שיעורים בפרק איזהו נשך
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / איזהו נשך / רבית - הרב מאיר קאופמן

**תוכן השיעורים בפרק איזהו נשך:**

[**חיוב הלואה לפי מידה או שוויות** 37](#__RefHeading___Toc35005062)

[**בנידון הגמ' בתר מעיקרא או בסוף** 41](#__RefHeading___Toc35005063)

[**ריבית בקרקע ופחות משו"פ** 44](#__RefHeading___Toc35005064)

[**גדר מקח וגדר הלואה** 47](#__RefHeading___Toc35005065)

[**גדר חיוב ריבית והאם יש בה זכיה** 50](#__RefHeading___Toc35005066)

[**גדר חובת השבת ריבית** 55](#__RefHeading___Toc35005067)

[**בדין מחילת ריבית וביסוד איסור ריבית והשבתו אם הוא מצד גזל** 57](#__RefHeading___Toc35005068)

[**ב'פסיקה' מה חל בגדרי חושן משפט** 60](#__RefHeading___Toc35005069)

[**טעמי היתר יצא השער** 63](#__RefHeading___Toc35005070)

[**בענין בא בהלואתו** 66](#__RefHeading___Toc35005071)

[**הערה בדין עושים אמנה בדמים ובענין בעי למיתב זוזי לספסירא** 68](#__RefHeading___Toc35005072)

[**שער של עיירות ולקוטות** 69](#__RefHeading___Toc35005073)

[**שער שבשוק** 71](#__RefHeading___Toc35005074)

[**סאה בסאה** 73](#__RefHeading___Toc35005075)

[**'יש לו' מקצת בהלואה ובפסיקה** 74](#__RefHeading___Toc35005076)

[**קבע זמן בהלואה ובפסיקה ובגדר ההיתר דיצא השער ויש לו בסב"ס** 75](#__RefHeading___Toc35005077)

[**בדין סב"ס בסתמא והלואת דבר מועט** 76](#__RefHeading___Toc35005078)

[**'יצא השער' אם הוא מצד מצוי לקנות או שער יציב** 78](#__RefHeading___Toc35005079)

[**סאה בסאה דרך מקח** 79](#__RefHeading___Toc35005080)

[**סאה בסאה שהפרעון במקום אחר או מקום היוקר** 80](#__RefHeading___Toc35005081)

[**'יש לו' ו'יצא השער' בדבר המתקלקל** 82](#__RefHeading___Toc35005082)

[**פסיקה בהוזלה** 82](#__RefHeading___Toc35005083)

[**האם סב"ס חמור מפסיקה או איפכא** 85](#__RefHeading___Toc35005084)

[**אין שומתו ידועה** 86](#__RefHeading___Toc35005085)

[**בסוגיא דדלועין [ס"ד.]** 88](#__RefHeading___Toc35005086)

[**בסוגיא דמה שעיזי חולבות ופרדיסא** 91](#__RefHeading___Toc35005087)

[**בדין קבלת אחריות [חביתא סד:]** 94](#__RefHeading___Toc35005088)

[**יישוב סוגיית חביתא [ס"ד.] עם הסוגיא דרבנן הוו מבחרי [ע"ג:]** 97](#__RefHeading___Toc35005089)

[**מרבין על השכר ובדין שכירות פועל** 99](#__RefHeading___Toc35005090)

[**טרשא דר"נ ור"פ** 103](#__RefHeading___Toc35005091)

[**בדין טרשא שפוסק לשלם פירות, ובדין יש לו בטרשא** 106](#__RefHeading___Toc35005092)

[**טרשא דרב חמא** 107](#__RefHeading___Toc35005093)

[**הערות ע"ד.: [בסוגיא דביצים ובמעשה דנדוניא]** 110](#__RefHeading___Toc35005094)

[**נכש עמי ואנכש עמך, הלוני ואלווך** 112](#__RefHeading___Toc35005095)

[**ריבית מאוחרת ובשעת פרעון** 115](#__RefHeading___Toc35005096)

[**באיסור אכילת פירות במקח ששילם מקצתו** 119](#__RefHeading___Toc35005097)

[**ביאור הסוגיא דמשכן לו בית** 120](#__RefHeading___Toc35005098)

[**ריבית דרך קנס** 123](#__RefHeading___Toc35005099)

[**צד אחד בריבית** 126](#__RefHeading___Toc35005100)

[**ריבית על מנת להחזיר** 129](#__RefHeading___Toc35005101)

[**ביאור סוגיא דמחילה בטעות** 130](#__RefHeading___Toc35005102)

[**שיטות הראשונים בגמ' דמשכנתא בלא נכייתא** 132](#__RefHeading___Toc35005103)

[**המשך להנ"ל** 136](#__RefHeading___Toc35005104)

[**משכנתא בנכייתא** 139](#__RefHeading___Toc35005105)

[**משכנתא באתרא דמסלקי ולא מסלקי** 142](#__RefHeading___Toc35005106)

[**משכנתא דסורא וחכירי נרשאי** 146](#__RefHeading___Toc35005107)

[**הערות בסוגיא דלא ידור בחצרו חנם** 149](#__RefHeading___Toc35005108)

[**עוד הערות בסוגיא דלא ידור בחצרו חנם** 152](#__RefHeading___Toc35005109)

[**בדין ניכוי ריבית מהחוב ובדין תפיסה בא"ר** 155](#__RefHeading___Toc35005110)

[**שכירות מעות** 156](#__RefHeading___Toc35005111)

[**שכירות מרא ספינא ודודא** 159](#__RefHeading___Toc35005112)

[**צאן ברזל לענין ריבית ושאר דיני התורה** 163](#__RefHeading___Toc35005113)

[**המשך סוגיית צאן ברזל** 165](#__RefHeading___Toc35005114)

[**ריבית שאינה מלוה למלוה** 168](#__RefHeading___Toc35005115)

[**גדר 'עיסקא' ולמה אין בזה ריבית מדאוריתא** 172](#__RefHeading___Toc35005116)

[**ביסוד דין שליש בהפסד והמסתעף לסוגיין** 175](#__RefHeading___Toc35005117)

[**ביאור מעשה דרב עיליש ובאופן חישוב שני שליש** 177](#__RefHeading___Toc35005118)

[**שכר מותר שליש, פועל בטל ושותפין** 179](#__RefHeading___Toc35005119)

[**בחידוש הראשונים שקבלת אונסים באופנים מסוימים לא חשיב רחוק מהפסד** 182](#__RefHeading___Toc35005120)

[**עיסקא המתחלקת לזמן [סי' קסז]** 184](#__RefHeading___Toc35005121)

[**תקנת היתר עיסקא שחידשו האחרונים** 185](#__RefHeading___Toc35005122)

[**ריבית בערב** 188](#__RefHeading___Toc35005123)

[**הלואת ישראל ועכו"ם** 193](#__RefHeading___Toc35005124)

[**הערות בסוגיא דהלואת ישראל ועכו"ם** 196](#__RefHeading___Toc35005125)

#

# חיוב הלואה לפי מידה או שוויות

### הצדדים האם הלואה חל לפי מדה או לפי דמים

א] מבואר בתורה דגזלן צריך לשלם את מה שגזל ומבואר בגמ' ב"ק ס"ה. שמשלם כשעת הגזילה בין בהוזל החפץ ובין בהוקר החפץ ובפשטות גם מזיק משלם כשעת ההיזק בין אם הוזל אחרי זה החפץ או התיקר החפץ כדהוכיח בחזו"א ב"ק ח' ט"ו ובטעם הדבר ביאר החזו"א [סימן ע"ב סק"א ובב"ק ח' סקט"ו] דחיובי התורה שחל זה על שויות החפץ ולא על עצם החפץ דהינו שדנין שחיסר לו שויות ממונית זו ולכן חל עליו חיוב שויות ממון שזה היה שוה וע"ש דשויות ממוני נקבע לפי המטבע שיוצא בהוצאה וע"ש דדן שאם לא יהיו מטבעות בעולם שזה יחול לפי כסף צרוף והנה יש לדון במלוה לחברו סאה חיטים או מטבעות נחושת או זהב שזה נחשב כפרי לגבי הכסף כמבואר ריש פרק הזהב והשתנה המחיר בין זמן ההלואה לזמן הפירעון האם זה כגזלן ומזיק שמשלם כשווי החיטים בשעת הלואה או שכאן משלם כשווי החיטים בשעת פירעון דהינו שבמתחיב בסודר זה ודאי שאפשר להתחיב לחברו סאה חיטים שמתיחס לחפץ דהינו שזה שם החיוב סאה חיטים ואפשר להתחיב לחברו שויות ממונית ויש לדון מה מחיב הלואה האם זה מחיב את שויותו או שזה מחיב סאה חיטים.

והנה בפשוטו זה כמו גזלן ומזיק שחזינן שדיני התורה מתיחסים לשויות הדבר וגם כאן חשיב שקיבל שויות ממונית וצריך להחזיר מה שקיבל אמנם יתכן שחלוק הלואה ממזיק וגזלן ויתכן משני סיבות או מעיקר המחייב בהלואה [וכדיבואר לקמן אי"ה] אמנם יתכן שגם אם מצד עיקר המחייב זה כמו גזלן אבל יתכן שיש אומדנא שדעת בני אדם שיחול חיוב חיטים וכיון שהלואה זה דבר שניתן בתור הסכם שבין השנים ממילא חל חיוב חיטים וכדלקמן ויתכן שחלוק בזה מטבעות מחפצים דיתכן דחפצים שעומדים לשימוש עצמם בזה החיוב חל חיוב חפץ או מצד עיקר המחיב או מצד אומדנא משא"כ במטבעות שעיקרם להוצאה א"כ שם ודאי דעת האדם על שויותם וכן יתכן שמעיקר המחיב של ההלואה זה מתיחס לשויו המטבע ונבאר הדברים בס"ד.

### ביאור סוגיא דב"מ ע"ה. לגבי סאה חיטים והמקומות שיש להעיר בזה

ב] והנה הגמ' בב"מ ע"ה. אומרת שמי שלוה סאה חיטים אם קצץ דמים בין הוקרו בין הוזלו נותן כמו שקצץ [ויתכן שזה כמו שמכר לו החיטים וכן הוא במאירי שם אמנם בפשוטו הכוונה שאפשר לקבוע שההלואה תתיחס לשויות של החיטים וממילא מצד ההלואה מתחיב את דמי החיטים עיין אבני נזר קפ"ג ח'] ואם לא קצץ הוזלו נותן לו חיטים הוקרו נותן דמיהם דהינו כמה שהם היו שווים בשעת ההלואה עכ"ד הגמ' והנה צ"ב דממ"נ אם החיוב שחל זה חיטים ולכן בהוזלו נותן לו חיטים א"כ גם בהוקרו שיתן לו חיטים ואם החיוב שחל זה דמי החיטים א"כ למה בהוזלו נותן לו חיטים ולא צריך לתת לו דמים כשעת ההלואה ובפשוטו אפשר לבאר את הגמ' בשלשה אופנים א. האבני נזר סימן קע"ו סק"ו חידש שבאמת הכל מצד עיקר דיני הממון ובאמת שם החיוב הוא חיטים ולכן אם זה הוזל משלם חיטים וכמבואר בתוס' בב"ק צ"ז: אלא שכיון שיכול לשלם חיטים בשעת ההלואה ושוים כשער של ההלואה ממילא יש כאן עוד הלכה מצד דיני ממון שזה לא מחייב אותו לשלם יותר ממה שזה היה שוה בשעת ההלואה דהינו שהחיוב חיטים מוגבל שזה לא יותר מהשוי בשעת הלואה וכביאור זה נראה בשואל בריב"ש [סימן שצ"ו בד"ה ועוד יש] והדברים מחודשים מסברא ב. ואפשר לבאר שבאמת מצד דיני הממון החיוב שחל הוא חיטים ולכן בהוזל משלם חיטים וכנ"ל בתוס' בב"ק ובאמת גם בהוקר מעיקר דיני הממון צריך לשלם חיטים כמו עכשיו ורק כיון שיש איסור דרבנן של סאה בסאה לכן משלם כשער של עכשיו וכן ביאר הריב"ש סימן שצ"ו [וכן מבואר בשו"ת הרא"ש כלל ק"ח ט"ו דבהלואה בסתמא חל חיוב חיטים גם בנתיקר ורק מצד איסור סאה בסאה זה אסור] ג. אמנם אפשר לבאר שבאמת החיוב שחל זה שויות חיטים וכמו בכל גזלן ומזיק ולכן בהוקרו נותן דמיהם ומה דבהוזלו נוטל חיטיו זה מצד שמדרבנן זה נראה כריבית שכיון שקיבל חיטים ומחזיר לו יותר ממה שהוא קיבל ולפ"ז נתחדש כאן דין ריבית דרבנן חדש.

והנה נפק"מ בכל הנ"ל בלוה סאה בסתמא ויש לו או יצא השער שאין איסור מה חייב לשלם מעיקר הדין ועיין מיוחס לריטב"א ע"ה. שהביא בשם הראב"ד שמשלם כור חיטים וכן דייק החזו"א מהש"ך סימן קס"ב סק"ז וודאי שכן הוא פשטות הדברים שגם בסתמא ללא איסור ריבית משלם חיטים וכן מבואר בגמ' מ"ד: שרב לוה דינר זהב והוקר ור"ח אמר לו שחיב לשלם דינר זהב ועיין ריטב"א שם שהעמיד שלא דיברו בשעת הלואה אלא זה היה בסתמא [דהרי נסתפק האם יש בזה איסור סאה בסאה ועל ההלואה לא נסתפק מצד שזה היה בסתמא] ובפשוטו אם לא חייב חיטים יש בזה ריבית כיון שמשלם יותר ממה שחייב והנה בפשוטו נפק"מ גם במלוה סאה חיטים בסתמא האם יש איסור בעצם ההלואה דאם בפשוטו חל חיוב סאה חיטים א"כ יש כאן איסור ועיין רמב"ן שבת קמ"ט דנקט שאין איסור מצד עצם ההלואה אמנם יתכן שזה סברא בעיקר איסור חז"ל שכל שבשעת גביה יגבה כמו שקבעו חז"ל אין בזה איסור ואדרבא מבואר שם דביש לו שאין איסור סאה בסאה משלם סאה חיטים ע"ש.

והנה מבואר בגמ' שלווה כסף צריך לשלם זוזי אם יש לו ולא יכול לסלקו במשהו אחר ועיין נתה"מ סימן ק"ז סק"ד שביאר שכמו שבלוה חיטים חייב להחזיר דוקא חיטים כי חיובו חיטים כך כאן חיובו מטבע כמו שלוה אמנם הקצוה"ח סימן ק"א סק"ה נקט שזה רק תקנה דרבנן אבל מעיקר הדין יכול לתת לו שוה כסף ולא חייב לתת דוקא מטבעות ועיין במילואי חושן שם שהביא בזה מפורש מחלוקת ראשונים והנה בפשוטו אם החיוב הוא באמת חיטים א"כ למה שיוכל לתת לו משהו אחר ובפשוטו מבואר בקצוה"ח שנקט שהחיוב הוא שויות ממונית ולא שחל חיוב לתת את החפץ בעצמו והנה יתכן שזה כדעת המהרשד"ם לקמן שאפילו שבסאה חיטים חל חיוב של חיטים אבל בהלואת מטבע תמיד חל חיוב של שויות ולפ"ז בלוה חיטים הקצוה"ח יודה שזה מעיקר הדין אמנם יתכן שאפילו ששם החיוב הוא חיטים אבל מדין שוה כסף יכול לשלם דבר אחר במקום [כן ביאר באגרו"מ יור"ד סימן ע"ז] ויתכן לחדש עוד שבאמת החיוב שחל זה שויות של חיטים דהינו שבאמת החיוב שחל שויות רק שויות של החפצא ולא שחל השויות שהיה בזמן ההלואה ועיין ב"י סימן קס"ב בשם שו"ת הרשב"א שיש כזה מושג וצ"ע.

עוד יש לעיין דעיין שו"ע קס"ב ס"ה דאם אדם לוה סאה חיטים במקום הזול ותובע אותו במקום היוקר לא ישלם לו אלא כמו השווי של מקום ההלואה ומקורו משו"ת הרא"ש כלל ק"ח סט"ו דכתב שכיון שהמלוה את חברו בישוב לא יפרע לו במדבר חזינן שההלוה לא ניתנה ליתבע אלא במקום ההלואה ומשמעות הדברים שזה גם ביש לו ויצא השער שלא היה איסור בעצם ההלואה וצ"ב הרי חיובו חיטים ומה פתאום שיכול לפרוע פחות ממה שחיב לו והנה אם נימא שחל חיוב שויות חיטים וכנ"ל א"ש דכונת הרא"ש שהשויות כמו מקום שצריך לפרוע מצד גדרי ההלואה ולפ"ז ה"ה אם יחזיר לו במקום הזול יצטרך לתת לו כמקום היוקר אמנם אם החיוב בפועל הוא חפצא של חיטים וכפשטות הדברים צ"ע הרי לא שילם לו מה שחיב לו וצ"ל שכיון שמצד ההלואה לא חייב לפרוע לו רק במקום הזול ממילא חשיב שנותן לו פרעון יותר טוב ולפ"ז אם יפרע לו במקום הזול שם יהיה אסור לפרוע לו כמקום היוקר וצ"ע עומק הסברא בזה ועיין נתיבות שלום שם.

### בביאור החילוק בין הלואה לגזלן

ג] והנה צ"ב מה ההבדל שלגבי גזלן ומזיק החיוב חל לפי השויות של הדבר דהינו שדיני התורה מתיחס לשויות של הדבר ולגבי הלואה החיוב הוא סאה חיטים והנה הביאור הפשוט כמבואר באבי עזרי פ"י ממלוה ה"ד שכיון שיסוד דין הלואה זה לקבל את מה שקיבל ממילא זה סברא שדנים שהקבלה של הדבר זה החפצא ולכן חל עליו חיוב להחזיר את החפצא [אמנם אם יקצצו דמים בפשוטו יכולים לקבוע שההלואה תתיחס לשויות של הדבר וכמבואר בגמ' ע"ה.] אמנם עיין ק"ש בב"מ אות כ"א שכתב שבאמת מצד עיקר דין הלואה כמו שבמזיק וגזלן הדבר נישום לפי שויו כך גם כאן זה נישום לפי שוייו רק הלואה כיון שזה נעשה מדעת שניהם ממילא כאן אפשר לקבוע שהחיוב הוא לפי שוייו אמנם יכולים לקבוע ביניהם שזה יחייב את החפץ דהינו שזה רק מצד אומדנא ובפשוטו הביאור שבכל חפץ יש את עיקר החפצא ויש את שוייו ומצד עיקר ההלואה זה מתיחס לשויי אמנם יכולים להעמיד את ההלואה שבינהם שתתיחס לחפצא וממילא זה מחיב להחזיר את החפצא דהינו שחל חיוב חיטים ובחזו"א ע"ג סק"ב ג' ה' נקט שבאמת מצד עיקר ההלואה זה רק מחיב שויות ולא שיך לקבוע שההלואה תתיחס לחפץ ותחייב חפץ ורק שבכל קבלת חפץ אפשר מדין חליפי שווה בשוה לחייב חפץ דהינו שיש כאן מעשה קנין לחייב חיטים מצד שזה האומדנא שהם רוצים אמנם דבריו צ"ע א. שיש הרבה ראשונים שאם פירות לא עבדי חליפין לא מועיל גם קנין שוה בשוה ב. שהרי מבואר בגמ' שגם בדינרי זהב או פרוטות יש דין הלואה סאה בסאה והרי כסף ודאי לא מועיל בתור קנין חליפין אפילו של שוה בשוה ועיין מש"כ סק"ט.

והנה עיין תוס' בב"ק צ"ז. לגבי מטבע שנפסל, שכתבו שבסתם הלואה מחזיר לו מטבע שנפסל והקשו מה זה שונה מגזלן שרק יכול לומר הרי שלך לפניך אבל לא יכול לשלם לו במטבע פסול ותירצו שמטבע שנפסל זה כמו הוזל ולכן גזלן שמתחיב כדמעיקרא לא יכול לשלם בזה משא"כ לוה שמתחיב מטבע וכמו בחיטים שהוזלו משלם חיטים זולות ה"ה כאן והנה לא נתבאר בדבריהם בטעם החילוק אמנם עיין בתור"פ שדן לבאר החילוק ביניהם ולא כתב שבאמת זה אותו דבר רק שבהלואה שזה תלוי בדעתו מתחיב חיטים ע"ש.

ועיין חו"ד קס"ב סק"ה ובבית אפרים [יור"ד סימן מ"ג מד"ה ומעתה הובא בפתחי תשובה קס"ב סק"ב] דמבואר בדבריהם שאם לוה חיטים והתנו שאם יתיקר יתן לו חיטים ואם יוזל יתן לו כשווי זמן ההלואה וכתבו שזה ריבית קצוצה ומבואר בדבריהם שצד הריבית זה אם החיטים יוזלו וישלם כשעת ההלואה והנה בפשוטו כה"ג אם זה היה חל בתור תנאי האם יחול ההלואה בחיטים או בשויות בפשוטו אין זה ריבית קצוצה אלא שהבינו הנ"ל שודאי שחל כאן הלואה בצורה מסוימת והצד השני זה קציצה של ריבית וכמבואר בבית אפרים באריכות והנה לכאורא מסתבר ודאי שחל מה שצריך לחול מעיקר הדין ומדמבואר בדבריהם שצד הריבית זה בהוזלו חזינן שמעיקר דין ההלואה זה מחייב חיטים.

### האם קציצת מקח זה כמו הלואה

ד] והנה עיין בגמ' בב"ק צ"ז. אומרת דהמלוה את חברו על המטבע ונפסלה המטבע רב אומר נותן לו מטבע היוצא באותה שעה ושמואל אומר שיכול לומר לו לך הוציאו במישן ומבואר בגמ' שאם אין לו דרך למישן או שמלכויות מקפידות שלא יכול להביאו למישן לכו"ע משלם לו מטבע היוצא באותה שעה ועיין רש"י שכתב שזה דוקא במוכר פרקמטיא אבל בהלואה מה שהלוהו ישלם לו אמנם תוס' חולקים שאין לחלק בין הלואה למקח וכתבו דבסתמא ודאי שמחזיר לו מטבע שנפסל שזה כמו מלוה חיטים שהוזלו נותן דמיהם ובגמ' מדובר שהתנה שישלם לו מעות וודאי כונתו להתנות כדי שאם זה יפסל יתן לו מטבע היוצא באותה שעה עכ"ד והנה מבואר דדימו מקח להלואה וצ"ב הדמיון דבהלואה ששם החיוב חל מה שקיבל ממילא זה מתיחס לחפצא וכנ"ל משא"כ במקח שהרי קיבל חפץ רק שקצצו לשלם מעות ויש לדון מה הכונה של הקציצה האם החפצא של המטבע או השויות של המטבע ומה פתאום לומר שיש אומדנא שמתכוין להתחיב החפצא של המטבע ולא השויות של המטבע ובפשוטו מוכרח מכאן דמה שבהלואה אם הוזל משלם כמו שעת הזול זה מצד אומדנא שזה כונתו להתחיב סאה חיטים ולא שויות חיטים וממילא נקטו תוס' שגם במקח זה אומדנא שכונתם שיתחיב חפצא של מטבע ולא שויות של מטבע וזה כחזו"א לעיל.

והנה בדעת רש"י היה מקום לבאר שזה כונתו לחלק אמנם עיין סה"ת שער מ"ו ח"ח הובא במאירי שביאר שההבדל שבהלואה כיון שגם אם זה היה נשאר אצל המלוה זה היה נפחת לכן הוא משלם מטבע שנפסל משא"כ במכר שהרי הוא נתן לו דבר אחר בזה מתחיב לשלם לו מטבע היוצא ולכאורא זה גם סברא לחלק באומדנא שבסתמא בהלואה מתכוין להתחייב חפצא של מה שקיבל ומטעם הנ"ל משא"כ במכר אמנם יתכן שזה רק סברא להעמיד על עיקר דינו.

והנה עיין תוס' בב"מ מ"ד: בד"ה למקח שכתבו שלגבי מקח וממכר במכר חפץ וקצצו כ"ד איסרים והיה כ"ד איסרים בדינר ואחרי זה בזמן הפרעון יש ל"ב איסרים בדינר דאמרינן שהדינר עומד ורק האיסרים הוזלו וצריך לתת לו ל"ב דינרים ועיין מחנה אפרים ריבית סימן כ"ב שהביא מהמהרשד"ם חלק חו"מ סימן ע"ה שהוכיח מכאן שהחיוב חל לפי שויות ולא לפי מטבע דאם נימא שהחיוב חל לפי המטבע א"כ אם זה הוזל יצטרך לשלם פחות כמו מטבע שנפסל שכתבו התוס' שזה כמו הוזל וע"ש שלמד מזה גם להלואה דהיינו שדימה את הדברים כנ"ל דיש כאן נידון כללי באומדנא מה דעתו להתחיב האם לפי שויות או את החפצא של הכסף וכדעת תוס' בב"ק ועיין חוו"ד קס"א סק"א שהעמיד את התוס' כגון שקצצו מפורש בשווי של כ"ד איסרים ועיין חזו"א יו"ד ע"ד סק"ח ובבית אפרים חחו"מ סימן ד' בד"ה ואחרי שביארו שודאי שהמקח חל לפי חפצא של מטבע אמנם כיון שהכסף העיקרי זה הדינר ולא האיסרים לכן גם כשאומרים כ"ד אסרים הכונה דינר זהב רק שרוצים לדבר בצורה יותר מפורטת לכן מדברים באיסרים ובאמת אם יוזל הדינר כגון שזה יפסל יוכל לשלם במטבע זה אמנם צ"ע דבתוס' מבואר שהסיבה שצריך לשלם כ"ב איסרים כיון שהדינר נשאר כמו שהוא והאיסרים הוזלו ומבואר שאם הם נשארו כמו שהוא רק הדינר הוקר לא יצטרכו לשלם דינר זהב ולנ"ל הרי עיקר הסברא שהחיוב חל בדינר זהב שזה העיקרי ועיין בית אפרים שדחק שכונת התוס' שלמה אומרים שהקציצה בדינר כיון שהוא זה שעומד וצ"ע שזה מעיקר הסוגיא שם אבל עכשיו זה לא נצרך לבאר ומשמע שכיון שדיברו על איסרים באמת החיוב חל באיסרים רק שהחיוב חל לפי שויות וכמהרשד"ם וצ"ע.

### בביאור סוגיא דמלוה את חברו על המטבע ובדעת הרמב"ם וביאר שיטת המהרשד"ם

ה] והנה הבאינו לעיל דבגמ' מבואר דבמלוה את חברו על המטבע ונפסל דמבואר בגמ' דרב אומר דנותן לו מטבע היוצא באותה שעה ושמואל ס"ל שכל שזה יוצא במישן ויש לו דרך לשם חשיב מטבע ויכול לשלם לו במטבע זה וכתבו התוס' שכל זה בהתנה מפורש אבל בלא התנה יכול לכו"ע לתת לו מטבע שנפסל ועיין חזו"א ע"ד א' שזה אפילו באין דרך למישן והנה עיין גידולי תרומה שער מ"ו ח"ח ס"א עמוד תתרנ"ד שהקשה דאם מעיקר הדין חל חיוב חיטים א"כ כשמתנה שאם יפסל המטבע יתן לו מטבע היוצא זה קציצה של ריבית דהינו שנקט שנשאר שמצד עיקר ההלואה זה מחיב את המטבע ולא יכול לחול לשלם דבר אחר ורק שיש כאן קציצה ביניהם שישלם לו מטבע היוצא אם זה יפסל וכן עיין מחנ"א ריבית כ"ו שהקשה שאם מעיקר דין ההלואה צריך לחול חיוב של אותו מטבע איך יכול לקצוץ שיצטרך לשלם לו מטבע היוצא באותו שעה הרי מבואר בר"ן שאי אפשר לקצוץ בעד כסף שזה יחיב דבר אחר ועיין בית אפרים חיור"ד סימן מ"ג בד"ה אך אע"פ בסופו ובחזו"א ע"ד סק"א שביארו דבהלואה של חיטים עצמם שייך להעמיד את ההלואה עצמה בשני אפשרויות דאפשר להעמיד שיש כאן הלואת מדה וחל חיוב מדה ואפשר להעמיד שיש כאן הלואת שויות ויש כאן חלות חיוב של שויות ולפ"ז אין הביאור כמו שהבין הגידולי תרומה שחל חיוב מטבע וחוץ מזה עוד אחריות אם זה יפסל אלא שזה מעמיד את החיוב לפי שויות ובזה א"ש גם קושית המחנה אפרים שכאן זה לא דומה לדברי הר"ן שאי אפשר על ידי נתינת כסף שיחול חיוב של דבר אחר שכאן זה חיוב של מה שקיבל רק את מה שקיבל אפשר להעמיד את זה בכמה צורות וז"ב.

והנה לכאורא בדעת שמואל שיכול לומר לו לך הוציאו במישן ומבואר שאם אין לו דרך למישן או שמלכויות מקפידות גם הוא מודה לרב והרי בלא התנה כלל גם כה"ג יכול לתת לו מטבע שנפסל וא"כ כאן ממ"נ אם החיוב הוא לפי מדה א"כ שיתן לו מטבע שנפסל תמיד ואם החיוב לפי שויות א"כ גם ביש לו דרך למישן הרי ודאי שהמטבע הנ"ל שוה פחות וצ"ל שאפשר להעמיד את ההלואה שקיבל מטבע היוצא שיש לו שם מטבע כאן דהינו שגם דינו של שמואל אין זה עוד חיוב אלא זה העמדה של ההלואה בצורה שזה קבלתו וזה מה שהוא חייב.

והנה הרמב"ם והרי"ף העתיקו את הגמ' כפשוטו דהינו שגם בסתמא צריך לתת לו מטבע היוצא ולא יכול לתת לו מטבע שנפסל לגמרי ועיין מ"מ ובב"י שביארו שזה מצד אומדנא שודאי סתם אדם שמלוה מטבעות או מוכר פרקמטיא דעתו על מטבע היוצא דהינו שגם הם מודים שמצד עיקר המחייב מצד הלואה יתכן שזה מחיב את הדבר בעצמו רק שיש כאן אומדנא שיחול חוב של מטבע היוצא ובאו"ש ביאר שכיון שדעת הרמב"ם שמטבע שנפסל לא יכול לומר הרי שלך לפניך וכתבו התוס' שלפ"ז ודאי שגם בסתמא לא יכול לתת לו מטבע שנפסל ולכן הרמב"ם העמיד הגמ' אפילו בסתמא אמנם עיין מחנה אפרים סימן כ"ו שנקט שזה מה שצריך לחול חוב מעיקר הדין וכתב שאם מצד אומדנא זה לא יכול לחול אחרת ממה שמעיקר הדין ע"ש ועיין מה שביארנו לעיל לדחות ראיתו והנה בפשוטו כונתו שמעיקר הדין חל חיוב של שויות אמנם זה לא יתכן דהרי גם ביש לו דרך למישן זה שוה פחות ולכאורא צ"ל שמטבע כיון שעיקרו עומד להוצאה דהיינו לשויותו ולא בתור דבר שעומד לשימוש בזה הדמיון לחיטים זה השם מטבע היוצא דהינו שזה מהותו ולכן בתור שחל חיוב שלו עצמו זה שהוא יוצא בהוצאה ולפ"ז כל שהמטבע הוזל אבל יוצא בהוצאה בזה ודאי נותן לו את המטבע שהלוה וכדנקט בסימן כ"ב ועיין מהרשד"ם חו"מ סימן ע"ה הובא במחנ"א ריבית כ"ה שנקט שכל שהוזל המטבע על פי המלך אפילו שזה יוצא בהוצאה בכל אופן צריך לשלם לפי שויות דהינו שנקט שבכל הלואת מטבע או מקח שקצצו מטבע דהחוב חל לפי שויות והוכיח כנ"ל מתוס' בב"מ ונקט שזה דעת הרמב"ם והנה צ"ע שא"כ מה עוזר מה שיש לו דרך למישן ועיין ספר התרומות שכתב שזה מצד כופין על מדת סדום וצ"ע.

והנה לגבי סאה חיטים ודאי מודה המהרשד"ם שהחיוב שחל זה סאה חיטים וכן בהוזלו ובהוקרו ללא איסור ריבית וכמבואר בכל דוכתי וכנ"ל סק"ב וכל דבריו לגבי מטבעות ויתכן לבאר דבר זה בשני אופנים או שזה אומדנא שאדם שקובע בכסף או שמלוה כסף כיון שכל מציאותו זה בתור עובר לסוחר ודאי כונתו לשויותו וכן משמעות לשונו שם שזה אומדנא בעלמא ויתכן שמטבע כיון שעיקרו להוצאה ולא לשימשו עצמי ממילא שם מציאותו זה שויותו ולכן כמו שבחיטים חל מדה שזה מציאותו כך במטבע חל שויות שזה מציאותו ועיקר הסברא מבוארת בגרנ"ט בסוגין דבתר מעיקרא אמנם עדין צ"ע מהגמ' בב"מ מ"ד: שגם דינר זהב שמתיקר מחזיר דינר זהב וצע"ג.

### האם מועיל תפיסה בסאה בסאה

ו] עיין מחנה אפרים סימן כ"ב שדן האם מועיל תפיסה בסאה בסאה וכתב שזה לא דומה למשכנתא שלא מועיל תפיסה דשם הכונה שמה שהתחיב שיקבל את הפירות לא חל חיוב זה כיון שרבנן אסרו אותו אבל כאן ששם החיוב הוא סאה ולכן גם בהוזל מקבל סאה ממילא גם בהוקר זה שם החיוב ויתכן שבזה מעיל תפיסה וע"ש שדימה למקום שקיבל על עצמו לשלם מטבע יותר גדול שעד כמה שזה ריבית זה גם גזל ולכאורא זה לא דומה דשם ממילא שם החיוב הוא מטבע כמו שקיבל אבל כאן שם החיוב הוא סאה עוד הוכיח כיון דמבואר בסוגין שאם בתר בסוף איכא בזה נשך ותרבית א"כ אפילו שקי"ל שצריך קציצה ולכן זה מותר אבל כיון שמדרבנן זה אסור חשיב ריבית ולא מועיל תפיסה וצ"ב הרי ודאי שיש איסור דרבנן של סאה בסאה רק דיש מקום לומר שכיון ששם החיוב הוא סאה מועיל תפיסה ומה זה ענין למה דלגמ' יש צד שאם בתר בסוף זה איסור דאוריתא אבל יתכן שכיון שזה שם החיוב יועיל תפיסה וצ"ע אמנם בפשוטו האחרונים נקטו שלא מועיל תפיסה שכל שיש איסור בעצם הגביה זה סיבה שלא יועיל תפיסה.

### בביאור הסוגיא דבתר מעיקרא או בסוף לנ"ל

ז] והנה הגמ' בתחילת פרקין דנה לגבי הלואה בריבית האם הולכים בתר מעיקרא או בתר בסוף דהינו האם הקובע של הריבית זה שער ההלואה או שעת התשלומין והגמ' אומרת נפק"מ אחת בהלוה מאה פרוטות בעד מאה עשרים פרוטות והוזלו הפרוטות ששוי של מאה עשרים היום זה כמו מאה בזמן ההלואה שאם בתר מעיקרא זה ריבית ואם בתר בסוף זה לא ריבית עוד נפק"מ הגמ' אומרת אם הלוה מאה פרוטות בעד מאה פרוטות והוזלו הפרוטות שאם הולכים לפי שעת הלואה זה לא ריבית ואם הולכים לפי שעת תשלומים זה ריבית והנה לפשטות הדברים שבהלואה של פרוטות חל חיוב לפי פרוטות יוצא שמעיקר הדין חל חיוב של מאה פרוטת וא"ש תחילת הסוגיא שמאה במאה ועשרים הוי ריבית אמנם הקשה הבית אפרים חו"מ סימן ד' ד"ה אמנם מה הצד שמאה במאה הוי ריבית אם בתר בסוף הרי כיון שזה מה שהוא מתחיב מצד דיני ההלואה מה שייך שיחשב ריבית והנה לכאורא אם נימא כנ"ל שמעיקר הדין חל חיוב שויות דהינו שחשיב שקיבל שויות ורק מצד אומדא זה נעמד חיוב של חפץ א"כ יתכן שזה עצמו שמעמיד את ההלואה בכזו צורה חשיב ריבית אמנם אם נימא שכן הוא עיקר ההלואה להחשב שזה מה שקיבל צ"ע שמה שייך לדון שקיבל יותר ממה ששילם וצ"ע.

והנה בפשוטו למהרשד"ם שבהלואת מעות חל לפי שויות לפ"ז גם בסוגין במלוה ק' בק' חל חיוב לפי שויות וכן בק' בק"כ ועיין מחנה אפרים סימן כ"ה שהקשה א"כ למה ק' בק"כ אם בתר מעיקרא זה אסור הרי אין כאן ריבית כיון שמעיקר הדין הוא חייב לפי שויות והנה יש להקשות עוד דלכאורא עד כמה שהכל חל לפי שויות א"כ בק' בעד ק"כ יצטרך לשלם לו קמ"ד שכל הקציצה היא לפי שויות עוד קשה בהלוה ק' בעד ק' שבהוזלו המטבעות גם מצד קציצתם לא יצטרך לתת לו יותר מפ' כיון שמצד קציצתו זה לפי שויות ומה פתאום שיהיה חייב ק' ובפשוטו בהכרח שזה ודאי בסוגין מדבר שכוונתם להעמיד ההלואה לפי מדה ולא לפי דמים וכונת הגמ' שאם יעשו כזה הלואה וזה תלוי בין בתר מעיקרא ובתר בסוף אבל באמת באופן שיחול לפי שויות אין את נידון הגמ' דבין אם בתר מעיקרא ובין אם בתר בסוף זה אותו דבר ובאו"ש פ"ד הי"ב כתב שבאמת באופן זה שקוצצים ק' בעד ק"כ כיון שזה גם במקרה שהפרוטות ישארו באותו מחיר ממילא זה אומדנא שכאן מעמיד את ההלואה על מדה ולא על שויות אמנם עדין צ"ע מק' בעד ק' למה צריך לשלם לו ק' ובהכרח צ"ל כדביארנו לעיל וצ"ע אמנם יש לדחוק שהיה להם כונה לקצוץ תוספת לפי מדה אבל עיקר ההלואה ודאי לפי דמים ולפ"ז בקצצץ ק' בעד ק"כ הקשה המחנה אפרים שזה לא ריבית דעכשיו צריך לתת מצד עיקר ההלואה ובקצץ ק' בעד ק' באמת צריך לשלם ק' שהיה להם כונת קציצה לתוספת ורק שהגמ' דנה שאם בתר מעיקרא אין בזה איסור דמצד הקציצה זה לא קציצה של יותר ולכן רק הקשה למה ברישא אם בתר מעיקרא זה אסור ואם כנ"ל יש מקום לישב למה דיבואר אי"ה שיעור הבא מהאחרונים שיסוד האיסור של תשלום ריבית זה דבר שהיה עליו קציצה וא"כ כיון שחלק זה נתחיב גם מכח קציצתו לכן יש בזה איסור ריבית אמנם אין סיבה לכל חידושים אלו דעד כמה שהיה כאן כונה לקציצה שונה מתמיד יש לבאר סוגין שעשו הלואה לפי מדה וכמו שחל בסתמא למחנ"א וז"ב.

והנה בעיקר קושית המחנ"א שכיון שחל חיוב ק"כ זה לא ריבית צ"ע למה לא הקשה על עצמו מהא דק' בק' הגמ' דנה שיהיה איסור אפילו שמצד עיקר ההלואה צריך לחול כך וצ"ל כדביארנו לעיל שודאי שמעיקר הדין החיוב זה שויות וזה עצמו שקבע שהחיוב יחול לפי מדה זה סיבה לריבית אמנם למהרשד"ם שחל לפי שויות נקט הנ"ל שזה מעיקר המחיב של הלואה ולכן תמה כנ"ל ועדין הדברים סתומים.

### הקדמה לפרק איזהו נשך

ח] בתורה מבואר איסור ריבית בשלשה מקומות ועיין גמ' ע"ה: דמבואר שיש איסור של לא תשימון עליו נשך שזה איסור בעצם ההלואה אם קציצה בריבית ובפשוטו איסור זה הוא רק על המלוה ולא על הלוה ויש איסור על לקיחת ריבית ואיסור זה הוא בן על הלוה ובין על המלוה והנה מבואר בגמ' שהאיסור דאוריתא זה רק בריבית שקצצו בשעת הלואה אבל אם לא קצצו בשעת הלואה אפילו שמחזיר לו יותר אין זה איסור אלא מדרבנן והנה בפשוטו זה ודאי שללא איסור ריבית היה חל חיוב לשלם ריבית וצ"ב בגדר הדבר ועיין קובץ שיעורים בב"ב אות ש"פ שהביא משו"ת הרשב"א שזה שכירות המעות ולכן החיוב חל כליום וים וחשיב מלוה על פה דהינו שאפילו שמלוה להוצאה ניתנה אבל חשיב שיש כאן ממוני גבך ושנותן לו להשתמש בממון זה והריבית זה דמי השימוש וככל שכירות מטלטלים אמנם עיין שו"ת חת"ס ח"ו סכ"ו בד"ה ומה, שהקשה שכיון שמלוה להוצאה ניתנה לא חשיב שיש כאן ממון בעיין ששיך שיחשב שכירות המעות ועיין ברכת שמואל קידושין סימן ד' סק"ד שהביא מהגר"ח שזה מצד קציצה של הממון דהינו שכמו שאפשר לקצוץ על מקח כמה שרוצה ממילא גם כאן אפשר לקצוץ בעד נתינת ההלואה שיתחיב את דמיו ויותר מדמיו ויש כאן חידוש שאפילו שמתחיב אותו דבר שקיבל בכל אופן שיש בזה קציצה שיתחיב יותר ממה שקיבל ועיין חידושי הגרנ"ט קידושין סימן ו' שכתב לדון שבכל נתינה של כסף יש כאן מעשה קנין להחיל את הריבית ומשמעות הדברים שיש כאן קנין כסץ וצ"ע לר"ל שכסף לא קונה לא שייך שיחול ריבית והנה בפשוטו כל שיעשה הלואה בריבית שגם לולי איסור תורה לא יחול חיוב לשל ריבית אין זה ריבית קצוצה אמנם עיין ריטב"א בב"מ ס"ה: ד"ה משכן שחידש שגם כה"ג כל שקצץ שיתן לו ריבית הוי ריבית קצוצה.

והנה מדאוריתא כל האיסור הוא רק אם זה דרך הלואה אבל דרך מקח זה מותר וכמבואר כאן ברש"י ומבואר בגגמ' שיש כמה דוגמאות של דרך מקח א. שנותן לו מעות על המקח על דעת שיתן לו כשער של עכשיו שאפילו שאחרי זה יתיקר בכל אופן נותן לו כשער היוקר ב. עיין גמ' ס"ג: שאפילו אם מוזיל לו מהמחיר הרגיל על מה שמקדים לו מעות שבכל אופן כיון שזה דרך מקח מותר ג. עיין גמ' ס"ה. דטרשא דהינו שקונה מקח ומתחיב לשלם מחיר יותר גבוה כיון שלא משלם לו מיד דאין בזה איסור ריבית מדאוריתא כיון שזה דרך מקח אמנם מדרבנן אסור בכה"ג ומבואר יותר שגם סאה בסאה אפילו שמחיזר לו אותו דבר בכל אופן אם זה התיקר אסור ל להחזיר מדרבנן אלא כשויות של שעת ההלואה חוץ ממקום דיש לו או יצא השער.

והנה בעיקר החילוק בין דרך הלואה לדרך מקח בפשוטו הוא שבדרך מקח כל המחיר נקבע על החפץ משא"כ בהלואה התוספת זה על המתנת מעות ולא על החפץ בעצמו דהינו שהחפץ מחיב רק את תמורתו והשאר זה על המתנת מעות אמנם לכאורא כל זה ניחא אם החיוב זה שכירות המעות אמנם לגר"ח שזה קציצה על הדמים בעצמם צ"ב החילוק בין דרך מקח לדרך הלואה ודבר זה ילמד בהמשך הסוגיות אי"ה.

# בנידון הגמ' בתר מעיקרא או בסוף

### בביאור סברת הגמ' דחשיב נשך ולא תרבית

א] מבואר במשנתינו ריש פרק איזהו נשך דתרבית זה ריבית דרבנן והגמ' מדיקת מזה שמדאוריתא כל דהוי נשך הוי תרבית וכל דלא חשיב נשך לא חשיב תרבית ומה שהתורה כתבה שני לשונות את כספך לא תתן לו בנשך ובמרבית לא תתן אכלך זה לעבור עליו בשני לאוין והגמ' דנה שהיה מקום לומר דבלוה ממנו מאה במאה ועשרים בשעת הלואה מאה זה היה חומש ובשעת פרעון מאה ועשרים זה חומש דהינו שזה אותו ערך כה"ג זה נשך ולא תרבית והגמ' דוחה דממ"נ אם הולכים בתר מעיקרא זה נשך ותרבית ואם הולכים בתר בסוף זה לא נשך ולא תרבית ובפשוטו היה מקום לבאר שהסיבה שלגמ' היה צד שכה"ג זה נשך ולא תרבית שכיון שנותן לו מעות יותר ממה שקיבל לכן זה נשך דזה גם סיבה שיחשב שהוא ננשך אבל ביחס לתרבית בזה כיון שלמעשה אין למלה רווח ממוני לא חשיב תרבית אמנם עיין רמב"ן ור"ן דמבואר דאין סברא לחלק שמציאות זו חשיב שהלוה נחסר והמלוה לא התרבה דממ"נ אם חשיב שהוא נחסר זה נחשב שהמלוה התרבה ואם לא חשיב שהוא התרבה לא חשיב שהלוה נחסר אלא כונת הגמ' למבואר בהמשך שלגבי נשך זה נקבע לפי הקציצה וכיון שהיה כאן קציצה שיתן לו יותר לכן זה נחשב נשך משא"כ לגבי תרבית זה תלוי במה שהיה בפועל וכיון שזה אותו ערך זה לא חשיב תרבית.

### בביאור הא דאם בתר בסוף הקובע זה השויות

ב] הגמ' מסתפקת לגבי איסור ריבית האם הולכים בתר מעיקרא או בתר בסוף והגמ' אומרת שני נפק"מ אחד בקצץ מאה במאה ועשרים ובזמן הפרעון ירד הערך של מה שלוה והערך של המאה עשרים פרוטות עכשיו זה כמו ערך של מאה פרוטות שהיה בשעת הלואה דאם הולכים בתר מעיקרא יש כאן ריבית ונשך ואם בתר בסוף אין כאן ריבית וכן במקרה הפוך דהלוה מאה במאה והערך של הדבר עלה שאם הולכים בתר מעיקרא אין בזה ריבית אבל אם בתר בסוף יש בזה ריבית והנה בפשטות אין כאן ספק בהלכות הלואה מה החיוב שחל ובפשוטו חל חיוב מעיקר דין הלואה לתת מה שקיבל וכדין כל סאה בסאה שחל חיוב סאה חיטים בין הוקר בין הוזל וכמבואר בגמ' לעיל מ"ד: דבמלוה דינר זהב והתיקר אם זה פירא דללא איסור סאה בסאה חייב לשלם דינר וכדהארכנו בזה בסימן הקודם אלא יש כאן ספק בהלכות ריבית והנה עיין אבי עזרי פ"י ממלוה ה"ד שדן לבאר שהספק בתר מעיקרא או בתר בסוף הכונה האם ריבית נידון לפי מדה או לפי שויות אמנם אין זה במשמעות לשון הגמ' אלא שהספק האם הריבית נקבע לפי זמן ההלואה או זמן התשלום והדבר מפורש בראשונים א. עיין ריטב"א שכתב שהעיקר בתר מעיקרא כלשון התורה לא תשימון עליו נשך דהינו שהקובע שעת הלואה וכן בלשון הרמב"ן והר"ן ביארו שבתר מעיקרא דמשעה שהלוהו נשכו וכן משמעות רש"י שביאר מעיקרא לחשוב לפי שעת ההלואה.

הנה למה דנתבאר דספק הגמ' כפשוטו האם הולכים לפי זמן הקציצה או לפי זמן התשלום והגמ' כאן הביאה שני אופנים שהנידון האם זה ריבית או לא תלוי מהו הקובע של זמן הריבית והנה בפשוטו מבואר בגמ' שהמושג ריבית זה שיש כאן תוספת שויות ממונית ולא שיש תוספת של מדה ולכן בקצץ מאה במאה עשרים אם הולכים בתר בסוף אפילו שיש כאן מדה יותר גדולה אבל כיון שאין כאן שויות ממונית נוספת לא חשיב ריבית וכל צד הריבית רק מצד שבזמן הקציצה זה היה שויות ממונית יותר גדולה וכן במקרה הפוך שקצץ מאה במאה במאה והפרוטות הוזלו באמת חשיב שיש כאן מציאות של ריבית אפילו שמצד הכמות זה אותו כמות אבל הדין ריבית נקבע לפי השויות ולכן כה"ג מצד מה שמחזיר חשיב שמחזיר יותר ורק שיש לדון שכיון שבזמן הקציצה זה אותו שווי לכן זה לא חשיב ריבית.

והנה עיין בית אפרים חו"מ סימן ד' ד"ה ואמנם שהקשה מה הצד בגמ' שאם הולכים בתר בסוף בהלוה מאה במאה עשרים זה לא ריבית הרי מצד דיני ממונות חייב לו רק מאה וא"כ מה שמוסיף לו עשרים זה תוספת של ריבית ולכאורא מוכרח מזה שכדי שיחשב ריבית לא מספיק מה שמשלם יותר ממה שחייב בחושן משפט אלא הגמ' סברא שצריך לשלם שויות יותר ממה שלוה וכיון שהדין ריבית הוא לפי השויות כל שלא שילם יותר אפילו שמצד חושן משפט זה יותר ממה שההלואה מחיבת בכל אופן לא חשיב ריבית.

עוד צ"ב למה בהלוה ק' בק' הגמ' דנה שזה יהיה ריבית אם בתר בסוף הרי כיון שזה מה שחל עליו חיוב מצד דיני חושן משפט מה שייך שזה יחשב ריבית הרי זה מה שמגיע לו בתור תמורה של מה שקיבל ואפילו שיש כאן החזרה של שויות ממונית יותר ממה שקיבל אבל כיון שמצד דיני התורה זה נחשב החזרה של מה שקיבל מה שייך שזה יחשב ריבית והנה עיין בשיעור הקודם דהבאינו לדון האם מה שמשלם בהלואה לפי מדה זה מעיקר דין הלואה או שזה אומדנא שכך מעמיד את ההלואה ביחס לחפץ ולא ביחס לשויות ואם נימא שמעיקר דין ההלואה זה מתיחס לשויות ורק מצד שקוצץ להעמיד את ההלואה ביחס לחפץ לכן חל חיוב של חפץ א"כ יתכן שזה עצמו מכלל איסור ריבית שהרי מצד ההלואה זה צריך לחיב שויות בדיוק כמו שזה היה ומצד קציצתו זה מחיב חפץ ולכן משלם יותר משויותו ואם הולכים לפי התשלום בפועל חשיב ריבית ולחזו"א שזה סתם התחיבות אפילו שההלואה מתיחסת לשויות א"ש טפי.

והנה הגמ' ס"ג: אומרת כל אגר נטר אסור דהיינו דמבואר בלשון הגמ' שריבית זה רק אם מה שמשלם יותר זה מצד שכר המתנת מעות ועיין שטמ"ק בשםה ריטב"א והראב"ד שכונת הגמ' ביחס לריבית דרבנן בנעשה דרך מקח אמנם עיין חינוך פרשת בהר מצוה שמ"ג שהביא את הגמ' לגבי ריבית דאוריתא שרק אם הקציצה היא מצד אגר נטר אסור והנה בפשוטו בסוגין בהלוה מנה במנה שהגמ' דנה שאם הולכים בתר בסוף זה אסור לכאורא אבל הקציצה שבינהם היא לא היתה אגר נטר אלא שקבעו את ההלואה לפי מדה ולא לפי שויות ומה שמשלם יותר זה לא בתור שכר המתנת מעות ולריטב"א שכל הכלל של אגר נטר זה רק בריבית דרבנן א"ש אבל לראשונים שזה גם כלל בריבית דאוריתא צ"ע ובהכרח צ"ל שבאמת הגמ' כאן מעמידה שצד ההיתר מצד שבתר מעיקרא אבל באמת יש ראיות מפרקין שיש כאן עוד סיבות היתר וזה א"ש עם שיטת ההגהות אשר"י שאפילו שנקט שהגמ' לא הכריעה אם בתר בסוף או בתר מעיקרא בכל אופן ודאי שהלואת סאה בסאה זה דרבנן ויתכן מטעם הנ"ל שאין זה אגר נטר עיין לקמן אמנם עיין רמב"ן ר"ן ריטב"א שהוכיחו שקי"ל שבתר מעיקרא אזלינן מהא דמבואר בכולי פרקין שסאה בסאה זה דרבנן חזינן שנקטו שסיבת ההיתר מצד שבתר מעיקרא ולא מצד שכה"ג אין זה אגר נטר ולכאורא זה כשיטות שכל הגמ' שם זה בדין דרבנן.

