בענין איסור מלאכה בחול המועד
קטגוריות: ש_ס / כב מועד קטן / חול המועד - הרב מאיר ויליג

סימן א

איסור מלאכה בחוה"מ דאורייתא או דרבנן

מקור האיסור מלאכה

איתא בגמ' בחגיגה דף יח. "תנו רבנן את חג המצות תשמור שבעת ימים לימד על חולו של מועד שאסור בעשיית מלאכה דברי ר' יאשיה.

רבי יונתן אומר אינו צריך, קל וחומר כו'.

תניא אידך כל מלאכת עבדה לא תעשו לימד על חולו של מועד שאסור בעשיית מלאכה דברי רבי יוסי הגלילי.

רבי עקיבא אומר אינו צריך, הרי הוא אומר אלה מועדי ה' וכו' הא אין הכתוב מדבר אלא בחולו של מועד, ללמדך שאסור בעשיית מלאכה.

תניא אידך ששת ימים תאכל מצות וביום השביעי עצרת לה'. מה שביעי עצור אף ששת ימים עצורין. אי מה שביעי עצור בכל מלאכה אף ששת ימים עצורין בכל מלאכה, תלמוד לומר וביום השביעי עצרת, השביעי עצור בכל מלאכה, ואין ששה ימים עצורין בכל מלאכה. הא לא מסרן הכתוב אלא לחכמים, לומר לך איזה יום אסור ואיזה יום מותר, איזו מלאכה אסורה ואיזו מלאכה מותרת."

ועי' ברא"ש בריש מו"ק שתמה "תינח למאן דדריש וביום השביעי עצרת, לדידיה מסרו הכתוב לחכמים משום דמקרא משמע לאסור במקצת מלאכה ולא בכל מלאכה הלכך מסרו לחכמים להתיר הנראה בעיניהם ולאסור הנראה בעיניהם, אבל שאר תנאי דדרשו איסור מלאכה מקרא ומק"ו מנא להו לחלק במלאכות."[[1]](#footnote-1)

ועי' בחי' הר"י מלוניל בריש מועד קטן שכתב דלכל חמש הדרשות שבגמ' בחגיגה שם, אחרי שלומדים שיש איסור מלאכה בחוה"מ, דייקינן מזה שהתורה כתבה בהדיא איסור מלאכה ביום הראשון ושביעי, דאין האיסור מלאכה בחוה"מ חמור כמו האיסור מלאכה ביו"ט[[2]](#footnote-2). ומסרן הכתוב לחכמים לקבוע מה אסור ומה מותר.

מחלוקת הראשונים אם האיסור דאורייתא או דרבנן

ונחלקו הראשונים אם האיסור מלאכה בחוה"מ מדאורייתא, וכפשטיה דגמ' הנ"ל. או האיסור מלאכה מדרבנן והפסוקים הנ"ל אסמכתא בעלמא.

התוס' בחגיגה שם ד"ה חולו, כתבו דמלאכת חוה"מ אסור מדרבנן וקרא אסמכתא בעלמא.

וכן דעת הרא"ש בפ"ק דמו"ק סי' א', והרמב"ם בפ"ז מהל' יו"ט ה"א[[3]](#footnote-3).

אמנם דעת הרי"ף הוא דמלאכת חוה"מ אסור מדאורייתא, וכמו שהביא הטור בסי' תקלו בשמו.[[4]](#footnote-4)

וכן דעת הרמב"ן בסוף הלכות חוה"מ שלו, ובע"ז דף כב.. וכן דעת החינוך מצוה שכג, ע"ש[[5]](#footnote-5).

הראיות דמלאכת חוה"מ דאורייתא

גמ' בחגיגה דף יח.

איתא בגמ' בחגיגה דף יח. "ריש לקיש אמר 'וחג הקציר', איזהו חג שאתה חוגג וקוצר בו, הוי אומר זה עצרת. אימת, אילימא ביום טוב, קצירה ביום טוב מי שרי. אלא לאו לתשלומין.

אמר רבי יוחנן אלא מעתה חג האסיף, אי זהו חג שיש בו אסיפה, הוי אומר זה חג הסוכות. אימת, אילימא ביום טוב, מלאכה ביום טוב מי שרי. אלא בחולו של מועד. חולו של מועד מי שרי. אלא חג הבא בזמן אסיפה, הכא נמי חג הבא בזמן קצירה.

מכלל דתרוייהו סבירא להו דחולו של מועד אסור בעשיית מלאכה.

מנהני מילי, דתנו רבנן 'את חג המצות תשמר, שבעת ימים', לימד על חולו של מועד שאסור בעשיית מלאכה דברי רבי יאשיה".

והביאו הראשונים ג' ראיות מהסוגיא הנ"ל דהאיסור מלאכה בחול המועד מדאורייתא.

אחת[[6]](#footnote-6), כיון דדרשי' מקראי משמע לכאורה דאסור מדאורייתא.[[7]](#footnote-7)

שנית[[8]](#footnote-8), מזה שהגמ' דייק מר' יוחנן וריש לקיש דמלאכה בחול המועד אסורה, ואם כוונת הגמ' דאסורה מדרבנן פשיטא שהרי מבואר בכמה משניות במועד קטן דמלאכה בחול המועד אסורה, וע"כ כוונת הגמ' לדייק דס"ל דמלאכה בחול המועד אסורה מדאורייתא.

שלישית[[9]](#footnote-9), מזה שהוכיח ר' יוחנן דחג האסיף ע"כ לא מיירי בחול המועד משום איסור מלאכה, מבואר דהאיסור מלאכה מדאורייתא, דאם היה אסור מדרבנן אולי כוונת הפסוק באמת הוא חג שיש בו אסיפה בחול המועד.[[10]](#footnote-10)

גמ' במועד קטן דף יא:

איתא במתני' במועד קטן דף יא: "מי שהפך את זיתיו, ואירעו אבל או אונס, או שהטעוהו פועלים טוען קורה ראשונה, ומניחה לאחר המועד, דברי רבי יהודה. רבי יוסי אומר זולף וגומר וגף כדרכו."

ואיתא בגמרא שם "פתח באבל וסיים במועד?

אמר רב שישא בריה דרב אידי זאת אומרת דברים המותרין במועד אסורים בימי אבלו.

רב אשי אמר לא מיבעיא קאמר. לא מיבעיא בימי אבלו דמדרבנן הוא ושרי, אלא אפילו במועד דאיסור מלאכה מדאורייתא, במקום פסידא שרו רבנן."

ומבואר בהדיא שהאיסור מלאכה בחול המועד מן התורה.[[11]](#footnote-11)

פסחים קיח.

איתא בגמ' בפסחים דף קיח. "אמר רב ששת משום רבי אלעזר בן עזריה כל המבזה את המועדות כאילו עובד עבודה זרה, שנאמר 'אלהי מסכה לא תעשה לך', וכתיב בתריה 'את חג המצות תשמר'."

ופי' הרשב"ם שם "כל המבזה את המועדות. שעושה מלאכה בחולו של מועד דכתיב את חג המצות תשמור ונפקא לן במסכת חגיגה איסור מלאכה בחולו של מועד."

וכתבו התוס' בחגיגה דף יח. לדייק דמזה דדרשי' מפסוק דהמבזה את המועדות, דהיינו שעושה מלאכה בחול המועד, כאילו עובד ע"ז, מוכח דמלאכה בחול המועד אסור מדאורייתא[[12]](#footnote-12).[[13]](#footnote-13)

מגילה כא:

איתא בגמ' במגילה דף כא: "בראשי חדשים ובחולו של מועד קורין ארבעה, אין פוחתין מהן ואין מוסיפין עליהן, ואין מפטירין בנביא. וכו'.

זה הכלל כל שיש בו מוסף ואינו יום טוב קורין ארבעה."

וכתבו הראשונים דמזה שכתוב דחול המועד אינו יום טוב משמע דאין בו איסור מלאכה מן התורה. דאם יש איסור מלאכה, היינו יום טוב[[14]](#footnote-14).[[15]](#footnote-15)

ועוד כתבו הראשונים דמזה שכללו ראש חודש וחול המועד ביחד משמע דשוין בזה שאין בהם איסור מלאכה מדאורייתא.[[16]](#footnote-16)

ראיות דמלאכה בחוה"מ אסורה מדרבנן

מועד קטן דף יב:

איתא במתני' במועד קטן דף יב: "ובלבד שלא יכוין את מלאכתו במועד. וכולן, אם כוונו מלאכתן במועד יאבדו."

ואיתא בגמ' שם "בעי מיניה רבי ירמיה מרבי זירא כוון מלאכתו במועד ומת, מהו שיקנסו בניו אחריו.

אם תימצי לומר צרם אזן בכור קנסו בנו אחריו משום דאיסורא דאורייתא. ואם תמצי לומר מכר עבדו לנכרי ומת קנסו בנו אחריו משום דכל יומא מפקע ליה ממצות. הכא מאי, גברא קניס רבנן והא ליתיה, או דלמא ממונא קניס רבנן, והא איתיה."

ומשמע בהדיא דמלאכה בחול המועד אינו אסור אלא מדרבנן.[[17]](#footnote-17)

ירושלמי בפ"ב דמועד קטן

איתא בירושלמי [פ"ב דמועד קטן] "א"ר בא בר ממל אילו היה לי מי שיומנה עמי היתרתי בשר בכור להישקל בליטרא, והיתרתי שיהו עושין מלאכה בחולו של מועד וכו', כלום אסרו לעשות מלאכה בחולו של מועד אלא כדי שיהו אוכלין ושותין ויגיעין בתורה ואינון אוכלין ושתין ופחזין."

ומבואר לכאורה מזה שהאיסור מלאכה בחול המועד אינו אלא מדרבנן ולכן צידד רב בא בר ממל לבטלו.[[18]](#footnote-18)

עוד ראיה דמלאכה בחוה"מ אסורה מדרבנן

כתבו הראשונים דמזה שהתירו מלאכת דבר האבד וכדו' בחול המועד מוכח דאין האיסור מלאכה בו אלא מדרבנן, דאילו היה אסור מדאורייתא לא שייך להקל כ"כ משום הפסד.[[19]](#footnote-19)

סימן ב

גדר האיסור מלאכה לסוברים שאסור מן התורה

דעת החינוך

החינוך [במצוה שכג] כתב "ואי זו מלאכה אסורה או מותרת מסרן הכתוב לחכמים. ואחר שהדבר מסור בידם שלא אסרה התורה אלא במה שיאמרו הם, חילקו המלאכות כפי רצונם ודעתם. ונמצא שכל מלאכה שאסרו הם זכרונם לברכה אסורה לנו מדאורייתא, ואשר התירו גם כן מותר מן התורה, כי בידם נמסר איסור זה לפי משמעות הנדרש בכתוב.

והם אמרו דרך כלל שכל מלאכה שאם לא יעשה אותה במועד ימצא בה הפסד הרבה מותר לעשותה וכו'

ואמרו זכרונם לברכה דכשהוא משקה אותו לא ישקהו ממי הבריכה וממי הגשמים, שיש בדבר טורח הרבה וכו' ".

ומשמע לכאורה דס"ל דכל מלאכה שאסרו חז"ל בענין חול המועד, אפי' משום טירחא, אסורה מדאורייתא.[[20]](#footnote-20)

דעת הרמב"ן

אמנם הרמב"ן בהלכות חוה"מ כתב "הלכות מועד כו' נ"ל שהלכו בהן על דרך יום טוב עצמו שהתירה בו תורה אוכל נפש ואסרה שאר דברים, ומכשירים נמי התירה בשאי אפשר להן לעשותו מעי"ט יותר משאר מלאכות וכו'.

מן התורה מלאכת אוכל נפש לצורך היום מותרת ביום טוב, וכן מכשירין, ובחולו של מועד הותר יותר כל מלאכה שהוא לצורך, ובאו חכמים ואסרו בזה מלאכת אומן.

וכן בדבר האבד כל שבני אדם חושבין אותו להפסד וטורחין בו משום כך מותר מן התורה, וזהו מסרן הכתוב לחכמים זופתין כוזא ואין זופתין חביתא, והם הוסיפו לאסור בטריח."

ומבואר דס"ל דכל דבר שהוא לצורך המועד מותר מדאורייתא בחוה"מ, אפי' אם הוא מלאכת אומן. והאיסור לעשות מלאכת אומן לצורך המועד אינו אלא מדרבנן.

וכן כל מה שמוגדר כדבר האבד מותרת מדאורייתא אפי' אם יש בו טירחא מרובה. ואסרו מדרבנן כל מלאכה שיש בו טורח הרבה.

וכ"כ הריטב"א במו"ק דף ב..

סתירה בדברי הרמב"ן

איתא בגמ' בע"ז דף כא: "תניא, ר"ש בן אלעזר אומר לא ישכיר אדם שדהו לכותי, מפני שנקראת על שמו, וכותי זה עושה בו מלאכה בחוש"מ וכו'.

מאי איריא מפני שנקראת על שמו, תיפוק ליה משום לפני עור לא תתן מכשול.

חדא ועוד קאמר, חדא משום לפני עור, ועוד מפני שנקראת על שמו."

וכתב הרמב"ן שם "מדמקשה ותיפוק ליה משום ולפני עור במלאכה דחולו של מועד משמע לן מינה דאיסורא מדאורייתא, דאי מדרבנן הוא מי איכא לא תתן מכשול, ליכא ודאי אלא נקראת על שמו, ותמה על עצמך אם אסרו עליו כלום מפני חשד זה בשל דבריהם, אלא ש"מ חולו של מועד תורה היא וכו'[[21]](#footnote-21).

ודקאמר התם [בירושלמי] אלו היה מי שימנה עמי הייתי מתיר מלאכה בחולו של מועד וכו', יש לומר מפני שהחכמים הוסיפו עליהן הרבה ואותן היה מבקש להתיר, הא מן התורה אינו אסור אלא במלאכת עבודת קרקע וכיוצא בה שטרחתן מרובה."

וכדברי הרמב"ן הנ"ל כתב ג"כ החי' הר"ן בע"ז דף כא:.

ומשמע לכאורה דס"ל להרמב"ן שם ממש היפוך ממה שכתב בהל' חוה"מ.

