עניני בונה ובנין בכלים
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב זאב גלוסקינוס עניינים

**בס"ד**

**עניני בונה ובנין בכלים**

**סימן א'**

**בביאור החילוק בין מחיצה המתרת למחיצה לצניעות**

**א. מח' הרא' במחיצה שלא להיתר אם שרי לגמרי או משום תוספת. ב. לצד ששרי לגמרי צל"ב למה לר"א אסור. ג. לפי הנ"ל יש לדון לדינא להוסיף סכך פסול ביו"ט להכשיר הסוכה.**

א. שיטת ר"ת לחלק בדין מחיצה מן הצד דמחיצה המתרת אסורה ומחיצה לצניעות מותרת. ובביאור החילוק נר' דיש ב' מהלכים בראשונים, דברא"ש וטור (וכ"נ בתוס' בשבת) נר' דמחיצה לצניעות לאו כלום ורק מחיצה המתרת נחשבת ואסורה אף שהיא מן הצד, אבל בס' הישר לר"ת וכן נר' ברשב"א וריטב"א ור"ן וכ"נ בתוס' בעירובין דכל מחיצה מן הצד אסורה אם היא בתחילה, והחומרא של מחיצה המתרת היא שלא נאמר בה היתר של תוספת באהל עראי, דכיון שהיא מתרת נחשב כתחילה. אבל מחיצה רביעית שריא משום שהיא תוספת לראשונות, עיי"ש שמק' ר"ת למה אסורה שלישית הרי היא תוספת ומת' דמתרת חשיב כתחילה. אבל רביעית שהיא לצניעות נחשבת תוספת ושריא. שוב ראיתי שכבר באב"נ עמד במחלוקת הראשונים בזה.

ויש כמה נפק"מ בין המהלכים הנ"ל הא' במש"כ מהר"ם הובא במרדכי ובפוסקים דשרי לעשות מחיצה טפח מע"ש בפני הספרים ולפורסה בשבת להתיר דהוי תוספת אהל, וכל זה שייך רק לדעת הרא"ש דמחיצת צניעות לאו כלום ומחיצה להתיר הוי אהל אבל לא חמירא מגג דשרי בו תוספת אהל, אבל למש"כ בס' הישר ועו"ר דהחומרא במחיצה להתיר היא שחשיב כתחילה כיון שמתיר, א"כ גם כאן כיון שע"י הפריסה הוא מתיר הוי כתחילה[[1]](#footnote-2).

ונר' דיש גם נפק"מ הפוכה בעושה ד' מחיצות ראשונות לצניעות באופן שאינן מתירות, דלרא"ש ומהר"ם ודאי דשרי דלצניעות לאו כלום הוא, אבל למבואר בס' הישר ושא"ר כל ההיתר של מחיצה רביעית הוא רק משום תוספת, וגם החומר של מחיצה שלישית הוא משום שלא נחשיבו תוספת על ראשונה ושניה כיון שהיא מתרת, אבל בעושה ד' מחיצות לצניעות ודאי אסור[[2]](#footnote-3).

ב. ולשיטת מהר"ם ורא"ש דלצניעות לאו כלום היא צ"ב למה לר"א אסור במחיצה רביעית בסוכה הרי כל מח' ר"א ורבנן היא בתוספת אהל עראי וכאן לדידן שרי לגמרי ולא משום תוספת אלא משום דלצניעות לאו כלום הוא.

ולכאו' צריך לומר דמחיצה לצניעות אין לה חשיבות ולכן דמי לתוספת דר"א אסר כל אהל שהוא ולדידיה ודאי דגם לצניעות אסור ולרבנן רק באהל חשוב אסרו ולכן שרי תוספת ושרי מן הצד ודוחק.

והיותר נר' בזה דיש לדון במה נח' ר"א וחכמים באיסור תוספת, האם סבר ר"א דלא אכפ"ל במה שהוא תוספת דמ"מ עשה אהל, או שר"א אסר תוספת משום דאסרו התוספת דהיינו שמה שעושה חלק מאוהל את זה אסרו (ולא משום שעושה אהל ואפי' שהוא חלק מאהל גדול) ואם נימא כצד השני י"ל דגם לר"א שרי לעשות ד' מחיצות לצניעות, אבל מחיצה רביעית של סוכה חמיר טפי.

ג. ואכתוב כאן מה שעלה לי לדינא בענין זה, בסוכות עג נשאלתי בעובדא שביו"ט עף חלק מהסכך באופן שפסל את הסוכה, והנה להחזיר את הסכך יש גם בעיה של מוקצה (ובהמשך יתב' שאסור גם מצד קבע) ומ"מ רצו להניח שמיכה וכדו' שאז יוכשר השאר משום דופן עקומה, והנה הפמ"ג חוכך לאסור להניח הסכך ביו"ט אפי' ע"י נכרי אבל טעמו נר' שהוא משום קבע דלכמה ימים ג"כ חשיב קבע, אבל נר' שכאן שמניח שמיכה ובואי בסוף יו"ט יחזיר הסכך להתיר מקום זה, לא הוי קבע וממילא יש מקום להתיר.

אמנם נר' דכיון שעי"ז מכשיר הסוכה הוי כהתחלת אהל ואסור, ועיי' במשנ"ב תרל שביאר סברא זו כלפי מחיצה שלישית שנחשבת עשיית אהל ולא הוספה כיון שמכשרת הסוכה וממילא ה"ה כאן[[3]](#footnote-4), ואף שהפמ"ג לא אסר מטעם זה, משום שמיירי להוסיף סכך שיוסיף הכשר וזה באמת הוי תוספת, אבל לכ"ע הכשר סוכה חמיר, דאל"כ כ"ש שמותר לעשות מחיצה שלישית דהוי תוספת ואפי' אם נחדש שכיון שהיא דופן אחרת חשיב בתחילה, לא מש' שם שאם יש ק' מחיצה בשלישית כבר סגי להעמיד השאר.

