יש לה וסת די_ שעתה
קטגוריות: ש_ס / נ נדה / נדה - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים מהדו_ק / ענינים שונים

מוצש"ק בה"ב אור לכ"ג אייר תשס"ו

א] בדינא דאשה שיש לה וסת די' שעתה, מבו' בגמ' ד"ט: דהיינו אף באותה ראי' שקבעה בה להוסת, וכ"ה בפירש"י ב"ק דל"ז:, ובתוס' תלמיד ר"ת שם דכ"ג:.

והנה בגמ' לא נתפרש להדיא אם כל שקבעה וסת תו אמרי' דדי' שעתה אף בראיות הקודמות כיון שהוברר שאף הן היו ראיות וסתה, וסתימת הדברים מ' דאף שאח"כ קבעה וסת מ"מ בראיות אלו מטמאה מעל"ע.

אך מלישנא ד"יש לה וסת" אין לדקדק דהיינו רק אחר שקבעה, שהרי מצינו בש"ך שפירש מש"א לגבי רמ"ת דאם יש לה וסת תולה בוסתה, דהיינו שנקבע לה אח"כ וסת, וא"כ אדרבה י"ל דה"נ הכא דכוותה.

אמנם מל' רש"י ב"ק שם נ' להדיא דבראיות הראשונות מטמאה מעל"ע, וכ"ה מבו' בד' תלמיד ר"ת שם.

ויש לסייע קצת לזה, מהא דפריך בריש מכילתין דמ"ט במעל"ע תולין ואין שורפין, ואם איתא דכל שנתחזקה וקבעה לה וסת תו אף בראיות הראשונות די' שעתה, א"כ מה"ט א"א לשרוף התרומה, שהרי לעולם חיישי' שמא תקבע, דמה"ט הוא דחיישי' לוסת שאינו קבוע לדעת רש"י, אך יש לדחות בפשיטות דמכוון הגמ' הוא דאף בשאח"כ לא קבעה לה וסת מ' דתולין ולא שורפין.

ובטעמא דמילתא י"ל ע"פ המבו' ביבמות דס"ד. דאין ג"פ מורים שכבר מתחילה הי' לה טבע מוחלט, עיי"ש, וע"כ רק בראי' השלישית די' שעתה.

ובעיקר ד' הגמ' שם, צ"ב, דאם אכן פעם ראשונה ושני' אי"ז שייך לטבע זה, א"כ מהיכ"ת אחר ג"פ בהכרח שיש לה טבע זה, ונ' בביאורו דודאי אף בפעם ראשונה ושני' הוי מכח טבע זה ומחלה זו ואך דאכתי אי"ז טבע מוחלט אצלה ויתכן שיהא שינוי, אך אחר שג"פ הוי כן בהכרח שמחלה זו נקבעה בה לגמרי, וזמש"א השתא הוא דכחשי, וי"ל דה"נ הוא בוסתות.

ויתכן עוד, דכיון דעדין לא הוחזק הוסת בראיות הראשונות, וכבר הי' בזה דין מעל"ע, תו אף שקבעה לה וסת לא ביטלו טומאת מעל"ע, דומיא דהמבו' בסוגיא ד"ט: להיפך, דכל שבשעת הראי' היתה בחזקת מסולקת, אמרי' די' שעתה, אף דאח"כ נתברר שלא היתה מסולקת.

ויתישב לפ"ז, מה דילה"ע, דלמש"כ התוס' בד"ס: והרא"ה בבדה"ב והר"ן בשבועות דהא דיש לה וסת די' שעתה הוא משום דהיא מסולקת, א"כ מ"ט בראי' ג' אמרי' די' שעתה, הרי רק מכאן ואילך הוחזקה במסולקת, אך להנ"ל הרי אדרבה כל שקבעה וסת הוברר למפרע שהיא מסולקת, ואך דמ"מ בראיות הראשונות מטמאה מעל"ע שלא נשתנה דינה, אך בראי' השלישית שפיר אמרי' דדי' שעתה.

