האיש מקדש - הרב מנחם גרונר
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין

בסיעתא דשמיא

**פרק האיש מקדש**

**השתא בשלוחו מקדש בו מבעיא:** יש לעיין בכוונת קושיית הגמרא, אם הוא על דרך קל וחומר (דאם מקדש על ידי שליח, ק"ו שהוא עצמו מקדש) או דהוא יותר מזה, דאם מקדש על ידי שליח ברור שגם על ידי עצמו (דכל הכח של שליח הוא מהמשלח) ועי' בתוס' שדנו מצד לא זו אף זו וקצת משמע שס"ל שהוא גדר של קל וחומר ועי' בפני יהושע ובמקנה שהעירו כן על דברי התוס'.

**מצוה בו יותר מבשלוחו:** הטעם; ברש"י כתב, "דכי עסיק גופו במצוות מקבל שכר טפי" ויש לעיין דלכאורה השכר אינו עיקר הדבר אלא סימן שיש ענין בו יותר מבשלוחו[[1]](#footnote-1) וצ"ע. ומכל מקום לכאורה משמע ברש"י שדין מצוה בו אינו מעלה בעצם המצוה אלא דין בקיום המצוה. (ונפקא מינה אם להעדיף דבר שהוא בעצם הקיום כגון הידור מצוה שהמצוה עצמה יותר מהודרת עיין בחיי אדם כלל ס"ח סעיף ז' שהסתפק בזה). ועי' ברבינו חננאל בשבת קי"ט. שכתב "שקיום מצוה באדם עצמו טפי עדיף יתר מבשלוחו" וקצת משמע שדין מצוה בו הוא בעצם הקיום (ולכאורה כן משמע גם בתוס' ר"י הזקן שכתב "כל מצוה שמוטלת עליו, יעשנה בגופו ולא על ידי שליח" וקצת משמע שהוא חיוב בעצם המצוה לעשותה בגופו ויש לעיין)[[2]](#footnote-2). ודרך שלישית לכאורה מצינו בתבואות שור יו"ד סימן כ"ח ס"ק י"ד דכתב דענין מצוה בו יותר מבשלוחו הוא ד"נראה כאינו רוצה לטרוח בעצמו" (ועל כן מותר לכבד לגדול דרך כבוד עיי"ש לענין כיסוי הדם ומילה עיי"ש.)[[3]](#footnote-3).

**מצוה בו יותר מבשלוחו:** ללישנא קמא נאמר על האיש, ומשמע שיש מצוה בקידושין; והנה, דעת הרא"ש פ"ק דכתובות סימן י"ב דברכת אירוסין אינו ברכת המצוות כיון דעיקר המצוה הוא פרו ורבו, ויש לעיין לדעתו למה בקידושין יש מצוה בו, וצריך לומר לכאורה דאף להרא"ש הקידושין הם הכשר מצוה דפרו ורבו (ויבואר לפי זה דאף בהכשר מצוה יש דין מצוה בו יותר מבשלוחו, עיין עוד בזה בהמשך). ודעת הרמב"ם בספר המצוות עשה רי"ג, ובפ"א מאישות הלכה ב', ד"ליקוחין אלו מצות עשה של תורה הם" (וכן כתב בפרק ג' מאישות הלכה כ"ג דברכת אירוסין הוה ברכת המצוות) ולדבריו לכאורה ניחא דודאי שייך מצוה בו יותר מבשלוחו. (ועדיין יש לעיין איזה מצוה היא זו אם הוא מתיר כשחיטה וכדו' או גדר אחר ועיין עוד במקנה).

**כי הא דרבא מחריך רישא וכו':** לכאורה המצוה היא האכילה בשבת ולפי"ז הכנת המאכלים הוא הכשר מצוה, (ומבואר דגם בהכשר מצוה יש דין מצוה בו יותר מבשלוחו) ועי' בשערי תשובה סימן ר"נ ס"ק ב' דהוא הדין בסעודת מילה או נישואין (דיש דין לטרוח בהכנת המאכלים). אכן, ברמב"ם פרק ל' משבת כתב הדברים שחייבים מדין כבוד שבת ובהלכה ו' כתב "חייב לעשות דברים שהם לצורך השבת בגופו שזה הוא כבודו[[4]](#footnote-4)" ומדוייק לכאורה (וכן דייקו בשו"ע הרב סימן ר"נ וכן הוא מהגרי"ז במעתיקי שמועה ח"א עמ' ח' ומקורו מספר מעשי חייא) דמדין כבוד שבת חייב לעסוק בגופו בצרכי שבת. וצריך עיון דבסוגיין לכאורה משמע דהוא מדין מצוה בו יותר מבשלוחו. ועיי"ש בהגרי"ז שיישב דבאמת בצרכי שבת אינו מדין מצוה בו אבל מכבוד שבת רואים שיש מעלה למצוה כשעושה בגופו. (ולפי"ז לכאורה הוא מעלה בגוף המצוה).

**בהא, איסורא נמי איכא:** ברש"י כתב "אם יכול לקדש בעצמו וקידש ע"י שליח" ולכאורה משמע דאם אינו יכול לקדש בעצמו מותר ועיין באילת השחר בזה. **ורחמנא אמר ואהבת לרעך כמוך:** עי' בגליוני הש"ס שהקשה למה לא אמרינן מפסוק דלא תשנא, ולכאורה י"ל דעצם מה שיהיה גנאי אע"פ שלא יהיה שנאה הוא חסרון.

**מצוה בה יותר מבשלוחה:** עיין בר"ן "דאע"ג שאשה אינה מצוה בפ"ו מ"מ יש לה מצוה מפני שהיא מסייעת לבעל לקיים מצוותו" ויל"ע דמכל מקום למה כלפי הקידושין יש לה מצוה, ואף מצוה בו, הא הוה סיוע להכשר ועיין במקנה ובאילת השחר בזה. ועיין עוד בשיטה לא נודע למי שכתב דמדרבנן מיהא מחייבא, ועוד דיש לה קיום דפ"ו כאינה מצווה ועושה (ועיין בתשובת הריטב"א סימן מ"ג במה שנחלק עם רבינו דן אם יש לאשה קיום של פרו ורבו). ועיין עוד במקנה שכתב דמצוה בשבת וכד' התוס' בבא בתרא י"ג.[[5]](#footnote-5)

ויש לעיין דבאב המקדש את בתו אם יש מצוה בו (דהא גם באב יש ייתור דבו) ועיין במהרי"ט שהאריך בזה.

**ושלחה מלמד שהיא עושה שליח:** לכאורה צ"ע, למה צריך עוד פסוק לשליחות האשה, הרי, כיון דידעינן דין שליחות (ממה שיש פסוק בשליחות הבעל), הוא הדין לאשה, וכן הקשה התורא"ש. ועיי"ש שיישב דהו"א דאשה שמתגרשת בע"כ, "לא אלים מעשה דידה כולי האי שתוכל למנות שליח במקומה" ולכאורה הביאור בדבריו דקבלת גט לא הוה "עשיה" מצידה שתוכל למנות על זה שליח. ועיין בשיטה לא נודע למי שכתב "דדילמא בעל הוא דקא משוי שליח משום דגירושין בדידיה תליא מילתא שהרי מגרשה בעל כרחה, אבל איהי לא משויה שליח". (ולכאורה חלוק התורא"ש מהשיטה לא נודע למי דלהתורא"ש הוא חסרון בכח האשה דכיון דמגרשה בע"כ, אבל להשלנ"ל יש מעלה בבעל דהוא בעלים גמור על העשיה דמגרש בעל כרחה דאשה). ועיין בפני יהושע שכתב דהו"א שלא יועיל שליחות האשה כיון ד"אכתי לא שמעינן באשה דכתיב בידה והיכא תיתי נאמר ביד השליח מקרי ידה ממש" ויל"ע כוונתו. ואולי כוונתו על פי דברי האחרונים (עיין באור שמח פרק ג' מגירושין הלכה ט"ו) דגדר שליחות קבלה באשה גדרו "ידו כידה" ולא ככל שליחות שהעשיה מתייחסת אלא יד השליח היא עוד יד לקבלת הגט עיי"ש[[6]](#footnote-6).

**ושלחה מלמד שהשליח עושה שליח:** עיין באמרי משה סימן י"ח שהביא יש שהקשו למה צריך קרא לזה, הרי שלוחו כמותו (וכשם שהוא עושה שליח הוא הדין שלוחו), ועיין שם שיישב דהו"א דמינוי השליחות נגמר רק כשהשליח עושה בפועל, (וקמ"ל קרא שהשליחות נגמרת במינוי), עיי"ש. אכן, עיין בתשובות ריב"ש סימן רכ"ח שכתב דבאמת בקרבן פסח לא בעינן ריבוי דשליח עושה שליח כיון דהוה כמותו ורק בגירושין הוה אמינא דלא מועיל כיון שהלשון הוא ושלח. (עיי"ש שנראה שהחסרון הוא כמילי). ויש לעיין בשליח שני של מי הוה שליח אם הוא של ראשון או של שני (והיינו דיש לדון במה שהתרבה ששליח עושה שליח הוא הוא חידוש דלשליח יש כח כהמשלח או דהוא גילוי שכח השליחות הוא דבר הנמסר לשליח ויל"ע.) ויש בזה כמה נפק"מ (כגון אם השליח ראשון יכול לבטל את השליח שני) ויש לעיין.

**בקידושין מנלן:** **בגדר דין שליחות בקידושין:** יש לעיין למה צריך לדין שליחות בקידושין נימא שכשנותן השליח כסף לאשה מועיל (אף בלא דין שליחות) כיון שהגיע כסף מהבעל לאשה (וכטלי קידושייך מעל גבי קרקע) וכן הקשו האחרונים (ויש לעיין אם קושייתם היא גם בשטר או דבשטר פשוט דבעינן נתינה מהבעל, ועיין באבני מילואים סימן ל' סק"א). **א.** ועיין באבני מילואים סימן ל' ס"ק א' שהביא דעת מהרי"ל דטלי קידושייך לא מועיל[[7]](#footnote-7) (וכן הביא מהבית שמואל דהוה ספק קידושין). **ב.** ועיי"ש באבני מילואים דפליג וס"ל דטלי קידושייך מועיל ומ"מ בעינן לדין שליחות משום האמירה[[8]](#footnote-8) ("ודאי צריך הוא לומר הרי את מקודשת לי ובפני שני עדים"[[9]](#footnote-9)) וכעין זה בנתיבות סימן רמ"ד ס"ק ב'[[10]](#footnote-10). ויש לעיין לדבריהם בגדר השליחות אם השליח הוא המקדש ועל כן מועיל אמירתו, או דהשליחות היא רק על האמירה. **ג.** ועיין באמרי משה סימן כ"ה ס"ק כ"א דלא מהני מדין טלי קידושייך "כיון שצריך כוונת הבעל לקידושין והכוונה צריכה להיות בשעת קידושין ולא קודם" שבשעת הקידושין יהיה דעת המקדש לכך, (ובלא דין שליחות, כשנוטלת הקידושין מהשליח אין דעת המקדש שתתקדש במעשה זה). **ד.** ועיין שם באמרי משה בשם העונג יו"ט "דהא דצריך שליחות בקידושין היינו רק בשלא פירש להשליח לאיזה אשה יקדש, דאז בעינן שליחות שיהי' הסכמת השליח כמותו. אבל בפירש לשליח שיקדש לאשה פלונית כיון דבקידושין מהני טלי הכסף קדושין מע"ג קרקע לא בעינן דין שליחות ומהני גם בהנך דלאו בני שליחות וכן גם בשליח לדבר עבירה, עיין שם בסימן קל"ו".

**בגדר שליחות האשה בקידושין:** ויש לעיין בשליחות האשה אם שייך להקשות נמי, למה צריך חידוש דשליחות נימא דכשהשליח קיבל הכסף בעבורה זכתה בכסף וממילא תתקדש. עיין בשיעורי הגרש"ר ס"ק קל"ו.

**ושילח, מלמד שהוא עושה שליח: בגדר שליחות כח ושליחות מעשה והנפק"מ ביניהם:** ידוע חידוש האחרונים שיש שני סוגי שליחות; **א.** "שליחות כח"; דעצם המעשה נעשה על ידי השליח והחלות של המעשה היא מתייחסת למשלח, **ב.** דמעשה השליח נחשב כאילו נעשה על ידי המשלח ועצם ה"מעשה" מתייחס למשלח וזה נקרא "שליחות מעשה". עיין שערי יושר שער ז' פרק ז', קובץ הערות סימן ע"ו ס"ק ד' וחידושי רבי שמואל סימן י"ד. וכתבו בזה כמה נפק"מ; **א. שליחות בעכו"ם:** עיי"ש בגרש"ר שהביא דעת התוס' בשבועות ג. דלענין לא תקיפו דיש שליחות לעכו"ם בשליחות מעשה, וכן דעת המהר"י אבוהב בשיטמ"ק בבא מציעא י. לענין גניבה. **ב. שליחות לקטן:** עיי"ש בגרש"ר שהביא דעת התוס' בשבועות הנ"ל והנמוקי יוסף וכן כתב בדעת הריטב"א דיש שליחות מעשה בקטן (דהיינו כשהקטן שהוא השליח, עיי"ש לענין לא תקיפו ושליחות להזיק)  **ג.** לענין כל מילתא דאיהו לא מצי עביד, לא מצי משוי שליח עיי"ש. ד. עיין בשערי יושר לגבי נידון התוס' בבא מציעא י: אם בשליחות לדבר עבירה מתבטלת השליחות, עיי"ש דבשליחות מעשה לא תתבטל השליחות. **ה.** **לענין אינו בתורת גיטין וקידושין;** דמבואר בסוגיין (עמוד ב') דמי שאינו בתורת העשיה לא יכול להיות שליח בה (ועל כן עבד לא נעשה שליח קבלה בגט), אכן בשליחות מעשה כתבו האחרונים דיכול להיות שליח וביארו בזה דעת הר"י מיגאש הובא בר"ן גיטין כ"ג. דעבד הוה שליח הולכה בגט. ויסוד הדבר ששליחות מעשה חלוקה ומועלת באלו האופנים נראה דיסוד שליחות מעשה הוא מה שהמעשה נעשה בציווי המשלח עיי"ש בחידושי רבי שמואל. אכן, עיי"ש שהביא מהגרש"ש דבשליחות מעשה עצם המעשה לא מתייחס למשלח אלא רק התוצאה עיי"ש (ויש לדון היכא דבעינן לייחס את העשיה עצמה כשליחות לדבר עבירה בחילול שבת ויש לעיין).

**מה לגירושין שכן ישנן בעל כרחה:** עיין בתוס' הרא"ש שביאר "כיון דבקל נעשה המעשה הלכך נעשה נמי על ידי שליח" ולכאורה הביאור שהבעל הוא בעלים גמור על הגרושין ועל כן גם בעלים למסור את הכח לשליח, ויש לעיין דמכל מקום נלמד משליחות האשה (קבלה) וכן הקשה המקנה עיי"ש[[11]](#footnote-11). (ואולי מה שמקבלת בעל כרחה הוא גם פירכא דאינו עשיה שיהא נפקא מינה מי המקבל וצ"ע). וע"ע בעמוד ב' בתוס' ד"ה נפקא ובמהרש"א שם בסברא דבעל כרחה.

דף מ"א:

**שכן ישנן חול:** יש לעיין הסברא, ועיין בשיטה לא נודע למי שהקשה מאמירתו לגבוה שמועיל בקדשים ומוכח שהחלות בקדשם הוא יותא קל ועיי"ש שכתב דהתם יש טובה להקדש שיחול בדיבור

**שכן ישנה במחשבה:** יש לעיין הסברא, ולכאורה הביאור שהוא פחות עשיה, ולכן שייך שמה ששליח עושה יתייחס למשלח, (ועיין בריטב"א שכתב דשייך למיפרך שכן ניטלת באומד, ויש לעיין הסברא בפירכא זו), ועיין בשיטה לא נודע למי שהקשה למה לי קרא לשליח בתרומה, מי גרע ממחשבה (ולכאורה הכוונה דכיון שהסכים למה שיעשה השליח הוה הפרשה שמייחסת אליו, וכעין זה כתב הנתיבות סימן קפ"ב סק"ב דבאמר מה שיפריש הקטן יהיה תרומה חל התרומה ועיין עוד במרחשת חלק א' סימן נ"א בעיקר סברא זו דשליחות בתרומה מועיל מדין מחשבת בעל הבית) עיי"ש שיישב דאכתי מנא לן דשליח שתרם במחשבה מועיל.

**אלא מעתה, חבורה שאבד פסחה וכו' מנלן:** לכאורה השליחות היא על השחיטה וצריך עיון מנלן דבעינן שליחות להקרבת קדשים ונימא דכל מה שצריך הוא שהקרבן יישחט בשביל הבעלים (אבל לא דהבעלים צריך להקריב וכשאחר שוחט הוה כשליחות). ועיין ברש"י שפירש ד"מנלן ששלוחו של אדם כמותו לשחיטת קדשים" ומדוייק לכאורה דהשליחות היא בכל הקדשים[[12]](#footnote-12) ומבואר דעיקר הדין שחיטה בקדשים מוטל על הבעלים, וצ"ע מנלן, ועיין ברש"י פסחים ז: דכתב דהוא קרא דוסמך ושחט[[13]](#footnote-13). אכן עיין בתוס' הרא"ש ד"ה מכאן (בתירוץ השני) ובפני יהושע ובמקנה דס"ל דרק בקרבן פסח הדין שחיטה הוא על הבעלים דכתיב ביה ושחטו[[14]](#footnote-14). ועיין עוד במהר"י בירב שפירש בגמרא דבאמת אין הדין שחיטה מוטל על הבעלים אלא מדכתיב ושחטו אותו כל קהל מוכח דהשחיטה מתייחסת לכל אחד עיי"ש.

ובעיקר דעת רש"י דחידש דהדין שחיטה בקדשים מוטל על הבעלים ובעינן שליחות; א. עיין בבית הלוי חלק ב' סימן ט' דס"ל דכהן ששוחט לא בעינן שליחות דשלוחי דרחמנא ודלא כמו שנקט הגאון רבי יצחק בתשובת נודע ביהודה קמא אהע"ז סימן ע"ז דאף בכהן השוחט בעינן שליחות עיי"ש.) ב. עיין באור שמח פרק ב' ממקוואות ס"ק י' י"א שפירש דהדין בבעלים הוא למצוה בעלמא ואינו מעכב והקשה דא"כ כיצד מוכח דין שליחות מבני חבורה שאמרו לאחד צא ובקש נימא שהקרבן כשר כיון דהדין בבעלים אינו לעכב עיי"ש. ג. עיין בפני יהושע ובמקנה שהביאו מתשובת פנים מאירות שהקשה לד' רש"י כיצד מקבלים קרבן מן העכו"ם הא עכו"ם ליתא בשליחות עיי"ש שיישבו דבקרבנות עכו"ם באמת אינו מדין שליחות או כיון דאי אפשר בעינן אחר עיי"ש. (ד. ויש לעיין דהנה בברכות ל"א: נראה דשמואל חידש ששחיטה כשירה בזר (עיי"ש לענין שהורה לפני עלי), וצ"ע הא עיקר הדין שחיטה מוטל על הבעלים וא"כ ודאי שכשר בזר, ואולי י"ל דבבעלים שאני, או דנימא דכהן שאני וכד' הבית הלוי ויש לעיין.).

**חבורה שאבד פסחה:** עיין בריטב"א שהקשה דנימא שמועיל מדין זכין (וס"ל שזכין אינו מדין שליחות), עיי"ש שאינו זכות "כיון דניחא ליה למיעבד מצוה בגופיה וחובה חשיבא" (וכעי"ז בתורא"ש בשם הר"י מאורלייניש). והקשה, דמכל מקום הא גלי דעתיה דניחא ליה, עיי"ש "דילמא גזירת הכתוב שיעשנה בגופו ולא על ידי אחרים שיזכו לו וכיון שכן מנלן דשלוחו כמותו" (ויש לעיין ההבנה למה נימא שיש גזיה"כ כזו בפסח וצ"ע.) ועיי"ש עוד דאם מדין זכין יועיל מחאתו לכשישמע.

דף מ"ב.

**שאני התם דאית ליה שותפות בגוויהו:** יש לעיין הסברא בזה, (דמה דאית ליה שותפות מועיל שיוכל גם להיות שליח) וכן יש לעיין אם הוא סברא בהלכות שליחות, דא"א ללמוד שליחות להיכא דלית ליה שותפות, או דהוא סברא שמועיל עשיה לחבירו היכא דאית ליה שותפות אף לא מדין שליחות (ונפקא מינה היכא דלא מועיל שליחות, כעכו"ם, קטן, שליחות לדב"ע וכדומה), ועיין במהרי"ק שורש נ"ב, (וכ"כ באבני נזר), שפירש הסברא מדין מיגו דזכי לנפשיה זכי נמי לחבריה (דבבא מציעא ח. ולפי זה אינו גדר בשליחות אלא כיון שמועיל עשייתו לעצמו יכול לייחסה גם לחבירו[[15]](#footnote-15)),. אכן, עיין בפני יהושע שכתב דהוא סברא בשליחות ויש לבאר גדר הסברא, ועיין בפנים יפות על התורה (לבעל ההפלאה) סוף פרשת אמור שכתב דהגדר הוא עשיה מכח השותפות "דכל מצוה המוטלת על הרבים אחד מוציא את כולם" עיי"ש. ועיין בתוס' הרא"ש לעיל מ"א: דאין ראיה מפרו של אהרן לשליחות כיון דאית ליה שותפות בכפרה ויש לדון לפי הביאורים הנ"ל (וכן עיין בדברי הרמב"ן בהמשך שני דעות אם חלוקת הארץ חשיב אית ליה שותפות בגוויהו ויש לדון לפי כל זה).

**אלא מהכא ויקחו:** הקרא איירי במינוי על הקרבן פסח, ועיין בתוס' הרא"ש שהקשה דהא הוה שליחות בחולין עיי"ש שיישב דכיון דנמנים גם אחר ההקדשה הוה בקדשים[[16]](#footnote-16). ועיין עוד בעצמות יוסף.

**ואלא הא דאמר רב גידל וכו' תיפוק ליה שליחות מהכא:** יש לעיין, כיצד שייך ללמוד שליחות מחלוקת הארץ הא אית ליה שותפות בגויה, עיין ברמב"ן (ד"ה ודילמא), שביאר דהקושיא דנלמד שקרבן פסח (וכן הוא בריטב"א כעין זה), ועיי"ש בעוד אופן "ויש מפרשים דברב גידל לית ליה שותפות בגויה, דכיון דיש בה דין חלוקה, לחלוק היא עומדת" ויש לעיין בעיקר הסברות.

ובעיקר דין שליחות לחלוקה יש לדון איזה דין ממון יש לשותף בחלוקה שעליו שלחו את הנשיאים או את האפוטרפוס (דהיינו איזה כח מוסר אחד השותפים לשליח שיפעל בשבילו את החלוקה), אם לעצם הזכיה בקרקע או לפעול את החלוקה, ואולי תלוי בגדר חלוקת שותפות אם הוא בירור החלקים או הקנאה וגם לכאורה חלוק בין יש בה דין חלוקה לאין בה ויש לעיין. (ועיין בגרע"א כתובות י"א. במה שהקשה חכם אחד מסוגיין על דברי הגר"ש אייגר ומה שיישב ולכאורה נוגע לזה.).

