ט - בפלוגתת הראשונים בדין נתקל באבן ונישוף בקרקע, ובישוב סתירת ד_ הרא_ש ודעימי_ בזה, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / שיעורים בעניני קרן שן ורגל בור ואש

אור ליום ב' י"ד טבת תשע"ה

**א**

א] ב"ק ד"נ:, אמר רב בור שחייבה עליו תורה להבלו ולא לחבטו וכו', ושמואל אמר להבלו וכ"ש לחבטו וכו', מאי בינייהו איכא בינייהו דעבד גובה ברה"ר, לרב אגובה לא מיחייב לשמואל אגובה נמי מיחייב.

וכתבו התוס', ז"ל, לשמואל אגובה נמי מיחייב, ע"כ בנתקל בגובה ונחבט בקרקע וכו', וקשה דבנתקל בגובה ונחבט בקרקע מודה שמואל דפטור דקרקע עולם הזיקתו כדמוכח לקמן אמר שמואל היכי דמי לאחוריו דפטור כגון שנתקל בבור ונפל אחורי הבור, וי"ל כגון דעבד גובה ה' טפחים וסביב הגובה חפר בעומק ה' טפחים ונתקל בגובה ונחבט בעומק בור, א"נ דוקא התם גבי נפל מקול הכרי' פטר שמואל שקול הכרי' גרם לו ליפול וחבטה נמי לא גרם לו מעשיו שנחבט בקרקע שחוץ לבור, ואין להקשות דליחייב בעל הבור החצי שעשה חצי התקלה וכו', י"ל דקסבר שמואל שאין לחייב בעל הבור לעולם אפי' לרבי נתן אלא כשעשה כל התקלה וכו' או כשעשה ההיזק אע"ג שלא עשה התקלה, אבל בחצי התקלה לא יתחייב בור כשנחבט בקרקע עולם, ולפ"ז א"ש הא דמשמע לקמן נתקל באבן ונפל לבור דמחייב בעל האבן אע"ג דהאי בור לאו איהו כריי', עכ"ל.

ומבו' דפליגי ב' תי' התוס', אם הא דפליג שמואל ומחייב בחבטה, הוא רק משום דחשיב עשה הוא לההיזק עצמו, או דאף היכא דלא עשה לההיזק עצמו, אלא עשה להתקלה, ה"ה חייב.

ב] והנה כתבו התוס' לעיל דכ"ח:, ז"ל, ונישוף באבן, דוקא נקיט דנישוף באבן אבל נתקל באבן ונשוף בקרקע פטור דקרקע עולם הזיקתו, ואפי' שמואל מודה הכא דפטור כדפטר לקמן בהפרה נתקל בבור ונפל לאחורי הבור וכו', ואע"ג דשור שדחף חבירו לבור וגם הניח אבן ע"פ הבור ובא שור ונתקל בה ונפל לבור מחייבין בהפרה, יש לחלק כיון שיש שם תקלה על הבור, עכ"ל.

ובפשוטו ד' התוס' התם אזלי כתי' קמא דהתוס' הכא, דכל הא דמחייב שמואל הוא רק כשעשה את ההיזק, אך כל שעשה את התקלה ולא עשה את ההיזק ה"ה פטור, וע"כ מודה שמואל בנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור.

אמנם ילה"ע בזה בד' התוס' בסוגיין, שהוכיחו בסו"ד כפי' בתרא מהא דמחייבינן בהניח אבן ע"פ הבור אע"ג דהאי בור לאו איהו כריי', ולכאו' הרי כבר עמדו בזה התוס' לעיל וכתבו דשאני התם דיש שם תקלה על הבור, ומהו שהוכיחו התוס' מזה כפי' בתרא.

וצ"ל דאף דהתוס' לעיל כתבו לישב כן לפי פי' קמא, דהיכא דיש שם תקלה על הבור ה"ה חייב, לא ניח"ל להתוס' תי' זה, וע"כ סייעו מזה לפי' בתרא דכל שעשה את התקלה ה"ה חייב אף שלא עשה את ההיזק, וע"כ כל שהניח אבן ע"פ הבור ה"ה חייב משום שעשה את התקלה, וצ"ע בזה.

**ב**

ג] והנה כתב הרא"ש בסימן ז', ז"ל, ואיכא בינייהו אם עשה תל ברה"ר גבוה י' ועלה שור עליו ונפל לארץ ומת וכו' לשמואל חייב בעל התקלה הכל אליבא דר' נתן דאמר כי ליכא וכו', כיון שעשה כל התקלה אע"פ שלא עשה ההיזק, כי הא דאמר רבא לקמן הניח אבן ע"פ הבור וכו', ול"ד להא דאמר שמואל לקמן נתקל בבור ונפל לאחורי הבור פטור, דהתם גם מקול הכרי' נבעת ולא עשה בעל הבור אלא חצי תקלה וכו', עכ"ל.

והרא"ש לעיל בפ"ג סימן ד' כתב, ז"ל, אבל נתקל באבן ונישוף בקרקע פטור אפי' לשמואל, דעד כאן לא מחייב שמואל אלא כשנחבט בקרקע כריית בורו, כדאמרינן לקמן דמודה שמואל אם נתקל בבור ונפל לאחור הבור דפטור, עכ"ל.

וכבר עמד הפלפולא חריפתא בסתירת ד' הרא"ש, דהכא כתב דכל שעשה התקלה חייב אף אם הוזק בקרקע עולם, והתם כתב דנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור אף שעשה את התקלה, - ומבו' בדבריו דקשיא ע"ד הרא"ש בתרתי, חדא, דמ"ש נתקל בגובה ונחבט בקרקע דחייב, מנתקל באבן ונישוף בקרקע דפטור, ועיי"ש במש"כ לדון לחלק ביניהם, ועוד, דאחר שכתב הרא"ש הכא דהא דפטרינן בנתקל בבור ונפל לאחורי הבור, הוא משום דנבעת מקול הכרי' ולא עשה בעל הבור אלא חצי תקלה, א"כ היאך למד מינה התם דנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, הרי התם עשה בעל האבן כל התקלה.[[1]](#footnote-2)

ד] וקשיא כן גם בד' תור"פ, שכתב לעיל דכ"ח: כד' התוס' שם, דנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, דומיא דנתקל בבור ונפל לאחורי הבור, ולקמן דנ"ג. מסיק דנתקל בגובה ונחבט בקרקע חייב, והא דבנתקל בבור ונפל לאחורי הבור פטור הוא משום דקול הכרי' גרם לו, עיי"ש.

גם קשיא כן בד' רי"ו, שכתב בנתיב ל"א ח"א צ. דנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, ולמד לזה מהא דפטרינן בנתקל בבור ונפל לאחורי הבור, ושם להלן צ: כתב דאם עשה תל גבוה י' ועלה עליו שור ונפל ומת חייב, וכ"ה בד' הטור, דבסימן ת"י כתב דאם עשה תל ברה"ר ועלה עליו שור ונפל לארץ והוזק ומת חייב, ובסימן תי"א כתב דאם נתקל באבן ונישוף בקרקע פטור.[[2]](#footnote-3)

**ג**

ה] ונראה דגם מד' התוס' יש ללמוד דס"ל כד' הרא"ש ודעימי', דהנה נת' לעיל סק"ג דבפשוטו ד' התוס' לעיל דכ"ח: אתיין כדרך קמא דהתוס' בסוגיין, - אך באמת נראה דאדרבה ד' התוס' התם אתיין רק כדרך בתרא דהתוס' בסוגיין, וכמו שיתבאר.

