‏‏  יט,ב -     כ.א             א
קטגוריות: ש_ס / לו שבועות / שבועות שתים - הרב יחזקאל זילבר

**סוגיא דמתפיס בשבועה ובנדר - עיקר הסוגיא הוא גרפ"ת רי"ף ר"ן עד כ: כי אתא רב דימי וכו'.**

1. איסורו של איסר וכו', רש"י ותוס נחלקו בביאור דברי הגמ' רש"י פי' דאיסורו של איסר היינו לשון התפסה וכו'. ובתוס' הק' על שיטת רש"י כמה קו'. ופי' באופ"א דאיסר היינו בגוונא שהוא מתפיס. וע"ע בתוס' ובר"ן שביארו שהנידון הוא לגבי הככר השלישית. הובא בר"י מיגש וברמב"ן. ועי' בריטב"א דהוי איסור קליש.
2. יש דקדוק בדברי רש"י שכל המח' אביי ורבא הוא רק לענין קרבן ומלקות, אבל איסור שבועה יש לכו"ע. ולכך אפי' שקיי"ל כרבא דל"מ התפסה מ"מ איכא איסור, והראשנים נחלקו בזה, הובא בר"ן.
3. משיטת רש"י עולה שלדעת רבא לא מהני התפסה לא בנדר ולא בשבועה. ובראשנים הק' ע"ז טובא. ועי' ברמב"ן ובר"ן שכתבו שרש"י בא למעט רק מתפיס בדבר האסור. אבל מתפיס בדבר הנדור שפיר מהני.
4. הרי"ף פסק כרבא, וכתב שלא מהני התפסה בשבועה בכל גווני, בין שמתפיס פת בבשר שנשבע עליו, ובין שמתפיס בשבועה שנשבע חברו. ובר"ן נחלק בזה. ועי' בר"ן שביאר בדעת הרי"ף כמה דרכים.
5. סד"א דכיון דכי לא נדר. עי' ברש"י שנדרים חלים ע"ד מצוה, והראשנים נחלקו האם מהני נדר לקיים מצות ל"ת כגון לא לאכול נבלה. ושני הדעות הובאו באריכות בר"ן. ועי' בריטב"א שביאר דעת רש"י. וע"ע בר"ן בנדרים יח. לענין נדר על שבועה ושבועה על נדר.
6. תוד"ה דכי לא נדר. א. ומיהו נראה לרבינו יצחק וכו' עי' ברמב"ן ובר"ן. וע"ע במחנ"א נדרים סי' י'. ב' ומיהו לריב"ב דאית ליה וכו'. עי' בקו' רע"א בגליון ובקה"י סי' טו.

**כמה הערות לריש פ' שבועות שתים.**

**א. מתני',** שבועה שלא אכל ואכל כל שהוא חייב דברי ר"ע, אמרו לו הכין מצינו וכו'. מבואר בגמ' לקמן כא: דמחלקתם הוא באומר שבועה שלא אכל סתם, אבל אם מפרש להדיא שבועה שלא אכל כל שהוא, חייב על כ"ש לכו"ע. ונחלקו רק אם אומר סתם לא אוכל, האם דעתו על אכילה של תורה שהיא בכזית, או שנתכון לאסור עצמו בכל שהוא.

**ועיקר הסוגיא היא לקמן.**

א"ל ר"ע וכי היכן מצינו מדבר ומביא קרבן, עי' ברש"י ד"ה מדבר שפי' 'וכיון דמשום ביטול דיבורו הוא, אף זה ביטול דיבורו, שהאומר לא אוכל דעתו לאסור עצמו בכ"ש'. משמע מדבריו שהא דאמר להם ר"ע וכי היכן מצינו וכו' הוא טעם מדוע אמרינן דדעתו על כ"ש, והיינו דבשלמא אם כל עיקר האיסור היה מחמת שהדבר בעצמותו היה חפצא של איסור שפיר היה מקום לומר שדעתו הוא לגדר איסור אכילה של תורה, אבל כיון שכל איסור האכילה הוא משום ביטול דבריו, וגם בכ"ש איכא חילוף דברים, לכך אמרינן דדעתו גם על כ"ש. ולפי"ז י"ל דרבנן סברי שע"י שבועה נעשה הדבר לאיסור אכילה בעצמתו, ולכך אמרינן דדעתו כשאר אסורי אכילה של תורה שהם בכזית.

אך מדברי התוס' לקמן כא: ד"ה היכן כתבו 'הלכך כיון דחמיר דעתו אכ"ש', משמע שפירשו שכוונת ר"ע לומר להם שיש חומר בשבועה שמדבר ומביא קרבן. ועי' בתוס' לקמן כא: ד"ה ולא אמרו. ועי' בר"י מלוניל.

**ב. למימרא דשאוכל דאכילנא משמע.** בפשטות הראיה היא מרישא דמתני' דאמרינן 'שאוכל ושלא אוכל', וכ"כ הר"ן בנדרים טז: ד"ה מכלל 'דהא נקט לאו והן', וכן מדוקדק הלשון בגמ' בנדרים טז. 'מדקאמר שאוכל ושלא אוכל שאכלתי ושלא אכלתי'. אך בר"ח בסוגיין כתב שהראיה היא 'מדקתני סיפא שבועה שלא אוכל ואכל כ"ש', וצ"ב אמאי לא ניח"ל להביא ראיה מרישא דמתני', דקתני שאוכל ושלא אוכל. והנה הרי ברור שגם לר"ח כתוב במתני' לאו והן, שזהו להרע ולהיטיב, ואפילו הכי סבר דליכא ראיה מרישא דמתני', וע"כ מוכרח דאפשר לפרש מתני' שבועה שאוכל הכוונה שבועה 'אם' אוכל, דהיינו שלא אוכל, וכן להיפך שבועה שלא אוכל הכוונה שבועה 'אם' לא אוכל, דהיינו שאוכל. ולכך ליכא ראיה מרישא דמתני' מהו הלאו ומהו ההן, [ואם היינו מפרשים כך נמי היה מקום להק' ממתני' דנדרים, שהרי התם קתני' כל הלשונות שבועה לא אוכל לך ושבועה שאוכל לך אסור, ואי שבועה שלא אוכל הכוונה שאוכל, מדוע חייב. אבל מ"מ כוונת הר"ח דליכא ראיה מרישא דמתני']. אבל מדקתני סיפא שבועה שלא אוכל ואכל כ"ש, הרי שלא אוכל מתפרש כפשוטו, וא"כ שבועה שאוכל נמי מתפרש כפשוטו.

והנה בביאור המשנה בנדרים דשבועה שאוכל משמע לא אכילנא, פרש"י 'באיסור שבועה יהא עלי מה שאוכל משלך, דהכי משמע מה שאוכל משלך יהא באיסור שבועה'. וכתב רע"א בריש נדרים דמדברי המשנה איכא ראיה להא דנחלקו הראשנים האם מהני שבועה בלשון נדר, [הובא בר"ן ריש נדרים], שהרי אמר שבועה שאוכל ומפרשינן מה שאוכל יהא עלי באיסור שבועה כמש"כ רש"י, וזולת זה לא ידעתי לפרש שבועה שאוכל דשלא אוכל קאמר עכ"ד. וקשה להני ראשנים שנחלקו וסברי דלא מהני שבועה בל' נדר. וע"כ צריך לפרש כמש"כ הר"ח בסמוך בביאור דברי אביי, 'ופריק אביי מתני' דנדרים וכו' ואמר שבועה שאוכל לך, כלומר שבועה 'אם' אוכל לך, דמשמע לא אכילנה לך הוא', הרי שלא פי' כרש"י דמה שאוכל יהא עלי באיסור שבועה, אלא מתפרש כמו שאומר שבועה 'אם' אוכל לך, ומי שאומר שבועה אם אוכל לך, משמעותו שבועה שלא אוכל. וכן פי' בר"י מיגש 'ורמינהו וכו' פירוש אלמא שבועה שאוכל לך כמאן דאמר שבועה עלי אם אוכל לך הוא, משמע לא אוכל, אמר אביי וכו', וה"ק שבועה עלי אם אוכל'.

[והעירו בזה דעדין קשה הרי קתני' במתני' נמי שבועה לא אוכל לך אסור, ואמאי, הרי כמו ששבועה שאוכל מתפרש שבועה אם אוכל, דהיינו שלא אוכל, ה"נ שבועה לא אוכל, מתפרש שבועה אם לא אוכל לך, דהיינו שאוכל, ואמאי קתני במשנה בנדרים דאסור. וצ"ב].

**ג. אמר אביי לעולם וכו'**. מתני' באין מסרבין בו וכו', הרי דסתמא שבועה שאוכל דאכילנא משמע ורק במסרבין וכו' אמרינן שכוונתו שלא לאכול. ועי' ברמב"ן ובר"ן שהביא מהסוגיא דנדרים דאוקי אביי מתני' דהכא במסרבין בו לאכול ואמר שבועה שאוכל, הרי שצריך הוכחה דשאוכל דאכילנא משמע. וכתב שזו היא מן הסוגיות המתחלפות, וסוגיא דהכא דיקא טפי ע"ש.

ועי' ברמב"ם פ"ד משבועות הכ"ב פסק כאביי, אבל הרמב"ן פסק כרב אשי. ועי' בטור יו"ד סו"ס רלז.