דבהל' חוה"מ משמע שמה שחז"ל התירו בחוה"מ יותר מביו"ט הוא מלאכות שיש צורך לעשותם במועד, או מצד שיש בהם צורך המועד, או משום דהוי דבר האבד.

ומה שאסרו מלאכה שיש בו טירחא ואומנות, היינו רק מדרבנן.

אבל בע"ז משמע להיפוך, דמלאכה שיש בו טירחא [ואומנות?] נשאר אסור מדאורייתא כמו ביו"ט. ומה שהקילו חז"ל להתיר מן התורה בחוה"מ יותר מביו"ט הוא מלאכה שאין בו טירחא. ומדרבנן אסרו מלאכה זו עכ"פ אם יש בו צורך יו"ט או במקום דבר האבד. וצ"ע[[22]](#footnote-22)

ביאור השיטות הנ"ל

לדעת החינוך הנ"ל מסרן הכתוב לחכמים לקבוע לגמרי מה אסור ומה מותר בחול המועד. ולכן קבעו מדאורייתא דטירחא ומעשה אומן הוא סיבת איסור מן התורה. והם קבעו גם מתי יש להתיר מלאכה.

אבל לדעת הרמב"ן ע"כ לא מסרן הכתוב לחכמים לקבוע לגמרי מה מותר ומה אסור, שהרי מה שאסרו משום טירחא ומעשה אומן אינו אסור אלא מדרבנן. ורק מה התירו לצורך המועד או לצורך דבר האבד יש לו תוקף מן התורה להתיר מלאכה זו בחול המועד.

וביאור הדברים הוא דחול המועד הוא חלק מהיו"ט של פסח וסוכות, אלא שדרשו חז"ל שחול המועד קיל יותר מיו"ט לענין האיסור מלאכה שבו.

והבינו חז"ל דכוונת התורה להרחיב את הקולות שמצאנו כבר בהל' יו"ט, ולהתיר יותר מביו"ט.

נמצא שלא נמסר מלאכת חוה"מ לגמרי בידי חכמים לאסור מלאכה מצד שיש בו טירחא או אומנות, שהרי ביו"ט אין רמז לדבר זה.

אלא רק קבלו כח לקבוע באיזה ענין להרחיב ההיתר מלאכה שמצאנו ביו"ט. דביו"ט יש היתר מלאכה לצורך אוכל נפש. ובחול המועד קבלו רשות להרחיב היתר זה לצרכים אחרים.

וממילא יש לנו מקור להתיר כל צורך המועד, וגם צורך דבר האבד[[23]](#footnote-23), וגם צרכי רבים שלא לצורך המועד, דכל אלו כיון שיש בהם צורך גדול קבלו חז"ל רשות לקבוע מדאורייתא שגם הצרכים האלו מותרים.

ומה שאסרו חז"ל מלאכה שיש בו טירחא או אומנות, ע"כ אין זה אלא איסור דרבנן, שהרי מדאורייתא לא נמסר לחכמים כלל רשות לקבוע מה אסור בחול המועד, וכנ"ל. אלא רק להרחיב את הצרכים שבשבילם הותר מלאכה בחול המועד.[[24]](#footnote-24)

יסוד האיסור מלאכה בחול המועד

בשבת ויו"ט האיסור מלאכה מדאורייתא אינו תלוי כלל בגודל הטירחא שיש במלאכה שעושה, אלא מלאכת בורר בלי טירחא כלל אסורה כמלאכת צידה שיש בו טירחא מרובה, בלי שום הבדל. שהרי התורה אסרה הפעולה ולא הטירחא.

ועי' בגמ' במו"ק דף ב: ודף יג. ד"מועד משום טירחא הוא".

וכתב הנמוק"י בדף א: בשם הראב"ד דככל שיש יותר טירחא, יש יותר סיבה לאסור מלאכה, ולכן צריך היתר יותר גדול כדי להתירה, ע"ש.

ועל דרך זה קבעו כל האיסור והיתר מדאורייתא בהל' חוה"מ. דאם הטירחא גדולה, וממילא האיסור חמור יותר, א"כ לא התירוהו אלא במקום צורך גדול.

ואם הטירחא מועטת, וממילא האיסור קל, א"כ אפי' במקום צורך מועט התירוהו.

ומבואר בהדיא דס"ל להראב"ד דמסרן הכתוב לחכמים לקבוע מה אסור, והם קבעו שבשונה מיו"ט שהפעולה אסורה, בחול המועד הטירחא אסורה. ולכן יש הבדל בין מלאכה למלאכה. דככל שיש יותר טירחא האיסור מלאכה יותר חמור.

וע"פ דברי הנמוק"י הנ"ל כתב הבי' הגר"א בריש סי' תקל"ז שכתב דגם במקום שהתירו המלאכה צריך למעט בטירחא בכל האפשר, וכמו שפסק הרמ"א שם בסעי' א' בשם בכלבו.

אבל מדברי הרמב"ן בהל' חול המועד שלו מבואר דגם בחול המועד מדאורייתא הפעולה אסורה, ואין הבדל כלל מדאורייתא בין מלאכה שיש בו טירחא למלאכה שאין בו טירחא.[[25]](#footnote-25)

והיינו לשיטתו דס"ל דע"פ תורה אין שום הבדל בין יו"ט לחול המועד. אלא רק לענין זה שבחול המועד התירו מלאכה לצרכים אפי' שאינם צרכי אוכל נפש. נמצא שמצד האיסור מלאכה שוין הם. וכמו שביו"ט מדאורייתא אין שום חילוק בין מלאכת בורר שאין בו טירחא, למלאכת בונה שיש בו טירחא גדולה, ה"ה בחול המועד הדין כן.[[26]](#footnote-26)

ולדעת הרמב"ן מסתבר דלא כדברי הכלבו הנ"ל, דאין דין למעט בטירחא במקום שיש היתר מלאכה, שהרי אין הטירחא גורם שהמלאכה יותר אסורה.[[27]](#footnote-27)

עוד מחלוקת הרמב"ן וראב"ד לשיטתם

התלמיד הרשב"א בדף יא. הביא בשם הראב"ד דאסור לבנות תנור מעשה אומן לצורך אוכל נפש. דס"ל דצורך אוכל נפש כשאר צורך המועד, והרי חז"ל אסרו מעשה אומן לצורך המועד.

והא דאיתא בדף יא. שמותר לבנות תנור, היינו מעשה הדיוט.

אבל הרמב"ן בהל' חוה"מ כתב "הלכות מועד וכו', נ"ל שהלכו בהן על דרך יום טוב עצמו שהתירה בו תורה אוכל נפש ואסרה שאר דברים, ומכשירים נמי התירה בשאי אפשר להן לעשותו מעי"ט יותר משאר מלאכות.

וזה הכלל שבמועד, כל שהוא טורח באוכל נפש עצמו מותר כדרכו ואף על פי שהוא טורח גדול וכו'.

וכן במכשירין כל שהן קרובין לאוכל נפש עצמו עשו אותן כאוכל נפש ומותר אפילו במלאכת אומן, זו היא שהתיר רבא לאמי תנוראה למגדל תנורי ולמגדל מהולתא."

ומבואר דס"ל שהתירו צורך אוכל נפש יותר משאר צרכי יו"ט, ומשום שגדר האיסור והיתר בחול המועד הוא על דרך האיסור מלאכה ביו"ט.

והיינו לשיטתם, שהרי הראב"ד ס"ל שגדר האיסור והיתר בחול המועד אינו מבוסס כלל על הל' יו"ט, ולכן לא הקילו יותר באוכל נפש משאר צרכי יו"ט.

אבל הרמב"ן ס"ל דגדר האיסור והיתר בחול המועד הוא מעין האיסור והיתר ביו"ט, אלא שהרחיבו את ההיתר להתיר גם שאר צרכים.[[28]](#footnote-28)

עוד מחלוקת רמב"ן וראב"ד

כתב הנמוק"י בסוף פ"ק דמו"ק בשם הראב"ד די"ל דלצורך הרווחא בעלמא, אע"פ שאינו דבר האבד, אפשר להתיר מלאכה שאינו חמור, דהיינו שאין בו טירחא, או שאין בו מלאכה גמורה.

והרמב"ן בתורת האדם חלק עליו בזה"ל "אין במועד חילוק בין מלאכה שחייבין עליה בשבת למלאכת פטור, שעשאוהו כחול להתיר בו מלאכה גמורה בדבר האבד ועשאוהו כיו"ט בשאינו אבד לאסור אפי' שבות."

והיינו ג"כ לשיטתם, דלדעת הראב"ד אין איסור והיתר ברור בכל הל' חוה"מ. אלא תמיד מעמידים חומר האיסור נגד גודל הצורך.

ולכן במקום שהאיסור קל אפשר להתיר אפי' צורך קטן כמו הרווחא בעלמא.

אבל לדעת הרמב"ן אין שום שינוי בין האיסור מלאכה בחול המועד ליו"ט. ורק נאמר חידוש לענין ההיתר, שבחול המועד צריך להתיר יותר. וחז"ל קבעו איזה דברים צריכים להתיר.

וממילא בכל מקום ששייך ההיתר שקבעו צריך להתיר הכל, ובמקום שלא שייך ההיתר שקבעו צריך לאסור הכל.

וכיון שהרווחא אינו בכלל ההיתר לענין להתיר מלאכה גמורה, ממילא אינו סיבת היתר בכלל.

עוד בשיטת הראב"ד הנ"ל

הבאנו לעיל דס"ל להראב"ד שכמות הטירחא שיש במלאכה קובע אם האיסור חמור או קל. וככל שיש במלאכה יותר טירחא, והאיסור יותר חמור, צריך צורך יותר גדול כדי להתירו.

ומבואר מדברי הראב"ד [שהביאו הרא"ש ונמוק"י] בדף יא. דגם זה שהמלאכה הוא מלאכה דאורייתא בשבת ויו"ט הוא סיבה להחמיר בו בחול המועד. ולא אמרי' דבחול המועד הכל תלוי בכמות הטירחא.

ולכן כתב הראב"ד שמלאכה שהוא כמו מלאכה גמורה דאורייתא צריך דוקא דבר האבד להתירו, משא"כ איסור דרבנן שאינו אלא משום גזירה וכדו', אפי' הרווחא יכול להתירו.[[29]](#footnote-29)

סימן ג

לדינא האם אסור לעשות מלאכה בחוה"מ מדאורייתא או מדרבנן

הכרעת השו"ע בזה

כתב הבית יוסף בסי' תקל "ולע"ד נראה דאיסור מלאכה בחול המועד דבר תורה כדמשמע בסוגיא שבפרק אין דורשין, אלא שהתורה מסרה לחכמים שיאסרו המלאכות שנראה להם ויתירו מה שנראה להם, וכעין מה שכתב הר"ן בריש יומא גבי עינויי דיום הכפורים בר מאכילה ושתיה.

וכן מבואר בהדיא בפרק אין דורשין בברייתא לא מסרו הכתוב אלא לחכמים לומר איזו מלאכה אסורה ואיזו מותרת.

ואף על פי שהגהות מיימון כתבו דאין לדקדק מכאן דמדאורייתא הוא דאי אפשר שיהיו חכמים מקילין כל כך אם היה דאורייתא, לאו מילתא הוא דאין קולות הללו גדולות ממה שהקילו ביום הכפורים לרחוץ פניהם המלך והכלה כדי שיהיו נראים יפים וקולי אחריני דשרו התם."

אמנם נ"ל דאע"פ שהיה נ"ל להבית יוסף עצמו שהאיסור מלאכה מדאורייתא, מ"מ לא הכריע כן הבית יוסף להלכה.

והיינו משום דכיון שהרמב"ם [ריש פ"ז מהל' יו"ט] ורא"ש [ריש מו"ק] כתבו בהדיא דהאיסור מלאכה בחוה"מ אינו אלא מדרבנן, ודעת הרי"ף אינו ברור כמו שכתב הבית יוסף בסי' תקלו, ממילא לא הכריע מסברא נגדם.

וכן מפורש בבית יוסף בסי' תקלט וז"ל "ולענין הלכה כיון דאיסור מלאכה בחול המועד דרבנן, והרא"ש דבתרא וגדול הוא וגם מהר"י קולון כתבו שכך פשט המנהג, הכי נקטינן."

וכן מבואר מדברי הבית יוסף בסי' תקלח לענין כוזתא וחביתא שכתב "ואפשר דמדכתב דברי שמואל ודברי רב דימי ולא הכריע משמע דמספקא לן הלכה כדברי מי וספיקא דרבנן לקולא."

וכן כתב בשלחן ערוך שם לקולא.

וכן מבואר מדברי הביה"ל בסי' תקל שכתב שהבית יוסף בסי' תקל כתב דמלאכת חוה"מ אסור מדאורייתא. ואעפ"כ כתב דדעת השלחן ערוך להכריע דמלאכת חוה"מ אינו אסור אלא מדרבנן.

דעת הרמ"א להלכה

כתב הרמ"א בסי' תקל דחול המועד אסור בקצת מלאכות ומותר במקצתן "לפי צורך הענין שהיה נראה לחכמים להתיר".

וכתב המג"א וכל האחרונים שם דמזה שכתב הרמ"א "שהיה נראה לחכמים להתיר", ולא כתב שהיה נראה לחכמים לאסור, משמע שפסק כדעת הסוברים דעיקר מלאכת חוה"מ מן התורה, אלא שחז"ל התירו מקצת המלאכות מכח זה שמסרן הכתוב לחכמים להתיר מקצת מלאכות.

והיינו כדעת הבית יוסף בסי' תק"ל הנ"ל.

אמנם א"ת דדעת הרמ"א להכריע כדעת הבית יוסף בסי' תק"ל שכל האיסור מלאכה בחוה"מ אסורה מדאורייתא, איך סתם הרמ"א בכל המקומות הנ"ל [סי' תקל"ח, תקל"ט וכו'] כדעת השו"ע שהכריע לקולא מחמת שמלאכת חוה"מ דרבנן?

וצ"ל דאע"פ שכתב הרמ"א כלשון הזה משום שלדעת חלק מהפוסקים האיסור מלאכה בחוה"מ דאורייתא, אמנם לדינא ודאי הכריע שאפשר להקל כדעת הראשונים דמלאכה בחוה"מ אסורה רק מדרבנן.

