כלים פי_ג מ_ב
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_מ

**כלים פי"ג מ"ב**

א] **קוליגריפון וכו' זומא ליסטרא,** הרמב"ם בפי"א מכלים הי"ט כתב, ז"ל, כלי שיש בראשו הא' כף להרים בו הדשן ובראשו השני מזלג לצלות בו הבשר ניטלה כפו טמא מפני שיניו וכו', והראב"ד בהשגות כתב, ז"ל, זה כתב תחת זולמטרא ומעולם לא עלה על דעת שירימו בו דשן בראשו אחד ובראשו שני יצלו בשר אבל הוא כלי שיש בו בית קיבול מצד אחד לקחת התבשיל מן הקדירה לתת בקערה והמזלג שבראשו השני לוקח חתיכות משם מן הבשר ולתת לקערה וכו', עכ"ל, ועי' כס"מ שם, ונת' בזה להלן אות ה', ובה"כ כתב הרמב"ם, ז"ל, כלי שבראשו כף א' כסבכה לצלות עליו ובקצה השני שינים להוציא בהן הבשר מן הקדירה או מעל האש ניטלה כפו טמא וכו', עכ"ל, והראב"ד בהשגות כתב, ז"ל, זה עשה תחת קליגריפין ובערוך לא פירש כן אלא בראשו אחד וכו' להדביק בו פת בתנור ולרדותו והשני לגרוף בו את האפר והגחלים, אבל נראה כדבריו שזה הוא קליגריפין, עכ"ל.

והנה הרמב"ם בפיהמ"ש פירש דקלגריפון הוא כלי שבקצהו א' גורפין את האפר מהכירה והתנור, ובקצה השני יש שיני ברזל שנועצין אותם בדבר הנופל על האש ומוציאין אותו, ובזומי ליסטרא פירש שהוא כלי שראשו הא' סבכה שטוחה וכו' שמים עלי' את הבשר וכו' עד שיצלה מה שעלי', ובקצה השני יש ג' קנים של ברזל דקים בהם תוחבין את הבשר וצולים על האש, עכ"ד, ובהלכותיו חזר בו ופירש דהכלי שבראשו הא' גורפין את האפר, יש בראשו השני מזלג לצלות בו, ואילו הכלי שבראשו הא' סבכה לצלות עליו, יש בקצה השני שינים להוציא בהן הבשר.

ב] והנה הראב"ד נקט בדעתו, דהכלי הראשון הוא זולמטרא והכלי השני הוא קליגריפין, אך במי"ט האריך דהכלי הראשון הוא קלגריפון והכלי השני הוא זומי ליסטרא, וכסדרא דמתניתין, וכאשר כן נ' מלישנא דקלגריפון שגורפין בו, וכמש"כ בפי' רה"ג.

ויתכן דטעמא דהרמב"ם שחזר בו ופירש כן, הוא מכח הא דתניא בשבת דקכ"ג: דבראשונה היו אומרים ג' כלים ניטלין בשבת מקצוע של דבילה וזוהמא ליסטרן של קדרה וכו', והרי להדיא דזוהמא ליסטרן משמש לקדירה, וביותר, דלפ"מ שפירש הרמב"ם בפיהמ"ש שהוא עשוי רק לצלות עליו בשר, א"כ הרי הוא כלי שכל מלאכתו לאיסור, ומ"ט הי' ניטל בשבת, ואולי הי' ניטל בשבת בעוד הבשר עליו, אך עיי"ש בחי' הריטב"א שכתב דכשהתבשיל בתוכה פשיטא שהיתה מותרת דטפילה היא לאוכל ובע"כ דהתם איירי כשאין התבשיל בתוכה, וע"כ חזר בו הרמב"ם ופירש שיש בקצהו שינים להוציא בהן הבשר מן הקדירה, ובדעת הרמב"ם בפיהמ"ש אולי י"ל, דזוהמא ליסטרון דהתם אי"ז זוהמא ליסטרון דהכא, אלא התם הוא כלי אחר הקרוי זוהמא ליסטרון של קדירה.

