יח - בדין מילה וטבילה בגירות
קטגוריות: ש_ס / כד יבמות / החולץ -עניינים הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

**א**

א] מ"ה ב', ההוא דהוו קרו לי' בר ארמייתא א"ר אסי מי לא טבלה לנדותה, ההוא דהוו קרו לי' בר ארמאה אמר ריב"ל מי לא טבל לקריו, ופירש"י, ז"ל, מי לא טבלה לנדותה, ואותה טבילה עולה לה לטבילת גירות דדת יהודית היא וכן מי לא טבל לקריו, עכ"ל, ומבו' בדבריו דודאי דטבילה שאינה לשם גירות לאו מידי היא, וכל הא דמהני טבילות אלו לגירות הוא משום דהוו לשם דת יהודית, וע"כ הו"ל כטבילה לשם גירות.

וכ"ה להדיא בירושלמי בקידושין פ"ג הי"ב דפריך אהא דגר שמל ולא טבל ה"ז כשר שאין גר שלא טבל לקירויו, דעלתה לו טומאה קלה מטומאה חמורה, ומשני א"ר יוסי וסי בי ר' בון כיון שזו וזו לשום קדושת ישראל עלתה לו.[[1]](#footnote-2)

ויש להסתפק בדין מילה דגירות אם ג"כ אינה מועלת אלא כשהיא לשם גירות, או דשאני בזה מילה מטבילה.

ב] והנה גמ' ערוכה היא לקמן מ"ו ב' דתניא הרי שבא ואמר מלתי ולא טבלתי מטבילין אותו ומה בכך, ר' יוסי אומר אין מטבילין והרי דל"מ המילה שמל תחילה.

אמנם נראה שנחלקו הראשונים בטעם הא דל"מ המילה שמל תחילה, דבפירש"י שם כתב, ז"ל, וא"צ לבדוק בעדים אם מילתו "לשם מצות מילה", ומה בכך אם אין מילתו לשם מילה הואיל וטבל בטבילה סגי, עכ"ל, ומבו' דהטעם דל"מ מילתו הוא משום שאינה לשם מצות מילה.

אך הנה הטור ביו"ד סימן רס"ח כתב, ז"ל, ואם לא נולד מהול אלא שלא נמול "לשם גירות" כגון ערבי מהול צריך להטיף ממנו דם ברית, עכ"ל, ונראה מדבריו דהטעם דל"מ אי"ז משום דל"ה מילתו לשם מצות מילה, אלא משום דלא היתה מילתו לשם גירות, וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

ג] עוד מצינו שנחלקו בזה, דהנה הטור שם כתב דבדיעבד אם מל או טבל בלילה הוי גר, והיינו דהגם דלכתחילה בעינן שימול ויטבול ביום משום דמשפט כתיב בי', מ"מ בדיעבד מהני בלילה, וכתב שם דלדעת הרי"ף ה"ז מעכב שתהא המילה והטבילה ביום, וכ"כ השו"ע שם ס"ג.

אך הרמב"ם בפ"א ממילה ה"ח כתב, ז"ל, אין מלין לעולם אלא ביום וכו', עכ"ל, ומשמע דקאי אף על מילת גר שכתב לעיל מינה בה"ז דאינה אלא ביום, והיינו משום דמהל' מילה בעינן שתהא המילה ביום ומילה בלילה פסולה.

וצ"ע בדעת הטוש"ע דבדיעבד מהני המילה בלילה, ולכאו' הרי מהל' מילה אין לה להועיל אלא ביום, ותמה ע"ז הפרי יצחק בח"א סו"ס כ"ט.

ד] והנראה ללמוד מד' הטוש"ע, דס"ל דל"ב שתתקיים מצות מילה במילת גרות, ואף בגונא שלא נתקיימה בהמילה מצות מילה, מ"מ שפיר ה"ז מועיל לגרות, וע"כ אף דבמילה בלילה לא נתקיימה מצות מילה, מ"מ ה"ה מועלת לגירות, ונתחדש בדבריהם דהא דל"מ מילה בלילה, אי"ז פסול במעשה המילה דמילה בלילה לאו כלום היא, אלא לקיום מצות מילה בעינן מילה ביום ובמילה בלילה אין מתקיים מצות מילה, אך במילה דגירות שפיר מהני מילה בלילה, - אך בד' הרמב"ם דל"מ מילת גרות בלילה, מבו' דכל שלא נתקיימה במילתו מצות מילה אי"ז מועיל לגירות, - וצ"ב בטעם הפלוגתא בזה.

**ב**

ה] ונראה לפרש בזה, דהנה הרמב"ם בפ"א ממילה ה"ז כתב, ז"ל, גר שנכנס לקהל ישראל חייב מילה תחילה, עכ"ל, ומשמעות דבריו דמהל' מילה הוא דחיילא המצוה על גר שבא להתגיר, - ונראה דלדעתו יסוד הדין דבעינן מילה לגירות, לאו היינו דהמילה הויא בכלל מעשה הגירות כטבילה, דלעולם עיקר מעשה הגירות הוא הטבילה, אלא דדינא הוא דבעינן לגירות שתתקיים בו מצות מילה, וע"י קיום מצות מילה וטבילה הוא נעשה גר, דזהו מעשה הברית בין הקב"ה לישראל, וליעשות ישראל בעינן שיהא בו לברית זו.

