שיעור ב קסו א
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / אורח חיים / סימן קסו עד סימן רא - ברכות

![](data:image/gif;base64...)![](data:image/gif;base64...)

**שיעורי הלכה**

**שיעורים מפי מו"ר**

**הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

**הלכות ברכות**

**שיעור ב**

**~ סימן קסו סעיף א ~**

**[המשך סעיף א] ואם שהה כדי הלוך כ"ב אמה מקרי הפסק.**

### להפסיק לתפילה בין נטילת ידיים לסעודה

איתא בשו"ע לעיל (סימן רלה סעיף ב) 'אסור להתחיל לאכול חצי שעה סמוך לזמן ק"ש של ערבית, ואם התחיל לאכול אחר שהגיע זמנה, מפסיק וקורא ק"ש בלא ברכותיה וגומר סעודתו, ואח"כ קורא אותה בברכותיה ומתפלל'. וכתב עלה ברמ"א שם 'אבל אין צריך להפסיק לתפלה, הואיל והתחיל לאכול אבל אם לא התחיל לאכול אף על פי שנוטל ידיו צריך להפסיק'. והיינו דאף שבמצוה שחיובה הוא רק מדרבנן כמו חיוב תפילה אם התחיל בסעודתו יכול להמשיך ולאכול, מכל מקום אם נטל ידיו אינו יכול להמשיך סעודתו דזה לא חשיב כהתחלת סעודה.

ולכאורה קשה דעל כרחך איירי כשלא אכל עדיין, דא"כ כבר התחיל לאכל ואין צריך להפסיק, וכיון שלא אכל איך יפסיק להתפלל, הא קיי"ל דאסור להפסיק בין נטילה להמוציא, וכתב שם המג"א דלעניין זה סומכין על דעת היש אומרים שמובאת בשו"ע כאן שא"צ ליזהר מלהפסיק בין נטילת ידיים להמוציא [וציין לזה במג"א כאן (ס"ק ב)].

ומבואר מדבריו דלדעת הי"א שא"צ ליזהר מלהפסיק מותר לו להפסיק בין נטילת ידיים לסעודה אפילו הפסק גדול כל כך, שמתפלל תפילת מעריב. אכן כבר הובא בשיעור הקודם דמבואר בט"ז (ס"ק א) וכן פסק המשנ"ב (ס"ק ב) דאף לפי השיטות שאין איסור להפסיק בין נטילת ידיים להמוציא היינו דווקא הפסק מועט, אך הפסק גדול לכו"ע אסור, והכא כשמתפלל ערבית הוי הפסק גדול ויש לאסור לכו"ע. ובאמת במשנ"ב שם (סימן רלה ס"ק כד) הביא מכמה אחרונים שחלקו על דברי המג"א, וביארו דאם כבר נטל ידיו יאכל כזית ואז יפסיק מאכילתו [והוא חידוש גדול שהרי מבואר שם שאם התחיל לאכול אפילו באיסור מותר להמשיך ולאכול, והכא שנטל ידיו לא מיקרי התחיל אע"פ שאכל כזית, וצ"ל דכיון שלא התחיל על דעת לגמור לא חשיב 'התחיל'].

### אם הגדול נוטל ידיו בתחילה

איתא בשו"ע (לעיל (סימן קסה סעיף ב) אם רבים מסובין בסעודה, הגדול נוטל ידיו תחילה, והרא"ש היה רגיל ליטול באחרונה, שלא להפסיק ושלא לדבר. וביאר המשנ"ב (שם ס"ק ה) את דברי הרא"ש דדווקא בזמן הגמרא שכל אחד בירך לעצמו, נהגו שיטול הגדול ראשון משום כבודו, אך בזמנינו שהאחד מוציא את כולם הגדול נוטל באחרונה כדי למעט את ההפסק בין הנטילה לברכה. ובמג"א (סימן קסו ס"ק ב) הביא שהמהרש"ל (תשובה לד) חלק על הרא"ש דמה עדיף הבעה"ב דצריך להסמיך נטילה לסעודה יותר משאר המסובים, וכתב שעל הגדול לטול ידיו בתחילה ראשון, וישתוק עד שכולם יטלו, ואדרבה ילמדו ממנו בני הבית שלא לדבר בין הנטילה וברכת המוציא. ומ"מ כתב שאין לבעה"ב ליתן לו ראשון, כדי שלא יהיה עליו למשא לשמור ידיו, אבל אם נותנים לו תחילה כמנהג והוא מונע לקבל, עבירה היא בידו.