וכן משמע בהדיא מדברי הביה"ל בסי' תק"ל בסופו דגם הכרעת הרמ"א לדינא הוא שהאיסור מלאכה בחוה"מ אינו אלא מדרבנן. אלא שכתב שם דכיון שיש הרבה ראשונים דס"ל עכ"פ כדעת הרמב"ן דיש מלאכה בחוה"מ שאסורה מן התורה, אין למהר להקל בזה במקום ספק אלא ללצורך גדול[[30]](#footnote-30).

אמנם עי' בפמ"ג [א"א סי' תקמג סק"א] שכתב "מצוה הצריך בחול המועד ומכל מקום לא הוה לצורך המועד וכו' שרי על ידי עכו"ם, דהמחבר בסימן ש"ז פסק כדיעה א' בסתם שבות דשבות במקום מצוה שרי על ידי עכו"ם, וכן כתב בסימן תקפ"ו. וב"י משמע דסובר דחול המועד דרבנן, כן משמע לכאורה בסימן תק"ל. ואף להר"ב שם הא צידד בסימן ש"ו דיש מקילין אף בדאורייתא לצורך מצוה."

ומבואר דס"ל דבאמת נחלקו השו"ע ורמ"א אי קיי"ל דמלאכת חוה"מ אסור מדרבנן או מדאורייתא. לדעת השו"ע אסור מדרבנן. ולדעת הרמ"א אסור מדאורייתא.

וממילא כתב להתיר שבות דשבות במקום מצוה לדעת הרמ"א רק מכח מה שהתיר הרמ"א בסי' רע"ו אמירה לעכו"ם אפי' באיסור דאורייתא במקום מצוה.

ועי' במשנה ברורה בסי' תקמג סק"א שכתב להתיר אמירה לעכו"ם בחוה"מ לצורך מצוה מטעם שבות דשבות.

והיינו כמו שכתבנו לעיל דנקט המשנה ברורה בדעת הרמ"א דמלאכת חוה"מ דרבנן[[31]](#footnote-31).

ועי' בב"ח בסי' תקל שכתב להכריע כדעת הרמב"ן הנ"ל דבכל מקום שאינו דבר האבד או צורך המועד אסור מדאורייתא. והאיסור טירחא יתירא ומעשה אומן אינו אלא מדרבנן.

ועי' בבי' הגר"א בסי' תקל דמשמע ג"כ מדבריו שהכריע כדעת הרמב"ן הנ"ל[[32]](#footnote-32).

ועי' בחזו"א בסי' קלד ס"ק יד שכתב דאם יש ספק אם יש בדבר טירחא יתירא או לא אפשר להקל מכיון שאפי' אם מלאכת חוה"מ אסור מה"ת, האיסור טירחא יתירא אינו אלא מדרבנן. ומשמע שהחמיר עכ"פ לכתחילה כדעת הרמב"ן הנ"ל. אמנם ס"ל דאפשר להקל בכל ספק שאינו אלא ספק דרבנן לדעת הרמב"ן.

וכן משמע לכאורה בביה"ל הנ"ל בסוף סי' תק"ל, דלדעת הרמב"ן אפשר להקל בכל ספק טירחא יתירא ומעשה אומן, כיון שאינו אלא איסור דרבנן לדבריו.

ומשמע שם מדברי הביה"ל שמסכים לדעת החזו"א דאפשר להקל בספק מעשה אומן וספק טירחא יתירא כיון שלדעת הרמב"ן אינו אלא ספק דרבנן.

אמנם הדברים צ"ע, שהרי כתוב בטור בסי' תקל"ו דלדעת הרי"ף דס"ל דמלאכה בחוה"מ אסורה מן התורה צריך להחמיר שם מספק אפי' במקום שאין אפי' צד מלאכה, אלא כל האיסור הוא משום טירחא.

וכ"כ המשנה ברורה שם בסק"י, דלפי הפוסקים דס"ל דמלאכה בחוה"מ אסורה מדאורייתא, צריך להחמיר.

ומבואר דמספיק זה שעיקרו מדאורייתא כדי להחמיר בספיקו.

וכן החמיר המשנ"ב בסי' תקל"ז ס"ו[[33]](#footnote-33) אפי' בספק טירחא יתירא במקום דבר האבד, שאינו אסור אלא מדרבנן לדעת הרמב"ן.

וזה דלא כדעת החזו"א וכמשמעות הביה"ל הנ"ל דכל ספק טירחא יתירא וכדו', הוי ספק דרבנן ולקולא.

ונ"ל דודאי דעת המשנ"ב לפסוק להלכה כדמשמע מדבריו בביה"ל דבכל מקום שיש ספק דאורייתא לדעת הרמב"ן אזלי' לחומרא. ובכל מקום שהוא ספק דרבנן לדעת הרמב"ן אזלי' לקולא.

אמנם בסי' תקל"ו הרא"ש וטור שם בהדיא כתבו דאם עיקרו דאורייתא צריך להחמיר. והוא פסק דוקא להספיקא דדינא שם לענין תרנגולת.

וכן בסי' תקל"ז ס"ו שהחמיר המשנ"ב, לא החמיר רק מצד שעיקרו דאורייתא, אלא בצירוף הרבה פוסקים שהחמירו בלאו הכי, ע"ש בשעה"צ סק"כ.

אבל בכל מקום שיש לנו איזה ספק, בזה אין מחמירין אלא במקום שהוא ספק איסור דאורייתא ממש לדעת הרמב"ן, וכדעת החזו"א הנ"ל.

סימן ד

טעם האיסור מלאכה בחול המועד

כתב הרמב"ם [פ"ז מיו"ט ה"א] "חולו של מועד אף על פי שלא נאמר בו שבתון, הואיל ונקרא מקרא קדש והרי הוא זמן חגיגה במקדש אסור בעשיית מלאכה כדי שלא יהיה כשאר ימי החול שאין בהן קדושה כלל, והעושה בו מלאכה האסורה מכין אותו מכת מרדות מפני שאיסורו מדברי סופרים, ולא כל מלאכת עבודה אסורה בו כיום טוב שסוף הענין בדברים שנאסרו בו כדי שלא יהיה כיום חול לכל דבר, לפיכך יש מלאכות אסורות בו ויש מלאכות מותרות בו."

ומבואר דס"ל דכיון שיש בחול המועד קדושה יותר משאר יום חול, הן מחמת זה שנקרא "מקרא קודש", והן מפני שהוא זמן חגיגה, ממילא רצו חז"ל לקדשו יותר מיום חול באיסור מלאכה[[34]](#footnote-34). אמנם כיון שאינו קדוש כיו"ט, ממילא הקדושה שע"י איסור מלאכה הוא יותר מיום חול ופחות מיו"ט[[35]](#footnote-35).[[36]](#footnote-36)

כתב הראבי"ה [סי' תתלה] "ירושלמי אמר רבי אבא בר ממל אילו היה לי מי שימנה עמי וכו' היתרתי שיהיו עושין מלאכה בחולו של מועד כו' כלום אסרו במלאכה בחולו של מועד אלא כדי שיהיו אוכלין ושותין ויגיעין בתורה ואינון אוכלין ושותין ופוחזין. וכו'.

ונראה לי דהא דאמרי רבנן הלכות המועדות כהלכות כותים ועוד אמרו לא מסרן הכתוב אלא לחכמים לידע איזה מלאכה אסורה ואיזה מותרת הכל תלוי כדי שישמח במועד, כדמפרש בירושלמי ומתוך שמחה נוח לו ללמוד ולהבין בהלכות הרגל, כדאמרינן אין השכינה שורה לא מתוך עצבות ולא מתוך עצלות וכו' עד וכן לדברי תורה. הילכך היכא דאיכא טורחא יתירא אסור, שלבו עצוב מפני הטורח. וכן התירו לעשות מלאכה בדבר האבד או בשאין לו מה לאכול כדי שיהא שמח במועד ועל דרך זו הולכים כולם."

ומבואר דסיבת האיסור מלאכה בחול המועד הוא כדי שיהא לבו פנוי ושמח כדי ללמוד הלכות החג בחג[[37]](#footnote-37).[[38]](#footnote-38)

כתב היראים [סי' דש] "כל איסור חוש"מ מדרבנן כדאמרינן בתחלת מוע"ק [דף ב:] ובסוף פרק מי שהפך [יג.] מועד משום טרחא ולאו טרחא הוא, פי' כשטורח נראה מבזה המועדות."

לכאורה כל הראשונים הנ"ל ס"ל שהאיסור מלאכה בחול המועד דרבנן, ולכן חיפשו טעמים למה תיקנו חכמים דין זה.

אבל לדעת החינוך ורמב"ן דס"ל שהאיסור מלאכה בחול המועד מן התורה, אין מקום לחפש טעמים, אלא כמו שביו"ט יש איסור מלאכה, דרשי' מקראי בחגיגה דף יח. דגם בחול המועד יש איסור מלאכה. וגזיה"כ היא.

אמנם עי' בגמ' במו"ק דף ב: ודף יג. שכתב דהאיסור מלאכה בחול המועד הוא מטעם טירחא, וכדעת כל הראשונים הנ"ל.

ולא רק זה, אלא שכתב הגמ' שם לבאר דכיון שהאיסור מלאכה בחול המועד משום טירחא, ממילא ראוי להתיר מלאכה לצורך דבר האבד, ולצורך פועל שאין לו מה יאכל.

ולכאורה משמע מזה שהאיסור מלאכה בחוה"מ אינו אלא מדרבנן, דאם האיסור מלאכה מדאורייתא, הרי לא דרשי' טעמא דקרא להתיר.

אמנם באמת גם לדעת הראשונים דס"ל שהאיסור מלאכה בחול המועד דאורייתא מגזיה"כ, עדיין צריך לקבוע טעם לאיסור מלאכה בחול המועד. שהרי מסרן הכתוב לחכמים לקבוע מה להתיר בחול המועד יותר מביו"ט. ולפי טעם האיסור מלאכה אפשר לקבוע מה להתיר.

ולדעת החינוך ודעימיה שכל האיסור והיתר בחול המועד נקבע ע"י חכמים, בודאי היה צורך לקבוע שהאיסור מלאכה בחול המועד הוא מחמת טירחא. ולכן ראוי לאסור מעשה אומן וטירחא יתירא יותר משאר דברים.

וגם לדעת הרמב"ן דס"ל דכל האיסור מלאכה הוא ממש כמו יו"ט, אלא שהוסיפו להתיר יותר מביו"ט, היה צורך לקבוע שהאיסור מלאכה בחול המועד מחמת טירחא כדי לדעת להתיר דבר האבד.[[39]](#footnote-39)

וכיון שידעו חז"ל שיסוד האיסור מלאכה בחול המועד מחמת טירחא, ממילא הוסיפו לאסור מדרבנן מעשה אומן וטירחא יתירא.

וכן מוכח מדברי הריטב"א שכתב בדף ב. כדעת הרמב"ן דעיקר האיסור מלאכה בחוה"מ דאורייתא. ואפ"ה כתב בדף יג. כנ"ל דטעם האיסור מלאכה בחול המועד משום טירחא ולכן התירו דבר האבד ומלאכה ע"י מי שאין לו מה יאכל.

וכן משמע בהדיא מלשון היראים [בסי' דש] שהסתפק אם האיסור מלאכה דאורייתא או דרבנן. וסיים שם דמכל מקום [דהיינו בין אם האיסור מלאכה דרבנן, ובין אם הוא מן התורה] האיסור מלאכה הוא מטעם טירחא, ולכן יש להתיר מלאכה שאין בו טירחא, ע"ש.

הרי שגם על הצד שהאיסור מלאכה בחול המועד מן התורה, נמסר הדבר לחכמים לקבוע מה אסור ומה מותר, וקבעו הדברים לפי הבנתם דעיקר טעם האיסור משום טירחא.

סימן ה

בענין מלאכה שאין בו טירחא

שיטת היראים

כתב היראים [בסי' דש] "כל איסור חוש"מ מדרבנן כדאמרינן בתחלת מוע"ק כו' מועד משום טרחא ולאו טרחא הוא, פי' כשטורח נראה מבזה המועדות. וכו'.

אעפ"כ ספק בידי אי דאורייתא אי דרבנן, כי יש לי כמה ראיות שהבאתי לצד אחר. מכל מקום הטיית לבבי וסברתי נראה לי כאשר כתבתי. ובפירושי רבותי במוע"ק מצאתי דאיסור מלאכה חולו של מועד דאורייתא.

מכ"מ למדנו מדתלי תלמודא איסור מלאכה חולו של מועד בטרחא למדנו דלא מיתסרא אלא מלאכת טורח הלכך הלואות ומלאכה מועטה בביתו מותרת.

והא דאמר רבא במוע"ק שלהי פ"א פרגמטיא כל שהיא אסורא היינו להוליך בשוק דאיכא טרחא אבל בביתו דליכא טרחא נראה שמותר.

וראיתי בני אדם שפורשים מלהלוות. ואני פרשתי כמה שנים. ואעפ"כ נראה לי מותר. ועל הפורש ועל המלוה קורא אני עליהם ועמך כולם צדיקים."

ומבואר מדברי היראים הנ"ל דכיון דאיתא בגמ' שם שהאיסור מלאכה בחוה"מ הוא משום טירחא, ממילא מלאכה קלה בתוך ביתו שאין בו טירחא מותרת.

ומשמע מדבריו שם לכאורה דבין אם האיסור מלאכה בחוה"מ מדרבנן, ובין אם הוא מדאורייתא, סיבת האיסור מלאכה בחול המועד הוא כדי שלא יטרח במועד, ולכן במקום שליכא טירחא כלל מותרת לגמרי.

שיטת הרמב"ן

כתב הרמב"ן בתורת האדם "אין במועד חילוק בין מלאכה שחייבין עליה בשבת למלאכת פטור, שעשאוהו כחול להתיר בו מלאכה גמורה בדבר האבד, ועשאוהו כיו"ט בשאינו אבד לאסור אפי' שבות."

ומבואר בהדיא דבמקום שאין היתר של צורך המועד או דבר האבד עשאוהו חוה"מ כיו"ט ממש לאסור בחוה"מ כל מה שאסור ביו"ט.

