תוספת
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות שתים - הרב יחזקאל זילבר

על דברי הרי"ף.

[ב. וכתבו רבותינו בזה שיש ב' ענינים בהתפסה, א' התפסה בקרבן, וב' התפסה בנדרים. וחלוקים הם, דבכל מקדיש קרבן כיון שהחפץ בעצמו קדוש ואסור, ממילא כשאומר על חפץ אחר הרי זה כזה, הרי זה כאילו אומר בפירוש נדר עצמו, שהרי הוא אומר כמו שהחפץ הראשון הוא חפצא של איסור כך השני אסור, ואינו בכלל דין מתפיס בנדרים, [ונחלקו בזה האם יש מעילה בקונמות]. אבל בדבר שנאסר רק ע"י נדר לא נעשה החפץ מצד עצמו לחפץ האסור, אלא דהדיבור שלו אוסר את החפץ ממנו, וא"כ מי שבא ואמר חפץ זה כזה, אין בלשון זה נדר עצמו, שהרי בחפץ מצד עצמו ליכא איסור, אלא שזה מתחדש בדין התפסה שאמרינן שהדינים שיש בחפץ זה כלפי יהיו גם בחפץ השני, וזה תלוי בדיני התפסה בנדרים.

ולפי"ז צריך לזה ב' ילפותות, חדא דמתפיס בקרבן מהני והרי הוא כאילו נדר בעצמו, ובלא ילפותא מקרא הו"א שלא שייך להתפיס בקרבן משום דהוי כמו דבר האסור, דלא שייך לעשות בחפץ אחר איסור כזה, ולא היה חל כלום. וזה ילפינן מקרא דכי ידור נדר. ועוד בעינן ילפותא למתפיס בנדרים דלא הוי כאילו אמר נדר עצמו אלא שמתפיס בדיני החפץ, וגם זה נתחדש בקרא שחייל בזה איסור נדר.

והדברים מדוייקים ברמב"ם, דבפ"א ה"ז כתב דיני התפסה, האומר פירות אלו עלי קרבן או שאמר הרי הם קרבן וכיוצ"ב, הרי אלו אסורים עליו מפני שאפשר שידור אדם קרבן ויעשה בהמה שהיתה חול קרבן ותאסר. והנה בפ"ג דנדרים כתב 'ארבעה דברים יש בין נדר לשבועת בטוי וכו', המתפיס בשבועה פטור ובנדרים חייב וכו'. ושם בה"ג כתב כיצד המתפיס בנדרים חייב, שמע חברו שנדר ואמר ואני כמותך וכו'. והוסיף בה"ד וכן האומר הבשר הזה עלי אסור וחזר ואמר וכו'. ובה"ה הרי שמת אביו ונדר שיצום וכו', ולאחר שנים אמר הרי יום זה וכו'. וצ"ב רב אחרי שביאר בפ"א אופני ההתפסה מה הוסיף דיני התפסה בנדרים.

ולפי"ז י"ל דברי הרי"ף, דבכל מקום שאומר כאימרא כדירים אינו מדין התפסה דנדרים, אלא כאילו אומר הנדר עצמו, וליכא ראיה לדין התפסה בדבר שאין הוא בעצמו אסור, ועל דרך זה י"ל דנזיר ע"י נדר ונזיר שמשון חלוקים הם, דנזירות שמשון שלא היתה מכח נדר, אלא שהמלאך הפרישו לנזירות, הרי גדרו כקרבן, וממילא המתפיס בו הרי הוא לשון נדר גמור כנ"ל, אבל בנדר נזירות בעלמא אינו חפצא דקרבן אלא שהנדר מחייבו בדיני הנזירות, ולכך הוא בלאו דבל יחל ומ"ע דכל היוצא מפיו יעשה. ולכך הביא הרי"ף דוקא ראיה לדין התפסה מברייתא דאיזו איסר דהוי התפסה באיסור נדר, וכן ממתפיס בנדר נזירות חברו.]