ו] ומקור נאמן לזה בדעת הרמב"ם נראה, דהנה הרמב"ם בפי"ג מאיסו"ב ה"ו כתב, ז"ל, גר שמל ולא טבל או טבל ולא מל אינו גר עד שימול ויטבול, "וצריך לטבול בפני ג'", עכ"ל, והב"ח ביו"ד סימן רס"ח כתב ללמוד מדבריו דדוקא בטבילה הוא דבעינן ג', אך במילה ל"ב ג',[[2]](#footnote-3) ודלא כמש"כ הטור שם והראשונים בסוגיין דגם במילה בעינן ג', וצ"ב בדעת הרמב"ם דמ"ש בזה מילה מטבילה, - ובע"כ מזה כמש"נ דעיקר מעשה הגירות הוא הטבילה, וע"כ הוא דבעינן שתהא בפני ג' דמשפט כתיב בי', ומשא"כ במילה דל"ה מכלל עיקר מעשה הגירות, וע"כ ל"ב שתהא בפני ג'.[[3]](#footnote-4)

ויש להוסיף, דבל' הרמב"ם שם ה"ז משמע בהא דגר קטן מטבילין אותו ע"ד בי"ד, דל"ב לדעת בי"ד אלא בטבילה ולא במילה, וזהו שכתב להך דינא בכלל דיני הטבילה, ונראה דזה לטעמי' דהמילה אינה מכלל מעשה הגירות, אלא דבעינן שתתקיים בו מצות מילה, וע"כ ל"ב כלל שתהא ע"ד בי"ד.[[4]](#footnote-5)

ז] ונראה דיש ללמוד כן גם מד' רש"י, דהנה בפירש"י בפסחים פ"ד א' ד"ה ולא מילה שלא בזמנה כתב דהא דמילת גרות אינה דוחה את השבת, הוא משום דהויא מילה שלא בזמנה ואפשר להמתין למחר, ומבו' בדבריו דאילו היתה מילה שלא בזמנה דוחה את השבת, אף מילת גרות היתה דוחה את השבת, והדבר אברהם בח"ב סימן כ"ה סק"ב תמה בזה, דהרי לי"ב מילה ואי"ז אלא הכשר להכניסו בדת ישראל, ומ"ט תדחה את השבת.

אך מד' רש"י נראה כמש"נ מד' הרמב"ם דדינא הוא דכל שבא להתגייר חלה עליו מצות מילה, דמצות מילה היא על ישראל עצמם ועל כל הבא ליכנס בברית ישראל, וע"כ הו"ל ככל מילה דראוי' לדחות את השבת, וכל הא דאינה דוחה את השבת הוא משום דהו"ל כמילה שלא בזמנה.[[5]](#footnote-6)

וזה מתישב עם מש"כ הקר"א בסוגיין בדעת רש"י דרק בטבילה בעינן שתהא בפני ג' אך במילה ל"ב, ולמש"נ היינו משום דהמילה אינה מכלל עיקר מעשה הגירות, אלא הוא לקיום מצות מילה, וע"כ ל"ב שתהא בפני ג'.

ח] אמנם הנה מד' הראשונים בסוגיין והטוש"ע בסימן רס"ח ס"ג שכתבו דבעינן שתהא המילה בפני ג', ונחלקו אם ה"ז לעיכובא, נראה דפליגי ע"ז וס"ל דאף המילה הוא מכלל מעשה הגירות וכטבילה, וע"כ הוא דבעינן שתהא בפני ג', - וכ"ה מבו' ממה שעמדו הראשונים בכתובות י"א א' במה שאמרו דמטבילין אותו ע"ד בי"ד דמ"ט לא אמרו גם דמלין אותו ע"ד בי"ד, והרי דאף המילה הויא מכלל מעשה הגירות ובעינן שתהא ע"ד בי"ד.

ט] ויש להוסיף בזה, דהנה הראשונים בסוגיין נחלקו אם בעינן לעיכובא שתהא המילה קודם הטבילה, ובל' הרמב"ם בפ"א ממילה ה"ז ובפי"ד מאיסו"ב ה"ה משמע דבעינן שתהא המילה קודם הטבילה, אך בד' המ"מ בהל' איסו"ב שם משמע דאין הכרע בדעת הרמב"ם בזה.

ולמש"נ נראה דלהרמב"ם לטעמי' דאין המילה מכלל מעשה הגירות, אלא דל"מ הטבילה לגיירו בלא שתתקיים בו מצות מילה, הדין נותן דבעינן שתהא המילה קודם הטבילה, דאם טבל ואח"כ מל, כיון דלא הועילה הטבילה בשעתה לגיירו, היאך תועיל אח"כ כשמל, - והרמב"ן בסוגיין דס"ל דמהני טבילה קודם המילה הוא לטעמי' דהמילה היא מכלל מעשה הגירות, ומה"ט בעינן שתהא בפני ג', וע"כ שפיר י"ל דמהני אף אם מל אחר הטבילה.

