שיעורים על סדר השוע קמא
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב מאיר קאופמן / איזהו נשך עריכה ראשונה

# סימן קס"ב

#### ז' אד"ב ע"ט

### סעיף א'

### בטעם דסאה בסאה הוי מדרבנן

א] מבואר מכל הקולות שמצאנו בדין הלואת סאה בסאה שזה רק איסור מדרבנן וצ"ב בטעם הדבר הרי מחזיר לו סאה ששוה יותר מזמן ההלואה ובפשוטו מצאנו בזה כמה ביאורים [ועיין ריש פרקין שהארכנו בזה] א. ברמב"ן ריש פרקין מבואר שזה מצד בתר מעיקרא דהינו שכיון שבזמן הקציצה זה אותו מחיר כה"ג אין בזה איסור ב. בשו"ת הרא"ש כלל ק"ח סט"ו משמע שההיתר מצד שסאה יהיב סאה שקיל דהינו שכיון שקוצצים להחזיר סאה מצד שמעמידים שזה הסאה שלקחו לא חשיב קציצה של יותר ויתכן שכל סברא זו רק שיכת לאחר שקי"ל שאזלינן שבתר מעיקרא [והארכנו בזה ריש פרקין] ג. עיין ט"ז סק"א שכתב שיש להתיר גם מצד שזה קרוב לשכר כלהפסד דהינו שכל שזה קציצה שיש בזה צד רוח וצד הפסד אין בזה איסור של ריבית קצוצה ד. עוד יש לדון לדעת רש"י שמשכנתא זה לא ריבית דאוריתא מצד שלא ברור שיהיה פירות א"כ גם כאן כיון שלא ברור שזה יתיקר לכן אין בזה דין ריבית קצוצה

והנה מבואר ברש"י ע"ג. שגם בקובע שישלם הסאה במקום היוקר אין בזה אלא איסור סאה בסאה דרבנן ויש בזה ההיתרים של חז"ל ועיין מחנ"א סימן כ"ב שהקשה שאם כל ההיתר מצד שבתר מעיקרא הרי כאן גם בקציצה זה יותר ובפשוטו מבואר שיסוד ההיתר כי סאה יהיב סאה שקיל ויש שדחו ששם החיוב הוא סאה במקומו ורק שיש כאן תנאי צדדי מה המקום שישלם ואין זה חיוב אחר עוד יש לדון בקובע שישלם לאחר זמן שידוע שיתיקר אז שאם היתר מצד שסאה יהיב סאה שקיל זה מותר ואם מצד בתר מעיקרא זה אסור ומשמעות הש"ך סקי"א שמותר ביש לו וכן עיין או"ח סימן ת"נ דמבואר בשער הציון דבמלוה חמץ קודם פסח על מנת להחזיר לאחר פסח שודאי זה ישוה יותר בזמן הפרעון בכל אופן כל האיסור מצד ריבית של סאה בסאה ועיין סוגיא דבתר מעיקרא מה שכתבנו בזה

### בטעם האיסור דסאה בסאה ובדין הארכת זמן חיוב סאה

ב] הנה מבואר שחז"ל גזרו שאסור ללות סאה בסאה ובטעם הדבר שכיון שלפעמים זה מתייקר זה מחזי כריבית שהרי קיבל ממנו סאה ששוה דינר ומחזיר לו סאה ששוה שתים והנה מבואר בריב"ש סימן י"ט וסימן שצ"ו וכן הסכמת האחרונים שבלוה סאה סתם חל עליו חיוב סאה בין הוקר ובין הוזל ובביאור הדבר מצאנו בזה כמה צדדים דדעת החוו"ד שכיון שיסוד הדין הלואה זה להחזיר הדבר ממילא כל שלוה חפץ חל חיוב להחזיר החפץ ודעת החזו"א שמצד עיקר הדין צריך לחול חיוב דמים רק שמדין חליפין שוה בשוה יכולים לקצוץ שיחול חיוב של סאה חיטים. ובפשוטו הביאור שמצד עיקר ההלואה שיסדו לשלם את הדבר בעצמו אפשר להעמיד שיחול דמיו ואפשר להעמיד שיחול חיוב של הדבר בעצמו וכיון שהאומדנא שיחול חיוב חפץ לכן בסתם הלואת סאה חל חיוב סאה [ועיין ריש פרקין שהארכנו בזה]

והנה בעיקר האיסור שאסרו חז"ל עיין חזו"א שהוכיח מזה כשיטתו שרק כיון שמצד עיקר הקבלה זה נחשב קבלת שויות ורק מצד קציצתו חל חיוב חפץ לכן זה מחזי כריבית אבל אם מצד עיקר הקבלה חשיב שקיבל חפץ אין זה אגר נטר ואין סיבה שזה יחשב ריבית אמנם בדעת האחרונים הנ"ל יתכן לבאר בשני אופנים או שכיון שאדם מצד עצמו לא רוצה לקחת סיכון א"כ היה רוצה לשלם את דמיו בשעת הפסיקה ורק מחמת ההמתנת מעות שכאן מוכן להתחיב חפץ אפילו שיש כאן צד הפסד ולכן כה"ג זה אסור מדרבנן ואפילו שיש מקרים שזה לא כך אבל לא פלוג רבנן ויתכן שזה מחזי כריבית שכיון שלקח דבר אם שוי מסוים ומחזיר דבר אם שוי אחר לכן זה אסור אפילו שזה מה שצריך לחול מעיקר הדין ולא מסתבר

והנה יש לעיין במקרה שחל חיוב של סאה בסאה בהיתר כגון שהתחיב בסודר לשלם סאה לאחר ל' יום ועכשיו רוצה להאריך הזמן או שלוה בהיתר דיצא השער ועכשיו כבר אין שער או בהיתר דיש לו ועכשיו אין לו האם יש בזה איסור של סאה בסאה ולכאורא הוא תלוי בנ"ל שאם כל יסוד האיסור מצד שמצד עיקר הדבר צריך לחול חיוב דמים ורק מצד קציצתו חל חיוב סאה לכן חשיב ריבית אבל כאן שהחיוב הקיים הוא סאה לכאורא ודאי שמצד עיקר החלות צריך לחול המשך החיוב הקים וא"כ אין כאן סיבה לריבית אמנם אם נימא שיש כאן איסור מדרבנן מצד שלאנשים זה נראה כריבית כי קיבל דבר אחד ומקבל דבר ששוה יותר יש מקום לדון שזה אסור כה"ג אמנם יתכן שכיון שעיקר החלות הוא בהיתר גם אם ממשיכים אותו אין זה בכלל גזירת חז"ל וכן הוא סתימת הפוסקים וצ"ע ועיין עוד לקמן סק"ט [ועיין נתיבות שלום ס"א סקכ"ד כ"ה]

### בדין דבר שבמקום ההלואה זה טיבעא ובמקום שקבעו לשלם זה פירא

ג] מבואר בגמ' לעיל מ"ד: מ"ה. שדבר שהוא טיבעא אין בזה איסור הלואת סאה בסאה והטעם דתמיד זה נחשב שהוא אותו מחיר והדבר האחר הוא זה שזל והתיקר ולכן מטבע זהב אפילו שיש לו דין מטבע כלפי פירות אבל כיון שהזולא ויוקרא לא תלוי בו לכן יש בו איסור הלואת סאה בסאה ודעת הרמב"ן שמטבע נחושת כיון שעיקר השוק הוא בו לכן אין בזה איסור אמנם השו"ע סימן ק"ס פסק שגם בזה יש איסור וכדעת תלמיד הרשב"א [ועיין מחנ"א סכ"ג] ובפשוטו מטבע של מקום אחר אפילו שזה יוצא בהוצאה במקום זה בכל אופן ודאי שהוא לא נחשב הטיבעא וחשיב פרי ויש בזה איסור ריבית כמבואר בחזו"א ע"ב סק"ט

ועיין חו"ב בב"ק צ"ח. שכתב לדון בלווה דלרים בא"י על מנת לפורעם בחו"ל במקום שזה טיבעא האם דנים לפי מקום ההלואה וחשיב פרי או שדנים לפי מקום הפרעון ויסוד הנידון האם דנים ביחס לחיוב שחל האם יש בו יוקר וזול וכאן הרי החיוב חל במקום שאין בו יוקר וזול או שדנים ביחס לדבר המחייב וכיון שביחס לדבר המחייב חל דבר שיש בו יוקר וזול זה אסור והנה כאן ודאי שמצד עיקר המחייב זה לפי המקום שהוא הלוה לו רק שלמעשה החיל חיוב שאין שינוי של יוקר וזול וצ"ע וע"ש שנקט שזה תלוי במקום שבו חל חיוב דהינו שכיון שיסוד האיסור מה שמתרבה ממונו וכיון שחל חיוב מטבעות במקום שמזמן ההלואה עד זמן הפרעון אין בזה יוקר ממילא אין בזה איסור וממילא גם במקרה הפוך שלוה דולרים בחו"ל על מנת לפרוע בא"י יש בזה איסור [ועיין נתיבות שלום עמוד ר"י]

### בדין לוה סאה בסתם

ד] מבואר בגמ' שאם לוה סאה חיטים אם הוקרו נותן דמיו ואם הוזלו נותן לו הסאה שהלוהו ומבואר בריב"ש שהכונה שמעיקר הדין חל חוב של סאה חיטים ובהתיקר אסור לתת לו סאה חיטים מצד ריבית ובהוזל נותן לו סאה חיטים כיון שהחיוב הוא חיטים [והנה לשון הגמ' נותן דמיו ולכאורא חייב לפרוע לו חיטים בשוי של שעת ההלואה ומשמע קצת שעד כמה שיוזל הגדר שזה הלואה על השויות ועיין לקמן] ועיין מחנ"א סימן כ"ז שדן מסברא שאם הוזלו ורוצה לתת לו כשער של שעת הלואה זה מותר שכיון שהטעם שנותן לו זה לא מצד אגר נטר אלא כדי שהמלוה לא יפסיד אין בזה איסור ריבית מאוחרת דהינו שנקט שגם בשעת פרעון כל שזה נתינה שמוכח מצד עצמה שסיבתה לא בתור ריבית זה מותר ואולי כונתו במפרש עוד יש לדון להתיר שכיון דמבואר בסוגיא דבתר מעיקרא שהדין ריבית זה לפי שויות וכאן לא מחזיר יותר שויות לכן זה מותר

אמנם הביא מהריטב"א ומהרי"ט שזה אסור [וכן כתב הפתחי תשובה סק"ב] ובטעם האיסור יתכן שכיון שקבעו החיוב לפי מדה ממילא היום שזה שם החיוב ממילא כל שמחזיר יותר זה ריבית אמנם יתכן עוד שכיון שמצד ההלואה היום חייב רק סאה פירות כל שמחזיר יותר הוי ריבית מאוחרת שהאיסור להחזיר יותר הכונה יותר ממה שחיב מצד ההלואה [ונפק"מ שאפילו לשיטות שהלויני ואלוך מותר אבל אם לא התנה ואחרי זה מלוה לו יתכן שזה אסור שלמעשה מחזיר לו יותר ממה שההלואה מחיבת]

### בדין קצץ לפי דמים

ה] עוד מבואר בשו"ע שאם קצץ לפי שויו אז בין אם זה הוזל ובין אם זה הוקר נותן לו כפי שזה היה שוה בשעת ההלואה ועיין מאירי ע"ה. שביאר שכה"ג זה נחשב מכירה ובפשוטו לפ"ז מותר אפילו לקצוץ מחיר יותר כדין טרשא אם אין שומתו ידועה וכן הוא בב"ח אמנם היה מקום לומר שודאי שזה הלואה רק שהחילו ההלואה לפי דמי הדבר ולא לפי החפצא בעצמו ובפרט לחזו"א שזה מה שחל מצד עיקר הדין וכן דייק החוו"ד קס"ה סק"א מרש"י וכן ביאר באבני נזר קפ"ג ח' ולפ"ז לכאורא בהוזלה אסור דזה הלואה בריבית [וכן משמע בריטב"א ובשטמ"ק בשם הראב"ד] ובפשוטו זה תלוי האם אמרו לשון הלואה או לשון מכר וצ"ע

והנה יש לדון האם כה"ג מותר להחזיר לו פירות בשווי של שעת ההלואה ועיין מחנ"א כ"ז שהביא מי שאסר וכתב שאין דבריו נכונים ובפשוטו האוסרים זה כמו שמצאנו קע"ה ס"ו שהפוסק על הפירות והתיקרו שיש דעות שאסור להחזיר לו דמים כמו שער הפירות של עכשיו אמנם סברת המחנ"א שרק שם שזה רק פסיקה ולא חל מקח גמור ממילא כל שמחזיר לו דמים דנים כאילו לא היה מקח ומחזיר יותר ממה שקיבל זה מחזי כריבית אבל כאן שחל חיוב גמור של דמים אלו אין בזה מחזי כריבית

### האם יש איסור בעיקר הלואת סאה בסאה

ו] בעיקר האיסור של סאה בסאה יש להסתפק האם חז"ל אסרו את עיקר ההלואה או שכיון שבשעת ההלואה זה אותו מחיר אין בזה איסור וכל האיסור זה הגביה בסוף ועיין ריטב"א מ"ד: בסופו שהביא מרבותיו שהאיסור הוא רק בתשלום וחלק עליהם שודאי שהאיסור הוא בעיקר ההלואה וכלשון הגמ' אסור לאדם ללות דינר בדינר וכן לשון המשנה לא יאמר אדם לחברו הלויני כור חיטים וכו' אמנם ע"ש שכתב שאם לוה בסתמא ולא קצץ מפורש שישלם סאה גם אם זה יתיקר מותר וצ"ב הסברא הרי כיון שבסתמא חל חיוב של דמים ולכן בהוזל נותן לו חיטים א"כ ממילא יש כאן קציצה של ריבית וצ"ל שמה שהעמידו החיוב בתור סאה זה כדי שאם לא יתיקר יקבל חיטים אבל באמת כיון שאין בדעתו לגבות סאה עד כמה שזה יתיקר אין בזה איסור ועיין ט"ז סק"ג שגם נקט שבסתמא אין איסור וכן מבואר ברמב"ן ורשב"א וריטב"א שבת קמ"ח:

והנה גם לדעתם מצאנו שיש בזה הגבלה מסוימת ויש מקרים שזה אסור דהנה לשון המשנה לא תלוה אשה לחברתה ככרות עד שתעשינה דמים ומבואר בגמ' בשבת שיש איסור בעיקר ההלואה והקשו הראשונים הנ"ל שהרי עיקר ההלואה מותרת ורק שאם זה יתיקר אסור לתת לו כשער היוקר ועיין רמב"ן שישב או שיש כאן חשש שלא ידעו שהתיקר השער או שכיון שאם לא תחזיר לחם שלם תראה כצרת עין לכן יש איסור בעיקר ההלואה וברשב"א כתב שכיון שזה לא ככר קבוע ממילא זה גורם שתוכרח להחזיר דוקא ככר דהינו שגם לדבריהם שאין בזה איסור מצד עיקר ההלואה אבל במקום שיש חשש שבפועל ישלמו יותר יש בזה איסור

אמנם בפשוטו מצאנו כמה ראשונים שדעתם שיש איסור בעיקר ההלואה גם בסתמא א. עיין רמב"ם פ"י ה"ב שהעתיק הדין של עד שתעשנה דמים על כל הלואת סאה בסאה ומשמע שזה דין תמיד ולא במקרה מסוים של ככרות ב. הרשב"א עצמו מ"ד: הקשה על רב איך לוה בתחילה ויש שתירצו שאין איסור בעיקר ההלואה אמנם הרשב"א ועוד ראשונים ישבו שהיה לו חזרה ממה שסבר בתחילה ובפשוטו משמע שגם בסתמא יש בזה איסור

והנה לענין הלכה בט"ז מבואר להקל אמנם לשון השו"ע הוא כלשון הרמב"ם וכן הוא בחכמת אדם קל"ד ס"א ובפשוטו לכתחילה ודאי ראוי להחמיר בזה אמנם כיון שהוא מילתא דרבנן ויש ראשונים שס"ל להקל אפשר להקל בזה אמנם עדין במקום שיש חשש שלא ידע שיתיקר או שיתביש להחזיר פחות אם יתיקר בזה גם ברמב"ן מבואר שאסור אין להקל בזה

והנה יש לעיין בלוה סאה בסאה באיסור האם יש ענין שישלם קודם שזה יתיקר דהינו האם האיסור הוא רק אם בסוף זה יתיקר אבל אם זה לא יתיקר לא עבר איסור או שעצם הפסיקה על דבר שיכול להתיקר הוא כבר איסור וממילא כל שבסוף לא ישלם היוקר אין כאן איסור נוסף ועיין תוס' שהאיסור אפילו בדבר שאין הדרך שמתיקרים כלל ומשמעות דברים שגם כה"ג יש איסור בעיקר ההלואה ולכאורא אם כל האיסור רק מצד שזה יתיקר בסוף א"כ למה צריך לחוש שזה יתיקר ומשמע שהאיסור בעצם הפסיקה ועיין שו"ת הרא"ש בסוף הסימן דמשמע שאם זה לא התיקר לא עבר איסור ויתכן שזה טעות של הבן אדם וצ"ע

### בדין אין מקפידין

ז] בעיקר האיסור של הלואת סאה בסאה עיין גמ' ע"ה. שבני חבורה המקפידין זה על זה עוברים משום וכו' ולדברי הלל אף משום ריבית ומבואר שאפילו להלל שיש איסור סאה בסאה בככרות אבל אם זה בני חבורה שלא מקפידים אין בזה איסור ועיין תוס' שסתם בני אדם הם מקפידים ובביאור ההיתר של אין מקפידין עיין רש"י שרגילים למחול על דבר מועט דהינו שכל שהנידון באנשים שלא מקפידים שיחזירו בדיוק ורגילים לתת מתנה אחד לשני א"כ גם אם החיוב הוא לפי דמים יחזיר לו יותר מצד שרגיל לתת לו מתנה ולא מקפיד בדיוק כמה להחזיר לו ממילא אין כאן סיבה שזה יראה כריבית ולכן אפילו שעכשיו חל חיוב סאה וחייב לתת סאה ונותן את זה בגלל חיובו וכה"ג גם באין מקפידים בעלמא זה אסור בכל אופן כאן זה מותר דאין זה בכלל איסור חז"ל של סאה בסאה וזה מקור היתר גדול בשכנים ללוות סאה בסאה במקום שגם אם יהיה הפרש זה מחיר שדרך שכנים למחול ולתת במתנה גם ללא ההלואה

### בדינא דהלואת ככרות

ח] מבואר במשנה שהלל אומר שאסור לאשה להלות לחברתה ככרות ומשמע שחכמים מתירים והנה עיין ביאור הגר"א דדעת הרמב"ם שטעם ההיתר בגלל שזה יצא השער או יש לו והלל חולק על היתר זה ולפ"ז לא התחדש כאן היתר מיוחד אמנם עיין הרבה ראשונים שנקטו שיש כאן עוד היתר נוסף בהלאת ככרות ובטעם ההיתר מצאנו כמה ביאורים בראשונים א. הרמב"ן ביאר בשם רב האי גאון שכיון שיש את זה לכולם זה כמו זבל שיש כאן ההיתר שקל להשיג את זה ב. הרשב"א ובשטמ"ק בשם הראב"ד ביארו שכיון שזה דבר מועט אין דרך אנשים להקפיד על זה ועיין תוס' בתירוץ אחד שהוסיפו שלכן לא גזרו על זה כלל והנה היה מקום לומר שזה רק כלשון המשנה אשה לחברתה שאין דרכה להקפיד בדבר קטן אבל סתם אנשים שלא מכירים זה לא כך אמנם הרמ"א וכן בגר"ז סתמו להתיר תמיד והנה השו"ע לא העתיק את זה ומשמע קצת שלא פסק היתר זה וכמבואר בגר"א וכמו שבביאר בב"י את הרמב"ם והנה עיין שו"ע סימן ת"נ שאם אדם לוה לחם בערב פסח צריך להחזיר לו לאחר פסח ועיין דרכי משה שבהגהות אלפסי הביא שיש שנהגו לא לעשות דבר זה בגלל ריבית והמ"ב ביאר שטעם השו"ע שהתיר כיון שזה דבר מועט וע"ש שהביא שהחמד משה הקשה שחמץ לאחר הפסח זה הרבה יותר מקודם פסח וכתב השער הציון שכיון שמדובר בלחם מועט אפילו שההפרש גדול אין בזה ריבית והנה השו"ע פסק שאין היתר של דבר מועט וצ"ל שמדובר בשכנים שלא מקפידים

### בדינא דבר מועט שנהיה הרבה

ט] יש לעיין בהיתר של אין מקפידין ובשעת פרעון נהיו מקפידין או בהלואת ככרות שזה דבר מועט וזה נהיה דבר יקר מאוד שההבדל הוא הרבה האם כיון שכאן היה היתר על עיקר ההלואה ממילא אין איסור לתת יותר או שכל שבשעת פרעון יש כאן סיבה לראות את זה כריבית זה אסור ובפשוטו כל שההלואה היתה בהיתר אין בזה איסור דכל שהחלות חיוב סאה הוא מותר אחרי זה מה שזה מתיקר שלו מתיקר וכמו שכתבנו לעיל שאם לוה בהיתר של יצא השער או יש לו שאפשר להאריך הזמן ובפשוטו יש להוכיח מכל יש לו שלאחר ההלואה אכל את מה שהיה לו ואולי כאן זה גרע ועיין מ"ב דרשו שהביאו מהחוט שני בהלכות הלואת סאה בסאה שנקט להתיר אמנם עיין הגהות אשר"י ב"ק פ"ח שאם אדם לוה מטבע ואחרי זה זה נפסל וזה התיקר יש איסור להחזיר את זה מדרבנן ובפשוטו זה מדין סאה בסאה ולפ"ז בעכו"ם שלוה סאה בסאה והתגיר אם זה התיקר אחרי זה יהיה איסור אמנם עיין בראבי"ה סימן אלף ל"ח הובא באו"ז ב"ק סימן ת' דמבואר שאסר מטעם אחר וצ"ע שם וצ"ע בזה

### בדין סאה בסאה בדרך מכר

י] עיין ט"ז סק"א שכתב שאפילו שאסור ללות סאה בסאה אבל אם הוא עושה את זה דרך מקח זה מותר מצד שזה קרוב לשכר כהפסד ובדרך מקח זה מותר דהינו שכאן גם ללא שיצא השער או יש לו מותר והנה בפשוטו כונתו שכיון שיש כאן שני סיבות להתיר לכן לא גזרו והדבר תמוה הרי כל פסיקה על הפירות זה קרוב לשכר כהפסד וזה דרך מקח ובכל אופן זה אסור אמנם היה מקום לומר שכאן שיש גם הסברא של סאה יהיב סאה שקיל בזה כשזה דרך מקח זה מותר ועיין שערי דעה שהביא לזה מקור מהגמ' שהרי שואלת למה אסור סאה בסאה הרי חיטי הוא דקדחי באכלבאי ומתרצת שהכא הלואה ומבואר שאם זה מכר זה מותר אמנם עיין שערי דעה וכן בחכמת אדם שכתבו שהלשון לא משנה שכיון שזה מציאות של הלואה שמחזיר לו אותו דבר ממילא גם אם אומר לשון מכר זה הלואה ויש כאן את כל החומר של הלואה [והארכנו בזה בסוגיא דדרך מקח ס"א. בדין ריבית בקרקע]

ועיין חוות דעת שכתב לבאר שכל שאומר שזה יחול דרך מכר חשיב כיש לו וכתב שלפ"ז הוא רק היתר אם קוצץ על אותו מין ובפשוטו כונתו שכיון שברגע זה זוכה חשיב יש לו ועיין חזו"א ע"ב ה' שתמה שא"כ בטלת כל איסור סאה בסאה שתמיד ברגע ההלואה זה יש לו אמנם יתכן שכונת החוו"ד שזה חל בצורה שמוכר לו סאה חיטים בעד כסף ואחרי זה קוצץ אם החוב על חיטים וכיון שיש לו חיטים יכול לקצוץ כך וצ"ע מה פתאום שזה יתפרש שכונתו שיחול בכזו צורה הרי בפשוטו כונתו שבעד החיטים שנתן קצץ שיתחיב סאה חיטים ולא שזה שני שלבים

ועיין חוו"ד שכתב לבאר עוד שכה"ג זה חל בתור טרשא דהינו שמוכר לו סאה חיטים בהקפה רק שקוצץ שיתן לו בעד החיטים או סאה חיטים או סאה דוחן וכתב שכיון שבטרשא באין שומתו ידועה מותר לפסוק יותר מהמחיר ה"ה כאן שזה לא יצא השער מותר לפסוק בדבר שזה לא מעלהו הרבה וכיון שפוסק בדבר שזה בערך אותו שער אין בזה איסור ועיין חדרי דעה וחזו"א שחלקו עליו שכיון שכאן פוסק בדבר שיש בו עצמו יוקר וזול ממילא כשישלם הרי כבר יצא השער ואז ישלם בדבר יותר יקר ויש בזה ריבית כמו שגזרו בכל פסיקה על הפירות דהינו שכה"ג זה כמו שומתו ידועה כיון שבזמן התשלום זה יהיה יותר ואין זה דומה לפוסק מחיר קבוע שהמחיר שישלם הוא אותו מחיר [והארכנו בזה בסוגיא דטרשא] עוד טען החזו"א שתמיד הצורה שחל זה בתור שמה שקנה מחיב דמים ובדמים פסק על משהו אחר אבל אין אפשרות לקצוץ ישר בעד מה שקנה חפץ מסוים וממילא זה כדין פסיקה אמנם האחרונים נקטו שאפשר לחיב בעד מה שזוכה חפץ מסוים

