כלים פ_א מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"א מ"ב**

] **וחשוכי בגדים במגע,** בביאור הגר"א כתב, דהא דקתני דחשוכי במגע ולא קתני דאינם מטמאין במגע, הוא משום דסתם מגע בנבילה דהיינו כמו צמר של נבילה או בשרה או מי חטאת שיש בהן כדי הזאה, ולא קתני דאין מטמאין בגדים במגע, הוא משום דבמי חטאת א"א לנוגע שלא יסיט, ונמצא שהן מטמאין בגדים במגע, וע"כ קתני וחשוכי בגדים במגע.

אמנם הנה בפי' הרא"ש כתב דגבי מי חטאת כתיב והנוגע במי הנדה יטמא, ודרשי' הוא ולא בגדיו, עכ"ל, וכ"ה גם בפי' הר"ש מכת"י, והרי דמשכח"ל גוונא דמגע בלא משא, דאל"כ ל"ב קרא למעוטי, וקשיא שהרי אמרו בתוספתא שא"א לנוגע שלא יסיט.

אמנם הנה כבר כתב בכס"מ פ"ו מאה"ט הי"ג בשם מהר"י קורקוס, דמשכח"ל במי חטאת שהגלידו דליכא היסט.

אמנם האחרונים פקפקו בזה, די"ל דמי חטאת שהגלידו אין מטמאין, ע' משנ"א זבים, ומקד"ד ר"ס מ"ח, אך החזו"א ??? נקט דמי חטאת שהגלידו מטמאין, ולפ"ז שפיר ניחא, ובקונט' מהגרי"א ז"ל דן לפרש ד' המהר"י קורקוס דאיירי שרק המים העליונים הגלידו, וע"כ אף אי נימא דמי חטאת שהגלידו טהורין, מ"מ נטמא משום דחשיב כמגע אף במים התחתונים, אך צ"ע בזה בדיני טומאת מגע.

ומד' הגר"א שנקט דלא משכח"ל מגע שאין בו היסט, מוכח דדעתו דמי חטאת שהגלידו אין מטמאין, וכן נ' גם מד' הרמב"ם שסתם בפט"ו מפרה אדומה ה"א, ז"ל, והנוגע בהן או שנושאן שלא לצורך מטמא בגדים בשעת מגעו או בשעת משאו עד שיפרוש ממטמאיו, עכ"ל, אשר דבריו תמוהים דלהדיא תנן במתני' דהנוגע בהן אינו מטמא בגדים, וכתב הכס"מ שם דמכוון הרמב"ם הוא שמטמא משום נושא דא"א לו שלא יסיט, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ו מהל' אה"ט, והשתא אי נימא דמשכח"ל גוונא דמגע בלא היסט, א"כ היאך סתם הרמב"ם וכתב דהנוגע בהן מטמא בגדים, ולא פירש הטעם משום דא"א לו שלא יסיט, ורק בהל' אה"ט פירש לטעם זה, ובע"כ שדעתו דמי חטאת שהגלידו אין מטמאין.

ובביאור הנידון בזה י"ל, דהנה אמנם מי חטאת שהגלידו אכתי תורת מי חטאת עליהן, וכדחזי' דכל שחזרו ונימוחו כשרין, והרי דלא פקע תורת מי חטאת מינייהו, אך מ"מ י"ל דאין מטמאין, והיינו משום דבהא דבעי' שיהא בהן כדי הזי', יש להסתפק אם הוי זה שיעורא בעלמא, או היינו שכל טומאת משא דילהו הוא מכח דין ההזי' שבהן, ובזה תליא דין מי חטאת שהגלידו, וצ"ע עוד בזה.

ובמקד"ד שם סי' מ"ח כתב דמשכח"ל בגוונא אחרינא, והוא בשנשיאת המי חטאת הויא לצורך ואילו נגיעתן הויא שלא לצורך, דאין נטמא אלא משום המגע.

ובקונט' להגרי"א ז"ל כתב עוד, דמשכח"ל בדהוי הסטת המי חטאת זה יכול וזה יכול, דאין לטמאות מכח ההיסט, וכמבו' בסוגיא דשבת, ואמנם סוגיא דשבת איירי לגבי טומאת מדרס, וי"ל דרק התם תלי בזה, אך בטומאת משא לא תלי בזה, והרי חזינן דחלוקין הן דבמדרס בעי' שיהא רוב הזב עליהן, ובהיסט ל"ב לזה, וצ"ע עוד בזה, ואין טמא אלא מכח המגע.

ומד' הרמב"ם והגר"א הנז' דמוכח דעתם דליכא גוונא דנטמא במגע ולי"ב משא, צריך לפרש מ"ט לא ס"ל להנך גווני.

ב] **הנושא וכו' ואת מי חטאת שיש בהן כדי הזאה,** בתוספתא שהביא הר"ש לקמן מ"ט תניא דאף הנוגע במי חטאת שיש בהן כדי הזאה מטמא ב' ופוסל א', שא"א לנוגע שלא יסיט, וכ"כ הרמב"ם בפ"ו משאה"ט הי"ג, דמי חטאת שיש בהן כדי הזאה, אע"פ שאין מטמאין בגדים אלא הנושאן, הרי הנוגע בהן מטמא בגדים בשעת מגעו משום נושא, שא"א שיגע במים שלא יסיט אותן.

ובכס"מ שם כתב, דלפ"ז הא דתנן בריש כלים דחשוכי בגדים במגע, היינו לומר דאין מטמאין בגדים מדין מגע אלא מדין היסט, וכ"כ הכס"מ בפט"ו מפרה ה"א, ובאלי' רבה בכלים שם כתב דזהו דתנן וחשוכי בגדים במגע, ולא תנן ואינם מטמאין בגדים במגע, וכתב בשם המהר"י קורקוס, דאפשר דנפ"מ לאם היו קרושין כגליד דליכא היסט, - והתוי"ט לקמן מ"י כתב דזהו דתנן הכא דהנושא מי חטאת שיש בהן כדי הזאה, ופירש הרע"ב דהוא לפי שאינן מטמאין בגדים במגע, דאף דהן מטמאין בגדים אף במגע מדין היסט, מ"מ לאו מילתא פסיקא היא, שהרי אם הן קרושין לא יטמאו, וע"כ קתני הנושא, דמילתא פסיקא הוא.

ג] ובחס"ד פ"ה ה"ה כתב לדון בד' המהר"י קורקוס, דהרי אין מי חטאת מטמאין אא"כ ראויים להזאה, וכמש"כ הרמב"ם בפט"ו מפרה ה"ב, וכיון דמי חטאת שהגלידו פסולין להזאה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"ט מפרה הי"ג א"כ מ"ט הן מטמאין כלל כשהן קרושין כגליד, ועיי"ש שכתב דלק"מ, דכל הא דכשנפסלו אינם מטמאין, היינו דוקא כשאין חוזרין להכשרן, אך כל שנגלדו שהן חוזרין להכשרן כשנימוחו בחמה, ה"ה מטמאין, ועי' במקד"ד סימן מ"ח סק"ג בזה.

