20 בסוגיא דפרח זימון  -  רשימות
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / שלשה שאכלו

אור ליום ד' י"א אלול תשע"ב

ברכות ד"נ. א"נ כי הא דרב הונא, דאמר רב הונא שלשה שבאו מג' חבורות אינן רשאין ליחלק, אמר רב חסדא והוא שבאו מג' חבורות של ג' בנ"א, אמר רבא ולא אמרן אלא דלא אקדימו הנך ואזמון עלייהו בדוכתייהו, אבל אזמון עלייהו בדוכתייהו פרח זימון מינייהו, אמר רבא מנא אמינא לה דתנן מטה שנגנבה חציה או שאבדה חציה או שחלקוה אחין או שותפין טהורה, החזירוה מקב"ט מכאן ולהבא, מכאן ולהבא אין למפרע לא, אלמא כיון דפלגוה פרח לה טומאה מינה, ה"נ כיון דאזמון עלייהו פרח זימון מינייהו.

ובביאור הסוגיא מצינו כמה דרכים בד' רבותינו הראשונים, וכמו שיתבאר בעזה"י.

א]

הרא"ש מסיק כפירש"י, דאיירי בשקראו להן וזימנו עליהן, וכתב ע"ז, ז"ל, ומשה"ק הר"י דמלתא דפשיטא הוא שלא יזמנו עוד שהרי כל א' יצא ידי זימון עם חבורתו, לק"מ דרבותא קמ"ל שאע"פ שאכלו אלו השלשה ביחד אח"כ וגמרו סעודתן שהתחילו עם חבורתן בלא נט"י ובלא המוציא, כדמשמע לישנא דמשנה דשלשה שאכלו כאחת דמינה דייקי הך דרב הונא, אפ"ה אינם יכולים לזמן, דפרח זימון מינייהו אפי' על מה שאכלו אחר מכן, כיון דזימנו כבר על תחלת סעודה, וכל א' חוזר למקום שפסק, ועתה מדמה לי' שפיר למטה ישנה דאע"פ שחזרו לחבורה אחרת ואכלו יחד אינם מצטרפים לזימון, עכ"ל.

] בחי' הרשב"א הביא לפי' ר"ה גאון, ז"ל, אינן רשאין ליחלק מחבורתן הראשונה כי היכי דלא ליפקע תורת זימון מחבורתם, והיינו דאמר רב חסדא והוא שבאו מג' חבורות של ג' ג' בנ"א, כלומר הא אלו באו מחבורה של ד' רשאין ליחלק, משום דהא אכתי איכא ג' בחבורה ראשונה דיכולין לזמן לעצמן וכו', אמר רבא לא שנו וכו', כלומר ואם מיהרו אלו הג' שבאו משלשה החבורות וזימנו לעצמן, פרח זימון מן החבורות הראשונות, ונראה לפי פי' זה שהוא ז"ל גורס וכו' אמר רבא ואי אזמין פרח זימון מינייהו, והא קמ"ל רבא דאע"ג דאמר רבא תוספאה לעיל הני תלתא דכרוך ריפתא בהדי הדדי וקם חד מיניהו ובריך לדעתיה אינהו נפקי בזימון דידיה, התם הוא דוקא כשלא יצא זה השלישי ידי זימון, אבל הכא דנפק ידי זימון פרח זימון מינייהו, עכ"ל, וכעי"ז כתב בתוס' ר"י שיריליאון בשם ה"ר יוסף, עיי"ש.

והנה נראה להדיא מדבריהם, דל"מ הא דפרח זימון מינייהו, אלא דמה"ט אף אם יחזור זה שזימן לחבורתו אינו מזמן עמם, וכאשר כן בתו"ד ה"ר יוסף, וזהו גם מש"כ הרשב"א וה"ר יוסף דזהו עיקר חידושו של רבא דל"ד להיכא דבירך א' מהן דמזמנין עמו, אך אם יבא א' מן השוק ויאכל עמם עלה של ירק, ה"ה מזמנים עמו.

וכן נקטו ?

אמנם בחזו"א סימן ל"א סק"ח כתב בזה, ז"ל, ונראה דרבא אשמועינן דפקע זימון מניהו דאפי' יצטרפו עם עוד א' שפירש מחבורה ולא זימן אין מזמנין, וכמו שמבואר לפי' הר"י, וע"ז מייתי ראי' ממטה שנגנבה כמו לפי' הר"י וכו', דאל"ה אלא דאשמועינן דאותו שזימן אין מצטרף עוד עמהן שיזמנו עליו, אין לו ענין למטה שנחלקה, וזה דלא כדברי האחרונים ז"ל, עכ"ל.

