פרק א_ 4
קטגוריות: ש_ס / מג ערכין / ערכין - הרב יעקב ברגשטיין / פרק א

**ולא ערך אברים. בשיט"מ** כ' דבלא הקרא הו"א ערך אבר אחד הוי כערך כולו. אמנם **במל"מ** פ"ב ערכין ה"ד מבואר דזה אינו כשיעור כל גופו.

**שם.** עי' **רש"י ב"מ** קיד. בד"ה ההוא, דכ' דהטעם דליכא ערך באברים, משום 'שאין ערך כתוב אלא לנפש", ולא הביא דרשת הגמ'.

**תוס' בד"ה ערך כולו הוא נותן.** משום דאדם יודע שאין ערך לאברים. עי' בגמ' לקמן ה. דפליגי ר"מ אומר ערך כלי עלי, אי אמרי' דאדם יודע דאין ערך לכלי וגמר ואמר לשם דמים, והתוס' דכ' הך סברא ס"ל כר"מ, והתי' הב' שבתוס' הוא אליבא דרבנן, כ"כ **בהפלאה שבערכין.** אמנם **בשיעורי הגרמ"ד** ביאר דרבנן פליגי רק כשאומר ערך, דא"א לחייב דמים, אבל הכא כל החיוב הוא רק דמים.

**בא"ד. ועוד י"ל דסד"א וכו'. ובשיט"מ** אות יא', הוסיף דכיון דישנו בערכין נותן ערך שלם, וצ"ב דהרי מה שישנו בדמים היינו רק לגבי דמי האבר ולא טפי מזה.

**בא"ד. שם.** ודברי התוס' מבוארים היטב לפ"ד הגרי"ז דדמים וערכין הם חיוב אחד, אלא דק' דהרי מדברי התוס' ב. דמדמה דין דיקלא לדין דמי אדם, מוכח דלא כהגרי"ז. **שיעורי הגרמ"ד.** [ויש להעיר דלכאורה ערך אברים הוי כמו ערך כלי, כיון דאי"ז דין של 'דמי אדם', ששייך לומר שהוא כמו דין 'ערך', אבל אברים זה שוויות בפנ"ע, והוי כמו כלי, ואדרבה מבואר כאן דלא כהגרי"ז].

**נפשות ולא המת.** עי' **ברש"ש** דהק' דמת ג"כ איקרי נפש. ועי"ש מה שתי'.

**תוס' בד"ה נפשות.** ואע"ג דמת אסור בהנאה. **ובמל"מ** פי"ב מהל' אבל הכ"א, כ' דא"א לתרץ בעכו"ם, דהרי לר"י אינו נערך. ועי' **בהגהות רש"ש טויבש** דכ' דאכתי אפשר לומר דאיירי בעבד, דמותר בהנאה, וקתני במתני' דהוא נערך.

**ת"ל והעמיד והעריך.** והך קרא איירי בדין השג יד, **ובאור גדול** כ' דכיון דאינו בדין השג יד, אינו נערך כלל.

**גוסס.** בגמ' מבואר דהטעם משום שאינו בר העמדה והערכה. ועי' **בחסדי דוד** תוספתא פ"א ה"א, דביאר דהוא נחשב כמת שאינו ראוי להערכה. ועי' **ברמב"ם** דכ' דהטעם משום שהרי הוא כמת. **ובתוס' ר"י הזקן** קידושין עח: בד"ה כשהוא, כ' דדברי הרמב"ם הם רק לגבי ערכין, אבל לשאר מילי יש לו קצת שוויות.

ע"ע **בשיט"מ** אות כ"א, דמבואר דצריך העמדה על רגליו.

**שם.** עי' **באור שמח** פ"א ערכין הי"ג, דנקט דאפילו אם נתרפא אח"כ פטור, משום דלא היה בר העמדה והערכה. וכ"כ **בחזו"א** סי' כ"ט סק"ח.

**והעמיד והעריך. ובתוס'** כ' דפשטא דקרא איירי במעריך, ולפ"ז צריך להיות דגוסס אינו מעריך. אמנם **רש"י** עה"ת כ' דקרא איירי בנערך. ועי' **באור שמח** פ"א הי"ג ערכין, דביאר דכיון דערכין הם מכלל קדשי בדק הבית דבעי העמדה והערכה, מסתבר לדרוש קרא דאיירי בנערך.

