משיכה ג - ברשות מוכר
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / קנינים

אור ליום ועש"ק ויגש ג' טבת תשע"א

א] ב"ב דע"ו:, משיכה קונה בסימטא ובחצר שאינה של שניהם.

והנה בטעם הא דל"מ משיכה ברשות מוכר, בפשוטו הי' נראה דהוא חד דינא עם הא דל"מ משיכה ברה"ר ובחצר שאינה של שניהם, משום שאי"ז רשותו, ומה"ט נמי ל"מ משיכה ברשות מוכר.

אמנם הנה בד' הרמב"ם מוכח דאיכא דין בפנ"ע דל"מ משיכה ברשות מוכר, והוא ממש"כ הרמב"ם פ"ד ממכירה ה"ד, ז"ל, דבר הנקנה במשיכה אם הי' ברה"ר ומשכו הלוקח לרשותו או לסימטא, כיון שהוציא מקצת החפץ מרה"ר קנה, עכ"ל, ובשעה"מ פ"ג מגניבה עמד ע"ז, דא"כ מאי משני בשבת דצ"א: דההיא דגונב כיס בשבת והי' מגרר ויוצא איירי בנסכא, ומאי משני דאיירי בשהוציא דרך שוליו, הא אכתי איסור גניבה קדים, דכיון שמשך כולו ברשות בעלים, ל"ב שימשוך כולה ברשות שהמשיכה מועלת בו, וא"כ אף בנסכא ואף בהוציא דרך שוליו, לא גרע משאר כלים דקנה במשיכה כ"ד, ועיי"ש שכתב להוכיח מזה, דכל ד' הרמב"ם הם כשהי' החפץ ברה"ר, אך כל שהי' ברשות המוכר, לא קנה עד שימשוך את כולה לסימטא, עכ"ד.

ועיי"ש שכתב כן גם לדעת הרא"ש, דס"ל דבכל מטלטלין סגי במשיכה כ"ד לכו"ע, וכ"ה גם דעת הר"ש שהביא באו"ז ר"פ הספינה, ותיקשי דא"כ מ"ט אינו מתחייב בגונב כיס כשהוציא כ"ש לסימטא, ובע"כ דרשות מוכר גרע, עכ"ד, אך לכאו' יש מקום לומר דלדעת הרא"ש גם ברה"ר כה"ג לא תועיל המשיכה, דכל הא דס"ל דמהני בשאר מטלטלין משיכה כ"ד, הוא רק כשכולן ברשות שהמשיכה קונה בה, דמשיכה כ"ד הויא הכנסה לרשות של כל החפץ, אך כל שהן ברשות שאין המשיכה קונה בה, ל"מ למשוך מקצתן לרשות שהמשיכה קונה בה, אך השעה"מ שם נקט, דממה שלא חילק הרא"ש בהכי, יש ללמוד דס"ל דמהני משיכה כ"ד אף בשהחפץ הוא ברה"ר ומשך מקצתו לסימטא, עיי"ש, וצ"ע.

ולמדנו מזה, דאיכא דין בפנ"ע דל"מ משיכה ברשות מוכר, והטעם בזה הוא משום שעיקר קנין משיכה הוא במה שהוציאו מרשות מוכר והכניסו לרשותו, וכמש"כ הרמ"ה באות כ"ו, ז"ל, ומשיכה וכו', הו"ל כמאן דאפקה מרשותא דמוכר ועיילא לרשותא דלוקח, וה"ה וכו', דאפקה מרשותא דהוה קיימא בגוה ועיילא לדוכתא דאית לי' רשותא לאקומה בגוה, דהו"ל כמאן דעיילא לרשותא דנפשי', עכ"ל, וע"כ כל שלא יצא כל החפץ מרשות לוקח, ל"מ המשיכה כלל.

ובאמת יש ללמוד כן גם מדין מסירה, דמהניא ברה"ר ולא מהניא ברשות מוכר, ובחי' הרשב"א בסוגיין פירש הטעם בזה, ז"ל, ואין המסירה קונה ברשות מוכר, דאכתי אינו מסור ביד לוקח דעדיין לא יצא מרשות מוכר, ואין מסירה אלא במוציא מרשותו ומכניס ברשות לוקח, עכ"ל, וה"נ הוא במשיכה דאיכא בה דין בפנ"ע, דכל שלא יצא מרשות מוכר, ל"מ המשיכה.