**ד. רב אשי** אמר תני שבועה שאי אוכל לך וכו', מהו דתימא לישניה דאיתקילא וכו'. עי' בר"ן בנדרים שפי' בד"ה מיעקם לישנא 'שאין דרך בנ"א לומר שאי אוכל אלא שלא אוכל', ולכך הוי ס"ד שנתקל בדיברו. והק' התוס' וא"ת נשאליה מה היה דעתו, וי"ל כגון שאמר שדעתו כל מה וכו', ולכאו' צ"ב דא"כ מה שייך כאן איתקיל דבורו, הרי דעתו למה שיצא מפיו, וצ"ל שהכוונה שהוא מתכון לנדור מה שאנשים מבינים מלשונו, וע"ז הוי ס"ד שאיתקל דיבורו, וע"ע בפי' מהרש"א שאין כוונתו דוקא לאכול או לא לאכול, אלא דעתו למה שיש במשמעות הדיבור שיוציא, אלא שנתקל ואמר שאי אוכל. וצ"ב.

ומ"מ מבואר דאם היה אומר שדעתו לאכילה היה נאמן. וגדולה מזו מבואר ברמב"ם פ"ב משבועות שאם נשבע בפנינו שלא יאכל היום, ואכל והתרו בו, ואמר אני לא היה בליבי אלא שלא אצא היום, וטעה לשוני והוציא אכילה שלא היתה בלבי, הרי זה אינו לוקה, ועי' בכס"מ שם. אך בפי' הרא"ש בנדרים יד. ד"ה מהו 'מהו דתימא מיקם לישנא הוא והיה לו לומר שאוכל, והיה מגמגם בלשונו ואמר שאי אוכל, ואי אמר הכי מהימנינן ליה, קמ"ל כיון דהוציא בשפתיו שאי אוכל לא מהימנינן ליה במאי דקאמר בתר הכי', ועי' ב"ח יו"ד סו"ס רלז שעמד בזה. וע"ע בתור"ח.

**ביאור שי' רש"י בסוגין**

**א.** מבטא שבועה, פרש"י האומר מבטא ככר זה עלי וכו', ובראשנים דייקו מדברי רש"י דאף שאומר שבועה בל' נדר מהני שהרי אמר 'ככר זה עלי', וזה כמו שדייק רע"א מדברי רש"י לעיל בריש פרקין. אלא דעדין קשה אמאי נקט רש"י הכי, ולא נקט כפשוטו מבטא שלא אכל ככר זו. וביאר הרמב"ן דרש"י רצה להדגיש שלאביי בכל גוונא שאומר מבטא הרי הוא שבועה, שהרי רבא אמר בסמוך לגבי לשון איסר הוציאו בל' נדר נדר הוציאו בל' שבועה שבועה, משמע דבלשון מבטא אין חילוק בזה, ולכך נקט רש"י לרבותא שלשון מבטא בכל גווני הר"ז שבועה.

**ב.** איסר מתפיס שבועה. פשטות הכוונה שהלשון איסר הוא לשון התפסה, כמו דברים המחוברים וקשורים עם דבר אחר [ויאסור את רכבו וגו'], כך גם כשהוא אומר איסר משמעות הדברים הם התפסה לשבועה. ועי' ברש"י שפירש איסר עלי ככר זה הרי הוא 'כמי' שנשבע על הככר וחזר ואמר על ככר אחר ה"ז כזה שהתפיס את השני בראשון. מבואר מדבריו דאף שאין כאן בפועל מעשה התפסה מככר לככר כלל מ"מ מהני, והביאור דכמו שבמעשה התפסה שאומר ה"ז כזה, אין כאן לשון שבועה ממש שנשבע שלא יאכל הככר, אלא ע"י שאומר שיהא שבועה על ככר זה כמו שיש על ככר ראשון, זה גופא עושה עליו דין שבועה, כמו"כ לשון איסר אינו שבועה ממש אלא פירושו שיהא על הככר דין שבועה, והיינו דלאיסר יש אותו גדר כמו מתפיס[[1]](#footnote-2).

**ג.** איסורו של איסר. מדברי רש"י מבואר שהספק אם הוי כמוציא שבועה מפיו וחייב קרבן ומלקות או שאין בו קרבן ומלקות, משמע דלכו"ע איסורא איכא, עי' בד"ה ואם לאו. וכן דקדקו הראשונים מהא שנחלקו האם הוי כמוציא שבועה מפיו משמע שלכו"ע איסורא איכא. וכן נקט הר"ן בדעת רש"י[[2]](#footnote-3), והק' ע"ז הרמב"ן והר"ן 'ולא מיחוור דכיון דפשיטא ליה דאיסר האומר בתורה היינו מתפיס, היכי מספקא לן לענין מלקות דהא כתיב ביה לא יחל דברו'.

ובהמשך הביא הר"ן שכן דעת הר"י מיגש והרמב"ם. אבל הרמב"ן סובר דלרבא דלא מהני התפסה בשבועה אפי' איסורא ליכא. 'דכיון דבשום דוכתא לא אשכחן מתפיס בשבועה איסור מהיכא תיתי[[3]](#footnote-4), [ודוחה הר"ן את הדקדוק של הראשנים שנח' אי הוי כמוציא וכו' וכתב] אלא איידי דאמר אביי כמוציא שבועה וכו' אמר איהו נמי לאו כמוציא שבועה בפיו דאמי, ואין ה"נ דאפי' איסורא נמי ליכא. וכן נוטין דברי הרי"ף'.

ולא עוד אלא שהר"ן הביא מהראב"ד דמפיק לה איסורא מקרא מדכתיב או השבע וגו' וריבה אותו לבל יחל אבל לא לקרבן. ולפי"ז כל הנידון הוא רק לענין קרבן לחוד. וכן נקט בקרית ספר.

נמצא מבואר בדעת רש"י שאף שלא מהני התפסה לענין חיוב קרבן ומלקות ולאו, מ"מ איסורא איכא, והפתח בביאור הענין הוא לומר שכמו שבנדר יש שני דינים, חדא לאו ומלקות על האיסור בל יחל דברו, ויש עוד חלות איסור גם על החפצא, ויכול להיות שיש איסור גם בלי חילול הדיבור [כמו שמצינו לדעת הרמב"ם שהמדיר עובר על הבל יחל והמודר על האיסור], וכך גם בכל שבועה מלבד מה שיש לו איסור של חילול השבועה שיצאה מפיו, יש גם חלות איסור בשבועה כדי שלא יעבור על השבועה. וממילא יש מקום לומר שהלאו והקרבן והמלקות הם על מה שעובר על דברי שבועתו, ובזה כיון שבהתפסה לא הוי כמוציא משפתיו אינו חייב, ומ"מ בכל דבר שנשבע עליו מלבד האיסור לעבור על שבועתו איכא עוד חלות איסור או חיוב על דבר שנשבע עליו, ולענין זה לכו"ע ישנה התפסה בשבועה. ועי'.

**ד.** ובראשנים הק' על דעת רש"י האיך אפשר דלתנא דברייתא מספקא ליה ולאביי פשיטא ליה דהו"ל כמוציא שבועה מפיו. ועוד מהו אזלי לטעמיהו. ועוד הק' התוס' לפרש"י דהאומר איסר ככר זה עלי זהו איסר האומור בתורה, אמאי לא תני לה בבריתא בסמוך גבי איזהו איסר האומור בתורה.

והנה ברש"י שם בד"ה והוא שנדור ובא פי' 'וקס"ד השתא דהיינו מתפיס בנדר וקתני איזהו איסר האומור בתורה שהוא בלא יחל דברו האומר וכו', אלמא המתפיס בנדר הרי הוא בלא יחל כנדר עצמו', מבואר ברש"י שיש כאן שני נידונים, בבריתא לעיל איירי לענין לישנא דאיסור, והיינו 'איסר שבועה' בא לפרש מהו לשון 'איסר' והיינו בגוונא שאומר איסר ככר זה עלי וכו', אבל ברייתא דאיזהו איסר בא לפרש דין התפסה, ולומר איזה איסר נכלל בפרשת נדרים שיש עליו הלאו דלא יחל דברו כמו בנדר עצמו, וע"ז הביא שאופן של התפסה נמי הוי כנדר עצמו. ומינה שמעינן דכמו שמתפיס בנדר יש לו דין נדר עצמו ולא רק שחל איסור, ה"נ מתפיס בשבועה הו"ל כשבועה עצמה. וממילא מיושב קו' תוס' דתנא לא בא לפרש מהוא איסר.

ומיושב נמי קו' תוד"ה מדמתפיס בנדר שהק' אמאי שמואל מפרש הבריתא דאיזה איסור במתפיס בנדר הרי איסר דקרא מיירי בשבועה. ולהנ"ל מיושב דברייתא ושמואל לא אתו לפרש כלל מהו הלשון 'איסר', ולכך אי"ז שייך כלל לאיסר דקרא, וכל החידוש של הברייתא הוא שגם בהתפסה איכא בל יחל.

**ה.** כיום שמת בו אביו פרש"י כאשר אסרתי עלי בשר ביום שמת בו אבא לעולם, משמע מדברי רש"י שההתפסה היא בבשר עצמו, שכיון שאסר ע"ע את הבשר באכילה ממילא הוי חפצא דאיסורא ושייך בו התפסה. אבל ברש"י בע"ב ד"ה תריץ וכו' וה"ד מתפיס וכו' אלא אמר הרי עלי יום זה כיום שמת וכו' משמע שהוא מתפיס ביום.

ועי' ברמב"ם פ"ג מנדרים בתחילה ביאר כיצד מתפיס בנדרים וכו' ואח"כ בה"ה כתב הרי שמת אביו או רבו היום ונדר שיצום אותו היום וצם, ולאחר שנים אמר הרי יום זה עליו כיום וכו' שהרי התפיס יום זה ואסרו כיום זה'. מפורש שההתפסה היא ביום עצמו. [ועי' בסמוך].