והנה בעיקר הדבר כבר כ' שהיה מקום לומר שכל מתרת הוי בתחילה, אלא שהרמ"א שטו שמתיר אם היה טפח להוסיף מש' לא כן, ובאמת לפי מה שנקטו שם האח' שאפי' היה טפח בגובה, א"כ נר' דאפי' שמתחיל עכשיו ההיתר בכל זאת שרי, אמנם עיי"ש שלא כ' כן רק ביחס לתשמיש ולא לסוכה, דהכשר סוכה ודאי הוי בתחילה, ושו"ר שהארח"ש הע' סא מביא מהגר"ש דיתכן שהרמ"א פסק לקולא בזה כמהר"מ מכיון ששאר רא' לא אוחזים בכלל שחשיב כה"ג מתרת, ועכ"פ בסוכה נר' דאסור במקום שמכשיר הסוכה.

שוב הראוני דהארח"ש הע' מז נוטה להתיר להוסיף שמיכה להכשיר הסוכה, ולא נחית לחילוק שכ' בין תוספת להכשר סוכה, לבין להכשיר הסוכה, וכלשון המשנ"ב תרל, ולענ"ד אין להתיר בזה וכמוש"נ.

**סימן ב'**

**בגדר ההיתר מלמעלה למטה**

**א. בביאור הוכחת הגר"א מההיתר מלמעלה למטה, לדעת התוס' דהאיסור רק כשעושה גם מחיצות. ב. ביישוב דעת הרשב"א ובדבריו לגבי משמרת. ג. קו' על הגר"א מהגמ' שבת מג בשניים שבאים ופורסים טלית עליהם ויישובו עפ"י הרמב"ם. ד. בדברי החזו"א שגם לרשב"א צריך לעשות את המעמידים. ה. בדברי המשנ"ב לאסור להכניס מגירה לשלחן.**

א. בגמ' בביצה לב: מבו' דאף דאסור להניח חבית על שתי חביות משום דעביד אהל, יש אופן המותר שיחזיק החבית העליונה ויביא תחתיה ב' החביות דבכה"ג הוי מלמעלה למטה ושרי, וטעם ההיתר משום שהוא שלא כדרך.

והנה באיסור אהל עראי דעת התוס' שם דאסרו רק כשעושה הגג והמחיצות, אבל גג לבד לא אסור, אבל דעת הרשב"א (וכ"נ דעת רש"י בביצה) דא"צ מחיצות ואפי' עושה הגג לבד אסור, והפוסקים נקטו כדעת התוס' שכ"ה דעת רוב הראשונים.

ובביהגר"א שטו מוכיח כדעת התוס' דהאיסור רק באופן שעשה מחיצות, מההיתר שנאמר מלמעלה למטה, וכונתו לכאו' דאם אסור אפי' בלא מחיצות איך משכחת לה להיתר דמלמעלה למטה הרי מיד כשמביא הקדירה למעלה הוי אהל.

ובדעת הרשב"א נראה לומר בפשיטות דכשמביא הקדירה ומחזיקה למעלה ודאי ל"ש כלל שם אהל, כיון שאינה עומדת אלא בהחזקתו הנמשכת, ולכן שרי להחזיק הקדירה ולהביא תחתיה את החביות, וכן מפורש שם ברש"י בביצה דמחזיק הקדירה בידים.

ופלא על הגר"א שנקט בפשיטות דלא כסברא זו, וגם יש להביא ראיה לסברא זו שכשמחזיקים ביד אין איסור אהל מהגמ' בשבת מג: על מת דמבו' שבאים ופורסים מחצלת עליה משום שחם להם, ומוכח דשרי כל שאין לה מעמידים.

ואפשר לבאר שסבר הגר"א דלא שייך ההיתר דמלמעלה למטה רק אם כל איסור עשית אהל הוא כשעושה כתלים וגג, שבזה נאמר דסדר האהל הוא קודם כתלים ואח"כ גג, אבל אם כל האוהל הוא הגג לא שייך היתר זה, דאם עשיית הגג נחשב כשמניחו על החביות א"כ אז הוא האיסור, ולא שייך היתר של שינוי הסדר רק אם האהל הוא גג וכתלים.

ב. ובדעת הרשב"א שלא מצריך כתלים נראה לבאר שההיתר של מלמעלה למטה הוא שעשיית אהל נאסרה רק באופן שנעשית ע"י פריסת הגג, אבל כל שנעשה אהל אחר שנפרס הגג, דהיינו שעושה מעשה שיחשיבו לאהל הוי שינוי בצורת עשית אהל (ולפי"ז אינו שינוי בסדר האהל אלא בצורת עשית אהל).

ונראה להביא ראיה לסברא זו שבי' בדעת הרשב"א, דהנה הרשב"א בענין משמרת דן מהו ההיתר כשעשה ע"מ לתלות רמונים והביא דברי הרר"י דההיתר משום שאינו עשוי לחלל שתחתיו, וכ' דא"כ ק' דגם כשעושה למשמרת הרי אינו צריך לחלל שתחתיו עד שיביא הכלי וא"כ הוי מלמעלה למטה, ותי' דבמקום שהוא דרך עשייתו אסור אפי' מלמעלה למטה, ושוב מק' דא"כ גם כשעשה ע"מ לתלות רמונים יאסר כשבסוף עושהו משמרת, ומת' דרק אם עשו מתחילה ע"ד כן אסור, א"נ משמרת חשיב מתחילה כצריך לחלל שתחתיו שהרי צריך לחלל להכניס הכלי, וכל דבריו צריכים ביאור.

והנראה שסובר הרשב"א (עד מש"כ בא"נ) דכל מה שנחשב שצריך לחלל הוא לחלל הכלי שהרי יכול לשמר רק לכלי, ולכן הוק' לו דלא חל שם אהל כשמותח המשמרת כיון שאין כאן את החלל המיועד, וממילא הבין הרשב"א דגם כשיביא את הכלי ויוצר כאן חלל אהל שרי שזהו ההיתר של של מלמעלה למטה שיוצר אהל לא ע"י הבאת הגג וכמוש"נ, ואז מחדש הרשב"א דבאופן שדרך לעשות כן שייך לאסור על יצירת אהל שלא ע"י הבאת הגג, אלא דמק' דא"כ גם כשתלה לרמונים יאסר דהא האיסור הוא בזמן הבאת הכלי (וצ"ע לס"ד זו למה שרי כשעשה מע"ש) ועל זה מת' דהאיסור הוא בצירוף שני המעשים ולכן כשתלאה לרמונים א"א לצרף משעה הראשון וממילא [[4]](#footnote-5)שרי, והדברים מאירים.

