965 חלוקת קדשים
קטגוריות: ש_ס / לט זבחים / זבחים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

א] יום ועש"ק תרומה ה' אד"א תשס"ג

**בדיני חלוקת קדשים**

**א', בגדר הדין דמי שאינו ראוי לאכילה ולעבודה אינו חולק בבשר, ואם למסקנא תלי דין החלוקה רק בראוי לאכילה, או אף בראוי לעבודה, ובדין עורות אם הוו רק למי שראוי לאכילה,(ובהע' נת' דעת הרמב"ם בזה, ודין בכור אם ניתן רק להראוי לאכילה ובד' הגרי"ז בזה). ב', בטעם הא דזקן או חולה אינו זוכה בבשר, ואי בזכיית כהן בקרבנות עצמו בעי' שיהא ראוי לאכילה, (ובהע' נת' גדר חלוקת אנשי משמר, דעיקר הזכי' הוא כל המשמר, והדר איכא דין חלוקה ביניהם, עוד נת' בד' רש"י ב"ק דק"י. במי שאינו ראוי לאכול מדרבנן). ג', בפלוגתת רש"י והרשב"א אם זכיית הבשר הוי בשכר ההקרבה, ובדין זכיית אנשי משמר אף בדברים שאינם מקריבים, ואלו דברים מתחלקים לכל המשמר בשוה ולא לאנשי בית אב, (ובהע' נת' גדר זכיית הכהן בבשר קרבנותיו, ובפלוגתת הראשונים מאן זכי היכא שנתן לאחר להקריב, ובד' רש"י תמורה דל"ב.).**

**א'**

א] ר"פ טבול יום, טבו"י ומחו"כ אינן חולקים בקדשים לאכול לערב וכו', כל שאינו ראוי לעבודה אינו חולק בבשר, וכל שאין לו בבשר אין לו בעורות וכו', ובגמ' מנה"מ אמר ר"ל דאמר קרא הכהן המחטא אותה יאכלנה וכו' מאי יאכלנה יחלקנה, ראוי לחיטוי אוכל שאינו ראוי לחיטוי אינו אוכל, הרי בע"מ דאינו ראוי לחיטוי ואוכל בע"מ רחמנא רביי' וכו', בעי ר"ל וכו', ש"מ ראוי לאכילה בעינן, ש"מ.

והנה ביסוד הדין דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, בפשוטו הי' נ' שיסוד הדין בזה הוא, דעיקר חלוקת הקדשים הויא לאכילה, וליכא דין חלוקה ע"מ ליתן לאחר, וע"כ מי שבשעת זכיית החלוקה אינו ראוי לאכילה, לי"ל זכות בהחלוקה.

אמנם צ"ע בזה, דהנה בס' שפ"א לקמן דק"ג: נסתפק בדין מי שראוי לעבודה ואינו ראוי לאכילה, שאמרו בסוגיין דאינו חולק בבשר, אם ה"ה חולק בעורות, די"ל דרק מי שאינו לעבודה אינו חולק בעורות, ומתני' איירי הרי במי שאינו ראוי לעבודה, וכדתנן כל שאינו ראוי לעבודה אינו חולק בבשר, אך מי שאינו ראוי לאכילה, אי"ז טעם להפקיעו מחלוקת העורות דלא קיימי לאכילה, עיי"ש בדבריו, וכל ספק זה יש להסתפק רק אי נימא דגם למסק' דמי שראוי לעבודה ואין ראוי לאכילה אינו חולק, איכא דין נוסף דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, אך אי נימא דלמסקנא ליכא כלל תרי דיני, ורק מכח שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, וית' בזה בעז"ה לקמן סק"ד, הרי בע"כ דאף הא דאינו זוכה בעורות הוי מכח שאינו ראוי לאכילה, וז"פ.

והנה כבר העירו שסוגיא ערוכה היא בב"ק דק"י. דאף בכה"ג אינו זוכה בעורות, שהרי אמרו בב"ק שם, בטמאים בקרבן ציבור, דעבודתה ועורה לבע"מ טהורין שבאותו משמר, וכן אמרו שם בכה"ג אונן שעבודתה ועורה לאנשי משמר, והנה הרי בהנך תרי גווני הוו שפיר ראויין לעבודה, ומה שאינן חולקין בבשר הוא משום דראוי לאכילה בעינן, וכדאמרי' כן בסוגיין, ומבו' מזה דאף מי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בעורות, וע' בשטמ"ק בב"ק שם בשם הרמ"ה, שהוכיח כן מסוגיא שם דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק אף בעורות, וע' גם בחי' הרשב"א ב"ק דק"י: שכתב דמי שאינו ראוי "לאכילה" אינו חולק בעורות.

ובחי' בית מאיר בב"ק שם כתב דודאי אף מי שראוי להקרבה ואינו ראוי לאכילה אינו חולק בעורות, והוכיח כן מסתימת מתני' דכל שאין לו בבשר אינו לו בעורות, דאי נימא דמתני' קאי רק על מי שאינו ראוי לעבודה, א"כ הי' למתני' לומר דכל שאינו ראוי לעבודה אינו חולק בבשר ובעורות, ומהא דקתני דכל שאינן לו בבשר אין לו בעורות, ש"מ דאף אם אין לו בבשר משום שאין ראוי לאכילה נמי אין לו בעורות, והכי מוכח להדיא לקמן דק"ב:, דבעי לפרושי למתני' דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק בבשר, דראוי לאכילה קאמר, והרי עלה קתני דכל שאינן לו בבשר אין לו בעורות, והרי דאף מי שראוי לעבודה ואינו ראוי לאכילה אינו חולק בעורות, עכ"ד.[[1]](#footnote-2)

והנה אמנם התוס' בב"ק שם ד"ה לבע"מ טהורין, הקשו תימה ועורה אמאי הויא לבעלי מומין, וכבר תמהו התו"ח והמהדו"ב, דמה קשיא להו להתוס', הרי כיון שאין הטמאים זוכין בבשר אינן זוכין בעורות, וכדתנן במתני' דכל שאין לו בבשר אין לו בעורות, והגר"א מחק דיבור זה מד' התוס', ועמש"כ בזה המהדו"ב והפנ"י, וית' בזה בעז"ה לקמן סק"ז בהערה, והאחרונים כתבו לפרש ד' התוס', דכוונתם דהגם שמי שאינו זוכה בבשר אינו זוכה בעורות, אך היינו רק במי שאינו ראוי לעבודה, אך מי שראוי לעבודה ואינו ראוי לאכילה, הרי שהגם דאין לו חלק בבשר הואיל ולא חזי למיכל, אך יש לו חלק בעורות דלא קיימי לאכילה, וזשה"ק התוס' דמ"ט אין הכהנים הטמאין חולקין בעורות, כיון שה"ה ראויין לעבודה, אמנם אף אם נפרש כן בד' התוס', מ"מ הרי הדין מפורש בגמ' דאף בכה"ג אין זוכין בעור, ואך שהקשו התוס' דטעמא מאי, גם צ"ע על דרך זו בד' התוס', דמ"ט לא הק' כן על הא דאמרי' לעיל מינה דבכהן זקן או חולה עבודתה ועורה לאנשי משמר, ותיקשי דמ"ט אינו זוכה בעור, אא"כ נימא דהתוס' גרסי שם כגיר' הרמ"ה דל"ג תיבת "ועורה", וע' בזה בהערה כאן, ושם נת' גם דעת הרמב"ם בענין זה.[[2]](#footnote-3)

והנה אי נימא דהא דמי שאין ראוי לאכילה אינו זוכה בבשר, הוא משום דחלוקת הקדשים הויא לאכילה, וע"כ מי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, א"כ מה טעם יש בזה שלא יזכה אף בעורות, והרי עורות כלל לא קיימי לאכילה, ומה חיסרון יש בהא שאינו ראוי לאכילה שמחמת כן אינו זוכה בעורות.

והנה הי' אפ"ל שהטעם בזה הוא, דזכיית העורות תליא בזכיית הבשר, ומי שאין לו בבשר הקרבן אף אין לו בעורו, וכלישנא דמתני' דכל שאין לו בבשר אין לו בעורות, אך צ"ע דלכאו' אי"ז טעם רק כלפי עורות קד"ק הנאכלין, די"ל דאם אינו זוכה בבשר אף אינו זוכה בעורות, אך הרי מתני' קאי אף על עור העולה, ועיקר הילפותא לקמן דק"ג: דטבו"י ודעימיהו אינן חולקין בעור קאי על עור העולה, ומה טעם יש שיהא תלוי זכיית הכהן העור העולה, בזכותו בבשר שאר קרבנות.

ועד"ז צ"ע, במש"כ רש"י בב"ק דק"ט:, ד"ה אי בכהן טמא, ז"ל, והא קי"ל בזבחים דאין טמא חולק בקדשי המקדש ואפי' בעורות, וגזל הגר נמי קדשי המקדש הוא, עכ"ל, והיינו דכיון דחזי' דאף בעורות אינו חולק, הגם דעורות לא קיימי לאכילה, דמה"ט אמרי' לקמן דק"ג: דס"ד שיזכו בעור שאינו לאכילה, וכמו שפירש"י שם, ה"נ אין חולק בגזה"ג הגם דלא קאי לאכילה, והנה כיון שנת' דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בעורות, הגם שראוי לעבודה, ה"נ אף אינו חולק בגזה"ג הגם דראוי לעבודה, וביותר מוכח כן לדעת רש"י גופי' שנת' לקמן סק"ד בדעתו דכלל ליכא דין דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, ולא תלי כלל אלא בראוי לאכילה, וא"כ אף גזה"ג תלי בראוי לאכילה, וצ"ב דלגבי גזה"ג מה לי שאינו ראוי לאכילה, ומה טעם יש שמכח זה לא יזכה בגזה"ג, דכלל אינו שייך לזכיית הבשר.

והאמנם בחי' הראב"ד, פירש שהטעם דאינו חולק בגזה"ג הוא משום שכיון שאין האיל שלו, גם אין הגזל שלו, דלמי שזה ניתן זה ניתן, ולפ"ז ניחא, אך בד' רש"י נ' להדיא שאי"ז כלל מכח ה"ט דאין האיל שלו, אלא משום דאף גזה"ג מקדשי המקדש הוא, ולקמן סק"ז בהערה, ית' בעז"ה הטעם שלא פירש"י כפשוטו, דהא דאין לו בגזה"ג הוא משום שאין האיל שלו.

ובחי' הרשב"א ב"ק דק"י: מ' שדעתו דאף שדה אחוזה ושדה חרמים וגזה"ג אין ניתנין אלא לכהני משמר הראויים לאכילה, וצ"ע אם כונתו לזה עיי"ש וצ"ע, וגם בזה צ"ע, דמה טעם יש דהואיל ואינו ראוי לאכילה לא יזכה בשדה אחוזה ושדה חרמים.

ומכ"ז מוכח, כמו שביאר בס' זכרון שמואל סי' ע"ז, דהא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, לאו היינו דמכח הא שאין ראוי לאכילה לא זכי בבשר, אלא היינו דילפי' מקרא, דמכח פסול זה הפוסלו באכילה, נפסל אף מחלוקה, והיינו דפסול טמא וכל שאר פסולין, מלבד שהן פוסלין אותו מאכילה, אף הוי זה פסול מחלוקה, דכהן פסול אין לו בחלוקה, וע"כ ה"נ מכח פסול זה אינו חולק בעורות ובגזה"ג ובשדה אחוזה ובשדה חרמים, דילפי' מקרא דעור העולה אשר הקריב לו יהי', דכל קדשי מקדש אין מתחלקין רק לכהן כשר, וז"ב, וע' להלן סק"ו שנת' לפ"ז, דמש"א בב"ק דק"י. דזקן וחולה אינו חולק בבשר, אינו מכח הדין דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, אלא הוי זה דין בפנ"ע, עיי"ש בזה.

