16נפלה טפה כנגד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

נפלה טפה על הדופן הקדרה

הסמ"ק (סימן ריג) פוסק, דבאופן שטיפת חלב נפלה על קדרה בשרית שלא כנגד הרוטב – חיישינן "שמא מפעפע בדופן הקדרה עד סמוך לרוטב כל כך שאין ששים מן הטיפה ונעשה אותו מקצת מן הכלי נבלה וכשיערה הרוטב מן הכלי ילך הרוטב על אותו מקצת כלי ויאסרנו. לפיכך אם מיד הניחה להצטנן שלא הגביה הרוטב כלל מעת שנפלה עד שנצטנן לגמרי – מותר, או בעוד שהוא רותח ינקוב שולי הכלי מתחת כדי שיצא הרוטב דרך אותו נקב ולא ילך דרך אותו מקצת הכלי שהוא אסור". והוא המקור לדברי המחבר בסימן צב ס"ה, כמפורש בש"ך שם סקי"ח.

השערי דורא (כלל נה) התיר בעוד אופן, והיינו שיערה את התבשיל מצדו השני של הקדרה – ששם הטיפה לא נפלה. וצ"ב אמאי הסמ"ק לא התיר גם בצורה זו [דאם סבירא ליה כן, הוא עצה יותר קלה מאשר נקיבה, ופשוט].

וצ"ל שהסמ"ק חושש שמא הטיפה התפשטה בעיגול סביב כל הקדרה [אלא שלא הגיע לרוטב], ובכל מקום שיערה את התבשיל – יתכן שייאסר מהבליעות שבדופני הכלי. ואילו הש"ד ס"ל – שאין הטיפה מתפשטת כלל.

אולם אין לומר שטעמו של הסמ"ק הוא משום – שחושש שמא בניענוע הקדרה יגיע התבשיל גם למקום הטיפה. דא"כ היאך התיר לנקוב, שהרי פשוט שיותר יש לחוש לניענוע הקדרה בנקיבה – מאשר כשמערה מצדו השני.

תמיהה על דברי הש"ך

המחבר בס"ה אוסר אף לנקוב את הכלי, ומתיר רק ע"י צינון. ומקורו בהגהות סמ"ק שם (אות יא, ולא כמו שייחסו הש"ך בסקכ"א לסמ"ק עצמו), ומבאר ההגהות סמ"ק "דהא אי אפשר שלא ינענע הכלי מעט ויגע הרוטב באותו מקצת כלי שנאסר ולכן טוב להמתין שלא יגע בכלי עד שיצטנן". ובש"ך שם (סקכ"א) הוסיף – שהוא הטעם גם להא שאין מתירים לערות מהצד השני "דשמא ינענע הקדרה", וכן נראה גם בדברי הט"ז (סקיט בסופו) דהא שאין לערות מהצד השני – הוא רק משום חשש ניענוע [אולם עיין משב"ז סימן צח סק"ח, שנראה שהבין בשיטת הט"ז שמיקל שלא כנגד הרוטב – רק משום שאין חנ"נ בכלים].

דברי הש"ך צ"ב בתרתי. ראשית צ"ב, אמאי לא ביאר בפשיטות שחיישינן שמא הטיפה התפשטה בעיגול. שהרי ודאי חיישנן להתפשטות הטיפה – שמשום כך אוסרת עד ששים, ואמאי לא נחוש גם להתפשטותה בעיגול. ואין לומר שס"ל לש"ך שמתפשטת רק סביבות הטיפה ולא בהיקף סביב הקדרה, שהרי גם אם נפלה סמוך לרוטב - אין מתירין את התבשיל בנימוק שוודאי התפשטה במקומה והתערבה בתבשיל ובטלה, וע"כ חיישינן להתפשטות בצדי הטיפה, וא"כ למה לא נחוש גם להתפשטותה סביב הכלי בעיגול.

