כלים פי_ח מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ח מ"ב**

א] **מוכני שלה,** הר"ש והרא"ש פירשו שהוא אופן כעין אופני העגלות שהשידה נישאת עליו, וכן פירש"י בשבת דמ"ד:,[[1]](#footnote-2) ובחי' הריטב"א שם תמה דא"כ מאי מדידה אית בה, דהא בפרק ר"ע אמרינן דטלטול על ידי שוורים שמי' טלטול, וכעי"ז הקשו בשיטה להר"נ שם ובהשגות הראב"ד פ"ג מכלים ה"ה, ועי' בפי' מהר"ם אהלות פ"ד מ"ב, וצ"ב.

ובחזו"א סימן כ' סקי"א כתב להוכיח מזה דבעינן מטלטלת מלאה, ודלא כדעת ר' נחמי' בתו"כ שהביא הר"ש לעיל פט"ו מ"א דסגי במה שמיטלטל במשויר שבו, וכיון שמלאה א"א לטלטלה טהורה, עכ"ד, ועמש"נ בזה לעיל פט"ו מ"א אות ו'.

ב] אך הרמב"ם בפיהמ"ש הנדמ"ח כתב דהוא תיבה קטנה שבתוך השידה, וכ"כ הרמב"ם בפ"ג מכלים ה"ה.[[2]](#footnote-3) והראב"ד שם כתב, דהוא גלגל למעלה או על שפתו שמעלין התבואה לשידה באותו גלגל, לפי שיש טורח גדול במלואו או בהריקו ומשתמשים בהן דרך הגלגל, עכ"ד. והתוס' בשבת דמ"ד: כתבו בשם ר"ת, דהוא בסיס שהשידה יושבת עליו, דומיא דכיור וכנו, וכ"ה בפי' ר"ח שם, וכן הסכימו ש"ר שם, עיי"ש, והמאירי שם פירש דהוא כלי קטן שבצד השידה, עיי"ש.

ג] **בזמן שהיא נשמטת אינה חיבור לה,** בפי' הר"ש מכת"י הק', דמ"ש ממספורת של פרקים ואיזמל של רהיטני דאמרינן דדבר תורה בשעת מלאכה חיבור בין לטומאה ובין להזאה, וכתב דצריך לחלק, וכ"כ התוס' בשבת דמ"ח:, ובחי' הריטב"א שם כתב לישב, ז"ל, ונראה דל"ד דהתם כל אחד באנפי נפשי' ל"ה כלי שלם ולא חזי ומצטרפין שניהם לפעולה אחת, אבל הכא דכל חד מינייהו כלי שלם באנפי נפשי' כ"ז שנשמטים זה מזה לא מבטיל חד לגבי חברי', עכ"ל, ובשפ"א שם כתב עוד בביאור ד' התוס', דשאני מספורת ואיזמל שהן מחוברין יחד, אלא שלא קבעום, וצריך מעשה להתיר החיבור שנתחב בדוחק, אבל מוכני נשמטת היינו שאינו דבוק בו כלל אלא שהשידה מונחת בתוכו ויכולין לשמטו תמיד שהוא נכנס ויוצא, ולהכי ל"ה חיבור, עכ"ד, וזה ניחא לפ"ד התוס' דמוכני הוא בסיס שהשידה יושבת עליו.[[3]](#footnote-4)

ד] והנה בתשו' מהר"ם שבתשב"ץ קטן סימן שס"ג כתב, ז"ל, וששאלתם על בית יד של עץ שבמחבת אם הוא חוצץ בטבילה, דבר פשוט הוא דכל ידות הכלים שאין עתידים לקוצצן ולהסירן לא חייצי כמו מוכני בזמן שאינה נשמטת דהויא חיבור, עכ"ל, והובא בכל בו סימן מ"ח, ולכאו' נ' דכונתו להביא מהא דנמדדת עמה, והרי דחשיבא המוכני כחלק מן הכלי, וע"כ אינה חוצצת בטבילה, דאם כונתו להא דהויא חיבור לטומאה, הרי דין זה הוא פשוט בכ"ד דיד מוציאה ומכנסת טומאה, ומבו' בדבריו דהמוכני לא חשיבא אלא כיד, ודע"כ הי' מקום לדון דגם כשאינה נשמטת לא תהא חשובה כחלק מן הכלי, ולפ"ז נ' לדעתו דמה"ט כשהיא נשמטת אינה חיבור עמה, ול"ד למספורת ואיזמל דב' החלקים הוו מכלל עיקר הכלי, ומשא"כ מוכני שאינה אלא יד, הרי דכל שהיא נשמטת לא חשבינן לה מכלל הכלי, ועי' חזו"א סימן כ"ו סק"ט שכתב כעי"ז, ועי' עוד בדבריו סימן כ"ד סק"ב.