דהנה התוס' כתבו לדרך קמא , דהא דעביד גובה חייב, הוא בגונא דעבד גובה ה' טפחים וסביב הגובה חפר בעומק ה' טפחים ונתקל בגובה ונחבט בעומק בור, - ובטעם החיוב בכה"ג כתב החזו"א בסימן ה' סקי"ב דהוא ע"ד מש"כ התוס' לעיל דכ"ח: דהא דמניח אבן ע"פ הבור חייב, הוא משום דיש שם תקלה על הבור, וה"נ הכא כיון דיש שם תקלה על החפירה שסביבות הגובה, ה"ה חייב, ועיי"ש במש"כ לדון בשיעור עומק החפירה דחשיבא עי"ז כתקלה.

אמנם צ"ע בזה, שהרי התוס' בסו"ד הוכיחו כדרך בתרא, מהא דמחייבינן בהניח אבן ע"פ הבור, והרי דהתוס' הכא לא ניח"ל לחלק דהיכא דיש שם תקלה על הקרקע ה"ה חייב, וכמש"נ לעיל סק"ג, - ואי נימא דכל הא דבעביד גובה וחפר סביבותיו ה"ה חייב הוא משום דיש שם תקלה על הקרקע, א"כ מה הוסיפו להוכיח שלא כדרך זו מההיא דהניח אבן ע"פ הבור, דאם לא ניח"ל דמהני הא דיש שם תקלה על הקרקע, א"כ הרי גם מהא דמחייבינן בעבד גובה מוכח דלא כדרך קמא.

ו] ומצאנו הביאור בזה בתור"פ לקמן דנ"ג., ז"ל, דאיכא למימר דגובה דלעיל שעבד גובה ה' טפחים וסבי הגובה חפר בעומק ה' טפחים ועלה על הגובה ונפל באותו עומק, "דהשתא נחבט בעומק בורו", דנהי דקרקע עולם הזיקתו, "מ"מ ע"י מעשיו בא", אבל היכא שנחבט בקרקע עולם שלא עשה בו שום מעשה מיפטר גם לשמואל, עכ"ל.

ומבו' להדיא בדבריו, דהא דבעביד גובה וחפר סביבותיו ה"ה חייב, הוא משום דבכה"ג הוי החבט ע"י מעשיו, - והיינו דהא דפטר שמואל בנתקל בבור ונפל לאחורי הבור, הוא משום דאין החבט כלל מכח מעשיו, דהקרקע היתה ראוי' לחבט זה גם בלא מעשיו, ולא עשה אלא את התקלה, אך כל שחפר בקרקע, ונמצא דמה שהקרקע ראוי' לחבוט את הנופל מן הגובה הוא מכח מעשיו בקרקע, דבלא חפירתו ל"ה הקרקע בעומק י' טפחים ממקום הנפילה, ולא היתה ראוי' לחבטו חבט דמיתה, ע"כ הוא חייב.[[3]](#footnote-4)

ז] ונראה נפ"מ בזה, בגונא שעשה תחילה חפירה ה' טפחים ואח"כ עשה גובה ה' טפחים, עי' בס' אהלי ישועה סימן ה' שדן בזה, דאי נימא דהא דמחייבינן כשחפר סביבות הגובה ה' טפחים, הוא משום דיש ע"ז שם תקלה, הרי בדין דגם אם עשה החפירה תחילה ואח"כ עשה הגובה, ה"ה חייב, וה"נ אם עשה אדם אחר את החפירה, ואח"כ עשה הוא את הגובה, יהא חייב.

אך לפמש"נ מד' תור"פ דהא דמחייבינן כשחפר סביבות הגובה ה' טפחים, הוא משום דהוי החבט מכח מעשיו, הרי יש מקום לומר דכ"ז הוא כשעשה תחילה את הגובה ואח"כ עשה את החפירה, דבכה"ג חשיב דעשה בחפירתו קרקע הראוי' להמית את הנופל מן הגובה, אך כל שעשה תחילה את החפירה ואח"כ עשה את הגובה, הרי דכשעשה את החפירה, עדיין לא נעשה בזה קרקע הראוי' להמית כלל, דאף דהיא ראוי' להמית את הנופל מגובה י', מ"מ כיון דאין שם גובה י', לא חשיבא כקרקע הראוי' להמית, עכ"פ לדעת קמאי דכל שאין הבור עמוק י"ט ה"ה פטור אף אם בצירוף גובה השור איכא י"ט, ואכמ"ל, וע"כ י"ל דהוא פטור.

ואמנם הנה בד' תלמיד הרשב"א מבו' להדיא דאף בכה"ג שעשה חפירה ואח"כ עשה גובה ה"ה חייב, אך בדעת התוס' ותור"פ שלא נקטו לה בכה"ג, י"ל דס"ל דבכה"ג הוא פטור, ובס' אהלי ישועה הוסיף לדקדק כן, דאי נימא דאף בכה"ג חייב, הו"ל לפרושי דאיירי בכה"ג דבזה הי' מתישב לישנא דגמ' דעביד גובה, כיון דגמר החיוב הוי בעשיית הגובה, עיי"ש.

ח] ולפ"ז נראה דד' התוס' לעיל לא אתיין עם ד' התוס' הכא בדרך קמא, דלד' התוס' הכא דלא מחייב שמואל אלא בדהוי החבט ע"י מעשיו, שהכשיר את הקרקע לחבט זה, הרי בדין דבהניח אבן ע"פ הבור יהא פטור, ול"מ מידי מה דיש שם תקלה על הבור, דאף דבכה"ג י"ל דנעשה שותף בבור, מ"מ אין לחייבו על החבט, כיון שהוא לא הכשיר החבט,[[4]](#footnote-5) - והיינו, דכ"ה דמבו' בד' התוס' שם דלדעת רב אין לחייבו בכה"ג דהניח אבן ע"פ הבור, ול"מ מידי מה דיש שם תקלה על הבור, דאף דנימא דנעשה שותף בבור, מ"מ כיון שלא עשה הוא את ההבל, מצי למימר בור של פלוני הזיקך, א"כ ה"נ לדעת שמואל אין לנו לחייבו, דאף דנעשה שותף בבור, מ"מ כיון שלא הכשיר הוא את החבט, ה"ה פטור.

ובע"כ דד' התוס' התם אזלי כדרך בתרא דהתוס', דבנתקל בגובה ונחבט בקרקע ה"ה חייב, אף שלא הכשיר את החבט, וע"כ הגם דס"ל דבנתקל באבן ונחבט בקרקע ה"ה פטור, דחלוקין הן זמ"ז, וכמבו' גם בד' הרא"ש ודעימי', מ"מ במניח אבן ע"פ הבור דיש שם תקלה על הבור, ה"ה חייב.

ט] ובזה מתפרש היטב מש"כ התוס' בסו"ד להוכיח כדרך בתרא מהא דמחייבינן במניח אבן ע"פ הבור, ואף שכבר כתבו לעיל דשאני התם דיש שם תקלה על הבור, וכמש"נ לעיל סק"ג להעיר כן, - דלפמש"נ כל הא דמהני דיש שם תקלה על הבור, הוא רק לדרך בתרא דהתוס' הכא, אך לדרך קמא דאינו חייב אלא כשהכשיר את החבט, ל"מ מידי הא דיש שם תקלה על הבור, וזהו שכתבו התוס' להוכיח מהתם כדרך בתרא דה"ה חייב אף כשלא הכשיר את החבט,[[5]](#footnote-6) ואך דמ"מ התם גרע, ואינו חייב אלא מכח הא דיש שם תקלה על הבור, ונת' הטעם בזה להלן סקי"ט.

