כל שעה - הרב יעקב דוד אילן
קטגוריות: ש_ס / יד פסחים

**מראי מקומות**

**שנכתבו בישיבת כנסת יצחק בחדרה ע"י מורינו רבי**

**יעקב דוד אילן**

**מח"ס משא יד ד"ח ור"מ ישיבת כנסת יצחק חדרה**

בס"ד קיץ תשע"ה

**מראה מקומות פסחים**

פרק כל שעה

**דף כא ע"א**

א] במתני' כל שעה שמותר לאכול מאכיל לבהמה. ומבואר דבשעה שאסור באכילה אסור ליתן לבהמה, ובשו"ע סימן תמח ס"ו איתא דאסור להאכיל חמצו בפסח אפי' לבהמת הפקר, ומקור הדברים בירושלמי הובא בהגא"ש סימן ג, ועי"ש במ"ב ובשע"צ סקע"ה אם הוי מהתורה, ומבואר דאף דקי"ל כרבנן דמפרר וזורה לרוח ויכול לקיים בזה תשביתו מ"מ אסור ליתן לבהמת הפקר, ועי' באו"ג במשניות ובאו"ש מאכ"א פ"ד הכ"ב, ועי' באמרי בינה דיני פסח סימן יט דהאיסור מצד הנאה דנעשה רצונו, ונחשב הנאה, ועד"ז במ"ב שם סקכ"ח בשם מ"א ולבוש, ומש"ה גם חמץ של אחרים אסור להשליך לכלבים משום דאסור ליהנות, ובשע"צ שם הביא שו"ט אם גם בשאר אסו"ה אסור או דהוי רק משום חומרא דחמץ. וע"ע במהרש"א ע"ד רש"י [ודבריו צ"ב דל"ד לאכילת כהן בתרומה].

ועי' בשו"ע בסוף הסימן שם ובהגר"א שציין ב' מקורות חדא הירושלמי הנ"ל שלא יתן בהמתו לגוי המאכילה חמץ, מדרשה דלא יאכל שלא יאכיל לאחרים, ועוד ציין לתוס' כב: ד"ה אבר, וכוונתו דלהתוס' כיון דעי"ז ארווח ליה אסור עיין שם, ונראה דל"ש למתני' דהכא הוי האכלה דידיה, ובשו"ע מיירי שמרויח ע"י חמץ שהעכו"ם יתן לבהמתו ועי"ש. [ועי' בתוס' כב: ד"ה ואמ"ה, ויל"ע דאם אמ"ה אסור בהנאה נימא דאסור לתת לעכו"ם דלא גרע מלתת לבהמת הפקר דאסור כמו שהביא האו"ש מהתשב"ץ, וא"כ איך נותן האמ"ה לגוי, אמנם שם משמע דהוי אמ"ה דעכו"ם עי"ש בתוס'].

ב] במח' ר"י ורבנן אם ביעור חמץ בשריפה וכו', עי' במח' רש"י ותוס' לעיל יב: אם פליגי גם לאח"ז איסורו, ובפנ"י כ' דגם לרש"י לאח"ז איסורו עיקר מצותו בשריפה. [ויל"ע לרש"י ד: דתשביתו מתקיים גם בביטול, והרי לר' יהודה בעי שריפה קודם זמן איסורו, ובצל"ח ופנ"י להלן כז: מבואר דלר"י ע"י ביטול ליכא קיום מצות תשביתו, והרש"י ד: קאי כרבנן, ובר"ן ריש מסכתין משמע דגם לר"י מהני ביטול, ועי"ש במאירי ומקו"ח סי' תלא, ועי' הגר"א תלד ס"ב].

- בר"מ פ"ג הי"א גרס במתני' "אף" היינו דלרבנן יכול לשורפו, ודלא כרי"ף ורא"ש לפנינו דמחקו אף, ובמג"א סימן תמה סק"א הק' דהנקברין לא ישרפו, ועי' הגר"א שם דמשמע דגם לרבנן לכתחי' מצותו בשריפה. - ועי' בקו' תורע"א ואב"מ סי' יט דגם לרבנן ליהוי אפרן מותר מחמת נעשה מצותן דתשביתו, ובדברי הגר"ח בהל' חו"מ בחילוק בדין תשביתו בין ר"י לחכמים, ועי' במנ"ח במצוה ט דלרבנן הוי מצוה בשב ואל תעשה שלא יהיה לו חמץ, [ועי"ש שהק' דכיון דמדרבנן שורפין בתחילת שש תו כשמגיע זמן המצוה מה"ת לית ליה חמץ להוציאו מרשותו, ובאו"ז ומרדכי הביאו מהריב"א שהיה משהה פרוסה לקיים שריפה מה"ת]. אולם בתוס' כט. מפורש דגם לרבנן אפרן מותר וכמו שהעיר בפנ"י שם. - ועי' בחזו"א בסי' קיח סק"ב דבקבורה לר"י ל"ח ביטול התשביתו ורק דל"ל קיום המצוה, ובמקו"ח בדיני בדיקה כ' דלר"י במוכר לעכו"ם אינו מקיים תשביתו, ועי' תוס' כא: ד"ה עבר זמנו מש"כ דלריה"ג מקיים תשביתו במכירה ועי"ש בקו"ש אות פח וחזו"א שם דע"כ דהשריפה הוא מחמת האסו"ה דחמץ, ועי' ברע"א בשו"ע תמו ס"א בהערתו על המג"א ומבואר דבנותן לגוי שישרוף ביטל מצות תשביתו, [ועי' במנחת ברוך סי' סז שדן בשרף עכו"ם את החמץ אם נתקיים תשביתו ואפרן מותר].

- במהרי"ק בסי' קעד בסוף התשובה כ' וכשאין לו חמץ אין לך בל יראה ובל ימצא גדול מזה וכו', דאטו מי שאין לו חמץ כלל יצטרך לקנות חמץ כדי לשורפו ולקיים מצוה דתשביתו אלא ודאי דבר פשוט דאין לך השבתה גדולה מזו וכו', והערה זו דן בה במנ"ח במצוה ט עי"ש.

- לעי' בקו' השאג"א על הגמ' כז: דר"י להחמיר דבלא מצא עצים יהא יושב בטל וכו', דהרי גם לר"י הוי קולא מחמת דאפרן מותר.

- בגליוני הש"ס הסתפק היכא דנתבטל החמץ ברוב אם מקיים מצות תשביתו.

- בהא דנקברין אפרן אסור, לפרמ"ג בפתיחה לפסח חלק שני פ"ג סק"ג ספק אם אסור מהתורה, ועי' פנ"י לפנינו ולהלן כז: וחזו"א קטז סקי"א.

- שיטת המרדכי דנשרפין אפרן מותר משום דהוי שלכד"ה [וצ"ע דא"כ לישתרי גם בנקברין, וי"ל דבעי' לטעמא דנעשה מצותן להפקיע איסורם להבא, ורק דמ"מ קאתי מאסו"ה לזה בעי' טעם דשלכד"ה, מיהו צ"ע מכלאי הכרם דאסורין שלא כדרך]. - במקו"ח תמב סק"ב חידש דבחמץ ליכא פטור דשלא כדרך [ולפ"ז למרדכי אפרן יהיה אסור לכ"ע]. - בתוס' דאינו תופס דמיו, לעי' רש"י חולין ד: ובר"ן וש"ר שם. ועי' במ"ב סוף סימן תמג.

ג] גמ' וצריכי כו' דאי משיירא, בגמ' חזינן מתחילה דאי מצנעי הוי סיבה דלא נאכילה, ולהלן חזי' איפכא דהוי קולא, ועי' ר'"ן רבינו דוד ומהר"ם חלאווה.

וברש"י גרס המהרש"ל דבמשיירא עובר בבל ימצא ואינו עובר בבל יראה, וכ"ה בכס"מ פ"א דלא יראה משמע כשהוא נראה לעינים, [והא דאינו עובר בבל יטמין י"ל דה"ד במטמין בידים משא"כ הכא דאינו רוצה בהך הטמנה של הבהמה].

תוד"ה ואי. לרש"י ריש מסכתין דהבדיקה שלא יעבור בב"י, ע"כ דבחמץ שאינו ידוע דס"ל לרש"י לפנינו דאינו עובר בב"י היינו באינו ידוע אחר בדיקה, ועי' רש"י ו. ד"ה אפי' ומהרש"ל שם. והתוס' ס"ל דבאינו מצוי אינו עובר בב"י, ונחלקו הפר"ח בסי' תלא והפנ"י ומקו"ח שם, דלפנ"י תוס' מיירי אחר בדיקה דאז הוי אינו מצוי, אבל לפר"ח גם קודם בדיקה, ואם יודע לו מחמץ עובר רק מכאן ולהבא ולא למפרע, וניחא התוס' ב. דהבדיקה אינו משום בל יראה. ועי' חי' הר"ן [לפנינו ובריש מסכתין] דבלא בדק ונמצא אח"כ חמץ עובר למפרע, אבל בבדק ומצא אח"כ חמץ אינו עובר למפרע, וע"ע ברבינו דוד ומהר"ם חלאוה, וברא"ש פ"ק סימן ט דגם בבדק אם נשארו פירורין אף שאינו ידוע לו עובר בב"י, וסותר לתורא"ש כאן. [והרע"א בתשו' יט סוד"ה אף כ' לגבי חמץ הבלוע בכלים דליכא ב"י כיון שאינו מצוי בידו והסתפק לגבי תשביתו]. והפנ"י כ' דבמקום שמכניסין בו חמץ הוי בחזקתו שיש בו חמץ ולהכי עובר דחשיב כחמץ ידוע. וביאור דברים דאינו ידוע היינו דמצד החמץ אין לו מקום ידוע, והרי מסתבר דבסומא ל"ח אינו ידוע מה שאינו רואהו [מיהו במנ"ח כ נקט דסומא אינו עובר בב"י], וה"נ קודם בדיקה ל"ח אינו ידוע.

- זימנין דמשיירא וכו' לתוס' מיירי דלא ביטל וכ"ה בתוס' שאנץ ור"ן, ובמהר"ם חלאוה כ' דהוי קודם תקנת ביטול או משום תקלה דיאכלו, וברבינו דוד כ' דמה שבידו לבדוק ולבער אין בדעתו לבטלו, וכ"ה במכתם.

ד] ב"ש אומרים לא ימכור וכו' ברש"י משמע דהוי דאורייתא דמצוה עליו לבערו וכו', וכ"כ בראש יוסף, וברבינו דוד ומהר"ם חלאוה ר"ן ור"פ כ' דהוי מדרבנן [מחשש הרואה שיאמר שמכרו תוך הפסח או דיאמרו שמפקיד חמצו בבית הגוי ויטלנו אחה"פ], . וכ"ה ברמב"ן ריש מסכתין דחשו להערמה, ומשום דסגי בהוציאו מרשותו, [והקשו על רש"י דהא כיון דמכר הוי אינו שלו ואינו עובר בב"י, וצ"ל בד' רש"י דחובת תשביתו חל בל' יום קודם לפסח, ובפרט לרש"י דתשביתו דשריפה לר"י הוא קודם זמנו, ובמוכרו לנכרי מבטל לב"ש התשביתו, ואם יכלה קודם הפסח מהני עי' קו"ש אות קצ, ומ"מ באוכלו ליכא חובת תשביתו דליכא לחמץ בעולם], ועי' במאירי דלב"ה מקיים תשביתו במכירה לגוי, ובתור"פ ושאנץ להלן כח הביאו ספק אם במוכרו לנכרי מקיים תשביתו, ועכ"פ צ"ל דלב"ה סגי במה שהחמץ יהיה בפסח מושבת מרשותו, ובקו"ש העיר דברא"ש סימן ד ס"ל דבמכרו לנכרי מקיים תשביתו, ויקשה למ"ד דאין ביעור חמץ אלא שריפה. [ויל"ע עוד דאיך מהני ביטול אם הוי מדין הפקר, אליבא דב"ש, דלא עדיף ממכירה לגוי דאסור, ואכן לרש"י לשיטתו ביטול מפקיע מתורת לחם ושפיר מהני].

[וצ"ע דלפנינו כ' התוס' ותוס' שאנץ ור"פ דלריה"ג במוכרו לנכרי מקיים תשביתו, וכמבואר במהרש"א על התוס' בע"ב ד"ה עבר זמנו, ואמאי להלן הסתפקו בזה, וצ"ל דלריה"ג דמותר בהנאה ע"כ דל"ה תשביתו בחפצא, והשריפה אינו מחמת אסו"ה אלא מחמת התשביתו וסגי במוכרן, ובאחיעזר ח"ג סימן א דן אם לריה"ג מהני הביטול].

**דף כא:**

- אסור למכור ל' יום וברש"י מששואלין וכו' צ"ב השייכות וי"ל דמשו"ה חל כבר התשביתו ל' יום קודם הפסח. וע"ע ברש"ש בסוגיא ד"ח דבאכילה מקיים תשביתו.

ריב"ב אומר וכו' וברש"י ותוס', לעי' בהערת הפנ"י אם ריב"ב אתי גם כב"ה, ועי' במהרש"א ושפ"א ע"ד התוס'. [ובגמ' שבת הגי' רבי יהודה, ומבואר דגם לר' יהודה דתשביתו הוי שריפה שייך למיסבר כב"ה ודוק היטב].

ה] חרכו לאח"ז, ברא"ש כ' דאף דמותר בהנאה אסור באכילה דאחשביה [וצ"ע דבשלכד"א ל"א אחשביה, וי"ל דס"ל לרא"ש כמקו"ח סימן תמב סק"ב דחמץ אסור בשלכד"א, ובט"ז סימן תמב סק"ח כ' דאסור באכילה לרא"ש רק מדרבנן, ולמקו"ח שם אסור מהתורה]. ובמ"ב בשע"צ שם סקי"ח הביא כבר מח' הפוסקים דהפרמ"ג ס"ל דאסור רק מדרבנן ולשו"ע הרב אסור מהתורה - ובתלמיד הרשב"א מבואר דל"ש אחשביה שהרי הוא כעפר, וכ"ה בבעה"מ דשרי באכילה, ועי' ברבינו דוד, ובמאירי כ' דבחרכו הוי ככופת שאור שיחדה לישיבה. - עי' בריטב"א ורבינו דוד דחרכו בחמישית אסור באכילה [ומשמע דלא כהגרי"ז בספרו בדין שעה חמישית דהוי רק איסור גברא, דא"כ ל"ש לומר דכבר חייל עלה דין חמץ], ועי' קו"ש אות קפט, ובאחיעזר ח"ג ס"ה סק"ו [ואי נימא דיש דין שריפה מצד האסו"ה אין הכרח]. - במהר"ם חלאוה מבואר הטעם הא דבחרכו אח"ז דנאסר אף דאינו ראוי לאכילת כלב, אלא דכיון דנאסר פ"א משום חמץ לעולם אסור דנמצא זה נהנה ממה שנאסר עליו, והיינו דנגרם מאסו"ה, ועי' חזו"א קטז סקי"א ובקו"ש ח"ב עמוד פג במכתבים. - ובמ"ב בשע"צ תמב סקי"ט הובא מח' הפוסקים בחרכו אח"ז דאסור אם הוא מהתורה או מדרבנן, ובשו"ע הגר"ז שם סכ"א דאף דנפסל אח"כ לכלב חייב לבער דאינו נפקע מין חמץ מיניה [וצ"ע לרבנן דאם תשביתו הוי חובת גברא איך שייך לומר דחל שם חמץ וי"ל], וברש"י כ' דנפסל מראיתו וכו' ודייקו האחרונים דחולק על התוס' שכ' דמיירי דנפסל מאכילת כלב, אלא סגי בנפסל מראיתו, [ועי' שפ"א], וצ"ל הטעם דכיון דנפסל מראיתו לא חשיב חמץ, ועי' בר"מ פ"ד הי"א וראב"ד ומ"מ, ולראב"ד מבואר דבפסח דוקא בהסריחה קודם שהחמיצה מותר ובלא"ה חייל איסור חמץ ולא פקע, וכ"נ בשו"ע תמב ס"ב ומג"א סק"ג ושם בשו"ע ס"ט, ובמנהיג בהל' פסח כ' חידוש דאסור רק מטעם קנס [ועי' בשעורי הגרש"ר ביאור שיטתו].

תוד"ה חרכו שנפסל מאכילת כלב, עי' במאירי בשם י"מ ובבעה"מ, ובר"מ וראב"ד פ"א ה"ב ובאחיעזר ח"ג סימן ה. וראה ריטב"א ור"ן (יג: מדפי הרי"ף) להלן מה. ולריטב"א בשם הרא"ה סגי בנפסל מאכילת אדם. וכן ברש"י שכ' שבטל טעמו ומראיתו נקטו הפרמ"ג תמב במשב"ז סק"ח ובשפ"א דגם בנפסל מאכילת אדם מותר, [וע"ע בחי' הגר"ח פט"ו ממאכ"א בדין נבלה שא"ר לגר דלא פקע מיניה שם נבילה לטומאה, ועי"ש לענין אסו"ה בא"ר לגר, ובר"ן ח. מדפ"ה כ' דשאני חמץ כיון דראויה לחמע עיסות אחרות להכי אסור אף בא"ר לגר, ובר"ן הנ"ל הוכיח כן מכל שאור דל"ח לאכילה ורחמנא אסריה מה"ט].

ובקו"ש להלן מה. כ' דבנפסל לכלב קיים מצות ביעור כיון דאינו אוכל, אמנם מדברי הגר"ז שהביא המ"ב הנ"ל מוכרח דבחרכו עדיין ליכא קיום מצות תשביתו, ומש"ה צריך לשרפו אח"כ מה"ת, ונמצא לדבריו דאם יפסול את החמץ מאכילת אדם וכלב ואח"כ ישרוף את החמץ ביטל מצות תשביתו, דבמה שפסלו מאכילה עדיין ליכא קיום מצות תשביתו, ובמה ששורפו אח"כ הרי לא שרף חמץ הראוי לאכילה וא"כ נתבטלה המצוה, ואכן מו"ר הגרש"ר ז"ל הקשה דבכל שורף חמץ הרי בתחילה הוי חרכו, ואיך נתקיים בכל שריפת חמץ מצות תשביתו, וצ"ל דכך הוא דרך שריפתו. אכן בעיקר הדבר יל"ע בחרכו בזמנו אם עדיין חייב לבערו, והיינו אם התשביתו תליא במציאות חמץ או באיסור הנאה דחמץ, ובנובי"ת יו"ד נז מבואר דאמרי' דכבר חל עליו חובת ביעור. וכן מבואר ברבינו דוד ור"ן להלן מה, ובס' המאורות הק' דאמאי צריך לשרפו הרי כבר נפסל לאכילה ול"ה חמץ, ועי' בטור שכ' דבחרכו אח"ז דאסור להשהותו, וצ"ב דכבר אינו חמץ וליכא בל יראה, ואמאי אסור לקיימו, ועי' באחיעזר ח"ג סימן ה, ומוכח עכ"פ דהאיסור הוא מה שמשהה חמץ, והדין שריפה הוא על "איסור חמץ" ולא רק על חמץ, [אמנם חזינן דבאפר חמץ לרבנן דאין מצותו בשריפה ול"א דפקע איסורו וא"כ שיהיה איסור שהייה על אפרן, וצ"ל דאף דפקע איסור חמץ יש איסור שהייה כדי שיבער, ובשרף הרי כבר קיים ביעור, אבל בחרכו לא הוי כשריפה וכנ"ל דלר"י אסור ולכן איכא איסור לקיימו, אבל כל היכא דקיים ביעור ל"ש איסור שהייה שהרי כבר קיים מצות ביעור, וחזינן במהר"ם חלאוה שכ' דחידושיא דמתני' דחרכו אח"ז אסור, הרי דל"ה בכלל הא דתני דאפרן לרבנן אסור].

תוד"ה עבר בסוה"ד, וכ"ד הרא"ש דמקיים במכירה תשביתו ואם תלוי בין ר"י ורבנן עי' בציונים לעיל.

ו] חמץ משש שעות ודינא דרב גידל. עי' בחי' הר"ן. וברש"י לעיל ז. דאיירי בתחילת שש דאסור מדרבנן ולתוס' בסוף שש דהוי שעות דאורייתא וחמץ דרבנן, - וברש"י מבואר דחיטי קורדנייתא הוי חמץ גמור, וברא"ש סופ"ב דקדושין דהוי חמץ נוקשה וגם בתרי דרבנן אינה מקודשת. וצ"ל דראית הגמ' דגם חמץ דרבנן אסור בהנאה. - וברש"י וריטב"א לעיל ז. בטעם דאינה מקודשת, אם הוי משום אפקעינהו או דאינו ממון, [וע"ע ריטב"א בע"ז סג. לענין אתנן, ובשבועות ר"פ שבועת העדות]. ועי' בפנ"י בדברי רש"י דבספק חמץ מדאוריי' אינה מקודשת מדין ודאי. ובמקנה בקדושין הק' דאמאי הגמ' בדף ז מביאה דל"מ ביטול בשעה שישית כמו דל"מ לקדושין וכו', ועי' בתוד"ה עבר זמנו ובמהרש"א ותורע"א במשניות.

ז] לא יסיק בו תנור וכירים ובתוס'. לעיין ב' פי' במאירי ר"י מלוניל ור"ד, אם למסק' אסור מעיקר הדין ועיין בתוס' לעיל ה. ד"ה ואומר דהיינו מדרבנן. ועי' מאירי להלן כד ושעה"מ פ"ה מיסוה"ת. והפנ"י כ' דה"ד לר' יהודה דמצותו בשריפה, ואפרן מותר, אבל לרבנן אסור מהתורה. ועי' בתורא"ש וש"ר דהס"ד דיסיק בהן דהוי כתרומה טמאה דנהנה בשעת שריפתן, [וצ"ב דהתם הוא מדיני התרומה דניתנה להנאה כלשון הר"מ דהטמאה נהנה בשריפה ודין השריפה הוא גם היכי תימצי לקיום ההנאה של התרומה ואכ"מ]. ועי' בתוס' הרשב"א ותור"פ דבחרכו אח"ז דאסור בהנאה גרע מנשרף דהוי אפר ולהכי דוקא בנשרף סד"א דמותר בהדי דשריף. [ויל"ע עוד דחזינן בתוס' להלן כב: גבי ערלה דסד"א דמותר ליהנות בשעת שרפת הערלה כיון דמקיים דינו ומותר ליהנות בשעת ביעורו והר"ן שם כ' דומיא דתרומה, וק' דאמאי בחמץ לפי האמת לא יסיק בו התנור, ובסד"א שרי מדין אפרן מותר, ותיפ"ל דשרי ליהנות בשעת ביעורו כמו דסד"א לומר כן בערלה, ורק בערלה גזה"כ דאסור ומנ"ל לאסור בחמץ כה"ג]. – ובמאירי ור"י מלוניל משמע דהפשט דהוי כאינו מתכוין היינו דהוא שורפו וממילא נהנה, ורק בנקברין דאינן טעונין שריפה והוא שורפו הוי כמו שמכוין להנות משריפתו.

ועי' במקו"ח שהק' דלא יסיק היינו אחר שש, דהרי לר"ת קודם שש אפרן אסור גם לר' יהודה דל"ה בשרפה, ועוד הק' דנמצא דקודם זמנו חמור יותר לגבי אפרן דיהא אסור, דרק אח"ז דהוי בשרפה אפרן מותר, ועי' באבי עזרי.

**סוגיא דרב אבהו.**

ח] במשנ"ל בהל' יסוה"ת [הביאו הרע"א בדו"ח לפנינו] דלר' אבהו אכילה שאסרה תורה היינו הנאת אכילה וה"ה בשאר הנאות, ונמצא דהוי איסור אחד, והרע"א הק' מהגמ' כב. גבי גיד למ"ד דאין בנ"ט, ול"ש אכילה כלל, וע"כ דהוי ב' ענינים אכילה והנאה, [וי"ל דבאכלו אחשביה להנאה ועי' תוס' כב. ד"ה ור"ש במש"כ דבגיד באין נו"ט "בהנאה נמי אסור" ע"כ דחשיב הנאה].

- בר"מ בסה"מ ל"ת קפז כ' דהא דאין מונין בב"ח איסור אכילה ואיסור הנאה לב' איסורין דהאכילה וההנאה ענין א' כי האכילה מין ממיני ההנאה וכו', הרי דהוי איסור אחד,

[וצע"ק דהר"מ פתח שם דאיסורו שלא יאכל בב"ח, ואמאי לא כ' שלא יהנה ויאכל, והיה נראה דהפי' דאפי' אם נאסר ההנאות ובכללם הנאת אכילה, מ"מ בדבר שעומד לאכילה עיקר איסורו בהנאת אכילה, וכתבה התורה ההנאה העיקרית שהיא אכילה, וזהו טעמו של הר"מ במאכ"א לפי' המ"מ בהא דאין לוקין על הנאה דהוי שלא כדרך וכח"ש, היינו דכיון דהוי אוכל עיקר הנאתו הוא בדרך אכילה, וע"ע בפה"מ בכריתות ספ"ג בנקודה הנפלאה, בהא דאסו"ה לא חשיב איסור מוסיף, דצ"ל מוסיף באכילה, הרי דנקט דעיקרו איסור באכילה, ובסה"מ הנ"ל כ' דהעיקר השרש הגדול האיסור בהנאה, ועכ"פ בפה"מ מוכח דהוי ב' איסורין, [ועי' בקובץ הערות יבמות סימן ל אות ה], ובתש' ר"א בן הרמב"ם כ' דהר"מ מנה לא יאכל חמץ ולא הזכיר שלא יהנה דהזכיר כללי המצוה ולא פרטיו, ונראה דכוונתו דבמידי דאכילה עיקר האיסור שלא יהנה באכילה ושאר הנאות הם מפרטי המצוה].

ועי' בחי' הר"ן בישוב קו' תוד"ה כל מקום דמוכרח בדבריו דאכילה והנאה הוי ב' איסורין, ולהכי כ' הר"ן לחלק דהילפו' היא לענין איסור לאו ולא לכרת, ואזיל לשיטתו בסוגיא להלן כד: בהא דשלכד"ה שרי דילפי' משלכד"א, וכ"ה בר' דוד שם ומפורש דהוי ב' איסורין.

- ובעיקר קו' התוס' הנה לד' הר"מ הנ"ל דעל הנאה אין מלקות ליכא לקו' תוס' דה"נ ל"ש כרת, ועי' במשנ"ל פ"ח ממאכ"א, וכן במשנ"ל פ"ה מיסוה"ת ה"ח כ' בד' תוס' דאזלי לשיטתייהו גם בחולין קכ ד"ה אלא דעל הנאה יש מלקות.

ויל"ע מדברי הרע"א שו"ת סי' קצ דבאסורי הנאה חיובא בש"פ אף דבאכילה הוי בכזית.

- ועי' במשנ"ל פי"ד מהל' אבל הכ"א שדן היכא דנפסל מאכילת אדם ואינו ראוי לאכילה אם איכא אסו"ה, ותלוי בהנ"ל.

ט] עי' שי' הר"מ מאכ"א פ"ח הט"ז דליכא מלקות באסו"ה. ולמ"מ הטעם דחשיב שלכד"א והוי כח"ש, [ודבריו יותר מובנים אם הוי איסור אחד הנאת אכילה ודוק], והמשנ"ל יסוה"ת פ"ה ה"ח תמה דמכירה הוי דרך הנאה, ולמשנ"ל שם הטעם דעל הנאה ליכא מלקות הוא משום דהוי מרבוי ואינו מפורש בתורה. [ודבריו ניחא רק אם אכילה והנאה הם ב' איסורין].

- עי' תרוץ השפ"א על הר"מ דפסק גבי חמץ כחזקיה [עי' מאכ"א פ"ח הט"ו וחו"מ פ"א ה"ב ולח"מ שם] דנ"מ דיהא מלקות דחשיב איסורו מפורש בתורה. וצ"ע דלדבריו נימא בגמ' הנ"מ בין חזקיה לרבי אבהו לענין אם לוקה על הנאה.

- נתינה לגר עי' בתוס' ע"ז כ. ד"ה ור"מ בטעם דין זה וס"ל דמיירי דלגוי היא שוה הרבה כשאר בשר. ובתוס' חולין קיד: ד"ה עד כ' דמיירי בנבילה בא"י שאין עו"כ מצויים, ועי' באהבת חסד פ"ה נתה"ח אות ט ואות יב, ובר"מ מלכים סוף פ"י נראה טעם נוסף. וע"ע בתור"פ כאן דמבואר דא"צ להפסיד בנתינה לגר למכירה לעכו"ם, ועי' בשפ"א.

- דברים ככתבם ברש"י ולא ימכרנה לגר, הערת הפנ"י דאמאי גרע מנכרי, ובר"מ זכיה פ"ג הי"א מפורש דלג"ת בין במכירה בין בנתינה. ועי' שפ"א. וצ"ב מה דהביא הר"מ הדין להחיותו בג"ת גם בהל' מלכים וגם בהל' זכיה, [ובלשון הר"מ בהל' זכיה נראה כוונתו דהוי ילפותא דאף דלעכו"ם אסור ליתן מתנת חינם דלא תחנם, מ"מ בג"ת ליכא איסור דלא תחנם כיון דמצוה להחיותו, והיינו דהדברים ככתבם הוא לאשמועי' דלג"ת שרי ליתן מתנת חינם]. ובאמת בעיקר הסוגיא לא נזכר טעמם איסור נתינה לעכו"ם דהוא משום לא תחנם, והתוס' להלן כב. כ' דכן מבואר בע"ז כ, ובמהרש"א שם הק' דכן מבואר גם בסוגין, וכנראה דהתוס' פי' סוגין דאינו משום לא תחנם, אלא דהגלוי בקרא דשרי נבלה בהנאה היינו חוץ מהנאה של נתינה לעכו"ם דלענין זה לא שרי רחמנא, אך ברש"י נראה דהוא משום לא תחנם שכ' בד"ה סברא ואיצטריך קרא לחלק ולאסור ליתן במתנה לנכרי ולמכור נבלה לגר, הרי דתיבת נבילה כ' רש"י לענין מכירה לגר, אבל לענין נכרי כ' ליתן מתנה, ומשום דלענין נכרי הוא לו"ד בנבלה אלא בכל מתנה משום לא תחנם, [וי"ל דמחמת הלא תחנם הוי גלוי דנחשב הנאה בנתינה לעכו"ם וממילא אסור].

**דף כב.**

י] אותו אתה משליך לכלב, לעי' בגה"ש ורש"ש, ובצל"ח להלן כג, ובמנ"ח עג כ' עפ"י תוס' יומא לו: דהוי מ"ע להשליכו לכלב. - ועי' בקו"ש בהערתו דכיון דטרפה ונבלה מצטרפין א"כ כמו דנבלה שרי בהנאה ה"נ טרפה, [וי"ל דנ"מ בטרפה דיותרת וכו' דאית לה חיות, ועי' מנ"ח מצוה עג ומצוה תמו דטרפה דיוצא אינו מצטרף לנבלה, ולתוס' כאן הסוגיא מיירי גם בטריפה דיוצא וא"ש], וע"ע בפנ"י ובשפ"א. - ברש"י ד"ה ור"מ, לעי' בקו"ש.

תוד"ה חולין עי' בר"ן ומהר"ם חלאוה. ובמשה"ק התוס' מהא דשרפינן וכו' עי' בקו"ש. - ועי' בקו' האו"ש פ"ב משחיטה מאיסור שחיטת חב"ע דהוי מה"ת, וע"ע בדבריו בפ"ח ה"ג. עכ"פ מבואר באו"ש בפ"ב שם דלרש"י דשרי בהנאה ואיכא איסור באכילה איכא גם איסור בשחיטה, ומה"ט העיר על התוס' שהק' על רש"י מנזיר כט והקשו רק מאכילה ולא הקשו מאיסור שחיטה, וראיתי בקר"א בנזיר שם שעמד בזה ונקט ברש"י דאיכא איסור אכילה מה"ת, אך ליכא איסור בשחיטה, וכן נקט הבית הלוי עי"ש, וזה צ"ב דאם אין איסור תורה בשחיטה אמאי איכא איסור באכילה.

- והרי גיד הנשה וכו', ראה לעיל אות ח ראית הרע"א מהגמ' דאכילה והנאה הם ב' איסורין דאם הוי הנאת אכילה הא ל"ש כן בגיד דאינו בנו"ט.

- ברשב"א חולין צב: מבואר דאף למ"ד דאין בגידין בנו"ט איכא בגידין טעם כל שהו, ודוק ברש"י לפנינו, ועי' מנ"ח מצוה ג. [ועי' תוס' חולין צט. ד"ה והלכתא בנותן לנכרי דההנאה שיהא שלם]. ועכ"פ חזי' בסוגיא דלהך מ"ד ל"ה בכלל נבלה, ועי' להלן כג: גבי חלב אם הוי בכלל נבילה, והתם אית ליה טעם אלא דהוי שם בפ"ע ול"ב בכלל נבילה ועי"ש רש"י ותוס'.

- במהר"ם חלאווה פי' חדש דהק' דיתנו לארמאי שיטעום, ופי' דהגמ' מיירי על הקנוקנות שיש להם טעם אם הם בכלל הגיד.

