו תוך כדי אכילת פרס הרי זה מצרף את הכל לאכילה אחת וממילא לא בטלה האיסור, אלא שצ"ע בסוגיא דאפשר לסוחטו אי כי האי גונא בטל מן התורה או שגם מן התורה נשאר באיסורו. [↑](#footnote-ref-14)
15. והיינו דלפי ר"ת לעולם ההיתר נהפך לאיסור ואין נפק"מ בהנ"ל זולת היכא שהאיסור היה חצי שיעור מלכתחילה דאפשר דהכא אין בו איסור כלל, שכל שאין בו מלקות לא נתחדש דין טעם כעיקר, אבל לר"ח כהן נפק"מ היכא שנתערב כזית ביותר מכדי אכילת פרס אף שיש בכללותו יותר מכזית, מ"מ כיון שאין לוקה עליו אין בו איסור תורה. [↑](#footnote-ref-15)
16. הנה נקט הגרעק"א שגם באופן דלא אמרינן נהפך ג"כ יש איסור טעם כעיקר, שכל הדין נהפך אינו אלא לענין מלקות, אבל בדעת הש"ך נראה דסבירא ליה שבלי דין נהפך אין איסור טעם כעיקר כלל אפי' לא חצי שיעור, וכן מבואר יותר בקונטרס אחרון לש"ך שכ' להדיא שלולי דנהפך ההיתר לאיסור בטל ליה ברוב ע"ש, והדברים מבוארים בראב"ד שהביא הרשב"א בסוגיא דחולין צח: דהק' האיך יתכן לומר טעם כעיקר דאורייתא הא קי"ל בכל התורה כולה מין בשאינו מינו בטל ברוב, ותי' דהכא שאני שהאיסור עצמו נהפך לאיסור ע"ש, ודברי הראב"ד צ"ב אבל עכ"פ מבואר מדבריו שכל שלא אמרינן נהפך אין בו איסור טעם כעיקר כיון שהטעם בטל חד בתרי, וא"כ גם אי נימא שבפחות מכזית מכדי אכילת פרס לר"ת יש בו איסור חצי שיעור, אכתי אין זה אלא מדין נהפך, רק שהכא לא נהפך לאיסור גמור אלא לאיסור חצי שיעור דרבנן, אלא שלקמן יבואר שע"כ צ"ל בש"ך שדין טעם כעיקר הוא איסור על הטעם עצמו, וא"כ גם בלי דין נהפך לא בטלה הטעם ברוב, אלא שיבואר דברי הש"ך באופן אחר, דבאמת כל מה שנהפך ההיתר לאיסור לפי ר"ת, הוא משום שהאיסור הוא מכח הטעימה עצמה וזה גם סיבה שלא יחול ביטול כמו שנתבאר, וא"כ זהו כוונת הש"ך שנהפך דהיינו שהאיסור מכח הטעימה וממילא הכל נהפך לאיסור, ועיין במילואים. [↑](#footnote-ref-16)
17. אלא שעיקר דברי הפלתי דחוקין מאד, שהרי ע"כ לדבריו מיירי באופן שהיה כזית היתר וכזית איסור בדקדוק, דאם הרוב היתר א"כ בטל ליה לאיסור כמו שפסק השו"ע בשם הרשב"א, ואם הרוב איסור לכאורה יש לנו לאסור בכל אופן שהרי בכי האי גונא האיסור מבטל את ההיתר וכשמרגיש את טעם האיסור הרי זה טעם איסור ולא היתר, ואף אי נימא שע"י ביטול לא נהפך ההיתר לאיסור אבל עכ"פ כל טעם בשר שיש כאן ע"כ מעורב מהיתר ואיסור גם יחד ובכי האי גונא לכאורה הכל מודים לדינו של הפמ"ג שצריך ששים לבטל כל טעם האיסור כולל טעם ההיתר שמעורב בו וצ"ע. [↑](#footnote-ref-17)