והנה החזו"א כתב שכה"ג אם הדבר שעליו פוסק הוא יצא השער או יש לו זה יהיה מותר דגם כאן דנים כאילו הוא קנה את זה ולשיטתו שזה פסיקה ודאי כך אמנם גם אם זה מצד טרשא יתכן כנ"ל אמנם עיין סוגיא דטרשא ובסוגיא דנכש עמי וכו' שהבאינו לדון שבטרשא לא יועיל היתר יש לו או יצא השער ע"ש, והדבר נפק"מ במוכר חפץ בעד דולרים האם מועיל מה שיש לו דולרים

### בדין הלואת סאה בסאה באין שומתו ידועה

י"א] עיין סימן קע"ג ס"ז דמבואר ברמ"א שבדבר שאין שומתו ידועה מותר פסיקה אפילו בלא יצא השער ואפילו בהוזלה ועיין תפארת למשה ובבינת אדם שביארו שהכונה שיש דברים שאין להם שער ולא יהיה להם שער שכה"ג אין בזה איסור פסיקה על הפירות כיון שאף פעם זה לא יראה שנתן לו בעד ההמתנת מעות ויש לדון האם היתר זה קיים גם בסאה בסאה והאחרונים סתמו בזה ויתכן שכאן זה יותר חמור מצד שאפילו שאין לזה שער כלל אבל אנשים יודעים כללית שדבר זה התיקר ולכן בפסיקה זה לא סיבה לאסור דיתכן שביחס למחיר שהוא קנה אין כאן יוקר אבל לגבי סאה בסאה כל שכללי זה התיקר ממילא יש כאן ריבית וצ"ע

### עיצה להתיר הלואת סאה בסאה

י"ב] עיין חזו"א ע"ב סק"ה בד"ה כ' בסופו שכתב עיצה ללות סאה בסאה שיקנה בתחילה החפץ בשויו ואחרי זה המלוה יפסוק בחוב על סאה חיטים אחרת וכה"ג הלוה יוכל לחזור בו ולקבל מי שפרע אבל יוכל להחזיר סאה כמו שקנה והדבר נפק"מ ברוצים לקחת מגמ"ח דברים שזה אין לו ולא יצא השער ורוצים שיחזירו להם דוקא החפץ שאפשר לעשות בכה"ג אמנם בשבת זה אסור והנה אם הגמ"ח הוא לא פרטי אלא שזה כספי צדקה בזה יש מקום להתיר מצד שמותר ריבית דרבנן לצורך צדקה וצ"ע בפרטי הדינים בזה

### בדין לוה סאה בסאה ולא שילם בזמן והוזל

י"ג] עיין מחנ"א סימן מ' שהביא מהרדב"ז שאם אדם שהיה מותר לשלם סאה ולא שילם בזמן וזה הוזל שחיב לשל את ההפסד והמחנ"א חלק שזה גרמא [ועיין ש"ך חו"מ סי' ע"ד סקכ"ז ומהרש"ל הובא בש"ך שם ובשער המשפט שם סק"ה ואבנ"מ סי' קי"ד סק"א שנחלקו בזה] אמנם לכאורא כיון שכל הפטור מצד גרמא א"כ יש חיוב לצאת ידי שמים וא"כ אין בזה ריבית מאוחרת כמבואר בתמים דעים לראב"ד סימן ס' ועיין מה שכתבנו בסוגיא דריבית מאוחרת

#### י' אד"ב ע"ט

## סעיף ב' ג'

### ביסוד ההיתר דיצא השער ויש לו ובדין קביעות זמן

א] מבואר בסוגין שאפילו שאסרו ללות סאה בסאה אבל יש היתר של יש לו או יצא השער [ועיין שטמ"ק ס"ג: שכתב בשם הראב"ד שאם מפרש שזה בגלל אגר נטר לא עוזר ההיתרים הנ"ל] ובפשוטו יסוד ההיתר בשניהם כמו שמצאנו בפסיקה שכל שיש לו חשיב כאילו זה נקנה לו וממילא ברשותיה איקר וכן ביצא השער כיון שיכול לקנות בקלות דנים כאילו הוא קנה וברשותיה איקר ועיין רש"י מ"ד: שההיתר ביש לו מצד ברשותיה אייקר והראשונים ע"ב: כולם דימו ההיתר של יצא השער להיתר של יש לו והנה כתב הרמב"ם שכל ההיתר של יש לו או יצא השער זה רק ללא קבע זמן שכה"ג יכול לשלם לו קודם וחשיב שזה עומד לשלם לו מיד אבל אם קבע זמן שלא עומד לשלם מיד אין בזה ההיתרים הנ"ל והרא"ש והרשב"א תמהו עליו שגם בקבעו זמן זה רק לטובת הלוה אבל ודאי שאם ירצה לשלם קודם יכול לשלם קודם ממילא אין שום סיבה שלא יהיה כאן ההיתר של יש לו ויצא השער אמנם במקרה שקבעו זמן לטובת המלוה בזה מבואר בשו"ת הרא"ש וברשב"א בחידושיו שהסכימו אם הרמב"ם שלא שייך כאן היתר של יצא השער אבל ההיתר של יש לו שייך גם כה"ג שדנים כאילו הוא קנה את זה וברשותיה איקר ואפילו שלא משלם בזה מיד וכן פסק הרמ"א

ועיין שערי דעה שתמה שכיון שההיתר של יצא השער זה מצד שברשותיה איקר א"כ כמו שביש לו אפילו שלא יכול לפרוע מיד בכל אופן חל פה ההיתר שדנים שכבר זכה בזה וברשותיה איקר ה"ה ביצא השער צריך להיות כך וע"ש דבפשוטו מבואר בראשונים שיסוד ההיתר של יצא השער זה לא מצד שכאילו קנה את זה אלא שכיון שיש לו אפשרות מיד לקנות סאה ולפרוע לכן דנים שמה שלא עשה את זה זה הפסד שלו ובלשון הרא"ש יותר משמע שכה"ג דנים שאין כאן המתנת מעות אלא רק רוצה ההלואה כדי לחסוך טירחא עד שיבוא בנו או עד שימצא המפתח ואין המעות בשביל ההמתנת מעות וכסברת רש"י מ"ו. והדברים מחודשים ויתכן שכונת הרא"ש שכל שלא עומד לפרוע אין שום סיבה שכבר עכשיו יקנה וברשותיה איקר ורק במקום שיכול לפרוע מיד שיך לדון כאילו כבר קנה וברשותיה איקר

והנפק"מ בכל זה האם הדין של קביעת זמן שלא יכול לפרוע קודם זה גם לגבי פסיקה דאם כמו הטעמים הראשונים א"כ בפשוטו בפסיקה ששם ודאי הגדר כאילו קנה כמבואר בכל הראשונים ממילא אין כזה חיסרון אבל אם הסברא כנ"ל שזה לא עומד שיקנה ויהיה ברשותיה איקר א"כ גם שם זה כך ועיין רעק"א קע"ג על הש"ך סקכ"ד שנקט שהחיסרון של קבע זמן שלא יכול לפרוע קודם זה גם בפסיקה אמנם בתשובותיו סימן נ"ב כתב שסתימת הרמ"א שלא העיר בזה בסימן קע"ה שזה רק בהלואת סאה בסאה ולא בפסיקה ועיין בשיעורים מה שביארנו בטעם לחלק

### בדין ידיעה ביצא השער ויש לו

ב] עיין רמב"ם שחידש לגבי ההיתר של יצא השער שזה רק אם יש ידיעה ללוה והמלוה ודעת הב"ח והש"ך שזה גם לגבי ההיתר של יש לו ודעת הש"ך מבואר שזה רק דין לכתחילה וכן נקט הגר"א אמנם דעת הב"ח שזה מעכב בעיקר ההיתר ודעת הט"ז לחלק שלגבי יצא השער זה אפילו בדיעבד [ועיין חכ"א שצריך שגם הלוה וגם המלוה ידעו וכלשון הרמב"ם] אבל לגבי הדין של יש לו זה רק לכתחילה והנה בפשוטו אם זה רק דין לכתחילה זה רק מצד שלא יהיה כאן כונה לעבירה ולכן לגבי זה נקט הש"ך שזה גם ביש לו אמנם בדעת האחרונים שזה מעכב בדיעבד משמע שזה סברא בעיקר ההיתר שלא שיך לדון שכאילו קנה וברשותיה איקר רק אם ידוע לו הנתונים שגורמים לזה והנה דעת הט"ז שזה רק לגבי יצא השער וצ"ב החילוק וע"ש שביאר שבשיש לו שחז"ל הקנו לו את זה לא צריך שידע אבל ביצא השער שאין לו התבואה לא שייך לומר שזה נקנה לו ושם צריך שידע ומשמע כנ"ל שבאמת ביצא השער אין הגדר כאילו קנה וברשותיה איקר אלא שכל שיש לו אפשרות לקנות אין בזה האיסור וצריך שידע וצ"ב למה צריך שגם המלוה ידע וצ"ל שרק אז זה לא נחשב כעסק של רווח וצ"ע והנה הב"י נקט שדעת הרא"ש שאין דין ידיעה והש"ך לשיטתו שזה רק נידון של לכתחילה א"כ אין ראיה מהרא"ש שזה לכתחילה ולענין הלכה לגבי יש לו ודאי שזה לא מעכב [גם אם שניהם לא ידעו עיין באר היטב אמנם עיין חכ"א שלתכחילה יכוין שמקנה לו] ולגבי יצא השער החוו"ד פסק שזה מעכב והחכמ"א קל"ד ס"ה הביא בזה המחלוקת ט"ז וש"ך, והגר"ז לא העתיק כלל שיש דין לכתחילה לדעת וכמשמעות השו"ע [ולכאורא לענין הלכה כיון שהוא דרבנן ופשטות הרא"ש ודאי להתיר יש להקל בזה מעיקר הדין אבל ודאי שלכתחילה ראוי להחמיר בזה]

### בדין יש לו מעט

ג] מבואר בגמ' שמועיל אפילו אם יש לו מעט ובטעם הדבר מצאנו בפשוטו בזה שני ביאורים ברש"י מבואר שיסוד ההיתר מצד שאפשר להחשיב כאילו יש כאן מאה הלואות ואפשר הרי נגד סאה אחת לעשות מאה הלואות וכן העתיקו הגר"ז והלבוש אמנם ברשב"א כתב שיסוד ההיתר מצד שלאחר שלוה טיפה יש לו שני טיפות ואפשר נגד זה לפסוק עוד שני טיפות ועיין הגהות אנשי שם על הנימוק"י שעיקר מכוון הרשב"א שאין לפסוק על אותה טיפה שכבר העמיד לפרעון טיפה אחרת ולכן צריך שהפסיקה תהיה על הטיפה החדשה שקיבל אלא שצ"ב שהרשב"א הרי כתב שזה שני טיפות נגד שני טיפות חזינן שגם על אותה טיפה שפסק יכול לפסוק עוד הפעם וצ"ל שבתור מעשה פסיקה שונה שזה סוג מקח שונה נקט הרשב"א שאפשר לפסוק גם פעמים על אותו דבר

והנה איכא בדברי הרשב"א כמה נפק"מ א. דבפוסק על יש לו במקום היוקר שם לא יועיל יש לו טיפה דהרי אי אפשר לפסוק על מה שזוכה כאן שזה מקום הזול ב. אם בערב צריך יש לו וכגון בערב קבלן שחשיב לוה בזה כיון שהוא לא זוכה בהלואה לא יועיל יש לו מעט או כגון שאומר לחברו תן מנה לפלוני ואתחיב לך שבזה לא זוכה כלום וממילא צריך שיהיה לו הכל

### בפרטי הדין דיש לו מעט

ד] מבואר בגמ' שמועיל אפילו טיפת יין ובפשוטו משמע אפילו שזה פחות משוה פרוטה אמנם הסברא הפשוטה זה רק אם יכול לפרוע במעט זה חלק מההלואה אבל אם יכול לפרוע בזה זה לא יעזור ולכן בלווה קופסת שימורים סגורה לא יעזור מה שיש לו בבית קופסת שימורים פתוחה כיון שמצד גדרי חושן משפט לא יכול לשלם בזה וכן לגבי הלואת דולרים אם מקפיד שלא יחזיר ביחידות לא יעזור מה שיש לו דולר אחד אלא צריך שיהיה לו שטר שיכול לפרוע בו וכן בלוה מחברו פרי קטן ויש לו בביתו פרי גדול שכיון שלהחזיר חלק מזה לא יכול דזה חצי פרי ולשלם בזה כיון שזה יותר לא ישלם ממילא לא חשיב יש לו

### בדין מלוה לצורך היתר יש לו

ה] עיין בשו"ע ס"ב שאם אין ללוה שום דבר יכול לתת לו מתנה קצת או למכור לו קצת וממילא יחשב יש לו ואחרי זה יכול ללות כמה שרוצה ודבר זה מוסכם בפוסקים אמנם הב"י הביא דנחלקו ראשונים האם מועיל שילוה לו חלק בצורה שבאמת אם יוזל או יתיקר יתן לו כשער של עכשיו דבפשוטו זה מועיל דהרי יש לו אמנם הת"ר כתבו שזה לא מועיל כיון שמלוה להוצאה ניתנה וצ"ב הכונה שהרי גם מקח שיש לאדם זה להוצאה וצ"ל שהכונה שכל שאדם לוה דבר זה לא לצורך להעמיד את זה לפרעון חוב אלא לצורך שימושו וזה קצת סתירה ליסוד ההיתר של יש לו [וצ"ע שהיום הדרך ללות כדי לפרוע חוב ואולי לא מאותו אדם] ובב"ח משמע שכל שקיבל הדבר כהלואה זה כך אמנם בט"ז מבואר שרק אם זה באותו מעמד זה חיסרון אבל אם לא אמרינן לא פלוג וזה מועיל ועיין ביאור הגר"א שזה נסתר מהרשב"א שתמיד הפסיקה על החלק הנוסף ועיין ט"ז סק"ד וצ"ב כונתו ועיין חוו"ד שהביא מהשטמ"ק שתמיד לא מועיל בדבר שקיבל עכשיו לצורך ההלואה שבזה ודאי לא עומד לפרוע בזה אמנם מדברי הפוסקים מבואר שלא חששו לסברא זו ועיין ט"ז וש"ך ובחכמת אדם שכתבו להחמיר בזה

והנה יש לעיין האם באופני היתר הנ"ל צריך דוקא שיעשה את זה בשני שלבים או שמועיל גם שבבת אחת מקנה לו קצת במתנה והשאר בהלואה וכדו' בשאר ההיתרים הנ"ל והנה לשון השו"ע שזה בזה אחר זה ויתכן שזה תלוי באופן ההיתר דיש לו מעט דלרש"י שאפשר לפסוק מאה פעמים בעד אותו סאה א"כ אין לנו מקור שיעזור בבת אחת אבל לרשב"א שתמד הגדר שבעד הנוסף פוסקים עוד מבואר שגם בבת אחת זה עוזר ואולי יש לחלק דשם ביש לו מעט ותחילת ההיתר על ההלואה קימת הקילו חז"ל אבל לא כה"ג וצ"ע [ד"ס ס"ק כ"ח] ועיין הגהות הגרד"ל לספר כללא דריבתא שנטה להתיר

### האם מתנה על מנת להחזיר נחשב יש לו

ו]והנה עיין בשואל בשו"ת הרא"ש כלל ק"ח ס"ז שנקט שמועיל מה שיש לו במתנה על מנת להחזיר והרא"ש לא חלק עליו בפרט זה וצ"ע הרי לא יכול לפרוע בזה החוב ומה עוזר מה שיש לו את זה ובפשוטו צ"ל שזה מגדרי לא פלוג רבנן אמנם לפ"ז יש מקום לומר שלמחמירים כתלמידי הרשב"א שבהלוה לו באותו מעמד זה לא עוזר ה"ה כאן זה לא יעזור וצ"ע בזה ויתכן שטעם הרא"ש מצד שס"ל שגם בעל מנת להחזיר יכול להחזיר לו משהו אחר דומה

### בדין יש לו אשראי במתא

ז] מבואר בגמ' ס"ג: לגבי פסיקה בהוזלה שלא מועיל יש לו אשראי במתא ורש"י ביאר שהכונה שהוא פסק אם מישהו על הפירות והמרדכי ביאר דהינו שאם יש מי שחיב לו כיון שיש בזה טירחא לגבות לא חשיב שזה בידו וכתבו האחרונים דאם יש פקדון ביד אחרים זה מועיל ומבואר באחרונים שגם לגבי סאה בסאה לא מועיל יש לו אשראי במתא ובפשוטו כן הוא במרדכי והנה בפשוטו היה אפשר לבאר שיסוד החיסרון שצריך שיהיה לו ממש אמנם המרדכי שלמד מזה שלא מועיל יש לו במקום אחר מבואר שיסד החיסרון שזה מחוסר גביה מהשני לכן זה לא דרגא של יש לו וראיתי לדון דביש לו בבנק שיכול למשוך היום בכל שעות היום ללא עיכוב חשיב יש לו אמנם בהגהות לספר כלא דריבתא כתב הגרד"ל להחמיר בזה ומסתבר שמצד גדרי לא פלוג רבנן זה אסור וצ"ע

### בדין מחוסר מלאכה

ח] שיטת תוס' שאפילו שמועיל מחוסר שתי מלאכות שיחשב יש לו כל זה בפסיקה רגילה אבל בפסיקה בהוזלה צריך שיהיה לו גמור והטור בסימן קע"ה הביא שרש"י חולק על זה ועיין שערי דעה שכתב שכיון דמבואר בתוס' שפסיקה בהוזלה זה יותר קל מהלואת סאה בסאה א"כ גם בהלואת סאה בסאה צריך יש לו שאינו מחוסר מעשה כלל ויש לדון בראיתו אמנם בפשוטו מדברי תוס' שכתבו שהגמ' על פסיקה בהוזלה הביאה את המשנה של סאה בסאה ולא רצתה להביא המשנה של פסיקה ביש לו דשם מועיל מחוסר מלאכה משמע שבראיה מהלואת סאה בסאה א"ש שזה דומה ובהכרח ששם לא מועיל מחוסר מלאכה וא"ש שהגמ' הביאה דוקא משנה זו וכן משמעות התוס"ר שעד שיבא בני משמע שזה לא מחוסר מלאכה כלל

### בדין יש לו במקום אחר

ט] עיין ברמ"א שהביא מהגהות מרדכי סימן תל"ט דלא מועיל מה שיש לו במקום אחר אלא א"כ יש למלוה דרך לשם וע"ש במקור הדברים דמסברא כתב שלא מועיל יש לו במקום אחר כמו שלא מועיל יש לו אשראי במתא רק שהקשה מהגמ' ע"ג. דמבואר שמועיל מה שלוה סאה ואומר שיפרע לו במקום אחר ויש לו שם וכתב ששם כיון שיש לו דרך לשם לכן זה מועיל עכ"ד והנה לכאורא עיקר סברתו שלא מחשיבים שנקנה לו על דבר שמחוסר טירחא כדי לשלם בו ולכאורא הסברא דאי אפשר לראות שעומד שיפרעו בזה ולפ"ז צ"ע דבקבע שיפרע לו במקום אחר אין שום סיבה שלא יועיל מה שיש לו במקום אחר דביחס למקום הפירעון זה עומד לפרעון אבל בלא קבע מקום הפירעון בזה לכאורא זה לא עומד שיפרע לו אלא במקומו ומה עוזר שיש לו דרך לשם וצ"ל שכיון שמגדרי חושן משפט יכול לפרוע לו במקום האחר ביש לו דרך לשם לכן זה מועיל והנה יש לעיין בקבע לשלם במקום אחר האם עוזר מה שיש לו במקום ההלואה ובפשוטו זה לא יעזור דעד כמה שחייב לפרוע לו דוקא במקום ההוא ואין לחיטיו סיבה להגיע לשם ממילא לא חשיב יש לו אמנם אם אין טירחא לקחת החיטים למקום הפרעון יתכן שאין בזה חיסרון דהלוה יביא החיטים לשם

והנה בלשון הרמ"א מבואר שהנידון האם יש למלוה דרך לשם וצ"ב אם יש ללוה דרך לשם האם מועיל מה שיש לו במקום אחר ולכאורא עד כמה שאין בזה הוצאה כספית להביא את זה משם א"כ אפשר לראות שזה עומד לפרוע בזה אבל אם יש בזה הוצאה כספית לכאורא זה ודאי לא עומד שיפרע בזה ולא חשיב יש לו ועיין עצי לבונה לקמן קע"ג סי"ג וצ"ע בזה [ועיין במחברים שהאריכו בזה] ובפשוטו כל הדין שיש לו דרך לשם זה רק תוך זמן ההלואה ופשוט

### בדין יצא השער במקום הפרעון

י] יש לדון בקבע לשלם במקום אחר ושם יצא השער האם זה יעזור ובשו"ת רעק"א סימן נ"ב נקט שכל שקבע שישלם במקום אחר הוי כמו קביעות זמן ובזה לא עוזר יצא השער אמנם עיין גידולי תרומה ח"ג סימן ל"ב שנקט שעוזר בזה יצא השער וכן מבואר באור זרוע על הגמ' ע"ג: ויתכן מצד שס"ל כשו"ת הרשב"א שגם בקביעות זמן מועיל יצא השער ויתכן שכאן זה עדיף מקביעות זמן כיון שמצד ההסכם יכול מיד לקנות במקום הפרעון ולפרוע מיד ומה שלא נמצא שם זה דבר חיצוני

### בהיתר יצא השער ויש לו בדבר הנפסד

י"א] בפשוטו מבואר בראשונים ע"ב: דדעת הראב"ד שכל ההיתר של יצא השער בהלואת סאה בסאה זה בצירוף לסברא של חיטי הוא דקדחו באכלבאי אמנם דעת הראשונים שם שלא צריך להגיע לזה אלא שכיון שחשיב כיש לו וכאילו ברשותו הוקרו לכן אין בזה איסור ועיין יד אברהם ס"ג שנקט כדעת הראב"ד ולכן כתב שבדבר שיש בו חסרונות כיון שאם לא היה מלוה לו זה היה נחסר עד עכשיו ממילא אם זה התיקר ובא להחזיר לו צריך להוריד לו החסרונות ולפ"ז בדבר כזה יש איסור סאה בסאה גם ביצא השער אמנם סתימת הפוסקים שלא כתבו כך משמע שנקטו שהלכה דלא כראב"ד ולא צריך להגיע להיתר של חיטי הוא דקדחי באכלבאי אלא שכיון שזה נקנה לו מה שיפרע לו לכן אין בזה חיסרון והדבר נפק"מ במלוה דברים שמרקיבים כגון ירקות וכדו' שלא יכל לשמור אותם עד זמן הפרעון שליד אברהם אין בזה היתר של יצא השער ובפשוטו יש להוכיח מהמשנה של ככרות שיש ראשונים שביארו שזה מצד ההיתר של יצא השער ולכאורא שם זה דבר שמתקלקל וצ"ע בזה

והנה לכאורא היה מקום לדון שכל פסיקה בהיתר של יש לו או יצא השער אם זה דבר שמתקלקל א"כ לא שיך לדון כאילו כבר קנה את מה שמחזיר לו בסוף דהרי דבר שאנו דנים כאילו קנה ודאי לא יוכל לפרוע לו את זה בסוף דהרי זה יתקלקל אמנם ודאי סתימת הדברים שגם כה"ג מותר ובפשוטו בכל הלואת ככרות הרי אם משלם לאחר ל' יום הלחמים שהיו בשעת הלואה ודאי יתקלקלו עד אז ובהכרח צ"ל שכיון שיכול לפרוע לו מיד בדבר זה שייך לדון כאילו קנה את זה ויפרע לו בזה מיד ולפ"ז בקבע לו זמן הפרעון שלא יכול לפרוע קודם שכתב הרא"ש שעוזר יש לו זה דוקא בדבר שלא מתקלקל אבל בדבר שמתקלקל זה לא יעזור ולפ"ז בלוה חמץ קודם פסח על מנת לשלם דוקא לאחר פסח לא יעזור יש לו ויצא השער כיון שחייב לבער החמץ קודם פסח ולא יוכל לפרוע לו בזה

### בדברי הרשב"א במלוה חיטים וקובע לשלם במעות

י"ב] עיין ב"י שהביא משו"ת הרשב"א שמותר ללות סאה חיטים בסאה חיטים ביש לו אפילו שקובעים שישלם לו במעות והנה בפשוטו צ"ע שעד כמה שהחוב חל במעות א"כ יש כאן ריבית וצ"ל שהכונה שמצד החלות חיוב חל חיוב של חיטים רק שעשו תנאי ביניהם שמצד מה לי הן מה לי דמיהן צריך לתת לו מעות ועיין ספר נתיבות שלום ס"א סקכ"א שהביא מספר כהונת עולם שכל היתר זה רק שייך במקום שהמלוה יכול להחליט במה יגבה דהינו דאם ירצה חיטים יביאו לו חיטים דאז שיך לדון שהחוב הוא חיטים אבל אם קובעים שחיב להביא לו דוקא מעות ולא יוכל לתבוע חיטים בזה חשיב שיש כאן הלואת מעות והדבר נפק"מ במלוה דולרים בהיתר דיצא השער או יש לו ורוצה שיפרע לו בשקלים לפי הערך של אותו יום של זמן הפרעון דבפשוטו זה ריבית גמורה דאם יעלה מחיר הדולרים חשיב שמחזיר לו יותר אבל אם יעשה בצורה ששם החיוב הוא דולרים ורק שהתנה תנאי צדדי שישלם בשקלים לכאורא מותר ולדעת הכהונת עולם זה רק בתנאי שהמלוה יוכל לדרוש דולרים

