25 נזיר בבית הקברות
קטגוריות: ש_ס / כז נזיר / נזיר - עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ה' י"ז טבת תשע"ה

א] בד' התוס' מבו' דנזיר מגלח על טומאת קבר, וזהו דקשיא להו בהא דתני דאינם עולין לו, דפשיטא, דהרי אף אם מנה כבר ה"ה סותר, - אך הרמב"ם בפיהמ"ש ובפ"ו מנזירות פירש דאין הנזיר מגלח על טומאת קבר, ולפ"ז ניחא הא דתני דאינם עולין לו.

והתוס' לפי דבריהם פירשו דהא דתנן דאין עולין לו, היינו דאין עולין לו כלל אף לענין להביא קרבן טומאה, ועד"ז פירשו בהא דתני דיצא ונכנס עולין לו, היינו לענין להביא קרבן טומאה, דבלא זה ליכא נפ"מ בהא דעולין לו, שהרי כיון שנכנס לבית הקברות הוא סותר את מנינו , - אך להרמב"ם לטעמי' מתפרש הא דתנן דאין עולין לו, דקמ"ל דאף דאין טומאת קבר סותרת נזירותו, מ"מ אין ימים אלו עולין לו, וזהו גם הא דתני בסיפא דיצא ונכנס עולין לו, דבאמת הימים שכבר מנה עולין לו, דטומאת קבר אינה סותרת נזירותו.

והנה לפ"ד התוס' מבו' ממתניתין, דעיקר דין קרבן טומאה, הוא רק כשכבר התחיל למנות את נזירותו, וזהו דתני בסיפא דהא דמביא קרבן טומאה הוא משום דימים אלו עולין לו, וזהו שהוצרך להשמיענו ברישא דאין ימי הטומאה עולין לו כלל, ולא חשיב כלל דאית לי' ימי נזירות, וע"כ אינו מביא קרבן טומאה, אך לדעת הרמב"ם אין מקור לזה כלל, ובפשוטו נראה לדעתו, דלדינא דקרבן טומאה ל"ב שיתחיל למנות נזירותו, והא דנזר והוא בבית הקברות אינו מביא קרבן טומאה, הוא משום דחיוב קרבן טומאה הוא רק כשטימא נזירות טהרה, אך כל שהוא טמא ואין עליו נזירות טהרה, ליכא לחיוב קרבן טומאה.

וד"ז תליא בפי' הא דילפינן לקמן די"ח. להך דינא דטמא שנזר אינו מביא קרבן טומאה, מהא דכתיב וטמא ראש נזרו, דלדעת הרמב"ם נראה דילפינן לה מהך קרא, דמשמעותו הוא רק דחיוב הקרבן הוא רק כשטימא את נזירותו, ולא בנזירות דמתחילתה היא בטומאה, אך התוס' שם פירשו דילפינן לה מדכתיב והימים הראשונים יפלו, ומזה ילפינן דדין קרבן טומאה הוא רק כשהתחיל למנות נזירותו ואח"כ נטמא, וכ"ה בתור"פ במשנתינו בשם הקונט' והתוס', וכ"ה מבו' בד' המאירי, וזה מתישב היטב עם מש"נ בזה בדעת התוס'.

והנה נחלקו התוס' והרמב"ם בדינא דר"א דאם אין לו ימים הראשונים אינו סותר, דלדעת התוס' אף אינו מביא קרבן טומאה, ולדעת הרמב"ם ה"ה מביא קרבן טומאה, ואך אינו סותר את הימים שמנה, - ונראה ברור דלטעמייהו אזלי, דהתוס' לטעמייהו דדינא הוא דאינו מביא קרבן טומאה כל שלא התחיל למנות נזירותו, וילפינן לה מהך קרא דהימים הראשונים יפלו, הרי דלדעת ר"א דבהך קרא בעינן ב' ימים, הרי דה"נ הא דילפינן מהך קרא דאינו מביא קרבן טומאה כל שלא התחיל למנות נזירותו, הוא רק כשמנה ב' ימים, אך להרמב"ם לטעמי' דהא דנזר והוא בבית הקברות אינו מביא קרבן טומאה, אי"ז משום דבעינן שיתחיל למנות נזירותו, ולא ילפינן לה מדקרא דוהימים הראשונים יפלו, אלא הוא משום דאינו מטמא את נזירותו, דמתחילה היא בטומאה, הרי דאף דלענין דין סתירה ילפינן מקרא דוהימים הראשונים יפלו דעד שיהיו ימים הראשונים, הרי הך קרא לא קאי אלא על דין סתירה, ולא על דין קרבן טומאה, ובדין קרבן טומאה אין מקום להצריך כלל שיהיו ב' ימים, שהרי ל"ב כלל לדין קרבן טומאה שיהי' מנין ימים, אלא בעינן שיטמא את נזירותו, ולא שתהא מתחילתה בטומאה, וכמש"נ.