אמנם המג"א (שם) הביא מהב"ח שדחה את דברי המהרש"ל, דהעיקר כהשו"ע שהגדול יטול ידיו באחרונה, כיון שגם הפסק זה שהוא שותק במקומו חשיב הפסק כמו שמבואר ברמ"א דיותר מכדי הילוך כ"ב אמה הוי הפסק. ומה שהקשה מה עדיף הגדול המברך משאר המסובים ביארו שם דכיון שהוא מברך את הברכה ומוציא את האחרים צריך להסמיך טפי.

והנה המשנ"ב לעיל (שם ס"ק ה) מסיק שבסעודות גדולות לא ימתינו למברך אלא כל אחד יברך בעצמו כדי שלא יהיה שהוי גדול, אמנם משמע במשנ"ב שבמקום שיש מעט מסובין עדיף שימתינו המסובין וישמעו את הברכה מהמברך. ומבואר שהתירו להפסיק לצורך כך שישמע את הברכה מהמברך, ואף שלכתחילה עדיף שלא להפסיק אפילו מעט, והיינו דכיון שהוא צורך סעודה לא הוי הפסק. ומ"מ כשיש הפסק גדול בין הנטילת ידים לסעודה יש להחמיר וליטול ידיו שוב משום היסח הדעת, ולכן בליל הסדר שנוטל ידיו לכרפס, חוזר ונוטל ידיו לסעודה, משום שהפסק זה הוא הפסק גדול המחייב שוב בנטילה [אמנם הביא בביאור הלכה (ריש סימן תעה) שאם שמר את ידיו ולא נגע במקומות המכוסים, צריך לטנף את ידיו כדי שיוכל ליטול ידיו ולברך על נטילה זו].

### להפסיק לדברי תורה בין נט"י לסעודה

עוד כתב המג"א בשם המהרש"ל (שם) דאם שאלו אותו בדברי תורה בין נט"י להמוציא מותר להפסיק, והביא שם את דברי התוס' בברכות (מ, א ד"ה הבא) שכתבו דרבי מנחם היה מדקדק מאד להביא מלח על השלחן כדאיתא במדרש שכשישראל יושבין על השלחן וממתינין זה את זה עד שיטלו ידיהם והן בלא מצות השטן מקטרג עליהם וברית מלח מגין עליהם, ומוכח שבאותו זמן יש קטרוג, וא"כ כ"ש שיכול ללמוד ולדבר בדברי תורה בזמן זה שזה מגן עליו מהקטרוג.

אמנם במג"א כאן הביא את דברי הב"ח שחלק על המהרש"ל וכתב שיש לאסור לדבר אפילו בדברי תורה בין נטילת ידים לסעודה [אכן במג"א לקמן (סימן קסז ס"ק יד) כתב וז"ל 'דטוב לדבר בד"ת מלישב בטל וטוב משניהם שלא להפסיק כלל', ומשמע שאף לדעת המג"א יש יותר מקום להקל לדבר בדברי תורה, אלא דמסיק דמכל מקום עדיף שלא ידבר כלל].

ובאמת מה שהביא המהרש"ל מדברי התוס' יש להוכיח בהיפך, שהרי כתבו התוס' שיש להביא מלח לשולחן משום שהשטן מקטרג באותו זמן שממתינים עד שיטלו המסובין את ידיהם משום שבאותו זמן הם בלא מצוות, ומוכח שאסור לדבר אפילו בדברי תורה ומשום כך הם בלא מצוות וצריך שתגן עליהם ברית מלח, אך לשיטת המהרש"ל הרי זה ככל הזמנים דיכול ללמוד באותו הזמן.