**והא קטנים לאו בני שליחות נינהו:** **בדין שליחות לקטן;** ברש"י ד"ה והא הוו כתב "דגבי ושלח ושלחה איש כתיב כי יקח איש ומינה ילפינן דאין שליחות לקטן" ועיין בקצות קפ"ח סק"ג שהקשה דהא מושלחה ילפינן דאשה עושה שליח "וגבי אשה משכחת לה נמי בקטנה כיון דקטנה מתגרשת ומקבלת גיטה כאין לה אב"[[17]](#footnote-17) ועיין ברש"י בבא מציעא ע"א: כתב "קטן לית ליה שליחות, דכי כתיב שליחות בגדול כתיב, בראוי לתרום שיהא הקדשו הקדש" (ועיין בקצות קפ"ח ס"ק ג' שהעיר למה כתב רש"י ב' טעמים). ועיי"ש בקצות שהקשה לרש"י בבבא מציעא דהא מופלא הסמוך לאיש יכול לתרום וא"כ יהיה לו שליחות עיי"ש. (ויש לעיין עוד בדברי רש"י שם שכתב דצריך שיהא הקדישו הקדש ויש לעיין למה דן לענין הקדש תיפוק ליה דנתמעט מתרומה ויש לעיין). (ויש לעיין ממה התמעט קטן אם מעצם הפרשה דשליחות או דלא יכול למנות שליח ועי' בהמשך בדין זכין בזה).

**מנין לזכין לאדם שלא בפניו:** עיין ברשב"א, ריטב"א, תוס' הרא"ש ובר"ן שהקשו דאי נימא דזכיה מטעם שליחות א"כ מה מועיל שחלוקת הארץ מדין זכין הרי מכל מקום אין שליחות לקטן, עיי"ש שתירצו דהמקשן ס"ל שמועיל זכין בקטן עיי"ש. (ולכאורה יש לעיין, אי נימא שחלוקת הארץ מדין זכין, א"כ נלמד שליחות מהכא, (לראשונים שקושיית הגמרא דתיפוק ליה שליחות מהכא היינו דנלמד שליחות מחלוקת הארץ) וצריך לומר דהו"א שרק בזכות גמור יכול לעשות שליח או לפי ביאור האחרונים דאף אם מטעם שליחות הוא גדר אחר וצ"ע).

ועיקר הסברא לומר דזכין מטעם שליחות, עיין בלשון רש"י גיטין ט: ד"אנן סהדי דניחא ליה דנהוי האי שלוחו להכי", ובתוס' כתובות י"א. "דכיון דזכות הוא לו אנן סהדי דעביד ליה שליח" ועיין בקצות ק"ה ס"ק א' שהקשה, דאע"ג דניחא ליה, מ"מ הרי לא מינה, עיי"ש דהוה כיאוש שלא מדעת דפסקינן דלא הוה יאוש, עיי"ש שכתב דהוה גזירת הכתוב שפועל כמינהו שליח עיי"ש. (והתקשה בלשון התוס', עיי"ש). ועיין עוד בלשון התוס' הרא"ש בסוגיין "דכיון דזכות הוא לו נחשב כאילו עשאו שליח לזכות עבורו"[[18]](#footnote-18). (עוד יש לעיין בכוונת התוס' בכתובות (וכעין זה בתורא"ש כאן) שכתבו "דכיון דזכות הוא לו אנן סהדי דעביד ליה שליח כדמוכח בפ"ק דב"מ (דף יב.) גבי חצר משום יד איתרבאי ולא גרע משליחות" דמה ראיה מהביאו מחצר לזכין ויש לעיין).

וברבותינו האחרונים מצינו שכתבו דאף אם מטעם שליחות מ"מ אינו כשליחות גמור, דבשליחות פועל מכח המשלח ובזכין הוא עשיה שלו ומייחס העשיה לזוכה. וביארו עפי"ז כמה חילוקים שמצינו בין זכין לשליחות, עיין באבן האזל פרק כ' ממלוה ולוה, (עיי"ש בביאור דברי הר"ן בסוגיין דבזכין חשיב שיצא הגט לרשות הזוכה ולא כשליחות) בחידושי רבי שמואל גיטין סימן י"א, (עיי"ש בביאור שיטת רש"י דחסרון תופס לאחרים בחב לאחריני הוא רק בזכין) ובחידושי רבי ראובן בבא מציעא סימן י"א עיי"ש.

ודעת הריטב"א בסוגיין שזכין אינו מטעם שליחות, ועיין בקצות ק"ה ס"ק א' שס"ל שאם אינו מטעם שליחות הוה מטעם יד ועיין בקהילות יעקב בבא בתרא סימן ל"ו ס"ק ד' שהתקשה בזה כיצד הוה יד של הזוכה, עיי"ש שביאר דאינו מטעם יד אלא יש כח לכל אחד לזכות עבור חבירו עיי"ש. ועיין עוד בברכת שמואל סימן י' ס"ק ב' מהגר"ח דאף לראשונים דזכין אינו מטעם שליחות, הוא גם כן דין שליחות אלא דהוא פרשת שליחות חדשה, והנפק"מ דהמיעוטים שיש בשליחות לא התמעטו בזכין עיי"ש.

דף מ"ב.

**שילח ביד פיקח פיקח חייב ואמאי נימא שלוחו של אדם כמותו:** והיינו דההבערה תתייחס למשלח, וברש"י כתב דיתחייב המשלח ולא השליח, אכן, עיין בתוס' הרי"ד שכתב שיתחייב המשלח אי ליכא לשליח והיינו דעיקר המזיק הוא השליח ויש לעיין בעיקר המחלוקת. (ומבואר בדעת התוס' הרי"ד דהשליח יש לו שם של עושה ויש לו אחריות על המעשה ומכל מקום שייך ביה שליחות ויש לעיין הגדר. ואולי הגדר דאע"ג דהעשיה מתייחסת למשלח מכל מקום יש לו אחריות עליה) וצריך עיון לתוס' הרי"ד ממעילה דיש שליחות לדבר עבירה וחייב רק המשלח וכן הקשה הקצות בסימן רצ"ב סק"א ועיין בנתיבות שם שיישב דבמעילה כיון דנקנה למשלח חייב עיי"ש (ואולי הכוונה שהוא מגדיר את העשיה שכולה למשלח).

**שאני התם דאין שליח לדבר עבירה אמרינן דברי הרב ודברי תלמיד דברי מי שומעים:** לכאורה מבואר בגמרא דמה שאין שליחות לדבר עבירה הוא מטעמא דדברי הרב[[19]](#footnote-19), והסברא בזה; עיין בסמ"ע סימן קפ"ב ס"ק י"ב שביאר שהוא טענה דהמשלח דכסבור הייתי שלא ישמע לי[[20]](#footnote-20) (ועל כן בשליח מומר דאין טענה זו חייב, וכן פסק הרמ"א סימן שפ"ח מהתשובות תשב"ץ). וכן כתבו בתוס' הרא"ש ותוס' שאנץ בבא מציעא י: (לבאר מה דשליח כהן לקדש גרושה חשיב בר חיובא) אכן, עיין בגרע"א בסוגיין דכתב דהסברא מצד השליח דכיון שלא היה לו לעשות חשיב עושה על דעת עצמו ולא מכח השליחות. ועיין בקהילות יעקב סימן ל"ט שהוכיח כסברת הגרע"א מדברי התוס' בשליח שוגג.

דף מ"ג.

**מאי טעמיה דשמאי קסבר ב' כתובים הבאים כאחד מלמדין:** יש לדון, לשמאי דס"ל דיש שליחות לדבר עבירה, אם הוא מפרשת שליחות דכל התורה (ואע"ג שיש עבירה לא מפקיע, ויש לעיין אם דברי הרב הוא סברא, במה נחלק שמאי) או שהתחדש במעילה וטביחה שיש שליחות לדבר עבירה והוא דין שליחות חדש. ועיין בקובץ שמועות בבא מציעא ס"ק ח' שחידש דהוא גדר חדש דזה עושה וזה מתחייב ואע"ג שהעשיה לא מתייחסת למשלח, מ"מ חייב בעונש[[21]](#footnote-21). ויש לעיין אם הוא מוסכם ויל"ע.

ועיין עוד באור שמח פרק ג' מאישות הלכה ט"ז שכתב דאף ביש שליחות לדבר עבירה הגדר כשניים שעשאוהו עיי"ש לענין שבת ושחיטה ונידון כהשליח יכול והמשלח אינו יכול וצידד לסברא זו בקהילות יעקב עבודה זרה סימן ח' ולכאורה מדבריהם מוכח דאינו כדברי הקובץ שיעורים (דלדבריו העשיה של השליח לבדה ומ"מ המשלח חייב) אכן אף אם הוא התייחסות לכאורה יש בזה חידוש לדונו כשניים שעשאוהו דאפשר לומר דכלפי העשיה השליח הוא העושה ורק בהתייחסות הוא גם למשלח ויל"ע.

עוד יש לעיין לשמאי דיש שליחות לדבר עבירה אם יש התראה ובמי מתרים; ועיין כאן בשיטה לא נודע למי דנראה דס"ל דההתראה במשלח ובשעת מינוי וע"ע במרחשת חלק א' סימן נ"ב, ובספר אהל חייא בדברי הגר"א מישקוסבקי זצ"ל. וידוע להביא ראיה לזה מהמ"ד בגמ' בבא מציעא י: דבשליח לאו בר חיובא יש שלד"ע ואם אינו בר חיובא ע"כ שההתראה במשלח ויל"ע.

**שלא מצינו בכל התורה כולה זה נהנה וזה מתחייב:** בביאור הסברא; עיין בגרע"א ובחתם סופר שביארו שהיכא שנהנה הוה עשיה מכח עצמו ולא חשיב עשיה מכח המשלח (וכעין סברת הגרע"א בדברי הרב דחשיב עשיה פרטית), וקצת יש לעיין הלשון דלא מצינו לפי זה, דלדבריהם הוא חסרון בדין שליחות ויל"ע. אכן, עיין בברכת שמואל שהביא מהגר"ח שביאר דחלוק האיסור בעריות ואכילה משאר איסורין, דבכל האיסורי הגדר הוא איסור על מעשה האיסור לא "לעשות" ועל כן גם במתעסק לא חשיב "עשיה" ופטור. אבל באכילה ועריות האיסור הוא לא מה שאכל אלא מה שבגופו נעשה אכילה ועל כן אע"פ שמתעסק, מכל מקום בגופו נעשה אכילה עיי"ש. ועיין עוד בקהילות יעקב סימן מ' בארוכה בדברי האתוון דאורייתא דבאכילה ועריות האיסור הוא ההנאה ופשט הגמרא לפי זה.

ועיין עוד בתוס' הרא"ש "דלא מרבינן שליחות במעילה אלא כעין שליחות דתרומה שאין לתורם שום הנאה אבל היכא דנהנה השליח כהאי גוונא לא נתרבה שליחות למעילה" ויש לעיין אם כוונתו כפשוטו שלא התחדש בנהנה או דיש בזה גם סברא דלמה לחלק נהנה שהוא גדר שליחות אחר ויש לעיין.

**סוגיא דזכות נערה בקידושין וגיטין (מ"ג: - מ"ד.)**

**נערה המאורסה היא ואביה מקבלין את גיטה וכו' אין שני ידים זוכות כאחד:** **בעיקר מחלו' ר"י ורבנן:** יש לעיין במה נחלקו; עי' בגמ' גיטין ס"ד: דאמרי' בסברת רבנן דיד יתירא זכי לה רחמנא, ורבי יהודה סבר דבמקום אביה יד דילה לאו כלום הוא, (עיי"ש ברש"י דלגמרי אוקמא רחמנא ברשותו כל ימי נערות אא"כ נישאת) ועיי"ש בתוס' מהי היד יתירא האב או הבת עיי"ש בתוס' שתלוי במחלוקת הראשונים בהמשך אם קטנה מקבלת. ועי' ברש"י בסוגיין דמה שיש לה יד הוא מקרא דונתן בידה שמתקיים בידה ונתן ולרבי יהודה צ"ל דזכות קבלת הגט שיש לאב מבטל ידה [אע"פ שחשיב יד לקבלת גט] ואומר שרק אצלו היד [[22]](#footnote-22) .

ועי' בתרומת הדשן ח"ב סימן מ"ו שדן בלשו' כתיבת הגט אם הוא כלפי האב או הבת ועיי"ש שכ' דפשוט דלבת דיד אביה כידה היינו דידה נמצאת אצל אביה וע"ע לעיל ט. שנחלקו הרמב"ן והר"ן בשטר קידושין כיצד כותבו וע"ע בתשו' מהרי"ט ח"א סי' ו'.

**קטנה בקבלת הגט ונפק"מ בגדר הקבלה בנערה אם מכח עצמה או כשליחות:** עי' ברש"י בסוגיין, לרבנן, בקטנה שיש לה אב, אם מקבלת גיטה. ונחלקו בזה הראשונים: דעת הרי"ף דקטנה לכו"ע רק אביה, ודעת תוס' גיטין ס"ד: ובסוגיין דלרבנן ה"ה קטנה מקבלת גיטה. ויש לדון בעיקר המחלוקת.

ועי' בראשו' שהקשו לדעת הרי"ף דבקטנה רק אביה מאי שנא קטנה מנערה דהא ידה חשיבא יד לקבלה ולמה בקטנה זכות אביה מבטל ידה יותר מנערה. וליישב זה מצינו ב' דרכים בראשונים:

**א.** עי' ברמב"ן דגדר קבלת הבת כשיש אב "מתורת שליחות איתרבאי" [היינו כשליחות האב], וע"כ בקטנה "שאינה בת שליחות ולא בת זכיה משל אחרים אין לה יד כלל" [[23]](#footnote-23) וכעי"ז בריטב"א, [ולפי"ז גדר קבלת בת גיטה הוא בעבור האב ולא שיש לה יד פרטית לקבלה לענין גירושין כיתומה] וע"ע בהמשך דבריו שכ' "דירדה תורה לסוף דעתו של אב שהוא רוצה שתכניס עצמה לרשותו". [וצ"ע אם הוא כשליחות לא תוכל הבת לקבל בע"כ דאב וצ"ע]. ועיי"ש שהקשה ע"ז מהגמ' גיטין הנ"ל דיד יתירא זכי ליה רחמנא ומשמע דהוה יד פרטית עיי"ש שכ' דלאו דווקא. ולפי"ז גדר קבלת הבת בנערה הוא מדין שליחות האב.

**ב.** עי' בריטב"א שכ' "כיון שאין לה אב נתרוקנה אצלה יד האב וקיימא בחריקיה", ומבואר דמעיקר הדין אין לקטנה יד לגירושין ומה שיש לה יד במת אביה הוא מכח היד שלו. ולפי"ז בנערה הוה קבלה שלה ועי' בלשו' רש"י שכ' שהרי גדולה היא ויש לה יד והתורה אמרה ונתן בידה" ונ' דס"ל שהוא קבלה פרטית[[24]](#footnote-24)

**ג**. עי' בשלנ"ל בתי' הב' שיישב דקטנה "כיון דגופה קנוי לאב ומצי לזבונה וכו'" עיי"ש ונראה דס"ל שחלוק גדר הזכות בקטנה דהאב בעלים עליה וע"כ כשיש לה אב אין לה יד, מבנערה שיש לאב זכות בקידושיה וגירושיה אבל אינו ביטול לידה. וכעי"ז נראה' ברמב"ם פ"ג מאישות הל' י"א שכ' האב מקדש את ביתו כשהיא קטנה, וכשהיא נערה רשותה בידו ומבואר שהם שני דינים.

**גדר זכות הבת בקידושיה לר"ל, ובסוגיא לעיל ג: דמקשי' שהבת תקדש עצמה:** לעיל ג: אמרי' בגמ' מנלן דהאב זכאי בקידושי בתו ויש בזה שני נידונים, א' זכותו בעצם הקידושין. ב' זכותו בכסף הקידושין. ולמסק' ילפי' מאין כסף שזוכה בכסף, ובתוס' כתובות מ"ו: כתבו דכיון שזכאי בכסף סברא שהוא המקדש, ובגרע"א שם פליג בסברא זו. ויל"ע לדברי התוס' מה הביאור בריש לקיש דהא מה דילפינן דהכסף לאב הוא מאין כסף (וכן כתב בדעת ריש ליש בשלנ"ל בסוגיין) ומכל מקום היא המתקדשת וצ"ע, ובאמת עיין בריטב"א ד: שכתב דסברת התוס' הוא רק לרבי יוחנן עיי"ש וצ"ע לדבריהם מה ס"ל ריש לקיש דס"ל דהכסף לאביה והבת המקדשת.

ועיין בחידושי רבי שלמה ח"ב סי' ל' שכ' דחלוק גדר זכות הבת לריש לקיש בסוגיין, לגדר זכות הבת בסוגיא דלעיל דס"ל דתקדש עצמה; דלעיל הנידון הוא שתהיה הבת **בעלים** על עצמה להתקדש (ככל אשה שיכולה לקדש עצמה) ועל זה אמרינן דכיון דאביה זכאי בכסף, מוכח שהאב הוא בעלים לקדשה (והיינו דהזכות בכסף אינו מדין שבח נעורים כמציאה אלא שיש לאב זכות לקדשה[[25]](#footnote-25)). אבל בסוגיין, מה שיכולה לקדש עצמה (לר"ל) הוא כשליחות, דמה שמתקדשת ומקבלת הקידושין הוא בעבור האב, וע"כ, אע"פ שהאב בעלים על הכסף יכולה לקדש עצמה, דגם מה שמקדשת עצמה הוא בתוך זכות האב (ואולי הגדר שהגבילה תורה זכות האב בכך שנתנב לבת רשות לקדש עצמה אבל מה שמקדשת עצמה הוא בתוך רשות האב).[[26]](#footnote-26)

אכן עי' בתורא"ש ג: שכתב דכל קושית הגמ' שם שגם הבת תקדש עצמה והכסף שלה הוא רק לר"ל אבל לרבי יוחנן לא, (והיינו דמסברא דכיון דמפקעת עצמה או מדעתה ידעינן שלא מקדשת עצמה וכשם שמפקיע מויצאה והיתה) ולדבריו כל הסוגיא שם הוא לר"ל ודלא כהריטב"א, ועי' בתורא"ש כתובות מ"ו: שכ' כסברת התוס' שם ומפורש א"כ דגם לר"ל יש סברא זו וצ"ע א"כ כיצד הבת מקדשת עצמה. (ואולי י"ל כד' הגר"ש היימן דמה דלר"ל מקדשת עצמה הוא כשליחות לאביה). ולפי"ז גדר זכות הבת לר"ל הוא כשליחות אביה וע"ע בהמשך מד' הירושלמי והאו"ש לגבי גיטין דמבואר לאו הכי וצ"ע ואולי חלוק הגדר מגיטין לקידושין ויל"ע.

**גירושין דמכנסת עצמה, קידושין דמפקעת:** ברש"י כ' דאמרי' דאביה ניחא ליה ועי' בחזו"א שכ' דודאי אף בע"כ יכולה לקבל ולכאורה הגדר דקבלת הבת אינו מחסר בזכויות האב וצ"ע. (ויש שהקשו דאם הגדר הוא דניח"ל א"כ כל אדם יקבל ונראה הביאור דמעיקר הדין יש לה יד לקבל גט וקידושין אלא דזכויות האב מעכבות עליה וע"כ במקום דניחא ליה אינו מגדר שליחות שידו כידה אלא הוה ונתן בידה.)

**קידושין דמפקעת:** עי' בראשו' שדנו במה ההפקעה ועי' בתורא"ש שכ' דהוה אתחלתא דהפקעה דהנישואין (וצ"ע דהא האב יכול לעכב הנישואין וא"כ מה איכפ"ל דמתקדשת, ואולי אם יכולה לקדש עצמה גם יכולה להשיא עצמה).ועי' בשלנ"ל שכ' דכיון דאין יכול לקדש לאחר.

**והרי מאמר דמפקעת:** צ"ע מה ההפקעה במאמר הא עומדת לייבום בע"כ דאב: ועי' ברמב"ן שכתב דכיון דיכל למוסרה למאמר לאחד מן האחים ולקבל ממון על זה [ויל"ע אם מזכותי האב למוסרה למאמר ואם בלא שמסרה לא חל ועי' בשלנ"ל "דדרך שהאב מוסרה"][[27]](#footnote-27) וע"ע בתורא"ש לשיטתו דהוה אתחלתא דנישואין במה שאינה יכולה להתייבם לאחים.

דף מ"ד.

**מאי טעמיה דרבי יוחנן, קידושין דמדעתה:** ברש"י כ' "דבעי' דעת המקנה" ועי' בפנ"י שהקשה דנימא דאם הבת מקדשת עצמה היא הדעת מקנה עיי"ש. ומבואר לכאורה דאף אם הבת מקדשת עצמה האב הוא המקנה ועל כן בעי דעתו ויל"ע לפי"ז בדעת ר"ל[[28]](#footnote-28). ובעיקר ד' רש"י נראה דס"ל דבעי' דעת האשה בקידושין מדין דעת מקנה, ועיין ברש"י יבמות י"ט: שלמד זה מדכתיב והלכה והיתה (וכן הוא בסמ"ג שהובא בהגהות מיימוני ריש פ"ד מאישות לענין תליוה וקדשה דלא מהני). ועיין בשיעורי הגרש"ר לעיל ב: ס"ק כ"ג מש"כ (דבמקום שצריך ללמוד למאמר לא מהני הסברא דדעת מקנה) ובשערי חיים סימן ט' (עפ"י מה שייסד דבעינן דעת על המעשה קידושין ע"ש.).

**תוס' ד"ה במאמר דבעל כרחה:** צ"ע מהו הדין להודיע ועי' בריטב"א שדימה לייעוד [לעיל י"ט.] דילפינן מקרא שצריך להודיע (ועדיין יל"ע בדימוי ועיין בדבר אברהם ח"ב סימן י"ח אות י'). וע"ע במקנה שהקשה הא יליף מביאה דיבום והתם א"צ להודיע וע"ע בדבר אברהם ח"ב סימן י"ח אות ד' והלאה עיי"ש שנראה דס"ל שההודעה שתדע שהוא למאמר כשם שבגט אף שבע"כ צריך להודעה שהוא גט כדתנן בגיטין ע"ח. דכנסי שט"ח לא מהני. [עיי"ש שצידד מתחילה דההודעה שהיא כדי שיהא לה הנאה עיי"ש שדחה זה ]מש"כ שההודעה היא שנותן לה הכסף.

**מאמר דבע"כ:** יל"ע דמ"מ כיצד זוכה בכסף ואין לזה שם של מעשה קידושין ומאמר (ואף דילפינן מביאה הא בביאה אין זכיה בכסף בע"כ) ואולי י"ל דכיון שזכותו למאמר בע"כ מונח בזה שגם תזכה בכסף בע"כ, [ואולי לא תהא בעלים בכסף אלא מה שעומד לה לזכיה מהני וכפירעון חוב בע"כ[[29]](#footnote-29). ועי' באילת השחר שכ' דבמאמר בעינן "מעשה" קידושין וע"כ אע"ג שלא זוכה הוה מעשה[[30]](#footnote-30).