ויש להוסיף, דגם במשיכה גופה מצינו כן, לדעת רבינא בכתובות דל"א: דמשיכה לרה"ר קונה להתחייב באונסין, ולדעת כמה מקמאי ס"ל דמשיכה ברה"ר מהני לקנין, ואילו משיכה ברשות מוכר לא מהניא, והרי דאיכא דין בפנ"ע דל"מ משיכה ברשות מוכר.

אך יש לדחות, למשמעות ד' הרמב"ן בכתובות שם ובשבת דצ"א: דלדעת רבינא עיקר דין משיכה להתחייב בגניבה הוא להוציא החפץ מרשות מוכר, וע"כ לדידי' שפיר מהניא המשיכה גם בדברים שדרכן להגבי', וע"כ לדידי' ל"מ משיכה זו אלא בדמצי למישקל, עיי"ש בדבריו, ולפ"ז הרי ודאי דלא תועיל המשיכה ברשות מוכר.

ויל"ד עוד, דדוקא ברה"ר ס"ל דמהניא משיכה, כיון דהויא רשות של כל הרבים, וע"כ חשיב זה כהכנסה לרשותו, אך ברשות שאינה של שניהם י"ל דמודה רבינא דל"מ המשיכה, וה"נ ל"מ ברשות מוכר, וצ"ע בזה.

ב] והנה בחי' הרמב"ן לקמן דפ"ו. כתב, ז"ל, י"מ וכו' שכשם שאין משיכה קונה ברשות מוכר כך אינה קונה בכליו של מוכר וכו' דהא כליו כחצרו דמי, וטעם אחר אמרו שהרי הפירות מונחים ועומדין בכלי ואין זזין ממקומן, וכיון שאין משיכת הכלי כלום לא קנה, ולזה הטעם אפילו בכליו של סרסור לא קנה שאין זו משיכה כלל, עכ"ל.

והנה מבו' בד' הרמב"ן, דדין משיכה בכליו של סרסור תליא בב' הטעמים, דאם הא דל"מ המשיכה הוא משום דכליו כחצרו, הרי דכ"ז הוא בכליו של מוכר, אך בכליו של סרסור שפיר מהניא המשיכה, אך אם הא דל"מ המשיכה הוא משום דלא זזו הפירות במקומן, ל"מ המשיכה אף בכליו של סרסור.

וצ"ל דאין מכוון הרמב"ן לכליו של סרסור הנזכרים בסוגיא שם, דעד שלא נתמלאה המדה הן מושאלין למוכר ומשנתמלאה המדה הן מושאלין ללוקח, וכמו שפירש רשב"ם שם, וכ"כ הרמב"ן גופי' במלחמות בסוגיא שם, עיי"ש, דא"כ הרי ממ"נ אם משך קודם שנתמלאה המדה, הויא משיכה בכליו של מוכר, ול"מ גם לטעמא קמא, ואם משך אחר שנתמלאה המדה, הרי דאף לטעמא בתרא ה"ה קונה מכח הכלי, ובע"כ דמכוון הרמב"ן הוא לכלי של אחר, שאינו מושאל לא למוכר ולא ללוקח, וצ"ע.

וצ"ב דמ"ט לטעמא קמא מהני משיכה בכליו של סרסור, ומ"ט לא אמרינן דכליו של סרסור כחצרו, וכשם שאין משיכה מועלת בחצרו של סרסור כך אינה מועלת בכליו של סרסור.

ולכאו' נ' מד' הרמב"ן, דהגם דכליו כחצרו דמי, מ"מ לא אמרינן מכח זה דליכא כלל מעשה משיכה דהלוקח לרשותו, דלזה ודאי סגי במה שנמשכין הפירות לרשותו אף שהן מונחין בכליו דמוכר, וכל הא דל"מ המשיכה, הוא משום דהוו הפירות ברשות מוכר, ומשיכה ברשות מוכר לא מהניא כיון דלא יצאו הפירות מרשותו, וע"כ בכליו של אחר שפיר מועלת המשיכה.