**והשפ"א** כ' דאע"ג דאיירי במעריך, מ"מ סתם ערכין הוא שמעריך את עצמו, וממילא דאיירי גם בנערך, וכיון דמסתברא יותר למעט גוסס דאינו נערך משום שאין לו דמים, להכי אוקמי' קרא בנערך. [והוסיף דזה כוונת הרמב"ם שהביא טעמא דאין לו דמים, משום שזהו הטעם דדרשי' קרא על הנערך].

**כל שישנו בהעמדה.** דדרשי' הך קרא על ה'נערך' ולאפוקי גוסס, וע"ע **ברמב"ם** דהוסיף דצריך העמדה בדין של הנערך, ואם מת אח"כ פטור. **והראב"ד** שם פליג דבעינן רק שיהיה ראוי להעמדה והערכה, אבל א"צ להעמידו בדין.

**תוס' בד"ה ולא אוציא את הגוסס.** וי"ל דבהמה אית בה חיותא טפי. **ובחידושי הגרי"ז** דלהתוס' העמדה והערכה היינו שצריך לעמוד עכשיו, והנ"מ דבבהמה צריך העמדה בפועל, ובערכין סגי במה ש'ראוי' לעמוד. והוכיח מדברי **הרמב"ם** שהובאו לעיל, דדין העמדה היינו שהנערך יעמוד בדין, וכן בהעמדה דבהמה. **ולהראב"ד** צריך שבשעת הנדר יהיה ה'נערך' ראוי לעמוד בדין, ולאפוקי גוסס שאינו יכול לעמוד בדין. והוסיף דגם להרמב"ם אם בשעת הנדר היה ראוי לעמוד, ובשעת העמדה בדין היה גוסס מהני.

ולפ"ז כ' ליישב קו' התוס', דגוסס חשיב כחי וכמו דחזינן בבהמה, דדינה לעמוד עכשיו בדין שיהיה לה שם 'בהמה', ומהני גם היכא דמפרכסת. אבל הכא בעינן דבשעת הנדר יהיה ראוי להעמדה בדין, וזה ליכא בגוסס. אבל אם עכשיו ראוי, ובשעת העמדה בדין הוא גוסס חייב, מטעם דגוסס הרי הוא כחי.

**שם.** עי' **בליקוטי הלכות** מש"כ לתרץ קו' התוס', דיש לחלק דדווקא גוסס אדם דאסור להזיז אבריו והרי הוא כשופך דמים, ולכן א"א להעמידו, אבל בבהמה דליכא להך דינא שפיר אפשר להעמידה. וכ' עוד דלפי זה חולה דמותר להזיזו, הוי בר העמדה והערכה. וכ"כ **בהגהות ראמ"ה**.

**שם. בשו"ת דובב מישרים** ח"א סוף סי' ל"ח, ביאר דתי' התוס' דרק בבהמה אמרי' מפרכסת כחיה ולא באדם.

**שם**. עי' **במאירי חולין** ל. דכ' דמפרכסת חשובה כחיה לענין פדיון, כל זמן שיש לה חיות.

**בא"ד. והא דנקט מפרכסת. בעולת שלמה** ביאר דבריהם, דק' להתוס' למה לא נקט גוססת, ותי' דהתם איירי לענין טומאת נבילה, ובגוססת פשיטא דאינה מטמאה כלל.

**בא"ד. דפשטיה דקרא גבי נודר.** עי' **ברש"י** על התורה דביאר דאיירי בנערך. **וברש"ש** כ' דמדכתיב ע"פ אשר תשיג יד הנודר, משמע דעד השתא איירי בנערך.

**בא"ד. וגוסס הוא נודר ומעריך כדתנן במס' שמחות.** ובאמת דמתני' היא לקמן ו' ע"ב, **והרמב"ם** לא הזכיר דגוסס נודר ומעריך. ועי' בס' **גט פשוט** קכ"א סקל"ב, דהרמב"ם ס"ל דהך קרא איירי ב'מעריך', וא"כ גוסס שאינו בהעמדה אינו יכול להעריך. ומתני' דלקמן לצדדין קתני על יוצא ליהרג. ולכן התוס' הביאו ראייתם ממס' שמחות. וע"ע **בהגהות רש"ש טויבש** דכ' כעי"ז.

