הפרה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב נפתלי כהן

# זו דברי סומכוס דאמר ממון המוטל בספק חולקין.

התוס' לעיל (ל"ה ב' ד"ה זאת) כותבים שסומכוס האומר שממון המוטל בספק חולקים, מדבר דוקא בדבר שראוי להסתפק בו בלא טענותיהם, אבל כשהספק בא עפ"י טענותיהם בוודאי מודה סומכוס, דאטו אם יאמר אדם לחברו טלית שאתה לבוש היא שלי, יסבור סומכוס שיחלוקו. – וכ"כ התוס' בתחילת ב"מ (ב' ב' ד"ה היכא), ובזה הם מבארים את דברי הגמ' שם שסומכוס מדבר רק כשיש דררא דממונא.[[1]](#footnote-1)

# תוס' ד"ה שור.

שיטת התוס' שבסוגיא בב"מ ק' א' משמע שא"א להעמיד את ההיא דמחליף פרה בחמור שהוולד ברשותא דחד מינייהו, כי אז הדין הוא שמי שתפוס בוולד זוכה בו[[2]](#footnote-2), וגם כשהעמידו את המשנה שם שאמרו שיחלוקו כסומכוס, מ"מ נשארה האוקימתא דעומדת באגם[[3]](#footnote-3). – ומזה לומדים התוס' שמודה סומכוס שכשהוא מוחזק שלא אומרים יחלוקו, (וכל המחלוקת שלו עם חכמים היא רק בקיימא באגם, שלפי חכמים הולכים אחרי המר"ק, ולסומכוס יחלוקו.) וכן מביאים התוס' בב"מ שם (ד"ה הא מני, וכ"ה בעוד ראשונים) בשם רשב"ם. – ועל כך מקשים התוס' מסוגיין שנראה שגם כשזה ברשותא דחד מינייהו אומרים יחלוקו לסומכוס.

– ואומרים התוס' שאם נאמר שמדובר כר"ע דיוחלט השור, א"ש. – וכוונתם בפשטות כמו שמבאר המהר"ם, שלפי ר"ע אין לו פירעון אחר כי אם מהשור גופיה, ולכך כשהשור עומד באגם אין כאן מוחזק[[4]](#footnote-4), אבל לר' ישמעאל שיושם השור והוא יכול לפרוע בזוזי ואין הניזק משתלם מהשור, נמצא שהמזיק הוא המוחזק כי המעות בידו. – אבל הרשב"א כותב שגם לר' ישמעאל אפשר להעמיד שהשור באגם, כי מ"מ השור הוא כאפותיקי מפורש כל שהוא לא יסלקנו בזוזי, וכל עוד השור באגם אין המזיק נחשב מוחזק.[[5]](#footnote-5)

רבינו ישעיה (בשיטה) מביא בשם רשב"ם תירוץ אחר על קושיא זו (וכן על קושיא נוספת מהגמ' בב"מ צ"ז ב') – ויסוד הדברים כבר נמצא בתוס' בב"מ שם (ביישוב שיטת הרשב"ם מהקושיא הנ"ל מההיא דב"מ) וגם התוס' גופייהו בהמשך דבריהם רומזים לחילוק זה [כמבואר במהרש"א] – שכל מה שסומכוס מודה שבמוחזק לא אומרים יחלוקו, זה רק כשהוא טוען ברי, משא"כ הכא שהמזיק הוא שמא. (ובביאור ענין זה עי' בהערה.)[[6]](#footnote-6)

– אך רואים שהתוס' לא ניח"ל להעמיד את המשנה דידן כשהניזק הוא שמא – אף שהתוס' גופייהו מודים לחילוק זה, ועומדים על כך המפרשים (מהר"ם שיף תורת חיים ופנ"י, וכבר הקשה כן השיטה בשם ר"א מגרמישא). – המהר"ם שיף מבאר שהיות ודברי הגמ' בב"מ שעליהם מדברים התוס' הם בשיטת האמוראים שסומכוס נוקט שיחלוקו גם בברי וברי (בעומדת באגם), הרי שלפי שיטה זו עיקר מקור דבריו של סומכוס הוא מתניתין דידן, וא"כ בהכרח שבמתניתין מדובר בברי וברי.

ומ"מ התוס' חוזרים ומקשים מההיא דפרק המניח, ששם רואים שסומכוס נוקט שיחלוקו גם במוחזק וגם כשהוא טוען טענת ברי, וכן מקשים התוס' בב"מ שם. ועי' ברבינו ישעיה וברא"ה (בשיטה) מש"כ ליישב הקושיא.[[7]](#footnote-7)

# דאפילו ניזק אומר ברי ומזיק אומר שמא המוציא מחבירו עליו הראיה.

מבואר בגמ' שלפי סומכוס לא אומרים בברי ושמא המע"ה. – ומבואר בתוס' בב"מ צ"ז ב' (ד"ה לימא) ובעוד ראשונים שם – עפ"י הגמ' שם – שלפי סומכוס תרווייהו מוחזקים בממון, והדין הוא שיחלוקו במקום שיש דררא דממונא. (עי' לעיל בהערה 1 בביאור גדר זה דתרווייהו מוחזקים בממון.)[[8]](#footnote-8)

הקונה"ס (א' ז') מעמיד שמבואר כאן בגמ' שחזקת ממון אלימא כל כך שאפילו ברי ושמא לא מועיל נגדה. – ומסתפק הקונה"ס מה הדין ברי ושמא נגד חזקת מר"ק, והוא מביא בזה מחלוקת הראשונים, דדעת הטור (בסי' רכ"ג ושצ"ט) על הדין דמתני' וכן לעניין מחליף פרה בחמור, שגם בעומדת באגם לאו ברי עדיף, וכ"ה בשו"ע (רכ"ג א', שצ"ט ג'), ואילו דעת הראב"ד (בשיטה בב"מ ק' א') שברי עדיף בזה. – אבל רעק"א (על השו"ע הנ"ל בסי' שצ"ט) לומד שאין כאן מחלוקת, כי הראב"ד שם מדבר בברי טוב ושמא גרוע, משא"כ כאן שהוא ברי גרוע ושמא טוב.

– וכותב הקונה"ס שלפי"ד התוס' בסוגיין וכן בב"מ ק' א' (ד"ה הא מני) שסומכוס ס"ל שיחלוקו רק כשיש מר"ק ולא כשיש מוחזק, א"כ יוצא שכאן במשנתנו מדובר בעומד באגם, ומוכח שגם בזה נאמר שלאו ברי עדיף. – ודוחה הקונה"ס שהתוס' גופייהו אומרים שרק בטענת ברי נאמר החילוק הנ"ל שסומכוס אומר יחלוקו רק בעומדת באגם, אך בטענת שמא סומכוס סובר שיחלוקו גם כשהוא מוחזק, וממילא יוצא שבסוגיין מדובר שהוא מוחזק וי"ל שלכן לאו ברי עדיף, ועדיין אין מזה ראייה לאופן שהוא רק מר"ק.

– ודברי הקונה"ס צ"ב, כי הגם שהתוס' חילקו כאמור, אבל את המשנה דידן התוס' בסוגיין להדיא מעמידים בעומד באגם וכנ"ל, וא"כ קמה וגם ניצבה ראיית הקונה"ס שמוכח בתוס' שברי ושמא לאו ברי עדיף גם נגד מר"ק. [וכן הקשה הזר זהב (שם באות נ"ב).] – ומ"מ לפי"ד רעק"א הנ"ל כל הראייה מהתוס' היא רק לאופן של ברי גרוע ושמא טוב, ולא לאופן של ברי טוב ושמא גרוע.

# תוס' ד"ה דאפילו.

מה שהתוס' נוקטים שיש כאן דין שבועת מודה במקצת מחמת הנזק הוודאי בפרה, מבאר המהר"ם שאין הכוונה לדין הרגיל דשבועת מודה במקצת, כי מודה בקנס פטור, אלא הכוונה לדין העדאת עדים המבואר בגמ' בב"מ ג' א', שכשעדים מעידים על מקצת הטענה ג"כ יש דין שבועה במקצת "שלא תהא הודאת פיו גדולה מהעדאת עדים".

תור"פ מתרץ את קושיית התוס' שאין כאן דין שבועת מודה במקצת, דמכיון ששור תם משתלם מגופו, לכך הו"ל הילך (נחלקו בזה בגמ' בב"מ ד' א'. ובפשטות קי"ל שהילך פטור.)

– הש"ך (ת' ז') מתקשה בדברי התוס' מדוע הם לא תירצו כן (וע"ע בזה בפנ"י), ומזה הוא מוכיח שבשור תם אין דין הילך מכיון שהוא צריך שומא. – הקצוה"ח (ת' ב') מתקשה בש"ך מה הסברא שהוא צריך שומא, והלא סו"ס חלק הניזק כל היכא דאיתיה ברשותיה איתיה. – והוא כותב לבאר את הש"ך עפ"י מש"כ הנמוק"י (בב"מ ק' ב', מובא במ"מ לפרק השואל בדף מס' 28) שבדבר שאינו מסוים אין דין הילך, וה"נ מכיון שצריך שומא הרי שחלק הניזק אינו מסוים.

– עוד מביא הקצוה"ח בשם אחיו הר"ר יהודה (בעל התרוה"כ) יישוב נוסף מדוע אין כאן דין הילך, לפי"ד הבעה"מ (בב"מ ד' א') שיסוד דין הילך הוא שמכיון שהדבר מזומן לתתו, לכך זה נחשב שהוא הביא לו את זה עוד קודם התביעה, ונמצא שאין כאן הודאה במקצת כלל. – והנה כל זה לא שייך בקנס, מכיון שבקנס כל החיוב הוא רק כשיש תביעת הבעלים והוא נתחייב עפ"י העדים והב"ד.

המהרש"א מקשה על התוס'[[9]](#footnote-9) שאם שייך כאן הטעם דמודה בקנס פטור, א"כ מדוע רבנן לא אומרים שהטעם שהוא פטור מלשלם על הוולד הוא משום כן, וכן מדוע לסומכוס יחלוקו ולא אומרים שהוא פטור לגמרי משום דמודה בקנס פטור. (ע"ש מה שתירץ בזה.)

– הפנ"י ורעק"א [וכן השער"י (ז' כ"א)] תמהים על המהרש"א, מה שייך כאן מודה בקנס, והלא בפשטות מדובר שיש עדים שהשור נגח את הפרה ורק שאינם יודעים האם הוא גם נגח את הוולד, והמזיק טוען שמא, ומכיון שיש דין ספק ממון ביחס לוולד, ממילא חל בזה דין יחלוקו, ואין אנו צריכים כלל להודאתו של המזיק שנאמר שיש כאן דין דמודה בקנס פטור.[[10]](#footnote-10)

מש"כ התוס' בתירוצם השני שאין כאן דין משאיל"מ למ"ד פלגא ניזקא קנסא שלא יהא מחויב שבועה גדולה מהודאת עצמו, בפשטות כוונתם – וכן לומד רעק"א – שכל דין השבועה הוא כי היכי דלודי, ולכן כשאינו נשבע עליו לשלם, אך במקום שגם הם הוא יודה הוא ייפטר מלשלם כי מודה בקנס פטור, לא שייך כלל דין שבועה. [כי גם אם הנתבע ישקר הוא לא יפסיד לתובע בשקר זה, ואין ענין להשביעו לאמת דבריו.] – וסברא זו כבר מבוארת ברשב"א (לעיל מ"א ב') ובטור (בסי' שצ"ט).

– ומתקשה רעק"א שלכאורה תירוץ זה הוא פשוט וא"כ למה התוס' צריכים כלל לתירוצים האחרים שלהם. – ומבאר רעק"א שאפשר לומר שגדר הדין דמשאיל"מ הוא שכשיש דין שבועה ואומרים לו הישבע או תשלם, הגדר הוא שכבר חל כאן דין ממון, ורק שאם הוא יישבע הוא ייפטר מהממון, ונמצא שלא ההודאה שלו היא המחייבתו ממון אלא הדררא דחיוב השבועה, ולכן גם בחיוב קנס שייך דין שבועה ודין משאיל"מ, ובאמת גם אם הוא יודה הוא לא ייפטר, מכיון שזה נחשב ע"י הדררא שכבר חל החיוב ממון, והו"ל כהודאה בקנס אחרי שהוא נתחייב ע"י העדים. – וכך סברו התוס' בתירוצם הראשון, ולכן הם כותבים שמ"מ למאן דלית ליה משאיל"מ א"ש, כי כל הגדר האמור שהדררא דהשבועה מחייבת ממון, הוא רק למאן דאית ליה משאיל"מ שיש כאן חיוב ממון – ולכן עליו לשלם כשאינו נשבע, אך למאן דלית ליה משאיל"מ בוודאי הוא פטור כי כל דין השבועה הוא כי היכי דלודי, ובקנס זה לא שייך.

– ולאחר מכן אומרים התוס' בתירוצם השני שבאמת גם למאן דאית ליה משאיל"מ הוא פטור בקנס מהטעם הנ"ל שלא שייך בזה כי היכי דלודי, והיינו שבאמת אין הפשט שע"י הדררא חל חיוב ממון גמור, אלא שהדררא היא סיבה לחייבו שבועה לאמת את דבריו, ומזה מסתעף שאם אינו נשבע עליו לשלם, אבל במקום שגם אם הוא יודה הוא ייפטר, לא שייך חיוב שבועה כלל.[[11]](#footnote-11) – וכותב רעק"א שגם התוס' לעיל מ"א ב' (ד"ה מודה בקנס) מסיקים כפי התירוץ השני בתוס' בסוגיין, והצד שהתוס' לעיל באים לשלול – הוא-הוא יסוד התירוץ הראשון בתוס' בסוגיין.[[12]](#footnote-12) [[13]](#footnote-13)

במש"כ התוס' שבלא הו"ל למידע אין דין משאיל"מ, נחלקו הרמב"ם והראב"ד (שאלה ופקדון ה' ו' ומלוה ולוה י"ג ד'), דדעת הרמב"ם שגם בזה יש דין משאיל"מ, והראב"ד חולק וסובר כתוס', וכן דעת הרא"ש (להלן פ"ו סי' ט"ז).

שיטת התוס' כאן ובעוד מקומות (ב"מ צ"ז ב' ד"ה רב הונא, ב"ב קל"ה א' ד"ה אביי) שמחלוקת האמוראים בברי ושמא היא רק בברי טוב ושמא גרוע כי ההיא דמנה לי בידך והלה אומר איני יודע, אבל בברי גרוע ושמא טוב לכו"ע לאו ברי עדיף. [והתרומות (בשער ל"ט ח"ב) מביא שהרמב"ן חולק ונוקט שהמחלוקת בברי ושמא היא גם בברי גרוע ושמא טוב, יעו"ש.]

הקוב"ש (בב"ב אות תס"א) מסתפק במה תלוי עיקר החילוק בין ברי טוב ושמא גרוע לברי גרוע ושמא טוב – האם בברי הטוב או בשמא הגרוע, ונפק"מ לו יצויר שיהיה ברי טוב ושמא טוב או ברי גרוע ושמא גרוע.

– ומוכיח זאת הקוב"ש ממה שמקשים העולם מדוע ברי ושמא ברי עדיף (להאי מ"ד), ולא נאמר שיהיה לטוען שמא מיגו שהיה יכול להיות ברי. ומתרצים העולם שגם אם נאמינו במיגו, סוכ"ס הא טענתו היא רק טענת שמא, וברי ושמא ברי עדיף. – וטוען הקוב"ש, שמ"מ יש להקשות שע"י המיגו ייחשב השמא כשמא טוב. – אלא ודאי שמזה מוכח שהעיקר תלוי בברי ואפילו שזה ברי טוב ושמא טוב מ"מ אמרינן דברי עדיף להאי מ"ד.

והנה על מה שמקשים התוס' מההיא דזה אחי דהו"ל ברי גרוע, מתרצים התוס' בב"מ שזהו ברי טוב – "דהתם נמי ירא שמא היום או מחר ישאלו וידעו ששיקר". – וטוען הקוב"ש ששם השמא של האחים הוא שמא טוב כמבואר בתוס' בקושייתם שהם לא אמורים להכיר את אותו שבא ממדינת הים – והתוס' בתירוצם לא חוזרים מזה, ורואים שהעיקר תלוי בברי, שכאשר זהו ברי טוב הרי"ז שייך למחלוקת דברי ושמא, גם כשהשמא הוא שמא טוב.

– אבל הנתיה"מ (בסי' ע"ה סק"ז) נוקט שעיקר הטעם שברי ושמא ברי עדיף, זה מחמת השמא הגרוע שחושדים בו שהוא משקר לטעון שמא, ובשמא טוב באמת לאו ברי עדיף – גם אם זה ברי טוב, ומה שאין לו מיגו שהיה יכול לטעון ברי זה משום שיותר נוח לאדם לטעון שמא מלטעון ברי.

# תוס' ד"ה המוציא.

דעת תוס' בסוגיין וכן בב"ב ל"ה א' (ד"ה ומאי) שאין הלכה כסומכוס, וכן דעת הרי"ף והרא"ש בסוגיין, ורוב הראשונים. אבל דעת רשב"ם (בב"ב ס"ג א' ד"ה תנו, ושם צ"ב א' ד"ה לשחיטה) שהלכה כסומכוס.

# אי נמי לכי הא דאתמר המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן.

תוס' בב"ב ל"ה א' (ד"ה ומאי) מוכיחים מכאן שאין הלכה כסומכוס, כי רואים ששמואל לית ליה דסומכוס. וכן מוכיחים האו"ז (בב"ק סוס"י רי"ד) והרא"ש (בב"ב ס"ג א'). – עוד נוסף באו"ז וברא"ש שפשט הגמ' הוא שלפי סומכוס היה צריך להיות שיחלוקו גם במוכר שור לחברו ונמצא נגחן.

– ומשמע עוד באו"ז וברא"ש שהחידוש של רבנן ב"זה כלל גדול בדין" הנוסף על כל דין המע"ה, אינו לאפוקי מרב שהולכים אחרי הרוב, אלא החידוש הוא שלא נאמר שבזה מודים רבנן לסומכוס שאומרים יחלוקו.[[14]](#footnote-14) – והדברים צ"ב, מדוע סלקא דעתך שבמקום שיש רוב יהיה הדין דיחלוקו.

– וביאר הזר זהב (על הקונה"ס בעמ' תקצ"ב בהערה) בשם הגר"א אריאלי שליט"א, שבכל מוחזק אפשר לדון מצד שיש כאן חזקה ככל החזקות שישנן באיסורים וכדילפינן מנגעים בגמ' בחולין י' ב', שמספק יש לנו להעמיד את הממון בחזקתו, ועוד יש דין מיוחד בממונות שמי שתפוס בממון א"א להוציאו ממנו, ו"המוציא מחברו עליו הראיה", ודין זה נלמד מסברא כמבואר בסוגיין שאמרו "דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא". – ובמקום שיש רוב דנים כאילו הרוב ודין החזקה דהממון הם שקולים (ואף דרובא וחזקה רובא עדיף, מ"מ חזקת ממון עדיפא משאר החזקות, עי' בקצוה"ח ר"פ ב'), ומה שהמוחזק זוכה בדין הוא רק מחמת הדין השני שהוא תפוס בממון והמוציא מחברו עליו הראייה. – וסד"א שאין כח לדין התפוס לעמוד נגד דררא דממונא שהיא סיבה לעשות יחלוקו, קמ"ל שגם בזה אומרים דהמע"ה, שא"א להוציא מהתפוס בלא ראייה גם במקום שיש דרד"מ.[[15]](#footnote-15)

אבל הרשב"ם בב"ב צ"ב א' (ד"ה לשחיטה) נוקט להלכה כדעת סומכוס, והוא לומד שגם שמואל ס"ל כסומכוס, כי כל דינו של סומכוס שממון המוטל בספק חולקים הוא רק במקום שהב"ד לא יודעים היאך היה המעשה, אבל כאן ידוע לב"ד מה היה ויש להם ללכת אחרי הטענה היותר טובה, והיות ולפי שמואל לא הולכים בממון אחר הרוב, לכך היה לו ללוקח להתנות שהוא קונה לרדיא, ומדלא התנה הפסיד.[[16]](#footnote-16)

– והמהרש"א שם מקשה על הרשב"ם מפשטות הגמ' בסוגיין שמבואר שסומכוס לית ליה דשמואל, והוא כותב שיש ליישב בדוחק. – ומבאר השיח השדה בקונטרס "יישוב הדעת" שכוונת המהרש"א ליישב, שלפי תירוץ זה בגמ', התכוונו לחידוש זה ב"כלל גדול בדין" משום שהוא חידוש גדול שלא הולכים בממון אחר הרוב, אף שגם סומכוס מודה לזה.

# וניחזי אי גברא דזבין לרדיא אי גברא דזבין לנכסתא.

הרשב"ם בב"ב מפרש שמדובר שהם מכירים זה את זה, שמכיון שהם מכירים זה את זה, הרי זה כאילו הוא פירש מכור לי לחרישה, וכ"כ הרא"ש שם שמדובר שהמוכר מכירו, וכ"ה בטוש"ע (רל"ב כ"ג). – אבל כשאינם מכירים זה את זה יכול המוכר לטעון שהוא לא ידע שהלוקח קונה לחרישה (וכן הוא במאירי בסוגיין בביאור שיטה זו, וע"ע בפ"ח על הרא"ש בסוגיין מש"כ בזה). – המאירי (בסוגיין) והמהרש"א (בב"ב) מקשים על שיטה זו, מדוע לא נעמיד באופן שאין מכירים. – והם מיישבים שבסתמא מדובר באופן המצוי שמכירים. (עוד מיישב המהרש"א שרוצים להעמיד בכל גוונא.)

– ההשלמה בב"ב והמאירי בסוגיין מביאים את הרשב"ם, אך הם חולקים ונקטים שמדובר גם כשהמוכר לא מכירו [וכן מדייק הפ"ח ברא"ש בסוגיין], שמכיון שהדבר ידוע לכמה בני אדם הרי"ז כאילו הוא מסר מודעא שהוא קונהו לחרישה.

– האבהא"ז (מכירה י"ז ג') לומד שהראשונים הנ"ל נחלקו האם דין קיום המקח תלוי רק בלוקח או גם במוכר, והוא כותב שבר"י מיגש בב"ב גם משמע שהוא סובר כמאירי שזה תלוי רק בלוקח.[[17]](#footnote-17)

# לא צריכא בגברא דזבין להא ולהא.

הרא"ש כותב: "אבל כיון דזבין להכי ולהכי ליכא למיקם עליה דמילתא לפי מנהג הקונה, וסבר רב דאזלינן בתר רובא, ואף על גב דזה האיש קונה לזה כמו לזה, מכל מקום כיון דרובא דעלמא מסייע לרדיא מכריע דעת הקונה לצד הזה, עכ"ל.

– כלומר שהרא"ש מתקשה איך הרוב יכול להועיל כאן, שכשם שבאדם הקונה רק לשחיטה לא שייך הרוב דלרדיא זבני, כך גם באדם זה שידוע שהוא קונה לזה ולזה, הרי יודעים שאדם זה אינו מהרוב, ועל כך מיישב הרא"ש שמכיון שהוא קונה לזה ולזה, לכך הרוב מסייע לומר שכעת הוא קנה לרדיא. – הרש"ש מתקשה ברא"ש כיצד הוא מיישב את הקושיא. (ע"ש שכתב דרכים אחרות ליישב קושיא זו.)

– האילת השחר מבאר את הרא"ש, שהרוב אינו צריך לומר על אדם זה מה הוא עושה תמיד, אלא רק לומר למה הוא קנה את השור כעת, ועל כך אומר הרא"ש שמכיון שאדם זה קונה לפעמים לזה ולפעמים לזה, יכול הרוב לומר שהקנייה הזו שעליה אנו דנים היתה כפי רוב הקניות דעלמא שהן לרדיא.

– וכותב האילת השחר שכ"כ הרשב"א בב"ב בשם הראב"ד. – שהנה גם הראב"ד שם מתקשה בקושיית הרא"ש, והוא כותב ליישב: "ואיכא למימר דגברא דזבין להאי ולהאי ולא ידיע זביני במאי הוי רב אזיל בתר רובא דעלמא דהאי נמי מההיא רובא הוי", עכ"ל. – וביאורו כנ"ל, שמכיון שאנו מסופקים על מקח זה למה הוא נעשה, בזה מועיל הרוב לומר שאדם זה קנה כעת לרדיא.

# וניחזי אי דמי רדיא לרדיא אי דמי נכסתא לנכסתא.

התוס' מחלקים שכאן הדומים מודיעים גם לרבנן, משום שהם לא באים להכריע מצד עצמם, אלא רק לסייע לרוב או לחזקת הממון.

– הרשב"ם בב"ב מחלק שבמקום שלא ידוע כלל מהי לשונו של איש זה, בזה ס"ל לרבנן שאין הדמים מודיעים ללמדנו על לשונו, אבל במקום שיודעים שהוא משתמש בשתי הלשונות והספק הוא רק איזו לשון משתיהן הוא נקט במקח זה – בזה מודו רבנן דהדמים מודיעים להגדיר את כוונתו במקח הזה. (כן מבארו האילת השחר.)[[18]](#footnote-18)

# תוס' ד"ה ה"ג.

התוס' מביאים גירסא שלפיה רק אם המעות של המקח בעין עליו להחזירם לו, אך אם אינם בעין הוא ל"צ לפרוע לו דוקא מעות. – וזוהי שיטת ר"י בתוס' בב"ב (צ"ב ב') שהמעות הללו הם פיקדון בידו, ואם הוא הוציאם יש לו דין מזיק ולכן הוא לא חייב לשלם לו דוקא מעות.

– וכן מוכיחים הש"ש (ד' ט"ו) והקוב"ש (בכתובות אות רע"א) מהתוס' בכתובות (ע"ו א') שדנים שיש למעות הללו דין חזקת מר"ק שהם שייכים ללוקח. – ורואים שהתוס' הבינו שעל הצד שיש כאן מקח טעות הרי שהמעות הם פיקדון ביד המוכר ועליהם לחזור ללוקח.

– אבל ר"ת בתוס' חולק, שגם כשהמעות אינם בעין עליו לפרוע לו דוקא מעות כמו בבע"ח, וכן דעת הרי"ף בב"ב והרא"ש (בב"ב וביתר ביאור בסוגיין) והנמוק"י, וכ"ה ברמ"א (רל"ב כ"ג). – והרא"ש מבאר את הטעם בזה, שמכיון שנתבטל המקח הרי המעות כהלוואה, ובהלוואה הדין שאם יש לו מעות עליו לשלם דוקא מעות.

– והרא"ש הולך בזה לשיטתו בקידושין (נ"ו ב', בסוף דבריו) שבמקח טעות המוכר משלם מביתו אבל המעות להוצאה ניתנו לו – שרואים שהמעות הם הלוואה בידו ולא פיקדון, ודלא כתוס' בכתובות הנ"ל – כפי שמוכיח הקוב"ש (בכתובות אות רע"א).

נמצאנו למדים עד כה, שנחלקו הראשונים האם במקח טעות המעות הם כפיקדון בידו, או שהם כהלוואה ולהוצאה ניתנו, ויש בזה נפק"מ לאופן שאינם בעין, האם הוא יכול לפרוע גם שאר מילי.

– וכאמור, גם ר"ת סובר כמו הראשונים שצריך לפרוע דוקא מעות, ועתה יש לברר מהו טעמו בזה.

הנה לשונו של ר"ת בתוס' היא "מאחר שמקח טעות הוא סברא הוא שדינו כדין ב"ח וב"ח אי אית ליה זוזי לא מצי לסלוקי בשאר מילי", וכ"ה לשונו של הנמוק"י. – הש"ש (ד' ט"ו) מביא את הנמוק"י ולומד שדעת הנמוק"י היא כפי השיטות הנ"ל שהמעות הם הלוואה גמורה בידו והם ניתנו להוצאה, ועליו לשלם מביתו.

– אך בספר הערות וציונים דן לומר שלעולם ר"ת סובר שהמעות הם פיקדון ביד המוכר ועליו להחזירם ללוקח, ורק שיש אומדנא שלא יהא דינו כמזיק שנאמר שאם המעות אינם בעין שאפשר לפרוע בשאר מילי, כי מכיון שהוא הביא לו מעות הרי"ז כאילו שהתנה עמו שגם הוא יחזיר לו מעות. – ולפי"ז גם ר"ת מודה למה שמוכח בתוס' בכתובות הנ"ל שהמעות הם פיקדון והם לא ניתנו להוצאה.

– ואפשר להביא סמך לטענה זו מלשון האו"ז (בב"ק סי' כ') בהביאו את טענת ר"ת שהוא כותב: "ואין נראה לר"ת ז"ל דכיון שנתן לו מעות, דעתו שאם המקח בטל שישלם לו מעות ודין בע"ח יש לו ולא דין מזיק, דמעות יהב ומעות שקיל", עכ"ל. – ומשמע שאין טענתו כמו הרא"ש שהמעות הם הלוואה גמורה, אלא טענתו היא שאפילו אם נאמר שהמעות הם פיקדון, מ"מ אותה האומדנא הקיימת בכל הלוואה שיחזיר לו דוקא מעות – קיימת גם כאן.

– והנה הריב"א בשיטה חולק על ר"ת בזה, וסובר שהטעם שבהלוואה צריך לפרוע דוקא מעות כי חכמים אמרו שמכיון שהוא נתן לו מעות עליו גם לפרוע מעות משום נעילת דלת, משא"כ במקח טעות שאין את הטעם דנעילת דלת.

– ולכאורה האו"ז בדבריו הנ"ל בא לחלוק על טענת הריב"א, שאין הטעם בבע"ח משום נעילת דלת, אלא זוהי אומדנא שבמקום שהוא נתן לו מעות עליו להחזיר דוקא מעות.

ר"ת אומר שבבע"ח אי אית ליה זוזי הדין הוא דלא מצי לסלוקי בשאר מילי. – וכותב הקצוה"ח (בסי' ק"א סק"ה) שדין זה הוא תקנת חכמים, ובאמת כן מבואר בריב"א הנ"ל שזוהי תקנת חכמים משום נעילת דלת, אלא שהריב"א משום כך טוען שבמקח טעות זה לא שייך ודלא כר"ת גופיה. – ובדעת הקצוה"ח לפי ר"ת צ"ל שזוהי תקנת חכמים לפרוע דוקא מעות בכל גוונא שהוא נתן לו מעות.

– אבל הנתיה"מ (בסי' ק"ז סק"ד) כותב שזהו דין דאורייתא, דסברא הוא דמה שהלווהו צריך לשלם לו. – וכאמור, באו"ז משמע כמו הנתיה"מ, שזהו דין של אומדנא.

בטעם הדין בשכיר שצריך לטרוח ולהמציא לו מעות, מבאר רש"י בב"מ (קי"ח א' ד"ה אין שומעין) שהגם שבכל דוכתא שוה כסף ככסף, כאן יש גזה"כ ד"לא תלין שכרו", דמשמע מאי דאתני בהדיה. – והרשב"א שם כותב שיש אומדנא שעל דעת הוא נשכר לו ודעת שניהם שווה בזה, ראשית מצד שהוא נשכר בכדי שלערב יהיו לו מזונות ולא שיצטרך לקבל דבר שיחזור לשוק למכרו ולקנותו ושבינתיים ימות ברעב. – ועוד שהוא דבר מועט.

# אבל בממונא לא אזלינן בתר רובא אלא המוציא מחבירו עליו הראיה.

מבואר בגמ' שהטעם שלא הולכים בממון אחר הרוב הוא משום המע"ה, ולכן כותבים רש"י ותוס' ושאר הראשונים שמדובר שהמוכר מוחזק בדמים, שלא הולכים אחרי הרוב להוציאם מידו, וכ"ה בתוס' לעיל כ"ז ב' (בד"ה קמ"ל) שלא הולכים בממון אחר הרוב משום שהוא נגד החזקת ממון. – אבל במקום שאין מוחזק שפיר הולכים אחר הרוב, וכמש"כ התוס' בב"ב כ"ג ב' (ד"ה חוץ).

– התוס' בכתובות ע"ו א' (ד"ה על) מעלים צד שהטעם שהלוקח מפסיד משום שמזה שהוא לא פירש שהוא קונה לרדיא, רואים שהוא התכוון לקנות לחרישה. – אך התוס' דוחים את הטעם הזה שא"כ אין זה מהטעם שאמרו בגמ' שלא הולכים בממון אחר הרוב.

– אבל הרשב"ם בב"ב (צ"ב א') כותב שלא הולכים בממון אחר הרוב אלא אחרי הטענה הטובה, והיה על הלוקח לפרש שהוא קונה לרדיא, ומדלא פירש הפסיד. – וצ"ב כיצד טעם זה משתלב עם מה שאמרו בסוגיין וכן בסוגיא בב"ב שם, שהטעם של שמואל הוא משום שאין הולכים בממון אחר הרוב.

– הפנ"י (שם) מבאר את הרשב"ם שאם היו הולכים בממון אחר הרוב לא היה צריך הלוקח לפרש שהוא לוקח לרדיא מכיון שזה הרוב, אך מכיון שלא הולכים אחרי הרוב שוב היה לו לפרש. – ומוסיף הפנ"י שהטעם שהרשב"ם הוסיף את הטעם הזה, הוא משום שהרשב"ם לשיטתו שפוסקים כסומכוס וכן ס"ל לשמואל, ולכך הוא לא רוצה לפרש שהטעם הוא משום המע"ה – כי סומכוס "לא אלים ליה האי כלל גדול המוציא מחברו עליו הראיה" (כלשונו), אפילו שלפי"ז יצא דלא כמש"א בסוגיין שהטעם הוא משום המע"ה.[[19]](#footnote-19)

– והאילת השחר (שם) כותב בביאור הטעם של הרשב"ם שהיה לו לפרש, שאין הפשט שמזה שהוא לא פירש אומרים שהוא התכוון לקנות לחרישה, אלא הפשט שמכיון שהוא קנה בסתמא הרי שאומרים שהקנייה חלה כפי הבירורים הקיימים כאן, ולכן זה תלוי בנידון האם הולכים בממון אחר הרוב, כי אם דין רוב יכול לברר בממונות, הרי שגם כאן נלך אחר הרוב לברר מה היה המקח, ואם לא הולכים אחרי הרוב הרי שיהיה הדין דהמע"ה. [וכאן סומכוס מודה לדעת הרשב"ם שם, כי אין כאן ספק מה היה המעשה כפי שאומר שם הרשב"ם. – ולכאורה הכוונה שלכך אין כאן דררא דממונא, ולכן בזה מודה סומכוס דהמע"ה.]

כתב התה"ד (בסי' שמ"ט, והובא בקצוה"ח ר"פ ב'): "ונראה דהא דקי"ל אין הולכין בממון אחר הרוב היכא דאיכא חזקת ממון נגד הרוב, אף על גב דבשאר דוכתא אמרינן רובא וחזקה רובא עדיף, דשאני חזקת ממון דאית בה טעמא המוציא מחבירו עליו הראיה ורובא לא מיקרי ראייה".[[20]](#footnote-20)

– והש"ש (ד' כ"ד, והוא מביא זאת גם בקצוה"ח ר"פ ב') מיישב שחזקת ממון עדיפא מחזקה דעלמא, כי בעלמא החזקה היא חזקה דמעיקרא שהיות וכך היה מעיקרא, לכך ממשיכים כך להעמיד, ועל כן רובא עדיף מחזקה כי הרוב מכריע לפי הנתונים העכשוויים. – אבל חזקת ממון גם היא אומרת שצריך להחזיק את הבעלים מצד מה שהוא מוחזק כעת, ולכן הרוב אינו עדיף ממנה.

– ומדברי הש"ש הללו למדים שהוא לומד שדין חזקת ממון היא כדין חזקה רגילה, והוא חוזר על כך בעומד מקומות (ל"ד ה', ובמשובב בסי' ע"ה על הנתיה"מ שם בסק"ד), – וגם מקושיית התה"ד כך נראה, וכידוע שכך מבואר בשו"ת המהרי"ק (בסי' ע"ב)[[21]](#footnote-21).

– אבל הנתיה"מ (ל"ד ט"ו, ע"ה ד') חולק על הקצוה"ח וטוען שחזקת ממון אינה "חזקה המבררת" כמו חזקה באיסורים, אלא זהו דין אחר שהב"ד לא יכולים להוציא ממון מיד המוחזק, ודין זה נלמד מקרא או מסברא כמבואר בסוגיין. – והנתיה"מ מציין לדברי הקונה"ס (א' ה') שגם למד שאלו הם שני דינים חלוקים (שעל כן הוא דן בחזקת מר"ק האם זה כדין חזקה באיסורים או כדין מוחזק בממון).

– ולפי הנתיה"מ והקונה"ס בוודאי שלא קשה מדוע לא נאמר כאן דרובא וחזקה רובא עדיף, מכיון שהדין של מוחזק הוא דין אחר לגמרי.

– ובביאור דעת המהרי"ק הקצוה"ח – כיצד הם מפרשים את המבואר לכאורה בסוגיין שהטעם אין הולכים בממון אחרי הרוב הוא לא משום דין החזקה דהחזקת ממון, אלא היא סברא חדשה דהמוציא מחברו עליו הראיה – "דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא", עי' באורך בקונטרס כלל גדול שבסוף ספר זר זהב על הקונה"ס (בסי' י"ט).

רעק"א (בב"ב צ"ג א') מקשה לשמואל שאין הולכים בממון אחר הרוב, א"כ למה במתני' הדין הוא שיחלוקו רק כשיש ספק שמא ילדה לפני שנגחה, ולכאורה גם כשידוע שמשנגחה ילדה ג"כ יש כאן ספק, אולי הוולד הזה היה נפל. – ומוסיף רעק"א שהגם שבעלמא כשהמית בהמת חברו לא אומרים שמא היא היתה טריפה, שם הטעם הוא שמכיון שלעניין עניינים אחרים כגון לעניין זה שהיא מותרת באכילה – כבר הלכנו אחרי הרוב לומר שאינה טריפה – לכך קביעה זו קיימת גם לעניין דין הממון שנתחדש כעת.[[22]](#footnote-22) – משא"כ בנפל שלא היה עליו כל נידון עד עתה, והנידון הראשון שנתחדש עליו הוא לעניין התשלומים, קשה כנ"ל שמא הוא נפל ואין הולכים בממון אחר הרוב לומר שאינו נפל. – ורעק"א מניח את קושייתו בצ"ע.[[23]](#footnote-23)

# הא למה לי קרא סברא הוא דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא.

המהר"ם מקשה שתי קושיות: א' איך אפשר לומר של"צ קרא לזה, והא קמן שסומכוס חולק על דין זה. ב' אולי נאמר שצריך את הפסוק למקום שיש רוב, שכאן אין זה סברא, שהרי בעלמא הולכים אחרי הרוב, אלא זהו דין מיוחד בממונות שהמע"ה.

– וכותב המהר"ם ש"יש ליישב בדוחק" שמשמעות הפסוק ד"מי בעל דברים" היא שלא מדובר ביחס לממון המוטל בספק, אלא הפסוק בא לומר כלל ביחס לבעלי הדברים, שהתובע צריך להביא ראיה. – ועל כך טוען רב אשי שזה סברא. (ומיושב גם הקושיא הראשונה, כי גם סומכוס מודה שאומרים המע"ה במקום שאין דררא דממונא.)

– והנה את קושיית המהר"ם מסומכוס מקשה הרא"ה בשיטה, והוא מיישב זאת בשני אופנים: א' שסומכוס גם הוא מודה לעצם היסוד ש"דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא", ורק שהוא חולק באופנים מסוימים על רבנן (כלומר במקום שיש דרד"מ), אך לאופנים הללו אין כל מקור מהפסוק. (וזהו תירוץ דומה לתירוצו של המהר"ם.) ב' שזה פשוט דליתא לדסומכוס, ולהלכה כרבנן א"צ קרא לזה.

– ולקושיית המהר"ם שנעמיד כשיש רוב, מתייחס ר' יהונתן בשיטה. – מתחילה הוא מבאר בביאור דברי ר' שמואל בר נחמני שמשה רבינו הזהיר את השבעים זקנים ואת אהרן וחור שלא ידונו דין של הוצאת בסברא או בהכרעת רוב כי אם בראייה, ועל כך הוא מפרש שרב אשי טען שזה פשוט ומשה רבינו לא הוצרך להזהיר על כך. – ורואים שר' יהונתן לומד שהיסוד של "דכאיב ליה כאיבא וכו' " הוא שלהוציא ממון צריכים ראייה ממש, ולא די בכח של סברא, ורוב הוא כח של סברא. (ועי' בסוף דף המ"מ הקודם בדברי התה"ד בסי' שמ"ט בזה.)

# סברא הוא דכאיב ליה כאיבא אזיל לבי אסיא.

דעת הקונה"ס (ח' א') שדין מוחזק נעשה רק ע"י החזקה הראויה לקניין. – והקצוה"ח (ר"ב ז') חולק שלדין מוחזק א"צ החזקה של קנין, כי כל שהוא תפוס הרי זה מועיל, וטוען הקצוה"ח שדין המע"ה נלמד מסברא דכאיב ליה כאיבא וכו' כמבואר בסוגיין, וכל שהדבר תפוס בידו, שוב מוטל על חברו להביא ראיה. (ועי' במ"מ לפרק הכותב בדף מס' 10 שהובאה בזה מחלוקת הראשונים, ואכ"מ.)

# רש"י ד"ה שאין נזקקין.

הב"ח (חו"מ סי' כ"ד) מבאר שדברי רש"י נאמרו בדרך "לא זו אף זו", שלא זו בלבד בתפיסה של חפץ שלא היה ממושכן שאין נזקקין לתובע תחילה, אלא אפילו במשכון על המעות הללו שהוא תובע, שהלה טוען שהמשכון נפסד וסלקא דעתך שזה כמו שהוא טוען ששטרו פרוע במקצת, קמ"ל שזה נידון כטענה לעצמה וכמו שהוא טוען שהלה תפס משלו.

האילת השחר מקשה סתירה בדברי רש"י, שבדבריו בהתחלה נראה שהנתבע טוען שהלה חייב לו מה שהמשכון נפחת, וברש"י בד"ה הבא, נראה שהתביעה שלו היא שהלה ישיב לו את עצם המשכון כדי למכרו.

# תוס' ד"ה שאין.

מש"כ התוס' שאם אין שטר נאמן הלווה שהוא פרע, מבואר יותר בתור"פ, שלכך יש לו מיגו על טענתו הנוכחית.

התוס' מביא בשם י"מ שמדובר שראובן תובע תביעת חבלות ושמעון טוען שיש לו כנגד זה תביעות אחרות. – וכותב הנמוק"י שלפי פירוש זה רואים שבזילי נכסי נותנים זמן גם בתביעה של חבלות. – הב"ח (בסי' כ"ד) מתקשה בזה, שהדין שאין נותנים זמן לחבלות נאמר בסתמא ולא נראה שבזילי נכסי זה אחרת. – והש"ך (כ"ד ג') מיישב שמה שאין נותנים זמן לחבלות בסתמא, זה כשאין לו תביעה כנגדו, אלא הוא מבקש להאריך את זמן הפירעון, ובזה אין שומעין לו גם בזילי נכסי. – אבל כשהוא טוען שיש לו עדים להיפטר שומעים לו אם זילי נכסי.

(עי' בראשונים בעוד כמה דרכים בביאור דין זה דאין נזקקין אלא לתובע תחילה.)

# לא צריכא דפרה דחד וולד דחד.

נחלקו האחרונים בדעת תוס' בסוגיין האם דברי אביי א"ש גם כמ"ד עובר לאו ירך אמו.

– כי הנה מבואר בתוס' להלן מ"ז א' (ד"ה מאי) שגם למ"ד עובר לאו ירך אמו, זה נחשב שגם הוולד השתתף בנגיחה, ולכן בפרה שנגחה והרגה אדם, הוולד אסור לגבי מזבח. – ומ"מ התוס' ממשיכים ואומרים שרבא דלהלן שאמר שפרה שהזיקה גובה מוולדה בהכרח ס"ל שעובר ירך אמו.

– וכותב התורת חיים שעד כמה שמבואר בתוס' שכשפרה הזיקה זה נחשב שגם הוולד נגח, א"כ בוודאי שהתוס' לומדים בדעת אביי שהוא גובה מבעל הוולד גם כמ"ד עובר לאו ירך אמו. – ולהלן יבואר שהמהרש"א במהדו"ב וגם התור"ח גופיה, מוכיחים בדעת ריב"א בתוס' בסוגיין שהוא סובר בדעת אביי שעובר ירך אמו.

– ומקשה התורת חיים על התוס' בדף מ"ז א', איך אפשר לומר שגם הוולד נגח, והלא העובר מקופל ומונח במעי אמו ואין לו כל ידיעה בנגיחה זו ואיך אפשר לומר שהעובר עשה כאן מעשה נגיחה. – ולכן הוא טוען שצריך להעמיד את אביי דוקא כמאן עובר ירך אמו, שבאמת רק הפרה היא זו שהזיקה, ורק שמ"מ העובר הוא חלק מגופה ולכן דין הגוביינא מהפרה כולל גם את עוברה הנחשב חלק ממנה.[[24]](#footnote-24)

– הקה"י (בכתובות סי' י"ג) כותב ליישב את קושיית התור"ח עפ"י דברי הר"ן בחולין (נ"ח א') המביא בשם ר"ת שהוא פוסק שעובר לאו ירך אמו, ואעפ"כ הוא אסור למזבח כשאמו נגחה, כי גם הוא השתתף בנגיחה (על דרך מש"כ התוס' בסוגיין), ואומר שם הר"ן שלפי ר"ת, במקומות אחרים שרואים שהעובר נידון כאמו, אין זה משום שעובר ירך אמו, אלא זה משום שמעשה האם הוא כמעשה הוולד והוא מועיל עבורו (כך מבארו הקה"י).

– ולפי"ז מיישב הקה"י את קושיית התור"ח, שגם ביחס לנגיחה אנו אומרים את סברת הר"ן שהמעשה האם הוא כמעשה הוולד, והיינו שמכיון שמעשה הנגיחה מגיע מהכח החיוני של הבהמה, וכח זה משותף לאם ולעובר, ולכן הגם שהפרה והעובר הם תרי גופי למ"ד עובר לאו ירך אמו, מ"מ כל מעשה שהאם עושה הוא משותף לשניהם, וממילא זה נחשב שגם העובר עשה מעשה נגיחה.

עוד הקשו מדוע גובים מבעל הוולד, ולכאורה לא היה מוטל על בעל הוולד חיוב שמירה אלא על בעל הפרה, וא"כ מדוע שבעל הוולד יפסיד. [ושמא אין זה מוכרח, ובאמת מוטל על בעל העובר חובת שמירה כדין שותפים בבהמה.]

– ובאמת מצאנו עד"ז בתוס' להלן נ"ו ב' (ד"ה פשיטא) לעניין גזלן, שהתוס' נוקטים שחיוב השמירת נזיקין בבהמה שנגזלה, מוטל על הגזלן, שמכיון שהוא הוציאה מרשות הבעלים ואין הבעלים יכול לשמרה, לכן הוא נכנס תחתיו. – ומ"מ מבואר בתוס' ששור גזול שנגח, גובים את ההיזק מגופו והנגזל מפסיד. – ומתקשה הגרש"ר (בחידושים בסי' א' ענף ב' אות ה', ובסי' י"ד אות ב') מדוע שהנגזל יצטרך לשלם את תשלומי הנזק עד כמה שהוא היה אנוס על אי-שמירתו.

– ומבאר הגרש"ר שדין גביית שור תם מגופו אינה דין גבייה מהבעלים שלו כדין גבייה מנכסים בעלמא, אלא זהו דין גבייה מהשור, שכאשר שור מזיק חל דין גבייה מגופו, ובלבד שהנגיחה תהא נגיחה של חיוב, שהיה כאן מי שהיה מוטל עליו לשמור על השור והוא לא שמר, וכשחל דין הגבייה מגוף השור בנגיחה המחייבת, שוב אין נפק"מ מיהו בעליו באמת, כי בלא"ה דין הגבייה הוא מהשור ולא מהבעלים.[[25]](#footnote-25)

– ולדברי הגרש"ר מבואר מדוע גם בנד"ד יש דין גבייה מבעל הוולד, מכיון שמוטל היה על בעל הפרה לשמור אותה שלא תזיק לא היא ולא עוברה[[26]](#footnote-26), וממילא חל דין התשלומים מגופו של הוולד.

# רש"י ד"ה דפרה דחד.

רש"י מפרש שהוא מכר לו פרה חוץ מעוברה, והוא לא מפרש שהוא מכר את העובר, כי א"א למכור עובר, דהו"ל דשלב"ל כמבואר בתוס' בבכורות ג' ב' (ד"ה דקא) וברא"ש שם.

# תוס' ד"ה ורביע.

דעת הריב"א בתוס' שהוא גובה מהוולד לפי חלקו, ועל דרך המבואר לעיל ל"ו א' שכשיש שותפים בשור, גובים מכל אחד לפי חלקו.

– הרשב"א גם מתקשה בקושיית התוס', ובסוף דבריו הוא מביא את תירוץ התוס'. – אך בתחילת דבריו הוא מביא את הירושלמי בפירקין שהקשו כן, וז"ל: "הא אילו היה ודאי זה נותן מחצה וזה נותן מחצה כך אנו אומרים רגלה של אדם אחד וכולה של אדם אחר זה נותן מחצה וזה נותן מחצה". – וכתירוץ על קושיא זו, הירושלמי מעמיד שמדובר במשנה בשור מועד. [ולפי"ז המשנה היא כפשוטה שבעל הפרה נותן חצי נזק ממש ובעל הוולד נותן רביע נזק ממש, ודלא כמו הבבלי שמדובר בשור תם, והתשלומים הם חצי ורביע מהחצי נזק.]

– הגרי"ז (מובא בחידושי הגר"ח על הש"ס בסוגיין) והגרש"ר (בחידושים סי' י"ד אות ב') מבארים את הירושלמי, שבשור מועד אנו דנים את הפרה ואת הוולד כשני מזיקים שונים, והו"ל כשני שוורים שהזיקו ביחד שור אחד, שהדין בזה ששניהם משלמים בשווה ואין נפק"מ כמה כל אחד מהם הזיק, מכיון שההיזק של השור הוא היזק שנעשה ע"י שניהם. – משא"כ בשור אחד השייך לכמה שותפים, שכאן המזיק הוא אחד, והחלוקה בין השותפים לפי חלקם היא מכיון שדין התשלומים של שור תם הוא מגוף השור, ומכיון שיש לשור כמה שותפים, הרי שמדיני השותפות כולם צריכים להשתתף בהפסד של השור כל אחד לפי חלקו.

יסוד זה שכששני שוורים מזיקים שור אחד שמחלקים ביניהם את התשלומים בשווה אפילו שהאחד הזיק יותר, מבואר בדברי המהרש"א במהדו"ב, המהר"ם שיף והתור"ח. – הם טוענים על הריב"א שאמר שבעל הוולד משלם לפי חלקו, שאם נאמר שעובר לאו ירך אמו, אזי באמת בעל הוולד משלם רביע בדוקא, כי ביחס לתשלומים הוא כשותף שווה לפרה, דומיא דהציור דשני שוורים הנ"ל. – ומזה מוכיחים המהרש"א והתור"ח, שהריב"א לומד שלפי אביי עובר ירך אמו.[[27]](#footnote-27)

[המהרש"א מוסיף שהתוס' לומדים שכשם שכך היא דעת רבא כפי שהם מוכיחים להלן מ"ז א', כך היא גם דעת אביי. – והתור"ח טוען את טענתו הנ"ל, שבאמת זה לא א"ש עם דברי התוס' להלן מ"ז א' ששם נראה בדעת אביי לא כך, אבל מ"מ הריב"א בהכרח סובר שלאביי עובר ירך אמו כי אל"כ הוא היה משלם לפי חלקו, ואביי מוכרח לזה כטענתו הנ"ל של התור"ח שלמ"ד עובר לאו ירך אמו, באמת העובר לא עשה מאומה והוא גובה רק מהפרה.

– המהר"ם שיף גם טוען כטענת המהרש"א והתור"ח שאם עובר לאו ירך אמו בעל הוולד משלם רביע ממש, אך לשונו היא שאם נאמר שעובר לאו ירך אמו, אפשר ליישב "קצת" את קושיית התוס', ומזה נראה שטענה זו לא היתה ברורה לו.]

– אך מ"מ מבואר בדברי האחרונים הנ"ל שאם עובר ירך אמו בוודאי צדקו דברי הריב"א, כי העובר נידון כ"ירך" אמו, ולכך הגבייה ממנו היא לפי חלקו.[[28]](#footnote-28)

לעיל בגמ' י"ג א' לעניין שלמים שהזיקו, מבואר שהוא גובה רק מהבשר ולא מהאימורים, כי האימורים הולכים לגבוה. – רש"י שם מפרש שהוא גובה מהבשר לפי ערכו בדמי השור. – ומקשה עליו התור"פ שם מדוע גובים לפי חלקו, ולכאורה היה צריך לגבות לפי חלקו בנזק (ע"ש שכתב ביאור אחר בגמ'). – ולכאורה טענת התור"פ קיימת גם על הריב"א, מדוע חולקים לפי דמיו של הוולד ולא לפי חלקו בעצם הנזק.

ולפי הבנת האחרונים הנ"ל שהריב"א ס"ל שעובר ירך אמו, לכאורה דעת התוס' מבוארת, כי באמת אין אנו דנים על מה שהעובר הזיק, כי למ"ד עובר ירך אמו זה נחשב שרק הפרה הזיקה, ורק שגביית הפרה כוללת את כל גופה ובכלל זה גם את העובר שהוא חלק מגופה, ולכך גבייה זו נעשית לפי חלקו של העובר בדמי הפרה.

# ואי דקדים תבעיה לבעל פרה תחלה הכי נמי דאמר ליה וכו' הב לי ראיה דאית לך שותפי.

תור"פ מקשה מדוע שבעל הפרה ישלם את כל החצי, והלא הרבע השני מהחצי הוא ממון המוטל בספק וא"כ שישלם רק שמינית. – והוא אומר שאה"נ בעל הפרה משלם שלוש שמיניות, ומה שאמרו שעליו להביא ראיה הכוונה היא כדי להיפטר מהשמינית הנוספת על הרביע.

– אבל הראב"ד (בשיטה, וכ"ה בקצרה בכתוב שם) דן לומר, וכן מבואר בבעה"מ, שלפי הלישנא קמא כשהוא תובע את בעל הפרה תחלה, בעל הפרה משלם את כל החצי. – והראב"ד מבאר את טעם דין זה, משום שאין ספק מוציא מידי ודאי.[[29]](#footnote-29)

– הברכ"ש (בסי' י"ג אות א') מבאר את סברת הראב"ד, שהנה בגמ' להלן נ"ג א' לעניין שור שנגח את חברו לבור, ישנן שתי לישנות האם השור והבור כל אחד מהם עשה את כל הנזק או שכל אחד מהם עשה רק חצי נזק. – ואומר הברכ"ש, שבעצם כל אחד נחשב מזיק על הכל וההיזק שלו הוא סיבה להתחייב בכל תשלומי הנזק, ורק שהשותפות מצב חדש הגורם לכך שהוא נעשה שותף על חצי מהנזק והוא משלם לפי חלקו, וגם לפי הלישנא שכל אחד עשה חצי מהנזק, כל מה שמגידים שכל אחד עשה חצי מהנזק זה מחמת דין השותפות, אך לולא דין השותפות זה היה נחשב שכל אחד עשה את כל ההיזק, ודין השותפות היא סיבה חדשה הגורמת לו להיחשב שהוא עשה רק חצי מההיזק. – ולכך, אומר הברכ"ש, במקום כזה שיש ספק אם יש כאן שותפות או לא, בזה נשאר הדין הוודאי שהוא מזיק על הכל, ואין ספק השותפות יכולה להפקיע מידי ודאי השם מזיק על הכל, ולכן הוא משלם את כל החצי נזק.

# דקדים תבעיה לבעל ולד תחלה דאמר ליה גלית אדעתך דשותפא אית לי.

לשון התוס' ותור"פ שהוא הודה שבעל הוולד היה שותף בנגיחה, וכ"ה להדיא לשון הרא"ה "דהא מודה הוא דולד הוא שותפא בנזקא ואדם נאמן על עצמו". – ולפי"ז לכאורה מדובר דוקא כשהניזק טוען ברי, כי אל"כ לא שייך כאן דין הודאת בע"ד.[[30]](#footnote-30) – אך ברש"י וברמב"ן במלחמות מבואר שמדובר כשהניזק הוא שמא. – ואכן ברמב"ן נראה שהטעם בהא ד"גלית אדעתך דשותפא אית לי" הוא טעם אחר, שיש לו אפשרות לתבוע רק אחד מהם וכפי שיבואר, וטעם זה שייך גם בטענת שמא.

מבואר בתור"פ – וכן משמע בתוס' – שלולא טעם זה דגלית אדעתך וכו', בעל הפרה היה צריך לשלם שלוש שמיניות, כלומר שלפי סומכוס ממון המוטל בספק חולקים, וכאן ממון זה דהרביע השני מוטל בספק בין בעל הפרה ובעל הוולד, לכך הם חולקים אותו בין שניהם. – ועל כך אמרו שכשהוא קדם ותבע את בעל הוולד, דגלית אדעתך וכו', שמכיון שהוא הודה שהוולד נגח, לכך הוא לא יכול לתבוע את בעל הפרה על השמינית הזו.

– אבל ברמב"ן במלחמות נראה שהטעם דגלית אדעתך וכו' הוא טעם אחר, שלא יתכן שגם בעל הפרה וגם בעל הוולד חייבים לשלם את אותו רביע, וכאשר הוא תבע את הרביע הזה מאחד מהם – שוב אין לו זכות תביעה מהשני, ומכיון שהוא גבה מבעל הוולד את השמינית שהוא חייב לו, הרי שלא יתכן שבעל הפרה חייב לו יותר מרביע, כי הלא הגבייה מבעל הוולד מכריחה שהוולד השתתף בהיזק, ונמצא שבעל הפרה לא חייב יותר מרביע. [והרמב"ן אומר שכך הוא גם להיפוך, שאם הוא גבה תחילה מבעל הפרה שלוש שמיניות, כעת בעל הוולד לא ישלם לו מאומה, כי אם הפרה עשתה יותר מחצי מההיזק, הרי זה מכריח שהוולד לא הזיק כלל.] – ומ"מ אותה שמינית היא ספק בין בעל הפרה לבעל הוולד, וניתן לגבותה רק מאחד מהם לדעת הרמב"ן (ע"ש עוד שהאריך בזה).

# תוס' ד"ה גלית.

עי' לעיל בביאור שיטת התוס' בטעם ד"גלית אדעתך וכו' ".

תוס' מעמידים שהכלל של ר' נתן ד"כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי" נאמר רק במקום שהשני בוודאי הזיק ורק שמ"מ הוא פטור, שבכה"ג אומרים שמוטל על הראשון לשלם את מה שהשני פטור ממנו, משא"כ במקום שיש צד שהשני חייב לשלם ורק שא"א לחייבו מספק, כאן לא נאמר כלל זה. – וכן הוא ברא"ה בשיטה ובביאור הגר"א (בסי' ת"י סקמ"ט), שעיקר החילוק הוא שבסוגיין יש צד שהוא חייב.

הגרנ"ט (בסי' קכ"ד) גם הולך במהלך זה והוא מבאר זאת יותר, שבאמת זה נחשב שכל אחד מהם עשה את כל הנזק, ורק שמכיון שגם השני חייב – לכן הראשון נפטר מתשלומי החצי[[31]](#footnote-31), אבל כשהשני פטור מלשלם, שוב חוזרים לחייב את הראשון על הכל. – אך כשהשני חייב בעצם ורק שבפועל א"א לגבות ממנו את התשלום, הרי השני בעצם חיובו, פוטר את הראשון.

– והנה בטוש"ע (ת"י ל"ז) מובאת מחלוקת הראשונים מה הדין כשאחד המזיקים ברח או שאין לו לשלם, האם גם בזה נאמר הכלל ד"כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי", שדעת הרמ"ה שגם בברח השני משלם את חלק חברו [והב"י הביא ראשונים נוספים שכך סוברים], והטור עצמו חולק, וכן הוא מביא בשם הר"ר חזקיה. (וכוונת הטור לדברי המהרי"ח המובא בהגה"א להלן בפירקין בסי' י"ב, ע"ש.) – ולומדים הגר"א (בסקמ"ט) והקצוה"ח (בסק"ד) שדעת התוס' היא כדעת הר"ר חזקיה, כי גם מצב שהוא פטור מהשמינית הנוספת מספק הוא כמו בברח, שמכיון שבעצם יש צד שהוא חייב לכן אין דין כי ליכא וכו'. (ועי' להלן שלפי המהלך של השער"י אין ראייה מהתוס'.)

הקצוה"ח שם מתקשה בדעת הרמ"ה, כיצד הוא יבאר את דברי הגמ' בסוגיין – מדוע אין דין כי ליכא וכו' שבעל הפרה ישלם ג' שמיניות כמו בברח. – הקצוה"ח מיישב שלדעת הרמ"ה אין דין דכי ליכא וכו' בשור תם המשתלם מגופו, כשם שכשהוכחש השור גם הניזק מפסיד מכיון שהוא נעשה שותף על השור (כדלעיל ל"ד א'), כך גם בברח מפסיד הניזק, כי הוא נעשה כשותף על השור והו"ל כאילו הוא כבר גבה.

– האו"ש (נזק"מ י"ב י"ט) והשער"י (ז' כ"א) מקשים על הקצוה"ח שכל הדין שהניזק נעשה שותף בבור זה רק אחר העמדה בדין, אבל כאן שבעל הוולד מתחילה לא מתחייב בשמינית נזק הנוספת, טרם זכה בנזק זה הניזק, ועדיין יקשה למה לא יתחייב בזה בעל הפרה מדין כי ליכא וכו'.

השער"י (שם) כותב מהלך אחר, ליישב את הרמ"ה ודעימיה, שכאן בסוגיין לא שייך לומר כי ליכא וכו' מהטעם שכתבו התוס', ואעפ"כ בברח שפיר אומרים זאת.

– תחילה, השער"י מקשה על הדין דכי ליכא לאשלומי מהאי משתלם מהאי, שרואים אנו שדין זה קיים רק כשא"א לשלם מהאחד, אבל כשאפשר להשתלם מהאחד א"א לגבות מהשני. – וצ"ב מאי שנא מההיא דר"פ הגוזל ומאכיל, דגזל ובא אחר ואכלו הדין הוא ש"רצה מזה גובה ורצה מזה גובה".

– ומבאר השער"י, שבגזל ובא אחר ואכלו, לכל אחד מהם יש סיבה לשלם את הכל מצד מה שהוא עשה, אבל בכגון הציור של ר' נתן שהשור דחף את חברו לבור, א"א לומר על אף אחד מהם שהוא עשה מעשה גמור המהווה סיבה להתחייב בכל, כי היות וגם המזיק השני היה שותף להיזק זה, הרי שעד כמה שהמזיק השני נשתתף בהיזק – נחסר ממעשה ההיזק של הראשון. – אלא בהכרח שהפשט הוא שמחייבים כל אחד על מעשה חברו, מכיון שכל אחד מהם משלים את פעולת חברו. ולכן אם הראשון חייב לא שייך לחייב את השני על מעשה ההיזק של הראשון, מאחר והראשון עצמו חייב לשלם על מעשה ההיזק שלו, אך במקום שהראשון פטור על הנזק, כאן ניתן לבוא ולחייב את השני על ההיזק של הראשון מהטעם שנתבאר. – אבל במקום שכל אחד נתחייב מתחילה בחצי מהחיובים, שוב לא שייך לחייב את חברו עליהם.

– ואומר השער"י, שלכן באמת כל הטעם של הראשונים הסוברים שבברח נאמר דין כי ליכא וכו', הוא כפי שמבואר בתשובות מיימוניות (משפטים סי' ס"ג, וציין אליו הגר"א הנ"ל) שזה בגדר של דין ערבות, והוא מדמה זאת שם לשניים שלוו מן האחד שיש להם ערבות זה לזה, והיינו משום שבלא דין ערבות לא היה שייך שהאחד יתחייב ביותר מחצי מהתשלומים עד כמה שחברו נתחייב בזה, אבל מדין ערבות שייך לומר שמכיון שכל אחד השלים את ההיזק של חברו, לכן הוא מתחייב מתחילה כערב על חברו.

– ומסיים השער"י, שלכן כל דברי הראשונים הללו שייכים רק במקום שהאחד ברח או שאין לו לשלם, שחיוב של הראשון עדיין עומד בעינו ולכך השני הוא ערב על חיוב זה, אבל באופן שהראשון פטור מחיובו כגון במקום ספק כההיא דסוגיין, כאן לא שייך הדין דכי ליכא וכו', מאחר ומתחילה בעצם חל חיוב על בעל הוולד על הצד שהוא נגח, ורק שיש סיבה לפטרו מזה מחמת הספק, ויוצא שממנ"פ לא שייך לחייב על כך את בעל הפרה. – כי מצד אחד בעל הוולד חייב בעצם ולכך בלא דין ערב לא ניתן לחייב את בעל הפרה, אך מאידך גיסא למעשה הוא פטור מחיובו, ובכה"ג לא שייך דין ערבות.

# תוס' ד"ה מידע.

מבואר בתור"פ שהתוס' באים ליישב היאך יודע בעל הפרה שיש לו שותף, והרי זה ספק וא"כ הדין לפי סומכוס צריך להיות שיחלוקו וכל אחד ייתן שמינית מהרביע המסופק. – ועל כך התשובה היא שבעל הפרה פטור מהשמינית הזו משום שהחזקת מעוברת מסייעת לחזקת ממון.

– הקובץ ביאורים (באות ל"ב) מקשה מדוע אומרים חזקה על הלידה שהיא טרם ילדה בשעת הנגיחה, ולכאורה אפשר גם לומר חזקה הפוכה ביחס לנגיחה, שאנו מסופקים מתי היתה הלידה, ועל כך נאמר שהפרה היא בחזקת שהיא טרם נגחה בשעת הלידה, אלא הנגיחה היתה מאוחרת יותר – לאחר הלידה. – והקובץ ביאורים מיישב שמדובר שידוע מתי היה זמן הנגיחה, והספק הוא רק על זמן הלידה, ולכך רק על כך אנו דנים.

– עוד יש ליישב את קושיית הקובץ ביאורים, שגם באופן שלא יודעים מתי היה זמן הנגיחה, לא שייך לומר דין חזקה דמעיקרא שהנגיחה היתה מאוחרת, כמבואר בהערה.[[32]](#footnote-32)

התוס' כותבים שסומכוס מודה כשיש גם מוחזק וגם חזקת מעוברת, שאומרים המע"ה.

– הנה ידוע הנידון של הקונטרס הספקות (בכלל א' אות ה') ועוד אחרונים מה הפשט בגדר חזקת מר"ק, האם הפשט שזהו כדין מוחזק רגיל שמספק לא מוציאים ממנו את הממון, או שהפשט שזהו דין חזקה להעמיד את הממון ביד הבעלים הראשון, כמו חזקה באיסורים שיש להחזיק כפי הצד שהדבר לא נשתנה. – ובקונה"ס נראה שהוא נוטה שזה מדין מוחזק, וכן נוקט השער"י (ה' י"ד). – אבל הפנ"י (ב"מ ו' ב') הש"ש (בש"ד פי"ב פכ"ד, וכ"ה בקצוה"ח ר"פ ב') רעק"א (בתשובה מה"ק סי' קל"ו) הנתיה"מ (פ"ח ד') החת"ס (אה"ע ח"א סי' פ') והשער משפט (מ"ו י"ד) נוקטים דהו"ל כחזקה באיסורים.

הקונה"ס כותב שלפי הצד שזה מדין חזקת ממון, הטעם שחזקה באיסורים לא מועילה במר"ק היא משום דממונא מאיסורא לא ילפינן. – וגם השער"י בתחילה נוקט שזה הטעם, אבל השער"י חוזר ומביא כמה ראיות שמצאנו חזקות דאיסורים בדיני ממונות, ואחת הראיות היא דברי התוס' בסוגיין שמצרפים את החזקת מעוברת עם החזקת ממון לסומכוס. – וטוען השער"י, שאם רואים שחזקה כדוגמת חזקת מעוברת קיימת בדיני ממונות, אז מדוע לא נאמר גם שיש למר"ק דין של חזקה כדוגמת חזקה כאיסורים. (ושם השער"י מסיק לפי דרכו לבאר מתי מועילות החזקות דאיסורים בממונות.)

הגרנ"ט (בב"ב בסי' קע"ז) מבאר את הטעם שחזקת מר"ק לא יכולה להועיל מדין חזקה באיסורים (לפי הצד שהיא מועילה מדין מוחזק), כי חזקה באיסורים בכל מקום שייכת רק כשהספק הוא על הגוף האם הוא השתנה, בין בשינוי הגוף ממש כגון כשיש ספק מתי נולד המום, ובין כשהנידון על האיסור שחל על הגוף כגון שיש ספק אם נתקדשה וכיו"ב, אבל כשהנידון הוא על הבעלות הרי לא נעשה כל שינוי בגוף שהחזקה תוכל להוכיח עליו.

מבואר בתוס' שחזקת מעוברת לא מועילה להוציא ממון מבעל הוולד. – וכ"כ התוס' בב"מ ק' א' (ד"ה מני) "דחזקת מרא קמא חשיבא טפי".

הנה כאמור הש"ש (ד' י"ב) נוקט שהגדר של חזקת מר"ק הוא דהו"ל כחזקה באיסורים – וכשיטתו במקומות אחרים (בש"ש ד' כ"ד ובקצוה"ח ר"פ ב') שהוא מחדש שרוב עדיף מחזקת מר"ק, ולכן הגם שלא הולכים בממון אחר הרוב – כי רוב אינו מוציא ממוחזק, אבל חזקת מר"ק דינה כשאר החזקות שאומרים בהן את הכלל ש"רובא וחזקה רובא עדיף" (עי' קידושין פ' א')[[33]](#footnote-33). – ולכך מתקשה הש"ש מדוע חזקת מר"ק עדיפא מהחזקת מעוברת, עד כמה שהיא ככל החזקות.[[34]](#footnote-34)

– והוא מיישב על דרך המבואר לעניין מקוה שנמדד ונמצא חסר (נדה ב' ב') שכל הטהרות שנעשו על גביו טמאות למפרע משום דהוי תרתי לריעותא – חזקת טמא והרי חסר לפניך כנגד חזקת המקוה, וה"נ הרי ילדה לפניך והחזקת מעוברת איתרע בעוד שהחזקת מר"ק לא איתרע.

# תוס' ד"ה ליתא.

כוונת התוס' מבוארת טפי בתור"פ, שטענתם היא שמכיון שהניזק הוא שותף בשור, א"כ כשהפרה אינה, גם הניזק הוא שותף בהפסד, ומדוע הוא גובה את כל רביע הנזק מהוולד. – ועל כך מיישבים התוס' שמדובר לפי ר' ישמעאל שאין המזיק נעשה שותף בשור.[[35]](#footnote-35)

– התור"פ מביא תירוץ נוסף בשם הר"ם, שמדובר שהוולד השביח ועמד בדמי הפרה, ולכן כעת הניזק יכול לגבות מהוולד את כל רביע הנזק.

האחרונים דנים בשיטת הרמב"ם (נזק"מ ט' א') והטוש"ע (שצ"ט א') הפוסקים את דברי רבא, אף דקי"ל כר"ע שהניזק נעשה שותף – היאך מיישבים לשיטה זו את טענת התוס'.

– ומבארים השער"י (ז' כ"א) והחזו"א (ב"ק י"ד י') שהרמב"ם סובר שרק בכחשה הניזק מפסיד, משא"כ כשהיא אבדה קודם גמר דין, והגם שהתוס' לעיל ל"ג ב' (ד"ה איכא) נוקטים שלאחר הגמר דין הוא נעשה שותף בפרה למפרע, מ"מ כשהפרה אבדה הרי שהב"ד פוסקים שדין הגבייה שלו הוא רק ממה שנשאר מהפרה שזהו הוולד, ואומרים שלמפרע הזכייה שלו היתה ממה שהב"ד יגבו לו.

– והנה דעת הקצוה"ח (ת"ז א') ועוד אחרונים, שלפי הרמב"ם הוא נעשה שותף בשור רק לאחר גמר דין ואין זה חל למפרע, (והאו"ש (נזק"מ ז' י"ב) והאבהא"ז (שם) כותבים שהרמב"ם מפרש את הגמ' לעיל דלא כתוס' אלא כפירוש ר"ח בשיטה ל"ד א', ע"ש.) ולפי"ז גם בכיחש המזיק נוטל הניזק את כל ההיזק. – וכותב האבהא"ז (נזק"מ ט' ב') שלשיטת רמב"ם גופיה מתפרש בפשיטות טפי מדוע דברי רבא הם גם כר"ע, משום שכשאבדה הפרה קודם גמר דין באמת אין דין יוחלט והוא לא נעשה בו שותף כלל. – אלא שהוא כותב שלדעת הטור זה לא יתיישב, כי הטור כאמור גם הוא פוסק את הדין של רבא הגם שהוא פוסק (בסי' ת"ד) שבכחשה הניזק מפסיד. (ע"ש האבהא"ז מש"כ עוד בזה, ומ"מ לדעת הטור י"ל כיישובם הנ"ל של השער"י והחזו"א.)

# תוס' ד"ה מאי טעמא גופה היא.

התוס' כותבים שגם למ"ד עובר לאו ירך אמו, מ"מ לעניין רביעה ונגיחה גם העובר נאסר, כי גם הוא נהנה מהרביע, והיא וולדה נגחו ונרבעו.