ה] ולפי' הרמב"ם דמוכני הוא תיבה קטנה שבתוך השידה, מתפרש בפשיטות הא דכשהיא נשמטת אינה נמדדת עמה, ול"ד למספורת ואיזמל, שהרי אין תיבה זו משמשת כלל עם השידה, אלא היא משמשת לעצמה, וע"כ כל שהיא יוצאת ומופרדת מן השידה, הויא כלי בפנ"ע.

ו] בחזו"א סימן כ"ד סק"ז כתב, דמוכני הנשמטת שאינה חיבור, צ"ל שאינה משמשת אלא בשעת מלאכה, דאי משמשת אף שלא בשעת מלאכה הא תנן פט"ז מ"ז דטמא, וכתב כן גם בקמרון שאינו קבוע ובנקליטי המטה דתנן לקמן שאינם חיבור, ועיי"ש שכתב לדון דאף אם הוא מחובר שלא בשעת מלאכה, אינו משמש אז כלום, עכ"ד, וזה תליא במש"נ לעיל פט"ז מ"ז אות ט' פלוגתת הרמב"ם והר"ש, דדעת הרמב"ם דלא חשיב כמשמש כלים שלא בשעת מלאכה, אלא בשהכלי צריך להן אף שלא בשעת מלאכה, ודעת הר"ש דאף היכא שמניחין הכסוי עליהן תמיד שלא יאבד הכסוי, חשיב כמשמש כלים אף שלא בשעת מלאכה וה"ה מקב"ט, עיי"ש.

ז] **ואינה מצלת עמה באהל המת,** הר"ש והרא"ש פירשו בפי' קמא, דאם השידה בבית הקברות דמצלת על הכלים שבתוכה כיון שמחזקת מ' סאה, ואם בולטין ממנה כלים כנגד עובי המוכני מלמעלה אין המוכני מציל עליהן, שהמוכני מקב"ט ואינו חוצץ בפני הטומאה, וכ"כ בתוס' הרא"ש וריטב"א שבת דמ"ד: בביאור ד' רש"י שם,[[4]](#footnote-5) ועיי"ש בריטב"א שהוסיף לפרש, דאיירי בשהיתה טומאה בגומא והמוכני עומדת עליו, דאם אין אויר תחת המוכני, הו"ל טומאה רצוצה ובוקעת ועולה.

ח] ובפי' בתרא פירשו הר"ש והרא"ש, דאיירי במוקף צ"פ ומונח באהל המת והכלי בתוך השידה והיא נקובה בצידה מקום שהמוכני חופפת וסותמת אותו הנקב,[[5]](#footnote-6) ולכאו' הי' נראה לפ"ז, דהא דכשהיא נשמטת אינה מצלת, הוא משום דאינה מכלל השידה, וע"כ אינה מועלת לסתום הנקב, דנקבים שבשידה אינם ניצלין אלא בצ"פ.

אמנם הנה התוס' בשבת שם כתבו לפרש ע"ד פי' זה, וכתבו דהא דכשהיא נשמטת אינה מצלת, הוא משום דאין מבטלין אותה שם ואיירי בשאינה סותמת כל הנקב אלא ממעטת אותו מפו"ט, דבסותם כל הנקב ל"ב ביטול, ומיירי נמי שאין סותמת כל הנקב אלא ממעטת אותו מפותח טפח, וכ"כ הרמב"ן שם בפי' הב' והריטב"א, אך הרמב"ן בפי' קמא והרשב"א כתבו דהא דאינה מצלת הוא משום שהיא מקבלת טומאה, וקשיא טובא, דכיון שאין השידה מצלת אלא במוקפת צ"פ, א"כ מ"ט באותו הנקב שבשידה סגי בסתימה בעלמא בלא צ"פ, שהרי המוכני אינו דבוק שם כצ"פ שהרי הוא מתגלגל, וגם הרי אינו סותם כל הנקב, ול"מ זה בתורת צ"פ.

ובקה"י סימן ה' כתב לישב, דכ"ה דתנן לעיל ספ"ט דכלי חרס שניקב בפחות מכדי טהרתו א"צ צ"פ לסתום הנקב, ה"נ כלי הבא במידה אף שהוא פתוח בפו"ט אין נקב זה צריך צ"פ, והיינו או משום דפו"ט הוי פחות ממוצ"ר שהוא כדי טהרתו של כלי עץ, או משום דאיירי בשידה המשמשת לדברים גדולים יותר מטפח, עיי"ש באורך, ואך דמ"מ כיון שיש בו פו"ט לא עדיף מאהל אחר שהטומאה נמשכת דרך פו"ט, וכיון דמדין פו"ט דאהלים אתינן עלה, שפיר מהניא בזה סתימה ומיעוט בעלמא בלא צ"פ, עכ"ד.