ג] התוס' בשבת שם כתבו, דלא חשיב אלא כלים דלאו בני קיבול דהא פשיטא דכוסות וקערות וצלוחיות היו מטלטלין, עכ"ל, ובשפ"א שם עמד על דבריהם שהרי זוהמא ליסטרן דהיינו כף גדולה וכמו שפירש"י שם ג"כ בר קיבול הוא, עיי"ש, אך ביאור ד' התוס' מבו' מד' תוס' הרא"ש שם, דהא דהיו מטלטלין כלים שהם בני קיבול, היינו בשהן משמשין למה שנותנין בתוכן, אך זוהמא ליסטרן, הגם שיש לכף בית קיבול, אך הרי תשמישה היא לסלק זוהמא של קדירה, כמו שפירש"י שם ובב"מ דל"ג., ונמצא שאין תשמישה לצורך מה שנותנין בתוכה.

ואמנם לפ"מ שפי' הר"ש דבראשו הא' כף שבו בית קיבול לשאוב המרק מן היורה, וכן פי' הערוך ע' זלמסטר בפי' קמא, וכעי"ז פי' הראב"ד, הרי נמצא דיש לו בית קיבול והוא משמש לצורך מה שנותנין בתוכו, וצ"ל לדעתם דל"ד לכוסות וקערות, כיון שאינו משמש בשעת האכילה, ולכאו' י"ל עוד כמש"כ הבעה"מ בשבת שם דהא דכוסות וקערות היו מותרין, הוא משום שהן מיוחדין למלאכת היתר, ולא הוצרכו לומר אלא כלים אלו שפעמים מצויין אצל מלאכת איסור, וכעי"ז כתבו הריטב"א והשיטה להר"נ שם, אך זה מתישב טפי למה שפירש הרמב"ם שהוא משמש גם לצלות עליו, ובד' הריטב"א שם מבו' דמבשלין בו, אך לפי' הר"ש ודעימי' לא מצינו שהוא משמש אלא למלאכת היתר.

ד] **וכן השן של מעדר,** בחזו"א סימן י"ז סק"ז הוכיח ממתניתין לקמן פי"ח מ"ז דשן של מעדר מקב"ט בפנ"ע, וכתב דזה נכלל בדינא דמתניתין דהכא, וטעם טומאתו אינו משום דראוי לכתוב בו , אלא משום דהשן של המעדר הוא עיקר הכלי והמעדר עצמו הוא רק כבית יד אליו, וע"כ דמי לקרדום שטמא בלא קתא, וכמבו' לקמן מ"ג, ועמש"נ לדון בזה להלן שם אות ו'.

ה] **שיעור כולן כדי לעשות מלאכתן,** לקמן רפי"ד תנן דשיעור כלי מתכת שנשברו הוא בשעושין מעין מלאכתן, והכא קמ"ל דאף בכלי המשמש ב' תשמישין חלוקין שנשבר ואינו עושה אלא מעין מלאכה אחת, ה"ה טמא.

והרמב"ם בפיהמ"ש פירש דהטעם בזה הוא משום דחשיב כב' כלים שנתחברו וכאשר נעדר כלי מהן נשאר השני ואותו הנותר מקב"ט הואיל והוא משמש למלאכתו בפנ"ע, וכ"ה בד' המאירי ב"מ דל"ג., ז"ל, כבר ביארנו על כלים הטמאים שמאחר שנשברו טהרו, ומ"מ יש כלים חשובים כשנים ואע"פ שניטל האחד מקב"ט מצד האחר, עכ"ל, ומ' מדבריהם דאי הוה חשבינן להו ככלי א' המשמש לב' תשמישין, הי' השבר טהור, הגם דהוא ראוי למלאכה אחת, וזהו דקמ"ל מתניתין דחשבינן להנך כלים כב' כלים שנתחברו, וע"כ אף שנעדר א' מהן, טמא השני בפנ"ע.