ועיקר הך מילתא דכל הא דל"מ לדעה זו משיכה בכליו של מוכר, אי"ז משום דלא חשיב כהכנסה לרשותו, אלא הוא משום דלא נפקי מרשות המוכר, מ' כן גם בל' הריטב"א ב"מ ד"ט:, ז"ל, וי"א דהא פשיטא דלא הוה משיכה כיון דכלים לא נפקי מרשות מוכר ולעולם עמדו על גבי בהמתו, עכ"ל, וכ"נ בל' הרשב"א ע"ז דע"א:, ז"ל, דמשיכה בכליו של מוכר אינה קונה מפני שלא הזיזן ממקומן "ומרשות הבעלים", עכ"ל, ול' הר"ן שם, דהא דל"מ הוא מפני שעדין פירות ברשות בעלים הראשונים הם, עכ"ל.

ולכאו' צ"ל לפ"ז, דמה שדימו הראשונים ד"ז להא דל"מ משיכה בחצרו של מוכר, הגם דהתם איכא טעמא אחרינא דאי"ז הכנסה לרשותו של הלוקח, כ"ה דל"מ משיכה ברה"ר, אך י"ל דהא פשיטא להו דמשיכה ברשות המוכר ל"מ גם משום דלא נפקי מרשות מוכר, דמה"ט ל"מ מסירה ברשות המוכר, וע"כ ה"נ ל"מ משיכה בכליו של מוכר.

ג] אמנם צ"ע בזה בד' הרשב"א בסוגיין, שכתב, ז"ל, והגבהה קונה בכל מקום וכו', וקשיא לי דהא באויר חצרו של מוכר היא עדיין וכו', וכמו שאין משיכה קונה ברשותו אע"פ שהלוקח מוציאו ממקום למקום, אפשר דה"ה והוא הטעם להגבהה וכו', אלא י"ל דשאני הכא דאיכא דעת אחרת מקנה וכיון דעקר מן החצר ממש אין אוירו חשוב כל כך שלא תקנה שם הגבהתו אע"פ שאין משיכה קונה בחצרו ממש ואע"ג דאיכא דעת אחרת מקנה, עכ"ל.[[1]](#footnote-2)

וצ"ע במה שדן הרשב"א ללמוד דל"מ הגבהה ברשות מוכר מהא דל"מ משיכה ברשות מוכר, הרי הא דל"מ משיכה ברשות מוכר הוא דומיא דהא דל"מ משיכה ברה"ר ובחצר שאינה של שניהם, אך הגבהה שמועלת ברה"ר ובחצר שאינה של שניהם, שפיר י"ל דמהניא גם ברשות מוכר.[[2]](#footnote-3)

וביותר צ"ע במש"כ הרשב"א בתירוצו, דאין אויר החצר חשוב כ"כ שלא תקנה שם הגבהתו, ומשא"כ לענין משיכה שהיא בחצרו ממש שאינו קונה, ומבו' להדיא בדבריו דמשיכה באויר רשות מוכר שפיר מהניא, אף אם לא קנה משום הגבהה, וכגון שהקפיד המוכר שלא יקנה אלא במשיכה ולא בהגבהה, וצ"ע היאך תועיל המשיכה, ומי עדיפא ממשיכה ברה"ר ובחצר שאינה של שניהם שאינה קונה.

ד] והנה אמנם בעיקר הא דל"מ משיכה ברה"ר מצינו שנחלקו הראשונים, דבפי' רשב"ם בסוגיין כתב, ז"ל, דאין משיכה אלא כשמושך לרשותו כגון בחצר של שניהן או בסימטא, עכ"ל, וכ"ה בפי' רשב"ם לקמן דפ"ו., ז"ל, שמושכן לרשותו או לרשות שיש לו חלק בו כגון סימטא וחצר השותפין, עכ"ל, וכ"ה בחי' הרי"מ בסוגיין, ז"ל, דכי מקניא משיכה ה"מ היכא דמשך לי' לרשותי' אי נמי לחצר דאית לי' בה שותפות דחזינא ההוא דוכתא דקיימא בי' כאילו בחולקי' קיימא אבל היכא דמשך לי' לרה"ר לא קני משום דמשיכה ברה"ר לא מהניא דהא אע"ג דמשך לה נמי אכתי ברה"ר קיימא, עכ"ל, וכ"ה בד' הרבה מן הראשונים ז"ל.