### בביאור ספק הגמ' האם בתר מעיקרא או בתר בסוף

ג] והנה בפשוטו מבואר בגמ' שאפילו שיסוד דין ריבית זה לא לפי מדה אלא לפי שויות בכל אופן אם בתר מעיקרא אזלינן הקובע הוא אם בקציצה יש כאן ריבית של שויות יותר ולכן במאה בעד מאה עשרים זה ריבית קצוצה ובמאה בעד מאה אין בזה איסור ועיין פלתי בספר המדע סימן ק"ס סכ"א שכתב שבאמת באופן שזה רק ריבית של בתר מעיקרא אין איסור בתשלומין אלא רק בקציצה דהינו שנקט שכיון שריבית זה תוספת שויות א"כ צריך לדון בזמן התשלומין האם יש כאן תוספת שויות אמנם בפשטות ודאי שכונת הגמ' שכה"ג זה לא רק איסור לא תשימון אלא זה גם איסור של תשלומי ריבית וביותר דבפשוטו גם לצד הגמ' שבתר בסוף לכאורא זה רק ביחס לאיסור של תשלומי ריבית אבל ביחס ללאו של לא תשימון בפשוטו כיון שבזמן הקציצה זה יותר גם בשויות ודאי דיש בזה איסור אם לא דנימא שכיון שיתכן שינוים זה תלוי מה יהיה בסוף [והריטב"א שהוכיח שבתר מעיקרא מהדין של לא תשימון כונתו שלכן מסתבר שהקובע האם זה ריבית זה בשעת הלואה] ועיין נימוק"י שיש על זה אפילו חיוב החזרת ריבית וכן מפורש בבית מאיר סכ"א שיש על זה לאו של לא תיקח.

אמנם בטעם הדבר אפשר לבאר בשני אופנים אפשר לבאר שהקביעה של מה נחשב תוספת שויות זה זמן הקציצה וכל שבזמן הקציצה זה תוספת שויות ממילא גם בזמן התשלום חשיב שמשלם תוספת על השויות דהינו שקבעה התורה שתשלום הריבית זה ממון שלא מגיע לו והקובע כל ממון שביחס לזמן הקציצה הוא יותר מהשויות שמגיע לו הוא הריבית ולפ"ז יוצא שאם בתר מעיקרא חשיב שגם בזמן התשלום יש כאן סיבה לדין ריבית וכן הוא משמעות הרמב"ן והר"ן אמנם יתכן שזה ודאי שאם היינו דנים מצד התשלום אין כאן סיבה לריבית אלא שיסוד האיסור תשלום ריבית הוא כל שממון זה מגיע מחמת קציצה אסורה, אסור לשלם אותו ויתכן להוסיף שיסוד האיסור של לקיחת ריבית זה הקיום של הקציצה האסורה וכדלקמן ולכן כיון שכאן מצד הקציצה יש בזה איסור ממילא גם אסור לשלם את זה.

והנה הגמ' לקמן ס"א. שואלת למה צריך לאו בריבית הרי אפשר ללמוד את זה מגזל והגמ' עונה שכיון שזה מדעתו אין ללמוד מגזל ועיין בית מאיר דהקשה דבמקרה של בתר מעיקרא דהיו שקצץ ק' בק"כ ובשעת הפרעון זה אותו שווי כה"ג אין ללמוד מגזל שזה אסור ואולי לזה צריך הלאו של לא תקח וגו' והניח בקושיא והנה הגמ' לא דנה שלא יהיה איסור של לא תשימון אלא הכונה שלאחר שיש לאו של לא תשימון שנתחדש שריבית חשיב ממון שלא כדין ממילא לקחת ממון חשיב גזל והקשה הב"מ שכה"ג הרי מצד העכשיו זה ממון כדין ולא היינו אוסרים הלקיחה ללא פסוק מיוחד אמנם כל זה אם יסוד האיסור של הלקיחה כה"ג מצד ישום הקציצה אבל אם הביאור שקבעה התורה דמה נחשב ממון שלא כדין מה דביחס לזמן ההלואה זה ריבית א"כ אין סיבה שלא יהיה בזה איסור גזל דהרי מצד עיקר ההלוה לא חייב לו את זה.

והנה עיין שערי דעה סימן ק"ס סכ"א שדן שבדין של בתר מעיקרא לא יהיה חיוב חזרת ריבית כיון שזה מצד וחי אחיך עמך וכל זה שייך אם לקחו ממנו דבר שמצד הלקיחה זה חיסור ממון אבל כל שמצד הלקיחה אין כאן סיבה לריבית כה"ג לא שייך הדין וחי אחיך עמך אמנם הביא מהנימוק"י במשנה שנקט שיש חיוב להחזיר את זה והנה אם הגדר בבתר מעיקרא שנקבע שהזמן שקובע שזה תוספת הוא הקציצה א"כ יש כאן גם בזמן התשלום לקיחת ריבית ואין מקום לנידון הנ"ל אמנם מבואר שנקט שכל סברת הגמ' רק מצד שכל שבקציצה זה אסור זה סיבה גם שאסור לגבות הקציצה אבל אין כאן סיבת איסור מצד עצמו והנה בעיקר הדין המבואר בנימוק"י אין ראיה דלא כסברא הנ"ל אלא שיתכן שכל שנאסר הגביה יש על זה הדין של וחי אחיך עמך.

והנה יש הרבה ראשונים שנקטו שאין איסור להלות בריבית למומר ועיין בשערי דעה סימן קנ"ט ס"א שדן במי שבשעת ההלואה היה כשר ובשעת הפרעון הוא מומר האם מותר לגבות ממנו ריבית וכתב שכיון שקי"ל שבתר מעיקרא אזלינן א"כ אסור לגבות ממנו הריבית דהינו שנקט שנתחדש שכל שמצד הקציצה זה אסור יש איסור לגבות את זה ועיין חידושי רבינו מאיר שמחה ס"א: בד"ה ראיתי שכתב שאין זה ענין לסוגין דכאן הכונה שכל שבשעת קציצה זה ריבית זה הקובע שהוא חפצא של ריבית ויש כאן סיבת איסור גם מצד הפרעון אבל כל שאז הוא נהיה מומר ממילא ודאי שאין סיבת איסור בגביתו וזה כפשטות הראשונים בהבנה של בתר מעיקרא וכנ"ל.

ועיין חוו"ד סימן קע"ה סקי"ב שכתב דבהלוה לחברו וקצץ שימכור לו קרקע יותר בזול שיש בזה ריבית דאם הוזל הקרקע בשעה שמוכר לו הקרקע יש בזה ריבית קצוצה כיון שבתר מעיקרא אזלינן דהיינו דאפילו דעכשיו אין סיבה לריבית אבל כיון שהקציצה על זה היה ריבית ממילא הגביה של הדבר חשיב תשלום ריבית ועיין שערי דעה סקי"ב שחלק עליו והוכיח מהראשונים דלא כדבריו אמנם מצד שכה"ג שגם ללא הקציצה אין כאן תוספת דמים בזה לא חשיב ריבית דרק בגמ' של בתר מעיקרא דהיום לא חייב לו התוספת רק מצד הריבית בזה חשיב ריבית אבל כאן שעכשיו גם ללא הקציצה אין כאן נתינה של תוספת אין סיבה לאסור ובדעת החוו"ד צ"ל שכיון שיסוד האיסור זה קיום הקציצה לכן נקט שגם זה בכלל האיסור.

והנה בדברי החוו"ד נתחדש שיסוד האיסור לקיחת ריבית זה ישום הקציצה האסורה אפילו במקום שמצד הלקיחה אין סיבת איסור וכן הוא במשנה למלך פ"ד ממלוה ה"ב בד"ה כתב הרשב"א בסופו ובזה יתכן שאינו כן אמנם עיקר היסוד שהאיסור של לקיחת ריבית זה לקיחה של קציצה האסורה מצאנו לו מקור דעיין שערי דעה קע"ב סק"ה בתחילתו דהביא דדעת ר' יהודה דצד אחד בריבית מותר ומבואר בגמ' שגם הגביה מותרת וצ"ע שאפילו שאין איסור מצד הקציצה אבל למה שהגביה תהיה מותרת הרי אז זה ריבית גמורה והוכיח מזה שכל שהקציצה בהיתר וגובה מחמת הקציצה אין בזה איסור ריבית [אין הדברים מדויקים דדבריו שם ביחס לריבית מאוחרת] והנה מבואר בגמ' ע"ב. שאם עכו"ם הלוה לישראל בריבית והתגייר דאסור לו לגבות הריבית לאחר שנתגייר ועיין ריטב"א שם שנקט שזה רק דרבנן ובפשוטו הביאור כנ"ל שכיון שהקציצה היתה בהיתר אין איסור בעיקר הגביה אמנם ברא"ש סימן נ"ז מבואר שיש בזה איסור דאוריתא וצ"ל דשם זה שם קציצת ריבית רק שאז לא היה איסור וזה גרע וצ"ע [עוד יש לומר דהנה מבואר ברא"ש שם שרק לגבי ריבית שעולה לאחר שנתגייר זה דאוריתא דהינו שיש כאן חוב שאשר לשלמו ולא יהיה עליו ריבית ועכשיו יש עליו ריבית ויתכן שזה כמו קציצה דהינו שנחשב שעכשיו לוקח ההשתמשות כל רגע באיסור ואין זה דומה לקציצה שכבר חלה לגמרי ואין בזה איסור וצ"ע].

### עוד בביאור הדין בתר מעיקרא

ד] מבואר בגמ' שאם אזלינן בתר בסוף א"כ בהלוה מאה במאה והוזל אסור לשלם מאה וחשיב ריבית דאוריתא ועיין ראשונים שכתבו שכיון דמבואר בפרקין דסאה בסאה זה רק ריבית דרבנן מוכח שאזלינן בתר מעיקרא ובפשוטו מבואר דנקטו שכל ההיתר של סאה בסאה מצד שבתר מעיקרא אזלינן והנה עיין ט"ז סימן קס"ב סק"א שכתב שסאה בסאה זה לא ריבית מצד שזה קרוב לשכר כהפסד דהרי כמו שיתכן שיתיקרו החיטים כך יתכן שיוזלו החיטים ובפשוטו טעם זה להיתר גם אם אזלינן בתר בסוף עוד מבואר ברש"י ס"ב. דבמשכנתא אין ריבית כיון שזה לא בטוח שיגדלו פרות ומבואר שריבית שלא בטוחה זה לא ריבית ועיין אבי עזרי פ"ד ממלוה ה"י שהקשה דלפ"ז כל סאה בסאה זה לא ריבית דאוריתא גם אם הולכים בתר בסוף כיון שזה לא בטוח שיהיה כאן ריבית ולכאורא זה דלא כראשונים הנ"ל שכל הסיבה שסאה בסאה אין איסור מצד שבתר מעיקרא אמנם בפשוטו יש לומר שכל סברות הנ"ל זה רק כיון שהקובע של הריבית זה הקציצה ממילא כאן שאין קציצה ברורה של ריבית מטעמים הנ"ל לכן לא חשיב ריבית אבל אם אזלינן בתר בסוף דהיינו שהקובע האם זה ריבית זה לא זמן הקציצה אלא מה שיהיה בפועל ממילא באמת לא שייך את הסברות הנ"ל שכיון שמחמת הקציצה של ההלואה צריך לשלם בסוף ריבית הוא בכלל איסור של התורה וא"ש הראשונים שהוכיחו מדין סאה בסאה שקי"ל שבתר מעיקרא אזלינן.

והנה בפשוטו מבואר בגמ' שהקובע של ריבית זה תוספת של ממון אפילו אם זה אותה מידה ובפשוטו לפ"ז בקוצץ סאה בסאה אבל גם בזמן הקציצה יהיה בזה ריבוי ממון זה יהיה אסור אפילו שמצד המדה זה לא יותר ולכאורא לפ"ז במלוה סאה במקום הזול על מנת שישלם סאה במקום היוקר צריך להיות ריבית קצוצה ועיין מחנה אפרים סימן כ"ב דהקשה דבגמ' ע"ג. לפי ביאור רש"י מפורש שזה רק אסור מדין סאה בסאה וע"ש שמצד עיקר הגמ' היה מקום לומר שמדובר שהיה קנין חליפין אמנם ברש"י מבואר כנ"ל ועיין שם שכתב לחדש שכיון שזה לא ברור שיהיה ריבית דהרי יתכן שיוזל שם ממילא אין בזה ריבית קצוצה וצ"ע דא"כ גם סאה בסאתים יהיה מותר דאולי עד שעת הפרעון יוזלו החיטים וצ"ל שאפילו דמבואר בגמ' שהריבית נקבע לפי שויות אין הכונה שמדה זה לא סיבה לריבית אלא שכל שמצד השויות זה אותו דבר ממילא זה מפקיע השם ריבית ולפ"ז יתכן שכאן שהרי קבעו לשלם במדה יותר וזה לא שמצד השויות זה אותו דבר אלא שמצד זה אין סיבה לאסור כה"ג יש לאסור מצד המדה שבדבר והדברים מחודשים וצ"ע ויש שרצו לומר שכה"ג הגדר שחל חיוב סאה חיטים סתם ורק עשה תנאי שמקום התשלומים יהיה שם.

עוד יש לעיין בהלוה לו סאה חיטים וקצץ על מנת שישלם לו בזמן היוקר האם זה רק אסור מצד סאה בסאה או דהוי ריבית קצוצה והנה לכאורא למבואר בסוגין שכל ההיתר של סאה בסאה מצד שבתר מעיקרא אבל ללא זה הוי ריבית א"כ כאן שגם בשעת קציצה זה קציצה לשלם בשויות יותר אפילו שבמדה זה אותו דבר צריך להיות שזה ריבית קצוצה ועיין רמ"א סימן קס"ב ס"ג בש"ך שם דמשמע שזה רק איסור מדרבנן וכה"ג אפילו שלא עוזר יצא השער כיון שקבע בשער אחר אבל יעזור יש לו אמנם באמת במקור הדברים בסמ"ק ובכלבו דהובא בב"י מבואר שזה כמו שמלוה סאה בסאתים ע"ש [וראיתי מביאים דנחלקו בזה האחרונים דבמהר"ם שיק חיור"ד ס' קנ"ט נקט שאין בזה איסור דאוריתא ובשו"ת פנ"י ס' כ"ח ד"ה ועד ראיתי נקט שזה דאוריתא].

עוד יש לעיין דהנה עיין מחנ"א סימן כ"ז שכתב לדון בלוה סאה בסאה והוזל דמבואר בגמ' שנותן לו חיטיו ובפשוטו הוא מעיקר הדין חושן משפט האם מותר לתת לו כשוי החיטים של שעת הלואה ונקט מסברא שמותר כיון שלא נותן לו בתור ריבית אלא כדי שלא יפסיד וכן הוא בבית מאיר סימן קע"ה ז' והביא מהריטב"א והמהרי"ט דיש בזה איסור ובפשוטו הביאור שכיון שמצד דיני הממון משלם רק סאה חיטים ממילא חשיב ריבית ולכאורא יש לעיין דכיון דמבואר בגמ' שהדין ריבית נקבע לפי השויות וכל מה שאסור מתי שזה אותו שויות מצד שהיה כאן קציצה האסורה אבל כאן שלא היה קציצה והרי לא משלם לו שויות יותר ממה שקיבל למה שזה יהיה אסור ואלי יש לאסור מדרבנן דזה לא גרע מריבית דברים.

עוד יש לעיין דעיין בית אפרים יור"ד סימן מ"ג ובחוות דעת קס"ב סק"ה שכתבו דבלוה סאה חיטים והתנו שאם זה יתיקר ישלם לו סאה חיטים ואם זה יוזל ישלם לו כשעת הלואה דכה"ג הוי ריבית קצוצה ומבואר בדבריהם שהחיוב שחל הוא חיוב סאה ולכן כל שזה יתיקר וישלם לו סאה אין בזה איסור ריבית אמנם בהוזל ומשלם כשוי שבשעת הלואה שאז זה יותר מחיוב סאה שהוא חייב הוי ריבית וצ"ע הרי מבואר בגמ' שעיקר דין ריבית זה מצד ריבוי ממון וכאן הרי אין ריבוי ממון וא"כ למה שקציצה זו נחשבת כקציצה האסורה הרי קצץ שישלם לו את השוי הממוני של הדבר.

והנה עיין שו"ת הרא"ש כלל ק"ח סט"ו בד"ה גם שכתב שסאה בסאה מותר מצד שחיטים הלוהו וחיטים כמותו מחזיר לו עכ"ל וצ"ע הרי בסוגין מבואר שכל סיבת ההיתר רק מצד שבתר מעיקרא אבל עיקר דין ריבית נידון לפי השויות של הדבר ויתכן דבאמת פליג על הראשונים וס"ל שבאמת יש ראיות שסאה בסאה זה דרבנן גם אם בתר בסוף [כסליו תש"פ: וראיתי לדון שסברת הרא"ש זה בפירות אבל לגבי מטבע שם כל ההיתר מצד שבתר מעיקרא ובאמת כל דברי הרא"ש זה רק בפירות וצ"ע].

ולכאורא יש מקום לומר שכל מה דמבואר בגמ' שהדין ריבית הוא לפי השויות של הדבר ולא לפי הדבר בעצמו זה רק בכסף שעיקרו עומד להוצאה דהינו להשתמש בו בתור שויות לכן שם הריבית תלויה בשויות הדבר אבל בחפצים דהם עומדים לשימושם העצמי שם הריבית נקבע לפי המדה ולכן אין זה תלוי בספק הגמ' שבין אם בתר מעיקרא ובין אם בתר בסוף ק' בק' זה אין כאן ריבית וק' בק"כ יש כאן ריבית וא"ש כל הדוגמאות הנ"ל שמדובר על סאה בסאה ולא על מטבעות ובאמת במטבעות יתכן שיהיה הדין אחרת [ועיקר הסברא מבוארת בגרנ"ט ועיין שיעור הקודם מה שכתבנו בדעת המהרשד"ם] אמנם זה דלא כראשונים שהוכיחו שבתר מעיקרא מהדין הלואת סאה בסאה ופשטות דבריהם שזה מסאה חיטים כמבואר בריטב"א חזינן שנקטו שנידון הגמ' זה לא רק במטבעות ועיין בזה עוד לקמן.

אמנם יש מקום לומר שגם נידון זה האם לדון את זה כמחזיר לו אותו דבר או מוסיף לו משהו תלוי האם בתר מעיקרא או בתר בסוף שאם אזלינן בתר בסוף דהינו שהקובע שבפועל מחזיר לו יותר א"כ גם בהעמיד ההלואה ביחס לסאה חיטים ומחזיר לו מה שקיבל אבל כיון שבפועל ביחס לשויות יש כאן ריבית זה אסור אבל עד כמה שהולכים בתר מעיקרא דהינו שהקובע של מציאות הריבית זה רק מחמת הקציצה א"כ זה עצמו שקובע שההלואה תתיחס למדה וההחזרה לפי מידה זה מעמיד שאין כאן קציצה של איסור דהינו שזה קציצה שאין בה תוספת ולפ"ז מה שהולכים בתר מעיקרא זה סיבה לשני דברים א' שצריך לדון שמצד הקציצה יש כאן יותר וכן שסאה בסאה גם אם יהיה שם יותר בשויות בכל אופן כל שההלואה נעמדת לפי מדה אין כאן ריבית ובזה מיושב כל הדוגמאות הנ"ל דסאה בסאה זה דרבנן אפילו שגם בזמן הקציצה יש כאן שויות יותר דעד כמה שהקובע קציצה של ריבית כה"ג חשיב שקוצץ שההלואה זה המדה ממילא אין כאן ריבית וכן במקרים שההלואה חלה במדה וביחס לזה יש ריבית וביחס לשויות אין ריבית חשיב ריבית שכיון שקבע ההלואה לפי המדה וביחס לזה יש כאן תוספת לכן חשיב ריבית אמנם עדין אין זה במשמעות לשונות הראשונים.

והנה עיין רמב"ן עה"ת פ' כי תצא שביאר הפסוק נשך אוכל נשך כסף ונשך כל דבר אשר ישך לבאר שאם הלוה סאה חיטים בסאה וחצי אפילו שבזמן הפרעון זה אותו שויות בכל אופן זה אסור וכתב שהיה מקום לומר שרק בכסף ואוכל דנים לפי החפץ אבל בשאר דברים נדון לפי השויות ואין כאן ריבית קמ"ל שגם בזה יש ריבית והנה משמעות דבריו דבאמת הדין ריבית נקבע לפי המדה ולכן זה אסור ולכן היה אפשר לחלק בין הדברים וצ"ע דאם סיבת האיסור מצד שבתר מעיקרא דהינו שבקציצה זה יותר א"כ זה יותר גם בשויות וגם במדה ואדרבא הרי משמעות הגמ' שהדין ריבית נקבע לפי ריבוי הממון והנה היה מקום להעמיד סוגין רק בכסף אבל בחפצים באמת שם הריבית לפי מדה אמנם ברמב"ן משמע שגם סאה בסאה תלוי בסוגין אמנם לנ"ל יתכן דא"ש דבאמת עד כמה שבתר מעיקרא דהינו שהקציצה קובעת א"כ באמת הדין ריבית הוא לפי מדה וכלפי זה כתב הרמב"ן שהיה מקום לדון שיש דברים שלא שיך לדון ריבית רק לפי שויות ועדין צ"ע.

### בביאור שיטת ההג"א דנשאר ספק האם בתר מעיקרא

ה] עיין הגהות אשר"י ובמרדכי שכתב שמלוה ק' בק"כ הוי ספק וצריך להחמיר כיון שזה דאוריתא ותמהו האחרונים הרי כיון שקי"ל שסאה בסאה זה דרבנן א"כ בהכרח שאזלינן בתר מעיקרא והוי ודאי איסור ועיין חידושי הגרנ"ט שכתב לדון שכל ספק הגמ' רק לגבי מטבעות דבזה השם ריבית נקבע לפי השויות ולכן זה תלוי אם הולכים בתר מעיקרא או בתר בסוף אבל בחפצים שעיקרם עומד לגופם בזה ודאי שהריבית נקבע לפי החפץ וגם אם הולכים בתר בסוף אין כאן ריבית דמחזיר מה שקיבל דהינו דספק הגמ' הוא ככל הנ"ל האם הריבית נקבעת לפי הקציצה או לפי התשלום אמנם עיקר דבר זה דדין ריבית הוא לפי השויות ולא לפי המידה זה רק בכסף ולא בחפצים אמנם עדין צ"ע מה שהקשה הגר"א דבגמ' מ"ד: מפורש שגם בהלואת דינר בדינר מותר סאה בסאה אפילו שזה פרי וחזינן שגם בכסף שהקובע זה שויות בכל אופן מסתכלים לפי מעיקרא.

ועיין אבי עזרי שכתב שמלשון ההגהות אשרי משמע שכל מה שנשאר ספק על מאה במאה ועשרים אבל על מאה במאה אין זה בכלל הספק דהינו שזה ודאי נפשט שאין בזה איסור דאוריתא ויש מקום לומר שאפילו שהגמ' דנה הדין של סאה בסאה בנידון של בתר מעיקרא או בתר בסוף אבל באמת יש סיבות אחרות שבסאה בסאה אין בזה איסור דאוריתא עיין לעיל או מצד שזה קרוב לשכר כלהפסד או כי זה ריבית לא בטוחה אמנם עיין אבי עזרי שכתב לבאר שהגמ' דנה שזה או בתר מעיקרא או בתר בסוף אבל יתכן שבאמת צריך את שניהם ולכן אפילו שיש ראיות שכל שמעיקרא אין בזה ריבית אין כאן ריבית דאוריתא אבל עדין יתכן שצריך שגם בסוף יהיה בזה ריבית וע"ש מה שביאר לפי דרכו שהנידון בעיקר המחיב של הלואה אמנם אין זה במשמעות הגמ' ובפשוטו יש לבאר שהנידון במחיב של ריבית וכנ"ל אמנם לפ"ז אין שום מקור לומר שספק הגמ' רק ביחס למעות ולא ביחס לחיטים ודו"ק בזה [ועיין או"ז סימן ת' ומקורו בראבי"ה סימן אלף ל"ח מה שדן בלוה מטבע ונפסל ונהיה יותר יקר שיאסר מצד שבתר בסוף וצ"ע למה לא דן מצד כל סאה בסאה מדרבנן ועד כמה שאין סיבה לאסור כי הולכים לפי שעת הלואה א"כ מה צד לאסור יותר מכל סאה בסאה וצ"ע שם היטב].

### בביאור שיטת המהרשד"ם

ו] עיין שיעור הקודם דהבאינו את שיטת המהרשד"ם שנקט שבכל הלואה של מעות החיוב חל לפי שויות ולא לפי מדה והנה בפשוטו לפ"ז גם בסוגין במלוה ק' בק' חל חיוב לפי שויות וכן בק' בק"כ ועיין מחנה אפרים סימן כ"ה שהקשה א"כ למה ק' בק"כ אם בתר מעיקרא זה אסור הרי אין כאן ריבית כיון שמעיקר הדין הוא חייב לפי שויות והנה יש להקשות עוד דלכאורא עד כמה שהכל חל לפי שויות א"כ בק' בעד ק"כ יצטרך לשלם לו קמ"ד שכל הקציצה היא לפי שויות עוד קשה בהלוה ק' בעד ק' שבהוזלו המטבעות גם מצד קציצתם לא יצטרך לתת לו יותר מפ' כיון שמצד קציצתו זה לפי שויות ומה פתאום שיהיה חייב ק' ובפשוטו בהכרח שזה ודאי בסוגין מדבר שכוונתם להעמיד ההלואה לפי מדה ולא לפי דמים וכונת הגמ' שאם יעשו כזה הלואה וזה תלוי בין בתר מעיקרא ובתר בסוף אבל באמת באופן שיחול לפי שויות אין את נידון הגמ' דבין אם בתר מעיקרא ובין אם בתר בסוף זה אותו דבר ובאו"ש פ"ד הי"ב כתב שבאמת באופן זה שקוצצים ק' בעד ק"כ כיון שזה גם במקרה שהפרוטות ישארו באותו מחיר ממילא זה אומדנא שכאן מעמיד את ההלואה על מדה ולא על שויות אמנם עדין צ"ע מק' בעד ק' למה צריך לשלם לו ק' ובהכרח צ"ל כדביארנו לעיל וצ"ע אמנם יש לדחוק שהיה להם כונה לקצוץ תוספת לפי מדה אבל עיקר ההלואה ודאי לפי דמים ולפ"ז בקצץ ק' בעד ק"כ הקשה המחנה אפרים שזה לא ריבית דעכשיו צריך לתת מצד עיקר ההלואה ובקצץ ק' בעד ק' באמת צריך לשלם ק' שהיה להם כונת קציצה לתוספת ורק שהגמ' דנה שאם בתר מעיקרא אין בזה איסור דמצד הקציצה זה לא קציצה של יותר ולכן רק הקשה למה ברישא אם בתר מעיקרא זה אסור ואם כנ"ל יש מקום לישב למה דהבאינו לעיל אות ג' מהאחרונים שיסוד האיסור של תשלום ריבית זה דבר שהיה עליו קציצה וא"כ כיון שחלק זה נתחיב גם מכח קציצתו לכן יש בזה איסור ריבית וכנ"ל מהחוו"ד אמנם אין סיבה לכל חידושים אלו דעד כמה שהיה כאן כונה לקציצה שונה מתמיד יש לבאר סוגין שעשו הלואה לפי מדה וכמו שחל בסתמא למחנ"א וז"ב.

והנה בעיקר קושית המחנ"א שכיון שחל חיוב ק"כ זה לא ריבית צ"ע למה לא הקשה על עצמו מהא דק' בק' הגמ' דנה שיהיה איסור אפילו שמצד עיקר ההלואה צריך לחול כך וצ"ל כדביארנו לעיל שודאי שמעיקר הדין החיוב זה שויות וזה עצמו שקבע שהחיוב יחול לפי מדה זה סיבה לריבית אמנם למהרשד"ם שחל לפי שויות נקט הנ"ל שזה מעיקר המחיב של הלואה ולכן תמה כנ"ל ועדיין הדברים סתומים.

#

# ריבית בקרקע ופחות משו"פ

### בדין ריבית קרקע

א] מבואר בגמ' כתובות מ"ו. לגבי מוציא שם רע שזה דוקא אם הבעל שכר את העידי שקר והגמ' מסתפקת שכרן בקרקע או בפחות משוה פרוטה מהו וביאר רש"י שכיון שלומדים מריבית ושם זה כסף ושוה פרוטה ה"ה כאן ובפשוטו מבואר כאן דבריבית נתמעט קרקע ופחות משוה פרוטה אמנם עיין ח' הרשב"א בסוגין שכתב שזה רק מצד שהפסוקים דיברו על כסף א"כ זה לימוד לגבי מוציא שם רע אבל באמת לגבי ריבית אין בזה חילוק ובריטב"א כתב שאין כונת הגמ' מצד גז"ש אלא שספק הגמ' שכיון שהקפידה התורה שהבעל ישכור העידים וסתם שכירות זה בכסף לכן נסתפקה הגמרא אולי צריך דוקא כסף והאחרונים דיקו מסתימת הרמב"ם דגם ס"ל שיש ריבית בכל דבר ועיין ש"ך סימן קס"א שכתב שצריך להחמיר כשיטות אלו.

אמנם דעת תוס' והרא"ש ועוד ראשונים שאין ריבית בקרקע ובפחות משוה פרוטה ועיין תוס' שהקשו שהגמ' אומרת שמוכר בית בבתי ערי חומה זה ריבית והתורה התירתו דהינו שעד כמה שמחזיר הכסף תוך שנה בטל המכר והישיבה שישב הקונה בבית זה ריבית על המעות שנתן וקשה הרי הישיבה בקרקע זה ריבית קרקע ותירצו שכיון שההלואה היתה הלואת מעות ממילא אין בזה המיעוט של ריבית קרקע ועיין משנה למלך פ"ו ממלוה ה"א שהביא מהגידולי תרומה שלא מספיק שההלואה זה קרקע אלא צריך שגם הריבית יהיה קרקע ובפשוטו הכונה שצריך קציצה של ריבית קרקע אבל ודאי שקציצה של ממון ומשלם בקרקע זה אסור אפילו אם זה היה הלואת קרקע [ועיין אבני נזר קס"ב ט' שדן בזה] [ועיין יד אברהם קס"א שהעיר דאיך הגמ' רצתה ללמוד ריבית מגזל והונאה הרי שם נתמעט קרקע וא"כ כמו דשם המיעוט על הגזילה של קרקע ה"ה כאן על הריבית וצ"ע] אמנם עיין ר"ן בכתובות שכתב דהתם ה"ט דזוזי דזביני חשיבי כהלואה ופירי דאכיל הוי שכר מעותיו ועיין משנה למלך שדייק את תחילת דברי הר"ן דכונתו כתוס' אמנם עיין רעק"א רש"ש ואבני נזר סימן קס"ב שנקטו שכונת הר"ן שישיבת הבית זה לא נחשב קרקע ועיין קה"י סימן מ"ו סק"ה ובאבני נזר שביארו שהנאת ההשתמשות זה לא בגדר קרקע ורק אם הנידון על זכות שימוש בקרקע חשיב קרקע [ומה שהר"ן הזכיר שזה הלואת מעות צ"ל כונתו שאם היה חל מכר גמור א"כ גם ההשתמשות זה זכות בקרקע אבל כיון שזה למפרע ההלואה גם הישיבה בקרקע זה לא גדר של זכות השתמשות בקרקע ועדין צ"ב].

והנה מבואר בר"ן בכתובות שכל זה מדאוריתא אבל מדרבנן יש איסור דזה לא גרע מריבית דברים אמנם עיין שערי דעה שכתב שסתימת הראשונים שזה מותר לגמרי וכן מבואר בריב"ש סימן קמ"ז ובח' הר"ן בסוגין שהוכיחו שאם ההלואה היא ממון והריבית היא קרקע זה אסור מהא דמבואר לקמן ס"ה דבהלוה לו מעות ומשכן לו קרקע ובנתים אוכל פירות שזה אסור וצ"ב מה הראיה הרי שם זה רק ריבית דרבנן כמבואר שם וא"כ יתכן שחשיב ריבית קרקע רק שמדרבנן יש איסור ומשמע שנקטו שבריבית קרקע אין איסור אפילו מדרבנן ועיין שערי דעה שטענת הר"ן שזה לא גרע מריבית דברים זה רק אם הדין קרקע זה כשיטתו שם שזה תלוי מה הריבית א"כ כמו שנתרבה לאסור מדרבנן ריבית דברים שאין זה גוף ממון ה"ה קרקע אבל לתוס' שצריך שגם ההלואה תהיה קרקע א"כ אין זה ענין לריבית דברים דיש כאן מיעוט שזה סוג הלואה שאין בה איסור ריבית בדבר שאין גופה ממון ובאמת גם ריבית דברים יהיה מותר שם אמנם עיין ביאור הגר"א סק"א שהביא על תוס' בסוגין את דברי הר"ן שבכל אופן יש איסור מדרבנן כמו ריבית דברים וצ"ב טענת השערי דעה הנ"ל דלתוס' שהמיעוט מצד שזה הלואת קרקע א"כ זה לא דומה לריבית דברים וצ"ל שזה רק דרך דמיון דכמו דגזרו על ריבית דברים כך גזרו על הלואת קרקע וצ"ע.

והנה עיין בית מאיר שהקשה דבאמת מנ"ל לגמ' לבאר שהמיעוט של קרקע זה על הלואת קרקע ולא הריבית הרי הפסוק של נשך מדבר על מה שמשלם בתור ריבית ולא על מה היה ההלואה ובפרט שהרי הפסוק מדבר על הלוה דשם כל האיסור זה התשלום של הריבית ועל זה מדברת התורה ועיין שערי דעה דביאר דס"ל לתוס' שדין ריבית דברים זה דאוריתא כמבואר ע"ה: שלומדים את זה מכל דבר אשר ישך [וכן משמעות הריב"ש שם וכן ביאר בנתה"מ ע"ב סקט"ו בדעת התוס'] וממילא לא יתכן לבאר שהמיעוט של ריבית קרקע זה של הקרקע דזה לא גרע מריבית דברים ובהכרח דשם מדובר על סוג הלואה ובאמת הר"ן שנקט שריבית דברים זה דרבנן ביאר שהמיעוט על הריבית וכנ"ל אמנם עדין צ"ע דאדרבא נעמיד את המיעוט על הריבית עצמה ונמעט מזה גם ריבית דברים וצ"ע מנ"ל לחז"ל לבאר המיעוט על סוג ההלואה.

ועיין משנה למלך פ"ו ממלו"ל ה"א שהביא מהגידולי תרומה שנקט שגם לגבי ריבית פחות משוה פרוטה דנתמעט לתוס' מכלל ופרט זה דוקא אם גם ההלואה היא פחות משוה פרוטה וגם הריבית הוא פחות משוה פרוטה אבל אחד מהם יש בו שוה פרוטה הרי זה בכלל האיסור וכמו לגבי קרקע ועיין בית מאיר סימן קס"א ובשערי דעה שם ובחידושי רעק"א בסוגין שהקשו דתוס' בכתובות הוכיחו שאין ריבית בפחות משוה פרוטה מהא דהגמ' רצתה ללמוד ריבית מגזל ואם נימא דבריבית יש איסור אם ההלואה פרוטה והריבית פחות מש"פ א"כ את זה אי אפשר ללמוד מגזל ובהכרח שחלוק המיעוט של קרקע מהמיעוט של שוה פרוטה וע"ש שתמהו מהיכי תיתי לחלק ביניהם והנה שמעתי לדון שבאמת תוס' בסוגין שנקטו שהמיעוט של פחות משו"פ מצד כלל ופרט באמת לא הוכיחו מהא דהגמ' רצתה ללמוד ריבית מגזל דבאמת עד כמה שזה מצד מיעוט א"כ זה כמו קרקע ורק תוס' בכתובות דנקטו שזה נתמעט כמו גזל ולא מצד מיעוט מיוחד באמת לשיטתם כאן ודאי זה תלוי האם הריבית יש בה שווה פרוטה אמנם האחרונים כולם נקטו דגם אם זה מיעוט מכלל ופרט בכל אופן כאן זה תלוי בריבית ולא בהלואה ותמהו מה הסברא לחלק ביניהם.

ועיין משנ"ל שכתב שכיון שכתבו בתורה אם כסף תלוה את עמי מזה משמע שצריך שו"פ דפחות מזה אין לזה חשיבות כסף ע"ש שהביא לזה דוגמאות וראיתי מביאים מהמשאת המלך שישב שגדר המיעוט שצריך שהשימוש של ההמתנת מעות והתשלום שזה החלק האסור יהיה של קרקע ולכן כל שאין ההלואה קרקע גם ההשתמשות זה לא של קרקע אבל לגבי השויות הממונית כל שקצצו ריבית פחות משו"פ דהינו שהעמידו את שויות השימוש כפחות משוה פרוטה ממילא גם ההשתמשות זה פחות משוה פרוטה וזה כמו קרקע.

ובשם הגרנ"ט שמעתי דאם נימא שריבית אין הביאור שזה שכירות המעות ולפ"ז יש תשלום שזה בעד הקרן ויש תשלום שהוא תוספת אלא שהכל נעשה בתור קציצה של מאה במאה ועשרים א"כ כל שההלואה היא לא בקרקע ושגם התשלום בקרקע א"כ יש כאן ריבית כיון שחלק מהתשלום הוא כסף ואין כאן העמדה מה התשלום ומה הריבית אמנם לפ"ז אם ילוה מעות ויקצוץ שגם הקרן וגם הריבית יהיה בקרקע זה יהיה מותר אמנם כה"ג זה לא הלואה אלא זה דרך מקח ואין בזה איסור ריבית מדאוריתא והנה לדבריו מיושב קושית הבית מאיר דלמה לבאר שהמיעוט של קרקע הולך על ההלואה דבאמת המיעוט הוא על התשלום אלא שלא משכחת ליה שהתשלום רק קרקע אלא אם גם ההלואה קרקע.

### בדין ריבית פחות משוה פרוטה

ב] הראשונים דנו האם יש ריבית בפחות משוה פרוטה ועיין תוס' בכתובות שכתבו להוכיח מהא דהגמ' דנה ללמוד מגזל וא"כ מבואר כמו דשם אין גזל בפחות משוה פרוטה ה"ה בריבית דאם ריבית זה יותר חמור א"כ אין ללמוד דבר זה מגזל והנה בפשטות משמע שדנו האם יש חומר בריבית יותר מגזל וכתבו שזה כמו גזל והנה בגזל מבואר ברמב"ם פ"א מגזילה שיש איסור גם בפחות משוה פרוטה וביאר במ"מ שזה אסור מדין חצי שיעור וצ"ע א"כ מה כתבו תוס' שאין ריבית בפחות משוה פרוטה כמו בגזל הרי גם שם יש איסור בפחות משוה פרוטה ויתכן דדעת תוס' לחלוק על הרמב"ם וס"ל שאין בזה איסור כלל ובספר המדע ובמקור מים חיים כתבו שתמיד אסור מצד חזי לאיצטרופי וכאן חשיב שזה לא חזי לאיצטרופי כיון שאם יעשה עוד הלואה זה קציצה נפרדת וזה לא מצטרף [אמנם ברמ"ה מבואר דלא כדבריהם] אמנם יתכן עוד שבאמת תוס' בכתובות כונתם שריבית זה כמו גזל וחשיב חצי שיעור ונפק"מ שאין דין השבה וכדלקמן אבל אין כונתם שבאמת אין בזה איסור כלל ומה שדנו שזה יותר חמור מגזל צ"ל כדמבואר במשנה למלך שלשון התורה כל דבר אשר ישך משמע גם פחות משוה פרוטה.

והנה הר"ן כתב שפחות משוה פרוטה אסור מצד שזה לא גרע מריבית דברים ומבואר שאין בזה איסור חצי שיעור וכן עיין טור שהביא מהרמ"ה שאסור ריבית אפילו פחות משוה פרוטה אבל אין דין השבה אמנם כתב שזה דלא כתוס' ועיין משנ"ל שהקשה דמנ"ל לטור דלתוס' אין בזה איסור חצי שיעור אולי כל המיעוט שזה לא שיעור שלם אבל יש בזה איסור חצי שיעור אמנם בפשוטו כל מה דשיך לומר שזה לא שיעור שלם אבל זה חצי שיעור אם לומדים דבר זה מגזל א"כ כמו דשם זה רק הלכה של שיעור כך כאן אבל עד כמה שיש מיעוט מיוחד בריבית א"כ זה מיעוט משם ריבית ולא שיך בזה איסור חצי שיעור וביותר דכל המיעוט נצרך שלא יהיה איסור חצי שיעור ובאמת בהא דמבואר ברמ"ה שיש איסור גם בחצי פרוטה רק שאין דין השבה ביאר הגר"א [בליקוט] שס"ל שאין מיעוט כלל ואין זה כקרקע רק שזה כמו גזל ששוה פרוטה זה שיעור שלם ופחות משוה פרוטה זה חצי שיעור ולכן אין בזה דן השבה כמו בגזל שאין חיוב השבה בפחות משוה פרוטה.

[ועיין בספר נתיבי ריבית [לגר"נ רוטנברג] שכתב לדון בקצץ על חפץ שלא היה שוה פרוטה ובשעת תשלומין הוא שוה פרוטה דבכה"ג אם נימא שיש כאן מיעוט מפרשת ריבית א"כ כיון שבתור הקציצה זה היה מותר ממילא אין איסור לגבותו וכמו בצד אחד בריבית אמנם אם נימא שזה רק כדין חצי שיעור יתכן שעכשיו שזה שיעור שלם יש בזה איסור גמור וגם יש בזה דין השבה אמנם בהיה בשעת הלואה פרוטה ועכשיו אין בו פרוטה האם הוא בכלל המיעוט לכאורא זה תלוי בהבנה בדין בתר מעיקרא האם זה איסור לישם קציצה אסורה או שזה רק קובע שזה ממון שלא כדין ואם עכשיו זה פחות משוה פרוטה ממילא עכשיו זה לא בכלל ממון שלא כדין].

והנה בעיקר הא דמבואר ברמ"ה שאין דין השבה בפחות משוה פרוטה עיין ש"ך שהביא מהלבוש שזה כמו בגזל שזה מצד כבוד הדינים ולפ"ז אם הם רוצים להזקק פחות משוה פרוטה הם יכולים וכן אם התחילו על יותר משוה פרוטה חייבים לגמור אפילו על פחות משוה פרוטה אמנם הש"ך חלק ונקט שכאן אין בזה חיוב השבה כלל וצ"ב החילוק ועיין חוו"ד שביאר שבגזל שזה חיוב ממון ממילא בי"ד יכולים לגבות מצד החיוב ממון שבזה ויש רק נידון של כבוד הדינים אבל כאן שהרי אין שיעבוד נכסים וזה רק חיוב של מצוה בזה כל מה שבי"ד יכולים להזקק לזה מצד כפיה על המצות ולא נתחדש כפיה על המצות בפחות משוה פרוטה.

והנה עיין משנה למלך שדייק מלשון הרמב"ם שיש ריבית בפחות משוה פרוטה ויש גם דין השבה ובפשוטו משמע שזה בגדר שיעור שלם וחמור מריבית וע"ש שביאר שזה נלמד מכל דבר אשר ישך דמשמע אפילו פחות משוה פרוטה אמנם צ"ב למה יש חיוב השבה ומה זה שונה מגזל שיש בזה מחילה וע"ש שביאר שכיון שאסרה התורה אפילו שמוחל ממילא זה סיבה לחיוב אפילו פחות משוה פרוטה.

העולה מהנ"ל דיש כאן שלש שיטות בדין פחות משוה פרוטה בריבית א. שיטת תוס' בכתובות שזה כמו גזל ובפשוטו זה כדעת הרמ"ה שיש בזה איסור חצי שיעור רק שאין בזה דין השבה ב. שיטת התוס' בסוגין דיש מיעוט על פחות משוה פרוטה ולכן זה סברא שלא יהיה בזה אפילו איסור ושיטת הרמב"ם שיש בזה איסור גמור ולכן יש בזה גם חיוב השבה.

### בצריכותא דגמ' בגזל וריבית

ג] הגמ' דנה שלא יהיה כתוב לאו בריבית וילמדו מגזל וצ"ב דגזל יסודו לקיחת ממון מחברו שלא כדין אבל בריבית ללא איסור גזל הרי חל כאן חוב ממוני מצד הקציצה שביניהם ומה איסור גזל יש כאן ובפשוטו צ"ל שזה ודאי שאין כונת הגמ' שלולי גילוי של התורה שממון זה הוא נחשב ממון שלא הוגן לקחתו אין בזה איסור רק כונת הגמ' שלאחר שגילתה התורה שממון זה הוא לא הוגן ומצד הלאו של לא תשימון ממילא גביתו עכשיו אסורה כדין גזל והגמ' דוחה שכיון שכאן בשעת הנתינה זה מדעתו ממילא אין זה דומה לגזל ולולי שהיה איסור על הנתינה לא היה מקור ללמוד איסור מצד איסור גזל והנה עיין בספר המדע שהקשה דבגמ' מבואר שיסוד איסר ריבית זה מצד גזל א"כ בדוגמא של בתר מעיקרא דבזמן הגביה זה שוה אותו דבר אין לאסור וכתב שבאמת עובר רק על איסור לא תשימון ולא על איסור לקיחת ריבית ע"ש אמנם לנ"ל היה מקום לדון שהדין גזל הוא כיון שגילתה התורה שזה ממון שלא כדין א"כ עד כמה שבתר מעיקרא אזלינן ממילא חשיב ממון זה שלא כדין אמנם ביאור דבריו שנקט שכיון שעכשיו זה אותו שויות ממילא מצד עכשיו זה כדין וכל האיסור מצד הישום של ההלואה וכה"ג לא שייך לדון מצד גזל.

והנה הגמ' דנה שאין ללמוד גזל מריבית כיון שבריבית אסרה התורה גם על הלוה ומשמעות רש"י שזה פירכא שמצאנו כאן חומרא יתירה אמנם עיין ריטב"א שכתב שזה ראיה שזה לא מצד שמחסרו ממון דשם הרי הלוה אינו מחסר ממון מהמלוה אלא בהכרח שזה איסור מצד עצמו של ריבית אמנם מרש"י משמע שזה רק פירכא שאין ללמוד מריבית כי יש שם חומר אבל באמת יסוד הדין ריבית מצד גזל וצ"ל שדעתו כמבואר בנימוק"י לגבי ריבית ממומר שמותר ואין כאן הכשלה של הלוה בנתינת ריבית דכל יסוד האיסור של הלוה שמסיע למלוה באיסור של לקיחת הממון מהלוה ולכן כל שמצד המלוה זה מותר אין איסור על הלוה ולפ"ז יתכן שבאמת יסוד האיסור מצד לקיחת ממון רק שכאן נתחדש איסור גם על הלוה שמסיע בזה אלא שצ"ב דמה הגמ' פורכת דאדרבא נלמד מכאן שגם בגזל כל שהלוה מסייע למלוה בגזילתו זה אסור אלא ששם זה לא יתכן מצד המציאות וצ"ע.

### בדברי הרא"ש שלא משכח"ל ריבית בעבדים

ד] עיין רא"ש שכתב שלא הוזכר למעט ריבית בעבדים ושטרות מצד שלא שייך בהם ריבית אלא בהלואה דבר שניתן להוצאה ולפרוע אחר במקומן אבל בשאלה [וי"ג באלה] לא שייך ריבית אלא שכירות מקרי עכ"ל ומבואר שעד כמה שמלוה לו עבד שיחזיר לו את אותו עבד עם עוד עבד זה לא נחשב הלואה בריבית וכן לגבי קרקע מבואר בראשונים שכל הנידון באומר לו שיחזיר לו שני קרקעות אחרות שיש לדון שזה ריבית אבל באומר לו שיחזיר לו את אותה קרקע עם עוד קרקע אחרת בזה ודאי אין ריבית ועיין חוו"ד שהאריך למה במתנה שיחזיר קרקעות אחרות או עבדים אחרים לא חשיב הלואה ויבואר אי"ה בשיעור הבא אמנם צ"ב שגם במחזיר אותו עבד או אותו קרקע אם יגיד לו שמקנה לו הקרקע והעבד הנ"ל קנין גמור וקוצץ שיצטרך להחזיר לו את אותה קרקע ואותו עבד לאחר זמן למה שזה לא יחשב הלואה ובפשוטו מבואר כאן חידוש שכיון דבעלמא שמחזיר אותו דבר זה נעשה בתור שאלה ושכירות ממילא אפילו אם עכשיו עושה את זה בצורה של הלואה חשיב שזה לא דרך הלואה אלא דרך שאלה ואין בזה איסור.

והנה מבואר ברא"ש שבשטרות גם לא משכחת ליה ריבית ועיין חוו"ד בסופו שכתב שאם נותן לו שטר על ראובן ללא קבלת אחריות על מנת שיחזיר לו שני שטרות על לוי ללא קבלת אחריות בזה הוא ודאי נחשב מכירה כיון שכל אדם יש לו שויות אחרת וגם אם זה אותו אדם הרי כל תקופה סיכויי התשלום הם אחרים ואם זה עם אחריות חשיב הלואת ממון כיון שלא רק את גוף החוב הלוה לו וכן התנה להחזיר לו, ואם הלוה לו שטר על מנת שיחזיר לו מזומן ועוד חוב של ריבית כה"ג זה ודאי ריבית דזה יותר ממה שהלוה וצ"ע אבל מחזיר לו הריבית באין גופו ממון ומשמע שכל שלא קוצץ להחזיר גם אם הקרן בקרקע או שטר אין כאן המיעוט של קרקעות וצ"ב הטעם.

והנה תוס' בכתובות כתבו שמשכחת ליה ריבית בקרקע כגון שהלוה לו שדה על מנת שאם זה ישתדף ישלם לו שדה וחצי וצ"ב למה לא העמידו אופן סתם שהתנה שעל שדה אחת ישלם לו שדה וחצי ואם מצד דס"ל שבקרקע לא חשיב הלואה אלא מכר כה"ג או שאלה א"כ גם במקרה שזה נאבד ומתחיב קרקע וחצי זה לא ריבית דזה מכר ועיין חוו"ד ולכאורא כונת דבריו דבאמת הוא מלוה לו הקרקע על מנת שיחזיר לו אם זה ישאר קרקע זו עם עוד חצי קרקע ואם זה ישתדף ישלם לו כמו שקרקע זו היתה שוה בזמן ההלואה ועוד חצי ולכאורא הכונה שכיון שזה עסק אחד לא מסבירים שאם זה ישאר זה שאלה ואם זה ישתדף זה מכירה אלא מעמידים שהכל עסק אחד של הלואה של קרקע בעד קרקע וחצי רק שללא הצד של השתדפות זה היה נחשב כמעשה שאלה אבל כיון שההתחיבות של הקרקע זה גם בהשתדף שזה מעמיד את העסק כהלואה ממילא גם ביחס להחזרת שני קרקע זו עם עוד קרקע חשיב כהלואה ועדין צ"ב.

# גדר מקח וגדר הלואה

### הצדדים בהעמדה של החילוק בין מקח להלואה

א] הראשונים העמידו נידון האם יש ריבית בקרקע ועיין רא"ש שכתב כגון שהלוה לו עשר גפנים טעונות על מנת להחזיר לו אחד עשרה גפנים טעונות ומבואר ששיך אופן של הלואה רק אם זה על הענבים אבל אם יתן לו קרקע בעד שני קרקעות אין בזה ריבית ועיין שטמ"ק בד"ה וא"ת בשם הרמ"ה שכתב וז"ל דאם אמר הא לך ארבע אמות על מנת שתתן לי חמש אין זה ריבית אלא חליפין ומותר עכ"ל וצ"ב למה זה חליפין ואין זה הלואה רגילה ועיין רא"ש שכתב שכל הנידון זה בקרקע אבל לא משכחת ליה בעבדים וביאר הטעם מצד שלא שייך ריבית אלא בדבר שניתן להוצאה ולפרוע אחר במקומן עכ"ל וצ"ב כונתו דלמה לא שייך שמלוה לו עבד על מנת שיחזיר לו שני עבדים אחרים ועיין חו"ד סימן קס"א סק"א שכתב לבאר על פי כמה הקדמות בגדר איסור ריבית ונבאר הדברים בס"ד.

הנה מבואר בכמה מקומות בפירקין דריבית זה רק בדרך הלואה אבל בדרך מקח מותר ולכן מותר להקדים מעות על חפץ אפילו שבגלל זה נותן לו את זה בזול דהינו שבגלל הקדמת המעות נותן לו חפץ ששוה יותר בכל אופן מדאוריתא זה מותר וכן אם לוקח ממנו חפץ ומתחיב לו על זה לשלם יותר ממחירו בגלל המתנת המעות בכל אופן זה מותר והנה בפשוטו בין בהלואה ובין במכר יש כאן נתינת ממון על מנת שישלם לו ממון אחר לאחר זמן ובשני הדוגמאות קוצץ מחיר יותר ממה שקיבל ובכל אופן מבואר שבדרך הלואה אסור ובדרך מקח מותר ועיין ראשונים תחילת פרקין דביארו המקור לזה שרק בדרך הלואה אסור ובדרך מקח מותר אמנם עדין יש לברר מה הכלל מתי זה נחשב דרך מקח שמותר ומתי זה נחשב דרך הלואה שאסור והנה בפשוטו יסוד ההבדל בין מקח להלואה שהלואה הוא נתינת החפץ לזמן ורק כיון שהחפץ מתכלה מחזיר לו אחר אבל שם העסק שביניהם הוא להחזיר מה שקיבל משא"כ מקח זה החלפת החפץ בדמים או במשהו אחר אמנם עדין לא נתבאר מתי זה מתפרש כהלואה ומתי זה מתפרש כמקח והנה עיין תוס' מ"ו. ובשאר הראשונים דמבואר שההבדל אם זה אותו מין חשיב דרך הלואה ואם זה שני מינים חשיב דרך מקח וכן הוא ברמ"א סימן קע"ז סי"ד ע"ש ובפשוטו הביאור כנ"ל שאם זה מין אחד בזה זה מתפרש שנותן לו את הדבר לזמן משא"כ כשמחזיר לו דבר אחר זה מתפרש שהחליף את מה שהיה לו בדבר אחר והנה דבריהם לגבי בסתמא איך זה מתפרש אמנם עדין יש לעיין האם באומר מפורש שזה הלואה חשיב הלואה גם בשני מינים ובאומר לשון מקח חשיב מקח אפילו במין אחד או שהלשון לא משנה אלא זה כלל דבמין אחד זה תמיד נחשב דרך הלואה כיון שמצד העסק שביניהם זה החזרה של הדבר שקיבל ובשני מינים זה תמיד נחשב דרך מקח דמצד העסק שביניהם זה החלפה של החפץ בדבר אחר ויתכן צד שלישי דבלשון הלואה תמיד חשיב הלואה ובלשון מקח אם זה שני מינים חשיב מקח ואם זה מין אחד תמיד חשיב הלואה דהינו שלא שיך לדון את זה כהחלפה דהרי זה אותו דבר [וכן הוא בש"ך סימן קע"ג סקי"ד ט"ז] וכדיבואר לקמן בס"ד.