18. אלא שיש להעיר שלקמן ס"ג מבואר שנקטו הפוסקים לעיקר את הטעם שכ' שם המרדכי ולא טעמו של הר"ן. [↑](#footnote-ref-18)
19. ועיין חזו"א שאין קושיית הש"ך מובנת כלל ולכן אין הל' כמותו ע"ש. [↑](#footnote-ref-19)
20. ועיין ט"ז לקמן סי' קט' שהק' כנ"ל. [↑](#footnote-ref-20)
21. ועיין בזה בארוכה במילואים. [↑](#footnote-ref-21)
22. ונראה בזה דלעולם האיסור של תערובת אינו מינו קדים לדין ביטול של המינו להפכו להיתר, דכבר נתבאר שלפי הש"ך עיקר האיסור בטעם כעיקר הוא איסור מצד הטעם עצמו, ולכן לעולם אמרינן שהטעם חוזר וניער גם אחרי שכבר בטל ברוב ביבש ביבש, וממילא בכל תערובת איסור והיתר הרי האיסור עומד במקומו כיון שיש בו הרגשת טעם האיסור ואין צריך לפעול דין איסור בהיתר, אלא עצם זה שיש בתערובת טעם האסור הוא ניהו האיסור, משא"כ ביטול מין במינו ע"כ הוא ביטול להופכו מאיסור להיתר וזה חלות דין באיסור שחל בו דין היתר, ובזה לעולם האיסור בתערובת אינו מינו חל קודם כיון שאין צריך לדון ביה שום חלות, וכל שחל בו איסור הרי הוא באיסורו שהרי קי"ל אפשר לסוחטו אסור, וממילא שוב לא מהני הביטול של המינו, משא"כ הרשב"א נקט שאין זה איסור מצד הרגשת הטעם, אלא שזה הל' בתערובת מין באינו מינו שמין האיסור אוסרו להיתר, וגם נתבאר שבלי מה שההיתר נהפך לאיסור היה האיסור בטל ברוב, וא"כ צריך לומר שההיתר נהפך לאיסור, וא"כ אין כאן שום קדימה לאיסור יותר מביטול המיו במינו שמתירו לאיסור, ושיר חל ביטול המינו לאיסור ושוב אינו אוסר את האינו מינו, משא"כ לפי הרא"ש שגם בל שנהפך האיסור להיתר לא שייך ביטול ברוב ועיין בזה בארוכה במילואים.

    אלא שלפ"ז צריך לומר שמה שכ' הש"ך שהבאנו לעיל דלהכי אין האיסור בטל ברוב בטעם כעיקר משום שההיתר נהפך לאיסור, אין כוונתו לנהפך כהנ"ל, אלא הכוונה שמאחר שהאיסור משום הטעם לא שייך ביטול וזה עצמו הטעם שנהפך כל ההיתר לאיסור לפי ר"ת שכל שיש הרגשת טעם הרי זה אסור כעיקר הטעם עצמו. [↑](#footnote-ref-22)
23. אלא שכבר נתבאר ששגם ביבש שבטלה חוזר וניער בנתינת טעם, וא"כ הכא מה מהני מה שבטלה ממשות האיסור הא מ"מ אח"כ חוזר ואוסר, וצ"ל כמו שנתבאר לקמן שביבש לא בטלה בתורת טעם ולכן חוזר וניער, אבל הכא שבטלה בתורת טעם אחרי שכבר יצא מן האיסור, בזה לא שייך חוזר וניער אחרי שחוזר ונותן טעם ועדיין צ"ב, ויותר נראה שלפי הרמ"א גם ביבש אינו חוזר וניער בנתינת טעם עיין לקמן. [↑](#footnote-ref-23)
