פרק רביעי ארוסה
קטגוריות: ש_ס / כח סוטה / סוטה - הרב אמיתי מושקוביץ

**פרק רביעי ארוסה**

**רד"ה ולא – נהי דמותרת.. לא בעי למנסב וכו'** משמע שעד כמה ששומרת יבם שזינתה אינה נאסרת, גם קינוי וסתירה לא אוסר אותה. אולם הרמב"ם[[1]](#footnote-1) פסק מצד אחד (יבום ב' כ') ששומרת יבם שזינתה מותרת ליבם[[2]](#footnote-2), ומאידך פסק ששייך לקנא לשומרת יבם. וביאר הבית הלוי (ב' מ')[[3]](#footnote-3) – שגם שכיבות שלא אוסרות אותה על בעלה, אוסרות אותה באופן שקינא עליהם (מלבד האופנים שהתמעטו בגמרא כמו כשקינא דרך איברים, או כשקינא על שכיבת קטן פחות מבן ט'). וכ"כ הקינוי אוסר על היבם למרות שזנות אינה אוסרת.

**תוד"ה ושומרת – היא היתה יודעת וכו'** דברי הירושלמי הם תירוץ על השאלה מדוע ב"ש שסוברים בסיפא שכאשר בעלה מת לא מפסידה את כתובתה, מודים בארוסה שמפסידה. והתשובה ע"ז היא – שארוסה יודעת שלא תוכל לשתות, והיא זו שהפסידה את עצמה, אולם באופן שבעלה מת יכולה לטעון שברצונה לשתות. (וכן הקשו ותרצו תוס' ביבמות ל"ח:)

**שם יש לה מנה ומאתים** כוונת ר"ח היא – שאע"פ שנחלקו בגמרא (כתובות פ"ט: וב"מ י"ז) האם יש כתובה לארוסה (מתנאי ב"ד גם באופן שלא כתב לה), המחלוקת היא רק בנוגע לתוספת, אבל לכ"ע יש לה מנה ומאתיים. והשפת אמת הקשה – שתוספת תלויה ברצונו של הבעל, ופשיטא שאין לה כל זמן שלא כתב.

**והמאירי** כתב – שגם לפי הצד שאין לה כתובה כלל, אפשר להעמיד את המשנה באופן שארוסהּ כתב לה כתובה.

**בד"ה אלמנה – אמאי לא תנא מעוברת בתר בבא דאלמנה** הקרן אורה תירץ שהסיבה שהתנא הפריד ביניהן היא מכיוון שמעוברת שנויה במחלוקת תנאים, והתנא מנה את כל השנויות במחלוקת בנפרד בסיפא.

**וה"ל למיתני בתחילת הפרק אלו וכו'** כוונת תוס' להקשות – שהיה למשנה להקדים את הבבא ואלו לא שותות ולא נוטלות כתובה, לרישא של המשנה (כי הסדר הנכון הוא לשנות ברישא את הנושא של המשנה). **והקרן אורה** יישב את קושייתם, - שהתנא רצה לשנות את המשנה בסדר של "לא זו אף זו". ולכן ברישא דיבר על כאלה שהאישות שלהן איננה מספיקה כדי להשקותן, ולאחר מכן על נשים שנשואות נישואין גמורים, אלא שאלו נישואי איסור (בתחילה מנה איסורי דאורייתא ולאחר מכן איסורי דרבנן), לאחר מכן השמיע שישנם אופנים שבהם האישות מותרת והיא אישות גמורה, ואע"פ כן אינן שותות. ולבסוף מנה את הנשים ששתיתן שנויה במחלוקת.

**דף כ"ד**

**במשנה ושבאו לה עדים** לכאורה זה דין פשוט – שאם מעידים שהיא טמאה אינה שותה. והמשנה למלך (סוטה ג' כ"ג) כתב שהדין הזה נשנה אגב המשניות לעיל שמנו את הנשים הללו.

**שם ושאמר בעלה איני משקה** בירושלמי (סנהדרין ח' ו') מבואר – שלאחר שנמחקה המגילה הוא לא יכול לומר "איני משקה"[[4]](#footnote-4).

**שם ושבעלה בא עליה.. נוטלות כתובה** המשנה למלך (סוטה ב' ח') הקשה –מדוע מחשיבים שהבעל גרם לה שלא תשתה, והרי גם האישה עוברת איסור, ובמה היא שונה מאלמנה לכהן גדול. ותרץ – שהאישה יכולה לטעון שיודעת שהיא טהורה ואין כאן איסור. אבל הבעל אסור בה מספק. עוד כתב שמכיוון שהאישות שלה הייתה בהיתר, היא לא מפסידה את כתובתה.

**מעוברת חבירו וכו'** מבואר שגם נשים שאסורות מדרבנן אינן שותות. ובתוס' יו"ט ביאר – שלשיטת הרמב"ם שאינה שותה מכיוון שהאיש אינו מנוקה מעוון, מובן שאע"פ שעבר על דברי סופרים, הוא לא נחשב "מנוקה מעוון" כי התורה אמרה לשמוע לדברי חכמים. ולשיטת רש"י – שאינה שותה מכיוון שאינה ראויה לקיימה, צריך לומר שאע"פ שמדאורייתא יכולות לשתות, רבנן עקרו דבר מן התורה ואמרו שאינן שותות. **ורש"ש** כתב שלא צריך לעקור דבר מן התורה כדי לומר שאינה שותה, מכיוון שהשתייה איננה מצווה חיובית, אלא תלויה ברצון הבעל והאישה.

**שם אשת סריס שותה** ברמב"ם מבואר – שמדובר באופן שמותרת לבעלה כגון כשהוא סריס חמה, או אפי' כשהוא סריס אדם אם מותרת לו כגון ששתה כוס של עקרים. ודברי הרמב"ם הם לשיטתו – שהתנאי של "אינו מנוקה מעוון" הוא שלא בעל בעילה אסורה.

**שם יכול הוא להפרישה** ביבמות ל"ו: מבואר שאם נשא מינקת חברו – צריך להוציאה בגט, מכיוון שכתוב שם בברייתא "יוציא" ולא "יפריש". ותוס' שם הקשו מדוע כאן נקט לשון של "יפרישנה" ותרצו בשני אופנים – או שמשמעות "יפרישנה" היא גם בגט, או שמכיוון שכאן מדובר על סוטה – שבלא"ה אסור לבוא עליה, די בהפרשה בלי גט[[5]](#footnote-5).

**שם** לשיטת הרמב"ם שהסיבה שלא משקה נשים שאסורות עליו היא מכיוון שבעל בעילה אסורה, ביאר הנצי"ב שדינה של מעוברת חברו תלוי במח' ר"מ וחכמים, מכיוון שלשיטת ר"מ – שאוסר אותה לעולם, שייך לדון את בעילתה כבעילה אסורה. אבל לשיטת חכמים – שמתירים להחזירה, יוצא שהביאה איננה אסורה בעצם, אלא רק מצד זה שהוא נחשב כאילו שופך את דמי העובר, ואם כן לא שייך להחשיב אותו כאינו מנוקה מעוון.

**שם יכול לישא אישה אחרת** בביאור הטעם שת"ק סובר שאינה שותה: בתוס' הרא"ש סובר שחוששים שלא ימצא אישה שתסכים להינשא לו בזמן שנשוי לאחרת ויבטל מפריה ורביה. והרמב"ם בפירוש המשנה כתב – שהטעם שאינן שותות הוא מכיוון שכתוב "ונזרעה זרע" ולכן צריך שתהיה ראויה להזריע. אך בהלכות סוטה (ב' י') הוא כתב – שאם יש לו אישה שיכולה להוליד או בנים, כן יכול להשקות את אשתו האיילונית, (והפסוק "ונזרע זרע" נאמר רק לעניין זה שאם הייתה יולדת בצער תלד ברווח). ובמרומי שדה ביאר שלפי זה – הטעם שאיילונית אינה שותה הוא מכיוון שבעלה לא מנוקה מעוון, כי חכמים אסרו עליו לקיימה, ונמצא שהביאה שבא עליה היא ביאה אסורה[[6]](#footnote-6).

**בגמרא ר' יונתן היא** תוס' הרא"ש כתב - שאע"פ שר' יונתן מיעט ארוסה ושומרת יבם משני פסוקים, והתנא של המשנה מיעט רק מפסוק אחד, כוונת הגמרא להשוות אותם רק בנוגע לדין (שארוסה ושומרת יבם אינן שותות) ולא לומר שדרשו אותה דרשה[[7]](#footnote-7), עוד כתב שיתכן שגם התנא של המשנה דרש כמו ר' יונתן אלא שהוא לא חש להאריך.

**שם ר' יונתן אומר.. פרט לשומרת יבם** משמע שאלמלא הפסוק היינו מרבים שומרת יבם לקינוי. ומדברי ר' יאשיה שהצריך פסוק לרבות שומרת יבם, משמע שהסברא הפשוטה אומרת למעט אותה. אך עיין בקרן אורה שביאר – ששניהם סוברים שבלי פסוק היינו מרבים אותה, והסיבה שר' יאשיה הצריך פסוק לרבות אותה הוא כדי שלא נמעט אותה מ"תחת אישה". או ששניהם סוברים שבלי פסוק היינו ממעטים אותה, ור' יאשיה הוצרך לפסוק כדי שלא נרבה אותה מ"איש איש".

**רד"ה נתינה – דוד גזר עליהן** תוס' בכתובות (כ"ט) כתבו שר"ת חולק, וסובר שנתינים אסור לבוא בקהל מן התורה, מכיוון שהם מז' אומות. והגזירה שדוד גזר עליהם היא שיהיו עבדים, ולא איסור חיתון.

