זבים פ_ד מ_ב - מ_ג
קטגוריות: ש_ס / נח זבים / זבים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**זבים פ"ד מ"ב - מ"ג**

א] **הקיש על המריש וכו' טהור, הקיש על הדלת וכו' טמאין,** בתוספתא שהביא הר"ש תניא זה הכלל כל שהוא מכח הסטה טמא מכח רעדה טהור, ובפירש"י בעירובין ל"ה א' מבו' דהך כללא הוא לכו"ע, דאם טפח ברגליו בקרקע ומחמת נענוע הקרקע ניסט הכלי, אע"פ שניתק מן הארץ, טהור.

ובד' הרמב"ם בפיהמ"ש ופ"ט ממטמאי מו"מ ה"א מבו', דזהו טעמא דכולה מתניתין, דאם הקיש על המריש וכו' שכחן יפה, הרי דכיון שדבר זה שהכה עליו אין ההכאה ניכרת בו אלא במעט, ע"כ אף שמכח הכאה זו הוסט מה שעליו, הו"ל היסט מחמת רעדה וטהור, ומשא"כ אם הקיש על הדלת וכו' שכחן רע, ובקל הוא מתנדנד מגורם תנודה כל שהוא, ע"כ כל שמכח הכאה זו הוסט מה שעליו, הו"ל היסט מחמת כחו, וטמא.

ב] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דהא דמטהרינן בהני דכחן יפה, הוא משום שהתנודה שהגיעה אליו ע"י הזב חלושה מאד, והיינו דכיון דאין בזה כח מעליא של הזב, לא חשיב כהיסט הזב, וכ"נ בד' תוס' הרא"ש בעירובין שם, ז"ל, וכללא דמילתא, כל דבר שהוא כבד ואינו ניסט בקל לא מקרי היסט אם הוסט מה שעליו מחמת הכאת הזב, אבל דבר שהוא קל מקרי היסט, עכ"ל, וכ"נ בחי' הגר"א.

אך בפירש"י בעירובין שם כתב דהא דמטהרינן בהיסט מחמת רעדה, הוא משום דהו"ל ככח כחו, ובמרומי שדה במשנתינו עמד ע"ז, דאם הו"ל ככח כחו, מ"ט בכה"ג ה"ה חייב מדין צרורות, הרי בגמ' מיבע"ל בכח כחו אם חייב מדין צרורות ולא איפשיטא, ועיי"ש שכתב לפרש דהא דטהור בכה"ג הוא משום דהיסט בזב אפקי' רחמנא בלשון מגע, וכל כה"ג לא חשיב כמגע.

ג] והר"ש פירש דהא דתניא דמכח רעדה טהור, הוא לדעת ר' נחמי' ור' שמעון, אך לדעת רבנן אף בהיסט מחמת רעדה טמא, וצ"ע דלפ"ז מ"ט אם הקיש על כל הני דכחן יפה והוסט מה שעליהן ה"ה טהור, הרי אף דהוי ההיסט מחמת רעדה, ה"ז טמא לדעת ת"ק, ובחזו"א סימן ג' סק"ט כתב דצ"ל לדעת הר"ש, דלא פליגי תנאי אלא בשדה תיבה ומגדל דחשיבי ככחו רע, ובזה הוא דפליגי אם כל שלא ניסטו אלא נרעדו טמא מה שבתוכן, אך בהכה דבר שכחו יפה, אף שנפל העליון לכו"ע טהור, עכ"ד.

ואמנם צ"ע בזה ממש"כ הר"ש דלדעת רבנן אף אם טפח ברגליו בארץ ומחמת נענוע הקרקע ניסט הכלי, ה"ה טמא, והרי דהא דמטמאי רבנן הוא אי"ז רק בהכה על שדה תיבה ומגדל שכחן רע, אלא אף בהכה על הקרקע עצמה שכחה יפה, ולפ"ז קשיא טובא, דכיון דאף בהכה על הקרקע עצמה והוסט מה שעלי' טמא, כ"ש שהי' לנו לטמאות אם הכה על דבר שכחו יפה מכח שמחובר לקרקע חיבור גמור וניסט מה שעליו, ומ"ט בזה מודו רבנן דטהור, וצע"ג.

ובמרומי שדה כתב דצ"ל לדעת הר"ש, דהא דמטהרינן בכחו יפה, היינו כשלא נרעד כלל, אך אה"נ אם נרעד ומכח זה הוסט מה שעליו, ה"ה טמא, ולפ"ז צ"ל דבדבר שכחו רע, אף אם לא נרעד הדבר עצמו שהכה בו, מ"מ כל שהוסט מה שעליו ה"ה טמא, ורק בדבר שכחו יפה הוא דקמפלגינן, דאף דהוסט מה שעליו, אינו טמא אא"כ הוסט הדבר שהכה בו, וכשנרעד ולא הוסט, לרבנן טמא, ולר"נ ור"ש טהור, וצ"ע בזה.