ונמצא דהתוס' והרמב"ם לטעמייהו בקרא ובסברא, והיינו דלהתוס' דדינא הוא דאין מביא קרבן טומאה אלא כשיש לו מנין נזירות, וילפינן לה מקרא דוהימים הראשונים יפלו, הרי דלדעת ר"א דלא חשיב דאית לי' מנין נזירות אלא בדאית לי' ב' ימים ויליף לה מקרא דוהימים הראשונים יפלו, הרי דה"נ לענין קרבן טומאה בעינן שיהיו לו ב' ימים, דדין קרבן טומאה ג"כ נלמד מהך קרא, אך להרמב"ם דלדין קרבן טומאה ל"ב כלל שיהא לו מנין נזירות, וגם לא ילפינן לה כלל מקרא דוהימים הראשונים יפלו, הרי דאף דלענין סתירה בעינן ב' ימים וילפינן לה מקרא דוהימים הראשונים יפלו, מ"מ לענין קרבן טומאה אין מקום להצריך לזה, וגם אין מקור מקרא ע"ז, דהך קרא לא קאי אלא על דין סתירה ולא על דין קרבן טומאה.

ויש להוסיף עוד, דהנה נחלקו התוס' והרמב"ם, דלהתוס' דינא דר"א הוא רק כשנטמא ביום א', אך אם נטמא ביום ב', חשיב דאיכא ימים הראשונים והוא סותר, ולדעת הרמב"ם אף כשנטמא ביום ב' אינו סותר,[[1]](#footnote-2) - ונראה דלטעמייהו אזלי, דלדעת התוס' דהא דתנן דיצא ונכנס עולין לו ומביא קרבן טומאה, היינו דכיון דמן הדין עולין לו ימים אלו, ע"כ ה"ה מביא קרבן טומאה, הרי דאיירי מתניתין אף כשיצא וכו' ונכנס ביום טבילתו, ולפ"ז מתפרש מש"א ר"א לא בו ביום, דהיינו דאם נכנס ביום טבילתו אינו סותר, ולפ"ז מבו' דרק אם נכנס ביום טבילתו אינו סותר, אך אם נכנס למחרתו ה"ה סותר.

אך לדעת הרמב"ם דהא דתני דיצא ונכנס עולין לו איירי ביום ח', כמבו' בד' הרמב"ם דביום ז' אי"ז עולה לו, ובאמת צ"ע הטעם בזה, שהרי בד' הרמב"ם לעיל מבו' דגם באמצע היום אמרינן מקה"כ, ועמד ע"ז החזו"א, הרי דמש"א ר"א דלא בו ביום, בע"כ קאי על יום ח', שהרי לא איירי כלל ביום ז', ומבו' דגם ביום ח' אינו סותר, אף שכבר התחיל במנין היום השני, וז"ב.

בעיקר הנידון אם טומאת קבר סותרת, עי' בחי' הגר"ח הל' טו"מ דזה תליא ביסוד דין טומאת קבר, אך בגל' חזו"א שם נקט דגם הרמב"ם מודה דטומאת קבר סותרת, וכל מש"כ דאינה סותרת הוא רק כשאין במת שבקבר שיעור טומאת מת הסותרת, עיי"ש, וצ"ע.

1. וצ"ל דאף דגם בנטמא ביום ב' כבר יש לו ב' ימים, וכמבו' בד' הרמב"ם דבכה"ג עולין לו ב' ימים למנין נזירותו, מ"מ לא חשיב דאיכא ימים ראשונים, כיון דכ"ז שלא השלים להיום הב' עדיין לא נשלמו הימים, ורק אחר שנטמא, הוא דמתקיים דין מנין יום השני במקצתו הראשון, אך כ"ז שלא נטמא, הוי כל היום בכלל מנין היום השני, ונמצא דבשעת טומאתו אכתי ל"ה לו ב' ימים, וע"כ אינו סותר, - וע"כ ל"ד להא דנזיר ק' יום שנטמא ביום צ"ט סותר אף לדעת ר"א, וחשיב דאית לי' ימים אחרונים, אף דאין לו ב' ימים שלמים, דהתם כיון דכ"ז שלא השלים להיום הצ"ט עדיין לא נשלם מנין יום זה, נמצא דיש לו עדיין ב' ימים אחרונים שלא מנה, ומה"ט גופא בנטמא ביום ב' חשיב דאין לו ב' ימים ראשונים, כיון דעדיין לא השלים מנין היום הב', וכמש"נ. [↑](#footnote-ref-2)