**ו.** מתיבי איזהו איסר וכו' אמר לך רבא תריץ ואימא וכו'. מדברי רש"י נראה דס"ד מעיקרא דברייתא אתי לפרש דין התפסה בנדר, וס"ל לרש"י שאביי ורבא נחלקו בין לענין נדר ובין לענין שבועה, וא"כ כמו שמהני התפסה בנדר כך מהני התפסה בשבועה, [ורש"י נקט שאין לחלק ביניהם], וזה כוונת רש"י שכתב וקס"ד השתא וכו' וקתני איזה איסר וכו' שהוא בלא יחל דברו, וכו' 'אלמא המתפיס בנדר הרי הוא בלא יחל כנדר עצמו'. והיינו דהבריתא בא לחדש שהתפסה בנדרים מהני כנדר עצמו לענין הלא יחל, ומכאן עיקר הק' דאם התפסה בנדר הוא כנדר עצמו א"כ גם בשבועה וכו'. וע"ז משני דתנא דברייתא לאו דינא דהתפסה קמ"ל, אלא בא לפרש עיקר הנדר, 'ואשמעינן שאינו חייב בנדר אא"כ פירשהו ואח"כ תלאו בדבר הנידר'. והוסיף הרמב"ן 'ויש שמתמהין נדר ראשון היכי נדר בלא התפסה, ותמה מן המתמהין שלדבריהם י"ל כאותה ששנינו כאימרא כדירים וכו'. בפשיטות מבואר ברש"י שני חידושים, א' דלא מהני נדר אלא א"כ התפיסו בדבר וכדיליף מקרא. ועוד שהתפסה לחוד בלי לפרש את האיסור לא מהני, והוא חידוש גדול.

ובתוס' בד"ה אלא והראשנים הק' עליו דודאי מהני התפסה בנדר בלי לפרש את האיסור, כמו שמהני בנזיר ששמע חבירו ואמר ואני, וכן מהא דאמרינן בנדרים דבקרבן הוי נדר, ובראשנים הק' עוד מהא דאמרינן כאימרא וכדרים וכיוצ"ב מהני.

ובאמת ברמב"ן כתב 'על דעתי לא אמר רש"י ז"ל מעולם שלא יהא הנדר נדר מן התורה אלא א"כ התפיסו חס ושלום. אבל כך הוא פירושו וכו' ואשמעינן שאינו חייב משום נדר אא"כ פירשו ותלאו בדבר הנדור, אבל פירשו ותלאו בדבר האסור מותר וכו', זהו עיקר פירש"י ז"ל. שוודאי גם לפי רש"י נדר לא חייב להיות רק בהתפסה, אלא שרש"י בא למעט רק מתפיס בדבר האסור. דתלאו בדבר האסור מיגרע גרע, אבל פירש לבד, או פירש ותלאו בדבר הנדור מהני הנדר ואסור. אבל מ"מ יש חידוש גדול ברש"י שאם הוא אמר הרי עלי יום זה כיום וכו' ולא פירש את האיסור 'מותר'. ותמה ע"ז הרמב"ן כה"ל 'וקשה שבדבריו שאמר שהמתפיס בנדר לאו נדר.

ומצינו בזה כמה דרכים

א. בריטב"א בנדרים רפ"ב [ד. מדפי הרי"ף] ד"ה ומה שהביא רבינו ז"ל לראיה דמתפיס בנדר נדר מדתנן כאימרא כדירים לאו ראיה היא, דההיא באומר דבר זה עלי אסור כאימרא כדירים דלאו מתפיס הוא שהרי פירש איסורו ותלה אותו באימרא, וקמ"ל דסתם נדרים להחמיר וכו'. ואפי' תאמר שלא אמר אלא ככר זה כאימרא, משום ידות הוא דמחייב ולא הוי כמוציא שבועה מפיו'. וע"ע בר"ן בריש פ"ב דנדרים יד. ד"ה אמר שפי' דכשאומר קרבן 'אסור קאמר', וא"כ י"ל דה"נ הוי כמפרש ותולה יחד.

ב. והנה לנתבאר לעיל דהפלוגתא היא רק לענין לאו דלא יחל וקרבן ומלקות, אבל לענין חלות האיסור נדר איכא לכו"ע התפסה, א"כ י"ל שיטת רש"י, דמש"כ רש"י שאינו חייב בנדר אא"כ פירשהו, הכוונה שאינו דיבור של נדר שיש בו לאו דבל יחל, אבל איסור ודאי איכא גם בנדר שהוא בהתפסה, [ובנדרים יותר קל לומר שיש חלות איסור על החפצא גם בלא דין בל יחל, דחילול הדיבור הוא רק בנודר מפורש ולא במתפיס, אבל חלות איסור יש גם בהתפסה]. ולכך כל הני משניות י"ל דהתם הנידון הוא לענין חלות איסור נדר. ואדרבא הרי רש"י העמיד שכל הקו' של הגמ' מהברייתא 'אלמא מתפיס בנדר הוי בכלל לא יחל כנדר עצמו' הרי שעיקר הקו' היא מזה שיש לא יחל, וא"כ גם בתי' הגמ' שלא מהני התפסה כ"ז הוא רק לענין מלקות, אבל לענין איסור זה נשאר כמו בקו' שיש איסור, וא"כ כל הני משניות מיירי באיסור לחוד. מ"מ נראה שזה דוחק.

**תוד"ה איסר**. התוס' נחלקו על דברי רש"י, ופירשו דאיסר דקרא אינו בגוונא שאומר את הלשון 'איסר', אלא שעושה מעשה התפסה ממש, וזהו איסר דקרא, ולפי"ז פי' התוס' אם אתה אומר מתפיס וכו', היינו דאם הנודר התפיסו כו'.

א"נ ה"פ אם אתה אומר וכו' פי' שהתפיסו בלשון שבועה שהזכיר לשון אכילה, ואמר הרי עלי שלא אכל זה כזה, ואם לאו שלא הזכיר לשון אכילה אלא אמר הרי עלי זה כזה פטור. וצ"ב אמאי התפסה בשבועה הוא רק במקום שמזכיר בהדיא לשון לא אוכל. [ובנדרים פשיטא שמהני התפסה גם כשהוא אומר זה כזה]. והביאור צ"ל דאם אומר הרי עלי זה כזה, משמע שעושה התפסה מהחפץ הראשון לחפץ השני, וזה שייך רק בנדרים שהוא אוסר את החפצא עמה, אבל כיון ששבועה אינה איסור חפצא, א"כ אין בחפץ הראשון כלום, אבל אם אומר הרי עלי שלא אוכל זה כזה, הרי ההתפסה היא על הלשון שלא אוכל, דהיינו שלא אוכל זה כמו שלא אוכל זה, ואז הוי התפסה מאיסור אכילה שיש לגברא על החפץ הראשון.

**ועי"ל** איסור איסר היינו ככר שלישי וכו' [זהו פי' הר"ח]. תוס' פי' שהספק הוא האם השני הוי לגמרי כראשון שאפשר להתפיס בו או לא, אבל לענין קרבן ודאי חייב עליו, ולרבא פטור אף בשני מן הקרבן. והק' התוס' אבל תימא דאכתי מספקא ליה לתנא בשלישי, [ואיך לאביי פשיטא]. וביאר הרמב"ן בב' אופנים, או דדברי אביי קאי על השניה שהתפיס בראשון, ובזה אמר אביי שהוי כמוציא שבועה מפיו, אבל להתפיס בה בשניה לא אמר. או שאינו ספק כלל, אלא כוונת התנא לומר דכיון שא"א לפטור השלישי אלא א"כ נפטור השני, והרי השני נתחדש שהוא בכל השבועה, ולכך אף השלישי בכלל השבועה וחייב. וכן פי' הר"ן.

ומ"מ התוס' נקטו שהתנא מספקא ליה לענין הככר השלישית, ויש לדון מה הגריעותא יש בכיכר השני שלא יוכל להתפיס בה את הכיכר השלישי, הרי סו"ס על הכיכר השני פשיטא ליה שיש קרבן ומלקות. ובאמת בריטב"א כתב שעל הצד שלא מהני התפסה בככר השלישית גם בככר השני אין מלקות וקרבן משום דאיקליש ליה ולכך אינו עושה התפסה. אבל התוס' נקטו שבככר השני פשיטא שיש קרבן, וא"כ מה הסברא שאינו עושה התפסה.

והנה בר"י מיגש נמי פי' שהנפק"מ הוא האם אפשר להתפיס כיכר השלישית, וכתב 'ואם אתה אומר מתפיס שבועה כמוציא שבועה מפיו דמי, נמצאת אותה ככר שניה שהתפיס אותה בראשון כאילו עליה עצמה היתה השבועה, וכשהתפיס בה הככר השלישית הו"ל כמאן דאיתפיס בשבועה עצמה שהוא חייב דהיינו איסר', מדויק מדבריו שגם על הצד שאמרינן שבהתפסה הוי כמוציא שבועה מפיו, אין הכוונה שיש בדבר שהתפיס בו שבועה ממש, כאילו נשבע על הכיכר השני, אלא שנתחדש בדין התפסה שאפשר להמשיך ולהוסיף על השבועה הראשונה כאילו נשבע גם כל הכיכר השני. וממילא היה מקום לומר שהתפסה אפשר לעשות רק מדבר המושבע ממש, אבל כיון שהככר השני לא היה עליו ממש שבועה, [אפי' שדינו כדין הראשון מ"מ אין כאן שבועה ממש על הככר השני] ולכך א"א להתפיס בו ככר השלשית. ועי'.

**בביאור פלוגתא דאביי ורבא**.

ואזדו לטעמיהו דאיתמר מתפיס בשבועה אביי אומר כמוציא מפיו דמי, ורבא סבר לאו כמוציא שבועה מפיו דמי, ושורש מחלקתם הוא האם איכא ילפותא מלאסור איסור, האם איירי קרא בהתפסה או בשבועה עצמה.

