בישול מאוחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן שיח - בישול

# שיעור א

## מלאכת בישול במתכת

א] [סעיף א] **המבשל בשבת וכו'.** כתב המ"ב (סק"א) "המתיך אחד ממיני מתכות כל שהוא, או המחמם את המתכות עד שתעשה גחלת ה"ז תולדת מבשל [שהרי בחימומו הוא מרככו שיהא ראוי לתקנו ולעשות ממנו כלי והרי הוא מרפה דבר הקשה], וכן הממסס את הדונג [שעוה] או את החלב או את הזפת והכופר והגפרית וכיוצא בהן, ה"ז תולדת מבשל וחייב, וכן המבשל כלי אדמה עד שיעשו חרס חייב משום מבשל [דקודם שמתחזק הכלי ונצרף בהכבשן ונעשה חרס כראוי מתבשל בה טיט של הכלי]. וכן הנותן חתיכת עץ בתנור כדי שיתייבש, וידוע שמתחילה הוא מתרפה ויוצא ממנו הלחלוחית חייב משום מבשל, כללו של דבר בין שרפה גוף קשה באש או שהקשה גוף רך ה"ז חייב משום מבשל [רמב"ם]. וע"כ יש ליזהר מאד שלא להניח עצים לחים על התנור ליבשן אחר שקיעת החמה דהוא חשש דאורייתא".

ב] ודין הנ"ל איתא במסכת שבת (עד:) "אמר רב אחא בר עוירא האי מאן דשדא סיכתא לאתונא חייב משום מבשל, פשיטא, מהו דתימא לשרורי מנא קא מיכוין קמ"ל דמירפא רפי והדר קמיט". ונחלקו הראשונים בפי' הגמ', דרש"י פירש דאתונא הוא עץ לח ומשליכו לתנור ע"מ לייבשו שיתקשה, וחייב משום מבשל כמו שפירש "דמרפי רפי ע"י חום האור והמים שבתוכו יוצאין ולאחר שיצאו מימיו קמיט מתקשה וכי רפי ברישא הוי בישולו", והרמב"ם פי' על בישול כלי חרס, וז"ל (פ"ט משבת ה"ו) "וכן המבשל כלי אדמה עד שיעשו חרס חייב משום מבשל, כללו של דבר בין שריפה גוף קשה באש או שהקשה גוף רך הרי זה חייב משום מבשל".

## אם במבשל חייב על קשוי הרך, או דווקא בריכוך

ג] והנה דעת רש"י מבואר דבישול אינו אלא לרפות את הקשה, אבל מקשה דבר רך אין בו משום בישול, ומשו"ה פי' דחיובו על מה שמתרכך בתחילה קודם שמתקשה, ובשעה"צ (סק"ג וכן בסק"ד) פי' דכן הוא גם דעת הרמב"ם, וגם כלי חרס שמתבשל מתרכך קודם. אמנם פירושו קשה מאוד, דסתימת הרמב"ם "או שהקשה גוף רך הרי זה חייב משום מבשל" לא משמע כן. וביותר דהלח"מ שם עמד בזה והקשה אהא דכתב הרמב"ם שחייב כשהקשה גוף רך, ממה דאמרו בגמ' דמרפי רפי והדר קמיט, דמבואר דחייב על הרפוי, ותי' דאם מקשה דבר קשה אף דמתקשה יותר אינו חייב, אלא דווקא דבר רך שמתקשה חייב עליו, ומשו"ה הוצרכו לזה דמתרכך דממילא אפשר לחייבו משום בישול על מה שמתקשה, ותימה מ"ט נד המ"ב מפי' הלח"מ וכפשטות לשון הרמב"ם.

ד] ובגמ' ע"ז דף לח. איתא "אמר רבינא הלכך האי עכו"ם דשדא סיכתא לאתונא וקבר בה ישראל קרא מעיקרא שפיר דמי, פשיטא, מהו דתימא לבשולי מנא קא מיכוין, קמ"ל לשרורי מנא קא מיכוין" והקשו שם התו' (ד"ה קא) דבשבת מבואר דחייב משום זה בבישול, ותי' דכיון דלא מכוון כלל לבישול אלא להקשות העץ, לא החמירו בו גבי בישול עכו"ם. וזה ניחא לרש"י, אבל לרמב"ם וכמו שפי' הלח"מ דלהקשות הוא ג"כ בישול, א"כ וודאי כיון לבישול. וצ"ל לדעת הרמב"ם דלא אסרו בבישול עכו"ם אלא אם מתכוון לבשל האוכל, ולא סגי שמכוון לבישול הכלי.

ה] ואם נפרש כדברי הלח"מ שהרמב"ם ס"ל דהא דשדא סיכתא לאתונא חייב על מה שהקשה על את הרך, צ"ב מה הכריחו להרמב"ם לפרש כן, הא כיון שמירפא רפי והדר קמיט הרי כבר נתחייב הוא משעת הריכוך, ומה צריך לחייבו עוד על שהקשה את הרך. ונראה לבאר דהרמב"ם ס"ל שלא שייך לחייבו על הריכוך, כיון שאין כוונתו לכך, שהרי כל כוונתו היא להקשות, ודבר שאינו מתכוין לא שייך לחייבו ע"ז. אבל דעת רש"י נראה, שאף שאינו מתכוין לריכוך, מ"מ כיון שאי אפשר לבא לידי קישוי אלא ע"י שמירפא רפי חשיב שמתכוין לכך וחייב.

## דעת החזו"א דנורת חשמל יש בו איסור בישול [חצי שיעור]

ו] וכתב החזו"א (סי' נ סק"ט) וז"ל "ונראה דכל שנעשה יד סולדת יש בו משום מבשל אע"ג דלענין חיוב צריך שיתבשל כמאכל בן דורסאי, מ"מ איסורא איכא כל דנעשה יד סולדת, ואפשר דאסור מה"ת כעין חצי שיעור וכו', מן האמור נלמד דהמדליק נר החשמל בשבת, יש בו משום מחמם את הברזל שיש בו משום מבשל, אלא דהוי פ"ר דלא ניחא ליה מ"מ אסור, ואפשר דהחימום צורך בו להעברת הזרם וחשיב ניחא ליה, ומיהו כל זה אם מקצת מן החוט מגיע ליד סולדת". ומש"כ דמה שיש לו צורך בחימום הברזל בשביל העברת הזרם הוא טעם לחייבו משום בישול, הוא כדעת רש"י דלכן חייב במשליך עץ לתנור לייבשו, אבל לדעת הרמב"ם לא חשיב מתכוין בזה וכמו שנתבאר, וא"כ אין במדליק נורה משום מבשל אלא הוא פס"ר דל"נ ליה וכמ"ש החזו"א בתחילה.

ז] [והנה האחרונים עמדו בסתירת דברי הרמב"ם דבפי"ב (ה"א) כתב דמחמם המתכת חייב משום מבעיר, ובפ"ט (ה"ו) כתב דחייב משום מבשל, ותי' הלח"מ דחייב שנים, דבתחילה כשמתרכך חייב משום מבשל, ואח"כ כשנעשה גחלת בוערת חייב משום מבעיר [והביאו בשעה"צ סק"א], והראב"ד שם השיג דאינו חייב משום מבעיר אלא רק משום מבשל. ובחזו"א (שם) כתב ליישב דברי הרמב"ם [וכבר כתב כן בנשמ"א כלל כ' אות א] דשורש המלאכה משתנית לפי כוונתו, דאם רוצה לרכך הברזל להטביע בו צורה וכדו' הרי הוא מבשל, ואם רוצה לחממו כדי לצרף בו הרי הוא מבעיר. ודן שם דלפ"ז בנורה חשמלית כיון שלא מכוון לריכוכו, לא יתחייב משום מבשל, וגם לא מתכוון לצרף, ואפשר דאינו שום מלאכה, ורק לדעת הראב"ד דהכל חשיב מבשל, א"כ יש בו משום מבשל דלא איכפ"ל מה עיקר כוונתו. ושוב כתב דאף לרמב"ם שפיר אסור משום בישול, וכמו שביאר דכיון שמוכרח לחמם ולרכך כדי להדליק הנורה נחשב שמתכוון לזה, אמנם לפי מה שנתבאר כן הוא דעת רש"י, אבל מהרמב"ם מוכח דלא ס"ל כן, אמנם לפי ביאורו של המ"ב גם הרמב"ם מודה לרש"י].

## הנחת קדירה של מתכת ריקנית על האש

ח] ומדברי החזו"א שם עולה עוד חידוש שאם מבשל חצי בישול [כל שהוא יס"ב, דבלא"ה אין לו שום חשיבות בישול] אסור משום חצי שיעור, ועפ"ז כתב (סי' לז ס"ק יא) לגבי נתינת קדירה ריקנית על האש בשבת וז"ל "נראה דוקא קדירה של חרס ישנה מותר ליתן, אבל של מתכת כשהיא ריקנית יש לחוש לבישול כדאיתא בר"מ פ"ט ה"ו דהמחמם את המתכות עד שנעשה גחלת ה"ז מבשל, ואף אם עדיין לא נעשה גחלת נראה דאסור", וכוונתו דאסור משום חצי שיעור. ובאמת זה קשה מאוד, דלפ"ז חזרה [באופנים שמותר] הוא דווקא בכלי חרס אבל של מתכת יהיה אסור, וקשה איך שרי להחזיר קדירה ע"ג האש. וכן הקשה הגרשז"א לחזו"א, והשיב לו (חזו"א סי' קנו בהשמטות לסי' שיג במכתב) דקדירה של מתכת כיון שבזמן שהיא מלאה לעולם לא תתרכך על האש לא חייל עלה שם בישול, דבישול במתכת אין לך בו אלא חידושו, בזמן שהמתכת על האש כדרך הניתכין, אבל לא בזמן שהוא לבוש שריון ואינו מתירא מן האש". אמנם כבר הקשו עליו דאף קדירה מליאה מים אם תעמוד זמן רב על האש יגמרו המים, ואז שוב תהיה כקדירה ריקנית שיכולה המתכת להתרכך.

## במבשל במקצת יש איסור משום חצי שיעור

ט] ובגוף דבריו דיש בחצי בישול איסור ח"ש, בפשטות נקטו האחרונים לא כן, וביד יהודה (סי' פז סק"א) הביא דכן הוא דעת הפמ"ג (בפתיחה להל' בשר בחלב) דיש ח"ש בחצי בישול בשר בחלב [אמנם לכאו' בפמ"ג אפש"ל שאסור רק מדרבנן, ומה שדן אח"כ בחצי שיעור איירי במבשל פחות מכזית], אמנם דחה זאת בתרתי, חדא דלא מצינו ח"ש אלא כשעשה מעשה שלם רק שחסר בשיעור, אבל כאן הוא חצי שיעור באיכות, ואין בזה אפי' ח"ש של בישול מושלם, כה"ג לא אסור משום ח"ש. וכתב שיש שהביאו ראיה מהא דמעביר ב' אמות ברה"ר אינו אסור מן התורה, דאין ח"ש באיכות, אמנם דחה זאת דמקומו של אדם הוא ד"א, ואיסור העברה ד"א ברה"ר הוא לשנות מקום, ובשני אמות הוא עדיין ברשותו ומקומו של האדם ולא עביד מידי [וצ"ע מהגמ' בשבת (קב.) גבי שתי אמות בשוגג שתי אמות במזיד שתי אמות בשוגג דדעת רבא דחייב קרבן דמצרפים שתי אמות לשתי אמות, אלמא שתי אמות לבדן ג"כ חשיב כמעביר ברה"ר]. ובסו"ד הביא ראיה מתוספתא (ביצה פ"ד ה"ב) דהכותב אות אחת בשבת אינו אלא שבות, ומבואר דכל דהוא ח"ש באיכות אין בו ח"ש, ועל כן הוא רק שבות [דשני אותיות אינו רק שיעור אלא דהוא גוף המלאכה שהיא כתיבה עם משמעות]. אמנם בביה"ל (סי' שמ ס"א ד"ה על) נוקט שאות אחת יש בו איסור מה"ת עיי"ש מה שהעיר מדברי רש"י דף ג', עכ"פ בתוספתא נראה שהוא רק שבות.

עוד הקשה היד יהודה על דברי הפמ"ג, דלא שייך ח"ש אלא בדחזי לאיצטרופי, והיינו שהחצי השני נצרך לו גם החצי הראשון, וכגון אכילה דשיעורו בכזית, ואם אכל חצי זית ואח"כ אכל עוד חצי זית אז אינו חייב על חצי זית שני בלא חצי זית הראשון, ומשו"ה חשיב חצי שיעור דחזי לאיצטרופי, משא"כ הכא דהשני שגמר את הבישול חייב על בישולו ואינו צריך בזה לחלקו של הראשון, נמצא שהראשון רק קירב ועזר לשני להגיע לכלל חיוב, וכה"ג אין על הראשון איסור משום חצי שיעור. וא"כ ה"נ גבי מבשל את המתכת, כיון שאינו חייב משום בישול עד שירכך את הברזל לא שייך לחייב משום חצי שיעור למי שהביא את המתכת לכדי יד סולדת, כיון שמי שימשיך ויבשל את הברזל לכדי ריכוך חייב על מלאכתו אף בלא הראשון.

## צליית בשר מצד אחד כמאכל בן דורסאי

י] ולכאו' כבר עמד בזה המ"ב, דכתב (בסק"א) שאם צלה כמאב"ד שאינו צליה גמורה צריך שיהיה הבשר צלוי משני צדדים. וכתב דכל זה לעניין חיוב חטאת אבל איסורא יש אף אם בישל כמאב"ד מצד אחד. ובשעה"צ (סק"ה) הקשה דהא קיי"ל דעירוי מבשל כדי קליפה, ומבואר בכמה אחרונים שהוא רק כמאב"ד, והא התם הוא רק מצד אחד ואעפ"כ אסור, ותי' "ואפשר משום דמ"מ איסורא דרבנן יש, אבל הוא דבר חדש וצ"ע בכ"ז". ולהדיא כתב דהוא רק איסור דרבנן אע"פ דח"ש אסור מן התורה, והיינו כיון דצליה מצד אחד הוי ח"ש באיכות וסובר המ"ב דאין בזה דין חצי שיעור, ומבואר דעכ"פ איסור דרבנן אית ביה. עוד ציין בשעה"צ (סק"ו) על מש"כ במ"ב דאם בישל כמאב"ד מצד אחד דמ"מ יש בו איסור, לגמ' בשבת דף ג', ולכאו' כוונתו למה שמבואר שם דזה עוקר וזה מניח פטור אבל אסור, וזה ח"ש באיכות דלא נחשב הוצאה בלא עקירה והנחה, ומבואר דאסור מדרבנן.

יא] ובשביתת השבת (אופה ס"ק נט) אוסר אפיה מצד אחד כמאב"ד מדין ח"ש ולדעתו אסור מה"ת, והביא שם דחכם אחד השיב דלא שייך איסור ח"ש אלא בכמות וכאן הוא באיכות, ומ"מ מודה שאסור מדרבנן, וכתב ע"ז דמסכים לדעתו דכל ח"ש באיכות אין בו איסור ח"ש, ומ"מ ס"ל דאפיה מצד אחד נחשב ח"ש בכמות, ואסור מה"ת. אמנם מסברא הוא קשה, דבשיעור דמאב"ד ומצד אחד חסר בעצם הבישול, ובוודאי חשיב ח"ש באיכות. ובאגלי טל (אופה אות יד) כתב דעירוי בדבר עב יותר מכדי קליפה מותר לכתחילה, כיון דאינו מבשל אלא כמאב"ד מצד אחד ואין בו משום ח"ש, ולכאו' כוונתו דהוא ח"ש באיכות, וחזינן מכולהו דאין איסור ח"ש באיכות, בוודאי לא מהתורה.

יב] והנה השונה הלכות (סי' רנב סכ"ב) כתב דאף דעת המ"ב כחזו"א שכל שמחמם מתכת בשיעור יד סולדת יש בו איסור משום חצי שיעור, דכתב בסי' רעז (ס"ק כב) דהא דמותר לכפות קערה ע"ג הנר בשבת כדי שלא יאחוז האור בקורה, הוא דווקא בכלי חרס, אבל בשל מתכות אסור, כי המחממו חייב משום מבעיר. ומבואר דסובר המ"ב שיש איסור בחימום מתכת בשיעור יד סולדת, ועל כרחך הוא כדעת החזו"א לאסור חימום המתכת מדין ח"ש. אמנם צ"ע דהמ"ב שם כתב דהמחממו חייב משום מבעיר, וכלפי מלאכת מבעיר ודאי מה שמחמם בשיעור יד סולדת אי"ז נחשב כחצי שיעור, דאינו מתחיל כלל במלאכת מבעיר, וראיה לזה דהא החזו"א דכתב לחייב בחצי שיעור משום מבשל, לא כתב כן אלא אם מחממו בשיעור יד סולדת, אבל פחות מיד סולדת ודאי אי"ב משום ח"ש, והטעם בזה כי פחות מיד סולדת הוי כמו דלא עבד מידי ואין בו אפילו התחלת בישול, וא"כ לגבי מלאכת מבעיר אין בחימום המתכת אף בשיעור יד סולדת אפילו התחלת מלאכה, ואיך יהיה חייב משום ח"ש. וא"כ דברי המ"ב מוקשים, וצריך לבאר כוונת המ"ב כמ"ש בשבות יצחק (שהיה וחזרה פ"ד אות ה) בשם הגריש"א זצ"ל, דמיירי בנר גדול שיכול להתיך את המתכת ואפשר שיעבור בזה על מלאכת מבעיר [וא"כ אין ראיה דהמ"ב ס"ל כהחזו"א].

## דעת המג"א דלא כחזו"א ושרי אף קדירה של מתכת.

יג] ויש להביא ראיה להתיר לחמם את המתכת אף בשיעור יד סולדת, ממש"כ המג"א (ס"ק לז) להתיר להניח כלי עופרת סמוך לאש לחממו, אף אם הוא קרוב כ"כ שיכול להתיך שם, משום דלא ניחא ליה שיתיך והוי דבר שאין מתכוון. וביאר שם בפמ"ג דההיתר משום דלא מתכוון לזה, ואינו פסיק רישא דמסתמא יטלנו קודם שיותך. ומבואר להדיא דאינו אסור משום חצי שיעור. ומכל זה נראה דפשטות האחרונים נקטו בזה דלא כחזו"א, ושרי להניח קדירה ריקנית ממתכת על האש, ואינו אסור משום ח"ש, וכמו דנקטו בפשיטות דהוא חצי שיעור באיכות. ומה שכתב המ"ב לעניין בישל כמאכל ב"ד מצד אחד שאסור מדרבנן מדין זה עוקר וזה מניח, אי"ז שייך לכאן, דבמבשל מצד אחד, השני צריך למעשה של הראשון, ואע"פ שהוא חסרון באיכות עכ"פ אסור מדרבנן כמו בזה עוקר וזה מניח, משא"כ כאן השני שיבשל לא נצרך כלל למעשה הראשון לעצם החיוב.

### דינים העולים:

1. המקשה עץ לח, לרש"י חיובו על ריכוכו קודם שמתקשה, והמ"ב ביאר דכן דעת הרמב"ם, אמנם דעת הלח"מ דלרמב"ם אף המקשה דבר רך חייב משום מבשל, וזהו סיבת חיובו במקשה עץ.
2. דעת החזו"א דיש בהדלקת נורה חשמלית משום מבשל, דמוכרח לחממו ולרככו כדי ליצור בו זרם, אמנם לדעת הלח"מ ברמב"ם מוכרח דכיון שאין כוונתו לרכך הברזל אינו חייב אף שמוכרח לריכוך בשביל ליצור זרם.
3. דעת החזו"א שאסור להניח קדירת מתכת ריקנית על האש בשבת, כשיבא לשיעור י"ס משום ח"ש, ומ"מ כשמליאה אוכלין שא"א שיתחמם עד כדי ריכוכו שרי, אמנם יש להוכיח מהמג"א דשרי, וכן דעת הרבה אחרונים.
4. חצי בישול דעת החזו"א דיש בו משום ח"ש, וכן הוכיח השונה הלכות מהמ"ב [וראייתו צ"ע], וכן דעת הפמ"ג בפתיחה. אבל הרבה אחרונים ס"ל שחצי שיעור באיכות לא אסרה תורה. [ובאופן שצריך השני למעשה של ראשון אסור מדרבנן, ואם השני עושה מלאכה גמורה אף בלא מעשיו של ראשון, אז מעשה של הראשון שרי אף לכתחילה].
5. צליית בשר כמאב"ד אינו חייב אלא אם צלה משני צדדיו, ולצלות מצד אחד, תלוי בפלוג' האחרונים הנ"ל דדעת המ"ב דאסור מדרבנן, ולאגלי טל מותר לכתחילה, ולשביתת השבת אינו נחשב ח"ש באיכות, אלא בכמות ואסור מה"ת.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

# שיעור ב

**נתינת רותחין לכלי חד פעמי בשבת**

א] [ס"א המשך] כבר נתבאר מהמ"ב (ס"ק א) שכל שמרכך דבר קשה יש בו משום בישול, ויש שהחמירו לא להשתמש ברותחין בכלים חד פעמיים מפלסטיק בשבת, דכשנותנים בהם רותחים מצוי שמתרככים, ונמצא מרכך דבר הקשה. והשבט הלוי (ח"ח סי' נז) התיר, מחמת היתרו של המ"מ (שבת פי"ב הלכה א-ב) המובא במג"א לקמן (ס"ק לו) גבי מיחם שפינהו דשרי ליתן בו מים צוננים מרובים ולא אמרינן דמצרף, וז"ל מפני שכשהוא מתכוון עושה מלאכה, וכשאינו מתכוון אין בו מלאכה כלל שהרי אינו רוצה לעשות ממנו כלי, ודומה לקטימת קיסם שכל שאינו קוטמו לחצות בו שיניו פטור, שכל שהוא מפני תיקון כלי מי שאינו מתקנו פטור, ואפילו לר"י דמחייב בדבר שאינו מתכוון, עכ"ל. והיינו דמלאכה זו תלויה בכוונה וכל שאינו מתכוון לא עביד מידי, וה"ה הכא שאינו מתכוון לרכך ולבשל, לא נחשב בישול כלל.

ודעת הגרשז"א (שלחן שלמה ח"ב סי' שיח הערה ו) ג"כ להתיר, ודייק מהא דכתב הרמב"ם (שבת פ"ט ה"ו) גבי דונג דחייב דווקא כשממסס, וגבי מתכת כתב שכל שחיממו עד שנעשה גחלת חייב ואפילו לא התיכו לגמרי, ומשום דבדונג אין תועלת בריכוכו אלא כשנימוח לגמרי, משא"כ בגחלת סגי במה שמתרכך כדי לעקמו וליצור ממנו צורה, וה"ה בכלי פלסטיק דרק אם ממיס לנוזל אפשר לעשות ממנו צורה, א"כ במה שמתרכך קצת אין בזה בישול.

ויש שרצו להתיר מחמת דברי הדגול מרבבה (סי' שמ סעיף ג) שהתיר לאכול עוגה שיש בה אותיות אע"פ דהוא פס"ר שישבור את האותיות ויש בו משום מוחק, דכיון דהוא מוחק שלא ע"מ לכתוב וגם מקלקל הוא, הוי תרי דרבנן ושרי בפס"ר דל"נ ליה, וה"ה הכא דהוא פ"ר דל"נ ליה ומקלקל וגם אינו מתכוון והוי תרי דרבנן. אמנם כבר הקשה עליו החזו"א (סי' סא סק"א) דאין להיתר זה מקור בגמרא, ודעתו לאסור אכילת עוגה שיש בה אותיות. ובתהל"ד (סי' שיד סק"ג) הקשה על יסודו של הדגמ"ר מגורר ספסל (סי' שלז ס"א) דאסור אף שהוא מקלקל ואינו מתכוון והוא פ"ר דל"נ ליה כמבואר שם.

ולמעשה אם מתרכך מעט ולא משתנה צורתו נראה דאין להחמיר בזה, וכמש"כ השבט הלוי דכיון דלא מכוון לכך לא נחשב מלאכת מבשל, וגם אפשר דדוקא אם מתרכך מאוד אסור כדברי הגרש"ז. ואם משתנה צורתו מחמת כך, יש מקום לכתחילה להחמיר בזה, אך מעיקר הדין נראה דשרי.

**אם יש בישול בריכוך פעם נוספת**

ב] והנה דבר מצוי הוא שיש בתבשיל שומן ומחמת הקור הוא מתרכך, ולכאורה כיון שמבואר כאן שכל שמרכך דבר קשה חשיב בישול, היה לנו לחוש בזה משום בישול. והנה המחבר לקמן (סט"ז) כתב להדיא להתיר להניח אינפאנד"ה סמוך לאש, אע"פ שהשומן שבה שנקרש חוזר ונימוח, וברמ"א הביא שיש מחמירים בזה מחמת איסור נולד. והקשה הנשמ"א (כלל כ הערה ו) דהא הוא מרכך דבר קשה, וא"כ אמאי אינו חייב משום מבשל, ומ"ש מחלב ודונג דיש בישול בהמסתו. והביא מש"כ בספר כל בו בשם הר"ד הלוי דדוקא דבר שמתחילת ברייתו קשה, בזה כשמרככו הוי בישול, אבל השמן שבתחילת ברייתו הוא צלול רק שנקפה מחמת הקור, אין בהמסתו לנוזל משום ריכוך ובישול. אמנם הנשמ"א נתקשה בזה דמאי שנא החלב מהשומן, הא בבהמה שניהם היו קשים, וכיון שהחלב נחשב קשה מתחילת ברייתו, ה"ה דיש להחשיב את השומן לקשה מתחילת ברייתו, ואי נימא שכיון שכבר נתבשל השומן ונתרכך שוב אין בריכוכו משום בישול, א"כ ה"ה בחלב נימא הכי, שכל שכבר נתבשל פעם אחת שוב אין בריכוכו משום בישול, והניח בצ"ע.

וראיתי מתרצים דהשומן כשחוזר ונקפה אינו כבתחילה, משא"כ חלב שנקפה חוזר לגמרי לקדמותו, ומשו"ה השומן לאחר שנתרכך פעם אחת שוב לא פקע מיניה בישולו הראשון, שהרי נשתנה, ועל כן לא יתחייב פעם שנית משום בישול, אבל החלב שחוזר להיות ממש כבתחילה, לא נשאר בו עוד מבישולו הראשון וכל כה"ג יש בישול אחר בישול. וכעין מה שביאר החזו"א (סי' נ סק"ט) גבי הקושיא אמאי חייבים בחימום מתכת משום מבשל, והלא כל מתכות הבאות לפנינו כבר ניתכו בעבר ואין בישול אחר בישול, וביאר דכיון דכשמצטנן ומתקשה הוי בבתחילה ממש, ולא נשאר כלום מבישולו הראשון חשיב בישול כבתחילה. וכן הוכיחו המנח"ח (מוסך השבת, אופה אות ו) ובנשמ"א (שם) מהגמ' ביבמות (דף ו:) דמבואר דיש בישול בפתילה אף שהפתילה עצמה נעשתה ע"י חום וריתוך, ומבואר דבמתכות יש בישול אחר בישול, ובהכרח הטעם דשב לגמרי לטבעו הראשון ושפיר יש בו בישול.

והוסיף עוד החזו"א (שם) דזהו טעם הפוסקים הסוברים דבדבר לח שנצטנן יש בישול אחר בישול, דכשנצטנן חוזר לגמרי לקדמותו, והסוברים דאף בלח אין בישול אחר בישול, היינו משום דס"ל דמים שהורתחו נשתנו ואינם דומים למים חיים, ובהכרח דנשאר בו בישולו הראשון וע"כ שוב אין בו בישול. וכן איתא בדרשות הר"ן (דרשה ח) שמים כשהוחמו וקיבלו צורת החום, גם כי יתקררו יקבלו צורת החום שנית יותר בקלות, מפני שהחום הראשון חלחל ודקדק חלקיהם, ולכן יקבלוהו שנית בקלות יותר ,וביחוד כאשר לא עמדו בקירורם זמן רב. ובאגלי טל (אופה ס"ק יד בהשמטות) חילק דאין אדם שותה מים חמין עד שירתחו, אבל כל שנתבשלו כבר מספיק לחממו אף שלא מגיע לרתיחה, וכיון שנשאר בו מבישולו הראשון אין לחייבו פעם נוספת בבישול.

**ביאור המרדכי דייבוש בגד באש הוי מבשל**

ג] כתב השו"ע (סי' שא סעיף מו) בגדים השרויים במים אסור לנגבם סמוך לאש. ומקורו מהמרדכי (שבת רמז תלד) שכתב לאסור כן מחמת ב' טעמים חדא משום מלבן ועוד יש לאסור משום מבשל כמו מאן דשדא סיכתא באתונא (שבת עד:). ובהגהות רע"א (על השו"ע שם) כתב דנפק"מ בזה אם היו הבגדים שרויין במים שהיד סולדת בהם, או אפילו כשנצטננו למ"ד שאף בלח אין בישול אחר בישול, דמשום מבשל שרי ומשום ליבון איסור. וכן איתא בפמ"ג (מ"ז סי' שב מ"ז סק"ו) דכל שאין תורת בישול במים, לא נאסר אלא משום מלבן [והנה מוכח מדבריהם דלמ"ד דאין בישול אחר בישול בלח, הוא ג"כ במים, וכן מוכח בחזו"א הנ"ל, ודלא כמ"ש בשביתת השבת (מבשל אות כט)]. והדברים צריכים ביאור, דהא רש"י כתב לבאר בסיכתא דאתונא דהוי בישול מחמת שמשליך את היתד לאש ומתרכך באש, ומשמע שהבישול הוא ביתד, וא"כ מאי איכפ"ל אם המים מבושלים, הא מ"מ מרכך את היתד ועובר משום בישול. ומבואר דס"ל דלדעת המרדכי איסור הבישול ביתד שהשליכו לאש אינו מחמת ריכוך היתד, אלא מחמת שהוא מבשל את המים שבתוך היתד, וכמו שהביא בשביתת השבת (אופה ס"ק יד) מהיראים (סי' רעד), וע"כ שפיר יש ללמוד דה"נ אסור לייבש בגד כי הוא מבשל את המים שבו.

אמנם בהגהות מרדכי (רמז תנב, הובא בגר"א סי' שא ס"ק קה) פי' דחייב משום בישול כיון שכל דבר המתייבש בתחילה מתרכך מחמת הלחלוחית שבו, וסיכתא באתונא ג"כ מתרכך בתחילה ע"י המים שבו, ולפי"ז בייבוש בגד אסור אף במים מושלים ורותחים משום ריכוך הבגד עצמו.

**אם חייב בבישול כשהוא מתכלה בבישולו**

ד] ולדעת היראים וכמו שפירש רע"א בדעת המרדכי דהוא משום בישול המים שבתוכן, יש להקשות מה החידוש בסיכתא באתונא שהוא אסור והרי הוא עושה בישול גמור במים שבתוכן. וי"ל דדבר המתכלה מחמת הבישול אין חייבים עליו משום בישול, כמ"ש בחת"ס (יו"ד סי' צב) דאף שמצינו לעניין בשר בחלב שכתבו האחרונים שנר שמעורב בו בב"ח המדליק את הנר עובר משום בישול, מ"מ לעניין שבת לא מצינו מי שאומר שעובר משום מבשל [אלא רק משום מבעיר, ואין לומר שהוא משום דהוי מלאכה שאצל"ג דא"כ למ"ד משאצל"ג חייב המדליק את הנר חייב משום מבשל, ולא מצינו כן]. וביאר הטעם שבמלאכת בישול בשבת חייבים רק דומיא דמשכן, ושם היה בישול סממנים שהיו צריכים להם, ועל כן כל מקום שמתכלה ע"י האור לא שייך בו איסור משום בישול.

אמנם לדעת היראים עולה שאף בדבר המתכלה יש איסור משום מבשל, וזה נתחדש בסיכתא דאתונא. וכמו כן מצינו בתוס' הרא"ש ביבמות (ו:) שהקשה במה דאמרינן שם דר' ישמעאל סבר דהבערה ללאו יצאת, דא"כ אמאי חייב עצמו רבי ישמעאל (שבת יב:) כשקרא והטה להביא חטאת שמינה, הרי אינו אלא משום לאו, ותי' וז"ל דכשקרא והטה נתבשל השמן בשלהבת ומה לי בישול של שמן ומ"ל בישול סממנין, ומלאכה הצריכה לגופה היא, ואפילו אי לא חשבת ליה צריכה לגופה מצינן למימר דסבר כר' יהודה דאמר חייב עליה. ומבואר דעתו להדיא דהמדליק נר חייב משום בישול אף שמתכלה השמן.

ומ"מ נראה דכל זה דוקא באופן זה, דכיון שהוא צריך לאותו בישול כדי לייבש את היתד והבגד, ע"כ חשיב בישול אף שהוא דבר המתכלה, אבל אם משליך יתד לאש לשורפו ואינו משתמש בבישול, בודאי אינו חייב משום דמבשל את המים שבתוכו. וכן משמע מרש"י (עי' שביתת השבת שם שדייק כן) שפירש בשדי סיכתא לאתונא דמיירי שהוא נותן יתד באש כדי ליבשו, וצ"ב אמאי לא ביאר סתם שהוא זורק עץ לתוך האש, אלא ודאי כל שכוונתו רק לכלות את היתד לא שייך לחייבו משום בישול [וממה דצידד התוס' הרא"ש דחשיב מלאכה הצל"ג יש להביא ראיה לחזו"א (סי' נ סק"ט שהובא לעיל בשיעור א') דכל שמוכרח למעשה כדי להגיע לתוצאה, אף שלא צריך את עצם המעשה הרי הוא מתכוון וחייב ע"ז, ומשו"ה חשש בהדלקת נורת חשמל משום מבשל דמרכך את חוטי הברזל, וכדמוכח מרש"י שם בשדא פתילא באתונא, וא"כ נמצא שאותו ספק שנסתפק החזו"א אי נחשב כצל"ג או לא כבר נסתפק בזה ממש התוס' הרא"ש].

**מעשה שבת אם נאסר במקום שיש מחלו'**

ה] וכתב השו"ע [ס"א] **המבשל בשבת [או שעשה אחת משאר מלאכות] במזיד אסור לו לעולם, ולאחרים מותר למוצאי שבת מיד, ובשוגג אסור בו ביום גם לאחרים, ולערב מותר גם לו מיד.** וכתב המ"ב (סק"ב) דכל שיש ספק אין לאסור בדיעבד, דכל האיסור הוא רק מדרבנן שקנסוהו, וספיקא דרבנן לקולא. וכתב המ"ב דכעין זה איתא במג"א סי' שכג ס"ק יא, והיינו דשם הביא השו"ע (ס"ז) ב' דעות, אם מותר להטביל כלים חדשים בשבת, וכתב שם המג"א (ובמ"ב שם ס"ק לג) דבעבר והטביל אין לאסור בדיעבד משום מעשה שבת, כיון דיש מתירים אפי' לכתחילה.

**חילוק בין ספק בדין לספק במציאות**

ו] ויש להקשות מהמבואר לקמן (סי' שכה ס"ז וס"ט) דבספק אם ליקט עכו"ם בשביל ישראל או בספק אם הובא מחוץ לתחום אזלינן לחומרא, וכתב המ"ב (שם ס"ק לב) דאע"פ שהוא ספיקא דרבנן, לא אזלינן לקולא כיון דהוא דבר שיש לו מתירין במוצ"ש. וקשה מ"ש הכא דכתב המ"ב להתיר אע"פ שמעשה שבת הוי דבר שיש לו מתירין למוצ"ש. וראיתי מתרצים בשם הזית רענן דשאני הכא שהוא קנסא דרבנן ולא החמירו בו לדונו כדבר שיל"מ. אמנם א"א לומר כן, דהא מפורש ברמ"א ביו"ד (סי' קב ס"ד) לדון במעשה שבת דין דשיל"מ, וכן מפורש כאן במ"ב (סק"ה).

וצריך לחלק בין ספק במציאות לספיקא דדינא כמ"ש האחרונים (פר"ח או"ח סי' תצז סק"ג, ובשאג"א סי' צ, וביד יהודה בקצר סי' קי בכללי ס"ס ס"ק לג) דכל מה שמצינו דאין מקילין בספיקות בדשיל"מ היינו דוקא בספק במציאות, אבל כל שיש ספיקא דדינא אין בו חומרא של דשיל"מ. ובטעם הדבר נראה דבספיקא דדינא באיסור דרבנן כיון שסד"ר לקולא הכרעת הדין היא כהמקילין, וממילא דינו להיתר ואין כאן איסור כלל, ולכן אף בשיש לו מתירין אין דין להחמיר שהרי הוכרע הדבר שהוא מותר. אבל בספק במציאות הרי לא משתנה המציאות מחמת ההכרעה לקולא, ונשאר ספק שמא יש כאן איסור, ובזה שייך להחמיר בדשיל"מ שימתין עד לזמן ההיתר [וכ"כ הפמ"ג או"ח סי' קס סעיף יא (הביאו הביה"ל שם ד"ה מים) גבי ספק הכשר מים לנט"י דאזלינן לקולא ואפשר לברך, ואע"פ דסד"ר לקולא, מ"מ הוכרע הדין להכשיר, ואין בו דין ספק לגבי ברכות. וכן מבואר במגילת אסתר (סה"מ שורש ראשון ריש אות ב) שכתב ליישב דעת הרמב"ם דס"ל דבכל איסור דרבנן יש לאו דלא תסור, והשיגו הרמב"ן דא"כ בספיקות הוי כספיקא דאורייתא ולחומרא, ויישב המגיל"א דהם אמרו והם אמרו להקל במקום שהוא ספק, שבמקום ספק אינו אסור כלל].

**עירה מכלי ראשון אם משום פלוג' יש להקל**

ו] והנה המ"ב סיים דבריו שיל"ע מס"ק לב. ונראה כוונתו למ"ש המג"א (ס"ק לב) דאם עירה בשבת הקליפה אסורה דנתבשלה בשבת. ולכאו' קשה דהא הדבר שנוי במחלו', דלר"ת עירוי מבשל כדי קליפה, אבל הרשב"ם ס"ל שאין עירוי מבשל כ"ק ולשיטתו אין כאן בישול, והיה לנו להתיר בדיעבד דהרי יש כאן ספק. וצ"ל דס"ל למג"א דקיי"ל לעיקר כדעת ר"ת, ואין זה ספק שקול שמתירין בו במעשה שבת.

**בישל ביה"ש אם נאסר משום מעשה שבת**

ז] ולעניין מי שבישל בבין השמשות, כתב המ"ב (סי' רסא סק"ו) לאסור משום מעשה שבת אף שביה"ש הוא ספק. ובביה"ל (שם ד"ה ואין) כתב דלמעשה יש להקל כיון שנחלקו הגאונים ור"ת בזמן ביה"ש והוי ספיקא דדינא ואזלינן לקולא במעשה שבת. וראיתי מביאים בשם הגרש"ז דלמנהגינו בא"י כשיטת הגאונים ואפילו למיחש אין חוששים לדעת ר"ת, שוב אי"ז בגדר ספק, ועל כן המבשל בביה"ש נאסר המאכל [וכמו שנתבאר לעיל לאסור בדיעבד בעירוי אע"פ שהרשב"ם ס"ל להתיר משום דקיי"ל לעיקר כדעת ר"ת ותו ל"ח ספק].

אמנם יש לדון להקל אף למנהגינו דהוי ספיקא דדינא, דהלא נחלקו התנאים (שבת לה.) בזמן בין השמשות, דדעת רבי יהודה דמתחיל בשקיעה, ורבי יוסי ס"ל דהוא כהרף עין קודם צאת הכוכבים, וא"כ לדעת רבי יוסי כל זמן שהוא ביה"ש עדיין חשיב יום. ומצינו בכמה מקומות שחוששים לדעת רבי יוסי, וכמש"כ הביה"ל סי' שמב (ד"ה בין) דאין לעשות מלאכות שהתירו חז"ל בבין השמשות [דמוצ"ש] משום דחיישי' לדעת רבי יוסי דעדיין יום הוא, ואף לקולא מצינו שהביא הביה"ל דברי רבי יוסי בסי' רצט (ד"ה משתחשך) וכן לעניין תענית (סי' תקסג שעה"צ סק"א) וא"כ לכל הפחות יש לדונו כספיקא דדינא ועל כן יש להקל בדיעבד שאף שהוא דבר שיש לו מתירין.