24. ונראה מוכח מזה שכוונת הש"ך להוכיח שיטתו שעיקר דין טעם כעיקר הוא ענין של הרגשת הטעם, ולכן ע"כ תלוי בשינוי הטעם ולא בשינוי שמא, וזה מה שכ' הרא"ש שבזה פשיטא דחוזר וניער, דכבר נתבאר שעל טעם עצמו לא שייך ביטול ברוב אלא הכל תלוי אם הוא מורגש או שאינו מורגש, וזה מה שכ' הרא"ש שאם רבה עליו האיסור עד שהוא מורגש באינו מינו פשיטא דחוזר וניער גם אי נימא שבכל שאר איסורים היתר שבטל ברוב איו חוזר וניער. [↑](#footnote-ref-24)
25. ולהנ"ל יבואר היטב, דכבר תמה שם הט"ז למה בחזר ובשלו חוזר ואוסר הא כבר בטל ברוב, וכל מה שנותן טעם אינו אלא טעם הבא מן ההיתר, וכן תמה בפמ"ג בפתיחה והניח בצ"ע, אבל לפי הש"ך שהכל תלוי בהרגשת הטעם ניחא טובא, שכבר נתבאר שעל הטעם עצמו לא שייך ביטול ברוב, ומה שמותר לאכלו בתערובת יבש ביבש, אינו אלא משום שהדין ביטול ברוב מחשיבו להיתר דעל כל אחד אנו דנים שהוא ההיתר וממילא זה דינו של האיסור עצמו, וגם כשאוכלו אינו מרגיש טעם איסור כיון שאינו יודע שהוא האיסור ואינו נידון בתורת טעם, אבל כל שבשלו ונותן טעם בשאר על זה לא היה ביטול מתחילה דלעולם אין ביטול על טעם האיסורים וכמו שנתבאר ולכן שפיר אפשר לומר שאחרי שבשלו הרי זה אוסר מן התורה, וכבר נתבאר לעיל שהרמ"א עצמו אפשר דסבר שיבש שבטלה אינו חוזר לאסור בטעמו. [↑](#footnote-ref-25)
26. ולכאו' אפשר לדחות, שכבר הקשו המפרשים לעיל למה בכלל צריך להחמיר בנשפך הא לעולם יכול להטעימו לקפילא, ועיין מה שתי' הפלתי או שמיירי שליכא קפילא, ועכ"פ אפשר לומר שזהו כוונת האו"ה שלעולם אפשר להטעימו לקפילא וכל הנפק"מ בנשפך זה רק באין קפילא, ולכן כ' שאין בזה נפק"מ. [↑](#footnote-ref-26)
27. ובתוס' חולין קיב: ד"ה ורוטבן הק' להיפך למה לי קרא דהטמאים תיפוק ליה מקרא דמשרת ע"ש, והיינו שע"כ במשרת מבואר שגם צירן אסור דאל"כ האיך שייך איסור בטעם הא כל טעם אינו אלא יוצא מן האסור, מיהו הריטב"א שלא הק' כן אפשר דנקט דהתם האיסור דוקא בנתינת טעם, משא"כ איסור צירן ורוטבן הוא איסור גם בלי נתינת טעם. [↑](#footnote-ref-27)
28. והנה גם ברשב"א הביא כנ"ל מהא דהטמאים, אלא שברשב"א אפשר לפרש שכוונתו להקשות דפשטות המשמעות של הגמ' לאסור צירן ורוטבן משמע אפי' בנתערב בתוך הקדירה וא"כ מוכח שטעם כעיקר דאורייתא, ותי' הרשב"א שאין זו הכוונה אלא דוקא כשהם לבד יש עליהם איסור יוצא, אבל כשנתערבו שפיר בטל ברוב ובעינן לדין ביטול ברוב, אבל בריטב"א מבואר להדיא בתירוצו שחי' שאפי' אם אין רוב נגד הציר ג"כ אין בו איסור וא"כ מוכרח שטעם כעיקר לא צריך ביטול ברוב. [↑](#footnote-ref-28)