ט] ויש לדון עוד בזה, דהנה באמת בעיקר ד' התוס' והריטב"א שם שכתבו דהשידה בעיא צ"פ, צ"ע, שהרי מבו' בדבריהם שם דהיכא דהטומאה היא מתחת השידה, ה"ה מצלת, והרי דכלי הבא במידה נעשה אהל לטהר, וכדעת חכמים בפרק כוורת מי"ב, וא"כ מ"ט היא בעיא צ"פ ולא סגי לה בכסוי בעלמא, ובאמת הרמב"ן והר"ן נקטו דסגי לה בכסוי בעלמא, וי"ל דהוא מה"ט, (אך י"ל עוד, דהוא כד' הר"ש אהלות רפ"ד דכלי הבא במידה סגי לי' בכסוי נסר, עיי"ש), ?ושמא הוא משום דינא דכלי הבית אינם חוצצין, עי' חזו"א, ולפ"ז י"ל דרק בפתחן הוא דאינם חוצצין, ולא בנקביהן, וצ"ע?.

?ולד' הרמב"ן והר"ן דל"ב צ"פ, ונימא דהוא משום שנעשין אהלים, ניחא הא דאין טומאה נכנסת להן אלא בפתח פו"ט, וגם אם הוא משום דינא דנסר, מ"מ כל שלא נשאר טפח אין טומאה נכנסת, וכמש"כ בחזו"א אהלות סימן ב' סק"א, וצ"ל דהמוכני דהויא פשוטי כלי עץ חשיבא כנסר, וכמש"נ לעיל בדעתם דפשוטי כלי עץ נעשין אהלים?.

י] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש, דאיירי בשהיא באהל המת והיא חוצצת בין הטומאה והכלים שהיא כמו כותל ואין מתטמא מה שמעבר לה, ואזיל הרמב"ם לטעמי' בפי"ג מטו"מ ה"ב ופי"ט ה"ד דס"ל דכלי הבא במידה נעשה אהל לחוץ בפני הטומאה, וע"כ כל שאינה נשמטת דהויא מכלל השידה הבאה במידה, ה"ז נעשה אהל לחוץ בפני הטומאה, וכל שהיא נשמטת והו"ל כלי בפנ"ע, אינה נעשית אהל לחוץ בפני הטומאה.

יא] **ונמדדת עמה,** הראב"ד בהשגות פ"ג מכלים ה"ה הק', דאם מוכני הוא אופן שהשידה נישאת עליו, א"כ מ"ט כשאינה נשמטת היא נמדדת עמה, ומאי שנא מעובי הרגלים שאין נמדדין עמה ואע"פ שהרגלים אינם נשמטין, וכתב דלפ"מ שפירש שהוא גלגל למעלה או על שפתו שמעלין התבואה לשידה באותו גלגל וכו', ניחא הא דה"ז נמדד עמה, מפני שכל תשמישה הוא ע"י המוכני, וכן לפי' הרמב"ם דמוכני הוא תיבה שבתוך השדה, ולפי' התוס' דהוא בסיס השידה, ניחא.

ובחזו"א סימן כ"ד סק"ב כתב, דממש"כ הר"ש בהא דתנן דבנשמטת אינה נמדדת עמה, דלא חשיבא כעובי הרגלים ואפי' לר' יוסי אינה נמדדת עמה, משמע דמפרש דגם הא דבאינה נשמטת היא נמדדת עמה, הוא רק לדעת ר' יוסי דעובי הרגלים נמדדין עמה, ועיי"ש שכתב דלמש"כ הר"ש דמוכני יש לה בית קיבול, י"ל דגם לרבנן חללה נמדד, כמו מגורות שמבחוץ שהביא הר"ש בסמוך, עכ"ד.

והנה בפירש"י שבת דמ"ד: ובריטב"א שם, פירשו דמתניתין אתיא כב"ה דנמדדת מבחוץ, ובע"כ דס"ל דמוכני עדיף מעובי הרגלים שאינו נמדד עמה לב"ה, ובפשוטו יל"פ הטעם כד' החזו"א, דהוא משום שיש לה בית קיבול, אך לכאו' אי"ז מתישב, דא"כ מ"ט כתבו דאתיא כב"ה, הרי אף לב"ש דס"ל דנמדדת מבפנים יהא חלל המוכני נמדד עם הכלי, וי"ל, ויותר נראה דס"ל דמוכני עדיפא מעובי הרגלים, ושמא הוא משום שהמוכני משמשת להוליך בה את השידה, וע"כ הויא מכלל השידה טפי מן הרגלים.