ובחי' הרמ"ל פ"ק דכלים מ"ב כתב לדון עוד בזה, דאף דגם בשעה שקרשו יש עליהן תורת מי חטאת, כיון דאם חזרו ונימוחו בחמה חוזרין לכמות שהיו, וכנ"ל, מ"מ כיון דמהא דאפקי' רחמנא לנושא בל' מזה ילפינן דבעינן שיעור הזאה, ה"נ י"ל דבעינן שיהיו ראויים להזאה בההיא שעתא, ומי חטאת שהגלידו, כיון דהשתא מיהא לא חזי להזאה, לא עדיפי מאין בהן כדי הזאה, והוו כמי חטאת שאין בהן כדי הזאה דאין מטמאין במשא כלל, עכ"ד, וכ"כ הזרע אברהם והמלבי"ם בפי' הספרי חקת פיסקא קכ"ט, ובסד"ט פ"ק דכלים יג. נחלק ע"ז, דכיון דיש בו שיעור וראוי להזות לכשיופשר, חשיב כיש בו כדי הזאה.

הא דתנן הנושא את הנבילה, עי' ר"ש ורע"ב שנדחקו קצת, אך לדעת הרמב"ם ניחא.

מלבי"ם והביאור דבעינן שיהיו בפועל ראויים להזאה, ול"ה דין שיעור בעלמא

תפא"י דמשכח"ל במגע כלים לדעת הר"ש, דמטמא ב', ובמקד"ד כתב דמשכח"ל בנגע לצורך ונושא שלא לצורך, ויל"ע בזה, דכיון דבלא"ה צריך ליגע, אין המשא מטמאו

עי' אור גדול בפ"ק דכלים וכל דבריו תמוהין, וגם ד' הא"ר צ"ע, דמ"ט נטמא בהנחת ידו, הרי אינו נטמא על ביושב ברובו על המרכב.

מי נפתוח פרפר ג' אות ח' חידש דמגע נבילה מטמא בגדים, ומתניתין דריש כלים מתפרש בע"א ודקדק כן מד' רש"י בחולין דע"א:, אך תמוה ממשנתינו, וכבר עמד ע"ז המי"ט גופי' בפרה פ"ד מ"ד חרצן ג' והוכניח כן ממשנתינו ומתו"כ ומנדה דנ"ה: ומפסחים ד"כ:.

יב] **שם בר"ש, תניא בתוספתא הנוגע בצמר נבילה ובנימי מרכב ובמי חטאת שיש בהן כדי הזאה מטמא ב' ופוסל א' שא"א לנוגע שלא יסיט,** בחזו"א סימן ד' סק"י כתב ללמוד מזה, דבטומאת משא ל"ב שיסיט את כל השיעור המטמא, אלא אף אם הסיט את מקצתו ה"ה טמא, ול"ד לטומאת היסט, שכתבו התוס' בכ"ד דאינו מטמא אלא בשהסיט את כולו, ועמש"נ בזה לעיל מ"ד אות ד'.

?והעירוני, דלכאו' רק ברגע הראשון הוא מסיט, אך אח"כ כבר אינו מסיט, וא"כ מ"ט רק אם פירש מטמא א' ופוסל א', - ואולי יש ללמוד מזה דבר חדש, דכל שבלעדי אחיזתו יחזור לאחוריו, חשיב כהיסט, והיינו דגם היסט אינו מכח פעולת ההזזה, וצ"ע אם יש מקום לומר כן, ואם אכן כן הוא, ניחא ל' הרמב"ם דסתם משא הוי כהיסט, אף אם אינו מזיזו ממקומו, דמ"מ כיון שבלעדיו יפול, הו"ל כהיסט, ואכתי צ"ע רב.

הרמב"ם בפיהמ"ש כתב דרק הכלי העליון טמא, ולכאו' אף הכלי התחתון טמא, ובע"כ דאיירי בכלי חרס, ומבו' לפ"ז שהי' נטמא במשא, ועי' תפא"י ותוס' הגרע"א.