- קו' האחרונים בשיטת הרמב"ם דפסק דאין בגידין בנו"ט, וקי"ל כר"א וא"כ צריך להיות גה"נ אסור בהנאה, והרמב"ם ס"ל דמותר בהנאה, ועי' במ"מ מהרמב"ן שתי' דמקור הר"מ דגידין שרי בהנאה הוא לא מדינא וילפותא דהותרה נבלה הותרה גידה דהרי אין בגידין בנו"ט, אלא מילפו' המובא בגמ' כג: דהוי ק"ו מה חלב שענוש כרת מותר בהנאה גיד לכ"ש עי"ש, ומפורש כן ברמב"ם מאכ"א פ"ח הט"ו. וע"ע במאירי ר"ן, וברא"ש חולין פ' גיד הנשה סימן יז, ובקו"ש. ובפליתי סימן סה תירץ [וכ"נ בדברי המבי"ט בקרית ספר] דלפי"מ דהר"מ פסק דגיד של נבלה חייב שתים דאחשביה לאכילה וא"כ אמרי' כשהותרה גידה נמי הותרה כיון דחייב עליה משום נבילה, ועי' עונג יו"ט סימן סה. וכן במנ"ח רפא סק"ז דהאוכלו מחשיבו ע"י אכילתו.

והר"ח בסוגיא מפרש דאם אין בנו"ט ל"ה בכלל תתננה לגר "ואכלה", וניחא בזה שיטת הרמב"ם [דלביאור הפסוק בתורה ל"ש לומר אחשביה דהא מ"מ ל"ח אכילה], וכמו שהרגיש בקהל"י. וכפי' זה מוכרח גם בתוס' כג: במש"כ דהמו"מ אם החלב בכלל נבילה, ולהלן שם מקשי' מר"ש דגיד אף דס"ל דאין בנו"ט ועי"ש בפנ"י מה שתמה בזה, ולפי' הר"ח ניחא.

ובעיקר הא דסלקא דעתך דגיד אסור בהנאה, עי' באמרי בינה טרפות סימן ו ובאו"ש פ"ח ממאכ"א הי"ד דהק' דא"כ איך שייך חיוב דו"ה בטביחה ומכירה הא הגיד אינו במכירה ועי"ש שתי' דמחיים הגיד מותר וכל הסלקא דעתך לאוסרו בהנאה הוא רק אחר שחיטה אבל מחיים שמחובר עם כל האברים שרי בהנאה. ועי' להלן כב: בקו' רע"א גבי אמ"ה. [ויל"ד לגבי דו"ה דחשיב טבחו כולו דלענין הגיד דהוי אסו"ה ל"ח גניבה וכל מה דהוי גניבה הוי בטביחה].

תוד"ה ור"ש וי"ל דכי אסור בהנאה, בפליתי שם דאכילת גיד אינה נחשבת אלא הנאה ולא אכילה [וי"ל עפ"י הרשב"א הנז' דיש בו טעם קצת ולהכי חשיב הנאה]. והביאור דלחזקי' בעי' הנאה גמורה של הנאת אכילה, אבל בגיד דבלא"ה ל"ש אכילה ע"כ דאסרו בהנאה פורתא, וע"כ הלא יאכל קאי על הנאה.

בס"ד **המשך דף כב. - כד**

א] בקו' הגמ' דף כב. **מדם**, יל"ע אם הקו' מהא דמזבל דמוכח דמותר בהנאה, או דהקו' מהא דהגזבר מוכר ואיך שרי ליה למכור דגם להקדש שייך אסו"ה, ועי' בפנ"י וראש יוסף ובשפ"א וקו"ש, [והנ"מ בזה דלביאור השפ"א דהקו' איך הקדש מוכר מבואר דשייך על הקדש איסורין, ועי' להלן כג: גבי חלב להקדש, ולהלן כט גבי חמץ של הקדש].

והפנ"י הקשה דלמ"ד דדם ליכא בו מעילה מקרא דלכם נתתיו ל"ש קו' הגמ', ונראה דקו' הגמ' מצד אסו"ה דדם והך קרא ממעט מאסו"ה דמעילה ואכ"מ. - בחסדי דוד במעילה פ"ק כ' דהדם לאחר זריקה הוי הפקר וההקדש זוכה בו מדין חצר ולהכי יכול למוכרו לגננין ול"ה של הבעלים.

- תוד"ה והרי דם, הערת הצל"ח דמשכח"ל בדם שבשלו, ובאחיעזר ח"ג (לא,ה) כתב דאם דם אסור בהנאה גם בבשלו אסור דאתי מאסו"ה. - ע"ע בהגהות הגרא"מ הורביץ בש"ס חילוק בין דם בפנים לדם שפרש.

- בשיטת הרמב"ם מעילה פ"ב הי"א משמע דלאחר זריקה יש בדם מעילה מה"ת ודלא כתוס' דהוי דרבנן, והתוס' זבחים מו. הביאו שיטה כזו מר"ח כהן דב"ד מקדישין הדם וכו', וכן בר"ח ביומא שם מבואר דמועלין מה"ת, וע"ע בתוס' ברכות לא. ד"ה המקיז ובצל"ח והגהות מלא הרועים שם בקושייתם על תוס' ושייך לסוגיא.

- באור שמח הק' דאם דם אסור בהנאה איך מקדיש בהמה ואיך חל הקדש על הדם דהוי אסורי הנאה וא"כ הוי חב"ע, וצ"ל דכ"ז שהדם לא פירש ליכא בו אסו"ה, [ובעיקר הקו' י"ל דשייך להקדיש אסו"ה, עי' תוס' חולין קמ. ואכ"מ].

- ברש"י כמים המתנסכים שקדשו בכלי שרת, וכ"ה במהר"ם חלאווה, ועי' בזר"א שהק' דליהוי מעילה בקדושת פה, ואמנם במעילה ט. לא מוזכר קדושת פה בנסכי מים. [ועיקר הגמ' צ"ב דהאסו"ה בנסוך המים הוא מדין מעילה דקדשים ומדין גזילת הקדש ול"ש לאיסור הנאה דדם, ומוכרח חידוש דהאסו"ה הוי אסור הנאה מהקדש ול"ש לגזילה, תדע דהרי אם מיירי מאיסור מעילה דהוא גזילה, א"כ ל"ה איסור בתורת "מים", אלא משום דהוי גזילת הקדש, א"כ מ"ש למילף מיניה דמים אסורין, ולפ"ז י"ל דאדרבא להכי כ' רש"י משהוקדש בכלי דאז הוי מעילה דקדוה"ג ואיכא אסו"ה מדין מים דהקדש, אבל בקדו"ד משקדשו בפה הוי הכל מדין גזילה ול"ש למילף מיניה על אסו"ה בדם]. - ברש"י לנחל, עי' ראש יוסף.

**דף כב:**

בהא דדם קדשים אינו מכשיר, מסתבר דהוא גם היכא דפקע מיניה דין קדשים, ונ"ל להוכיח כן מהתוס' בע"א ד"ה מה מים מותרים במש"כ אע"ג דדם קדשים וכו', וצ"ע דהא כעת ל"ה קדשים וכו' ומוכח דאם היה כבר דם קדשים ה"נ ל"מ להכשר, וראה בחת"ס עד"ז.

ב] בהא דס"ד בגמ' דאמ"ה אסור בהנאה, לעי' בקו' הרע"א דאיך יתקיים ומכרו את השור החי וכו' ותי' דהוא לאחר ששחטו וכו', וצ"ע דהא מ"מ איך אפשר לחרוש בבהמה ואיך אפשר להקדיש בהמה הא הוי אמ"ה ואסור בהנאה. - ברע"א ד"ה ואולם נקט דאמ"ה אסור גם לב"נ בהנאה, ובהגהות הבית הלוי על הרע"א [נדפס בכו"ח] כתב דבב"נ דלא כתי' לא יאכל פשיטא דמותר בהנאה, ועי' חת"ס חולין קטו. כנ"ל, ובמנ"ח מ' יד דן איפכא דלב"נ אמ"ה אסור בהנאה דליכא ההיקש לדם להתיר, ועי' גליוני הש"ס. - ברע"א להלן כד: דאמ"ה אסור גם שלכד"א כיון דחייב גם על העצמות [וצ"ע דהמחייב הוא הבשר] ובפרמ"ג ס"ב שפ"ד סק"א מפורש דשלכד"א שרי.

ובקו' הגמ' והרי אמ"ה, הק' הצל"ח דנימא דנ"מ בפחות מכשיעור וברע"א הביא מהאמונת שמואל דלגבי לפני עור אם אינו אסור לדידיה ליכא לפ"ע וכו', ויסוד זה מפורש במאירי בסוגיא עי"ש. וע"ע בקו' הרע"א דנ"מ בבהמה טמאה ועי' בקו"ש אות צה.

- בגמ' דם הקזה וכו', לדקדק בר"ח דהב"נ חייב עליו משום אמ"ה וגם משום דם, ועי' סנהדרין נט. ובר"מ בהל' מלכים מפורש דב"נ אינו חייב על דם מהחי וצ"ע.

- תוד"ה ואמ"ה דחשיב כמשתכר, עי' ברע"א ובשפ"א וקו"ש אות צד.

ג] שור הנסקל. איני יודע שהוא נבלה בתורא"ש לפנינו ובתוס' ב"ק מא דאולי מיירי בבן פקועה וכו'. - סקילתו עי' ברש"ש דנימא סקילתו זוהי שחיטתו וכן דנימא נעשית מצותו וכו' ולק"מ, וכבר רמזו לזה בבעה"ת בחומש פ' צו דסקילה ל"ה מצוה אלא חובה, והכוונה דהוי דין מיתה והסקילה כהיכי תימצי ול"ש לומר נעשית מצותו, וכן דינא דסקילתו זוהי שחיטתו כדאמרי' דחייתו לצוק זוהי שחיטתו, ועי' קו"ש ח"ב סי' כא.

- ובעל השור נקי קו' המקו"ח דהא שרי שלכד"ה, ועי' צל"ח בהשמטות לסופ"ק.

- חידוש הרע"א ב"ק מא. דשוה"נ ששחטו אינו מטהר מידי נבילה, וכ"ה במאירי שלהי סנהדרין ואכ"מ.

תוד"ה מנין שלא יצבע חזותא בעלמא. וברש"י פי' דקאי על שומר הפרי דנאסר בהנאה, וכ' הנמוק"י דאתי ליישב קו' תוס', וע"ע במאירי, ובד' תוס' ע"ע בב"ק קא. תוד"ה לא יצבע, ובתוס' רי"ד שם בארוכה, וכפי הנראה פליגי התוס' והתוס' רי"ד דלתוס' ההנאה היא מה שהבגד צבוע וזה הוי חזותא, ולתוס' רי"ד האיסור מעשה הצביעה עיש"ה, ולתוס' רי"ד משמע דהיה אסור אלא דהבגד מותר כמו דאינו תופס דמיו, וביאר בשערי יושר ש"ג פכ"ה [עמוד רעג] דהנאתו ע"י כילויו ומותר להביא למצב שלא יהיה אסו"ב, ולהכי סד"א דל"ש אסו"ה, ומח' הפוסקים בכל אסו"ה אם חזותא יהא אסור עי' נובי"ת או"ח סימן ג ד"ה ובזה. ועי' תור"פ ב"ק שם דממונא מאיסור לא ילפי', עכ"פ משמע בדבריו דבכל אסו"ה איסורא מאיסורא ילפי' וחזותא אסורה, ובתש' הר"ן סימן ע [ציינו הרע"א] מבואר דה"ד גזה"כ בערלה דהוי מילתא ולא בשאר אסו"ה.

* נטוע לרבים. ברש"י ותוס' עי' בקו"ש באות צו דההיתר דחשיב שלא כדרך, ועי' במשנה ראשונה ריש מס' ערלה מ"ב.

**דף כג.**

ד] בקו' הגמ' מתרומה דיאסר בהנאה, הקשה האחיעזר ח"ג סימן פא אות יח דלהך ס"ד דתרומה אסורה בהנאה, הרי בכל תרומה שנותן לכהן אית ליה טובת הנאה וכו', ועי"ש עוד משה"ק על רש"י ותוס' גבי מערבין וכו'. [ונראה דהאיסור הנאה בתרומה הוא מחמת דהוי שייך לרשות הכהן וכמבואר ברשב"א נדרים יא בשם הראב"ד, וא"כ לגבי הנתינה דהוי זכותו לא הוי לקיחה מרשות הכהן ושפיר הטובה"נ הוי דידיה, ועוד דהיכא דהוי חפצא של הנאת כהן לא גרע מהאכילה ושרי, והכא הטובה"נ בתרומה בנתינתו לכהן חשיב כהנאת כהן ושפיר מותר. - ויל"ע בהא דהגמ' לא מקשה מטבל דהרי אסור בהנאת כילוי].

- גידולו קדש, וברש"י שיער שלו אסור בהנאה וטעון שריפה וכו', מבואר ברש"י דאם טעון שריפה אסור בהנאה, וכיון דשער נזיר טעון שריפה ע"כ אסור בהנאה, וכ"כ רש"י בע"ז עד. עי"ש, וע"ע להלן כד. [ויל"ע דאם יין לנזיר אסור מהתורה ואסו"ה הוי אינו שלו א"א לעשות בזה עירוב]. – ובעיקר קו' הגמ' לכאורה משמע דיין לנזיר הוי איסור חפצא, דבאיסור גברא יל"ע דל"ש דינא דר"א לאסור בהנאה, [ולפ"ז יל"ע בתי' הגמ' גדולו קודש כו' דהא בלא"ה אין היין קודש דהא הוי איסור גברא].

- בקו' הגמ' מחדש, עי' בעונג יו"ט בסימן כו ד"ה ויש ובסימן פט בהגהה שהק' דאם חדש אסור בהנאה איך אפשר להקדישו לעומר, ורמז בתרוצו כיון דהוי אסו"ה לזמן וכו'. [ודעת תוס' חולין קמ. דאפשר להקדיש אסו"ה ואכ"מ], ובעיקר קו' הגמ' מחדש אכן עיין בירושלמי כאן שתירץ דשאני חדש דהוי איסור לזמן, ועי"ש בגליון הש"ס, ועי' באו"ש חו"מ פ"ו ה"ז ד"ה אולם, ובזכר יצחק סימן ז, ובאבן האזל פ"א ה"ז דחמץ דהוי לזמן הוי איסור גברא ולהכי לירושלמי ל"א בזה דינא דרב אבהו, ועי' בהגר"א פ"ג מערלה שכ' בטעם הירושלמי דכיון דהוי לזמן הוי איסור יותר קל , וראה בצל"ח לפנינו מה שדן לענין חמץ דתליא במח' התנאים אם חמץ לאחר הפסח אסור מהתורה או רק מדרבנן [והאו"ש והאבה"א וזכ"י שם דנו דחמץ כיון דהוי איסור לזמן הוי רק איסור גברא, ולהכי ס"ל להרמב"ם דלענין חמץ ל"א בזה דינא דרבי אבהו לאסור בהנאה, ושפיר הביא הר"מ לענין חמץ קרא דחזקיה, ואכן הר"מ השמיט בפ"ח ממאכ"א הט"ו תרומה ונזיר, ומשום דבזה הוי אסו"ה לזמן ול"ש דינא דר"א ולא בעי' לתרוץ הגמ' וזהו כשיטת הירושלמי בסוגין].

- קוצר לשחת וברש"י ותוס'. ובתוד"ה קוצר בסופו ויאכל, [וצ"ל ויאכיל]. וע"ע ברש"י ובש"מ במנחות שם, ותליא אם ונותן לבהמתו הוי בבא נפרדת או פי' על הרישא דקוצר לשחת, או דלבהמתו שרי גם בתבואה שליש, ובירושלמי מבע"ל אם בשחת ישנו איסור חדש, ומסקי' דבעי' שליש ועי"ש בהגר"א בפ"ק דחלה, עכ"פ מהגמ' יש לדון דאם ל"ה חדש עד שליש, ע"כ הראי' מנותן לבהמתו דשרי בהנאה אף דכבר הביא שליש, א"כ ונותן לבהמתו לא קאי על הרישא דשחת, אמנם בתור"פ משמע דהאיסור חל אף על שחת לגבי אדם, וכ"נ בראב"ד בפ' אמור ועי"ש בצ"פ, ועי' קר"א מנחות עא: ובשפ"א לפנינו, - תוד"ה קצירכם בקו"ש אות צז היכא דהוי מצוה דרבנן אם חשיב קציר מצוה.

ה] בקו' הגמ' והרי שרצים וכו', א"ה אפי' לכתחילה נמי. לעי' ברע"א כאן בגדר איסור סחורה, ועי' במשנ"ל פ"ח ממאכ"א הי"ח אם איסורו מה"ת או מדרבנן ועי' בארוכה בנובי"ת יור"ד סב. - ובתרוץ הגמ' בהוייתן יהיו לעיין היטב בדברי הט"ז המפורסמים ביו"ד קיז סק"א ובמטה יהונתן שם דהגמ' משני דאי לכם להתיר בהנאה א"כ הוי היתר מפורש בתורה ולא היה לחכמים לאסור סחורה מה שהתורה התירה, ועי"ש בט"ז הנוגע לסוגין מתש' הרשב"א [ח"א סימן שא וח"ג סי' רכג], וכדבריו מבואר בתורא"ש דבמפורש בתורה להיתר אין חכמים יכולים לאסור.

- ולתוס' האיסור סחורה ה"ד במידי דאכילה וה"ד לצורך אכילה, ועי' לשון הר"מ סוף פ"ח ממאכ"א, ומשמע ממש"כ חוץ מחלב שנא' יעשה בו לכל מלאכה, דבלי הקרא חלב אסור במלאכה הרי דהוי איסור מלאכה ועי"ש במ"מ, ועי' בנוב"י הנז' דליכא איסור סחורה בדם דהוקש למים וכמ"כ באמ"ה, אלא שהק' דא"כ מה מקשה הגמ' לחזקי' דבעי' ההיקש להתיר סחורה עי"ש. אולם בר"מ הנז' משמע דכ' חוץ מחלב הא שאר דברים אסור בסחורה. [ויל"ע בד' הנוב"י דאם נימא דהאיסור סחורה שייך לאיסור אכילה, א"כ ל"ש ההיקש דשאני מים דמותר באכילה, אבל אמ"ה ודם דאסור באכילה אסור בסחורה, אף דמותר בהנאה מהיקש למים, אבל סחורה דשייך לאכילה ה"נ אסור ודוק].

- טעמא דידי נמי מהכא. לעי' במהרש"א ומהרש"ל ותור"פ בע"ב. - תוד"ה שאני התם, לעי' במהר"ם חלאוה ור"ן ובמהרש"א דריה"ג לא ס"ל כחזקיה. - ברש"י אבל שאור דלא אתי למיכליה, ומשמע דבל יראה הוא כדי שלא יבא לאוכלו, וכ"נ בר"ן בריש מסכתין.

- בגמ' למלאכת גבוה וכו', מבואר דשייך איסור לגבי גבוה, וכן נקט השפ"א לעיל כב. גבי דם, ולפנינו השפ"א עמד בזה, וכן הוכיח לפנינו בקו"ש אות צח. וראה במשנ"ל מלוה פ"ד ד"ה כתוב שהביא בשם המרדכי מו"מ בזה אם שייך איסורין לגבי הקדש, עי"ש לגבי ריבית וכו', ולהלן בגמ' ורש"י כט: גבי חמץ של הקדש, מוכח דל"ש איסורין גבי הקדש וכמש"כ התוס' רי"ד שם, אמנם מסוגין יש לדחות דאפשר דהכוונה לגבי הישראל דאם אין איסור מלאכה יכול ליטול דמים מן ההקדש, דהפי' דהחפצא דמלאכת גבוה היא מלאכה המותרת ושפיר מותר למכור להקדש.

**דף כג:**

למישרי לנבילה בהנאה וכו', עי' במשך חכמה פ' צו בהא דהוזכר כאן נבילה. - ור"ש דאסר, עי' הערת הפנ"י דלר"ש גיד אינו בכלל נבילה, - ור' אבהו וכו' אם האסו"ה בכלל הלאו עי' בצל"ח שחידש דאם ילפי' אסו"ה מנבילה הוי לאו, משא"כ מקרא דאותו תשליכון הוי לאו הבא מכלל עשה עי"ש שהוכיח כן מרש"י. - ובגמ' לעיל לטומאה ולטהרה ל"צ קרא ובשיטת ריה"ג, ברש"י לפנינו ובר"ן חולק על שיטתו, ובתוס' ד"ה ומה חלב ובמהרש"א ומהרש"ל נחלקו בזה בדעת התוס' בדין החלב לריה"ג אם מטמא, ועי' פנ"י, ולתוס' קשה יותר קו' הגמ' מר"ש דהא לדידי' דאין בגידין בנו"ט ל"ה בכלל נבילה, אמנם לפי' הר"ח כב. מבואר דהוי נבילה ורק דל"ה בכלל תתננה ואכלה וא"ש היטב. וכפיה"נ בראש יוסף כאן נתכוין לזה, וראה עוד דבר חדש בפי' המהר"ם חלאוה בסוגיא, וצ"ב בדבריו.

מכדי בין למר וכו', ועי' בצל"ח דנ"מ אם יש מלקות על הנאה, וע"ע בשפ"א.

תוד"ה מאי בינייהו, בראשונים חילקו בזה עיין בר"ן דגם לחזקיה אסור בהנאה, והמהרש"א כא: נקט בד' התוס' דאסור בהנאה, והאור חדש עמד בדבריו דלתוס' לחזקיה שרי. ועי' תורא"ש כאן דבר חדש דבחמץ נוקשה ליכא דינא דר"א לאסרו בהנאה. ועי' בארוכה בענין חמץ נוקשה במנחת ברוך בסימן מח ענף ב. - תוד"ה דהא כתי', עי' בקו"ש אות צט.

ור' אבהו סבר למעוטי וכו', עי' ברש"י ובצל"ח ד"ה איכא בינייהו וד"ה ר"א סבר דדייק בדברי רש"י דלר' יהודה אין האסו"ה בכלל הלאו עי"ש שהק' דנימא דנ"מ לגבי אם לוקה, והוכיח כשיטת הרמב"ם דאין לוקין על אסו"ה.

**דף כד.**

ו] יל"ע דלריב"ל דילפי' מבאש תשרף וזה ל"ה לאו ואם אינו ענין וכו' וא"כ הוי איסור בעלמא אבל לא קתני דלוקה אלא הוי כאיסור עשה. והנה מעיקר הסוגיא מוכח דמדאמר דין שריפה ילפי' מיניה איסור אכילה והנאה, וזה כמש"כ לעיל דאם יש דין שריפה ע"כ אסור בהנאה, [וכמבואר ברש"י לעיל כג. ובתוס' לעיל כב. ועמד בזה באבי עזרי בהל' חו"מ]. וע"ע בקו"ש אות צא.

תוד"ה ואם, י"ל לפי"מ שנתבאר ברע"א דהתורה שאסרה הנאה היינו דשם איסורו הוא הנאת אכילה וממילא ילפי' שאר הנאות אבל עיקרו הנאת אכילה, שפיר שייך הילפותא דבאש תשרף מגלה דהוי דבר האסור באכילה, וממילא אסור בין באכילה ובין בהנאה.

עיין בתור"פ בסוגיא דמהא דאיכא שריפה בחטאת לא ניפרוך דהוי הוראת שעה, דרק הא דל"ב עיבור צורה הוי הוראת שעה ולכך שייך למילף מיניה, [ומוכח לכא' חידוש דגם היכא דל"ה פסולו בגופו ובעי עיבור צורה הוי חלות דין שריפה ורק דשריפתו ע"י עיבור צורה, וכ"נ ברש"י חולין קטו: גבי פסח מבושל דחשיב טעון שריפה ומיניה דאסור בהנאה ועי"ש].

ברש"י כל שבקדש פסול "ונשפך דמו", דברי רש"י הם חידוש דפסול נשפך הדם הוי פסול בגופו, וכמו שחידש הגרי"ז דהוי פסול בחפצא ולא רק מחסרון דקדוש הדם ואכ"מ.

בענין לאו שבכללות, ברמב"ם בסה"מ שרש ט' ורמב"ן שם, ועי' מאירי בסוגיא. - ובקו' התוס' ד"ה אין לוקים גבי פיגול ונותר עי' בראשונים במכות יד: ובמיוחד בריטב"א שם ועי' בתורא"ש. - בטעם דאין מזהירין מן הדין עי' במהרש"א סנהדרין סד:, ועי' חידוש במ"מ מאכ"א ריש פ"ב דהיכא דנאסרו בלאו הבא מכלל עשה מהתורה אפשר ללאו שלהן לבא מק"ו, ובדברי המהרש"א על תוד"ה הקישא. ולפי דברי המהרש"א לא הוי כדברי המ"מ דאם האיסור ילפי' ממק"א מזהירין מהדין. -- לעבור בשני לאוין בר"מ בסה"מ שם ובהשגות הרמב"ן, בענין רבוי לאוין לעי' בדברי הגרי"ז בספרו בהל' מאכ"א פ"ב ואכמ"ל.

**בס"ד**

בסוגיא דשלא כדרך.

**דף כד ע"ב**

א] גמ' א"ר אבהו כל איסורין שבתורה אין לוקין עליהן אלא דרך אכילתן וכו', בחי' רבינו דוד משמע דהוי סברא דשלא כדרך שרי, ומה דבעי' לשון אכילה היינו דיהי' ילפו' של הנאה לאכילה דגם שלכד"ה שרי ללישנא בתרא, אולם בתוד"ה הכל מבואר דבעי' לשון אכילה בקרא לגלות דשלכד"א שרי, וכן בר"מ מפורש דלגבי כלאי הכרם דאסור שלכד"א [כדאי' בגמ' להלן] דהוציאו הכתוב בלשון אחרת דהוי דרשה דאפי' שלכד"א חייב, ומשמע דהוי דרשא לחייב הא בלא"ה הוי סברא לפטור. ובפסקי הרי"ד כ' דשלא כדרך לא הוי אכילה חשובה ומש"ה ל"ה אכילה. - ובחי' הר"ן מבואר דחידוש הגמ' דלא תימא דשלכד"א היינו דוקא ביוצא מתאנים דאין דרכו לאכול כך, אבל באכלן חי הוי כדרך, דרק הגברא אוכלו כך קמ"ל דגם זה הוי שלא כדרך. אולם בצל"ח בסוגיא [מובא להלן] מבואר סברא הפוכה דביוצא מתאנים עדיף כיון דכעת כך דרכו עי"ש. - ובלישנא בתרא בהניח חלב וכו' ודאי דהוי הנאה גמורה והוי רפואה, אלא החידוש בגמ' הוא דאינו נמדד באדם אם יש לו הנאה, אלא אם נהנה מהחפצא והשתמש בו כדרך השתמשות, וכיון דחלב של שוה"נ אינו עומד לכך חשיב שלכד"ה, ועי' ברש"י ד"ה חלב אין דרך הנאתו וכ"ש אכל חלב חי, והיינו דבאדם שיש לו מכה הוי לגביו כדרך, וחידוש הלישנא בתרא דנמדד לפי העולם ולהכי חשיב שלא כדרך, וכ"ש באוכל חלב חי דזה לכ"ע הוי שלא כדרך. ועי' במשנ"ל בהל' יסוה"ת פ"ה ה"ח ד"ה יש לחקור.

- ובמנ"ח במצוה ו חוקר במ"ע של אכילה באכל שלא כדרך אם מקיים מצוה. - ובהא דאמרי' דאכלו חי הוי שלא כדרך, הקשו האחרונים ממנחות קב דהבבלים אוכלים אותו חי והא הוי שלכד"א, והמאיר לעולם סי' כא תירץ עפ"י המהרש"ל שבועות כג דהיכא דחייב בכל שהו ה"ה דעובר בשלכד"א, וכיון דבקדשים אוכלין בכפול ה"ה דסגי בשלכד"א לקיום מצות אכילת קדשים, ועי' ביה"ל ח"ג סי' נא דבמצות אכילת קדשים נתקיים גם בכ"ש ובשלכד"א דעיקרו בחפצא שיאכל וכו'.

ובביאור המח' בב' הלשונות בגמ', עי' במשנ"ל בפ"ה מיסוה"ת ה"י דס"ל דשני הלשונות לא פליגי דאין מקום לחלק בין אסורי אכילה לאסו"ה, דכיון דאין דרך אכילה בכך מה לי דרך הנאה וכו' והא דנקט בל"ב וכל שכן אוכל חלב חי אין זה משום דבאכילה מסתבר טפי לפטור שלא כדרכו מהנאה אלא דבהניח ע"ג מכתו לגביו הוי דרך הנאתו שהרי נהנה מזה, אלא דכיון דלכ"ע אינו דרך הנאתו אינו לוקה וכ"ש בחלב חי דאף לגביו ל"ה דרך הנאתו וכו', אמנם עי' ברבנו דוד ובר"ן ודוק ברש"י, ונראה מדבריהם דפליגי אם גם בהנאה איכא פטור דשלא כדרך כיון דהוי מציאות של הנאה, משא"כ באכילה דבעי' מעשה אכילה ה"ד בכדרך, ולל"ב דפטור היינו דגם בהנאה בעי' לקיחת הנאה מהדבר וה"ד כשלוקח הנאה במה שעומד לכך, [ובסוגיא להלן כה: מבואר דזהו פטור אינו מתכוין בהנאה, וכן להלן כו, א גבי צלו של היכל וברש"י דאינו עומד לכך וכו' עי"ש דמבואר גדר הפטור דבהנאה האיסור הוא לקיחת הנאה מהדבר באופן הנאתו]. - ולרבינו דוד לכ"ע באכילה איכא פטור שלא כדרך, אלא דללישנא בתרא הוקש גם הנאה לאכילה, אלא דיל"ע דהיכא דאכל חלב חי דהוי שלכד"א אמאי ללישנא קמא פטור, נימא דיהא חייב מדין הנאה דהרי לל"ק בהנאה אין פטור דשלא כדרך, ובכל אכילה שלא כדרך לכאורה איכא מ"מ הנאה.

וברבינו דוד נראה חידוש בדבריו דהא דאמרי' בגמ' להלן דבכלאי הכרם חייב בשלא כדרך, היינו מצד איסור הנאה, אבל על האכילה לכ"ע חייב רק בכדרך אף בכה"כ ובב"ח עיש"ה, ויל"ע על דבריו מהגמ' כה. דפרכי' מכה"כ דחמור, ולכא' חומרתו יותר היא רק באסו"ה. [ולולי דבריו נראה דבאכילה שלא כדרך דהוי אכילה פגומה לא חשיב הנאה כתיקונה ול"ה הנאת אכילה כדרכה]. - וע"ע ברבינו דוד שהביא פי' חדש בשם מורי דהלשון השני מחמיר יותר דס"ל דשלכד"ה הוי פטור רק בהנאה ולא באכילה ול"ג וכ"ש דחלב חי, וס"ל דבאכילה ליכא פטור דשלא כדרך, וזהו דלא ככל פי' הראשונים דיותר סברא באכילה לפטור שלא כדרך.

ועיין ברש"ש שפי' במח' שני הלשונות בגמ' באופ"א, ודוק בדבריו דאין החילוק בין איסורי אכילה לאסורי הנאה אלא באופן הנאתו, דחלב חי הוי השתמשות גרועה. וזהו ע"ד המשנ"ל הנ"ל.

ומלשון הגמ' אין לוקין משמע דמ"מ איכא איסור גם בשלא כדרך, ועי' תוס' ע"ז יב: ד"ה אלא דאיסורא איכא, ובתוס' שבועות כב: ושם כג. ביארו דהאיסור אינו אלא מדרבנן, והמשנ"ל כ' לדייק בתוס' בקדושין נו: דמותר אף מדרבנן, ובמרדכי סימן תקמה הובא בש"ך סימן קנה סקי"ג גבי אפרן של אסו"ה כתב דמותר מצד שלא כדרך, ומצינו שיטת ראשונים [יובא להלן] דאיכא איסור מהתורה, וכ"מ מהמ"מ שהבאנו שכ' בהא דלשי' הר"מ אין לוקין על הנאה דהוי שלא כדרך, הרי דמ"מ אסור מהתורה.

ועי' בר"מ מאכ"א פי"ד ה"י, ומבואר כנ"ל דבכלאי הכרם חייב שלא כדרך כיון שהוציא אכילתן בלשון אחרת, והיינו דמסברא בשלא כדרך אכילה פטור וכדברי רבינו דוד, ורק היכא דאיכא גילוי מיוחד לחייב כמו בכלאי הכרם דהוציאן הכתוב וכו' בזה חייב בשלכד"א, [וי"ל דנ"מ למח' האחרונים ביוהכ"פ אם חייב שלא כדרך עי' שאג"א, דהתם אף דשינה הכתוב לכתוב לא תעונה, מ"מ הרי שינוי הכתוב כך הוא כדי לומר דאין שיעורו בכזית אלא בכותבת וליכא יתור, ועי' תוס' להלן כו. ובמהרש"א גבי הקדש דשרי שלכד"א דילפי' מתרומה, ועי"ש מהרש"א, ולכא' בהקדש ל"ש לומר דיהיה כתוב לשון אכילה, דהרי מועלין בהקדש גם בהוצאה ובשאר דברים דהקדש דל"ש בו אכילה, ועי' מש"כ בישועות יעקב או"ח תריב].