והנה יש כאן דבר תמוה שכיון שיסוד הדין של יש לו שדנים שזה נקנה לו כיון שעומד לפרוע א"כ כאן שלא עומד לפרוע בזה כיון שהרי התנה שישלם לו בחיטים א"כ מה שיך לדון שזה יש לו וכמו ביש לו במקום אחר שכיון שלא עומד שיפרע מזה לא חשיב יש לו א"כ למה שכאן זה יועיל ואולי הוא מגדרי לא פלוג שכיון שמצד עיקר ההלואה יכול לפרוע לו מזה אפילו שיש כאן תנאי צדדי שלא יכול לפרוע בכל אופן זה מותר וצ"ע לדעת ת"ר לעיל סק"ה שלא אומרים לא פלוג כאן זה יעזור ועיין סק"ו

### בדברי הריב"ש בהלואת סאה בסאה בקרוב לשכר

י"ג] עיין רמ"א שהביא מהריב"ש שכל ההיתר של יש לו בסאה זה בסאה זה רק אם מתחיב בכל מקרה להחזיר סאה אבל אם מתנה שאם יוזל יטול דמיו זה אסור מצד שזה קרוב לשכר מלהפסד והנה משמע שזה רק דרבנן והנה פשטות לשון הרמ"א שמדובר שיש כאן רק הלואה רק קבעו שהתשלום על ההלואה תהיה סאה חיטים ואם זה יוזל ישלם לו כפי השוי של שעת ההלואה ועיין בית אפרים חיור"ד סימן מ"ג [הובא בפתחי תשובה סק"ב] שכה"ג אם זה יוזל ויתן לו כפי השויות של שעת המכירה דהינו שכיון שמצד ההלואה צריך לחול חוב של הדבר בעצמו וקובע שישלם לו יותר זה ריבית גמורה ובחוו"ד כתב שזה אסור מצד שעיקר קבלת האחריות הוא שוה ממון דהינו שגם צד אחד בריבית מותר אבל כאן שהאדם מבטח את עצמו שזה שוה ממון יש כאן ריבית קצוצה

אמנם עיין בריב"ש דמבואר דבתחילה דן במקרה של מכר רק שקבעו שחייב בדמיו ואם זה יתיקר יתן לו חיטים ובזה כתב שזה אסור מדרבנן מצד שאם לוקח כמחיר יותר של שעת ההלואה זה אסור מצד איסור של טרשא יותר מדמיו ואחרי זה כתב שאפשר לעשות בצורה של תנאי שאם זה יוזל הוא נותן החיטים במכירה בשוים ואם זה יתיקר הוא נותן את זה בהלואה וכאן יש ההיתר של יש לו וכתב שכה"ג זה אסור מדרבנן מצד שזה הלואה שקרוב לשכר מהפסד דהינו שכל ההיתרים שמצאנו בהלואת סאה בסאה זה בקרוב לשכר כהפסד אבל אם זה קרוב לשכר מהפסד כה"ג יש בזה איסור הלואה מדרבנן ולמד דבר זה מהדין של חביתא שחזינן שבהיתר של פסיקה ביש לו אבל אם זה קרוב לשכר מהפסד אסור ממילא ה"ה כאן בהלואה זה אסור והנה בפשוטו גם אם יעשה בצורה של הלואה דהינו שיתנה שאם יתיקר עושה את זה כהלואת חיטים ואם יוזל ההלואה היא ביחס לשויות זה גם מותר מצד עיקר הדין דבכל הצדדים אין כאן צד ריבית וכן הוא בגידולי תרומה ח"ח אות א' בשם הריב"ש ובזה אסור מצד שזה קרוב לשכר מהפסד ויתכן שזה כונת הרמ"א

והנה אם עשו באיסור כנ"ל לכאורא דינו שאם הוזל נותן דמיו דבזה אין איסור ורק אם הוקר נוטל רק דמיו וצ"ע שאולי גם בהוזל נוטל חיטיו דגם הצד של דמיו כיון שהתנה אם הוקר יטול חיטים זה גם נחשב צד איסור

והנה בפשוטו ראיתו צ"ע דשם זה רק סיבה שזה לא נחשב יש לו וממילא יש בזה איסור מצד שזה פסיקה בלי היתר יש לו אבל כאן לא שיך טעם זה ואם מצד שלא שיך לדון כאילו קנה בסאה חיטים א"כ כמו שכל פסיקה בשער הגבוה זה לא סיבה לדון שלא חל קנין א"כ ה"ה כאן וצריך לחלק דכאן שזה הלואה שמעיקר הדין זה מחיב חיטים כל שמתנה שאם יוזל יתן לו דמים זה מבטל ההלואה וזה מגדיר הכל כמכירה וצ"ע

והנה עיין חוות דעת שכתב שיכול לעשות בצורה שמוכר לו חיטים ובהם פוסק על חיטים אחרות כמבואר בסימן קס"ג שאפשר לעשות גם פסיקה על הפירות אם חיטים והדין הוא שיכול לפוסק כשער הגבוה א"כ גם כאן עושה פסיקה כשער של היום ושאם יוזלו החיטים עושה כשער של מחר דהינו שדנים החיטים כנתינת מעות ופוסק כשער של היום ואם יוזלו כשער של מחר ובזה אין חיסרון של קרוב לשכר כהפסד כמו כל פסיקה על הפירות וע"ש שכתב שאין לאסור מצד שהרי נתן חיטים ומקבל יותר חיטים דהרי גם בפוסק במעות על יין וזה נתיקר מותר לקחת במקום יין מעות אפילו אם זה שוה יותר עכ"ד והנה בכה"ג שזה רק פסיקה אם יתיקרו החיטים יוכל לחזור בו ולתת מעות רק שיקבל מי שפרע אמנם יתכן שממילא עד כמה שלא חל המכר חיב לו חיטים אמנם אם יוזלו החיטים יוכל לחזור בו ולתת כמו השער של היום ולא יותר וצ"ע והנה כל דבריו שגם בחיטים בעד חיטים אפשר לראות את זה כמקח אבל אם הלשון לא קובע א"כ חשיב הלואה ויש כאן איסור ריבית כמו אם אומר בלשון הלואה וצ"ע בכל זה

## סעיף ד'

א] מבואר כאן חידוש דאפילו שלוה סאה בסאה אבל כיון שאפשר לראות את זה כחלק מהשכירות לכן זה מותר ועיין חוו"ד שהביא מהשטמ"ק שאפילו שמחזיר לו מהשוק ולא שנותן לו מהתבואה שגדלה ולכאורא יסוד ההיתר שהכל זה מדמי השכירות והנה מצוי ששוכרים רכב ויש בזה דלק וצריך להחזיר כמה שהיה שם ומצוי שלא יצא השער בדלק ובפשוטו יש כאן איסור של סאה בסאה אמנם ראיתי לדון שיש לדון שזה חלק מהשכירות דהינו ששוכר מכונית אם כך דלק בעד מה שקבעו וצ"ע

#### י"ב אד"ב ע"ט

## סעיף ה'

### בספק האם התקימו תנאי ההיתר

א] עיין שו"ת הרא"ש כלל ט"ו ז' וכן ח' שאם יש שטר שלוה ממנו סאה חיטים והמלוה טוען שהיה היתירי ריבית דהינו יש לו או יצא השער והלוה טוען שלא היה לו שכה"ג אין לגבות עד שהמלוה יוכיח שהיה לו ועיין ט"ז וש"ך שהקשו למה לא נימא דלא שביק היתרא ואכיל איסורא ושהוא ודאי דאג שלא יהיה איסור ריבית והרי לקמן סימן קס"ח סכ"ה מבואר שאם יש שטר שכתוב בו שחיב ק"כ והלוה טוען שהיה בזה ריבית שלא נאמן מצד שלא שביק היתרא ואכיל איסורא ולמה כאן זה אחרת והנה שם זה רק אם יש שטר שחשיב שהשטר מעיד שלא היה איסור וקושיתם שגם כאן נימא שהשטר מעיד שיש חיוב גמור של סאה ובהכרח שאין בזה איסור [ולכאורא אם נימא שבכל ריבית אין חוב משא"כ בסאה בסאה יש חוב רק שאסור לשלם [עיין סוגיא דהשבת ריבית היה מקום לחלק דשם זה נחשב נגד השטר אבל כאן מה שיש על זה איסור זה לא נחשב נגד השטר]

והט"ז כתב לחלק דשם מדובר שקל לעשות שיהיה בהיתר אבל כאן זה יותר קשה והש"ך טען שכאן זה גם קל אמנם עיין ש"ך לקמן סק"פ שהביא מהרא"ש בתשובות שאצלינו הרי לא חושש שזה יתיקר וכונתו מבואר שם שכיון שלוה בסתמא אין איסור בעיקר ההלואה ויתכן שלא חשב שיתיקר ואם באמת יתיקר יגבה כפי שהיה שוה בשעת הלואה דהינו דמבואר ברא"ש שאין איסור בהלואה בסתמא ולפ"ז אם יהיה כתוב בשטר שחייב לו סאה גם אם יוזל באמת יגבה סאה חיטים ועיין חוו"ד דשם שלא כתוב בשטר שזה ריבית ממילא טענתו חשיב נגד השטר אבל כאן שכתוב מפורש שלוה סאה א"כ מוכח מהשטר שזה ריבית עד כמה שאין היתירים ובזה אין לזה כח שטר וברעק"א דן שחיוב סאה חשיב דבר לא קצוב וממילא אין בזה גביה ממשועבדים ואין לזה כח שטר [אמנם ברא"ש בתשובה ק"ח ז' משמע שאם הלוה היה עובר איסור היה החזקה של הגמ' לגבי פרוזבול שנאמן לומר שכתב שלא שביק היתרא ואכיל איסורא דהינו שגם ללא שטר הוא נאמן]

והנה עיין ש"ך שכתב שכל הדין שהמלוה נאמן זה רק כשברור שהיה ריבית והספק האם נתקימו תנאי ההיתר אבל אם יש ויכוח האם היה ריבית בזה המלוה נאמן ועיין חו"ד שזה מצד הכרעת חזקה שכמו שהמחיר עכשיו כך היה בשעת הלואה וצ"ע שחזקה לא מועילה להוציא ממון אמנם יתכן שכאן מצד החוב ודאי חייב לו ורק הספק מצד איסור ריבית ולכאורא לרעק"א לעיל שאין לזה תורת שטר ודאי שהלוה נאמן

ועיין בית מאיר ס"ב שאם הלוה אמר בשעת הלואה שיש לו ובשעת פרעון אומר שלא היה לו רק שרצה לקבל הלואה ולכן אמר כך שהוא נאמן ובפרט אם יש לו מיגו שיכול לומר פרעתי אבל אם כתוב בשטר שלוה אם היתר של יש לו כה"ג חשיב נגד שטר והוא לא נאמן

ויש לדון באינם יודעים מה היה בשעת הלואה ועיין סוגיא דהשבת ריבית דהבאינו דנחלקו האחרונים האם כה"ג אמרינן ספק דרבנן וחייב לשלם או שאדרבא חשיב מוחזק ולא צריך לשלם ויתכן שאם רוצה לתת מספק ודאי אין בזה איסור כיון שנותן מצד צד החיוב וצ"ע

### בנידון של פרעון סאה במקום היוקר

ב]מבואר בשו"ע בשם הרא"ש שאם לווה ממנו חיטים וחל עליו חיוב סאה ועכשיו תובעו במקום היוקר אין לו חיוב לתת לו אלא כשער של מקום ההלואה ועיין רא"ש שלמד דין זה מהא דהלוהו בישוב לא יחזיר לו במדבר דהינו שכמו שמזכות המלוה שלא לקבל הפרעון במקום לא טוב ה"ה מזכות הלוה שלא יגבו ממנו החוב במקום שזה פרעון גרוע ומשמעות הרא"ש שבאמת מצד חיובו זה חיוב של סאה ולכן אפילו שכאן זה יותר יקר בכל אופן חייב לו סאה ורק שמזכות הלוה לטעון שאין לו חוב לפרוע במקום זה כי הוא מפסיד ועד כמה שהמלוה תובע במקום זה יתן לו השוי של מקום ההלואה אבל באמת אם המלוה יטעון שלא רוצה לקבל הפרעון אלא במקום פלוני וסאה חיטים והלוה ירצה לשלם לו במקום זה ישלם לו חיטים ולפ"ז אם לוה במקום היוקר ועכשיו מחזיר לו במקום הזול המלוה יוכל לטעון שלא רוצה לקבל במקום זה אבל אם ירצה לגבות דוקא במקום זה באמת הלוה ישלם לו סאה חיטים שזה חיובו ולא חייב יותר מזה

אמנם היה מקום לחדש שאין הגדר שחיב סאה חיטים אלא ששם חיובו הוא שויות של סאה חיטים ולכן החיוב כמו מקום ההלואה אמנם מהא דהרא"ש דימה לדין מדבר וישוב משמע שיש כאן רק נידון של תנאי הפרעון וכן מהא דבפשוטו יש חיוב לשלם דוקא סאה חיטים אם יש לו מוכח ששם החיוב הוא סאה חיטים

### בדין הלואת חיטים בעד דוחן

ג] עיין רמ"א שחידש שאפילו שבהלואת סאה בסאה מותר ביש לו או יצא השער אבל בהלואת סאה חיטים בעד סאה דוחן אין את ההיתרים של יש לו או יצא השער ובפשוטו הביאור שכיון שכאן זה דרך הלואה לא התירו בתנאי ההיתרים אלא אם יש המעלה של חיטי הוא דקדחי באכלבאי אבל אם אין ההיתר הנ"ל אסרו מצד שאם זה יתיקר זה יחשב ריבית [אמנם לפ"ז צריך להוציא חסרונות ויתכן שהגדר שלא הקילו אלא אם סאה יהיב סאה שקיל וכן הוא בפרישה] ועיין ש"ך וט"ז שכתבו שכל זה באומר בלשון הלואה אבל באומר בלשון מכר [וה"ה בלשון תן לי ואני אתן לך שכיון שזה שני מינים זה מתפרש כמכר] דהיינו שנותן לו החיטים כדמים על הדוחן בזה באמת ודאי יש את היתר של פסיקה רגילה אלא שבזה יצטרכו שיש לו הכל כמו כל פסיקה וכן בזה רק חל למי שפרע ובמקרה שימכור חיטים בתור טרשא ויתחיב דוחן בזה עיין ס"א שהבאינו דהסכמת האחרונים שיש בזה איסור והחזו"א חידש שיעזור יש לו דוחן והנה יש לדון האם כה"ג צריך שיהיה לו הכל או מספיק שיהיה לו מעט והנה לרשב"א שכל הקולא בסאה בסאה מצד שהפסיקה חלה על הסאה שזכה א"כ כאן זה לא שייך אמנם לביאור החוו"ד שההבדל שכאן שחז"ל זיכו לו ולא נותן בתור פסיקה יותר קל א"כ כאן זה דומה לסאה בסאה שלא צריך יש לו הכל ונפק"מ בכל הנ"ל במוכר חפץ ופוסק בדולרים ועיין לקמן קס"ג ס"א

והנה מבואר כאן שהלשון קובע אם זה מכר או הלואה אפילו שיש כאן החלפה של שני דברים והחוו"ד סימן קס"א כתב שרק מדרבנן זה נחשב כהלואה אבל מדאוריתא כיון שזה שני מינים זה נחשב כמכר אמנם המקור חיים כתב שמדאוריתא זה נחשב הלואה והנה בלשון הט"ז בתחילת הסימן משמע שגם בסאה חיטים נגד סאה חיטים בלשון מכר זה נחשב מכר והאבני נזר נקט שזה לשיטתו כאן שהלשון קובע אמנם עיין בשיעורים שביארנו שיתכן שכל שזה מציאות של הלואה חשיב הלואה ולא עוזר לשון מכר וכמבואר ברמב"ן ועיין בשיעורים דהבאינו דברמב"ן מ"ו. מפורש שגם בלשון הלואה חשיב כמקח ויש בזה ההיתרים של יש לו או יצא השער וזה דלא כראב"ד הנ"ל

# סימן קס"ג

### בטעם שמועיל פסיקה בחוב

א] מבואר שביש לו מועיל פסיקה אפילו בחוב ובטעם הדבר רש"י ס"ג. כתב שזה מצד שחל למי שפרע דהינו דמבואר ברש"י שגם על ידי חוב חל למי שפרע וברמב"ם פכ"ב ממכירה כתב שמלוה קונה במכר וביאר המ"מ שמקורו מסוגין דהינו שנקט שכל מה שעוזר יש לו רק מצד שזה חל לגבי מי שפרע ואם מבואר בסוגין שמותר בהכרח שחל על ידי פסיקה בחוב מי שפרע ובהכרח שזה מצד שמלוה חשיב כסף אמנם המיוחס לריטב"א בסוגין ביאר שגם אם זה לא חשיב כסף אבל זה נחשב דברים ואיכא בהדיהו מעות שזה מספיק סיבה למי שפרע ועיין רעק"א בכו"ח שצידד שזה גם דעת רש"י והנה הטעם שנקטו שצריך שיחול למי שפרע מצד שיסוד ההיתר כאילו הוא קנה את זה וברשותיה איקר ואם לא חל שום קנין לא שייך לומר שברשותיה איקר

אמנם הראב"ד פכ"ב ממכירה והרשב"א קידושין מ"ז נקטו שמלוה לא קונה וביארו שעשו אינו זוכה בזוכה דהינו שביחס להיתר של ריבית שזה יחשב ברשותיה אתיקר זה מועיל גם עד כמה שלא חל לגבי מי שפרע ומשמעות הדברים שזה גם לא מחוסר אמנה אמנם עיין שערי דעה שהאריך שיתכן שגם אם לא חל למי שפרע אבל זה מחוסר אמנה וזה מספיק סיבה להיתר אמנם הביא ראשונים שבשינוי שער אין מחוסר אמנה וביאר שכיון שלפני שנשתנה השער יש מחוסר אמנה שייך לדון שזה כאילו נקנה לו אמנם עיין נימוק"י בסוגין שכתב כרש"י שצריך מי שפרע ולעיל פ' הזהב כתב שבמלוה אין מי שפרע וכן תוס' ס"ב: לגבי ההיתר של יצא השער כתבו שצריך מי שפרע ומאידך ס"ל לעיל שמלוה לא קונה ועיין פנ"י ורעק"א וחוו"ד שצ"ל שבסוגין מדובר באמת שפסק בהנאת מחילת מלוה ובאמת אם יפסוק בחוב לא יועיל מה שיש לו

והנה הש"ך והט"ז העתיקו כרש"י שצריך מי שפרע אמנם האחרונים תמהו על זה שהרי הרמ"א בחו"מ סימן ר"ט פסק שמלוה לא קונה אפילו למי שפרע וכאן הפוסקים סתמו ולא הזכירו שצריך שיתנה שזה בהנאת מחילת מלוה והחוו"ד הקשה עוד שהרי מבואר בגמ' שאין מי שפרע אלא באתחזויי הבי דרא והפוסקים כאן לא הזכירו תנאי זה ומכח זה נקטו שקי"ל שההיתר של יש לו זה גם ללא מי שפרע והתפארת למשה כתב שהחשיבו שזה בהנאת מחילת מלוה וצ"ב כונתו ולכאורא ראוי לומר שיחול בהנאת מחילת מלוה

ועיין ט"ז סק"ה שכתב שמותר לעשות פסיקה על הפירות אם תנאי שהלוקח יכול לחזור בו ועיין שערי דעה שכתב שלשיטות שצריך מי שפרע הרי כאן שיכול לחזור בו אין מי שפרע וצ"ע שהט"ז סתר משנתו ואולי כיון שהמוכר לא יכול לחזור בו זה מספיק סיבה שיחשב שחל כאן קנין

### בחידוש החוו"ד שבמקום שחל קנין לא צריך יש לו

ב] עיין חוו"ד שנקט דלדעת הראב"ד שבסוגין בבא בהלואתו מועיל אפילו שלא חל למי שפרע א"כ יתכן שבמקום שזה חל למי שפרע וכגון שיגיד בהנאת מחילת מלוה וכה"ג אין חיסרון של דשלב"ל כיון שיצא השער ויש לו מעות שהוא יכול להשיג את זה בקלות בזה מותר אפילו שאין לו כיון שחל כאן חלות קנין גמור ועיין בשיעורים שביארנו שאפילו אם נימא כש"ך שיש מי שפרע אפילו ללא יצא השער אבל כזה סוג מי שפרע שזה לא גדר של קנין זה ודאי לא סיבה להתיר פסיקה ורק סוג מי שפרע שזה חלות קנין זה סיבה למי שפרע

ועיין קצוה"ח ר"ט סק"ט שלמד בכונת המהרש"א ס"ב: שאם זה מילתא דלא שכיחא שכה"ג כסף קונה אם יעשה בהנאת מלוה אפילו שאין לו וזה עדין לא חל על משהו מסוים בכל אופן בזה אפילו באין לו מועיל בבא בהלואתו דהינו שכל שחל חלות קנין גמור הכסף לא נחשב כהלואה אלא כמקח גמור ובזה אין את האיסור של סוגין וכן הוא בפסקי הרי"ד ט"ו. שגם בלא יצא השער מועיל אם עשו קנין סודר שהתחיב לו אמנם עיין פרישה סימן ר"ח דנקט שגם במקום שעשה פסיקה אם קנין סודר שכה"ג חל קנין גמור בכל אופן כל שזה אין לו או יצא השער חשיב מקח הנעשה באיסור ואולי יש לחלק בין סודר שזה לא קנין על הדבר לפסיקה שזה חלות קנין על מה שיקנה לו מחר

### האם מועיל יש לו מעט

ג] מבואר בגמ' לגבי הלואת סאה בסאה שמועיל יש לו מעט ודנו הראשונים האם גם בפסיקה זה כך ועיין ב"י סימן קע"ה שהביא שיש דעות שבכל פסיקה עוזר יש לו מעט וע"ש שדן בדעת הרמב"ם שרק לגבי פסיקה בחובו צריך יש לו הכל אבל בפסיקה במעות לא צריך יש לו הכל ובפשוטו הכונה שכאן שזה הלואה זה יותר נראה כריבית ולכן לא הקילו רק ביש לו הכל אמנם המ"מ נקט בדעת הרמב"ם שכל פסיקה אין הקולא של יש לו מעט וכן פסק השו"ע לקמן סימן קע"ה וצ"ב החילוק ועיין ט"ז סק"ב שהביא מהרשב"א שבהלואת סאה בסאה מה שמועיל מצד שלאחר שפסק על טיפה אחת פוסק בשניהם יחד על שני טיפות אחרות וכן הלאה אבל בפסיקה זה לא שייך דהינו שס"ל שאי אפשר לפסוק על אותה טיפה כמה פעמים ורק מצד שיש תוספת של עוד טיפה ולכן במקח שזה לא שייך דהרי הקונה לא קיבל שום טיפה באמת לכן זה לא מועיל אמנם הרי דעת רש"י וכן הוא לשון הטור שעל אותה טיפה אפשר לפסוק כמה פעמים ולפ"ז צ"ע מה ההבדל בין הלואת סאה בסאה לפסיקה

ועיין פרישה שביאר שבהלואת סאה בסאה יש קולא שסאה יהיב וסאה שקיל ולכן בזה הקילו אפילו ביש לו מעט משא"כ בפסיקה אמנם הדבר צ"ב דהרי פשטות הגמ' ס"ג: שפסיקה זה איסור יותר קל מאיסור של הלואת סאה בסאה ועיין חוו"ד שכתב לבאר שחלוק ההיתר של יש לו בסאה בסאה מאשר בפסיקה דבפסיקה שבאמת אדם נותן את המעות בעד חפץ שם ההיתר מצד שדנים כאילו הוא קנה את זה באמת ולכן לא שיך לדון לפסוק על זה כמה פעמים משא"כ בהלואת סאה בסאה שהרי הוא לא נתן את זה כלל בעד הסאה של מחר רק שרבנן הקנו את זה בזה שייך לדון שאפשר לפסוק על זה כמה פעמים אלא שצ"ב למה לא הקלו בפסיקה כמו בהלואה ובפשוטו משמע כונתו ששם לא שייך להעמיד קולא אחרת לכן העמידו הקולא בכזו צורה משא"כ בפסיקה אמנם יתכן שהכונה שבפסיקה שזה נראה כדבר שבאמת זה כך הוא נראה חוכא ואיטלולא לפסוק עוד הפעם משא"כ בהלואה ועיין חוו"ד שמכח חידושו זה חידש שבפסיקה לכו"ע צריך לדעת שיש לו אבל אם לא זה לא מועיל אמנם בבינת אדם קל"ב סק"ה בד"ה ומה וכן בפתחי תשובה קע"ג ז' כתבו על פסיקה את דברי האחרונים על הלואה דהינו שדימו הדברים

והנה לכאורא איכא נפק"מ בטעם החילוק בין הלואה לפסיקה בנ"ל בטרשא על דוחן אם נימא שמועיל יש לו דעד כמה שנימא שיש קולא מיוחדת בהלואה שמועיל יש לו מעט א"כ כאן לא מועיל יש לו מעט אבל אם נימא כחוו"ד שכל שזה לא פסיקה על דבר ממילא כה"ג לא חשיב שקנה ממש ולכן מועיל יש לו מעט א"כ כאן יועיל יש לו מעט ונפק"מ בקונה חפץ ופוסק בדולרים האם צריך שיהיה לו הכל או שיספיק חלק [ועיין משנ"ת לעיל סוף סימן קס"ב]