**בד"ה לא – בראויה לאישות הכתוב מדבר** שיטת הרמב"ם (בהלכות ובפירוש המשנה) היא שהטעם שלא משקים נשים שאסורות עליו, הוא מכיוון שהאיש אינו מנוקה מעוון[[8]](#footnote-8). והקרן אורה[[9]](#footnote-9) הביא מהירושלמי שהטעם הוא מכיוון שדורשים "ונזרעה זרע" – זרע כשר ולא זרע פסול (נראה שלפי הדרך הזו צ"ל שר"מ סובר שהוולד ממזר). ובירושלמי מובאת עוד דרך, שאינה שותה מכיוון שכל הסיבה שהתורה אמרה להשקות סוטה היא כדי לקיימה לבעלה. וכתב הקרן אורה שיתכן שזה הטעם של הספרי.

**בד"ה מעוברת – או שגירשה** בתוס' ביבמות (מ"ב) מובאת שיטת רבינו שמשון זקנו של רשב"א, שמותר לגרושה שהיא מינקת להינשא, מכיוון שהיא לא משועבדת להניק את בנה. ור"ת שם חולק עליו[[10]](#footnote-10), ותוס' הרא"ש כתב שרש"י פה חולק על ר"ש הזקן. **אולם** הנוב"י (תנינא אבן העזר ל"ו) דייק מכך שרש"י כתב לגבי אלמנה "מעוברת ומניקה" ולגבי גרושה "מעוברת או מניקה"[[11]](#footnote-11), שגרושה מעוברת אסורה להינשא רק בימי עיבורה, אבל בימי מניקותה מותרת. ורק כשנתגרשה כשהיא מניקה – אסורה להינשא, מכיוון שהוולד מכירה (בכתובות נ"ט-ס' מבואר שכופים גרושה להניק בשכר אם בנה מכירה).

**בד"ה אשת סריס - שנסתרס לאחר שנשאה** רש"י בגמרא (דף כ"ו) כתב שסריס הוא בר שכיבה אך אינו בר זריעה (והמשנה מדברת בסריס חמה). וכתב מהרש"א שלפי זה לא צריך להעמיד כמו רש"י כאן – שנסתרס לאחר שנשאה. וכתב שהדברים כאן אינם דברי רש"י אלא גליון. אולם תוס' הרא"ש כתב שרש"י בגמרא חזר בו[[12]](#footnote-12).

**בד"ה הא קנויי להאסר עליו** רש"י במשנה כתב שהמשנה יכולה להתפרש גם לפי מ"ד ששומרת יבם שזינתה אינה נאסרת, אולם כאן הוא פירש כמו הפשטות – שמקנא לה כדי לאסור אותה (כרב המנונא).

**בד"ה ה"ג – מואמרת אליהם** משמע גרס בגמרא את המילה "אליהם". ונראה שביאור הדרשה הוא – שחוץ מהאמירה לבני ישראל עליהם נאמרה עיקר הפרשה, התווספה ב"ואמרת אליהם" אמירה גם לארוס וליבם שיכולים לקנא אע"פ שאינם יכולים להשקות.

**בד"ה דלא – להיות כאשתו לכל דבר** לכאורה הסברא הזו לא נכונה לשיטת שמואל שאמר שקנה לדברים האמורים בפרשה. אולם תוס' שאנץ כתב שגם לשיטת שמואל קניין של יבמה עדיף מכיוון שקונה אותה בביאה גם שלא מדעת.

**תוד"ה שאינה – ולפרש"י.. היינו עקרה** הרש"ש תרץ שמרש"י בגמרא משמע ש"עקרה" היא ע"י מכה או חולי, ומי ששתתה כוס של עיקרים נחשבת "אינה ראויה לילד" ולא עקרה.

**בד"ה ור' יונתן (בע"ב) – לא מסתבר.. דלחייב קונם וקונס וכו'** הרש"ש הקשה – שתוס' בנדרים ובנזיר כתבו שלא צריך דרשה כדי לרבות כינויים.

**שם וכן אם יאמר הריני או אהא** מבואר שאמירת "הריני" לחוד מספיקה. וזו היא שיטת הר"ן בנדרים (ט) אך התוס' בנזיר (ב' ורבותיו של הר"ן בנדרים) סוברים שבאמירת "הריני" לחוד לא נעשה נזיר.

**שם היינו ר"ע דלא אשכחיניה דאמר ד"ת** לעיל בדף ג' מצאנו ג"כ כעין זה - שר"ע נחלק בכמה מקומות עם ר' ישמעאל, שר"ע דרש ממקראות מיותרים שהם באים להשמיע "חובה", ור' ישמעאל שאמר שהם נשנו בגלל דבר שהתחדש בהם. עוד מצאנו בסוף נדה – שר"ע מצא מקור בפסוקים לדברים שתנאים אחרים החשיבו כהלכה למשה מסיני. והבאנו שם מהחוות יאיר – שר"ע הולך לשיטתו – שהיה רגיל לדרוש אפי' קוצי אותיות.

**שם ולר"ע אם ראה מוטב וכו'** מהרש"א העיר שבילקוט ובברכות השיטות הפוכות – שר' ישמעאל דרש "אם ראה מוטב" (וסבר שסוטה שנמצאה טהורה יולדת בריווח וכו') ור"ע אמר "דברה תורה". אך כתב שהגרסה כאן (וכן לקמן בדף כ"ו) היא העיקר.

**דף כ"ד:**

**בגמרא ארוסה שתיא והא כי אתי ר' אחא וכו'** המנחת חינוך (שס"ה) הקשה מדוע הגמרא לא העמידה באופן שקידש אותה בביאה (לשיטת הרמב"ם שפסק שביאה אירוסין עושה). ותרץ המנחת חינוך – שמכיוון שסוף הביאה קונה - נמצא שלא כל הביאה הייתה בזמן שהיה בעל, מכיוון שבשעה שבא לא היה בעל. ואפי' אם פירש שדעתו לקנות בתחילת הביאה, צריך ששכיבת הבעל תהיה בשעה שהוא בעלה ולא ששני הדברים יבואו כאחד. **והאור שמח** (אישות י' א') כתב – שצריך שתקדם שכיבת בעל באופן שאם הוא היה הבועל, היא הייתה נאסרת. ובבעילת בועל נאסרת רק בתחילת הביאה, מכיוון שבסופה היא נחשבת אנוסה (כי יצרה תקפה), ואם כן צריך – שכבר בתחילת הביאה הוא יהיה בעל, ולא מספיק מה שקנה אותה בתחילת הביאה.

**והקרן אורה** ביאר שרמי בר חמא סובר שביאה נישואין עושה, ולכן הוא לא העמיד כשקידש בביאה.

**שם ולא שקדמה שכיבת בועל לבעל** הריטב"א ביבמות (נ"ח) העיר – שבאופן שקדמה שכיבת בועל לבעל לא שותה בלא"ה – מכיוון שהבעל אינו מנוקה מעוון (מכיוון שבא עליה לאחר הבועל), ועיקר כוונת הגמרא למעט מקרה שרק הבועל בא עליה ולא הבעל. ונקט "בועל לבעל" אגב הרישא.

**שם שבא עליה ארוס בבית אביה** כבר הזכרנו לעיל את שיטת הרמב"ם (סוטה ב' ח') שכל מי שבעל בעילה אסורה, המים לא בודקים את אשתו. והקשה הראב"ד (שם לפי הבנת הכסף משנה) על הרמב"ם – מדוע צריך למעט את מי שבא על ארוסתו בבית חמיו – תפ"ל שבעל בעילה אסורה[[13]](#footnote-13). ותרץ המשנה למלך שם – שמכיוון שהאיסור של כלה בלא ברכה הוא רק מדרבנן, צריך פסוק למעט – שמדאורייתא לא משקה גם כזו ארוסה. והקרן אורה ביאר שכוונת הראב"ד להקשות מכך שמנו ארוסה בנפרד, ולא יחד עם אלה שנבעלו בעילות אסורות.

**שם דכוותה שומרת יבם וכו'** רש"י ביבמות (נ"ח: בלישנא אחרינא) פירש – שלגבי שומרת יבם די בכך שקדמה שכיבת הבעל (המת) כדי להחשיב שקדמה שכיבת בעל[[14]](#footnote-14), אולם תוס' שם הוכיחו מהסוגיה פה לא כמו פירושו, כי כאן הגמרא הייתה מוכרחת להעמיד כשבא עליה בבית חמיה כדי שתקדם שכיבת בעל לבועל[[15]](#footnote-15). ובמרומי שדה כתב שלשיטת רש"י (בלישנא אחרינא) יש בזה מחלוקת הסוגיות.

**שם אשתו מעלייתא היא[[16]](#footnote-16)** רע"א הקשה – מדוע לא נעמיד כשבא עליה פעמיים בפני עד אחד – ובכה"ג לא קנה את היבמה (כי לא היו שני עדים על כל ביאה) ולעניין זה שקדמה שכיבת בעל, מספיקה עדות של שני העדים שבא עליה. וכתב שדנים סוטה כדיני נפשות שלא מועילה בהם עדות מיוחדת.

**תוד"ה ור' יונתן – האי ריבויא לר' יאשיה מנא ליה** מהרש"א כתב – שקושיית תוס' היא לשיטתם לקמן, אבל לפי מש"כ רש"י (בד"ה אנא) שדרשת ר' יאשיה מ"איש איש" היא אסמכתא בעלמא, וגם הוא מרבה מהפסוק הזה אשת שוטה, לא קשה קושיית התוס', ועיין ברש"ש[[17]](#footnote-17).