נדר על ל"ת

[[והק' באבנ"מ בתשו' סי' יב ד"ה ובעינן נדרים, מהא דאמרינן בכריתות יד. יש אוכל אכילה אחת וחייב עליה ד' חטאות ואשם אחד, טמא שאכל חלב שהיה נותר מן המוקדשין ביוה"כ, [וחייב משום טמא שאכל קדש, ומשום חלב, ומשום נותר, ומשום יוה"כ], ומפרש בגמ' שאיסור חל על איסור, כיון שכל חד הוי איסור מוסיף, [טהור לא אסור אלא בחלב, הו"ל טמא מיגו דאסור בחתיחות טהורות, נוסף ביה איסור גם לגבי החלב. חלב מעיקרא לא אסור אלא באכילה, וכיון שאקדשיה מיגו שנוסף בו איסור הנאה נוסף נמי איסור חלב. וכו'], ולכאו' קשה מדוע צריך לטעם דאיסור קודש חל משום דהוי איסור מוסיף, תיפוק ליה דמוקדשין הוי איסור חפצא, דהא נדר הוי כאומר כקרבן, וממילא הוי איסור חפצא שחייל על כל איסורי תורה שהם איסורי גברא.

[וצריך להוסיף בזה, דהרי התם איירי לענין חיוב קרבן אשם מעילה, שהוא בודאי איסור גברא ככל איסורי תורה, וא"כ אין מקום לקושיא כלל, אלא כוונתו דמלבד איסור מעילה איכא בהקדש עוד איסור הנאה, שהקדש שנאסר בדיבורו אסור, וזה איסור חפצא שאינו תלוי כלל בדין מעילה, שהרי גם גם בקדשים קלים שאין בהם מעילה איכא איסור. וא"כ כוונתו להק' דאליבא דהני ראשונים שנדר חל ע"ד מצוה נמצא שכמו שמצינו שנדר חייל על איסורים וחייב בו נמי משום בל יחל, אע"ג שבל יחל הוא איסור גברא, הרי דכל מקום שחל איסור חפצא מתחייב נמי בלאו אף שהוא איסור גברא, וא"כ ה"נ באיסור מעילה כיון שחל איסור חפצא שהתחייב נמי באיסור גברא שהוא לאו דמעילה].

ונחלקו ר"ע ור"י במתני' לקמן כה. האם חייב קרבן בשבועת ביטוי גם בשבועה לשעבר. דר"ע סבר דחייב בין להרע ולהיטיב להבא, ובין להרע ולהיטיב לשעבר. אך ר"י סבר דרק בשבועה להבא חייב קרבן ולא בשבועה לשעבר. ואמרינן בגמ' שם כו. דר"י יליף מכלל ופרט וכלל, ואי אתה דן אלא כעין הפרט, ומה פרט מפורש להבא אף כל להבאה, ומרבה בכללא אפי' בדברים שאין בהן הרעה והטבה. והק' בגמ' איפוך אנא, אמר רב יצחק דומיא דלהרע ולהיטיב, מי שאיסורו משום בל יחל דברו, יצאתה זו שאין איסורו משום בל יחל דברו אלא משום בל תשקרו. ובפשטות הכוונה ששבועה לשעבר הוא לאו אחר, ולכך אינו מרבה רק להבא שהוא בל יחל.

וזה ביאור דברי רבי ישמעאל, דממעט שבועה לשעבר, דכיון דס"ל שכל חיוב שבועת ביטוי הוא רק להבא, וחיוב הקרבן הוא משום שעבר על דברי שבועותו, דכיון שנשבע חל עליו חיוב או איסור, ולכך כשהוא מרבה מכלל ופרט, מרבה רק דברים שהם בכלל הלאו דלא יחל דברו, שהגדר שלהם שהם לא יחל דברו, וכמו בנדרים כך בשבועות, ולאפוקי דברים שהם מחמת לאו דלא תשבעו לשקר, שהגדר שלהם הוא אחר לגמרי. אך כ"ז בדעת רבי ישמעאל, אבל ר"ע הרי ס"ל שחייב קרבן גם בשבועה לשעבר, הרי שהיוב הקרבן אינו משום שעבר על שבועותו, ובשבועת שקר לבדה מתחייב בקרבן. ובדבריו יש לדון האם חיוב שבועה להבא הוא חלות חיוב או שבועת שקר כנ"ל.