– לעניין הנגיחה, הובאה בדף מס' 4 קושיית התור"ח שהעובר מקופל במעי אמו ואין לו כל ידיעה מה היא עושה. – והובא שהקה"י (כתובות סי' י"ג) תירץ עפ"י הר"ן בחולין (נ"ח א') שהנידון דעובר ירך אמו הוא לעניין איסורים החלים על האם האם הם חלים עליו, אבל לעניין מעשים שהאמא עושה, בזה אנו אומרים שאפילו שהעובר הוא גוף לעצמו, מ"מ מכיון שהמעשים של האם נובעים מהכח החיוני שלה, וזהו כח משותף לה ולעובר, לכן מעשי האם מתייחסים לעובר, וזה נחשב שגם העובר לעצמו עושה את אותם מעשים.

עד"ז מיישבים הקה"י (שם) והגרש"ר (בחידושים לכתובות י"א ב') והגר"ח שמואלביץ זצ"ל (שערי חיים כתובות סי' ל"א, ועי' בספר קבא דקשייתא בשם בנו הגר"ר זצ"ל) – את קושיית האחרונים (בקבא דקשייתא לבעל החלקת יואב, בקושיא כ"ג, והקובץ ביאורים באות ל"ג, וכבר נמצא כן בחידושי הבית מאיר (ע"ש בדבריו)), שלפי רב בגמ' לעיל מ' ב', שור האצטדין שמגיחים אותו באדם – נידון כאנוס והוא לא פסול לגבי מזבח, ולכאורה העובר הזה לא גרע משור האצטדין שהפרה מגיחה אותו. – ומיישבים האחרונים הנ"ל שהכוונה והרצון של האם מועילים לעובר, שרצונה כרצונו וכוונתה ככוונתו, ולכן כשהאם עושה מעשה נגיחה, הרי"ז נחשב כמעשה נגיחה של העובר מצד עצמו, ומעשה זה נידון שהוא נעשה בכוונה ורצון כפי שהיה אצל אמו, ולכן הוא פסול לגבי מזבח.

– וכן אומר הגרש"ר לעניין רביעה. – הוא מקשה שלכאורה מה בכך שהעובר נהנה מהרביעה, והלא כדי להיאסר צריך לעשות מעשה רביעה, והנאה בלא מעשה רביעה לא אוסרת, והיכן יש כאן מעשה רביעה מצד העובר. – והוא מיישב כנ"ל, שמעשי האם מתייחסים לעובר, ולכך כשם שהאם עשתה מעשה רביעה, כך דנים שהעובר מצד עצמו עשה ג"כ מעשה רביעה.

רעק"א מקשה שעד כמה שהתוס' אומרים שזה נחשב שהעובר נרבע, א"כ אדם שאשתו נתעברה יצטרך לפרוש ממנה, כי ביאתו נחשבת כבא על בתו, והגם שהיא פחותה מבת שלוש ואין ביאתה ביאה, אבל מ"מ לכאורה יש בזה איסור דרבנן. – ורעק"א מיישב שמכיון שהיא פחותה מבת שלוש הרי שבאמת אין ביאתו ביאה כלל, וכל האיסור לבוא על פחותה מבת שלוש הוא משום שהוא כמשחית זרעו על עצים ואבנים, אבל במעוברת שאין לחוש משום השחתת זרעו, זה מותר.

– הגר"ר שמואלביץ זצ"ל יישב את הקושיא עפי"ד אביו הגרח"ש זצ"ל (בשערי חיים כתובות סי' ל"א) שהנה רואים בתוס' שהם הוסיפו שהוולד נהנה מהרביעה, והדברים צ"ב שהרי לכאורה ודאי שהנאה לבדה בלא מעשה רביעה אינה אוסרת. – וביאר הגרח"ש שבוודאי שצריך מעשה רביעה כדי להיאסר, אלא שהתוס' לומדים שכל "מעשה עריות" תלוי בכך שיש הנאה מהמעשה (ע"ש שהאריך בזה), ולכן התוס' זקוקים להוסיף שהעובר נהנה, והנאה זו מצטרפת עם מה שמעשה האם מתייחס לעובר, כדי שזה ייחשב "מעשה רביעה". – ולפי"ז יישב בנו הגרר"ש זצ"ל (בהערות לשערי חיים שם) את קושיית רעק"א, שכל זה שייך רק ביחס לעובר, ועל כן הוא נאסר למזבח, אך אין זה שייך ביחס לבועל, כי אצלו אין כל הנאה ביחס להתייחסות מעשה הביאה בעובר.

התוס' כותבים שמדברי רבא בסוגיין מוכח שהוא סובר שעובר ירך אמו, כי אל"כ, וכי שני שוורים תמים שהזיקו, אם נאבד האחד הוא משלם מחברו.[[36]](#footnote-36) – הרש"ש מעיר שבאמת זוהי מחלוקת הראשונים המובאת בטוש"ע (ת"י ל"ז) בשני מזיקים שהאחד ברח, האם אומרים לר' נתן דכי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי, וכותבים הרש"ש והאמרי הצבי (בסי' ה') שרואים כאן בתוס' שהוא סובר כראשונים שמכיון שבעצם האחד חייב, לא שייך לחייב בזה את השני. – וכפי שמוכח גם בתוס' לעיל מ"ו ב' (ד"ה גלית). (עי' בדף מס' 5 שהובא שגם הגר"א (ת"י מ"ט) הוכיח כן מהתוס' שם, אך לפי דרכו של השער"י שהובא שם אין ראייה מהתוס'.)

הר"ן בחולין (נ"ח א') מביא את שיטת ר"ת הפוסק שעובר לאו ירך אמו, והוא דוחה את הראייה מדברי רבא בסוגיין, שהגם שעובר לאו ירך אמו מ"מ הוא גובה מהעובר מכיון שגם העובר מסייע בנזק, על דרך מה שהעובר נאסר למזבח מטעמא דהיא וולדה נגחו.

– השער המלך (גניבה ב' י"ב) מבאר את הר"ן שאין זה דומה לשני שוורים שהזיקו, כי שם כל שור עשה נזק לעצמו, משא"כ כאן שהעובר מסייע לאותו נזק של האם, ולכן גובים ממנו את ההיזק שלה.

– והרש"ש (הנ"ל) מבאר את הר"ן שהוא סובר כשיטת הראשונים הנ"ל שגם בשני שוורים שהזיקו אומרים את הכלל דכי ליכא לאשתלומי מהאי וכו', וזו כוונתו שהעובר גם סייע בנזק, שלכן גובים ממנו את היזק הפרה כי באמת גם בשני שוורים שהזיקו כך הדין.

– לביאורו של הרש"ש בר"ן יוצא שכוונת רבא היא לדין דכי ליכא וכו', אך הברכ"ש (בסי' י"ג אות ב') בדבריו על הסוגיא נוקט בפשיטות מלשונו של רבא "גופה היא" שטעם דינו הוא משום שעובר ירך אמו. (ולפי"ד השעה"מ בר"ן נאמר שכוונת רבא ד"גופה היא" היא, שדנים שזהו מעשה היזק אחד ולכן יש דין גבייה גם מהוולד, אפילו שעובר לאו ירך אמו.) – ולביאורו של הרש"ש יש לפרש את דברי רבא "גופה היא" שמכיון שמעשה האם מתייחס לעובר, לכן דנים שיש כאן גם מעשה נגיחה המתייחס גם לעובר בפני עצמו, ולא אומרים שרק האם עשתה את המעשה נגיחה ולא העובר, (ועל דרך שהובא לעיל מהאחרונים, ולאפוקי מקושיית הרשב"א במשמרת הבית המובא בהערה,) ולכן ממילא גובים ממנו כדין שני שוורים וכשיטות הנ"ל.

הברכ"ש (שם) מעמיד נפק"מ בין אם גובים מהוולד משום שעובר ירך אמו, לבין אם גובים ממנו מחמת מהדין דכי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי, שמהדין דכי ליכא וכו' אפשר לגבות מהוולד רק כשיעור חלקו בהיזק, שבמקום לגבות ממנו רק חצי מחלקו, יגבו את כל חלקו,[[37]](#footnote-37) אבל מדין עובר ירך אמו אפשר לגבות ממנו את כל חיוב הנזק של האם.

הר"מ מסרקסטה (בשיטה) כותב על דינו של רבא: "ונראה לומר דאף על גב דפרה דחד ועובר דחד כיון דהשתא חד גופא נינהו דעובר ירך אמו הוא, משתלם הניזק חצי נזק מגופה של פרה ומולדה אף על פי שאין הולד מספיק לרביע נזק", עכ"ל.

– ומבואר שהוא סובר שכשהפרה והוולד נגחו, יש לגבות מהוולד רביע נזק ממש (דלא כריב"א בתוס' לעיל מ"ו ב'), ואם אין בוולד כדי לגבות את חלקו, גובים זאת מהפרה, מכיון שהם גוף אחד ועובר ירך אמו.

– הברכ"ש (בסי' י"ג אות ג') כותב שרואים שהר"מ מסרקסטה לומד שדין זה דעובר ירך אמו שהם גוף אחד, הוא סיבה לגבות מהפרה יותר מרביע הנזק גם בלי הדין דכי ליכא לאשתלומי מהאי וכו'[[38]](#footnote-38), וכל הדין המבואר בר"פ שור שנגח ד' וה' שכל שותף משלם לפי חלקו בהיזק השור, זה רק כשכל אחד הוא בר גוביינא, משא"כ כשאין את הוולד לגבות ממנו, בזה אומרים שמכיון שזהו גוף אחד שהזיק, הרי שניתן לגבות את כל תשלומי הנזק מאחד השותפים בגוף.

# תרנגולת שהזיקה אינו גובה מביצתה מ"ט פירשא בעלמא הוא.

דעת הראב"ד והרא"ה בשיטה שהביצה אינה כמו העובר, שהעובר כל חיותו מהאם ולכן זה נחשב גופה, משא"כ הביצה שאינה צריכה לתרנגולת מכיון שהיא נגמרה, והרי היא כאבן בתוך גופה. – אך מ"מ הם סוברים שהוא גובה מהביצה כפי חלקה בנזק, כי זה נחשב שהביצה מסייעת בהיזק, ורק שנתחדש שהיא גוף חלוק מהתרנגולת.

– אבל המאירי נוקט שהוא לא גובה כלום מהביצה ואפילו שהתרנגולת דחד והביצה דחד, כי אין הביצה מסייעת כלום בנזק ואינה אלא פירשא בעלמא ואין לה שום חיות. – כלומר שמלבד שנתחדש כאן שאין הביצה שייכת לתרנגולת, עוד נתחדש שהיא לא מסייעת כלל בהיזק, – וכ"כ הר"מ מסרקסטה (בשיטה) שהביצה אינה מסייעת לנזק כלל.

# תוס' ד"ה מאי טעמא פירשא.

התוס' מביאים את הגמ' בחולין נ"ח א' שנחלקו ר"א ור' יהושע על ולד טריפה, ושם אמרו שהם נחלקו בשנטרפו ולבסוף עיברו האם אומרים שעובר ירך אמו, והם מודים בביצת טריפה שהיא בוודאי אסורה. – ולכאורה נראה מזה שגם הנידון האם הוולד הוא טריפה כאמו שייך לנידון הכללי דעובר ירך אמו, ודלא כמש"כ התוס' לעיל.

– אבל באמת הר"ן בחולין כותב בביאור השיטה שאומרים להלכה שעובר ירך אמו, שאין הכוונה שר' יהושע חולק על כך, אלא כוונתו שרק לעניין טריפה אומרים שעובר לאו ירך אמו מכיון שיש לו חיות בפני עצמו [וכסברת התוס' לעיל], ולפי"ז לא קשה על התוס' מהגמ' שם, כי אדרבה, סברת התוס' היא-היא סברתו של ר' יהושע.

# וכן אתה מוצא בקוטע יד עבדו של חבירו.

הרא"ש (בר"פ החובל) כותב שלמדים מקרא ד"ובער בשדה אחר" שנאמר לעניין שדה (להלן נ"ח ב'), להקל בכל השומות. – וע"ע בסוגיא בב"מ צ"ט ב' שמצאנו כיו"ב לעניין חביצא דתמרי שדימו זאת לדין ד"ובער בשדה אחר", שכשיש שתי שומות, שדין התורה הוא לשום כפי השומא הפחותה, וכפי שביאר הגרי"ז (במכתבים בסוף הספר בעמ' 160) בדעת התוס' שם (והובא במ"מ לפרק השואל בדף מס' 24.) – הרש"ש כותב שהגם שדין זה נאמר בבהמתו שהזיקה, מ"מ למדים מזה לאדם המזיק, על דרך המבואר לעיל ה' א' שלמדים את כל האבות נזיקין מהדדי.

– וזה ביאור מה שאמרו בגמ' "שאם אי אתה אומר כן נמצא אתה מכחיש את המזיק", שבאמת יש שתי אפשרויות כיצד לשום את ההיזק, ונתחדש בדין ד"ובער בשדה אחר" שזכותו של המזיק לשום כפי השומא הפחותה, וכן מבאר הגרי"ז בספרו (שם).

תור"פ מתקשה מדוע הגמ' מדברת כאן על קוטע יד עבדו של חברו, ולא על קוטע את ידו של חברו, והלא באמת גם בקוטע ידו של חברו כך היא השומא כמבואר להלן פ"ג ב'. – וכותב תור"פ שבאמת אה"נ והיה אפשר לדבר על קוטע ידו של חברו, אלא שהגמ' נקטה ציור של קוטע יד עבדו של חברו, דומיא דהציורים האחרים שמדובר על נזק בממונו, או משום שקוטע יד חברו זה בכלל קוטע יד עבדו של חברו, כי גם השומא בקוטע יד חברו היא כפי עבד הנמכר בשוק כמבואר להלן בפרק החובל.

הגרי"ז זצ"ל במכתבים בסוף הספר (בעמ' 160) אומר שבדוקא דיברו בגמ' על קוטע יד עבד ולא על קוטע יד חברו (הוא מדבר על כך מעצמו מבלי להביא את דברי התור"פ), כי צ"ע האם שייך בקוטע יד חברו דין זה ד"ובער בשדה אחר" ששמים כפי השומא הפחותה יותר כדי שהמזיק לא יוכחש. – משום שדין זה נאמר במקום שהמזיק חייב לשלם לניזק את נזקו, שיש שתי צורות כיצד לשום את ההפסד של הניזק – או את הדבר הניזוק לעצמו, או אגב הכל, ונתחדש בקרא ד"ובער בשדה אחר" שזכותו של המזיק שישומו כפי השומא הפחותה, וזה דוקא בעבד שמלבד חיוב החבלה, עוד יש לדון לחייבו משום היזק ממון פשוט לבעליו, על דרך מש"א להלן מ"ט א' לעניין שפחה מעוברת שניזוקה – "חמרתא מעברתא בעלמא הוא דאזיק".

– משא"כ בקוטע יד חברו, שכפי שביאר הגר"ח זצ"ל בספרו (בהלכות טו"נ) שחלוק דין תשלומי נזיקין מדין תשלומי חובל, שבדין תשלומי נזיקין החיוב הוא על ההפסד של הניזק – ובזה שייך שתי צורות כיצד לשום את ההפסד הזה וכנ"ל, אבל בחובל לא ההפסד הוא המחייבו, אלא שורש דין התורה הוא לשלם את שווי הנזק, והגרי"ז מוסיף להגדיר זאת שזה "כעין תשלומי כופר" – שצריך לשלם את דמי העין שהזיקו, אך לא מחמת ההפסד של הניזק. – ולפי"ז לא שייך להעמיד שיש שתי שומות להפסד של חברו, אלא עלינו רק לדון מהם דמי העין, והדין המבואר להלן בפרק החובל ששמים את דמי העין לפי עבד הנמכר בשוק כמה הוא היה יפה עם העין וכמה בלי העין, זה לא שייך לדין ד"ובער בשדה אחר", אלא זהו דין אחר שכך נמדדת שומת תשלומי חובל של דמי העין, ולכן אין זה שייך כלל לנידון דסוגיין.

– והגרי"ז מביא ראייה ששומת דין חובל אין יסודה מדין "ובער בשדה אחר", מהדין המבואר בגמ' בערכין י"ט ב' שהאומר דמי ידי עלי, שמים אותו לפי תשלומי נזיקין כמה הוא שווה עם היד ובלי היד ע"ש. – ואם נאמר שהדין לשום את היד אגב הגוף הוא קולא בנזיקין ד"ובער בשדה אחר" – א"כ אין עניינו לאומר דמי ידי עלי, ומדוע שגם שם תיאמר קולא זו. – אלא בהכרח שזהו דין אחר שכך שמים את דמי העין עצמה, מבלי לדון על דין ההפסד של העין. – ורק בעבד שהוא נידון גם כממון, בזה שייך לשום את ההפסד של הניזק בלא האבר הניזוק.[[39]](#footnote-39)

# תוס' ד"ה וכן.

דעת התוס' ששומת הדמי וולדות היא לעצמן ולא אגב האישה, כי אין האישה ממונו של בעל, ולכן זה לא נזכר בסוגיין בכלל הנך הנישומים אגב הכל. – ומש"א להלן ששמים את הוולדות אגב האישה, הכוונה היא רק לשבח וולדות – כמה האישה משבחת ע"י שהיא נראית בעלת איברים ע"י העובר (כדפירש"י להלן מ"ט א' ד"ה דמי). – ומוסיף המהרש"א שלא הזכירו בסוגיין את השומא דשבח וולדות שהיא אגב האם, כי לא שייך בזה שומא אחרת בפני עצמן, וכ"ה בשיטה בשם ר"א מגרמישא. – והתוס' לפי דרכם מבארים כן את השו"ט בגמ' להלן מ"ט א'.

– התורא"ש והמהרש"ל מעירים שברש"י להלן מ"ט א' מבואר דלא כתוס' (התורא"ש מדייק זאת מדברי רש"י בתירוץ הגמ', והמהרש"ל מדייק מדברי ברש"י בקושיא), שבאמת גם הדמי וולדות גופייהו נישומים אגב האם, וכ"ה ברמב"ם (חובל ומזיק ד' ב'). – וכותב היש"ש (בסי' י"ד) שאף אחד מהמחברים לא הביא בזה את דברי התוס'.

הגרי"ז במכתבו הנ"ל (בספרו, בדף פ"א א') בא ליישב את קושיית התוס' לדעת הרמב"ם האמורה – מדוע לא הובא בסוגיין הא דדמי וולדות נישומים אגב האם, וכן לבאר מדוע באמת הדמי וולדות נישומים אגב האם, והלא הבעל הוא המקבל את דמי הוולדות, והאישה אינה ממונו של הבעל – כפי שטוענים התוס'. – ואומר הגרי"ז לפי דרכו הנ"ל שבניזק יש דין שזכותו של המזיק שישומו לפי השומא הפחותה כדילפינן מקרא ד"ובער בשדה אחר", אבל זה לא שייך בחיובי חבלה שאינם באים על ההפסד וכדברי הגר"ח הנ"ל, ולפי"ז אומר הגרי"ז שמכיון שדמי וולדות גם הם אינם מדין תשלומי הנזק, אלא זה מדין תשלומי חבלה, לכן לא דנים כאן כלל על ההפסד של הבעל וגם לא שייך כאן הדין שהמזיק משלם כפי השומא הפחותה, ובהכרח שזהו דין אחר שכך היא צורת השומא של תשלומי החבלה של הוולדות, ואין מקומו בסוגיין כלל.

– אבל התורא"ש בשיטה חולק על תוס' מטעם אחר, כי הוא כותב שלא מסתבר לומר שלפי רבא שמים את דמי הוולדות לעצמן, אלא לעולם שמין אותם אגב אימן [ודלא כתוס'], והטעם שרבא לא הביא את הדין הזה בסוגיין, הוא משום שדברי רבא מתייחסים לרישא דמתני' דשור שנגח את הפרה, ועל כך אומר רבא שאין המזיק מפסיד לשום את העובר לעצמו אלא אגב אמו, ומביא רבא מקורות נוספים שכך יש לשום. ומה שרבא לא הביא ראייה לדבריו מהדין דדמי וולדות, כי שם היה אפשר לפרש כמו התוס' שמדובר שם על השבח וולדות ולא על הדמי וולדות, ולכן אין משם ראייה לדינו של רבא, אבל באמת גם בדמי וולדות הדין הוא ששמים אגב האם.

– ורואים בתורא"ש שהגם שהוא חולק על תוס' וסובר כשאר הראשונים ששמים את הדמי וולדות אגב אימם, מ"מ הוא סובר שהיה אפשר להביא בסוגיין את הדין דדמי וולדות, ודלא כגרי"ז ששם זהו דין אחר לגמרי.

ועי' להלן האם יש ללמוד מדברי התוס' לעניין עובר דפרה, כשהפרה דחד והעובר דחד.

# וכן אתה מוצא במזיק שדה של חבירו.

החזו"א (ב"ק י"ד י') כותב שכל זה מדובר כשהזיק ערוגה אחת מתוך השדה שלו, אבל באופן שאין לניזק אלא ערוגה אחת, בוודאי ששמים לפי הערוגה. – והוא מוכיח זאת משני מקומות בתוס' בסוגיין, וכפי שיבואר.

– אך ביש"ש (פ"ו סי' י"ח) מבואר לא כחזו"א, כי לעניין הדין ששמים את הערוגה אגב ששים (המבואר להלן נ"ח ב'), כותב היש"ש בזה"ל: "ואם הייתה השדה גדולה יותר מששים סאין, אין שמין אגב כל השדה, אלא אגב ששים, וכן אם היתה פחותה, שמין אילו הייתה בת ששים סאין", עכ"ל.[[40]](#footnote-40)

החזו"א מנמק את טעמו, שהנה כשם שהקשו בגמ' ביחס לעובר ש – "אי דינא הוא ליכחוש מזיק", כך יש להקשות גם על ערוגה, וצריך לתרץ על דרך תירוץ הגמ' ביחס לעובר, ש – 'שדה גדולה הזקתיך, שדה גדולה שיימנא לך" – שדנים את כל השדה כגוף אחד, כי זה דבר מצוי שמוכרים את כל השדה יחד, ולא מוכרים ערוגות-ערוגות. – וכותב החזו"א שכך מבואר בתוס' בסוגיין (בד"ה אי) הכותבים ש – "כל השדה שהיא הכל של ניזק כגוף אחד דמי" – על דרך הא דהעובר נישום אגב אמו שתירצו בגמ' שהוא נידון עם האם כגוף אחד. – אבל באופן שיש לו רק ערוגה אחת, הרי לא שייך טעם זה ד"שדה גדולה הזקתיך".

– עוד כותב החזו"א להוכיח כן מדברי התוס' (בד"ה וכן) לעניין דמי וולדות, שמכיון שאין האישה ממונו של הבעל לכך אין לשום את הוולדות אגב אימן אלא לעצמן, ולפי"ז ה"ה נמי לעניין הערוגה, שמכיון שהיא אינה של בעל השדה, הרי שיש לשומה לעצמה.

– וממשיך החזו"א לדון שלפי"ז יוצא מהתוס' גם לעניין עובר של פרה, שאם הפרה דחד והעובר דחד, שהעובר לא יהא נישום אגב האם אלא לעצמו, מאחר ואינו שלה. – אלא שהוא כותב לדחות זאת, שאפשר שגם לפי התוס' עובר פרה יהא נישום אגב אמו גם בפרה דחד ועובר דחד, מכיון שכשהעובר לעצמו בלא אמו אין לו כל שוויות, ויש שיעבוד לפרה לגדלו עד שהוא ייוולד, ולכך גם שומתו היא אגב הפרה, משא"כ באישה שאין בה מושג של זכייה וקניין, לכך לפי תוס' הוולדות נישומות לעצמן.

– ומוסיף החזו"א שגם יש בשיטה ראשונים החולקים על התוס' שגם בדמי וולדות יש לשום אותן אגב האם אף שאין האישה ממונו של הבעל, וא"כ בוודאי שכך הדין גם בעובר דפרה.[[41]](#footnote-41)

– גם הגרש"ש (בחידושים, בסי' י"ד במהדורה החדשה) דן מה הדין בעובר דפרה כשהפרה דחד והעובר דחד, והוא אומר בקצרה שבשו"ע ובפוסקים (בסי' שצ"ט סע' ד'-ה') משמע שאין חילוק בזה וגם בכה"ג הוא נישום אגב אמו, ומ"מ הוא מציין לתוס' הנ"ל לעניין דמי וולדות שאין האישה ממונו של בעל, שיש ללמוד מזה שבפרה דחד ועובר דחד, העובר נישום לעצמו.

# תוס' ד"ה אי.

מבואר בתור"פ שהוקשה לתוס', שאין לומר שהמקשן התכוון להקשות גם על קוטע יד חברו, כי הלא זוהי משנה מפורשת בר"פ החובל שכך שמים, ולכך התוס' מבארים שהקושיא היא רק על הציור של עובר, שהמקשן סבר שהעובר והפרה הם כשני גופים לעניין זה.

בגוף דברי התוס', עי' בקטע הקודם בדברי החזו"א.

# פשיטא פרה דחד וולד דחד פיטמא לבעל פרה.

רש"י מפרש שפיטמא זה מה שהיא היתה יפה מחמת שומנה. – המאירי מוסיף על כך, שהגם שהעיבור גרם לה לתוספת השומן, מ"מ פשוט שבעל הפרה מקבל הכל, מכיון שכמה פעמים מצוי שהיא באה לידי שומן ועובי גם בלא עיבור. (אולי כוונתו שלכך אין כאן ודאות שזה מחמת העובר). – ועוד, שהגם שהעיבור מסייע לכך, אבל אין גוף הוולד מסייע לכך. (אולי כוונתו שסיוע זה לפרה שמחמת העיבור יש לה יותר שומן, הוא סיוע עקיף בלבד, ובכה"ג לא דנים זאת שהשבח מתייחס לעובר.) – משא"כ בנפחא שמחמת העיבור גופא נראים אבריה גדולים, וגם עורה מתגדל ומתפשט מחמת העובר, שבזה להלכה חולקים, מכיון שתוספת הנפח הזו היא בסיוע העובר.

# נפחא וכו' רב אחא בריה דרב איקא אמר חולקין.

האילת השחר מתקשה מה הטעם למ"ד שבנפחא חולקים, ולכאורה דוקא להלן לעניין שבח וולדות שייך לומר כן מסברא לדעת רשב"ג, מכיון שיודעים אנו שהתורה חייבה לשלם על הוולדות, ומזה מבינים שגם על השבח וולדות הוא משלם, והיות ויש כאן צד אחד של האישה שהשבח הוא מחמת גופא, וצד אחד של הבעל שהשבח הוא מחמת הוולדות – לכן חולקים. – אבל בנפחא, הגם שגם בזה יש צד לכל אחד מהם – כי מחד זה מחמת גוף הפרה ומאידך זה מחמת הוולדות, אבל מ"מ הלא ההפסד הוא רק לבעל הפרה, והא משמע שרק בעל הפרה יכול למכור את הנפחא ובזה אין מחלוקת, וא"כ מדוע שלעניין נזיקין יחלוקו.

# תוס' ד"ה נפחא.

התוס' מקשים מאי שנא נפחא, שיש מ"ד בגמ' שהוא לבעל הפרה ויש מ"ד שחולקין – מהשבח וולדות דאישה שלרבנן כולו לבעל ולרשב"ג חולקין. – האילת השחר מתקשה מה הקשו התוס' מרבנן, והלא מבואר בגמ' להלן מ"ט א' שלפי רבנן יש גזה"כ ד"הרה" שהשבח וולדות לבעל ע"ש.

– ואכן התורא"ש (בשיטה) מתרץ כן, ששם זוהי גזה"כ. – אלא שהתורא"ש כותב זאת גם לפי רשב"ג, והאילת השחר מתקשה שבגמ' להלן מבואר שרק לרבנן יש גזה"כ ולא לרשב"ג.

– האילת השחר כותב לבאר את התוס', שהם הבינו בקושייתם שהגם שיש גזה"כ לרבנן שהשבח וולדות לבעל, אבל מ"מ כל הגזה"כ בנויה על כך שאם הוולדות היו שייכים ממש לבעל – הוא ודאי היה מקבל את השבח וולדות, אבל אם נאמר שגם כשהוולדות שייכים לו ממש אין הוא מקבל את השבח וולדות, אין זה מסתבר לומר שהשבח וולדות יהיה שלו, וא"כ מהאי גזה"כ מוכח שהנפחא שייך לבעל הוולד.

– וממשיך האילת השחר לבאר לפי דרך זו את המשך דברי התוס', שהם מתרצים שבשבח וולדות אין מזה הפסד לאישה כשם שאין מזה הפסד לבעל, ולכך שייכא בזה הגזה"כ שהשבח וולדות לבעל – כאילו הוולדות היו שלו. – משא"כ בנפחא שיש בזה הפסד לבעל הפרה, ולכך הוא מקבל את הנפחא – או שחולקים בזה.

# הקדר שהכניס קדרותיו לחצר בעל הבית שלא ברשות.

בפשטות הראשונים האי "שלא ברשות" הכוונה שהוא לא קיבל על כך רשות מפורשת מבעל החצר.

– הר"ח (בשיטה) מפרש שהכוונה היא שבעל החצר אמר לו במפורש שלא יכניס את קדירותיו. – האבהא"ז (נזק"מ ג' י"ג) מתקשה מאד מדוע הר"ח פירש כן והוא לא פירש כפשוטו כנ"ל. – וכותב האבהא"ז שכוונת הר"ח שבאופן שבעל החצר ראה אותו מכניס את הקדירות והוא שתק ולא מיחה בו, שזה נחשב שהוא נתן לו רשות, ובכה"ג זה נחשב שלא ברשות רק כשהוא מחה בו בפירוש. – וכותב האבהא"ז שזה תלוי במחלוקת הראשונים (עי' בשו"ע קנ"ג ב', ובמ"מ לפרק לא יחפור בדף מס' 17) לעניין חזקת תשמישים האם מועילה חזקה בלא טענה, לומר שמזה שהוא שתק הוא מחל.

# הכניס פירותיו לחצר בעה"ב שלא ברשות ואכלתן בהמתו של בעל הבית פטור.

התפארת ישראל (באות י"א) כותב שהגם שהוא פטור מדין מזיק, אבל עכ"פ הוא חייב לשלם מדין נהנה, על דרך המבואר במשנה לעיל י"ט ב' לעניין שן ברה"ר.

– האו"ש בהתחלה (נזק"מ א' ב' ד"ה ולכאורה) גם נוקט בפשיטות שהוא חייב בזה מדין נהנה, אבל לאחר מכן (שם ג' ב' ד"ה ולפ"ז) הוא כותב לדון שגם לא יהיה בזה חיוב נהנה. – דבריו הם בעקבות דברי התוס' להלן ק"א א' (בד"ה או דלמא) בתירוצם הראשון (וכ"כ הרא"ש שם, והש"ך שצ"א ב' כותב שלמעשה זה ספיקא דדינא), שדין נהנה הוא רק כשהוא נהנה ע"י מעשיו או מעשה בהמתו, אא"כ גופו נהנה. – וטוען האו"ש שלפי"ז י"ל שהיות וכאן הוא הכניס פירותיו לשם והוא גרם לזה, לכך זה נחשב שהניזק עשה זאת לעצמו ואין זה נחשב מעשה בהמתו.[[42]](#footnote-42)

– הגרש"ר (בשיעורים במכות ח' א' אות של"ג) אומר שמה שרואים באו"ש שברשות המזיק אין זה נחשב כלל מעשה בהמתו, זה על דרך מש"כ הברכ"ש (בסי' ט"ו) בשם הגר"ח, שכשהניזק נכנס לרשות המזיק, זה לא רק שאין למזיק דין שמירה, אלא שאין לו שם מזיק כלל, מכיון שהניזק הוא שגרם לעצמו. – וזהו גם יסוד חידושו של האו"ש גם לעניין דין נהנה, שהמעשה מתייחס לניזק ואין זה מוגדר כמעשה בהמתו. (וכן אומר הגרנ"פ לעיל י"ג ב' באות תצ"ז.)

# ולא אמרינן קבולי קביל בעל קדירות נטירותא וכו'.

הפנ"י מעמיד שכל "נטירותא" האמורה בסוגיין, אין הכוונה לדין חיוב נזיקין, אלא הכוונה היא לקבלת דין שמירה ממש. – והפנ"י מוכיח שלא שייך לחייב בסוגיין מדין ממונו המזיק, כי הנה ההיזק של הבהמה בקדירות זהו היזק של בור, ומכיון שהוא הניח שם את הבור ברשות, אין בזה דין בור. – ועוד, שההיזק של הקדירות והפירות ע"י בהמת בעל החצר זהו היזק דשן ורגל, והדין הוא שבחצר השותפים המיוחדת לזה לפירות ולשוורים, ולזה רק לפירות, שבעל השוורים פטור על שו"ר (עי' לעיל בסוגיא בדף י"ג ב'-י"ד א'). – ובהכרח שלפי רבנן ישנה קבלת שמירה על ממון חברו.[[43]](#footnote-43)

בשיעורי ר' דוד מבואר עוד נפק"מ לפי הפנ"י, שבהיזק של קרן הוא יתחייב נזק שלם, מכיון שהחיוב כאן אינו מדין מזיק דקרן החייב ח"נ, אלא זה מדין שמירה רגיל. – וכ"כ האילת השחר, שאם זהו דין שמירה, הוא חייב נזק שלם על היזק של קרן.

– ומ"מ לפי הפנ"י יוצא שבין לר' זירא ובין לרבא במכניס ברשות ישנו חיוב מדין שומר לפי רבנן, והמחלוקת ביניהם היא שלר' זירא בעל הקדירות מתחייב מדין שומר על ההיזק שקדירותיו יזיקו את בהמת בעל החצר, ובעל החצר מתחייב מדין שומר על ההיזק שבהמתו תזיק את הקדירות, ולרבא בעל החצר מתחייב מדין שומר על כל ההיזק דהקדירות וגם כלפי שבירה ברוח – ולכך בעל הקדירות אינו נעשה שומר עליהן ביחס לבהמת בעל החצר.

– בשיעורי ר' דוד הוא טוען שדברי הפנ"י בדעת ר' זירא הם מחודשים לומר שבסתמא יש כאן קבלת שמירה רגילה.[[44]](#footnote-44)

– ולכן הוא מעמיד שיש לפרש בדעת ר' זירא אחרת מהפנ"י, שאין הכוונה לקבלת דין שמירה, אלא הכוונה היא שבסתמא כל אחד מקבל עליו שיהיה לו דין מזיק. – וכך הוא דן לפרש את לשון הגמ' ד"קביל נטירותא", שהכוונה היא שבעל הקדירות קיבל עליו שיהיה לזה דין דחצר הניזק כלפי זה שהוא יתחייב מדין מזיק על מה שיזיקו קדירותיו את בהמת בעל החצר, וכן בעל החצר קיבל עליו שיהיה לזה דין של חצר הניזק כלפי מה שתזיק בהמתו את הקדירות והפירות של המכניס. – אך מ"מ רבא בוודאי סובר שזהו דין שמירה גמור. (וע"ע בזה להלן על דברי התוס' בד"ה אימא.)

# רבא אמר כולה רבנן היא וברשות שמירת קדירות קבל עליו בעל החצר ואפילו נשברו ברוח.

רש"י אומר שכשבעל החצר אמר לו שיכניס את קדירותיו, עול ואנטריה קאמר ליה, משא"כ בעל הקדירות שלא קיבל עליו כל שמירה. – הרא"ש מוסיף שבעל החצר בסתמא קיבל עליו שמירה כי הוא מצוי בחצר ויכול לשמור, משא"כ בעל הקדירות בסתמא לא קיבל עליו את שמירת בהמותיו של בעל החצר, מכיון שהוא לא מצוי שם.

תור"פ מקשה ג' קושיות: א' – לכאורה עיקר התירוץ הוא שבעל הקדירות לא קיבל עליו כל שמירה, וזה חסר מן הספר. ב' – מדוע צריך רבא לומר כלל שבעל החצר קיבל עליו שמירה גם בנשברים ברוח. ג' – מה היתה ההו"א דהמקשן – וכן היא דעת ר' זירא – לדמות את חיוב השמירה של בעל החצר לחיובו של בעל הקדירות, ולכאורה תירוצו של רבא הוא פשוט שבעל הקדירות לא קיבל עליו מאומה.

– ומבאר התור"פ (וכ"כ הפנ"י והרש"ש), שהא בהא תליא; המקשן סבר שבאמת בעל החצר לא קיבל עליו שמירה של שבירה ברוח, אלא רק שמירה שהוא לא יזיק את הקדירות, ומכיון שבעל הקדירות עדיין צריך לשמור את קדירותיו שלא יישברו ברוח, לכן סלקא דעתך שממילא הוא גם קיבל עליו לשמור את קדירותיו שלא יזיקו לבהמת בעל החצר. – ומחדש רבא שבעל החצר קיבל שמירה גם כלפי שבירה ברוח, והיות והוא קיבל עליו את היזק הקדירות אפילו שלא מחמתו, א"כ בוודאי שהוא גם קיבל עליו את שמירת הקדירות שלא יזיקו את בהמתו. – ויוצא שהטעם דקבלת השמירה של השבירה ברוח הוא עיקר תירוצו של רבא, לכן הוא נקט רק את זה בדבריו.

# תוס' ד"ה אימא.

התוס' כותבים שלפי ההו"א בדעת רבי, כשהוא מכניס את שורו ברשות, הרי"ז כאילו שהוא מפרש בהדיא שייפטר כל אחד בנגיחות שורו ובכל הנזיקין. – תור"פ מבאר יותר, שהגם שאין לנו מקור מדברי רבי לחידוש זה, מ"מ מכיון שלפי הבנת הגמ' בשלב זה שמדמים את שמירת בעל החצר לשמירת בעל הקדירות, ואשר לפי"ז בהכרח שהטעם שברשות בעל הקדירות פטור זה כרבי, לכך מוכרחים לומר שזהו הטעם בסיפא לעניין הכניס שורו, שרבי פוטר בזה מהטעם האמור.

הגרנ"ט (בסי' ק"ל) מקשה כיצד מועיל תנאי זה להיפטר מהנזיקין, והרי מחילה לא מועילה על דשלב"ל, וכן מובא בשיעורי ר' דוד שהקשה ר' יצחק אלחנן זצ"ל.[[45]](#footnote-45)

– ומבאר הגרנ"ט שתנאי זה אינו בגדר של מחילה, אלא עניינו הוא שהם קבעו שיהיה לזה דין חצר המזיק, ולכן ממילא הוא ייפטר. – וכן מבאר בשיעורי ר' דוד. [והוא מוסיף שזה מתאים עם ביאורו הנ"ל לר' זירא בדעת רבנן שיש כאן קבלה שזה ייחשב חצר הניזק כדי לחייב (ולא חצר השותפים), שכך לפי רבי יש קבלה הפוכה שזה ייחשב חצר המזיק ולא חצר השותפים.]

– וכן מבאר הגרש"ש (בב"ב סי' א' אות ג') את התוס', עפ"י מה שהוא מייסד שם, שעיקר הפטור בנזיקין בחצר המזיק אינו משום העדר רשותו של הניזק, אלא זה מפני שלמות רשותו של המזיק, שברשותו הבלעדית אין לו שם מזיק גם לעניין קרן, ורק שבחצר השותפין שנחסר בשלמות הבעלות שלו הוא חייב קרן, ועל כך שייך קנין שלכל אחד יהיה שם בעלים גמור כלפי שיהיה לזה דין רשות המזיק בשלמות, וממילא הוא ייפטר.

לפי האמת שלא אומרים את החידוש הזה לפי רבי, נחלקו האחרונים האם המכניס חייב רק בהכניס שורו, או גם בהכניס קדירותיו ופירותיו.

– רעק"א כותב שנראה לו ברור לדעת התוס', שרק כשהוא הכניס את שורו ברשות, והשור הזיק את שורו של בעל החצר – הריהו חייב, מכיון שלא אומרים שהוא כמפרש שייפטרו, אבל כשהוא הכניס את קדירותיו ופירותיו ובהמתו של בעל החצר הוזקה, כאן נשאר הדין שהוא פטור לפי רבי, מכיון שאין כאן כל קבלת אחריות מצד המזיק. – ומביא רעק"א את הרא"ש האומר שלפי האמת לרבי הוא חייב גם בקדירות שהבהמה הוזקה בהן, דעול ונטר קאמר ליה – בין כלפי זה שהוא לא יזיק ובין כלפי זה שהוא לא יוזק. – ומבאר רעק"א את הרא"ש שכוונתו היתה שיהא דינו כנכנס שלא ברשות כלפי אחריות הנזיקין.[[46]](#footnote-46) – ומ"מ טוען רעק"א שמ"מ בדעת התוס' י"ל כדבריו (משום שהתוס' בקושייתם כך הבינו, ולפי מסקנת הסוגיא יש לחזור לזה). – וגם בלח"מ (נזק"מ ז' ה') ובחזו"א (ב"ק ד' א') מבואר שהם פירשו את התוס' כמו רעק"א.

– אבל המהרש"א (כאן וכן בסוף הסוגיא) והפנ"י נוקטים גם בדעת התוס' שלפי האמת לרבי המכניס חייב גם בקדירות ופירות, [ורעק"א מביא את המהרש"א וחולק עליו]. – והפנ"י מבאר את הטעם בזה דעול ונטר קאמר ליה [על דרך סברת הרא"ש].[[47]](#footnote-47)

[בשיעורי ר' דוד לפי דרכו הנ"ל, לומד בהתחלה בפשיטות כמו רעק"א, שר"ז סובר שלרבנן יש כאן קבלה שיהיה לזה חצר הניזק, ולרבי יש כאן קבלה שיהיה לזה דין חצר המזיק. – ולפי"ז כשם שרבא סובר שלפי רבנן אין כאן את הקבלה הזו, וא"כ י"ל שגם לרבי אין את הקבלה הזו, וממילא הדר דינו להיות כחצר השותפים, שהם פטורים בשו"ר וחייבים בקרן, וא"כ בעל החצר פטור אם בהמתו הזיקה את הקדירות והפירות. – אלא שהוא מביא את המהרש"א דלהלן, שרואים שהוא למד שלפי רבא יש כאן קבלת שמירה דהמכניס, ולכן הוא חייב אפילו בחצר השותפין, וחיובו הוא באמת מדין שומר.]

במה שיוצא לדעת התוס' שבאמת לפי רבי בהכניס שורו והשור הזיק את שורו של בעל החצר שהוא חייב, הנה דעת הרמב"ם (נזק"מ ז' ה') שבאמת בעל השור פטור, אך הראב"ד בהשגות נוקט כדעת התוס' (כפי שמבארים הלח"מ והחזו"א הנ"ל).[[48]](#footnote-48)

– אבל הרהמ"ג מפרש את הרמב"ם שהוא סובר כמו התוס', שבהכניס שורו והזיק שהוא פטור לרבי כי כאילו פירשו שהוא ייפטר, והלח"מ [וכן החזו"א] תמה עליו, שהרי התוס' מבארים שרבא מסיק לא כך. – המחנ"א (על הרמב"ם) כותב לבאר את הרהמ"ג, שהרמב"ם באמת פוסק כאוקימתא דר' זירא במשנה, שאומרים תברא, [וגם הגר"א (בליקוטים על הרמב"ם, נדפס בפ"ג הי"ד) כותב מדיליה שלפי הרמב"ם קי"ל כאוקימתא דר' זירא ודלא כרבא.] ולפי"ז להלכה מבואר בבבא זו של המשנה שהיא כרבי, שבהכניס שורו ברשות והשור הזיק שהוא פטור, ובהכרח הטעם הוא כמש"כ התוס' וכנ"ל.

# תוס' ד"ה ואפילו.

התוס' בב"מ מ"ט א' (ד"ה כל) מבאר יותר מדוע בגמ' שם אין קבלת שמירה, שכאן שהוא אמר "כנוס שורך" משמע שכוונתו היתה – "ואשמרנו", משא"כ "הא ביתא קמך" שזהו לשון של סילוק לגמרי.

– ישנו תירוץ נוסף בתוס' בב"מ על קושיא זו, שהגמ' שם היא כשמואל הפוסק (להלן בסוגיין) שהלכה כרבי, והגם שרב פוסק כרבנן, מ"מ קי"ל בממונות כשמואל נגד רב. (ונחלקו בזה הראשונים כפי שיבואר להלן מ"ח ב'.)

האו"ז (בב"ק סי' רכ"ה) גם אומר מתחילה את שני התירוצים הנ"ל לבאר מדוע בהא ביתא קמך אין קבלת שמירה. – ולאחר מכן הוא כותב להוכיח שהעיקר כפי התירוץ שלשון זו גרעה טפי, ולא כתירוץ שהגמ' שם זה אליבא דרבי, כי מבואר בירושלמי שרבי דיבר רק בחצר ולא בבית, וא"כ קושיא זו מהגמ' בב"מ שרואים שהוא לא קיבל עליו שמירה – קשה גם אליבא דרבי, ובהכרח זה משום שיש הבדל בין משמעות הלשונות כפי שנתבאר. – ודברי האו"ז הובאו בהגה"א בסוגיין. [המחנ"א (שומרים סי' ד') והדרישה (רצ"א ג') כותבים שרוב הפוסקים חולקים על האו"ז, אבל הש"ך (רצ"א ח') והגר"א (רצ"א י"א) פוסקים את דבריו.]

# הוה לה שלא תאכל.

התוס' מוכיחים שאין הטעם מפני שהוא אנוס כדין רוח שאינה מצויה, כי רואים ששומר חייב על כך, אלא הטעם הוא מפני "כיון שבמתכוין מביא עליו דבר שמזיקו אינו ראוי זה להתחייב בכך", ובפשטות הכוונה היא שלכן זה נחשב שהניזק איהו דאזיק אנפשיה ואין לו שם מזיק, – וכן לומד החזו"א (ב"ק ח' ט') בתוס'.[[49]](#footnote-49) – וכן מבואר בבעה"מ (להלן נ"ב ב') ובראב"ד (מ"ח א'), וכ"כ גם התורי"ד בסוגיין, שזה נחשב שהבהמה עשתה זאת לעצמה, ומה שבעל הפירות עשה אינו אלא גרמא בעלמא.

החזו"א מבאר עוד, שאין זה דומה לכל היזק דבור שנאמר ג"כ שהמזיק עשה זאת לעצמו, כי בהיזק דבור, הנפילה עצמה היא בעל כורחו, משא"כ כאן שהיא מביאה על עצמה את היזק האכילה מתחילה ועד סוף.

# אמר רב ששת אמינא וכו'.

בדעת רב ששת שבעל הפירות חייב, כותב החזו"א (ב"ק ח' ט') בתחילה שזה מדין בור, ואפילו שכאן הפירות לא הזיקו במקום אלא הם מזיקים בתוך מעי הבהמה, מ"מ יש לחייבו מדין בור המתגלגל (עי' לעיל ו' א'). – עוד כותב החזו"א שאפשר שהוא חייב מטעם אש, ואין זה נחשב היזק בטמון מה שהסם מזיק את הבהמה בתוך מעיה, מכיון שהבהמה ניכרת בחוץ, וההיזק מתייחס לכלל הבהמה.

– האילת השחר מבאר את הצד של החזו"א שהוא חייב מטעם אש, שגם אם ההיזק נעשה בתר דנח, מ"מ צורת ההיזק היא שהמאכל מביא את הסם המוות בגוף, וזה דומה לאש. – עוד הוא מעיר שאף שהאש הזה לא יזיק בלי שהניזק יבוא אליו, מ"מ מאחר וכך הוא צורת ההיזק שהוא עושה את ההיזק ולא שניזוקים בו, לכך יש לחייבו מטעם אש.

# היכא דקביל עליה נטירותא מהו וכו'.

רש"י לומד שהספק הוא בין לרבנן ובין לרבי. – הרא"ש והרא"ה מקשים שבאופן שהוא קיבל שמירה במפורש, הוא בוודאי מקבל עליו גם נזיקין דעלמא (והרא"ש מביא לזה ראייה מפרק דו"ה ע"ש). – ולכן הרא"ש כותב לחלוק על רש"י שהספק הוא רק אליבא דרבנן ובסתמא.

– עוד כותב הרא"ש ליישב את רש"י שכשהוא נותן לו שורו לשמור, הרי שסתם שמירה כוללת גם שמירה מנזיקין דעלמא, אבל כאן מדובר שאמר לו "כנוס שורך ואשמרנו", וכאן הספק שמא לשון זו אין משמעותה שהוא מקבל את כל השמירות, אלא רק שמירות מהבהמות שבחצר זו שלא יזיקוהו.

– והרא"ה מיישב שבאופן שהוא רצה בעיקר שהלה ישמור על בהמתו, הריהו ודאי מקבל גם שמירה מנזיקין דעלמא, אבל כאן הוא בעיקר רצה לקבל רשות להניח בחצרו, ולכן גם כשהלה קיבל שמירה, יש צד שהוא לא קיבל את השמירה מנזיקין דעלמא.

# תוס' ד"ה או דלמא.

מש"כ תוס' בתירוץ הראשון שהספק האם זה דיחוי בעלמא, מבאר ר"א מגרמישא (בשיטה) שאין הכוונה שכל דברי רבא הם דיחוי בעלמא, אלא רק מה שרבא הוסיף "אפילו נשברו ברוח".[[50]](#footnote-50)

תור"פ אומר עוד תירוץ על הקושיא, שכאן הספק הוא מצד שאפשר לתבוע את בעל השור. [והוא מקשה על כך דבסמוך משמע שמדובר בשור של חש"ו (וכמבואר בתוס').] – התורי"ד גם מקשה כעין קושיית התוס', (אך הוא לא מקשה מדברי רבא דאפילו נשברו ברוח, אלא מדברי רבא שברשות קיבל שמירה אפילו בחנק את עצמו.) וגם הוא מתרץ כתירוץ התור"פ שהצד שהוא פטור כי אפשר לתבוע את בעל השור. – ולכאורה הכוונה לתירוץ זה, שאומרים שקבלת השמירה אינה כוללת אופן כזה שהוא יכול לתבוע את הנזק מבעל השור.

# תוס' ד"ה מאי.

עי' במהרש"א במהדו"ב ובהמהר"ם שיף שביארו מדוע התוס' הקשו קושייתם רק על ראיית הגמ' ולא על עצם הספק.

על מש"כ התוס' בתירוצם השני שהוא יתבע מבעל החצר והלה מבעל השור, כותב ר"א מגרמישא (בשיטה) שהנפק"מ בזה אם בעל השור איניש אלמא.

# הויא לה שן ברה"ר ושן ברשות הרבים פטורה.

ר' ליב מאלין (בסי' ס"ה) כותב שרואים כאן ששן חייבת רק בחצר הניזק ממש, והטעם לזה הוא כמבואר בגמ' לעיל כ"ג א' דבעינן "וביער בשדה אחר" – כלומר חצר דניזק. (ושם הוא מאריך בזה ואכ"מ.)

# אבל למיפא וכו' עלה דידה רמיא נטירותא.

מבואר בגמ' שמכיון שהיא קיבלה שמירה על ממונו של בעל החצר, לכן לא אומרים כאן דהוה לה שלא תאכל. הריא"ז (בקונטרס הראיות ב"מ פ"א ב') מוכיח מכאן של"צ מעשה קנין כדי להתחייב בשמירה. – ואכן זוהי קושיא על שיטות הראשונים שצריך קנין בשמירה (עי' בשו"ע רצ"א ה', ובמ"מ לפרק האומנין בדף מס' 16), וכן הקשה בקבא דקשייתא (קושיא כ"ד, עי' בתירוצים המובאים שם).

# לימא פליגא אדרב דאמר רב הויא לה שלא תאכל.

נחלקו האחרונים לעיל מ"ז ב' בדעת התוס', האם לפי רבי לדעת רבא במכניס ברשות דינו כחצר השותפין והוא חייב רק בהיזק דקרן ולא בשו"ר ובבור, דדעת המהרש"א שהוא חייב בזה – ולכן המכניס חייב גם בהוזקה הבהמה בקדירותיו [וכמבואר ברא"ש], ודעת רעק"א שלפי התוס' הוא פטור. (ועי' בזה בדף המ"מ הקודם.)

– הגרד"ל שליט"א בכתביו מביא ראייה למהרש"א מסוגיין, כי הנה לפי הסלקא דעתך בגמ' הטעם שרבא חייב את האישה הוא משום שהוא סובר כרב ששת שלא אומרים הוה לה שלא תאכל, והנה בהכרח צ"ל שלפי סלקא דעתך זו רבא ס"ל כרבי, כי היות והאישה הכניסה ברשות (כי כך נראה שהגמ' נקטה בפשיטות), ורבא גופיה ס"ל לעיל שלפי רבנן המכניס פטור על מה שהוזקה בהמת בעל החצר בממונו (כי לפי הסלקא דעתך שטרם נתחדש שבעל החצר מסתלק כשהאישה באה לאפות, אלא סבירא לן שהוא נמצא שם כדרכו, א"כ ודאי שכך הדין לרבנן אליבא דרבא), ובהכרח שהגמרא הבינה שרבא סבר כרבי. – ורואים מזה שלפי רבי המכניס חייב גם על היזק שהוזקה מפירותיו.

# בעל השור חייב בנזקי חצר ובעל חצר חייב בנזקי הבור.

נחלקו הראשונים במי שהזיק לחברו קרקע וחפר בה בור, האם יש לניזק תביעה מהמזיק שיתקן את הקרקע, או שזהו רק חיוב דמים לשלם לו את ההיזק. – דעת הראב"ד (בהשגות טו"נ ה' ב', ובשיטה בב"מ ה' א') שהוא חייב לתקן את הקרקע ולמלא את הבור, ואילו דעת הרהמ"ג (שם) שזהו רק חיוב דמים, וכן נראה בר"ן[[51]](#footnote-51) (בשבועות מ' ב', ובחידושיו בב"מ שם). – דעת הש"ך (בסי' צ"ה סקי"ח באורך, ובכן בסי' שפ"ז סק"א) לפסוק כראב"ד, שאם אפשר לתקן את ההיזק הוא חייב בזה, ורק באופן שכבר א"א לתקן את הנזק יש חיוב לשלם דמים.[[52]](#footnote-52) [[53]](#footnote-53)

– רבינו יונה המובא בתורא"ש בב"מ (שם), לומד כמו הרהמ"ג, ורבינו יונה מביא לכך ראייה מסוגיין, שבעל השור חייב בנזקי הבור אלא רק בדמי ההיזק, ובעל החצר הוא החייב בנזקי הבור, ואם נאמר שיש לבעל השור חיוב למלא את הבור, א"כ הוא צריך אחראי על נזקיו, אלא בהכרח שאין חיוב למלא את הבור בחזרה.[[54]](#footnote-54) [[55]](#footnote-55) – אבל הראב"ד (בסוגיין) ורבינו ישעיה (בשיטה בסוגיין) וכן התור"פ (להלן מ"ט ב' בסוה"ד) נוקטים שזהו בעצם חיוב למלא את הקרקע, (וכותב המנ"ח (במצוה נ"ג אות ז') שהראב"ד הולך בזה לשיטתו,) ולכן הם אומרים שבאמת כל עוד בעל השור לא משלם על הבור, הריהו חייב בנזקי הבור מכיון שהוא חייב למלאותו והוא אחראי על הנזק, אלא שכאן מדובר אחרי שהוא כבר שילם לו.[[56]](#footnote-56)

עוד מבואר בתורי"ד וכ"ה בתורא"ש (בשיטה להלן מ"ט ב'), שרק משעה שנודע לבעל הבור מהבור הוא חייב, ועד אז בעל השור חייב. [ועד"ז כותבים הנמוק"י להלן (מ"ט ב') והטור (בסי' ת"י), אלא שהם כותבים כן על אופן שהאדם חפר את הבור, ובתורי"ד ותורא"ש נתחדש שזה אפילו בשורו שחפר בור.]

# רש"י ד"ה ובעל חצר, וד"ה הכא.

מבואר ברש"י שהוא חייב משום מה שהוא מפקיר את הבור, שבזה הוא נותן תקלה ברה"ר. – ואומרים האחרונים (מהר"ם שיף להלן נ' א', אמר"מ כ"ט י"ג, גרש"ר סי' ו' אות ג', גרנ"פ לעיל ו' א' אות קע"ח, וכן מתבאר בדברי ר' מאיר שמחה והאבי עזרי המובאים להלן) שרש"י לשיטתו לעיל כ"ח ב' שבהפקיר רשותו ובורו הוא חייב, והיינו משום שההפקר עצמו מחייבו והוא נחשב כמעשה הכרייה, וכפי שמוסיף האמר"מ לבאר שכמו שחופר בור ברה"ר חייב, כך גם כשהוא "חופר" את הבור ואת הרה"ר הוא חייב.[[57]](#footnote-57) (וע"ע להלן על דברי הגמ' "דאית ליה להיאך למלויי וכו' " בשיטת רש"י בזה.)

– אבל התוס' לעיל כ"ח ב' (בד"ה ה"מ) כותבים בשם ר"י שכדי להתחייב צריך שתהיה כרייה באיסור – ברה"ר או סמוך לה, או שהבור יהיה ממונו ולכן הוא חייב דכמאן דכרייה דמי כפי שאמרו בסוגיין, אבל בהפקיר רשותו ובורו שאין כאן לא מעשה כרייה ולא בעלות – הרי זה פטור. – ומבואר שלשיטת התוס' הפקר מצד עצמו – לא נחשב כמעשה כרייה.

– ולפי התוס' צ"ל שבסוגיין מדובר או באופן שלאחר מכן הוא הפקיר את רשותו ולא הפקיר את בורו, או שהבור נחפר סמוך לרה"ר, ולכך בעל החצר חייב בנזקיו, מכיון שהוא עדיין בעליו. [וע"ע בקטע הבא בשיטת התוס' בסוגיין.]

# תוס' ד"ה אע"ג.

התוס' מקשים שלולא המיעוט ד"איש בור ולא שור בור" היתה יותר סברא לפטור את בעל החצר – כי אז החיוב היה מוטל על בעל השור. – ומקשים האחרונים (ים התלמוד, בית אהרן, דרכי דוד) שלכאורה א"א לחייב כלל בעל השור על נזקי הבור, שהרי בפשטות השור חפר את הבור באמצע החצר, ואם אח"כ בעל החצר מפקיר את רשותו זהו ענין לעצמו שאינו שייך לבעל השור כלל.[[58]](#footnote-58)

– הדרכי דוד מיישב את הקושיא שהיה מקום לומר שזכותו של בעל החצר להפקיר את רשותו, ומה בכך שיש באמצעה בור, והלא לא בעל החצר חפרו אלא בעל השור. – ועל כך מקשים התוס' שאדרבה, לולא הדרשא ד"איש בור ולא שור בור" היתה יותר סברא לחייב את בעל השור על בור זה מהטעם שנתבאר.

– עוד אומר הדרכי דוד, שאם מדובר שהבור נחפר סמוך לרה"ר – ג"כ א"ש, כי בזה בוודאי אפשר לחייב את בעל השור לולא המיעוט ד"איש בור ולא שור בור". – וגם האמרי משה (כ"ט ט') טוען מהטעם דלהלן שלפי התוס' מוכרחים לומר שהשור חפר את הבור סמוך לרה"ר. [גם הים התלמוד טוען שכך צריך להעמיד לפי התוס' – הן מכח קושיא זו, והן מכח קושיית האמר"מ דלהלן – אבל הוא אומר שזה דוחק גדול לפרש בכה"ג.]

במה שמסתפקים התוס' בחפרו אדם, כותב המהר"ם שיף שספק זה של התוס' נאמר כהמשך לתירוצם, כי לפי הבנת התוס' בקושייתם הסיבה שרבא נקט דוקא ציור ששור חפר את הבור, היא משום שרק בכה"ג קיים הפטור ד"איש בור ולא שור בור", אבל כשאדם בר חיובא חפר את הבור פשיטא שהחופר חייב. – אבל לאחר שהתוס' תירצו שהיה צד לומר שתמיד פטורים על בור שחפר שור, א"כ יש לומר שלעולם כשאדם חופר את הבור – בעל החצר חייב, ומה שרבא נקט ציור ששור חפר את הבור, זה כדי לחדש שגם בזה חייב על החצר ולא תאמר שכששור חפר בור תמיד פטורים. – ולכן לאחר תירוץ התוס' יש מקום לספק מה הדין באדם. – ומ"מ זהו בפשטות הטעם של התוס' לחייב את האדם החופר, מכיון שהוא בר חיובא.

והנה התוס' לעיל כ"ט א' (ד"ה פליגי) כותבים שאם ראובן הניח אסו"מ של שמעון ברה"ר, ששמעון חייב, כי מכיון שהוא לא הפקיר אותם, מוטל עליו לסלקם, והתוס' מביאים על כך ראייה מהדין דסוגיין. – והרמב"ן במלחמות (ל"א ב') חולק שבכה"ג זה שהניחם חייב אעפ"י שמוטל על הבעלים לסלקם, וכלשונו שם – "זה הדין אינו נוהג בבור שיהיה זה חופר בור וזה מתחייב שיהא עליו מוטל לכסותו". – כלומר שהיות ובר חיובא הוא שהניחם שם, הרי שהוא מתחייב בנזקי הבור ולא בעל האסו"מ.

– אך התוס' לעיל סוברים שגם כשהחופר בר חיובא, מ"מ החיוב מוטל על מי שהוא בעל הבור. – ובפשטות זהו גם הצד של התוס' בסוגיין לחייב בכה"ג את בעל הבור, כי הולכים אחרי בעל הבור ולא אחרי החופר אפילו שהוא בר חיובא, וכסברתם בפרק המניח, וכן לומד האמר"מ (כ"ט ו'). – אבל הגר"א והחזו"א דלהלן מפרשים את הספק בתוס' בסוגיין מצד שהחופר משלם את הנזק.

– כי הנה בתוס' להלן מ"ט ב' (ד"ה ברה"י) מבואר עוד, שכאשר אדם חפר בור בחצר חברו, בעל הבור חייב בנזקיו, אבל שם התוס' מבארים זאת באופן אחר, דלשונם שם היא – "כיון שהחופר משלם נזקי החצר על בעל חצר למלוייה", ומדייקים מזה הגר"א (בסי' תי"ג סוסק"ה) והחזו"א (ב"ק ד' ה') – וכן מדייק הקובץ ביאורים (באות ל"ה) שרק מכיון שהחופר משלם על הנזק, לכך אחריות הנזק של הבור מוטלת על בעל החצר, אבל לול"ז י"ל שבאמת התוס' להלן מודים לסברת הרמב"ן לא אומרים שזה חופר וזה מתחייב, וכשאדם בר חיובא הניח אסו"מ של חברו ברה"ר, המניח בוודאי חייב. (כי בציור שהניח אסו"מ ברה"ר לא שייך לשלם על הנזק.)

– וכותבים הגר"א והחזו"א שלפי"ז יש לומר שהתוס' בסוגיין גם הם מודים לרמב"ן, והצד שלהם שבעל הבור חייב הוא משום שהחופר משלם על נזקי החצר.

אבל בפנ"י להלן מ"ט ב' מבואר שטענת התוס' שם שבעל החצר חייב בנזקי הבור, אינה שייכת לחובת התשלומים, אלא זהו ענין נוסף שהחופר צריך לשלם לבעל החצר, אך מ"מ אחריות נזקי הבור מוטלת על בעל החצר. – ולפי הפנ"י דברי התוס' להלן מתאימים עם דברי התוס' לעיל כ"ט א'.

הנמוק"י (להלן מ"ט ב') והטור (בסי ת"י) סוברים בציור של התוס' שבעל החצר חייב, אלא שהם מוסיפים בזה חילוק, שאם טרם נודע לבעל החצר מהבור, שהחופר חייב. (ע"ע בזה לעיל בקטע הראשון שעד"ז חילקו התורי"ד והתורא"ש לעניין שור שחפר בור.) – והנה הנמוק"י והטור באים ליישב בזה את קושיית התוס' להלן מ"ט ב' ד"ה ברה"י, וכותב האמר"מ (כ"ט י"א) שי"ל שהטעם שהתוס' שלא תירצו כן, כי הם סוברים שגם קודם שנודע לבעל החצר מ"מ החופר פטור, מכיון שיש בעלים אחרים לבור, דהיינו בעל החצר.

עוד בעניין ספקם של התוס' לעניין אדם, כותב האמר"מ (כ"ט ט') שבהכרח מדובר לפי התוס' שהבור נחפר סמוך לרה"ר – שהוא הפקיר תחילה את רשותו הסמוכה לבור – כי אם הבור נחפר באמצע רשותו ואח"כ הוא הפקירו, א"כ פשיטא שגם באדם הוא פטור, כי הבור שהאדם חפר לא היה תקלה לגבי שוורים דעלמא,[[59]](#footnote-59) ובהכרח שהספק הוא דוקא כשהבור נחפר סמוך לרה"ר.[[60]](#footnote-60) – אבל לפי רש"י שמדובר בסוגיין שהוא הפקיר אותו ולכך הוא חייב, א"כ פשיטא שגם כשאדם חפרו – בעל הבור חייב, כי מ"מ הוא זה שהפקיר את הבור והעמיד את התקלה. [עד"ז טוען גם הנחל"ד לעיל כ"ט א'.]

# תוס' ד"ה איש.

התוס' לעיל כ"ב א' (ד"ה לאו) כותבים שפשוט לגמרא שיש איזה דרשא לפטור אש דבהמתו, כי ג' אבות נאמרו בשור ולא יותר. – והרשב"א שם כותב שאולי למדים אש מבור, ע"ש.

– ומ"מ רואים שלפי הצד שהוא היה מדין בור – לולא הדרשא הנ"ל, אין הפשט שזה היה מדין בורו של בעל השור, אלא זה היה מדין בור של השור, שבעל השור חייב גם על הבור ששורו חופר. – ועד"ז מבואר בנמוק"י להלן (מ"ח ב') בשם הרא"ה, שמהדין ד"איש בור ולא שור בור" יש ללמוד שהתורה לא חייבה על גרמי דבהמתו, כי התורה מיעטה את היזק הבור דהשור וה"ה שאר הנזיקין.

# הכא כיון דאית ליה להאיך למלוייה ולא קא מלייה כמאן דכרייה דמי.

מבואר בב"ח (בסי' תי"א) שמפקיר נזקיו אחר נפילת אונס הרי זה פטור גם כשהיה לו פנאי לסלקם קודם שהפקירם. – והדברי משפט (שם) חולק וסובר שבאופן שהוא היה יכול לסלקם אחר הנפילה, הרי"ז נחשב כמפקיר נזקיו אחר נפילת פשיעה שהוא חייב.[[61]](#footnote-61)

– האמרי משה (כ"ט י"ז) כותב שנחלקו בזה הראשונים. – דהנה השיטה (לעיל כ"ט א') מביא בשם הריב"א האומר שבאופן זה שהיה לו פנאי לסלק קודם שהפקיר, הריהו חייב גם בנפילת אונס – וזה כשיטת הדברי משפט. – ובאמת כדברי הריב"א כן מבואר בתור"פ (לעיל כ"ט א' ד"ה והתניא, ולהלן מ"ט ב' ד"ה החופר בור).

– והשיטה בסוגיין בשם רבינו ישעיה מעמיד שדברי הריב"א הם מחלוקת רש"י ותוס' בסוגיין לעניין גללים, כי ברש"י נראה שאפילו שהשור הוא שחפר את הבור ובעצם היה צריך לפטרו (ודלא כתוס' בסוף דבריהם שכתבו טעם אחר לחייבו) מ"מ הוא חייב כי היה צריך לסלקו, והתוס' בשם ר"י טוענים שמכיון שהוא לא מתחייב על הנפילה, והוא גם מפקיר, הריהו פטור על נזקי הבור אפילו שהיה לו פנאי לסלק.

– ובפשטות המחלוקת היא כיצד לפרש את דברי הגמ' ד"כיון דאית ליה למלויי וכו' כמאן דכרייה דמי", שהסוברים שהוא חייב באופן האמור (הדברי משפט, וכ"ה ברש"י ובריב"א), לומדים שהפשט שמה שהוא פשע ולא מילא את הבור, הרי פשיעתו נחשבת ככריית בור[[62]](#footnote-62).

– והסוברים שהוא פטור (הב"ח, וכ"ה שיטת התוס') מפרשים שבאמת אין כאן "כורה בור" ואפשר לחייבו רק מצד שהוא "בעל הבור", מכיון שמוטל עליו למלא את הבור והוא לא עשה זאת, כי באמת גם בעל הבור חייב על נזקי בורו כמו כורה הבור (אף שא"א לומר שהוא באמת נחשב "כורה הבור")[[63]](#footnote-63). – ולפי"ז צ"ל שבסוגיין שבעל החצר חייב, מדובר שהבור עדיין ברשותו. (לפי המהלך הנ"ל בדעת התוס' שהבור נחפר סמוך לרה"ר, בוודאי א"ש כי לא מדובר בהפקירו. – ולפי המהלך שהבור נחפר באמצע הרשות ואח"כ בעל החצר הפקיר את הרשות, צ"ל שמ"מ את הבור עצמו הוא לא הפקיר.)

אך ברש"י בסוגיין לעניין הא דשורו חפר בור מבואר לכאורה מהלך חדש (כפי שנתבאר לעיל בשם כמה אחרונים), שה"כאן דכרייה דמי" פירושו שהפקר הבור נחשב נתינת תקלה ברה"ר ממש. – ולפי"ז יוצא שגם לו יצויר שהבור לא היה שלו הוא היה חייב, וכמו מי שמניח אבן ברה"ר, ולכן באמת רש"י לא מפרש מש"א "דהו"ל למלויי" שמכיון הוא בעל הבור לכן הוא אחראי על הנזק – כי באמת הוא חייב גם בלא אחריות זו, – אלא הכוונה היא שלפני שהוא הפקיר את הבור, הוא היה צריך למלאותו כדי שזה לא יהיה מעשה של נתינת תקלה ברה"ר.[[64]](#footnote-64)

– ר' מאיר שמחה (בחידושיו) והאבי עזרי (נזק"מ י"ג י"ט ד"ה אבל) גם מפרשים כן ברש"י, והם מוציאים מזה שלפי רש"י המחייב בבור הוא דוקא המעשה כרייה, ונפק"מ לו יצויר שאדם יפקיר את רשותו סביב מקום מסוים שאותו הוא לא יפקיר, ויבוא שור חברו ויחפור בור באותו מקום שהוא שייר, שבזה בעל הבור יהיה פטור לפי רש"י, מכיון שאין כאן מעשה כרייה.[[65]](#footnote-65)

# ונטנפו כליו של בעל הבית וכו'.

עי' בקטע הקודם, שרבינו ישעיה (בשיטה) מעמיד שלפי רש"י הוא חייב מחמת פשיעתו שהוא לא סילק את הגללים שהיו שלו מתחילה[[66]](#footnote-66), ולפי ר"י מכיון שלבסוף הוא מפקירם הוא לא חייב עליהם.

– והתוס' בסוף מסיקים לדינא כרש"י שהוא חייב על נזקי אדם, אך לאו מטעמיה, אלא מטעם שהו"ל כמפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, שמכיון שדרכו של השור להרביץ גללים לכן הוא נחשב פושע בהכנסת השור לחצר.[[67]](#footnote-67) – הגרנ"ט (בסי' קי"ז) מבאר את התוס' שהוא חייב כדין אסו"מ שהניחם בראש גגו, שמכיון שהדרך שהם הולכים ומזיקים לכן הוא חייב עליהם, שזה נחשב שהוא בעצמו יצר את הבור.

# סתם גללים אפקורי מפקיר להו.

דעת הרמב"ם (נדרים ב' ט"ז, ומובא בשו"ע רע"ג ז') שמדאורייתא צריך שהפקר יהא בפני אדם אחד. [ודלא כפירוש הרא"ש בנדרים מ"ה א' שמדאורייתא מועיל להפקיר בפני עצמו.] – וכותב המחנ"א (זכיה מהפקר סי' א') שמ"מ כאן בגללים רואים שכשאנן סהדי שהוא מפקיר, חל ההפקר גם בלא שיפקיר בפני אחד, ועד"ז כותב הקה"י (שביעית ו' ב', ר"ה י"ב ב'), וכ"כ גם התורת זרעים (דמאי פ"ג) שאמר לו החזו"א, דאומדנא דמוכח הו"ל כמפקיר בפה ובפני כל העולם.

# הזיקו בעל הבית פטור.

לפי התוס' לעיל ל"ב (ד"ה זה) והראב"ד (בחידושים ובהשגתו על הרמב"ם חומ"ז ו' ג') ועוד ראשונים, מדובר שבעה"ב לא ידע כלל שהוא נכנס, ולכך הוא פטור.

– התוס' בסנהדרין ע"ו ב' (בד"ה רוצח) לומדים פשט בפטור זה שהוא משום שבעה"ב נחשב אנוס [וזוהי אחת הראיות שלהם לפטור אדם המזיק באונס], וכ"כ הנמוק"י (עי' בהגהות מא"י), שלסוברים שאדם המזיק באונס פטור, הרי שזהו טעם הפטור. – עוד כותב הנמוק"י שלסוברים שאדם המזיק חייב גם באונס (הרמב"ן בב"מ פ"ב ב') טעם הפטור הוא משום שהנכנס פשע בעצמו (ואחריות הנזק מוטלת עליו ולא על בעה"ב).

אבל דעת הרמב"ם (חומ"ז א' ט"ז, ו' ג', וכפי שמבארים הרהמ"ג והלח"מ שם) שמדובר גם כשבעה"ב ידע שהוא נכנס, אלא שהנזק עצמו היה שלא בכוונה.