ובאמת בדעת הרא"ה הוכיחו דס"ל דאף בראי' שקבעה בה וסת מטמאה מעל"ע, ומש"א בגמ' ד"ט: דכיונה קבעה לה וסת ודי' שעתה פירשו בזה דהתם קאי כרבי דבב' ראיות קבעה לה וסת, ואך דהתם כ"ז שלא ראתה ג"פ תלינן במקרה, אך אחר שראתה ג"פ תו נתברר שכבר קבעה וסת בראי' הקודמת, וע"כ שפיר אמרי' דדי' שעתה בראי' זו.

ב] בטעם הדין דדי' שעתה, כבר הבאנו ד' הראשונים דהוא משום דהיא מסולקת, אך בפירש"י ריש מכילתין פירש הטעם משום דאורח בזמנו בא, וכ"ה ברשב"א במשמה"ב.

והוצרך הרשב"א שם לזה, דהנה בתוה"ב שם כתב הרשב"א דהמסולקות אין קובעות וסת בראיותיהן, משום דהוו ראיית המקרה וכדחזי' דדי' שעתה, ומבו' בד' הרשב"א דבר חדש, דהא דמסולקות דיין שעתן, אין הטעם בזה משום דלא חיישי' שיראו, אלא משום שראיותיהן ראיית המקרה הן, ובראיית המקרה לא תיקנו טומאת מעל"ע, אך הרא"ה שם פליג ע"ז, ודימה הרא"ה להא דיש לה וסת די' שעתה, והתם הרי אי"ז ראיית המקרה, שהרי ראתה בשעת וסתה, וכתב הרשב"א במשמה"ב דהתם הטעם הוא משום דאורח בזמנו בא.

ובעיקר ד' הרשב"א יל"ע, שהרי בגמ' דס"ח: אמרו דאף דאין קובעת וסת בימי זיבה, מ"מ אם ראתה בשעת וסתה די' שעתה, ולד' הרשב"א דהנך דאין קובעות וסת הוא משום דראיות המקרה הן, א"כ לכאו' אי"ז קביעות כלל, ומ"ט אמרי' בזה די' שעתה.

והאמנם י"ל, דכל ד' הרשב"א הם במעוברת ומינקת, וכדחזי' דאין מטמאות מעל"ע, ובע"כ דראייתן ראית המקרה, וע"כ אין קובעות וסת, אך בימי זיבה דמטמאה מעל"ע, בע"כ דאי"ז ראיית המקרה, ואך דמ"מ אין קובעת וסת כיון דמסולקת היא, וע"כ מ"מ מהני קביעות זו דנימא די' שעתה.

ולפ"ז יל"ע במש"כ הסד"ט דראתה כסדר קביעות וסת בימי עיבורה ומניקותה, א"צ לחוש לעונה בינונית וכו', משום דתלינן הראיות בוסת זו, וכדחזי' בגמ' דס"ח: דדי' שעתה, ולהנ"ל הרי כל ד' הגמ' הם בימי זיבה ולא בימי עיבורה ומיניקותה, דבהנך הוי זה ראיית המקרה.

אך צ"ע בזה, דהרשב"א בתוה"ב הביא מהראב"ד דבימי עיבורה ומניקותה חוששת לראי' שראתה, דומיא דימי זיבה דחוששת, ולהנ"ל הרי ל"ד זל"ז כלל, וצ"ע בזה.

אמנם כבר נת' במק"א, דע"כ אין כוונת הרשב"א כפשוטו כמו שפירש בספר נאות יעקב, שהרי ל' הרשב"א שם הוא אורח בזמנו בא "ולא אץ לבא", וגם מוכח כן ממש"כ הרשב"א טעם זה גם להא דאינה חוששת לעונה בינונית.

ובע"כ מכוון הרשב"א, דהגם דיש לה וסת אין דמי' מסולקין שלא בשעת וסתה, דיש לה דמים רבים, מ"מ חזקה היא שלא תשנה בקביעותה ויבא האורח בזמנו ולא ימהר לבא, וע"כ מה"ט הוא דדי' שעתה.