**ד**

י] ואמנם דעיקר הדברים צ"ע, וכנ"ל, חדא, דמ"ש עבד גובה ונחבט בקרקע דחייב, ונתקל בבור ונחבט באחורי הבור דחייב בגונא שלא גרם לו קול הכרי', מנתקל באבן ונישוף בקרקע דפטור, ועוד, דאם הא דנתקל בבור ונפל לאחורי הבור פטור הוא משום דקול הכרי' גרם לו, א"כ היאך למדו מזה התוס' והרא"ש דנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור.

יא] והנה הרמב"ן במלחמות לקמן דנ"ג. כתב דנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, ול"ד לנתקל בבור ונפל לאחורי הבור דפטור, דהתם קול הכרי' גרם לו, וכ"ה גם בחי' הרשב"א ובהשלמה לעיל דכ"ח: ובפסקי ריא"ז בפירקין,[[6]](#footnote-7) - וכ"ה מבו' גם בד' רש"י, דבדבריו לעיל די"ד: מבו' דס"ל דנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, וכמו שהוכיח בחי' הגר"נ שם אות תקי"ג, וכ"נ גם בדבריו לעיל די"ט:, וכמו שהוכיח בחי' הגר"נ שם אות נ"ו, וזה מתפרש לפמש"כ לעיל דנ"ג., ליתא לפנינו, אך הובא בפסקי רי"ד ובתלמיד ר"ת, וכ"ה בכמה כת"י שהובאו בס' שנו"ס, דהא דבנתקל בבור ונפל לאחורי הבור פטור, הוא רק משום דקול הכורה גרם לו.[[7]](#footnote-8)

ומבו' לפ"ז דרש"י והרמב"ן ודעימי' פליגי ע"ד תוס' והרא"ש ודעימי', דהתוס' והרא"ש ס"ל, דאף דהא דפטרינן בנתקל בבור ונפל לאחורי הבור הוא משום דקול הכורה גרם, אכתי יש ללמוד מזה לפטור בנתקל באבן ונישוף בקרקע, ורש"י והרמב"ן ודעימי' ס"ל, דכיון דהא דפטרינן בנתקל בבור ונפל לאחורי הבור הוא משום דקול הכורה גרם, אין ללמוד מזה לפטור בנתקל באבן ונישוף בקרקע, אלא אף בכה"ג ה"ה חייב, וצ"ב טעם הפלוגתא בזה.

**ה**

יב] ונראה לישב, ובהקדם, דהנה במש"כ התוס' בתי' בתרא, דלדעת שמואל כל שנתקל בגובה ונחבט בקרקע חייב משום שעשה את התקלה, הנה אין לפרש דכל הא דפליג שמואל ומחייב על חבטה הוא משום שעשה את התקלה, דהרי חזינן דבנפל בקול הכרי' לתוך הבור ה"ה חייב, אף דבכה"ג אין לחייבו משום עשיית התקלה, שהרי לא עשה אלא חצי תקלה, והרי דהא דמחייב שמואל על החבט, אי"ז רק משום שעשה את התקלה, אלא הוא גם משום דחשיב דעשה את ההיזק עצמו, - וכ"ה להדיא בד' התוס' דלשמואל הוא חייב או כשעשה כל התקלה או כשעשה ההיזק, וברור דמש"כ דחייב כשעשה ההיזק, הוא לפרש להא דבנפל בבור מקול הכרי' חייב אף שלא עשה התקלה.

ובס' משנת ר"א סימן ט"ז סקי"א עמד בזה, דלפ"ז נמצא דפליגי רב ושמואל בתרתי, חדא, דלרב אינו חייב על החבטה דקרקע עולם הזיקתו ולשמואל הוא חייב על החבטה דחשיבא החבטה כדידי', ועוד, דלרב אינו חייב על התקלה ולשמואל חייב על התקלה, ומנ"ל דפליגי בתרתי.

ועיי"ש שכתב די"ל דמסברא יש לחייב על התקלה, דומיא דשור שדחף דחייב, והא דפטר רב בזה, הוא מכח קרא דעד שיפול דרך נפילה, דמזה יש ללמוד דאינו חייב על התקלה, אך לשמואל דס"ל דחבטה דידי' היא, ולא יליף להך קרא, הדר דינא דיש לנו לחייב על התקלה, עכ"ד.

אך ראיתי להעיר ע"ז, דמלבד דהדברים באו סתומים בד' התוס' וש"ר, דאינו במשמע דפליגי רב ושמואל בתרתי, גם תיקשי דלפ"ז מ"ט אמרו בגמ' דאיכא בינייהו דעביד גובה, הרי הא דמחייב שמואל בעביד גובה, אי"ז משום הא דס"ל דחבטה דידי' היא, אלא הוא משום התקלה, והול"ל להנפ"מ דאיכא בעיקר הפלוגתא אם אמרינן דקרקע עולם הזיקתו, או דהויא החבטה כדידי'.

יג] ונראה דהישוב לזה נלמד מד' התוס' לקמן דנ"ג., דהנה בגמ' שם אמרינן דהא דמחייב שמואל בנפל לאחוריו בבור מקול הכרי' הוא לטעמי' דאמר להבלו וכ"ש לחבטו, וכתבו התוס', ז"ל, וא"ת דילמא כי מחייב בחבטו היינו כשנתקל בבור, אבל הכא הכרי' גרם לו ליפול וגם נחבט בקרקע עולם בהא הוה פטור,[[8]](#footnote-9) וי"ל דשפיר הוי לטעמי' דאשכחן דמחייב בחבטה כשנחבט ע"י מעשיו, עכ"ל, - וכעי"ז כתב בשטמ"ק שם בשם הרא"ש, ז"ל, וי"ל דהא דקאמר שמואל לטעמי', היינו לענין זה דמחייב בחבט של קרקע עולם כשהחבט בא ע"י מעשיו, אבל מילתי' דשמואל הכא אתא לאוסופי אע"פ שנפל מקול הכרי', עכ"ל.

והנה משה"ק התוס' דדילמא כי מחייב בחבטו היינו כשנתקל בבור, היינו דשמא נימא דכל הא דמחייב שמואל בחבט הוא רק משום עשיית התקלה, אך בנפל מקול הכרי' שלא עשה את התקלה, אינו חייב על החבט, וע"ז תירצו דמ"מ הוי לטעמי' בהא דמחייב כשנחבט ע"י מעשיו.

ומבו' לפ"ז להדיא בד' התוס', דהא דמחייב שמואל כשעשה את התקלה, והא דמחייב שמואל כשנחבט בבור אף כשלא עשה את התקלה, הוי זה ביסודו חד דינא, דכל שנחבט ע"י מעשיו ה"ה חייב.