– הברכ"ש (בסי' ט"ו) מביא בשם הגר"ח זצ"ל (בתוספת ביאור משלו) שרואים מהרמב"ם שגדר הפטור של רשות המזיק אינו רק שלא מוטל עליו דין שמירה, אלא שאין לו "שם מזיק", כי בעצם עד כמה שהוא ידע שיש ברשותו אדם שנכנס, לכאורה היה צריך לחייבו על מה שהוא הזיקו. – אך מכיון שהלה נכנס שלא ברשות לרשות המזיק, הרי שבעה"ב אינו נחשב "מזיק" על היזק זה, אלא זה נידון כלפיו כדין "הוזקו" שההיזק נעשה ממילא, והנכנס איהו דאזיק אנפשיה. – וכן מדייק הברכ"ש מלשון הרמב"ם (נזק"מ א' ז') לעניין שור שהזיק ברשות המזיק, שהוא פטור כי – "הרי הוא אומר לו אילו לא נכנסת לרשותי לא הגיע לך הזק" – כלומר שאין כאן שם מזיק אלא הניזק אזיק אנפשיה.[[68]](#footnote-68)

# אבל הוה ידע ביה הזיקו בעל הבית חייב וכו' לאזוקי לית לך רשותא.

בתוס' לעיל ל"ב ב' (ד"ה זה) מבואר בפשט הגמ' ד"ידע", שבעה"ב ראהו מתחילה נכנס אבל אח"כ הוא לא שם לב אליו והוא הזיקו בלי כוונה, והתוס' מוכיחים זאת כי בפשטות הציור דה"ידע" הוא דומיא דהציור שהוא לא ידע ממנו שמדובר שהוא הזיק בלי כוונה. וכן דעת הראב"ד (בחידושים ובהשגתו על הרמב"ם). – אבל הרמב"ם הנ"ל (בחומ"ז א' ט"ז, ו' ג') מבאר שהפשט ב"ידע" שהוא הזיק אותו בכוונה, שרק אז הוא חייב.[[69]](#footnote-69)

עוד כותב הראב"ד שיש נפק"מ כשבעה"ב ידע מזה שנכנס – לא רק בציור המדובר בגמ' שבעה"ב הזיקו, אלא גם בציור השני כשבעה"ב הוזק בו, שאם הבעה"ב ידע שהוא נכנס אז הנכנס פטור, כי בעה"ב אזיק אנפשיה, והראב"ד מדמה זאת לגמ' לעיל ד"הוה לה שלא תאכל". – אלא שהראב"ד מסייג זאת, שדין זה הוא דוקא כשבעה"ב ראהו ממש בשעה שהוזק, אך אם בעה"ב ידע רק שהלה נכנס ואח"כ הבעה"ב בפשיעתו הוזק בנכנס זה, מ"מ הנכנס חייב. (והראב"ד מדגיש שזה לא כמו הדין דידע באופן שבעה"ב הזיקו שבעה"ב חייב, שדין זה הוא גם כשהוא ידע בכניסתו אף שבשעת ההיזק הוא לא ראהו.)

– הטור (בסי' שע"ח ותכ"א) גם כותב בשם הרמ"ה קרוב לדברי הראב"ד – שאם בעה"ב יודע שהלה נכנס, והוא ניזק מהנכנס, שהלה פטור, כי בעה"ב איהו דאזיק אנפשיה. – אלא שמשמע בטור – וכן לומדים בדבריו האחרונים (הב"ח, הסמ"ע בסק"ז והתור"ח) – שגם בדין זה די בכך שבעה"ב ראהו כשהוא נכנס, אפילו שהוא לא ראהו בשעה שהוא הוזק, כי גם בכה"ג אנו אומרים דאיהו אזיק אנפשיה, ודלא כראב"ד.

# שניהם ברשות או שניהם שלא ברשות וכו'.

דעת רש"י ותוס' והראב"ד (בחידושיו, וכן בהשגות על הרמב"ם חומ"ז ו' ג' כפי שביארו האבהא"ז שם) שבין בהזיקו ובין בהוזקו מדובר שההיזק היה שלא בכוונה, ושהם לא ידעו איש מרעהו.[[70]](#footnote-70)

והנה הטעם שבהזיקו זה את זה הם חייבים הוא בפשטות משום שאדם מועד לעולם, וכפי שכתב הרא"ה (בשיטה) שהמזיק הוא פושע, והטעם לפטור בהוזקו זה בזה הוא משום שכל אחד גרם לעצמו את החבלה הזו. – כך מפרשים תוס' הנ"ל והראב"ד, וכפי שכתב הרא"ה (שם) שבהוזק רק הניזק פושע כי איבעי ליה לעיוני ומיזל.[[71]](#footnote-71)

– נחלקו הראשונים בביאור מש"א "הזיקו זה את זה חייבים". – לפי רש"י ותוס' (לעיל ל"ב א' ד"ה שנים) הכוונה שהזיקו בידיים, ומה שאמרה המשנה לעיל ל"ב א' שהם פטורים בהזיקו ברשות, הכוונה שהם הוזקו שלא בידיים. – אך הראב"ד (בחידושיו) והרמ"ה (בטור בסי' שע"ח) מפרשים שגם כשהם הזיקו זה את זה הם פטורים וכמבואר במשנה לעיל – מכיון ששניהם עשו מעשה היזק, [והראב"ד מוסיף לבאר שגם בזה שייך הטעם הנ"ל שכל אחד הביא את עצמו לנזק[[72]](#footnote-72),] ומש"א בסוגיין שהם חייבים, הכוונה היא בשני ציורים נפרדים, או שזה הזיק את זה, או שזה הזיק את זה, שזה שהזיק חייב כי איבעי ליה לעיוני ומיזל.

מובא בשם הגרי"ז זצ"ל (בחידושי הגר"ח על הש"ס) ששאלו אותו מדוע כששניהם לא ברשות והוזקו זה בזה הם פטורים, הרי זה "שלא ברשות". – והוא השיב, שמה שהחיוב ד"אדם מועד לעולם" עניינו מדין שמירה שהאדם צריך לשמור את עצמו, וכלשון הגמ' לעיל ד' א' "אדם שמירת גופו עליו". – והיות וגם השני הוא שלא ברשות, לכך אין כאן כ"כ דין שמירה עליו כלפי השני שיהא דין דאדם מועד לעולם.

# תוס' ד"ה שניהם.

עי' לעיל בביאור דברי הגמ' לשיטת התוס'.

ר"א מגרמישא (בשיטה) מקשה על תוס' מדוע כשזה ברשות וזה שלא ברשות הוא פטור כי לא הו"ל לאסוקי אדעתיה בהאי, ולא נאמר דהו"ל לאסוקי אדעתיה שמא נתנו לו רשות.[[73]](#footnote-73) – ומבאר ר"א מגרמישא: "דלעולם לאו פשיעה הוי אפילו כשנכנס חבירו כמו כן ברשות אלא משום דאדם מועד לעולם", עכ"ל.

– ודבריו צ"ב, מאי נפק"מ אם הטעם לחייבו משום דהו"ל לאסוקי אדעתיה הוא משום שהוא "פושע" או משום ש"אדם מועד לעולם". – עוד צ"ב, איך מתפרשים לפי"ז דברי התוס' דהאי לא הו"ל לאסוקי אדעתיה בהאי, והרי ר"א מגרמישא טוען בקושייתו שהו"ל לאסוקי אדעתיה גם בהאי שמא נתנו לו רשות, והיכן הוא חזר בו מזה בתירוצו.

– ולכאורה מזה ראייה לדברי הגרי"ז הנ"ל (בקטע הקודם), שכוונת ר"א מגרמישא היא שאם הסברא דהו"ל לאסוקי אדעתיה היתה טעם שלכך הוא נחשב מזיק ממש, א"כ גם כשהלה נכנס שלא ברשות הוא היה חייב. – אבל באמת כל הטעם בהו"ל לאסוקי אדעתיה הוא רק לחייבו מדין "אדם מועד לעולם", שעניינו כפי שאומר הגרי"ז שיש לאדם דין שמירה על עצמו שלא להזיק, ודין שמירה זה הוא רק כלפי מי שגם הוא נכנס ברשות, אך לא כלפי מי שנכנס שלא ברשות.[[74]](#footnote-74)

– ולפי"ז מתפרשים דברי התוס' דהאי הו"ל לאסוקי אדעתיה בהאי והאי לא הו"ל לאסוקי אדעתיה בהאי, שהכוונה היא כלפי דין שמירת גופו דאדם, שבעצם זה שברשות לא מוטלת עליו חובת שמירת גופו כלפי זה שלא ברשות שלא אמור להימצא שם, והגם שהוא אינו יודע האם האחר שנמצא באותה רשות קיבל רשות או לא, אך מ"מ דין שמירת גופו ד"אדם מועד לעולם" אין כאן.

# נפל לבור והבאיש מימיו חייב.

האחרונים מתקשים שמבואר בגמ' להלן נ"ב ב' ששור פיקח שנפל לבור – בעל הבור פטור. – הסמ"ע (שצ"ח ג') בא ליישב זאת (כך פירשוהו האחרונים דלהלן) והוא כותב שבאמת זהו נזק משונה ובתם הוא חייב רק ח"נ. – הט"ז (שם בסע' ד') והאבהא"ז (נזק"מ ג' י"א) טוענים על הסמ"ע, שעד כמה שנפילת שור פיקח לבור נחשבת אונס, א"כ שייפטר בעל השור לגמרי.

– החזו"א (ב"ק י"ב ז' ד"ה יש) גם מתקשה בזה, והוא מפרש שהסמ"ע התכוון שמדובר שהשור הפיל את עצמו לבור ולכן זה נחשב נזק משונה. – אבל החזו"א טוען על הסמ"ע שלא משמע כלל שמדובר בכה"ג, כי מדובר שהשור מת – ולכך אמרו שהבאיש מריחו – ואין דרך השור להפיל את עצמו למות, אלא ודאי שמדובר שהוא נכשל, והוא כותב שכן היא סתימת הרמב"ם והשו"ע.

– ומ"מ הט"ז והחזו"א והאבהא"ז חולקים וסוברים שהוא חייב נ"ש כי זה אורחיה. (ע"ש בביאורם של הט"ז והאבהא"ז מה זה שונה משור פיקח.) – החזו"א מבאר שמה שבשור פיקח בעל הבור פטור, זה משום שיש חילוק בין אם השור הוזק לבין אם הוא הזיק, כי מצד אחד אורחיה להיזהר לא ליפול לבור, ולכן כשהשור הוזק אנו אומרים דהו"ל כאילו הוא הביא על עצמו את הנזק, אבל מאידך גיסא יש שכיחות שהשור נופל לבור, ולכן בעליו חייב על מה שהוא הזיק בזה.

# הוי שור בור ומים כלים וכו'.

מבואר בסוגיין שהבאשת המים ע"י השור היא היזק דבור – אפילו שצורת ההיזק היא שההבאשה הולכת ומזיקה. [עי' בזה בהערה.[[75]](#footnote-75)]

# לא שנו אלא שהבאיש מגופו אבל הבאיש מריחו פטור מאי טעמא גרמא בעלמא הוא.

התורי"ד מפרש שההבאשה מגופו היא בשעת הנפילה מחמת הלכלוך והזיעה שהיו עליו, שזה נחשב היזק של ממונו, ואילו ההבאשה מריחו זה מהסירחון של הנבלה שנעשה רק לאחר נפילה, ולכך זה רק גרמא.

– והראב"ד מפרש שהבאיש מגופו זה בין בהבאיש מחמת הלכלוך שעליו, ובין אם אחר הנפילה נבקע כריסו והתלכלכו המים, ואילו בהבאיש מריחו פטור כי זה רק גרמא בעלמא. [אולי כוונתו שאם ההיזק הוא מגוף השור זה נחשב היזק ממש של ממונו, אבל בהיזק של ריח שאין בו ממש, מייחסים את ההיזק לגוף השור שהוא גרם להיזק ע"י הריח, ולכן זה רק בגדר גרמא.][[76]](#footnote-76)

הרא"ה (בשיטה) כותב שמ"מ באופן שבעל השור יפיל את השור לבור, הוא באמת יתחייב מדינא דגרמי, כי זה ייחשב נזק שלו שהוא מפסיד את המים. [וזה מתאים עם דבריו המובאים להלן שמצד גדרי גרמא זה נחשב גרמי היזק הריחא, ורק שהתורה לא חייבה על גרמי דבהמתו, אך כשזה גרמי שלו שפיר יש לחייבו.]

# אבל הבאיש מריחו פטור מאי טעמא גרמא בעלמא.

הרמב"ן (בדינא דגרמי, ד"ה נפל) והנמוק"י מקשים מדוע זה נחשב גרמא ולא גרמי. – והם כותבים שלכן הרי"ף לא הביא את המימרא הזו בהלכותיו, משום שהוא לומד דרבא לטעמיה לעיל כ"ו ב' (ע"ש בתוס' ד"ה קדם) הסובר שלא דנים דד"ג, אבל להלכה באמת חייב.

– עוד מיישבים הרמב"ן והנמוק"י (כן מביא הנמוק"י בשם הרא"ה בשם רבו, שהוא הרמב"ן. – ש"ך שפ"ו ה'.) שדנים דד"ג רק בנזקי עצמו ולא בנזקי בהמתו, כי התורה לא חייבתו בגרמת שורו. – ולשון הנמוק"י בהביאו תירוץ זה היא – "שלא חייבה תורה על הכשר נזקי בהמה כדכתיב איש בור ולא שור בור, וה"ה לשאר נזקין", עכ"ל.[[77]](#footnote-77)

הרמב"ן כותב שלפי סברא זו יוצא שאם שורו הדליק אש ושרף את שטרותיו של חברו או קרען או מחקן, הריהו פטור, כי זה גרמי דשורו. – והרמב"ן מסיים על כך – "ומסתברא דחייב ושאני גרמא דריחא דממילא אתיא, מהך דהכא דמעשה שורו הוא אף על פי שהפסד הוא גרמא", עכ"ל.

– נחלקו האחרונים בכוונת הרמב"ן בסוף דבריו. – הש"ך (שפ"ו ה') והקצוה"ח (שפ"ו ח') לומדים שהרמב"ן מתכוון לחזור בו שבאמת חייב בגרמי דבהמתו, ובסוגיין זה לא גרמי מטעם אחר – ש"ריחא ממילא אתיא".[[78]](#footnote-78) [[79]](#footnote-79)[לכאורה לפי"ז ביאור סברת הרמב"ן הוא שלא שייך לחייב מדין שו"ר היזק כזה שמגיע מהבהמה רק באופן של "ממילא", כי אין כאן את צורת ההיזק דשו"ר.]

– אבל הפנ"י (לעיל י"ב ב') מביא בפשיטות בשם הרמב"ן שבגרמי דבהמתו הוא פטור. – עי' בהערה בביאור שיטתו.[[80]](#footnote-80)

# במועד ליפול על בני אדם בבורות עסקינן וכו' דחזא ירוקא ונפל.

נחלקו רש"י בסוגיין ור"ת בתוס' לעיל מ"ד א' (בד"ה הכא) בביאור השו"ט בגמ', וכן ביישוב הסתירה בדברי רב – מדוע כאן יש כופר ובציור דנתחכך בכותל לעיל אין כופר.

– רש"י מפרש שהקושיא "אי הכי בר קטלא הוא" הוא פירושה, איך הוא הגיע למצב של מועדות, והלא הוא כבר נתחייב קטלא מתחילה. (וכאן לא שייכים התירוצים של הגמ' לעיל מ"א א'.) – ועל כך התירוץ הוא "דחזא ירוקא ונפל", ומדובר בעשב על פי הבור והשור בא לאוכלו ונפל לבור, שזה שלא בכוונה, ושלא בכוונה אין דין מיתה לשור, וההעדאה המחייבת את הכופר היא לדין שן[[81]](#footnote-81), כי בג' פעמים הראשונות זה עדיין היה משונה.

– ולשיטת רש"י, יישוב הסתירה בדעת רב הוא שלעיל בנתחכך בכותל, מדובר שבג' פעמים הראשונות היה זה בכוונה להזיק והשור הועד לכך, אלא שהוא ערק לאגמא, ובפעם הרביעית זה היה שלא בכוונה, ואומרים שזוהי קרן מועדת ביחס להיזק זה, מכיון שבעצם זהו נזק משונה וע"י ההעדאה להפיל בכוונה להזיק הוא נעשה מועד לכך, ומ"מ הוא פטור מסקילה מצד הפעם הרביעית כי היה זה שלא בכוונה, ובקרן מועדת לפי רב שייכת כאן הגזה"כ שאם אין סקילה אין כופר. – משא"כ בסוגיין שזה נחשב היזק של שן, שבזה הוא חייב כופר גם לפי רב. (כך מעמיד החזו"א (בב"ק י"ב ו').)

וכותב החזו"א (ב"ק י"א ד', י"ב ח') שמש"כ התוס' בסוגיין בדעת רש"י שבפעמים הראשונות ל"צ שייפול על בני אדם, זה רק באופן האמור בסוגיין שהוא עושה זאת להנאתו, ורק שמתחילה זה היה משונה, וההעדאה היא כדי שזה ישוב להיות שן כי זה אורחיה.[[82]](#footnote-82) – משא"כ באופן שהיתה כוונתו להזיק ובאים ליצור דין דקרן מועדת, שזה בוודאי רק כשהוא נפל על בני אדם, וככל דיני העדאה דקרן. (ע"ע בתוס' לעיל כ"ד ב' ד"ה במכירין, ששור אינו נעשה מועד אלא בנגיחה המחייבת.)

– עד כאן נתבארה שיטת רש"י בסוגיא. – ושיטת ר"ת היא שההעדאה ליפול על בני אדם בבורות עניינה שהשור עושה כן בכוונה ליהנות ולא בכוונה להזיק, אך השור יודע שהוא הורג בכך בני אדם, והעדאה זו היא מתחילתו מכיון שזה אורחיה, והמקשן לא הבין את דברי רב והוא חשב שמדובר שהשור התכוון להזיק (– כך מבאר תור"פ לעיל), ולכן הוא הקשה שא"כ בוודאי הוא חייב קטלא, ובמשנה משמע שיש רק חיוב כופר ולא סקילה, ועל כך התירוץ דחזא ירוקא ונפל, כלומר שהוא ראה עשב בתוך הבור והוא הפיל את עצמו לבור כדי להגיע לעשב, ואין בזה דין סקילה מכיון שהוא מתכוון להנאתו[[83]](#footnote-83).

– ולפי ר"ת יישוב הסתירה בדעת רב הוא, שלעולם אין הבדל בעצם בין נתחכך בכותל לבין חזא ירוקא, אלא בשניהם זה תלוי האם השור ידע שהוא הורג את האדם או לא, שבסוגיין מדובר שהשור יודע שהוא הורג בזה ולכן יש כופר, ולעיל מדובר שהשור העושה להנאתו לא יודע שהוא הורג בזה בני אדם, ובזה אין כופר.

– ומ"מ בין לרש"י ובין לר"ת אין דין סקילה בנזק של שו"ר כשהשור לא נתכוון להרוג. – אבל התוס' לעיל שם חולקים על כך ונוקטים שיש לשור להתחייב סקילה כשהוא יודע שהוא הורג אפילו שהוא לא נתכוון להזיק, ולכך הם מביאים גירסא אחרת בסוגיות, ע"ש.

# תוס' ד"ה דחזא.

התוס' מתקשים במהלך של רש"י, וכוונתם להוכיח את המהלך של ר"ת (המובא בקטע הנ"ל), שלפיו ל"ק קושיות אלה. (כך מפרש החזו"א (ב"ק י"ב ו') את התוס', וכ"נ במהרש"ל.)

– ומש"כ התוס' ש"זהו דוחק דחשיב משונה מה שעושה להנאתו לאכול ירוקא או להתחכך", מפרש המהרש"ל שמכיון שהוא עושה להנאתו יש לדונו כשן וממילא היא מועדת מתחילתה וכשיטת ר"ת. – ובחזו"א (שם) נראה שהוא מפרש שהתוס' מתקשים מסברא בפירש"י כיצד תיתכן העדאה שתשנה את דינו מקרן לשן.

# תוס' ד"ה ושמואל.

התוס' אומרים שצ"ע אם לפסוק כשמואל בדיני, כי יש הוכחות בסוגיא דקי"ל כרבנן, ונראה שכך היא מסקנת התוס', וכ"ה בפסקי תוס'. – הרא"ה (בשיטה) מביא מקור נוסף שדעת רבא לפסוק כרבנן, מזה שרבא תירץ בסוגיין דכולה רבנן היא ואיידי דנסיב רישא שמרו תנא סיפא ואני אשמרנו, והוא לא אמר להפך, שכולה רבי היא ואיידי דנסיב סיפא ואני אשמרנו נסיב רישא שמרו.

– אך דעת הרי"ף והרמב"ם (נזק"מ ג' י"ג, ז' ד') לפסוק כרבי, וכ"ה בתוס' בב"מ מ"ט א' (ד"ה כל) באחד התירוצים. (וע"ע בזה בטוש"ע שצ"ח ה'.) – ביישוב קושיית התוס' על שיטה זו מדברי רבא בעמ' א', כותבים התור"פ והנמוק"י שרבא רצה לנקוט ציור שהוא כדברי הכל (הנמוק"י מוסיף ש"מילתא דפשיטא נקט"), וע"ע ברא"ש מש"כ בזה. – וביישוב קושיית התוס' שבכולה סוגיין רבא דיבר על רבנן, כותב תור"פ שרבא מפרש מילתייהו דרבנן.

ע"ע במהרש"א מש"כ על דברי התוס', וע"ע בזה בדף מס' 8 על התוס' ד"ה אימא.

# רבא אמר כולה רבנן היא.

עי' בקטע הקודם מש"כ הרא"ה להוכיח מזה.

# לא אמר ליה שמרו אקנויי אקני ליה מקום בחצר והויא ליה חצר השותפין וכו'.

מדברי הגמ' הללו מוכיחים המחנ"א (שכירות סי' א', והובא בנתיה"מ קצ"ב ו') והמהרי"ט אלגאזי (בכורות פ"ב אות כ"ב) שקניין שהוא רק עבור שימוש בקרקע יכול לחול ע"י עצם ההשתמשות, ובזה כל הראשונים מודים לרמב"ם (מכירה א' ט"ו-ט"ז) הסובר בעלמא שאכילת פירות נחשבת חזקה. [והמחנ"א בא לחלוק בזה על המהרי"ט (א' ס"ה) הנוקט לא כך.][[84]](#footnote-84)

# שור שנגח את השפחה וכו' משלם דמי ולדות וכו' חמרתא מעברתא בעלמא הוא דאזיק.

ר' מאיר שמחה בחידושיו, והברכ"ש (בסי' כ"ו, וע"ע בחידושי ר' ברוך בער ח"ג סי' ט"ו) דנים מה הדין לרב פפא כשהוא הרג את השפחה שהוא משלם לבעלים קנס דשלשים שקלים, האם הוא גם משלם את דמי הוולדות או שזה כלול בשלשים שקלים. – ושניהם מדייקים את לשון הרמב"ם (נזק"מ י"א ד'-ה') הכותב: "נגח שפחה ויצאו ילדיה משלם דמי ולדות, שזה כמי שנגח חמור מעוברת וכו' ואם המית את השפחה משלם הכופר הקצוב בתורה בלבד", עכ"ל. – ומבואר שכשהוא הרג את השפחה הוא משלם רק את השלשים שקלים, והדמי וולדות כלולים בזה. – ר' מאיר שמחה כותב שהרמב"ם הולך בזה לשיטתו שהוא פוסק שעובר ירך אמו.[[85]](#footnote-85) [[86]](#footnote-86)

– וגם בדברי תלמיד ר"ת מבואר שבהמית את השפחה הוא פטור מדמי הוולדות, והוא כותב שהגם שהגמ' מדמה זאת לחמרתא מעברתא, ובחמרתא מעברתא ממש הוא משלם גם את דמי החמרתא וגם את דמי העובר, מ"מ כאן לא חילק הכתוב ואמר שמ"מ הוא משלם ל' שקלים, ותלמיד ר"ת מסיים דבריו "שהולדות הן כגופה". – ובפשטות כוונתו שעובר ירך אמו (כדברי ר' מאיר שמחה) – וכפי שהוא מסיק בדבריו לעיל מ"ז א' בנדון זה.

# תוס' ד"ה חמרתא.

הברכ"ש (בסי' כ"ו, וע"ע בחידושי ר' ברוך בער ח"ג סי' ט"ו) מבאר שהדרשא ד"אנשים ולא שוורים" (לעיל מ"ב א', ועד"ז הדרשא ד"נקי מדמי וולדות" המובאת בגמ' שם) ממעטת דמי וולדות רק מדין הפרשה המחודשת של דמי וולדות באדם, אבל בשפחה המחייב הוא מצד חיוב נזיקין רגיל, ובזה לא נאמר המיעוט הנ"ל.

– והוא מבאר שהתוס' בקושייתם סברו שהטעם של רב פפא הוא, שמחמת דין העבדות, השפחה נידונת ממש כשורו וחמורו לגבי עצמה כשם שהיא נחשבת כבהמה לעניין יחס, ולכן המחייב על הדמי וולדות שלה הוא רק מפרשת נזיקין והוא לא שייך לפרשה דדמי וולדות שנאמרה במי שנחשב כאדם לעניין זה, וממילא היא לא שייכת כלל למיעוט דאנשים ולא שוורים. – ועל כך מקשים התוס' שא"כ נאמר גם לעניין בור שיש לעבד ושפחה דין של בהמתו.

– ובתירוץ התוס' מבאר הברכ"ש בשם הגר"ח, שבאמת אין הפשט שהשפחה נידונת גם ביחס לעצמה כבהמה לעניין עצם הדין דדמי וולדות, אלא שמכיון שהאדון הוא התובע על הדמי וולדות כי הם שייכים לו, עצם מה שהתביעה היא שלו, הרי"ז מגדיר זאת כתביעת ממון של נזיקין, כי כלפי האדון זו תביעה כשורו וחמורו, ולכן דוקא בדמי וולדות אנו אומרים שזה נחשב תביעת נזיקין[[87]](#footnote-87), אבל לעניין בור הם מתמעטים שפיר מהמיעוט ד"שור ולא אדם", כי עבד ושפחה מצד עצמם נידונים כאדם, ובבור התביעה היא על מיתת האדם ולא על היזק ממונו.[[88]](#footnote-88)

הרשב"א גם מקשה את קושיית התוס', ובתירוצו הראשון הוא כותב ע"ד התוס', ולאחר מכן הוא כותב תירוץ נוסף שבבור יש מיעוט נוסף ד"ומת יהיה לו" – יצאו עבד ושפחה שטבלו שאסורים בהנאה, וגם עבד ושפחה שלא טבלו שמתו המותרים בהנאה מתמעטים מהדרשא ד"שור ולא אדם", מכיון שישראל גמור ועבד ושפחה שטבלו כבר נתמעטו מקרא ד"והמת יהיה לו". (ודבריו מיוסדים על התוס' לעיל י' א' ד"ה שהשור בסוף דבריהם, ע"ש.[[89]](#footnote-89))

– וכותב הברכ"ש (שם) שהרשב"א בתירוץ זה לומד כהבנת התוס' בקושייתם שהעבד נידון כבהמתו לעניין זה, ואין זה רק מצד תביעת האדון, ולכן הוא הוצרך לתירוץ זה.

הרא"ש כותב תירוץ נוסף על קושיית התוס', שמכיון שעבד הוא כחמרתא מעברתא שאין לו יחס וכנאמר "שבו לכם פה עם החמור", לכך הוא לא בכלל הפרשה דדמי וולדות שנאמר רק בוולדות המתייחסים אחרי האב, וגם המיעוט דשוורים לא נאמר כלפיו.[[90]](#footnote-90) [[91]](#footnote-91)

המשך חכמה (בפרשת משפטים, שמות כ"א ל"ג) מתרץ את קושיית התוס', שיסוד הדין דשור ולא אדם הוא עניין מושכל, שלאדם יש דעת להיזהר לא להיכשל בבור, ומשום כך פטרה התורה בכל אדם גם כשאין לו דעת, כי מ"מ הוא הוא "מין בן דעת" כמבואר בגמ' להלן נ"ד ב'. – ולכך גם בעבד הוא פטור, כי גם לעבר יש דעת. – משא"כ בדמי וולדות שיש קולא מגזה"כ שבשוורים אין דין של דמי וולדות, בזה שפיר מחלקים שבעבד הוא חייב.

# דמי ולדות שבח ולדות מיבעי ליה וכו'.

עי' בזה בתוס' לעיל מ"ז א' (בד"ה וכן), ובמה שנתבאר בזה בדף מס' 7.

# לעולם אינו חייב עד שיכנה כנגד בית ההריון.

הרא"ה (בשיטה) כותב שרבנן לא חולקים על דין זה, ואף שאין להם מקור על כך י"ל דגמרא גמירי להו, שהרי רואים שגם ראב"י לא הביא על כך מקור.

# אמר רבה וכו' לאחר מיתת הגר זכיא לה איהי וכו' א"ר חסדא וכו' אטו ולדות צררי נינהו וכו'.

הברכ"ש (בסי' כ"ט) כותב לבאר את מחלוקת רבה ורב חסדא, שרבה סובר שהתורה נתנה דין בגוף הוולדות שיש להם דין בעלות לגבי נזיקין, ואין זה תלוי בזכיית הבעל, ולכן גם האישה יכולה לזכות בזה. [ובדעת הרמב"ם הוא מבאר טעם אחר ברבה, וכמבואר להלן.]

– ובדעת רב חסדא מעתיק הברכ"ש את האו"ז (בב"ק סי' ר"מ) הכותב בזה"ל: "איתיה לבעל זכו להו רחמנא, ליתיה לבעל לא זכו להו רחמנא דחיוב אתי ליה בשעת חבלה והרי אין לו תובעין", עכ"ל. – ומבאר הברכ"ש שאין הפשט שנתחדש שיש כאן בעלות לעניין נזיקין, אלא דין זה תלוי בבעל בשעת החבלה, שבשעת החבלה התורה מזכה אותם לבעל, ולכן כשאין בעל הו"ל כממון שאין לו תובעים.

שיטת רש"י (בד"ה איתיה[[92]](#footnote-92)) התוס' והרא"ש והראב"ד בהשגות, שכשחבל לאחר מיתת אדם שיש לו יורשים – היורשים זוכים בדמי וולדות גם לרב חסדא. – ואילו דעת הרמב"ם (חומ"ז ד' ב') שבכה"ג אין היורשים זוכים בדמי וולדות – אלא האישה זוכה בהם כרבה.

– הברכ"ש (בסי' כ"ט) מבאר את מחלוקת הראשונים כהמשך לדבריו הנ"ל, שלפי תוס' גם לרב חסדא היורשים זוכים בדמי וולדות, אפילו שאין כאן בעלות על הדמי וולדות מלפני החבלה, כי הירושה היא על עצם הדין שיש לבעל שבשעת החבלה הוא זוכה בוולדות, כי בזה אין לנו מיעוט שאין ירושה על זכות זו.

– ובדעת הרמב"ם שאין היורשים זוכים בדמי וולדות, לומד הברכ"ש כפי הפשטות שרואים לפי רב חסדא, שהתורה לא נתנה בעלות על הדמי וולדות, אלא רק בשעת החבלה מתחדשת הזכייה של הבעל בהם. – ומוסיף הברכ"ש לבאר שלפי הרמב"ם כך זה גם לרבה, אף שלכאורה לפי רבה יש כאן בעלות, כי אל"כ מדוע שהיא תזכה בדמי הוולדות. – אלא שבאמת אין זה הגדר לרבה לפי הרמב"ם, והברכ"ש מביא בזה את הסמ"ע (תכ"ג ה') – ומקורו בכס"מ ובב"י – שטעמו של רבה לפי הרמב"ם הוא מדכתיב "ויצאו ילדיה" ולא כתוב 'הילדים', שיש ללמוד מזה שיש זכות מיוחדת לאישה בוולדות, ובהכרח שמדובר באופן האמור שאין הבעל זוכה. – ולפי"ז באמת גם לרבה זוהי זכות המתחדשת בשעת החבלה.[[93]](#footnote-93)

# אמרי משבח ולדות לישמע דמי ולדות.

הברכ"ש (בסי' כ"ט אות ב') מקשה מה הדמיון מדמי וולדות לשבח וולדות, והלא לכאורה דמי וולדות אינן צררי כפי שטוען ר"ח, אלא זהו חידוש מיוחד שהבעל זוכה בהם ולא האישה, משא"כ שבח וולדות שהאישה זוכה בהם כי לכאורה זהו דין רגיל של חבלה ושל ראשי אברים. – ומזה הוא מוכיח שגם דין שבח וולדות אינו מדין חבלה הוא דין מחודש של זכיית הבעל כמו דמי וולדות, ולכן לר"ח גם זה נחשב צררי כמו דמי וולדות.

# שבח ולדות דשייכא ידה בגוייהו זכיא בהו בכולהו וכו'.

ידוע ספיקו של השער משפט (ער"ה א') בגר שמת והיה לו שותפות עם ישראל בבית או בשדה ובא אחר והחזיק בזה, האם האחר זכה בחלקו של הגר, או שנאמר שכשהוא מת, מיד זכה הישראל בחלקו של הגר מכח החלק שיש לו.[[94]](#footnote-94) – וכותב השעמ"ש שמה שהביא אותו לספק זה הוא דברי הגמ' בסוגיין, שרואים שאפילו שלרב חסדא השבח וולדות נחשב צררי וא"א לזכות בהם מההפקר, מ"מ האישה זוכה בהם מכח החלק שלה, וא"כ נאמר כך גם לעניין שדה משותפת.

– אלא שהוא כותב שיש לדחוק ולחלק שהגם שלפי ר"ח לא שייך זכייה בשבח וולדות, מ"מ מכיון שהם תחת יד האישה לגמרי וגם יש לה חלק בהם, לכן היא זוכה בהם, משא"כ בשדה משותפת שאינה תחת יד הישראל. – והוא מסיק שצ"ע לדינא.

# המחזיק בשטרותיו של גר מהו.

רש"י מפרש שמדובר בשטרי חוב שהגר הלווה לישראל. – ר"א מגרמישא (בשיטה) מקשה על רש"י שבגמ' משמע שאם הוא היה מחזיק בקרקע הוא היה זוכה בה, אבל בקרקע המשועבדת לחוב בוודאי א"א לזכות, כי משמת הגר פקע שעבודיה כמבואר בהמשך הסוגיא. – וכן מקשים הלח"מ (זכיה א' ט', והוא מבאר שלכך הרמב"ם לא פירש כרש"י) והגידולי תרומה (בשער מ"ט חלק י"ח. – כך הוא מפרש את התרומות שם, שמה"ט אינו מפרש כרש"י). – הלח"מ כותב שיש לדחוק ולפרש לפי רש"י מש"א "בארעא הא לא אחזיק", שהכוונה שגם אם הוא יחזיק להדיא זה לא יועיל, כי פקע שעבודיה.

– הש"ך (ער"ה ד', וכך הוא מפרש את טענת התרומות, ודלא כגידו"ת הנ"ל) מקשה עוד על רש"י, שבסתמא לא מדובר בעם הארץ שאינו יודע שבמות הגר פקע השעבוד, וא"כ פשיטא שהוא התכוון לזכות בשטרות כדי לצור על פי צלוחיתו, ואין מקום להסתפק בזה.

הרמב"ם (זכיה א' ט'), ר"א מגרמישא והתרומות בשם הר"ר יהודה ברצלוני, מפרשים את הגמ' שמדובר בשטרי מכר של קרקעות שהגר קנה, שהמחזיק בשטר מעוניין לזכות עי"ז בקרקע.

בטעם שרש"י לא פירש את הגמ' בשטרי מכר, מצינו כמה דרכים באחרונים:

– הגידו"ת כותב שרש"י לא היה ניחא ליה לפרש שמדובר בשטר מכר, כי סתם שטר הוא שטר הלוואה, ואם היה מדובר בשטר מכר, רב ייבא היה אומר "שטר מכר". – ונראה שדעת הגידו"ת שבעצם הספק לרש"י שייך גם בשטרי מכר, ורק שבפשט הגמ' לא היה נראה לו לפרש כן.

– וכן נוקט היש"ש שרש"י מודה שהספק שייך גם בשטרי מכר, והוא כותב שני הסברים מדוע מ"מ רש"י פירש בשטרי הלוואה, או שזה לרבותא שלא תאמר שמכיון שזה רק שעבוד בעלמא א"כ בוודאי דעתו לקנות רק את הנייר, או שזה אורחא דמילתא, כי אם זה בשטרי מכר, למה לו להחזיק בשטר שיחזיק בקרקע עצמה.

– אבל המרומי שדה כותב שלפי רש"י בשטרי מכר הוא בוודאי זוכה בשטר, כי גם אם נאמר שכוונתו להחזיק בשטר כדי לזכות בקרקע, אבל מ"מ הוא התכוון לקנות את השטר וא"כ מדוע שלא יזכה בו, וכל הספק הוא רק בשטרי הלוואה ששטר זה יחזור ללווה, ולכן אומרים דשמא אין דעתו על השטר. – גם הדבר אברהם (א' י"ט ז') לומד ברש"י שבשטרי מכר הוא בוודאי זכה בשטר, והוא כותב בזה טעם אחר ע"ש.[[95]](#footnote-95)

# ושטרא נמי לא קנה.

הרשב"א כותב שהמחזיק בקרקע קונה את השטר בכל מקום שהוא, והוא מוציא את השטר מיד המחזיק בו, כי שטר "אפסרא דארעא". (כמבואר בגמ' בקידושין כ"ז א'. – ומ"מ רואים ברשב"א שמדובר בשטר מכר, שרק בזה שייך לומר אפסרא דארעא.)[[96]](#footnote-96)

# משכונו של ישראל ביד גר ומת הגר ובא ישראל אחר והחזיק בו מוציאין אותו מידו וכו'.

הרא"ה (בשיטה) כותב שגם כשהישראל אחר החזיק במשכון בחיי הגר מוציאים אותו מידו, כי הפקעת השעבוד של מי שעיקר המשכון שלו – קודמת לזכייתם של אחרים. – והמאירי מסתפק בזה ע"ש. (וע"ע בזה בקצוה"ח ע"ב ל"ז).

# תוס' ד"ה משכונו.

דעת התוס' ועוד ראשונים שגם במשכנו שלא בשעת הלוואתו מוציאים אותו מידו. – ומבואר עוד בראב"ד וברשב"א שגם אם בע"ח קונה משכון להתחייב באונסים[[97]](#footnote-97) מ"מ מוציאים אותו מידו, מכיון שסוף סוף יש כאן רק שעבוד שהרי אפשר לסלקו בזוזי, ובמות הגר פקע השעבוד.

– אך המהר"ם מרוטנבורג בתשובה (בדפוס קרימונה סי' ע"ד, ומובא במחנ"א זכיה מהפקר סי' ט') מביא בשם ר"ת שבאמת מדובר דוקא במשכון בשעת ההלוואה, אבל שלא בשעת ההלוואה מכיון שהוא קונה את המשכון מדר' יצחק, אין מוציאים מידו. – וכותב המחנ"א (שם) שמוכח שהוא לומד שבע"ח קונה משכון קנין גמור. (וכן דעת הש"ך (ער"ה ז'), עפ"י שיטתו הידועה (בסי' ע"ב סק"ט) לפסוק שבע"ח קונה משכון לגמרי.)

# זה קנה כנגד מעותיו וזה קנה את השאר.

היש"ש (בסי' כ') טוען בפשיטות שהישראל שהחזיק יכול לסלק את המלווה בזוזי כנגד מעותיו. – כלומר שלמלווה יש זכייה במשכון רק בגדר של החזקה במשכון שאפשר לסלקו בזוזי, ולכן יש אפשרות לאחר לזכות בגוף המשכון ולסלקו בזוזי.[[98]](#footnote-98)

– אבל בראב"ד ובמאירי מבואר שהמלווה זכה לגמרי במשכון כנגד מעותיו, ואין המחזיק יכול לסלקו בזוזי. – והראב"ד כותב לדון האם רק במשכנו שלא בשעת הלוואתו שהוא קונה את המשכון מדר' יצחק אין הלה יכול לסלקו בזוזי, או גם במשכנו בשעת הלוואתו אומרים שמ"מ משכון זה עומד לפירעון חובו ואין הלה יכול לסלקו בזוזי.[[99]](#footnote-99) [[100]](#footnote-100)

# אמרי הכא במאי עסקינן דליתיה וכו' והלכתא דליתיה בחצירו דלא קנה.

רש"י מפרש שמה שאמרו מתחילה "דליתיה" מתייחס למלווה, ומש"א בסוף "דליתיה בחצירו" מתייחס למשכון. – התוס' טוענים שלפי פירושו של רש"י בסוף הגמ', יוצא שאם המשכון יהיה בחצר הוא קונה אפילו שהמלווה לא שם, ובהכרח שזה משום שמדובר בחצר המשתמרת, ולפי"ז יוצא שכשאמרו מתחילה שהמלווה אינו שם, הכוונה היא שחצר המשתמרת לא קונה בכה"ג, כי התוס' מפרשים שכוונת רש"י שהמלווה אינו **בחצר**, ועל כך מקשים התוס' שזה נגד סוגיית הגמ' בב"מ. – ולכן ר"י מפרש שמדובר בחצר שאינה משתמרת ולכן כשהמלווה לא שם הוא לא קונה, וגם למסקנא שאמרו "דליתיה בחצירו" הכוונה היא ביחס למלווה שהוא לא שם.[[101]](#footnote-101)

– וכותבים המהר"ם שיף הרש"ש והבית אהרן שלכן רש"י מדקדק לפרש בתחילת הגמ' שהמלווה אינו **בעיר**, כדי ליישב את טענת התוס', שלעולם אם הוא יהיה בעיר הוא יקנה אפילו שאינו בחצירו, משום שזו חצר המשתמרת, אלא שכוונת הגמ' בתירוץ זה, שישנו חיסרון חדש בקניין חצר, שגם חצר המשתמרת אינה קונה אם הבעלים אינו בעיר.

– הבית אהרן מבאר זאת יותר, שרש"י לומד שלכן האריכו לומר "כל היכא דאיתא לדידיה וכו' " כדי לחדש את היסוד הזה, שרק כשהאדם בעיר שהוא יכול לבוא ולזכות במה שבחצר – אז חצירו קונה לו. – אבל למסקנא שאמרו "והלכתא דליתיה בחצירו לא קנה" – באו לסתור את החידוש הזה, שבאמת לא קי"ל כן, אלא מדובר שהמשכון אינו בחצירו, אבל אם המשכון יהיה בחצירו המשתמרת, בעל החצר זוכה בו גם כשהוא אינו בעיר.

# תוס' ד"ה ברה"ר.

תוס' אומרים שגם כשהוא סמך את הבור לרה"ר הוא חייב. – הטור (בסי' ת"י) כותב שהשיעור לכך הוא ד' טפחים. – הב"ח (שם ובהגהות הרא"ש) כותב שכך היא גם הגירסא ברא"ש. – עוד כותב הב"ח (על הטור) שהמקור לזה הוא דברי ר' יוסי ב"ר יהודה להלן בסוגיין, והוא מבאר שהטעם לשיעור ד' טפחים שזהו שיעור של רשות בעלמא, ובכך זה נחשב שאין הבור ברשות הסמוכה לרה"ר.

# תוס' ד"ה ברה"י.

התוס' טוענים על פירוש ר"י, שמכיון שהחופר משלם נזקי החצר על בעל החצר למלויי. – לדעת הפנ"י דין זה אינו תלוי דוקא במה שהחופר משלם. – אבל הגר"א (בסי' תי"ג סוסק"ה) והקובץ ביאורים (באות ל"ה) והחזו"א (ב"ק ד ה') מדייקים בתוס' שדוקא משום שהוא משלם לו על ההיזק, לכך בעל החצר חייב בנזקי הבור. [ע"ע בזה בדף מס' 10 על התוס' לעיל מ"ח א' (ד"ה אע"ג), במה שיש ללמוד מזה לעניין הספק של התוס' שם בחפר בר חיובא בור בחצרו, מי חייב בנזקיו, ולעניין מש"כ התוס' לעיל כ"ט א' שאם ראובן הניח אסו"מ של שמעון ברה"ר ששמעון חייב.]

בגוף קושיית התוס' על ר"י, מצאנו בראשונים כמה תירוצים:

– התורא"ש (בשיטה) והטור (בסי' ת"י) והנמוק"י כותבים שמה שהחופר חייב מדובר שבעל החצר לא ידע מהבור – ולכן החיוב מוטל על חופר הבור. [ובתורא"ש נתחדש עוד שגם לעיל לעניין שור שחפר בור, בעל השור חייב על היזק שאירע קודם שנודע לבעל החצר, ובזה לא נאמר הדין דאיש בור ולא שור בור.][[102]](#footnote-102)

– ר' ישעיה (בשיטה) כותב בתירוצו הראשון שמדובר שלא היה פנאי לבעל החצר למלאותו.

– עוד מתרץ ר' ישעיה שהחופר חייב בנזקי בעל החצר, ובעל החצר חייב בנזיקין של אחרים שיוזקו בבור.

בדברי תור"פ מבוארים עוד שני תירוצים על קושיית התוס', וכפי שיבואר:

הנה תור"פ מתחילה מעמיד את הקושיא על הפירוש האמור, שמדובר שפתחו לרה"י של אחר, שחובת מילוי הבור מוטלת על בעל החצר מכיון שהוא ממונו אפילו שלא הוא חפרו, וכפי שאמרו לעיל דהו"ל למלויי ולא מלייה וכו'. – ועל כך הוא מתרץ מתחילה כתירוצו השני הנ"ל של ר' ישעיה, שכל זה טעם שבעל החצר יהיה חייב בנזיקין דעלמא, אבל מ"מ החופר חייב בנזקי בעל החצר, כי אחריותו של בעל החצר היא כלפי אנשים אחרים ולא כלפי עצמו. – אלא שתור"פ חוזר ודוחה את התירוץ הזה, שמכיון שבעל החצר חייב בנזיקין דעלמא, א"כ אחריות הבור עליו, ומה"ט גם יש לפטור את חופר הבור על הנזיקין שלו בעצמו. – ולכן מתרץ תור"פ שמדובר שבעל החצר לא הפקיר כלל את רשותו ולכן אין בבור זה חיוב נזיקין על אינשי דעלמא ולא מוטל על בעל החצר למלאותו, ולכך חופר הבור מתחייב בנזקי בעל הבור.

– אלא שתור"פ חוזר ומקשה, שמכיון שהחופר משלם לבעל החצר על נזקו שהוא חפירת הבור, הרי שזו לעצמה סיבה שהוא מסתלק מהבור לגמרי, וא"כ גם כשבעל החצר לא הפקירו, שייפטר החופר מנזקי בעל החצר.

– ועל כך אומר תור"פ שני תירוצים: תירוץ א' שמדובר במתני' שהחופר טרם שילם לו ולכן הוא טרם נסתלק מנזקי הבור.[[103]](#footnote-103)

– תירוץ ב' כותב תור"פ בשם "מורי שיחיה" – שבאמת אם נתרצה בעל החצר לקבל תשלום על נזקי החצר דהחפירה, בוודאי נסתלק בזה חופר הבור, והבור הוא רק באחריותו של בעל החצר. אבל כאן מדובר שבעל החצר תובע את חופר הבור שיתקן את הנזק ויסתום את הבור, וזכותו לתבוע זאת ממנו, ולכך חופר הבור חייב בכל נזקי הבור עד שיסתמנו או שיכסנו.[[104]](#footnote-104)

– ויוצא לפי התירוצים הללו של תור"פ שבאמת באופנים האמורים נשארת אחריות הבור על חופר הבור, וא"כ לא על אופן זה אמרו לעיל דהו"ל למלויי ולא מלייה כמאן דכרייה, ושם מדובר דוקא שבעל השור כבר שילם על נזקי החצר, או שבעל החצר נתרצה שהוא ישלם. – וכפי שבאמת כותבים הראב"ד ור' ישעיה (בשיטה) לעיל בדף מ"ח א', שמדובר שם שבעל השור שילם לו על נזקי הקרקע, – וא"כ לפי התירוצים הללו יותר א"צ לתירוצים שהתור"פ תירץ מתחילה.[[105]](#footnote-105)

# רש"י ד"ה כ"ע לא פליגי דמחייב.

רש"י מבאר את טעמו של ר' ישמעאל הפוטר לרבה בור ברשותו, דקסבר כי אפקרנא רשותי לאו לאחיובי בהיזיקא וכו'. – וכותב הפנ"י שרש"י הוצרך לבאר טעם בדעת רי"ש, ולא די לו בכך שאין מקור לחייב לפי רי"ש בבור ברשותו, כי י"ל שהתורה חייבה בבור ברה"ר לרבותא שאם הוא פתח או כרה את הבור הוא חייב אפילו שאין הבור ממונו, וכש"כ כשהבור הוא גם ממונו, לזה צריך לבאר שלפי רי"ש באמת יש טעם לפטור בבור ברשותו.

– אבל בתור"פ רואים לא כמו הפנ"י, כי תור"פ מקשה על רי"ש "וא"ת ומ"ט פטריה הכתוב וכו' ", ועל כך הוא מביא את דברי רש"י (והוא חולק ואומר כמו התוס'), ומשמע שזה דבר ברור שלר' ישמעאל הוא פטור בבור ברשותו, והשאלה היא רק מה הטעם והגדר בזה.[[106]](#footnote-106)

בגוף סברת רש"י כותב האילת השחר, שא"א לומר שהוא תנאי בעלמא להיפטר מנזיקין, שתנאו בוודאי בטל וההפקר חל והוא יתחייב בזה (כדין מתנה עמש"כ בתורה), ולכן הוא דן לפרש, שהכוונה היא שהוא משייר את בעלותו כלפי דין השמירת נזיקין. (ועי' בזה עוד להלן על רש"י בתחילת העמ' הבא.)

# תוס' ד"ה על הכרייה.

מבואר במכילתא המובאת בתוס' שמזה שחייבה התורה על הכרייה, רואים שאין עונשין מן הדין, ולכך לולא שהיה נאמר בתורה כרייה, הוא לא היה חייב עליה. – ומקשה המהדו"ב שבעלמא שייך לומר שאין עונשין מן הדין כשיש "קל" ו"חומר" מעניין אחד על ענין אחר שהוא מסתבר יותר לחייב, אבל כאן לכאורה כאן גם בלא הק"ו אפשר לחייב את כורה הבור מדין פתיחת הבור, שבכלל הכרייה יש גם פתיחה, וכי בשביל שאינו חייב על הכרייה גם לא יתחייב על הפתיחה.

– הגרנ"פ זצ"ל (לעיל ב' א' באות ו') והגרד"ל שליט"א (בסוס"י ל"א) מביאים בשם הגר"ח זצ"ל תירוץ על קושיא זו, שיש חידוש בדין כרייה שאינו בדין פתיחה, שבפתיחה אם הוא כיסה את הבור כבר נסתלקו מעשיו, משא"כ בכרייה שסילוק מעשיו הוא רק בסתימת הבור, ומה שהוא נפטר בכיסוי הבור זה רק מדין שמירת הבור.[[107]](#footnote-107) – ונפק"מ שאם הבור יחזור ויתגלה אחר שכיסהו, שהוא חייב לחזור ולכסותו כי הוא בעל הבור וכעת אין כאן שמירה, אבל בפותח בור וכיסהו מכיון שנסתלקה שמירתו הריהו פטור עליו גם בחזר ונתגלה. – וזהו דין הקל וחומר שהמכילתא באה ללמוד, שישנו מחייב לעצמו של כרייה ואינו חייב בזה רק מדין פתיחה.[[108]](#footnote-108)

# רש"י ד"ה בעל התקלה.

רש"י אומר שלפי רי"ש אליבא רבה שהוא חייב רק בבור ברה"ר ולא בבור ברשותו, לכן בהפקיר רשותו ולא הפקיר בורו הוא חייב. – וממשיך רש"י וכותב – "האי דנקט ולא הפקיר בורו דאם הפקיר אף בורו הוה ליה בור ברה"ר". – ובפשטות דבריו הללו נאמרים בשיטת רי"ש, שאם הוא הפקיר רשותו ובורו הריהו חייב אף ברה"ר, וכן לומד התורי"ד. – ובתורי"ד מבואר עוד שלפי דברי רש"י הללו יוצא שלמאן דמחייב בבור ברה"ר, ה"ה בהפקיר רשותו ובורו הוא חייב. [ובאמת כן היא שיטת רש"י לעיל כ"ח ב', וכפי שנתבאר בדף מס' 10.] – אבל התורי"ד חולק על רש"י וסובר שהוא פטור בזה. [– וכדעת התוס' לעיל והרא"ש בסוגיין, שההפקר אינו נחשב מעשה כרייה, וכפי שנתבאר בדף המ"מ הנ"ל.]

הפנ"י מקשה לפי ההבנה הזו ברש"י, למה באמת הוא חייב לרי"ש בהפקיר רשותו ובורו, והלא אותו טעם שרש"י ביאר שמחמתו הוא פטור בבור ברשותו לרי"ש, שהוא לא הפקיר כדי להתחייב – שייך גם בהפקיר רשותו ובורו. – ולכן הפנ"י מחדש שרש"י מתייחס בדבריו הללו לשיטת ר"ע, וכמבואר בהערה.[[109]](#footnote-109) – ומ"מ בתורי"ד מבואר שהוא לא פירש את רש"י כמו הפנ"י.

– הבית אהרן כותב לבאר את רש"י שכל הטעם דכי אפקרנא וכו' שייך רק בהפקיר רשותו ולא בורו, שבעצם הבור הוא עדיין רשותו ואין כאן כריית בור באיסור ברשות שאינה שלו, אלא שמכיון שהוא הפקיר רשותו כעת אין לו טענה דתורך ברשותי מאי בעי, ולכך עליו להתחייב לכאורה בנזקי הבור מצד מה שהוא בעל הבור, כי השוורים העוברים ליד הבור עלולים בקלות ליפול לתוכו ולהינזק בו, וכאן מגיע הטעם דכי אפקרנא וכו', שכשם שקודם ההפקר השוורים לא היו אמורים להגיע לשם, כך גם לאחר ההפקר, אפילו שכעת השוורים אמורים להגיע לשם, מ"מ שמירת השוורים וחובת הזהירות כשהם שם, שהם לא ייפלו לתוך הבור – היא על בעליהם ולא על בעל הבור, כי על דעת כן הוא הפקיר את רשותו. (וזה מתאים עם ביאורו הנ"ל של האילת השחר ברש"י שהוא שייר את בעלותו כלפי דין השמירת נזיקין.)

– וכל זה כשהוא הפקיר רק את רשותו ולא את בורו, אך כשהוא הפקיר גם את בורו בזה שיטת רש"י שהפקר הבור נחשב מעשה איסור כמו כריית בור ממש, שהוא יצר תקלה ברה"ר, והיות והוא נתן כעת אפשרות לשוורים להגיע למקום זה של הבור (ולא רק לשפת הבור), אין לו טענה להיפטר מנזקיהם, שהרי מקום זה שברה"ר הוא מקום תקלה, ושור המגיע למקום התקלה בהכרח ניזוק שם, ועל נזק זה חייבתו התורה.[[110]](#footnote-110)

# תוס' ד"ה בבור ברשותו.

בתור"פ נראה שהתוס' בפירושם באים לחלוק על רש"י ולומר טעם אחר ברי"ש.[[111]](#footnote-111)

עוד מבואר בתור"פ שסברת מאן דמחייב בבור ברשותו היא שא"א לצמצם כל כך מלהתקרב לשם.

# ורב יוסף אמר בבור ברה"י כולי עלמא וכו' כי פליגי בבור ברה"ר וכו' ור"ע הנהו מיצרך צריכי.

בפשטות לרב יוסף בדעת ר"ע אין שני מחייבים בבור – מה שהוא בעל הבור ומה שהוא כורה הבור, אלא כל חיובו הוא משום שהוא בעל הבור, ורק שיש צריכותא בקראי ד"כי יפתח" ו"כי יכרה" גם על המחייב של בעל הבור – שהוא חייב בשני האופנים ומ"מ סגי ליה בכיסוי.[[112]](#footnote-112)

# ור"ע וכו' דאי כתב רחמנא כי יפתח הוה אמינא וכו' כורה לא סגי ליה בכסוי עד דטאים ליה.

המהרש"א מקשה שאם לא היה נאמר כורה אלא היינו למדים זאת בק"ו מפותח, א"כ נאמר שדיו לבוא מן הדין להיות כנידון, וממילא גם כורה היה די לו בכיסוי. – והוא כותב ש"יש ליישב".

– המהדו"ב והפנ"י מיישבים שמצד הדיו היינו אומרים שכל אחד צריך לתקן את המכשול שעשה ולהחזיר את המצב לקדמותו, – הפותח צריך לכסות את הבור, והחופר צריך לסתמו. (ע"ע בזה בקובץ ביאורים באות ל"ו.)

# הוה אמינא וכו' כורה לא סגי ליה בכסוי וכו'. הוה אמינא וכו' פותח דלא עבד מעשה וכו' קמ"ל.

לפי הצד של הגר"ח שהובא לעיל שכיסוי לבור שחפר אינו ענין של סילוק הכרייה, אלא זה רק נחשב שמירה לבור, (על התוס' בד"ה על הכרייה) מתפרשת הצריכותא בגמ' ביתר ביאור:

– ביאור החלק הראשון של הצריכותא שאם היה נאמר רק פותח ולא כורה הו"א שכורה צריך לאטום את הבור, זה משום שהפותח לא יצר ועשה את הבור אלא הוא רק סילק ממנו את השמירה שלו, ולכן די לו בהחזרת השמירה, אבל כורה יצר כאן מזיק, והו"א שלא די לו בכיסוי, מכיון שהתורה לא סומכת על העמדת שומר לבור במקום שהוא יצר אותו – אלא צריך דוקא שהוא יאטום אותו ויסלק לגמרי את המזיק. – קמ"ל ששמירה מועילה גם באופן שהוא יצר את הבור.

– וביאור החלק השני של הצריכותא שאם נאמר כורה ולא פותח הו"א שפותח פטור לגמרי כי לא עביד מעשה, זה משום שבור מכוסה יש לו שם בור המזיק גם קודם הפתיחה, ורק שהוא שמור, ולכן הו"א שהתורה לא מחייבת כלל באחריות נזקי הבור את מי שרק מסלק את שמירת הבור, מאחר ואין במעשהו כל יצירת בור המזיק. – קמ"ל שגם סילוק שמירת הבור מחייבת.

# דארווח ארווחי לרה"ר.

לפי הגירסא ברש"י לפנינו מדובר ברה"ר ממש [וכן גורסים ברש"י המהר"ם המהרש"א והתור"ח], וכ"ה בטור (בסי ת"י) שמדובר ברה"ר ממש, וכותב הגר"א (ת"י י"ח) שדברי הטור הם כפי הגירסא שלפנינו ברש"י. (ולאחר מכן הגר"א מביא את המהרש"ל והב"ח דלהלן.)

– המהרש"ל (בהגהותיו וביש"ש בסי' כ"א) והב"ח (בהגהותיו ועל הטור בסי' ת"י) טוענים שזו טעות סופר ברש"י, וצריך לגרוס ברש"י שהוא הקצה מקום מרשותו לרה"ר – שרק בכה"ג מותר בחופר לאושין, ולכן הם תמהים על הטור (בסי' ת"י) הכותב שההיתר לאושין הוא גם ברה"ר ממש, שבכה"ג זה אסור בכל גוונא. – היש"ש מקשה על הטור שגם אותם שמזיקים ברשות ברה"ר כגון בהוצאת זבלים (לעיל ל' א') מ"מ הם חייבים בהיזיקם. – עוד כותב היש"ש שהרי"ף והרמב"ם השמיטו דין זה משום שהם סוברים שהוא דין פשוט, שעל דעת הוא לא הקצה את מקומו שזה יהא כרה"ר גמור, אלא שאם הוא יצטרך את המקום כדי לתקן את יסוד ביתו שאז זה ייחשב שפיר ברשותו.

– בגוף קושיית היש"ש על הטור, הנה הרשב"א כבר מקשה זאת שרואים אנו שגם המניח דבר ברשות מפני שזה תיקון העולם, מ"מ הוא חייב, והרשב"א מיישב שהחופר לאושין זה – "יותר תיקון העולם ויישוב המדינה, וכולה מדינה ניחא להו בהכי דכלהו מצרך צריכי להא", עכ"ל.[[113]](#footnote-113)

# רש"י ד"ה ברה"י הסמוכה לרה"ר.

לפי גירסת רש"י שלפנינו, רש"י מעמיד את הדין הזה במקצה מקום מרשותו לרה"ר. – המהר"ם גרס כן ברש"י והוא מתקשה מדוע באמת רש"י הוצרך לפרש כן והוא לא פירש בפשיטות שמדובר בחופר שם בור מתחילה. (ע"ש בתירוצו.)

– המהרש"א גם מתקשה בזה, והוא אומר שרש"י בא ליישב בזה קושיא על דרך קושיית התוס', מדוע זה דלא כר' ישמעאל מה שהוא פטור ברשותו, והלא לא שייך כאן הטעם דכי אפקרנא וכו'. – ולכך רש"י מפרש שגם כאן שייך הטעם דכי אפקרנא וכו' כי מדובר שהוא הקצה מקום מרשותו לרה"ר.

# חפר ופתח ומסר לרבים פטור.

רש"י מפרש שהוא אמר לבני העיר שהבור הזה מסור להם.[[114]](#footnote-114) – השיטה מביא שבספרים ישנים הגירסא היא "מאי מסר לרבים דיהיב להו נטלא", ושהרא"ה פירש ש"נטלא" היא כיסוי הבור, שמכיון שהוא מסר להם את כיסויו של הבור, וגם הבור הוא לצרכם, לכך הם נכנסים תחתיו, וכ"ה בטור (בסי' ת"י) שצריך למסור את כיסוי הבור. – ואילו הרשב"א מביא את הר"ח – והוא מסיק כמוהו – שמדובר שהוא מסר להם את כלי המילוי של הבור, שבכך הם מתחייבים בנזקי הבור. – וגם הראב"ד והרא"ש כותבים שהוא נפטר במסירת הדלי לרבים. (וזה על דרך המבואר להלן נ"א ב' לעניין "משימסור לו דליו", ואמנם לא נתפרש בדבריהם אם הדלי הוא הכלי של הבור למילוי המים, או כיסויו, ולהלן נחלקו בזה הראשונים. – וע"ע להלן שם שיבואר יותר ענין זה.)

# שלישית אמר להם עלתה (וברש"י).

הפוסקים דנים לעניין היתר עגונה מהו השיעור שתצא נפשו של אדם שראוהו טובע במים (עי' בה"ט אה"ע בסי' י"ז ס"ק ק"א, פ"ת שם ס"ק קל"ד). – המהר"א ששון (בסי' א') נוקט כמו הריב"ש (בסי' שע"ח ותט"ז) שזהו שיעור של שלוש שעות, והוא כותב שהמקור לכך הוא מהעובדא דסוגיין.

– אך המהרי"ט (ח"ב אה"ע סי' כ"ו) חולק ונוקט שהשיעור שתצא נפשו הוא שעה קלה, וכמה אדם יהא שליט לכלוא את הרוח. – ובביאור העובדא דסוגיין כותב המהרי"ט שאין הכוונה בסוגיין לשעה מלאה אלא לשעה קלה ע"ד מה שהוכיחו התוס' בסוטה (י"א א') לעניין מרים שהמתינה למשה שעה אחת שהיה זה שליש שעה או רביע. – עוד הוא מפרש שכאן היתה לה אפשרות לאחוז באבנים או בנקיקי הסלעים, וגם בזה היא לא היתה יכולה להחזיק יותר מג' שעות, משא"כ אדם שראוהו שכסוהו המים שהוא טובע הרבה יותר מהר.

– החת"ס (בשו"ת אה"ע סי' צ"ב ד"ה אמנם) טוען שהפשט של המהרי"ט הוא דחוק מאד, והוא מיישב את הטענה המציאותית שלו, שבאמת אדם בשעה קלה כבר טובע, אבל אם יעלו אותו עד ג' שעות יהיה אפשר עוד לעשות לו רפואה ותחבולות כדי לרפא אותו, ולכן עד ג' שעות ר' חנינא בן דוסא לא היה בטוח בנס מכיון שעדיין היה אפשר לה להינצל ע"י הטבע.

# תוס' ד"ה דבר.

רבינו ישעיה בשיטה[[115]](#footnote-115) מביא מרבו תירוץ נוסף על הקושיא, שלשונו של ר' חנינא בן דוסא היא "**אמרתי** דבר שאותו צדיק וכו' ", כלומר שהוא השמיע את הטענה הזו לפני הקב"ה, והקב"ה הסכים לה – "שכן דרכו של הקדוש ברוך הוא שמסכים לסברת הצדיקים שבדור" (כלשונו), אבל כשבנו של נחוניא מת בצמא זה היה אחר פטירתו של רחב"ד.

ונפק"מ מזה בפשט הגמ', האם למסקנא נקטינן כסברת רחב"ד, שלפי התוס' באותו דבר עצמו נוקטים כן, ולפי ר' ישעיה לא נוקטים כן. – וגם במאירי רואים שלא נוקטים כן למסקנא, כי הוא כותב: "לעולם אל יהרהר אדם אחר מידותיו של מקום אפילו היה נראה בעיניו כצדיק ביותר **ואפילו קרהו עונש בדבר שהיה ראוי לגמלו באותו ענין מצד מידותיו**, שהכל ביושר ובמשפט ואם אופני הדין נעלמים ממנו", עכ"ל.

# מלמד שהקדוש ברוך הוא מדקדק עם סביביו אפילו כחוט השערה.

התורת חיים מבאר שזה משום שהצדיקים יכולים לעמוד במידת הדין בלא שיתוף מידת הרחמים. (ע"ש שהאריך בזה. – ובפשטות הטעם הוא משום שבכך הם יזכו יותר לעוה"ב בלא הרגשת נהמא דכיסופא כלל, וכן מבאר בדעת חכמה מוסר (ח"ב סי' מ') את דברי הגמ', ע"ש.) – עד"ז כבר כותב הרב המעילי (בחיבורו "מלחמת מצוה"): "והכל לטובתן כדי לתת להם שלמות לטובה בעולם שכולו טוב ושכולו ארוך".

– ובתשובות הגאונים (הרכבי סי' שע"ה) ביאר שהטעם לכך הוא – "מפני שרבים למדים ממעשיהם ומקישין עצמן אליהם".

– ובכתבי הסבא מקלם (ח"א עמ' נ"א, נ"ב, קצ"ח) ביאר שזה משום שרק לצדיקים יש "עיניים" זכות וברורות, ורק הם יודעים ומבינים עד כמה באמת ה"חוט השערה" הזה הוא דבר גדול וחמור.

# כל האומר הקדוש ברוך הוא ותרן הוא יותרו חייו.

בנפש החיים (א' י"ב) ביאר שזה משום שהדין של מעלה אינו בדרך עונש ונקמה ח"ו, אלא זהו ענין מציאותי שהחטא עצמו הוא עונשו, שהאדם בחטאו פגם ויצר את הדברים הרעים שמענישים אותו. – וכן הוא מבאר בספרו רוח חיים (ב' א'): "ודוגמת מלכותא דארעא אם יתחייב אחד מאוהבי המלך מיתה בעשותו דבר נגד חוקי המלך הנה ברצות המלך באהבתו למלטהו ממהומת מוות ולסלוח לו וחי, אבל אם יאכל אוהבו סם המוות האם יוכל המלך למלט נפשו… הסם יעשה כטבעו", עכ"ד.

# רש"י ד"ה ארך אף.

רש"י בעירובין כ"ב א' מבאר מעט יותר, ש"אפים" משמע שיש כאן שתי פנים שונות, פנים של שחוק לצדיקים להמתין עם שכרם לעתיד לבוא, ופנים של זעם לרשעים להמתין להם עם עונשם לעוה"ב.

# מעשה באדם אחד וכו'.

ז"ל המאירי (בחיבור התשובה, שבר גאון, מאמר ב' פי"ב): "הנה שהיתה כוונת החסיד שרשות הרבים היות מקום קבוע לכל היותו נקרא לכל אדם רשות שלו, וקנייני האדם להיות האדם מעותד לסיבות ולמקרים והקניינים והעושר אינם דבקים באדם אבל נפרדים ממנו קראם רשות שאינה שלו.

– וכן אני אומר זה המשל עצמו בענייני זה העולם הכלה והנפסד אשר כל הצלחותיו דמיון גמור, שהוא יקרא לכל אדם רשות שאינה שלו, והעולם הקיים הוא על דרך האמת רשות שלו, והנה רוב העולם משתדלים בקניין הרשות שאינה שלו ובאותו התיקון יטה אורחותיו ויקלקל רשות שלו, כי בסיבת ההשתדלות ההמוני יתרשל בהשתדלות הנצחי ויכלה ימיו בהבלי הזמן… וכאשר ימצאהו ישר חסיד מוכיח באמונה ויעירהו על זה, ילגלג עליו… ולקץ הימים קול התמותה תבעתהו… אז יכיר ויזכור מאמר החסיד המעוררו, ויכיר כי כל עמלו היה בתיקון עולם שלו… וכרמו לא נטר," עכ"ל המאירי.

# מה בור שיש בו כדי להמית עשרה טפחים וכו'.

ברש"י לעיל ג' א' (בד"ה אב עשרה, ובד"ה וזה אב) נראה שלפי הלישנא קמא הטעם לפטור בור ט' במיתה הוא משום שבשיעור זה אין דרכו להמית. – ולפי הלישנא בתרא רש"י כותב שהטעם הוא משום ש"לא מחמת הבור מת".

[השיטה בסוגיין מביא בשם ר' יהונתן שטעם הפטור במת בבור ט' הוא משום ש"לא היה בו הבל למיתה ומזלו גרם". – וזה לכאורה מתאים עם הלישנא בתרא ברש"י, שבבור לא היה כדי להמיתו, אלא שמזלו גרם שאעפ"כ הוא מת שם, ובהכרח שזה היה מחמת סיבה אחרת. – אך בחידושי תלמיד ר"ת בסוגיין מבואר שגם אם אנו יודעים בבירור שהוא מת מחמת הבור, מ"מ הוא פטור מגזה"כ. – ויש לפרשו כפירוש הראשון ברש"י, או כפירוש התוס' דלהלן.]

– הגרנ"פ (שם באות נ"ד) מתקשה בביאור הלישנא בתרא ברש"י למה צריך ילפותא לדין זה, עד כמה שאנו יודעים שבכה"ג לאו מחמת הבור מת. – והוא מיישב שאין הפשט שבמת בבור ט', תולים שבמקרה הוא מת בשעת הנפילה אבל גם אם הוא לא היה נופל הוא היה מת, אלא הפשט הוא שהנפילה בבור רק הזיקה אותו, ואנו תולים שהיתה שם סיבה נוספת שגרמה לו למות מכח היזק זה. – ונתחדש בזה שהחיוב של בור הוא רק אם רק מחמת הבור מת, אבל אם הבור לא המיתו אלא רק גרם לו למות מחמת דבר אחר, זה נידון כגרמא בעלמא ופטור.[[116]](#footnote-116) [[117]](#footnote-117)

מצאנו עוד טעמים בראשונים בביאור דין זה דבור ט' שהמית. – התוס' לעיל י' א' (בד"ה ליחכה) כותבים שזה משום שאין רגילות להמית בפחות מי'. – הגרנ"פ (שם באות נ"ו) לומד שאין כוונתם לטעם של הלישנא קמא שאין דרכו להמית, כי לפי הלישנא קמא ברש"י שאין דרכו להמית הגדר הוא שאין לו שם מזיק כלל, אבל לפי התוס' לעולם יש לו שם מזיק ורק שהתורה לא חייבה בכה"ג שאין רגילות שהוא מזיק, כי זה היזק ש"אינו ראוי לו" (כלשון הגמ' שם).

– והרמב"ם (נזק"מ י"ב ט"ו) כותב: "ואין המיתה בכל שהוא מצויה והרי הוא כמו אונס", עכ"ל. – ומשמע שהטעם לפטור הוא מטעם אונס. – והגרנ"פ (שם) מדייק כן גם ברשב"א להלן (נ"א א') לגבי איגנדר לבור.

# היו פחותין מעשרה טפחים ונפל לתוכו שור או חמור ומת פטור ואם הוזק בו חייב.

ר' יהונתן (בשיטה) כותב שמ"מ הוא משלם לו דמי היזיקו באופן שנשברה רגלו והוא מת מזה, שהוא משלם את מה שנשברה רגלו אם לא היה מת, מכיון שסוף סוף זהו בור לנזיקין. – ומ"מ י"ל שגם לפי ר' יהונתן אם הוא מיד מת, לא משערים כמה היה ההיזק אם הוא לא היה מת, אלא דנים שהיתה כאן רק מיתה שבזה הוא פטור (– ודלא כשיטה הראשונה במאירי). – המאירי מביא שיטה שאם הוא מת, משערים בב"ד את ההיזק המשוער אם הוא לא היה מת, אך המאירי חולק על כך.

– הגרנ"פ (לעיל ג' א' באות נ"ו) אומר ביחס לשיטה הראשונה במאירי שגם כשהוא מת מיד יש לשלם את ההיזק אם הוא היה חי, – שלפי הטעם הנ"ל בלישנא קמא ברש"י לעיל ג' א' שטעם הפטור בבור ט' הוא משום שאין דרכו להמית, הוא יהיה פטור מלשלם על הנזיקין, כי כלפי ההיזק שנעשה שהשור מת – אין לבור שם מזיק כלל. – אבל לפי הלישנא בתרא ברש"י שטעם הפטור בבור ט' הוא משום שלא מחמת הבור מת, דן הגרנ"פ שלפי"ז אפשר לומר שעכ"פ את ההיזק שהבור עשה הוא ישלם, או שמא עד כמה שתולים שהיתה כאן סיבה אחרת שגרמה למיתה, א"כ י"ל שסיבה זו גם גרמה להיזק.[[118]](#footnote-118)

# אמר רב בור שחייבה עליו תורה להבלו ולא לחבטו וכו' חבטה קרקע עולם הוא דמזקא ליה.

הרא"ה (בשיטה) כותב שבין חבטו ובין הבלו זה גרמא, ומסברא הוא היה צריך להיפטר בשניהם, והתורה חייבה רק בהבלו (מקרא ד"ונפל") ולא בחבטו.