ג. אמנם ק' דהגמ' שבת מג: מבארת את האופן מותר כשבא להצל על המת, שיבאו שנים וישבו ואח"כ יפרסו טלית עלהם ויביאו מטות לישב ויזקפום וילכו ויהיה האהל נעשה מאליו, ופירשו שם רש"י ותוס' רשב"א וריטב"א דההיתר משום מלמעלה למטה, והנה שם האהל נעשה לצל וכ' הרא"ש דבאופן זה א"צ מחיצות וכן נקטו הפוסקים וכ"כ הגר"א, וא"כ ק' מה שיך שם ההיתר של מלמעלה, למטה הרי אם אסור גג בלי מחיצות להגר"א לא שייך היתר זה[[5]](#footnote-6).

והנה הרמב"ם הביא את סדר הגמ' לפריסה לצל עבור מת לדינא, והק' הנו"כ מה צריך לזה הרי שם אזלינן למ"ד אין כלי ניטל אלא לדבר הניטל, ולא קי"ל הכי. ותי' דהרמב"ם סובר דבלא"ה צריך לסדר זה עיי"ש.

ועפי"ד הגר"א י"ל בפשיטות ששם לא שייך היתר דמלמעלה למטה וכמוש"נ, ולכן צריך את כל הסדר זה שאז נחשב שהאהל נעשה מאליו וכלשון הגמ' שם, אבל באמת יאסר שם להניח הטלית על המטות דכיון דהוא לצל לא נאמר ההיתר של מלמעלה למטה, ושרי רק בנשמטים שהאהל נעשה מאליו, ויתכן שהגר"א פירש כן את הגמ' ולכן הוכיח דהיתר דמלמעלה למטה שייך רק במחיצות, ומ"מ פלא שלא הזכיר שהתוס' שהוא מרא דשמעתתא שצריך מחיצות סובר דההיתר דמלמעלה למטה שייך גם בלא מחיצות.

ובאמת לא הזכירו הפוסקים לדינא בהיתר של מלמעלה למטה גם בעשוי לצל, והביאוה"ל הביא לראית הגר"א (שצריך מחיצות מהא דשרי מלמעלה למטה) ומשמע שסובר דכמותו, ופלא עצום שלא הזכירו סוגיא ערוכה זו שכל הראשונים מפרשים דשרי משום מלמעלה למטה אף שנעשה לצל וצ"ע לדינא.

ומהרחי"פ שמעתי דהגר"א אינו סובר לגמרי כהרא"ש דאסור בעשוי לצל אפי' בלי מחיצות כלל, אלא סובר דבנעשה לצל אין צריך שיעשה מחיצות ואסור אם יש מחיצות מקודם, וכ"מ ממה שהוכיח מהאיסור לכסות כלי (וכ"כ באב"נ) וממילא מובן היטב דלשיטתו שייך מלמעלה למטה גם בעשוי לצל[[6]](#footnote-7), אמנם המשנ"ב הביא דלהגר"א אסור גם בלא מחיצות וכן מוכח מכובע וצ"ע.

ד. והנה בדברי החזו"א נר' דגם לדעת הרשב"א דא"צ מחיצות מ"מ צריך שיעשה את המעמידים, ולפי"ז מבאר מה שיישב הרשב"א את דעת הרר"י קלח: דכשעושה האהל בפעם אחת שרי, ומ"ש מקדירה וחבית וביצה דאסרינן בביצה, ומיישב הרשב"א דשם עשו גם המחיצות, וכ' החזו"א דהגם שהרשב"א סובר דא"צ מחיצות מ"מ צריך שיעשה שם המעמידים, ולפי"ז ודאי דאין מקום לקו' הגר"א דלא שייך ההיתר של מלמעלה למטה אם אין דין כתלים, דהא גם הרשב"א מצריך שיעשה מעמידים וכלפיהם שייך ההיתר של מלמעלה למטה.

ומדברי הגר"א מוכח שלמד שלא כדברי החזו"א אלא דסבר דגם לרשב"א המעמידים הם לא חלק מעצם האהל, והנה אם ננקוט בביהגר"א כצד הראשון דסובר דאפי' מחזיק בידו אסור, א"כ הרשב"א עצמו ודאי לא סבר כן, אבל אם ננקוט כמו שהעליתי דאף שודאי להחזיק ביד שרי מ"מ לא שייך בזה ההיתר של מלמעלה למטה וכמוש"נ. א"כ מבו' בביהגר"א בדעת הרשב"א דלא כחזו"א, דאף שצריך מעמידים מ"מ אין הם חלק מהבנין, ובאמת מסתבר שכך הרשב"א סובר, רק דהרשב"א סובר דאעפי"כ שייך למלעלה למטה דמ"מ משווה האהל לאהל אחר פריסתו, וכמו שהוכחנו בדברי הרשב"א במשמרת וכמוש"נ.

ובאמת גם מסברא היה נר' דלא כמרן זללה"ה בזה, דהמעמידים ודאי אינם מצורת האהל, רק דאין עמידה לגג בלעדיהם, וגם מש"כ הרשב"א ליישב דברי הרר"י דבקדירה וחבית עושה גם המחיצות מפורש בלשונו דמיירי במחיצות, ואזיל כאן לשיטת התוס' דבעינן מחיצות, ואין זה דוחק דהא בא ליישב סברת הרר"י ומישבו לשיטת התוס' (ובלא"ה בביצה ובעבוה"ק כ' כהתוס' וצ"ע) וכל סברתו היא שבמחיצות שהם חלק מהאוהל וממילא נחשב שעושהו בכמה פעולות, אבל במעמידים כל עשייתו היא ההנחה על המעמידים ואכתי צ"ע.

וראיתי בס' משה"ש להגרמ"מ קאר"פ שכ' דכיון שכל דברי הרשב"א לא נפסקו מדינא רק דראוי להחמיר כן, ממילא במקום שעשיית האהל היא במעשה אחד ששייך ההיתר של הרר"י יש להקל, ולפימש"נ אין לדבריו מקום דכל דברי הרר"י אינם מתיישבים עם חדושו של הרשב"א דנסתר מהגמ' בביצה, וכל היישוב הוא לדעת התוס' וכמוש"נ, ואם ננקוט כהחזו"א בלא"ה כל שאינו עושה לצל צריך לעשות גם המעמידים וכמו לתוס' במחיצות, ואין זה שייך לשיטת הרר"י ודו"ק.