**אחד שהעריך מאה. ובתוס'** פי' כגון שאמר ערך פלוני ופלוני וכו', דס"ד דלא הוי ערך, ומדבריהם משמע דס"ד דל"מ כלל. אמנם **בשיט"מ** בהשמטות כ' דס"ד דהלשון ערך הוא רק על הראשון.

ועי' **ברמב"ם** פ"א ערכין הי"ח, דכ' דהאומר ערך אלו וכו' והיה עני נותן ערך אחד עני, וביארו **הגרי"ז והחזו"א** דסגי בשקל אחד לפוטרו מכל הערך של המאה, ואין אומרים דכיון שאין לו שקל לכל אחד, אינו ראוי להערכה. וכ"מ **בתוספתא**. וזה גופא נתחדש בקרא דהוי ערך אחד שנידון בהשג יד על הכל. אמנם **בלח"מ** שם מבואר דצריך שקל לכל אחד. ועי' בחזו"א דכ' דזהו כוונת התוס', דאי"ז 'ערך', היינו שאין לזה דין ערך אחד, אלא הוי כמו כמה ערכין, וקמ"ל.

ע"ע **בשפ"א** דביאר דס"ד דדדנין כמו שמוכרין עשר איש בב"א, דאז כ"א ערכו פחות, מאילו היה נמכר בפנ"ע, וקמ"ל דדנין כ"א בפנ"ע. ואמנם ל' הברייתא משמע דלא חל כלל, ולדבריו הנידון הוא בתשלומי הערכין.

**דף ד:**

**אשה שהעריכה מנין. ובתוס' סוכה** כח: הק' דהא השוה הכתוב אשה לאיש לכל עונשין שבתורה. ותי' דהכא שאני דהפרשה נאמרה בלשון זכר. ועוד י"ל דהשוה הכתוב הוא רק לענין עונשין. והכא איירי לענין עשה דערכין.

**והיה ערכך לרבות טומטום וכו'.** וברש"י לקמן בד"ה לדמים, ביאר דהריבוי הוא משום דאם אינו ענין לערכין, דהא נתמעט מהזכר וכו', תנהו ענין לדמים. אמנם **השפ"א** כ' דזהו מיעוט "בערכך הזכר", דרק לגבי ערכין בעינן זכר ודאי ולא לגבי דמים.

**יכול לא יהו בערך איש.** עי' **בשפ"א** דהק' דבלא קרא נמי אינם מחוייבין יותר נמערך אשה, דמספק א"א לחייבם יותר. ובהשמטות כ' דרש"י בבכורות מב: כ' דמספיקא אזלי' לחומרא, כיון דזה ספק איסור דבל יחל, וכ"כ **בעולת שלמה** ליישב ע"פ דברי הר"ן דבספק הקדש אזלי' לחומרא וחייב לשלם. ועוד תי' שם דנ"מ אם ההקדש תפס למ"ד דתקפו כהן אין מוציאין מידו.

ועוד תי' בשפ"א דקמ"ל דאפילו אם נקרע ונמצא זכר, מ"מ ממעט ליה קרא כיון דבשעת הערך לא היה זכר. וכעי"ז כ' גם בעולת שלמה.

**ואלא קרא למה לי.** ילה"ק דהא איכא חידוש דא"צ להעריך דווקא גברא מסויים, ולהחזו"א דהובא בר"פ, דערכין הוא התפסה במצות ערכין, אפ"ל דהוי מילתא דפשיטא דשייך גם אי"ז גברא מסויים. אבל להשלטי גבורים דהוי כמקדיש את הגברא, אמאי פשיטא דמהני.

ובאמת דלהש"ג ק' טפי איך באמת מהני. ולל"ק לא קשה, דיתכן דלהכי אינו נידון בהש"י, דאינו נכלל בהל' ערכין, כיון דלא חל חיוב על גברא, והוי רק כנדר, [ומדמי' למפרש דאין חיוב על הגברא, דהרי אינו נידון בהש"י, אלא חייב מצד עצם נדרו]. ולל"ב צ"ל דגם להש"ג, יכול להתחייב בערכין גם כשאינו מקדיש גברא מסויים, ורק דאם מעריך עצמו, הוי כמקדיש עצמו. ויתכן דזה התחדש בריבוי, דיש גם ערכין שאינם תלויים בגברא.