יב] **וגוררין אותה בשבת בזמן שיש בתוכה מעות,** הר"ש פירש דאין המוכני נעשית בסיס לדבר האסור, מאחר דל"ה המעות בתוך השידה שהיא עיקר הכלי, וכ"כ התוס' בשבת דמ"ד:,[[6]](#footnote-7) ובתוס' הרא"ש שם תמה ע"ז, ז"ל, ודבר תימה הוא שאם יש דבר א' מחובר לכלי ויש בו מעות שיהא מותר לטלטלו, שאף הכלי עצמו נראה דאסור לטלטלו כיון דיש מעות במה שמחובר לו, עכ"ל, וכעי"ז הק' בחי' הריטב"א בשם התוס', דאטו אם נתנו מעות על בית יד של מחבת לא יהא אסור לטלטל כל המחבת, ובחי' הר"ן שם כתב דאה"נ לדעת התוס' אם נתנו מעות על בית יד הכלי אין הכלי נעשה בסיס, עיי"ש, וכתב לישב, ז"ל, וי"ל דהתם הכל כלי אחד ממש אבל הכא שני כלים הם ואין השידה מתבטלת למוכני אדרבה המוכני משתרי אגב השידה, עכ"ל, והיינו דבנתנו מעות על הבית יד, כיון דהוי הכל כלי א', חשיב הכלי עצמו כבסיס, אך הכא דהשידה והמוכני הם כב' כלים, כל שנתנו מעות על המוכני אין השידה נעשית בסיס, ותו משתרי אף המוכני אגב השידה.

יג] והנה בל' הרמב"ן והריטב"א שם מבו' להדיא, דמה"ט אף המוכני אינו נעשה בסיס, וכ"ה בהגמי"י פ"ה משבת הי"ז, ולפ"ז י"ל דאף במוכני נשמטת אין אסור אלא לגרור את המוכני, אך את השידה מותר לגרור, דהשידה ל"ה בסיס לדבר האסור, וכ"ה בנשמת אדם סימן ס"ז סק"ד,

ולפ"ז י"ל, דאף במוכני נשמטת, אין אסור אלא לגרור את המוכני, אך את השידה מותר לגרור, דהשידה ל"ה בסיס לדבר האסור, וכ"ה בנשמת אדם סימן ס"ז סק"ד, אך בחזו"א סימן כ"ד סק"ב ואו"ח סימן מ"ז סק"ה כתב דאסור לגרור אף את השידה, עיי"ש בטעמו, ויל"ד לאסור בזה מטעם אחר, דאף כשגורר השידה, לא חשיב זה כטלטול מן הצד של המוכני, אלא כטלטול גמור, כיון דהשידה והמוכני משמשין יחד וזהו דרך טלטולן, וה"ז כדבר אחד שמקצתו הוי מוקצה, די"ל דאסור לאחוז בחלק המותר ולטלטלו, ולא חשיב כטלטול מן הצד, ואכמ"ל בזה.

יד] אך בד' המג"א בסימן ש"י סק"ז נ' שפירש, דכל מש"כ התוס' דבאינה נשמטת ל"ה בסיס, היינו רק דמה"ט אין השידה נעשית בסיס, אך לעולם המוכני עצמה נעשית בסיס, ולא שרי אלא לגרור את השידה ולא את המוכני, ועי' בחי' אהעו"ז שבת שם שכתב כן בדעתו, ועי' תהל"ד שם סק"ה שהאריך בזה, ויש הרבה להאריך בזה, ואכ"מ.

טו] הרמב"ן וש"ר בשבת שם הביאו פי' רבינו אפרים, דאיירי בשיש דבר היתר בשידה, וע"כ כל שאין המוכני נשמטת והו"ל כלי א' עם השידה, הו"ל בסיס להיתר ולאיסור, וע"כ מותר לגוררה בשבת, ועי' בתורי"ד שבת דקמ"ב. שכתב שפירש כן במהדו"ת, ודחה לזה, דאף בסיס להיתר ולאיסור אסור לטלטלו, וע"כ פירש בע"א, עיי"ש דברים מחודשים, ואכמ"ל.

טז] הרמב"ם בפיהמ"ש פירש, ז"ל, ומותר לגרור מוכני זו בשבת, ואע"פ שיש בה מעות שאסור לטלטלן, כיון שמוכני זו אינה נחשבת בפנ"ע, וכשמושך המוכני ובו המעות הואיל ואינו יכול להוציאה ולהפרידה מן השידה ה"ז כאילו לא טלטל המעות, אא"כ הגבי' את השידה בכללה או גרר אותה ממקום למקום, אזי נמצא שטלטל את המעות, עכ"ל, ובתרגום הישן אין הדברים ברורים, ועי' מג"א סימן ש"י סק"ז שפירשה בע"א.

