ד - סימן רנ_ד
קטגוריות: שו_ע / אורח חיים / הלכות שבת - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

## התירא דטוח בטיט אם מהני להתיר אף לאיסור חזרה

א] הרמ"א בס"א כתב דבתנור טוח בטיט מותר להשהות כל דבר, והמ"ב בסקי"ד כתב דהוא משום דלא חיישינן שיפתחנו ויחתה כיון שהוא סתום בטיט ואינו מוכן לחתות, - ויש להסתפק אם התירא דטיחה בטיט מהני להתיר אף לאיסור חזרה בשבת ע"ג כירה שאינה גרופה וקטומה.

והנה אמנם באופן הרגיל דטיחה בטיט לא משכח"ל חזרה, דכל שמחזיר הרי אי"ז טוח בטיט, אך משכח"ל אי נימא דכל שטח את כפתורי הגז בטיט או שהסירם חשיב כטוח בטיט להתיר לאיסור שהיה, ויש להסתפק אם מותר להחזיר קדירה ע"ג כירה בכה"ג, - ומשכח"ל עוד למש"כ החזו"א בסימן ל"ח סק"ב דכל שמחזיר בשבת לתנור שידלק אח"כ ע"י חשמל יש בזה לאיסור חזרה, {ועמש"נ בזה להלן סק"ז,} אם יש להתיר להחזיר בכה"ג שנועלו במנעול, (למש"כ החזו"א בסו"ס ל"ו דנעילה במנעול הויא כטיחה בטיט).

ב] ובפשוטו נראה דד"ז תליא בפלוגתת רבוותא בטעם איסור חזרה (שנתבארה בגליון מס' 2), דלדעת הסוברים דאיסור חזרה הוא משום דמיחזי כמבשל, פשיטא ל"מ מידי מה שהוא טוח בטיט, אך לדעת הסוברים דאיסור חזרה הוא משום חשש חיתוי, הדין נותן דכל שהוא טוח בטיט ולא חיישינן לחיתוי מותר להחזיר, (וגם נתינה בתחילה ע"ג כירה גרופה וקטומה בטוח בטיט תליא בפלוגתת רבוותא בטעם איסורו אם הוא משום דמיחזי כמבשל או משום חשש חיתוי).

ג] אמנם יש מקום לדון בזה, דאף אם איסור חזרה הוא משום חשש חיתוי, מ"מ כיון דבחזרה חיישינן טפי לחיתוי, (דמה"ט אסור להחזיר אף בנתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו), שמא ל"מ בזה טיחה בטיט.

אך נראה להוכיח דלא כן ממה שנחלקו האחרונים אם מותר להטמין בדבר המוסיף הבל בתוך תנור שהוא טוח בטיט, (והובאה הפלוגתא בזה במ"ב סימן רנ"ז סקמ"ז), ובטעם האוסרים בזה כתב בתשו' מהרש"ל סימן ס' דהוא משום דאסרו להטמין גם בגפת אף דלא שייך בו חיתוי, והיינו משום גזירה שמא יטמין ברמץ, וה"נ יש לאסור אף בטוח בטיט, (וכבר כתב כן בתשו' ופסקים למהר"ם מרוטנבורג או"ח סימן ס"ח), ומבו' דבהא מודו כו"ע דכמו דמצינו דמהני טיחה בטיט להתיר לאיסור שהיה ה"נ בדין שתועיל להתיר שאר איסורים שהם משום חשש חיתוי ואף בגווני דחיישינן לחיתוי טפי מבשהיה, (שהרי בהטמנה חיישינן טפי לחיתוי דאסור להטמין אף תבשיל שנתבשל כ"צ ומצטמק ורע לו), ולא נחלקו אלא בהטמנה דשמא כמו שאסרו להטמין בכל דבר המוסיף הבל אף דלא שייך בו חיתוי, ה"נ אסרו להטמין אף דעביד הכירא, אך בחזרה דליכא לה"ט שהרי לא אסרו להחזיר אלא היכא דאיכא חשש חיתוי, בדין שיועיל טיחה בטיט להתיר איסור חזרה.