יד] והביאור בזה הוא, דהנה בטעמא דרב דבור שחייבה עליו תורה להבלו ולא לחבטו, כתב בשטמ"ק בשם הרא"ה, ז"ל, פירוש דבור בין בהבל בין בחבט גרמא בעלמא הוא, ומן הדין ראוי שיפטר בגרמא דנזקין דעלמא דפטור, אלא דרחמנא הוא דחייבי' בהכשר נזקיו וחייבי' אבורו ואהבלא, וכיון דלא חזינן דחייבי' אלא אהבלא חבטה כדקאי קאי, עכ"ל, ועד"ז כתב בפסקי רי"ד, ז"ל, קסבר רב וכו' אבל אם מת בחבטו וכו' פטור דקרקע עולם הזיקתו, ואע"ג דבורו גרם לו ליפול ולהתחבט שם, קסבר רב גרמא הוא וגרמא בנזקין פטור, עכ"ל.

ומבו' בדבריהם, דיסוד דינא דרב דאינו חייב אלא על ההבל, הוא משום דלא חייבתו תורה על גרם היזק שע"י כריית בורו, אלא על ההבל, ובד' הרא"ה מבו' דאף היזק ההבל חשיב כגרמא בעלמא, וגזה"כ הוא דחייב, ובד' הרי"ד מבו' דהיזק ההבל חשיב טפי כמעשה דילי'.

ובטעמא דשמואל דפליג כתב הרי"ד, ז"ל, קסבר שמואל כל מעשה בור גרמא הוא דהא לאו בידים אזיק ואפי' הכי חייבי' רחמנא, הלכך כי נכשל בבור והוזק בקרקע עולם נמי חייב, עכ"ל, ומבו' דבזה עצמו הוא דפליג שמואל, וס"ל דה"ה חייב על כל גרם היזק שע"י כריית בורו.

טו] ולפ"ז נמצא, דהא דפליגי רב ושמואל אם הוא חייב על עשיית התקלה, והא דפליגי אם הוא חייב על החבט דבקרקע הבור אף כשלא עשה התקלה, חדא פלוגתא היא, דרב ס"ל דאינו חייב אלא על מעשה ידיו ממש, וע"כ אינו חייב אלא על היזק ההבל, ושמואל ס"ל דחייב על כל היזק הנגרם ע"י מעשיו, וע"כ ה"ה חייב בגונא דנתקל בבור ונחבט בקרקע עולם, דהיזק זה נגרם מכח מעשיו, וע"כ נמי הוא חייב בגונא דנפל לתוך הבור מקול הכרי', דגם היזק זה נגרם מכח מעשיו, דאף דבכה"ג לא עשה התקלה, מ"מ הרי ההיזק עצמו נעשה מכח מעשיו, דבלא מעשיו ל"ה להנפילה די' טפחים, שהיא עושה את ההיזק, - וזהו מש"כ התוס' לקמן דיסוד דינא דשמואל הוא דכל שנחבט ע"י מעשיו ה"ה חייב, ואף כשאי"ז מעשה ידיו ממש, וע"כ הוא דמחייב בין כשעשה התקלה, ובין כשעשה ההיזק, וכמש"נ.

**ו**

טז] והנה בהא דמחייב שמואל כשנגרם ההיזק מכח מעשיו, נראה דלאו היינו דכל עיקר חיובו הוא על גרם היזק זה, אלא היינו דבכה"ג דנגרם ההיזק מכח מעשיו, ה"ה חייב על כל מעשה הבור.

והטעם בזה הוא, דהנה בפירש"י בסוגיין מבו' דאף לדעת רב דבור שחייבה תורה להבלו ולא לחבטו, מ"מ כל דהוי ההיזק גם מכח ההבל, ה"ה חייב אף על החבט, עייש"ה, - והביאור בזה הוא, דאף לדעת רב דאינו חייב על החבט, לאו היינו דלא חשיב כלל ככורה דהקרקע, דודאי דחפירת הבור הויא מעשה כרי' על כל הבור ואף על הקרקע, והא דאינו חייב על החבט, הוא משום דלחיובא דבור לא סגי במה שכרה את הבור, אלא בעינן שיהא ההיזק ע"י מעשיו, ובחבטה דקרקע עולם הזיקתו ואין ההיזק ע"י מעשיו ה"ה פטור, וזהו מש"כ הראשונים דהו"ל גרמא בנזיקין ופטור, אך כל דהוי ההיזק ע"י מעשיו, ה"ה חייב על כל מעשה הבור, - ואשר ע"כ פשיטא דה"נ הוא לדעת שמואל, דכל דנגרם ההיזק מכח מעשיו, ה"ה חייב אף כל מעשה הבור.

וכ"ה משמעות ל' התוס' לקמן דהא דמחייב שמואל הוא משום דהוי החבט ע"י מעשיו, ומ' דהא דמחייב כשעשה את התקלה, אי"ז על ההתקלה עצמה, אלא היינו דבכה"ג ה"ה חייב אף על החבט, כיון דהוי חבט זה מכח מעשיו.

יז] והנה לפ"ז נמצא, דכאשר באנו לדון בנתקל בבור ונחבט בקרקע עולם אם הוא חייב, יש לדון בזה מכח תרתי, חדא, דכיון דחבט זה הוי מכח מעשיו, י"ל ה"ה חייב אף על החבט, - ועוד, דאף אם אינו חייב על החבט, מ"מ י"ל דיש לחייבו על מה שבורו דוחה ומכשיל, דכ"ה דשור שדחף ונחבט בקרקע חייב, ה"נ בור שדחף ונחבט בקרקע חייב.

והנה לפמש"נ לדקדק מד' התוס' לקמן, מ' דס"ל דהא דחייב כשעשה התקלה, אי"ז משום דחייב על מה שבורו דוחה ומכשיל, דומיא דשורו שדחף דחייב, אלא הוא משום דהוי אף החבט מכח מעשיו וה"ה חייב אף על החבט.

יח] ונראה דיש ללמוד כן גם ממש"כ התוס' לעיל דכ"ח: דהא דחייב בהניח אבן ע"פ הבור, הוא משום דיש תקלה על הבור, ונת' לעיל סק"ח דד' התוס' שם אתיין כדרך בתרא דהתוס' בסוגיין, - ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' התוס', דהא דמחייבינן כשעשה את התקלה, הוא משום דחשבינן דהוי ההיזק מכח מעשיו, וה"ה חייב אף על החבט, ובזה הוא דיש לחלק דדוקא במניח אבן ע"פ הבור דיש שם תקלה על הבור, הוא דמצינו לחייבו על חבט הבור, אך אי נימא דהחיוב בזה הוא על מה דבורו דוחה ומכשיל, הרי אין מקום לחלק כלל אם יש שם תקלה על הקרקע שנחבט בה או דאין עלי' שם תקלה, וז"ב.

**ז**

יט] ולפ"ז נראה, דבזה הוא שחלוק נתקל בגובה ונחבט בקרקע ונתקל בבור ונפל לאחורי הבור בשלא גרם לו קול הכרי' דחייב, מנתקל באבן ונישוף בקרקע דפטור, והיינו דלא מיבעיא בנתקל בגובה ונחבט בקרקע די"ל דאף הקרקע חשיבא כבור, וכמש"כ בפסקי רי"ד לקמן דנ"ג., עיי"ש, אלא אף בנתקל בבור ונפל לאחורי הבור, י"ל דכיון דהויא החפירה בקרקע עצמה, יש תורת בור גם על הקרקע שאחורי הבור, דכ"ה דיש תורת בור על הקרקע שבתוך הבור, ה"נ יש תורת בור על הקרקע שאחורי הבור, וע"כ כל דעשה התקלה והוי ההיזק ע"י מעשיו, ה"ה חייב גם על החבט שנחבט בקרקע, ועמש"נ להלן בהערה בטעם מש"כ הרא"ש דאינו חייב אלא ח"נ, (ורק מדינא דר' נתן הוא חייב נ"ש).