**דינים העולים:**

א] המרכך דבר קשה חייב משום מבשל, וכלים שמתרככים ע"י רותחים יש שהחמירו בזה דהא מרכך הוא דבר קשה אבל השבט הלוי והגרשז"א מתירין ונראה דכל שהוא מתרכך רק מעט ולא נשתנית צורתו ודאי יש להקל. ורק אם משתנה צורתו ע"י הרותחין ראוי להחמיר בזה לכתחילה.

ב] כל שנתרכך ע"י האור וחזר ונתקשה כעין שהיה בתחילה יש בו בישול אחר בישול, ומחמת זה חייב בכלי מתכות אע"פ שכבר נתבשלו כשעשאום. וכן הדין בחלב שנימוח וחזר ונתקשה. אבל כשנשתנה ע"י הבישול הראשון ואינו חוזר לקדמותו שוב אין בו עוד איסור בישול, ומשו"ה שומן שנתרכך אין בו בישול אחר בישול [והיא המחלו' גבי דבר לח אם יש בו עוד בישול כי נחלקו אם נשתנה ע"י הבישול הראשון].

ג] בגד רטוב אסור לייבשו באש, א. משום מלבן, ב. משום בישול. ולדעת רעק"א והפמ"ג חייב משום בישול דווקא כשיש תורת בישול במים שבתוכו, לאפוקי כשחמים הם, או אפי' נצטננו למ"ד דאין בישול אחר בישול בלח [ונפק"מ בדברים שלא שייך בהם משום מלבן שיהיה מותר לייבש אם היו המים בבגד רותחין]. ולדעת הגהות מרדכי בכל גווני יש לחוש לבישול, משום ריכוך הבגד.

ד] דעת החת"ס דאין איסור בישול בשבת בדבר שמתכלה, כשמן שבנר ע"י הפתילה, ודעת התו' הרא"ש דיש בזה בישול [והסתפק אם הוא מלאכה הצל"ג], וכן דעת היראים ורעק"א. אמנם כ"ז דוקא כשצריך לאותו כלוי לצורך מעשיו.

ה] כל שיש ספק דדינא אם יש בו איסור בישול, דעת המ"ב להתירו בדיעבד ואין לאוסרו משום מעשה שבת, אמנם בעירוי מחמירים וצ"ל דנקטי' לעיקר כר"ת דעירוי מתבשל כ"ק. ובספק במציאות מחמירים לאסור מעשה שבת דהוא דבר שיש לו מתירין.

ו] נתבשל בבין השמשות, לביה"ל אזלינן לקולא בזמן שלר"ת חשיב ודאי יום, דהוא ספיקא דדינא [מחלו' ר"ת והגאונים]. וכ' הגרש"ז דלהמנהג בא"י דלא כר"ת אין להקל למבשל בביה"ש, אלא דיל"ד להקל דשמא הלכה כרבי יוסי דבין השמשות אינו אלא כהרף עין סמוך לביה"ש.

# שיעור ג

**דין קדירה שבישלו בה בשבת באיסור**

א] [סעיף א] **המבשל בשבת [או שעשה אחת משאר מלאכות] במזיד, אסור לו לעולם, ולאחרים מותר למוצאי שבת מיד.** במ"ב (סק"ד) הביא שהמג"א כתב בשם הרשב"א, דגם הקדירה שבישל בה בשבת אסורה לו לבשל בה מפני שהיא בלועה מדבר האסור לו. והיינו דס"ל דכשאסרו חז"ל דבר שנתבשל בשבת אינו רק קנס על האדם שלא ישתמש במאכל זה, אלא אסרו חכמים את התבשיל, והוא חפצא דאיסורא, ומשו"ה אסרו ג"כ את הבישול בקדירה. אמנם דעת היד יהודה (סי' צט ס"ק יח) אינה כן, אלא דחכמים קנסו את האדם עצמו שלא יהנה ממעשה שבת, ואי"ז איסור על החפצא, ומשו"ה אין לאסור את הקדירה שנתבשל בה, שהרי אם מבשל באותה קדירה אינו נהנה מהטעם הבלוע בקדירה, ונמצא שאינו נהנה ממעשה שבת [וכתב שאף מה שהביא המג"א כן מהרשב"א אין זה כוונתו שם ועיי"ש].

**אם מותר לבקש מחילוני לחמם לו מים בקומקום שלו**

והנה לדעת המג"א והמ"ב דאסרו לו לבשל בקדירותיו, יש לדון אם יכול אחר לבקש שיבשל בקדירה בשבילו, דהא דוקא לאותו שבישל בשבת נאסר אבל לאחר מותר, ומ"מ י"ל דאסור שהרי נאסר לו לבשל בקדירותיו [ודבר מצוי הוא כגון לבקש ממי שאינו שומר תו"מ רח"ל שיכין בשבילו משקה חם בקומקום חשמלי שהוא נשתמש בו בשבת וכדו']. ועכ"פ לדעת היד יהודה ודאי יש להקל בזה [שו"ר בכת"ס (או"ח סי' נ) שכתב כסברת היד יהודה ומסיק דהמיקל לא הפסיד].

**הנאה ממעשה שבת בדבר שהיה יכול להנות אף בלא האיסור**

ב] והנה לעיל (סי' רעו ס"ד) איתא בשו"ע דמי שיש לו נר ובא גוי והדליק נר אחר, כ"ז שהנר הראשון דולק מותר להשתמש לאורו, אבל לאחר שיכבה הנר הראשון אסור להשתמש לאור השני. וכן אם הוסיף הגוי שמן בנר של הישראל, מותר להשתמש בנר עד כדי הזמן שהיה דולק הנר בלא תוספת השמן של הגוי. והקשה המנחת שלמה (סי' ה ענף ב אות ג) דאם הוסיף הגוי שמן לנרו של הישראל לכאו' צריך לאסור את הנר מיד, שהרי שני השמנים מתערבים יחד, ונמצא דמיד הוא משתמש גם מהשמן של האיסור, אלא דאעפ"כ שרי, וטעם הדבר כמ"ש המג"א (ס"ק לא ובמ"ב ס"ק עב) דזה וזה גורם שרי, וא"כ גם לאחר שעבר הזמן שהיה דולק הנר בלא שמן האיסור, היה לנו להתיר, שהרי מעורב כאן גם שמן היתר וזה וזה גורם שרי. ותי' עפ"י מה שכתב המג"א (סי' תקיח ס"ק יד, והביאו המ"ב שם ס"ק מה) דמי שהיה לו לפתות טמונים בבור, ופתחן עכו"ם בשבילו, דאסור להשתמש בהן, ומבואר דאע"פ שלא עשה מעשה איסור בגוף הלפת, מ"מ כיון שזה שהוא יכול להשתמש בו נעשה מכח איסור, אסור להשתמש בו. ולפי"ז ה"נ י"ל כאן, שכיון שבלעדי ההוספה שהוסיף הגוי לשמן, לא היה דולק עכשיו הנר, אסור להשתמש בו, אף שהשמן עצמו היה אפשר להתירו משום זוז"ג,

**טלטל מפתח באיסור לפתוח את ביהכ"נ, אם מותר להיכנס לביהכ"נ**

ג] ועצם דינו של המג"א הוא חומרא גדולה, לאסור כל שהגיע לו הדבר ע"י איסור, ובאגרו"מ (או"ח ח"ב סי' עז) נשאל בגבאי שפתח את ביהכ"נ בשבת ע"י שטלטל את המפתח באיסור, והשיב דוודאי אסור להיכנס לביהכ"נ, היות ובלא האיסור לא היה יכול להיכנס, וכסברת המג"א בלפת, וע"כ כתב שינעלו הביהכ"נ ויחזרו ויפתחו ע"י גוי [דשרי לצורך מצוה, ובאמת יש להיזהר בזה דיש מקומות שבעוונותינו הרבים יש שמטלטלים את המפתח לביהכנ"ס במקום שמעיקר הדין א"א לסמוך על העירוב, ולדברי האגרו"מ אסור להיכנס לאותו ביהכנ"ס].

אכן לפי מה שנתבאר לעיל מהיד יהודה שכל מה שקנסו חכמים את האדם הוא שלא יהנה ממעשה שבת, אבל אינו איסור על החפצא שנעשה איסור, א"כ מיושב היטב דינו של השו"ע, שהרי כ"ז שהיה הנר ראוי לדלוק בלא מעשה הגוי אינו נהנה מהמעשה שבת, ועל כן כתב השו"ע שמותר לו להשתמש בנר, ולא איכפ"ל מה שמעורב כאן מהשמן שנתן הגוי בשבת, שהרי עדיין אינו נהנה מהמעשה שבת. אבל בזמן שהיה הנר כבה בלא המעשה של הגוי, שוב אסור לו ליהנות מהנר, ולא שייך בזה זה וזה גורם, דמ"מ נהנה הוא מהאיסור, שהרי בלא האיסור הנר כבר היה נכבה.

**דין שימוש במים בשבת**

ד] והנה ידוע מה שאסרו הרבה מהפוסקים, להשתמש בחשמל המיוצר תוך כדי חילול שבת רח"ל, וגם אסור הוא בהנאה מדין מעשה שבת. והוא נפק"מ ג"כ לעניין המים שבאים ע"י החשמל. אלא דלפי הידוע במקום שיש מאגר מים אין המים באים לבית ע"י חשמל, ולכן המים שכבר נמצאים במאגר מער"ש מותר להשתמש בהם [וכפי ששמעתי בשכונתנו נווה יעקב יש במאגר מים שיכול להספיק כמעט ליממה שלימה]. אלא דעדיין יל"ד לאסור מים אלו משום שאף שהמים שבמאגר באו מער"ש, מ"מ כל זמן שנחסרים המים במאגר באים לשם מים חדשים ע"י החשמל, והם מים אסורים משום מעשה שבת, ומתערבים המים, וא"כ כבר בתחילת השבת יכולים לבא לביתו מהמים האסורים [ולא שייך להתיר משום בטול ברוב, דהרי מעשה שבת הוא דבר שיש לו מתירים כמבואר במ"ב סק"ה]. מיהו לדברי היד יהודה יש להקל בזה, דכל זמן שבלא מעשה האיסור היה לו מים, נמצא שאינו נהנה מהמעשה שבת, וחכמים לא אסרו עליו את עצם המים רק אסרו לו להנות מהמעשה שבת וכאן אינו נהנה מהאיסור.

**חילוק בין מעשה שבת של עכו"ם לשל ישראל. ומה הדין במומר**

ה] וכתב השו"ע **ולאחרים מותר למוצאי שבת מיד.** כתב המג"א (סק"ב) דדוקא בעכו"ם צריך להמתין בכדי שיעשה, דחיישינן שמא יאמר לו לעשות, אבל בישראל אי"צ להמתין, דלא שייך גזירה זו שהרי אף אם יאמר לו לעשות לא ישמע לו דאין אדם חוטא ולא לו. ואף לרש"י שכתב בטעם דצריך להמתין בכדי שיעשה, כדי שלא יהנה ממלאכת שבת, מ"מ הכא שרי מיד דמילתא דלא שכיחא היא ולא גזרו בה רבנן.

ולגבי מומר שבישל, כתב הפמ"ג (סי' שכה בא"א ס"ק כב) דאסור וז"ל שם "ואף בחש"ו יש לספק אם בישלו בשבת וכו' אם בישלו לצורך ישראל אסור לו למי שנתבשל בשבילו לעולם אם היה המצווה מזיד וכו', וכל שכן במומר לעכו"ם כה"ג אם בישל המומר מעצמו לישראל במזיד אסור למי שנתבשל בשבילו, דלא שייך אין אדם חוטא ולא לו". ויש לדון בכוונתו אם ס"ל שאם נתבשל ע"י מומר נעשה כמו שבישל הוא עצמו במזיד, וכמו שכתב לעניין חש"ו, או דנימא שהמומר הוי כמו גוי שחוששים שמא יאמר לו לעשות, וא"כ אחר שעבר בכדי שיעשה שרי.

ובשו"ת מנחת יצחק (ח"ג סי' עט אות א ואות יד) הביא דעות האחרונים בזה, דבשו"ת קה"י (ח"ב סי' ז) הבין בדבריו דכוונתו לאסור לעולם, ואף כשאינו מצווה את המומר לעשות, כל שעושה המומר לצורך אחר אסור לו עולמית, ומטעם זה בית חרושת המייצר דברים בשבת רח"ל נאסר לכולם עולמית. והוכיח כן מהריב"ש (סי' תצט) דכל שעושה סתם בשביל למכור חשיב כאילו נעשה בשביל כל העולם, שהרי עושה הוא לכל מי שיבוא לקנות. ונסמך שם בדבריו על מה שהשיב הכת"ס (או"ח סי' נ) בפונדק של ישראל שבשלו בו בשבת רח"ל, ואסר הכת"ס לעולם, אמנם דעת המחזה אברהם (סי' מח) דדוקא במצווה לו לבשל אסר הפמ"ג לעולם, אבל אם בישל מדעתו אסור רק עד בכדי שיעשה, ומ"מ באותו פונדק כיון שמצויין אצלו תדיר בשבת נחשבין כמצווין, ומשו"ה אסר הכת"ס לעולם, עיי"ש במנח"י. ואף דעת התהל"ד כן (סי' שיח סק"ו) דאינו אסור למי שנתבשל בשבילו לעולם אא"כ הוא מצווה אותו לבשל, אלא דכתב כן מטעם אחר, דדוקא אם עבר על איסור תורה שייך לאסור עליו לעולם, ועל כן אם הוא מצווה אותו לבשל הרי הוא עובר על לפני עיוור ועל כן אסור לו לעולם, אבל אם בישל מעצמו אינו אסור אלא בכדי שיעשה.

**דבר שזמן יצורו יותר מג' ימים המיוצר בבית חרושת המחלל שבת**

והנה אם רוצה לקנות דבר שמיוצר בבית חרושת המחלל שבת, בסתמא אמרינן דניזיל בתר רובא, דמיוצר הוא ביום חול, וא"כ אף להקה"י אין הדבר אסור משום מעשה שבת. אמנם אם הוא דבר שזמן ייצורו הוא יותר מג' ימים, נמצא שאין כאן רוב צדדים להתיר ואין כאן ביטול ברוב ויש להחמיר. ויש שרצו להתיר מחמת שעדיין הוא ספק אם נעשה בשבת, ומבואר במ"ב (סק"ב) דבספק מעשה שבת אזלינן לקולא, כדין ספק דרבנן. ומ"מ לדעת המחזה אברהם והתהל"ד יש להתיר אחר בכדי שיעשו. עוד דן שם הקה"י לאסור אפי' בדבר שמיוצר בחול, משום דע"י זה מסייע לבית החרושת ועובר על לפני עור, אמנם במנח"י שם הביא מהש"ך (יו"ד סי' קנא סק"ו) דאין במומר איסור מסייע ולפני עור.

**דינים העולים:**

1. דעת המג"א והמ"ב בשם הרשב"א דאף הקדירה שנתבשל בה בשבת נאסרת, ולפ"ז יל"ד אם שרי לבקש ממי שאינו שומר תו"מ, להכין עבורו כוס תה, בקומקום שבישל בו בשבת. אמנם דעת היד יהודה דחכמים קנסו על האדם שלא יהנה ממעשה שבת, ומשו"ה יש להתיר הבלוע בקדירות שהרי אין לו הנאה מהבליעות שבקדירה.
2. דעת המג"א שמעשה שבת אוסר אף אם אינו עושה מעשה בגוף הדבר אלא שהדבר הגיע אצלו ע"י חילול שבת וכ"פ המ"ב.
3. ומחמת זה כתב האגרו"מ שאם טלטלו מפתח [במקום שאין עירוב כשר] כדי לפתוח את ביהכנ"ס, אסור ליכנס לביהכ"נ בשבת, אלא ינעלו, ויחזרו ויפתחו שוב ע"י עכו"ם.
4. מאגר מים שמספק מים ללא חשמל [כמו בשכנותינו נוה יעקב] אך מתמלא מחדש ע"י חשמל, יש לדון בו משום מעשה שבת [לדעות הפוסקים שיש בשימוש בחשמל באר"י משום מעשה שבת] מחמת שמעורב במים מהמים שהתמלאו בשבת ע"י חשמל [ול"ש ביטול ברוב, דהוא דבר שיל"מ], ומ"מ לדעת היד יהודה שרי דסו"ס אינו נהנה ממעשה שבת.
5. עכו"ם שבישל לצורך ישראל, אסור עד בכדי שיעשה, שמא יצוה לו לעשות, וע"כ בישראל מותר מיד דלא חיישינן שיאמר לו לעשות דאין אדם חוטא ולא לו [מג"א].
6. מי שאינו שומר תו"מ, נחלקו הפוסקים מה דינו, דעת התהל"ד [וכן פי' בפמ"ג] דאסור עד בכדי שיעשה, אא"כ ציווה לו להדיא דאסור לעולם, וכן דעת המחזה אברהם, והוסיף דכל שרגיל לקנות אצלו הוי כמו שציווהו, וא"כ המיוצר בבית חרושת בשבת מותר בכדי שיעשה. ודעת הקה"י דאסור לעולם, למי שנתבשל עבורו אף אי לא ציווהו. וא"כ אף במיוצר בבית חרושת חשיב כמבשל בשבילו ואסור.
7. וכתב הקה"י לאסור כל מה שמיוצר בבית חרושת המחלל שבת ואף מה שיוצר בחול, דמסייע הוא ביד עוברי עבירה, והוי בלפנ"ע, אמנם דעת הש"ך והביאו במנח"י, דבמומר אין איסור מסייע ולפנ"ע.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

# שיעור ד

**דין מבשל בשבת במזיד ובשוגג**

א] [סעיף א' – המשך] **המבשל בשבת, [או שעשה אחת משאר מלאכות] במזיד אסור לו לעולם, ולאחרים מותר למוצאי שבת מיד, ובשוגג אסור בו ביום גם לאחרים, ולערב מותר גם לו מיד.** בחולין (טו.) נחלקו רבי מאיר ורבי יהודה בדין מבשל בשבת, דדעת רבי יהודה דאם בישל בשבת במזיד אסור לו לעולם ולאחרים מותר במוצאי שבת, ואם בישל בשוגג גזרו שוגג אטו מזיד ואסרוהו בין לו ובין לאחרים עד מוצאי שבת. אבל רבי מאיר סובר שלא גזרו שוגג אטו מזיד, ועל כן אם בישל בשוגג לא נאסר כלל, ואם בישל במזיד נאסר בשבת בין לו ובין לאחרים, ולמוצאי שבת מותר אפילו למבשל עצמו. והשו"ע פסק כרבי יהודה, אמנם הגר"א (סק"א) האריך להוכיח שהלכה כרבי מאיר, וכתב במ"ב (סק"ז) דבמקום הצורך יש לסמוך ע"ז בבישול בשוגג.

ועל מה שפסק השו"ע כרבי יהודה, יש להקשות ממה שפסק השו"ע לקמן (סי' שסב ס"ג) "מחיצה שנעשית בשבת כשרה, וה"מ שנעשית בשוגג, אבל במזיד הויא מחיצה להחמיר לחייב הזורק מר"ה לתוכה אבל לא להתיר לטלטל בתוכה". וקשה דלדעת רבי יהודה קנסו שוגג אטו מזיד, וא"כ אמאי פסק השו"ע שמחיצה שנעשית בשוגג כשירה. ויש שתי' שדעת השו"ע לחלק בין איסור דאורייתא לדרבנן, והתם מיירי במחיצה שעשאה באיסור דרבנן, ומשו"ה הקילו בו וכמש"כ במשנ"ב (סק"ג ובביה"ל ד"ה המבשל) שגם רבי יהודה מודה בזה. אמנם מסתימת השו"ע שם לא משמע שחילק בזה, ובכל גווני התיר בשוגג. ובלא"ה תירוץ זה אינו מספיק לשיטת המג"א דמבואר דעתו שאין חילוק בין דאורייתא לדרבנן, דכתב לקמן (סי' שלט סק"ז) דהמפריש תרו"מ בשבת דין הפירות כדין המבשל בשבת, ואף דאיסור הפרשת תרו"מ בשבת הוא מדרבנן. ואף דעת הפמ"ג כן (הביאו הבה"ל כאן ד"ה המבשל) דאין לחלק בין דאורייתא לדרבנן ובשניהם אסור בשוגג. ולדידהו וודאי א"א לתרץ פסק השו"ע ולחלק בין דאורייתא לדרבנן.

ובאור שמח (שבת פט"ז הכ"ב) כתב לדחוק דמה שכתב השו"ע להתיר מחיצה שנעשתה בשוגג היינו לשבת הבאה, דאילו נעשתה במזיד אסורה לעולם. מיהו פשטות השו"ע משמע להתיר המחיצה מיד, וכן משמע במשנ"ב שם [דבס"ק יט כתב דאף לאחרים אסור לאותו שבת ומשמע דבשוגג מותר אף באותו שבת].

**נראה דכשאינו נהנה מגוף האיסור לא אסרוהו בשוגג**

ונראה דמבואר בזה דיש חילוק בין דבר שנעשתה המלאכה בגוף הדבר שנהנה ממנו כבישול וכדו', דבזה החמירו חכמים לקנוס שוגג אטו מזיד, אבל אם אינו נהנה מגוף החפץ שנעשה בו האיסור בזה לא החמירו לגזור לאסור בשוגג. ואף דהבה"ל (ד"ה אחת) החמיר בהוצאה לאסור להשתמש בחפץ שהוציאו בשבת, י"ל דאף שגוף החפץ לא השתנה ע"י המלאכה ואינו נהנה מגוף המלאכה, מ"מ הרי הוא נהנה מהחפץ שנעשה בו המלאכה, אבל במחיצה לא עשה מלאכה במה שבא לטלטל, וקיל טפי.

ולפ"ז מה שנתבאר לעיל (בשיעור ג) דעת המג"א דאם פתח הגוי את הבור שטמן בו לפת, אסור להנות מהלפת עד מוצ"ש, היינו דוקא בגוי [דגוי חמיר משוגג, וכ"כ להדיא ברמב"'ן בשבת (קכב.) שאמירה לעכו"ם חמירא טפי משוגג בישראל] אבל אם עשה זאת ישראל יש לחלק בין שוגג למזיד, וכמו מחיצה דלא נעשה מעשה בגוף החפץ.

**פתח מקרר והיה שם נורה שנדלקה**

ויש בזה נפק"מ למעשה, כגון שפתח בשוגג מקרר שנדלקת בו נורה בפתיחתו, דאף דיש לדמותו לפותח בור שטמון בו לפת, מ"מ אין לאסור את המאכל, דכיון שהוא שוגג ולא עשה מעשה בגוף האוכל לא גזרו עליו חכמים. וכמו"כ בדלת חשמלית [המצויה בבתי חולים] שעבר בה ישראל ונמצא שנפתחה על ידו [באופן שהישראל שעבר לא עשה כן מחמת פיקו"נ], דיש לאסור לעבור שם, אמנם אם עשה כן בשוגג לא נאסר. ועוד נפק"מ בפתיחת בקבוקים בשבת דנחלקו בזה הפוסקים, ואם פתח זאת ישראל הסובר להתיר כדעת רבו, אינו נאסר לישראל שסובר לאסור, דאף לשיטתו שהוא דבר האסור הישראל שפתח הוי כשוגג, ולא נאסר אא"כ נעשה מעשה בגוף הדבר [אמנם ע"י גוי חמור יותר וכשמנ"ת וכדמצינו לעניין הלפת. וכעי"ז חילק באגרו"מ (או"ח ח"ד סי' קיט אות ה), גבי גוי שפתח קופסא לצורך הישראל שיש לאסור, אבל ישראל שפתח משום שסובר כדעת רבו להתיר, י"ל שלא נאסר משום מעשה שבת דזה נחשב כמי שעשה בשוגג].

**כשהיה אפשר להנות אף בלא האיסור**

ובספר מאור השבת (ח"א מכתב יח אות ב) הביא מהגרשז"א גבי בקבוק יין שפתחוהו בשבת להתיר לשתות מהיין, ואף דס"ל להגרש"ז שפקק ממתכת אסור לפותחו בשבת, מ"מ אין לאסור את היין כיון שהיה יכול לפתוח את הבקבוק בהיתר ע"י שיעשה חור בפקק ואח"כ יפתח. ולכאורה דבר זה תלוי במחלוקת אחרונים, דהנה הפמ"ג לקמן (א"א סי' שיט סק"א) כתב להסתפק במי שבורר בשבת אם נאסר המאכל או לא, ודעתו נוטה להתיר בשני מיני אוכלין, שכיון שיכול לאכלו כך לא נאסר משום מעשה שבת, אבל בבורר אוכל מתוך פסולת יש לאסור [ובביה"ל (שם ד"ה הבורר) מסיק דאם עשה כן בשוגג יש להתיר, דיש לסמוך בזה על דעת הגר"א דהלכה כר"מ]. וכתב שם שאם עשה כן במזיד צ"ע אם נאסר לו לעולם, די"ל שאינו דומה למבשל, כי המבשל אינו יכול להחזיר את הדבר למה שהיה קודם המלאכה, אבל בבורר הרי יכול לחזור ולהניח את האוכל בתוך הפסולת, וא"כ אין לאסור לעולם, אלא דווקא באותו שבת. ובתהל"ד (סי' שיח סק"ג) הקשה דמטעם זה אפשר להתיר גם בשבת, שהרי גם בשבת יכול לחזור ולערב האוכל בפסולת ולברור אוכל מתוך פסולת. ומבואר דעת הפמ"ג דבשבת גופיה קנסוהו, אע"פ דיכול לעשותו בהיתר, ולפ"ז דברי הגרשז"א הנ"ל תליא בפלו' הפמ"ג והתהל"ד. ונפק"מ להרבה דברים שאפשר להם בדרך היתר, דלתהל"ד וכן דעת הגרשז"א אין בו איסור מעשה שבת.

**אם חזר וביטל מלאכתו אם מהני**

עוד כתב התהל"ד (שם) דאם תקע במזיד רגל בספסל שנשבר, אסור לו לעולם, ואם חזר במוצ"ש ופירק ותקע מחדש מותר, דעכשיו לא נהנה מהאיסור. אלא דכתב דכ"ז דוקא לעניין האיסור למוצ"ש, אבל אם מבטל את המלאכה בשבת, לא מהני להתיר את האיסור, וכמבואר ברשב"א (שהובא בב"י סי' רנג) שאם הרתיח מים חמין בשבת, אסור בשבת אף כשנצטנן, ואף שאחר שנצטנן כבר לא נהנה כלום מעצם האיסור מ"מ קנסוהו באותו שבת. ומ"מ הקשה מאי שנא משטר שיש בו ריבית דקיי"ל כחכמים שגובה את הקרן ואינו גובה את הריבית, דלא קנסו גופן אטו שבחן (ב"ק ל:), ואמאי הכא קנסו אף את גופן שלא יהנה מהמים בשבת גם כשנצטננו.

ומה שהובא לעיל (שיעור ג) מהאג"מ גבי פתיחת ביהכנ"ס בשבת ע"י טלטול המפתח באיסור, דכתב האג"מ לאסור להיכנס לביהכנ"ס, וכתב שם שינעלו את ביהכנ"ס ויחזרו ויפתחו ע"י גוי. ולכאו' דמי למים שנצטננו, וא"כ היה לנו לאסור לאותו שבת, אף אם מבטל מלאכתו. ויש ליישב עפ"י מה שנתבאר לעיל שמלאכה שאינה בגוף הדבר קיל יותר, וא"כ י"ל גם בזה שכל שאין המלאכה בגוף הדבר אין איסור אלא כשנהנה מהמלאכה, אבל אם מבטל מלאכתו שוב אינו אסור אפילו לאותו שבת.

**איסור מעשה שבת כשהוא לצורך מצוה**

ולעניין מעשה שבת לצורך מצוה מבואר בסי' רעו (ביה"ל ס"א ד"ה אסור) דגוי שהדליק הנר לישראל, אסור להנות בו אפי' לצורך מצוה, כגון לאכול סעודת שבת לאורו או ללמוד לאור הנר. ומקורו משו"ת הריב"ש (סי' שפז), ושם כתב גבי סכין של מילה שהביאו הגוי באיסור מחוץ לתחום, שמותר דמצוות לאו ליהנות ניתנו, וביאר הח"א (כלל סב ס"ו) דבמשתמש באור הנר הגוף נהנה ממנו, ועל כן אסור. ונראה דהוא דומיא דמודר הנאה מן המעיין (יו"ד סי' רכא סי"ג) דמותר לטבול בו טבילת מצוה בחורף, אבל בקיץ אסור, דאף שיש בזה מצוה כיון דגופו ג"כ נהנה אסור, וה"ה ללמוד ולאכול אף שיש בזה מצוה כיון שיש לו ג"כ הנאה אסור, ולא שייך להתיר משום דמצוות לאו להנות ניתנו. וכן איתא לעניין שופר (סי' תקפו סכ"ב), שאם הביא גוי שופר באיסור מחוץ לתחום מותר לתקוע בו, וביאר המשנ"ב (שם ס"ק פז) מטעם הנ"ל דמצוות לאו ליהנות ניתנו. אלא דצ"ע דגבי מצה כתב הביה"ל (סי' תנד ס"ד ד"ה לעניין) להתיר לאכול מצה של מצוה שבאה לידו ע"י איסור הוצאה, וזה תמוה דהא במצה יש גם הנאת גופו. ושמא יש לומר שגבי איסור הוצאה סמך המשנ"ב להקל, משום דדעת רבינו יונה שבאיסור הוצאה אין איסור משום מעשה שבת, ואף דהביה"ל הכא (ד"ה אחת) כתב להחמיר בזה מ"מ לצורך מצת מצוה צירף דעתו להקל.

**מעשה שבת שנתערב אי בטל**

ואם נתערב דבר שנאסר משום מעשה שבת כתב המ"ב (סק"ה) בשם המג"א דאינו מתבטל [ואף כשיש ששים כנגד האיסור], ואסור לו בשבת ליהנות מזה, דכיון שלמוצ"ש יהיה מותר לאחרים, מקרי דבר שיש לו מתירין. אמנם הביא דעת החוו"ד (סי' קב סק"ח) שחולק, וסובר דאף שלגבי אחרים הוי דבר שיש לו מתירים ולא בטל מ"מ למבשל עצמו מתבטל, שכלפיו אי"ז דבר שיל"מ, שהרי אסור לו לעולם. ולדבריו יהיה כאן דבר חדש, שלכל העולם יהיה אסור ולמבשל עצמו יהיה מותר. ודעה שלישית היא דעת החת"ס והתוספת שבת, דאף לאחרים מתבטל, דכיון שלמבשל עצמו אי"ז דבר שיל"מ ומחמת זה בטל, ממילא אף לגבי אחרים בטל. ובחת"ס בגליון על המג"א (סי' שיח סק"ב) ביאר שלא יתכן לאסור לאחרים ולהתיר למבשל, וכיון שבטל למבשל שרי גם לאחרים.

וכל זה דוקא אם בישל במזיד, אבל אם נתבשל בשוגג שאף למבשל עצמו מותר למוצ"ש, א"כ הוי דבר שיש לו מתירים לכל העולם, וודאי אינו בטל אלא ימתין למוצ"ש.

**ניתז לו טיפת מים לתוך קדירתו**

ופעמים שניתז לו טיפת מים לתוך קדירה או מיחם מים, ואותה טיפה נאסרת ואינה בטילה משום דבר שיל"מ. ואף שהוא מתעסק, מ"מ שייך ביה איסור משום מעשה שבת כמבואר בעונג יו"ט (סי' כ) ובמנחת ברוך (סי' ט), וכן נקטינן, וא"כ נאסר כל התבשיל. אכן לדעת היד יהודה שנתבאר לעיל (שיעור ג) שכל שאינו נהנה מהאיסור אין בזה קנס, היה מקום להקל, שהרי אינו נהנה מהאיסור. אלא שלדבריו צריך לדחוק שמה שהחמירו הפוסקים במעשה שבת משום דשיל"מ, הוא רק במשתמש בכל התערובת.

**דינים העולים:**

1. דעת השו"ע שהמבשל במזיד אסור לו לעולם ולאחרים עד מוצ"ש, ובשוגג בין לו ובין לאחרים עד מוצ"ש. והמ"ב כ' דבמקום הצורך יש להקל כהגר"א דבמזיד מותר למוצ"ש אפי' לו ובשוגג לא נאסר כלל.
2. נחלקו האחרונים אם כשאסרו בשוגג היינו אף באיסורים דרבנן. ודעת המג"א והפמ"ג להחמיר והכרעת המ"ב להקל. וה"ה לענין מזיד שיש להקל באיסורים דרבנן ולהתיר במוצ"ש אף למבשל עצמו.
3. כשאינו נהנה מגוף הדבר שנעשה בו האיסור יש להקל בשוגג. ועל כן אם פתח מקרר ונדלקה נורה לא נאסר מה שבפנים. וכן אם פתח ישראל דלת חשמלית בשוגג מותר לעבור בה וכן מי שמחמיר שלא לפתוח בקבוקים בשבת מותר לו להשתמש בבקבוק שפתח ישראל אחר שסומך על רבו להתיר.
4. דעת הגרשז"א דאף בקבוק ממתכת שפתחו ישראל יש להתיר את היין כיון שאפשר לפותחו בהיתר אמנם יש לתלות זה במחלו' הפמ"ג והתהל"ד.
5. עשה מלאכה במזיד שנאסר לעולם וחזר וביטל מלאכתו מותר אבל באותו שבת אסור אף אי ביטל מלאכתו.
6. מעשה שבת לצורך מצוה שרי דמצוות לאו להנות ניתנו אבל אם נהנה גופו מהמצווה כגון לסעודת שבת אסור. וצ"ע ממצה שהביאו מחוץ לתחום שהתיר הביה"ל וי"ל דכיון שלרבינו יונה איסור הוצאה אינו אוסר יש להקל במקום מצוה.
7. מעשה שבת שנתערב אם הוא בשוגג אינו בטל דהוא דבר שיש לו מתירים ואם הוא במזיד מצינו ג' דעות. למג"א אינו בטל בין לו ובין לאחרים. לחוו"ד בטל למבשל [כיון שאין לו מתירים שהרי אסור לעולם] ולאחרים אינו בטל. לתוספת שבת והחת"ס כיון שמתבטל למבשל מתבטל לכולם.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

# שיעור ה

**בשוחט בשבת אם הוי מוקצה לבריא**

א] [ס"ב] **השוחט בשבת לחולה, בין שחלה מאתמול בין שחלה היום, מותר לבריא לאכול ממנו חי [בשבת], אבל המבשל [או עשה שאר מלאכה] לחולה אסור [בשבת] לבריא או לחולה שאין בו סכנה, דחיישינן שמא ירבה בשבילו. הגה: ואפילו בישל ע"י אינו יהודי, אסור בשבת. ואם קצץ פירות מן המחובר לחולה בשבת אפילו היה חולה מבעוד יום, אסור לבריא בשבת, משום שגדל והולך בשבת ויש בו משום מוקצה.** ומבואר דמותר לבריא לאכול [חי] מבהמה שנשחטה בשבת, אף לצורך חולה שנחלה היום. ועמד כאן הגר"א בביאורו [ועמדו בזה הראשונים, עיין בב"י] דהרי בבין השמשות היה מוקצה מחמת איסור שחיטה בשבת, ומיגו דאיתקצאי ביה"ש איתקצאי לכולי יומא, ואמאי מותר לבריא לאכול ממנו. ותי' דקיי"ל כר"ש דלית ליה מוקצה אלא א"כ דחייה בידים דומיא דגרוגרות וצימוקים [וכגון המדליק נר בכלי דדחיה בידים שלא להשתמש בו באותה שבת כיון שהדליק בו], אבל בהמה לא דחיה בידים.

עוד הקשה הגר"א מהמבואר בביצה (ל:) דדווקא ביושב ומצפה מתי יפול סוכתו או יכבה נרו ס"ל לר"ש דלא הוי מוקצה, דאז דעתו עליה, וכאן אינו מצפה שתשחט, דהרי שחיטתו אסורה ועדיין לא היה חולה בביתו, וא"כ הוי מוקצה. והקשו כן בתוס' בחולין (יד. ד"ה מחתכין), ותי' דאף שלא היה חולה מ"מ יושב ומצפה שמא תשחט ע"י חש"ו ואחרים רואין אותן, ודוחק הוא. והרשב"א במשמרת הבית (ש"ד ב"א יח:) תירץ והביאו הא"ר (סק"ז) וכ"כ הרמב"ן במלחמות בביצה (יא. בדפי הרי"ף), דדבר שמצד עצמו הוא ראוי ומוכן לאדם, אלא דאיסור הוא דרכיב עליה, כל שנסתלק האיסור מותר ואינו מוקצה. וכן ביאר בחזו"א (סי' מא סק"ד) וז"ל "ונראה דלא בעינן דעתו עליה אלא בדבר שאינו עומד לכך כמו סוכה שנפלה דכל שלא נפלה אינה עומדת להסקה אף בחול וכו', והלכך לא חשיב מוכן לר"ש אלא בדעתו עליה. אבל דבר שעומד לאדם לאכילה ותשמיש אלא שבשבת אינו ראוי לתשמישו מחמת איסור, בזה כיון דנסתלק האיסור שרי אף שלא היה עומד להסתלק, ובזה ניחא דבהמה שנשחטה בשבת שריא לר"ש וכו' אע"ג דאינו מצפה שתשחט" עכ"ל.

**נתנבלה בשבת אם הוי מוקצה**

ב] וכתב השו"ע לקמן (סי' שכד ס"ז) "מחתכין נבלה לפני הכלבים, אפילו נתנבלה היום, בין שהיתה מסוכנת בין שהיתה בריאה", וכתב המ"ב (ס"ק יז) וז"ל "ובספר א"ר מסתפק בבריאה דלא היתה דעתו כלל מבעוד יום שתמות ויאכיל ממנה לכלבים, דיהיה אסור בטלטול לכו"ע משום מוקצה, וכן בביאור הגר"א לא ברירא ליה בזה", ובא"ר שם הביא כן מהרא"ש (פ"ג דשבת סי' כא) דאפרוח שמת בשבת אסור להאכילו לכלבים, וטעמו כתב בחזו"א (שם) דבבין השמשות היה מוכן לאדם, וס"ל דמוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים, משא"כ בנשחטה כדין, אינו מוקצה דהוא מוכן לאדם. אמנם מש"כ המ"ב דגם הגר"א פקפק בזה, צ"ע דלפנינו דימה נתנבלה לנשחטה [והקשה שם סתירה בדעת הרא"ש דפסק לקולא בנשחטה, אך לא חילק בין מיתה לנשחטה], ולמאי דקיי"ל להיתר בנשחטה ה"ה בנתנבלה.

**הדחה הבשר אם יש בו משום בורר**

ג] ואכילת הבשר דמותר כשלא נתבשל, כתב המ"ב (סק"י) "ובלא מליחה, דאסור למלוח בשבת, והדחה בעי משום דם בעין, משא"כ דם הבלוע בו ליכא איסור כל זמן שלא פירש". ובחוט שני (ח"ב פכ"ב סק"ב) הקשה אמאי אינו אסור להדיח את הדם משום בורר, דהא בורר את הדם שהוא פסולת מהבשר. ובאמת הגרשז"א (שש"ך פ"ג הערה מח) הוכיח מזה דמותר לשטוף פירות מלוכלכים תחת זרם מים בשבת ואין בו משום בורר, והביא שם עוד כמה ראיות עיי"ש. אמנם פשטות המ"ב לקמן (סי' שיט ס"ק כט) דאסר להדיח תפו"א מהאבק והעפר שעליהם, משמע דאסור להדיח פירות, וכן ידוע דעת החזו"א, ולשיטתם קשה, אמאי מותר להדיח הבשר מהדם שעליו. ונראה לומר דאין הדם ניכר במציאות ע"ג הבשר, וחיוב ההדחה הוא דין ממה דקים להו לחז"ל דיש עליו דם, וכל כה"ג אפשר דלא נחשב לברירה.