**ג**

י] ונראה דבזה הוא שנחלקו הרמב"ם והטוש"ע בדין מילת גרות בלילה, דהרמב"ם לטעמי' דהא דבעינן מילה לגירות הוא משום דבעינן שתתקיים מצות מילה, ע"כ כל דהויא בלילה דמילה בלילה פסולה, אי"ז מועיל לגירות, אך הטוש"ע לטעמייהו דהמילה הויא מכלל מעשה הגירות, הרי דאף אם הויא בלילה ולא נתקיימה בה מצות מילה, מ"מ מהניא המילה לגירותו.

יא] ובזה מתפרש גם פלוגתת רש"י והטור בטעם הא דל"מ מילה שמל מתחילה, דרש"י לטעמי' דס"ל דאין המילה מכלל מעשה הגירות, וע"כ ל"ב שתהא בפני ג' משום דהא דכתיב משפט לא קאי על המילה, ועיקר הא דבעינן מילה בגירות הוא משום דבעינן שתתקיים בו מצות מילה, וע"כ לדעתו בעינן שתהא המילה לשם מצוה, אך הטור לטעמי' דס"ל דל"ב שתתקיים בהמילה מצות מילה, אלא הויא המילה מכלל מעשה הגירות, וע"כ לדעתו ל"ב שתהא המילה לשם מצוה.

ומאידך מש"כ הטור דהא דל"מ הוא משום דל"ה המילה לשם גירות, כ"ז הוא לטעמי' דהמילה מעשה גירות היא, וע"כ בעינן שתהא לשם גירות, דומיא דטבילה דבעינן שתהא לשם גירות, וכל הא דמהני טבילה לנדתה ולקריו הוא משום דהויא מכח יהדות, אך רש"י לטעמי' דאין המילה מעשה גירות אלא דבעינן להגירות שתתקיים מצות מילה, ל"ב שיכוין לשם גירות.

יב] ויש להוסיף, דהנה התו"י בסוגיין הק' דהכא ס"ל לר' יוסי דאין מטבילין ובע"ז דל"ב מילה לשמה, ובתשו' חת"ס יו"ד סימן ש' הביא לקו' זו מהשאילת יעב"ץ, וכתב ע"ז, ז"ל, במח"כ אפי' ריח קו' אין כאן, בודאי נכרי שרוצה ליכנס לדת וברית קדש ע"י מילה כאבותינו שנכנסו לברית ע"י מילה וזה צריך לשמה לשם הכנסת דת, ואם מל לשם מורנא ואח"כ רוצה להתגייר במה יכנס לברית ע"י מילת גיות, עכ"ל, וכ"כ הקוה"ע בסימן ל"ח סקי"ג, ותמה ע"ד התו"י שלא כתבו כן.

אך מד' התו"י שעמדו בזה מבו' להדיא כמש"נ בדעת רש"י והרמב"ם, דל"ב שתהא המילה לשם גירות, וסגי במה שנתקיים בה מצות מילה, וע"כ כל הא דל"מ מילה שמל בגיותו, הוא משום דל"ה לשם מצות מילה ומילה שלא לשמה פסולה, ועמש"נ עוד בזה להלן סק"?.

יג] שו"ר מש"כ הרמב"ן במלחמות בשבת קל"ה א' בשם הראב"ד דהא דתניא התם דבנתגייר כשהוא מהול א"צ הטד"ב, הוא כשנתגייר וידוע שהוא מהול מיד ישראל לשום מורנא והלכה כרשב"א דל"ב מילה לשמה, אבל במהול מיד נכרי זהו שאמרו הגאונים צריך להטיף ממנו דם ברית, דמילה בנכרי פסולה, והרמב"ן תמה ע"ז, ז"ל, ואי"ז הסברא נכונה בעיני, שהמילה כשהוא נכרי בין מיד נכרי בין מיד ישראל פסולה היא ואינה כלום ואע"פ שמל ערל הוא, ואין טעמו של ר"ש בן אלעזר משום דל"ב מילה לשמה, אלא משום שכיון שאין לו ערלה לזה נכנס לברית כאשה, עכ"ל, והבעה"ע בהל' מילה ש"ג פ"ג כתב ע"ד ד' הראב"ד, עיי"ש.

ומבו' להדיא מד' הראב"ד והבעה"ע כמש"נ מד' התו"י, דאין המילה מכלל מעשה הגירות, אלא היינו דבעינן שתתקיים בו מצות מילה, וע"כ אם נימול בגיותו ביד ישראל ול"ב מילה לשמה, שפיר נתקיים בזה דין המילה דבעינן לגירות, - והרמב"ן דפליג ע"ז הוא לטעמי' דס"ל בסוגיין דבעינן שתהא המילה בפני ג', והרי דהמילה היא בכלל מעשה הגירות, וע"כ ודאי דל"מ המילה שמל בגיותו, ולדעתו אין מקום לדון דיועיל מה שמל בגיותו, אלא משום דכל שנימול בהכשר לא חשיב כערל, והוא נכנס לברית בטבילה לחוד, וכמש"כ הרמב"ן בסוגיין בדין בני לוי ובדין עבד, ונתבאר להלן סק"?, וע"ז כתב הרמב"ן דודאי דהמילה בעודו נכרי פסולה ואכתי חשיב כערל, וכמו שאמרו בע"ז כ"ז א' בדין נכרי מהול דאע"פ דמהילי כמאן דלא מהילי דמי.