ולדבריו ודאי גם מלאכה שאין בו טירחא אסורה בחוה"מ.

חידושו של הרדב"ז

כתב הרדב"ז [ח"ב סי' תשכ"ז] "שאלת ממני אודיעך דעתי בקצת מלאכות שאין בהם צורך למועד ולא צורך האדם כגון הריגת זבובים ויתושים וכיוצא במלאכות אלו בחול המועד אם הם מותרים או אסורים.

תשובה מלאכות אלו ששאלת עליהם לא ימלטו מאחד מארבעה דרכים או שעושה אותן כמתעסק בעלמא או שאינו מתכוין לאותה מלאכה או שמתכוין אבל אינו צריך לאותה מלאכה או שמתכוין למלאכה וצריך לה.

ואם הוא מתעסק בעלמא אין כאן איסור ואפי' בשבת. ואם אינו מתכוין קי"ל כר' שמעון דאמר דבר שאין מתכוין מותר ואפי' בשבת.

ואם היא מלאכה שאינה צריכה לגופה דפסקו כר' יהודה דחייב עליה בשבת א"נ דצריך לגופה של מלאכה ומתכוין לה דחייב לכ"ע באלו שני מיני מלאכות יש מקום שאלה אם דינם בחול המועד כשבת או לא.

ותרוייהו הם צורך האדם, דאע"ג דאינו צריך לגופה של מלאכה, מ"מ צריך הוא לאותו מעשה שהוא עושה ומתכוין לו, שאם לא [הרי הוא] מתעסק בעלמא.

כבר ידעת דאיכא פלוגתא דרבוותא אם אסור מלאכה בחולו של מועד אי הוי מדאורייתא או מדרבנן.

ולדעת האומרים שאין מלאכה בחול המועד מן התורה, והוא דעת הרב ז"ל, אם המלאכות האלו עושה אותם תדיר ואינם לצורך המועד ולא לצורך האדם ולא דבר האבד ודאי אסורים שעיקר המלאכות שנאסרו הוא כדי שלא יהא כיום חול לכל דבר, לפיכך אם חסר אחד מאלה יש להתיר, וכ"ש במלאכה שאינה צריכה לגופה כיון דתליא בפלוגתא לענין שבת.

ולדעת האומר שהמלאכות בחול המועד אסורות מן התורה יש להחמיר אף על פי שאינו עושה אותה תדיר. ואין להתיר אלא א"כ היא לצורך המועד ע"י שינוי ומלאכת הדיוט, ואם הוא דבר האבד ובלבד שלא יהיה שם טרחא יתירה."

ומבואר מדבריו שם לכאורה דלמ"ד מלאכה בחוה"מ אסור מן התורה, כל שעושה מלאכה האסורה ביו"ט, אסורה ג"כ בחול המועד, כל שאינו דבר מעשה הדיוט לצורך המועד, או דבר האבד.

אבל אם מלאכת חוה"מ אסור מדרבנן, א"כ הכל לפי טעם הדבר.

ולדעת הרמב"ם הנ"ל דטעם האיסור מלאכה הוא כדי שלא יהיה חול המועד כיום חול, א"כ במקום שאין המלאכה דבר שעושה תדיר, אין במלאכה זו כח לעשות חול המועד כחול, ולכן התירו אותו. ורק אסרו מלאכות שהדרך לעשות תדיר.

ולכאורה על דרך זה ראוי לומר לדעת הראבי"ה ושאר הראשונים שטעם האיסור מלאכה משום טירחא, כדי שיהיה שמח וכו', א"כ במקום שאין במלאכה זו טירחא, אם האיסור מלאכה בחוה"מ דרבנן, צריך להתירו.

ולכאורה מדברי היראים הנ"ל משמע דלא ס"ל כסברת הרדב"ז הנ"ל, אלא גם על הצד דמלאכת חוה"מ אסורה מן התורה, י"ל דכיון שמסרן הכתבו לחכמים לקבוע שהאיסור מלאכה משום טירחא, ממילא במקום שאין טירחא אפשר להתיר המלאכה.

וכן מבואר מדברי השבלי הלקט [סי' רכה] שכתב "איגרות של רשות יש מפרשים איגרות של רשות זו שאלת שלום, דכיון דאינו כותב צרכיו כלל אלא שאילת שלום גרידא ליכא טירחא בהך כתיבה ולא דמיא למלאכה כלל הלכך מותר דלא הוי אלא כמטייל בעלמא. וכך מפורש בירושלמי וכך כתב רבינו חננאל ורבינו יצחק פאסי ז"ל."

ועי' בסי' רכג שכתב השבלי הלקט בהדיא דמלאכת חוה"מ אסורה מדאורייתא [והובא דבריו בביה"ל ריש סי' תקל, ע"ש].

הרי שחולק על הרדב"ז הנ"ל וס"ל דאפי' אם מלאכה בחוה"מ אסורה מן התורה, עדיין אפשר להתיר מלאכה שאין בו טירחא, אפי' אם אינו לצורך המועד.

מחלוקת בדעת ההג' סמ"ק

עי' בסמ"ק [מצוה קצה] שכתב "פסק הרב רבי יוסף דמותר להסיר גבשושי' שבביתו בחול המועד דאין אסו' אלא חריש' בלבד."

וכתב רבינו פרץ שם בהגהה [אות יג] "דאף על גב דאמרינן בפ' כלל גדול 'היתה גבשושי' ונטלה, בבית חייב משום בונה בשדה חייב משום חורש', אלמא מלאכה גמורה היא וגם אינו דבר האבד, אפילו הכי שריא בחש"מ, כדפירש ריב"א גבי ההיא דחגיגה דקאמר גבי חש"מ לא מסרה הכתוב אלא לחכמים איזה יום אסור ואיזה יום מותר איזה מלאכה אסורה איזה מלאכה מותרת. ופירש ריב"א דמלאכה מותרת היינו מלאכה שאינו של טורח אפילו אינה דבר האבד, דליכא לפרש מלאכה מותרת דהיינו דבר האבד כדפ"ה, דהא בדבר האבד מאיזה יום מותר שמעינן ליה כדפירש הקונט' עצמו [פי', רש"י על התורה, דמלאכת עבודה היינו מלאכת דבר האבד] וכן מסקינן בפסחים כדפרי' עכ"ל."

ומשמע לכאורה דס"ל דכל מלאכה שאין בו טירחא מותרת אפי' שלא לצורך המועד.

וכ"כ בהגהות מהרש"ל ומהרא"ש על הסמ"ג [לאוין עה] לבאר דבריו הנ"ל דס"ל דכשם שמלאכת קושר ומתיר מותרות בחוה"מ משום דאין בהם טירחא, ה"ה נטילת גבשושית בבית מותר משום שאין בו טירחא.[[40]](#footnote-40)

ועי' בשו"ע בסי' תק"מ ס"ב שהביא דברי הסמ"ק להלכה דמותר ליטול גבשושית שבבית.

וכתב הלבוש שם "גבשושית שבבית מותר ליטלו כדרכו, אף על גב דמלאכה גמורה היא ואינו דבר האבד, אפילו הכי שרי כיון דאינה מלאכה של טורח."

וכתב הפמ"ג שם [סי' תקמ אשל אברהם סק"ה] "בבית גבשושית אף על פי דחייב משום בונה, כל לצורך המועד שלא יתקל בה שרי אף 'כדרכו', אף על גב דכל שאין לצורך מכשירי אוכל נפש בעי שינוי[[41]](#footnote-41), זה בטורח, אבל ליטול גבשושית לאו טורח הוא אין צריך שינוי, זה למדתי מבית יוסף כאן ומלבוש."

וכ"כ המשנה ברורה שם בסק"ז וז"ל "גבשושית שבבית. שלא יתקל בם. ומותר ליטול אפי' כדרכו, דאע"ג דמלאכה גמורה היא [ובשבת חייב ע"ז משום בונה] ואינו דבר האבד, ולצורך המועד בעלמא אינו שרי כ"א בשינוי, אפ"ה מתירינן אפילו כדרכו משום דנטילת גבשושית לית בה טורח [ב"י]."

הרי שלא רצו הפוסקים לפרש בדעת ההג' סמ"ק דמלאכה שאין בו טירחא מותרת בחול המועד אפי' שלא לצורך המועד. ואע"ג דקיי"ל דמלאכת חוה"מ אסורה מדרבנן.

אלא רק כתבו דיש להתיר מלאכה שאין בו טירחא בלי שינוי.

עכ"פ מבואר דלהלכה קיי"ל דגם מלאכה שאין בו טירחא אסורה אם אינו לצורך המועד. אלא שמקילים בו להתירה לצורך המועד כדרכו, אע"פ שהוא מלאכה דאורייתא, כיון שאין בו טירחא.

סימן ו

דברים האסורים משום טירחא

אין מרביעין בהמה

איתא בגמ' בדף יב. "תנו רבנן אין מרביעין בהמה בחולו של מועד וכו'. תניא אידך אין מרביעין בהמה בחולו של מועד. רבי יהודה אומר חמורה שתבעה מרביעין עליה זכר בשביל שלא תצטנן, ושאר כל הבהמות מכניסין אותן לבקרות."

וביאר הנמוק"י שטעם האיסור כאן הוא משום דאיכא טירחא יתירא.[[42]](#footnote-42)

ומבואר מזה דאפי' פעולות שאין בהם שום איסור מלאכה בשבת ויו"ט, אסורים רק מפני שיש בהם טירחא, וטירחא מצד עצמו הוא סיבה לאיסור בחול המועד.[[43]](#footnote-43)

אין מושיבין תרנגולת על הביצים בחוה"מ

איתא במתני' בפסחים דף נה: "מושיבין שובכין לתרנגולים בארבעה עשר, ותרנגולת שברחה מחזירין אותה למקומה. ואם מתה מושיבין אחרת תחתיה."

ואיתא בגמ' שם "השתא אותובי מותבינן, אהדורי מיבעיא, אמר אביי סיפא אתאן לחולו של מועד.

אמר רב הונא לא שנו [דאף במועד מחזירין-רש"י] אלא תוך שלשה למרדה דאכתי לא פרח צימרא מינה, ואחר שלשה לישיבתה דפסדא לה ביעי לגמרי, אבל לאחר שלשה למרדה, דפרח לה צימרא מינה, ותוך שלשה לישיבתה דאכתי לא פסידי ביעי לגמרי, לא מהדרינן.

רבי אמי אמר אפילו תוך שלשה לישיבתה מהדרינן.

במאי קמיפלגי, מר סבר להפסד מרובה חששו, להפסד מועט לא חששו, ומר סבר להפסד מועט נמי חששו."

גם כאן מבואר דחז"ל אסרו לטרוח ולהושיב תרנגולין על הביצים, אע"פ שאין בזה מלאכה בכלל. ורק משום דבר האבד התירו.

ונחלקו האמוראים אם רק לצורך הפסד מרובה התירו, או גם לצורך הפסד מועט התירו.[[44]](#footnote-44)

ועי' בבית יוסף ורמ"א וביה"ל ד"ה מתה שדנו האחרונים אם מתה התרנגולת אם מותר להושיב אחרת לכתחילה שם במקום הפסד מרובה.

ותמה המג"א בסק"ג דכיון דהוי דבר האבד, אפי' מלאכה גמורה התירו, כ"ש זה.

וכתב המשנה ברורה שם ד"ה אחרת, שהטעם לאסור הוא משום דכיון שיש בזה טירחא יתירא, אסור אפי' בדבר האבד, וכמבואר בדף ב..[[45]](#footnote-45)

ומבואר מזה דלהחזיר התרנגולת אינו טירחא יתירא כמו מי קילון, ואפ"ה אסרוה במקום שאין הפסד מרובה.

אין מפנין מבית לבית

איתא במתני' בדף יג. "אין מפנין מבית לבית, אבל מפנה הוא לחצרו."

ואיתא בגמ' שם "והאמרת רישא אין מפנין כלל. אמר אביי סיפא אתאן לבית שבחצר."

וכתב הנמוק"י במתני' דטעם האיסור הוא משום טירחא, ולכן מותר לפנות לבית שבאותו חצר, שהרי בזה אין טירחא כולי האי.

אולם בגמ' פי' הנמוק"י דטעם ההיתר לפנות מבית לבית שבאותו חצר הוא משום דהוי בצנעה, משא"כ בחצר אחרת שצריך לטלטל הכלים דרך רה"ר. וצ"ע

ועי' בריטב"א כאן שכתב "טעמא דרישא או משום טרחא או משום דמחזי כעובדין דחול, ולפיכך התירו בסיפא דליכא טרחא ולא פרהסיא."

ומשמע דהסתפק מהו טעם האיסור, וממילא מה טעם ההיתר מבית לבית שבאותו חצר.

עי' באגודה שכתב "פר"י לדידן דלית לן חצירות אסור לפנות מבית לבית. וכל שכן דאסור מעיר לעיר אם אינו דבר האבוד."

והיינו, אע"פ שהמרחק הוא אותו מרחק כמו בית לבית שבאותו החצר, כיון שצריך לעבור דרך רה"ר אסור.

אבל הטור בסי' תקל"ה כתב "ואם אין הבתים פתוחין לחצר אלא למבוי י"א שמותר מבית לבית הסמוך לו מכאן ואילך אסור."

ולכאורה נחלקו בשני הטעמים של הריטב"א הנ"ל. דלדעת הטור טעם האיסור כאן הוא משום טירחא, ולכן כל שאינו מפנה הכלים למקום רחוק מותר. ולדעת האגודה הנ"ל טעם האיסור הוא משום זלזול המועד, ולכן עיקר האיסור הוא מצד הפרהסיא, וכל שמפנה כלים דרך רה"ר אסור.

אמנם עי' בב"ח בסי' תקל"ה דמשמע דס"ל דגם לדעת הטור עיקר האיסור הוא הפרהסיא, אמנם ס"ל להטור דכיון שרק נכנס לרה"ר קצת, עד לבית הסמוך לו, אין זה פרהסיא.

וכ"כ המשנ"ב בסי' תקל"ה סק"ו בדעת המתירין.