### האם מועיל יש בידו מעות

ד] מבואר בסוגין דבבא בהלואתו צריך דוקא יש לו אבל לא מועיל יצא השער ועיין ט"ז שחידש שאם יש לו מעות עוזר ביצא השער דהרי כל הטעם שלא עוזר יצא השער מצד דאין לו במה יקנה אבל כאן יש לו במה יקנה והנה כדבריו מבואר בהגהות אשרי ובהגהות מרדכי כמבואר בגר"א אמנם בפשוטו הדברים צ"ע דהנה בגמ' לקמן לגבי הלואת סאה בסאה מבואר בגמ' שעוזר יצא השער ודעת הראשונים שזה אפילו באין לו מעות ושם ההיתר כי יכול ללות או לקנות באשראי ודעת הראב"ד שזה רק בצירוף שיש לו מעות ויכול לקנות והקשו הראשונים מסוגין דמבואר דבבא בהלואתו לא מועיל רק אם יש לו ולא מועיל מה שיכול ללות ולמה לגבי סאה בסאה זה מועיל ועיין רא"ש שהביא מהראב"ד לישב שבסאה בסאה יש הסברא של חיטי הוא דקדחי באכלבאי ולכן הקילו כה"ג משא"כ בבא בהלואתו זה לא שייך והרא"ש ושאר הראשונים תירצו שכאן שזה בא בהלואתו זה יותר חמור ובפשוטו הכונה כמבואר בשערי דעה שכיון שזה תחילתו חוב לכן החמירו בזה והפרישה ביאר שרק בסאה בסאה שסאה יהיב סאה שקיל בזה הקילו משא"כ בכל פסיקה שזה יותר חמור אמנם דעת ההגהות מרדכי שבאמת אין סתירה בסוגיות שכל מה שעוזר יצא השער זה בצירוף שיש לו מעות ובסוגין מדובר שאין לו מעות והנה לאחר כל הנ"ל דברי הט"ז צ"ע שהרי אנן קי"ל שלגבי הלואה לא צריך יש לו מעות ובהכרח שכאן זה יותר חמור וא"כ אין לנו שום מקור שיועיל מה שיש לו מעות ואדרבא בראב"ד שנקט שבהלואה מועיל מצד שיש לו מעות בכל אופן נקט שכאן זה לא מועיל והאחרונים כולם נקטו דלא כט"ז וגם הט"ז כתב שאין לסמוך על זה

### בדין פסיקה בחובו בהוזלה

ה] בהא דמבואר דמועיל פסיקה בחובו ביש לו עיין נימוק"י ס"ג. שביאר הטעם מצד שאוזולי קא מוזיל גביה ועיין פנ"י שלמד מזה שכה"ג מותר אפילו פסיקה בהוזלה אמם ברש"י מדויק שרק כמו השער מותר ולא יותר בזול ועיין פנ"י ושערי דעה שתמהו שהרי זה ריבית מאוחרת שכיון שיש כאן הלואה אסור למכור לו בפחות ועיין שערי דעה סימן קס"ו שדן שלדעת הראשונים שבשעת פרעון מותר ללא לפרש א"ש דהינו שנקט שהזמן של הפסיקה של החוב זה כמו זמן הפרעון והנה מבואר שבדרך מקח מותר להוסיף בשעת פרעון מצד שאוזלי גביה וא"כ גם כאן לכאורא זה סיבה שיועיל אמנם לדעת הש"ך סימן ק"ס שכל הקולא כיון שזה מקח א"כ כאן שזה הלואה זה לא שייך אמנם לביאור האחרונים שזה מצד שדנים שהוזיל לו ולא שהוסיף לו א"כ לכאורא גם כאן זה שייך ועיין יד אברהם וכן בחזו"א סימן ע"ו סק"ב שכתבו שכונת הראשונים שמותר בשער הזול כמו שער הלקוטות שזה שער הכי זול אבל אין כונתם שמותר להוזיל יותר מהשער והחכמ"א קל"ד סי"ב הקיל בזה ולכאורא כיון שהאחרונים נקטו מסברא לאסור ואין הכרח מהראשונים להתיר וברש"י ודאי מבואר לאיסור יש להחמיר בזה וצ"ע

### בהא דהלוה נאמן שיש לו

ו]מבואר ברמ"א שהלוה נאמן לומר שיש לו ועיין ביאור הגר"א שכתב שלכאורא רק אם מועיל יש לו מעט כיון שזה קל אפשר לסמוך עליו אבל עד כמה שכאן צריך שיהיה לו הכל שזה טירחא אין סיבה שזה יועיל וצ"ע למה שלא יהיה כאן דין של עד אחד נאמן באיסורים וכל מה שהרא"ש דן שזה דבר קל ולא שביק היתרא שעל ידי זה נכריע שגם לאחר הלואה חייב לשלם אבל כאן שהנידון האם מותר להלות או לא לכאורא לא צריך להגיע לזה וכן הוא בלבוש [אמנם ודאי שבאינו שומר תו"מ אינו נאמן] ויתכן שהגר"א הבין שזה לא רק היתר על האיסור שבהלואה אלא שזה גם סיבה שאחרי זה הוא יהיה חייב לשלם את זה אמנם עיין בית מאיר סימן קס"ב שאם הלוה יגיד ששיקר אבל באמת לא היה לו יהיה נאמן על ידי אמתלא שרצה לקבל את ההלואה וצ"ע בזה

### בדין הלוה מעות ופסק שאם לא ישלם יתן לו פירות כעכשיו

ז] עיין ט"ז סק"ה שהביא את הב"י שבהלוה מעות וקבע שאם לא ישלם עד זמן פלוני יתן לו פירות כשער של עכשיו שזה אסור כיון שזה מגיע מחמת הלואה ובפשוטו הכונה שהכסף ודאי ניתן בתור הלואה רק שקבע שאם לא ישלם עד תאריך מסוים ישלם על ההלואה סך פירות כמו השוי של עכשיו ואם אז זה יותר יקר מזמן ההלואה יש כאן ריבית ועיין רעק"א ועוד אחרונים שהקשו הרי זה ריבית דרך קנס ואין בזה איסור וכן הקשה הריטב"א ע"ב: ועיין יד אברהם ובשערי דעה שדנו שכאן זה היה בצורה שלא חל עליו החיוב של הקנס וכה"ג חשיב ריבית ולכאורא הדבר מחודש שאפילו שהוא נותן את זה בתור מה שקנס על עצמו שיש בזה ריבית אמנם עיין ט"ז וכן הוא בחוו"ד ובתפארת למשה שמדובר שפסק שאם לא ישלם עד תשרי יתן לו בחשון חיטים כשער של ניסן והאיסור מצד מה שיתיקר מתשרי עד חשון שהרי זה לא בתור קנס אלא הוי כפסיקה בחובו דהינו שכאילו פוסק בתשרי כשער של חשון ולפ"ז אם בתשרי יהיה לו יהיה מותר ורק יצא השער לא יעזור כמו בא בחובו ובגר"ז סכ"ז ביאר שבאמת כונתו שאת הכסף מראש נותן בתור תנאי של פסיקה ולא בתור קנס ונתחדש שלא מועיל יצא השער אז שכיון שהרי אין כאן פסיקה ברורה ולא שייך לומר כאילו קנה את זה ולכאורא מסברא היה מסתבר שגם יש לו לא שייך בזה אמנם הגר"ז נקט שיועיל בזה היתר יש לו דהינו שיש כאן כעין קנין על תנאי וגם בזה שייך לומר ברשותיה אייקר

## סעיף ב'

### בדין פסק באיסור וחזר ופסק על יין שיש לו

א] מבואר בגמ' שיכול לפסוק אם החוב של חיטים על יין והנה יש לדון בפסק בתחילה בחובו על חיטים ולא היה לו ועכשיו פוסק על יין כשיעור חיטים יקרים מה חל כה"ג ועיין פנ"י ס"ב: שכתב שכנגד שיעור החוב שהיה בתחילה חל פסיקה על היין ואם היין יתיקר צריך לתת לו כשער היוקר ורק כנגד השיעור של החיטים שהתיקר אין כזה חיוב ולא חל פסיקה וברעק"א חידש שבאמת יש כאן פסיקה על יין בשיעור של המחיר של חיטים יקרים רק שצריך להוסיף לו שזה כמו אדם שחשב שנתן שלושים דנרים ופסק על כמות מסוימת והתברר שחסר במעות שהפסיקה חלה כמו שחשב לתת ובשערי דעה כתב שכיון דמבואר סוף סימן קע"ה שמקח הנעשה באיסור זה לא חל למי שפרע וכגון בפסק על פחות משער שבשוק א"כ כאן גם כן לא חל הקציצה וצ"ב הדמיון דשם כל הפסיקה היא איסור אבל כאן חלק מהפסיקה זה לא איסור ומנ"ל שאם חלק בטל שהכל בטל

ב]בביאור שיטת רב האי גאון עיין סימן קע"ה ס"ו

### סעיף ג'

### סיכום הדינים ובהא דהמכר בזול הוא לא ריבית

א] מבואר בשו"ע שאם אומר לו הלויני מנה והמלוה אמר שחיטים במנה יש לי ואחרי זה חוזר וקונה ממנו בתשעים כדי שלאחר זמן יחזיר לו מנה שיש בזה הערמת ריבית אבל אם פוסק עמו על פירות אחרים בשויו בזה זה לא נראה כריבית ומותר דהינו שנתחדש שכל שעושים בצורה שהתוכן הכללי של מה שנעשה הוא שנותן תשעים ומקבל מאה זה נראה כריבית אמנם מבואר שאם מקבל פירות בזה אפילו שזה לא המטרה אין זה בכלל האיסור ועיין ש"ך סק"ט שכל זה אם אמר הלויני מנה שבזה רואים כאילו בסוף יש כאן הלואה של מנה אבל אם אמר הלויני חיטים והלוה לו חיטים ושיתחיב כשוי שלהם בשוק כה"ג מותר למוכר לחזור ולקנות יותר בזול ובפשוטו הדבר מצוי במבקש מחברו ללות שקלים ונותן לו דולרים ופוסק שקלים כשער של היום ואחרי זה המלוה חוזר וקונה הדולרים כשער של קניה שזה אסור אפילו שזה מה שהלוה יעשה עכשיו במקום אחר אבל אם בתחילה ביקש דולרים מותר לעשות כנ"ל ויתכן שכאן שזה לא הוזלה אלא שכך המחיר לקניה אין זה בכלל הערמת ריבית של הגמ'

ועיין גידולי תרומה הובא במקור מים חיים שאם יש יד מישהו באמצע דהינו שהקונה במאה מכר החיטים למישהו אחר בתשעים הראשון יכול לקנות את זה מהקונה בתשעים דהינו שכל האיסור הוא דוקא באדם אחד ולא בשנים ונחלקו הט"ז והש"ך האם באדם אחד שלא באותו מעמד זה בכלל האיסור

והנה בדין הערמת ריבית דסוגין דעת הרמב"ם שזה רק איסור לעשות כך אבל אם עשה כך חייב לשלם ודעת הרמב"ן שזה כדין כל ריבית מדרבנן שאסור לשלם ועיין ריב"ש הובא בשערי דעה שכאן ודאי שאם שילם זה לא יוצא בדינים והנה מבואר שגם בפסקו מעות מותר לשלם לו פירות וכתב הרא"ש אבל שלא חייב לתת לו פירות וצ"ב שכיון שמצד גדרי הממון חייב לו מנה ועל ידי פירות זה מותר ממילא למה שלא יהיה חייב לעשות כך ועיין ש"ך שהביא מהב"י שבפסק בפירות שזה מותר יש לדון האם יהיה מותר לגבות מעות וכתב שזה תלוי במחלוקת רשב"ם ור"ת האם יש איסור בפוסק על הפירות והתיקרו לתת לו יותר דמים דהינו האם הדין של מה לי הן מה לי דמיהן זה מתיר מה שזה נראה כריבית או שזה לא מתיר דהינו שבנותן מעות מצד שקצץ לתת מעות זה ודאי אסור כמבואר בסוגין אפילו שאם יפרע פירות אין חיסרון אבל כל שקציצתו לשלם פירות ונותן המעות במקום הפירות זה לא סיבה לאסור

והנה עיין חוו"ד שהקשה שכיון שהוא חייב לו מעות מחמת המכר של החיטים א"כ איך מותר לו למכור בפחות הרי מבאר במשנה שאם חייב לו ממון אסור לשכור ממנו בפחות וע"ש שישב שכיון שזה דרך מכר מותר כמבואר ברמ"א והנה כאן יש חידוש גדול שאפילו שזה לא בתור חלק מהפרעון אלא סתם נתינה צדדית אבל בחוב שהגיע ממכר אין איסור של ריבית כל שזה ניתן בתור הוספה אפילו על מכר אחר ולאחרונים דשם כל הקולא זה לא מצד שזה חוב שהגיע ממכר אלא כיון שחשיב שמוכר לו במחיר זול א"כ כיון דמבואר במשנה שלגבי הלואה אסור כה"ג כי זה לא חלק מהפרעון ה"ה כאן זה אסור ועיין מנחת שלמה שכתב שמדובר שאדם זה צריך כסף ומוכן למכור לכל אדם בפחות וכה"ג אין איסור של ריבית שזה ודאי לא מחמת ההלואה

### בדין הערמה במכר תחילה יותר בזול

ב] עיין ב"י שהביא בשם תלמידי הרשב"א שאם מחיר החיטים תשעים ואמר לו שימכור לו אותם במאה הוי ריבית דהינו שזה יותר גרוע מהערמת ריבית ועיין ט"ז שביאר שאין הכונה שיש כאן האיסור של טרשא דא"כ מה זה קשור לסוגין אלא שמדובר באין שומתו ידועה ומצד טרשא זה מותר ורק מצד סוגין זה אסור ועיין חוו"ד שביאר שאם לא יחזור ויקנה בתשעים אין אסור מצד שמכר לו במאה אפילו שאמר בתחילה הלויני מנה ורק כיון שחוזר וקונה זה אסור וצ"ב א"כ למה כאן זה יותר חמור מהאופן של הגמ' ועיין פתחי תשובה שכתב בשם החת"ס דלמבואר בריטב"א שאין היתר של טרשא אם מיד מוכר בזול מצד שזה ניכר שזה בגלל ההמתנת מעות א"כ כאן אין ההיתר של טרשא שכיון שמיד חוזר ומוכר לו יותר בזול אמנם בעיקר דברי הת"ר היה מקום לומר שכונתו שכאן שאמר הלויני תחילה לא עוזר אין שומתו ידועה אלא שזה נראה שזה נעשה בגלל ההמתנת מעות וכאן אסור עיקר המכר ואין כאן ההיתר של טרשא

### בדין התנה מראש שיעשו הערמה

ג] עיין ברמ"א שאם התנו מראש שמוכר לו החיטים על דעת שיחזור ויקנה ממנו בזול שזה ריבית גמורה ובלשון הריטב"א מבואר שזה ריבית קצוצה ובלשון הרמב"ן וכן נקט הש"ך שזה רק ריבית דרבנן והנה עיין ש"ך קע"ג סק"ו שהביא מחלוקת אחרונים במלוה לחברו מאה זוז ומתנה שימכור לו משהו בהוזלה האם יש כאן ההיתר של דרך מקח דהינו שכאן יש מקח חוץ מההלואה אבל יתכן שכיון שבמקח דנים שזה השוי אין כאן ריבית ולכאורא זה ממש האופן דסוגין אמנם יתכן שאפילו למתירים שם כאן אסור שכיון שהוא מחויב לעשות העסק הנ"ל ובסופו של דבר יוצא שקיבל תשעים ומחזיר מאה חשיב ריבית ולא עוזר מה שעשה את זה בצורה שאין כאן הלואה וכמבואר סברא זו בריטב"א ס"ה: אמנם הרמב"ן חלק שזה רק מדרבנן נחשב ריבית ולא מדאוריתא

והנה מצוי בגמ"ח שרוצים להלות שקלים צמוד למדד הדולר וזה הרי ריבית גמורה שמקבל מאה שקל ומחזיר יותר ולכן מלוים בתחילה דולרים ואחרי זה קונים את זה ממנו בשקלים כפי השער של אותו זמן ולכאורא היה מקום לדמות זה לסוגין שיש בזה הערמת ריבית כיון שהמטרה שיקבל שקלים ויחזיר יותר ובמקום שזה מותנה שיחזור ויקנה לנ"ל היה מקום לדון שזה ריבית קצוצה אמנם יתכן לחלק דרק באפן שחוזר וקונה בזול חשיב הערמת ריבית אבל כל שעושה כשער האמיתי אין בזה חיסרון וצ"ע בזה ועיין מנחת שלמה ח"א סימן כ"ט שהאריך בגדר האיסור של הערמת ריבית

# סימן קע"ה

#### י"ח אד"ב ע"ט

### המקומות שמצאנו שאין זה בכלל האיסור פסיקה על הפירות

א] מבואר בגמ' שיש איסור פסיקה על הפירות ובטעם האיסור מצד שחוששים שיתיקרו הפירות ומדרבנן זה נראה כריבית דהינו שמה שנותן לו כשער הזול זה בגלל שהקדים לו מעותיו אמנם רבנן התירו ביש לו או ביצא השער שכה"ג דנים כאילו קנה את הפירות בשעת הפסיקה ואחרי זה מה שמחזיר לו יותר זה לא סיבה לריבית כיון שחשיב שברשותיה אתייקר והנה מצאנו כמה אופנים שדנו האחרונים שזה לא בכלל גזירת חז"ל וגם ללא שיצא השער או יש לו זה מותר וכדלקמן

א. עיין לעיל תחילת סימן קס"ג שהבאינו את החוו"ד שחידש שכל שחל קנין כסף גמור למי שפרע מצד דיני ממונות אפילו שרבנן עקרו אבל כה"ג לא חשיב כהלואה ואין בזה איסור מצד הפסיקה שבזה אמנם הבאינו דבפשוטו ברוב הראשונים מבואר לא כך וע"ש שהבאינו עוד מהמהרש"א שנקט בדעת תוס' שכל שחל קנין כסף שרבנן לא עקרו אותו כגון שזה לא שכיח בזה חשיב מקח גמור ואין בזה בכלל גזירת חז"ל אמנם בפשוטו בס"ח מבואר שגם בעשו קנין סודר שחל ההתחיבות בכל אופן זה אסור ומשמע שכל שלא חל מקח גמור הוא בכלל האיסור של פסיקה על הפירות אם לא שנחלק בין סודר לכסף

ב. עיין פנ"י ס"ג: שכתב שכל שפוסק שיתן לו מיד פירות אפילו שאין לו ולא יצא השער אבל כה"ג זה נידון כמקח גמור ואין כאן צד הלואה ויסוד סברתו מבואר ברש"י מ"ו. שאפילו הלואה עד שיבוא בנו לא חשיב שיש כאן המתנת מעות לאסור דבר זה ובתפארת למשה על הש"ך קע"ג י"ז דן להקל כה"ג רק לגבי איסור פסיקה ולא לגבי פסיקה בהוזלה ע"ש אמנם עיין חוו"ד קע"ג סק"ט שכתב שסתימת הפוסקים לא כך ורק דן שזה יותר קל ומספיק יש לו מעט ע"ש וגם בזה סתימת הפוסקים לא כך

ג. עיין חוו"ד קס"ט סקל"ח [ובסימן קע"ג סק"ד י"א וסימן קע"ו סק"ז] שיצא לחדש שכל מה שפסיקה זה נידון כחוב ויש כאן מדרבנן הלואה זה רק כשחל חיוב על הבן אדם להעמיד לו המקח שזה נחשב כהלואה אבל אם רק לוקח כסף בתור פסיקה על פירות אם יתן לו אבל לא חל עליו שום חוב בזה רואים את עשיתו כמעשה מקח גמור ואין לזה שם הלואה אלא שנקט שזה רק עוזר שלא יהיה בזה האיסור של פסיקה על הפירות אבל פסיקה בהוזלה יאסר [אמנם סתימת הפוסקים שלא כדבריו ,ודבריו באו לישב קשית הפוסקים שנקטו לא כך ועיין מה שכתבנו בסוגיא דמה שעיזי חולבות וסוגיא דחביתא ודקיראה]

ד. עיין חזו"א סימן ע"ו סק"א בד"ה וכשפוסקין דאם פוסק על משהו מסוים ואחריות על הלוקח בזה חשיב כמקח גמור ולא חשיב צד הלואה וגם אם לא יתקימו ההיתרים של חז"ל אין זה כהלואה אלא כמקח ע"ש

ה. עיין רמ"א קע"ג ס"ז שדבר שאין שומתו ידועה אין בזה איסור פסיקה ועיין תפארת למשה ועוד אחרונים שהכונה שכל שהמחיר לא ידוע ואין לו מחיר קבוע כלל וגם לא יהיה לו מחיר קבוע אין זה בכלל האיסור וע"ש דנקטו שני אופנים א. החוו"ד כתב שחפץ שללא שרואים אותו לא יודעים כמה שומתו ב. הבית מאיר כתב חפץ שאין לו שער קבוע וגם לא יהיה לו שער קבוע אמנם כל זה במקום שגם אם יתיקר זה תמיד ישאר בתוך המחיר שמכר ולא בדברים שאין להם שער כלל אבל יש להם עלית מחרים גבוהה שיהיה ניכר ההוזלה מחמת ההקדמת מעות וכגון במכירת דירות

ו. המקדים מעות לקבל סחורה שיתכן שירויח אבל יתכן שיפסיד מעיקר הקרן במקום שהסיבה שפוסק לו במחיר זה מצד צדדי ההפסד שבזה אין בזה איסור פסיקה אפילו בהוזלה ועיין קע"ג ס"ח – י"א הפרטים בזה

ז. עיין מהרש"ם סימן ר"ט שכתב שבנותן מקצת מעות בתור דמי קדימה שרגילים להתחיב למחיר לא בגלל הקדמת מעות אלא שרוצה לבטל את המקח בזה אין איסור פסיקה כיון שמה ששומר לו את המחיר זה לא בגלל הקדמת מעות

### ביסוד ההיתר של יצא השער

ב] מבואר בסוגין דאיכא היתר בפסיקה על הפירות אם יש לו או יצא השער והנה יסוד ההיתר ביש לו שדנים כאילו הוא קנה החפץ וברשותיה אייקר וכמבואר ברש"י ס"ג. ובפשוטו בדין פסיקה בהוזלה חזינן דרגא יותר שדנים כאילו אין כאן הלואה אלא דהוי החלפה ולכן מותר גם בהוזלה ומצאנו עוד היתר של יצא השער ובפשוטו גם שם יסוד ההיתר שכיון שהמוכר יכול לקנות במעות שקיבל את מה שפסקו ממילא חשיב כאילו קנה את זה וברשותיה אייקר ואין כאן ריבית וזה פשטות לשון המשנה אע"פ שאין לזה יש לזה שהכוונה שהמוכר יכול להשיג בקלות וכן מבואר ברש"י ותוס' ס"ג: שהגמ' אומרת שיסוד ההיתר מצד מה לי הן מה לי דמיהן שהכונה שכיון שיש לו מעות שיכול לקנות בזה חשיב כאילו קנה את זה

ובגמ' ס"ג: מבואר עוד טעם להתיר מצד שהלוקח אומר שהמוכר לא מועיל לו כלום דהרי הוא יכול אם המעות שבידו לקנות מיד את הפירות וגם הוא היה מרויח את היוקר והנה טעם זה צ"ב הרי זה רק סברא ביחס ללוקח אבל לא ביחס למוכר ויתכן שכל שביחס למלוה אין כאן תרבית זה כבר לא סיבה לאסור ודבר זה תלוי בביאור הגמ' ס"ה. לגבי טרשא אמנם בפשוטו הביאור כמבואר בגרש"ש ובחזון יחזקאל שסברת הגמ' זה בין לגבי הלוקח שיכול להשיג במעותיו ולכן לא חשיב תרבית ובין לגבי המוכר שיכול במעות שקיבל לקנות הפירות וממילא אין כאן נשך ובפשוטו לפ"ז אם המוכר יכול להשיג כגון שהוא סיטונאי והלוקח לא או הפוך זה לא יעזור והנה צ"ב שיש כאן לכאורא בגמ' שני טעמים ועיין בשיעורים דהבאינו בזה שלש שיטות דבב"י ובש"ך והט"ז כאן מבואר שצריך להגיע לשני הטעמים יחד ובפשוטו הביאור דהסברא של מאי אהנית זה רק טעם למה שכה"ג יותר אבל למעשה יש כאן ריבית ולזה צריך להגיע בגדרים דרבנן כאילו קנה את זה ובמהר"ם נקט שזה מחלוקת ובפשוטו לפ"ז קי"ל כרבא שהוא בתראה שזה לא מצד מאי אהנית אלא מצד שזה כאילו קנה את זה ובשערי דעה וברעק"א תשובה נ"ב נקטו שיש כאן שני טעמים וכל אחד מועיל לבד וכתבו בזה כמה נפק"מ וכדלקמן והנה בגמ' מבואר שצריך להוריד דמי ספסירא והרא"ש למד מזה שצריך להוריד חסרונות ומשמעות הדברים שזה בכל מקום ובפשוטו מבואר שתמיד צריך להגיע להיתר של מאי אהנית דלכאורא אם הטעם מצד שזה כאילו הוא קנה וברשותיה אתייקר אין סיבה להוריד חסרונות וצ"ע ועיין בשיעורים שהארכנו בזה והנה האחרונים מנו בזה כמה נפק"מ