**אם יש לחוש לדם היוצא בלעיסתו.**

ד] ואחר ההדחה מותר לאכול הבשר, כדכתב המ"ב שהדם שבלוע בפנים אינו אסור כל זמן שלא פירש, אלא דיש לדון דכשלועסו בשיניו נסחט הדם ויוצא, ושוב הוי פירש. ובחוו"ד (יו"ד סי' סט סק"ג) כתב דאין הדם יוצא אלא בחיתוך סכין [של ברזל] אבל בלעיסת השיניים אין הדם נסחט, ולפי דבריו נראה דשרי לחתוך את הבשר גם בסכין פלסטיק [כגון חד פעמי] ואין צריך אח"כ להדיחו. אמנם ביד יהודה (יו"ד סי' סז סק"ה) הקשה דוודאי במציאות אינו כן ויוצא דם גם בלעיסת השיניים, אלא צ"ל דכל שפירש בתוך פיו ל"ח פירש, והוכיח ממה דמותר לאכול פרי שנולדה בו תולעת בתלוש אחר שעבר י"ב חודש, כל זמן שלא פירשה, אע"פ דבתוך פיו וודאי פורשת, א"ו דכל שהוא בתוך פיו ל"ח פירש, ולמעשה אין מקילים כחוו"ד ומצריכים הדחה אף במקום שנחתך הבשר שלא ע"י סכין.

**ריבוי בשיעורין אם הוא מדאורייתא או דרבנן**

ה] ופסק השו"ע דאם בישל לחולה בשבת אסור לבריא דגזרו שמא ירבה בשבילו. ועיין בב"י דנחלקו בזה הראשונים, דדעת הרשב"א (חולין טו:) דריבוי בשיעורין אסור מדרבנן, וגזירת שמא ירבה, הוא דיוסיף לקדירה אחר שהיא על האש, דאז אסור מה"ת, אבל משום שמא ירבה בקדירה קודם שיתן על האש, לא גזרו דאינו אלא ריבוי בשיעורין דאסור מדרבנן. והר"ן בביצה (ט: בדפי הרי"ף) פליג וס"ל דריבוי בשיעורין [היינו בקדירה קודם נתינתה על האש] אסור מדאורייתא, אלא דאינו בחיוב סקילה. והוכיח ממה דנסתפקו בגמ' במנחות (דף סד.) בחולה שאמדוהו לשני גרוגרות ויש שני גרוגרות בשני עוקצין, או שלוש בעוקץ אחד, אם יקצצו את האחד שהוא ריבוי בשיעורין שיש בו שלוש, או"ד יקצצו שנים של אחד שהוא ריבוי במלאכות, ולמסקנא יקצוץ את האחד של שלוש. ואי נימא דריבוי בשיעורין מותר מהתורה, אינו מובן מה ספק הגמ' להעדיף לרבות במלאכות, א"ו דאסור מה"ת רק דאיסורו קיל יותר. ולדעתו אפשר שגזרו משום שמא ירבה בקדירה קודם שיתננו על האש, שהרי גם ריבוי בשיעורין אסור מהתורה.

ו] ובמ"ב (ס"ק יג) ציין למש"כ בספרו אהבת חסד להוכיח דהעיקר כדעת הר"ן דריבוי בשיעורין אסור מה"ת, ודבריו שם (פ"ז סק"ב) לענין מי שהלווה מעותיו פלגא מלוה ופלגא פיקדון, דמשום ההלואה אסור לעבוטו בביתו, ומשום הפיקדון שרי, ודעת הנתיבות שבכה"ג שחצי פיקדון, יכול לתפוס חפץ גדול עבור שניהם. והאריך שם לחלוק עליו, דאדרבא קיי"ל לעיקר דא"א וקא מכוון אסור, ומשו"ה כל שהוא לצורכו ולצורכה אסור, וכשמכוון גם עבור המלוה אסור לעבוטו בביתו. וא"כ ה"נ ריבוי בשיעורין אסור מדאורייתא, דהוי כלצורכו ולצורכה דאסור מדאורייתא.

ז] ויש להעיר דבספר מחנה ישראל (פ"ז סעיף ג) התיר הח"ח לחיילים שמוכרחים להוציא חפצי הצבא משום פיקו"נ, דבמקום הפסד ממון ואין עצה אחרת, יכולים לטלטל ביחד עם זה את חפציהם שלהם, ומבואר דס"ל לעיקר כדעת הרשב"א דריבוי בשיעורין אסור מדרבנן, ומשו"ה היקל במקום הפסד ממון, וזה דלא כמ"ש במ"ב ובאהבת חסד. ובלא"ה יש להקשות על המחנה ישראל, ממה שהוכיח באו"ש (פי"ח משבת ה"א) מתוס' בשבת (צ. ד"ה המוציא) שהביאו מהירושלמי דריבוי חפצים בהוצאה הוי ריבוי מלאכות, וכל שהוא בשני העלמות חייב שנים, ולפ"ז וודאי שאין להתיר לחיילים לרבות בהוצאה [ונ"מ מזה לגבי יו"ט דמותר להרבות בו בשיעורין, אם מותר להרבות בהוצאה, דלדברי האו"ש אסור, וכגון שמוציא צרור מפתחות ואין נצרך אלא למפתח אחד, ונתבאר מזה גם בסי' שכח שיעור ח' אות ט' עיי"ש].

**למה לא חששו שירבה וישחוט עוף גדול**

ח] וכתב המ"ב (סק"ט) "מותר הבריא וכו' הטעם כיון דעיקר השחיטה לצורך החולה, דא"א לכזית בשר בלא שחיטה, ולא שייך בזה שמא ירבה בשבילו". והקשו המנח"ח (מצוה לב סק"ב) והתהל"ד (סק"ט) למה לא נחשוש שישחוט עוף גדול יותר שיספיק גם עבור הבריא, ובשלמא לדעת הרשב"א ניחא, כיון דאי"ז אלא ריבוי בשיעורין דהוא מעשה אחד, משום זה לא גזרו כיון דאינו אסור אלא מדרבנן, אמנם לדעת הר"ן [וכמו שהכריע המ"ב] קשה, דגם ריבוי בשיעורין אסור מה"ת ויש לגזור שמא ירבה בשיעורין.

ומחמת קושיא זו כתב באו"ש (שם) להוכיח דאין ריבוי בשיעורין כששוחט עוף גדול יותר, דהחיוב הוא על הנשמה שהוא נוטל, ואין נ"מ בזה בין עוף קטן לשור הבר כולהו חדא נטילת נשמה, ועל כן מותר לכתחילה לשחוט עוף גדול יותר. אלא דבתהל"ד (שם) הקשה ממה דמבואר בתבואת שור (סי' יא ס"ק יב) דהחובל ויצא דם דחייב משום נטילת נשמה (סי' שטז ס"ח), אילו מתרינן ביה בכל פורתא חייב על כל טיפה וטיפה, וא"כ כששוחט עוף גדול שהוא מוציא יותר טיפין, אף שהוא מעשה אחד, כיון דבכל טיפה יש נפש שעל כל אחד מהם ראוי להתחייב בנפרד, ונמצא מרבה בשיעורין דלדעת הר"ן אסור מה"ת, וא"כ קשה דלדידיה נחוש שמא ירבה בשחיטת עוף גדול. וכתב התהל"ד (שם, ובדפוסים ישנים הוא בהשמטות) דאפשר דכיון דהוא מעשה שחיטה אחד, בזה מודה הר"ן דאיסור ריבוי בשיעורין הוא מדרבנן, משא"כ בבישול כל חתיכה נידונת בנפרד. אלא דהקשה דהר"ן כתב כן להדיא גם לגבי קצירה בגרוגרות, דאסור להרבות בו מה"ת ואף שהוא מעשה אחד, וא"כ ה"ה בשחיטה אסור להרבות מה"ת, והדרא קו' למה לא חששו שישחוט עוף יותר גדול [ועיי"ש שיישב דהר"ן לשיטתו ס"ל דחיוב שוחט הוא בגמר שחיטה, וא"כ אין נ"מ כמה דם יוצא, וכדעת האו"ש, ודלא כתבו"ש].

**קוצץ בשבת אם אסור משום מוקצה ואמאי לא חששו שיקצור יותר גדול**

ט] עוד יש להעיר במה שכתב הרמ"א דפרי שנקצץ בשבת אסור לבריא משום מוקצה משום שגדל והולך בשבת, וכתב המ"ב דהמג"א והגר"א פליגי ומתירים, וראייתם מהא דבהמה שנשחטה מותרת אף שגם היא גדלה בשבת, א"ו דבטל ברוב הבהמה [ואף דהוא דבר שיש לו מתירין, כיון שנולד בתערובות בטל, וכמ"ש התוס' בב"ק (סט. ד"ה כל)]. ולשיטתם יש להעיר אמאי לא חששו שירבה ויקצור פרי יותר גדול, שיספיק עבור הבריא, וכנ"ל בשחיטה [ועמד בזה הפמ"ג (מ"ז סק"ב) דרצה לבאר בכוונת הרמ"א כאן שכתב "אבל המבשל או עשה שאר מלאכה" דמה שכתב שאר מלאכות אפשר דכוונתו לקצירה שחששו בזה שמא ירבה, והקשה ממש"כ הרמ"א גבי דלעת שאיסורו רק משום מוקצה, וכתב וז"ל "ואפשר בדבר שדרכו לעלות בד בבד וכל זה איננו שווה לי", ונראה כוונתו בדבר שכולם אותו גודל, דאל"ה קשה כנ"ל שנחשוש שיקצור פרי יותר גדול, ויש לעיין בזה]. ואף אם נתרץ כאו"ש והתהל"ד דגבי שחיטה אין איסור משום ריבוי בשיעורין, מ"מ עדיין נצטרך ליישב אצל קצירה, שפשוט שיש בו תוספת קצירה, ונחוש שמא יקצור פרי גדול יותר. והנראה לומר שגם להר"ן חששו רק שמא יוסיף בבישול זה עוד בשר כיון דעסוק במלאכתו, כעין שכתב התהל"ד (ס"ק יא) שאחרי שבישל בשביל החולה בהיתר סובר שיכול להוסיף בבישול זה עוד בשר, אבל לא חששו כלל שמא יעשה מלאכה במקום אחר.

**דינים העולים:**

1. בהמה שנשחטה בשבת לצורך חולה אף כשחלה בשבת, מותר לבריא לאכול ממנו חי. ואינו מוקצה דקיי"ל כר"ש דלית ליה מוקצה אלא באופן דדחיה בידים, ואף דאינו יושב ומצפה כיון דדחוי רק משום האיסור שעליו, כל שנסתלק האיסור נסתלק המוקצה.
2. בהמה שנתנבלה בשבת, לדעת השו"ע אף שהייתה בריאה, אינו מוקצה למאי דקיי"ל כר"ש, וכמו בנשחטה, אמנם דעת הא"ר [ולדעת המ"ב אף דעת הגר"א כן] כל שנתנבלה הוי מוקצה, דאינו מוכן אלא לכלבים, ומוכן לאדם לא הוי מוכן לכלבים.
3. והבריא שאוכלו חי, צריך להדיחו משום הדם שעליו, ואין בזה משום בורר [והגרשז"א הוכיח מכאן דאין בהדחת פירות משום בורר], אמנם י"ל דדווקא הכא שרי כיון דאין הדם ניכר בעין. וכשלועסו אין לחוש לדם, לדעת החוו"ד, דדם אינו יוצא אלא ע"י סכין, וליד יהודה כל שפירש בתוך פיו ל"ח פירש.
4. בישל לחולה בשבת, אסור לבריא גזירה שמא ירבה בשבילו. וריבוי בשיעורין, לרשב"א אסור מדרבנן [רק גזרו שמא יוסיף בקדירה כשהיא על האש], ולהר"ן אסור מה"ת, ובמ"ב וכן באהבת חסד הכריע כר"ן [וצ"ע מדבריו במחנה ישראל שהכריע כהרשב"א].
5. לדעת האו"ש ריבוי בהוצאה הוא ריבוי מלאכות, וחייב סקילה, ולדעתו אף ביו"ט דמותר להרבות בשיעורין, בהוצאה אסור דהוא ריבוי במלאכות.
6. ריבוי בשחיטה דהיינו לשחוט עוף יותר גדול, לדעת האו"ש מותר, דלעולם נוטל נשמה אחת, אמנם דעת התבו"ש דבכל טיפת דם עובר והוי ריבוי בשיעורין, ונראה דהקוצר פרי גדול יותר אסור משום ריבוי אף לדעת האו"ש.
7. קצץ דלעת לצורך חולה בשבת, דעת הרמ"א דהוא מוקצה לבריא משום שגדל קצת בשבת, והמג"א והגר"א הקילו בזה, דבטל ברוב ואף שיש לו מתירין כיון שנולד בתערובת בטל.

# שיעור ו

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**בישול בחמה והחילוק בין תולדת חמה לתולדת אש**

א] [סעיף ג] **כשם שאסור לבשל באור כך אסור לבשל בתולדת האור, כגון ליתן ביצה בצד קדירה או לשברה על סודר שהוחם באור כדי שתצלה. ואפילו בתולדת חמה, כגון בסודר שהוחם בחמה אסור, גזירה אטו תולדת האור, וכן אסור להטמינה בחול או באבק דרכים שהוחמו מכוח חמה. אבל בחמה עצמה, כגון ליתן ביצה בחמה או ליתן מים בחמה כדי שיחמו מותר.** ובטעם החילוק בין חמה לאש, פי' רש"י בשבת (לט. ד"ה דשרי) דאין דרך בישול בחמה, ובתולדות גזרו כיון דמיחלף בתולדות האש שאסור מדאורייתא. אמנם בפסחים (מא.) מבואר דבישול בחמה אינו בישול דתולדת אש בעינן, וחמה לאו תולדות אש היא, ומשמע שם דאף אם היה דרכו בכך לא היה איסור. וכן ביאר בקרית ספר (פ"ט מהלכות שבת הי"ב) דכל מלאכות ילפינן דומיא דמשכן, ובמשכן בישלו באש ולא בחמה ולכן אין בו חיוב בישול. וכ"כ כתב הנודע ביהודה (או"ח תנינא סי' כ"ג) דאף דמליח כרותח, אין בו חיוב משום מבשל, דומיא דחמה דאין בו חיוב בישול דלאו תולדת אש היא וה"ה במליח. אמנם ביו"ד (תניינא סי' מ"ג) ביאר הנוב"י כפי' רש"י דהפטור משום דלאו דרך בישול בהכי, דדן שם בדעת הרמב"ם דכלי שני מפליט ומבליע, אף שאינו מבשל, וכדמצינו במליחה דאין בו משום בישול בשבת, ומ"מ מליח כרותח ומפליט ומבליע. והקשה שם השואל, דשאני מליחה דפטור דלאו תולדת אש הוא וכמבואר בגמ' בפסחים (שם), אבל כלי שני פטור משום שאינו מבשל, וא"כ אפשר דגם לא מפליט ומבליע. והשיב הנוב"י דדעת הרמב"ם כרש"י דהפטור בחמה משום דלאו דרך בישול בהכי, ומדפטור במליחה אף דוודאי דרכו בכך, מוכח דאינו מתבשל ואעפ"כ מפליט ומבליע, וא"כ ה"ה כלי שני מפליט ומבליע.

**בישול במיקרוגל, איסורו**

ב] ונ"מ בזה, לענין מה שדנו בפוסקים במיקרוגל אם חייב בו משום מבשל, דאף דאין הוא תולדת אש, מ"מ דרך בישול בהכי. דלטעם שכתב רש"י חייב בו משום בישול, משא"כ אם בעינן דווקא אש או תולדותיו וכמו שביאר הקרי"ס, גם במיקרוגל פטור. וכן נקט הגרשז"א (מנח"ש ח"א סי' י"ב הערה 4) דאף במקום שדרכו בכך כל שאיננו אש או תולדותיו פטור, ובשבט הלוי (ח"י סי' ס"ב) השיב לגבי מיקרוגל דפשוט דיש בו חיוב בישול, דעיקר הטעם כרש"י דלאו דרך הוא, ומיקרוגל דרך בישול בו.

**דעת רש"י בטעם הפטור בבישול בחמה**

ג] אמנם בעיקר פי' רש"י, הקשה האגרו"מ (או"ח ח"ג סי' נ"ב) דנחלקו רבי יוסי וחכמים (שבת לט.) בדין חמי טבריא, דלרבנן הם כתולדות חמה, ולר"י הם תולדות אש דחממימותן באה להם ע"י שעוברין בפתחה של גיהנם, ואם הפטור משום דלאו דרך בישול בהכי [ולקמן אות י' יתבאר דעת האגלי טל דדברי רש"י כפשוטו דהוא כמבשל בשינוי עיי"ש], מה שייך בזה פלוג', הא ממ"נ אם הוא דרך בישול יתחייב, ואם אינו דרך בישול אף אם עובר על פתחה של גיהנם ליפטר. וכן הקשה ממה דמחלקים שם, בגילגל ביצה בסודר שנתחמם בחמה דפטור כדין תולדות חמה, ואם נתחמם הסודר באור חייב כדין תולדות האור, וכיון שחייב כשהוא תולדת האור על כרחך דדרכו בהכי, וא"כ אמאי כשנתחמם בחמה פטור.

ד] ותי' בתרי אנפי. **א.** דאין כוונת רש"י כפשוטו דלאו דרך הוא בבישול בחמה, אלא דכיון דכל שיש לו עצים לא יבשל בחמה, א"כ אין הוא כ"כ דרך בישול, וע"כ לא ילפינן ממשכן להתחייב על בישול בחמה ותולדותיו, ומשו"ה אף בנתבשל בסודר דדרכו בכך, כיון דהוא תולדות חמה אינו חייב משום בבישול. ולפ"ז דעת רש"י הוא כפשטות הגמ' בפסחים וכטעם שכתב בקרי"ס. **ב.** ובאופן שני ביאר, וכן נוקט שם לעיקר, דלעולם כל שדרך בישולו בכך ילפינן ליה ממשכן לחייבו, וכמו דלמדו אופה ממבשל, וחמה דאינו דרך בישול לא ילפינן ליה לחייבו, ותולדות האור או חמה [כמו סודר שהתחמם], אין כ"כ דרך בישול בהכי, ובפני עצמו לא ילפינן ליה ממשכן לחייבו, אלא דבתולדות האור יש לחייבו, דדמי למניח קדירה קצת רחוק מהאש ובמקום שיכול להתבשל, דוודאי חייב, אף דזה ממש לא היה במשכן, דמ"מ נחשב שמתבשל באש שהיה במשכן, וה"ה בסודר וכדו' דנחשב שמתבשל באש הראשונית ומשו"ה חייב, משא"כ אם נתחמם הסודר בחמה, דאין לחייבו משום החימום דטמון בו, כיון דהוא חמה, דאין בו משום בישול כיון דאין דרכו בכך [ובזה ביאר ג"כ כוונת הקרי"ס דבעינן דומיא דמשכן, ומ"מ כל שדרכו בכך אפשר ללומדו מדין תולדה].

וסיים שם באגרו"מ דפשוט דיש במיקרוגל משום בישול, וכמו שביאר דכיון דדרכו בכך ילפינן ליה בגדר תולדה לחייבו, וכטעם השני שנקט שם.

**בישול ע"י זרם חשמלי**

ה] ואף אם נלמד דברי הגמ' בפסחים כפשוטם דבעינן דווקא אש או תולדת אש, לדעת החזו"א במיקרוגל יש לחייבו משום בישול, דסובר דכל שמבשל בזרם חשמלי חייב, דחשיב "עיבור אש" והוי כבישול באש ממש, וכמו שהביאו במנח"ש (שם הערה 3) ופליג שם עליו [וז"ל מוצא אני לנכון להודיע שבהיותי פעם אצל מרן החזו"א זצ"ל אמרתי לו שהמרתיח מים בשבת ע"י מזלג חשמלי ששני קצוותיו מרוחקים והמעגל נוצר רק ע"י המים אשר ע"כ הם מתחממים ורותחים, שלדעתי איסורו רק מדרבנן, דכיון שזרם איננו אש ממילא הו"ל כמבשל בתולדת חמה דפטור מחטאת, ואמרתי לו שלדעתי רצוי לפרסם דבר זה לבתי חולים וכדו', והשיב לי בפשיטות דכמו שהמבשל במים חמים שהם "תולדה" מאש חייב חטאת כך גם המבשל בזרם של חשמל, הואיל ובדר"כ הוא תהליך היוצר אש, הו"ל כעין "עיבור" של אש וכו'. מאוד התפלאתי לשמוע דבר זה, וילדות הייתה בי לומר שרק הראשונים היו יכולים לומר חידוש גדול כזה, אך הוא חזר והשיב שלדעתו הוא פשוט ואי"צ כלל להיות רשב"א לומר דבר זה, אולם גם היום זה תמוה מאוד בעיני, ובפרט שהזרם עצמו רק במרוצתו משפשף ומחמם את החוט שמתנגד לו עד שנהפך לאור ושורף ונקרא אש, אבל לגבי הזרם עצמו ל"ש כלל לומר שהוא אש לא בתחילה ולא בסוף].

ו] ובשבות יצחק (דיני מיקרוגל פ"ב) כתב בשם הגריש"א, דכיון דחשמל נוצר ע"י אש חשיב תולדות האש, ומשו"ה פשוט שיש במיקוגל משום בישול, אמנם יש מקומות בעולם שמייצרים חשמל ע"י מפלי מים וכדו' וישתנה הדין מחמת כך. ומ"מ נמצא דעת רוב הפוסקים דנקטו בפשיטות דיש חיוב בישול במיקרוגל.

**דין שימוש בדוד שמש בשבת**

ז] עוד דנו הפוסקים בענין דוד שמש אם נחשב כחמה ומותר, או דהוא כתולדות חמה ואסור מדרבנן, דחימום המים נעשה באופן זה דבראש הדוד מחובר צינור שדרכו יורדים מים חמים לבית, ובתחתיתו יש צינור שמכניס מים צוננים, וכשיוצאים מים חמים נכנסים תחתם מים צוננים ויורדים [לקולטים] בתוך צינורות שחורים וגם נמצאים בלוח זכוכית שטבעם לרכז את חום השמש, ועולים בחזרה לדוד ע"י שנכנסים מים צוננים חדשים וכך הוא חוזר חלילה, ונמצא דבפתיחת הברז של המים חמים מבשל את המים החדשים שנכנסים. ובשו"ת ציץ אליעזר (ח"ז סי' י"ט) דן להתיר דחשיב כבישול בחמה, דאין הצינורות מחממים, רק עוזרים לחמה לחמם המים. וכן סבר הגרשז"א (שש"כ פ"א הערה קכז), אלא דלמעשה אסר משום שיש בדודי שמש אפשרות חימום ע"י חשמל [בויילר], ואתי לאיחלופי להוציא מים בזמן שמתחמם ע"י חשמל, ואפשר דהוא בכלל גזירה דאתי לאיחלופי תולדות חמה בתולדות האש. אמנם הקשה ע"ז במנח"י (ח"ז סי' מד אות י) מהא דאסור לגלגל ביצה בחול שנתחמם ע"י החמה, דאם יסתלק החום ממקומו מיד יתקרר החול, ואעפ"כ אסור דחשיב תולדות חמה, וה"ה הכא השמש מחממת את הצינורות וע"י זה מתחממים המים, ונדונם כתולדות חמה, וכן נקטו כל פוסקי זמנינו לאסור השימוש בדוד שמש בשבת [והנה לאלו שלמדו בדעת רש"י כפשוטו דהפטור בחמה משום דאין דרך בישול בהכי, ולכאו' דוד שמש דדרכו בכך לבשל את המים היה מקום לדון דאסור מה"ת, אך כבר חילקו הפוסקים דכיון דאין דרכו לחמם אלא מים, לא חשיב בהכי דרך בישול, ובפרט דאין דרך לשתות אלו המים אלא לרחיצה הן עומדין].

**אם יכול לסגור בשבת את המים החמים**

ח] והנה אם פתח את ברז המים חמים בשבת, יל"ד אם שרי לסוגרו, דאפשר דאם לא יסגור את הברז יכנסו הרבה מים צוננים ולא יוכלו המים להתבשל, ונמצא דבסגירת הברז מבשל את המים שנכנסו, וצ"ע למעשה איך ינהג בזה.

**בישל בתולדת חמה אם אסור בדיעבד**

ט] וכתב המ"ב (ס"ק יח) דהמבשל בתולדות חמה אפשר דלאחר שבת מותר אף למבשל עצמו. והוא מהג' רעק"א וסיים שם דצ"ע לדינא. והביא ראיה ממה דאסרו חכמים את המים שהוטמנו בחמי טבריא (דף לח.), וכ"כ הפמ"ג (א"א סק"ט). והקשה התהל"ד (ס"ק יד) דבאיסור דרבנן נקטינן לקולא כר"מ דבשוגג מותר וכמ"ש הגר"א, וכן נקט הביה"ל (ס"א ד"ה המבשל) וא"כ שרי אף בשבת עצמה. ומה שהוכיח רעק"א מדאסרו לאנשי טבריא, י"ל דשם חשיב כמזיד דבעניין ציבורי צריך לשאול לחכמים ובדבר שצריך לשאול ואינו שואל חשיב כמזיד, ודמי למה שכתב בפתחי תשובה (יו"ד סי' צט סק"ה) דהמסופק בדין ולא שאל לבעלי הוראה המפורסמים לא מיקרי שוגג. ונמצא דנ"מ בנידונים הנ"ל לגבי מיקרוגל וכן דוד שמש אם הוא בישול דאורייתא או דרבנן, דלדעת התהל"ד בדרבנן מותר בדיעבד.

**נתבשל בחמה אם יש בו בישול אחר בישול**

י] ובבישול בחמה או בתולדותיו אם יש בו משום בישול אחר בישול, עיין בפמ"ג (מ"ז סק"ו) דדעתו להקל דכבר נתפעל בבישולו. והסתפק שם אף להתירו לכתחילה, ולדעתו אין חילוק בנתפעל, בין בישול בחמה או באש. אמנם באגלי טל (אופה אות מד) נתקשה בדעת רש"י דכל בישול בחמה פטור משום דלאו דרך בישול בהכי, מ"ש מכל מלאכה בשינוי דאסור מדרבנן ואמאי בחמה לא אסור משום זה, ותי' דחז"ל אסרו בשינוי שהוא באופן העשיה, משא"כ בבישול בחמה דיש שינוי בתוצאה דאין הוא אותו בישול, כל כה"ג לא אסרו חז"ל. ולדבריו דבר שנתבשל בחמה אי מתבשל אח"כ בתולדות האור משתנה בבישולו ויש לו להיות חייב, ודלא כפמ"ג [ומדברי האגלי טל שם נראה דדימה בישול בחמה ותולדותיה של שאר איסורים לאיסור שבת. אמנם ברמב"ם מדוייק לא כן (פ"ט ממאכלות אסורות ה"ו) דכתב דהמבשל בשר בחלב בחמי טבריה אין לוקין עליו, ומשמעות דבריו דמספק לא מלקינן עליה, וכ"כ במ"מ, ואילו גבי שבת דעת הרמב"ם (פ"ט ה"ב) דאסור מדרבנן, ומבואר דאינם דומים להדדי, אמנם בפר"ח (יו"ד סי' פז סק"ב) ביאר דאין לוקין עליו משום דאסור מדרבנן כמו שביאר הרמב"ם גבי שבת].

**שאר איסורים בבישול בחמה ותולדותיו**

יא] עוד הקשה בחוט שני (ח"ב פכ"ט סק"ו) דבמנחות (כא.) אמרו דלמ"ד דדם שבישלו אין חייבים עליו, דוקא בבישלו באש דלא הדר, משא"כ בבישלו בחמה דהדר חייבים עליו, ומבואר דיש נ"מ בתוצאה ואין הבישול בחמה כבישול באש. וכן הקשה ממה שפסק השו"ע (סי' תנב ס"ה) דאין מגעילין בחמי טבריה אפילו כלים שדינם ככלי שני, מפני שאינה תולדות האור, ומבואר דאין התוצאה בבישול בחמה כבישול באש, וא"כ אפשר דיש בו בישול אחר בישול. ועוד יש להעיר ממה דאמרו בנדה (סו:) דאשה לא תחוף אלא בחמין ואפי' בחמי חמה אבל לא בצונן, וכן פסק בשו"ע (יו"ד סי' קצט ס"ב) ומדאיצטריך לאשמועינן דאפי' בחמי חמה, אלמא דאין הוא כחמי האש ממש. וא"כ נראה דיש להחמיר דיש בו משום בישול אחר בישול. ומ"מ אם נצרך לחמם מים משום פקו"נ [וכגון מכשיר אדים], ודאי עדיף להשתמש במים שהוחמו בחמה מליקח מים שלא נתבשלו כלל, דעכ"פ להפמ"ג אין בו איסור בישול.

**נתבשל במיקרוגל אם יש בו בישול אח"ב**

יג] ונידון הנ"ל שייך גם בדבר שנתבשל במיקרוגל אם יש בו בישול אח"ב, ושמעתי דמה שמתחמם במיקרוגל מתקרר יותר מהר מחימום באש, וא"כ נראה דיש נ"מ בתוצאה ויש לדון לאסור. ובשבט הלוי (ח"י סי' ס"ב) כתב דאף להפמ"ג יש לאסור במיקרוגל, דכו"ע מודה שאינו אותו בישול.

**דינים העולים:**

1. חיוב בישול הוא באש ותולדותיו, אבל בחמה מותר, ותולדות חמה אסור אטו תולדות האש. ובטעם פטור חמה, לרש"י בפשטות משום דאי"ז דרך בישול [ובאגל"ט בי' דלא גזרו ביה ככל שינוי דאי"ז תוצאה כאש]. והקרי"ס בי' כמבו' בפסחים דאי"ז דומיא דמשכן. ולאגרו"מ ילפי' ממשכן כל שהוא כדרך בישול.
2. בישול במיקרוגל, להגרשז"א איסורו דרבנן כיון ש
3. אינו אש. ודעת רוב הפוסקים דיש בו משום בישול, ומכמה טעמים. א. דדרך בישול בהכי [אגרו"מ ושבה"ל]. ב. דכל חימום בחשמל נחשב "כעיבור אש" ודומה למבשל בתולדות האש [חזו"א]. ג. כיון שהחשמל נוצר ע"י האש, דינו כמבשל בתולדות האש [הגריש"א].
4. דוד שמש, דעת הציץ אליעזר דהוא כבישול בחמה דמותר, וכן דעת הגרשז"א, רק דיש לאסור גזירה שלא יבוא להשתמש כשדולק ע"י חשמל. אמנם דעת רוב הפוסקים דאסור דהוא כתולדות חמה, וכן נקטינן.
5. עבר ובישל בתולדות חמה, דעת רעק"א והפמ"ג דדינו כבישל באש ואסור בשבת. וכן פסק המ"ב. ודעת התהל"ד דכיון דאיסורו מדרבנן נקטינן לקולא כר"מ דבשוגג מותר.
6. בישל בחמה ובתולדותיו, דעת הפמ"ג דשוב אין בו בישול, ואפשר דשרי לכתחילה. ומהאגל"ט נראה דאין דעתו כן, וכן בחוט שני הסתפק בדבריו, ויש לחוש ולאסור. ולכאו' אף מיקרוגל כן, ודעת השבה"ל דבזה אף הפמ"ג מודה. ובמקום פקו"נ, ודאי עדיף שישתמש במים שהוחמו כבר בחמה או במיקרוגל.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

# שיעור ז

**דין בישול אחר בישול בלח ויבש**

א] [סעיף ד'] **תבשיל שנתבשל כל צרכו יש בו משום בישול אם נצטנן [הגה: וי"א דוקא אם מצטמק ויפה לו]. ואם לא נתבשל כל צרכו ואפילו נתבשל כמאכל בן דורסאי שייך בו בישול אפי' בעודו רותח. והני מילי שיש בו בישול אחר בישול בתבשיל שיש בו מרק, אבל דבר שנתבשל כבר והוא יבש מותר לשרותו בחמין בשבת.** הנה דעת השו"ע דכל לח שנצטנן יש בו משום בישול ואפי' במצטמק ורע לו. והיא דעת רש"י (שבת לד. ד"ה משחשכה וכו' וד"ה אי הכי וכו'. ובדף יח: ד"ה מגיס וכו') דיש בו בישול דאורייתא, דעיקר בישול לח הוא החימום, וכשהצטנן פרח ממנו תועלת הבישול, ושייך בו בישול.

ודעת הרמ"א כאן כרבינו ירוחם דדוקא נצטמק ויפה לו חייב. ובוודאי בבישול פעם ראשונה חייב אף במצטמק ורע לו, ומה שמחלק כאן אם יפה או רע לו, ביאר החזו"א (סי' לז ס"ק יג) דדעתו דלח שנצטנן א"א לחייב על עצם הבישול, דאינו חוזר לקדמותו ונשאר בו מבישולו הראשון, ומ"מ בדבר שמצטמק ויפה לו, השינוי בין קור לחום חשוב בו, ואפשר לחייב עליו משום בישול. ובמ"ב (ס"ק כה) הביא דעת הב"ח והגר"א דפסקו כדעת המחבר שלעולם יש בישול בלח שנצטנן, ואין חילוק בין יפה לו לרע לו, ובכל גווני חייב על חימומו, דעיקר תועלת בישולו הוא החימום, וכל שנצטנן נחשב כלא מבושל [ושורש הנידון, אם ניכר בו בישולו הראשון או לא, ובזה תלוי אם אפשר לחייבו שוב משום בישול. ונתבאר לעיל בשיעור א', בשם החזו"א (סי' נ סק"ט) דמתכת חייב בהתכתו משום בישול לכו"ע, דבישולו הוא ריכוכו, וכל שמתקשה לא נשאר בו כלל בישולו הראשון].

ב] ובפמ"ג (סי' רנד א"א ס"ק א) הקשה דבשלמא יין שמן ומים, שייך לומר דכל בישולו הוא החימום שהתחמם, אבל מרק וכדו' ודאי נחשב מבושל אף שהצטנן, והניח בצ"ע. ואפש"ל דלא נחשב תועלת בישול אא"כ בני אדם אוכלים אותו מחמת כן, ומרק שנצטנן אף שוודאי חשיב מבושל, מ"מ אין אוכלין אותו צונן וחייב משום בישול. אמנם עדיין יקשה ממרק פירות וכדו' שאוכלין אותו צונן.

ג] והנה לקמן בסעיף ט"ו כתב הרמ"א גבי דבר לח "ויש מקילין לומר, דכל שאינו נותנו ע"ג האש או הכירה ממש, רק סמוך לו, אפי' אם נצטנן מותר. ונהגו להקל בזה אם לא נצטנן לגמרי, וכמ"ש לעיל סי' רנג". ונראה דעתו כדעת הראשונים [הביאם הבה"ל ד"ה יש] דאין חילוק בין לח ליבש, ובכל גווני אין בישול אחר בישול, אף כשנצטנן. וביאר החזו"א (סי' נ סק"ט) דאף בלח כגון מים יש שינוי בין קודם בישול לאחר בישול אף שנצטנן, וס"ל להנהו ראשונים דכיון שנשאר במים תועלת מהבישול הראשון אף לאחר שנצטננו, עדיין נחשבים מבושלים. והבאנו לעיל (שיעור ב) דברי הר"ן בדרשותיו (דרשה ח) וז"ל "והענין כי המים כשהוחמו וקיבלו צורת החום, גם כי יתקררו יקבלו צורת החום שנית יותר בקלות מפני שהחום הראשון חלחל ודקדק חלקיהם, ולכן יקבלוהו שנית בקלות יותר, וביחוד כאשר לא עמדו בקירורם זמן רב".

ד] ונראה בדעת הרמ"א שהוצרך כאן לפסוק כרבינו ירוחם, לחלק בין מצטמק ויפה לו למצטמק ורע לו, אף דדעתו דבכל אופן שרי וכמבואר בסעיף טו, הוא לענין נצטנן לגמרי, דכשמצטמק ורע לו מותר אפילו נצטנן לגמרי.

**אם חלוק דין מים משאר משקין**

ה] והנה דעת שביתת השבת (פתיחה למבשל אות כט) דמים אין ניכר בהם בישולו כלל לאחר שנצטננו, ולכו"ע יש בו בישול אח"ב. וכן כתב בתחילה באגלי טל (פתיחה למבשל אות יד), אלא דחזר בו בהשמטה שם, וכמ"ש שם דלא ישתו מים שהוחמו אלא א"כ רתחו, ומים מבושלים מספיק לחממם כדי שישתו זאת מחמת חומן, ואי"צ להמתין עד שירתחו, וא"כ ניכר בישולו הראשון. וכ"כ להדיא בחזו"א (שם) דאף במים דעת הרמ"א להקל. וכ"כ בהגהות רעק"א (סי' שא סעיף מו). ונתבאר מזה לעיל בשיעור ב'.

**החילוק בין נצטנן קצת לנצטנן לגמרי**

ו] אלא דצריך לבאר אמאי בנצטנן לגמרי חשש הרמ"א שיש בישול בדבר לח. ובאגלי טל (אופה יד) ובנשמ"א (כלל כ הערה ט) ביארו דלעולם לא ברירא לרמ"א להכריע בדעת הראשונים אם יש בישול אחר בישול בלח או לא, אלא דדעתו דכל שחם קצת הוי כנתבשל כמאכל ב"ד, וכמו שדייק שם הנשמ"א מהתרומת הדשן (סי' סו) דכל שחם קצת הוי כדוגמת מאכל ב"ד. ואף שבנתבשל כמאכל ב"ד פסק המחבר כדעת הרמב"ם דיש בו עוד בישול, מ"מ צירף הרמ"א גם את דעת הר"ן והרשב"א [ועוד הרבה ראשונים הביאם כאן הבה"ל ד"ה אפילו] דבכל תבשיל שנתבשל כמאכל ב"ד אין בו עוד בישול. וע"כ פסק להקל שכל שלא נצטנן לגמרי אין איסור לחזור ולחממו.

**אם צריך שיהיה חם קצת מחמת בישולו הראשון דווקא**

ז] אלא דשיעור זה של חם קצת דחשיב כמאכל ב"ד אינו ברור, שהרי דבר פשוט הוא שכל שנתחמם שיעור יד סולדת הוי בישול גמור, ואם מבשל פחות מיד סולדת בו אין מי שמחייבו מחמת זה משום בישול, וא"כ מהו שיעור זה של חום קצת דהוי כמאכל ב"ד. ובהכרח צ"ל דכל שהוא חם מחמת בישולו הראשון עדיין לא פרח ממנו בישולו הראשון ויש לו עדיין חשיבות בישול להחשיבו כמבושל כמאכל ב"ד, ואין איסור לחזור ולחממו, אף שכבר אין יד סולדת בו. אכן לפי"ז אם אחר בישולו נצטנן לגמרי ושוב נתחמם קצת, בזה לא הקל הרמ"א, ויש לחוש בו דשייך בו בישול פעם שני. וכן דעת רעק"א לעיל (סי' רנג סעיף ה) דדוקא אם חם משום הבישול הראשון מותר שוב לחממו.

ח] אמנם החזו"א (סי' לז ס"ק יג) ביאר את דברי הרמ"א באופן אחר, דוודאי דעת הרמ"א כדעת הראשונים דלא שייך בדבר לח בישול אח"ב, רק שהחמירו בנצטנן לגמרי, משום דמיחלף במים חיים שלא נתבשלו כלל. ולדבריו אף אם נצטנן לגמרי אחר בישולו הראשון ואח"כ נתחמם קצת, ג"כ אינו אסור בבישול, שהרי מדינא שרי אפילו בצונן לגמרי, רק שיש גזירה שלא לחמם אא"כ הוא חם קצת. אלא דא"כ קשה דלעולם שייך להתיר את האיסור, שהרי יכול לקרבו מעט לאש עד שיתחממו המים קצת [פחות משיעור יס"ב] ושוב לא יהיה איסור בישול במים, שהרי אין גזירה אלא במים שצוננים לגמרי. וכתב החזו"א דצ"ל שבכלל התקנה היה שרק אם היה חם מער"ש שרי לחממו, ואין בו משום בישול.

**אם יש בישול אח"ב בפושרין**

ט] ושיעור כמה נצטנן ועדיין יהיה מותר לחממו שוב לדעת הרמ"א. נראה שהוא תלוי בדעות הנ"ל, דלדעת האגל"ט והנשמ"א צריך להיות חום בשיעור שיש בנ"א שאוכלים אותו כך מחמת חמימותו, דאז ניתן להחשיבו כמאב"ד, אבל פושרים שאדם מניח מלאכלם מחמת שאינם חמים, ודאי לא חשיב כמאב"ד, ויש בו משום בישול. ולדעת החזו"א פשוט שאפי' פושרים כל שלא מיחלף במים חיים אין בו משום בישול. ואף לדעת האגלי טל והנשמ"א אין צריך שיהיו המים בשיעור יס"ב, שהרי בזה אף המחבר מודה דאין בו בישול אחר בישול, אלא גדר הדברים הם שיהיה חמימות בשיעור שבנ"א נהנין מהחמימות.