**כיון שזקוקה ועומדת:** וברש"י כ' לפיכך תופס בה בכל דהו ויל"ע מה מועיל לענין שני ידים [ואולי י"ל דמ"מ יש לזה שם מעשה] ויל"ע, למה לא מועיל מאמר בקטנה לפי"ז. **השתא דאתית להכי וכו':** עי' ברש"י שכ' דהסברא דזקוקה מועיל בתירוץ דמפקעת ויל"ע אם גם בזה ההבנה דמועיל קנין כל דהו או שחסר במפקעת ויל"ד למה לא פירש רש"י גם לתירוץ דמדעתה וצ"ע. ועי' בתור"י הזקן שפי' גם לתי' דמדעתה ויל"ע בעיקר המחלו'.

**בה ובשלוחה לא תיובתא דר"ל:** עיין בראשו' שהקשו (רמב"ן, רשב"א, ריטב"א, תורא"ש) דנימא דבה ולא בשלוחה וכשם שבגט ס"ל לרב נחמן לק' ע"ב דאינה עושה שליח. עיי"ש שיישבו דא"כ הו"ל למיתני בה. אכן, באחרונים ייסדו עיין במקנה, ובחזו"א[[31]](#footnote-31) דלר"ל ודאי אינה כיד אביה ויכולה לעשות שליח וכ"כ המצפה איתן מהירושלמי . [ומ"מ אין להוכיח מהירושלמי דלר"ל הוה בעלים די"ל דאע"פ שקבלתה בעבור האב יכולה לעשות ע"ז שליח].

**תוס' ד"ה צווח ר"ל ויצאה והיתה: היינו משום שאין לה יד לקבל קידושין:** יש לדייק דלא כ' חסרון דדעת (ואולי י"ל דכיון דגם אם קטנה תתקדש הוא בעבור האב מועיל דעת האב וצ"ע) ויל"ע מהו הגדר דחסרון יד ועי' בתורא"ש לעיל מ"ג: שכ' חסרון דדעת וע"ע ברש"י לעיל ג: שהרכיב ב' החסרונות. **כיון שנשאת:** עי' במהרש"א ובפנ"י.

דף מ"ד:

**נערה מהו שתעשה שליח:** לכאו' מבואר בסוגיין דהאב הוא עיקר היד בקבלת הגט (ואף אם הבת מקבלת הוה כיד אביה) וצ"ע, דבגיטין כ"א. אמרי' דאשכחן שליחות קבלה בע"כ, באב דמקבל גט לביתו קטנה בע"כ, ומבואר' דהאב הוה כשליח וסותר לסוגיין וצ"ע, וכן הקשו האחרונים, עי' באור שמח גירושין פ"ג הי"ב.

ועי' באבי עזרי פ"ג מגירושין הי"ד שביאר דהם שני נידונים דכלפי מעשה הגירושין שהוא ע"י ונתן בידה, חשיב שיש לבת יד לזכות בגט [וכדחזינן ביתומה], וקבלת האב הוא כשליחות וזה סוגיא דגיטין. אבל כלפי עשית הגירושין, האב הוא הבעלים לגרש והבת כשליח וזה סוגיין עיי"ש. [ועי' בקהילות יעקב סימן י"ג סק"ב בדרך אחר שכ' לחלק דבגיטין הנידון כלפי האיסורים דהבת היא הזוכה אבל כאן הנידון כלפי הממונות שבאישות וזה זוכה האב עיי"ש.]

**קטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה**

**קטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה אמר עולא צריכה גט ומיאון וכו':** יל"ע מאיזה טעם יועילו הקידושין הרי מכל מקום האב לא קיבל הקידושין ולא היה לו דעת להם ומצינו כמה דרכים בראשונים;

**א.** עי' ברמב"ן (בחי' מסוף המסכת) שכ' שמועיל מדין זכין, "אע"ג דחוב הוא לאב לענין נדרים ומעש"י, זכות הוא להשיאה ומצוה דרמיא עליה היא" וע"כ "היכא דחזינן דניחא ליה זכין לאדם שלא בפניו" והיינו שרצונו בעת ששמע מגלה שבשעת עשיה היה זכות לו ומועיל (עיי"ש שהביא ראיה שיש בכה"ג שאינו זכות גמור ותלוי בדעתו, עבדינן זכין, מגט במקום קטטה). וכ"כ הר"ן והתוס' לקמן מ"ו. ד"ה שמא ואתה רוצה לומר דמקודשת מטעם דזכות[[32]](#footnote-32) .

**ב.** ד' הרא"ש לקמן מ"ה: שהזכין הוא כצאי וקבלי (והיינו שע"י הזכין הוה כצאי וקבלי[[33]](#footnote-33) כאמר לבתו צאי וקבלי ע"ש. ועיין ברא"ש לעיל י"ט. שביאר גדר צאי וקבלי שהיא כשליח האב לקבלת הקידושין (ואע"ג שאין שליחות לקטן הכא שלטובתה אפשר עיי"ש)

**ג.** דעת הרשב"א שגדר הנתינה של הבעל היא כהרי את מקודשת לי ע"מ שירצה אבא ע"ש. ועיין באבני מילואים סימן ל"ז ס"ק י"ב שהקשה כיצד יועיל ריצוי העתיד לקיים המעשה למפרע הא הוה דשלבל"ע וכן אין בידו לקדשה עכשיו. ועיין בחידושי הגרש"ש סימן י"ט שביאר דכיון שאיכא כאן ביטול דעתה הוה מעשה קידושין [ע"ש שיטתו בגדר דעת האשה בקידושין] והתרצות האב היא עוד תוספת ואינה כהתרצות בעלים בקנין עיי"ש. [וע"ע במש"נ לעיל בנערה מהו שתעשה שליח שמוכח שהאב אינו בעלים על הקידושין אלא על הקבלה [והתם איירי בנערה ויל"ע בקטנה אם שונה וצ"ע]. [ועיי"ש שכ' בעוד אופן שעיקר המעשה מצד הבעל עיי"ש וצ"ע.].

**ד.** ודעת הריטב"א שמקודשת מדין ערב שה"ז כאומר תשאיר המעות אצל ביתי ותתקדש בתי לך. והוסיף דהיינו דווקא כשהמעות בעין דמהני עתה מחילתו ועיין באבנ"מ הנ"ל מש"כ בזה. וכ"ז הוא בקטנה אבל בנערה הוא מדין זכין ע"ש. [ונפק"מ אם חל למפרע].[[34]](#footnote-34)

**ומאימתי יחולו הקידושין:** ברמב"ן והר"ן כתבו שחל משעה ראשונה וכן הוא דעת תוס' לקמן מ"ו. ד"ה בין היא [ועיי"ש במש"כ בדעת רש"י ובמהר"ם שם.] וכ"כ הרא"ש בדף מ"ה: עיי"ש (ומבואר דעת הרא"ש דלא בעינן עדים באמירת צאי וקבלי עיי"ש בקרבן נתנאל וצ"ע). והרשב"א כתב שחל משעת ריצוי (שגדר התנאי הוא כלאחר ל') וכן הוא לדעת הריטב"א שודאי הוא משעת רצוי האב שאז יש את הדין ערב. ועיין עוד בבית שמואל סקי"ח שביאר שחל משעת ריצוי כיון שהריצוי הוא חלק מהקידושין ורק אז יש עדות על זה עיי"ש. ובדעת הרמב"ן שחל למפרע צ"ל שאין דעת האב חלק מחלות הקידושין וכהגרש"ש (וכמוש"כ לעיל דאינו בעלים על הקידושין)[[35]](#footnote-35).

**ואם בעינן שיהיו המעות בעין:** עיין בריטב"א שכ' שצריך שיהיו המעות בעין ולדעתו שמדין ערב. ועיין באבני מילואים הנ"ל מש"כ בזה והטור סימן ל"ז פסק בשם הרמ"ה דאע"ג שהוא מדין ערב מ"מ לא עבינן למעות בעין שעל מחילת מלוה נמי שייך ערב (וע"ע באבני מילואים ל"ז י"ב ד"ה וביאור שיטה זו). אכן הרשב"א כתב דלא בעי למעות בעין ככל לאחר ל' ששיעבוד המעות קיים.

**ובקידשה בביאה:** נמי שייך זה הדין כמבואר לקמן מ"ו. לענין מפותה. וצ"ע לריטב"א שבעי מעות בעין, ולרשב"א שהוא מדין שיעבוד המעות קיים, כיצד יחול בשעת ריצוי. ועיין באבני מילואים הנ"ל מש"כ בזה ובמש"נ לקמן מ"ו ד"ה אם מאן ימאן.

**יש לעיין מ"מ איך חל והרי היא קטנה ואין לה יד לקבל קידושין:** עיין בתוס' לעיל י"ט. שחידשו דאיכא לקטנה יד לקבל קידושין. ועיי"ש ברמב"ן ובריטב"א דלא ס"ל הכי וברמב"ן כאן כתב שהיא כיד אביה וכנתן לחצירו וע"ע ברשב"א לעיל י"ט. כעין זה. ולריטב"א לכאורה אף באין לה יד מהני דמ"מ איכא ערב. וע"ע בעונג יו"ט סימן קי"א שכ' עפ"י דברי הר"ן בנדרים ל. שמשוי עצמה כהפקר שייך גם בקטנה עיי"ש. [ויל"ע אם שייך דין זה שקדשה שלא לדעתה בשטר דהא אין פה נתינה לה ולרמב"ן אפשר דחשיב יד אביה וערב נמי ל"ש כאן].

**ובנערה שנתקדשה שלא לדעת אביה:** בראשונים הביאו דעת רב אחאי גאון שאף בנערה בעי מיאון ונחלקו שאין מיאון בנערה ועיין ברשב"א ובתורא"ש מש"כ דבעי כרוז וע"ע בבית שמואל ס"ק י"ט ובהגהות שי למורה שם. [ויל"ע אם יקדש אחותה אם יהיו קידושין ודאי או ספק וצ"ע].

**ואע"פ ששדכו:** עיין בתור"י הזקן שכ' שנתרצה האב ועיין בב"ח סימן ל"ז שכ' שאם שדכה תחילה הוה קידושין כדפסק בשו"ע סעיף י"ב ועייין בחלקת מחוקק ס"ק י"ז ובבית שמואל סקט"ז שכתבו שמ"מ כוונתו שיהיה הוא המקדש וע"ע בט"ז סק"ז. וע"ע בפני יהושע שכ' שיש עדים ששדיך דאל"ה ניחוש ששדיך.

**רש"י ד"ה אפי' מיאון אינה צריכה: שאין מעשה קטנה כלום בחיי אביה:** לכאורה משמע שעולא פליג דווקא בקטנה אבל בנערה מודה וכן הוא דעת התוס' רי"ד לקמן מ"ו. ע"ש שביאר החילוק שבנערה לא בעינן רצון האב בשעת קידושין אלא שלא ימחה [ולשיטתו כאן שביאר סברת עולא דלא יהני ריצוי האב שצריך ריצויו בשעת קידושין וכן נראה לשון רש"י. ומ"מ צ"ע בד' התורי"ד שסותר לדבריו כאן שביאר דה"ה בנערה] [ומבואר חילוק בין קטנה לנערה בגדר זכות האב] ע"ש ולא כן דעת שאר ראשונים עיין ברא"ש סימן ו' וכן הוא דעת הרמב"ם פ"ג הי"ג והרמב"ן והרשב"א והריטב"א בסוגיין וכ"פ השו"ע סימן ל"ז סעיף י"ז דל"ש.

**תוס' ד"ה אלא: וא"ת ולשמואל מי ניחא:** עיין מהרש"א שהביא מתוס' ישנים שגירסתם היתה שקשה לעולא עיי"ש וע"ע ברמב"ן ובריטב"א.

**והכא מיירי בלא שידך ולהכי לא מצריך אלא מיאון:** צ"ע הא טעם המיאון הוא בגלל הגט ומה הטעם למיאון לבדו ועיין מהרש"א מש"כ ובריטב"א.

דף מ"ה.

**תוס' ד"ה אלא:** עיין בפני יהושע שהקשה בדבריהם דאי מיירי לשמואל בלא שידכו ובמיאון א"כ מה החידוש בברייתא שתופס בה קידושין הא הוא ודאי חשש דרבנן וע"ש שהקשה עוד דאמאי החשש שמא נתרצה עושה מוכרה לשפחות אחר אישות.

וע"ש בפנ"י שהקשה עוד בעיקר סוגיין דשמא נתרצה האב עושה גרושה דאורייתא (דבלא"ה מה החידוש שמוכרה והו"ל למינקט שאר חייבי לאוין) וצ"ע דהא אמרינן דבעי מיאון שלא יאמרו אין קידושין תפסי באחותה ומוכח דלא מהני מדאורייתא וצ"ע.

וע"ע ברשב"א [מ"ד: ד"ה הא דאמר] דס"ל שריצוי האב לא עביד כמוכרה לאישות דהוה כצאי וקבלי ולשיטתו בגדר הריצוי כאן. [ולשיטתו ניחא קושיית הפנ"י דאיירי בנתרצה האב].

**תוס' ד"ה צריכה מיאון: ור"ש מקוצי אומר דהא נמי כדי נסבה:** עיין בהגהות ראמ"ה שיישב דעת רש"י דבסתם חלוצה לא חיישינן ורק הכא חיישינן שאחד ידע שלא נתרצה האב בראשון ויראה הגט משני ויאמר אין קידושין תפסי באחותה. **וא"ת אמאי נקט לא נתרצה כלל:** עיין מהרש"א שיישב שנקט לא נתרצה משום המיאון ועיין רש"ש מה שהעיר ע"ז.  **וא"ת למה לי מיאון:** עיין בהגהת ראמ"ה שיישב שמיאון הוא משום שמא יחלצו לצרתה (מן הראשון) והגט מן השני יביא לחשוב שהיתה מקודשת לשני. ועיין ברמב"ן דפליג ע"ד התוס' וכ' חששות אחרים עיי"ש. וע"ע בר"ן שכ' שמא יהיו שידעו מהגט ולא מהחליצה ועיין ברמב"ן שפליג ע"ז (וע"ש ברמב"ן שכ' שהקידושין שקידש השני היו קידושין גמורים ולא קידושי מאמר, ונפק"מ בלשון הקידושין) וצ"ע אמאי קרי ליה מאמר. (וע"ע בבעל המאור שהקשה דהא כותב לה גט יבמין ול"ש שיאמרו א"ק תפסי באחותה עיי"ש מש"כ בזה. אכן ברמב"ן כ' שהגט נמי כותב כגט רגיל ולא כגט יבמין.).

דף מ"ה:

**שמא נתרצה הבן לא אמרינן:** יש לבאר דאף אם נתרצה מדין מה יועיל (ותלוי בשיטות הראשונים לעיל לענין קטנה); **א.** לדעת הרמב"ן והר"ן וכן נראה דעת רש"י כאן יועיל מדין זכין. **ב.** ולדעת הרא"ש צ"ע הרי בבן לאב לא שייך צאי וקבלי ועיין ברא"ש שביאר שזה הטעם דלא חיישינן שמא נתרצה.  **ג.** ולדעת הרשב"א צ"ע הרי האב ודאי אינו מתקדש ולא שייך לתת לו הקידושין. **ד.** ולדעת הריטב"א צ"ל שגם הכא שייך ערב ושיהיו המעות בעין בשעת קידושין וצ"ל דלא חיישינן כרש"י. ולפ"ז מה שלא חיישינן לרש"י רמב"ן ר"ן וריטב"א הוא דל"א בזה זכין. ולדעת הרא"ש והרשב"א הוא שלא יועיל הריצוי [ואפשר לרשב"א שייך מדין ערב וצ"ע].

**ודילמא שליח שוויא: בדין עדות על שליחות קידושין:**

דעת הרמב"ם בפ"ג מאישות הלכה ט"ו ששליח הבעל לקידושין (דהיינו שליח הולכה) א"צ עדים לקיומי ושליח האשה (דהיינו שליח קבלה) צריך עדים לקיומי. והראב"ד שם פליג וס"ל שאף שליח הבעל צריך עדות לקיומי. והרא"ש כאן [סימן ז'] ובתור"י הזקן והמרדכי בסימן תקיג [בשם רבינו יעבץ] הביאו ראיה מסוגיין. ואפשר לבאר שהראיה היא מקו' הגמ' ודילמא שליח שוויא שאם צריך עדים לקיומי לא נחשוש לכך [וכן נראה בכסף משנה שם ובתור"י הזקן פה] ואפשר שהראיה מדילמא ארצויי ארצי קמיה (שהיה צריך עדים על הריצוי) וכן נראה מביאור הגר"א שם ועיין בהגה"מ שם שנ' שהראיה משניהם ע"ש.

ועיין בתור"י הזקן ובכס"מ הנ"ל שכ' ליישב הראיה מדילמא שליח שוויא שכן חוששים שמא עשאו שליח בעדים (והסברא לחשוש עיין בריטב"א שכ' דבלא"ה לא היה מקדש לבנו אשה) וע"ע בכס"מ שם מה שהעמיד הראיה. וע"ע בשערי יושר ש"ז פט"ו מש"כ על הראיה מדילמא ארצויי ארצי שגם אם בעינן עדים לקיומי בשליח לקדש מ"מ בזכין לא בעי ע"ש. אכן בב"ש סימן ל"ה סקי"ב כ' שבזכין [כגון בסוגיין שגילה דעתו קודם קידושין] צריך עדות על הריצוי וע"ע בשערי חיים סימן מ"ד סק"ו מש"כ בזה. ואפשר עוד דס"ל לרמב"ם שארצויי ארצי הוא כעין השומע קולי ייזון שהוא שליחות גמורה או כהרמב"ן שביאר ארצויי ארצי באמר לו שיעשה שליח.

ובגוף סברת הרמב"ם דשליחות הולכה לא הוה דבר שבערוה עיין ברא"ש שביאר דכיון שאינו גמר הדבר ל"ב עדים לקיומי ע"ש וע"ע בקהילות יעקב גיטין סימן י"ח סק"ב מה שביאר דעת הרמב"ם שבשליח קידושין עיקר המעשה נעשה ע"י האשה [ומעשה קידושין צריך עדים כיון שעכשיו נפעל פה קידושין]. וכעין זה במקנה בקו"א סימן ל"ה סק"ה ובהגר"ח סטנסיל בהוספות ס"ק ח' שביארו שגדר מעשה הבעל הוא לתקן שלא יהיה טלי גיטך מע"ג קרקע וע"כ ל"צ עדים. ובשערי יושר ש"ז פי"ד ביאר שכיון שלא נוסף שום דין על הבעל ע"י המינוי שליח ע"כ ל"ח דבשב"ע [אבל באשה נוסף לה יד לקבלה ע"ש]. (וע"ע בהגהות הרמ"ך שם מה שהתקשה בחילוק משליח הגט דבעי עדים ובלחם משנה שם ובחידושי הגר"ח פ"ו מגירושין והאחרונים האריכו בזה.) וע"ע בקהילות יעקב שם שדן דליבעי עדים מדין האמירה ע"ש.

**ודילמא ארצויי ארצי קמיה:** דעת רש"י שדילמא ארצויי ארצי הוא קודם הקידושין ומדין זכין וכ"נ דעת הרא"ש (שהוכיח מסוגיין שמועיל זכין בקידושין) ועיין בתור"י הזקן דפליג דלא שייך כאן זכין כיון שלא אמר דברים שיקנה בהם האשה וצ"ע כוונתו ועיין בהגר"ח סטנסיל ס"ק רס"ו שכ' דלא מועיל זכין בקידושין שיש דין שהמעשה יעשה ע"י הבעל ובזכין השליח אינו כבעל [שהזכין פועל רק שליחות ולא כבא תחתיו וכמינה שליח]

ועיי"ש בתור"י הזקן שפי' סוגיין נתרצה אחר הקידושין, וצ"ע למה אז יועיל הרי בשעת קידושין לא ידענו ריצויו. וע"ע שכ' בסברת רבינא שכיון שבשעת קידושין לא ידעי הנך שהם בעלי דבר ריצוי דאחר קידושין לאו כלום הוא וצ"ע כוונתו. וע"ע בקהילות יעקב סימן ו' שדן הא העדים בשעת קידושין לא ידעו שיתרצה ואמאי יועיל הא לא ידעי שחל ותלוי אם עדים שרואים מעשה מסופק מועיל ע"ש.

**רש"י ד"ה בפירוש:** דעת רש"י שאם באמת יתרצה יועיל הקידושין (ורבינא סבר דלא חיישינן) אכן דעת הרי"ף שלא יועיל [והר"ן הסתפק אם ריצוי בדעת הרי"ף אם ריצוי שבשעת קידושין יועיל [דף י"ט: מדפי הרי"ף] ויתבאר בל"נ לקמן] וכ"ד הרמב"ם בפ"ג מאישות הלכה י"ד וכ"נ מהתור"י הזקן מה שביאר בסברת רבינא ויתבאר בל"נ לקמן מ"ו.

**תוס' ד"ה בפירוש אמר מר: במחלוקת הר' מנחם מיוני ור"ת:** **א. בסברת הר"מ מיוני:** א. עיין ברמב"ן ובריטב"א שכתבו דליכא לבת חזקה כיון שעומדת ברשות אביה וצ"ע הביאור בזה דמ"מ איכא לה חזקת פנויה. [ויתכן הביאור דכיון שהקידושין תלויים באב והוא יודע אם קידשה לא חשיב ספק וחזקה]. ב. ובתשובת נודע ביהודה מהדו"ק יו"ד סימן נ"ו כתב דכיון שאפשא שבגמר הביאה יאסר אסור לו להתחיל הביאה [ןחידש שם דאף למ"ד ווסתות דרבנן אסור לו לבא עליה מזה הטעם דהחזקה ל"מ על גמר הביאה]. ג. ובשערי יושר שער ב' פי"ח כתב שאסור לו משום יחוד כיון שיתכן שתאסר עליו ועיין בגרש"ר באהל חייא שהעיר שהרי בשעת התחלת הייחוד אנו יודעים שהחזקה תאמר שהייחוד הזה מותר עיי"ש.

**ב. החולקים דלא תיקנו:** עיין בטור [בשם הרא"ש] ובשו"ע סימן ל"ז סעיף י"ד שכתבו י"א שחולקים על ר"ת ומטעם דלא תיקנו אלא ביתומה ואינה אסורה מחשש שמא יקדש [והסברא שלא תיקנו י"ל כיון שיכול להיות שימחה או שמפקיע זכותו של אב]

**ג. ובקידשה** **עצמה:** עיין בב"ש סימן ל"ז ס"ק כ"ח שהביא שהוא כיתומה שא"צ דעת אמה ואחיה וכ"ה בתרוה"ד סימן ר"ח [וע"ע בשו"ע שהביא מהמרדכי שכאן יש חשש דאורייתא שמא נתרצה ובקיבלה אמה קידושין צ"ל שהוא רק זכין [בלא צאי וקבלי שהרי המעשה היה עם האם]

**ד. כשבא האב אי צריכה קידושין אחרים:** והבה"ג כתב שאף כשבא האב א"צ קידושין חדשים וצ"ע אמאי לא יקדש שיהיה נישואין דאורייתא וצ"ל ששתיקתו הוה כהודאה. ועיין בב"ש ס"ק כ"ט ובחידושי מהר"ל מפראג על הטור [שנקט דדוקא כשבא כשגדולה].