**ד**

יד] ויש להוסיף בזה דבר נחמד, דהנה בשבת קל"ג ב' תניא דהמל כ"ז שעוסק במילה וכו', פירש על ציצין המעכבין את המילה חוזר ועל שאין מעכבין את המילה אינו חוזר, והרמב"ם בפ"ב ממילה ה"ד כתב דאף בחול אינו חוזר על ציצין שאין מעכבין את המילה, אך הטור ביו"ד סימן רס"ד כתב דרק בשבת הוא דאינו חוזר על ציצין שאין מעכבין, אך בחול חוזר אף על ציצין שאין מעכבין, וכ"נ בסוגיית הגמ' בשבת שם, והאחרונים האריכו בישוב ד' הרמב"ם.

והביה"ל בח"ב סימן מ"ז סק"ז הביא להקשות ע"ד הטור מהא דתניא לקמן מ"ז ב' במילת גרות דאם קיבל מלין אותו מיד נשתיירו בו ציצין המעכבין את המילה חוזרים ומלין אותו שני', והרי דאין חוזרין אלא על ציצין המעכבין, אף דאיירי בחול, שהרי מילת גירות אינה דוחה שבת, ועיי"ש במש"כ לישב בזה, - ולכאו' מזה הוא מקורו של הרמב"ם דאף בחול אינו חוזר על ציצין שאין מעכבין, אשר הוא דלא כמשמעות סוגיית הגמ' בשבת.

והדבר אברהם בח"ב סימן כ"ה סק"ג כתב בישוב דעת הטור, דהרי עיקר חיוב חזרה על ציצין שאין מעכבין הוא משום זה קלי ואנוהו התנאה לפניו במצות, וזה לא שייך אלא בכל מילה שהיא מצוה, משא"כ במילת גר שאינה מצוה אלא הכשר לכניסתו לברית לא שייך כלל לומר בה התנאה במצות, ועיי"ש שעמד בזה דמ"מ לאחר טבילתו שהוא כישראל וחייב במצות מילה יחזור על ציצין שאין מעכבין, וכתב לישב בכמה אנפי, ושו"ר שכ"כ גם הצ"פ בפ"א ממילה ה"ז, וכתב דאה"נ דאחר הטבילה חוזר אף על הציצין שאין מעכבין ככל ישראל.

טו] ולמש"נ נמצא דהרמב"ם והטור לטעמייהו אזלי, דהרמב"ם לטעמי' דכשבא הגר להתגייר יש עליו מצות מילה, דמצות מילה היא על ישראל עצמם ועל כל הבא ליכנס בברית ישראל, ע"כ יש בזה גם לדינא דזה קלי ואנוהו, וממה שאמרו דאינו חוזר אלא על ציצין המעכבין את המילה, נלמד דאף בחול אין חוזרין על ציצין שאין מעכבין, - אך הטור לטעמי' דאין על הגר מצות מילה, ואין מילתו אלא משום מעשה הגירות, ע"כ לי"ב לדינא דזה קלי ואנוהו וא"צ לחזור על ציצין שאין מעכבין, ואין ללמוד מזה דבכל מילה אין חוזרין על ציצין שאין מעכבין.

**ה**

טז] והנה לקמן ע"ב א' תניא דמשוך וגר שנתגייר כשהוא מהול וכו' אינן נימולין אלא ביום, ולכאו' מפורש בזה להדיא כד' הרמב"ם דמשום הל' מילה בעינן שתהא מילת גרות ביום, ותיקשי מינה ע"ד הטוש"ע דס"ל דשפיר מהני מילת גרות בלילה, וגם הא דלכתחילה בעינן שתהא ביום, אי"ז משום הל' מילה, אלא משום דכתיב בה משפט.

יז] ואמנם הנה הרש"ש לקמן שם כתב דהא דתני לה בגר שנתגייר כשהוא מהול, הוא משום דאילו ל"ה מהול, אף דלא נקרא מילה בזמנה, מ"מ לכו"ע אינו נימול אלא ביום דמילתו מכניסתו לברית וס"ל דאינו גר עד שימול ויטבול וקי"ל דאין מטבילין גר בלילה וא"כ ה"ה דאין מלין מטעם זה, אבל כשהוא מהול שוב לא שייכא בי' מילה והוה כאשה דטבילה לחוד מהני בה, והטפת דם אינה אלא למצוה בעלמא כמו קטן שנולד מהול לכן ס"ל לר"א ב"ר שמעון דנימול אף בלילה, עכ"ד, וכ"כ הצ"פ בפ"א ממילה ה"ז.

ולמש"נ בדעת הטוש"ע י"ל איפכא, דהא דתני לה בגר שנתגייר כשהוא מהול, הוא משום דבכל מילת גרות שהיא קודם הטבילה, א"צ לעיכובא שתהא ביום, אך בגר שנתגייר כשהוא מהול דאין ההטד"ב מכלל הגירות, אלא מטיפין ממנו דם ברית אחר הגירות לקיום מצות מילה, הרי דבזה הוא דס"ל לת"ק דאינו נימול אלא ביום.