ועי' במשנ"ב בסי' תקל"ה סק"א שכתב דטעם האיסור לפנות כלים הוא משום טירחא. ואעפ"כ כתב בסק"ב דאין האיסור אלא במקום גלוי, דרך רה"ר. ולכן התיר לטלטל אפי' למרחוק כל שהולך רק מחצר לחצר.

ומבואר דס"ל שהאיסור הוא לטרוח בפרהסיא. ולכאורה היינו משום דאין כאן טירחא גדולה שמצד עצם הטירחא ראוי לאסור, ולכן לפנות כלים למקום רחוק דרך חצירות מותר. אבל פעולות של טירחא ברה"ר הוא זילותא דמועד ולכן אסור.[[46]](#footnote-46)

דין הירושלמי

איתא בירושלמי כאן "אין מפנין מדירה נאה לדירה נאה ולא מדירה כאורה לדירה כאורה. ולא מדירה כאורה לדירה נאה ואין צריך לומר מדירה נאה לדירה כאורה. ובתוך שלו אפילו מדירה נאה לדירה כאורה שמחה לאדם בשעה שהוא דר בתוך שלו."

ועי' בתוס' כאן בד"ה אין מפנין, שהביאו דברי הירושלמי להלכה. וכ"כ הרא"ש כאן בסי' י"ח.

וטעם הירושלמי הוא משום שהאסרו טירחא הוא מפני שעל ידו מתבטל שמחת יו"ט, דאינו שמח בשעה שטורח. וממילא כל שהטירחא הוא כדי לעבור לבית שהוא שלו, שמח הוא בטירחתו[[47]](#footnote-47), וממילא אין מקום לאוסרו.

אמנם עי' ברמב"ם [פ"ח מיו"ט הט"ז] שסתם וכתב "אין מפנין מחצר לחצר במועד, לא מכעורה לנאה ולא מנאה לכעורה, אבל מפנה הוא מבית לבית באותה חצר."

וכתב המגיד משנה שם "רבינו סובר שאין הירושלמי מסכים לגמרתנו במה שהתירו לפנות לתוך שלו שא"כ למה הקשו על משנתנו ולמה לא תירצו אבל מפנה הוא לחצר שלו וכפשט הלשון, אלא ודאי סוף הירושלמי חולק עם הגמרא שלנו."[[48]](#footnote-48)

ולהלכה פסק השו"ע בסי' תקל"ה ס"ב כדעת הירושלמי. ומשמע דהכי קיי"ל להלכה.

לצורך המועד מותר

כתב ההג' אשרי בסי' י"ח דהא דאין מפנין מחצר לחצר היינו כשאינו לצורך המועד. אבל אם הוא לצורך המועד מותר.

וכ"כ הטור ושו"ע בריש סי' תקל"ה.

ובאמת כל הציורים לעיל שאסרו מלאכה משום טירחא מיירי באופן שאין במה שעושה צורך המועד.

וי"ל דבאמת לא נאסר כלל מלאכה משום טירחא במקום שהטירחא הוא לצורך המועד.[[49]](#footnote-49)

אמנם כתב הבית יוסף בסי' תקל"ה בשם המרדכי "צריך להחמיר שלא לפנות מבית לבית לא פירות ולא כלים ולא שאר דברים דרך רשות הרבים כל עיקר, ואף כי צר לו המקום."

ומבואר מדבריו דרק במקום שצריך להשתמש בגוף הכלים התירו לפנות הכלים ממקום למקום. אבל במקום שאינו צריך אלא למקומם, אע"פ שיש צורך בטלטול זו, אין הצורך הזה יכול להתיר טירחא זו.

צריך שיהא ניכר שהוא לצורך המועד

כתב האליה רבה בשם המרדכי דגם אם מפנה כלים לצורך המועד אינו מותר אא"כ ניכר שהדברים הם לצורך המועד.

והובא דבריו להלכה במשנה ברורה שם סק"ד.[[50]](#footnote-50)

מה אסור לפנות, ומה מותר לפנות

איתא בסיפא דמתני' "אין מביאין כלים מבית האומן."

ואיתא בברייתא בדף יג: "מביאין כלים מבית האומן כגון כד מבית הכדר, וכוס מבית הזגג, אבל לא צמר מבית הצבע, ולא כלים מבית האומן."

ומבואר דאפי' דברים קטנים כגון כוס וכדו' אסור להביא מבית האומן שלא לצורך המועד.

וכתב רש"י בפסחים דף נה: דטעם האיסור הוא משום טירחא.[[51]](#footnote-51)

אמנם עי' בחי' הר"ן במו"ק שכתב "תנן אין מביאין כלים מבית האומן, פי' משום טירחא, א"נ כדי שלא יאמרו היום עשאן.[[52]](#footnote-52)"

וכתב הב"ח בסי' תקל"ה דמטעם זה אסור להביא כלים מבית האומן לביתו אפי' אם בית האומן באותו חצר.

ועי' במג"א בסי' תקל"ד סק"ו שהביא שני הטעמים הנ"ל. והביא דברי הב"ח דלטעם הנמוק"י אפי' באותו חצר אסור.

וכתב המשנ"ב שם בס"ק ט"ז שני הטעמים. ומשמע שמחמיר כשניהם, ע"ש.

ותמה השפת אמת, דלפי הפוסקים שהבבלי אינו חולק על הירושלמי, איך אסרו להביא הכלים שלו מבית האומן, הרי מדובר בכלים שלו, שהאומן תיקן בשבילו, והרי מבואר מדברי הירושלמי לבית שלו מותר להביא דברים מפני ששמחה היא לו.

ובשלמא לפי הצד השני של הר"ן הנ"ל אין קושיא, שהרי באומן יש איסור נוסף שיאמרו שהיום עשאן, וכלפי האיסור מראין העין לא שייך ההיתר של הירושלמי הנ"ל.

אבל לדעת רוב הראשונים שהאיסור הוא משום טירחא, למה לא שייך ההיתר של הירושלמי?

ותי' השפת אמת ד"דוקא לפנות הדירה מבית אחר לבית שלו היא שמחה טובא, אבל כלים אסור לפנות בכל גווני כנ"ל."[[53]](#footnote-53)

ולכאורה דברי השפת אמת הנ"ל ברורים, דעיקר השמחה הוא לעבור דירה לגור בדירה של עצמו, אבל סתם להביא עוד כלים לתוך דירתו אינו שמחה גדולה כ"כ.

ומשמע כדבריו מדברי המשנ"ב בסי' תקל"ה סק"ז.

ריבוי בשיעורין בפינוי כלים

יל"ע אם צריך לפנות כלים מבית לבית לצורך המועד, באופן שמותר, אם יכול להוסיף שם עוד כלים שלא לצורך המועד?

ולכאורה במקום שהאיסור הוא משום טירחא לא שייך כלל ההיתר של ריבוי בשיעורין שיש במלאכה ביו"ט. שהרי זה שייך רק ביו"ט שעצם הפעולה הוא האיסור, והתוספת שיעור אינו פעולה חדשה, וא"כ אין כאן מעשה איסור חדש, אלא רק ריבוי בשיעור האיסור. אבל במקום שעצם הטירחא הוא מה שאסרו, והרי מוסיף עוד טירחא, לא שייך להתיר מדין ריבוי בשיעורין, שהרי יש באמת תוספת איסור.

אבל יש צד להתיר מטעמים אחרים.

י"ל דהטורח כאן שאסרו הוא כובד המשאוי ביחד עם עצם ההליכה. וכל שמוסיף משאוי, אינו מוסיף עוד הליכה. ונמצא שאין כאן באמת תוספת טירחא האסורה.

אמנם מסתבר יותר דאין עצם ההליכה מה שאסרו חז"ל, אלא רק כובד המשאוי. וא"כ ככל שמוסיף במשאוי, מוסיף באיסור.

עוד י"ל ע"פ מה שהבאנו לעיל דאין האיסור מטעם טורח לחוד, אלא בצירוף זה שיש פרהסיא וזלזול המועד. וממילא כיון שאין תוספת זלזול ופרהסיא מזה שיש בתוך התיק שלו עוד כמה דברים שלא לצורך המועד, אין כאן תוספת איסור בכלל, ומותר.

עוד חידוש בענין האיסור טירחא

לכאורה אינו ברור כלל מכל הציורים הנ"ל על איזה בסיס קבעו חז"ל מה לאסור משום טירחא. שהרי הבאת כוס מבית האומן שאסרו משום טירחא לכאורה אינו טירחא גדולה בכלל.

אמנם נ"ל דודאי החידוש שחידשו חז"ל איסור טירחא אינו דין כללי שלא לטרוח. אלא חז"ל אסרו דברים מסוימים משום טירחא. וכל דבר שאינו בכלל מה שאסרו חז"ל, אינו אסור בחול המועד.

ולכן חשוב מאד לדעת בדיוק כל הציורים המדויקים שאסרו חז"ל משום טירחא, שהרי רק הם אסורים אע"פ שאין בהם מלאכה, ולא שאר טירחות במקום שאין מלאכה.

סימן ז

בענין מלאכת הוצאה בחול המועד

צ"ב איך כתבו הראשונים בדף יג. לאסור פינוי כלים שלא לצורך המועד מטעם טירחא או זלזול המועד, הרי כיון שכתב המשנ"ב בסי' תקל"ה סק"ב דכל הסוגיא מיירי באופן שמטלטל דרך רה"ר, נמצא שמטלטל דרך רה"ר שלא לצורך המועד, וא"כ בלי הטעם של טירחא אסור, שהרי עושה מלאכה דאורייתא של הוצאה שלא לצורך המועד?

ומזה הוכיח השבט הלוי [ח"ו סי' ס"ח] דאין איסור הוצאה בחוה"מ כלל, אפי' שלא לצורך המועד.

עוד הביאו כמה אחרונים דברי המאירי בדף יח: שכתב "אין איסור בהנחתם, שהרי חולו של מועד אין בו איסור הוצאה ומשאוי וטלטול".

הרי שלא אסרו ללבוש תפילין בחול המועד אפי' למ"ד דאינו זמן תפילין, משום דכל האיסור ללבוש תפילין בשבת ויו"ט הוא גזירה שמא יטלטלם ברה"ר, ובחוה"מ אין איסור הוצאה.

ומבואר דס"ל להמאירי דאין איסור הוצאה בכלל בחול המועד.

אמנם עי' בביה"ל בסי' תקל"ו ס"א ד"ה ומתר לרכב, שכתב דעל הצד שאין איסור מחמר אלא כשהחמור עושה מלאכה דאורייתא, יש איסור מחמר כשמוציא מרה"י לרה"ר בחול המועד.

וא"ת דלא אסרו הוצאה בחול המועד בכלל, א"כ ודאי לא אסרו מחמר מרה"י לרה"ר.

ומוכח דס"ל להמשנ"ב דיש איסור הוצאה בחוה"מ.

וכן מבואר בהדיא מדברי החזו"א בסוף סי' קל"ה ד"ה רא"ש, שכתב להתיר הוצאה מרה"ר לרה"י במקום שאין בו עמל ועבודה, לצורך הרווחא.

ומשמע דאם אין במלאכה זו שום צורך לעשותו בחול המועד, אסור.

ומשמע עוד שם דס"ל להחזו"א דלדעת המשנ"ב אפי' לצורך הרווחא אסרו הוצאה, אא"כ יש בו צורך המועד או דבר האבד ממש.

וצ"ע לדבריהם איך יפרשו הסוגיא בדף יב. שאסר הוצאה מרה"י לרה"ר רק מטעם טירחא, ולא מטעם הוצאה, אע"פ שלא היה לצורך המועד?

וי"ל ע"פ דברי התוס' בשבת סוף דף ב. דהוצאה מרה"י לרה"י דרך רה"ר אינו אסור אלא מדרבנן. וכך פסק החזו"א שם להלכה.

ומשמע מדברי הביה"ל בסי' תקל"ו הנ"ל דרק הוצאה דאורייתא אסרו בחוה"מ ולא הוצאה דרבנן.

וא"כ י"ל דמיירי בסי' תקל"ה באופן שמוציא מרה"י לרה"י דרך רה"ר, דמצד הוצאה אין מקום לאסור בחול המועד, רק משום טירחא.

אמנם יותר נ"ל לתרץ ע"פ דברי המרדכי שהבאנו לעיל, וז"ל "צריך להחמיר שלא לפנות מבית לבית לא פירות ולא כלים ולא שאר דברים דרך רשות הרבים כל עיקר, ואף כי צר לו המקום."

ולכאורה דבריו צ"ב, דכיון שצר לו המקום נמצא שההוצאה הוא לצורך המועד, והרי האיסור פינוי כלים כאן אינו אלא שלא לצורך המועד?

ועוד צ"ע טובא, איך כתבו הפוסקים לאסור פינוי כלים אפי' מדירה כעורה לדירה נאה, הרי ודאי הוי צורך המועד לגור בדירה נאה יותר?

ומבואר דהא דאמרי' דלצורך המועד מותר לפנות כלים, היינו כשצריך להשתמש בגוף הכלים במועד, אבל אם הצורך אינו אלא פינוי הכלים, אסור, אפי' אם יש לו תועלת במועד מפינוי הכלים הללו.[[54]](#footnote-54)

ולפי"ז אין שום ראיה מהסוגיא כאן שאין איסור הוצאה בחול המועד שלא לצורך המועד, שהרי באמת מיירי בהוצאה לצורך המועד, רק לא לצורך גוף הכלים.

סימן ח

מלאכה דרבנן במועד

איתא בגמ' בסוף דף י. "משום רבי מאיר אמר אפילו סוס שרוכב עליו וחמור שרוכב עליו מותר ליטול צפרנים בחולו של מועד."

וכתבו התוס' שם ד"ה סוס, "פי' בתוספות לצורך המועד. משמע שאסור לרכוב בחנם."

ומבואר מהתוס' דאסור לרכוב על סוס שלא לצורך המועד.

אבל הרא"ש [בסי' י"ט] כתב "ומיירי באדם שרגיל ברכיבה ולא למוד ללכת ברגליו וצריך לרכוב לצורך המועד והוא הדין נמי לתקן ברזלי רגליו וכו', וכן האוכף והרסן אם הוא צריך לרכוב לצורך המועד ובלבד שלא יכוין מלאכתו במועד.