### השיטות שזה תלוי בלשון

ב] ועיין חוו"ד קס"א בחידושים סק"א שהביא בשם השטמ"ק שכתב בשם הרדב"ז לגבי קרקע שאם אומר שמלוה לו ארבע אמות בחמש זה אסור אבל אם אומר לו ארבע אמות בעד חמש אמות שיש לך אסור והנה רעק"א בגליון השו"ע סימן קס"א ביאר שכונתו שאם מתנה שיתן לו קרקע אחר זה חליפין ואם מתנה שיחזיר לו אותו קרקע זה שאלה אבל כל שמתנה שיכול להחזיר או את אותו קרקע או קרקע אחרת לכן זה נעמד כהלואה אבל החוו"ד ביאר שכל ההבדל אם אומרים לשון הלואה או לשון מכר דהינו שיתכן שאותו עסק אם יאמר בלשון הלואה זה מתפרש כנתינת החפץ לזמן ואם אומר בלשון מכר זה מתפרש כהחלפת החפץ במשהו אחר וע"ש ובביאורים דלפ"ז אין הבדל אם זה מין אחד או שני מינים אלא גם אם נותן סאה דוחן בעד שני סאין חיטים אם יאמר לשון הלואה זה אסור וכן גם סאה בשני סאין אם יאמר לשון מקח זה יהיה מותר רק שבסתמא דהינו באומר לחברו שיתן לו דבר והוא יתן לו דבר אחר בזה מבואר בתוס' מ"ו. ובשאר הראשונים שאם זה מין אחד זה מתפרש כהלואה ואם זה שני מינים זה מתפרש כמקח ועיין ברמ"א סוף סימן קס"ב שאפילו שמותר לפסוק על סאה חיטים אם יש לו אבל אם אומר לו הלוני סאה דוחן ותפרע לי סאה חיטים בזה חשיב הלואה ואין את ההיתר של יש לו ולנ"ל זה סברא מעיקר הדין [והחוו"ד בהמשך כתב שזה רק מדרבנן] וכן עיין ט"ז קס"ב בתחילתו שכתב שאפילו שאסור ללות סאה בסאה אבל אם אומר שזה מקח דהינו שנותן לו סאה בתור פסיקה על סאה אחרת חשיב מקח [ובשערי דעה באמת חלק שם מצד שהלשון לא משנה].

### שיטת החוות דעת שזה תלוי מה החוב שחל

ג] אמנם עיין חוו"ד שכתב שלא מסתבר שכל ההבדל בלשון ואין משמעות בדיני התורה איך זה חל וע"ש שביאר על פי מה דחידש דחלוק מה שחל אם אומר לשון הלואה או לשון מכר גם אם זה אותו מין דאם אומר לשון הלואה חל חיוב לתת את הדבר בעצמו משא"כ אם אומר לשון מכר דהינו שמוכר חיטים בזה גם אומר שישלם סאה חיטים לא יחול חיוב אלא של שויות דמקח אינו מחייב אלא שויות ודלא כנימוק"י שגם במקח יכול לקצוץ שיחול חיוב של דבר אחר ולפ"ז ביאר שזה יסוד ההבדל בין הלואה למקח שבהלואה כיון שחל חיוב של אותו דבר בעצמו א"כ כל שקוצץ שיתן יותר ניכר שיש כאן תוספת משא"כ בלשון מקח שחל שויות של דמים ובזה כיון שזה דבר אחר לא ניכר שיש כאן תוספת ולכן זה מותר ולפ"ז גם סאה חיטים בסאתים דוחן אפילו אם זה יחול אבל כיון שזה לא אותו דבר בזה אין ריבית ובמין אחד בזה יש הבדל שאם אומר לשון הלואה שחל חיוב לתת אותו דבר א"כ הריבית ניכר וזה אסור ואם אומר לשון מכר שכה"ג חל חיוב של שויות ובזה לא ניכר הריבית לכן זה מותר ולפ"ז ביאר שלגבי קרקע או עבדים כיון שכל קרקע יש לה שויות אחרת וכן בעבדים וזה מחמת שכל אחד זה מציאות אחרת ממילא תמיד זה נחשב כשני מינים ולא חשיב שהריבית ניכר בזה ולכן גם בלשון הלואה זה יהיה מותר עכ"ד [והנה לנימוק"י שגם בדרך מכר אפשר לקצוץ שיחול מין מסוים א"כ בסאה בסאה בדרך מכר יחול חיוב סאה ולא שויות ולחילוק החוו"ד זה יהיה אסור דהינו שלא שייך את חידושו של החוו"ד שסאה בסאה בלשון מכר מותר אמנם עדין יתכן שבאמת במין אחד אפילו בלשון מכר אסור ומצד הנ"ל ואין זה סתירה לעיקר חילוקו של החוו"ד אמנם החוו"ד נקט שודאי הדין שבלשון מכר מותר ולכן כתב שדבריו דלא כנימוק"י]

והנה יש לעיין האם כונתו שבאמת אין חילוק בין דרך הלואה לדרך מקח אלא ההבדל אם ניכר הריבית או שלא ניכר הריבית או שודאי יסוד החילוק בין אם זה הלואה שבזה יש ריבית. למקח שבזה אין ריבית אלא שביאר שמה נחשב מקח מה שחל דבר אחר ומה נחשב הלואה שחל אותו דבר וביאר בטעם הדבר אבל באמת אם יהיה מקח שיהיה ניכר הריבית זה גם מותר ואם יהיה הלואה שלא יהיה ניכר הריבית זה גם אסור ונפק"מ בכונתו בשני עבדים ושני קרקעות האם כונתו שבאמת כה"ג חשיב שני דברים שלא חל חיוב לתת אותו עבד כי זה שני דברים או שכלפי הלואה ודאי חשיב הלואה כיון שזה עבד נגד עבד ויכול לחול כזה דבר ורק שיש סברא כלפי ריבית שכיון שזה לא ניכר זה מותר.

ומצאנו בדבריו סתירות בפרט זה א. בסוף דבריו כתב שבנותן לחברו שטר על עצמו שיגבה מאה ומקבל שטר התחיבות של מאה עשרים שכיון שכאן ניכר הריבית זה ודאי ריבית קצוצה והרי כאן זה מציאות של מכירת שטרות ולא של הלואה ומבואר שכל שניכר הריבית זה אסור [וכן הוא בחכמת אדם כלל מ"ג ס"ח] ב. עיין חוו"ד קס"ו ה' שאם נותן לחברו מאה במתנה על מנת שיחזיר לו מאה ועשרים זה ריבית קצוצה ומבואר שנקט שאפילו שזה לא דרך הלואה כל שניכר הרוח הממוני זה אסור [וזה גם לא מתאים אם מה ששביאר שהכל תלוי בלשון דהינו איך זה חל בפועל וכנ"ל] ג. ומאידך לגבי הלוהו על שדהו והריבית מה שיתן השדה בזול ויש בזה ריבית כיון שיש כאן צד שיפרע ממון ולכן חשיב הלואה והנה כאן לא ניכר הריבית דהרי כל צד הריבית אם יתן לו הקרקע ובהכרח שכל שיש לזה שם הלואה תמיד זה ריבית וצ"ע בזה.

והנה עיין ש"ך סימן קע"ג סק"ו שהביא מחלוקת אחרונים בהלוה לו מאה זוז בעד מאה זוז וחוץ מזה התחייב למכור לו קרקע בזול דהמבי"ט סימן קט"ז נקט שזה לא ריבית כיון שלא ניכר הריבית דהינו דאפילו אם רק הריבית דרך מקח מותר והמהרי"ץ בן לב נקט שכה"ג זה ריבית קצוצה שכל ההיתר אם הקרן הוא דרך מקח ולא אם הריבית דרך מקח ובתוס' רי"ד ס"ד: מבואר כמבי"ט ובפשוטו סברת החוו"ד כמבי"ט אמנם אין זה מוכרח דכאן ודאי ניכר שיש משהו יותר מההלואה רק לא ניכר אם זה ריבית או לא והחו"ד רק חידש שצריך שיהיה ניכר שיש כאן משהו יותר מההלואה.

### שיטת המקור מים חיים בביאור כונת הרא"ש

ד]ועיין מקור מים חיים שם שכתב שבלשון הטור מדויק שמדובר אפילו הלואה של כסף בעד אוכל ובכל אופן אסור חזינן שכל שזה נעשה בתור הלואה אפילו שזה בשני מינים חשיב הלואה [אמנם בלשון הרמב"ם פ"ו ה"א מפורש כביאור החוו"ד שמשלם ההלואה באותו מין ורק הריבית זה במין אחר] וכתב שלא כתוב כזה חידוש בשום מקום שאם אומר בלשון הלואה שיהיה מותר כל שזה שני מינים וכן הוא בפנ"י גיטין ל. דהינו שכל שאומר לשון הלואה תמיד זה מתפרש כהחזרה של הדבר ולא כהחלפה של חפצים וע"ש שביאר שסברת הרא"ש שקרקע בקרקע וכן עבד זה לא ריבית מצד שכל דבר שאינו כלה דהינו שדרך שימושו שמשתמשים בו ומחזירים אותו בעצמו חשיב דרך מקח ולא דרך הלואה דהינו שלא רגילים לקחת עבד לא בתור להחזיר אלא בתור מכר ולכן חשיב דרך מכר דהינו שזה עסק של החלפת חפצים ולא שלוקח ומחזיר מה שלקח אמנם הדבר צ"ב שלמה שלא יקחו עבדים כדי למכרו אותם ולהשתכר ממכירתם [והנה לכאורא כל מה ששיך לדון שזה ריבית אם מפרש שמלוה חפץ ששוה מאה בעד מאתים שבזה מתפרש שהחלק הנוסף זה על ההמתנת מעות אבל בסתמא זה מתפרש שזה המחיר של הדבר ואין כאן ריבית וצ"ע].

### במחלוקת הרמב"ם והאו"ז בתוספת דמים לא בתור דמי הדבר האם יש ההיתר של דרך מקח

ה] והנה בעיקר החילוק בין דרך מקח לדרך הלואה בפשוטו היה מקום לבאר שההבדל שבמכר נחשב כל הקציצה כדמי הדבר ולכן לא נחשב שהוסיף כאן על המתנת מעות ואפילו שבלבו זה מחמת זה אבל כיון שזה חל בתור דמי המקח לכן זה מותר משא"כ בהלואה שזה אותו דבר כה"ג לא שייך להוסיף על דמי הדבר שהרי גם מה שמשלם זה כך ולכן כל התוספת זה ריבית ואפשר לבאר שזה חילוק מצד החו"מ שאם זה אותו דבר לא שייך להעמיד שזה דמי הדבר ואפשר להוסיף דלרשב"א שכל ריבית זה מצד המתנת מעות דזה עצמו חילוק שחוב שחל מצד שכירות המעות זה ריבית משא"כ חוב שחל בעד הדבר בעצמו דבפשוטו בכל דרך מקח ודאי שהחיוב חל מראש [אמנם זה נסתר מהרמב"ן לקמן בשני סוגי מטבעות] ויתכן שאין החילוק מצד החלות בדיני חושן משפט אלא מצד צורת העסק ביניהם האם זה יכול להתפרש כמחיר של הדבר או כתוספת ובאותו דבר זה ודאי נראה כתוספת ובשני מינים אפשר להעמיד שזה בתור דמי הדבר ושאין כאן תוספת.

ומקור לדבר דעיין רמב"ם פ"ד ממלוה ה"ו דהמוכר קרקע לחברו מעכשיו והתנו שכל זמן שלא יפרע הלוקח דמי המקח המוכר יאכל הפירות חשיב ריבית קצוצה וצ"ע הרי זה דרך מקח ועיין גידולי תרומה שער מ"ו ח"ב ט' דתירץ שכיון שכאן פסקו דמי המקח ואכילת הפירות זה בתור תוספת דהרי אם ישלם מיד לא יאכל פירות כה"ג ודאי חשיב ריבית שאין זה בכלל דמי המקח ובפשוטו כונתו שכל ההיתר שדנים שזה דמי המקח וכאן זה נעשה בצורה שזה לא בתור דמי המקח דהינו שכל שיפרשו שדמי המקח זה מאה והשאר זה תוספת חשיב ריבית [ויש לעיין האם חשיב שניכר הריבית] דהינו שכל ההיתר דדרך מקח דהינו שזה מעשה החלפה של החפץ בתמורתו זה רק מצד ששיך לקבוע שכל מה שקצצו זה כמחיר החפץ אבל אם מצד צורת הקציצה יש כאן תוספת על מחיר החפץ וזה נעשה מחמת המתנת מעות זה אסור וכן עיין מאירי ס"ה. גבי אין מרבין על המכר שאומר לו אם תשלם מיד זה בעשר זהובים ואם לאחר זמן זה בשנים עשר זהובים דמבואר בגמ' שזה דרבנן שאם מפרש שהתוספת זה בגלל ההמתנת מעות זה דאוריתא דהינו שכאן מפורש שזה לא בתור דמי המקח ממילא אפילו שזה מעשה מקח וקציצה של מקח בכל אופן יש בזה איסור דאוריתא.

אמנם אין זה מוכרח דיתכן שגם בהלואה וגם במקח תמיד חשיב קציצה של מאה במאה ועשרים ובמקח מותר ובהלואה אסור וככל הנ"ל [ובפרט לגר"ח שקציצת ריבית זה מאה בעד מאה ועשרים ולא שזה המתנת מעות] ורק שהרמב"ם חידש שכל שהתוספת נעמד בתור תשלום נפרד על הדבר בזה תמיד אסור אבל ביסוד החילוק בין הלואה למכר לא מצד שבהלואה זה תמיד נעמד כדבר נוסף ובמקח תמיד זה נעמד כדמי הדבר.

אמנם עיין או"ז סימן קפ"א שנקט שבמוכר חפץ לחברו ולאחר המכר הסכים להמתין זמן ושיוסיף לו על תשלום החפץ שזה רק ריבית דרבנן מצד שכיון שהקרן הוא מקח ולא הלואה [וכן הוא בב"י סימן קע"ו ס"ו] ובפשוטו מבואר דלא כרמב"ם הנ"ל דהינו שלא התחדש ריבית על עסק של מקח.

והנה לפי שיטת הרמב"ם שכל שהתוספת נעשה לא בתור דמי המקח אין את ההיתר של דרך מקח אלא שכיון שזה נעשה מצד המתנת מעות זה אסור א"כ צ"ע לגבי קרקע ועבדים משכחת ליה ריבית שקצץ מפורש שבעד העבד משלם עבד אחד והשאר זה בעד המתנת התשלום וכל סברת החוו"ד שכיון שזה שני מינים הוי כמקח זה לא יעזור דהרי כל שיש תשלום שהוא לא נעמד כדמי המקח הוי ריבית ומשמע בראשונים דלא כרמב"ם אלא דגם כה"ג חשיב דרך מקח וצ"ע.

ולכאורא יש לומר שכל מה דשיך לדון שזה ריבית קרקע זה רק אם ההלואה מצד עצמה מחייבת קרקע דהינו שקוצץ קרקע בעד שני קרקעות אבל אם מעמיד הריבית כדבר נפרד דהינו שזה כשכירות המעות בזה ודאי שההשתמשות בחוב לא מחיב קרקע אלא מחיבת סתם שויות ומה שקוצץ קרקע זה כמו עוד מקח ולא חשיב ריבית קרקע דהינו דיתכן שבצורת חלות החיוב יש שני אופנים אם קוצץ מאה בעד מאה עשרים שם הגדר כמו הגר"ח אמנם אם מעמיד את זה כדבר נפרד שם החיוב רק חל בתור שכירות המעות וזה ודאי מחיב רק ממון וא"ש דברי הראשונים וצ"ע.

### בדברי הראשונים בב"מ מ"ו.

ו] והנה בעיקר הנידון בהגדרת של דרך הלואה ודרך מקח עיין גמ' בב"מ מ"ו. דמבואר דאם היו חמריו ופועליו תובעים אותו בשוק ואמר לחנוני תן לי בדינר מעות ואני אתן לך מביתי יפה דינר וטרסית מותר והגמ' שואלת שזה הלואה בריבית והגמ' רוצה להוכיח שמטבע נעשה חליפין והגמ' דוחה שזה היה מטבעות שאין עליהם צורה ורב אשי דוחה נעשה כאומר הלויני עד שיבא בני או עד שאמצא את המפתח ותמהו הראשונים הרי לא עוזר יש לו במלוה סאה בעד סאתים אלא רק סאה בסאה מותר ועיין רמב"ן וכן הוא ברא"ש שמדובר שהשולחני נותן מעות ובעל הבית יחזיר לו מעות שאינם טבועות וכתב הרמב"ן שאם שניהם מעות זה ודאי אסור והנה מבואר ברמב"ן שבמטבעות לא טבועות אפילו שאומר בלשון הלואה בכל אופן זה מותר וזה דלא כראב"ד סוף סימן קס"ב אמנם מפורש ברמב"ן שאם שניהם מטבעות זה אסור ומשמע אפילו בסתמא ואפילו שאחד דינר זהב ואחד פרוטות שזה נחשב פרי בכללי מקח לגבי שהזהב מחיב את הכסף בכל אופן לגבי ריבית חשיב הלואה וזה ריבית קצוצה ובפשוטו מבואר בדבריו שאין הקובע אם זה הלואה או מקח איך זה חל בחושן משפט אלא איך העסק הנ"ל מתפרש ובפירות ממש זה תמיד מתפרש כהחלפה של חפץ בחפץ ובשני סוגי כספים תמיד זה מתפרש כנתינת ממון והחזרתו ועיין בית מאיר מצד שאנשים מתיחסים לדבר רק בתור שויותם אמנם עיין תלמיד הרשב"א שאם זה מטבע שלא חריף במקום זה כיון שהדרך לקנותו בשולחני כה"ג חשיב דרך מקח דהינו שעיקר סברת הרמב"ן שזה לא מתפרש כמקח ובדבר שהדרך למוכרו ולקנותו זה מתפרש כמקח [ונפק"מ לפסיקה על דולרים שאפילו אם נימא שיש לזה שם מטבע כמו דינר זהב אבל בנותן שקלים ופוסק על דולרים זה יהיה מותר ביש לו וכן דעת הגר"נ קרליץ].

אמנם עיין נימוק"י ורשב"א ור"ן שהביאו מהראב"ד שמדובר גם בשניהם מטבעות אבל כיון שזה דרך מקח מותר ועיין בית מאיר סימן קס"ב וכן בסימן קע"ג שדן דמשמעות דבריו אפילו אם שניהם זה אותו סוג מטבע אבל כיון שזה נעשה בתור מכר זה מותר אמנם בבעל התרומות כתב מפורש שגם לראב"ד זה רק בשני סוגי מטבעות אבל לא באותו סוג מטבע [וכן נקט הפרישה בכונת תוס'] והנה יתכן שזה מצד שכיון שבדיני התורה כה"ג חשיב מקח לכן גם לגבי ריבית זה כך ולפ"ז יתכן שגם בלשון הלואה זה כך וכמו לרמב"ן בפירות [אלא שבראב"ד סוף סימן קס"ב מבואר לא כך] אמנם יתכן שבאמת זה מתפרש כמקח ופליג על הרמב"ן.

ועיין טור בשם הרמ"ה שכתב שכל סוגין זה בשולחני שזה דרך מכר אבל בסתם אדם צריך לפרש שזה דרך מכר והש"ך קע"ג סקי"ב כתב ששאר הראשונים מודים לו ולפ"ז מבואר ודאי שיש מקרים שהצורה שמפרשים קובע האם יש בזה ריבית או לא אפילו שזה אותו עסק בדיוק והנה עיין ש"ך קע"ג סקט"ז שכתב שכל נידון הראשונים בסתמא איך זה מתפרש אבל אם אומר בלשון הלואה ודאי שזה אסור אפילו שמדובר במטבע לא טבוע דהינו שנקט שכל שזה אותו דבר הוא תמיד מתפרש כמציאות של הלואה דהינו שנותן לו הדבר להשתמש וגם בשני מינים שאז בסתמא זה מתפרש כהחלפה אבל אם אומר שזה בתור הלואה ממילא זה מתפרש כנותן לו להשתמש רק שיחזיר לו הדבר בצורה אחרת אמנם ברמב"ן מפורש שגם כה"ג מותר והחוו"ד קס"א סק"א כתב שכונת הש"ך שזה אסור מדרבנן אבל מדאוריתא כל שזה שני מינים אין זה ריבית.

והנה בעיקר המבואר ברמב"ן שכל שמצד העסק זה הלואה אפילו שבצורה של חושן משפט זה כמקח זה ר"ק מצאנו בריטב"א חידוש יותר גדול דעיין בדבריו ס"ג. לגבי מוכר קרקע לחברו שהמוכר יוכל לאחר זמן לחזור ולקנות הקרקע וממילא כל זמן הישיבה שבנתים היה לקונה דכל הראשונים נקטו שאין בזה ריבית שכיון דהקרקע היתה שלו לגמרי ואין כאן מעשה הלואה אמנם הריטב"א כתב שזה ריבית קצוצה שכיון שברור שכל העסק כאן זה הלואת מעות ומחזיר מעות והישיבה בקרקע זה ריבית הוי ריבית גמור דהינו שאין הלכה שיהיה שם הלואה מצד צורת החלות אלא מצד תוכן הדברים והנה כל הראשונים חולקים אמנם יתכן מצד שצריך מציאות של המתנת מעות וכאן אין מציאות של המתנת מעות שאוכל משל חברו אבל בשורש הדברים יתכן שהם מודים.

### המורם מהנ"ל

ז] והנה העולה מהנ"ל דבהגדרת החילוק בין דרך מקח לדרך הלואה יש לבאר בכמה אופנים א. החוו"ד כתב שדעת הפוסקים שהכל תלוי בלשון דהינו שבלשון הלואה זה מתפרש כהחזרת הדבר ובלשון מכר זה מתפרש כהחלפת חפצים ב. דעת הש"ך סימן קע"ג משמע שבמין אחד זה מציאות של הלואה ובשני מינים בזה בפשוטו זה מכר אמנם אם אומר לשון הלואה זה אסור ויתכן שזה רק מדרבנן ג. דעת הרמב"ן שבמין אחד תמיד זה מתפרש כהלואה ובשני מינים זה תמיד מתפרש כמכר ומבואר בדבריו שבמין אחד זה ריבית קצוצה ובשני מינים זה מותר אפילו מדרבנן ג. בחוו"ד מבואר שההבדל מה החלות שחל דהינו שאם חל להחזיר הדבר בעצמו זה הלואה ואם מה שחל זה דבר אחר או שויותו כה"ג זה דרך מכר ועיין לעיל שיש לדון האם יסוד ההבדל אם ניכר הריבית או לא ניכר או שיסוד ההבדל שזה מוגדר כמקח זה מוגדר כהלואה.

ובעיקר ההיתר של דרך מקח באו"ז מבואר שכל שהקרן זה דרך מקח אין איסור אפילו שמוסיף על המקח בגלל המתנת מעות וברמב"ם מבואר שכל ההיתר כשאפשר לדון שזה דמי הדבר לא שמצד העסק יש כאן תוספת ולדעת הרמב"ם יתכן לדון שכל יסוד ההיתר של דרך מקח הוא מצד שכה"ג זה מתפרש שכל התשלום זה דמי הדבר ואין כאן תוספת משא"כ בדרך הלואה ויתכן שזה מצד עיקר החלות בחושן משפט ולמבואר ברמב"ן מבואר מצד איך מתפרש העסק שביניהם וכנ"ל.

# גדר חיוב ריבית והאם יש בה זכיה

### האם חל חוב בריבית

א] יש לדון האם בהלואה בריבית קצוצה חל חיוב ריבית דהינו דהרי מצד עיקר דין חושן משפט צריך לחול חיוב וכמו בריבית בעכו"ם אלא שהתורה אסרה ויש לדון האם לאחר איסור התורה לא חל כלל חוב או שכיון שמצד גדרי ממון יש סיבה לחוב ריבית יש כאן חוב רק שהתורה אסרה לגבות חוב זה והנה פשטות הגמ' קידושין ו: שאם מקדש במלוה מקודשת אם מקדש אשה בחוב של הריבית היא מקודשת כמבואר שם ברש"י ברשב"א ובמאירי שם וכן נקטו האבני מילואים סימן כ"ח סקכ"ב וגליון רעק"א שם שם ובמשנה למלך פ"ח ה"א בד"ה מי והאריך בזה בשערי יושר ש"ה פ"ב ג'.

אמנם עיין במהרי"ט ח"ב סימן מ' ובקהלת יעקב סימן כ"ח ס"י ובחזו"א אבן העזר סימן מ"ב סק"א שנקטו שאין חוב בריבית ובטעם הדבר המהרי"ט ביאר שאפילו שעיקר האיסור של התורה זה לא סתירה למה דיש חוב אבל לאחר שיש איסור ואי אפשר לגבותו זה עצמו סיבה להפקעת החוב וע"ש שדימה לאדם שהדיר הנאה בנכסיו שכיון שאין לו שום שימוש בנכסיו פקע בעלותו אמנם בחזו"א ביאר שכיון שהמושג חוב זה דין התורה א"כ כל שדין התורה שהוא לא צריך לשלמו לא חשיב שיש כאן חוב ודימה לשמיטת כספים שלא אמרינן שיש חוב רק אסור לגבות אלא שכיון שהתורה אמרה שחוב זה לא צריך לשלמו חשיב שאין כאן חוב.

והנה יש מקום לדון שגם אם האיסור זה לא סתירה לדיני ממון ולכן אין סיבה שיחשב שאין חוב אבל לרבא תמורה ד: דאי עביד לא מהני זה עצמו סיבה שלא יחול החוב דהרי יש איסור בעיקר הפסיקה והנה לדעת הריטב"א ס"ה: ד"ה משכן שגם קציצה שלא חלה מצד גדרי ממון חשיב ריבית קצוצה א"כ הדין אי עביד לא מהני זה לא סיבה שלא יחול כיון שגם עד כמה שלא יחול יש כאן עדין את סיבת האיסור אמנם לפשטות הגמ' ס"ב. שהגדר של ריבית זה כל שבדיניהם מוציאים ממלוה למלוה דהינו שזה קציצה שמחיבת א"כ עד כמה שלא יחול החוב יש כאן תיקון לאיסור ובזה שיטת רבא שאי עביד לא מהני אמנם יש לדון משני טעמים שזה לא סיבה שלא יחול החוב א. עיין שערי יושר ש"ה פ"ג בד"ה והנה שביאר שכיון שאיסור גבית הריבית זה רק בריבית קצוצה דהינו שגובה מכח החוב שיש כאן ממילא אם היה פוקע החוב לא היה שייך האיסור של גבית ריבית ומהא דיש איסור גבית הריבית חזינן שחל חוב [ובדעת החולקים צ"ל שכל שללא איסור ריבית היה חוב ומשלם מצד זה הוא בכלל האיסור של ריבית] ב. עוד ביאר שם שכיון דמבואר בגמ' שיש מיעוט שהבן לא צריך להחזיר הריבית בהכרח דיש חוב דאם היה הגדר שאין חוב א"כ הכסף גזל בידו וכדלקמן והבנים ודאי צריכים להחזירו ויתכן שזה באמת המקור שיש חוב ודלא כסברת החזו"א והמהרי"ט לעיל.

והנה עיין חזו"א שם שכתב דאם נימא דיש חלות חיוב בריבית א"כ במת המלוה שהיורשים ירשו החוב יוכלו לגבות החוב דהינו דנקט מסברא שכמו שאצל הבנים אין חיוב השבה בריבית כך אין אצלם איסור גבית ריבית אלא בהכרח דמה שלא יכולים לגבות החוב מצד שאין חוב ולדבריו אם יגבו החוב לא יצטרכו להחזיר כיון שאין בזה איסור לקיחת ריבית והנה כדבריו מבואר בשטמ"ק בב"ק קי"ב. בשם הרמ"ה שאם הלוה שילם מדעתו הריבית לבני המלוה הם לא צריכים להחזיר [הובא בנתה"מ ר"ח סק"א] ועיין חידושי הגרש"ר קידושין סימן ו' סק"א דכתב דמבואר כאן דבאמת אצל היורשים אין איסור גבית הריבית ולכן אין להם דין להשיב ומהא דהם לא יכולים לגבות הריבית בע"כ של הלוה מוכח כחזו"א שאין חוב [ועיין אבני נזר סימן קס"ו סק"ג שדן שבזה שבני המלוה גובים בריבית האב עובר על לא תשימון ומצד זה אסור להם לגבות אמנם דן שלפ"ז אם הם יגבו יחול הגביה ומשמעות הרמ"ה שם לא כך] אמנם בעיקר הדבר עיין שערי יושר ש"ה פ"ד שהאריך להוכיח מתשובת הר"ן דכה"ג יש איסור דאוריתא לבני המלוה לגבות הריבית ואם יגבו יש בזה הדין ריבית קצוצה יוצאה בדינים דהינו שאיסור גבית הריבית זה לא דוקא על המלוה אלא כל מי שגובה הריבית מצד שעד כמה שיש חוב ריבית זה מגיע לו מצד דיני הממון עליו יש איסור גבית ריבית ועליו נאמר מצות השבת ריבית ע"ש שהאריך וכן הוא בפשטות ברשב"א בב"ק קי"ב. שהמיעוט של בני המלוה זה רק על ההשבת ריבית ולא על עיקר איסור ריבית ע"ש.

והנה מבואר בגמ' בב"ב קכ"ד: דבכור נוטל פי שנים בין במלוה ובין בריבית ועיין ר"י מגאש דהעמיד או בהלוה לגוי או שמדובר באבק ריבית ועיין חידושי הגרש"ר בב"מ סימן כ"ז סק"ח דבפשוטו מבואר שיש חוב דאם נימא דפקע החוב א"כ נתינתו זה רק מתנה ומה שיך בזה דין בכור וודאי שכה"ג חשיב ראוי ורק אם נימא דיש חוב יתכן שלרבי דבחוב יש דין בכורה גם בחוב ריבית יש דין בכורה והנה צ"ב למה לא העמיד בריבית קצוצה ושגבו את זה באיסור ולכאורא מוכרח או דנקט כר"ן שכה"ג יש להם חיוב להחזיר ממילא אין נפק"מ או שנקט שבריבית דאוריתא ודאי שאין חוב אמנם יתכן שאפילו אם יש חוב אבל כל שיש איסור דאוריתא פשיטא ליה דחשיב ראוי וצ"ע.

והנה הגמ' ס"ב. דנה שריבית זה נחשב שטר העומד לגבות כגבוי דמי ועיין אבני נזר שכל זה אם יש חוב שייך לדון כנ"ל אבל אם אין חוב אפילו אם לא ניכר בשטר שזה ריבית אבל לא שייך לומר שזה כגבוי על חוב שלא קיים ואולי זה בכלל סברת הגמ' שזה לאו כגבוי וצ"ע.

### בדין תפיסת המלוה את הריבית בר"ק וא"ר

ב] והנה יש לדון בתפס המלוה תשלום הריבית בע"כ של הלוה האם חל הגביה ורק חייב להשיב מדין השבת ריבית או שזה גזל בידו וחייב להחזיר מצד גזל ונפק"מ האם חייב להשיב הדבר בעצמו או שיכול להשיב את דמיו [לאחרונים דמצד השבת ריבית אין דין להשיב דוקא החפץ] וכן נפק"מ האם במת יגבו מהיורשים וכן האם בי"ד יורדים לנכסיו והנה בפשוטו הוא תלוי בנ"ל דאם ננקוט שיש חיוב רק שיש איסור גביה א"כ כמו שכל מלוה יכול לגבות החוב בע"כ של הלוה וזה נהיה שלו [לכל הפחות במעות] ה"ה בכה"ג אמנם אם נימא שפקע החוב א"כ זה גזל גמור וודאי שלא יועיל תפיסתו וצריך להחזיר הדבר בעצמו וכן יורשיו יצטרכו להחזיר מצד שהוא לא זכה בזה וגם אם זה נאכל יגבו מנכסיהם כדין גזלן שביש שיעבוד נכסים גובים מנכסיו והנה עיין ש"ך קס"א סק"ח וכן בביאור הגר"א סק"י דנקטו פשוט שלא חל גביתו וזה יוצא בדינים ועיין ביאור הגר"א שביאר דהרי מבואר בגמ' ס"א. שריבית אפשר ללמוד מגזל וכל הסברא לחלק כי נותן מדעתו אבל כאן שלא נותן מדעתו הוי גזל אמנם לולי דבריו היה מקום לומר שכונת הגמ' שכמו שגזל כיון שזה ממון לא הוגן לכן אסרה התורה א"כ גם כאן כיון שגילתה התורה שאסור לקחת ריבית דהינו שזה ממון לא הוגן אפילו שיש חיוב מצד גדרי ממון אבל זה בכלל איסור גזל אבל ביחס לזכיה בדבר כיון שיש חוב ממון ממילא זה סיבה שהוא יזכה בזה עוד יתכן לדון שכונת הגמ' על עיקר השימה שזה מדעתו ולכן לא חשיב גזל.

אמנם עיין מהרי"ט ח"ב סימן מ' בד"ה נראה בעיני שכתב לבאר דכל הדין גביה בע"כ של הלוה זה מכח בי"ד וגם הלוה בעצמו יכול מצד שעביד אינש דיניה לנפשיה ולכן במקום שאדרבא מצד דיני התורה אסור לגבות החוב כה"ג אפילו שיש חוב מצד דיני חושן משפט אבל אין אפשרות למלוה לגבות בע"כ של לוה ועיין חידושי הגרש"ר בב"מ סכ"ז סק"ז דהקשה מהא דבקלבדר"מ שאין כח כפיה של בי"ד ובכל אופן מועיל תפיסה אמנם יש לחלק דשם זה רק הפקעה מבי"ד ולא מהאדם בעצמו שבתור דין פרטי אין מיעוט בקלבדר"מ אבל כאן גם אין דין תפיסה מצד האדם בעצמו עוד יש לדון דהנה בכל חוב יש את עצם החוב ויש את הזכות גביה של החוב וידוע שיטת היראים דבשמיטה החוב עדין קיים רק שהזכות גביה של החוב פקע ולפ"ז יתכן שבריבית אפילו שעיקר החוב קיים אבל הזכות גביה של החוב לא קיים דזה ודאי כל שבדיני התורה אסור לגבות לא שייך לדון שיש זכות גביה ויתכן מצד שהאיסור מפקיע הזכות גביה וכסברת המהרי"ט לעיל ויתכן שלגבי הזכות גביה ודאי יש את סברת החזו"א שכל שבדיני התורה זה חוב שאסור לגבותו זה עצמו סיבה להחשב שאין זכות גביה וכנ"ל.

והנפק"מ בכל הנ"ל במה שדן שם המהרי"ט בספק אבק ריבית האם הלוה יכול לומר ששמא הלכה כשיטות שזה אבק ריבית וממילא הוא לא צריך לשלם דהמהר"י בסאן נקט שמספק לא צריך לשלם והובא בגליון רעק"א ריש סימן ק"ס אמנם המהרי"ט שם נקט שכיון שמדין ספק דרבנן לקולא הוא יכול לשלם ממילא כיון שיש הרי ודאי חוב וכל הצד שיפקע החוב מצד שיש איסור לגבות ממילא כל שבפועל אין איסור ויכול לשלם ממילא אין סיבה שיפקע החוב וכ"ש אם נימא שהחוב לא פוקע רק שכיון שזה אסור אין בזה דין כפיה של בי"ד א"כ כאן שמצד כללי האיסור אין בזה איסור ודאי שצריך לשלם מצד החוב אמנם אם נימא כחזו"א שעיקר האיסור זה עצמו סיבה שלא יהיה חוב וכמו שמיטת כספים ממילא זה סיבה שלא צריך לשלם מספק וכן אם נימא דאין זכות גביה מצד סברא הנ"ל זה גם סיבה שלא יצטרך לשלם.

והנה עיין ש"ך סק"ו דמבואר בדבריו דאם בי"ד גבו אבק ריבית והתברר שזה היה טעות אפילו במקרה שעדין לא הביא ראיה שזה ריבית דהינו שהם מצידם לא טעו ולא חשיב טעה בדבר משנה ויש למעשיהם שם פסק בי"ד בכל אופן לא חל הגביה וצריך להחזיר והגרעק"א שם הביא מהמהרח"ש שחלק וס"ל שכה"ג חל הגביה וכיון שזה אבק ריבית הוא לא צריך להחזיר ולכאורא יש מקום גדול לומר שזה תלוי בנ"ל דאם בריבית אין חוב מצד עיקר האיסור ממילא כל שהתברר שזה ריבית ממילא אין כאן חוב ולא חל מה שבי"ד גבו אבל אם נימא שיש חוב רק שכדי לגבות צריך כח בי"ד וכל שזה אסור אין כח לבי"ד להתערב לקיים את דיני הממונות בזה ודאי יש מקום לומר שכל שמצד הידיעות של זמן הגביה של בי"ד זה היה דינם לעשות חשיב שיש להם כח גביה וכיון שיש חוב חל הגביה וצ"ע.

והנה מבואר בשו"ע בס"ד דבאבק ריבית אם תפס המלוה שלא מדעת הלוה הוי גזל ומוציאין מידו ומקרו מהרמב"ן ס"ז. וברא"ש שם לגבי משכנתא שאכילת הפרות הוי אבק ריבית דאם הלוה לא מרשה למלוה לאכול פירות חשיב גזל ומוציאים מידו ובפשוטו מבואר שאין חוב דאם יש חוב א"כ ודאי חל כאן גביה וממילא כיון שזה אבק ריבית אין מוציאין מידו ועיין שערי יושר ש"ה סוף פ"ג ובאבני נזר סימן קס"ו דביארו שריבית דרבנן שם כיון שמצד דין תורה צריך לשלם ורבנן אמרו לא לשלם צריך להגיע להפקר בי"ד הפקר כמבואר בגמ' לגבי פרוזבול דרק מצד הפקר בי"ד מועיל תקנתם ובאמת רק לכן לא מועיל תפיסה [והנה לאחרונים דמה שזוכה בחפץ מצד שיש חוב א"כ באבק ריבית הוי נתינה בטעות והרי מפורש בגמ' שלא יוצא בדינים וצ"ל שכל ההפקעה ברגע שתובע ולא נותן מצד האיסור ריבית וכל זה דוחק] והנה עיין ש"ך קע"ב סקט"ו דהביא מתלמידי הרשב"א שרק אם אומר בבי"ד שלא מרשה לו לגבות ועיין חוו"ד סק"ו שתמה שכל שזה לא מדעתו הוי גזל ובפשוטו מבואר שבאמת יש כאן חוב ולכן רק על ידי שיש כאן פסק בי"ד שלא יגבה זה מפקיע החוב או שזה מעכב הזכות גביה וכן משמע קצת בריטב"א וצ"ע והנה במשכנתא לכאורא כבר זכה בזכות פירות בשעת הלואה אלא דמבואר ברמב"ן דזמן האיסור חשיב באכילת פירות ולכן אסור לו לאכול פירות ולפ"ז מבואר שהאיסור של ריבית זה סיבה שגם יפקע דבר שכבר יש לו זכות בזה וצ"ע גדר הדברים בזה.

והנה עיין ק"ש ב"מ אות כ"ד שדן נפק"מ אם יש חוב בהמיר הלוה קודם הפירעון אמנם אם נימא שפקע הזכות גביה א"כ לא יוכל לגבות את זה [ועיין שערי דעה קנ"ט סק"א] ועיין שערי דעה סימן קס"ח סק"ה דבנתן משכון על אבק ריבית לא חל המשכון כיון שאין חוב ומבואר שנקט שגם באיסור דרבנן לא חל חוב כלל אמנם יש לדון שגם אם היה חל המשכון אבל גביתו חשיב לקיחת ריבית וצ"ע אמנם עיין שערי דעה קס"א ס"ד שנקט שמי שגבה אבק ריבית בע"כ של הלוה הוי רק גזל מדבריהם ולכאורא זה רק שייך אם יש חוב אמנם יתכן שכל דבריו שם במשכנתא שהמלוה כבר זכה בזכות הפירות רק שיש איסור מצד דיני ריבית וצ"ע.

והנה עיין חזו"א בביאור הגמ' בקידושין שמשמע שמקודשת בריבית שהכונה שאם זה רק הערמת ריבית מקודשת ולכאורא מבואר שאם זה רק מדרבנן יחולו הקידושין אמנם יתכן שאם זה רק דרבנן כיון שכלפי דאוריתא חשיב שאין איסור א"כ יש כאן חוב מדאוריתא ובזה יכול לקדשו אבל באמת כלפי הדרבנן היא לא מקודשת וצ"ע.

### האם המלוה זוכה בריבית

ג] יש לדון האם המלוה זוכה בריבית והנה בפשוטו כיון שידע שיש איסור ריבית ונתן לו מדעתו הוא ודאי זכה בזה [ובלא ידע שזה ריבית עיין מחנ"א ט"ז שנקט דהוי מק"ט וודאי שלא זכה בזה המלוה והאריך בזה בנתיבות שלום במבוא אות ק"ה] ויש מקום לדון שלא זכה בזה מצד שני סברות א. אם נימא דאין חוב א"כ יש מקום לומר שכיון שהלוה נתן החפץ בתור תשלום חוב וכיון שאין חוב זה סיבה שלא יזכה בזה וכמו דבמשלם לחברו חובו ונתברר שאין חוב דבפשוטו המלוה לא זכה כיון שנתן לו בתור תשלום חוב ואין חוב וכמבואר במשנה למלך פ"ח ה"א ה"ה בריבית אמנם אין זה מוכרח דיתכן דבסתם אדם שיודע שיש איסור ריבית ובכל אופן משלם א"כ דעתו לשלם מצד הקציצה ביניהם גם עד כמה שאין כאן חוב מצד דיני התורה ובאבני מילואים כ"ח ס"ק כ"ב ובשערי יושר ש"ה פ"ב נקטו דרק מצד דיש חוב המלוה זוכה בזה אבל אם היה פוקע החוב כיון שנתן לו המעות בתור תשלום החוב ממילא זה סיבה שלא יזכה בזה ב. עוד יש לדון לרבא דאי עביד לא מהני א"כ כיון שאסרה התורה לשלם הריבית א"כ זה סיבה שהמלוה לא יזכה בזה ועיין מחנה אפרים סימן ב' שהאריך בזה.

והנה מבואר בגמ' בב"מ ס"ה. שאם אדם גבה גלימא בריבית יכול להחזיר דמים ורבא אומר שכדי שלא יאמרו שזה גלימא של ריבית חייב להחזיר הגלימא בעצמה וכתב הריטב"א דמבואר דמעיקר הדין לא צריך להחזיר החפץ וביאר הטעם שאפילו דיש איסור ריבית אבל כל שנותן מדעתו למלוה הוא זוכה בזה וזה ממון גמור שיוכל לקדש בזה אשה אמנם עיין מחנה אפרים שם וכן במשנה למלך פ"ח הט"ו שדחו הראיה מהגמ' שכתבו דבגמ' שם מדובר שקצצו על החפץ סכום מסוים ואחרי זה קבעו שהתשלום על החפץ יהיה בריבית שבזה המקח קיים גם ללא תשלום הריבית אבל אם כל מה שנתן לו החפץ בתור תשלום החוב בזה באמת הוא לא זוכה עכ"ד והנה דבריהם זה אוקימתא בגמ' ועוד דמסברא יש לדון שכיון שלמעשה היום נתן לו החפץ בעד החוב ולא בתור סתם נתינה במקח אפילו שיתכן שגם ללא החוב היה נותן לו אבל כל שנתן לו את זה בעד החוב ואין חוב לכאורא אין סיבה שיזכה בזה וצ"ע והנה מבואר בגמ' דבנתן לו פירות בשוי יותר ממחיר הריבית צריך להחזיר כל הפירות דחשיב שקיבל בריבית את מחיר הפירות ומבואר ברמב"ן שגם כאן מעיקר הדין הוא זכה בפירות ועיין חידושי הגרש"ר על קידושין סימן ו' ענף ב' שהקשה דהניחא אם נתינת הפירות היתה בריבית א"כ שייך לדון שזה מחיר הריבית שקיבל אבל אם נימא שהיה כאן מקח של פירות רק שקצץ שהתשלום יהיה בריבית א"כ כיון שהריבית היה זוז אין כאן ריבית יותר מזוז והניחא אם היה שיך לדון שעד כמה שבתור נתינה בריבית זה לא חל א"כ צריך להחזיר הכל אבל לנ"ל שהנתינה לא קשורה למה שזה תשלום ריבית א"כ צ"ע כנ"ל וע"ש שברמב"ם באמת משמע שזה דין דרבנן וכדי שלא יהנה מהאיסור וצ"ע.

והנה מבואר בגמ' תמורה ו. דנחלקו רבא ואביי האם אי עביד מהני או לא מהני והגמ' אומרת דנפק"מ בריבית קצוצה האם יוצאה בדינים דלרבא זה יוצא ולאביי זה לא יוצא והגמ' דוחה דגם לרבא יתכן שזה לא יוצא מצד דיש פסוק דלמורא ניתן ולא להישבון וגם לאביי יתכן שיוצא מצד דיש פסוק וחי אחיך עמך ובלשון השני הגמ' אומרת דנפק"מ האם יוצאה בדינים והגמ' רק דוחה שיתכן שגם אביי מודה ומצד שיש פסוק שיוצאה בדינים ועיין מחנ"א סימן ב' דפשטות הגמ' שלמ"ד אי עביד לא מהני מסברא זה יוצא בדינים ולכאורא הביאור שהוא לא זכה בזה והוי גזל ואם איבדו יש כאן מחייב כמו כל גזלן שהזיק את החפץ [ ועיין שערי יושר ש"ה פ"ג שכתב לדון שכאן בהכרח אי עביד מהני דאם לא חל חוב התשלום הוא לא ריבית קצוצה אלא כריבית מאוחרת אמנם זה מקור שחל חוב אבל לא שחל הזכיה ויתכן כונתו שכאן בהכרח שאין כונת התורה שלא יחול וצ"ע].

אמנם עיין נתה"מ ר"ח סק"א וברעק"א בסוגין ובשער המשפט סימן ט' סק"א שכתבו שכיון דקי"ל דיש מיעוט שהיתומים לא חייבים להחזיר אפילו את הריבית שבעין ומצד דיש מיעוט א"כ מכאן יש מקור דבריבית אי עביד מהני דאל"כ כיון שהאב לא זכה בזה למה שהם יזכו בזה והגמ' שם באמת דנה עד כמה שאין מיעוט על הבן שאז אפשר לבאר שבאמת לא זכה בזה מדין אי עביד לא מהני אבל למסקנת הגמ' בב"ק שגם ריבית בעין לא גובים מהבן בהכרח שהמלוה זוכה בריבית וכאן אי עביד מהני אמנם המחנה אפרים נקט שבאמת נשאר שאי עביד לא מהני ולכן לא חל זכיה אבל יש גזירת הכתוב שהבנים לא צריכים להחזיר ובפשוטו דבריו צ"ע דאם האבא לא זכה מה פתאום שהם יזכו בזה וצ"ל שזה ודאי שלאבא יש בזה סיבה לזכות ורק שדין התורה מעכב ואצל הבנים שאין העיכוב ממילא הם זוכים בזה אמנם לכאורא זה רק אם הסיבה שלא זוכים מצד אי עביד לא מהני אבל אם מצד שזה נתינה בטעות א"כ לאחר הפקעת החוב אין שום סיבת זכיה וצ"ע [ועיין או"ש פ"ד ה"ה שכתב שיתכן שבקרקע אם יש בזה ריבית כה"ג הרי עד כמה שלא זכה א"כ זה אין לו בזה כלום וממילא גם הבנים יצטרכו להחזיר דכמו שקרקע אינה נגזלת כך בריבית אם אי עביד לא מהני חשיב שאין לו בזה כלום] והנה עד כמה שבאמת הם לא זכו בזה לכאורא גם אם אכלו צריך להיות חיוב של גזלן מעיקר הדין ולפ"ז ודאי יהיה גם שיעבוד נכסים ויתכן שזה שיטת השטמ"ק בשם תוס' שאנץ שיש שיעבוד נכסים כמו כל גזל ורק שיש גזה"כ שלאחר מיתתו פוקע החוב וא"ש שאותו גזה"כ שזוכים בחפץ זה גם סיבה שיפקע השיעבוד נכסים דהינו שכיון שבחפץ עצמו היה דין זכיה לולי עיכוב של התורה ה"ה בנכסים שמשועבדים לזה ונתחדש בתורה שלאחר מיתה פוקע העיכוב וממילא הם זוכים בזה אמנם למה דקי"ל שאין שיעבוד נכסים צ"ל דגם אם לא זכה בחפץ אבל כל שאכל החפץ אין כאן מחיב מצד פרשת גזילה כיון שזה אצלו מדעתו והרי הוא לא חזר בו ואומר לו שיחזיר לו וכל הדין השבה זה ודאי רק מצד הדין וחי אחיך עמך ובדין זה אין שיעבוד נכסים ולפ"ז כל מה שהגמ' דנה אי עביד לא מהני זה רק ביחס להחזרת החפץ בעצמו ולא ביחס לדין וחי אחיך עמך וכל זה דוחק [ולשערי יושר לעיל א"ש הכל שמדין אי עביד לא מהני חל חיוב להחזיר].

### בביאור דברי רמב"ח ב"ק קי"ב.

ד] והנה הגמ' בב"ק קי"ב. דנה לגבי גזילה האם רשות יורש כרשות לוקח ונפק"מ בגזל ונתיאשו הבעלים האם חשיב שינוי רשות ורמב"ח מוכיח מהא דמבואר בבריתא דאם הניח להם אביהם מעות של ריבית הם לא צריכים להחזיר ובהכרח מצד דחשיב שינוי רשות ורבא דוחה מצד דיש פסוק למעט שלבן התורה לא הזהירה להחזיר הריבית ועיין תוס' שהקשו הרי הריבית ניתנה מדעתו וא"כ הוא זכה בזה וכל הנידון שיגבו מהיורשים מצד שיעבוד והרי מלוה על פה אינו גובה מהיורשים [ועיין רעק"א שהקשה הרי קי"ל שגובה מהיורשים אמנם היה להם להקשות שלא גובים ממטלטלים ומה הגמ' מוכיחה מהא דהמעות שלהם ועיין תור"פ שהעמיד הקושיא כן] דהינו דבגמ' מבואר שהמעות נחשבים עדין של הלוה ולכן שיך כאן נידון של יאוש ושינוי רשות כמבואר ביש"ש והרי הוא זכה בזה ותירצו וז"ל וי"ל דאע"ג דמדעת נתנם לו איתנהו גביה בתורת גזילה דהוי כנתינה בטעות דלא נתן לשם מתנה אלא בתורת ריבית ומקרי גזילה בעיניה כיון שהמעות בעין והיו חייבים להחזיר אי לאו דכרשות לוקח דמי והוי שינוי רשות עכ"ל דהינו שללא איסור ריבית ודאי שזה לא גזל אבל לאחר איסור ריבית ממילא אין כאן חוב והוא הרי נותן את זה בתור תשלום חובו וכיון שאין חוב ממילא הוי נתינה בטעות והדברים מחודשים שהרי מדובר באדם שיודע דיש איסור ריבית ונותן מדעתו וצ"ל שנותן בתור תשלום החוב וכל שאין חוב חשיב נתינה בטעות כדביאר הגרש"ר קידושין סימן ו' סק"ב.

והנה בפשוטו רבא לא חולק על הסברא שזה נתינה בטעות ורק דיש גזה"כ שהבנים לא צריכים להחזיר אלא שהדבר צ"ע מה שיך כזה גזה"כ הרי יש כאן סברא שזה נתינה בטעות א"כ הוי גזל גמור ובפשוטו צ"ל שהפסוק מגלה שזה לא נתינה בטעות ועיין חידושי הגרנ"ט סימן צ"ח בסופו ובחידושי הגרש"ר על קידושין סימן ו' סק"ב שכתבו שלרבא שנתחדש שהבן לא צריך להחזיר הכונה שנתחדש שלא פוקע החוב וממילא לא שייך לומר שזה נתינה בטעות ורק דיש כאן חיוב השבה מצד וחי אחיך עמך וממילא האב עצמו זכה אמנם לשיטות שאין חוב בריבית הדברים צ"ע.

והנה בעיקר דברי הגמ' לכאורא היה מקום לבאר על פי המבואר בגמ' בתמורה ששיך לדון לגבי ריבית אי עביד לא מהני ולכן ס"ל לרמב"ח שלא זוכה והוי כגזילה ויש כאן נידון של יאוש ושינוי רשות ורבא שס"ל שיש פסוק שלא גובים מהבן הכונה כדהבאינו מהאחרונים לעיל שזה מקור שלא אומרים אי עביד לא מהני וממילא הוא זוכה כיון שנתן לו מדעתו או כיון שיש כאן חוב וככל הנ"ל סק"ג וצ"ע על תוס' שלא ביארו כן [ועיין גרנ"ט שדחק שזה כונתם ע"ש ואין זה במשמעות דבריהם].