**נתקדשה לדעת אביה והלך אביה למדינת הים ועמדה ונשאת; רב אסי אמר אינה אוכלת בתרומה:** עיין במשנה למלך תרומות פ"ז הלכה י"א שהקשה דהא הוה ספק דרבנן [שתרומה בזה"ז דרבנן] ועיי"ש שיסד שכיון שעיקר תרומה דאורייתא וספיקו לחומרא ה"ה בספק תרומה בזה"ז ועוד איכא למימר דכיון דאיכא לברורי ע"כ לא תאכל וע"ע במרומי שדה מש"כ.

**ובעיקר הפלוגתא יל"ע אם הוא מהסברא של שמא נתרצה האב או דאף לעולא הכא שאני:** עיין ברי"ף שהביא את המחלוקת אע"ג דס"ל דלא חיישינן וכן נראה לשון רש"י שכ' שכיון שהקידושין היו לדעתו חופה נמי ניח"ל וכן הוא בר"ן דף י"ט: מדפי הרי"ף עיי"ש. [ועוד שכאן ודאי ל"ש ערב דהריטב"א ותנאי דהרשב"א וכן צ"ע אם שייך כאן סברא של זכין [בלי הסברא של רש"י] כיון שמפסיד מעשה ידים וצ"ע]. וע"ע באבי עזרי פ"ג מאישות הלכה י"ג מש"כ לחלק בין אירוסין לנישואין בזה.

**תוס' ד"ה ונמצאת זרה למפרע:** עיין ברשב"א שנחלק ע"ד תוס' וס"ל שאם אין חשש סמפון לא גזרו [והוכיח מקבל מסר והלך] וע"ע ברעק"א מה שהביא בזה מהמשנה למלך בפ"ג מאישות הי"א [לענין חופת קטנה פחות מבת ג'] ומתוס' כתובות נ"ח דלמשנה אחרונה גדר הגזירה הוא שכל ארוסה אינה אוכלת. וע"ע בריטב"א שכ' ששייך שימצא בה סימפון וימחול בתנאי שיתרצה האב ואז הוה זרה דאורייתא [ומ"מ יש לדייק לדעת תוס' מד' הגמ' שגדר האיסור של ארוסה הוא זרות].

**ומודה רב שאם מתה אינו יורשה:** עיין ברא"ש [סו"ס ח'] מש"כ בגדר הדבר שבתרומה אוכלת ואינו יורשה [ונ' מדבריו שמה שאוכלת בתרומה הוא כיון שמדאורייתא אכלה ועי' מש"כ לעיל שהכא עולא מודה ול"נ כן ברא"ש וכ"כ בפני יהושע עיי"ש] וע"ע בתור"י הזקן מה שביאר ובפני יהושע מש"כ לפי"ז. וע"ע בקובץ שיעורים ח"ב סימן ח' שכ' שמוכח מהרא"ש דל"מ רוב להוציא מחזקת מר"ק [ונקט שבתפס הבעל הוא מוחזק ויל"ע למה חשוב מוחזק הא לא תפס בהיתר עוד יל"ע לפירש"י והר"ן שהכא שאני אם זה גדר רובא דליתא ול"נ כן בלשון הר"ן].

**נתקדשה שלא לדעת ונישאת שלא לדעת:** יל"ע לרב ירמיה בר אבא דאמר אינה אוכלת אם אין חוששין אף לקידושין או דלקידושין חיישינן שמא נתרצה כששמע.

עוד יל"ע לראשונים [ריטב"א והרמ"ה] דס"ל שחל בשעת שמיעה הכא כשישמע לאחר נישואין משניהם אם יועיל [דהוה נישואין המותנים בחלות הקידושין] וע"ע בחזו"א לעיל מ"ד: שכ' שאיירי בנודע לו אחר קידושין בזה.

דף מ"ו.

**רש"י ד"ה הואיל ונעשה בה מעשה יתומה בחיי האב: והוא ראה ושתק או הפקיר זכות שיש לו בה או שתיקתו הודאה:** יל"ע מה שייך להפקיר הזכות שיש לו בה ועיין בתור"י הזקן שכ' "שמא סילק עצמו ממנה ואמר לה צאי וקבלי" ואולי זה כוונת רש"י. ומשמע כיסוד הגרש"ש לעיל שגדר דעת האב הוא מעכב וע"ע באבני מילואים סימן ל"ז ס"ק ו' שכ' כן אבל לענין ביאה [ומש"כ שם שאוכלת בתרומה כיון דאיכא חופה צ"ע דהוא דלא כתוס' לעיל וכמוש"כ שם]. וע"ע בפנ"י ובמקנה שכ' שכשמפקיר הוא כהלך למדינת הים ותיקנו בה נישואין לדעת הבה"ג וכדלעיל.

**בין היא ובין אביה יכולים לעכב: בטעם שיכולה לעכב:** עיין רמב"ן [מסוף המסכת] שכ' שהוא מדין אתי דיבור ומבטל דיבור ונ' שדעתו שכ"ז שלא היה מעשה גמור הבת יכולה לבטל את קבלת הקידושין [אע"ג דס"ל שחל למפרע[[36]](#footnote-36)] וכ"נ דעת רש"י וכמבואר במהר"ם בתוס' ד"ה בין היא עיי"ש. וכן הוא בתור"י הזקן. [ועיין בחזו"א שכ' בדעת רש"י דמשמע שלא יהני כיון שבשעת קידושין הוא חובה או שהוא תנאי שלה בקידושין אם לא תמחה עיי"ש ודלא כמוש"כ מהרמב"ן.] ודעת תוס' שזה שאינה רוצה זה עושה שהקידושין לא יהיו זכין [ונפק"מ לכאורה כשמ"מ רוצה האב או במיחתה אחר ריצוי האב]. וע"ע באבני מילואים ל"ז ס"ק י"ד מש"כ לפי"ד הריטב"א [וצ"ע דהכא נמי בנערה [ולריטב"א הוא דווקא בנערה] ובנערה הוא זכין וכדלעיל], ובמש"כ בס"ק ט"ו [מבנו] שלדעת הרא"ש שהיא שליח לטובתה א"כ במיחתה לבסוף הוכח שלא הוה לטובתה ובטל השליחות [ועיי"ש שכ' שהוא דווקא במיחתה בגדלותה ובמה שהביא שם ממהרי"ט].

**אם מאן ימאן אביה:** צ"ע לריטב"א דבעי מעות בעין איך יהני ריצוי בביאה ועיין בריטב"א שכ' דהכא איירי בנערה וכן צ"ל בדעת הרשב"א שבעי שיעבוד המעות קיים. [וכן כ' לעיל מ"ד: "ולקמן בכולהו נסחי גרסי' נערה"] [ויש חילוק בדעת האב בין נערה לקטנה שבנערה הוא רק עיכוב וכ"ה בתורי"ד כאן] ובאבני מילואים ל"ז י"ב ד"ה והיכא דמקדשה חילק שקידושי ביאה דמי לנערה כיון שהמעשה נעשה בה ודעת האב היא רק לעיכוב עיי"ש וכ"ה ובחזו"א לעיל מ"ד: [וע"ע בחזו"א שהקשה דאם חזרת הבת היא סברא לעכב מה מביאים ראיה מהפסוק לסברא וכ"ה ברמב"ן לענין סברת התוס' ועיין בריטב"א].

**תוס' ד"ה קרא בעיא: א"נ נפקא מינה היכא דבא עליה וא"כ נתייתמה:** עיין מהרש"א שביאר דלתי' א' אף שישאנה חייב קנס מחמת מיאון הבת ולתי' ב' באופן זה פטור ורק ביתומה הממאנת חייב [ועיין ברשב"א שביאר דאע"ג שמחלה בשעת פיתוי מ"מ כיון שאינה יכולה למחול של אביה ע"כ עתה יכולה לתבוע] וכתי' זה כ' ברמב"ן וברשב"א כ' שה"ה בבגרה. ועיין ברמב"ן שהקשה לתי' א' אמאי יש חיוב קנס בהכי ועיין ברשב"א שכ' דגזה"כ היא וע"ע ברמב"ן מש"כ באופן שנתרצה האב ואחר מחאתה חזר בו.

**אמר אביי צריכה קידושין לדעת אביה:** ברש"י כתב שצריכה קידושין אחרים וצ"ע למה לא יועיל ריצוי האב ועיין ברשב"א מש"כ ולדעת הרי"ף דל"מ ריצוי האב הוא כפשוטו שצריך קידושין אחרים. ובמאירי כ' כיון שהוא דרך ביזיון לא מהני וכדלעיל מה: [וכ"כ בחזו"א ליישב במת האב למה ל"ח שנתרצה ולרמב"ן דבעינן ריצוי בפועל לק"מ].

**דעת הרי"ף והרמב"ם:** הנה הראשונים פסקו כעולא דלא חיישינן לרצוי האב אף בשידכו אבל בנתרצה האב כששמע מהני וכ"כ רש"י לעיל מ"ה: והרמב"ן והרשב"א הריטב"א והר"ן. אכן דעת הרי"ף וכ"ד הרמב"ם בפ"ג מאישות הלכה י"ד דלא מהני אף ריצוי האב בפירוש וראית הרי"ף מדברי אביי בסוגיין שצריכה קידושין אחרים וע"ע בר"ן בסוגיין מש"כ בארוכה בדברי הרי"ף [ונפק"מ לביאור הגמ' לעיל מ"ה: כשבא קרובו וקידשה אם איירי בנתקדשה היא או לחשוש שקיבל בה אביה קידושין בסתר עיי"ש] וע"ע בר"ן שהסתפק בדעת הרי"ף אם ריצוי בשעת קידושין מהני וצ"ב הסברא ועיין במש"כ הרי" הזקן לעיל מ"ה: בדעת עולא של"ח מעשה קידושין [ובתורי"ד כאן ג"כ נראה כן] ולכאורה זה ביאור דברי הרי"ף והרמב"ם וכ"נ בחזו"א לעיל מ"ד:. והרמב"ם שם הביא דברי רב בסוגיין שבין היא בין אביה יכולים לעכב והקשה הר"ן דהא אף ריצוי האב לא מועיל וולמה הביא הרמב"ם הלכה זו ועיין בכס"מ שיישב דאיירי בנתרצה האב בשעת קידושין ומ"מ יכולה לעכב [דחשיב קידושין דידה ומשמע שכן הוה זכין ומדויק כר"י הזקן שצריך מבורר בשעת קידושין]. וע"ע בלחם משנה שם מה שהקשה בזה [למה יועיל מחאת האב ומגמ' שנתקדשה של"ד ואביה כאן]. ומהרי"ק בשורש ל' יישב דאיירי בשתק האב ובבית יוסף סימן ל"ז סעיף י"א היר עליו ע"ש ועיין בלחם משנה מה שהעיר בזה.

**הערה בגדר זכות האב בקידושי בתו:**

הנה לעיל ג: אמרינן בגמ' לחלק בין קטנה לנערה שקטנה לית לה יד ונערה אית לה יד. ולכאורה מבואר שם שקטנה שאין לה יד הוא שכיון שאינה יכולה לקדש עצמה האב הוא בעלים גמור בקידושין שלה. ויש לעיין למבואר בחלק מהראשונים פה [לרש"י שמועיל סילוק, לאבני מילואים בביאה, לגרש"ש בדעת הרשב"א בכל קידושין, דברי הרמב"ן שיכולה לעכב כ"ז שלא מיחה האב] שהבת יש לה כח לעשות מעשה קידושין בלא דעת האב ולכאורה הא היא קטנה שאינה בזכות קידושין וצ"ע.

**בדעת ר"ל ששני ידים זוכות כאחד: יש לעיין בדעת ר"ל ששני ידיים זוכות כאחד למי הכסף קידושין**: והנה בריטב"א לעיל ג: נראה מדבריו שבזה הוא הילפותא של יש כסף לאדון אחר שהכסף לאב [ומ"מ חשיב שהבת היא המקדשת עצמה] וכן הוא בתורא"ש שם. [והוא כיון שלמדו בהו"א דגמ' שם שגם האב יכול לקדש וצ"ל שאף באופן זה הבת היא כשליח האב וכגט לעיל מ"ד: וא"כ צ"ע דלכאורה פשוט שהכסף לאב וכשליח וביותר לביאור האו"ש שם] אכן לדעת רש"י אין הכרח למי הכסף ולעיל מ"ד. כ' מהפנ"י והחזו"א שגם לרש"י הכסף לאב וצ"ל שהוא מהילפותא של אין כסף וא"כ צ"ע לר"ל דלא ס"ל סברת התוס' בכתובות מ"ו: שבמקום שהכסף לאב אף הקידושין שלו א"כ נימא שאינה יכול לקדשה ורק הכסף שלו וצ"ל שממה שהכסף שלו חזינן שיכול לקדש אבל לא מונע מהבת וצ"ע].

**מתני התקדשי לי בתמרה זו וכו'**

**אמר רבה ר"ש היא:** הרמב"ם בפ"ה מאישות הכ"ו פסק כמתני' ובכס"מ וכ"ה בתור"י הזקן בסוגיין הקשו דהא בהלכות נדרים [פ"ד הל' י"א] פסק דלא כר"ש. ועיין באבני מילואים ל"א ס"ק ט"ו שכ' שהרמב"ם למד שהתקדשי בזו ובזו לר' יהודה הוא לשון של כללי ופרטי [ומ"מ באכלה לא הוה קידושין שהלשון פרט מעכב חלות הקידושין והוה מלוה עיי"ש].

**והא מלוה היא והמקדש במלוה אינה מקודשת:**

המהרש"ל הקשה דהא אם המקדש במלוה הוה מקודשת א"כ אף באין בראשונה שו"פ תתקדש ביש בכולן שו"פ. וייסד שבאין באחת שו"פ לא יועיל מה שיש בכולן שו"פ. והמהרש"א תמה בזה שמה הסברא בזה. ובאבני מילואים סימן ל"א סקט"ז הביא שכ"כ בתורי"ד ועיין פנ"י מה שביאר בזה. [שלא חל חוב בפחות משו"פ ויל"ע בזה במעילה פחות משו"פ שמצטרף וביארו האחרונים כיון שהוה מדין גזל וצ"ע]. [וע"ע לקמן מ"ח. מש"כ בזה מהתורי"ד והרשב"א]

**במה שלא דמיא בזו ובזו למקדש לאחר ל':**

עיין בתוס' מה שביארו דלא דמי למקדש לאחר ל' ונתאכלו המעות. ויש בראשונים ב' דרכים לחלק: או שהתם כשנותן הנתינה היא לגמרי לשם קידושין, אבל כאן כ"ז שלא גמר המעשה ל"ח נתינה לשם קידושין. או שהתם נתן לה המעות כנגמר הדיבור והכא נתן קודם שנגמר הדיבור [והסברא שתלוי בדיבור הוא בגמי"ד אם נותן לשם קידושין]. ועיין בטור ושו"ע סימן ל"א סעיף ו' שכ' שהוא מחלו' הרמ"ה [שתלוי בגמר הדיבור] והרבינו ירוחם [שתלוי בגמר המעשה]. ובראשונים כאן: עיין בתורא"ש שנ' דעתו כהר"י ובע"ב נראה שתלוי בב' התי' שכ' שם ובר"ן והרשב"א משמע כהרמ"ה וכ"נ בריטב"א עיי"ש שכשגמר דיבורו הוא כמקנה לאחר ל' וע"ע ברשב"א. ובד' התוס' כאן היה מקום לומר דס"ל שתלוי בגמר הדיבור ועיין בתוס' בע"ב ד"ה ושמע מינה "ובעוד שלא נגמרו הקידושין" ומשמע כהר"י וכ"כ האבנ"מ ל"א סקט"ז בדעתם והב"ש שם וע"ע בגרע"א שהקשה דהא בגמ' לקמן מ"ז. מוכרח כדעת הרמ"ה שתלוי בגמר הדיבור עיי"ש.

וגוף ראית הגרע"א היא מדאמרי' לקמן מ"ז. שבאמר לה באלו ואכלה ראשונה לא הוה מלוה אע"ג שלא נגמר המעשה [וכן כ' הגר"א בשו"ע שם] ועיין בתורא"ש בע"ב שכ' [בתי' הב'] שבאלו שאני שדעתו שהפרוטה ראשונה גם תהיה לשם קידושין. וע"ע בתורי"ד לקמן מ"ז. כעין זה [שכ' שדעתו שכל הקידושין יהיו בפרוטה ראשונה והשאר הוא רק תנאי] וע"ע במאירי מש"כ בזה.

דף מ"ו:

**ושמע מינה מעות בעלמא חוזרים:** לכאורה הביאור שאם הוו המעות בבזו ובזו מתנה, היה קידושין גם באכלה ראשונה כיון שנתן לה לשם קידושין אם יחול [כיון שסתם מתנה ודאי לא נתן] אבל אם מעות מלוה מוכח שנתן לה לשם פיקדון [וע"כ חשיב מלוה שהוציאה שלא ברשות כ"ז שלא נקבעו קידושין] וכ"נ בריטב"א ד"ה ויש לתרץ וע"ע ברש"ש. ועיי"ש בארוכה שדן בביאור סוגיין ועיין רש"ש כעין זה. וע"ע בריטב"א ד"ה ויש מפרשים שכ' בדרך אחר שהראיה היא ממה שבמנחת מתקדשת ואי הוה מתנה לא היתה מתקדשת עיי"ש.

והתוס' בד"ה דאיתמר והתוס' הרא"ש והרשב"א [וכן הביא מהירושלמי] כתבו שאין ענין מחלוקת זו לפלוגתא דרב ושמואל שיתכן שכאן כן דעתו לקידושין וע"כ לא יהיה מלוה ושונה ממקדש אחותו. אכן בריטב"א כ' שהראיה משמואל שכאן ודאי נתן לשום מתנה. וע"ע ברמב"ם בפ"ו מזכיה שפסק כשמואל ובפ"ה מאישות הכ"ז פסק כר' אמי ובלח"מ תמה שסותר לסוגיין ועיי"ש שכ' שרק באחותו אדם יודע אבל הכא תולה בדעתו ולא הוה מתנה עיי"ש.

**הערה בגדר שיעבוד המעות קיים אם הביאור שחייבת להחזיר או שניתן לשם קידושין:**

והנה לכאורה בד' הראשונים בתחילת הסוגיא מבואר שחלוק סוגיין ממקדש לאחר ל' כיון שניתן לשם קידושין. והכא בגמ' מבואר שמה שניתן לשם קידושין מוכרח שלא יהיה בו דין מעות חוזרין [וכן הוא בר"ן לקמן נ"ט. ובתורא"ש בסוגיין שבמקדש לאחר ל' וחזר בו אין המעות חוזרין[[37]](#footnote-37) [ודלא כמוש"כ הבית שמואל סימן מ' סק"ב בדעתו וצ"ע]. וא"כ צריך לבאר שמה שכ' התוס' שלא חשיב כלתה כיון ששיעבוד המעות קיים אע"ג דאמרינן כאן שהוא תנאי שיהיו המעות מתנה וצ"ל שהגדר שצריך מעות לשם קידושין ומ"מ שיהיה שיעבוד המעות קיים.

והביאור בזה נראה שהגדר במה שתתחייב לשלם בחזרה בה היא הוא, לא שלא היה לה רשות להוציא, אלא כמקח טעות שדנו הראשונים[[38]](#footnote-38) אם הוא כמלוה וה"ה הכא יהיה כמלוה. ומ"מ אע"ג שחשיב להוצאה חשיב שיעבוד המעות קיים כיון שכ"ז שעדיין לא חזרה בה הוו מעות קידושין וצ"ע.

[וע"ע בגרע"א בתשו' ר"ד וכן הוא בקצוה"ח רצ"א סק"ג שדנו בנאבדו המעות באונס אם חייבת לשלם ונפק"מ אם יחולו הקידושין או הקנין ולכאורה כאן מבואר שמהני מה שנתן לשם קידושין ואדרבה אם תתחייב לשלם יהיה מוכח שהוה פיקדון [וכאן לא יועיל מש"כ דמ"מ הא נתן לשם קידושין] ועיין בסימן רצ"א בסמ"ע סק"ט ובט"ז שם ואולי זה טענת הט"ז [ואפ"ש שכוונתו שכ"ז שלא חזרה בה הוו מעות קידושין] שוב מצאתי בנתיבות שם שכ' שדעת הרשב"א שם שתלוי לשם מה נתן ולא תלוי בשיעבוד קיים וצ"ע].

**רב אמר מעות פיקדון ושמואל אמר מעות מתנה:** עיין בתשו' הרא"ש כלל ל"ד סימן א' ד"ה אבל שהוכיח מכאן שמועיל אומדנא לפרש מעשה [בממון ול"צ דברים מפורשים וקצ"ע שאחר שזה מחלוקת א"כ לא הוה מפורש].

**מתיב רבינא המפריש חלתו קמח:** עיין מהרש"ל שהקשה אמאי קשה רק לשמואל הא הוא סתירה מהמפריש חלתו קמח לתורם מהפטור על החיוב עיי"ש שיישב שבלא שמואל הוה אמרינן שבחלה יודע ואינו יודע משא"כ בתרומה עיי"ש הסברא. וע"ע במהר"ם מש"כ בד"ה יודע ואינו יודע [ששמואל חידש שבספק נותן למתנה וא"כ הוא רק בסוגיין החידוש] ויל"ע אם זה כוונת המהרש"ל.

**המפריש חלתו קמח:** עיין בראשונים שהקשו דאע"ג שהעיסה לא חייבת בחלה עד שתהיה עיסה מ"מ יוכל להפריש כתרו"מ שאין חייב עד הכרי ומ"מ כשתורם בשיבלים הוה תרומה. ועיין ברשב"א ובריטב"א שהביאו ד' התוס' שבחלה הוא ריבוי שאינו יכול עד שישים מים וע"ע ברמב"ן וכ"ה בריטב"א משמו שכ' שקודם נתינת מים בעיסה הוא כקודם הבאת שליש [וכשנתן מים לעיסה ועוד לא גלגל אז הוא כהבאת שליש בתרו"מ] ועיין בהגר"ח בפ"ח מהלכות ביכורים ה"ו [ד"ה אלא דנראה] שחילק בין גדר הבאת שליש בתרו"מ לדין נתינת מים בחלה [שדין הבאת שליש הוא גדר בחיוב תרו"מ שחשיב דגנך, אבל בחלה הנתינת מים אינה שם עיסה אלא חידוש ששיך לקרוא שם בהכי] וע"ע באבי עזרי שם מש"כ. [עיי"ש שבא לבאר בדברי הגר"ח שלא יהו סותרים לראשונים כאן שדימו ביניהם עיי"ש.]

**זימנין דאית ליה לכהן וכו' והאי אליש ליה בהדי הדדי:** דעת האבני מילואים בתשו' סימן י"ח שהמבטל תרומה ברוב עובר באיסור משמרת תרומותי. ובמנחת שלמה סימן ס' ס"ק ו' הקשה מסוגיין דהא החלה בטלה ברוב [עיי"ש שאפשר לחלק בין חלה לתרומה] ועיי"ש במכתב הסטייפלר שיישב שהאיסור הוא שינהגו בה מנהג חולין והכא אחר שתקנו רבנן שצריך מאה שוב לא ינהג בה מנהג חולין. [והגרש"ז ס"ל שהאיסור הוא שפקע ממנה שם תרומה].

**רש"י ד"ה עד שיפריש: והאי ממקום אחר לאו דווקא:** עיין תורא"ש שהסתפק אם ממקום אחר דווקא, וכן הוא בתוס' יבמות פ"ט: ד"ה ממקום שמקום אחר דווקא [עיי"ש הסברא וכ"ז ל"ש בחלה].