ונראה לישב, דלעולם אף שכבר זימן הי' בידו להצטרף עמם ולזמן, דאף מי שכבר זימן יכול לשוב ולזמן, ובפרט בשלישי המצטרף, ואך דכיון שכבר זימן נתבטל צירופו לחבורתו, ובטלה החבורה, וע"כ כשחוזר ומצטרף עמה, הו"ל כמטה שנתפרקה ונתחברה, דפרחה טומאתה ממנה, וה"נ חבורה שנתפרדה ונתחברה, בטל זימון מינה. - וזה כיסוד הדברים שנתבארו, דלדעת כל קמאי הא דפרח זימון אי"ז משום דאין בידו לזמן בפועל, אלא הוא משום דנתפרדה החבורה, דומיא דמטה, ודו"ק.

והנה אמנם ל' הרמב"ן דהוא משום דאין תורת זימון על היחיד, אך י"ל דהיינו, משום דאם ל"ה בטל תורת זימון מן היחיד, שפיר היתה חוזרת לחבורתה הראשונה, דכל הא דלא מצי הדרא הוא משום דבטל תורת זימון, - ומה"ט נראה לדון דבר חדש לדעת רה"ג, דאם היו חבורה של ד' וזימן א' מהם עם אחרים, ואח"כ חזר, שפיר מהני שיזמנו ב' מהם עמו, דמעולם לא פרח זימון מינייהו, ודו"ק היטב.

?לכאו' בכה"ג כיון שדינם הוא לחזור לחבורתן, צ"ע דהיאך הן מצטרפין, הרי לא אכלו יחד כלל, ובזה לכאו' ל"ש ד' החזו"א דכיון דהוא נצרך לזימון ה"ה מצטרפין, ובע"כ לפ"ז דכל שהן חייבין בזימון, מצו לזמן אף עם מי שאינו מצורף עמם, והא דתנן דאלו מזמנים לעצמן ואלו מזמנים לעצמן, הוא בשהן נפרדין גם בשעת הברכה, וכמש"כ החזו"א מתחילה.

ל' הרשב"א בשם הראב"ד, דכיון שנתוועדו לזמן אינם רשאין ליחלק, ול' הרמב"ן ונזדמנו שלשתן למקום אחד לישב "ולברך" אינן רשאין לחלק, עכ"ל, וזהו שכתב הרמב"ן דאחר שכבר נצטרפו תו לא אמרינן דפרח זימון, ויתכן דהרא"ה שנחלק ע"ז לא ס"ל דחייל בהו צירופא, ורק כשמברכין ה"ה מצטרפין, ודו"ק.

ול' הרשב"ץ, שאם נצרכו לצאת אלו הג' הנפרדים מחבורתן " ובאו להצטרף זל"ז ולזמן", אע"פ שלא הסבו ביחד ולא אכלו ביחד, אפ"ה "כיון שנתועדו לזמן" אינם רשאין ליחלק.

יא] הר"ש הביא להא דאמר רבא בברכות ד"נ. בדין ג' בנ"א שבאו מג' חבורות, דאם אזמון עלייהו בדוכתייהו פרח זימון מינייהו, ומדייק לה ממתניתין, דהחזירוה מקב"ט מכאן ולהבא, מכאן ולהבא אין למפרע לא, אלמא כיון דפלגוה פרח לה טומאה מינה, ה"נ כיון דאזמון עלייהו פרח זימון מינייהו, ועיי"ש בפירש"י ובחי' הרמב"ן ובתוס' הרא"ש במה שנחלקו בביאור הסוגיא, ואכמ"ל.

והנה בפשוטו מבו' מזה, דאף שכשנגנבה וכו' פרחה טומאתה ממנה, מ"מ הי' מקום לדון דכשהחזירוה תחזור לטומאתה, וכל הא דלא הדרא לטומאתה, הוא משום דכיון דפלגוה פרח לה טומאה מינה, ולכאו' הביאור בזה הוא למש"כ הר"ש והרא"ש לעיל מ"ז, דכרע שפירש מן המטה וחיברו למטה אחרת חזר לטומאתו ישנה, עמש"נ בביאורו לעיל שם אות ג', וע"כ הי' בדין דאף כשנגנב חצי' והחזירוה תחזור לטומאתה ישנה, ואך דבכה"ג כיון דפלגוה ולא היתה עומדת לחזור, ל"מ מה שהחזירוה שתחזור לטומאתה ישנה.