ובר"מ שם בהי"א מבואר חידוש דהשלא כדרך היינו דהמחה החלב וגמעו כשהוא חם עד שנכווה גרונו וכו', ומשמע דבשלא כדרך גרידא חייב ורק היכא דלא נהנה כלל פטור, [ולהר"מ היכא דהוי שלא כדרך ונהנה קצת אף דלא נהנה כפי מה ששייך ליהנות חשיב כדרך ויהא חייב, דמקרי כדרך אף שלא נהנה כל הצורך, אלא דצ"ע להר"מ בסה"מ קפז דס"ל דאכילה הוי הנאה ממין אכילה וה"ה שאר הנאות, דא"כ איך שייך לחייב בבשר בחלב בשלא כדרך, להר"מ דשלא כדרך היינו דהחלב רותח ואין נהנה החיך, עי' בלשונו ביסוה"ת ובמאכ"א, דכיון דכל איסור אכילה היינו הנאת אכילה הא בכה"ג ליכא הנאת אכילה כלל, וצ"ל דמ"מ איכא גם בכה"ג הנאת מעיו, או דנימא דמיירי דלגבי דידיה אית ליה הנאה, וכוונת הר"מ דבד"כ בהאי גוונא ליכא הנאת החיך, ועי"ש כ"מ ורדב"ז בה"י, ובר"מ ביסוה"ת פ"ה ה"ח ומשנ"ל שם ד"ה אך ראיתי לרבינו.

[וכבר הבאנו שיטת הר"מ במאכ"א פ"ח הט"ו דאין לוקין על הנאה, ולמ"מ הטעם משום דבמידי דאכילה כל הנאה חשיב שלא כדרך וכו', ושיטת הר"מ נסתרת מסוגין דמבואר דעל הנאה לוקין ובכה"כ לוקין גם בשלא כדרך, ועי"ש במשנ"ל ובפנ"י ושפ"א. והנה למ"מ הנז' מבואר חידוש דשלא כדרך אסור מה"ת, וכבר העיר הצל"ח דהא אסור רק מדרבנן, כמו שהבאנו לעיל מכמה ראשונים, אכן מצינו שי' הרשב"א קדושין נו: ובתלמידי ר' יונה בע"ז דאסור מה"ת, עי"ש שכ' כן גבי שלא כדרך בערלה, והוסיפו דהא דשרי בסוגין כה: לחולה שא"ב סכנה, דאעפ"כ התירו שלא כדרך לחולה שאין בו סכנה. וראה בלח"מ פ"ח ממאכ"א שם שעמד בזה].

-חלב חי ע"ג מכתו, לעי' בקו' רבינו דוד ותוס' הרשב"א דנימא סיכה כשתיה, ועי' ר"ן ומהר"ם חלאוה ותורא"ש.

ב] לעי' בחידוש המהרש"ל בשבועות כג: דלר"ש ס"ל בשבועות שם דרק לענין חיוב קרבן בעי' כזית אבל למלקות חייב בכל שהו, כיון דכל שהו אסור ה"נ חייב בשלכד"א, והמהרש"א הק' מחצי שיעור לר' יוחנן דא"כ לדידי' יהיה חייב בשלכד"א, ועי"ש קרני ראם דהביאור דחייב בכ"ש משום דאחשביה וה"נ בשלא כדרך, [ולפ"ז ניחא קו' המהרש"א דשאני בח"ש לר' יוחנן דאיסורו רק משום דחזי לאיצטרופי ואינו סיבה לחייב בשלכד"א]. - ועי' בראש יוסף לפנינו מה שהוסיף בדברי המהרש"ל, דדבריו קאי רק בשלכד"א דידיה, אבל בפת שעיפשה יודה המהרש"ל. - ובמנ"ח מצוה יט כ' "דכל שהוא הוי שלא כדרך אכילתו", וצ"ב בסברא זו דמהיכי תיתי לומר דבאוכל ביותר מכא"פ נחשב לשלכד"א מחמת דאכל קמעה קמעה. - ועי' עוד במנ"ח במצוה יד שכ' דבב"נ דחייב בכל שהו ה"נ חייב בשלכד"א, לדברי המהרש"ל הנז', והרע"א לעיל נקט דאמ"ה בב"נ בעי' אכילה כדרך אף דחייב בכל שהו עי"ש. [ועי' פרמ"ג יו"ד סב שפ"ד סק"א לענין אמ"ה שלא כדרך], וכן נ"מ ביין נסך שאסור בכ"ש דה"נ אסור בשלכד"א, וכמש"כ המנ"ח במצוה קיא, ועי"ש שהק' דברמב"ם מפורש דיין נסך בכל שהו ואינו חייב בשלכד"א. וכן יל"ע דאם בהנאה חייב בכל שהו א"כ יתחייב גם בשלא כדרך.

ג] אמר ר' זירא וכו' עי' ברבינו דוד דהראי' היא ללישנא בתרא, וכ"נ ברש"י, שכ' דהוי שלא כדרך הנאה, ועי' להלן.

רש"י ד"ה שפיר אלא כדרך "אכילתן" תמוה דהא מיירי ללישנא בתרא וכנ"ל, והול"ל שלא כדרך הנאה וכן העיר הרש"ש, ויש ליישב.

- לדייק ברש"י ד"ה אין סופגין שהזכיר כבר בקו' הגמ' דאין קרוין משקה, וצ"ב דהא לה"א לא ידעינן טעמא דזיעא, ומשמע לכאורה ברש"י דהוי סיוע לל"ק ודלא כרבינו דוד שכ' דהוי סיוע לל"ב, מיהו הרי רש"י סיים דהוי שלא כדרך. - עי' ברש"ש על רש"י להלן ד"ה כלאי הכרם. - ועי' במנחת ברוך בסימן סא דלאביי דפוטר מטעם זיעה מ"מ מודה גם לטעם שלכד"א, אולם בנובי"ת או"ח סימן סד כ' דאביי ור"ז נחלקו להלכה אם בסוחט מתאנים ורימונים יש פטור דשלכד"ה ועי"ש דפליגי במח' ב' הלשונות אם באסו"ה יש פטור שלא כדרך, וע"ע בצל"ח לפנינו דר"ז ס"ל דאין לוקין אלא על עיקר דרך אכילתן למה שהן עומדין בתחילה ואף שעתה כבר נשתנו ואין להם הנאה אחרת ואביי ס"ל דלפי מה שהוא עתה א"א להיות בו הנאה ראשונה ולהכי לא מיפטר מצד שלא כדרך רק משום דזיעה נינהו עכתו"ד.

- לעי' בקו' הרע"א בברכות לה מסוגין אם יש ברכה על אכילה שלא כדרך, ולכא' החילוק פשוט דלענין ברכה כיון דהוי משקה מצד עצמו [מה שיוצא מהפרי] ודאי מברך דהוי כדרך, ובגמ' הפי' דכלפי הפרי חשיב שלא כדרך דאין דרך הפרי לאוכלו ע"י המשקה שבו. ועמד בזה באבי עזרי.

אלא משום דזיעה עי' בצל"ח - בקו' התוס' מהמחה את החלב עיין בר"ן. - תוד"ה פרט מיתתה בכזית עי' ברע"א.

תוד"ה אלא הכא דמשקה אינו כפרי ועי' תוס' ב"ק קא. ד"ה ולא. - בתוס' שם בסופו והא טעם כעיקר, וס"ל לתוס' דבטעם כעיקר לוקה, ועיין פנ"י, וכבר עמד בזה במנחת ברוך דהתוס' כאן חולק על התוס' בחולין צט בשם הר"י מאוליינש דאין לוקין על טעם כעיקר. [ועדיין צ"ע דמנ"ל דמדין טעם כעיקר הוי כערלה גם לאיסור הנאה, דאולי דוקא הוי כעיקר לאיסור אכילה, וכן נקט הגר"ח בספרו דטכ"ע ה"ד לאיסור אכילה, אולם בחכמת אדם כ' דטכ"ע נא' גם לאסו"ה, וסיוע לדבריו מקו' התוס', אכן נראה דתליא איך יפרשו התוס' ראית הגמ' אם קאי לל"ק או ללישנא בתרא כדברי רבינו דוד, דאם קאי לל"ק דמיירי על שלא כדרך אכילה שפיר הק' מדין טעם כעיקר, אבל אם קאי על לישנא בתרא דמיירי על שלא כדרך הנאה, שפיר י"ל דלענין הנאה לא אמרי' דין טעם כעיקר]. - וראה ברא"ש בברכות פרק שישי סימן יח וברשב"א ברכות לח. ד"ה דהא דהוי זיעא הוא לאחר הג"ש דפרי פרי מבכורים וניחא קו' התוס', ועי' הגרי"ז בכורות ו: מש"כ בדברי התוס' מדין איסור יוצא, ובעיקר דין זיעא בעלמא יש אריכות בחכם צבי ובמנחת ברוך אם אמרי' כן בכל אסו"ה או דוקא בערלה.

תוד"ה הכל מודים חשב"ע, לעי' בהערת הפנ"י ושפ"א דליכא מלקות על חב"ע דהוי לאו הבא מכלל עשה. ועי' הערות המהרש"א ע"ד התוס'.

- שנעבדה בהם עבירה, אף דבודאי גם בב"ח שנתבשל ע"י גוי אסור, אף דלא עביד עבירה, ויש ליישב עפי"ד רש"י בחולין קיד: ד"ה הרי הוא עי"ש כיו"ב ברש"י ודוק. - ומש"כ תוס' דבחוסם פי פרה חשיב נעבדה בה עבירה צע"ג דהעבירה בחסימה ומ"ש זה לבהמה עצמה.

**דף כה.**

בבש"ח שהיתה לו שעת הכושר, לעי' במהר"ם חלאוה.

תוד"ה מה בקו' משוה"נ, מוכח דאף דמחיים איסורו אינו מדין שוה"נ אלא מחמת חיותו חשיב דאיסורו מעיקרא, ולא היתה לו שעת הכושר כיון דמ"מ היה אסור. עוד יש להעיר הערת הזהב שב"א על תוס' שאנץ דנ"מ בב"פ, ומוכרח לומר דהתוס' ס"ל כהנך דגם בב"פ בעי נחירה ואכ"מ.

ובתוס' מפורש דבחמץ שרי בשלכד"א ובפשטות כ"ה דהא כתי' ביה לא יאכל, ועי' במקו"ח ומגן האלף בסי' תמב, וכן בצל"ח חידש דבחמץ אסור גם שלכד"א.

תוד"ה עיקרן נאסר, עי' בהגר"א יור"ד רצו סק"י דלא כהתוס'. ועי' בחנוך מצוה תקמח דבזרוע מעיקרא עובר בלאו דזריעה קודם השרשה, ובמנ"ח הק' דכ"ז שלא השרישו הוי כמנחא בכדא, וצ"ל דהגברא עבר עבירה בזריעה והפירות לא נאסרו עד שיהי' גדולי כלאים.

רש"י ד"ה מנבילה, ודברי רש"י תלויים ביסוד דין שחיטת טריפה ראה בדברי הגרי"ז בספרו במכתב בדף עט דבטריפה הוי חסרון היתר שחיטה ואכ"מ.

תוד"ה מה, עי' בהגהות במלא הרועים אם בבמה מצינו ל"א אין מזהירין מן הדין.

בס"ד כה. - כו.

.

א] **סוגיא דיהרג ואל יעבור**.

בכל מתרפאין חוץ מע"ז, לעי' בר"מ יסוה"ת פ"ה ה"ד וה"ו ובאו"ש שם בחילוק בין אונס למתרפא דחשיב רצון, כיון דהמעשה עצמו נעשה ברצונו אף דאנוס מחמת מחלתו, וע"ע בחמדת שלמה או"ח סימן לח בדין אונס, - ולהתרפאות בשב ואל תעשה עי' רע"א כתובות ג: ויל"ע מדברי הר"ן בסנהדרין עד:, - ולהתרפאות באיסורין דרבנן עי' בר"ן ורבינו דוד ובפנ"י. - ובמח' הר"מ והרמ"ך בעבר ולא נהרג אם חייב, היינו דפליגי אם איכא פטור אונס בג' עבירות, ע"ע בתוס' סנהדרין עד: ד"ה בן נח. וביארנו בשעורים בריש פ' הבא על יבמתו דאיכא ב' פטורים בכה"ת באנסוהו לעבור עבירה, חדא מדין אונס, ועוד מדין וחי בהם, ורק מדין וחי בהם כ' הר"מ דאסור להחמיר וליהרג דהוי מתחייב בנפשו, ומיושב בזה הרבה מקושיות האחרונים, וד' התוס' והרא"ש בע"ז דבכה"ת יכול להחמיר וליהרג, וכ"פ בשו"ע יו"ד סימן קנז ס"א ועי"ש בש"ך והגר"א מקורו מהגא"ש ריש כתובות, ועיין באור גדול בסימן א.

- צ"ב בהך ס"ד בגמ' דבלי הרבוי דיהרג ימסור נפשו כי נפשו חביבה עליו, והרי סברא זו שייך בממון דהוא בעלים ויכול לעשות עם ממונו כל מה שרוצה, אבל לנפשו בלי הרבוי מהיכי תיתי דמותר לו למסור נפשו.

[ובשעורי יבמות שם נתבאר בד' הרמב"ם דבג' עבירות החמורות אף בגווני דאינו חייב ליהרג, כגון בעבודה זרה בצנעא לרי"ש, מ"מ חשיב עבירה דע"ז ורק אינו נהרג מחמת פטור אונס, אך ליכא בזה דינא דוחי בהם, ולהכי יכולים להחמיר וליהרג, דהנה בכל מצוות התורה דדינם דבאונס מיתה יעבור ואל יהרג, איכא ב' פטורי, חדא דין אונס הנלמד מולנערה לא תעשה דבר, ועוד מילפו' דאלה המצות וגו' וחי בהם, וכך מבואר בתוס' סנהדרין סו"פ ב"ס עד, ב ובתורא"ש שם ועי"ש בערל"נ, ושני פטורים אלו חלוקים בגדרם, דמדין אונס הוי מעשה עבירה ורק דהוי פטור מעונשין (וראה בחמדת שלמה או"ח סימן לח - לט), משא"כ בדין וחי בהם ליכא לעבירה כלל, דבמצוות נאמר וחי בהם, ואם ע"י המצוה אין לו חיים ליכא למצוה, וכ"מ בקרי"ס בהל' יסוה"ת פ"ה שהוסיף על מה שכ' הרמב"ם דבכה"ת אם נהרג הרי"ז מתחייב בנפשו: "וכמו שהוא מצווה לשמור המצות כשאין סכנה כדכתיב ושמרתם את כל מצותו וחי בהם, כך הוא מצווה שלא לשמור כשהוא מסתכן דמכלל הן אתה שומע לאו", וי"ל דבג' עבירות החמורות גם בגוונא דאינו חייב ליהרג, שפיר יכול להחמיר על עצמו וליהרג, ויעויין עוד בהפלאה בכתובות יט, א על תוד"ה דאמר שכ' דגם לרי"ש בע"ז בצנעא אין מתרפאין, וכ"כ המנ"ח במצוה רצו, (אלא שהעיר דבגמ' בע"ז כז, ב מבואר דלרי"ש מתרפאין בע"ז בצנעא עי"ש במנ"ח באות ג), ומבואר היטב עפימש"כ דבע"ז בצנעא חשיב ע"ז ורק דאיכא פטור אונס ובזה אין מתרפאין, וכן י"ל לגבי עריות בקרקע עולם או להנאת עצמן דיכולה להחמיר וליהרג אף לריב"א, וכן ברציחה של עוברין וטריפה כיון דחומר ג' עבירות עליהם לא נאמר בזה דין וחי בהם].

וחי בהם, בר' יונה בע"ז ביאר דבאמת היה יכול למסור עצמו על כל המצות ורק כדי שלא יהיה איבוד נפש אמרי' חי ובהם ולכן באיכא בלא"ה איבוד נפש אמרי' מאי חזית וכו'.

תוד"ה חוץ. לעי' בתורא"ש, ומשמע דאסור להתרפאות אף אם ל"ל אסו"ה ונ"מ בשלא כדרך .

עי' רע"א בגה"ש לעיל כד: מה שציין לדברי התוס' בע"ז דבע"ז אסור בשלא כדרך, ועי' תוס' להלן כו. שכ' כן להדי', אכן הרע"א לא ציין לתוס' הנז', ונראה דהתוס' להלן כו. והתוס' בע"ז הם ב' ענינים, דהתוס' בע"ז מיירי בתקרובת ע"ז, ושפיר שייך לסוגין דהוי מידי דאכילה, אבל התוס' להלן כו מיירי בנעבד דאסור שלכד"א וזה ל"ש לסוגיא, דמ"מ כיון דנהנה נראה כמודה בה דאסור, ולהתוס' משמע דהסוגיא אינו משום הלא ידבק אלא שלא יהיה לו רפואה דרך ע"ז וה"ד אם בדוקא ע"י ע"ז וניכר, ובחי' הר"ן מפרש דהחיוב משום אביזרייהו דע"ז עי"ש.

**דף כה:**

תוד"ה אף לעי' בבעה"מ ורמב"ן, ובביאור התוס' ושי' הר"מ בדברי הגר"ח בריש ספרו. ועי' ברבינו דוד דאף מעשה לחזר חשיב מעשה אף שאינו בעבירה. אף דאין המעשה בכלל האיסור, וגם להתוס' אם נימא דבק"ע ההיתר דהוי עבירה פחותה מה איכפ"ל מה דהלכה אליו הא בגוף העבירה הוי קילא כיון דליכא מעשה, וע"כ דההיתר הוא רק משום דאז אמרי' שב ואל תעשה, ונתבאר דילפי' מרציחה דבעי' עביד מעשה ובלא עבדה מעשה אינה צריכה ליהרג בשביל הגי"ע דאמרי' חביבה נפשו וכו'.

בגמ' מידי דרך הנאתן וכו', לעי' במשנ"ל יסוה"ת פ"ה ה"ח בד"ה שם אבל שלא כדרך הנאתן, ובמה שהעיר ע"ד רש"י. ובפשטות ההיתר מוכרח כלישנא בתרא לעיל דשלכד"ה שרי. והמשנ"ל הוכיח דשלכד"ה אסור רק מדרבנן ולהכי שרי לחולה שא"ב סכנה, אך הרשב"א קדושין נו ור' יונה ע"ז כח כתבו דאסור מה"ת והקילו לחולה שא"ב סכנה.

ועי' ברש"י דהיינו שלא כדרך דהוי בוסר וכו', ובר"י מלוניל נראה דהוי שלא כדרך משום דאינו עומד לכך אלא למשוח וכו', וע"ע בתוס' ב"ק קא שכ' בהא דמרבי' צביעה בערלה דאסור דהוי בפרי עצמו וכיון דהוי שלא כדרך סד"א דשרי ובעי' לרבות לאסור, והק' שם הר"ת מהגמ' דבערלה שרי שלא כדרך, ותי' התוס' דהכא הוי שלא כדרך כלל, וציינו בגה"ש לפנינו.

**סוגיא דלא אפשר ואינו מתכוין**

ב] הנאה הבאה "בעל כרחו" ואף בגוונא דאפשר ומתכוין מיקרי בעל כרחו, ומבואר ברבינו דוד ור"ן הטעם כיון דבא לכאן לצרכו להליכתו, ולא בשביל הנאת הריח, וע"ע בתוס' רי"ד.

- בהא דבאינו מתכוין בשבת דפטור, מבואר ב' טעמים באחרונים חדא דהמעשה אינו מתייחס אליו, ועוד דכיון דאינו מתכוין למעשה לא חשיב מעשה חרישה, ועי' קו"ש ח"ב סי' כג. - ובפסיק רישיא דמודה ר"ש, היינו דחשיב ככוונה למלאכה דידיה, [כ"ה לשון רש"י בסוכה לג: וברא"ש לפנינו], אכן י"ל באופ"א דאפי' נימא דל"ה כוונת מלאכה מ"מ חשיב רצון לעשיית חריץ כיון דהוי בהכרח, וממילא מקרי עושה מלאכת חרישה, דאם הוי אינו מתכוין אמרי' דהוא עושה גרירה ול"ה מעשה חרישה, אך בפס"ר נחשב עשיית מלאכת חרישה.

ובסוגין דאמרי' גבי הנאה פטור אינו מתכוין אף דבמציאות נהנה, מוכח דבהנאה אין איסורו מעשה ההנאה אלא לקיחה מדבר האסור בהנאה, ועי' בשערי ישר ש"ג פכ"ה עמוד רסה ובקו"ש אות קטז - ובאינו מתכוין לר"ש הוי כנעשה מאליו, ולרבי יהודה תלוי באפשר ולא אפשר, וכיון דלא אפשר לא מיקרי לקיחת הנאה, ורק ביכול לילך בדרך אחרת נחשב מעשה שלו ונטילת הנאה.

וברא"ש כ' דהכא ל"ה פסיק רישיה דיכול לסתום נחיריו, וצ"ב דהא אינו סותם נחיריו, וצ"ל כדברי רש"י זבחים צא: גבי נסכים על המערכה דמכבה האש דכיון דאפשר בטיפין תו ל"ח פס"ר, היינו דאינו בהכרח, והכא כיון דאינו מוכרח לא חשיב ע"י הקירוב דלוקח הנאה, ועד"ז בשלטי גבורים שבת לח. מדפי הרי"ף בשם הריא"ז "כי לא מתכוין לעשות בפס"ר", והביאור בד' הרא"ש דאם הוי ודאי פס"ר מיקרי עשיית מלאכת חרישה, אך כיון דאינו בהכרח אינו נחשב לעשיית חרישה, אכן אם פס"ר הוי מתכוין קשה לחלק כן, ועי' קו"ש אות קטז ובאבן האזל מעה"ק פ"ב ה"א.

תוד"ה לא אפשר בא"ד דבפסיק רישיא וכו' עי' בפנ"י, ועי' בח"ח לשה"ר במ"ח כלל ו אות יד, [ולח"ח מתבאר דע"י ההילוך חשיב כוונה להריח ולקיחת ההנאה, והיינו דהרי במריח גרידא אינו אסור, וכמבואר בתוס' להלן גבי כלה דמבושמת מריח הקטורת, ורק בהולך כאן חשיב קירוב והליכה לצורך הריח, דהוי פס"ר, ובלא אפשר אמרי' דלא חשיב הליכה לצורך הריח אלא הליכה גרידא, ובפס"ר חשיב דהולך לצורך בשביל להריח, וכיון דיכול לסגור נחיריו אין בהליכה צירוף להנאתו, והיינו דהנאה בצירוף ההליכה היא המחייב, וניחא הרא"ש הנ"ל דביכול לסתום נחיריו אין בהליכתו פס"ר לגרום ההנאה, ומה"ט מבואר שם גבי שמיעת לשה"ר דאם בתחילת ביאתו לכאן לא היה מוכרח שידברו לשה"ר כיון דבשמיעתו ל"ה מעשה ל"ח פס"ר].

בא"ד דליכא אלא איסורא דרבנן, עי' במג"א שיג סק"ה שהביא התרוה"ד דבדרבנן ל"א פסיק רישיא, והמג"א דחה הראי' מתוס'.

בעיקר דברי התוס' מבואר דגם בדינא דלא אפשר אם הוי פסיק רישיא ליכא היתר דלא אפשר, והיינו כמו דליכא היתר דאינו מתכוין בפס"ר, ועי' בפנ"י דכ' דעל לא אפשר ליכא דין פס"ר דרק לענין אינו מתכוין אמרי' דבפ"ר הוי כמתכוין, אבל לענין דלא אפשר דלהך לישנא מותר גם במתכוין, ומה יהני פס"ר לעשותו כמתכוין הא גם במתכוין גמור אם לא אפשר שרי להך לישנא, אמנם עי' תורא"ש ב"מ ל. שכ' דמסתבר דגם בלא אפשר בפס"ר אסור, וכ"נ בתורא"ש לפנינו ואזיל לשיטתו, ובתורא"ש הוא לשיטתו להלן כו. דעי"ש שהק' גבי צילו של היכל דהוי פס"ר ותי' דאינו ודאי שיהנה מהצל, וכוונתו כתוס' הרשב"א, עכ"פ מוכח מקושיייתו דבפס"ר גם היכא דלא אפשר חייב. [ולכא' הביאור בזה דאם לא אפשר אין ההליכה מתייחסת לצורך של להריח מע"ז, וכיון דהוי פס"ר מיקרי הליכה לצורך ע"ז וכנ"ל, אמנם ברא"ש לפנינו וכן ברא"ש בפ' כל כתבי מבואר דבפס"ר אנן סהדי דמתכוין, וא"כ בדינא דלא אפשר הלא ההיתר הוא משום דלא אפשר ול"ח עשיה, וא"כ מה מהני הא דהוי פס"ר הא בלא"ה הוי מתכוין, וע"כ דפס"ר מצ"ע מחשיבו לעשייה של הך מלאכה ובגורר ספסל מיקרי עשייה של מלאכת חרישה כיון דהוי פסיק רישיה, ולכן אסור גם בלא אפשר, ומצאתי בלשון הרע"א בדו"ח על התוס' לעיל כב: ושם לשונו דבפס"ר בלא אפשר חשיב "כאפשר" ולכאורה כוונת הרע"א כמש"כ דאם הוי פס"ר הוי כאפשר דמיקרי הליכה לצורך עבור להריח מע"ז וכמש"נ].

לתוס' בל"ק לר' יהודה בלא אפשר ולא קמכוין אסור בין לאביי ובין לרבא, וכמש"כ במהר"ם חלאוה ועפנ"י. [ועי' מהרש"א ורש"ש]. - ובתוס' מבואר דההיתר דלא אפשר ולא מכוין הוא בכה"ת, ועי' בפנ"י שהעיר דבכה"ת אסור ורק הכא מותר, וכן בחזו"א או"ח סימן נ סק"ו העיר דבאיסור התלוי במעשה אסור אף בלא אפשר.

ועי' הערת הפנ"י דבעצי אשרה אינו מתכוין להנות, דהרי עושהו לרפואה וא"כ שיהיה פטור מצד אינו מתכוין, וביאר דכיון דמ"מ מתכוין לרפואה חשיב הנאה דמתכוין. - ובשפ"א חידש דבלא אפשר בהנאה הפטור דהוי שלכד"ה, ולפ"ז כ' לחדש דבכה"כ דחייב בשלכד"ה ה"נ חייב גם בלא אפשר. - ובהפלאה כתובות ג. נראה דמפרש פי' חדש דבאפשר הוי כאונס ורצון בהדדי, וכ"כ עד"ז בחלקת יואב. - ובאפשר ולא כמכוין, עי' בתוס' רי"ד דכיון דאפשר בהגבהה ועביד גרירה זאת היא חשובה לו כוונה. והוי כמתכוין. - ועי' היטב בדברי רבינו דוד בסוגיא בביאור הלישנא בתרא לר"י לאביי ורבא.

- והפנ"י יסד דבלא אפשר היתרו הוא משום דהוי הנאה הבאה מאליו ולא עביד מעשה בגופו ולהכי לאביי אין צריך לפרוש דהו"ל כשב ואל תעשה. - ברש"י מודגש כ"פ בסוגיא כגון שצריך לאותם כלים וכו' [והיינו דאם אינו צריך להך כלים הוי כאפשר שיכול לימנע וכ"מ בכל דברי רש"י בסוגיא, ראה להלן כו. גבי לול וכו' דלא אפשר שירדו לתקן וכו' והיינו דתלוי אם צריך לתקן או לאו וכל דצריך לתקן אף אם אפשר בדרך אחרת ליכא נ"מ], ולהכי חשיב לא אפשר, היינו דדוקא בכה"ג המעשה נחשב לגרירה ולא לעשיית חריץ, וניחא יותר לרש"י בסוף העמוד שהדגיש דהלא אפשר הוא המתיר, ולהכי בצריך לכלים חשיב לא אפשר. - ועי' בחזו"א או"ח סימן נ סק"ו בקושייתו מקציצת בהרת במילה, דהא הוי לא אפשר ולא מתכוין, ותי' דלא אמרי' כן אלא באיסור הנאת גוף האדם או שתלוי בניחותא, אבל איסור התלוי במעשה אסור לר"י, וכ"מ בפנ"י הנ"ל. [אמנם צ"ע מקו' התוס' גבי לבעול בשבת דכ' דהוי לא אפשר, הרי דשייך פטור לא אפשר גם במעשה, וכמ"כ גבי גרירת כלים אמרי' פטור לא אפשר כדפרש"י, הרי דגם במעשה אמרי' פטור דלא אפשר]. - וע"ע בחזון יחזקאל במסכתין בסוגין עמוד 32 ביאור נכון דפליגי רק בהנאה דבזה בעי' מעשה, ודומה למהלך הפנ"י בסוגיא וכנ"ל, ועי' במקו"ח בסימן תלא דבבל יראה חייב באינו מתכוין כיון שהיא עבירה שאין בה מעשה וצ"ב.

- שיטת הר"ן בפ' גיה"נ חולין לב. מדפי הרי"ף דבהנאה ל"א פ"ר וז"ל דכיון דלא מכוין לא חשבינן ליה מידי. והגר"ח ר"ל כן בשי' הרמב"ם, והביאור דבהנאה כיון דאינו מתכוין ל"ח לקיחת הנאה ולכן ל"מ פס"ר, ועי' שערי יושר ש"ג פכ"ה.

- באיכא דאמרי' לעי' בגירסת הרי"ף ובכס"מ מאכ"א פי"ד הי"ב אם פליגי גם לר"ש.

ובסיכום הסוגיא מבואר לפרש"י ותוס' גדר הפטור בלא אפשר דהוא משום דבאסו"ה איסורו הוא לקיחת ההנאה, וכיון דלא אפשר אין בהילוך משום לקיחת הנאת הריח וכמו שנתבאר לעיל, אכן ברבנו דוד נראה מהלך אחר דאפי' אם לא בעי' לקיחת ההנאה מ"מ בלא אפשר ל"ח הנאה, דכל דאינו מתכוין או בלא אפשר ל"ח חפצא של הנאה, ויסוד הפטור כלשון הסוגיא "הנאה הבאה לאדם בעל כורחו" דזה לא חשיב הנאה, [והנה הר"ן בחולין הנ"ל דבהנאה ל"א פס"ר, י"ל בהבנתו דאפי' הוי פס"ר הרי אינו מתכוין לעשיית חריץ אלא דבהכרח איכא למלאכה, אכן בהנאה כיון דעדיין הוי אינו מתכוין וכלשון הר"ן שם דל"ה לקיחת ע"י מתכוין, חשיב להנאה בע"כ דל"ה הנאה ומותרת, ודברי הר"ן מתאימים לשיטת הר' דוד בסוגיא].

**דף כו.**

ג] בצלו של היכל, ועי' בתורי"ד דהלך לשם כי היה מקום גדול לתלמידים וגם נהנה מצלו של היכל ודוק ברש"י דמשמע דהיו עוד מקומות אלא דהיה שם חמה, ולרי"ד א"א לדרוש במקום אחר, וע"ע ברבינו דוד, ומש"כ בפנ"י.

והיכל לתוכו עשוי. לרש"י ותוס' ההיתר הוא משום דהוי שלא כדרך, ועי' במאירי ור"ן דהא אסור לכתחי', ויש שכ' בד' התוס' דשלכד"ה מותר אף מדרבנן וכמבואר בתוס' כט:, ועי' במהרש"א ע"ד תוס', ובפי' הר"ח דלתוכו עשוי היינו דאין קדושה בצלו, דהקדושה היא לתוכו ולא כלפי חוץ, ועי' בחי' ר' דוד. ובשעה"מ יסוה"ת פ"ה ה"ה העיר דבלא"ה בצלו של היכל אין איסור מהתורה דהוי כקול ומראה וכו', ועי' באחיעזר ח"ג סי' פא.

- ומש"כ התוס' דבמעילה צריך כדרך אכילה דילפי' מתרומה וכן גבי ע"ז עי' בצל"ח, והשעה"מ שם הביא מתוס' סנהדרין פ. דבמעילה חייבים אף שלא כדרך, שכ' דבהיח חלב של הקדש ע"ג מכתו חייב, [ונראה דהתם הוי לקיחה דבר מהקדש והוי גזל ומשתמש בחפץ של הקדש, וליכא פטור דשלכד"א, אבל הכא ל"ש גזילה ועל ההנאה איכא פטור שלא כדרך, ותליא בגדרי מעילה דהוי מדין גזילה וכו', דמ"מ יש פטור דשלכד"ה מחמת דהחיוב מתחיל ממה שנהנה מההקדש, אבל בלקח חלב של הקדש ומכלהו ע"ג מכתו בזה שפיר יש לחייבו ככל דין גזילה וממילא ליכא פטור דשלא כדרך, [ויש להוסיף דאם המקור לאסור שלא כדרך אכילה מהא דלא כתי' אכילה, הרי זה ל"ש בהקדש דהרי מועלין בהקדש לא רק במידי דאכילה].

בצלו. ובפרש"י ור' דוד, ע"ע בתוס' רי"ד דחשיב לא אפשר דליכא מקום גדול אחר, [נמצא דהולך לדרשא ואיכא הנאת צל, אולם ברש"י למ"כ].

ועי' תוס' הרשב"א דצילו של היכל לא הוי פס"ר דלאו הנאה ודאית היא.

ברש"י לתוכו עשוי דאין זה דרך הנאתו היינו כנ"ל בסוגיא לעיל דאינו עומד להנאה זו.

בצלו של היכל, לעי' בקו' תוס' הרשב"א ותורא"ש דאין מעילה במחובר. [ופשוט דבמעילה בצל עדיף מקול ומראה, כיון דזה חשיב שימוש בבנין של הקדש].

ויל"ע להך מ"ד דגם בלא אפשר ולא מכוין אסור, א"כ איך הכהנים עבדו במקדש הא נהנו מראית ההיכל, והגמ' מקשה מהפועלים שבאים לתקן ובזה שייך תי' הגמ', אבל ל"ש זה גבי כהנים בעבודתן, ונראה דרק על פועלים מקשה הגמ' דבזה משכח"ל דנהנים מהראייה, אבל כהנים בעבודת המקדש דעוסקים בהקרבת הקרבנות אין דעת פנויה להסתכל ולהנות מיופי מראה המקדש.