ועוד צ"ב, שהרי ביארנו בדעת הסמ"ק – שע"כ ס"ל שחיישינן שמא התפשטה בעיגול ולא משום חשש ניענוע, כדמוכח מהא שמתיר לנקוב וכנ"ל [ובדברי הש"ך גופא משמע שיותר חיישינן לניענוע בניקוב – מאשר בעירוי מהצד השני], וא"כ מנין לש"ך לחדש טעם חדש – בשיטת ההגהות סמ"ק והמחבר.

ש"ך לשיטתו

המחבר בס"ז מביא את שיטת רבינו יחיאל (הובא בטור), שבשעת הדחק או בערב שבת מתירים את התבשיל אף כשהטיפה נפלה שלא כנגד הרוטב. ומביא הש"ך (סק"ל) את דברי המהרש"ל – שבשעת הצורך אף מותר לערות שלא כנגד מקום הטיפה, ולא בעי להמתין עד שיצטנן.

ונראה שהש"ך הנ"ל - הוא לשיטתו [כמו שביאר הפמ"ג בסימן צח במשב"ז סק"ח הביאו רעק"א כאן על המשב"ז סקכ"ג], כיון שס"ל שכל האיסור לערות שלא במקום הטיפה – הוא משום גזרה, א"כ בשעת הדחק לא גזרו. משא"כ אם נימא – שהוא משום שחיישינן שמא התפשטה בעיגול, א"כ אין נ"מ בשעת הדחק בין עירוי במקום הטיפה או כנגדו. ושיטת הש"ך (נקה"כ שם בסימן צח) שאם עירה במקום הטיפה – נאסר אף בדיעבד, כדביאר הפמ"ג (שם בסימן צח) - משום שהש"ך סובר שיש חנ"נ בכלים [והט"ז פליג עיי"ש]. א"כ כשם שלא התירו בשעת הדחק לערות במקום הטיפה, ודאי שלא התירו אף כנגדו. וע"כ שהוא ש"ך לשיטתו – שהוא רק גזרה ואינו נאסר בדיעבד, ומשו"ה התירוהו בשעת הדחק.

מוסיף רעק"א, שלפי הנ"ל – אם עירו בערב שבת במקום הטיפה, ייאסר בדיעבד לשיטת הש"ך. והוא צ"ב, שהרי נתבאר – שהוא משום שיש חנ"נ בכלים, ולהדיא בש"ך בסימן צח סקכ"א – שבהפסד מרובה לא חיישינן לחנ"נ בכלים אף בבשר בחלב, והיאך טוען רעק"א שבערב שבת [שדינו כהפסד מרובה] ייאסר בדיעבד – משום חנ"נ בכלים. אא"כ נעמיד את כל סימן צב דווקא בכלי חרס – שבכה"ג מחמירים בבשר בחלב שיש חנ"נ בכלים אף בהפסד מרובה (ש"ך שם), והוא דחוק טובא [אף שכן ס"ל לכנסת הגדולה בהגהות טור אות יח].

שיטת ההגהות סמ"ק

הבאנו את שיטת ההגהות סמ"ק – שהמנהג להחמיר לא לסמוך על צינון כשנפל שלא כנגד הרוטב, נפסק בשו"ע ס"ו. אמנם הש"ך בסקכ"ד מביא את הכרעת המהרא"י "דהיה אחרון וגדול בדורו ואיזן וחיקר כל המנהגים" – שהמנהג הוא להקל בצינון כמוזכר במחבר בס"ה. והיינו שחולק על חומרת השו"ע בס"ו שהביא מנהג להחמיר [וכן מפורש בגר"א (אות כט) שהמהרא"י חולק על הכרעת השו"ע, ונראה שם שכן היא הכרעת הגר"א למעשה – כשיטת מהרא"י].

לפי זה, קולת השו"ע בס"ז להקל בערב שבת, לא מעלה ולא מוריד – לדידן שנוהגים כהכרעת המהרא"י להקל בלא"ה לסמוך על צינון. והיינו, שמה שרבינו יחיאל התיר בערב שבת (ס"ז) – כן הוא מנהגינו תמיד.