יח] אך הנה התוס' בסוגיין ד"ה דר' יוסי תרתי בעי והרא"ש בסימן ל"ג והרמב"ן וש"ר בשבת קל"ה א' הביאו מהא דתניא דגר שנתגייר כשהוא מהול אינו נימול אלא ביום סייעתא לדעת הבה"ג דגר שנתגייר כשהוא מהול צריך הטד"ב לגירותו,[[6]](#footnote-7) ולפ"ז הדק"ל ע"ד הטוש"ע דמ"ט תניא דאין נימולין אלא ביום, הרי במילת גירות ל"ב מהל' מילה שתהא ביום, ורק מדין משפט בעינן שתהא ביום ואי"ז לעיכובא.

יט] אך נראה פשוט בזה, דאף לדעת הטוש"ע דבדיעבד מהני מילת גרות בלילה, היינו דה"ז מועיל לגירותו, אך מ"מ ודאי דבעינן יום לקיום מצות מילה, דלא עדיף גר מישראל גמור דאם נימול בלילה צריך להטיף דם ברית, וה"נ בגר שנימול בלילה אף דמהני מילה זו לגירותו מ"מ צריך להטיף דם ברית משום מצות מילה, ולכאו' א"צ להטיף ממנו דם ברית אלא אחר טבילה, ושפיר תניא דאינו נימול אלא ביום משום מצות מילה שעליו.

**ו**

כ] והנה הרמב"ם ברפי"ג מאיסו"ב כתב דבג' דברים נכנסו ישראל לברית במילה וטבילה וקרבן, מילה היתה במצרים שנאמר וכל ערל לא יאכל בו, מל אותם משה רבינו שכולם ביטלו ברית מילה במצרים חוץ משבט לוי ועל זה נאמר ובריתך ינצורו, עכ"ל, והרמב"ן בסוגיין הק' דא"כ שבט לוי היאך נכנסו לברית, וכתב בתחילת דבריו דהטיפו מהם דם ברית, אך אי"ז במשמעות ד' הרמב"ם דמשמע דלא מל משה כלל את שבט לוי.

אמנם הנה לדעת הרמב"ם ודעימי' דאין המילה מכלל מעשה הגירות, אלא דבעינן שתתקיים מצות מילה, י"ל דשפיר מהני לזה המילה שמלו במצרים, דלא מיבעיא למש"כ הראב"ד והתו"י דלמ"ד דמילה שלא לשמה כשרה מהני אף מילה שמל בגיותו, עמש"נ בזה להלן ענף ז', ולפ"ז ודאי דמהני המילה שמלו במצרים שהיתה לשם מילה, - אלא אף למש"נ להלן סקכ"ד בדעת הרמב"ם די"ל דל"מ מילה שמל בגיותו לשם מצות מילה, ול"מ המילה אלא כשבא להתגייר וחלה עליו מצות מילה, מ"מ בבני לוי שכבר נצטוו על המילה, שפיר נתקיימה במילתן מצות מילה, וע"כ שפיר מהניא מילתם שמלו במצרים לגירותם.[[7]](#footnote-8)

כא] והרמב"ן כתב לישב בזה, ז"ל, ולי נראה דמדין מילה אינן חייבין להטיף דהא מלו, ול"ד לערבי מהול וגבעוני מהול דהתם כיון דלא מפקדי כמאן דלא מהילי דמו, והכי איתא במס' ע"ז פ' אין מעמידין, ואם תשיבני בני קטורה, לא נתחייבו אלא הם הא זרעם לא נתחייבו וכו', הלכך בני לוי נידונו כנשים להכנס בטבילה תחת כנפי השכינה עם המילה שלהם, עכ"ל.

והמנ"ח במצוה ב' סקכ"ג כתב לדון בדין אחד מבני קטורה שנימול כדין בגיותו ובא להתגייר, דלכאו' א"צ הטד"ב, ול"ד לערבי מהול, דכיון דבני קטורה מצווין על המילה עלתה לו מילה זו, וכתב ללמוד כן ממש"כ הרמב"ן דאותם ישראל כגון שבט לוי שמלו עצמם במצרים והם החזיקו בברית ל"ה צריכים להטד"ב קודם קבלת התורה כדין נכרי מהול שנכנס לדת ישראל כיון שהיו מצווים ע"ז, ומבו' בד' הרמב"ן דה"נ הוא בבני קטורה דאי נימא דכל זרעם חייבין במילה עלתה להם מילה זו, וא"צ להטיף מהם דם ברית לגירותם, עכ"ד, ומשמעות דבריו שפירש בד' הרמב"ן דהיינו דכיון דנתקיים במילה זו מצות מילה, ה"ז מועיל לגירותם, וזה כמש"נ בדעת הרמב"ם.

אך הנה כבר נתבאר לעיל בדעת הרמב"ן דהמילה הויא מכלל מעשה הגירות, וע"כ הוא דבעינן שתהא המילה בפני ג', וע"כ מהני טבילה קודם למילה, ולפ"ז תיקשי דהיאך מהני המילה שמלו במצרים אף שלא היתה לשם גירות, ואף מילת בני קטורה היתה מועלת אם היו מצווין על המילה.