ב] ועד"ז נ' גם בדינא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, אי נימא דלמסקנא איכא נמי לדין זה, וית' בעז"ה לקמן סק"ד, דהנה בפשוטו הי' נ' שיסוד הדין בזה הוא, משום דעיקר זכיית אנשי משמר בקרבנות הוי מכח הדין דלכהן המקריב אותה לו תהי', וכל אנשי בית אב חשיבי המקריבים, דהכהן המקריב מקריב מכח כולם, וכמבו' כן בסוכה דנ"ו. עייש"ה, וכ"ה בפי' הרמב"ן עה"ת פר' צו, וכ"נ גם מל' הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח פ"ד דחלה מ"ט, ועיקר הדין דזכיית בשר הקרבנות הויא לכהן המקריב, מבו' גם בתוהרא"ש ותור"פ ב"ק דק"ט:, שכתבו דל"ב לקרא דואיש את קדשיו לו יהיו, רק בכהן בע"מ דלא חזי להקרבה, דבכהן תם כיון שרשאי להקריב את קרבנותיו, ודאי דעבודתה ועורה שלו, כדכ' לכהן המקריב לו תהי', ואשר ע"כ כל שאינו ראוי להקרבה ל"ה מכלל הכהנים המקריבין, וע"כ הוא שאינו זוכה בבשר, וכן נ' מד' הליקוטי הלכות בפירקין שפירש כן.

והנה לפ"ז צ"ל, דהא דבע"מ חולק בבשר, הגם דלא חזי להקרבה ואינו בכלל הכהנים המקריבין, היינו משום דבע"מ רחמנא רביי' דאי"ל זכי' מחודשת, אף שאינו מכלל הכהנים המקריבין, כדאמרי' לקמן דק"ב: דבע"מ רחמנא רביי', ולקמן דק"ב. מ' שהטעם הוא משום דרחמנא חס עלי', ולכאו' מה"ט איבע"ל לר"ל דשמא אף כשהוא טמא ה"ה זוכה.

אך אין לפרש שהטעם הוא עפימש"כ רש"י קידושין דנ"ג. ד"ה אפילו בע"מ, שאף הם היו מתליעים בעצים ומפשיטים ומנתחים ושוחטים, עכ"ל, ונימא דמה"ט הוי נמי בכלל הכהן המקריב, דמלבד דמסברא אינו נ' דמכח הנך מילי יהא הבע"מ בכלל הכהן המקריב, גם אי נימא הכי תיקשי דמה איבע"ל לר"ל דבע"מ והוא טמא יחלקו לו, הרי הא דבע"מ זכי בבשר הוא משום שאף הוא בכלל המקריבים, וא"כ כל שהוא טמא ואינו בכלל המקריבים, מהיכ"ת דיזכה בבשר, ובע"כ דהא דבע"מ זכי בבשר אינו מכח ה"ט שאף הם היו מתליעים וכו', אלא הוי זה זכי' מחודשת דרחמנא רביי', וע"כ איבע"ל לר"ל דמה"ט יזכה אף כשהוא טמא, וז"ב.

ומה שפירש"י בקידושין שהטעם הוא מכח שאף הם היו מתליעים וכו', נ' פשוט דהיינו משום דאל"ה הרי לא היו הבעלי מומין כלל בכלל אנשי משמר, וע"כ בעי' להנך טעמי שאף הם מסייעים בעבודת המשמר, והוו בכלל אנשי משמר, אך בטמא ל"ב כלל להנך טעמי, דאף שעתה אינו מסייע כלל, מ"מ הרי הוי בכלל אנשי משמר בטהרתו, ול"ד לבע"מ שמומו קבוע, ואי לאו הנך טעמי ל"ה שייך כלל למשמר.

אמנם נ' להוכיח מכ"ד שאין זה הטעם, **א'**, בפירש"י לקמן דק"ב: פירש בדעת רב אחאי שם, דאף שאין בכור ניתן לאנשי משמר, מ"מ אינו ניתן אלא לכהן הראוי לעבודה באותה שעה,[[3]](#footnote-4) ומבו' שם דהו"מ למילף לדין זה מהא דאינו זוכה בשאר קרבנות, אלמלי דאיכא למיפרך ע"ז, והנה אי נימא דדינא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק בבשר הוא משום שאינו בכלל הכהנים המקריבין, א"כ הרי ל"ש הך דינא בבכור שאינו ניתן כלל לכהנים המקריבין, וע' בליקוטי הלכות שעמד ע"ד רש"י, דמהיכ"ת לא יתן הישראל רק לכהן הראוי לעבודה "באותה שעה", הרי אין הכהן מקריבו מיד, ומה נפ"מ להישראל בעת נתינתו אם הכהן ראוי עתה לעבודה.

**ב'**, בפירש"י ב"ק דק"ט:, פירש מש"א שם שעבודתה שלו, דהיינו שכר עבודתה דהיינו בשרה, ובחי' הרשב"א שם הק' ע"ד רש"י, שהרי חולה או זקן נותן להקריב לכל כהן שירצה ועבודתה ועורה לאנשי משמר, וכהן בע"מ נותן להקריב לאנשי משמר ועבודתה ועורה שלו, עכ"ד, וע' מש"נ לקמן סק"ח בישוב דעת רש"י.

[וצ"ע בד' הרשב"א, ממש"א בסוכה נ"ו., דל"ב קרא לרבויי דברגל חולקין כולן בשוה בבשר הקרבנות, דכיון דאיתרבו להקרבה, פשיטא דמיכל נמי אכלי, וכדכ' לכהן המקריב אותה לו תהי', עיי"ש, והרי להדיא דזכיית הכהנים בבשר הקרבן הוא משום שהוו כולן בכלל הכהן המקריב, ומכח זה הם זוכין בבשר, והרי דהוי זכייתן בשכר הקרבתן, וכמש"כ רש"י, וצ"ע בזה].

והנה לדעת הרשב"א דאין זכיית הכהנים בבשר מכח הקרבתן, הרי דאין לפרש כלל דדינא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק בבשר, הוא משום שאינו בכלל הכהן המקריב, דהרי לדעת הרשב"א אין הזכי' כלל מכח ההקרבה, ודינא דהכהן המקריב, בע"כ היינו רק למילף דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, ובע"כ דהוי זה דין בפנ"ע דמי שאינו ראוי להקרבה אינו חולק.

וגם לדעת רש"י נ' דיש להוכיח כן, דהנה אף לדעת רש"י דזכיית הכהנים בבשר הויא בשכר ההקרבה, מ"מ זכייתן בעורות ל"ה בשכר ההקרבה, וכדחזי' ממה שאמרו עבודתה ועורה, ופירש"י דעבודתה היינו שכר עבודתה דהיינו בשרה, והרי דרק בשרה הוי בשכר עבודתה, אך עורה הוי זכי' נפרדת, והא דכתיב עור העולה אשר הקריב לכהן לו יהי', היינו רק למעט דטבו"י ומחו"כ ואונן אינן חולקין בעורות, וכדילפי' מינה לקמן דק"ג:, וכיון שאף בעורה אין זוכה כהן שאינו ראוי לעבודה, הרי מוכח דהא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, אי"ז מכח שאינו בכלל כהן המקריב, דהרי זכיית העורות ל"ה כלל מכח ההקרבה, ואפ"ה אין זוכה בהן כהן שאינו ראוי להקרבה, ובע"כ דהוי זה דין בפנ"ע, דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק.

אמנם בעיקר הדבר שנת' מד' רש"י בב"ק, דזכיית הכהנים בעורות ל"ה מכח ההקרבה, יש להעיר, דא"כ כד פריך בסוכה דנ"ו. דלהא דזוכין כל המשמרות ברגל באכילת הקרבנות, ל"ב לקרא, אלא כיון דהם המקריבין אף הם זוכין באכילתו, ומשני דקרא דמרבה שהן חולקין היינו בלחם הפנים, ומ"ט לא משני דקרא אתי לרבויי שאף הם חולקין בעורות, דאין זכיתן מכח ההקרבה, אך נ' פשוט דל"ה מצי לשנויי הכי, כיון דלישנא דברייתא הוא דכחלק עבודה כך חלק אכילה, והרי דקאי הברייתא על זכייתן בחלק אכילה, וע"כ ל"מ לאוקמה עעל זכייתן בעורות שאינן לאכילה.

עוד ילה"ע, מד' תוהרא"ש ותור"פ בב"ק דק"ט: הנ"ל, שכתבו דל"ב קרא דכהן זוכה בקרבנותיו בעבודתה ועורה, דכיון שהוא המקריב ודאי דהוא זוכה בזה, ול"ב לקרא רק בדהוי הכהן בע"מ שאינו מקריב, ומבו' בדבריהם דזכיית הכהן המקריב הויא אף בעורות, וכן מבו' גם בל' הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ד דחלה, וצ"ע בזה.

ואשר ע"כ נ', דדינא דכהן שאינו ראוי להקרבה אינו חולק בבשר, לאו היינו שמכח הא שאינו ראוי להקרבה אינו חולק בבשר, אלא היינו דאותו הפסול הפוסלו מהקרבה, אף פוסלו מחלוקה, וע"כ אף ה"ה פסול ליתן לו בכור, הגם שאינו ניתן כלל לאנשי משמר, ואף אינו זוכה בבשר ובעורות, אף אם אין הזכי' בהן כלל מכח ההקרבה, וכנ"ל.

ובזה ניחא משה"ק בליקוטי הלכות ע"ד רש"י, שאין הבעלים נותן הבכור רק לכהן הראוי לעבודה, וק' דמהיכ"ת לא יתן הישראל רק לכהן הראוי לעבודה, הרי אין הכהן מקריבו מיד, ומה נפ"מ להישראל בעת נתינתו אם הכהן ראוי עתה לעבודה, עיי"ש בדבריו, אך למש"נ א"ש היטב, דהא דאין כהן שאינו ראוי לעבודה חולק, אי"ז כלל מכח שאין ראוי להקריב קרבן זה ואינו בכלל הכהן המקריב, אלא הוי זה דין בפנ"ע שה"ה פסול לחלוקת קדשים, וע"כ ה"נ אין נותנין לו בכור, דאף בכור הוי מקדשי מקדש, אך צ"ע ע"ז דהרי אף בכור בע"מ ניתן לכהן הגם שאינו כלל מקדשי מקדש, וא"כ אף מה שבכור תם ניתן לכהן לכאו' אי"ז מכלל קדשי מקדש, וע' בחי' מרן הגרי"ז הל' בכורות שעמד בזה.

ג] אמנם יש להעיר ע"ז, מהא דמבו' בסוגיין דכהן טמא בקרבן ציבור, חשיב כהן הראוי להקרבה, ואלמלי דינא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, הי' חולק כהן טמא בקרבנות ציבור, וצ"ע דהניחא אי נימא דדינא דמי שאינו ראוי להקרבה אינו חולק בבשר, הוא משום שאינו בכלל הכהנים המקריבין, ניחא דהז תלוי אם הוא ראוי להקריב קרבן זה, וטמא בקרבן ציבור שהוא ראוי להקריב קרבן זה, הוי בכלל הכהנים המקריבין, וע"כ לי"ב לדינא דמי שאינו ראוי להקרבה אינו חולק, אך אי נימא דהוי זה דין בפנ"ע, והיינו דאותו הפסול הפוסלו מהקרבה פוסלו נמי מחלוקה, הרי לכאו' אף טמא בקרבן ציבור לא הי' לו לחלוק, דכיון דאיכא עלי' פסול טומאה ה"ה פסול מלחלוק, והגם דנדחה איסורו לעבוד, אך פסולו לחלוק לא נדחה כלל, ומהיכ"ת שיחלוק הטמא בקרבן ציבור.

וביותר צ"ע, דהרי אף בקדשי מקדש שאינן נקרבין, כגזה"ג ושדה אחוזה, נמי אינן מתחלקין אלא לכהן הראוי להקרבה, וכמו שהבאנו לעיל סק"א מד' רש"י והרשב"א, ובד' הרשב"א מבו' דבעי' ראוי לאכילה, אך לכאו' ה"ה דבעי' ראוי להקרבה אי נימא דלמסקנא איכא נמי דין דראוי להקרבה, והרי התם שֵם ראוי להקרבה, היינו שראויין להקריב שאר קרבנות, שהרי הן עצמן כלל אינן קרבין, וא"כ ה"נ בטמא בקרבן ציבור, מה יהני שהוא ראוי להקריב קרבן זה, הרי אינו ראוי להקריב שאר קרבנות.