אך הנה בחי' הרמב"ן בסוגיין כתב בתו"ד, ז"ל, וטעמא דהא מילתא דסימטא כיון שהוא מקום פנוי הראוי לשתיהן ואפשר למעבד בה משיכה דעדיפא לא קניא בה מסירה, עכ"ל, ומבו' דהא דברה"ר ל"מ משיכה, הוא משום שא"א לו למשוך מפני הרבים המעכבין.

ובחי' הרשב"א בסוגיין כתב לב' הטעמים, ז"ל, בסימטא דאפשר לו במשיכה חדא דאין מעכב דלא עיילי בה רבים דליעכבו, ועוד דהו"ל ברשותא דתרויהו וכשהוא מושכה ומוציאה ממקומה הרי הוא מכניסה ברשותו וכו', אבל ברה"ר שא"א לו למשוך מפני הרבים שמעכבין, ועוד שאפי' כשמושך מכאן לכאן עדיין לא הכניסה בתוך רשותו, עכ"ל.

ה] והנה לדעת הרמב"ן דהא דל"מ משיכה ברה"ר הוא מפני הרבים שמעכבין, הרי דאי"ז טעם שלא תועיל משיכה ברשות מוכר, שהוא מושך שם מדעת המוכר, ובע"כ דהא דל"מ משיכה ברשות מוכר הוא משום דלא נפיק מרשותא דמוכר.

ולפ"ז ניחא מש"כ הרמב"ן דאם הא דל"מ משיכה בכליו של מוכר משום דכליו כחצרו, כ"ז הוא בכליו של מוכר, אך בכליו של אחר מהניא משיכה, והיינו משום דכל הא דל"מ משיכה ברה"ר, הוא רק משום שהרבים מעכבין, ואי"ז מקום העומד למשיכה, אך כל שמושך ברשות העומדת למשיכה בכליו דאחר, שפיר מהניא משיכתו, עכ"פ היכא שהוא מושך ברשות האחר ואינו מעכב עליו.

אך ד' הרשב"א לא נתישבו בזה, שהרי הרשב"א כתב דהא דל"מ משיכה ברה"ר הוא משום שאי"ז הכנסה לרשותו, וא"כ הרי מה"ט גם ל"מ משיכה ברשות מוכר, וגם בדעת הרמב"ן י"ל, דכל מה שהוצרך לה"ט שהרבים מעכבין, הוא רק ברה"ר, דהוי רשות דכל הרבים, וע"כ הי' בדין שתועיל שם משיכה, דחשיבא כהכנסה לרשותו, ובזה הוא שהוצרך הרמב"ן לה"ט שהרבים מעכבין, אך ברשות שאינה של שניהם וברה"ר פשיטא דל"מ משיכה, שהרי אי"ז הכנסה לרשותו, והדק"ל.

ו] ונ' לדון בזה, דהנה הסמ"ע בסימן קצ"ז סק"ד כתב, ז"ל, ולא בחצר של שניהם, פי' והכניסה ומושכה שלא ברשות בעל החצר, אבל כשנותן רשות לזה, הרי הוא כחצר של שניהן או כחצר של זה שהרשה לו, וכמש"כ מור"ם בסי' קצ"ח ס"ט, עכ"ל.

והנה יש להסתפק במש"כ הסמ"ע דכל שנתן לו בעל החצר רשות ה"ה קונה במשיכה לשם, אם היינו משום דהחצר שאולה לו, וחשיבא כחצרו, או דאף דאין החצר שאולה לו, מ"מ כיון שיש לו רשות להכניס לשם, מהניא משיכתו לשם.

וד"ז תליא בפלוגתת הראשונים אם שאלת החצר נקנית בהכנסת הפירות לתוכה, דדעת התוס' והרא"ש לקמן דפ"ה: מבוארת דל"מ זכי בזכות שאלה ע"י הכנסת כליו לשם, אך דעת הרי"מ והרשב"ם ורבינו יונה לקמן דפ"ה. מבוארת דמצי זכי בזכות שאלה ע"י הכנסת כליו לשם, ועמש"נ ב?.