**בד"ה דהאמר רב – הני לישני דפליגי.. אלא לענין תרומה** כוונתם – שבגמרא ביבמות נחלקו שתי לישנות האם רב ושמואל נחלקו באופן שנפלה מן האירוסין, או באופן שנפלה מן הנישואין. ולכאורה קשה – לפי הצד שנחלקו כשנפלה מן הנישואין, ורב מודה שכאשר נפלה מן האירוסין קנה רק לדברים האמורים בפרשה, מדוע הגמרא לא העמידה ששומרת יבם שותה כשנפלה מן האירוסין, ולכן תוס' מבארים שהחילוק בין נפלה מן האירוסין או מן הנישואין הוא רק בנוגע לתרומה, אבל לגבי שאר הדברים אין חילוק בין אופן שנפלה מין האירוסין או מן הנישואין. **אולם** תוס' שם פירשו ששתי הלישנות לא נחלקו רק בנוגע לתרומה. ולפ"ז קשה מדוע הגמרא כאן לא רצתה להעמיד כשנפלה מן האירוסין.

**בד"ה כשמואל – מ"ט דר' יונתן** בקרן אורה כתב – שלא מחשיבים את שומרת יבם כ"מעשה דידיה" מכיוון שבא עליה לשם זנות, ועיקר קניינו הוא מכוח נישואי אחיו.

**שם וביבמות.. לא מתרץ וכו'** מהרש"א הקשה – שביבמות לא שייך לתרץ את תירוץ הגמרא כאן, כי שם הגמרא מקשה ששומרת יבם היינו כנוסה. ותרץ – שעד כמה שאיננה נחשבת כמו נשואה לעניין זה שיהיה אפשר להשקותה (או שצריך ריבוי מיוחד להשמיע ששותה), אפשר לתרץ גם שם שזו הסיבה שנקראת שומרת יבם.

**שם ולא מתרץ גבי השקאה וכו'** תוס' שם תרצו, ששם במשנה לא מוזכרת שום סיבה להחשיב שומרת יבם (שבא עליה) כשומרת יבם ולא ככנוסה. אך בברייתא (של ר' יונתן ור' יאשיה) מוזכר שאין דינה לגמרי ככנוסה, מכיוון שצריך ריבוי של "איש איש" כדי להשמיע ששותה. עוד כתבו - שמכיוון שרב סובר שקונה לכל – לא היה לומר שם במשנה "שומרת יבם וכנוסה" כי שומרת יבם היא כנוסה.

**דף כ"ה**

**בגמרא עוברת על דת[[18]](#footnote-18) צריכה התראה וכו'** הריטב"א (כתובות ע"ב) כתב שאפילו אם עברה רק פעם אחת[[19]](#footnote-19) על דת לאחר שהתרה בה, מפסידה את כתובתה. והרשב"א (שו"ת א' תקע"א) כתב שעוברת על דת לא מפסידה את כתובתה אלא אם כן רגילה בכך. בדרכי משה (קט"ו ה') הבין בדעתו – שאפי' לאחר התראה מפסידה רק אם רגילה לעבור על דת. והגר"א (שם י"ב) הבין – שדברי הרשב"א אמורים באופן שלא התרה בה – ואע"פ כן אם רגילה לעבור על דת הפסידה את כתובתה, כי מכיוון שרגילה איכא פריצותא ביותר.

**שם מקנה לה.. להפסידה כתובתה** שיטת הרשב"א (שו"ת תתס"ו) היא שכדי להפסידה את כתובתה צריך להודיע לה בשעה שמתרה בה שאם תעבור שוב על דת תפסיד את כתובתה. ושיטת הריא"ז (בשלטי גיבורים כתובות ל"ג) היא שדי בכך שיתרה בה לא לעבור על דת ולא צריך לומר לה שתפסיד את כתובתה אם תעבור. והבית שמואל (אבן העזר קט"ו ז') דייק מהגמרא פה שלא צריך לומר לה שתפסיד את כתובתה. כי משמע שדי בקינוי גרידא כדי להפסידה את כתובתה.

**שם לאוסרה לבועל** מהרש"א כתב שצריך להעמיד שגם הבועל הוא ממזר ונתין כמותה, כי אם הוא ישראל כשר – היא אסורה עליו גם אלמלא הקינוי.

**שם לא מצי מחיל** בגמרא לא התבארו כל כך צדדי הספק, ומדברי **תוס'** (בד"ה שמע) משמע שהבינו שהצד לאסור אותה הוא מאותו טעם שאוסרים עוברת על דת - מכיוון שמתנהגת בפריצות כשעוברת על קינוי בעלה (וכאן הפריצות גדולה יותר כי עברה על קינוי הבעל). **והשאילתות** (שאילתא ק"כ) כתב שהטעם שאינו יכול למחול הוא מכיוון שכאשר קינא לה "שוייה עילוייה [חתיכה ד]איסורא", **ובהעמק שאלה** שם (ג) ביאר שצדדי הספק של הגמרא לפי הבנת השאילתות[[20]](#footnote-20) הם האם נאסרת בגלל שבכך שעברה על הקפדת הבעל, נוצרו רגליים לדבר שזינתה, אך אם מחל על קינויו התבטלו הרגליים לדבר שהרי עקר את הקפדתו. או שנאסרת מכיוון שע"י הקינוי נאסרת מדאורייתא[[21]](#footnote-21) להתייחד עם אותו האיש כמו שאסור לעשות כל דבר פריצות וכיעור[[22]](#footnote-22), ומכיוון שהטיל עליה איסור אין בכוחו לבטל אותו.

**שם וזקן ממרא.. מוחלין לו** בירושלמי (סנהדרין ח' י') מבואר שהמחילה מועילה רק לעניין זה שלא יהרגו אותו, אבל לא היו מחזירים אותו למקומו.

**שם ובן סורר ומורה.. מוחלין לו** הירושלמי (סנהדרין ח' י') הקשה מה החידוש בדברי ר' יאשיה, והרי כבר שנינו במשנה – שאינו נעשה בן סורר ומורה עד שירצה אביו ואמו, ותרץ שר' יאשיה חידש שיכולים למחול אפי' לאחר שעמד בדין (קודם שנגמר דינו). **והמשנה למלך** (ממרים ז' ח') הקשה מהירושלמי הזה עלרש"י בסנהדרין (פ"ח:) שכתב – שיכולים למחול רק קודם שהביאו אותו לבית דין, ומשמע מדבריו שלאחר שהביאו אותו לב"ד לא יכולים למחול גם קודם גמר דין[[23]](#footnote-23).

**שם וכשבאתי אצל חברי שבדרום** גרסת הירושלמי(סנהדרין ח' י') היא – "וכשבאתי אצל ר' יהודה בן בתירא לנציבין".

**שם שלא ירבו מחלוקות וכו'** קצת משמע שיש להם כח למחול ואם עברו ומחלו מחול. אלא שאסור להם למחול כדי שלא ירבו מחלוקות בישראל[[24]](#footnote-24).

**שם ש"מ.. קינוי מחול** בצפנת פענח (אישות כ"ד כ"ה) כתב שמוכח מהסוגיה כאן שצריך למחול בפני עדים. ואולי שכוונתו לומר – שמזה שצריך שתלמידי חכמים ילמדו אותו למחול, ולא אומרים שמסתמא מחל לה כשבעל, רואים שצריך למחול בפה.

**שם לאחר סתירה נמי מחול - בשו"ת רע"א** (תנינא ק) הקשה – מה הצד לומר שלאחר סתירה מחול, והרי נאסרה מספק בגלל שרגליים לדבר שנטמאה, ואיך יתבטלו ה"רגליים לדבר" כשימחל. וכתב שמוכרח מזה שע"י המחילה עוקר את הקינוי למפרע, ואין כאן ספק. אך תמה איך יתכן לומר שהריעותא שנוצרה בסתירה משתנה לאחר שמחל. **ובשערי ישר (**א' ט"ז רנ"ג) כתב – שישנה גזרת הכתוב, שלא אוסרים אישה על בעלה בגלל רגלים לדבר לחוד, אלא אם כן קינא לה ונסתרה. ולכן אע"פ שרמת הספק לא משתנה באופן שמחל לה לאחר שנסתרה, א"א לאסור אותה עד כמה שהמחילה עקרה את הקינוי.

**שם אלא ש"מ.. אינו מחול** המנחת חינוך (סוף מצווה שס"ה) הביא בשם ר' דוד עראמה – שאפילו אם נסתרה בפחות משיעור טומאה, ולא נאסרה על בעלה, הוא לא יכול למחול. וכך משמע גם ברמב"ם (סוטה א' ז') – שמיד כשנסתרה אינו יכול למחול. אך לא כתב שם ראיה לזה. ויתכן שהטעם שלא יכול למחול הוא שגם סתירה בפחות משיעור טומאה מורה שרצונה לזנות, ומכיוון שכך לא שייך למחול.

**רד"ה עוברת על דת – יהודית** הבית שמואל (קט"ו י"ז) דייק מרש"י – שכאשר עוברת על דת משה (= איסורי דאורייתא, שמאכילה אותו שאינו מעושר או משמשתו נדה כמבואר בכתובות ע"ב) מפסידה את כתובתה גם בלא התראה. אולם המאירי כאן כתב במפורש שאין חילוק בין דת משה לבין דת יהודית.

**בד"ה דלית – ואין זה פריצותא יתירתא** הגר"א (קט"ו י"ב) דייק מרש"י הזה – שבמקום שיש פריצות יתירה, גם ר' חנינא יודה שמפסידה את כתובתה בלא התראה, וכל הסיבה שהוא נחלק היא מכיוון שהוא לא דן את זה שלא השגיחה בבעלה כפריצות[[25]](#footnote-25). אבל במקרה שיש פריצות יתירה – כגון שרגילה תמיד לעבור על דת, גם הוא יודה שאינה צריכה התראה.