והנה אי נימא דטומאה הותרה היא בציבור, ניחא דע"כ אף הוא ראוי לחלוק, והיינו דכיון דטומאה הותרה בציבור ובקרבן ציבור ליכא כלל לפסול טומאה, הרי דכי היכי שנתחדש דליכא לפסול טומאה בהקרבתו, ה"נ ליכא לפסול טומאה בחלוקתו, דהרי תלי קרא דפסול שהוא פוסלו מהקרבה הוא פוסלו מאכילה, וכיון שבקרבן ציבור אין פסול טומאה פוסלו מהקרבה אף אינו פוסלו מחלוקה, אך אי נימא דטומאה דחוי' בציבור, הרי דאף שנדחה איסורו להקריב, מ"מ מהיכ"ת ידחה פסולו מלחלוק.

וצ"ל בזה, דזהו מדינא דאין קרבן ציבור חלוק, וכדאמרי' בפסחים בפסחים דע"ט. שמכח זה אף היכא שרק הכלי שרת טמאים הותר אף טומאת הכהנים וישראל, וה"נ כיון שהותרה טומאת המקריבין, הותרה אף טומאת החולקין, דכיון דתלי קרא דהפסול הפוסל מהקרבה פוסל מחלוקה, ע"כ היכא דהותר פסול ההקרבה, הותר נמי פסול החלוקה, אך למה דמסיק דראוי לאכילה בעינן, הרי דכי היכי דלא הותרה האכילה בטומאה, אף לא הותר החלוקה בטומאה.

[ואמנם דכ"ז ניחא, אי איירי הסוגיא בגונא דחיילא הדחי' לענין הקרבה, אך למה שפירש"י שם דאיירי בהקריבוהו טהורין, ובפועל לא נדחתה הטומאה לענין הקרבה, א"כ מהיכ"ת שתידחה הטומאה לענין הקרבה, אך נ' פשוט, דהרי בע"כ איירי בגוונא דחייל ההיתר להקריב בטומאה, דאל"כ הרי ודאי שלא הי' הטמא חשוב כהן הראוי לעבודה, דמה שהי' ראוי לידחות הפסול אם לא היו טהורין, לכאו' ל"מ לחשבו כהן הראוי לעבודה, וע"כ בע"כ מוכרחין אנו לומר חד מתלת, או דהסוגיא הכא אזלה כמ"ד טומאה הותרה בציבור, וצ"ע ל' רש"י סוד"ה מהו שיחלקו לו, "דקרבן ציבור דוחה טומאה", או דאיירי הכא שרוב הכהנים טמאין, דבזה אף דאיכא טהורין מ"מ הותר להכהנים לעבוד, לדעת הרמב"ם פ"ד מכלהמ"ק הי"ד, או דאיירי היכא שכל בני המשמר טמאים, דבזה נ' דעת רש"י בב"ק דק"י. דלא מהדרי' אטהורים שבמשמר אחר, ועי' בנין ציון סי' קפ"ב שכתב כן, (ועמש"נ בזה בדברינו בדין טומאה בציבור סק"??), וממילא דה"נ לי"ב פסול לענין חלוקה וכנ"ל, (ובל' הרמב"ם ספ"י ממעה"ק מ' דאיירי בגוונא שהקריבוהו טמאים, ולפ"ז א"ש בפשוטו, אך ע' מהר"י קורקוס וכס"מ שם וצ"ע)**, אך שו"ר במקד"ד סי' כ"ו סוסק"ב, שפירש בד' רש"י דהגם דטומאה דחוי' בציבור ומהדרי' אטהרה, מ"מ כיון שאילו עבר הטמא ועבד עבודתו כשרה, ע"כ חשיב ראוי לחיטוי, ולפ"ז הדק"ל, וצ"ע בזה**].

ד] ונ' עוד לפ"ז, דהנה כבר נסתפקו, אם למסקנת דגמ' בסוגיין דאף מי שראוי לעבודה ואינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, אם מלבד דינא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, איכא נמי דינא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק.

והנה ע' מנ"ח מ' רע"ה בסופו, שדן בדין שתויי יין ושלא רחוץ ידים ורגלים, ודעתו נוטה שאם הי' שתוי או שלא רחוץ יו"ר בשעת העבודה, אינו חולק לאכול לערב, ומבו' דעתו דאיכא נמי דינא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, ואכתי יל"ד, די"ל דהנך פסולין כלל ל"ח פסול בגוף הגברא, וע"כ שפיר הן ראויין לחלוקה, וצ"ע בזה.

אך בליקוטי הלכות בפירקין כתב, דכ"ה דאיתרבי בע"מ, ה"נ איתרבו שאר פסולי עבודה כשתויי יין ופרועי ראש, דכיון שראויין לאכילה ה"ה חולקין בבשר, והוכיח כן מדבעי' לקרא דאיש למעט קטן, ולא ממעטי' לי' מכח הא שאינו ראוי לעבודה, ובע"כ דאחר דרבי קרא בע"מ, ה"נ איתרבו כל פסולי עבודה הראויין לאכילה, וע"כ אף קטן הי' חולק, ובעי' קרא למעוטי', והרי שדעתו דלמסקנא ל"ב כלל ראוי לעבודה, אלא כל שראוי לאכילה ה"ה חולק בבשר, אך בד' הליקוטי הלכות אהא דיליף דראוי לחיטוי חולק, באריכות דבריו שם, נ' דעתו דאף למסקנא איכא לדינא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, וזהו עיקר דינא דקרא, ודינא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, הוי מסברא לדעת ר"ל, עיי"ש וצ"ע.

והנה לקמן דק"ב:, פרכי' אהא דתנן דכל שאינו ראוי לעבודה אינו חולק בבשר, ולא והרי בע"מ וכו', ראוי לאכילה קאמר, והרי קטן וכו', השתא דאתית להכי לעולם כדאמר מעיקרא, ואי משום טמא טמא לא קתני, ואי משום בע"מ בע"מ רחמנא רביי', ע"כ, ולכאו' לפ"מ דמשני דמכוון מתני' הוא לראוי לעבודה, הרי מ' דאיכא נמי לדינא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, ואך דבע"מ רחמנא רביי', דאי ליכא כלל להך דינא, א"כ מ"ט קתני במתני' דין שאינו אמת, וי"ל דזהו גופא הוי המו"מ בסוגיא שם, דלמה דמשני מתחילה דמכוון מתני' הוא לראוי לאכילה, באמת ליכא כלל דין דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, אך למה דמסיק דמכוון מתני' הוא לראוי לעבודה, איכא נמי דין דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, וע' כן בס' דברות משה ב"ק סי' פ"א.

אך בפירש"י במתני' בריש פירקין, שפירש דטבו"י ומחו"כ אינן חולקין, משום שאין ראויין לאכילה, ולא פירש הטעם משום שאין ראויין לעבודה, וכלישנא דמתניתין, נ' דס"ל דעיקר הדין הוא שמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, וליכא כלל דין דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, וכן נ' להדיא מד' רש"י בדצ"ט. ד"ה ואינו חולק, ז"ל, דבראוי לאכילה תלוי ולא בראוי לחיטוי, ובע"מ בלא טומאה ראוי לאכילה הוא, עכ"ל, ולהדיא דל"ב כלל ראוי לחיטוי.

ואמנם צ"ע ע"ז מלישנא דמתני' דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, ולד' רש"י הרי ל"ב כלל ראוי לעבודה, ולא תלי אלא בראוי לאכילה, גם צ"ע בד' רש"י בדצ"ט. שם, מ"ט הוצרך לפרש כן, דהא דמסיק דבע"מ והוא טמא אין חולקין לו, הוא משום דל"ב כלל ראוי לחיטוי ותלי רק בראוי לאכילה, הרי לכאו' אף אי נימא דבעי' נמי ראוי לחיטוי, מ"מ כיון דמלבד זאת בעי' גם ראוי לאכילה, הרי שמה"ט בע"מ והוא טמא לא יחלקו לו, דהגם דנתחדש בבע"מ שהוא חולק הגם שאינו ראוי לחיטוי, מ"מ מהיכ"ת שאף כשיש בו חיסרון נוסף שאינו ראוי לאכילה, ג"כ יהא חולק, אך י"ל דאם הי' דין דמי שאינו ראוי לחיטוי אינו חולק, הרי שכיון דבע"מ אינו ראוי לחיטוי ורביי' רחמנא, הרי בע"כ דהוי זה זכי' מחודשת דע"מ דחס רחמנא עלי', ובזכי' מחודשת זו ל"ב כלל שיהא ראוי לאכילה, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דל"ב כלל ראוי לחיטוי, וממילא דלא נתחדש בבע"מ זכי' מחודשת.

ולמש"נ י"ל בזה, דהאמנם אי נימא דדינא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, היינו דמכח שאינו ראוי לעבודה ל"ה בכלל הכהן המקריב, ודינא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, היינו דל"מ זכי באכילה כיון שאינו ראוי לאכול, הרי שודאי ק' טובא דבמתני תנן דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, ולפי האמת ליכא כלל לדין זה, ורק מה שאין ראוי לאכילה מונעו מלחלוק, אך למש"נ דשורש הדין הוא דכ"ה שהוא פסול לעבודה וכ"ה שהוא פסול לאכילה, אף הוא פסול לחלוקה, הרי נמצא דאף אי נימא דגם מי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, מ"מ אי"ז ב' דינים חלוקין דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק ודמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, אלא הוי זה חד דינא, דפסול טמא וכיו"ב פוסלין אותו מחלוקה, ורק דגלי לן קרא דאותן הפסולין הפוסלין מעבודה או מאכילה, פוסלין אף מחלוקה, ולפ"ז הרי י"ל, דע"כ אף אי נימא דלמסקנא גלי לן קרא דרק אותן הפסולין הפוסלין מאכילה פוסלין מחלוקה, מ"מ שפיר תני במתניתין דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק בבשר, ותני הכי משום דהכי הוא לישנא דקרא, דהדין דין אמת דהפסולין שפוסלין לעבודה פוסלין לחלוקה, דהרי טמא וכיו"ב שהן פסולין לעבודה, פסולין הן אף לחלוקה, מלבד הנך פסולין שהכשירתן תורה לאכילה, דה"נ רבי קרא שהן כשרים לחלוקה, ודו"ק.

ולפ"ז נ', דמה"ט הוא שהוצרך רש"י לפרש דהא דבע"מ טמא אין חולקין לו, הוא משום דל"ב כלל ראוי לחיטוי, משום דאם הוה בעי' ראוי לחיטוי, הי' בדין שבע"מ טמא יחלקו לו, הגם דאיכא דין נוסף דבעי' ראוי לאכילה, דהרי אי"ז ב' פסולין נפרדים דאין ראוי לעבודה ודאין ראוי לאכילה, רק הוי זה חד דינא דנתחדש בקרא פסולין לחלוקה, וגלי לן קרא דכל שפסלתן תורה לעבודה או לאכילה, ה"ה פסולין אף לחלוקה, וע"כ כיון דגלי קרא דבע"מ הגם שיש לפסלו לחלוקה, מ"מ רחמנא רביי' דלי"ב פסול חלוקה, משום דחס רחמנא עלי', הרי שה"נ יש לו לחלוק הגם דהוי נמי טמא, דהרי נתחדש בבע"מ זכי' מחודשת דלית בה לפסולי חלוקה, וכ"ה דלי"ב לפסולא דבע"מ, ה"נ לי"ב לפסול טמא, וע"כ הוצרך רש"י לפרש דל"ב כלל ראוי לחיטוי, וממילא דפסול בע"מ ל"ה כלל פסול לחלוקה, וממילא דלא גלי כלל קרא בבע"מ שאין פוסלין בו פסולי חלוקה, וע"כ כל דהוי טמא שהוא פסול לחלוקה, הוי דינו כשאר טמאים שאינם חולקין בבשר.