[אכן יש להעיר דאף אם אינו יכול לדבר בדברי תורה הרי הוא יכול ללמוד ע"י שיהרהר בלימוד או שיעיין בספר בלא להוציא מפיו, ומדוע חשיב שבזמן זה הוא בלא מצוות. ולכאורה יש להוכיח מכאן כדעת השו"ע הרב (הלכות ת"ת פרק ב סעיף יב) שכתב וז"ל 'וכל אדם צריך ליזהר להוציא בשפתיו ולהשמיע לאזניו כל מה שלומד בין במקרא משנה ותלמוד אלא אם כן בשעת עיון להבין דבר מתוך דבר וכל מה שלומד בהרהור לבד ואפשר לו להוציא בשפתיו ואינו מוציא אינו יוצא בלימוד זה ידי חובת מצות ולמדתם אותם וכו', [ובכך ביאר בשו"ע הרב (סימן מז סעיף ב) דלכן לא מברכים על הרהור בד"ת ע"ש]. ולדבריו י"ל דכיון שהלומד ע"י הרהור אינו יוצא ידי חובה, לכן צריך להביא מלח שיגן עליו כי באותו זמן אינו מקיים מצות 'ולמדתם אותם'.]

### גדר שהיה מועטת

כתב המשנ"ב (ס"ק ו) דלפי הכרעת השו"ע דטוב ליזהר מלהפסיק אפילו שהיה מועטת היינו פחות מכדי הילוך כ"ב אמה [שהוא כ-12 שניות, ולדעת הרמב"ם כ-16 שניות]. ומקור דברי הרמ"א הוא מהתוס' בסוטה (לט, א) שהוכיחו ששיעור תכיפה הוא הילוך כ"ב אמה, דהא קיי"ל דתיכף לסמיכה שחיטה ובזבחים (לג, א) מבואר שבאותה סמיכה שהיתה בשער נקנור לא היה תיכף לסמיכה שחיטה משום שאין מצורע יכול ליכנס שם, ומוכח דכדי מהלך משער נקנור עד בית המטבחים לא חשיב תכיפה, והוכיחו ממסכת מדות (פ"ה מ"א) דלא הוי טפי מעשרים ושתים אמה ע"ש.

### שינוי מקום מבית לבית ומבית לסוכה

עוד כתב המג"א שאם נוטל ידיו בבית אחד ואח"כ הולך לבית אחר חשיב שינוי מקום, והוי הפסק בין הנטילה לברכה, וכמו דחשיב שינוי מקום לגבי ברכות, ה"ה להכא דהוי שינוי מקום שאסור להפסיק כן לשיטת הי"א בשו"ע. אמנם אם משנה מקום מחדר לחדר, הביא המג"א שנחלקו הפוסקים אם זה נחשב לשינוי מקום. ולהלכה הביא המשנ"ב שיש מחמירים ששינוי מקום מבית לבית חשיב הפסק אפילו בהליכה מועטת [אמנם בשינוי מחדר לחדר לא החמיר כלל].

ויש נפק"מ למעשה בהלכה זו למי שאין לו כיור לנטילת ידים בסוכה, והוא הולך למקום מחוץ לסוכה כדי ליטול ידיו, דלפי מה שהביא המשנ"ב דיש מחמירים שלא לשנות מבית לבית, הרי כשהולך מביתו לסוכה הוי הפסק.

ויש עצה שלא לנגב את ידיו בבית, אלא ילך כשידיו רטובות לסוכה ושם ינגב את ידיו, כי אין איסור להפסיק בין הנטילה לניגוב, אלא רק בין הניגוב לנטילה [וכמו שהתבאר באורך בשיעור הקודם]. וכמו שמבואר במשנ"ב (ס"ק ד) שכל האיסור להפסיק בין נטילה לניגוב הוא רק אחר הניגוב, אך קודם לכך אין איסור של שינוי מקום. וכן כתב החזו"א (סימן כה ס"ק י) שיש דין לנגב אחר נטילת ידים, וקודם לכן אין איסור להפסיק. [אמנם בחזו"א במקום אחר (סו"ס כד) מבואר שאפילו הטובל את ידיו שא"צ ניגוב מדינא, מכל מקום אין איסור להפסיק בין הנטילה לניגוב, והיינו דכיון שהדרך לנגב את ידיו אחר הנטילה חשיב כחלק ממעשה הנטילה. וכבר הבאנו בשיעור הקודם דבחזו"א בסימן כה (ס"ק י) מבואר שאף הטובל ידיו צריך ניגוב וצ"ב].