קול מראה וריח וכו'. ובפשטות בקול ומראה הוי פטור דאין בו ממש, ובריח הוא משום נעשית מצוותו א"כ לאו חד דינא הוא, ועמדו בזה הגרי"ז כריתות ו. וחזו"א זבחים סימן כ אות ד .

בר"מ בהל' שופר הוסיף דאין בקול דין גזל ומצוות לאו ליהנות ניתנו [וי"ל נ"מ לענין האיסור מעילה].

והא דאין מעילה בכל הני, מצינו כיו"ב גבי ע"ז דרק מדרבנן אסור לישב בצילה עי' ר"מ פ"ז מע"ז הי"א ובקרי"ס שם.

מעילה ליכא הא איסורא איכא, ועי' ברבינו דוד דאפשר דהוי איסור תורה. ואכן בתש' הגאונים שערי תשובה סימן כט משמע להדיא דאיכא איסור תורה בקול ומראה וכו' עיש"ה.

- ברש"י גבי ריח דמריחו בביתו שנותן על הגחלים, עי' שפ"א וברש"ש, ולרש"י המעילה משום הסממנים, [ומתבאר דלרש"י המעילה בביתו אבל במריח במקדש ליכא מעילה ודלא כרמב"ם בפ"ה ממעילה הט"ז שכ' "אבל אם הריח בקטורת כשתעלה תמרתה מעל" דאז לא נעשית מצותו].

[והר"מ הרכיב דאין מועלין בקול מראה וריח והמשיך דבקטורת אין מועלין לאחר שתעלה תמרתה וצ"ע דהם ב' ענינים].

וראה בתורא"ש מש"כ ע"ד רש"י בריש הדיבור דיש ממש בסמניו והק' מקול ומראה, ואכן עי' בשפ"א דבנוטל השופר של הקדש ותקע מעל, וכ"כ באו"ש פ"א משבת ה"ח. - במהרש"א נקט דהא דאמרי' איסורא קאי גם בריח כמו בקול ומראה, ובפשטות תמוה דרק בקול ומראה דפטורו דאין בהם ממש אסור מדרבנן, אבל בריח דפטורו מדין נעשית מצותן אמאי יאסר מדרבנן, וצ"ל דנעשה מצותו פוטר על הסממנים, ועל הריח בעי לטעם דאין בו ממש ובזה אסור מדרבנן.

- מעלה עשו וכו'. היינו לאסור אפי' בדלא אפשר [וי"ל דהגדר דאסרו ההנאה עצמה ולא משום הלקיחה ונ"מ דגם בלא קמכוין יהיה אסור].

תוד"ה מעילה עי' במהרש"א, בתורא"ש ובמהר"ם חלאוה ובשעה"מ יו"ט פכ"ה הט"ו. - תוד"ה לאותן, היינו דאם לא מתקרב חשיב כלא אפשר דמותר ורק במתקרב אסור, אמנם קשה דלר"ש בלא אפשר וקמכוין אסור והרי הכלה מתכוונת להריח, ובתורא"ש הוסיף "אנוס הוא", [והכוונה לאו מפטור אונס, אלא דלא אפשר היינו דבעומד במקומו ומביאים הריח אליו ליכא הילוך ול"ח לקיחת הנאה וכמש"כ לעיל דאין הריח גרידא אסור אלא מה שהולך להריח דזה חשוב נטילת הנאה מע"ז ודוק].

ועי' בהפלאה כתובות ג שכ' על לא אפשר דהוי פטור אונס, וכיו"ב כ' החלקת יואב, וצ"ב בדבריהם, ובפשטות הביאור כנ"ל דבלא אפשר לא מקרי עשיית מלאכה בשבת ולא מקרי נטילת הנאה מע"ז וכמש"נ.

בס"ד המשך כו. – כז:

א] דין **דבר שנעשה מצותו אין בו מעילה**. ברש"י כ' דאינו צורך גבוה ול"ה קדשי ה', וכ"כ רש"י יומא נט: וחולין קיז ועוד, אולם בתוס' שלהי תמורה שכ' על הנשרפין אפרן מותר דהוי כהקדש אחר זריקה ע"כ דהוי גדר אחר ופטור כללי דנעשה מצוותן ולא רק פטור ממעילה מדין קדשי ה' וכמו שהעיר בקו"ש ח"ב סי' כא,ג. ועכ"פ מבואר ברש"י דאם ל"ה קדשי ה' ליכא אסו"ה מה"ת, ועי' רש"י להלן כז: גבי קק"ל, אולם להתוס' נראה דאף אם ל"ה קדשי ה' שייך אסו"ה מה"ת, דקדשי ה' הוי מיעוט בחיוב מעילה ולהכי הוצרכו לגדר אחר דנעשה מצותן. [ולרש"י דהוי דין מיוחד בקדשים דתו ל"ה קדשי ה', יל"ע מה המקור לכל אסו"ה הנשרפין דאפרן מותר].

ועי' בתוס' זבחים מו. ובתוס' יומא נט שכ' דתרוה"ד הוי נעשית מצותן ול"ה קדשי ה' והוי רק אסו"ה מה"ת ומועלין לו"ד, וברש"י מפורש דאסורין בהנאה ומועלין בהן, וי"ל דאזלי לשיטתם לעיל אם אף היכא דל"ה קדשי ה' שייך אסו"ה מה"ת ולרש"י ל"ש כן, וע"כ לרש"י איכא מעילה בדשן.

בגדי כהונה שבלו, לעי' במשנ"ל מעילה פ"ה הי"ד שהקשה דתיפ"ל דהוי כקדשים שמתו שיצאו מידי מעילה. ועיב"ז במאירי בקדושין נד.

עגלה ערופה אם מועלין, במאירי לפנינו וביומא הביא ב' דעות אם הוי אסור הנאה גרידא או דהוי כדין קדשים וכדילפי' מכפרה כתיב בה כקדשים, ומח' הראשונים היא אם עג"ע הוי אסו"ה בעלמא או דהוי כפרה כקדשים גם לדין מעילה, ועי' תוס' ומאירי סופ"ב דקדושין, ובתו"י יומא נט ובתורא"ש לפנינו, ובמשנ"ל דן לגבי פדיון אם מהני בעגלה ערופה ואכ"מ - ולענין תרומת הדשן עיין בר"מ תו"מ פ"ב ה"ב והט"ו, ועי"ש ראב"ד, [ותליא אם הוי דין על כל הדשן להרימם, והתרומה של הדשן פוטרתן כשי' ר"י הבחור בתוס' יומא כ, או דמעיקרא דינו רק על הדשן שהורם].

**דף כו:**

אשר לא עובד. לעי' בר"מ פרה פ"א ה"ז, [ולר"ש לא בעי' לטעם דניחא ליה אלא דבמכוין הוי מעשה]. ועי' בר"ש בפרה שם שכ' שכ' דל"ה פס"ר דאפשר דתהלך ולא תדוש.

תוד"ה עלה לא"נ בתוס' בעי' ניחותא בפועל, ול"א דאם נאמר דכשירה הוי ניחא ליה, ועי' בתוס' הרשב"א ורא"ש.

בעיקר דין דניחא ליה, עי' היטב לשון הר"ח בב"מ שם דמשמע דניחא ליה מיקרי עובד עי"ש.

- מוכרי כסות בר"ן ור' דוד דהוי פסיק רישיא, ועי' בבית הלוי ח"א סי' א אם בכלאים ההנאה רק כתנאי לאיסור [לפ"ז לכאורה ל"ש פטור דאינו מתכוין]. - לעי' בר"ן ורבנו דוד בקושייתם דהא הוי פסיק רישיא.

**סוגיא דשבח עצים בפת וזה וזה גורם**

ב] **שבח עצים בפת**. האחרונים דנו אם הוי כחפצא של איסור ערלה, או דאיסורו רק מחמת דנגרם הנאה מערלה, ועי' בשערי יושר ש"ג פכ"ה מה שהוכיח בזה, ובתש' הר"ן בסימן ע נראה דהוי חפצא דערלה, [מיהו במסק' נראה דחזר בו]. וכפיה"נ זהו המו"מ בתרוץ תוד"ה חדש דגבי מוקצה ל"א כן, ואם הוי איסור בחפצא שייך כן גם במוקצה, והתוס' ס"ל דנא' רק באסו"ה דמה דנגרם הנאה אסור, וברמב"ם מאכ"א פט"ז ה"כ מבואר דבנגרם מערלה טעון שריפה. [ויל"ע עוד בתוס' ע"ז מט. ד"ה שאם נטע]. - ולהלן יבואר דזהו מח' הראשונים אם יוליך לים המלח דמי עצים או גם דמי הפת, וכמ"כ הרא"ש בחולין ח. שכ' דבסכין של ע"ז אינו נאסר, וע"כ דס"ל דכאן ל"ש לומר דמעורב בבשר איסור. ועי' בחי' הר"ן להלן מח. דנראה דבר חדש דשבח עצים בפת נאמר רק באפיה ולא בבישול, ויתבאר רק לר"ן לשיטתו דהוי גוף האיסור בפת, וס"ל דשייך כן באפיה ולא בבישול.

ובאב"מ בשו"ת סימן מו הוכיח מהר"ן בע"ז דבכל נגרם מאסו"ה אסור רק מדרבנן עי"ש.

- ברש"י מבואר דלמ"ד אין שבח עצים בפת היינו דל"ה שבח "ממש", ועי' בראש יוסף. ולכא' משמע דלמ"ד דיש שבח עצים הוי ממש גוף האיסור, מיהו ברש"י להלן כז. גבי קדרות משמע דהוי רק נגרם.

יותץ לרבנן, עי' בשפ"א דהוי מדרבנן.

- ברש"י שכ' גבי גחלים וכ"ש בתנור גמור שאין אבוקה כנגדו בגרופה דהפת מותרת, וצ"ע מהגמ' להלן עה. דמבע"ל לרבי בגרופה ועי"ש רש"י ותוס', ועמד בזה המהרש"א שם.

- ברש"י מבואר הטעם דלרבנן ל"ה שבח עצים דאיסור שבו כבר כלה, וכ"ה ברש"י כז. ד"ה יוליך "משום דליתא לאיסורא בעינא", וכן ברש"י כז: ראש ע"ב והנאתו בשעת ביעורו או לאחר ביעורו. - ולמ"ד דיש שבח עצים ס"ל דהשבח ניכר בפת והוי "ממש" ול"ח דהאיסור כלה דהנאת העצים של הערלה ניכרת בפת, ועי' בחי' רבינו דוד כז: ד"ה מכלל שכ' "שכל האסור הוא מן העצים לרבי דאמר הפת אסורה מפני שרואין כאילו נתערב בפת כח העצים כמו שנתערב בו ממשו של איסור, ורבנן ס"ל דאין שבח עצים בפת לומר שאין כאן ממשו של איסור אלא החום היוצא מן האש שהוא דבר שאין בו ממש", וכ"ה במאירי כו: ואין לפת זו תקנה בהולכת הנאת העצים לים המלח שכל שנתערב איסור ממש בגופו אין בו דין הולכה לים המלח. - ובתוס' להלן עה. ד"ה וגרפו כ' בשם ר"י דמה שרבי אוסר אפי' כשאבוקה כנגדו הוא רק מדרבנן, ועי' באב"מ שם.

- **בתנור ישן לרבי**. המהרש"א האריך להק' דבתנור ישן יש זו"ז גורם, דאפי' אם הוי עצי איסור איכא גרם היתר דהתנור וגרם דעצים דאסור, והמהרש"א כ' דאפה בו הפת מיירי בלי תנור ושכן נראה במהרש"ל כז:, ועי"ש בקרני ראם [בשם הרמב"ן ע"ז מט] דאזלי' רק בתר העצים, והיינו דהעצים הוי עיקר האוסר מחמת דזה הוי כבעין, וכן מפורש במכתם בשם הראב"ד דהתנור לגבי העצים כמאן דליתא, וכ"נ בבעה"מ שכ' דהוי כמאן דאיתא לאיסוריה בעיניה שרואה אני את הפת כאילו הוא עצים דאיסורא, ועי' בפנ"י שהק' מהפוסקים דהתנור לא מצטרף לזו"ז. [ועי' בחזו"י למסכתין עמוד יז שהביא ראיה מהגמ' להלן כז. גבי קערות לדברי הקרני ראם, וע"ע בראייתו מתוס' כו:].

- ועי' בתש' הר"ן בסי' ע שכ' דזו"ז גורם מיירי דלא הוי איסור בעין אלא גרם ובזו"ז אם נגרם מהיתר מותר, אבל בבעין לכ"ע זו"ז גורם אסור, וראייתו מע"ז בתערובת דאוסר בכל שהו אף דזו"ז גורם וע"כ דבעין אוסר את כל התערובת עי"ש בארוכה, ועד"ז בר"ן ע"ז כא: מדפי הרי"ף, ומבואר בהמשך דבריו דלא כמהרש"א אלא דלרבי הפת אסורה גם בתנור ישן ול"ש בו היתר דזו"ז גורם, כיון דהעצים לגבי התנור חשיב כבעין, [וזהו כמו שהבאתי לעיל מבעה"מ ומכתם בשם הראב"ד], ולר"ן לשיטתו המובא להלן דס"ל דזו"ז גורם הוי מדין ביטול, ניחא דכיון דגרם האיסור ניכר וגרם ההיתר דהתנור אינו ניכר שפיר ל"ש ביטול, ועי' לשון הרדב"ז פט"ז ממאכ"א הכ"ב "דאין ניכר בפת אלא הגורם של איסור והוי כאילו האיסור מעורב בה", ומוכרח לרש"י דאם אין שבח עצים בפת ל"ש לאסור מצד זו"ז גורם כיון דהאיסור כלה וליכא גורם, ועי' רש"י ע"ז מט. דמבואר דחשיב זו"ז גורם וכקו' המהרש"א וסותר לשיטת רש"י בסוגין, [ויש ליישב הסתירה ברש"י דתליא אם יש שבח עצים בפת]. ועי' בתוס' כז. בסוף העמוד דלכא' נראה מדבריהם דלמ"ד זו"ז גורם אסור הוא גם בתנור ועצים, שהרי כ' דהיה מקום לומר דזהו טעמא דרבי, אכן זה אינו דכוונת התוס' דאם לא פליגי בשבח עצים בפת, היינו דס"ל לרבי דאין שבח עצים בפת, בזה אם זו"ז גורם מותר שרי, והיינו דדברי הקרני ראם קיימי רק אם יש שבח עצים בפת דאז הוי שבח בעין ועדיף על תנור, וכמו שהדגיש בלשונו, וזהו כמבואר בר"ן וש"ר הנ"ל, משא"כ למ"ד דאין שבח עצים בפת וא"ש היטב.

בישלה ע"ג גחלים, במהרש"א ד"ה אימור דהא העצים גמרו התנור, ועי' במאירי ד"ה אפה.

- ברא"ש בסוף סי' ב מבואר דהגמ' קאי דוקא בנשרפין דאפרן מותר וכו'. ומוכרח מעיקר הסוגיא למ"ד דזו"ז גורם מותר, דאף דמ"מ נהנה ומשתמש באסו"ה, על כרחך דליכא איסור השתמשות באסו"ה, אלא מה שלוקח הנאה מהאסור, וכיון דאין האיסור לבדו גורם להכי מותר.

- ועי' תוס' תמורה ל: ד"ה אבל שכ' דבאיסור גבוה גרידא ל"א זו"ז. ועי' בחי' רבינו דוד לפנינו.

בקו' הגמ' משאור וכו' בשע"י ש"ג פכ"ה ד"ה אע"פ ובקו"ש אות קיט דאם זו"ז גורם אמרי' רק באסו"ה יקשה קו' הגמ' מתרומה, ותירצו דכללא הוא דדבר המעמיד אינו בטל ואם זו"ז מותר משום דחצי גורם אינו אוסר ה"נ לא חשיב מעמיד, ועי' בקהל"י כעי"ז.

- לשיטת הר"ן בע"ז סו"פ כל הצלמים פ"ג סי' אלף רסח זו"ז גורם מותר מדין ביטול, ולהכי רק בדיעבד שרי דאין מבטלין לכתחילה, ועי' אב"מ בשו"ת סי' ו שהוכיח מהתוס' כז: ד"ה הקדש דל"ה מדין ביטול [ולר"ן ניחא קו' התוס'], אלא הטעם דחלק מהגורם אינו יכול לאסור, ועי' ברבנו דוד ד"ה ויש לשאול, והר"ן אזיל בשיטתו דכיון דאין בו ממשות שייך דינא דזו"ז גורם עיש"ה, ובשע"י ש"ג סו"פ כה הק' טובא על הר"ן דמ"ש דין ביטול בחד בחד, ועי' באב"מ שם שביאר דכיון דהוי רק גורם בזה בטל גם חד בחד.

- ועי' בראש יוסף משה"ק גבי תרומה דאסורה בהנאת כלוי, ונתכוין לקושייתו בקהל"י, ולכא' הכא ל"ח כלוי, דהכלוי הוא בלחם ע"י שריפת התרומה וזה לא חשיב הנאת כלוי התרומה.

**דף כז.**

ג] **יוליך הנאה לים המלח**, וברש"י דמי עצים. ובתוס' ע"ז מט מבואר דבעי' להוליך דמי הפת, וכ"כ הר"מ "דמי התבשיל", ועי' מחנ"א מאכ"א סט"ז, [והיינו דלרש"י אין כל הפת נעשה חתיכה דאיסורא אלא דמעורב כאן בהנאת הפת הנאת העצים, וא"ש רש"י לשיטתו להלן בקדרות שכ' דהוי גורם אחד, הרי דחשיב ליה רק גורם ולא חפצא דאיסור, אבל לתוס' והר"מ כל הפת חתיכה דאיסורא]. - וברא"ש בע"ז שם הביא דמהני רק בתערובת ולהכי מוליך דמי עצים, ובבעה"מ שם ס"ל דמהני רק להנאה ולא לאכילה, וע"כ דשבח עצים נחשב ממשות האיסור ולים המלח מתיר רק רבוי ממונו, ודלא כרא"ש ע"ז פ"ג סימן ט בשם הר' יונה דמתיר גם באכילה, ועי"ג בראב"ד כאן בהשגות על בעה"מ. - והנך שיטות דמהני יוליך וכו' דוקא בע"ז י"ל דס"ל דדוקא בע"ז דאיסורו מדין לא ידבק דמשתרשי ליה מע"ז [וכמו שביאר בזה הגרי"ז בישוב קו' התוס' בחולין ח. ועד"ז ביראים], להכי מהני כשמוליך הריווח לים המלח.

- לתוס' להלן עה. ד"ה וגרפו לשיטת ר"י גם כשאבוקה כנגדו אסור רק מדרבנן, ובר"ן בע"ז סו"פ כל הצלמים כ' דאינו אסור מה"ת "מפני שאין שם גופו של איסור", ועי' תוס' לעיל ה. ד"ה ואומר. והרי"ף והרמב"ם פט"ז ממאכ"א הכ"ד פסקו דגם בגחלין לוחשות מותר, והרא"ש פסק לחומרא דאסור ע"כ דלרא"ש אסור מה"ת. ובטור קמב כ' דבאבוקה כנגדו הפת אסורה דיש שבח עצים בפת ואף למ"ד דזו"ז גורם מותר, והב"ח פי' דזו"ז מותר דכי איתהני הפת מאיסור כבר כלה ול"ה בעין משא"כ באבוקה כנגדו ויש שבח עצים בפת ניכר האיסור ול"ש ביטול. - בבישלה ע"ג גחלים דשרי למהרש"ל כז: הוא מדין הנשרפין אפרן מותר, ולכס"מ פט"ז ממאכ"א הוא מדין זה וז"ג מותר.

תוד"ה וכן, עי' בקו"ש אות קכ לגבי נולד מבע"מ וטריפה.

בקדרות וכו', דהא קיבלה בשוליה, ובדין התבשיל עיין בש"ך דאסור והאב"מ חלק בדבריו, ובמאירי הביא ב' שיטות ושיטה ראשונה דהתבשיל אסור, ולכא' השיטה דמותר ניחא כיון דהנאת הבשול הוי זו"ז גורם, והאיסור מה דהקדרה דמקבל המאכלים זה אינו אוסר המאכלים, דהמאכל לא ניתקן, והשיטה דאסור צ"ב.

בשרשיפא, לעי' פי' חדש במהר"ם חלאווה בע"ב דשרף את השרשיפא דכיון דהוי כלי בזה נחשב דבא ע"י האיסור וכו' ולכאורה מבואר בדבריו דכיון דהוי כלי להכי גרע ובזה לכ"ע יש שבח עצים בפת, וכפיה"נ מפרש דהטעם דאין שבח עצים בפת הוא משום דאין בו ממש בהסיקן ולהכי בשרף הכלי גרע, ואזיל לשיטתו בכל הסוגיא דמפרש באופ"א מש"ר וצ"ב.

**דף כז:**

**תנור שהסיקו בעצי הקדש**. לעי' במהרש"ל בקו' דהקדש אפרן אסור וא"כ לכ"ע יש שבח עצים בפת, ועי' במנחת ברוך בסימן כט, ובסימן לו, ולמהרש"ל הסוגיא קאי על זו"ז גורם, וכדבריו מפורש בתור"פ תורא"ש ומאירי,[ומפורש בדברי תור"פ דקאי לרבנן דר"א והיינו דיש שבח עצים בפת והנידון משום זו"ז גורם, והתנור הוי גורם דאיסור כיון דנעשה תנור ע"י עצים אסורים], ולמהרש"א שהק' דמ"ש מע"ז דאף דאינה בטילה אמרי' זו"ז גורם קאי על שבח עצים בפת ודוק ברש"י ד"ה בטילה, ובזה ניחא קו' הראשונים דהא בהקדש אפרן אסור, ועי' שפ"א ובאב"מ בתשו' שם. ובדברי הגר"א בשו"ע סימן תמה סק"ט. [ולפי הנחת המהרש"ל מתבאר דגם באשרה כיון דאפר ע"ז אסור ל"ש דינא דרבנן, וצ"ע ברש"י כז. שהזכיר בתו"ד היתר בעצי אשירה לרבנן]. - ויל"ע בדברי הר"ן בחי' להלן מח. דגם לרבנן איכא איסור בעצי הקדש דנהנה והוסיף דל"ש ביטול דהקדש לא בטיל, וזהו לשיטתו דדינא דזו"ז גורם הוא משום ביטול, וכמ"כ כ' דבעצי הקדש באפרן הוי אסו"ה ולא מעילה ועי"ש היטב. [ובעיקר נידון הגמ' בעצי הקדש יל"ע לדברי הגר"ח דחיוב מעילה הוא מדין גזילה, מ"ש לאסור כאן מדין שבח עצים בפת, ואטו בגזל מחברו עצים נימא דין שבח עצים בפת, ומוכח כמו שביארנו במקומו דגם להגר"ח יסוד החיוב במעילה הוא מדין נהנה מההקדש ותשלומיו בגדרי גזילה].

**והלא מעל המסיק**. הערת הבית מאיר דבמזיק הקדש ל"ש מעילה אלא דמיירי דנהנה בכך, והמשכנו"י חידש מכח גמ' זו דבמזיק יהיה מעילה, וכבר תמה עליו באחיעזר חיור"ד . – ועי' בהערת השפ"א דנימא דהסיק גוי או קטן דכ' התוס' שלהי מעילה דלא יצא לחולין כיון דלא מעל, וכבר הק' כן ביראים השלם וכ' דהו"מ לאוקמי וכו', עכ"פ מבואר דבמעל מי שאינו חייב על מעילתו לא יצא לחולין.

- ובהא דהקדש לא בטיל, עי' מאירי דממון לא בטיל, ולתוס' הוא משום שיש לו מתירין.

- שנפלה דליקה. עי' מהרש"א ובצל"ח.

**ואפר הקדש לעולם אסור**. ויל"ע מהו יסוד האיסור אם מפרשת מעילה או אסו"ה גרידא, או דאיסורו מחמת דהוי ממון הקדש, ובמנחת ברוך בסימן לו כ' דאיסורו של אפר הקדש הוי מה"ת דהוי ממון דהקדש, וחלק בזה על המחנה לוי שכ' דאסור מדרבנן, ומבואר בדבריו דאיסורו מחמת לקיחת ממון מהקדש, והיינו דכמו דבשל הדיוט בשורף עציו האפר שלו ה"נ בהקדש, האפר שייך להקדש.

[ובע"ז מח: מבואר דאף למ"ד דזו"ז גורם מותר היינו בדיעבד אבל לכתחי' אסור, ובתוס' בסוגין נראה דאינו אלא מדרבנן ולהכי במקום פסידא שרי, וכמ"כ מוכח בר"ן שכ' דהטעם משום דאין מבטלין אסור לכתחי', וד"ז אינו אלא מדרבנן. אלא דצ"ע דהרי מ"מ בשעה שאופה בעצי האיסור וההיתר הרי הוא משתמש באסו"ה דאמנם ההנאה היא משניהם, אבל השימוש הוי שימוש עצמי בכ"א כולל גם באיסור. ומוכח דבאסו"ה ליכא איסור בשימוש אלא בקבלת ההנאה, וכמו שביארנו בשעורים בסוגיא דאינו מתכוין דהאיסור הוא לקיחת ההנאה, ולא מעשה השימוש וההנאה אלא קבלת ההנאה, ולהכי בזו"ז גורם כיון דאין הפת נחשבת כנגרם מהאיסור דאיכא גם היתר להכי ל"ח לקיחה וקבלת הנאה מהאיסור. ומה"ט ניחא הגמ' בחולין ח. דשרי לשחוט בסכין של אסו"ה דל"ח לקיחת הנאה, הרי דמשום ההשתמשות ליכא איסור. וד"ז מוכרח בתוס' לעיל כב: דאם חזותא לאו מלתא היא שרי לצבוע בקליפי ערלה, וע"כ דליכא איסור שימוש באסו"ה, וכן לרמב"ן בע"ז מח דהביא הירושלמי דשרי נטיעת אגוז של ערלה ול"ח נגרם כיון דכלה בארץ לפני גידול העץ, ולכא' הרי מ"מ משתמש באסו"ה וע"כ כנ"ל].

לא תשחט עה"ח אם תלוי בבל יראה.

הנה במנ"ח במ' פט סקי"ב העיר דלר"ש דאינו עובר בתשביתו בערב פסח, יהא מוכח דאיכא לאו דלא תשחט אף שאינו עובר בבל יראה ותשביתו, ועפי"ז חידש דאם יקטיר האימורים אחר הפסח עובר בלאו, ועי"ש ראייתו מפסח שני. דבעי' למיעוט דאינו עובר בלא תשחט.

והנה בעיקר הדבר יש להעיר מהגמ' ה. דרבא יליף לזמן דתשביתו מדין לא תשחט ועי' ברבינו דוד שם. ובמהר"ם חלוואה יג: כ' דביש לו לחמי תודה עובר בלא תשחט, הרי דהוי לאו בפ"ע ול"ש לבל יראה דאינו עובר בשל הקדש, ויש לדון הנ"מ גבי פסח מצרים אם עובר בלא תשחט, והנה התוס' קח. כ' דלבן בתירא עובר בלא תשחט אף דליכא איסור חמץ, אכן בתורא"ש ה. וברמב"ן במלחמות כ' דלבן בתירא איכא איסור חמץ מצפרא דאז שחיטת הפסח, ותלוי בהך חקירה אם הוי לאו נפרד מדיני ק"פ..

והנה הראש יוסף ה. חידש דלענין לא תשחט לא מהני ביטול, ותמוה ממתני' מט. היה הולך וכו' מבטלו בלבו, ובאמת גם בפרמ"ג בסי' תמה כתב כן ושם הוסיף דבמתני' בלא אפשר מהני הביטול, וע"ע שאג"א סימן עח מה שהעיר מהך מתני' כיו"ב. ואמרנו דבר נחמד דהרי לחד מ"ד בעי' שהחמץ יהיה עמו בעזרה, וצ"ל דמיירי דהחמץ בכיסו, דאל"כ הרי העזרה ל"ה דידיה ולא מקרי חמץ ברשותו, [ועמד בזה האחיעזר], וא"כ י"ל דבמתני' מט. דהחמץ בביתו הרי בלא"ה אינו עובר בלא תשחט, ורק הנידון מדין בל יראה ובזה מהני מבטלו בלבו, אבל היכא דהחמץ בעזרה ועובר בלא תשחט בזה חידש הראש יוסף דאיכא לאו מדיני הק"פ וזה ל"ש לבל יראה אלא למציאות חמץ ולהכי ל"מ מבטלו, ומקור לזה כיון דאיכא תרי לאוין בלא תשחט כמו שהעיר הצל"ח לעיל ה. וכמ"כ להרבה ראשונים בני החבורה עוברים על חמץ דהשוחט א"כ מוכרח דהוי לאו מדיני ק"פ. וע"ע בהערותי על הר"ח פסחים צה ובהוספות שם.

והנה במק"א הבאתי הראי' מהך מתני' דגם לגבי לא תשחט בעי' בחמץ לעשאן הכתוב וכו' וכמפורש בבה"ג, והביא המקדש מרדכי ראי' דהרי להר"ן ריש פסחים כל ביטול מהני דליהוי עשאן הכתוב כאילו ברשותו, ובמתני' מט. מפורש דמהני ביטול ללאו דלא תשחט, ומוכח דבעי' שיהא החמץ ברשותו, אכן לדברינו כאן אינו ראיה כיון דהמתני' מיירי לענין הלאו דבל יראה וכדפי'.

בס"ד כח. - ל.

א] **אין ביעור חמץ אלא שריפה**. עי' מח' רש"י ותוס' לעיל יב: אם פליגי לאחר זמן איסורו וכו', ובתוס' שאנץ ותור"פ שם מבואר דמדרבנן חובה לשורפו לר"י גם בשעה ששית, ועי' באו"ש חו"מ פ"ג הי"א. – וידועין דברי המקו"ח החזו"א והגר"ש היימן זצ"ל שכתבו דדין שריפה לר"י הוא מתרי דיני, חדא מחמת האסו"ה כדילפי' מנותר ועוד מחובת תשביתו.

ולרש"י דלר"י אח"ז השבתתו בכל דבר יש לדון דמ"מ הוי מצוה בחפצא ולהכי אפרו מותר, וניחא קו' הראשונים ממתני' דשלהי תמורה עי"ש.

לא מצא עצים יושב בטל, לעי' היטב במאירי אם לגבי הב"י ה"נ מהני השבתתו בכ"ד, וניחא קו' השאג"א סימן עז דיכול לעשות ביטול, [וקו' זו נמצאת בס' המכתם והוכיח מכאן דעל חמץ ידוע ל"מ ביטול], ועי' שו"ת רע"א ריח, ועי' בשאג"א בסי' פג דנימא דיפקירנו דמהני לרמב"ן שלא לעבור בב"י, ועי' בחזו"א וקו"ש אות קכב, קכו, והשאג"א הק' עוד דנ"מ לאפרן דלר"י הוי קולא דאפרן מותר, ועי' קו"ש שם, וע"ע בצל"ח בשם הכל בו שהק' דהא יכול לבטל.

**דף כח.**

באשם תלוי וחטאת הבאה על הספק, לעי' במנ"ח מצוה קמו, ובדברי הגרי"ז בהל' מחו"כ. [בחילוק בין אשם תלוי דהוי חובת ודאי מחמת דלבו נוקפו וכו' לחטאת עה"ס דהוי חובת ודאי על הספק]. - ועי' בקו' הרע"א דניפרוך דמה להנך דליכא בהם דין תשביתו וכו'.

מפרר וזורה לרוח. מרש"י בסוגיא מבואר דהוי מדרבנן, וראה בארוכה במקור חיים בסי' תלא בהקדמה אות ב דהוי מה"ת מחמת קיום התשביתו, ועי' ט"ז סי' תמה סק"ד. - וע"ע ברש"י בע"ז מג: גבי ע"ז דזורה לרוח שמא יכשל בה ישראל ליהנות ממנה, ואזיל לשיטתו גם התם דאינו אלא חשש דרבנן. - ובמח' רבה ורב יוסף עי' ר"ן ורבינו דוד, ובדברי מהרש"א ומהרש"ל על התוס'.

ובתוס' ע"ז מג: ד"ה אמרו, מבואר דבע"ז אסור שלכד"ה, [אלא דבתוס' שם הלשון דבע"ז דכתי' לא ידבק אסור בכל דהו, ונוטה ליסוד המהרש"ל בשבועות כג דלר"ש דאסור בכל שהו ה"נ אסור בשלכד"א], וע"ע בר"מ פ"ג הי"א ונ"כ שם. ובאמרי בינה בהל' פסח סימן א.

**דף כח:**

ב] תוד"ה ר"ש. שיטת בעה"מ לעיל ג. מדפי הרי"ף דלר"ש ליכא איסור אכילה עד הלילה ואכילתו זו השבתתו, והרע"א במערכה ה אות כח נקט בד' בעה"מ דה"ד לר"ש, אבל לר"י דלפני זמנו בלאו ליכא קיום תשביתו באכילה דהא אסור לאוכלו. אמנם בתוס' ועו"ר ס"ל דאסור באכילה מה"ת, [ובתוס' יש לדון אם הוי איסור אכילה עצמי או מצד דמבטל מצות תשביתו, ונ"מ בזה בחמץ של נכרי או הפקר דאינו עובר בתשביתו אם יהיה מותר לו לאכול, ועי' בצל"ח ובחזו"א, ומש"כ בחי' מורינו הגרש"ר ז"ל ה: אות פח]. ועי' במלחמות והשגת הראב"ד דאסור באכילה מה"ת מחמת תשביתו, שאין לך בתורה דבר שצריך השבתה ומותר באכילה, ואסור בהנאה מדרבנן שמא לא יבער, והר"ן ס"ל דאסור בהנאה מה"ת גם לר"ש.