והנה הש"ך (סק"ל) מוסיף בשם המהרש"ל, שבשעת הצורך – אפשר להקל בערב שבת אף לערות מהצד השני ולא להמתין לצינון, וא"כ יש כאן קולא יותר מאשר המנהג בעלמא. אמנם נראה שאין כוונת הש"ך לפרש זאת בשיטת רבינו יחיאל והמחבר (כמבואר ביד יהודה סקמ"א). שהרי בין בסמ"ק ובין בהגהות הסמ"ק [שהם המקור לכל דברי השו"ע בס"ה ובס"ו] לא הוזכר כלל היתר זה, ובהגהות סמ"ק אף הביא את דברי רבינו יחיאל להקל בע"ש – וע"כ כוונתו למה שהוזכר בדבריו קודם לכן דהיינו צינון. ואיך יתכן לפרש את כוונת המחבר בס"ז – לאופן שלא נרמז כלל בשו"ע. וע"כ - שכוונת הש"ך להביא היתר נוסף בשם המהרש"ל, אולם בדברי המחבר גופא אין נ"מ לדידן וכנ"ל.

אמנם הפמ"ג בסימן צח ביאר בשיטת הט"ז, שכוונת המחבר בס"ז – להתיר אף לערות מצד הטיפה ואף בלי צינון, משום שאין חנ"נ בכלים [וכן הוא בגר"א כאן בסימן צב]. ועיין גר"א שמבאר בעוד אופן – שכוונת השו"ע להתיר זאת בשעת הדחק, משום שאמרינן מקושר אף מבישול קודם – כשיטת הראב"ן.

עוד אופן לפרש את כוונת רבינו יחיאל, ביאר היד יהודה (סימן צב סקכ"ט וסקמ"א) שהוא משום שסובר שהקדרה נחשבת כחתיכה אחת עם התבשיל והאיסור מתפשט בשווה בכולו - וממילא בטל בששים, ולפ"ז – אף הקדרה מותרת [משא"כ לפירושים הקודמים יתכן שרק התבשיל מותר].

סיכום

המחבר בס"ז מביא את שיטת רבינו יחיאל – להקל בערב שבת, ונתבארו חמשה אופנים לנמק את דעתו.

1. פשטות דברי ההגהות סמ"ק והשו"ע – שבא להתיר רק ע"י צינון.
2. דברי הש"ך – שמותר לערות אף בצד השני. אלא שנראה שאין כוונתו לפרש זאת בדברי השו"ע, וכנ"ל.
3. שיטת הט"ז והגר"א - שכוונתו להתיר אף לערות בצד הטיפה משום שאין חנ"נ בכלים.
4. עוד אופן בגר"א - שמותר לערות בצד הטיפה משום סברת מקושר.
5. ביאור היד יהודה - שהקדרה והתבשיל נחשבים כחתיכה אחת. ולפ"ז –

אף הקדרה מותרת.

קדרה חדשה

הש"ך (סקכ"ה) מבאר שאף לשיטת המחבר בס"ו – שנוהגין להחמיר, היינו דווקא בקדרה ישנה, אולם בקדרה חדשה [או אינה בת יומה – שלא בשלו בה בשר היום, ש"ך סקכ"ב] – אפשר להקל כשיש ששים כנגד הטיפה.

דברי הש"ך צ"ב, שהרי בסקכ"ג ביאר הש"ך את דברי המחבר בג' אופנים [נתבארו בארוכה בשיעור הקודם], ורק באופן הראשון אין המחבר חושש לבליעות הקודמות בבישול זה, והחוו"ד (סקי"ג) ביאר שהש"ך עצמו פקפק בתירוץ זה – ולכן ביאר בעוד שני אופנים. וא"כ היאך יסתום הש"ך כאן שבקדרה חדשה יש להקל – והיינו כתירוץ הראשון לעיל.