ה. והנה המשנ"ב הביא מהחיי"א לאסור להכניס מגירה לשלחן משום דהוי עושה אהל ובקצושו"ע הק' דיש להתיר מצד מלמעלה למטה, ותי' השעה"צ דכאן הוא אורחיה ול"ש היתר זה, ועיקר סברת אורחיה לאסור כשאורחיה מלמעלה למטה, נתב' ברשב"א הנ"ל לענין משמרת. אמנם בעיקר הדבר ק' מה שייך לאסור כאן הרי הגג עשוי מע"ש ומצד הדפנות אינם נאסרות כשאינם מתירות, ויש שמוציאים מכאן שכשיש גג בלי מחיצות אסור לעשות לו מחיצות באופן שהוא דרכו משום שע"כ עושה הגג לאהל, אמנם לענין סוכה נר' בגמ' דשרי לעשות מחיצה ראשונה ושניה ואף שנעשה מחיצות לסכך[[7]](#footnote-8), ומוכח שלא נאמר איסור בעשיית מחיצות בכל אופן.

והאמת נר' דבאופן זה חמור טפי כיון שעושה הקרקע היינו תחתית המגירה שהגג מאהיל עליו, דעיקר אהל נעשה ע"י שהגג מאהיל על הקרקע, ובעשיית מחיצות לא נאסר משום שאינו עושה את עיקר האהל, אבל כשעושה הרצפה הרי כל מה שנחשב הגג לאהל הוא מחמת הרצפה והוי עשיית אהל גמור, רק שעושהו לא בעשיית הגג וזהו ההיתר של מלמעלה למטה וכמוש"נ.

**סימן ג'**

**בענין כיסוי הכלים**

א. בדברי המג"א והט"ז בהיתר כסוי הכלים. ב. קו' מתריסין על יסוד זה. ג. יש לפקפק הרבה בהיתר המלחיה. ד. בדברי החזו"א והביואה"ל בגובתא. ה. בעניין כסא שמתחבר לשלחן וכדו' האם להתיר.

א. המ"א בסי' שיג ס"ו כ' דבכסוי הכלים אין איסור, וכ"כ הט"ז ומשמע בט"ז דאפי' בתקיעה שרי, ובטעם ההיתר כ' הט"ז 'שדרך תשמישן ע"י פתיחה וסגירה תמיד', והמ"א כ' משום שדרכן לפתחן ולסגרן תדיר, וציין לסי' שיד ששם מבו' שאפי' בתנור שרי ליתן דף עם טיט (אף שהוא כקרקע).

ומחילוק לשונם היה נראה לומר דהמ"א עיקר חילו מהא דאינו לקיום שדרכן לפתוח ולסגור, אבל הט"ז סברתו משום שא"א להשתמש בם אלא ע"י פתיחה לסגירה והוא דרך תשמישו ולכן שרי, ועיי' גם בפמ"ג במשב"ז ובא"א דמשמע חילוק זה (אמנם כ' בסו"ד בא"א וכ"כ הט"ז וצ"ע).

והנה החזו"א מק' על היתר כסוי הכלים דבקנה של סיידין מבו' בחלק מהראשונים שחייב בתקע ועכ"פ לכו"ע אסור, ושם ג"כ עשוי לפרק ולהחזיר והוא צורת תשמישו, ועיי"ש מה שתי' ותו"ד דקנה של סיידין הוא שני שמושין ולשמוש הרחוק הוי כשחבר הקנה כלי לעצמו, משא"כ כסוי הכלים דאיחוד הכסוי עם הכלי הוא שבירת כלי לגמרי דאין לו שום שמוש כשסתום, ודבריו מתאימים לכאו' רק עם נוסח הט"ז ולא עפ"י משמעות המג"א. ויתכן לדחוק דכונת המ"א כט"ז וגם דף של תנור הוא מטעם זה וצ"ע.

ב. ושמעתי להק' מסוגיא דתריסין דמבו' בראשונים דאם יתקע חייב חטאת ומ"ש מכסוי הכלים (והנה בציר מן הצד משמע ברמב"ן דסובב על צירו ולפי"ז פשוט שאסור, אמנם בב"י משמע שא"א לפתוח בלי להסירם, ומ"מ גם לרמב"ן משמע דגם ציר באמצע דאין סובב על צירו אם יתקע חייב) ושם מיירי בכלים, ולכאו' הוא ממש כסוי הכלים בשנוי השם וחייב חטאת בתקיעה וצ"ע.

ומחומר קו' זו אולי יש ליישב דכל ההיתר בכסוי הכלים משום שדרך לפתוח ולסגור מיד, ואין זה מצב של פתוח ומצב של סגור אלא הוא תשמיש של פתיחה וסגירה, אבל חנויות לא היה דרך להשתמש ע"י פתיחה ולתת משהו ולסגור, אלא כמוש"כ רש"י שם שבבוקר פותחין ומניחים על התריסים את התבלינים ובזה אין את ההיתר של כסוי הכלים, ובזה מדוקדק לשון הפוסקים שלא כ' שדרכן לפתוח וממילא אין קיום לסגירה אלא דרכם לפתוח ולסגור, ויתכן שלפי"ז מיושב גם קנה של סיידין שנחשב שני מצבים ולא תשמיש של פתיחה וסגירה. ואכתי צ"ע.

ג. והנה שמעתי שיש שמתירים גם במלחיה אף שעומד הסגירה לימים רבים, ויש לפקפק בהיתר זה דלשון הט"ז והמ"א לפתוח ולסגור תמיד, ומשמע שצריך תדירות בפתיחה להתיר ול"מ אם כונת המ"א משום אינו מתקיים, אלא אפי' לט"ז משמע שצריך דרך שמושו תדיר בשביל להחשיב שאינו בונה אלא משתמש[[8]](#footnote-9).