[אמנם באמת מעיקר איבעיא דגמ', בבע"מ והוא טמא מהו שיחלקו לו, לכאו' מוכח דלא כמש"נ, אלא דהא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, היינו דמכח שאינו ראוי לעבודה הוא דאינו חולק, וע"כ שפיר קמיבע"ל, דכיון דבע"מ בלא"ה אינו ראוי לעבודה ואפ"ה הוא חולק, א"כ מה לי דהוי נמי טמא, אך אי נימא כמש"נ דדינא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, היינו דגלי קרא דאותן הפסולין הפוסלין מעבודה פוסלין אף מחלוקה, הרי לכאו' לפ"ז גדר הדין דבע"מ חולק, היינו דגלי קרא דפסול בע"מ אינו פוסל מחלוקה, וא"כ מהיכ"ת דבע"מ טמא יחלקו לו, הרי הגם דפול בע" מ אינו פוסל מחלוקה, מ"מ הרי פסול טמא פוסל אף מחלוקה, וצ"ע רב בזה,[[4]](#footnote-5) ובדוחק רב י"ל, דכיון דכ' בקרא דמי שאינו ראוי לחיטוי אינו חולק, הרי בע"כ דאף פסול בע"מ פוסל מחלוקה, ואך דהוי זה זכי' מחודשת דזכי רחמנא לבע"מ מכח דחס רחמנא עלי', וע"כ שפיר איבע"ל דאף אם הוא טמא יחלקו לו].

**ב'**

ה] בב"ק דק"ט:, ת"ר מנין לכהן שבא ומקריב קרנותיו בכל עת שירצה וכו', ומנין שעבודתה ועורה שלו ת"ל ואיש את קדשיו לא יהיו וכו', ואם הי' זקן או חולה נותנה לכל כהן שירצה ועבודתה ועורה לאנשי משמר, ה"ד אי דמצי עביד עבודה עבודתה ועורה נמי תיהוי דידי', ואי דל"מ עביד עבודה שליח היכי מצי משוי, אמר ר"פ שיכול לעשות ע"י הדחק, עבודה דכי עביד לי' ע"י הדחק עבודה היא ומשוי שליח, אכילה דכי אכיל ע"י הדחק עכילה גסה היא ואכילה גסה לאו כלום הוא משו"ה עבודתה ועורה לאנשי משמר.

והנה בפשוטו הא דזקן וחולה שאין ראוי לאכילה אין עבודתה ועורה שלו, הוא מכח דינא דסוגיין, דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק לאכול בבשר, ונתחדש בזה שאין דין זה במסוים בחלוקת אנשי משמר, אלא הוי זה דין בכל מיני זכי' בקרבנות, וע"כ אף בזכי' דכהן בקרבנותיו נמי כל שאינו ראוי לאכילה אינו זוכה בבשר.

ו] אמנם צ"ע בזה מכמה טעמים, **א'**, בשטמ"ק ב"ק שם כ' בשם הרמ"ה, דבכהן זקן או חולה הוי עבודתה לאנשי משמר, דהא לא יכיל למיכל רק ע"י הדחק ול"ש אכילה, אבל עורה ודאי דילי' בעי מיהוי, חדא דגבי עורה ל"ש אכילה ואכתי ואיש את קדשיו לו יהי' קרינא בי', ועוד מדרישא קתני עורה וסיפא לא קתני אלא עבודתה, ש"מ דוקא קתני, עכ"ל, והיינו משום דלא גריס הרמ"ה בגמ' שם עבודתה ועורה כגיר' דילן, אלא גריס עבודתה לחוד.

והנה אי נימא דדינא דכהן זקן או חולה שאינו זוכה בבשר, הוא משום דינא דסוגיין דכל שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, הרי דכי היכי דתנן דכל שאינו חולק בבשר אינו זוכה בעורות, ונת' לעיל סק"א דהיינו אף במי שראוי להקרבה ואינו ראוי לאכילה, ה"נ הי' בדין דכהן זקן או חולה לא יזכה בעורה, כיון שאינו זוכה בבשר, ומד' הרמ"ה דס"ל דהתם זוכה בעורה, מוכח דהתם הוי דין בפנ"ע דכיון שהוא זקן או חולה ולא מצי למיכל לא זכי בבשר, ואי"ז שייך לדינא דסוגיין דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, וזה ל"ה טעם רק להפקיעו מזכית הבשר דהוי לאכילה, ואיהו לא חזי לאכילה, אך אכתי קיימא דכותו בהעור שאינו לאכילה, וז"ב.

**ב'**, עוד צ"ע בזה, דלכאו' כלל ל"ש לומר דדינא דזקן או חולה שאינו זוכה בבשר, הוי מכח דינא דסוגיין דמי שאינו ראוי לאכילה אינו זוכה בבשר, שהרי כבר נת' לעיל סק"א, דהא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו זוכה בבשר, לאו היינו משום שמי שאינו ראוי לאכילה ל"מ זכי בבשר לאכילה, אלא היינו דאותו הפסול הפוסלן מאכילה אף פוסלן מחלוקה.

והנה לפ"ז הרי ל"ש כלל לומר, דהא דזקן וחולה אינו זכאי בבשר, הוא משום דינא דסוגיין דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, דהרי זקן וחולה לי"ב פסול כלל, ואך דבפועל אינו ראוי לאכילה, וכיון שנת' דאין מה שאינו ראוי לאכילה הגורם למה שאינו חולק בבשר, אלא היינו שאותו הפסול הפוסלו מאכילה פוסלו אף מחלוקה, וזה ל"ש כלל בחולה וזקן דלי"ב פסול כלל.

ו] ובע"כ מוכח מזה דדינא דזקן וחולה אינו זכאי בבשר, אי"ז כלל מכח דינא דילפי' מקרא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, דהוי זה פסלות לגבי חלוקה, אלא הוי זה דין בפנ"ע מסברא, דהואיל ואינו ראוי לאכילה אינו זכאי בבשר, והיינו משום דכל זכיית הבשר הוי לאכילה, ומי דלא חזי לאכילה לי"ל זכי' בבשר ליתנו לאחר.[[5]](#footnote-6)

ומה"ט דעת הרמ"ה דרק בבשר הוא דלא זכי, אך בעורות שפיר זכי, דכיון דלי"ב פסלות לענין חלוקה, ורק דל"ש זכי' בבשר למי שאינו ראוי לאכלו, הרי שאי"ז טעם רק דלא ליזכי בבשר דהוי הזכי' בו לאכילה, אך בעורות דלא קיימי לאכילה שפיר זכי, ואדרבה צ"ע גיר' דילן בגמ' אשר כ"ה דעת רש"י והרמב"ם דאף בעורות לא זכי, ועמד בזה בכ' הגרי"ז בסוגיין, ולכאו' מוכח מזה, דבקדשים הנאכלין, תליא זכיית העורות בזכיית הבשר, וכד' רבי' לקמן דק"ג:, וע"כ כל שאינו זוכה בבשר אינו זוכה בעורות, אך לפ"ז יהא הדין דכהן זקן וחולה ששלח עולתו, ה"ה זוכה בעורה, וצ"ע בזה.

האמנם דלכאו' תיקשי, דאי נימא דמה שאינו ראוי לאכילה הוי זה טעם שלא יזכה בבשר, מלבד הדין דילפי' מקרא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, א"כ מה הוצרכנו למילף מקרא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, אשר היינו דהפסול הפוסלו מאכילה אף פוסלו מחלוקה, תיפו"ל שכיון שאינו ראוי לאכילה, ל"מ זכי בבשר, כיון שכל זכותו בבשר הוי רק לאכילה, ומי דלא חזי לאכילה ל"מ זכי בבשר.

ובכ' הגרי"ז בפירקין נ' שנקט דדינא דזקן או חולה שאינו זוכה בבשר, הוי זה רק בדינא דאיש את קדשיו לו יהי', אך בזכי' דאנשי משמר יזכה אף כהן חולה וזקן, כיון שה"ה ראוי לאכילה ופומי' הוא דכאיב לי', וע' גם בס' זכרון שמואל סי' ע"ז שדן בזה, ואי נימא הכי, ניחא בפשוטו הא דבעי' הכא קרא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, ול"מ אתי עלה מדינא דזקן או חולה שאינו חולק, כיון דדין זה ל"ש בחלוקת אנשי משמר, אך מסברא צ"ע בזה, דמהיכ"ת שיהא דין זה במסויים בדינא דאיש את קדשיו לו יהיו, והרי ליכא כלל קרא ע"ז, אלא הוי זה מסברא דל"ש זכי' לאכילה במי שאינו ראוי לאכילה, והך טעמא הרי שייך גם בחלוקת אנשי משמר, וצ"ע בזה.

אמנם נ' פשוט דלק"מ. דאה"נ מי שהוא טמא טומאת ז' ואינו ראוי לאכול אף לערב, ודאי דל"מ זכי כלל בבשר, דליכא זכי' בבשר רק אם הוא ראוי לאכלו, וע"כ ה"נ זקן וחולה שאינו ראוי לאכול אף בלילה, ל"מ זכי בבשר, וכל מה שהוצרכנו למילף מקרא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, היינו במי שראוי לאכול לערב, דכיון שהוא ראוי לאכול הבשר לערב, ל"ש בי' הך דינא, ובכה"ג בעי' למעוטי שאינו חולק בבשר, דהפסול שפוסלו מאכילה פוסלו אף מחלוקה, וז"ב.

וד"ז דכל מה דבעי' לדינא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, הוא רק במי שראוי לאכול לערב, נ' כן להדיא מל' הרמב"ם פ"י ממעה"ק הי"ט, ז"ל, וכל שאינו ראוי לאכול בשעת העבודה, אע"פ שהוא ראוי לעבודה והרי הוא ראוי לאכול לערב, אינו חולק כדי להניח חלקו לערב וכו', עכ"ל, ולהדיא בל' הרמב"ם דל"ב לדינא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, רק בשהוא ראוי לאכול לערב, דבזה שפיר מצי זכי בבשר לאכלו לערב, ובעי' למעוטי משום דינא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, אך כל שאינו ראוי לאכול לערב, פשיטא שאינו חולק, דודאי ל"מ זכי בבשר לאכילה, אם אינו ראוי לאכלו.

ונ' שזהו גם לישנא דמתני' דטבו"י ומחו"כ אינן חולקין לאכול לערב, ואונן אינו חולק לאכול לערב, והיינו דאם לא היו ראויין לאכול לערב, ודאי לא היו חולקין בבשר, אך כיון שהן ראויין לאכול בערב, הי' להם שיחלקו בבשר לאכול לערב, וע"ז קמ"ל מתני' שנתמעטו טבו"י ומחו"כ שאינן חולקין בבשר, ונ' שזה ביאור הא דמדייק בגמ' לקמן דצ"ט: ממתני' דאונן אינו חולק לאכול לערב, דמיפלג הוא דלא פליג וכי מזמני לי' אכיל, ונ' למש"נ שאי"ז דיוק הלשון גרידא, אלא היינו דכל עיקר דינא דמתני' שאין אונן חולק, לא איצטריך רק משום דכי מזמני לי' אכיל, והרי הוא ראוי לאכול לערב, וע"כ הי' שייך שיחלקו לו בקדשים, אך אם הי' הדין שאינו ראוי לאכול לערב, ודאי ל"ה שייך לדון כלל שיחלקו לו, דזכיית הבשר הויא לאכילה, ומי דלא חזי לאכילה ל"ש כלל שיזכה בבשר

ומצי' כן עוד, דהנה בהא דבעי רב אושעיא בטמא בקרבן ציבור מהו שיחלקו לו, פירש"י מהו שיחלקו לו מקרבן ציבור לאכול לערב, וכ"ה גם ל' הרמב"ם ספ"י ממעה"ק, שאע"פ שהטמאים מקריבין אותו אין חולקין עם הטהורים לאכול לערב, עכ"ל, והרי דכל הס"ד שיחלקו אף הטמאים הוא רק בשהן ראויין לאכול לערב, והיינו משום דאם אינן ראויין לאכול לערב ודאי ל"מ זכו בבשר כלל, וכנ"ל, ועד"ז הוא בהא דבעי ר"ל בע"מ והוא טמא מהו שיחלקו לו, דג"כ מבו' בד' הרמב"ם שם הי"ז, ז"ל, אבל אם הי' טמא אינו חולק לאכול לערב, עכ"ל, והרי דכל האיבעיא דבע"מ טמא יחלקו לו היינו רק בשהוא ראוי לאכול לערב, והטעם בזה הוא כנ"ל, דהגם דמיבעיא לן דבע"מ דרחמנא רביי' הגם שאינו ראוי לעבודה, לא איכפת לן שאינו ראוי מטעם נוסף, מ"מ אם אינו ראוי לאכול לערב ודאי ל"מ זכי, דל"ש זכי' לאכילה במי שאינו ראוי לאכול, וע"ז הרי לא מצי' כלל דרחמנא רבי' לבע"מ, וכ"ז ברור.