א. והנה בתוס' מבואר שכל מה שעוזר יצא השער זה רק אם יש מי שפרע ועיין שערי דעה שזה רק אם יסוד ההיתר מצד שכאילו קנה וברשותיה הוקר אבל אם מצד מאי אהנית לי גם בכה"ג זה מותר ונפק"מ א. בלי אתחזויי הבי דרא ב. במקום שהמוכר התנה שהלוקח יכול לבטל המקח שהט"ז כתב שזה מועיל ולכאורא אין שם מי שפרע וזה רק עוזר מצד מאי אהנית לי

ב. מבואר בתוס' שמועיל שער של עירות וכן פסק הרא"ש ועיין חוו"ד שדן שזה רק מצד מאי אהנית לי אבל מצד שכאילו קנה זה רק אם יש מי שפרע וכאן אין מי שפרע אמנם בפשוטו סתימת הפוסקים גם בשער של עירות יש מי שפרע וברא"ש משמע ששער של עירות לא עוזר מצד מאי אהנית אלא רק מצד שכאילו קנה את זה ע"ש

ג. לכאורא נפק"מ במקום שרק המוכר יכול להשיג כגון שהוא סיטונאי או שנמצא במקום שיצא השער והלוקח לא יכול להשיג דבזה מצד הטעם של מה לי דמיהן זה מותר ומצד מאי אהנית לי לא שייך כאן

ד. עיין חוו"ד דעת סימן קע"ב סקי"ב שבמעשה לאחר ל' לא שייך להתיר מצד שכאילו קנה כיון שלא הביא לו בתור קנין עכשיו אמנם אם נדון מצד מאי אהנית לי לכאורא גם כה"ג יש להתיר

### האם עוזר מה שיכול ללות

ג] מבואר בגמ' ע"ב: לגבי הלואת סאה בסאה שעוזר יצא השער ומצד שהלוה יכול ללות והקשו הראשונים למה לגבי בא בהלואתו מבואר שלא עוזר יצא השער ולא מועיל מה שיכול ללוות ותירצו ששם שבא בחובו גרע ועיין שערי דעה ורעק"א שנקטו שהכונה שכיון שבתחילה היה חוב זה גרע ולפ"ז בכל בא במעותיו מועיל יצא השער גם מצד שיכול ללות ולא דוקא כי יכול לקנות אם הכסף שנתן לו ונפק"מ שגם בפסיקה במקצת מעות מותר[עיין לקמן] אמנם הדרישה ביאר שהכונה שבסאה בסאה כיון שסאה יהיב סאה שקיל הקילו שמועיל מה שיכול ללות אבל לא בפסיקה ועיין בשיעורים שהוכחנו מכמה דוכתי שבפסיקה לא עוזר מה שיכול ללות ובהכרח כביאור הדרישה

### בדין נתן מקצת מעות

ד] עיין שערי דעה סימן קע"ה שדן בנתן מקצת מעות האם זה מועיל וע"ש שנקט לגבי יש לו שאם יש לו כנגד מקצת מעותיו שכיון שההיתר מצד שכאילו הוא קנה וברשותיה אייקר א"כ אין כאן הלואה ואין סיבה לאסור וכן לגבי יצא השער שגם בנתן מקצת מעות שחשיב שקנה כנגד מעותיו א"כ אין כאן הלואה ואין לאסור מצד שהרי פסק על יותר ממה שנתן ועל מה שיותר לא שייך לומר שברשותיה אייקר דאין סיבה לדון כאילו קנה את זה דכיון דדנים כאילו קנה את זה ואין כאן הלואה ממילא אין כאן סיבת איסור וכן הביא מהריב"ש שגם ביצא השער מועיל אם נותן מקצת מעות וע"ש שהוכיח דבר זה מהגמ' מ"ט. שרב כהנא קיבל מקצת מעות על פשתן והגמ' אומרת שאם דברים יש בהם מחוסרי אמנה היה נותן לו הכל ורק כיון שאין מחוסרי אמנה לא חייב לתת אלא כנגד מה שקיבל והנה מבואר שאין בזה איסור ריבית ואין לומר כי היה לו הכל שהרי רב סובר כנגד מקצתו הוא קונה וא"כ לא חל הקנין על הכל ולא שייך לומר ברשותיה הוקר אלא בהכרח דביש לו מקצת חשיב שאין כאן הלואה ולכן מותר גם השאר [אמנם אם נימא שלא צריך מי שפרע אין מכאן ראיה כלל]

והנה בלשון השו"ע מבואר בהיתר של יצא השער שזה רק כנגד מעותיו ואסור לפסוק על יותר וכן בפנים מאירות ח"ב סימן ח' נקט לאיסור והנה אם נימא שתמיד צריך להיתר של מאי אהנית א"כ א"ש שבשילם על חלק אין כאן הסברא של מאי אהנית ועיין אבני נזר סימן רי"ד שכתב שכל הגמ' זה למ"ד כנגד מקצתו הוא קונה אבל להלכה שקי"ל כגד כולו הוא קונה א"כ בהכרח שחצי מהמעות זה הלואה שהרי לכן חל קנין על הכל וא"כ יש כאן סיבה לאיסור ריבית ולפ"ז גם ביש לו חלק ונתן מקצת המעות אסור והנה אין דבריו מוכרחים דהרי יתכן שאפילו שהכסף הוא בעד הכל אבל הגדר שקונה כלפי חצי ממעותיו ובכל אופן זה קונה כנגד כולו כי נתן את זה כנגד הכל וצ"ע

והנה מבואר מהשערי דעה שפשיטא ליה שכל שהגדר כאילו קנה חשיב שאין כאן הלואה כלל ולא שייך לדון שיש כאן ריבית כיון שאין כאן הלואה וזה בין לגבי ההיתר של יש לו ובין לגבי ההיתר של יצא השער ולפ"ז יכול גם לתת לו מתנה על ההסכמה להקדים לו מעות אמנם לכאורא היה מקום לדון שכל מה שדנים שזה כאילו קנה זה רק לגבי הריבית של היוקר שלא דנים את זה כריבית אבל אין הביאור שחשיב שאין כאן הלואה ושיוכל לתת לו ריבית אחרת אמנם מצאנו שמותר גם פסיקה בהוזלה ומבואר שזה לא רק לגבי היוקר אלא גם לגבי ריבית אחרת אמנם באמת מבואר בריב"ש שזה רק שם שזה נחשב כהחלפה אבל ביצא השער זה גדר שיש כאן הלואה ולפ"ז באמת יתכן שבנתן מקצת מעות מותר ביש לו דחשיב שאין כאן הלואה ואסור ביצא השער דחשיב שיש כאן הלואה ודלא כשערי דעה שדימה הדברים אמנם יש מקום לדון שכל מה דמבואר בריב"ש שחשיב שאין כאן הלואה אלא זה החלפה זה רק לגבי הפסיקה עצמה שהוי דרך מקח ואין כאן ריבית גמורה אבל לתת ריבית צדדית בזה יתכן שאסור ולפ"ז בסוגין שנותן לו בעד הפסיקה הנ"ל עוד פסיקה יתכן שזה אסור אמנם יתכן ששם כיון שזה גם פסיקה כלפי זה דנים שאין כאן הלואה אבל לתת סתם מתנה זה ודאי אסור ובפשוטו בגמ' מוכח שמותר ביש לו במקצת מעות ובהכרח שכלפי פסיקה חשיב שאין כאן הלואה

ולכאורא יש להוכיח מהגמ' ע"ג: שרב אשי פסק ביצא השער [רש"י ביאר שער היוצא ולכאורא הכונה יצא השער אמנם הרמב"ן העמיד שלא יצא השער] ובכל אופן הגמ' דנה שאם מוסיפים לו זה אסור מצד ריבית מאוחרת וכן סתימת הפוסקים ואם נימא שחשיב שאין כאן הלואה א"כ אין כאן צד איסור ובהכרח שלגבי יצא השער חשיב שיש כאן הלואה לכל הפחות כלפי ריבית אחרת ולא לגבי הפסיקה עצמה

ונפק"מ למה שהביא השערי דעה מהמהר"י הלוי סימן ד' שבפסיקה בהוזלה מספיק יש לו על כנגד המעות לכאורא שם זה כמו הגמ' ע"ג: שנותן לו ריבית ממש ואם נימא שיצא השער גרע א"ש וצ"ע בכל זה [ועיין נתיבות שלום בפתיחה אות נ"ז ואילך שהאריך בכל זה]

### בדין קביעות זמן

ה] עיין סימן קס"ב דמבואר ברמ"א בשם שו"ת הרא"ש דבהיתר של סאה בסאה אין היתר של יצא השער אלא א"כ לא קבע זמן אבל אם קבע זמן לא מועיל יצא השער ויש לדון האם זה גם חיסרון בדין פסיקה על הפירות ועיין ריטב"א ע"ג: שנקט שבכה"ג לא מועיל אפילו יש לו אמנם עיין רעק"א סנ"ב בד"ה אף ובחזו"א סימן ע"ו נקטו שלא קי"ל כן ועיין רעק"א סימן נ"ב לגבי יצא השער שכתב שבאמת מצד ההיתר שכאילו קנה את זה לא שייך להתיר אבל מצד ההיתר של מאי אהנית שייך להתיר גם כה"ג דהינו שאם ננקוט שלא צריך להגיע לשני הטעמים אמנם עיין סימן קס"ב שכתבנו שיתכן שכל החיסרון של הרא"ש זה רק בסאה בסאה דשם יסוד ההיתר לא מצד כאילו הוא קנה את זה אבל כאן שיסוד ההיתר מצד כאילו הוא קנה את זה א"כ כמו שביש לו זה מועיל ה"ה ביצא השער ועיין רעק"א בגליון השו"ע קע"ג על הש"ך סקכ"ד שנקט להחמיר ובחזו"א ע"ו סק"ב ד' נקט להקל ובפשוטו יש להקל דהפוסקים סתמו להיתר ולא חילקו בזה

### בדין פסיקה על משהו לא מבורר

ו]עיין נתיבות שלום שהביא מהברית יהודה לדון בפוסק לא על דבר מסוים האם זה בכלל ההיתר של יש לו ויצא השער והנה לגבי יש לו יתכן ששיך לדון שקנה מה שיחליט בסוף אמנם אין זה מוכרח דיתכן שלא דנים כאילו קנה כל שלא ברור מה רוצה [ועיין ריב"ש הובא קס"ב במתנה שאם יוזל שרוצה דמים שדן מצד קרוב לשכר ולא מצד שלא שייך כאן יש לו] אמנם ביצא השער ודאי מסתבר שלא שיך לדון שכאילו הוא קנה הרי לא יודע מה לקנות והוי כקביעות זמן וביותר דלכאורא כאן לא שייך הטעם של מאי אהנית לי שהרי בשעת המקח לא ידע מה רוצה וצ"ע בזה

### האם יצא השער העיקר שמצוי לקנות או שצריך שער קבוע

ז]מבואר בגמ' שיש היתר של יצא השער והביאור של יצא השער שיש מחיר קבוע לכל המוכרים והנה צ"ב מה טעם ההיתר בזה ועיין רש"י ס"ג. שכתב שכל שיצא השער מצוי לקנות ועיין שערי דעה קע"ג סק"ח שכתב שלפ"ז כל זה בדבר שיש לו שני מצבים אחד קודם שיצא השער ואחד אחרי שיוצא השער שבזה כל שלא יצא השער אנשים לא רוצים למכור את זה אבל דבר שתמיד אין לזה שער קבוע א"כ אין לאנשים סיבה שלא למכור את זה וממילא חשיב מצוי לקנות אפילו שלא יצא השער עכ"ד דהינו שנקט שכל שזה מצוי לקנות אפילו שאין שער קבוע חשיב יצא השער בין לגבי הלואת סאה בסאה ובין לגבי פסיקה על הפירות אמנם בפשוטו יש מקום לבאר שאדם לא קונה מיד ויש חשש שעד שיבוא לקנות יעלה השער ורק ביצא השער שזה מחיר קבוע לכל המקומות מסתבר שלא יעלה השער ולפ"ז גם אם יהיה מצוי לקנות בכל מקום אבל כל שאין השער קבוע יש חשש שיעלו המחירים עד שיקנה וממילא יש כאן ריבית כיון שבזמן שפסק התבואה יותר בזול

והנה מבואר במשנה ע"ב: שזבל מותר לפסוק שאע"פ שאין לזה יש לזה ומשמע שגם בלא יצא השער זה כך וצ"ב שאפילו שאפשר להשיג בקלות אבל הרי יתכן שיעלה המחיר וצ"ל ששם שזה דבר שיש לכולם בזה אפילו שאין השער קבוע אין סיבה לחשוש שיעלה המחיר שהרי אין בזה מחסור כלל והנה עיין תוס' ע"ד. שכתבו כן לגבי ביצים של חרס ושם יתכן כנ"ל אמנם הראשונים כתבו את זה לגבי ככרות וצ"ע דשם הרי זה תלוי במחיר החיטים והרי זה דבר שודאי מצוי בו שינויי מחירים אמנם להלכה מבואר שיש אוסרים שם וגם הרמ"א שהתיר מצד שזה דבר מועט ולא מצד שחשיב יצא השער ויתכן שזה מטעם הנ"ל ויתכן דדבר שאפשר להשיגו אצל כולם ממש לא חוששים שבכזה זמן מועט ישתנה המחיר

והנה מבואר בגמ' ע"ב: שלוין על שער שבשוק ועיין תוס' שהקשו למה שיצטרכו שער שבשוק מספיק שמצוי לקנות ולכן כתבו לגרוס לווין על פירות שבשוק דהינו שבאמת לא צריך שיהיה יצא השער אלא כל שמצוי פירות בשוק מותר לפסוק על זה אמנם להלכה נפסק שצריך דוקא יצא השער אמנם עיין ריטב"א שביאר שזה מצד שכל שלא יצא השער לא מצוי לקנות והנה תוס' לא הקשו על כל יצא השער של פסיקה ורק לגבי הלואה הקשו כן ובפשוטו הביאור כמבואר בריטב"א שיש חשש שזה יתיקר ולכן לגבי פסיקה שצריך שיקנה במחיר שפסק בזה כל שלא יצא השער קשה לקנות במחיר זה משא"כ בסאה בסאה כל שימצא עכשיו זה הרי המחיר של מה שקיבל ותמיד אפשר למצוא אפילו במחיר יקר ובפשוטו לפ"ז מבואר בתוס' שמה שצריך יצא השער כדי שהשער יעמוד רק שס"ל שלגבי סאה בסאה העיקר שזה מצוי והנה הרמ"א סימן קס"ב הביא את התרוה"ד שנקט שמטבעות זהב כיון שמצוי לקנות אפילו שלא יצא השער מותר ללות על זה אמנם כבר תמהו רעק"א ועוד אחרונים שזה כדעת תוס' שבהלואה מספיק מצוי אבל להלכה הרי קי"ל שצריך דוקא יצא השער ויתכן שזה מצד שאין אדם קונה מיד ויש חשש שיעלה השער והנה הט"ז שם הסכים אם התרוה"ד ויתכן שנקט שכל מה שחולקים על התוס' מצד שזה לא מצוי אבל כל שזה מצוי מאוד בזה אין חיסרון

והנה באמת מצאנו בכמה מקומות דמבואר לכאורא שגם דבר שמצוי בשוק אבל כיון שאין לו שער קבוע חשיב שלא יצא השער ומצד שיש חשש שזה יתיקר

א. עיין רמב"ן ורשב"א ס"ג: שביארו שמה שלא מועיל שער של עירות מצד שאדם לא קונה מיד ועד שיבוא לקנות ישתנה המחיר והנה גם תוס' שחולקים שמותר בשער של עירות מבואר בחכמת אדם שזה מחזיק כמה ימים ויתכן שזה מצד שתוך כמה ימים הוא ודאי יכול לקנות אבל יסוד ההיתר שמסתבר שהמחיר יעמוד כמה ימים [אמנם יש משמעות בתוס' שהצד ששער של עירות זה לא טוב מצד שזה לא מחזיק כל כך]

ב. עיין גמ' מ"ד. דאסור ללות מטבעות זהב אם לא חשיבי טיבעה ובפשוטו דבר זה הוא בגדר מצוי דבזמנם הכסף הגדול היו משתמשים במטבעת זהב ועיין ב"י שהביא מתלמידי הרשב"א שאסור ללות גם מטבעות נחושת וכן נפסק בשו"ע והרי זה ודאי מצוי מאוד שהרי שימושם תדיר ועיקר הקניה הוא במטבעת נחושת וגם הרמב"ן שחלק זה מטעם אחר וכן עיין ב"י שהביא משו"ת הרשב"א גם כלפי מטבע שיצא בהוצאה שכל שלא משיך תרעא טובא אפילו שזה מצוי מאוד לא חשיב יצא השער

ג. ועיין גר"ז סכ"ה כ"ו שכתב מפורש שצריך שני תנאים שמצוי לקנות ויצא השער וכן החכמת אדם קל"ב ט' החמיר לגבי מטבעות זהב שהתרוה"ד התיר ומבואר שגם במצוי מאוד לקנות אסור ויתכן שגם אם היום השתנו כללי המסחר אבל כיון שבזמן חז"ל כל שזה לא היה קבוע זה היה אסור גם היום זה אסור

והנה יש לדון בדבר שיש לו מחיר מחירון קבוע וכל החנויות מעמידים את המחיר לפי זה ויש שמורידים מזה עשר אחוז ויש שמורידים מזה עשרים אחוז האם כיון שהדבר שבו תלוי היוקר והזול הוא קבוע זה מספיק או שכיון שבפועל זה לא קבוע לא חשיב יצא השער ובפשוטו כיון שבזבל מבואר שכיון שאין סיבה לשינוי השער מותר ה"ה כאן כיון שיש סיבה למחיר קבוע חשיב יצא השער לגבי אם פוסק כמו רוב החנויות אמנם בדברים שיש בהם מבצעים וזה מצוי מאוד שיש בזה שינוים בזה יתכן שמעיקר הדין לא חשיב יצא השער וכן לגבי ירקות בסוף שבוע שודאי שביום א' המחירים יעלו יתכן שודאי לא חשיב יצא השער אפילו של עירות דכבר כתב החכמת אדם שצריך שזה עמד כמה ימים

#### כ"א אד"ב ע"ט

### עוד בפרטי יצא השער ויש לו

ח]א. כיון שיסוד ההיתר של יצא השער שאפשר להשיג בקלות ולקנות קודם שיתיקר וממילא ברשותיה אייקר מסתבר שאם כרגע יש מחסור ואין צורה לקנות הסחורה או שיש שביתה במפעל וכדו' אין לזה המעלה של יצא השער אמנם אם עד הזמן שאפשר לקנות אין סיבה להעלאת מחירים יש לדון שמותר אמנם אין מקור לזה דיתכן שיסוד ההיתר שיכול להשיג מיד ולא שזה סיבה לתלות שלא יתיקר גם לאחר זמן וצ"ע

ב. בפשוטו צריך שהמוכר והלוקח ידעו שיצא השער כמו לגבי הלואה ודעת החוו"ד קס"ג א' שגם אם שם זה לא מעכב כאן זה מעכב אמנם הבינת אדם סימן ה' ובפ"ת קעג סק"ז נקטו שזה אותו דבר

ג. עיין מהרש"ם ח"ה סימן נ"א דאם פוסק אם המוכר שיביא לו דוקא משלו ואין לו עכשיו אפילו שיצא השער אסור לפסוק על זה דהרי יסוד ההיתר כי יכול לתת לו וכאן הרי לא יכול להביא לו מהשוק ולפ"ז פוסק על ארון שיש לו מחיר סטנדרט אבל רוצה דוקא נגר מסוים לא יעזור יצא השער

ד. עיין בשו"ע שביצא השער צריך שהלוקח לא ירויח כלום מהפסיקה שהרי יסוד ההיתר מצד מאי אהנית לי ולכן בדבר שיש בו חסרונות צריך לנכות לו חסרונות אם זה התיקר ולפ"ז ה"ה בפירות שמרקיבים בזה לא יעזור יצא השער דהרי אם היה קונה זה היה מתקלקל אצלו והנה לכאורא צריך בעיקר הפסיקה לומר שיוריד לו חסרונות ומסתבר שאם בסוף זה לא התיקר לא צריך להוריד לו חסרונות ואפילו שפסק שיוריד לו אבל כיון שברור שהסיבה שפסק זה בגלל שההלכה מחיבת ממילא יותר ממה שההלכה מחיבת אין כונתו להתחיב והנה יש לדון בשער ארוך ורוצה להחזיר תוך הזמן של אותו שער האם גם כה"ג צריך לפסוק להוריד חסרונות או שכאן אין הגזירה כלל והנה הרמב"ן ס"ג: כתב שחידוש הגמ' שאפשר לפסוק על שער של אכלבאי שהיה מקום לבאר שהמשנה זה רק בשער גמור שאז לא שכיח שזה מתיקר והנה בלשון המשנה מבואר שזה מצד אע"פ שאין לזה יש לזה ומבואר שגם אז יסוד ההיתר רק מצד שכאילו קנה את זה ומבואר שללא שכאילו קנה זה לא שייך אמנם עדין אין ראיה שצריך גם למאי אהנית וצ"ע

אמנם בפשוטו זה רק כלפי יצא השער אבל כלפי יש לו זה לא חיסרון ששם זה לא מצד מאי אהנית לי אמנם אם קובע זמן והדבר מתקלקל שלא יכול להחזיר לו בפשוטו זה גם חסרון בדין של יש לו ונפק"מ בפסיקה על קיטרינג אפילו אם יש לו אבל כיון שההזמנה היא לעוד כמה ימים ורוצה דוקא לתאריך זה ומה שיש לו לא יחזיק עד אז לא מועיל מה שיש לו

ובפשוטו ברוצה לשלם על קיטרניג מראש או בהזמנת ארון במקום שיש בזה איסור יכול להתנות שאם יתיקר המחיר ישלם לו כפי המחיר היקר ויכול להוסיף שלא מתחיב לקנות במחיר היקר ואז גם אם באמת התיקר המחיר אבל כל שזה לא יוקר גדול כיון שזה בדרך מכר הרי מותר ריבית מאוחרת [וזה עיצה לכל פסיקה ללא היתרי פסיקה] ובמקום שהזמין ארון לפי מידה מדויקת שאין למוכר מה לעשות אם זה בזה יתכן שיהיה מותר גם בניכר כיון שיש כאן טעם ברור למה מוכר לו בזול וזה תלוי בדין תוספת בשעת פרעון שיש סיבה למה מוכן

ובמקום שנותן חלק מהכסף אפשר ליפסוק שזה בעד המשקאות ודברים שיש לו ולא מתקלקל או שיצא השער וכן בקונה ארון אם יש לנגר העצים יכול לשלם על העצים ולהעמיד את זה כפסיקה נפרדת וצ"ע בפרט זה

ה. השו"ע פוסק שצריך יש לו הכל ועיין חוו"ד קס"ג א' שאם עושה בתור כמה פסיקות מותר אבל בתנאי שלא יהיה במעמד אחד ובפשוטו אם יעשה פסיקה כשיעור שיש לו ויצא החוצה ויעשה עוד פסיקה מותר

ו. בסימן קס"ב מבואר שאם יש לו בעיר אחרת לא חשיב יש לו אמנם ברש"י מבואר שחשיב יש לו ועיין כנה"ג וכן בגר"ז ובמחנ"א שנקטו שכלפי פסיקה רגילה מועיל גם יש לו בעיר אחרת ובפשוטו גם יש לו אשראי במתא יועיל אלא שבזה יותר קשה להקל כיון דבגמ' מבואר שלא חשיב יש לו משא"כ במקום אחר יש רש"י שחשיב יש לו ואולי גם לגבי סאה בסאה נקט כך ודו"ק

ז. יש לעיין האם יש היתר יש לו ויצא השער באומר לשון הלואה ולא לשון פסיקה ויתכן שכמו שבסאה בסאה עוזר יש לו ה"ה כאן אמנם הרי בסאה חיטים בעד סאה דוחן לא עוזר ההיתרים הנ"ל חזינן שרק במקום שיש סאה יהיב סאה שקיל הקילו ויתכן שכאן גם לא יועיל ובש"ך קע"ג סקי"ב ט"ז לגבי הוזלה מבואר שלא מועיל במשנה הלשון ועיין בר"י פכ"ג סקל"ב בשם החיקרי לב שהחמיר בזה

ח. עיין שטמ"ק ס"ג: בשם הראב"ד שגם ביצא השער או יש לו שמותר לפסוק כשער של היום אבל אסור לפרש שזה בגלל ההמתנת מעות וראיתי לדון אבל שמותר לפרש כגון ביש לו שאם תשלם עכשיו אני מוכר לך כמו השער של עכשיו ואם מחר כמו השער של מחר דכה"ג זה לא מתפרש שההוזלה בגלל ההמתנת מעות אלא שאם אתה קונה עכשיו ממילא המחיר כמו עכשיו ואם לאחר זמן ממילא המחר כמו לאחר זמן