### עבר והפסיק בין נטילה לניגוב

כתב המשנ"ב (ס"ק ו) דבדיעבד אם הפסיק בין הנטילה לניגוב לכו"ע אין צריך לחזור וליטול. אך החזו"א (שם ס"ק ח) הביא דאף שמצד הדין א"צ לחזור וליטול, שהרי ידיו נקיות, מבואר ברבינו יונה בברכות (מא, ב) שאם עבר והפסיק אחר הנטילה, ומקור דבריו ממה דאיתא בגמרא (פסחים קו, ב) שאם נטל ידיו לא יקדש, ומשמע שאם יקדש צריך לחזור וליטול ידיו, ומבואר שם הטעם דאף שידיו כבר טהורות, מכל מקום צריך לחזור וליטול ידיו משום קנסא.

אמנם כתב החזו"א שם דכיון שלא ברור מהו השיעור שיחשב הפסק, ומאחר שהחיוב לחזור וליטול אינו חיוב גמור אלא מחמת קנסא וכנ"ל, א"כ כל שיש ספק אם נחשב שיהוי אין חיוב לחזור וליטול ידיו, אא"כ מסיח דעתו לגמרי מהנטילה או מאריך בדיבור הרבה. אמנם באגרות משה (חלק ב סימן מח) נשאל בענין ההפסק בין הנטילה להמצויא, ומסיק שאם דיבר בין הנטילה לברכה צריך לחזור וליטול, והוכיח מהגמ' בפסחים (הנ"ל) דמשמע שאם קידש בין נטילה לסעודה צריך לחזור וליטול ידיו, וצ"ע קצת שלא הביא דעת המשנ"ב והחזו"א בזה.

ואף המחמירים שאם שח צריך לחזור וליטול ידיו, נראה שאם דיבר רק מילה אחת א"צ לחזור וליטול, שהרי במג"א לעיל (סו"ס קסה והו"ד בשעה"צ כאן ס"ק ה) מבואר שאם שח שיחה בעלמא של ב' או ג' תיבות לא חשיב הפסק, ואף דבמג"א לקמן (סימן קעט ס"ק א) מבואר דאף שיחה בעלמא הוי הפסק, וכן מסיק במשנ"ב כאן (ס"ק ב), מכל מקום נראה דבמילה אחת יש להקל, דיש לצרף גם דעה ראשונה בשו"ע דס"ל שבהפסק מועט א"צ לחזור וליטול, וגם יש לצרף דעת החזו"א שיש להקל בנטילה זו כי חיובה הוא רק משום קנסא.

**הדינים העולים:**

1. בשו"ע הביא שי"א שאין איסור להפסיק בין נט"י להמוציא, ולמג"א מותר להפסיק אפילו להתפלל, אך למשנ"ב לכו"ע אסור הפסק גדול.
2. נהגו שהבעה"ב נוטל ידיו באחרונה כדי שימעט מהפסק אפילו של שיהוי בעלמא, אך בסעודות גדולות יברך כל אחד לעצמו.
3. דעת המהרש"ל שמותר לדבר דברי תורה בין נט"י לסעודה, אך המג"א הוכיח שאף דברי תורה אסור.
4. גדר שהיה מועטת שטוב ליזהר מלשהות כך הוא כדי הילוך כ"ב אמה.
5. לכתחילה לא ישנה מקומו מבית לבית בין נט"י לסעודה. אך יכול ליטול ידיו ולא לנגבם ואח"כ ללכת לחדר אחר ולנגב.
6. עבר והפסיק בין נטילה לניגוב י"א שצריך לחזור וליטול ויש מקילין דהוא רק חיוב משום קנס, ואם הפסיק במילה אחת יש להקל.