ז] ונ' דיש ללמוד לזה, דהנה מקור ד' הסמ"ע להך דינא, הוא ממש"כ הרמ"א בסימן קצ"ח ס"ח דהא דמסירה מועלת בחצר שאינה של שניהם, הוא רק בשהכניסה שם שלא מדעת בעל החצר, והיינו משום דאם הכניסה המוכר לשם מדעת בעל החצר, חשיב כרשותו של מוכר ואין מסירה מועלת שם, וזהו שכתב הסמ"ע דה"נ אם הכניסה הלוקח לשם מדעת בעל החצר, חשיבא כרשותו של לוקח ומהניא המשיכה לשם.

והנה דינא דהרמ"א דל"מ מסירה בחצר שאינה של שניהם בשהכניסה לשם מדעת בעל החצר, מקורו הוא מד' הרשב"א בסוגיין, ז"ל, מסירה קונה ברה"ר ובחצר שאינה של שניהם, נראה לי דדוקא חצר שיש לה בעלים ושהכניסה שם מוכר זה שלא מדעת הבעלים, הא לאו הכי לא קנה, דאילו פקדון היא ביד בעל החצר הרי שנינו ארבע מדות במוכרין ברשות הלה המופקדין אצלו לא קנה עד שיקבל עליו הלה או עד שישכור את מקומו, ואם הוא מושאל או מושכר רשות מוכר גמורה היא ולא קנה עד שיגביה או עד שיוציא מרשותו וכו', אלא דוקא בשהכניסה שלא מדעת הבעלים היא וכיון שלא היה לו רשות להניחה שם הרי היא להם כרה"ר ובמסירה, עכ"ל.

והנה מש"כ הרשב"א דאם נתן רשות להמוכר להניחה שם ל"מ מסירה, נ' דלאו היינו משום דזכה המוכר בזכות שאלה ברשות והוי כרשות מוכר גמורה, שהרי בד' הרשב"א לקמן דפ"ה. מבו' שדעתו דאין זכות שאלה נקנה ע"י הכנסת הכלי, עיי"ש, וע"כ פירש להא דמקום קלתה קנוי לה ולהא דמהני זיל קני, דלית לי' קנין בקרקע, אלא שאינו מקפיד על העמדתו שם, וע"כ אי"ז מעכב ביד הכלי מלקנות בו, וכ"נ גם ממש"כ הרשב"א דאם הוא מושאל או מושכר רשות מוכר גמורה היא, ומ' דהיכא דאי"ז מושאל, הרי דהגם שהוא פיקדון, אי"ז רשות מוכר גמורה, והיינו משום דלא זכי בזכות שאלה בחצר, ויש לדחות.

וע"כ נ' בביאור ד' הרשב"א, דכל שהכניס המוכר למקום שיש לו רשות להניחו שם, חשיב זה כנמצא ברשותו דל"מ בזה קנין מסירה, דלא חזינן להמסירה כהוצאה מרשות מוכר, רק בשהוא מונח במקום שאין להמוכר רשות להניחו בו, וע"כ כל הא דמהניא מסירה בחצר שאינה של שניהם, הוא רק בגונא שאין להמוכר רשות להניחו שם.

וכ"נ ממה שסיים הרשב"א, דכיון שלא הי' לו רשות להניחה בו הרי היא להם כרה"ר, ומשמע דכל שיש לו רשות בפועל להניחה בו, כבר לא חשיבא כרה"ר, ול"מ בה מסירה.

ח] ולפ"ז נ', דה"נ מש"כ הסמ"ע דמהני משיכה בחצר שאינה של שניהם כשנתן לו הבעלים רשות, לאו היינו משום דעי"ז זכי בזכותי שאלה בחצר, אלא אף דלא זכי בזכותי שאלה בחצר, מ"מ כיון שיש לו רשות להכניס לשם, מהניא המשיכה לשם.