ובתוס' כ' דיסיקנו עד הלילה מעט מעט, ועי' בתורא"ש שצריך להשבית "מיד", ובמג"א בסי' תמד סקי"א דעובר בכל רגע, ובצל"ח הוכיח מתוס' שאינו עובר בכל רגע, ועי' בדברי יחזקאל סי' י אות ו.

- בתוס' שאנץ ותור"פ הסתפקו אם מקיים תשביתו במכירה לגוי, ובתורא"ש כ' דמקיים ע"י שישביתנו מביתו.

ג] **אוכל הוא במצה ומרור**, עי' רבינו דוד ומאירי ובר"ן דמרור לו"ד ולכ"ע הוי דרבנן בליכא פסח, והיינו דרק לענין מצה איכא תרי חיובים, חיוב אחד מדין הק"פ דבזה נא' על מצות ומרורים יאכלוהו, [ולדברי הגר"ח מדין זה לא בעי' אכילת כזית, וכן לדברי הזכר יצחק מד"ז ליכא כל דיני מצה כלחם עוני וכו'], ודין נוסף של בערב תאכלו מצות דהוא מצוה בפ"ע של אכילת מצה, וממילא בזה"ז וכן בזמן המקדש בערל ובן נכר חייבים במצה אף דל"ל ק"פ, [והא דאיצטריך קרא על כ"א לחודיה, חדא בזה"ז וחדא בערל וטמא וכו', י"ל דאיצטריך דסד"א דבזה"ז דל"ש הקרבן גרע מערל וטמא דהוי כאנוס, וכמ"כ שייך לחלק איפכא], ולפ"ז לענין מרור דליכא חיוב נפרד וכל חיובו הוא רק מצד הפסח להכי לכ"ע בזה"ז הוי דרבנן, וכן בערל וטמא וכמש"כ הראשונים הנ"ל, אכן במאירי ביבמות עא הביא י"מ דערל חייב במרור מהתורה אף דל"ל ק"פ דשאני כיון דהוא אנוס עיש"ה. עוד יש לדייק בראשונים לפנינו שכ' דאין לו מרור מהתורה ומשמע דמדרבנן חייב, ומיירי גם בזמן המקדש, ומשמע דגם בזמן המקדש איכא החיוב דמרור מדרבנן למי שאין לו פסח.

תוד"ה כל ערל. ע"ע בתור"פ אם הקו' גם על ערל והחילוק בזה, ועי' שפ"א.

ובמאירי בשם י"מ מבואר דמיירי בשלא עשה תשובה אלא שאינו רוצה להיות משומד לענין פסח וכו'. - ובתרוץ התוס' ותוס' שאנץ ותור"פ נראה סיוע לדברי הגר"ח בספרו דבמי שאינו ראוי לאכילת הפסח נפקע המנוי והוי שלא למנויו, ולהכי בבן נכר נחשב שלא למנויו, ועכ"פ משמע דגם בבן נכר שייך לומר דהוי שלא למנויו, היינו דלא נימא דגרע והוי מופקע מפסח, ועי' צל"ח להלן סא דבחישב על בן נכר הוי מחשבת שלא למנויו. [ויל"ע דכיון דמנוי הוי בעלות ממונית בקרבן פסח כמש"כ הגרי"ז בהל' ק"פ, א"כ איך במי שאינו ראוי לאכילה נפקע בעלותו הממונית בפסח, ויש ליישב].

- תוד"ה ערל, במח' רש"י ור"ת עי' קובץ הערות בר"פ הערל ואכ"מ.

ד] ויליף שאור דאכילה וכו'. ועי' בצל"ח וקו"ש אות קל דנימא בחמץ של אחרים דליכא ב"י ולישתרי באכילה, וצ"ל דנידון מצד החמץ אם שייך בו ב"י. וע"ע באור חדש לענין חמץ שביטלו. [והצל"ח כ' דגם חמץ של ישראל אחר עובר, וכן נראה בהגר"א תמג ס"ב, ועי' משנ"ב שם סקי"ד דדעת ב"ח ומג"א דאינו עובר, והשעה"צ הוכיח מלישנא דגמ' ב"ק צח הכל מצווין לבערו, אך י"ל דה"ד כשהוא ברשותו].

תוד"ה בדין, בקו' התוס' י"ל בד' רש"י דבאכילה מש"ח באזמניה ל"ה בעלים, עי' שפ"א וקו"ש, והדברים ארוכים בראשונים בנדרים לד: באורח אצל חבירו אם זוכה בשעת אכילתו, וכן דנו בדברי הרשב"א ב"מ פח דבמזמין לחברו לאכול אצלו ל"ח לקוח, ומשמע דאין האוכל זוכה, ועי' במשנ"ל פי"ב משכירות, - ובמשה"ק התוס' ואם גזל וכו' עי' במגיה באב"מ בתשו' בסימן ט דרש"י ס"ל כיראים דבגזל עכו"ם מותר ל"ה שלו וכו', וע"ע ברבינו דוד ובמגיני שלמה ובפנ"י. - בא"ד ואם גזל מנכרי חייב באחריותו, ומוכח דבגזל עכו"ם למ"ד דאסור איכא חיוב דמים וכמש"כ הגרש"ש ב"ק סימן לט – בא"ד ואם פדאו הרי הוא שלו, עי' באו"ש בהל' ערכין פ"ז וקו"ש שדנו אם אפשר לפדות מהקדש שיהיה להפקר, ומתוס' מוכח דל"מ.

***סוגיא דחמץ של הקדש***

ה] מאן י"א רבי נחוניה וכו', ועי' בהערת הצל"ח דבתוחבו חברו מעל בהוצאה ויצא לחולין, והכרת הוא בשעת אכילה, ותי' דהתוחב היה מזיד ולא יצא לחולין, וע"ע ברע"א במערכה אות ט שכ' דמיירי שלקח בעצמו והוא גזבר שלא יצא לחולין בלקיחה אלא באכילה, אך י"ל דכיון דל"ל דין ממון להקדש ליכא מעילה בהוצאה ורק באכל איכא מעילה בהנאתו. - ברש"י ד"ה את יוה"כ דבחי"כ שוגגין חייבין, ע"ע בר' דוד, ועי' מהרש"א ופנ"י ובקצות בסי' כח סק"א.

בהא דלחד מ"ד לא מעל למ"ד דאין פודין וכו', מבואר יסוד גדול דכל היכא דאין הקדש יכול לעשותו דמים אין בו מעילה, והרגיש בזה בשפ"א, וכיו"ב בתוס' כריתות יג: שכ' דהא דחייב אשם מעילה על נותר אע"ג דלא שוה מידי ואמרי' דבחמץ של הקדש לא מעל, התם הוי בקדו"ד דלא נחת עליו קדוה"ג וכשנאסר בהנאה אינו ש"פ ולא נהנה מהקדש ש"פ ע"כ. ועי' בנתיבות סימן כח. - וע"ע בר"מ בהל' מעילה פ"ה שכ' גבי אשפה דכל שאינו יכול ליפדות אין בו מעילה, היינו דדין מעילה ה"ד בראוי לפדיון, ולהכי באין פודין לכלבים ליכא מעילה. - וביסוד דין אין פודין דנו הגרי"ז ואבן האזל בהל' אסו"מ פ"ב הי"א ד"ה והנראה אם הוי דין בפדיון ולא חל בדיעבד או דהוי רק איסור לתתו לכלבים, ולכאורה מסוגין מבואר דדין אין פודין הוי דין בפדיון דלא חל בדיעבד דלא ניתן פדיון לאכילת כלבים, דאי נימא דהוי רק דין משום בזיון קדשים דאינו נאכל, אמאי ליכא מעילה הא הפדיון חל, ועי' מנ"ח מצוה תמא ובאו"ש. [ויש לדון בסוגין דה"ד במעילה דקדו"ד דהוי מעילה דגזילה ובעי' שיהא להקדש תורת ממון וכתו"י כריתות הנ"ל, אבל בקדוה"ג הרי בלא"ה ליכא פדיון, והנה הר"מ השמיט הגמ' דאין מועלין בחמץ של הקדש, ובמאירי משמע דקי"ל דמועלין דהוי גורם לממון וכ"ה בתוספתא, ולו"ד י"ל דה"נ אין מועלין, והר"מ לא הביאו דנכלל במש"כ דבאין בו פדיון ליכא בו מעילה].

וכפיה"נ ישנם שני מהלכים בסוגיא, דיש לפרש דבחמץ של הקדש אין מועלין דהוי כקדשים שמתו, אכן קשה דלדברי הגר"ח בהל' מעילה בקדשי בד"ה ל"א דין קדשים שמתו, מחמת קניינם לגבוה, ולכן צ"ל עפ"י התו"י הנ"ל דהפי' דהיכא דלהקדש ל"ה שויות ממון תו במעילה דבד"ה ליכא מעילה, וזהו ע"ד מה שביאר הגרי"ז במכתבים בסוף ספרו עי"ש. ויש להוסיף דלכא' בכל קדשי בד"ה שמתו דכ' הגר"ח דמועלין, והא מ"מ אין בה ש"פ להקדש, אכן י"ל דרק היכא דאינו ראוי מצד ההקדש זה לא מפקיע דין מעילה בבד"ה כיון דאילו היה בר דמים הוי שויות, ורק בחמץ דגם בחולין איכא איסור בזה ליכא מעילה, ראה אור שמח פ"ה ממעילה עד"ז.

ובתוס' כ' דהכא בקדו"ד הא דאין פודין הוי רק מדרבנן, ומבואר דאפ"ה אין מועלין מהתורה, והרע"א בב"מ מח. הק' עמש"כ התוס' גבי הוציא מעות הקדש ונתן לסיטון דאמרי' דמועל דד"ת מעות קונות אף דמדרבנן בעי משיכה דמי יוציאנו ממעילה מהתורה, והק' הרע"א דסותר לתוס' כאן דמטעם דאין פודין מדרבנן תו אין מועלין מהתורה, ולכאורה יש לחלק דהכא כיון דאין פודין מדרבנן תו ליכא שויות להקדש ומש"ה אין מועלין אף מהתורה, וע"ע בקו"ש כאן, [וחזינן חידוש דגם היכא דמדרבנן אין פודין נחשב כאין לו שויות מהתורה ואין מועלין בו, וצ"ע מהא דלהרבה ראשונים במקדש באסו"ה דרבנן מקודשת, והטעם דאית ליה תורת ממון כיון דאינו אסור אלא מדרבנן, וא"כ נימא ג"כ הכא דכיון דמה אין פודין הוי רק דרבנן הוי ממון השוה להקדש ונימא דמועלין בו, ואולי דמ"מ הוי לגבי הקדש כקדשים שמתו, אכן נראה דאף להגרי"ז הנ"ל דהביאור בגמ' דאין לו שויות להקדש וכתו"י ולכן אין מועלין, מ"מ לענין הקדש גרע דאין לך אלא מקומו ושעתו ובזה גם אם אין פודין מדרבנן ל"ש מעילה דמ"מ אין כעת שויות להקדש, וחזינן חילוק דומה לגבי אפר של אסו"ה דלחד תי' בתוס' כט: מהני לקדש אשה באסו"ה מחמת דאפרן מותר, ובהקדש לכ"ע אין מועלין אף דאפרן יהיה מותר, ובפשטות התוס' לא שאלו לגבי מעילה אלא לגבי קדושין, וע"כ דלענין מעילה בהקדש ל"ד לקדושין באסו"ה, ובזה גם אם הוי כאיסור גברא מדרבנן אין לו ממון לחיוב מעילה ולהכי אין מועלין אף מהתורה]. ובאו"ש פ"א מחו"מ ה"ג ד"ה אולם כ' דלא גרע תקנת חז"ל לאוסרה באכילה יותר מהסכמת המדינה אל איזה דבר למנוע ממנו שיווי הדמים וכיון שאנן ידעינן שלא יפדוה לאכילת אדם ששום אדם לא יאכל אותם הרי פקע ממנה השווי לגמרי עכ"ל. ומבואר ע"ד שכתבתי.

ועי' בתוס' רי"ד שהוסיף דאף דלגזבר ל"ש איסור דחמץ למוכרו לעכו"ם וכו', מבואר דס"ל דל"ש אסורים כלפי הקדש, ראה מש"כ לעיל כב. מקו' הגמ' לגבי דם, וכן בדף כג: לגבי חלב, דמשמע לכאורה דשייך איסורין לגבי הקדש כמו שהעירו בשפ"א וקו"ש לעיל שם, והמשנ"ל פ"ד ממלוה הביא מהמרדכי דהקדש לאו בר מיעבד מצוה הוא, וא"כ קשה דהא ההקדש יכול להנות מחמץ שיתן לבהמותיו לצורך הקדש והוי ממון וא"כ אמאי ליכא מעילה, ובחזו"א בכורות סימן יח ג סקי"ז כ' דמיירי הכא דאין להקדש צורך בזה עי"ש, ודוחק. [ובתוספתא מעילה פ"א הי"א מבואר דבהמת הקדש אינה אוכלת משל הקדש, ועי' מאירי גיטין יב. ובקר"א מעילה יג. ובמקור ברוך ח"א סימן כו], וארווח בבית מדרשא לומר עפ"י יסוד הנתיבות בסימן קמח סק"א דחפץ השוה רק לבעלים ואינו יכול למוכרו ולקבל עבורו דמים אין עליו חיוב מזיק, וה"נ הכא אף דשוה להקדש ל"ה תורת ממון לחייבו במעילה.

ועי' בתוס' בע"ב בד"ה רב אשי שכ' ימכרנו לנכרי ההקדש עצמו וכו'. ובתוס' שם מבואר דעכו"ם יכול לחלל קדשים שהרי כ' דההקדש מוכרו לעכו"ם ולכאורה היינו חילול ההקדש, וכן העיר הפנ"י, אולם החזו"א סי' קכד לפנינו כ' דהכא לא חשיב חילול אלא מכירה לעכו"ם עי"ש דוגמ' לזה, ובעיקר השו"ט אם מהני חילול קדשים ע"י גוי, הסתפקו בזה המנ"ח ובאו"ש.

ברש"י ד"ה מעל אבל האי דבהיתרא שהיי' גביה וכו', בבאר יצחק סי' ב ענף ב הוכיח דבקיבל אחריות בחמץ נאסר אחר הפסח, ועי' מג"א וח"י בסימן תמ. - ועי' בשפ"א שדן בכל חמץ דיהא החמץ אסור לאחר הפסח מצד לא תאכל כל תועבה.

תוד"ה מאן דתשלומי תרומה כפרה, עי' בתוס' כתובות ל: ובמה שתמה הבית יעקב שם דמשמע בתוס' דרק ההפרשה הוי כפרה ולא הנתינה, וא"כ נימא קילבד"מ על הנתינה ועי' קו"ש אות קלג, ובמש"כ שם אות קלד דמח' רש"י ותוס' בסוגין אם לגבי חומש אמרי' קילבד"מ כיון דהוי כפרה. וע"ע בר"ש תרומות פ"ז מ"א שהק' על תוס' דמנ"ל דהאי ממונא והאי כפרה וכו', ועי' בקו"ש דשאני תשלומי מעילה דהוי מדין גזילה. - ועי' בהערת הצל"ח בסוגיא דנימא מדלעסיה מעל וכרת אינו אלא בשעת בליעה ול"ש קילבד"מ, ועי' מנחת ברוך בסי' כח דלגבי מעילה בעי' הוצאה מהקדש והוא דוקא בשעת בליעתו. - במאירי כ' דמעילה במזיד לוקה ומשלם ול"א קילבד"מ דהקדש שאני או שמא בכדי מה שנהנה עכ"ל. אך בסוגין נראה דיש פטור קליבד"מ במעילת הקדש, ונראה דהמאירי קאי להלכה דפטור קליבד"מ הוא ברשעה המסורה לב"ד וע"כ הוא רק בחיוב מהתורה ולא בחיוב מסברא כנהנה, משא"כ לרנבה"ק דכרת פוטר מתשלומין לא תליא כלל בחיוב ב"ד, וכן תי' בשעורי רבי שמואל ריש מכות בהגהה שם מליקוט עי"ש.

תוד"ה אין פודין. חידוש בתוס' במש"כ דכיון דאמור רבנן אין פודין לא שוי מידי, וע"ע תוס' ע"ז סג ד"ה והא וברע"א ב"מ מח. דסותר לתוס' כאן, ועי' ברשב"א קדושין נו: דהשתא מיהא לית להו דמים דאסור למוכרן, ואי משום אפרן הא אינו בעולם ולכי קלי ליה הו"ל כגופא אחרינא וכו', ועי' בכו"ח לרע"א סימן לה אות טז, ועד"ז בצל"ח בהשמטות לפ"ק, דבשלא כדרך יכול אחר ליהנות בלי רשות בעלים ולגבי קדושין מהני דהיא לוקחתו אדעתא דהכי ליהנות בו ושוה לה פרוטה וכו' וראה עוד מש"כ בקו"ש אות קלה. ובמש"כ התוס' גבי שלכד"ה עי' תוס' קדושין נו: וש"ר ובאב"מ סי' כח סקנ"ו, ובתוס' ע"ז סב. ד"ה בדמיהן ואכ"מ.

ביסוד הסוגיא אם בחמץ של הקדש מיירי בקדוה"ג או בקדו"ד, עי' תוס' ישנים כריתות יג: ובנתיבות בסימן כח גבי נותר אם מועלין בו בקדוה"ג, וס"ל דדוקא בקדו"ד אין מועלין דלדידהו גדרי מעילה דבקדו"ד הוי מדין גזילה ולהכי בחמץ דלא שוה ל"ש מעילה עי"ש, והרע"א שם ציין לרש"י כריתות כג. דבנותר מועלין משום דדינו באם עלה לא ירד. ועי' בחידוש הגר"ח בהל' מעילה דבקדשי בד"ה שמתו אין דינם כקדשים שמתו דיצאו מידי מעילה כיון דהוי קנין דגבוה, וקדמו במקו"ח בסוף הספר מחי' אבי המחבר זצ"ל בכריתות ו. - ויל"ע ע"ד הגר"ח מסוגין וכמו שתמה בגליונות החזו"א על הגר"ח שם, וראה באפיקי ים ח"ב סימן ח ובחי' הגרי"ז בספרו במכתבים דף פב דאין מועלין משום דאינו ש"פ [וצ"ל דבכל קדשים שמתו משערין אילו היה חולין, משא"כ בחמץ דאסור בהנאה נפקע דין ממון וכ"כ האור שמח מעילה פ"ה ה"י עי"ש]. עכ"פ מבואר ב' טעמים גבי נותר דמועלין או כרש"י כיון דדינו בעלה לא ירד או כתוס' דבקדוה"ג מועלין אף שאינו שוה, וצ"ל דבעי' לתרי הטעמי דלכא' נותר הוי קדשים שמתו ולהכי פרש"י דא"ע לא ירדו, אלא דקשה דאינו שוה להקדש דאסור להעלותן למזבח, ובזה תי' תו"י דבקדוה"ג א"צ שישוה ממון, ועד"ז נראה בקצרה בחמדת שלמה כתובות ל ובאחיעזר ח"ב סימן מו עי"ש, ובחזו"א בכורות סימן יח סקי"ז כ' דפנו"ט הן צורך גבוה ועדין מצות קדש עליהן שהן אסורין ומצותן בשריפה והן הן חפצי קודש וכו' ועי' מהרש"א קדושין נו: גבי פסול דל"ח קדשים.

**דף כט:**

ו] במ"ד דמעל משום גורם לממון. לרש"י קאי כר"ש דחמץ שרי אחר הפסח, עי' היטב במאירי דהביא דל"ש לפלוגתת גורם לממון דעלמא דהכא הוא משום דכעת הוי אסו"ה ויש לו לאח"ז וכו', וכן נראה ברמב"ן בקו' גרמי, וכ"נ בר"ח עי"ש פי' חדש, ונוטה לפי הבעה"מ דמיירי באוכל חמץ של הקדש שהבעלים חייבים באחריותו והוא גורם לבעלים לשלם ממון, ועי' קצות שפו סק"ז בסופו שתמה דאמאי חייב לשלם להקדש, וע"ע עונג יו"ט סי' כו ובפנ"י, - ועי' בקצות סי' שד סק"א במה שתמה דאמאי חייב במעילה, ובשערי יושר ש"א סופ"ט דחמץ של הקדש בטל ממנו דין ממון. [ובעמודי אור סי' טז הק' דמ"ש מפט"ח דמשלם כפל משום דאחר הפדיון הוי דידי', וע"ע באו"ש חו"מ פ"א ה"ג דהקדש אין לו אלא מקומו ושעתו וכיון דאין פודין ל"ה ממון]. ועי' בקצות שפו סק"ז הנ"ל בספיקו בשורף חמצו של חברו בפסח מי נימא כיון דשוי אחר הפסח יתחייב המזיק ותליא בדין גורם לממון, ועי' אחיעזר ח"ב סימן מו.

- בעמק יהושע חידש דבחמץ דהקדש דלא שוה מידי פקעה קדושתו כתרנגולת שמרדה, ועי' באפיקי ים ח"ב סימן ח כ' דאף אם לאו כממון ה"ד דליכא מעילה אבל אין הקדושה פוקעת, ועי' אחיעזר יו"ד סימן מו סק"ה ראיות לזה. -

בתוס' במשהה חמץ ע"מ לבערו, עי' שאג"א בסי' פ פא בארוכה, ובחזו"א בסי' קיח,ז, ובחי' הר"ן דחה ראית התוס', ועי' בתורא"ש ובחי' ר' דוד. וברע"א מבואר לעיל ה. דגם לענין תשביתו היכא דמשהה ע"מ לבערו אינו מבטל המצוה ול"ש לומר דתשביתו כל רגע ומבטל המצוה, כיון דהולך לבערו.

יש לדון דלר"ש דחמץ מותר מהתורה לאחר הפסח, אית ליה דין ממון ולא בעי' לעשאן הכתוב כאילו ברשותו, וכן מבואר בשאגת ארי' סימן פג, אך במקו"ח בפתיחה לסי' תלא אות ג דחה דכיון דחייב לבערו בטל ממנו דין ממון, וכן מוכרח ליסוד הבית מאיר שם דמחמת תשביתו שיש על כל אדם ל"ל דין בעלים עי"ש.

**סוגיא דמב"מ בטל וכו'.**

ז] מח' ראשונים בארוכה אם קי"ל דחמץ אסור במשהו. ולרש"י הוא משום דס"ל כר"י דמב"מ לא בטיל, ולתוס' הוא חומרא דחמץ, ולרמב"ן במלחמות משום דישל"מ. - בטור ריש סי' תמז בשם הראב"ד דבמשהו אוסר רק באכילה ולא בהנאה, ובשם הרא"ש דאסור בהנאה, וכן פסק בשו"ע שם, ועי' בחי' רבנו דוד. - חמץ אוסר בכל שהו. בר"מ מאכ"א פט"ו ה"ב וה"ט הובא בר"ן כ' דאיסור חמץ במשהו הטעם הוא משום דהוי יש לו מתירין, ואף דלר"ש אסור מדרבנן אחר הפסח ה"מ בעין ובתערובת שרי, וכ"כ ברמב"ן ובר"ן, והרמב"ן כ' טעם נוסף דמשום חומרא דחמץ דלא בדילי אינשי מיניה אוסר בכ"ש, וכ"כ הרא"ש בע"ז עד סי' ל, וע"ע בר"מ בהי"ב ואל תתמה וכו', ובחמץ אחה"פ דמותר בתערובת הביא ברא"ש בשם ר' יונה דהיינו גם בעירב במזיד, והרא"ש חולק דה"ד בנתערב ממילא אבל בביטל במזיד אסור דאין מבטלין לכתחילה. והטור בסי' תמז כ' דחמץ אחר הפסח מותר רק בששים והב"י הביא דבר"מ סתם דלא בעי' ששים.

**דף ל.**

חמירא דבני חיילא, בפי' הר"ח דהוי חמץ ע"י תערובת, וכפיה"נ ס"ל כשי' הרמב"ם חו"מ פ"ב ה"ד דגם מעכו"ם באונס דחייב באחריותו עובר בב"י, ולכן פי' באופ"א דהוי של ישראל אלא דמיירי בתערובת, ועי' בריטב"א לעיל ה: דבאיכא אחריות חייב ובאונס ל"ה כשלו. - לישהינהו אחר הפסח, מוכח דבטעמו ולא ממשו אין חובת ביעור וכן הוכיח הר"י מיגש בתשו' סי' רד. –

תוד"ה אמר רב , יל"ע מתוס' לעיל כו: ד"ה בין חדש דשבירת התנור הוי כדיעבד וי"ל ועי' חי' אנשי שם על הרי"ף. - בקו' תוד"ה לישהינהו דאין מבטלין לכתחי', בהגר"א יו"ד צט סקי"ז דבדבר שדרכו להשתמש הרבה מותר לכתחי' שלא יבא לנ"ט, ועי"ש בט"ז קט"ו דהאיסור ה"ד כשכוונתו לבטל ולא במתכוין להכשיר הכלי.

**דף ל:** התורה העידה על כלי חרס כו'. בט"ז צג סק"א דמיירי בקדשים אבל בחולין מה"ת מותר בהגעלה והוי חומרא מדרבנן.

**סוגיא דבע"ח למפרע גובה**

**דף ל: – לא:**

א] במשנה נכרי שהלוה, וברש"י כשהרהינו וכו' והיא אוקימתת הגמ' במסק' להלן, [ולפי הה"א בגמ' טעמי' דמתני' הוא מדין למפרע], והשמיט רש"י האוקימתא דמיירי במעכשו, עי' ראש יוסף וצל"ח. - המהרש"ל להלן דף לא. הק' דאמאי מתני' מיירי רק לענין אסו"ה אחר הפסח ולא קתני הנ"מ לענין אם עובר בבל יראה בתוך הפסח ועי"ש כיון דהוי ספק אם יגיע לגביה וכו'.

**במח' אביי ורבא אם למפרע** וכו', לרמב"ן במלחמות למפרע גובה ה"ד בקרקע ולא במטלטלין, דכיון דיכול למוכרו ל"א למפרע הוא גובה, ועי' פנ"י דלאביי שעבודא דאורייתא ושייך רק בקרקעות אבל במטלטלין הוי שעבוד בעלמא, ותמה על התוס' גיטין נ. שכ' דאביי ס"ל שעבודא לאו דאורייתא, וכ"נ בקצות סי' לט סק"א דלאביי שעבד"א, והיינו דבשעבוד דרבנן ל"א למפרע הוא גובה, [וי"ל עפימש"נ במק"א דאם שעב"ד הוי כקנין ובלא פרע עובר בגזילה, ולהכי שייך למפרע גובה, אמנם ברמב"ן ור' יונה ב"ב קכד: מפורש דהך פלוגתא דלמפרע אינו שייך למח' אם שעבודא דאורייתא עי"ש, והביאור דגם אם שלו"ד מיניה איכא שעבוד מה"ת ושייך לומר דמעיקרא הוי דידיה]. ועי' במלחמות בקו' הגמ' ממתני' דחמץ, ומש"כ בר' דוד ב' התרוצים. ועי' בר' דוד מש"כ בסברת רבא. [ודברי הרמב"ן מתאימים להנך דס"ל דבמטלטלין ליכא שעבוד כלל, ועי' בקו"ש אות קמו ובכתובות אות שכז]. - ועי' הגרש"ש במערכת הקנינים סימן יא,יב. גדר הדברים בלמפרע, דלכ"ע יש קנין למלוה על זמן של אחר הגביה, ולאביי מהני ע"ז מכירה והקדש דהוי כשותף בקרקע אף דאינו זוכה ממש למפרע, אלא דלמפרע יש לו קנין על זמן דאח"כ, ולרבא זכות זו ל"ח קנין כיון דהלוה יכול לסלקו בזוזי, ועי' שם סימן יג שביאר הא דלאביי דלמפרע לא תליא בברירה, וע"ע בשערי יושר ש"ז ריש פי"ח.

לעי' בנתיבות בסי' שד"מ דבגביית חוב א"צ לדרכי הקנינים. ועי' עוד ברע"א קמא תשו' כג שהק' דבמה יקנה למפרע דאפי' אם קנה במעות ההלוואה הא נכרי אינו קונה בכסף עי"ש, [ובזה ניחא הרש"י במתני' דכ' ברישא דקונה בהרהינו דגוי קונה במשיכה, ובסיפא דהישראל הקונה כ' רש"י דקונה משעה דאוזפיה היינו דקונה במעות, אמנם ברש"י לא סוף ע"א כ' לגבי גוי דקונה במעות ההלוואה וצ"ב], וכן בשפ"א במתני' הק' דבחמץ שהוא מטלטלין במה קנאו דמעות אינן קונות, ובנתיבות בסימן קצט סק"ב כ' דלאביי הו"ל כאילו קנויה הקרקע למלוה בשעת הלוואה דאדעתא דקנין נתן לו המעות והגוביינא היא כקיום התנאי דלא בעי קנין, וכל היכא דלא שילם החוב נעשו המעות לקנין על השדה למפרע. [ויל"ע במש"כ תוס' ב"ק לג: דגם בחוב דמזיק אמרי' למפרע גובה, והתם ל"ש לומר כן דקונה בכסף, ועי' גה"ש לרע"א שם דבקנס ל"א למפרע הוא גובה משעת החבלה]. - לעי' בתש' הרשב"א ח"א בסימן אלף קיא דלאביי דלמפרע גובה בע"ח מוקדם מעכב למאוחר וכו'.

ובתוס' בכתובות צ. הקשו על הא דבע"ח מאוחר שגבה מהני דמ"ש מלוקח דבע"ח המוקדם מוציא ממנו, ובכ"י הגר"ח הנדפס בב"מ קח [עמוד עה.] כ' דלמש"כ רש"י הכא דל"מ המכירה דהוי אינו ברשותו והיינו דס"ל לרש"י דאם היה מהני המכירה לא היה גובה ממנו דאין חובו אלא על הלוה ואך מה שגובה הוא משום דלענין גביה אין בכוחו למכור כלל, ולפ"ז ל"ש זה אלא במקנה מדעתו אבל בבע"ח דהחוב והשעבוד חל בע"כ וגם הגביה הוי בע"כ ל"ש כלל הך דאינו ברשותו דבמידי דהוי בע"כ של הבעלים לא מצינו הך חסרון דאינו ברשותו ולהכי מהני בע"ח מאוחר שגבה עכתו"ד, ולפ"ז י"ל בד' הרשב"א דלאביי דלמפרע גובה ל"ש מש"כ דכיון דהוי למפרע של הראשון הוי כבעלים ול"ש תפיסת השני.

ברש"י ששעבדו במפורש, ועי' פנ"י דבלי ששעבדו מפורש שעבודא לאו דאורייתא וכיון דהוי שעבוד מתקנת חז"ל שלא תנעול לא עשאוהו למפרע גובה, ורק בשעבודא דאורייתא שייך לומר למפרע גובה. והמאירי הביא דלמפרע ה"ד באפותיקי, (וכ"ה במהר"ם חלאווה), אלא שכ' דבהמשך הסוגיא מוכח דלא מיירי מאפותיקי, ויל"ע דנימא דנ"מ לגבי הפירות דאם הוי למפרע הוי דידיה, אכן בתוס' ב"ק לג: מבואר דלגבי השבח ל"א למפרע, וצ"ל דעדיין חשיב של הלוה לענין זה כיון דיכול לפורעו, ורק השעבוד הוי למפרע למלוה אבל הקרקע לשימושיה הוי של הלווה. [ומש"כ רש"י דהוי אינו ברשותו י"ל דהיינו לענין מה שסותר להשעבוד נחשב כאינו ברשותו, והא דלא פרש"י בפשיטות דגובין מהלוקח דמה מכר כו' היינו משום דעל הלוקח ליכא שעבוד הגוף ולא היה שייך לגבות ממנו מדין מה מכר ולכן כ' רש"י דהמכירה לא אהני מדין אינו ברשותו, דלא אהני לענין להפקיע השעבוד], ובב"מ לה. מפורש דלגבי הפירות הוי של הלווה ופליגי שם רק אם משעת אדרכתא וכו' והתם אביי קאמר לה, הרי דאפי' אם למפרע גובה השבח של הלוה, ובמאירי לפנינו מבואר דהא דלמפרע גובה הוי רק באפותיקי וכנ"ל, ובדבריו מפורש דבאפותיקי השבח למלוה והגמ' בב"מ איירי בלי אפותיקי עי"ש.

- בבעל התרומות סמ"ד כ' דמכאן ולהבא גובה היינו משעת זמן פרעון החוב הכתוב בשטר, ושוב הביא דברי הרמב"ן דקאי עד הגביה כיון שיכול לסלקו בזוזי. - ועי' בתומים סי' קג סק"ו דמח' אביי ורבא הוא במכר והקדיש עד זמן הגביה, אבל כשהגיע הזמן המלוה יכול להקדיש, והו"ד בנתיבות בסימן קג סק"ח.