י] ובתהל"ד (ס"ק לג) ביאר בטעם החילוק בין לח ליבש, דביבש גם כשנצטנן ניכר בו הפעולה הקודמת, משא"כ לח כל פעולת הבישול היא החום, וכנשנצטנן לא ניכר בו הפעולה הקודמת. ובזה ביאר שם דעת הרמ"א, דכל שלא נצטנן לגמרי נחשב שניכר בו הפעולה הקודמת, ולא חשש בו משום בישול. ולפי"ז נראה דוודאי צריך להיות חום מחמת בישולו הראשון וכדעת רע"א, דהא עיקר הסברא היא דבעינן שנכיר פעולתו הראשונה, וכמו שבארנו לאגל"ט ונשמ"א. ולגבי שיעור החום שעדיין לא נחשב שנצטננו לגמרי, י"ל דס"ל דאף בפושרין חשיב שניכרת בו פעולתו הראשונה, ולא יהיה בו משום בישול אח"ב.

**מזיגת כוס תה ומרק פעם שנית, אם יש לחוש לבישול אח"ב בטיפות שנשארו**

יא] ומצוי שמוזגים מרק או כוס תה בשנית, ויש בקערה או בכוס רטיבות מהפעם הקודמת, ויש לדון שיהיה בו משום בישול [וכגון בימות החורף דמצטננים השיריים לגמרי]. והנה בזה יש לצרף שדעת הרבה ראשונים הביאם בבה"ל (סעיף יב ד"ה והוא) שעירוי דבר לח על דבר לח אינו מבשל כלל אפי' כדי קליפה, ל"ש מרובין ול"ש מועטין. ואף דקיי"ל להחמיר וחיישינן לעירוי אף בלח על לח, מ"מ כתב הב"מ דאין למחות ביד המיקל. וא"כ לדעת החזו"א דס"ל דמעיקר הדין קיי"ל שאין כלל בישול אחר בישול, רק משום חומרא אסרו שלא לחמם מה שנצטנן לגמרי, א"כ בזה שיש לומר שאין כלל בישול, נראה פשוט דיש להתיר אף שנצטנן לגמרי. ואף לדעת האגל"ט והנשמ"א יש לדון להקל, דהרי ביארו שהוא ספק אם יש בישול אחר בישול בלח א"כ הוי כס"ס שהרי יש אף אם יש בישול בלח י"ל שבעירוי לח בלח אין כלל בישול. ועי' בביה"ל (ד"ה דהוי) דהביא מהבית מאיר שאין למחות ביד המקילים, וסיים דבעל נפש יחמיר בזה, ונראה שכאן שהוא דבר מועט יש להקל יותר [ועי' באג"מ (ח"ד סי' עד במלאכת בישול אות יט) שהיקל בזה באופן שנשארו רק מעט נוזלים, מחמת שי"ל דהוי כפס"ר דלא ניחא ליה כיון שהוא רק מעט נוזלים. אמנם יש להעיר בסברתו, דלכאורה ודאי ניח"ל בזה שאותם טיפות מתחממים, שהרי אילו לא היו טיפות אלו מתחממים, היה לו כמה טיפות צוננות תוך כדי שתיית החמין, וא"כ ודאי ניחא ליה בחימומם].

**דין המצקת אם אפשר להחזירה לקדירה כלי ראשון**

יב] וכל זה לעניין כוס או צלחת של מרק, שיש לצרף להיתר דעת הסוברים שאין עירוי בדבר לח שנפל לדבר לח, אבל במצקת שרוצה להחזירה לקדרה והקדירה הלא היא כלי ראשון, יל"ד אם שייך להתיר להחזיר המצקת לקדירה כל זמן שיש בה רטיבות שהצטננה. ועיין בשביתת השבת (פתיחה למלאכת מבשל, אות יט) דכתב דמנהג העולם להקל בזה, וכתב שם "ושמעתי שהגה"צ מו"ה ארי' ליב מסטאוויסק זצ"ל היה נזהר שלא לערות חמים לתוך הכוס עד שיתנגב, אך לא ראינו לזולתו לרבנן קשישאי דעבדי הכי". וביאר שם דדעת הרמ"א לעיקר כרשב"א ור"ן דאין בלח כלל בישול אח"ב. אמנם כבר נתבאר דלדעת האגל"ט והנשמ"א לא הכריע בזה הרמ"א, ויש לחוש בזה לדאורייתא כל שנצטנן לגמרי, ועיין באג"מ (ח"ד סי' עד אות יד) שכתב להיזהר שהמצקת לא תצטנן לגמרי.

יג] וכתב המ"ב (סי' רנג ס"ק פד) דאף דהרמ"א דעתו להקל כל שלא נצטנן לגמרי, מ"מ לכתחילה אם יכול לעשות בענין אחר, עדיף טפי לחוש לכתחילה לדעת המחבר דיש בישול אח"ב בלח, ואף שלא נצטנן לגמרי.

**לדעת השו"ע אם יש בישול אח"ב מכלי שני לכלי ראשון**

יד] וכתב הבה"ל (ד"ה אם) "ואם הורק לכלי שני, אף אם היה עדיין יד סולדת בו, י"ל דדינו כמו נצטנן ויש בו עתה משום בישול" [לדעת השו"ע דיש בישול אח"ב אף שלא נצטנן לגמרי]. והוא מהפמ"ג (א"א ס"ק יב) וכתב שם זאת בדרך אפשר. ובחזו"א (שם) העיר דמפורש הוא בר"ן (שבת כב. בדפי הרי"ף) בשם רבינו יונה, דאסור לערות חמין לתוך חמין אף ששניהם יד סולדת בו, ושניהם כלי ראשון, כיון דאיכא מ"ד בירושלמי דעירוי ככלי שני, ומיד שיצאו המים מהכלי נעשין ככלי שני, וכשבאין אח"כ לכלי ראשון הרי אלו מתבשלים. ונמצא דלדעת המחבר דיש בישול אחר בישול בלח, א"כ אף בכלי שני יש בישול. אלא דהקשה החזו"א ממה דהסתפקה הגמ' (לח:) בפינה מים ממיחם למיחם אם יש בו משום חזרה, ותיפוק ליה דיש בו משום בישול, דמיד שמפנהו מהמיחם הרי הוא כלי שני, וכשמחזירו על הכירה חוזר ומתבשל, ויש בזה בישול גמור, א"ו דאין בישול אח"ב בכלי שני, ודלא כפמ"ג ורבינו יונה.

**דינים העולים:**

1. תבשיל שנצטנן להמחבר יש בו בישול אחר בישול, והרמ"א היקל כרבינו ירוחם שבמצטמק ורע לו שוב א"ב בישול [והטעם לחלק, דבמצטמק ויפה לו תועלת הבישול השני חשובה ושייך לחייב משום בישול]. ומסקנת המ"ב לפסוק כהמחבר שאין חילוק בין מצטמק ויפה לו למצטמק ורע לו, וכדמסיק הגר"א [אמנם הוא נפק"מ רק בנצטנן לגמרי, אבל כל שהוא חם קצת קיי"ל דאי"ב בישול, כדברי הרמ"א לקמן סעי' ט"ו].
2. נהלקו הראשונים אם בדבר לח יש בישול אח"ב, ודעת הרמ"א להקל כל שלא נצטנן לגמרי ומצינו בביאורו ג' ביאורים א. דחשש לדעות שיש בא"ב רק כשחם קצת חשיב קצת כמבושל ודמי למאכל ב"ד [אג"ט ונשמ"א]. ב. דפסק לעיקר שאי"ב בא"ב אלא שאם נצטנן לגמרי אסור לחמם גזירה אטו לא נתבשל כלל [חזו"א]. ג. כל שחם קצת עדיין ניכר בישולו הראשון משא"כ אם נצטנן לגמרי [תהל"ד].
3. לביאור א' וביאור ג' עולה שצריך שיהיה חם קצת מחמת בישולו הראשון דוקא, אבל לביאור ב' כל שחם קצת אי"ב גזירה, אף שאי"ז מחמת בישולו הראשון, ומ"מ כתב החזו"א שדוקא אם הוא חם קצת כבר מער"ש.
4. שיעור נצטנן לגמרי, לביאור א' כל שהמים פושרים שאדם מניחם מלאכלם חשיב כמצטנן, שהרי כבר אי"ז דומה למאכל ב"ד, ולביאור ב' אף פושרים אי"ז נצטנן לגמרי וכן נראה גם לביאור ג'.
5. כוס ששתה בה ושייריה נצטננו לגמרי, ואח"כ רוצה לשפוך לתוכה רותחים יש להקל לעשות כן אף בלא ניגוב כשנשאר בה רק דבר מועט, דיש לצרף דעת הפוסקים דעירוי מלח על לח אינו מבשל אפילו כ"ק. אבל מצקת שמכניסים לתוך כ"ר יזהר לכתחילה שלא להכניסה שוב לקדרה בלא ניגוב, אא"כ לא נצטננה לגמרי.

# שיעור ח

**דעת הרמב"ם שתבשיל שלא נתבשל כ"צ שייך בו בישול**

א] [המשך – סעיף ד] **תבשיל שנתבשל וכו' ואם לא נתבשל כל צורכו ואפילו נתבשל כמאכל בן דרוסאי שייך בו בישול אפי' בעודו רותח וכו'.** מבואר דעת השו"ע דכל שלא נתבשל כ"צ יש בו עוד בישול, עד שיתבשל כל צורכו. וכן דייק בב"י מלשון הרמב"ם, שכתב (פרק ט הלכה ג) "המבשל על האור דבר שהיה מבושל כל צרכו או דבר שאינו צריך בישול כלל פטור", דעד שלא נתבשל כ"צ יש בו עוד חיוב בישול. והיינו שאף שברור שהמבשל בתחילה עד שיבוא למאכל ב"ד חייב, דהא מתקנו לאכילה ע"י בישול, מ"מ ס"ל להרמב"ם ששייך לחייבו עוד פעם משום בישול. ועמד בזה הביה"ל (ד"ה שייך) וז"ל ואף דהיה יכול לאכול ע"י הדחק מתחילה את התבשיל וחייב על שיעור כמאב"ד משום מבשל, וכמו שכתב הרמב"ם בפ"ט ה"ה, מ"מ המסייע לגמור כל צרכי בישולו גם הוא בשם מבשל יקרא מן התורה וכו'.

**אם האיסור הוא רק מחמת שגומר בישולו, או כל שמוסיף בבישולו חשיב בישול**

ב] ויש לדון בדין זה, אם כל מה שמוסיף בבישולו חשיב בישול עד שיתבשל כל צרכו, וכל הדין שאין בישול אחר בישול היינו רק במבושל כל צרכו. או דילמא שאם הוסיף בבישולו אך לא התבשל בישול גמור כל צרכו אינו חייב, כיון שכבר קודם לכן היה ראוי לאוכלו ע"י הדחק, ולא יתחייב אלא אם בישלו ועשה בו תיקון גמור כל צורכו, דאז יש חשיבות לבישולו לחייבו על כך, וכן הסתפק בחוט שני (ח"ב פכ"ט סעיף ט אות ב). ובמנחת שלמה (ח"ב סי' ו אות ב ד"ה ולכן בסופו) דייק מהאגלי טל (אופה סעיף ז) שכתב "אבל אם לא היה מבושל כל צורכו אף שהיה מבושל כמאכל ב"ד ובא זה **וגמרו** חייב", א"כ משמע דלא יתחייב אלא אם בשלו כל צרכו, וכתב המנחת שלמה דאין נראה כן, אלא כל תוספת בישול שמוסיף יתחייב. ומלשון הביה"ל שכתב "המסייע לגמור כל צרכי בישולו" משמע דרק אם מבשל עד שיגמר בישולו חייב.

והסברא בזה נראה, דהרמב"ם מודה דכל שנתבשל כמאכל בן דרוסאי הוי כמבושל ואין בישול אחר בישול, ומ"מ כשגומר כל צרכי בישולו חייב, כיון שמצרכי הבישול הוא לגומרו שיהיה מוכן לאכילה כדרכו ולאו דווקא ע"י הדחק, ועל כן כשגומר את הבישול לגמרי יש לחייבו מחמת שעושה דבר שהוא מצרכי הבישול. ודוגמא לזה מצינו גבי מגיס שכתב בכל בו (סי' רנ"ג) דמגיס חייב אף במבושל כ"צ, ולשון הרמב"ם (פ"ט ה"ד) "אחד נתן את האור וכו' ובא אחר והגיס כולם חייבים משום מבשל שכל העושה דבר מצרכי הבישול הרי זה מבשל", וכמ"ש הרשב"א (יח:) "שכן דרך להגיס תדיר שלא יחרכו" [וכ"ה בר"ן ו: ודייק כן מהירושלמי]. ומבואר ענין זה, דאף בדבר שכבר מבושל ולא שייך בו עוד מלאכת בישול, מ"מ עדיין שייך שיהיה חייב עליו משום בישול כל שעושה דבר שהוא מצרכי הבישול. וכמו"כ איתא ברמב"ם שם (הלכה יא) גבי כיבוס "ומכבס בגדים הרי הוא תולדת מלבן וחייב. והסוחט את הבגד עד שיוציא המים שבו הרי זה מכבס וחייב, שהסחיטה מצרכי כיבוס היא, כמו שההגסה מצרכי הבישול". והיינו דאף שעצם הסחיטה אינו מלבן יותר את הבגד, מ"מ חייב משום מלבן כיון שהוא מצרכי הכיבוס והוי תולדת כיבוס, וזה הטעם במגיס. וא"כ אפשר דה"ה המבשל אחר שהתבשל כב"ד, דאינו חייב משום בישול דאין בישול אחר בישול, ומ"מ כל שגומר הבישול כל צרכו חייב, דהוא מצרכי הבישול.

**נידון זה תליא במחלו' הט"ז וש"א לקמן**

ג] אמנם לקמן (סעיף ו) כתב השו"ע "כלי שיש בו דבר חם שהיד סולדת בו מותר להניחו בשבת ע"ג קדרה הטמונה כדי שישמור חומו ולא יצטנן", וכתב במ"ב שם (ס"ק נ) "ואפי' לא נתבשל כ"צ דאמרינן לעיל בסעיף ד דיש בו משום בישול אפי' ברותח, שאני הכא דלא יבוא על ידי זה לידי בישול גמור רק שישתמר חומו בתוכו [ט"ז], אבל הרבה אחרונים חולקין עליו וס"ל דאינו מותר רק בנתבשל כ"צ דיש לחוש שמא יתווסף מעט בישול ע"י החום". ולכאו' הוא ממש נידון הנ"ל, ודעת הט"ז להקל דדווקא אם יגמר בישולו ע"י זה חייב, ואילו דעת המ"ב דאף אם מוסיף בבישולו משהו ג"כ חייב. ועיי"ש בשעה"צ (ס"ק עב) דכתב שדעת הר"ן כט"ז, אמנם החזו"א (סי' לז ס"ק טז) דחה זאת שאין ראיה מדברי הר"ן, ודעתו כדעת המשנ"ב דכל שלא נתבשל כל צרכו אסור להניחו ע"ג קדירה, שיש איסור להוסיף בבישולו אף שלא יבא לידי בישול גמור. וא"כ לפ"ז וודאי דיש להחמיר כדעת המ"ב והחזו"א ולאסור להוסיף בבישול אף שלא יבא לידי גמר בישול.

**ספק לגבי ביצה מתי חשיב שנגמר בישולה**

ד] ויש לדון בביצה מתי נחשב מבושל כל צרכו, ומתי נחשב כב"ד. דהרבה אנשים אוכלים ביצה רכה, ומ"מ יש לו חשיבות אחרת בביצה קשה. ונפק"מ אם יהיה מותר לשרות ביצה רכה במים חמים כגון לחממה לתינוק וכדו', דאי נימא דהוי כנתבשל כל צרכו אם כן אין בישול אחר בישול, ומותר לחממה במים רותחים, אמנם אם הוי כאינו מבושל כ"צ, יהיה אסור להניחה במים רותחים לחממה, שהרי הוא מוסיף על הבישול.

**דבר יבש ששרה בכלי ראשון, אם מותר ליתנו שוב בכ"ר**

ה] והנה גבי דבר יבש שנתבשל שאין בו בישול אחר בישול, כתב במ"ב (ס"ק לא) דזהו דוקא אם נתבשל "אבל אם לא נתבשל אלא נשרה מערב שבת בכלי ראשון שהיד סולדת בו, אסור לשרותו בחמין שהיד סולדת בהן בשבת, דאע"ג דאין כאן תוספת בישול, מ"מ כל זמן שלא נתבשל ממש אלא היה בכלי ראשון נתוסף בו קצת בישול כשמניחו פעם שני בחמין. ויש מקילין בדבר וכו' וטוב להחמיר בכל גוונא וכו'. וכל זה לענין לשרותו בכלי ראשון, אבל לשרותו בכלי שני אף שהיס"ב יש להקל בכל גוונא, כיון שבערב שבת נשרה בחמין שהיד סולדת בו". והיש מקילים הוא דעת הרמב"ם (פכ"ב ה"ח) דהתיר לשרות בחמין אם כבר נשרה בכלי ראשון בער"ש. והקשו הדרישה (אות ד ד"ה גם) והפמ"ג (א"א ס"ק יד) דדברי הרמב"ם סותרים זה לזה, דכיון דס"ל שכל שלא נתבשל כל צרכו עדיין שייך בו חיוב משום בישול [וכמו שנתבאר לעיל], א"כ איך התיר לשרות פעם שניה בכלי ראשון, והרי בכ"ר ודאי אינו מתבשל כל צרכו וא"כ יש לחוש שיוסיף בבישולו. אמנם זה קשה רק אי נימא דהרמב"ם ס"ל שכל תוספת שמוסיף על בישולו אסור משום בישול, אבל לשיטות שלפי הרמב"ם אסור רק אם גומר את בישולו ומשום שהוא מצרכי הבישול, א"כ ניחא, דזה לא חששו שיגמר בישולו ע"י שרייתו בכ"ר פעם שנית, ומה שמוסיף בבישולו אין בזה איסור דאין בישול אחר בישול. אך מ"מ ודאי להלכה אין פוסקים כן, וכמשנ"ת לעיל דעת המ"ב והחזו"א שכל שמוסיף בבישולו הוי בישול.

[ודעת הרא"ש (פ"ג בשבת סי' יא) דאין חיוב במגיס אחר שכבר נתבשל, וביאר מה ששנינו בביצה (לד.) דאחד נותן את האור וכו' ובא זה והגיס כולם חייבים, דאיירי כשהגיס קודם שנתבשל כמאכל בן דרוסאי, וחייב בהגסה דעי"ז קירב את בישולו שיתבשל יותר מהר. ומדבריו עולה חידוש דאף שבפועל מחמת הגסתו לא גרם שהתבשל, וגם בלא מעשיו היה מתבשל בסוף, מ"מ כיון שע"י שהגיס נתקצר זמן הבישול חשיב שהוא ג"כ מבשל. ונראה דגדר החיוב הוא כשנים שעשו זה אינו יכול וזה אינו יכול ששניהם חייבים, וה"ה הכא כל אחד לבד לא היה יכול לגרום שיתבשל בשיעור זה, ומשו"ה שניהם חייבים].

ו] והנה העולה מזה להחמיר באלו ב' ההלכות. א. שאסור להוסיף בבישולו אחר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי. ב. דאסור לשרות אחר שריה. ומ"מ מצינו במשנ"ב לקמן (שעה"צ ס"ק סג) שצירף ב' שיטות אלו להחשיבם כס"ס להקל, ויישב בזה מנהג העולם, דכתב שם לגבי הכנת תה בשבת, שהיו שנהגו לערות רותחין על עלי התה מער"ש, וייבשו אותם כדי שלא יהיה לח שנצטנן [שיש בו משום בישול], ואח"כ בשבת היו מערים רותחים פעם שניה. ולכתחילה אסר זאת המ"ב כיון דעירוי מבשל כדי קליפה ואף אותה קליפה אינה מתבשלת יותר ממאכל ב"ד [וכ"כ בשער הציון לעיל ס"ק ה], והלא קיי"ל דיש בו עוד בישול, וניחוש שבעירוי השני יוסיף משהו בבישולו. אך מ"מ בדיעבד יישב המנהג, דמצרפים את דעת הרמב"ם דאין שריה אחר שריה וה"ה דאין עירוי אחר עירוי, והוי ס"ס דילמא אין בישול אחר שנתבשל כב"ד, ואף את"ל דיש בישול מ"מ דילמא קיי"ל כרמב"ם דאין בישול בשריה אחר שריה, וה"ה עירוי אחר עירוי.

**שרה בכ"ר אמאי שרי ליתנו בכלי שני**

ז] ועוד כתב המ"ב (ס"ק לא) "אבל לשרותו בכלי שני אף שהיד סולדת בו יש להקל בכל גוונא, כיון שבער"ש נשרה בחמין שהיד סולדת בהן", והנה לקמן (ס"ק לד) כתב המשנ"ב דשריה בכלי שני [בדבר שלא נשרה מער"ש בכלי ראשון] אסור, משום דמיחזי כמבשל. ולכאו' למאי דקיי"ל שאסור לשרות פעם שניה בכלי ראשון [דלא כהרמב"ם] דיש לחוש לבישול והוא חשש דאורייתא, אמאי לא נחוש גם בזה שלא לשרותו בכלי שני משום דמיחזי כמבשל. ואף דיש לדון בו דהוא ס"ס דדילמא אין בישול אחר שנתבשל כמאכל בן דרוסאי, וכמו שכתב השעה"צ גבי הדחת עלי תה בשבת, מ"מ יש לחוש שמא אפי' כמאכל בן דרוסאי לא התבשל, ושייך בו בישול לכו"ע, ויהיה אסור לשרותו בכלי שני משום דמיחזי כמבשל. וצ"ל דכיון דהוא איסור דרבנן לא גזרו בזה, ועוד דשני תי' הם בתוס' בשבת (דף לט. ד"ה כל) ולתי' שני שם לא אסרו משום מיחזי כמבשל.

ח] אמנם עדיין יש להקשות מהא דאיתא לקמן ס"ה דאסור ליתן פת בכלי שני שהיד סולדת בו, וכתב המשנ"ב (ס"ק מב) דדעה זו סוברת שיש דברים קלי בישול שמתבשלים אף בכלי שני, ועל כן אסרו ליתן פת שהיא רכה בכלי שני דשמא יתבשל, וכתב דה"ה שבכל דבר יש לחוש לכל דבר שמא מקלי הבישול הוא ואסור אף בכלי שני. ולפי"ז קשה אמאי לא אסרינן לשרות שוב בכלי שני, הא יש לחוש שהוא מקלי הבישול ויתבשל ע"י השריה. ואף דהחזו"א (סי' נב ס"ק יח) חולק על המ"ב דלא מצינו בגמ' לחוש לקלי הבישול אלא גבי מלח, וא"כ די לנו לאסור פת כמ"ש בסמ"ג, ואין להוסיף ע"ז. מ"מ יעויין בחוט שני (ח"ב פכ"ט ס"ק יז) שהעיר מדברי היראים (סי' רעד עמ' קלד) דלהדיא כתב לחוש אף בשאר דברים שמא מקלי הבישול הם. וצ"ל דסמכינן על דעת הטור [שהביאו השו"ע שם בשם יש מתירין], דפליג ולא חשש לקלי הבישול בכלי שני, וע"כ אין לאסור בשריה נוספת בשבת בכלי שני.

**דבר יבש ויש בו מעט רוטב אי יש בו בישול אחר בישול**

ט] וכתב השו"ע **אבל דבר שנתבשל כבר והוא יבש מותר לשרות בחמין בשבת.** וכתב המ"ב (ס"ק לב) "רוצה לומר שהריקו המרק ממנו". והנה דעת המנחת כהן (משמרת השבת שער ב פ"ב תנאי הב') דתבשיל שיש בו יבש ולח אזלינן בתר רובא, ואם הרוב יבש אין לחוש לבישול בלח אף שנצטנן. ומדברי המ"ב כאן מדוייק לא כן, אלא דווקא אם הריקו המרק ממנו מותר לחממו כשנצטנן ולא סגי במה שדרובו יבש. ומ"מ מבואר במשנ"ב שכל שהריקו המרק אין לחוש למעט רטיבות שבו, כיון שכבר התבשל בעבר.

ומצוי שמפשירים בשבת חלות קפואות ע"ג דוד מים חמין וכדו', ויש לידע דכשהוקפא בלא שקית יש בו רטיבות שנספגה בו מהמקפיא, ואותם מים לא נתבשלו מעולם וא"כ עכשיו מתחמם ויכול לבוא ליד סולדת בו והוא בישול גמור. אמנם אם הוקפא בתוך שקית, יש להקל להניח את החלה להתחמם כיון שהיא דבר יבש ואף שיוצאת מהחלה מעט לחות אין לחשוש לזה דדמי שתבשיל שהריקו ממנו את המרק שאין חוששים למעט הלחות דכבר נתבשל בשעת האפיה.

**דינים העולים:**

1. דבר שלא נתבשל כל צרכו לדעת הרמב"ם אסור לגמור בישולו ולהמ"ב והחזו"א כל תוספת בבישול אסורה.
2. יל"ד בביצה מהו שיעור בישולה כ"צ אם דוקא כשהיא קשה או גם כשהיא רכה, ונפק"מ אם שרי לחמם ביצה רכה בשבת, דאם אי"ז כל צרכה הרי כל תוספת בישול אסורה ואסור לחממה.
3. דבר ששרה בכלי ראשון מער"ש אסור ליתנו בשבת בכ"ר דעדיין יש בו בישול [ובדבר שנתבשל כמאב"ד מבואר במ"ב דסמך בדיעבד לצרף הדעות דהמבושל כמאב"ד שוב אין בישול אחר בישול].
4. דבר ששרה בכלי ראשון מותר ליתנו בכלי שני בשבת ואף דאם לא שרה בכ"ר אסור לשרותו בכ"ש משום דמיחזי כמבשל אם כבר שרה בכ"ר לא גזרו וצ"ל דבזה גם לא חששו שמא הוא מקלי הבישול.
5. דבר יבש שיש בו מעט רוטב דעת המנחת כהן שכל שרובו יבש אין בו בישול אחר בישול אמנם מהמ"ב מדוייק דרק אם שפך כל המים ממנו אין בו בישול ומ"מ מעט רוטב שנשאר עליו אינו מחשיבו כדבר לח.
6. חלה קפואה אם היתה במקפיא בלא שקית אסור לחממה ע"ג קדירה רותחת שהרי הוא מבשל את הלחות שעליה אמנם אם היתה בתוך שקית כל הלחות שבה כבר נאפה בשעת אפיית החלה ואין בזה משום בישול [ואי"ז דבר לח כיון שהוא רק מעט לחות].

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

# שיעור ט

**אם מותר לשרות בכלי שני**

א] [סעיף ד' – המשך] **ואם הוא דבר יבש שלא נתבשל מלפני השבת אין שורין אותו בחמין בשבת. אבל מדיחים אותו בחמין בשבת, חוץ מן המליח הישן ומין דג שנקרא קוליס האספנין, שאינם צריכים אלא בישול מעט והדחתן היא גמר מלאכתן.** ובאיסור שריה בחמין כתב המ"ב (ס"ק לד) "ואפי' בכלי שני נמי אסור לשרות דמחזי כמבשל, ולא דמי לתבלין בסעיף ט' דלא אסר אלא בכלי ראשון, דתבלין עשויין למתק הקדרה ולא מחזי כמבשל". ודברי המ"ב הם ע"פ התוס' בשבת (לט. ד"ה כל) דכתבו דפי' ר"ת דעירוי מכלי ראשון אסור דמבשל כדי קליפה, ובהכרח דמה שהותר להדיח בחמין, הוא מכלי שני, וא"כ מה דאין שורין אותו הוא ג"כ בכלי שני. ואע"פ דכלי שני אינו מבשל, פי' ר"י דאסור משום דמיחזי כמבשל. וכיון דנקטינן דעירוי מבשל כדי קליפה וכדעת ר"ת, פי' כאן המ"ב דיש איסור שריה בכ"ש ומשום דמיחזי כמבשל.

**קלי הבישול אם יש לחוש שיתבשלו בכ"ש**

ב] אמנם מלבד מה דמיחזי כמבשל, מבואר דעת המ"ב דיש לחוש אף לבישול ממש. והוא דלקמן (סעיף ה) הביא השו"ע דעת הרא"מ דאוסר ליתן פת אף בכלי שני, וכתב שם המ"ב (ס"ק מב) "והטעם דס"ל לדעה זו דיש דברים שמתבשלים אפי' בכלי שני מפני שהם רכים ואין אנו בקיאים וע"כ הוסיף לאסור ליתן פת האפוי דהוא רכיך אפי' בכלי שני. וה"ה דלדעה זו יש להחמיר נמי בשאר דברים שלא ליתנם אפי' בכלי שני ועיין לקמן בסעיף ט' אודות תבלין". ולפ"ז מלבד מה דאסרו משום מיחזי כמבשל, עוד יש לחוש שמא הוא מקלי הבישול דמתבשלים אף בכלי שני [חוץ ממים ושמן דלהדיא מבואר בגמ' דאין מתבשלין בכלי שני]. ומ"מ אף לדעה זו מבואר דבתבלין אין חשש שיתבשל, וכמו שציין כאן המ"ב לסעיף ט' דשם מפורש היתר תבלין, וצריך לומר דקים להו בתבלינים המצויים בזמנם, דקשים הם ואינם מקלי הבישול. אמנם אפשר דבזמנינו השתנו התבלינים ומתבשלים אף בכלי שני וא"א לסמוך להקל בזה. וכן כתב בשו"ת אור לציון (ח"ב פ"ל תשו' ג).

ג] אמנם החזו"א (או"ח סי' נב ס"ק יח) חולק על המ"ב, משום דלא מצינו בפוסקים דחששו אלא גבי פת, דמתוך שאפוי נוח ביותר להתבשל, אבל גבי שאר דברים אין לנו לחשוש לקלי הבישול, אלא דינם כיין ושמן המבואר בגמ' שבת דאינם מתבשלים בכלי שני. ועוד העיר מהא דסתם השו"ע ביו"ד (סי' קה) להקל בדיעבד בכלי שני, ולא מצינו שחילקו שם הפוסקים בדברים רכים שהם מקלי הבישול. וע"כ דעתו דמעיקר הדין כל דבר חוץ מפת אין חוששים שיתבשל בכלי שני. אלא דנהגו להחמיר ע"פ מה שהביא המ"ב (ס"ק מח) מהחיי אדם, דבאופן שהיד נכוות בו, יש בישול לכו"ע אף בכלי שני. ולזה חששו להחמיר בכל גווני בכלי שני, שמא יד נכוות בו [מלבד הטעם דמיחזי כמבשל]. ואף דפקפק בזה החזו"א דמקורו הוא מהירושלמי, ואין כן דעת הבבלי, מ"מ קשה להקל באיסורי שבת ונקטנין לאיסור כחיי אדם.

ד] אלא דכבר העירו על החזו"א במה שפשוט לו דלא מצינו בפוסקים לחוש לקלי הבישול לבר מפת, דמפורש ביראים (סי' רעד דף קלד.) דחשש אף בשאר דברים ולאו דווקא בפת. וז"ל שם, "ואין בישול תלוי לא בכלי ראשון ולא בכלי שני, אך לפי שהוא דבר המתבשל פעמים שהוא דבר רך ומתבשל אף בכלי שני. ויש דבר קשה שאפי' בכלי ראשון אינו מתבשל, ויש דבר המתבשל בכלי ראשון ולא בכלי שני וכו', **הלכך יזהר אדם שלא להכניס שום דבר בכלי שני ואף בכלי שלישי שהיד סולדת בו, שאין אנו בקיאים בדברים רכים וקשים מי הוא מתבשל בכלי שני ומי הוא שאינו מתבשל,** ואמרינן בחולין (קח:) איזהו בישול כל שאחרים אוכלים אותו מחמת בישולו" וכו'. וכתב החוט שני (ח"ב פכ"ט ס"ק יז) דאילו ראה החזו"א את דברי היראים ודאי היה חושש להם.

ה] ומה שהקשה דביו"ד לא מצינו חילוק בדברים שהם קלי הבישול, כבר התקשה בזה בשו"ת מהרי"ל (הביאו היד יהודה סי' קה ס"ק ט) ותי' דביו"ד איכפת לן אם מפליט ומבליע, וקים להו לחכמים שכלי שני לעולם אינו מפליט ומבליע ואף באופן שהוא מבשל, ומשו"ה סתמו שם להקל בדיעבד בכל גווני.

**דין שריה בכלי שלישי**

ו] ולענין כלי שלישי, במ"ב (ס"ק מז) הביא דעת הפמ"ג (ס"ק לה) דצידד להקל [אף בקלי הבישול]. וגם בזה תמה החזו"א (שם) דלא מצינו מקור לחלק בין כלי שני לכלי שלישי. לא בפוסקים ולא בסברא [דבשלמא כלי שני שונה מכלי ראשון כיון דדפנותיו צוננות (כמ"ש התו' בשבת מ: ד"ה ושמע מינה) ואין במים כח לבשל דבר נוסף הבא בתוכם, אבל אם נחוש שכלי שני מבשל כל שהוא י"ס אע"פ שדפנותיו צוננות, מה נפק"מ איזה כלי הוא הא סו"ס הוא יד סולדת]. ויישב שם לשיטתו (לעיל), דגם בכלי שני הוא רק חומרא משום הח"א לחוש ליד נכוות בו, ולזה בכלי שלישי לא חששו, דעל הרוב לא שייך בכלי שלישי אופן דיד נכוות בו.

ז] ובאמת ביראים [הנ"ל] מפורש דאף בכלי שלישי יש לחוש כל שהיד סולדת בו. וכן כתב בחת"ס (יו"ד סי' צה מובא בפת"ש יו"ד סי' צד סק"ז) דלדעת הרשב"א דיש להחמיר ביו"ד בכלי שני, וכן נקטינן לחוש לכתחילה, דאין נ"מ בין שני לשלישי או רביעי, וכל שהיד סולדת בו יש לחוש לכתחילה. ומ"מ מנהג העולם לא לחוש אלא מקילים בכלי שלישי, וכדעת הפמ"ג והמ"ב, ונסמכים גם על החזו"א דלמעשה היקל בזה.

**דין הדחה מכלי שני**

ח] והפמ"ג (שם. וכן במ"ז ס"ק טו) סמך דבריו על המג"א בהלכות פסח (סי' תמז ס"ק ט) במה שפסק הרמ"א שם דלענין פסח יש להחמיר אף בכלי שני, וכתב שם המג"א דבהדחה מכלי שני אין להחמיר. ואם בהדחה מכלי שני אין חוששים לבישול א"כ ודאי שבכלי שלישי אין לחוש לבישול. ומדבריו מבואר דאף הדחה מכלי שני מותרת אף בקלי הבישול, ואין דינו כעירוי מכלי ראשון דמבשל כדי קליפה. וכן הוא דעת המ"ב כאן (ס"ק לה) דפי' דמדיחין אותו בחמין היינו בעירוי מכלי שני. ובאמת הוא מוכרח בשו"ע, דלפי מה שפי' דאין שורין הוא אפי' בכלי שני, א"כ אף הא דמדיחין הוא מכלי שני [דמכלי ראשון הלא קיי"ל דעירוי מבשל כדי קליפה], ולא חילק השו"ע דיאסר בקלי הבישול. וא"כ כ"ש שאין לחוש לכלי שלישי ובזה מתיישב מה שהקשנו מהיראים דמפורש דאף בכלי שלישי יש לחוש, דדעת השו"ע כאן מוכרח דהתיר שריה בכלי שלישי [דכל הדחה מכלי שני, יש בו גם שריה בכלי שלישי].

**הדחה מכלי שני בעלי תה**

ט] ובענין הכנת תה בשבת, באופן שלא יהיה בו חשש בישול. האריך בזה המ"ב (ס"ק לט) וכתב בשם הנתיבות שלום דאסור לערות על העלים אף מכלי שני, דומיא דקוליס האספנין דאין מערין עליו מכלי שני דזו היא גמר מלאכתו. ולדעתו פשוט דאף בכלי שלישי אין שורין עלי תה, דכל הדחה מכלי שני הוא כשריה בכלי שלישי, ולפי"ז צ"ל דעלי תה גרע טפי מקלי הבישול [דהא בקלי הבישול מבואר דהתיר המשנ"ב לשרות בכלי שלישי]. ובאמת בפמ"ג (מ"ז סי' שכה סקי"א) כתב להדיא דמותר להדיח מכלי שני על עלי תה.

י] ונראה דנידון זה תלוי בפלוג' הראשונים בפירוש קוליס האספנין דאסור להדיחו אף מכלי שני, דבבה"ל (ד"ה חוץ) הביא דדעת רוב הראשונים לפר' דהוא דג הנקרא "טונינא" שהוא הערני"ג של זמנינו, ומתוך שמלוח הרבה, כמעט מוכן הוא לאכילה ודי לו בבישול מעט ונגמר אף ע"י הדחה מכלי שני. וכתב שם דהרמב"ם פירוש אחר לו בקוליס האספנין. ואח"כ (בד"ה קוליס) כתב בשם הרמב"ם דלאו דווקא קוליס, אלא ה"ה לכל דבר שדק ורך ביותר שאסור להדיחו בחמין. ומבואר דפי' דקולייס האספנין הוא דבר דק ורך ביותר. ועפי"ז נראה דמה שאסר המ"ב בשם הנתיבות שלום הדחה על עלי תה מכלי שני, הוא כדעת הרמב"ם דכל דבר דק ורך ביותר הוי כקוליס האיספנין ולזה החמיר בעלי תה שהם דקים שדינם כקוליס האיספנין. אבל הפמ"ג סבר כדעת רוב הראשונים דדוקא הערי"ג [ואף דעת הבה"ל נוטה כן לעיקר דהוא טונינא] דמלוח ביותר הוי קוליס האיספנין ומשום דמחמת שכבר נמלח יכול להתבשל אף ע"י הדחה מכ"ש, וא"כ אין מקור להחמיר בדברים דקים ורכים כדוגמת עלי תה, לאוסרם בהדחה.

יא] ועיין בה"ל (ד"ה היא) דנשאר בצ"ע למעשה אם מותר להדיחו באופן שאין יד סולדת. ולפי"ז היה מקום להקל בעלי תה עכ"פ באין היד סולדת בו, היות ורוב הראשונים פירשו דקוליס האיספנין היינו במלוח, וגם דין אין יס"ב הוא בספק וצ"ע למעשה. אבל ראיתי בשבות יצחק (פכ"ט אות ז) בשם הגריש"א להחמיר שלא לערות על עלי תה אע"פ שאין יס"ב כל זמן שהוא יותר מחמימות הרוק [אבל פחות מזה הוא בכלל צונן, ואף המשנ"ב לא נסתפק להחמיר בזה], אבל בשאר דברים שחוששים להם שהם מקלי הבישול אין לחוש כשאין יס"ב.

**באופני הכנת תה בשבת**

יב] ובמ"ב (שם) האריך באופני היתר הכנת תה בשבת. ואחד מהם הוא ע"י שיערה עליהם רותחין מע"ש, ואח"כ יתייבשו ולא יהיו בהם מים צוננין, ואז מותר בשבת לערות עליהם שוב, דאין בישול אחר בישול. אמנם הקשה ע"ז הפמ"ג דהא העירוי אינו מבשל את כל העלה אלא רק כדי קליפה, וא"כ יש לחוש שבער"ש עירה מצד אחד, ועתה בשבת מערה הוא מהצד השני שלא נתבשל עדיין. ומשו"ה כתב המ"ב דכשמערה בער"ש יהפוך בעלים היטב שיתערה עליהם בכל המקומות [ויש להעיר ע"ז מדעת האיסור והיתר (כלל לד דין יח, כא, כג. מובא בש"ך יו"ד סי' צה ס"ק יח) דאין עירוי מועיל אלא במקום שנופל שם העירוי, ולאחר מכן נעשים המים שעירה ככלי שני ושוב אינם מבשלים כ"ק, וא"כ דוקא בתחילת העירוי מבשל את עלי התה במקום נפילת העירוי, אבל אחר שהתחיל לערות וממשיך ומערה על העלים מהצד האחר לא הוי כעירוי, שהרי יש שם מים של כלי שני שדינם כצוננים].

ובשעה"צ (ס"ק סא) הקשה על עצה זו, ממה דקיי"ל דדבר שנשרה מער"ש בכלי ראשון אין לשרותו שוב בכלי ראשון, שמא יוסיף משהו בבישולו. וא"כ ה"ה שאין להדיחו שוב.