29. ובביאור הדבר נראה דבאמת צ"ב מדוע בכלל צריך פסוק לאסור צירן ורוטבן, הא בפשוטו הוא חלק מהאיסור נפרד ממנו ולמה שלא יהא בו האיסור, ונראה מבואר בזה וכבר נתבאר במקום אחר, שהתורה אסרה האיסור כצורתה, וכל שלבשה צורה אחרת אין זה האיסור שהתורה אסרה ולכן היה לנו להתירה, ובזה בא התורה וחידשה שגם כצורה של ציר או רוטב ג"כ אסורה כיון שהוא יוצא מן האיסור עדיין שם האיסור עלה, וא"כ שפיר כתב הריטב"א שכל שנבלע בדבר אחר הרי הוא מקבל את השם של הדבר שבתוכו נבלע וא"כ בזה הו"א שלא אסרה תורה איסור יוצא, ואפשר שבאמת אין בזה איסור יוצא, אלא שהתורה חידשה איסור חדש והוא דין טעם כעיקר. [↑](#footnote-ref-29)
30. והנה ברשב"א הק' על רש"י שפ' טעם כעיקר לאו דאורייתא, מהא דר' יהודה דחתיכת איסור שנתבשלה עם ההיתר שאפי' באלף לא בטל והתם אינו אלא ענין של טעם גרידא וא"כ מוכח שטעם כעיקר דאורייתא, ותי' הרשב"א דהתם לאו מדין טעם כעיקר אלא הל' שמין במינו לא בטל ע"ש, והדברים תמוהין שהרי ע"כ בקושייתו נקט הרשב"א שבלי דין טעם כעיקר לא שייך גם לר' יהודה שמין במינו לא בטל דלא בעינן אפי' ביטול ברוב, ובתי' נראה שחזר בו מזה שמין במינו לא בטל אפי' בטעם גרידא וזה דחוק טובא שבזה סובב הקושיא והתי'.

    ויותר נראה בכוונת הרשב"א שאליבא דר' יהודה שמין במינו לא בטל והוא משום שאינו מבטלו אלא מעמידו ומחזקו, א"כ ה"ה טעם גרידא ג"כ אפשר לומר כן שלא בטל אלא אדרבה מעמידו ומחזקו ונהיה הכל אחד, וא"כ אפי' אי נימא שבמין באינו מינו לא בעינן דין ביטול ברוב ולולי קרא דטעם כעיקר לא צריך אפי' ביטול ברוב, אכתי אפשר לומר שלר' יהודה במין במינו גרע טפי שמינו מעמידו ומחזקו. [↑](#footnote-ref-30)
31. והנה גם אי נימא שהוא גזה"כ שלא בטל ברוב, אכתי ק' דהא איכא לאוקמי קרא היכא שליכא ביטול ברוב כמו שכ' מהרי"ק, אלא שאפשר לומר שכל זה אי בעי קרא לממשות הטעם עצמו לאוסרו משום יוצא מן האיסור, אבל אי נימא דלא בעי קרא דלעולם אסור משום יוצא, א"כ ע"כ לא איצטריך קרא כי אם דלא בטל ברוב, וא"כ לא ק' כלל שזהו עיקר הגזה"כ של טעם כעיקר, אלא שלקמן יבואר שבראשונים מבואר שצריך קרא ללמוד על עצם הטעם, ובר מן דין כבר הוכיחו האחרונים שא"א לומר שהלימוד הוא שלא בטל ברוב שהרי אביי יליף טעם כעיקר מבב"ח והתם לא שייך ביטול ברוב ואיך אפשר ללמוד לשאר איסורים ועיין הערה הבא. [↑](#footnote-ref-31)