ועוד דגם לפי סברת החזו"א שההיתר משום שבטל שמוש הכלי בסגירתו, במלחיה הרי עיקר שמושו שלא ע"י פתיחה וסגירה.

אמנם אחר שראיתי שדעת פוסקי זמננו להתיר במלחיה, י"ל הטעם דגם בזה שייך סברת החזו"א דזה מבטל תשמישו דכיון שאם יקבע הכסוי כשיגמר המלח לא יוכלו להשתמש, זה גם כן חשיב בטול השמוש, ולא דמי לקנה של סיידין שביחס לשמוש של סיוד רחוק אין שום מעלה לאפשרות הפתיחה.

ומ"מ עדיין אני מפקפק בהיתר זה מטעם הראשון שכ' דכיון שהזכירו הפוסקים שפותחים וסוגרים תדיר אין להתיר מלחיה שאין פותחים אותה אלא לעתים רחוקות, וגם דדמי טפי לחנויות וצ"ע לדינא.

ד. והנה כ' המשנ"ב דבגובתא (דהיינו קנה שמכניסים בנקב החבית למשוך דרכו היין) ששרי להכניס לחבית מ"מ אם יתקענו יהיה חייב חטאת, והחזו"א מק' דא"כ למ"ד שאוסר מטה שמא יתקע למה לא גזרו כאן ברפוי שמא יתקע, וכ' שנראה דבאמת שרי אפי' תקיעה דהוי ככסוי הכלים כיון שאין זה טוב לחבית להשאיר כך את הגובתא.

ובעיקר קו' י"ל בפשיטות דבגובתא אין דרכו כלל בתקיעה ובזה לכ"ע מודו דעכ"פ רפוי שרי, וכמו שמתיר הגר"ז (והחזו"א) בזה אפי' הדוק ואכהמל"ב.

ומ"מ בעיקר סברתו צ"ב דבגובתא לכאו' אין זה מבטל את תשמישו שיהיה גובתא, דלתשמיש זה שמוציא היין אפשר להשאיר את הגובתא, רק שעדיף טפי כשאין מוציאים יין שתהיה החבית בלא גובתא.

ונראה מבו' כאן כמוש"כ במלחיה שכיון שלהמשך תשמיש זה עצמו (של מזיגת יין) עדיף שלא יהיה גובתא וכגון למלאות שוב היין או בין זמני הסעודות, לכן לא דמי לקנה של סיידין שאם היה מחליט להשתמש רק את השמוש הזה לא היה אכפת לו בקביעת הדבר.

ומ"מ יש כאן חדוש בדברי החזו"א שאומרים לסברת כסוי הכלים אפי' שאינו מבטל את תשמישו הנוכחי רק שעדיף לו שלא יקבע כך, ויתכן שבזה נח' המשנ"ב, (או שנח' במציאות אם לא ניחא ליה בגובתא לשמוש זה).

ה. והנה יש אופנים שמחברים לשלחן כסא תינוק או רשת של טניס ויש שהתירו בזה משום כסוי הכלים, ולהאמור לא שייך בזה ההיתר של כסוי הכלים דלשמוש זה יכול להשאר לעולם כך, ומה שלא ישאירו כך וגם לא נראה בדעת בני אדם שהדבר מתאחד עם השלחן הוא משום שהשלחן הוא רב תשמישי ולא חד תשמישי, אבל זה מבו' בקנה של סיידין שאין מתחשבין בכך אלא רק בשמוש הנוכחי שאנו דנים עליו.

ואולי יש לחלק ולהתיר מטעם חדש שאינו מבטל את השלחן לשמוש זה ואין השלחן עומד לזה, וכן יהיה הדין עם יחבר מקל יקר (מטריה) לקנה של סיידין ויתקענו, שיהיה פטור כיון שאין המקל מתבטל כלל לתשמיש זה.

ואכתי צ"ע בסברא זו ואין להתיר על פיה, דכיון שבדעת בני אדם גם קנה של סיידין לא מתאחד כיון שעומד להיות רב שמושי, ואין מתחשבין בזה דאנו דנים רק את השמוש שאותו הוא בנה עכשיו, ממילא יש לאסור בכל אופן.

**סימן ד'**

**בגדר האיסור בהדוק בכלים והמסתעף**

**א. ב' הטעמים לאסור בלי תקיעה משום גזירה או שנר' כבונה. ב. נפק"מ בשרוייף שאין דרך לתקוע. ג. בהיתר ביו"ט לבנות בכלים האם הוא על שני האיסורים הנ"ל.**

בגמ' מז: איתא דלרשב"ג רפוי מותר בכלים, ובדעת התוס' שם נראה דכל מה שאינו תקיעה הוי בכלל רפוי ושרי, אבל הראשונים כ' דיש ג' ענינים בהרכבת כלים תקיעה חייב חטאת הדוק אסור ורפוי שרי[[9]](#footnote-10), ובגדר האיסור בהדוק נראה דנח' הראשונים דהרמב"ם כ' משום דמיחזי כבונה, אמנם בר"ן כ' דהאיסור משום גזירה שמא יתקע. והרמב"ם באיסור להחזיר ציר העליון הזכיר גזירה שמא יתקע וצ"ל דשם אין מיחזי כבונה ואולי מיירי ברפוי, וגם צ"ל דשייך שם יותר חשש שמא יתקע ואכתי צ"ע בדעת הרמב"ם.

עוד יש לעיין בדעת הרמב"ם למה לא אסרו פרוק כלים של פרקים דמיחזי כסתירה, והנה בסוגיא דשוכר את החבית מבו' בראשונים דיתכן דסתירה בכלים קילא מבנין בהם ואכהמל"ב, ואם נאמר כן יתכן שגם הרמב"ם סובר דאין סתירה אפי' בכלי גמור ולכן לא שייך כ"כ מיחזי כסותר (אמנם במפרק עץ מעץ מפורש דחשיב סותר ואכתי צ"ע בכל זה) עוד יתכן דכשבונה מיחזי כבנין משום שנראה כבנין קבוע, אבל כשסותר מורה על זה שהוא בנין עראי בלא תקיעה ולא גזרו בו ואכתי צ"ע.