ונחלקו הראשנים האם גם לרבא יש איסור בהתפסה, הובא בר"ן. דעת הר"י מיגש והרמב"ם פ"ב משבועות ה"ח וכן מדויק מדברי רש"י, דדברי רבא הם רק לענין להתחייב עליה מלקות וקרבן אבל מ"מ איסורא איכא. וצ"ב מהו האיסור, הלא אחרי דאינו כמוציא שבועה מפיו דמי, נמצא שאין כאן שבועה כלל ולמה יהא אסור. [והר"ן לפי דרכו שכתב דמתפיס גברא בגברא הוי שבועה גמורה, כתב די"ל דגם מתפיס חפצא בחפצא איכא איסור דרבנן, גזירא אטו מתפיס גברא בגברא. אבל הרמב"ם פסק כרי"ף דליכא התפסה גם במתפיס גברא בגברא]. ונראה בזה כמה דרכים.

**א.** בקה"י סי' יד אות א' כתב דהנה דעת הרמב"ם בפ"ב משבועות דבשבועה בעי הזכרת שם, ובלא הזכרת שם ליכא לא קרבן ולא מלקות, אך כתב שם בה"ד דמ"מ איסורא איכא, והביא הכס"מ שם מדברי הר"ן שיליף לה מקרא מדכתיב ויואל שאול וגו'. ולפי"ז י"ל שנחלקו אביי ורבא במה הוא מתפיס, דאביי ס"ל דאף שאומר זה כזה אין בדבריו רק על התוצאה שיהא זה אסור כמו שזה אסור, אלא שיש במשמעות דבריו גם להתפסת הדברים שאמר, וכאילו אומר הרי אני עושה על ככר זה מה שעשה הראשון על ככרו, ונמצא שהוא כמוציא שבועה מפיו דמתפיס בדברי חברו הוא, והרי זה כשבועה גמורה. [כמו דאשכחן בעדות דכשאומר העד השני אף אני כמוהו, הו"ל כאומר כל העדות שהגיד הראשון]. וממילא הרי הוא כאילו עשה שבועה בשם, כמו השבועה של הראשון. אבל רבא ס"ל שהוא מתפיס רק באיסור שיצא מחמת נדרו או שבועתו של הראשון, וכאותו האיסור שיש בראשון הוא עושה בשני. ואפי' במקום שמתפיס גברא בגברא, אין כוונתו שאני נשבע כמותך, אלא שהאיסור שנעשה ע"י שבועתך יהא גם עלי, ולכך אף שמהני התפסה על האיסור מ"מ אין כאן הזכרת שם בשבועה, ולכך הוי כנשבע בלא הזכרת שם בשבועה. [אבל כ"ז ניחא רק בדעת הרמב"ם. אבל בדעת רש"י דס"ל שגם בנדר לא מהני התפסה ומ"מ איסור איכא צ"ב].

**ב.** עוד י"ל שנחלקו האם שייך כלל התפסה באיסור שבועה, דבשלמא בקונמות או בנדר דאיכא חפצא של איסור כמו הקדש שפיר י"ל ששיך לעשות התפסה מזו לזו, אבל באיסור שבועה יש לדון האם יש כלל חלות איסור, דהיה מקום לומר שאינו חלות איסור כלל, אלא שאם נשבע לעשות או לאכול אין כאן חלות איסור כלל, אלא שהוא מוזהר שלא לעשות המעשה כדי שלא תהיה שבועתו שבועת שקר, נמצא שאין שבועה שיש בה חלות איסור, [ונחלקו בגמ' בסמוך מה האזהרה של שבועת בטוי דלהבא, דלרב דימי הוא מלא תשבעו בשמי לשקר, ולדבריו לכאו' אין כאן חלות איסור אלא שהוא מוזהר שלא לעשות את שבועותו שקר, וגם לרבין דאמר אזהרת שבועת בטוי דלהבא מלא יחל, אין הכוונה שיש כאן חלות איסור, אלא ע"י המעשה עושה דבריו חולין], וא"כ לא שייך התפסה בזמן שהוא עצמו אינו חפצא דאיסור, משא"כ בנדרים שיש איסור על המעשה עצמו שייך לומר שמתפיס זה בזה. וסברא זו כתב הר"ן בשיטת הרי"ף [מובא בסמוך].

וכן מצינו ברמב"ן בריש פ"ב דנדרים שכתב אמאי לא תני חומר בנדרים משבועות שהתפסה נוהגת בנדרים ולא בשבועות, 'משום דלאו חומרא וקולא הוא, אלא האי חפצא מיתסר ומיתפיס ביה, והא לא מיתסר חפצא כלל ולא תפיס מידי וכו'. [וזה טעם מדוע לא מהני התפסה בשבועה, אך עדין צ"ב מדוע איכא איסור].

ובדעת אביי אפשר לומר ששבועה אינו רק מעשה שבועה שאסור לחלל את השבועה, אלא שיש כאן חלות איסור לעשות את הפעולה שמחללת את הדיבור, שהתורה אסרה את המעשה כיון שיש בזה ביטול שבועתו, וכמו בנדרים באיסור חפצא, וראיה לדבר מהא דאמרינן לקמן כה. חומר שבועה מנדרים ששבועה חלה על דבר שאין בו ממש, ובספרי יליף לה מקרא דהשבע שבועה, וצ"ב מה חומר איכא ומדוע בעינן לזה קרא, הא שבועת בטוי חלה גם על עשית מעשה כגון שבועה שאוכל, והתם ודאי אינו אוסר עצמו כלל אלא שגברא מתחייב לאכול, וא"כ ה"נ בשבועה שלא ישן למה לא תחול השבועה, הרי אין השבועה חלה על הדבר ממש אלא הוי התחייבות. [ובאמת שבריטב"א ריש פ"ב דנדרים כתב 'ולאו וקולא וחומרא היא בגופייהו, אלא משום דאתי מיניה קולא להאי וחומרא להאי דהאי מיחייב והאי לא מיחייב וכו'. אך ברמב"ן שהובא לעיל לא נקט הכי]. וע"כ צ"ל שמלבד החיוב לקיים שבועתו חל על הדבר עצמו איסור כלפי האיסור גברא, ובזה יש חומר בשבועה שחלה על דבר שאין בו ממש. ולכך סובר אביי שגם בשבועה שייך לעשות התפסה.

ואפשר להוסיף בזה, דאף רבא מודה בזה שיש כאן איסור שבועה, ומ"מ לא מהני ההתפסה בזה, משום דחשיב דבר האסור ולא דבר הנדור, דרק בקונמות הוא קדושה ואיסור שהוא עצמו פועל, אבל בשבועה האדם נשבע והתורה אוסרת לא לחלל את השבועה ויש חלות איסור על הפעולה כלפיו, כדי שלא יעבור על שבועתו, אך מ"מ אינו נחשב שהוא פעל את חלות האיסור, ולכך לא הוי מתפיס בדבר הנדור אלא בדבר האסור. ועי' בכ"ז בקה"י סי' יד אות ב-ג.

**האם שייך התפסה בשבועה לשעבר.**

בקצה"ח סי' פז סקל"א הביא בשם הש"ך ששני בנ"א שחייבין שבועה ונשבע אחד מהם והשני אמר אף אני כמהו מהני. וכתב ע"ז הקצה"ח ולי נראה דלא מהני שהרי קיי"ל כרבא דמתפיס בשבועה לאו כשבועה. וכמו שכתב הרי"ף שגם אם הוא מתפיס בחברו ואמר 'ואנא נמי דכוותך' לאו כמוציא שבועה מפיו דמי. והוסיף בקצה"ח דאפי' לפי מי שסובר שמהני התפסה בשבועה כל זה שייך רק במתפיס בשבועה דלהבא, דסו"ס יש לו איסור לעשות את הפעולה, וכמו שחברו אסור כך הוא יהא אסור, אבל בשבועת הדיינים דהוי שבועה לשעבר לא שייך בזה התפסה לכו"ע.

והיה מקום לדון לפי מש"כ בקה"י ששורש מח' אביי ורבא האם הוא מתפיס בדברי הנשבע או מתפיס בבשר שנשבע עליו, ודאדרבא רק בשבועה דלהבא נחלקו אביי ורבא האם מהני התפסה, דרבא סובר דכיון שהוא מתפיס בבשר הרי שאין כאן שבועה, אבל בשבועה דלשעבר שנשבע שכך וכך היה מעשה בזה ודאי שדעתו לומר אני כמוך ולהצטרף לדיבור שלו, ולכך מהני התפסה כמו שמהני התפסה בעדות.

**דעת הרי"ף בהתפסה בנדרים**

א. כתב הרי"ף 'וקיי"ל כרבא, והיכי דמי מתפיס בשבועה כגון וכו', א"נ כגון דשמע חבריה וכו'. והיינו דלרבא דלא מהני התפסה בשבועה, לא מהני בכל גוונא, לא כשמתפיס בככר שנשבע עליו, ולא כשמתפיס בשבועה שנשבע חברו.

אבל מתפיס בנדר חייל נדרא עליה, כדתנן הריני נזיר ושמע חברו ואמר ואני וכו'. ותניא נמי איזה הוא איסר נדר האומור בתורה אמר הרי עלי וכו', ואמר שמואל והוא שנדור וכו' דכתיב איש כי ידור נדר וכו'. ועי' ברמב"ן שהביא עוד סיוע לדעת הרי"ף מדתנן בנדרים י: כאימרא כדירים וכו' אע"ג דלא פריש כלום. ועוד שנינו בנזיר הריני כשמשון הריני כבעל דלילה הר"ז נזיר - הובא בר"ן.