**תוס' ד"ה מן הנקוב על שאינו נקוב:** דעת תוס' נראה שאינו תרומה לענין איסור לזרים ועיין בתוס' יבמות הנ"ל שכן דעת ריב"ן אכן ר"י שם פליג דכיון שפוטר הוה ליה שם תרומה וצ"ב דעת ריב"ן.

**כהן מיצת ציית:** משמע שבנקוב על שאינו נקוב המפריש הוא הכהן [שאילו במפריש קמח היה צריך להפריש ממנו היה זה הכהן] וכ"כ רש"י בסוגיין וכ"כ המאירי ביבמות פ"ט: אכן דעת הרמב"ם בפיה"מ בדמאי וכ"ד רש"י ביבמות שהישראל מפריש וצ"ע ממשמעות סוגיין [דמ"ש חלה מתרומה]. [וע"ע בריטב"א מה שביאר אמאי כהן מייצת ציית ויל"ע שבתרומה שצריך להפריש מעשר ל"ש סברתו ואפשר לאחר שקנסינהו עזרא].

**ותהוי תרומה ויחזור ויתרום:** עיין מהרש"א שהקשה שאם הבעה"ב ס"ל שהוא משום טירחא דכהן א"כ הוה גזל שאינו נותן לשם תרומה. ועיי"ש שיישב דכיון שאינו מפריש אחר [דהא הוא תקנה משום טעות של בעה"ב] ל"ח גזל ביד כהן כ"ז שלא הפריש וצ"ע הביאור דמ"מ אינו חלה ואינו מתנה. וע"ע בריטב"א שיישב שאע"ג שטועה לא הוה גזל כתורם מן שאינו נקוב על הנקוב כיון שקרא לה שם תרומה [וקצ"ע הגדר בזה]. וע"ע במהר"ם מש"כ שלשמואל במקום ספק מקנה וכ"נ בתוס' הרא"ש [וחידוש שלסברת הגמ' הכא הוה נמי מקום ספק].

**תוס' ד"ה אם אינו קדוש נשיאות חטא למה: בגוף יישוב התוס':** עיין מהרש"ל שס"ל שעבר ב' עבירות א' בעצם ההפרשה ב' במה שחל התרומה מהרעה על היפה. אכן הגרע"א פליג ולא ס"ל שחשיב זה ב' חטאות [עיי"ש שהתקשה בביאור התוס']. ועיי"ש שביאר בכוונת התוס' שגם אחר שהפריש יש לו מצוה להשאל [וצ"ל שיעקור למפרע את האיסור] וצ"ע דהא יש מהאחרונים שכ' שנשאל על התרומה עובר על ברכה לבטלה ואמאי יש לו מצוה להשאל. [וע"ע בגרע"א [הכחול אות ג'] שהדין לתרום מן היפה הוא בחפצא של חשיבות התרומה ואף בכהן שמפריש צריך להפריש מן היפה וצ"ע א"כ מנהגינו היום להפריש מן הרעב כיון שהולך לאיבוד].

ועיין בתוס' הרא"ש שיישב קו' התוס' [וכן הוא בתורא"ש ביבמות פ"ט:] שאם אעל"מ כשהפריש לא עבר עבירה שההפרשה לא חשיב עשיה. [וצ"ב מ"ש ממקדש ח"ל דלא אמרינן שאינו חשיב קידושין] וכנראה כוונתו שהאיסור הוא להרים ואם לא חל לא עבר האיסור עיין בלשונו [ואולי כוונתו שאם לא חל לא עבר איסור וכהגר"ח].

והגר"ח [בסטנסיל אות קפ"ט] יישב שהאיסור בתורם מן הרעה על היפה הוא דין לתרום מהיפה וא"כ אם לא חל יכול שוב לתרום מהיפה וא"כ לא עבר אמימרא דרחמנא.

דף מ"ז.

**המקדש במלוה**

**המקדש במלוה אינה מקודשת:** ברש"י כתב ואפילו ישנה בעין, ויש לעיין בדעתו, אם החידוש דרב הוא רק בישנה בעין, אבל באינה בעין כולי עלמא מודו דאינה מקודשת או דלמ"ד לאו להוצאה ניתנה גם באינה בעין מקודשת, (ועי' ברש"י ד"ה אינה מקודשת, וברש"י כתובות ע"ד.). ובאחרונים נראה דס"ל בדעת רש"י דלמ"ד להוצאה ניתנה אף באינה בעין מקודשת. עיין בקצות ס"ז סק"ב ובאבני מילואים כ"ח סקי"ג ובחזון איש. ועיין בתוס' ר"י הזקן ובתוס' הרי"ד, שביארו דחידוש רב הוא בישנה בעין (ובזה נחלקו אם להוצאה ניתנה) אבל באינה בעין לכו"ע אינה מקודשת עיי"ש.

**מלוה להוצאה ניתנה:** ברש"י כתב, ד"הלוה רשאי להוציאם בהוצאה ואינה חייב להעמידה בעיסקא שתהא מצויה בידו בכל עת שיתבענו" ולכאורה מבואר דלמ"ד לאו להוצאה חייב להעמידה בעיסקא (ולכאורה הסברא כדי שיהיה למלוה מקום גביה ויש לעיין מהו "בכל עת שיתבענו", הא קודם הזמן פירעון לא יכול לתבוע)[[39]](#footnote-39), ועיין בתוס' הרי"ד וכן הוא בחזון איש שהתקשו בסברא בזה. ויש לעיין, דלכאורה גם כלפי אם המלוה בעין אינה מקודשת כיון דלהוצאה ניתנה ויש לעיין מה זה נוגע למעות בעין ויל"ע. ועיין בתוס' הרי"ד ובתוס' ר"י הזקן מה שפירשו לפי שיטתם (דאיירי במעות בעין). ויש לעיין למ"ד מלוה לאו להוצאה ניתנה, מ"מ במה מקדשא דאע"ג דחייב להעמידה בעיסקא, מכל מקום אין מעות בעין וצ"ע, ועיין בחזו"א שכ' בתוך דבריו דהוה כמוה שיש עליה משכון ויל"ע.

ועיין בתור"י הזקן ובתוס' הרי"ד שפי' סוגיין בישנם בעין אבל באינם, כו"ע מודו שאינה מקודשת. [והסברא של לאו להוצאה ניתנה צ"ל שכל זמן שלא הוציא המעות לא קנאם וכעין הסברא של מלוה ברשות בעלים לחזרה בע"ב ומ"מ אין להקשות מהגמ' שם שמשמע שהם שני מחלוקות דלרש"י תלוי אם הוציא מקצת המעות ולרשב"א והריטב"א הוא באמת אותו מחלוקת וע"ע במהרש"א כאן שכ' דלא אסיק אדעתיה האי סברא].

(ועיין בקצות ס"ז סק"ב שהוכיח מדעת רש"י דבעיסקא דפלגא מלוה ופלגא פקדון, אפשר לקדש במחצה מלוה כיוון שחייב להעמידם בעיסקא ואינו רשאי למישתי ביה שיכרא ופליג על דעת תשובות מיימוני (משפטים י"ב) שהמחצה מלוה דינו כמלוה גמור עיי"ש.)

**מה התחדש שלהוצאה ניתנה:** לרש"י החידוש הוא שאינו חייב להעמיד בעיסקא. ולתור"י הזקן והתורי"ד לכאורה הביאור הוא שהלוה קונה את המעות במשיכה. ועיין בתור"י הזקן שביאר דחשיב שיש לה הנאה שיכולה להוציאם בתורת שלה ולכאורה הכוונה שלא יתחייב בתמורה כשמוציא, ועי' בתורי"ד "דכיון שהוא בעין ומחלה לה אין לך נתינת כסף גדולה מזו" ויש לעיין בלשון ו"מחלה" אם כדי שהאשה תקנה המעות הבעל צריך להקנות לה המעות דהא עדיין לא קנתה אותם או דיש לה קנין במעות והבעל רק מוחל וצ"ע.

**אימא סיפא ושוים במכר שזה קנה ואי להוצאה ניתנה במאי קני:** דעת הרמב"ם (פרק ה' ממכירה הלכה ד' ופרק ז' הלכה ד') דבמכר, מלוה קונה, והשיגו עליו הראשונים מגמ' דידן דאי להוצאה ניתנה במאי קני (עי' בראב"ד בהשגות בפ"ה ממכירה ובראשונים כאן, רמב"ן רשב"א ריטב"א ר"ן) ועי' בתור"י הזקן שביאר בד' הרמב"ם דסוגיין כריש לקיש אבל לרבי יוחנן דמעות קונות דבר תורה קונה בין במעות בעין בין בהלואה ועי' בתשו' משיב דבר ח"ג סימן ב' שביאר דלרבי יוחנן מעות קונות מן התורה הוא מסברא (כדעת הנמוקי יוסף בב"מ מ"ז:[[40]](#footnote-40)) ומסברא אין חילוק בין מלוה למכר, אבל ריש לקיש יליף קנין קרקע מקרא דשדות בכסף יקנו ס"ל שאין קונה במלוה שאינו כסף עיי"ש.

**ובסברת הרמב"ם לחלק בין קידושין למכר:** עיין באבני מילואים כ"ח סקט"ז שביאר דמקדש במלוה אינו חסרון בכסף אלא ב"כסף הנאה" (ודעת הרמב"ם שבקידושין צריך כסף שיש בו הנאה וע"כ במתנה ע"מ להחזיר אינה מקודשת מה"ת)(וכן דייק לשון הרמב"ם בפ"ה הי"ג "שאין דבר קיים ליהנות בו מעתה וכבר הוציאה אותו דינר ועבר הנאתו" עיי"ש). ועיי"ש שחילק בעוד אופן על פי דברי רש"י לעיל ו: שהטעם שמלוה אינו מועיל בקידושין כיון דילפינן משדה עפרון דבעינן דווקא כסף. ועי' בקהלת יעקב להנתיבות סימן כ"ח סעיף ז' (וכ"ה בנתיבות שד"מ א' וקצ"ט ב') שלתשלום חוב אין צריך קנין אלא על ידי ייחוד המעות ובמכר במלוה הקרקע היא הפירעון של החוב עיי"ש. ועיין עוד באבן האזל (פ"ז ממכירה עמ' 18 ד"ה ובמה שביארנו) שביאר דעת הרמב"ם שבמכר כסף המקח הוא כסף פירעון וע"כ מועיל גם בחוב אבל בקידושין הכסף הוא כסף קנין וע"כ בעי מעות בעין עיי"ש[[41]](#footnote-41).

**המקדש במלוה, מלוה להוצאה ניתנה:** עיין בחזון איש שהקשה דאיכא חסרון מצד שהעדים לא ראו נתינת המעות עיי"ש שהוכיח דלא בעי ראיה על נתינת המעות, ועי' באבני מילואים סימן ל' סק"א שהקשה תיפוק ליה שיש חסרון דטלי קידושיך מע"ג קרקע עיי"ש מה שיישב. (שחסרון של טלי קידושייך הוא רק במקום שצריך זכיה מצידה אבל במקדש במלוה אינה עושה כלום עיי"ש).

ונראה מדבריו שמקדש במלוה הכוונה במחילה [עיי"ש שדימה זה למה שמועיל מחילה בע"כ וצ"ע הא מה שמהני בע"כ הוא מדין סילוק וכיצד זה יהני במלוה] ויש מקום לומר שאינו מקדשה במחילה אלא במעות החוב או בשיעבוד ועיין בזה בזכרון שמואל סימן מ"ח ויתבאר בל"נ לקמן.

**התקדשי לי במנה ונתן לה דינר הרי זה מקודשת וישלים:** עיין באבני מילואים כ"ט ס"ק י"ד שהביא דעת הראשונים לעיל ח. שחיוב ההשלמה הוא מדין תנאי שהתקדשה לו בתנאי שיתן לה מנה ונחלק וס"ל שחיוב המנה הוא מדין דמי המקח ולשיטתו שכסף הקידושין הוא כסף שיווי.

**רש"י ד"ה במילי אוחרי: ואמר לה הרי הוא עלי מלוה:** עיין בבית שמואל כ"ט ס"ק י"ג שלמד בדעת רש"י שצריך לזקוף במלוה [ובלא זה לכו"ע לא הוה קידושין] וכן הביא מהר"ן וכ' שאין כן דעת שאר הראשונים [רמב"ם רמב"ן רשב"א] ועיי"ש באבני מילואים [ס"ק ט"ו] שהמהרי"ט פליג וס"ל שרק בדרך תנאי סמכא דעתא ועיי"ש מש"כ בכוונת רש"י שלא דהוה מלוה אלא חוב מדין דמי המקח ולשיטתו שחייב המנה בדמי המקח.

**בפיקדון שיש לי בידך אם נשתייר הימנו שוה פרוטה: צ"ע הרי דעתה היה להתקדש בכל המלוה:** עיין ברמב"ן וברשב"א ובריטב"א שפירשו שכיון שלא אמר לה הסכום לא היה דעתה אלא בשו"פ ועיין ברא"ש דפליג וס"ל שמעולם לא ידעה כמה שוה הפיקדון. ועיין בפני יהושע שכ' שלולי ד' הראשונים שכיון שדעתה היה להתקדש רוצה להתקדש בכל סכום [ומשמע אעפ"י שפירש כיון שזה דעתה והוכיח כן מהא דשמין את הניר לקמן מ"ז.] [וצ"ע למה לא נאמר ששאר דמי החפץ הם מלוה עליו וצ"ל שבשוויות חפץ לא אמרינן הכי ובזה לכו"ע הוא שדעתה להתקדש בחפץ זה].

**רש"י אפילו לא נשתייר: מקודשת בההיא הנאה דמחיל לה גבה:** צ"ע למה פירש רש"י שמקודשת בהנאה הא ס"ל הכא דמקדש במלוה מקודשת ועיין בפני יהושע שביאר מה שפי' רש"י שמקדשה בהנאה כיון שלא נותר ממעות המלוה ולא שייך עיסקא וצ"ל שקושית הגמ' היא רק מנשתייר שמשמע שלאו להוצאה ניתנה. וצ"ב בביאור זה לדעת האני מילואים והחזון איש שלמ"ד לאו להוצאה ניתנה מקדשה במלוה א"כ אע"ג שאינה בעין כיון שחייבת להעמיד בעיסקא הוה כמשכון. ואולי ס"ל כתשו' מיימוני שמקדשה בפיקדון וצ"ע. [ומ"מ צ"ע למה פליג בזה רשב"א וצ"ל שס"ל שאין דעתה על ההנאה וצ"ע א"כ מה הראיה מת"ק שמקדש במלוה מקודשת הא מתקדשת בהנאה ומהגמ' משמע שהקושיא מכו"ע].

דף מ"ז:

**אי דקביל עליה אחריות היינו מלוה:** צ"ע לרש"י דס"ל שבלאו להוצאה ניתנה היינו עיסקא א"כ זה לא שייך בחיוב אחריות ולא תהיה מקודשת לכו"ע [וצ"ל כמוש"כ רש"י שת"ק ס"ל שמקודשת בהנאה].

**מלוה ברשות בעלים לחזרה:** דעת רש"י ותוס' וכ"ה בתור"י הזקן שלכו"ע מלוה להוצאה ניתנה וחלוק ממלוה ברשות בעלים לחזרה שלחזרה הוא כשלא התחיל להוציא המעות או שנגנב חלקו וצ"ל שע"י שהתחיל להוציא זה הקנין במעות [ולשו' רש"י ותוס' והר"י הזקן הוא שלח יד וצ"ע מהו זה הלשון]. אכן דעת שאר ראשונים [רמב"ן רשב"א ריטב"א] שהוא אותה פלוגתא ול"ק לרב כיון דס"ל כת"ק.

**ובגוף הסברא צ"ע אמאי יכול לחזור ולמה הלוה לא קנה המעות במשיכה:** עיין בריטב"א לקמן בהשואל קורדום מחבירו שהאריך לבאר שלא שייך משיכה במקום שקונה רק השתמשות וכ' שזה הטעם שמלוה ברשות בעלים לחזרה. וצריך ביאור בזה הא המעות הם של לוה ומעות אחרים הוא חייב לו וצ"ל שגדר מלוה עד שמוציא זה משתמש במעות פלוני].[[42]](#footnote-42) וצ"ע למה השיעבוד נכסים חל משעת הלואה הא עדיין לא קנה המעות.

**השואל קורדום מחבירו ביקע בו קנאו:** ברש"י כ' הוה חזקה להשתמש בו וצ"ע מה שייך חזקה בקנין מטלטלין ועיין ברש"י ב"מ צ"ט: ד"ה מאי עבידתיה ובריטב"א שם שכ' שמשיכה היא חזקתן של מטלטלין [ואולי כוונת רש"י כאן היא כריטב"א שם והכא כיון שלא שייך משיכה וכריטב"א לקמן מהני רק תחילת השתמשות ומדאורייתא וכעין זה בתורי"ד ב"מ ט. לענין רכוב שיש חזקה בבע"ח].

ועיין בריטב"א שהאריך בסברת רב הונא שלא שייך משיכה כיון שאינו קונה הגוף ול"ח נמי קנין פירות [וצ"ע בכוונתו מש"כ כמתנת מטלטלין דעלמא דהוה לזמן] עיי"ש שכ' שגם בביקוע הוא קנין מדרבנן וצ"ל לדבריו שהחיוב אונסין לא קשור לקנין החפץ וצ"ע [עיין בלשונו מש"כ בזה]. ועיין בריטב"א ב"מ צ"ט. שנסתפק אם שכירות היא כשאלה לענין זה. וביסוד הדבר ידוע דעת המחנה אפרים [שכירות א'] שס"ל שבשכירות תחילת השתמשות קנה וכן הוא בנתיבות קצ"ב סק"ו ובקצות קנ"ג סק"ג וקפ"ט א' עיי"ש שהאריכו בזה [ונראה דס"ל שבקונה קרקע לשימוש כן הוא עיי"ש לענין שביל של כרמים].

**נימא כתנאי התקדשי לי בשטר חוב:** עיין במהר"ם שהקשה דנימא שעדיין לא הוציא המעות ונחלקו במלוה ברשות בעלים לחזרה ועיי"ש שתירץ שבמסר שטר חוב ודאי אינו יכול לחזור בו וכן הוא בשיטה לנ"ל. [ויש להעיר דהנה עיין בקצות סימן ל"ט סק"ח שהביא מחלוקת הראשונים בכתב שטר הלואה ועדיין לא נתן המעות אם יכול לחזור והרשב"א [ב"ב קס"ז.] הביא ראיה מסוגין שיכול לחזור ועיין בש"ך ס"ק מ"ט שהגידולי תרומה הקשה דשאני בסוגיין שלא היה שטר ולא חל עדיין שיעבוד נכסים והביא ד' הרשב"א בתשו' [אלף נ"ד] שביאר דהא סוגיין אף למ"ד שיעבודא דאורייתא וא"כ חל שיעבוד בלא שטר ואין חילוק בין מלוה ע"פ לשטר וחזינן דלא ס"ל לרשב"א לחלק בין מלוה ע"פ למלוה בשטר שוב ראיתי מש"כ בזה בפני יהושע ונראה מדבריו שכיון שיש תרתי [שטר ומעות] ע"כ אינו יכול לחזור בו וצ"ב הסברא. וע"ע מהרש"א מה שתירץ ובפני יהושע מש"כ בזה וע"ע ברשב"א שנראה שהקשה קושיא זו וצ"ב בדבריו.

**לעולם שטר חוב דאחרים:** עיין בתוס' שכתבו לחלק בין שט"ח דאחרים לשט"ח דידה שבאחרים נותן דבר חדש [והביאור בזה לכאורה שאין פה מעות מסוימים שהתחדש לו בהם היום בעלות או שימוש מסויים]. ויל"ע במה שהוסיפו התוס' דנהי שאין המעות בעין מ"מ זכות היא לו כאילו היה בעין מה הביאור בזה ולמה נצרכו לזה. (ומזה נראה דס"ל שמקדשה במעות החוב [ולא בשיעבוד] אכן לשון תוס' בתחילה משמע מקדשה במעות הראשנות וצ"ע.) ועיין בר"ן שחילק שבמלוה דאחרים דעתה להתקדש בהנאה [ומשמע שאין חילוק בעצם בין מלוה דידה לדאחרים וע"ע בתשו' הגרע"א סימן רכ"א [ס"ק ה' ד"ה ומה [והוא מהגר"ש אייגר] מה שדן מצד קנין המועיל ושאינו מועיל] וע"ע ברשב"א מש"כ שצריך שיוציא מרשותו ויכניס לרשותה ובמלוה אינו מכניס לרשותה ובחידושי הגרש"ר סימן ה'.

**בדברי הרמב"ן במלחמות בב"ק בגדר חוב ומה שהוכיח ממקדש במלוה:** דעת הבעל המאור ב"ק ריש פרק דו"ה שחוב חשיב כדבר בעין ויכול להקדישו והרמב"ן במלחמות הקשה מדין המקדש במלוה שאינה מקודשת וכתב "אלמא כדבר שלא בא לעולם דמיא" ועיין באבני מילואים כ"ח ס"ק ל"א שביאר שהוא טעם חדש שאינו יכול להקנות כיון שחסר לו בבעלות כדשלבל"ע ובקצוה"ח רי"א סק"ה ביאר דברי הרמב"ן כד' הר"ן [שלתוס' החילוק הוא בין דבר חדש ללא חדש] ועיין בקהילות יעקב סימן כ"א מה שביאר בכוונת הרמב"ן דלא שייך לקדש במחילה דלא חשיב קנין כסף [אכן בתורא"ש כתובות ע"ד. כתב ששיך לקנות במחילת דמי מקח משום שמחילה עבדא קנין ע"ש].

והנה ברש"י לעיל ו: כתב בגדר החיסרון של מלוה שאינו כסף כדיליף קיחה קיחה משדה עפרון ולכאו' הוא דין רק בקידושין וכן הבין האבני מילואים כ"ח ס"ק ט"ז והריטב"א שם כ' שאינו שלו ובדף ט"ז כתב שמלוה אינו כסף לקנות בו וברשב"א שם כדשלבל"ע ועיין בתורא"ש כאן שכ' כד' תוס' שאינו נותן דבר חדש והוסיף שלא דמי לשדה עפרון.