ונ' דהרמב"ם לטעמי' אזיל, וזה למש"כ במי נפתוח פרפר ל"ח אות ב' בדעתו, דכל הא דכלי מתכת שניקב ועושה מעין מלאכתו טמא, הוא רק בשצורת הכלי קיימת, אך כל שנפסד צורת הכלי ולא נשתייר אלא שבר, ה"ז טהור, עיי"ש, ועמש"נ עוד בזה להלן מ"ג אות א', ולפ"ז הרי דגם בהני כלים, אם הוה חשבינן להו ככלי א', הרי דכל שניטל חלק ממנו ונפסדה צורת הכלי, לא הי' מקב"ט, ורק משום דחשבינן להו כב' כלים שנתחברו, ע"כ אף שניטל חלק א', מ"מ כיון שצורת החלק השני קיימת, ה"ה מקב"ט.

ו] והנה במה שהשיג הראב"ד בפי"א מכלים הי"ט ע"ד הרמב"ם, דזוולמטרא אינו כלי שמרימין דשן בראשו הא' ובראש השני צולין בשר, אלא הוא כלי שיש בו בית קיבול מצד אחד לקחת התבשיל מן הקדירה לתת בקערה והמזלג שבראשו השני לוקח חתיכות משם מן הבשר ולתת לקערה וכו', כתב הכס"מ שם, ז"ל, וי"ל דאין ויכוח בזה כי הכוונה אחת שבראשו כף יהיה למה שיהיה או ליקח תבשיל או ליקח דשן הדין שוה, עכ"ל.

אמנם לכאו' הי' מקום לפרש בדעת הראב"ד, דס"ל דכל הא דס"ד דכלי המשמש ב' תשמישין וניטל א' מהן אינו מקב"ט, הוא רק בדהוו ב' התשמישין מענין א', וזהו דפליג על מה שפירש הרמב"ם דהוא כלי שמרימין דשן בראשו הא' ובראשו הב' צולין בשר, דא"כ פשיטא דאף שניטל א' מהן עדין הוא מקב"ט, והטעם בזה יל"פ בתרי גווני, חדא דכשהוא משמש לב' תשמישין חלוקין, פשיטא דחשיב כב' כלים, וע"כ ודאי דאם ניטל א' מהן עדין הוא מקב"ט, ויל"פ עוד, דהא דס"ד דכשניטל צד א' הוא טהור, היינו משום דכל שאינו ראוי לתשמיש א', כבר אין דרך להשתמש בו גם לתשמיש השני, וזה ניחא לפי' הראב"ד דב' הצדדים משמשין ליטול מן הקדירה, וע"כ כל שניטל א' מהן, כבר אין דרך להשתמש גם בשני, אך לפי' הרמב"ם דהוא משמש ב' תשמישין חלוקין, הרי פשיטא דאף שניטל א' מהן, עדין הוא עומד לשימושו השני, ולא איצטריך לאשמועינן שהוא מקב"ט.

אך באמת אי"ז מתישב, שהרי הראב"ד שם ה"כ הסכים עם ד' הרמב"ם דקליגריפין הוא כלי שבראשו כף א' כסבכה לצלות עליו ובקצה השני שינים להוציא בהן הבשר מן הקדירה או מעל האש, ושלא כפי' הערוך, והרי דניח"ל לפרש למשנתינו אף בכלי המשמש לב' תשמישין חלוקין.

ז] הרמב"ם בפיהמ"ש כתב, דאותו הנותר מקב"ט וכו' ובלבד שיהי' בהן בכדי שתיעשה מלאכתן ואפי' בדוחק, וצ"ע דמ"ש מהא דתנן לעיל מ"א דמספורת שנחלקה לשנים ר' יהודה מטמא וחכמים מטהרין, ופירש הרמב"ם פי"א מכלים ה"ט דהוא משום שאינה מעברת את השער אלא בדוחק.