ועי' עוד ברמב"ן בריש פ"ב דנדרים 'ותנן נמי הקרבן כקרבן קרבן שאוכל לך אסור, וה"ה נמי מחית בשר חולין גביה ומחית בשר דנדר גביה ואמר זה כזה, דחאיל נדרא עליה, דחד דינא וחד טעמא הוא דתרוויהו מתפסין בדבר הנדור נינהו וכו', ומתפיס בדבר הנדור ומתפיס בדבר שהוא למזבח כי הני תרוויהו חדא גוונא נינהו, ומשום מתפיס בדבר הנדור הוא דחאיל עליהו נדרא ולא קדושה חייל עלייהו.

הרי דהבין הרמב"ן דכמו דהתפסה בקרבן מהני ה"נ התפסה בנדר מהני, דחד דינא וחד טעמא נינהו, וצ"ע בדעת הרי"ף מדוע לא הביא מכל הני משניות, ובפרט מהריני נזיר כשמשון. וצ"ע.

ב. וביאר הרמב"ן את דברי הגמ' לדברי הרי"ף [והובא בר"ן ולפיכך פירשו השמועה כך לדעתו וכו'.] דסד"א דגמ' דאיסר דקרא היינו לשון התפסה, כלשון הברייתא 'אי זה הוא איסור האמור בתורה', וכיון שהפסוק של התפסה כתוב גבי שבועה 'או אסרה איסר על נפשה בשבועה' א"כ הברייתא בא לחדש שלא רק בשבועה מהני התפסה אלא גם בנדר מהני התפסה כמו בשבועה. וזה ניחא לאביי וקשיא לרבא, ומפרקינן דהכא לא עסקינן כלל באיסר דקרא, ולעולם איסר לאו לשון התפסה הוא, אלא בין לשון נדר ובין לשון שבועה והוציאו בלשון וכו', וברייתא דאיזה איסר קאי לחדש איזה הוא איסר שגם אם לא אמר בלשון נדר הרי הוא בכלל נדר כגון האומר הרי עלי, דהיינו התפסה שריבתה אותו תורה מקרא דכי ידור נדר, ולאפוקי מתפיס בדבר האסור. ולרבא ממעטינן גם מתפיס בדבר המושבע, שהמתפיס בשבועה לאו כמוציא שבועה מפיו דמי, והוא הפי' הנכון.

והר"ן הק' ע"ב ב' קושיות [ולדידי קשיא לי וכו']. הרי כיון שמסברא לא היינו מחדשים שמהני התפסה, וצריך פסוק לרבות התפסה, [שהרי שבועה כיון שאין פסוק שמועיל התפסה לא מהני התפסה] א"כ גם בנדר אין כאן ייתור ומנלן למעט דבר האסור ודבר המושבע. ועוד אחרי שהתורה ריבתה התפסה בנדרים נילף שבועה מנדרים, כמו בידות. ועי' בסמוך שהובא דברי הר"ן.

ג. עוד יל"ע לדעת הרי"ף דברייתא דאיזה איסר בא לחדש שלשון איסר מהני רק כשתלאו בדבר הנדור ולא בדבר האסור מדכתיב איש כי ידור, הלא בסוגיא בנדרים יד. איתא, מנה"מ [דמתפיס בדבר האסור לא מיתסר] אמר קרא איש כי ידור וכו' עד שידור בדבר הנדור וכו', אי הכי אפי' בדבר האסור דהא כתיב לאסור וכו', ומשני לאסור איסר מבעי ליה לכדתניא איזהו איסר האומור בתורה וכו', וביאר שם הר"ן בכוונת הגמ' שיש חידוש שלא רק רק בתולה נדרו בדבר האסור לכל, אלא אפי' בתולה בנדר שהוא אסור רק לו.

והק' הר"ן דהתם משמע שהחידוש של הברייתא הוא מקרא דלאסור איסור, ואילו בשבועות משמע שהחידוש של הברייתא הוא מקרא דכי ידור נדר וגו'. ותי' דכיון דסוגיין לא קאי בעיקרא דהאי דינא לא דק. [ביאור הדברים דהר"ן שם פי' דתרי קראי באו לאשמעינן דין התפסה בין בקונם כללי ובין בקונם פרטי, ויש חידוש שאפי' לא תלה נדרו אלא בדבר שאסור לו לבדו נמי חייל נדריה, ולכך תי' דבסוגיין לא דייקו להביא קרא שמהני התפסה לנדר פרטי].

ואלולי דברי הר"ן היה מקום לומר שבעינן תרי קרא, חדא היכא שמזכיר איסור בדבריו ואומר דבר זה אסור עלי כקרבן, ועוד בענין קרא היכא שלא מזכיר כלל האיסור אלא שאומר זה כזה. ועי' בריטב"א בריש נדרים.

**הערות בדברי הר"ן**

**א.** הק' הר"ן לפי' הרי"ף איך ילפינן מקרא דבעי התפסה בדבר הנדור ולאפוקי דבר האסור, הא צריכינן לרבויי את עיקר דין התפסה בנדרים, שהרי בשבועות ליכא דין התפסה. ועוד הק' שם מדוע לא ילפינן שבועות מנדרים, כמו דילפינן ידות בשבועה מנדרים. וכתב בזה הר"ן וכ"ת דלרבא שייך התפסה בנדרים משום שהוא איסור חפצא, וכי מתפיס בככר אחר שפיר אמרינן שחלה ההתפסה דאיסורא אחפצא רכיבא, אבל לגבי שבועה כיון שהוא רק איסור גברא לא שייך התפסה דככר זה כזה. וכתב דזה אינו מספיק דתינח כה"ג שמתפיס ככר בככר, אבל הרי הרי"ף כתב דגם בכה"ג שמתפיס בחברו ואמר ואני לא מהני, ובכה"ג מדוע לא ילפינן מנדרים. וסברא זו כתבה הר"ן בנדרים יד. ד"ה הלכך לענין הלכה וכו' 'דהיינו טעמא משום דנדר חל על החפץ שאסר וכו'.

**ב. לפיכך אני אומר,** אמר לך רבא וכו', לאו באיסר דקרא איירי לומר שהוא מתפיס, אלא בעיקר נדר, דעיקר נדר האמור בתורה היינו כשתלאו בדבר הנדור וכו', אבל בלא התפסה א"א לו לאסור את המותר אלא מפני שקדש עושה חליפין, אף הוא יכול להתפיס איסורו בדבר המותר לו או לאחרים, וזהו עיקר נדר וכו', ובלא התפסה מהני מדין יד, שאנו גומרין דבריו כקרבן, ''מ"מ עיקר נדר מתפיס הוא''. וכיון שעיקר הנדר הוא בהתפסה שהאיסור קדושה נמשך ונתפס, ממילא סברא זו שייכא רק בנדרים ולא בשבועה, דשבועה לא הוי אלא איסורא גרידא. וממילא לא שייך ללמוד שבועה מנדרים גם במקום ששיך בו התפסה, כמו בגוונא של אני כמוך, דכיון שנדרים הם התפסה ושבועה הוא גם בלא התפסה, ממילא א"א ללמוד אחד מהשני. עכת"ד הר"ן. ובדברי הר"ן יש תוספת, הר"ן לא כתב שכיון שהתפסה זה המשכה ממילא זה לא שייך בשבועת, דאם זה עיקר החידש למה היה צריך הר"ן לומר שעיקר נדר הוא בהמשכה, הר"ן יכל לומר שעיקר נדר הוא גם בלי התפסה, מ"מ התפסה הוא המשכה וזה לא שייך לומר בשבועת, ולמה הוצרך הר"ן לומר שעיקר נדר הוא רק בהתפסה. והר"ן בעצמו בסוף הדברים הוסיף 'שאילו היינו מוצאים נדר בלא התפסה ואח"כ רבתה בו התורה התפסה היה בדין ללמוד שבועת מנדרים וכו', אבל כיון דלא משכחינן נדרים בלא התפסה האיך נלמד מהם שבועות וכו'. כוונת הר"ן ברורה שאילו נדר היה גם בלי התפסה א"כ היה מקום לומר שהתפסה אינו המשכה כלל, אלא הוא עוד חלות נדר שחל בדרך של התפסה, וא"כ שפיר שייך גם חלות התפסה בשבועה באופן של גברא מגברא, אבל כיון שלא מצינו חלות נדר 'אלא' בהתפסה ע"כ שמעשה התפסה אינו רק דרך לעשות חלות נדר, אלא כל מעשה התפסה הוא המשכה וכו' וזה לא שייך לעשות בשבועה, נמצא שעיקר החידוש של הר"ן כאן הוא שהתפסה הוא המשכה, וזה דבר שלא שייך בשבועה.

לפי פשטות משמעותם של דברים נראה מדברי הר"ן שעיקר הנדר הוא בהתפסה, והתפסה היינו העברת קדושה מדבר שכבר נדור למה שנודר עכשיו[[4]](#footnote-5). והעיר [במל"מ פ"א מנדרים] שהר"ן בתחילת נדרים שעיקר הנדר הוא שיאמר דבר זה אסור עלי בין שהתפיסו בדבר אחר ובין שלא התפיסו, זהו נדר האמור בתורה. וצ"ע. ועוד העירו שעדין קו' ראשונה שהק' הר"ן לא מתורצת, איך ממעטינן דבר האסור, הא צריך קרא לרבויי את עיקר דין התפסה בנדרים, דמסברא לית לן. ועי' בסוף דברי הר"ן [[5]](#footnote-6).