ד] **ר' יוסי אומר אף על קורת הבלנים,** הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דקורת הבלנים היתה בצורה ידועה אצלם, וכפי צורתה ואופן הנחתה בבנין נפלה מחלוקת ביניהם אם קל להזיזה והי' הדבר הנופל בתזוזתה טמא, או קשה ויהי' טהור, עכ"ד, וכנראה דמה"ט השמיט הרמב"ם לדין זה בהלכותיו, כיון דפלוגתייהו הויא לפי הצורה הידועה אצלם, - ועי' במשנ"א מש"כ לפרש לפלוגתייהו בע"א.

ה] **על השדה על התיבה ועל המגדל טמאין, ר' נחמי' ור' שמעון מטהרין באלו,** בעירובין ל"ה א' מפרשי רבה ורב יוסף לפלוגתייהו, דרבנן סברי דכלי הוא, ור"נ ור"ש סברי דאהל הוא, ופירש"י דרבנן סברי דכלי הוא ומקב"ט, ור"נ ור"ש סברי דאהל הוא ואינו מקב"ט, ובחי' הריטב"א שם הק' דאם איירי בשאין מחזיקין מ' סאה, מ"ט דמ"ד אהל הוא, ואם איירי בשמחזיקין מ' סאה מ"ט דמ"ד כלי הוא, וכתב בשם התוס' דאיירי בשמחזיקין מ' סאה, ואפ"ה פליגי בזה, כדאשכחן דפליגי תנאי בכלים ר"פ ט"ו בדין עריבת (העבדנים ושל) בעה"ב, דחד מינייהו סבר שהיא כלי ואפי' מחזקת מ' סאה, וצ"ב דהרי מודה ר"מ בשידה תיבה ומגדל שהן טהורין, ולא פליג אלא בעריבת בעה"ב שהיא מטלטלת במלואה, ומה מייתי הריטב"א מינה, ועיי"ש שכתב דלפ"ז בחנם נקט הקיש, דבמגע נמי משכחת לפלוגתייהו, אלא כיון דמיירי בזב נקט הסיטו שאין לו חבר בכל התורה.

והריטב"א שם כתב לפרש, דלא פליגי תנאי לענין השידה והתיבה והמגדל גופייהו, דלכו"ע כיון שהן מחזיקין מ"ס אינם מקבלין טומאה, אלא פליגי לענין כלים הנתונים בתוכם לטמאם ע"י הסיטם של אלו, דמר סבר כלי הם, ומר סבר אהל הם, עכ"ד, וכ"כ תוס' הרא"ש שם, ועיי"ש שפירש טעם הפלוגתא בזה, דרבנן סברי דכלי הוא ובקל מטלטל, והו"ל כדבר שכחו רע, דאם הוסט מה שעליו טמא, ור"נ ור"ש סברי אהל הוא ואינו נוח ליטלטל, והו"ל כדבר שכחו יפה, דאף אם הוסט מה שעליו טהור.

ו] ובעירובין שם פרכינן עלה, ומסיק אביי דפלוגתייהו היא ברעדה מחמת כחו, דרבנן סברי דהוי היסט, ור"נ ור"ש סברי דל"ה היסט, ופירש"י, דאיירי שהקיש עליהן ממש ולא נתקן ולא הוסטו אלא רעדו, דלרבנן אף רעדה חשיבא כהיסט, וע"כ ה"ה טמאין, ולר"נ ור"ש רעדה לא חשיבא כהיסט, וע"כ ה"ה טהורין, וכן פירש הריטב"א שם, ואך דלפי דבריו דלא איירי על השדה עצמה אלא על הכלים שבתוכה, צ"ל דאיירי כשהכלים שבתוכם לא נעקרו ממקומם אפי' משהו אלא שנתנדנדו.

והר"ש פירש דפליגי כשהכה בשידה ונפל ממנה ככר של תרומה והשידה נרעדה ולא זזה ממקומה, דחכמים מטמאין אף שבא ההיסט מחמת רעדה, ור"נ ור"ש מטהרין, ועפי"ז פירש הר"ש, דהא דתניא דכל שהוא מכח רעדה טהור, אתיא כר"נ ור"ש, אך לרבנן אף הבא מכח רעדה טמא, אך לדעת רש"י בכה"ג לכו"ע טהור, ועי' בגאו"י בעירובין שם שכתב דלדעת הר"ש ל"ג בגמ' שם דלכו"ע מחמת רעדה טהור.