וכתב הבית יוסף בסי' תקל"ו "ומשמע מדברי הרא"ש דדוקא לרכוב לצורך המועד הוא דשרינן לתקן צרכי רכיבה והוא שלא נסה ללכת ברגליו אבל אם נסה ללכת ברגליו או אפילו אם לא נסה ללכת ברגליו אם הוא שלא לצורך המועד אסור לתקן צרכי רכיבה. אבל לרכוב, אף על פי שאינו לצורך המועד שרי כיון שאינו עושה שום מלאכה."

וכתב הבית יוסף שם "נוהגים לרכוב על הסוס לילך מעיר לעיר אפילו שלא לצורך המועד. והא ודאי שלא כדברי התוספות הוא. אבל הם סומכים על מה שנראה מדברי הרא"ש דלרכוב אף על פי שאינו לצורך המועד מותר."

וסיים הבית יוסף שם "ולענין הלכה נקטינן להקל כדמשמע מדברי הרא"ש וכמנהג העולם."

ולכאורה פשוט דאין כוונת הבית יוסף לומר דלא גזרו שום איסור דרבנן בחול המועד, שהרי מפורש במתני' בדף יא. דאסור לכבוש כבשין שלא לצורך המועד, אע"פ שאין בזה איסור דאורייתא, שהרי אין עיבוד באוכלין.[[55]](#footnote-55)

אלא יש לפרש כוונת הבית יוסף בשני אופנים.

אחת, דכל שאין בפעולה שעושה שום דמיון למלאכה דאורייתא, אלא רק אסור כדי שלא יבא לידי איסור מלאכה, בחול המועד שאין עיקר האיסור מלאכה בו אלא מדרבנן, לא גזרו גזירה לגזירה. וממילא רכיבה על סוס שאינו אסור אלא משום גזירה שמא יעלה ויתלוש, בחוה"מ לא גזרו.[[56]](#footnote-56)

וגם פרקמטיא שאין בו שייכות מלאכה אלא גזירה שמא יכתוב לא אסרו בחול המועד לדעת הרא"ש ותוס' אלא משום טירחא. והיינו כנ"ל, דמצד הגזירה לא שייך לאסור בחוה"מ למאן דס"ל דמלאכה בחוה"מ אסורה מדרבנן.[[57]](#footnote-57)

ומדברי הנמוק"י ור"ן בדף י: מבואר שגם מה שאסור מדרבנן בשבת מטעם גזירה שמא יכתוב וכדו', אסור בחוה"מ.[[58]](#footnote-58)

ולכאורה היינו משום דכיון שלדעתם מלאכת חוה"מ אסור מן התורה, כל גזירה שעשו בשבת כהרחקה וכדו', עשו גם בחול המועד.

ושנית, יל"פ דברי הבית יוסף דס"ל דכל שאינו עושה בגופו שום פעולה לא אסרו חז"ל בחול המועד.

ולכן רכיבה על הסוס שהאיסור הוא עצם זה שנשען על הסוס, ואינו ע"י מעשה בגופו בכלל, בזה כתב הבית יוסף דכיון דאינו עושה שום מלאכה מותרת.

ועי' בביה"ל בסי' תקל"ו שכתב "לפי טעם הב"י לכאורה דוקא ברכיבה דאפילו ביום טוב לא הוי רק שבות ולא גזרינן זה בחוה"מ אבל במחמר דיש בזה בשבת ל"ת גמורה דלא תעשה מלאכה אתה ובהמתך דקבלו חז"ל דזה קאי על פעולה שנעשה ע"י אדם ובהמה דהיינו מחמר לכאורה אין להקל כשהוא בחנם.

אכן כד מעיינינן יש להקל בזה וכו' לפי מה דנהגו העולם לתפוס בכמה דברים שאין לנו בזה"ז ר"ה דאורייתא א"כ לא שייך לאו דמחמר מן התורה כלל רק מדרבנן וא"כ אין לנו לאסור בחוה"מ. וכו'."

ולכאורה מחמר בכרמלית דומה ממש למחמר ברה"ר. והוי כמו כבישה לפי מה דקיי"ל דאין כבישה באוכלין. ואפ"ה כתב המשנ"ב להתיר כמו רכיבה.

וע"כ ס"ל להמשנ"ב כטעם השני הנ"ל. דעיקר ההיתר רכיבה הוא משום דאין בו פעולת מלאכה מצד הגברא בכלל. ולכן על מלאכה דרבנן כזו לא גזרו בחוה"מ.

ולמעשה כתב הרמ"א בסי' תקל"ו ס"א דמותר לרכוב על סוס בחול המועד אפי' שלא לצורך המועד.

וביאר המשנ"ב שם בסק"ד דכיון שאין בו שום מלאכה, מותר. הרי שפסק למעשה כדעת הרא"ש.[[59]](#footnote-59)

חידוש של הרדב"ז

כתב הרדב"ז [שו"ת ח"ב סי' תשכ"ז] "שאלת ממני אודיעך דעתי בקצת מלאכות שאין בהם צורך למועד ולא צורך האדם כגון הריגת זבובים ויתושים וכיוצא במלאכות אלו בחול המועד אם הם מותרים או אסורים.

תשובה: וכו'. אם היא מלאכה שאינה צריכה לגופה דפסקו כר' יהודה דחייב עליה בשבת א"נ דצריך לגופה של מלאכה ומתכוין לה דחייב לכ"ע, באלו שני מיני מלאכות יש מקום שאלה אם דינם בחול המועד כשבת או לא. וכו'.

כבר ידעת דאיכא פלוגתא דרבוותא אם אסור מלאכה בחולו של מועד אי הוי מדאורייתא או מדרבנן.

ולדעת האומרים שאין מלאכה בחול המועד מן התורה, והוא דעת הרב ז"ל, אם המלאכות האלו עושה אותם תדיר ואינם לצורך המועד ולא לצורך האדם ולא דבר האבד ודאי אסורים שעיקר המלאכות שנאסרו הוא כדי שלא יהא כיום חול לכל דבר, לפיכך אם חסר אחד מאלה יש להתיר וכ"ש במלאכה שאינה צריכה לגופה כיון דתליא בפלוגתא לענין שבת.

ולדעת האומר שהמלאכות בחול המועד אסורות מן התורה יש להחמיר אף על פי שאינו עושה אותה תדיר ואין להתיר אלא א"כ היא לצורך המועד ע"י שינוי ומלאכת הדיוט ואם הוא דבר האבד ובלבד שלא יהיה שם טרחא יתירה.

כללא דמילתא אלו המלאכות אם עושה אותם כמתעסק או בלא כוונה מותר לכ"ע ואם היא מלאכה שאינה צריכה לגופה ואינו טורח בה שאינה תדירה מסתברא להתיר לדעת הרב. אבל אם היא מלאכה שמתכוין לה וצריכה לגופה מסתברא להחמיר בה אם אינה לצורך המועד או דבר האבד."

ומבואר מדברי הרדב"ז דאם מלאכת חוה"מ דרבנן, א"כ עיקר הקובע אם מלאכה מותרת או אסורה הוא אם הוא מלאכה שעושים אותה תדיר, ועי"ז חול המועד יהיה כיום חול.

אבל גם לשיטה זו יש משמעות אם המלאכה אסורה מדאורייתא או לא.

ולכן מסיק דאם מלאכת חוה"מ אסורה מדרבנן אפשר להקל במקום שהמלאכה ביו"ט אינה אסורה מדאורייתא, וגם אינו מלאכה שעושים אותה תדיר.[[60]](#footnote-60)

עכ"פ מבואר דס"ל דגם מלאכה דרבנן, כגון מלאכה שאצ"ל וכדו', אפשר להתירו במקום שאין בו טירחא, למ"ד דמלאכת חוה"מ דרבנן.

ולכן דעתו להתיר להרוג יתוש אפי' שלא לצורך המועד כיון שאינו מלאכה תדירה, והוא מלאכה שאצ"ל.

דעת המשנ"ב בזה

עי' במשנ"ב בסי' תקל"ג סק"כ שכתב להתיר הריגת זבובים רק מטעם שהוא לצורך המועד, ע"ש. ולא רצה להתיר המלאכה מטעם הראשון שכתב הרדב"ז.

ומשמע דס"ל דאין להקל ולהתיר מטעם זה לבד שאין כאן מלאכה שאסורה מדאורייתא ואינו תדיר.[[61]](#footnote-61)

ומבואר שהמשנ"ב מחלק בין מלאכה כמו רכיבה על סוס, להריגת יתוש.

והדברים מבוארים לפי מה שכתבנו לעיל בדעת המשנ"ב דרק במלאכה דרבנן שאין בו שום פעולה מצד הגברא התירו בחול המועד שלא לצורך המועד. משא"כ בהריגת יתוש וכדו'.

כתיבה מדרבנן

כתב הרמ"א בסי' תקמ"ה ס"ז "בלוחות של שעוה מותר לכתוב לפי שאינו כתב המתקיים."

וכתב הבי' הגר"א שם "דאף בשבת פטור."

ולכאורה צ"ע מאי שנא כתיבה שאינו מתקיים שהתירו אפי' שלא לצורך המועד, מהריגת יתוש וכדו' שאינם אסורים אלא מדרבנן, ואפ"ה לא התירו אותם אלא לצורך המועד. הרי כאן יש בכתיבה ג"כ שייכות מלאכה ואפ"ה התירו אותו אפי' שלא לצורך המועד?[[62]](#footnote-62)

ונ"ל דגם במקום שהגברא עושה מעשה מלאכה, במקום שאין המלאכה דרבנן דומה כלל למלאכה דאורייתא, דעת הרמ"א להתירה בחול המועד.

ולכן כתיבה ע"ג לוחות של שעוה, שאינו דומה כלל לכתיבה רגילה, התירו אותה בחול המועד.[[63]](#footnote-63)

והסתפק הפמ"ג אם גם בכתיבה במשקין שהוא דומה יותר למעשה כתיבה רגילה מותרת או לא.[[64]](#footnote-64)

1. ומבואר דס"ל להרא"ש דכל שאר התנאים אינם מסתמכים כלל על זה שמסרו הכתוב לחכמים, אלא ס"ל לר' יאשיה דמ"חג המצות תשמור" משמע איסור מלאכה במקצת. וממילא תמה הרא"ש דעד כמה דמשמע "תשמור" מעשיית מלאכה, לכאורה משמע מכל מלאכה, כולל דבר האבד וצורך המועד וכו'. [↑](#footnote-ref-1)
2. וכדבריו משמע מדברי רבינו יונה בשערי תשובה שער ג', ומדברי הנמוק"י במו"ק בדף א. מדפי הרי"ף. [↑](#footnote-ref-2)
3. וכן דעת הבה"ג, הובא בריטב"א במו"ק דף ב.. וכן דעת הפסקי ריא"ז פ"א ה"א. וכן דעת התשב"ץ [עי' במגן אבות לתשב"ץ פ"ג מי"א, ובשו"ת ח"ב סי' רי]. וכן דעת המרדכי [מו"ק הל' חול המועד רמז תתלה]. וכ"כ רבינו גרשום בבכורות דף לד: ד"מלאכת חולו של מועד מדרבנן אסור ולא מדאורייתא אסור." וכ"כ הסמ"ג [לאוין עה]. [↑](#footnote-ref-3)
4. ועי' בב"י בסי' תקל שכתב שאינו יודע מנין למד שהרי"ף סובר כן. וכתב הביה"ל ריש סי' תקל דכיון שהביא הרי"ף בריש מו"ק כל הברייתות שבגמ' בחגיגה הנ"ל בסתמא, ע"כ ס"ל דהוי לימוד גמור מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-4)
5. וכן משמע מדברי השאילתות בפ' וזאת הברכה שאילתא קע [וכמו שדייק הביה"ל בסי' תקל מדבריו]. וכן דעת השו"ת הרשב"א בסי' תר"צ. וכתב שם דכך ס"ל ג"כ לראב"ד. וכ"כ הנמוק"י בדף א. בשם הרשב"א בע"ז. וכן דעת הריטב"א במו"ק דף ב. ודף יג.. וכן משמע בהדיא מדברי התוס' ישנים ביומא סוף דף פא.. וכ"כ היראים בסי' דש בשם רבותיו. [והיראים עצמו הסתפק בזה.] וכן כתבו התוס' בחגיגה דף יח. לדייק מדברי הרשב"ם בפסחים דף קיח., ע"ש. וכן דייקו כל הראשונים מדעת רש"י במו"ק דף יא:. וכן מפורש ברש"י כת"י בדף יג., וכדמשמע נמי מרש"י על הדף שם. [↑](#footnote-ref-5)
6. ראיה זו הביאו התוס' בחגיגה דף יח. ד"ה חולו, והריטב"א במו"ק דף ב.. [↑](#footnote-ref-6)
7. וכתבו הראשונים [תוס' בחגיגה דף יח., הרא"ש בריש מו"ק, והריטב"א במו"ק דף ב.] לדחות ראיה זו דהדרשות האלו אינם אלא אסמכתא בעלמא, ולעולם אין האיסור מלאכה בחול המועד אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-7)
8. גם ראיה זו הביא הריטב"א במו"ק דף ב.. וכן הביאו הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ שלו. [↑](#footnote-ref-8)
9. ראיה זו הביאו הרמב"ן וריטב"א הנ"ל. וכ"כ התוס' בחגיגה הנ"ל. [↑](#footnote-ref-9)
10. עי' בריטב"א במו"ק דף ב. שכתב לדחות הראיה השניה ושלישית הנ"ל דאה"נ ר' יוחנן ור' לקיש ס"ל דיש איסור מלאכה בחול המועד מדאורייתא, וכפשטות הברייתות שהביא הגמ' שם. אבל אנן לא ס"ל הכי, אלא אין האיסור מלאכה אלא מדרבנן, ואין הפסוקים שם אלא אסמכתא בעלמא. וכ"כ התוס' רי"ד בחגיגה דף יח.

    אבל התוס' בחגיגה שם והרא"ש בריש מו"ק [סי' א'] כתבו דגם ר' יוחנן ור"ל בחגיגה שם ס"ל דאין האיסור מלאכה בחוה"מ אלא מדרבנן.