עוד יש לדון שזה ודאי שמסברא הוא זוכה בחפץ כיון שזה מדעתו או מצד דיש חוב רק דהרי יש מצוה של וחי אחיך עמך דנתחדש שצריך להחזיר הריבית ודעת רמב"ח דגדר הדין דדנים את זה כקיבל ממון חברו שלא כדין שזה מחייב להשיבו ממילא זה גם סיבה שלא יזכה בחפץ שהרי התורה מתיחסת לזה כגזל אמנם לרבא שהתחדש שהבנים לא צריכים להחזיר בהכרח מצד שהאב זכה ומזה מבואר או שבאמת החיוב השבה הוא לא מצד גזל וכדהאריך בברכת שמואל או שאפילו אם זה מדין גזל אבל זה לא סיבה שלא יזכה בחפץ אלא זה רק סיבה לחיוב תשלומים [ועיין ברכת שמואל סימן מ"ח בסופו וכן בשיערים סימן ס"ח בד"ה ונראה ע"פ דנקט כנ"ל ושלרמב"ח ודאי דהתשלומין זה תשלומי גזל ויועיל מחילה].

ועיין חידושי הגרש"ר שם שכתב לדון עוד שמצד הדין השבת ריבית זה להחזיר את החפץ עצמו ולכאורא הסברא בזה שכיון שיסוד דין השבה זה לדון את הלקיחה כגזל ממילא אפילו שזכה בחפץ אבל מצד חובת ההשבה של מה שלקח זה לא רק על הממון שלקח אלא גם על החפץ שלקח ועד כמה שהדין השבה זה על החפץ בעצמו ממילא כל שהוא באותה רשות שאליו זה ניתן בתור ריבית יש החובת השבה לכן דנה הגמ' שאם רשות יורש לאו כרשות לוקח דהינו שלא חשיב כרשות אחרת צריך להשאר על החפץ דין השבה ורבא דוחה שיש פסוק שאפילו שזה אותו רשות ממון אבל אין דין השבה אצל הבנים אמנם פשטות הגמ' בב"מ ס"ה שאין חיוב להחזיר החפץ בעצמו עיין לעיל סק"ג [ועיין אבני נזר סימן קע"ב].

והנה עיין רשב"א [נימוק"י והר"ן הובא במחנה אפרים סימן א'] שכתב שאין שיעבוד נכסים בדין השבת ריבית והוכיח דבר זה ממשמעות הבריתא שלא גובים מהבנים אפילו אם הניח אחריות נכסים ב. מהא דאם הריבית עצמה קימת לא צריך להחזיר וצ"ב מה הראיה מהא דאת הריבית עצמה לא צריך להחזיר שאין שיעבוד נכסים הרי שם היה נתינה מדעתו ולכן זכה בזה אבל על החיוב השבת ריבית יש שיעבוד נכסים [ועיין משנ"ל פ"ד ממלוה ה"ג שדחק לבאר שהראיה רק מהא דאין שיעבוד נכסים] וצ"ל שכונתם דהיה מקום לדון את הריבית כגזל ושהחיוב השבה זה כמו כל גזל רגיל וא"כ יהיה בזה שיעבוד נכסים אבל כיון שחזינן שאת החפץ עצמו לא צריך להחזיר חזינן שזה לא גדר של גזל אלא של חיוב שחידשה התורה שצריך להחזיר וממילא מסתבר שזה רק מצוה בעלמא וזה לא חוב ממון והנה יש לדון לרמב"ח האם יש שיעבוד נכסים והנה אם נימא שגם לדבריו הוא זכה בזה רק מצד דין השבה צריך להחזיר החפץ בעצמו וכנ"ל מהגרש"ר א"כ גם לדבריו אין שיעבוד נכסים אמנם אם נימא שהוא לא זכה בחפץ א"כ לשיטתו אדרבא חזינן שזה גדר של גזל וזה המחייב בהשבת הריבית א"כ זה סיבה שיהיה שיעבוד נכסים [וכנ"ל מהברכת שמואל בשם הגר"ח] אמנם אין זה מוכרח דיתכן דגם לשיטתו אם כילה החפץ כה"ג כיון שזה היה מדעת הלוה אין זה מחיב של גזל אלא חיוב השבה בעלמא ואין בזה שיעבוד נכסים והראשונים רק כתבו שאם לא צריך להחזיר את החפץ הדבר מוכרח שאין כאן חיוב ממון אבל גם לרמב"ח יתכן שכך הדין [ועיין אמרי בינה סימן ט"ז שנסתפק בזה האם בשוחד שלא זכה מצד אי עביד לא מהני אם כילה את זה האם יש עליו חיוב תשלומים וכסברא הנ"ל והנה בגמ' מבואר שאפשר לבאר הדין יוצאה בדינים מצד אי עביד לא מהני ובפשוטו מבואר שזה גם סיבה לגבי הדמים ולכאורא מבואר דלא כנ"ל וצ"ע] והנה בפשוטו הוא מוכרח מהראשונים כמו שכתב המשנה למלך הנ"ל דהרי הוכיחו שאין שיעבוד נכסים מלשון הבריתא שגם בהניח אחריות נכסים לא גובים מהבנים והרי דיוק זה הוא גם לרמב"ח ובהכרח כנ"ל [ועיין מה שנתבאר בזה עוד אי"ה בשיעור הבא].

# גדר חובת השבת ריבית

### בהא דלא יורדים לנכסי המלוה מדין כפיה על המצוות

א] נחלקו אמוראים האם ריבית קצוצה יוצאה בדינים וקי"ל דיוצאה בדינים כמבואר סימן קס"א והנה אמנם עיין רשב"א בסוגין שכתב שאין בזה שיעבוד נכסים ואין בי"ד יורדים לנכסיו אלא כופין אותו שישלם כדין כל כפיה על המצוות והובא דבריו בר"ן וריטב"א ונימוק"י ובריב"ש ועיין מחנ"א סימן א' שהאריך בזה דהינו דבפשוטו היה אפשר לומר שגדר הדין השבת ריבית שחל כאן חיוב ממון גמור ויתכן בשני אופנים או שזה כפדיון הבן שיסוד הדין שחל חיוב ממון לשבט הכהונה ודין המצוה הוא לקים את החיוב ממון ואפילו אם נימא שכאן יסוד החיוב הוא דין מצוה אבל עדין יתכן שמכח המצוה חל חיוב לחברו וחידשו הראשונים שאין זה גדר הדין אלא שהדין השבת ריבית הוא דין מצוה ולא גדר של חיוב ולכן אין בזה שיעבוד נכסים והנה משמעות הרשב"א שנקט כך מסברא אמנם הוסיף להוכיח שזה כך מסתימת הבריתא שהניח להם מעות של ריבית לא גובים מהם אפילו אם הניח אחריות נכסים [אמנם תוס' בב"ק העמידו הבריתא כמ"ד שמלוה על פה אינו גובה מהיורשים] עוד הוכיחו מהא דאם הריבית בעין הוא זוכה בזה ובפשוטו הכונה שיסוד הנידון האם גדר דין השבת ריבית מצד שדנים תשלום הריבית כגזל וזה מחיל חובת ממון וממילא זה גם סברא שלא יזכו בחפץ או שודאי שאין כאן מחייב של גזל ולכן זוכה בחפץ וממילא מסתבר שגדר החיוב השבת ריבית הוא גדר של מצוה [ועיין שיעור הקודם בסופו מה שביארנו בזה].

והנה הגמ' כתובות פ"ו. שואלת למ"ד שיעבודא לאו דאוריתא אם הלוה אומר שלא רוצה לשלם מה עושים והגמ' אומרת שפריעת בעל חוב זה ודאי מצוה וכמו שאם אדם אומר שלא רוצה ליטול לולב כופין אותו עד שתצא נפשו ה"ה כאן כופין אותו לשלם ועיין רשב"א בב"ב קע"ה שכתב שמשמעות הגמ' שלא יורדים לנכסיו דהינו שהדין כפיה זה על הבן אדם אבל זה לא סיבה שיוכלו לרדת לנכסיו אמנם עיין רמב"ן שם ובשטמ"ק כתובות פ"ו. בשם הרא"ה וכן בר"ן שם ובצ"א. ובריטב"א קידושין י"ג. שכתבו שבי"ד גם יורדים לנכסיו מצד שעד שאתה כופהו בגופו כפהו בממונו דהינו שמדין כפיה על המצות אפשר לרדת לנכסיו ולהגבות למלוה את מה שחייבים לו והנה ברמב"ן וברא"ה לא הוזכר שזה דוקא בפניו ועיין ק"ש סוף בב"ב שכתב שמסברא אין סיבה שיצטרכו בפניו שעיקר הדבר שבי"ד יש להם כח לדאוג שאדם יקים את חיובו אמנם עיין ר"ן בפרק שהיה נשוי שכתב שזה רק בפניו דהינו שכל הכח כפיה של בי"ד זה רק בפניו וכיון שכאן גבית הבי"ד זה מצד הדין כפיה על המצוות צריך שזה יהיה בפניו [וכן נקט הקצוה"ח סימן ל"ט סק"א בסופו וכן בסימן ר"צ סק"ג בדעת כל הראשונים] והקשה הקצוה"ח ל"ט סוף סק"א ובסימן ר"צ סק"ג בד"ה וראיתי, דכיון מבואר בראשונים שאפשר לרדת לנכסיו מדין כפיה א"כ למה דבריבית לא ירדו לנכסיו מדין כפיה.

ועיין שערי יושר ש"ה פ"ב [ובאבני נזר סימן קס"ה] דכתב לבאר דחלוק חוב ממון למ"ד שיעבודא לאו דאוריתא מהשבת ריבית דבהלואה ודאי שיש חיוב ממון על הלוה לשלם גם ללא דין המצוה ולכן מכח חוב זה אם הלוה יתפוס לחובו כיון שיש לו זכות לקבל את חובו ממילא זה יהפך להיות שלו וה"ה עד כמה שלבי"ד יהיה סיבה להתערב ולהגבות לו את חובו זה יהפך להיות שלו והגמ' רק דנה שאין לבי"ד סיבה להתערב דאם שיעבודא דאוריתא א"כ יש לו אצל חברו ממון בעין א"כ ודאי שמדיני הבי"ד להוציא הממון מהלוה אבל אם שיעבודא לאו דאוריתא שאין בממונו כלום של חברו אין לבי"ד להתערב והגמ' אומרת שמדין כפיה על המצות עליהם להתערב ולהגבות את חובו ועד כמה שיש להם כח להתערב הם יכולים גם להגבות את נכסי הלוה מצד שיש לו זכות גביה על חברו אבל בחוב ריבית שם הסיבה שאין שיעבוד נכסים זה מצד שאין חוב ממון כלל לחברו אלא זה רק דין מצוה על המלוה לשלם ללוה את הריבית וכה"ג אין לבי"ד אפשרות להגבות מנכסי הלוה בע"כ למלוה וא"כ לא שייך לרדת לנכסיו דהרי זה ישאר של המלוה ולא יתקים חיובו.

אמנם עיין לבוש שכתב וז"ל דאין יורדין לנכסיו מצד שאם אינו נותן לא תתקיים המצוה עכ"ל דהינו דיתכן שבאמת שכיון שיש לו חיוב מצד המצוה זה סיבה שבי"ד יכולים להגבות את נכסיו ללוה רק שחלוק המצוה של פריעת חוב מהמצוה של השבת ריבית דתשלום חוב יסוד המצוה שהמלוה יקבל את ממונו וממילא גם אם זה יעשה כנגד רצונו יתקיים המצוה משא"כ בריבית כיון שיסוד הדין זה מצד חיובו של המלוה וכל שזה לא ינתן מדעתו אלא בע"כ לא יקיים בזה מצותו בזה אין לבי"ד להתערב [ואפילו דיתכן דאם יגבו בע"כ הוא כבר לא יהיה חייב דנסתלק החיוב וכמו במחילה אבל אין דין כפיה אלא על קיום מצוה ולא על סילוק סיבת המצוה ודו"ק בזה].

והנה עיין קצוה"ח סימן ר"צ ובמחנה אפרים ריבית סימן א' שהקשו עוד דמבואר בר"ן וברמב"ם שבצדקה יורדים לנכסיו וכן נפסק בשו"ע יור"ד סימן רמ"ח וכן מבואר ברמ"א בהלכות ת"ת סימן רמ"ה ס"ד בשם ההגהות מימוני פ"א מהלכות ת"ת שיורדים לנכסיו כדי ללמד את בנו תורה ומבואר לכאורא דמדין כפיה על המצות גם במקום שאין חוב לחברו בכל אופן יורדים לנכסיו וא"כ למה בריבית זה אחרת והיה מקום לומר שבאמת הראשונים בסוגין חולקים על הנ"ל ולדבריהם באמת ירדו לנכסיו אמנם להלכה נפסק שבריבית לא יורדים לנכסיו ובצדקה ות"ת דבניו יורדים לנכסיו וצ"ב החילוק [והנה החוות דעת חילק שבריבית זה רק עשה משא"כ בצדקה יש לאו אמנם עדין קשה מלימוד תורה לבניו שזה רק מ"ע].

ועיין קצוה"ח ר"צ ג' בד"ה וראיתי שכתב שבאמת לראשונים אלו כל מצוה לשמים זה סיבה גם לשיעבוד נכסים אלא שבריבית יש גילוי מיוחד שאין שיעבוד נכסים דהרי לא גובים מהבנים והנה ברשב"א משמע שנקט את עיקר דבריו מסברא אמנם יתכן שזה לשיטתו שאין שיעבוד נכסים למצוות אמנם לראשונים שיש שיעבוד נכסים למצוות ושכך קי"ל ממילא זה סיבה גם כאן ובהכרח שכאן יש מיעוט מיוחד דהינו שהפסוק של לבניה לא אזהר רחמנא זה לא רק מקור ביחס לריבית בעין אלא זה גם מקור שאין שיעבוד נכסים וכן משמעות תוס' ס"א: בד"ה יכין והנה בעיקר הדין שיעבוד נכסים המבואר כאן בפשוטו הוא מצד שחובת מצותו זה סיבה שיכלו לקחת ממנו ממון לקים את מצותו ולכאורא זה רק סיבה מחיים אבל ברגע שמת והנכסים עברו לבניו ועליהם הרי אין מצוה אין שום סיבה שיגבו מזה כיון שלכאורא לא חל שום חלות שיעבוד על הנכסים וא"כ מהא דאין גביה מהבנים זה לא מקור שאין שיעבוד נכסים מהמלוה בעצמו.

אמנם עיין חידושי הגרש"ר בב"ב סימן י"א סק"ד שהביא שבלשון ההגהת מימוני מבואר שזה מדין שיעבוד נכסים רגיל וע"ש דביאר דס"ל דהרי מבואר בגמ' ששיעבוד נכסים זה גדר של ערבות שנכסיו ערבים לקיום חובתיו ולפ"ז ביאר שיתכן שדין ערבות זה הוא גם למצוות דהינו שחל בממון דין ערבות לקים את חובת הבעלים וזה סברא גם אם זה כבר לא בבעלותו ולפ"ז מהא דמבואר בתורה שלא גובים מהבנים בהכרח שכאן נתמעט שאין על הנכסים דין ערבות וצ"ע בכ"ז.

### בדין תפיסת הלוה בריבית קצוצה ובגדר החיוב דהשבת ריבית והנפק"מ בזה

ב]והנה עיין ש"ך קס"א סק"ד דמבואר בדבריו דבר"ק שיוצאה בדינים מועיל תפיסת הלוה וצ"ע כיון שאין לו זכות גביה ושלכן אין שיעבוד נכסים א"כ מה יועיל שהוא יתפוס הרי זה ישאר של המלוה ובפשוטו מבואר שכיון שיש לו חיוב לשלם הריבית זה סיבה שהוא יוכל להפוך את הממון לשלו וזה דלא כביאור השערי יושר לעיל שללא חוב ממון זה לא סיבה שיוכל להפוך את הממון לשלו אמנם לביאור הלבוש לעיל שבאמת מצד דין הכפיה יכול להפוך הממון לשלו רק שלא יקים בזה המצוה ולכן בי"ד לא ירדו א"ש שבאמת הוא יכול להפוך את הממון לשלו אבל בי"ד לא יתערבו מצד שלא מתקים בזה המצוה וכנ"ל אבל תפיסת הלוה עוזרת אמנם עיין רעק"א כו"ח ח"ב ס"ו ובאבני נזר קס"ה בשם הישועות ישראל שכתבו שבאמת זה לא נהפך להיות של הלוה רק שיש לו רשות לתפוס החפץ כדי להכריחו לשלם וכתבו שבאמת במת המלוה חייב הלוה להחזיר מה שתפס לבני המלוה כיון שהם ירשו את זה ולהם אין חיוב להחזיר את הריבית שאביהם גבה דהינו שהדין תפיסה המבואר כאן זה רק כדי להכריח המלוה לשלם להם אבל אין הכונה שיכול לבד לעשות גביה לקיום החובה של השבת הריבית [והאריך בזה בחידושי הגרש"ר בב"ק סימן ט"ו] והנה לכאורא ודאי שפשטות הדברים שעל ידי התפיסה זה נהיה שלו ומתקים בזה החובת השבת ריבית וכלבוש הנ"ל וצ"ע.

והנה בפשוטו לפי דברי רעק"א אם יהיה ספק ריבית קצוצה בזה לא יועיל תפיסה דרק במקום שעל ידי תפיסתו זה נהיה שלו חשיב מוחזק אבל כאן שזה ודאי לא שלו וכל תפיסתו להכריחו לקים את דינו כל שזה ספק אין לו זכות לתפוס אמנם מבואר בש"ך קס"א סק"ד שמועיל תפיסה כה"ג אמנם יתכן דלמה דנקט לקמן סימן קע"ז דבספק ריבית קצוצה הוא חייב לשלם א"כ כיון שדינו כלפי שמיא לשלם זה סיבה שיוכל לתפוס להכריחו לקיום דינו ועיין בזה לקמן [אמנם הפוסקים נקטו בכל מקום שאין חובת השבת ריבית מספק].

והנה בפשוטו עד כמה דמבואר בראשונים שאין כאן שיעבוד נכסים מצד שזה מצוה ולא חוב לחברו א"כ זה מצוה לשמים רק שלמי התורה אמרה לשלם ללוה אבל אין חיובו לחברו כלל ולפ"ז צ"ע מה שייך לומר שהדין תפיסה זה לקיום חובת השבתו וכן מה שייך לומר שבספק הוא יכול לתפוס הרי הוא לא מ"ד כלל לחיוב זה ובפשוטו באדם שנשבע שיתן לחברו חפץ אין האדם שנשבעו עליו מ"ד כלל לתפוס חפץ לקיום שבועתו יותר מכל בן אדם ועיין חידושי הגרש"ר בב"ק סימן ט"ו סק"ג ואילך שביאר דבאמת אפילו דמבואר בראשונים שזה מצוה בעלמא אבל אין הגדר שזה מצוה לשמים כמו שבועה אלא שזה מצוה לחברו דהינו שנתחדש שכל שהמצוה הוא מצד הענין של הרווח של חברו בזה גדר המצוה שזה לחברו והוא מ"ד לתבוע דבר זה ולכן גם יכול לתפוס החפץ לקיום החובה.

והנה מבואר בשו"ע סימן קע"ז סי"א דאם הלוה תובע מהמלוה ריבית קצוצה שנתן לו חייב שבועת היסת ובמקור הדברים בשו"ת הרשב"א מיוחסות ק"ט מבואר שבמקום שזה יהיה מודה במקצת יש חיוב שבועה דאוריתא [וגם רבינו ירוחם שם שחולק מבואר בדבריו שזה מצד שאין אדם משים עצמו רשע ע"ש] ועיין קצוה"ח סימן פ"ז סק"ל שהקשה דהרי מבואר בשו"ע סימן פ"ז סל"ד דאם אדם נשבע שיתן לחברו מנה שאין חברו יכול להשביעו כיון שהחיוב שלו זה לשמים ואין חברו בעל דין לדבר זה והרי גם ריבית בפשוטו זה מצוה לשמים ושלכן אין שיעבוד נכסים וא"כ צ"ע למה שלא יוכל להשביעו ועיין חידושי הגרש"ר הנ"ל וכן בגיטין סימן ט"ו סק"ג ועל דרך זה בשערי יושר ש"ה פ"ב ובחזו"א חו"מ ס"י סק"כ דכאן בריבית אפילו שזה רק מצוה אבל יסוד המצוה הוא לחברו והוא בע"ד לתבוע שיקים חובתו ולכן גם יכול להשביעו על זה אבל כיון שזה לא חוב לחברו אלא זה רק מצוה לחברו אין בזה שיעבוד נכסים.

והנה עיין דגול מרבבה קס"א ס"ו שנסתפק האם המלוה צריך להחזיר את הריבית קצוצה ליורשי הלוה וכתב לדון שיש כאן מיעוט להחזיר לו כדי שיחיה ופה כיון שהוא מת לא יתקים בזה המצוה ומבואר שמעיקר הדין שייך כאן ירושה רק דיש כאן מיעוט ועיין שערי יושר ש"ה פ"ב שכתב דעד כמה שזה היה זכות ממון שהוא זכה לא איכפת לן שעכשיו אין בזה קיום של וחי אחיך ועד כמה דנימא שכאן זה לא חוב ממון אלא זה רק מצוה בעלמא לשמים א"כ מה שייך בזה ירושה הרי ירושה זה על ממון שיש לו ולא על מצוה שיש לאדם אחר לעשות בזה שמשלם לו אמנם עיין חוו"ד סק"ד דפשיטא ליה שצריך לשלם ליורשיו וכן הביא שם דכן הוא פשטות הכלבו ועיין חידושי הגרש"ר גיטין סט"ו סק"ד דהוכיח מכמה דוכתי שכל שזה מצוה לחברו שהוא בע"ד לתבוע את זה יש בזה ירושה ולפ"ז למבואר לעיל שריבית גדר הדבר שזה מצוה לחברו א"ש ששיך בזה ירושה ועיין ספר המדע בפלתי ס"ו שדיק מלשון הרמב"ם שיש חיוב לתת ליורשים ע"ש.

והנה עיין ט"ז חו"מ סימן ט' וכן בסימן קס"א שדייק מלשון רש"י ס"א: בד"ה ע"כ שאין חיוב השבת ריבית אלא א"כ תובעו דהינו שיש כאן תנאי של תביעה ועיין קצוה"ח שנקט שהכונה כפשוטו שעדין לא חל חיוב כל זמן שלא תבע אמנם הנתה"מ שם חלק עליו ונקט שזה רק סברא שיש כאן מחילה כל שלא תובע אבל לא שיש כאן תנאי בעיקר החיוב שזה לא חל רק על ידי תביעה אמנם עיין חידושי הגרש"ר על בב"מ סימן כ"ו שכתב לבאר שאין כונת רש"י אלא לומר שכמו שכל חוב ממון כל זמן שהמלוה לא תובע את הלוה בי"ד לא מתערבים כדי שהלוה יקים את חיובו ה"ה כאן כל זמן שהלוה לא תובע את המלוה שיחזיר לו את הריבית אין הם מתערבים ולכן כתב שבי"ד כופין אותו אם תבעו, אמנם כל זה שייך אם נימא כנ"ל שגדר החיוב של השבת ריבית שזה חיוב לחברו והוי ככל דיני ממון אבל אם זה היה באמת רק מצוה לשמים ודאי שאין זה ענין כלל לשאר דיני ממון אלא שיש כאן מצוה על ישראל לקימה ובי"ד יכריחו אותו לקימו כדין כל כפיה על המצוות.

ועיין עוד בש"ך סוף סימן קע"ז שהביא דנחלקו אחרונים בספק ריבית קצצה האם המלוה צריך להחזיר והש"ך נטה שלא צריך להחזיר ככל ספק דממון ועיין שערי יושר סוף ש"ה דהקשה שכיון שמצות השבת ריבית זה מצוה לשמים ואין זה חוב לחברו כדחזינן שאין שיעבוד נכסים א"כ מה שייך בזה גדר המוציא מחברו עליו הראיה שיסודו שכיון שביחס לדיני הממון הוא מוחזק ממילא אין על זה דין גזל אבל כאן שהכל זה נידון של מצוה א"כ אדרבא יש כאן דין של ספק דאוריתא לחומרא ובפשוטו מבואר כאן כנ"ל שכיון שגדר המצוה זה מצוה לחברו א"כ גם בכזה דבר כיון שיסוד החיוב לחברו יש בזה הסברא של המוציא מחברו עליו הראיה שמספק לא צריך לקים דין זה [וע"ש סכ"ז סקי"ז ובשערי ישר מה שישב בזה ועיין לקמן אמנם עיין אבני נזר סימן קס"ה שהקשה דהש"ך סימן קס"א כתב שבספק מועיל תפיסה של הלוה והרי כיון שזה לא נהיה שלו וכנ"ל ורק שזה מדין כפיה א"כ כאן שזה ספק איך יכול לקחת מספק ועיין לעיל מה שכתבנו בזה].

### בביאור שיטת הראשונים שיורדים לנכסיו

ג] והנה עיין חינוך מצוה שמ"ג וכן בתוס"ר ותוס' שאנץ ס"א: שנקטו דיש שיעבוד נכסים בריבית ועיין מחנה אפרים סימן א' ובקצוה"ח סימן ר"צ סק"ג בד"ה אמנם דביארו דודאי דגם הם מודים שהדין השבת ריבית זה רק מצוה רק דס"ל דמדין כפיה יורדים לנכסיו אמנם הרי בדבריהם מבואר שמסברא גם מהיתומים גובים ובפשטו אם זה רק מדין כפיה אין סיבה לגבות מהיתומים שהרי הם לא מחויבים במצוה אמנם עיין לעיל מה שהבאינו מההגהות מימוני ועוד דבדברי התוס"ר ותוס' שאנץ מבואר שדימו לגזל וכן בחינוך מבואר מפורש שיורדים לנכסיו כמו בגזל ושאר חוב ובפשוטו מבואר שחלקו על כל היסוד הנ"ל שזה רק דין מצוה ולא דין חוב אלא שנקטו שגדר חובת השבת ריבית זה גדר של חוב ולכן מסברא באמת נקטו שיש שיעבוד נכסים לגבות מהבנים וגם אם אין שיעבוד נכסים זה מצד מיעוט מיוחד ולא שזה מגלה על כל המצות השבת ריבית שזה מצוה בעלמא אלא נשאר שזה חוב ממון אלא שחוב זה רק כל זמן שהוא בעולם אבל לאחר מיתתו פקע החוב הנ"ל.

# בדין מחילת ריבית וביסוד איסור ריבית והשבתו אם הוא מצד גזל

### ביסוד איסור לקיחת ריבית והשבת ריבית

א] והנה בעיקר האיסור הלואה בריבית ובדין חיוב השבה בריבית בפשוטו יסודו מדין גזל כמבואר בגמ' ס"א. שאפשר ללומדו מגזל דהינו שיש כאן לקיחת ממון מחברו שלא כדין דהינו שזה ודאי שללא חידוש התורה לא שיך לדון שזה גזל דהרי יש כאן מקח ככל גדרי מקח אמנם חידשה התורה ששכר המתנת מעות אסור והחשיבה ללקיחת ממון זה כממון שלא כדין וכן הגמ' מבארת הבריתא הגזלנים דהינו מלוה בריבית ועיין תוס"ר ע"א. שדן שיש איסור ריבית בעכו"ם קודם מתן תורה דהרי מבואר בגמ' שאפשר ללומדו מגזל אמנם אין הדבר מוכרח דיתכן שכיון שהגמ' כותבת לחלק מגזל שזה מדעתיה א"כ באמת התחדש כאן שאפילו שזה ממון כדין בכל אופן אסרה התורה לקיחת ממון זה ולא מצד דחשיב שלוקח מחברו שלא מדעתו ואפילו אם שורש הדין זה מצד גזל וכמבואר בגמ' שאפשר ללמוד גזל מריבית אבל היום זה איסור בעצם כנבילה ולא מצד ההפסד של חברו.

והנה עיין תוס' רי"ד ע"ז כ"ו. דהביא מר"ת דמותר להלות בריבית למומר כמו שמותר לגזול ממנו וחלק עליו הרי"ד וז"ל נהי דמותר לאבדו אבל לא שיקח ממנו ריבית ויעשה איסור עכ"ל ובפשוטו נחלקו בנ"ל דדעת ר"ת דגדר האיסור מצד הלקיחה של ממון חברו שלא כהוגן ולפ"ז במי שמותר לגוזלו ודאי שמותר להלותו בריבית אמנם הרי"ד חלק שכיון שגדר הדבר היום שזה עסק אסור ולא מצד שחשיב שלוקח מחברו ממון שלא כדין ממילא יתכן שמעשה איסור זה נאסר גם במי שאין בו איסור מצד גזל אמנם יתכן שסברת ר"ת שכיון ששורש האיסור מצד גזילה ממילא במי שאין בו גזל אין בו גם איסור ריבית ועיין ברכת שמואל סימן מ"ח [וכן בשיעורי הגרב"ב שם בשם הגר"ח] שכתב שלרמב"ח דמבואר שהוא לא זוכה בחפץ ודאי דמבואר שגדר הדין זה גדר של גזל ולכן זה גם סיבה שלא יזכה אבל אם זה סתם דין איסור אין סיבה לחדש שלא יזכה.

והנה יש לדון גם בדין השבת ריבית האם יסודו להשלים ללוה את חסרונו או שזה מצוה שמוטלת על המלוה להוציא מה שקיבל והתורה קבעה שזה ללוה ובפשוטו זה תלוי בנ"ל דאם יסוד האיסור ריבית זה מצד שחשיב כעין גזל מסתבר שיסוד הדין השבה זה להחזיר מה שגזל מחברו משא"כ אם אין גדר האיסור מצד שחיסר לחברו שלא כדין אלא זה סתם דין איסור מסתבר שגם המצות השבה אין יסודו להשיב מה שחיסר אלא זה מצוה בעלמא שמוטלת על המלוה לתת את הממון שהרויח מהאיסור ריבית ללוה אמנם יתכן לחלק בין הדברים שאפילו שהאיסור לקיחת ריבית יסודו מדין גזל דהחשיבה התורה לקיחת ממון בעד ההלואה כממון שלא כדין אבל כיון שנתן לו מדעתו וזכה בזה ממילא אין כאן סיבה להשלים לחברו את הפסדו והדין השבת ריבית זה מצוה בעלמא להוציא ממנו את מה שקיבל בריבית אבל זה לא מגיע כלל בתור להשלים את הפסד חברו.

והנה עיין סוגית הגמ' ס"ב. לגבי האם האיסור לקיחת ריבית חשיב לאו הניתק לעשה ועיין ריטב"א שכתב שזה לא נחשב לאו הניתק לעשה כיון שההשבה לא באה לתקן מה שעשה דהינו להשלים החיסרון של חברו אלא כל המטרה שהוא יקיא את האיסור שבלע ועיין עוד בדבריו ס"א. שהגמ' אומרת שאין ללמוד מריבית לגזל מחמת שזה חידוש שגם ללוה יש איסור וביאר הנ"ל שזה ראיה שהאיסור זה לא מצד הפסד ממון הלוה וזה א"ש לשיטתו שכיון שהאיסור נטילת ריבית זה לא מצד הפסד הממון של חברו אלא אסרה התורה העסק הנ"ל ה"ה הדין השבה זה לא תיקון הגזילה שנעשה לחברו ועיין קידושין ו: שהוכיח שמלוה זוכה בריבית מהא דמבואר שההחזרה לא מתקן העשה וכונתו כנ"ל דמזה חזינן שאין יסוד האיסור מצד גזילת חברו שזה סיבה שלא יזכה אלא זה סתם איסור וממילא אין סיבה שלא יזכה.

והנה עיין רמב"ן במלחמות לקמן ס"ד: שכתב שלא שייך לומר שבחצר דלא קימא לאגרא יהיה חיוב השבת ריבית כיון שיסוד הדין השבה זה כמו השבת גזל וכיון שכה"ג זה לא מחיב בדין גזל דלא חשיב שזה לקיחת ממון ממילא זה גם לא יחייב בדין השבת ריבית ועיין עוד ברמב"ן בהשמטה לספר המצוות עשה י"ז שמנה מצות השבת ריבית וביאר שזה כמו שבגזילה יש איסור לגזול ואם גזל חיבה התורה להחזיר כך בריבית וכן עיין בדבריו על התורה ויקרא כ"ה ל"ו שדימה השבת ריבית להשבת גזל ועיין מגלת אסתר שכתב שדעת הרמב"ם שהעשה של השבת ריבית זה בכלל המצוה של השבת גזל דהינו אפילו שצריך ילפותא אבל גדר הדין שזה פרט בדין השבת גזילה ובפשוטו מבואר מזה דדעתם שיסוד הדין השבה של ריבית זה השלמת מה שחיסר לחברו ומצד הפסד חברו.

אמנם צ"ע דהרמב"ן ס"ב. כתב שהשבת ריבית זה לא לאו הניתק לעשה מצד שזה לא מתקן האיסור דהרי האיסור אפילו על הלוה דהינו שאין האיסור מצד הפסד הממון לחברו וממילא אין בהשבת הריבית תיקון על הלאו ובפשוטו הכונה כריטב"א הנ"ל שהמצות עשה להשיב זה לא תיקן ההפסד אלא סתם דין השבה ולכאורא זה לא מתאים אם הרמב"ן במלחמות ובספר המצות שדימה דבר זה לגדרי גזילה דמשמע שזה בא להשלים מה שהפסיד לחברו אמנם עיין חידושי הר"ן שכתב דמהא דאסרה התורה ללוה לשלם חזינן דלאו משום הפסד הלוה לחודיה אסרה תורה דהינו שבאיסור ריבית ודאי שזה מצד הפסד הלוה אלא שזה לא רק מצד זה דהינו שיש בזה שני איסורים א. מצד הפסד הלוה ב. איסור בעצם בתשלום הריבית ובפשוטו הכונה שודאי ששורש האיסור מצד הגזילה שבזה אבל היום זה נאסר לא רק מצד גדרי גזילה אלא גדר הדבר שעיקר הדבר אסור ולפ"ז יתכן שכונת הרמב"ן שזה ודאי שהעשה מגיע להשלים את חיסרון הלווה רק שכיון שבאיסור של ריבית בגדר הדבר זה איסור בעצם ממילא את החלק הזה של האיסור ההשבה לא מתקנת ולפ"ז באמת אין כונתו שהדין השבה זה להקיא את מה שקיבל אלא הדין הוא להשיב מה שלקח מחברו אבל כיון שהאיסור לא רק מצד זה לכן זה לא מתקן את הלאו שעבר.

והנה עיין ב"י סימן ק"ס ס"כ שהביא דנחלקו הראשונים האם יתומים שהלוו בריבית האם יש להם חיוב השבת ריבית דדעת המרדכי והתרומות שיש להם דין השבה [וכתב הריב"ש סימן תס"ה שהכונה כשיגדילו כיון שזה רק גדר של מצוה וקטנים לאו בני מעבד מצוה נינהו אמנם עיין אבני נזר סימן ק"ס סק"ג שביאר שהראשונים הנ"ל פליגי ונקטו שגובים גם מהיתומים] אמנם בשו"ת הרשב"א ח"ד סימן קמ"ז כתב שזה לא גרע מגזל וכיון שאם היו גוזלים לא היו צריכים להחזיר לא יתכן שכאן זה יחייב אותו בדין השבת ריבית [והנה האחרונים [מל"מ פ"ד הי"ד ובביאור הגר"א בליקוט ובגליון רעק"א ק"ס ס"כ ובשו"ת סימן נ"ג] נקטו שממילא אם זה בעין צריך להחזיר וצ"ע שכיון שבריבית הרי זוכה בזה א"כ תמיד זה כאילו לא בעין ועיין אבני נזר סימן קע"ב, ובמחנ"א ה' הביא מפורש מהרשב"א שזה גם אם זה בעין וכמדומה שאין שום הכרח מהרשב"א לחלק בין אם זה בעין או לא ועיין אבני נזר ק"ס סק"ה ] ובפשוטו נחלקו בנ"ל שאם יסוד האיסור ריבית זה מצד שזה כגזל שזה לקיחה מחברו ממון שלא כדין א"כ באדם שאין לו מחיב של גזל לא יתכן שיהיה לו מחיב של ריבית אבל אם נימא שזה איסור בעצם לא מצד גזל א"כ יתכן שחיוב זה יהיה על היתומים אמנם בדעת ספר התרומות יתכן שנקט שאיסור ריבית זה לא קשור למעשה לקיחה אלא עצם המציאות שמגיע אלי ממון ריבית מחברי ובזה יתכן שלא נתמעט קטן שרק במקום שהמעשה מחיב יש מיעוט שמעשה קטן זה לא מחיב ויתכן עוד שגם גזילה בקטן אם הגזילה תעשה דרך זה שנכנס לרשות הקטן ממון של חברו שזה יחיב אותו וצ"ע בזה.

### בדין מחילה בריבית

ב] והנה דנו הראשונים האם מועיל מחילה בריבית ועיין רמב"ם פ"ד הי"ג שכתב ז"ל הורו מקצת הגאונים שהלוה שמחל למלוה הריבית שלקח ממנו או שעתיד ליקח אע"פ שקנו מידו שמחל או נתן מתנה אינו מועיל כלום שכל ריבית שבעולם מחילה היא אבל התורה לא מחלה ואסרה מחילה זו ולפיכך אין המחילה מועלת בריבית אפילו בריבית של דבריהם עכ"ל ועיין רא"ש סימן ג' שכתב שהגאונים דייקו את לשון הגמ' שאומרת שאין ללמוד ריבית מגזל דזה מדעתיה ומבואר שריבית זה נחשב מדעתיה וכיון שהתורה אסרה אפילו כה"ג א"כ לא מועיל מחילה ועיין רא"ש שכתב שאפשר לדחות ראיתם דכונת הגמ' שקמ"ל שכה"ג לא חשיב מחילה כיון שהוא נותן בע"כ אבל אם באמת יתן בלב שלם כה"ג באמת אין איסור בנתינת הריבית וה"ה יועיל למחול כה"ג על החיוב חזרת ריבית וסיים הרא"ש דנראה לו דנתינה של ריבית ודאי אסור אפילו אם מוחל לו כיון שעובדי אדמה ודאי נותנים הריבית בלב שלם כדי שירצו תמיד להלות להם ובכל אופן אסרה התורה אבל אם שילם ריבית ומוחל על הריבית זה מועיל עכ"ד והנה צ"ב דהרא"ש בתחילה הסכים עמם אם הדמיון של לקיחת הריבית להחזרת הריבית ורק שחלק שלא מועיל מחילה גם על לקיחת ריבית וא"כ לאחר שהוכיח שלא מועיל מחילה בלקיחת הריבית ממילא גם אחרי לא צריך להועיל ובפשוטו צ"ל שבתחילה דן לדחות ראיתם ואחרי זה באמת חולק על הדמיון שלהם [ועיין לקמן] והרמב"ם כתב וז"ל יראה לי שאין הוראה זו נכונה אלא מאחר שאומרים למלוה החזר לו וידע הלוה שדבר אסור עשה ושיש לו ליטול ממנו אם רוצה למחול מוחל כדרך שהוא מוחל הגזל עכ"ל ועיין ראב"ד בהשגות וכן בסמ"ג ובאו"ז שהבינו שכונת הרמב"ם להתיר מחילה גם בשעת פרעון אמנם המ"מ וכן בריטב"א מבואר שהבינו שהרמב"ם רק התיר מחילה על החיוב השבה אבל לא על עצם לקיחת הריבית.

והנה מבואר כאן נידון בראשונים שיש צד לדון שיש תשלום ריבית שאסור ויש תשלום ריבית שמותר וצ"ב הרי ודאי אסרה תורה ריבית גם אם נותן מדעתו ולא רק אם נותן בכפיה ולומר שהחילוק אם נותן בתור אגר נטר או נותן לו בתור מתנה גרידא זה תמוה דודאי דאדם דמשלם ריבית הוא נותן בתור אגר נטר ולא בתור סתם מתנה שבדיוק עכשיו החליט לתת ורק בדבר קטן מצאנו סברא זו לגבי ת"ח כמבואר בראשונים וצ"ל שההבדל אם משלם מחמת שהתחיב את הריבית ולולי שהתחיב לא רוצה לתת או שנותן מחמת שמעונין באמת לשלם לו על אגר נטר ולא רק מצד שהתחיב בזה ואם יש חוב החילוק ברור אמנם גם אם אין חוב אבל הבדל אם נותן בע"כ מצד קציצתו או שמעונין בעצם הנתינה.

והנה מבואר דנחלקו הראשונים לגבי האם מועיל מחילה בריבית האם יש ללמוד מהא דבנתינת הריבית אסור ה"ה בחזרה או שיש לחלק שאפילו שבנתינה אסרה התורה אבל ולא מועיל מחילה אבל לגבי מצות השבת ריבית מועיל מחילה והנה בפשוטו צ"ב הדמיון דלגבי נתינת הריבית כיון שתמיד יש מחילה כמבואר ברא"ש ואסרה התורה חזינן שלא מועיל מחילה אבל לגבי השבת ריבית שלאחר שחל חוב להחזיר הוא מוחל לו איפה מצאנו שלא מועיל מחילה והנה עיין ריטב"א שכתב שבאמת לא מועיל מחילה בריבית לגבי לקיחת ריבית מצד שהתורה אסרה והחשיבה את זה כמחילת אונס ובאמת זה לא מקור שלא יועיל מחילה על החיוב השבת ריבית אלא דשם יש טעם אחר שלא מועיל מחילה שכיון שחזינן שאין שיעבוד נכסים דהינו שזה מצוה לשמים א"כ מה שייך שיעיל בזה מחילה הרי אין זה חוב אליו.

ועיין ברכת שמואל סימן מ"ח שכתב לפ"ז לבאר שיסוד נידון הגאונים בגדר איסור ריבית שאם יסודו מדין גזל ממילא גם הדין השבה הוא דין השבת מה שלקח וממילא מועיל מחילה אמנם כיון דמבואר בגמ' שגם מדעתו זה אסור א"כ בהכרח זה איסור מצד עצמו ולא מצד גזל וגם הדין השבה זה כך ממילא זה סברא לדון שכל הדין השבה זה רק שיקיא את מה שבלע אבל זה לא מצוה להשלים את החיסרון של חברו ולכן לא יועיל בזה מחילה ועיין או"ז שנקט שודאי לא מועיל מחילה על לקיחת ריבית וביאר הטעם שהרי איסור ריבית זה לא מצד הפסד ממון חברו דהרי לפעמים מרויח על ידי זה הרבה ממון אלא זה סתם איסור לקיחת ריבית וזה כסברת הברכת שמואל בעיקר הסיבה שלא יועיל מחילה ובזה א"ש מה שלראב"ד פשיטא שלרמב"ם מועיל מחילה גם על נתינת ריבית שעד כמה שמועיל מחילה אחרי בהכרח שיסוד האיסור מדין גזל א"כ אם הוא נותן מדעתו ומוחל מחילה גמורה לא שייך לאסור ובאמת עיין ריטב"א שכתב שהסברא שלא מועיל מחילה על נתינת הריבית מצד שהתורה דנה את זה כנתינת אונס דהינו שכיון דבפשוטו ריבית זה באונס והוי כגזילה ממילא התורה החשיבה תמיד שזה כנתינת אונס ולפ"ז א"ש שכלפי השבה שאין לנו מקור שזה מחילת אונס מועיל מחילה ולפ"ז יתכן שזה גם סברת הרא"ש שחלק על הגאונים וחילק בין נתינת ריבית להשבת ריבית מצד שגדר האיסור דזה נחשב כאילו זה באונס ובזה א"ש שזה כמו דחית ראיתו שכונת הגמ' שזה נחשב מחילה באונס רק שזה גם על מתי שזה נעשה ממש מדעתו ודו"ק בזה.

והנה להלכה קי"ל שאין שיעבוד נכסים דהינו שאין גדר הדין השבת ריבית חיוב לחברו ככל חיובי ממון והיה מקום לבאר שזה מצד סברת הריטב"א שאין זה חיוב כלל להשלמת חסרון חברו אמנם לפ"ז צריך לפסוק שלא מועיל מחילה והרי השו"ע פסק בסימן ק"ס ס"ה שמועיל מחילה ובפשוטו מבואר שנקט שיסוד הדין השבת ריבית זה חיוב לחברו וא"כ צריך להיות שיעבוד נכסים והנה באמת בתוס"ר מבואר שיש שיעבוד נכסים דהינו שנקט שזה חוב ממון רגיל וכן משמעות הרמב"ם שזה ממש כמו השבת גזל אבל בדעת השו"ע צ"ע אמנם בפשוטו צ"ל כמו שביארנו בשיעור הקודם שודאי שזה חיוב של מצוה ולכן אין שיעבוד נכסים אמנם אין זה מצוה לשמים אלא זה מצוה לחברו וחברו בעל דין לתבוע מצוה זו ולכן גם יכול למחול על מצוה זו ועיין ברכת שמואל שדימה מצוה זו למצות השבת אבידה שאפילו שזה מצוה לחברו אבל ודאי מועיל מחילה [וכן דימה לדין ולא תהיה לאשה דאי אמרה לא בעינא ליכא למצוה ונקט הנ"ל שזה מחילה אמנם עיין מנח"ח ואו"ש פ"א מנערה דהביאו מהירושלמי שיכולה לחזור בה אמנם יתכן שזה רק באמרה לא בעינה ולא במחלה] אמנם לכאורא כל זה אם יסוד הדין השבת ריבית הוא להשלים החיסרון שחברו נחסר ממילא מסתבר לומר שזה מצוה אליו אבל אם כל יסוד ריבית זה לא החיסרון של חברו אלא שזה סתם איסור של עשית כזה מקח לא מסתבר שהדין השבה זה להשלים החיסרון לחברו.

והנה בעיקר מה דנקט הברכת שמואל שכל דמיון הגאונים שלא מועיל מחילה על הלקיחת ריבית זה גם מקור על השבת ריבית זה רק מצד שזה מגלה על הגדר שזה לא דין גזל בפשוטו אין הדבר מוסכם דהנה דעת הרמב"ם שמועיל מחילה על השבת ריבית אמנם הרמב"ם הוסיף בלשונו שכיון שיודע שעשה איסור והוא מוחל לו ועיין מחנה אפרים סימן י' והאריך בזה בברכת שמואל דמבואר דאם באמת ימחול לו מצד האגר נטר באמת כה"ג זה דומה למה שלא מועיל מחילה על הלקיחת ריבית ורק כיון שיודע שחייב לו ומוחל לו כה"ג זה מחילה לא מחמת אגר נטר ואין זה בכלל חידוש התורה ובאמת גם לגבי לקיחת הריבית אם זה יהיה שלא מחמת האגר נטר זה מותר רק ששם תמיד זה מחמת האגר נטר וע"ש שבאמת משמעות הרא"ש שחולק על זה וס"ל שכל מחילה עוזרת והנה לפ"ז מבואר דעת הרמב"ם שיש לדמות שכמו שחידשה התורה שלא מועיל מחילה בלקיחת ריבית אפשר ללמוד שלא מועיל מחילה על החיוב השבת ריבית ולא רק מצד סברת הברכת שמואל ודו"ק בזה והנה האחרונים סימן ט' כתבו שללא תביעה מונח בזה מחילה ובפשוטו כה"ג אין סיבה שזה לא יתפרש מחמת האגר נטר [ועיין חידושי הגר"ש היימן סימן ז' שנקט שגם לגאונים שהובא ברא"ש שלא מועיל מחילה זה שלומדים מהנתינה א"כ זה רק אם זה מחמת אגר נטר דהינו שנקט בדעתם דלא כברכת שמואל משא"כ לסברת הריטב"א שזה מצוה לשמים א"כ גם אם זה לא מחמת אגר נטר זה אסור אמנם לברכת שמואל הנ"ל דעת הגאונים כדעת הריטב"א].

והנה הרמב"ם הוכיח שמועיל מחילה מהא דמבואר בגמ' שיש תקנה שמלוי בריבית שהחזירו אין מקבלין מהם וס"ל לרמב"ם שרבנן לא הפקיעו החיוב כלל אלא שבאמת הוא חייב ורק שהלוה צריך למחול לו אמנם הסמ"ג הובא בהגהות מימוני אות ע' דחה ששם רבנן הפקיעו את החוב דהינו שאין התקנה שהלוה צריך למחול אלא שהפקיעו את החוב אמנם כל זה ניחא אם הסיבה שלא יכול למחול מצד שלא מועיל המחילה דהתורה החשיבה את זה כמחילה בע"כ אבל לביאור הריטב"א שזה מצד שזה מצוה לשמים א"כ מה שייך לומר שרבנן הפקיעו את החוב ועיין אבני נזר סימן קמ"ו דכתב דכיון דמבואר בגמ' בכתובות מ. לגבי אונס דאי אמרה לא בעינא ליכא למצוה כלל א"כ גם כאן כל זמן שלא רוצה אין בכלל את המצוה לתת לו ובאמת אם יחזור בו יצטרך לשלם אמנם צ"ע שעד כמה שכאן זה רק מצוה לשמים אין זה דומה כלל לדין אונס אמנם צ"ל שאפילו שסיבת האיסור זה לא חברו אבל כיון שהחיוב לתת למלוה הכונה שהוצאת הריבית שלו על ידי השבת החיסרון של חברו ומילא כל שלא מעונין בתיקון החיסרון לא צריך לתת לו וצ"ע וע"ש דכתב לדון שרבנן יש כח בידם לעקור מ"ע בשב ואת תעשה ובספר דברי סופרים הביא לדון שמחילה של כאילו התקבלתי עוזר וצ"ע האם זה שייך כאן דהרי בפדיון הבן לא עוזר כאילו התקבלתי.

והנה עיין משנה למלך פ"ח ממלוה ולוה הט"ו דנקט שכל מה דמבואר בגמ' ס"ה. שאם קיבל חפץ בריבית מעיקר הדין לא צריך להחזירו אלא לתת דמים זה רק כשהקציצה לא היתה על החפץ אבל אם הקציצה היתה על החפץ בעצמו בזה צריך להחזיר החפץ בעצמו ופשטות לשונו מצד שבעלמא לא זוכה בריבית ורק בגמ' שזה היה מקח גם ללא תשלום הריבית לכן זוכה אמנם האבני מילואים כ"ח כ"ב' הקשה שהרי דעת המשנה למלך שהוא זוכה בריבית אמנם עיין חזו"א סימן מ"ב ובשערי יושר ש"ה פ"ג דכונת המשנה למלך שאם מצד קציצת הריבית היה סתם על דמים ונתן לו חפץ כה"ג כיון שמצד הקציצה זה היה על שויות ממילא החלק מה שנתן לו החפץ זה לא קצוצה וזה לא יוצא אבל אם הקציצה היתה על החפץ בעצמו כה"ג מצד הדין יוצאה בדינים זה גם על החפץ בעצמו [ובחידושי הגרש"ר קידושין סימן ו' והאבני נזר סימן קע"ב משמע שתמיד יש חיוב השבת החפץ בעצמו ע"ש וצ"ע כונת החזו"א ועיין בהערות על סדר השו"ע] אמנם מדברי האבנ"מ וכן החוו"ד סימן קס"א מבואר שפשיטא להו שמצד החיוב השבה לא חל חיוב להחזיר את החפץ בעצמו ובפשוטו יש מקום גדול לומר שזה תלוי בגדר מצות השבת ריבית שאם יסודו זה תשלום מה שהלוה הפסיד וכדין גזל א"כ כמו ששם אין דין להחזיר החפץ אלא שויותו כל שזכה בזה ה"ה כאן אבל אם כאן זה מצוה לשמים להקיא מה שקיבל יתכן שזה גם על החפץ בעצמו וצ"ע.

העולה מהנ"ל דנחלקו הראשונים האם מועיל מחילה על החיוב השבת ריבית ומצאנו בזה שלש שיטות דעת הרא"ש שמועיל מחילה ואין לדמות להלואה ובפשטות משמע שגם אם ימחול מחמת אגר נטר ודעת הרמב"ם שמועיל מחילה אמנם המשמעות הפשוטה שזה דוקא אם ימחול שלא מחמת אגר נטר אבל אם זה מחמת האגר נטר לא יועיל מחילה ודעת הריטב"א בביאור דעת הגאונים שגם אם ימחול שלא מחמת האגר נטר לא יועיל מחילה כיון שזה מצוה לשמים והוא לא מ"ד למחול והנה עיין קצוה"ח סימן ט' לגבי שוחד דמבואר בשו"ע שחייב להחזיר דלשיטת הגאונים לא יועיל על זה מחילה ועיין אמרי בינה דינים סימן ט"ז שכתב שלריטב"א אין זה דומה כלל דכאן יש מצוה לשמים להחזיר ושם זה רק מצד אי עביד לא מהני אמנם לכאורא גם אם נימא שהטעם שחשיב מחילה בע"כ ולא מועיל כל זה מחמת גילוי המצוה של וחי אחיך אבל כאן שזה רק מצד אי עביד לא מהני אין שום סיבה לומר שלא יועיל מחילה וצ"ע.

והנה מבואר בטור שאין השבת ריבית בפחות משוה פרוטה וביאר הגר"א כיון שזה חצי שיעור ואין על זה מצות השבה ויש לעין עד כמה שכאן זה מצוה לשמים האם שיך סברא זו אמנם אם זה מצוה לחברו יתכן שזה לפי גדרי ממון.