– והנה בפשטות גדר הדין שלפי רב הוא חייב דוקא על ההבל ולא על החבט, זה משום שאת ההבל הוא יצר בעצמו – כי מקודם לא היה שם הבל, משא"כ החבט שהקרקע עולם היתה שם מקודם. [כך מבואר בתוך דברי הרמב"ן במלחמות (לעיל כ"ח ב')[[119]](#footnote-119). וע"ע בברכ"ש (י"ב א') בשם הגרי"ז זצ"ל, ובחידושי הגרנ"ט (בסי' ק"י)]. – אלא שמקשים על כך האחרונים (כן מובא בשם הגר"ח, ונדפס בחידושי הגר"ח על הש"ס, וכן הקשו החזו"א ב"ק ב' י"ד, הגרנ"ט שם, הקה"י בסי' ד', והקה"י מביא שכן הקשה ר' אליעזר מטלז,) מדוע פותח בור חייב על הבלו, והלא הוא לא יצר את ההבל שהיה בתוך הבור.

– ולכן אומר החזו"א שהיסוד של רב הוא שהבל יש לו שם מזיק כי הוא חונק ומזיק כמו אש, ועל כך חייבה התורה גם כשהוא לא בו מעשה, משא"כ החבט שאין לו שם מזיק אלא הניזק הוא שעושה את פעולת ההיזק ע"י שהוא נופל לתוכו. (עד"ז מיישב הקה"י[[120]](#footnote-120), וע"ע בחידושי הגרנ"ט בסי' קכ"ט.) – כלומר שבאמת אין הטעם בחבטו לרב כי אין כאן יצירת מזיק מחמת שהוא לא שינה את צורת הקרקע עולם, אלא הטעם הוא מפני שקרקע עולם אין לה שם מזיק.[[121]](#footnote-121)

– עוד מוסיף החזו"א (ועד"ז כ"ה בחידושי הגרנ"ט שם) שמ"מ רואים אנו שבקרקע שלו רב מחייב על החבט כמבואר בגמ' להלן נ"ג א' כי הוא בעל הבור[[122]](#footnote-122), וכן כשהוא עשה מעשה בחבט עצמו כמו באבנו שהניחה ברה"ר אפילו שהוא הפקיר אותה (כמבואר בתוס' בסוגיין)[[123]](#footnote-123), אבל בבור ברה"ר שהוא לא בעליו וגם הוא לא עשה את החבט, בזה ס"ל לרב שאינו חייב על ההיזק דהקרקע עולם מכיון שאין לה שם מזיק מצד עצמה.

החזו"א (שם) מקשה עוד לפי רב מדוע הוא חייב בהבלו, ומה זה שונה מזרק כלי מראש הגג ובא אחר ושברו במקל שהוא פטור כי מנא תבירא תבר, וה"נ נאמר שהוא היה מנא תבירא מחמת החבט. – ומיישב החזו"א שגדר ההיזק דהבור שעשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, שדנים כאילו ממונו של המזיק דחפו לבור, ונמצא שהוא עמד מתחילה למות בהבל, ואעפ"י שלולא ההבל הוא היה מת בחבט, מ"מ ההבל קודם והורגו מיד לפני שהוא מת מחמת החבט, ולכן זה נחשב שהוא עומד למות בהבל ולא בחבט.[[124]](#footnote-124)

# ושמואל אמר להבלו וכ"ש לחבטו.

בגמ' להלן נ"ג א' מבואר ששמואל מחייב בנפל לאחוריו לבור (שההיזק רק מהחבטה ולא מההבל) גם כשההתקלות לא היתה מחמת הבור אלא מקול הכרייה. – ורואים שאין הפשט ששמואל מודה לרב שהחבטה היא קרקע עולם ולא מחייבים עליה, ורק שמחייבים על מה שההתקלות היתה בבור ומחמת כן אירע ההיזק, אלא שבאמת מחייבים אותו גם על החבטה. – וכן משמע בפסקי הרי"ד וז"ל: "ושמואל אמר להבלו וכל שכן לחבטו, פירוש קסבר שמואל כל מעשה בור גרמא הוא דהא לאו בידיים אזיק ואפילו הכי חייביה רחמנא, הילכך כי נכשל בבור והוזק בקרקע עולם נמי חייב", עכ"ל, ומשמע שהוא חייב על עצם ההיזק דהקרקע עולם, כי בלא"ה התורה חייבתו על הגרמא דהבור.

– ומבואר בתוס' להלן שם (בד"ה שמואל לטעמיה) שמעצם דברי שמואל בסוגיין אין ראייה לזה, כי היה אפשר לפרש ששמואל מחייב משום שהוא עשה את ההתקלות ולכן הוא חייב גם בהיזק דקרקע עולם, אבל כשההתקלות היתה מחמת קול הכרייה וההיזק בקרקע עולם – לעולם היה אפשר לומר ששמואל פוטר, כי אין כאן לא התקלות מחמתו וגם היזק דקרקע עולם אינו מחייב[[125]](#footnote-125). – אלא שמ"מ במימרא של שמואל להלן שם, הוא בא להוסיף שבאמת ההיזק דקרקע עולם מחייבו גם בלא ההתקלות מחמתו.

– ומ"מ נחלקו שני תירוצי התוס', האם שמואל מחייב רק בחבטה שהוא יצר ע"י חפירת הבור, או שגם ההתקלות שהוא עשה מחייבת – אפילו שהחבטה היתה במה שמחוץ לבור, כגון בנתקל בגובה או באבן ונפל מחוץ לבור. – וכפי שיבואר להלן.

# רש"י ד"ה מאי בינייהו.

מבואר ברש"י שגם כשרואים היזק שנעשה מחמת החבט, מ"מ יש לומר שגם ההבל הרגו. – וצ"ב מדוע משום כך ניתן להוציא ממון.[[126]](#footnote-126)

תור"פ גם מתקשה מדוע כשנשברה מפרקתו אנו תולים זאת בהבל, והלא נראה לעיניים שהוא מת מחמת החבט. – והוא מיישב שמ"מ יש לתלות שלולא ההבל הוא היה מצליח להעמיד את עצמו על רגליו בכח והוא לא היה ניזוק כלל, ורק מחמת ההבל הוא חלה ונפל בעניין שנשברה מפרקתו.

– האגר"מ (חו"מ בסי' צ"ט) מבאר את התור"פ שזהו בכלל החידוש דבור, שאפילו שההבל רק סייע ועשה מקצת ההיזק, מחשיבים כאילו הוא עשה את כל ההיזק, ובזה מגיע תור"פ ומחדש עוד שאפילו סיוע כזה שהוא לא בעצם ההיזק אלא רק שמחמתו השור לא הצליח להינצל מההיזק של החבט, גם בזה מחייבים אותו. (והוא חידוש וצ"ב.)

– ומ"מ לכאורה משמעות לשון רש"י אינה כתור"פ, שבאמת תולים שההבל גופיה הרגו לבדו, וכן בהוזק יש גם כחש שאינו קשור לשבירת הרגל, ולו יצויר שנדע בבירור שלא ההבל הזיקו, כגון שנשברה רגלו ורואים שהוא לא כיחש כלל, באמת הוא יהיה פטור לפי רב (וצ"ל שהגמ' נקטה נפק"מ אחת אך יש עוד נפק"מ, וכמש"כ התוס'),[[127]](#footnote-127) והתור"פ בא לחלוק על רש"י ולהציע מהלך אחר.

# תוס' ד"ה לשמואל.

לפי התירוץ הראשון בתוס' שמואל מחייב רק כשהוא עשה את החבט, ומדובר בגובה ה' טפחים ובחפירה של ה' טפחים. – החזו"א (ב"ק ה' י"ב) מבאר שהיסוד הוא שהתקלה של הבור היא רק כאשר הוא חלק המשונה מטבעו של עולם זה נחשב שהבור הזה הוא תקלה, אך קרקע שאין בה שינוי, והשינוי שנעשה הוא מחוץ אליה – אין לה שם תקלה.

– והחזו"א מביא את הש"ך (ת"י ב') המסתפק האם שיעור החפירה צריך להיות לפחות ג"ט. – וכותב החזו"א שלפי הצד שגם בפחות מג' טפחים הוא חייב, צ"ל שהשיעור ייקבע לפי ראות העיניים בכמה אפשר להיכשל, שהרי בוודאי אין שיעור הבור הוא בחגירת ציפורן.

– עוד כותב החזו"א נפק"מ לפי הגדר שלו בתוס' שהוא חייב רק בחלק המשונה מטבעו של עולם, שאם הוא עשה "תל המתלקט" מכל סביביו – שהשיפוע שלו אינו חד – מלבד במקום אחד שהוא הניח את התל זקוף שאפשר ליפול ממנו, הוא יהיה פטור לשמואל, מכיון שההיזק הוא בקרקע שאינה משונה מטבעו של עולם, ואין לה שם תקלה. – אבל אם הוא יקיף חלקת ארץ עם תל מכל סביבותיה, ואת הכניסה לתל מבחוץ הוא יעשה בשיפוע מתון עד שזה יהיה כמישור להילוך הרבים, והשור ייפול לתוך אותה חלקת הארץ – הוא יהיה חייב, מכיון שאחרי שהוא עשה את התל להילוך הרבים, הרי שהחלקת ארץ מבפנים נחשבת משונה מטבעו של עולם ויש לה שם תקלה.

הגרד"ל (בסי' ל"ב אות ב') כותב שהיה אפשר לומר אחרת מהחזו"א, שהעיקר אינו תלוי האם החלק משונה מטבעו של עולם, אלא האם הוא חפר בצורה שהוא גילה את הקרקע או לא. – ולפי"ז יצא שבציור הראשון של החזו"א שהוא הניח את התל זקוף במקום אחד, אם זה נעשה ע"י שהוא חפר שם הוא יהיה חייב. – ואילו בציור השני של החזו"א שהוא הקיף חלקת ארץ בתל, מכיון שהוא לא חפר בפנים הוא יהיה פטור.

– ובתור"פ להלן (נ"ג א') המביא את תירוץ התוס' הזה, משמע כהבנת הגרד"ל, כי לשונו שם היא: "שעבד גובהה ה' טפחים וסביב הגובהה חפר בעומק ה' טפחים וכו' דנהי דקרקע עולם הזיקתו מ"מ ע"י מעשיו בא, אבל היכא שנחבט בקרקע עולם שלא עשה בו שום מעשה מיפטר גם לשמואל", עכ"ל. – ומבואר שבאמת גם בעומק חמישה זה נחשב קרקע עולם, אלא ש"על ידי מעשיו בא" – כלומר שמ"מ הוא חייב מכיון שהוא חפר את החפירה הזו.

לפי התירוץ השני בתוס' גם כשהחבט אינו בבור שלו מ"מ יש לחייבו אם ההתקלות היא שלו, מקשים (במשנת ר' אהרן סי' ט"ז אות י"א, בשיעורי ר' דוד, ובחידושי הגרד"ל בסי' ל"ב אות א') שיוצא שיש כאן שתי מחלוקות בין רב לשמואל – א' לעניין חבט, ב' לעניין התקלות בשלו.[[128]](#footnote-128)

– הגרד"ל מבאר שהיסוד של רב הוא כפי שביאר החזו"א הנ"ל (ב' י"ד) שאין לחבט שם מזיק אלא הניזק הוא העושה את ההיזק, ולכן בין כשהוא עשה חלל שעל ידו הוא ניזק בקרקע עולם, ובין כשהוא עשה תקלה שעל ידה הוא נתקל והוזק בקרקע עולם – הרי"ז פטור, כי דנים שהניזק הוא שהזיק את עצמו ולא המזיק. – אבל שמואל חולק על כך וסובר שמכיון שחלל הבור והתקלה עשויים להיזק, לכן הוא חייב עליהם כי זה נחשב שהבור הזיקו (ואפשר להסמיך לדבריו את לשונו של הפסקי רי"ד הנ"ל ש"קסבר שמואל כל מעשה בור גרמא הוא דהא לאו בידיים אזיק ואפילו הכי חייביה רחמנא, הילכך כי נכשל בבור והוזק בקרקע עולם נמי חייב"), וממילא הוא חייב בין על החבט ובין על התקלה. – והוא מוסיף שמ"מ מודה רב בנתקל באבן שלו והוזק בקרקע עולם – כפי שהוא מוכיח שם מהרשב"א (לעיל כ"ח ב' ע"ש) – כשם שלרב הוא חייב בחבטה בשלו.[[129]](#footnote-129)

במש"כ התוס' בסוף דבריהם שהוא חייב לשמואל רק עם הבור עשה את כל ההתקלות, ולא כשהוא עשה את חצי ההתקלות. – החזו"א (ב"ק ה' י"א) מתקשה בדברי התוס' מנא להו האי מילתא.[[130]](#footnote-130)

הראב"ד מפרש את הנפק"מ בין רב לשמואל שהיה כבר תל משופע ברה"ר שהיתה רגל הרבים דורסת עליו, והוא השווה את התל מצדו האחד עד שנעשה שם גובה. – ולפי"ז מיושבת קושיית התוס' למה הוא חייב לשמואל מכיון שהוא יצר את החבט הזה, וכמו בכל בור.

# והני כולהו דקתני למה לי צריכא וכו'.

הראשונים מתקשים שהצריכותא בגמרא היא רק על הבל כרב ולא על חבט. – הרשב"א וכן הראב"ד (בתירוצו השני) כותבים שהצריכותא היא גם לשמואל באופן שהבור מלא ספוגין של צמר, שהוא חייב רק מצד ההבל. [וע"ע בראב"ד וברא"ה (בשיטה) ובתור"פ מש"כ בזה.]

# מ"ט לאו משום דלית ביה חבטה וכו'.

עי' ברשב"א ובתור"פ שפירשו את השו"ט בגמ' באופן אחר מדרכו של רש"י.

# טרפיה רב נחמן.

רש"י מפרש שהנידון היה טרפות של ריסוק אברים, וכן מפרשים תור"פ והרשב"א, והם מוסיפים שע"י הריסוק אברים סופה למות ולכן ר"נ הטריף אותה. – עוד מוסיף הרשב"א שרואים שאין הפשט שר"נ חשש למיעוט המצוי שהיא תמות אבל לעניין תשלומים הוא פוטר, כי רואים שרבא הקשה עליו ממתני' והוא גם תירץ כרב ולא כשמואל, כי לשמואל באמת חייב (לפי הסלקא דעתך בר"נ).[[131]](#footnote-131) [[132]](#footnote-132)

# לא משום דלית ביה הבלא.

הרא"ה (בשיטה) מבאר שאין הכוונה שר"נ גופיה אמר כן, אלא הגמ' הבינה כן בדעת ר"נ, כי למסקנא טעמו של ר"נ הוא אחר, וכן מבואר בתור"פ שהגמ' דנה בדעת ר"נ לומר שהוא סובר כרב, אבל באמת הגמ' מסיקה שר"נ ס"ל כשמואל רבו שאין חבט בפחות מעשרה.

# תוס' ד"ה אמרי.

עי' במהרש"א מש"כ לבאר מדוע התוס' העמידו זאת רק על דברי הגמ' כאן, ולא על דברי הגמ' לעיל בסוגיין. – ובתור"פ וברשב"א ביאור זה באמת מופיע על דברי הגמ' לעיל.

# איתיביה בית הסקילה וכו'.

הבאר יצחק (אה"ע סי' י"ח ענף ד') והאילת השחר טוענים שאם נאמר שר"נ הטריף אותה מספק, צ"ב מה קשה מכאן, והלא בסקילה עושים גובה שעפ"י רוב הוא ימות משם. – וכותב הבאר יצחק שבאמת ר"נ שהטריף כי הוא סבר שאומרים בתורת ודאי שהיא תמות ולא רק ספק[[133]](#footnote-133). – והאילת השחר מביא את הפמ"ג (יו"ד סי' נ"ח משב"ז סק"א) המסתפק בריסוק אברים אם היא טריפה בתורת ודאי או מספק, וכותב האילת השחר [כמו הבאר יצחק] שלפי הצד שזה ודאי מיושב מה הביאו מבית הסקילה. – עוד מוסיף האילת השחר שלפי"ז יוצא שר"נ אמר שאם הוא היה ממתין מעל"ע יתכן שבסוף היא היתה חיה אף שעל הרוב היא היתה מתה.[[134]](#footnote-134)

# היתה רה"ר גבוה ממנו עשרה טפחים ונפל מתוכה לתוכו פטור וכו'.

רש"י גורס כגירסתנו "ונפל מתוכה לתוכו" ובהמשך "מתוכה לתוכו" – ועכ"ז הוא מפרש שה"פטור" וה"חייב" האמורים בסוגיין, הכוונה היא כלפי חובת דין עשיית המעקה.

– הראב"ד גורס כגירסא שלפנינו שהמדובר כאן הוא ביחס לחיוב ופטור של עונש שמים שעבר על "לא תשים דמים בביתך", וכותבים הרשב"א והמאירי שכך צריך לפרש לפי גירסא זו – שמדובר על הנפילה גופא, מכיון שהברייתא מדברת להדיא על הנפילה[[135]](#footnote-135). – הרשב"א והמאירי מביאים גירסא נוספת שהיא "כיצד היתה רה"ר גבוה ממנו עשרה טפחים פטור, עמוקה עשרה טפחים חייב" – שלא גורסים כלל את ה"מתוכה לתוכו" וה"מתוכו לתוכה", והם כותבים שלפי"ז הכוונה היא כלפי החיוב בעשיית מעקה. – והרשב"א מקשה על רש"י כיצד הוא מפרש שהכוונה כלפי חובת המעקה לפי הגירסא שלפנינו.

– הרא"ה (בשיטה) גם הולך בדרכו של רש"י – הוא גורס את ה"מתוכה לתוכו", ואעפ"כ הוא נוקט שהכוונה היא כלפי חובת דין מעקה, והוא מפרש שאין כוונת הגמ' שהוא נפל ממש, אלא הכוונה שהוא ראוי ליפול מתוכה לתוכו ומתוכו לתוכה.

תלמיד ר"ת מקשה מה ההו"א לחייב את בעל הגג במעקה, והלא הוא יכול לטעון שכש"כ לולא הבית שלו היה כאן יותר עומק. – והוא מיישב שהיתה הו"א שמכיון שהוא נזקק לעשות שם את ביתו, לכך עליו לעשות מעקה כדי שלא יוזקו מהגג שלו, קמ"ל שהוא פטור.[[136]](#footnote-136) (והסמ"ע תכ"ז ח' גם מתקשה בקושיא זו, ע"ש מש"כ ליישב.)

המאירי כותב שבסוגיין רואים שחיוב מעקה הוא רק כלפי סכנת מיתה ולא כלפי סכנת נזקין (שלכך מקשרים את שיעור העשרה טפחים עם שיעור הסכנה). – הדבר אברהם (ח"א סי' ל"ז אות כ"ה) מאריך בזה, והוא מדייק כן גם בלשון הרמב"ם (רוצח י"א ד') הכותב – "אחד הגג ואחד כל דבר שיש בו סכנה וראוי שיכשל בו אדם וימות וכו', וכן כל מכשול שיש בו סכנת נפשות מצות עשה להסירו ולהישמר ממנו וכו', עכ"ל הרמב"ם. – עוד מביא הדבר אברהם את דברי השיטה (לעיל ט"ו ב') בשם המהר"י כץ, שמה שאמרו לעיל (שם, וכן לעיל מ"ו א') שאסור לגדל כלב רע בתוך ביתו, ולהעמיד סולם רעוע בתוך ביתו, זה דוקא באופן שקיים חשש סכנת נפשות.

– והדבר אברהם מתקשה בדברי החינוך הכותב (במצוה תקמ"ז) לעניין הלאו ד"לא תשים דמים בביתך" – שעניינו "שלא להניח המכשולים והמוקשים בארצותינו ובבתינו כדי **שלא ימותו ולא יזוקו בם בני אדם**", עכ"ל, ולהדיא שגם נזיקין כלולים במצוה זו. – עוד טוען הדבר אברהם שבחינוך (במצוה תקמ"ו) משמע שגם העשה דעשיית מעקה קיים גם מפני הנזיקין, כי החינוך לא מחלק שם בזה, אלא שהדבר אברהם מתקשה מאד מסוגיין, שנראה שהעשה הוא רק כשיש סכנת נפשות. ולכן הוא דן בכל אופן לחלק בדעת החינוך בין הלאו לעשה, אלא שהוא תמה על כך שפסוקים אלה נאמרים יחד, ומהיכא תיתי לחלק ביניהם.

מבואר בסוגיין שחיוב מעקה הוא רק בגג של בית, ואם אין לו שם בית הוא פטור ממעקה[[137]](#footnote-137), ומתקשה החזו"א (ליקוטים לחו"מ סי' י"ח סק"א) שהלא בור חייב במעקה כמבואר ברמב"ם (רוצח י"א ד') והמקור הוא בספרי (בפרשת כי תצא), וכמו כן ישנו איסור ד"לא תשים דמים בביתך" גם בכלב רע וסולם רעוע כדלעיל, וא"כ מדוע כשאין לו תורת בית הוא פטור ממעקה, ולכאורה אין זה גרע מסולם רעוע.[[138]](#footnote-138) – ומוסיף החזו"א שאין ליישב שמדובר בגג שלא משתמשים בו, כי א"כ זהו טעם אחר לפטור – ובאמת גג כזה פטור ממעקה גם כשהוא גג של בית, וכמבואר בביאור הלכה (בסי' תק"מ) בשם הריטב"א (במו"ק י"א א', ע"ש בחזו"א שביאר זאת יותר).

וכותב החזו"א (בסק"ב) ליישב הקושיא: "ונראה דכל גג אינו בכלל המכשולות, שאין היזיקו מצוי כל כך, שהעומד על הגג זכור בטבעו להיזהר וגם הוא מנהגו של עולם, וכמו שמותר לעלות באילן ומותר לעלות לבנות הגגין והעליות בלא מעקה סביביו וכדאמר ב"מ קי"ב א' מפני מה עלה זה בכבש ונתלה באילן ומסר את עצמו למיתה כו', אלא שבגג בית דירה חידשה תורה מצות מעקה ולהקפיד על סכנת הנופל, ובזה צריכים לתנאי בית – תוכו י', וד' עד ד', ושידור שם אדם. – אבל המשתמש על הגג שאין תחתיו דירה לא חייבה תורה מעקה, והוי בכל פעם שעולה – כעולה באילן", עכ"ל החזו"א.[[139]](#footnote-139)

הדבר אברהם (ח"א סי' ל"ז) מביא מי שטען שבור נתמעט מהדין ד"כי יפול הנופל" – שרק אם הוא נופל מהבית הוא חייב במעקה, ולא כשהוא נופל לתוך הבית, וא"כ גם בבור הוא נופל לתוך הבור. – והוא דוחה את דבריו כי כאמור בור חייב במעקה כמבואר ברמב"ם עפ"י הספרי. – והדבר אברהם מבאר שהפטור בסוגיין הוא ביחס לבעל הבית שאין הנפילה ממנו אלא לתוכו, משא"כ בבור שהחיוב הוא על בעל החצר שנופלים ממנה לתוך הבור. – ולכן הדבר אברהם נוקט שבאמת בני רה"ר חייבים בעשיית מעקה מעל הבית השפל מרה"ר.

– אך בסמ"ע (תכ"ז ז') מבואר שגם בני רה"ר פטורים מהמעקה (ע"ש טעמו) דלא כדבר אברהם.

– גם החזו"א (שם בסק"ה) נוקט שבני רה"ר פטורים ממעקה, והוא מבאר שבפשט הברייתא אין הנידון על מי מוטל החיוב, שנאמר שהברייתא באה לומר שלא בעל הגג חייב אלא בני רה"ר, אלא באים לומר שבעצם גג זה פטור ממעקה, וממילא גם בני רה"ר פטורים. (ע"ש מה שהחזו"א טוען עוד בזה.) – ומבאר החזו"א שאין זה דומה לבור ברה"ר שהוא מקום סכנה כי אין דרכם של בני אדם להתבונן בדרכים, משא"כ כאן שהמקום השפל מרה"ר הוא בצד של רה"ר, ואין דרכו של אדם לצמצם את עצמו לשם מבלי להתבונן, וכל הצד לחייב שם במעקה זה עפ"י טעמו הנ"ל שבגג התורה חידשה חידוש מיוחד של חיוב מעקה אפילו שנזהרים שם, ונתחדש בדרשא ד"ממנו לא לתוכו" שבכה"ג לא נאמר חידוש זה של התורה.

– ומדברי החזו"א מתבאר תירוץ על הקושיא הנ"ל שעליה דיבר הדבר אברהם – מדוע בור אינו מתמעט מחמת שנופלים לתוכו, כי רק בבית שדין מעקה הוא חידוש מיוחד, שם יש מיעוט על אופן שנופלים לתוכו – אך בבור לא נאמר מיעוט זה.

# אלא היינו טעמא דר"נ וכו' אישתכח דכי קא מחבט מעשרה הוא דקא מחבט.

תור"פ מקשה לפי המסקנא, מדוע לא נאמר גם לעניין חיוב מעקה, שגם אם אין בבית עשרה הוא יתחייב במעקה מכיון שמצרפים את גובה גופו. [וכן מקשים כמה אחרונים (תור"ח, מהר"ם שיף, דבר אברהם ח"א סוס"י ל"ז, ועי' מהדו"ב).] – ומיישב תור"פ שאצלם שרוב תשמישם היה על הגג, לא היה רגילות לעמוד על הגג אלא לשבת, ולכן גופם לא מצטרף לגובה י"ט.[[140]](#footnote-140)

# מכריסא דתורא לארעא כמה הוי ארבעה.

הרשב"א כותב שזה לאו דוקא ובוודאי יש מכריסא דתורא לארעא יותר מארבעה טפחים, וגם כשהשור ייפול לבור יותר נמוך ר"נ יחוש משום טריפה, ורק מכיון שאמת המים היא ששה טפחים, לכך די לנו שיהיה מכריסא לארעא ד"ט כדי להטריף. (ומביאו הפלתי (נ"ח ב') כמקור נגד האחרונים שהבינו ששיעור זה הוא בדוקא.[[141]](#footnote-141))

# מתני' דאיגנדר לבור.

דעת רבינו אפרים (בהערה על הרי"ף) האו"ז (ב"ק סי' רמ"ה) המאירי והרמ"ה (מובא בטור בסי' ת"י), שלפי"ז יוצא שבנפל השור מרגליו, הוא חייב גם בבור של פחות מעשרה טפחים, כי מצרפים את גובה השור.

– אך הרשב"א והתורא"ש (בשיטה, וגם הוא מובא בטור שם) נוקטים שבבור פחות מי"ט הוא לא חייב לר"נ גם כשלא איגנדר, כי התורה לא חייבה אלא בבור שיש בו כדי להמית בכל האופנים וגם באופן של איגנדר.[[142]](#footnote-142) [[143]](#footnote-143)

– הרשב"א כותב להוכיח את שיטתו מצד שכך נראה מסתימת המשנה שלא חילקה בזה. – עוד הוא טוען שאם הוא חייב בבור פחות מי' כשלא איגנדר, אז גם באיגנדר יש לו להתחייב דהו"ל תחילתו בפשיעה וסופו באונס[[144]](#footnote-144). (עי' ברשב"א שכתב טענה נוספת על כך.)

# תוס' ד"ה בור.

התוס' (בסוגיין, ובאורך לעיל כ"ח ב') ועוד ראשונים טוענים שא"א להעמיד בשותפים שהפקירו רשותם ובורם, כי אז הם באמת פטורים, כי הם לא חפרו באיסור וגם אין התקלה שלהם, וזו קושיא על רש"י לעיל כ"ח ב' המחייב בהפקיר רשותו ובורו. – הפנ"י לעיל נ' א' (עי' בזה בדף מס' 15 הערה 6) מיישב את שיטת רש"י עפ"י דברי רש"י לעיל מ"ט ב' (ד"ה כ"ע לא פליגי) שהטעם שר' ישמעאל פוטר בהפקיר רשותו ולא בורו, הוא משום שבעל הבור טוען שהוא לא הפקיר את בורו כדי להתחייב עליו, שלפי זה יוצא שר' ישמעאל פוטר גם בהפקיר רשותו ובורו, ודברי רש"י לעיל שהוא חייב בזה, הם רק לפי ר"ע החולק על טעם זה דר' ישמעאל.

דעת הסמ"ע (ת"י ה') שגם לפי התוס' שהפקיר רשותו ובורו פטור, מ"מ אם תחילה הוא הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו, ואח"כ הוא הפקיר בורו, הריהו חייב, משום שמתחילה כשהוא הפקיר את רשותו הוא נתחייב על בורו כדין מפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה שהוא חייב[[145]](#footnote-145). – ומקשים הדברי משפט (בסי' ת"י) והאמר"מ (כ"ט י"ג) שלפי"ז הדר תקשי שמשכח"ל בור של שני שותפים גם לר' ישמעאל, כשהפקיר רשותו ואח"כ הפקיר בורו.

– והם מיישבים שדברי הסמ"ע הם דוקא לפי ר"ע המחייב בבור ברשותו – שלכך הוא נחשב פושע באי-סילוק הבור שברשותו אחר שהפקיר רק את הרשות שמסביב לבור, ולכן גם אחרי ההפקר הוא חייב, אבל ר' ישמעאל הפוטר בבור ברשותו, הנה כאן כשתחילה הוא הפקיר רשותו ולא בורו, הוא היה פטור על כך, משום שהוא יכול לטעון תורך ברשותי מאי בעי, ומכיון שבשעה שהבור ברשותו הוא היה פטור, א"כ אין זה כמפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה, ולכן גם אחר שהוא הפקיר הוא לא מתחייב, כי ממנ"פ אין כאן סיבת חיוב, וכמו בהפקיר רשותו ובורו יחד.

# הניחא אי סבירא לן כר"ע דאמר בור ברשותו חייב משכחת לה וכו'.

התורא"ש (בשיטה) בשם הר"מ מקשה שלכאורה ודאי התנא דמתני' סובר שבור ברשותו חייב, כמבואר במשנה לעיל מ"ט ב', וא"כ מה הוקשה לגמ' למאן דפטר בור ברשותו. – והוא מיישב שאמנם כן דעת התנא דמתני', אבל בתוספתא מבואר שבור ברשותו פטור, ואעפ"כ התוספתא מחייבת בבור של שני שותפים, ועל כך הקשו בגמ' היכי משכח"ל.

# אין שליח לדבר עבירה.

רש"י (להלן נ"ג א' ד"ה נפל) כותב בעניין זה דאין שליח לדבר עבירה על חפירת בור ברה"ר, שהעבירה היא ש"אסור לקלקל רשות הרבים". – הנה ידועים דברי התוס' בב"מ י' ב' (דאמר) שכתבו בתירוצם האחרון לעניין כהן ששלח שליח לקדש לו גרושה, שבשליחות לדבר עבירה גם השליחות עצמה בטלה, ומבואר שם בתור"פ ובתוס' שאנץ (בשיטה) שהתירוץ הראשון של התוס' חולק על כך וסובר שאין השליחות בטלה, ומה שאומרים שאשלד"ע זה רק כלפי זה שהשליח נענש ולא המשלח. [ואמנם יש הטוענים שגם לפי התירוץ הראשון השליחות בטלה, עי' מהרי"ט א' קט"ז, והאריכו בזה האחרונים.]

– הגרש"ר (בשיעורים בב"מ שם, באות קע"ב) אומר מתחילה, שברש"י מוכח כמו התירוץ האחרון של התוס', כי לפי התירוץ הראשון של התוס' יוצא שהגמ' לא באה לומר שאין כאן שליחות, אלא שהשליח הוא זה שיתחייב בחיובי הבור ולא משלחיו, וא"כ אין זה עניין לאיסור לקלקל רה"ר, כי מצד האיסור הלא יש כאן תורת שליחות, אלא הטעם שאשלד"ע הוא מפני חיובי הבור שהתורה חייבה שהם נחשבים ה"דבר עבירה", והשליח הוא שחייב בהם ולא המשלח.

– אך לאחר מכן מביא הגרש"ר את דברי השער"י (ז' ז') המעמיד שגם אם נאמר שלפי התירוץ הראשון של התוס' בב"מ, הדין הוא שכהן ששלח שליח לקדש גרושה חלים הקידושין, מ"מ בשליחות לכרות בור גם התוס' מודים שהשליחות עצמה בטלה, ואין צד לפרש את הגמ' שאשלד"ע רק כלפי חיובי הבור, ולכן אין מקור מרש"י כאיזה מתירוצי התוס' הוא סובר.

– כי השער"י מקשה שאין לומר שקושיית הגמ' היא שהגם שהשליחות על עצם עשיית הבור מתייחסת למשלח, אבל השליח הוא שצריך להתחייב בתשלומי הבור, כי הגם שהאיסור לקלקל את רה"ר נעשה ע"י השליח, אבל החיוב תשלומים אינו על מה שהוא עבר על איסור קלקול רה"ר, כי הלא מצאנו חיוב תשלומי בור גם בבור שנעשה ברשות כגון בהוצאת זבלים (לעיל ל' א'), ומזה רואים שדין תשלומי הבור הוא על מה שהוא בעל הבור על ידי עסקי הכרייה והפתיחה, והיות ועל עצם עשיית הבור יש שליחות, א"כ מדוע לא יתחייבו השותפים ששלחוהו. – וכותב השער"י שזוהי "תמיה רבתא".

– ומבאר השער"י לפי היסוד הידוע שהוא מעמיד שם, שיש שני סוגי שליחויות, סוג אחד של "שליחות מעשה" השייך במעשים הנעשים ע"י השליח, שהמעשה מתייחס למשלח, והסוג השני הוא "שליחות כח" השייך בדברים הצריכים את הכח של המשלח, שנתחדש שהשליח יכול לעמוד במקום הבעלים ולפעול כאילו הוא-הוא. – ולפי התירוץ הראשון בתוס' שם, התורה מיעטה דין שליחות במקום עבירה, דוקא בסוג השליחות של ייחוס המעשה, שמעשה עבירה שנעשה ע"י השליח אינו מתייחס למשלח, אבל סוג השליחות שהוא עומד במקום המשלח ויכול לפעול דברים הצריכים את כח המשלח, בזה השליחות קיימת גם בדבר עבירה. – והתירוץ השני של התוס' סובר שגם בשליחות כח אשלד"ע.

– ולכך יוצא לפי התירוץ הראשון שבכהן ששלח שליח לקדש גרושה, לעניין השליחות-כח שבזה, חלה השליחות, ויש כח לשליח לפעול את הקידושין שהיא תהא מקודשת למשלח, ולכן הקידושין חלים, ואילו לעניין השליחות-מעשה לא חלה השליחות, והרי"ז כאילו היא נתקדשה למשלח באופן של ממילא בלא מעשה, ולכך המשלח לא לוקה על כך. [משא"כ לפי התירוץ השני של התוס', שאין הקידושין חלים כלל, כי אין כח לשליח לפעול אותם.] – אבל בשליחות לכרות בור שזוהי שליחות מעשה, מכיון שאסור לקלקל את רה"ר, לכך אין השליחות מתייחסת כלל למשלח גם לפי התירוץ הזה של התוס'.

עוד בדברי רש"י הנ"ל, שאין שליח לדבר עבירה על כריית הבור משום ש"אסור לקלקל רשות הרבים", הנה המשל"מ (רוצח ב' ב') לומד פשט ברש"י שזהו רק איסור דרבנן, ומזה הוא מוכיח שגם באיסור דרבנן נאמר הכלל שאין שליח לדבר עבירה, ולכן הוא תמה על המהרי"ט (ח"א סי' קט"ז) שנסתפק בזה.

– האחרונים (הר"ר צבי הירש במכתבו שנדפס בנוב"י מה"ק אה"ע סי' ע"ח, מנ"ח נ"ג ה', הקוב"ש ב"ב כ"ב ב' אות ע"ו) טוענים על המשל"מ שבוודאי יש איסור דאורייתא לחפור בור ברה"ר.[[146]](#footnote-146)

– ואמנם יש הבדל בין האחרונים בזה, שהמנ"ח טוען שהאיסור הוא מצד שהוא מעמיד תקלה לאדם, על דרך מש"כ הרמב"ם (רוצח י"א ד') שהמעמיד דבר שהוא תקלה שעלולים להסתכן מחמתה עובר משום "לא תשים דמים" ומשום "השמר לך ושמור נפשך מאד".[[147]](#footnote-147)

– ואילו הר' צבי הירש והקוב"ש טוענים מצד שאסור להזיק את חבירו – כלומר לא מצד שהוא מזיק את האדם עצמו, אלא מצד הפסד ממונו. – הקוב"ש מביא את הרמ"ה בב"ב (כ"ו א' אות ק"ז) הכותב ש"אסור למגרם מידי דאתי מיניה היזיקא לאינשי", והרמ"ה כותב שזה אסור משום לפני עיוור לא תיתן מכשול או משום ואהבת לרעך כמוך.[[148]](#footnote-148)

הרשב"א מקשה שאפשר להעמיד את המשנה בשליח גוי שבזה משכח"ל בור של שני שותפים. – והוא מיישב שאין שליחות לגוי. – ורואים שהרשב"א לומד שמותר לגוי לחפור בור ברה"ר, ולכן אם היה שליחות לגוי, לא היה שייך בזה הכלל דאשלד"ע. – וכותב האחיעזר (ח"ג ל"ח ז') בביאור דברי הרשב"א, שבוודאי שהגוי חייב לשלם על הנזק, אבל אין לו איסור לעשות את התקלה עצמה.

השער משפט (קפ"ב א') והמנ"ח (נ"ג ה') טוענים שיש ללמוד מהרשב"א שגם בפועל גוי אין ידו כידו בעה"ב, כי אם לא נאמר כן, עדיין יקשה שנעמיד בפועל גוי, וזה דלא כמחנ"א (שלוחין סי' י"א) שהדין שיד פועל כיד בעה"ב הוא גם בגוי.[[149]](#footnote-149)

– האמרי בינה (בשו"ת סוס"י י"א) כותב בדעת המחנ"א שגם לגוי אסור לעשות נזק ברה"ר ולכן א"א להעמיד בשליח גוי[[150]](#footnote-150), וכשיטת הרמב"ן (בראשית ל"ד י"ג) בביאור מצות "דינין" שנצטוו בני נח, וז"ל: "ציווה אותם בדיני גנבה ואונאה ועושק ושכר שכיר ודיני השומרים ואונס ומפתה **ואבות נזיקין** וחובל בחבירו ודיני מלוה ולוה ודיני מקח וממכר וכיוצא בהן, כענין הדינין שנצטוו ישראל", עכ"ל.

עוד מקשים האחרונים (טו"א חגיגה י' ב' ד"ה וכי זה חוטא, פנ"י בסוגיין, מנ"ח מצוה נ"ג, ר' צבי הירש בתשובה בנוב"י הנ"ל, דבר אברהם ח"א סוס"י כ') לשיטת התוס' להלן ע"ט א' (ד"ה נתנו) ועוד ראשונים, הסוברים שיש שליח לדבר עבירה בשוגג[[151]](#footnote-151), מכיון שלא שייך בזה הטעם דדברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעים כי השליח אינו בר חיובא (וכמבואר בב"מ י' ב' שצריך שהשליח יהיה בר חיובא), שנעמיד שהשליח שוגג, כגון שהוא לא ידע שזה רה"ר או שהוא סבר שמותר לחפור בור ברה"ר.

– ר' צבי הירש והדבר אברהם מיישבים שכלל זה שבשוגג ישדל"ע, הוא רק במקום שהעושה בשוגג פטור, אבל כאן גם בשוגג חייב [ור' צבי הירש מוסיף שזה משום שאדם מועד לעולם] וא"כ הוא בר חיובא, ובזה מודו התוס' שאשלד"ע. – ודבריהם הם דלא כמש"כ הגר"ח זצ"ל (שכירות ג' ב') שביצירת בור ושאר המזיקין לא נאמר דין דאדם מועד לעולם, והוא פטור בשוגג ובאונס.

# רש"י ד"ה אין שליח לדבר עבירה.

רש"י כותב שהטעם שאשלד"ע הוא מסברא שאומרים דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעים, ומקור דברי רש"י הוא מהגמ' בקידושין מ"ב ב'. – ואמנם הריטב"א שם חולק שטעם זה דדברי הרב וכו' הוא טעם השייך "על הרוב" (כלשונו), אבל באמת זהו דינא דאורייתא וגם במקום שלא שייך טעם זה – וכגון כשהשליח שוגג – אומרים שאשלד"ע. – אך כאמור, דעת התוס' להלן ע"ט א' שבאמת מה"ט בשוגג ישלד"ע.

– בביאור גדר הסברא דברי הרב וכו' נחלקו הסמ"ע (קפ"ב ב') ורעק"א (בב"מ י' ב'). – דעת הסמ"ע שלכן יכול המשלח לומר סברתי שלא ישמע לי לעשותו. ורעק"א חולק על הסמ"ע שהפשט הוא שמכיון שהוא היה צריך לשמוע לדברי הרב לכן הו"ל שליחות באיסור ואין בזה שליחות, ונפק"מ שגם במומר אין שליחות לדבר עבירה כי סו"ס הו"ל שליחות באיסור, אף שלא שייך בזה הטעם של הסמ"ע.

# כגון שעקרו שניהן חוליא בבת אחת והשלימו לעשרה.

הרשב"א כותב גם לרבנן דרבי הדורשים איש אחד ולא שניים, כאן כששניהם עקרו את החוליא יחד הו"ל כאיש אחד.

# ורבי אמר לך הנהו מיצרך צריכי.

המהר"ם שיף כותב שאין הכוונה דוקא לצריכותא האמורה בגמ' לעיל נ' א', כי צריכותא זו היא רק לפי רב יוסף אליבא דר"ע, אלא הכוונה שצריך את ה"כי יכרה" לכל אחד כדאית ליה, שלפי רבה אליבא דכ"ע – ולפי רב יוסף אליבא דרי"ש – למדים מזה לחייב בור ברה"ר, שעל עסקי כרייה ופתיחה באה לו.

# תוס' ד"ה האחרון חייב.

דעת התוס' והרא"ש והרשב"א שרק בבור ט' וי' האחרון חייב כי הוא חידש בבור נזק של מיתה (לשון הרשב"א שהאחרון "הוציאו מבור של נזקין ועשאו בור של מיתה") ולא בבור ח' וט'. – ואילו דעת הרא"ה (בשיטה בסוגיין) ור' יהונתן (לעיל י' א') שגם בבור ח' וט' האחרון חייב.

– הגרנ"פ (לעיל י' א' באות ש"ס) אומר בביאור בפלוגתת רבי ורבנן, שבעצם יש כאן שני נידונים, א' האם לחייב את השני, ב' האם לומר שהראשון נסתלק. – ובאמת בין לרבי ובין לרבנן צריך לחייב את השני כי הטפח שהוא הוסיף, מכשיר עוד את הנזק, והמחלוקת היא רק האם זה סיבה שהראשון נסתלק, שלרבי הוא לא נסתלק בכך כי גם הוא שותף בנזק זה, ולרבנן יש גזה"כ לפטור את הראשון.[[152]](#footnote-152)

– ומוסיף הגרנ"פ שלפי"ז יש לבאר גם במחלוקת הראשונים הנ"ל, שגם התוס' ודעימיה סוברים שבבור ח' וט' יש סיבה לחייב את השני מכיון שהוא הוסיף במעשיו על הנזק, אלא שהגזה"כ שהראשון נפטר היא רק באופן שהשני עשה בור י' שהוא עשה את הבור בור למיתה, ואילו הרא"ה ור' יהונתן סוברים שגם זה בכלל הגזה"כ, שמכיון שהשני מתחייב בזה – הרי שהראשון מסתלק ונפטר.

כותבים הטוש"ע (ת"י י"ג) שבבור ח' וט' "שניהם חייבים בנזקין – כל אחד לפי מה שחפר".

– האולם המשפט טוען שאין הפשט שהאחרון משלם תשיעית מהנזק, כי אין דומה הטפח האחרון לטפח הראשון, אלא הכוונה היא לפי מסקנת הגמ' להלן (צ"א א') שיש אומד לנזיקין, שנזקים כאלה שלא היו נעשים בבור ח' – רק השני חייב בהם, ובנזקים שהיו נעשים בלא"ה הם שותפים גמורים והם חולקים בשווה, כי גם האחרון השתתף בבור ע"י הטפח התשיעי, כשם שבבור י' וכ' השני נעשה שותף לבור.

– אבל לשון תלמיד הרשב"א והרא"ש (לעיל י' א') היא שבבור ח' וט' "אומדין כמה אחרון ראוי ליחייב בשביל טפח". – ומשמע שהוא סובר דלא כמש"כ האולם המשפט, ואין האומד על עצם ההיזק גם ביחס לראשון שמא הוא פטור לגמרי, אלא שאת עיקר ההיזק משלם הראשון, ואין השני נעשה שותף בנזק זה, כי הוא לא יצר כאן בור מצד עצמו, (ואין זה דומה לבור י' וכ' שהשני ג"כ כרה בור של י"ט מצד עצמו,) ורק שמ"מ השני גם הוסיף בהיזק בטפח הנוסף שלו, ומשערים כמה היה ההיזק בלא טפח זה, וכמה ההיזק נוסף מחמת טפח זה, ואת המותר הזה משלם האחרון. (אף שזה יוצא יותר מתשיעית, כפי שטוען האולם המשפט.)[[153]](#footnote-153)

# רש"י ד"ה שור פסולי המוקדשין.

מבואר ברש"י שבכור בעל מום נחשב שור רעהו לעניין נזקי שור. – תור"פ חולק על רש"י וסובר שדוקא פסוה"מ שנפדו נחשבים שור רעהו, ולא בכור בעל מום, וכן דעת התוס' לעיל י"ב ב' (ד"ה ואם) ולהלן נ"ג ב' (ד"ה שור ושור).

# אחד החופר בור עשרה ובא אחר והשלימה לכ' וכו' כולן חייבין.

בטעם שבבור י' וכ' שניהם נחשבים שותפים במיתה – משא"כ בבור ט' וי', כותב הפרישה (ת"י ח'): "דדילמא אם לא היתה עמוקה אלא עשרה לא היה שור זה מת, אלא אם אחד חפר תשעה ובא אחר והשלימו לעשרה אז הוא לבד חייב כיון שהאחרון העתיקו ממידת נזקין למידת מיתה", עכ"ל. – והדברים מבוארים כבר בחידושי תלמיד ר"ת שכתב לבאר מדוע גם השני חייב, ולא מחייבים רק את הראשון: "פירוש משום דאמר ליה קמא אי לאו את, בעשרה דידי לא הוה מיית", עכ"ל.

– כלומר שלו יצויר שהוא היה ודאי מת מחמת מעשה הראשון, זה היה נידון שהיזק המיתה כבר קיים, והשני שהעמיק את הבור לא הוסיף בו מצב חדש, ורק באופן שהראשון יצר בור הראוי להמית אך שאינו ממית בתורת ודאי[[154]](#footnote-154) אז שניהם נעשים שותפים בבור, ונראה מדבריהם שבאמת יש צד לדון שבלא התוספת של השני השור לא היה מת, ואעפ"כ ההמתה מתייחסת לחלק של שניהם בבור כי בצירוף מעשה שניהם נהיה מצב המיתה הזה. – ורק שבאופן שהוא חפר רק ט' שמחמת מעשה הראשון לא היה לבור זה שם בור הממית כלל, לכן כל יצירת הבור הממית מתייחסת לשני. (ועדיין יל"ע בזה.)

# אחד החופר בור עשרה ובא אחר והשלימה לכ' ובא אחר והשלימה לשלשים כולן חייבין.

התורת חיים כותב שיש בזה רבותא שהאמצעי חייב, שלא נאמר שרק הראשון חייב כי הוא התחיל בתקלה, והאחרון חייב כי הוא גמר את התקלה, משא"כ האמצעי שמעשיו בטלים כי הוא לא השתתף במיתה, קמ"ל.

– וצריך לבאר מדוע באמת גם השני חייב.[[155]](#footnote-155) – ולפי תלמיד ר"ת והפרישה הנ"ל יתכן לומר שבאמת לולא האמצעי לא היתה כאן מיתה, ונמצא שכולם היו שותפים בהיזק המיתה.

# תוס' ד"ה בור.

מבואר בתוס' שלפי ההו"א של הגמ', בחפר הראשון י' והשני הוסיף טפח, לפי רבנן רק השני חייב, אבל למסקנא לא אומרים כן.

– המנ"ח (נ"ג י"ג) למד פשט בתוס' שלפי המסקנא באמת שניהם חייבים לרבנן.[[156]](#footnote-156) – כלומר שלפי ההו"א הגמ' סברה שגם כשהראשון עשה שיעור מיתה נאמר הדין דאיש אחד ולא שניים, והגמ' גם סוברת שאפילו שהשני הוסיף רק טפח אחד לבור שהיה בו שיעור מיתה בלא"ה – הרי שזה סיבה לחייבו (וסברא זו נשארת גם למסקנא), והיות וזה סיבה לחייבו שוב ממילא נאמר בדין דאיש אחד ולא שניים, שרק השני חייב. – אבל לפי המסקנא שכשהראשון עשה שיעור מיתה לא נאמר הדין דאיש אחד ולא שניים, שוב יוצא ששניהם חייבים.

– ולפי"ד המנ"ח תצא סתירה בדברי התוס', כי התוס' לעיל י' ב' נוקטים בפשיטות שבבור י' וי"א רק הראשון חייב ולא שניהם.

– אך באמת המהרש"ל (ביש"ש בסי' כ"ז, וכ"ה בחידושיו) והגר"א (שפ"א ה') נוקטים שלפי המסקנא ס"ל לתוס' שרק הראשון חייב, וכ"כ הרשב"א בסוגיין שכך הוא לפי המסקנא.[[157]](#footnote-157) – ומתקשה הגרנ"פ (לעיל י' ב' באות שע"ב) שלכאורה כל מה שנתחדש במסקנא זה לא נאמר הדין דאיש אחד ולא שניים בעבד קמא שיעור מיתה, אבל א"כ ששניהם יהיו חייבים ולא רק הראשון (וכפי שבאמת נוקט המנ"ח בדעת התוס').

– ומבאר הגרנ"פ שלפי ההו"א שהגמ' הבינה שמדובר בברייתא דסייד וכייד שהראשון עשה שיעור מיתה ואעפ"כ נאמר בברייתא שהאחרון חייב, א"כ רואים שגם בכה"ג השני נחשב שותף בנזק [ולכן זה תלוי במחלוקת רבי ורבנן, שלרבי שניהם חייבים ולרבנן רק השני חייב מחמת הגזה"כ דאיש אחד ולא שניים], וזהו חידוש שבכה"ג השני נחשב שותף בנזק, מכיון שבכרייתו מצד עצמה אין שיעור מיתה, והוא גם לא השלים את הבור מט' לי' ליצור בו שיעור מיתה, אלא שכך מוכרחים לומר מכח הברייתא. – אבל למסקנא שמעמידים את הברייתא דסייד וכייד שהראשון לא עשה שיעור מיתה, שוב הדרינן לסברא הפשוטה שצריך שהשני יעשה שיעור מיתה כדי שהוא ייחשב שותף לנזק, וכשהוא לא עשה כן – ואדרבה – רק הראשון עשה שיעור מיתה, הרי שרק הראשון חייב.

# לימא הא רבי הא רבנן.

רש"י מבאר שלפי הסלקא דעתך רבנן מחייבים את השני גם כשהראשון עשה שיעור מיתה, מקרא דאיש אחד ולא שניים. – ומקשה התורת חיים שהגמ' לעיל אמרה שהמקור לכך שדוקא השני חייב ולא הראשון, הוא מקרא ד"והמת יהיה לו" ההוא דקא עביד מיתה, אבל באופן שגם הראשון עשה שיעור מיתה, שוב יש להקשות מנ"ל שהשני חייב ולא הראשון.

– והוא מיישב שלפי ההו"א אין הפשט בדרשא ד"והמת יהיה לו" שהתורה באה לומר שהטעם שדוקא השני חייב כי הוא זה שיצר את הבור למיתה (כפי התירוץ של רב זביד), אלא הפשט הוא שהשני שהשור מת בחלק שלו – הוא זה שחייב תמיד מגזה"כ, אפילו שגם הראשון עשה שיעור מיתה.

# אמר רב זביד הא והא רבנן וכו' איכא דאמרי אמר רב זביד הא והא רבי.

רש"י כותב שיש מחלוקת בין הלשונות, שלפי הלישנא בתרא רבנן ס"ל שרק האחרון חייב אפילו שהראשון עשה שיעור מיתה, כ"כ ההשלמה והפסקי רי"ד שזו מחלוקת בדעת רבנן, וכן דעת הרהמ"ג (נזק"מ י"ב י"ב) הכותב שהרמב"ם (שם) פסק כלישנא קמא, וכן לומד האבהא"ז (שם) בדעת הרי"ף שהשמיט את הדין דבור י' וכ' כי הוא פוסק כלישנא בתרא שבאמת לרבנן רק האחרון חייב.[[158]](#footnote-158)

מבואר במהרש"א על דברי התוס' (בעמ' א' בד"ה האחרון) המחייבים את שניהם בבור ח' וט', שדבריהם אמורים לא רק לפי הל"ק שרבנן מחייבים את שניהם בבור י' וכ', אלא גם לפי הל"ב שרבנן פוטרים, כי כל מה שהם חולקים כל רבי זה רק כשהאחרון עשה שיעור מיתה, שאז נאמרה הגזה"כ ד"והמת יהיה לו" שהשני חייב – ולדעת הל"ב דין זה הוא גם כשהראשון עשה שיעור מיתה, אבל כשהשני עשה שיעור נזיקין הם מודים ששניהם חייבים.

– והמהדו"ב חולק שדברי התוס' הם רק לפי הל"ק, וכפי שרואים ברא"ש שדימה את הדין דבור ח' וט' ששניהם חייבים לדין שלפי רבנן בבור י' וכ' שניהם חייבים. – כי המהדו"ב לומד שכשם שלפי הל"ב כששניהם עשו שיעור מיתה רק האחרון חייב, כך הדין גם כששניהם עשו שיעור נזיקין.

# רש"י ד"ה אפילו רבנן.

רש"י מוסיף שעיקר קרא ד"והמת יהיה לו" אתא לכדרבא, וא"א ללמוד מזה הכל. – ומבאר הפנ"י שכוונת רש"י שאם פסוק זה היה מגיע בעיקרו לנד"ד, הדין היה צריך להיות שגם כשהראשון עשה שיעור מיתה שרק אחד יתחייב, והיה מקום לטעון שדוקא הראשון יתחייב מחמת השיעור מיתה שעשה. – אבל באמת עיקר קרא לכדרבא אתא, ורק שממילא למדים ממנו שבאופן שהראשון לא עשה שיעור מיתה, והשני עשה שיעור מיתה, שיש לחייב את השני, אבל באופן ששניהם עשו שיעור מיתה אין לנו כל מקור מפסוק זה, ולכן הדין הוא ששניהם חייבים. (וע"ע במהרש"ל וצ"ב.)

# רש"י ד"ה כגון.

רש"י כותב שלפי שמואל שחייב גם בחבטו, צ"ל שלא היה חבט בבור זה, כגון שהוא היה מלא בספוגות. – ורואים ברש"י שלפי רב שחייב בבור רק על הבלו ולא על חבטו, א"צ להעמיד כן.

– האילת השחר מקשה שלכאורה גם לרב צריך להעמיד במלא ספוגות, כי הגם שהתורה לא חייבה על חבטו, אבל מ"מ השור היה מת בבור זה מחמת החבט, וא"כ יוצא שהשני שהוסיף בו הבל לא חידש בו את המצב של בור הממית.

– ואומר האילת השחר שבהכרח רואים שהקובע כאן הוא דין בעל הבור, שלפי שמואל לולא שהיה הבור מלא ספוגות, הרי שהראשון שיצר את ההיזק דהחבט היה נחשב בעל הבור, ולכך אעפ"י שהשני לבדו יצר את ההיזק דההבל, מ"מ מאחר וגם החבט ממית לכך שניהם שותפים בהיזק של הבור. – אבל לפי רב שהראשון אינו חייב על כרייתו ואינו נחשב בעל הבור, הרי שרק השני שיצר את ההבל הוא נחשב לבדו בעל הבור.

# מהו דתימא למטה הוא דהבלא דידיה קא קטיל ליה וכו'.

מבואר בגמ' שגם באבן עפ"י הבור יש הבל של עשרה טפחים הממית. – וכותב תלמיד ר"ת שמדובר שהאבן מקיפה בעיגול את כל הבור מסביב, כי אל"כ לא יהיה כאן הבל.

הנחל"ד (לעיל י"ז ב' ד"ה שוב ראיתי) כותב שההבל ממית בכל גובה הבור ולא רק בטפח העשירי, וראייתו מהגמ' להלן שאם בתחילת הנפילה לבור השור היה עם פניו למטה וכשהוא הגיע לקרקע הבור הוא התהפך ופניו היו למעלה, שההבל שהועיל בו מתחילה יכול להמית

– ובשו"ת מהרש"ם (ו' רמ"ד) הרב השואל הבין כמו הנחל"ד והקשה שזה נסתר מסוגיין שהסלקא דעתך היתה שההבל הממית הוא רק למטה, ובפשטות גם לפי הקמ"ל זה נשאר, ורק שנתחדש שמ"מ מניח האבן חייב על ההבל שנוצר למטה. – והמהרש"ם השיב לו שבאמת הקמ"ל הוא שיש הבל גם למעלה, והוא מביא לזה מקורות ממקומות אחרים בש"ס שכך מפרשים את הקמ"ל אם אין הכרח לומר לא כך.

# בעי רבא טם טפח וסילק אבניו מהו.

הרא"ש ותלמיד ר"ת אומרים שספק זה הוא רק לרבנן אבל לרבי בוודאי שלא נסתלקו מעשי ראשון.

– וכוונתם מבוארת, שיסוד הספק הוא האם אומרים שמה שהשני נתחייב בנזקי הבור זה רק כל עוד ההוספה שלו לבור קיימת, או שמא הוא נעשה בעל הבור והראשון נסתלק. – אבל לרבי ששניהם חייבים, א"כ בוודאי שהראשון לא נסתלק, כי גם לפני שהשני טם את הטפח שעשה, היה הראשון שותף בבור, וא"כ בוודאי שלאחר שהשני טם את הטפח רק הראשון חייב.

בפשטות הספק הוא האם רק הראשון חייב כי השני מאי דעבד שקליה, או שרק השני חייב כי הראשון נסתלקו מעשיו. – וכן מבואר בפסקי רי"ד ובפסקי הריא"ז ובטור (בסי' ת"י) שלכן להלכה שהספק לא נפשט (וכ"ה גם ברמב"ם נזק"מ י"ב י"ב) הדין הוא ששניהם פטורים לגמרי.[[159]](#footnote-159)

# בור שמונה ומהן שני טפחים מים חייב.

ברמב"ם (נזק"מ י"ב י"א) מבואר שבבור תשעה וטפח אחד מים פשוט שהוא חייב, והספק הוא בבור שמונה ושני טפחים ובבור שבעה וג' טפחים, וכתב הרהמ"ג שהיתה לו גירסא אחרת בגמ'.

# אי בחבטה מיית הרי קירב הזיקא.

הבעה"מ (לעיל כ"ט א') והרשב"א והרא"ש כותבים שכאן רואים שרב אשי סובר כמו שמואל שחייב על ההיזק של חבטו. – אך ההשלמה כותב שיש לדחות שלעולם יתכן שהוא סובר כרב, ומדובר בבור ברשותו שבזה מודה רב כמבואר בגמ' להלן (נ"ג א'), וכ"כ המהר"ם שיף.

# רש"י ד"ה הרי קירב הזיקא.

רש"י כותב שזה סברא לחייב את השני כי "שמא לא היה הולך השור עד מקום פי הבור שבתחילה".

– האילת השחר מעיר שגם אם בוודאי היה השור הולך לשם מ"מ יש לחייב את השני, כי סוכ"ס השור ניזוק מחמת מה שהוא נתקל במה שהרחיב השני, והרי זה דומה למש"כ התוס' לעיל י"ז ב' (ד"ה זרק) שאם אחד זרק חץ על כלי והקדים אחר ושברו שהשני חייב, מכיון שטרם נעשה מעשה בדבר שהוזק ואין לומר בזה "מנא תבירא תבר".

– ומיישב האילת השחר שאם הנידון היה מי ה"מזיק" של השור, באמת השני היה נחשב המזיק גם אם בוודאי השור היה מגיע לפי הבור שכרה הראשון, אבל כאן הנידון הוא מי נקרא "בעל הבור", ואם השור היה נופל בבור זה בלא"ה נמצא שהשני לא חידש נזק בבור זה, ולכן הראשון היה חייב.[[160]](#footnote-160)

# אלא אמר רב אשי ניחזי אנן וכו' איכא דאמרי כו'.

התוס' נוקטים בפשיטות שלפי הלישנא קמא החילוק אם השור מת מחמת ההבל או החבטה הוא כשמת בצד שהרחיב. – יתכן שזה משום שהתוס' הבינו בפשיטות שבצד שלא הרחיב פשוט שיש לחייב את הראשון גם על החבטה מכיון שהשני לא הוסיף שם כלום לנזק, ובהכרח שכל דברי רב אשי נאמרו ביחס לצד שהרחיב. – ויתכן שזה משום שהתוס' הבינו בפשט הגמ' שהלישנא קמא לא מחלקת היכן השור נפל – וכדעת הרא"ש והטור – וכפי שיבואר. – ומ"מ מה"ט התוס' תמהים מדוע הראשון יתחייב במת בצד שהרחיב, והלא לולא שהשני הרחיב השור לא היה נפל.

התורא"ש (בשיטה) והטור (בסי' ת"י) נוקטים שלפי הל"ק החילוק הוא רק מחמת מה הוא מת, אך אין חילוק מאיזה צד מת, ולפי הל"ב החילוק הוא רק באיזה צד מת, ולא מחמת מה הוא מת, ובאמת זו מחלוקת בין שתי הלישנות (כמבואר גם בפסקי הרא"ש, והרא"ש שם וכן הטור פוסקים כל"ב, וכ"ה ברמ"א (ת"י ט"ז) בשם י"א). – ולפי מהלך זה מלבד מה שנתחדש בל"ק שהראשון חייב כשמת בהבל אפילו שמת בצד שהרחיב, עוד נתחדש בל"ק שהשני חייב גם בצד שהוא לא הרחיב אם מת מהחבטה, וזה כשיטת הרמב"ם והרא"ה דלהלן.

דעת הרמב"ם (נזק"מ י"ב י"ג) והרא"ה (בשיטה) שהל"ק מדברת רק על הצד שלא הרחיב, כי בצד שהרחיב פשוט שהשני חייב גם במת בהבל, כי בלעדיו ההיזק לא היה נעשה – וכקושיית התוס'. (כן מבואר ברא"ה, וכ"כ האחרונים בדעת הרמב"ם.) – והרא"ה מבאר את הטעם שהשני חייב בצד שלא הרחיב במת מחמת החבטה, כי מאחר והוא הוסיף על ההיזק של הבור לכן הוא נעשה בעל הבור והוא חייב על כולו.[[161]](#footnote-161) (וזה רק ביחס למת בחבטה, שהוא נעשה בעל הבור על כל החבטה, משא"כ במת בהבל שמכיון שהוא מיעט בהיזיקו של ההבל בבור לכך הוא לא נחשב בעל הבור על הבל הבור שהיה.)

אלא שנחלקו הרא"ה והרמב"ם בביאור הלישנא בתרא; הרא"ה נוקט שזו מחלוקת בין הלשונות בגמ', וכנראה כוונתו שלפי הל"ב, הראשון חייב בצד שלא הרחיב גם כשמת בחבטה, והחילוק הוא רק באיזה צד הוא מת ולא מחמת מה הוא מת (ובזה הרא"ה סובר כמו הרא"ש והטור הנ"ל), והרא"ה כותב שההלכה היא כל"ב (וגם זה כדעת הרא"ש והטור הנ"ל).

– ואילו ברמב"ם (וכ"ה בשו"ע ת"י ט"ז) מבואר שגם להלכה השני חייב בצד שלא הרחיב כשמת בחבטה, ונראה ברמב"ם שהוא סובר ששתי הלשונות לא מחולקות ולכן הוא פוסק את שתיהן, אלא הל"ק באה לומר שבצד שלא הרחיב, השני חייב על החבטה ולא על ההבל, והל"ב באה לומר שבצד שהרחיב הוא חייב מ"מ גם על ההבל, וכן מבארים את הרמב"ם הכס"מ (וכ"ה בב"י) והדרישה (שם סק"ח), וגם הרהמ"ג דן לפרש כן את הרמב"ם.[[162]](#footnote-162)

# ניחזי אנן אי בהבלא מיית הרי מיעט הבלא אי בחבטה מיית וכו'.

הסמ"ע (ת"י כ"ד) כותב שהציור שרואים שבהבל מת, הוא כשמת דרך פיו וניכר לרואים שהיה זה מחמת ההבל, והציור שרואים שמחמת החבטה מת, זה כשנפל דרך אחוריו שאז אין הבל.

# בור שעומקה כרחבה.

הרשב"א ותור"פ כותבים שאין ראייה מרבה ורב יוסף שהם סוברים כרב המחייב בבור רק בהבלו, כי יש להעמיד כשהבור היה מלא ספוגים.

המאירי כותב שמה שבבור שעומקו יותר על רוחבו אין הבל, זה רק בבור עשרה, אבל בבור עמוק ביותר יתכן שיש הבל, וזה נקבע לפי מה שייראה לדיינים הבקיאים.

# חד אמר משמניחו משתמש וחד אמר משימסור לו דליו.

החזו"א (ב"ק ג' י"ט, וע"ע שם ח' ב') כותב שאם הראשון פתח את הבור והניח על ידו את הכיסוי והניח את השני משתמש, לכ"ע השני חייב, כי א"צ דוקא למסור לו את הדלי בידיים אלא די במה שהוא מניחו שם, דבסתמא השני מקבל עליו לכסותו[[163]](#footnote-163), ולא נחלקו אלא באופן שכעת אין לבור כיסוי, שלמ"ד יש ברירה מוטלת החובה על השני לכסות את הבור, ועליו מוטלת הטרחא לשכור פועלים עבור זה – ומ"מ הראשון יחזיר לו חצי מההוצאה.[[164]](#footnote-164)

החזו"א (שם) מדמה את המחלוקת בבור בהניחו משתמש – לעניין שור של שני שותפין, שכשהאחד משתמש בו שלפי רבנן רק הוא חייב, ולראב"י (שכך ההלכה) שניהם חייבים.[[165]](#footnote-165) – אלא שכותב החזו"א שכל זה רק כשהשור נמצא ברה"ר וכיו"ב במקום שיש רשות להכניס לשם את השור, שבאופן זה מה שהאחד משתמש בשור הרי"ז כמו השימוש בבור דסוגיין[[166]](#footnote-166), אבל אם האחד הכניס את השור למקום שהוא יכול להזיק, בזה רק השני חייב, דהו"ל כמסירת דליו שהשני מקבל עליו את אחריות הנזק, והשותף נחשב אנוס על כך והוא פטור.

ובאופן שלא הניחו משתמש או לא מסר לו דליו, מבואר ברא"ש ששניהם חייבים[[167]](#footnote-167).

# משימסור לו דליו.

דעת רש"י ש"דליו" זהו הכיסוי של הבור, שבכך הוא מקבל עליו את שמירת היזק הבור.[[168]](#footnote-168) – החזו"א (ב"ק ח' ב') כותב על פירוש רש"י שהדלי הוא הכיסוי, שזה כעין מה שמצאנו לעיל ל' א' (ע"ש ברש"י), והוא מוסיף שזה מלשון "הדלה עליה את הגפן" (סוכה ט' ב').

ודעת הר"ח המובאת ברשב"א ובנמוק"י ש"דליו" הכוונה לנטלא למילוי המים, שהמקבל את הנטלא, הבור עומד ברשותו ומשל עצמו הוא דולה, וכן מבואר בלשון הרמב"ם (נזק"מ י"ב ז') ע"ש.

– הרשב"א והנמוק"י כותבים שרש"י לא פירש כמו הר"ח, כי הוא סובר שבמסירת הנטלא באמת הראשון לא נפטר. והרשב"א מוסיף שאדרבה, בכך השני הוא כמו שלוחו של הראשון למילוי המים.

הרא"ה בשיטה כותב שמסתבר שמסירת דליו מועילה דוקא בשותפים, שהרי"ז כאילו הרשהו בכליו ולכן השני חייב, משא"כ באיניש אחרינא לא מועילה מסירת דליו לחייבו.

– וכן יוצא בדעת עוד ראשונים לפי מה שמיישב הבית אהרן את דבריהם.

– כי הנה היש"ש (בסי' כ"ו) כותב שמסירת דליו מועילה גם באיניש אחרינא (דלא כרא"ה)[[169]](#footnote-169), ולכן הוא מקשה (בסי' כ"ב) קושיא על הרא"ש, אבל בדעת הרא"ש כותב הבית אהרן שהוא סובר כמו הרא"ה, וכפי שיבואר:

– הנה לעיל בדף 15 הובאה מחלוקת הראשונים לעניין מסירת הבור מים לבני העיר[[170]](#footnote-170) שהדין שהיא מועילה, שלפי רש"י א"צ מסירת דליו כלל אלא באמירה להם, ולפי הר"ח הראב"ד הרשב"א הרא"ה והרא"ש צריך מסירת דליו. (וגם שם נחלקו הראשונים מהו הדלי הזה, שלפי הרא"ה הכוונה לכיסוי הבור ולפי הר"ח והרשב"א הכוונה לכלי שמשתמשים.) – ומקשה היש"ש על הרא"ש (ובעצם על כל הראשונים ההולכים בדרכו) שצריך מסירת דליו לרבים, שלכאורה בכה"ג א"צ שימסור לרבים את דליו, אלא די בכך שהוא מוסרו לאדם אחד כדי להיפטר מנזקי הבור – וכשיטתו כאן.

הבית אהרן (לעיל נ' א') בא ליישב את קושיית היש"ש על הרא"ש.

– בהתחלה הבית אהרן כותב שהנה רואים אנו שיש שני פירושים להאי דליו, האם זה כיסוי הבור או כלי המילוי שלו. – ולכך י"ל שבסוגיין הרא"ש סובר שצריך דוקא מסירת הכיסוי וכפי שמבאר הרשב"א הנ"ל לפי רש"י, שבמסירת הכלי לא רואים שהוא העביר לשני את שמירת הבור, אלא אדרבה, י"ל שהשני הוא שלוחו להשתמש בבור. – משא"כ במסירה לרבים ששם י"ל שבאמת מועילה מסירת כלי המילוי, כי שם לא שייכת סברת הרשב"א לומר שהוא עשה את כל בני העיר שלוחים שלו להשתמש, אלא זה מועיל רק כשהוא מוסר את הכלי לרבים ולא לאדם יחיד, ובזה מיושבת קושיית היש"ש.

– אבל הבית אהרן כותב שתירוץ זה אינו עולה בדברי השו"ע, שלעניין מסירת הבור לרבים (בסי' ת"י ס"ז) לשונו שהוא מסר את הכיסוי, ולעניין בור של שני שותפין לשונו שהוא מסר את הדלי, דמשמע להפך מחילוקו הנ"ל של הבית אהרן. – ובהמשך דבריו הוא גם עומד על כך שזה דוחק לומר שמשמעות ה"דליו" אינה אותה משמעות בשני המקומות. [ועוד, שתירוץ זה לא מיישב את הר"ח והרשב"א הנוקטים בשני המקומות שהכוונה היא לכלי, וכן אין זה מיישב את הרא"ה הכותב לעניין מסירה לרבים שהכוונה היא לכיסוי.]

– ולכן כותב הבית אהרן ליישב את הקושיא לפי הרא"ה הנ"ל שבאיניש אחרינא לא מועילה מסירת דליו, שלפי"ז בוודאי צריך דוקא למסור את הדלי לרבים, והוא אינו נפטר במסירתו ליחיד שאינו שותף בבור. (ותירוץ זה עולה כהוגן לפי כל הראשונים הנזכרים.)[[171]](#footnote-171)

# רבי אליעזר בן יעקב סבר יש ברירה האי מדידיה קא ממלא וכו' ורבנן סברי אין ברירה.

לדעת רוב הראשונים הברירה האמורה כאן היא כמו הברירה בשאר המקומות בש"ס, שמתחילה הם נעשים שותפים על דעת שכל אחד כשהוא משתמש הריהו משתמש בשלו. – כך היא דעת ר' שלמה הצרפתי המובא בכמה ראשונים[[172]](#footnote-172) שמכח הדין ברירה כל אחד בשעה שהוא משתמש הריהו זוכה לגמרי בבור[[173]](#footnote-173), ולכך הוא אינו צריך להיות שואל על כך.

– ועל דרך זו מבואר בר"ן (בר"פ השותפין בד"ה ואיכא) שזהו דין ברירה כשאר הש"ס, שכל אחד בשעת שימושו – "גוף החצר קנויה לו לגמרי לאותו תשמיש" (כלשון הר"ן שם בד"ה רבי אליעזר)[[174]](#footnote-174). – אלא שהר"ן מוסיף שכאן יש יותר מקום לומר שיש ברירה, מכיון שבעלמא חלות הקניין עצמה היא ספקית, וחלות אינה יכולה על הספק, משא"כ כאן שעצם הקניין מבורר – שכל אחד יזכה בבור בשעת שימושו בו, ומה שלא מבורר זה רק זמן הקניין. [ולכן הר"ן טוען שדוקא בזה פוסקים שיש ברירה וכראב"י, כי פרט אחד ספקי אינו יכול להגדיר את כל החלות כחלות שאינה מבוררת, אף שבעלמא פוסקים שבדאורייתא אין ברירה.][[175]](#footnote-175)

# ורבנן סברי אין ברירה.

רש"י מבאר שמשום כך הו"ל שואל על חלק חברו.