**במקדש במלוה במה מקדש:** הנה כשדנים על מקדש במלוה יש לדון במה מקדשה [כשהמעות אינם בעין]: עיין רש"י כתובות ע"ד. [ד"ה במלוה] שכ' שמחל לה מלוה שהיא חייבת לו ובתוס' שם [ד"ה המקדש] מש"כ על רש"י [שצריך טעם לחלק בין מחילה להנאת מחילה [ובכוונתם עיין בתורא"ש שם מש"כ שאם הזכיר מחילה אולי דעתו על הנאה אכן בקוב"ש לעיל ו: פי' לאו הכי עיי"ש ובמש"כ בכתובות אות רנ"ו] ומש"כ ר"י שמקדשה במעות המלוה [ונראה שבאינו בעין וכן הוא בריטב"א לעיל ו: שבמעות שהיא חייבת וכן הוא משמעות הרשב"א שם וכאן. וכ"נ מד' רש"י שצריך להעמיד בעיסקא ולביאור האבנ"מ שמקדשה במלוה][[43]](#footnote-43) ועיין בנתיבות סימן ר"ד ס"ק ב' שכ' עפ"י השיטמ"ק בב"מ כ. שאפשר לקנות בעצם החוב [והיינו שהחוב חשיב מעות והיינו הממוני גבך ועיין בהערה] ואפשר במחילת החוב וע"ע בזכרון שמואל סימן מ"ח מש"כ בזה. ובקובץ שיעורים כתובות אות רנ"ו הביא הגמ' בב"ק פ"ט שבעל יכול לקנות את הכתובה של אשתו ואח"כ יכול למחלה ומבואר שיש ללוה אפשרות לקנות את החוב בלא דין מחילה.[[44]](#footnote-44)

וכן יש לדון במקדש בשטר חוב דאחרים אם מקדש במעות או בשיעבוד או במה ששוה בשוק ועיין לשון תוס' שהוה כאילו המעות בעין ובלשון התורא"ש כמשליטה עליו אכן ברשב"א כתב שמוציא השיעבוד מתחת ידו ומשמע שמוכר השיעבוד [וכנראה תלוי בכל מכירת שטרות מה מוכר עיין להלן] ובגמ' אמרינן "שהיה לו מלוה ביד אחרים והרשה עליהם" וברש"י פי' שכתב לה הרשאה ויל"ע הרי אין זה מכירת שטר הרגיל כמבואר בב"ק ע. ועיין בריטב"א שהקשה כן עיי"ש מש"כ בזה.

**אותיות נקנות במסירה דברי רבי וחכ"א לא קנה עד שיכתוב וימסור:** עיין בריטב"א שביאר דעת רבנן שהמסירה לשטר והכתיבה לשיעבוד [עיי"ש שצריך להקדים המסירה כיון "שהשטר גורר השיעבוד"[[45]](#footnote-45) ועיין בש"ך סימן ס"ו ס"ק י"ד שבבת אחת לא מהני] אכן הרשב"ם בב"ב ע"ו. כתב שהשטר מגלה שמקנה לו את השיעבוד [ואולי הריטב"א לשי' במשיכה שלא קונה שימוש וה"ה שיעבוד] אכן דעת הרא"ש בהמוכר את הספינה שם שעיקר הקנין ע"י הכתיבה [ואולי נחלקו אם עיקר הקנין הוא על השטר או על השיעבוד].

**דאמר רב פפא האי מאן דזבין שטרא לחבריה צריך למימר ליה קני לך איהו וכל שיעבודיה:** עיין בריטב"א שביאר שבלא אמר לא אקני ליה אלא הנייר [בלא השיעבוד] ולפי"ז מובן שה"ה לרבי צריך לומר כן [וכדעת תוס' כאן] אכן בתוס' ב"ב ע"ו: [ד"ה אמר רב פפא] הסתפקו בזה עיי"ש.

דף מ"ח:

**התקדשי לי בכוס זה של יין:** בגמ' משמע שבמה שמקפידה חשיב טעות. [ולכאורה הקפידא היא עושה את זה לטעות] ועיין לקמן ס. שנחלקו הרשב"א והר"ן בכל התנאים דמתני' [שאמר ע"מ כגון ע"מ שאני עני או שיש לי בית כור עפר וכדו'] שדעת הרשב"א שהביטול הוא הוא משום קפידא [ובמקום שאין לה קפידא לא מעכב] ודעת הר"ן שכל מה שצריך קפידא הוא רק לר"ש אבל לרבנן כיון שקבע שכך יהיו הקידושין מעכב אם לא היה כך.

ויש לדון אם בהתקדשי לי בכוס זה של יין נמי נחלקו הכי [שהרי לא אמר ע"מ] ולכאורה אין זה מגדר תנאי אלא שכך היה דעתם שתתקדש בזה או שנימא שמ"מ מה שאין דעתה אלא בזה הוא משום קפידא. [אכן מד' תוס' ד"ה איכא משמע שה"ה הכא וצ"ע] [ומ"מ נראה שאף לדעת הר"ן במקום שיש קפידא גם הקפידא הוא סיבה לבטל את הקידושין.] וע"ע בתשו' הרשב"א [ח"א אלף קפ"ד] והובא בחלקת מחוקק [ל"ח סקל"ד] וב"ש [סקמ"ז] שבמקום שראתה שאינו יין הוה ודאי מקודשת [ומש"כ להחמיר הוא שמא יבא אחר ויפסלה עיי"ש].

**במה שבתוכו ולא בו:** עיין בהגר"ח סטנסיל שהקשה דהא מתקדשת כשנוטלת היין והוה טלי קידושייך מע"ג קרקע ועיין בשיעורי הגרש"ר סק"ה מה שיישב.

**תוס' ד"ה איכא דניחא ליה בדהבא: היכא שהטעה האשה בממון לא פליג ר"ש:** עיין מהרש"ל ששינה הגירסא והוא כיון שאף לרבנן מה בכך אם הוסיף. ועיין מהרש"א מש"כ מתוס' ישנים דלא איירי שהוסיף אלא נתן מטבע זהב יותר קטן. וע"ע בב"ח סימן ל"ח סעיף כ"ד שכ' בדעת הרא"ש והרי"ף שלא הביאו לחילוק התוס' מכלל דס"ל דבכל גווני אינה מקודשת. [ובכ"מ הוה קפידא ולכאורה הוא כהר"ן שכך נקבעו הקידושין וכ"נ בק"נ אות נ' ועיי"ש בב"ח שכ' שלכך הטור והשו"ע לא הביאו דין זה דמספקא להו עיי"ש] וע"ע בב"ש סקמ"ה. [שכ' שלרבנן אמרינן שמקפידה ולכאורה אין זה סברת הר"ן דלעיל דלר"ן ל"צ כלל טעם קפידא].

**ובאמר לקדשה במנה ונתן מאתיים:** עיין בשלטי הגיבורים [מריא"ז] שכ' שמקודשת שבכלל מנה מאתיים ועיי"ש בב"ש שכ' שאף לדעת הר"ן מקודשת שהסברא היא בכלל מנה מאתיים.

[והנה עיין בב"ח ובבית שמואל ריש סימן ל"ז שכ' שכל קידושין ביותר מפרוטה הקידושין הם בפרוטה והשאר הוא למתנה ועיי"ש במקנה שתמה בדבריהם וכ"ה בחזו"א לעיל מ"ז. לא כן ולדבריהם צ"ב בהתקדשי לי באלו [לעיל מ"ז.] אם יכולה לחזור בה שהרי חלו הקידושין בפרוטה ראשונה ועיי"ש בתורי"ד ובתורא"ש מ"ו:]. ולדבריהם ודאי בכלל מאתיים מנה ואין כלל נדון ויש לדון בחידוש זה אם שייך בסוגיין שקידש בחפצים שאולי הם דיברו רק בכסף אבל בחפץ מקדשה בכל החפץ [וכין ד' הרשב"א בשבועות לענין מקדשה בכלי וצ"ע.]

**הלויני דינר של כסף והלך והלוה של זהב: צ"ע דהא דעתו של המשלח להתחייב רק כסף ואמאי תלוי בקפידא ומראה מקום:** עיין במהרש"א שהביא תו"י שמקדשה בחלק מהמנה [וכ"ה בתורא"ש]. ועיין ברשב"א שנחלק. וע"ע בתורא"ש והריטב"א שכ' שמחל השליח על התוספת ועיין רשב"א דס"ל דבכה"ג ודאי לא הוה קפידא [ואולי לשי' שצריך רק קפידא וצ"ע]. וע"ע ברשב"א מה שיישב דאנ"ס דניח"ל אף ששוה יותר [שרוצה להתייקר בעיני חמיו].

דף מ"ט.

**ע"מ שאני נתין ונמצא ממזר ממזר ונמצא נתין:** עיין ברש"ש מש"כ שהקפידא בממזר שאסור מדאורייתא ואסור לעולם [ולכאורה צ"ע הא מה שאסור לעולם הוא לא רק שבח וחסרון יוחסין אלא בעצם] וע"ע בריטב"א מש"כ בממזר ונמצא נתין שמקפידה על זרע ישראל.

**מסאנא דרב מכרעאי לא בעינא:**

לכאורה הביאור שכל שבח יוחסין מתגאה וה"ה בלוי ונמצא כהן. אכן עיין בריטב"א שכ' סברא דטירחא דכהן לא קיבלה וצ"ע. [אכן יש לדייק כן מדלא כתיב ישראל ונמצא לוי משמע שאין בזה קפידא וצ"ע.]

**ע"מ שאני שונה:**

עיין בחלקת מחוקק בסימן ל"ח סעיף ל"א [ס"ק מ'] שהסתפק אם צריך לידע רק משנה אחת או ג' משניות וכקורא בתורה או שבשונה הכוונה כל המשניות וכן לענין מדרש [ס"ק מ"א] ועיי"ש בב"ש [ס"ק נ"א] דנראה דס"ל שא"צ לידע הכל.

ועיי"ש בחלקת מחוקק [ס"ק מ"ג] מש"כ דלענין דבר חכמה נראה דא"צ להיות חכם בכל שדבר התלוי בסברא מקום אחד מגלה על הכל ועיי"ש עוד בפרישה שדבר חכמה אינו חייב להיות דווקא בתורה וע"ע בבאר היטיב [ס"ק ל"ט] מש"כ בזה שאין נראה כן מד' הפוסקים.

דף מ"ט:

**מסכתא דכלה:** ברש"י פירש דבר בלא טעם ועיין בתור"י הזקן וכ"ה ברמב"ם [פ"ח הלכה ה'] שפי' בהלכות חג בחג. וע"ע במהרי"ט מש"כ אם הוא לחומרא שצריך שידע הכל ואפי' זה או לקולא שמספיק שידע זה.

עיין בערוך השולחן בסימן ל"ח שכ' שכל מקום לפי מקומו ושעתו מה שמשמעות הלשון [ויל"ע לפי"ז למה נכתב כן בגמ' ועיין בראשונים ריש ב"ב מה שהקשו דאם כתיב הכל כמנהג המדינה למה נכתב שיעור גויל וגזית].

**שמא הרהר תשובה בלבו:** עיין מנחת חינוך מצוה שס"ד [ס"ק א'] שהקשה דאע"ג שהרהר תשובה מ"מ לא הוציא מפיו הוידוי וא"כ עדיין לא התכפר לו ועיי"ש שיישב שהוידוי הוא תנאי במצוות תשובה אבל אין זה מעכב את הכפרה [וחידוש שאין המצוות תשובה הוא המכפר]. וכ"נ לשון הרמב"ם בתחילת הלכות תשובה ["שכשיעשה תשובה וישוב מחטאו"]. ויש שיישבו שהכוונה הכא במקדש צדיק הוא שמתנהג בדרך טוב ולא שיש בידו משא עבירות עיין בשערי תבונה [להסטייפלר] סימן א' [וכ"נ מהקרית ספר שהובא בהגהות על המנ"ח שם]. וע"ע בבית יוסף [והובא בחלק"מ ובב"ש] שהביא ספק הרבינו ירוחם לענין גזלן כ"ז שלא החזיר הגזילה אם שייך זה ולכאורה זה ספיקו עיי"ש. [ועיי"ש בלשון הרבינו ירוחם שכ' "שכיוון שהרהר להשיב הרי הוא צדיק גמור ויל"ע בכוונה הא אינו מתכפר עד שישיב ולמה חשיב צדיק גמור וצ"ע"].

ועיין בתשו' הרא"ש ריש כלל י"ז שדן בהריגת מסור וכ' שרשאים להרגו אחר שהוחזק כמוסר והקשה מסוגיין שניחוש שמא הרהר תשובה בלבו וכ' שהכא הוא משום חומרא דקידושין וע"ע בתשו' הרדב"ז ח"א סימן ק"מ שיישב דהכא כיון שאמר חיישינן וע"ע בלחם משנה פ"ח מאישות ה"ד [שדן לענין מקדש בפסולי עדות שיהיה ספק שמא הרהרו תשובה בלבם] וכ' דהכא חיישינן כיון שרוצה בקידושין ובתשו' מהר"מ פאוודה שציין הגרע"א כ' דכיון שחזינן שהיטיב דרכו חיישינן ובחקרי לב ועוד אחרונים כתבו שבפסולי עדות יש לו דין עד פסול ובזה מעמידים אותו על חזקתו אבל הכא אינו דין רשע ול"ש להעמיד על החזקה וצ"ע לפי"ז במה היתיר בח"ח בכלל ד' לספר לשה"ר על מי שעבר עבירה שהוחזקה לעבירה בכל שער עמו וניחוש שמא הרהר תשובה. [ואפשר שכיון שהוא לתועלת לא מסתפקים] ובשם האדמו"ר מקוצק ראיתי שיישב שכאן מתכפר לו כיון שהוא חתן שנמחלין לו כל עוונותיו.

ומ"מ צ"ע הא הכא הכוונה צדיק הוא לפי מה שנקרא באתו מקום [וכעשיר שמכבדים אותו מחמת עשרו] וא"כ אעפ"י שהרהר תשובה הא נקרא רשע ועיין באוצר הפוסקים ס"ק קכ"ז סק"ה שהביאו מהתפארת יעקב שכ' להוכיח מזה שבעינן שבאמת ישנה דרכו ועיי"ש שיש שדייקו כן מלשון הרא"ש שלא כתב שמא הרהר תשו' בדעתו אלא "גמר לעשות תשובה" ועיי"ש מה שדנו בזה. [ובתשו' הרדב"ז הנ"ל להדיא דלא צריך ועיי"ש בזה].

**באמר שעשה תשובה:** עיין בב"ש הנ"ל שכ' שיועיל לקידושי ודאי [שהכא הוא רק חשש שעשה תשובה] וככל תנאי בקידושין שנאמן לומר קימתי התנאי שלא בעדים ועיין בקרבן נתנאל ס"ק צ' שדייק בדעת הרא"ש לאו הכי ועיי"ש שהקשה קו' הב"ש מ"ש מכל תנאי ולכאורה החילוק פשוט דבתנאי דלשעבר בעי בירור שיש לו וע"ע בהמקנה כאן ובקו"א שם מש"כ בזה ובאוצה"פ ס"ק קכ"ז אות ב'.

**באמר ע"מ שאני צדיק גמור:** עיין בתשו' קול אליהו סימן ב' [שציין הגרע"א בגליון שו"ע כאן] מש"כ מהחסדי דוד על התוספתא סוף יומא שאם יאמר צדיק גמור הכוונה שנתכפר לו וא"כ יש עבירות שרק יום הכיפורים מכפר ויחול רק אחר נעילה ועיי"ש שדן בזה שיתכן לשון צדיק גמור הכוונה שלא חטא מעולם עיי"ש.

**ע"מ שאני רשע גמור חיישינן שמא הרהר דבר עכו"ם בלבו:** עיין בפרישה שביאר שמה שחיישינן [משא"כ בשאר התורה וכעדים ל"ח] כיון שאמר החזיק עצמו ברשע. והנה הכא הוא ספק קידושין ועיין בבית שמואל [ס"ק נ"ד] שדן באמר שהרהר דלא יהני [להיות ודאי] כיון שאין אדם משים עצמו רשע ועיין במקנה [בקו"א] שנחלק כיון שבידו ובדרך תשובה מהני ועיין באוצה"פ [ס"ק קכ"ח] שהביאו מהישועות יעקב שהעיר דהא זה נאמר דווקא במקום עדות. [והוא פלוגתת הגרע"א ובנו הגרש"א בכתובות י"ח: אם הוא דווקא לעדות או שאינו נאמן בזה שעבר עבירה וע"ע בספר העיקרים להגר"ש אייגר בזה]. ומ"מ יש לעיין כיון שאינו שבח למה לא נימא שמחלה לו על כזה תנאי וצ"ל מדשתקה וצ"ע.

**סוגיא דדברים שבלב:**

**תוס' ד"ה דברים שבלב: - בדין אומדנא בתנאי כפול:**

**יש לעיין בתירוצם אם במקום אומדנא ל"ב כפול או שהאומדנא משוי ליה לכפול:** עיין בתוס' לעיל ו: שכ' כדבריהם כאן והוסיפו לדון בתנאי ומעשה בדבר אחד ומשמע שהאומדנא מועיל מדין תנאי[[46]](#footnote-46) [וכן הוכיח בקוב"ש אות ל"ט והגרש"ר באות שע"ב]. ועיין בלשון התורא"ש דמשמע שאין בזה דיני תנאי כלל [עיי"ש בכל דבריו]. [וצ"ע מהו סיבת הביטול ויש שכ' שהוא מעשה על צד ואפ"ל שדעת המעשה היא רק באופן זה]. ועיין עוד בר"ן דפליג על תוס' וס"ל שאין ראיה מכאן עיי"ש. [ויל"ע בתוס' שהביאו ראיה מהכותב כל נכסיו לאחרים וכל נכסיו לאשתו אם בהם הביטול הוא מדין תנאי או מדין טעות ומ"מ הוא תנאי דלשעבר וצ"ע]. ויש לדון בעיקר קושית הראשונים שבתוס' וכן הוא ברשב"א ובר"ן הקשו שלא הוה כפול אכן בתורא"ש הקשה שאינו תנאי כלל.

ובתוס' הרי"ד כאן ייסד שבמתנה אין דין דברים שבלב [והסברא יל"ע הרי מעשה נעשה על כל הצדדים ובתורי"ד נראה שהסברא שבמתנה אמרינן שודאי ע"ד זה נתן ובמכר ל"א הכי ואולי ס"ל שבמקום שאינו עשיה לאחרים לא צריך לפרש דבריו]. וכן פסק הרמ"א סימן ר"ד [והעיר הר"מ גנויער דהאחרונים הקשו [עיין בקובץ ישורון כרך י"א במכתב מרן הגרא"מ שך לגרח"ע] מב"ב קמ"ח. שהסתפקה הגמ' על אומדנא במתנת שכ"מ [ומשמע שאמרינן דברים שבלב גם במתנה] והנה בתורי"ד כאן כתב שזהו פשיטות הגמ' שם שיש חילוק בין מתנה למכר. והנה הראשונים שם שלא פי' הכי לכאורה לא ס"ל הכי וכיצד פסק הרמ"א כן].

**בדעת הרשב"ם שחילק בין ממון לאיסורים:**

בתוס' הביאו דעת הרשב"ם [סוכה מ"א:] שחילק בין איסורים לממון לענין תנאי כפול ועיין בגרע"א וברש"ש שהעירו שרי הרשב"ם כתב כן רק מספק. וע"ע ברשב"ם ב"ב קל"ז: שהוכיח מהא דאומדנא מהני בממון ומוכח דס"ל דלא בעי כל משפטי התנאים בממון ועיין בגרש"ר אות שע"א.

והראב"ד ג"כ חילק בין איסור לממון וכמו שהביאו הראשונים כאן בשמו וכן הוא בהשגות פ"ג מזכיה הלכה ו'. [ועיי"ש שמשמע שתנאי בממון הוא סברא "ואיך יתכן ואומר איני מוכרו אלא א"כ יעדה לי כך וכך ונוציא אותו מידו ולא עשה מה שהתנה עליו" עיי"ש] והסברא לחלק בין גיטין לממון עיי"ש שבגט בהתנה ולא כפל הוא כמפליג בדברים. ועיין בשערי חיים ובגרש"ר אות שע"א שביארו בראב"ד שבאיסורים [כגט וקידושין] המעשה פועל וע"כ צריך להתנות [שהוא על כל הצדדים] ובממון תלוי בדעת עיי"ש. [וע"ע בראב"ד שם מה שביאר אמאי תנאי דב"ג וב"ר לא חשיב בממון ויל"ע בזה].

**בשאר דעות הראשונים:**

ועיין עוד ברשב"א [בדף נ.] שהביא ד' הרמב"ן שחילק בין מתנה על אחר למתנה על עצמו [וכאן הוא על עצמו וב"ג וב"ר לאחר] ויל"ע בסברא [ואולי כיון שלא היה לו לפרש] עיי"ש מה שדימה זה לאסמכתא עיי"ש.

ועיי"ש עוד ברשב"א מש"כ דלר"מ אף אם במקום אומדנא ל"צ תנאי. מ"מ בעינן לכפול דבריו צריך ד"לר"מ לית ליה מכלל לאו אתה שומע הן בשום מקום" ומוכח שנחלקו גם במקום דלא בעי תנאי אם יש דין של מכלל לאו אתה שומע הן. וכן מוכח בנדרים י"א. דאמרינן פלוגתא דר"מ ור"י במכלל לאו לענין לשון נדר. והגר"ח [הובא בקוב"ש ב"ב תל"ז] הוכיח מזה שנחלקו אם בלשון לאו כלול גם הן ועיי"ש שכ' שנחלקו בב' מחלוקות א' באומדנא ב' בלשון. וע"ע בר"ן וברמב"ן גיטין מה: שכ' שבתנאי דלשעבר ל"ב משפטי התנאים ומ"מ בעינן תנאי כפול ומוכח שיש דין לפרש דעתו ללאו גם במקום דל"ב משפטי התנאים וע"ע בגרש"ר אות שע"ד.

ועיין ברשב"א שכ' שיש שפליגי על תוס' וס"ל שבמקום שהתנה ודאי בעי לכפול וע"ע ברשב"א גיטין ע"ה. כעי"ז שכל שלא כפל כהלכתו אינו מקפיד וע"ע בגרש"ר אות שע"ה – ו' מש"כ בכוונת הרשב"א [שלא שגלי דעתיה שאינו חפץ בתנאי אלא דהוא דין שהיכא שמתנה יעשה כהלכתו ועיי"ש שהקשה שאם מהני אומדנא א"כ עשה כהלכתו ועיי"ש בעוד אופן.]

**ההוא גברא דזבין וכו':** עיין ברשב"א שכ' שגילה דעתו קודם שע"כ מוכר ומ"מ כיון שלא פירש בשעת מכר הוה דברים שבלב דדילמא חזר בו [והיינו דל"ח דעת מפורשת וכעין הרשב"א לעיל דף ה: דדילמא למתנה]. ועיי"ש שבלא פירש ודאי לא נאמן [והיינו דל"ב בזה החידוש דדברים שבלב] וכ"ה בתורי"ד.

**רש"י ד"ה לנכסיה:** רש"י כ' דאיירי בקרקעות ועיין במהרש"א שביאר דאי הוה מטלטלין לא הוה ראיה דדבשב"ל אינם דברים דאיכא למימר דמספק"ל [וכגמ' לקמן] והלוקח מוחזק וע"ע ברא"ש מש"כ [דבמטלטלין ודאי לא הוה אומדנא] ובקרבן נתנאל אות ק'.

**דברים שבלב אינם דברים: ביסוד החסרון של דברים שבלב:** בראשונים מוכח שאינו חסרון נאמנות שכ' כהרשב"א לעיל שהו"א שנאמן כיון שגילה דעתו קודם המכירה וא"כ אינו חסרון נאמנות [וכ"ה בתורא"ש ובר"י הזקן] ועיין בשלנ"ל כאן שכ' שלא הוה חסרון נאמנות וע"ע לקמן נ. לאו כל כמינה שכ' שיש שפי' שהוא חסרון נאמנות ובהמשך לענין מעילה מש"כ דאינו חסרון נאמנות וע"ע בתוס' גיטין ל"ב. בב' התירוצים שם בדברים שבלב באונס אם מועיל ונראה שתלוי בזה אם הוא חסרון נאמנות או דין ועיין בשיעור הגרב"ב שנדפס בספר אש תמיד בזה[[47]](#footnote-47).