ובס' דעת אליהו כתבו לישב דשאני הכא שהוא עושה ממש את מלאכתו, וע"כ חשיב כעושה מעין מלאכה אע"פ שעתה אינו משמש אלא ע"י הדחק, ומשא"כ במספורת שתשמיש כל פרק בפנ"ע הוא חלוק מתשמיש מספריים, וע"כ כל שאינו עושה מלאכה אלא ע"י הדחק לא חשבינן שתשמיש זה הוא מעין מלאכת המספריים, עכ"ד, אך לכאו' אי"ז מתישב למה שפירש הרמב"ם לעיל מ"א דמספורת היא פיסת הברזל שמגלחין בה את השער, והרי דמפרש דמספורת אי"ז מספריים, אלא הוא תער שמגלחין בו, וא"כ הרי אף שנחלק לשנים ה"ה משמש אותו תשמיש שהי' משמש מתחילה, ואפ"ה אם אינו משמש אלא ע"י הדחק ה"ז טהור.

וע"כ נ' דשאני התם דהגריעותא היא בכלי עצמו שאינו ראוי כ"כ למלאכתו, וע"כ לא חשיב כעושה מעין מלאכתו, ומשא"כ הכא שהכלי קיים כולו וראוי למלאכתו לגמרי, ואך דכיון שנשבר מקום האחיזה, ע"כ אין תשמישו נוח לאדם, חשיב שפיר כעושה מעין מלאכתו.

ח] בחזו"א סימן י"ז סק"י כתב דנראה דכל הני חיבור אף להזאה, ואף דבית הנר אינו חיבור לכירה מה"ת כדאמר שבת מ"ח ב', הכא כיון שהכל עושין הכלי על צורה זו חשיב חד כלי, ועוד דהקנה המשמש להכף ולהשן מחברן, עכ"ד, ולכאו' הוא מוכרח כן, דאם ל"ה חיבור זל"ז מדינא כלל, פשיטא דאם ניטל א' מהן דהשני טמא, ולא איצטריך לאשמועינן, אך יש לדחות דהא גופא קמ"ל דחשיבי כב' כלים, וכמו שפירשו הרמב"ם והמאירי, ולפ"ז יש מקום לדון דמכח זה גם ל"ה חיבור זל"ז מדינא.

ואמנם זה תליא במה שנחלקו הראשונים בטעמא דבית הפך וכו' ל"ה חיבור לכירה מדאורייתא, ונת' בזה לעיל פ"ה מ"ג, דבחי' הריטב"א בשבת דמ"ח: פירש דהוא משום שהן מחוברין לכירה בטיט כ"ש ואי"ז עשוי כלי א' מתחילתו, אך בחי' הר"ן שם פירש דהגם שכלי א' לגמרי הוא שחיברו היוצא מתחילה וחילקו לחלקים הרבה, מ"מ מדאורייתא ל"ה חיבור זל"ז משום דכלים חלוקין הן, ובתוס' תלמיד ר"י הזקן שם כתב את ב' הטעמים בשם ר"י, והנה לפ"ד הריטב"א דכל שהן עשויין כלי א' מתחילתן הוו חיבור זל"ז, הרי פשוט דה"נ הני כלים דמשנתינו הוו חיבור זל"ז, אך לפ"ד הר"ן יל"ד דה"נ הני כלים דמשנתינו ל"ה חיבור זל"ז מדאורייתא?ולמש"נ שם בדעת הרמב"ם דהא דל"ה חיבור זל"ז הוא משום שהן מחוברין לקרקע, הרי דהכא שפיר הוו חיבור זל"ז.

ט] **שם בר"ש, תניא בתוספתא וכו' נחלק לב' ונשתיר הכותב, מגיע לקשרי אצבעותיו,** בירושלמי פ"ח דשבת ה"ה מייתינן להך ברייתא, ובעי ר"ז ניחא עד הכא דילמא עד הכא, ופירשו המפרשים דמיבע"ל אם היינו קשר עליון של אמצע היד, או קשר תחתון של אמצע האצבע, וכ"ה דבעי התם לענין שיעור הוצאת שבת, וכן מיבע"ל בתלמודין שבת ד"פ:, ועי' בחי' ר"א מגריידיץ מש"כ עוד בזה.