טהרות פ_ד מי_א
קטגוריות: ש_ס / נה טהרות / טהרות ג ד  עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**טהרות פ"ד מי"א**

א] **ספק דברי סופרים וכו' בא ראשו ורובו במים שאובין,** פי' הרמב"ם בפיהמ"ש דהיינו אם אירע לו ספק אם בא ראשו ורובו במים שאובין וכו'.

אמנם הנה בפירש"י במכות ד"ד. פירש בהא דאמר ר"י אמר רב חבית מליאה מים שנפלה לים הגדול הטובל שם לא עלתה לו טבילה חיישי' לג' לוגין שלא יהיו במקום אחד, ז"ל, לא עלתה לו טבילה, שמא כל מים שהיו בחבית עומדים יחד ושמא בא זה ראשו ורובו במים שאובין וזה אחד מן הפוסלין את התרומה, א"א לג' לוגין וכו' לא גרסינן דהא ודאי אפשר, אלא חיישינן לשמא, וסיפא דמילתא מוכחא דמשום שמא הוא, דאמרינן לקמן טעמא משום דמוקמינן גברא אחזקי', עכ"ל.

ובחי' הריטב"א שם הק' על פירש"י, ז"ל, ואין פירושו נכון חדא דא"כ לא היה לו לומר דלא עלתה לו טבילה, והי' לו לומר שפוסל בתרומה בלחוד, ולשון לא עלתה לו טבילה משמע שאין טבילה זו כלום ואפילו לטהר גברא ולא אשה לבעלה, ועוד דא"כ מאי האי דאמרינן לקמן אוקי גברא אחזקתי', אדרבה כיון דודאי נטהר מטומאתו ומספק שנכנס אחר טבילה ראשו ורובו במים שאובין אתה פוסל טבילתו לתרומה אל תפסלנו מספק, דהבא ראשו ורובו ודאי פסלו לתרומה בי"ח דבר ולא ספק בא, ואפילו ספק המצוי אינו מוציא מידי ודאי דספיקא דרבנן הוא, עכ"ל.

אמנם ביאור ד' רש"י הוא, דהא דהטמא שבא ראשו ורובו במים שאובין טמא, לאו היינו טומאה חדתא שחלה עליו מכח ביאתו במים שאובין, אלא היינו שכל שבא במים שאובין הפקיעו חכמים לטהרת הטבילה, ולא עלתה לו טבילתו לטהרו לענין תרומה, וע"כ שפיר נקט לא עלתה לו טבילה, ואשר ע"כ שפיר מוקמי' לי' בחזקתי' לטמאו, דכיון שכל שבא במים שאובין לא עלתה לו טבילתו, ע"כ כל דמספק"ל אם בא במים שאובין, מוקמי' לי' בחזקת טומאה.

ולכאו' לפירש"י צל"פ דהא דתנן הכא דבבא ראשו ורובו במים שאובין ספיקו טהור, היינו רק בשנסתפק לנו אם נגע בתרומה, שהרי היכא דמספק"ל אם בא ראשו ורובו במים שאובין מוקמי' לי' בחזקת טומאה.

אך י"ל, דמודה רש"י דטמא שטבל ואח"כ מספק"ל אם בא במים שאובין, הגם דאם בא במים שאובין בטלה טהרתו, מ"מ ל"ה בחזקת טומאה, שהרי כבר טבל ונטהר, וע"כ הדר דינא דאף ברה"י ספיקו טהור משום דהוי ולד הטומאה דרבנן, וכל הא דס"ל לרש"י דמטמאינן לי' מספק הוא רק התם שבשעת טבילתו עצמה הוא בא במים שאובין, ואכתי לא נטהר כלל, וע"כ הוי בחזקת טומאה.

ב] **שם בר"ש, אב הטומאה מד"ס, כגון בית הפרס ובגדי ע"ה,** צ"ב שהרי פליגי לעיל מ"ה בדין ספק מגע בבית הפרס ובגדי ע"ה, דלר' יוסי על ספק מגען ברה"י שורפין ולחכמים תולין, וא"כ מתני' דהכא דספיקו טמא אתיא כר' יוסי, והרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דמתני' לא קאי על אב שהוא עצמו ספק כגון בית הפרס, דבזה אם נסתפק לנו אם נגע או לא נגע אין שורפין עליו את התרומה לפי שהוא ספק ספיקא, ואולי מכוון מתני' הוא לבית הפרס ובגדי ע"ה ודאים, דטומאתן היא משום ספק, וכדתני להו לעיל מ"ה בכלל ספיקות ששורפין עליהן את התרומה, אך אי"ז מתישב כ"כ, שהרי הנהו ספיקן טמא אף ברה"ר, ומתני' דהכא קאי על דין ספק טומאה ברה"י, דבולד הטומאה ספיקו טהור, ובאב הטומאה ספיקו טמא, וצ"ע.