ועוד ציין לפתחי תשובה החדש דהקשה על עצה זו [ומחמת זה העדיף המ"ב שם אופנים אחרים שם עיי"ש]. וקושיית הפתחי תשובה הוא ממה שביאר הרא"ש (שבת פ"ג סי' יא] דמגיס ביורה אסור אף שמבושל כל צרכו, משום מבשל, דכל שמגיס צובע טפי. והקשה החת"ס (או"ח סי' עד) איך מותר לערות על קפה בשבת [אף שכבר נתבשל] ולא חששו לבישול מחמת שצובע המים כמ"ש הרא"ש. ותי' דכבר כתב בספר גינת וורדים דיש מקומות דאוכלים את הקפה כמות שהוא, וע"כ חשיב כמבושל, ובזה אין לחוש לבישול מחמת שצובע המים. ודוקא ביורה וסממנים שאין אוכלים אותם כך, חיישינן שיש כאן משום בישול. והקשה הפ"ת החדש, דא"כ עלי תה דאין אוכלין אותן כמות שהן, מדוע לא נחוש בזה לבישול [ויתבאר מזה עוד בעז"ה בשיעור הבא].

**דינים העולים:**

1. אין שורין בכלי שני בשבת, ומטעם דמיחזי כמבשל. ודעת המ"ב דיש לחוש בכל דבר שמא הוא מקלי הבישול ואסור מדינא לשרותו בכלי שני [לבד מיין ושמן דמפורש בגמ' דאין מתבשלין בכ"ש], וכן מפורש דעת היראים. אמנם דעת החזו"א דמדינא אין לחוש אלא גבי פת, דמתוך שאפוי נוח להתבשל. אלא דנהגו להחמיר, מחמת שחששו להחיי אדם, דכל שהיד נכוות בו אסור אף בכלי שני ואין אנו בקיאים מתי הוי היד נכוית.
2. ומ"מ ביו"ד לדעת המקילים בכלי שני לא מצינו חילוק בין קלי הבישול לשאר דברים, וכמ"ש בשו"ת מהרי"ל דשם תלוי במפליט ומבליע, ואף אי מתבשל קים להו לחכמים שאינו מפליט ומבליע בכ"ש.
3. כלי שלישי דעת הפמ"ג והמ"ב דאין לחוש אף בקלי הבישול. וביראים נראה דאין חילוק בין שני לשלישי וכל שהיס"ב יש להחמיר. ודעת החזו"א דאף שמסברא אין חילוק בין כלי שני לשלישי, מ"מ יש להקל בכלי שלישי וכשיטתו שכל החומרא בכלי שני הוא משום חשש דהיד נכוות בו, ואין לחוש לכך בכלי שלישי.
4. הדחה מכלי שני מפורש כאן בשו"ע וכ"כ המג"א והפמ"ג דמותר. ועל כרחך צ"ל לדעתם דבקולייס האספנין ומליח הישן אסור דכיון שכבר הם מלוחים כמעט נתבשלו ולזה גמר מלאכתן נעשה אף ע"י עירוי מכ"ש.
5. הדחה על עלי תה, לדעת הפמ"ג מותר מכלי שני. ולדעת המ"ב אסור דחשש לדעת הרמב"ם דקולייס האספנין הוא כל דבר רך ודק ביותר, ויש לחוש לכל דבר כעי"ז. וכשאין היד סולדת בו צ"ע, ובשבות יצחק כתב מהגריש"א להחמיר בעלי תה גם באין יס"ב כל שיש בו יותר מחמימות הרוק.

# שיעור י

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

**אופן הכנת תה בשבת**

א] בעניין עשיית תה בשבת, כבר נתבאר (שיעור ט) לגבי העצה שכתב המשנ"ב (ס"ק לט) בשם האחרונים לערות על העלים בער"ש מכלי ראשון, שיש בזה ג' חששות [כמבואר בשעה"צ]. **א.** דיש לחשוש שע"י עירוי מתבשל רק כמאכל ב"ד ויש איסור להוסיף על בישולו. **ב.** שיש לחשוש שהעירוי מהני רק להצד שעירה עליו, אבל להצד השני של העלה לא הועיל העירוי [ואף שכתב המשנ"ב שיערה הרותחים מלמעלה למטה ומלמטה למעלה, כבר נתבאר מה שיש לפקפק בעצה זו לדעת האו"ה שעירוי מבשל רק במקום נפילתו]. **ג.** קושיית הפתחי תשובה החדש, שאף אי נימא שהעירוי מבשל, כל שיוצא צבע מהתה הוי כמו שמוסיף על בישולו, ויש בזה איסור בישול.

**העצה המובחרת לתקן התמצית לגמרי מער"ש, וכמה הערות בזה**

ב] ומחמת זה כתב המשנ"ב, שהעצה המובחרת מזה היא שיתקן העסענס מער"ש לגמרי שלא יצטרך לערות לתוכו עוד רותחין למחר בשבת, ולמחר כשיצטרך לשתות, יתן העסענס הצונן לתוך הכוס ששותה בו, אחר שעירו המים החמין לתוכו ונעשה כלי שני עכ"ל.

ויש להעיר בדברי המשנ"ב כמה הערות:

א. הנה לא ביאר המשנ"ב אם אחר שתיקן את התה מער"ש מוציא את העלים מתוך התמצית. דלכאורה צריך ליזהר לסנן את העלים, דאם ישפכו מהעלים לתוך הרותחים בשבת, הרי עדיין יש לחשוש לדברי הפ"ת החדש שכל שיוצא עוד צבע הוי כמוסיף על בישולו.

אמנם בזמנינו כשיש את שקיות התה אין כ"כ לחשש זה, אם נזהר שלא יצאו שקיות התה לתוך המים הרותחין, ומ"מ יש לחשוש במקום שמניח את התמצית ע"ג האש או ע"ג מיחם ומשאיר בתוכה את שקיות התה, שאם מסיר את התמצית כדי ליתן ממנה לתוך הכוס, הרי לדעת הפ"ת החדש יהיה אסור להחזיר את התמצית ע"ג האש או המיחם, כיון שכל שמוציא צבע הרי הוא מוסיף על בישולו, וע"כ עדיף שיוציא את שקיות התה מער"ש.

ב. עוד יל"ד בדברי המשנ"ב, שלא כתב שיתקן את התה ע"י בישול בכלי ראשון, ומשמע דאף אם מערה רותחים על העלים ועי"ז נתבשלו סגי בזה, ועיקר העצה היא שלא ישפוך עוד רותחין בשבת ע"ג התמצית. ומוכח מדברי המשנ"ב דס"ל דדבר שנתבשל בכלי שני מותר ליתנו בכלי שני בשבת. אכן לא מצאנו דין זה להדיא, דרק דבר שנתבשל בכלי ראשון איתא לעיל (ס"ק לא) דשרי ליתנו בכלי שני.

ג. עוד מבואר במשנ"ב, שאף שלכאורה עדיין יש לחשוש ללח שנצטנן דקיי"ל להחמיר בכל לח שנצטנן שיש בו בישול אחר בישול, וא"כ התמצית שנצטננה כשחוזר ונותנה לרותחין הרי הוא חוזר ומבשלה, מ"מ בזה אין חוששים, וכמבואר במשנ"ב שאין להחמיר בלח שנצטנן שלא ליתנו בכלי שני. ובסו"ד כתב המשנ"ב דכשהעסענס שלו אינו צונן הוא בודאי טוב לצאת בזה ידי כל הדעות, והיינו דבזה שוב אין לחשוש ללח שנצטנן.

ד. עוד יש להעיר, במה שכתב המשנ"ב בסו"ד דה"ה שמותר לתת לתוך הכוס הזה שהוא כלי שני חלב שנצטנן. ומשמע שדוקא חלב שנצטנן שרי ליתן בכלי שני אבל לא חלב שלא נתבשל מעולם, וטעם הדבר דס"ל להמשנ"ב דבכל דבר חוששים שמא הוא מקלי הבישול (כמבואר לקמן ס"ק מב), ואף שהשועה"ר (סעי' יח) דייק מהשו"ע (סעי' יג) דבמשקין אין לחשוש שמא הם מקלי הבישול, מ"מ מבואר בשעה"צ (ס"ק סח) דס"ל דרק במים ושמן אין חוששים לקלי הבישול, משא"כ בשאר משקין, ועל כן הצריך המשנ"ב שיהיה חלב שנצטנן. וחלב מפוסטר המצוי, דעת הגריש"א שאי"ז חשיב מבושל, ועל כן יש להחמיר שלא ליתן חלב זה בכלי שני, אלא דוקא לכלי שלישי.

**הנהגת החזו"א בהכנת התה**

ג] בספר טעמא דקרא (בסוף הספר הנהגות מהחזו"א ששמע הגרח"ק מאמו אות יא) כתב סדר הכנת התה שנהג החזו"א, דבתחילה שפכו מים חמים לתוך כוס נגוב, ומשם לכלי שני גנוב, ומשם לכלי שלישי שבתוכו היה תמצית התה. וביאר הגרח"ק שהחזו"א חשש שהכוס הראשון דינו ככלי ראשון, ואף שלא עמד ע"ג האש ואין דפנותיו חמות. והוא עפ"י הא דאיתא בשבת (מ:) גבי חמי טבריה דחשיב כלי ראשון, ובתרוה"ד (סי' קפא) כתב לבאר שעירוי שנזחל מהקדירה שע"ג האש חשיב עדיין ככ"ר אע"פ שהעירוי עצמו אינו על האש אלא נזחל ע"ג הכירה [כן ביאר הפמ"ג סי' צה ס"ק יח], ומחמת זה ס"ל להחזו"א שכיון שמערה מים לכוס מהמיחם העומד על האש, עדיין שם כ"ר עליו כיון שהמים מחוברים בקילוח למים שבתוך המיחם [ואף שעתה פסק החיבור, חשש שאינו חוזר ונעשה כלי שני כיון שבשעה שבאו המים לכלי היה דינם ככ"ר].

ואחר ששפך המים לכוס השניה עדיין לא נתן את התמצית לתוך המים שבכלי שני, אלא הוסיף עוד כוס שנתן בו מים רותחים ושפך את התמצית של התה על המים הרותחים שבכלי השלישי. וכתב בזה הגרח"ק ב' ביאורים, או שחשש שמא בכלי שני עדיין היד נכוית בו [כמו שנתבאר בדעתו בשיעור ט], וע"כ הצריך ליתן לכלי שלישי שבזה אין חשש שעדיין יהיה יד נכוית בו [והוא חידוש גדול שלפי"ז החזו"א החמיר אף במים ושמן שלא ליתנם בכלי שני, והוא נגד סוגיית הגמרא (מ:) שמים ושמן מותר ליתן לכלי שני (א"ה. שמא כל חומרתו הוא מחמת דאין בקיאים, וס"ל שבזמן חז"ל היו בקיאים בהיד נכוית בו)]. עוד כתב הגרח"ק שיש לומר שהחזו"א חשש לדעת היערות דבש (הובא בשעה"צ ס"ק סה) שיש צביעה באוכלים, וע"כ לא רצה ליתן את תמצית התה לתוך המים, אלא נתן בתחילה את התמצית לכוס אחר, ואח"כ עירה על התמצית מהמים שבכוס השניה.

**שיעור יד סולדת בו ושיעור יד נכוית בו**

ד] ומה שכתבנו מהחזו"א שחוששים בכלי שני שמא היד נכוית בו, ומשמע שאין אנו בקיאים מהו שיעור יד נכוית בו, וכל י"ס חוששים שמא הוא יד נכוית [והמשנ"ב (ס"ק מה) הביא מהחיי אדם להחמיר אף בכלי שני בהיד נכוית בו ולא ביאר מהו שיעורו], יעויין ביד יהודה (סי' קה סק"ט) שביאר היטב מהו יד נכוית ומהו יד סולדת, דיד נכוית היינו שמיד כשמכניס ידו לשם נכוית, אבל יד סולדת רק בטנו של תינוק נכוית, אבל בשאר אדם נמשכת ידו לאחוריה מדאגה שלא תכוה [כלשון רש"י שבת מ: ד"ה סולדת], אבל אינה נכוית עד שעובר זמן. ובזה יישב קושיית המג"א בהלכות נט"י (סי' קפא סק"ג) דאיתא שם בשו"ע שאין נוטלים אלא ממים צוננים אבל לא בחמין וכו', ודוקא חמין שהיד נכוית בהם אבל בפושרים שפיר דמי. וכתב המג"א, צ"ע אטו בשוטה עסקינן שיכוה ידיו ובגמ' אמרינן שיס"ב. וביאר היד יהודה לפי דבריו, שכל מים שהיד סולדת בהם אם ישהה את ידיו במים, אז יהיה לו כויה, וזה כוונת השו"ע שהיד נכוית בהם היינו לאח"ז.

**ביאור החילוק בין כ"ר לכלי שני**

ה] ולפי יסוד זה מצאנו ביאור נפלא לחילוק בין כלי ראשון לכלי שני, שכבר עמדו בזה האחרונים אמאי כלי ראשון מבשל כל שהיד סולדת בו, וכלי שני אינו מבשל אפילו אם המים חמין ביותר. ובחזו"א (מעשרות פ"ד סקי"ח) ביאר שבכ"ר המים מצטננים לאט ובכלי שני מצטננים מהר. ונראה לבאר, שבישול הוא רק בשיעור היד נכוית בו, אלא שכל שהיד סולדת בו הרי יבא לידי יד נכוית בו אם ישהה במים, ומחמת זה אף ביד סולדת בו יש בישול, כיון שאחר שישהה במים יבא לידי יד נכוית בו. ולזה דוקא בכ"ר הוי בישול בשיעור שהיס"ב, כיון שהוא מצטנן לאט, וא"כ יבא לידי יד נכוית בו. אבל בכ"ש שהמים מצטננים מהר, א"כ אף שעתה היס"ב, מ"מ לא יבא לידי יד נכוית בו, כיון שעד שישהה במים כבר יצטננו המים. ובאמת אם יהיו מים בכ"ש בשיעור שהיד נכוית בו אף בכלי שני ושלישי יש בו בישול וכמו שהביא המשנ"ב (ס"ק מה) בשם החיי אדם [והוא מדויק בתוס' בשבת שכתבו שחכמים נתנו שיעור י"ס, ומשמע שבעצם י"ס אינו מבשל, אלא הוא שיעור שנתנו חכמים שבזה יבא לידי יד נכוית בו].

**דינים העולים – בהכנת תה בשבת:**

1. באחרונים כתבו עצה שיערה על העלים מער"ש, ושוב אין בזה בישול. אלא דיש בזה כמה חששות, ועל כן עדיף לתקן את התמצית לגמרי מער"ש, שלא יצטרך להוסיף רותחים על התמצית בשבת.
2. כששופך את התמצית לתוך כוס של רותחים בשבת, יזהר שלא יצאו עלים מהתמצית לתוך הכוס של הרותחים. ועל כן עדיף שיסנן את התמצית מהעלים כבר מער"ש [ובזמנינו שמשתמשים בשקיות אין מצוי כ"כ לחשש זה].
3. ואם מניח את התמצית ע"ג האש או ע"ג מיחם, כשמסירו כדי ליתן לתוך הכוס לדעת הפ"ת החדש יש לחשוש שאסור להחזיר את התמצית אם יש בתוכה את העלים או את השקיות, דיש בזה הוספת בישול כל שיוצא עוד צבע מעלי התה [ועל כן ראוי להוציא את שקיות התה מער"ש, ואז גם להפ"ת החדש שפיר שרי להחזיר את התמצית ע"ג האש או המיחם כ"ז שהתמצית לא נצטננה].
4. יש מעלה שהתמצית לא תהיה צוננת אלא קצת חמה, שבזה אין חשש ללח שנצטנן, שיש דעות שיש בזה בישול אחר בישול [אמנם המשנ"ב ס"ל שאי"צ להחמיר בלח שנצטנן בכלי שני].
5. בספר טעמא דקרא הביא מהחזו"א שהחמיר, שהכלי שמערין עליו ממיחם שעל האש [וכל מיחם חשמלי הוא כעומד על האש], אינו נחשב ככלי שני אלא דין המים שם ככלי ראשון.
6. דעת היערות דבש שיש צביעה באוכלים, ועל כן אין לשפוך את התמצית על המים אלא מניח התמצית בכוס ושופך עליו את המים, וכתב בשעה"צ (ס"ק סה) דטוב להחמיר בזה אם אפשר [וכ"כ בטעמא דקרא די"ל שהחזו"א חשש לזה].
7. כלי שני שהיד נכוית בו יש להחמיר שמבשל, ומהחזו"א נראה דלא ברירא ליה שיעורו, ועל כן החמיר בכל כלי שני שמא הוא בשיעור יד נכוית. אמנם ביד יהודה מבואר דשיעור יד נכוית הוא רק דבר שמיד כשמכניס ידו לשם נכוית ידו.

**השיעור נמסר בביהכ"נ "בית ציון ואהל אית"ן", נוה יעקב, ירושלים.**

ניתן לשמוע בקול הלשון [טל': [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED] או [PHONE_REMOVED], קוד 1-3-2-2-2, ובשידור חי ביום ה' 22:30].

**נכתב ע"י א. ה. והיה למראה עיני מו"ר שליט"א**

# שיעור יא

**בישול אחר צליה וצליה אחר בישול**

א] [סעיף ה'] **יש מי שאומר דדבר שנאפה או נצלה, אם בשלו אח"כ במשקה יש בו משום בישול. ואסור ליתן פת אפי' בכלי שני שהיד סולדת בו, ויש מתירין. הגה: בכלי שני. ויש מקילין אפי' בכלי ראשון. ונהגו ליזהר לכתחילה שלא ליתן פת אפי' בכלי שני כל זמן שהיד סולדת בו.** דעת היש מי שאומר שיש בישול אחר צליה, היא דעת היראים, והביאו הסמ"ג (לאוין סה). ולמדו ממה דנחלקו (פסחים מא.) ר' מאיר ור' יוסי בקרבן פסח שצלאו ואח"כ בשלו, דדעת ר' יוסי דחשיב מבושל ואינו יוצא בו, וקיי"ל כר' יוסי. וא"כ ה"ה לענין שבת חייב בו משום מבשל. ומשום כן אסר ליתן פת אפוי בחמין שהיס"ב, דמתבשל בהן.

[ועוד חידש דאף בכלי שני אסור, וכמ"ש הסמ"ג שם "ומכלי שני שכתב, דומה שתופס לעיקר דיש דברים שמתבשלים אף בכלי שני כדאמרי' לעיל, דמלח בכלי שני נמי מתבשל. ואין אנו בקיאים בדברים הקלים להתבשל וראוי להחמיר בכולן". ומבואר בסמ"ג להדיא דלאו דוקא בפת, אלא אף בכל דבר יש להחמיר שמא הוא מקלי הבישול דאין אנו בקיאין. וכמו שהבאנו לעיל (בשיעור ח') מהיראים וכן נקטינן, ודלא כחזו"א דדעתו דדוקא לעניין פת יש להחמיר ולא בשאר דברים].

**דבר מבושל, להניחו להתחמם ע"ג קדירה**

ב] וכתב המ"ב (ס"ק מא) "וה"ה דלשיטה זו יש צלי אחר בישול, ולכן אסור ליתן דבר שנתבשל, אצל האש בלי רוטב. ולאו דוקא אצל האש דה"ה בכל מקום שיוכל להצלות מחום התנור, ולכן צריך ליזהר שלא להחזיר בשר מבושל בלי רוטב לתוך התנור במקום החום שהיד סולדת בו, ואפי' אם יעמידנו ע"ג קדרה המפסקת". ולפי"ז יש לאסור שלא להניח מאכל שנתבשל מער"ש כגון עוף וכדו', לחממו ע"ג הקדירה כשהוא בלא רוטב, שהרי כשמניח על הקדירה בלא רוטב אפשר שיבא לידי צליה, ויש צליה אחר בישול, וכמו שמבואר במ"ב שאף אם מעמידו ע"ג קדירה המפסקת יש לאסור. אמנם הפוסקים נקטו להקל דדוקא להניח ע"ג קדירה ריקנית יש לאסור, אבל אם מניח ע"ג קדירה מליאה כיון שהקדירה דינה כמו בישול אין איסור להניח ע"ג דבר המבושל. אלא דלפי"ז יהיה חומרא לצד השני, דאם כשמניח ע"ג קדירה מליאה חשיב כמו בישול, א"כ יש לאסור להניח ע"ג הקדירה דבר שנצלה או נאפה, וכגון להניח את החלות ע"ג הקדרה להתחמם, שהרי יש בישול אחר אפיה וצליה, וכיון שהנחה ע"ג קדירה מליאה חשיב בישול, יהיה אסור להניח שם דבר אפוי. ונמצא דממ"נ אחד מאופנים אלו אסור, או ליתן תבשיל יבש ע"ג קדירה מליאה תבשיל, או ליתן אפוי וצלי ע"ג הקדירה.

ואף עיקר דין זה שכתב המ"ב שדבר שנתבשל יש איסור לקרבו לאש בלא רוטב במקום שיכול להצלות, צ"ע מהא דכתב השו"ע לקמן (סעי' טו) "דבר שנתבשל כל צרכו והוא יבש שאין בו מרק, מותר להניחו כנגד המדורה אפילו במקום שהיד סולדת בו". ולהדיא דלא חשש בזה לצליה אחר בישול. וכבר הקשה כן הבה"ל שם (ד"ה והוא) בשם הב"מ שהניח זה בקושיא וכן הקשה המאמר מרדכי ונדחק דמיירי דוקא כשמניח בתוך קדירה כנגד האש.

והחזו"א (סי' לז ס"ק יד) כתב "וע"כ צ"ל דכל שלא יבוא לטעם צלי ממש אלא שיתייבש קצת אין בזה בישול אחר בישול, ואפשר דצלי קדר כדין בישול לענין זה, ודוקא צלי על גחלים או על שפוד יש בצליה אחר בישול".

ולדברי החזו"א פשוט שבהנחת דבר מבושל ע"ג קדירה אין איסור דאי"ז נחשב כצליה עד שיהיה בזה טעם שצלי [ואף כשהקדירה ריקנית יש להתיר]. ולפ"ז יש להקל ליתן ע"ג קדירה בין דבר שנתבשל ובין דבר שנצלה, דכל שלא נעשה צלי ממש אין איסור משום צליה אחר בישול, וכן נקטינן למעשה וכסתימת השו"ע לקמן להקל.

**צלי קדר אי הוי כבישול או כצלי**

ד] ומדבריו עולה עוד קולא, דאף צלי קדר לא נחשב צליה לענין זה, והוא מצוי בקדירת החמין שאוכלים בבוקר, דבליל שבת עדיין יש שם רוטב ועד הבוקר מתייבש כל המים ונעשה כצלי קדר, והיה מקום לאסור להחזיר את קדירת החמין בליל שבת, משום שהוא עושה צליה אחר בישול, אכן לדברי החזו"א יש להקל בזה [ואף דלענין אכילת צלי בליל פסח, נקטינן (סי' תעו מ"ב סק"א) להחמיר דצלי קדר חשיב כצלי, יש לחלק דלעניין שבת הוא נידון בגופו אם הוי צלי או לא משא"כ בליל פסח יש לאסור משום דנראה כצלי].

**שקדי מרק**

שקדי מרק [הרגילים -הצהובים] כפי הידוע נעשים ע"י טיגון בשמן עמוק וא"כ דינם כמבושלים, אמנם יש שקדי מרק אחרים [בצבע חום] שהם נעשים ע"י אפיה, וא"כ אסור ליתנם במרק רותח דהוי כבישול אחר אפיה.

**הנחה לכתחילה ע"ג קדרה ריקנית**

ה] [עוד כתב המ"ב "אבל לכו"ע אין צלי אחר צלי וכו' וגם לא יעמידנו על קרקעית התנור אלא ע"י הפסק כלי ריקנית תחתיה כדי שלא יהיה נראה כמבשל. ועיין לעיל בסי' רנג סעיף ה". ומבואר דדבר שנצלה בער"ש שרי ליתן בשבת לכתחילה ע"ג קדירה בשבת. אמנם בביה"ל לעיל סי' רנ"ג (ס"ג ד"ה ויזהר) פסק כפמ"ג דאסור ליתן בתחילה ע"ג קדירה ריקנית אלא רק להחזיר, דנחשב כגרופה וקטומה. ורק ע"ג קדירה מליאה מותר אף לכתחילה, ובזה יישב סתירת דברי השו"ע שם מס"ג למה שכתב שם ס"ה. והכא סתר המשנ"ב משנתו להתיר ליתן לכתחילה אף בקדירה ריקנית. ובאמת אף דעת התהל"ד (שם ס"ק יח) להקל ליתן אף בקדירה ריקנית לכתחילה. אמנם דעת החזו"א (סי' לז ס"ק יד) לאסור בזה כדעת המ"ב שם. ולכתחילה יש לחוש לאסור הנחה לכתחילה ע"ג קדירה ריקנית].

**נתבשל ונצלה אם שוב יש בו משום בישול**

ו] דבר שנתבשל ואח"כ נצלה או נצלה ואח"כ נתבשל, כתב בבה"ל (ד"ה יש) דדעת הפמ"ג דשוב מותר גם בבישול וגם בצליה, כדמוכח מפסח שבישלו ואח"כ צלאו שאסור, ומבואר שאין הצליה מבטלת את הבישול הראשון. אמנם הבה"ל פליג שאף שלא נתבטל ממנו שם הבישול מ"מ הא הוי גם צלוי ושייך בזה איסור בישול אחר צליה, ועל כן כתב דאזלינן אחר הפעולה האחרונה שנעשה בו.

**דין דבר גוש**

ז] כתב המ"ב (ס"ק מה) "וכ"ש לפי מה שנוהגין ליתן הבצלים לתוך התבשיל, שהוא דבר גוש, בודאי יש ליזהר בזה, דיש פוסקים שסוברים דדבר גוש שמונח בכלי שני דינו ככלי ראשון". והוא דעת המג"א (בסוף הסימן). אמנם דבר זה במחלוקת שנוי כמו שיתבאר.

הנה כתב המהרש"ל (יש"ש חולין פ"ז סי' מד) דדבר גוש אף כשבא לכלי שני נשאר דינו ככלי ראשון, ומצינו ב' דרכים לבאר בטעם הדבר. דבמהרש"ל שם מבואר שהחמיר משום שדבר גוש שומר חומו ואינו מצטנן כ"כ, והדרכי משה (יו"ד סי' קה סק"ד) כתב לחלוק וז"ל "גם שנראה לעינים שרוטב רותחת יותר שומרת חומו מדבר עב ודלא כמו שראיתי למהר"ש לוריא שחילק בהכי ואין דבריו נראין".

והדבר צריך תלמוד איך נחלקו בדבר במציאות אי דבר גוש ממהר להתקרר או דאדרבה שומר הוא על החום זמן רב. וביאור הדבר (עי' ביד יהודה סי' קה ס"ק יד) דטבעו של דבר חם שמה שסמוך לאוויר הקר מתקרר ועל כן בדבר גוש חזינן שחלקו החיצון מתקרר מהר וחלקו הפנימי נשאר חם, אמנם בדבר לח, כשמתקרר שכבתו החיצונית טבעו של הקר לשקוע, וכיון שהוא שוקע עולה רוטב אחר חם ושוב הוא מתקרר ושוקע, וחוזר חלילה, ועי"כ מתקרר כל הרוטב, ונמצא שעד שמתקרר כל הרוטב שוהה זמן רב, אבל בדבר גוש החלק החיצון ממהר להתקרר, אולם חלקו הפנימי מחזיק חומו זמן רב, שכיון שאינו מתחלף עם החיצון נשמר חומו הרבה.

ובזה מתבאר היטב מחלו' המהרש"ל והרמ"א, דדעת המהרש"ל שכיון שהחלק הפנימי שומר חומו הוי ככלי ראשון, שהרי נשאר רותח זמן רב, וכמו שנתבאר בשיעור לעיל, שמעלת כלי ראשון הוא ששומר חומו הרבה זמן, שבאופן זה יכול לבא לידי יד נכוית ויתבשל עי"ז. אבל דעת הרמ"א דכל הבישול הוא רק ע"י חלקו החיצון של הגוש, וא"כ אדרבה בדבר גוש החלק החיצון מתקרר מהר יותר.

ובש"ך (סי' קה סק"ח) קיים דברי המהרש"ל עפ"י התוס' בשבת (מ: ד"ה וש"מ) דיסוד ההיתר של כלי שני שאינו מבשל הוא כיון שדפנותיו צוננות, וע"כ בדבר גוש שאינו צריך לדפנות דינו ככלי ראשון.

**אורז ושאר דברים הצריכים לדופני הקדרה אבל אינם רוטב, אי הוי כדבר גוש**

ונפק"מ בין הפירושים לעניין אורז ודוחן שנשפכים וצריכים לדפנות, דלביאור הש"ך בזה הוי ככלי שני, כיון שהאורז הוא דבר שנשפך ונצרך לדפנות. אבל לפי מה שמבואר במהרש"ל שהחומרא הוא משום שאינו מצטנן מהר, וכמו שנתבאר שכל שאינו רוטב ואינו מתחלף נשאר חומו הפנימי זמן רב, א"כ אף אורז וכדו' הוי כמו דבר גוש.

**ירקות שבמרק אי דינם כדבר גוש**

ועוד נ"מ לעניין חתיכות גוש שבתוך המרק דהפתחי תשובה (סי' צ'ד סק"ז) כתב בשם תורת האשם דדבר גוש בתוך רוטב דינו כרוטב, דהמרק שסביבו נחשבות כדפנות המצננות. אמנם כ"ז נכון לטעמו של הש"ך שהחומרא בדבר גוש הוא משום שאין לו דפנות מצננות, ולזה י"ל שהרוטב הוי כדפנות מצננות, ושוב אינו חמיר כדבר גוש. אבל אי נימא שדבר גוש אסור כיון ששומר על החום בפנים [כיון שאינו מתחלף עם החלק החיצוני] א"כ אין תועלת במה שיש סביבו רוטב צונן.

**דעת כמה פוסקים שאין חומרא בדבר גוש**

ז] ואף שדעת המהרש"ל להחמיר בדבר גוש, הרבה אחרונים חלקו עליו, דדעת הרמ"א (בד"מ שם וכן בסי' צד ס"ז) דאין חומרא בדבר גוש יותר מדבר לח, וכן נקט הגר"א (סי' קה ס"ק יז) וכן הכריע החת"ס בשם ר' נתן אדלר (הובא בפ"ת סי' צד סק"ז) במקום צורך.

ודעת האו"ה (כלל לו דין ז) דדבר גוש לא הוי ככלי שני והוא מפליט ומבליע, אמנם אין בכוחו לבשל דאינו ככלי ראשון [דדוקא כלי ראשון שדפנותיו חמות יש בכוחו לבשל, אבל דבר גוש, אף שאינו ככלי שני, מ"מ אין לו דפנות חמות ואין בכחו לבשל], וכן דעת החוו"ד (סי' צא סק"ה).

ויוצא מכל הנ"ל, דאף דדעת המג"א להחמיר בגוש דבכוחו לבשל, וכן החמיר במ"ב. מ"מ דעת הרמ"א, והגר"א, והחת"ס בשם רבו ר' נתן אדלר, וכן דעת האיסור והיתר שדבר גוש אינו מבשל כשהוא בכלי שני. וכתב האגרו"מ (או"ח ח"ד סי' עד בישול אות ה) דאף דחיישינן לדעת המג"א לכתחילה [דבדיעבד וודאי מותר. וכמ"ש המ"ב לקמן ס"ק קיח], מ"מ אינו אלא בדרך חומרא, וע"כ אם מצטרף לו קולא אחרת יש להקל בזה. ומשו"ה כתב להקל גבי לח שנצטנן ליתנו על גוש שבכלי שני, דיש לסמוך על דעת הראשונים שאף בדבר לח אין בישול אחר בישול, ולצרף שיטה זו לשיטת הרבה אחרונים שדבר גוש ג"כ הוי ככלי שני [ולח שנצטנן בכלי שני שרי כמבואר במ"ב סוף ס"ק לט].

**דינים העולים:**

1. יש בישול אחר צלי ויש צלי אחר בישול, ושקדי מרק המצויים (הצהובים) מטוגנים בשמן עמוק ודינם כנתבשלו ומותר ליתנם לתוך מרק רותח.
2. במ"ב מבואר שדבר שנתבשל אסור לקרבו לאש בלא רוטב, ולכאו' היה לנו להחמיר שלא ליתן דבר מבושל לחממו ע"ג קדרה (כל שהוא בלא רוטב). אמנם נקטינן להקל, עפ"י דברי החזו"א דדוקא כשמשתנה טעמו ע"י צלי הוי צלי אחר בישול.
3. קדרת חמין, שבליל שבת יש בה רוטב ולמחרת אין בה רוטב, יל"ד אי שרי להחזירה בשבת, כיון דהוי כצלי אחר בישול. אמנם בחזו"א מבואר שלעניין דין זה צלי קדר אינו כצלי וא"כ שרי להחזירה.
4. דבר שנתבשל ונצלה דעת הפמ"ג דשוב אי"ב לא בישול ולא צליה אבל הביה"ל מסיק דאזלי' אחר פעולה אחרונה.
5. דבר גוש נקטינן להחמיר דמבשל אף בכלי שני כדעת המג"א, אמנם הרבה אחרונים פליגי ע"ז, ועל כן אינו אלא בדרך חומרא. ומשו"ה כתב באג"מ להקל בלח שנצטנן ליתנו על דבר גוש שבכלי שני (דהתיר שם לתת קטשופ על דבר גוש שבכלי שני).
6. בטעם להחמיר בדבר גוש מצינו ב' דרכים. במהרש"ל כ' משום שחלקו הפנימי שומר חומו והיינו משום שאינו מתערב כרוטב, והש"ך החמיר משום שאינו צריך לדפנות. ונפק"מ לאורז וכדו' שהוא נצרך לדפנות אבל מ"מ נשמר חומו כיון שאינו מתערב כרוטב.
7. וכן נפק"מ לירקות שבמרק שיש לו דפנות צוננות (הרוטב שדינו ככלי שני וחשיב צונן), אבל הירק עצמו אינו מתערב כרוטב.

# שיעור יב

**קדירה ע"ג קדירה, אם יש לחוש שיתווסף מעט בבישולו**

א] [סעיף ו] **כלי שיש בו דבר חם שהיד סולדת בו, מותר להניחו בשבת ע"ג קדרה הטמונה כדי שישמור חומו ולא יצטנן.** וכתב המ"ב (סק"נ) ואפי' לא נתבשל כ"צ דאמרינן לעיל בסעיף ד' דיש בו משום בישול אפי' ברותח, שאני הכא דלא יבוא ע"י זה לידי בישול גמור, רק שישתמר חומו בתוכו [ט"ז]. אבל הרבה אחרונים חולקין עליו, וס"ל דאינו מותר רק בנתבשל כ"צ, דיש לחוש שמא יתוסף מעט בישול ע"י החום".

והיינו דנחלקו האחרונים בפירוש הברייתא בשבת (נא:) "מניחין מיחם ע"ג מיחם וכו' ולא בשביל שיחמו אלא בשביל שיהיו משומרים". דהט"ז מפרש בלא נתבשל כ"צ, ומשום כן אסור לחממו צונן, אבל אם היד סולדת בו, אין לחוש שיתוסף בו בישול, דרק משתמר חומו. אמנם רוב האחרונים פליגי ומפרשים דהברייתא מיירי במבושל כ"צ, דאין לחוש בו לתוספת בישול, אבל כשלא נתבשל כ"צ יש לחוש לתוספת בישול אפי' מעט, ואסור אפי' רותח שיס"ב. וכן הוא הכרעת המ"ב לאיסור, וכן נקט גם החזו"א (או"ח סי' לז ס"ק טז) לאיסור [ופי' שם דעת הט"ז דאף שקדירה העליונה רותחת, ובודאי נוסף מעט חום מהתחתונה ויוסיף בבישול, מ"מ גם העליונה חמה ויכולה לבשל מחמת עצמה, אלא דהיא מצטננת וע"כ לא מבשלת, וקדירה התחתונה שומרת את חום העליונה, ושוב מבשלת מכוח עצמה ואין זה חשיב בישול. אלא דדחה דעת הט"ז מהלכה דרוב האחרונים לא כתבו כן].

**אם מותר להוסיף בהטמנה בשבת**

ב] **מותר להניחו בשבת ע"ג קדירה הטמונה.** וכתב המ"ב (ס"ק נא) "ואשמועינן דמותר להניח הכלי תחת הבגדים שכסו בהן הקדירה. ואף שאין טומנין בשבת אפי' בדבר שאינו מוסיף הבל, הכא כיון דעיקר הטמנה היה מבעוד יום לצורך הקדירה, דזה מותר ולכן אם נתגלתה הקדירה דמותר לכסותה, מותר לכסות דרך אגב גם הכלי שיש בו הדבר חם". ומבואר דעתו להתיר להוסיף בהטמנה בדבר שאינו מוסיף הבל, דכל שיש כבר דבר שהוטמן מער"ש כיון שעיקר ההטמנה היא בשבילו שרי להוסיף ולהטמין עוד כלי שיש בו דבר חם. אמנם לעיל סי' רנג (ס"ק פח) כתב המשנ"ב לאסור להוסיף בהטמנה, דכתב "דאם קדירת החמין או המיחם היה מכוסה מלמעלה בבגדים וכו' ג"כ אסור להטמין הפאנדי"ש תחת הבגדים משום איסור הטמנה, דקי"ל דאסור להטמין בשבת אפי' תבשיל שהוא מבושל כ"צ וחם, ואפי' בדבר שאין מוסיף הבל". וסותר למ"ש כאן דכל שהוא אגב הטמנה קמייתא מותר.

ועמד בזה הגרשז"א (מנח"ש תניינא סי' יב אות ח), ויישב דכאן התיר באופן שגילה את הבגדים, וכיון דשרי לחזור ולכסות את הקדירה שהייתה טמונה מקודם, אגב כך יכול לכסות עוד קדירה, אבל לעיל מיירי כשאינו מגלה אלא מכניס תחת הבגדים ומטמין, וזה אסור דמוכח דמטמין את הקדירה החדשה. אמנם החזו"א (סי' לז ס"ק יז) פליג דלא שייך להתיר משום אגב, דאיסור ההטמנה בשבת אינו משום טירחא, אלא דגזרו שמא ירתיח, ואמאי לא נחשוש בזה כשרק מוסיף עוד קדירה. וכן נקטינן להחמיר [ובמנח"ש שם יישב דבזה אין גזירה שמא ירתיח, דבזה שלא התירו לו אלא באופן זה שמגלה ומטמין מחדש, איכא היכרא, ולא שייך חשש שיבא להרתיח].

**בהטחת פי קדירה בבצק, אם יש לחוש למירוח**

ג] **ויכול לטוח פיו בבצק אם יש לו בצק שנלוש מאתמול.** ובמשנ"ב (ס"ק נב) הביא מחלוקת אמאי אין בזה משום מירוח, דדעת המג"א שבצק אינו בר מירוח, ומחמת זה כתב דדוקא בבצק התירו אבל אסור ליתן שעוה וזפת או טיט דהוא דבר המתמרח. אבל דעת הט"ז דאף בצק הוא בר מירוח, ואעפ"כ שרי דלא מקפיד עליו למרחו היטב, רק שלא יהיה מגולה לגמרי שלא יתקרר. ולדעתו ה"ה דשרי בשאר דברים שהם בני מירוח, כגון שעוה וזפת וטיט.

ונפק"מ בזה, במה שכתב החזו"א (סי' נב ס"ק טז) גבי מריחת משחה בשבת, וז"ל "וכשמושחין על הפצע לא ימרחו רק ישליכו את המריחה" [במקום דאין לאסור משום רפואה בשבת, וכגון תינוק]. ולדעת הט"ז כל שאינו מקפיד שיתמרח היטב יהיה מותר גם למרחו, אבל למג"א אסור.

**אמאי לא חששו משום בישול הבצק**

ד] ובעיקר הדין דשרי ליתן בצק על פי הקדירה, כתב הביה"ל (ד"ה ויכול) "משמע מזה דבצק מותר להניח ע"ג כלי חם שהיד סולדת בו, ולא חיישינן שיבוא לקצת אפיה כדי קרימת פנים". ולעיל (שיעור א) הבאנו דעת החזו"א (סי' נ ס"ק ט) דאסור להביא מתכת לחום של יד סולדת מדין חצי שיעור [וקודם שיגיע ליס"ב אינו כלום ואפי' לא ח"ש], והבאנו שם דדעת רוב האחרונים אינו כן, משום דאין איסור חצי שיעור באיכות. ומדברי השו"ע כאן מוכח כדבריהם, דהתיר להביא בצק לשיעור יד סולדת בו, כל שאין חשש שיבא לידי אפיה, ולא אסרו בו משום חצי שיעור.