וא"ת האיך אפשר לומר שבשעה שמחובר לטומאה יהיה אב. וכשיפרוש ממנה יהי' ראשון. וכי טומאת אב שהי' בו בתחילה להיכן הלכה כשפירש מהטומאה. וכדמקשה כה"ג בש"ס (פסחים דל"ג ב'). וי"ל הך טומאת אב שהיה בו בשעה שמחובר לטומאה. לאו טומאת עצמו היא רק טומאת הנבילה שנשאה דהו"ל כאילו מחוברת בהנושא. וכאילו הנוגע בהנושא נגע בהנבילה עצמה. וכה"ג צריך נמי לתרץ לקמן פי"ט מ"ה. ופי"ח מ"ז. ובזבים פ"ה מ"ב. ועוד בכמה דוכתי. דבכולהו מחלקינן בטומאה בין קודם או אחר שפירש מהטומאה. והא דנקט מטמא בגדים דמשמע רק בגדים שלובשן, דקשה ולמה לא נקט כפשוטו מטמא כלים שנוגע. י"ל דלישנא דקרא נקט דכתיב יכבס בגדיו. ובעי נמי לאשמעינן, דדוקא כלי שהוא דומיא דבגד. מטמא באותה שעה ולאפוקי אדם וכ"ח. וכתורת כהנים שהביא הר"ב (פ"ה דזבים מ"ה. ועתוי"ט שם): אולם לרבינו הרא"ש (פ"ה דזבים מ"א) שכתב דכל המטמא בגדים. אין חילוק בין פנימיים לחיצוניים. דאע"ג שלא נגע בהן בגופיה טמאים. א"כ נ"ל לפ"ז דלהכי שפיר נקט מטמא בגדים. לאשמעינן דאפילו בגדים החיצונים שלא נגע גופן בהן טמאים (ועמ"ש בס"ד בזבים פ"ה) דמסתבר כרבינו הרא"ש (אף שמדברי שארי רבותינו לא משמע כן) והן אמת שגם רבינו מאור עינינו רש"י זצוק"ל עמד בזה. למה נקט בכל דוכתא מטמא בגדים. ורצה לומר מטעם זה (ב"ב ד"ט ב') דדוקא בגדים שלבש מטמא. ולא בגדים וכלים שנגען מבלי שלבשן. אבל רבעתוס' שם דחו דעת זה בראיות ברורות. אמנם מה שכתב הר"ב דדוקא אדם שנשאן נטמא. אבל כלים ואוכלין ומשקין שהי' טומאה על גביהן. ולא נגעה בהן טהורין. וכתב ע"ז הגאון הגדול מו"ה עקיבא זצוק"ל וז"ל. וכ"כ הרמב"ם בשם הספרא. וכ"כ רש"י (שבת פ"ג ב' ד"ה כרעו הן) אולם רש"י עצמו כתב (נדה נ"ד סוף ע"ב) וז"ל שם. אבל דם נדה מטמא את שתחתיה משום משא. להיות ראשון אף שלא נגע בו. עכ"ל. הרי מבואר דכלי נטמא במשא. וצ"ע. עכ"ל הגאון הנ"ל: והקשיתי לו א"כ למה לא התמיה על רש"י ממשנה ערוכה (פ"ה דזבים מ"ב) דקאמר להדיא. כל שהזב נישא עליו טהור. חוץ ממרכב ומשכב ואדם. וכ"כ מעובדא דחגיגה (דכ"ג א') שהניח רצועה על פה החביות. ונפלה לתוך החביות ונטמא. ול"ל נפלה לתוך. הרי ממילא נטמא החביות ממשא המדרס. אע"כ מ"ש רש"י את שתחתיו ר"ל אדם שתחת הדם נדה. דרק אדם ראוי להיות טמא כשנשא טומאה. להכי בנשא דם נדה נעשה ראשון לאחר שפירש מהטומאה. תדע דהרי כן מוכיח נמי לשון רש"י דרק אאדם קאי דאי אכלי הול"ל "אבל מטמא אותו". ור"ל הכלי דנקט ליה מקמי הכי דאינו נעשה אב כמשכב שתחת נדה. ותו דאי אכלי מה ראיה מייתי רש"י מפ"א דכלים מ"ג. והרי התם לא נזכר כלל דכלי נטמא במשא. אע"כ כדאמרן דרק אאדם קאי: והשבני הגאון הנ"ל וז"ל לענ"ד את שתחתיו משמע כל שתחתיו. והא דלא נקט רש"י "אבל מטמא אותו". ה"ט מדסד"א דדוקא משכב נטמא במשא. ומ"ש מר ידידי הרב נ"י מפ"ה דזבים, ימחול לי. דאין זה משנה ערוכה. דהרי ר"ת (עירובין דכ"ז) פי' משנה זו. דכל שהזב נישא עליו טהור. היינו מטומאה חמורה. אבל טמא טומאה קלה. ומה שהקשה מר מחגיגה. י"ל כיון דחביות כ"ח אינו נטמא במגע ע"ג ה"נ אינו נטמא במשא ע"ג. ומ"ש ידידי מהראיה דמייתי רש"י מפ"א דכלים. נ"ל דראיית רש"י אינו רק דדם נדה מטמא במשא. עכ"ל הגאון זצוק"ל: ויען הננס להשיב דבר דבור על אופניו דמ"ש הגאון ז"ל דאת שתחתיו משמע כל שתחתיו. לפענ"ד א"א לומר כן. דא"כ אוכלין ומשקין נמי נטמאו בנשאו לטומאה. והא ליתא. דהרי אפילו זב דחמור דמטמא למשכבות שתחתיו כשהן ראויין למשכב ועושה אותן אב הטומאה. אפ"ה אמ"ט לאוכלין ומשקין שתחתיו כשלא נגע בהן (כרמב"ם פ"ו ממשכב). ומ"ש עוד הגאון ז"ל דהמשנה פ"ה דזבים. אינה משנה ערוכה. דלר"ת כל שהזב נישא עליו טהור היינו רק מטומאה חמורה. ע"ז אמר שומר. הרי תוס' שם דחו דברי ר"ת אלו בשתי ידים. ומ"ש הגאון עוד דסוגיא דחגיגה י"ל דכמו דכ"ח אמ"ט ע"ג במגע כ"כ אמ"ט שם במשא. נ"ל דכוונת הגאון ז"ל אף על גב דהרצועה הטמאה היתה מונחת על השפה של החביות. נמצא שנגעה גם בקצה השפה שכלפי פנים. עכ"פ הרי כבר כתב הרמב"ם (פי"ג מכלים ה"ח) דכל משפה פנימית ולחוץ דינו כע"ג. ומדהוקשו מגע ומשא אהדדי מדכתיב והנוגע והנושא כל שלא בא לכלל מגע לא בא לכלל משא (כפ"ט דחולין מ"ה). אמנם במחכה"ר דברים אלו הם מגדל הפורח באויר. דהרי קיי"ל דב' חצאי שיעור המחוברין בקיסום אין מצטרפין לטמא הנוגע בא' מהן. ואפי' כשמחוברין אז כאחד טהור. ואפי"ה בנשאן כאחד נטמא (כרמב"ם פ"ד מטו"מ ה"ה). ותו דהרי בנדה (דמ"ב ב') אמרינן בפירוש בבית הסתרים נהי דבמגע לא מטמא במשא מיהו מטמא. וכ"כ תרווד רקב מטמא במשא ולא במגע (כרפ"ב דאהלות). אלמא דגם מה שאינו מטמא במגע מטמא עכ"פ במשא. אע"כ דהיקישא דמשא למגע אינו רק לענין המקום. דהיינו בא"א כלל ליגע בטומאה שבפנים. דהיינו מוח שבקולית סתומה מכל צד שא"א ליגע שם בהמוח. לפיכך אמ"ט גם בנשאו. אבל ודאי יש כמה דברים שאמ"ט במגע אבל מטמאין במשא. ותו מדפליגי ר"י ורע"ק התם רק בנבילה. וס"ל לרע"ק דכל שאמ"ט במגע אמ"ט נמי במשא. והרי באהלות (פ"ב מ"ז) ס"ל לרע"ק דעצם כשעורה שנחלקה מטמא במשא ולא במגע (כרמב"ם פ"ד מטו"מ וכהתוי"ט שם) א"כ מוכח דרק בנבילה הוקש ולא בשאר טומאות וכן משמע נמי לשון הרמב"ם (פ"ב מאה"ט הי"א) ע"ש. ועי' מ"ש בס"ד בפירושנו באהלות (פ"ב) ודו"ק. ואם נאמר דכוונת הגאון ז"ל לאו אהיקש. רק דמסתבר שיהיו כל הטומאות שוות בכלי חרס. גם הא ליתא. דא"כ הא דאמרינן (שבת פ"ד א') דילפינן מקרא דאין כ"ח נטמא במדרס. וקשה לי ל"ל קרא. סברא הוא. הרי אין מדרס שייך באויר כ"ח והרי לפי דברי הגאון כל טומאות שבכ"ח צריך שיהיו שווין. אולם גם אם ניתן להגאון ז"ל פירושו ברש"י הנ"ל דמ"ש רש"י את שתחתיו. היינו כלי שתחת דם הנדה אפ"ה לא ק' דברי רש"י אהדדי כקו' הגזצוק"ל. די"ל דדוקא דם נדה קאמר רש"י דמטמא כלי שתחתיו. ומהטעם שכתב רש"י בעצמו שם מדהוקש לנדה. אבל בשאר אה"ט מודה דאין כלי שתחתיו נטמא בשלא נגעה בו. ומ"ש הגאון עוד דהראי' דמייתי רש"י מפ"א דכלים היינו רק דדם נדה מטמא במשא. אנא נפשי כתבא יהבית דבעניותן יש כאן עיון מאד. דהנה במשנה ג' בפרקן קאמר למעלה מהן בועל נדה שעושה מצע תחתון כעליון. ר"ל דמצע תחתון שלו שוה בדינו להמכסה עליון שלו. ששניהן דינן כעליונו של זב. דאינן נעשין רק ראשון לטומאה. והרי משכב דתני בבבא זו ודאי היינו כלי. וא"כ מבואר הדבר היטב דרק בועל נדה מטמא כלי שתחתיו אף שלא נגע בו. אבל שרץ ונבילה ואינך אבות שנזכרו לעיל מיניה במשנה א' וב' אין כלי שתחתיהן טמא כשלא נגעו בו. ותמוה לפ"ז סוגיא (בנדה ס"ט ב') דאמרינן זב וזבה שמתו מטמאין במשא. מקשה הש"ס. אטו כל מת מי לא מטמא במשא. ואצטריך הש"ס לדחוקא בתירוצים דבמשא דקאמר היינו מסמא. וק' לפי דברינו הנ"ל דכל כלי אינו נטמא בשהיה הטומאה עליה. חוץ בזב וזבה. וע"כ צ"ל דס"ד דמקשן דבמשא דמתניתין היינו בשנשא אדם את הזב שמת. ולהכי מקשה שפיר. אטו כל מת מי לא מטמא במשא דהיינו בשנשאו אדם. ולהכי אצטריך לדחוקי דבמשא דקתני היינו במסמא דבכה"ג רק זב מטמא ולא מת. וק' ל"ל לש"ס לדחוקי כולי האי ולטייט מלת במשא שבמתניתין. לימא דבמשא דקתני היינו לענין כלי שתחתיו. דבשאר מת אינו מטמא לכלי שתחתיו כשאינו מאהיל עליו. אבל זב וזבה מטמאין לכלי שתחתיהן כשמת כמו בחייהן. וביותר תמוהין דברי רש"י התם (בד"ה דכתיב) שכתב להדיא דמיירי שיש כלי תחת המסמא דבשאר מת אמ"ט שאין זה משא. עכ"ל. משמע ודאי דאי לא הוה מסמא. רק דבר אחר חוצץ בין המת להכלי היה הכלי נטמא במשא. והרי הוכחנו לעיל במשנה ג' דלא שייך משא בשאר טומאות. ואת"ל לחלק דס"ל דדוקא מת מטמא לכלי שתחתיו במשא ולא שרץ ונבילה. לא ידענא איזה שורש נמצא מנ"ל לחלק בהכי. וגם הרמב"ם (טומ"מ פ"ו הי"ד) שפתיו ברור מללו דגם במת לא שייך טומאת משא בכלי שתחתיו. וכן הר"ב כאן מ"ב קאמר בכלל דלא שייך טומאת משא בכלי שתחת שום אה"ט. ושם בנדה (פ"י מ"ד) נקט ואתא לישנא דרש"י ממש דמיירי ביש כלי תחת המסמא משמע דבלא מסמא הי' נטמא הכלי שתחת המת. הרי אפי' נימא דרש"י אזיל לשיטתי' הנ"ל (נדה נ"ד סוף ע"ב) דכל כלי שתחת טומאה נטמא. ק' דעכ"פ מי הכריח לרבינו בסוגיא דזב וזבה שמתו לאוקמי מסמא דמתני' בכלי. ולא כפשוטי' באדם. אבל להר"ב ז"ל גדלה מדורת התימה דהרי סותר דברי עצמו. וצ"ע גדול (ועי' מ"ש בזה' נדה פ"י שהארכנו בזה בס"ד):