האילת השחר טוען שכל מה שלפי רבנן אין ברירה ושניהם חייבים גם במניחו משתמש, זה רק בבור ברשותו לא בבור ברה"ר, כי בבור ברה"ר לא שייך לומר שהוא יהיה שואל עליו, וגם אם נאמר שהמים הם של השותפים שהם הביאום לשם, אבל כל מה שהוא שואל על המים זה רק על המים שהוא משתמש ולא על המים שנשארו בבור. – וגם אין לומר שעצם השימוש שלו הופך אותו לבעל הבור להתחייב באחריותו, כי לא מצינו שחייבים על בור ברה"ר מחמת השימוש בו, והיות ומחמת החפירה הבור נחשב של שניהם, אין השימוש יכול להפוך אותו שרק הוא יהיה בעל הבור. – ולכן בהכרח שמדובר דוקא בבור ברשותו.

עוד מעמיד האילת השחר שמה שהוא נעשה שואל על הבור אינו סיבה מצד עצמו שלכך הוא יתחייב בנזקיו, אלא שבסתמא כוונתו לקבל שמירת נזקיו, ועל דרך המבואר בגמ' לעיל י"ג ב' ששואל חייב בנזקי השור רק מפני שקיבל עליו שמירת נזקיו.

# תוס' ד"ה השותפין.

דעת התוס' שבין בשותפים ובין במשכיר הוא יכול לאסור בקונם – אפילו שהקדש הבית הוא רק קדושת דמים, משא"כ בבע"ח שאין הלווה יכול להקדיש ולאסור על המלווה, כי המלווה גובה את גוף הקרקע (כן מבארו הקובה"ע בסי' נ"ב).

– אבל דעת הר"ן בנדרים (מ"ו ב' ד"ה היכי דמי) שבקדושת דמים יכול המשכיר להקדיש רק כשהשכיר לו בית סתם, כי הוא יכול להביא לו בית אחר, אך כשהשכיר לו בית זה השוכר לא נאסר ע"י ההקדש, ודוקא קדושת הגוף מפקיעה את שעבוד השוכר. – ומשמע בר"ן שם שבקדושת דמים באמת חל ההקדש, אלא שאין השוכר נאסר בשימוש בבית מחמת הקדש זה, וכן מבואר בריב"ש (בסי' שנ"ה) שכשהמשכיר הקדיש בלא שהשוכר הקדים השכר, הרי שכעת השוכר מעלה שכר להקדש ומ"מ שעבוד הבית לא פוקע.

הקובה"ע (בסי' נ"ב) מאריך בזה, והוא מבאר ששיטת הר"ן היא שאיסור מעילה עניינו איסור של גזילת ההקדש, ולכך כשם שאם המשכיר מכר את הבית לאחר, אין הקונה יכול לעכב על השוכר מלדור שם, כך גם בהקדש אין השוכר נאסר בשימוש בגוף הבית מכיון שאין בזה גזל של ההקדש.

– ובדעת התוס' האוסרים בזה מבאר הקובה"ע שאפילו שיש ראיות שחיוב מעילה הוא משום גזילת ההקדש, אבל מ"מ איסור ההנאה מההקדש הוא אינו משום גזילת ההקדש, ולכך מכיון שחלה קדושה על גוף הבית הרי שיש לשוכר איסור ליהנות מהבית.

ומוסיף הקובה"ע בדעת התוס' שלא אומרים בבע"ח שמ"מ שיש כאן הקדש על גוף הקרקע ומשום כך ייאסר בה המלווה (כי כאמור לפי תוס' איסור ההנאה מההקדש הוא אינו משום גזל ההקדש), כי מכיון שהוא גובה את גוף הקרקע ופקע קנין ההקדש, שוב פקעה גם עצם הקדושה.

בגוף נידון זה דמשכיר שהקדיש יש כמה שיטות בראשונים, עי' בזה ברא"ש בסוגיין ובר"ן בנדרים שם, ובמ"מ לפרק השותפין בדף מס' 5, ואכמ"ל בזה.

# תוס' ד"ה זה.

דעת ר"ת בתוס' בסוגיין ובעוד מקומות (בב"ב שם בד"ה רבינא, במגילה ח' א' ד"ה דריסת, וכ"ה בתוס' בנדרים ל"ב ב' ד"ה אין בין) שבבקעה אין קפידא על דריסת הרגל, ואילו בחצר יש קפידא. [והתוס' בנדרים וכן הרא"ש שם מוסיפים שזה דוקא בבקעה בימות החמה, משום שאין בה זרעים ולכן לא מקפידים על כך.]

– ואילו הרמב"ן (בב"ב נ"ז ב') והרא"ה (בשיטה בסוגיין) והר"ן (בנדרים ל"ג א' ד"ה אפי') מיישבים את קושיית התוס' מההיא דב"ב, ששם מדובר שעוברים בחצר בלי להתעכב – ובזה אין קפידא גם באינשי דעלמא.

# המוכר בור לחבירו כיון שמסר לו דליו קנה.

מסתימת הדברים נראה שכשם שנחלקו הראשונים לעניין בור של שני שותפים האם הדלי הוא כיסוי הבור (כרש"י) או הנטלא (כר"ח, ועי' בדף המ"מ הקודם) – כך הם חולקים כאן, וכ"כ הבאר הגולה (בסי' קצ"ב סע' ב').

– ומבואר בהעמק שאלה (שאילתא קט"ו סק"ד) שטעמו של רש"י שלא מועילה כאן מסירת הנטלא, הוא משום שכשם שלעניין העברת האחריות על הבור מבאר הרשב"א את דעת רש"י שצריך דוקא את מסירת הכיסוי, כי במסירת הנטלא זה נראה שאדרבה השני הוא שלוחו של הראשון להשתמש בבור, (ועי' בזה בדף המ"מ הקודם.) כך לעניין קנין, לא רואים בזה מעשה חזקה. – וכותב עוד ההעמק שאלה שמכאן המקור של רש"י שמסירת מפתח נחשבת חזקה (עי' בזה להלן), כי רואים שמה שאמרו בסוגיין שמועילה מסירה במקום לך חזק וקני זה רק בדבר המועיל לקניין חזקה.

# היכי דמי אי בכספא ליקני בכספא אי בחזקה ליקני בחזקה.

כותבים תלמיד ר"ת והנמוק"י שה"ה דהוו מצי למימר אי בשטרא ליקני בשטרא.

# רש"י ד"ה ליקנייה בחזקה.

לשון רש"י "משנשתמש בו". – וכותב הברכת אברהם שכאן משמע שרש"י סובר כשיטת הרמב"ם (מכירה פ"א ט"ו-ט"ז) שאכילת פירות קונה מדין חזקה – כי גם שימוש נחשב חזקה, ודלא כראשונים האחרים החולקים על הרמב"ם.

# לעולם בחזקה ובעי למימר ליה וכו' וכיון שמסר לו דליו כמאן דאמר ליה לך חזק וקני דמי.

מבואר בגמ' בב"ב נ"ב ב' שרק כשהוא מחזיק שלא בפניו צ"ל לך חזק וקני, ובעקבות כך כותבים הרא"ש והמאירי שגם כאן מדובר שלא בפניו.

האבהא"ז (שכנים ב' י') חוקר מדוע צריך לומר שלא בפניו לך חזק וקני, האם זה משום שלולא זה אומרים שיתכן שהוא חזר בו בשעת החזקה, או שלעולם לא חוששים שהוא חזר בו, ומ"מ צריך לומר לו לך חזק וקני כי צריך שהוא יעשה את ההקנאה דהחזקה, ובלא אמירה זו כאשר הקניין נעשה שלא בפניו אין לנו אלא הסכמה לקניין ולא הקנאה מצד המקנה, וע"י אמירה זו זה נחשב שיש כאן הקנאה מצד המקנה אפילו שהוא מחזיק שלא בפניו. – והאבהא"ז תולה זאת במחלוקת הקצוה"ח (רמ"ד ב') והנתיה"מ (רמ"ד א') ע"ש, שלפי הקצוה"ח זה כדי שתהא הקנאה ולפי הנתיה"מ זה כי אפשר שחזר בו.

– וברשב"ם בב"ב נ"ג א' (ד"ה מתנה) משמע כפי הצד שאפשר שחזר בו, ע"ש.

# תוס' ד"ה מפתח.

נחלקו התוס' והרשב"א בשתי מחלוקות: א' – לפי רשב"ם מסירת מפתח קונה, מלבד בנכסי הגר דמאן מסר ליה דליקני[[176]](#footnote-176), והתוס' חולקים שמסירת מפתח לא קונה. – וברש"י בפסחים ד' א' (ד"ה מסירת) מבואר בפשטות כמו הרשב"ם[[177]](#footnote-177), וגם שם התוס' חולקים על רש"י ומקשים עליו מסוגיין.

ב' – לפי רשב"ם נעילת דלת דהו"ל מבריח ארי[[178]](#footnote-178), ורק קביעת מנעול מועילה, ולפי תוס' גם נעילת דלת בעלמא קונה.

ביישוב קושיית התוס' על הרשב"ם מסוגיין, כותב הב"ח (קצ"ב ה') שבסתמא אינו קונה במסירת המפתח, אלא א"כ הוא אמר לו במפורש שיקנה בזה, ובסוגיין מדויק שריב"ל לא התכוון שהוא מסר את המפתח לשם קניין, כי א"כ היה לו לומר "המוכר בית לחברו ומסר לו המפתח קנה" – שמשמעו שעיקר הקניין היה במפתח, אבל מלשונו של ריב"ל ש"כיון שמסר לו מפתח קנה" משמע שמסירת המפתח היתה בסתמא, ועל כך הקשו שבסתמא זה לא קונה, ואין זה מועיל אלא במקום אמירת לך חזק וקני.

– גם הים התלמוד מיישב את הרשב"ם על דרך זו [ובתוספת ביאור], שכאשר היתה מסירת מפתח בסתמא, יכולים שניהם לחזור בהם מהמקח, כי כשם שלפי הרשב"ם נעילת דלת היא מבריח ארי, כך יש לפרש שמסירת המפתח היתה כדי להבריח ארי, ולכך אמרו בסוגיין שבמסירת המפתח שניהם יכולים לחזור בהם בטענה שלא היה כאן קנין. – אבל כששניהם מודים שמסירת המפתח היתה לשם קנין – אז הוא ודאי קונה, ועל כך מדובר בגמ' בפסחים, ששניהם מודים בזה והנידון הוא לעניין חובת הבדיקת חמץ על מי היא מוטלת.

במה שהקשו תוס' על הרשב"ם במחלוקתם השנייה לעניין נעילת דלת, מההיא דגיטין, המהרש"א מתקשה בתוס' מדוע הם לא מחלקים בדעת הרשב"ם בין דעת אחרת מקנה לבין זכייה בנכסי הגר, והוא מיישב שלעניין הסברא דמבריח ארי אין לחלק בזה, וכמבואר ברשב"ם גופיה (לעניין צרור) שלא מחלקים בזה.

במה שהקשו התוס' על הרשב"ם מההיא דהכניס תרנגולין, הנה הרשב"ם גופיה (בדף נ"ז א' ד"ה בנכסי) מתקשה בזה שבאמת הכנסת תרנגולין אינה חזקה, והוא אומר שהגמ' היתה יכולה לפרוך כן אלא דעדיפא מיניה קפריך.

# כדדרש ההוא גלילאה עליה דרב חסדא וכו'.

ז"ל רבינו יהונתן (בשיטה): "כלומר זה הגלילי היה אמורא של רב חסדא ורב חסדא היה דורש לו פסוקים של מוסר לפי שהיו בדור פרנסים שלא היו מנהיגין את העם כהוגן וכו', וזה האמורא היה משמיעו לרבים והוסיף האמורא משלו בדרשא זה המשל", עכ"ל.

# ובא השני ומצאו מגולה ולא כסהו השני חייב.

בפשטות משמע שהשני חייב בכל, וכן לומדים המהר"ם שיף והחזו"א (ב"ק ה' י"ח), וכן האילת השחר, והם מתקשים מדוע באמת השני חייב בכל הנזק, ולכאורה יש לחייבו רק בחצי שלו, והגם שהראשון ייפטר מהחצי שלו כי הוא אנוס על כך, אבל השני לא נעשה שומר על כל הבור.

– המהר"ם שיף כותב שלכך רש"י בגמ' (בד"ה וראשון ובד"ה ויכרות, עי' בזה בדף המ"מ הבא) מפרש שהשני נשתמש בבור, שלכך לפי רבנן דראב"י הוא חייב על הכל.

– החזו"א כותב שזה כדעת ר' נתן שאומרים כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי (להלן נ"ג א'). – עוד דן החזו"א שכאן שזהו בור אחד ממש, גם רבנן מודים שאומרים כי ליכא וכו', ואין זה דומה לבשר ואימורין של שלמים שהזיקו שהגמ' לעיל י"ג א' דנה שלרבנן לא אומרים בזה כי ליכא וכו', כי הבשר והאימורין הם שני דברים נפרדים.

– והאילת השחר דן לבאר, שבעצם כל שותף משני השותפים מחויב מצד עצמו לגמרי באחריות הבור, ורק שמכיון שיש לו שותף לכן הוא חייב רק חצי, אך במקום שהשותף הוא אנוס, שוב השני חייב בכל.

# ומצאו מגולה ולא כסהו וכו' חייב.

רש"י מפרש כיצד הכיסוי נתגלה, כגון שהתליע ונשבר הכיסוי.

– אבל הפסקי רי"ד מפרש שמישהו אחר גילה את כיסוי הבור, והוא מוסיף לבאר שהגם שאם היינו יודעים מי גילה את הבור – היינו מחייבים אותו מדין פותח בור, והשניים שכרו את הבור היו פטורים, – אבל מכיון שלא ידוע מיהו פותח הבור, לכן כשבעליו רואים את הבור מגולה – עליהם לכסותו.

– וממשיך הפסקי רי"ד ומבאר את דבריו, למה הראשונים לא נפטרים במה שהם כיסו את הבור מתחילה, אף שאחר גילהו: "שלא נסתלק עוד מעשה שלהם, אלא אם כן בא אחר וטממה או טממוה הם ובא אחר וחפרה אז ודאי לא רמי עליהו שום חיובא, אבל עתה בשכיסוהו **עדיין בור הוי אלא שהוא שמור**[[179]](#footnote-179), ובא אחר וגילה אותו והסיר שמירתו, למה זה דומה לאדם שנעל בפני שורו ובא אחר והוציאו והניחו בחוץ, אם ידוע המוציא – כל נזקין שיעשה השור עליו לשלם כדתנן לקמן (נ"ה ב', ובגמ' נ"ו ב') הוציאוה ליסטים ליסטים חייבים, ואף על פי שהבעלים ראו שור זה שמהלך בשדה אין עליהם לשומרו כי המוציא חייב בשמירתו. – אבל אם אין ידוע מי הוציאו וראהו בעליו בשדה אין לו להניחו בלא שמירה כיון שהוא ממונו והוא חייב בנזקיו, הם הכי נמי האי בור כיון שאינו ידוע מי גילהו זה שראהו עכשיו מגולה ולא כיסהו – חייב לכסותו, ואם לא כיסהו חייב בנזקיו", עכ"ל הפסקי רי"ד.

# רש"י ד"ה השני חייב.

רש"י מעמיד שכאשר הראשון הניח את השני משתמש וסמך עליו שיכסנו – הריהו פטור ורק השני חייב, ובאופן שהוא לא הניח את השני משתמש, יש חילוק – שאם הראשון כיסהו הוא פטור, ואם הוא לא כיסהו שניהם חייבים.

– בברכ"ש (בסי' כ"ג) נראה שהוא לומד שגדר הפטור באופן שכיסהו ובאופן שלא כיסהו והניח את השני משתמש זהו אותו גדר, ולכך פשוט לו שגם באופן שהניח את השני משתמש, מ"מ גם הראשון חייב בכדי שידע – על דרך שאמרו בסוגיין לעניין כיסהו, וקודם שיעור זה הראשון פטור אפילו שגם הוא בעל הבור, מכיון שמה שהוא סומך על השני זה נחשב מבחינתו כאילו הבור מכוסה. – וכל זה צ"ב, והדברים יבוארו בדף המ"מ הבא (על דברי הגמ' דבכדי שידע).

# נפל לפניו מקול הכרייה חייב לאחריו מקול הכרייה פטור.

התורת חיים מבאר שבעצם יש כאן שני חידושים: א' שיש חילוק בין אם השור נפל לפניו או לאחריו. (לפי רב הכוונה היא כפשוטו שתלוי איך השור נפל כי כשנפל לאחוריו אין הבל, ולפי שמואל נפל לאחוריו הכוונה שהוא נפל לאחורי הבור חוץ לבור, כמבואר בגמ' להלן נ"ג א'.) – וחידוש נוסף שגם בנפל מקול הכרייה, בעל הבור חייב, ובזה יש ברש"י שני פירושים מאי קמ"ל (וכדלהלן).

– ומתקשה התורת חיים מדוע א"כ המשנה לא אמרה זאת כשני חידושים – ראשית שנפל לפניו חייב ולאחריו פטור, ושנית שבנפל מקול הכרייה הוא חייב. – והוא מתרץ שאם המשנה היתה אומרת כך, היינו מפרשים את הא דנפל לפניו שהוא הלך לכיוון קדימה כדרכו, ואת הא דנפל לאחריו שהשור הלך אחורנית שהוא שינה ולכך בעל הבור פטור. – ולכן המשנה כרכה זאת עם הדין דנפל מקול הכרייה, להשמיע שהנפילה של השור היתה מחמת קול הכרייה ולא מחמת שהוא הלך אחורנית.

# רש"י ד"ה חייב.

ההבדל בין שתי הלשונות ברש"י – כמבואר בתור"פ (להלן נ"ג א'), בשיטה בשם "שיטה" ובבית מאיר, – שלפי הלישנא קמא נתחדש שאפילו שבעלמא בשור פיקח ביום פטור בעל הבור כמבואר להלן נ"ד ב' דאיבעי ליה לעיוני ומיזל, כאן שהוא נפל מקול הכרייה, בעל הבור חייב אפילו בשור פיקח. – והם מוסיפים שרש"י להלן נ"ג א' (ד"ה רבי נתן, ע"ש) הולך כפי הלישנא הזאת.

– ולפי הלישנא בתרא דוקא בשור שוטה חייב בעל הבור, וכפי שהדין גם כשלא נפל מקול הכרייה, והחידוש בהא דנפל מקול הכרייה, שלא אומרים דכורה גרם ליה, אלא בעל הבור חייב מהא דר' נתן דכי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי. – וכן שיטת התוס' להלן נ"ג א' (בד"ה ובעל), וגם תור"פ גופיה מסיק כפירוש התוס'.

# רש"י ד"ה לאחריו.

רש"י כותב שבנפל לאחוריו הוא פטור גם כשלא נפל מקול הכרייה, ואיידי דנקט כן ברישא תנא כן גם בסיפא. – וכותב המהר"ם שיף (וכ"ה ביד דוד) שדברי רש"י נאמרו או לפי רב שאמרו בגמ' להלן נ"ג א' שהוא מפרש בפשט המשנה שהוא נפל לאחוריו שאין הבל, או לפי שמואל שאמרו בגמ' שם שהוא לומד בפשט המשנה שהוא נתקל בבור ונפל לאחורי הבור, – אבל זה דוקא כפי התירוץ הראשון בתוס' לעיל נ' ב' (ד"ה לשמואל) שנתקל בבור ונפל לאחורי הבור הוא פטור לשמואל גם כשלא נפל מקול הכרייה, – אבל לפי התירוץ השני בתוס' שם הסיפא היא בדוקא שהוא נפל מחמת קול הכרייה, ואל"כ הוא חייב מחמת ההתקלות בבור.[[180]](#footnote-180) [[181]](#footnote-181)

# עבד או אמה פטור.

הר"י מלוניל כותב שהחידוש בזה הוא שלא תאמר שהם כחמורים, קמ"ל שהם בכלל המיעוט דשור ולא אדם. – עד"ז כותב בתורעק"א שהיתה הו"א שיתחייב כשם שהוא חייב בשפחה בדמי וולדות כדאמרו בגמ' לעיל מ"ט א', ורעק"א מוסיף שרואים אנו שהתוס' לעיל שם "נדחקו" (כלשונו) לחלק בין הנידונים.

# וראשון עד אימת מיפטר.

הפנ"י דן מה הדין כשיש רק אחד החייב בנזקי הבור, האם גם בכה"ג נאמרו השיעורים הללו, או שכל השיהוי שמצאנו ביחס לראשון הוא מכיון שאפשר לחייב את השני, אך כשאין שני הריהו חייב ללכת בכל עת לבדוק האם נתגלה הבור, כי בעצם זהו חידוש התורה שמועיל כיסוי לבור וא"צ לסתמו לגמרי וכמבואר בגמ' לעיל נ' א', ולכך י"ל שחידוש התורה הוא רק כל עוד הכיסוי קיים, אבל כשהכיסוי נתגלה אפילו באונס י"ל שהוא חייב.[[182]](#footnote-182)

– ומוסיף הפנ"י שהגם שמבואר בגמ' בעמ' ב' שאין חיוב להקיש על הבור ולבדוק שהוא לא התליע מתוכו ושמא כעת הוא כבר אינו ראוי, אבל עכ"פ י"ל שמ"מ עליו ללכת לשם ולראות שהכיסוי עודנו שם, כגון שהוא לא ניטל ע"י אינשי דלא מעלי שלא ידוע מי הם – שזהו דבר יותר מצוי מאשר שהבור מתליע מתוכו. (וכוונת הפנ"י שלכן הוא גם יהיה חייב באופן שהבור נתגלה כי הכיסוי נשבר מחמת התלעה, וכפי הציור של רש"י.)

– וכותב הפנ"י שברש"י משמע כפי הצד השני, כי רש"י מדגיש שהשאלה עד אימת מיפטר הראשון – "היכא דבא השני ונשתמש" – ולכן אחריות כיסוי הבור מוטלת עליו, ומשמע שאם אין שני, הראשון חייב מיד.

– עוד כותב הפנ"י שיש לדייק בפוסקים לכאן ולכאן, אלא שמ"מ שבתוספתא (בפ"ו) מבואר להדיא שפטור, – וז"ל: "כסהו ונתגלה כשהוא עומד ורואה ולא כסהו הרי זה חייב. כסהו והלך לו אף על פי שנתגלה לאחר מיכן פטור", עכ"ל התוספתא.[[183]](#footnote-183)

# רש"י ד"ה וראשון.

רש"י כאן [וכן להלן בד"ה ויכרות] מעמיד שהשני נשתמש בבור.

– היש"ש (בסי' ל"ז) והיד דוד כותבים שרש"י הוצרך לזה כדי לבאר את שיטתו דלהלן שיש חילוק בין הראשון לשני – שרק לראשון נותנים שהות שיכרות ארזים אבל השני חייב להושיב שומרים מיד – שזה מפני שהשני נשתמש בבור. (וע"ע בזה להלן.)

– והמהר"ם שיף כותב שלכך השני חייב בכל הנזק ולא רק בחצי מהנזק, מכיון שהוא נשתמש בבור, וכרבנן דראב"י – שע"י השימוש הוא מתחייב בכל נזקי הבור. (וע"ע בזה בהמשך הדברים.)

וע"ע בפנ"י שהובא בקטע הקודם מה שהוא מדייק מדברי רש"י הללו.

# בכדי שידע.

הברכ"ש (בסי' כ"ג, הובא בדף המ"מ הקודם) נוקט בפשיטות שגם באופן שהראשון הניח את השני משתמש נאמר הדין דבכדי שידע. – והברכ"ש אומר שמזה שהראשון פטור עד כדי שיעור זה, מוכח שע"י שהוא מניח את השני שיהיה שומר לבור שזה נידון כמו שהוא כיסה את הבור – שהגדר בזה שמסתלק דין הכרייה שלו מהבור, ולכן הוא פטור עד השיעור דבכדי שידע אפילו שגם הוא בעל הבור. – וכוונת הברכ"ש צ"ב.

– ונראה מדברי הברכ"ש יסוד, והאבי עזרי (נזק"מ י"ב ו') הולך עם יסוד זה ביתר ביאור (האבי עזרי כותב שם שאח"כ הוא ראה שהוא כיוון בזה לדברי הברכ"ש), שיש נקודת חילוק מהותית בין בור לשאר האבות נזיקין, וכלשון האבי עזרי – "שכל המזיקין עצם הווייתן אינו בפשיעה, ומותר לו להשהות שור ואש, אלא שחיוב שמירתן עליו, ועל כן על מה שפשע חייב ועל מה שהיה אנוס פטור וכו', אבל בבור עצם כרייתו הוא בפשיעה – כריית בור ברה"ר או סמוך לרה"ר, ופשיעת כרייתו יש כאן, ותיקונו הוא בסילוקו, וע"י הכיסוי זהו סילוקו של הבור" (עכ"ל האבי עזרי).

– כלומר שמצד אחד יש חומר בבור משאר המזיקין שעצם הווייתו היא בפשיעה ואין זה כמו בשאר המזיקין שעצם הוויית ממונו אין לה שם מזיק, ורק שעליו מוטל לשמור על ממונו שלא יזיק, אבל בבור צריך שיסלק את המזיק דהבור[[184]](#footnote-184) (ולכן יש צד שאם יש כאן שם בור כלפי היזק אחד הריהו חייב גם בהיזקות אחרים וכפי שיבואר בסוגיא בעמ' ב', כפי שהאבי עזרי מאריך שם ויובאו דבריו במקומם), אך לאידך גיסא, יש בזה גם קולא, שכאשר פשיעת הכרייה מסתלקת ע"י כיסוי הבור, שחידשה התורה שהוא מועיל להיפטר, אין הפשט שהשמירה פוטרת אותו כאותו גדר הקיים בשאר הנזיקין שהוא פטור על ידי השמירה אפילו שסיבת החיוב קיימת[[185]](#footnote-185), אלא הפשט שע"י השמירה מסתלקת כל סיבת חיובו, ויתכן שיהיו אופנים שמשום כך בבור הוא יהיה פטור שאף שבשאר המזיקין י"ל שהוא חייב מכיון שאינו נחשב בכך אנוס (וכפי שמבאר שם האבי עזרי, שלכן כל הצד בסוגיא להלן בעמ' ב' שבאתו גמלים לפרקים הוא פטור, זה רק בבור ולא בשאר הנזיקין, ויבואר במקומו).

– והם-הם דברי הברכ"ש; המחייב של בעל הבור הוא פשיעתו בכריית הבור שזה נחשב יצירת מזיק של בור, מכיון שהבור הוא מזיק בעצם, וכשהתורה חידשה שמועיל כיסוי לבור, נאמר בזה שבכך מסתלק ממנו המחייב הזה של פשיעת הכרייה, ולכך כשהוא הניח את חברו משתמש בבור וכעת חברו הוא האחראי על היזק הבור, הרי זה מועיל לראשון להיפטר כמו שמועיל שהוא יכסה את הבור, ואין זה מפני שהוא אנוס, כי באמת לדעת הברכ"ש הוא אינו נחשב בכך אנוס[[186]](#footnote-186), אלא זה מפני שבכך פוקע ממנו דין פשיעת הכרייה.

והנה הברכ"ש שם מביא שהגר"ח זצ"ל חקר האם מה שמועיל כיסוי לבור שהוא כרה – זה מדין שמירה לבור, או שזה משום שבכך נסתלק הבור ואינו נחשב יותר כורה הבור.[[187]](#footnote-187) – וכותב שם הברכ"ש שמ"מ גם אם זה מדין שמירה, אבל יסוד הפטור הוא שע"י שהוא מעמיד שמירה לבור, שוב מסתלק ממנו דין פשיעת הכרייה המחייבתו.[[188]](#footnote-188)

– ומ"מ לכך סובר הברכ"ש, שכשם שכשהוא כיסה את הבור והבור נתגלה הוא חייב בכדי שידע, כך גם בהניח את חברו משתמש, הראשון חייב בכדי שידע, מכיון שבשיעור זה דבכדי שידע שוב הוא חוזר לחיובו גם לאחר שפקע ממנו דין פשיעת הכרייה.[[189]](#footnote-189)

# רש"י ד"ה בכדי שידע.

דעת רש"י שלפי רב צריך שהוא ידע שהכיסוי נתגלה ע"י שהוא בא וראה זאת בעצמו, ולא די שיודיעו לו על כך כשמואל.[[190]](#footnote-190) – תור"פ מקשה על כך למה שלא תועיל הודעה שיודיעו לו שזה ודאי מגולה, ולכן הוא מפרש כמו תוס'. – והשיטה בשם "שיטה" מעיר עוד על רש"י מהו לשון "בכדי" שידע, שמשמעו שזהו רק שיעור שהוא אמור לדעת, והוה ליה למימר "עד" שידע. ושיטת רש"י צ"ב.

# תוס' ד"ה בכדי שידע.

התוס' מפרשים שלפי רב די בכך שיצא קול שהבור מגולה כי מסתמא הוא שמע מכך. – האבהא"ז (נזק"מ י"ב ז') טוען שאם הגיע אליו הקול הוא לא יכול לומר שהוא אינו סומך על הקול, אלא הוא ודאי חייב לברר זאת ולדאוג לכסות את הבור, ולכן צ"ל שהכוונת התוס' היא שלא ברור שהגיע אליו הקול, וכלשון התוס' "דמסתמא שמע", והוא כותב שלפי"ז נוכל לומר שרב לשיטתו שהולכים בממון אחר הרוב, אבל להלכה שאין הולכים בממון אחרי הרוב באמת לא סומכים על הסתמא הזו. – וכ"כ החוסן ישועות (ב"ב צ"ב ב') שרב ושמואל נחלקו לשיטתם האם הולכים בממון אחר הרוב.[[191]](#footnote-191)

מבואר בתוס' שנחלקו שמואל ור' יוחנן האם יש חיוב להושיב שומרים מיד, שר' יוחנן סובר שאין כזה חיוב גם ביחס לשני (ודלא כרש"י המחלק בזה לר' יוחנן בין הראשון לשני). – ויתכן שטעמו של ר' יוחנן שאין דין שמירת נזיקין ביותר ממה שהרגילות לשמור, ועל דרך המבואר בתוס' להלן נ"ה ב' (בד"ה נפרצה) לעניין נפרצה בלילה, שכתבו ש – "אפילו נודע לו שנפרצה ויצתה הבהמה אין לו לטרוח יותר מדאי לחזר אחריה באפילה", וכן מצאנו בתוס' לעיל כ"ג א' (בד"ה בששימר) ש – "כיון דנטר כדנטרי אינשי לא אטרחוהו רבנן טפי".[[192]](#footnote-192)

# רש"י ד"ה ושמואל.

רש"י בלשון השנייה מפרש שאפילו שהוא ראה שהבור מגולה הוא לא חייב עד שיודיעוהו. – ברשב"א פירוש זה מובא בנוסח שצריך שיתרו בו על הבור. – ובספר הלכה למשה (משנת תקי"ז, נזק"מ י"ב ז' ד"ה הפירוש השני, ע"ש שכתב בזה טעם נוסף.) כתב בשם הפרחי כהונה שהטעם בזה הוא שכל זמן שלא מתרים בו, הוא יכול לחשוב שנשאר הדין שרק השני הוא בעל הבור ולא הוא, ולכן א"א לחייבו אם לא בהתראה.

# בכדי שיודיעוהו וישכור פועלים ויכרות ארזים ויכסנו.

הרמב"ם (נזק"מ י"ב ז') והרא"ש והטוש"ע (ת"י כ"ו) גורסים בר' יוחנן בכדי "שידע" (וכך היא ההלכה).

האולם המשפט (ת"י ד') והחזו"א נוקטים בפשטות שדין זה שנותנים לו זמן לשכור פועלים ולכרות ארזים, נאמר גם כששור חפר בור בחצרו סמוך לרה"ר, שהוא לא פשע בכריית הבור ורק שמ"מ אחריות הבור מוטלת עליו, ולכן הם תמהים על הסמ"ע (ת"י ו') הכותב שכששור חפר בור בחצרו הוא חייב מיד לכסותו. – אבל באופן שהשור חפר את הבור באמצע רשותו ואח"כ הוא הפקיר רשותו, כותב האולם המשפט הוא חייב מיד, מכיון שהוא פשע בהפקר זה. – עד"ז כותב החזו"א שאפשר שהסמ"ע מדבר דוקא באופן זה, שהסמ"ע סובר שלא נותנים לו זמן מכיון שהוא פשע בהפקר זה.

הטור (בסי' ת"י) מביא מהרמ"ה המדייק שמזה שאמרו "ויכרות ארזים" ולא אמרו "ויקנה ארזים", – שאם בעל הבור אינו מוצא לקנות ארזים אלא ביוקר, שלא מחייבים אותו לקנותם כעת, אלא הוא יכול להמתין עד שהוא יקנה אותם בשווים.[[193]](#footnote-193) – וכ"ה בשו"ע (שם בסע' כ"ז) בשם "יש מי שאומר".[[194]](#footnote-194)

[היש"ש (בסי' ל"ז) חולק על הרמ"ה שמ"מ הוא צריך לדאוג לכסות את הבור, והוא מסיק וכותב: "הכל לפי העניין, שהיה לו שהות לכסותו כראוי, או להקיפו בגדר או בכל הדומה, שלא יכשלו בו", עכ"ל.]

עוד כותב הטור בשם הרמ"ה שמבואר בגמ' שהוא פטור עד שהוא ישכור פועלים לכרות הארזים והוא אינו חייב לכרות את הארזים בעצמו, ומכאן יש ללמוד שה"ה לשאר הנזיקין, בדבר שאין דרכו לסלקו בעצמו, שלא מחייבים אותו לסלקו בעצמו אלא הוא פטור עד שישכור פועלים. – ודברי הרמ"ה נפסקו בשו"ע (ת"י כ"ח).[[195]](#footnote-195)

[והיש"ש הנ"ל הטוען שדברי הגמ' הם לאו דוקא, חולק מה"ט גם על הדין הזה, והוא נוקט בזה"ל: "נותנים לו שהות מעט יותר, כדי שיכול למצוא פועלים, מאחר דלא דרכיה בהכי, אבל לאו כל כמיניה לומר אמתין עד שאמצא פועלים, דהא סוף סוף בור תקלה דידיה הוא, דכרייה ברה"ר, או שהפקיר רשותו. על כן עליה רמיא לסלוקי היזיקא", עכ"ל.]

# רש"י ד"ה ויכרות ארזים.

לעיל הובאו דברי היש"ש (בסי' ל"ז) והיד דוד שרש"י לומד שמכיון שהשני נשתמש בבור, לכן רק הוא חייב להעמיד שומרים בינתיים עד שהוא יכרות ארזים. – היש"ש כותב שמכיון שהשני נשתמש בבור ונהנה ממנו, לכך הסברא נותנת שרק הוא חייב להעמיד שומרים. – היד דוד גם לומד שלכן רש"י נוקט שמדובר שהשני נשתמש בבור אחר שהוא מצאו מגולה, אלא שהוא מסתפק האם גם בלא השני אין הראשון חייב להעמיד שומרים בינתיים, ורק השני חייב להעמיד שומרים כי הוא נשתמש בבור והבור נחשב רשותו, או שלולא השימוש של השני שניהם היו חייבים.[[196]](#footnote-196) [והאולם המשפט (ת"י כ"ו) נוקט בפשיטות שרק מחמת השני נפטר הראשון, כי הראשון סומך עליו.]

– ומ"מ כל זה צ"ב, כי עד כמה שכבר נודע לראשון שהבור מגולה וגם הוא נתחייב לשכור פועלים ולכרות ארזים לכסותו כי הוא שותף בנזקי הבור, מדוע שיהיה ביניהם חילוק כלפי הנידון של העמדת השומרים, – וכן הקשה בספר הלכה למשה (נזק"מ י"ב ז', ד"ה והנה מדכתב) על הפרחי כהונה שכתב לבאר את רש"י ע"ד היש"ש.

# כיון דכסהו כראוי היכי נפל.

המהר"ם שיף מבאר את קושיית הגמ', שלא רצו להעמיד שנתגלה הבור (וכמו ברישא דמתני'), כי משמע שהשור נפל בבור בעוד הכיסוי שם.

# תוס' ד"ה ואתו.

התוס' כותבים על מש"כ רש"י שאין ספק לעניין הגמלים עצמם – שכך משמע בלשון הגמ'. – בתורי"ד גם מבואר כן, ושם נראה שהמשמעות היא מזה שהגמ' לא דנה על הגמלים בעצמם. – והשיטה בשם ר"א מגרמישא כותב שהמקור לכך שבגמלים ודאי חייב הוא מזה שהגמ' אמרה דאי לא שכיחי גמלים אנוס הוא – וזה מתייחס דוקא לעניין השוורים, שעל כך מדובר בגמ', ומשמע שלעניין הגמלים הוא ודאי חייב גם בכה"ג.

בגוף סברת התוס' שלעניין הגמלים הוא חייב אפילו שלא שכיחי גמלים, התורי"ד מבאר זאת יותר: "ואף על גב דלא שכיחי אי איקרי ואתו ונפלו התם חייב, שאילו חפר בור ברה"ר ואין מעבר בהמות שם והניחו מגולה ובאו ונפלו שם מי לא מחייב בעבור שעשה מכשול ברה"ר ואחד מני אלף יעברו שם בהמות, כך דומה בור זה אצל גמלים", עכ"ל.

– עד"ז מבארים את התוס' הקובץ ביאורים (באות מ') והאילת השחר, שכלפי גמלים הרי"ז כבור מגולה ולכן הוא בוודאי חייב, והם מוסיפים בזה ביאור, שבור זה כבר יש לו את הכח להזיק, ומה שלא מצוי שהניזק יגיע לכאן, לא מפקיע מהבור שם מזיק, כי האונס צריך להיות במזיק שהוא לא אמור להזיק, אך אין פטור של אונס מצד מה שלא מצוי שהניזק יגיע – כאשר המזיק מצד עצמו מוכן להזיק. – והם מקשים על כך מדברי התוס' להלן ס"א ב' (בד"ה אלא) וכ"ה בתוס' להלן ס"ב א' (בד"ה מי) לעניין אש וכן לעניין אדם המזיק, שאינו חייב על ארנקי בגדיש משום שלא הו"ל לאסוקי אדעתיה שהוא שם, אף שגם שם האש מוכנה להזיק והאונס הוא בניזק שהוא לא אמור להיות שם.

– הקובץ ביאורים מחלק שבנד"ד היזק הבור הוא תמידי, ואפילו אם יבואו גמלים פעם בעשר שנים הלא מ"מ הם יוזקו, ולכן הוא חייב, משא"כ בציור של התוס' להלן שזוהי הבערה חד פעמית, ולכן בזה הוא פטור באופן שלא הו"ל לאסוקי אדעתיה שיהיה שם הארנקי.[[197]](#footnote-197) [[198]](#footnote-198) – ולפי"ז צ"ל שהטעם שביחס לשוורים יש צד לגמ' שהוא פטור, שזה משום שכלפי השוורים עלינו לדון האם יש כאן פשיעה בכיסוי הבור, והיות וגמלים לא שכיחי אין כאן פשיעה, משא"כ כלפי הגמלים שיש כאן שם מזיק לבור מחמת ההיזק הרחוק שעלול להיות.

– והקובץ ביאורים במקום אחר (באות ט"ז) מביא חילוק בשם הגרש"ש על קושיא אחרת, שבכיסוי שאינו ראוי לגמלים אין זה כאונס של כל התורה כולה (הנלמד מ"ולנערה לא תעשה דבר") – אלא זה רק כרוח שאינה מצויה שבור התורה מיעטה בשמירתו ודי לו בשמירה כי האי (כמבואר בר"פ הכונס), ובזה יש חילוק בין אם האונס הוא במזיק או בניזק, אבל במקום שזה אונס גמור אין חילוק בזה, כי מ"מ הוא אנוס. – ולפי"ז מיושבת גם הקושיא מהתוס' בפרק הכונס, כי שם שהוא אדם המזיק בהכרח מדובר על אונס גמור (כעין גניבה, שזה נחשב אונס גמור לנזיקין כמבואר בתוס' לעיל כ"ז ב' ד"ה ושמואל), ובאונס כי האי הריהו פטור גם כשהאונס הוא בניזק.

– עוד יש לחלק לפי היסוד של האבי עזרי (נזק"מ י"ב ו', והובא באורך בדף המ"מ הקודם) שלבור יש שם מזיק בעצם ושמירתו מועילה מצד שהיא מפקיעה את סיבת החיוב דפשיעת הכרייה, משא"כ בשאר המזיקין שאינם מזיקים בעצם ורק שאחריותו על מה שהם הולכים ומזיקים, וע"י שמירתו הוא נפטר מחיובו. – ולפי"ז י"ל שבהיזק שאינו מצוי בשאר המזיקין שלא הו"ל לאסוקי אדעתיה שהניזק יהיה כאן, הרי"ז כשמירה הפוטרתו, משא"כ בבור שהשמירה צריכה להפקיע את ההיזק דהבור, ומה שההיזק הוא רחוק לא מועיל לזה – כי סוף סוף הבור המזיק נמצא כאן. (וע"ע באילת השחר מש"כ בזה.)

והנה המחנ"א (שומרים סי' ל') מוציא מדברי התוס' חידוש לדינא לדיני שומרים, שאם נפקד הניח את הפיקדון במקום שאינו מקורה והיה זה בזמן שאין הגשמים מצויים כלל, ולבסוף באו גשמים בלילה – שהוא יהיה חייב, כשם שבגמלים שנפלו הוא חייב אף דלא שכיחי. – עוד טוען המחנ"א לפי דרכו, שדברי הר"י ברצלוני (המובא בראשונים בב"מ מ"ב א', ובטוש"ע רצ"א י"ח) על הדין דכספים אין להם שמירה אלא בקרקע, שהאידנא דלא שכיחי גנבי, כספים ל"צ שמירה דוקא בקרקע, – הם דלא כדברי התוס' דידן.

– ולפי המחנ"א תהיה סתירה בדברי הרא"ש הנוקט בסוגיין כמו התוס' – אף שהוא גם נוקט כמו הר"י ברצלוני (בב"מ שם), וכן תהיה סתירה בדברי הטור והרמ"א (ת"י כ"ג) שפסקו את דינם של התוס'.

– אבל לפי הביאורים הנ"ל בתוס' יצא שהוא פטור בציור של המחנ"א; לפי הקובץ ביאורים יש לפטרו לכאורה משני טעמים: א' – מצד שרק כאן מחייבים כי הבור נחשב מזיק, משא"כ כלפי דין פשיעה שאין זה נחשב פשיעה, כשם שלעניין שוורים זה לא נחשב פשיעה. ב' – בגמלים שזה מצב תמידי אנו אומרים שיזדמן פעם אחת נדירה של היזק, משא"כ בציור של המחנ"א שבסתמא הוא מדבר שהשמירה היא מצב חד פעמי שלא חוששים בו לגשמים או לגנבים.

– וגם לפי החילוק השני הנ"ל בדעת התוס', יוצא שזה רק דין בבור שהוא נחשב למזיק בעצם, אך בשאר המזיקין זה נחשב לשמירה מעליא, וממילא ה"ה לעניין שומר בעלמא שבאופן שלא שכיחי גשמים או גנבים שהוא פטור. (ועד"ז כותב שם האילת השחר לפי דרכו.)

עוד רואים בתוס' שלא אומרים שמכיון שלגבי גמלים הוא נחשב פושע, לכך הוא יתחייב לגבי השוורים גם על הצד שהוא אנוס כלפיהם, מדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס. – וצ"ל שזה משום שלא נאמר כלל זה בתרי גופי וכדלהלן.

# לא צריכא דאתו לפרקים.

האבי עזרי (נזק"מ י"ב ו') כותב שמזה שהגמ' נסתפקה דוקא לעניין בור ולא לעניין שאר המזיקין ברוח דאתיא לפרקים, רואים שבשאר המזיקין פשוט שהוא חייב, כי בשאר המזיקין השמירה פוטרתו אך מ"מ סיבת החיוב שהיא ממונו המזיק – קיימת[[199]](#footnote-199), ודוקא ברוח שאינה מצויה הו"ל אונס ופטור אך לא ברוח דאתיא לפרקים, אבל בבור שהוא מזיק בעצם, הכיסוי מועיל כי הוא סילוקו של הבור, ובזה נסתפקו בגמ' שמאחר והכיסוי עומד ברוח מצויה די בכך כדי להגדיר שיש כאן כיסוי ונסתלק הבור.

– ומוסיף האבי עזרי שלפי"ז הביאור במה שאמרו בגמ' בצד שהוא פטור שמכיון שכעת אין גמלים הוא "אנוס", הכוונה היא שלכך יש כאן שם כיסוי לבור ביחס לשוורים, וממילא הוא אנוס על ההיזק.

– וכותב האבי עזרי שגם למסקנת הגמ' שבאתו לפרקים הוא חייב, אין הפשט שהגמ' חוזרת בה מהיסוד האמור לעניין בור, אלא הכוונה היא רק שמכיון שגמלים אתו לפרקים ומרעים את הכיסוי, לכן אין לזה שם כיסוי ועדיין נשאר כאן השם בור.

# לעולם כראוי לשוורים ולא כראוי לגמלים וכו' איידי דנסיב רישא כסהו כראוי וכו'.

הב"ח גורס שהוא לא כראוי לשוורים ולא כראוי לגמלים. – והאחרונים מתקשים לגירסתנו, מדוע באמת דחו שמדובר שהוא ראוי לשוורים ולא לגמלים. – הכוס הישועות מבאר שמה שתנא נוקט את הסיפא איידי דהרישא, זה רק כשיש איזה חידוש בסיפא אלא שיודעים אותו מכח הרישא, אבל ציור שהוא פשוט לגמרי אותו התנא לא אומר אפילו איידי דהרישא. – וה"נ יש חידוש בראוי לשוורים ולא לגמלים שהוא חייב גם לעניין השוורים, ורק שלמדים זאת מהרישא שדוקא כשהכיסוי ראוי גם לגמלים הוא פטור, אבל כשאינו ראוי גם לשוורים זה מילתא דפשיטא שהוא חייב. (וע"ע בתור"ח מש"כ בזה.)

# מי אמרינן מגו דהוי פושע אצל גמלים הוי פושע נמי לענין התלעה.

הרמב"ן במלחמות מקדים שאין לחייב מצד תחילת בפשיעה וסופו באונס, מכיון שאין האונס מחמת הפשיעה (וכמש"כ התוס' מתחילה), ולאחר מכן הוא מגיע ומבאר את הצד שאומרים מיגו (אפילו שבאמת הוא אנוס על ההיזק דההתלעה), וז"ל:

"והכי קא מיבעיא לן, אף על גב דלאו מחמת הפשיעה בא האונס **כל אימת דלא כסיה בור מיקרי** ולעולם מחייב, **שלא פטרתו התורה אלא בכיסוי שהוא ראוי לכל דבר**, הלכך כיון שאינו ראוי לגמלים לאו כיסוי הוא ולא מיפטר ביה, אף על גב דהשתא אונס הוא, שפשיעת כרייתו פשיעה היא לחייבו בכל דבר עד שיכסנו כיסוי הראוי אף לגמלים. – ופשטינן דכיון דליכא פשיעה גבי ההוא מידי כגון לשור פיקח פטור ולא אמרינן שפשיעת כרייתו פשיעה הוא לחייבו בכל דבר עד שיכסנו כראוי לכל, אלא כיון דאין תחילתו בפשיעה פטור", עכ"ל הרמב"ן.[[200]](#footnote-200)

– וכותב האבי עזרי (נזק"מ י"ב ו') שמבואר ברמב"ן שהנידון אם אומרים מיגו הוא דוקא בבור ולא בשאר המזיקין, משום ששאר המזיקין כשור ואש אינם מזיקים בעצם הווייתן אלא שצריך לשמרם שלא ילכו ויזיקו, ולכן הוא ודאי פטור בהיזק כזה שהוא אנוס כלפיו מכיון שהוא קיים את דין שמירתו, משא"כ בבור שעצם כרייתו היא בפשיעתו, שכיסוי הבור מועיל רק עד כמה שבכך מסתלק הבור, ולכך עד כמה שכלפי גמלים יש לזה שם בור המזיק שוב הוא חייב גם על האונס דהשוורים, וכדי להיפטר צריך לעשות כיסוי כזה שיפקיע ממנו את השם בור.

– ושם דן האבי עזרי האם לפי המסקנא שלא אומרים מיגו, אנו אומרים שבאמת הגמ' חזרה בה מהבנה זו בגדר המזיק דבור, ובאמת גם מזיק זה הוא ככל המזיקין ולכך הוא פטור ביחס לשוורים דהו"ל אונס, או שהגמ' נשארה עם ההבנה הנ"ל שהמזיק דבור הוא מזיק אחר, אלא שלפי המסקנא אנו אומרים שכלפי שוורים זה נחשב שפיר שאין כאן בור אף שכלפי גמלים זה עדיין נחשב בור. (והוא דן שבזה נחלקו הרמב"ם והראב"ד ע"ש.)[[201]](#footnote-201)

– ולפי ר"י בתוס' יבואר להלן שגם לפי המסקנא אומרים מיגו ביחס לשוורים עצמם, שבאופן שהגמלים לא יפילו את הכיסוי אלא רק ירעו אותו, והשוורים יפלו שם – הריהו חייב על השוורים, ומיגו שהוא חייב על השוורים בכה"ג, הוא חייב עליהם גם באופן שהכיסוי התליע. – ומזה רואים שגם למסקנא נשאר שגדר המזיק של בור הוא גדר אחר, ולכך רק בבור אומרים מיגו.

# תוס' ד"ה ושכיחי.

התוס' מתרצים מתחילה שאין כאן את הכלל דתחילתו בפשיעה וסופו באונס, מכיון שאין האונס מחמת הפשיעה, וכן מתרץ הרמב"ן במלחמות. – בפשטות הטעם בזה, שיסוד החיוב בתחילתו בפשיעה וסופו באונס הוא משום שבכך אין לו טענה דמאי הו"ל למעבד, וכל זה שייך רק כשהאונס אירע מחמת הפשיעה.[[202]](#footnote-202)

– תור"פ גם מביא תחילה את תירוץ הריב"א, והוא כותב שעדיין אין זה מיישב מדוע בשור פיקח הוא פטור מחמת דהו"ל אנוס, והא הו"ל תחילתו בפשיעה לעניין שור חרש, ובכה"ג האונס בא מחמת הפשיעה של כריית הבור. – והוא מיישב שלא אומרים את הכלל דתחילתו בפשיעה וסופו באונס אלא כשהפשיעה והאונס הם בממון אחד, אבל לא כשהם בתרי ממוני. – יסוד זה שלא אומרים תב"פ וסב"א בתרי גופי מבואר גם בבעה"מ והרשב"א בשם הרב אב"ד ע"ש, וכ"ה במאירי, וגם התוס' לעיל כ"ג א' (בד"ה סתם) מביאים את החילוק הזה.

– וגם בתוס' בסוגיין נראה שהם הולכים עם היסוד הזה, שלכך בקושייתם הם מדגישים שתחילתו בפשיעה לעניין השוורים אם יעברו הגמלים תחילה, ולא מצד הפשיעה לעניין הגמלים. – וגם בתירוץ של ר"י לבסוף שהגמלים מפילים את הכיסוי – התוס' אומרים שזה תחילתו באונס, והיינו משום שלעניין שוורים זה נחשב אונס, אף שלגבי הגמלים יש כאן פשיעה, ובהכרח שזה משום שלא אומרים תח"ב וסב"א חייב בתרי גופי.

התוס' מביאים מהריב"ם בשם הרי"ף (בב"מ ל"ו) שאביי חולק על רבא וסובר שבתח"ב וסב"א הוא חייב גם כשהאונס אינו מחמת הפשיעה, ושיטת הרי"ף הזו מובאת גם בתוס' בב"מ ע"ח א' (ד"ה הוחמה). – ברמב"ן (בב"מ ע"ח א') מבואר הטעם בזה, משום שמשעת הפשיעה הדבר ברשותו להתחייב עליו אפילו כשמתה כדרכה.[[203]](#footnote-203)

עוד מביא התוס' בשם ר"י יישובים אחרים מדוע בההיא דעל בעידנא דלא עיילי אינשי שייך הכלל דתב"פ וסב"א. – הדברים מבוארים בתוס' הנ"ל בב"מ וז"ל: "וי"ל דשמא אם היה שם היה מוליכן למרעה אחר קודם ביאת ארי, כי כן דרך הרועים לרעות חצי היום בשדה זו וחצי היום בשדה אחר. – או שמא אם היה שם הארי היה ירא לבוא שם. – או היה מקיים ביה גם את הארי ואת הדוב הכה עבדך", עכ"ל התוס' בב"מ.

ר"י מקשה על הדרך הראשונה של התוס' איך מביאים ראייה שלא אומרים מיגו לעניין שוורים גופייהו מגמלים להתלעה, ממה שלא אומרים מיגו משור חרש לשור פיקח. – ולפי"ד הרמב"ן הנ"ל ביאור קושיית ר"י הוא שיש לחלק שלגבי שור פיקח זה לא נחשב בור המזיק אף שלגבי שור חרש זה נחשב בור המזיק, אבל בנד"ד היות והגמלים מרעים את הכיסוי והשוורים כעת יפלו בו, יוצא שאפשר לומר מיגו כדי להגדיר שזה לא נחשב בור לעניין השוורים.

ולכן ר"י מפרש שהגמלים מפילים מיד את הכיסוי, ויוצא שאין כאן כל פשיעה לעניין השוורים אלא רק לעניין הגמלים.[[204]](#footnote-204) – וכותב היש"ש (בסי' ל"ח) שנראה בתוס' שבאופן שהגמלים מרעים את הכיסוי והשוורים נופלים, באמת אומרים מיגו וחייב. – ובאמת כ"כ הטור (בסי' ת"י, ומביאו היש"ש) וכ"ה ברמ"א (שם בסע' כ"ד).

ר"י אומר באחד מתירוציו, שהגמ' מתחילה נסתפקה האם אומרים מיגו, אף שבשור פיקח הוא פטור, משום ששם לא שייך מיגו דהו"ל כמזיק עצמו וכאילו הוא הפיל את עצמו לבור, והתורה לא חייבה בכה"ג בתקלת הבור. – ולפי האמת שהוכיחו משור פיקח, צ"ל שלא חששו לסברא זו.

– ולכאורה כוונת ר"י שהגמ' בהו"א הבינה שטעם הפטור בשור פיקח אינו משום דהו"ל אונס, אלא משום שהשור אזיק אנפשיה, ונמצא שלא שייך לחייבו כלל מטעם המיגו, דהמיגו מועיל במקום שהבור הזיק את השור, לומר שאין לו פטור של אונס ולהגדיר שיש כאן בור המזיק לגבי שור זה, אבל לפי צד זה הבור לא הזיק כלל את השור אלא השור הוא שהזיק את עצמו. – ולכאורה גם לפי המסקנא נשארת הבנה זו שאם השור היה נחשב מזיק את עצמו לא היה שייך מיגו, אלא שהגמ' סוברת שאין טעם הפטור בשור פיקח משום כן, אלא זה משום דהו"ל כאנוס לגבי היזק זה שלא היה אמור להיות.

והנה הבעה"מ גם הוא לומד שטעם הפטור בשור פיקח משום דאיהו דאזיק אנפשיה, והוא מדמה זאת למש"א לעיל מ"ז ב' דהוה לה שלא תאכל, אלא שהוא סובר שטעם זה נשאר לפי האמת, ולכן הוא מקשה מה באמת הראייה של הגמ' משור פיקח שלא אומרים מיגו. – והוא מיישב דקא פסיק ותני מתני' שבשור פיקח הוא פטור, גם באופן שהוא היה מהלך אחרי שור חרש, וידוע שדרכם של השוורים להימשך אחר ההולך לפניהם, ולכך באופן זה לא שייך לפטור מצד שהשור אזיק אנפשיה.

[הרמב"ן טוען על הבעה"מ שלפי דבריו באמת יש להתחייב באופן זה שהשור הפיקח הלך אחרי השור החרש. – ונראה שהרמב"ן הבין שעד כמה שזו דרכו של השור להלך אחרי קודמו עד כדי שלא אומרים שהוא שהזיק את עצמו, א"כ אין כאן גם פטור של אונס.]

הרמב"ן טוען על הבנת בעה"מ שבשור פיקח אין טעם הפטור הוא משום דאיהו דאזיק אנפשיה, כי שור אין לו דעת ואין פשיעתו פשיעה, אלא הוא פטור משום אונס, שבעל הבור טוען לבעל השור שאין כאן פשיעה כלפיו כיון שאין דרך שור פיקח להפיל עצמו לבור. – ולכן שפיר שייך בזה המיגו.

– והרמב"ן מוסיף בזה עוד משפט – "שאין פשיעת השור פשיעה לפטור המזיק, והשור לא הזיק עצמו אלא מחמת בורו של מזיק". – ולכאורה כוונתו להשיב על ראייתו של בעה"מ מהא דהו"ל שלא תאכל שרואים שגם בשור יש מושג דאיהו דאזיק אנפשיה, ועל כך מחלק הרמב"ן שבאופן שהשור עשה לעצמו את עצם ההיזק ממש אומרים גם בבהמה דאיהי דאזקה אנפשה. משא"כ בבור שהבור הוא זה שהזיק ולא שהניזק הזיק את עצמו, ורק שהוא גרם זאת לעצמו בבואו לשם, ובזה יש לחלק שבאדם בר דעת שייך לומר שזו אחריותו ליפול לבור ולהינזק מחמתו, ולא בבהמה.

מש"כ התוס' בסוף דבריהם שאומרים מיגו רק כששכיח חיובא דגמלים, צ"ב מאי שנא, ובפרט לדרכו הנ"ל של הרמב"ן בביאור המיגו שזה משום שיש כאן בור המזיק. וכבר עמד על כך האילת השחר, ע"ש.

# תוס' ד"ה שמואל.

תוס' בקושייתם טוענים שה"לטעמיה" עניינו שיש מקור מדברי שמואל לעיל שהתורה חייבה בבור על חבטו – לדבריו בסוגיין שהוא חייב בנפל לאחריו מקול הכרייה, ועל כך הם מקשים שאפשר לפרש שהטעם שמואל מחייב בחבטו הוא לא משום היזק החבטה דידיה, אלא משום ההיתקלות שנעשתה מחמתו, אבל בנפל מקול הכרייה שההיתקלות לא נעשתה על ידו י"ל שהוא פטור.

– ר"א מגרמישא (בשיטה) מביא בשם מהרא"ל שקושיית התוס' היא רק לפי המהלך השני שלהם בתוס' לעיל נ' ב' (בד"ה לשמואל) ששמואל מחייב על ההיתקלות לבד אפילו שהוא לא הוזק בבור עצמו, כי לפי המהלך הראשון של התוס' שם שלא חייבים על ההיתקלות לבד, אין צד לפרש כן את שמואל. – ור"א מגרמישא גופיה חולק שמ"מ גם למהלך הראשון של התוס' שלפי האמת ההיתקלות לבד לא מחייבת, אבל היות ואפשר לומר את הטענה הזו עכ"פ בדרך דחייה, לכן כבר א"א לומר "לטעמיה".

בכוונת התוס' בתירוצם נראה שתי דרכים בראשונים:

– בתורא"ש (בשיטה) נראה שהתירוץ הוא שה"לטעמיה" נאמר רק לגבי אופן שההיתקלות היתה ע"י מעשיו – שהשור נפל מחמת ההיתקלות בבור ולא כשהוא נפל מחמת קול הכרייה, כי לפי דבריו של שמואל כאן שחייב בחבטה כשנפל מקול הכרייה – בוודאי וכש"כ שהוא חייב בחבטה כשנתקל בבור עצמו, ועל הציור הזה אפשר לומר לטעמיה, ורק ששמואל כאן בא להוסיף שגם בחבטה כשנפל מקול הכרייה הוא חייב.

– ור"א מגרמישא (בשיטה) לומד בכוונת התוס' שה"לטעמיה" הוא כי לפי רב לעיל שחייב רק בהבלו, בוודאי שהוא פטור בציור של שמואל בסוגיין, ורק לפי שמואל לעיל שחייב גם בחבטו, אז יש צד להבין שהוא חייב גם בציור של שמואל בסוגיין כשנחבט מנפילה מקול הכרייה, אף שיש צד לומר שכאן הוא ייפטר כי הוא לא נפל מחמת ההיתקלות בבור, ועל הצד הזה נאמר ה"לטעמיה".

– ומ"מ לפי שני המהלכים יוצא למסקנת התוס' שהיה אפשר לפרש ששמואל לעיל חייב בחבטו מחמת ההיתקלות בבור ולא מחמת היזק החבטה, אבל אחרי ששמואל אמר בסוגיין שהוא חייב גם כשנחבט מנפילה מקול הכרייה, בוודאי מוכח שהוא מחייב מחמת היזק החבטה לחודיה – אפילו שההיתקלות לא היתה מחמת הבור.

# אלא היכי דמי לאחריו מקול הכרייה דפטור כגון דנתקל בבור ונפל לאחורי הבור חוץ לבור.

לפי המהלך הראשון בתוס' לעיל נ' ב' (ד"ה לשמואל), הטעם שהוא פטור הוא משום שאין ההיזק נעשה ע"י הבור, ומצד מה שהוא נתקל בבור אין לחייב, כי היתקלות אינה מחייבת. – וגם התוס' לעיל כ"ח ב' (ד"ה ונישוף) נוקטים כן מכח דברי הגמ' בסוגיין, ולכן הם כותבים שלפי שמואל בנתקל באבן ונישוף בקרקע הוא פטור, והם מתקשים מדוע בהניח אבן עפ"י הבור ונתקל באבן ונפל לבור הוא חייב (כדמבואר להלן בסוגיין), ע"ש מה שתירצו. – והתוס' בדף כ"ח ב' הולכים בשיטת התירוץ הראשון בתוס' בדף נ' ב', וכן לומדים הרבה אחרונים.[[205]](#footnote-205)

– אבל התוס' לעיל נ' ב' בתירוצם השני מחדשים שגם היתקלות לבדה היא סיבה לחייבו, ובסוגיין הוא פטור רק מכיון שקול הכרייה גם גרם להיתקלות ולא רק הבור, ואין חיוב על יצירת חצי מהתקלה. – וכותבים התוס' שלפי"ז באמת מובן מדוע בהניח אבן עפ"י הבור הוא חייב. – ולפי"ז באמת כשהשור ייתקל רק בבור עצמו והוא ייפול מחוץ לבור באמת הוא חייב.

– והאחרונים הנ"ל מקשים סתירה בדברי הרא"ש, שבדף כ"ח ב' הוא מביא את התוס' שם – ואילו בדף נ' ב' הוא מביא את התירוץ השני בתוס'.

# מודה רב בבור ברשותו דחייב.

שיטת רש"י לעיל כ"ח ב' (ד"ה דאפקרינהו) שלפי רב בור שחייבה עליו תורה זה בהפקיר רשותו ובורו, וכשלא הפקיר את בורו, חיובו הוא משום שור. – הבעה"מ (שם) הולך בדרכו של רש"י, והוא מבאר שמה שאמרו בסוגיין שרב מחייב בבור ברשותו הכוונה היא לשיטת ר"ע שחייב גם על בור ברשותו, אך אין זה לשיטת רב גופיה.

– ואילו דעת התוס' לעיל (שם ד"ה ה"מ) והרמב"ן במלחמות (שם) שרב ס"ל שגם בבור ברשותו חייבה התורה, אלא שלדעת התוס' יש חילוק לרב בין אסו"מ שלא הפקירם שהוא חייב מטעם שור וחיובו גם בכלים – לבין בור ממש שחיובו מדין בור והוא פטור בכלים, ולפי הרמב"ן גם בור ממש כשהוא ברשותו, ס"ל לרב שיש לדמותו לשור והוא חייב בכלים. (ואכמ"ל בזה.)

בעצם מה שמודה רב בבור ברשותו שהוא חייב, אומר הגרנ"ט (בסי' קכ"ט) שרואים מזה שאין הפשט לפי רב שפטור בחבטו, משום שאין הקרקע נחשבת מזיקה כלל ורק מחמת שהוא נפל עליה בכח הוא ניזוק, כי א"כ היה לו להיפטר גם בקרקע שלו. – אלא החילוק הזה שההבל הוא מזיק בעצם והקרקע אינה מזיקה בעצם ורק שניזוקים בה, זה סברא כלפי זה שהתורה לא תעשה את הבור ברשותו בהיזק כי האי, אבל כשהבור הוא כבר רשותו הריהו חייב שפיר בכה"ג.

# במתהפך דנפל אאפיה ואתהפיך ונפל אגביה דהבלא דאהני ביה אהני ביה.

הנחל"ד (י"ז ב' בד"ה שוב ראיתי) מוכיח מכאן שההבל ההורג אינו נמצא רק בתחתית הבור, אלא הוא נמצא גם בפי הבור. – וע"ע בזה בגמ' לעיל נ"א ב' "מהו דתימא למטה הוא דהבלא דידיה קא קטיל", ובמה שהובא בדף מס' 20 בשם המהרש"ם (בח"ו סי' רמ"ד).

# הכא בנזקי בור בשור עסקינן וכו' דלא שנא לפניו ולא שנא לאחריו מיחייב.

האבהא"ז (נזק"מ י"ב י') מתקשה שלפי"ז לא מובן מה החידוש שהוא חייב גם בנפל לאחריו.

# תני רב חנניה לסיועי לרב.

הרי"ף (לעיל נ' ב') פוסק כרב מכח מה שבסוגיין מביאים לו תנא המסייע, אבל רוב הראשונים חולקים ופוסקים כשמואל.

# נימא כורה גרם ליה וכו', רבי נתן היא וכו' וכל היכא דלא אפשר לאשתלומי מהאי משתלם מהאי.

בין לדרכו של רש"י בסוגיין ובין לדרכם של התוס', מלבד מה שנחלקו ר' נתן ורבנן האם אומרים כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי, יש ביניהם מחלוקת נוספת. – לרש"י שלפי רבנן מייחסים את כל ההיזק לשור (והטעם בזה יבואר טפי להלן), ור' נתן חולק על כך ומחייב גם בעל הבור. – ולתוס' (בסוגיין, וביתר אריכות לעיל י"ג א' בד"ה אי) שלפי רבנן ישנה הלכה בבור דכי יפול ולא שיפילוהו אחרים, שכשיש מפיל לבור אין חיוב של בור, ור"נ חולק על הדין הזה.[[206]](#footnote-206)

– וקושיית הגמ' שהמשנה המחייבת את בעל הבור בנפל מקול הכרייה, אינה מתאימה עם הדין השני הנ"ל של רבנן (בין לרש"י ובין לתוס'), וכן מבאר החזו"א (ב"ק ה' ז'). – ולפי"ז כשהגמ' תירצה דמתני' ר"נ היא, עיקר התירוץ הוא שמחייבים שפיר את בעל הבור גם כשהוא נפל מקול הכרייה – לא מצד הדין דכי ליכא וכו'.

– ואמנם לשון הגמ' הוא שהמשנה היא ר"נ הסובר כי ליכא וכו', ודן החזו"א (שם) האם הגמ' נקטה כן אגב שיגרא דלישנא, כי באמת גם בלא הדין דכי ליכא וכו' בעל הבור חייב בכל, מכיון שההיזק של הכורה הוא רק גרמא והוא בלא"ה פטור, וממילא בעל הבור חייב בכל גם בלי הדין דכי ליכא וכו', או שצריכים גם בזה להגיע לדין של כי ליכא וכו' כי סו"ס גם גרמא נחשב מזיק ורק שהוא בר פטור, ובלי הדין דכי ליכא וכו' בעל הבור לא היה מתחייב בכל הנזק.

# רש"י ד"ה נפל לפניו.

לפי הפירוש הראשון ברש"י קושיית הגמ' היא שגם כשהכורה הוא בעל הבור עליו להיפטר מכיון שההיזק שלו הוא רק גרמא בעלמא, ולפי הפירוש השני ברש"י מדובר דוקא שהכורה אינו בעל הבור, כי אם הוא בעל הבור הוא באמת חייב.

המהר"ם מקשה על הפירוש השני למה הגמ' לא מעמידה את המשנה שהכורה הוא בעל הבור ולכן הוא חייב. – והוא מיישב שזה פשיטא והמשנה ל"צ להשמיע את זה. (המהר"ם שיף טוען שתירוצו של המהר"ם הוא דוחק.)

המהר"ם שיף מקשה על הפירוש השני, למה זה שונה כשהכורה הוא גם בעל הבור, ולכאורה מצד מה שהוא כורה הו"ל גרמא ועליו להיפטר, ומצד מה שהוא בעל הבור ג"כ עליו להיפטר מכיון שהפשיעותא נעשתה ע"י הכרייה.

– החזו"א (ב"ק ה' ז') כותב לבאר מהו הנידון בין שני הפירושים ברש"י (ובזה הוא מיישב את קושיית המהר"ם שיף): "והאי כורה פרש"י בחד לישנא דוקא באחר, ובחד לישנא דאפילו הוא בעל הבור, וזה תלוי אי מעשה אדם מצטרף עם חיוב ממונו ואפשר לחייבו על בורו אף שהוא גרם הנפילה, דכל בור אינו אלא גרמא בנזקי הנופל והתורה חייבתו, הלכך כשגורם הנפילה בכח אחר נמי לא נגרע בזה חיוב בור כיון דהוא עצמו סייע לבורו שיזיק[[207]](#footnote-207), ולאידך לישנא אין מעשה עצמו מצטרף עם בורו", עכ"ל החזו"א.

בביאור מש"כ רש"י שהאיסור לחפור בור הוא משום האיסור לקלקל רה"ר, הנה בדף מס' 19 הובאו דברי המשל"מ (רוצח ב' ב') המפרש שלפי רש"י זהו רק איסור דרבנן.

– והובאו שם דברי האחרונים (הר"ר צבי הירש במכתבו שנדפס בנוב"י מה"ק אה"ע סי' ע"ח, מנ"ח נ"ג ה', וכן טוען הקוב"ש ב"ב כ"ב ב' אות ע"ו, ואמנם הוא לא מתייחס במפורש להשיב על פירושו של המשל"מ ברש"י.) הטוענים על המשל"מ שבוודאי יש איסור דאורייתא לחפור בור ברה"ר.

– המנ"ח טוען שהאיסור הוא מצד שהוא מעמיד תקלה לאדם ומצד "לא תשים דמים" ו"השמר לך ושמור נפשך מאד" (עפ"י הרמב"ם רוצח י"א ד'), – ואילו הר' צבי הירש (בתשובה הנ"ל) והקוב"ש טוענים שזה אסור מצד ההיזק הממוני של חברו. – והקוב"ש מביא בזה את הרמ"ה בב"ב (כ"ו א' אות ק"ז) הכותב ש"אסור למגרם מידי דאתי מיניה היזיקא לאינשי", והרמ"ה כותב שזה אסור משום לפני עיוור לא תיתן מכשול או משום ואהבת לרעך כמוך. (ע"ש עוד במה שנתבאר בזה.)

# בעל השור חייב בעל הבור פטור.

בדעת רבנן יבוארו שלוש דרכים – רש"י בסוגיין, רש"י לעיל י"ג א', והתוס'.

לפי רש"י בסוגיין הנזק מתייחס רק לשור כי לולא השור הוא לא היה נופל (כלשונו בד"ה בעל הבור), והולכים בתר מעיקרא לומר שהשור עשה את כל ההיזק (כלשונו בד"ה מאי)[[208]](#footnote-208), ולכן בשור מועד הוא משלם הכל ובשור תם הוא משלם חצי. – וכן מביאים התוס' לעיל י"ג א' בשם רש"י, והם כותבים שלפי"ז המקור מרבנן שהם לא סוברים את הכלל דכי ליכא וכו', הוא מהציור של שור תם – שלא אומרים שבעל הבור ישלם את השאר.

– ומקשים התוס' שהגמ' שם מדמה את מחלוקת רבנן ור"נ לעניין שלמים שהזיקו לעניין לגבות מהבשר כנגד האימורים, שלפי רבנן לא אומרים בזה את הכלל דכי ליכא וכו', ולפי רש"י קשה מה המקור לכך מרבנן, והלא רק בבור הם אמרו כן ומטעם אחר, שהם מייחסים את ההיזק לשור, ואין מזה כל מקור שלא אומרים את הכלל דכי ליכא וכו'.[[209]](#footnote-209)

– החזו"א (ב"ק ה' ו') מבאר את שיטת רש"י, שהיסוד לפי רש"י בדעת רבנן הוא שלא מצרפים את ההיזק דהשור והבור לומר ששניהם שותפים בבור, מכיון שזוהי צורת היזק אחרת – הבור מזיק ע"י שהניזק בא אליו, והשור מזיק ע"י שהוא הולך לניזק. – וכשיש כאן מזיק שהלך והזיק ממילא מייחסים אליו את כל הנזק.[[210]](#footnote-210)

– וממשיך החזו"א לבאר, שבשור תם שלפי רבנן בעל השור משלם חצי מהנזק ובעל הבור פטור, רואים שרבנן לא סוברים את היסוד דכי ליכא וכו', כי אם הם היו סוברים את היסוד דכי ליכא וכו', אז בשור הפקר שאינו בר חיובא היה אפשר לדון את השור כסיבה טבעית ואז רק הבור היה נחשב למזיק, כי פשיעת הבור היא גם כלפי אופן שהיה מי שדחף את הניזק לבור, ועד"ז בשור תם היה אפשר לדון את השור כסיבה טבעית כלפי הבור.[[211]](#footnote-211) – אבל רבנן ס"ל שלא אומרים כי ליכא וכו', ולכך גם כשהשור אינו בר חיובא מייחסים אליו את ההיזק ולא אל הבור, ורק שאין ממי לגבות.