מבאר החוו"ד (סקי"ז) שכאן הוי כעין ס"ס, כיון שכאן מדובר לאחר צינון – שהוא רק ספק שמא חוזר ומפעפע כשירתיחנו שוב, בכה"ג – אין הש"ך חושש שמא באותו בישול השתנתה עוצמת הפיעפוע [כדחשש לזה בסקכ"ג, שלכן פקפק על תירוצו הראשון – לדעת החוו"ד שם].

אמנם, רעק"א (על החוו"ד הנ"ל) חולק – וסובר שבאמת כל דברי הש"ך כאן הם רק אליבא דהתירוץ הראשון לעיל ולא לתירוצים האחרונים [ואולי ס"ל שהש"ך לא פקפק כלל על תירוצו הראשון].

וכן הוא בחזו"א (סימן י"ז אות ז), שמבאר בסתם – שקדרה חדשה היינו שבשלו בה עכשיו בשר, והיינו כתירוצו הראשון של הש"ך.

חזינן, שגם רעק"א וגם החזו"א – נקטו לעיקר את תירוצו הראשון של הש"ך, ולא כמו שהסקנו בשיעור הקודם ע"פ דברי החוו"ד – שתירוץ זה דחוי. אלא שהוא קצת דוחק, להעמיד את כל נידון הפוסקים – בקדרה בת יומה, דאינו כל כך מצוי שיבשלו בשר באותה קדרה פעמיים ביום. משא"כ לתירוצים האחרונים אתי שפיר, שדנו אף בקדרה בת יומה.

הלכה למעשה

הבאנו את פלוגתת הש"ך והפמ"ג – האם להקל בצינון [שלא בשעת הדחק], דעת הש"ך (סקכ"ד) להקל והפמ"ג שם מחמיר. אמנם באופן רגיל יש להקל אף לדעת הפמ"ג – כיון שיש ששים פעמים ששים, כמבואר בבדי השלחן בשם החת"ס – שברביעית יש תשע מאות וששים טיפות [דהיינו שס"ל שטיפה היא גודל אחיד, וכן נראה שמקובל היום באופן מדעי]. וא"כ בלוג אחד שהוא פחות מליטר - יש 3840 טיפות, שהוא יותר מששים פעמים ששים [3600] כנגד הטיפה. ובבישול רגיל מבשלים יותר מליטר, וא"כ אף אם נפלו שתי טיפות – אין מקום לאסור.

אלא שבהגהות מרדכי איתא ד' או ה' טיפות, ומבאר בתורת האשם לבעל התוי"ט, (הובא בבדי השלחן בציונים אות רסד) שהיינו ד' גדולות או ה' קטנות – משמע שאין גודל אחיד לטיפה, ולפ"ז נפל בבירא כל חשבונינו לעיל.

טוען בדי שלחן, שאף באופן שאין ששים פעמים ששים – יש להקל בקדרה שאינה בת יומה [אף לדעת הפמ"ג הנ"ל שאינו מיקל בצינון בעלמא], וכתירוצו הראשון של הש"ך. שהרי לדעת החוו"ד הנ"ל – היקל הש"ך לסמוך על תירוצו הראשון בס"ס, ולדעת החזו"א העיקר כתירוצו הראשון. א"כ נראה שאין לחשוש לדעת רעק"א – שלא קיבל את תירוצו הראשון של הש"ך אף בקדרה חדשה.

קדרה מכוסה

הגר"א (סקכ"א) כותב שכל הנידון של "שלא כנגד הרוטב" – היינו בקדרה מגולה, אולם בקדרה מכוסה "כל הקדרה כאילו נגד הרוטב כמש"ל ס"ב, פר"ח". והוא באמת רמ"א מפורש בסוף ס"ז "טיפה הנופלת על גבי כיסוי קדרה דינה כנפלה על גבי קדרה נגד הרוטב".

ויש לדון הלכה למעשה – איך להתנהג בציור זה. שהרי כשנפלה כנגד הרוטב – דינו שיערה מיד. אמנם ברגע שהסיר את המכסה – לכאורה נהפך דינו לשלא כנגד הרוטב, שלמחבר נאסר לגמרי כדין בישול שני שלא כנגד הרוטב (כמבואר בש"ך סקכ"ז), ואף לש"ך שמיקל – לכאורה יצטרך להמתין לצינון.