ב. ועיי' במאמר מרדכי שהעמיד בטעם האיסור בהדוק את שתי השיטות הנ"ל וכ' דהנפק"מ במחלוקת זו היא במקום שלא שייך כלל תקיעה כמו בשרויף שלהם (וכן ברוב כלים שלנו לא שייך תקיעה) דלרמב"ם שהוא משום מיחזי כבונה אסור אבל לשאר ראשונים דהוא משום גזירת תקיעה שרי דל"ש כאן כלל תקיעה, ועיי"ש שכ' שמדינא נ"ל להקל אבל צריך להחמיר הואיל ונפק מפומיה דמג"א. וכן החזו"א כ' להקל בזה וכ"ה בגר"ז להקל במקום צורך גדול (והחזו"א והגר"ז פרשו כן בטור ועיי' מה שהארכנו בזה בסי'). אמנם המשנ"ב לא הזכיר כלל היתר זה וכ"ה סתימת שאר הפוסקים.

ובדעת הפוסקים שאוסרים בזה ולכאו' טעמם כמוש"כ המאמ"ר דהאיסור משום מיחזי כבונה, יש לדון דמ"מ מהו הטעם לסברת הב"י לאסור ברפוי כשדרכו להיות מהודק, האם הוא גזירה אטו שיהדק וגזרו גזירה לגזירה, או שבדבר שדרכו להדק גזרינן שגם כשיעשה רפוי שמא יתקע דהיינו שיעשה את דרך הכלי ואז יתקע, ולכאו' הצד השני הוא עיקר דכל האיסור ברפוי שדרכו להיות מהודק הוא גזירה שמא יתקע, ולפי"ז יצא קולא דכל מה שהחמיר הב"י לאסור רפוי בדרכו להיות מהודק, הוא עכ"פ בדבר ששייך בו תקיעה אבל בדבר שאין שייך תקיעה רפוי ודאי שרי דלכל היותר יש לאסור מהודק עצמו מכח דמיחזי בכונה וכמוש"נ.

עוד נראה במה שהביאו הב"י והמג"א דברי הרשב"א ברפוי ואינו רפוי אסור[[10]](#footnote-11), הטעם לא משום מיחזי כבונה אלא משום גזירה אטו תקיעה וכמפורש ברשב"א, וא"כ נראה דכל איסור זה רק במקום ששייך תקיעה אבל במקום שלא שייך תקיעה אף דהדוק אוסרים משום מיחזי כבונה מ"מ רפוי ואינו רפוי שרי.

ג. והנה בהל' יו"ט מבו' ברמב"ם ושו"ע דשרי להרכיב כלים של פרקים, ועיי"ש בנו"כ ברמב"ם שהביאו מהרשב"א דדבר שדרכו לתקוע לא הותר ביו"ט, וכ' דמלשון הרמב"ם לא משמע כן, וכ"ה סתימת השו"ע והפוסקים דשרי בכל ענין[[11]](#footnote-12).

וק' דהגמ' מו: מביאה את המח' אם שרי מטה רפויה ומביאה הגמ' מעשה בא' הרכיב מטה גללניתא ביו"ט ויש שאסרו לו, וענה דאנא כרשב"ג ס"ל דשרי ברפוי. ולפמש"כ הרמב"ם והשו"ע דביו"ט לא נאסרו כלים מה הקשו לו הרי ביו"ט שרי לכ"ע להרכיב כלים בכל אופן.

ולכאו' צריך לחלק דאנן דקיי"ל כרשב"ג דשרי רפוי, גם באופנים האסורים שרי עכ"פ ביו"ט, אבל לת"ק דאסר כל רפוי אין לחלק בין שבת ליו"ט, אמנם טעמא בעי מנליה לגמ' לחלק בפשיטות בין ת"ק לרשב"ג דכמו דמצינו לרשב"ג שהנאסר יותר ביו"ט ה"ה לת"ק.

ולולי מה שנתב' דיש איסור מכח שני טעמים וצ"ל דשניהם הותר ביו"ט וכש"נ בהע', היה נראה לבאר דלרמב"ם דהאיסור במהודק משום מיחזי כבונה, י"ל דכל מה שהתירו ביו"ט הוא רק מיחזי כבונה אבל גזירה שמא יתקע לא מצינו כלל שהתירו ביו"ט, ולכן לת"ק שאסר גם רפוי וטעמו משום גזירה שמא יתקע (דלא שייך מיחזי כבונה במהודק) אין חילוק בין שבת ליו"ט, ועיי"ש ברמב"ם דבתריסים אסור במקום גזירה שמא יתקע, ואפי' אם התיר באופנים מסוימים י"ל דשם שאני שיש שמחת יו"ט דרבים ואכהמ"ל ועכ"פ בהיתר של מנורה לא הותר גזירת תקיעה.

וגם לר"ן דהאיסור במהודק משום גזירת תקיעה יתכן לומר להיפך דסברת ת"ק לאסור בכל אופן הוא משום דחשיב בנין מן הצד וכלשון הגמ' שם מאי דעתיך בנין מן הצד, ופשיטא ליה לגמ' דלא התירו איסור זה ביו"ט ורק לדידן שהוא גזירה שמא יתקע התירו ביו"ט.

אמנם לפימש"נ בדעת הפוסקים דבכלים יש לאסור מכח שני הטעמים ושניהם הותרו ביו"ט, ודאי ק' מנליה לגמ' דלת"ק אין את ההיתר ביו"ט, דבין אם טעם ת"ק משום גזירה ובין אם משום בנין דרבנן על שניהם שייך ההיתר ביו"ט וכמוש"נ וצ"ע.

**סימן ה'**

**בירור בדברי הפוסקים בדין כוס של פרקים**

א. ב' המהלכים בכונת הטור בכוס של פרקים דאין דרכו להיות מהודק כ"כ. ב. בדברי הפו' בדין שרוייף. ג. עוד בדברי המג"א בכוס של פרקים[[12]](#footnote-13).

הטור מביא דהרמ"ה אוסר כוס של פרקים כמו מטה אא"כ היה רפוי, ויש מתירים בכל ענין דאין דרכו להיות מהודק כ"כ, עכ"ד הטור. ובלשון הטור 'מהודק כ"כ' משמע בט"ז וכן למד המשנ"ב וכ"ה בגר"ז וחזו"א ד'מהודק כ"כ' היינו תקיעה, ולפי"ז נח' אם באין דרכו לתקוע אסור או מותר.