וכן בשני שוורים היה אפשר לדון שכל שור הוא עושה ההיזק, והשני הוא רק כרוח מצויה המסייעת לו, ובכך ההיזק היה מתייחס כולו לשור האחד. – אלא שכשניהם בני חיובא, מתוך ששניהם הזיקו זה נחשב שההיזק בא מכח שניהם. – אבל כשהשור האחד אינו בר חיובא, היה אפשר להגדיר שרק השור השני הוא המזיק, והשור הראשון נחשב כסיבה מטבעו של עולם המסייעת לו להזיק.

אבל רש"י לעיל י"ג א' מפרש אחרת מרש"י בסוגיין. – רש"י שם כותב שלרבנן בעל השור משלם במועד חצי מהנזק ובתם רביע, ולר"נ ג"כ בעל השור משלם כן, אלא שאת השאר משלם בעל הבור מדין כי ליכא וכו'. – וזה דלא כרש"י בסוגיין וכרש"י שמביאים התוס' (עי' בזה במהר"ם ובמהרש"א). – ולפי רש"י לעיל המקור מרבנן שלא אומרים כי ליכא וכו' זה גם משור מועד שהם פוטרים את בעל הבור.

– ומשמע ברש"י שם (בד"ה ואי אליבא דרבי נתן) שגם מזה שר"נ סובר בשור מועד שבעל הבור משלם חצי רואים שהוא סובר שאומרים כי ליכא וכו', ע"ש. – ודבר זה צ"ב, כי לכאורה מדוע שבעל הבור לא ישלם את החצי הזה גם בלא הדין דכי ליכא וכו'. – ואומר הגרנ"פ (לעיל שם באות תע"ב) שרואים ברש"י שם שאין שתי מחלוקות בין רבנן לר"נ, אלא שכל הטעם של ר"נ שלא אומרים שמכיון שהשור הפילו לכך בעל הבור פטור – זה רק מהטעם דכי ליכא וכו', והדברים צ"ב.

ואומר הגרנ"פ שרואים אנו שדברי רש"י בדף י"ג מתאימים עם דבריו לעיל בדף כ"ח ב' (בד"ה דלא). – שהנה אמרו בגמ' שם שבנתקל בקרקע ונישוף באבן – זה תלוי במחלוקת ר"נ ורבנן. – ולפי דרכם של התוס' הכוונה היא פשוטה, שלפי רבנן בעל האבן פטור מכיון שהוא לא נפל מאליו אלא הפילוהו אחרים, ור"נ לא סובר את הדין הזה. [ובאמת תור"פ בסוגיין (הלומד כמו תוס') מפרש כך את הגמ' שם.] – אבל רש"י שם מפרש שר' נתן מחייב את בעל האבן מדין כי ליכא וכו', ורואים שהכי ליכא וכו' זה טעם לחייב את בעל הבור על מה שאחרים דחפוהו, וצ"ב מדוע.

ומבאר הגרנ"פ עפי"ד הרמב"ן במלחמות בסוגיין, שמש"א בגמ' "אנא תוראי בבירך אשכחתיה" זה לאו דוקא, ובעצם זה כלל שאפשר לגבות משני המזיקים – "משום דא"ל את קא גרמת לי" (כלשון הרמב"ן). – ומבאר הגרנ"פ שיסוד דברי הרמב"ן הוא שהגם שכל אחד "עשה" חצי מההיזק, אבל הוא ה"גורם" לכל הנזק השלם, כי לולא הוא לא היה נעשה ההיזק.[[212]](#footnote-212)

– ולפי זה מבאר הגרנ"פ את דעת רש"י בדף י"ג, שבזה גופא נחלק ר"נ על רבנן. – רבנן סוברים שבשור שדחף לבור מעשה ההיזק מתייחס לשור, ור"נ חולק וסובר שכל סברת רבנן שייכת רק כלפי ההגדרה מי עשה את ההיזק, אבל כלפי הגדרת גרמת ההיזק, זה שייך גם בבור, כי לולא הבור לא היה נעשה ההיזק, וא"כ גם ביחס לבור אפשר לומר שעל ידו נעשה כל ההיזק ביחד עם השור, ולכן סובר ר"נ שאפשר לחייב את בעל הבור וכן את בעל האבן (בגמ' לעיל כ"ח ב') במקום שאין לחייב את בעל השור, או כשהוא נתקל בקרקע.

– ורבנן חולקים על הסברא ד"את גרמת לי", ולכן הם פוטרים את בעל הבור ובעל האבן, וכן בשני שוורים הם לא סוברים את ההגדרה הזו לומר שהשור הבר-חיובא גורם לכל ההיזק.

והתוס' מפרשים שלפי רבנן בעל השור חייב במועד חצי נזק ובתם רבע נזק – כי מסתימת הדברים נראה שבזה הם מודים לר"נ ומחלוקתם היא רק בתשלומי בעל הבור, ומ"מ בעל הבור פטור לגמרי, שהתורה לא חייבה על היזק של בור רק בנפל לבור מאליו ולא כשיש מפיל לבור. – והמקור שלא אומרים כי ליכא וכו' לפי רבנן הוא ממה שבעל השור פטור מלשלם את החלק של בעל הבור.[[213]](#footnote-213)

# תוס' ד"ה ובעל.

שיטת רש"י בסוגיין והרמב"ם (נזק"מ י"ב י"ט) והטוש"ע (ת"י ל"ב) שגם בשור פיקח חייב בעל השור, מכיון שלא שייך הטעם דאיבעי ליה עיוני ומיזל. – וכן רש"י נוקט במשנה לעיל נ"ב א' (בד"ה חייב) בלישנא קמא שלו, לעניין נפל מקול הכרייה.[[214]](#footnote-214) – התוס' מקשים על רש"י שאם חייב בשור פיקח כשדחפו א"כ למה לא חייב בכל שור פיקח שנפל לבור מדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס. ולכן התוס' חולקים ונוקטים שמדובר דוקא בשור חרש כי שור פיקח דרכו להיזהר ולא להתקרב לבור. – והתור"פ מוסיף שה"ה בנפל מקול הכרייה שהוא פטור בשור פיקח מה"ט.

היש"ש (בסי' מ') מיישב את קושיית התוס' שמכיון שלא שכיח היזק זה לכן לא אומרים בזה את הכלל דתב"פ וסב"א. – וכוונתו על דרך היסוד של התוס' בב"מ צ"ג ב' (ד"ה אי הכי) ועוד ראשונים שם, שרק בתחילתו בפשיעה ממש מחייבים כשסופו באונס, אך לא כשתחילתו בגניבה ואבידה שאין זו פשיעה גמורה. (ובביאור הטעם בזה עי' בחידושי הגרד"ל לב"מ בסי' כ"א אות כ"ד, והובא במ"מ לפרק השואל בדף מס' 1.)

האבהא"ז (שם) כותב ליישב את קושיית התוס' באופן אחר, שהיסוד של תב"פ וסב"א בנזיקין הוא שמאחר כלפי האופן של הפשיעה הוא לא שמר כראוי, ויתכן שהאונס אירע מחמת הפשיעה, לכך שאין לו פטור גם על האופן של האונס, כי שמירה כזו אין בה כדי לפטור אותו. (והוא מבאר שם שזה גם הטעם שהוא חייב בפיקדון בתב"פ וסב"א.) – אבל בשור פיקח ביום הלא בלא"ה אין לפטרו מצד השמירה שלו, כי הלא הבור פתוח ואין כאן שמירה כלל, אלא טעם הפטור הוא מצד שהבור לא אמור להזיק שור פיקח, ואין לבור שם מזיק כלל ביחס לשור פיקח, ולכך אין לחייב בזה מצד תב"פ.[[215]](#footnote-215)

# רש"י ד"ה אי קסבר, וד"ה ואי קסבר.

לשון רש"י בביאור הצד דכוליה היזיקא עבד היא: "הואיל דבלאו בור נמי מיית הוי כאילו המיתו כולו וכן גבי בור הואיל ובלאו מכת נגיחות השור הוי מיית כאילו המיתו כולו", עכ"ל. – ולשון רש"י בביאור הצד דפלגא היזיקא עביד היא: "הואיל ושניהם עשאוה יחד האי פלגא עבד והאי פלגא עבד".

הקצוה"ח (ת"י ג') לומד ברש"י הכותב שבלא הבור הוא היה מת, וכן בלא נגיחות השור, שבאמת מדובר שכל אחד מהמזיקים מצדו היה יכול להמית, וכן לומד הגרנ"פ (לעיל י"ג א' באות תע"ז). – הגרנ"פ מוסיף שזה גם ביאור מש"כ רש"י בצד שכל אחד עשה פלגא היזיקא – שזה מכיון ששניהם עשאוה יחד. – שבאמת הפשטות היא לומר כוליה היזיקא עבד, מאחר ובהיזק של כל אחד יש כדי להמית, ורק שמ"מ מכיון שבפועל הם הזיקו יחד, לכן נתחדש בלישנא בתרא שפלגא היזיקא עבד.[[216]](#footnote-216)

– ומ"מ הקצוה"ח שם טוען שברמב"ן במלחמות בסוגיין נראה לא כך, אלא שמדובר שכל אחד היה עושה חצי מההיזק.

– במקום אחר (כ"ה י"ב) הקצוה"ח טוען שגם בתוס' לעיל י"ג א' רואים לא כך, והגרנ"פ (שם) גם לומד כן בדעת התוס' לעיל וביתר ביאור, שהתוס' מעמידים שאפשר לומר בבשר ואימורים כוליה היזיקא עביד, אפילו שלא שייך לומר שהבשר או האימורים היו עושים לבד את כל ההיזק.

– ובאמת כן מבואר להדיא ברא"ה (בשיטה) שמדובר שאם הם היו מזיקים לבד לא היה נעשה כל ההיזק, וז"ל: "אי קסבר האי כוליה היזקא עבד וכו' כלומר דשני מזיקין שהזיקו כאחד **אף על פי שלא היה אותו נזק המגיע לניזק מהם נעשה אלא בסיוע שניהם**, חשבינן להו כמאן דעבד כל חד כוליה היזקא וכו' ".

– ומבאר הקצוה"ח שהטעם לומר לפי התוס' ודעימיה כוליה היזיקא עביד, הוא משום שבלא מזיק זה לא היה נעשה ההיזק, לכן כל ההיזק מתייחס אליו. – וכן מאריך לבאר הגרנ"פ (שם), שמכיון שההיזק נעשה בשותפות ובלי מזיק זה לא היה נעשה היזק זה, שוב נתחדש לפי הלישנא קמא שאפשר לייחס לכל אחד את כל ההיזק. – ומ"מ הפשטות היא כפי הלישנא בתרא שכל אחד פלגא היזיקא עבד (דלא כרש"י שהפשטות היא הפוכה).

# לעולם קסבר האי כוליה הזיקא עבד והאי כוליה הזיקא עבד וכו'.

עי' בקטע הקודם בדברי הגרנ"פ בביאור המחלוקת בין הלשונות האם כוליה היזיקא עבד או פלגא היזיקא עבד – לפי רש"י ולפי תוס'. (וע"ע בזה בברכ"ש י"ב ג'.)

הגר"ח זצ"ל המובא בברכ"ש (בסי' י"ב אות ג') אומר שלפי ר"נ בלישנא קמא ל"צ את הטעם דכי ליכא וכו'[[217]](#footnote-217), מאחר והוא סובר שיש לחייב את בעל הבור, ורק שהטעם שהוא מחייבו ברביע השלישי הוא משום הסברא דשותפותאי מאי אהניא לי. ורק לפי הלישנא בתרא צריכים להגיע לסברא דכי ליכא וכו' לפי ר"נ, כדי לחייבו ברביע השלישי אפילו שזה נחשב שהוא עשה פלגא היזיקא.

– הגרנ"פ (לעיל י"ג א' באות תע"ח) מוכיח כן מדברי הגר"א (בסי' ת"י סקמ"ה בליקוט), המוכיח שפוסקים כמו הלישנא בתרא מזה שבגמ' לעיל אמרו בפשיטות שהטעם של ר"נ הוא מהטעם דכי ליכא וכו'. – כי באמת לפי הל"ק ר"נ ל"צ את הטעם הזה.

אבל הגרנ"פ טוען שבתוס' לעיל י"ג א' (בד"ה אנא תוראי) רואים לא כך, כי על דברי הגמ' שם שהטעם של ר"נ הוא מצד כי ליכא וכו', מפרשים התוס' שכל אחד כוליה היזיקא עבד – ומבואר שגם לפי צד זה צריכים להגיע לר"נ לטעם דכי ליכא וכו', אף שבסוגיין בפשטות נראה לא כך.[[218]](#footnote-218) [[219]](#footnote-219)

– ובאמת כן מבואר להדיא בדברי תור"פ. – כי הנה לרבנן לפי תוס' שבעל השור משלם רק חצי, לכאורה הטעם הוא משום שאומרים שפלגא היזיקא עביד. – אבל תור"פ אומר שלפי לישנא זו י"ל שגם רבנן מודו דכוליה היזיקא עבד ואעפ"כ בעל השור משלם רק חצי, כי מכיון שאם השותף שלו שהוא הבור – היה בר תשלומין – בעל השור היה משלם רק חצי, לכן גם עתה שהתורה פטרה את בעל הבור, מ"מ בעל השור לא יפסיד מזה. – ואומר התור"פ ששורש המחלוקת בזה הוא האם אומרים כי ליכא וכו'. (וכותב תור"פ שלפי"ז ניחא הגמ' בעמ' ב', וכפי שיבואר במקומו.)

על המבואר בגמ' שכל אחד מהם כוליה היזיקא עבד, מקשים השער"י (ז' כ"א) והקה"י (בסוס"י י"ז) מקשים למה הדין הוא רק שאם א"א להשתלם מזה הוא יכול להשתלם מזולתו, ולא נאמר שהדין יהיה "רצה מזה גובה רצה מזה גובה", על דרך המבואר להלן קי"ב ב' לעניין גזל ובא אחר ואכלו.

– והם מחלקים שבגזל ובא אחר ואכלו, כל אחד עשה מעשה שלם לעצמו שהוא סיבה לחייבו, משא"כ כאן שהיה זה רק מעשה אחד של היזק, אך בביאור החילוק יש הבדל בין השער"י לקה"י:

– הקה"י מבאר את החילוק, שהגם שכל אחד מצדו עשה מעשה שלם של היזק, מ"מ היות ומבין שניהם נעשה מעשה אחד, לכן הב"ד דנים זאת כמעשה היזק אחד של שותפים.

– והשער"י מבאר, שעד כמה שהיה כאן עוד שותף בהיזק, הרי שבאותה מידה שהשותף השני השתתף בהיזק – נחסר מחלקו של השותף הראשון, ולכן צ"ל שמה שכל אחד נחשב שהוא עשה את כל ההיזק, זה משום שעל ידו נשלמה פעולת ההיזק, והוא חייב על מעשהו ביחד עם מעשה חברו – וזה ה"כוליה היזיקא עבד". – ולכן ממילא עד כמה שחיובו הוא על מעשה חברו, בוודאי שחברו שהזיק בעצמו – קודם אליו בתשלומי ההיזק, – ורק כשא"א להשתלם מחברו אזי הוא משלם על מעשה חברו, מאחר ועל ידו נשלמה פעולת ההיזק של שניהם.

# שותפותאי מאי אהניא לי.

הברכ"ש (בסי' י"ב אות ג') מבאר את הסברא בזה, שבאמת זה נידון שכל אחד מצדו עשה את כל ההיזק, אלא שמחמת השותפות בהיזק אנו אומרים שכל אחד מהם חייב רק בחצי מנזק זה, אך במקום שלאחד מהשותפים בנזק יש פטור מהתשלומים, הרי שכלפי החלק שהוא פטור לא שייכת טענה זו, ולכן את חצי הנזק שבו הם שותפים, הם חולקים ביניהם וכל אחד משלם רביע, ואת החצי השני משלם רק בעל הבור. – וכותב הברכ"ש שהסבר זה מתאים עם דברי הגר"ח הנ"ל שהוא מביא, שלפי הלישנא הזו א"צ לפי ר"נ להגיע לכלל דכי ליכא וכו'.

בתור"פ מבואר שהוא לא סובר את הטעם של הברכ"ש שרק כלפי חצי מהנזק שייך לומר שהשותפות מועילה לשניהם שהם יחלקו בנזק ולא כלפי החצי השני. – אלא הוא לומד שמצד השותפות דנים תחילה שבעל השור ישלם רבע ובעל הבור חצי, ולאחר מכן אנו אומרים ביחס לרבע האחרון שמכיון שכל אחד כוליה היזיקא עביד אז בעצם אפשר לחייבם בזה, אלא שא"א להטיל את הרבע הזה על בעל השור, כי א"כ לא הועיל לו מה שהם שותפים בנזק שהרי הוא יצטרך לשלם את כל חצי הנזק כאילו לא היה לו שותף, ולכן מטילים את זה על בעל הבור כי לו כבר הועילה השותפות, שלולא השותפות הוא היה משלם הכל, ולכן בכללי השותפות יותר מתאים שהוא ישלם את הרבע הזה.

ותור"פ מקשה על כך שיוצא אפוא שבעל השור הרוויח ע"י השותפות יותר מבעל הבור, כי בעל השור משלם רק חצי ממה שהוא היה משלם אם היה מזיק לבדו, ואילו בעל השור מרוויח רק רבע, ולמה לא נאמר שמצד כללי השותפות נחלק זאת אחרת ונאמר שברבע האחרון שעליו אנו דנים על מי להטילו, הם יחלקו ביניהם שכל אחד ישלם שמינית, ובכך יצא שבעל השור ישלם ג' שמיניות ובעל הבור ישלם ה' שמיניות, ובעל השור ירוויח רק רבע מחמת השותפות ובעל הבור ירוויח יותר. – ומה ראית להעדיף את בעל השור על בעל הבור.[[220]](#footnote-220)

ומתרץ תור"פ שבעל השור לא טוען רק "שותפותאי מאי אהניא לי", אלא "תמותאי ושותפותאי מאי אהניא", כלומר שמכיון שאם הוא היה מועד הוא היה משלם חצי מהנזק מחמת השותפות, כעת שהוא תם עליו לשלם חצי מהחצי הזה. – וכותב הקה"י (בסי' י"ז) שנתחדש כאן חידוש גדול, שהדין חצי נזק דשור תם אין עניינו שהוא משלם חצי מההיזק, אלא עניינו שהוא משלם חצי ממה שהוא היה משלם אם היה מועד, ולכך ה"נ מכיון שאם הוא היה מועד הוא היה משלם ח"נ, כעת הוא משלם רבע.

# לעולם קסבר האי פלגא הזיקא עבד וכו' מאי דלית לי לאשתלומי מהיאך משתלמנא ממך.

בביאור המחלוקת בין הלשונות האם כוליה היזיקא עבד או פלגא היזיקא, עי' לעיל במה שנתבאר על דברי רש"י בתחילת הסוגיא. – ובביאור מחלוקת ר"נ ורבנן לפי הלישנא הזו, עי' לעיל במה שנתבאר בדעת רבנן. (וע"ע בזה בברכ"ש בסי' י"ג ובשער"י ז' כ"א שהובאו בדף מס' 5.)

# תוס' ד"ה לעולם.

במהלך הראשון של ר"י בתוס' הוא אומר שהטעם שאפשר להשתלם מבעל הבור את הרביע השלישי, הוא משום שגם לפי לישנא זו, רק בעל השור עשה פלגא היזיקא, אך בעל הבור עשה כוליה היזיקא. – ור"י חוזר בו ממהלך זה, כי אם היה כן, אז היה צריך להיות שמחמת השותפות בהיזק בעל השור ישלם חצי ממה שהוא משלם. – בתור"פ מבוארת יותר הטענה של ר"י שמחמתה הוא חזר בו, שאם נאמר שבעל השור עשה חצי ובעל הבור עשה הכל, א"כ יוצא שחצי האחד של ההיזק מתייחס רק לבעל הבור וא"כ עליו להתחייב לבדו בתשלומי חצי ההיזק הזה, והשותפות שלהם בהיזק היא רק ביחס לחצי השני, והדין נותן שבעל הבור ישתתף עם בעל השור בחצי הזה.[[221]](#footnote-221)

מסקנת ר"י שלעולם ללישנא זו גם הבור עשה רק פלגא היזיקא, ומ"מ גובים ממנו את הרביע השלישי מהדין דכי ליכא וכו', שמכיון שהבור גמר את ההיזק הריהו דומה כמי שעשאו כולו.

– המהרש"א (בעמ' ב' על תוס' ד"ה הא כרבנן) לומד שבאמת לפי לישנא זו, כל הטעם דכי ליכא וכו' שייך רק ביחס לבור שההיזק נגמר בו, אך במקום שבעל הבור יהיה פטור לא אומרים כי ליכא וכו' לחייב את בעל השור. – ולפי לישנא זו יוצא שאין מקור שרבנן חולקים על דין זה דכי ליכא וכו' לשיטת התוס', כי כאמור שיטת התוס' שכל המקור שרבנן חולקים על דין זה הוא ממה שהם לא מחייבים את בעל השור לשלם את חלקו של בעל הבור.

אבל בביאור הגר"א (בסי' ת"י סקמ"ז ליקוט א') רואים לא כמהרש"א. – דברי הגר"א אמורים לעניין המבואר בגמ' בעמ' ב' שבאדם ושור שדחפו לבור, שלעניין דמי וולדות רק האדם חייב, שנפסק בשו"ע (ת"י ל"ה) שהאדם חייב לשלם את כל הדמי וולדות ולא רק חלק מהם. – וכותב על כך הגר"א[[222]](#footnote-222): "ונראה מה שאמרו אנא תוראי בבירך כו' לאו משום דהוא הגומר את ההיזק דוקא אלא משום שהוא עושה בשעתו ההיזק לבד בלא השור, וכ"ש בשור שממנו התחיל הנזק והוא עיקר הגורם וכמ"ש שם והא כורה קגרים כו'. – ותוס' שכתבו ונראה לר"י כו' לא כתבו אלא בשני שוורים דוקא שמתחלה ועד סוף עמו ביחד", עכ"ל הגר"א.

– כלומר שאם אומרים כי ליכא וכו' ביחס לבור שהוא גמר את ההיזק, כש"כ שאומרים כן ביחס לשור שהוא התחיל בנזק, וכפי שרואים בסוגיין שהקשו בתחילת הסוגיא דכורה גרם ליה – שעיקר ההיזק מתייחס אליו[[223]](#footnote-223).

– ומבאר הגרד"ל (בסי' ל"ג) את דברי הגמ' ד"אנא תוראי בבירך אשכחתיה" לפי הגר"א, שמכיון שכעת ע"י הבור הוא מת (והוא מוסיף שגם באופן שהשור היה מת גם לולא הבור ע"י הדחיפה על קרקע ישרה, מ"מ כעת הוא מת בבור), לכן אפשר לייחס את כל ההיזק לבור ולדון שהשור הוא רק כעין אמצעי להיזק של הבור. (והוא מעיר שזו בעצם סברא דומה ליסוד הסברא דכוליה היזיקא עבד[[224]](#footnote-224).) – וממילא גם באופן ההפוך, שבעל הבור פטור מדמי הוולדות, אפשר לייחס את כל ההיזק לשור שהתחיל בהיזק, ולומר שהבור הוא רק כעין אמצעי להיזק של השור. (וכותב הגרד"ל שיש בזה נפק"מ נוספת לעניין שור שדחף כלים לבור שאמרו בגמ' בעמ' ב' שבעל הבור פטור, שמדין כי ליכא וכו' בעל השור ישלם את כל הנזק.) – ורק בשני שוורים קיימת טענת התוס' לעיל י"ג שלא שייך טעם זה, מכיון שהם עשו ביחד את כל ההיזק, ואין כאן התייחסות מיוחדת לאחד המזיקים שעשה רק את ההתחלה או רק את הגמר.

# הניח אבן ע"פ הבור ובא שור ונתקל בה ונפל בבור באנו למחלוקת ר' נתן ורבנן.

כאן המדובר על המחלוקת הנוספת של ר"נ ורבנן מלבד המחלוקת בדין כי ליכא וכו', שלרבנן לרש"י בסוגיין עיקר המזיק הוא הדוחף, ולתוס' אין חיוב בור כשיש מפיל לבור. ור"נ חולק על כך.[[225]](#footnote-225)

וטעם החיוב של בעל האבן, לפי התירוץ השני בתוס' לעיל נ' ב' (בד"ה לשמואל) הטעם הוא משום שהוא יצר את ההיתקלות. – ולפי התירוץ הראשון של התוס' שם צ"ל שהטעם לחייב את בעל האבן הוא כמש"כ התוס' לעיל כ"ח ב' (בד"ה ונשוף) ע"ש (וע"ע בדף המ"מ הקודם, ואכמ"ל בזה).

# אי לאו בירא דידי תורא דידך הוה קטיל ליה, אבל הכא וכו' אי הוה מיתקל בה הוה נפל וקאי.

לפי מה שנתבאר בפשטות רש"י בסוגיין שמדובר שהוא היה מת ע"י הדחיפה על הקרקע הישרה, א"ש בוודאי דברי הגמ', שהחידוש באבן שהשור מת רק מחמת הנפילה לעומק הבור.[[226]](#footnote-226) – והרא"ה הנ"ל המפרש שגם בשור הוא לא היה מת לולא הבור – באמת מפרש (כאן בשיטה) אחרת את דברי הגמ' כאן, והוא כותב שבוודאי אין הכוונה שהשור היה מכה אותו מכת מוות, כי א"כ הבור בוודאי פטור כי הוא תורא קטילא, אלא הכוונה שהשור היה ממשיך להכותו עד שהוא היה מת מכיון שבעליו לא שמרו, ולכן זה סברא לחייב רק את בעל השור יותר מאשר באבן.

החזו"א (ב"ק ה' ח') כותב שבשלמא לפי רש"י שהטעם של רבנן הוא שעיקר המזיק הוא השור, מובן החידוש באבן יותר מבשור, כי שור דוחף בכוח ויש לו כח להמית, משא"כ באבן שלולא הבור הוא לא היה מת, הו"א שאין האבן נחשבת רק היא המזיק. – אבל לפי התוס' שטעם הפטור לפי רבנן הוא מכיון שלא נאמר חיוב בור כשיש מפיל לבור, צ"ב מה החידוש בזה שבאבן הוא לא היה מת לולא הבור. – וכותב החזו"א שלפי התוס' צ"ל שהחידוש הוא אינו לפי רבנן אלא לפי ר"נ, שנתחדש שגם באבן בעל הבור משלם מחצה.

עוד מעיר החזו"א לפי דרכו הנ"ל בדעת רש"י שהטעם של רבנן הוא שלא מצרפים את היזק השור המזיק בצורה שהוא הולך ומזיק עם הבור המזיק בצורה שהניזק בא אליו, שכאן באבן זה לא שייך, וא"כ מדוע לא ישלמו שניהם לרבנן. – והוא מיישב שמ"מ האבן היא עיקר המזיק מכיון שהיא הגורם לנפילה ולכן מייחסים את ההיזק רק אליה.

# שור ושור פסולי המוקדשין שנגחו (מאי ניהו שור בכור דלא פריק ליה).

התוס' מביאים שרב יהודאי גאון הוא זה שהעמיד את הגמ' בבכור בע"מ שאין לו פדיון, וכן נוקטים התוס' גופייהו שהוא אינו בכלל "רעהו". – אמנם ברש"י לעיל נ"א א' (ד"ה שור) מבואר שבכור בע"מ אינו בכלל רעהו, ולפי"ז צ"ל כמו שמביא הרשב"א בשם ר"ח שמדובר בשור פסוה"מ שלא נפדה.

וברש"י שלפנינו מבואר כמו רב יהודאי גאון, ולכך יש מגדולי האחרונים שמחקו את דברי רש"י הללו, אך הרשב"א מביא את דברי רש"י שלפנינו בשם רש"י, והוא מוסיף שברש"י נראה שאין זה מדברי רב יהודאי אלא כך גורסים בגמ'. – והוא מתקשה מדוע הגמ' העמידה דוקא בכה"ג, ולא אמרו כפירוש הר"ח שמדובר בשור פסוה"מ שלא נפדה. – והוא מיישב שלגירסא זו הגמ' באה לומר רבותא שאפילו בכור המותר לזרים בלא פדיון, ועוד שהוא מותר אפילו לנכרים, מ"מ אין זה בכלל רעהו.

# אביי אמר וכו' רבינא אמר וכו' איכא דאמרי וכו'.

כלל הסוגיא, בלישנא קמא רבינא שאמר שמשלם רביע נזק בוודאי דיבר על תם וכרבנן, ובלישנא בתרא רבינא שאמר שמשלם נ"ש בוודאי דיבר על מועד וכר"נ, ואביי שאמר בשתי הלשונות שמשלם ח"נ, דיבר או על תם כר"נ או על מועד כרבנן.

בדעת ר' נתן שבעל השור משלם את כל הנזק במועד, וכן את כל חצי הנזק בתם, ישנן כמה שיטות:

שיטת התוס' שכאן לא שייך לומר כי ליכא וכו' מכיון שבשני שוורים אין את הסברא דאנא תוראי בבירך אשכחתיה, ולכן בהכרח מה שמבואר בסוגיין שמשלם לר"נ את חלקו של השור השני זה כפי הלישנא קמא לעיל דכוליה היזיקא עבד, כי זה עיקר הטעם של רבא.

– היש"ש (בסי' מ') תמה על דברי התוס', שלפי הל"ק לא מצאנו כלל שר"נ ס"ל שאומרים כי ליכא וכו', אלא המחלוקת של ר"נ ורבנן בשור שדחף לבור היא שלפי ר"נ מכיון ששניהם בני חיובא, לכך יכול בעל הבור לטעון לבעל השור שותפותאי מאי אהניא לי, אבל בנד"ד שהשור פסוה"מ אינו בר חיובא שלא שייכת הסברא דשותפותאי מאי אהניא, יוצא שבעל השור השני ישלם רק חצי מהנזק. – עוד הוא תמה שסתמא דגמ' בעמ' א' בפשט המשנה אמרה שר"נ ס"ל שאומרים כי ליכא וכו', וכן הוא בגמ' לעיל י"ג א' שנקטו בפשיטות שהם נחלקו האם אומרים כי ליכא.

– ובאמת תור"פ (בעמ' א', בסוד"ה ואיכא דאמרי) מתקשה בזה, והוא אומר שלעולם גם לפי הל"ק נחלקו ר"נ ורבנן בדין דכי ליכא וכו', שרבנן ס"ל שאפילו שכל אחד כוליה היזיקא עבד, מ"מ במה שהתורה פטרה את בעל הבור כשהשור הפיל לתוכו, היא לא חייבה משום כך את בעל השור לשלם יותר מחלקו. – ואומר תור"פ שבזה ניחא דברי הגמ' בסוגיין וכן לעיל י"ג שאמרו שר"נ ורבנן נחלקו בדין כי ליכא וכו'.

– כלומר שלפי רבנן עצם השותפות בנזק היא סיבה שלא לשלם יותר מחלקו אפילו שכוליה היזיקא עבד (וכן מבאר הגרנ"פ, עי' בהערה[[227]](#footnote-227)), אך ר"נ ס"ל שאומרים כי ליכא וכו' ולכן בעל השור משלם יותר מחלקו, וצ"ל שהטעם דשותפותאי מאי אהניא הוא רק טעם מדוע לחלק את התשלום לרביע וג' רבעים, וממילא גם בנידון דסוגיין בעל השור ישלם הכל מדין כי ליכא וכו'.

ע"כ הוא ביאור שיטת התוס', שהסוגיא הולכת כפי הל"ק, וכך קי"ל.

– אך שיטת הרמב"ן במלחמות שאין נפק"מ לדינא בין הלשונות של רבא לעיל, וגם לפי הלשון דפלגא היזיקא עבד מ"מ אומרים כי ליכא וכו' גם בשני שוורים, ומה שאמרו דאנא תוראי בבירך אשכחתיה וכו' אין זה בדוקא, אלא תמיד בשני מזיקים אומרים כן מכיון שאפשר לומר לכל אחד מהם שהוא גרם לנזק.[[228]](#footnote-228)

– והיש"ש (בסי' מ') מעמיד מהלך אחר בסוגיא – וכן הוא מביא מהמהר"ם מרוטנבורג (בתשובה, מובא בהגה"מ נזק"מ י"ב י"ט, במהלכו השני), שלעולם פוסקים את הלישנא בתרא דפלגא היזיקא עבד, אלא שזה דוקא בשור ובור שלולא כל אחד מהם לא היה נעשה ההיזק, ולכן אומרים שפלגא היזיקא עבד, ומכיון שפלגא היזיקא עבד לכן לולא הטעם דאנא תוראי בבירך אשכחתיה לא אומרים כי ליכא וכו', משא"כ בשני שוורים מכיון שכל אחד לעצמו היה יכול לנגוח, לכן זה נחשב שכל אחד כוליה היזיקא עבד – ובזה אומרים כי ליכא וכו' גם בלי הטעם דאנא תוראי וכו'.[[229]](#footnote-229)

בדעת רבנן שבעל השור משלם רק חצי מהנזק במועד, וכן רביע הנזק בתם, התוס' הולכים לשיטתם שגם בשור ובור לפי רבנן כך משלם בעל השור (דבעל הבור פטור מהדין דכי ייפול ולא שיפילוהו אחרים, ומ"מ בעל השור לא משלם יותר כי לא אומרים כי ליכא וכו'), ולכן הם דנים מה נתחדש כאן לרבנן, והם מיישבים שנתחדש שלא אומרים כי ליכא וכו' מכיון שכאן אין עיקר הנזק בזה יותר מבזה ואין זה כמו בור, שהבור עושה את עיקר המעשה.

– ולפי רש"י (בעמ' א') שלרבנן בשור שדחף לבור בעל השור משלם הכל, כותב הרשב"א שנתחדש שדוקא בשור שדחף לבור אנו מייחסים את כל הנזק לדוחף, משא"כ כאן ששניהם נגחו הריהו משלם חצי.

# שור ואדם שדחפו לבור לענין נזקין כולן חייבין.

הטור (בסי' ת"י) והריא"ז בפסקיו, כותבים שבשור מועד משלם כל אחד שליש, אבל אם הוא שור תם הוא משלם שתות – כלומר חצי מהשליש שלו, והאדם והשור חולקים ביניהם את כל השאר (וכל אחד משלם שליש ועוד חצי שתות). – וזה משום שאומרים כי ליכא וכו' גם מבור לשור. (ובדין כי ליכא וכו' לפי הל"ב לדעת התוס' עי' להלן לעניין ארבעה דברים, אבל לפי התוס' גופייהו לא קי"ל כהאי לישנא.)

הריא"ז (מובא בש"ג) מחדש שיש חילוק בין דחיפה שגם בעל הבור חייב, לבין הולכה והשלכה לבור שגם כשבהמה עשתה זאת שבעל הבור פטור, וכגון קוף שהוליך את התינוק והשליכו לבור, שרק בעל הקוף חייב.

– וכותב הגרד"ל (בסי' ל"ג) שאין כוונת הריא"ז לחלק בין אם הנזק היה נעשה גם בלא הבור או לא, אלא כוונתו לחלק שבהולכה והשלכה רואים את הבור רק כהיכי תימצי של הקוף להזיק, וכל עשיית ההיזק מתייחסת רק לקוף, משא"כ בדחיפה שגם הבור שותף בהיזק – וגם באופן שהיא היתה דחיפה חזקה שההיזק היה נעשה גם בלא הבור, מ"מ כעת ההיזק נעשה בבור.[[230]](#footnote-230)

# תוס' ד"ה שור ואדם.

תוס' טוענים שא"א לומר שהאדם הזיק בכוונה, כי א"כ בעל הבור ייפטר וכמו שורף באש טלית חברו, שבעל האש פטור. וכ"ה בתוס' לעיל ו' א' (ד"ה לאתויי). – תור"פ מוסיף עוד טענה שכמו בשור פיקח לא הו"ל לאסוקי אדעתיה שייפול שם, כך לא הו"ל לאסוקי אדעתיה שאדם ידחוף לבור.

– הברכ"ש (בסי' ג') לומד שסברת התוס' היא רק בבור ואש[[231]](#footnote-231), והוא מבאר זאת – וכפי שמאריך יותר לבאר הגרנ"פ משמו (לעיל ו' א' באות קפ"ה) שבבור אין חיובו על אי-השמירה של המזיק, אלא על עצם הכרייה שהיא יצרה את המזיק[[232]](#footnote-232), וכן באש חיובו על ההבערה הראשונה, וכשאדם עשה את ההיזק, אנו אומרים שאין המחייב דפשיעת הכרייה שהיה מתחילה – מתייחס להיזק שכזה. – ועד"ז מבאר הגרש"ש (בסי' ח' במהדורה החדשה).

– והגרנ"פ (שם באות קפ"ז) ביאר אחרת את התוס', שאופן כזה שהאדם הזיק בכוונה אינו בכלל ה"שמירתן עליך" דבעל הבור, אלא חובת השמירה בזה מוטלת על האדם הדוחף.

והביאורים הללו של הברכ"ש והגרנ"פ יכולים להתאים עם דברי התור"פ הנ"ל דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה שהאדם ידחוף לבור. – אך בקצוה"ח דלהלן נראה שהוא פירש טעם אחר בכוונת התוס'.

כי הנה הקצוה"ח (ת"י ב') ועוד אחרונים, לומדים שהגם שבעל הבור פטור, מ"מ בעל השור חייב.[[233]](#footnote-233) – ובפשטות הטעם שבעל השור חייב, משום שההיזק של השור הוא היזק לעצמו שהוא נעשה במקביל להיזק של האדם, ורק בבור שהאדם הזיק על ידו שייך לפטור מחמת אחד הטעמים הנ"ל.

– והקצוה"ח דן שעד כמה שבעל השור משלם, א"כ כלפי ההיזק דהשור יתחייב גם בעל הבור, ולכן הוא מעלה שהאדם משלם חצי מהנזק, ובחצי השני יחלקו בעל השור ובעל הבור, וכל אחד ישלם רבע. [וברא"ה (בשיטה בסוגיין) מפורש כמו הקצוה"ח, שמחמת דחיפת השור גם בעל הבור חייב, משום שהוא פושע לגבי דחיפת השור.] – אלא שהקצוה"ח טוען שבתוס' משמע שכשהאדם היה בכוונה אזי בעל הבור פטור לגמרי, הגם שבעל השור חייב, והוא מניח זאת בצ"ע.

– הגרש"ש (בסי' ח') והגרנ"פ (לעיל ו' באות ק"צ) מבארים את פשטות התוס' שאפילו שבעל השור חייב מ"מ בעל הבור פטור, שכשם שכאשר רק אדם דחף לבור בעל הבור פטור מהטעמים הנ"ל [או כדביארו הברכ"ש והגרש"ש שמצב כזה לא מתייחס לכרייה שלו, או כדביאר הגרנ"פ שאין שמירת ההיזק הזה מוטלת עליו], כך הוא גם כששור השתתף בהיזק, מכיון שסוף כל סוף ההיזק נעשה בצירוף האדם, אין בעל הבור מתחייב בכה"ג.

– אך בקצוה"ח שנתקשה בתוס', נראה שהוא פירש את התוס' באופן אחר, שיסוד הטעם באדם שדחף לבור הוא שבכה"ג לא דנים זאת כלל המעשה היזק דהבור, אלא אומרים שהאדם הוא שהשתמש בבור כדי להזיק כגרזן ביד החוצב, ולכך הבין הקצוה"ח שביחס להיזק שעשה השור אין את הסברא הזו, ויש כאן מעשה היזק דהבור, ויש לדון שחצי מעשה ההיזק השני נעשה בשותפות השור והבור. – וכן מבארו הגרנ"פ (שם).[[234]](#footnote-234)

ובמה שנקטו הקצוה"ח והאחרונים הנ"ל שבעל השור חייב בהיזק, הנה החזו"א (ב"ק ה' ה') כותב לחלוק על הקצוה"ח, והוא טוען שתלוי איך מדובר:

באופן שגם בלא האדם היה כח בדחיפת השור כדי להביאו לבור, טוען החזו"א שהאדם פטור לגמרי, כי זה נידון שהוא לא הוסיף בנזק מאומה, כי השור שאינו בעל בחירה נידון כרוח מצויה המביאה את הניזק בלא"ה אל הבור.[[235]](#footnote-235) – ואעפ"י שבשני בני אדם כה"ג הוא חייב, כי באדם שהוא בעל בחירה לא שייך לדון זאת כ"עתיד מוחלט" שההפלה לבור תיעשה, ואפילו שהשני צווח שהוא בוודאי ידחוף לבור. – וכן בשור ושור פסוה"מ בעל השור חייב ולא אומרים שההיזק היה נעשה בלא"ה, מכיון שמ"מ גם שורו נגח, משא"כ הכא שאם השור יפרוש מלנגוח גם האדם יפרוש.

– אבל באופן שהשור לא היה מפילו לבור לולא דחיפת האדם, כותב החזו"א שבאמת גם בעל השור פטור, כי השור אינו בעל בחירה והאדם הוא בעל בחירה, ולכן השור נידון כרוח המסייעת לאדם להפיל לבור. (ע"ש בחזו"א טעם נוסף לפטור את בעל השור.)

ובאמת רבינו ישעיה (בשיטה בסוגיין) אומר שאם האדם היה בכוונה בעל השור פטור (כמו החזו"א) מכיון שכל היזק הדחיפה מתייחס לאדם שהוא בן דעת, ולכן הוא מעמיד שהאדם היה שלא בכוונה וכמש"כ התוס'.[[236]](#footnote-236)

התוס' מכח טענתם הנ"ל שא"א להעמיד שהאדם היה בכוונה, מעמידים שבאמת הוא היה שלא בכוונה, והם מקשים על כך מדוע א"כ הוא חייב בבושת. – והתוס' לעיל בדף ו' א' נדחקים שבאמת הוא פטור מבושת. – אבל בסוגיין התוס' מיישבים זאת שמדובר שהוא ידע בשעת נפילת חברו לבור. – ומשמע בפשטות התוס' שאחר הדחיפה שלא בכוונה הוא באמת לא עשה מאומה, אבל מ"מ עצם הידיעה שלו דיה לחייבו בבושת, וכ"כ להדיא רבינו ישעיה (בשיטה) שהוא ראה מה שההוא נופל וזה היה טוב בעיניו – ולכן הוא חייב בבושת.

– והדברים צ"ב כפי שמקשה השיטה בשם ר"א מגרמישא שבשלמא במתהפך הפשט הוא שע"י ההתהפכות הוא נפל עליו ולול"ז הוא לא היה נופל עליו, ולכן זה מועיל שם להיחשב כוונה בבושת, אך מה זה שייך כאן. – והיש"ש (בסי' מ"ב) טוען על התוס' שצריך שבשעת ההיזק הוא יתכוון לבושת וכאן ההיזק כבר נעשה. [כלומר שגם אם נאמר דלא כשיטה שבמתהפך מדובר שגם בלי ההתהפכות הוא היה נופל עליו, אבל שם הטעם הוא מכיון שבשעת הנפילה הוא נתכוון לבושת לכן זה מגדיר את מעשה הנפילה כמעשה היזק של בושת, משא"כ כאן שהמעשה היזק של הבושת לא היתה בו כל כוונה.]

ר' ליב מאלין (ח"א סי' ע"א) אומר שבתוס' מוכח שכוונה בבושת זה לא דין במעשה היזק שייעשה בכוונה, אלא זהו דין נוסף שבבושת הוא חייב רק כשהיתה כוונה, וגם בנתהפך אין הפשט שההתהפכות זהו מעשה ההיזק שע"י שהוא בכוונה יש כאן מעשה היזק המחייב בושת, אלא מעשה ההיזק המחייב בושת זה הנפילה עצמה, והכוונה שהיתה אח"כ מועילה כדי לתת בזה את הדין כוונה. ולכך סוברים התוס' שגם אחרי הדחיפה שייך להוסיף את התנאי דהכוונה לבושת.

– והנה תור"פ כותב בביאור תירוץ זה, שלאחר הדחיפה הוא חזר ודחפו עם כוונה, ולכן יש בזה חיוב בושת. – ודבריו צ"ב שהרי מעשה ההיזק לכאורה כבר נעשה מתחילה בלא כוונה – שלכך בעל הבור חייב, וא"כ מה המשמעות של הדחיפה הנוספת לבסוף שהיתה עם כוונה. (ועי' בזה באילת השחר, וצ"ב.)

– ולפי דברי ר' ליב יתכן לבאר את התור"פ שלעולם היסוד הוא שהכוונה אינה דין בעצם הגדרת מעשה ההיזק, אלא יש דין נוסף שצריך שתהא כוונה, אלא שתור"פ סובר שמ"מ אם הכוונה אינה במעשה ההיזק עצמו הוא לא קשורה להיזק כלל, ולכך צריך שהוא יוסיף למעשה הדחיפה עוד דחיפה לבסוף, ואפילו שההיזק היה נעשה בלא"ה, מ"מ די בזה כדי שהיא תצטרף למעשה הדחיפה הראשונה כלפי קיום הדין דהכוונה, אף שאין כח במעשה הזה דלבסוף להגדיר את עיקר מעשה ההיזק שהוא היה בכוונה.

# לענין ארבעה דברים ודמי ולדות אדם חייב.

בבואנו לדון האם האדם משלם את כל הדמי וולדות, הרי זה תלוי האם אומרים כי ליכא וכו' לפי ר"נ גם בכה"ג. – הנה לפי הרמב"ן במלחמות בסוגיין (הובא בדף המ"מ הקודם) אומרים בזה כי ליכא וכו' כי לפי הרמב"ן תמיד נאמר כלל זה בשני מזיקים, על דרך מה שהרמב"ן גופיה מוכיח את דינו ממה שלעניין כופר בוודאי שבעל השור חייב בכל הכופר, וכדלהלן.

אך לפי התוס' וכן למהלך של היש"ש (בסי' מ"ב) עפ"י המהר"ם (בתשובה, המובא בהגמ"י נזק"מ י"ב י"ט, והובא בדף המ"מ הקודם) שלפי הלישנא בתרא אומרים כי ליכא וכו' רק מחמת הסברא דאנא תוראי בבירך אשכחתיה, הנה כאן לפי המהרש"א (הראשון בעמ' זה) לא אומרים כי ליכא, אך לפי הגר"א (בסי' ת"י סקמ"ז בליקוט א', הובא בדף מס' 28) גם בזה אומרים כי ליכא וכו', כי אם ביחס לבור שרק גמר את ההיזק אומרים כי ליכא, כש"כ ביחס למי שהתחיל את ההיזק, ורק בשני שוורים שהזיקו יחדיו לא אומרים כי ליכא וכו' לפי הלישנא בתרא. – ובזה הגר"א מבאר את השו"ע (ת"י ל"ה) הפוסק שהאדם משלם את כל הדמי וולדות.[[237]](#footnote-237)

# לענין ארבעה דברים ודמי ולדות וכו' ושור ובור פטור.

ברש"י מבואר שהמקור לפטור שור מארבעה דברים ודמי וולדות – הוא המקור גם לבור, וכ"ה בתור"פ דכיון דגלי קרא לעניין שור ה"ה לעניין בור.

# לענין כופר ושלשים של עבד שור חייב.

הרמב"ן מכאן מוכיח שלא אומרים כי ליכא וכו' רק בבור, כי אל"כ לא היה חיוב כופר, כי יש דין דכופר שלם ולא חצי כופר לעניין שור של שותפים (לעיל מ' א'), וגם אם נאמר שבשני שותפים הם משלמים את הכופר זה מפני שע"י שכל אחד מהשותפים משלם חצי כופר מתקיים כאן דין כופר שלם, משא"כ כאן שזה רק חצי כופר. ובהכרח שגם בזה אומרים כי ליכא וכו'. (וע"ע בנידון זה לעיל לעניין דמי ולדות.)[[238]](#footnote-238)

# רש"י ד"ה אדם ובור.

רש"י כותב שטעם הפטור של האדם מכופר הוא משום קלב"מ.

– והנה נחלקו הראשונים האם אומרים כי ליכא וכו' רק כשהאחד פטור לגמרי, או גם כשהוא חייב בעצם ובפועל אינו משלם, כגון שאין לו או שהוא ברח. – שדעת הרמ"ה (בטור בסי' ת"י) ועוד ראשונים (המובאים שם בב"י) שגם בזה אומרים כי ליכא וכו', ואילו דעת הטור שבזה לא אומרים כי ליכא וכו', וכן הוא מביא בשם הר"ר חזקיה, – וכוונתו לדברי המהרי"ח בהגה"א בסוגיין לעניין שור שדחף לבור, שבזה"ז שלא דנים דיני קנסות ואין בעל השור משלם כלל, מ"מ בעל הבור משלם רק ג' חלקים. (והובאו בשתי השיטות בשו"ע ת"י ל"ז. וע"ע בזה בתוס' לעיל מ"ו ב' ד"ה גלית, ובמה שהובא על כך בדף מס' 5.)

– וכותב הקצוה"ח (ת"י ד') שמדברי רש"י יש להוכיח שהוא נוקט כמו הרמ"ה. – כי רש"י כותב שטעם הפטור של האדם מכופר הוא מחמת דין קלב"מ, והנה הוכיח הרמב"ן בסוגיין (הנ"ל) שהשור משלם כופר שלם כי אל"כ הוא לא ישלם כלום דהו"ל חצי כופר, ובהכרח שזה מדין כי ליכא וכו'. – ובדין קלב"מ מבואר ברש"י בב"מ צ"א א' (ד"ה רבא) שמ"מ הוא חייב לצאת ידי שמים ומועילה בזה תפיסה, ונמצא שהוא מחויב בעצם, ואע"פ כן, מאחר וא"א לגבות ממנו את הכופר, אנו אומרים כי ליכא וכו' ומחייבים את השור בכל הכופר – וכשיטת הרמ"ה.

– וממשיך הקצוה"ח שמ"מ אין זה קושיא על הטור, כי הטור ילמד שהטעם שהאדם פטור מכופר הוא מגזה"כ ד"עליו" ולא על האדם כמבואר בגמ' לעיל כ"ו א', ומכיון שהאדם פטור לגמרי מהכופר לכן שייך כאן דין כי ליכא וכו' על הכופר ביחס לשור. – ומסיים הקצוה"ח שאדרבה, זוהי קושיא על רש"י מדוע הוא כתב שהאדם פטור מכופר רק מדין קלב"מ והוא לא הביא את הגמ' הנ"ל.

– האולם המשפט (שם) טוען על הקצוה"ח שאין הא דקלב"מ דומה לציור של שאין לאחד מה לשלם, כי כשאין לו לשלם הרי שבעצם הוא חייב ורק שאין אפשרות בפועל לגבות ממנו, וכן ציור של ההגה"א של קנס בזה"ז, הוא בעצם בר חיובא ורק שאין לנו ב"ד סמוכים שיחייבו אותו, אבל בקלב"מ שאין שום ב"ד בעולם יכול לחייבו, זה נקרא שהוא לא בר חיובא ובזה לכ"ע אומרים כי ליכא וכו'.[[239]](#footnote-239)

# תוס' ד"ה לענין.

בביאור תירוץ התוס' שדחפוהו על אחד בפני עצמו, נחלקו המהרש"ל והמהרש"א. – המהרש"ל מפרש שמדובר בגמ' בשני ציורים נפרדים, והמהרש"א לומד שהיה זה בציור אחד, אלא שהדחיפה של השור היתה אחרי הדחיפה של האדם.[[240]](#footnote-240) – וכדברי המהרש"ל בפשט התוס' כן מבואר ברשב"א, ע"ש.

הרשב"א חולק על תוס' ולומד שמדובר במעשה אחד ממש, והוא בא ליישב שמ"מ אין זה דומה לעשרה בנ"א בעשר מקלות, וז"ל: "ואי משום הכוהו עשרה בני אדם מסתברא לי דלא קשיא ולא מידי דעד כאן לא אמרו אלא בשהכוהו עשרה בי' מקלות דליכא איש כי יכה כל נפש אבל הכא כיון שדחפוהו ביחד כחד חשבינן ליה, ודומיא דכי יכרה איש בור דבעינן אחד ולא שנים ואפ"ה כשעקרו שניהם חוליא בבת אחת קרינא ביה איש בור, ואילו הטילו שנים א' באש יחד שאינו יכול לצאת ממנו חייבים, דאי לא אדתני עשרה בעשר מקלות ליתני שדקרוהו שנים בבת א' דהוי רבותא טפי וכו' וצל"ע בזה," עכ"ל.

– ולכאורה כוונתו שכאן זה נחשב מעשה אחד ממש, וכן בהכוהו עשרה בני אדם במקל אחד כולם חייבים, כי זה מעשה אחד של הוצאת כל הנפש וכולם משותפים במעשה הזה. וכן לומדים מפרשי הים על הים התלמוד, והדבר אברהם (ח"א סי' כ' אות ב' וג').[[241]](#footnote-241)

# תוס' ד"ה איפוך.

עי' בתור"פ מש"כ ליישב את קושיית התוס'.

# חמור ולא כלים.

הרשב"א מביא את הירושלמי שהפטור של בור בכלים זה רק בבור י' ולא בבור ט', והרשב"א מוכיח שהבבלי לעיל כ"ח ב' חולק בזה על הירושלמי.

– ר' ליב מאלין (נ"א ג') מקשה על הירושלמי מדוע לא נחייב בכלים בכל בור י' מצד שהוא גם בור ט', ומזה הוא מוכיח שבור ט' ובור י' הם שני מזיקים שונים ושני אבות נפרדים, ובבור י' אין את המחייב של בור ט', ע"ש.

בעצם הפטור של כלים בבור, דעת הברכ"ש (בסי' ב' אות ב') שזהו פטור רק מדין החיוב תשלומין, אבל עדיין יש בזה איסור ועונש בידי שמים, ואין זה דומה לשן ורגל ברה"ר שנתמעטו מעיקר דין ממונו המזיק ואין שמירתן עליך כלל. – ואילו החזו"א (ב"ק ב' ז') כותב לעניין כלים בבור (וכן לעניין טמון באש) שאפשר שבמקום שהתורה חייבה לשלם ופטרה באחד האופנים הריהו פטור גם ביד"ש, והוא מניח זאת בצ"ע.

# שבירתן זו היא מיתתן.

כאן בגמ' הוצרכו להא דכלים שבירתן זוהי מיתתן כדי לבאר שכלים נצרכים למיעוט ד"חמור ולא כלים" כי הם בכלל הדרשא ד"והמת יהיה לו – כל דבר מיתה", אבל לפי המסקנא שמרבים כל מילי מקרא ד"כסף ישיב לבעליו", יוצא שגם בלא סברא זו צריך למעט כלים. – אך מ"מ י"ל שגם לפי האמת צריכים להגיע לטעם זה בכלים דשבירתן זוהי מיתתן, והטעם לכך הוא על דרך המבואר בתוס' לעיל ג' א' (בד"ה לא) שגם אדם נתמעט רק ממיתא ולא מנזקין, כי הפסוק מדבר על בור י' שהוא בור למיתה. – ולפי"ז ה"ה המיעוט דכלים צריך להתייחס למצב של "מיתת" הכלים. – ולכן רש"י לעיל כ"ח ב' (ד"ה וכלים פטורין) מביא את הכלל הזה דשבירתן זוהי מיתתן, גם לפי האמת.

– הקה"י (בסי' ד' בסוף אות א') כותב לחדש שהטעם דכלים שבירתן זוהי מיתתן הוא משום שהחשיבות של כלי הוא בצורתו השלמה, וכשהוא נשבר ונחסרה צורתו הרי"ז כמיתה בבע"ח, ולכן באופן שהכלי לא נשבר אלא הוא נאסר, אין זה נחשב "מיתת" הכלי אלא שבירתו בעלמא, ובאמת חייב בבור בכה"ג.

– ובספר הערות וציונים כותב ציור אחר לחייב בור בכלים בטענה שאין זה כ"מיתתן", באופן שהפירות נטנפו בבור שלא מכליא קרנא אלא שצריך לנקותם, שהנה מבואר בנתיה"מ (ש"מ ג') עפ"י הגמ' בנדה נ"ח א', שיש חיוב נזיקין על טינוף הדבר, שצריך המזיק לכבסו, וכותב ההערות וציונים שבאופן זה י"ל שבאמת הוא חייב בבור, כי לא שייך כאן לומר "שבירתן זוהי מיתתן". – והוא מדייק כן מדברי הר"י מלוניל (בשיטה לעיל כ"ח ב') לעניין נטנפו כליו, שהוא אומר "וכלים פטורים דשבירתן זו היא מיתתן ובגדי משי וארגמן טינופן נמי היינו מיתתן". – ומשמע מזה שכלים אחרים שאין לומר בהם ש"טינופן היינו מיתתן" – באמת הוא חייב.

# ולרב וכו' כלים בני הבלא נינהו.

עי' במהר"ם ובפנ"י שהקשו מדוע לא הקשו כן על רב מיד בתחילת הסוגיא על המיעוט דחמור ולא כלים, ועי' בתירוצו של הפנ"י, ובמה שטוען על כך בספר הערות וציונים.

# תוס' ד"ה חמור.

דעת ר"י בתוס' שהחיוב בדינא דגרמי הוא רק מדרבנן (וכן דעת הריב"א בתוס' להלן ע"א ב' ד"ה וסבר), ולכן לא שייך למעט שטרות. – אך לדעת הרמב"ן בקונטרס דינא דגרמי, דינא דגרמי זהו דין דאורייתא (ועי' בזה באורך בש"ך שפ"ו א'). – וכותב הקצוה"ח (שפ"ו א') שלפי הרמב"ן תחזור למקומה קושיית התוס'. – ע"ש מש"כ ליישב בזה, וע"ע במילואי חושן שם. (וע"ע בקצוה"ח ת"י א' מש"כ עוד ליישב בזה, ועי' במש"כ עלה בספר הערות וציונים.)

– הקה"י (בסי' ל"ה) כותב שלפי הרא"ה בנמוק"י (לעיל מ"ח ב') שבגרמי דבהמתו פטור, לא קשה קושיית התוס', של"צ מיעוט מיוחד על גרמי דשטרות בבור. אלא שכותב הקה"י שאין זה מיישב את דעת הרמב"ן במסקנתו בקונטרס דד"ג שבהמתו ששרפה שטרות הוא חייב[[242]](#footnote-242).

– ולכן כותב הקה"י יישוב אחר על הקושיא, שמה שמדד"ג חייב בשורף שטרות של חברו, אין הפשט שהוא חייב עליהן כי גופן ממון [כפי שהוא מוכיח שם מדברי הרמב"ן], אלא הפשט הוא שע"י איבוד השטר הוא מתחייב על הפסד הממון של המלווה ביד הלווה. – ואומר הקה"י שממון זה לא נפל בבור, והרי"ז כמו נפל לאחורי הבור שהוא פטור.

# אבל שור והוא פקח פטור מאי טעמא דבעי ליה עיוני ומיזל.

נחלקו הראשונים לעיל נ"ב ב' בביאור דין זה (וכפי שנתבאר בדף מס' 26), שלדעת התוס' שם למסקנת הסוגיא זהו פטור של אונס, ולפי ההו"א זהו פטור דאיהו דאזיק אנפשיה. – לדעת בעה"מ (שם) גם לפי האמת הפטור הוא משום דאיהו דאזיק אנפשיה.[[243]](#footnote-243) – ולדעת הרמב"ן (שם) הפטור הוא משום אונס דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה שהשור הפיקח ייפול שם (וכפי מסקנת הגמ' לפי התוס').

– גם הרמב"ם (נזק"מ י"ב ט"ז) כותב ששור פיקח פטור כי זה אונס, ועוד מוסיף הרמב"ם שכל הפטור הוא רק כשהשור מת ולא כשהשור ניזק. – הראב"ד בהשגות חולק וטוען שעד כמה שזוהי בהמה פיקחת וביום, א"כ עליו להיפטר גם בנזיקין.

– הרהמ"ג מיישב את הרמב"ם שהוא סובר שגם בבהמה אומרים שאין דרכה להתבונן בדרכים כמו באדם (לעיל כ"ז ב'), ולכן היא עלולה להינזק, אבל במקום שיש היזקות גדולים של סכנת נפשות, מזה היא נשמרת.[[244]](#footnote-244) [[245]](#footnote-245) – ומוסיף הרהמ"ג שהראב"ד סובר שרק אדם הוא בעל מחשבה ואין דרכו להתבונן בדרכים, משא"כ בהמה. והוא מציין בזה לדברי הרשב"א (לעיל כ"ז ב' ע"ש).[[246]](#footnote-246)

# אי כלאים דחרישה יליף שור שור משבת.

דעת הרמב"ם (כלאים ט' ח') שהאיסור לחרוש בשתי מינים מהתורה הוא רק כשהאחד טהור והאחד טמא, אבל כששניהם טהורים או כששניהם טמאים זה רק איסור דרבנן. – הרא"ש (בהלכות קטנות כלאים סי' ה') מביאו ומבארו, שהרמב"ם סובר שהגם שלמדים שור שור משבת, מ"מ גדר הגז"ש הוא שיהא זה דומיא דשור וחמור שאחד טהור ואחד טמא. – אבל הרא"ש גופיה (שם, וכן בתשובה בכלל ב' סי' ט"ז) חולק וסובר שהגז"ש מלמדת שבכל שני מינים יש איסור דאורייתא גם כששניהם טהורים או שניהם טמאים.

# המנהיג בעיזא ושיבוטא מהו.

הרא"ש בתשובה (ב' ט"ז) מוכיח מכאן את שיטתו הנ"ל שגם בשני מינים טהורים אסור לחרוש מדאורייתא, כי שיבוטא הוא דג טהור ואוכלים אותו בצרפת. – וכותב הרדב"ז (על הרמב"ם הנ"ל) שהרמב"ם יפרש ששיבוטא הוא דג טמא, או שהוא יפרש שהנידון הוא לגבי איסור דרבנן ולא לעניין מלקות.

1. רעק"א (בדרו"ח ח"ב כתובות ע"ו א' במאמר המוסגר והובא שם במהדורת זכרון יעקב) והמלא הרועים (ח"א בערך ממון המוטל בספק אות ב') מבארים שהטעם של סומכוס שבדרד"מ לא הולכים אחרי החזקת ממון הוא משום דאיתרע החזקת ממון. – וע"ע להלן בהערה 6 בזה.

   עוד ידועים דברי התוס' בב"מ בפרק השואל (צ"ז ב' ד"ה לימא) שלפי סומכוס הגדר הוא ד"הוי כאילו תרווייהו מוחזקין בו". – הקונטרס הספקות (בכלל א' אות ה' ובכלל ח' ז') לומד פשט בדברי התוס' הללו, שהדררא דממונא היא היוצרת את המוחזקות של שניהם ולכן פוסקים שיחלוקו. (ורבנן חולקים ונוקטים שהולכים אחרי המוחזק כי הם סוברים שהדרד"מ אינו עושה את שניהם מוחזקים.)

   – אך יש אחרונים (קוב"ש ח"ב סי' ט' אות ז', והגרש"ר יבמות ל"ז ב', וגם בב"מ כ"א א' סי' ד' אות ז', וע"ע בשיעוריו לב"ב ב' א' אות י"ט) הלומדים שהדרד"מ הוא סיבה שלא הולכים אחרי המוחזק ולכן יחלוקו, ואחרי שהדין הוא שיחלוקו, ממילא נחשבים שניהם מוחזקים מחמת פסק זה. (ועי' בזה באריכות במ"מ לפרק השואל בדף מס' 16.) [↑](#footnote-ref-1)
2. בפשטות נראה בתוס' בב"מ שם (ד"ה וליחזי) בביאור תחילת דברי הגמ' שם שזה מועיל מדין תפיסה בספקות. (עי' בזה בקוה"ס ב' ז', ובספרו תרוה"כ בסי' רכ"ד, וע"ע בתומים בקיצור תקפו כהן נ"ג-נ"ד, ועי' במ"מ לפרק השואל בדף מס' 27 שנתבאר ענין זה באריכות בס"ד, ואכ"מ.) וכן מבואר בפשטות גם בתוס' בב"ב ב' א' (ד"ה לפיכך) שזה מועיל מדין תפיסה, שהם כותבים דהו"ל תפיסה קודם שנולד הספק, כפי שביאר הקונה"ס (שם). (אבל יש ראשונים שפירשו זאת באופן אחר, עי' בדף המ"מ הנ"ל.) [↑](#footnote-ref-2)
3. אבל אין זה מוסכם בראשונים, ע"ש בריטב"א ובהגהות הגר"א. [↑](#footnote-ref-3)
4. עי' בברכת אברהם שביאר שאפילו שפלגא ניזקא קנסא ונמצא שהוא טרם זכה בשור, מ"מ מבואר בתוס' לעיל ל"ג ב' (ד"ה איכא), שלאחר הגמר דין הוא זוכה בשור למפרע. [ושם הוא מוסיף בזה ביאור, ע"ש.] [↑](#footnote-ref-4)
5. ובאמת נחלקו בזה רש"י ותוס' לעיל ל"ו א' (בסו"פ המניח), שלפי רש"י לר' ישמעאל כשאבד השור הוא לא איבד את זכותו, ורואים שלפי רש"י זה נחשב כאפותיקי שאינו מפורש, אך התוס' שם חולקים על רש"י ונוקטים שאם אבד השור הוא איבד את זכותו – וכדין אפותיקי מפורש.

   – ורואים שאעפ"י שהתוס' גופייהו ס"ל בזה כמו הרשב"א שלר' ישמעאל השור הוא כאפותיקי מפורש, מ"מ הם סוברים שהמזיק נחשב מוחזק גם כשהשור באגם, והיינו משום שעיקר החיוב הוא חיוב דמים, שהרי אם המזיק רוצה הוא יכול לסלקו בדמים, ובדמים הוא מוחזק. – והרשב"א לומד שמכיון שכאשר המזיק אינו רוצה לסלקו בדמים, זכותו של הניזק לגבות את השור, לכך כשהשור באגם אין המזיק נחשב מוחזק. [↑](#footnote-ref-5)
6. הש"ש (ד' י') מוכיח בדעת התוס' בב"מ שלפי רבנן בוודאי גם בטענת שמא הולכים אחרי המוחזק, ודברי התוס' הם רק בדעת סומכוס, שכל מה שהוא מודה שהולכים אחרי המוחזק זה רק בטענת ברי. – והדברים צ"ב מהיכא תיתי לחדש שתי מחלוקות בין סומכוס לרבנן: א' במר"ק, שלפי סומכוס יחלוקו גם בטענת ברי, ולרבנן הולכים אחרי המר"ק. ב' במוחזק, שלרבנן הולכים אחריו גם בטענת שמא ולסומכוס רק בטענת ברי.

   ובזר זהב (על הש"ש שם באות ס"ט) ביאר זאת היטב, שהנה רעק"א והמלא הרועים (הנ"ל בהערה 1) מבארים שהטעם של סומכוס שבדרד"מ לא הולכים אחרי החזקת ממון הוא משום דאיתרע החזקת ממון. – ולפי"ז צ"ל שהטעם של רבנן הוא שהדרד"מ לא מרע את החזקת ממון. – והנה י"ל שבמוחזק שמודה סומכוס אין הפשט שכאן הדרד"מ לא מרע את החזקה, אלא לעולם לפי סומכוס הדרד"מ מרע את הדין מוחזק, ורק שעדיין מ"מ הוא גם תפוס בממון. – אבל לרבנן בכה"ג הוא גם מוחזק, כי לרבנן הדרד"מ לא מרע את החזק"מ. – ולכך לסומכוס צריך טענת ברי במוחזק כי זה מועיל מדין תפיסה ותפיסה מועילה רק בברי כמבואר בתוס' בב"מ (ק' א' ד"ה וליחזי), ולרבנן זה מועיל מדין מוחזק רגיל, ולכן זה מועיל גם בטענת שמא. [↑](#footnote-ref-6)
7. לפי חלק מהאחרונים (המהרש"ל שם, התרוה"כ רכ"ד, הנתיה"מ רכ"ג ג') בביאור המשך הדברי התוס' בב"מ הנ"ל, ר"י חולק על רשב"ם מכח הקושיא הנ"ל, והוא נוקט שהגם שהדיוק בסוגיא שם הוא אמת שגם לפי סומכוס צריך להגיע לכך שהיא עומדת באגם, אבל אין זה משום שסומכוס סובר שבמוחזק לא אומרים יחלוקו, אלא זה משום שיש חזקת מעוברת שהיא ילדה לאחר שנעשה המקח, ולכך כשיש ללוקח גם חזקת מעוברת ביחד עם החזקת ממון, הריהו זוכה בדין. – וזה על דרך המבואר בתוס' להלן בסוגיין בעמ' ב' (ד"ה מידע). [↑](#footnote-ref-7)
8. ובפשטות הפשט ב"זה כלל גדול בדין" הוא שלא נאמר שברי ושמא ברי עדיף והברי זוכה בכל הממון. – אך אין הפשט שהיתה הו"א שבמקום ברי ושמא רבנן מודים לסומכוס שיחלוקו. – אף שלפי התירוץ השני בגמ' שה"זה כלל גדול בדין" מחדש שלא הולכים אחרי רוב, לפי חלק מהשיטות החידוש בזה הוא שלא נאמר שבזה רבנן מודים לסומכוס, וכפי שיבואר בדף המ"מ הבא. [↑](#footnote-ref-8)
9. הפנ"י מעיר שלכאורה קושיית המהרש"א צריכה להישאל על עצם דין המשנה ולא על התוס'. [↑](#footnote-ref-9)
10. השער"י (ז' כ"א) כותב שכנראה המהרש"א התכוון להקשות, שלכאורה לא מובן מה שייך לומר את הדין יחלוקו בספק ממון בקנס, כי דין קנס תלוי בכפיית ב"ד, ואם נאמר שכפיית הב"ד היא היוצרת את החיוב ממון, נמצא שבנד"ד א"א לחייבו כלל על הוולד, כי יש כאן ספק האם השור נגח את הוולד והאם יש כאן דין כפיית ב"ד, וגם לא שייך לומר שיהיה כאן דין כפיית ב"ד דיחלוקו וישלם רביע, כי מ"מ אנו מסופקים האם יש כאן כלל את דין הכפיית ב"ד, ועליו להיפטר לגמרי, ומכיון שאין אפשרות לב"ד לחייב אותו מחמת העדים, יוצא שאם הוא יודה זה יהיה מודה בקנס. [ומ"מ השער"י מתקשה מאד בתירוצו של המהרש"א על הקושיא.]

    – ומזה מוכיח השער"י שהגדר בתשלומי קנס הוא שהכפיית ב"ד היא "תנאי התורה" לחיוב הממון, וכאשר הב"ד כופים לשלם, הגדר הוא שבכך חל ממילא דין ממון גמור מחמת חיוב התורה, והב"ד בפסיקתם צריכים לקבוע שיש כאן דין תשלומי ממון, וכאשר הב"ד כופים את דין היחלוקו מספק הרי שבכך נתקיים התנאי שהתורה הטילה לחיוב הממון, וחיוב זה הוא חיוב ממון גמור.

    – וכותב השער"י שבאמת תהיה בזה נפק"מ בין רבנן לסומכוס, שלפי רבנן שהב"ד לא עשו כל מעשה כפייה ביחס לתשלום על הוולד, הרי שאם הוא יודה יהיה בזה דין דמודה בקנס, אך לסומכוס מכיון שהב"ד כופים אותו על דין היחלוקו, הרי שלא תועיל בזה הודאה, כי ע"י דין כפיית הב"ד כבר נתקיים תנאי התורה לדין הממון, והניזק כבר זכה בתשלומים, והודאת המזיק הו"ל כהודאה אחר גמר דין. [↑](#footnote-ref-10)
11. ע"ע במ"מ לפרק השואל בדף מס' 17, בחקירה זו בגדר דין משאיל"מ. [↑](#footnote-ref-11)
12. התוס' שם טוענים שכשיש עד אחד המחייב שבועה, והלה משלם ואינו נשבע – שבעד המעיד על חיוב קנס הריהו פטור מלשלם דמודה בקנס פטור. – והתוס' מוסיפים לבאר את דבריהם, שאין סברא לומר שכשהוא רוצה לשלם זה לא נחשב "מרשיע עצמו" ולכן אין זה מודה בקנס.

    – ומבאר רעק"א שהצד שהתוס' באים לשלול, הוא סברת התוס' בתירוצם הראשון בסוגיין, שגדר דין משאיל"מ הוא לא משום שכשהוא לא נשבע ממילא חל הדין ממון, אלא שמראש חל דין ממון או שבועה, וכשיש עדות של עד אחד הריהו כמו שניים והוא מחייב ממון עד שהלה יישבע, ולפי"ז אין זה נחשב מרשיע עצמו, כי ההרשעה היא עפ"י העד אחד. – ועל כך מסיקים שם התוס' שאין הדבר כן, אלא באמת דין משאיל"מ עניינו שאם אינו נשבע שוב חל דין ממון, ומכיון שמודה בקנס פטור ודין השבועה כי היכי דלודי לא שייך בו, לכך זה לא מתחיל. [↑](#footnote-ref-12)
13. הקה"י (בסי' ל"ג) אומר סברא אחרת לבאר את הצד ששייך דין שבועה גם בקנס, שיש לומר שדין השבועה אין יסודו לטובת התובע שיהיה לו במה לאלץ את הנתבע להודות – כי לפי צד זה במקום שההודאה פוטרתו לא שייך חיוב שבועה וכנ"ל, – אלא גדר דין השבועה הוא לטובת הנתבע, שבעצם טענת התובע היא טובה יותר מכח הדררא, ורק שהנתבע נאמן בשבועתו נגד הדררא הזו כי השבועה מחזקת את הטענה שלו שהיא תוכל לעמוד נגד טענת התובע, ונמצא שהשבועה היא לטובת הנתבע שבכך הוא ייפטר מלשלם.