אמנם רעק"א (על הש"ך כז) – חולק על הש"ך, וס"ל שבבישול שני שלא כנגד הרוטב אינו מפעפע כלל - ואף לדעת המחבר מותר (הארכנו בדבריו בשיעור הקודם), ולפ"ז שפיר יהא מותר בנידון דידן – לערות שלא כנגד הטיפה. וא"כ נראה, שלדעת רעק"א – בנידון זה יכול להמתין לצינון או לערות מיד. ואף סגי בכיבוי האש כדי שייחשב שלא כנגד הרוטב [כמבואר ברמ"א שם בס"ז – שרק כשיש זיעה נחשב כנגד האש], ואזי ימתין לצינון.

ונראה שאף לשיטת היד יהודה (סקל"ח) שלא ס"ל את חידושו של רעק"א, שפיר יש להקל בנידון דידן. שהרי נתבאר בשיעור הקודם, שכשיש צירוף של דעת הסמ"ק [דמפעפע ישר לתוך התבשיל] עם סברת אין חנ"נ בכלים – מיקל היד יהודה, ובזה יישב את קושית רעק"א על הש"ך. וא"כ גם בנידון דידן אתי שפיר צירוף זה [שהרי מתחלה נפלה כנגד הרוטב] – ויהא מותר להסיר את המכסה ולערות מהצד השני, וכדהסקנו גם בדעת רעק"א – לטעמיה.

דין הקדרה בערב שבת

בערב שבת סמכינן על רבינו יחיאל, כמפורש בס"ז. והבאנו לעיל את ביאור היד יהודה בדעת רבינו יחיאל שאף הקדרה מותרת, כיון שהקדרה והתבשיל נחשבים כחתיכה אחת – והאיסור בטל לגמרי.

והשתא דן היד יהודה (סוסקכ"ט אות ט) מה יהא דין הקדרה לאחר השבת – שכבר אינו שעת הדחק. מחדש היד יהודה, שכיון שהותר – שוב אינו חוזר לאיסור, והיינו, שדינו כקדרה שנפלה הטיפה כנגד הרוטב [אף שבמציאות נפלה שלא כנגד הרוטב], שבבישול שני תליא אם תיפול כנגד הרוטב או לא – לשיטת היד יהודה שהצדיק את הש"ך בסקכ"ז וכנ"ל [ובמקרה זה אין להקל משום צירוף שיטת הסמ"ק כנ"ל, דכאן לא יהני דעת הסמ"ק – שהרי בפעם שניה בישל שלא כנגד הרוטב].

משא"כ לרעק"א שחלק על הש"ך – וס"ל שבבישול שני אין התבשיל נאסר כלל, א"כ לאחר השבת יהא מותר לבשל אף שלא כנגד הטיפה, אם נקבל את חידושו של היד יהודה – שכיון שהותר אינו חוזר לאיסור.

סיכום

נחלקו היד יהודה ורעק"א בדין בישול שני, שלרעק"א – אינו אוסר את התבשיל כלל, וליד יהודה – צודק הש"ך ששלא כנגד הרוטב אוסר, אלא שמיקל באופן שמתחלה היה כנגד הרוטב ואח"כ השתנה לשלא כנגד הרוטב – משום צירוף שיטת הסמ"ק.

אמנם, באופן שבפעם הראשונה היה שלא כנגד הרוטב – אלא שהקלנו בדינו משום ערב שבת וקיבל דין של כנגד הרוטב, והשתא – שבישל במוצאי שבת ונפל שלא כנגד הרוטב - יהא נ"מ בין רעק"א ליד יהודה. לרעק"א – בישול שני אינו מפעפע כלל ואף כאן יהא מותר. ואילו ליד יהודה, באופן זה – שאין את צירוף שיטת הסמ"ק, יצטרכו להחמיר כשנפל שלא כנגד הרוטב.