כב] ואמנם הנה התוס' בכריתות ט' א' ד"ה דכתיב כי מולים כתבו דאף דאותם שכבר היו נימולים בימי אברהם לא מלו אותם ביציאת מצרים, מ"מ מעיקרא כשמלו עצמן מלו ליכנס בברית המקום וליבדל משאר אומות וגם כי עתה טבלו, עכ"ל, ולפי דבריהם ניחא, דכיון דהיתה המילה ליכנס בברית המקום וליבדל משאר אומות, שפיר מהני המילה לגירות, וע"ד הא דמהני טבילה לנדתה ולקריו, אך בד' הרמב"ן משמע דא"צ לזה, וכ"ה מבו' להדיא ממש"כ דאם בני קטורה נצטוו על המילה מהניא המילה שמלו בגיותן וא"צ להטיף מהן דם ברית, ולפ"ז הדק"ל דכיון דלדעתו הויא המילה מכלל מעשה הגירות, היאך תועיל המילה שמל בגיותו שלא לשם גירות.

עוד יש לתמוה בזה, דהנה הרמב"ן בסוגיין כתב דהא דגירות בעיא ג' הוא לעיכובא, ומ"מ מי שהודיעוהו מקצת עונשין של מצות ומתן שכרן וקיבל עליו בבי"ד לטבול ולמול אם הלך ומל וטבל שלא בפני ב"ד ה"ז כשר ולא פסלינן לזרעי', עכ"ל, ומשמעות דבריו דכל הא דמהני המילה שלא בפני ג', הוא משום דכבר קיבל עליו בבי"ד למול, אך בלא"ה ל"ה מהני המילה שלא בפני ג', ותיקשי דא"כ היאך הועילה המילה שמלו במצרים שלא היתה בפני ג'.

כג] אמנם הנה ממש"כ הרמב"ן בסו"ד דבני לוי נידונו כנשים להכנס בטבילה תחת כנפי השכינה עם המילה שלהם, מבו' דבאמת המילה שמלו במצרים לא הועילה לגירותם, אלא כיון דיש על מילתם תורת מילה ואינם ערלים, תו הוו כנשים הנכנסים תחת כנפי השכינה בטבילה לחוד, וצ"ב במש"כ הרמב"ן "עם המילה שלהם", וכ"כ הרמב"ן לקמן מ"ז ב' בדין עבד שנשתחרר, ז"ל, והם שואלין למה א"צ נמי מילה כלומר הטד"ב וכו', ולדעתי כל הנימול למצותו אינו מטיף דם אלא הרי הוא כאשה ובטבילה נכנס (לדעת) [לדת] ישראל כמו שפירשתי למעלה בלוים, עכ"ל.

ולפ"ז הרי דגם מש"כ הרמב"ן בבני קטורה דאם היו מצווין על המילה היתה מועלת המילה שמלו בגיותן, היינו משום דאם היו מצווין על המילה הוה חשבינן להו כמהולין, והיו נכנסים תחת כנפי השכינה בטבילה לחוד.[[8]](#footnote-9)

**ז**

כד] בעיקר מש"כ הראב"ד ודעימי' דהא דערבי מהול צריך הטד"ב כשמתגייר הוא משום דהויא מילתו שלא לשמה, ולדעת הסוברים דמילה שלא לשמה כשרה א"צ הטד"ב, צ"ב, דאף למש"נ בדעת הרמב"ם ודעימי' דדין המילה דגירות היא לקיום מצות מילה, מ"מ לכאו' כל הא דמתקיים במילתו מצות מילה אף דעדיין נכרי הוא, הוא משום דכשבא להתגייר חלה עליו מצות מילה, וכמש"כ הרמב"ם בפ"א ממילה ה"ז, אך כשמל בגיותו, אף אם מילה שלא לשמה כשרה, הרי כיון דנכרי הוא אין מתקיים במילתו כלל מצות מילה, ומ"ט א"צ הטד"ב.

ובאמת בזה נתפרש דעת הרמב"ם דס"ל דגר שנתגייר כשהוא מהול צריך הטד"ב, אף דבדבריו בפ"ב ממילה ה"א מבו' דקי"ל דל"ב מילה לשמה וגם מילה כשרה בנכרי, והיינו משום דכל שמל בגיותו קודם שבא להתגייר, אין מתקיים בזה מצות מילה, וע"כ צריך להטיף ממנו דם ברית, - אך בד' הראב"ד ודעימי' מבו' דלא כן, ואף שמל בגיותו, שפיר מהני המילה, וזה צ"ב.

כה] אמנם הנה ז"ל הרמב"ם בפ"ג ממילה ה"ז, נכרי שצריך לחתך ערלתו מפני מכה או מפני שחין שנולד בו, אסור לישראל לחתוך לו אותה, שהנכרים אין מעלים אותם מידי מיתה ולא מורידין אותן אלי', אע"פ "שנעשית מצוה ברפואה זו" שהרי לא נתכוין למצוה, לפיכך אם נתכוון הנכרי למילה מותר לישראל למול אותו, עכ"ל, ומבו' להדיא בדבריו דבמילת נכרי מתקיימת מצוה כאינו מצווה ועושה.

וכ"ה להדיא בתשו' הרמב"ם סימן קמ"ח, עיי"ש שכתב דמותר לישראל למול הנכרי אם רוצה הנכרי לכרות הערלה ולהסירה, לפי שכל מצוה, שנכרי עושה, נותנין לו עלי' שכר, אבל אינו כמי שהוא מצווה ועושה, וכתב דבלבד שיעשנה כשהוא מודה בנבואת משה רבינו המצווה זאת מפי ד' יתעלה ומאמין בזה, ולא שיעשנה לסיבה אחרת או ע"פ דעה שראה לעצמו, עכ"ד.[[9]](#footnote-10)

ולפ"ז י"ל, דכיון דגם מילת נכרי הויא חפצא דמילה, וכדחזינן דמתקיים בה מצוה, ע"כ שפיר מהניא מילה זו לגירותו, דכבר נתקיימה בו מצות מילה.