ובאמת כ"ה משמעות ל' הראשונים, דכל הא דמשיכה לרה"ר ולחצר שאינה של שניהם לא חשיבא כמשיכה לרשותו, הוא משום דאין לו רשות למשוך שם, דז"ל הרמ"ה בסוגיין, אבל אינה קונה לא ברה"ר ולא ברשות שאינה של שניהם, דלית לי' לחד מינייהו רשות לאנוחי בה מידי, מ"ט, דמשיכה כי קניא וכו' משום דעקרה מדוכתה ואוקמא בדוכתא דאית לי' רשותא ללוקח לאוקמי' בגוי', דהו"ל כמאן דעיילה לרשותי', והכא ברה"ר וברשות שאינה של שניהם כיון דלית לי' רשותא ללוקח לאנוחי בה מידי, לאו כמאן דעיילה לרשותי' דמי, עכ"ל, וז"ל פסקי רי"ד, ברה"ר שאין לו בה רשות, וגם חצר שאינה לא של מוכר ולא של לוקח שאין לו בה רשות, אין המשיכה קונה שם, עכ"ל, וכ"ה בל' פסקי ריא"ז, עיי"ש, וז"ל הריטב"א, והטעם דרה"ר לא קני בי' משיכה דכיון דאין לו רשות להניח בו כליו מאי משיכה שייכא בי' הא לא אייתי לה לרשותו, וז"ל הר"ן, דמאי משיכה שימשוך הדבר לרשותו, ורה"ר לאו רשותו היא וכו', דבסימטא כיון שיש להם רשות להניח שם כליהם כשמושך הרי מוציא הדבר מרשות המוכר ומכניס ברשותו, וז"ל הר"ן בקדושין דכ"ה:, דמשיכה היינו שמושך הדבר לרשותו, ואילו רה"ר לאו רשותו היא, שהרי אין לו רשות להניח שם כליו, עכ"ל.

וכ"ה גם בד' רבינו יונה בסוגיין, ז"ל, דכיון שאין רשות לאדם למשוך כלים ברה"ר אין משיכה קונה שם, עכ"ל, ואך שבדבריו לא נתפרש דמה"ט הוא דלא חשיב כמשיכה לרשותו, ויש מקום לפרש דהוא מטעם אחר, דכל שאין לו רשות למשוך, אין המשיכה קונה לו.

והנה אמנם בד' הריטב"א והר"ן י"ל שלא הוצרכו לטעם זה אלא ברה"ר, שהיא רשות של כל הרבים, והי' לנו לחשוב המשיכה לרה"ר כמשיכה לרשותו, וכל הא דלא חשיבא כמשיכה לרשותו הוא משום שאין לו רשות להניח שם כלים, שהרי חזינן דבצידי רה"ר מהניא משיכתו, משום שיש לו רשות להניח שם כלים, אך בחצר שאינה של שניהם י"ל דל"ב לזה, אך בד' הרמ"ה מבו' דגם הא דל"מ משיכה בחצר שאינה של שניהם הוא משום שאין לו רשות להניח שם, וע"כ הוא דלא חשיבא כרשותו.

ולפ"ז שפיר י"ל, דכל שנתן לו בעל החצר רשות להניח פירותיו שם, הרי דאף אם לא זכה בזכותי שאלה בחצר, מ"מ מהניא המשיכה לשם.

ט] ולפ"ז י"ל, דבהא דל"מ משיכה ברשות מוכר, ל"מ למיתי עלה מכח הדין דל"מ משיכה אלא לרשותו, ודומיא דהא דל"מ משיכה ברה"ר ובחצר שאינה של שניהם, שהרי כיון שהמוכר נותן לו רשות למשוך שם, שפיר חשיב זה כמשיכה לרשותו, וכל הא דל"מ המשיכה הוא משום דלא נפיק מרשות המוכר.

ולפ"ז שפיר למד הרשב"א מזה, דה"נ לא תועיל הגבהה ברשות מוכר, ושפיר מסיק הרשב"א דכל הא דל"מ משיכה ברשות מוכר הוא רק ברשותו ממש, אך באויר חצרו של מוכר שפיר מהניא משיכה, ול"ד לרה"ר וחצר שאינה של שניהם דל"מ בה משיכה, דשאני רה"ר וחצר שאינה של שניהם שאין לו רשות להניחה שם, ומשא"כ ברשות מוכר שיש לו רשות, וכל מה דל"מ המשיכה הוא משום דלא נפיק מרשות מוכר, הרי דכל שאי"ז בחצירו ממש, שפיר מהניא המשיכה.