## סעיף ו'

### שיטת רב האי גאון

א] עיין בראשנים שהביאו מרב האי גאון שכל מה שמבואר בגמ' שאין לפסוק על יין ביצא השער זה רק בא בחובו אבל אם בתחילה נתנו מעות ופסקו על חיטים בזה אפשר לפסוק על יין והרמ"א סימן קע"ה ס"ו פסק כשיטה זו אמנם בפשוטו מצאנו כאן שני שיטות בראשונים [והאריך בזה השערי דעה והארכנו בזה בשיעורים] א. דעת הרמב"ן והרשב"א שכל הקולא רק בנתן בתחילה מעות בהיתר של יש לו דבזה חשיב כאילו קנה את זה בזה עכשיו שפוסק על דבר אחר חשיב שפוסק בחיטים על יין [ויש לדקדק בלשונות הראשונים האם צריך שעדין יהיה לו חיטים או שכל שבתחילה חל היתר מדין יש לו זה מועיל] אבל אם פסק במעות על חיטים מצד ההיתר של יצא השער דשם זה לא חשיב כאילו קנה ממש בזה אין היתר לפסוק על יין אלא א"כ יש לו יין ב. אמנם לשון הר"ן והנימוק"י וכן משמעות הב"י והרמ"א שכל שפסק בתחילה אפילו בהיתר של יצא השער יכול לפסוק על יין ורק אם בתחילה הכסף ניתן בתור הלואה בזה אין לפסוק על סמך יצא השער ובטעם הדבר הפנ"י דן שיש כאן היתר חדש שזה כהחלפת פירות בפירות דהינו שיש כאן היתר חדש שמחליף הפסיקה הקודמת אמנם צריך יצא השער של היין שרק אז אפשר לראות את זה כהחלפה והשערי דעה ביאר שכאן המעלה שחשיב דרך מקח ולא דרך הלואה וממילא יש להקל או מצד ששיך כאן מאי אהנית לי שכיון שאם היה נותן לו חיטים היה קונה בזה יין רק שבדרך הלואה זה לא עוזר אבל כאן שזה דרך מקח זה עוזר אמנם כל זה אם מאי אהנית לי זה טעם לבד וכן אם מספיק מצד הקונה אמנם לפ"ז בקבע זמן להבאת החיטים ופוסק לפני הזמן זה אסור עוד כתב לבאר שמועיל מה שיכול ללוות ורק שבדרך הלואה זה לא עוזר וכאן שזה דרך מקח זה מועיל אמנם בפשוטו מוכח מהראשונים שלא עוזר מה שיכול ללות בדין פסיקה

והנה לשיטות אלו כתב הפנ"י שכל שבתחילה פסק בחובו על חיטים כיון שחשיב כאילו קנה את זה אפשר גם לפסוק על יין וכל מה שהגמ' אומרת שזה אסור בפוסק בחובו על יצא השער אמנם עיין שערי דעה שסתימת הפוסקים שכל שבתחילה זה בחובו אסור אפילו אם בתחילה פסק על חיטים ביש לו ע"ש

והנה מבואר בדברי הראשונים שאם זקף במלוה את חוב החיטים חשיב כבא בהלואתו ואסור לפסוק בזה על יין מצד ההיתר של יצא השער והב"י נקט שזה עצמו שאמר לו החיטים שוים כך ותתן לי יין בכזה מחיר אמנם האחרונים תמהו עליו שהרי זה לשון המשנה הרי חיטיך עשויות וכו' ובכל אופן מבואר שאם זה לא היה בא בהלואתו זה היה מותר והחוו"ד כתב לחלק בין אם המוכר זקף או הלוה זקף דבמשנה המוכר זקף והב"י מדבר שהלוקח זקף אמנם בב"י מפורש שלא חילק בזה ויתכן שיש חילוק בין אם לאחר ששם החיטים פסק במחיר החיטים או שפסק בחיטים ששוים כך וכך

ועיין פנ"י שכתב לדון עוד שאם יש למוכר חיטים עכשיו ויכול לתת אותם ופוסק עמו שבמקום שיתן לו החיטים מתחיב לתת לו יין בזה ודאי מותר אמנם סתימת הפוסקים שלא חלקו בזה לא משמע כן אמנם זה ודאי שאם יעשה קנין סודר על החיטים ואחרי זה יפסוק בזה על היין זה מותר שזה נחשב שפוסק אם חיטים

## סעיף ח**'**

### בדין פסיקה באיסור

א]עשו פסיקה על הפירות והדבר לא התיקר עד שעת קבלת הסחורה בפשוטו כה"ג חיבים שניהם לקיים המקח ויש בזה אפילו מי שפרע שכל הסברא שמקח הנעשה באיסור אין מי שפרע אם המקח חל אחרת ממה שסיכמו אמנם אם זה התיקר כה"ג אין המוכר חייב לתת כמו המחיר של שעת הפסיקה אמנם הלוקח יכול לחזור בו ולבטל המקח והמוכר לא יכול לחזור בו אם הלוקח מסכים למחיר היוקר אמנם אם זה חל רק למי שפרע שניהם יכולים לחזור בהם והנה אם המוכר רוצה לקים המקח בשער הזול מחמת שהקדים לו מעות חשוב שנותן ריבית אמנם עד כמה שעכשיו יבטלו המקח דזה מזכות הלוקח יוכל עכשיו למכור לו במחיר היקר כל שזה לא מעלהו הרבה כיון שזה דרך מקח אמנם יתכן שכאן חשיב דרך הלואה שזה אסור וצ"ע

# סימן קע"ג

## סעיף א

### דיני מכירה בהקפה [טרשא]

א] א. מבואר במשנה שאסור למכור בהקפה אם קובע שני מחירים שאם ישלם מיד המחיר הוא יותר זול מאם משלם לאחר זמן וזה נאסר בכל מקרה מחמת שניכר שהתוספת הוא בגלל ההמתנת מעות והוא איסור מדרבנן ואם מפרש מפורש שלאחר זמן לוקח יותר בגלל ההמתנת מעות דהינו שהתוספת זה לא חלק מהמחיר של החפץ בזה כתב המאירי שזה ריבית קצוצה דהינו שגם על תשלום של מקח כל שיש תוספת על ההמתנה זה ריבית קצוצה [ועיין בשיעורים מה שהבאינו על זה]

ב. אם המחיר האמיתי כמו המחיר בהקפה דהינו שזה המחיר בשוק רק שאומר שאם ישלם מיד יעשה לו הנחה דעת המחנ"א והחכמת אדם להתיר דאז גם אם מוכר בהקפה לא חשיב שלוקח כסף בעד ההמתנה אמנם בפשוטו מבואר ברמב"ן שגם אז אסור [אם לא דנימא שקרקע שאני] וכן נקטו רוב האחרונים ובפשוטו מצד שכיון שאמר שאם לאלתר בפחות חשיב שהמחיר פחות ובגר"ז כתב שזה רק אסור מצד שזה מחזי כריבית וביד אברהם כתב שזה גזירה אטו אם זה שוה י' וראיתי לדון דיתכן שאם קודם גמר המקח אמר שני מחירים אבל בגמר המקח אומר רק המחיר בהקפה שכאן זה מותר שכיון שזה באמת המחיר כל שבשעת גמר המקח זה מה שקבעו וזה המחיר האמיתי אין סיבה לאסור וליד אברהם הנ"ל לא שייך סברא זו

. עיין נתיבות שלום אות כ"ז שהביא מהאמרי יושר שדבר שצורת המסחר בתשלומין ולפ"ז קבוע המחיר אם אומר שאם ישלם מיד זה יותר בזל בזה אין איסור דזה כמו שכירות אמנם ע"ש שאין זה מוכרח דהרי תמיד בדרך במכירה בתשלומין לוקחים בחבון את ההמתנה וכן יתכן שכל שנותן אפשרות לתשלום מזומן זה קובע שזה החיר דהרי זה מה שצריך להיות וצ"ע

ג. מסתבר שלא צריך דוקא לפרש בפיו שאם מוכר לאלתר זה יותר זול אלא גם אם יש מודעה בחנות שאומרת מה המחיר וכן אם פירסם ברחובות שזה המחיר ויש שכתבו שגם אם המוכר שואל הקונה איך אתה רוצה לשלם והקונה עונה שבהקפה ואמר מחיר חשיב כמפרש אמנם אם הלוקח אומר מראש אני רוצה בהקפה ושואל כמה זה עולה בזה כתב החוט שני שזה מותר

ד. דבר ששומתו ידועה אסור למכור בהקפה יותר מהמחיר דנחשב שזה ניכר שזה בגלל ההמתנת מעות אבל יכול למכור כמו המחיר של חנויות יקרות שבזה לא ניכר שזה בגלל ההמתנה אבל אם זה חנות שדרכה למכור בזול יש לעיין האם זה נחשב כמו שזה ניכר ואסור או שכיון שזה לא יותר מהמחיר בשוק אין בזה ריבית וצ"ע

ה. דבר שאין שומתו ידועה נחלקו הראשונים האם מותר למכור ביוקר בצורה שאינו מעלהו הרבה דהינו שזה לא ניכר שיש כאן תוספת בגלל ההמתנת מעות והשו"ע פסק להקל והגר"א נטה לדעת המחמירים וקי"ל להקל כמבואר בב"י שהמנהג להקל בזה ומה נחשב אין שומתו ידועה מצאנו בפוסקים כמה אופנים א. שלא יצא השער וזה דברים שאנשים לא רגילים לקנות ב. דבר שכדי לדעת את מחירו צריך לראותו דכל חפץ יש לו שומה אחרת ג. הרשב"א חידש שגם דבר שמחירו משתנה כל הזמן חשיב אין שומתו ידועה ולכאורא הסברא כיון שאנשים חושבים שאולי המחיר השתנה [אמנם אין להעלות יותר ממה שאנשים חושבים שזה יעלה ונפק"מ למכירת דולרים ביותר שקלים מהשער של היום ועיין ס"ו]

ו. אם קובע המחיר כמו שזה יהיה שוה בזמן מסוים שקבעו ביניהם דעת הרמב"ן להתיר תמיד ואפילו בשומתו ידועה וכן פסק הש"ך והביאו החכמת אדם אמנם החוו"ד והגר"ז ורעק"א נקטו שזה רק בדבר שאין שומתו ידועה וטעם ההיתר מבואר ברמב"ן שזה מצד שיש כאן הסברא של חיטי הוא דקדחו באכלבאי ובפשוטו לפ"ז אם הוא דבר המתקלקל אין ההיתר הנ"ל

והנה החוו"ד והגר"ז הקשו מהרמ"א סי"ד שאם קובע שישלם כמה שזה שוה בשעת התשלום מותר אם לוקח אז החפץ ומבואר שללא זה אסור ועיין אבני נזר שכתב ששם זה כמו מפרש כיון שיש כאן מחיר שתלוי בזמן הפרעון ולכן הרמ"א הוצרך להיתר אחר ומדברי החוו"ד והגר"ז מבואר שנקטו שכה"ג אפילו שיש שני מחירים אבל כיון שקובע מחיר של זמן התשלום זה לא נחשב מפרש ונפק"מ בדבר שאין שומתו ידועה אבל קובע כמו המחיר של מחר והדבר נפק"מ כגון במוכר דולרים והתשלום בשקלים לאחר זמן וקובע כמו המחיר של זמן התשלום דלש"ך זה אסור ולחוו"ד והגר"ז זה מותר ובפשוטו ודאי צריך להחמיר כש"ך והחכמ"א והאבני נזר וצריך לקבוע כמו מחיר של תאריך מסוים ובעיקר דברי הש"ך ודאי ראוי להחמיר לאסור כיון דבתוס' מבואר לאיסור ובפרט שלשיטת רש"י אין שום מקור לכזה חידוש ופשטות הגמ' לאסור אמנם כיון שזה מילתא דרבנן לכאורא בשעת הדחק יש להקל וכן הוא בחוט שני וצ"ע

עוד יש בזה נפק"מ במוכר חפץ שאין שומתו ידועה בהקפה בעד דולרים שאם קובע שמתי שישלם ישלם סכום דולרים לחוו"ד והגר"ז זה מותר אמנם לאבני נזר חשיב כמפרש וזה אסור ויתכן שכאן לכו"ע אסור שכיון שהשינוי במחיר הוא לא מחמת החפץ הנמכר אלא מחמת הדבר שבו משלמים ודאי שזה כמפרש ורק אם יקבע שמשלם דולרים דוקא בזמן מסוים ואם ישלם קודם ישלם כמו הזמן שקבעו מותר אמנם יש עיצה להעמיד את החפץ הנמכר כפסיקה בעד דולרים לאחר זמן ובאם יש לו את כל הדולרים זה מותר אמנם יתכן שדולרים כלפי חפצים גם בא"י חשיב טיבעה וצ"ע אם שייך פסיקה על כסף עיין לקמן בדין פסיקה בהוזלה

ז. כתב הרמ"א סי"ד שאם קובע שישלם כמה ששוה החפץ בזמן שלוקחו לביתו אפילו שהמקח חל מיד אין איסור וביאר הגר"ז שכה"ג אפשר לפרש כאילו קונה את זה בזמן הלקיחה אמנם מבאר ברב האי גאון שזה רק מותר בסתמא אבל לא במפרש והביאור שכיון שודאי אפשר לשלם בזמן הקניה ולכן כל שמפרש חשיב כאילו קבע שזה הסכום אמנם אם המוכר מתחיב למכור לו חפץ ושישלם כמו המחיר בזמן הקניה בזה אין איסור דבזה באמת זמן התשלום כשמקבל החפץ

ח. אם רוצה לקנות בהקפה יותר בזול דבר ששומתו ידועה יכול לקבוע אם המוכר שלא זוכה בחפץ עד שישלם והאחריות על המוכר וכן אם זה בתשלומין יקבע שזוכה כל פעם כמה ששילם אמנם זה רק שייך בדבר שקיים ולא בדבר שמתכלה ועין סי"ד עוד פרטי קולא על דרך זה

ט. לגבי קרקע מפורש שללא שמפרש שני מחירים מותר וביארו הראשונים שכיון שאין הונאה לקרקעות והחוו"ד נקט שממילא בכל מחיר זה מותר אמנם השערי דעה כתב שהכונה שקרקע שוה כל מחיר אבל ודאי שאם מעלה בצורה שניכר שזה לא המחיר בזה אסור וכן לגבי מטלטלים החוו"ד כתב שכל שזה פחות משיעור הונאה זה מותר והשערי דעה חלק כנ"ל ובפשוטו כן מסתבר שהרי כל סוגין זה כמה הדבר ניכר וצ"ע ועיין נתיבות שלום שהביא שכן משמע בסמ"ג

י. החוו"ד כתב בלשון אפשר, שגם אם בתחילה אמר מחיר זול ואחרי זה המוכר רואה שהלוקח רוצה בהקפה יכול לחזור בו ולומר שאינו מוכן למכור אלא במחיר אחר בין יקנה בהקפה ובין אם ישלם במזומן אמנם הדבר חידוש והפוסקים האחרים סתמו בזה וצ"ע לדינא

י"א. כתב הריטב"א שכל ההיתר של מכירה בהקפה זה רק בקונה על מנת למכור ביוקר אבל בקונה על מנת למכור בזול אסור שאז ניכר שהסיבה שקנה בגלל ההמתנת מעות ועיין פתחי תשובה שהביא מהחת"ס שכך קי"ל אמנם מבואר בדבריו שלא צריך דוקא למטרת רוח אלא גם אם קונה לצורך שימושו הפרטי והעיקר שלא כדי למכור בזול שאז ניכר שזה בגלל ההמתנה

י"ב. החוו"ד קס"ב סק"א חידש שאם מוכר בהקפה ופוסק על מנת לשלם בחפץ אחר ולא במעות שבזה אין איסור אפילו בדבר ששומתו ידועה אמנם החזו"א ועוד אחרונים חלקו שכיון שהדבר שבו קצץ יש בו שינוי מחירים אין היתר אלא אם יש לו או שיצא השער ונפק"מ בקוצץ לשלם בדולרים בעד חפץ הנקנה והנה לענין יש לו בפשוטו כאן צריך יש לו הכל כי לא שייך סברת הרשב"א שמה שמקבל מצטרף אמנם אם נימא כחוו"ד שיסוד ההבדל בין סאה בסאה לפסיקה שכאן זה רק קנין מדרבנן ובזה הקילו א"כ גם כאן זה כך [ועיין לקמן את ט"ו]

י"ג. עיין פתחי תשובה סק"ג שכתב שאם קובע שישלם התשלום במקום אחר בזה אפשר להוסיף על המחיר כמה שיש בזה טירחא והדבר נפק"מ במשלם בכרטיס אשראי או בציק שבזה אפשר להוסיף קצת מצד הטירחא שבזה ויתכן שגם במקום שיתכן שהתוספת בגלל ההמתנה אבל כל שזה לא ניכר זה כמו אין שומתו ידועה אמנם יתכן שכאן גרע שניכר שיש תוספת ובפתחי תשובה משמע להקל וצ"ע

י"ד. הב"י הביא מהרמב"ן שכל ההיתר בטרשא זה רק אם לא מעלה יותר מהמחיר של הזמן שקבעו והחוו"ד נקט שיש כאן קולא שגם במעלהו הרבה אבל אם זה לא יותר מהמחיר של זמן התשלום זה לא נחשב מעלהו הרבה אמנם רעק"א נקט שיש כאן צד חומרא שגם באין מעלהו הרבה אבל אין היתר למכור יותר מהמחיר שזה שוה בזמן שקבעו לשלם ובפשוטו כל חידוש הרמב"ן זה לשיטתו שאין בסוגין נידון אם זה ניכר או לא אבל להלכה הכל תלוי אם ניכר שיש כאן תוספת או לא ניכר וודאי שפשטות הפוסקים שלא צריך להחמיר כרעק"א וצ"ע

ט"ו. מבואר ברמב"ן במלחמות שלא מועיל בדין טרשא יש לו ויש שדנו שזה רק כלפי מעות שלא שיך לדון כאילו קנה המעות כיון שהוא הדבר הקונה ואינו הדבר הנקנה אמנם בפשוטו בדברי הרמב"ן מבואר שלא התחדש דין יש לו בטרשא כלל ונפק"מ בפוסק לתת פירות, ואם פוסק פירות בשוים דהינו לא בהוזלה בחוו"ד קס"ב סק"א נקט שבזה לא צריך יש לו אמנם עיין סוגיא דטרשא דהאחרונים חלקו עליו ונקטו שצריך יש לו או יצא השער וע"ש שכתבנו שיתכן שכאן לא מועיל היתר יש לו כלל והנפק"מ במוכר חפץ וקוצב בדולרים וצ"ע

. עיין ט"ז סק"ג שכתב שמה שהותר למכור ביוקר אם זה בהקפה באין שומתו ידועה זה רק באמר בלשון מכר אבל אמא הלויני מנה וענה לו שמוכן רק למכור לו חפץ זה במחיר הנ"ל שזה אסור

. אם עשה איסור טרשא ושילם כבר ביוקר לכאורא לצי"ש צריך להחזיר הריבית אמנם יש לדון בזה שכיון שהרי קבעו שזה המחיר א"כ זה לא נחשב שיש כאן לקיחת ממון שיש עליו דין השבה וצ"ע

## סעיף ב'

### ביאור מחלוקת מהריב"ל והמבי"ט

א] עיין ש"ך סק"ו שהביא לדון במלוה לחברו על מנת שיקנה ממנו סוחרה ידועה יותר משויה וה"ה הפוך על מנת שימכור לו סחורה יותר בזול דהמהריב"ל נקט שזה ריבית קצוצה כיון שמתחיב לו בעד ההלואה עוד ממון אמנם המבי"ט נקט שזה גם בכלל ההיתר של דרך מקח שכיון שקבעו שזה מחיר החפץ א"כ כמו שבריבית דרך מקח אין ריבית דדנים שזה מחיר החפץ כך כאן זה סיבה להתיר ועיין מבי"ט שהוסיף שעיקר ההיתר של דרך מקח שלא ניכר הריבית ולכן גם כאן זה לא ניכר הריבית ועיין רעק"א קס"ו ס"ב שהביא שו"ת הרשב"א דבמלוה לחברו ואומר שיגור בחצרו בדינר כיון שאין הנאה לקרקעו לא הוי ר"ק אבל אם אומר חצרי שנשכרת בד' אני משכיר לך בדינר הוי ר"ק ועיין רעק"א שלפ"ז בקרקע ביותר מחצי שיש הונאה או במטלטלים שיש הונאה אסור גם בסתמא ולכאורא זה כמהריב"ל

#### כ"ד אד"ב ע"ט

## סעיף ד'

### בדין מכירת שטרות והאם צריך קנין המועיל

א] מבואר בראשונים דבחייב לחברו מעות מותר לפרוע קודם הזמן בפחות ואין בזה איסור ריבית וכן יכול לקנות שטר חוב מהמלוה בפחות מהסכום ולא חשיב ריבית כיון שאין הביאור שבגבית החוב מקבל תמורה למה ששילם אלא היה כאן מקח גמור ובאמת חוב שוה פחות ממה שכתוב בו ומה שגובה אחרי זה את החוב זה מצד שהחוב שיך לו והנה עיין בב"י שהביא משו"ת הרשב"א ח"ה סימן קנ"ד שצריך למכור השטר כדיני מכירת שטרות [דהינו שיכתוב לו קנה לך אותו וכל שעבודו על שטר ויחתום הוא בעצמו או שיחתים עידים ובחכמ"א קל"ט ח' כתב שאם זה שט"ח למוציא כתב זה מספיק מסירה ולא צריך כתיבה ובמלוה על פה צריך דוקא מעמד שלשתן] ואם ימכור בצורה שלא יחול משמע שיהיה בזה איסור ריבית דאז דנים את הכסף שנתן לו כהלואה וממילא מה שגובה אחרי זה יותר ממה שנתן זה ריבית וכן מבואר בעוד ראשונים וכן נקטו רוב האחרונים אמנם עיין חוו"ד קס"ט סקל"ח [ובעוד דוכתי] שכתב שגם אם לא חל המכר אבל כיון שהוא מצדו נתן הכסף בתור מכר ומה שאחרי זה גובה החוב זה בתור קיום המכר כה"ג חשיב ריבית דרך מקח ואין בזה איסור ריבית והוכיח דבר זה מהמבואר בחושן משפט סימן ס"ו ס"א דבמכר שטר וטעו וזה לא נעשה בצורה המועילה מ"מ צריך המוכר לקיים המקח ולעמוד בדבורו ומבואר שאין בזה איסור ריבית ויש שכתבו לחלק דשם כיון שחשב שחל המקח כה"ג חשיב דרך מקח אבל כל שיודע שלא חל המקח אין זה אלא הלואה בריבית כיון שנותן כסף ומקבל כסף יותר ובקצוה"ח סימן ס"ו סק"ג כתב שאם היה חל קנין למי שפרע לא היה בזה איסור והוא חידוש דכאן שללא קנין חשיב הלואה גמורה יתכן שלא מועיל מה שחל למי שפרע ואין זה דומה לכל ריבית דרך מקח

ועיין נת"ש שהביא מהמהרי"ט שאסור לתת סכום מסוים לגבאי צדקה ובזה לקנות את כל הצדקה שיתנו לו שכיון שלא חל כלום ממילא נחשב שיש כאן הלואה ומה שנותן לו אחרי זה יותר זה ריבית

### בדין קבלת אחריות במכירת שטר

ב] הריטב"א ס"ד. כתב שבמוכר שטר חוב המוכר יכול לקבל על עצמו האחריות וחשיב מכר גמור ללא ריבית אמנם בשו"ע כאן מובא את הרמב"ן שכתב שכל שמקבל עליו אחריות זה אסור ולמד דבר זה מסוגיא דחביתא שכל מכר שזה קרוב לשכר מהפסד זה אסור דהינו שזה נחשב הלואה ולא מכר והנה בלשון הרמב"ן משמע שזה רק ריבית דרבנן כמו בסוגיא שם אמנם עיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ד סי"ג שנקט שרק במקום שהאחריות רק על החוב שהריבית לא בטוחה בזה הוא דרבנן אבל אם מקבל אחריות גם על הריבית שזה ודאי רווח בזה הוי ריבית קצוצה והנה מבואר ברמב"ן שלקבל אחריות של פרוע או מזויף יכול לקבל דהינו שדברים שהוי מקח טעות ואין כאן מקח בזה אין סיבה לראות שבגלל זה אין כאן מכר ורק אחריות של מאורע שיקרה אחרי זה הוא סיבה להחשיב שאין כאן מקח אמנם ברשב"א מבואר שגם אחריות של גזירת מלך הוא יכול לקבל ולכאורא זה אחריות צדדית וצ"ב מה ההבדל בין אחריות זו לאחריות שהלוה לא ישלם ועיין חוו"ד סק"ה שכתב שני ביאורים או שבאחריות על ההלואה יש בזה חיסרון מיוחד שזה יותר סותר לעיקר המקח דהינו שבזה מראה שעצם הגביה היא עדין שלו עוד ביאר שהרי בסוגין מבואר שאם הלקוח מקבל על עצמו יוקרא וזולא המוכר יכול לקבל על עצמו אחריות של החמצה ממילא כאן שהקונה קיבל על עצמו את האחריות של עיקר הגביה ממילא המוכר כבר יכול לקבל על עצמו אחריות אחרת והנה לפ"ז אפשר גם הפוך אמנם עיין תוס' שצריך דבר ששכיח ולא שיקבל על עצמו רק דבר שהוא לא שכיח אמנם לסברא הראשונה של החוו"ד יש כאן סברא מיוחדת לגבי גבית חוב שצריך שהאחריות תהיה על הקונה וברמב"ן משמע שכל מקורו זה מהסוגיא של חביתא אמנם בשו"ת הרשב"א לא הזכיר כלל המקור מסוגין ומשמע שנקט שכאן זה גרע מסתם קבלת אחריות