והנה התוס' שם הקשו, דאמאי לא פריך הכא מכל כלי שנשבר וטהור, אלמא כיון דפלגוה פרח לה טומאה, עיי"ש בדבריהם, לכאו' כונתם, דהו"ל לאתויי מהא דאף כשחזר ותיקנו, אינו חוזר לטומאתו הישנה אלא בכלי מתכת, אך למש"נ לפ"ד הר"ש והרא"ש ניחא, דבכל כלי שנשבר ונטהר מטומאתו, ודאי שאף אם חזרו ותיקנוהו לא חזר לטומאתו, ורק הכא דחזינן דאם נתפרקה המטה וכל פרקי' קיימין וחזרו וחיברוה ה"ה חוזרת לטומאתה, הרי דכל הא דכשנגב חצי' וכו' והחזירוה אינה חוזרת לטומאתה, הוא רק משום דכיון דפלגוה פרח לה טומאה מינה, ולא הדרא לטומאתה, וזהו דמייתינן מינה לענין זימון, דכל דאזמון עלייהו ולא היו ראויים להצטרף, פרח זימון מינייהו ולא הדרי ומתחייבי.

יב] ומצאתי עד"ז בראבי"ה סימן קנ"א, ז"ל, והא דמייתי ראי' וכו' מההוא דמסכת כלים לגבי זימון, קשה מה ענין זל"ז, דהא דבר פשוט היא דאין טומאה ישנה אלא בכלי מתכות וכו', ומה הביא ראי' ממטה שהיא כלי עץ דלאחר שבירת עצים אם יתקנם מקב"ט מכאן ולהבא, ולהכי נראה לי דהכא מיירי במטה של פרקים וכו', ודיקא נמי דקתני החזירוה ולא קתני תיקנוה, ודוקא בחלוקת אחים או שותפים שאין ביד האחד להחזיר חלק חבירו, אבל אם היתה של אדם א' לא נטהרה בפירוקה, והשתא נמי לא נטהרה מטעם שבירת עצים אלא מפני שאין שמה עלי', והשתא מייתי ראי' שפיר טפי מכלי עץ הנשבר, והכי מייתי ראי' דכי היכי דגבי מטה דאע"ג דאינה שבורה, כדפרישית, אלא מפני ששם מטה אזיל מינה פרחה לה טומאה מינה, כמו"כ גבי זימון, עכ"ל.

וביאור דבריו, דכיון דחזינן דאם היא של אדם א' לא נטהרה בפירוקה, ע"כ דפירוק המטה לא חשיב כשבירה, והא דכשאין הפרקים של אדם א' ה"ה נטהרת בפירוקה, אי"ז משום טהרת שבירה, אלא הוא משום שאין שמה עלי', וע"כ הי' מקום לדון דכל שהחזירוה תחזור לטומאתה, דרק כשנשברה המטה וחיילא עלי' טהרת שבירה, הוא דלא הדרא לטומאתה כשתיקנוה, אך הכא דלא חייל עלי' טהרת שבירה, ואך דבעודה מפורקת אין שם מטה עלי', הי' בדין דכשהחזירוה ויש עלי' שם מטה תחזור לטומאתה, וזהו דמייתינן מינה, דכל שאזיל מינה שם מטה פרחה לה טומאה מינה, ול"מ הדרא לה, וה"נ הוא לגבי זימון.

יג] אמנם למש"כ הגר"א לעיל מ"ה ומ"ז בפשיטות, דכרע שפרש מן המטה וחיברו למטה אחרת אינו חוזר לטומאתו הישנה, דלא מצינו טומאה ישנה אלא בכלי מתכת, והרי דס"ל דאין מקום לחלק דמטה שנתפרקה שניא מכלי שנשבר, צ"ב, דא"כ מאי מייתינן מינה דכיון דפלגוה פרחה לה טומאה מינה, וה"נ לענין זימון כיון דאזמון פרח זימון מינייהו, הרי לענין טומאה פשיטא דכיון שנטהרה המטה כשנחלקה, שוב אינה חוזרת לטומאתה, וככל כלי שנשבר שאינו חוזר לטומאתו כשחזרו ועשו ממנו כלים.?אך למש"נ להלן אות ? די"ל דמודה הגר"א בשחזר וחיברה לאותה מטה ניחא?.

יד] ונתבארו הדברים בחי' הגר"א לעיל מ"ה, ז"ל, וז"ש בסוף פירקין מטה שנגנב כו', כיון דאין סופן להחזיר ה"ה כנשבר, החזירוה כו', וע"ז דייקו בגמ' למפרע לא, דלא אמרינן הוכיח סופו על תחילתו דקיימא להחזיר, ובתוס' דחקו שם מאד מ"ש דלא דייק מכל הכלים שנשברו ומתניתין היא ברפ"ב ורפט"ו וש"מ נשברו טהרו חזר כו', עכ"ל.