    וממילא כתבו לתרץ הקושיא השלישית הנ"ל באופן אחר, דכיון שהאיסור מלאכה בחול המועד אסמכוהו אקרא, לא היה מסתבר ליה לר' יוחנן שיהיה פסוק מפורש שמלאכה מותרת. [ועי' במנחת חינוך מצוה שכג סק"ב. ועי' במשמרת כהונה בחגיגה דף יח. מש"כ בביאור דעת התוס'].

    וממילא מיושב ג"כ הקושיא השניה הנ"ל, שהרי מוכח מזה שר"י לא רצה להעמיד הפסוק באופן שיש היתר מלאכה בחוה"מ דעכ"פ האיסור מלאכה בחול המועד יש לו אסמכתא, וממילא הגמ' שאל מנה"מ. [↑](#footnote-ref-10)
11. התוס' בחגיגה ועוד ראשונים כתבו דצ"ל דכוונת הגמ' שם דאסמוכוה אפסוק מן התורה משא"כ באבלות שלא אסמכוה אלא אפסוק בנ"ך, ולעולם אין האיסור אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-11)
12. ועי' במג"א בסי' תקל סק"א שכתב דאפי' למ"ד מלאכת חוה"מ אסור מדרבנן ענשו חמור מאד, שהרי איתא בגמ' דכל המחלל את המועדות כאלו עובד ע"ז.

    והשיג עליו המחצית השקל שם דמתוס' הנ"ל מבואר דדרשה זו לא קאי על מלאכת חוה"מ אלא למ"ד מלאכת חוה"מ אסור מן התורה. והובא דבריו בשעה"צ שם סק"ג. [↑](#footnote-ref-12)
13. ובדעת הראשונים שהאיסור מלאכה בחוה"מ אינו אלא מדרבנן צ"ל שהגמ' מיירי ביו"ט עצמו, ולא בחול המועד. ומשמע דכן דעת התוס' הנ"ל.

    א"נ דמיירי בבזיון המועד באכילה ושתיה [וכן מצדד התשב"ץ בפירושו מגן אבות למסכת אבות] ולא באיסור מלאכה, והרי החיוב שמחה בחול המועד ודאי דאורייתא היא. [↑](#footnote-ref-13)
14. וכדאיתא במגילה דף ה: "ויום טוב, מלמד שאסור בעשיית מלאכה." [↑](#footnote-ref-14)
15. עי' בטורי אבן בחגיגה דף יח. שכתב לדחות דכיון שיש היתר מלאכה לצורך דבר האבד ולצורך המועד וכדו' לא נקרא יו"ט אע"פ שיש מלאכה האסורה מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-15)
16. הריטב"א במו"ק דף ב. והטורי אבן הנ"ל כתבו ליישב קושיא זו דע"כ אין ר"ח וחול המועד שוין, שהרי ר"ח אינו אלא מנהג, ואינו אלא לנשים, ובמקום שנהגו, משא"כ חול המועד. וא"כ י"ל ג"כ דאינם שוין לענין אם האיסור מלאכה דאורייתא או דרבנן.

    עוד כתב הטורי אבן ליישב דאפי' א"ת דמשמעות הגמ' הוא דחוה"מ ור"ח שוין, יתכן שיש איסור מלאכה מדאורייתא בר"ח מחמת הקרבן מוסף שבו, וא"כ גם אם מלאכת חוה"מ דאורייתא שוה הוא לר"ח. [↑](#footnote-ref-16)
17. תוס' בחגיגה דף יח. כתבו ליישב דהתם מיירי במלאכת דבר האבד שמותרת מדאורייתא בחוה"מ, אלא שאסור מדרבנן משום דכיון מלאכתו במועד.

    וכ"כ רש"י והריטב"א במועד קטן שם בהדיא.

    ומבואר מזה לכאורה דאפי' לדעת רש"י דס"ל ביו"ט דכל מלאכה שאפשר לעשותה מעיו"ט אסור מדאורייתא לעשותו ביו"ט [כמבואר בשעה"צ בסי' תצה ס"ק יב], בחול המועד אינו כן, אלא אפי' אם היה אפשר מעיו"ט מותר מדאורייתא לעשותו בחול המועד.

    ועי' בפמ"ג במשב"ז סי' תקלא סק"ב שמצדד דאולי למ"ד מלאכת חוה"מ אסור מן התורה, כל שאפשר לעשותה מעיו"ט אסור מן התורה, ע"ש.

    ולכאורה מוכח בגמ' הנ"ל בדף יג. דלא כדבריו. וצ"ע [↑](#footnote-ref-17)
18. הרמב"ן בסוף הל' חוה"מ ובע"ז דף כב. והריטב"א במו"ק דף ב. דחו ראיה זו דיש מלאכות האסורות מדאורייתא, ויש מלאכות האסורות מדרבנן. והירושלמי מיירי במלאכות האסורות מדרבנן.

    וזהו לשיטתם דס"ל דרק חלק מהמלאכות האסורות בחול המועד הם מדאורייתא.

    אמנם לדעת החינוך ודעימיה דכל מלאכה שאסור בחוה"מ אסור מן התורה לכאורה לא שייך לתרץ כנ"ל.

    ועי' במשנה ברורה בסי' תקל סק"ב שתי' די"ל דהירושלמי מיירי באיסור מקח וממכר שלכו"ע אינו אלא מדרבנן משום טירחא.

    ועי' בטורי אבן בחגיגה דף יח. שכתב באופן אחר דבאמת נחלקו הבבלי והירושלמי אם מלאכה בחוה"מ אסור מדאורייתא או מדרבנן. והביא שם סמך לדבריו. [↑](#footnote-ref-18)
19. עי' בבית יוסף בסי' תקל שכתב דכיון שמסר הכתוב לחכמים יש להתיר מלאכה אפי' ע"פ סברות כאלו, וכמו שהוכיח מדברי הר"ן ביומא, ע"ש.

    ועי' בב"ח ובי' הגר"א בסי' תקל שהביאו מקור אחר להתיר מלאכת דבר האבד מדאורייתא.

    ועי' בטורי אבן בחגיגה דף יח. שכתב דמבואר בהדיא בכריתות דף ט. דגם בדאורייתא יש מקום לחלק בין דבר האבד ודבר שאינו אבד באיסור מלאכה, וא"כ אין ראיה מזה שהותר מלאכת דבר האבד דאין האיסור מלאכה בחוה"מ אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-19)
20. אמנם משמע מדברי המשנ"ב בסי' תק"ל סק"ב דגם לדעת החינוך ודעימיה מקח וממכר ושאר דברים שאינם מלאכה, ורק אסרום חז"ל משום טירחא, אינם אסורים מדאורייתא.

    אבל מלאכת דבר האבד שיש בהם טירחא יתירא, או מעשה אומן שיש בו צורך המועד, לדעת החינוך אסורים מדאורייתא. [↑](#footnote-ref-20)
21. ועי' בתוס' בע"ז שם בדף כב. ד"ה תיפוק, שכתב להוכיח מהסוגיא שם כדעת ר"ת דשייך לפני עור אפי' באיסור דרבנן. והיינו לשיטתם דס"ל שהאיסור מלאכה בחוה"מ אינו אלא מדבריהם.

    ועי' במנח"ח מצוה רלב סק"ג דפשיטא ליה שם דעל הצד שיש איסור לפני עור אפי' באיסור דרבנן, עובר על איסור לפני עור מן התורה, שהרי למעשה מכשילו.

    אבל מלשון החי' הר"ן בע"ז שם משמע בהדיא דלא כדבריו, וז"ל "יש שלמדו מכאן דמלאכה בחולו של מועד דאורייתא. ואין זו ראי' דאפי' הוי דרבנן איכא משום לפני עור מדרבנן. וה"ק מאי איריא מפני שנקראת על שמו דמשמע שאין בדבר איסור דרבנן עד שעת מלאכה, הא משעת מכירה עבר משום לפני עור מדרבנן."

    ועי' בריטב"א במו"ק דף ב. שכתב די"ל דבעלמא הדין עם הרמב"ן דלא שייך לפני עור באיסור דרבנן, ושאני איסורא דחוה"מ דאסמכוה אקרא.

    ויתכן דהריטב"א לשיטתו בר"ה דף טז. דס"ל דאיסור דרבנן דאסמכוה אקרא הוי ממש כעין דאורייתא, ע"ש. ואכ"מ. [↑](#footnote-ref-21)
22. ולמעשה לא מצאתי כלל פוסקים שהביאו דברי הרמב"ן בע"ז הנ"ל, אלא רק הביאו שיטת הרמב"ן במועד קטן. [↑](#footnote-ref-22)
23. ועי' בב"ח ובי' הגר"א בסי' תק"ל שהביאו מקור להא שהתירו חז"ל דבר האבד, שהרי כתוב במלאכת יו"ט "וכל מלאכת עבודה לא תעשו". ופי' רש"י שם שבא לרבות דאפי' מלאכת דבר האבד אסור. ומזה שצריך פסוק מיוחד ביו"ט לאוסרו, מכלל שיש סיבה להתירו. ולכן בחול המועד הקל הבינו חז"ל דצריך להתיר דבר האבד. [↑](#footnote-ref-23)
24. וכן משמע בהדיא מלשון הרמב"ן בהל' חוה"מ וז"ל "מן התורה מלאכת אוכל נפש לצורך היום מותרת ביום טוב, וכן מכשירין, ובחולו של מועד הותר יותר כל מלאכה שהוא לצורך וכו'." [↑](#footnote-ref-24)
25. ורק לענין דבר האבד כתב הרמב"ן שם שיש חילוק בין מלאכה שיש בו טירחא או לא, ולא משום שמחמת הטירחא האיסור יותר חמור, אלא מטעם שאינו כדאי לטרוח הרבה עבור פסידא מועטת, ולכן לפעמים במקום טירחא אינו בגדר דבר האבד בכלל. [↑](#footnote-ref-25)
26. אמנם חז"ל אסרו לטרוח טירחא יתירא בחול המועד גם בדבר שאין בו מלאכה. [↑](#footnote-ref-26)
27. ועי' בדרכי משה בריש סי' תקל"ז שהביא מדברי רבינו ירוחם דס"ל לכאורה ג"כ שאין דין למעט בטירחא, ע"ש. [↑](#footnote-ref-27)
28. וכן מצאתי ברמב"ן בתורת האדם בהדיא שגדר האיסור מלאכה בחול המועד הוא כמו ביו"ט וז"ל "אין במועד חילוק בין מלאכה שחייבין עליה בשבת למלאכת פטור, שעשאוהו כחול להתיר בו מלאכה גמורה בדבר האבד ועשאוהו כיו"ט בשאינו אבד לאסור אפי' שבות." [↑](#footnote-ref-28)
29. וכן משמע לכאורה מהסוגיא בדף י: להמעיין שם. [↑](#footnote-ref-29)
30. ועי' בסי' ל"א שכתב הרמ"א דנהגו ללבוש תפילין בחוה"מ. וביאר המשנה ברורה שם דהיינו משום דרק איסור מלאכה הוי אות שפוטר אותנו מחיוב תפילין, והרי בחוה"מ אין איסור מלאכה מן התורה. והיינו כנ"ל, דהכרעת המ"ב בדעת הרמ"א שהאיסור מלאכה אינו אלא מדרבנן. [↑](#footnote-ref-30)
31. ואע"פ שהביה"ל שם כתב דאין להקל בזה אלא לצורך גדול, וכמו שהבאנו לקמן, י"ל דצורך מצוה הוא צורך גדול. ועוד י"ל דבאמירה לעכו"ם דודאי אינו אסור אלא מדרבנן לא החמיר. [↑](#footnote-ref-31)
32. ולדבריהם צריך לפרש דהא דנקטי' בסי' ל"א דצריך ללבוש תפילין בחול המועד, היינו משום דאע"פ שהאיסור מלאכה מן התורה, כיון שמותר לעשות עכ"פ מלאכת דבר האבד, אין כאן אות של איסור מלאכה. [↑](#footnote-ref-32)
33. ע"ש במשנ"ב ס"ק כ"ה, ובשעה"צ שם סק"כ. [↑](#footnote-ref-33)
34. היינו ע"פ הגמ' בר"ה דף לב. שכתב "מקרא קדש, קדשהו בעשיית מלאכה."

    ומבואר דהמושג של קדושה לגבי שבת ויו"ט הוא לענין שביתה ממלאכה. ולכן גם בחול המועד שנקרא מקרא קודש, צריך לקדשו בשביתה ממלאכה. אמנם לא כמו לגבי יו"ט, שהרי מבואר בפסוקים דרק ביום הראשון ושביעי יש שביתה גמורה ממלאכה. [↑](#footnote-ref-34)
35. ועי' בשו"ת הרדב"ז [ח"ב סי' תשכז] שכתב דמלאכה שאינו עושה אותה תדיר, אם מלאכה בחוה"מ אסורה רק מדרבנן, וכדעת הרמב"ם הנ"ל, כדי שלא יהיה חוה"מ כיום חול, אם אינו עושה המלאכה תדיר ראוי להתיר המלאכה כיון שעי"ז לא יהיה כיום חול. אבל אם האיסור מלאכה מן התורה, לא שייך להתיר מלאכה כל שאינו צורך המועד או דבר האבד. [↑](#footnote-ref-35)
36. ועי' בשעה"צ בסי' תק"ל סק"ד שכתב ע"פ דברי הרמב"ם אלו דגם לענין מצות כבוד יו"ט, דהיינו בכסות נקיה, צריך ללבוש בצורה שהוא יותר מכובד מיום חול, אבל אינו צריך להיות מכובד כמו שבת ויו"ט. [↑](#footnote-ref-36)
37. ועי' בהג' מיימוניות בפ"ו מהל' יו"ט אות מ' שהביא דברי הראבי"ה הנ"ל.

    ועצם דברי הירושלמי הנ"ל הובא בהרבה ראשונים, עי' בתוס' בחגיגה דף יח., וברא"ש בריש מועד קטן. אמנם לא ביארו הדברים כ"כ. [↑](#footnote-ref-37)
38. ועי' בריטב"א במו"ק דף יג. שכתב בשם ר' ידידיה ז"ל "טעם איסור מלאכות במועד הוא משום טרחא ושלא למעט בשמחת הרגל ולפיכך התירו חכמים כל שהוא צורך המועד וכל שהוא דבר האבד כדי שלא יהא דואג על אבדתו ונמנע משמחת יום טוב, וכן התירו שכר פעולה שאין לו מה יאכל."