### בדין שטר חוב של פירות

ג] והנה עיין ברית יהודה פט"ו דין ו' שהביא מכמה פוסקים [הערך שי] דאם מוכר שטר של חוב פירות בזה מותר למכור אפילו אם מקבל אחריות שכיון דמבואר בגמ' שאם יש עליו אחריות זולא מותר למוכר לקבל אחריות תקיפה ה"ה כאן כיון שאם יוזלו הפירות יקבל פחות יוצא שזה עצמו מעמיד דבר זה כמכר אמנם אם נימא כסברת החו"ד וכפשטות הרשב"א הנ"ל שיש כאן חיסרון מיוחד באחריות על עיקר הגביה א"כ אין זה מוכרח [ובערך שי תלה הדבריפ בשיטות הנ"ל] ועיין שטמ"ק ס"ג: לגבי אשראי במתא שהקשה למה שלא יכול בתור מכירת החוב ותירץ שכיון שמקבל עליו אחריות אסור אפילו ששם אם יוזל השעוה הוא יפסיד ובפשוטו נפק"מ בזה במוכר שט"ח של דולרים בעד שקלים דבפשוטו צריך שהאחריות על הקונה אמנם אם נימא כנ"ל כיון שהיוקר על הקונה מותר שהאמריותתהיה על המוכר ועיין בזה לקמן [ועיין נת"ש סקל"ח מה שדן בזה]

### בדין מכירת שטר חוב של עכו"ם

ג] עיין ש"ך סק"ח שכתב בשם ההגהות אשר"י שבעכו"ם שחייב מעות לישראל לא התחדש מכירת שטרות וממילא שם אי אפשר לעשות כאופן הנ"ל אמנם עיין שערי דעה קס"ח סק"ח ובחו"ד סקל"ט שהקשו שבחו"מ נפסק שגם חוב של עכו"ם אפשר להקנותו בכו"מ ועיין שערי דעה שהכריע שגם כאן זה מועיל אמנם במלוה על פה שמועיל רק מעמד שלשת עיין חו"מ סימן קכ"ו סכ"ב שיש בזה שני שיטות האם מועיל בחוב של עכו"ם מעמד שלשתן ועיין ש"ך שהביא מההגהות אשר"י שהקונה יאמר למוכר שנותן לו כך וכך מעות כדי שימחול לעכו"ם את החוב ואל תודיע לו את המחילה ואני אגבה ממנו עכ"ד וצ"ל שאין זה גזל עכו"ם אלא זה כהפקעת הלואתו ולכאורא יסוד ההיתר שהקונה לא נותן תמורה ורק גורם שירויח סכום שהוא לא ברור ועיין חוו"ד קס"ח סקל"ט שבדיני עכו"ם חל המכר ולכן יכול לגבות ואין בזה גזל עכו"ם

### בדין פריטת צ'יק

ד] מצוי שלאדם יש צי'ק מאוחר ורוצה לפורטו במחיר פחות והנה יש שדנו שזה כמו מכירת שטר חוב ואם האחריות תהיה על הקונה זה יהיה מותר אמנם בפשוטו אין זה שט"ח כלל אלא רק הוראה על הבנק שיתנו למי שיביא את הציק את המחיר הקצוב בו והרי יכול לכתוב גם אם אין לו כיסוי וכן הרי יכול לבטלו וכן בחוק אם יטען שנתן בעד סחורה ולא קיבלה לא יגבו הציק ועד כמה שאין זה שט"ח כלל א"כ הוי ריבית קצוצה שעכשיו הקונה מלוה כסף למוכר ואחרי זה בגבית הציק הוא גובה את חובו והרי יש סכום יותר גדול אמנם בציק בנקאי שזה רק לאחר שיש כיסוי ואי אפשר לבטלו בזה יש שדנו שזה ממש כמו שט"ח ואם יעשה מעשה מכירה על זה ודאי יועיל ואם זה ציק למוכ"ז מספיק מסירה בלבד ויתכן שהיום עצם המסירה זה סיבת קנין ולא צריך כו"מ שכיון שכך נהגו זה מועיל מדין סיטומתא אמנם עדין צריך שהאחריות יהיה על הלוקח ובזה כל שאין אחריות על המוכר יהיה מותר

אמנם בציק שאדם קיבל מראובן בעד סחורה וכדו' שבזה הגדר שיש עליו עדין חוב בזה יש לדון שעל ידי מסירת הציק יש כאן מעשה מכירה של החוב שחיבים לו ואפילו שלא היה כאן כו"מ אבל מדין סיטומתא יתכן שהחוב עובר כיון שכך היום מנהג המדינה [ועיין נת"ש סקנ"ב שהביא בזה מחלוקת אחרונים האם חוב יכול להימכר בסיטומתא] אמנם אין הדבר מוכרח ואין כונת האנשים למכור החוב והרי אם הציק יחזור לא ילך קודם לבעל הציק לגבות ממנו דהינו שהתיחסות האנשים שנתן לו אפשרות גביה וכל שלא יכול לגבות חוזר אליו וכן נקט בחוט שני

והנה גם אם כה"ג חשיב מוכר שט"ח אבל צריך שהאחריות יהיה על הלוקח אמנם היום שמקובל שהאחריות על המוכר א"כ יש כאן איסור גמור אמנם אם לא יקח הכסף עד שהקונה יגבה הציק אין כאן חשש איסור ובחוט שני פט"ז כתב שאם לוקח סכום בעד הטירחא לגבות הציק כה"ג אין בזה ריבית אמנם ראוי לפרט הדבר וכן זה רק אם באמת הסכום שלוקח הוא בעד הטירחא דהינו שלוקח אותו מחיר אם זה ציק למיד או ציק לאחר זמן וכן יתכן שלוקח אותו סכום לא משנה מה גובה הסכום וצ"ע בזה

והנה לגבי פריטת צי'ק של מטבע חוץ [עיין לעיל מה שיש לדון שעד כמה שזה מכירת שט"ח אין חסרון מצד האחריות כיון שהזולא על הקונה] יש עיצה כגון שפורט מאה דולר בתשעים וחמש בשוי שקלים יתן הקונה שקלים בשוי 95 ד' לפורט ויעשו פסיקה על מאה דולר לזמן גבית הציק ואחרי זה יתן לו הציק כדי שיגבה על ידי זה את הפסיקה שקבעו ביניהם [אמנם צריך שלפורט יש דולרים] אמנם אם רוצה לקבל דולרים זה לא עוזר אמנם אפשר לעשות כעצת החזו"א בהלואת סאה בסאה שימכור לו 95 דולר בשוי שקלים שזה עכשיו ואחרי זה בחוב זה יפסוק על מאה דולר ויתן לו הציק שבזה יגבה המאה דולר אמנם כל ההיתר מצד פסיקה בחובו ביש לו והחזו"א הרי נקט שבהוזלה אסור אבל יכול לעשות כנ"ל בשקלים ואחרי זה לקנות דולרים אם השקלים שקיבל [וצ"ע אם יש בשני אופנים אלו הערמת ריבית]

### עצת החוו"ד במכירת שטרות להרויח בזה ק"כ בעד ק'

ה] עיין חוו"ד סק"ד שכתב עיצה לתת ק' ולקבל תמורתם ק"כ דהינו שראובן רוצה ללות מלוי ק' תמורת ק"כ שיבקש מראובן שיתן לו שטר חוב של ק"כ לבעוד שנה והוא יתן לו בעד זה שטר חוב של ק"כ בעוד שנה ואחרי זה ילך ללוי וימכר לו השט"ח של ק"כ בעד ק' וראובן יכול לבקש ערבים על מה שהתחיב לשמעון כמבואר בשו"ע [ויכול ראובן לתת לשמעון ציק פתוח שזמן הפרעון כמה ימים קודם שלוי יגבה ממנו כדי לגבות את חובו שחייב לשמעון] והנה עיין מהר"ם שיק סימן קנ"ז שכתב שלכאורא יכול לעשות דבר זה ללא אדם שלישי דהינו שראובן יתן לשמעון שטר התחיבות של ק"כ בעוד שנה וכנגד זה יתן שמעון לראובן שטר של ק"כ בעוד שנה ואחרי זה ראובן ימכור השטר שקיבל משמעון לשמעון בעד מאה זוז אמנם כתב שזה אסור מצד הערמת ריבית ולכאורא אם עשו את זה לדעת הרמב"ם יצטרכו לשלם ויתכן שבקצצו מראש זה יותר חמור כמבואר ברמ"א שם והאריך בזה המנחת שלמה סימן כ"ט

ועיין חכ"א קמ"ג ס"ח שבעושה שטר על עצמו ודאי שאסור למכור את זה בעד מחיר ממה שכתבו שזה נחשב ממש שלוה סכום מועט ומשלם סכום גדול ומה שכתב שטר אין שום סיבה שזה לא יחשב הלואה רגילה

## סעיף ו'

### בדין פסיקה בהוזלה במטבעות

א] מבואר בגמ' מ"ו. שהיו חמריו ופועליו תובעים אותו בשוק וביקש מהשולחני שיתן לו בדינר מעות והוא יעלה לו דינר וטריסית ממה שיש לו בתוך ביתו מותר ומבואר בגמ' שכה"ג הותר מדין יש לו ובפשוטו הוא כדין פסיקה בהוזלה שאם יש לו מותר והנה דבר זה מוסכם בכל הראשונים שאם זה אותו סוג מטבע זה אסור [וכמבואר בבעל התרומות עיין בית מאיר שהאריך בזה] ובפשוטו שאז זה ודאי מתפרש כהלואה דלא שיך לדון את זה כקנין אמנם אם זה שני סוגי מטבעות דעת הראב"ד שזה מותר ודעת הרמב"ן דהוי ריבית קצוצה והנה סברת הראב"ד דגם בשני סוגי מטבעות שיך לדון שזה מקח שהרי הזהב קונה את הכסף והנה בפשוטו בגמ' מדובר שנותן לו פרוטות ובביתו יש לו דינר ולכאורא מה שמקבל זה הנקנה וא"כ אין כאן פסיקה אלא רק טרשא וא"כ מבואר שמועיל יש לו בטרשא וזה דלא כרמב"ן וצ"ע

אמנם דעת הרמב"ן שכיון ששניהם מטבעות זה מתפרש כהלואה ולא כמכר ולכן הוי ריבית קצוצה ומשמע שזה בכל מקרה ולא רק באופן הנ"ל והנה יש לעיין האם דנים את זה כהלואה רק ביחס לריבית קצוצה או גם ביחס לריבית דרבנן וכגון בעושה פסיקה בדינרי כסף על דינרי זהב בשויו דבתור הלואה לא עוזר יש לו כמבואר בראב"ד סוף סימן קס"ב ובתור פסיקה מועיל ומסברא כה"ג יש לו גדר הלואה אמנם עיין ספר דברי סופרים סימן קס"ב ס"א בבה"ל בד"ה סאה בסופו שהביא משו"ת מהר"מ אלשקר בשם שו"ת הרי"ף שזה מותר ויתכן שלא ס"ל כראב"ד הנ"ל וצ"ע שם

והנה בפשוטו אפילו שדולרים זה נחשב כפירא לגבי מטבע של א"י אבל יתכן שיש לו שם מטבע גם בא"י כיון שאנשים משתמשים לקנית דברים מסוימים ככסף [היום הדבר פחות מצוי] א"כ יש בו את חומר הרמב"ן ואם מוכר דולרים בהקפה שישלם לו בשוי יותר מהשער של עכשיו חשיב הלואה בריבית ולא יועיל מה שאין שומתו ידועה אמנם בשם הגר"נ קרליץ שמעתי שאמר שאפילו שיש לזה שם מטבע אבל שאנשים מתיחסים לדולרים כדבר הנקנה ויש בזה מסחר שלם ולא רק כפריטה של כסף אחר ממילא בזה ודאי הוא נחשב כמקח ואין בזה ריבית קצוצה אלא זה ככל ריבית דרך מקח שיש בזה את כל הקולות מדרבנן כנ"ל ועיקר דבריו מבואר בתלמיד הרשב"א שם שמטבע של מקום אחר כיון שהדרך למוכרו ולהתיחס אליו כדבר הנקנה אין בזה את חומרת הרמב"ן

### בדין פסיקה בהוזלה בפרוטטות

ב] מבואר בגמ' מ"ו. לכו"ע שאם השולחני נותן לו פרוטות ולבעל הבית יש בביתו מטבעות שאינם טבועות דהינו פירות בזה הוי דרך מקח ויש בזה ההיתר של פסיקה בהזלה והנה בפשוטו הכונה שהפרוטות שהשולחני נותן זה פסיקה על מה שיש לבעל הבית בביתו אמנם עיין לשון הטור שולחני שמוכר דינר טבוע ומשמע שאפילו שסתם שולחני הוא מוכר מטבעות ולא שפוסק בעד מטבעות אחרות בכל אופן זה מתפרש כפסיקה ויתכן שזה החידוש המיוחד בסעיף זה יותר מכל פסיקה בהוזלה ומסתבר שאם יגיד מפורש לשון מכירה זה יאסר דהרי לא שייך למכור כסף ועוד שזה תלוי האם מעיל טרשא ביש לו [אמנם עיין לשון הב"י והב"ח שהעמידו שבסת אדם צ"ל מכור לי בדינר דהינו פרוטטות מעות] ועיין טור שהביא מהרמ"ה וכן פסק הש"ך שכל ההיתר דוקא בשולחני שדרכו בהכי דהינו שאז זה מתפרש כמקח אבל בסתם אדם זה מתפרש כהלואה ורק אם יאמר בלשון מכר זה מותר ומבואר שזה פשוט שאם אומר בלשון הלואה זה אסור אמנם בחידושי הרמב"ן מ"ו. העמיד את לשון הגמ' בלשון הלואה ובכל אופן זה מותר דהינו שכל שזה כסף בעד פירות זה מציאות של מכר אמנם להלכה קי"ל שכל שזה בלשון הלואה נחשב הלואה והחוו"ד קס"א כתב שזה רק מדרבנן נחשב כריבית אבל לא מדאוריתא אמנם המקור מים חיים נקט שזה נחשב הלואה מדאוריתא דהינו שהלשון קובע מה הדבר שנעשה כאן אמנם גם לדבריו אם יתן סאה בעד סאה שזה מציאות של הלואה בזה לא עוזר לשון מקח וכמבואר ברמב"ן הנ"ל אלא חשיב הלואה

## סעיף ז'

### בדיני פסיקה בהוזלה

א] הנה מבואר בפרקין שמותר פסיקה על הפירות על ידי היתר של יש לו או על ידי היתר של יצא השער אמנם מבואר בסוגיא דידן שלגבי פסיקה בהוזלה מותר רק אם יש לו ולא מועיל יצא השער והנה בעלמא בכל פסיקה ביש לו מספיק לדון שהוא קנה את זה לגבי שיחשב ברשותיה איקר אבל כאן שזה בהוזלה ויש כאן ריבית בעצם הקציצה יסוד ההיתר מצד שדנים את זה כהחלפה ולא כהלואה כלל ולכן אין כאן נידון של ריבית ועיין ריב"ש שנקט שזה רק מועיל כיון שזה חל למי שפרע והנה מבואר שאם יצא השער זה לא מועיל ועיין ריב"ש שיש לבאר בזה שני ביאורים או שכלפי ההוזלה לא עוזר יצא השער דהרי במחיר ההוזלה לא יכול לקנות, עוד ביאר שביצא השער זה לא גדר שכאילו קנה ואין כאן הלואה כלל אלא ודאי חשיב שיש כאן המתנה רק שיש כאן קולא שברשותה איקר וממילא לגבי הוזלה אין סיבה שזה יעזור ונפק"מ בין שני הטעמים בפסיקה שיתן לו במקום היוקר דמבואר ברש"י ע"ג. שיש כאן ריבית גם מצד היוקר שבזה האם יעזור יצא השער במקום היוקר דאם הסברא שכלפי הוזלה לא מועל יצא השער א"כ גם כאן זה אסור משא"כ אם מצד שאין לו אפשרות לקנות הרי כאן יש לו אפשרות לקנות ועיין או"ז שנקט שמותר וכן הוא בגידולי תרומה [אמנם רעק"א סימן נ"ב דן לאסור מצד שזה כמו קביעות זמן שבזה לא עוזר יצא השער] ועיין בשיעורים עוד נפק"מ בין הטעמים

ב. מבואר במשנה שמועיל יש לו אפילו אם זה מחוסר שני מלאכות וכתבו התוס' שכל זה לגבי פסיקה בשויו אבל לגבי פסיקה בהוזלה צריך שיהיה יש לו גמור אמנם כתב הטור דשיטת רש"י שגם כלפי פסיקה בהוזלה חשיב יש לו במחוסר שני מלאכות והנה השו"ע סתם בזה ובפשוטו פסק כרש"י וכן נקט הגר"א אמנם עיין ש"ך שהביא את שיטת תוס' והחכמ"א פסק כרש"י וצ"ע לדינא

ג. מבואר בגמ' שאם יש לו אשראי במתא לא נחשב יש לו ומבואר בראשונים שפקדון ביד אחרים נחשב יש לו והנה יש לדון ביש לו פקדון ביד אחרים האם זה מועיל וברש"י בסוגין מבואר שזה נחשב יש לו אמנם לגבי הלואת סאה בסאה מבואר ברמ"א סימן קס"ב בשם המרדכי שזה לא נחשב יש לו ומבואר בדבריו שזה בכלל החיסרון של אשראי במתא ובפשוטו ה"ה אצלינו ויתכן שרש"י דיבר ביש לו דרך לשם ובמחנ"א סימן כ"ט כתב שזה רש"י לשיטתו שעוזר מחוסר שתי מלאכות גם לגבי הוזלה וע"ש שנקט לדינא להחמיר כאן וכן הוא בהגהות כנה"ג אמנם בגר"ז סכ"ג הקל בזה דהינו שנקט שסאה בסאה זה יותר חמור מפסיקה בהוזלה ושהטעם להחמיר בסאה בסאה זה מסברא ולא מצד שזה כמו אשראי במתא וצ"ע אמנם אם מתחיב לספק הסחורה במקום הסחורה מותר כמבואר בסי"ז

ד. עיין מחנ"א סימן כ"ט שחידש שאם קובע זמן אין בזה ההיתר של פסיקה בהוזלה והנה בתוס' מבואר שקביעות זמן לטובת המוכר מותר אמנם יתכן שאם זה לטובת הקונה אסור דכה"ג זה מראה שלא מכר לו דאם קנה את זה למה שלא יוכל לתת לו את זה עכשיו וצ"ע בזה

ה. יש לדון האם מותר פסיקה ביש לו ומתנה שיתן לו מעות והנה עיין סימן קס"ב דהבאינו שו"ת הרשב"א דבהלואת סאה בסאה זה מותר והביאור שבאמת חל חיוב של סאה רק שמתנה שישלם לו במעות אמנם לכאורא אצלינו שרבנן הפקיעו קנין כסף א"כ כל שמתנה שבסוף יתן לו מעות ודאי זה נחשב שהחוב הוא מעות ועיין רש"י ס"ג. דמשמע שזה מותר אמנם יתכן שכל דבריו גבי פסיקה שלא בהוזלה אבל בהוזלה ודאי שזה אסור ויתכן דגם רש"י מדבר שמצד הפסיקה זה על פירות והמוכר יכול לתת פירות רק שדעתו שיתן לו מעות במקום אבל לא שבאמת התנו בצורה שזה חיובו בחושן משפט ועיין דברי סופרים קע"ה ס"ו שהביא בזה מחלוקת אחרונים [ועיין לעיל שהבאינו מהכונת עולם שגם בהלואה כל ההיתר אם המוכר יכול לבקש חיטים] וצ"ע

ו. עיין רעק"א סימן נ"ב שדן האם הותר פסיקה בהוזלה גם במקום שמתנה שיתן לו תמיד בשער פחות מה שזה ישוה בשעת התשלום שיתכן שכל ההיתר רק מצד שיש גם צד הפסד לקונה אם זה יוזל אבל כאן שאין שום צד הפסד הוי הוכחה שאין כאן קנין ואפילו דבעלמא מותר לפסוק כשער הגבוה שם הגדר שאם יוזל לא פוסק אלא עושה מעשה פסיקה לאחר ל' אבל כאן זה לא שייך אמנם הביא מהמהרי"ט סימן פ' להתיר בזה וכן הכריע המחנ"א סימן כ"ט

### בדין אין שומתו ידועה

ב] עיין רמ"א שכתב שבדבר שאין שומתו ידועה מותר פסיקה בהוזלה ותמהו האחרונים שאפילו שמצד ההוזלה אין סיבה לאסור אבל צריך לאסור מצד שזה לא יצא השער והט"ז העמיד שמדובר שאחרי זה ירד המחיר ומצד שלא יצא השער אין חיסרון ובזה בכל אופן יש לאסור מצד ההוזלה אמנם באין שומתו ידועה אין סיבה לאסור והנה לפ"ז נתחדש שבשומתו ידועה אסור לקים המקח אפילו שעכשיו אין בזה ריבית כלל והש"ך העמיד שמדובר ביצא השער ובכל אופן זה אין שומתו ידועה ועיין חוו"ד כגון בטלית שלא שרואים לא יודעים מה מחירו אלא שצ"ע א"כ מה צריך להגיע ליצא השער ועיין חו"ד שללא יצא השער אין כאן מעשה מקח ואם יתיקר דנים את זה כריבית גמורה אמנם עיין תפארת למשה וברכי יוסף ובשערי דעה שחידשו שבדבר שאין לו שער ולא יצא השער באמת אין איסור פסיקה על הפירות שהרי גם אם זה יתיקר לא יהיה ניכר הריבית אמנם אם יש צד שיתיקר בצורה שודאי יהיה ניכר הריבית באמת זה אסור והמנהג להקל בזה [אמנם לכאורא כיון שדעת הש"ך והט"ז להחמיר בזה ולא מצאנו בראשונים מקור לחידוש זה יש מקום להחמיר בזה לכתחילה וצ"ע]

### בדין כרטיסיה וכדו'

ג]יש לדון בכל קניה של דבר מרוכז בהנחה כגון מנוי לבריכה או כרטיסית צילום שאם משלמים על כל פעם בנפרד יש מחיר אחד ואם קונים הרבה יחד יש מחיר יותר זול [יתכן שחשיב יש לו] וכן מנוי לירחונים וכדו' ולכאורא יש לדון שזה פסיקה בהוזלה וזה אסור אמנם מקובל להקל בזה מכמה טעמים א. שכיון שזה המחיר של קניה מרוכזת וקניה בסיטונאות יש לו מחיר אחר ב. ועוד יש להם בזה ענין שמבטיחים לעצמם שימוש יותר גדול ג. וכן יש סיכון שהקונה יאבד הכרטיס לכן כה"ג אין הסיבה של המחיר הזול בגלל ההקדמת מעות ואפשר לבדוק דבר זה אם מוכנים לקבל ציק דחוי למוטב בלבד לאחר זמן [אמנם אם זה לא למוטב בלבד כיון שהם משתמשים בזה לשלם לסוחרים אין מזה ראיה כלל ולפעמים יתכן שלא מוכנים דחוי מצד שיתכן שתקח מיד ולמה שיתנו דחוי] עוד יש להוכיח שזה לא בגלל ההמתנה דהרי יכול ברגע אחד להשתמש אם הכל וגם אז זה אותו מחיר ובהכרח שהמחיר הזול הוא לא ניתן בגלל ההקדמת מעת אלא שזה המחיר אמנם מנוי לחודש כגון למקוה לא שייך סברא זו ואפילו אם הם לוקחים בחשבון את ההקדמת מעות אבל לא נחשב שזה ניכר ואפילו שמצאנו לא ניכר מצד שלא ניכר הריבית וכאן ניכר הריבית רק שלא ניכר שזה מחמת ההמתנת מעות אמנם בפתחי תשובה סק"ג הביא מהבית אפרים להיתר ע"ש וכן הוא בחוט שני [ויתכן עוד שכל שיכול לקחת מיד ממילא בהכרח שהמחיר כמו הזול ומה שעושה כזה מחיר זה לא סיבה לאסור דיתכן דגדר האיסור שדנים שהמחיר הוא תשעים ועשר זה ריבית אבל כל שהמחיר מאה אפילו שיש המתנה של קבלת המקח זה לא סיבה לאיסור וצ"ע בזה לגבי אוטבוס יש לדון שכיון שנוסע קבוע מעונין להוזיל לו וכן לפעמים קשה להם הטירחא כל פעם למכור כל נסיעה ומעדיפם קניה במרוכז] [ויש לדון שכל הסברות הנ"ל זה רק ביחס ללוה אבל ביחס למלוה מה שמוכן זה בגלל ההוזלה אמנם בפשוטו כה"ג גם כלפיו חשיב שזה המחיר כמו שקבע המוכר ואין כאן ריבית ועיין אבני נזר סימן קפ"א שנקט כן וכן מוכח בריטב"א ס"ד. ועיין בשיעורים שם מה שכתבנו]

והנה כל זה הוא ביחס להוזלה בזה שקנה בכמות אמנם אם למחיר של מנוי עצמו יש הבדל אם משלמים בתחילה או בסוף א"כ הוי מפרש ואסור וכן במקרה שיתכן שיעלה מחיר המנוי וכיון ששילם בתחילה משלם כשער הראשון לכאורא יש לאסור מצד איסור פסיקה וכאן לא יעזור יצא השער כיון שהמוצר עדין לא קיים ולכן בעתון כה"ג צריך להתנות שאם יעלה המחיר יוסיף כמחיר מנוי יקר אמנם לגבי כרטסיה של אוטבוס כיון שיכול ליסוד בכל מחיר הקניה באותו יום בזה יש לדון להתיר מצד הסברא הנ"ל שבהכרח שהמחיר נקבע לא מחמת ההקדמת מעות אלא שזה המחיר ולגבי חודשי חפשי בזה המציאושהמחירים לא עולים רק בסוף החודש וצ"ע בכל זה