וכן נקטו האחרונים שהוא חסרון בעצם שלב אינו פועל וביארו דאיכא בזה ב' אופנים: א. שאין חלות ע"י לב וכהפקר שלא חל בלב והיינו שלב אינו פועל. ב. שלב אינו יכול לבטל מעשה או דיבור [והוא כסוגיין שאומר רוצה אני לא יכול לומר שלא היה זה מרצונו]. ויש לעיין בסוגיין למה הוא דומה לכאורה תנאי הוא דומה לסוג השני שבא לבטל המקח ואינו יכול ע"י לב לבטל [וכן הוא לשון הר"י הזקן] והיה מקום לומר שלהחיל תנאי היינו חלות ואינו מועיל חלות בלב וצ"ע. [והיסוד בב' דיני דברים שבלב כ' הגרב"ב בסימן א' והגרש"ר בפסחים ב. ונוגע להלן לביאור דברי הרשב"א בקושיתו מתרומה].

דף נ.

**אילימא מהא דתנן יקריב אותו וכו':** עיין בסוגיא בבא בתרא מ"ח: שרצתה הגמ' להוכיח מכאן שתליוהו וזבין זביני זביני ודחינן כמו כאן דאנן סהדי דניחא ליה בכפרה וצ"ע א"כ איך רצתה הגמ' כאן להוכיח לענין דברים שבלב הרי הוא כתליוהו וזבין שפוסקים שזביני זביני. ועיין ברשב"א שהקשה כעין זה ותירץ בב' אופנים א' שאין הכי נמי יכלה הגמ' לתרץ דאגב אונסיה גמר ומקני (ומה של"ח תליוהו ויהיב עיין בתוס' שם נ. ד"ה אילימא) ב' שגם לרב הונא צריך זה הסברא עיי"ש. והגרע"א כתב (בכחול אות ה) וכ"כ הגר"ח בשיעור הגרב"ב הנדפס באש תמיד ובשיעורי הגרב"ב ב"ב סימן י"ז ששני הדינים תלויים זה בזה שאגב אונסיה וזוזי גמר ומקני לא עושה בודאי גמירו"ד אלא ספק (שלא ודאי שאין לו דעת כתליוהו ויהיב) ובזה מועיל דין דברים שבלב שהיכא שיש מעשה קנין לפנינו אין דנים אחר הלב (שאינו גלוי) לבטלו עיי"ש וכן נראה ברשב"א אחר מש"כ בענין מודעא עיי"ש וכן מבואר מהריטב"א והתורא"ש לקמן לענין גט שכ' שגם בהו"א דגמ' היה לו דעת קצת. ועיין בהגר"ח שם מה שביאר בזה בדברי המרדכי בכתובות אם החסרון בתליהו ויהיב הוא שמעשה באונס אינו מעשה או חסרון דעת עיי"ש.

ועיין עוד ברשב"א מה שהקשה דנילף דין דברים שבלב מתליוהו וזבין שזביני זביני וצ"ע הא התם הוא סברא דאגב אונסיה וזוזי גמר ומקני ולפימש"כ מיושב וכ"כ הגרש"ר אות שפ"ג ועיי"ש מש"כ עוד דרך בזה. [דאי דבשב"ל הוו דברים היה צריך גם רצון הלב עיי"ש.]. וע"ע עוד ברשב"א שדן בענין מודעא ונראה דס"ל שהמבטל הוא שהוא מעשה באונס וע"ע בגרש"ש בבא בתרא סימן כ"ז שלא כ' כן.

**אלא מסיפא וכן אתה מוצא בגיטי נשים וכו':** עיין בריטב"א שהקשה דלהו"א דגמ' למה בגט המעושה ע"י עכו"ם לא מהני הא הוה דבשב"ל ועיי"ש שיישב דבכהאי גוונא ודאי שלא נתרצה [וכמוש"כ לעיל מהראשונים שגם בהו"א היה צד ריצוי בכדין]. ועיי"ש שתי' עוד שהומ"ל למימר ולטעמיך וצ"ע א"כ למסקנת הגמ' אמאי לא מהני גט המעושה. [ועיין בגרש"ר אות שפ"ב].

עיין בתורא"ש שהקשה שבהו"א דגמ' [שלא ס"ל שניח"ל בכפרה ולשמוע דברי חכמים] הא מוכח שאינו רוצה ואומדנא דמוכח מבטל מעשה ותי' א' כשא"ר שיש לו דעת קצת ותי' עוד שכיון שאמר בפיו שאינו רוצה אע"ג שיש אומדנא דמוכח לא מועיל לבטל מה שאמר בפיו וזה מחידוש דברים שבלב וע"ע בגרש"ר אות שפ"ד ובמש"נ להלן בענין פה הסותר לב.

**אלא מהכא המקדש את האשה ואמר כסבור הייתי שהיא כהנת:** עיין ברשב"א ובריטב"א שהקשו דנימא שאינו יכול לומר כן כיון שאינו נאמן ועיי"ש שיישב שהו"ל להיות ספק [ומוכח דדבשב"ל אינו חסרון נאמנות] וכן הוא בתורא"ש ובתורא"ש יישב עוד מדכ' הטעם שלא הטעתו וע"ע בהגרע"א הכחול אות א. שמשמע שלחומרא היינו שאינו נאמן לגמרי וכעי"ז בתורי"ד עיי"ש.

ידוע מחלוקת הגרע"א והבית הלוי בענין מקח טעות אם הוא בטל מדין תנאי או מדין טעות ודעת הגרע"א בתשו' תנינא נ"א שהביטול במקח טעות הוא מדין תנאי[[48]](#footnote-48) ודעת הבית הלוי בח"ג סימן ג' שהביטול מדין חסרון דעת ונפק"מ אם שייך בזה דברים שבלב. ויל"ע בכסבור הייתי שהיא כהנת שלכאורה הביטול מדין טעות ובעי להוכיח מזה לענין דברים שבלב. ועיין בבית הלוי שכ' שהכא אינו מום במקח אלא חסרון מעלה וזה ל"ש למקח טעות וע"ע בגרש"ר אות שפ"ו שכ' ביאור אחר שבמקום שהוא הטעה עצמו ל"ש מקח טעות עיי"ש ויש עוד שביארו שטעות הוא במקום דל"ה לאסוקי אדעתיה אבל במקום דהו"ל ולא התנה אין זה טעות וכ"כ הגרנ"ט בנדרים.

**שאני התם דלחומרא:** עיין בריטב"א שביאר דהלחומרא הוא ספק בנאמנות שמא כן היה דעתו אכן עיין במהרש"א לעיל מ"ט: שהוא מדין ספיקא דדינא שמא דבשב"ל הוה דברים.

**אלא אמר אביי מהכא ובכולן אעפ"י שאמרה בלבי היה להתקדש לו:** עיין בר"ן בפרק המדיר [כתובות ע"ג:, ל"ג: מדפי הרי"ף] שביאר גדר התנאי כאן שאינו כמחילת התנאי אלא שבאה לומר שמעולם לא היה תנאי בקידושין. [והביאור שאע"ג שעושה התנאי הוא הבעל מ"מ הוא לטובתה ובלא מקפדת לא רוצה להתנות וזה מה שאומרת שמעולם לא הקפידה ולא היה תנאי ויסוד הנדון בר"ן שם הוא במחילת התנאי בתנאי שאינו ממון אם מועיל עיי"ש ועיי"ש עוד במה שדן אם נתבטלו הקידושין או שבמחילתה היום יהני] אכן דעת התשו' הרא"ש[[49]](#footnote-49) שאף בתנאי לטובת הלוקח המקנה הוא בעל התנאי ולפי"ז יתכן שהבעל הוא עושה התנאי [וכ"נ לשון הריטב"א כאן] ומ"מ גדר הדברים שבלב פה הוא [אע"ג שהיא לא דיברה ואפי' לא עשתה] שיש לפנינו מעשה קידושין עם תנאי והיא באה לומר שהוא בלא תנאי וזה הוה דברים שבלב [ועיין בגרע"א הכחול אות ג שנראה שביאר כן עיי"ש].

ובאבני מילואים סימן כ"ז ס"ק ו' הקשה על ראית הגמ' שאף אם הוה דברים הא אין עדים על מה שהיה בלבה וחסר בעדים לקיומי ותלה זה בפלוגתת הרמב"ם והראב"ד לענין מחילת התנאי אם צריך עדים ומוכח דס"ל שהכא הוא גדר תנאי ושייך למחילת התנאי [ועיין בגרש"ר סימן י"ב בתחילתו שהעיר כן].

**מה שלא חסר כאן בעדים לקיומי:** ובגוף קושית האבני מילואים עיין שם שהוכיח מזה יסודו שאין צריך עדים על דעת האשה בקידושין [וקצ"ע אמאי עדים על התנאי דינו כעדות על הדעת והרי זה לחלות המעשה וכקבלתה וצ"ע]. ועיין במקנה שיישב שהיה ידוע כן לעדים אבל לבעל [או לאשה]. והגרע"א כתב [בכחול אות ד] שכיון שעל עצם הקידושין היו עדים מהני. [והיה מקום לומר דלא ס"ל כהאבנ"מ שהכא הוא כקיום התנאי ומ"מ חשיב עדות על עצם הקידושין ויל"ע בלשונו שם ולא הזכיר פלו' הרמב"ם והראב"ד לענין קיום התנאי וצ"ע עוד יל"ע הכא אמאי לא חשיב כתנאי דלשעבר שכ' האבנ"מ בדעת הר"ן בגיטין שהוא מדין מעשה על צד וא"כ אינו כתנאי כלל ואולי כיון שתלוי בהקפדתה שאני וכ"נ מהר"ן בכתובות הנ"ל וצ"ע.]

וביסוד דבריו של האבני מילואים כן דעת הגרע"א המובא לעיל ה: וכ"פ ד' הרשב"א שם אכן הגרש"ש בשערי יושר שער ז' פי"ב והגרב"ב בסימן ב' בשם הגר"ח מוולאזין [בתשו' חוט המשולש סימן א'] נחלקו וס"ל שכשם שבעי עדים על קבלתה צריך עדים לידע שהיה זה מדעתה [ותלוי בביאור ד' הרמ"א סימן כ"ז סעיף ב'] והנה הפתחי תשובה שם הביא מהטיב קידושין שפי' שעדים שידעו מדעת האשה אחר הקידושין ג"כ יהני ומשמע שם שלא ס"ל כהאבנ"מ והגרע"א אלא ס"ל שכל שעסוקין בזה מהני [ולכאורה הביאור שרואים מעשה מסופק וא"כ אפשר שה"ה הכא כיון כשתאמר זה אחר המעשה יהני אף בעדים לקיומי].

**שאני התם כיון דאתניה לאו כל כמיניה דעקרא ליה לתנאיה:** עיין בריטב"א שביאר תי' הגמ' שכיון שהלב סותר את העשיה בפה לא מהני [וצ"ע הא היא לא דברה ואולי כוונתו ששתיקתה היא כמעשה ול"נ כן בלשונו]. וכן נראה לשון רש"י. ועיין ברש"ש שהעיר דלפי"ז גם לגבי קרבן וגט ה"ה כיון שאמר רוצה אני הוה דבשב"ל הסותרים פה ולא יהני. [וצ"ע לדבריו כל גט המעושה שלכ"ד או בעכו"ם דיהני ועיין מש"נ לעיל מהריטב"א בזה.] ועיין לעיל בתורא"ש שכ' שאומדנא דמוכח נגד לא מהני רק אם דברים שבלב לא הוה דברים וצ"ע א"כ תי' הגמ' כאן. ועיין בגרש"ר אות שפ"ד מש"כ בזה. והר"מ נוסבוים ביאר שפה הסותר לב לא מהני אף למ"ד דבשב"ל דברים ולא נראה כן בלשון התורא"ש. [ויש מקום לומר שכאן העשיה בפה היא סתירה ללב [ולא תוספת כתנאי] וכמו שיתבאר להלן ובזה לא מהני אף למ"ד דבשב"ל דברים].

**הערה בענין דברים שבלב הסותרים פה:** עיין בריטב"א שהוסיף דשמעינן מהכא דאע"ג דדברים שבלבו ובלב כל אדם הוה דברים מ"מ בסותר פה לא מהני. והאחרונים למדו מכאן יסוד גדול ש"לב הסותר פה לא מהני" ועיין בזה בשערי יושר שער ז' פרק ח' [והתקשה שם אמאי אסמכתא לא מהני הא אמר בפיו] והוא חידוש גדול. וצ"ע לפי זה דברי הריטב"א לעיל בענין גט המעושה דלא מהני כיון שברור לנו אונסו ועיין מש"נ בזה להלן בתורי"ד וכן בראשונים בפ"ג דנדרים [כ"ג: לענין זירוזין] לא נראה כן.

והיה מקום שבודאי אין כוונת הריטב"א שבמקום שחסר בדעת מקח [והוא מפורש שחסר כאסמכתא][[50]](#footnote-50) שיועיל העשיה אלא שבמקום שיש לפני שני עשיות סותרות [כסוגיין שעשתה תנאי בשתיקתה ובלבה ביטלתו] בזה אמרינן שהעשיה בפה מהני.

ובתוס' הרי"ד לעיל לגבי קרבן כתב שאע"ג שאמר רוצה אני לא יהני כיון שיש לנו אומדנא שאמר באונס ועל כן לא יהני ויל"ע אם נתכוון כמוש"כ או שלא חשיב הכא דיבור כיון דהוה באונס ועיין בגרש"ר אות שפ"ב מש"כ בזה.

אכן בתורא"ש לעיל לענין קרבן שיישב דאע"ג שבודאי לא ניחא ליה מ"מ כיון שאומר בפיו רוצה מהני משמע כדברי הגרש"ש שאף במקום כזה מהני וצ"ע.

**האומר לשלוחו הבא לי מן החלון או מן הדלוסקמא וכו':** בתוס' במעילה כ"א. [ד"ה אמר לו] מבואר שאמר מן החלון והיו שם חלונות הרבה ואומר שהתכוון לחלון זה. אכן ברמב"ם פ"ז ממעילה הלכה א' ביאר שאמר מן החלון והביא לו ואומר שהתכוון מן הדלוסקמא [והיינו באופן של לב הסותר פה] וכתב הטעם משום שדברים שבלב אינם דברים וצ"ע הא בתי' הגמ' שלאו כל כמיניה מבואר שאף למ"ד דבשב"ל דברים בסותר פה לא מהני וצ"ע. ומוכח דס"ל כהתורא"ש שהוא מחידוש דברים שבלב וצ"ע הסברא. [וכן צ"ע מה תי' הגמ' שם עיי"ש מש"כ בזה].

ובגוף ראית הגמ' יש לעיין הא דעת הרשב"א שדברים שבלב שאינם סותרים פה מועילים וא"כ הכא למה זה שאומר התכוון לחלון זה לא אמרינן דחשיב כמפרש ועיין ברמב"ן ובריטב"א מה שביארו דהכא חשיב אומר בפה מה שאין משמעות לשונו עיי"ש [וצ"ע אם כוונתם שהוא סותר או שהוא נגד המעשה שלפנינו וככל דברים שבלב וצ"ע] [ובתקנת עזרא במעילה שם ביאר שזה היה הכרח הרמב"ם לפרש שאיירי בסותר עיי"ש].

**ודילמא למיפטר נפשיה מקרבן קאתי:** ועיין ברשב"א לעיל שביאר שאלת הגמ' דהוה ספק וכיצד יביא חולין לעזרה וא"כ צ"ע מה התירוץ דמ"מ הוה ספק וצ"ע וע"ע בתורא"ש מש"כ שהראיה היא מקרן וחומש.

**רש"י ד"ה שליח מעל:** ברש"י ביאר הטעם שמעל כיון שבעה"ב לא מעל השליח מעל ועיין ברש"ש מה שהקשה שב' חצאי פרוטה [ואולי י"ל שבחצי פרוטה הוא חסר בשיעור ולא שלא מתייחס אליו המעילה]. ומ"מ מוכח מרש"י דס"ל של"מ שלד"ע בשוגג דהא הכא מ"מ השליח שוגג. ועיין בקצוה"ח שמ"ח סק"ד מש"כ מרש"י בחגיגה י: ששמה שמעל שליח הוא כין דאנ"ס שביטל השליחות [והאחרונים דנו אם שייך ביטול שליחות בשליחות מעשה [שסו"ס עשה הדבר על פיו ויל"ד בגדר שליחות מעילה והגרש"ר האריך בזה.

**תוס' ד"ה הוה ליה למימר מזיד הייתי:** עיין במהר"ם ומהרש"א שביארו שנחלקו האם יהיה נאמן לומר מזיד הייתי וע"ע ברשב"א מש"כ בזה.

**ההוא גברא דזבין לניכסיה אדעתא למיסק וכו':** עיין בר"ן שהאריך אם צריך לעלות ולא למידר או שאף בלא עלה המכירה היא אם יעלה עיי"ש. [ועיי"ש מה שהביא מהרשב"א שאסור לוק לאכול הפירות ולכאורה מוכח שהוא מדין תנאי שאם הוא מכירה על צד יל"ע אם יש בזה עתה ריבית וצ"ע.]

**בדברי הרשב"א ושאר ראשונים בסוגיין: - [לפי סדר הרשב"א].**

**א.** הראשונים הביאו קושית ר"ת [והוא בספר הישר קידושין סימן ל"ז] שבמתכוון לומר תרומה ואמר מעשר לא חל מחמת ליבו ומוכח דדברים שבלב הוה דברים וצ"ע שזה לא תלוי הרי שם הוא לב הסותר פה ובזה ודאי לא מהני. [ואולי לתורא"ש והרמב"ם שהוא מדין דברים שבלב מיושב אכן לריטב"א צ"ע.] וע"ע בפרי יצחק ח"ב סימן נ"ב ד"ה ולענ"ד מש"כ בזה. [וע"ע בתוס' ערכין ה. שנחלקו שם ב' התירוצים אם חל מה שחשב בלבו לומר תרומה ולכאורה מה שלא חל הוא כיון דסותר פה וצ"ע][[51]](#footnote-51).

**ב.** והראשונים הקשו עוד ממה שאמרינן שהאומר אהא ונזיר עובר לפניו הוא לשון נזיר והקשו דמ"מ מה שנזיר עובר לפניו דיבוא הנזירות הוא דברים שבלב. והרמב"ן הריטב"א והר"ן תירצו שאלו הם ידות נדרים שריבתה תורה שאם יש הוכחה על דיבורו שהתכוון לנדר מועיל. הרשב"א פליג וס"ל שחזינן מידות חידוש שדברים שבלב שאינם סותרים פה מועיל. וכתבו האחרונים שנחלקו בגדר ידות: שלדעת הרשב"א מה שחושב בלב זה חלק מהנדר, אבל לא נקרא שחל בלב כיון שהוציא מפיו אהא שהוא התחלת הדיבור. אבל הראשונים ס"ל שכל החלות היא ע"י הדיבור, וזה שחידשה תורה שדיבור שמוכיח כוונתו מחיל נדר. עיין בגרנ"ט סימן מ"ט שביאר כן. [עוד צ"ע בקושיתם אמאי בעינן נזיר עובר לפניו ועיין בגרנ"ט ובאחיעזר ח"ב סימן י"ט סק"ג שכ' שבנדר בעינן ביטוי שפתיים וע"כ בלא עובר לפניו חסר בביטוי שפתיים. [ואולי ס"ל שק' הוכחה על מה שיש בלבו צריך שיהיה לזה דין דברים שבלב וכמוש"כ הרשב"א לעיל גבי מכר אדעתא למיסק וצ"ע].

**ג.** הקשה הרשב"א אמאי לא נילף מתרומה שחלה במחשבה [כדאמרינן לעיל מ"א:] שדברים שבלב הוו דברים. וידוע קושית השער משפט צ"ח סק"ב הא אמרינן בשבועות כ"ו: דל"ש למילף מתרומה שניטלת במחשבה דהוה שני כתובים הבאים כאחד ומה הקשו הראשונים. והאחרונים ביארו שיש שני דיני דברים שבלב א. שחלות לא חלה ע"י לב ובזה נאמר בתרומה שכן חל ולא ילפינן מניה דהה ב' כתובים ב. שלב לא יכול לבטל מעשה ובזה איירי סוגיין דדברים שבלב אינם דברים ומ"מ הקשה הרשב"א דנילף מתרומה כיון שחזינן שיש ללב כח א"כ הכא דברים שבלב יהיו דברים. [עיין בברכת שמואל סימן א' סק"ג'-ד' ובגרנ"ט הנ"ל ובגרש"ר פסחים ב.].

**ד.** והרשב"א ס"ל להוכיח מזה שדברים שבלב הבאים לפרש מעשה או דיבור מועיל. והראשונים שלא תירצו כן לכאורה פליגי עליה. ועיין בברכת שמואל סימן א' סק"ד כתב שנחלקו בגדר החסרון של דברים שבלב דלדעת הראשונים דברים שבלב "אינם דברים" שלא נחשבים כלל וע"כ גם לקיים דבריו או להוסיף על דבריו לא מועיל והרשב"א ס"ל שדברים שבלב אינם יכולים לבטל מעשה וע"כ בסוגיין שהוא לבטל מעשה לא מהני.

**בדברי הרמב"ם בגט:**

הרמב"ם בפ"ב מגירושין הלכה כ' הביא הדין שגט המעושה כדין כשר וכתב שלא הוה אנוס כיון ש"מי שתקפו יצרו הרע לבטל מצוה וכו' והוכה עד שעשה דבר שחייב לעשותו וכו' אין זה אנוס ממנו אלא הוא אנס עצמו בדעתו הרעה" ועיין ביד רמה ב"ב מ"ח. שביאר דברי הרמב"ם שזהו דעתו האמיתית

והאחרונים הקשו הא בסוגיין אמרינן שהוא מדין דברים שבלב ולמה נצרך לטעם זה. ובזכר יצחק סימן כ"ג אות ג' כתב עפ"י דברי הרמב"ם בתחילת הל' גירושין שכ' י' דברים שהם עיקר הגירושין וכ' "שלא יגרש האיש אלא מרצונו" והוכיח מבגט בעינן רצון וע"כ כ' כן הרמב"ם שחשיב רצון וצ"ע א"כ מה ראית הגמ' משם דדשב"ל אינם דברים הא זה ל"מ לרצון. וע"ע בתשו' חוט המשלש בתשו' מהגרא"י פריד סימן ט"ז מש"כ שבא לבאר אמאי גט המעושה בעכו"ם פסול ומ"מ צ"ע בראית הגמ' וע"ע באבי עזרי שם [שכ' שבא להפקיע ממעשה באונס] ועוד יל"ע בזה.

**באמר לו קדש לי אשה במקום פלוני:** עיין בגרש"ר שדן בגדר הביטול בזה אם הוא תנאי בשליחות או שבאופן זה לא שלחו עיי"ש מש"כ בזה.

דף נ:

**סוגיא דסבלונות**

**וצריכא דאי אשמוענן שו"פ:**

עיין רמב"ן שהקשה דא"כ ניכתוב רק קטן וע"ע ברשב"א מש"כ בזה [דלא זו אף זו קתני].