א] **מטמא וכו' וכלי שטף במגע אבל לא במשא,** הרא"ש כתב דאע"ג דילפינן שאר כלים מבגדיו, ובבגדיו הרי גם הבגד העליון טמא אע"פ שאינו נוגע בו, נמצא שמטמא במשא, שאני בגדיו דבטלים לגבי' והוי כנוגע בכולם, ונתחדש בדבריו, דכל המטמא בגדים, מטמא בגדים שלבוש אף שאינו נוגע בהן, וכ"ה מבו' בשטמ"ק ב"ק דכ"ה: בשם מהר"ר יהודה, וכנראה דילפינן לה מדכתיב יכבס בגדיו, וכל הבגדים שלובש במשמע.

אך הגר"א באלי' רבה בפ"ק דכלים כתב דאינו מטמא בגדים שעליו שאין נוגעין בגופו, וכ"כ באדרת אליהו במדבר י"ט ח', וכ"נ מד' הרמב"ם בפיהמ"ש שפירש לעיקר דינא דטומאת בגדים, ז"ל, שכ"ז שהוא נוגע בבשרו ומחובר במטמאיו "אם נגע" בבגדים טימאן, עכ"ל, ומ' דאינו מטמא אלא את הבגדים שנוגע בהן, וכ"ה להדיא בד' הרמב"ם בפיהמ"ש פ"ק דכלים מ"ב, ז"ל, שהוא מטמא כל בגד שיגע בו, בין שהי' עליו כמלבוש בין שלא הי', עכ"ל, וכ"נ בד' הרמב"ם פ"ו ממטמאי מו"מ ה"ב, ז"ל, שהנוגע במשכב אם הי' אדם "ונגע בבגדים" ובשאר כלים עד שלא פירש ממטמאיו ה"ז טמאם וכו', הנה למדת שכל טמא שנאמר בו יכבס בגדיו ה"ז מטמא בגדים "שיגע בהם" כ"ז שלא פירש ממטמאיו וכו', עכ"ל, וכ"נ בדבריו בפ"ה מפרה ה"ב וה"ד, עיי"ש, ועי' חזו"א בהוספות למכילתין שדקדק כן מד' הרמב"ם, אך במי נפתוח פרפר כ"ב ובמנ"ח מ' קס"א כתב דדעת הרמב"ם דמטמא כל בגדים שלבוש, וצ"ע.

ועיי"ש שעמד בזה בדינא דהבא אל הבית המנוגע, דכלים שהוא לבוש צריך שהי' כדתנן בפי"ג דנגעים, ואיתא בתו"כ דאפי' י' לבושים זעג"ז כולם אינם טמאים עד שישהה, והא דכששהה טמאים הבגדים, היינו מכח האדם, וכמש"כ התוס' בחולין דע"א:, וא"כ אי נימא דבטומאת בגדים אינו מטמא אלא את הבגדים שנוגע בהן, הי' בדין דבגדים שהוא לבוש ואינם נוגעים בגופו טהורים אף אחר ששהה, עיי"ש מש"כ בזה.

ב] בפירש"י ב"ב ד"ט: כתב דהנושא נבילה אינו מטמא אלא בגדים שלובש דהרי הן כמוהו, אבל שאר בגדים שנוגע בהן אינם טמאין, והתוס' וש"ר שם הק' ע"ז מהא דמרבינן בתו"כ דמרבה אף שאר כלים, אע"ג דלא שייך בהו לבישה, וכ"נ במשנתינו דהוא מטמא כל כלי שטף, ורק אדם וכ"ח אינו מטמא, ועיי"ש בריטב"א במש"כ בדעת רש"י, ולפי דבריו מודה רש"י דלדינא ה"ה מטמא כל בגדים וכלים שנוגע בהן.