ברש"י כ' בדעת רבא דהוי אינו ברשותו ול"מ המכירה וההקדש עיש"ה, ובלשון הגמ' כ"ע לא פליגי כו' דטריף, עיין ברשב"א גיטין מ הגי' דל"ע ולא כלום, ומשמע דהמכירה ל"מ כלל, ולכאורה כ"ה לרש"י בסוגין, וכ"נ בקרי"ס פ"ז מערכין. ועי' בקצות סימן קיז סק"ב שכ' ע"ד רש"י דע"י השעבוד ל"ה ברשותו מחמת זכות גבית המלוה, ולא חלה המכירה כלל, ומ"מ קדוה"ג מפקיע שעבודו, דקדוה"ג חלה ע"ד שא"ב, והביא דברי הריב"ש המפורסמים בזה. ועי' בדברי הגרי"ז בספרו בהל' שכנים גבי מכירה במשועבדים, דלאביי לא הוי מכירה גם עד הגביה, וסותר למובא בשמו בהגרי"ז ח"ה דגם לאביי הוי שעבוד בעלמא ואכ"מ.

והקצות שם הק' דכששילם הלוה איך המכר קיים, הרי כשמכרו בשעתו ל"ה מכירה כלל, והביא מהתוס' גיטין מ: שכ' לרבא לגבי הקדש דחל הקדש שעה אחת, [ותי' הקצות דיכול למוכרו דהוי כבידו בדשלב"ל כיון דבידו לפורעו בזוזי וצ"ב], ועי' עוד ברש"י ב"מ יד: דעד הטירפה חלה המכירה. וצ"ל דגם במכאן ולהבא, היינו משהגיע זמן ולא פורע ונותן לו השעבוד מש"ה הוי א"ב, משא"כ בשילם ולא בא לידי קיום השעבוד, ולהכי רק מזמן הטירפה בטל המקח.

- ומש"כ רש"י אינו ברשותו החת"ס הגיה אינו שלו, וכ"ה מפורש ברש"י ערכין כג. וצ"ב לומר דחשיב אינו שלו מחמת שעבודם למלוה, [וק' דאיך יכול להוריש אם הוי אינו שלו, ועמד בזה הנחל יצחק סי' לח,א, ונראה דשאני היורש דהוי במקום הלוה וכרא"ש פ"ק דב"מ דכרעי' דאבוה ומחוייבים כמו האב]. ועי' תוס' גיטין מ: ד"ה הקדש שכ' לרבא "וחשיב ברשותו" משמע דלא כרש"י לפנינו. [ואפשר דכוונת רש"י דל"ה מכירה לענין להפקיע המשועבדים וכנ"ל, אבל ודאי הוי מעשה מכירה עד הטירפה], ועי' בנחל יצחק סי' עג שכ' דאף לרש"י היינו במוכר גוף השדה דחשיב אינו ברשותו, אבל למכור זכות פירות הוי ברשות לוה עד שיגבנו המלווה, וכעי"ז באחיעזר ח"ג סמ"א אות ב. ועי' בחת"ס ב"ק עט שהעיר מלתא חדתא דלצנועין שם דס"ל דאפשר למכור א"ב א"כ אי זבין לא טרפינן מלקוחות, ולכן לשיטתו הנ"ל הגיה ברש"י אינו שלו.

ובהא דהמלוה יכול להקדיש לאביי יש שכ' דמה דנעשה של ההקדש הוי גוביינא, ועי' בקהל"י ביבמות בזה, ועי' בקצות בסימן סו סקכ"ו דכ"ז שלא גבאו אין לגזבר זכות לתבוע את הלוה עבור ההקדש.

**דף לא.**

ב] מסלק ליה בזוזי, עי' בשפ"א. ומבואר דבלא מצי מסלק לכ"ע אמרי' למפרע וכמבואר בתוס' גיטין מ:, ועד"ז בקצות פו סק"א וסי' רמא סק"ט.

**רש"י** ולא הקדיש את החוב, עי' תוס' ב"ב עז ד"ה קני שהוכיחו מסוגין דאין יכול להקדיש השטרות כך אינו יכול להקנותן כו', ורע"א בגה"ש שם תמה דסוגיא ל"ש לתוס' דהכא מיירי במקדיש הקרקע והתם מוכר ומקדיש השט"ח, ויש ליישב דגם הכא ע"כ מוכר שעבודו בקרקע, ועי' ברע"א החדש ב"ב שם ב' נוסחאות בקו' הרע"א, ובהקדיש את החוב עי' קצות סו סק"ב שהביא ב' שיטות אם החוב נקנה להקדש דהקדש קונה בלי מעשה קנין ולהכי מהני בחוב אף דמכירת שטרות דרבנן, ובתוס' שם מבואר דל"מ, ועי"ש בקצות דומה לקו' הרע"א הנ"ל, ובאב"מ סי' צ סקל"א מבואר בד' רש"י דמהני.

באחריות, במהרש"א כתובות צב מבואר חידוש דבלא מכר באחריות אין זכות ללוקח לפייסו בזוזי, וע"ע מהר"ם שי"ף שם.

- ברש"י כ' דמעות לא נשתעבדו שלא היו בעין, וצ"ב דגם בהוי בעין מטלטלי דיתמי לא משתעבדי, וברש"י ב"ק יד: ד"ה דיתמי כ' הטעם דדלמא איכא למימר שקנו אח"מ אביהם, ועמד בזה בבית מאיר לפנינו. [ובמהרש"א ובית יעקב כתובות פו מבואר חידוש דמעות דיתמי סמכי עלייהו ומשתעבדי, וניחא היטב בזה מש"כ רש"י דהמעות ל"ה בעין].

ברש"י וזקפן וכתב לראובן שטר, והיינו דכעת החוב אינו דמי המקח אלא הוי חוב של מלווה, ועי' בקצות סימן פה סק"ו דאם הוי מלוה ע"פ ל"ש שעבודא דר"נ ביתמי, וע"ע בנתיבות שם סק"ח.

תוד"ה באחריות דזקפן עליו במלוה עי' הוספה בתור"פ. ובריטב"א בכתובות צב כ' דאילו לא זקפן דמסתמא מעות המכר תפוסין בידו לאחריותו כ"ז שלא פרען וכו', היינו דבעי' כוונת תפיסה עבור החוב. וכן מבואר במהרש"א שם צא: דדוקא בזקפן נאמן לומר שתפס עבור החוב, ועי"ש קרני ראם שהעיר דמ"ש תפיסה מחיים הא הבע"ח גובה משמעון רק אחת מיתת ראובן וראובן לא היה חייב כלל, ומוכרח דכיון דאיכא שעבוד נכסים מזמן המכירה שייך בזה תפיסה.

גמ' אי פקח שמעון וכו' לעי' במהר"ם חלאוה בשם הראב"ד דדוקא הכא דחיובו מחמת הקרקע יכול ליתן הקרקע אף שיש לו דמים, וע"ע במאירי שכ' בתי' קמא דטוען שאין לו מעות [וצ"ב דאיך רבא יתן עצה אי פקח כו' שהוא טענת שקר דהא יש לו מעות], ובתי' השני מבואר כנ"ל בהאי נוסחא דכיון דהמחייב הוא קרקע מהני ליתנו בקרקע והביא כן מגדולי המפרשים והוא הראב"ד הנז' , וכ"ה להדי' ברא"ש כתובות ר"פ מי שהיה נשוי, אך התוס' שם צב. כ' באופ"א דשאני היכא דאית ליה פסידא. - ועי' בקו' רע"א בכתובות צב. דאמאי צריך להגבות ליתמי דיעכב הקרקע לעצמו משעבודא דר"נ. והרשב"א בקדושין שם כ' דגבו לו"ד הוא, ובש"מ כתובות צב כ' ג"כ דלו"ד הוא דאפוכי מטרתא ל"ל וכו'.

תוד"ה ופייסיה, ועי' בר"ן ורשב"א כתובות צב דבדוקא קאמר פייסיה בזוזי דבקרקע דשעבודא דר"נ חשיב כפרע לבע"ח במקומם, ונתכוין לזה בשפ"א כאן.

**תוד"ה משתעבדנא**, עי' במהרש"א דהרי כשחי יש שעבודא דר"נ במטלטלי, ולתרוץ התוס' צ"ל דאף דודאי שעבודא דר"נ הוא גם במטלטלין כדאי' בקדושין טו גבי ההענקה, וכן בב"ק גבי שור תם, מ"מ הכא דהוי מטלטלי דיתמי שאני, והקצות בסימן קפה ובסימן פו הוסיף בקו' התוס' דבשעבודא דר"נ נעשה כאילו הוא המלוה ול"ח דיתמי, [וצ"ב דא"כ ל"ש ליתומים כלל, דהזכות גביה היא כעת על המלוה של אביהם מדין שעבודא דר"נ וממילא לא נכנס כלל לרשות היתומין. וצ"ל בביאור תוס' דכיון דעל עצם החוב חל שעבודא דר"נ ה"נ חל על מטלטלין מצד מיניה דידיה, אבל לאחר מיתת האב דגוף החוב מעות כיון דשייך ליורשין תו הוי מטלטלי דיתמי ולא משתעבדי, ומוכח כן מעיקר הסוגיא דאמרי' טעמא דמטלטלי דיתמי ול"א טעם דליכא שעבודא דר"נ במטלטלי]. וע"ע בצל"ח שהעיר מפלוגתת ר"ט ור"ע בכתובות פד. וע"כ דהכא דחשבי' ליה למטלטלי דיתמי קאי כר"ע ולא כר"ט דמה דאינו ברשותם ל"ה מטלטלי דיתמי, וע"ע בתוס' הרשב"א.

ובתרוץ התוס' צ"ל כמש"כ בקהל"י דקו' התוס' ותרוצם חלוקים בגדר שעבודא דר"נ, וע"ע בקו"ש לפנינו, ועי' בפי' ר' דוד.

ובמש"כ התוס' דקרקע חשיב כאילו בידו, עי' בש"ך פה סקכ"ד דר"ל כאילו הלוה המלוה הראשון לשני. וע"ע בקצות בסימן פה סק"ה, ובסימן פו סק"ה ובסימן קיא סק"ו. ותליא במח' הראשונים הידועה בשעבודא דר"נ אם הוי אפוכי מטרתא או דשעבוד החוב משתעבד, (ויקשה דאם השעבוד משתעבד יקשה דהוי מטלטלי דיתמי וע"כ כאופן ג'), ובקצות מבואר שם דרך שלישית דנעשה כאילו הוא מלוה דידיה, ועי' בקדושין טו וברשב"א שם דמבואר ב' הצדדין הראשונים עי"ש מדברי הרשב"א בהשמטות.

**ג]** הא דנקטה הגמ' דאם למפרע הוא גובה מותר בהנאה, עי' בפנ"י רע"א וצל"ח שהק' דמ"מ אמאי גרע מקבלת אחריות דעובר בב"י, והישראל הא חייב באחריותו דאם יאבד החמץ צריך לפרוע חובו ממק"א, ועי' תרוץ נחמד בשפ"א דל"ח קבלת אחריות כיון דחיוב התשלומין בנאבד הוא מחמת חובו, ורק היכא דהוי חיוב אחריות עבור החמץ אוסרו בב"י. וע"ע באחיעזר ח"ג סימן ד. ויל"ע בעיקר קו' הגמ' דאיך מהני מה שהנכרי מחזיר לו בחמץ הא כיון דלגבי הישראל אסור בהנאה ל"ח פרעון החוב ותו ל"ש למפרע גובה דלא הוי החזרת פרעון כלל וצ"ע.

ובעיקר קו' הגמ' עי' בר"ן משה"ק דהא דוקא בקרקעות אמרי' למפרע וכרמב"ן הנ"ל במלחמות עי"ש.

אבל נכרי שהלוה ישראל עי' רש"י, ובמהרש"א ומהרש"ל.

- בהא דחמץ מפקיע מידי שעבוד, עי' ברשב"א גיטין שם דל"ה כדינא דאביי, ועי' בקו"ש אות קמז.

- ומכל הסוגיא חזינן חידוש דאף דנתבאר דלאביי דלמפרע הוא גובה, דגוף השדה של הלווה ורק השעבוד של המלוה למפרע, ומ"מ מבואר דלענין בל יראה אין הלווה עובר, אף דהוי דידיה, כיון דמשועבד למפרע למלווה, והדבר מחודש דהרי מ"מ איכא ללוה לכה"פ קנין פירות, ואמאי לא סגי בכך לעבור בבל יראה, ועי' מנ"ח מצוה יא סק"ו שכ' דבגוף שלו ופירות לחברו ה"נ בעל הפירות עובר כיון דמצוי בידו, וצריך לחלק דהכא שאני דכיון דלגבי הפירות הוי של הלוה ולא יגיע ליד גביה ממילא ל"א למפרע, אבל הכא בחמץ דגבה את החמץ אמרי' דלמפרע הוא גובה וצ"ב.

**דף לא:**

ד] **בע"ח קונה משכון** ברש"י ותוס', וברש"י נראה דבזה לרבא הוי למפרע, והיינו דגם אם קונה משכון מהני דאז למפרע גובה ולפ"ז לרש"י ל"ש תי' התוס' דהא כיון דלא גבאו תו ל"א למפרע וממילא לא מהני טעמא דבע"ח קונה משכון דגם הך תירוץ הגמ' הוא דאז אמרי' למפרע גובה וליכא סברת דיכול לסלקו בזוזי וכנ"ל, וכן באוקימתת מעכשו, ועי' לשון רש"י ב"ק צ,א דגבי משכון הכא קני ליה. ומצאתי ברמב"ן בקדושין ח: דאכן הביא כן דמוכח בפסחים דבע"ח קונה משכון אם היה גבייה לבסוף דאז קונה למפרע עיש"ה.

ועי' בקצות סימן עב סק"ו ונתיבות סק"ו ובמשובב אם מתחייב בגו"א על כל המשכון או רק כנגד החוב, ותליא גם בבע"ח קונה משכון אם קנה כולו או רק כנגד החוב. ולשון רש"י אלא "כולו" ברשותיה ובשמירתו עומד, משמע דכולו ברשותו ולא רק כנגד החוב, [ולכאורה סתירה להגר"ח שכ' דבמשכון מונח החוב, וז"ש רק כנגד החוב], ועי' בשעה"מ פ"ה אישות הכ"ג אם קונה משכון הוי לכם לאתרוג או דהוי זכות בעלמא, ועי' מחנ"א זכיה סימן ט.

- בתרוץ הגמ' במעכשו, עי' בר"ן דהיינו קודם זמנו אבל בהגיע זמנו ל"צ מעכשיו ועי' במחנ"א אסמכתא סימן ג, ועי' ברא"ש ור"ן מה שהביא שיטת הרמב"ם ומשה"ק בזה, ובחי' רבינו דוד מיישב הקו' דל"ש כאן דין הואיל, ונתבאר היטב בקהל"י בד' הר"מ ונתכוין לפי' הר"ד הנז'. ועי"ש אם במעכשו עדיף מזכות דלמפרע גובה עי"ש.

ה] **קנין משכון**. וברש"י ותוס', ועי' ברמב"ן ב"מ פא שנחלקו אם קנין דרב יצחק הוא גם בשעת הלוואתו, ולעי' בפנ"י גיטין לז ובקצרה בב"מ שם דלר' יצחק הוי כקנין לחצאין, ועי' בדברי הרמב"ן בקדושין ח: שכ' דמסוגיא דפסחים משמע דמשכון דתפיס המלוה ברשותו אם לא פרעיה בזמנו והוחלט המשכון בב"ד למפרע הוא גובה וכו'. ועי' בתוס' רי"ד שם דקנין משכון הוי כקנין לגבייה, ומתבאר דלתוס' במשכון שלא בשעת הלוואה הו קנין גמור דהוי כגבוי בעד החוב [ומ"מ מהני פדיונו], אבל בשעת הלוואה ל"ה כגבוי דהא כעת הוי הלוואה קודם שהגיע זמן הפרעון, ורק הוי קנין לעשות גבייה, והרמב"ן כ' דר' יצחק קונה לגוביינא היינו דגם שלא בשעת הלוואה הוי קנין לעשות גביה ומקצת קנין הוא ולהכי ס"ל דה"נ בשעת הלוואה, והתוס' רי"ד הנז' כ' דבמשכון קנאו לגוביינא דיכול למכור המשכון עבור חובותיו דלהכי משכנוהו ב"ד כדי שיפרע חובו ממנו וה"ד שלא בשעת הלוואה, ועי' פסקי הרי"ד לפנינו שכ' דכשהרהינו אצלו הוי לגוביינא אצלו אפי' בשעת הלוואה ולהכי הוי קנין גמור.

ובגמ' מבואר דגם במעכשו בעי' לומר שהרהינו כדפרש"י וכמש"כ במהרש"א ועי' ברא"ש בסימן י, ועי' בשה"ג מהריא"ז דאם הקנה בסודר או באגב קנוי למלוה אף בלי הרהינו, והיינו דהוי רק כהיכי תימצי לקנין, וכ"ה בפסקי הרי"ד דדוקא בהרהינו דאלא"ה לא קנאו עד שימשכנו אליו עיש"ה. אך בש"ר נראה באופ"א, דלרא"ש בעי' הרהינו דאל"כ הוי כברשותו כיון דחייב באחריות. וגם ברש"י לא נראה כריא"ז והרי"ד שהרי כ' דהרהינו לכל ימי הפסח, ולשיטתם יהני גם בהרהינו ליום אחר דהוי קנין למשכון, ומוכרח ברש"י פי' אחר.

ובהא דחייב באונסים עי' ברמב"ן במלחמות בשבועות מד: שהק' דאין כל הנאה שלו, וע"ע בר"י מיגש שם דלר"י לאו מקנה ממש הוא אלא לאשתעבודי ליה בחוביה הוא דקני ליה דהו"ל מקנה זכות בעלמא, ועי' ש"ך סי' עב סק"ט, ומה שהביא ביונת אלם בסימן יד בשם הגר"ח דבמשכון מונח בחוב.

- ובגדר משכון בשעת הלואתו עי' ביאור הקהל"י בקדושין שם דאף דהוי שעבוד גרידא מ"מ אית ליה הזכות שכשיגיע זמנו יקנהו בלא גוביינא.

בלשון רש"י מבואר דכשמחזיר המשכון בלילה נשאר בעלים וחשיב משכונו של מלוה והוא כמשאיל ללוה את המשכון, ונ"מ דבנאנס החיוב על הלווה, אי לאו דחשיב ממ"מ ודוק.

ת"ר חנות וכו' לעי' בחי' הרמב"ן.

על פועלים. עי' בפי' הר"ח איפכא מרש"י ועי' ר"ן ומהר"ם חלאווה ובמאירי [ובדברי המאירי מבואר כמה חידושים בתו"ד, חדא דאם התייאש עדיין הוי חמצו לעבור בבל יראה, ומוכח דיאוש ל"ה כהפקר, ועוד מוכח בדבריו דלעכו"ם אין קנין חצר עי"ש] .

צריך שיבטלו בלבו, לרש"י הוי מדרבנן, ועי' ברמב"ן בפ' בא [ומה שהעיר החזו"א בזה], ועי' ב"ח בסי' תלג, ובתור"פ כאן ובשפ"א. ובלשון הר"מ נראה דבנפלה עליו מפולת הוי ג"כ תורת ביעור, דהר"מ הביאו בדיני מצות תשביתו, ובעי ביטול.

בס"ד **בסוגיא דתשלומי תרומה**

**לא: - לג:**

א] במתני' לעי' בר"מ בפה"מ דבמזיד פטור מטעם דאין לוקה ומשלם, ומדמי עצים פטור דאסור בהנאה, ועי' תוי"ט, ובתורע"א. [ועי' בפי' הר"ח].

- קושית החלקת יואב בקבא דקושיתא קושיא ה' דכיון דהבודק צריך לבטל תו אינו של הכהן אחר הביטול ול"ש תשלומי תרומה לכהן עי"ש, [וי"ל בכמה אנפי כגון בחמץ של קטן או היכא בחמץ שקיבל עליו אחריות דל"ש ביטול]. אך יל"ע עוד להנך ראשונים דאסו"ה הוי הפקר א"כ תרומת חמץ הוי הפקר ול"ש כלל דין תשלומין אף למ"ד לפי מדה.

**דף לב.**

בספק הגמ' לפי דמים או לפי מדה, עיין במשנ"ל תרומות פ"י הי"ח אם דמים הוא לפי שויו של התרומה, או דכפי שויוה אם היתה חולין. והדברים מפורשים ברמב"ן ורשב"א גיטין נד בישוב קו' התוס' שם גבי שילם חולין טמאים דאזלי' בתר החולין, וכ"ה בריטב"א יבמות צ, ומדברי הפנ"י בגיטין שם יש ללמוד דמח' רש"י ותוס' היא אם התשלומים הם בתורת גזילה ואזי מהני בתשלומין חולין, או התשלומין בתורת כפרה ונידון כפי"מ שאח"כ חל עליהם תרומה ואז הוי תרומה טמאה. ועי' ברע"א שהוכיח מדלא אמרו נ"מ בין לפי מדה או לפי דמים לענין זה, וע"כ דגם בלפי דמים שמין כאילו היתה חולין, וע"ע ברש"ש. – ועי' במחנ"א נז"מ סימן א שדן לגבי מזיק אם משלם לפי מדה או לפי דמים, והחזו"א ב"ק סימן ח סקט"ו נקט דהוי דין בכל התשלומין. – ולענין מעילה בהקדש מבואר לעיל כט דלפי דמים משלם ותליא בדין גורם לממון, וע"כ דהקדש שאני דהוי כחיוב גזילה ולהכי משלם לפיח דמים.

ברש"ש חידש דלפי מדה מהני לכ"ע, [וניחא בזה לשון רש"י בגיטין שם, וי"ל בטעמו דלפי מדה הוי השלמת החפץ, ורק בגזילה כה"ג ל"מ, עי' במחנ"א בריש הל' נז"מ].

- בעיקר הספק בגמ' בפשטות אם לפי דמים תליא רק בשווי, וכל היכא דלא שוי פרוטה או בתרומת חמץ ליכא חיוב תשלומי תרומה. - ולפ"ז למ"ד דלפי דמים והכי קי"ל ודאי בעי' שיעור פרוטה, וכ"ה במהר"ם חלאוה ומאירי להלן לב: ובכס"מ פ"י מתרומות הכ"ד, דגם לרבנן דאבא שאול [בגמ' להלן לב:] בעי פרוטה, ומטעם דבעי הפסד ממון והוי מסברא, - ועי' במכתב הגרי"ז בספרו בדף פ דשיעור פרוטה לא תליא בדין לפי דמים אלא מגזה"כ, וכדמוכרח מהא דבאוכל תרומת עצמו דמשלם, [כדכתבו תוס' ותוס' שאנץ כתובות ל:] ועי"ש בארוכה ביסוד חיוב תשלומי תרומה, וכדברי הגרי"ז נראה במחנ"א תרומות פ"י הועתק בלקוטים שם, אולם במהר"ם חלאווה הנז' מפורש דלא כדבריו עיש"ה.

ועי' בר"מ פ"י הכ"ד "ואין בה פרוטה", אמנם בעמק יהושע סימן ה ביאר דהיכא דאיכא כזית הוי חיוב כפרה ולהכי ל"ב פרוטה, והגמ' מיירי בליכא כזית דאז הוי חיוב ממון ובעי פרוטה, וע"ע באחיעזר ח"ד חילוק נוסף דבשוגג ל"מ מחילה דהוי חיוב כפרה, משא"כ במזיד הוי חיוב גזל ולכך בעי שיהיה פרוטה, אמנם ברמב"ם נראה דגם במזיד הוי מחידושא דתשלומי תרומה ולהכי תשלומיו הוי קודש, והרע"א נקט בר"מ דגם במזיד שייך דינא דלפי מדה.

ב] גמ' לא גרע מגזלן, עיין בר"מ ובראב"ד פ"י מתרומות הכ"ו, ובמחנ"א גזילה סי' ז הוכיח מכאן דגזלן בשוגג חייב דהרי אכל בשוגג ואמרי דלא גרע מגזלן, ועי' להלן. - בדברי רע"א בקושיתו בגליון הש"ס דלא גרע מגזלן הא נ"מ דמדין גזלן יכול לשלם במעות והכהן יכול למחול, עיין בשפ"א, ובחזו"א בסימן קכד ובקהל"י ומתבאר שם דגם אם לפי מדה משלם, היכא דמשלם יתר על המדה דלא גרע מגזלן הכל תשלומי תרומה דהתשלומין מדין כפרה ולא הוי תשלומי גזילה בעלמא [ועי"ש דגם באוכל בתרומת עצמו דמעיקרא שויא ד' ולבסוף שויא זוזא משלם ד' דצריך להשלים התרומה כדין גזילה]. וע"ע בזכרון שמואל סימן ב - ג' שהביא מהגרש"ש ז"ל דספק הגמ' ה"ד לענין הנתינה, משא"כ על ההפרשה, ובזה מיישב קו' הרע"א הנ"ל. [ולהבנת הרע"א דהוי תשלומי גזילה צ"ע דנימא קילבד"מ, כיון דל"ה תשלומי כפרה, דהרי התוס' לעיל כט. כ' דרק משום דתרומה הוי תשלומי כפרה ל"א קילבד"מ, וזה ל"ש הכא דהוי תשלומי גזילה, ועי' פנ"י גיטין נד בסוה"ד שהקשה כן]. וע"ע במנ"ח מצוה רפ בדברי הירושלמי אם נתינתו מקדשתו או הפרשתו, ומש"כ בשעורי הגרש"ש כתובות סימן ל. – והרש"ש הנ"ל תי' דמדין תשלומי תרומה סגי בתשלום לפי מדה וכו'. וע"ע בחזו"א שדן בגוונא דמשלם יותר בשוי ד' כו' אם התשלום לאותו כהן או לשבט הכהנים.

תשלומי תרומה דהוי כפרה ול"א קילבד"מ, כ"כ בתוס' לעיל כט. ובתוס' כתובות ל: [התוס' סיימו דה"ד לענין הפרשה, ועי"ש בבית יעקב שהק' דא"כ לגבי הנתינה נימא קילבד"מ, וצ"ל בכוונת התוס' דבהפרשה מתקיים דנעשה ממון כהן, ולהכי ל"ש קילבד"מ לפטור מנתינה דהכל בכלל הכפרה דתשלומי תרומה, שיחול עליה קדושת תרומה ויהיה ממון כהן, וכוונת התוס' רק דבספק א"צ ליתנו לכהן דהוי מוחזק, וע"ע בתוס' שאנץ כתובות שם].

ג] ברע"א במערכה מבואר בד' הר"מ דגם במזיד אמרי' לפי מדה ודלא כנראה ברש"י במתני' דבמזיד הוי לפי דמים כגזילה, [ויל"ע ממתני' דחמץ בסיפא וצ"ל דבאכל אסו"ה ל"ש לשלם, אלא דקשה בעיקר הסוגיא דתלינן אם לפי מדה וכו', ואם אסו"ה אינו שלו הרי באכל אסו"ה ל"ש לחייבו בתשלומי תרומה, ואולי אה"נ התשלום יהיה לשבט הכהנים, ובירושלמי לפנינו משמע כן, וע"ע בקהל"י בסוף הסימן דטעם המ"ד דבמזיד יהיה פטור דל"ש לפי מדה כיון דהוי דין גזילה והוי אינו שלו].

חמץ בר דמים, ואף למ"ד דחייב גם באוכל כזית פחות מפרוטה, צ"ל דאסו"ה גרע ולאו בר דמים הוא כלל, [ויל"ע מהתוס' כט. דאית ליה שויות ורק אינו ש"פ], ועי' בעונג יו"ט סי' לו. עכ"פ מוכרח בסוגיא דפלוגתא דרבי ואב"ש אם השעור בכזית או בפרוטה איננו תלוי במח' אם לפי דמים או לפי מדה.

- בתרומת תאנים וענבים דפטור גם בשוגג דאין לו דמים, עי' לשון הר"מ פ"י מתרומות ה"ה דבמזיד פטור ומשמע דבשוגג חייב, וביאר באור שמח שם ה"ז דס"ל להר"מ דבשוגג חייב כיון דקדושת התרומה גרם להא דלא שויא מידי, ומה דלאו בר דמים פטור ה"ד באופן דאין הקדושת תרומה הגורמת וגם בחולין כה"ג אינו בר דמים, [והביאור נראה דכיון דהתרומה גרמה לחוסר ערכה שייך דין תשלומין דזהו מדיני התרומה השלמה התרומה, ועי' בקו"ש סימן קי].

[וברש"י דאינו ראוי לזילוף משום תקלה וכו', ויל"ע לפי דברי הגרש"ש ז"ל דבאסור הנאה מדרבנן אית ליה תורת ממון ודוק].

כתנאי ועי' בר"ח דקאי גם במזיד, והיינו דגם במזיד נחלקו אם לפי מדה או לפי דמים, ועי' ברע"א בזה. – ובאוקי' הגמ' כריה"ג העיר הבית אפרים או"ח סימן מא על המקו"ח סימן תלא שכ' דגם לריה"ג חמץ לאו בר דמים מחמת דחייב לבערו וא"כ ל"ה ממון, אך י"ל דנ"מ בגוונא דליכא תשביתו

- ברש"י בסוף העמוד עי' בראש יוסף.

ברש"י בגזלן דחולין "שוגג" עי' פנ"י, וכן במחנ"א בהל' גזילה סימן ז הנ"ל דן בגזלן בשוגג והוכיח מהכא דנעשה גזלן, ודחה דאפשר דמיירי שידע דהוי תרומה ולא ידע דאיכא חיוב מיתה. ועיקר דבריו תלוי בהנ"ל בישוב קו' רע"א אם אכן חיובו מדין גזילה.

- רש"י בא"ד ואפי' סובין, עי' ב"ק יא דד"ז נא' רק במזיק ועי"ש ברש"י ותוס'. – מעיקר הסוגיא דלא יהא אלא גזלן, ומשמע דבכל גזלן ל"א לפי מדה, והמחנ"א הסתפק לענין מזיק אם מהני לפי מדה.

**דף לב:**

ד] לאבא שאול דבעי' ש"פ, ואפי' אין בו כזית חייב קרן וחומש, ובראש יוסף כ' דמ"מ אזהרה ומיתה ביד"ש בעי' דוקא כזית, וריהטת הגמ' לג. מדמי דין תשלומין לחיוב מיתה דלאבא שאול הוי חיוב מיתה ג"כ רק בפרוטה, ועי' בשפ"א ובאור חדש שם שאכן תמהו מנ"ל דהחיוב מיתה שייכא לתשלומין, ועי' בשעה"מ פי"ז מאסו"ב שביאר שיטת הר"מ בהא דזר חייב על תרומה טמאה מיתה, ועי' מש"ר בתרומות הטעם דאיקרי קודש וחייב חומש, ובשעה"מ הוסיף דאם חייב חומש ע"כ איכא חיוב מיתה, ומבואר כנ"ל דשייכי אהדדי.

במהר"ם חלאוה כ' דלרבנן דבעי כזית תרתי בעי כזית ושוה פרוטה, דלרבנן אכילה כתי' ביה, ועי' ראש יוסף שציין למח' הראשונים אם כזית הוי שיעור במעשה האכילה, אמנם עי' בר"מ שכ' דגם בשותה שיעורו בכזית, ומקורו בתוספתא ונחלקו ראשונים בזה, [ונראה בר"מ דהשעור כזית הכא הוא לא מדין מעשה אכילה בכזית, דא"כ בשתיה צריך להיות שיעורו ברביעית, אלא דהוי מדיני התרומה, דבכזית מיקרי לקיחת תרומה המחייבת בתשלומי תרומה, ולהכי גם בשתיה בעינן כזית, וגם התשלומין הם בכזית להשלמת הדין קדושת תרומה, וראה עד"ז בקובץ דברי הרב מהגרי"ש מפונביז' זצ"ל ובזכרון שמואל סוף סימן א], ומבואר במהר"ם חלאווה חידוש דלרבנן תרתי בעי ודין פרוטה הוא מסברא דבעי' דין ממון, וראה במאירי ב' שיטות בזה, ועי' בכס"מ מש"כ בד' הר"מ, [וצ"ע דבתרומת חמץ לכ"ע יהא פטור משום דלית ביה ש"פ, ועי' בדרך אמונה פ"י בביאור הלכה].

וע"ע בתוס' מכות יח. ד"ה ולילקי שנקטו דבתרומה חיובא בש"פ, וצ"ע דאמאי סתמו כאבא שאול, ועי' מהרש"ל ומהר"ם שהרגישו בזה, וכן בחזו"א חו"מ ליקוטים סי' רג, ולפ"ד י"ל דס"ל כמהר"ם חלאוה דגם לרבנן בעינן שיהא ש"פ, עכ"פ בדברי המהר"ם חלאווה סתירה לדברי הגרי"ז הנ"ל דדין פרוטה לאו משום דררא דממונא הוא וכו'. - באמרי בינה תרו"מ סימן יג כ' דבאוכל פחות מש"פ דחייב קרן וחומש אינו משלם לבעלים אלא לכל כהן שירצה עי"ש ראייתו. והגרי"ז במכתבים שם כ' דנותן הקרן לבעל התרומה דכך הוא דין תשלומי תרומה עי"ש.

כזית ואכלת כתי', ולענין שלכד"א עי' כתובות לב. בתחב לו בבית הבליעה כו', והתו"ח חולין קכ כ' דבליעה חשיב שלא כדרך אכילה, ובצל"ח ברכות לה הסתפק בזה, ועי' מנ"ח מצוה רפא שמחלק דבשוגג כתי' כי יאכל ולא כתי' לשון לאו, אבל במזיד כתי' לשון לאו וא"ח בשלא כדרך אכילה, ובכתובות שם מיירי במזיד עי"ש ומבואר דחייב בשלכד"א, ובתוס' לעיל כו. ד"ה שאני מפורש דבתרומה ליכא חיוב בשלא כדרך אכילה וילפי' הקדש מיניה, והמנ"ח שם ציין להתוס' הנז'. ולהמבואר דגדר תשלומין בתרומה הוא השלמה התרומה יש להבין דגם באכילת שלא כדרך ישנו דין זה להשלים מה שנחסר מהתרומה, ועוד דלא גרע מסיכה דחייב בקרן וחומש אף אם סיכה ל"ה כשתיה כיון דהוי חילול התרומה כמו שביאר הגרי"ז במכתבים.