והט"ז והובא במשנ"ב למד דכל מחלוקתם ברפוי ודרכו להיות מהודק, אבל במהודק עצמו לכ"ע אסור (ועי' במשנ"ב דהק' דדחוק לפי"ז לשון הטור 'בכל ענין'[[13]](#footnote-14)) ולפי"ז נח' בחדושו של הב"י דדרכו להיות מהודק אסור[[14]](#footnote-15), ועפי"ז פסק המשנ"ב שיש להחמיר כב"י אם לא במקום הצורך.

אמנם החזו"א הבין כפירוש זה ד'מהודק כ"כ' היינו תקיעה, וממילא כ' כמשמעות הטור דשרי בכל ענין היינו אפי' הדוק, דאין שום איסור במקום שאין דרכו לתקוע, וכ"ה בגר"ז, אלא שהגביל את זה למקום שאין דרכו כלל לתקוע עיי"ש.

אמנם הב"י ודאי לא למד ש'מהודק כ"כ' היינו לתקוע, שהרי לפי"ז דעת הטור דבדרכו להיות מהודק ולא תקוע שרי לכה"פ רפוי (ויתכן גם הדוק) והב"י הוציא מדבריו להיפך שסובר את חדושו דדרכו להיות מהודק אסור אפי' רפוי וצ"ע.

והנראה שלמד הב"י את לשון הטור אין דרכו להיות 'מהודק כ"כ' דלא חשיב אפי' מהודק, ונח' הטור והרמ"ה בהדוק של כוס של פרקים הידוע להם אם חשיב הדוק או לא, וכ"ה בלבושי שרד דזו מחלוקתם (ועיי"ש שדחק דגם הט"ז לא נח' בזה) ולפי"ז לא מיירי כלל בענין רפוי, רק דהב"י דקדק מלשון הטור דאם היה חשיב מהודק היה אסור אפי' רפוי וצ"ע דקדוקו עיי"ש.

ב. והנה המג"א כ' על מח' הטור והרמ"ה דבשרויף שלנו לכ"ע אסור, והמשנ"ב הביאו שסובר דשרויף הוי תקיעה וחולק על הט"ז בזה דהוי הדוק, וסברת המג"א לכאו' דכיון שהוא חזק אף שאפשר לפותחו ולסוגרו בקלות חשיב תקיעה (דכשסוגר השרויף בחוזק ובגבורה נר' דגם הט"ז מודה וכדמשמע בדבריו לענין כסוי הכלים) אמנם זהו חדוש עצום דבפשוטו תקיעה היא במסמרים והוא מעלה של קביעות לעולם או שמעשה של גבורה חשיב בנין טפי, אבל לחייב בשרויף הוא חדוש גדול נגד משמעות הראשונים שצריך גבורה ואומנות ולא הביא לזה המג"א שום ראיה וסברא וצ"ע.

ולול"ד המשנ"ב נראה דאין שום מקור לומר שהמג"א החשיב שרויף כתקיעה, דהמשנ"ב היה פשוט לו בבי' דברי הטור כהט"ז ולכן כשכ' המג"א דבשרויף לכ"ע מודו ע"כ ששרויף כתקיעה, אבל לפימש"נ דהב"י הבין בטור ד'הדוק כ"כ' היינו שהמח' אם חשיב הדוק וכמוש"כ הלבו"ש א"כ פשוט דגם המג"א הבין כן ולכן כ' דשרויף לכ"ע אסור דזה ודאי כהדוק, אבל לא עלה בדעתו לחייב בשרויף כתקיעה, שו"ר ושמחתי דמהמאמר מרדכי נראה ברור שלמד כדברי את המג"א עיי"ש.

והנה הלכה למעשה לעשות שרויף בשבת פשוט שיש לאסור ככל הדוק שאין להקל, ולעשות רפוי דבר שדרכו בשרויף ולא בתקיעה במקום הצורך דמקילים דרכו להדק מסתבר להקל, דגם המשנ"ב לא פשט"ל כמג"א, אמנם מה שיש לדון הוא בשרויף ביו"ט דכ' שם המשנ"ב דצריך להחמיר כמג"א דהוא דאורייתא, האם נקיל בזה עפימש"נ שאין כונת המג"א כמו שפרשו המשנ"ב אלא כמאמ"ר, וצ"ע לדינא.

ג. ויש להק' בדברי הב"י והמג"א לפימש"נ שפרשו מח' הטור והרמ"ה בהדוק של כוס אם חשיב הדוק, איך הביאו את דברי הרשב"א שרפוי ואינו רפוי אסור, הרי בטור נר' שצריך דוקא הדוק, ולא פרשו שדברי הרשב"א סותרים לדברי הטור וצ"ע.

ואולי י"ל דלענין לעשות הדוק לכ"ע כרשב"א דגם רפוי ואינו רפוי אסור, ונח' בדין דרכו להיות מהודק אם סגי בהדוק כזה ואכתי צ"ע.

וביתר ביאור י"ל בדברי המג"א, דבדבר ששייך תקיעה שאסור משום גזירת תקיעה בזה ודאי הדין כהרשב"א דרפוי ואינו רפוי ג"כ אסור, ונח' בכוס דלא שייך כלל תקיעה אם חשיב כה"ג הדוק לאסור משום מיחזי ככונה, וכמוש"נ בסי' דהם שני דינים, אמנם בדברי הב"י אין לומר כן ודו"ק.