אך בדעת הרמב"ם נראה דאף דמילת נכרי הויא חפצא דמילה, מ"מ אינה מועלת לגירותו, דלגירות בעינן שיתקיים בו מילה דישראל, וע"כ רק כשבא להתגייר דיש עליו למצות מילה דישראל, הוא דמהניא מילה זו לגירותו.

1. אך הנה התוס' פירשו במה שאמרו לעיל דאטבלה לההיא נכרית וכו', שהי' רוצה לייחדה לו והי' טבילה כדרך בנות ישראל שטובלות וכו' וטועה הי' דבעבד לא גזרו נשג"ז, ולכאו' מבו' בדבריהם דלא טבלה כלל לשם טבילות נדות דישראלית, אלא משום איסור נשג"ז דנכרית, וצע"ג דא"כ היאך ה"ז מועיל לגירות, ועד"ז הק' הר"א מן ההר, עיי"ש, - אמנם בתוס' חד מקמאי כתב דגיירה לההיא נכרית וקיבלה עלי' מצוות, אלא שלא הטבילה בשעת הגירות אלא אח"כ טבלה לנדתה, ולפ"ז ניחא. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובכת"י הגר"נ כתב להוכיח כן ממש"כ הרמב"ם בפי"ג מאיסו"ב ה"ח, ז"ל, הי' נשוי לישראלית או לגיורת ויש לו בנים ואמר נתגיירתי ביני לבין עצמי נאמן לפסול את עצמו ואינו נאמן לפסול את הבנים "וחוזר וטובל בבי"ד", עכ"ל, וממש"כ דחוזר וטובל בבי"ד, ולא כתב דצריך הטד"ב, מבו' דרק הטבילה ל"מ בינו לבין עצמו אך המילה מהני אף בינו לבין עצמו. [↑](#footnote-ref-3)
3. שו"ר בד' הקר"א בסוגיין דמבו' לפרש בזה בע"א, דכל הא דבעינן ג' הוא רק בטבילה שהיא גמר הגירות ובה הוא נכנס לכלל ישראל, ומשא"כ במילה דעדיין אינו נכנס בה לכלל ישראל, וכ"נ בד' הב"ח שם שפירש כן, עיי"ש. [↑](#footnote-ref-4)
4. ויש להוסיף בזה מש"כ הרמב"ם בפ"ג ממילה ה"ו, ז"ל, גר שמל קודם שנתגייר וקטן שנולד כשהוא מהול כשמטיפין ממנו דם ברית א"צ ברכה, עכ"ל, והנה בהא דקטן שנולד מהול א"צ ברכה בהטד"ב כתבו כמה מקמאי דהוא משום דאין מילתו אלא מספק ערלה כבושה, אך בד' הרמב"ם מבו' דמילתו היא בודאי, ואפ"ה אין מברכין ע"ז, ובחי' הגר"ח בפי"ב משחיטה בסו"ד כתב דהוא משום דאין המצוה בשלימות, ומבו' לפ"ז דגם בגר שנתגייר כשהוא מהול אין המצוה בשלימות וע"כ אין מברכין ע"ז, וכמש"כ כן הגר"ח שם, - ומבו' לפ"ז דהא דמברכין על מילת גר, אי"ז משום הגירות, אלא משום מצות מילה, וזה ניחא להרמב"ם לטעמי' דמילת הגר היא לקיום מצות מילה, אך באמת גם לדעת ש"ר דהיא משום הגירות, י"ל דהא דמברכין ע"ז הוא רק משום דמתקיים בזה מצות מילה, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-5)
5. וכ"נ גם ממש"כ בפירש"י בשבת קל"ה א' בהא דכל שאין אמו טמאה לידה אין נימול לשמנה, דהיינו כגון יוצא דופן ונכרית שילדה ולמחר נתגיירה אין בנה ממתין עד שמנה אלא נימול מיד, ובס' משנת יעקב בפ"א ממילה ה"ז עמד בזה, דבנכרית שילדה ולמחר נתגיירה, הרי מילת הבן היא מילת גירות, ובמילת גירות לא נאמר כלל הזמן דשמנה ימים, ואף אם גם מי שאין אמו טמאה לידה נימול לשמנה הי' בדין שיהא נימול מילת גירות אף קודם שמנה, ולכאו' מבו' מד' רש"י כמש"נ דעיקר דינא דמילת גרות הוא דכל שבא להתגייר חלה עליו מצות מילה, וע"כ כל הא דהוא נימול בתוך שמנה הוא משום דאין אמו טמאה לידה. [↑](#footnote-ref-6)
6. ואמנם קשיא ע"ז קו' הרש"ש והצ"פ דאם בעינן הטד"ב לגירותו תיפו"ל דאינו נימול אלא ביום משום דין גירות דאינה אלא ביום דמשפט כתיב בי', ואמנם לדעת רוב קמאי דבדיעבד מהני טבילת גירות אף בלילה, ניחא, דזהו דתניא דאינו נימול אלא ביום משום הל' מילה, דמה"ט אף בדיעבד ל"מ המילה בלילה, אך קשיא למש"כ הריטב"א בסוגיין דאף בדיעבד ל"מ טבילה בלילה, ואיהו גופי' כתב בשבת קל"ה א' דהא דתניא לקמן דגר שנתגייר כשהוא מהול אינו נימול אלא ביום הוא משום דאף בנתגייר כשהוא מהול בעינן הטד"ב לגירותו, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)