ד] אמנם הנה החזו"א בסימן ל"ח סק"ב כתב דאף אם התנור סגור אין כאן היתר טח בטיט וכו' רק בנותן בע"ש אבל לא מצינו היתר זה ליתן בשבת, ומבו' דאף דס"ל דאיסור נתינה בתחילה בשבת הוא משום חשש חיתוי, מ"מ לא התירו בטוח בטיט אלא בשנתן מער"ש ולא בנתינה בשבת, ולפ"ז הרי דה"נ ל"מ התירא דטוח בטיט להתיר איסור חזרה, (ואף להסוברים דמהני טיחה בטיט להתיר איסור הטמנה היינו משום דהטמנה היא בער"ש, אך חזרה שהיא בשבת לא התירוה ע"י טיחה בטיט), - ובד' האג"ט במלאכת אופה סוסקנ"ד נראה שנסתפק בזה אם מהני טיחה בטיט להתיר איסור חזרה, עיי"ש.

## התירא דבשר גדי ועוף וכו' אם מהני אף באיסור חזרה

ה] השו"ע בס"א כתב דבשר גדי ועוף שהם מנותחים לאברים מותר להשהותן בצלי שעל האש דלא חיישינן לחיתוי שאם יחתה בגחלים יתחרך הבשר, ואם הוא בתנור וטח פיו בטיט בין גדי ועוף שלמים בין בשר שור או עז מותר דלא חיישינן לחיתוי שאם בא לפתוח התנור ולחתות תכנס הרוח ויצטנן התנור ויתקשה הבשר ויפסיד, - ואם נבא לדון אם ה"ז מועיל אף להתיר לאיסור חזרה, לכאו' תליא בפלוגתת רבוותא אם איסור חזרה הוא משום חשש חיתוי או משום דמיחזי כמבשל.

ו] אך י"ל דאף לדעת הסוברים דאיסור חזרה הוא משום חשש חיתוי יש לאסור בזה, וזה למש"כ החזו"א דהתירא דטיחה בטיט לדעת הרמ"א הוא רק בנותן בער"ש ולא בנותן בשבת, וה"נ י"ל דהתירים אלו הם רק בנותן בער"ש ולא בנותן בשבת.

ומטעם אחר נראה לאסור בזה, דכיון דבחזרה אסרו בכל תבשיל ואף במצטמק ורע לו והרי שלא חילקו בין תבשיל לתבשיל, ה"נ יש לאסור אף בהני תבשילים דליכא למיחש בהו לחיתוי, (ואף אם היכא שטח בטיט שרי להחזיר מ"מ היכא דאתינן להתיר משום מין התבשיל י"ל דבחזרה לא חילקו חכמים ואסרו בכל תבשיל), - וסמך לזה הוא ממשמעות ד' הרשב"א בשבת ל"ז א' דכל הא דשרי להשהות מידי דקשי ליה זיקא, הוא רק למ"ד דמותר להשהות תבשיל שנתבשל כל צרכו ומצטמק ורע לו, אך למ"ד דאף מצטמק ורע לו אסור להשהות אף דאין לחוש בו לחיתוי ה"נ אסור להשהות מידי דקשי ליה זיקא, עיי"ש, ולפ"ז הרי דבחזרה דאסרו אף במצטמק ורע לו, יש לאסור אף במידי דקשי ליה זיקא.[[1]](#footnote-2)

## חזרה ונתינה בתחילה לתנור שידלק ע"י חשמל

ז] נתבאר לעיל סק"א מש"כ החזו"א בסימן ל"ח סק"ב דכשיש לו תנור הניסק ע"י חשמל והכין מע"ש שעון לפתוח החשמל בשעה ידועה, אסור להעמיד הקדירה ע"ג תנור קודם שנפתח החשמל, משום דין שהיה וכו' שהרי אסרו גם חזרה באינה גרופה ובגרופה לא התירו אלא חזרה בשלא הניחה ע"ג קרקע אבל שהיה בתחילה אסור וכו', (וכ"כ החזו"א בסימן ל"ז סוסקכ"א).