עוד צ"ב דלקמן (סעיף ט) הביא המחבר שיש מי שאוסר ליתן אפילו בשר שור בכלי ראשון, וביאר המשנ"ב (ס"ק סט) דנהי דהבשר אינו מתבשל הלחלוחית שבו מתבשל. וא"כ צ"ע אמאי הכא אין איסור ליתן את הבצק על פי הקדירה, דנהי דאין חשש שהבצק יבא לידי אפיה הא מ"מ יש לחשוש למים שבתוך הבצק שיבואו לשיעור יס"ב. ואולי המים בבצק נבלעים ומתבטלים לבצק, ולא חששו לבישול בהם.

**אם יכול להניח לכתחילה ע"ג קדירה**

ה] [סעיף ז - ח] **יש מפרשים דהא דשרי להניח כלי שיש בו דבר חם ע"ג קדרה הטמונה, אפי' כלי התחתון על האש שרי. ויש מפרשים שאם כלי התחתון על האש לעולם אסור: להניח דבר קר שנתבשל כ"צ ע"ג מיחם שעל האש, י"א שדינו כמניח כנגד המדורה וכו', וי"א דהוי כמניח ע"ג כירה לכתחילה ואסור וכו'.** הנה שני סעיפים אלו דין אחד הם כמ"ש במ"ב (ס"ק נז), ובאמת דין זה אינו שייך כ"כ לסימן שיח דלא מיירי מאיסור בישול אלא מהלכות חזרה [ובאמת בבית יוסף נמצא דין זה לעיל סי' רנג, וכאן בסי' שי"ח לא הזכיר מזה בב"י], דגם באופנים שמותר להחזיר [בגרופה וקטומה] אסור להניח לכתחילה. ונחלקו כאן בהנחה ע"ג קדירה המפסקת אם הוא ככירה הגרופה ואסור להניח לכתחילה, או דבזה שרי להניח אפילו לכתחילה. דדעה ראשונה ס"ל דכשמניח ע"ג קדירה עדיף מכירה דאין דרך לבשל בכך, ולכן מותר אף להניח לכתחילה. אבל לדעה ב' כל שהקדירה התחתונה על האש אסור להניח עליה לכתחילה, דהוי כמו להניח ע"ג כירה גרופה וקטומה. ופסק השו"ע דראשון נראה עיקר, וכן הביא המשנ"ב (ס"ק ס) מהאחרונים, וכן סתם השו"ע בסי' רנג (סעיף ה). ולעיל (שיעור יא) הובא מחלוקת אחרונים אם דווקא ע"ג קדירה מליאה שרי להניח לכתחילה, אבל קדירה ריקנית בטלה לכירה ונידון ככירה גרופה דאסור להניח עליה לכתחילה, או דאפי' בקדירה ריקנית מותר.

**דין כלי ראשון**

ו] [סעיף ט] **כלי ראשון אפי' לאחר שהעבירוהו מעל האש מבשל כ"ז שהיד סולדת בו, לפיכך אסור ליתן לתוכו תבלין.** ומבואר דלכו"ע כלי ראשון מבשל בעוד שהיד סולדת בו, וכתב המשנ"ב (ס"ק סג) "היינו אפי' כבר פסק רתיחתו ממנו". והוא לאפוקי מדעת הגהות מרדכי (הביאו בב"י כאן) דלא מיקרי כלי ראשון אלא עם סילוקו מן האש מיד, אבל אם הניחו לעמוד להפיג רתיחתו הוה ליה ככלי שני [ובביאור הגר"א כאן הביא מהירושלמי דכלי ראשון אסור מדרבנן, ובבבלי מבואר דהוא דאורייתא]. ועוד מבואר בשו"ע שכלי ראשון אסור רק כל זמן שהיד סולדת בו וכ"כ המשנ"ב (ס"ק סד) ולאפוקי מדעת היש"ש (הובא במג"א ס"ק יח) שאוסר בכלי ראשון אפילו כשאין היד סולדת בו.

**אם מותר ליתן בשר שור בכלי ראשון**

ז] **אבל מלח מותר ליתן לתוכו כיון שהעבירו מעל האש, דצריכא מילחא בישולא כבישרא דתורא. ויש מי שאוסר לתת לתוך כלי זה בשר מלוח אפי' הוא של שור. הגה: ונראה לי דבלא מלוח נמי אסור, אלא דנקט מלוח דבלא"ה אסור משום דם שבו.** ואף דמפורש בגמ' דבשר שור לא מתבשל, לדברי הרמ"א צ"ל דאסור משום הלחלוחית שבו (משנ"ב ס"ק סט). ומשמע מדברי הרמ"א דפירש כן אף בדעת המחבר, ומה שכתב המחבר בשר מלוח, הוא רק משום דבלא במלוח בלא"ה אסור משום דם שבו. והפמ"ג (מ"ז ס"ק יג) כתב דאפש"ל דמה שכתב המחבר בשר מלוח, הוא משום שבבשר יבש שאינו מלוח אין איסור ליתנו בכלי ראשון, דשוב אין לחשוש לבישול הלחלוחית שבו, וזהו שכתב המחבר דוקא בבשר מלוח, דבזה אסור אף בבשר יבש שאין בו לחלוחית.

**עבר ומלח או תיבל בשבת, אם נאסר התבשיל בדיעבד**

ח] **ויש אוסרים לתת מלח אפי' בכלי שני כ"ז שהיד סולדת בו, והמחמיר תבוא עליו ברכה. ואם עבר ונתן מלח אפי' בכלי ראשון, אפי' הוא על האש שעבד איסורא, מותר המאכל דהמלח בטל ע"ג המאכל.** וביאר המשנ"ב (ס"ק עג) דאע"ג שהמלח עביד לטעמא, וקיי"ל דמידי דעביד לטעמא לא בטיל, הכא מיירי בתבשיל שכבר נמלח מער"ש אלא שהיה חסר מלח ועתה מוסיף קצת מלח, ובמלח זה שהוסיף אין בו מספיק לבדו כדי ליתן טעם בלא המלח שהיה בתבשיל מער"ש, ומשו"ה בטל דזה וזה גורם הוא, כלומר דכיון שמלח האיסור לבדו אין בו כדי ליתן טעם, שפיר מתבטל, אף שבצירוף מלח ההיתר הוי מידי דעביד לטעמא. ועופות ובשר, כיון שמולחים אותם כדי להכשירם הרי הם בלועים הרבה מלח, וא"כ אף אם לא היה מלח בתבשיל מער"ש מ"מ יש להתיר, דבלא המלח שהיה בלוע בעוף ובבשר קודם לכן היה צריך ליתן הרבה יותר מלח, ושוב יש כאן היתר משום זוז"ג. ואם נתן את המלח כשהקדירה אינה על האש, אף שנתנה בכלי ראשון, יש להקל שלא נאסר התבשיל, אף בדברים שאינם מלוחים כלל מער"ש, דבדיעבד יש לסמוך על דעה הראשונה דמלח אינו מתבשל בכלי ראשון שאינו על האש.

ט] והביה"ל (ד"ה ואם) הסתפק לענין תבלין שמא אינו מתבטל משום דהוי דבר שיש לו מתירין, דאפשר להמתין למוצאי שבת ולאכלו בהיתר, ודוקא מלח בטל ולא אמרינן דהוי דבר שיש לו מתירין, משום שהמלח אינו מתבשל אלא לאחר שנמס בקדירה [שהרי אינו מתבשל מיד דצריכא מילחא בישולא כבישרא דתורא], ונמצא שנאסר רק לאחר שכבר נתערב, וקיי"ל שכל שנולד איסורו בתערובת אין אוסרים משום דבר שיש לו מתירין, אבל תבלין אפשר שמתבשל מיד, ויש לומר שאינו בטל משום שהוא דבר שיש לו מתירין, או דילמא שגם תבלין אינו מתבשל מיד אלא נמס קודם שמספיק להתבשל, ונמצא שנולד איסורו אחר שנולד התערובת.

אלא דיש לדון מה שייך לאסור בזה משום דבר שיש לו מתירין, הא כל דין דבר שיש לו מתירין הוא דוקא במין במינו, וכאן הרי התבשיל אינו מינו של התבלין. ובשלמא המלח חשיב מינו של התבשיל כמבואר בביצה (לט.) דהמלח שבעיסה הוי כמין במינו, כיון שאי אפשר לעיסה בלא מלח, וא"כ ה"נ בתבשיל שאי אפשר לאכלו בלא מלח חשיב המלח כמין במינו, אבל מאן יימר לן דגם תבלין חשיב כמינו של התבשיל. וצ"ל דס"ל להביה"ל דאף תבלין כיון שבא לתיקון הקדירה נעשה כמינו של התבשיל, וכמו שמבואר בתוספות בביצה (שם ד"ה משום) דהתבלין שבא לתקן את הקדירה חשיב כמינו של העיסה.

**דינים העולים:**

1. דעת הט"ז שמותר להני קדירה ע"ג קדירה אחרת לשמור חומה, אף שלא נתבשל המאכל כל צרכו, אבל רוב האחרונים חלקו עליו דשרי דוקא בקדירה שנתבשלה כל צרכה, אבל אם לא נתבשלה כ"צ אסור דחיישינן שיוסיף בבישולה וכן הכריעו המשנ"ב והחזו"א.
2. אסור להטמין בשבת אף בדבר שאינו מוסיף הבל, וכתב המשנ"ב דאם יש לו כבר קדרה טמונה שרי להוסיף בדרך אגב עוד קדירה שיש בה דבר חם, ופירש הגרש"ז דהיינו כשמגלה את הבגדים, דאז בלא"ה שרי לחזור ולכסות את הקדירה שהיתה טמונה קודם, אבל החזו"א ס"ל שאין להתיר כלל להוסיף.
3. קיי"ל קדירה שיש בה דבר שכבר נתבשל אם הוא יבש מותר ליתנה להתחמם ע"ג קדירה שמונחת ע"ג האש [ואם הוא דבר לח מותר דוקא כשהוא חם], ובאחרונים נחלקו אם דוקא כשהקדירה שע"ג האש מליאה או אפילו בקדירה ריקנית [וקיי"ל בזה להחמיר כדעת הביה"ל סי' רנג ס"ג].
4. קדרה שהסירה מע"ג האש מותר לטוח פיה בבצק, ואף שמתחמם ליד סולדת בו, לא חיישינן שיגיע לכדי שיקרמו פניו [ביה"ל]. ולדעת המג"א דוקא בצק שרי דאינו בר מירוח, אבל להט"ז הכל שרי שאין איסור מירוח כשאינו מקפיד על מירוחו. ונפק"מ לעניין למרוח משחה [כשאין איסור משום שחיקת סממנים] כשאינו מקפיד למורחה היטב, דלמג"א אסור. ולט"ז מותר.
5. כלי ראשון מבשל הכל [כ"ז שהיד סולדת בו] מלבד בשר שור ומלח, ודוקא בבשר יבש שאינו מלוח מותר ליתן בכלי ראשון, אבל בשר שיש בו לחלוחית אסור ליתנו בכלי ראשון משום שמתבשל הלחלוחית שבו.
6. מלח י"א שאינו מתבשל אפילו בכלי ראשון והמחמיר שלא ליתנו אף בכ"ש תע"ב. עבר ומלח את התבשיל בשבת [כשהקדירה על האש], אם היה בתבשיל מעט מלח מער"ש לא נאסרת הקדירה בדיעבד [דהוי זוז"ג], וסתם עופות ובשר אף אם לא מלחן כלל מער"ש הוי כמו שמלוחין דכבר נמלחו לצורך הכשרן. ואם נתן תבלין לקדירה בשבת, כתב הביה"ל לדון אם מותר כמלח, או דיש לומר שהתבלין אינו בטל משום דהוי דבר שיל"מ.

# שיעור יג

**מעשה שבת אי בטל, ואם צריך ששים או רוב**

א] [סעיף ט – המשך] **ואם עבר ונתן מלח אפי' בכלי ראשון וכו' מותר המאכל דהמלח בטל על גבי המאכל.** כבר נתבאר (שיעור יב) דאין אוסרים את התבשיל מחמת המלח אף שהוא מידי דעביד לטעמא, משום דיש כאן עוד מלח מער"ש, והוא אינו אסור, והוי זה וזה גורם וכמ"ש המשנ"ב (ס"ק עג). וגם אין לאסור משום שהוי דבר שיש לו מתירין שאינו בטל אפילו באלף, משום שהמלח נאסר רק כשמתבשל, ובשעה שנתבשל כבר נמס ומעורב בתבשיל, ואיסור שנולד בתערובת אין מחמירים בו משום דבר שיש לו מתירין, וכמ"ש הביאור הלכה (ד"ה ואם) בשם רבינו שמחה.

ובמנחת שלמה (חלק א' סי' ה אות א) כתב דמטעם זה יש להתיר אם נפלו מים צוננים לדוד חמין בשבת ונתבשלו, דאין בזה משום דבר שיש לו מתירין, כיון שהספק נולד בתערובת, ובטלין המים צוננים בחמין. אלא דכתב שם לדון אם צריך שיהיה ששים כנגד המים הצוננים או דבביטול ברוב סגי. דהפמ"ג (א"א סק"א) כתב שמעשה שבת צריך ביטול בששים, אבל הכת"ס (או"ח סי' נ) נוטה להקל בזה דסגי בביטול ברוב. אלא דכתב המנח"ש להוכיח מדין משקין שזבו (לקמן סי' שכ ס"ב), דאף שמלשון השו"ע משמע דמשקין שזבו בטלין ברוב, במשנ"ב (שם ס"ק יד) הביא מהפמ"ג שגם בזה צריך ששים, וכ"כ השו"ע הרב (שם ס"ד), ודין משקין שזבו דומה לדין מעשה שבת, כמבואר ברמב"ן (שבת קכב.) דמשקין שזבו עשאום כמעשה שבת, וכיון שבדין משקין שזבו מבואר דבעינן ששים, ה"ה במעשה שבת אינו בטל עד דאיכא ששים.

והנה היד יהודה (סי' צט ס"ק יח) כתב להוכיח שכל דבר שאיסורו משום קנס בטל ברוב ולא בעי ששים, וא"כ ה"נ היה לנו לומר דבטל ברוב. אכן בשבת עצמו אפשר שמעשה שבת אינו משום קנס, ועכ"פ לדעת רבי יהודה שאסור בין לו ובין לאחרים ואף בשוגג אסרו בשבת עצמו, א"כ ע"כ אין זה משום קנס, אלא משום שלא יבא להנות מהאיסור, וא"כ זה איסור חפצא, וי"ל דבזה מודה שבעינן ששים [וכן מבואר ביד יהודה סי' קב ס"ק כא].

**מלח או סוכר מבושל אם יש בזה בישול אחר בישול**

ב] וכתב המשנ"ב (ס"ק עא) "והני מילי במלח שחופרין, אבל מלח שעושים ממים שמבשלין אותם אין בו משום בישול לכו"ע, דאין בישול אחר בישול, וכלקמן בסעיף טז [מ"א וש"א]. וכן בצוקע"ר מותר מהאי טעמא ליתנו בכלי ראשון לאחר שהעבירוהו מן האש, ויש שמפקפקין בזה, וטוב ליזהר מכלי ראשון לכתחילה". והיינו דלקמן סעיף טז פירש המג"א (סק"מ) דדבר יבש אע"פ שנימוח בבישולו יש לו דין דבר יבש, וה"ה מלח זה אע"פ שבשעת בישולו נימוח, אין אומרים דהוי כלח שנצטנן ויש להחמיר שיש בו משום בישול, אלא דינו כדבר יבש וכיון שכבר נתבשל אין בישול אחר בישול.

**ביאור החשש בסוכר מבושל**

ועל מה שכתב המשנ"ב גבי הסוכר שטוב ליזהר בכלי ראשון לכתחילה, ציין בשעה"צ (ס"ק צו) "עיין שע"ת וחידושי רעק"א, ועיין בבגדי ישע שכתב דהמרדכי לא קאי על מלח שלנו ולכן לא החמרתי בכלי שני". ויש כאן כמה עניינים, דהשערי תשובה הביא מש"כ במחזיק ברכה בשם הזרע אמת שפקפק בהיתר ליתן סוכר שנתבשל בכלי ראשון, וטעמו שכיון דאין רגילים לאכול את הסוכר בפנ"ע, לא נחשב שנגמר בישולו אלא עכשיו כשמערבו בתה וכדו'. אמנם באגרו"מ (או"ח ח"ד סי' עד אות טז) כתב להקשות דלא שייך להחמיר בסוכר מחמת דחשיב שלא נגמר בישולו, דוודאי ראוי הסוכר לאכילה, רק דאין אוכלים אותו מפני רוב מתיקותו, ואף יש שאוכלים אותו בפנ"ע כגון מיני מתיקה לתינוקות וכדומה, ומ"מ סיים דאף שמדינא אין להחמיר, מ"מ הוא נוהג לעצמו להחמיר בזה ליתנו בכלי שלישי.

ומשמע מדברי האגרות משה שאף שמדינא אי"צ להחמיר מ"מ המחמיר יש מקום להחמיר ליתנו רק בכלי שלישי, אמנם המשנ"ב אף שחשש לדברי הזרע אמת לא החמיר אלא בכלי ראשון, וצ"ב אמאי החמיר האגרות משה לעצמו ליתנו רק בכלי שלישי.

והנה בהגהות רע"א [שהביא השעה"צ] כתב "דאין בישול אחר בישול – וכן בצוק"ר מותר מהאי טעמא, וכן כתב בתשו' פנים מאירות ובמרדכי ואגודה, ומ"מ טוב להחמיר". ושם במרדכי (רמז שח) הביא למחלוקת הראשונים אם הלכה כלישנא קמא (שבת מב:) דמלח מתבשל אף בכלי שני, או כלישנא בתרא דאף בכלי ראשון לא מתבשל, וכתב שם וז"ל "כתב ראבי"ה הלכה כאיכא דאמרי דמלח אפי' בכלי ראשון נמי לא בשיל וכן פי' ר"ח, אבל האלפסי תפס שיטתו כל"ק דבכלי שני נמי בשיל, ור"י פי' כר"ח דסברי לפסוק כר"נ, וה"ר דן אמר לי דממלח שלנו דמתקנין אותו ע"י בישול אין לחוש כדתניא כל שבא בחמין לפני השבת כו' ומ"מ המחמיר תע"ב שלא ליתן מלח אפי' בכלי שני כל זמן שהיד סולדת בו הואיל ואיכא איסור דאורייתא בבישול". ומדברי רע"א מבואר דהבין דמה שכתב המרדכי דהמחמיר תע"ב, היינו כלפי מה שכתב להתיר במלח שנתבשל משום דאין בישול אחר בישול. ולפי"ז עולה שיש להחמיר במלח שנתבשל אף בכלי שני, כמו שמשמע מדברי המרדכי שלא חילק בין כלי ראשון לכלי שני [ועי' בשעה"צ ס"ק צה שביאר שאיסורו משום שנראה כמבשל]. אמנם הבגדי ישע שם ביאר דהמרדכי קאי על מלח שלא נתבשל, וכוונתו שהמחמיר כלישנא קמא שמלח מתבשל בכלי שני תע"ב, אבל מלח שנתבשל ודאי שוב אין בו בישול. וזה כוונת השעה"צ שהביא דברי רע"א, וכתב ע"ז שהבגדי ישע פירש דברי המרדכי בעניין אחר, ולזה לא החמיר אלא בכלי ראשון. ומשו"ה כתב האגר"מ שהחמיר ע"ע שלא ליתן מלח אלא בכלי שלישי דהחמיר כהבנת רע"א בדברי המרדכי.

והנה כ"ז במלח מבושל, אמנם המלח שבזמנינו אינו מבושל, אלא שמושכים מים מהים לבריכות, ומתאדים מחום השמש, ובודאי אין המים מתחממים לחום של יד סולדת, ואין לזה דין מלח מבושל.

**עירוי מכלי ראשון**

ג] [סעיף י] **אסור ליתן תבלין בקערה ולערות עליהן מכלי ראשון.** מבואר דעת השו"ע דעירוי מכלי ראשון מבשל, ונחלקו בזה ר"ת ורשב"ם (תוס' שבת מ"ב: ד"ה אבל ובזבחים צה: ד"ה עירה), דדעת ר"ת דכיון שמבואר בפסחים (עו:) דחם שנפל לצונן מבליע כדי קליפה, ה"נ מבשל כדי קליפה, דס"ל שאין הבלעה והפלטה בלא בישול [וכמו שביאר הרשב"א בתורת הבית ב"ד ש"א א: בדעתו]. אבל הרשב"ם ס"ל שאין עירוי מבשל כלל. ודעת הרבה ראשונים (הרשב"א בתוה"ב שם וכן דעת הרמב"ן והר"ן ע"ז עד:) שאפשר להבליע ולהפליט בלא בישול, ומחמת זה כתב הרשב"א שאף דמבואר בגמרא שכלי שני אינו מבשל מ"מ מבליע ומפליט, ולפי"ז אף שעירוי מבליע אין זה ראיה שמבשל, דאפשר לומר שהוא מבליע ואינו מבשל.

וכתב המ"ב (ס"ק עד) "דאף דתבלין אין מתבשל בכלי שני וכנ"ל מ"מ העירוי מכלי ראשון קיי"ל דהוא מבשל כדי קליפה ואפי' בדיעבד אסור אם עירה להדיא עליהן שלא נפסק הקילוח" והא דכתב המשנ"ב לאסור אפילו בדיעבד, צ"ב דהא לעיל (סק"ב) פסק המ"ב כדעת הפמ"ג דכל מעשה שבת דיש בו פלוג' והוא ספיקא דדינא אזלינן לקולא, משום ספיקא דרבנן לקולא, וא"כ אמאי אסר כאן אף בדיעבד, והלא דעת הרשב"ם דאין עירוי מבשל אפילו כדי קליפה [ועיי"ש במשנ"ב שציין לס"ק לב וכוונתו למג"א ס"ק לב שכתב לאסור בדיעבד], וצ"ל דקיי"ל לעיקר כדעת ר"ת ואי"ז נחשב כספיקא דדינא.

**עירוי שנזחל**

ד] וכד נדייק לשון המשנ"ב שכתב שיש לאסור בדיעבד אם עירה להדיא עליהן, נראה דכתב כן בדוקא, שרק מה שעירה עליו להדיא נאסר, אבל אם עירה בצד הכלי ואח"כ נזחל העירוי ובא לתבשיל אינו נאסר. וטעמו עפ"י מה שהביא בהגהות רע"א מהאיסור והיתר (כלל לד דין כא), דאין איסור אלא לערות על התבלין עצמן אבל לשפוך בצדן [ויתפשטו על התבלין] לא עכ"ל.

אלא שדבר זה במחלוקת תלוי, דהן אמנם שדעת האו"ה דעירוי חשיב רק במקום נפילתו, אבל אם ממשיך ונזחל למקום אחר דינו ככלי שני, וכ"כ הש"ך (יו"ד סי' צה ס"ק יח). אמנם דעת הרמ"א ביו"ד (סי' צב ס"ז) להחמיר שעירוי שנזחל חשיב עירוי, דכתב "וקילוח מן הקדירה רותחת שהלך אל קדירה צוננת אם נפסק הקילוח מן הקדירה הרותחת קודם שהגיע אל הצונן הוי נמי ככלי שני ואם לא נפסק הוי כעירוי והקדירה הצוננת נאסרה". ומבואר דעתו דאף דהוא דרך זחילה ולא עירה להדיא עליו, אסור. ועיי"ש בפמ"ג דאף דלכאורה אפשר לחלק דדוקא לגבי בליעות ופליטות חשיב עירוי אף כשנזחל ולא לגבי בישול, א"א לומר כן בדברי הרמ"א, דהא מקור דבריו הם מהתרומת הדשן דהוכיח מדין אמבטי שנמשך מחמי טבריא שדינו כחמי טבריא כל שלא נפסק הקילוח, ואף דהתם דמי לעירוי שנזחל, דהא מקור החום אינו באמבטי, ומ"מ הוי ככלי ראשון. ובדין אמבטי שנאמר גבי שבת מבואר שעירוי שנזחל מבשל. והגם דבדברי התרוה"ד עצמם היה אפשר לבאר שדוקא עירוי שנזחל מכלי שעומד על האש [כחמי טבריה דמקור המים הוי כמו שעדיין עומד על האש] חשיב ככלי ראשון, אבל עירוי שיצא מכלי ראשון שאינו על האש, אין להחשיבו כעירוי אלא במקום נפילתו. אבל ברמ"א שם מבואר שהבין שאין לחלק בזה [וביותר מוכח כן בהדיא בתורת חטאת כלל נו דין ז], וא"כ מוכח דעת הרמ"א להחמיר דלא כהאו"ה אלא עירוי חשיב ככלי ראשון אף לאחר שנזחל.

אכן החוו"ד (סי' צ"ב ס"ק כג) באמת חילק דעירוי שנזחל אף להתרומת הדשן אינו מבשל אלא רק מבליע ומפליט, ודחק ליישב שם את ראייתו משבת לגבי בישול. וכן נראה דעת רע"א כאן להקל בזה, וכן נראה כוונת המשנ"ב להקל כל שלא עירה להדיא, שלא נאסר התבשיל.

ובספר שביתת השבת (הקדמה למלאכת מבשל אות כו) כתב דלפי"ז מצאנו מקום להקל שאם יש לו כוס שאינה יבישה לגמרי שיכול לערות רותחין על הדופן היבשה, ואף שהעירוי ממשיך למעט המים הצוננים שבכלי, מ"מ אין זה עירוי להדיא ודינו ככלי שני (ומים שרי ליתן לכתחילה בכלי שני).

**עירוי שנפסק הקילוח**

ובסוף דבריו כתב המשנ"ב "שלא נפסק הקילוח", וכוונתו דאם נפסק הקילוח אינו מבשל כמבואר ברמ"א ביו"ד (סי' סח ס"י) וכן איתא בש"ך (יו"ד סי' קה סק"ה). אמנם היד יהודה (סי' קה בקצר ס"ק יט) כתב שבעל נפש יחמיר על עצמו אף בעירוי שנפסק הקילוח שמבשל כדי קליפה.

**דינים העולים:**

1. נתן מים צוננים בכלי ראשון שייך בזה ביטול ויש להחמיר שאינו בטל עד דאיכא ששים ולא סגי ברוב.
2. מלח מבושל [אמנם המלח בזמנינו אינו מבושל] וכן סוכר המבושל מעיקר הדין שוב אין בזה בישול ושרי ליתנו בכלי ראשון וכתב המשנ"ב דטוב ליזהר מליתנו בכלי ראשון ולדברי רע"א יש מקום להחמיר גם שלא ליתנו בכלי שני וכתב באגר"מ שמדינא אין להחמיר אמנם הוא נהג לעצמו להחמיר ליתנו רק בכלי שלישי.
3. נחלקו הראשונים אם עירוי מבשל וקיי"ל לעיקר כדעת ר"ת שעירוי מבשל ואם עירה נאסר אפילו בדיעבד.
4. דעת האיסור והיתר שעירה מבשל רק במקום נפילתו אבל אם נזחל למקום אחר [אף שלא נפסק הקילוח] דינו ככלי שני אבל הרמ"א ביו"ד מבואר שהחמיר שאף עירוי שנזחל מבשל. ולהלכה דעת הפמ"ג להחמיר אולם החוו"ד ורע"א ס"ל להקל וכן נראה דעת המשנ"ב להקל בזה.
5. ומחמת זה יש שכתבו שאם יש לו כלי שאינו מנוגב לגמרי יש להקל לערות על הדופן היבש שאינו מערה להדיא על המים שבתחתית הכלי.
6. עירוי שנפסק הקילוח דעת רוב הפוסקים שאינו מבשל, אמנם כתב היד יהודה שבעל נפש יחמיר על עצמו.

# שיעור יד

**הטעם שהחמירו באמבטי אפי' בכלי שני**

א] [סעי' יא] **אמבטי של מרחץ שהיא מלאה חמין הגה: אע"פ שהיא כלי שני. אין נותנין לה מים צונן שהרי מחממן הרבה, אבל נותן הוא ממים חמין שבזה האמבטי לתוך אמבטי אחר של צונן.** הנה שיטת התוס' (שבת מב. ד"ה אבל) דמה שמבואר בגמרא (שם) שאמבטי חמור מספל, היינו שבאמבטי אסור אפילו שהוא בכלי שני [אבל דעת הר"ן ורבינו ירוחם שחומרת אמבטי הוא, שאף שמבואר בגמרא שמותר ליתן צוננים מרובין לתוך חמין מועטים, באמבטי אסרו ליתן אף צוננים מרובים, וכתב המשנ"ב (ס"ק עו) שאם האמבטי הוא כ"ר יש לחוש לדבריהם].

וטעם החומרא באמבטי שאסור ליתן שם צוננים אפילו שהאמבטי כלי שני, כתב המשנ"ב (ס"ק עו) שכיון שאמבטי הוא לרחיצה מסתמא חימם המים הרבה, וע"כ הצוננים מתבשלים אף שהוא כלי שני. ולכאורה יש מכאן ראיה לשיטת הח"א (כלל כ דין ד), שאף דאמרינן כ"ש אינו מבשל, כל שהיד נכוית בו אסור אפילו בכ"ש, וכדחזינן באמבטי שאסור אף שהוא כ"ש משום שהמים חמין הרבה. אמנם בלבושי שרד (ס"ק לד) כתב שחומרת אמבטי אינו רק מחמת שהמים חמין הרבה, אלא גם משום שיש בו הרבה מים, ומשו"ה אין המים מצטננים מהר, והיינו שבזה דמי לכלי ראשון כמו שכתבו התוספות בשבת (מ: ד"ה ושמע) דכלי ראשון מבשל יותר מכ"ש כיון שהוא מחזיק את החום הרבה, וא"כ ליכא ראיה לכלי שיש בו מים מועטים לאסור אע"פ שהיד נכוית בו.

**לביאור המ"ב לא תלוי אם חמין לצונן או צונן לחמין, אלא באם הצונן בא לידי יס"ב**

ובהא דכתב השו"ע שנותן ממים חמין שבזה האמבטי לתוך אמבטי אחר של צונן, כתב המשנ"ב (ס"ק עח) דדין זה הוא אפילו מאמבטי של כ"ר. ולכאורה צ"ב מאי שנא רישא שאסרו ליתן צוננים אפילו לתוך כ"ש, וכאן מתירין לערות מכ"ר, וזה ודאי חמור מליתן לכ"ש. וביאר המשנ"ב (ס"ק עח) דמיירי בצוננים מרובין, והיינו שיש שיעור צוננים גדול עד שאין המים יכולים לבא לשיעור יס"ב. ולפי"ז מבואר לכאורה אמאי כתב השו"ע דוקא שנותן לתוך אמבטי אחר, דהא כיון ששופך מים מאמבטי והם מים מרובים, לכן שרי דוקא אם שופך לאמבטי אחר, כלומר שיש דשם הרבה מים צוננים. וקצ"ע אמאי כתב המשנ"ב (ס"ק עט) דמה שנקט השו"ע לתוך אמבטי צוננים הוא לאו דוקא.

ולפי"ז עולה שכל החילוק הוא בין מים מרובין למים מועטים, ולא איכפ"ל כלל אם שופך חמין לתוך צונן או צונן לתוך חמין, רק שלא משמע כ"כ בלשון השו"ע. ויעוי' בחזו"א (יו"ד ריש סי' ט) שביאר שעיקר הדין הוא שלא יבואו הצוננים לשיעור יס"ב, ולאו דוקא צוננים מרובים וחמין מועטים, אלא הכל תלוי בחום המים, שאם אין חמין כ"כ אז אף שיתן פחות צוננים עד שלא יבואו לידי יס"ב שרי. וכן להיפך, אם החמין רותחים מאוד, אז אף בצוננים מרובין יהיה אסור אא"כ אינם יכולים לבא לשיעור יס"ב.

**נתינת צוננים לחמין שלא באמבטי**

[סי"ב] **מיחם שפינה ממנו מים חמין מותר ליתן לתוכו צונן כדי להפשיר ומותר לצוק מים חמין לתוך מים צונן או צונן לתוך חמין והוא שלא יהיו בכלי ראשון מפני שמתחממין הרבה.** דין זה הוא המשך לסעי' יא רק דהכא אין חומרא בכלי שני, דדוקא באמבטי החמירו וכמשנ"ת לעיל. ומדיוק לשון השו"ע שכתב 'והוא שלא יהיו בכלי ראשון', משמע שאם הוא כ"ר אסור בין צונן לתוך חמין ובין חמין לתוך צונן, ולכאו' קשה דהא גבי אמבטי מבואר דשרי ליתן חמין מכ"ר לתוך צוננים. וכתב המשנ"ב (ס"ק פב) דהכא מיירי בצוננים מועטים ולזה אסור.

**להרשב"א חמין לצונן שרי אפילו בצוננים מועטים**

אכן כל מה שנתבאר הוא בשיטת התוספות, אבל בביאור הלכה (ד"ה והוא) הביא את שיטת הרשב"א דחמין לתוך צונן אפילו אם הצוננים מועטים אין בזה בישול, ולפי"ז מה שמותר לשפוך מאמבטי על צוננים, היינו אפילו על צוננים מועטים, ומה שכתוב בסעי' יב והוא שלא יהיו בכלי ראשון, היינו דוקא בצונן לתוך חמין, אבל חמין לתוך צונן מותר אף מכ"ר.

**תירוץ קושיית הב"מ על הרשב"א**

והבית מאיר כתב דדברי הרשב"א קשים להבנה, אמאי שרי לשפוך הרבה רותחין על מעט צוננים, הא סו"ס המים מתחממין ומתבשלים. והנראה בזה דהנה כבר חקרו האחרונים מהו מלאכת הבישול במים, דבאגלי טל (אופה ס"ק יט) הבין שכל תועלת הבישול במים הוא חימומם, אבל אינם משתנים מחמת הבישול, אבל בהשמטות חזר בו שאף מים משתנים ע"י הבישול, וראייתו מהא דדרך בנ"א שלא לשתות מים עד שירתחו פעם אחת, ואחר שכבר רתחו שוב אינם מצריכים להביא את המים לרתיחה אלא משתמשים במים בחום הצריך להם, א"כ חזינן שרתיחת המים יש בזה בישול.

ובשבט הלוי (ח"ז סי' מב אות ג) ביאר בטו"ט, דאם בישול המים זהו בחימומם לבד, א"כ אחר שנצטננו המים הרי בטל כל תועלת הבישול, וע"כ יש בזה בישול אחר בישול, אף אם בשאר לח שנצטנן נסבור שאין בישול אחר בישול [ויש בזה גם קולא שאם המים חמים אף שלא רתחו אין בזה איסור בישול]. אבל אי נימא שבישול המים הוא עד רתיחתם, א"כ כל זמן שלא באו לרתיחה יש בהם בישול, אבל אחר שבאו לרתיחה שוב אין בישול אחר בישול אף שכבר אינם רותחים כ"כ [וע"ע במנח"י ח"י סי' כח]. וכן מדייקים דעת המשנ"ב, שדימה לקמן (שעה"צ ס"ק קיד) בישול מים לבישול פירות, ומבואר דס"ל שיש תועלת בישול במים לבד זולת חימומם, וכן איתא בהנהגות החזו"א (פי"ב סי"ג) שצריך לבא לרתיחה.

ונראה לפי"ז דכל קושיית הבית מאיר היא דוקא להצד שחימום המים זהו בישולם, ומשו"ה הוקשה לו אמאי שרי לשפוך חמין לתוך צוננים מועטים כיון דסו"ס הצוננים מתחממים, אבל אי נימא דבישול המים אינו חימומם, א"כ ליכא קושיא כלל, דאף דחזינן שהמים מתחממים הא מ"מ יש לומר שכל ששופך חמין לצוננים אין בזה בישול.

**צוננים מרובין לחמין אם צריך שפיכה גדולה**

וכתב הרמ"א **ואם המים מרובים כל כך שא"א שיתבשלו רק שיפיגו צינתן אפילו בכלי ראשון שרי רק שלא יהיה על האש.** והמשנ"ב (ס"ק פג) הביא מהח"א שדוקא ששופך בשפיכה גדולה הכל בפעם אחת, אבל מעט מעט אסור לערות, שהרי מבשל תיכף, ומה יועיל מה שמצטנן אח"כ. אלא שבשעה"צ (ס"ק קיא) העיר דהא קיי"ל בדבר חריף שאוסר בשיעור כדי שיתן על האור וירתיח, ומוכח שעל האור גם כן אינו מבשל ברגע הראשון [ואף שחזינן כן במציאות, כל שיש לזה ראיה מהסוגיא עדיף. ושמא הוצרך להוכיח דלא נימא שמעט מים מתבשלים מיד]. וביאור קושייתו דכיון שהרתיחה אינה מיד, א"כ אף אם שופך מעט מעט מ"מ אין מתבשל תיכף עד שישפוך הכל [ושיעור ישהה על האור וירתיח אינו ברור, וביד יהודה (סי' סט ס"ק פד) כתב שהוא שיעור ממוצע בין מיד לבין מיל]. ויש לעיין אם יש להקל בזה שאי"צ בשפיכה אחת.

**ליתן בשר רותח לתוך מים צוננים**

כתב המג"א (ס"ק לה) שאסור ליתן חתיכת בשר רותח לתוך רוטב צונן, דכיון שאינו מתערב א"כ מבשל כדי קליפה. ומצינו באחרונים כמה קושיות על דבריו. **א.** הנשמת אדם (כלל כ אות ד) כתב להקשות דהא כתבו התוספות (שבת מב. ד"ה נותן) שבדבר לח לא אמרינן דאדמיקר בלע כדי קליפה, כיון שהמים מתערבים, וא"כ אמאי כשנותן בשר רותח יתבשל כ"ק. **ב.** הבית מאיר כתב להקשות דהבשר הרותח הרי הוי כמו שנפסק הקילוח, שהרי יצא מחוץ לכ"ר, ועירוי שנפסק אינו מבשל כמבואר ברמ"א ביו"ד (סי' סח ס"י) [ואי נחמיר בדבר גוש דחשיב לעולם ככ"ר א"כ לק"מ, אמנם לא משמע במג"א שכוונתו משום חומרת דבר גוש]. ג. החוו"ד (יו"ד סי' צא סק"ה) הקשה, דהנה עיקר דין זה דבצוננים מרובים שרי ליתן בחמין צ"ב, מאי שנא מדין תתאה גבר דמבואר שכל שהתחתון חם מבשל את העליון הצונן, ולא מצינו חילוק בין מרובים למועטים, ואדרבה בגמרא בפסחים (עו.) מוכח דאף בדבר מועט שייך דין תתאה גבר ועילאה גבר [כמבואר שם לעניין סך קרבן פסח בשמן של תרומה דשייך בזה דין תתאה גבר ועילאה גבר]. וא"כ קשה שאף צוננים מרובין לתוך מועטים היה לנו לאסור [ועל כרחך צ"ל שכל התבשיל מתחמם, דלא שייך בליעה ופליטה בלא בישול לדעת ר"ת, וקיי"ל כעיקר כדעת ר"ת כמו שנתבאר לעיל שיעור יג]. ותירץ החוו"ד שבאמת מתחממים כל המים הצוננים רגע אחד אף כשהם מרובים, אבל כיון שאח"כ מיד הם מצטננים א"כ אין תועלת בבישולו, ועל כן אין בזה איסור משום בישול בשבת דמלאכת מחשבת אסרה תורה [וביד יהודה (סי' קה ס"ק יב ד"ה ע"כ) כתב שדבריו מוכרחים]. וא"כ קשה אמאי החמיר המג"א בחתיכת בשר רותח בתוך צוננים, הא מ"מ אין תועלת בחימום המים כיון שסו"ס נשארים הם צוננים [וביאור דברי המג"א יתבארו אי"ה בשיעור הבא].