ומשא"כ בנתקל באבן ונישוף בקרקע, כיון דהאבן לחודה קאי והקרקע לחודי' קאי, אין תורת בור על הקרקע, וכמש"כ החזו"א בכ"ד, דקרקע עולם שאין בה שינוי, אין עלי' תורת בור, וע"כ לא מצינו לחייבו כלל על החבט שנחבט בקרקע, דאף דנגרם חבט זה מכח מעשיו, מ"מ כיון דאין על הקרקע שנחבט בה תורת בור, אינו מתחייב ע"ז.[[9]](#footnote-10)

וזהו מש"כ התוס' דהא דבמניח אבן ע"פ הבור חייב, הוא משום דיש שם תקלה על הבור, דכיון דכל הא דפטרינן בנתקל באבן ונישוף בקרקע, ואף שנגרם ההיזק ע"י מעשיו, הוא משום דא"א לחייבו על החבט, דאין ע"ז תורת בור, הרי דכ"ז הוא כשאין על הקרקע תורת בור, אך כל דיש שם תקלה על הבור, שפיר הוא מתחייב על חבט זה, הנגרם ע"י מעשיו.

ואמנם מבו' בל' התוס', דמסברא אי"ז מוכרח לחייב בכה"ג דיש שם תקלה על הבור, והיינו משום די"ל דכל הא דמחייבינן בנתקל בגובה ונחבט בקרקע ובנתקל בבור ונפל לאחורי הבור, הוא משום דהוי התקלה והקרקע בור א', אך במניח אבן ע"פ הבור דהאבן לחודה קאי והבור לחודי' קאי, י"ל דא"א לחייבו על החבט דהבור, ובזה הוא שחידשו התוס' דאף בכה"ג מצינו לחשבו כשותף בבור, וה"ה חייב על החבט בבור הנגרם ע"י מעשיו.

כ] והנה אמנם כל הא דפטרינן בנתקל באבן ונישוף בקרקע, הוא רק משום דאין לחייב בבור על מה שהוא דוחה ומכשיל, וכל מה דחייב כשעשה התקלה, הוא משום דמכח זה הוא מתחייב גם על החבט דהוי מכח מעשיו, דאם הוה מחייבינן בבור על מה שהוא דוחה ומכשיל, הי' לנו לחייב אף בנתקל באבן ונישוף בקרקע, דמה לי דאין על הקרקע תורת בור, הרי לא באנו לחייבו כלל על מעשה הקרקע, אלא על מעשה בורו שדחה והכשיל, וז"פ.

כא] ולפ"ז נראה, דזהו מה שלמדו התוס' והרא"ש לעיל מהא דבנתקל בבור ונפל לאחורי הבור פטור, דה"נ בנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, דאף דהא דנתקל בבור ונפל לאחורי הבור פטור הוא משום דלא עשה אלא חצי התקלה, מ"מ יש ללמוד דאינו חייב על מה שבורו דחה והכשיל.

והטעם בזה הוא, דאם הוה מחייבינן על מה שבורו דחה והכשיל, הי' בדין דאף אם לא דחה והכשיל הבור לבדו, יהא חייב, דכ"ה דמחייבינן בשור ואדם שדחפו לבור, אף שלא דחף השור לבדו, ה"נ יש לחייב בדהויא התקלה בצירוף הכורה והבור, - ומהא דפטרינן בכה"ג, יש ללמוד דלא נתחייב בבור על מה שדחה והכשיל, וכל הא דמחייבינן בנתקל בגובה ונחבט בקרקע, הוא משום דחשבינן דהיזק החבט הוי בגרם מעשיו, וע"כ הוא חייב אף על החבט, ובזה הוא דאמרינן דכל שלא עשה התקלה לבדו, ואין ההיזק בגרם מעשיו לחוד, אינו חייב ע"ז, - ומזה נלמד, דאין לחייבו אלא בגונא דמצינו לחייבו גם על החבט, אך בנתקל באבן ונישוף בקרקע, דהקרקע אין תורת בור עלי', וא"א לחייבו על החבט, ה"ה פטור.

**ח**

כב] ובטעם הא דלא מחייבינן בבור על מה שדחה והכשיל, ול"ד לשור שדחף דחייב, י"ל ע"ד שכתב בתלמיד ר"ת לעיל דכ"ח:, ז"ל, דאי אליבא דרב וכו' הי' פטור לגמרי בעל האבן וכו', ול"ד לשור שדחף חבירו לבור, דהתם מכח השור הוזק, אבל הכא באבן לא שייך למימר מכח האבן, שהרי האבן אינו דוחף, ואי"ז אלא גרמא בעלמא, עכ"ל, וי"ל כן לדעת התוס' והרא"ש גם לדעת שמואל, דלא נתחייב בבור אלא על היזק שנעשה בבור עצמו, אך כל שנתקל בבור ונחבט בקרקע עולם דאין עליו תורת בור, לא מחייבינן לי' מכח הא דבורו דחה והכשיל, דלעולם הבור אינו דוחה ומכשיל, ואי"ז אלא גרמא בעלמא, וי"ל עוד, דהוא כמש"כ הברכ"ש בסימן י"ב סק"א דבבור אינו חייב על התקלה משום דאינו חייב בבור אלא על ההיזק שהכשיר בכרייתו, עיי"ש.

כג] ובזה נראה לפרש משה"ק התוס' לעיל שם, דלדעת רב מ"ט הוא חייב בהניח אבן ע"פ הבור, נימא בור של פלוני הזיקו, והרמב"ן במלחמות לקמן דנ"ג. כתב דהתם איירי באבן שלא הפקירה, וע"כ הוא חייב על הדחיפה כשור, עכ"ד, וצ"ע בד' התוס' שהק' כן, ולא ניח"ל לישב דאיירי באבן שלא הפקירה וע"כ הוא חייב, - וביותר צ"ע, דאף אם לא ס"ל להתוס' כד' הרמב"ן דבדיני בור חלוק דין אבן שהיא שלו מדין אבן שאינה שלו, מ"מ לרב לטעמי' דס"ל דאסו"מ דלא אפקרינו משורו למדנו, ודאי די"ל דכל שנתקל באבן שלו, ה"ה חייב על הדחיפה כשור, וע"כ הוא חייב אף כשנחבט בקרקע עולם.

ובפשוטו צ"ל דהתוס' למדו לזה מהא דפטר רב בהוחלק במים ונחבט בקרקע, אף דהמים שלו, והרי דאף בדהוי התקלה שלו אינו חייב כשנחבט בקרקע עולם, ולא ס"ל כמש"כ הראשונים לעיל שם דבהוחלק במים שאני, ואכמ"ל.