והנה ממש"כ הרמב"ם דהאיסור להגבי' או לגרור את השידה בכללה, הוא משום שנמצא שטלטל את המעות, וכן משמע בדבריו דהאיסור לגרור את המוכני בשהיא נשמטת הוא משום שמטלטל את המעות, נ' דאיירי בגונא שלא נעשה בסיס למעות, וכגון בשוכח, ואפ"ה אסור לגרור את המוכני משום שמטלטל בזה את המעות, ואף דלכאו' נ' דא"א לנערם, לפ"מ שפירש הרמב"ם דמוכני הוא תיבה שבשידה,[[7]](#footnote-8) מ"מ לי"ב להתירא דטלטול מן הצד, והיינו או משום דאתיא כמ"ד דטלטול מן הצד שמי' טלטול, וניחא לפ"ז מה שהשמיט הרמב"ם בהלכותיו לדין זה, ואכמ"ל, או משום דכיון שדרך לטלטל השידה עם מה שבתוכה, לא חשיב זה כטלטול מן הצד.

ומש"כ הרמב"ם דהיכא דאינה נשמטת שרי למשוך את המוכני, דכיון שאינו יכול להוציאה ולהפרידה מן השידה ה"ז כאילו לא טלטל המעות, נ' הביאור בזה, דהא דטלטול מן הצד חשיב טלטול של הדבר האסור, אי"ז כמעשה טלטול בפנ"ע של הדבר האסור, אלא היינו דכיון שעי"ז נעקר הדבר האסור ממקומו, חשיב זה כטלטול של הדבר האסור, וע"כ כל שאין המוכני נשמטת מותר לגרור את המוכני, דכיון שאינה נידונת לעצמה, חשבינן שעדין המעות הם במקומם, וליכא טלטול על המעות, ולפ"ז י"ל, דע"כ פירשה הרמב"ם בשוכח, דאם במניח שהיתה השידה נעשית בסיס לדבר האסור, הי' אסור לגרור את המוכני, דטלטול מוקצה במקצת אסור, ורק בשוכח דאתינן לאסור משום טלטול המעות, הרי שבזה כל שאינה נשמטת, לא חשיב גרירת המוכני כטלטול של המעות.

יז] הרא"ש כתב, ז"ל, בזמן שבתוכה מעות דכלי בפנ"ע היא ונעשית בסיס לדבר האסור, אבל אם אינה נשמטת שרי אע"פ שיש בתוכה מעות, שהיא בטילה לגבי השידה, וכיון שאין בשידה מעות מותר לגרור המוכני, ובלבד שלא יזיז השידה ממקומה, עכ"ל, והנה בפשוטו נ' שדבריו הם כד' הרמב"ם דהא דשרי לגרור המוכני ולא אסרינן משום טלטול המעות, הוא משום דאין המוכני נידונת לעצמה, וע"כ חשבינן שעדין המעות הם במקומם וליכא טלטול על המעות, וזהו שכתב דאסור להזיז השידה במקומה משום דבכה"ג נמצא דמטלטל אף את המעות, אך צ"ע דא"כ מ"ט הוצרך לפרש דכשהיא נשמטת אסרינן משום שנעשית בסיס לדבר האסור, הרי אף אם ל"ה נעשית בסיס לדבר האסור, הי' אסור לגוררה משום טלטול המעות, גם ילה"ע, דלפ"מ שפירש הרא"ש דמוכני הוא אופן, הוא מחודש טפי לדון שמותר לטלטל את המוכני שבתוכה מעות, ולא חשיב זה כטלטול על המעות, ודו"ק.

ובנשמ"א כלל ס"ז סק"ד כתב לפרש בד' הרא"ש, ז"ל, ודברי רא"ש נ"ל שהוא מפרש מוכני הוא אופן, ור"ל להגבי' ולגלגל האופן לצורך, אע"פ שעי"ז מטלטל גם המעות, מ"מ הוי טלטול מן הצד לצורך דבר המותר, משא"כ כשמטלטל השידה כדרכו אזי הוא טלטול גמור, ולולי זאת אין ביאור לדברי הרא"ש, עכ"ל, וצ"ב, ובספר תהל"ד סימן ש"י סק"ה כתב להגי' בד' הרא"ש דצ"ל מותר לגרור השידה ובלבד שלא יזיז המוכני, וזה כדעת המג"א שהבאנו לעיל אות י"ד.