עיין רעק"א שדן שאין לוקה ומשלם ובפשוטו אם זה כריטב"א שזה מצוה לשמים אין זה ענין לחיוב ממון אמנם אם זה מצוה לחברו יש לעיין האם יש בזה דין קלבדר"מ ויתכן שכיון שבי"ד לא יורדים לנכסיו לא חשיב רשעה המסורה לבי"ד.

# ב'פסיקה' מה חל בגדרי חושן משפט

### שיטות הראשונים בחלות פסיקה על הפירות

א] מבואר בסוגין דיש איסור פסיקה על הפירות דהינו דנותן מעות עכשיו וקוצץ לפי השער של עכשיו ומקבל הפירות לאחר זמן וטעם האיסר מצד שיתכן שזה יתיקר ויתן לו יותר מהשער של המעות שנתן עכשיו והוי ריבית מדרבנן ובפשוטו הטעם כמבואר ברש"י ריש פרקין מצד שזה דרך מקח ומבואר בסוגין דיש היתר של יש לו וכן יש היתר של יצא השער והנה יש לברר מה חל בפסיקה הנ"ל ויש לזה השלכות לביאור יסוד האיסור בסוגין ויסוד ההיתרים הנ"ל.

והנה כתב הרמב"ם פכ"ב ה"ג וז"ל אבל הפוסק על שער שבשוק ולא היה אותו המין שפסק עליו ברשות המוכר חייב המוכר לקנות וליתן ללוקח מה שפסק ואם חזר בו מקבל מי שפרע עכ"ל ומבואר דס"ל שאפילו שאין זה ברשותו בכל אופן חל קנין למי שפרע ועיין כס"מ שהקשה שהרי כתב הרמב"ם קודם שאם מקנה דבר שלא ברשותו דהינו פירות דקל שלא באו לעולם יכול לחזור בו שלא חל קנין כלל וכתב ביאור ראשון שכאן כיון שיצא השער והוי דבר המצוי לקנות אין בזה חיסרון של דשלב"ל עוד כתב לבאר שאפילו שחשיב דבר שלא בא לעולם אבל כיון שהחפץ בעולם חל קנין למי שפרע דהינו שנחלקו שני הביארים בשני דברים א. האם דבר שמצוי לקנות ויצא השער הוי כדבר שבא לעולם ומה שזה רק למי שפרע מצד שרבנן הפקיעו קנין כסף ולפ"ז אם יעשה קנין סודר חל קנין גמור ב. האם כדי שיהיה מי שפרע זה רק מצד שזה בגדר דבר שבא לעולם דהינו שיש כאן קנין גמור או שגם מצב שזה לא סיבה לקנין וכגון שזה לא ברשותו וכגון שלא מצוי לקנות בכל אופן יש בזה מי שפרע והנה הרמב"ם בה"ח כתב שאם מקנה קרקע ואגבה מטלטלין אם זה לא ברשותו לא קנה וכתב הכס"מ שלביאור השני א"ש שכיון שזה לא היה ברשותו ממילא לא חל קנין אבל לביאור הראשון צ"ל שזה היה דבר שלא מצוי לקנות אמנם צ"ע דהרמב"ם שם כתב שהקנה מעות וזה הרי דבר שמצוי בשוק אמנם עיין או"ש שכתב לדון שבאגב כיון שהחלות יחול כשיקנה החפץ ואז הרי זה יהיה כלתה קנינו ולכן כאן זה ודאי לא יעזור ובגרש"ש נדרים סימן כ"ב נקט שאין כלתה באגב.

ועיין סמ"ע סימן ר"ט סקכ"ג שכתב שמה שיש מי שפרע זה מצד שזה יצא השער והש"ך סקי"ג חלק עליו שגם אם זה לא מצוי לקנות אבל יש בזה מי שפרע וביארו הקצה"ח והנתה"מ דנחלקו בנ"ל דהסמ"ע נקט דיש מי שפרע רק בדבר שהוא סיבה לקנין ולכן חידש שיצא השער חשיב כבא לעולם והש"ך נקט כביאור השני שגם מעות שזה לא סיבה לקניין יש בזה מי שפרע ולכן לא הוצרך לחידוש שחשיב בא לעולם וכן לכן ס"ל שכל שזה בעולם אפילו שלא ראוי לקנין יש בזה מי שפרע.

וע"ש שביארו שיסוד הנידון האם יש מי שפרע במעות בצורה שלא ראוי לקנין דהנה נחלקו ר"י ור"ל האם מעות קונות או לא קונות והגמ' מ"ז: שואלת לר"ל שמעות לא קונות למה יש מי שפרע והגמ' עונה מצד שדברים ויש בהדיהו מעות רבנן תיקנו דיש מי שפרע וכמו שמצאנו שבדברים לבד חשיב מחוסר אמנה ומבואר בגמ' שהבינה שלר"י הסיבה למי שפרע כיון שמעיקר הדין זה קונה ורק רבנן הפקיעו הקנין ולפ"ז אם יתן מעות בצורה שגם מדאוריתא לא חל הקנין באמת אין מי שפרע ויש לדון האם לאחר שישבה הגמ' לר"ל שיש מי שפרע אפילו שלא חל קנין ה"ה לר"י או שלר"י נשאר שאין מי שפרע אלא במקום שללא הפקעה של רבנין יש קנין מעות ועיין קצוה"ח שהביא שנחלקו בזה הראשונים ובפשוטו דעת הש"ך שיש כה"ג מי שפרע והסמ"ע נקט שאין מי שפרע.

והנה צ"ב לדעת הש"ך שיש מי שפרע גם בדבר שלא בא לעולם א"כ למה בפירות דקל זה אחרת ועיין פרי יצחק ח"א ס"נ ובח"ב סימן מ"ו שהאריך שגם מי שפרע צריך גמירות דעת ובדבר שישנו בעולם יש יותר גמירות דעת ויש בזה מי שפרע משא"כ בדבר שהוא לא בעולם כלל.

והנה בדברי הרמב"ם מבואר שיש על המוכר חיוב לקנות החיטים ולהביאם ללוקח ואם לא עושה כך יש עליו מי שפרע וצ"ב הטעם בזה הרי מצד מה שעשו זה מעשה קנין על חיטים ועד כמה שאין לו חיטים למה שיתחיב לתת לו חיטים ומבואר שמונח בזה גם התחיבות להשיג לו חיטים ולתת לו מהם אמנם צ"ע איך זה חל והנה לדעת הש"ך שיש מי שפרע גם בדבר שלא חל קנין יתכן שזה גם חלק מהחידוש של מי שפרע אמנם לדעת הסמ"ע שהדין מי שפרע זה רק על מה שללא שרבנן הפקיעו היה קנין כסף א"כ למה שכאן זה יחייב ויתכן לדחוק שבאמת חיוב זה לא חל גם אם רבנן לא הפקיעו אלא למי שפרע ומצד שזה דברים ואיכא בהדיהו מעות רק שס"ל לגמ' מה נחשב מעות דרגא של קנין ללא שרבנן הפקיעו וכה"ג שיש את זה וזה דבר רציני ממילא זה מחיב גם לקים את התנאי להעמיד המקח שעשה אמנם יתכן עוד דעיין משנת הגר"א קוטלר פ"ב משכנים וכן בקונטרס השיעבוד לגרש"ש אות א' ואילך שהוכיחו שבכל קנין על חפץ חל מדין פרטי המקח שאר הדברים שנצרכים לקנין וכיון שחל כאן קנין לגבי מתי שיקבל את זה ממילא מכח זה יש כאן גם חיוב להעמיד לו המקח.

והנה בעיקר הדבר דדבר המצוי חשיב דבר הבא לעולם ויש כאן מעשה קנין גמור מבואר ברשב"א מ"ח. שהוכיח דבר זה מהגמ' בב"מ ע"ד. וכן הוא במאירי ע"ב: ועיין תוס' נ"ז: דנקטו דמעות בעד דבר שיצא השער ויש בשוק יש מעילה בכסף דחל זכיה אבל בלא יצא השער אין זכיה כסף ועיין מהרמ"ש כי זה דשלב"ל ועיין תוס' מ"ג. דבפסיקה על השער יש זכיה גמורה בכסף כיון שזה דמי מקח ומבואר שאפילו שזה רק יצא השער יש כאן חלות מקח גמור.

והנה בפשוטו כל הנידון הנ"ל הוא רק בדין יצא השער האם יש כאן קנין גמור או שזה רק קנין מצד שזה דברים ואיכא בהדיהו מעות אבל ביש לו בזה ודאי יש כאן קנין גמור ומה שזה רק מי שפרע מצד שכסף לא קונה וכן הוא משמעות הקצוה"ח ר"ט ג' ובמחנ"א דשלב"ל ג' וברעק"א ס"ב: על תוד"ה הרי אמנם עיין נתה"מ ר"ט ט' שכתב דהנה מבואר בתוס' ס"ד: ד"ה האי שגם ביש לו לא חייב לתת לו דוקא ממה שאצלו אלא יכול לתת לו מהשוק דהינו דהפסיקה לתת לו היא לא על חפץ שיש לו אלא היא חיוב בעלמא ולפ"ז כתב שגם בקנין גמור לא הוי קנין אלא רק בכסף למי שפרע כיון שזה לא נעשה כלל בתור הקנאה של דוקא מה שיש לו וכיסוד דבריו מבואר בריטב"א ס"ג. בד"ה אמר רב שנקט שגם בפסיקה ביש לו אין מי שפרע והוא מטעם הנ"ל שתמיד זה כדבר שאינו ברשותו ולא ס"ל שנתחדש מי שפרע במקום שגם אם כסף קונה אין כאן קנין אמנם בראשונים מבואר דיש מי שפרע אמנם כתב הנתה"מ שזה לא נחשב כקנין ובדעת כל האחרונים הנ"ל צ"ל שכאן שיש לו ויכול לתת מה שיש לו בזה ודאי שאין חיסרון של דשלב"ל וחל על מה שיתן בסוף.

אמנם עיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן כ"ה שכתב שאדם יכול לחיב את עצמו לתת לחברו פירות שאינם ברשותו ולא הוי דבר שלא בא לעולם כיון שמחיל החיוב על עצמו וכן נפסק בשו"ע סימן ס' ס"ו וכתב מקור לזה מהדין פסיקה על הפירות ביצא השער ואין לו והנה בדבריו שם משמע שזה גם במחיב עצמו לתת פירות דקל שיצאו בעוד עשר שנים ובפשוטו לפ"ז אפילו בלא יצא השער חל עליו התחיבות להשיג החפץ אמנם עיין מחנ"א דשלב"ל ג' בסופו שהביא מהמיוחסות סימן רכ"ה שבעכו"ם שרבנן לא הפקיעו קנין כסף יש עליו חיוב גמור להשיג הפירות אבל זה רק ביצא השער דהינו שללא זה גם לגבי התחיבות על גופו יש חסרון של גמירות דעת שזה דשלב"ל וכן נקט החזו"א ע"ב סק"ג ובנתה"מ ר"ח ג' נקט שכאן מספיק שמצוי בשוק ולא צריך יצא השער והנה לדבריו לא שייך לדון שיש כאן חיסרון של דשלב"ל דהרי החיוב חל על גופו ועיין או"ש ומחנ"א הנ"ל ובשו"ת בית שלמה סימן פ"ח שנקטו שזה דעת הרמב"ם דהינו שמה שחל מי שפרע זה מצד שיש קנין כסף של התחיבות על גופו אמנם ברשב"א מ"ח שדן על פסיקה שיש חיסרון דשלב"ל מבואר שנקט שזה לא חלות חיוב על גופו אלא כביאורים הנ"ל שזה קנין על החפץ.

והנה בכל השיטות הנ"ל מבואר שבכל פסיקה על הפירות אפילו שאין לו אבל ביצא השער יש עליו חיוב לתת מה שפסקו בגדר מי שפרע ומבואר בדבריהם שיש גם חיוב להשיג הדבר אמנם עיין שו"ת רעק"א סימן קל"ד דהביא מהשטמ"ק מ"ז: בשם הרימ"ג שאין חלות חיוב מי שפרע להשיג מה שזה עדין לא שלו דהינו שאין מצד עיקר הקנין חיוב לתת להעמיד המקח ולכן גם מי שפרע אין בזה ורק בקנה הדבר וזה בידו לקים המקח בזה יש עליו חיוב מי שפרע אם לא מקיים המקח.

והנה מבואר בכל הראשונים הנ"ל דביצא השער יש מי שפרע ובפשוטו הוא מוכח מהגמ' ע"ד: כמבואר ברשב"א מ"ח. [אמנם הריטב"א שם העמיד בפסק על משהו מסוים] וכן הוא בתוס' בד"ה אע"פ אמנם מצאנו שיטת הריטב"א ס"ג. בד"ה אמר רב שנקט שבכל פסיקה לא חל אפילו לגבי מי שפרע דרק בקנין על חפץ מסוים יש מי שפרע ולא בפסיקה בעלמא דאין כאן כונה של קנין על חפץ מסוים ועיין לעיל [ובדבריו ס"ג: משמע שכל דבריו ביצא השער ואין לו אבל בע"א משמע שאפילו ביש לו אין מי שפרע].

### ביסוד איסור פסיקה

ב] והנה בעיקר האיסור בפסיקה עיין ריטב"א ס"ג: בד"ה אי ולקמן ס"ה: בד"ה משכן שהקשה שכיון שזה לא חל אפילו למי שפרע א"כ למה שזה יהיה אסור הרי אין כאן קציצה של ריבית וכתב שמזה מוכח שלא צריך פסיקה שחלה אלא כל שפסקו ביניהם שישלם לו חשיב קציצה של ריבית [אמנם לכל הראשונים שיש מי שפרע בסוגין יתכן שרק לכן יש מקום לאיסור ואין זה במשמעות דבריהם שהוצרכו למי שפרע לעיקר האיסור] [והנה עיין ק"ש אות כ"ד שהקשה שגם אם זה לא חל אבל שלכל הפחות זה יאסר כריבית מאוחרת ויתכן שכאן משמע שזה אסור כריבית מדרבנן ויותר חמור מריבית מאוחרת אמנם יתכן שכיון שמשלם בגלל הפסיקה שביניהם אפילו שזה לא חל אין כאן האיסור של ריבית מאוחרת עוד יתכן דס"ל כמבואר ברמ"א שאין איסור ריבית מאוחרת בדרך מקח וצ"ע] והנה מבואר בריטב"א שיסוד האיסור במקח שכיון שמתחיב לתת לו לאחר הזמן הפירות ויתכן שזה יתיקר לכן חשיב קציצה של ריבית ולנ"ל דבכל פסיקה יש התחיבות להעמיד המקח יתכן שכל מה שיש כאן ריבית דרבנן זה רק מצד שיש כאן התחיבות להעמיד לו המקח ובפרט לשו"ת הרשב"א שכל החיוב זה חיוב על גופו להעמיד לו חיטים אבל אם הכסף ניתן כדמים על המקח של מחר יתכן שלא חשיב הלואה כלל וכן נקט בחוו"ד קס"ט סקל"ח [ובעוד דוכתי ע"ש במגיה] אמנם עיין רעק"א ס"ד: ד"ה מתני שביאר שכיון שהמקח עדין לא חל חשיב שהמעות כרגע זה כמו הלואה ומה שקוצץ לתת בסוף יותר חשיב כמו תשלום של ריבית על הלואה דהינו שכל שעשו מקח ועדין לא חל הדבר שזכה בעד המעות חשיב מדרבנן כהלואה.

והנה מבואר ברש"י במשנתינו שהסיבה שבפסיקה אין איסור ריבית מצד שזה דרך מקח דהינו שלולי ההיתר של דרך מקח יש כאן המתנת מעות אם ריבית וההיתר כי זה דרך מקח והנה לשיטות שבאמת אין כאן שום חלות מדאוריתא א"כ המעות כרגע הם באמת הלואה גמורה וללא היתר של דרך מקח אין סיבה להתיר אמנם לשיטות שחל כאן קנין גמור רק שרבנן הפקיעו א"כ לכאורא זה לא כסף של הלואה כלל אלא זה דמי המקח וצ"ל שכיון שאם לא יביא לו המקח המעות יחזרו חשיב כהלואה ולדעת הרשב"א שחל חוב להביא פירות כנגד המעות צ"ל שזה עצמו שבעד המעות מתחיב להעמיד דבר יותר יקר ללא ההיתר של דרך מקח היה חשיב ריבית.

### בהיתר דיצא השער ויש לו האם צריך שיחול מי שפרע

ג] והנה מבואר בסוגין דאיכא היתר דיצא השער ומבואר בלשון המשנה שאף על פי שאין לזה יש לזה וביאר רש"י וממילא דנים כאילו יש לו החיטים וברשותיה התייקר ועיין תוס' בד"ה אע"פ שכתבו שזה מחמת שקנה למי שפרע דהינו דמבואר בדבריהם דכל מה שחשיב כאילו שלו נתייקר רק מחמת שחל פה מקח לגבי מי שפרע ועיין פנ"י שהקשה דהרי בגמ' לקמן מבואר טעם אחר מצד מאי ההנית לי או מצד דמה לי הן מה לי דמיהן ולמה חידשו כאן טעם אחר ועיין חוות דעת קס"ג ג' שהאריך שיש כאן באמת שני טעמים נפרדים והנה לדבריו שמי שפרע זה עצמו סיבת היתר צ"ע למה בלא יצא השער אסור וצ"ל שאז אין מי שפרע וזה כדעת הסמ"ע אבל לדעת הש"ך שיש מי שפרע גם בלא יצא השער א"כ בהכרח שודאי שעיקר הטעם כמבואר בגמ' ורק שתוס' הוסיפו שצריך מי שפרע ובפשוטו הביאור כמבואר בשערי דעה קע"ה ס"א שאי אפשר להעמיד שזה ברשותו התייקר רק עד כמה שחל כאן איזה חלות מקח אבל אם זה רק דברים בעלמא לא חשיב דברשותו התיקר ויבואר דבר זה אי"ה בשיעור הבא והנה לכאורא הסברא הנ"ל שחשיב ברשותיה התייקר מצד שחל מי שפרע זה א"ש למבואר בכס"מ שזה גדר של קנין לגבי מי שפרע אבל למבואר במיוחסות שזה חיוב על הגברא להעמיד המקח ולא שיש כאן איזה קנין על החפצא לכאורא אין זה סיבה לדון שזה כאילו ברשותו התייקר וצ"ע [ועיין נתה"מ ס"ו סק"ד [נשמט במהדורא בתרא] שכתב שגם לש"ך יתכן לדון שיש שני סוגי מי שפרע יש מי שפרע שזה גדר של קנין דהמעות צריכים לקנות ורבנן הפקיעו ויש מי שפרע שזה רק מצד דברים ומעות וכתב שכל התוס' שמי שפרע זה סיבה להיתר זה רק מצד שזה מי שפרע של קנין אבל בלא יצא השער אפילו שיש מי שפרע אבל זה לא גדר של קנין ולכן זה לא סיבה להתיר דהינו שלדינא כש"ך אבל גם דין הסמ"ע שיצא השער חשיב בא לעולם נכון וזה דלא כדבריו לעיל שנקט שכיון שיכול לתת לו חיטים אחרות תמיד לא חשיב כמעשה קנין].

והנה מבואר בסוגין דאיכא היתר של יש לו וזה מועיל גם בהלואה וביאר רש"י שזה מצד שחשיב כאילו הוא זכה בזה ושלו הוקר דהינו שלא חשיב שפורע לו יותר ממה שקיבל אלא ששלו הוקר והוסיף רש"י שזה מצד שקנה למי שפרע ועיין רמב"ם פ"ז ה"ד ממכירה שכתב דמבואר בגמ' שאם קונה בהלואה יש מי שפרע ומזה מקור שבקרקע קונה לגמרי והנה צ"ב איפה הוזכר בגמ' שיש מי שפרע בחוב וכתב הראב"ד שכוונתו דמה דמותר פסיקה בחוב מוכח שזה קונה ודחה הראב"ד שכאן זה רק היתר לגבי ריבית דהיינו דהרמב"ם נקט כדעת רש"י שרק מחמת שקנה למי שפרע זה סיבה להחשב כשלו והראב"ד חלק ועיין ריטב"א לעיל מ"ו. הובא בחוות דעת קס"ג דזה מצד שעשו שאינו זוכה בזוכה והנה בפשוטו לתוס' לעיל שכתבו שיצא השער כל ההיתר מצד מי שפרע ה"ה ביש לו והנה שיטת התוס' לעיל ט"ז. מ"ו: שמלוה לא קונה וצ"ע מה עוזר יש לו ועיין מיוחס לריטב"א שכתב שאפילו שמלוה לא קונה אבל למי שפרע זה עוזר והכונה שכה"ג חשיב דברים ואיכא בהדיהו מעות ובפנ"י ורעק"א כתבו שמדובר בהנאת מחילת מלוה והנה הפוסקים סתמו ולא הזכירו שצריך בהנאת מחילת מלוה ועיין חוות דעת קס"ג ג' דמבואר שנקטו שלא צריך מי שפרע אמנם התפארת למשה ביאר דבסתמא זה מתפרש בהנאת מחילת מלוה כדי שזה יהיה מותר ובשערי דעה חידש שכיון שזה מחוסר אמנה זה מספיק שזה גם בגדר מקח ומה שמשלם זה קיום המקח שביניהם.

והנה מבואר בבריתא דר"ח דבבא בהלואתו לא עוזר יש לו וצ"ע מה זה שונה ממקרה שנתן לו מעות ויש לו שמותר ועיין שטמ"ק בשם הריצב"ש שכתב לבאר מצד שאין מי שפרע וזה א"ש לראב"ד שבזה עצמו נחלקו האם להיתר של יש לו צריך חלות מי שפרע אמנם לרמב"ם שיש מי שפרע צ"ע וע"ש שביאר עוד שכיון שכאן זה הלואה לא התירו יש לו דהינו שאפילו שעכשיו קוצץ בתור מקח אבל כיון שזה תשלום בעד ההלואה לכן החמירו בזה יותר שלא מועיל יש לו.

### בביאור דברי התוס' בד"ה הרי

ד] מבואר דתנא דבריתא ס"ל שבבא בחובו לא עוזר אפילו יש לו ועיין תוד"ה הרי שהקשו הרי כאן מעות קונות אפילו מדרבנן דמילתא דלא שכיחא לא גזרו רבנן ותירצו דכאן מדובר שלא פטר ממנו עד שיתן לו חיטים עכ"ד והנה צ"ב קושיתם דהרי מלוה לא קונה ובביאור הגר"א סימן ר"ד ביאר שתוס' כאן ס"ל שמלוה קונה ובפנ"י ורעק"א במשניות ביארו דכונת תוס' דבהכרח סוגין מדובר בהנאת מחילת מלוה דאל"כ גם לרב אושעיה זה אסור וא"כ כאן שזה קונה קנין גמור לא שייך לדון שיש בזה איסור ריבית ובחידושי רעק"א כתב שכונתם לשאול דבבריתא מבואר שאין צורה להתיר בבא בהלואתו הרי אם יגיד בהנאת מחילת מלוה יקנה קנין גמור והנה בפשוטו קושיתם על מקרה שיש לו ולפ"ז יש לבאר שנקטו שחל כאן קנין גמור על החיטים שיש לו וכה"ג לא שיך לדון מצד ריבית ולפ"ז יש לבאר שכונתם לישב כמבואר בבית מאיר סימן קע"ה שכאן עושה פסיקה ולא מתכוין לקנות החיטים שיש לו ואם יפסדו הוא יפסיד אלא זה קנין רק על החיטים שיביא לו בסוף וכמבואר בתוס לקמן ס"ד. דבכל פסיקה אפילו ביש לו המוכר לא חייב לתת לו ממה שיש לו אלא יכול לתת לו חיטים אחרות וכה"ג אפילו אם החיוב לתת לו חיטים אבל אין כאן קנין גמור וממילא יש כאן האיסור דרבנן של פסיקה ולפ"ז תוס' בקושיתם נקטו דלא כמו שנקטו ס"ד: ולרעק"א יתכן שהקשו שכה"ג יהיה מותר ותירצו שאדם רגיל לא רוצה כך.

אמנם עיין מהרש"א שהקשה דמה הגמ' שאלה שבמשנה מבואר שיש לו מותר וזה דלא כבריתא שתעמיד המשנה בצורה שפטר אותו מהחיטים ותירץ שא"כ יהיה מותר אפילו ביצא השער ולא רק ביש לו וכן עיין פנ"י הובא בחידושי רעק"א שהעמיד הקושיא על הבריתא דרב הושעיא דמבואר דרק יש לו מותר בבא בהלואתו והרי כה"ג שיש קנין גמור צריך להועיל אפילו ביצא השער וצ"ע הרי עד כמה שאין לו מה שייך לומר שחל קנין גמור ועיין קצוה"ח ר"ט סק"ג שביאר שדעתו כסמ"ע שכל שיצא השער אפילו אם אין לו חל קנין גמור ולא שאז זה רק מי שפרע כדין דברים ואיכא בהדיהו מעות כמבואר בש"ך אמנם עיין קרני ראם שהקשה שמה יעזור שיש כאן קנין גמור אבל כיון שאין לו ולא זכה במשהו מסוים יש כאן איסור ריבית של דרך מקח ואם נימא שכל שחל מי שפרע זה כמו יצא השער שמותר במעות בעין א"כ קשה כמו שהקשה רעק"א מה הוצרכו התוס' למה שכאן רבנן לא עקרו קנין כסף הרי גם מצד קנין של מי שפרע לבד זה סיבה להתיר.

ובפשוטו מבואר כאן חידוש שכל מה שרבנן אסרו בפסיקה שזה נחשב כריבית זה רק אם לא חל כאן מקח גמור דכה"ג מדרבנן חשיב שהמעות כהלואה ויש כאן פסיקה של ריבית וכנ"ל מרעק"א ס"ד: אבל עד כמה שחל במעות מקח גמור אפילו שעדין לא זכה בחפץ אבל כיון שעד כמה שיביא לו החפץ יזכה בחפץ מצד המעות שנתן בתחילה כה"ג רבנן לא גזרו וחשיב שאין כאן המתנת מעות כלל אמנם עיין סימן ר"ח דמבואר בטור שמקח הנעשה באיסור כגון פסיקה חל אבל למי שפרע זה לא חל והקשה הפרישה הרי כל פסיקה זה לא יותר מאשר מי שפרע וכתב כגון שעשו קנין סודר ומבואר שגם כה"ג שיש קנין גמור יש האיסור של פסיקה על הפירות ואולי כיון שמצד הכסף זה לא חל גרע וצ"ע.

והנה צ"ב מה תירצו התוס' ואין לבאר כנ"ל מהבית מאיר שבפסיקה לא זכה בחפץ בעין דהרי קושיתם על אין לו וכדביארנו שכל שהיה קנין אפילו שלא זכה חפץ בעין אין בזה ריבית ויש לדחוק שאפילו באין לו אבל עד כמה שיקנה חיטים וייחד לו אותם אפילו אם הם ישרפו הוא יהיה פטור לכן אין דעת האדם בפסיקה לעשות מקח כלל שיחשב כקנין אלא זה רק הקדמת מעות וממילא אין כאן קנין למי שפרע וזה כדהבאינו לעיל סק"א מהנתה"מ שנקט דלמבואר בתוס' לקמן שגם ביש לו יכול לתת לו משהו אחר זה מוכח שגם ביש לו לא חל כאן קנין ביחס לשום חיטים אלא זה רק קנין למי שפרע אמנם הפנ"י ביאר שכונתם דהוא מוחל על החוב רק עד כמה שיקבל בסוף וכיון שזכיתו מוגבלת במה שיזכה בסוף יש כאן סיבה לאיסור ריבית וצ"ב הסברא בזה.

# טעמי היתר יצא השער

### בביאור כונת רבא מה לי הן מה לי דמיהן נמי אמרינן

א] מבואר במשנה ע"ב: דאיכא איסור פסיקה על הפירות ומבואר שם במשנה דיש היתר של יש לו ובפשוטו הביאור כמבואר ברש"י ס"ב: ס"ג. שדנים כאילו הוא קנה את זה וברשותו הוקר עוד מבואר שם במשנה שיש היתר של יצא השער ומבואר בלשון המשנה בטעם הדבר שאף על פי שאין לזה יש לזה ובפשוטו הביאור כדפירש רש"י ס"ב: בד"ה אע"פ שכיון שהמוכר יכול להשיג במעות שקיבל בקלות פירות לכן חשיב כאילו יש לו כבר הפירות וזכה בהם וגם בזה יש הסברא של ברשותו הוקר וכן הוא בלשון הריטב"א ע"ג: בד"ה והקשו.

והנה בגמ' ס"ג. מבואר בר' ינאי שאם פסק במעות על חיטים בהיתר כגון יצא השער או יש לו ורוצה לתת לו במקום הפירות יין שזה מותר שכיון שבפירות יכול להשיג יין ממילא גם יכול לתת לו יין וזה לא נחשב כריבית והגמ' מביאה על זה אמר רבא השתא דאמר ר' ינאי מה לי הן מה לי דמיהן אמרינן מה לי דמיהן ומה לי הן נמי אמרינן ופוסקין על שער שבשוק ואף על פי שאין לו וביאר רש"י שהכונה שהגמ' מבארת הטעם שמותר לפסוק על שער דבשוק כיון שבמעות הללו יכול להשיג פירות וחשיב דברשותו הוקר וצ"ב מה נתחדש בר' ינאי הרי זה המשנה שאפילו שאין לזה יש לזה ועיין רמב"ן שביאר דמצד המשנה היה אפשר לבאר שזה רק בשער גדול שבזה לא מסתבר שישתנה השער אבל בשער דבשוק שמצוי דמשתנה אסור קמ"ל שגם כזה שער מותר דכיון דבכסף יכול להשיג פירות חשיב כיש לו פירות והנה צ"ב איך היה צד להתיר דוקא כשער גדול שלא משתנה דהרי במשנה מבואר שזה מצד שאע"פ שאין לזה יש לזה וצ"ל שעדין יש צד שישתנה ובמקום זה שלא מצוי שישתנה סמכו על טעם זה ובתוס' ביארו שכונת הגמ' לחדש שלא צריך דוקא שער דבשוק אלא אפילו שער של עירות עוזר ועיקר הטעם שכיון שחזינן שכלפי איסור ריבית דנים שכל שיש לו חיטים שיכול להשיג בזה יין מותר לתת יין ה"ה כאן כיון שבמעות יכול לקנות פירות שייך לדון כאילו יש לו פירות.

והנה הגמ' שואלת דמבואר בבריתא דבא בהלואתו אסור ביצא השער ורק יש לו מותר והגמ' עונה שהלואה חמור יותר וצ"ב מה ההו"א של הגמ' הרי כל יסוד ההיתר כיון שבמעות יכול להשיג פירות וכאן שזה הלואה ואין מעות אין שום סיבת היתר ועיין ברש"י על הרי"ף שביאר שזה כונת הגמ' לחלק אמנם בפשוטו הגמ' עונה שהלואה זה יותר חמור שלא עוזר התר זה ועיין פלפולא חריפתא סימן ז' אות ל' שביאר שמדובר שללוה יש מעות בביתו ובמעות אלו יכול לקנות פירות והגמ' דנה שגם כאן יועיל להחשיב כאילו קנה דהרי יכול לקנות במעות שבביתו [וכן הוא במיוחס לריטב"א ובגידולי תרומה עמוד תתרל"ז] ולפ"ז נתחדש בתירוץ הגמ' שבהלואה כיון שזה חמור בזה לא עוזר מה שיכול לקנות דהינו דבעיקרו מה שיש לו מעות זה כמו שנותן לו מעות רק כיון שזה הלואה זה חמור והנה עיין הגהות אשר"י [וכן גירסתינו ברא"ש] דכתב שאם יש לו מעות גם במקרה של בא בחובו של רש"י מותר לפסוק אם יצא השער ובאבני נזר סימן קע"ח דבפשוטו זה נגד סוגין דלנ"ל על המקרה הזה חידשה הגמ' שאסור וע"ש ובגידו"ת עמוד תתרל"ח שכתבו לבאר שדבריו מדובר בפסק במעות על חיטים ועכשיו רוצה לפסוק על יין דלרש"י גם זה אסור אבל כאן זה לא נחשב הלואה ובזה כל שיש לו מעות מותר [אמנם אפשר לבאר סוגין שהכונה שכול לקנות בהקפה או ללות וכמבואר לקמן ע"ב: ורק מצד חומר של הלואה זה אסור כמבואר ברעק"א בשערי דעה שם בביאור הרא"ש אמנם מבואר לפ"ז שהגמ' דימתה נתן מעות למה שיכול ללות וצ"ע]

אמנם עיין רמב"ן שכתב לבאר שכונת הגמ' לחדש שפסיקה מועיל מפירות על פירות דבמשנה מדובר במעות וכאן נתחדש שגם על ידי פירות מועיל פסיקה דומיא דדינו של ר' ינאי כיון שבזה יכול להשיג מעות ולקנות פירות והנה לפ"ז הגמ' כאן לא דנה כלל לבאר טעם ההיתר בפסיקה ביצא השער אלא שכל שמועיל במעות מועיל בפירות והנה צ"ב מה הגמ' שואלת מבא בהלואתו הרי שם אין במה לקנות ואין לבאר כנ"ל ביש לו מעות דמה זה ענין לחידוש הגמ' ועיין מיוחס לריטב"א דביאר דהגמ' הבינה דבבריתא מדובר גם ביש לו חיטים בבית ובכל אופן לא מועיל לפסוק בהם על היין והגמ' דוחה שכיון שזה הלואה חמיר ולא עוזר לפסוק בחיטים ולפ"ז אם יהיה לו מעות בביתו יתכן שיועיל גם בא בחובו וכהגהות אשרי לעיל ועיין אבני נזר קע"ט ז' שתמה מה רבא חידש הרי לביאור רב האי גאון בסוגין לעיל כל הסוגיא שם אזלא שאם בתחילה פסק מעות על חיטים מותר לפסוק חיטים על יין ולגמ' זה היה פשוט עד שכל הסוגיא בנויה על מה שכה"ג מותר וצ"ע.

### בביאור הסברא דמאי אהנית ובהא דצריך גם לטעם המשנה שאין לזה יש לזה

ב] הגמ' בהמשך אומרת רבה ורב יוסף דאמרי תרויהו מאי טעמא אמרו רבנן פוסקים על שער שבשוק ואע"פ שאין לו דאמרי שקלי טיבותיך ושדיא אחיזרי מאי אהנית לי אי הוי לי זוזי הוי מזבנינא ביה בהיני ובשלי בזולא ומבואר בגמ' דטעם ההיתר דיצא השער מצד שהמלוה לא מרויח כלום דהרי הוא עצמו יכל לקנות אם המעות שיש לו והגמ' שואלת שזה גם סיבה להתיר סאה בסאה והגמ' עונה ששם זה הלואה לא סמכו על טעם זה והנה בפשוטו הדבר צ"ב דהרי מבואר בגמ' ס"ה. לגבי טרשא דרב פפא שסברא זו לא מועילה מצד שאפילו שהמלוה לא מרויח אבל הלוה נותן יותר ממה שקיבל ועיין שערי דעה קע"ה בפתיחה שכתב שכאן שזה רק ספק אם יתן לו יותר דיתכן שלא יתיקר בזה כל שביחס למלוה אין כאן ריבוי זה מספיק סיבה להתיר [ועיין מה שכתבנו בסוגיא דטרשא דלחלק מהראשונים אין קושיא מהסוגיא שם כלל].

והנה בפשוטו דברי הגמ' דטעם ההיתר של יצא השער מצד מאי האהנית לי צ"ב דהרי במשנה מבואר שטעם ההיתר מצד שאפילו שאין לזה יש לזה וביאר רש"י שחשיב כיש לו וברשותו נתיקר וביותר למבואר ברש"י בדברי רבא בתחילת סוגין שיסוד ההיתר מצד מה לי הן מה לי דמיהן דהינו כנ"ל כיון שהמוכר יכול לקנות במעות פירות ומצאנו בזה שלשה ביאורים.

א. עיין ב"י סימן קע"ה בתחילתו שכתב וז"ל משנה יצא השער פוסקין אע"פ שאין לזה יש לזה וטעם ההיתר איתא ס"ג: שהוא משום דאמר ליה שקול טיבותיך ושדיא אחיזרו וכו' והלכך חשבינן כאילו המוכר קנה מיד התבואה בדמי הלקח וזכה בה הלוקח וכשנתייקרה ברשותו נתייקרה וכיון שאינו דרך הלואה אלא דרך מקח שאינו אלא ריבית של תורה לא החמירו בה רבנן עכ"ל והעתיקו דבר זה הש"ך והט"ז והחוו"ד ועיין בית מאיר דמבואר בדבריהם שצריך לשני הטעמים יחד וצ"ב הצירוף שבזה ובפשוטו הכונה שהטעם שאין כאן ריבית מצד שהרי לא מרויח כלום אמנם כיון שבפועל מקבל יותר זה עדין צריך להיות אסור ובזה הגדירו חז"ל שזה כאילו קנה את זה וממילא חשיב שברשותיה התיקר ואין כאן איסור ריבית והנה יש לדון האם כל הגדר הנ"ל רק מתי ששיך הטעם או שכל שיש הגדר הנ"ל אפילו שהטעם לא שייך בכל אופן זה מותר ובפשוטו מהא דהגמ' מעמידה שצריך לתת זוזי לספסירא משמע שצריך שהטעם יהיה קיים וכן מבואר ברא"ש וצ"ב א"כ איך מועיל בבא בהלואתו הרי שם הטעם לא שייך וצ"ל שאם יש לו ממש בזה ודאי מועיל ללא הטעם של מאי אהנית אמנם ביצא השער שזה כאילו קנה זה רק סברא מתי ששיך לדון שלמלוה אין רווח בזה [אמנם בש"ד קס"ג סק"ה בד"ה ע"כ נקט שגם בהלואה שייך מאי אהנית דאם היה משלם לו מה שחייב לו היה קונה בזה].

ועיין מקור מים חיים סימן קע"ה שציין לדברי המיוחס לריטב"א ע"ב: בד"ה ואפשר בסופו שהביא להקשות בשם הראב"ד דבגמ' שם מבואר שההיתר מצד שהמוכר יכול להשיג חיטים בזמן הפסיקה על ידי הלואה ועל ידי קניה והרי בגמ' אצלינו מבואר שהטעם בגלל מאי אהנית לי [ולא הביא את רבא של מה לי הן מצד שביאר כרמב"ן וא"כ לא נתבאר כאן בגמ' עוד טעם] ותירץ שאם מצד מאי אהנית לי עדין כיון שהלוה נותן יותר זה סיבה לאסור ולכן צריך להגיע לטעם שהמוכר יכול לקנות את זה מיד עכ"ד וצ"ב כונתו דעד כמה שצריך להגיע שזה כאילו קנה כי יכול לקנות א"כ מה צריך להגיע לטעם שהקונה לא מרויח ועיין חידושי הגרמ"ש אמנם ודאי כוונתו כמבואר בחזון יחזקאל על התוספתא שנקט שכונת המשנה שהמוכר לא נחשב שנותן יותר כיון שיכל בזמן קבלת הכסף לקנות הפירות במחיר הזה ולשמרם ולתיתם דהינו שיש כאן נידון של נשך ושל תרבית ולגבי נשך הסברא כי יכול לקנות מיד ולכן לא חשיב נשך ולגבי תרבית הסברא שכיון שהלוקח יכל לקנות אם הכסף לכן זה מותר והנה באמת מה דמבואר ברש"י בכל מקום שאפלו שאין לזה יש לזה שהכונה שהמוכר יכול לקנות היה מקום לדון שאין הכונה שכאילו קנה וברשותו הוקר אלא הכוונה שלכן לא חשיב נשך אמנם לביאור רש"י בדברי רבא מבואר שהיתר יצא השער זה כמו יש לו ומבואר שכמו דביש לו בפשוטו זה מצד שכאילו קנה וברשותיה הוקר ה"ה ביצא השער וא"כ עדין צ"ע מה הוצרכו הראשונים לסברא כאילו קנה את זה ועיין שם שביאר שכיון שבפועל מקבל יותר זה סיבה לאסור ולכן צריך להגיע לטעם שזה כאילו קנה את זה דהינו כנ"ל שגם בגדר הדברים אין כאן איסור.

והנה עיין שערי דעה בד"ה וראיתי לב"י שתמה שאם לא עוזר הטעם השני אלא אם הטעם הראשון א"כ מה הגמ' שואלת שגם בסאה בסאה יהיה מותר מצד שלא הועיל לו הרי מבואר שזה לא סיבת היתר ללא שזה כאילו שהוא קנה את זה וא"כ בהלואה שזה לא שייך אין סיבה להתיר וצ"ע ואם נימא דבסאה בסאה שם כל האיסור רק מצד הרוח של המלוה א"ש שכל מה שכאן צריך להגיע כאילו קנה מצד הנשך של המוכר וזה לא שייך בדין הלואת סאה בסאה אמנם מהיכי תיתי לומר כך וצ"ע בסוגיא דסאה בסאה.

ב. עיין תוס"ר ותוס' שאנץ ס: ובריב"ש סימן ש"ו הובא בשערי דעה שכתבו על דין המשנה שמותר ביצא השער דמבואר בגמ' לקמן דיש בזה שני טעמים דרב אמר טעם אחד ורבה אמר טעם אחר ומבואר שאין אחד השלמה על השני וכנ"ל אלא דיש כאן שני טעמים אמנם עדין יש לדון האם יש כאן מחלוקת וכל אחד לא ס"ל טעם השני או דיש כאן שני טעמים וכל אחד ס"ל הטעם של השני ועיין מהר"ם שנקט שבאמת יש כאן מחלוקת אמוראים בפירוש המשנה דלרבא הביאור שכיון שאפשר במעות להשיג לכן זה נחשב כיש לו משא"כ לרבה ורב יוסף כוונת המשנה שכיון שקל להשיג ממילא חשיב שלא הרויח כלום לקונה שהוא המלוה ולכן אין כאן סיבה לריבית וכביאור זה מבואר בנימוקי יוסף במשנה ע"ב: שביאר שכונת המשנה כנ"ל וכן הוא במיוחס לריטב"א שם ולפ"ז צריך לבאר קושית הגמ' לרבא הא בעי מיהב זוזי לספסירא שזה על המשנה כמבואר בראב"ד ולא על טעם רבה דהרי רבא חולק על זה ועיין שערי דעה קע"ה סק"א בד"ה ולפ"ז שכתב שעד כמה שיש כאן מחלוקת בביאור המשנה א"ש מה דרבא לעיל בא לחדש והקשה רש"י ורמב"ן מה החידוש הרי זה המשנה דרבא בא לחדש דטעם המשנה מצד מה לי הן מה לי דמיהן ואין טעם המשנה מצד שלא הרויח לו כלום ע"ש דכתב בזה כמה נפק"מ אמנם בפשוטו למבואר ברא"ש לקמן ששער קטן לא שייך הטעם של מאי אהנית לי א"כ כאן שרבא חידש שמועיל שער קטן זה בהכרח מצד שהטעם מה לי הן מה לי דמיהן ולפ"ז לא קי"ל להלכה כטעם דמאי אהנית לי דהרי רבא הוא בתראה ויתכן שאמוראים אלו ס"ל שטרשא מותר דכל שלמלוה אין רווח אפילו שהלוה ננשך זה אסור ובזה עצמו רבא חולק אמנם עיין שערי דעה דהביא דהרא"ש נימוק"י והיראים הביאו טעם דמה אהנית לי דהינו שרבא לא חולק על זה.

ג. עיין רעק"א סימן נ"ב בד"ה ולזה י"ל דנקט שזה ודאי שהביאור במשנה שזה כאילו קנה ושלו נתייקר כמו שביאר רש"י בכל מקום רק שרבה ורב יוסף באו להוסיף עוד טעם להיתר יצא השער שזה מצד שלא הועיל לו כלום [וצ"ב למה הקשה רק מצד הגמ' ע"ב: ולא מצד סברת רבא של מה לי הן וכו'] אלא שצ"ב מה נפק"מ בטעם זה וע"ש שכתב כגון שקבע לו זמן מתי יבא לו הפירות שלא יכול להביא לו קודם דבזה מבואר ברא"ש שלא שייך לדון שזה כאילו קנה את זה דהרי לא רוצה את זה עדין אבל מצד הסברא שלא הועיל לו כלום ולא חשיב שקיבל יותר יש להתיר גם כה"ג עוד יש נפק"מ עיין שערי דעה קס"ג ו' במקרה שסיכמו שיכול לחזור בו שכה"ג אין מי שפרע דכה"ג יתכן שאין לדון מצד שזה כאילו קנה את זה אבל מצד הטעם שלא הרויח כלום יש להקל בזה ועיין בזה לקמן והנה עדין צ"ע דלמה לא מספיק הטעם של מאי אהנית לי וברא"ש לקמן סימן ס' כתב שלפי הטעם של מאי אהנית לי לא יועיל שער של עירות וזה רק מצד מה לי הן מה לי דמיהן דהינו מצד שזה כאילו קנה את זה [אמנם בפשוטו ברא"ש שנקט שמוריד חסרונות מצד שאין מאי אהנית וכן נקט ששער קטן מותר בהכרח שרבא חולק ששער קטן יש גם מאי אהנית] עוד נפק"מ אם נימא שמועיל מה שנתן מקצת מעות וכדלקמן ובפשוטו נפק"מ בשני הטעמים במקם שהמוכר יכול לקנות והקונה לא או הפוך כגון שאחד סיטונאי ואחד לא וכדו'.

והנה עיין שערי דעה סימן קע"ה באריכות ובסימן קס"ג שכתב נפק"מ בטעם של כאילו קנה את זה במקרה שנתן לו מקצת מעות ויש לו פירות כנגדם אבל אין לו פירות כנגד כל מה שפסקו דאם מצד מאי אהנית לי הרי ודאי הועיל לו דהרי לא היה לו את כל המחיר לקנות אבל אם מצד שחשיב כאילו קנה את זה א"כ כנגד המעות חשיב כאילו קנה וממילא אין כאן הלואה כלל בגדרים דרבנן ולא שייך לאסור את מה שמרויח מצד השאר אמנם דייק מלשון השו"ע שצריך שיתן לו את כל המעות ורק אז מותר ביצא השער וביאר שזה כשיטתו שכל ההיתר הוא ביחד אם הדין של מאי אהנית לי עכ"ד אמנם לכאורא אין זה מוכרח דיתכן דכל הגדר של כאילו קנה זה רק ביחס לדון שלא חשיב שנותן לו ריבית דברשותיה התייקר כמבואר בלשון רש"י אבל זה לא עוזר מצד שחשיב שאין כאן הלואה ולכן כה"ג שרק קנה כנגד המעות שנתן חשיב עדין שיש כאן הלואה וכל שלא שיך לדון שברשותיה אתייקר חשיב שיש כאן ריבית [אמנם בריב"ש סימן ש"ו באמת ביאר ההיתר של יש לו שכאילו קנה ואין כאן הלואה כלל ולפ"ז צדקו דבריו אמנם יתכן שרק ביש לו שמותר בהוזלה שיך לדון שאין כאן הלואה אבל לא לגבי יצא השער ועיין ע"ג: דהגמ' דנה שבפיקה ביצא השער יש ריבית בשעת פרעון ומבואר שיש כאן המתנה לגבי יצא השער].

והנה הרא"ש כתב שבכל פסיקה צריך להוריד החסרונות וכן נפסק בשו"ע סימן קע"ה והנה משמע שבכל המקרים זה כך ולא הוזכר שבמקום שיש הטעם של מה לי הן מה לי דמיהן זה אחרת ומשמע שבאמת תמיד צריך להגיע גם לטעם זה וכב"י וצ"ל דמה דגם שער קטן מותר מצד שרבא חולק בזה עצמו שגם שער קטן יש הסברא שיכול לקנות בהיני ושלי וצ"ע בכל זה.

### בהא דמבואר בראשונים דצריך למי שפרע להיתרים דסוגיתינו

ג] בעיקר ההיתר דיצא השער עיין תוס' ס"ב: בד"ה אע"פ שביארו שזה כיון שחל קנין למי שפרע ועיין רמב"ם פכ"ב ה"ג דביצא השער חל קנין למי שפרע ועיין מ"מ שכתב שהמקור פרק איזהו נשך ובפשוטו הביאור דכל מה שעוזר יצא השער כיון שזה חל למי שפרע וכן לגבי בא בהלאתו דאם יש לו עוזר כתב רש"י שזה מצד שחל למי שפרע וכן מבואר בפשוטו ברמב"ם פ"ז ממכירה כפי שביארו הראב"ד שלמד מכאן שמלוה קונה וחשיב כסף דהינו שללא שזה חשיב כסף לא היה מי שפרע ולא היה עוזר יש לו ועיין גמ' בע"ב שמי שנותן לחברו כסף על יש לו לא חל למי שפרע אלא אם מתחזי הבי דרא ועיין שטמ"ק שדן למה זה הוזכר באמצע סוגין וכתב מצד שכל ההיתר דיש לו רק אם חל למי שפרע ולכן הוזכר בגמ' שרק כה"ג זה חל למי שפרע אמנם הביא חולק בזה וצ"ב למה צריך שיהיה קנין למי שפרע ובפשוטו הביאור בכל זה כמו שביאר בשערי דעה בד"ה שכל שיסוד ההיתר מצד שחשיב כאילו קנה את זה זה רק שייך אם חל קנין למי שפרע אבל ללא שחל שום קנין מחמת הכסף לא שייך לדון שזה כאילו יש לו וע"ש שכתב שבאמת לטעם של הגמ' שזה מצד מאי אהנית לי בזה גם ללא מי שפרע זה מותר ועיין ש"ד סימן קס"ג סק"ו דבמקום שהתנה שיכול לחזור בו שאין מי שפרע דכה"ג באמת אין להתיר רק מצד מאי אהנית לי ובאמת הפנ"י תמה למה כתבו תוס' טעם זה של מי שפרע הרי מצד מאי אהנית לי לכאורא לא צריך מי שפרע אמנם אם נימא שכל מה שעוזר מאי אהנית לי רק בצירוף שחשיב כאילו הוא קנה את זה וכנ"ל מהב"י א"ש שצריך למי שפרע.

ויתכן דמה דכתבו התוס' שזה מצד מי שפרע הוא רק באופנים שזה מועיל מצד כאילו קנה ולא מצד מאי אהנית וכגון בשער קטן ועיין בית מאיר סימן קע"ה שהוצרכו לזה בסוגין שהגמ' דנה מסברא שגם בהלואה זה יועיל לדעת רש"י ובהכרח מצד שזה כאילו קנה והנה רש"י הזכיר מי שפרע רק על יש לו ולא על יצא השער ועיין מחנ"א דשלב"ל ג' שכתב שרק ביש לו צריך את זה מצד דשם אין להתיר אלא מצד שזה כאילו קנה אבל ביצא השער באמת לא צריך קנין מי שפרע כיון דשם יש הסברא של מאי אהנית לי.

אמנם במ"מ משמע שמעיקר הדין של יצא השער מוכח שיש מי שפרע ומשמע שזה גם לטעם של מאי אהנית לי וכן עיין שטמ"ק ס"ג: שביאר על רבה ורב יוסף שס"ל הטעם של מאי אהנית לי שכל מה שעוזר יצא השער מצד מי שפרע וראיתי מביאים משו"ת בית שלמה סימן פ"ה ובשו"ת מהריט"ץ סימן קס"ו שכתבו שכיון דמבואר בגמ' שגם מצד הטעם של מאי אהנית לי זה רק סברא להתיר במקח ולא בהלואה ובזה יתכן שאין לזה שם מקח רק עד כמה שחל כאן איזה קנין אבל אם לא חל כלום הרי זה כהלואה גמורה ובזה לא עוזר הטעם של מאי אהנית לי ובחידושי הגרש"ש בקונטרס השיעבוד א' ג' ביאר דהסברא של מאי אהנית לי זה רק סברא שאין כאן פסיקה של איסור אבל כשבא לשלם יש כאן תשלום של ריבית דעכשיו הרי כבר לא יכול לקבל במחיר הזול ומצד חיובו יכול להחזיר לו המעות ולזה הוצרכנו לטעם של מי שפרע שחשיב שמה שמחזיר זה מצד פסיקתו ולא שסתם נותן עכשיו ריבית אמנם בפשוטו גם ללא שחל חיוב כיון שסיכם לתת לו ומחמת זה נותן לא חשיב ריבית [כמבואר בריטב"א עיין ק"ש אות כ"ג] והנה ביאורים הנ"ל זה רק סברא חיצונית שצריך מי שפרע וזה א"ש ברמב"ם ובשיטמ"ק אמנם בתוס' כתבו שכיון שיש מי שפרע חשיב דברשותיה אתייקר דהינו שזה סברא על ההיתר של כאילו קנה וברשותיה התייקר וזה כל הטעם שצריך מי שפרע.