32. ובביאור הדברים נראה דבאמת צ"ב מאי קשיא ליה להראב"ד למה לא נימא שגזה"כ שהטעם לא בטלה ברוב, ומהיכי תיתי לחדש שההיתר נהפך לאיסור, וצ"ל שהראב"ד למד כמו שמבואר בריטב"א ובאמת גם ברשב"א הזכיר מזה, דלולי קרא דטעם כעיקר לא היה איסור על טעם כלל, ולזה צריך קרא שחשיב ליה יוצא, וא"כ אפשר לומר שכל מה שחדשה תורה איסור זה רק היכא שאין רוב לבטלו, אבל כשיש כנגדו רוב בטל הוא ברוב גם אחרי חי' התורה, ולכן הק' הראב"ד למה באמת לא אמרינן שחד בתרי בטל, ותי' הראב"ד שהכא נהפך ההיתר לאיסור, וצ"ע מהיכי תיתי שנהפך לאיסור, ונראה ע"פ מה שהק' האחרונים (ויבואר לקמן בארוכה) האיך אפשר ללמוד מבב"ח שטעם כעיקר דאורייתא הא התם לא שייך ביטול ברוב כמו שנתבאר לעיל, ונראה שאדרבה זהו גופא כוונת הראב"ד שאביי למד מבב"ח דין טעם כעיקר שבאמת אין כאן שום ממשום איסור ואעפ"כ התורה החשיבה לתערובת, וע"כ הגדר הוא שהוא מצטרף עם האוכל לאוסרו, אבל אין זה איסור מצד הרגשת הטעם דגם בב"ח אין זה איסור מצד הרגשת הטעם, אלא שהטעם נותן שם לכל התערובת לשם של תערובת האסורה ולכן לא שייך בזה ביטול ברוב וזהו גופא מה שנלמד מבב"ח, וזהו באמת שיטת הרמ"א שהכל תלוי בשמא ולא בטעמא וכמו שנתבאר לעיל, אלא שצ"ל לפ"ז שלולי קרא דטעם כעיקר לא צריך ביטול כלל, וברשב"א אין הדברים ברורים כמו שכ' הגרעק"א. [↑](#footnote-ref-32)
33. וזה אין לומר דכיון שהטעם בטל הוה ליה היתר והוה ליה טעם הבא מן ההיתר, דזה אינו שהרי אם התורה אסרה את הרגשת הטעם בפני עצמו, כל שהוא בא מלכתחילה מדבר האסור באכילה שוב יש בו איסור בכל מקום שהוא ולא שייך בו ביטול כלל, ואה"נ מכח ההרגשה יש איסור על הממשות של הטעם שמורגש וה"ה על ההיתר שנכנס בו הטעם שהכל אחד. [↑](#footnote-ref-33)
34. ובענין זה עיין נחל"ד, וקו"ש פסחים אות קע"ה, ועוד אחרונים וכולם כתבו בסגנון זה, שלמ"ד שההפך ההיתר לאיסור היינו משום שהתורה החשיבה את גוף הרגשת הטעם כמו האיסור עצמו. [↑](#footnote-ref-34)
35. והדרך לשאר בטעמו ולא ממשו שאכל כזית טעם, כ' הרמב"ן שאם הוא טעם חזק שאם היה מתערב ממשו בשיעור כזית בכדי אכילת היה נותן טעם כזה בקדירה, חשיב ליה אכילת טעם בכזית בכדי אכילת פרס ע"ש במלחמות פרק א"ע. [↑](#footnote-ref-35)