**ג. עוד אפשר לי לומר** שאף התפסה בגברא בגברא אין לה ענין, שהאומר זה כזה אין לו ענין אלא בדבר שתואר חל עליו כגון קדושה או איסור, אבל הנשבע שלא לאכול דבר פלוני אין שם תואר חל עליו כדי שיוכל חברו להתפיס ולומר ואני כמותך. ובפשטות כוונתו דבשלמא בנדרים שחל על המהות איסור, או בנזיר שנדר נזירות חל עליו דיני נזירות, שפיר שייך לעשות התפסה מהדינים שחלו עליו, אבל בשבועה לא מבעיא אם שבועה אינה חלות כלל ולא חל עליו כלום, דאין כאן כלל חלות איסור אלא שיש לו דינים לקיים שבועתו, וממילא לא שייך להתפיס בו כלל. אלא אפי' אם שבועה היא חלות איסור לעשות או שלא לעשות את הפעולה, מ"מ אין זה שם תואר דאין זה המהות של האדם, כמו בנדרים שהם המהות של החפץ. והיה נראה שהר"ן כאן חוזר בו ממש"כ שעיקר הנדר הוא בהתפסה וכו', ולעולם עיקר הנדר הוא בן אם התפיס ובין שלא התפיס, אלא שהר"ן בא ליישב למה לא מהני התפסה בשבועה גם בגוונא של ואני כמוך וכו'. וע"ז תי' הר"ן דרק בנדרים או בנזיר שחל על החפץ או הנזיר שם תואר על הגברא, שייך התפסה, אבל בנשבע אין על הגברא שום תואר, אלא הרי הוא מושבע לקיים דבריו, וממילא לא שייך התפסה.

**ד. וכ"ת נהי דלא גמרינן וכו',** לא דמי דהתם לא אסיק דבוריה וכו'. נראה שכוונתו דבדין יד התחדש שגם חצי דיבור מהני, ולכך אם הוא אמר 'והדין נמי' גמרינן דיבורו 'והדין נמי להוי פאה', אבל במקום שהוא אמר משפט שלם כגון הכא שאומר 'ואנא נמי דכוותך' הרי יש כאן משפט שלם שהוא רוצה להיות מושבע, אבל אין כאן חצי דיבור של שבועה, ולכך לא שייך כאן יד. ועי' בסמוך.

**ה. ועדין אני חוכך להחמיר ולומר**, דאי שמע חבריה דאישתבע דלא ליכול הדין בשרא, ואמר איהו ואנא נמי דכותך, בכה"ג מתפיס בשבועה שבועה, ושלא כדברי הרי"ף. ופלוגתיהו דאביי ורבא כשנשבע על בשר, ואח"כ אומר על פת הרי זה עלי כזה הבשר, דלאביי גם בכה"ג ילפינן מקרא דלאסור איסר שהרי הוא כאילו מוציא שבועה מפיו דמי, אבל רבא ס"ל דאיכא גוונא דלא מהני, כגון שהתפיס חפצא בחפצא, ואיכא גוונא דמהני כגון גברא בגברא, וכתב הר"ן שמהני 'או מדין התפסה או מדין יד', וצ"ב הרי לעיל כתב שלא מהני התפסה מדין יד כיון שאסיק דבוריה, וצ"ב. וביותר יל"ע דאם הוא מהני מדין יד א"כ גם בגוונא קמא שמתפיס ככר בבשר נמי שיועיל התפסה מדין יד. וצ"ל דכל מה דסובר הר"ן דמהני מדין יד הוא רק מגברא לגברא ששיך בו קצת התפסה, דסו"ס יש עליו חיוב לקיים שבועתו, אבל מבשר לככר דאין כלל חלות דין על הבשר בזה פשיטא ליה לר"ן שלא מהני התפסה גם לא מדין יד.

והוסיף הר"ן דלפי"ז ניחא נמי מהו הלשון 'לאו כמוציא שבועה מפיו דמי', ולא אמר רבא שלאו כלום היא, שהרי איכא גוונא שמודה רבא שמהני התפסה בשבועה. וביותר י"ל דגם בהתפסה מחפצא לחפצא איכא איסור מדרבנן, משום דכיון דבגברא בגברא מהני מדאורייתא.

והיה מקום לדון דהר"ן לא חזר בו ממש"כ שא"א להתפיס בגברא שהרי אין בו שם תואר כלל, וכיון ששבועה אינה חלות איסור אלא חיוב לקיים שבועתו א"כ אין עליו שום מהות שאפשר לעשות ממנה מעשה התפסה לחפץ אחר. אלא דס"ל להר"ן שכשהוא מתפיס בשבועת חברו ואמר ואנא נמי דכותך, אמרינן שהוא מתפיס בדבריו, וכאומר הרי אני נשבע כמותך, והרי הוא שבועה גמורה, ונמצא שהוא נתפס בדבריו ולא בחלות השבועה. וכמו שכתב בקה"י שהובא לעיל.

[והא דלא בעינן תוך כ"ד כמוש"כ המחנ"א בדברי הרמב"ם (מובא בסמוך), דכל דברי המחנ"א הם רק בנדרים שלאחר כ"ד בטל כח הנדר, שהרי אין על הגברא חלות כלל וכבר נתפס הדיבור בחפץ, אבל בשבועה דהוי איסור גברא אפי' לאחר כ"ד שייך להתפיס בדבריו, דדיבור זה לא בטל אלא הרי הוא קיים בכל שעה].

**האם מהני התפסה של 'ואני כמוך' בנדרים**

**הרי"ף הביא ראיה** שמהני התפסה בנדרים מהא דאמרינן בנזיר, הריני נזיר ושמע חברו ואמר ואני ואני, הרי כולן נזירים. והק' ע"ז הרמב"ן והר"ן והלא מוקמינן לה בגמ' שם דאיירי בתוך כ"ד, אבל בלא תכ"ד לא מהני, ואי הוי מדין התפסה מדוע לא מהני אחר כ"ד. ותי' הרמב"ן דהתם איירי שאומר רק 'ואני' ולכך ליכא ראיה שכוונתו ואני נזיר אלא בתכ"ד, אבל אם אומר ואני כמוך מהני אפי' לאחר כ"ד.

עוד הק' הרמב"ן דאי איירי בתכ"ד א"כ מנ"ל שמהני משום התפסה, דילמא כיון שהוא בתכ"ד כמוציא נזירות מפיו קאמר, ואני נזיר ולא כמוך קאמר. ותי' דכיון דאמרינן בסיפא הותר הראשון הותרו כולן ע"כ שהוא מדין התפסה. ע"ש הובא בר"ן.

מ"מ עולה לדעת הרי"ף שכיון שקיי"ל כרבא לא מהני התפסה בשבועה בכל גווני אפי' מגברא לגברא ובנדרים מהני. ולדעת הר"ן מהני בשבועה מגברא לגברא, [ואולי גם מחפצא לחפצא מדרבנן]. ומתפיס מככר לככר בשבועה לא מהני ובנדרים מהני, ומאידך גיסא צריך להיות שאי מתפיס מגברא לגברא בשבועה מהני [לדעת הר"ן] ובנדרים לא מהני, שהרי נדרים אינם אלא איסור חפצא, ולא שייך להתפיס מהגברא כלל. ואין להק' ממתני' דהריני נזיר ושמע חברו וכו', י"ל דנזירות שאני ששיך להתפיס בו כיון שחל בו קדושת נזירות ויש בו שם תואר של 'נזיר'. ומזה הביא הרי"ף ראיה שמהני התפסה בנדרים, אבל בשאר נדרים להתפיס גברא מגברא לכאו' לא שייך. וצ"ע. ויל"ע בזה בתרתי.

**א.** הנה ברמב"ם פ"ג מנדרים ה"ג כתב כיצד המתפיס בנדרים חייב, שמע חברו שנדר ואמר ואני כמוך תכ"ד, הרי זה אסור במה שנאסר חברו, הרי שמהני התפסה בנדרים מגברא לגברא, אף שהנדר הוא איסור חפצא.

אלא שמדברי הרמב"ם ליכא ראיה, דהנה הק' עליו המל"מ שם יש לתמוה למאי איצטריך שיהיה תכ"ד, דהא דאמרינן בנזיר שצריך תכ"ד, אינו אלא מחמת שאמר 'ואני' לבד, כמו שפי' הרמב"ן שהובא לעיל. אבל אם מפרש בהדיא ואני כמוך מדוע לא מהני אפי' לאחר כמה ימים, וכמו שכתב הרמב"ם בה"ד לענין נודר על הפת שיכול להתפיס בה אפי' לאחר כמה ימים. וביאר במחנ"א נדרים סי' ב' דכיון שנדר לא רמי אגברא כלל א"כ לא שייך להתפיס בגברא ולומר ואני כמוך, אלא דחידש הרמב"ם דבתוך כ"ד אינו מתפיס בגברא אלא בדבורו, והוי כאילו אומר אני מצטרף לדברך, וזה שייך רק בתכ"ד, דלאחר כ"ד דכבר בטל הדיבור ל"ש להתפיס בו, ולכך כתב הרמב"ם דדבר זה יש לעשות בתכ"ד. ונמצא שאין כאן התפסה בגברא כלל, אלא התפסה בדיבור. [וצ"ע לדבריו שהרי הרמב"ם קאי לבאר במה חלוק נדרים משבועות, הרי דגם בכה"ג שמתפיס בתכ"ד לא מהני בשבועות, ואמאי לא נימא שאף שלא מהני התפסה בשבועה מ"מ הרי יש כאן התפסה בדיבור בתכ"ד. וצ"ע].

**ב.** עוד יל"ע דאמרינן בסוגיין אמר הריני שלא אוכל בשר ושלא אשתה יין כיום שמת בו אביו וכו'. ופרש"י ד"ה כיום כאשר אסרתי עלי בשר ביום שמת בו אבא לעולם. משמע שאוסר את הבשר שהוא יהא חפצא דאיסורא כבשר שאסר עליו ביום שמת בו אביו. אמנם ברמב"ם פ"ג מנדרים ה"ה כתב הרי שמת אביו או רבו היום, ונדר שיצום אותו היום וצם, ולאחר שנים אמר הרי יום זה עליו כיום שמת בו אביו או רבו, הרי זה אסור לאכול בו כלום, שהרי התפיס יום זה כיום האסור לו. הרי שפירש שקיבל עליו תענית והתפיס יום זה ביום זה. וצ"ע דכיון שקבלת התענית הוי חיוב גברא, איך מהני התפסה. וביותר שהרי בפ"ב משבועות ה"ט פסק כהרי"ף שלא מהני התפסה מגברא לגברא. [והכא ליכא ליישב כמחנ"א שהרי לא מוזכר שהוא בתכ"ד].