### השיטות דמי שפרע הוא טעם לעצמו

ד] והנה למה דביארנו אין כונת תוס' דקנין מי שפרע לבד זה סיבה להתיר אלא שנצרך מי שפרע להיתר של יצא השער אמנם עיין חו"ד קס"ג סק"ב ג' דנקט שכל שיש מי שפרע זה סיבה להתיר לבד שזה עצמו שחל כאן קנין ביניהם אין לזה שם הלואה וביאר שלתוס' שם הדין של יצא השער זה מצד שאז יש מי שפרע והוכרחו לזה מצד שהגמ' שם נקטה שגם ביש לו בחוב זה אסור ובהכרח מצד שאז לא חל קנין למי שפרע וגם לראשונים שמלוה קונה אבל ביצא השער כה"ג שאין לו איך לקנות חשיב כדשלב"ל ולא חל מי שפרע וזה נשאר גם במסקנא שכל שיש מי שפרע זה סיבת היתר רק שנתחדש בגמ' שיש עוד סיבות היתר א. עשו שאינו זוכה כזוכה וכדחזינן בפסיקה בהלואה ביש לו ומהא דגם יצא השער בשער קטן עוזר וחידש דשם זה לא חל למי שפרע ב. בנותן מעות מצד דמאי אהנית לי והנה בפשוטו כל דבריו זה לסמ"ע שאין מי שפרע אלא ביצא השער אבל לש"ך שיש מי שפרע גם ללא שיצא השער א"כ בהכרח שמי שפרע לבד זה לא סיבה להתיר אמנם אין זה מוכרח דיתכן לבאר כמבואר בנתה"מ סימן ס"ו ד' עיין שם במשובב דבאמת ביצא השער חשיב בא לעולם אבל יש מי שפרע גם בלא יצא השער ולפ"ז יש שני סוגי מי שפרע יש מי שפרע שזה קנין גמור רק רבנן הפקיעו ויש מי שפרע שזה רק מצד שזה דברים ומעות ולפ"ז יתכן שרק מי שפרע של קנין זה סיבה להתיר פסיקה.

והנה עיקר דבריו לישב סוגין ונבאר דבריו בס"ד דהנה הגמ' שואלת על רבא שהתיר בשער קטן א"כ למה בא בהלואתו לא עוזר וצ"ע א. למה זה קושיא על רבא ולא על עיקר המשנה דמבואר שיצא השער עוזר ולמה בהלואה זה אחרת ב. מה הגמ' שואלת על רבא הרי זה כל הסוגיא הקודמת ששאלה על המשנה למה אסור ביצא השער וחידשה שהלואה זה אחרת וביאר הנ"ל דמצד המשנה אפשר לבאר שרק מתי שיש מי שפרע זה סיבה להתיר וזה הכונה שמועיל יש לו מצד קנין של מי שפרע ולפ"ז ודאי שבהלואה לא יעזור יצא השער כי מלוה לא קונה וגם שכה"ג חשיב דשלב"ל וא"ש הסוגיא לעיל שאוסרת בהלואה ביצא השער ולאביי גם ביש לו ולרבא כה"ג שיש לו ממש זה עדיף רק רבא עכשיו חידש שגם שער קטן עוזר אפילו שאין בזה מי שפרע ובהכרח שטעם ההיתר שהחשיבו כאילו זכה א"כ הגמ' שואלת שגם בהלואה אפשר להתיר והגמ' דוחה ששם זה חמור יותר ובזה לא עשו שאינו זוכה כזוכה עכ"ד אמנם יש בדבריו הרבה דברים מחודשים א. שאין מי שפרע בשער קטן [אמנם לנ"ל שזה לא של קנין א"ש] ב. שרב הושעיא ס"ל כר"ל שכסף לא קונה א"כ כל מי שפרע זה לא של קנין ואין מקום לחידושים הנ"ל.

ובעיקר קושיתו מה הגמ' שאלה עכשיו יותר ממקודם יתכן לבאר שאם הטעם מצד מאי אהנית לי זה לא שייך בהלואה עוד ביארנו לעיל שכאן הגמ' הבינה שמדובר במקרה שיש לו כסף ובזה יכול לקנות.

ובעיקר חידושו שכל שזה קונה למי שפרע זה סיבה בעצם להתיר הדבר נסתר מהרמב"ם דמשמע שבהלואה יש מי שפרע גם ביצא השער ובכל אופן מבואר בסוגין שלא עוזר יצא השער וכמבואר בחידושי הגר"ש היימן סימן ח' וגם לסמ"ע שנקט שזה קנין גמור בכל אופן מבואר בדבריו סימן ר"ח שגם בעשה קנין סודר על פסיקה יש איסור ומבואר שקנין זה לא עוזר ובהכרח שהדין יצא השער לא ליצור קנין אלא להיתרי ריבית אמנם צ"ע דבסימן ר"ט סקכ"ג הוכיח שיש מי שפרע רק ביצא השער מהמ"מ והרי בדבריו רק מבואר שמקור הרמב"ם מפרק איזהו נשך ובפשוטו רק למד דיש מי שפרע מהא דמועיל יצא השער אמנם אין מקור שללא זה אין מי שפרע ומשמע שנקט שאם יש מי שפרע בלא יצא השער גם שם היה מותר וצ"ע ועיין שיעור הקודם דבמהרש"א מבואר שאם חל קנין גמור שרבנן לא הפקיעו בזה זה סיבה להתיר אפילו ללא תנאי ריבית ע"ש שהארכנו בזה אמנם רעק"א נקט שעצם זה שחל מי שפרע זה מתיר ומה בזה מדברי התוס'.

והנה בפשוטו לתוס' דמבואר שצריך מי שפרע ביצא השער גם ביש לו צריך מי שפרע ולפ"ז בהלואה צריך להעמיד שהיה בהנאת מחילת מלוה וכן לפ"ז צריך לאתחזויי הבי דרא וכן הוא בפנ"י וברעק"א שמדובר בהנאת מחילת מלוה ובתפארת למשה כתב דבפשוטו זה מתפרש כבהנאת מחילת מלוה ובשערי דעה חידש שגם מחוסר אמנה מספיק ובמיוחס לריטב"א חידש שיש מי שפרע אפילו בהלואה שלא קונה אמנם היה מקום לומר שרק ביצא השער שאין לו ואין כאן משהו ששיך לומר כאילו זכה בזה חידשו שצריך מי שפרע אבל ביש לו שחשיב כאילו קונה בזה לא צריך מי שפרע ולכן בהלואה עוזר ולכן לא צריך לאתחזויי הבי דרא וצ"ע בזה.

# בענין בא בהלואתו

### ביאור שיטת רש"י ותוס' בביאור המשנה בא בהלואתו

א] מבואר בסוגין דפסיקה על הפירות ביצא השער מותר דוקא בנותן מעות אבל לא בבא בהלואתו ובטעם הדבר ביאר רש"י [וכן הוא בריטב"א בתחילת סוגין ובנימוק"י] שכיון שסברת ההיתר שאע"פ שאין לזה יש לזה דהיינו שהמוכר יכול לקנות בדמים את הפירות א"כ בבא בחובו כה"ג הרי אין לו במה לקנות ולכן כה"ג מותר רק ביש לו שחשיב שקנה הפירות על ידי החוב ומבואר ברש"י שלא גרס לקח בהלואתו אלא העמיד המשנה שנתן לו בתחילה מעות בעד החיטים ובזה היה מותר שהרי מדובר ביצא השער כמבואר במשנה ובכל אופן עכשיו שבא לפסוק את חוב החיטים על יין אסור שכיון שלא יכול להשיג בזה יין אין כאן סיבה להתיר והנה צ"ב עד כמה שכל האיסור במשנה רק בסיפא מה הגמ' שאלה בתחילה שיהיה מותר מצד יצא השער ועונה שמדובר בבא בהלואתו הרי ודאי שזה משמעות המשנה ועיין ח' הר"ן שהגמ' בתחילה הבינה שאין סברא לחלק בין בא בהלואתו לבא בחובו וכשהגמ' עונה בבא בהלואתו עיקר כונת הגמ' לומר שיש סברא לחלק בזה ועיין תוס' שתמהו על רש"י שמה היה צד לגמ' שבא בהלואתו מותר ועיין מהרמ"ש שתמה הרי חזינן שהגמ' צריכה להביא בריתא שזה אסור וכן בגמ' ס"ג: שואלת על רבא שגם בהלואה יהיה מותר [אמנם אם שם מדובר שיש בידו מעות א"כ כאן מי יימר שיש בידו מעות] ובריטב"א ביאר שבתחילה הגמ' הבינה שהיה בידו חיטים ומוכן לתת לו החיטים רק במקום החיטים פוסק על יין ונקטה הגמ' שזה נחשב כמעות בידו והגמ' דוחה שמדובר בבא לחוב בדמיהן והכוונה שלא היה לו חיטים בבית [ולכאורא לפ"ז גם אם יהיה לו מעות בידו מותר וכדעת הט"ז אמנם יתכן שזה רק בחוב חיטים ולא בחוב מעות עיין מה שביארנו בשיעור הקודם].

אמנם הראשונים כולם גרסו בסוף הסוגיא ומאי לקח לקח בהלואתו דהינו שהגמ' מעמידה שהפסיקה גם על החיטים היה בהלואה וצ"ב למה הוצרכה לזה הגמ' ועיין תוס' שביארו שבאמת על הסיפא לא הוקשה לגמ' כלל דשם כיון שזה הלואה ודאי אסור וכל מה שהוקשה לגמ' זה רק בפסיקה על חיטים למה אסור הרי מדובר ביצא השער והגמ' עונה שמדובר שהיה חייב לו כסף ולא שנתן לו עכשיו דמים וצ"ב א"כ מה כל האריכות של הגמ' להביא בריתות שזה אסור הרי תוס' נקטו שזה פשיטא והנה צ"ב עוד למה המשנה אמרה שני דוגמאות שבשניהם אותו הדין אמנם עיין רמב"ן שביאר שברישא זה מותר דמדובר ביש לו והחידוש שאפילו כה"ג שזה לקח בהלואתו בכל אופן אפשר לפסוק על יין אם יש לו ולכן הגמ' העמידה לקח בהלואתו שזהו החידוש במה שבמשנה יש שני פסיקות ע"ש.

### ביאור שיטת רב האי גאון

ב] אמנם הראשונים הביאו בשם רב האי גאון שביאר שאם היה בתחילה פסיקה על חיטים על ידי מעות בזה אפשר לפסוק אחרי זה על יין ביצא השער אפילו באין לו ולפ"ז ביארו שעיקר קושית הגמ' מתחילה שכיון שנותן לו מעות ופסק על חיטים ממילא כה"ג אפשר לפסוק על יין אפילו באין לו אם יצא השער והגמ' עונה בבא לחוב בדמיהן וביארו הראשנים שהכונה שעשה זקיפה על חוב החיטים על מעות ולכן כה"ג נחשב שהיה פסיקה בחוב שזה אסור אם אין לו ורבא מעמיד שמדובר לקח בהלואתו דהינו שהיה דחוק לו להעמיד שהיה זקיפה ולכן העמיד שכונת המשנה לקח בהלואתו והנה בחידושי הר"ן נראה שלא גרס בתירוצו של רבא בבא לחוב בדמיהן וזה כגירסתינו אמנם ברי"ף גרס את זה ועיין ביאור הגר"א קע"ה סק"י שביאר שלפ"ז צ"ל שרבא העמיד או בבא לחוב בדמיהן או כדר' הושעיא שזה לקח בהלואתו וצריך לגרוס אי נמי והנה בעיקר שיטת רב האי גאון מצאנו לכאורא שני ביאורים בראשונים.

א. דעת הרמב"ן והרשב"א שכל ההיתר בפסק במעות על חיטים לפסוק אחרי זה על יין ביצא השער זה רק אם בפסיקת החיטים היה לו חיטים שאז דנים כאילו הוא קנה החיטים ויש לו חיטים והוא בא לפסוק אותם על יין אבל אם אז הפסיקה על החיטים היה מצד יצא השער כיון שבפועל אין כאן חיטים שאפשר לדון שהוא קנה אותם כה"ג ודאי חשיב פסיקה של חוב שלא מועיל אלא א"כ יש לו יין [והנה בלשון הרשב"א ההדגשה שהיה חיטים בשעת הפסיקה ובלשון הרמב"ן ההדגשה שבשעת פסיקה על היין יש לו חיטים ועיין בהמשך] אמנם אם הפסיקה על החיטים היה על ידי חוב אפילו אם היה לו חיטים כה"ג אין לפסוק עימם על יין.

ובפשוטו הביאור כמבואר ברשב"א דכסף הרי קנה מעיקר הדין ולכן אם היה כסף על החיטים חשיב שיש לו חיטים משא"כ אם זה רק יצא השער שכה"ג לא קנה משהו מסוים או שזה חוב של הלואה שמלוה לא קונה בזה לא חשיב שיש לו חיטים ולכן לא חשיב שיש לו חיטים לפסוק אותם על יין אמנם לשיטת הרמב"ם שמלוה קונה א"כ לכאורא אם היה לו חיטים בזמן הפסיקה א"כ הוא קנה והרי הגמ' העמידה שאם בתחילה זה היה הלואה אסור וצ"ל שכל הקולא הנ"ל לדון שמה שקנה בקנין כסף אפילו שעקרו את זה חשיב יש לו זה רק אם זה לא הלואה גמורה אבל אם זה הלואה גמורה לא התירו..

והנה בדברי הרשב"א מבואר שזה תלוי דוקא בהיה לו חיטים בשעת הפסיקה ולא עוזר מה שבזמן הפסיקה על החיטים היה יצא השער ובשעת הפסיקה על היין יש לו חיטים ומבואר מזה שחלוק הקנין במציאות ביש לו מאשר ביצא השער וזה דלא כנתה"מ סימן ר"ט שכיון שגם ביש לו ויכול להחליף לא חשיב שקנה את החיטים הנ"ל ואין לומר דס"ל שכל שאין לו גם ביצא השער חשיב דשלב"ל וכדעת הש"ך דהרי בדף מ"ח. נקט כדעת הסמ"ע אמנם באמת הרמב"ן לא הדגיש אלא שיש לו חיטים בשעת הפסיקה על היין ויתכן מצד שס"ל שבאמת תמיד לא חל קנין על משהו מסוים וממילא כל המעלה שבזמן הפסיקה שיך לדון דמה שיש לו זה מה שקנה ובאמת מסברא הקשה על רב האי גאון שכיון שלא קנה החיטים למה שיהיה מותר דהינו שכיון שזה רק גדר של פסיקה א"כ באמת אין כאן זכיה על החיטים וזה כסברת הנתה"מ והנה הרשב"א הביא מהראב"ד שכל ההיתר לפסוק מהחיטים על יין זה רק אם יש לו עדין החיטים אבל אם אין לו את החיטים שפסק עליהם בתחילה כה"ג לא חשיב יש לו וזה א"ש לסברת הרשב"א שכל ההיתר שבשעת הפסיקה יש כאן קנין כסף גמור על משהו מסוים אמנם לרמב"ן יתכן שהעיקר שיהיה לו חיטים בשעת הפסיקה על היין וכנ"ל וצ"ע בכ"ז [אמנם יתכן שכונת הראב"ד רק שצריך שיהיה חיטים בשעת פסיקה על היין ולא דוקא אותם חיטים].

ועיין רשב"א שהקשה שאם במשנה מדובר שהיה זקיפה באמצע ולכן אסור אבל ללא זה היה מותר בגלל שהיה יש לו א"כ המשנה היתה צריכה להדגיש שיש לו ולא שיצא השער שהרי בלקח בהלואתו זה כל סיבת ההיתר.

ב. אמנם עיין נימוק"י ובר"ן וכן סתימת הב"י והרמ"א סימן קע"ה ס"ו שכתבו שאם הפסיקה הראשונה היתה על ידי מעות כה"ג אפשר לפסוק על היין אם יצא השער משא"כ אם הפסיקה הראשונה על החיטים היתה על ידי חוב בזה אין לפסוק על היין אלא א"כ יש לו יין והנה לא הוזכר בדבריהם כלל שבפסיקה על החיטים במעות היה לו חיטים ומשמעות דבריהם שגם אם זה היה יצא השער זה מותר דהינו שלדבריהם אין יסוד ההיתר בבא במעות בגלל שיש כאן חיטים שזכו בהם והוי כנתינת מעות שהרי זה רק סברא ביש לו ולא יצא השער והם הרי התירו גם בפסק במעות על חיטים ויצא השער אלא יסוד ההיתר שכל שהיה כאן פסיקה במעות על חיטים יש מעלה בזה שזה סיבה שיוכלו לפסוק מזה על יין אלא שהדבר צ"ב שכיון שכל יסוד ההיתר בנתן מעות מצד שבכסף זה המוכר יכול לקנות יין א"כ כאן שאין לו כסף למה שזה יהיה מותר.

והנה עיין נימוק"י שכתב וז"ל אבל היכא שבא באיסורו מתחילה שנתן דמים לקנות ממנו חיטים מותר לפסוק לו יין כיון שיצא השער **וכאילו בא איסורו על היין ושרי דכל דרך מקח וממכר אבק ריבית והקילו בו בענין זה שהוא פירות בפירות** וכו' עכ"ל והנה פשטות לשונו בתחילה שכיון שבתחילה נתן דמים בעד החיטים דנים כאילו יש כאן פסיקת דמים על היין דהינו שדנים את נתינת הדמים של אתמול על היין של היום ועיין שערי דעה קס"ג ס"ה שהביא מהפנ"י שתמה על זה א. שהרי מלוה להוצאה ניתנה ומה שייך לדון כאילו יש כאן נתינת דמים ב. שהרי הוקרו החיטים וא"כ כלפי הפסיקה במחיר יותר ממה שנתן לו בתחילה לא שייך לדון כאילו יש כאן דמים וכאילו זכה במה שיצא השער של יין שהרי זה יותר מהדמים שנתן בתחילה ולכן כתב הפנ"י לבאר שמה שכתב שזה כאילו בא איסורו לידו זה רק דמיון הדין אבל יסוד ההיתר מה שכתב בסופו שהרי זה כמחליף פירות בפירות דהינו שיש כאן היתר חדש שאין כאן פסיקה על פירות שבזה יש כאן כעין הלואה אלא יש כאן החלפת פירות בפירות ועיין שערי דעה שתמה א"כ למה צריך יצא השער ואולי יש כאן סברא שלא שיך לראות הדבר כהחלפה ולא כפסיקה אלא אם מצוי לקנות יין ולא אם זה דבר שלא מצוי מצד שאין לו שער וצ"ע.

אמנם עיין שערי דעה שיצא לחדש דהנה מבואר בגמ' שיש טעם היתר מצד מאי אהנית לי דהא איכא חיטי בהיני ושלי ועיין פנ"י וחוו"ד דפשיטא להו דבחוב לא שייך להתיר מצד סברא זו דהרי עכשיו אין לו כסף אם מה לקנות אמנם השערי דעה נקט שגם כאן שייך הסברא הנ"ל שכיון שחייב לו כסף או חיטים ואם היה נותן לו הכסף או החיטים היה יכול לקנות בזה ממילא יש כאן את סברת ההיתר של בא באיסורו רק אם זה בא בהלואתו בזה החמירו שלא עוזר יצא השער כמבואר בגמ' שהלואה זה חמור אבל כאן שזה לא הלואה אלא הכל פסיקה של מקח בזה אפשר להקל אפילו שאין כאן מעות בעין ולפ"ז בלא הגיע זמן הפירעון אין את היתר רב האי גאון והנה כל דבריו רק אם ננקוט שהטעם של מאי אהנית לי זה טעם לבד אבל אם זה רק בצירוף למה שהמוכר יכול לקנות א"כ כאן זה לא שייך וכן למבואר בראב"ד לקמן שהסברא תמיד לא רק מצד שהלוקח יכל לקנות אלא גם מצד שהמוכר יכל לקנות בכסף ולכן לא חשיב נשך א"כ כאן זה לא שייך דהרי אין לו כסף ובאמת הראשונים כולם ביארו שבהלואה לא עוזר כי המוכר לא יכול לקנות וכנ"ל בתחילת הדברים.

והנה למבואר בשיטות הנ"ל דמדובר שאין לו חיטים בשעת פסיקה על היין וההבדל בין בא באיסורו או בהלואתו זה בזמן הפסיקה על החיטים א"כ יש לדון בבא בהלואתו והיה לו חיטים בשעת הפסיקה שאסור לפסוק על היין דזה דוקא באין לו חיטים בשעת פסיקה על היין אבל אם יש לו חיטים כיון שיכול לתת לו אותם עכשיו ממילא חשיב כפוסק בחיטים על יין ולא כהלואה ועיין שערי דעה שהביא שדעת הפנ"י להתיר והוא ס"ל לאסור וסתימת הפוסקים לאסור אמנם כל זה ביש לו חיטים בבית או מעות בבית אבל במוכן לפרוע לו עכשיו מעות או חיטים ואת זה זוקפים על היין בזה יתכן שכולם מודים לסברת הריטב"א תחילת סוגין שזה כנותן חיטים וצ"ע.

### מה נחשב זקיפה במלוה

ג] והנה מבאר בראשונים שגם לרב האי גאון, אם בתחילה היה פסיקה אם מעות ואחרי זה היה זקיפה במלוה כה"ג ודאי חשיב שבא בהלואתו ועיין ב"י שדן האם זקיפה במלוה זה דוקא שממש זקף חוב החיטים במעות או שעצם זה שהזכיר כמה חוב זה יוצא במעות ועשה פסיקה על היין חשיב זקיפה במלוה אמנם עיין חוות דעת שהקשה שהרי במשנה כתוב שאומר הרי חיטיך עשויות עלי בשלשים דנרים והרי לך בזה יין ומזה הגמ' שאלה שבכל אופן יהיה מותר והעמידה בזקיפה במלוה חזינן שלשון המשנה לא חשיב זקיפה במלוה ועיין חוות דעת שכתב שיש הבדל מי אומר את זה דבמשנה הלוה אומר את זה ואין בכוחו לשנות הפסיקה משא"כ הב"י מדבר באופן שהקונה דהינו המלוה עושה הזקיפה אמנם צ"ע שהב"י כתב דברבינו ירוחם מבואר שמותר והרי שם מדבר שהלוה פסק ועיין ד"ס שכתב לבאר שהב"י למד שכונת הגמ' לישב שכה"ג במקרה של המשנה חשיב זקיפה במלוה והנה באמת מסברא צ"ב למה שכה"ג יחשב שכאן זה החלפה של החוב אמנם למבואר בפנ"י לעיל שיסוד ההיתר מצד שזה מחליף פירות בפירות ולא כפסיקה יתכן שכל ששם כמה דמים זה חזינן כפסיקה וכן הוא בלשון הלבוש.

והנה בפשוטו שיטת רש"י שחולק ולא ס"ל כלל שכל שזה היה בתחילה מעות על חיטים אין איסור אלא ס"ל כמבואר ברמב"ן שמסברא פסיקה על חיטים לא חשיב כיש לו חיטים אמנם עיין מחנ"א סימן כ"ח שכתב לדון שרק כאן ס"ל לרש"י דחשיב זקיפה ולכן אסור אפילו שברישא היה בא באיסורו אבל באמת ללא זקיפה גם רש"י מודה שזה מועיל אמנם ברמב"ן מבואר לא כך דהינו שאם כזו גמ' מסברא זה לא עוזר.

והנה לענין הלכה קי"ל כשיטת רב האי גאון וסתימת הרמ"א סימן קע"ה זה כנימוק"י שלא צריך שיהיה חיטים בשעת הפסיקה של היין אמנם היה מקום להחמיר כיון ששיטת רש"י שתמיד אסור וגם לביאור רב האי גאון ברמב"ן וברשב"א מבואר שאין להתיר אלא ביש לו חיטים אמנם בשערי דעה נקט להקל בזה כסתימת לשון הרמ"א.

### בהיתר דבא בהלואתו ביש לו

ד] מבואר בסוגין שמועיל פסיקה בחוב אם יש לו ומבואר ברש"י שזה מצד שחל כאן קנין למי שפרע ועיין רמב"ם פ"ז ממכירה שהלואה חשיב כסף וממילא בקרקע זה קונה ובמטלטלין חל למי שפרע וכתב הראב"ד שמקורו מסוגין שמועיל פסיקה ביש לו דהינו שנקט שצריך שזה יחול למי שפרע כדי שיהיה מותר וכתב לחלוק שכאן זה רק היתר לגבי ריבית אבל באמת זה לא חל למי שפרע וכן הוא ברשב"א קידושין מ"ח. ובריטב"א בסוגין והנה בדעת רש"י יתכן שס"ל שמלוה קונה ויתכן שס"ל כמיוחס לריטב"א שאפילו שזה לא כסף לקנין אבל חשיב דברים ואיכא בהדיהו מעות שיחול חיוב למי שפרע והנה בשו"ע סימן ר"ד ס"י מבואר שלשיטות שלא חשיב כסף זה גם לא חל למי שפרע וכן פסק הרמ"א לדינא והנה הט"ז והש"ך כאן הביאו את רש"י שצריך מי שפרע ועיין שערי דעה וחוו"ד שתמהו הרי קי"ל ר"ד ס"י שמלוה לא קנה למי שפרע וכן צ"ע בנימוק"י שלעיל מ"ח. הכריע שמלוה לא קונה למי שפרע ובכל אופן כתב בסוגין שצריך מי שפרע ובפשוטו בהכרח צ"ל שמדובר שהיה בהנאת מחילת מלוה וכן הוא בפנ"י ורעק"א אמנם הפוסקים סתמו ולא העמידו כה"ג ועיין תפארת למשה שכתב שצ"ל דבפשוטו זה אומדנא שחל בהנאת מחילת מלוה ובחוו"ד כתב שבהכרח שלהלכה לא צריך מי שפרע והשערי דעה כתב שכיון שהוא מחוסר אמנה זה מספיק.

והנה עיין נימוק"י שכתב שברש"י מבואר שכל ההיתר של פסיקה בחוב זה רק ביצא השער אבל הרמב"ן חלק שזה גם בלא יצא השער שכיון שזה כאילו קנה ויש לו לא צריך יצא השער והוסיף בלשונו שאוזולי קא מוזיל גביה ועיין רעק"א בכו"ח ובסימן נ"ב ובשערי דעה שהבינו שכונת הרמב"ן שכה"ג מותר אפילו להוזיל מהשער של עכשיו ועיין פנ"י שזה ודאי דברש"י מבואר לא כך אלא שמותר לפסוק רק כשער של עכשיו אמנם צ"ב מה זה שונה מהגמ' בע"ב דמותר לפסוק פחות מהמחיר של עכשיו דכיון דחשיב שקונה עכשיו וקנה בזול ועיין רעק"א שכתב לדון שדוקא שם מדובר שנתן כסף והרי מדאוריתא זה קונה ורבנן הפקיעו אבל כאן שזה מלוה ואין זה קונה כלל מדאוריתא ורק מדרבנן זה חל למי שפרע [דהינו שזה רק דברים ואיכא בהדיהו מעות] ובזה אין את ההיתר להוזיל גביה דהינו שאם נימא כמיוחס לריטב"א שהלואה לא קונה ובכל אופן זה חל למי שפרע עכ"ד.

והנה בעיקר הא דנקטו האחרונים דדעת הרמב"ן שכאן מותר אפילו במוזיל גביה עיין פנ"י ובשערי דעה סימן קס"ו שתמהו בזה הרי זה ריבית מאוחרת שכיון שהרי חייב לו הלואה והפירעון נעשה בפסיקה על הפירות וברגע שמוזיל לו הוי ריבית מאוחרת ואין זה דומה לגמ' שמדובר שנותן לו מעת ואין כאן הלואה כלל ועיין יד אברהם סימן קס"ג הובא בחזו"א ע"ו סק"ב שכתב שודאי שאסור כאן להוזיל גביה וכונת הראשונים שזה עצמו שפוסק כמו השער של עכשיו אפילו שמתי שיתן לו זה יהיה שוה יותר זה הוזלה וזה מותר שזה מחמת הקדמת המעות של עכשיו ולא מחמת החוב של אתמול ובאמת אם יוזיל יותר זה אסר וכן הוא בחידושי הגרמ"ש אמנם בתלמיד הרשב"א בסוגין מפורש שאפשר להוזיל וצ"ע.

והנה מצאנו באיסור הלואת סאה בסאה דמותר ביש לו ולא צריך שיהיה לו הכל אלא מספיק שיש לו קצת ועיין ב"י שהביא מחלוקת ראשונים האם גם כאן זה כך דדעת רבינו ירוחם שגם בדין פסיקה בהלואה מספיק מה שיש לו קצת אמנם דעת הרמב"ם והרשב"א שכאן צריך שיהיה לו כנגד כל מה שפוסק וצ"ב החילוק ועיין רשב"א שביאר שבסאה בסאה הגדר שבעד טיפה זכה טיפה ואחרי זה בעד שני טיפות זוכה שני טיפות ובעד ארבע זוכה ארבע וכאן זה לא שייך ולכאורא כונתו ששם שזוכה חיטים שייך לדין שיש לו עוד חיטים אבל כאן שזה רק פסיקה לא שייך לדון שעל די הפסיקה יש למוכר יותר חיטים אמנם באמת ברשב"א מבואר שהגדר שזה שני טיפות בעד שתים דהינו שצריך לדון שכל פעם זה סוג מקח אחר אבל יש ראשונים שביארו שהגדר שדנים כאילו יש כאן מאה הלואות וכל טיפה יש לה טיפה נגד וא"כ גם כאן זה שייך דהרי ודאי שיכול לעשות פסיקה מאה פעמים כל פעם כשיעור שיש לו וע"ש שכתב לחדש שבהלואת סאה בסאה שהרי אין לו כונת קניה רק שרבנן דנו שזה כילו קנה ממילא גם יכולים לדון שנעשה מעשה קנין אחד אחרי השני אבל כאן מה שזה כקנין מצד שזה באמת כונתו וכיון שמצד כונתו זה פסיקה ברגע אחד א"כ המעשה קנין הוא רק כשיעור שיש לו ולפ"ז חידש דבפסיקה ביש לו צריך שידע שיש לו דאל"כ זה לא יעזור והנה לרשב"א שפסיקה זה חוב על גופו א"כ מה שנחשב כאילו קנה זה רק שלגבי ריבית רואם כאילו זה כך ואין מקום לחילוק החוו"ד וצ"ע בכל זה.

#

# הערה בדין עושים אמנה בדמים ובענין בעי למיתב זוזי לספסירא

ה] מבואר בגמ' דנחלקו רב ור' ינאי בפסקו על הפירות ונתיקרו ורוצה לתת לו במקום זה יין האם מותר או שכאן זה נראה שמחזיר לו יותר ועיין תוס' שנחלקו הראשונים האם לרב זה מותר גם בנותן לו מעות או שכה"ג זה אסור לכו"ע והנה עיין לשון רש"י דמשמע שגם אם מראש עושה הפסיקה על דעת לקחת מעות מותר וכן נקט החוו"ד קס"ב סק"ה [ע"ש במגיה] ומה שרש"י בצד אחד בריבית כתב דתלוי אם יביא לו מעות או פירות ומבואר שלא התכוננו מראש לתת כך זה מצד שעד כמה שסיבת ההיתר מצד שצד אחד בריבית מותר זה רק אם לא פסקו לתת דמים אבל עד כמה שלא חשיב ריבית כלל זה אפילו אם מראש מתכונן לעשות כך והנה זה ודאי שאם יתן מעות על מנת להחזיר לפי מדד של חיטים זה אסור אמנם כאן הכונה שבאמת זה פסיקה על חיטים והחלות חיוב הוא חיטים רק שדעתו לגבות במקום החיטים דמים וכיון שהחיוב הוא חיטים אין כאן הלואה של ריבית אלא חשיב כדרך מקח ועיין ספר דברי סופרים קע"ה ס"ו בבה"ל ד"ה ולתן שהביא אחרונים שנחלקו בזה.

והנה מבואר בגמ' שגם לרב שאסור אבל אם משך החיטים מותר ועיין רש"י שביאר שהכונה שמשך בשעת הפסיקה על חיטים ועיין ריטב"א שהקשה למה רש"י לא ביאר שעכשיו בזמן שבא להחליף החיטים ביין מושך החיטים ומחליפם ביין ותירץ שכיון שלגבי יחד קרן זוית נקט רש"י שזה רק עוזר בשעת פסיקה של החיטים אבל עכשיו אין לזה משמעות לכן גם בשמשך ביאר כך והנה עיין תוס' שגם נקטו כרש"י שהכונה שמשך בשעת הפסיקה וכתבו שגם אם אכל החיטים אחרי זה אין כאן הלואת סאה בסאה והביאור כמו שביאר בחוו"ד שאין כונתו למשוך ולקנת החיטים בקנין גמור וממילא אחרי זה יש כאן הלואה אלא זה רק חלות פסיקה על חיטים וממילא מה שמותר לתת לו סאה אחרת מצד שזה נחשב קיום הפסיקה ואין כאן הלואה כלל והטעם שזה מתיר עיין חידושי בכור שור ס"ה. שביאר שזה רק סברא במראית העין עכ"ד והנה לכאורא לפ"ז אין מקום לקושית הריטב"א למה רש"י ביאר שמשך בשעת פסיקה שזה חידוש הרבה יותר גדול מאשר אם משך בשעת ההחלפה ליין שזה אין סיבה שלא יתפרש כמשיכה שקנה לגמרי ומשמע בריטב"א שנקט שגם רש"י שביאר שמשך הכונה שבאמת כיון לזכות לגמרי כדי להתיר וצ"ע.

והנה בפשוטו יש נפק"מ בכל הנ"ל למה דהחמיר בשו"ע כשיטת הרשב"א שרב ינאי מתיר רק לקחת פרות אחרים ולא מעות ובפשוטו זה אותו חומר כמו לרב וממילא גם כאן יעזור בשמשך ואם נימא שכאן זה לא משיכה גמורה ה"ה כלפי הדין של הרשב"ם יועיל כזו משיכה והנה מבואר בגמ' שמועיל יחד לו קרן זוית ובפשוטו גם כלפי דינו של הרשב"ם זה יעזור אמנם עיין מקור מיים חיים שכתב לדון שאולי הדין של הרשב"ם יותר חמור מהדין של רב ויתכן שהקולא של קרן זוית לא תעזור ולפ"ז יתכן שגם הקולא של משך לא תעזור וצ"ע בכל זה.

### בכוונת הגמ' הא בעי למיתב זוזי לספסירא

ו] הגמ' שואלת שהרי הוא צריך לתת כסף לספסירא והגמ' עונה או שבאמת הוא נותן או שאדם שיש לו זוזי יכול להשיג הפירות גם ללא זוזי לספסירא ועיין רש"י שביאר שכוונת הגמ' להקשות שאם יסוד ההיתר בגלל מה אהנית לי א"כ אין זה נכון דהרי הועיל לו שלא צריך לשלם דמי סרסור ועיין רא"ש שכתב ללמוד מכאן שכל שיש רוח ללוקח בפסיקה לא עוזר יצא השער ולכן כתב שצריך לנכות את החסרונות אמנם עיין שטמ"ק בשם הראב"ד שביאר שקושית הגמ' על המשנה שאיך מותר לפסוק הרי מרויח כאן את דמי הסרסור דהינו שזה עצמו הריבית [ולכאורא גם במקרה שהשער בשעת התשלומין יהיה כמו מחיר החיטים זה יהיה אסור] דהינו שזה ודאי שנשאר כאן כעין הלואה וכל הסברא שרבנן התירו ביצא השער שהיוקרא לא חשיב שנותן לו יותר והגמ' שואלת שהרי יש כאן סיבה אחרת שחשיב שנותן לו יותר והנה עיין ריטב"א שכתב שמסוגין נלמד שאם המלוה מבקש מהלוה שיעשה לו טובה אפילו שהלוה לא מפסיד כלום בכל אופן זה אסור והנה אם נימא שלמד הסגיא כרש"י א"כ לא הוזכר בגמ' כלל שזה סיבת ריבית וזה רק סברא שאין את מאי אהנית לי וממילא הריבית מצד היוקרא ובהכרח שלמד כראב"ד הנ"ל והנה בפשוטו מה שהרא"ש למד מכאן להוריד חסרונות זה רק מצד שלמד כרש"י דאם הביאור כראב"ד הרי כאן המוכר לא מפסיד החסרונות וודאי לא שייך לדון שזה יחשב שנתן לו יותר.

והנה צ"ב בדברי הריטב"א והראב"ד למה לא ביארו כרש"י והנה עיין פנ"י שהקשה על רש"י שהרי יש כאן רווח של זולא דהרי אם זה יוזל יתן לו כשער הזול וכתב שבהכרח צ"ל שכל מה שזה נראה כריבית זה מצד היוקרא וכל שמצד היוקרא אין זה ריבית אין כאן סיבה לאסור ובפשוטו זה גם סברא ביחס לספסירא ויתכן שבאמת לכן הראב"ד והריטב"א ביארו הגמ' שהשאלה שזה עצמו ריבית ולא שזה מוריד את הסברא של מאי אהנית ובדעת רש"י צריך לחלק שכיון שבצד הזול אין כאן ריבית ממילא זה לא חיסרון.

והנה צ"ע לאחרונים שהטעם של מה לי הן מה לי דמיהן זה עוזר אפילו ללא הטעם של מאי אהנית א"כ במקרים אלו לא צריך להוריד חסרונות והשו"ע סתם שבכל אופן צריך להוריד חסרונות ובפשוטו מוכח מזה ששני הטעמים הולכים יחד וצ"ע.

# שער של עיירות ולקוטות

### בדין שער של עיירות

א] מבואר בגמ' ע"ב: שר' יוחנן ס"ל שלא פוסקים בשער של עירות ועיין רמב"ן ורשב"א לעיל ס"ג: שביארו הטעם בזה שיסוד ההיתר מצד שהמוכר יכול לקנות במעות הפירות וכאן השער לא מחזיק הרבה זמן ולא נחשב שיכול להספיק ולקנות במעות אמנם עיין רא"ש בסוגין שביאר הסברא מצד שיסוד ההיתר שיצא השער מצד שאומר לו מאי אהנית לי כי יכלתי לקנות במעות שיש בידי וכאן כיון שמהר השער משתנה בכזה קצת זמן לא היה מספיק לקנות והנה משמעות הרא"ש שמצד הסברא שהמוכר יכול לקנות זה לא חיסרון ורק מצד מאי אהנית לי זה חיסרון וצ"ב החילוק והנה היה מקום לבאר דלרא"ש באמת רבא לעיל שאומר ששער קטן מותר מצד מה לי הן מה לי דמיהן באמת זה רק מצד טעמו אבל לטעם רבה ורב יוסף זה לא שייך ובאמת רבה ורב יוסף שאמרו הטעם של מאי אהנית לי כונתן לחלוק על דינו של רבא.

והנה הרי"ף והרמב"ם פסקו להלכה כסוגין ועיין ב"י שאת הסוגיא לעיל ביארו שרבא בא לאפוקי שלא צריך שער גדול ממש אבל צריך כתורמוס הזה אבל שער עירות באמת אסור אמנם הרא"ש שם ביאר כתוס' ומבואר בטור סימן קע"ה שפסק כרבא שמועיל שער של עירות דהינו שעד כמה שיש כאן מחלוקת ר"י ורבא קי"ל כבתראה והנה לנ"ל שרבא גם מודה שלטעם של מאי אהנית לי זה לא שייך בשער קטן הכונה שקי"ל כטעם של רבא ולא צריך להגיע לטעם של מאי אהנית אמנם צ"ע דהנה הגמ' שואלת שהרי צריך לתת דמים לספסירא ומצאנו בזה שני ביאורים בראשונים רש"י ביאר שהשאלה שללא זה לא שיך לומר מאי אהנית לי אמנם בשטמ"ק בשם הראב"ד מבואר שביאר שזה שאלה על המשנה שבפסיקה ביצא השער אפילו שאין ריבית מצד היוקרא אבל יש ריבית מצד הדמי ספסירא והנה הרא"ש למד משם שמורידים חסרונות ועיין בשיעור הקודם דבפשוטו זה רק שיך אם הנידון מצד מאי אהנית לי אבל אם הנידון מצד שזה עצמו ריבית א"כ כאן שלמעשה אין כאן דבר מסוים שקנה ונחסר לא שייך טענה זו ומבואר שהרא"ש פסק את הטעם של מאי אהנית לי.

והנה אם נימא כנ"ל שרבא חולק שלא צריך להגיע לטעם של מאי אהנית א"כ בכל מקרה שלא צריך להגיע למאי אהנית לא יורידו חסרונות והרא"ש הרי סתם שתמיד מורידים חסרונות ובהכרח צ"ל שס"ל שגם רבא מודה לטעם של מאי אהנית לי רק שרבא ס"ל שגם שער קטן יש מאי אהנית ור' יוחנן חולק שלא שייך בזה הסברא של מאי אהנית ולהלכה קי"ל כרבא.

והנה עדין צ"ב בדעת הרא"ש למה העתיק את סברת ר' יוחנן שלא פוסקים על שער של עירות הרי פסק לעיל כרבא ועיין שערי דעה סימן קס"ב סק"ד שיצא לחדש שכלפי ההיתר של הלואת סאה בסאה דמבואר בראשונים שסיבת ההיתר מצד שיכול ללות כיון שזה מצוי דבזה שער של עירות לא עוזר ולכן העתיק הרא"ש את דברי ר' יוחנן שנדע שזה שער שלא מחזיק הרבה זמן ולא כל כך מצוי לקנות אמנם כתב מפורש שדבריו דלא כרמ"א שם שנקט שהמתיר של יצא השער בסאה בסאה זה כמו לגבי פסיקה דהינו שמועיל שער קטן.

### בדין פסיקה על שער של לקוטות

ב] מבואר בגמ' שלפסוק על שער של לקוטות מותר רק אם פוסק אם לקוטות אבל אסור לפסוק אם בעל הבית ובטעם החילוק מבואר בגמ' לשון אחד כי בעל הבית כונתו להתחיב פירות טובים ולגבי זה לא יצא השער במחיר של לקוטות ולפ"ז אם יתחיב מפורש לתת תבואה של לקוטות יהיה מותר כמבואר בט"ז סימן קע"ה אמנם בלשון הראשון הגמ' אומרת שמלוקט מותר מצד שהוא יכול ללות מלקוט חבריה משא"כ בעל הבית מתבייש ללות מלקוט עכ"ד הגמ' והנה צ"ב למה צריך להגיע למה שיכול ללות ולמה הגמ' לא אומרת מצד שיכול לקנות עוד צ"ב עד כמה שהוא יכול לקנות א"כ בעל הבית אפילו שלא יכול ללות אבל הרי הוא יכול לקנות ומצד זה שיהיה מותר ולכאורא מצאנו בזה שלשה שיטות.

א. עיין תוס' שכתבו שכאן צריך שיהיה שני דברים א. שיכול ללות ב. שיכול לקנות וביארו שזה לא חשיב שער ועיין תוס"ר שביאר שבשער גמור ודאי שמספיק מה שיכול לקנות ולא צריך גם שיכול ללות ורק כאן שזה שער גרוע צריך שיהיה לו גם אפשרות ללוות וע"ש שהקשה למה ר' יוחנן לא התיר לפסוק בשער של עירות שזה שער גרוע כי יכול לקנות בשוק וללוות מבעל הבית חברו ותירץ שבעל הבית אין דרכו ללות אפילו מבעל הבית חברו והנה לפ"ז אין מקור מהגמ' דמה שיכול ללות זה סיבה להתיר דרק מצאנו בתור צירוף למה שיכול לקנות אבל לקנות בשער גמור זה טעם שמועיל לבד ועוד דבבעל הבית לא שייך לדון מצד שיכול ללות.

ב. עיין רשב"א שכתב שבאמת בכל פסיקה על הפירות של יצא השער צריך להגיע גם למה שיכול לקנות וגם למה שיכול ללות וביאר הטעם שכיון שאין דרך הבעל הבית לקנות אם המעות פירות ולתיתם לאלתר אלא משתמש אם המעות לכן צריך להגיע לצירוף שיכול ללוות וכאן שלא יכול ללוות ממילא מצד מה שיכול לקנות לבד זה לא סיבה להתיר והנה ע"ש בתחילת דבריו שהעמיד הקושיא שהגמ' לעיל אומרת שהטעם כי יכול לקנות בהיני ושילי וכאן הגמ' אומרת שיכול ללות וצ"ב דשם זה סברא שהלוקח יכול לקנות וכאן זה שהמוכר יכול ללות וצ"ל שכונתו רק ללמוד את המציאות שאדם יכול לקנות אמנם היה מקום לומר כמבואר במיוחס לריטב"א שהסברא של מאי אהנית זה מצד הלוקח אבל כדי שלא יהיה נשך צריך גם מצד המוכר ובהכרח מצד שגם אצלו יש את הסברא שהוא יכול לקנות ותירץ הרשב"א שאצלנו זה ביחד אם מה שיכול ללות והנה לפ"ז מבואר ברשב"א שמצד שיכול ללוות לבד זה לא סיבה אלא תמיד ההיתר מה שיכול לקנות ויכול ללות ולא משמע שזה רק כאן שזה שער קטן כמבואר בתוס' [ועיין שערי דעה נקט שכונת תוס' כרשב"א].

ג. עיין במיוחס לריטב"א דנקט שהמציאות שחיטים לקוטות אין לזה שוק ורק לקוט לווה דבר זה מלקוט חברו על מנת להחזיר לו תבואה של לקוטות והנה בפשוטו לפ"ז א"ש שהגמ' כאן לא אמרה כי יכל לקנות דכאן באמת לא יכול לקנות והנה לפ"ז מבואר שבדין יצא השער מועיל מה שיכול ללות לבד אפילו שלא יכול לקנות דהינו שבדין של המשנה אפילו שאין לזה יש לזה שהכונה שהמוכר יכול לקנות התבואה זה לא דוקא במעות שבידו אלא ה"ה שיכול ללות הפירות.

ד. והנה עיין שערי דעה סימן קע"ה סק"א בד"ה אך שהקשה דהרי בגמ' מבואר שיש טעם היתר מצד מאי אהנית לי ונקט שם הנ"ל שזה טעם לבד ללא הטעם שהמוכר יכול לקנות ולפ"ז הקשה שאפילו שכאן המוכר לא יכול ללות אבל למה שלא נתיר מצד שהלוקח יכל לקנות וע"ש שכתב שיתכן שכמו שבעל הבית מתביש ללות מלקוט הוא גם מתביש לקנות ממנו והגמ' נקטה רק ביחס לחלק מהטעמים ועיין שם בד"ה ובאמת שכתב לפ"ז שבאמת יש טעם שעוזר מצד שיכול ללות לבד כמבואר בסוגין ויש טעם מצד שיכול לקנות לבד וכמבואר ברבא דמה לי הן מה לי דמיהן והגמ' כאן באה לחדש שיש כזה טעם והסברא שאומרת שלא יכול ללות זה גם סברא שלא יכול לקנות וע"ש שהוסיף עוד שיתכן דמה דרבא לא נקט הטעם כי יכול ללות אלא כי יכול לקנות ומצד מה לי הן מה לי דמיהן דשם שזה שער של עירות לא שיך לדון מצד שיכול ללות וכנ"ל סק"א אמנם זה דלא כמבואר ברמ"א.

אמנם למבואר ברשב"א שלקנות הוא יכול לקנות א"כ קשה כנ"ל למה שלא יועיל הטעם של מאי אהנית לי וע"ש שהוכיח מזה שס"ל לרשב"א שלא מספיק הטעם של מאי אהנית לי בלי הטעם שהמוכר יכול לקנות וללוות ולכן כאן שלא יכול ללות זה לא מועיל [דהינו שצריך שיחשב כאילו קנה וברשותיה אייקר אמנם יתכן עדין שרבא שאמר מה לי הן מה לי דמיהן ס"ל שזה מספיק ללא מאי אהנית לי] אמנם לתוס"ר יתכן שכאן שזה לא שער גדול לא עוזר מאי אהנית לי לבד דמה שיכול לקנות לבד לא עוזר ולכן רק מצד שכאילו קנה עוזר וצריך הלואה אם מכירה אמנם למיוחס לריטב"א שכאן הרי זה דבר שלא קונים ולכן מצד מאי אהנית לי כאן זה לא שייך אמנם לדבריו מבואר כאן שמועיל מה שהמוכר יכול לקנות אפילו שהלוקח לא יכול לקנות דהינו שמועיל הסברא שאפילו שאין לזה וכו' אפילו שזה בלי הסברא של מאי אהנית ונפק"מ במקרה שיש שער שהמוכר יכול לקנות כגון שזה שער של סיטונאי והוא סיטונאי והלוקח לא יכול לקנות שזה גם יועיל משא"כ לרשב"א לא יועיל כה"ג [והארכנו בזה בשיעור של טעם ההיתר דיצא השער]

# שער שבשוק

### ביאור יסוד ההיתר דלוין על שער שבשוק

ג] הגמ' מביאה מחלוקת אמוראים האם לוין על שער דבשוק ועיין רש"י בלשון השני וכן הוא דעת רוב הראשונים שהכוונה שבאיסור הלואת סאה בסאה מדרבנן יש היתר של יצא השער והנה מבואר בגמ' דטעם ההיתר מצד שהלוה יכול לקנות חיטים בהיני ושילי מעיקרא ודעת הראב"ד שזה רק אם יש לו מעות דבזה שייך לומר שיכול לקנות בזה סאה חיטים וכלשון הגמ' אי בעי זבני ודעת הרא"ש והרבה ראשונים שאפילו אם אין לו מעות אבל כיון שיכל ללות או לקנות באשראי חשיב כיש לו וכן נפסק קס"ב ס"ג.

והנה עיין שערי דעה קס"ב סק"ג בד"ה אמנם שכתב שפשטות הגמ' משמע שטעם ההיתר לא מצד שזה כאילו קנה וברשותיה איקר אלא שלא רואים שיש כאן תשלום בגלל ההמתנת מעות כיון שיכול להחזיר לו מיד ואז לא יהיה כאן תוספת ואפשר לבאר שהכונה שלא חשיב נשך ואפשר לבאר שכה"ג דנים שלא משלם על ההמתנה אלא על מה שחוסך לו טירחא להשיג עכשיו החיטים וכדמיון הראשונים להלויני עד שיבוא בני דמבואר ברש"י מ"ו. שזה סיבה להתיר אפילו סאה סאתים וע"ש שהביא משו"ת הרא"ש כלל ק"ח סט"ו שהביא את שיטת הרמב"ם שלא מועיל ההיתר של יצא השער בהלואת סאה בסאה אלא א"כ יכול לפרוע לו מיד אבל אם לא יכל לפרוע מיד אין ההיתר וכתב הרא"ש שכל זה כלפי ההיתר של יצא השער אבל כלפי ההיתר של יש לו זה ודאי מועיל וביאר החילוק שיש לו שזה מצד שכאילו קנה את זה א"כ זה שייך אפילו אם לא יכול לפרוע מיד אבל ההיתר של יצא השער שזה מצד שיכול לקנות ולפרוע לו מיד ודמי לעד שיבוא בני או עד שאמצע המפתח וזה רק שייך אם יכול לפרוע מיד ולא אם לא יכול לפרע לו מיד וביאר השערי דעה שכונתו שכיון שכל ההיתר של יצא השער לא מצד דברשותיה אתיקר אלא שכה"ג לא רואים דמה שמשלם סאה זה בתור תוספת על ההמתנת מעות וכה"ג זה לא שייך.

אמנם ע"ש שהביא דלשון הרשב"א והרמב"ן והריטב"א והנימוק"י שיסוד ההיתר מצד שזה כאילו יש לו וכן ברא"ש בהעתיקו את לשון הראב"ד כתב שההיתר מצד שזה כמו יש לו וכן עיין רש"י מ"ד: ובנימוק"י שם שביארו שהכונה של המשנה שמותר להלות עד שיבא בני או עד שאמצא מפתח שאין זה היתר חדש שניכר שלא משלם סאה בתור תוספת אלא שהכונה שזה היתר של יש לו וברשותיה אתייקר והשע"ד הניח בצ"ע אמנם בפשוטו יתכן לדחוק שכונת הרא"ש בתשובה שכיון שזה מצד שיכול לקנות ממילא כל שלא יכול לפרוע מיד לא שיך לדון כאילו קנה וברשותיה אתייקר.

### סברת הראשונים בהיתר דיכול ללות לחלק בין פסיקה לסב"ס

ד] ועיין רמב"ן רשב"א ורא"ש שהקשו שהגמ' לעיל אומרת שבבא בהלואתו אין לפסוק אלא א"כ יש לו והסברא מצד שאין לו במה יקנה ורק בנותן מעות זה מועיל מצד יש לו במה יקנה ולמבואר בסוגין גם בלא נותן לו מעות צריך להיות מותר מצד שיכול ללות או לדעת הראב"ד ביש לו מעות יהיה מותר כי יכול לקנות בזה ושם משמע שגם ביש לו מעות אסור [אמנם באמת דעת ההגהות אשרי ס"ז דגם שם ביש לו מעות מותר ולמד מסוגין דהינו שהעמיד הסוגיא שם באין לו מעות] וע"ש שתירצו וז"ל הרא"ש שאני התם דכיון שהלוהו מעות בתחילה מחזי כריבית וכו' והרמב"ן הוסיף אבל עיקר הלואת סאה בסאה מדרבנן ועל שער דבשוק שרו כדשרו עד שיבא בני או עד שאמצע המפתח עכ"ל [והנה משמעות דבריהם שהקולא של עד שיבא בני זה קולא מיוחדת כאן וצ"ע שזה הקולא של יש לו והרי גם בבא בהלואתו מועיל יש לו ואם נימא כשערי דעה לעיל שזה לא מצד יש לו אלא שזה לא ניתן בתור תוספת א"ש שבאמת כאן יש קולא יותר מפסיקה בחובו אמנם כבר הבאינו שלשונות הראשונים שזה כיש לו] וצ"ב כוונתם.