**תפשתה מרובה וכו'.** וצ"ל דמשום הך סברא זהו דינו, דאל"ה יהיה מחוייב מחמת הספק ליתן חמישים. **שיעורי הגרמ"ד.** [ויש שביארו דפלוגתת הל"ק והל"ב, אם ערך סתם הוי כמפרש ג' סלעים, או דזהו רק מטעם דתפשתה מועט תפשתה, וא"כ זהו רק מחמת ספק דאין אנו יודעים למה התכוון. ברכת כהן].

**ואימא שקל, ההוא בהשג יד.** מבואר דשקל דהש"י אינו בכלל דין 'ערך'. אמנם **בחי' הגרי"י וינוגרד** כ' דתלוי בפלוגתת ר"מ ורבנן לקמן ז' ע"ב, דלר"מ הנידון בהש"י משלם רק שקל, ולא טפי, ומבואר דהך שקל הוא ג"כ דין 'ערך'.

**שם. בהפלאה שבערכין** פי' דבשלמא אם אמרי' דיתן שקל, אתי קרא למימר דנותן ג', אבל השתא דאמרי' דשקל אינו ערך, מאי קמ"ל.

וע"ע **בערכי עלי** דאין לומר דבלא הקרא הו"א דיתן הערך הפחות של זכר שהוא חמשת שקלים, דכיון דלא הזכיר זכר, מהיכי תיתי לדונו כזכר.

**לרבות ערך סתום.** ופליגי תרי לישני אי נידון בהשג יד. **בשיטת רש"י** מבואר דכיון דא"צ 'הערכה' ממילא דאין נידון בהשג יד, וה"ה אם אומר הרי עלי ערך פלוני בן עשרים, דתו א"צ הערכה. ולל"ב מבואר דמ"מ "נקרא ערך" ונידון בהשג יד. ומשמע דלל"ב החילוק הוא, דבמפרש ערכי עלי חמישים, הוי נדר דמים, אבל הכא שאינו מתחייב בעצם הדמים, דאינו מזכיר את עצם הדמים, ולהכי יש לו הל' ערכין וממילא נידון בהש"י, אבל לל"ק צ"ל דגם במפרש ערכי עלי חמישים, יש לו דין ערכין, ורק דאין נידון בהש"י, משום דאין צריך הערכה, וא"כ גם ערך סתום הוי כמפרש.

ועי' **ברמב"ם** דמשמע דמפרש את הערך אינו בכלל נדר דמים, דהביאם בב' הלכות אחרות, ולפי זה צ"ב למה ערך סתום אינו כמפרש. וע"ע **בחי' הגרי"ז** דביאר דהדין של מפרש הוא רק אם פירש בהדיא, דאז אינו נידון בהש"י, ומשא"כ בערך סתם. [ואולי י"ל דהנה ילה"ק למה במפרש אינו כמתנה עמשכ"ב, וצ"ל דדיני הערכה של הש"י, הוא רק אם לא התחייב בחיוב הערך שקבעה לו תורה, ואי"ז כמתנה עמשכ"ב, ולפי זה בערך סתום דלא התחייב בחיוב הערך עצמו, אינו כמפרש ונידון בהשג יד].

**בשיטת התוס',** עי' **בחידושי הגרי"ז** דביאר ד'מפרש' הוי נדר, ולל"ק מרבי' מקרא דערך סתם אינו בכלל ערכין אלא הוא נדר, ולל"ב מרבי' דהוא בכלל הערכין. [ויתכן דהנידון דבערך סתם הוי כאומר סכום מסוים והוי כנדר, או"ד דערכין בא ע"י מצות המלך ולא ע"י מעשה עצמו, וכמ"ש הרשב"א קידושין יג. והובא בר"פ, ול"ד למפרש דבא ע"י מעשה עצמו, אבל ערך סתם הוי גם ממצות המלך].

אמנם בעצם דברי התוס' כ' דהאומר הרי עלי ערך פלוני בן עשרים, דאינו כמפרש משום שתלה הערך בנערך. והביאור דאם תלוי בגברא מסויים אכתי צריך הערכה, אם הוא טומטום וכיו"ב, וחייל בזה דיני ערכין. והנידון בערך סתם, כיון דא"צ הערכה כלל דמי למפרש והוי נדר. או דכיון שלא אמר סכום הנדר דמי לאומר ערך פלוני בן עשרים.