וצ"ל דבתענית מלבד החיוב גברא לצום איכא נמי חלות דין על עצם היום, דנחשב יום תענית, וא"כ הו"ל התפסה ביום התענית עצמו ולא בחיוב גברא, ועי' בשיעורי הגרש"ר נדרים אות צה.

**נדר לקיים ל"ת. [כל הענין אינו שייך לכאן כלל, אלא לקמן כה. וכז. ובאריכות בנדרים טז:].**

א. סד"א דכיון דכי לא נדר וכו', צריך הסבר בקו' הגמ' מה ס"ד הלא אינו אסור אלא מדרבנן, ומהכי"ת שלא יחול נדר שהוא מדוארייתא. וראיתי מי שכתב דאפשר דס"ד דגמ' דאף שאינו אסור אלא מדרבנן מ"מ לא הוי כנודר על דבר המותר, ותורת נדרים הוא בנודר על דבר המותר ולא מה שאסור כבר, כמבואר ברמב"ם ריש נדרים 'לאסור דברים המותרים'.

ב. במתני' לקמן כז. מבואר שנשבע לבטל מצוה השבועה לא חלה. ושבועה לקיים מצוה נחלקו רבנן וריב"ב האם השבועה חלה. ונחלקו שם הראשנים בדעת ריב"ב האם שבועה חלה רק על קיום מצות עשה, או אפי' על ל"ת. מ"מ קיי"ל כרבנן שאין שבועה חלה על המצות, משא"כ נדרים שחלים על המצות וכמבואר במתני' בנדרים טז. חומר בנדרים מבשבועות שהנדרים חלים על דבר מצוה כדבר הרשות. אך נחלקו רש"י ותוס' האם נדרים גם על מצוות ל"ת כמו נודר שלא לאכול נבילה או ביוה"כ. ולדעת רש"י שהנדרים חלים, ואם יאכל יעבור גם על לא יחל דברו. וכן מדויק מדבריו לעיל ריש ד. אך תוס' נחלקו וסברי שאינם חלים על ל"ת משום דאין איסור חל על איסור. ושני הדעות הובאו בר"ן באריכות.

ובתוס' כתבו סברא שלא מועיל נדרים על איסורים משום דאין איסור חל על איסור. וצריך להבין בדעת רש"י למה אין את החסרון של אאחע"א. וביאר בריטב"א 'וטעמא משום דאיסורי תורה חיוב גברא, ונדרים איסור חפצא, ואתי איסור חפצא וחייל על איסורי גברא וכו' וזו כוונת רש"י'. מבואר בדבריו דנדרים חלים על כל איסורי תורה.

וכעי"ז פי' בר"ן בנדרים יח. לגבי הא דנדרים חלים על השבועות ואין השבועות חלות על הנדרים, דכיון ששבועה היא איסור גברא חייל עליה איסור נדר שהוא איסור חפצא [לבטלה, כמו שחל נדר על דבר מצוה], וכן אם נשבע שלא לאכול ככר זה וחזר ואסרו עליו בקונם, ואכלו חייב שתים. אבל אין השבועות חלות על הנדרים, שאם אסר ע"ע ככר זה וחזר ונשבע עליו שלא לאכלו, ואכלו אינו חייב משום שבועה. ואין איסור גברא נתפס במקום שיש איסור חפצא, כיון שבאיסור חפצא דנדר איכא נמי איסור גברא, שהרי חייב הוא לקיים נדרו וקאי עליו בלאו דבל יחל דברו.

ועי' ברע"א יו"ד רטו ס"ו דדברי הר"ן בנדרים הם רק בדברים שלא היו אסורים מצד עצמם מעיקרא אלא מחמת שבועה, ולכך מהני נדר וקונם עליו, אבל בדברים שהם אסורים מחמת עצמם כמו נבילה וכדו' מודה הר"ן דאין איסור חל על איסור. אך מ"מ בריטב"א מבואר להדיא בדעת רש"י שמהני קונם אפי' על דברים שהם אסורים מחמת עצמם.

ובאמת שאין הכרח לכל זה, דהר"ן מסיק כשיטת הרמב"ן שנדרים חלים על איסורים, ולא הזכיר כלל הטעם למה לא הוי בכלל אאחע"א, משמע שלא היה קשה להם כלל ענין זה. ובפרט ששיטת הרשב"א שגם מאכלות אסורות הם איסור חפצא. וע"כ צ"ל שזה גופא החומר בנדרים ובשבעות שהתורה נתנה כח לאסור בפה, וכח זה מהני גם כלפי דברי האסורים. ועי'.

ועי' עוד בר"ן אחרי שהביא השיטות שלא מועיל נדר על ל"ת הק' איך מועיל נדר בתוך נדר, הרי אחרי הנדר הראשון הוא כמושבע ועומד מהר סיני, שהרי הוא בל"ת. ותי' ד'לא אמרו אלא באיסור הבא מעצמו כגון נדר ושבועה דרבינהו רחמנא מדכתיב וכו', משמע בדבריו דלא הוי רק גזה"כ דשאני הכא שיש גזה"כ נזיר להזיר וכו', אלא יש כאן גם קצת סברא 'דלא אמרו אלא באיסור הבא מאליו' וצריך כאן תוספת הסבר.

**ג. תוד"ה דכי לא נדר.** מיהו נראה לר"י דגרסינן לה שפיר וכו', מ"מ דבר אחר שתולה בו לא איקרי דבר הנדור, כיון דאי לא נדר איכא עליה איסור דאורייתא נמצא שהוא מתפיס בדבר האסור ולא בדבר הנדור. הובא גם ברמב"ן ובר"ן. וכ"ה ברא"ש סי' ג' כתב 'כי מתפיס מעיקרא קמתפיס ולא מיקרי דבר הנדור'. בפשטות הכוונה דדעתו על איסור תורה ולא על הנדר. וכן הבין הנחנ"א נדרים סי' י' שהרא"ש נחית להא דאמרינן בנדרים יא: אי בעיקרו קא מתפיס או בהיתרא קא מתפיס. והק' ע"ז דבודאי כל שיש לפניו דבר שאסור משום שני איסורים, לא מספק"ל מחמת איזה איסור דעתו לאסור משום דבר הנדור. וכל הספק הוא רק במתפיס בדבר שהיה אסור ועכשיו שרי, האם כוונתו בדהשתא או דכיון שאין אדם מוציא דבריו לבטלה דעתו אמעיקרא. והוכיח כן מנותר של עולה ומבכור ע"ש. [ועי' בתוס' בנדרים שם ד"ה אבל נותר, בתי' השני 'ולפי תי' שני ניחא ההיא דשבועות פ"ג', וכוונתם לקו' המחנ"א. ועי' באו"ש פ"ג מנדרים]. ועי' ברמב"ן בסוף דבריו שכתב 'ואע"פ שאם אכל עבר עליו בשתיהן, מ"מ כשקיימו מחמת מצוותו הוא שקיים אותו, שאילו לא נדר נמי היה עושה כן, וכיון שכן אין אותו תענית של אותו היום עליו כדבר הנדור אלא כדבר האסור, וכי מתפיס מתפיס בדבר האסור הוא' משמעות הדברים שאינו תלוי בכוונה שלו כלל, אלא שלא הוי מתפיס כלל בדבר הנדור, דסוף דבר הוא דבר האסור מחמת עצמו.

ד. ועוד וכו' אבל אם נדר וכו' לא חייל דאאחע"א. צ"ב הרי דינא דאין איסור חל על איסור אין הביאור שלא עבר כלל על האיסור השני, אלא דלכל העונשין שבתורה כגון מלקות או מיתה וכן לענין קרבן לא חל, אבל עבירה יש לו כמבואר ביבמות לג. דנמפק"מ לענין לקוברו בין רשעים גמורים שנחשב שעבר עוד איסור. וא"כ יל"ע טובא דאם אסר עצמו באכילת נבילות, חל הנדר ונהי דלא ילקה ולא יתחייב משום נדר, מ"מ יש כאן איסור מחמת נדר. וא"כ אם יבא ויתפיס עוד ככר אחר בנדר שעשה בנבילה, צריך להיות שילקה עליו, דאף שאינו לוקה על הנדר הראשון, אינו מחמת חסרון הנדר, אלא משום שהוא כבר לוקה משום נבילה, והוי מתלא תלי וקאי באיסור הראשון, ואם לו יצויר שיפקע איסור נבילה חייב משום נדר, וא"כ בדבר שהתפיס בו שפיר ילקה.

וע"כ צ"ל כמש"כ בתשו' אבנ"מ סי' יב ד"ה ובהא דהנה פרכינן לקמן כג: גבי נשבע שלא לאכול נבילות, אמאי חייל השבועה הרי מושבע ועומד מהר סיני הוא, וקשה אמאי לא פריך מצד הכלל דכה"ת דאין איסור חל על איסור. ותי' דגבי שבועה או נדר לא חלה השבועה והנדר כלל אף לא לענין לקברו בין רשעים גמורים. ולא דמי לשאר איסורים כגון אשת איש שנעשית חמותו, דבכל אופן היא חמותו ולכך בודאי איכא עוד איסור, וכשיפקע איסור אשת איש יחול לגמרי איסור חמותו, אבל בשבועה ונדר שהוא חלות שנעשה ע"י דיבור, אמרינן דעד כמה שהוא כבר מושבע ועומד מהר סיני א"כ הוי כמו שבועה על שבועה שלא חלה כלל. ולא דומה כלל לדינא דאאחע"א, דהתם האיסור השני מתלי תלי וקאי וכי פקע איסור הראשון קאי באיסור השני כדאיתא ביבמות.