ובס' תוספות העזרה לתו"כ שמיני פ"ה אות ט' כתב בדעת רש"י, דשאר כלים דמרבינן, היינו כלים שהוא לבוש בהן כגון עיר של זהב ונזמים וטבעות של מתכות, והא דבעינן קרא לרבוינהו, הוא משום דס"ד דדוקא בגד שהוא טווי ואריג נטמא, והא דממעט אדם וכ"ח, לדוגמא בעלמא נקטינהו, וממעט להני ודכוותייהו דלא שייך בהו לבישה, גם י"ל דנתמעט כ"ח גם אם הוה משכח"ל בי' לבישה, עכ"ד.

ג] והנה בחי' הריטב"א בב"ב שם פירש בדעת רש"י, דהא דאין נטמאין אלא הבגדים שהוא לובש, הוא משום שהם טפלים לו, ובפשוטו הי' נראה לפ"ז לדעת רש"י, דודאי דהוא מטמא כל בגדים שלובש אף שאינו נוגע בהן, וכד' הרא"ש, דכיון דאינו מטמא כל בגדים שנוגע בהן, והוי דין מסוים בבגדים שלובש שהוא מטמאם, מהיכ"ת נימא דאינו מטמאן אא"כ הן נוגעין בו, אך בס' תוספות העזרה שם כתב להוכיח לדעת רש"י דאינו מטמא אלא בגדים שהוא נוגע בהן, מהא דתנן הכא דמטמא כלי שטף "במגע", ולדעת רש"י דאינו מטמא אלא בגדים שהוא לבוש בהן, בע"כ לפרש למתניתין דקאי על כלי שטף שהוא נוגע בהן, ומדתנן שהוא מטמאן במגע, ש"מ דאינו מטמא בגדים שהוא לבוש בהן אלא אם הוא נוגע בהן, ?ולכאו' הוא מוכח טפי, מהא דתנן "אבל לא במשא", ואי"ז מתישב כלל לד' רש"י, דהרי אף במגע אינו מטמא בגדים שאינו לובש, ובע"כ דהמכוון הוא דגם בגדים שהוא לבוש אינו מטמא אלא במגע ולא במשא, וצ"ע בס' תוספת העזרה שם?, וצ"ע בזה.

ד] בפי' הר"ש כתב בתו"ד דהמטמא בגדים, נחשב כאב הטומאה בשעת מגעו, כיון דמטמא בגדים, וכ"כ הר"ש לקמן מ"ב ומ"ו ובפ"ק דאהלות מ"ב ומ"ה, וכ"ה בל' הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ב ובידים פ"ג מ"א, ובל' הרא"ש באהלות שם מ"ה, ובל' הרמ"ה ב"ב ד"ט:, ומ' בדבריהם, דיסוד דינא דטומאת בגדים הוא דכ"ז שלא פירש ממטמאיו חמירא טומאתו, והוי כאב הטומאה, וע"כ הוא מטמא בגדים, וכ"ה בל' התוספתא כלים ב"ק פ"ו ה"א, כל שאב הטומאה בשעתו וכו' אין מטמא אדם וכ"ח.

אך הרמב"ם בפיהמ"ש במשנתינו כתב, ז"ל, שהמתטמא בזב כ"ז שהוא נוגע בו ה"ה מטמא כלים אם נגע בהן "ואע"פ שהוא ראשון לטומאה", עכ"ל, ומ' מדבריו, דלעולם אף בשעת מגעו הוי ראשון לטומאה, ודינא דחיבורים הוא, דכ"ז שלא פירש ממטמאיו, ה"ה עושה את הכלים כמותו, וכ"ה בל' הרמב"ם פ"ו ממטמאי מו"מ ה"ב, ז"ל, ה"ז מטמא בגדים שיגע בהם כ"ז שלא פירש ממטמאיו "ועושה אותן ראשון לטומאה כמוהו", עכ"ל, וכ"ה מבו' בד' הרמב"ם פ"ה מפרה ה"ב, ז"ל, הנושא את הנבילה אחד בגד שעליו או כלי שיגע בו כ"ז שהוא נושאה הרי הן טמאין והרי הן ראשון לטומאה, "וכן זה הנושא ה"ה ראשון", פירש ממטמאיו והשליך את הנבילה הרי הוא ראשון "כמות שהי'", עכ"ל, והנה הרי מש"כ הרמב"ם דזה הנושא ה"ה ראשון, קאי על קודם שפירש ממטמאיו, שהרי אח"ז כתב דאף אחר שפירש ה"ה ראשון כמות שהי', והרי דאף קודם שפירש ממטמאיו הו"ל ראשון, וזהו מש"כ הרמב"ם דאחר שפירש ממטמאיו ה"ה ראשון כמות שהי', והרי דגם קודם לכן הי' ראשון, והא דהוא מטמא את הכלים ועושה אותם ראשון לטומאה, הוא משום דדינא הוא דכ"ז שלא פירש ממטמאיו ה"ה עושה את הכלים כמותו.[[1]](#footnote-2)

ה] ובתוס' הרא"ש שהובא בשטמ"ק ב"ב שם כתב בשם הריצב"א, בהא דבעי קרא לרבויי דהוא מטמא אף שאר כלים כבגדים, ז"ל, דדוקא נושא את הנבלה שאין הטומאה יוצאת מגופו איכא למימר שהבגדים שהוא לבוש בשעה שהוא נושא את הנבלה בטלים לגבי גופו וכאלו הם עצמם נשאו את הנבלה, אבל אם נגע בבגדים ובכלים טהורים וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו דס"ד דגדר דינא דטומאת בגדים הוא דבגדיו טפלים לו והוו כגופו, וע"כ הן נטמאין במשא הנבילה.

ויש להסתפק אם כ"ז הוא לפ"מ דס"ד דאינו מטמא אלא בגדים שהוא לבוש, אך אחר דמרבינן מקרא דהוא מטמא אף שאר בגדים וכלים שהוא נוגע בהן, בע"כ דגדר הדין הוא, דהו"ל כאב הטומאה, או דלעולם גדר דינא דטומאת בגדים הוא דהם בטלים לגבי גופו, ואך דמרבינן מקרא דאף שאר בגדים וכלים שהוא נוגע בהן טפלים לגופו, והן נטמאין במשא הנבילה.

ומד' הרא"ש במשנתינו דהוא מטמא כל בגדים שלבוש אף שאינו נוגע בהן, נראה דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דהבגדים טפלים לגופו, וע"כ שפיר י"ל דכל כלים שהוא לבוש בהן טפלים לגופו אף שאינו נוגע בהן, אך אם גדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דכ"ז שלא פירש ממטמאיו הו"ל כאב הטומאה, ל"ה לנו לטמאות בגדים שהוא לבוש שאינו נוגע בהן, שהרי לכאו' פשיטא דכל אב הטומאה אינו מטמא בגדים שלבוש שאינו נוגע בהן, ובס' משנת טהרות הביא דכ"ה להדיא בד' התוס' ותוס' הרא"ש ב"מ דק"ה: דהנוגע במת אינו מטמא כל בגדים שעליו.[[2]](#footnote-3)

ו] והנה הראב"ן בב"ב שם כתב בטעם הא דהנושא נבילה מטמא בגדים ואינו מטמא אדם, ז"ל, מטמא בגדים משום טומאה בחיבורין דכיון שאין בהם דעת וכח לישמט ממנו מטמאין אבל אדם לא, עכ"ל, ובפשוטו הי' נראה מדבריו דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דהבגדים שנוגע בהן טפלים לו, וע"כ שפיר יש לחלק דדוקא כלים טפלים לו משום שאין בהם דעת וכח לישמט ממנו, אבל אדם שיש בו דעת וכח לישמט ממנו אינו טפל לו, אך אי נימא דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דחשיב כאב הטומאה, מאי נפ"מ בהא דאדם יש בו דעת וכח לישמט ממנו.