    – ולפי"ז יוצא שאין הפשט כמו סברת רעק"א המובאת בפנים שכבר חל חיוב ממון ממש מכח הדררא, אלא באמת אם הנתבע יודה הוא ייפטר, אבל מ"מ יש מקום לדין השבועה, כי אין עניינה כדי שהוא יודה, אלא עניינה הוא חיזוק הטענה שלו. [↑](#footnote-ref-13)
14. ז"ל האו"ז: "אי נמי לכי הא דאתמר המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן משמע בפלוגתא דסומכוס ורבנן הוה שמואל סובר המע"ה דהכי משמע זה כלל גדול בדין כלומר דאפילו המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן דהול"ל חולקין אפ"ה אמרינן המע"ה, אלמא ס"ל לשמואל כרבנן ולא כסומכוס".

    – וז"ל הרא"ש: "ועוד מדקאמר בתר הכי למה לי למימר זה כלל גדול בדין וכו' לכי הא דאיתמר המוכר שור לחבירו ונמצא נגחן וכו' ומשמע זה כלל גדול בדין כלומר אפי' בזה דהמוכר שור לחבירו ונמצא נגחן דהוה ליה למימר חולקין אמר המוציא מחבירו עליו הראיה, אלמא סבירא ליה כרבנן". [↑](#footnote-ref-14)
15. ובגדר זה שרוב לא מוציא ממוחזק – ע"ע להלן בסוף הדברים. [↑](#footnote-ref-15)
16. ועי' להלן שנתבארה יותר שיטת הרשב"ם בזה. [↑](#footnote-ref-16)
17. ע"ש שדן עוד האם יש מקור מדברי ר"ת בתוס' בר"פ המניח (כ"ז א') שזה תלוי רק בלוקח. [↑](#footnote-ref-17)
18. חילוק נוסף ישנו בראשונים (הנמוק"י בסוגיין, וכ"ה בהגה"א בר"פ המניח בשם ר"ת, וכ"ה ברא"ש ובריטב"א בב"ב), שבצמד ובקר באים להשתמש בסברא דהדמים מודיעים לסתור את משמעות הלשון – שהוא אמר צמד אבל באמת הוא התכוון לבקר, משא"כ כאן שאין סתירה מהלשון למה שהדמים מודיעים.

    – והר"י מיגש בב"ב (המובא שם בכמה ראשונים) מחלק באופן אחר, שבצמד ובקר אנו באים ע"י הודעת הדמים להכניס למקח דבר חדש שלא דיברו עליו, והיה צריך לפרש שהדבר הנוסף נכלל במקח, משא"כ כאן שהנידון הוא רק לגלות האם המקח היה לשחיטה או לרדיא. (ועי' בברכ"ש בב"ב בסי' י"ב מש"כ בביאור שני התירוצים הללו.) [↑](#footnote-ref-18)
19. ונראה בפנ"י שהוא לומד פשט ברשב"ם שהטעם שלא הולכים בממון אחר הרוב הוא לא משום המע"ה, אלא הוא משום שדין רוב לא נאמר בממונות, ולכך גם בלא הטעם דהמע"ה אין כאן דין רוב. – וכן דקדק החמדת שלמה (בכתובות ט"ז א') מלשון הרשב"ם בסוגיא שם שכתב שרובא בממונות לאו כלום הוא והוה ליה כי פלגא ופלגא, והיינו משום שדין רוב נאמר בתורה רק באיסורים ולא בממונות. [↑](#footnote-ref-19)
20. וז"ל השער"י (ג' ג') בביאור דברי התה"ד: "ולדברינו כוונתו מבוארת דהרי בגמרא אמרו דדין המוציא מחבירו עליו הראיה אינו נלמד מקרא וא"צ קרא על זה רק שהוא משפט השכל המחייב להיות כן בדיני ממונות, ובלשון זה כלול דגם רוב לא יהני עד שיביא ראיה, הרי הורו לנו בגמרא דבספק ממון תלוי בבירור שכלי והשכל מחייב שזכות המוחזק עדיף מזכותו של התובע אף אם הרוב מסייעו, שענין הרוב הוא חוק התורה ואין ללמוד מזה לדיני ממונות שיסודם ענין משפטי וחוקי התורה האמור לענין איסור והיתר, ולא דמי לדיני ממונות שמשפטם על פי מידת הזכות וראיות שכליות, ואם שגם על פי סברא הדעת נוטה שיזכה בזה מי שהרוב מסייעו, אבל זה רק במקום ששניהם אינם מוחזקים, אבל אם אחד מוחזק בחזקה גמורה סברת המוציא מחבירו עליו הראיה מייפה כוחו של המוחזק יותר ממה שיש כח וזכות לכנגדו ע"י סיוע של רוב. כן נראה לענ"ד", עכ"ל השער"י. (ע"ש באותו פרק שהאריך ביסוד זה.)

    – וע"ע בר' יהונתן (בשיטה) שביאר את דברי הגמ' "דכאיב ליה כאיבא וכו' ", שזה פשוט שרוב לא מועיל בממונות, כי רוב הוא הכרעה עפ"י סברא, אך בממונות צריך תביעה חזקה וברורה דהיינו בעדים. [↑](#footnote-ref-20)
21. וז"ל המהרי"ק בתוה"ד: "אבל במקום חזקת הגוף פשיטא דחזקת ממון מהני וכו' וכדילפינן לה פ"ק דחולין (י' ב') מדכתיב ויצא הכהן מן הבית וכו' ומשום כך דין הוא דאיכא למימר אוקי ממונא בחזקת מריה כנגדה, דכמו כן אין לנו לבדות ההשתנות ממון מיד בעליו כי אם באשר יוכרח", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-21)
22. זהו יסוד בכלל שאין הולכים בממון אחרי הרוב, שכאשר משתמשים כבר ברוב לעניינים אחרים, וכבר נקבע פסק הרוב על דבר זה, שוב הוא נאמר גם ביחס לעניין הממוני. – רעק"א אומר את היסוד הזה גם בתשובה (מהדורא תניינא סוס"י קמ"ח), וכ"ה בהפלאה בכתובות (ט"ו ב'). [↑](#footnote-ref-22)
23. עי' במש"כ בזה החו"ב בסוגיין. [↑](#footnote-ref-23)
24. האילת השחר מתקשה למ"ד עובר לאו ירך אמו בקושיא דומה, שלכאורה הפרה עשתה את הנזק בקרניה ומה זה שייך לעובר. – והוא מיישב שתוספת המשקל של העובר מוסיפה לנזק. [ולפי דברי האילת השחר יוצא שלא מדובר בהיזק כזה שהעובר לא היה שותף בו, כגון נגיחה באופן שהיא שלא באה מכח התנופה של הפרה, אלא רק שהפרה הטתה קרניה ונגחה, וכן לא מדובר בכגון שהיא נשכה.]

    – אלא שעדיין צ"ב, כי כל יישובו של האילת השחר הוא רק ביאור מדוע השור ניזק גם מהוולד, אבל עדיין קשה קושיית התור"ח הנ"ל, שהוולד לא עשה כאן מעשה היזק כלל, אלא שהפרה השתמשה בו כדי להזיק, ומדוע שיגבו מהוולד את ההיזק הזה. – והיישוב של הקה"י המובא בפנים מתרץ גם את קושיית האילת השחר, כי די בכך שהפרה עשתה את הנזק כדי לייחס את מעשה ההיזק הזה גם לעובר. [↑](#footnote-ref-24)
25. והגרש"ר מעמיד שם (בסי' י"ד) בהמשך דבריו שנחלקו בזה הראשונים, האם דין הגבייה הוא מהשור (וכן הוא מביא מהגר"ח נזק"מ ד' ד') או מהבעלים. [↑](#footnote-ref-25)
26. וגם למ"ד עובר לאו ירך אמו, אף אם נאמר שבעל הפרה לא קיבל עליו את שמירת נזקי העובר, מ"מ נתבאר שמעשה ההיזק של הפרה הוא-הוא המגדיר את מעשה ההיזק של הוולד, ונמצא שאי-השמירה על הפרה מגדיר שיש כאן מעשה של נגיחה המחייבת גם ביחס לעובר. [↑](#footnote-ref-26)
27. האילת השחר טוען על דברי האחרונים הללו, שגם אם נאמר שבשני שוורים שהזיקו גובים חצי מכל אחד אפילו שהאחד הזיק יותר מהשני, מ"מ בפרה ועוברה י"ל שבוודאי גובים מהעובר לפי חלקו. – כי בשני שוורים דנים שהיו שני שותפים בהיזק שנעשה בשור, ובהגדרת השותפות בנזק אומרים שכל אחד הוא שותף שווה. – משא"כ בפרה ועוברה, שכל מה שדנים שהעובר הזיק זה ע"י ההיזק של הפרה [ועל דרך סברת הקה"י הנ"ל, שהעובר מצד עצמו מקופל במעי אמו ולא עושה מאומה, אלא שהעשייה של הפרה מתייחסת גם אליו, שמה שהיא עושה נחשב שגם הוא עושה], ומכיון שמעשה הנזק של העובר הוא רק מכח אמו, י"ל שדנים את חלקו רק ביחס לאמא. [↑](#footnote-ref-27)
28. וע"ע בר"מ מסרקסטה (בשיטה להלן מ"ז א') החולק על הריב"א ונוקט שבפרה דחד וולד דחד, מ"מ בעל הוולד משלם רביע ממש גם אם עובר ירך אמו. [↑](#footnote-ref-28)
29. והרא"ה בשיטה כותב טעם אחר, שמכיון שכעת הפרה היא ריקנית, לכך ס"ל ללישנא זו שעליו להביא ראיה שהיא היתה מלאה בשעת הנזק. [↑](#footnote-ref-29)
30. האילת השחר מתקשה בלשון התוס' שמשמעה שזה מדין הודאת בע"ד, כי משמע קצת שמדובר גם כשהניזק שמא ובזה לא שייכא הודאת בע"ד, ולכן הוא מפרש שהכוונה היא על דרך שיבואר ברמב"ן להלן. – אך כאמור בפנים, ברא"ה מפורש שזה מדין הודאת בע"ד. [↑](#footnote-ref-30)
31. ועל כך נאמרו שתי הלשונות בגמ' להלן, האם זה נחשב שכל אחד עשה את כל הנזק או רק חצי מהנזק, שהדברים אמורים כלפי המצב שכבר יש לו שותף בנזק, וכדברי הברכ"ש (בסי' י"ג) הנ"ל. [↑](#footnote-ref-31)
32. ישנו יסוד ידוע של האבני נזר (ביו"ד סי' שמ"א) שדן בתינוק שנולד ע"ש עם חשיכה – ספק האם זה היה בביה"ש או שזה היה לאחר צאה"כ, האם נאמר שיש חזקת מעוברת שהיא ילדה בשבת. – והאב"נ מביא שהפמ"ג (באו"ח סי' של"א א"א סק"ב) כותב על ציור דומה לכאורה – כשלא יודעים אם הוא נולד ביום ששי קודם ביה"ש או שהוא נולד בתוך בביה"ש, שהפמ"ג כותב שלא מלים ביום ששי מחמת החזקת מעוברת, וא"כ לכאורה כך נאמר גם בנד"ד שמחמת דין החזקה יש למולו בשבת. (עי' בזה בשו"ת רעק"א מה"ק סי' מ"ט).

    – וכותב האב"נ "יסוד מוסד" (כלשונו), שדין חזקה דמעיקרא מתייחס רק לומר "שהדבר טרם נעשה", כגון בביצה שיש ספק אם היא נולדה קודם יו"ט וחל בה דין הכנה מע"ש או לא, שהחזקה אומרת שהיא עוד לא נולדה – ושלא חל בה דין ההכנה; וכן בציור של הפמ"ג, הנידון הוא כלפי יום ששי, שאם הוא נולד קודם ביה"ש צריכים אז למולו, ועל זה שייך דין חזקה לומר שהוא טרם נולד ביום ששי והוא לא נתחייב במילה ביום זה. – אבל כאשר אין נידון על יום ששי אלא רק על שבת, כאן לא נאמר דין חזקה להעמיד דין חיובי שהוא נולד בשבת, כי כל המושג של חזקה הוא לומר שהוא טרם נולד בביה"ש – אבל על זה אין אנו דנים לומר שהיא לא ילדה בביה"ש, אלא הנידון הוא האם הוא נולד בשבת, וחזקה אין בכוחה ליצור דין חיובי ולחדש שהלידה התאחרה והיתה בשבת.

    [עוד יש ללמוד מדברי האב"נ יסוד נוסף, שלא עושים "חשבונות" בחזקה, לומר שמאחר ואפשר להעמיד חזקה לומר שהיא לא ילדה בביה"ש, ממילא נלמד מזה שאם בביה"ש היא לא ילדה אז בהכרח שהיא ילדה בשבת. – כי דין חזקה נאמר רק כלפי מה שדנים עליו, וא"א לומר חזקה על מה שלא דנים עליו, ושוב לעשות עפ"י זה חשבון הנוגע למה שדנים עליו.]

    – ולפי האב"נ מיושבת קושיית הקובץ ביאורים, כי דוקא ביחס לנידון מתי היא ילדה שייך דין חזקה, כי החזקה אומרת שהיא טרם ילדה ושהעובר השתתף בנגיחה, משא"כ ביחס לנידון מתי היתה הנגיחה, שאין אנו דנים על אי-הנגיחה לומר שעדיין לא היתה נגיחה בשעת הלידה, אלא אנו דנים על הנגיחה מתי היא היתה, ואנו רוצים לדון מכח החזקה שהנגיחה היתה מאוחרת וממילא היא ילדה מקודם, וחזקה אינה יוצרת קביעה שהדבר נעשה מאוחר, אלא כל דין חזקה הוא לומר שהדבר טרם נעשה – כשזהו הנידון. [↑](#footnote-ref-32)
33. וגם הקונה"ס (ו' י"א) תולה את הנידון האם רובא עדיפא מחזקת מר"ק, בספיקו הנ"ל מהו גדר דין חזקת מר"ק. וע"ע בזה בקובה"ע (כ"ז א') ובקוב"ש (ח"ב סי' ח'). [↑](#footnote-ref-33)
34. ורואים שהיה פשוט לש"ש שלפי הצד שחזקת מר"ק היא מדין חזקת ממון – שמובן מדוע היא עדיפה מחזקת מעוברת, מכיון שהחזקת מעוברת לא עדיפה מרוב שאינו מוציא ממוחזק. [↑](#footnote-ref-34)
35. התוי"ט מקשה שהתוס' בריש פירקין (בד"ה שור) כותבים להיפוך על הרישא דמתני', שהיא נאמרה דוקא לר"ע ולא לר' ישמעאל. [↑](#footnote-ref-35)
36. וכן טוען הרשב"א במשמרת הבית (בית ב' שער ג', דף נ"ה ב'). – ושם הרשב"א מוסיף עוד טענה שלא יגבו מהוולד את מה שהאם הזיקה אם עובר לאו ירך אמו, גם אם הוא מסייע להיזק, וז"ל: "ועוד דאי משום כובדו וולד מיהא הוא עצמו לא נגח אלא הוה ליה כשליף שעליה, ואי הוה ולד מורכב על כתפה ונגחה מי משתלם מן הולד", עכ"ל הרשב"א. – וזה על דרך טענתו הנ"ל של התור"ח לעניין איסור הוולד לגבי מזבח, שמ"מ הוולד לא עשה מאומה.

    – ולכאורה לפי"ד האחרונים הנ"ל שמעשה האם מתייחס לעובר, גם טענה זו מיושבת, שמכיון שאצל האם זה נחשב מעשה נגיחה, לכן גם אצל העובר זה נחשב שהיה כאן מעשה נגיחה. [↑](#footnote-ref-36)
37. ולכאורה לפי"ד השער"י (ז' כ"א) שהובאו בדף מס' 5, שיסוד דין כי ליכא לאשתלומי וכו' הוא שהוא מתחייב גם על המעשה שחברו עשה, מכיון שעל ידו הוא השלים את הנזק, לכאורה יצא שיגבו מבעל הוולד את כל התשלומים, דלא כמש"כ הברכ"ש. [↑](#footnote-ref-37)
38. ע"ש שביאר מדוע זה שונה מהגמ' לעיל י"ג א'. [↑](#footnote-ref-38)
39. האילת השחר כותב שלפי התור"פ שרואים שגם בחבלה שייך הדין ד"ובער בשדה אחר" – כי הוא נוקט שהיה אפשר לדבר בסוגיין גם על קוטע יד חברו – תיקשי ראיית הגרי"ז, שגזה"כ הזו אינה שייכת באומר דמי עלי, וא"כ מדוע באמת שמים שם לפי תשלומי נזיקין כאילו הוא עבד.

    – והוא כותב ליישב, שבאומר דמי עלי אין כוונתו לשווי האמתי, מכיון שאין אדם מוכן שיקטעו את ידו וישלמו, אלא כוונתו בסתמא שידו תהא נישומת כפי עבד הנמכר, ודבר זה מובן מסברא וא"צ פסוק מיוחד לזה. – משא"כ בחובל בזה היתה הו"א שהוא משלם לפי היד, כמה אדם היה רוצה לקטוע את יד עבדו, מכיון שזה מה שהוא עשה, ולכך דוקא בזה צריכים את הגילוי ד"ובער בשדה אחר". [↑](#footnote-ref-39)
40. וע"ע בזה במ"מ לפרק הכונס בדף מס' 12. [↑](#footnote-ref-40)
41. כוונת החזו"א לתורא"ש הנ"ל המובא בשיטה, שהוא סובר שהדין של דמי וולדות בעצם שייך לסוגיין, שגם בזה נתחדש שהם נישומים אגב האם, ואעפ"כ רבא לא הביא את הדין הזה מהטעם שנתבאר. – ולפי"ז צדקו דברי החזו"א, שאם בדמי וולדות כך הדין שהם נישומים אגב אימן אעפ"י שאין האישה ממונו של הבעל, בוודאי שכך גם הדין בעובר דבהמה.

    – אבל לפי"ד הגרי"ז הנ"ל שהדין של דמי וולדות הוא דין אחר שאינו שייך לסוגיין, מכיון שאין זה תשלומים על ההפסד, אלא זה מדין תשלומי חבלה על עצם דמי הוולדות, ונתחדש שכך צורת השומא הזו – שהיא אגב האם, א"כ יוצא שאין ראייה מדעת החולקים על תוס' שגם בעובר דחד ופרה דחד ישומו את העובר אגב אמו, כי לעולם י"ל שבמקום שזה מדין תשלומים על הנזק, באופן שרק העובר שלו, הריהו בוודאי נישום לעצמו ולא אגב אמו. [↑](#footnote-ref-41)
42. והאו"ש מוסיף שהגם שכאשר אדם מאכיל בידיו את פירותיו לבהמת חברו, חברו חייב לשלם לו מדין יורד לשדה חברו והשביחה (עי' ב"מ ק"א א', ובמ"מ לפרק השואל בדף מס' 30), אבל כשאדם האכיל את פירותיו של ראובן לבהמת שמעון אין דין יורד מכיון שהוא לא נתכוון להשביח את הבהמה ע"י ממונו (וכמבואר כל זה בש"ך הנ"ל בשם היש"ש פ"ט סי' כ"ח), וה"ה נמי בנד"ד, שהוא לא התכוון שהבהמה תאכל את הפירות שלו, שלא שייך לחייב מדין יורד. [↑](#footnote-ref-42)
43. העירו שבגמ' בב"מ פ"א ב' כך משמע, שפלוגתת רבי ורבנן היא האם יש כאן קבלת שמירה ממש, ע"ש. [↑](#footnote-ref-43)
44. ר' דוד גם מתקשה שלא ברור היכן יש כאן מעשה קנין על קבלת השמירה (לפי השיטות שצריך קנין על קבלת שמירה. – עי' במ"מ לפרק האומנין בדף מס' 16), ובשלמא בבעל החצר שייך קנין ע"י חצרו – ולכן גם לרבא א"ש שהוא נעשה שומר גמור על הקדירות, אבל ביחס לבעל הקדירות קשה. – והוא רוצה לומר שזה יכול להועיל מדין כסף, בההיא הנאה שהוא נותן לו להניח שם קדירותיו, וכמבואר במחנ"א (שומרים סי' ז') ובנתיה"מ (רצ"א י"ב) שכסף מועיל לקנין שמירה, אלא שהוא מביא מקורות שישנם הנוקטים שכסף לא מועיל בשומרים.

    – אבל מ"מ נראה שפשוט לר' דוד שם שאם גדר הקבלה הוא שיהיה לזה שם חצר הניזק, א"צ לזה מעשה קנין. – וצ"ב איך קבלה זו תחול בלי קנין. [וגם הגרש"ש דלהלן האומר כעין יסוד זה בביאור דברי התוס' בדעת רבי, נוקט בפשיטות שצריכים קנין עבור זכותו של בעל הקדירות שזה ייחשב לו כחצר המזיק.] [↑](#footnote-ref-44)
45. ויש ליישב עפ"י מש"כ החזו"א (ב"ק ז' י') ש"הבעלים חיובו משום שהתורה עשאתו שומר על שור הניזק שלא יוזק משורו", שלפי"ז יוצא שבמקום שאין דין לשמור על שורו גם אינו מתחייב על ההיזק (וע"ע בזה בכתבי הגרד"ל בעמ' ד'-ה'), וכאן המחילה היא על עצם הנטירותא כפי שנראה בסוגיא, ולפי"ז כוונת התוס' שהם כאילו מפרשים שלא תהיה מוטלת עליהם שמירת המזיק עליהם, ומחילה זו היא על החיוב העכשווי ולא על התשלומים שהם דשלב"ל, ורק שממילא מכח מחילה זו על חובת שמירת הנזיקין, הם גם פטורים על תשלומי הנזק. [↑](#footnote-ref-45)
46. ולומד רעק"א שהוא חייב בזה מדין מזיק ולא מדין שומר, ונפק"מ שהוא משלם בשורו רק ח"נ. [↑](#footnote-ref-46)
47. במהרש"א נראה שחיובו הוא מטעם שמירה, וכפי שלומד בשיעורי ר' דוד דלהלן, ובפנ"י המביאו נראה שכך הוא גם מפרש את הרא"ש, ודלא כהבנת רעק"א הנ"ל בדעת הרא"ש שהוא חייב מדין מזיק, כי לרבי הוא נידון כלפי זה כמכניס שלא ברשות. [↑](#footnote-ref-47)
48. וכל המחלוקת הזו היא רק בדעת רבי שצריך קבלת שמירה מפורשת, האם אומרים שמ"מ בהכניס ברשות הוא פטר את המכניס מנזקי שורו גם בסתמא, וברמב"ם נתחדש שאפילו שהוא פוסק כרבי מ"מ הוא פטור. – אבל התוס' גופייהו להלן מ"ח ב' פוסקים כרבנן, ולפי"ז להלכה למעשה התוס' מודים שבהכניס את שורו ברשות והוא נגח את שורו של בעל החצר שהוא פטור. – וכן מעמיד החזו"א (שם). [↑](#footnote-ref-48)
49. הרא"ש מביא את לשון התוס', אבל אח"כ הוא מוסיף עוד לבאר ע"ש ובפ"ח, ודבריו צ"ב. [↑](#footnote-ref-49)
50. ולכאורה לפי"ד התור"פ (שהובאו בדף המ"מ הקודם) שמאותו טעם שהוא קיבל שמירה אפילו נשברו ברוח, גם אומרים שהוא קיבל שמירה על כך שהוא לא יוזק, לא כ"כ שייך לומר שרק ההוספה דאפילו נשברו ברוח היא דיחוי בעלמא. [↑](#footnote-ref-50)
51. כן למדו האחרונים בפשטות, אבל הש"ך (צ"ה י"ח) כתב לדחות את הראייה מהר"ן. [↑](#footnote-ref-51)
52. ונוסף עוד בש"ך (וכן לומד החזו"א (ב"ק ו' ג') בדבריו) שגם אם נאמר שהמזיק חייב רק לשלם על ההיזק ולא לטרוח בשכירות הפועלים של התיקון, מ"מ יסוד החיוב הוא תיקון הנזק, ורק שמועיל לשלם על כך כסף מכיון שעי"ז יכול הניזק למלא חסרונו. [↑](#footnote-ref-52)
53. החזו"א (שם) כותב שיש עוד נפק"מ לפי הראב"ד והש"ך, שתמיד הוא משלם כשווי הנזק בשעת התשלומים ולא כשעת הנזק, בין אם זה הוקר ובין אם זה הוזל, כי מ"מ חיובו הוא תיקון הנזק, וזה בוודאי נקבע לפי שעת התשלומים. – וע"ע בזה במחנ"א (נזק"מ סי' א'). [↑](#footnote-ref-53)
54. החזו"א (שם) כותב להוכיח מזה שלפי רבינו יונה, הגדר בדין זה שאומרים שזכותו של הניזק לשלם כסף, אינו שעיקר חיובו הוא תיקון הנזק, ורק שאפשר לפדות חיוב זה בדמים, כי לפי"ז כל עוד שהוא לא שילם מ"מ הוא חייב בנזקי הבור, שהרי אחריות מילוי הבור מוטלת עליו, אלא צ"ל שלפי רבינו יונה זהו חיוב דמים בעלמא. (ע"ע בזה להלן בהערה 6.) [↑](#footnote-ref-54)
55. וכן הקשה התרוה"כ (בסי' שפ"ז, מדיליה) על הראב"ד. ע"ש בחזו"א (שם) מש"כ על קושיא זו. [↑](#footnote-ref-55)
56. עוד אומר תור"פ, שלא רק משעה שבעל השור משלם ממש, אלא גם משעה שהניזק מסכים לקבל ממון, הרי שכעת הוא חייב בנזקי הבור, ובעל השור פטור. – ונראה מזה שלפי שיטה זו כאשר הוא מסכים לקבל ממון, אין הפשט שזה בגדר דמי תיקון הנזק, כי א"כ יוצא שעדיין אחריות הבור על המזיק, אלא בכה"ג זהו חיוב דמים בעלמא. (ע"ע בזה לעיל בהערה 4.) [↑](#footnote-ref-56)
57. והגרש"ר מביא את הדברי משפט (בסי' תט"ז) שגם בבור שהוא ממונו לעולם צריך מעשה כרייה, וההפקר אף הוא נחשב למעשה כרייה. – וטוען הגרש"ר שמהלך זה מתאים עם שיטת רש"י. [↑](#footnote-ref-57)
58. והדרכי דוד מוסיף שבאמת לפי רש"י לא קשה קושיית התוס', מכיון שלרש"י החיוב הוא על עצם ההפקר, וזה בוודאי לא שייך לבעל השור. [↑](#footnote-ref-58)
59. והאמר"מ מוסיף שמה שהבור מהווה תקלה לשוורים דבעל החצר זה לא סיבה משום כך לחייב גם על שוורים דעלמא, ואין בזה משום תחילתו בפשיעה וסופו באונס, על דרך המבואר בתוס' להלן נ"ב ב'. [↑](#footnote-ref-59)
60. אבל לפי המהלך הראשון של הדרכי דוד הנ"ל, שזכותו להפקיר את רשותו ומי שחפר את הבור יהא אחראי על נזקיו, אפשר לומר כן גם כשאדם חפר את הבור. [↑](#footnote-ref-60)
61. וגם בסמ"ע (ת"י ה') רואים כמו הדברי משפט, כי הוא כותב שגם לשיטת התוס' שכשהוא הפקיר רשותו ובורו הוא פטור, מ"מ אם מתחילה הוא הפקיר רק את רשותו בלא בורו, וכעת הוא נתחייב לסתום את בורו, הריהו כפותח בור ברה"ר, ולכן גם אם אח"כ הוא הפקיר את בורו הוא חייב. – וטעמו משום שהמצב של הפשיעה מחייבו כאילו הוא כרה את הבור. [↑](#footnote-ref-61)
62. כלומר שכדי שהבור יהיה ממונו המזיק שהוא חייב בנזקיו, לא די שהוא יהיה "בעל הבור" (וכן בבור ברה"ר שהכתוב עשאו כאילו הוא ברשותו, והחשיבו בעל הבור – לא די בכך), אלא צריך גם שתהיה פשיעה שלו בבור – ע"י כרייתו או ע"י אי-סילוקו (ע"ע בברכ"ש סי' א' אות ב'). – ואולי הטעם כי בלא הפשיעה של בעל הבור, לא היתה תביעת נזיקין על בעל הבור, כי בור הוא מזיק מחודש ואפשר היה לדון שהניזק איהו דאזיק אנפשיה מכיון שהוא בא לרשותו של המזיק (עי' ברשב"א לעיל ב' ב') ובעל הבור אינו נחשב מזיק כלל, וכל שורש חידוש התורה שיש שם מזיק על בעל הבור, ושהבור נכנס לפרשת נזיקין, זה רק מחמת הפשיעה שלו ביצירת והעמדת הבור. [↑](#footnote-ref-62)
63. האבהא"ז (נזק"מ ב' י"ח אות ג') גם הולך במהלך זה, שלהתחייב בבור יש שתי סיבות שכל אחת עומדת לעצמה, או מצד שהוא בעל הבור או מצד שהוא כורה הבור, כי בתורה נאמר גם "כי יכרה איש בור" וגם "בעל הבור ישלם", ובסוגיין הוא חייב אפילו שהוא לא כרה את הבור, מכיון שהוא בעל הבור.

    – ומתקשה האבהא"ז מדוע א"כ הוצרך רבא לומר ד"כמאן דכרייה דמי", והוא לא אמר בפשטות שהוא חייב כי הוא בעל הבור. – והוא מיישב שרבא בא לבאר שבעל החצר אינו יכול לטעון שיש לו שותף לנזק, ואף שבעל השור פטור וכנאמר "איש בור ולא שור בור", אך מ"מ בעל החצר יוכל לטוען שהוא משלם רק מחצה לפי רבנן דלית להו הא ד"כי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי" (להלן נ"ג א'), לזה מחדש רבא שבאמת מי שהוא בעל הבור, התורה מחייבת רק אותו, כאילו הוא זה שכרה את הבור. [↑](#footnote-ref-63)
64. ויל"ע בזה כי ברש"י להלן לעניין גללים משמע שהוא פירש את ה"הוה ליה למלויי וכו' " כנ"ל, שפשיעתו נחשבת ככרייה. [↑](#footnote-ref-64)
65. וצ"ע בזה, כי ברש"י לעניין גללים מבואר לכאורה לא כך, שהוא באמת חייב על ממונו שלא סילקו גם בלא מעשה הפקר. – והנה האמר"מ (בסי' כ"ט בסק"כ) מתקשה בדעת הסוברים שלא חייב על עצם מה שהבור שלו, מדוע ההופך את הגלל (לעיל כ"ט ב') חייב בנזקי הגלל אף שהוא רק בעל הבור והוא לא פשע במציאותו שם, וכפי שהוכיחו משם התוס' (לעיל כ"ט א') שבעל הבור חייב אף שלא הוא כורה הבור. – עוד מתקשה האמר"מ (שם בסקט"ז) מהירושלמי המובא בבהגר"א (ת"י ה') גם בירש הבור וקיבלו במתנה הוא חייב, שרואים מזה שהוא חייב מצד שהוא בעל הבור אף שהוא לא כרהו.

    – וכותב האמר"מ (שם בסקכ"א) לחלק שכאשר היתה פשיעה ביצירת הבור – אפילו שהבור נוצר ע"י השור והפושע עצמו פטור מזה, היות ומ"מ בעל השור פשע בזה – לכך א"א לחייב את בעל הבור, אא"כ הוא בעצמו ייחשב כורה הבור. – אבל בהופך את הגלל וביורש הוא אינו פושע ביצירת הבור שנאמר שאפשר לייחס אליו את הבור, ולכך בעל הבור חייב. (ע"ש שכתב בזה חילוק נוסף.) – ולפי דבריו אולי מיושבת הקושיא הנ"ל על האחרונים, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-65)
66. התורת חיים מקשה על רש"י שמסתמא הוא מפקיר את הגללים מיד, וא"כ נמצא שהם אינם שלו. [↑](#footnote-ref-66)
67. הראב"ד גם כותב על דרך התוס', שהו"ל לאסוקי אדעתיה שהוא יטיל גללים, ולכך אין לפטור כאן מטעם איש בור ולא שור בור. – והדברי יחזקאל (מ"ט ה') כותב שכוונת התוס' היא כראב"ד. – וכן מתבאר בדברי הגרנ"ט המובאים בפנים. [↑](#footnote-ref-67)
68. ע"ע בזה בשיעור הגרש"ר (מכות ח' א' אות של"ג). [↑](#footnote-ref-68)
69. וכותב המשל"מ (עבדים ג' ה') שיש בזה נפק"מ האם מותר לחבול מי שנכנס שלא ברשותו, שלפי הרמב"ם יוצא, שהגם שפוסקים דעביד איניש דינא לנפשיה במקום דליכא פסידא (עי' לעיל כ"ז ב'), מ"מ נתחדש בסוגיין שאין לו רשות לחבול בו כשאפשר להוציאו מרשותו בעניין אחר, כי אל"כ מאי קמ"ל שאסור לחבול בו. – אבל לפי הסוברים בפשט הגמ' שבעה"ב ידע בו מקודם ולא שהוא נתכוון להזיקו, קמ"ל שהוא פטור בזה, ואין מקור לחידוש הנ"ל. – והנה במאירי ובטור (בסי' תכ"א) מבואר שאם בעה"ב התרה בו לצאת והוא לא יצא, בעה"ב רשאי לחבול בו, דלא כמש"כ המשל"מ בדעת הרמב"ם. – והשו"ע (שם בסע' ו') מביא את הטור בשם יש אומרים. (– כי כאמור זוהי מחלוקת – משל"מ.) [↑](#footnote-ref-69)
70. ובביאור דעת הרמב"ם בזה (חומ"ז א' ט"ז, ו' ג') ע"ש בדברי הרהמ"ג, בלח"מ, בבהגר"א (שע"ח י"ז) ובאבהא"ז. [↑](#footnote-ref-70)
71. החזו"א (ב"ק ד' ב') מבאר שכשהוא מזיק בידיים יש לו שם מזיק, משא"כ כשניזוקים בו, היות וזהו מנהגו של עולם להלך ברה"ר, ואינו צריך להיזהר כשהוא הולך ברה"ר שחברו לא יוזק בו, לכן אין לו שם מזיק. (וע"ע בזה באמר"מ כ"ט ד' בהגהה, ובחידושי הגרש"ר סי' ו' אות ז'.)

    עוד כותב החזו"א (שם לעיל) בעצם המושג "רשות" האמור בסוגיין, שאין הכוונה שהוא פטור משום שהוא רשאי להימצא ברשות זו, שהרי מצינו בכמה מקומות שהוא חייב אפילו שהוא רשאי להימצא ברשות זו, כגון בעמד בעל קורה הוא חייב (לעיל ל"ב א'), ובקדרים שהראשון שנתקל חייב בנזקי שני (לעיל ל"א א') וכן כשהוא רץ ברה"ר (לעיל ל"ב א'), אפילו שיש לו רשות להיות שם. – אלא הכוונה היא שהמזיק לא עשה דבר שלא כהוגן, כי הוא עומד והולך כמנהגו של עולם וגם הוא הולך ברשות שיש לו רשות להלך. (ע"ש עוד שהאריך בזה.) [↑](#footnote-ref-71)
72. לפי דברי הגרי"ז דלהלן שהדין דאדם מועד לעולם עניינו מדין שמירה ששמירת גופו עליו, מובן יותר מדוע מה שכל אחד הזיק זה סברא שאין לו תביעה על מה שהוא הוזק, כי מכיון שהוא לא נזהר והזיק, הרי אומרים שביחס להיזק ההדדי שנעשה – מוטלת עליו שמירת גופו, ושמירת גופו הזו היא גם סיבה שאין לו תביעה על מה שהוא הוזק. [↑](#footnote-ref-72)
73. וכן מקשים המהר"ם והמהר"ם שיף, ע"ש מש"כ ליישב. [↑](#footnote-ref-73)
74. אלא שלפי"ז יוצא שהמושג ש"אדם שמירת גופו עליו" הוא גם כשהוא הזיק בידיים – כי התוס' באים לבאר מדוע בזה ברשות וזה שלא ברשות והברשות הזיק בידיים את השלא ברשות שהוא פטור, וזהו חידוש שגם בהזיקו בידיים זהו הגדר ש"שמירת גופו עליו". (ובגמ' לעיל ד' א' שאמרו כן לעניין ישן, י"ל שאין זה נחשב הזיק ממש בידיים מכיון שהוא היה אז ישן, ודוקא שם חיובו הוא מהדין המחודש שאדם מועד לעולם.) [↑](#footnote-ref-74)
75. עי' באבהא"ז (נזק"מ י"ג י"ט) ובקה"י (בסי' ד') שדנו על גחלת המזיקה ושורפת במקומה אם זה נחשב נזק של אש או של בור, והם מביאים שהירושלמי דן בזה, ושם בירושלמי מובא מקור לנידון זה מגדי שנפל לבור והמים מחלחלים לאוזניו ומזיקים אותו, שזה נחשב היזק של בור אפילו שהמים הולכים ומזיקים. – ושם הקה"י דן בדעת הבבלי שמ"מ זה נחשב בור, דומיא דהבלו לרב.

    – וע"ע בחזו"א (ב"ק ח' ט', הובא לעיל בדף מס' 8) שדן בסברת רב ששת שלא אומרים הוה לה שלא תאכל, האם הוא חייב מדין בור המתגלגל או מדין אש, ובדברי האילת השחר שם, שדן שגם אם הפירות מזיקים אחרי שהם נחים מ"מ יש לדון שזה נחשב אש מכיון שצורת ההיזק שלהם שהם מזיקים את הגוף ולכן זה כמו אש. – ויל"ע בזה, שהרי הפירות מזיקים במקומם ומאי שנא מהבלו.

    – ועתה יל"ע בסוגיין, אם יש מקור משור המזיק בהבאשת המים, שצורת היזק שהמזיק עומד ומזיק ממקומו גם נחשבת לבור, והיזק של בור אינו רק באופן שהניזק הזיק את עצמו בהגיעו אל המזיק. [וז"ל הריא"ז בפסקיו בביאור דין זה, מדוע זה נחשב לבור: "הואיל ואחר נפילה הזיק, הרי הוא דומה לבור שעומד במקומו ואחרים באין וניזוקין בו", עכ"ל. – ועי' בזה.] [↑](#footnote-ref-75)
76. והריא"ז בפסקיו כותב שגם אם הבאיש מריחו בשעת הנפילה הוא פטור, כי ההיזק לא נעשה ע"י מעשיו דהשור אלא רק בדרך גרמא. – ויל"ע בדבריו מדוע בהבאיש מגופו זה נחשב שההיזק הוא ע"י מעשיו. [↑](#footnote-ref-76)
77. הקה"י (ב"ק ל"ה ב') והאילת השחר מתקשים בדימוי של הנמוק"י לפטור ד"איש בור ולא שור בור", שלכאורה אין זה דומה לגרמי דבהמתו, כי החיוב בבור הוא על יצירת "מזיק", אבל כאן באים לחייבו מדד"ג על כך שהוא בעצמו עשה את ה"היזק", ונאמר שכשם שבאדם זה נחשב היזק שלו, כך בבהמתו זה ייחשב שהיא הזיקה. (ע"ש מש"כ ליישב בזה. וע"ע להלן בהערה 6.) [↑](#footnote-ref-77)
78. והש"ך מתקשה לפי"ז שהנמוק"י כותב בשם הרא"ה בשם רבו שהוא הרמב"ן שגרמי דבהמתו פטור (וכ"ה ברמ"א שפ"ו א'), והלא הרמב"ן חזר בו מזה. [↑](#footnote-ref-78)
79. עוד כותב הקצוה"ח (שם בסק"ג) שלדעת הנמוק"י שגרמי דבהמתו פטור, ה"ה בהמתו ששרפה שטר הריהו פטור דלא כרמב"ן. (עי' בזה בהערה הבאה.) [↑](#footnote-ref-79)
80. בספר הערות וציונים כתב לבאר את הרמב"ן לפי דרכו של הפנ"י, שלעולם י"ל שהרמב"ן נשאר כפי שהנמוק"י מביא משמו, שהתורה לא חייבה על גרמי דבהמתו, על דרך הדין ד"איש בור ולא שור בור", ויסוד הדברים הוא שבדד"ג הוא לא חייב משום שהוא כעושה את ההיזק, אלא משום שהוא כמכשיר את ההיזק, דומיא דבור שהוא מכשיר את ההיזק. ובנזקי בהמתו התורה לא חייבה על כך כפי שרואים בבור. (על דרך זו ביאר הקה"י הנ"ל את דברי הרמב"ן.) – ועל כך אומר הרמב"ן שבשור ששרף שטר הרי"ז חייב אפילו שבעלמא הוא פטור בגרמי דבהמתו, מכיון שהשור עשה את ההיזק בידיים, ומה שבעלמא שורף שטרות נחשב גרמי זה משום שהנזק שנעשה הוא לא נזק ישיר, וכל שממונו עשה את ההיזק בידיים הרי"ז כמו אדם שעשה בידיים שזה נחשב היזק דידיה והוא חייב עליו. ורק בשור שנפל לבור שהריח בא ממילא אנו אומרים שאין חיוב על הכשר נזק דבהמתו.

    – עוד כותב ההערות וציונים שלפי מהלך זה בדעת הפנ"י, לעולם י"ל שגם לפי הנמוק"י שור ששרף שטר יהיה חייב, כי בזה הוא מודה לרמב"ן, ואין כל מחלוקת ביניהם, אלא שניהם מחלקים בין הגרמי דסוגיין לגרמי דשורף שטרות, ודלא כקצוה"ח (המובא בהערה הקודמת). [↑](#footnote-ref-80)
81. לכאורה נתחדש ברש"י חידוש בגדר המזיק דשן, עי' להלן בהערה 9. [↑](#footnote-ref-81)
82. ע"ע בגדרים אלו של העדאת היזק משונה להיהפך לשן – בחידושי ר' מאיר שמחה לעיל י"ט ב'. [↑](#footnote-ref-82)
83. תור"פ לעיל כותב שני פירושים האם זה נחשב היזק של שן מכיון שהוא זאת להנאתו, או שזה נחשב רגל כי זה דרך הילוכו.

    – ולכאורה מה שיש לדון אם זה נחשב נזק של שן, תלוי במחלוקת הראשונים לעיל ג' א' בביאור הא ד"טינפה פירות" (שזה תולדה דשן), שהר"ח (בשיטה) לומד שהיא הטילה גללים על הפירות, ויש לה הנאה מהטלת הגללים, ואילו התוס' שאנץ (בשיטה) ותור"פ טוענים שהפשט הוא כרש"י שם שהיא נתגלגלה על הפירות להנאתה, אך אין לפרש שהטילה גללים, כי אין לה הנאה מהפירות הללו שעליהם היא מטילה את הגללים. – ונמצאנו למדים שנחלקו הראשונים האם בהיזק של שן צריך שתהא הנאה מעצם הנזק, או די בכך שהיא תהנה מפעולת הנזק. (ע"ש בחידושי הגרנ"פ באות נ"א.)

    – והנה בציור של ר"ת ההנאה היא מאכילת העשב ולא ממיעוך האדם שבבור, ועכ"פ אם נאמר שבציור של ר"ת אין לשור הנאה בכך שהוא ממעך את האדם כדי להגיע לעשב, יצא שלפי הראשונים שצריך ליהנות מההיזק גופיה – אין זה נחשב שן. – וכן לפי הציור של רש"י שהנאתו היא רק מהעשב שעל פי הבור, ואעפ"כ הוא סובר שזה נחשב שן, רואים שהוא לומד שא"צ שהבהמה תהנה מעצם ההיזק, אלא די שהיא תיהנה ממעשה ההיזק. [↑](#footnote-ref-83)
84. ע"ע בזה במ"מ לפרק הספינה, בדפים מס' 23 ו24. [↑](#footnote-ref-84)
85. הקה"י (בסי' ל"ד) מאריך בכמה ראיות שכך היא שיטת הרמב"ם – שעובר ירך אמו, ואחת הראיות שהוא מביא לכך (שם באות ו') היא דברי הרמב"ם הנ"ל. [↑](#footnote-ref-85)
86. והברכ"ש מבאר זאת עפ"י דבריו להלן, שהתביעה על דמי הוולדות דהשפחה היא מדין פרשת נזיקין רגילה, ומדין פרשת נזיקין רגילה הלא התורה אמרה ששור שהמית שפחה משלם ל' שקלים והתורה לא חילקה. – וכל מה שיש לדון שהוא חייב גם דמי וולדות זה משום שיש פרשה נוספת ומחודשת של דמי וולדות, אבל מצד זה הלא בשור שהמית אדם נתמעט שלא נאמרה פרשה מחודשת זו דדמי וולדות, ויוצא שממנ"פ הוא פטור. [↑](#footnote-ref-86)
87. השיטה מביא בשם רבינו ישעיה ור' אליעזר מגרמישא שביארו את התוס' יותר, ששפחה שהיא כחמורו לא נתמעטה מהדרשא ד"אנשים ולא שוורים". – וזה מתאים עם ביאורו של הברכ"ש שהמחייב בזה הוא מחייב אחר דפרשת נזיקין, ולא מצד פרשת דמי וולדות. [↑](#footnote-ref-87)
88. ואף שגם בעבד ושפחה שנפלו לבור תביעת האדון היא לכאורה תביעה ממונית, יתכן שכוונת הברכ"ש היא שדוקא בדמי וולדות יש פרשה חדשה דדמי וולדות ושם נתמעט שכשזה נעשה ע"י שור הוא פטור, וכשהאדון הוא התובע לא דנים מצד פרשה זו, אלא מצד תביעת נזיקין רגילה ובזה אין את המיעוט האמור, משא"כ בבור שנאמרה רק פרשה זו לחייב בהיזק של בור, ועל כך מיעטה התורה אדם, שדוקא בבהמה שנפלה לבור יש תביעה על בעל הבור ולא בתביעה על אדם שנפל לבור שזהו סוג תביעה אחר, וזה תלוי רק אם יש לו שם אדם מצד עצמו. [↑](#footnote-ref-88)
89. וכותב החשק שלמה שהתוס' לא תירצו כמו הרשב"א – אף שגם הם כתבו כן לעיל – שהמיעוט דשור ולא אדם נאמר על אלה שאינם נאסרים בהנאה, כי מ"מ תיקשי להיפוך, שיהא מוכח מדרשא זו שעבד נקרא "אדם", שהרי בהכרח שעליו מדובר במיעוט זה. [↑](#footnote-ref-89)
90. לכאורה כוונת הרא"ש שהגם ששפחה אינה בכלל פרשת דמי וולדות, מ"מ אפשר לחייב אצלה מדין פרשת נזיקין רגילה, ורק שלולא הטעם דפרשת דמי וולדות נאמרה רק באלה שיש להם יחס, היינו אומרים שלאחר שנתחדשה פרשה זו בתורה, שוב גם דמי וולדות דשפחה נכנסים ונכללים בפרשה זו, (ויל"ע בזה, כי לכאורה אפשר גם לחייב בזה מצד דין נזיקין רגיל וכפי המהלך של הברכ"ש בתוס'.) ואזי בהכרח שהמיעוט דשוורים היה מתייחס גם לדמי וולדות דשפחה. [↑](#footnote-ref-90)
91. ומבואר באחרונים (מהר"ם, מהר"ם שיף, פ"ח, פנ"י, וכן רואים מהמהרש"א דלהלן, וכן יוצא לפי הברכ"ש הנ"ל,) שזהו תירוץ אחר מהתוס'. – והמהר"ם מוסיף שלפי תירוצו של הרא"ש, התוס' לא היו צריכים להביא את הפסוק ד"האשה וילדיה תהיה לאדוניה", כי העיקר תלוי במה שאין יחס לעבד מקרא ד"שבו לכם פה עם החמור". – ואכן המהרש"א מעיר מדוע באמת לפי תוס' הגמ' מביאה את הפסוק ד"שבו לכם פה עם החמור", עי' במהר"ם שיף ובפנ"י מש"כ ליישב בזה, והדברים מבוארים כבר בתור"פ, ע"ש. [↑](#footnote-ref-91)
92. וכפי שמדייק הכס"מ חומ"ז ד' א', וכ"ה בב"י בסי' תכ"ג. [↑](#footnote-ref-92)
93. האו"ש (שם) לומד במחלוקת הרמב"ם והתוס', שלפי הרמב"ם התורה לא זיכתה לבעל את הוולדות עצמן כלל אלא רק את דמיהן, והזכייה בדמיהן חלה בשעת החבלה, וכשהבעל איננו, אין היורשים זוכים בזה. – ולפי התוס' התורה זיכתה לבעל את הוולדות עצמן, ולכך זה נחשב ממונו להורישו לבניו.

    – בספר הערות וציונים טוען על כך שמוכח בסוגיין שהבעל זוכה בוולדות עצמן ולא רק בדמיהן, כי מבואר שלרשב"ג אין מקור בתורה על שבח וולדות, אלא מסברא הוא אומר שחולקים, והיינו משום שהשבח נוצר מכח הוולדות הבעל מחד, ומכח האישה מאידך, – ועל דרך המבואר לעיל מ"ז א' לעניין נפחא (ע"ש בתוס'), ואם נאמר שהתורה לא מזכה לבעל כלל את הוולדות עצמן אלא רק את דמיהן, א"כ יוצא שאין לבעל כל שייכות ביצירת השבח וולדות, ומדוע לא יהא הכל לאישה. [↑](#footnote-ref-93)
94. בפשטות לומדים ששורש הספק הוא שבעצם יש לשותף הישראל סיבה לזכות בכל הממון, ורק שכל עוד שיש לו שותף שגם לו יש סיבה על הכל – ממילא זה מגביל כל אחד שיהיה לו רק חצי, אבל כשנסתלק השותף האחד שוב זכה השני בכל. ולפי"ז גם בלי כוונת השותף לזכות הוא זוכה ממילא. [אך הגרד"ל (בהערות על הדף) טוען שבסו"ד השעמ"ש משמע שצריך כוונה לזכייה זו, כי זה נעשה במהלך של קנין, וכן מביא האמרות אברהם (על פרק הכותב בדף פ"ג א') בשם ר' אברהם גורביץ שליט"א שזוהי כוונת השעמ"ש, וצ"ב. – עי' בזה במ"מ לפרק הכותב בדף מס' 2 הערה 3. ובגוף ספיקו של השעמ"ש, עי' במ"מ לפרק השותפין בדף מס' 2 הערה 5.] [↑](#footnote-ref-94)
95. עוד מקשה הקצוה"ח (בסי' ס"ו סוס"ק כ"ז) על רש"י, שהדין הוא שהלווה נותן את דמי השטר והמלווה צריך להחזירו לו, וא"כ כשהגר מת ופקע השעבוד זכה בו הישראל הלווה, על דרך המבואר להלן לעניין משכונו של ישראל ביד גר. ע"ש מש"כ ליישב בזה, וע"ע בזה בדבר אברהם (ח"א סי' י"ט). [↑](#footnote-ref-95)
96. עי' בקצוה"ח ער"ה א' בסוף, ובנתיה"מ שם בסק"א, מש"כ על דברי הרשב"א הללו. [↑](#footnote-ref-96)
97. כידוע שנחלקו בזה הראשונים. דעת רש"י (בפסחים ל"א ב' ובב"מ פ"ב א') והראב"ד (בהשגות הרמב"ם) שהוא חייב באונסים, ואילו דעת התוס' (בפסחים שם, ובב"מ פ"ב ב' ד"ה אימור) והרמב"ם (שכירות י' א') שהוא רק כשומר שכר. (בגדר קנין זה בין לרש"י ובין לתוס', עי' במ"מ לפרק האומנין בדף מס' 20.) – הראב"ד כאן הולך לשיטתו ונוקט בפשיטות שהוא חייב באונסים, והרשב"א מביא זאת כמחלוקת. [↑](#footnote-ref-97)
98. והוא חידוש, שאפילו שבמות גר פקע החוב – וממילא גם השעבוד, מ"מ נשאר קניינו של המלווה במשכון שהוא יכול להחזיק בו אם לא יקבל זוזי, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-98)
99. ויל"ע כיצד חל קנין זה דהמלווה מכח מה שהמשכון בידו – ובפרט לפי הצד שמדובר במשכון בשעת הלוואתו.

    – ויש לבאר זאת לפי הנתיה"מ (בסי' שד"מ) שגוביינא ל"צ קנין, אלא כל שהלווה ייחד מעות עבור הפירעון, המלווה זוכה בהם ממילא. – וכפי שמאריך השער"י (ה' ב') לבאר שבעצם מצד משפטי הממון, ממון זה מיועד למלווה, ורק שצריכים להגיע לדין כפיית ב"ד על פירעון החוב כדי להוריד את העיכוב דהלווה, ומ"מ ברגע שהלווה יותר לא מעכב – שוב המלווה זוכה בממון זה ממילא כי הוא עומד לו מצד משפטי הממון.

    – ולפי"ז גם במשכון ביד הישראל, ברגע שהגר מת וסר העיכוב שלו, הכנגד מעותיו שעומד מצד משפטי הממון, נקנה לו ממילא. (וע"ע במ"מ לפרק הכותב בדף מס' 7.) [↑](#footnote-ref-99)
100. ובדף המ"מ הקודם הובא ספיקו הידוע של השעמ"ש (בסי' ער"ה) בגר שמת והיה לו ישראל שותף בבית או בשדה, האם במות הגר השותף הישראל זוכה ממילא בכל הנכס. – ולכאורה לפי הראב"ד והמאירי רואים שהמלווה זוכה כנגד מעותיו – ואין קניינו חל על הכל.

     – ואולי יש לחלק שבשותפות בעלמא, עצם השותפות על הכל, עניינה שקניינו של כל שותף מהווה סיבה של בעלות על הכל – וכשסרה הסיבה המנגדת של השותף השני ממילא הוא זוכה בכל. וכן בשבח וולדות, מה שגוף האישה משביח בזמן העיבור זה סיבה שהכל יהיה שלה, ורק שגם לבעל יש סיבה לזכות בשבח כי הוולדות הם שלו, וכאשר הבעל מסתלק שוב האישה זוכה בכל מכח הסיבה הנ"ל. – אך במשכון זה שונה מכל שותפות, כי קניינו של המלווה מצד עצמו אינו סיבה לזכות בכל המשכון אלא רק כנגד מעותיו, ומהיכא תיתי ליה שיזכה בכל. [↑](#footnote-ref-100)
101. התוס' בב"מ י"א א' (בד"ה ה"מ) מפרשים פירוש שלישי (וכ"ה גם בפירוש ר"ח), שגם בתחילת הגמ' שאמרו "דליתיה" הכוונה היא ביחס למשכון, שזה היה פשוט גם למקשן שהמלווה אינו בחצר, והקושיא היתה שמ"מ החצר זוכה לו אפילו שאינו שם, וכדין חצר המשתמרת הזוכה לאדם שלא מדעתו, ועל כך התירוץ שהמשכון אינו בחצר. – הרש"ש מתקשה בפירוש זה, איך מתאים לשון הגמ' "כל היכא דאיתא לדידיה וכו' " ביחס למשכון. [↑](#footnote-ref-101)
102. וכותב האמר"מ (כ"ט י"א) שהתוס' שלא תירצו כן, זה משום שהם סוברים שגם קודם לכן פטור חופר הבור, מכיון שיש לבור בעלים שהוא בעל החצר. [↑](#footnote-ref-102)
103. ויש בזה חידוש, שהגם שמשמע בתור"פ שלפי מהלך זה אין יכול בעל החצר לכוף את חופר הבור לסתום אותו (כי רק במהלך השני הוא חידש זאת), מ"מ אנו אומרים שאחריות הבור תלויה בתשלום, ולא אומרים שמכיון שהוא יכול לשלם לו ממון ואינו חייב למלא את הבור, ממילא אחריות הבור היא על בעל החצר גם קודם שישלם לו, וזה דלא כמש"כ החזו"א (ב"ק ו' ג') בדעת רבינו יונה (המובא בתורא"ש בב"מ ה' א') שזהו חיוב דמים בעלמא, ולכך גם קודם ששילם אין לו אחריות על הבור. – וטעמו של תור"פ לכאורה הוא שהדמים הם דמי תיקון הקרקע, ולכן כל עוד הוא לא שילם עדיין חובת תיקון הקרקע עליו וממילא גם אחריות היזק הבור מוטלת עליו, ורק שא"א לכופו לתקן את הקרקע ממש, עד כמה שהוא יכול להביא לו דמים. [וע"ע בזה בדף מס' 10 בהערה 4.] [↑](#footnote-ref-103)
104. גם בזה יש חידוש (כפי שנתבאר בדף 10) שמשעה שבעל החצר נתרצה לקבל דמים, מכאן ואילך אין כאן חיוב לתקן את הקרקע, אלא זה נהיה חיוב דמים בעלמא, ולכן גם קודם שחופר הבור שילם, אחריות נזקי הבור מוטלת על בעל החצר. [↑](#footnote-ref-104)
105. אא"כ נאמר שלעיל מדובר שהבור נכרה באמצע החצר, ובעל החצר הפקיר אח"כ את רשותו ובכך הוא העמיד את בורו סמוך לרה"ר, שאז יש לדון שבעל החצר כעת מתחייב על נזקי הבור אפילו שהוא לא שילם על הנזק והוא חייב לתקן את הבור, מכיון שקודם ההפקר הבור לא עמד להזיק את הרבים. [↑](#footnote-ref-105)
106. יתכן לבאר את דברי תור"פ – מדוע דוקא כאן הקשו בגמ' "מאי טעמא פטרו הכתוב", ששאלת הגמ' היא מה הטעם שר' ישמעאל מפרש קרא ד"בעל הבור" שמשמעו 'בעל התקלה', ולא כפשוטו שהוא בעל הבור ממש, ועל זה השיבו שיש לו טעם לא לפרש שמדובר שהבור הוא שלו ממש, כי מסברא הוא צריך להיפטר בזה. [↑](#footnote-ref-106)
107. והברכ"ש (בסי' כ"ג אות ב') כותב שהגר"ח אמר לו שיש לחקור כן, האם כיסוי הבור שכרה מועיל רק מדין שמירה לבור, או שזהו סילוק בור ואין כאן יותר את הכרייה. [↑](#footnote-ref-107)
108. ע"ש בחידושי הגרנ"פ מה שהקשה על כך, וע"ע ביונת אלם (בסי' ט"ז) מה שתירץ את קושיית המהדו"ב. [↑](#footnote-ref-108)
109. הפנ"י לומד שבאמת אותו טעם דכי אפקרנא וכו' שייך גם בהפקיר רשותו ובורו, ולכן לרי"ש אליבא דרבה הוא פטור בבור ברה"ר כה"ג, ורק לר"ע הוא חייב, כי ר"ע המחייב בבור ברשותו בהכרח לא סובר את הטעם הזה. – ולפי זה הוא מבאר שרש"י נתקשה מדוע ר"ע נקט דבריו בהפקיר רשותו ולא בורו, והלא הוא מחייב גם בהפקיר רשותו ובורו, ולזה מיישב רש"י שר"ע על הבור שפתח בו הכתוב תחילה לתשלומים שזהו בור ברשותו, שטעם חיובו הוא משום שהוא בעל הבור, משא"כ בבור ברה"ר שהוא חייב בו מטעם אחר – שזהו בור ברה"ר. (וגם ההפלאה מפרש כן את רש"י לפי דרכו, ע"ש.)

     – וכותב הפנ"י שלפי"ז מיושבת קושיית התוס' והרא"ש על רש"י, שהגמ' להלן נ"א א' דנה לפי רי"ש היכי משכח"ל בור של שני שותפים, ומקשים התוס' שלרש"י משכח"ל שפיר בשני שותפים שהפקירו רשותם ובורם. – ואומר הפנ"י שלפי המהלך שלו זה מיושב, כי מבואר שם שכל הנידון היכי משכח"ל בור של שני שותפין הוא רק לר' ישמעאל, ורי"ש גופיה באמת פוטר בכה"ג. [↑](#footnote-ref-109)
110. וכפי שהאילת השחר בדבריו הנ"ל טוען, שאין מושג שהאדם מפקיר את רשותו ועושה תנאי שהוא לא יתחייב על נזקיו, דהו"ל כמתנה עמש"כ בתורה, וכל מה ששייך זה רק לשייר זכות ובעלות ממונית, שהשמירה והזהירות שהשור לא ייפול משפת הבור אל תוכו – תישאר מוטלת על בעליו. [↑](#footnote-ref-110)
111. במהרש"א נראה שהוא לומד כמו תור"פ, שלכך המהרש"א כותב שלעניין רה"י הסמוכה לרה"ר רש"י בא ליישב את קושיית התוס', וכפי שיובא להלן, ומזה רואים שהמהרש"א למד בדעת רש"י שהוא לא נוקט כפי הביאור של התוס' בתירוצם. – אך המהדו"ב לומד שהתוס' לא באים לחלוק על רש"י אלא לתרץ אותו, שגם לרש"י יש טעם נוסף לפטור.

     ובעצם קושיית התוס', עי' בחידושי ר' ליב מאלין (ח"א סי' ע"ד). [↑](#footnote-ref-111)
112. הקובץ ביאורים (באות ל"ה) מקשה לפי התוס' שהחופר בור ברשות אחר, בעל החצר חייב בנזקי הבור, וכמש"כ התוס' לעיל כ"ט א' שאם ראובן הניח אסו"מ של שמעון ברה"ר ששמעון חייב, א"כ היכי משכח"ל שהוא חייב מדין פותח הבור משום עשיית מעשה הפתיחה, והלא בלא"ה הוא חייב מצד שהוא בעל הבור, כי הו"ל למלויי ומדלא מלייה כמאן דכרייה דמי. (ע"ש בתירוצו של הקובץ ביאורים, ויל"ע בזה, ואכמ"ל.) – וכבר הקשה כן הים התלמוד ונשאר בצ"ע.

     – ואין ליישב שיש בזה נפק"מ באופן שהוא פתח את הבור וההיזק נעשה מיד לפני שהיה לו שיהוי לכסות את הבור, שא"א לחייב מצד מה שהוא לא כיסה את הבור, אלא מצד מה שהוא גילהו. – אין לומר כן, מכיון שבוודאי פתיחת הבור לא גרעה מאי-כיסויו, וגם אם לא היה נאמר בתורה חיוב על פתיחת הבור הוא היה חייב בזה מחמת שמחמתו נוצר מצב שממונו מזיק.

     הגרד"ל (בסי' ל"א אות א') דן ליישב את הקושיא עפי"ד רעק"א (לעיל ו' א') הנוקט בפשיטות שכל מה שהוא חייב בהפקיר רשותו זה רק ע"י הצד השווה משור ובור, כי מצד חיוב בור לבדו י"ל שחיובו הוא רק כשהוא חפר באיסור. [ומכח הנחה זו רעק"א מתקשה בדברי התוס' שם בד"ה מה.] ולפי"ז יוצא שמצד עצם פרשת בור לולא הצד השווה, באמת הוא היה חייב רק בפותח או בכורה. – אלא שהגרד"ל מקשה על כך שאחרי שנאמר הצד השווה, שוב קשה היכי משכח"ל שהוא חייב מצד פתיחת הבור.

     [והוא מוסיף שמ"מ יתכן ליישב שלולא קרא על פתיחת הבור, לא היה שייך כלל לעשות במה הצד לחייבו בהפקיר רשותו, כי היינו אומרים שבכלל הלכות בור שהוא יעשה ממש את עצם התקלה, ורק לאחר שנאמר בתורה דין פותח, שוב ניתן ללמוד בהצד השווה.]

     עוד דן בחידושי הגרד"ל (בהמשך הדברים שם, באות ז') בנפק"מ אחרת שיש בזה. – שהנה מבואר בחזו"א (ב"ק י"ד י"א) שכשם שבמדליק אש כותב הנמוק"י (לעיל כ"ב א') שנשתעבדו נכסיו מיד לחיוב הנזיקין עוד קודם שנעשה הנזק וגובים מהם גם אם הנזק בפועל נעשה רק לאחר מותו, כך הוא גם בעשיית בור. (החזו"א אמנם דן לחלק שבבור שלא הותחל ההיזק זה אחרת, אך נראה מדבריו שהוא מסיק שאין חילוק בזה.)

     – וטוען הגרד"ל שכל זה רק בבור שהוא כרה או פתח, שהכרייה והפתיחה מחייבים אותו, אבל כשלא הוא עשה את הבור אלא הבור הוא ממונו והוא חייב עליו מצד אי-השמירה שלו, י"ל שכל רגע מחדש מתחדשת עליו סיבת החיוב מחמת אי-שמירת הבור, ובכה"ג אין שעבוד נכסים, ולכך צריך להגיע לחיוב של פותח.

     (ולכאורה זה תלוי בנידון האם בהא דהו"ל לסלוקיי ולא סלקיה וכו' הוא חייב גם אחרי שהוא הפקיר (למ"ד שבור ברה"ר חייב), כי אם הוא חייב בזה הרי שזה משום שאי-הסילוק נידון כמו כרייה שהוא סיבת חיוב, וא"כ יהיה בכה"ג גם שעבוד נכסים, והנפק"מ של הגרד"ל היא רק לשיטות שפטור בזה. (ועי' בנידון זה בדף מס' 10.)) [↑](#footnote-ref-112)
113. ע"ע בזה בראב"ד וברא"ה. [↑](#footnote-ref-113)
114. היש"ש (בסי' כ"ב) מבאר שמסירה לבני העיר צריכה להיות או לרוב בני העיר, או לז' טובי העיר. [↑](#footnote-ref-114)
115. כך לומד החיד"א בפתח עיניים, שקטע זה בשיטה הוא מר' ישעיה. [↑](#footnote-ref-115)
116. אמנם עי' להלן שבתור"פ בסוגיין מבואר דלא כיסוד זה. – אבל באמת ברש"י גופיה נראה שהוא לא לומד בזה כמו התור"פ. [↑](#footnote-ref-116)
117. עוד אומר הגרנ"פ (שם באות נ"ה) שהטעם שלפי הלישנא בתרא לא אומרים שהטעם הוא כלישנא קמא שבור ט' אין דרכו להמית, אפילו שלכאורה זהו כלל בכל האבות נזיקין שצריך שיהא זה דרכו, הוא משום שמ"מ גם בור דרכו להזיק, וא"צ שתהא דרכו של המזיק לעשות את ההיזק המסוים המדובר, אלא די בכך שדרכו לעשות את שם המעשה, ולפי הלישנא בתרא מיתה ונזיקין נחשבים "שם אחד", כי אלו הם שני אופנים של נזיקין ומי לי קטלה כולה מי לי קטלה פלגא. – אבל הלישנא קמא ס"ל שמיתה ונזיקין הם שני שמות בפרשת בור, ובור ט' אין דרכו "להמית". [↑](#footnote-ref-117)
118. ע"ע בזה בחידושי ר' מאיר שמחה (לעיל י' א'). [↑](#footnote-ref-118)
119. וז"ל הרמב"ן בתוה"ד: "משום דהבלא שוי איהו התם וחבטא לאו דידיה הוא אלא גרמא הוא שגרם שיהיה שם חבט כשסלק משם עפר ושוייה בור והחבטא לאו קרקעו היא אלא קרקע עולם", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-119)
120. ומזה דן הקה"י שגם גחלת המזיקה במקומה תיחשב בור ולא אש, ע"ש ובאבהא"ז (נזק"מ י"ג י"ט), ובדף מס' 12 הערה 1 מה שהובא בזה. [↑](#footnote-ref-120)
121. ומ"מ צ"ע לפי הרמב"ן במלחמות הלומד פשט ברב שהוא יצר את ההבל ולא את החבטה, איך הוא יישב את קושיית האחרונים מפותח בור. [↑](#footnote-ref-121)
122. הגרנ"ט מבאר זאת שכל הסברא דקרקע עולם שאין כאן צורת היזק חיובית אלא הניזק מזיק את עצמו ע"י שהוא נופל שם בכח, היא רק לעניין זה דלא עשאן הכתוב כאילו הוא ברשותו, אבל בקרקע דידיה בבור ברשותו שבלא"ה הבור ברשותו, הריהו חייב גם בקרקע עולם. (וע"ע בזה בדברי התור"פ בהערה הבאה.) [↑](#footnote-ref-122)
123. בדברי החזו"א בהתחלה נראה שהוא לומד שהטעם באבנו שהפקירה שהוא חייב זה משום שעצם מה שהוא עשה את המעשה של יצירת ההיזק הזה, זה סיבה שהתורה מחייבת אותו, (לכאורה כי האבן עצמה מזיקה, משא"כ בבור שלא הבור עצמו מזיק, אלא הבלו וחבטו, וע"ע בזה להלן בהערה.) אפילו שצורת ההיזק באבן היא שהניזק מזיק עצמו בה ואין זה דומה להבל, ולכך הוא ממשיך ודן בעקבות זאת, מה הדין בציור שאדם הניח אבן ברה"ר וכיסה אותה בכרים וכסתות שהיא לא תזיק, ובא אחר וגילה את הכרים וכסתות, שהנה השני חייב כדין פותח בור, אך לפי רב הוא דן שיש לפטור את השני מכיון שהוא לא עשה כאן את הקרקע עולם.

     – וממשיך החזו"א וטוען שי"ל שהטעם שבאבן רב מחייב כי דוקא קרקע עולם ממש אין לה שם מזיק, מכיון שההיזק נעשה ע"י העומק, משא"כ באבן שההיזק נעשה גם בלי העומק, שיש לה שם מזיק, ולכן גם רב מודה שהמסלק את הכרים והכסתות ממנה יהיה חייב כדין פותח בור, דומיא דהבלו.

     והנה התור"פ לעיל (כ"ח ב' בסוד"ה ורב, וכעי"ז הוא כותב גם לעיל ג' א' בד"ה בין) כותב בזה"ל: "וא"ת וכי אפקרינהו היכי מחייב להו רב מטעם בור, הא לית להו הבלה אלא חבטה, ורב הוא דאמר בור שחייבה תורה להבלו ולא לחבטו, וי"ל דלק"מ דטעמא מאי אמר רב ולא לחבטו היינו משום דחבטו קרקע עולם הזיקתו ולא הבור, אבל אבנו סכינו ומשאו הבור עצמו עושה החבטה ולא קרקע עולם, ודמי להא מודה רב בבור ברשותו משום דאמר ליה חבטא דידך הוא", עכ"ל.

     – ומבואר בתור"פ שהחילוק בין אסו"מ שהפקירם לבין בור, הוא על דרך החילוק הראשון של החזו"א, שבאסו"מ הוא בעצמו יצר את ההיזק, משא"כ בבור שהוא יצר רק את הבור עצמו, ולא את הקרקע עולם שהיא זו שהזיקתו (ואם היתה כוונתו כחילוק השני של החזו"א, היה לו לומר שבבור לא הקרקע מזיקתו אלא הכובד שלו).

     – ומה שתור"פ מדמה זאת לבור ברשותו, לכאורה כוונתו להוכיח שאין הפשט לרב שלא חייב על חבטו כלל, אלא שבחבטה ברה"ר שבאים לייחסה אליו מחמת שהוא יצר את המזיק, אנו אומרים שאין יצירת היזק החבטה מתייחסת אליו וממילא לא עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו, לאפוקי באסו"מ שהוא יצר את המזיק גופיה, וכן לאפוקי בור ברשותו שהחבטה הוא כבר דידיה. [↑](#footnote-ref-123)
124. ודבריו הללו שההבל חונקו מיד, אינם כדברי תור"פ דלהלן שהוא חייב על הבלו גם כשההבל רק מסייע לכך שהחבט ימית אותו. – אבל לפי תור"פ בלא"ה יש ליישב את קושיית החזו"א, כי אפילו שגם החבט ממיתו (ולפעמים עיקר מותו זה מחמת החבט), מ"מ ההבל מסייע בכך ועל זה חייבה התורה. [↑](#footnote-ref-124)
125. בשיעורי ר' דוד מתקשה לפי צד זה של התוס' להלן שלשמואל רק התקלה מחייבתו, כיצד מפרשים את ה"כל שכן לחבטו". – בשלמא לפי האמת שהוא חייב על החבטה של הבור, ה"כל שכן" הוא שאת החבטה הוא יצר ממש ואילו ההבל מגיע לשם ממילא לאחר מכן. – אבל אם נאמר ששמואל בא לחייב מצד שהוא נתקל בבור שלו, א"כ מדוע כשהוא ניזק מהחבט זה "כל שכן" מהיכא שהוא ניזק מההבל, והלא בלא"ה שורש חיובו הוא מחמת ההתקלות ולא מחמת עצם ההיזק. – והוא מבאר שלפי צד זה ה"כל שכן" הוא משום שהחבט הוא דבר ממשי וההבל לא. [↑](#footnote-ref-125)
126. בשו"ת מהרי"ל דיסקין (פסקים סי' מ"ב הערה ל"ב, ומובא חלקו בגידו"ש) מבאר שאפשר להוציא ממון עפי"ז, מכיון שיותר מצוי להינזק בבור מההבל מאשר מהחבט. – ומ"מ הוא דן שלהלכה מה שהבל יותר מצוי מחבט אין זה טעם לתלות בהבל, ורק שרב הולך לשיטתו שהולכים בממון אחר הרוב. (ע"ש מש"כ עוד בזה.) [↑](#footnote-ref-126)
127. וזה מתאים בשיטת רש"י עם דבריו של הגרנ"פ המובאים לעיל (בקטע הראשון ע"ש) בדעת רש"י לעיל ג' א', שלא מחייבים כשישנה סיבה נוספת שנצטרפה עם היזק הבור, שזה לכאורה דלא כתור"פ. [↑](#footnote-ref-127)
128. המחלוקת לעניין ההבל והחבט היא גם כשהוא נתקל מחמת קול הכרייה כדלהלן נ"ג א', שחיובו הוא לא על ההתקלות אלא רק על ההיזק של הבור, והמחלוקת לעניין ההתקלות היא גם בעבד גובה שההיזק דהקרקע עולם אינו שלו, וכל חיובו לשמואל הוא רק מחמת ההתקלות. [↑](#footnote-ref-128)
129. ומתחילה דן שם הגרד"ל לבאר באופן אחר מדוע שתי המחלוקות של רב ושמואל קשורות, שזה משום שיסוד החיוב בהתקלות שהוא עשה לפי שמואל היא, שהנחת האבן ליד הקרקע עולם מחשיבה את הקרקע עולם למזיק, והרי"ז כחפירת בור לחבט. – אלא שהוא דוחה זאת מדברי הרא"ש בסוגיין, שהרא"ש נוקט כתירוץ זה של התוס', והרא"ש גם כותב ששמואל מחייב כה"ג לשלם את כל הנזק מדר' נתן דכי ליכא לאשתלומי מהאי משתלם מהאי, וטוען הגרד"ל, שאם הקרקע נחשבת חלק מהבור שהוא עשה, א"כ גם לרבנן דר' נתן החולקים על הכלל דכי ליכא וכו', יש להתחייב בכל הנזק.