ולפ"ז יש להסתפק בדינא דזקן וחולה אינו זוכה בבשר, דלמש"נ נ' דאין לדמות דין זה לדינא דמתני' דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק דתליא בשעת הזריקה, ולאבא שאול אף בשעת הקטרה, אלא ה"ז תלוי בשעת חלות דין החלוקה, דמי שאינו ראוי לאכול ל"ש שיזכה בבשר לאכילה, וצ"ע מהי שעת חלות החלוקה, די"ל דה"ז שעת הזריקה שמתרת הבשר, וי"ל שה"ז שעת ההקטרה שאין הכהנים זוכין בבשר עד הקטרת אימורים, וכמש"כ הרמב"ם, וכן הביאו גם מתו"כ פ' צו וספרי וס"ז פ' קרח, דילפי' מקרא שאין הכהנים חולקין עד הקטרת אימורין, וי"ל דה"ז שעת החלוקה בפועל, ויתכן דבעי' גם בשעת זריקה וגם בשעת הקטרה או גם בשעת חלוקה בפועל, וע' בזכרון שמואל שם שדן בזה.

ז] והנה לפ"ז יש מקום לומר עוד, דדינא דמתניתין דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, הוי דין מסוים בזכיית אנשי משמר, אך בזכיית הכהן בקרבנות עצמו י"ל דליכא כלל להך דינא, אלא אף אם אינו ראוי לאכילה ה"ה זוכה בבשר, ודן בזה בזכרון שמואל שם,[[6]](#footnote-7) ואך דכ"ז הוא בגוונא שהוא ראוי לאכול לערב, אך אם אינו ראוי לאכול לערב, הוי כזקן או חולה שאינו זכאי בבשר, משום דל"ש זכי' בבשר לאכילה אם אינו ראוי לאכול, וכנ"ל.[[7]](#footnote-8)

ובב"ק שם אמרו דאם הי' בע"מ נותנה לכל כהן שירצה ועבודתה ועורה שלו, כ"ה גי' הרשב"א והרא"ש שם, אך הרמב"ם גריס שם ועבודתה ועורה לאנשי משמר, ובפירש"י הביא ב' הגירסאות, והנה בפשוטו הי' נ' שבדוקא נקטו בע"מ, והיינו משום דהרי בע"מ רחמנא רביי' שהוא חולק בקדשים, וע"כ ה"נ בקרבן עצמו הוי עבודתה ועורה שלו, אך אי נימא דבזכיית הכהן בבשר קרבנו, ליכא לדינא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו זוכה בבשר, וכל שהוא ראוי לאכול לערב ה"ה זוכה בבשר, הרי דל"ד נקטו בע"מ, אלא ה"ה בטמא שראוי לטבול ולאכול לערב וטבו"י ומחו"כ, נמי הוי עבודתה ועורה שלו, ובחי' מרן הגרי"ז הל' בכורות, כתב דמבו' בסוגיא בב"ק דכהן שאין ראוי לעבודתה לי"ב לדינא דואיש את קדשיו לו יהי', וכנ' כונתו דאף להגיר' דבכהן בע"מ הוי עבודתה ועורה שלו, היינו רק בבע"מ דרחמנא רביי' שהוא חולק בבשר, אך בשאר פסולין שאין חולקין בבשר, אף ליכא לדינא דואיש את קדשיו.

ובב"ק שם אמרו, דאם הי' כה"ג אונן נותנה לכל כהן שירצה ועבודתה ועורה לאנשי משמר, ופירש"י דהיינו בכה"ג אונן שיש לו קרבן עצמו להקריב, ולכאו' אי נימא דבזכיית הכהן בקרבנותיו ליכא לדינא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו זוכה בבשר, א"כ מ"ט אין הכה"ג זוכה בבשר, אמנם י"ל בפשיטות דאיירי התם בכה"ג אונן ביום מיתה, שאף לערב אינו ראוי לאכול, וע"כ הוי דומיא דחולה וזקן דכיון דלא חזי לאכילה ל"מ זכי בבשר לאכילה, אך אה"נ ביום הקבורה שה"ה ראוי לאכול לערב, למה דקי"ל שאין תופס לילו, שפיר יהא עבודתה ועורה שלו.[[8]](#footnote-9)

ולדעת הרמ"ה בלא"ה ל"ק מהתם, דהנה צ"ע לדעת הרמ"ה דס"ל דכהן זקן או חולה הגם שאין בשרה שלו מ"מ הוי העור דילי', דא"כ מ"ט בכה"ג אונן אף אינו וכה בעור, ובד' הרמ"ה שבשטמ"ק שם, מפורש דבכה"ג אונן גריס בהגמ' שאף עורה הוי לאנשי משמר, עייש"ה, והנה אי נימא דאף בזכיית הכהן בקרבנותיו איכא לדינא דמתני' דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, ניחא בפשוטו, דהגם דבחולה וזקן הוי העור שלו, היינו משום דלי"ב פסלות כלל, ואף אינו פסול מחלוקה, ואך דל"מ זכי בבשר לאכילה כיון שאינו ראוי לאכול, אך בעור שפיר זכי, ומשא"כ כה"ג אונן דאי"ב פסלות לאכילה, וה"נ ה"ה פסול לחלוקת קדשים, הרי דהוי בכלל כללא דמתני' דכל שאין לו בבשר אין לו בעורות, וע"כ אינו זוכה בעור אלא הוי העור לאנשי משמר.

אמנם האמת נ' בד' הרמ"ה, וע' בס' אילה"ש שם שכבר עמד בזה, דמפרש מש"א אם הי' כה"ג אונן נותנה לכל כהן וכו', דלא איירי כלל בקרבנות עצמו,[[9]](#footnote-10) אלא היינו שהרי כה"ג מקריב בראש, וה"ה זכאי בהקרבת כל הקרבנות, וכי היכי שהוא זכאי בהקרבה, אף מצי יהיב לאחר להקריב, והגם שמסברא הי' נ' שאין זכות הכה"ג רק להקריב בעצמו, ולא ליתן לאחר להקריב, אך אשכחן דכוותה במה שאמרו בסוגיא בב"ק שם, בטמא בקרבן ציבור דנותנה לכל כהן שירצה, והרי בע"כ איירי בטמא שזכה בפיס דקרבן ציבור, וכמש"כ תורי"ד שם, והרי דמכח זכייתו בפיס אף מצי יהיב לכהן אחר להקריב, וה"נ מכח זכות הכה"ג להקריב, אף מצי יהיב לכהן אחר שיקריב, ובזה הוא שאמרו שנותנה לכל כהן שירצה ועבודתה ועורה לאנשי משמר, וע' בס' העמ"ש ש' קע"א סק"י שעמד בזה ע"ד רש"י מ"ט פי' הגמ' שם בקרבנות עצמו ולא פירשה בקרבנות דאחרים, עיי"ש מש"כ בזה, ולא אמרי' שיהא העור להכה"ג עצמו, דרק בקרבן עצמו הוא דאמרי' דאף מי שאינו ראוי לאכילה זוכה בעור, אך בקרבנות דאחרים הרי נתמעט מקרא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו זוכה אף בעורות, וע"כ כה"ג אונן שמקריב קרבנות דאחרים, אינו זוכה אף בעורות.

ועכ"פ כיון שנת' שלדעת הרמ"ה מתפרשת הסוגיא שם בקרבנות דאחרים, הרי דשפיר י"ל דאיירי אף באונן ביום קבורה שאינו תופס לילו, ואפ"ה אינו זוכה בבשר כיון שאינו ראוי לאכילה בשעת הקרבה, אך בכהן בקרבנות עצמו י"ל דכל שהוא ראוי לאכול בלילה, ה"ה זוכה בבשר**.**

**ג'**

ח] לעיל סק"ג הבאנו משה"ק בחי' הרשב"א ב"ק דק"ט: על מה שפירש"י שם דעבודתה היינו שכר עבודתה דהיינו בשרה, והק' הרשב"א, שהרי חולה או זקן נותן להקריב לכל כהן שירצה ועבודתה ועורה לאנשי משמר, וכהן בע"מ נותן להקריב לאנשי משמר ועבודתה ועורה שלו, עכ"ד.

משה"ק הרשב"א מהא דבע"מ נותנה להקריב לאנשי משמר ועבודתה ועורה שלו, הנה לכאו' כונתו, שהגם שהטעם במה שזוכה הבע"מ בעבודתה ועורה, הוא משום דילפי' מקרא דאיש את קדשיו לו יהיו, דאיכא להבעלים זכות בקרבנותיו, אף כשאינו הכהן המקריב, וכמו שפירש הרא"ש ותור"פ, מ"מ קשיא להרשב"א דאי נימא דעיקר זכיית הבשר הויא בשכר ההקרבה, א"כ בכהן בע"מ שנותנה להקריב לאנשי משמר, הרי אית להו זכי' בבשר מכח שהן המקריבים, ולא הי' מהני זכות הבעלים כנגד זכותם, ובדעת רש"י צ"ל דפליג ע"ז, וס"ל דהגם דהבשר ניתן בשכר ההקרבה, מ"מ כל דאיכא זכי' בהבשר להבעלים, ל"מ זכיית המקריב כנגד זכותו, וצ"ע בזה.

והנה בישוב ד' רש"י צ"ל בפשיטות, דהא דחולה או זקן נותן לכל כהן שירצה ועבודתה ועורה לאנשי משמר, היינו משום דל"ש בקרבן זה זכי' דהכהן המקריב, דכיון שהכהן מקריב מכח הבעלים החולה וזקן, חשיב הבעלים להכהן המקריב, וכיון דאיהו ל"מ זכי, ליכא בקרבן זה זכי' דהכהן המקריב, וע"כ הוא דזוכין בזה אנשי משמר.[[10]](#footnote-11)

והיינו משום דמלבד הדין דאנשי משמר זוכין בהקרבנות משום דהוו אינהו הכהנים המקריבין, איכא נמי דין נוסף שהן זוכין בכל קדשי מקדש, כ"ה שהן זוכין בלחם הפנים, הגם דל"ש בזה דינא דכהן המקריב, כמבו' בסוכה דנ"ו., וכי היכי שהן זוכין בשדה אחוזה ובשדה חרמים, ומה"ט נמי מתחלק לחה"פ לב' המשמרות, כיון דכלל ל"ש בזה דינא דלכהן המקריב, אלא הוי זה זכי' דאנשי משמר, וע"כ כיון דהלחה"פ בא בעת חילוף המשמרות, ע"כ זוכין בו ב' המשמרות, וגדולה מזו מצינו, לדעת ר"י בשלהי סוכה דהמשמר הנכנס נוטל ז', בשכר הגפת דלתות, ועוד מצינו במתני שם דבחל להיות יום א' להפסיק בינתים המשמר המתעכב נוטל ב', עיי"ש בפירש"י מה שפי' בזה, והרמב"ם בפ"ד מתמידין הי"ג פירש באופ"א, עיי"ש, ועכ"פ חזינן דהוי זה דין חלוקה מחודש למשמרות, וע"כ אף זוכין הן בקרבנות דכהן חולה וזקן, דל"מ איהו לזכות בזה.

ונ' דאי"ז ב' דינים נפרדים, אלא היינו דמעיקרא דדינא היו זוכין כל הכהנים בהקרבת הקרבנות ובכל קדשי המקדש, וכיון שמכרו זל"ז ונתחלקו למשמרות, הרי דחילקו בין להקרבת הקרבנות, ובין לשאר זכיות דקדשי מקדש, וע"כ אנשי משמר מקריבין כל הקרבנות וזוכין בבשרן, ומלבד זה הן זוכין גם בשאר קדשי מקדש.

וע' באבהא"ז פ"ד מכלהמ"ק שכבר עמד בזה, וכ' דמה"ט הגם דבשר הקבנות מתחלק רק לאנשי בית אב, מ"מ בכה"ג דחולה וזקן מתחלק הבשר לכל אנשי משמר, והיינו משום דדינא דאנשי בית אב, היינו שנתחלקו בההקרבה, ומכח זה זוכין כל בית אב בקרבנות אותו היום, שהם הכהנים המקריבים לקרבנות אלו, אך בזכי' שהן זוכין מכח זכותן בכל קדשי מקדש, ליכא בזה חלוקת בתי אב, וזוכין בזה כל המשמר בשוה, ומה"ט זוכין כל אנשי המשמר בלחה"פ, אף להסוברים שהי' בית אב אחר לשבת,[[11]](#footnote-12) ומה"ט אף גזל הגר שדה אחוזה ושדה חרמים מתחלק לכל אנשי משמר, משום דחלוקת בתי אבות הוי רק לענין ההקרבה, אך שאר הזכיות דל"ש לההקרבה הוו לכל אנשי משמר, מכח שמכרו האבות שבתן זל"ז.