ועיין ט"ז סימן קס"ג סק"ד ובדרישה קס"ג סק"א שביארו שהכונה שהלואת סאה בסאה כיון שמחזיר לו מה שקיבל זה פחות נראה כריבית לכן הקילו שמספיק מה שיכול ללות משא"כ בבא בהלואתו שהרי נתן מעות ומחזיר לו פירות דהינו שלא מחזיר לו אותו דבר בזה זה יותר נראה כריבית ולא סמכו על מה שיכול ללות שזה יחשב כיש לו [ועיין דרישה קע"ג סק"ה שביאר דמה שבפסיקה לא עוזר יש לו מעט זה גם מצד שזה יותר חמור וכנ"ל] ולפ"ז אם נבוא לדון האם בפסיקה שלא על ידי הלואה מועיל מה שיכול ללות בפשוטו זה לא יועיל שזה קולא מיוחדת רק מתי שמחזיר לו אותו דבר אמנם עיין שערי דעה קס"ב סק"ג בתחילתו שהקשה דבעלמא הרי חזינן שהלואת סאה בסאה חמיר מדין פסיקה על הפירות וכמבואר בגמ' כלפי הסברא של מאי אהנית לי ובעוד דוכתי וכאן מבואר שזה יותר קל לכן ביאר שעיקר מכוון הראשונים שבא בהלואתו כיון שהכסף בתחילה ניתן בתור הלואה חמיר וצ"ב הרי סאה בסאה זה גם ניתן בתור הלואה וע"ש שביאר שזה צירוף של שני הסברות שכיון שזה הלואה וזה על דעת לפרוע משהו אחר ממה שהלוה לכן זה חמור יותר משא"כ סאה בסאה אפילו שזה הלואה אבל מחזיר לו אותו דבר וה"ה בפסיקה שם שזה לא דרך הלואה ודאי שזה יותר קל ועיין רמ"א סוף סימן קס"ב שאין היתר של סאה בסאה אם לא מחזיר אותו דבר וביאר הנ"ל דכאן שזה חומר של הלואה שלא מחזיר אותו דבר לכן לא מועיל יצא השער.

ועיין שערי דעה [סימן קס"ג סק"ה בד"ה עוד ובסימן קע"ה סק"א בד"ה עוד יש ליתן טעם] וכן ברעק"א סימן נ"ב בד"ה ולכאורא שכתבו שלפ"ז בכל פסיקה על הפירות כיון שאין כאן הלואה לא צריך להגיע למה שבמעות יכול לקנות אלא מועיל מצד שהמוכר יכול ללות [וכן הוא בתלמידי הרשב"א ע"ב: במשנה] ועיין רעק"א שהקשה דבגמ' ס"ג: מבואר שיסוד ההיתר מצד מאי אהנית לי וצ"ב מה צריך להגיע לטעם זה הרי כמו שסאה בסאה מותר מצד שיכול ללות ולא מצד מאי אהנית לי אותו דבר בכל פסיקה אפשר להתיר מצד שיכול ללות וכאילו יש לו וע"ש שכתב לבאר דהנה מבואר ברמב"ם שלא מועיל הלואת סאה בסאה ביצא השער אם קבע זמן שלא יכול לשלם קודם ונקט רעק"א שבפסיקה אין כזה חיסרון ומצד שיש הסברא של מאי אהנית ולפ"ז כתב שאין לומר שכל הטעם שמותר יצא השער בפסיקה מצד שיכול ללות דהרי בקבע זמן זה לא שייך וכמבואר ברא"ש שכה"ג שלא עומד ללות כי לא משלם מיד זה לא סיבה להתיר ובהכרח שכאן יש סיבת היתר אחרת מצד מאי אהנית לי [אמנם אין הדבר מוסכם שבפסיקה מותר אם קבע זמן עיין ספר התרומות שמ"ו ח"ד אות נ"ו]

ובשערי דעה [קס"ב סק"ד ד"ה וכן] הקשה דבגמ' ס"ג: מבואר ברבא שטעם ההיתר בפסיקה מצד שמה לי הן מה לי דמיהן דהינו שכיון שיכול להשיג בדמים פירות חשיב כיש לו ומבואר שזה רק מצד שיכול להשיג בדמים שלכן למד דבר זה מרב ינאי והרי בסוגין מבאר שיסוד ההיתר מצד שיכול ללוות וממילא גם רב יכול להודות [וצ"ע למה רעק"א לא הקשה מזה] ובפשוטו כאן לא יעזור תירוצו של רעק"א דכמו שלגבי יצא השער של סאה בסאה כיון שלא עומד לקנות לא חשיב כאילו קנה ה"ה סברת רבא של מה לי הן מה לי דמיהן לא שייך במקום שקבע זמן וביותר דלמבואר בב"י וסיעתו שהטעם של מאי אהנית זה ביחד אם הטעם של מה לי הן מה לי דמיהן דהינו שנחשב שקנה את זה א"כ לא יתכן שמדובר בקבע זו זמן ולומר שבזה אין הסברא מה שיכול לקנות דא"כ גם בפסיקה זה יהיה אסור אמנם אם נימא שיסוד הסברא במה שיכול ללות כנ"ל משו"ת הרא"ש [לביאור השערי דעה לעיל] שזה לא גדר של כאילו קנה אלא זה רק סברא שלא רואים שיש פה תוספת תשלום א"כ יתכן שמה לי הן ומה לי דמיהן שזה כאילו קנה בזה חשיב כיש לו וממילא גם בקובע זמן יהיה מותר כמו דביש לו גמור מותר ודו"ק בזה.

ועיין שערי דעה שחידש שבאמת בשער קטן לא עוזר מה שיכול ללות ורק עוזר אם נותן לו כסף מצד שיכול לקנות דהינו דכל מה שיכול ללות כי קל להשיג וכה"ג שקשה להשיג שזה רק שער קטן אפילו שבכסף אפשר לקנות אבל ללות לא חשיב שאפשר ללות ובזה א"ש מה דהגמ' כאן הוצרכה לטעם מצד מאי אהנית לי או לטעם של מה לי הן מה לי דמיהן דהרי סוגין מדובר על שער קטן כמבואר בתוס' ובזה אין להתיר מצד שיכול ללות ובזה ביאר [בסימן קע"ה בד"ה ולפ"ז] למה הגמ' מביאה את רבה ורב יוסף של מאי אהנית לי בס"ג: ולא על המשנה דבמשנה אפשר לבאר מצד שכיון שיכול ללות זה כמו יש לו ורק בסוגיא ס"ג: דנתחדש שגם שער קטן אפשר לפסוק עליו צריך להגיע לטעם של מאי אהנית לי אמנם העיר שדבריו נסתרים מהרמ"א סימן קס"ב ובב"י שם דגם בסאה בסאה מותר גם בשער קטן חזינן שגם שם עוזר הסברא שיכול לקנות [והנה בפשוטו עד כמה שמאי אהנית עוזר יחד אם מה לי הן א"כ צ"ע מה הגמ' שואלת שיעוזר מאי אהנית בסאה בסאה הרי כאן כל מה שעוזר יחד אם כאילו קנה ואת זה אין בסאה בסאה ובהכרח שרק לרבא צריך להגיע לשני הטעמים אבל לרבה ורב יוסף עוזר מאי אהנית לבד ולפ"ז מיושב גם רעק"א לעיל וצ"ע בכל זה].

והנה מבואר מדברי רעק"א והשערי דעה שנקטו דבכל פסיקה על הפירות בדמים אפשר להתיר לא רק מצד מאי אהנית לי או מה לי הן מה לי דמיהן אלא אפשר גם להתיר מצד שיכול ללות או לקנות באשראי ועיין שערי דעה קע"ה בד"ה ובאמת שכתב נפק"מ בפוסק בדבר שלא יכול לקנות בו פירות דבכל אופן יהיה מותר כי המוכר יכול ללות פירות אמנם בפשוטו יש להעיר בזה מכמה מקומות בראשונים דמבואר דבכל פסיקה אין לדון מצד שיכול ללוות א. עיין סק"ב שהבאינו דמבואר ברשב"א שאין להתיר מצד שיכול ללות אלא בצירוף אם מה שיכול לקנות ב. השערי דעה קס"ג כתב שבדינו של רב האי גאון שפוסק בחוב חיטים על יין שזה מועיל מצד שכה"ג זה לא היה הלואה בהתחלה ממילא יש להתיר מצד שיכול ללות אמנם ברשב"א ורמב"ן הרי מפורש שכל ההיתר רק בהיה לו חיטים ולא ביצא השער ומבואר שגם בפסיקה גמורה ואין החיסרון שהיה חוב מראש בכל אופן אין להתיר אלא על ידי נתינת דמים ג. עיין שערי דעה קס"ג ה' בד"ה עוד שהקשה דברמב"ן ביאר שכונת הגמ' מה לי הן מה לי דמיהן שמועיל פסיקה על ידי חיטים כיון שיכול למוכרם ולקנות בהם יין ומבואר שרק מצד שיכול למוכרם זה מועיל אבל מצד שיכול למכור מבואר שזה לא מועיל ד. בשו"ע מבואר בשם הרא"ש שצריך לנכות לו חסרונות מצד שכה"ג אין מאי אהנית לי והרי אפשר להתיר מצד שיכול ללות וודאי שסתימת דברי הרא"ש לא דוקא בשער קטן וצ"ע בכל זה.

ובפשוטו מכל זה מוכרח בכוונת הראשונים כמו שביארו הט"ז והפרישה הנ"ל שהדין שיכול ללות זה רק קולא בהלואת סאה בסאה וכלשון הרמב"ן כיון שסאה נתן וסאה מקבל אלא שצ"ע דבעלמא מצאנו שהאיסור הלואת סאה בסאה יותר חמור וצ"ל שביחס לעיקר האיסור זה יותר חמור אבל ביחס ליצא השער ומצד שיכול ללות יש יותר סברא להקל בהלואת סאה בסאה וראיתי לבאר דבאמת סאה בסאה יותר קיל מפסיקה מצד שזה פחות נראה כגזל דהרי מחזיר מה שקיבל אמנם זה יותר חמור מפסיקה דהצד ריבית שיש כאן זה על הלואה ולפ"ז כדי להפקיע איסור סב"ס צריך דבר שמגרע במציאות של ההלואה משא"כ בפסיקה שם צריך דבר שמגרע בנתינה יותר ולפ"ז יתכן דמה שיכול ללות שזה ודאי פחות ממה שהביא לו כסף לקנות זה רק מועיל במקום שזה נצרך לחסר בדרך הלואה אבל במקום שהצורך לחסר בנתינת ריבית זה לא עוזר אמנם יש לומר בזה עוד למבואר ברא"ש לעיל סק"ג שזה מראה שזה לא בעד ההמתנה שזה סברת קולא רק ביחס לסב"ס שכל סיבת הריבית מצד ההלואה שבזה וכאן חסר בנתינה בעד ההמתנת מעות משא"כ בפסיקה כיון שבפועל מחזיר יותר בזה מועיל רק מה שנחשב שנקנה לו ולכן לא מחזיר יותר ואדרבא זה הביאור שקולא זו של יצא השער של סב"ס אין אותה בפסיקה ובזה א"ש לשון הרא"ש שזה קולא כמו עד שיבוא בני שבאמת קולא זו אין בפסיקה וכנ"ל בתחילת הס"ק ועדיין צ"ע.

### ביאור דברי הראב"ד המובאים ברא"ש

ה] עיין רא"ש שהביא בשם הראב"ד שכל ההיתר בסוגין זה רק ביש לו מעות שיכול לקנות בהם ולא עוזר שיכול ללות והוסיף הראב"ד וז"ל **הכא הלואה ובעינן יש לו הן או דמיהן ומה לי הן ומה לי דמיהן אמרינן גבי סאה בסאה ולא בהלואה אחריתי וטעמא דמילתא דאיכא הכא טעמא אחרינא להיתרא חיטי קדחו באכלבאי** עכ"ל ובפשוטו כונתו דהוקשה לו הקושיא מהגמ' לעיל דמבואר דבבא בחובו לא עוזר יצא השער ומשמע שזה גם שיש לו כסף ולכן כתב שבסוגין שזה הלואת סאה בסאה ומועיל יש לו הן דהינו חיטים או דמיהם דהינו דמים שמועיל להשיג בהן חיטים זה דוקא כי יש כאן הסברא של חיטי דקדחי באכלבאי דהינו שלא הועיל לו אבל בהלואה אחריתי דהינו בא בחובו דבזה אין הסברא של מאי אהנית לי בזה לא מועיל מה דיש לו דמים שיחשב כמו שיש לו חיטים [ובפשוטו מבואר שנקט שאין הסברא של מאי אהנית בבא בחובו ודלא כשערי דעה סימן קס"ג] והנה עיין תוס' שנקטו בסוגין שצריך שיש לו דמים לקנות והקשו שא"כ זה לא משנה אם יצא השער אלא העיקר שיש להשיג בשוק ובריטב"א כתב שרק ביצא השער קל להשיג בשוק ושייך לדון שכאילו קנה ושלו נתייקר והנה לתוס' שמועיל מה שיש לו כסף שיכול לקנות עיין מהר"מ שיף שהקשה מה זה שונה מפסיקה שגם בנתן לו כסף לא עוזר מה שאפשר להשיג בשוק אם לא יצא השער וכתב דבהכרח צ"ל שזה כסברת הראב"ד שכאן יש סברא להקל מצד שחיטי דקדחי באכלבאי משא"כ בפסיקה ללא יצא השער אמנם לולי דבריו היה מקום לדון שכאן שחיב לו חיטים שיך לדון שיכול להשיג אפילו יותר ביוקר אבל בפסיקה אין שום סיבה לדון על קנין יותר ממה שנתן.

והנה באמת צ"ע מה הקשו הראשונים הרי ודאי יתכן שכל יסוד ההיתר בצירוף של מאי אהנית ובפשוטו מבואר שנקטו שמאי אהנית זה טעם לבד ואם צריך לכאילו קנה זה גם לא מאי אהנית ובפשוטו לפ"ז גם בפסיקה זה כך אמנם אם ננקוט כב"י שגם שם זה מאי אהנית ביחד אם מה לי הן מה לי דמיהן א"כ לכאורא אין שום סיבה לומר שכאן זה אחרת אמנם יתכן שס"ל כשערי דעה [קס"ג סק"ה בד"ה ע"כ] שנקט שגם בבא בהלואתו יש הסברא של מאי אהנית כי אם היה מקבל את מה שחייבים לו היה קונה בזה חיטים ולפ"ז בזה עצמו חולק הראב"ד ולפ"ז מיושב כמה מהקושיות שהקשינו לעיל סק"ד וצ"ע.

והנה עיין יד אברהם סימן קס"ב ס"ג שבהיתר של יצא השער בסאה בסאה זה רק בדבר שאין בו חסרונות ולכאורא זה רק לראב"ד הנ"ל שיסוד ההיתר מצד מאי אהנית אבל אם זה מצד כאילו קנה ושזה ללא מאי אהנית אין לנו מקור לסברא זו אמנם יתכן שלמד שהחיסרון של חסרונות זה גם במה לי הן מה לי דמיהן ולפ"ז אין ראיה מהרא"ש שפסק כמו הטעם של מאי אהנית לי.

והנה בפשוטו לפ"ז בפסיקה במקום שיש הסברא של מאי אהנית לי באמת מועיל מה שיש לו דמים ועיין רעק"א תשובה נ"ב שהקשה דמה הגמ' ס"ג: שואלת על הטעם של מאי אהנית שגם סאה בסאה יהיה מותר הרי כל מה שמועיל מאי אהנית זה מתי שיצא השער וכה"ג זה מועיל מצד שכאילו קנה והרי כה"ג מועיל גם בסאה בסאה ואיפה ראתה הגמ' שהדין של מאי אהנית לי בפסיקה עוזר לבד שאפשר לשאול שבסאה בסאה זה אסור וע"ש שישב כנ"ל שמתי שפוסק זמן לפרעון בזה אין להתיר מצד שכאילו קנה וכל ההיתר מצד מאי אהנית לי וכה"ג בסאה בסאה ביצא השער אסור ובפסיקה מותר ולפ"ז כונת הגמ' הכא הלואה הכוונה שבהלואה לא מועיל הסברא של מאי אהנית לי ללא דיש לו הן או דמיהן אבל בפסיקה עוזר הטעם הזה לבד [ובפשוטו זה לשון הראב"ד בתחילתו הכא הלואה וכונתו לסוגין].

והנה עיין בשיעור הקודם שהבאינו להקשות מה עוזר הסברא של מאי אהנית מצד שהקונה יכול לקנות הרי עדין יש כאן נשך מצד המוכר ובפשוטו הביאור כמבואר במיוחס לריטב"א שגם מצד המוכר יש אותה סברא שיכול לקנות בכסף ובזה מועיל אפילו שיכול ללות כמבואר בסוגיא דלקוטות לבאור המיוחס לריטב"א שם והנה באופן שקבע זמן שנקט רעק"א שלא שיך לדון ההיתר של סאה בסאה מצד שחשיב שלא יכול לקנות וצ"ע שא"כ גם הסברא של מאי אהנית לי לא יכולה לעזור כאן דהרי זה לא שייך מצד המוכר [אמנם יתכן שכל הסברא של קביעות זמן זה רק חיסרון במה דיחשב כאילו קנה וברשותיה אייקר אבל ביחס למאי אהנית לי כיון שיכו לקנות זה מספיק סברא להקל] ובפשוטו כאן גם לא יעזור הסברא שיכול ללות כיון שקבע זמן [וכדחזינן בסאה בסאה בקבע זמן לראשונים שמועיל שיכול ללות וכאן זה לא מועיל].

אמנם בעיקר קושית רעק"א אפשר לומר על פי דרכו שיתכן שכונת הגמ' באופן שהמוכר לא יכול לקנות רק יכול ללות שבפסיקה עוזר מאי אהנית לי ובהלואת סאה בסאה לא עוזר לראב"ד ובזה א"ש מה שהגמ' ס"ג: שואלת מסאה בסאה דקשה [עיין בשיעור בטעמי ההיתר של יצא השער] דשם הרי זה רק ביחס למלוה אבל בפסיקה הרי זה גם ביחס לקונה מצד שיכול ללות דגם כאן מדובר שיכול ללות אמנם כל זה אם נימא שבלקוטות כונת הגמ' שיכול ללות לבד וכנ"ל מהמיוחס לריטב"א אבל לתוס"ר ורשב"א מדובר בצירוף למה שיכול לקנות ולא מצאנו שיכול ללות לבד עוזר עוד קשה לנ"ל מה הגמ' אומרת מה לי הן מה לי דמיהן שזה סיבת היתר הרי מבואר שמאי אהנית לבד זה סיבת היתר שהרי במקום שהמוכר רק יכול ללות זה רק מצד זה וצ"ל שלמד הגמ' כרמב"ן שהגמ' באה לרבות שמועיל פסיקה על ידי חיטים אבל הרי הרא"ש ביאר סוגין כתוס' והביא כאן את הראב"ד אמנם יתכן שמה לי הן מה לי דמיהן זה עוזר ללא מאי אהנית.

# סאה בסאה

### גדר דין סאה בסאה בדאוריתא ובדרבנן

א] מבואר בכולי פרקין דהלואה סאה בסאה מותר ולא חשיב ריבית אפילו דבשעת פרעון הסאה התיקרה ובטעם הדבר מצאנו בזה כמה טעמים ברמב"ן ס. מבואר שזה מצד שבתר מעיקרא אזלינן שכיון שבשעת פסיקה זה אותו מחיר לכן לא חשיב ריבית ובשו"ת הרא"ש כלל ק"ח ט"ו משמע שכיון שהוא קיבל סאה ומחזיר סאה לא חשיב שמחזיר יותר דהינו שכיון שהסיבה שמחזיר סאה כי קבעו להעמיד את ההלואה ביחס לסאה ומחזיר מה שקיבל לכן לא חשיב ריבית [ועיין מה שביארנו בזה בתחילת פרקין שזה מדין בתר מעיקרא] ובט"ז סימן קס"ב סק"א מבואר שדן עוד טעם להתיר שאין בזה ריבית דאוריתא כיון שזה קרוב לשכר ולהפסד דהינו שכמו שיתכן שזה יתיקר כך יתכן שזה יוזל ועיין אבי עזרי שדן עוד למבואר ברש"י ס"ב. שלגבי משכנתא שכל שזה לא ודאי שיהיה ריבית דלא חשיב ריבית דאוריתא.

אמנם מבואר שמדרבנן חשיב ריבית מצד שמא יתיקר ועד כמה שיחזיר סאה ששוה יותר ממה שקיבל חשיב ריבית ועיין חזו"א סימן ע"ב סק"ד שביאר שכיון שמצד עיקר הקבלת ממון שבזה הוא מתחיב שויות וכדחזינן בגזל סאה שמשלם לפי שויות ורק מצד קציצתו זה מחייב מדה לכן עד כמה שזה שויות יותר חשיב שמחזיר יותר מחמת קציצתו ולחוו"ד שמעיקר הדין הלואה זה מחיב לפי מידה צ"ל שכיון שאם היה לו כסף היה קונה עכשיו סאה חיטים בשויותו ומה שלוקח הדבר ומתחיב מדה זה מצד ההמתנת מעות שבזה לכן מדרבנן חשיב כריבית דהינו שמדרבנן דנים דמה שחל חיוב מידה זה בעד ההמתנת מעות.

והנה מבואר בריש פרקין שבכל הלואה יש בזה נשך ותרבית דהינו שחשיב שנתרבה ממונו של המלוה ושנחסר ממונו של הלוה ומשמע בגמ' שבדאוריתא לא משכחת ליה נשך ללא תרבית או תרבית ללא נשך והנה בפשוטו גם בריבית דרבנן לא אסרו אלא אם זה תרבית ונשך ולפ"ז צ"ל שכאן חשיב תרבית ונשך כיון שמעיקר ההלואה זה מחייב דמים וקצצו שזה יחייב מדה א"כ התוספת שיש כאן זה ריבית ביחס למלוה וכן זה נשך ביחס ללוה אמנם עיין בלשון הלבוש קס"ב ס"א שכתב שחשיב נשך ללא תרבית ובפשוטו הביאור שכלפי המלוה כיון שהיה לו סאה חיטים ואם זה היה נשאר אצלו זה היה מתיקר ממילא לא שייך לדון שנתרבה ממונו משא"כ כלפי הלוה כיון שמצד דיני התורה חשיב שקיבל שויות ממונית ומחזיר שויות ממונית יותר לכן חשיב נשך אמנם עיין לשון החכמת אדם כלל קל"ד ס"א דמשמעות דבריו דחשיב תרבית ללא נשך וצ"ב הסברא בזה ואולי יש לומר שחלוק הזמן שהוא סיבה להיקבע כתרבית מהזמן שהוא סיבה להיקבע כנשך דנשך צריך שבזמן התשלום זה יהיה תשלום יותר ממה שקיבל משא"כ תרבית הקובע ביחס לקציצה שכל שהקציצה היא יותר ממה שקיבל בתחילה אפילו שבתשלום זה הגדרה של מה שקיבל לכן חשיב תרבית ולפ"ז כאן הרי כיון שהעמידו ההלואה בחיטים א"כ לא שייך לדון שמחזיר יותר ממה שקיבל שהרי מחזיר סאה מצד שקצצו ביניהם להעמיד קבלה של חיטים ולא של שויות ורק ביחס לתרבית הנידון ביחס לקציצה שביניהם וכיון שמצד עצמו זה מחייב שויות ורק על ידי קציצתם זה מחייב מדה שייך לדון שזה תרבית ועדין צ"ב.

והנה הגמ' ס"ג: אומרת שטעם ההיתר ביצא השער בפסיקה מצד שיש כאן סברא של מאי אהנית והגמ' שואלת שא"כ לא יאסר סאה בסאה מצד דמאי אהנית לי חיטי הוא דקדחי באכלבאי ועונה שהלואה זה חמור והנה פשטות הגמ' שהסברא של מאי אהנית זה רק ביחס ללוקח וכן הסברא של חיטי וכו' בהלואה זה רק ביחס למלוה ומשמע שהאיסור ריבית מדרבנן זה רק צד התרבית שבזה ולא מצד הנשך שבזה אמנם במיוחס לריטב"א לקמן ע"ב: ביאר שבפסיקה יש מאי אהנית ביחס למוכר גם כי יכול ללות ובחזון יחזקאל ובגרש"ש ביארו שכיון שמקבל כסף והוא עצמו יכול לקנות וא"כ גם אצל הלוקח יש הסברא של מאי אהנית [והארכנו בזה שם] וא"כ צ"ע מה הגמ' שואלת מסאה בסאה הרי שם זה רק סברא ביחס למלוה ולא ביחס ללוה ולחכמת אדם הנ"ל א"ש שכאן אין סיבת איסור אלא מחמת תרבית ולא מצד נשך ולכן הגמ' שואלת שאין כאן סברא שיחשב תרבית וזה לבד סיבה להתיר.

# 'יש לו' מקצת בהלואה ובפסיקה

ב] מבואר במשנתינו דהלואת סב"ס אם אומר לו עד שיבוא בני הלל אוסר וחכמים מתירים ומבואר בגמ' שקי"ל שמותר דהינו היתר דיש לו והגמ' מביאה מחלוקת האם צריך שיהיה לו את הכל או שמספיק שיש לו אפילו טיפה אחת [ומשמע גם פחות מש"פ דבפשוטו טיפה זה פחות משו"פ] והראשונים כולם פסקו שמספיק מה שיש לו טיפה ובגדר הקולא עיין תוס' דבפשוטו הקילו אפילו בבת אחת לדון כאילו יש לו טיפה כנגד כל טיפה וטיפה והביא מהריב"ן וכן הוא בריטב"א שזה רק אם אומר שיחול אחד אחרי השני.

והנה בפסיקה על הפירות מבואר גם כן במשנה שעוזר יש לו ודנו הראשונים האם גם שם יש הקולא של יש לו מעט והב"י סימן קס"ג הביא מרבינו ירוחם שיש דיעות שמספיק יש לו מעט והנה בלשון הרמב"ם פ"י ה"ו לגבי בא בהלואתו ורוצה לפסוק על הפירות כתב שצריך שיהיה לו הכל והמ"מ פ"ט ה"א למד מזה שבכל פסיקה צריך שיהיה לו הכל אמנם לגבי פסיקה בפ"ט ה"א לשון הרמב"ם שרק אם אין לו כלום אסור ועיין ב"י סימן קע"ה שכתב דמשמע שמספיק יש לו קצת ולכאורא החילוק כמבואר בראשונים ע"ב: דבא בהלואתו שזה תשלום על חוב בזה לא הקילו אלא ביש לו הכל [וזה כביאור רעק"א והשערי דעה שם] ועיין רמב"ן ס"ג. שדייק מהרמב"ם לגבי בא בהלואתו שצריך יש לו הכל אמנם כבר הבאינו דבמ"מ למד שבכל פסיקה צריך שיהיה יש לו הכל וכן פסק בשו"ע קע"ה ס"ד וצ"ב טעם החילוק בין הלואת סאה בסאה לפסיקה על הפירות.

והנה עיין רשב"א ס"ג. הובא במ"מ שביאר שיסוד ההיתר בהלואה דאם יש לו טיפה אחת זה סיבת היתר על טיפה אחת ולאחר שיש לו עוד טיפה עכשיו יש סיבת היתר של שני טיפות בעד שני טיפות ולאחר שיש ארבע טיפות זה סיבת היתר על ארבע טיפות וכן הלאה וכל זה שייך בהלואה אבל זה לא שייך בפסיקה ובפשוטו כונתו דבפסיקה לאחר הפסיקה על טיפה נשאר שיש לו רק טיפה ולכן זה אסור ואמנם עיין לשון רש"י ותוס' והטור סימן קס"ב שכתבו שכנגד הטיפה שיש לו יכול ללות אפילו מאה פעמים ומשמע שאין הגדר שצריך דוקא בפעם השניה שני טיפות ועיין חוו"ד קס"ג סק"א שתמה באמת למה הרשב"א ביאר שזה עובד בכזה צורה ומה העדיפות לדון שיחול שני טיפות [והנה בחידושי אנשי שם ביאר שעיקר הכונה שאי אפשר לפסוק פעמיים על אותו דבר ולכן תמיד צריך על הטיפה הנוספת אמנם אין זה במשמעות לשון הרשב"א שכתב שני טיפות על ארבע וכמבואר בקושית החוו"ד] וצ"ל שכל שזה אותו עסק לא שיך לדון אם אותה טיפה פעמיים ורק לדון כפסיקה מסוג אחר בזה אפשר לפסוק כמה פעמים ובפשוטו יש בזה נפק"מ למבואר ע"ג. בקובע שיפרע לו במקום היוקר דבזה צריך יש לו במקום היוקר דבזה ביש לו קצת אין מקום להתיר אלא מצד שהטיפה שיש לו יכולה להיקבע כנגד כל טיפה וטיפה אבל אם מצד שמצרפים מה שזכה זה לא יועיל מצד שהטיפה שנמצאת כאן הרי לא מועילה להיתר של יש לו שהרי זה לא במקום היוקר עוד ראיתי לדון נפק"מ בערב קבלן לשיטות שהוא חשיב לוה שבזה לא יעזור יש לו אלא כנגד הכל דהרי הטיפה של ההלואה נקנית ללוה ולא לערב אמנם עיין שו"ת הרא"ש כלל ס"ט ס"ז דמבואר דמספיק דיש ללוה אמנם עדין נפק"מ באומר תתן סאה חיטים לראובן ואני מתחיב לך סאה האם מספיק דיש לו טיפה דלרשב"א לכאורא זה לא יעזור ולרש"י זה יעזור [והנה בתלמיד הרשב"א המובא בב"י מבואר שלא עוזר ללות משהו כדי להחשב יש לו ועיין ביאור הגר"א סק"ח שכתב שזה נסתר מהרשב"א הנ"ל דהינו שלמד שכאן כל ההיתר של הטיפה השניה על סמך הטיפה הראשונה שלוה וכנ"ל].

והנה עיין מהר"ם שי"ף בסוגין שנקט שבאמת לטעם המבואר ברש"י בהכרח אין סברא להחמיר בפסיקה יותר מהלואה וגם כאן יועיל יש לו קצת אמנם צ"ע דהטור הביא השיטות שצריך יש לו הכל אפילו שביאר כרש"י וכן בביאור הגר"א סק"ז ציין לגמ' לגבי שיעבוד שמספיק מה שיש לו כל שהוא קרקע ושם הביאור כרש"י ועיין דרישה קע"ג סק"ה [וכן הוא בקנטרס מהסמ"ע אות י"ט] שכתב שהרי יש חומר בפסיקה ששם הרי נותן לו יותר ממה שקיבל משא"כ בסאה בסאה כיון שסאה יהיב וסאה שקיל ממילא זה יותר קל ולכן אפילו שמצאנו בש"ס להקל בהלואת סאה בסאה שזה איסור קל ואין ללמוד מזה לפסיקה שזה איסור חמור [ויתכן המקור להחמיר מסתימת בריתא דר' אושעיא ס"ג.] אמנם בפשוטו הדבר צ"ע דהרי חזינן בגמ' ס"ג: שאיסור הלואת סאה בסאה יותר חמור מפסיקה שבפסיקה עוזר הטעם של מאי אהנית ובהלואת סב"ס לא עוזר ועיין חוו"ד קס"ב א' שכתב לבאר שחלוק ביסודו ההיתר של יש לו בפסיקה מההיתר של יש לו בהלואה דבהלואה הרי אין הוא נותן לו כלל הסאה בעד הסאה שיש לו ורק שזה קולא דרבנן לדון שכאילו נקנה לו הסאה שיש לו בעד הסאה שלוה משא"כ בפסיקה הוא באמת נותן לו הכסף בעד הפירות ואמנם לא דוקא בעד פירות אלו אבל יש כאן מקום לדון שכיון שיש צד שיתן לו פירות אלו שיש כאן תשלום על פירות אלו וחשיב דברשותו נתייקר ולפ"ז כתב דבסאה בסאה שהכל זה קולא דרבנן ממילא גם הקילו לדון כאילו היה כאן מאה פסיקות משא"כ בפסיקה זה מצד שבאמת הדבר נעשה כקנין על מה שיש לו ממילא בזה לא שייך לדון כאילו עשה פסיקה מאה פעמים וע"ש שדן לפ"ז שאפילו אם בהלואת סב"ס לא צריך לדעת שיש לו אבל בפסיקה צריך שידע שיש לו שכיון שגדר ההיתר מצד דעתו כל שלא יודע שיש לו לא שייך ההיתר של יש לו עכ"ד [ועיין מה שכתבנו בזה לקמן] אמנם עדין צ"ב כיון שאיסור סאה בסאה זה יותר חמור א"כ אם שם הקילו שעוזר לדון כאילו קנה לא מצד שזה דעתו אלא מצד שכך זה מדרבנן למה בדין פסיקה זה אחרת וצ"ב [וראתי לבאר שהכונה שכל שזה פסיקה שזה מתפרש באמת כאילו קנה לא שייך לפסוק עוד הפעם שזה נראה כחוכא ואיטלולא כיון שזה נראה שכאילו קנה ומה שיך לפסוק על זה עוד הפעם].

# קבע זמן בהלואה ובפסיקה ובגדר ההיתר דיצא השער ויש לו בסב"ס

ג] מבואר במשנתינו דאפילו דאסרו הלואת סאה בסאה בכל אופן מותר לומר לו הלויני עד שיבוא בני או עד שאמצא את המפתח ומבואר בגמ' מ"ד: שרב לווה דנרים מבתו של ר"ח ור"ח התיר לו כיון שהיה לו דנרים והוי כעד שיבא בני או עד שאמצא המפתח ומבואר שיסוד היתר דמשנתינו מצד יש לו ועיין רש"י מ"ד: בד"ה דינרי שביאר וז"ל ואלו שבידו נקנין למלוה וברשותו הוקרו וכן הוא בנימוק"י שם ובטור סימן קס"ב ועיין ראשונים בסוגין וע"ב: שנקטו שעוזר גם יצא השער וכתבו שזה כמו ההיתר של עד שיבא בני ובלשון הרא"ש והנימוק"י שזה כמי יש לו וכיון שדימו הראשונים ההיתר גם בזה יסוד ההיתר דכיון שמצוי לקנות דנים כאילו קנה כבר החיטים שצריך להחזיר לו וברשותיה אתייקר והוי יסוד ההיתר כמו בפסיקה שמועיל יצא השער או יש לו ובפשוטו הביאור כנ"ל כמבואר בראשונים והארכנו בזה בסוגיא דפסיקה.

והנה צ"ב דלגבי פסיקה מבואר בתוס' שרק עוזר מצד מי שפרע וכאן הרי אין מי שפרע אמנם הביאור פשוט דכאן זה חיוב גמור לתת סאה חיטים וזה הרבה יותר ממי שפרע ובאמת מזה מבואר שמספיק חובה על הגברא לתת חיטים ולא דוקא שיש מעשה קנין על החפץ אמנם יש להקשות לחוות דעת שכל שיש מי שפרע עוזר מצד עצמו למה כאן זה אחרת וצ"ל שהלואה זה חמיר שלא סמכו על היתר זה אמנם יתכן עוד שכל המעלה של מי שפרע רק כי חל באמת מעשה קנין ביחס לחפץ שיקבל מחר אבל בסאה בסאה שזה רק חיוב על הגברא שאני [ועיין מה שכתבנו שם].

והנה מבואר ברמב"ם פ"י מהלכות מלוה שכל ההיתר של יש לו או יצא השער זה רק בלא קבע זמן פרעון אבל בקבע זמן פרעון אסור ובמקור הדברים הרשב"א בסוגין כתב שלשון הגמ' לוין סתם ופורעין סתם למדו הגאונים שהכונה ללא קביעות זמן [ולפ"ז הוא רק מקור על יצא השער ולא על יש לו] אמנם בריטב"א וכן הוא בשו"ת הרא"ש כלל ק"ח ט"ו שהרמב"ם למד שכוונת המשנה לחלק בין אם אומר עד שיבוא בני או עד הגורן דשניהם מדובר ביש לו וההבדל אם קובע זמן שזה הכונה עד הגורן או שלא קובע זמן וזה הכונה עד שיבא בני [אמנם הרא"ש ביאר שההבדל שעד הגורן הכונה שאין לו] והנה בלשון הרמב"ם מבואר שמה שצריך שלא יהיה קביעות זמן זה שאלו רצה הלוה הוא היה משלם ועיין תשובות הרא"ש וכן ברשב"א בסוגין שתמהו שגם בקבע זמן הרי זה לא לטובת המלוה אלא לטובת הלוה אבל אם ירצה יכול לפרוע תוך הזמן וממילא מה איכפת לן שקבע זמן אמנם מבואר מדברי הרא"ש והרשב"א לגבי יצא השער שאם באמת קבע זמן לטובת המלוה בזה הסכימו שלא שייך כאן ההיתר של יצא השער אמנם הב"י הביא משו"ת הרשב"א [כת"י סימן ע"ה הוצאת מ"י] שחלק מסברא על הרמב"ם שגם בקבע זמן לטובת המלוה אין סיבה לאסור שכיון שיצא השער ויכול לקנות ולשמור את זה אצלו ממילא מה איכפת לן שקבע לו זמן.

ובשו"ת הרא"ש כלל ק"ח ט"ו כתב שגם בקבע זמן לטובת המלוה שבזה מסברא צדקו דברי הרמב"ם כל זה סברא ביצא השער שזה יהיה אסור אבל לגבי יש לו שזה כאילו קנה וברשותו התייקר אפילו שלא יכול לשלם מיד בכל אופן חשיב ששלו נתיקר ואין סיבה שיהיה אסור ובביאור כוונתו עיין שערי דעה סימן קס"ב ג' שנקט דמשמעות הרא"ש שיסוד ההיתר של יצא השער בהלואת סאה בסאה זה לא מצד כאילו יש לו וברשותו נתייקר אלא זה סברא שחסר בעיקר הריבית שכיון שיכול לקנות מיד ולשלם ממילא לא חשיב נשך עוד יש לבאר שזה כמו עד שיבוא בני דהנה עיין ריטב"א מ"ו. שביאר בדעת רש"י שבעד שיבוא בני מותר אפילו סאה בסאתים והטעם כיון שמשלם התוספת לא בעד ההמתנת מעות דהינו שנתן לו מעות לשימוש אלא על שחסך לו הטירחא ללכת לביתו והנה הראשונים כולם חלקו שזה לא סברא להתיר בדאוריתא אמנם יתכן שכלפי דרבנן זה סיבה להתיר ולפ"ז יתכן שגדר הקולא שכל שיכול לשלם מיד דנים שהריבית נעשה לא לצורך ההמתנה אלא לחסוך לו הטירחא ללכת לביתו לקחת הסאה ועל דרך סברא זו מבואר במאירי ס"ב. שכיון שיצא השער אין סיבה שילוה כדי להרויח ולכאורא הכונה כי השער יעמוד הרבה זמן ואם מצד שרוצה להחליף ישן בחדש היה יכול לעשות פסיקה על הפירות לאחר זמן.

והנה לענין פסיקה משמעות הראשונים שזה מצד ברשותיה אתיקר אמנם יתכן דשם שנתן הכסף בתור הפסיקה על הפירות שיך לדון כאילו קנה את זה אבל כאן שזה לא ניתן בתור פסיקה על פירות רק שחיב לו סאה בזה יתכן שלא שיך לדון כאילו קנה את זה וברשותיה התייקר ובהכרח שיש כאן היתר אחר וכנ"ל [אמנם יתכן דביש לו זה עדיף ושם אפשר לדון גם מצד כאילו קנה וכדלקמן] אלא שעדין צ"ב למה הקילו קולא זו רק בהלואה ולא בפסיקה שזה יותר קל וצ"ל שלא שייך היתר זה בפסיקה שכאן הריבית מחמת שבאמת משלם יותר ואין זה דומה להלואה שעיקר הריבית מצד ההלואה שבזה ועדין צ"ע.

אמנם עיין שערי דעה הנ"ל שתמה שהראשונים כולם דימו ההיתר של יצא השער ליש לו אמנם באמת יתכן שגם יש לו יסוד ההיתר שכיון שיש לו ויכול לפרוע מיד לא חשיב נשך וכנ"ל אמנם יש מקום לדחוק שכונת הרא"ש שכיון שהגדר כאילו קנה וברשותיה התייקר ממילא כל שזה לא אצלו ועכשיו לא יכול לפרוע לא שייך לדון כאילו קנה וברשותיה התייקר ועיין לקמן דכן משמע ברעק"א.

והנה מבואר בגמ' ע"ג. דהלוה סאה על מנת שיפרע במקום היוקר צריך שיהיה לו במקום היוקר ובפשוטו זה כמו קבע לו זמן כמבואר ברעק"א סימן נ"ב ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ד סל"ט שדן שכאן צריך שיהיה לו הכל וביאר שכאן לא שייך לומר שהוי כעד שיבוא בני אלא זה מצד שאוקמא ברשותיה ובזה צריך שיהיה לו הכל ולכאורא הביאור כנ"ל דבעד שיבא בני יסוד ההיתר לא מצד שאוקמיה ברשותיה אלא כיון שיש לו לשלם זה מוריד את כל סיבת האיסור אבל כאן שזה לא שייך אלא מצד שאוקמיה ברשותיה בזה צריך שיהיה לו הכל [דהינו דלפ"ז ביש לו יש לדון מצד ההיתר של עד שיבא בני ויש לדון מצד שאוקמיה ברשותיה ובקבע זמן אין להתיר אלא מצד אוקמא ברשותיה והקולא של יש לו מעט זה רק בהיתר של עד שיבא בני ולא בהיתר של אוקמא ברשותיה ולפ"ז ברור למה בפסיקה אין היתר של יש לו מעט כי שם זה מצד שאוקמיה ברשותיה וברשותו הוקר אמנם בלשון הטור מפורש הקולא של יש לו מעט בדין כאילו קנה].

והנה ברמב"ם מבואר שגם בקבע זמן לטובת הלוה בכל אופן זה אסור אפילו שיכול לפרוע לו קודם וצ"ב סברת האיסור ועיין מ"מ שביאר שכל שקובע זמן שמראה שדעתו שלא ישלם לו עד זמן זה כה"ג זה יותר מראה שכוונתו בגלל שזה יתייקר ובזה לא סמכו על ההיתר של יש לו ויצא השער משא"כ כשלא קובע זמן מפורש בזה יש מקום יותר לומר שמצדו שישלם מיד וגם יתכן שישלם מיד ובזה פחות ניכר שדעתו לרווח הממוני שיש כאן והיה מקום לבאר על דרך הרא"ש שזה רק אם לא דיברו על זמן שזה יכול להתפרש כעד שיבא בני ואין כונתו לשלם על ההמתנת מעות אלא על מה שחסך לו טירחא אבל כל שדיברו על זמן ודאי נראה שיש כאן מטרה להמתנת מעות וממילא יש כאן איסור מצד שמא יתיקר וזה יראה שמשלם לו יותר ומהא דהרא"ש לא ביאר כך משמע שאין כונת הרא"ש אלא או כרעק"א או כסברת השערי דעה שחסר בנשך וזה מצד שיש לו אפשרות לשלם מיד.

והנה יש לדון האם הסברא של קבע זמן זה רק בהלואת סב"ס או שזה גם לגבי פסיקה על הפירות ועיין ספר התרומות שמ"ו ח"ד סנ"ו שהביא בזה מחלוקת ובריטב"א בסוגין כתב שבפסיקה ודאי גם בקבע זמן מותר ובאמת הרמב"ם לא הזכיר תנאי זה אלא בפ"י לגבי הלואת סאה בסאה שעל זה המשנה אמרה את זה והנה לרמב"ם שמקור הדין הוא מצד שלמד שכך משמעות המשנה יש מקור לחלק מהא דחז"ל העמידו תנאי זה של קביעות זמן רק כאן ולא בדין פסיקה המובא במשניות קודם ומשמע שלגבי פסיקה אין כזה איסור אלא שצ"ב הטעם לחלק ויתכן שזה מצד שאיסור סאה בסאה זה יותר חמור מפסיקה ולכן בסאה בסאה שזה יותר נראה כריבית הצריכו שלא יהיה קביעות זמן שזה יראה שלא מתכוין לרווח משא"כ בפסיקה סמכו על הסברא שכאילו קנה וברשותיה התייקר אפילו שזה נראה שמטרתו לרווח [וכן הוא בגידולי תרומה עמוד תתקי"ב בד"ה אפשר וע"ש ובמחנ"א סימן כ"ט].

אמנם לדעת הרא"ש והרשב"א שנקטו שזה רק סברא בקבע זמן לטובת המלוה שכה"ג לא יכול לפרוע קודם ומצד שזה מפקיע את ההיתר של יצא השער א"כ לכאורא זה גם סברא בפסיקה והנה אם נימא שיסוד הסברא מצד שבהלואת סב"ס זה לא גדר כאילו קנה רק שזה מפקיע את סיבת האיסור משא"כ בפסיקה זה מצד כאילו קנה וכמבואר בלשונות הראשונים א"כ כל החיסרון המבואר זה רק כלפי הלואה ולא כלפי פסיקה אמנם אם נימא שזה סברא שלא שיך לדון כאילו קנה כי עכשיו לא יכול לשלם א"כ אין שום סברא לחלק ביניהם והנה עיין רעק"א סימן קע"ג על הש"ך סקכ"ד שנקט באמת שכל שקבע זמן אין ההיתר של פסיקה אמנם עיין רעק"א תשובה נ"ב שכתב דפשטות הרמ"א שלא הביא בסימן קע"ה שבקביעות זמן זה אחרת ותמה מה סברא לחלק וחזינן שביאר שסברת הרא"ש מצד שכה"ג לא חשיב כאילו קנה וכנ"ל ודלא כביאור השערי דעה וע"ש שביאר שבפסיקה יש את הסברא של מאי אהנית לי ולא צריך להגיע כאילו קנה את זה ולכן שם גם בקבע זמן זה סיבה להתיר אמנם למה שנתבאר שם מהב"י וסיעתו דתמיד צריך להגיע גם לטעם של מה לי הן מה לי דמיהן אין מקום לחילוק זה ועיין חזו"א ע"ו סק"ב ד'.

### בדין ידיעת הלוה והמלוה ביצא השער ויש לו

ד] עיין רמב"ם פ"י ה"ב דמבואר בדבריו לגבי יצא השער שצריך ששניהם ידעו שיצא השער והב"ח נקט שזה גם לגבי ההיתר של יש לו ומשמעות דבריו שאם לא ידעו לא חל ההיתר כלל ומשלם כפי השויות של שעת הלואה והש"ך גם נקט שלשון הרמב"ם זה לא דוקא לגבי יצא השער אמנם נקט שכל סיבת האיסור שכל שלא יודע מצידם עושים איסור אבל עד כמה שהיה כזה הלואה מותר לשלם דכל שבמציאות זה היה יש לו או יצא השער חל ההיתר והנה בלשון הרמב"ם מבואר שגם הלווה צריך לדעת ולפ"ז מבואר שיש איסור גם על הלוה והנה לכאורא בלוה סתם לשיטות שאין איסור בעיקר ההלואה שם לא צריך שידעו שכל האיסור בתשלום וסתימת הרמב"ם שתמיד צריך שידעו [אמנם בלשון הרמב"ם משמע שגם בלוה סתם אסור עיין לקמן וצ"ע] אמנם הט"ז נקט שבאמת כל שלא ידעו זה מעכב בהיתר של יצא השער אמנם נקט כפשטות לשון הרמב"ם שזה רק חיסרון בהיתר של יצא השער אבל אין זה חיסרון בהיתר של יש לו וצ"ב החילוק ואם נימא כרא"ש שזה סברא שכל שיצא השער חסר בנשך יתכן שבזה כל שלא יודע רואים את זה כנשך משא"כ ביש לו שזה מצד ברשותיה התייקר בזה גם ללא שידע זה ברשותיה התייקר ואין כאן איסור.

והנה לגבי פסיקה לא הוזכר ברמב"ם שצריך ידיעה ולש"ך שהסברא שלא יתכוונו לאיסור לכאורא ודאי שזה גם בפסיקה אמנם עד כמה שזה סברא שלא חל ההיתר ללא ידיעה יתכן לחלק שזה רק בהלואה ששם גדר ההיתר שזה מסלק הסיבה משא"כ בפסיקה שזה כאילו קנה זה אחרת וכנ"ל וכל זה צ"ע והחוו"ד קס"ב סק"א נקט שבפסיקה שזה מצד שכאילו הקנה לו צריך ודאי שידעו מזה שיש כאן את סיבת ההיתר ושיחשב כאילו הקנה לו את זה ובבינת אדם קל"ב סק"ה בד"ה ומה וכן בפתחי תשובה קע"ג ז' כתבו על פסיקה את דברי האחרונים על הלואה דהינו שדימו הדברים.

#

# בדין סב"ס בסתמא והלואת דבר מועט

### בדין הלואה בסתמא

א] בפשטות בכל לוה סאה חיטים בסתמא לולי איסור ריבית חל עליו חיוב לשלם סאה חיטים ולכן ביצא השער או יש לו שאין בזה איסור חייב סאה חיטים בין הוקר ובין הוזל וכמבואר בריב"ש סימן י"ט וסימן שצ"ו וכן הוא לשון הרמב"ם פ"י ממלוה וז"ל כיצד היה השער קבוע וידוע לשניהם ולוה מחברו עשר סאין חייב להחזיר לו עשר סאין אע"פ שהוקרו הדמים עכ"ל וכן מבואר בראשונים מ"ד: שהעמידו את המעשה של רב שלוה דינרים שלא קצצו לשלם דינרים ובכל אופן מבואר בגמ' שר' חייא אמר לרב שהוא חייב לתת לה דינרים ויש לדון מה החיוב שחל במקום שיש איסור סאה בסאה והנה אם קצצו מפורש סאה בסאה חל חיוב סאה רק שאסור לשלם סאה מצד איסור ריבית אמנם בלא קצצו אלא הלוה סתם מבואר בגמ' ע"ה. שאם הוזלו נותן לו חיטיו ואם הוקרו נותן דמיו ומה שבהוקרו נותן דמיו זה מצד איסור ריבית כמבואר בריב"ש והנה בפשוטו הכונה שחל חיוב של סאה וכדחזינן בהוזלו שמשלם חיטים ובהוקרו נותן דמיו מצד שיש כאן איסור ריבית והנה בפשוטו לפ"ז מסתבר שאסור ללות סאה חיטים ללא שיעשנו דמים כיון שחל חיוב סאה והוי כריבית קצוצה.

והנה יש לדון באיסור של סאה בסאה האם חז"ל אסרו גם את הפסיקה או שכל האיסור זה התשלום ועיין ריטב"א מ"ד: שהביא שיש דיעות שכל האיסור זה התשלומים אבל אין איסור בעצם ההלואה אמנם חלק עליהם ודייק מלשון הגמ' שיש איסור גם בעצם ההלואה שהגמ' אומרת אסור ללות סאה בסאה וכן במשנתינו מבואר לא יאמר אדם הלויני כור חיטין ואני אתן לך לגורן והנה בפשוטו לפ"ז מסתבר שגם ללות בסתמא אסור וכנ"ל.

אמנם ע"ש בריטב"א שכתב דבסתמא אין איסור ורק אם קוצץ שישלם סאה ומשמעות לשונו שגם אם קוצץ סאה בסאה רק שלא אומר מפורש שגם אם יוקירו ישלם סאה אין איסור בעיקר ההלואה וכן עיין ט"ז קס"ב סק"ג שנקט שבסתמא אין איסור וצ"ע למה אין איסור בעצם ההלואה [ועיין אבני נזר קע"ו סקכ"ב מה שביאר בזה] ובפשוטו צ"ל שכל שלא היה קציצה מפורשת שישלם יותר ועיקר החלות חיוב של סאה הוא גם לגבי הוזל ובפרט ששם החיוב הוא חיטים ממילא כל שדעתם שעד כמה שזה יוקר לא ישלם סאה אין בזה איסור מצד עיקר הקציצה [ולפ"ז אם הם לא יודעים האיסור של סאה בסאה ודעתם לגבות סאה גם אם התיקר ודאי שזה אסור] והדברים מחודשים אמנם יש מקום לומר שכיון שסתם אדם לא רוצה לעשות איסור ממילא זה אומדנא שדעתו שאם לא יוקרו חיטים בזה החיוב הוא חיטים אבל כל שיתיקרו החיטים בשעת פירעון לא יחול חיוב אלא של דמים וכן משמעות הריטב"א שבת קמ"ח: בד"ה הא שכתב וז"ל דהא בהלואה ליכא איסור דהא כל אימת דבעי לא מחיב למיפרע אלא שויה עכ"ל ופשטות לשונו שאין עליו חיוב לשלם אלא שויו בהתיקר [אמנם יש לדחוק שהכונה מצד איסור ריבית] והנה צ"ע לומר כנ"ל א. שלכאורא זה תלוי בברירה ב. שא"כ כל שזה התיקר שמחזיר כשויו לא יצטרך להשיב בחיטים אלא יוכל לתת דמים וצ"ע אם כך הדין [אמנם לשון הגמ' והשו"ע שהוקרו נותן דמיו ומשמע שלא מחזיר חיטים וצ"ע] ג. לפ"ז כל שזה היה בסתמא גם אם משלם סאה הוי ריבית מאוחרת ולפ"ז בזה לא יהיה חיוב לצי"ש ובודאי שפשטות הדברים האיסור של סאה בסאה זה אותו איסור בסתמא או אם קצץ.

והנה לשון המשנה וכן היה הלל אומר לא תלוה אשה לחברתה ככר עד שתעשינה דמים שמא יוקירו חיטים ונמצא באות לידי ריבית ומשמע שרק על ידי שקוצצים דמים מותר אבל הלואה בסתמא אסור וכן מבואר בגמ' בשבת קמ"ח: דבמשנה מבואר שמותר ללות ככר לולי איסור שבת והגמ' אומרת שזה דלא כהלל וצ"ע אולי המשנה מדברת בסתמא ומשמע שגם בסתמא אסור ועיין רמב"ן שתמה הרי אין איסור בעצם ההלואה והוסיף דליכא למימר משעת הלואה עביד ליה שומא וצ"ב כונתו ומשמעות לשונו שגם אם אומר מפורש סאה בסאה זה מותר אמנם יש לדחוק שכונתו שבמשנה משמע שגם בסתמא אסור.