ועוד אפ"ל דהתוס' ס"ל דערכין חייל רק אם התפיס על גברא, וכהשלטי גבורים דהובא בר"פ, דערכין הוא חלות קדושה על הגברא, או"ד כמש"נ מהחזו"א דיסוד ערכין הוא התפסה במצות ערכין, וא"כ א"צ גברא מסויים. [ויש לדון בכל הנ"ל, באומר ערך בן עשרים עלי, דלא הזכיר 'פלוני'].

ע"ע **בחזו"א** דביאר דלכו"ע אית ליה דין נדר, ופליגי, אם נתרבה בקרא דהוא נכלל בפרשת ערכין, ויש לו עשה דערכין, ולל"ב נתרבה גם דהוא נכלל ב'דיני' ערכין, שנידון בהש"י.

**שם**. עי' **בחזון יחזקאל** דהק' דלשיטת הרמב"ם בעינן עמידת ה'נערך' לפני הכהן, והכא ליכא נערך, ואיך מהני. ותי' דדווקא היכא שצריך להעריך אם הנערך הוא בר הערכה וכמה ערכו, בעינן העמדתו, והכא ליכא גברא שצריך הערכה, וא"צ העמדה והערכה.

**מאי טעמא כמפרש דמי.** יל"ע בדינא דמפרש ואומר ערכי עלי עשרים וחמש שקלים, בזמן שערכו הוא חמישים, והנה להצד דהוי נדר, פשוט דמחוייב לפי נדרו דהוי כ"ה שקלים. ואם זה כערכין, לכאורה דהוי כמתנה עמשכ"ב, דהתורה קצבה חמישים, ואיהו קוצב כ"ה. או"ד דדינא דמפרש הוא דין מיוחד בהל' ערכין דבמפרש הוא נידון לפי ערכו, וכדמשמע בדברי הגרי"ז וא"כ יתן כ"ה. ועי' **בליקוטי הלכות** מש"כ בזה.

**דמים למה לי לא יהא וכו'.** ומוכח דהך סוגיא סברא דדין דמים אינו מהל' ערכין, ולהכי מדמינן לדמי דיקלא. כ"כ בשיעורי הגרמ"ד **בשם הגרי"ז.**

**שם.** עי' **בשפ"א** דהק' דדלמא בלא הקרא ליכא דין דמי דיקלא, ורק דיכול להקדיש הדיקלא עצמה, אבל לא להתחייב ב'דמי דיקלא'. ואפשר דקו' הגמ' למה נקט התנא דטומטום ישנו בדמים, ולא נקט דבדיקלא איכא דין דמים. ועוד כ' דהגמ' ס"ל דאין לחלק בין אם מקדיש את הדבר עצמו, לבין אם מקדיש את דמיו.

**לא יהא אלא דמי דיקלא. בחידושי הגרי"ז** הק' דדהרי אדם אינו יכול להמכר בעבד כנעני, ואין לו דמים כדיקלא, ותי' דמ"מ כיון דאין לו שומא אחרת, אמרי' דבע"כ להך שומא נתכוון. אלא דהק' דלדברי הרמב"ם דכ' דדמים נכלל בערכין, דבשניהם חייב באחריותן אפילו כשלא אמר עלי, ק' דל"ד לדמי דיקלא, כיון דהכא התחדש דחייב באחריותן, ולזה בעינן קרא.

**שנידון בכבודו. בתוס' ב"מ** קיד. בד"ה מה, הק' מה צריך קרא דמאי שנא מנזקין דשמין כמה הוא שווה בלא יד, וה"נ נשום כמה הוא שוה בלא האבר שהנשמה תלויה בו וממילא נותן כולו. ותי' דאמרי' לקמן יט. דאין שמין בערכין אומד של נזקין, כמה הוא שווה בלי האבר, דאז העבד שווה פחות כיון דמתגנה, אלא שמין כאילו ידו מוכתבת לרבו ראשון, ולא כמו שניטלה, וא"כ השומא היא רק ביחס לאבר, ולא כאילו ניטלה, וא"א בלא הקרא לא נהיה נותן כולו.

**שם**. עי' **ברגמ"ה** דכ' דאם לא אמר דמי אבר שהנשמה תלויה בו לא אמר כלום, וק' דמתני' היא לקמן יט: דגם בדמי ידי מחוייב בדמים, ועי' במעשה חושב.