אך עיי"ש בדבריו שפירש דזהו דפריך התם דדילמא אף דמצורע מטמא בגדים אינו מטמא אדם, והא דמצורע מטמא בגדים ודאי דהוא משום דהוי אב הטומאה והוא מטמא בגדים במגע, ואפ"ה ס"ד דאינו מטמא אדם משום דיש בו דעת וכח לישמט ממנו, וצ"ע.

ז] ועי' עוד בחי' הרמב"ן בב"ב שם, דנראה בדבריו דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דהוא מתחבר עי"ז לטומאה, עייש"ה, וכנראה היינו, דבדינא דטומאה בחיבורין נתחדש, דכל דהבגדים מחוברין לטומאה ה"ה נטמאין, והא דחשבינן להו כמחוברין לעיקר הטומאה, הוא משום דהאדם מחובר להטומאה בהקב"ט שלו, והבגדים יש להם חיבור מגע לאדם, וע"כ חשיב דהבגדים מחוברין לעיקר הטומאה, - ועיי"ש שכתב דמה"ט הוא דאינו מטמא אדם, דצריך דבר שהוא מתחבר לטומאה בנגיעתו כעין בגדים, ועיי"ש במש"כ לפרש לפ"ז הא דפריך דדילמא גם מצורע ושרץ אין מטמאין אדם אף שהן מטמאין כלים, וצ"ב.

ח] והנה בקה"י סימן ט"ו כתב, דודאי דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דהאדם עצמו נעשה כחומר מטמאיו והוא הוא המטמא את הבגדים, ולאו היינו דהוא משמש מעשה יד שהבגדים יקבלו טומאה ממטמאיו, שהרי כשאוכל נבלת עוף טהור מטמא בגדים בבית הבליעה, והתם לא שייך לומר שחיבורי הבגדים לאדם נחשב כאילו הבגדים נוגעים בהנבלת עוף טהור עצמה, שהרי הנבלת עוף טהור עצמה אינה מטמאה בגדים, דאין נבלת עוף טהור מטמאה אלא בבית הבליעה, ובע"כ שהאדם האוכל חשיב בשעת הבליעה כאב הטומאה, והוא המטמא בגדים, ועוד כתב להוכיח מהא דהנושא את הנבילה מטמא בגדים, ואילו בגדים עצמן שנשא את הנבילה טהורים, וא"כ א"א לומר דהבגדים נטמאו מהנבילה ע"י שהן מחוברין לאדם הנושא את הנבילה, דלא עדיף זה מאילו נשאו הבגדים עצמן את הנבילה, ובע"כ דהאדם הנושא את הנבילה חשיב כאב הטומאה לטמא בגדים, עכ"ד.

אמנם הנה בד' תוס' הרא"ש מבו' דגם בנושא את הנבילה י"ל דהא דבגדיו טמאים הוא משום שהם טפלים לגופו וכאילו הם עצמם נשאו את הנבילה, וצ"ל לפ"ז, דאף דכלים אינם נטמאין במשא, היינו משום דבכלים שאין בהן רוח חיים לא חשיב זה כלל כמעשה נשיאה, אך כל שהם טפלים לאדם הנושא, שפיר הן נטמאין במשא, ועד"ז י"ל בהא דהאוכל נבלת עוף טהור מטמא בגדים, דכיון שהן טפלים לאדם, ה"ה נטמאים באכילה זו, ועי' באבי עזרי פט"ז מטומאת צרעת ה"ו.

ולפמש"נ מד' הרמב"ן דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דע"י שהן מחוברין באדם המחובר לטומאה, חשיבי כמחוברין לטומאה, נמי ניחא, דהגם דנבלת עוף טהור אינה מטמאה אלא בבית הבליעה, מ"מ כלים הנוגעין באוכל נבלת עוף טהור טמאין, דכיון דהאוכל עצמו נטמא וחשיב כמחובר לטומאה, אף הכלים הנוגעין בו חשיבי כמחוברין לטומאה, ומשא"כ כלים הנוגעין בנבלת עוף טהור, דלא חשבינן להו כמחוברין לטומאה.

ט] ושמעתי מדודי הגר"ר שליט"א להוסיף בזה, דהנה יש להעיר בעיקר הדין דהנוגע בזב וכו' מטמא בגדים כ"ז שלא פירש, דלכאו' ברגע השני שהוא נוגע בו, כבר אינו נטמא בנגיעתו, דשבע לי' טומאה, לדעת רבא במנחות דכ"ג: דאמרינן שבע לי' טומאה אף בב' טומאות שוות, וא"כ מ"ט הוא מטמא בגדים שנגע בהן לאחר תחילת הטמאותו, ולכאו' אין טעם לומר דכיון דהוי הכל נגיעה אחת, דנים הכל כא' והוא חוזר ונטמא בטומאה כל הזמן, וגם דאכתי תיקשי דאם נגע וחזר ונגע לא יטמא בגדים בנגיעתו השני', ואי"ז במשמע, - ובפשוטו צ"ל בזה, דכיון דבשעה שהוא נוגע בזב ה"ה כאב הטומאה לטמא בגדים, ה"ז כטומאה חמורה על קלה, דלא אמרינן בזה שבע לי' טומאה, וע"כ הוא חוזר ונטמא בכל רגע ורגע בטומאה זו, וה"ה מטמא בגדים.

אך כ"ז ניחא אי נימא דדינא דטומאה בחיבורים הוא דחשבינן לי' כאב הטומאה, אך אי נימא דדינא דטומאה בחיבורים הוא דהבגדים טפלים לגופו וה"ה נטמאים מן הזב עצמו, א"כ לכאו' לא חשיב זה כטומאה חמורה, והדק"ל דמ"ט לא אמרינן בזה דשבע לי' טומאה, - וי"ל בזה דאדרבה, אי נימא דהבגדים נטמאים מן הזב עצמו, לא איכפת לן כלל במה שהוא עצמו אינו חוזר ונטמא עוד משום דשבע לי' טומאה, דאף דודאי דגוי שאינו מקבל טומאה לי"ב גם לדינא דטומאה בחיבורים, מ"מ בכה"ג דשבע לי' טומאה, הרי יש כאן מעשה של קבלת טומאה, ואך דהאדם עצמו אינו נטמא בפועל כיון דכבר הוא טמא, אך הכלים שנוגעים בו, נטמאים מן הזב, כאילו הם נוגעים בו, עכ"ד.