**אבל קטן שקידש וכו':**

בכתובות ע"ג: אמרינן בכל אלו הציורים שאם אח"כ בא עליה מקודשת שא"א עושה בעילתו בעילת זנות וצ"ע כאן דאמרינן שלא שלח לשם קידושין אע"ג שודאי לא חל. ועיין בראשונים שכ' [רשב"א ריטב"א ר"ן מהרש"ל] שהוא יודע ואינו יודע ובעילתו אינו עושה בעילת זנות אבל ממון כן שולח בספק. [וכן מוכח בסוגיא בכתובות שם דאמרי' שהסבלונות מחמת קידושין הראשונים אבל בבעלה אאעבב"ז].

**חוששין לסבלונות:**

דעת רש"י דאיירי בשידך וחיישינן שמא עכשיו מקדש ותוס' הקשו דמ"מ הא בעינן עסוקין. ועיין בריטב"א שיישב דאיירי שאמר לידים כן וכן אמר לה שישלח לשם קידושין [וצ"ע בלשון הריטב"א אם צריכים העדים גם לומר לה כן וד"ז תלוי באבנ"מ והגרע"א דלעיל אם צריך עדים על דעתה]. ועיין ברא"ש שכ' דלחומרא חיישינן בשדיך גם בלא דיבר ועיין בקרבן נתנאל אות ב' מה שביאר בזה. וע"ע במהרש"א שכ' שבאמת איירי בעסוקין והוכי כן מהמשנה [וצ"ל שכוונתו דאל"ה גם בקטן לא ניחוש ואיכא למימר שבקטן הוא ודאי אומדנא דמוכח וכ"ה בריטב"א].

והגרי"ז בספרו [דף י"ד:] כתב שבמקום שכן נוהגין הוה אומדנא דמוכח וכאילו פירש [והביא ראיה מאאעבב"ז וכן הוא בגרע"א לעיל ה: וע"ע באבני מילואים סימן ל"ח ס"ק ח' שחילק בין קידושי ביאה לקידושי כסף ולדבריו ליכא ראיה.] וע"ע ברשב"א דנראה דלא ניח"ל ביישוב זה עיי"ש.

ותוס' פירשו דחיישינן שמא קידש קודם לכן ועיין ברא"ש שהוכיח מהמשנה כרש"י ועיי"ש בקרבן נתנאל וע"ע בר"ן שהוכיח מלשון הגמ' כרש"י וע"ע ברשב"א מה שיישב. וע"ע בריטב"א ובר"ן שכ' נפק"מ בין רש"י לתוס' בקידש שלא בעדים [ועיין באבני מילואים מ"ה סק"א מש"כ דאיירי בעדי הכמנה או במודים עיי"ש] או שאמרו העדים שלא פירשו או בשלח לקטנה וע"ע בבית שמואל סימן מ"ה סק"א מש"כ עוד נפק"מ בזה.

**רובא מקדשי והדר מסבלי וכו'**

עיין בתוס' שהתקשו אמאי ניחוש למיעוטא לקולא ועיי"ש מה ששינו הגירסא ועיין בהגרי"ז הנ"ל מש"כ שהגירסאות תלוי בפי' הגמ' דלרש"י שצריך להיות אומדנא ע"כ מחמת המיעוט הו"א דליכא אומדנא ול"ש לחשוש מחמת מיעוט שמקדשי והדר מסבלי אכן לתוס' שהחשש הוא שקידשה קודם ע"כ חיישינן גם במיעוט.

אכן בריטב"א כ' שחיישינן לתרוויהו גם לחשש דרש"י וגם לתוס' ומוכח דאע"ג דליכא אומדנא דמוכח גמור חיישינן ולשי' דחיישי' שמא פי' לעדים. וע"ע בגרש"ר מה שהתקשה לגי' תוס' דהא מ"מ הוא ספק ולמה שהמיעוט יגרע הספק עיי"ש.

ועיין בראשונים מה שביארו דהכא חיישינן למיעוט כיון שהוא רוב אחר ועיין ברמב"ן במלחמות מש"כ שהוא רוב התלוי בדעת האדם היכן לשייך עצמו וע"כ גרע ושייך לסמוך מיעוטא לחזקה ובר"ן כ' כיון שהמנהג יכול להשתנות ע"כ גרע [ואולי כיון שאינו רוב בטבע]. וע"ע בריטב"א שכ' שהוא סברא בין להחמיר [כן לחשוש למיעוט וכרמב"ן] בין להקל [כדעת רש"י דהו"א שבגלל המיעוט לא נלך אחר הרוב] וע"ע בגרש"ר אות תט"ו.

(אע"ג שיש סברא דברי הרב) שליחות רגיל, דאין שליח לדבר עבירה דאמרינן וכו':

**קטן לית ליה שליחות**. דכי כתב שליחות בגדול כתב בראוי לתרום שיהא הקדשו הקדש ודיבורו חל דגבי הקדשות ונדרים איש כתיב וגבי תרומה מאת כל איש אשר ידבנו לבו וגו' (שמות כה): (רש"י)

ועיין בתשובת באר יצחק אורח חיים סימן ג' שהקשה דהא פסוק זה דושחטו נאמר במצריים ואי נימא דעד מתן תורה היה להם דין עכו"ם הא אין שליחות לעכו"ם עיי"ש שדן לענין עכו"ם עושה שליח עי' בקצות סימן קפ"ח סק"א ויש לעיין דלכאורה יש לומר דבמצוות שנצטוו היה להם דין ישראל ויל"ע.

שמע דמעכב שנאמרו בזה שני דרכים, א

והנה לבד מה שכתב המקנה בקונטרס אחרון דבעינן שליחות על האמירה דנתן הוא ואמרה היא ל"מ. וכן כתב הנתיבות בסימן רמ"ד ע"ש. דבזה יש לדון כיון דמהני עסוקים באותו ענין י"ל דאין האמירה של בעל צריכה שליחות דוקא. אבל לפי הנ"ל כיון דבעינן כונת הבעל לקדושין והכונה צריכה להיות בשעת הקדושין ולא מקודם. על כן צריך לזה שליחות שיהי' כונת השליח ככונת הבעל.

אם הקידושין הם מתיר ינה ש לעיין אם בתשו' הוא יותר מכובד אינו אדם אדהוא הכשר מצוה או שמכל מקום אינו עיקר המצוה" אבל איזה קיום יש ואולי החסרון דאינו גמר מצוה ואין מברכין אלא על דבר שעשייתו גמר מצוה ויש לעיין., ויש לעיין עוד לדעת הרא"ש היכא שהיא עקרה דלא יהיה בזה מצוה בו כיון דאינו הכשר דפרו ורבו, וצריך לומר דהוה הכשר מצוה ויש לעיין

אולי נפקא מינה אם יש תביעה לגברא

וכן האומר לאשה, האם יש קשר בין הדין השני לדין הראשון, אולי לענין רמאות.

מקודשת ואינה מקודשת, ברש"י משמע דאם אחד גירש מקודשת לשני

1. ואולי הכוונה באמת רק שיש יותר שכר אכן יש לעיין מה הטעם שיש יותר שכר ואולי לפי המאמץ כן השכר וכשעסיק גופו במצוות הוא יותר מאמץ (וכעין לפום צערא אגרא). [↑](#footnote-ref-1)
2. ועיין עוד בחיי אדם הנ"ל שהסתפק אם עדיף זריזין מקדימין או מצוה בו יותר מבשלוחו ויש לעיין בצדדי הספק ואם נוגע לצדדים הנ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
3. ובמשנה ברורה בסימן תל"ב ס"ק ח' נראה דלקיום מצוה בו יותר מבשלוחו לא צריך לקיים כל המצוה עיי"ש וכן הוא במגן אברהם שם, ובשו"ע הרב שם נראה לא כן אלא צריך לעשות כל המצוה (עיי"ש לענין אם צריך לבדוק כל הבית או רק חדר אחד והשאר ע"י שליח) ויש לעיין אם נוגע לצדדים הנ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
4. עיין בביאור הלכה סימן ר"נ ובשערי תשובה שם שביארו הלשון דזהו כבודו היינו שאין זה חסרון דכבוד התורה ועיי"ש שביארו מאי שנא מזקן ואינה לפי כבודו. [↑](#footnote-ref-4)
5. והגרע"א הוכיח מתשו' הר"ן דפליג וס"ל דאינה מצווה ויש לעיין למה לא הוכיח מכאן ויל"ע. [↑](#footnote-ref-5)
6. ועיין עוד בהמשך מהגריי"ר דגדר שליחות קבלה הוא שליחות מעשה ואי אפשר ללמוד זה משליחות הבעל. [↑](#footnote-ref-6)
7. "ואבע"א סברא דאם לא כן מי שיש לו מעות במקום אחר והאשה שם אין צריך שליח אלא יאמר או יכתוב לה שתקח אותן המעות ותתקדש בהם" עכ"ל" ויש לעיין אם כוונתו כקושיין למה בעינן לדין שליחות בקידושין ויל"ע. [↑](#footnote-ref-7)
8. ועיין באמרי משה סימן כ"ה סק"ב שהקשה דיועיל מעשה השליח כעסוקין באותו ענין, ויל"ע, אי נימא דעסוקין הוה כאמירה לכדברי המאירי לעיל ו. והריטב"א מ"א ע"ב א"כ הוה כאמירה של השליח. [↑](#footnote-ref-8)
9. "ואם יכתוב לה הרי את מקודשת בכסף שתקבל מפ' הנה לדעת הפוסקים דכתיבה ה"ל כדיבור אין ה"נ דמהני ולדעת הפוסקי' דלא הוי כדיבור ה"ה לא מהני כתיבת הרי את מקודשת בכסף". [↑](#footnote-ref-9)
10. ויש לדון בקידושי שטר לפימש"כ רש"י בתחילת המסכת דלא בעינן אמירה. [↑](#footnote-ref-10)
11. וכן באבני נזר. [↑](#footnote-ref-11)
12. וכן לכאורה מוכח דעת תוס' ד"ה נפקא ליה לגבי ילפותא שאר קדשים מחטאת. [↑](#footnote-ref-12)
13. (עיי"ש בגמרא דברכת השחיטה בקדשים היא "לשחוט" ולא על השחיטה כיון דמוטל על הבעלים ויש לעיין בדיוק לשון הגמרא שם "פסח וקדשים" מאי איכא למימר. [↑](#footnote-ref-13)
14. ויש לעיין בגדר הדבר דשחיטת קרבן פסח שונה משאר קדשים, אם כיון דעיקרו לאכילה כמבואר במתני' פסחים פרק ז' גם הדין שחיטה מוטל על הבעלים, או גדר אחר. [↑](#footnote-ref-14)
15. וכן כתב הגרע"א בכתובות דף י"א. מבנו הגר"ש לדינא שהיכא שמועיל לעושה מועיל אף לאחר אף בלא גדר שליחות עיי"ש ועיין עוד קצות שמ"ח לענין דבר עבירה במיגו דזכי. [↑](#footnote-ref-15)
16. ויש לעיין בהבנת הדברים דיש לדון אם מינוי הוא עשיה דקדשים כזכות על כפרה או עשיה דחולין שיש לו זכות בקרבן ועיין בחידושי מרן רי"ז הלוי הלכות קרבן פסח שכתב דהוה זכות ממון ועיין בהגהות הגרמ"ש שפירא על התורא"ש. [↑](#footnote-ref-16)
17. עיי"ש שיישב על פי שיטת הרמב"ם שמה שאין קטנה עושה שליח הוא כיון שאין מעידין על הקטן. ויש לעיין בעיקר קושייתו, על פי מה שכתבו האחרונים לעיל מ"א. דשליח קבלה אינו כשליחות רגילה וא"כ עיקר שליחות ילפינן מושלח ויש לעיין. [↑](#footnote-ref-17)
18. וע"ע בחידושי רבי ראובן בבא מציעא סימן י. שביאר הכוונה בתוס' דהגדר זכין הוא כמינוי ולא כח לפעול בלא מינוי עיי"ש. [↑](#footnote-ref-18)
19. (ויש לעיין למה הלשון הוא דברי "הרב" ולא המלך. ועיין עוד ברמב"ם פרק ג' מהלכות מלכים הלכה ט' לגבי מי שהתעסק במצוה וביטל גזירת המלך "דברי הרב ודברי ה"עבד" דברי הרב קודמין. [↑](#footnote-ref-19)
20. ובפשוטו היינו דמעולם לא היה כאן מינוי שליחות ולא הוה דברים שבלב. [↑](#footnote-ref-20)
21. וע"ע בהגר"ח סטנסיל בענין מעילה דנראה דס"ל כן. [↑](#footnote-ref-21)
22. [ולשו' רבי יהודה דאין שני ידים זוכות כאחד לכאו' הכוונה דל"ש לגוף אחד שני ידיים] [↑](#footnote-ref-22)
23. ויש לדייק שכ' ב' חסרונות א' אינה בת שליחות, ב' לא בת זכיה משל אחרים. [↑](#footnote-ref-23)
24. וע"ע בשלנ"ל שכ' " כי אית לה אב, כיון דאיכא יד מעליא שהיא יד האב, לא שבקינן יד אביה ונתן לה יד אלא איבטיל לה ידה לגבי אביה" והוא נוסח אחר מהריטב"א דלשלנ"ל יש לקטנה יד עצמית אלא יד קלושה. [↑](#footnote-ref-24)
25. ואצ"ל שהוא בעלים על הקידושין עצמם, וכקטנה שאפש"ל שהזכות לקדשה הוא מדין בעלים וכשם שיכול למכרה עי' בראשונים לעיל ג:, אכן, יתכן שהזכות קידושין אינה מדין בעלים על גופה כיון שהקידושין לעולם ועוד שהוא חלות איסורים ויל"ע]. [↑](#footnote-ref-25)
26. [ויש שהקשו דאם הוא כשליחות כיצד מקבלת בע"כ דאב וכסברת הריטב"א לעיל ג: ואולי י"ל דחלוק שליחות דהכא מד' הריטב"א לעיל דהתם אם האב שליח, א"כ הבת היא בעלים להתקדש והאב מקדשה בע"כ וזה ל"ש אבל הכא הכא הא כל זכות האב הוא שתתקדש ויזכה בכסף [ולא שהוא בעלים על עצם הדין להתקדש אלא שיש לו זכות שתתקדש כדי שיזכה בכסף וכדלעיל וע"כ מועיל גם בע"כ דאב כיון שמה שמקדשת עצמה אינו נגד זכותו בבת]. [↑](#footnote-ref-26)
27. ויל"ע אם נוגע לנידון רש"י והירושלמי לעיל ג: בזכות האב ליקח ממון על קידושי ביאה אם הגדר דיש לאב זכות בעצם מעשה הקידושין או דמה שמוסרה לקידושין זה זכותו בנטילת ממון על הביאה [↑](#footnote-ref-27)
28. [ואולי י"ל דס"ל כמוש"כ דמקבלת בשליחותו ונח' אם מה שאין את דעתו הוה חסרון בדעת מקנה וצ"ע] [↑](#footnote-ref-28)
29. ויש לדמות למה שדנו האחרונים בגט שמועיל נתינה בע"כ אם זוכה בגט עי' בקצות סימן ר' ובאמרי משה בשם הגר"ח. [↑](#footnote-ref-29)
30. ויל"ע לד' למאן דס"ל דמאמר מועיל מדאורייתא ובע"כ כיצד מועיל לד'. [↑](#footnote-ref-30)
31. וכ"כ האו"ש בפ"ג מגירושין הי"ב והאבי עזרי שם הי"ד. [↑](#footnote-ref-31)
32. וע"ע ברש"י מ"ה: ד' שמא נתרצה. [↑](#footnote-ref-32)
33. ולכאו' הוא זכין מחודש דאינו כשליחות אלא כיאוש של"מ עיין באילת השחר דף מ"ו. בזה. [↑](#footnote-ref-33)
34. וע"ע ברשב"א שהביא שיש שפירשו שחוששין שמא אמר לה צאי וקבלי [לעיל י"ט.] ונחלק וכן הוא בריטב"א בארוכה אכן עיין בר"ן לקמן מ"ה: [י"ט: מדפי הרי"ף] שכתב שכן הוא דעת הרי"ף והרמב"ם בסברת שמואל ועיין לקמן מ"ו. מש"נ בזה. וע"ע ברשב"א ובריטב"א שהביאו דעת הראב"ד דס"ל שהיו הקידושין בפני האב וע"כ חיישינן לריצוי ונחלקו עליו ע"ש וע"ע ברשב"א שכ' דאף הראב"ד חזר בו. [↑](#footnote-ref-34)
35. עוד י"ל עפי"ד האבני מילואים [כ"ז סק"ד] והגרע"א לעיל ה: שלא צריך עדים על דעת האשה וא"כ אפשר דל"ב עדים על ריצוי הבעל וצ"ע [↑](#footnote-ref-35)
36. וד"ז צריך ביאור דהא אם חל למפרע משמע שלא היה חסר בשעת קידושין אלא ידיעה של ריצוי האב וא"כ כיצד יכולה לעכב הרי זה מעשה גמור חסר לו רק ידיעה. [↑](#footnote-ref-36)
37. וכ"ז בחזר בו הוא אבל בחזרה בה היא המעות חוזרים. [↑](#footnote-ref-37)
38. עיין תוס' בב"ק מ"ו: דהוה הלואה וכ"כ הנמוק"י שם... [↑](#footnote-ref-38)
39. ואולי באמת בהלואה לזמן, כל זמן שלא הגיע הזמן אינו חייב להעמידה בעיסקא וחידוש, ועיין יד דוד (להר"ד מקרלין) חלק ב' עמ' ס"ח שנראה שנקט כן. ויש להעיר במה שנקט שם שבעיסקא בפלגא מלוה ופלגא פקדון אין השביעית משמטת את חלק המלוה, יש לעיין דאם כן למ"ד מלוה לאו להוצאה ניתנה לא מצינו שמיטת כספים מן התורה דהא תמיד חייב להעמידה בעיסקא ויל"ע. [↑](#footnote-ref-39)
40. דלא כרש"י דס"ל שהוא מהקדש. [↑](#footnote-ref-40)
41. ועיין בשערי יושר שער ז' פרק י"ב שביאר החילוק בין מכר למלוה שמלוה חשיב קנין מצד הקונה [שרק כלפיו חשיב שהיה פה כסף עיי"ש] וזה מהני רק במכר ולא בקידושין. [↑](#footnote-ref-41)
42. ולרש"י שהם ב' מחלוקות צ"ע מה ס"ל לאו להוצאה ניתנה ושמא ס"ל שלא חשיב הלואה על מאה אלא על כל פרוטה וצריך לקנות כל אחת וצ"ע. [↑](#footnote-ref-42)
43. ומה ששייך לדון במלוה לקדש במעות אע"ג שהוציאם יש לבאר עפ"י מש"כ האחרונים שבכל הלואה אע"ג שהקנה לו המעות מ"מ הוה ממוני גבך [ויותר מכך כ' על פי דברי הרשב"א במיוחסות סימן רכ"ג שגדר המחייב בריבית [אילולי האיסור שאמרה תורה] הוא שכירות המעות וביאר הגרש"ר שערך הממון נשאר של המלוה ונותן לו זכות שימוש במעות. [↑](#footnote-ref-43)
44. ועיין עוד בתשו' משיב דבר ח"ג סימן ב' שדן אם מקדש במלוה הוה מקודשת אם דווקא בהגיע זמן הפירעון וכן הוא במחנה אפרים [קנין מעות סימן ג'] ותלה זה אם מקדש במעות החוב או בשיעבוד ועיין בראשו' לעיל ו: שכ' דאיירי בכל ענין. [↑](#footnote-ref-44)
45. ע"ע בריטב"א שכ' שבקנה במסירה קנה רק השטר ומ"מ צריך להביא זה למלוה כשיתבע הלוה ככל עדות שצריך להעיד [ומבואר שאינו רק דין של אם לא יגיד אלא הבאת ראיות] עיי"ש. [↑](#footnote-ref-45)
46. והביאור בזה נראה דאע"ג שתנאי כפול הוא דין לפרש התנאי וכמוש"כ לקמן מהגר"ח מ"מ היכא המעשה מפורש הוא כפירש. [ויש שכ' שתוס' ס"ל שת"כ הוא דין באמדנא ובמקום שלא כפל לא ודאי לנו צד הביטול]. [↑](#footnote-ref-46)
47. והנה לא שייך להקשות דאף אם דברים שבלב לא הוו דברים מ"מ הרי חסר בדעת להקנות. שהביאור בזה בב' אופנים א. שבמקום שעשה מעשה גמור לא דנים כוונת הלב אלא רק את העשיה [וכן נראה בגרע"א והגר"ח לקמן] ב. שכיון שהתכוון לעשות מעשה קנין לא יכול הלב שאינו רוצה לבטל זה והיינו שלא נצרך הסכמת הלב [וכן נראה בגרש"ר אות שפ"ג בדרך השני] וזה התחדש בדברים שבלב שגם דעת כזאת מועיל. ועוד יל"ע בהגדרה בזה. [↑](#footnote-ref-47)
48. [ויל"ע אם הכוונה מעשה על צד או כתנאי גמור שהמעשה נעשה על כל הצדדים והביטול הוא כאומדנא שעושה תנאי וכ' כ' לעיל שאפשר לומר הגדר במעשה על צד שבצד השני הוא כטעות ולא שלא נעשה על זה הצד.

    עוד נראה לומר שבודאי בשני מינים נתכוון לקנות יין ונמצא חומץ לא כ' הגרע"א שהוא מדין תנאי דהא ל"ח מעשה אלא במקום שהקפידא היא עביד שני מינים [כשור לרדיא וניכסתא] שם הוא מדין תנאי וצ"ע. [↑](#footnote-ref-48)
49. [כ"נ מדבריו בכלל מ"ו במש"כ בגדר ביטול התנאי שכ' שבמקדש ע"מ שיתן מאתיים זוז יכול לבטל התנאי אלא שיחסר בדעת האשה ומוכח דס"ל שהבעל הוא בעל התנאי.

    ולפימש"כ שם שמ"מ יחסר בדעת האשה שרצתה להתקדש רק באופן זה א"כ הכא מיושב היטיב שלפנינו אין מעשה קידושין שתלינן שדעת האשה רק באופן זה והוה דברים שבלב. [↑](#footnote-ref-49)
50. ולכאורה גדר הדבר שבמקום שהדברים שבלב גורמים שהעשיה תתפרש אחרת [כגון באונס שחשיב מעשה באונס] בזה לא דיבר הריטב"א. [↑](#footnote-ref-50)
51. והראשונים יישבו דהכא הוא טעות ואישתקיל מילוליה ויל"ע אם כוונתם לדין טעות כבכל התורה כולה שהרשב"א השזכיר דין פיו ולבו שוין והביא הדוגמא מנדרי שגגות וידוע ביאור הגר"ח שהדין פיו ולבו שוין בנדרים הוא דין נוסף על הדין דעת של כל התורה כולה וצ"ע. וע"ע בריטב"א שביאר מה שלא חל בטעות מדין האדם בשבועה וידוע ביאור הגר"ח שדין האדם בשבועה הוא דין דעת נפרד שהתחדש בנדרים שצריך שיהיה לו דעת לחלות הנדר ולא ככל קנין שמספיק דעת לתוצאות מעשיו. [כגון בהתנה שיאסר עליו ככר זה אם יאכל ושכח ואכל שבנדר לא חל עליו [כמבואר במתני' נדרים כה:] כיון שחסר בדעת לחלות ובקנינים יחול וצ"ע א"כ כוונת הראשונים כאן אם לטעות או לדין מיוח בנדר. [↑](#footnote-ref-51)