**הוא והקדש שותפין בו.** לשיטת **רש"י** בין מקדיש ובין לוקח קנו חצי בראש חמור ועבד. וכ"ה שיטת **הראב"ד** בפ"ה מהל' ערכין. ולהתוס' רק בהקדש אמרי' כן מטעם מקדיש בעין יפה מקדיש. וע"ע **ברמב"ם** שם דמשמע דמקדיש קנה רק הראש, ואילו לגבי מכירה כ' דקנה חצי. וזה להיפך מהתוס'. אמנם בשיעורי הגרמ"ד הביא **מהגרי"ז**, דגם להר"מ במקדיש קנה חצי, כיון דמסיים שם דצריך לשום את האבר, והרי במכירה אנו שמים אותו שכאילו הוא חצי דזהו שווי המכירה שלו, וא"כ ה"ה לגבי מקדיש דזהו שומת האבר. וכוונת הר"מ דהקדיש את הראש, היינו השוויות של ראש עבד, שזה חצי.

**שם.** עי' **בשיעורי הגרמ"ד** שהסתפק בגדר מה שקנה חצי, א"ז מחמת שהראש הוא כמו חצי עבד, או דבזה שנותן הראש דהוא דבר חשוב בעבד, ע"כ שעשאו שותף בחצי בהעבד. ונ"מ בעבד של ב' שותפין, שהקדיש א' מהן את ראשו, כדאם עשאו שותף, היינו רק בחלקו, וא"כ זה רק רביע עבד. ובירושלמי ב"ק פ"ח ה"א, כ' דהמוכר רגלה של פרה [והיינו מארכובה ולמעלה דבזה היא נעשית טריפה, או"ש], מכר את חציה, חזר ומכר רגלה השניה, לזה רביע ולזה ג' חלקים.

**שם.** עי' **ברגמ"ה** דכ' דאינם יכולים למכרו ולחלוק דמיו מפני חלק ההקדש שיש בו מעילה. **ובחידושי הגרי"ז** ביאר דפדיון לפדות חצי ההקדש ודאי מהני, ורק דשותפין יש להם זכות בכולו, ובדיני הממונות יש זכות לעשות דין חלוקה בממון, אבל בהקדש ליכא דין חלוקה, וגם כשימכרו יחול דין שותפות על הדמים.

**תוס' בד"ה הוא והקדש.** שישומו אותו אבר שמכר. **ובשיט"מ** הק' דסו"ס א"א לעשות מלאכה בלא הראש, והוי חצי.

ועי' **בחסדי דוד** דהק' דלפי התוס' שבמכר שמין את הראש, א"כ הוי כמו ראש פרה דשמין אותה כמה היא נמכרת בשוק.

רש"י בד"ה דהא מזדבן וכו', אין דרך למכור. **ובגליוני קהילות יעקב**, הוכיח דבעצם מותר למכור ראש עבד מת, דמותר בהנאה, ורק ד'אין דרך למכור'.

**והא חמור ופרה ליתנהו וכו'.** מוכח דהך סוגיא סברה דדין דמים אינו דווקא בדמי אדם, דאל"כ מה מדמה לחמור ופרה, ודלא כיסוד הגרי"ז.

**שם**. עי' **בשפ"א** דהוכיח דאין לחלק בין אם מקדיש את ראש הפרה, לבין אם מקדיש את דמי ראש הפרה, דכל נדר מקשינן לערכין. אמנם **ברמב"ם** פ"ה ערכין, כ' דמי חמור ופרה, וצ"ע אי בדווקא נקט כן.

אמנם **הגרי"ז והאחיעזר** ח"ב מ"ד אות ה', הק' דדווקא כשמתחייב בדמים של אבר, שחייך לומר דהנידון יהיה לפי כבודו, אבל כשמקדיש הדבר עצמו, מאי דאקדיש אקדיש. ועוד הק' הגרי"ז [והובא בשיעורי הגרמ"ד], דדין נידון בכבודו שייך רק כשאומר "עלי", שהוא מתחייב בגוף הדבר, והכא משמע דאפילו כשאינו מתחייב ע"ע, נידון בכבודו.