**בד"ה כיוון דקפיד – כיוון דאורחיה דבעל.. על כורחיה דהאי וכו'** מרש"י משמע שהוא מפרש שאע"פ שהבעל אינו מקפיד, דינו כמי שמקפיד. ויש להעיר שמלשון הגמרא "כיוון דקפיד קפיד" משמע קצת שהצד שאינו רשאי לקיימה, הוא שגם אם אומר שאינו מקפיד, באמת הוא מקפיד. ומכיוון שנסתרה למרות הקפדתו – צריכה להיאסר עליו[[26]](#footnote-26).

**תוד"ה שמע – ותפשוט נמי עוברת על דת** והרשב"א בכתובות (ע"ב) כתב ג"כ כמו תוס' – שהספק נפשט לקולא. **אולם הראשונים**[[27]](#footnote-27) שם כתבו בשם הראב"ד שספק הגמרא לגבי עוברת על דת לא נפשט, ולכן אין כופים אותו לגרשה, אבל מצווה עליו לגרשה. **ולעיל** בגמרא הבאנו את דברי הנצי"ב בהעמק שאלה (שאילתא ק"כ ג') – שביאר שצדדי השאלה האם בעלה יכול למחול על הקינוי הם - האם הקינוי אוסר בגלל שע"י עברה על קפידתו של הבעל חוששים שזינתה (ואם כן יכול גם לסלק את הקפדתו) או מכיוון שמטיל על אשתו איסור להתייחד ע"י הקינוי, אם עברה עליו נאסרה על בעלה לא יכול להתיר אותו, ונמצא שהספק לגבי מחילה על הקינוי לא קשור לספק לגבי עוברת על דת.

**אולם** בתוס' בכתובות (ע"א) מבואר – שגם לפי הצד שמותר לקיימה, יש מצווה לגרשה, וכל המחלוקת היא רק האם אסור או מותר לקיימה[[28]](#footnote-28).

**דף כ"ה:**

**בגמרא איילונית דברי הכל אינה שותה** בתוס' הרא"ש מבואר – שגם לפי דברי חכמים צריך להגיע לדרשה של "ונזרעה זרע" – כדי למעט איילונית משתיה - גם באופן שנשוי לאישה אחרת.

**שם ולשומרת יבם שלו** לכאורה משמע שיכול לקנא דווקא כשהוא האח היחיד, מכיוון שאז זקוקה דווקא לייבום שלו, אך אם יש עוד אחים, לא יכול לקנא לה. אולם מהירושלמי שהובא בתוס' (בדף כ"ד: בד"ה אמר לך) משמע שגם כאשר יש שני אחים – אחד מהם יכול לקנא לה. ואולי גם כוונת רש"י היא שהקינוי חל רק אם בסופו של דבר כנס אותה והתברר שהייתה שומרת יבם שלו.

**רד"ה אבל איילונית – דבת הריון היא קודם לכן** הנמוקי יוסף (יבמות ג:) כתב – שהסיבה שעקרה וזקנה מתייבמות ואיילונית אינה מתייבמת היא מכיוון שמצאנו כמה עקרות וזקנות שנפקדו ולכן הן נחשבות ראויות להקים שם, משא"כ באיילונית.

**תוד"ה בית הלל אומרים – ותיהוי תיובתא דרב הונא** הרש"ש (לקמן בדף ל"א) הקשה – מדוע הקושיה היא דווקא לשיטת רב הונא, והרי הנידון שלנו (שיש ספק אם זינתה) דומה ל"איני יודע אם פרעתי", וכ"ע מודים שבמקום שמודה לחיוב ואומר "איני יודע אם פרעתיך" חייב. ותרץ – שהחיוב לשלם את הכתובה נוצר רק לאחר שמתגרשת או שמת הבעל, ומכיוון שבשעה שנתגרשה כבר היה ספק, מחשיבים את הספק כספק על עצם החיוב. אך עיין **בהפלאה** (כתובות פ"א) שדחה את ההבנה הזו, והוכיח מכמה מקומות שחיוב הכתובה נוצר כבר מחיים. ותרץ באופן אחר – שכל זמן שלא שתתה דנים כאילו וודאי זינתה. **רע"א** (שו"ת החדשות ל"א)[[29]](#footnote-29) כתב – שכאשר אומר "איני יודע אם פרעתיך" חייב לשלם בגלל חזקת חיוב, אולם כאשר נסתרת לאחר הקינוי, נגרעת חזקת החיוב[[30]](#footnote-30). **האור שמח** (סנהדרין ג' ז') תרץ – שהבעל לא התחייב מעיקרא לשלם כתובה אם תזנה תחתיו, ואם כן ספק זנות נחשב כמו "איני יודע אם נתחייבתי".

**בד"ה בית הלל סברי – התם היתומים מודו וכו'** יש לדון אם דברי תוס' (שב"ה מחשיבים שטר העומד ליגבות כגבוי במקום שהחייב מודה) נאמרו בכל אופן שהחייב מודה, או דווקא בציור כמו בגמרא שם – שהודו בב"ד לעצם החוב, והחוב איננו מחוסר גביה בב"ד. אבל אם הודה שחייב שלא בפני ב"ד ויכול לחזור בו – ב"ה לא יחשיבו שטר כזה כגבוי.

**בד"ה לאו – וצ"ע גבי כלאי הכרם** במצפה איתן יישב ש"מכתת שעורי" גורם להחשיב את הדבר כמפורר, ושיטת הראב"ד – שגם דבר מפורר מטמא טומאת אוכלים אם יש שיעור בפירורים (אע"פ שהוא לא נטמא בעצמו).

**שם וכן פרש רש"י וכו'** רש"י בב"ק פירש – ש"שבח המגיע לכתפים" הוא תבואה ששעומדת להיקצר, ותוס' שם נחלקו עליו והוכיחו כדבריהם פה – שבע"ח גובה רק מתבואה שצריכה לקרקע. אולם תוס' בב"ב (מ"ב) כתבו שגם כוונת רש"י בב"ק איננה שעומדת להיקצר לאלתר, אלא שעומדת להיקצר לאחר מכן, וצריכה עדיין לקרקע.

**דף כ"ו**

**בגמרא ואנא דאמרי דלא כהאי תנא** הרמב"ם (סוטה ב' י') פסק שאיילונית שותה. והמשנה למלך הקשה, שאע"פ שהתנא של הברייתא סובר שאיילונית שותה, לא היה לרמב"ם לפסוק שלא כדברי רב נחמן - שהוא מריה דתלמודא, ולא מצאנו אף אמורא שחולק על הפסק שלו. וראיתי שמיישבים – שמכיוון שסתמא דהש"ס שקיל וטרי בטעמם של רבנן שסוברים שאיילונית שותה, משמע שהוא סובר שהלכה כמותם[[31]](#footnote-31).

**שם מהו דתימא אפושי פסולים לא ליפוש קמ"ל** בשו"ת שאילת יעב"ץ הבין – שלמסקנה לא אומרים את הסברא של "אפושי פסולים לא ליפוש", ולכן כתב שממזר מחוייב בפריה ורביה. ובמנחת חינוך (א' כ"ב ) כתב שממזר חייב בכל המצוות, ולכאורה גם בפרו ורבו, וסיים "אך מ"מ צ"ע כיון דמרבה פסולים בישראל היאך תצוהו תוה"ק שדרכיה דרכי נועם להוליד בנים ממזרים ואם יהי' לו בנים משפחה לא יקיים כי אין הולד שלו א"כ צריך ליקח אשה חוץ משפחה ולא יטהרו הבנים בשום ענין ואיך שייך לומר שמצווה בפ"ו".

**שם אשת גר ועבד.. פשיטא** הפורת יוסף הקשה – שבמשנה בעדויות (ה' ו') מובאת שיטת עקביא בן מהללאל – ששפחה ומשוחררת אינן שותות, מכיוון שנאמר "בני ישראל" ורש"י בברכות י"ט פירש שהוא ממעט ג"כ אשת גר. והקשה הקרן אורה שלפירושו לא מובן מדוע הגמרא מקשה "פשיטא", והרי צריך להוציא מדעתו של עקביא, ואין מקום להקשות "פשיטא"[[32]](#footnote-32). (ובאמת הרע"ב שם פירש לא כמו רש"י – שעקביא ממעט דווקא את הגיורת עצמה מכיוון שכתוב "בתוך עמך" ולא ממעט אשת גר).

**שם והא דלא בדקוה כי אורחיה וכו'** תוס' הרא"ש הקשה – עד כמה שהיא אנוסה מדוע בכלל בודקים אותה המים. ותרץ – שמכיוון שהיא אשת כהן, היה צד לומר שנענשה על כך שהתנהגה בפריצות באופן שגרם לבעלה לקנא, והיה לה להיזהר יותר שלא להיות בחברת הפריצים כדי שלא יאנסו אותה.

**שם קא משמע לן** הרמב"ם (סוטה ג' כ"ד) כתב, שאם זינתה באונס או בשוגג המים לא בודקים אותה, והמשנה למלך שם כתב שאין הכרח לכך מהסוגיה שלנו. כי יתכן שהסיבה שמתירים אותה כשמתנוונה דרך איברים, היא מכיוון שאם הייתה נאנסת המים היו בודקים אותה כדרכה.