7. ואמנם יש מקום לדון בזה, דאף דנצטוו על המילה, היינו משום מצות מילה שניתנה לאברהם, אך אכתי ל"ה מצווין במצות מילה שניתנה בסיני, - אך נראה דאף דל"ה מצווין במצות מילה שניתנה בסיני, מ"מ כיון דהי' עליהן תורת ישראל, וכמש"כ הרמב"ן בס"פ אמור, נתקיימה במילתן מצות מילה כאינו מצווה ועושה דישראל, ושפיר ה"ז מועיל לגירותן. [↑](#footnote-ref-8)
8. ואמנם הנה ד' הרמב"ן הם לפ"מ שנקט דאם בני קטורה מצווין על המילה חשיבי כמהולין, וכל הא דערבי מהול וגבעוני מהול לא חשיבי כמהולין הוא משום דאינם מצווין כלל על המילה, וכ"כ הריטב"א בע"ז כ"ז א' דגבנוני וערבי הם מבני קטורה והא דלא חשיבי כמהולין הוא משום דאינם מצווין על המילה, דרק בני קטורה עצמם היו חייבין במילה מדין יליד בית, - אך לדעת הרמב"ם דגם זרע בני קטורה חייב במילה, הרי דממה שאמרו בע"ז שם דגבנוני וערבי מהולין חשיבי כערלים, אף שאמרו במדרש דהם מבני קטורה, וכמש"כ הריטב"א שם, וכ"נ בפי' ר"ח שם, בע"כ דגם בני קטורה כיון דאין בהן למילת ישראל, חשיבי כערלים, ועמש"כ בזה השאג"א בסימן מ"ט, ולפ"ז מסתבר דהמילה שמלו בגיותם אינה מועלת לגירות, כיון דלא נתקיים בה מצות מילה דישראל. [↑](#footnote-ref-9)
9. וכ"כ הרמב"ם בפיהמ"ש בתרומות ספ"ג דאם קיימו הנכרים מצוות מקבלין עליהן קצת שכר, וכ"כ הרמב"ם בפ"י ממלכים ה"י, ז"ל, בן נח שרצה לעשות מצוה משאר מצות התורה כדי לקבל שכר, אין מונעין אותו לעשותה כהלכתה, עכ"ל, והוא נלמד מסוגיית הגמ' בקידושין ל"א א', שאמרו בדמא בן נתינה שכיבד את אביו דיש לו שכר דאינו מצווה ועושה, וכ"כ הרמב"ן בקידושין ל"א א', ז"ל, אבל מי שעושה מצוות התורה כתיקונן, אע"פ שלא נצטווה הוא בהם כגון נשים "ונכרים" מקבלים עליהם שכר, שכל דרכי' דרכי נועם וכל נתיבותי' שלום, עכ"ל, וכ"ה משמעות ד' המאירי בסנהדרין נ"ט א', עיי"ש, - ובאג"מ יו"ד ח"ב סימן ז' כתב, דכל מש"כ הרמב"ם בפיהמ"ש דיש לגוים קצת שכר, הוא רק במצוות כהקדש וצדקה, דשייכי גם לגבי גוים, אבל בשמירת שבת ויו"ט והנחת תפילין וציצית וסוכה ולולב ושופר ואכילת כשרות וזהירות משעטנז וכיו"ב, אין להם שום שכר ע"ז, דאין שייכין כלל למצות אלו כיון דליתנהו בקבלת התורה ואינם מצות לדידהו כלל, ועיי"ש שכתב דמש"כ הרמב"ם בהל' מלכים דבן נח שרצה לעשות מצוה משאר מצוות התורה כדי לקבל שכר אין מונעין אותו וכו', הוא רק היתר אבל לא יקבל שכר ע"ז, ומש"כ כדי לקבל שכר, הוא מחשבת הבן נח, דאם הי' מקבל שכר, איך שייך לחדש שלא ימנעו אותו, דכיון דד' רוצה בזה ונותן לו שכר, אין נמנע אותו מזה, ועיי"ש במש"כ בד' המאירי בסנהדרין, ובמה שנדחק בל' הרדב"ז בהל' מלכים שם, ועיי"ש שכתב עוד, דגם מש"כ הרמב"ם בהל' מילה דיש לו מצוה במילה, הוא כשמל לשם גירות, אך לא הי' לפניו ד' הרמב"ם המפורשים בתשו', דנכרי שמל את עצמו, נותנין לו עלי' שכר כמי שאינו מצווה ועושה, אמנם בד' הרמב"ן בקידושין, י"ל דהוא רק במצוות דשייכי גם לגבי נכרים, וכמו שהביא מהא דדרכי' דרכי נועם וכל נתיבותי' שלום. [↑](#footnote-ref-10)