**ד. בא"ד** ומיהו לריב"ב דאית ליה לקמן דנשבע לקיים את המצוה חייב [ובנשבע לבטל אינו חייב], כ"ש נדרים שחלין [אפי'] בלבטל את המצוה שיחולו לקיים'. כוונת התוס' להוכיח מדברי ריב"ב שאין כאן חסרון של אאחע"א, וס"ל לתוס' שלריב"ב נשבע שלא לאכול נבילות חייב שתים. כן משמע מרש"י לעיל ד. ד"ה אינו חייב. ולכך עשו התוס' ק"ו שנדרים יש להם כח יותר משבועה, שהרי לריב"ב שבועה חלה על קיוםל"ת אפי' שאינה חלה על ביטול, כ"ש נדרים שחלים על ביטול ודאי שהם חלים על קיום ל"ת, ומוכח שאין כאן חסרון של אאחע"א. ובאמת שיש מקום לחלק בין נדרים לשבועות, הוא איסור של חילול הדיבור ולכך שפיר איכא סברא שיכול לחול גם על איסור תורה, אבל נדר הוא איסור חפצא ואאחע"א.

ועי' בר"ן כאן הביא מהרמב"ן דכל דברי ריב"ב הוא רק בשבועה ולא בנדרים, משום דבשבועה לקיים ל"ת השבועה מחדשת קרבן, אבל בנדרים כיון שאין בהם קרבן אינם מוסיפים כלום, ומודה ריב"ב שלא חל. ובפשטות כוונתו דהוי איסור מוסיף . ועי' בקה"י סי' טו אות ב שדן דאיסור מוסיף הוא רק אם האיסור מצד עצמו הוא מוסיף, אבל קרבן בשבועה אינו תוספת של השבועה עצמה, אלא אחרי שחלה השבועה יש גם קרבן, וע"ש בדבריו הנחמדים.

**ה**. ותמה ע"ז רע"א בגליון ב' קו' חדא שהתוס' לקמן כז. ד"ה לקיים הביאו להדיא מהירושלמי דריב"ב מיירי רק לקיים עשה, אבל בנשבע שלא לעבור על מל"ת מודה ריב"ב שפטור. וביותר הוכיח רע"א שאין דינו של ריב"ב נוגע כלל לדין אאחע"א, שהרי כל מח' רבנן וריב"ב הוא רק לענין קרבן האם הוא בכלל להרע או להטיב כמבואר לקמן כה., אבל לענין איסור ומלקות גם רבנן מודים לריב"ב, ואם גם לרבנן יש מלקות קשה הסוגיא במכות כב דפרכינן ולחשיב נמי שבועה שלא אחרוש ומשני מושבע ועומד וכו', והרי התם לענין מלקות איירי, ובזה שפיר חייב לכו"ע, וע"כ שריב"ב איירי רק על קיום מצות עשה, אבל לקיים ל"ת אין זה נוגע כלל לרבנן ולריב"ב, אלא לכו"ע הוי בכלל אאחע"א. עכ"ד רע"א.

והנה מה שנקט רע"א שעל הצד שריב"ב מיירי גם בקיום ל"ת ורבנן רק נחלקו לענין קרבן, אבל לענין מלקות הם מודים שהשבועה חלה וחייב, ולא אמרינן בזה אאחע"א, זה סותר למה שכתבו התוס' שנדרים לא חלים על קיום מצות ל"ת מטעם אאחע"א, ובע"כ שהתוס' כאן סוברים שלרבנן השבועה לא חלה לא רק לענין קרבן אלא גם לא לענין מלקות, ומטעם שאאחע"א, וא"כ ה"ה נדרים לא חלים כלל. ועי' בקה"י סי' טו אות א.

**ויש בזה אריכות דברים, ואינו שייך לכאן אלא לקמן כז.** [[6]](#footnote-7).

1. עי' בגמ' בע"ב ואף ריו"ח סבר לה להא דרבא וכו' מבטא לא אוכל לך איסור לא אכול לך שבועה, פרש"י דשמעינן דאיסר שהוציאו בלשון שבועה שבועה. והעיר במהרש"א הרי רש"י לעיל פירש דלאביי נמי אם אמר 'איסר ככר זה עלי היינו איסר דקרא דהיינו מתפיס, כאילו נשבע על ככר וחזר וכו', וא"כ גם באומר איסר לא אוכל לך נמי הוי מתפיס בשבועה כמוציא שבועה מפיו, וא"כ ריו"ח מצי שפיר קאי כאביי. וצ"ע. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש כאן חידוש, שלא רק בשיטת אביי שייך לומר שאפי' שאין קרבן יש איסור, אלא אפי' לרבא דס"ל דאין כלל דין התפסה, נמי שייך לומר שיש איסור, וכן מדוקדק ברש"י בסוף העמוד שכתב אלמא המתפיס בנדר הרי הוא בבל יחל וכו', משמע שכל המח' הוא רק לענין הבל יחל, אבל לענין איסורא לכו"ע איכא. [↑](#footnote-ref-3)
3. וכן נקט הרמב"ן גם בדעת רש"י 'וכן נמי אם לא פירשו אלא שאמר הרי עלי יום זה כיום שמת בו אבא מותר', הרי שנקט בדעת רש"י שבהתפסה ליכא אפי' איסור [↑](#footnote-ref-4)
4. הראשנים דנו מה הדין בשבועה שאומרו בלשון נדר, כגון שבועה ככר זה עלי האם חל. וכן נדר שאמרו בלשון שבועה. ומצינו בזה סתירה בדברי הר"ן. בר"ן [י. מדפי הרי"ף] חילק בין נדרים לשבועות, וכתב 'אני אומר לא כי אלא נדרים ודאי לא משכחת להו אלא בדמיסר חפצא עליה, כאשר פרשתי למעלה, דעיקר נדר משום התפסה הוא, משו"ה לא משכחינן להו אלא בדקא אסר חפצא אנפשיא, ומשו"ה אמרינן וכו', ואילו אמרן בלשון שבועה אינו מועיל אלא משום יד, לאפוקי שבועה דמשכחת לה דקא אסר נפשיה מן חפצא וכו', מיהו בדקא אסר חפצא עליה נמי משכח"ל וכו', וזה שוה למיסר נפשיה מן החפצא או חפצא מנפשיה וכו'.

   ואילו בריש נדרים ב: כתב הר"ן 'ומהא משמע דאין שבועה בלשון נדר ולא נדר בלשון שבועה, הילכך כל שהחליף של זה בזה אין בדבריו כלום'. וצ"ע.

   ומ"מ נראה שהוא תלוי בהנידון הנ"ל האם עיקר נדר הוא בהתפסה, דבשבועת ס"ל להר"ן שעיקר נדר הוא בהתפסה, ולכך כתב יש לחלק ולומר שדוקא בנדר מוכרח להיות באיסור חפצא, דהא צריך להמשיך קדושה בחפץ, משא"כ בשבועה מצינו למימר דמשכ"ל בב' אופנים. אבל בריש נדרים דס"ל שעיקר נדר הוא גם בלא התפסה, א"כ לא מצינו לחלק בין שבועה לנדר, וא"כ כמו שבנדר לא מהני בלשון שבועה משום שלשון נדרים הוא במיסר חפצא עליה, ה"נ גבי שבועה הוא דוקא בקא אסר נפשיה מן החפצא, דכך הוא לשון שבועה. [↑](#footnote-ref-5)
5. הר"ן בסוף הדברים כתב 'ואפשר ג"כ דמהאי טעמא ממעטינן מתפיס בדבר האסור'. כוונתו ליישב הק' הראשונה על הרי"ף איך ילפינן למעוטי דבר האסור הא בעינן קרא דמהני התפסה. וכתב דלפי מש"כ דעיקר נדר הוא בהתפסה, דהיינו שהוא המשכה של קדושה, והמשכה שייך רק בדבר הנדור שהוא איסור קדושה, אבל בדבר האסור לא שייך להמשיך איסורו, ונמצא דאי"צ קרא מיוחד למטעם דבר האסור, אלא מאותו קרא גופא שילפינן דהדרים הם בהתפסה ילפינן נמי למועטי דבר האסור. [↑](#footnote-ref-6)
6. והיה מקום לומר דהכא לא שייך כלל אאחע"א, אלא הוא לשון מושאל ועיקר כוונת התוס' הוא שאין שבועה חלה על איסורים הוא משום שהוא מושבע ועומד מהר סיני, כמבואר בגמ' לקמן כג. ובזה לא חלה כלל השבועה כמו שחידש האבנ"מ שהובא לעיל, ולכך לרבנן לא חלה השבועה כלל, אבל לריב"ב כמו שחלה השבועה לענין קיום המצוה אף שהוא מושבע ועומד, נמצא שהשבועה חלה בכל אופן, וא"כ חלה השבועה גם על קיום ל"ת שלא לאכול נבילות, ואפי' שלענין מלקות לא יהיה חייב מצד דאאחע"א, אלא יהיה דינו כמו כל איסורי תורה שהוא עובר שני איסורים ואינו חייב אלא אחת, וא"כ ה"ה נמי אם נדר שלא לאכול נבילות ויתפיס בנדר זה ככר אחר, שפיר יחול ההתפסה שכיון שהנדר חל. וכ"ז נכתב שלא בעיון הסוגיא לקמן כז [↑](#footnote-ref-7)