**וברמב"ם** כ' האומר דמי ראש חמור זה הקדש, דחייב בדמי כולו, וביאר **בחידושי הגרי"ז**, דלא כ' הר"מ דכולו קדוש, ורק חייב בדמי כולו, משום דלא חייל שום דינים על החפצא, רק דיש לו קדושת דמים לענין מכירתו, ובזה שייך לומר דנידון בכבודו, ואפילו דאינו מקדיש את עצם הדבר, כיון דסו"ס הוא קדוש לענין דמיו. ובשיעורי הגרמ"ד הק' דהרי אפ"ל דהוא הקדיש רק את הראש ולא טפי מהכי, ומנ"ל לומר דהוא מחייב את עצמו בדמים.

וע"ע **בקהילות יעקב** סי' ב' דביאר דהא דמחוייב ליתן דמי כולו, היינו משום דבכל הדמים 'פתיך' דמי הראש, דכיון שהוא אבר שהנשת"ב וא"א בלעדיו, ממילא כל הדמים הם גם בשביל הראש, ואמנם דגם א"א בלי הגוף, ולכן לכל הדמים יש שם של דמי הגוף ודמי הראש, וכיון דפתיך בהם דמי הראש, מחוייב ליתן כולם, והגם שבאמת הקדושה חלה רק על הראש.

אמנם ברש"י בד"ה ואין נידון, כ' דלא הוי כולו דהקדש, דמשמע דלא כהנ"ל, אלא דבאמת אי נידון בכבודו, צריך להיות קדושה על כל גוף החמור. וכ"מ מדברי הרגמ"ה. וכ' דדוחק לומר דכוונת רש"י דכולו הקדש לגבי דמיו.

**הא בקדשי מזבח וכו'.** עי' **בשער המלך** פ"ה מהל' ערכין הי"ז-י"ח, שהק' מסוגיית הגמ' חולין קלה. דאמרי' התם איפכא, דבקדשי מזבח אמרי' פשטה קדושה, אבל בקדשי בדה"ב לא חייל קדושה על הגיזה. ומוכח מדבריו דס"ל דגדר דינא דנידון בכבודו הוא דין פשטה, וכדמשמע מרש"י וכמ"ש לעיל. ואמנם דזה צ"ע, כיון דהרי דין דמים אינו קדושת הגוף דנימא בזה פשטה. [ואולי להגרי"ז דדמים הוי מפרשת ערכין, וכפי השלטי גבורים דחייל קדושה על הגברא, שייך לומר פשטה].

ועי' **בקה"י** סי' ב', דגם אי אמרי' פשטה, היינו מדין נידון בכבודו, דנלמד מריבוי דנפשות, וא"כ דווקא בגוף אמרי' דפשטה דאיקרי נפש, ולא על הגיזה. ועוד כ' ליישב לפמש"כ לעיל, דהכא אי"ז מטעמא דפשטה, אלא מטעם דבכל הדמים 'פתיך' בהו דמי הראש, משום דהוי אבר שהנשת"ב, ולכן נותן דמי כולו.

**שם.** עי' **ברגמ"ה** דביאר החילוק, דבקדשי בדה"ב אפשר למכור הראש לבדו, אבל בקדשי מזבח א"א לשחוט רק הראש לשם עולה והשאר חולין, דאין מכניסין חולין בעזרה. **ובקהילות יעקב** סי' ב', הק' מסוגיא דחולין דמבואר דאיכא דין פשטה גם על הגיזה, ואפילו דלא נצרך לעצם ההקרבה. וכ' דהרגמ"ה רק מבאר סיבת הטעם ששייך דין פשטה בקדוה"ג, משום דאל"ה אינו ראוי למה שהוקדש, אבל אחרי דנתחדש הך דינא, אמרי' פשטה בכולה וגם בגיזה, ולא מפלגי' דדווקא מה שנצרך להקרבה חל בו קדושה.

ועי"ש עוד דהק' למה הוצרך הרגמ"ה לטעם דהוי חולין בעזרה, תיפו"ל משום דחסר בשיעור הקרבן.

רש"י בד"ה אלא לא קשיא. דכי כתיב נפשות גבי ערכין. ובגליוני קהילות יעקב, העיר דבגמ' לקמן ה. מספק"ל בערכי עלי לגבי מזבח, אם נידון בהש"י, ומ"מ חזינן דמשכח"ל ערכין לגבי מזבח, דהרי בדמים ליכא דין הש"י.