אך צ"ע לפ"ז, בהמבו' בפסחים דנ"ז. דעורות קדשים ג"כ מתחלקין לאנשי בית אב, וכ"ה בפירש"י ביבמות דק"א. ובתורי"ד ב"ק דק"ט:, ובתוס' מנחות דק"ז: מבו' דאף אחר שתיקנו שיהיו חולקין מער"ש לער"ש, הי' כל בית אב נוטל את עורות הקרבנות שהקריבו ביומו, וכן נ' מד' רש"י יבמות הנז', אך בד' הרמב"ם פ"ה ממעה"ק ה"כ אין נ' כן, ע' בזה בס' אור ליהודה סי' ל"א, ומ"ט אינו מתחלק לכל המשמר, והרי כבר נת' לעיל סק"ב דמד' רש"י נ' דזכיית העורות לא הויא מכח ההקרבה, ועיי"ש מש"נ לדון בזה, וא"כ מ"ט לא יזכו בזה כל המשמר.

ואשר ע"כ צ"ל בזה, דחלוקת בתי אבות, ל"ה רק לענין ההקרבה, אלא אף לענין שאר הזכיות, ומה דלחה"פ וגזה"ג ושדה אחוזה מתחלקין לכל אנשי משמר, הנה כבר עמד בזה התורי"ד ב"ק דק"י, עיי"ש שהק' מ"ט גזל הגר הוי לכל כהני משמר, ומ"ש מאכילת הקדשים והעורות דהוו לאנשי בית אב, וכ' שדוקא אכילת הקדשים והעורות חילקו לבתי אבות, משום דהוו בכל יום, אבל גזל הגר ושדה אחוזה שהן מקרה בעלמא לא חילקו לבתי אבות אלא הן לכל המשמר, עכ"ל, והא דלחה"פ מתחלק לכל אנשי משמר, נ' שהטעם הוא כמש"כ החזו"א ב"ק סי' כ' סקי"ד, שהוא משום דבתי אבות אינן מתחלפין אלא כל בית אב יומו קבוע, ואם הי' מתחלק לעולם לבית אב של שבת, א"כ לעולם לא יטלו הכהנים של ימות החול חלק בלחה"פ, וע' עוד בחזו"א שם, שעמד בטעם הא דגזה"ג ושדה אחוזה מתחלק לכל אנשי משמר.

ולפ"ז יש להסתפק בגוונא דכהן זקן וחולה דעבודתה ועורה לאנשי משמר, אם ה"ז מתחלק לכל המשמר, או רק לאנשי בית אב, די"ל דכיון דאי"ז מכלל הקרבנות שמקריבין אנשי המשמר, אלא הוי זה זכי' אחרת, הרי די"ל דע"ז לא חילקו לבתי אבות, וצ"ע בזה.

] בפירוש המשנה להרמב"ם חלה פ"ד מ"ט, כתב ז"ל, ואמרו וקדשי המקדש, ר"ל שניתנים לכל כהן מאנשי המשמר, ואין מעדיפים אנשי משמר זה על זה, וקדשי מקדש עשרה. והם חטאת בהמה, וחטאת העוף, ואשם ודאי, ואשם תלוי, וזבחי שלמי צבור, ולוג שמן של מצורע, ושתי הלחם, ולחם הפנים, ושירי מנחות, ושירי העומר. ונקראו קדשי מקדש מפני שאסור לכהנים לאכול שום דבר מאלו העשרה אלא בעזרה. ודע שמתנות כהונה כולם עשרים וארבע, מהם עשר במקדש וכבר מנינו אותם, ומהם ארבע שאינן לכהנים אלא בירושלם בלבד, והם הבכורה, והבכורים, והמורם מתודה ואיל נזיר, ועורות הקדשים. הבכורות והבכורים כבר ביארנו שאמרו בתלמוד שהן ניתנין לאנשי משמר, והמורם מתודה ואיל נזיר וכן עורות הקדשים אינן ניתנין לכל כהן אלא לוקח אותם הכהן המקריב את הזבח, עורות הקדשים נאמר בהן והכהן המקריב את עולת איש עור העולה אשר הקריב לכהן לו יהיה. ונאמר במורם מתודה לכהן הזורק את דם השלמים לו יהיה. ואמר במורם מאיל נזיר והניף הכהן אותם תנופה לפני ה' קדש הוא לכהן השמיענו שהכהן המניף הוא יאכלנה, כלומר אנשי בית אב הראויין לעבודה, וכו', והנה מנה בהלכה זו מעשר מתנות אלו שש מתנות ואמר שהן נתנין לכל כהן ונשארו ארבע תרומה ותרומת מעשר וחלה וגזל הגר. תרומה ותרומת מעשר וחלה אינן ניתנין לעם הארץ כלל מפני שהוא חשוד על הטומאה ויטמאם ויאכלם. וגזל הגר אינו ניתן אלא לכהן המקריב את איל האשם כלומר אנשי משמר והוא אמרו יתעלה ואם אין לאיש גואל להשיב האשם אליו האשם המושב לה' לכהן מלבד איל הכפורים אשר יכפר בו עליו, השמיענו בפסוק זה שהכהן המקריב בעדו את איל האשם לו הוא נותן את הגזלה, עכ"ל, וכעי"ז כתב המאירי שם.

ודברי הרמב"ם צ"ע רב, שמפורש בדבריו דחלוק דין קדשי מקדש, מדין מורם מתודה ואיל נזיר ועורות קדשים ומדין גזל הגר, דקדשי מקדש ניתנים לכל אנשי משמר, וזהו מה דקתני במתני' דניתנין לכל כהן שירצה, ואילו מורם מתודה ואיל נזיר ועורות קדשים וגזל הגר אין ניתנין אלא לכהן המקריב, ופירש הרמב"ם דמה"ט לא תני במתני' דהתם להנך ג' מתנות כהונה, משום שאינם ניתנים לכל כהן אלא רק לכהן המקריב, ובמהדו"ב הוסיף הרמב"ם כלומר אנשי בית אב הראויין לעבודה, והדבר תימה שהרי ליכא כלל חילוק דין בין כל קדשי מקדש לבין מורם מתודה ואיל נזיר ועורות קדשים, שכולן ניתנין לאנשי בית אב, וכמבו' כן במתניתין דילן וברמב"ם פ"י ממעה"ק, וביותר שהרי אדרבה בעורות קדשים תיקנו שיתחלקו לכל אנשי משמר וכמש"א בס"פ מקום שנהגו, וכ"ה ברמב"ם פ"ה ממעה"ק, ודעתו שם נ' שלא הי' כל בית אב נוטל עורות דיומו, אלא היו כולן מתחלקין בשוה, ודלא כדעת רש"י ותוס', וכמו שהבאנו לעיל סק"ח, וביותר צ"ע, שהרי גזל הגר מתחלק לכל אנשי משמר, וכאשר כ"ה משמעות הסוגיא בס"פ הגוזל קמא, וכמו שהבאנו לעיל סק"ח ד' התורי"ד בזה, ולפלא שלא עמדו בכ"ז על ד' הרמב"ם, וצע"ג.

1. ויל"ד בהראי' מלקמן דק"ב:, די"ל דנידון זה אם מי שראוי לעבודה ואינו ראוי לאכילה אינו חולק בעורות, הוא תלוי בהס"ד והמסקנא דלקמן דק"ב:, דאי מכוון מתני' הוא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, והרי דליכא כלל דינא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, וכל מה שאינו חולק בבשר הוא מכח שאינו ראוי לאכילה, הרי בע,כ דאף מה שאינו חולק בבשר הוא מכח שאינו ראוי לאכילה, וע"כ אף מי שראוי לעבודה ואינו ראוי לאכילה אינו חולק בעורות, אך למה דמסיק דמכוון מתני' הוא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, דלפ"ז מ' מזה דמלבד דינא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, איכא נמי דינא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, ועמש"נ בפרט זה בסק"ד, הרי דשפיר י"ל, דלי"ל למילף מקרא דלקמן דק"ג: דעור העולה אשר הקריב לו יהי', רק דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק בעורות, אך מי שאינו ראוי לאכילה שפיר י"ל דחולק בעורות. [↑](#footnote-ref-2)
2. והנה במהר"י קורקוס וכס"מ פ"ד מכלהמ"ק ה"ט, פירשו דעת הרמב"ם שם, דס"ל דבהי' טמא בקרבן ציבור, אין זוכין הבע"מ טהורין שבאותו משמר רק בבשרה, אך עורה הוי לכל אנשי משמר, וכסברת התוס' בקושיתם, עיי"ש בדבריהם, אך לגיר' האו"ש בד' הרמב"ם שם, דעתו דאף העור הוי להבע"מ טהורים.

   והנה בפשוטו היינו משום דלזכיית העורות סגי שהיא ראוי לעבודה, ולא תליא כלל בראוי לאכילה, משום דעורות לאו מידי דאכילה נינהו, וע"כ אינם תלויים רק בהעבודה, וצע"ג מ"ש מכהן זקן או חולה, ומכה"ג בע"מ, שכתב הרמב"ם שם בה"ח ובה"י שעבודתה ועורה לאנשי משמר, ואין זוכה בזה הכהן המקריב, ואי נימא דלזכיית עורות ל"ב כלל שיהא ראוי לאכילה, א"כ תיקשי דהגם שאינו זוכה בבשר, משום שלא הי' ראוי הבעלים לזכות בזה, מ"מ יזכה בעורות דהי' ראוי הבעלים לזכות בזה, הגם שאינו ראוי לאכילה.

   והעירוני דאולי יש לחלק בין האופנים, די"ל דכללא הוא שזכיית העורות הוי לאלו שזוכין בבשר, וע"כ היכא דהוי הבשר לאנשי משמר, הוי אף העור לאנשי משמר, ורק בגוונא דכהן טמא בקרבן ציבור, דהתם הרי הוי אף הבשר לבע"מ טהורין שבאותו משמר, הרי דה"נ הוי העור לאנשי משמר, ובהחלוקה שבין אנשי משמר, שייך לחלק שבהבשר יזכו רק בהטהורים ובהעור יזכו אף הטמאים, וזה לפמש"נ לקמן סק"ז בהערה, דעיקר הזכי' בקרבנות הוי זכי' משותפת לכל אנשי משמר, והדר איכא דין חלוקה בין אנשי המשמר בהקרבנות שזכו בהן, עיי"ש באורך, וע"כ י"ל דהגם דבעיקר הזכי' הוי הדין שהולך העור אחר הבשר, מ"מ בהחלוקה שבין אנשי משמר יש לחלק ביניהם, וצ"ע בזה.

   ואי נימא הכי, יתישב גם מה שלא הקשו התוס' בב"ק הנז', רק על הא דכהן טמא בקרבן ציבור, ולא הק' על כהן זקן וחולה, דמ"ט אינו זוכה בהעור, ולהנ"ל ניחא, וז"פ.