**דינים העולים:**

1. לפירוש המשנ"ב אין חילוק בין צונן לתוך חמין או חמין לתוך צונן אלא כל שהצוננים מועטים עד שלא יבואו לידי יס"ב שרי ואם יבואו לידי יס"ב אסור.
2. כל זה דוקא בכלי ראשון אבל בכלי שני מותר ליתן אף צונן מועט לתוך חמין אבל באמבטי החמירו אף בכלי שני ובי' המשנ"ב דאמבטי שהוא מים לרחיצה חמין המים ביותר ועל כן אסור אף שהוא כ"ש [ולפי"ז ה"ה כל כ"ש שהמים חמין בו ביותר אסור וכמבואר בח"א דכ"ש שהיד נכוית בו אסור] ובלבושי שרד כתב עוד טעם שאמבטי יש בו מים הרבה ועל כן אסור [וא"כ כ"ש שיש בו מים מועטים לא שייך חומרת אמבטי].
3. לדעת הרשב"א מותר ליתן חמין לתוך צונן אפילו בצוננים מועטים. ואף שהצוננים מתחממין צ"ל דס"ל להרשב"א שיש בישול במים ואין חימום המים מכריח שנתבשלו.
4. בשופך צוננים מרובים לתוך חמין דעת הח"א להצריך לשפוך בשפיכה גדולה בבת אחת אבל בשעה"צ מפקפק בזה דהמים אינם מתבשלים מיד ועד שיגמור שפיכתו אין בהם בישול.
5. ביסוד ההיתר לשפוך צוננים לתוך חמין ואין בישול ככל תתאה גבר ביאר החוו"ד שאף שהמים מתחממין בתחילה ככל דין תתאה גבר כיון שמיד הם מתקררים ואין תועלת בבישול מלאכת מחשבת אסרה תורה ואין בזה איסור בישול בשבת.

# שיעור טו

**חתיכת בשר רותח בתוך רוטב צונן**

א] בשיעור לעיל הבאנו דברי המג"א (ס"ק לה הובא במ"ב ס"ק עח) שכתב לאסור להכניס חתיכת בשר רותח לתוך מים צוננים. והובא קושיית הנשמת אדם (כלל כ אות ד) דבתוספות מבואר דבדבר לח לא שייך בישול כדי קליפה כיון שהמים מתערבים, וא"כ אף כשהכניס חתיכת בשר רותח למים לא שייך בישול במים כיון שהם מתערבים. ובמנחת חינוך (מוסך השבת סוף מלאכת אופה) הקשה על המג"א מהגמ' ביומא (לד:) שהיו זורקים עששיות של ברזל לחמם את המים, ולדברי המג"א כיון שהעששיות אינם מתערבים עם המים א"כ יש בזה איסור משום בישול. והנה רע"א ציווה לעיין בדברי החוו"ד ביו"ד (סי' צא סק"ה), ושם הקשה גם כן כעין זה מהא דאיתא בשבת שמיחם שפינהו נותן לתוכו מים מרובים, והלא המיחם עצמו אינו מתערב במים, וא"כ נימא שהוא מבשל כ"ק כמו בחתיכת בשר רותח. וכתב החוו"ד ליישב, שבאמת אין האיסור בישול במים, דבהם לא שייך לאסור משום בישול כיון שמיד הם חוזרים ומצטננים [כמו שנתבאר בסוף השיעור הקודם דכיון שמלאכת מחשבת אסרה תורה אין אוסרים כל שאין לו תועלת בבישולו]. וכוונת המג"א לאסור נתינת בשר רותח לתוך מים צוננים, הוא מחמת בישול מעט המים שנבלעו בחתיכת הבשר, דיש לו תועלת בבישולם [והיינו שטוב לו שאותם מים נתחממו. ומכאן ראיה שאף במעט מים יש איסור בישול, ואין אומרים שלא איכפ"ל בבישול אותם מים מועטים, דודאי אינו רוצה שיהיה שם קצת מים צוננים. וזה ראיה לאסור שלא לשפוך מים רותחים לכלי שאינו יבש לגמרי, שיש בישול לגבי אותם מעט מים שיש בכלי].

אלא דלפי"ז עולה שאיסור הבישול אינו במים אלא בחתיכת הבשר [היינו במים שנבלעו בבשר] אמנם המשנ"ב נראה דלא ביאר כן, דכתב בשעה"צ (ס"ק קח) דלעניין דיעבד נראה דאין לאסור את הרוטב. ומשמע שלדעת המג"א יש לאסור את הרוטב, ולדברי החוו"ד הרי ודאי אין לאסור את הרוטב כיון שלא נעשה בו כלל איסור בישול. אלא א"כ נדחוק בדבריו, דכוונתו לרוטב שנבלע בחתיכה.

ובחזו"א (יו"ד סי' ט סק"ז) הביא מהפמ"ג (סוף סי' סח בדין השלישי) דג"כ ביאר בדברי המג"א שלא מתבשל הרוטב שסמוך החתיכה, אבל החזו"א ס"ל דכל מה שכתבו התוספות שבדבר לח לא שייך בישול בכדי קליפה כיון שהמים מתערבים, זה דוקא אם נתערב לח בלח, אבל כל שנפל דבר גוש לתוך דבר לח בזה יש בישול כדי קליפה, וזה עולה כדברי המ"ב שהבין ג"כ שהבישול הוא ברוטב. אלא דלא נתבאר לפי"ז אמאי אין איסור בישול בעששיות של ברזל ובמיחם שפינהו.

**ביצה רותחת לצננה ע"י מים צוננים**

ויש נפק"מ לדינא, לעניין מי שיש לו ביצה רותחת ורוצה לצננה ע"י מים צוננים. דלכאורה לדברי המג"א יש לאסור, שהרי הביצה היא גוש חם ואסור ליתנה ברוטב צונן. אכן לכאורה לדברי החוו"ד אין בזה חשש, דכיון שקליפת הביצה אינה נאכלת, שוב אין לו תועלת מהבישול, ודמי ממש לעששיות של ברזל ולמיחם שפינהו שאין בזה איסור בישול, אבל לדברי החזו"א וכן פשטות המ"ב שיש איסור בישול אף ברוטב, יש להחמיר בזה [אמנם כל היתר זה שכתבנו לדברי החוו"'ד היינו דוקא אם מניח את הביצה לתוך מים צוננים, אבל אין לשפוך צוננים על הביצה, שהרי תתאה גבר וכל המים מתבשלים]. והלכה למעשה יש להסתפק בזה, כי לכאורה מסתבר כהחוו"ד, וכן הסכים היד יהודה, וכן נראה דעת רע"א שציווה לעיין בדברי החוו"ד שם. אלא דאי"ז ברור להקל לכתחילה, כיוון שמהמשנ"ב לא משמע כן, וכ"כ החזו"א.

**חתיכת בשר רותח הא הוי כנפסק הקילוח**

עוד הבאנו (בשיעור לעיל) קושיית הבית מאיר על המג"א אמאי אסור ליתן את הבשר הרותח בתוך המים, והרי קיי"ל (רמ"א יו"ד סי' סח ס"י) שעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל, וכל חתיכה כשאינה בתוך הכלי ראשון הוי כמו נפסק הקילוח, שהרי אינה מחוברת לכלי ראשון [ולא משמע בכוונת המג"א להחמיר משום חומרת גוש, דרק לקמן (ס"ק מה) הביא המג"א דעת המהרש"ל להחמיר בדבר גוש]. ואפשר ליישב על פי דברי החזו"א (יו"ד סי' ט סק"ה) שכתב דכל דין זה שעירוי שנפסק הקילוח אינו מבשל היינו משום שהתבשיל היה בכ"ר ואחר שיצא והתנתק מהכלי שוב נחשב כמו כלי שני, וכל זה שייך רק ברוטב שאין האש מבשלו אלא האש מחממת את הכלי והרוטב מתבשל ע"י חום הכלי והוי כמו כח שני, ולזה כשיצא מהכלי הוי ניתוק ממקום חימומו, אבל דבר גוש אין זה נחשב שהוא מתבשל מחום הכלי, אלא שהוא מתבשל ע"י האש ממש, ומשו"ה אף כשיוצא מהכלי לא נחשב שיצא מהכלי ראשון, ודמי לכלי שהסירו מע"ג האש דאף שכבר אינו עומד ע"ג האש עדיין חשיב כלי ראשון ומבשל, ה"נ חתיכת בשר אף שהסירה מהאש עדיין הוי כמו כלי ראשון [ומה שיוצאת מהכלי לא נחשב עוד ניתוק ונשאר ממש כמו שהסירו מע"ג האש].

**שאר משקין ליתנם בכלי שני**

[סי"ג] **מותר ליתן קיתון של מים או של שאר משקים בכלי שני שיש בו מים חמין אבל בכ"ר אסור.** פשטות השו"ע משמע שכל משקין אין חוששין בהם לקלי הבישול, ושרי ליתנם בכלי שני, וכן כתב בשועה"ר (סי"ב). אכן במ"ב לעיל (סוף ס"ק לט) משמע שבחלב יש לחשוש לקלי הבישול, ובשעה"צ לעיל (ס"ק סח) כתב שבכל דבר חוששים לקלי הבישול חוץ ממים ושמן כדלקמן בסימן זה, ולא ביאר מקומו, ולכאורה כוונתו מהכא דהתירו ליתן מים בכלי שני, אלא דמלשון השו"ע הכא משמע שהתירו בכל משקין, כמשנ"ת.

**מצקת אי הוי ככ"ש או ככ"ר**

ובמשנ"ב (ס"ק פז) הביא את המחלוקת בכלי ריקן ששואב עמו מתוך כלי ראשון [מצקת] אי חשיב ככלי נוסף ונעשה כלי שני או דעדיין חשיב כלי ראשון, והוא ספק בתוס' בע"ז (לג: ד"ה קינסא). וכתב המשנ"ב שאם משהה את הכלי הריקן בתוך הכלי ראשון עד שמעלה רתיחות ודאי מיקרי כלי ראשון. איברא דבתוספות בע"ז (שם) מבואר שנסתפקו אף במקום שהעלה רתיחות, אבל הפוסקים קיבלו הכרעת המהרי"ל (מנהגים הל' הגעלה עמוד יט) דכל ששהה הכלי הריקן בתוך הכלי ראשון עד שהעלה רתיחות, שפיר חשיב כ"ר. ואף לקולא מצינו שפסקו כן, דכתב המשנ"ב (סי' תנב סק"כ) לעניין הגעלת כלים בדבר שצריך עירוי מכלי ראשון, שלא ישאוב עם כלי מהקדירה וישפוך, דהא נעשו המים ככלי שני, אבל אם שיהה את הכלי הריקן עד שהעלה רתיחות, אז מיקרי שפיר כלי ראשון.

ובשבות יצחק הביא מהגריש"א דאם כשהוציא את הכלי הריקן היה הכלי צונן, בזה ודאי חשיב ככלי שני, שהרי יש כאן דפנות מצננות, והוי ממש ככל כלי שני, וא"כ ברור שכל הנידון הוא רק כששהה בכלי מעט עד שנתחמם לחום יס"ב, אמנם כשהעלה רתיחות הוי ודאי כ"ר.

והנה לכאורה אם הניח קדירה ע"ג קדירה דינו דומה לדין מצקת, דכל שהעלה רתיחות בקדירה העליונה הוי ממש ככלי ראשון, אבל כל זמן שלא העלה רתיחות הוה ספק.

ויל"ד בזה, אם ספק זה אם להחשיב את המצקת ככלי ראשון או ככלי שני, הוא במקום שהכלי עומד על האש, ונסתפקו אם הכלי הריקן ג"כ מתחמם ע"י האש, וכשמוציאו מהכלי הגדול הוי כמו שמסירו מע"ג האש, ודמי ממש לכלי ראשון, או שאי"ז נחשב שמתחמם מהאש. אבל אם כבר הסיר את הכלי ראשון מע"ג האש, אז ודאי הוי המצקת ככלי שני. או דילמא דהספק הוא גם כשהסיר את הכלי כבר מע"ג האש [והטעם להחשיבו ככלי ראשון הוא משום דכיון שבזמן שהמצקת נתמלאה באוכל בתוך הכלי ראשון היה דינה ככלי ראשון לא נשתנה הדין לאחר שמוציאה מהכלי ראשון].

ובחזו"א באורח חיים (סי' קכב סק"ג) נקט שכל הספק הוא רק כשמוציא עם המצקת בזמן שהקדרה על האש, אבל לאחר שהסירה מע"ג האש ודאי המצקת נחשבת ככלי שני. אמנם סתר דברי עצמו ביורה דעה (סי' לב), שכתב שם שמהט"ז (יו"ד סי' צב סק"ל) שכתב להוכיח מהוצאת זבוב המבואר בסי' קז, מוכח שהספק הוא אף לאחר שהסיר את הכלי ראשון מע"ג האש, דהא בהוצאת זבוב משמע שלא שהה הכלי על האש [עיי"ש].

ובמנח"י (ח"ה סי' קכז אות ג) הביא להקשות מהמ"ב לעיל (ס"ק מד) שכתב לעניין אותם אנשים שהיו מניחים פת בכלי והיו מערים מכלי ראשון על הפת, שלא יפה הם עושים, ואפילו אם נתן המרק בכלי שני ואח"כ נותן שם פת, ג"כ אינו מועיל, כמבואר ברמ"א (לעיל ס"ה) שאין ליתן פת בכלי שני [משום חשש קלי הבישול]. אלא ימתין עד שלא יהא המרק י"ס, או שלכל הפחות ישאב בכף מהקדירה כדי שתהיה הקערה כלי שלישי, עכת"ד. ומבואר דפסק המשנ"ב להקל דהמצקת חשיב כלי שני ומשו"ה הקערה הוי כבר כלי שלישי, והכא החמיר דהמצקת הוי ככ"ר. וכתב ליישב שדוקא התם שהחומרא משום חשש קלי הבישול, כתב המשנ"ב להקל לסמוך שע"י המצקת כבר נחשב כלי שלישי, אבל כאן לעניין בישול בכ"ר יש להחמיר שמא המצקת עדיין כ"ר [ובאמת בעיקר דברי המשנ"ב היה אפש"ל שבאמת אסור לעשות כן אלא אותם אנשים שעושים כן לכל הפחות יעשו ע"י מצקת ובזה הוי קצת סניף להקל]. ולפי מה שהבאנו בשם הגריש"א שכל שהמצקת עצמה צוננת ודאי חשיב כ"ש, א"כ בדרך כלל כשמוציא מקדרה שאינה על האש נעשה כלי שני כל שאינו שוהה הרבה בקדירה.

והעולה בדין מצקת: שכל שהעלה רתיחות הוי ודאי כ"ר, ואם לא העלה רתיחות החמיר המ"ב דהוא ספק, אבל לעניין כלי שני סמך המ"ב להקל שנעשה כלי שלישי. ובחזו"א באו"ח ס"ל שחומרא זו היא דוקא בעומד על האש. ואם הכלי לא בא לידי יס"ב, דעת הגריש"א שאין להחמיר כלל, והוא דבר המסתבר להקל בזה.

**דינים העולים:**

1. אם עבר ונתן חתיכת בשר רותח בתוך רוטב, לדעת המג"א לכאורה יש לאסור את הרוטב, אמנם להבנת החוו"ד אין הרוטב מתבשל כלל, וכל הנידון הוא לעניין הרוטב שנבלע בבשר. והחזו"א וכן פשטות המ"ב הבינו שהבישול ברוטב, ומ"מ פסק המ"ב שלמעשה אין לאסור את הרוטב.
2. יש להסתפק אם מותר ליתן ביצה רותחת בתוך מים צוננים, דלדעת החוו"ד נראה דשרי, אבל מפשטות המשנ"ב משמע שאסור.
3. חתיכת בשר שהוציאה מהכלי, דעת הבית מאיר דחשיב כנפסק הקילוח [וא"כ אינו מבשל], אבל החזו"א ס"ל שדבר גוש אף כשהוציאו מכלי עדיין דינו ככ"ר [אף בלא חומרת גוש].
4. משמעות השו"ע שכל המשקין אין חוששים בהם לקלי הבישול ושרי ליתנם בכ"ש, אבל המשנ"ב ס"ל שרק במים ושמן הדין כן, אבל בשאר משקין חוששים שמא הם מקלי הבישול.
5. דין מצקת: אם שהה הרבה עד שהעלה רתיחות דינו ככ"ר. ואם לא העלה רתיחות הוי ספק, ואם לא היה הכ"ר על האש, יש סתירה בחזו"א אם הוא בכלל הספק, או שבזה ודאי הוי ככ"ש. ואם המצקת צוננת נראה להקל דודאי חשיב ככלי שני.

# שיעור טז

**שיעור יד סולדת בו**

א] סי"ד **מותר ליתן קיתון של מים או שאר משקין כנגד האש כדי להפיג צינתן ובלבד שיתנם רחוק מהאש בענין שאינו יכול להתחמם באותו מקום עד שתהא היד סולדת [פירוש מתחממת ונכוית] בו דהיינו מקום שכריסו של תינוק נכוית בו.** כאן מבואר בשו"ע שיעור יס"ב שהיד מתחממת ונכוית. אלא דהדבר ברור שאין הכוונה שיד סולדת היינו שהיד נכוית ממש, וכבר מבואר בחיי אדם (הובא במשנ"ב ס"ק מח) דכל שהיד נכוית בו יש להחמיר אף בכלי שני שמבשל, ואילו כלי שני שהיד סולדת בו מותר.

ויש מהאחרונים שהבינו שיש בזה מחלוקת אם שיעורו בהיד נכוית או בכריסו של תינוק נכוית, דבשו"ת מהרש"ם (ח"א סי' רכג) כתב לדון לעניין מי שיש לו סתימות בשיניים, אם יש לחשוש משום בשר וחלב או משום חמץ בפסח, וכתב דאי נימא שהשיעור הוא בהיד נכוית בו כדאיתא באו"ה סי' לד, אין חשש כלל באותם סתימות, שהרי אין לחשוש שיתן אדם לתוך פיו דבר חם כ"כ בשיעור שהיד נכוית, אבל אי נימא שהשיעור הוא בכריסו של תינוק נכוית זה שפיר שייך שיכניס לתוך פיו.

אלא שכבר הבאנו לעיל (שיעור י) דברי היד יהודה (סי' קה סק"ט) שביאר ששיעור יד סולדת הוא שיעור שאדם מוציא ידו מתוך המים מדאגה שלא תכוה, כמ"ש רש"י (שבת מ: ד"ה סולדת), והיינו שאם ישהה את ידו במים לאחר זמן תכווה ידו, אבל אינה נכוית מיד. ולפי הנראה שיעורו כ45 מעלות, אבל בפחות מכך אין אדם ירא כ"כ להוציא ידו מתוך המים.

ולפי"ז נראה שאדם מכניס לפיו גם רותחים שהיד סולדת בהם, אלא שכבר כתבו האחרונים שיש להקל בסתימות, משום שיש לסמוך על זה שמרגיש אדם תמיד שאין הסתימה משאירה טעם, ומוכח שאין זה בולע [כ"כ בדרכי תשובה סי' פט ס"ק יא, ובשיניים תותבות כתב להחמיר], וכן איתא בתשו' רמ"א (סי' נד) שאם לעולם יודע שאין טעם אין חוששים שבולע [אמנם היד יהודה סי' צח סק"ה חלק על הרמ"א ומ"מ נראה דכאן יש להקל טפי כיון שידוע שהסתימות אינם בולעים]. אכן בשטיפת כלים נראה שאין לחשוש לבליעות [כגון אם נתערב לו כלים בשריים וחלביים] כיון שבזה אין חשש שישתמש במים שמפחד שיבא לידי כוויה, ויש לתלות שלא היו המים בשיעור שהיד סולדת בו.

ובשו"ע כתב ששיעורו במקום שכריסו של תינוק נכוית, וכתב המשנ"ב (ס"ק פט) ששיערו בזה כי לא נוכל לשער ביד, כי יש סולד מרתיחה מועטת ויש שאינו סולד. ונראה ביאור המשנ"ב שקשה לשער יד סולדת בו משום שהנדון הוא מתי מפחד מכויה, ואין שיעור זה ברור כי יש אדם שפחדו גדול יותר ויש אדם שפחדו מועט, אבל כל שמשהה ידו ואינו נכוה, נראה ברור שאין זה יס"ב.

**מחלוקת הראשונים אם שרי לקרב קיתון של מים למקום שיכול לבא ליס"ב**

ב] וכתב השו"ע **אבל אסור לקרבו אל האש למקום שיכול להתחמם שתהא היד סולדת בו ואפילו להניח בו שעה קטנה שתפיג צינתו אסור כיון שיכול להתבשל שם.** וביאר המשנ"ב (סק"צ) דחיישינן דילמא מישתלי ליטלו. ומקור הדברים הוא מהסוגיא בשבת (מ:) ת"ר מביא אדם קיתון של מים ומניחו כנגד המדורה לא בשביל שיחמו אלא בשביל שתפיג צינתם. ונחלקו הראשונים בביאור הסוגיא, דדעת רש"י (שם) שמותר ליתן את המים אף במקום שיכולים המים להתבשל, כל שאינו מניחם שם עד שיתבשלו וכן משמע דעת הרמב"ם (שבת פכ"ב ה"ד). אבל התוספות (שבת מח. ד"ה מאי שנא) חלקו על רש"י, וכן הביא הר"ן (יט. בדפי הרי"ף) משאר ראשונים, וביארו שמותר לקרב את הקיתון של המים רק במקום שאין המים יכולים להתבשל, אלא רק להפיג צינתם [וקמ"ל שלהפשיר מים אי"ז בישול], אבל במקום שיכולים המים להתבשל אסור להניח את הקיתון של המים, גזירה שמא ישכח ולא יטול את הקיתון של המים משם. והשו"ע פסק דלא כרש"י, והתהילה לדוד (ס"ק כט) הביא דדעת סה"ת שאין להפשיר במקום שיכול לבא ליס"ב, אבל מ"מ להפיג צינה מותר. וכתב שבאדם חלוש אפשר שיש להקל בזה, כיון שבלא"ה לדעת רש"י והרמב"ם אין כלל גזירה שלא לקרב למקום שיכול לבא לידי יס"ב. אבל במשנ"ב לא נראה כן.

**אם שרי לקרב במקום שאיסור הבישול דרבנן**

ג] וכתב רע"א בהגהותיו שלעניין תולדת חמה שאיסור הבישול אינו אלא מדרבנן, נראה שהוא מחלוקת ראשונים אם גזרו אף בזה או לא, דדעת הר"ן נראה שאף בזה יש גזירה ואסור לקרב אל תולדת חמה כדי להפשיר, אבל הביא דדעת התוספות נראה שבתולדת חמה שאיסורו אינו אלא מדרבנן, לא גזרינן שמא ישכח ליטול קודם שיתבשל. איברא דהדבר צריך ביאור, דבפשטות כל שהניח קיתון של מים כדי להפיג צינתם, ושכח ולא נטל את המים עד שנתבשלו, אין בזה איסור דאורייתא, שהרי לא הייתה כוונתו שיתבשלו המים, ודמי לנתכוין לזרוק שתים וזרק ארבע. ואי נימא שלדעת תוס' לא גזרו באיסור דרבנן, א"כ לא שייך כלל גזירה שמא ישכח, שהרי לעולם הוא איסור דרבנן. ואולי זה באמת טעמו של רש"י שלא גזרו שמא ישכח, דגם אם ישכח לא יהיה בזה איסור דאורייתא [ושמא יש לומר שבתולדת חמה הוי תרי דרבנן ולזה לא גזרו, וצ"ע].

**פירות חיים איסור בישולם מדאו' או מדרבנן**

ד] וכתב הרמ"א **והוא הדין בפירות או בשאר דברים הנאכלין כמות שהם חיים.** וצ"ב מה בא הרמ"א לחדש בדין הנאכל כמות שהוא חי יותר משאר דברים. ובמשנ"ב (ס"ק צא ובשעה"צ ס"ק קיד) נראה שהבין בכוונת הרמ"א, דלא תימא שבדברים הנאכלים כמות שהם חיים אין איסור בישולן מהתורה, כיון שהוא דבר שאי"צ בישול כלל, וכמו שכתב הרמב"ם (פ"ט משבת ה"ג) שהמבשל דבר שאי"צ בישול כלל פטור. לזה כתב הרמ"א דאף בדברים הנאכלים כמות שהם חיים יש איסור בישול, כיון דמ"מ משתבחים הם ע"י הבישול, וראיה לזה ממים דמוכח בגמרא שיש בהם איסור בישול, אף שהמים נאכלים כמות שהם חיים, א"ו שכל שמשביח בבישולו יש איסור בישול אף כשנאכל כמות שהוא חי. אלא שבמוסגר כתב השעה"צ שיש לדחות הראיה, לפי מה שכתב המג"א (סי' רנד ס"ק כו) שיש חילוק בין מים לפירות, שהמים אינם טובים כ"כ בלא בישול, ואינו דומה לפירות שהם טובים ביותר אף קודם הבישול.

ומשמע מדברי המשנ"ב, דס"ל דאילו היה בדברים הנאכלים כמות שהם חיים איסור הבישול רק מדרבנן, לא היה איסור לקרבם אצל האש, דבאיסור דרבנן ליכא גזירה דילמא מישתלי [וכמ"ש רע"א בדעת התוס'].

אמנם היה אפש"ל דאדרבה דעת הרמ"א שבדברים הנאכלים כמות שהם חיים איסור בישולם רק מדרבנן, כאשר באמת דעת הרדב"ז (ח"א סי' ריג) כן, ומשו"ה הוצרך הרמ"א להוסיף דה"ה בדברים שנאכלים כמות שהם חיים יש איסור לקרבן אצל האש, וכוונתו לומר דאף באיסורים דרבנן יש גזירה שמא ישכח וכדעת הר"ן.

**אם איסור הבישול הוא כמאב"ד, אם מותר לקרב במקום שיכול לבא ליס"ב**

ה] עוד יש לבאר בכוונת הרמ"א, דהנה בדברים הנאכלים כמות שהם חיים יל"ד מהו שיעור הבישול בהם. דבשאר דברים שצריכים לבישול, אף כשבאו לשיעור יס"ב עדיין אינו עובר בהם משום בישול, עד שבאו לשיעור מאב"ד, אבל בדברים נאכלים כמות שהם חיים, כתב התהילה לדוד (ס"ק לא) שכל שבאים לשיעור יס"ב יש בזה בישול, שהרי לא שייך לומר בהם שיעור מאב"ד, דהא קודם הבישול ג"כ היו ראויים לאכילה. והנה בשו"ע איתא לעניין מים שאסור ליתנם במקום קרוב לאש שיכולים לבא לידי י"ס, אבל בשאר דברים יש לומר דכיון שאיסור הבישול אינו אלא בשיעור מאב"ד, א"כ האיסור לקרב אל האש יהיה רק במקום שיכולים לבא לשיעור מאב"ד, אבל אם אין יכולים להתבשל בכמאב"ד לא איכפ"ל אף שבאים לידי יס"ב.

ונראה שלפי"ז יש לבאר בכוונת הרמ"א, שרצונו לומר שדברים הנאכלים כמות שהם חיים דינם כמו מים, ואסור לקרבן אל האש כל שיכולים לבא לשיעור יס"ב, דזהו שיעור הבישול בהם.

אלא שהתהילה לדוד מסיק בסו"ד שאף בשאר דברים יש איסור בישול בשיעור יס"ב, וא"כ אף שאר דברים אסור לקרב אצל האש למקום שיכול לבא לידי יס"ב, אמנם בביאור הלכה (לעיל ס"ו ד"ה ויכול) כתב להדיא דאין איסור בישול בבצק אלא כשיבא לידי קרימת פנים, וכל שאין חשש שיבא לשיעור זה אין איסור לקרב לאש [ושמא יש לחלק בין בצק שהוא דבר יבש בלא לחלוחית, לבין בשר וכדו' שיש איסור בישול מחמת הלחלוחית שבו].

**כלי עופרת לקרבם אצל האש כשיכולים לבא להיתוך**

ו] במג"א (ס"ק לז) כתב לעניין כלי עופרת שאסור להניחם סמוך לאש לחממם, אם הוא קרוב כ"כ שיכול להתיך [ומבואר שאין חשש בזה שבא לידי יס"ב, אלא רק אם יבא להתיך וכמו שהובא לעיל מהמשנ"ב שבדברים שאין בהם בישול בשיעור יס"ב אין איסור לקרב לאש במקום שיכול לבא ליס"ב], וכתב דיש לדחות דלא ניח"ל שיתיך והוי דבר שאינו מתכוין. והדבר צריך ביאור, דא"כ אמאי בקיתון של מים אסור ליתן סמוך לאש, דהא בזה ג"כ לא ניח"ל שיתבשלו, דהא נתנם שם כדי שיפיגו צינתם. אלא דהפמ"ג הוסיף דאינו מתכוין 'וגם מסתמא יקח מקודם', וזה יש לומר דדוקא בכלי עופרת לא חששו שישכח, דדואג הוא שלא יתקלקל הכלי, אבל במים אינו חושש כ"כ, דאף אם ירתחו יכול הוא לקררם, ומשו"ה חששו שישכח.

**ליתן קדירה אצל האש סמוך למוצ"ש**

ואם נתן את הכלי על האש בזמן שאינו יכול להתבשל בשבת, לכאו' תליה המחלות האגלי טל (זורע אות ח) והרש"ש (שבת עג. ד"ה הזיע) אם יש איסור בישול כשנותן דבר במוצ"ש סמוך לחשיכה באופן שנתבשל רק לאחר השבת. ויש שכתבו להוכיח מהמשנ"ב דעתו להחמיר כהרש"ש, שכתב (סי' תקכז סק"ג ובביה"ל שם ד"ה וע"י) שלא ליתן ביו"ט קדירה על האש באופן שיתבשל רק בשבת, שאין בזה הואיל, כיון שלא יהא ראוי לאכילה ביום טוב. ולדברי האגלי טל מאי איכפ"ל, דבין כך אין בישול כיון שלא יתבשל ביו"ט, ומוכח כהרש"ש. ולפי"ז אין להתיר להניח בזמן שאינו יכול להתבשל בשבת.

**דבר יבש המבושל כ"צ ליתנו אצל האש מהצד**

[סט"ו] **דבר שנתבשל כל צרכו והוא יבש שאין בו מרק מותר להניחו כנגד המדורה אפילו במקום שהיד סולדת בו.** וכתב המשנ"ב (ס"ק צב) דאע"פ שעל האש ממש אסור להניחו מדרבנן, מ"מ דעת הרשב"א שלקרבו אל האש מהצד שרי, דאין זה דרך בישול, אבל כתב דדעת הרא"ש שצריך להרחיק קצת מהאש. אבל החזו"א (סי' לז ס"ק יד) ס"ל שאף להרשב"א אסור ליתן את הקדירה ממש סמוך לאש שכל שנוגע באש אין חילוק בין אם נמצא על האש או מהצד.

**דינים העולים:**

1. שיעור יד סולדת בו הוא כל שמוציא ידו מדאגה שמא תיכווה ידו, ועל כן מים שאם ישהה ידו בהם לעולם לא יבא לידי כוויה, נראה ברור שאי"ז יד סולדת בו.
2. דעת רש"י שמותר לקרב קיתון של מים אצל האש כדי להפשירם, אף במקום שיכול לבא ליס"ב. אבל שאר ראשונים סוברים שאסור לקרב למקום שיכול לבא ליס"ב, שגזרו שמא ישכח ולא יטול עד שיתבשלו המים. והתהילה לדוד כתב דאם בא רק להפיג צינתם אפשר שיש להקל באדם חלוש, אבל במשנ"ב לא נראה כן.
3. כתב רע"א דנחלקו הראשונים אם גזרו כן גם בדבר שאיסור בישולו רק מדרבנן, כגון לקרב קיתון של מים אצל תולדת חמה.
4. דברים הנאכלים כמות שהם חיים, יש להסתפק בדעת הרמ"א אם איסור הבישול בהם הוא מדאורייתא או מדרבנן, ודעת השעה"צ שאיסור בישולם מהתורה [ועי' רע"א סי' רנד ס"ד שלא כ"כ]. וכתב התהילה לדוד שאיסור הבישול הוא ביס"ב [משא"כ בשאר דברים שיש לומר שאיסור הבישול בהם הוא רק בכמאב"ד].
5. בדבר שאיסור בישולו אינו אלא בכמאב"ד, נראה פשוט שמותר לקרבו אצל האש אף במקום שיכול לבא ליס"ב, כל שאין חשש שיבא לכדי מאב"ד.
6. כלי עופרת כתב המג"א שיש להיזהר שלא לקרבם אצל האש במקום שיכולים לבא להיתוך, אבל בהמשך דבריו כתב שאפשר שיש להקל בזה משום דהוי דבר שאין מתכוין, ובפמ"ג הוסיף שגם אין לחשוש שישכח, שנזהר שלא יתקלקל הכלי.
7. ליתן קיתון של מים אצל האש סמוך לחשיכה כשא"א שיבא בשבת לשיעור יס"ב, לדעת האגלי טל שרי, אבל להרש"ש אסור, ויש להחמיר בזה כדמוכח במשנ"ב כדעת הרש"ש.
8. דבר שנתבשל כל צרכו והוא יבש, מותר ליתנו סמוך לאש אבל לא על האש ממש. ובמשנ"ב כתב שליתנו שיגע באש מהצד הוא מחלוקת הרשב"א והרא"ש, אבל החזו"א כתב שלכו"ע אם הקדירה נוגעת באש אף שהוא מהצד אסור.

# שיעור יז

**דבר יבש שנתבשל כל צרכו אם מותר ליתנו אצל המדורה**

א] [סעיף טו] **דבר שנתבשל כל צרכו והוא יבש שאין בו מרק מותר להניחו כנגד המדורה אפי' במקום שהיד סולדת בו וכו' .** דכיון דנתבשל כ"צ והוא יבש אין בו עוד משום בישול, אלא דהצריכו להרחיקו מהמדורה להיכר משום איסור נתינה לכתחילה. וכתב המ"ב (ס"ק צד) "וראיתי איזה אחרונים שכתבו דמיירי שהיה עשוי מדורה בפני עצמה. אבל כשמדורת עצים הוא בתוך התנור, אסור להכניס שם קדרה אפילו אם מרחיק קצת מן המדורה כיון שהוא מקום שהיד סולדת בו וכו'. אך אם אינו מעמיד את הקדירה על קרקעית התנור, כי אם על איזה כלי המפסיק, אז יש להקל. וכנ"ל בסי' רנג סעיף ג".

**אם מותר ליתן ע"ג קדירה ריקנית**

ב] ומבואר מדבריו דע"י כלי המפסיק אין איסור ומותר אף ליתן לכתחילה, ונסמך על המבואר לעיל סי' רנג סעיף ג', וצ"ע דשם לא הותר אלא חזרה, ולא נתינה לכתחילה, כמבואר שם בשו"ע. אמנם בסעיף ה' שם מבואר היתר אף בנתינה לכתחילה. וכבר הקשה כן בבה"ל (שם סעיף ג' ד"ה ויזהר) ותי' בשם הפמ"ג דסעיף ה' הוא בקדירה מליאה ואז מותר אף לכתחילה, ובסעיף ג' הוא קדירה ריקנית ולא הותר אלא חזרה [וכן הכריע החזו"א סי' לז ס"ק יד]. ודבריו כאן סותרים דהתיר אף ע"י קדירה ריקנית, וכן לקמן (ס"ק קא) מבואר דהתיר אף ע"י קדירה ריקנית וכ"ה לעיל (ס"ק מא), ודלא כמ"ש שם בבה"ל [ועי' לעיל שיעור יא שכבר הערנו מזה והבאנו שם דעת התהילה לדוד (רנג, יח) דס"ל ג"כ להקל בקדרה ריקנית] וצ"ע.

ג] ועוד יש לעיין, דאף אי נימא להתיר נתינה לכתחילה אף על גבי קדירה ריקנית, יש לומר שזהו דווקא באופן שניכר שמפסיק בינו לבין האש, אבל בתנור שהמדורה בתוכו, הרי האש באה גם מצד התנור ולאו דוקא מקרקעיתו, ומה מהני זה שהוא מניח ע"ג קדרה ריקנית. וכבר העיר מזה בחיי אדם (כלל כ' דין יד. והביאו השעה"צ ס"ק קיח) דכאן גרע מסימן רנג, וכתב דיש לסמוך ע"ז במקום חולה קצת. ואף החזו"א (סי' לז סק"ט) דעתו לאיסור בזה.

**דעת הרמ"א דכל שחם קצת אף בלח אין בו עוד משום בישול**

ד] **הגה: ואפי' נצטנן כבר. אבל אם הוא רותח אפילו בדבר שיש בו מרק מותר. ויש מקילין לומר דכל שאינו נותנו ע"ג האש או הכירה ממש רק סמוך לו, אפי' אם נצטנן מותר. ונהגו להקל בזה אם לא נצטנן לגמרי וכמו שכתבתי לעיל סי' רנג.** והוא דעת הרה"מ שהכריע דאף בלח שנצטנן אין בו משום בישול, וכן דעת הרמ"א להקל כל שלא נצטנן לגמרי. וכבר התבאר לעיל (שיעור ז) ב' דרכים בהבנת הרמ"א, אם משום דכל שחם קצת הוי כנתבשל כמאב"ד, ומצרף דעות המקילים דאין בו עוד משום בישול [כן דעת האגל"ט אופה יד. והנשמ"א כלל כ הע' ט]. או דמעיקר הדין דעתו להקל כרה"מ, אלא דהצריכו קצת היכר שיהיה חם מעט [כן דעת החזו"א סי' לז ס"ק יג]. ובארנו שם הנ"מ בין הטעמים.

**לח שנצטנן אי שרי לומר לגוי לחממו**

ה] וכתב הבה"ל (סי' רנג סעיף ה' ד"ה להחם) "ובברכי יוסף מצאתי בשם אחד מן האחרונים שמצדד אפי' בדבר שיש בו מרק להקל להחם ע"י אינו יהודים אם נצטנן, אם אינו נותן ע"ג האש או הכירה ממש, שסומך על הפוסקים שסוברים דאין בישול אחר בישול אפי' אם נצטנן. וצ"ע אם יש לסמוך ע"ז, דמסי' זה לא משמע כן, אך אם הוא לצורך שבת ואין לו עצה אחרת אפשר דיש לסמוך ע"ז". וכן הכריע החזו"א (סי' לז ס"ק כא) להקל אף לכתחילה ע"י גוי וע"פ דעת הרמ"א, וכמו שמפרש דעתו דמעיקר הדין נקטינן לקולא דאין בו בישול, אלא דהצריכו קצת היכר, וע"י גוי מותר לכתחילה. אמנם הבה"ל הביא זה בשם הברכי יוסף (סי' שיח שיורי ברכה סק"א), והוא ס"ל כדעת השו"ע שיש בישול אחר בישול בלח, וא"כ צ"ב אמאי מותר ע"י גוי. ומוכח דס"ל דאף השו"ע שהחמיר בבישול אחר בישול בלח, היינו משום ספק ולא בתורת וודאי, וע"כ התיר ע"י גוי. ונ"מ מזה ג"כ, דאף לנוהגים כדעת השו"ע אין לאסור בדיעבד משום מעשה שבת, וכמ"ש המ"ב לעיל (סק"ב) בשם הפמ"ג, דכל שהוא ספיקא דדינא נקטינן בזה ספיקא דרבנן לקולא ואינו נאסר משום מעשה שבת.

**דבר גוש שנימוח ע"י החום ונעשה לח**

ו] [סעיף טז] **מותר ליתן אינפאנדא כנגד האש במקום שהיד סולדת, ואע"פ שהשומן שבה שנקרש חוזר ונמוח. הגה: וכ"ש קדירה שיש בה רוטב שנקרש, שכשהשומן נימוח אינו בעין דשרי, ויש מחמירין, ונהגו להחמיר, מיהו במקום צורך יש לסמוך אסברא ראשונה.** ועיין בב"י דדין זה תלוי בטעם האיסור לרסק שלג וברד בשבת, כמבואר בסי' שכ (סעיף ט), דרש"י פי' (שבת נא: ד"ה כדי) "משום דקא מוליד בשבת ודמי למלאכה שבורא מים הללו". ודעת הרשב"א דגזרו בו שמא יסחוט פירות העומדין למשקין. והנה לב' טעמים אלו, כאן דנעשה לח ממילא ע"י חום האש, לא שייך לאסור, דאינו דומה לסחיטת משקין שעושה בידים וגם אין בו משום בורא משקין כיון שנעשה ממילא. אמנם יש שפי' דאסור לרסק את השלג משום נולד, ולפ"ז אף בדיעבד המים אסורים, וכן דעת ספר התרומות, ואסר אף באינפאנדא דיש בשומן שנימוח משום נולד. ודעת השו"ע כרש"י או כרשב"א ומשו"ה ס"ל שאין לאסור באינפאנדא, וכן פי' במ"ב (ס"ק קב) "דשאני הכא דלא עביד כלום בידים אלא ממילא הוא נמחה, וגבי ברד נמי תניא אבל נותן הוא לתוך הכוס של יין לצננו ואינו חושש, ואע"פ שנימוח, כיון שהוא ממילא".