[והא דלר"ש שיעורו בפרוטה ולא בכזית אף דכתי' לשון אכילה, מבואר בסוגיא דהקרא דואכלת קאי למעט מזיק, אמנם י"ל עוד דואכלת קאי החפצא שנאכל כמו בקדשים ולהכי ל"ב כזית]. - ועי' בריט"א בכורות כז [בהלכות חלה סי' ז] דלאב"ש מודה ר"ל דח"ש אסור מה"ת כמו דחייב חומש על פחות מכזית, עוד כ' דבאיכא כזית אסור מה"ת גם בפחות מש"פ,

ובעיקר דין ש"פ לאבא שאול אם הוא משום דס"ל דלפי דמים משלם, או דהוי גזה"כ מיוחדת, עי' בחי' הגרי"ז במכתב בדף פ בספרו הנ"ל ומש"כ לעיל מהמהר"ם חלאווה. ועי' בר"מ פ"י הכ"ד בהיתה התרומה הקדש לבד"ה וגנבה ואכלה אם היה כזית ואין בה ש"פ משלם לכהנים, והכס"מ הק' דבאין בה ש"פ ליכא חיוב קרן, ובעמק יהושע הנ"ל כ' דהכא שאני דבאכל כזית משלם הקרן משום כפרה, ורק בליכא כזית דחיוב הקרן מדין גזילה בזה בליכא פרוטה אינו משלם. וע"ע עד"ז ברש"ש. - לעי' בחידוש הרש"ש לג. בדין מעילה בכזית דמועל אף בפחות מש"פ דומיא דתרומה.

- בתוס' ד"ה ואין בתחילת דבריהם לכאורה מש"כ דלרבנן שיעורו בכזית, לכא' כזית לרבנן קאי על האכילה ולא על התשלומין, וכמ"כ קשה מש"כ להלן דנתינה בכזית בשה"מ דילפי' מתרומה, והרי לרבנן לא כתוב בנתינה כזית והרי משכח"ל דאכל כזית והנתינה לפי דמים בפחות מכזית, וצ"ל דחיוב הנתינה בתשלומי תרומה היא החזר על אכילת כזית, ועיקר חיובה היא השלמת התרומה וכמש"כ לעיל ולהכי באכל כזית בעי השלמה כזית, - בא"ד דכתי' תתן לו עי' מהר"ם חלאוה ובשפ"א, בא"ד לא בעי' ש"פ כו' בקו"ש אות מח. שם לענין חטה א' פוטרת הכרי בתוס' רי"ד קדושין נח ונובי"ת יו"ד רא דמהני לתיקון הטבל ולא לקיום מצוות נתינה.

פרוטה בתשלומי תרומה. - עי' בתוס' גיטין כ. ומנחות ס. שהוסיפו דפרוטה לאבא שאול הוי כפרוטה בהקדש והתוס' בגיטין כתבו דכן אי' בסוגין, ולכא' בסוגין אי' הטעם באבא שאול דכתיב ונתן ולא כתיב כל ילפותא להקדש, ובעיקר דברי התוס' יל"ע להגר"ח דפרוטה בהקדש הוי מדין גזל, מ"ש למילף כן לתרומה.

תוד"ה ההוא. עי' ברש"ש שביאר התוס' דראוי להיות קודש בסד"א דסגי בפירות וכו' אתי ללקט שכו"פ ובזה ממעטי' דאינה ראויה לתשלומי תרומה, וכ"ה בפי' הר"ש בתרומות, וכ"ה בש"מ בב"מ בשם הראב"ד, ובתורא"ש פי' שהחזיר פירות אסו"ה דלא שוה, וצ"ב הס"ד דיהני להשבה כיון דלא שווה, [ול"ל קרא דא"א לשלם מאסו"ה למ"ד לפי דמים ועי' במהרש"ל על התוס' סוף לג.], ובראש יוסף דקדק מרש"י שכ' אגב סיפא דה"נ לא היה סד"א לומר כתוס', ועי' רש"י ב"מ נד ותוס' שם.

**דף לג.**

ה] דלית בה כזית עי' אור חדש ושפ"א, ובדברי המהרש"א על תוד"ה ומינה ובמהר"ם שם ומפורש כדבריו בתורא"ש דמצטרף לזמן מרובה בהנאה של פרוטה אבל באכילה דילפי' מתרומה לא מצטרף.

תוד"ה אף עי' במהרש"א ובתורא"ש ורש"ש. [לרש"ש לרבנן באכילה חייב מדין הנאה ולכן השעור פרוטה ומצטרף לזמן מרובה] - ברש"י בראש העמוד הזיד "בהנאת" קדש ומוכח דעל הנאה שייך חיוב מיתה, וכ"ה ברש"י ד"ה ר' אומר הנאת קודש, וכ"נ באב"מ קעד ס"א, ועפנ"י ומצפה איתן וקו"ש שעמדו בדברי רש"י, ודלא כתוס' דרק על אכילה יש מיתה. ועכ"פ ברש"י מבואר דגם בהנאה שייכא שיעור כזית, [ובמעילה הרי עיקרו איסור הנאה ולא אכילה דהרי שייכא מעילה לא רק במידי דאכילה, אלא דבאכילה חייב מצד שנהנה מהקדש, עכ"פ מבואר דשייכא שיעור כזית בהנאה, וכסברת הרע"א והצל"ח שהבאנו בריש פירקין]. וע"ע באתון דאורייתא כלל כה שהביא מאבות דר"נ פי"א דהנהנה מהקדש במיתה ביד"ש ודן בנהנה מתרומה.

ולתוס' מבואר חידוש דלרבי איכא ילפותא דגם בהקדש איכא חיוב על "אכילה" מהקדש זולת דין נהנה. ונמצא דאיכא בסוגיא חידוש בין לרש"י ובין לתוס', דלרש"י מבואר דאיכא דין מחודש של הנאה מהקדש לחיוב מיתה ואיכא הנאת אכילה ושאר הנאות, וכזית שייכא רק בהנאת אכילה, ולתוס' מתבאר חידוש דאיכא בהקדש איסור מעילה נפרד ע"י אכילה זולת איסור מעילה בהנאה מהקדש וכדפי'. ובר"ש משאנץ בתו"כ ויקרא אזיל בשיטת רש"י והוסיף דהכזית ה"ד באכילה אבל בהנאה ל"ש שעור כזית, ונתכוין לדבריו בפנ"י.

- ברש"י ומינה הדגיש רש"י דנילף מתרומה דחיוב "מיתה" בכזית, היינו דלגבי קרבן ידעי' דשעורו בפרוטה.

ו] עי' לשון הר"מ פ"ו ממעילה ה"א "שיתכוין ליהנות" ומשמע דבעי' מתכוין, וצ"ע מסוגין, ועי' קו"ש אות קו ובקו"ש ח"ב סימן כג דמ"מ במתעסק חייב דהוי פס"ר. ועי' באחיעזר ח"ג סוף סי' נז דבמתעסק שפיר הוי מתכוין, וכן במרחשת ח"א סימן מב בארוכה.

תוד"ה נתכוין. עי' תוס' שאנץ תור"פ ותורא"ש ובפנ"י ואו"ש פ"א משבת, ובשפ"א וחזו"א לפנינו. וקושייתם היא דבמעילה דחיובו על הנאה בלא"ה בהנאה ליכא פטור מתעסק, ובאו"ש וחזו"א כ' דנ"מ במעילה בפגם ולא נהנה, וקושייתם כבר כתובה בתורא"ש ור"פ כו' עי"ש, וברמב"ן במלחמות בפ' כיצד צולין מפורש דרק בהנאה מרובה כחלבים ועריות בזה אמרי' דחייב במתעסק ולא בהנאה פורתא דמעילה, ויל"ע להגר"ח דחיוב מעילה מדין גזילה. ובקרי"ס פי"ד ממאכ"א כ' דנהנה חייב במתעסק שהרי נהנה באכילה ובה תלה רחמנא חיובא דהאיסור הוא הנאה, וכן בעריות האיסור הוא ההנאה כמבואר בראשונים בקדושין יט. בהא דס"ד לחייב קטן. [וחלוק דין נהנה בכה"ת מחלבים ועריות, דבחלו"ע ההנאה היא החפצא דאיסור, משא"כ בכה"ת באסו"ה ההנאה כתנאי לאיסור ולהכי יהיה פטור במתעסק, ולפ"ז ניחא הא דבמעילה ליכא פטור מתעסק, די"ל דהנאה במעילה הוי ככל אסו"ה דבעי' כוונה ול"ד לחלבים ועריות דמתעסק חייב, דבמעילה אין ההנאה המחייב אלא ההשתמשות בשל הקדש ע"י הנאה].

**בדין מתעסק**. עי' ברש"י סנהדרין סב: דמתעסק אינו מתכוין כלל, ולפנינו ברש"י משמע דהוי רבוי שגגה כל דהו דמתעסק חייב במעילה, ועי' מהרש"א ואחיעזר, עוד מבואר ברש"י דבחלבים חייב במתעסק שכן נהנה דהוי כמתכוין, וכ"נ בלשון הרמב"ם בכ"ד עי' בהל' שגגות ובהל' מאכ"א, ובתוס' סנהדרין סב: הק' דאם ילפי' בכל המצות מאשר חטא בה ל"ל קרא דמלאכת מחשבת על שבת, ותי' דאפי' בנהנה איכא מיעוט דמלאכת מחשבת, א"נ דמחשבת ממעט אפי' בגוונא דל"ח מתעסק בעלמא. ותי' התוס' י"ל דפליגי בסברא הנ"ל, דהא"נ ס"ל דבאף בנהנה במלאכת שבת מ"מ אין ההנאה החפצא דעבירה אלא המלאכה. - במקו"ח בסימן תלא ס"ל דמתעסק הוי פטור רק בעבירה שיש בה מעשה, אבל באין בו מעשה גם במתעסק אסור דהוי דן במעשה דבמתעסק ל"ח מעשה, ובלאו שאב"מ אין פטור מתעסק, ובתש' רע"א קמא סימן ח דמתעסק חשיב מעשה ורק הוי פטור מקרבן אבל מקרי שגגת עבירה. ומבואר שם דבמתעסק חשיב עבירה והוי פטור מקרבן, אבל בשבת ל"ה מלאכת מחשבת ול"ה מלאכה ועבירה כלל, עוד שם ברע"א הק' דנימא בגמ' הק"ו מחלבים דליכא בו פטור מתעסק ופטור מקרבן במזיד כ"ש במעילה, וכבר הק' כן בתוס' הרשב"א, וכן בתור"פ עי"ש.

ומה שנקט הרע"א דהוי מעשה עבירה, כבר העירו מדברי הר"מ אסו"ב פ"א הי"ב גבי ביאת חיי"ל עי"ש ובראב"ד וכס"מ שם, דביאר הכס"מ דבזה חייב ביד"ש, ומשמע דבכה"ת ליכא חיוב ביד"ש, וכבר תמה בזה באו"ש פ"א מגרושין הי"ז ובמקו"ב ח"ב סי' יט. ועי' במלואים על הרע"א שם מהד"ח.

ה] תתן לו ולא לאורו. בשאג"א סימן צז דקדושת תרומה לא חל אבל הוי טבל, והאחיעזר יו"ד לח,ב הוכיח כדבריו, ובעונג יו"ט סי' קיא הוכיח דלא חל כלל שם טבל. אולם השאג"א חזר בו בגבו"א יומא ח: וס"ל דלא חל שם טבל ועי' בקו' רע"א בגה"ש לג:, ועפ"י הגבו"א ניחא, ונראה דהרע"א לשיטתו דעי' בקו' רע"א בגה"ש לפנינו שהק' דתיפ"ל דתרומת חמץ דאסור בהנאה הוי אינו ברשותו ואינו יכול לחול עליו דין תרומה, ומשמע ברע"א דרק התרומה לא חלה, דאם הוי מיעוט דלא חל עלה שם טבל הרי בעי' לקרא דל"ה טבל. ועי' באחיעזר שתי' על עיקר קו' הרע"א עפ"י הירושלמי בתרומות דאפשר לתרום בשל הפקר. - ובעיקר קו' הרע"א עי' בקו"ש אות קנא.

- בקושית הגמ' מטמא על הטהור, עיין הערת הגהות טל תורה דניפרוך גם ממפריש בטמא על טמא. [וי"ל דבזה מעיקרא הוי הפרשה רק לענין להסיק וליכא דין ולא לאורו דמצוותו לכך ונתינתה כדי לשורפה כדמוכח בלשון הר"מ פ"ב מתרומות הי"ד ועי' תוס' שבת כה בשם הריב"א ובמרומי שדה שם ואכ"מ, ושפיר י"ל דבטמאה על טמאה ל"ש מיעוט דולא לאורו דמעיקרא המצות נתינה היא כדי להסיק בה וליהנות הכהנים בשריפתה, ולכא' יל"ע דכל היכא דל"ה שעת הכושר והוי טמא מעיקרא הרי אית ליה אפשרות לחול עליו דין תרומה שיפירשנו מיניה וביה על טמא, ולדברינו צ"ל דזה לא חשיב שעת הכושר דהתם הוי מעיקרא הפרשה רק לענין נתינה וכדפי']. - בדין שעת הכושר עי' היטב בתור"פ, וכן מש"כ בקו"ש אות קנ.

- עי' בתוס' יבמות פט בשם הריב"ן דאין מפריש מטמא על הטהור מטעמא דולא לאורו, והתוס' הק' מסוגין דאמרי' דלטעם זה לא יהני בדיעבד ומתרצי' דשעת הכושר כו', ועי' רש"י בשבת כה: ד"ה ראשית שכ' כריב"ן ודלא כרש"י ביבמות דהטעם משום הפסד. ועי' בפי' מלכי צדק תרומות פ"ב מ"ב, ועי' בתוס' רי"ד קדושין נח בהא דס"ל דחטה אחת פוטרת הכרי ומהני רק להפרשה דל"ה טבל ולא לקיים מצות נתינה, ובתו"ד הביא סוגין דמוכח דאף דהפריש מטמא על הטהור מהני אף דל"ה כדין לו ולא לאורו, אע"כ דלא מעכב הנתינה לדין ההפרשה וכו', וצע"ג דהרי זהו קו' הגמ' ומתרצינן דשעת הכושר שאני, וכפיה"נ ס"ל לרי"ד דאיכא ב' ענינים בתתן לו ולא לאורו, חדא על לכתחי' כראשונים דלהכי לכתחי' אין מפרישין מטמא על הטהור, ורנב"י חידש בסוגין דמעכב בדיעבד דל"ה הפרשה אם לא ראוי לנתינה, ורק דלענין זה מהני בהיתה לו שעת הכושר, ולהכי הוא שהביא הרי"ד דגם בחטה אחת פוטרת הכרי מהני להפרשה להפקיע טבל אף דאינו מקיים מצות נתינה, ועוד נראה דבחטה אחת מיקרי דיש לו שעת הכושר, דהיה יכול להפריש יותר, עכ"פ כוונת התוס' רי"ד להוכיח דאין קיום מצות נתינה בפועל מעכבת לעיקר הפקעת דין טבל שבה, וע"ע בקו"ש.

**דף לג:**

בטעמא דשירים נכרים, עי' רע"א ורש"ש דנ"מ כשהשירים ל"ה חמץ ועי' ברש"ש בשם הירושלמי. - בתוס' ד"ה אמר בדברי המהרש"א דהנאת כלוי אסורה, ועי' באור חדש. - ועי' להלן לד. ברבינו דוד ובר"ן דגם בתרומה איכא איסור הנאה של כלוי לזר כיון דמפקיע ממונו של כהן, [וצע"ג דהרי התם מיירי בתרומה דידיה שירש מאבי אמו כהן וכיוצא ומ"ש בזה גזל כהן, וע"כ צ"ל דחשיב גזל מצד החפצא דתרומה ניתנת רק לאכילת כהונה, וכדפי' לענין גזילה המחייבת בתשלומי תרומה].

**לג: - לה. במתני'**

**דף לג:**

א] מיפקד פקידי, עי' ברש"ש ברש"י דאיכא ב' טעמים חדא דל"ה משקה , ועוד דאפי' אם הוי משקה אין במטמא שיעור דאין צירוף עם הזג השני, וע"ע בחזו"א טבו"י סימן ד סק"ה עד"ז, - וראה בצל"ח שהק' דאפי' מיפקד פקיד יפסל מדין היסח הדעת כדלהלן לה. ותי' דכיון דטהורין הם שומרן, [ולו"ד י"ל דמה דמיפקד הוי שמירה ול"ה היס"ד]. – ובפרמ"ג באו"ח בפתיחה לסימן שכ מבואר דבשאר משקין לכ"ע מיבלע בליעי, וכן נוטה לשון רש"י בברכות לט. ד"ה אגור שכ' דאינו נבלע בפרי כמשקה תפוחים ותותים אלא אגור כמשקה ענבים עכ"ל, ומדברי תורא"ש ומהר"ם חלאווה בהמשך הסוגיא בקו' הגמ' מתותין מבואר דלא כפרמ"ג עי"ש.

ובענבים שנטמאו צ"ל דכיון דמחוברים באשכול מצטרף לכביצה לקבל טומאה, וכ"כ במשנה אחרונה טהרות פ"י ה"ה ד"ה נפלו ובתפא"י טהרות פ"ג מ"ג בועז אות ה, אך לשון רש"י משמע כמש"כ החת"ס דהיה מגע של כל הענבים בכביצה.

רש"י ד"ה טמא משלים את שיעורו כו', ועי' בתור"פ בשם הר"ש מאוירא דהוי כעצם וגרעין דמשלים לשיעור, עכ"פ מוכח דשיעור כביצה הוא רק להחשיב תורת אוכל ולא שיעור בעצם הטומאה ולהכי המשקים מהני להשלים. ועי' בתוס' שבת צא : ד"ה פחות ובקו"ש סימן קפה דנחלקו ראשונים בזה היכא דמקצת מהכביצה כבר טמא והחלות טומאה בפועל היא על פחות מכביצה אך מ"מ בס"ה איכא חשיבות כביצה ועי"ש. [והקהל"י בטהרות סימן לח הוכיח מסוגין דאם משקין מיפקד פקיד מהני להשלים לכביצה ואם הוי דין בטומאה דצריך כביצה איך מהני הא המשקין דבתוכו אינן טמאין וע"כ דהוי חשיבות דכביצה]. והנה כדברי רש"י כ' גם הר"ש בטהרות, ובתפא"י הק' על מה דכ' לדמותו לההיא דמנחות נג. דתפח, דהתם מיירי דוקא כשהיה קודם כזית כדאי' במנחות שם ולאו מין צירוף הוא. [ויש לדון דאפי' נימא דלקב"ט שיעור כביצה הוא שיעור באוכל, אבל לגבי לטמא אחרים הוי שיעור בטומאה].

- שם ברש"י דנתערב טמא בטהור והכל טמא, עי' בראש יוסף שהק' דתיבטל ברוב.

תוד"ה לאימת, פי' בד' רש"י דקאי על הכשר, אמנם עי' רש"י שכ' כי סחיט ואין בהם שיעור כדי לקבל טומאה, ומשמע דלא כתוס' שכ' דמיירי לגבי הכשר. ורש"י הביא התו"כ ויקשה מסוגין, והר"ן כ' דהגמ' מיירי מהתורה והתו"כ מדרבנן, וברמב"ן חולין לד הק' דטהורין משמע אף מדרבנן, ובמהרש"א כ' דדוח"ל דמיירי על הדאורייתא. - ולתוס' שכ' דהכשר בעי כביצה, עיין בתוס' שבת צא שהוסיפו דל"ח שום אוכל לקב"ט אם לית ליה בתחילה כביצה, וניחא יותר לדברי רש"י עה"ת פ' שמיני וכן דעת החנוך מצוה קס דהכשר הוי דין בשם אוכל. [וי"ל דאם כל שהו מקב"ט גם הכשר היה מועיל דתליא בשם אוכל, ולר"ת דכ"ש אינו מק"ט ה"נ אינו מקבל הכשר דהוי גמר אוכל]. – ובעיקר דין הכשר עי' בערל"נ בכריתות טו: שהסתפק אם בעי שיבואו המשקין על כל האוכל או רובו או סגי שיהיה המשקה אפי' במיעוטו, וידוע ההגר"א או"ח קנח ס"ד דהוכיח דסגי בהכשר על מקצת האוכל, וכן מבואר במהרש"א על התוס' כאן, ואולי תלוי בהנ"ל בגדר הכשר. - ובמה שהק' התוס' מסוגין עיין ברבינו דוד (ומקורו ברמב"ן חולין לד. ד"ה דאילו כביצה) שמיישב דה"נ הענבים מק"ט והנידון לגבי המשקין. - ובמה שהקשו התוס' משבירת כ"ח, עיין ברמב"ן חולין שם שכ' וזו אינה ראיה דהא אמרי' טלית שהתחיל לקורעה כיון שנקרע רובו טהורה, והיינו דגם באוכל משכח"ל דהוי כשבירה, [ומוכח בהבנת הרמב"ן דשבירה הוי דין טהרה כלשון חז"ל "שבירתן מטהרתן" ולכך שייך זה אף שנשאר שיעור גדול, וכ"מ בתוס' שאנץ סוטה כט, וכ"כ בקו"ש אות קנה].

עי' במהרש"א דנקט דאין אוכל פחות מכביצה מקבל הכשר אפי' מדרבנן, אולם בתוס' כריתות יג. ד"ה כיון [ציינו בגה"ש לרע"א ובשעה"מ פ"ו מברכות ה"א] שכ' דמדרבנן לא בעי כביצה, ועי' מקדש דוד טהרות סימן מב אות ­ו.

עי' במשנ"ל פ"ד מטומ"א ובשעה"מ בפ"ו מברכות שדנו היכא דהוי ח"ז שנטמא ועוד ח"ז אחר אם מצטרף אח"כ לטמא אחרים, [ומשמע דבפחות מכביצה ל"ה קלישות בגוף הטומאה כשלישי אלא דין שיעורא בעלמא] וע"ע שם להנך דבעי' כביצה על טומאת עצמו אם מעיקרא הוי חצי כביצה אם מצטרף לחצי אחר לטמא אף דהמגע היה בהיותו חצי כביצה.

טמא מת שסחט וברש"י, בערל"נ כריתות יג העיר דתיפ"ל דהטיפה הטמאה תטמא את המשקין ועי"ש דאין משקין מיטמאין בפחות מרביעית, ועי' בתוס' רי"ד לפנינו שעמד בזה והסיק כן בדעת רש"י דבעי רביעית, והק' עוד דנימא דהטיפה בטילה ברוב, אך לרש"י לשיטתו בע"ז עד קי"ל כר"י דמב"מ לא בטיל, וע"ע בצל"ח לד: ובנובי"ת יו"ד סימן נד ישוב לזה.

וכי טומאה שבהן להיכן הלכה, עי' בתוס' הרשב"א שהק' מאוכלין שנעשו משקין וכו' ולשיטתו בפי' הר"ש, ועי' בתורא"ש, וכן הרא"ש בטהרות פ"ג מ"א כ' דכשנהפך האוכל למשקה פרחה טומאתו ושאני הכא דאף דמבלע שם מחשקה עליו וכו'.

למה זה דומה לתרומת תותין כו', ועי' ברש"ש משה"ק לד' הר"מ טו"א פ"א דמי פירות אין מק"ט.

- תקלה. עי' בגה"ש ובצל"ח, ומש"כ במהר"ם חלאווה ותורא"ש.

**דף לד.**

ב] בשליקתא ומאיסתא וכו' ובפשטות הכוונה דנפסל מאכילת אדם כלשון רש"י להלן דבטלו מתורת אוכל, ועי' בחזו"א בדמאי סימן טו לדון מכאן דאף דבתרומה טהורה בנפסלה מאכילת אדם פקע הקדושה, מ"מ בתרומה טמאה שנפסלה מאכילת אדם לא פקע ממנה קדושתה, ומשום דשאני תרומה טהורה דכל קדושתה מחמת אכילתה, משא"כ בתרומה טמאה דאינה עומדת לאכילה אלא לשריפה, להכי אף שנפסל מאכילת אדם לא פקע קדושת התרומה, וע"ע שכ' שם דגם בתרומה טהורה שהיא לאכילה בנפסלה מאכילת אדם אסורה להסקה לזר, ובלשון המלחמות בפ' המפקיד כא: משמע דבנפסלה מאכילת אדם פקע קדושתה עי"ש.

תוד"ה מחמין. עי' ברבנו דוד ור"ן בסוגין חידוש דאסור כילוי בתרומה הוא משום הפסד כהן, וכ"ה בריטב"א ע"ז טו ושם סו: דאיסור כלוי משום גזל השבט, [וצ"ע דהרי מיירי בגוונא דהתרומה הוי ממונו, ומוכח כמו שנתבאר בסוגיא דתשלומי תרומה דגדר הדברים מהל' תשלומי תרומה דחיובו בהשלמת התרומה ונכסי כהן וכראב"ד בריש הל' נדרים וברשב"א נדרים יא בשם הראב"ד כמש"נ בסוגיא לעיל].

גדולי גדולין. ברש"י בב"מ צ. דכיון דזרעו כלה בטיל ליה אסוריה ובתרומה הוא דגזור, והיינו דבאין זרעו כלה אסור מה"ת, וכמש"כ המרכבת המשנה פי"א מתרומות הכ"א בד' הראב"ד, והרדב"ז שם הכ"ב כ' בד' הר"מ דאסור רק מדרבנן, והקר"א נדרים נז: כ' דהגדולים כבריה חדשה.

- רש"י טהרו מלטמא שחיבורן לקרקע בטלן מתורת אוכל, עי' בקו"ש שהעיר ממנחות ע. דתרומה ששתלה נשארת בקדושתה, ובקהל"י כ' ליישב, וע"ע באבן האזל יו"ט פ"ב הי"א ד"ה ונראה.

תוד"ה טהרו ישהה אותה לזריעה וכו', במהרש"ל שבת יז: דלמסק' דאסורין לכהנים ניחא קו' התוס' ועי' באור שמח פי"ב מתרומות ובחזו"א כאן, ונתכוונו למש"כ בתוס' הרשב"א דבהיס"ד אין אסור לכהנים אלא מה שאין זרעו כלה אבל בזרעו כלה שרי לכהנים, והיינו דהוי כפנים חדשות ולא היה בהם היס"ד. ועי' בר"ש תרומות פ"ט מ"ז. - בהמשך התוס' עי' הגהת היפ"ע. - בא"ד דזרים היינו נכרים במהרש"א חידש דגדולי תרומה שרי להאכיל לנכרי ולבהמה, ועי' מתני' תרומוות פ"ט מ"א ומ"ב דאסור, וכבר תמהו כן על המהרש"א. – ועי' בתוס' אנשי שם תרומות פ"ט שם שדן אם יש מצות נתינה בגדולי תרומה.

ג] **היסח הדעת** וכו' עי' ברש"י, ועי' פנ"י דלמ"ד פסול הגוף אינו אלא מדרבנן ועי' בשפ"א ובחזו"א. - ולכאורה נראה ברש"י דגם בתרומה טמאה יש דין משמרת, שכ' "שוב" מלשמרן, ולהכי פוסל היס"ד, ובסופ"ק מבואר דבטמאה ליכא משמרת, ועי' באחיעזר יו"ד סימן מ אות ו, וצ"ל בד' רש"י דההיסה"ד הוא מה שלא שמר ונטמא, [ועי' טה"ק זבחים ריש פ"ג, ובריטב"א גיטין סא דגם בתרומה טמאה אסור לטמאה מדין משמרת ואכ"מ]. ובאחיעזר יו"ד סימן מ אות ה כ' דלכ"ע אף אם הוי פסול טומאה הוי מה"ת, ואף דל"ה ודאי, לא דמי לתרומה תלויה אלא דפסלוהו מספק, והיינו דגם למ"ד משום טומאה פסלוהו מתורת ודאי, [ומוכח כן מהא דהגמ' מקשה דאמאי ישרף שמא יבא אליהו ויטהר, ולא מקשי' דבלא"ה הוי רק ספק אם נטמא], וכמ"כ נראה דלמ"ד פסול הגוף יסודו משום טומאה וכדיבואר. ודנו בזה היכא דאינו ראוי לקב"ט כבע"ח או בלא הוכשר אם נימא דלר"ל דהוי פסול הגוף פוסל, ובאחיעזר ח"ב סימן א אות ג הוכיח מכריתות כו דליכא פסול גם לר"ל, דפסול היס"ד הוא מחמת טומאה וכה"ג נחשב שמור.

למה לי עיבור צורה, ובתרוץ הגמ' דנפסל בטבו"י, קו' המהרש"א דבכל טמא איכא היס"ד ואיך ציץ מרצה, ותי' דכיון דיסודו משום טומאה שייך רצוי ציץ, ועי' בחזו"א, ובקהל"י כ' דחשיב היסה"ד דטומאה וכיון שאפשר לטהר ע"י שתילה יש בהם פסול היס"ד משא"כ בשר קדש שנטמא דאין בו טהרה אין בו פסול היס"ד דבטמא ל"ש פסול. [וביאור הדברים נראה דגם למ"ד היסח הדעת פסול הגוף היינו לא רק מחמת אי השמירה אלא מחמת סיבת הטומאה, והיכא דל"ש טומאה ליכא גם להך מ"ד פסול הגוף, ולהכי ברצוי ציץ דהוי הקרבה בטומאה בזה לא נאמר היסח הדעת פסול הגוף, דכיון דהוי הקרבה בטומאה ל"ש דין שימור בטהרה וליכא דין משמרת כלל, וכיו"ב במה שהק' באחיעזר גבי טומאה הותרה בצבור דנימא פסול היסח הדעת, דשפיר י"ל דכיון דהוי הקרבה בטומאה ליכא דין משמרת מטומאה ול"ש פסול היסח הדעת. וע"ע בחי' רבי שמואל מש"כ בסוגין]

היס"ד עי' ר"מ תרומות פי"א הכ"ב "כבר נדחו" וברדב"ז משום היסח הדעת ועי' בכס"מ שם, ומבואר בר"מ חידוש דשייך דין דחוי גם בתרומה, עכ"פ מקור הר"מ הוא מהירושלמי וראה בארוכה בחי' הגרש"ר, אולם יל"ע דמ"ש דין דחוי והא כיון דמיפקד פקיד הרי לא חל עליהם טומאה כלל וא"כ ל"ש דחוי, ומוכרח לומר חידוש דאפי' אם מיפקד פקיד מ"מ כ"ז שהמשקה בתוך הענבים ה"נ נאמר עליו האיסור ונחשב כאינם ראויים לאכילה, והרי חזינן לרש"י דמ"מ מצטרף לשיעור כביצה, א"כ יש עליהם איסור בכח ושפיר שייך בהם דין דחוי. - באור שמח פ"א מק"פ ה"ו כ' דאם הס"ד הוא פסול טומאה בדם קדשים דאינו מק"ט ליכא פסול, ומשמע בדבריו דלמ"ד היס"ד פסול הגוף ה"נ פוסל ודלא כהנ"ל.

- עי' רמב"ן חולין ב: דלא מהני ספק טומאה ברה"ר לטהר בתרומה וקדשים מדין משמרת, ועי' מאירי שם דחולק, ולכא' תליא במח' ר"י ור"ל, היינו דרק למ"ד פסול הגוף ל"א ס"ט ברה"ר, דברה"ר טהור דתלינן בטהרה, ובתרומה מדין משמרת ל"א תלייה, וכמ"כ י"ל דלא יהני רוב לטהר משום דין משמרת, [וכיו"ב ביארנו במק"א לדין מקום טהור הנא' בפרה דל"מ ס"ט ברה"ר מדין משמרת], ולפי"מ דקי"ל כר"י ה"נ בספק ברה"ר יהיה טהור דל"ש פסול טומאה, וכ"ה בתקלין חדתין שקלים פ"ז ה"ב, וכ"כ שם במשנת אליהו בד' הר"מ פי"ט מפסוה"מ ה"ד, אולם באו"ש פ"כ מאה"ט הי"א כ' בדעת הרמב"ם כרמב"ן, ועי' באחיעזר חיור"ד סימן א שהעיר דדברי הרמב"ן תליא במח' בסוגין אם הוי פסול הגוף וכו', וכן נוטה דברי הריטב"א שהזכיר ענין היסח הדעת. [ובשו"מ תלי ליה במח' ר"י ור"ל, וחידש דלהרמב"ן גם רוב לא יהני בתרומה וקדשים דמדין משמרת בעי' ודאי, ורוב הוי ספק כש"מ פ"ק דב"מ], ולהנ"ל נראה דהרמב"ן קאי גם למ"ד פסול טומאה אלא דס"ל דאף דברה"ר ספיקו טהור הוי הנהגה לטהר אבל ל"ה ודאי ומדין משמרת בעינן ודאי ולהכי לא סגי בס"ט ברה"ר טהור, ועי' בחי' הגר"ש היימן ז"ל בח"ב. – וע"ע באחיעזר שם סימן מ סק"ה דפסול טומאה לר' יוחנן הוי פסול ודאי וכעין דין ספק סוטה דהוי כודאי.