אך לפמש"נ נראה די"ל עוד, דהתוס' לטעמייהו אזלי, דס"ל דמודה שמואל בנתקל באבן ונישוף בקרקע דפטור, ונת' דהיינו משום דאינו חייב על מה שבורו דחה והכשיל, משום דאין הבור דוחף אלא הו"ל גרמא בעלמא, וע"כ מה"ט גם אם הויא האבן ממונו אין לחייב מכח מה שדחתה והכשילה, וזהו דקשיא לי' דא"כ מ"ט הוא חייב לדעת רב בהניח אבן ע"פ הבור.[[10]](#footnote-11)

ולפ"ז נמצא, דמשה"ק התוס' התם לדעת רב דמ"ט מחייבינן בהניח אבן ע"פ הבור, הוא מיוסד על תחילת דבריהם, דלדעת שמואל אינו חייב בנתקל באבן ונישוף בקרקע, אשר מזה נלמד דלא מחייבינן בבור על מה שהוא דוחה ומכשיל, וזהו שהק' התוס' דא"כ מ"ט מחייבינן לדעת רב בהניח אבן ע"פ הבור, - אך בלא תחילת דבריהם, ל"ה קשיא כלל דמ"ט מחייב רב, די"ל דהוא משום דהוי האבן דילי', וע"כ הוא חייב על מה שהיא דוחה ומכשילה.[[11]](#footnote-12)

**ט**

כד] ובדעת רש"י והרמב"ן ודעימי' דס"ל דאף נתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, נראה דלא פליגי על יסוד ד' התוס' והרא"ש דבכה"ג אין תורת בור על הקרקע, ואין לחייבו על החבט, והא דס"ל לחייב בכה"ג, הוא משום דס"ל דכ"ה דמחייבינן בשור שדחף, ה"נ מחייבינן בבור שדחף, וע"כ שפיר יש לחייב בנתקל באבן ונישוף בקרקע, אף דאין תורת בור על הקרקע.

ומצאנו הדברים מפורשים כן בד' הרשב"א לעיל דכ"ח:, ז"ל, דלשמואל כל שנתקל בבורו אף על פי שנישוף בקרקע חייב שהדוחה והמכשיל חייב, עכ"ל, והרי להדיא דהא דמחייבינן בכה"ג, הוא משום דה"ה חייב על מה שבורו דחה והכשיל, דומיא דשור שדחף דחייב, וכ"ה מבו' גם בל' ההשלמה שם, עיי"ש, - וכ"ה מבו' גם בד' הרמב"ן במלחמות לקמן דנ"ג. שכתב בתו"ד, ז"ל, דבשלמא אסו"מ שנתקל בהם הם שדחפוהו בקרקע עולם ודינם כשור שדחף, עכ"ל, ולהדיא דהא דמחייבינן בנתקל באבן, הוא דומיא דהא דמחייבינן בשורו שדחף, וכן מ' גם בד' הרמב"ן שם לעיל מינה, ז"ל, אלא ש"מ שאף הדוחף חייב בכל לר"נ, וכן כשנתקל באבן ונישוף בקרקע בעל האבן מחייב בכולה נזקי' לר"נ, עכ"ל.

כה] ובאמת נראה דלדעת רש"י ודעימי' יש ללמוד כן מסוגיית הגמ', דהנה דעת רש"י לקמן דנ"ג. דהא דתניא דשור שדחף לבור בעל השור חייב לרבנן, היינו דהוא חייב בכל הנזק, דחשיב דהדוחף עשה כל הנזק, ולפ"ז הרי גם מש"א התם דהניח אבן ע"פ הבור באנו למחלוקת ר"נ ורבנן, היינו דלדעת רבנן חייב על האבן בכל הנזק, וכ"ה בפירש"י שם.

ונראה דכ"ז ניחא אי נימא דהא דמחייבינן בהניח אבן ע"פ הבור, הוא משום דנתקל מכח הבור והו"ל כשורו שדחף, וע"כ י"ל דהוא חייב בכל הנזק, אך אי נימא כדעת התוס' ודעימייהו דהא דמחייבינן בהניח אבן ע"פ הבור, הוא משום דיש שם תקלה על הבור, וה"ה נעשה כשותף בבור, וה"ה חייב על החבט דמכח מעשיו, לכאו' ל"ה לנו לחייבו טפי מפלגא, שהרי אינו אלא שותף בבור, - וכ"ה להדיא בד' רש"י שם, ז"ל, לרבנן בעל האבן חייב דהוא גרם כל הנפילה וכו' "דאבן נמי היינו בור והזיקא בידים הוא", עכ"ל, ונ' להדיא דהא דמחייבינן לי', אי"ז על החבט דמכח מעשיו, אלא על דחיפת האבן, דהו"ל כהזיקא בידים.

והתוס' והרא"ש דס"ל דאינו חייב על מה שבורו דחה והכשיל, והא דחייב בהניח אבן ע"פ הבור, הוא משום דיש שם תקלה על הבור, וה"ה חייב על החבט שנגרם מכח מעשיו, נראה דאזלי לטעמייהו דס"ל דבשור שדחף את חבירו לבור אינו חייב לרבנן אלא מחצה, וה"נ בהניח אבן ע"פ הבור אינו חייב אלא מחצה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרא"ש בסימן ז', ולפ"ז שפיר י"ל דחיובו הוא על החבט שנגרם מכח מעשיו, וז"ב.

**י**

כו] והנה נת' לעיל סקכ"א דהתוס' והרא"ש הוכיחו דאינו חייב על מה שבורו דחה והכשיל, מהא דפטרינן בנתקל בבור ונפל לאחורי הבור, דאם הי' חייב על מה שבורו דחה והכשיל, הי' לנו לחייבו בכה"ג, אף שלא עשה כל התקלה, דומיא דהא דמחייבינן בשור ואדם שדחפו לבור.

אך בדעת רש"י והרמב"ן ודעימי' דפליגי ע"ז, וס"ל דה"ה חייב על מה שבורו דחה והכשיל, נראה דלא תיקשי מהא דפטרינן בנתקל בבור מקול הכרי' ונפל לאחורי הבור, והיינו משום דאינהו פליגי ע"ד התוס', וס"ל דכל שנתקל מקול הכרי', לא חשיב כלל שעשה בעל הבור חצי התקלה, אלא כל התקלה הויא מכח הכורה, וכאשר כ"ה להדיא בד' הרמב"ן במלחמות לקמן דנ"ג., ז"ל, דאי בתר גרמא אזלת איהו לאו גורם הוא שהכורה הוא דוחף הראשון ואי לאו כורה איהו לא עבד ולא מידי, עכ"ל, וכ"ה מבו' גם בד' רש"י שהביא הרי"ד לקמן שם, ובל' הרשב"א וההשלמה לעיל דכ"ח: והריא"ז בפירקין, וע"כ אין ללמוד מזה דאינו חייב על מה שבורו דחה והכשיל.[[12]](#footnote-13)

כז] ובביאור פלוגתת קמאי בזה אם חשבינן דבעל הבור עשה חצי התקלה, או דחשבינן דכל התקלה היא ע"י הכורה, נראה ברור דלטעמייהו אזלי, דהנה בטעמא דהני קמאי דחשיב דכל התקלה היא ע"י הכורה, פירש"י שהביא הרי"ד לקמן שם, ז"ל, הכא כיון דמקול הכורה נפל וכורה גרם לי' בעל הבור פטור, דבשלמ' כי נפל בבור מיחייב ולא מיפטר משום גרמא דכורה כדמפרשינן לקמן אנא תוראי בבירך אשכחתי' וכו', אבל הכא ליכא למימר הכי, עכ"ל, ומבו' בדבריו דד"ז נלמד מהא דפריך בגמ' לקמן שם דכורה גרם לי', וע"ז כתב דאף לשנויא דגמ', לא מחייבינן בזה אלא כשהוזק בבורו, ולא כשנתקל בבור ונפל לאחורי הבור.