**שם ע"י כל העריות.. פשיטא** קשה - מדוע הגמרא לא תרצה שהחידוש ב"כל העריות" הוא שמקנא אפי' על ייחוד עם עריות שמותר להתייחד עמן, כמו אביה או בנה. **הקרן אורה** ביאר שהגמרא לא העמידה כך מכיוון שהבינה שאין רבותא שמקנאים אפי' אם אין איסור ייחוד. **ובקרבן העדה** (שיורי קרבן א' א') כתב שהבבלי סובר כמו מ"ד בירושלמי שלא מקנים ע"י אביה ובנה. **והחשק שלמה** תרץ – שאין מקום להעמיד שהכוונה ב"עריות" במשנה היא לאביה ובנה, מכיוון שסתם עריות אסורות בייחוד, ואביה ובנה יצאו מכלל על העריות, ולכן מותר להתייחד איתן.

**רד"ה אנא – אלמא כר"א סבירא ליה** המשנה למלך (סוטה ב' י') הקשה – מנין לרש"י שהתנא סובר כר"א, ואולי הוא סובר כמו ת"ק, ודבריו אמורים באופן שיש לו אישה ובנים, ולכן עקרה ומעוברת אינן שותות ואיילונית שותה.

**בד"ה קא – ובסריס חמה קאמר דמותר לקיימה** הרמב"ם (סוטה ב' ו') העמיד את דין הברייתא גם בסריס אדם ובאופן שאשת הסריס מותרת לו, והמשנה למלך ביאר שמדובר באופן שנשוי לגיורת או לשפחה משוחררת (ותמה על רש"י ותוס' אצלנו שלא העמידו כך).

**שם** תוס' הרא"ש הקשה על רש"י – מה היה הצד למעט סריס חמה מהפסוק "מבלעדי אישך" – והרי סריס חמה הוא בר שכיבה אלא שאינו ראוי להזריע. ועיין בחזון איש (אבן העזר קל"ג ה') שביאר – שהיה צד השגם באופן שחסר באישות של האיש, לא מתקיים "מבלעדי אישך".

**תוד"ה שנשא – אמאי לא תנא איילונית** תוס' הרא"ש תרץ – שר"א ממעט איילונית מ"ונזרעה זרע"[[33]](#footnote-33) ולכן ברישא (שכתוב בה שר"א אומר ששותה) לא שייך לשנות אותה. ואגב זה שברישא לא שנה אותה יחד עם עקרה וזקנה, הפריד ביניהן גם בסיפא. **והמשנה למלך** (סוטה ב' י') תרץ באופן אחר – שהתנא העדיף לשנות ביחד את כל ההלכות הפסוקות שאין בהן חולק, ולכן שנה איילונית רק בסיפא.

**בד"ה לא - ובשדה יתומים על תבא** הרש"ש כתב שיש מכאן סמך לדברי ר"ש הזקן (הובא בתוס' ביבמות מ"ב) שהאיסור לשאת מינקת חברו נאמר דווקא באלמנה (שבניה יתומים) ולא בגרושה.

**שם שאם היו לו בנים ואשה.. ומתו.. כבר נראית לשתות** מבואר שדי בכך שתהיה ראויה לשתות בשעת הקינוי. ובדיבור הבא תוס' כתבו בשם הירושלמי, לאידך גיסא, שאם לא נראתה בשעת הקינוי, אינה שותה אע"פ שהייתה ראויה בשעת הסתירה. ויוצא שהזמן שקובע אם שותה או לא הוא זמן הקינוי. וכך מבואר גם ברמב"ם (סוטה ב' י"א). ובקרן אורה העיר – שמסברא היה נראה לומר להפך – שאם בשעת הסתירה היא לא ראויה לשתות, לא תשתה, שהרי כעת היא לא ראויה לקיימה. וכ"כ אם בשעת הקינוי היא לא ראויה – יותר מסתבר לומר שתשתה, כמו שמצאנו לגבי ארוסה ושומרת יבם, ששותות אע"פ שלא היו ראויות לשתות בשעת הקינוי.

**בד"ה מעוברת – נמתין עד שתלד.. והתם גזירת הכתוב** בדעת רש"י[[34]](#footnote-34) כתב **המשנה למלך** (סוטה ב' ז') שהסיבה שצריך פסוק לגבי אישה שיוצאת להיהרג הוא מכיוון שהוולדות שייכים לבעל. אבל כאן הבעל עצמו רוצה להשקותה, ואין סיבה לחכות. **השפת אמת** כתב – שמכיוון שלא ממיתים אותה בידיים אלא מתה בידי שמיים, אין אנחנו ערבים על מיתת הוולד. **ובערוך השולחן** (קע"ח מ"ב)כתב – שמכיוון שטוענת שהיא טהורה ולכן רוצה לשתות, קרוב לוודאי שהיא טהורה, ולא צריך לחשוש שמא ימות הוולד.

**בד"ה אמר לו -** מהרש"א בברכות (ל"א:) כתב שזה פשוט – שלא תחשד בעיני בעלה רק בשביל ללדת בקלות, אבל עקרה שאין לה בנים תעשה כל מה שתוכל לעשות כדי להיפקד. וההפלאה (קו"א כתובות קט"ו ד') כתב – שלא חוששים שאישה שיולדת בקושי תיסתר, מכיוון שתחשוש שבעלה ירצה לגרש אותה ולא להשקות. אבל עקרה – שבלא"ה צריך לגרש אותה ולשאת אחרת, לא תפסיד כלום אם תיסתר, ולכן ר"ע חושש לכך.

**בד"ה ואמרת – והא אפיקתיה לעיל וכו'** הפורת יוסף תירץ – שהגמרא לעיל היא כשיטת עקביא בן מהללאל (במשנה בעדויות ה' ו'), שסובר שאשת גר לא שותה, ולכן "ואמרת" מיותר לרבות ארוסה ושומרת יבם.

**בד"ה אשת סריס – מנלן.. ששתה כוס של עיקרין[[35]](#footnote-35) אסור לקיימה** עיין בחזון איש (אבן העזר קל"ג ה') שכתב שמדברי רש"י כאן אין הכרח שהוא חולק על תוס' – ויתכן שהוא נקט ציור של "סריס חמה" מכיוון שזה ציור יותר שכיח, או מכיוון שזו לשון קצרה יותר מאשר להעמיד ששתה כוס של עקרין. אך סיים שמדברי רש"י ביבמות כ: משמע באמת שרק סריס שהסתרס מאליו ע"י חולי מותר לבוא בקהל.

**דף כ"ו:**

**בגמרא למעוטי עובד כוכבים** תוס' הרא"ש הקשה – שגוי כן נחשב איש, ואיך היה צד לומר ש"פרט למי שאינו איש" ממעט אותו, ותרץ שכוונת הגמרא לומר שאינו איש לענין לאסור בביאתו, מכיוון שנאמר עליו "וזרמת סוסים זרמתם". ולמסקנה אומרים שאע"פ שהתורה החשיבה אותו כבהמה לענין זרעו, מ"מ לגבי ביאתו הוא כן נחשב איש.

**שם עובד כוכבים מקנים על ידו** שיטת ר"ת (מובאת בתוס' בכתובות ג:) היא שביאת גוי מותרת מן התורה, ולכן ר"ת התיר לאחת שהמירה דתה ונבעלה לגוי – לקיימה לאותו גוי. ותוס' שאנץ הביא ראיה מהגמרא פה נגד שיטת ר"ת[[36]](#footnote-36). ובבית הלוי (ב' מ') יישב את שיטת ר"ת – וחילק בין אופן שקינא לה, שאז הקפדת הבעל אוסרת, לבין אופן שנבעלה מבלי שקינא לה, שאז בעילת הגוי לא אוסרת מכיוון שמחשיבים אותה כביאת בהמה.

**שם דאין זנות לבהמה** בקובץ הערות (מ"ה ט') דייק מכך שהגמרא אמרה "אין זנות לבהמה" ולא "אין ביאה לבהמה", שהאיסור לבעל לא נובע משם "ביאה", אלא משם "זנות", וביאר שמהסיבה הזו ביאת שחוף אוסרת אפי' לשיטת ששחוף לא יכול לבעול באבר חי.

**שם שלא כדרכה משכבי אישה כתיב** הקרן אורה הקשה – לשיטת תוס' לעיל – ש"איש" מיעט קטן למעלה מבן ט' – שאע"פ שביאתו ביאה אין מקנים על ידו, מדוע הגמרא כאן לא הבינה שאע"פ ששכיבה שלא כדרכה נחשבת שכיבה, אין מקנים על ידה מכיוון שהתורה מיעטה אותה.

**שם מהו דתימא בקפידא וכו'[[37]](#footnote-37)** בבית הלוי (ב' מ') ביאר – ששיטת הרמב"ם היא שקמ"ל שקינוי דרך איברים לא אוסר, אבל באמת גם למסקנה אומרים שהאיסור תלוי בקפידא של הבעל. אולם שיטת תוס' (בד"ה אבל) היא שלמסקנה האיסור לא תלוי בקפידא. ולכן אין טעם למעט קטן פחות מבן ט' מקינוי, מכיוון שאין ביאתו ביאה.

**רד"ה אתנן כלב – היליך טלה והבעלי לכלבי** בתמורה רש"י פירש "אתנן כלב" – שאמר הילך טלה זה ותלין כלבתך אצלי, ומהרש"ל (ביבמות נ"ט:) הקשה – שהיה לרש"י לפרש כך גם בשאר המקומות, מכיוון זה ציור דומה יותר לאתנן זונה. ובהגהות הב"ח יבמות נ"ט: ביאר, שהיה נוח לרש"י כאן לדבר על אופן שאישה נרבעה לכלב, מכיוון שהנידון בסוגיה הוא על זנות של אישה עם בהמה ועיין עוד בערוך לנר שם.