36. אלא שמה שכ' הרמב"ן ששיעור אכילת טעם בכדי אכילת פרס הוא כשותן טעם חזק שממשו היה נותן טעם כזה, נראה שבזה הטעם עצמו הוא כממשות שנאכל בכדי אכילת פרס ועדיין צ"ב. [↑](#footnote-ref-36)
37. אלא שצ"ל שבהו"א של הגמ' שם גם טעמו וממשו לא הוה דאורייתא, ולפי החוו"ד יבואר בפשיטות שהרי גם דין כזית בכדי אכילת פרס לא פשיטא לגמ', וא"כ זהו גופא הספק של הגמ' זבחים שם. [↑](#footnote-ref-37)
38. מיהו אפשר לבאר דברי הריטב"א באופן אחר, ע"פ מה שכ' הבית הלוי ח"א סי' לז' לבאר את דברי הר"י מאורליינש דבאמת כל דבר שטעמו מורגש לא בטל מסברא כיון שהוא ניכר ע"ש, ולפ"ז אפשר לומר שהריטב"א למד שאחרי שידעינן שצירן ורטבן אסורים, פשיטא שאוסרים בהרגשת טעם כיון שלא בטלו בתערובת מאחר שמורגשים בטעמן, ולכן חי' הריטב"א שהחי' של טעם כעיקר הוא על עיקר הטעם עצמו. [↑](#footnote-ref-38)
39. ואם נתערב פחות מכדי אכילת פרס, דעת הגר"א שלפי הרמב"ן אין בו איסור תורה, וכן מפורש לכאו' ברמב"ן הלכות חלה כמו שיבואר לקמן, אלא ששם צ"ע דלכאורה סתר משנתו בתוך הדברים עיין בזה לקמן. [↑](#footnote-ref-39)
40. ומה שחלוק מכל התורה דחד בתרי בטל, נראה שהוא גדר של דבר חשוב דכמו שבריה לא בטלה משום שחשיבותו עליו, הכי נמי אוכל שיש בו טעם שנתערב בתוך כדי כזית בכדי אכילת פרס לא בטלה. [↑](#footnote-ref-40)
41. ומה שכ' הרמב"ן שמדאורייתא ברובא בטיל אין זה אלא לשון הגמ', וגם בגמ' ע"כ צריך לפרש שהכוונה שאין בו איסור של כלום. [↑](#footnote-ref-41)
42. ובאמת כעין זה דן שם הגרעק"א שלעולם בעינן ביטול ברוב ובתוך הכלי ליכא ביטול ברוב, וחיישינן שמא אח"כ יבשל עם מעט מאכל ולא יהא רוב כנגד הטעם של הכלי, משמע שבטעם הבא מאוכל לעולם יש רוב כנגד מה שנבלע בו, אלא שהגרעק"א נקט שאם יש רוב ודאי יבטל ברוב, ולהנ"ל אפשר לומר שזה ופא נתחדש שטעם הבא מכלים כיון שנאסר בתורת טעם בפני עצמו לא בטלה ברוב. [↑](#footnote-ref-42)
43. אלא שצריך להוסיף, דהנה נתבאר לעיל ששיטת רש"י שגם לולי קרא דטעם כעיקר א"א להתיר בלי ביטול ברוב, ולמ"ד טעם כעיקר דאורייתא מה שלא בטל ברוב הוא משום שהתורה אסרה את גוף הרגשת הטעם ועל זה לא שייך ביטול, ולהכי סבירא ליה לרש"י שנהפך כל ההיתר לאיסור, וא"כ צ"ב מדוע באמת בגיעולי מדין אין כאן ביטול ברוב וכן נמי טעמו וממשו, ואי נימא שהתורה אסרה את גוף הרגשת הטעם, א"כ הדרה קושיא לדוכתא מ"ש גיעולי מדין משאר פליטת איסור הא גם שם יש הרגשת טעם איסור.