תוד"ה למה. ועי' במק"ד סימן מז סק"ד שתמה דבכל פסול בדם ובבעלים דטעון עיבור צורה נימא דאיכא היס"ד וישרף מיד. - וראה בתוס' הרא"ש דבר מחודש בתירוצו על קו' התוס' בגדרי הזאה בחטאת העוף, וביארתי בהגהה שם.

**דף לד:**  בראית הגמ' דעבדי' מעלה אף בקדושת פה, עי' במהרש"א. - בדם ובבעלים תעובר צורתן לעי' ברש"י להלן עג: ובתוס' פב, ובר"ח לפנינו. – ובעיקר הסוגיא דמדמינן השקה במקוה לזריעה במחובר, אף דלכאורה השקה הוי דנעשה למקוה כמש"כ הגר"ח טו"א פ"ז ה"ה, וכאן משמע דהוא מדין זריעה, וע"ע בהערת קו"ש אות קנו נ"מ דבזריעה בעי השרשה משא"כ בהשקה ואכ"מ.

**דף לה**.

בדברי רש"י דעביד רבנן מעלה אפי' מדאורייתא עי' בפנ"י, - חיבת הקודש. מח' הראשונים ובתוס' בכ"ד, ובר' דוד לפנינו וברמב"ן בחולין לו אם חיבה"ק הוי מה"ת או מדרבנן, וברמב"ם פי"ח מפסוה"מ הי"ד ובפ"י מטומ"א הי"ז. - והאחרונים דנו דכיון דחיבת הקודש משוי ליה אוכלא, א"כ נימא דלא בעי' שיעור כביצה, עי' שעה"מ ברכות פ"ו וברש"ש בשבת צא ובמנ"ח קמה, ואכן בתוס' הרשב"א בסוגין משמע דבקדשים א"צ כביצה [מחומרא דרבנן] - ועי' בספק הגמ' בחולין לו בענין חיבת הקודש אם מונין בו ראשון ושני וכו' ובש"מ על הגליון שם, ובכתבי הגרי"ז בזבחים מג: דבר מחודש בגדר טומאת חיבת הקודש דהוי "פסול" טומאה בקדשים.

בס"ד **דף לה. במתני' עד סוף הפרק**

**א]** תוד"ה כוסמין, וברש"י מנחות ע. פי' דמיירי לענין חלה כד' התוס' לפנינו, ועי' בר"ן ובמאירי דלגבי מצה מהני צירוף, והוכיחו כן ממנחות עה: וברכות לז: ליקט מכולן וכו', והמנ"ח במצוה י אות ד הק' דאמאי לא נזכר כן בר"מ ודחה ראית הר"ן, ודן דלגבי מצה לא מהני, [ומסברא נראה דמהני, ודוקא לענין חלה דהוי חלות דין צירוף לחיוב ל"מ, משא"כ לגבי מצה הא לא בעינ ן לדין צירוף, אמנם עיין בפנ"י שכ' דגם במצה כתיב לחם עוני וס"ד דה"ד בחטים ושעורים משא"כ כוסמין לא איקרי לחם, ולכך איצטריך הברייתא דהנך באין גם לידי חימוץ והוי בכלל לחם].

**אורז ודוחן** וכו', עי' מנ"ח מצוה י אות ז שהסתפק כיון דמצה איתקש לחמץ א"י ידי מצה אלא אם בא לידי חימוץ גמור שחייבין עליו כרת, אבל בבא לחימוץ שיש בו לאו א"י ידי מצה, ועי"ש שביאר בהא דלא קתני "דוחן" בברייתא השני' דהתם קתני מצה ולגבי מצה אינו יוצא וכו', וכ"כ בצל"ח דלהכי לא קתני דוחן וכו', [אמנם הפנ"י נקט איפכא דדוחן הוי יותר דגן מאורז], אולם יש לדקדק ברש"י בסוגיא ד"ה שקרוב וכן בד"ה חמץ דמשמע דיוצא ידי מצה אף באינו חמץ לחיוב כרת, וניחא יותר לרש"י לשיטתו ריש פ"ג דחמץ נוקשה הוי חמץ לבל יראה, וע"ע בריטב"א. ובאחיעזר ח"ג סימן ו או"ד נקט דבנוקשה אם אסור מה"ת יוצא ידי מצה.

ובהא דממעטי' שאינו ראוי להחמיץ דאינו ראוי למצה, עי' בתוס' להלן לו: ד"ה אוציא דנראה הטעם דל"ה לחם, וניחא הילפו' לחלה דלא חשיב לחם, ובר"ח הלשון דבאין באין לידי חימוץ אינה חשובה מצה, ומשמע דאין החסרון בשם לחם, אלא דהוי חסרון בשם מצה כיון דאינו בא לידי מצה. ועי' ברמב"ן במלחמות שהק' דבכל מצה עשירה תיפ"ל דכיון דאינו ראוי להחמיץ פסול למצה, ועי' בר"ן דחולק בזה. ולכא' אם הוי גילוי דל"ה לחם ל"ש קושית הרמב"ן כלל, וראה בצל"ח בסוגיא שהק' גבי אורז ודוחן דתיפ"ל דל"ש מצות שימור כיון דא"ר להחמיץ, וקושיא זו כבר כתובה ברמב"ן במלחמות, ועי' במ"מ ולח"מ חו"מ פ"ו ה"ה. [וי"ל דכה"ג חשיב שימור בזה גופא שאינו ראוי להחמיץ, ודברי הרמב"ן תליא אם בעי' שימור משעת לישה או משעת קצירה, ועי' בקהל"י]. ועי' בדברי יחזקאל סימן יא ותו"ד דלהרמב"ן איכא ב' דינים חדא דהוי ילפו' בשם לחם ומיניה ילפי' לחלה, ועוד דבעי' ראוי להחמיץ וכו'. וע"ע בדברי הגר"ח בספרו פ"ו מחו"מ ה"ה שכ' בתו"ד דראוי לחימוץ הוי תנאי בשם לחם דכל שהוא מחמשת המינים אית ביה דין לחם ושם לחם בחפצא וכל שאינו מה' מינים אינו לחם.

המחה וגמעו וברש"י דלאו דרך אכילה, היינו דהוי שלכד"א וכמש"כ הראש יוסף והמנ"ח מצוה י. - והא דחייב משום חמץ הוא משום דמרבי' בחולין קכ. מקרא לרבות השותה, ועי' בהגהות מלא הרועים ב' הערות נפלאות על קו' הגמ' חדא דל"ש לילף דא"ר למצוה כיון דהטעם הוא רק משום דהוי שלכד"א, ועוד דהתם מרבי' לחייב כה"ג וכו' עיש"ה. ועי' בנובי"ק יו"ד סי' לד וסי' לה מש"כ בד' רש"י באופ"א, וע"ע בפנ"י ובשפ"א וברש"ש, ומש"כ בדב"י שם, [והמשנ"ל פ"ה מיסוה"ת הסתפק אם יוצא במ"ע בשלכד"א].

רש"י ביין ושמן דלא נתן בה מים, עי' בתוס' להלן ע"ב בארוכה, ונחלקו בזה הראשונים בבעה"מ ובר"מ פ"ה ה"ב ובתש' הרשב"א סי' שלג, ושי' רש"י דבמי פירות דאין מחמיצין אינו בכרת אבל עובר בלאו, ולר"ת ה"ד בתערובת מים ולר"מ שם במי פירות לבד ל"ה חמץ כלל כר"ת ובתערובת הוי חמץ גמור, ועי' ביה"ל ריש סימן תסב ואכ"מ.

**דף לה:**

ב] **מצה של טבל**, עי' בתוס' סוכה ל. שהק' מדין מהב"ע, וברמב"ן תי' קו' זו, חדא דבידו להפריש ולתקן, [וצ"ב הגדר בזה דהרי עדיין לא הפריש ואיכא לעבירה, ועוד צ"ב אם דמי לבידו להפקיר גבי דמאי וכו'], ועוד תירץ דרק במצוה של רצוי אמרי' מהב"ע, וכ"כ בתוס' שאנץ ובריטב"א סוכה ל, ובשאג"א בסימן צו דן להק' דנימא דאתי עשה ודחי ל"ת, ול"ה מהב"ע, ועי' באו"ש פ"ו מחו"מ ה"ז דכיון דאסורה לאכילה ל"ש קיום מצוה ע"י דחיה, ומצינו בפי' רבינו דוד דל"ש הכא עשה דוחה ל"ת. וברבינו דוד מבואר עוד ד"ח בדין מהב"ע דדין התורה שלא יעשה המצות ע"י עבירות שע"ז נאמר בוצע וכו' אלא שאם עשה כן אפשר שהוא יוצא ידי מצה אלא שחכמים פסלו וכו' עיש"ה. וברמב"ן מבואר חידוש שכ' בתו"ד דרק בעבירה דגזילה אמרי' מהב"ע, ולא בעבירה דמאכ"א עיש"ה.

**דמאי הא לא חזי ליה**, עי' ברש"י ב' הפי' ומוכח דמהב"ע פוסל גם בעבירה דרבנן, [ונחלקו בזה האחרונים], ולטעם זה י"ל בביאור מפקיר לנכסיה היינו דחשיב דיכול לקיים המצוה בלי העבירה וכמש"כ בתורת חסד או"ח סימן ל אות ג, ועוד י"ל דחשיב דלהך איסור יש לו היתר ול"ד לאיסור חמץ ודוק. ובטעם הראשון דרש"י עי' במשנ"ל פ"ז מתרומות ה"א שנקט ברש"י דמהתורה אינו יוצא ועי' בתוס' להלן לח ד"ה אבל שהביא ב' שיטות באסור מדרבנן אם נתמעט, ועי"ש במהרש"א ע"ד התוס', ובגמ' להלן אמרי' גבי טבל דרבנן בעציץ שאינו נקוב דאינו יוצא, אך רש"י כ' שם רק טעמא דמהב"ע, ועי' במהרש"א שכ' בישוב הסתירה ברש"י דבדמאי שיש בו ספק מהתורה שמא לא עישר גרע. [כוונתו דבדרבנן דחששו לא סמכי' על רוב ע"ה מעשרין]. וע"ע בשפ"א שעמד בזה אם מחמת האיסור דרבנן לא יצא מהתורה, - ויש להוסיף עוד דתליא אם המיעוט מי שאינו אלא בבל תאכל חמץ הוי מיעוט בפ"ע בשם מצה ושייך למעט רק האסור מהתורה, או דהגדר דרק מצה מותרת ראויה למצה, וגם באסורה מדרבנן תו אינו יוצא מדרבנן, והתוס' קיד שציינו בגה"ש ס"ל כן גם במרור, וע"כ דהוי דין כללי דרק במותרת כשר למצוה וילפי' כן למרור, אבל אם הוי ילפו' בגדר מצה ל"ש זה במרור, ועי' בר' דוד.

ובעיקר הטעם דבעי מפקיר לנכסיה, הוכיחו האחרונים מהכא דמותר להפקיר בשבת ויו"ט, אכן יש לדחות דשאני דמאי דל"ה אלא איסור גברא ולהכי יוצאין בו י"ח מצה וכוונת הגמ' דהוי איסור קלוש, ולא בעי' להפקר בפועל, וכן מטו בשם הגרי"ז. אלא דבלא"ה י"ל כנ"ל דהוי רק גדר דל"ש חסרון מחמת טבל ומהב"ע כיון דבידו להפקיר, וזהו כמש"נ במק"א דכה"ג הוי מהב"ע רק בגברא ואינו פוסל.

- מאכילין את האכסניה דמאי אבל לפועלים דמאי הוי פורע חובו מדמאי עי' ברע"ב בדמאי שם, ועי' בתוס' ברכות מז ד"ה ומאכילין - תוד"ה יוצאין אכילת עניות, עי' באור חדש נ"מ לשאר ימי הפסח.

האי לא אידגן וכו' ברש"י ברכות מז כ' דכיון דהוי דגן חלה עליו רשות כהן, ונראה מרש"י דהשו"ט היא דכיון דהפרשה היא כדי להיות ממון כהן ולקיים מצות נתינה, א"כ באידגן כבר הוי רשות כהן וא"א להפסידו, ויש מקום לדון דאחרי הפרשה אף קודם ראית פני הבית כבר פתיך ביה דין רשות כהן וניחא קו' התוס' בשבת דאמאי קתני אידגן ולא קתני ראיית פני הבית משום די"ל דרשות כהן כבר חל בדגון אף קודם ראיית פה"ב.

**דף לו.**

הא מני ר"ש וכו', והיינו דס"ל דאין אסור חל על איסור אף באיסור כולל, [ויל"ע על הפרמ"ג דס"ל דחל איסור לקוברו וכו' ורק דאינו לוקה].

תוד"ה האוכל בסוה"ד, הוספה חשובה בתורא"ש בהא דחל נבלה על אינה זבוחה, והיא קו' רע"א בשבועות כד וקו"ש בביצה כה דהוי שם איסור אחד, ועי' במילואים לתורא"ש שהוספתי ביאור בנידון איסור אמ"ה ואיסור נבילה דשרש איסורן אחד הוא עי"ש.

- אלא מחוורתא כדרב ששת עי' במאירי דלענין פסק כל שאיסור אחר מעורב בו א"י משום מצה, וכ"נ ברש"י במתני' ד"ה והכהנים ובסוגיא ד"ה דמאי.

ג] **לחם עוני**, לעיין בחי' הגרי"ז חו"מ פ"ו ה"ה בדברי הר"מ דהוי "איסור" באכילת מצת עשירה עי"ש כל דבריו, והדברים מפורשים בפי' הר"ח לפנינו שכ' על תרוץ הגמ' כאן בי"ט ראשון וכו' אסר עי' היטב, ומטו בשם הגרי"ז הוספה על הנכתב בספרו שם דבדברי הגמ' כאן מתבאר דמצה עשירה אסורה כל לילה ראשון ולא רק כזית ראשון, וניחא לשון הגמ' הא ביו"ט ראשון כו' היינו דבי"ט ראשון בעי' אכילת מצה של "עוני", ואכן לשון הר"ח מפורש דבכל ליל ראשון אסור במצה עשירה, וכ"ה ברבינו מנוח על הר"מ, ועי' בריטב"א לפנינו, אמנם הר"ח להלן לו: הזכיר "אותו כזית", ועי' בדברי הב"י דהביא שיטה כזו, והסיק דאינו כן ורק בכזית ראשון אסור, ובפי' הר"י מלוניל לפנינו משמע דשייך איסור זה כל שבעה, והעיר בזה המגיה בשביבי אש אות מא עי"ש. וראה בגליוני הש"ס כעי"ז. [ודבר דומה מצינו בד' רע"א בליקוטים על להלן מג. גבי חמץ נוקשה שכ' דאיכא איסור עשה באכילתו כל שבעה מחמת ביטול מצות מצה, וברע"א מבואר דהך איסורא שייכא כל הפסח, והיינו דכיון דאוכל לחם תו איכא עליו מצות מצה, ויש לדקדק כן ברש"י לעיל כח: וברש"י סוכה כז. דמשמע דאם לא אכיל הוי רשות הא באכיל לחם או חמץ הוי ביטול עשה דמצה כל שבעה עיש"ה]. ולדברי הגרי"ז מתבאר דבלא אכל לחם עוני ל"ה חסרון בקיום מצוות מצה, ומפורסם כן מהמהר"ל בגבורות ה פרק מח, והמג"א הק' מכ"ד, אכן דברי המהרי"ל משלימים דברי הגרי"ז דדין לחם עוני ל"ה הלכה בעיקר מצות אכילת מצה, אלא איסור דבעי' לחם עוני וכנ"ל.

ובפרמ"ג כ' דבר מחודש דכיון דבעי' כזית בסוכה וילפי' מט"ו דמצה [ול"ס במיני תרגימא] ה"נ בעי' שלא יהא כמצה עשירה וכו', והמ"ב לא הביאו, ונראה משום דדברי תימה הן, דדין מצה עשירה הוי גדר במצות מצה שיהא לחם עוני, אבל בסוכות דליכא מצות מצה מהיכי תיתי דלא יצא בכזית ראשון בעשירה.

במיעוט על בכורים דאינו נאכל בכל המושבות, עי' במנ"ח מצוה י שהק' דנימא דהואיל ויכול להשאל נאכל בכל המושבות מיקרי, ועי' מלא הרועים לח. שהסתפק אם מועיל שאלה בבכורים, והבית הלוי ח"א סי' כז אכן נקט דהיכא דמהני שאלה מיקרי נאכל בכל המושבות.

- ובעיקר דינא דבכל המושבות חזי' בקו' התוס' דאם בזמן נו"ג היה נאכל בכל המושבות היה סגי בכך, ועי' רש"י לח: דמהני רק לזמן דנו"ג, ולכא' תליא בגדר הך מיעוטא אם הוי ילפו' דבעי' ראוי לכל המושבות, או דהוי גילוי דמצה של מע"ש ל"ה ראויה למצוה מצה, ולהכי כיון דמ"מ בזמן נו"ג היה ראוי בכל המושבות תו ל"ה הפקעה של מע"ש ממצה. - ועי' קו' הרע"א דנמעט מהך היקש מצת מע"ש דאינו ראוי למרור דמעשרות ירק הוי מדרבנן, [וי"ל דמ"מ יכול לקנות מכסף מע"ש ירקות ופשוט].

- ברש"י שעונין כו' "שגומרין" עליו את הלל וצ"ב דהגמר הוא אחר ברכת המזון ובמאירי קטז כ' ר"ל הגדה והתחלת הלל, ובר"ח כ' שאומרין מצה זו, והוא המקור לשי' הרמב"ם שבשעה שאומר מצה זו צריך שתהא מצה לפניו ועי"ש באו"ש.

במש"כ רש"י בבכורים כגון כהן שהביאו לו, צ"ע דהא בכורים ניתנים לאנשי משמר.

בגמ' ר"ע אומר מצה ומרור וכו' לכאורה להגר"ח דמצה הוקש למרור רק במצוה שעל מצות ומרורים מדיני הק"פ, וא"כ הכא בזה"ז דהוי מצה נפרדת מהיכי תיתי דבזה יהא כמרור, וצ"ל דמ"מ חפצא דמצה אחת היא וסד"א דנילף למעט בכורים גם במצה של בערב תאכלו מצות.

**דף לו:**

מצות מצות ריבה, קו' רע"א ואו"ח דאם מחיצה לקלוט מדרבנן לרש"י ל"ש לרבות דמה"ת אין מחיצה קולטת, ותליא במש"כ לעיל היכא דאינו ראוי מדרבנן אם שייך למעט, וכגון באסור מדרבנן אם נתמעט ממיעוט דמי שאינו אלא בכלל איסור חמץ וכו'.

תוד"ה אוציא עי' נוסחת המהרש"א, ולדידי' גם כוסמין ושיפון חייב בבכורים, והפנ"י הק' דל"ש בכורים אלא בחטים ושעורים, ועי' תוס' שאנץ וברש"ש ותורע"א בכורים פ"א מ"ג

שמחה בבכורים ואיסורן לאונן יל"ע למ"ד דהוי קדשי מקדש תיפ"ל דאסורין לאונן כקדשים, [ונתבאר בשעורים בפ' הערל]. - ובתרוץ הגמ' עיין בפי' הר"ח דנראה באופ"א מרש"י ועי' בלשון הר"מ בזה. - ספק הרש"ש בגדל בעציץ שא"נ אם פטור מחלה וכיון שכן אין יוצאין בו ידי מצה, אלא שהוכיח מהגמ' לה: דיוצאין בו ידי מצה, ועי' שם בשפ"א שאכן הק' בגמ' שם דנילף מחלה (וס"ל דאינו חייב בחלה בעציץ שא"נ) ולא יצא ידי מצה עי"ש, [וי"ל דבעציץ שא"נ פטורו מחלה דהוי כגדל בחו"ל ול"ש למילף בזה מצה מחלה דלא ילפי' אלא בסוג העיסה, וכן ביאר החזו"א בכלאים סימן יג סקט"ז].

פרט לחלוט ולאשישה, לעי' בביאור הלכה תנד ד"ה וטוב.

לז. ברש"י בסוף העמוד והתודה כשרה, צ"ע דהא בלא"ה הלחם אינו מעכב את התודה, ובכל גוונא שלא הביא את הלחם, מ"מ התודה כשרה. ועי' הגהות ר"י בכרך**.** דף לז: תוד"ה ות"ק. עי' בחי' הר"ן ובמהר"ם.

**לח.**

ד] ברמב"ם פסק כר"מ דמע"ש ממון גבוה, ופסק דיוצא ידי חובה במצת מע"ש, ומהרי"ק הובא בכס"מ פ"ו מבכורים ה"ד כ' דס"ל להר"מ דסגי בהיתר אכילה להחשיבו לכם, וכן מהני בסוכה לה,א לענין אתרוג, וכן לחלה ולדין שללה בעיה"נ כמבואר בר"מ במקומם, ומוכרח דזכות אכילה במע"ש לר"מ הוי בעלות לאכילה, וכ"כ הקהל"י למשכנו"י בסוגין ואכ"מ.

- ברא"ש סי' יח דאין יוצא ידי חובת מצה בגזולה, והשאג"א סי' צד הק' דהמקור לדין לכם במצה הוא מחלה וגבי חלה חייב גם בגזול, ועי' במהר"ם חלאווה לפנינו, ובדברי המ"מ פ"ו ה"ז ובקו"ש, וע"ע בדרכי משה בסי' תנד שהביא מהמהרי"ו דאין יוצאין במרור הגזול והפרי חדש סי' תעה כ' דהטעם דאיתקש למצה.

תוד"ה אתיא. אכתי אוכל שעור מצה בשאג"א בסי' צז. שם בתוס' אם הוא כהן לעי' במהרש"א, ובמש"כ התוס' ישראל עני קו' האחרונים דגם ישראל עני חייב במע"ע. ועי' בקו"ש.

בבעית הגמ' בחלה של מע"ש אם אמרי' הואיל ואילו לא קרא עליה שם וכו' לעי' בשפ"א, ובדברי האור שמח פ"ו מחו"מ, ודוק היטב בכל דברי רש"י בסוגיא. ובמש"כ רש"י בסוף העמוד הואיל כו' לגרום לה טומאה קו' הפנ"י ובשפ"א ובמנ"ח קס דאסור לטמא מע"ש, ועי' באחיעזר חיור"ד סימן מ אות ו בסופו.

תוד"ה אבל חלתו בתרוצם בא"נ כיון דמדרבנן אין להם פדייה וכו', במהרש"א דמצינו כן בסוגיא לעיל גבי טבל דרבנן ויש לחלק, והמהרש"א סתר דבריו לעיל שם לה: שכ' דדברי רש"י קיימי רק גבי דמאי אבל בטבל דרבנן פסול מדין מהב"ע.

תוד"ה חלות בא"ד דבעינן מצתכם קו' המנ"ח מצוה יא דלתוס' ב"ק יב: חלק הבעלים הוי זכיה דידיה וממון בעלים הוא. וכן הק' בנובי"ת או"ח סימן פב, ועי' בחזו"א לח,ב.

**ה] משתמרת לשם זבח** וברש"י. ומבואר דבמשתמרת לשם זבח ומצה כשר, ועי' בר' דוד, וכן בר"מ פ"ו מחו"מ ה"ט שכ' דבעי' מצה המשתמרת לשם מצה "בלבד", ובד' רש"י דיהני לרבה לשם מצה שבפסח ובתודה, העיר המנ"ח מצוה י מדין לשמה ושלא לשמה דפסול, והפשוט לחלק דה"ד בלשמה בקדשים דהוי מחשבה הפוסלת, ועוד דהכא הוי לשמה דדין שימור, ואינו דין לשמה בחפצא כקדשים וציצית, ועיקרו הוא שיהא השימור מחימוץ לשם מצה, ובזה שפיר מהני גם בלשמה ושל"ש, וכדברינו מבואר בעונג יו"ט או"ח סימן ב, ובחזו"א בסוגיא, וכן בברכ"ש בגיטין סימן י, ובקהל"י החדשים בסוגין, אכן הגר"ח בסוף חו"מ משמע דנקט דהוי דין לשמה. ובפשטות מדכ' הר"מ דבעי' לשם מצה בלבד משמע דהוי חלות דין לשמה.

[אלא דצ"ע להר"מ דבעי שימור משעת קצירה, ובזה הוי רק שימור שלא יבא מים ממק"א, בזה לכאורה הדין לשמה אנו אלא שימור, ודוקא בשימור בלישה י"ל דהוי דין בעשייה כדכ' רש"י במנחות נג. ושימור היינו שיעסוק בבצק כל שעה כו', ולהכי ס"ל לכמה ראשונים דבעי' שימור ע"י הלש ול"מ בעכו"ם בגדול עומד ע"ג, אבל בקצירה הרי כ' הט"ז בריש סימן תס ובחת"ס שם דמהני כיון דהוי רק שימור שלא יבא מים ממק"א, וא"כ נראה דבקצירה ודאי דהדין לשמה ל"ה דין ככל לשמה. וכדברינו דדין לשמה במצה חלק מלשמה בגט ובקדשים, נראה מוכרח כן מסוף העמוד דמהני תנאי, אף דברירה ל"מ לגבי לשמה, וכמו שהק' בעונג יו"ט בסימן ב, וע"כ דדוקא בלשמה בגט ל"מ ברירה משא"כ הכא, אמנם עי' באו"ש בהל' חו"מ שהק' דאם הוי ממון גבוה איך מחיל הלשמה במצה, וי"ל לדברינו דל"ה חלות דין לשמה בחפצא אלא שימור מחימוץ ובזה מהני אף שאינו בעלים, אלא דבעיקר קו' האו"ש י"ל למבואר לעיל דההיתר אכילה במע"ש הוי דין בעלים לאכילה ואכ"מ].

וראה במח' הראשונים להלן מ. בריטב"א ורא"ה ועוד אם מהני גדול עומד ע"ג ומשמר לשמה, ועי' להלן מ. וראה עוד בדין שימור במצה במש"כ לחדש במשך חכמה בפ' בא פרק יג,י ד"ה מימים ימימה, ונשנה בשו"ת או"ש ח"ב סימן כב עי"ש

- נאכלת לשבעת ימים במנ"ח שם.

**דף לט.**

ו] **בדיני מרור**. עי' במג"א סי' תעג סקט"ו אם יוצא בשאר ירק מר דלא כתיב דבמתני' והביא בשם התשב"ץ דמרור דמתני' כולל כל הירקות המרים ותמה מסוגין, ובמאירי וריטב"א לפנינו מפורש כתשב"ץ, אולם בר"מ פ"ז הי"ג משמע כמג"א, ועי' תוד"ה ואימא ובדברי השפ"א והגהות רא"מ שכ' ליישב דדוקא בהדס דאיכא מין אחד בזה אמרי' דדרכי דרכי נועם, אבל במרור דאיכא כמה מינים לא פסלי' משום ה"ט, ונראה עוד ליישב קו' התוס' דמרור כיון דאינו תלוי במין אלא בטעם מרור, תו ל"ש לומר דמה שאינו דרכי נועם אינו מה שאמרה תורה שהרי ליכא דין מסויים במרור אלא בטעם מרור, ורק בהדס דהוי מין מסויים בזה גלי לן טעמא דדרכי נועם דלא מסתבר דהתורה ציוותה על מין זה ודוק. ויש להכניס הדברים בכוונת המהר"ם חלאווה עי"ש, ובגמ' בסוכה יג ממעטי' באית ליה שם לווי ומוכח דבעי' מין מרור ולא רק מרירות בעלמא, אולם עי' שם במאירי, וע"ע בערובין כג שנחלקו בגמ' גבי מין אחר אם ראוי למרור מחמת טעם המרירות שבו ולכא' תלוי בהנ"ל, ולהלן בע"ב דאמרי' יבשין לא וברש"י דיבשין הוי עפר בעלמא, ונראה מכל הסוגיא דאיכא ב' דינין חדא דבעי' מין מרור ועוד טעם מרירות, וביבשין הוי כעפר וגם לית ליה טעם מרור ול"ה מין מרור, ועי' בשפ"א שם בדברי הגמ' ורש"י, ובדברי החזו"א בסוגיא, ועפי"ד ניחא.

לעי' ביסוד המפורסם בזכר יצחק סימן פ דדין לחם עוני ומצה הראויה לשבעה ובכל המושבות וכו' ה"ד בדין בערב תאכלו מצות אבל בחובת מצה מדין על מצות ומרורים יאכלוהו ליכא כל הנך הלכתא, וצ"ע מהגמ' לט: דא"י במרור של מע"ש דאיתקש למצה, אף דההיקש נא' בקרא דעל מצות וכו', וכן בתוס' להלן קיד: כ' דמרור של טבל פסול דומיא דמצה של טבל דאיתקש מרור למצה, והרי ההיקש נא' בקרא דעל מצות ומרורים, ומוכח להדי' דלא כזכ"י, ובר מן דין לשון התוס' בקדושין לח דעל זה קאי הזכ"י הזכירו להדי' העשה דבערב תאכלו מצות, א"כ דוח"ל דהתוס' והירושלמי מיירי לענין העשה דעל מצות ומרורים.

**דף מ.**

ז] **לשמה במצה**. מח' הראשונים אם בעי' שימור משעת לישה או משעת קצירה ואם משעת קצירה הוי מהתורה, ובמלחמות י: מדפי הרי"ף כ' דמצה שנילושה במי פירות בלי מים פסולה כיון דא"א שתבוא לידי חימוץ ול"ה ושמרתם ואנן בעינן שימור דלישה ואפיה, וכן הביא דהירושלמי פוסל מצה רבוכה היינו מצה חלוטה שא"א שתחמיץ ול"ש ושמרתם, ומבואר דבעי' שיהא ראוי להחמיץ והוא ישמור מחימוץ, ול"א דכיון דאין בו חימוץ זהו השמירה, והר"מ פ"ו ה"ה כ' דיוצאין במצה שנלושה במ"פ ועי' במ"מ שם דלא כהרמב"ן, וצ"ל דלהר"מ סגי בשימור שלא יפול מים ולא בעי' דוקא שימור מחימוץ בעיסה עצמה, והרמב"ן ס"ל דהשימור הוא דהעיסה מצד עצמה לא תחמיץ.

[ונראה דתליא אם בעי' שימור משעת קצירה או משעת לישה, והיינו דאם בעי' שימור משעת קצירה השימור הוא שלא יבא עליהם מים היינו שלא יהיה ספק אם יחמיץ, ולמ"ד משעת לישה השימור הוא על ודאי שאם לא יזדרז בעשייתו ל"ה שימור דהעיסה מצד עצמה ראויה להחמיץ, ולפ"ז להר"מ שפוסק בפ"ה ה"ט דשימור משעת קצירה שפיר ס"ל דגבי מצה במי פירות שייך חימוץ, אבל הרמב"ן הק' רק דבעי שימור משעת לישה, היינו דלהך מ"ד ל"ה שימור במ"פ דבעי' שימור שלא יחמיץ מחמת העיסה ולכך במ"פ ל"ה שמירה, וכן הירושלמי לשיטתו דהירושלמי ס"ל דשימור משעת לישה כמש"כ התוס' ביצה ג ולהכי ס"ל דבעי שימור מחמוץ מיניה וביה ולהכי רבוכה שא"ר להחמיץ מתוכה ל"ה בת שימור].

- ובחי' הר"ן כ' דהמ"ד דמשעת קצירה ס"ל דאם נימא משעת לישה בעי שימור ל"ל קרא דושמרתם הא בלא"ה בעי מצה וע"כ דהקרא גלי דבעי שימור משעת קצירה, ומוכרח לומר דלמ"ד דבעי' שימור משעת לישה ע"כ דהרבוי הוא דבעי' לשמה וכמש"כ רש"י ד"ה שיאכל שימור לשמה בעינן והיינו דהרבוי דהוי עשייה לשמה, ולעיל הבאנו דמ"מ ל"ה כדין לשמה בציצית אלא דין בעשיית הפת שיהא שימור, ולכן מהני בעומד ע"ג, כמובא לעיל דהראשונים נחלקו אם מהני גדול עומד ע"ג ומשמר לשמה, ועי' בט"ז בר"ס תס שכ' לחלק בין קצירה ללישה דבלישה לא מהני דלאו מטעם חימוץ הוא אלא שיכוין לשם מצה אבל בקצירה ואילך מהני דהדין שימור הוא מטעם חימוץ, והטעם דעיקר עשית המצה היא לישה ואפייה וכו' עי"ש, והיינו דאם שימור משעת לישה הוי דין לשמה בעשייה ותליא בעושה, ובחי' הרמב"ן מ. כ' דלמ"ד משעת לישה היינו דושמרתם את המצות כתי' מצות ולא חיטים, היינו דלשמה שייך בעשיית מצה, ולא רק חשש חימוץ מקצירה דאז הוי חיטים ולא מצות, ולהכי ע"ד דלמ"ד משעת קצירה הוי רק מחשש חימוץ, ומדהקפידה תורה על שימור מצות ע"כ דהוי סדר עשייה לשמה.

- והירושלמי הנ"ל דמצה רבוכה ל"מ היינו אם שימור משעת לישה, דבהנך דשייך חימוץ בעי' שימור לשמה, אבל בעיסה שא"ר לחימוץ ל"ה קיום דין שימור, משא"כ למ"ד משעת קצירה דהוי חשש חימוץ כל של"ש חימוץ עדיף טפי, ולכן גם מי פירות כשר להר"מ לשיטתו שפסק שימור משעת קצירה.

**סליק פרק כל שעה בס"ד**