יח] **כיצד מודדין אותו, ראש תור,** הר"ש פירש דאיירי בקמרון שאינו כנגד כל השידה אלא כנגד חללה במקצתה, ואפ"ה כשבא למדוד אוירה רואין כאילו חוט נתון מכותל השידה עד ראש הכיפה באלכסון וחלל שתחתיו נמדד, ובחזו"א סימן כ"ד סק"א הוכיח מזה דשיעור מ"ס הוא מכלל השיעורין, וע"כ הוא דמשערינן בכה"ג, ויש להוסיף והתוי"ט רמז לזה דמצינו עוד דמשערינן עד"ז, לעיל פ"ז מ"ג לפי' הר"ש והרא"ש שם, ועמש"נ שם אות ח'.

יט] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש, שהקמרון היא כיפה המכסה את כל השידה, ואין משערין את כל חללו, אלא את מידת משולש שוה השוקים הנוצר באותו הקמרון, ומה שאין משערין את כל חלל הקמרון, הוא לפי שצורתו משתנית וכו', ובחזו"א שם סק"ד כתב דאפשר שהוא חומרא דרבנן, ועי' בפי' הרא"ש מש"כ בזה, וצ"ב.

כ] **ר"י אומר אם אינה יכולה לעמוד בפנ"ע טהורה,** הר"ש פירש דהיינו דאין השידה יכולה לעמוד בלא הקמרון, ובחזו"א סימן כ"ד סק"ד כתב דנראה דבאינו קבוע איירי ולא חשיב לה כלי קיבול, אבל בקבוע ודאי הוי כלי, עכ"ד, אך פשטא דמתניתין משמע דקאי על קמרון הקבוע דסליק מיני', וכ"ה להדיא בפי' הרע"ב, ואכן הטעם בזה צ"ב, שהרי קמרון הקבוע בה הוי חיבור לה והוי מכלל השידה, וא"כ מ"ט אין השידה מקב"ט כשהיא נסמכת ע"י הקמרון.

?ובלא"ה צ"ע, דכיון שאין השידה יכולה לעמוד בפנ"ע, ועיקר עשייתה הוא שתעמוד ע"י הקמרון, מ"ש מכל כלי שנעשה מתחילתו לעמוד ע"י סמיכה, דטמא, ורחוק לומר שר' יהודה פליג על הך דינא, וצ"ע?.

כא] והרמב"ם בפיהמ"ש פירש, דאם הקמרון מכביד עלי' ומטה אותה לצד עד שאינה יכולה לעמוד בפנ"ע אא"כ סמכוה ה"ה טהורה, ובחזו"א שם כתב דלפי' זה מיירי בקמרון קבוע, ועיי"ש שעמד דמ"ט דחכמים דמטמאין, ומ"ש מהא דתנן לקמן מ"ג דאם ניטלה אחת מרגליהן אע"פ שמקבלין טהורין, עכ"ד, אך לכאו' לפ"מ שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש שם דהא דאם ניטלה אחת מרגליהן טהורין, הוא משום שנפסדה צורתה, ונת' בזה להלן שם אות ב', ושם אות א' נת' לדון כן גם לדעת הר"ש, אינו ענין להכא, גם י"ל דהכא טעמא דרבנן הוא משום שמתחילה לכך נעשית לעמוד ע"י סמיכה, וכ"כ בתפא"י ובסד"ט.

?ובסד"ט וחזו"א דנו לפרש דינא דר' יהודה, דהגם דקמרון שאינו קבוע אינו נמדד עמה, מ"מ כל שאין השידה יכולה לעמוד בלא הקמרון, חשבינן לי' כחלק מן השידה, וה"ה נמדד עמה, אף בשאינו קבוע, עי' בדבריהם?.

כב] **שם בר"ש, תניא בתוספתא שידה שהמגורות שלה וכו' ומבחוץ אין נמדדות עמה אבל מודד את חללה,** הר"ש פירש דכה"ג שהמגורות הן מבחוץ מודד חללה של מגורה ולא עובי כתלי' ושולי' כיון דמבחוץ קיימא, ובחזו"א סימן כ"ד סק"ג עמד דמ"ש דחללה נמדד וכתלי' אין נמדדין, ולכאו' צ"ל, שהרי חזינן דלדעת ב"ש השידה נמדדת מבפנים ואין דפנותי' נמדדין, וי"ל דגם לדעת ב"ה דנמדדת מבחוץ, הויא עיקר המדידה על חלל הכלי המשמש וכדעת ב"ש, והא דדפנותי' נמדדין הוא משום שהן טפלין לעיקר הכלי, ולפ"ז י"ל דע"כ במגורות שהן מבחוץ שאינם מכלל עיקר השידה, הגם שחללן נמדד כיון שהוא משמש עם השידה, אך דפנותיהן אין נמדדות.