ונראה לפ"ז דרש"י לטעמי' אזיל, דפירש בהא דפריך דכורה גרם לי', דהוא דחשיב דההיזק נעשה ע"י הכורה, וע"כ אין לחייב את בעל הבור, וכ"ה גם דעת הרמב"ן במלחמות והרשב"א שם, עיי"ש שפירשו כד' רש"י דלרבנן בעל השור חייב בכל ההיזק, וזהו משום דחשבינן דהשור עשה לכל ההיזק, (וגם לפ"מ דמסיק הרמב"ן דבעל השור אינו חייב אלא ח"נ, מבו' להדיא בדבריו דהא דבעל הבור פטור, הוא משום "דבתר דחיפה אזלינן", עיי"ש, וע"כ זהו שכתב דע"כ אין לחייבו במה שנתקל בבורו, דכורה גרם לי', - אך התוס' ודעימייהו לטעמייהו אזלי, דס"ל דהא דפריך דכורה גרם לי', הוא משום דדכתיב ונפל ולא שיפילוהו אחרים, ולפ"ז לא מצינו כלל דחשבינן דכל ההיזק נעשה ע"י הגורם, וע"כ ס"ל דאף כשנתקל מכח קול הכרי', חשיב דבעל הבור עשה חצי התקלה, - והדברים מכוונים בס"ד לאמיתה של תורה.

1. ובחי' הגרנ"ט כתוב, דאף בנתקל באבן ונישוף בעל הקרקע, לא עשה בעל האבן כל התקלה, דהנפילה היא מכח מהירות הליכתו, עכ"ד, וכמדומה שלא יצאו הדברים מפיו, דודאי דכה"ג לא חשיב דלא עשה כל התקלה. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם בד' רי"ו והטור י"ל דס"ל דעביד גובה גרע, דחשיב הקרקע שסביבות הגובה כקרקע הבור, וכמש"כ כן בפסקי רי"ד לקמן דנ"ג., אך ד' הרא"ש ותור"פ לא נתישבו בזה, דאכתי קשיא דהכא כתבו דהא דנתקל בבור ונפל לאחורי הבור פטור הוא משום שלא עשה כל התקלה, ולעיל למדו מזה דנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור. [↑](#footnote-ref-3)
3. ונפ"מ בזה, דאף אם עשה גובה מד' סביבות הקרקע, כדרך עשיית דות, ועלה שור ונפל ונחבט בקרקע, ה"ה פטור, כיון שאין החבט מכח מעשיו, שהרי היתה הקרקע ראוי לחבט זה אף בלא מעשיו, - אך אי נימא דכל הא דפטרינן בנתקל בגובה ונחבט בקרקע, הוא משום דאין הקרקע מכלל הבור, הרי פשיטא דבכה"ג דעשה גובה מד' סביבות הקרקע, הויא הקרקע מכלל הבור, וה"ה חייב על החבט. [↑](#footnote-ref-4)
4. ואמנם לכאו' תיקשי לפ"ז לדרך קמא דהתוס', ממש"א לעיל דבהוחלק במים ונחבט בקרקע חייב, ואף שאין החבט מכח מעשיו, ורק ההחלקה היתה מכח מעשיו, - וצ"ל דכיון דע"י נעשית אף הקרקע מכלל התקלה, וכמבו' כן בד' הראשונים לעיל דכ"ח: והבעה"מ לקמן דנ"ג. דההחלקה היא גם מכח הקרקע, ע"כ ה"ה חייב אף על חבט הקרקע, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-5)
5. והנה אמנם בד' התוס' מבו' דלא דחו מכח ההיא דמניח אבן ע"פ הבור לדרך קמא, אלא סייעו מזה לדרך בתרא, וזה שלא כד' תור"פ לקמן דנ"ג. שדחה מכח זה לדרך קמא, וכ"נ גם במכוון הרא"ש בסימן ז' דזהו שהביא לההיא דמניח אבן ע"פ הבור, עיי"ש, ולכאו' הי' נראה דהוא משום די"ל דשאני התם דיש שם תקלה על הבור, וזה דלא כמש"נ, - אך באמת נראה דמה שלא דחו התוס' לדרך קמא מכח ההיא דהתם, הוא משום דיש מקום להעמידה כשנפלה עליו האבן, וכמש"כ בשטמ"ק בסוגיין בשם ה"ר ישעי', או משום די"ל דבאמת אין בעל האבן חייב, וכמו שדן בזה ההשלמה לעיל דכ"ח:. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובד' הרא"ה לקמן דנ"ג. מבו' דהא דפטר שמואל בנפל לאחורי הבור, הוא דין בפנ"ע, דכל שבאנו לחייבו משום התקלה, אם נפל לאחורי הבור פטור, אך אם יפול לפני הבור, יתחייב, וע"כ נקט שם דבהניח אבן ע"פ הבור, הדין חלוק, דאם הבור לפני' חייב, ואם הבור לאחרי' פטור, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. וצ"ע בסתירת ד' רש"י בזה, דבמתניתין לקמן דנ"ב. כתב בהא דתנן נפל לאחריו מקול הכרי', איידי דנקט ברישא מקול הכרי' תנא סיפא לאחריו מקול הכרי', והרי דס"ל דאף אם נפל לאחוריו שלא מקול הכרי' ה"ה פטור, וזה שלא כדבריו בדנ"ג. דלדעת שמואל לא מיפטר אלא משום דכורה גרם לי', - וצ"ל כמש"כ הנימו"י בדעת רש"י דס"ל דקי"ל כרב ומפרש למתניתין כוותי', וצ"ע.

   אך לפ"ז תיקשי בד' רש"י לעיל די"ד: ודי"ט: דמבו' דנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, וכיון דקי"ל כרב מ"ט הוא חייב, אך נראה פשוט דהוא משום דהתם איירי בבור שלו, ובכה"ג ה"ה חייב על התקלה אף לדעת רב, וכמש"כ הרמב"ן במלחמות לקמן דנ"ג., - ואך דלפ"ז כבר אין להוכיח מד' רש"י דנתקל באבן שאינה שלו ונחבט בקרקע חייב לדעת שמואל, אך אכתי מסתברא מילתא כן, ואכמ"ל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-8)
8. ועי' בתוס' תלמיד ר"ת שם שהביא בשם רבו, דבאמת בכה"ג שנפל בבור לאחוריו מקול הכרי' מודה שמואל דפטור, ופירש לסוגיית הגמ' שם בע"א.

   ואמנם צ"ע בזה, דאי נימא דמודה שמואל כשנפל מקול הכרי' ומת מכח החבט דפטור, ואם מת מכח ההבל ה"ה חייב, דמה"ט אם נפל לפניו מקול הכרי' חייב, א"כ הרי חזינן דגם לדעת שמואל יש לחייב בהבל טפי מבחבט, וא"כ מהו שאמר שמואל דלהבלו וכ"ש לחבטו, - ובאמת קשיא כן גם בד' התוס', שדנו דמנ"ל להגמ' דשמואל מחייב אף בכה"ג שנפל מקול הכרי', ולכאו' הרי מוכח כן ממש"א דלהבלו וכ"ש לחבטו, וכיון דבהבל ה"ה חייב אף בכה"ג שנפל מקול הכרי', ה"נ בחבט ה"ה חייב בכה"ג, ועי' במשנת ר"א סימן ט"ז סק"י שעמד בעיקר ד"ז דממש"א שמואל דלהבלו וכ"ש לחבטו מוכח דמחייב בחבט אף היכא דלא עשה את התקלה דומיא דהבל, אך לא עמד דזה שלא כד' התוס'.