והנה החזו"א שם סק"ג כתב דבכה"ג לי"ב משום גרם בישול דגרמא לא אסרה תורה בכל מלאכות, (ובסו"ד כתב דלמש"כ המרדכי בשם רבינו יואל דלא התירו גרם כיבוי אלא במקום הפסד וכ"כ הרמ"א בסימן של"ד, ה"נ בכל מלאכות אסור גרמא בלא הפסד).[[2]](#footnote-3)

ולפ"ז נראה דמש"כ החזו"א לאסור בכה"ג משום איסור חזרה ונתינה בתחילה הוא לטעמיה דאיסורם הוא משום חשש חיתוי, אך לדעת הסוברים דאיסורם הוא משום דמיחזי כמבשל, הרי כיון דהתם לי"ב משום גרם בישול כלל, אף לא מיחזי כמבשל, ואין מקום לאסור בזה.

## צליית בצל בשר וביצה שנצלו כמאכל בן דרוסאי ע"ג גחלים

ח] השו"ע בס"ב כתב דאין צולין בצל וכו' ע"ג גחלים אלא כדי שיצלה מבעו"י כמאכל בן דרוסאי, ומבו' דאף דדעת השו"ע בסימן רנ"ג ס"א דקי"ל כרבנן דאסור להשהות ע"ג כירה אף תבשיל שנתבשל כמאב"ד, מ"מ בצלי ע"ג גחלים שרי, והב"י הביא מש"כ הר"ן בפ"ק דשבת דהטעם בזה הוא משום דכשהן עצמם מונחים על האש דכיון שהגיעו למאכל בן דרוסאי אם יחתה בגחלים יחרוך אותם, וע"כ לא חיישינן שיבא לחתות, וכ"כ הרמב"ן במלחמות בשבת ל"ז א'.

ובטעם הא דאם לא נצלו כמאכל בן דרוסאי אסור לצלותם, כתב הרמב"ן שם דהוא משום דעדיין לא שלטה בהן האור ואתי לחתויי ולא מיחרך, וכ"כ הר"ן שם דרק כשנצלו כמאב"ד מיחרכי ומיפסדי, אבל מקמי הכי שעדיין הם חיים לא מיפסדי בחיתוי גחלים ומשו"ה אסור, {וכן משמע בד' הרשב"א והר"ן שם י"ח ב',} - אך השו"ע הכא כתב דהיינו משום דכל הא דלא חיישינן שיבא לחתות, הוא כשנצלה כמאב"ד דכיון דהוא ראוי לאכילה למה יחתה להפסידו, אך קודם שנצלה כמאב"ד אינו חושש אלא שיצלה מהרה ואע"פ שיתחרך, וע"כ חיישינן שיבא לחתות.

ט] ונראה נפ"מ רבתא לדינא בזה, במש"כ השו"ע בס"ד דפירות שנאכלין חיין מותר ליתנם סביב הקדירה אע"פ שא"א שיצלו קודם חשיכה, והמג"א שם סקי"ג כתב דהיינו משום דחשיבי כמו שנתבשלו כמאב"ד כיון דראוין לאוכלן חיין, והשעה"צ שם סקכ"ב הביא מש"כ האחרונים דמה"ט שרי אף להשו"ע שאסר להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד, משום דחשיב כמו צליה על האש דשרי כשנתבשל כמאב"ד.

ונראה דהשו"ע לטעמיה אזיל דס"ל דמה שאסרו בצלי קודם שהגיע למאב"ד, הוא משום דכל שאינו ראוי לאכילה כלל חיישינן שיבא לחתוך אף דיש לחוש שיתחרך, וע"כ הוא דבתפוחים הראויין לאכלן חיין לא חיישינן שיבא לחתות אף קודם שהגיעו למאב"ד, אך למש"כ הרמב"ן ודעימיה דמה שאסרו בצלי קודם שהגיע למאב"ד הוא משום דקודם שהגיע למאב"ד לא מיחרך, יש לאסור אף בתפוחים הראויין לאכלן חיין, {לדעת הסוברים דקי"ל כרבנן דאסור להשהות תבשיל שנתבשל כמאב"ד,} דכ"ז שלא נצלו כמאב"ד לא מיחרכי ויש לחוש שיבא לחתות.