**דבר גוש שנימוח אם יש לחוש משום בישול אחר בישול**

ז] והנה אף שהאינפאנדה הוא דבר יבש שלא שייך בו עוד בישול, מ"מ אחר שנימוח הוא לח, ומתחמם ליד סולדת בו, וא"כ אמאי לא יהיה בו שוב בישול כדין דבר לח שנצטנן. ובאמת הלבוש הגיה משום זה דצ"ל "במקום שאין היד סולדת בו" אבל אם יהיה במקום שהיד סולדת בו באמת אסור, וכן דעת הט"ז להלכה (סק"כ). אמנם דעת המג"א (סק"מ) ורוב הפוסקים, וכן הכריע המ"ב (ס"ק ק) דכל שמתחילתו הוא גוש אין בו עוד בישול. אכן באמת הדבר צ"ב מה טעם ההיתר, הרי סו"ס תיכף יהיה לח ויתחמם, והוא בישול גמור בלח שנצטנן.

ח] וברעק"א לעיל (סוף סי' רנג) התקשה בדברי המג"א שם (ס"ק מא) שאסר לערות רותחין על כלים שיש בהם שומן קרוש וביאר הטעם משום נולד, ומבואר שאין בזה משום בישול. והקשה רע"א אמאי אין בו איסור בישול כדין לח שנצטנן. וכתב דאין לדמותו למ"ש כאן המג"א להתיר באינפאנדה אף שחוזר ונימוח, דכאן כשמניחו על האש הוא קרוש, ואח"כ כשנימוח אין עושה בו עוד שום דבר, משא"כ שם הוא ממשיך לערות רותחין אף אחר שנימוח. ואע"פ שהוא קצת חם, מ"מ אין סברא להחשיבו חם אלא אם לא נצטנן מחמת בישולו הראשון, ושם הרי כבר נצטנן. וסוף דבריו שם דלח שנצטנן פקע ממנו שם "מבושל" ומשום כן אסור לחממו שוב ליס"ב, אבל שם כיון שנעשה גוש מעולם לא פקע ממנו שם "מבושל", ומועיל אף אח"כ כשנימוח ונעשה לח דלא יהיה בו עוד בישול עיי"ש [ולפ"ז לדעת הרמ"א (סט"ו) שדבר לח כשהוא חם קצת אין בו איסור בישול, יש ליישב אמאי לא איכפ"ל מה שאח"כ נימוח, שהרי בזמן שנימוח הוא חם קצת, אבל לדעת המחבר עדיין קשה]. אמנם עי' במנח"ש (תניינא סי' כ אות ג) שהקשה ע"ז טובא והניח דבריו בצע"ג, עיי"ש.

ט] ובמנח"ש שם ביאר דלא אסרה תורה משום בישול אלא באופן שכשמניחו על האש שייך בו תורת בישול, משא"כ בגוש כיון שבשעה שמניחו לא שייך בו עוד בישול שהרי הוא גוש, שוב אין לאסור בו משום בישול על מה שנעשה אח"כ ממילא. ונסמך שם על מש"כ רעק"א (סי' שיח אות ט) דמותר ליתן מים רותחין ע"ג תנור מכובה, ואח"כ כשיצטננו המים יסיקנו גוי, ואף דאחד נותן הקדירה ואחד נותן את האור אסור מדרבנן דמשתתף בבישול, ומשו"ה אסור להניח מים צוננים ע"ג תנור מכובה שעתיד הגוי להסיקו, מ"מ כאן כיון שבזמן שמניח ע"ג התנור לא שייך בו איסור בישול [דאף אם היה דולק אש בתנור היה שרי להניח שם המים כיון שהם רותחים], על כן אף שאח"כ יצטנן אין בזה איסור שזה כבר נעשה ממילא. ואף דדבריו שם הוא באיסור דרבנן, דהאיסור על המניח את הקדרה קודם שהיה שם אש אינו אלא איסור מדרבנן, למד מכך המנח"ש דאף בבישול דאורייתא כך הוא דינו, וכיון שעכשיו הוא גוש אין בו משום בישול [א.ה. לכאורה יש לדחות, דכוונת רע"א דגבי האיסור דרבנן להניח אף קודם שיש שם אש בזה כל שאין איסור להניח אפילו על האש לא שייך לאסור הנחה משום שאח"כ יהיה בישול. אבל אין זה סברא כלל להתיר כל שהבישול נעשה ממילא אח"כ]. אמנם דעת הגרי"ש אלישיב זצ"ל דלא מסתבר טעם זה אלא באיסור דרבנן וכגוונא דרעק"א שם, ולא להתיר משום זה איסור בישול דאורייתא [עיין בשבות יצחק בדיני בישול לג, ב].

י] ואפשר לבאר ע"פ מש"כ הפמ"ג (סי' רנד א"א ס"ק א) דלכאו' דווקא מים ושמן דכל תורת בישול בהם הוא חימומם וא"כ בשעה שנצטננו פקע בישולם, משא"כ שומן אווז ומוהל בשר שא"א לאכול כי אם ע"י בישול, א"כ גם כשנצטנן לא פקע שם "מבושל" מהם. ונראה מדבריו שם דכל איסורם הוא משום דלא פלוג, וכל לח אסור שוב לחממו. ולדבריו ניחא דאף אחר שהשומן נימוח אין בו עוד בישול מדינא ומדרבנן הוא אסור, וא"כ כל שעכשיו הוא גוש לא גזרו בו והתירו להניחו אצל האש [וכן פי' שם בשבות יצחק בשם הגריש"א עיי"ש].

**המסת חמאה אם דמי לשומן שנקרש**

יא] והפוסקים כתבו לדון בחמאה שנעשית מחלב שרתח והתבשל אם יש בהמסתו שוב משום בישול. דדעת האגרו"מ (או"ח ח"ד סי' עו אות ד) דדמי לשומן שנקרש, דכיון דעכשיו החמאה היא גוש אין בזה משום בישול, אף שאח"כ נמס ונהפך ללח [והנה החלב הוא מפוסטר, וס"ל להאגרו"מ שהפסטור נחשב כבישול. אמנם דעת הגרי"ש אלישיב זצ"ל שהפסטור לא נחשב כבישול כיון שאין החלב בא לרתיחה, ושייך בו שוב בישול]. אמנם לכאורה קשה דלא דמי לשומן, שבשומן נעשה הבישול כשהוא קרוש [שכן הוא מתחילת ברייתו קרוש] ומשו"ה כל זמן שהוא קרוש שייך להחשיבו כמבושל כבר, אבל בחמאה הבישול נעשה בעוד שהיה חלב, דאז הוי דבר לח, וכיון שבזמן הבישול היה לח ודינו שאחר שנצטנן פוקע ממנו שֵם מבושל, א"כ אף שנעשה אח"כ גוש לא שייך לומר שחוזר להיות כמבושל, שהרי כבר פקע ממנו שם מבושל [ועי' בשש"כ פ"א הערה קעג שהביא מהגרש"ז אויערבך להקשות כעין זה].

יב] ולכאו' נ"מ גם במים מבושלים שנקפאו אם יש בהם בישול, או שנדונם כדבר גוש. דלסברת האגרו"מ לכאורה גם בזה יש להתיר [אלא דאם הסברא להקל בגוש שנימוח הוא משום הפמ"ג הנ"ל דמעיקר הדין בלח שנצטנן אין בו בישול, זה לא שייך במים, ובוודאי יהיה בו איסור בישול]. אבל לפי מה שכתבנו יהיה אסור כיון שהבישול נעשה בשעה שהיה לח

**אם יש לאסור להמיס חמאה משום ריכוך דבר קשה**

יג] ובכלכלת שבת (מלאכת אופה. הובא בשש"כ שם) כתב דהממיס חמאה חייב משום בישול דמרכך דבר קשה, דדווקא שמן וכדו' דמטבעם אינם קפויים אין בריכוכם משום בישול, משא"כ בחמאה דנעשה חמאה וגוש ע"י תחבולת אדם, ולא ממילא ע"י הקור, ע"כ נחשב כדבר חדש וכגוש, ושייך בו בישול משום ריכוך דבר קשה. אמנם סתימת הפוסקים אין נראה כן ואין בריכוכו משום בישול.

**דינים העולים:**

1. דבר גוש שנתבשל כ"צ אין בו עוד משום בישול, אלא דצריך להרחיקו מעט מן המדורה להיכר משום איסור נתינה לכתחילה. ובאופן שהמדורה בתוך התנור דעת המ"ב להקל ע"י דבר המפסיק [וכתב כאן להתיר אף בקדירה ריקנית. אמנם לעיל סי' רנ"ג דעתו דרק חזרה הותר כה"ג, ונתינה לכתחילה דווקא על קדירה מליאה, וכן דעת החזו"א]. ודעת הח"א והחזו"א דבתוך התנור אין היכר בדבר המפסיק בינו לקרקיעתו ואסור.
2. לח שנצטנן, לשו"ע דיש בו משום בישול. ולהרמ"א כל שחם קצת אין בו משום בישול. וע"י גוי, אף שנצטנן לגמרי דעת הברכי יוסף להקל בזה [ואף לדעת השו"ע]. וכן דעת החזו"א. ובבה"ל הקיל בזה במקום צורך.
3. נחלקו הפוסקים אם דבר גוש שנימוח, אם דינו כלח שנצטנן ויש בו משום בישול או שדינו כדבר יבש. דעת הלבוש והט"ז דדינו כלח, ודעת המג"א ורוב הפוסקים וכן הכרעת המ"ב דנידון כיבש. וכמה טעמים נאמרו בזה א. לדעת הרמ"א יש לומר עפ"י רע"א, דלעולם לא פקע מיניה שם בישול. דכשנצטנן הרי הוא גוש. וכשהוא לח כבר התחמם קצת [אבל להשו"ע עדיין יקשה שכל שאין בו י"ס יש איסור בישול בלח]. ב. דאזלינן בתר שעת הנחתו אצל האש, שאף שאח"כ נעשה לח, הוי ממילא ואין בזה איסור. [מנח"ש]. ג. ע"פ הפמ"ג דאף בלח דברים שנאכלים מחמת בישולם [לאפוקי מים ושמן] מדינא אין בהם בישול, ואסור משום לא פלוג. וכל שהוא גוש בתחילתו לא אסרו בו
4. המסת חמאה. דעת האגרו"מ דדמי לשומן שנקרש ואין בו עוד משום בישול דכבר רתח בשעת פסטור החלב [ודעת הגריש"א שהפיסטור אינו כבישול]. ודעת הגרשז"א דאינו דומה לשומן שהתבשל כשהוא גוש, משא"כ חמאה שהבישול בו נעשה כשהיה חלב שהוא לח, וכבר פקע מיניה שם הבישול.

# שיעור יח

**איסור נולד**

א] [סעיף טז – המשך] **מותר ליתן אינפאנדא כנגד האש במקום שהיד סולדת בו ואע"פ שהשומן שבה שנקרש חוזר ונימוח. הגה: וכ"ש קדירה שיש בה רוטב שנקרש שכשהשומן נימוח אינו בעין דשרי. ויש מחמירין, ונהגו להחמיר, מיהו במקום צורך יש לסמוך אסברא ראשונה.** וכבר נתבאר (שיעור יז) דדין זה דהמסת שומן אם שרי, תלוי בדין המבואר לקמן (סי' שכ סעיף ט) "השלג והברד אין מרסקין אותם דהיינו לשברם לחתיכות דקות כדי שיזובו מימיו, אבל נותן הוא לתוך כוס של יין או מים והוא נימוח מאליו ואינו חושש, וכן אם הניחם בחמה או כנגד המדורה ונשרו מותרים". ונחלקו הראשונים בטעם האיסור לרסק את השלג. דדעת רש"י דהוי כבורא את המים. ודעת הרשב"א דגזרו בו משום דדומה לסחיטת פירות. ולטעמים אלו אין לאסור אלא כשעושה בידים, ולא כשנעשה ממילא, ולכך שרי להניח האינפאנדא אצל האש אף שהשומן שבו נימוח, וכמו דמותר ליתן את השלג והברד בתוך הכוס והוא נימוח מאליו, וכן פסק השו"ע להקל דאין בזה איסור. ודעת ספר התרומות דאסור משום נולד, ולכן אף ליתנו אצל האש באופן שנעשה מעצמו אסור משום נולד, וכדעתו החמיר הרמ"א אם לא במקום צורך דיש להקל.

**הפשרת מים קפואים**

ודנו כאן הפוסקים אם יש בהפשרת מים קפואים כנגד האש או החמה משום איסור נולד. וכתב המ"ב (ס"ק קה) "כתבו האחרונים כד של מים או שאר משקין שנקרש מלמעלה, שרי לכו"ע להעמידו במקום שלא יגיע ליד סולדת בו דהקרח כשימס יהיה מתערב תיכף תוך המשקים שתחתיו ואינו ניכר". ויוצא לפ"ז שמים שקפאו שייך בהם איסור משום נולד ועל כן כל שקפאו לגמרי ואין שם מים כלל, לדידן דס"ל כהרמ"א יש לחוש בו לכתחילה משום נולד. אבל כל שיש בו מים ואפי' מעט, אין בו משום נולד ושרי לכתחילה לכו"ע. ופשטות הפוסקים משמע שאפי' אם יש בו רק מיעוט מים שרי, ואף דלקמן (סי' שכ ס"ק יד) בענבים שנסחטים לתוך יין בשבת הצריך שם המ"ב שיתערב בשישים, לא מצאנו כן בפוסקים לחשוש כאן לשישים, דדוקא שם דאיסורו משום משקין שזבו החמירו בו להצריך שישים, אבל גבי נולד כל שמתערב ולא ניכר אין בו משום נולד.

**אם הפשיר מים האם אסורים בדיעבד**

אמנם כל זה לכתחילה, אבל לענין דיעבד אם מותר לשתות את המים שהופשרו, נראה דשרי, וכמו שכתב המ"ב (ס"ק קז) "ובדיעבד בכל גווני אין לאסור", ופשטות דבריו משמע דלא החמיר הרמ"א אלא לכתחילה, ואף בזה כתב שבמקום צורך יש להקל, אבל בדיעבד אין לאסור כלל באכילת השומן או שתיית המים שהופשרו משום נולד. אמנם דעת הגרש"ז אויערבך (שש"כ פרק י הערה י) דאף בדיעבד אין להקל אלא במקום צורך, וכגון שאין לו מים אחרים דאז חשיב צורך. אבל כל שיש לו מים אין להקל לשתות בדיעבד ואסור משום נולד. והביא שם דכן פי' האגלי טל (מלאכת דש הערה לו אות יב) בדעת המג"א, דמה שהתיר הרמ"א במקום צורך הוא דווקא לענין דיעבד [ועיי"ש בשש"כ דהגרשז"א פי' כן אף בדעת המ"ב, אמנם פשטות המ"ב לא נראה כן אלא דבדיעבד יש להקל בכל גווני וכמ"ש].

**כשאינו מפשיר בידים**

וכתב המג"א (ס"ק מ"ב) "ונ"ל דמותר ליתן הפשטיד"א קודם שהוסק התנור, כמ"ש ססי' רנ"ג דאפי' בנותן קדירה קודם שהוסק פטור אבל אסור, וכ"ש הכא דיש מתירין ליתן אפי' אחר שהוסק, לכל הפחות יש להתיר קודם שהוסק. ומ"מ אין להקל בפני עם הארץ ויש לעשות ע"י עכו"ם". והעתיקו המ"ב (ס"ק קו). ובפמ"ג תמה דאין איסורו משום בישול אלא משום נולד, וא"כ אין נפק"מ מתי מניח אצל התנור, דהא אפי' כנגד החמה אסור. ותי' השבט הלוי (ח"ז סי' מ) דלא אסרו משום נולד אלא כשעושה בו איזה מעשה כגון שמניחו ליד האש וכדו', אבל אם כשמניחו עדיין לא הוסק, לא חשיב שעשה מעשה כלל אלא שנולד ממילא, וכל כה"ג לא אסרו משום נולד. ועיי"ש דעפי"ז התיר להוציא מים קפואים מהמקפיא כדי שיופשרו ממילא בחום הבית, ואף להוציאו לדרכו [במקום שיש עירוב] אף שנפשר לאיטו, דכיון שאינו מניחו סמוך לאש אין זה נחשב שעושה מעשה להפשירו, ודוקא להניחו להדיא בחמה או בחום התנור חשיב מעשה, שיש לאסרו משום נולד. מיהו בספר הלכות שבת בשבת (ח"א פי"א הערה 63) הביא דעת הגרי"ש אלישיב דאף דאין בהוצאת המים לחום החדר משום מוליד דנעשה ממילא, מ"מ אחר שהופשרו אסורים לכתחילה בשתיה משום נולד [אם לא במקום צורך וכמו שהיקל הרמ"א].

**גלידה אם יש לחשוש לאכלה מיד כדי שלא תתחיל להפשיר**

ומצוי הרבה שמוציאים גלידה מהמקפיא, וממתין מעט עד שאוכלה, והגלידה נמסה מעט. ולפי מה שנתבאר מהשבה"ל אין בזה חשש משום נולד, דנפשר ממילא בחום הבית. ואף אם נימא דיש בו משום נולד וכדעת הגריש"א, נראה דאפשר להקל באכילתו, לא מיבעיא לדעת המ"ב דבדיעבד אין לאסור בכל גווני, אלא אפילו אי נימא דגם בדיעבד יש להחמיר, מ"מ נראה דחשיב כמקום צורך כיון שאין לו תחליף לאותה גלידה [אמנם היתר זה הוא רק בדיעבד, וא"כ יש ליזהר לאוכלה מהר קודם שתפשיר].

ובשם הגרש"ז אויערבך כתבו (שש"כ פ"י הערה כ) דבלא"ה אין לחוש בגלידה משום נולד, שהגלידה נחשבת אוכל אפילו לאחר שנמסה ואין כאן כלל איסור נולד. אמנם סברתו צ"ב, דהגלידה דומה ממש לשומן דמבואר דשייך בזה נולד, ואם אף לאחר שהגלידה נמסה עדיין חשיבא אוכל, ה"נ היה לנו לומר בשומן דחשיב אוכל גם לאחר שנמס, אלא ודאי דכל שנמס ונעשה לח כבר נחשב כמשקה והוי נולד. ובאמת דעת הרמב"ן דאין איסור בהמסת שומן משום דגם אח"כ חשיב אוכל, מיהו לא נקטינן כן, דהא מבואר דלדעות שחוששים לנולד יש לאסור להמיס שומן, ואין סברא לחלק בין שומן לגלידה.

**גדר הקרח אם נחשב אוכל או משקה**

ובעיקר דבריו לדון אם הגלידה חשיבא אוכל או משקה, הוא נפק"מ לכמה עניינים, כגון לעניין שיעור לברכה אחרונה, וכן לעניין אכילה ביוה"כ שאוכלין ומשקין אינם מצטרפים לשיעור, ויש לדון מתי חשיב אוכל ומתי חשיב משקה. והפוסקים נחלקו לעניין לבן וכדו' אי נחשב אוכל או משקה, דדעת הקה"י שהלבן הוי אוכל, כיון שאין הרגילות לשתותו. אבל הגרי"ש אלישיב סבר שכל שאי"צ ללעוס אותו אי"ז נחשב אוכל. ויש לדייק מדברי הרמב"ם (פ"א מטו"א ה"כ) ז"ל "חלב שנקרש אינו לא אוכל ולא משקה, חשב עליו לאוכלין מתטמא טומאת אוכלין, למשקין בטלה דעתו". ומשמע שהקרח אינו משקה ומהני מחשבה לעשותו כאוכלין ואע"פ שהקרח אין לועסים אותו, ולכאורה יש מקום לדייק כדברי הגריש"א מהא דאיתא בשו"ע סי' רח (סעיף ו) שאוכל הוי דבר שצריך לאכלו וללועסו מיהו במשנ"ב שם (ס"ק כב) כתב שאפילו שאינו עב כל כך כיון שאינו רך שיהיה ראוי לשתיה חשיב אוכל ולא שתיה.

**מים שנפשרו אם יש לחשוש משום מוקצה**

והנה בזמן שהיו מקררים מאכלים ע"י קרח, היה הקרח מפשיר בשבת, ויל"ד אם מותר לשפוך את המים שנמסו, או דהוא מוקצה משום נולד. ואף דהרמ"א כתב להקל במקום צורך, מ"מ בזה אין נצרך לשתיית המים אלא לשופכם. והעצה לזה לשפוך שם מעט מים קודם שבת, דאז מה שנמס מתערב בו ואין בו משום נולד. וכמ"ש המ"ב.

**להקפיא מים בשבת, ולהקפיא בתוך תבניות מיוחדות**

הפוסקים הביאו מהדובב מישרים (סי' נה) שכתב לחדש שכמו שיש איסור משום נולד להפשיר קרח, ה"ה שיש איסור להקפיא מים, דגם בזה הוי כמוליד. אמנם דעת הגרש"ז ריגר מבריסק (הובא בירחון הפרדס סיון תרצ"ד) דאין בזה משום נולד, ולכאו' הביאור דלא אסרו אלא כשהשתנה למעליותא, אבל כשמקפיא מים הוי שינוי לגריעותא, וכדעת הרמב"ם הנ"ל דבסתמא אינו לא אוכל ולא משקה, ולא גזרו בזה משום נולד. אכן אם מקפיא בתבניות שנעשה בו צורת קוביות, דעת הגרי"ש אלישיב (הלכות שבת בשבת פ"י הערה 59) לחוש בו משום בונה, וכמו במגבן דאסור משום בונה. ולכאו' אינו מובן דבמגבן יש בו בונה דמקבץ חלקים זה לזה, וזה לא שייך בקרח דכל המים קופאים כאחד. ואפשר דחשש ע"פ המג"א לקמן (סי' שמ ס"ק יז) דביאר דמה דאין בקיבוץ דבילה לעיגול משום בונה, משום דלא מיקרי בונה אלא במכוון ליפותו ולהשוותו. וחזינן דאף בעשיית הצורה יש לחוש משום בונה, ואפשר דלכן חשש בזה הגריש"א משום בונה.

ובספר שביתת השבת (דין מלאכה שאינה לקיום אות ג) הביא בשם המהרי"ל דיסקין לאסור עשיית סודה ע"י המסת אבקה במים משום נולד, וביאר שם טעמו דחלוק המסת אבקת סודה מהמסת סוכר ומלח, שכן האבקה לא רק מתערבת במים, אלא יוצרת עמם תרכובת כימית, ואסור משום נולד. אמנם הביא שם דעת הגרצ"פ פרנק להתיר שאין בזה חשש משום נולד.

**לח שנצטנן ליתנו להפשיר במקום שיכול לבא ליס"ב**

[סעיף י"ז]. **אסור ליתן צונן (על המיחם) אפי' להפשיר, כל שהמיחם חם כ"כ שאילו היה מניחו שם הרבה היה בא לידי בישול, דהיינו שיהיה יד סולדת בו**, **שדין מניח ע"ג מיחם כדין מניח כנגד המדורה, ואם אינו חם כ"כ מותר.** וכתב המ"ב (ס"ק קח) "לפי מה דמסיק הרמ"א לעיל בסעיף טו בהגה, יש להקל בזה אם היה דבר מבושל ולא נצטנן לגמרי". ובשם הגרי"ש אלישיב (הלכות שבת בשבת ח"א פ"ח הערה 111) הביאו להקל לצורך גדול כגון חולה וכדו' אפי' בנצטנן לגמרי, דנקטינן לעיקר כמ"ש החזו"א (עיין בשיעור יז) בביאור דברי הרמ"א דמעיקר הדין אין בישול אחר בישול בלח ואפי' בנצטנן לגמרי, ובלא"ה דעת רש"י (שבת מ:) דאין איסור להניח מאכל כנגד האש כשבדעתו לסלקו קודם שיבוא ליד סולדת בו, ואף דלא קיי"ל כן מ"מ כאן דמעיקר הדין אין בזה בישול אפשר להקל בשעת צורך גדול.

**דינים העולים:**

1. מים קפואים: אם יש שם מעט מים אין איסור להפשירם, ואם אין שם מים כלל, לדידן שמחמירים בנולד אסור להפשירם. ובמקום הצורך, כתב הרמ"א שיש לסמוך על הדעות שאין כלל איסור נולד כשאינו עושה מעשה בידים.
2. עבר והפשיר את המים: משמעות המשנ"ב דהוי דיעבד ושרי לשתות את המים, אבל דעת האגלי טל וכן ס"ל להגרשז"א שאם יש לו מים אחרים לא ישתמש בהם, דלא התירו בדיעבד אלא במקום הצורך.
3. המג"א כתב להתיר ליתן שומן קרוש בתנור קודם שהוסק התנור [אלא שכתב שלא להתיר לעשות כן בפני עם הארץ ויעשה כן רק ע"י עכו"ם], והשבט הלוי הוציא מדבריו שכל שאינו עושה מעשה הפשרה אין בזה משום נולד, ולכך התיר להוציא קרח שמפשיר באוויר החדר, כל שאינו נותנו סמוך לתנור או במקום שיש חמה.
4. גלידה: כשמוציא גלידה מהמקפיא, אף שאינו אוכל מיד ומתחיל להפשיר, מ"מ אינו נאסר משום נולד. חדא דנתבאר מהשבט הלוי שבחום החדר לא חשיב נולד, ועוד דהוי כמקום הצורך כיון שאין לו אחר, ובזה כו"ע מודו להתיר [אמנם לפי"ז הוא רק אחר שנפשר אבל לכתחילה יזהר לאוכלה מיד כדי שלא יפשיר].
5. קרח שנפשר יל"ד אם הוא מוקצה, ואם היה אפילו מעט מים קודם לכן במקום שהפשיר הקרח, ודאי אין חשש מוקצה.
6. לתת מים במקפיא בשבת: הדובב מישרים ס"ל שג"ז הוי נולד, אבל הגרש"ז מבריסק התיר, ואפשר שטעמו משום שהקרח הוא שינוי לגריעותא, ובזה אפשר שלא אסרו משום נולד. אמנם אם נותן קרח בתבניות מיוחדות, דעת הגריש"א לחשוש בזה משום בונה.
7. אסור ליתן מים להפשירם סמוך לאש במקום שיכולים לבא לידי יס"ב, ובלח שנצטנן כתב המשנ"ב להתיר כל שלא נצטנן לגמרי, ובשם הגריש"א הביאו להקל לצורך חולה אף כשנצטנן לגמרי, כיון דנקטינן לעיקר כהדעות שלח שנצטנן אין בו משום בישול.

# שיעור יט

א] [סעיף יח] **האלפס והקדרה שהעבירן מרותחין מעל גבי האור אם לא נתבשל כ"צ אין מוציאין בכף מהם שנמצא מגיס ואיכא משום מבשל ואם נתבשל כל צרכו מותר.** ומשמעות דברי המחבר שהמגיס עובר באיסור תורה, וכן משמעות הרמב"ם בפ"ט ה"ד שהוא איסור דאורייתא. אמנם זה דוקא במגיס ממש אבל כשמוציא בכף אין איסור אלא מדרבנן.

ב] ומסיק הרמ"א שלכתחילה יש להחמיר אף בנתבשל כל צרכו. וכתב המשנ"ב (ס"ק קיז) אלא יהפך הקדרה לקערה ולא יוציא בכף. והיינו שלפי דעת היש מחמירים לא שייך להוציא התבשיל מהקערה בכף דאף כשאינו על האש ואף בנתבשל כל צרכו מחמירים הם שלא להוציא בכף משום שיש בזה משום מגיס ולא שייך להוציא תבשיל מהקערה אלא ע"י ששופך מהקערה.

והנה בעיקר דין זה שאסור להגיס את הקדרה יש לבאר מהו התועלת של ההגסה דאי נימא שבזה שהוא מערב את התבשיל הוי תוספת לבישול א"כ מה מועיל מה שהוא שופך מהקערה הא גם בשפיכה הוא מערב את התבשיל ובחזו"א () כתב שע"י העירוב הוא חותך לחלקים וזה מועיל לבישול ואפשר שבשפיכה לא נחתכים החלקים. עוד אפשר לומר שכל האיסור להגיס בכף אינו מגיס גמור אלא רק משום שמחזי כמגיס [כמו שיבואר לקמן שכשמוציא בכף ודאי אינו עובר באיסור תורה] ועל כן בשפיכה שרי דשוב לא מחזי כמגיס.

ומסיק המשנ"ב שהעיקר להלכה שבמבושל כל צרכו אין איסור מגיס כלל וכמבואר לקמן סי' שכא סוף סעיף יט והרוצה להחמיר יחמיר בהגסה ממש אבל להוציא בכף אין להחמיר כלל כשנתבשלה כל צרכה ואינה על האש. ואם עומד על האש כתב המשנ"ב לעיל (ס"ק קיג) שמשמעות דברי הבית יוסף שכל שנתבשל כל צרכו אפילו עומד על האש שרי להוציא בכף ורק להגיס ממש אסור אבל באליהו רבה מסיק דיש לאסור בזה.

והנה לקמן (ס"ק קיח) הביא המשנ"ב דברי הכלבו שסובר שהמגיס על גבי האש הוי איסור תורה אפילו בנתבשל כל צרכו אמנם זה דוקא במגיס ממש אבל כשמוציא בכף אין איסורו אלא מדרבנן. ובשעה"צ שם (ס"ק קמח) כתב שאינו יודע הטעם איך שייך לומר שאסור מהתורה להגיס בתבשיל שנתבשל כל צרכו דאיך שייך שהמגיס חמור ממבשל ממש דכל שנתבשל כל צרכו כו"ע מודו שאין בו משום בישול וא"כ איך יהיה בו איסור משום מגיס. ובחזו"א כתב שמ"מ יש תועלת בבישול בזה שמגיס וביאור הדבר נראה דהנה לשון הרמב"ם שהמגיס חייב משום שהוא מצרכי הבישול ומצינו כלשון הזה גם לעניין סחיטה () שהרמב"ם כתב שהסוחט חייב משום שהוא מצרכי הכיבוס וכוונתו נראה שאים האיסור בסחיטה מחמת שע"י הסחיטה מתנקה הבגד יותר אלא משום שכל בגד אחר שמכבסו צריך הוא לסוחטו וממילא הוי הסחיטה כחלק ממלאכת הכיבוס [אף שאין זה חלק מנמעשה נקיון הבגד] וזהו כוונתו שהוא מצרכי הכיבוס וכעי"ז מצינו ג"כ לעניין מי שמתיר חוט כדי לתפור שכתב הרמב"ם שהוא מצרכי התפירה והיינו שאף שאין זה מעשה תפירה מ"מ הוי כחלק ממלאכת התפירה כיון שכך היא הדרך לעשות מלאכה זו של תפירה וה"נ לעניין בישול אף שאין ההגסה מבשלת מ"מ כיון שכל המבשל צריך הוא להגיס א"כ חלק ממעשה הבישול כולל ג"כ זה שמגיס ועל כן אף שאינו מוסיף בעצם מעשה הבישול מ"מ כיון שכך מלאכת הבישול שהוא מבשל וגם מגיס על כן חייב אף כשעושה רק הגסה ולזה שייך להתחייב כשמגיס אף כשכבר מבושל כל צרכו שאף שודאי לא שייך עתה בישול שהרי אין בישול אחר בישול מ"מ כשמגיס אינו חייב משוםן שהוא מוסיף בישול אלא מעשה ההגסה לבדו מחייבו כיון שהוא מצרכי הבישול וכמו שנתבאר.

ובחזו"א (סי' לז ס"ק טו) נוטה להלכה כדעת רוב הראשונים שאם מבושל כל צרכו אין איסור מגיס כלל, ומ"מ כיון שדעת הכלבו לבאר בדעת הרמב"ם שהמגיס עובר באיסור תורה אף במבושל כל צרכו יש לחוש לדבריו באיסור תורה מיהו המוציא בכף שכל איסורו אינו אלא מדרבנן כתב החזו"א שנראה להקל דאף שהא"ר החמיר מ"מ אינו אלא מדרבנן ולכך במקום צורך נראה להקל [ומשו"ה כתב להקל להוציא ע"י כף כשאין לו גרופה וקטומה, וס"ל שהיום הכל כאינו גרופה וקטומה, ומשו"ה עדיף להוציא בכף ולא יוריד הקדרה שבזה אסור להחזירה.

והעולה מזה שכל קדרה שנתבשל כל צרכה דעת רוב הראשונים דשוב לא שייך ביה איסור מגיס אבל להרמב"ם אסור להגיס בה מהתורה ולהוציא בכף הוי דרבנן וכל זה כשהקדרה עומדת על האש אבל לאחר שהסירה מהאש מותר וזהו שכתב השו"ע שאם נתבשל כל צרכו מותר. אלא דיש לדון אם כשהסיר את הקדרה מהאש והגיס בה אם מותר להחזירה ע"ג האש [באופן שאין איסור בחזרה] דלכאורה היה נראה שכיון שהוסיף בקדרה את תועלת ההגסה יהיה אסור להחזירה ע"ג האש דמאי שנא אם מגיס כשהקדרה ע"ג האש או שמגיס ואח"כ מחזיר הקדרה ע"ג האש אמנם המעיין בדברי החזו"א () נראה מדבריו שכל תועלת ההגסה היא רק כשמגיס בשעה שהקדרה עומדת על האש.

כתב בביאור הלכה שבדיעבד אם עבר והגיס אין לאסור את התבשיל כיון שדעת כמה ראשונים שכל שנתבשל כמאכל ב"ד שוב אין בו איסור מגיס אכן לפי"ז אף קודם שבא למאב"ד כל שהגיס פעם אחת שוב אין לאסור בדיעבד כיון שדעת הרשב"א והרמב"ן שאחר שכבר הגיס פעם אחת שוב אין איסור מגיס כלל.

לעיל (סי' רנד ס"ד) כתב השו"ע שצריך ליזהר שלא להחזיר את כיסוי הקדרה כל זמן שלא נתבשל התבשיל כל צרכו מפני שממהר לגמור בישולם בשבת. וכן איתא בסי' רנז ס"ד ושם מבואר כן גם כשאין הקדרה עומדת על האש. ומצוי הדבר מאוד דאם הרים את הכיסוי בשבת ומצא שעדיין לא נתבשל כל צרכו אסור להחזיר את הקדרה. ואף לאחר שהסיר את הקדרה מע"ג האש אם מצא שלא נתבשל עדיין כל צרכו אסור להחזיר את הכיסוי [וכמו שמבואר בסי' רנז דאף כשאינו על האש אסור]. והחזו"א אסר אף להוציא מים מהמיחם כל זמן שלא רתחו המים כיון שעל ידי שמוציא מעט מים מקרב זמן בישולו [ואולי יש לאסור גם לסגור את הברז אם פתחו כיון שעומדים הם לצאת והוא גורם שלא יצאו ועי"ז הם מתבשלים. א"ה לא דמי כלל וכלל שהרי אינו גורם לקרב הבישול אלא אולי גורם שיתרחק הבישול ומה שגורם שישארו על האש מה איסור יש בזה כל זמן שהוא עדיין עומד על האש ולא הבנתי מידי??].

[ושאלות מצויות הן כגון שיש לו כמה קדרות והסיר אחת בשביל לאכלה בליל שבת ופתחה ומצא שהוא תבשיל של מחר שכל זמן שלא נתבשל כל צרכה אסור להחזיר את הכיסוי. וכמו"כ אם פתח את מיחם המים ורואה שעדיין לא רתחו המים אסור לחזור ולכות את המיחם].

ויש שכתבו שאף כשנתבשל כל צרכו יש לאסור לחזור ולכסות את הקדרה כיון שכיסוי הקדרה דומה למגיס [והגסה אסורה אף בנתבשל כל צרכו] וכדאיתא בחולין (קח:) שאם ניער את הקדרה או כיסה מתפשט הטעם בכל הקדרה ומשמע שכיסוי הקדרה מהני כמו שמנער וכיון שאסור להגיס את הקדרה אף לאחר שהסירה מהאש כל שלא נתבשל כל צרכו וא"כ אם הסיר את הקדרה מע"ג האש ופתחה ומצא שלא נתבשל עדיין כל צרכו יהיה אסור להחזיר את הכיסוי.

אמנם אין נראה כן לא מיבעיא לדעת הרא"ה דס"ל שמה שאמרו שע"י כיסוי הקדרה מתפשט הטעם בכל הקדרה אינו משום שדומה למנער אלא שע"י כיסוי הקדרה יש הבל בקדרה ומשו"ה מתפםשט הטעם א"כ ודאי לא דמי למגיס אלא אפילו לדעת הרשב"א שביאר שע"י כיסוי הקדרה המים עולים עד למעלה ומחמת זה מתפשט הטעם מ"מ נראה שאין בזה איסור משום מגיס. ויש שרצו להוכיח שיש בזה איסור מגיס מדברי הכלבו שהובאו בבית יוסף סי' רנג וז"ל יש ליזהר מלתת מים חמין בעוד הקדרה על האש לפי שהן מערבות ומגיסות בקדרה כדי לערב יפה וקיי"ל דמגיס חייב משום מבשל אפילו בקדרה מבושלת כ"ז שהיא על האש.

איברא שנחלקו בזה הראשונים דהרשב"א סובר שעי"ז עולים המים ויורדים אבל הרא"ה כתב לבאר שהוא מוסיף הבל הקדרה וא"כ לדברי הרא"ה ודאי אי"ז שייך למגיס ואף לדברי הרשב"א בפשטות אי"ז כמו הגסה מיהו יש בכלבו בסוף סי' רנג שכתב לחדש חידוש גדול שאם מערים מקדרה לקדרה אין לעשות כן לפי שכשמערים הוי כמו מגיס [צריך להעציק הלשון 33:35] ויש שהבינו מבריו דס"ל שכל שמוסיף מים ומתערבים הוי כמגיס אמנם אי"ז נכון דכוונת הכלבו לאסור כיון שאח"כ יבא לערב התבשיל ומבואר בכלבו לאסור ליתן מים רותחים לתוך קדרה ע"ג האש ומצוי הדבר שרוצים להוסיף באופן המותר שלכאורה לדברי הכלבו אסור אמנם יש לומר דהכלבו לשיטתו שמחמיר במגיס אמנם לדידן דקיי"ל לעיקר כדעת הראשונים שאין כלל מגיס במבושל כ"צ לכאורה גם לא נגזור וכמו שהחזו"א היקל בכף כיון שהוא רק דרבנן כ"ש שלא נחמיר לעניין אותה גזירה של הכלבו ויש שכתבו לערב בנחת שלא יהיה חשש של הכלבו אמנם אי"ז מובן לפי מה שנתבאר בכוונתו ואולי כשמערב בנחת אין לחשוש שיבא להגיס וצ"ת.

והגרש"ז עורר לפני כמה שנים את החשש משוםן העצמות והגרא"מ פיינשטיין נטה להתיר אבל כו"ע מודו שאם באמת בנ"א אוכלים את העצמות יש בזה איסור משום בישול וע"כ אם מכסה את הקדרה כשהעצמות אינם רכות יש בזה חשש תורה וכתב שאם אינו אוכל רק שאחרים אוכלים העצמות הוי רק חשש דרבנן ואפשר יותר להקל בזה.

ויש לעורר דהנה במרק בליל שבת ודאי העצמות אינם מבושלים ולכאורה א"כ הוי כאינו מבושל כל צרכו וא"כ אוסר להחזיר הכיסוי וכן אסור להוציא בכף ג"כ ולא יתכן לומר שיהיה אסור להוציא בכף את המרק שבקדרה והא כל שלא נתבשל כ"צ אסור אף כשאינו ע"ג האש אמנם י"ל שכיון שברור שלא יבא להיות ראוי לאכילה בזה אין איסור דשוב הוי כלא מתכווין ולא ניח"ל ואין בזה כלל תועלת/

**אבל צמר ליורה אע"פ שקלט העין אסור להגיס בו [פירוש לנענע אותו בכף] הגה: ולכתחילה יש ליזהר אף בקדרה בכל ענין.** וכתב המחבר שאם נתבשל כל צרכו מותר ולגבי צמר או יורה אסור משום צובע או משום דיציאת הצבע הוי כמו בישול והם שני צדדים ברא"ש ובמשנ"ב כתב רק הטעם של צובע אבל כבר הביא בשעה"צ דברי הרא"ש שהוא משום מבשל