י] **ואינו מטמא לא אדם ולא כ"ח,** הר"ש הביא מתו"כ דמרבינן דמטמא שאר כלים מדכתיב וטמא וממעטינן דאין מטמא אדם וכ"ח מדכתיב בגד, ובפי' הראב"ד שם כתב דליכא למימר הכא מה ראית לרבות שאר כלים ולמעט כ"ח, משום דשאר כלים מרובה טומאתן אצל זב היכא דייחדינהו לישיבה, ומשא"כ בכ"ח דמדרס כ"ח טהור, והא דממעטינן אדם הוא מגופי' קרא, דהכא כתיב בגד, בגד אין אדם לא, עכ"ד, ובתוי"ט כתב דהא דממעטינן כ"ח, הוא משום שאינו דומה לבגד שאין לו טהרה במקוה.

והרמב"ם בפ"ו ממטמאי מו"מ ה"ב כתב, ז"ל, ואינו מטמא אדם ולא כ"ח, "שכל המטמא אדם מטמא כ"ח וכל שאינו מטמא אדם אינו מטמא כ"ח", עכ"ל, ונ' מדבריו, דלעולם עיקר המיעוט מקרא דבגד, הוא דאינו מטמא אדם, והא דאינו מטמא כ"ח, הוא משום דכללא הוא דכל שאינו מטמא אדם אינו מטמא כ"ח.

יא] והנה הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, ז"ל, ומטמא שאר כלים כבגדים, אלא כ"ח "שאין מטמא אותו אלא האב", עכ"ל, וכעי"ז כתב בהקדמתו לכלים, ז"ל, וכל מקום שתשמעם אומרים מטמא כלים או מטמא בגדים דע שהוא מטמא כל המינים הללו חוץ מכ"ח "שאין מטמא אותו אלא אב הטומאה", עכ"ל, ומ' מדבריו דטעמא קאמר, דהא דאינו מטמא כ"ח, הוא משום דדינא הוא דכ"ח אינו נטמא אלא מאב הטומאה, וצ"ב, דהרי כל הכלים אינם נטמאין אלא מאב הטומאה, ואפ"ה הן נטמאין מכח דין חיבורין, וא"כ מ"ט כ"ח אינו נטמא.

יב] ובס' אשר לשלמה ח"ג סימן ס' אות ד' כתב לפרש בזה, דדעת הרמב"ם דדינא דטומאה בחיבורין לאו היינו דהוי כאב הטומאה, אלא היינו דהגם דהוי כראשון לטומאה, ה"ה עושה את הכלים כמותו, ונת' בזה לעיל אות ד', ולפ"ז י"ל, דבזה הוא דחלוק דין שאר כלים מדין כ"ח, דבשאר כלים כל הא דאין נטמאין אלא מאב הטומאה הוא משום דלית בהו טומאת שני, וע"כ הן נטמאין בטומאה בחיבורין, דהגם דהאדם אינו אלא ראשון לטומאה, מ"מ כיון שהוא עושה את הכלים כמותו והן נעשין ראשון, ה"ה נטמאין, ומשא"כ בכ"ח דדינא הוא דאינו נטמא אלא מאב הטומאה, ע"כ אינו נטמא אף בטומאה בחיבורין, כיון דהאדם אינו אלא ראשון לטומאה, עכ"ד.

יג] ובחי' הריטב"א ב"ב ד"ט: פירש בגדר הדין דמטמא כלים ואינו מטמא אדם, ז"ל, דדילמא שאני כלים דקילי ומקבלי טומאה אפי' מראשון לטומאה בעוד שהוא חיבור לטומאה שלא פירש ממנו וכו', אלמא לגבי כלים "באב כל דהו" סגי להו, עכ"ל, והיינו דאף דכ"ז שלא פירש ממטמאיו הוי כאב, מ"מ אינו אב גמור, שהרי עיקר טומאתו אינה אלא טומאת ראשון, ואך דהו"ל כאב כל דהו, ועיי"ש בהמש"ד שכתב דקלישא טומאתו, וע"כ אינו מטמא אדם, דלטמאות אדם בעינן אב גמור, ולא סגי באב כ"ד.

יד] בפירש"י חגיגה ד"כ: פירש בהא דתנן דהנושא את המדרס נושא את התרומה, ז"ל, נושא את התרומה בחבית שאינו נוגע באוירה, עכ"ל, ומבו' דאם הי' נוגע באוירה היתה החבית נטמאת, והתוס' שם תמהו ע"ז דבתו"כ ממעטינן דאינו מטמא, וכ"ה גם במשנתינו, ועיי"ש בס' ראשון לציון ובהגה' הרש"ש שכתבו לדחוק בד' רש"י דמודה דאף אם נגע באוירה אינה נטמאת, עיי"ש.

והתוס' שם הק' עוד ע"ד רש"י, ז"ל, וקשה לפירושו דחשיב ליה להאי נושא אב הטומאה לטמא כלי כמו זב, וא"כ ליטמא האי חבית ותרומה שבתוכו בהיסט, עכ"ל, והרש"ש שם כתב ע"ז די"ל, דאף אם יש לו דין אב גמור, מ"מ אינו מטמא בהיסט, ככל אבות הטומאות חוץ מזב דאין מטמאין בהיסט, ובס' משנת טהרות כתב לפרש בד' התוס', דס"ל דאם חשיב כאב לטמא כ"ח, בע"כ דהיינו משום דכ"ז שהוא נוגע בזב חשבינן לי' כהזב עצמו, וע"כ הי' בדין דיטמא אף בהיסט, ועיי"ש בד' התוס' דמבו' בדבריהם דכל קושייתם ע"ד רש"י הוא משום דס"ל דמשכב ומושב מטמאין בהיסט, עיי"ש, והיינו משום דאם הם עצמם ל"ה מטמאין בהיסט, ודאי דאין האדם הנוגע מהן חמור טפי, ואינו מטמא בהיסט.

טו] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו', דבשעת מגעו חשובין הכלים כאב הטומאה לענין אוכלין ומשקין וכו',** במל"מ פ"ו ממטמאי מו"מ ה"ו כתב, דמד' הרמב"ם שלא הביא לדין זה, נראה דלא ס"ל הכי, - וגיר' הגר"א בתוספתא מטמא אחד ופוסל אחד, ולפ"ז אין מקור לדין זה.

והנה בד' הר"ש מבו' דהך דינא אי"ז מדרבנן, ובפשוטו היינו דכל עיקר דין טומאה בחיבורין בכלים אינה אלא מדרבנן, דדין טומאה בחיבורין דאורייתא, הוא רק באדם, אך במל"מ שם כתב לפרש בזה, דלאו היינו דמה"ת אוכלין שנגעו בכלים עד שלא פירשו הוו שני לטומאה, ומדרבנן הוו ראשון לטומאה, דהיכן רמיזא גזירה זו, אלא לעולם האוכלין הם ראשון לטומאה מה"ת כל שנגעו בכלים קודם שפירשו, ומש"כ הר"ש דאי"ז אלא מדרבנן, היינו משום דמדאורייתא ליכא נפ"מ בזה, כיון דאין אוכל מטמא אוכל, ועי' חזו"א סימן ד' סק"ח שכתב לתמוה ע"ז.