    אלא שהביאור כך שהתורה אסרה הרגשת הטעם רק כשהוא בא מגוף האיסור, והיינו שבטעמו ולא ממשו בטלה כל המציאות של האיסור לתוך התערובת של ההיתר כיון שנשתנה צורתו ליבלע לתוך ההיתר, ויש לנו בזה ביטול מציאות האיסור ובזה לא אמרה לאסור את הרגשת הטעם כיון שהוא מדבר שבטל מציאותו, משא"כ טעמו וממשו שלא בטלה מציאות האיסור ורק מדין ביטול דינו אתינן עלה, בזה החמירה תורה שכל שטעמו נרגש לא בטלה האיסור כיון שיש כאן הרגשת טעם הבא ממציאות של איסור, ולפ"ז יתכן שבטעמו וממשו נהפך כל ההיתר לאיסור כמו שסבירא ליה לרש"י בטעמו ולא ממשו, אלא שיתכן שכל זה רק כשהאיסור מטעים את ההיתר, אסל כשזה רק נרגש עמו ולא מטעימו בזה אין ההיתר נהפך לאיסור ועיין בזה בפנים לקמן. [↑](#footnote-ref-43)
44. והוא גם מסתבר טובא, שהרי בגמ' נראה להדיא שדין כזית בכדי אכילת פרס שהוא הלמ"מ הוא מאותו הלכה של צירוף אכילה שבתוך כדי אכילת פרס חשיב אכילה אחת, וא"כ עיקר ההלכה נאמרה שכל שיכול לאכול את האוכל עצמו בתוך כדי אכילת פרס חשיב הכל ככזית אחת שהוא עומד לעצמו ולכן לא בטלה, אבל כל זה כשהוא אוכל לעצמו, אבל היכא שנבלל בתוך אוכל אחר ואינו אלא טעמו ולא ממשו, וע"כ כל עיקר האכילה שבו שייך רק לאוכל שלתוכו נבלע, ובזה לא נתחדש כלל דין כזית בכדי אכילת פרס. [↑](#footnote-ref-44)
45. והיינו נמי מהטעם הנ"ל, ולכן כ' הגר"א בדעת הרמב"ן שפחות מכזית בכדי אכילת פרס אין בו איסור תורה כלל גם למ"ד טעם כעיקר דאורייתא וכמו שמפורש ברמב"ן בהלכות חלה, אלא שגם כשיש כזית בכדי אכילת פרס מהני ביטול בששים וצ"ע בזה דלפ"ז צ"ל שהוא גדר של ביטול בעלמא ולא ביטול הטעם שהרי הטעם עצמו מורגש עדיין בתוך התערובת שהרי הטעם עצמו נתפשט רק לשטח של כזית בכדי אכילת פרס. [↑](#footnote-ref-45)
46. ובראב"ד לא נראה לומר שכזית בכדי אכילת פרס הוא מהלמ"מ כמו לפי הרמב"ן, שהרי הראב"ד הק' למה לא בטל ברוב, ואילו לפי הרמב"ן הא זהו עיקר הלמ"מ שלא בטלה ברוב בכזית בכדי אכילת פרס. [↑](#footnote-ref-46)
47. אלא שברשב"א ק"ק שהביא את דברי הרמב"ן הנ"ל, וברשב"א דייק הגרעק"א שלעולם צריך לדון מדין ביטול ברוב, וא"כ ע"כ למ"ד היתר מצטרף לאיסור אית ליה ג"כ טעם כעיקר דאורייתא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-47)
48. מיהו עיין שו"ת נחלת ברוך סי' נג' שהוא נלמד מקרא ואינו הלמ"מ ע"ש. [↑](#footnote-ref-48)
49. ואין לומר כיון שלא נהפך ההיתר לאיסור א"כ יבטל האיסור לגמרי ולא יהא בו אפי' איסור חצי שיעור, דמאחר שנתבאר שלפי ר"ת האיסור הוא מצד הרגשת הטעם עצמו, א"כ כל מקום בתערובת שמורגש טעם האיסור אסור ולא בטלה ברוב כיון שלא שייך ביה ביטול וכמו שנתבאר, ולפי רבינו חיים כהן אי נימא שפחות מכזית מכדי אכילת פרס בטלה ליה לגמרי ואין בו שום איסור, ה"ה הכא בטלה ליה לגמרי ואין בו איסור כלל. [↑](#footnote-ref-49)
50. ולמסקנא הוא לכאו' לכו"ע כיון שיש בו טעמו וממשו דלכו"ע כזית בכדי אכילת פרס הלמ"מ שלא בטלה. [↑](#footnote-ref-50)