   אך בעיקר הדבר צ"ע מד' הרמב"ם פ"י ממעה"ק הכ"א, דלכאו' נ' להדיא דכל מי שאינו זוכה בבשר אינו זוכה בעורות, והרי לעיל מינה בהי"ט כתב הרמב"ם דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בבשר, וע"ז קאי הרמב"ם בהכ"א הנז', ואולי למה שפירשו הר המורי' ואו"ש ד' הרמב"ם בה"כ שם, דכונתו דמי שאינו ראוי לעבודה אינו "חולק", א"כ י"ל דרק ע"ז קאי הרמב"ם בהכ"א הסמוכה לה, אך זה דוחק, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)
3. אמנם עי' בחי' מרן הגרי"ז הל' בכורות, שפירש ד' רש"י, דנהי דניתן הבכור לכל כהן שירצה, מ"מ אם נתנו לכהן שאין ראוי לעבודה, יתחלק לאחר שחיטה לכל אנשי משמר, והיינו משום דהגם שבכור מחיים ניתן לכל כהן שירצה, מ"מ אחר שחיטה חייל בי' דין מתנו"כ של קדשי מקדש, והי' בדין דיתחלק לכל כהן שירצה, ואך דכיון דהוי הבכור של כהן, ה"ה זוכה בבשרו, מדינא דאיש את קדשיו לו יהי', ונתחדש בד' הגרי"ז, דאף דאין עיקר הקרבן שלו, אלא זכה בו מדין מתנו"כ, נמי הוי זה בכלל דינא דואיש את קדשיו, וכ"ז ל"ש רק בגוונא דהוא ראוי לעבודה, אך בגונא דאינו ראוי לעבודה, דבכה"ג הרי אף בקרבנותיו אינו זוכה בבשר, והיינו להגיר' דבכהן בע"מ הוי עבודתה ועורה לאנשי משמר, ואף להגיר' דהוי עבודתה ועורה שלו, י"ל דהיינו רק בבע"מ דרחמנא רביי' שהוא חולק בבשר, ע' בזה לקמן סק"ז, הרי שה"נ בבשר הבכור מתחלק הבשר לאנשי משמר, עכ"ד. ולפי דבריו אין להביא מזה כלל לנידו"ד וכפשוט.

   אמנם צ"ע ע"ד מכמה טעמים, **א'**, דל' רש"י לא מ' כן, אלא מ' דמחיים אינו נותנו רק לכהן הראוי לעבודה, **ב'**, דבפירש"י יבמות דצ"ט: דעתו דספיקות לי"ב לדינא דואיש את קדשיו, כיון דבפועל לא חזו להקריב, ומ"מ מבו' בפירש"י שם שהן זוכין בבשר בכור שלהם, והא דאין מוציאין הבכור מידיהם להקריבו, אלא ממתינים שיפול בו מום, הוא משום שאם יקריבנו תם, יעכב הכהן את בשרו, או משום שלא יהי' בידם לאכול את בשרו שאינו נאכל אלא לכהנים, ומבו' להדיא דעל הצד שהן כהנים אף הן זוכין בבשר הבכור, אמנם יש לדון ולומר דזכות הכהן בבכור שנולד לו בעדרו שאני, ומצי' לחלק בזה בגליון תוס' שנד' בס' שנו"ס ב"ק דנ"ג: עיי"ש, **ג'**, דדעת הרמב"ם בפ"ד מכלהמ"ק שכהן שנתן קרבנו לכהן אחר שיקריבנו, אף זוכה אותו כהן בעבודתה ועורה, ול"מ דאף בבכור הוי כן שאינו זוכה בבשר רק אם הוא עצמו הקריבו, ומה שפירשו כן בד' הרמב"ם דזמש"כ שמתחלק לכל כהן שירצה, ואי"ז סותר לד' הירושלמי שמתחלק לאנשי משמר, הנה אמנם מ' כן ממש"כ הרמב"ם לדין זה בל' יראה לי, ואם ה"ז סותר לד' הירושלמי, הרי בהכרח הי' לו מקור מהבבלי דפליג ע"ז, ומהו שתלה לזה ביראה לי, וגם בפיהמ"ש פ"ד דחלה הביא לד' הירושלמי, אך בחי' הגר"ח הל' ערכין נקט דהרמב"ם פסק דלא כהירושלמי. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכעין סברא זו, ראיתי בס' המאיר לעולם ח"א סי' י"ט, שהביא משה"ק הטו"א בחגיגה בהשמטות לדף ט'., דהכא משמע דאי הוה פשיטא לן דה"ז תלוי בראוי להקרבה, הי בע"מ טמא חולק, כיון דבלא"ה אינו ראוי להקרבה משום מומו, ואפ"ה רביי' רחמנא, ואילו במנחות דנ"ז מבו' דהגם דגלי קרא דהמחמץ אחר מחמץ חייב, מ"מ אם חימץ ויצאה וחזר וחימץ, הרי שאילו הי' חל עלי' פסול יוצא, לא הי' חייב משום מחמץ, ולא אמרי' דכיון דבלא"ה היא פסולה משום חימוצה הראשון, ואפ"ה רביי' קרא לחיוב מחמץ, תו יתייב אף אם יחול עלי' פסול אחר.

   וכתב בזה המאיר לעולם, דבדין חלוקת קדשים, הא דבעי' ראוי לעבודה, היינו שמכח מה שהוא ראוי לעבודה הוא חולק, וטמא שאינו חולק היינו משום שאין לו את הסיבה המזכה בחלוקה, ואשר ע"כ כיון דאף בע"מ אין לו את סיבת חלוקה זו, ואפ"ה רחמנא רבי' לחלוקה מטעם אחר, והיינו משום דחס רחמנא עלי', א"כ אף שהוא גם טמא, אין טעם שלא יחלוק, דהגם דטמא אין לו את סיבת החלוקה שמכח ראוי לעבודה, אך י"ל את סיבת החלוקה דבע"מ, ומשא"כ התם במנחות, הרי הא דמחמץ פסולה פטור, היינו דהפסול פוטרו מחיוב מחמץ, והא דמחמץ אחר מחמץ חייב, היינו דגלי קרא דפסול זה אינו פוטר מחיוב מחמץ, וע"כ ודאי דבחימץ ויצאת, נהי דאינו נפטר מכח פסול החימוץ, מ"מ ה"ה נפטר מכח פסול יוצא, עכ"ד, וכל דבריו הם לפ"מ שנקט בפשיטות דדינא דמי שאינו ראוי לעבודה אינו חולק, היינו שזכיית הבשר הוי מכח הא דראוי להקרבה, אך למש"נ דאף הכא היינו דהפסול הפוסלו מהקרבה פוסלו מחלוקה, א"כ הרי דמי הכא ממש לההיא דמנחות, והי' בדין דנימא הכא, דהגם דפסול בע"מ אינו פוסלו מחלוקה, מ"מ פסול טמא יפסלנו מחלוקה, וכמש"כ להקשות למעלה, ובעיקר ד' המאיר לעולם, הנה אח"ז רב ראיתי מש"כ בזה בספר דעת מרדכי סי' י"ג, עיי"ש [↑](#footnote-ref-5)
5. ונ' דמה"ט דעת רש"י ביבמות דצ"ט:, דבספיקות ליכא לדינא דאיש את קדשיו, כיון דמספק אינן ראויין לעבודה ולאכילה, ע"ש בתוס' הרא"ש שמבו' דד' רש"י הוו אף לגבי זכייתן בבשר, דחשיבי אינן ראויין לאכילה, ונ' למש"נ דהיינו רק מכח הדין שנתחדש בסוגיא דב"ק הנז', דמי שאינו ראוי בפועל לעבודה ל"מ משוי שליח, ומי שאינו ראוי בפועל לאכילה ל"מ משוי שליח, אך ל"ש בזה כלל דינא דסוגיין דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, שהרי כבר נת' דדינא דסוגיין היינו שהפסול הפוסלו מאכילה פוסלו מחלוקה, וזל"ש כלל בספיקות דלי"ב פסול כלל, ורק דבפועל אינן יכולין לעבוד ולאכול מספק, וז"פ.

   ובזה ניחא מה שיש להעיר ע"ד רש"י שם, שמבו' שם בדבריו דהספיקות זוכין בבכור שלהם, וצ"ע דהרי מבו' לקמן דק"ב: לפירש"י שם, דאף בכור אינו ניתן רק לכהן הראוי לעבודה באותה שעה, וא"כ לכאו' ה"נ בדין דכהן שאינו ראוי לעבודה אינו זכאי בבכור שלו, וצ"ע רב בפרט זה, וא"כ היאך הספיקות זוכין בבכור שלהם, אך למש"נ ניחא בפשוטו, דמשום דינא דסוגיין מי שאינו ראוי לעבודה ולאכילה אינו זוכה בבשר, כלל אין למעט ספיקות, דלי"ב פסול כלל, וע"כ שפיר הן זוכין בבכור שלהם, וביותר ניחא למש"נ לעיל סק"ג, דבבכור שאין הקרבתו עתה, ודאי דמה שאין נותנין לכהן שאין ראוי לעבודה, היינו רק משום שהוא פסול לחלוקת קדשים, עיי"ש באורך, וממילא ודאי דספיקות דלי"ב פסול כלל, שפיר הן זוכין בבכור שלהם. [↑](#footnote-ref-6)
6. ויל"ב טפי בזה, עפימש"כ הפנ"י בב"ק דק"י. דכל דינא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק בעורות, היינו רק בשחלק מאנשי המשמר טהורין, אף אם כולן טמאין, ודאי שהן חולקין בעורות, ויישב בזה ד' התוס' שם וע' גם במהדו"ב שם, ונ' הבי' בזה, דדינא דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, לאו היינו דליכא כלל זכי' למי שאינו ראוי לאכילה, רק היינו דהרי עיקר הזכי' בקרבנות הוי זכי' משותפת לכל אנשי משמר, ואיכא דין חלוקה בין אנשי המשמר בהקרבנות שזכו בהן, ובדין חלוקה זו נלמד דמי שאינו ראוי לאכילה אינו חולק, וזוכין בזה הטהורים, וע"כ ממילא דהיכא דכל המשמר טמאין, הרי שכיון דזכו אנשי משמר בהעורות, תו הן חולקין בהן הגם שהן טמאין, דעיקר הדין הוא רק דבהחלוקה הטהורים דוחין את הטמאים, (וכ"ה משמעות לישנא דברייתא דראב"ש לקמן דק"ב:, דהא דאין הטמא חולק, הוא משום שהטהור דוחה אותו, ולפ"ז אי"ז דין מסויים בעורות כמשמעות הפנ"י, אלא הוי כן אף בזכיית הבשר).

   ועיקר גדר זה, דזכיית אנשי משמר, אי"ז זכי' פרטית דכאו"א מאנשי המשמר, אלא הוי זה זכי' משותפת דכל אנשי משמר, ואח"כ איכא דין חלוקה ביניהם, נ' כן מהא דאיכא דינים מסוימים בחלוקה זו, ע' קידושין דנ"ג., ויש להביא עוד, מד' רש"י בב"ק דק"ט:, שכתב דכהן טמא אינו חולק בגזה"ג משום שאף הוא מקדשי מקדש, וצ"ע מה הוצרך לזה, ומ"ט לא פירש שאינו חולק משום דינא דלמי שזה ניתן זה ניתן, וראיתי בס' אילה"ש שם שכתב בזה, דל"ש בזה דינא דלמי שזה ניתן זה ניתן, כיון דהוי הזכי' כל אנשי משמר, אשר להם ניתן גם האשם, ובדין חלוקת אנשי משמר, ליכא לדינא דמי שחולק בזה חולק בזה, ועיי"ש שהוכיח עוד גדר זה מסוגיא דהתם, ואכמ"ל עוד בזה.

   ולפ"ז ודאי ל"ש דינא דמי שאינו ראוי לאכילה בזכיית כהן בקרבנות עצמו, כיון דכל דין זה דמי שאינו ראוי לאכילה, הוי דין מסויים בחלוקת אנשי משמר, וכנ"ל.

   אך בפירש"י לקמן דק"ג: כתב, דאף בכור אינו ניתן רק לכהן הראוי לעבודה, הגם שאינו ניתן כלל לאנשי משמר, והרי דדינא דכהן הראוי לעבודה ל"ה במסויים בחלוקת אנשי משמר, וממילא מסתבר דאף בזכיית הכהן בקרבנותיו נמי אינו זוכה רק אם הוי כהן הראוי לעבודה ולאכילה, אך עיקר ד' רש"י שם מחודשים, עמש"נ בזה לעיל סק"ג, ועמש"כ לפרש באופ"א בזה בס' ליקוטי הלכות שם ובחי' מרן הגרי"ז בהל' בכורות, וכן נ' בדעת הרמב"ם שלא פירש כפירש"י, וזה ממה שלא הזכיר לדין זה, אך אי נימא דראב"ש שם פליג על דין זה, - ע' ליקוטי הלכות שדן בזה -, י"ל דפסק כן הרמב"ם, וע"כ הוא דלא הזכיר לדין זה. [↑](#footnote-ref-7)
7. והנה דעת התוס' ביבמות דצ"ט:, דספיקות נותנין קרבנותיהם לכל כהן שירצו, ול"ד לכהן בע"מ דכיון דל"מ עביד עבודה שליח ל"מ משוי, דשאני ספיקות דאם יבא אליהו ויאמר שהוא כהן הי' יכול לעבוד, עיי"ש בדבריהם, וראיתי בס' זכרון שמואל סי' ע"ז שהק' בזה, בהא דתנן התם דאין חולקין בקדשי המקדש, ופירש"י כגון עורות קדשים, ולכאו' הטעם שאינם חולקין הוא משום שאינן ראויין לעבודה ולאכילה, והרי דאף הספיקות ל"ח ראויין לעבודה ולאכילה, וכתב לדון שם דשמא חלוק הוא שם ראוי לעבודה, דהוו ספיקות בכלל, משם ראוי לאכילה, דאין הספיקות בכלל, עיי"ש בדבריו, אך יעו"ש בתוס' הרא"ש שכתב להדיא דהספיקות אף זוכין בבשר קרבנם, דחשיבי ראויין לאכילה, ול"ד לזקן וחולה דעבודתה ועורה לאנשי משמר, עיי"ש, וא"כ הדר צ"ע מ"ט אינן חולקין בעורות.