ג] **שם, תניא בתוספתא וכו' ומפני מה ספק רה"ר טהור וכו',** ד' התוספתא אלו הובאו בפיהמ"ש להרמב"ם לעיל פ"ג מ"ו, ועמש"נ שם.

ד] **שם, כל שספיקו טהור ספק תולדתו טהור, וכל שספיקו טמא ספק תולדתו טמא, וכשם שאוכל אוכל ראשון וכו' ספיקו לטמא אחרים טהור, כך המשקין הנוגעין בו ספיקו לטמא אחרים טהור,** מבו' דרק משקין שנטמאו מטומאה דרבנן, הוא דספיקן לטמא אחרים טהור, אך משקין שנטמאו בשני דאורייתא, הגם דכל הא דהוו תחילה ומטמאין אחרים אי"ז אלא מדרבנן, אפ"ה ספיקן לטמא אחרים טמא, ועמש"נ בזה לעיל משנה ט' אות כ' ואילך.

ה] **שם, ור"י ב"ר יהודה אומר משקין הנוגעין בו כנוגעין בשרץ,** פירש הר"ש כך תולדתו, דהיינו משקין הנוגעין בו ספק נגעו ספק לא נגעו באחרים, ספיקו לטמא אחרים טהור וכו', כך משקין הנוגעין באוכל אוכל אוכלין טמאין ודאי, ספק נגעו בתרומה ספק לא נגעו ספיקו טהור, הנוגעין בו משקין באוכל אוכל ראשון ואוכל שני כנוגעין בשרץ כלומר דתחילה הוו, עכ"ל.

ופשטות ל' הר"ש, דריבר"י לא אתי למיפלג את"ק, ומודה דמשקין הנוגעין באוכל אוכלין טמאין, ספיקן לטמא אחרים טהור, ומש"א דמשקין הנוגעין בו כנוגעין בשרץ, היינו דהוו תחילה, אך צ"ב דא"כ מה אשמועינן ריבר"י הכא, הרי מתני' היא בפרה פ"ח מ"ז דכל הפוסל את התרומה מטמא משקין להיות תחילה.

אך יל"פ ד' הר"ש, דלעולם אתי ריבר"י לפלוגי את"ק, וס"ל דמשקין הנוגעין באוכל אוכלין טמאין, ספיקן לטמא אחרים טמא, ומה שפירש הר"ש למילתי' דריבר"י דתחילה הוו, אתא לפרושי לישנא דריבר"י דמשקין הנוגעין בו כנוגעין בשרץ, דהיינו דהוו תחילה.

ומה שפירש ריבר"י להך מילתא הכא, הוא משום דמה"ט הוא דס"ל דחמירי המשקין שספיקן לטמא אחרים טמא, מן האדם שטימאן שספיקו לטמא אחרים טהור, וכמו שפירש האו"ש פט"ו משאה"ט ה"א, דטעמא דריבר"י הוא משום שהמשקין חמורין מן המטמאן והוו תחילה, וע"כ הגם שהמטמאן ספיקו לטמא אחרים טהור, מ"מ אינהו ספיקן לטמא אחרים טמא, ויל"פ טפי, שהרי הא דמשקין תחילה הוו הוי זה גזירה משום משקין הבאין מחמת שרץ, וע"כ כ"ה דחשבינן להו כמשקין שנטמאו בשרץ להיות תחילה, ה"נ חשבינן להו כמשקין שנטמאו בשרץ שספיקן לטמא אחרים טמא.

ו] ויל"פ עוד בטעמא דריבר"י, לפמש"נ לעיל משנה ט' אות כ"א ואילך, דלאו כללא הוא דכל טומאה שהיא מדרבנן ספיקו טהור, ורק בטומאת משקין שעיקר שֵם הטומאה הוא טומאה דרבנן, הוא דספיקו טהור, ואשר ע"כ ס"ל דרק האדם גופי' שנטמא בטומאת אוכל אוכל ראשון וכו', שהיא טומאה דרבנן, הוא דספיקו לטמא אחרים טהור, אך המשקין שנטמאו ממנו, שטומאתן הויא ככל טומאת משקין דעלמא, דהוו תחילה כמשקין שנגעו בשרץ, הרי דהגם דנטמאו מן האוכל אוכל ראשון שטומאתו טומאה דרבנן היא, מ"מ כיון דאינהו הויא טומאתן ככל טומאת משקין, ע"כ ספיקן לטמא אחרים טמא, וזה כעין מה שפירש הרמב"ם בהא דהמתין לה עד שניגבה ה"ז טמאה, ונת' לעיל שם אות כ"ד.

ז] הרמב"ם השמיט להך דינא דמשקין הנוגעין בו אם ספיקן לטמא אחרים טהור, וכתב באו"ש שם, דהוא משום דהתוספתא אזלא כמ"ד דטומאת משקין לטמא אחרים דאורייתא, אך לדידן דטומאת משקין לטמא אחרים לאו דאורייתא, הרי אף אם נטמאו המשקין בשרץ ספיקן לטמא אחרים טהור, ואין מקום כלל להך פלוגתא.