## צליית בצל בשר וביצה שנצלו כמאב"ד מצד אחד

י] עוד נפ"מ בזה הוא במש"כ השו"ע בס"ב דלא הותר לצלות בשר וכו' אלא כדי שיצלה מבעו"י כמאב"ד מב' צדדיו, והב"י שם כתב דהא דלא סגי במה שנצלה מבעו"י כמאב"ד מצד אחד הוא לפ"מ שאמרו במנחות נ"ז א' דאם הניח בשר ע"ג גחלים ונצלה כמאב"ד מצד אחד פטור דכל כמאב"ד מצד אחד לאו כלום הוא וכ"כ הרמב"ם בפ"ט משבת ה"ה לענין חיוב חטאת, ומשמע דה"ה לענין דין זה דמאי שנא.[[3]](#footnote-4)

וגם בזה נראה דאזיל הב"י לטעמיה דמה שאסרו בצלי קודם שהגיע למאב"ד הוא משום דכל שאינו ראוי לאכילה כלל חיישינן שיבא לחתות אף דיש לחוש שיחרך, וע"כ כיון דכל שנצלה כמאב"ד מצד אחד לאו כלום הוא, חיישינן שיבא לחתות, אך למש"כ הרמב"ן ודעימיה דמה שאסרו בצלי קודם שהגיע למאב"ד הוא משום דקודם שהגיע למאב"ד לא מיחרך, הרי דאם נבא לדון בדין נצלה כמאב"ד מצד אחד, אי"ז ענין למה שאמרו דכל כמאב"ד מצד אחד לאו כלום הוא, {אלא יש לדון אם בכה"ג שנצלה כמאב"ד מצד אחד כבר מיחרך ומפסיד, או דכ"ז שלא נצלה כמאב"ד מב' צדדים לא מיחרך, ועמש"כ בזה החמד משה בסוסק"ד}.

יא] ובעיקר מש"כ השו"ע דכל שנצלה כמאב"ד מצד אחד אסור להשהותו משום דכל כמאב"ד מצד אחד לאו כלום הוא, מבו' מזה דהא דכל כמאב"ד מצד אחד לאו כלום הוא היינו משום דלא חשיב כצליה כלל, וכ"כ החמד משה בסק"ד בתו"ד דכל שנצלה כמאב"ד מצד אחד אינו ראוי אפי' לליסטים, וכ"ה מבו' ממש"כ המנ"ח במצוה ז' לגבי צליית פסח, דאף אם סגי בצליה כמאב"ד, מ"מ כל שנצלה כמאב"ד מצד אחד לאו כלום הוא.

אך הקר"א במנחות שם כתב דהא דאינו חייב כשנצלה כמאב"ד מצד אחד אי"ז משום דלא חשיב כצליה כלל, אלא הוא משום דלענין מלאכת שבת דבעינן שתהא המלאכה בשלימות לא סגי בצליה זו לחייבו, וכ"כ האור גדול בשבת פ"א מ"י ובכתבי הגרי"ז במנחות שם, {והאור גדול שם תמה לפ"ז ע"ד הב"י והמנ"ח}.