ד. מבואר במשנה לקמן כז: שבועה שלא אוכל שבועה שלא אוכל אינו חייב אלא אחת. דכשם שלא חל איסור על איסור כך אין שבועה חלה על שבועה. והנה בשלמא אם בכל שבועה חל עליו איסור גברא ע"י השבועה, שפיר י"ל דאין שבועה על שבועה. אבל אם לא חל עליו שום איסור, אלא אם לא נתקיים השבועה נמצא ששבעתו שבועת שקר, אינו מובן דאינו שייך לאין איסור חל על איסור. וכשם שבשבועה לשעבר אם נשבע ב' או ג' פעמים פשוט שחייב על כל שבועה, כמבואר בגמ' לקמן כח: כך בשבועה להבא נמי. וצ"ל דהתם הוא חידוש מיוחד בשבועה שאין שבועה חלה על שבועה, ומגזה"כ דמה הרעה רשות אף הטבה רשות כמבואר שם בע"א.

ולפי"ז ניחא הא דס"ד שם בגמ' לומר שגם בשבועה לשעבר אינו חייב אלא אחת, 'א"ל אישתבשת הרי יצאה שבועה לשקר'. וצ"ב מה ס"ד דעיפא. ולהנ"ל ניחא דגם בנשבע להבא אינו חלות איסור על המעשה, אלא שע"י האכילה תהיה השבועה שקר, ואפ"ה קיי"ל שאין השבועה חלה על שבועה, הרי דלא שייך שבועה על דבר שכבר נשבע עליו, וא"כ ה"ה גם בלשעבר. ע"ש ועי' בכ"ז במשנת ר"א סי' ט.

ועוד יל"ע דמבואר בסוגין דשבועה שלא אוכל ואכל הרי הוא לאו שיש בו מעשה ולוקים עליו, ולכאו' צ"ע דבשלמא אם מעשה האכילה נאסר שפיר איכא מעשה, אבל אם כל האיסור שגורם שהשבועה תהיה שבועת שקר, א"כ אמאי הוי לאו שיש בו מעשה. וע"כ צ"ל דשהלאו הוא סיפור השקר, מ"מ מעשה העבירה היא האכילה, שהאכילה היא הופכת את הדיבור לשקר, וא"כ הוי לאו שיש בו מעשה.

ה.

ו. אך מאידך יש להוכיח שמכח שבועה איכא חלות איסור. עי' ברמב"ם פ"ה משבועות ה"ד 'אע"פ שאין אדם יכול לישבע על חברו שיעשה או שלא יעשה, מ"מ כשנשבע על דבר שלו, כגון שלא יכנס שמעו לביתו או שלא יהנה ממנו, ונכנס שמעון לביתו של הנשבע, או נהנה מנכסיו שלא מדעת ראובן, ראובן פטור שהרי הוא אנוס, ושמעון חייב שעבר על דבר האסור לו לעשות'.

והטור תמה עליו [הובא בכס"מ] שאין אדם יכול לאסור את שלו אלא בקונם לפי שהא חל על החפץ, אבל לא בלשון שבועה לפי שהוא חל על האדם. ע"ש.

ומ"מ פשוט שאם יסוד חיוב השבועה הוא שבועת שקר בעלמא. ודאי שלא שייך על מושבע איסור מצד שבועת שקר שהרי לא נשבע כלל. אלא ע"כ מוכח שכשם שבקונם יש בכוחו לעשות איסור חפצא בקונם, כך יש לו כח לחדש איסור גברא שיהא הוא הנשבע מטיל איסור. ובזה ס"ל לרמב"ם שאיסור זה יכול להחיל על חברו כשזה ממונו. וצ"ע. ועי' בקה"י סי' יד אות ד-ה.

ז. מבואר בגמ' כב. דשייך שיצטרפו לאכילת כזית, משתי שבועות שמכל אחת מהן אכל פחות מכשיעור. ואמרינן בגמ' שאינן מצטרפין כדרב פנחס מתוך שחלוקין לחטאות אין מצטרפין. ואי שבועה הוא חלות חיוב אכילה וכיוצ"ב, ניחא ששיך שיצטרפו שבועות לאכילה אחת, להיחשב כאילו קיים אכילה מכל שבועה. אבל אם שבועה הוא סיפור דברים, מה שייך שיצטרפו.