1. ועי' בפמ"ג שכבר עמד בזה דמלשון הר"ן משמע דלהתיר הוי כתחילה ודלא כמהר"ם, אבל לא ביאר דבאמת יש ב' מהלכים בגדר החילוק והפוסקים נקטו כמהר"ם ורא"ש דצניעות שרי לגמרי ולהתיר הוי אהל כמו מלמעלה ושרי בו תוספת וכמוש"נ (ועיי"ש בפמ"ג שחידש דטפח מן הצד דמתיר כנגדו אפשר דגם לר"ן חשיב תוספת, אבל מה שהתיר מהר"ם בטפח מלמעלה אף דאין כאן כלל היתר ודאי דהוי דלא כר"ן). [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי' במשנ"ב תרל שכ' דמחיצה רביעית שרי משום שהוי תוספת, ומש' שפסק לחומרא דצניעות שרי רק משום תוספת, ועיי' מה שהביא הארח"ש או' סא בשם הגר"ש, דיתכן דקיי"ל לחומרא כשני הצדדים, ובעושה לצניעות מחיצה ראשונה או שתים לבד יש לדון לשיטה זו אם אסור רק כשעושה חפצא של רשות או לא. [↑](#footnote-ref-3)
3. והנה הדין שאסור מחיצה שלישית הוא פשוט, והיה מקום לחלק דמחיצה שלישית היא עשיית רשות, אבל השמיכה מהני רק להכשר סוכה ואינה עשיית רשות, אבל בלשון המשנ"ב לא מש' כן. [↑](#footnote-ref-4)
4. ובתי' השני נוקט דחשיב שצריך אתהחלל מתחילה שהרי צריך את החלל להכניס את הכלי. [↑](#footnote-ref-5)
5. וקו' זו אינה תלויה מהי סברת הגר"א, אלא הקו' היא על עיקר ראית הגר"א דמההיתר של מלמעלה למטה חזינן דצריך דפנות. [↑](#footnote-ref-6)
6. הנה אם ננקוט בכונת הגר"א כפשוטו שאם אסור הגג לבד אסור מלמעלה למטה משום דמיד כשעושה הגג בידיו אסור, ודאי דאם צריך מחיצות את"ש ההיתר של מלמעלה למטה אפי' שאין צריך שיעשה מחיצות, אמנם אם נימא כמוש"כ דסברת הגר"א דרק אם האיסור לעשות גג וכתלים שייך שיותר אם עושה שלא כסדר וכש"נ, א"כ יש לדון דאפשר דלא מהני מה שצריך שיהיו הכתלים דמ"מ אינו חלק מהעשיה, אבל היותר נר' דכיון שהכתלים הם חלק מהאוהל אף שאסור אפי' הגג לבדו כיון שמשלים את האהל, מ"מ שייך לדון שהוא שלא כסדר כשנעשה הגג קודם הדפנות ודו"ק (וביותר דהא כיון שאנו נוקטים דהחזקת גג בידים שרי א"כ גם כשעושה הגג ואח"כ הדפנות גמר עשיית הגג עצמו הוא אחר שיש דפנות שהרי עד אז החזיקו בידים, וע"כ שאנו דנים על האהל עצמו שנעשה בו גג קודם לדפנות ולא אכפ"ל מה שמחזק את הגג אח"כ ודו"ק). [↑](#footnote-ref-7)
7. , ואולי יש לחלק דשם הגג נעשה לצל והוי אהל גם בלי מחיצות, כיון שא"צ מחיצות לשם אהל שרי לעשות המחיצות, ולפי"ז חמור גג שלא לצל מגג לצל דחומרו קולו ודו"ק, אמנם מחודשים מאוד ובפשוטו לא מצינו איסור בעשיית מחיצות שאינן מתירות. [↑](#footnote-ref-8)
8. אמנם בכלי רגיל אם יניח סגור לזמן מרובה ודאי דשרי, דתלוי במה שדרכו לפתוח ולסגור דאז כבר לא חשיב שני מצבים בכלי, ולא אכפ"ל מה הוא עושה עכשיו. [↑](#footnote-ref-9)
9. ובאמת כ"מ בלשון רשב"ג דעל דברי ת"ק דתקע חייב חטאת לא תקע פטור ואסור אמר רשב"ג אם היה רפוי מותר ולא כ' אם לא תקע (כלשון ת"ק) מותר, ומשמע דלא כל לא תקע מותר אלא רק ברפוי. [↑](#footnote-ref-10)
10. והוא דרגה רביעית דהיינו שלרשב"א תקיעה חייב, וכל צרכו (היינו מהודק) אסור, וכן אסור רפוי ואינו רפוי, ושרי רק רפוי. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולפימש"כ דיש ב' טעמים לאסור בכלים הא' במהודק משום מיחזי כבונה והב' ברפוי ודרכו לתקוע (ולב"י להדק) משום שמא יתקע, ק"ק איזה טעם יש לומר דהתירו שני ענינים נפרדים וגם מנלן להתיר שני היתירים, וצריך לדחוק דמקור ההיתר במנורה דשרו ב"ה, וכיון דבמנורה יש את שתי הטעמים לאסור משום מיחזי כבונה ומשום גזירה שמא יתקע ע"כ שהקילו חכמים בשני איסורים אלו משום שמחת יו"ט. [↑](#footnote-ref-12)
12. נכתב שלא בעיון כל הצורך [↑](#footnote-ref-13)
13. ובדעת הט"ז צריך לומר ד'בכל ענין' שכ' הטור קאי על דברי רמ"ה 'אא"כ היה רפוי' והיינו ששרי רק כשהכוס עשוי להיות רפוי, וע"ז כ' בכל ענין. [↑](#footnote-ref-14)
14. ובעיקר חדוש הב"י דדרכו להיות מהודק אסור אפי' רפוי, הנה בדרכו לתקוע מפורש ברמב"ן שאסור אפי' רפוי וכ"ה בהג"א ובתוס' מח., וכן נראה לכאו' מהא דאסרו להשתמש בכירה וספסל שמא יתקע ואם אסרו להשתמש כ"ש שיאסרו להחזיר רפוי. ודעת החזו"א להקל בזה וכ' דכשמחזיר רפוי קיל טפי והוא דוחק, ואולי י"ל באופ"א דשם מיירי שא"א כלל להשתמש בלא תקיעה ולכן גזרו טפי, ומ"מ ודאי דפשטות הסוגיא לאסור בדרכו לתקוע.

    אמנם הב"י חידש דאסור אפי' בדרכו להיות מהודק, ודקדק כן מלשון הרמב"ם והטור עיי"ש, (ומה שהביא מהג"א [והכלבו] תמוה דהתם מיירי בדרכו לתקוע) ומשמעות הרמב"ן הנ"ל הוא להתיר בזה, ולט"ז נח' בזה הטור והרמ"ה וכמוש"נ. [↑](#footnote-ref-15)