כג] **שם, ר' יהודה אומר מודד מקומה מבפנים,** הר"ש פירש דמקומה הוא שולי המגורה, ובחזו"א סימן כ"ד סק"ג כתב דהיינו שהיו שולי המגורות לצד השידה, ועיי"ש שעמד ע"ז דא"כ היאך משתמשין בהן אם לא במוטין השידה על צדה, וכתב דאפשר דמיירי בפתחה מן הצד, וכנראה דמה"ט הוא דחשבינן לשולי המגורה מכלל השידה ונמדדין עמה טפי משולי' שאין נמדדין עמה, וצ"ע.

ובביאור הגר"א לתוספתא פירש דר"י פליג דאינו מודד את חלל השידה, אלא את המקום שהי' ראוי להיות דופן של התיבה גדולה דנמדד כאילו הי', ובזר זהב פירש, דר"י מרבה שמודדין אף את החלל שבין מגורה למגורה כפי שיעור רוחב החלל שבמגורה, וצ"ב, ובחס"ד פירש, דר"י ס"ל שאינו מודד את חללה, אלא שאם הן בולטות מקצתן לפנים, אותו המקום שהוא בפנים נמדד עמה, ובסד"ט פירש, דר"י ס"ל שאינו מודד אלא את מקומו של גופן המגירה שהוא ג"כ דופן השידה, אבל לא את חלל המגורה, ועיי"ש שכתב דזהו שסתם הרמב"ם בהלכותיו דמגורות שבחוץ אין נמדדות עמה, והשמיט לדינא דמודד את החלל, משום שפסק כר' יהודה שאין מודד כלל את החלל, עיי"ש.

כד] **שם, מעקה שבמגדל והקופות שבו, בזמן שהן קבועין נמדדין עמה ושאין קבועין אין נמדדין עמה,** הר"ש פירש דבמגדל נמי עושין מגורות כעין קופות, ובחס"ד עמד בזה, דבמגורות לא קמפליג תנא בין קבועין לשאין קבועין אלא בין מבפנים לבחוץ, ובהנך קופות חילק בין קבועין לשאין קבועין, ובחזו"א סימן כ"ד סק"ג כתב דבע"כ דאיירי בקופות שהן מבחוץ, ואפ"ה כשהן קבועין בה ה"ה נמדדין עמה, והא דבמגורות לא מפליג בין קבועין לשאין קבועין, כנראה לא הי' הדרך שיהיו מגורות קבועין בה.

1. ובתשו' רשב"ם שבסו"ס ראב"ן כתב לפ"ז שהיו לה ב' מוכני א' מכאן וא' מכאן, ועיי"ש שעמד ע"ז מלישנא דמתניתין דמשמע דמוכני אחד יש לשידה ולא שנים, וע"כ פירש שהוא כמין מוכני של בור ומתחת השידה הי' נתון באומנות והמוכני הי' מתגלגל תחתי' להוליכה ממקום למקום כמו שעושין בבינייני סוללות של מצור, עכ"ד, וכעי"ז כתב בספה"י סימן רכ"ח, והובאו דבריו בחי' הריטב"א בשבת שם. [↑](#footnote-ref-2)
2. וגם בהא דתנן בפ"ג דיומא ופ"ג דתמיד שעשה מוכני לכיור, פירש הרמב"ם בפיהמ"ש שם ובפ"ג מביהב"ח הי"ח, שהוא כלי חול שהיו בו המים, ודלא כפי' ש"ר שהוא גלגל, אך בההיא דהשוחט במוכני בחולין דט"ו:, פירש הרמב"ם פ"ב משחיטה הי"ג שהוא גלגל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ומש"כ שם השפ"א לישב עוד, לפמש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דפי' נשמטת היינו שכן הוא הדרך לשומטה תמיד, ובפיהמ"ש הנדמ"ח ליתא, א"כ במספרים מיקרי אינה נשמטת שאין הדרך לפרקה כלל, עכ"ד, דבריו צ"ע, דבפשוטו איזמל ומספרים הי' הדרך לפרקן שלא בשעת מלאכה, כמבו' להדיא בל' רש"י בשבת דמ"ח: ודנ"ח, ומה"ט הוא שאינם חיבור שלא בשעת מלאכה, וכמש"כ הרמב"ן והמאירי שם דנ"ח:. [↑](#footnote-ref-4)
4. וצ"ע מ"ט הוצרכו לפרש דכשהיא נשמטת ה"ה מקב"ט ואינו חוצץ בפני הטומאה, הרי לכאו' גם אם לא הי' המוכני מקב"ט, לא הי' חוצץ בפני הטומאה, דכלים אינם נעשין אהלים, ורק השידה שהיא כלי הבא במידה נעשית אהל להציל בפני הטומאה, וגם ד"ז הוא פלוגתא דתנאי בפ' כוורת מי"ב, וביותר צ"ע בד' הרמב"ן והרשב"א בשבת שם שתמהו ע"ד רש"י, דמ"ט אינה מצלת, הרי המוכני הויא פשוטי כלי עץ ואינה מקב"ט ומצלת בפני הטומאה, אך בד' רש"י מבו' דהמוכני יש לה בית קיבול והיא מטלטלת מלאה וריקנית, וכן פירשו הר"ש והרא"ש, וצ"ע דאף אם אינה מקב"ט, מ"מ כיון שאינה חיבור לשידה ולא חשיבא ככלי הבא במידה, אינה נעשית אהל לחוץ בפני הטומאה, ועיי"ש בשיטה להר"נ שהביא בשם הרא"ה, דאפי' אם הוי המוכני פשוטי כלי עץ מ"מ אינה מצלת, שכל המיטלטל ואינו קבוע אינו מציל, אך משמעות דבריו שם דהא דאי"ז מציל הוא משום שלא ביטלו שם, עיי"ש, וצ"ע.