וביאור הדברים, דודאי דכל שנטהרה המטה שוב אינה חוזרת לטומאתה, והא דמייתינן התם מהכא דכיון דפלגוה פרח לה טומאה מינה, היינו משום דכ"ה דאם כל פרקי המטה קיימין וסופו להחזיר, אינה נטהרת כלל מטומאתה, ה"נ הי' מקום לומר דכל שנגנב חצי' והחזירוה, נימא דהוכיח סופו על תחילתו, ומעיקרא לא פרחה טומאתה ממנה, וזהו דמייתינן התם מינה, דכ"ה דהכא ל"מ מה שהחזירוה לבסוף, לברר למפרע שהיתה עומדת להחזיר, ה"נ בזימון ל"מ מה שנצטרפו ג' לבסוף, לברר למפרע שהיו עתידין להצטרף יחד, ולא יפרח הזימון מהן, וזה מתבאר היטב לפ"ד הרמב"ן שם, דאם כבר נצטרפו ג' אלו יחד, ואח"כ אזמון בדוכתייהו לא פרח זימון מינייהו, עיי"ש, ודו"ק.

בס' הבתים שער ו' ה"ד מבו' להדיא, דהראב"ד מעמיד לדינא דרבא דפרח זימון, בשזימנו עליו ולא רצה להפסיק, דכה"ג לא יצא ידי זימון, וכן נ' להדיא בל' הראב"ד בהשגות הרמב"ם, עיי"ש.

דה"ח דין י"ג דבדינא דרה"ג מועיל לצרף אחר שאכל עמהן ירק, דכיון שהם הרוב לא פרח זימון מינייהו, ומבו' דבלא"ה ל"ה מועיל לצרף, וכ"ה מבו' בהגה' הסמ"ע ובאלי' רבה ובאהעו"ז.

אמנם בד' השעה"צ בסימן קצ"ד מבו' לא כן, ונקט שם דכל הנפ"מ בהחילוק בין ב' שזימנו לא' שזימן, הוא רק להצטרף עם אחר הבא מחבורה של ג', ומבו' דאם אכל עמהן עלה של ירק פשיטא דהוא מצטרף, ומבו' דכל דינא דרבינו יהודה דפרח זימון הוא רק דנפרד צירופן, דומיא דמיטה, והוו כב' שאכלו לבדם, דאם בא שלישי ואכל עמהן עלה של ירק ה"ה מצטרף לזימון.

בד' הביאוה"ל בסימן קצ"ד מוכח דפרח זימון אי"ז משום דבפועל ל"מ לזמן, עיי"ש שכתב, ז"ל, וכן אם בירכו ב' מהם, ר"ל דאין יכולין לחזור ולהצטרף עם השלישי לפטרו על ידם מהזימון דאין שנים נגררין אחר אחד, ועם חבורה אחרת של ג' יש לעיין, ומסתברא דיוכל להצטרף דהרי נפרש מחבורה של חיוב שגם הם חייבים עדיין אלא שאין להם תקנה מפני שאין זימון למפרע, עכ"ל, והרי דאף דבפועל ל"מ לזמן, מ"מ לא אמרינן בזה פרח זימון.

עוד מ' בד' הדה"ח, דאף אם כבר נצטרפו, מ"מ אם זימנו עיקר החבורות פרח זימון מינייהו.

בד' המ"ב שפסק לדינא דהמג"א י"ל עפמש"נ מד' הראב"ד, דמי שהלך מחבורתו כבר אינו בקביעות זו, וע"כ אין הזימון חל עליו, ומשא"כ מי שהוא בחבורתו, הרי הוי בכלל דין זימון זה, וכל שזימנו, הוי הזימון גם עליו ופרח זימון מיני'.

ובאמת הוא מוכרח כן, שהרי כתב הראב"ד דמהני לזמן עליהן גם בלי שענו, וממילא דגם אם לא נתכוין לזמן עליהן, ממילא הוי הזימון גם עליהן, ול"ב לדעתם, וע"כ חייל עלייהו הזימון, ואף שהם לא יצאו ידי זימון.

אך אכתי אי"ז מתישב עם ד' רבינו יונה, דמבו' בדבריו דגם בקרי לי' ועני לא אמרינן פרח לגמרי, כיון שלא יצא ידי זימון, ואף דהזימון הי' גם עליו, וצ"ע.

גם ילה"ע, דכ"ה דבו' לא אמרינן דפרח זימון, כיון דהן רשאין ליחלק, ה"נ בה', כיון שיהא בידם לזמן עם א' זה אחר שיאכל עוד עמהם, לכאו' הן רשאין ליחלק, וא"כ מ"ט נימא דהזימון חל גם עליהן.