**בד"ה לשקינא – אל תסתרי עמו להבעל לו שלא כדרכה** מלשון רש"י משמע שאמר לה במפורש שחושד בה על "שלא כדרכה". וביבמות (נ"ה:) רש"י כתב פירוש נוסף – שאמר לה סתם "אל תיסתרי" והיה ידוע שחושד בה על שלא כדרכה. והמאירי פירש – שקינא לה סתם, והנידון של הגמרא הוא האם המים יבדקו אותה עד כמה שנבעלה שלא כדרכה[[38]](#footnote-38). ובאותה מחלוקת נחלקו גם לגבי הפירוש של "קינוי דרך איברים".

**בד"ה פריצותא – ופשיטא דלאו קינוי הוא** מוכח שקינוי הוא דווקא על זנות, ואם מקנא לה ולא חושד בה על זנות, אלא על פריצות, או שלא רוצה שתעבור על איסור ייחוד – זה לא קינוי.

**תוד"ה אבל – ואפי' הכי איצטריך קרא** הרש"ש יישב – שאלמלא דברי הגמרא פה היינו מבארים שהסיבה שאלמנה לכהן גדול אינה שותה היא בגלל ש"לא מתסרא בהאי זנות". וקמ"ל שאינה שותה בגלל הדרשה של "כי תשטה אשתו".

**שם מבן ט' שנים וכו'** שיטת הרמב"ם היא שמקנים על ידי קטן בן ט', ולשיטתו המיעוט של "איש ולא קטן" נאמר רק ביחס לקטן פחות מבן ט'. ויש להקשות על הרמב"ם מדוע צריך למעט פחות מבן ט' שאין שכיבתו שכיבה. ולעיל הבאנו בשם בית הלוי[[39]](#footnote-39) (ב' מ') שביאר שהאיסור לבעל לא נובע בהכרח מכך שעברה איסור, אלא מכך שעברה על הקפדת הבעל.

**שם אבל נאסרה על ידו** הקרן אורה הבין שכוונת תוס' שנאסרת ע"י קינוי וסתירה עם בן ט'. והקשה – שעד כמה שהוא התמעט מפרשת סוטה, מנין שהתורה חידשה לגביו איסור ע"י קינוי וסתירה. **אולם** במשנה למלך (סוטה א' ג') כתב בדעת תוס' שא"א לקנות עם קטן, ונראה שלמד בדעתם שנאסרת רק באופן שידוע שבא עליה.

**בד"ה שחוף – אמאי נקט שמואל שחוף** שיטת **המאירי** היא ששחוף מתקשה רק מעט, ושיטת **הרמב"ם** (סוטה א' א') היא ששחוף לא מתקשה (בכלל) ולא מוליד, ולשיטתם מובן שיש חידוש בשחוף יותר מאשר בסריס – שאע"פ שלא מתקשה מקנים על ידו.

**אך** **במנחת חינוך** (שס"ה) הקשה על מש"כ הרמב"ם – ששחוף לא מתקשה, שקיי"ל שמשמש מת בעריות פטור, ואיך יתכן שיוכל לאסור אותה בקינוי וסתירה[[40]](#footnote-40) באופן שלא תתחייב מיתה[[41]](#footnote-41). והביא שם בשם הלבוש שאע"פ שבאופן שנבעלת באבר מת אינה נאסרת, מ"מ מקנים על ביאה כזו, אך כתב שדבריו תמוהים – כי א"א לקנא על ביאה שאינה אוסרת. **והבית הלוי** (ב' מ') ביאר – שבאמת אישה לא נאסרת על בעלה באופן של "משמש מת", אבל ע"י קינוי וסתירה היא כן נאסרת, מכיוון שאיסורה תלוי בהקפדת הבעל. ובקובץ הערות (מ"ה ו') העיר – שצריך לומר שזו סברא שהייתה פשוטה לגמרא, כי הגמרא הקשתה "פשיטא" על כך שמקנים על ידו.

**והטעם** שנאסרת בתרומה בביאת שחוף לפי הבנת הרמב"ם שאינו מתקשה כלל – בקובץ הערות (שם) כתב – ששם זונה לא תלוי דווקא במעשה הביאה, כמו שמצאנו לגבי נשים המסוללות זו בזו. ושיטת היש"ש (יבמות ו' י"ד) היא ששחוף פוסל רק מדרבנן. ובדרך אמונה (ח' י"א בביאור ההלכה) כתב שיתכן שזו גם ההבנה בדברי הרמב"ם.

**בד"ה יצא – ישראל בעובדת כוכבים פטור** תוס' בסנהדרין (נ"ב:) כתבו שישנו איסור לישראל באשת גוי – שנלמד מכך שהתורה הייתה צריכה להתיר אשת יפת תואר.

**בד"ה פריצותא מי קאסר – אשה על בעלה** שיטת הרמב"ם (ספר המצוות ל"ת שנ"ג) היא שיש בחיבוק ונישוק של עריות לאו דאורייתא של "לא תקרבו לגלות ערווה", והרמב"ן (בל"ת י') חלק עליו, ובספר זוהר הרקיע (ל"ת י') הביא ראיה לשיטתו מלשון הגמרא פה "פריצותא מי קאסר". אולם במגילת אסתר כתב – שלפי מה שכתב רש"י אין ראיה לרמב"ן, מכיוון שהכוונה היא כמו שכתב רש"י – "מי קאסר" על בעלה.

**תוד"ה אלא – ותימה אדרבה וכו'** תמיהתם היא דווקא לשיטתם – שמיעטו לעיל קטן בן ט' ומעלה. ולכן יוצא שצריך למעט דווקא ביאות שנחשבות ביאה. אבל לשיטת הרמב"ם – שמיעטו רק קטן פחות מבן ט', אפשר להבין את הגמרא – כי לעולם לא ממעטים דבר שנחשב ביאה מקינוי, ועיין בקרן אורה.

**ובהגהות הר"ש מדסוי** כתב שרש"י (בד"ה למעוטי) התכוון ליישב את קושיית התוס' במה שכתב "דלא תימא העראה היא" – דהיינו שהפסוק בא להשמיע שזו לא ביאה.

**שם אלא למ"ד העראה זו נשיקה.. איצטריך וכו'** קשה – מדוע פשוט לגמרא שלא שייך למעט ביאה שלא כדרכה, מכיוון שהיא נחשבת ביאה, וכאן תוס' כותבים ששייך למעט העראה, למרות שנחשבת כביאה. ומהרש"א חילק בין ביאה שלא כדרכה, שנחשבת ביאה בכל מקום, לבין נשיקה שגם מ"ד שמחשיב אותה כביאה – מודה שלגבי שפחה חרופה שאינה ביאה ולכן שייך למעט אותה. אולם הקרן אורה תמה על דבריו – שהם נסתרים מגמרא מפורשת (בכריתות י"א:) – שמפורש בה שלא חייבים בשפחה חרופה גם על ביאה שלא כדרכה. ועיין ברש"ש.

**בד"ה למעוטי – מתני' למעוטי מאי** הרמב"ם (סוטה א' ו') כתב, שהטעם שלא מקנים ע"י בהמה הוא מכיוון שנאמר "ושכב איש" – פרט לבהמה. ולפי דבריו גם מי שסובר שיש זנות לבהמה, מודה שלא מקנים על ידה, ולכן לא קשה קושית התוס'. **אך** צריך להבין מה הרמב"ם יענה על הדיוק של תוס' – שהגמרא תלתה את הטעם שלא מקנים ע"י בהמה בכך שאין זנות לבהמה. ואולי הגמרא לא רצתה לתלות את ההיתר בכך שכתוב "ושכב איש", כי אם כן היה משמע שלגבי עניינים אחרים יש זנות לבהמה.

**דף כ"ז**

**בגמרא זו עומדת בחזקת כשרות** מהר"ץ חיות העיר שמהגמרא בכתובות נראה שלאם יש יותר חזקת כשרות מאשר לבת, וחילק – ששם מדובר בפנויה, ופה בנשואה, ולכן פה שייך לתלות את רוב הבעילות בבעל. ויש להעיר – שגם מהגמרא וגם מרש"י נראה שהדין של "בת דומה" נאמר גם בבת של דומה פנויה, כי בגמרא מבואר שהסיבה שפוסלים אותה היא מכיוון שבאה מ"זרע פסול", ולגבי נשואה לא צריך לומר שבאה מזרע פסול, וגם רש"י כתב – שבת דומה פסולה רק מכיוון שחוששים שבאה מגוי או ממזר.

**שם תני נמי בת דומה** הרש"ש הקשה – שלא צריך לגרוס "בת דומה", ודי בכך שמשנים מלשון "נושא" לכתחילה ללשון "נשא" בדיעבד, כי גם ר' יוחנן מודה שאם נשא לא יוציא. והחזון איש (אבן העזר ז' ח') דייק מזה, שבאמת לשיטת ר' יוחנן יש מצווה לכתחילה להוציא בת דומה כשעבר ונשא[[42]](#footnote-42). ועיין בקרן אורה שהסתפק בזה (והבין שהדין הזה תלוי במחלוקת רש"י ותוס').

**שם רוב בעילות אחר הבעל** מהרש"ל בפסחים (פ"ז:) כתב – שבני הנביא הושע היו רק ספק ממנו, ולא הלכו אחר "רוב בעילות", מכיוון שהיה זקן, ואם בעלה זקן לא אומרים שרוב בעילות אחר הבעל. ומהר"ץ חיות הקשה – שבנוב"י (קמא אבן העזר ט') מבואר שאפילו אם בעלה חולה מסוכן, ולא התעברה ממנו כמה שנים, תולים את הבעילות בו, וכ"ש שיתלו בזקן. אך ראיתי שמיישבים – שדברי הנוב"י אמורים באישה כשרה ולא בדומה.