ועיי"ש במל"מ שכתב לפרש גדר הדין בזה, דטומאה זו דחיבורין אינה מטמאה לא לגדול הימנו ולא לשוה לו, וע"כ אדם שנגע בזב אינו מטמא אדם אבל לגבי כלים דהוו למטה ממנו נחשב אב לטומאה וכן לגבי אוכלין נחשב אב לעשותם ראשון, אבל הכלים אינם נחשבים כאב לטמא כלים דכוותם דומיא דאדם דאינו נחשב אב לטמא אדם דכוותיה, אבל לגבי אוכלים שהם למטה מן הכלים נחשבים אב לעשותם ראשון, ועיי"ש שכתב לפ"ז, דאוכלין שנגעו בזב ונגעו באוכלין אחרים עד שלא פירשו האוכלים הראשונים מן הזב, שהאוכלין הם שניים, שאין האוכלין הראשונים נחשבין כאב לעשות האוכלים דכוותם ראשונים, דומיא דאדם וכלי דאינם נחשבים כאב לטמא אדם וכלים דכוותם, עכ"ד.

טז] **שם, בין ליטמא בין לטמא אין מועיל היסט אלא לדבר שיש בו רוח חיים,** בחזו"א סימן ד' סק"ה כתב לפרש ד' הר"ש, דהמסיט צריך שיהי' בו רוח חיים, בין שהוא הטמא הטמא ובא לטמא אחרים בהיסטו, ובין שהוא הטהור ובא לקבל טומאה בהיסטו, אבל ודאי דא"צ שיהא בניסט רוח חיים שהרי הזב מטמא אוכלין ומשקין וכל הכלים בהיסט, עכ"ד.

?חי' הגר"א לקמן מ"ב, דבאוכלין אין לחלק בין שעה שהם ע"ג הזב, דאף בשעה זו אינן מטמאין ב' ופוסלין א', שהרי אין אוכלין ומשקין נעשין אב הטומאה לעולם, - ומבו' דגדר דינא דחיבורים, הוא דהו"ל כאב הטומאה, - ובעיקר קושייתו הי' אפ"ל לפ"ד התוס' בפסחים די"ז. דהם נעשין אב הטומאה לטמאות אוכלין ומשקין לעשותן ראשון.

?העירוני דלדעת רש"י תיקשי הא דתנן דמטמא אוכלין ומשקין, ומ"ט הוא מטמאן, ושמא הוא דין דרבנן, ובהך דינא קמ"ל דאינו מטמא אדם וכ"ח, דמדרבנן החשיבוהו כאב לגמרי, ולפ"ז י"ל גם ד' התו"כ, וכ"ז מחודש מאד.

שוב העירוני די"ל דהוא בכלל הגזירה שגזרו דאף כלים מטמאין אוכלין, דדין זה בפשוטו הוא גזירה דרבנן, אי לא נימא כד' המל"מ, וי"ל דמכח זה גזרו על אדם המטמא בגדים, דבשעת מגעו יטמא כל כלים ואוכלין כאב הטומאה.

בעיקר הא דתניא דאין היסט אלא לדבר שיש בו רוח חיים, יל"ע ע"ד קמאי דמשכב מטמא בהיסט, וצ"ל דאינו מטמא אלא אדם, גם צ"ע ע"ד הרא"ש דמעינות הזב מטמאין בהיסט.

א] ז"ל ראבי"ה סימן אלף ו', אדוני תמה על פר"ש שפירש ותירץ כגון שבלע טבעת וכו' שאין טומאת משא אלא שהטומאה יוצאה מגופו כגון מת ונבילה למעוטי טבעת טמא מת אע"פ שהיא אב הטומאה, וקשיא למר הלא משכב ומושב מטמא במשא ואינה יוצאה מגופו, דע אדוני, לא הוצרך רש"י לתת טעם לדבר כי גזירת הכתוב הוא, דבתורת כהנים פרשת זבים מפיק ליה מהנושא אותה לרבות משכב ומושב, ובסיפרי פרשת פרה תניא מטמא מת יכול יטמא במשא וכו' עד ת"ל וכל אשר יגע בו הטמא יטמא במגע יטמא אבל לא במשא. והוא הדין טבעת טומאת מת, ולא קשיא לך ולא מידי. ואם באתה לקיים לשון רבי', תפרש בו דכל בית הסתרים דלא מטמא במגע דומיא דטבעת, לא מטמא נמי במשא כיון שאין טומאה יוצאה מגופו. דאבית הסתרים קאי רש"י לפרושי. אבל משכב ומושב ראויים למושב מגע הילכך מטמא נמי במשא. אבל מת ונבילה מטמא במשא אע"ג דלא חזי השתא למגע, כדאמרינן בפרק הלוקח בהמה ומה לי אי לא חזו למגע מחמת ביטול או מחמת בית הסתרים, וגבי קולית נבילה דדרשינן והנוגע והנושא, התם לא נראה מעולם למגע אבל הני איחזו מיהת מעיקרא למגע. ובריש מסכת' כלים ובמסכת' זבים משמע נמי כדברי רבינו דטמא מת חלוק ממשכב ומושב, עכ"ל.

ומחודש בד' הראבי"ה, דאיכא תרי דיני בטומאת משא, דבדבר שטומאה יוצאת מגופו, הוי דין בפנ"ע דטומאת משא, ואף בבית הסתרים דאינו מטמא במגע, מ"מ הוא מטמא במשא, אך משא"כ בדבר שאין טומאה יוצאת מגופו, הגם דהוא מטמא במשא, אך היינו רק משום דהמשא חשיב כמגע, וע"כ אינו מטמא בבית הסתרים, וזה דבר חדש.

1. ואמנם צ"ע בזה ממש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש לקמן מ"ב ופ"ג דידים דחשיב כאב הטומאה, וראיתי לפרש בזה למש"כ בס' אשר לשלמה ח"ג סימן ס' אות ד' בדעת הרמב"ם, דגדר דינא דטומאה בחיבורין הוא דחשיב כאב הטומאה לענין מנין הטומאה, ולא חשיב כאב הטומאה לענין חומר הטומאה, וכמו שמצינו בד' התוס' בפסחים די"ז. דיש לחלק בזה, עיי"ש, ולפ"ז י"ל דזהו שכתב הרמב"ם דאף דהוא ראשון לטומאה בחומר טומאתו, מ"מ הוא עושה את הכלים שנוגע בהן ראשון לטומאה, משום דלענין מנין הטומאה ה"ה חשוב כאב. [↑](#footnote-ref-2)
2. אך ילה"ע בזה, שהרי בפשוטו המקור להא דהוא מטמא בגדים שלבוש אע"פ שאינו נוגע בהן, הוא מהא דכתיב יכבס בגדיו, וכל בגדים שהוא לובש במשמע, ולפ"ז לכאו' ה"נ במצורע דכתיב בי' וכיבס בגדיו, ה"ה מטמא בגדים שלבוש אע"פ שאינו נוגע בהן, והרי דהך דינא דמטמא כל בגדים שהוא לובש, אי"ז דין מסוים בטומאה בחיבורין, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-3)