     ובמשנת ר' אהרן ובשיעורי ר' דוד הנ"ל מבארים, שהמחלוקות של רב ושמואל תלויות זו בזו, כי לרב שדורשים את ה"ונפל" שהוא חייב רק בדרך נפילה, רואים בהכרח שההתקלות לא מחייבת, כי אם היא היתה מחייבת אז הוא חייב גם בנפל דרך אחוריו מצד ההתקלות. – אבל קשה לומר שזו כוונת הגמ' שלכן המחלוקת לעניין ההתקלות היא הנפק"מ בין ההבל לחבטה, ראשית שמכיון שבטעם הדברים זו מחלוקת אחרת, היה לגמ' להביא את הנפק"מ המבוארות בתוס' השייכות יותר למחלוקת, ועוד שהנפק"מ הזו הובאה בגמ' לפני שהובאה כלל הדרשא ד"ונפל". [↑](#footnote-ref-129)
130. האמרי בינה (דיינים סי' ל"ח) לומד שמכיון שבור זהו חידוש התורה דעשאן הכתוב כאילו הוא ברשותו, אין לך בו אלא חידושו כשהוא עשה את כל ההתקלות. – וכך גם דן לומר בשיעורי ר' דוד. [↑](#footnote-ref-130)
131. ע"ע להלן לעניין בית הסקילה שהובא מהאחרונים עד"ז, שנראה שהגמ' הבינה שמסתמא שור היה מת. [↑](#footnote-ref-131)
132. ובדעת הרי"ף, עי' בהערת רבינו אפרים על הרי"ף ובראב"ד. [↑](#footnote-ref-132)
133. והוא מביא לכך ראיה נוספת, שלפי השיטות שבספק טריפה, גם כשנולדה ריעותא מחיים מוקמינן אחזקת היתר, מדוע ר"נ הטריפה, ובהכרח שהוא הטריפה בתורת ודאי. [↑](#footnote-ref-133)
134. ומ"מ יל"ע בעצם דבריהם, מדברי תלמיד ר"ת (להלן נ"א א') והפרישה (ת"י ח') לעניין בור י' וכ', שהטעם שגם השני חייב משום שאולי אם היו בבור רק עשרה הוא לא היה מת. [↑](#footnote-ref-134)
135. וכותב המאירי שכשיטתו (המובאת להלן) שמצות מעקה היא רק כלפי סכנת מיתה ולא כלפי נזקין, כך גם החיוב והפטור כלפי עונשי שמים האמור בברייתא, הוא רק באופן של מיתה, אבל כשהיה רק נזקין הוא בוודאי פטור גם בדיני שמים. (ונראה במאירי שאפילו שהוא בעצם חייב במעקה בגובה זה, אבל מ"מ מכיון שההיזק הוא גם בפחות מעשרה טפחים ועל כך לא הזהירה התורה, א"כ רואים שבזה אין תביעה עליו.)

     – ואולם המאירי מביא שיש מי שמפרש ששיעור זה הוא כלפי חיוב נזקין בידי שמים. – ויל"ע מה הטעם של שיטה זו, כי לכאורה נראה בסוגיא שמדובר לעניין מיתה. (ואולי טעמם הוא שמכיון שבשיעור זה הוא חייב לעשות מעקה כי יש בזה שיעור של סכנת נפשות, לכן הוא נתבע גם על הנזקין שבזה (עי' בית הלוי בראשית ל"ד ז', ואכמ"ל בזה)). [↑](#footnote-ref-135)
136. החזו"א (ליקוטים לחו"מ י"ח ה') גם נוקט בפשיטות שהצד לחייב במעקה הוא רק את בעל הגג ולא את בני רה"ר, ולכן הוא כותב (שם בסק"ז) שמדברי הגמ' בסוגיין יש ללמוד דין, שמי שיש אחרים המשתמשים בגג שלו ואין להם שם קנין (כי אם יש להם קנין יש לדון לחייב אותם בחיוב המעקה כפי שהוא דן שם), הרי שחיוב המעקה מוטל על בעל הבית אפילו שהוא עצמו לא משתמש שם, כי רואים בגמרא שבאופן זה נאמר "ממנו ולא לתוכו" – הא כשזה במצב של "ממנו" הריהו חייב שפיר. [↑](#footnote-ref-136)
137. כ"כ המאירי שמכאן יש ללמוד שאם אין לבית ד' על ד' אמות שאין לו תורת בית – הוא פטור ממעקה. – והמאירי מעיר מדוע הרמב"ם משמיט את הדין הזה המבואר בסוגיין. [↑](#footnote-ref-137)
138. וכותב החזו"א (שם בסק"ג וד') שלפי הסמ"ג (בעשה ע"ט) שבבורות עושה ג"ט ובבית עושה י"ט, יוצא שיש נפק"מ בחידוש של מעקה בבית שצריך מחיצת עשרה, ועל כך נאמר שזה דוקא בבית, אבל גם כשאין לזה שם בית כגון שאין ד' אמות על ד' אמות, י"ל שהוא צריך עכ"פ לעשות ג' טפחים. – החזו"א גם מבאר ששיעור ג"ט הוא גדר של "סילוק ההיזק" לפי אומד הדעת. – משא"כ לפי הרמב"ם (רוצח י"א ד') שגם בבור חייב במחיצת עשרה, לא מצאנו גדר זה דג' טפחים. [↑](#footnote-ref-138)
139. החזו"א מוסיף שם, שגם אחרי שהתורה ציוותה לעשות מעקה, אין הפשט שהגג נהפך למכשול של סכנה כשאר המכשולות, אלא באמת לכל אדם מותר לעלות לגג כי הוא נזהר וכנ"ל, ודין התורה הוא רק ביחס לעשיית המעקה המוטל על הבעלים, כי ביחס לזה שעולה לגג דנים כל עלייה לעצמה שהיא לא מסוכנת, ואילו ביחס לבעלים נתחדש שדנים לפי תמידות העניין שבמשך הזמן עלול להיות סכנה וזה מהווה מכשול, ע"ש. [↑](#footnote-ref-139)
140. הדבר אברהם מביאו, והוא מעיר על כך שעדיין אפילו כשיושבים השיעור הוא פחות מעשרה טפחים, כי דוקא באיגנדר צריכים עשרה. – והוא כותב ש"יש ליישב". (וצ"ב.)

     המהדו"ב מיישב את הקושיא שדוקא בבהמה שאם היא תיפול על רגליה ועל כריסה, יש כאן חלל בגובה כריסה, משא"כ אדם שכשהוא נופל ישר הוא נופל על הרגליים, וגם אם הוא יטה עצמו ואז לרגע יהיה חלל עשרה בין כריסו ופניו לארץ, מ"מ ס"ל לגמרא שהטייה זו לרגע אינה מזיקה.

     – אבל האו"ז (המובא להלן) כותב שאם השור נופל על פניו הגובה שלו מצטרף לחבט של עשרה טפחים (וגם הראשונים החולקים על האו"ז ונוקטים שלא חייבה התורה בבור כה"ג, מ"מ גם הם מודים למציאות של האו"ז שיש כאן צירוף של החבט), ורואים שבנפילה קדימה על פניו יש חבט עשרה אפילו שרק לרגע השור היטה קדימה, וא"כ גם באדם שנפל על ראשו נאמר כן. [↑](#footnote-ref-140)
141. ועי' מש"כ בספר שיעורין של תורה (ח' ד') להוכיח מסוגיין. – אך לפי הרשב"א אין מכאן ראייה. [↑](#footnote-ref-141)
142. כתב בספר הערות וציונים שהעירו לו משיטת רב המחייב בבור רק בנפל על פניו שאז ההבל ממית – ולא כשנפל לאחוריו – שרואים שהוא מחייב בבור אף שהוא לא ממית בכל גוונא. – והוא מיישב שאין כוונת הרשב"א והרא"ש שבור שאינו ממית בכל גוונא – לא חייבים בו גם על האופנים שהוא כן ממית, אלא עיקר כוונת הראשונים היא שהבור צריך שהוא יוכל להמית מצד עצמו בלא סיוע הגובה מבחוץ. [וע"ע בחידושי הגרנ"פ לעיל ג' א' (באותיות נ"ו-נ"ז) מה שדן בדברי הרשב"א והרא"ש הללו.] [↑](#footnote-ref-142)
143. האולם המשפט (בסי' ת"י סע' י') כותב שהמקור של הרשב"א והרא"ש הוא מהדין המבואר בהמשך העמוד, שכשאחד חפר בור ט' וחברו השלים לעשרה, שלפי רבנן רק השני חייב גם בנזקין מגזה"כ (ולא רק במיתה), והטעם בזה (לדעת התוס' הרשב"א והרא"ש, וכפי שיבואר בדף המ"מ הבא) הוא מכיון שהוא השלים בזה את הבור למיתה, לכך נתחדש שגם לעניין נזיקין רק השני חייב. – ובוודאי משמע שם שמדובר על בור של ט' וי' שהם עשרה טפחים ממש ולא בצירוף רגלי השור. – ואם נאמר שגם בבור פחות מעשרה יש אופן של חיוב מיתה כשגובה הרגליים מצטרף, א"כ יוצא שכבר מקודם היה לבור שם של היזק מיתה, ובטפח העשירי לא נתחדש שם מיוחד לבור. – וכן מקשה הגרנ"פ (לעיל ג' א' באות נ"ז) על החולקים על הרשב"א והרא"ש. [↑](#footnote-ref-143)
144. מכאן מוכיח הגרנ"פ (לעיל ג' א' אות נ"ו, הובא בדף מ"מ הקודם) שהרשב"א סובר שטעם הפטור בבור ט' הוא כשיטת הרמב"ם דהו"ל אונס, ולכך כותב הרשב"א שאם הוא היה חייב בנפילה לבור מרגליו גם בבור ט', היה לו להתחייב גם באיגנדר מדין תחילת בפשיעה וסופו באונס. – אבל לפי הטעמים האחרים בראשונים (המובאים בדף המ"מ שם) לכאורה לא שייכת טענה זו.

     (עוד מוכיח מכאן הגרנ"פ (שם) שאין הטעם של הרשב"א המצריך בור עשרה גם בנפילה כשלא איגנדר, משום שהוא לומד שהפטור בבור ט' משום שאין דרכו להמית וכפי הפירוש הראשון ברש"י לעיל שם, ולכך י"ל שבדין זה ד"דרכו להמית" נאמר שצריך שזה יהא דרכו בכל האופנים. – כי כאן ברשב"א כאמור רואים שטעם הפטור הוא מדין אונס, ולא משום שאין דרכו להמית. (ע"ש עוד מה שביאר בדברי הרשב"א.))

     עוד מעיר הגרנ"פ (שם באות נ"ז) שלכאורה גם לפי הרשב"א גופיה תיקשי, שמ"מ גם בבור פחות מי' הוא חייב בנזיקין, וא"כ יהא זה תחילתו בפשיעה לעניין נזיקין וסופו באונס לעניין מיתה. – והוא אומר שרואים מכאן שלפי הרשב"א לא שייך לחייב בזה מדין תחילתו בפשיעה, מכיון שאין לבור שם מזיק לעניין מיתה. [↑](#footnote-ref-144)
145. עוד בנידון זה, עי' בדברי משפט (בסי' ת"י) ובאמר"מ (בסי' כ"ט), ובדף מס' 10 באורך. [↑](#footnote-ref-145)
146. ר' צבי הירש הנ"ל, וכן המנ"ח, מוסיפים שגם רש"י התכוון למה שהם אומרים. [↑](#footnote-ref-146)
147. המנ"ח כותב שאיסור זה הוא כשהבור גורם היזק או מיתה. – אך באמת ברמב"ם שם נזכר רק סכנת מיתה, וכפי שנתבאר בדף המ"מ הקודם, כך דעת רוב הראשונים, מלבד דעת החינוך (במצוה תקמ"ז) הסובר שגם כשעלולים להינזק עובר על הלאו גם כשאין בזה חשש סכנה. – וכפי הנראה כוונת המנ"ח היא שלפי החינוך זה איסור גם בנזקין, ולשאר ראשונים ישנו איסור עכ"פ בסכנת מיתה. [↑](#footnote-ref-147)
148. שם לעיל (באות ע"ד) טוען הקוב"ש לעניין גרמא בנזיקין שזה ללמוד שזה אסור מדין השבת אבדה, שאם צריך להשיב את ממונו של חברו כש"כ שאסור להפסידו, וכידוע שכ"כ גם הרש"ש (בכתובות י"ח ב') והקה"י (בב"ק סי' א'). – וע"ע בעניין זה בפירוש רבינו יונה לאבות (א' א'), ובפרישה (בר"ס שע"ח) בביאור דברי הטור שם, ובברכ"ש (בסי' ב'), ואכמ"ל בזה. [↑](#footnote-ref-148)
149. עוד טוען השעמ"ש שם שרואים בסוגיין שגם בשכיר קיים החיסרון דאשלד"ע, כי אל"כ נעמיד בשכיר. וכן הוא מוכיח מרש"י להלן נ"ג א' (ד"ה נפל) הכותב להדיא שגם בשכיר לכרות הבור אשלד"ע. (ע"ע בזה בשער"י ז' ז'.) [↑](#footnote-ref-149)
150. כלומר שהראייה מהרשב"א בעינה עומדת, אבל עכ"פ אין קושיא על המחנ"א מהגמ'. [↑](#footnote-ref-150)
151. ויש ראשונים החולקים על התוס', עי' בנמוק"י להלן ע"ט א' ובריטב"א בקידושין מ"ב ב', וע"ע להלן במה שנתבאר על דברי רש"י. [↑](#footnote-ref-151)
152. ע"ש מה שהוא מיישב לפי"ז בסוגיא שם. [↑](#footnote-ref-152)
153. ולכאורה פשוט שבאופן שלולא הטפח התשיעי לא היה נעשה כאן נזק כלל, שבכה"ג האחרון חייב בכל, כי הוא הכשיר את כל ההיזק, וכמו בבור ט' וי' והשור מת, שגם לרבי רק האחרון חייב. [↑](#footnote-ref-153)
154. על דרך המבואר בתוס' בסנהדרין (מ"ה א' ד"ה מה) הכותבים בתוה"ד: "ואי כתב רחמנא בור ה"א בעמוק כ"כ **דאי אפשר שלא ימות בו**, כתב רחמנא והמת יהיה לו **בראוי** למות בו דהיינו עשרה דקים להו לרבנן דעבדי מיתה", עכ"ל. [↑](#footnote-ref-154)
155. והגרש"ש (בסוס"י כ"ג) אומר בתוה"ד שבבור י' וכ' הטעם ששניהם חייבים, כי הראשון עשה את מעשה הנפילה והשני ההיזק נעשה בתוך שלו. – ולפי"ז צ"ב מדוע האמצעי חייב, והרי הוא לא עשה לא את זה ולא את זה. [↑](#footnote-ref-155)
156. המנ"ח הבין שזו כוונת השיטה בסוגיין הכותב שהתוס' חולקים על הרא"ה. – אבל באמת השיטה שם כותב בחדא מחתא שגם הרשב"א והרא"ש חולקים על הרא"ה, וברשב"א מבואר להדיא שרק הראשון חייב, כדלהלן, וגם ברא"ש אין התייחסות לציור זה. – ובהכרח שכוונת השיטה לדין האחר שהרא"ה כותב שם, לעניין בור ח' וט' (והובא נידון זה בדף מ"מ הקודם). [↑](#footnote-ref-156)
157. וכן היא דעת הרא"ה בשיטה. [↑](#footnote-ref-157)
158. אך היש"ש (בסי' כ"ז) כותב שאין מחלוקת בין הלשונות. [↑](#footnote-ref-158)
159. הטור גם כותב שלפי הרמב"ם שמועילה תפיסה בספקות, מי שהניזק יוציא ממנו אין מוציאין מידו.

     וע"ע במאירי מש"כ לעניין פסק ההלכה, שיש ללמוד מזה שהוא למד את ספק הגמ' בצורה מחודשת, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-159)
160. ומשמע ברש"י שהשני הרחיב את הבור רק בפיו למעלה ולא למטה, וההיזק מהצד שהרחיב נעשה ע"י שהשור נתגלגל למקום ההיזק שעשה הראשון. – והטעם שאעפ"כ חייב השני הוא משום שהוא עשה את התקלה הזו. – ואפשר להוסיף על כך, שכאן התקלה שלו יכולה להצטרף לבור כי היא נעשית חלק ממנו, ולכן גם אם נאמר שאינו חייב על תקלה בעלמא שעשה כשההיזק אינו שלו (עי' בתוס' לעיל כ"ח ב' ד"ה ונשוף, ולעיל נ' ב' ד"ה לשמואל), מ"מ יש לומר שכאן גם ההיזק מתייחס לתקלה שלו כי זה בור אחד. (וסברא זו מבוארת באילת השחר, ע"ש.)

     עוד יש להעיר, שיתכן שכל מה שרש"י הוצרך לכך שהשני חייב כי שמא השור לא היה נופל במה שעשה הראשון, זה לשיטתו שהוא הרחיב רק את פי הבור וההיזק של השור היה במה שחפר הראשון, ולכך אם השור בוודאי היה נופל במה שהראשון חפר – הוא היה נחשב בעל הבור, כי בלא"ה השור היה ניזוק בהיזק שלו, אבל לעולם י"ל שבאופן שהשני הרחיב את הבור גם למטה, מודה רש"י שגם אם בוודאי היה השור נופל במה שעשה הראשון – מ"מ השני היה חייב, כי השני היה נחשב בעל הבור ביחס להיזק שנעשה במה שהוא הרחיב. [↑](#footnote-ref-160)
161. הרא"ה מדמה את זה לבור י' וכ' שהשני חייב כי הוא הוסיף על ההיזק. – ויל"ע בזה, כי לפי הל"ק של רב זביד לעיל, הדין הוא ששניהם חייבים לרבנן, וברא"ה משמע שזה פשוט שרק השני חייב. – וכן רואים בפוסקים שיש חילוק בזה, כי מצד אחד הם נוקטים שבבור י' וכ' שניהם חייבים, ואעפ"כ בציור דידן נראה מהם שרק השני חייב. (אבל האולם המשפט טוען שגם בדין זה הם שותפים בנזק והם חולקים בתשלומים – אף שהפוסקים סתמו בזה. וצ"ע.)

     – עוד יל"ע בזה, דבשלמא בבור י' וכ' השור מת בתוספת של השני (וגם לא ברור שהוא היה מת בעשרה טפחים דהראשון כמש"כ תלמיד ר"ת והפרישה, וכמו שנתבאר בדף המ"מ הקודם), אבל כאן אין למעשה של השני כל שייכות למיתת השור, ומדוע שהוא יתחייב. – ורואים שהגדר הוא שמכיון שהבור הוא בור אחד, וביחס לכלליות ההיזק של הבור זה נחשב שהשני הוסיף בו היזק, לכך הוא נעשה בעל הבור על כולו, משא"כ ביחס להבל שזה נחשב שהוא מיעט בהיזק של הבור ביחס להבלו, ולכך הוא לא נעשה בעל הבור ביחס לנפילה מהצד שהוא לא הרחיב, אבל מהצד שהוא הרחיב הוא בעל הבור גם ביחס להבל כי מ"מ הוא זה שהיצר את היזק ההבל שם, ולכן שם בעל הבור ביחס להבל יכול להתחלק אפילו שזה בור אחד. – וכל זה צ"ב. – ועי' בפ"ח (באות ט') שדן בזה, והוא מסיים – "ועדיין צריך תלמוד". [↑](#footnote-ref-161)
162. הדרישה כותב לבאר את השו"ט בגמ' לפי הרמב"ם, שרבה שטען שהשני מיעט את ההבל, כוונתו היתה שיש לפטור את השני גם בצד שהרחיב – בין על ההבל ובין על החבטה, מכיון שזה נחשב שהוא פיחת בהיזק של הבור. – ורב שיזבי טען שאדרבה, י"ל שהשני קירב הזיקא ולכן יש לחייבו על כל ההיזק – גם בצד שלא הרחיב וגם על ההבל, מכיון שזה נחשב שהוא הגדיל את ההיזק של הבור.

     – ורב אשי בשתי הלשונות בא להתייחס לדבריהם, בלישנא הראשונה הוא בא להתייחס לחלק הטענה של רב שיזבי שיש לחייב את השני גם על ההבל של הצד שלא הרחיב, ועל כך טוען רב אשי שמכיון שהוא מיעט הבלא כטענת רבה, לכן יש לפוטרו על ההבל של הצד שלא הרחיב.

     – ובלישנא בתרא רב אשי בא להתייחס לחלק הטענה של רבה שיש לפטור את השני אפילו בצד שהרחיב, ועל כך טוען רב אשי שבצד זה הוא קירב היזיקא וכטענת רב שיזבי, ולכן הוא חייב בהיזק של צד זה גם במת בהבל. – ויוצא שלא רק שתי הלשונות אינן סותרות, אלא אדרבה הן משלימות זו את זו, וכל לישנא מתייחסת לנקודה אחרת. – את"ד הדרישה בשיטת הרמב"ם. [↑](#footnote-ref-162)
163. וזה על דרך מה שיבואר להלן בשם האילת השחר, שלפי רבנן שהוא נעשה שואל על הכל, אין הפשט שעצם השאלה מחייבת בנזיקין, אלא רק שבסתמא כוונתו להתחייב בזה בשמירת נזקיו. [↑](#footnote-ref-163)
164. יל"ע מה הטעם שכותב החזו"א שהראשון צריך להחזיר לו את חצי ההוצאה, זה משום שהכיסוי הוא מצרכי הבור, ורק השני חייב לדאוג לזה מאחר ויש חיוב לכסותו מיד מדין נזיקין, וחיוב זה חל על השני. – או שגם מצד חיובי הנזיקין אנו אומרים שהראשון מחזיר לו את הדמים הללו – וכך יותר נראה מרהיטת דברי החזו"א – כי השני רק נתחייב בטרחת הכיסוי של הבור, אבל היות וסוכ"ס שניהם שותפים ביצירת הבור וכעת הכיסוי איננו, לכך הוצאת דמי הכיסוי מוטלת עליהם בשווה. [↑](#footnote-ref-164)
165. אבל הברכ"ש (בסי' כ"ג) נוקט שזהו רק דין בבור, אבל בשור של שותפין לעולם שניהם חייבים. ועי' בזה בדף מס' 25. [↑](#footnote-ref-165)
166. לכאורה יל"ע בזה, שנראה שהחזו"א למד שהברירה היא רק ביחס לשימוש בשור ולא ביחס לגוף השור, ולכן הוא נוקט שבשעת ההיזק של השור, שני השותפים נחשבים בעלי השור האחראים לנזקיו. – אך כפי שיבואר להלן נחלקו בזה הראשונים, ויש ראשונים הסוברים שהברירה היא גם על הגוף עצמו, שבשעת השימוש של השותף האחד הוא זוכה בגוף הדבר לגמרי, ולפי"ז דוקא בבור הוא פטור כי כשהאחד סיים את השימוש בבור הבור חזר להיות שייך לשניהם, משא"כ בשור שהזיק תוך כדי שהאחד משתמש בו, שלכאורה מכיון שהוברר שכעת השור הוא שלו – הוא יהיה חייב לבדו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-166)
167. ובזה מבאר הרא"ש את גירסת הרי"ף במשנה שהראשון חייב (דלא כגירסא דידן שהשני חייב) – שבאמת אין כאן מחלוקת בין גירסת הרי"ף לגירסתנו, אלא מדובר שלא הניחו משתמש. – וכן מבארים הב"י (סי' ת"י) והיש"ש (בסי' כ"ו) את דברי הרמב"ם (נזק"מ י"ב ז') שכתב שהראשון חייב, שכוונתו ששניהם חייבים וכמו שביאר הרא"ש ברי"ף. (אבל הטור שם פירש ברמב"ם שרק הראשון חייב, ולכן הוא מקשה עליו, ע"ש. ועי' באחרונים שכתבו עוד דרכים בביאור דברי הרמב"ם.) [↑](#footnote-ref-167)
168. החכמת שלמה (בגליון השו"ע ת"י כ"ה) מקשה מדוע ע"י מסירת דליו שהוא נעשה שומר על הבור, והלא אין שמירה בקרקע. – האילת השחר גם מעמיד את הטענה הזו, והוא כותב שבוודאי שאין הכוונה כאן לדין שומר רגיל – כי מלבד מה שאין שמירה בקרקעות ולהרבה פוסקים גם בפשיעה הוא פטור – יש כאן טענה נוספת, ששומר רגיל עניינו שהדבר לא יוזק וכאן זוהי שמירה שהדבר לא יזיק, ובהכרח שכאן מדובר על שמירה אחרת שהיא שמירת נזיקין, שבמסירת דליו הוא נכנס תחת הבעלים להיות אחראי על היזק הבור. [↑](#footnote-ref-168)
169. וכותב היש"ש שמ"מ יש נפק"מ בין בור של שותפין לבור דעלמא באופן שלא מסר לו דליו, שבבור של שותפין הדין הוא כאמור ששניהם חייבים, משא"כ בבור דעלמא שאחד כרה או פתח ואח"כ באו אחרים והשתמשו בו, שבזה רק הראשון חייב כיון שרק הוא נתחייב על בור זה. [↑](#footnote-ref-169)
170. כלומר לרוב בני העיר, או לז' טובי העיר. – כן מבאר המהרש"ל (יש"ש בסי' כ"ב). [↑](#footnote-ref-170)
171. עוד כותב הבית אהרן ליישב את חילוקי הלשונות בשו"ע, שלעניין מסירה לרבים הוא כותב שימסור את כיסויו, וי"ל שזה משום ששם שהוא בא להסתלק לגמרי לא מועיל למסור רק את הכלי, כי כל עוד הכיסוי אצלו לא רואים שהוא נסתלק מהבור. – אך לעניין בור של שני שותפים נתחדש שמועילה גם מסירת הכלי, כי בלא"ה השני הוא כבר שותף בבור, ואין ענין המסירה אלא לגלות דעת שכעת השני מתחייב לשמור את הבור, ולזה די במסירת הכלי. [↑](#footnote-ref-171)
172. ברא"ש (בנדרים פ"ה סוס"י א') ברשב"א (בנדרים מ"ה ב', ובב"ב קל"ז ב', וכן בתשובה ח"א סי' ת"ו, וכן בח"א סי' ס"ב, ובח"ב סי' קמ"א) ובנמוק"י (בנדרים שם, וגם בב"ב קל"ז ב' מהריטב"א שם), וגם בפוסקים (ש"ך רכ"ו ד', בהגר"א רכ"ו ד', שו"ת רעק"א קמא סי' ס"ו). [↑](#footnote-ref-172)
173. הגרי"א חבר זצ"ל בספרו בית יצחק (דיני ברירה י"ב ז') טוען שלכאורה הברירה האמורה בסוגיין היא שכל אחד השואב את המים הנצרכים לו, הוברר מתחילה שמים אלה היו קנויים לו, ולכך הוא ל"צ להיות שואל על חלקו של השני, וממילא שניהם חייבים בנזקי הבור. – אבל לפי ר' שלמה הצרפתי שהגמ' מדמה את הברירה דסוגיין לברירה של שותפין בחצר, צריך לצאת שכל שותף המשתמש בבור הריהו זוכה לגמרי בכל מי הבור, והוא מתקשה בזה מסברא.

     – אבל באמת מבואר ברשב"א (בב"ב הנ"ל, ובתשובות המצוינות לעיל) לעניין אתרוג הקהל, שכל אחד יוצא בו יד"ח כשהוא נוטלו, ורואים שהזכייה היא בגוף האתרוג ולא רק בשימושיו, ולפי"ז גם בבור כשהאחד משתמש בו הוא בוודאי זוכה בכל מימיו, ומ"מ לאחר שהוא מסיים להשתמש חוזר הבור להיות של שניהם – כי הקניין שלו מעיקרא בשעת החלוקה היה רק על זמן השימוש, – ולכך שניהם חייבים. (וע"ע בזה במ"מ לפרק השותפין בדף מס' 2 בהערה 11.) [↑](#footnote-ref-173)
174. ומזה משמע שלפי הר"ן אין הפשט שכל אחד קונה את עצם הגוף בשעת שימושו, ודלא כרשב"א הנ"ל בדעת ר' שלמה הצרפתי. [↑](#footnote-ref-174)
175. אמנם שיטת הרא"ה בשיטה בסוגיין, וכן היא שיטת הרמב"ן בנדרים בר"פ השותפין כפי שמבארים אותו הריטב"א והר"ן שם (ומובא גם בנמוק"י בסוגיין) – שאין הכוונה כאן לדין ברירה הרגיל, ועניין זה נתבאר באורך במ"מ לפרק השותפין בדף מס' 2. [↑](#footnote-ref-175)
176. ובפשטות מסירת מפתח מועילה מדין חזקה, ולכן היא קונה קרקע, וכן נוקטים בפשיטות הכוס ישועות וההעמק שאלה (קט"ו ד'). – אבל במהר"ח או"ז (בסוס"י ר"י) מבואר שמסירת מפתח קונה מדין מסירה, וכמו מסירת שטר הקונה את החוב, כי זה מה שמבטא את הבעלות. (ולפי"ז בוודאי פשוט שבנכסי הגר זה לא שייך.) – וצ"ע. (ועי' בזה במ"מ לפרק הספינה בדף מס' 2.) [↑](#footnote-ref-176)
177. אמנם הק"נ (בפסחים פ"א סי' ב' אות ד') לומד בדעת רש"י שמסירת מפתח באמת לא קונה במכר אלא רק בשכירות, כי בשכירות הוא בא לקנות רק תשמישי הדיור – שאותם הוא מקבל במסירת המפתח, משא"כ במכר שהוא בא לקנות את גוף הבית מתהום ארעא ועד רום רקיעא, שכלפי גוף הבית מסירת המפתח אינה מהווה חזקה, ובזה הוא מיישב את קושיית התוס' מסוגיין המדברת לעניין מכר.

     – ומ"מ ברשב"ם מפורש שגם במכר מועילה מסירת מפתח, ולשיטתו אכתי תיקשי קושיית התוס'.

     – עוד יש להעיר בדברי הק"נ, שלפי הדיוק הנ"ל בדעת רש"י בסוגיין (בד"ה ליקנייה) ששימוש מועיל מדין חזקה לקנות את גוף הדבר וכשיטת הרמב"ם, לכאורה עד כמה שמסירת מפתח מועילה לקנות את השימושים – א"כ יש לה להועיל גם לקנות את גוף הקרקע, דלא גרעה מהשימוש בקרקע. [↑](#footnote-ref-177)
178. המקור של המושג מבריח ארי ביחס לקניין חזקה הוא בגמ' בב"ב נ"ג א' שהתוס' מביאים בסוה"ד, לעניין צרור. – והנה הרשב"ם שם מפרש שהוא משיב אבדה ולכן אין זה חזקה, ומביאו הסמ"ע (קצ"ב י'). – ומקשה רעק"א (בגליון השו"ע שם) שבנכסי הגר לא שייך טעם זה, וצ"ע שהרשב"ם סובר שנעילת דלת לא קונה גם בנכסי הגר. [↑](#footnote-ref-178)
179. וזה מקור לצד של הגר"ח זצ"ל (בברכ"ש בסי' כ"ג אות ב') שכיסוי בור שחפר אינו ענין של סילוק הבור, אלא זה רק דין שמירה לבור. – עי' בדף המ"מ הבא שיבואר ענין זה באורך. וע"ע מס' 15 במה שהובא בזה בשם הגר"ח מהגרנ"פ זצ"ל (לעיל ב' א' באות ו') והגרד"ל שליט"א (בסוס"י ל"א). [↑](#footnote-ref-179)
180. והנמוק"י כותב שרש"י פירש כן אליבא דרב ולא אליבא דשמואל, ומזה הוא מוכיח שלפי רש"י פוסקים כרב (ושם הוא מביא בזה מחלוקת הראשונים כמי פוסקים). – וצ"ל שהוא נקט כפירוש הראשון בתוס' הנ"ל, כי לפי הפירוש השני אפשר לפרש את רש"י כשמואל. [↑](#footnote-ref-180)
181. עוד מעיר המהר"ם שיף, שלפי הפירוש הראשון ברש"י שהחידוש ברישא הוא שגם בשור פיקח חייב כי כשהוא נפל מקול הכרייה לא אומרים דאיבעי ליה עיוני ומיזל, לא כ"כ צריך להגיע ל"איידי" של רש"י, אלא אפשר לבאר יותר בפשיטות למה התנא נקט בסיפא שנפל מקול הכרייה, כי היות ומדובר בשור פיקח א"כ בלא שהוא נפל מקול הכרייה הרי"ז פשיטא שהוא פטור (ואפילו כשנפל לפניו הוא פטור בכה"ג), וכל החידוש הוא דוקא כשהוא נפל מקול הכרייה שאין את הסברא דאיבעי ליה עיוני ומיזל, ובזה התנא מחלק בין אם נפל לפניו או לאחריו. – וכ"כ התורת חיים (להלן נ"ב ב'). [↑](#footnote-ref-181)
182. עי' בר"י מיגש (בשיטה) שכתב דרך חדשה בביאור הא ד"כדי שידע" ו"כדי שיודיעוהו", ונראה מדבריו שנידון זה של הפנ"י תלוי במחלוקת רב ושמואל, שלרב חייב ולשמואל פטור.

     וז"ל הר"י מלוניל בביאור דין זה: "השני חייב, כלומר השני דוקא ולא הראשון, כיון שכסהו כראוי, ולא מחייבינן ליה משום שהיה לו לחזור שם תמיד לידע אם נתגלה אם לא, דכיון דכסהו כראוי לא איבעי ליה לאסוקי אדעתיה", עכ"ל. – ומבואר שאין חיוב לחזור כל פעם לבור ולבדוק אם הוא נתגלה. [↑](#footnote-ref-182)
183. ולהלן יובא נידון דומה באחרונים בשיטת ר' יוחנן שהשיעור לראשון הוא בכדי שיודיעהו וישכור פועלים ויכרות ארזים, – ששיטת רש"י שלשני לא נותנים זמן לכרות ארזים אלא הוא חייב מיד להושיב שומרים בינתיים, – האם פטורו של הראשון בשיעור זה הוא מחמת השני, או שגם בלא השני נותנים לו את הזמן הזה. – אבל מ"מ לעניין השיעור דבכדי שידע או בכדי יודיעוהו י"ל שהם מודים שזה פשוט שהראשון פטור לגמרי כמבואר בתוספתא. [↑](#footnote-ref-183)
184. ונראה באבי עזרי שהוא לומד שמוכרחים להגיע לכך שכיסוי הבור נחשב סילוק המזיק דהבור, כי בלא זה, לא די בעצם מה שהוא שומר את הבור, מכיון שסוף-סוף יש כאן מזיק בעצם, ואין זה דומה לשאר הנזיקין שאין כאן מזיק בעצם. [↑](#footnote-ref-184)
185. לא מיבעיא לפי הצד באחרונים שממונו המזיק הוא סיבת החיוב, בוודאי שכשהוא שומר על ממונו מ"מ סיבת החיוב קיימת, אבל גם לפי הצד באחרונים שהמחייב בשאר הנזיקין זה אי-השמירה, מ"מ אין זה דומה לבור, כי בשאר נזיקין הגדר הוא שמה שממונו עלול להזיק, זה סיבה המחייבת אותו בשמירתו, וע"י השמירה הוא נפטר ומקיים את חיובו, משא"כ בבור שע"י השמירה זה נחשב שמבחינתו אין כאן מזיק כלל. [↑](#footnote-ref-185)
186. ולכן כותב שם הברכ"ש שבשור של שותפין שהוא יניח את חברו משתמש אין זה מועיל לו להיפטר, ואין זה דומה לבור, כי בשור הוא צריך להיחשב אנוס כדי להיפטר, ובכה"ג הוא לא אנוס. – וזה דלא כחזו"א (ב"ק ג' י"ט) המדמה את הדין האמור בבור של שני שותפין – לשור של שותפין. [↑](#footnote-ref-186)
187. וע"ע בנידון זה בדפים מס' 15 ו24. [↑](#footnote-ref-187)
188. זהו גדר מחודש שצריך ביאור, למה בהעמדת שומר זה נחשב סילוק של עצם פשיעת הכרייה. – ואולי הכוונה שע"י שמירת הבור שוב אין השם מזיק של כריית הבור מתייחס אליו. [↑](#footnote-ref-188)
189. אפשר לבאר טעם אחר מדוע כשהראשון הניח את השני משתמש, הריהו חוזר ומתחייב בכדי שידע, על דרך מה שכותב האילת השחר (לעיל נ"א ב', הובא בדף מס' 22) שכשהשני משתמש בבור שלפי רבנן דראב"י הוא מתחייב בנזקיו, אין זה מעצם דין השאלה, אלא שבסתמא יש כאן קבלת אחריות נזיקין. – ובזה י"ל דס"ל לרב שקבלת הנזיקין של השני בשימושו היא רק כל עוד שהראשון לא יודע גם הוא שהבור נתגלה. [↑](#footnote-ref-189)
190. יתכן שרש"י לא רצה לפרש כמו התוס', כי הוקשה לו קושיית האחרונים דלהלן, איך נוציא ממון מהראשון מכח סתמא. [↑](#footnote-ref-190)
191. גם הפנ"י מקשה על התוס' היאך נוכל להוציא ממון עפ"י מה שמסתמא שמע, והוא מתרץ לפי הצד הנ"ל שלו, שלולא השני – הראשון היה חייב מיד, והטעם שהראשון מסתמא שמע מועיל כדי להחזיר לו את חיובו, ע"ש מש"כ בביאור חילוק זה. [↑](#footnote-ref-191)
192. אלא שיל"ע האם בבור שייך פטור זה, לפי"ד האבי עזרי הנ"ל שכיסוי הבור לא מועיל מדין שמירה בעלמא אלא רק מדין סילוק המזיק, שיתכן שנטר כדנטרי אינשי מועיל רק מדיני שמירה אך מ"מ המזיק עודנו ישנו כאן. [↑](#footnote-ref-192)
193. הפרישה מבאר את דיוקו של הרמ"ה, שאם היה נאמר "ויקנה ארזים" – היה משמע שבאים להחמיר עליו שהוא צריך לקנות מיד ארזים אפילו ביוקר. – אבל זאת אין לומר שכשאמרו "ויכרות ארזים" שבאים להחמיר עליו שעליו לכרות ארזים בעצמו אפילו שאינו מוצא פועלים, שהרי אמרו במפורש שהוא פטור עד שישכור פועלים. [↑](#footnote-ref-193)
194. החזו"א (ב"ק ח' י') מקשר זאת עם הדין הנ"ל המבואר בתוס' כ"ג א' (ד"ה בששימר) שעליו לשמור רק כדנטרי אינשי. [↑](#footnote-ref-194)
195. האולם המשפט (ת"י כ"ו) טוען על פסקי השו"ע, שהנה השו"ע (שם בסע' כ"ו) העתיק את דברי הרמב"ם (נזק"מ י"ב ז') בדין זה, שמשמע שם שהוא פוסק כרש"י שרק לראשון נותנים את הזמן הנ"ל מבלי לחייבו להעמיד שומרים – ולא לשני, ודלא כתוס'. – והוא מקשה שלפי רש"י והרמב"ם כל הטעם שלא מחייבים את הראשון להעמיד שומרים זה מפני שחיוב זה מוטל על השני, ולפי"ז יוצא שבשאר הנזיקין, מכיון שאין לו שותף, הריהו מחויב מיד להעמיד שומר. – והרמ"ה שכתב לא כך, זה מפני שבהכרח הוא סובר כשיטת התוס' שאין חילוק בין הראשון לשני, וגם השני ל"צ להעמיד שומר, ולכן יש ללמוד מזה גם לשאר הנזיקין, אבל דברי השו"ע צ"ב – שמחד גיסא הוא פוסק כרש"י והרמב"ם ומאידך הוא פוסק את דברי הרמ"ה. – את"ד האולם המשפט. [↑](#footnote-ref-195)
196. ומ"מ יש כאן חידוש שהשני בשימושו מתחייב בשמירת הבור, אפילו שלא מצאנו ששימוש בבור הופך את המשתמש לבעל הבור, אבל מכיון ששותף זה כרה את הבור מתחילה, הרי שיש בשימוש שלו כדי להחזיר אליו את החיוב דמעיקרא לכסותו, או עכ"פ זה מועיל כלפי חברו שהחיוב להושיב שומרים מוטל עליו ולא על חברו. וכ"ז צ"ב. [↑](#footnote-ref-196)
197. האילת השחר מקשה על הקובץ ביאורים, שבוודאי הדין הוא שגם כשהוא כרה את הבור על דעת לכסותו בעוד שעה, ובינתיים נפלו גמלים, שהוא חייב, אף ששם אין היזק הבור תמידי. – והוא דן ליישב את הקובץ ביאורים שמ"מ הבור במצבו המגולה עומד מצד עצמו להיות כך זמן רב אם הוא לא יכסנו. [↑](#footnote-ref-197)
198. והנה הבאר הגולה (ת"י כ"ג) כותב חידוש גדול מסברא דיליה, שגם לפי התוס', במקום שגמלים לא שכיחי כלל הריהו פטור. – ולפי"ד הקובץ ביאורים יש לבאר את כוונתו, שבמקום שגם במצב תמידי שהבור קיים אין חשש דגמלים, באמת הוא פטור. [↑](#footnote-ref-198)
199. וכפי שנתבאר בדף המ"מ הקודם (ע"ש שנתבאר כל היסוד של האבי עזרי באורך), שגם לפי הצד באחרונים שאי-השמירה מחייבו, מ"מ מה שממונו עלול להזיק זה סיבה המחייבתו לשמור, ודין השמירה על ממונו צריך להיות ברמה כזו שהוא יהא אנוס על ההיזק. [↑](#footnote-ref-199)
200. ועד"ז כותב הרא"ה (בשיטה): "אף על גב דקיימא לן תחילתו בפשיעה וסופו באונס חייב התם הוא כשבא האונס בדבר שפשע בו וכו' ואפילו הכי מספקא לן אי אמרינן מיגו משום דשאני בור שאינו אלא לנזק", עכ"ל. – ומבואר שזה רק דין בבור, מכיון "שאינו אלא לנזק", כלומר שהוא "מזיק בעצם" וכדביאר האבי עזרי את הרמב"ן.

     – אבל ביש"ש (בסי' ל"ח) נראה שהיסוד של מיגו לא נאמר דוקא בבור (דלא כרמב"ן והרא"ה), ע"ש. [↑](#footnote-ref-200)
201. וע"ע בזה בברכ"ש (ו' ג'). [↑](#footnote-ref-201)
202. הבעה"מ מתרץ את הקושיא, שלא אומרים בבור את הכלל דתחילתו בפשיעה וסופו באונס, כי כשם שבור נשתנה לפטור בו את כלים, כך הוא נשתנה שלא מחייבים בו בתחילתו בפשיעה. (עי' ברמב"ן מה שהקשה עליו.) – ודברי הבעה"מ סתומים מה ענין פטור כלים לדין דתחילתו בפשיעה וסופו באונס.

     [אולי יש להציע דבר חידוש לבאר את הבעה"מ, בהקדם דברי הרשב"א לעיל (ב' ב') שיש חידוש בבור שחייבים עליו אפילו שהניזק בא אל המזיק (ומבואר שם ברשב"א שזהו חידוש נוסף מלבד מה שבור אין דרכו לילך ולהזיק), ולכאורה כוונתו שנתחדש שלא אומרים שהניזק הוא המזיק את עצמו בבור כשהוא בא אליו, אלא אומרים שהנזק מתייחס למזיק מכיון שהוא פשע ביצירת התקלה הזו. – ולפי"ז י"ל שבמקום שהוא אנוס על היזק הבור, לא דנים זאת כאונס בעלמא, אלא דנים זאת שאין כאן בכלל את המזיק דהבור, כי בהיזק כזה שאינו חייב עליו בבור, אנו חוזרים למה שהיה לולא חידוש התורה, שאין התקלה מתייחסת למזיק. וממילא גם לא שייך לחייב בזה מדין תחילתו בפשיעה וסופו באונס, כי רק במקום שהאונס הוא בגדר פטור דמאי הו"ל למעבד, אנו אומרים שכשהיה תחילתו בפשיעה אין את הפטור הזה, אבל כשהוא לא נחשב מזיק כלל על האופן של האונס, לא מועיל מה שהיה תחילתו בפשיעה כדי לתת לו שם מזיק. [ועד"ז ממש אומר הגרנ"ט (בסי' קט"ז) לפי דרכו ברמב"ם, שלכן בבור לא אומרים את הכלל דתחילתו בפשיעה וסופו באונס מאדם שהוזק לאדם שמת, ע"ש.]

     – ויש לבאר את הדמיון של ענין זה לפטור דכלים בבור, עפי"מ שכתבו הרש"ר הירש (שמות כ"א ל"ג) והמשך חכמה (שם) וכ"ה בחידושי הגרנ"ט (שם) – שהתורה פטרה כלים בבור מכיון שבור אינו הולך ומזיק אלא באים וניזוקים בו, והתורה חייבה רק על אלה הבאים וניזוקים בבור שהבור נחשב תקלה כלפיהם, ולא על כלים שאין להם איך להגיע לבור. (והגרנ"ט מוסיף שכשהחמור הביאם לבור, הרי החמור סייע להיזק ובזה לא חייבה התורה.)

     – וזה ביאור מש"כ הבעה"מ, שהיות ובור הוא מזיק יותר קל שהניזק בא אליו ואשר על כן פטרתו התורה מנזקי כלים – מה"ט י"ל שגם בתחילתו בפשיעה וסופו באונס אין לחייב בו, מכיון שכשהיזק כזה נעשה באונס אין לו שם מזיק כלל.]

     העיטור (בערך פקדון, ומביאו המאירי בשם גדולי פרובינצה) מתרץ את הקושיא מדוע לא נאמר בסוגיין הכלל דתחילתו בפשיעה וכו', משום שכלל זה נאמר רק באונס שכיח ולא באונס לא שכיח דלא הו"ל לאסוקי אדעתיה. – רעק"א (להלן נ"ו א') מבאר את סברת העיטור, שיסוד החיוב בתב"פ וסב"א הוא שכשהוא פשע הרי שהו"ל לאסוקי אדעתיה גם את האונס, וזה שייך רק באונס דשכיח דהו"ל לאסוקי אדעתיה. (ובשו"ת מהרש"ך (ח"ג סוס"י ק"י) כיוון לדברי העיטור, וכמש"כ רעק"א (שם) והשעמ"ש (רצ"א ב'). וע"ע בזה בש"ך (רצ"א י"ד) ובמחנ"א (שומרים סי' ל').)

     הרי"ד והריא"ז בפסקיהם (הריא"ז מובא בש"ג) מיישבים את הקושיא מדוע לא חייב מדין תב"פ וסב"א, שמדובר שהוא עומד במעבר הגמלים ולא מניח להם ליפול בבור. – ורואים שאעפ"כ נאמר כאן המיגו, ובהכרח צ"ל כמש"כ האבי עזרי שמ"מ שיש כאן בור המזיק, ושם בור המזיק אינו מסתלק אלא בסילוק הבור, ולכך שייך לומר מיגו שהוא פושע לעניין גמלים, שהכוונה היא שהיות ויש כאן שם בור המזיק ביחס לגמלים, לכך יש לחייבו אף ביחס לשוורים באופן שהתליע.

     עוד בקושיא זו דתב"פ וסב"א, עי' בראשונים בסוגיין ובראב"ד בהשגות (נזק"מ י"ב ה'). [↑](#footnote-ref-202)
203. וכן מבאר רעק"א את הרי"ף (בב"מ ל"ו ב' במערכה אות כ"ט, וכ"ה בב"מ ע"ח א' בכתיבת תלמידו משמו). – ולפי"ז לכאורה הדברים אמורים דוקא בשמירה ולא בנזיקין, כי בנזיקין לא שייך להתחייב מיד. – וכן טוען האבי עזרי. (במכתב לגראז"מ בסוף חלק נשים-קדושה. – ושם האבי עזרי מעמיד זאת כקושיא על רעק"א.) [↑](#footnote-ref-203)
204. דברי התוס' צ"ב, וכפי שמקשה האבהא"ז (נזק"מ י"ב הל' ד'-ה'), שהרי המשנה בוודאי מדברת בשור חרש ולא בשור פיקח (והגמ' מביאה ראיות לספק זה מהמשנה), ומדוע לגבי שור חרש אין כאן פשיעה. [↑](#footnote-ref-204)
205. פ"ח בדף נ' ב' אות א', נחל"ד כ"ח ב', היפה עיניים כ"ח ב', האולם המשפט תי"א א', החזו"א סי' ה' סקי"א ד"ה תי"א, ועוד. (וע"ע בחידושי הגרנ"ט בסי' קכ"ט.) – וכך רואים בדברי תלמיד הרשב"א והרא"ש (בדף כ"ח ב' ובדף נ' ב'), שהוא מקשר את הדברים והוא מעמיד את שני תירוצי התוס' בדף נ' ב' כשתי שיטות שיש ביניהן נפק"מ לעניין נתקל באבן ונחבט בקרקע.

     – וצ"ע בזה בדברי תור"פ, כי בדף כ"ח ב' הוא נוקט שהיתקלות לבד לא מחייבת לשמואל, ואילו בדף נ"ג א' הוא נוקט שהיתקלות מחייבת, ואת התירוץ הראשון בתוס' שהיה עומק ה' טפחים הוא מביא בתוה"ד ודוחה אותו מכח ההיא דאבן עפ"י הבור. [↑](#footnote-ref-205)
206. אבל ברש"י לעיל י"ג א', נראה שאין ביניהם שתי מחלוקות, אלא כל מחלוקתם היא האם אומרים כי ליכא וכו', וכפי שיבואר להלן. – ולפי"ז מיושבת הערת החזו"א מדוע בתירוץ הגמ' נקטו את הלשון דכי ליכא וכו', כי באמת זה כל הסיבה שר"נ חולק. [↑](#footnote-ref-206)
207. כלומר שהגם שהטעם שהתורה חייבה על בור כי עשאו הכתוב כאילו הוא ברשותו והו"ל כממונו המזיק, מ"מ הבור נחשב לממונו המזיק מחמת הגרמא של האדם ביצירת התקלה הזו, ולכך לפי הפירוש השני ברש"י שאפשר לצרף את נזקי גופו עם נזקי ממונו, אפשר גם לומר שהגרמא דקול הכרייה תצטרף עם היזק הבור להגדיר שיש כאן היזק של בור שנעשה מחמת הגרמא שלו. [↑](#footnote-ref-207)
208. מש"כ רש"י שלפי רבנן הולכים בתר מעיקרא, הנה המהר"י כ"ץ (בשיטה) לעיל י"ז ב' לומד שרש"י התכוון לספק של רבא בגמ' שם האם הולכים בתר מעיקרא או בתר תבר מנא, שלכן לפי רבנן בעל הבור פטור כי השור שנפל הוא כהרוג דמי מתחילת נפילתו לבור. – והוא מקשה שם שא"כ יוצא שספיקו של רבא לעיל תלוי במחלוקת רבנן ור"נ. – ע"ש מש"כ ליישב בזה.

     – הברכ"ש (בסי' ג' אות א') מביא בשם הגר"ח זצ"ל שרש"י לא התכוון לסברת דבתר מעיקרא בגמ' לעיל, כי השור רק קירב אותו לבור וכל ההיזק של השור הוא ביחד עם הבור, ולכן אין לומר שמהטעם דבתר מעיקרא בעל הבור ייפטר. (ולפי הנחל"ד דלהלן ג"כ לא שייך כאן הטעם דבתר מעיקרא, מכיון שמדובר בקאזיל מיניה מיניה.) – ולכן הברכ"ש מבאר בכוונת רש"י על דרכו של הפנ"י (לעיל י"ג א') שזה סברא בשותפות בהיזק, שמכיון שבעל השור התחיל בהיזק לכן הוא חייב.

     – ולפי החזו"א (ב"ק ה' ו') המובא בפנים, כוונת רש"י היא שההיזק מתייחס לבעל השור מכיון שהוא הזיקו בצורה שהמזיק הולך את הניזק.

     והנה בגוף דין התשלומים של בעל השור, מקשים האחרונים (הנחל"ד לעיל י"ז ב', הדבר אברהם ח"א סי' כ' בסוף אות י"א ובהגהה שם, החזו"א ב"ק י"א י"ב) שלכאורה ההיזק של השור הוא כצרורות, דומיא דדרסה על כלי ונתגלגל למקום אחר ונשבר, שהגמ' לעיל י"ז ב' נסתפקה שהוא משלם חצי נזק, ויסוד הספק הוא כנ"ל האם הולכים בתר מעיקרא או בתר בתר מנא. – וגם בקרן מבואר בגמ' לעיל י"ט א' שיש צד שנאמר דין צרורות, ולפי"ז בעל השור ישלם רק חצי מתשלומיו. (כלומר שגם אם נאמר שלא שייך כאן לפטור את בעל הבור מחמת הא ד"בתר מעיקרא", אבל מ"מ מקשים האחרונים שביחס לבעל השור יש צד שהולכים "בתר תבר מנא" וזה נידון כצרורות, ולפי צד זה הוא צריך לשלם רק חצי מתשלומיו.)

     – הנחל"ד מתרץ שמדובר בכעין "קאזיל מיניה מיניה", שהשור דחפו על פי הבור, וכפי שהוא מוכיח שם שההבל ממית כבר בפי הבור כפי שרואים בגמ' לעיל נ"ג א' לעניין אתהפיך, ובכה"ג אמרו בגמ' שם שאין זה נחשב צרורות.

     – והחזו"א מתרץ שכל הצד שיש דין צרורות בקרן, זה רק בכגון שהוא התיז את החץ או גלגל את הכלי, שזה דומה לרגל, אבל כששור היכה בכוונה בוודאי שאין דין צרורות, כי זהו עיקר דין "כי יגח" האמור בתורה. [↑](#footnote-ref-208)
209. התוס' לעיל גם מקשים על רש"י, מה המקור שרבנן סוברים שבתם הוא משלם חצי נזק ובעל הבור פטור כי לא אומרים כי ליכא וכו', ואולי בזה מודו רבנן שבעל הבור משלם חצי, שהרי הברייתא היחידה בסוגיין שבה הובאו דברי רבנן, דיברה רק על מועד ששם בעל השור משלם הכל. – הפנ"י (בסוגיין ולעיל) מיישב שבפשטות רבנן ודאי חולקים על ר"נ גם בברייתא דתם, וכ"ה בתוספתא, ולכך נאמר שם "רבי נתן אומר וכו' ", ורק שהגמ' לא הזכירה זאת כי לרבנן אין בזה סתירה כמבואר בלשון התוספתא שהוא מביא. [↑](#footnote-ref-209)
210. ובאבן עפ"י הבור בהמשך הסוגיא שבעל האבן חייב הכל לרבנן אף שאין האבן הולכת ומזיקה, מבאר החזו"א (שם בסק"ח) שזה משום שהאבן שגרמה את הנפילה נחשבת המזיק העיקרי, ולכן דוקא אליה מתייחס ההיזק, ועי' להלן בזה. [↑](#footnote-ref-210)
211. כי כאמור לפי החזו"א אין כוונת רש"י שההיזק יכול להתייחס רק לשור ולא לבור, אלא היסוד הוא שא"א לעשותם שותפים בנזק, ולכן מי שהזיק בצורה שהוא הולך ומזיק מייחסים אליו את הנזק יותר ממי שהניזק בא אליו. – אבל כאשר המזיק פטור מלשלם הכל או עכ"פ חצי מהתשלומים, אז היה אפשר לדון שהבור הוא המזיק ע"י השור, ע"י דין כי ליכא וכו'. [↑](#footnote-ref-211)
212. לכאורה כוונת הגרנ"פ שגם אם כל אחד לעצמו היה עושה את כל ההיזק, וכפי שהוא בעצמו לומד ברש"י בסוגיין וכדלהלן, מ"מ מאחר ובפועל שניהם הזיקו, לכן זה נחשב שכל אחד עשה חצי מההיזק. [↑](#footnote-ref-212)
213. ולהלן יבואר שנחלקו האחרונים האם לפי הלישנא בתרא בגמ' נשאר המקור מרבנן שלא אומרים כי ליכא וכו', או שבלא"ה גם לפי ר"נ אומרים כי ליכא וכו' רק ביחס לבעל הבור ולא ביחס לבעל השור. [↑](#footnote-ref-213)
214. וכמבואר בתור"פ ובשיטה בשם "שיטה" ובבית מאיר (ונתבאר בדף מס' 24). [↑](#footnote-ref-214)
215. ע"ש שהוא מבסס את החילוק הזה מההיא דאומד לנזיקין להלן צ"א א'.

     עוד כותב האבהא"ז שמ"מ שייך לדון בשור פיקח שיתחייב מצד מיגו וכמבואר בגמ' לעיל נ"ב ב', כי היסוד של מיגו אינו מצד שע"י זה שוב אינו נחשב אנוס, אלא שהגם שהוא אנוס מ"מ הוא יתחייב כי מיגו שהבור נחשב מזיק לעניין שור שוטה לכך הוא נחשב מזיק גם לעניין שור פיקח. (וזה מתאים עם ביאורו של האבי עזרי (נזק"מ י"ב ו') שהובא במקומו, בדף מס' 26.) [↑](#footnote-ref-215)
216. אבל החזו"א (ב"ק ה' י"ז) טוען שאין ראייה מרש"י שמדובר שכל אחד היה יכול להמית לגמרי, והוא מפרש את רש"י אחרת ע"ש.

     – עוד טוען שם החזו"א על הקצוה"ח שאם השור מת מכח החבטה של השור, א"כ הוא נפל לבור מת ובוודאי בעל הבור ייפטר. – אבל לכאורה כוונת הקצוה"ח שלעולם הוא מת מכח מה שהוא נחבט בקרקע, ורק שגם לולא עומק הבור הוא היה מת מחמת חבטת הקרקע הישרה, וכן מבאר הגרד"ל (בסי' ל"ג).

     והמבואר להלן בסוגיין לעניין מניח אבן עפ"י הבור שלולא הבור הוא לא מת מהנפילה מחמת האבן, אין זה שייך לכאורה לנד"כ, כי שם מדובר על המחלוקת השנייה של ר"נ ורבנן, ולא על הנידון דכי ליכא וכו', וכפי שיבואר להלן. [↑](#footnote-ref-216)
217. ורק לרבנן מוכח שלא אומרים כי ליכא וכו', כי אם הם היו סוברים שאומרים כי ליכא וכו', לרש"י בעל הבור היה חייב, ולתוס' בעל השור היה חייב בכל. [↑](#footnote-ref-217)
218. ובאמת הגר"א הנ"ל כותב שם שדבריו בשיטת ההלכה שפוסקים כל"ב, היא דלא כתוס' הנ"ל המעמידים את הגמ' לעיל כמו הל"ק. – וי"ל שהתוס' לשיטתם המעמידים את הסוגיא שם כמו הל"ק, ולכן הם גם מעמידים את מה שאמרו שם כי ליכא וכו' לפי ר"נ – שזה גם אם נאמר שכל אחד כוליה היזיקא עבד. [↑](#footnote-ref-218)
219. הגרנ"פ מבאר שלפי התוס' לא די בטעם דשותפותאי מאי אהניא, כי מחמת השותפות שלהם בהיזק, בעל הבור לא היה צריך להתחייב יותר מחצי, ורק מחמת הטעם דכי ליכא וכו' אנו אומרים שאפשר לדון שהוא עשה הכל, ורק שהטעם שמטילים דוקא עליו את הרביע הנוסף הזה הוא משום דשותפותאי מאי אהניא. [↑](#footnote-ref-219)
220. הקה"י (בסי' י"ז) מציג את הקושיא לא מצד מה ראית להעדיף את בעל השור על בעל הבור – ושמא נעדיף את בעל הבור, כפי שכותב תור"פ, אלא הוא שואל לכאורה יותר בפשיטות, שמכיון שהם מסופקים על הרבע האחרון – למה רק בעל הבור משלם אותו, ולא נאמר שהם יחלקו אותו בין שניהם. [והקה"י כותב שזוהי כוונת תור"פ להקשות, אבל לכאורה המעיין בתור"פ יראה שקושייתו היא קצת באופן אחר, וכפי שנתבאר בפנים. – ואכן צ"ב למה תור"פ לא הקשה בפשיטות טפי כמו הקה"י.]

     עוד מעיר הקה"י, שהיה אפשר לטעון ביחס לאותו רביע שיחלקו אותו בצורה שבעל הבור ייתן שני שליש ובעל השור ייתן שליש, מכיון שמדין כי ליכא וכו' אפשר לתבוע מבעל הבור כפליים מאשר מבעל השור. – והוא אומר שאת זה יש ליישב שמ"מ מכיון שמדין כי ליכא וכו' אפשר לתבוע מכל אחד מהם את כל הרבע, לכן הדין נותן שיחלקו אותו בשווה, ולכן נשאר קשה רק למה בעל הבור משלם את כל הרבע. [↑](#footnote-ref-220)
221. טענה זו היא על דרך ביאורו של הברכ"ש הנ"ל בטעם דשותפותאי מאי אהניא לי, אלא שסברת התור"פ היא פשוטה יותר, כי היא ביחס למעשה ההיזק, שמכיון שרק בעל הבור עשה חצי ממעשה ההיזק, לכן רק הוא משלם אותו, ועליהם לחלוק בשאר. – ואילו הברכ"ש מחדש זאת גם על הצד ששניהם עשו כוליה היזיקא, שמכיון שבעל השור פטור מלשלם את חצי הנזק, לכן כלפי החצי שהוא פטור אנו אומרים שאותו רק בעל הבור ישלם, והשותפות שלהם תבוא לידי ביטוי בחצי השני. – ובזה תור"פ לא ס"ל כסברת הברכ"ש וכמו שנתבאר לעיל. [↑](#footnote-ref-221)
222. הגרד"ל (בסי' ל"ג) כותב שמה שבשו"ע הנדפסים הגר"א מובא על סע' ל"ד, זוהי טעות. (וכן מבואר למעיין שם.) [↑](#footnote-ref-222)
223. ואמנם לרש"י זוהי גופא סברת רבנן ור"נ חולק על כך, אבל כוונת הגר"א שאין סיבה לומר שיש ביניהם מחלוקת קיצונית שלר"נ עיקר הנזק מתייחס לבור יותר מאשר לשור. [↑](#footnote-ref-223)
224. אלא שלפי לישנא זו, זוהי סברא רק מצד גמר ההיזק שנעשה ע"י הבור או תחילתו שנעשה ע"י השור, אך לא בשני שוורים שהזיקו, מכיון שבעצם דנים אותם כשותפים בהיזק שכל אחד עשה רק פלגא היזיקא. [↑](#footnote-ref-224)
225. אבל כאמור לפי רש"י בדף י"ג ובדף כ"ח ב' נראה שיש ביניהם רק מחלוקת אחת, שר"נ חולק בזה גופא שאומרים כי ליכא וכו', ולכן אפשר לדון את הבור כגורם על כל ההיזק וכפי שהובא לעיל מהגרנ"פ. [↑](#footnote-ref-225)
226. ולפי החזו"א הנ"ל הלומד בדעת רש"י שלולא הבור הוא לא היה מת, באמת מפרש את הרבותא באבן באופן אחר, וכדלהלן. [↑](#footnote-ref-226)
227. הגרנ"פ (לעיל י"ג א' באות תע"ח) אומר את הטעם הזה בביאור מה שרואים בתוס' לעיל י"ג א' (בד"ה אנא תוראי) ששם מבואר להדיא שגם לצד דכוליה היזיקא עבד נאמר הטעם דכי ליכא וכו', ואמנם הוא לא מביא את התור"פ. [↑](#footnote-ref-227)
228. וסברת הרמב"ן נתבארה בדף המ"מ הקודם (בד"ה "בעל השור חייב", על רש"י לעיל י"ג א') בשם הגרנ"פ, ע"ש. [↑](#footnote-ref-228)
229. והגם שהיש"ש גופיה טען על התוס' שלפי הל"ק לא מצאנו שהם חולקים בדין דכי ליכא וכו', אין כוונתו שעל הצד שאומרים כוליה היזיקא עבד בעצם לא שייכת המחלוקת דכי ליכא וכו', אלא כוונתו רק שבגמ' נראה שאם בציור דשור שדחף לבור אומרים דכוליה היזיקא עבד, א"כ אין מקור לחדש לפי ר"נ את הדין דכי ליכא וכו', אבל לפי הל"ב שאומרים בשור שדחף לבור דפלגא היזיקא עבד ובהכרח שלר"נ אומרים כי ליכא וכו', שוב י"ל שר"נ ורבנן חולקים בזה גם בשני שוורים שכוליה היזיקא עבד. [↑](#footnote-ref-229)
230. ממש"כ הגרד"ל שהטעם של הריא"ז הוא שרואים את הבור כהיכי תימצי של הקוף להזיק, רואים שהוא למד פשט בסברת הריא"ז שאין זה נחשב כלל מעשה היזק דהבור, אלא הקוף הוא שעשה את המעשה היזק ע"י השימוש בבור, משא"כ בדחיפה שהיה זה בדרך של נפילה לבור, שזה נחשב מעשה היזק דהבור.

     עוד יתכן להסביר את הריא"ז באופן אחר, על פי מש"כ החזו"א (ב"ק ה' ו') לבאר שבשור שדחף לבור, מה שיש לחייב את בעל הבור בכל הנזק אם השור הפקר, זה משום שהפשיעה של הבור מתייחסת גם למאורע של דחיפה לבור. – וכוונת החזו"א שהבור מהווה תקלה גם כלפי היזק כזה, שהעומד סמוך לבור הריהו בסכנה לא רק ליפול מעצמו אלא גם שידחפוהו שוורים אחרים, ולפי"ז י"ל שרק היזק כזה שנעשה מחמת שהניזק עמד סמוך לבור, אנו מייחסים את ההיזק הזה לבור, אבל בהולכה והשלכה אין לפשיעת הכרייה של הבור התייחסות להיזק זה. – אך אין זה מפני שאין זה נחשב ל"מעשה" של הבור מצד עצמו, אלא זה מפני שאין כאן התייחסות לפשיעת הכרייה של בעל הבור. [↑](#footnote-ref-230)
231. והנפק"מ היא באופן שהאדם השתמש בבהמה כדי להזיק, ע"ש בחידושי הגרנ"פ. [↑](#footnote-ref-231)
232. הברכ"ש הולך על דרך זו גם בסי' כ"ג, ועד"ז כתב האבי עזרי (נזק"מ י"ב ו'), והובא בדפים מס' 25 ו26. [↑](#footnote-ref-232)
233. וכותב החזו"א (ב"ק ה' ה') שכן מדויק בלשון התוס' לעיל, הכותבים בזה"ל: "והא דאמרינן לקמן בפרק הפרה שור ואדם שדחפו לבור לענין נזקין כולן חייבין דמשמע אפילו בעל הבור, צריך לומר דמיירי אדם בלא כוונה", ומשמע שכל הטענה שלהם היא רק ביחס לבעל הבור, אבל פשוט להם שבעל השור חייב.

     – אבל החזו"א [הנוקט שיש אופנים שבעל השור פטור] כותב שאפשר לדחות את הדיוק ולומר שהתוס' נקטו "לישנא פסיקתא". – וכוונתו שהתוס' נקטו את הטענה שהיא ודאי מהווה קושיא, כי כשהאדם הזיק בכוונה בוודאי שבעל הבור פטור, אבל ביחס לבעל השור תלוי באיזה אופן מדובר, כפי שהחזו"א מעמיד. [↑](#footnote-ref-233)
234. אלא שהגרנ"פ טוען שבתוס' בדף ו' א' מבואר שהם אומרים כן גם ביחס לאדם שפשע פשיעה גמורה והתיז והזיק מכוחו, וסברת הקצוה"ח לכאורה שייכת רק במזיק בכוונה ממש. [↑](#footnote-ref-234)
235. והגרש"ש שם גם אומר שכשהשור היה יכול להפיל לבדו לבור והאדם לא סייע בזה כלל, שהאדם פטור. אבל באופן שהשור היה יכול להפיל לבדו לבור אך מ"מ כעת האדם סייע לו בדחיפתו בגדר "מסייע שיש בו ממש", טוען הגרש"ש שהאדם חייב בהיזק, וזה דלא כחזו"א. [↑](#footnote-ref-235)
236. ולאחר מכן רבינו ישעיה מביא את הריב"א החולק על התוס' ומעמיד שמדובר בסוגיין גם בכוונה ע"ש, ולפי"ז גם בעל השור וגם בעל הבור חייבים אפילו באדם בכוונה. [↑](#footnote-ref-236)
237. וכותב הגרד"ל (בסי ל"ג) שיש מזה נפק"מ גם לעניין כלים שהבור פטור, האם אומרים כי ליכא וכו' לחייב את הדוחף בכל. [↑](#footnote-ref-237)
238. תור"פ כותב מתחילה על דרך הרמב"ן שכאן אין חיסרון של חצי כופר מחמת הדין דכי ליכא וכו'. אבל לבסוף הוא כותב שלפי"מ שבלא"ה צ"ל מכח קושיית התוס' דהו"ל כעשרה בנ"א בעשרה מקלות בב"א, שמדובר שכל אחד דחף לבור בפני עצמו – מיושב גם הקושיא מחצי כופר. – ודבריו צ"ב איך זה מיישב, כי הגם שהשור דחף בלא האדם, אך מ"מ מחמת היזק הבור, הדר הו"ל חצי כופר, ועדיין צריכים להגיע לכלל דכי ליכא וכו'. [↑](#footnote-ref-238)
239. עוד הוא טוען שלפי התור"פ הנ"ל שמדובר בשני ציורים ולכן אין כאן משום חצי כופר ול"צ להגיע בזה לדין כי ליכא וכו', ג"כ מיושבת טענת הקצוה"ח. [↑](#footnote-ref-239)
240. המהרש"ל טוען שלא יועיל להעמיד שהשור דחף אח"כ כי מ"מ הוא פטור, והוא מוסיף שגם לפי ר' יהודה בן בתירא הסובר שבהכוהו עשרה בני אדם בעשר מקלות האחרון חייב, מ"מ כאן הבור משותף בהיזק. – הדבר אברהם (ח"א סי' כ' אות י"א) מתקשה בחלק השני של דברי המהרש"ל, שאם זה טענה שהבור משותף בהיזק שמשום כך לא יתחייב השור, אז מה יועיל להעמיד שהשור לבדו דחף לבור. [ע"ש מש"כ עוד בזה.]

     – והמהרש"א טוען שמדובר שהשור דחף בסוף וכר' יהודה בן בתירא שאחרון חייב, וגם לרבנן י"ל שמדובר שלא היה בדחיפת האדם כדי להמית, שבזה מודו רבנן שהאחרון חייב. – וביחס לטענת המהרש"ל שהבור משותף בהיזק, אומר המהרש"א שמכיון שלא שייך מיתה בבור לכן לא שייך לומר שהבור הוא המזיק האחרון. – הדבר אברהם (שם) מתקשה בדברי המהרש"א, שמה בכך שאין מיתה בבור, והא סוכ"ס לא נתברר שהוא מת מחמת השור, והרי"ז כמו אדם שעשה את חברו גוסס ואח"כ נפלה עליו אבן מעצמה והרגתו, שדבר ברור שהוא פטור כי לא נתברר שהוא מת מחמתו. [↑](#footnote-ref-240)
241. ועי' באו"ש (שבת י' כ"ג) שפירש אחרת את הרשב"א ועי' בספר הערות וציונים מש"כ עלה. [↑](#footnote-ref-241)
242. בביאור דברי הרמב"ן שם, עי' במה שהובא בדף מס' 12. [↑](#footnote-ref-242)
243. ומבואר שם בבעה"מ שכשהשור הפיקח הולך אחרי שור חרש לא שייך הטעם דאיהו דאזיק אנפשיה, ואעפ"כ נראה בבעה"מ שהוא פטור משום שהוא אנוס. – והרמב"ן מקשה שאם בכה"ג הוא לא שם לב לא ליפול לבור, מדוע הוא אנוס על כך. [↑](#footnote-ref-243)
244. המנ"ח (נ"ג ח') מעיר שלפי"ז במכשול שיש בו סכנת נפשות שהיא נפלה בו אך לבסוף היא לא מתה אלא הוזקה, יוצא שהוא ייפטר, כי מזה היא נשמרת, והוא טוען שבלשון הרמב"ם משמע שהוא חייב. [↑](#footnote-ref-244)
245. האבהא"ז (נזק"מ ג' י"א) טוען על הרהמ"ג שאם בהמה אין דרכה להתבונן בדרכים, כיצד היא יודעת להבחין מהי סכנה גדולה שבזה היא תתבונן. – ולכן הוא נוקט ברמב"ם להיפוך, שבאמת בהמה דרכה להתבונן בדרכים, אלא שבמקום כזה שהיא רואה שאין בהיזק סכנת נפשות, היא לא כ"כ נשמרת מההיזק הזה, ולכן בזה הוא חייב. [↑](#footnote-ref-245)
246. ולפי מש"כ התוס' לעיל שאדם עיניו למעלה ולכן אין דרכו להתבונן משא"כ בהמה שעיניה למטה, ג"כ א"ש דעת הראב"ד לפטור בבהמה פיקחת בכל גוונא. – וכ"ה בביאור הגר"א (ת"י כ"ו). [↑](#footnote-ref-246)