**שם איש איש לרבות אשת חרש** ברש"י לעיל בדף כ"ה (בד"ה עבדינן) מבואר שקינוי מועיל מדין "זכיה", ואם הוא היא חובה לבעל לא היו מקנים, כי אין חבין לו לאדם שלא בפניו. וקשה לשיטתו – מנין שמקנים גם ע"י חרש ושוטה שאינם בני שליחות. ואע"פ שהתורה גילתה שיכולים לקנא, מנין שהחידוש הזה נאמר כשהבעל חרש ושוטה, ולא רק כשהבעל בבית האסורים.

**שם לא בעינן וקינא והביא** הקרן אורה כתב שלדעת ר' יוסי גם אשת שוטה שותה לכשיתפקח, אולם יש להעיר שמהירושלמי שהובא בתוס' לעיל (כ"ו בד"ה מעוברת) משמע שהבעל צריך להיות ראוי להשקאה בשעת הקינוי.

**שם גידמת לא היתה שותה** ברמב"ם (סוטה ב' ג') מבואר שה"ה אם ידה הייתה עקומה או יבשה.

**רד"ה וזו באה – שמא מעכו"ם או ממזר** מהרי"ט (ב' יו"ד מ"ט) דייק מרש"י – שהכוונה ב"דומה ובת דומה" בסוגיה כאן, היא שזינתה בעודה פנויה[[43]](#footnote-43), ולכן חוששים לזרע פסול רק עד כמה שנבעלה לגוי או ממזר. והקשה עליו – שמשמע בגמרא שמדובר על אשת איש, כי הגמרא הזכירה ש"רוב בעילות אחר הבעל", ותרץ – שמדברי שמואל שתלה את הפסול ב"טיפה פסולה", משמע שהסוגיה מדברת גם על פנויה ולא רק על אשת איש (כי ממזר מאשת איש בא מטיפה כשרה). **ואפשר** **להוסיף** – שרש"י עצמו כתב (בדעת ר' יוחנן) שחזקת הכשרות של הבת נובעת מכך ש"רוב בעילות אחר הבעל", ומזה רואים שדנים כאן על דומה אשת איש. ונראה שכאשר רש"י דיבר בדעת שמואל שפוסל את בתה – הוא השמיע רבותא שגם בת של דומה פנויה נפסלת. וכאשר הוא דיבר בדעת ר' יוחנן, הוא השמיע חידוש – שגם בת של דומה אשת איש מותרת.

**בד"ה ותסברא – לכתחילה אם ימצא אחרת** מדברי הרמב"ם (איסורי ביאה ט"ו כ') נראה שדברי הגמרא אמורים רק ביחס לאיסור זונה (לכהן), ולא לעניין ישראל שבא לשאת אישה.

**בד"ה מהו – שיהיו בניה כשרים** הרא"ש (ב"ב ח' כ"א) כתב בשם בה"ג שגם באישה פרוצה ביותר אין לחוש לממזרות, ומהר"י וייל (כ"ד) ביאר שלשיטתו כל הספק בגמרא הוא רק בנוגע לפסול לכהונה.

**בד"ה אין איש – לפני וסת נדותה יום אחד** הדרישה (יו"ד קפ"ד ב') חידש שהכוונה ב"סמוך לווסתה" היא סמוך לזמן שדרכה לראות בו – ולאפוקי אם לא ראתה מעולם או שלא ראתה ימים רבים (כגון מינקת).

**תוד"ה דומה - דא"כ אפי' כנס יוציא** מהרי"ט (ב יו"ד ט"ו) תמה על דבריהם, וכתב שאין ראיה משם שאם כנס יוציא, מכיוון ששם מדובר על בעלה שזינתה תחתיו, ואילו כאן מדובר על אחר שכנס אותה.

**שם איכא למיתמה.. לא שדי ליה שמואל וכו'** לכאורה היה מקום ליישב ששמואל לא התכוון לאסור בת דומה, אלא רק להעדיף דומה יותר ממנה. אולם ממסקנת הגמרא – שפסקה שישא אדם בת דומה כי בניה כשרים מכיוון ש"רוב בעילות אחר הבעל", משמע שלפי שמואל לא תולים את הבעילה בבעל ואוסרים בת דומא מדינא.

**בד"ה** **אליבא – כי תיבעי לך היכא דקבעה וסת** החזון איש (אבן העזר ז' ט') דייק מרש"י בד"ה אין – שלפי מ"ד שמתעברת סמוך לווסתה, הבעל לא יכול לשמור אותה גם כשיש לה ווסת קבוע, מכיוון שרק האישה יודעת מתי ווסתה ולא הבעל. אך כתב שלא היה נוח לתוס' לפרש כך, מכיוון שהבעל יכול לדעת מתי זמן וסתה לפי הזמן שטובלת, ועוד – שחייב לפרוש ממנה בעונת הווסת ומסתמא יודע מתי היא.

**בד"ה רב אשי – שחטה ועדין מפרכסת** תוס' בערכין (ד) תרצו – שמכיוון שיש בבהמה חיותא טפי – היא יכולה לעמוד אפי' לאחר ששחט בה רוב שתיים.

**שם וגבי יבם דכתיב ועמד וכו'** הרש"ש תמה – שהגמרא במועד קטן (כ"א) מקשה את קושיית תוס' – ומתרצת שמכיוון שלא כתוב "ויעמוד" – לא דורשים שצריך דווקא לעמוד. (ותוס' שם ביארו ש"ועמד ואמר" זו לישנא בעלמא, והכוונה רק שיאמר).

**דף כ"ז:**

**בגמרא כשם שאילמת לא היתה שותה** הרמב"ם (סוטה ב' ג') הוסיף שגם אישה שאינה שומעת לא שותה, מכיוון שנאמר "ואמר אל האישה". ותוס' יו"ט תמה על הרמב"ם – מנין לו פירוש זה. אבל כדבריו מפורש בספרי זוטא.

**רד"ה ונתן – ולא גידמת קטועת ידיים** משמע שאיננה שותה רק אם שתי ידיה קטועות, והרמב"ם (סוטה ב' ב') כתב – שאפי' אם ידה אחת קטועה איננה שותה (וכן אם ידו אחת קטועה אינו משקה). והמנחת חינוך (שס"ה) הקשה – שמשמע שברמב"ם מבואר שגם סומא אינה שותה, וסתם סומא היא בשתי עיניה[[44]](#footnote-44). ובתורה תמימה (במדבר ה' הערה נ"ה) חילק – שלגבי "ונעלם מעיני אישה", לא מסתבר למעט סומא באחת מעיניו, מכיוון שהוא מסוגל לראות, משא"כ לגבי "על כפי האישה", ששם לא מבואר טעם החילוק, ולכן לא משקה גם גידמת ביד אחת.