ויש להוסיף מש"א בגמ' דס"ח: דהגם דאין אשה קובעת וסת בימי זיבה, מ"מ כיון דאמרי' דדמי' מסולקין די' שעתה, ופירש"י דלענין די' שעתה כ"ש דהוי וסת דהא דמי' מסולקין, והנה אם נפרש דהטעם הוא משום דאורח בזמנו בא, א"כ לכאו' א"צ לזה, דהרי הגם שאינה קובעת וסת שתראה ודאי ביום זה משום דדמי' מסולקין, מ"מ כל שראתה ודאי תלינן דהוי זה ראיית וסתה, וע"כ בדין שיהא די' שעתה, ואי"ז מתישב בל' הגמ', ול' הגמ' נ', דהא דיש לה וסת די' שעתה הוא משום דדמי' מסולקין, וע"כ הכא אדרבה דמי' מסולקין טפי, דמלבד מה דהיא בימי זיבה ודמי' מסולקין קצת, עוד יש לה קביעות דאם תראה בימי זיבה ה"ז בימים אלו, וע"כ בשאר ימים הויא מסולקת טפי, וצ"ע בזה.

ג] יש להסתפק, אם דינא דדי' שעתה הוא רק בשראתה בשעת וסתה עצמו, או היינו בכל עונת הוסת.

והאחרונים נקטו דהיינו רק בשעת וסתה, וע"פ מש"כ דבכל עונת הוסת הוי זה רק חובת פרישה, ובזה ישבו הא דתנן די"ד. דמטמאה מעל"ע, אשר צ"ע שהרי בגמ' מוקמי' לה בשעת וסתה, וא"כ מ"ט מטמאה מעל"ע, הרי מתני' ר' דוסא היא דס"ל דיש לה וסת די' שעתה, ובע"כ דמתני' איירי בסמוך לוסתה וכמש"א בגמ', ובסמוך לוסתה לא אמרי' די' שעתה.

אך באמת מצינו קו' זו בפסקי ר"א מטול והקשו כן לר"י בעל התוספות, ולא תירצו כן, ועיי"ש שדנו לתרץ דאיירי בוסת שאינו קבוע, ור"י דחה לזה, דס"ל דבוסת שאינו קבוע ליכא חובת פרישה, עיי"ש, וזה כדעת הרז"ה והרא"ה, וכן נ' דעת רש"י במכילתין, ואכ"מ, ומ' מזה דס"ל דאף סמוך לוסתה אמרי' די' שעתה, ויל"פ דאף אי נימא כד' האחרונים דסמוך לוסתה אי"ז זמן הוסת, מ"מ הרי כיון שיש לה וסת הויא מסולקת שלא בשעת וסתה, והא דראתה שלא בשעת וסתה מטמאה מעל"ע, פי' הגרע"א דהוא משום שראתה בזמן הסילוק, וע"כ כל שראתה סמוך לוסתה, דלכאו' בשעה זו הויא פחות מסולקת, וכדחזי' דהצריכה תורה לפרוש, אינה מטמאה מעל"ע, ודו"ק.

ד] בתוס' דט"ז. מבו', דראתה אחר הוסת, מטמאה מעל"ע קודם הוסת, ובס' פתחי הלכות סי' א' הק', דלמש"כ התוס' דהא דביש לה וסת די' שעתה הוא משום דהיא מסולקת, אשר לפ"ז הא דראתה שלא בשעת וסתה מטמאה מעל"ע, הוא משום שראתה בזמן הסילוק, ולפ"ז צ"ע דאם ראתה אחר הוסת דלכאו' בשעה זו כבר אינה מסולקת, מ"ט תטמא מעל"ע קודם הוסת דהוא שעת הסילוק.

אך י"ל עפי"ד הר"ן שבועות דבפשוטו מבו' בדבריו דאף אחר הוסת הויא מסולקת.

גם י"ל דאף לפשטות הדברים דאינה מסולקת אחר הוסת, מ"מ כל שלא ראתה בשעת הוסת, כ"ה דמכאן ולהבא אינה מסולקת, גם תו אינה בחזקת מסולקת למפרע, דאם לא ראתה בזמן הוסת ובע"כ בפעם זו שינתה, א"כ יתכן שתראה אח"כ כמו שיתכן שתראה קודם, וע"כ היא מטמאה מעל"ע.