יב] ונפ"מ בזה לדינא הוא לדעת הסוברים דבדבר שנתבשל כמאב"ד אין בישול אחר בישול, ויש להסתפק בגונא שנתבשל מצד אחד כמאב"ד והוסיף לבשל צד זה כל צרכו אם הוא חייב, דבס' טל אורות הקדמון אופה סקל"ד נקט בפשיטות דחייב בכה"ג, אך בס' פתחי דעת הוכיח מד' השעה"צ בסימן שי"ח סוסקס"ג דאף בכה"ג אמרינן דאין בישול אחר בישול, {דהרי כשנתבשל כדי קליפה אי"ז אלא כבישול מצד אחד וכמש"כ השעה"צ גופיה שם סק"ה,} - ולכאו' תליא בפלוגתא זו, דאם הא דכמאב"ד מצד אחד לאו כלום הוא משום דבכה"ג אינו ראוי אפי' לליסטים ולא חשיב כמבושל כלל, ודאי דיש לחייב כשהוסיף לבשלו כל צרכו, אך אם חשיב כמבושל אלא דאין חייבין על בישול זה בשבת, מסתברא מילתא דאינו חייב על מה שמוסיף ומבשלו דאין בישול אחר בישול.

## עבר והשהה תבשיל שלא נתבשל כמאב"ד אם צריך להסירו מן האש אחר שהגיע למאב"ד

יג] החזו"א בסימן ל"ז סקכ"ז (ד"ה דינים) כתב דאם שכח קדירה שלא נתבשל כמאב"ד בשעת קידוש היום ע"ג כירה שאינה גרופה, אסור לאכלו, וצריך להסירו אע"ג שהוא מוקצה, ובס' ארחות שבת פ"ב הערה ל"ה כתב להסתפק בגונא שנזכר לאחר שהגיע התבשיל למאב"ד אם צריך להסירו, או דכיון דכבר הגיע למאב"ד כבר אין לחוש שמא יחתה וא"צ להסירו, וממילא דאסור להסירו משום איסור מוקצה.

ונראה דיש ללמוד לדין זה ממש"כ השו"ע בס"ה דאם נתן פת לתנור בשוגג ולא קרמו פניה מבעו"י אסור לרדותה בשבת, {ולא התירו אלא לרדות מזון ג' סעודות}, ואם נתן במזיד משמע דאסור לרדות כלל, ולמש"כ החזו"א דכל שהשהה באיסור צריך להסירו אע"ג שהוא מוקצה, תיקשי דמ"ט א"צ לרדות משום איסור שהייה, {ואף דיש בזה לאיסור רדיית הפת הרי איסור זה קייל טפי שאינו אלא משום עובדין דחול דמה"ט שרי לצורך שבת,} ובע"כ דאיירי שכבר קרמו פניה בתנור וכבר אינו עובר באיסור שהיה, וע"כ הוא אסור לרדותה.

1. אך ד"ז תליא במה שיש להסתפק בטעם הא דאסרו להחזיר אף תבשיל שמצטמק ורע לו, אם הוא משום דבחזרה החמירו ולא חילקו בין תבשיל לתבשיל, או דהוא משום דבחזרה שנצטנן התבשיל יש לחוש לחיתוי אף בתבשיל שמצטמק ורע לו כדי לחממו, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להעיר בזה, דהרי היכא דאחד נותן את הקדירה ואחד נותן את האש הראשון פטור אבל אסור, וא"כ מ"ט לא אסרינן הכא משום זה, וצ"ל דכל מה שאסרו הוא כשנותן אחר את האש, אך כל שהאש ניתנת מאליה לי"ב איסורא, (ובזה מתישב משה"ק השעה"צ בסימן רנ"ג ס"ק ק"ח ע"ד המג"א שם, ואכמ"ל). [↑](#footnote-ref-3)
3. האור גדול בשבת פ"א מ"י תמה ע"ז דמ"ט הוצרך הב"י לזה, הרי אף אם כמאב"ד מצד אחד חשיב כצליה, מ"מ יש לאסור להשהות משום הצד השני שעדיין לא נצלה כמאב"ד, {ונפ"מ רבתא בטעם זה דלפ"ז יש לאסור אף אם נצלה כל צרכו מצד אחד, דאף דצליה כל צרכו מצד אחד הויא צליה, מ"מ יש לאסור משום הצד השני שעדיין לא נצלה כמאב"ד,} - אך בד' החמד משה שם סק"ד מבו' דהיינו משום דלא חששו אלא שמא יחתה דהוא מעשה זוטא ויכול לבא ע"י שכחה מעט, משא"כ להפך הבשר, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)