ז] והמאירי בעירובין שם כתב, דטעמא דר"נ ור"ש הוא משום דשידה תיבה ומגדל כחן יפה, וע"כ הו"ל ככל דבר שכחו יפה דאם הקיש עליו וניסט מה שעליו טהור, ומ' מדבריו דבהא גופא הוא דפליגי, דרבנן ס"ל דשידה תיבה ומגדל חשיבי כדבר שכחו רע, וע"כ אם הקיש עליהן וניסט מה שעליהן טמא, ור"נ ור"ש ס"ל דחשיבי כדבר שכחו יפה, וע"כ אם הקיש עליהן וניסט מה שעליהן טהור, ועיי"ש שנראה בדבריו דמפרש להא דתניא דאם היו ניסטין טמאין, דהיינו דאם לא הי' כחן יפה אלא היו ניסטין, ה"ה טמאין, - והנה לכאו' לפ"ז הוי פלוגתייהו בשידה תיבה ומגדל לפי הצורה הידועה אצלם, אם חשיבא כדבר שכחו רע או כדבר שכחו יפה, וי"ל דע"כ השמיט הרמב"ם לדין זה, עי' חזו"א סימן ג' סק"ט שעמד ע"ז, וכ"ה דהשמיט לדינא דקורת הבלנים, וכמש"נ לעיל אות ד'.

ח] בתוס' הרא"ש בעירובין שם הק' לד' רש"י דהפלוגתא היא לענין השידה תיבה ומגדל עצמם, מהא דמסיק התם דאהל וניסט טמא, ואם איירי לענין השדה תיבה ומגדל עצמם, א"כ מ"ט ה"ז טמא בהיסט, הרי כלי הבא במדה אינו טמא אף בהיסט, וגם בחי' הרשב"א והריטב"א שם כתבו דודאי דכלי הבא במדה אינו טמא אף בהיסט, דכל שלא בא לכלל מגע לא בא לכלל היסט, [[1]](#footnote-2) - אך בתורי"ד שם כתב ז"ל, אהל וניסט טמא וכו', פי' אע"ג שמחזיק שהוא כמו אהל אם הסיטו טמא הוא, דאע"ג דהוא טהור כשאר הטומאות, ה"מ גבי מגע וגבי אהל המת מפני שיושב ואינו מתנענע וכל כלי העשוי לנחת אינו מקב"ט, אבל גבי הסיטו הזב כיון שמתנענע אין לחלק בו בין גדול לקטן אלא כל שהסיטו אפילו גדול טמא, עכ"ל, וזה דבר חדש, דכלי הבא במידה נטמא בהיסט, משום שהוא מתנענע ולא חשיב ככלי העשוי לנחת, וצ"ע דאטו כלי הבא במידה נטמא במגע בשעה שהוא מתנענע מעט, ואף למש"נ בכלים פט"ו מ"א אות ל' מד' הריטב"א והר"ח דבשעה שזורקין אותו הוא מקב"ט, לכאו' היינו רק משום שמוליכין אותו למקום אחר, אך לא סגי במה שהוא מתנענע מעט.

ובתוס' הרא"ש שם רמז להוכיח דכלי הבא במידה אינו נטמא אף בהיסט, מהא דתנן בפ"ח דאהלות דכלי הבא במידה חוצץ בפני הטומאה, ואם הי' מקב"ט בהיסט, לא הי' חוצץ בפני הטומאה, - אך בדעת רש"י והרי"ד צ"ל דס"ל, דכל הא דדבר המקב"ט אינו חוצץ בפני הטומאה, הוא רק כשהוא נטמא עכשיו באהל המת, אך כל שאינו נטמא באהל המת, אף שהוא נטמא בטומאה אחרת, ה"ה חוצץ בפני הטומאה, וע"כ שפיר חוצץ כלי הבא במידה בפני הטומאה, אף שהוא נטמא בהיסט הזב.

1. ונראה דמה שהוצרכו לה"ט הוא, משום דהי' מקום לומר דלא נתמעט כלי הבא במידה מהקישא דכלי עץ לשק, אלא מטומאת מגע, דע"ז קאי הך קרא דמקיש להו, אך מטומאת היסט לא נתמעטו, וע"ז הוא שכתבו, דאין היסט אלא בכלים שמטמאין בנגיעה, - ולפ"ז נ' ברור שדעתם כדעת הסוברים דכלי הבא במידה דנטמא במדרס, דכיון דלא נתמעט כלי הבא במידה אלא מטומאת מגע, וכל הא דאינו נטמא בהיסט הוא משום דהיסט מדין נגיעה הוא, הרי דטומאת מדרס דאינה מדין נגיעה ושייכא אף בכלים שנתמעטו מטומאת מגע, הויא אף בכלי הבא במידה. [↑](#footnote-ref-2)