### בדין קנית שוברים

ד] מצוי שחנות גדולה מוכרת שוברי קניה של שוי מאה ש"ח בתשעים ש"ח ויש לדון שזה פסיקה בהוזלה ובזה אין להתיר מצד יצא השער אמנם יש להתיר מצד הסברא הנ"ל שהסיבה של ההנחה זה בגלל שרוצים להיות בטוחים על קניה בסך גדול או שעושים לצורך להיפטר ממס ואם מוכנים בהקפה או בציק דחוי למוטב בלבד מוכח שאין דעתם על ההמתנה כלל אמנם במקום שלא מוכנים לקבל ציק דחוי בזה יש מקום לאסור שניכר שזה גם בגלל ההמתנת מעות וכנ"ל והרי בפשוטו ברשתות גדולות יש להם ענין בכסף שמרויחים על זה ריבית בבנק אמנם יתכן כנ"ל שרק מחמת שהרי חלק יקנו מיד ואין סיבה שיסכימו למכור בהקפה וצ"ע ומקובל להתיר דבר זה אמנם במקום שזה סוף שנת המס וצריכים כסף וכדו' כה"ג בפשוטו זה אסור

והנה היה אפשר לדון להתיר מצד יש לו אמנם יש לפקפק בזה מכמה טעמים א. שלא תמיד יש להם את מה שיקנה בסוף ב.שלא מצאנו יש לו על משהו לא מסוים שכיון שלא יודע מה יקנה עכשיו יתכן שכה"ג לא שייך לדון כאילו קנה את זה ג. יתכן שכיון שבחנות יש מחירים על כל דבר חשיב כמו מפרש ד. לסברת רעק"א סימן נ"ב שאם פוסק שתמיד יתן לו פחות מהמחיר אין ההיתר של פסיקה בהולה אמנם כבר הכריע הנ"ל להיתר בשם המהרי"ט **ה. יש מקום גדול לדון שזה לא מתפרש כפסיקה כלל אלא שהתחיב לפרוע החוב בפירות וממילא יש כאן נידון של ריבית דאוריתא** ובאמת יש לעיין שאם זה כך אולי לא יועיל שאין כונתו לאגר נטר דלמעשה יש כאן הלואה גמורה והתחיבות לשלם יותר ועיין סימן קס"ו לגבי מלמד דמבואר ברמ"א שאפילו שיש לו סיבה לנתינת הכסף כל שיש גם הלואה וזה נקצץ בעד ההלואה זה אסור וצ"ע בזה

והנה אם יהיה ברור שזה גם בגלל ההמתנה בפשוטו יש בזה איסור ויש לעיין בחברה שקנתה ועכשיו מוכרת שוברים ליחידים והנה בזה בפשוטו כל שובר חשיב כשטר חוב ובזה שמוסרת לקונה חשיב שקנה החוב ואין האחריות על מוכר השובר אלא על הרשת והנה יש לדון האם כל קונה חשיב שגובה קרן וריבית או שהקונים הראשנים גובים החוב והאחרונים גובים הריבית דהינו שבעד אלף ש"ח נתנו להם שוי אלף מאה ש"ח ונפק"מ שמי שישתמש בזה מיד בתחילה לא עובר בזה איסור

#### כ"ח אד"ב ע"ט

## סעיף ח' - י"ב

### ביסוד ההיתר דמיניה קרבו

א] מבואר בגמ' שפסיקה בהוזלה אין היתר אלא א"כ יש לו ומבואר בגמ' שאם פוסק על דילועין בני זרת כיון שזה גודל ממילא מותר לפסוק על זה ובפשוטו הוא כדין יש לו רגיל אמנם עיין מרדכי דכתב שצריך לתת לו דוקא ממה שיש לו דהינו שכאן כיון שזה לא יש לו גמור כל ההיתר אם באמת נותן לו את מה שהיה אצלו אמנם בפשוטו לא צריך שהפסיקה תהיה על משהו מסוים אמנם ברמב"ם משמע שצריך שהפסיקה תהיה על משהו מסוים ורק כה"ג התירו חז"ל אבל אם זה פסיקה כללית באמת כה"ג זה לא חשיב יש לו והנה בפשוטו עדין אין כאן אלא פסיקה רגילה שלא חל קנין אמנם האחרונים נתקשו שהרי זה מחוסר ג' מלאכות וכן לשמואל הרי זה מחוסר בידי שמים ועיין מחנ"א וחוו"ד שחידשו שכאן מדובר שהיה קנין גמור דהרי קרקע נקנה בכסף ורק לכן מותר אמנם בפשוטו הדבר נסתר מהגמ' שמדמה למה שעיזי חולבות ובפשוטו מבואר שמדובר בפסיקה רגילה ונתחדש שחשיב יש לו אלא שכיון שזה לא יש לו גמור כאן צריך שזה יהיה אותו דבר שיהיה שיך לדון ששלו גדל

### חלוקי הראשונים ביסוד ההיתר דמיניה קרבו

ב] בעיקר ההיתר דמיניה קרבו הקשו הראשונים מפרדיסא ומצאנו בראשונים כמה חילוקים והש"ך ציין לדבריהם א. עיין מ"מ שכתב מדיוק לשון הרמב"ם שרק דבר שהוא מאליו ללא שום הצאה אבל דבר שיש הוצאה כדי שיגדל אין ההיתר ועיין רמב"ן שביאר שלכן בעגל אין ההיתר של מיניה קרבו ב. עיין מ"מ שכתב עוד שרק דבר שהדרך למכרו במצב זה מותר אבל דבר שאין הדרך למכרו במצב זה אין ההיתר וכן הוא בנימוק"י והעתיקו הרמ"א ג. עיין רמב"ן ע"ג. ובמאירי שביארו שרק אם הדבר הראשון ראוי לאכילה שייך לדון שזה כאילו קיים אבל אם זה לא ראוי לאכילה בזה אין את היתר דסוגין והנה עיין חוו"ד שכתב לגבי פרדיסא שאם הלוקח קיבל על עצמו כל ההוצאות בזה הוי כמו דילועין וצ"ע שזה רק לחילוק הראשון אבל לשני החילוקים האחרונים זה אסור וצ"ע, ועיין גידולי תרומה אות מ"ג שדייק מלשון הגמ' שמותר רק להוזיל במחיר של דילועין בני זרתא אבל לא בפחות ולכאורא כל זה לביאור המ"מ שצריך לא יהיה לו שום הפסד ממכירתו דהינו שזה המחיר של הבני זרתא אבל מוכר בפחות אסור אבל לראשונים דהקשו מפרדיסא וחילקו חילוקים אחרים אין טעם לדין זה וסתימת הפוסקים להתיר בכל הוזלה שתהיה

עוד הקשו הראשונים מהגמ' של שבשא שיבשי שהכונה לר"ח שקונה זמורות דמבואר בגמ' שצריך לזכות בגוף הקרקע וצ"ע למה אין כאן ההיתר של מיניה קרבו ועיין רמב"ן שביאר שכיון שלא יודע מה הם הזמורות שיתיבשו ובסוף יהיו ראוים כה"ג לא שיך לדון שקנה דבר ומיניה קרבו, עוד כתב שכיון שגם אם הקונה ירצה לקחת עכשיו לא יוכל ממילא לא שיך לדון כאילו קנה את זה ובריטב"א כתב שכאן שזה משהו אחר ופנים חדשות זה כאילו לא התחיל לגדול

### האם במקום שחל קנין גמור שייך איסור ריבית

ג] מבואר בגמ' לגבי קנית הזמורות שאם יהפוך בקרקע זה מותר ועיין כס"מ פ"ח ה"ה שכתב שגם בפרדיסא אם קנה בגוף הקרקע אין כאן נידון של ריבית והטעם פשוט שכיון שחל קנין גמור א"כ אין כאן הלואה והנה ברמב"ן מבואר שדן שבפרדיסא לא יעזור שיהפוך בגוף הקרקע אבל יתכן שזה מצד שנקט שבסוגין זה לא קנין גמור אלא זה רק קולא דרבנן אבל כל שהיה קנין גמור אין בזה איסור ועיין יד אברהם סעיף י' שנקט שזה תלוי בשני תירוצי התוס' בביאור מה החילוק בין משכנתא לפרדיסא ועיין מחנ"א כ"ט ל' דנקט לעיקר שגם בקונה ממש זה מחזי כהלואה ואסור אלא שיתכן שבזה מצאנו בסוגין קולות מיוחדות ועיין חוו"ד שהוכיח מהרמב"ם שלגבי עגל כל ההיתר בגלל שיש צד מיתה ומבואר שאפילו שקנה משהו מסוים בכל אופן יש ריבית וצ"ע ראיתו הרי שם זה רק קנין כסף אבל בקרקע שקנה לגמרי או אם עשו קנין סודר יתכן שאין בזה איסור ובראשונים לגבי שכירות בתים כתבו שכיון שקנה גוף הקרקע אין בזה חיסרון של ריבית אמנם בתוס' שם מבואר שגם כה"ג יש חיסרון ורעק"א נקט שגם לראשונים אם יש מישהו בבית ולא יכול להיכנס הם מודים אמנם אין זה במשמעות דבריהם עיין סימן קע"ו

### בדין יש לו בני זרתא האם צריך להגיע להיתר

ג,ב] מבואר בגמ' בלשון הראשון שאם יש לו מותר וברש"י ביאר שהכונה שיש לו בני זרת והריטב"א הכתב שיש לו יותר קטנים אבל אם יש לו בני זרת זה ודאי מותר שכיון שאם היה מוכר עכשיו זה מה שהיה מקבל והוא מכון להשאיר לו כדי לעשות לו טובה א"כ זה לא בגלל האגר נטר ולכן זה מותר וכתב ללמוד שאם אדם יתן כסף לחברו שוי כור ויש לו הכור ומתחיב לפרוע לו שנים דהינו את מה שיש לו דוקא ועוד אחד שכה"ג אין בזה איסור והנה צ"ב שאפילו שמצד הלוה אין כאן ריבית אבל המלוה מה שמוכן להקדים מצד שמקבל בזול ועיין אבני נזר קפ"א ולכאורא מבואר שכל שמי שנותן הממון מצדו זה המחיר חשיב שאין בזה ריבית וזה היסוד לקולא של קנית דמי מנוי שכיון שעושה למשוך קונים זה מותר וצ"ב הרי מצד הקונים זה הקדמה בשביל מחיר הזול אלא בהכרח כנ"ל שאם מצד הנותן זה כדאי חשיב שזה המחיר

### ביסוד ההיתר דמה שעיזי חולבות

ד] מבואר בגמ' שאם אומר מה שעיזי חולבות בין רב למעט מותר וצ"ב מה טעם ההיתר הרי יתכן שיהיה הרבה חלב וממילא זה פסיקה בהוזלה ובפשוטו מדובר שאין לו עדין חלב וכן מבואר בתוס' רי"ד ובשטמ"ק בשם הרמ"ך ובאמת ברשב"א ביאר שמדובר שיש לו את כל החלב וכן הוא במרדכי וצ"ע א"כ מה החידוש וצ"ל שאפילו שלא יודע כמה יש שזה פחות נראה כמכר זה מותר אמנם סתימת הפוסקים שגם אם אין חלב מותר וכמבואר ברעק"א, ובביאור סוגין בתוס' רי"ד מבואר שהכונה שבאמת יש כאן סיכון שלא יהיה חלב וכה"ג שיש צד רוח וצד הפסד אנשים משלמים פחות וממילא זה באמת המחיר ובפשוטו היתר זה הוא ודאי נכון וכמבואר ברמב"ם לגבי עגל אמנם ברש"י ובתוס' וכן מפורש בנתה"מ סימן ר"ט שמדובר שודאי שאין דרך אנשים להסכים בגלל הסיכוי שלא יהיה חלב למכור בכזה מחיר זול והסיבה שמסכים בגלל ההמתנת מעות ולכן אין בזה הונאה ורק שיש כאן קולא דרבנן שכיון שיש צד הפסד שזה מותר ועיין תוס' שזה רק אם צד ההפסד הוא לא רחוק מאוד אבל אם הוא רחוק מאוד שזהו הדין של פרדיסא שזה אסור והנה בפשוטו לפ"ז יש כאן סברא שלא חשיב שנתחיב לו ריבית

אמנם עיין רמב"ן בגיטין ל. דמבואר שיסוד ההיתר שכיון שיש צד שלא יקבל החזר על מה ששילם ממילא כה"ג חשיב מקח ולא חשיב כהלואה דהינו שאם ודאי יקבל החזר רק שזה ישוה פחות בזה הוא עדין כהלואה ורק במקום שלא יהיה חלב דהינו שנחשב שחלק מהכסף אין עליו החזר כה"ג חשיב מקח ועיין נתיבות שלום שהביא מהרדב"ז שזה רק היתר בדרך מקח אבל בהלואה לא יועיל כזה היתר אמנם עיין נימוק"י שהביא מהרא"ה בגיטין שלמד מהרמב"ן שאם אדם מלוה לחברו מאה זוז וחצי מהרוחים שלו אבל אם יפסיד מחמת משהו מסוים לא צריך להחזיר לו כלום שכה"ג חשיב מקח ואין בזה איסר ריבית

והנה עיין רעק"א שהקשה למה כל פסיקה על הפירות זה אסור הרי זה קרוב לשכר כהפסד דהרי יתכן שיוזלו הפירות והנה לתוס' רי"ד שמדובר שבאמת סיבת הוזלה בגלל צד הסיכון א"כ כאן בפירות שללא הקדמה אף אחד לא היה עושה את זה לא שייך וכן לרמב"ן שכל הקולא שיש צד שלא יקבל החזר א"כ כאן ודאי יקבל פירות נגד מה ששילם רק בשער זול ובזה לא שייך ההיתר הנ"ל אמנם לדעת רש"י ותוס' שיש כאן קולא כל שיש צד הפסד שיהיה פחות מהמחיר שקיבל א"כ צ"ב למה כאן זה אחרת ובפשוטו צ"ל שבמה שעיזי חלבות שיש כאן צד סיכון ואנשים באמת היו מורידים מהמחיר בגלל הסיכון ממילא גם אם זה הפרש גדול מותר אבל בפסיקה שאין דרך אנשים להסכים לכזה פסיקה אלא בגלל ההמתנת מעות דאדם מוכר כל דבר בזמנו כמה שזה שוה כה"ג הוי איסור ריבית מדרבנן

ועיין חוות דעת שכתב לחדש שכל האיסור של פסיקה על הפירות זה רק אם יש חיוב על הגוף שכה"ג זה כמו הלואה ובזה אין ההיתר של קרוב לשכר וכו' אבל כל שזה רק פסיקה על חפץ מסוים בלי חיוב על גופו בזה באמת אין האיסור של פסיקה על הפירות ורק אם זה בהוזלה זה אסור ולפ"ז ביאר שזה האופן של מה שעיזי חולבות ורק כאן עוזר קרוב לשכר לדון שזה לא בהוזלה אבל בפסיקה רגילה שזה נחשב כהלואה אין ההיתר הנ"ל

## סעיף י"ג

### ביסוד האיסור של קבלת אחריות

א] מבואר בסוגין דאם המוכר מקבל על עצמו אחריות על הדבר שמכרו הלוקח צריך לקבל על עצמו יוקרא וזולא ולא יכול לפסוק כשער הגבוה ובפשוטו הביאור שכל שמקבל על עצמו אחריות זה מראה שזה לא מכר ולכן צריך דבר אחר שבזה יראה שזה כן מכר דהינו על ידי שהיוקרא וזולא על הלוקח ועיין גר"ז שה"ה אם אחריות היוקרא וזולא על המוכר אבל האחריות על החפץ זה על הלוקח שגם מותר שהעיקר שגם ללוקח יש צד הפסד בדבר שניכר שיש כאן מכר והנה בתוס' מבואר שלא עוזר אחריות זולא רק ביחס לאחריות הפסד שלא כל כך שכיח דהינו שזה צריך להיות דברים שוים ועיין ט"ז וחוו"ד שנקטו כך לדינא אמנם בפשוטו הפוסקים שהעמידו סוגין על חימוץ אין מקור לכזה חידוש וסתימת הדברים שתמיד מותר והנה בפשוטו כל נידון סוגין באחריות מחמת שקיבל על עצמו שזה סתירה במכר אבל אחריות מחמת מק"ט בזה אין חיסרון וכן נקט החזו"א לדינא וצ"ע דעת הש"ך והט"ז שנקטו שגם באחריות של מק"ט דהינו בסוגיא דלקמן ע"ג: צריך שהזולא יהיה על הלוקח

והנה מבואר בראשונים שכל החיסרון של סוגין זה רק מצד שפסק על משהו מסוים אבל אם היה פסיקה כללית בזה במה שהאחריות על המוכר אין בזה חיסרון דכיון שהפסיקה לא היה על משהו מסוים אין בזה סתירה לדון שזה כאילו שלו בזה שאם זה נפסד שהוא מקבל אחר ועיין חוו"ד שבפסק על חבית מבן החביות רק אם כולם התקלקלו יש את חיסרון סוגין אבל כל שלא כולם התקלקלו וצריך לתת לו מה שלא התקלקל בזה לא צריך קבלת זולא וע"ש שדייק כך מתוס' והנה אם פסק על משהו מסוים רק שאם זה יתקלקל יתן לו חבית בפשוטו הוא בכלל איסור סוגין וכן הוא בתלמיד הרשב"א אמנם החוו"ד ביאר בדעת הנימוק"י שכל סוגין דוקא אם פסקו שאם זה יתקלקל יתן לו דמים שכה"ג נחשב שיש כאן צד הלואה ומה שקיבל על עצמו אחריות בגלל הלואה זו אבל אם פסק שאם זה יתקלקל יתן לו חבית אחרת בזה אין חיסרון וצ"ע

והנה עיין במרדכי הובא בב"י שכל מה שעוזר שקיבל עליו זולא זה רק בפסיקה רגילה אבל בפסיקה בהוזלה זה לא עוזר ובמחנ"א ביאר שהכונה שהוזיל בצורה שזה בגדר קרוב לשכר אמנם יתכן לבאר שכל הקולא של קרוב לשכר זה רק ביחס לפסיקה רגילה ועיין או"ש פ"ט ממלוה שהוכיח מהראשונים שגם כה"ג מותר וכן בפשוטו בקיראה ובדילועין לא הוזכר שהאחריות היה על הלוקח וע"ש שביאר שהעיקר שזה יראה כמקח וכל שההוזלה עליו זה נראה כמקח ויתכן דהמרדכי נקט שבסוגין זה חיסרון חדש של מקח שנעשה בצורה של קרוב לשכר מהפסד

### בהא דפסיקה על שער הגבוה אין בזה חיסרון דקרוב לשכר

ב] והנה מבואר במשנה לקמן דפוסק עמו על שער הגבוה ובפשוטו הכונה שאם יוזלו הפירות עושה פסיקה כשער הגבוה והקשו האחרונים דכמו דמבואר בסוגין דאחריות זה סיבה שזה לא נראה כמכר א"כ גם כיון שרק היוקרא שלו זה מראה שאין כאן מכר ותירוץ התוס' שבפסיקה כללית אין חסרון של אחריות זה לא סיבה לגבי זולא דהרי שם הכל הוזל וא"כ גם שלו הוזל והנה במהרש"א משמע שנקט שאין לדמות אחריות של קלקול שזה מראה שאין מכר לאחריות של זולא ויתכן שזה יותר דבר צדדי או שכיון שאם יתיקר זה שלו זה מראה שיש כאן מכר וצד הזולא זה שעל דעת זה לא רוצה ואין זה דומה להפסד הדבר עצם הקביעות זה מראה שזה לא שלו אמנם החוו"ד תירץ על פי הנימוק"י לעיל שכל הצד שמפקיע את ההיתר של יש לו כיון שאם יתקלקל אין כאן מקח אבל כאן שגם אם יתקלקל יש לו חבית אחרת אין החיסרון והנה דבריו צ"ע שתוס' שהקשו מכל פסיקה לא תירצו כנ"ל מכלל דלא ס"ל כן עוד הקשה בחידושי האור שמח שהרי ר' יהודה אומר לקמן ע"ב: שיכול לומר לו תן לי כזה או תן לי מעותי דהינו שאם זה הוזל בטל המקח וצ"ל דשם כיון שאם המוכר מוכן לתת כשער הזול חשיב שיש צד מכר על כל הצדדים רק שיכול לבקש ביטול מקח ואין זה דומה לסוגין שכל המקח על צד וצ"ע, ובט"ז סימן קע"ה ובחזו"א כתבו שתירוץ התוס' לגבי אחריות שבפסיקה כללית זה לא חיסרון זה גם סברא ביחס לזולא וצ"ב כוונתם הרי כאן של כולם הוזלו ומשמע בחזו"א שהכונה שרק שינוי מהסכם ההגיוני הוא סיבה לראות שאין כאן מקח כלל אמנם בפסיקה כללית כיון שהמוכר לא מוגבל כלל במה לתת לי בזה גם אם הקונה מבקש שהוזלא יהיה על המוכר אין זה בקשה שהיא סתירה למקח ועדין צ"ב ובש"ך כתב שבאמת גם בפסיקה כללית אין לפסוק כשער הזול וביאר החזו"א שכונת המשנה לקמן שיכול מראש לפסוק שיהיה כמו השער של מחר אמנם ברמב"ם ובריטב"א מבואר מפורש שעושה את שני הדברים וכן נקטו כל הפוסקים

### בדין התקלקלה החבית ורוצה לתת לו חבית אחרת

ג] עיין חוו"ד סקי"ט שאם פסק על חבית מסוימת וקיבל על עצמו זולא ואחריות על המוכר אם זה התקלקל שכה"ג הכסף הפך להלואה אסור לתת לו חבית אחרת אם זה עכשיו יותר מהמחיר שנתן לו והוי ריבית בשעת פרעון דהינו שאין כאן קולא של דרך מקח כיון שהמקח הוא עכשיו ולא שמראש עשו המקח הנ"ל ולפ"ז בפסק בחנות ריהיטים על חפץ מסוים והתקלקל החפץ ועד שהביא לו החפץ התיקרו החפצים אסור לתת לו חפץ בזול כמו המחיר הקודם שהרי התברר שלא היה כאן מקח אלא הלואה

### בדין הקדמת מעות על יין בשעת הבציר

ד] מבואר בגמ' שמותר לתת מעות כדי לקבל יין לאחר זמן והאחריות על המוכר דהינו שיתן רק יין משובח והגמ' מבארת שאין זה ריבית מצד שאם היין הוא לא טוב זה מק"ט דהינו שמבואר שקבלת אחריות זה סיבה שאסור לתת מעות על יין והקשו הראשונים דלגבי חבית מבואר שאם מקבל עליו זולא מותר למוכר לקבל אחריות וא"כ גם אם זה לא היה מק"ט צריך להיות מותר ומצאנו בזה כמה ישובים בראשונים א.בפסקי הרי"ד כתב שמדובר שהמוכר קיבל גם זולא ולכן כה"ג קבלת אחריות זה חיסרון וכן הוא בדרישה ובחזו"א ב. תוס' כתבו שאחריות של חימוץ שמתברר בטבת זה דבר שמאוד מצוי וכלפי זה לא עוזר מה שמקבל זולא ורק על קלקול אחר עוזר קבלת זולא ג. עיין ריטב"א ותור"פ שכיון שעד טבת לא מצוי זולא לכן זה לא מועיל ורק בשאר ימות השנה שמצוי זולא זה מועיל לגבי קבלת אחריות

עיין טור שהעתיק הגמ' לעיל בהחמצה ומבואר דשם מועיל זולא וולגבי הגמ' ע"ג כתב כיון שזה מק"ט וצ"ע למה שלא יועיל זולא והיה מקום לדחוק שמדובר שלא היה קבלת זולא אמנם הב"י והש"ך והט"ז פשיטא להו שהיה קבלת זולא ובכל אופן צריך להגיע למה שזה מק"ט וצ"ב מה הבדל בין המקרים ועיין בשיעורים שהבאינו דברש"י משמע שיש כאן שני סוגיות [ועל דרך זה הוא בריטב"א] דבחביתא הריבית זה היוקר ורק הנידון שהאחריות מבטל את ההיתר של יש לו וכלפי זה התחדש שכיון שמקבל על עצמו זולא עדין זה נחשב כיש לו ואין כאן סיבה לאיסור אמנם בגמ' ע"ג: שם מדובר בפסיקה כללית ומצד היוקרא אין חיסרון כיון שזה פסיקה כללית או שבאמת מדובר שקיבל על עצמו זולא רק יש נידון שהאחריות עצמה תחשב כריבית ואין זה דומה לכל פסיקה כיון שכאן זה דבר שמצוי וכמבואר ברש"י שם ובחביתא אין נידון מצד האחריות שכיון שזה פסיקה על חבית מסוימת ואם היא תתקלקל יתן לו מעות זה לא סוג אחריות שיך להחשיבו כריבית ולפ"ז יוצא חומרא שגם בפסיקה כללית אבל הפסד שמצוי צריך להיות האחריות על הלוקח וצ"ע בכל זה

והנה עד כמה דנימא שכאן הריבית זה האחריות צ"ע הרי מדובר ביש לו וא"כ אין כאן הלואה ולכאורא מבואר מכאן שכלפי ריבית אחרת לא דנים את זה כמקח אפילו בהיתר של יש לו שמועיל פסיקה בהוזלה וצ"ע