   ולכאו' הי' נ' בזה לפמש"נ, דבזכיית כהן בקרבנותיו ליכא כלל לדינא דראוי לעבודה ולאכילה, אלא הוי זה דין אחר, דכל דאיהו גופי' לי"ל זכות עבודה ואכילה שליח ל"מ משוי, וע"כ ס"ל לתוס' והרא"ש דספיקות ודאי אית להו זכי' בההקרבה והאכילה, כיון שאים יבא אליהו וכו', אך משא"כ בזכיית הכהן בקרבנות דאחרים, דבעי' שיהא ראוי לעבודה ולאכילה, הרי י"ל דכיון דספיקות מספק לא חזו לעבודה ולאכילה, אינן חולקין בבשר ובעורות.

   אך באמת אין נ' כן, ובפרט למש"נ לעיל דדינא דראוי לאכילה וראוי לעבודה, אי"ז הגורם לזכייתו, אלא היינו דהפסול שפוסלו מאכילה ועבודה פוסלו מחלוקה, וא"כ ודאי דל"ש דין זה בספיקות דלי"ב פסול כלל, ואדרבה נת' לעיל סק"ו בהערה, דאף רש"י מודה דספיקות לא חשיבי אינו ראוי לאכילה, לחלוקת קרבנות דאחרים, עיי"ש, וע"כ נ' דהא דאין חולקין בעורות קדשים, היינו משום דמספק לא יהבי' להו, והא דאין יכולין שניהם יחד לבא וליטול בשביל א' מהן, ובתרומה כתבו תוס' שם שהטעם הוא משום תקלה, וזל"ש בעורות קדשים, נ' דהיינו משום דבחלוקת קדשים ליכא זכי' לכהן רק בעד עצמו, ואין יכולין לבא ב' כהנים וליטול מכח ממ"נ, וכן נ' בתוהרא"ש שם, דדמי דין קדשים שאינן נוטלין, לדין תרומה שאינן נוטלין עיי"ש, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. והנה יעו"ש ברש"י ד"ה ואינו חולק לאכול לערב, דמפרש לה להדיא ביום מיתה, דהוי בי' אנינות לילה מדרבנן, וזהו כמש"נ דהסוגיא איירי באונן ביום מיתה, אך באמת ד' רש"י צע"ג, דהיאך מפרש מש"א ואינו חולק לאכול לערב דהיינו דבערב מדאורייתא שרי לי' לאכול ורק מדרבנן אסור, ולכאו' הרי לישנא דאינו חולק לאכול בערב מורה דבערב מצי לאכול אף מדרבנן, וכדמדייק מינה בגמ' לקמן דצ"ט:, וביותר צ"ע דלכאו' מד' רש"י מבו', דאף שבלילה אינו ראוי לאכול מדרבנן, מ"מ כל מה שאינו חולק הוא משום דהשתא אינו ראוי מדאורייתא, ולמדנו לפ"ז, דאף מי שאינו ראוי לאכול מדרבנן חולק בקדשים, ורק מי שאינו ראוי לאכול מדאורייתא אינו חולק, וצע"ג דלהדיא מבו' בגמ' דצ"ט: דאונן ביום קבורה דהוי דרבנן אינו חולק לאכול בקדשים, ואולי יש לחלק בין מי שאינו ראוי לעבודה מדרבנן שאינו חולק לאכול, לבין אונן כה"ג שראוי לעבודה, ורק לאכילה אינו ראוי, וי"ל דבדין ראוי לאכילה סגי שהוא ראוי לאכילה מדאורייתא, אך מלבד שלא ידעתי טעם נכון לחלק כן, גם למש"נ לעיל סק"ד בדעת רש"י, דליכא כל דין דבעי' ראוי לעבודה לחלוקת קדשים, ל"ש כלל לחלק כן, וצע"ג בזה. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכבר עמד בכ' הגר"ח שבד' הגמ' בב"ק מחודש דכי היכי דכה"ג מקריב אונן, ה"נ הוא משלח קרבנותיו בעודו אונן, וכ"ה מבו' גם בפירש"י הנדפס מו"ק די"ד: עיי"ש וע' מנחת ברוך סי' ע"ח ואכמ"ל, אף בפירש"י האמיתי מו"ק שם לא פירש כן, ואכ"מ, אך כ"ז הוא למה שפירש"י דאיירי הגמ' בכה"ג שיש לו קרבן עצמו להקריב, אך י"ל דהרמ"ה פליג ע"ז וס"ל דכה"ג אונן אינו משלח קרבנותיו, דדינא דכה"ג אונן נתחדש רק לגבי הקרבה באנינות, אך דינא דשילוח קרבנות דהוי דין בפנ"ע דכשהוא שלם ולא כשהוא חסר הוי אף בכה"ג, וזה מתישב טפי אי נימא כדעת הרמב"ם דכה"ג חיילי עלי' דיני אבילות, עי' מנחת ברוך שם, והגמ' דכה"ג אונן לא איירי כל בקרבנות עצמו, וכמש"נ למעלה. [↑](#footnote-ref-10)
10. והנה טעם זה, מתישב לדעת הראב"ד בהשגות פ"ד מכלהמ"ק ה"ז, דס"ל דכהן שנתן קרבנו לכהן אחר, זוכה הבעלים בעבודתה ועורה, ובפשוטו הטעם בזה, דכיון שהכהן מקריב מכחו, חשיב איהו לכהן המקריב, וע"כ הוא זוכה בעבודתה ועורה, ול"ד לבע"מ שעבודתה ועורה לאנשי משמר, וכמש"נ להלן, וע"כ נמי היכא דאינו ראוי לזכות בזה, ל"ש בקרבן זה זכי' דכהן המקריב, ונ' עוד, דאף אי נימא כמבו' מד' הרא"ש ותור"פ בב"ק שם, דהא דכהן שנותן לאחר להקריב, זוכה בעבודתה ועורה, הוא משום דמקרא דואיש את קדשיו לו יהיו, ילפי' דהבעלים זכאי בבשר קרבנותיו, אף כשאינו הכהן המקריב, וע"כ אף בדהוי הבעלים בע"מ זוכה בעבודתה ועורה, הגם שודאי ל"ח הכהן המקריב, וא"כ לא מצינו דאף כשנתן לאחר להקריב חשיב הבעלים "הכהן המקריב", מ"מ י"ל דאף היכא שאין הבעלים ראויין לזכות, ל"מ הכהן המקריב לזכות, די"ל דכיון שאין לו זכות בההקרבה, ליכא בזה לזכיית הכהן המקריב, וע"כ זוכין בזה אנשי משמר.

    אך צ"ע בזה לדעת הרמב"ם בהל' כלהמ"ק שם, דס"ל דכהן שנתן קרבנותיו לכהן אחר, זוכה הכהן שהקריב בעבודתה ועורה, ולכאו' היינו משום דס"ל, דהא דהבעלים זוכה בקרבנותיו, אי"ז זכי' בפנ"ע בקרבנותיו, אלא הוי זה מכח שהוא המקריב, וע"כ היכא שהקריב אחר, זוכה המקריב בעבודתה ועורה, וי"ל עוד, דאף אם זכיית הבעלים הוי זכי' בפנ"ע, ואינה מכח שהוא המקריב, מ"מ זכיית הכהן המקריב עדיפא מזכיית הבעלים, ונפ"מ לפ"ז, דהיכא שאין הכהן המקריב ראוי לזכות, יזכה בזה הבעלים, וצ"ע בזה, ולכאו' נמצא לפ"ז, דזכיית הכהן שהקריב, אינה כלל מכח זכיית הבעלים, אלא אי"ל זכי' עצמית מכח שהוא הקריבו, ולפ"ז צ"ע רב, דמ"ט היכא שאין הבעלים ראויין לאכילה, אין זוכה הכהן שהקריב בבשר, ולכאו' כיון שהוא הקריבו, הי' לו זלכות בבשר מדין הכהן המקריב, וצ"ע בזה, ואולי מוכח מזה דאין להכהן המקריב זכי' עצמית, כיון שאין לו זכות בההקרבה, והא דזוכה בבשר ובעור, היינו משום דבכלל מה שנתן לו הבעלים להקריב, נכלל גם זכות הזכי' בבשר שמכח זה, וע"כ כל שלא היו הבעלים זכאין בבשר, לא זכי איהו, וכלישנא דגמ' דכיון דלא חזי לאכילה ל"מ משוי שליח.

    ואכתי צ"ע בדעת רש"י, שכתב בתמורה דל"ב ד"ה קדשי, דיכול ישראל ליתן עולה לכהן שירצה, ויהא העור לאותו כהן, עיי"ש, וצ"ע דהגם דנימא דהיינו רק לא' מכהני המשמר, וע"כ ל"ד לבע"מ שאמרו בב"ק שם שאינו נותנה לכל כהן שירצה, וכן לזקן או חולה שאמרו שם שאם אינו ראוי לעבודה ל"מ ליתן לכהן שירצה, דהתם המכוון שאינו יכול ליתנה לכהן אחר שאינו מהמשמר, אך לא' מכהני המשמר שפיר יכול ליתנה, וכמו שנסתפק בזה המל"מ בפ"ד מתו"מ ה"ט, מ"מ מ"ט יזכה בעור, ומ"ש מכהן זקן או חולה, דהגם דנותנה לכל כהן שירצה מ"מ עבודתה ועורה לאנשי משמר, ובזה אין נ' טעם לחלק, בין היכא שנותנה לכהן שאינו מהמשמר, לבין היכא שנותנה לא' מכהני המשמר, וצ"ע בזה.

    ובעיקר פלוגתת הרמב"ם והראב"ד הנז', הנה למאן דגריס בגמ' ב"ק שם, דאף בבע"מ הוי עבודתה ועורה שלו, (דכ"ה גי' הרשב"א והרא"ש), לכאו' פשיטא דכ"ש דבכהן תם הוי עבודתה ועורה של הבעלים, אך להגי' שהביא רש"י, (אשר כ"ה דעת הרמב"ם, והראב"ד לא השיגו), דבבע"מ הוי עבודתה ועורה לאנשי משמר, הרי שיל"ד אם כי היכי דבבע"מ הוי עבודתה ועורה לאנשי משמר המקריבין, ה"נ בתם הוי עבודתה ועורה להכהן המקריב, או דשאני בע"מ דלא חזי להקרבה, ואין ההקרבה מכחו, אך בתם שנותנה לכל כהן שירצה, ומקריבה אותו כהן מכח הבעלים, י"ל דאיכא להבעלים זכי' דהכהן המקריב, וע' מהר"י קורקוס שם שכבר כתב שפלוג' הרמב"ם והראב"ד תליא בב' הגירסאות בדין בע"מ, וערדב"ז שם. [↑](#footnote-ref-11)
11. וכבר הביאו בזה, דבתוספתא פ"ב דתענית ורמב"ם פ"ד מתו"מ ה"ט, ורש"י תענית דט"ו:, מבו' דהי' בית אב לשבת, אך בפירש"י פסחים דנ"ז. יבמות דק"א. ומנחות דק"ז: ובתורי"ד ב"ק דק"ט:, מבו' שלא היו רק ו' בתי אבות, וע' ערול"נ יבמות שם ומנ"ח מ' ק"ט. [↑](#footnote-ref-12)