    והיינו כעין דברי הראבי"ה הנ"ל. אלא שהראבי"ה כתב דטעם השמחה הוא כדי שיוכל ללמוד ברגל. ואילו בריטב"א משמע דשמחה הוא המטרה הסופית, לקיים מצות שמחת הרגל. [↑](#footnote-ref-38)
39. לדעת הב"ח ובי' הגר"א בסי' תק"ל שפירשו בדעת הרמב"ן שחז"ל התירו דבר האבד ממשמעות הכתוב לענין יו"ט, א"כ קבעו ההיתר דבר האבד בחול המועד מחמת טעם האיסור מלאכה בחוה"מ, ולא אתי שפיר כ"כ. וצ"ע [↑](#footnote-ref-39)
40. ועי' בחיי אדם כלל קי שכתב "הקושר והמתיר לא נזכר מה דינן. ונראה לי דמה שאינו לצורך המועד אסור לכולי עלמא." וזה דלא כדעת הרש"ל והג' מהרא"ש הנ"ל. [↑](#footnote-ref-40)
41. וזה דלא כמשמעות הרמב"ן בהל' חוה"מ דכל מעשה הדיוט התירו לצורך המועד, אפי' אם הוא מלאכה דאורייתא, ואפי' אם יש בו טירחא [כל שאין בו טירחא יתירא ממש]. [↑](#footnote-ref-41)
42. והוסיף הריטב"א כאן "דאפי' לוולדות, הרוחה היא, ואסור כיון שיש מלאכה וטרחא בהרבעה זו." [↑](#footnote-ref-42)
43. ובברייתא שם כתוב שר' יהודה התיר להרביע חמור שתבעה.

    וביארו הריטב"א ונמוק"י דהיינו משום דאם לא מרביעה עכשיו, תצטנן ותעקר, ודבר האבד הוא.

    ועי' ברמב"ם [בפ"ח מיו"ט הט"ו] שסתם וכתב "אין מרביעין בהמה במועד."

    וביאר המגיד משנה דס"ל שנחלקו הת"ק אר' יהודה, ופסק הרמב"ם כת"ק. וכ"כ המאירי, ע"ש.

    וצ"ב למה אסור אם הוא דבר האבד, הרי התירו מלאכה לצורך דבר האבד.

    ואולי נחלקו אם חשיב כטירחא יתירא דאסור אפי' במקום דבר האבד.

    ואולי אינו ודאי דבר האבד, אלא ספק דבר האבד, ונחלקו אם הצד הפסד מספיק מצוי כדי להגדירו כדבר האבד.

    ועי' בפסקי ריא"ז שכתב שחמור שתבעה מותר להרביעה. ומשמע דס"ל דאין חולק על ר' יהודה.

    וכ"כ האליה רבה בסי' תקל"ו סק"ג בדעת כמה ראשונים דס"ל דלא פליג הת"ק אר' יהודה ולכן קיי"ל כר' יהודה.

    ועי' במשנ"ב בסי' תקל"ו סק"ו שהביא שני דיעות להלכה בזה. [↑](#footnote-ref-43)
44. ונחלקו הרא"ש וחי' הר"ן בפסחים שם בביאור כל הסוגיא שם. אבל עכ"פ לכו"ע מבואר שאסרו חז"ל טירחא אפי' במקום שאין מלאכה. [↑](#footnote-ref-44)
45. ועי' במג"א שתי' באופן אחר, דאין כל התרנגולות יושבות על הבצים שכבר הוחמו, הלכך חוששין שמא לא יועיל הושבה אחרת, ולפיכך אין טורחין מספק.

    ותמה רעק"א בשו"ע שם ד"מלאכה גמורה, אפי' בספק דבר האבד מותר כמ"ש המג"א רסי' תקל"ז, וכ"ש טורח בעלמא.

    ודוחק לחלק בין ספק אם בלא מלאכתו יהי' אבד וע"י מלאכתו יועיל בוודאי, דזה מותר, אבל בוודאי אבד והספק אם יועיל במלאכתו.. וצ"ע."

    ויש ליישב ע"פ דברי הביה"ל בריש סי' תקל"ז שכתב דרק במקום שהצד הפסד מצוי התירו ספק דבר האבד. וי"ל דכאן הצד הפסד אינו מצוי כ"כ. [↑](#footnote-ref-45)
46. וצ"ל דלהרביע בהמה ולהחזיר תרנגולת שברחה הוא טירחא יותר גדול, ולכן אסרוה אפי' בצינעא. [↑](#footnote-ref-46)
47. וכ"כ המשנ"ב בסי' תקל"ה סק"ז. [↑](#footnote-ref-47)
48. ועי' ברא"ש כאן בסי' י"ח שפסק כדעת הראב"ד שפסק להלכה כדעת הירושלמי הנ"ל. והוסיף הרא"ש שם "והא דקאמר בגמרא דידן סיפא אתאן לבית שבחצר היינו משלו לשלו או משל אחרים לשל אחרים אבל משל אחרים לשלו הכל מותר וליכא פלוגתא בין גמרא דידן לירושלמי."

    אמנם לכאורה אכתי אינו מיושב כל הצורך, וכמו שתמה המגיד משנה הנ"ל, דלכאורה פשטא דמתני' משמע כדברי הירושלמי, דמבית לבית אסור, אבל אם הוא החצר שלו מותר. ואם הגמ' לא כתב ליישב הסתירה ע"פ דברי הירושלמי, משמע דלא ס"ל דגם לבית שלו אסור.

    ועי' בריטב"א שכתב ליישב דעת הרא"ש וראב"ד וז"ל "לעולם לא פליג, והאי דלא מפרשינן מתני' הכי משום דא"כ ליתני אבל מפנה הוא לביתו, ואמאי שני בלישנא דרישא למינקט חצירו, ולהכי אוקי דאפי' לבית שאינו שלו מפנה אם הוא סמוך בחצר." [↑](#footnote-ref-48)
49. אמנם אין זה מוכרח, שהרי י"ל דרק פינוי כלים דאין בו טירחא כולי האי התירו לצורך המועד, משא"כ שאר הדברים שאסרו משום טירחא. [↑](#footnote-ref-49)
50. וצ"ע לפי"ז איך יכול להביא דברים מהחנות שקנה לצורך המועד, הרי כיון שמביא הדברים דרך רה"ר בתוך שקיות, ואינו ניכר שהם לצורך המועד, אסור.

    ואולי צ"ל דכוונת המשנ"ב רק לאפוקי מקום שמן הסתם נראה שאינם לצורך המועד, דבזה יש לאסור מטעם מראית העין. ולכן בשקית שאינו יודע מה יש בתוכו בכלל, מותר. וצ"ע [↑](#footnote-ref-50)
51. וכ"כ רבינו יהונתן במו"ק דף יג. דטעם האיסור משום טירחא. [↑](#footnote-ref-51)
52. וכ"כ הנמוק"י וז"ל "אין מביאין כלים מבית האומן אם אינם לצורך המועד שיחשבו הרואים שהבעל הבית נתנן לתקן אותם במועד ויאמרו שהאומן תיקנן במועד."

    והובא דבריו בבית יוסף בסוף סי' תקל"ד, ע"ש. [↑](#footnote-ref-52)
53. והוסיף השפת אמת שם ד"לפ"ז אפ"ל דהירושלמי מיירי במפנה דירתו ולא קאי אהא דתנן במתני' דמיירי במפנה כלים ולא פליגי."

    וצ"ב למה הראשונים לא כתבו ליישב דלא פליגי הבבלי על הירושלמי כמו שכתב השפת אמת?

    ונראה דהיה פשיטא להו להראשונים דהלשון "מפנין" כולל ג"כ פינוי הדירה לגמרי לעבור למקום אחר. שהרי לא כתוב שאין מעבירין כלים מבית לבית.

    ולכן אם במתני' משמע דאפי' לבית שלו אסור, היינו דאפי' לעבור לדירה שלו אסור.

    וז"ל הטור בסי' תקל"ה "אין מפנין מחצר לחצר לא לפנות דירתו ולא לפנות כליו שאינן לצורך המועד."

    והיינו כנ"ל דמלשון "מפנין" משמע גם לפנות דירתו לגמרי. [↑](#footnote-ref-53)
54. ואולי י"ל דכשמטלטל כלים לצורך שימוש בהם אין כאן זלזול כלל, דכל הזלזול הוא זה שמפנה כלים שלא לצורך שימוש בהם. ודוק [↑](#footnote-ref-54)
55. וכן מבואר במתני' בדף ו: דאסרו לצוד את האישות במועד, אע"פ שהוא דבר שאין במינו ניצוד, וגם הוא מלאכה שאין צריכה לגופא. ורק במקום שהוא דבר האבד התירו.

    וכן מבואר בסוף דף י. דאסור לגזור צפורנים אלא לצורך המועד, אע"פ שלדעת כמה ראשונים הוי מלאכה שאין צריכה לגופא.

    וכן איתא בגמ' בדף י: דרבא שרא לסרוקי סוסיא. וכתב התוס' הרא"ש שם "שהוא מסרק של ברזל שמסרקין בו את הסוסים, ובהא אף ר' שמעון מודה שהוא אסור בי"ט דפסיק רישיה הוא דמשיר את השער ועושה חבורה."

    ואע"פ שחבורה זו הוא מלאכה שאצ"ל, והוא מקלקל, אפ"ה היה אסור אם לא לצורך המועד, וכמו שכתב המשנ"ב בסי' תקל"ו סק"ה.

    וכן מבואר בסי' תקמ"ה ס"ז דכתיבה כלאחר יד, שאינה אסורה ביו"ט אלא מדרבנן, אסור בחול המועד. [↑](#footnote-ref-55)
56. ולכאורה היה מקום לומר בפשיטות דלא שייך בחול המועד גזירה שמא יעלה ויתלוש, שהרי גם אם הרכיבה אינו לצורך המועד, אם יעלה ויתלוש באמצע הרכיבה כדי להכות את הבהמה הוי אז צורך המועד כדי שלא יפול מהבהמה וכדו'. נמצא שהגזירה לא שייך בכלל בחול המועד. ומדברי הבית יוסף לא משמע שהתיר מטעם הנ"ל.

    וצ"ל דיתכן שיתלוש בשביל לנסוע אח"כ, ולא רק באמצע הנסיעה. ובאופן זה התלישה אינו לצורך המועד, אלא הוא לצורך רכיבה שלא לצורך המועד. ודוק [↑](#footnote-ref-56)
57. ודעת התוס' צ"ב, שהרי לענין פרקמטיא ס"ל שאין לאסור מטעם שמא יכתוב, אלא משום טירחא, ואילו כאן אסרו לרכוב על הסוס שלא לצורך המועד, ואע"פ שלכאורה אין בזה משום טירחא. וצ"ע [↑](#footnote-ref-57)
58. וכן משמעות הרמב"ן שכתב בתורת האדם "אין במועד חילוק בין מלאכה שחייבין עליה בשבת למלאכת פטור, שעשאוהו כחול להתיר בו מלאכה גמורה בדבר האבד ועשאוהו כיו"ט בשאינו אבד לאסור אפי' שבות." [↑](#footnote-ref-58)
59. וי"ל דגם לפי מה שהחמיר המשנ"ב בסי' תק"ל כהפוסקים דס"ל דמלאכה בחוה"מ אסורה מדאורייתא, היינו רק במקום שיש באמת צד איסור תורה. אבל במקום שבפועל אין צד איסור תורה, אלא איסור דרבנן, בזה פסק לקולא כדעת הסוברים דמלאכה בחוה"מ אסורה מדרבנן.

    וכן בסי' תקמ"ג שפסק שם להתיר אמירה לעכו"ם לצורך מצוה מטעם שבות דשבות. והיינו כנ"ל, דכיון שבפועל לא שייך כאן אלא איסור דרבנן, הקיל כדעת הפוסקים דמלאכה בחוה"מ אסורה רק מדרבנן. [↑](#footnote-ref-59)
60. ולסוברים דמלאכה בחוה"מ אסורה מדאורייתא, כתב הרדב"ז שם, דצריך להחמיר כמו ביו"ט, חוץ מבמקום שיש היתר של צורך המועד או דבר האבד. [↑](#footnote-ref-60)
61. אמנם יתכן שהטעם שלא רצה המשנ"ב להקל כדברי הרדב"ז הוא משום דס"ל בסי' תק"ל דראוי להחמיר כדעת הסוברים דמלאכה בחוה"מ אסורה מן התורה. [↑](#footnote-ref-61)
62. ועוד צ"ע, שהרי הפמ"ג [סי' תקמ"ה א"א ס"ק כ"ה] הסתפק אם כתב במשקין אם מותר בחוה"מ או לא. ולכאורה כיון שבשבת פטור א"כ ודאי דומה לכתב ע"ג לוחות שעוה שמותר בחול המועד. ומהו ספיקו של הפמ"ג?

    ועוד צ"ע דכתבו הפוסקים בסי' תקמ"ה ס"ז דכתיבה כלאחר יד אסורה שלא לצורך המועד. ומאי שנא מכתב ע"ג לוחות של שעוה שהתירו? [↑](#footnote-ref-62)
63. וכן משמע מלשון האורחות חיים שהוא מקור הפסק של הרמ"א בסי' תקמ"ה וז"ל "לוחות של שעוה מותר לכתוב לדברי הכל לפי שאינה נקראת כתיבה." [↑](#footnote-ref-63)
64. אמנם צ"ע לפי"ז אם לדעת הרמ"א בסי' תקמ"ה היה מקום להתיר רכיבה על הסוס גם מצד שאינו דומה כלל לשום מלאכה דאורייתא, אלא יש רק גזירה שמא יעלה ויתלוש?

    וי"ל דאינו דומה מלאכה שיכול לגרום עכשיו למלאכה דאורייתא כגון רכיבה, למלאכת כתיבה בשעוה שאינו אלא גזירה שמא יכתוב בזמן אחר כדרכו. ולכן ברכיבה אין להתיר אלא מטעם שאינו עושה מעשה מלאכה בכלל. וצ"ע [↑](#footnote-ref-64)