1. וכן הטור והשו"ע. [↑](#footnote-ref-1)
2. אולם באופן שנישאת מבואר (שם הלכה י"ח) שנאסרת שמא יבואו להחליף אותה באשת איש שזנתה. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכדבריו מבואר גם במשנה למלך (סוטה א' ג'). [↑](#footnote-ref-3)
4. מהירושלמי הזה יש לכאורה ראיה נגד המנחת חינוך (שס"ה), שביאר שהסיבה (למש"כ תוס' ביבמות צ"ה) שהבעל שאמר איני משקה לא יכול לחזור בו, היא מכיוון שבאמירת "איני משקה" הודה שאינו מנוקה מעוון. ואם כן אין סיבה שיכפו אותו להשקות לאחר שנמחקה המגילה. וצ"ל שהטעם שאינו יכול לחזור בו הוא כמש"כ בנתיבות לשבת (לבעל ההפלאה בסימן י"א) – מכיוון שמחל על זכותו להשביע אותה. ומובן שזכותו למחול רק כל זמן שלא נמחקה המגילה. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכתב שהר"י מאורלינש התיר מהטעם הזה לאחד שארס מינקת חברו להפרישה בלי גט מכיוון שאסורה עליו בלא"ה מדין כלה בלא ברכה. [↑](#footnote-ref-5)
6. ולגבי מינקת חברו הרמב"ם פסק ששותה, מכיוון ששם בעילתה לא נחשבת בעילת איסור, והיא אסורה רק מכיוון שהוא נחשב כשופך דמים. [↑](#footnote-ref-6)
7. לפי זה יצא שלתנא דמתני' יש שיטה שלישית במחלוקת ר' יונתן ור' יאשיה – האם מסתבר יותר להשקות ארוסה או נשואה, ולשיטתו הן שקולות, ולכן אפשר למעט את שתיהן מפסוק אחד. [↑](#footnote-ref-7)
8. בתרומת הכרי כתב נ"מ בין הרמב"ם לרש"י ותוס' – באופן שיש תרי שאומרים שנטמאה ותרי שאומרים שלא נטמאה – שלשיטת הרמב"ם האיש מנוקה אז מעוון ושותה, ולשיטת רש"י ותוס' – מכיוון שאישה כזו אינה ראויה לאישות, מכיוון שגם לאחר שתשתה תהיה אסורה, מכיוון שקיי"ל כמו רב ששת (לעיל בדף ו') שאם יש לסוטה עדים אין המים בודקים אותה.. [↑](#footnote-ref-8)
9. עיין בדבריו בדף כ"ו בנוגע לסתירת דברי הירושלמי. [↑](#footnote-ref-9)
10. מכיוון שלפי הטעם האחר בגמרא שם (שמא יעשה עוברה סנדל) אין חילוק בין גרושה לבין אלמנה, וגם מכיוון שאלמנה עצמה לא חייבת להניק אם אומרת "איני נזונת" או אם תובעת את כתובתה. [↑](#footnote-ref-10)
11. תוס' הרא"ש גרס גם בדברי רש"י לגבי אלמנה "מעוברת או מניקה". [↑](#footnote-ref-11)
12. ותוס' הרא"ש עצמו העמיד שמדובר בסריס אדם שהסתרס לאחר שנסתרה, כי רק אם הייתה מותרת לבעלה בזמן הסתירה אפשר לקרוא בה "מבלעדי אשך". [↑](#footnote-ref-12)
13. ובמשנה למלך שם הוכיח שלא מהני אפי' לעשות תשובה כדי שיוכל להשקותה. [↑](#footnote-ref-13)
14. והסיבה שהגמרא שם העמידה בשומרת יבם כשעשה בה מאמר היא כדי להסביר איך יכול להשקות אותה ולא כדי לבאר איך יתכן שקדמה שכיבת בעל. [↑](#footnote-ref-14)
15. ומוכח ש"דכוותה" מתפרש לעניין זה שצריך שתקדם שכיבת בעל, ולא לענין זה שצריך שתכנס לחופה. [↑](#footnote-ref-15)
16. בשו"ת רע"א (קמא רכ"ב י"ח) דייק מהגמרא כאן שיבם קונה אפילו אם מפרש שאינו רוצה לקנותה. [↑](#footnote-ref-16)
17. כתב שקושיית תוס' נשארת לפי ר' יונתן אליבא דרב (שצריך את הפסוק "תחת אישך", ואין לשיטתו מקור להשוות אישה לאיש), ולפי ר' יאשיה אליבא דשמואל (שצריך את "איש איש" כדי להשמיע ששומרת יבם שותה, ואין לשיטתו מקור לכך שמקנים לאשת חרש ושוטה). [↑](#footnote-ref-17)
18. בטעם הדבר שעוברת על דת יוצאת בלא כתובה – כתב הבית שמואל (קט"ו), שחוששים שמא תזנה תחתיו, והמשנה למלך (סוטה ב' א') כתב שהטעם הוא מכיוון שמכיוון שעשתה דבר פריצות חוששים שהיא זונה וזינתה תחתיו. [↑](#footnote-ref-18)
19. כתב שם שאין להוכיח מכך שנקט "העוברת" בלשון הווה - שהכוונה שרגילה לעבור, כי מצאנו בכמה מקומות שמתארים בלשון הווה אפי' דבר שנעשה פעם אחת, כמו "העובד עבודה זרה" "ההוגה את השם באותיותיו". [↑](#footnote-ref-19)
20. ביאר שם שהשאילתות לא ביאר כמו תוספות מכיוון שלשיטתו חייב לגרש את אשתו כשמצא בה דבר מכוער, ומוכרחים לומר שייחוד (בלא הקפדת הבעל) לא נחשב דבר כיעור. [↑](#footnote-ref-20)
21. כתב שם – שאין להקשות שאסורה מדאורייתא להתייחד עם העריות, מכיוון שכאן הוסיף עליה איסור להתייחד באופן שבעלה בעיר, או שיש פתח פתוח, ועוד שהוסיף עליה איסור מחמת הקפדתו. [↑](#footnote-ref-21)
22. והשאילתות הולך לשיטתו - שחייב לגרש את אשתו כשמצא בה דבר מכוער. [↑](#footnote-ref-22)
23. בשו"ת חתם סופר (חו"מ כ"ח ג') כתב – שההכרח של רש"י לפרש שאינם יכולים למחול לאחר שיביאו אותו לב"ד הוא מכיוון שעד כמה שיכולים למחול העדות היא "עדות שאי אתה יכול להזימה". כי א"א להרוג אותם, מכיוון שגם ה"בן סורר" לא היה נהרג ע"פ עדותם אם היו אביו ואמו מוחלים. וגם א"א למסור את דינם לאביו ואמו (שאם ימחלו גם להם – מחול) כי אז לא יתקיים "כאשר זמם" – שהרי האב והאם מרחמים על בנם יותר מאשר על העדים. [↑](#footnote-ref-23)
24. וז"ל הר"ן בדרוש י"ב – "לפי שזה עיקר הדת, החמירו בעונש זקן ממרא מאד, עד שאמרו (שם) שאם רצו בית דין למחול אין מוחלין כדי שלא ירבו מחלוקות בישראל". [↑](#footnote-ref-24)
25. נמצאנו למדים מדבריו שנקודת המחלוקת האם צריכה התראה – היא סביב השאלה האם לעבור על דת יהודית בלא התראה זו פריצות יתירה או לא. [↑](#footnote-ref-25)
26. ועיין במה שהבאנו לעיל במשנה בשם בית הלוי שכתב בדעת הרמב"ם – שאפי' אם עברה על רצון הבעל באופנים שלא אמורה להיאסר מצד העבירה (כמו יבמה שזינתה), היא נאסרת מצד הקפדת הבעל. [↑](#footnote-ref-26)
27. הרשב"א והרא"ש שם. [↑](#footnote-ref-27)
28. והמרדכי שם הוסיף – שיכול לגרשה אפי' בעל כורחה בלא הסכמת הקהלות, כי פשיטא שרבנו גרשום לא תיקן למנוע ממנו לעשות מצווה לגרש עוברת על דת. [↑](#footnote-ref-28)
29. דחה שם את תירוץ הבית מאיר (אבן העזר קע"ח) – שכתב שביחס ליתומים דנים את הספק כ"איני יודע אם נתחייבתי", מכיוון שכאשר דנים על הנכסים שירשו – וודאי שהם שתעבדו ויש ספק שמא הסתלק השעבוד. [↑](#footnote-ref-29)
30. וכעין זה כתב בקובץ שיעורים ב' ג' – שכאשר הלווה אומר "איני יודע אם פרעתיך" אין ספק לפנינו, משא"כ כשקינא לה ונסתרה, שאז יש ספק לפנינו שמא אבדה כתובתה ולכן חייב לשלם. (וגם לא שייך לדון על חזקת חיוב, מכיוון שלאחר שקינא לה ונסתרה התערערה חזקת החיוב כמש"כ תוס' בכמה מקומות). [↑](#footnote-ref-30)
31. ועוד שמצאנו בברייתא שיש מחלוקת של יחיד ורבים בדינה של איילונית, והרבים סוברים ששותה. וגם ר"ע שהלכה כמותו – לא ממעט איילונית מ"ונזרעה זרע", אלא דורש דרשה אחרת. [↑](#footnote-ref-31)
32. והביא שם ראיה מהילקוט לפירוש רש"י – שאשת גר לא שותה. ועיין עוד בירושלמי (ב' ה'). [↑](#footnote-ref-32)
33. ביאר – שלמרות שמוכרח מהברייתא שהדין של איילונית שנוי במחלוקת תנאים, הגמרא הקשתה ממנה על רב נחמן, כי הגמרא הבינה שלשיטתו איילונית לא שותה לדברי הכל. ורב נחמן ענה שדבריו אמורים בדעת תנא דמתני' שהוא ר"מ (כי סתם מתני' ר"מ היא), ומבואר בברייתא (לפי גרסת תוס' הרא"ש בברייתא) שלשיטתו איילונית אינה שותה. [↑](#footnote-ref-33)
34. והרמב"ם (סוטה ב' ז') שכתב ג"כ שמעוברת שותה. [↑](#footnote-ref-34)
35. לעיל במשנה עמדנו על כך שרש"י שם – העמיד שהמשנה מדברת על סריס אדם שבא עליה ואח"כ הסתרס, ודבריו שם סותרים את דבריו כאן. [↑](#footnote-ref-35)
36. אלא שהוא הפך את השיטות – וכתב את דברי ריב"ם (שאסר לקיימה) בתוס' שם בשם ר"ת. [↑](#footnote-ref-36)
37. המשך חכמה (ויקרא י"ח ה') הקשה – שלפי ההו"א לא מובן מדוע אם אמר לה "אל תדברי עם פלוני" זה לא נחשב קינוי – והרי בעלה הקפיד. וביאר שגם לפי הס"ד – הבעל יכול להקפיד רק על דברים שכלולים ב"לא תקרבו לגלות ערוה" – ולא בדיבור. [↑](#footnote-ref-37)
38. ולשיטתו לא מובן מה היה הצד לומר שלא יבדקו. [↑](#footnote-ref-38)
39. וכדבריו מבואר גם במשנה למלך (סוטה א' ג'). [↑](#footnote-ref-39)
40. מהר"ץ חיות כתב שבאמת כוונת הרמב"ם שמקנים ע"י שחוף רק לענין להפסידה. אך מדברי הרמב"ם שם משמע שגם משקים על ידו קינוי גמור. [↑](#footnote-ref-40)
41. הבית שמואל בסימן כ' כתב – שהכלל שכלל הטור – שאישה נאסרת על בעלה רק באופן שמתחייבים מיתה על הביאה, לא נאמר על משמש מת. אך עיין בבית הלוי שם שדחה את דבריו. [↑](#footnote-ref-41)
42. ולא כמש"כ תוס' בד"ה דומה שאמר שלפי ר' יוחנן לא יוציא. ועיין שם בחזון איש שניסה לדחוק שגם כוונת תוס' שלא צריך להוציא מדינא, אך כתב שלא משמע כך בדבריהם. [↑](#footnote-ref-42)
43. וצ"ע כי מהרי"ט עצמו כתב שם בתשובה ט"ו, שאין ראיה מהסוגיה שלא ראוי לשאת פנויה שזינתה, מכיוון שבעלה משמרה, וגם אם נחשדה על איסור קל לא נחשדה על איסור חמור. [↑](#footnote-ref-43)
44. כמו שמוכח בריש חגיגה – שהמשנה שם אומרת שסומא פטור מראיה, ואע"פ מרבה סומא באחת מעיניו. וגם מי שממעט דורש את זה מייתור הפסוק "יראה – יראה". [↑](#footnote-ref-44)