   ולכאו' צ"ל בזה, דס"ל דפשוטי כלי עץ נעשין אהלים לחוץ בפני הטומאה, וכמשמעות ד' הרמב"ם בפיהמ"ש אהלות פ"ה מ"ו, ועי' חזו"א סימן כ' סק"ב ואהלות סימן א' סקי"ד וסימן י"ג סק"ח שדן בזה, אך הנה בד' הר"ש באהלות שם מבו' דאינם נעשין אהלים, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פי"ג מטו"מ ה"ד, וגם אכתי צ"ע ל' הראשונים דמ' דהא דכשיש לה בית קיבול אינה חוצצת, הוא משום שהיא מקב"ט, ולכאו' בכה"ג תיפו"ל שהיא כלי שאינו נעשה אהל, וצ"ע בכ"ז. [↑](#footnote-ref-5)
5. ובחזו"א סימן כ"ד סק"ב כתב, דלכאו' יל"פ ג"כ בכלים שבתוך המוכני שמצלת באינה נשמטת כמו השידה עצמה בצ"פ, או אפי' בכיסוי בעלמא לדעת הר"ש באהלות רפ"ד, עכ"ד, וכיון לד' המאירי בשבת שם שפירש כן, ובדעת ש"ר שלא פירשו כן, צ"ל דלישנא דמצלת "עמה" באהל המת, לא מ' כן, דבכה"ג הרי המוכני מצלת לבדה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ובמג"א סימן שי"א סק"ז כתב דבכה"ג אף מותר לטלטל בלא לנער המעות, כיון שאינם מונחין על עיקר הכלי, ועיי"ש שכתב דמד' הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו מבו' לא כן, וזה לפי' נוס' הספרים, אך גם לפי התרגום החדש נ' שהדין כן, ואכמ"ל, ובגל' הגרע"א שם הוכיח כן מד' התוס' והרשב"א בשבת שם, עיי"ש, וכ"ה מוכרח מד' ש"ר שם, אך בד' הריטב"א שם נ' דאה"נ אסור לטלטלה בלא ניעור, עייש"ה, אך צ"ע בזה, דהניחא לפ"ד התוס' דכל שאין המעות מונחין על עיקר הכלי אינו נעשה בסיס, שפיר י"ל דה"נ לי"ב דין ניעור, אך לדעת ש"ר שם שהסכימו לפי' רבינו אפרים דכל שאין דבר היתר על השידה ה"ז נעשה בסיס, א"כ אף היכא שיש דבר היתר על השידה דהוי זה בסיס לאיסור ולהיתר, מ"ט לא יהא דין ניעור, עוד ראיתי להעיר בזה ממש"כ הר"ן שם, ז"ל, ולפי דבריהם ז"ל מי שהניח דבר שאינו ניטל מערב שבת בידות הכלים ל"ה הנהו כלים בסיס לדבר האסור ומותר לטלטלן "בניעור" לצורך גופן וכו', עכ"ל, והרי להדיא דאף לדעת התוס' לא הותר לטלטל את הכלי בעוד האיסור על יד הכלי אם אפשר בניעור, וצ"ע רב בזה. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש להוסיף, דגם אאל"פ דהטעם שאסור לגרור את המוכני, הוא משום חובת ניעור, שהרי אמרו בשבת דמ"ד: דלמאן דאית לי' מיגו דאיתקצאי, הרי דכל שהיו עלי' מעות בביה"ש אסור לטלטלה אף שאח"כ ניטלו המעות, ואם כל הא דאסור לטלטלה הוא משום חובת ניעור, הרי ודאי דאחר שניטלו המעות מותר לטלטלה, כ"ה דמותר לנער ולטלטל. [↑](#footnote-ref-8)