   וי"ל בזה, דהגם דמחד גיסא חמיר דין הבל מדין חבט, דהבל עצמו מזיק ממש, ומשא"כ בחבט דהחלל שעשה בידים אינו מזיק בעצמו, אלא הוא גורם ההיזק, מ"מ מיאדך גיסא חמיר דין חבט מדין הבל, דבחבט, הרי דהחלל הגורם להיזק עשאו הוא עצמו, ומשא"כ בהבל, דלא עשה את ההבל ממש, ובהבל אין לחייב משום עשיית החלל, דהחלל אינו מסייע כלל בהיזק ההבל, ול"ד להיזק החבט, דהוא מכח הנפילה שהיא ע"י החלל שעשה בידים, וזהו שאמר שמואל להבלו וכ"ש לחבטו, דאם חייב על ההבל, אף שלא עשה את ההבל ממש, כ"ש דיהא חייב על החבט, דנגרם מכח מעשיו. [↑](#footnote-ref-9)
9. והנה הי' מקום לפרש עד"ז בע"א, דהא דמחייב שמואל בנתקל בגובה ונחבט בקרקע, הוא משום דע"י עשיית הגובה נעשה הקרקע לבור, וע"כ חשיב ככורה דהקרקע, ודמי להא דמחייב שמואל בכל חבט, משום דהוא עשה את הקרקע לבור, (והי' מתישב לפ"ז דתליין ב' הפלוגתות זב"ז, ועי' כעי"ז במשנת ר"א סימן ט"ז סקי"ד), ומשא"כ בנתקל באבן ונישוף בקרקע, דאין על הקרקע תורת בור אינו חייב.

   אך זה נסתר ממש"כ הרא"ש דבנתקל בגובה ונחבט בקרקע אינו חייב נ"ש אלא משום דינא דכי ליכא, ולדעת רבנן אינו חייב אלא ח"נ, ואם חיובו הוא משום דהוא עשה את הקרקע לבור, הי' בדין שיתחייב בכל הנזק.

   ומזה מוכח כמש"נ בפנים דהא דמחייב שמואל בנתקל בגובה ונחבט בקרקע, הוא משום דמעשיו גרמו לחבטה זו, וע"כ שפיר י"ל דאינו חייב אלא ח"נ, - והיינו משום דא"א לחייבו מכח מה שעשה את הקרקע לתקלה, דזה אינו אלא גרמא בעלמא, ואי"ז עשי' בגוף הבור, ואך דכיון דהגובה מצורף עם הקרקע, הו"ל כשותף בבור זה, וע"כ ה"ה חייב על היזק החבט הבא ע"י מעשיו, ודו"ק.

   אמנם הנה בד' התוס' מבו' דס"ל דבנתקל בגובה ונחבט בקרקע ה"ה חייב נ"ש גם בלא דינא דר"נ, דרק כשהק' בההיא דנתקל בבור ונפל לאחורי הבור, הק' מכח דינא דר"נ, וי"ל דהוא משום דס"ל דהכא יש לחייבו משום דחשיב ככורה דהקרקע, שע"י עשיית הגובה נעשית הקרקע לבור, וע"כ הוא חייב בכל הנזק, - אך באמת אין להוכיח מזה, די"ל כמש"כ בחי' רמ"ש, דהכא חשיב דכל ההיזק הוא מכחו, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-10)
10. ויש להוסיף בזה, דהנה בד' התוס' שם מבו' בפשוטו דאף בשור שדחף לבור, אינו חייב אלא משום שנעשה השור שותף בבור, עיי"ש, וזה ע"ד שמצינו בחי' הראב"ד בסוגיין דלדעת רב אינו חייב בשור שדחף לבור אלא על ההבל, ולפמש"נ נראה שלמדו לזה מהא דבנתקל באבן ונישוף בקרקע פטור, והרי דאינו חייב על מה שבורו דחה והכשיל, וס"ל דה"נ בשורו אינו חייב על מה שדחף, ולפ"ז הא דאינו חייב על מה שבורו דחה והכשיל, אי"ז משום דאין הבור דוחף והו"ל גרמא בעלמא, אלא משום דבנזקי ממונו אינו חייב רק על היזק שנעשה ע"י ממונו עצמו, ולפ"ז פשיטא דאף לדעת רב דאבן שלא הפקירה הויא כשור, דאין לחייב על מה שהאבן דחתה והכשילה.

    אך באמת אף דכ"ה פשטות ד' התוס' דגם בשור שדחף לבור אינו חייב אלא משום שנעשה שותף בבור, מ"מ צ"ע אם אכן הוא כן, דלפ"ז הו"ל לאקשויי לדעת רב מהא דמחייבינן בשור שדחף לבור, דברייתא היא, ומ"ט לא הקשו אלא דלימא בעל "האבן" בור של פלוני הזיקו, - וגם צ"ע דאם אכן אינו חייב בשור שדחף לבור, אלא משום דנעשה השור שותף בבור, הי' בדין דבשור ואדם שדחפו לבור יהא בעל השור פטור, דהו"ל כגונא דעשה חצי התקלה דפטור.

    וע"כ נראה טפי כמש"כ החזו"א סימן ה' סקי"ב דמה שהביאו משור שדחף לבור, שיטפא דלישנא הוא, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-11)
11. והנה הרמב"ן במלחמות לקמן שם כתב עוד בשם הראב"ד, דאף לדעת רב ה"ה חייב על מה שבורו דחף, וכל הא דפטר בחבטה, הוא משום דגם החבטה אינה ע"י מעשיו, עיי"ש, - ולפמש"נ נראה, דהתוס' ל"ה מצי לשנויי הכי, דלדעתם הרי גם לדעת שמואל אינו חייב על מה שבורו דחף, וה"נ לדעת רב אינו חייב ע"ז. [↑](#footnote-ref-12)
12. אמנם לכאו' אי"ז מתישב בד' הנימו"י שכתב לקמן דנ"ג. כד' התוס' דהא דפטרינן בנתקל בבור ונפל לאחורי הבור הוא משום דלא עשה כל התקלה, ולעיל דכ"ח: כתב דנתקל באבן ונישוף בקרקע חייב, - אך באמת נראה דמש"כ הנימו"י דלא עשה כל התקלה, ל"ד הוא, ומכוון דבריו הוא דלא חשיב כלל דעשה את התקלה, - וסמך לזה הוא, למש"נ להלן סקכ"ז דלהני קמאי דמפרשי דהא דפריך דכורה גרם לי', היינו שיפטר בעל הבור לגמרי דאזלינן בתר הדחיפה, הרי דה"נ בנתקל בבור מקול הכרי', לא חשיב בעל הבור כלל כעושה התקלה, ולפ"ז הרי דלהנימו"י לטעמי' דמשמע דג"כ פירש כן, דלא הזכיר כלל להא דולא שיפילוהו אחרים, וגם דמבו' דנקט לעיקר כדעת רש"י ודעימי' דלרבנן חייב בעל השור בכל הנזק, לא חשיב דעשה בעל הבור כלל להתקלה, אלא כורה גרם לי', וע"כ הוא פטור, וצ"ע עוד בזה. [↑](#footnote-ref-13)