ואמנם לכאו' כ"ז ניחא למ"ד דכליו של לוקח ברשות מוכר קנה לוקח, דחזינן דחשיב כמי שיש לו רשות, וע"כ ל"ד לרה"ר וחצר שאינה של שניהם דאין כליו קונה לו, וע"כ נמי חשובה המשיכה שם כמשיכה לרשותו, וכל הא דלא מהניא, הוא משום דלא נפיק מרשות מוכר, אך למ"ד דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, והרי דלא חשיב כמי שיש לו רשות, וכמבו' בד' הרמב"ן במלחמות ובד' הרשב"א לקמן דפ"ה. דהא דכליו של לוקח ברשות מוכר לא קנה לוקח, הוי בכלל מימרא דר' יוחנן דכליו קונה לו במקום שיש לו רשות, ורשות מוכר חשיב כמקום שאין לו רשות, ונת' בזה ב?, בדין שלא תהא המשיכה לשם חשובה כמשיכה לרשותו.

ולכאו' צ"ל דאה"נ מה שהביאו הראשונים מהא דל"מ משיכה ברשות מוכר, כונתם הוא להא דל"מ משיכה ברשות מוכר אף למ"ד דרשות מוכר חשיב כמקום שיש לו רשות, אך שמא יש מקום לומר, דאף למ"ד דלא קנה לוקח, מ"מ ברשות מוכר אית לי' רשות טפי מברה"ר ובחצר שאינה של שניהם, ומה"ט מיבע"ל דיקנו לו כליו, וע"כ שמא סגי בזה לענין משיכה, וצ"ע בזה.

י] וע"פ האמור י"ל, דמש"כ הרמב"ן דלהצד דל"מ משיכה בכליו של מוכר הוא משום דכליו כחצרו, מהני משיכה בכליו דסרסור, אי"ז כמש"נ לעיל סק"ב דאף במושך בכליו של אחר חשיב כמשיכה לרשותו, וכל הא דל"מ הוא רק בכליו של מוכר, משום דלא יצא מרשות המוכר, דלעולם י"ל דכיון דכליו כחצרו, גם ל"מ משיכה בכליו של אחר, דדמי למשיכה ברשות שאינה של שניהם דל"מ, ואך בכליו של סרסור הוא דמהניא המשיכה, משום דהסרסור נתן לו רשות למשוך, ודמי לחצר שאינה של שניהם שאם נתן לו הבעלים רשות למשוך מהניא המשיכה, ורק בכליו של מוכר הוא דל"מ המשיכה אף שנתן לו המוכר רשות למשוך, משום דברשות מוכר ל"מ המשיכה אף כשנתן לו המוכר רשות, וכמש"נ.

1. צ"ע, דא"כ מ"ט מהניא בגניבה הגבהה ברשות הבעלים, וכדתנן בב"ק דע"ט., וכ"ה בכתובות דל"א., הרי בגניבה ליכא דעת אחרת מקנה, ושמא נימא דלענין גניבה כל שאילו היו הבעלים מקנים לו הי' קונה, ה"ה מתחייב, וצ"ע בזה, שו"ר בכו"ח הגרע"א סימן א' שדן דשמא כל דאם איכא דעת אחרת מקנה מהני, ה"ה מתחייב בגניבה, עיי"ש, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואף דנימא דפשיטא לי' להרשב"א דאיכא דין נוסף דל"מ משיכה ברשות מוכר, משום דלא נפקי הפירות מרשות המוכר, אך א"כ מה דן הרשב"א לדמות הגבהה למשיכה, הרי לא מצינו בגמ' לדין זה במשיכה, ואך דמסברא הוא כן, וא"כ אם שייכא סברא זו בהגבהה, תיקשי דמ"ט מהניא הגבהה ברשות מוכר גם בלא הדימוי למשיכה. [↑](#footnote-ref-3)