ועיין רמב"ן שישב וז"ל לפי שאין הנשים מקפידות ביוקר הככרות אוסר הלל הלואתן מתחילה עד שיעשנה דמים גזירה שמא יוקרו ולא תרצה לשום שלא תראה כצרת עין עכ"ל וכונתו שבכה"ג שיש חשש שתתביש להחזיר כשיעור השויות יש איסור בעצם ההלואה ועיין רשב"א שביאר שמה שעוזר ששמים כמה זה שוה בתחילה שאז לא תתביש להחזיר דמים כאילו אין לה ככר ע"ש ולפ"ז מבואר שאפילו שאין איסור בעיקר ההלואה אבל בדבר מועט שתתביש להחזיר פחות יש איסור בעיקר ההלואה.

עוד כתב לישב שחוששים שהיא לא תדע ששער החיטים התיקרו ולכן צריך לקבוע לשלם דמים כשער של עכשיו והנה לא משמע שחזר בו מעיקר דבריו שאין איסור בעלמא בעיקר ההלואה וצ"ל שזה סברא מיוחדת בנשים שלא יודעות משינוי השערים וצ"ע הכלל בזה.

וברשב"א כתב ליישב שהלחמים של בעל הבית כל אחד יש לו גודל אחר ואם מחזיר לחם בעד לחם לא חשיב ריבית אפילו שאולי זה יותר גדול ויתכן דכל שהסיבה שמחזירים יותר מצד שלא מקפידים אין בזה איסור ריבית ואולי מצד שזה לא מינכר אמנם כאן שיש חשש שישתנה השער ואז לא ידעו כמה זה היה שוה בתחילה ויבאו לידי ריבית שלא ידעו כמה לנכות ויחזירו לחם שלם או כשוי ככר היום עכ"ד.

והנה מבואר כאן שיש אופנים שיש איסור בעיקר ההלואה כל שיש חשש שגם ביתיקר ישלם כשער היוקר או מצד שלא תראה כצרת עין או כי לא תדע שזה יתיקר או שתחזיר ככר כי לא תדע כמה כסף להחזיר והנה צ"ע דבפשוטו כה"ג אין בזה איסור ריבית שכל שלא משלם יותר מצד אגר נטר אלא מסיבות אחרות הוי כריבית דרך קנס שאין בזה איסור אמנם בפשוטו החילוק שכל הסברא שכל שזה לא אגר נטר זה לא סיבה לאיסור זה רק כלפי ריבית מאוחרת שלא דנים שזה תוספת מצד ההלואה אבל כל שהיה קציצה וזה תשלום של הקציצה בזה ודאי שיש איסור ריבית ולפ"ז מוכח כנ"ל שבאמת כאן חל חוב סאה גם בהתיקר ולא שבהתיקר החיוב הוא רק חיוב דמים ויש כאן רק נידון של ריבית מאוחרת.

והנה בעיקר הדבר המבואר ברמב"ן וריטב"א ובט"ז שבהלואה בסתמא אין איסור לכאורא אין זה מוסכם בראשונים.

א. עיין רמב"ם פ"י ה"ב שכתב וז"ל וכן בשאר הפירות לא ילוה אותן עד שיעשנו דמים עכ"ל ומבואר שדין המשנה זה לא דוקא בדבר מועט שיש חשש שיתביש לא לשלם לחם אלא זה סברא בכל דבר.

ב. הגמ' מ"ד: מספרת שרב לוה דינרי זהב מר' חייא ושאל אותו האם מותר לו להחזיר ורב אמר לו שכיון שזה יש לו הוא חייב להחזיר והקשו הראשונים דמה סבר רב בתחילה הרי זה משנה מפורשת שמותר עד שיבא בני ותירצו התוס"ר והרשב"א שרב נסתפק האם הלכה כהלל או כרבנן שחולקים על הלל וצ"ע איך לוה בתחילה ועיין תוס"ר שכתב שבדעתו היה שאם אסור לא ישלם אלא כשויות החיטים וברשב"א כתב שבתחילה סבר כרבנן ואחרי זה הסתפק אולי הלכה כהלל ובפשוטו מבואר דעת הרשב"א שגם בסתמא יש איסור [והנה עיין ריטב"א שביאר שהיה מקום לומר שזה רק בלא קבע זמן אבל כאן קבע זמן ולדעת הרמב"ם ביאר שבתחילה חשב שסתם הלואה זה כמו קבע זמן ורק בעד שיבא בני מותר ורב ענה לו שסתם הלואה לא נחשב קביעת זמן ובחידושי הר"ן כתב שהיה מקום לומר שכל ההיתר באומר עד שיבא בני ור"ח חידש שנעשה כאומר וכו' והנה הא דרב בתחילה לוה צ"ל עד דרך הנ"ל או שהיה סתמא וס"ל שאין איסור או שבתחילה חשב שמותר ואחרי זה נסתפק].

והנה לענין הלכה כבר הבאינו דהט"ז נקט שבסתמא מותר אמנם לשון השו"ע קס"ב ס"א כלשון הרמב"ם שבכל הלואה סאה צריך שיעשנו דמים וכן החכמת אדם כלל קל"ד ס"א העתיק באריכות שבכל הלואת סאה יש חיוב לעשותו דמים ומשמע שכך קי"ל וצ"ע אמנם בדבר שיש חשש שלא ידעו שהתיקר או שיתביש להחזיר כשיות הראשונה מצד שהוא כצר עיין שבזה גם הרמב"ן כתב לאסור בזה ודאי שאין להקל כלל.

### בדינא דהלואת ככר ובהלואה לזמן מועט

ב] מבואר במשנתינו דלא תלוה אשה לחברתה ככר והלל אוסר והנה דעת הרמב"ם שאין כאן מחלוקת נוספת אלא שמדובר ביצא השער או יש לו ולהלל אין כזה היתר ולחכמים זה מותר אמנם רוב הראשנים נקטו שיש כאן היתר מיוחד בכיכרות דאפילו באין לו ולא יצא השער שכה"ג הלל אוסר ורבנן מתירים ובטעם ההיתר מצאנו לכאורא שלש ביאורים בראשונים א. עיין תוס' בביאור אחד וכן הוא בשטמ"ק בשם הראב"ד שזה מצד שכיון שזה דבר מועט אין דרך אנשים להקפיד על זה ולכאורא הכונה שגם מה שמשלם כפי מדה התוספת אינה מחמת ההלואה ב. עוד ביארו תוס' וכן הוא ברש"י שלא גזרו על ככרות ובתור"פ ביאר שזה על דרך אותה סברא כי זה דבר מועט רק שגם במקפידים על דבר מועט לא גזרו על זה והנה יש לדון מה הכונה שזה דבר מועט האם שעלית המחיר בדבר מועט הוא קטן או שכיון שככר זה מחיר מועט אפילו אם יהיה בזה הפרש גדול אבל הכל זה דבר מועט ובזה לא גזרו.

והנה עיין שו"ע סימן ת"נ דבמלוה ככר בערב פסח מותר להחזיר ככר לאחר פסח ועיין מ"ב שהביא לבאר שאין בזה איסור מצד ריבית כיון שזה ככר שזה דבר מועט כמבאר בראשונים בסוגין ועיין שער הציון שהחמד משה הקשה שהרי כאן ההבדל בין ערב פסח לאחרי פסח זה הבדל גדול במחיר דככרות בערב פסח מחירם מועט וכתב המ"ב לישב שמדובר בככר קטן ובפשוטו מבואר שנחלקו בנ"ל שהחמד משה נקט שדבר מועט זה רק אם ההפרש הוא מועט כי עלית המחירים היא לא גדולה והמ"ב חידש שכל שהריבית הוא לא מחיר גדול זה גם בכלל ההיתר דיש כאן ובפשוטו כונתו ששניהם אמת.

עוד כתב הרמב"ן לבאר בשם רב האי גאון וכן הוא בראב"ד ובבעל המאור שכיון שזה דבר מועט הוא מצוי תמיד ואפילו שאין לזה יש לזה ובראב"ד הוסיף שיכולה ללות את זה ולכאורא הכונה שזה כמו יצא השער שכיון שזה מצוי לקנות אין בזה איסור סאה בסאה [ולפ"ז א"ש שזה ממש לשיטתם בהיתר יצא השער ויש לו] והנה לפ"ז הוא סיבה להתיר גם בערב פסח אפילו שההבדל במחיר הוא גדול ואין מקום לקושית החמד משה והנה בעיקר סברת הראשונים מבואר שכל שאפשר לקנות בקלות אפילו שיתכן שעד שיבוא לקנות יעלה המחיר אין חיסרון והעיקר שזה יהיה מצוי לקנות וצ"ע דבראשונים מבואר תמיד שהחיסרון כי עד שיקנה ישתנה השער וצ"ע ועיין בזה לקמן.

והנה לכאורא יש להקשות עד כמה שבמועט אין איסור מטעמים הנ"ל א"כ גם בהרבה אין איסור וכדין יש לו שכל שיש לו טיפה לוה עליה אפילו הרבה והנה לטעמים שזה מצד שלא מקפידים א"כ כאן שזה הרבה מקפידים על כל מעט ומעט אמנם לטעם שמעט קל להשיג צ"ל שהקולא של יש לו מעט זה רק סברא ביש לו ולא ביצא השער אמנם בתוס' שנקטו שיצא השער צריך יש לו מעות כתבו שגם מועיל יש לו קצת מעות כמבואר במהר"מ שיף וברא"ש שם ויתכן לחלק בין יכול ללות או יש לו מעות וצ"ע.

והנה בעיקר האיסור דהלואת סאה בסאה יש לעיין האם יש איסור אפילו לזמן מועט ובפשוטו משמע שגם עד שיבוא בני שזה זמן מועט בכל אופן אסור דיתכן שזה יתיקר וכן הוא בגר"ז דין ל"ב אמנם הגמ' בשבת קמ"ח: שואלת על המשנה בשבת דצריך לומר לשון שאלה על ככר לחם דמשמע שביום חול מותר בלשון הלואה וזה דלא כהלל והקשו הראשונים דלמה הגמ' לא שואלת על לשון שאלה עצמו שיהיה אסור ועיין תוס' רי"ד רמב"ן רשב"א וריטב"א דביארו דבלשון שאלה שמשמע לקצת זמן אין איסור מצד שלא חוששים שישתנה השער ומשמעות דברים שכך הוא באמת לדינא וצ"ע.

# 'יצא השער' אם הוא מצד מצוי לקנות או שער יציב

ג] מבואר בגמ' ע"ב: דלוין על שער שבשוק והראשונים ביארו שהכונה שמועיל בהלואת סאה בסאה יצא השער ודעת תוס' והראב"ד שזה דוקא ביש לו מעות וטעם ההיתר כיון שיכול במעות האלו לקנות פירות מיד לאחר הלואה וכהיתר דיצא השער בכל פסיקה ועיין תוס' שכתבו שלא צריך יצא השער אלא העיקר שזה דבר שמצוי לקנות וגרסו לוין על פירות שבשוק דהינו שכל שזה מצוי לקנות מותר ועיין ב"י שהביא כן מהתרוה"ד דמטעם זה בכל דינרי זהב כיון שמצוי לקנות אפילו שלא יצא השער אין איסור הלואה סב"ס וצ"ב מה זה שונה מפסיקה שצריך יצא השער וצ"ל דשם הרי צריך שיכול לקנות בשער שקנה ולקנות בשער מסוים בזה כל שלא יצא השער זה לא מצוי לקנות משא"כ כאן שהרי כמה שיעלה לו סאה זה מה שקיבל ממילא גם ללא יצא השער אם מצוי לקנות לא משנה מה המחיר אין איסור סאה בסאה וכן הוא בריטב"א והנה הראשונים כולם גרסו שצריך דוקא יצא השער וצ"ב הטעם הרי צדקו דברי התוס' ובפשוטו צ"ל כמבואר בריטב"א שכל שלא יצא השער לא מצוי לקנות וה"ה לראשונים שיסוד ההיתר כי מצוי לקנות באשראי כל שלא יצא השער לא מצוי לקנות באשראי והנה לפ"ז אם יהיה דבר שמצוי לקנות אלא שאין לו שער קבוע לא יהיה בזה איסור הלואת סאה בסאה אפילו שלגבי פסיקה זה אסור מצד שכה"ג לא חשיב מצוי לקנות בשער שקצב אבל כאן לא צריך מצוי לקנות בשער זה אלא מצוי לקנות.

והנה דעת ר' יוחנן שאין פוסקין על שער של עירות ובטעם הדבר ביארו הרמב"ן והרשב"א ס"ג: וכן בנימוק"י ע"ב: שכיון שזה שער שלא נמשך הרבה זמן ממילא יתכן שעד שבא לקנות יתיקר השער וכן הוא בלשון הרא"ש ומבואר שאין החיסרון ביצא השער רק מצד שלא יוכל למצוא במחיר שקצצו אלא שאין הדרך לקנות מיד וצריך שגם אם לא יקנה מיד בכל אופן יוכל לקנות באותו מחיר וכל שלא יוכל לקנות באותו מחיר יש כאן את סיבת האיסור מדרבנן שנראה שמשלם יותר ממה שקיבל ולפ"ז אין מקום לקושית התוס' שמספיק מצוי לקנות שכל שלא קונה מיד ועד שיקנה ישתנה השער יש כאן סיבת איסור ובאמת בתוס' ס"ג: מבואר שמועיל לפסוק בשער של עירות ומבואר שיסוד הנידון מצד שבמעות ודאי יכול להשיג דהינו שאין החשש שלא יקנה מיד אלא שקשה להשיג בכזה שער דהינו שלא כל כך מצוי לקנות אבל אם מצוי לקנות אין חשש שעד שיקנה ישתנה השער ובאמת לדבריהם יש מקום גדול לומר כנ"ל שלגבי הלואת סאה בסאה מספיק שמצוי לקנות ולא צריך דוקא יצא השער.

והנה יש בזה נפק"מ גדולה היום שאפילו שלא יצא השער דאין שער קבוע אבל ודאי שזה מצוי לקנות בכל מקום וכל החנויות מוכרים את זה דלגבי פסיקה ודאי שזה לא עוזר כל שלא מצוי לקנות בשער שפסק אבל לגבי הלואה לדעת הראשונים זה אסור שמא עד שיקנה ישתנה השער ולדעת תוס' לכאורא אין סיבה לאסור דבמחיר שיצא זה מה שקיבל אמנם באמת מצאנו בפוסקים בכמה מקומות דפשיטא להו שזה אסור א.עיין ב"י שהביא בשם הרשב"א בתשובות לגבי דינרי זהב שצריך מצוי לקנות ומשיך תרעא ב. עיין ב"י בתחילת הסימן שכתב שגם ללות דינרי נחושת בדנרי נחושת אסור מצד שזה פירא אפילו דבפשוטו כל המסחר נעשה בזה וודאי שזה מצוי מאוד לקנות וכן הרמב"ן במלחמות שהתיר זה מטעמים אחרים ג. לגבי ככרות לחם שדנו הראשונים שיש בזה איסור של סאה בסאה גם להלכה וכל ההיתר כי לא מקפידים או טעמים אחרים והרי שם ודאי מצוי לקנות לחם בשוק ד. עיין ב"י בשם התרוה"ד לגבי מטבעות זהב שכל המסחר בהם ודן מה טעם להתיר ולא כתב שזה כיצא השער ע"ש ובפשוטו מבואר מכל זה שס"ל לראשונים שגם כלפי הלואה כל מה שעוזר יצא השער זה רק שער שמושך שיספיק לקנות לפני שיתיקר אפילו אם לא יקנה מיד.

ולכאורא הטעם בזה שגם בסאה בסאה כל מה שאומרים שיכול לקנות זה אם יקנה בשוי הממוצע שזה באמת כמה ששוה סאה אבל לא שיקנה במחיר יתר יקר ממה שזה באמת שוה וכל שלא יצא השער זה נחשב שלא מצוי לקנות במחיר שזה שוה וזה דלא כריטב"א לעיל ותוס' שחילקו בין הסברא של יצא השער לגבי פסיקה לבין יצא השער לגבי הלואה וצ"ע בכל זה.

והנה עיין לעיל לגבי ככרות דהבאינו מהרמב"ן שביאר שזה מותר כיון שזה דבר שאפשר להשיגו בכל מקום וצ"ע שכל זה אם הדין יצא השער זה רק מצוי אבל למבואר בראשונים שצריך שער שמשיך מצד שלא קונה מיד א"כ מה עוזר שזה מצוי אבל עד שיקנה ישתנה השער אמנם לגבי זבל הרי מפורש במשנה שמותר וביארו הראשונים מצד שיש לכולם ומבואר מפורש שכל שזה קל להשיג זה מותר ולא חושים שזה יתיקר וצ"ל שדבר שמצוי אצל כולם בזה אפילו שאין שער קבוע אבל אין סיבה שישתנה השער וצ"ע.

# סאה בסאה דרך מקח

### היתר הט"ז סק"א

ה] עיין ט"ז סק"א שכתב שכל האיסור של הלואת סאה בסאה זה רק בדרך הלואה אבל בדרך מקח זה מותר מצד דהוי קרוב לשכר כלהפסד עכ"ד וכונתו לחדש שכה"ג לא צריך את ההיתר של יצא השער ולא את ההיתר של יש לו ובפשוטו דבריו צ"ע דהרי כל הלואת סאה בסאה וכן פסיקה זה קרוב לשכר כהפסד ובכל אופן אסור ואולי כונתו שכאן שיש את שני הקולות שמחזיר אותו דבר וזה דרך מקח בזה לא גזרו בקרוב לשכר כלהפסד אמנם צ"ע מהיכי תיתי לחדש כך אמנם יש מקום לומר שבאמת במחזיר אותו דבר כל האיסור רק מצד שזה דרך הלואה אבל בדרך מקח באמת אין איסור כלל וגם ללא הסברא של קרוב לשכר מלהפסד [עיין מה שהארכנו בסוגיא דטעמי ההיתר ביצא השער]

ועיין חוו"ד סק"א שבתחילה כתב לבאר שבעושה דרך מקח כונתו שמוכר לו הסאה בעד כסף ולאחר זה עושה פסיקה על הסאה שיש לו וכתב שלפ"ז זה רק סיבה להתיר לפסוק על אותו סוג אבל לא על סוג אחר עכ"ד אמנם האחרונים חלקו עליו שגם אם אומר דרך מקח לא מבארים שזה חל בשני שלבים אלא שנתן סאה זו בעד סאה אחרת וכל שאין כאן את ההיתרים של פסיקה זה אסור.

עוד כתב החוו"ד לדון שכונתו שבאמת מכר את הסאה חיטים וקצץ שהתשלום לסאה יהיה סאה אחרת והנה מבואר בגמ' ס"ה. שמותר למכור סאה חיטים בהמתנת מעות אפילו שקוצץ לו יותר מהשוי כל שלא ניכר שזה הרבה יותר וא"כ כאן כיון שאין הדרך שמשתנה מחיר החיטים בהרבה א"כ אפילו אם זה יתיקר אין בזה איסור כמו אם מראש היה קובע מחיר יותר וע"ש שכתב שזה סיבה להתיר אפילו סאה חיטים בסאה דוחן והחזו"א ע"ב סק"ה חלק עליו שלקבוע סאה חיטים חשיב מעלהו הרבה כיון שמצוי שזה יתיקר וכדחזינן בכל איסור פסיקה והלואה וצ"ע בסוגיא דמעלהו הרבה.

ועיין שערי דעה שכתב להתיר מצד שהגמ' הרי דנה שיש סברא של חיטי הוא דקדחו באכלבאי וכל מה שאסור מצד שזה דרך הלואה א"כ כל שעושים את זה דרך מקח חוזר ההיתר של הגמ' [וגם אם בכל מקח צריך להגיע לסברא של מה לי הן מה לי דמיהן צ"ל שזה דוקא שם שמחזיר לו דבר אחר ממה שקיבל אבל כאן שמחזיר לו אותו דבר זה לא שייך].

והשערי דעה וכן החכמת אדם חלקו עליו דהלשון לא מעלה ולא מוריד וכיון שזה סאה בעד סאה זה מציאות של הלואה ולא מציאות של מקח ולכן גם ההיתר של השערי דעה אינו נכון ובפשוטו זה החוו"ד לשיטתו שבאמת כה"ג לא חייב דוקא חיטים אלא רק שויות לכן יש משמעות במה שפסק אמנם כאן הזכיר את הנימוקי יוסף וצ"ע.

### סאה חטים בסאה דוחן

ו] והנה עיין בסוף הסימן דמובא ברמ"א בשם הראב"ד שאסור ללות סאה חיטים על מנת לשלם סאה דוחן ולמד מהא דמבואר שאסור לומר נכש עמי ואעדור עמך דהינו דגם אם יהיה יש לו או יצא השער זה אסור אפילו שזה אותו מחיר והביאור מצד שכל הקולא דרבנן זה רק במקום שמחזיר מה שקיבל אבל כל שמחזיר דבר אחר וזה נראה יותר כריבית והוי דרך הלואה זה חמיר ביותר ועיין ט"ז ובש"ך שנקטו שכל זה באומר לשון הלואה אבל באומר לשון מקח זה מותר כמבואר לקמן קע"ג ס"ז ומבואר שאפילו שעשה אותו דבר בכל אופן הלשון קובע ובאמת ברמב"ן מ"ו. מבואר שאפילו בלשון הלואה כל שזה שני מינים מותר ולא חשיב הלואה אלא מקח אמנם עיין סוגיא דדרך מקח שביארנו דיתכן שכל שזה מציאות של הלואה בזה תמיד אסור אפילו אם יאמר לשון מקח ודלא כט"ז הנ"ל אבל כל שזה דרך מקח בכל אופן כל שאומר לשון הלואה חשיב הלואה ע"ש.

# סאה בסאה שהפרעון במקום אחר או מקום היוקר

### בביאור הראשונים דמדובר שהמחיר בשניהם שווה ובדין יש לו במקום אחר בהלואה ובפסיקה

א] מבואר בסוגין ע"ג. המוליך פירות ממקום למקום מצאו חברו ואמר לו תנם לי אני אעלה לך פירות שיש לי באותו מקום אם יש לו פירות באותו מקום מותר ואם לאו אסור ועיין מיוחס לריטב"א וכן הוא סתימת לשון הרמב"ם וכן הביא במאירי שיש שפירשו שמדובר ששניהם זה אותו שער ולפ"ז נתחדש שעוזר מה שיש לו במקום אחר ומשמע שלא עוזר מה דיש לו במקום ההלואה ולכאורא הביאור שכיון שקבע לפרוע לו במקום אחר והרי מצד גדרי הלואה לא צריך לפרוע אלא במקומו א"כ אין לו במקום אחר ורק יש לו במקום ההלואה הרי כדי לפרוע במקום אחר צריך הוצאות הדרך להביא הסאה חיטים לשם וחשיב שנותן לו ריבית ורק מצד שיש לו במקום שקבעו לפירעון חשיב שלא נותן לו ריבית ויש כאן ההיתר של יש לו [כן ביאר בעצי לבונה סימן קע"ג סי"ז] דהינו שאסור לקבוע צורת פרעון שיש בה הוצאות ללוה [אמנם הרי יכול לקנות שם ולפרוע ולא יהיה לו הוצאות אמנם עד כמה שרוצים לדון שפרעון בפירות שיש לו כאן זה לא שיך כי יש כאן הוצאות].

והנה עיין מרדכי [סימן תל"ט פ"ה. טור ב'] הובא ברמ"א סימן קס"ב שכתב שלגבי הלואת סאה בסאה לא עוזר מה שיש לו במקום אחר והקשה דכאן הרי מבואר שעוזר מה שיש לו במקום אחר ותירץ שדוקא כאן כי יש למלוה דרך לשם ולכאורא הכונה שהרי מצד דיני הפרעון צריך לפרוע במקום ההלואה ואם אין למלוה דרך לשם א"כ הלוה צריך להביא הסאה למקום ההלואה וזה ודאי לא עומד שיעשה את זה ולכן לא שייך לדון דחשיב יש לו מה שיש לו במקום אחר ורק ביש לו דרך לאותו מקום ומוכן שיפרע לו ההלואה שם שיך לדון שזה כיש לו ומשמעות הדברים שמדובר גם בדבר שלא צריך הוצאות להביא את זה רק שזה טירחא ללכת לעיר אחרת להביא את זה והנה ביש ללוה דרך לשם ועומד להביא את זה לכאורא בזה חשיב דיש לו כיון ששיך לדון שעומד לפרוע בזה [ובעיקר דברי המרדכי יכן שמסברא פשוטה נקט שגדר הדין זה כמו עד שיבא בני וממילא זה רק היתר אם אפשר לראות שכאילו אין כאן הלואה אבל כאן שאין לו אפשרות לפרוע מיד זה לא מועיל ולזה הוכיח מהגמ' שמועיל וכתב עדין שזה רק ביש לו דרך לשם ע"ש].

והנה עיין ביאור הגר"א קס"ב סק"י שכתב שמקור דברי הרמ"א שלא עוזר מה דיש לו במקום אחר דמדויק בגמ' דדוקא כי יש לו באותו מקום אבל לא עוזר מה שיש לו במקום אחר וצ"ע הדמיון דשם שמצד דיני הפירעון לא חייב לפרוע במקום אחר לכן כל שאין לו במקום שרוצה שיפרע לו זה אסור דחשיב שמוסיף לו אבל כל שיש לו במקום אחר וקבעו לשלם במקום ההלואה לכאורא כיון שמוטל על הלוה לשלם ולהביא הסאה למקום זה יתכן שחשיב יש לו ורק באין לו דרך לשם יש לדון שלא עומד לפרוע לו בזה וביש לו דרך לשם גם יתכן שלא עומד לפרוע בזה מצד שיש כאן טורח הדרך ומעדיף לקנות במקום ההלואה ולשלם ומה שיש לו במקום אחר לא חשיב יש לו.

והנה יש לדון האם לגבי פסיקה מועיל יש לו במקום אחר ובפשוטו זה אותו נידון שכל שזה לא עומד שיביא לו את זה ממילא לא שייך לדון שזה כיש לו אמנם עיין הגהות כנסת הגדולה על הרמ"א הנ"ל שכתב שכל חומרת הרמ"א זה רק בהלואה אבל לא בפסיקה ולמד כן מרש"י ס"ג: וכן הגר"ז בסעיף כ"ג ל' כתב שבפסיקה עוזר גם מה שיש לו בעיר אחרת וצ"ב הסברא לחלק בין הלואה לפסיקה ויתכן דבפסיקה שזה באמת ניתן בתור קנין על מה שיתן לו שיך יותר לדון שזה נקנה לו משא"כ בהלואה לכן בהלואה צריך יותר שיהיה אפשר לדון שזה מה שעומד לפרוע לו.

### ביאור שיטת רש"י דאירי במקום היוקר

ב] אמנם עיין רש"י שכתב לבאר שמדובר שמעלה את זה למקום היוקר ומתחייב לשלם לו הסאה במקום היוקר ומבואר ברש"י שאין כאן איסור דאוריתא מצד דיש כאן הלואה של סאה בסאה שזה רק דרבנן אמנם מדרבנן יש איסור ומבואר בלשון רש"י שיש כאן סיבת איסור מצד שבמקום הפרעון זה מקום היוקר ולכן רק ביש לו מותר מצד דיש כאן את ההיתר של יש לו והנה צ"ב למה עוזר כאן יש לו דתמיד הסברא דברשותיה אייקר ולא חשיב שנותן לו יותר אבל כאן גם מה שזוכה במקום אחר זה ריבית כיון שזה יותר וצ"ל שכאן שיש לו במקום אחר ולכן לוקח הלואה אפשר לראות דיש כאן מעשה החלפה ולכן זה מותר דהינו שכל שיש לו באותו מקום כה"ג אין טעם למעשה החלפה דלמה שיחליף ולכן זה רק מצד שזכה הסאה שכנגד וברשותיה אייקר ורק כאן שיך לדון שזה לא מעשה הלואה אלא מעשה החלפה ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ד אות ל"ט שדן שכאן לא יעזור יש לו קצת והביאור כנ"ל שכאן כל ההיתר מצד שזה כהחלפה ובזה לא מצאנו שהקילו אלא ביש לו הכל וכמו שמצאנו שלגבי פסיקה בהוזלה צריך שיהיה לו הכל אפילו אם בכל פסיקה מספיק דיש לו חלק.

והנה משמעות רש"י שכל סיבת האיסור מצד שזה מקום היוקר אבל אם זה לא מקום היוקר לא צריך שיהיה לו באותו מקום וצ"ב למה שלא יהיה כאן איסור של סאה בסאה רגיל ובפשוטו הכונה שיועיל מה שיש לו במקום אחר וצ"ב למה שיועיל הרי כיון שיש כאן טורח הדרך והוצאות א"כ חשיב שמוסיף לו במה שמתחיב לשלם לו במקום אחר וכמבואר בעצי לבונה הנ"ל ויש מקום לומר שמדבר ביצא השער במקום הפרעון ולכן אם זה לא מקום היוקר כיון שיכול לקנות שם זה מועיל אבל כיון שזה מקום היוקר בזה התחדש שלא מועיל יצא השער שם דזה עצמו שזה יותר יקר שם לא מועיל מה שיכול לקנות אלא רק אם יש לו בפועל דלא הקילו בכה"ג להחשיב מה שיכול לקנות כאילו קנה ועשה מעשה החלפה [וכמו דמצאנו דפסיקה בהוזלה לא עוזר יצא השער] ועיין גידולי תרומה ח"ד אות ל"ט דנסתפק האם מועיל יצא השער במקום היוקר.

והנה עיין רעק"א סימן נ"ב ד"ה אף שנקט שכל שקובע לו שישלם לו במקום אחר חשיב כקביעת זמן שלא עוזר יצא השער כמבואר בשו"ת הרא"ש ולפ"ז יתכן שאין לבאר ברש"י שמועיל יצא השער אמנם הרי ברשב"א מבואר שמועיל יצא השער אפילו בקבע זמן כמבואר בב"י ויתכן עוד שלא חשיב קביעות זמן כיון שיכול לשלם מיד במקום האחר ורק שבהוה שלא ישלם מיד וכן משמע בגידולי תרומה שדן שיועיל יצא השער במקום היוקר ועיין או"ז סימן רכ"א שאפילו שביאר סוגין כרש"י בכל אופן נקט שמועיל יצא השער ולכאורא הכונה במקום היוקר ובהכרח שלמד שאם זה לא מקום היוקר מועיל מה שיש לו במקום הזול וצ"ע.

### בהא דאין כאן איסור דאוריתא

ג] והנה מבואר ברש"י שאפילו שקובע שישלם לו במקום היוקר בכל אופן לא חשיב ריבית דאוריתא אלא רק סאה בסאה מדרבנן ועיין מחנ"א סימן כ"ב שהקשה דהרי מבואר בראשונים שסאה בסאה הוי דרבנן מצד שבתר מעיקרא אזלינן וא"כ כאן שמראש קובע שישלם במקום היוקר והרי אין לך אלא מקומו ושעתו וא"כ שיחשב ריבית קצוצה וע"ש שכתב לבאר שבאמת בסוגין לא הוי כלל הלואה אלא שיש כאן חליפין של שוה בשוה אמנם לראשונים שפירות לא מועיל חליפין אפילו של שוה בשוה לא שיך לבאר כך וכן ברש"י מבואר שיש כאן הלואה גמורה וכן לרמב"ם הוא דוחק שהתכוין לחליפין שאם ישרף מה שיש לו במקום אחר יפסיד את שלו ובפשוטו מבואר כאן כמבואר בשו"ת הרא"ש כלל ק"ח ט"ו שהסיבה שסאה בסאה זה דרבנן כיון שסאה שקיל וסאה יהיב ולכן אפילו שקובע לשלם לו במקום אחר אבל כיון שהחיוב הוא סאה ולא שמתחיב לשלם יותר לכן לא חשיב ריבית אמנם צ"ע דהראשונים כתבו שזה לא ריבית מצד שבתר מעיקרא דהינו שבזמן הקציצה הסאה היתה שוה אותו דבר וא"כ ה"ה כאן שאז זה היה שוה במקום היוקר יתר ממקום הזול למה שלא יחשב ריבית קצוצה וע"ש מה שכתבנו לדון שאם הולכים בתר בסוף חשיב ריבית אפילו שהוא קצץ שישלם סאה מצד שסאה הוא קיבל אבל למעשה יש כאן ריבית שדנים לפי השויות בפועל אבל אם בתר מעיקרא שדנים מצד הקציצה א"כ כיון שקצצו סאה בתור שזה מה שקיבל לכן לא חשיב ריבית ודוחק ע"ש.

והנה שמעתי לדון בשם בעל החו"ב [הובא בספר עשרת מונים] שכאן כיון דיש לו במקום אחר ומצידו מוכן לעשות חליפים מיד ואין לו ענין בהמתנת מעות בזה לא חשיב ריבית שכל האיסור בריבית רק אם משלם התוספת בשביל ההמתנת מעות אבל כאן מה שמחזיר לו במקום היוקר מצד שצריך הסאה כאן ויש לו הסאה שם והוי כסברת רש"י לעיל מ"ו. שמותר סאה בסאה ותריסית אם יש לו ורק חוסך טירחא עד שיבא בני ע"ש בריטב"א אמנם לכאורא כל זה נכון למה ביש לו לא הוי ריבית אלא מדרבנן אמנם ברש"י כאן משמע שגם באין לו זה רק אסור מדרבנן ולא שאז זה איסור דאוריתא וכן באו"ז מבואר שמועיל יצא השער וכן בפשוטו עד כמה שזה סברא נכונה אין סיבה גם שיהיה כאן איסור דרבנן אלא שבאמת צ"ב מה זה שונה מלעיל מ"ו. ויתכן שלכן רש"י כתב שקבע לו זמן דהינו שכיון שלא ישלם לו אלא לאחר זמן בזה לא עוזר ההיתר הנ"ל וצ"ע.

ועיין מחנ"א שכתב לבאר שכיון שיתכן שגם במקום היוקר יוזל לכן לא חשיב קציצה של איסור והנה בפשוטו דבריו צ"ב דהרי סאה בסאתים ודאי הוי ריבית קצוצה ולא אומרים שאולי זה יוזל ויוצא שבזמן הפרעון לא יפרע יותר וא"כ למה כאן זה אחרת ובפשוטו צ"ל שרק בסאה בסאה שאם יוזל החיטים יוצא שלא נותן יותר ממה שחיב מצד מה שקיבל לכן לא חשיב ריבית אבל בסאה בסאתים הרי גם אם יוזל אבל מצד קציצתו חייב על הסאה שקיבל רק סאה והסאה השניה זה בתור ריבית בזה לא עוזר מה שאולי יוזל ולא יהיה כאן יותר דחשיב ודאי קציצה לשלם יותר ועדין צ"ב ויתכן עוד שזה ודאי שריבית של כמות זה ריבית רק במקום שזה ניתן כהשלמה של השווי זה עצמו סיבה שלא יחשב יותר ולכן סאה בסאה של מקום היוקר שכל הריבית מצד השויות בזה כל שהשויות לא ודאי זה לא ריבית אבל סאה בסאתים שיש כאן סיבת ריבית מצד הכמות בזה אפילו שיש צד שזה יוזל אבל הרי מצד הכמות ישאר סיבת ריבית וכל שזה לא ודאי השלמת השויות זה לא סיבה שלא יחשב ריבית מצד הכמות ודו"ק בזה ונפק"מ במה שמצוי היום שקונים אריזות במחיר קבוע והכמות באריזות הוא לא שוה ויש לדון האם מותר לקצוץ שיחזיר לו אריזה יותר גדולה ובפשוטו כיון שזה אותו מחיר אין כאן ריבית אבל לנ"ל כה"ג יש כאן ריבית מצד הכמות וזה עדיף מהמחנה אפרים דשם אם יוזל היה מקום לדון שכיון שמצד השוי זה השלמת השוי לא חשיב ריבית אבל כאן שמצד השוי תמיד חשיב אותו שווי ומוסיף שנותן לו גדול יש בזה ריבית וצ"ע בזה.

### בדין יש לו בקבע שלא ישלם בחיטים אלא במעות

ד] עיין ב"י סימן קס"ב ס"ב שהביא משו"ת הרשב"א כ"י [הוצאת מכון י"ם תשובות מכ"י סימן ע"ה] שאם לוה חיטים סאה בסאה על מנת לשלם במעות לזמן מאוחר אם יש לו חיטים מותר והנה צ"ב שכיון שמתנה לשלם במעות א"כ למה לא הוי ריבית קצוצה כיון שיש כאן הלואת שויות ומשלם יותר אם יוקרו החיטים [ויתכן ששיך לקבוע שההלואה מתיחס לשויות חיטים והחוב שחל זה שויות חיטים אלא דצ"ע אם שייך לדון דחשיב יש לו ] ובפשוטו צ"ל שהכונה שבאמת ההלואה היא חיטים וחל חיוב חיטים רק שהתנה שצורת התשלום יהיה במעות [ובאמת אם ימחל על תנאי זה ישלם לו חיטים] ולכן לא הוי ריבית דחל חיוב סאה כמו שקיבל [ונפק"מ בהלואת דולרים דשיך לקבוע שישלם בשקלים ומועיל יש לו קצת כדין סאה בסאה] אמנם צ"ע כיון שקבע לשלם במעות א"כ לא עומד לשלם בחיטים שיש לו וצ"ע מה שייך לקרוא לזה יש לו ולכאורא משמע ברשב"א שיסוד הדין דיש לו שלא חשיב נשך שכיון שיש לו הדבר שצריך לשלם ואם יתיקרו החיטים לא מפסיד לכן זה מפקיע מהשם ריבית וכלשון הגמ' אי בעי זבני ופרעי ולכן גם אם לא יכול לפרוע בזה עצמו מועיל ההיתר אמנם לכאורא זה דלא כמרדכי שלא עוזר מה דיש לו במקום אחר וכן זה דלא כמבואר ברא"ש שלא עוזר יצא השער בקבע לו זמן ובאמת הרשב"א חלק על הרא"ש כמבואר בב"י וצ"ע ועיין ספר נתיבות שלום קס"ב ס"א סקכ"א שהביא מספר כהונת עולם שהעמיד הרשב"א שיכול לפרוע מעות אבל יכול גם לפרוע חיטים דהינו שזה תלוי ברצון המלוה.

# 'יש לו' ו'יצא השער' בדבר המתקלקל

ה] בעיקר ההיתר דיש לו ויצא השער זה מצד שדנים שיפרע לו בפירות אלו ולכן חשיב דברשותיה אייקר ולכן כל שזה במקום אחר ולא עומד לפרוע בזה לא שייך בזה ההיתרים הנ"ל והנה לפ"ז לכאורא בדבר המתקלקל שלא יחזיק עד זמן הפירעון וודאי לא עומד לפרוע בזה לא שייך לומר שזה כאילו שלו וברשותו אייקר וודאי שזה גרע מיש לו במקום שלא עומד לפרוע בזה דמבואר במרדכי שלא חשיב יש לו והנה בקבע לו זמן שלא יכול לפרוע קודם ודאי שסברא זו נכונה בין בפסיקה ובין בהלואה אמנם בלא קבע זמן יש מקום לדון שכיון שיכול לפרוע קודם הזמן שקבעו זה מספיק שיחול כאן ההיתר דזה עצמו ששיך לדון שכאילו קנה את זה ביחס למה שיחזיר את זה מיד זה מספיק וכמו בכל יצא השער אפילו דבסתמא לא יחזיר מיד בכל אופן זה עדיף מקבע לו זמן לטובת המלוה דכתב הרא"ש שבזה לא עוזר יצא השער.

ולכאורא יש להוכיח כן מהא דמבואר בראשונים שהלואת ככרות מותר מצד דחשיב כיש לו כיון שקל מאוד להשיג שיעור מועט כזה וצ"ע הרי מבואר בראשונים שבלשון הלואה בסתמא זה שלושים יום וא"כ ודאי שזה יתעפש עד אז ובהכרח דכיון דיכול לפרוע קודם לכן זה מותר.

ועיין גמ' בע"ז ס"ב: שדבי ר' ינאי היו לוים פרות שביעית מעניים על מנת לפרוע להם פירות בשמינית [ומשמע שאז זה יותר יקר דהרי פירות שביעית אסור בהרבה שימושים ובכל אופן מותר] ועיין תוס' ד"ה בסופם שהקשו למה אין כאן איסור סאה בסאה ותירצו דמדובר דיש להם ובריטב"א כתב דמדובר ביצא השער וקשה הרי יש חובת ביעור וא"כ מה שיש לו לא ישאר ובהכרח שכיון שיכול לשלם מיד זה מספיק סיבה להתיר אמנם צ"ע עוד הרי אין פורעין חוב בפירות שביעית ובהכרח שמדובר שהיה להם פירות שישית או פירות חו"ל וא"כ אינו ענין לכל זה.

והנה בגליון יד אברהם קס"ב ס"ג דן שכל יסוד ההיתר של סאה בסאה מצד שאומר לו מאי אהנית לי שהחיטים שלי לא היו מתקלקלים ולפ"ז בדבר שמתקלקל לא שייך סברא זו ואין ההיתר של יצא השער והנה דבריו כדעת הראב"ד המובא ברא"ש סימן ס"א שכל ההיתר של יצא השער זה בצירוף למאי אהנית לי אמנם בפשוטו שאר הראשונים חולקים על זה וכמבואר ברא"ש שם [ועיין מה שביארנו בסוגיא דלוין על שער שבשוק ע"ב:] ולכאורא יש להוכיח כן מהלואת ככר שהרי זה מתקלקל וכן בהלואת פרות שביעית הנ"ל הרי יש חובת ביעור ולא שייך מאי אהנית לי כי חייב לבער את זה ובפשוטו לגבי מאי אהנית לי לא עוזר מה שיכול לפרוע לי מיד דהינו דנימא שביחס להלואה זו לא הועיל לו וצ"ע בכל זה ונפק"מ בלוה חמץ קודם פסח על מנת לפרוע לאחר פסח דבזה לא שייך סברת מאי אהנית לי וכן היתר דיש לו לא שייך כיון שחייב לבער בפסח.

# פסיקה בהוזלה

### בביאור חידושא דר"נ דכל אגר נטר אסור

א] הגמ' ס"ג: אומרת אמר ר"נ כללא דריבתא כל אגר נטר אסור ועיין רש"י וריטב"א שביארו שהוא בא לחדש שאסור פסיקה בהוזלה דהינו שגם במקום שזה דרך מקח אבל כיון שיש כאן שכר על ההמתנה זה אסור והמאירי הוסיף גם טרשא וצ"ב הרי זה משנה בתחילת הפרק שיש איסור של פסיקה על הפירות וכן לקמן ע"ב: וחזינן שמדרבנן יש איסור אפילו בדרך מקח ובש"מ בשם הראב"ד כתב שהחידוש שגם במקומות שמבואר שמותר כגון יצא השער ויש לו אבל אם מפרש מפורש שזה על ההמתנת מעות זה אסור [וזה כשיטות שאסור פסיקה בהוזלה במפרש אפילו ביש לו] אמנם ברש"י ובריטב"א לא משמע שזה החידוש והנה עיין ראשונים ריש פרקין שדנו למה דרך מקח זה דרבנן ורש"י ביאר שיש משמעות בפסוק שזה כך ובריטב"א ביאר כיון שזה לא ודאי שיהיה ריבית וצ"ע שדבריו זה סברא על פסיקה על הפירות אבל בפסיקה בהוזלה או בטרשא זה ודאי שיש כאן הוזלה ולא שייך את טעמו.

ובפשוטו הביאור דבפסיקה בהוזלה או טרשא שקבעו שזה מחיר המקח זה ודאי סיבה שזה לא יהיה ריבית דאוריתא אמנם בפסיקה על הפירות הרי החיסרון שמחיר הפירות משתנה מזמן הפסיקה לזמן התשלומים וממילא לא שייך לומר שקבעו שזה המחיר שהרי הם קבעו שהמחיר כמו זמן המקח ובכל אופן זה מותר ויתכן שרק על זה הריטב"א הוצרך שזה לא ודאי אבל בדרך מקח זה ודאי כך ולפ"ז יתכן שזה גם החידוש בסוגין שבריבית דרבנן בדרך מקח זה לא רק בפסיקה על הפירות דשם לא שייך לומר שזה המחיר של הדבר אלא גם בהוזלה או בטרשא זה אסור כיון שהסיבה שעושה מחיר זול בגלל אגר נטר.

וראיתי לבאר עוד דהנה מבואר בגמ' ס"ד. שאין איסור של קרוב לשכר ורחוק מהפסד בריבית דרך מקח והקשה רעק"א ע"ב: שהרי מבואר שיש איסור בפסיקה על הפירות והרי שם זה גם קרוב לשכר כלהפסד וכתב לדון שכל שלא יצא השער ואין לו חשיב המעות כהלואה וע"ש שהאריך שזה עדיין לא מיישב הקושיא עכ"ד ומבואר בדבריו שיש מקומות שזה דרך מקח גמור ובכל אופן מדרבנן אסור אמנם יש מקומות שמדרבנן חשיב כהלואה דהינו כל שנותן מעות ואין כאן שום חלות מקח א"כ כרגע המעות הלואה ועיקר הדבר מבואר בתוס' מ"ג. דמה שהמוכר יכול להשתמש בכסף זה כדין הלואה אלא שכלפי הריבית דאוריתא גם כה"ג חשיב דרך מקח כי הוא נתן את זה בתור דמי מקח אבל כלפי האיסור דרבנן יש כאן חומר של הלואה ולפ"ז א"ש ר"נ דבא לחדש שגם במקום שגם בגדרים דרבנן הוי דרך מקח וחשיב מקח בכל אופן כל שנראה שהוזיל לו או הוסיף מעות מצד אגר נטר זה אסור.

### ביסוד ההיתר דיש לו בהוזלה ובאיסור של יצא השער

ב] מבואר בסוגין דר"נ חידש שמועיל פסיקה ביש לו אפילו שמוזיל לו מהמחיר הרגיל אבל אם אין לו אסור והכונה אפילו ביצא השער והגמ' שואלת פשיטא ועונה שהחידוש שמדובר שיש לו אשראי במתא והיה מקום לומר שחשיב יש לו כמו עד שיבא בני קמ"ל שכיון דמחוסר גובינא כמאן דליתנהו דמי והנה בביאור שאלת הגמ' שזה פשיטא נחלקו האחרונים דדעת החוו"ד קע"ג סק"ט שזה גם על יש לו דהינו דהרי מבואר לגבי סאה בסאה ופסיקה שמועיל יש לו וזה סיבה גם להוזלה אמנם דעת המהרמ"ש שכל הקושיא שפשיטא שבאין לו אסור ולא מועיל יצא השער אבל שיש לו מועיל זה ודאי חידוש דלא מצאנו מפורש שמועיל בהוזלה והרי יש סברא לחלק בזה וגם מצאנו חומר בדין פסיקה בהוזלה וכדלקמן.

והנה מבואר בגמ' שהצד להתיר אשראי במתא זה כמו ההיתר של יש לו באיסור הלואה של סאה בסאה והקשו התוס' דהרי ר"נ פסק כהלל שבאיסור סאה בסאה לא מועיל יצא השער ויש לו וא"כ מה הגמ' דנה שיועיל כמו שמועיל בסאה בסאה ותירצו התוס' שזה ודאי שסאה בסאה זה חמור מפסיקה אפילו בהוזלה וכוונת הגמ' שכמו שמצאנו שרבנן ס"ל שאפילו באיסור החמור של סאה בסאה מועיל היתר של יש לו ממילא אפילו אם שם לא מועיל אבל לגבי פסיקה זה מועיל וכתבו התוס' להוכיח שהלואת סאה בסאה זה יותר חמור שהרי כאן בפסיקה מותר אפילו בהוזלה ובהלואה ודאי אסור סאה בסאתים [וצ"ע דשם זה איסור דאוריתא ומה הראיה שמתי שזה רק נידון דרבנן שזה חמור ואולי כוונתם גם באופן שנמצא שזה לא דאוריתא] ומבואר מתוס' שסאה בסאה זה יותר חמור מפסיקה אפילו בהוזלה ולכן אפילו להלל שבסאה בסאה לא מועיל יש לו אבל בפסיקה בהוזלה מועיל יש לו והנה היה מקום לומר שזה עצמו המחלוקת של הלל ורבנן שלהלל שבסאה בסאה לא מועיל יש לו ויצא השער דהינו שמחמיר באיסור זה ס"ל שזה יותר חמור מפסיקה אבל לרבנן שחולקים וס"ל שמועיל בזה יש לו ויצא השער זה מצד שס"ל שזה לא איסור חמור וממילא זה יותר קל אמנם תוס' הוכיחו מסאה בסאתים שגם לדידן זה יותר חמור וכן הוא פשטות הגמ' שלמדו מסאה בסאה שזה בשוייו לפסיקה בהוזלה וכמבואר בספר התרומות ח"ה ס"י שהגמ' מדמה את שני הדרבנן להדדי.

והנה מבואר בגמ' שלא מועיל יצא השער בפסיקה בהוזלה ולכאורא היה מקום לבאר שזה מצד שהיתר של יצא השער זה היתר פחות טוב מיש לו וכאן שזה בהוזלה התירו רק יש לו ולא יצא השער אלא שצ"ע שהרי סאה בסאה כתבו התוס' שזה יותר חמור מפסיקה בהוזלה וכדחזינן בר"נ [ולכל הפחות זה אותו דבר כמבואר בגמ' שלומדים מסאה בסאה לפסיקה בהוזלה וכנ"ל] וא"כ להלכה שמועיל יצא השער בסאה בסאה כ"ש שיועיל בפסיקה בהוזלה אמנם עיין שטמ"ק ריש פרקין שהביא מהתוס"ר ותוס' שאנץ שביארו דמה שלא מועיל יצא השער בפסיקה בהוזלה מצד שכל מה שמועיל יצא השער מצד שהקונה והמוכר יכולים לקנות ויש כאן הסברא של מאי אהנית וכן הסברא של מה לי הן מה לי דמיהן אבל כאן שזה פסיקה בהוזלה א"כ המוכר לא יכול לקנות בכזה מחיר וכן הקונה לא יכול לקנות בכזה מחיר דהינו שבאמת אם זה היה נחשב יצא השער היה מועיל כלפי הוזלה וכל מה שלא מועיל שזה חשיב כמו שלא יצא השער ולפ"ז א"ש שבסאה בסאה שאין חיסרון זה ששם הרי יכל להשיג במחיר הסאה שלוה לכן מועיל יצא השער.

ואיכא בזה נפק"מ כגון בחנות שמוכרת ביוקר ושאר החנויות בעיר מוכרות בזול האם מותר לעשות פסיקה בהוזלה דאם לא מועיל יצא השער כלפי פסיקה בהוזלה א"כ זה אסור אבל אם כל החיסרון כי המוכר והקונה לא יכולים לקנות ולא שייך מאי אהנית לא כאילו קנה וברשותיה אייקר א"כ כה"ג מותר וכן נפק"מ בסיטונאי שקונה בחנות של סיטונאי שלשניהם יש אפשרות לקנות במקום הזול אבל יש כאן פסיקה בהוזלה וכן נפק"מ לשערי דעה שמועיל הטעם של מה לי הן מה לי דמיהן לבד א"כ בסיטונאי שהוא משיג הסחורה יותר בזול ממחיר הפסיקה שכה"ג שייך כאן ההיתר של יצא השער אבל אם נימא שכלפי פסיקה בהוזלה יש חומר שלא מועיל יצא השער א"כ גם כאן לא מועיל יצא השער [ועיין או"ז ע"ג. שנקט שבפוסק לשלם במקום היוקר בהלואת סאה בסאה מועיל יצא השער והנה ברש"י מבואר שחשיב הוזלה ולפ"ז מבואר שיצא השער מועיל להתיר אפילו הוזלה ודלא כריב"ש ודו"ק בזה ועיין מה שכתבנו בזה שם].

### הראיות שפסיקה בהוזלה חמיר ולכן בזה לא מועיל יצא השער

ג] והנה בעיקר הדבר האם מה שלא מועיל יצא השער בפסיקה בהוזלה זה חומרא בפסיקה בהוזלה או שזה מצד שחשיב כלא יצא השער יש לדון בזה מכמה דוכתי א. עיין ריב"ש סימן ש"ו בתחילתו שכתב מפורש שפסיקה בהוזלה כיון שיש כאן רווח מיד שנעשה מחמת ההמתנה חמיר ולכן לא מועיל יצא השער וחידש שכאן מה שמועיל יש לו זה רק מצד שמדאוריתא כסף קונה וחשיב שאין כאן המתנה כלל.

ב. עיין שו"ת רעק"א סימן נ"ב בד"ה ולענ"ד שכתב שבפסיקה כשער מקומו על מנת שיתן לו במקום היוקר אפילו שיצא השער במקומו בכל אופן חשיב פסיקה בהוזלה שאסור ומשמעות דבריו שמצד הטעמים הרגילים של יצא השער אין חיסרון כי יכול לקנות כאן ולהביא לשם אבל כיון שזה בהוזלה חמיר שלא מועיל יצא השער.

ג. עיין אבני נזר סימן רי"ד סק"ט שהקשה לשיטת ההגהות אשר"י שלגבי פסיקה מועיל מה שיש לו מעות א"כ גם לגבי פסיקה בהוזלה כל שיצא השער חשיב כאילו יש לו מצד שיכול לקנות במעות שבידו אלא בהכרח שכלפי הוזלה לא מועיל יצא השער כיון שזה לא ממש יש לו [ויתכן שבנותן מעות שזה לא בא בהלואתו בזה לכו"ע מועיל מה שיש בידו מעות כמבואר בפלפולא חריפתא על הרא"ש אות ז' שזה היה נידון הגמ' ס"ג: שיהיה מותר בבא בהלואתו והגמ' עונה הכא הלואה ומבואר בפסיקה שזה כן מועיל וא"כ צ"ע למה כה"ג לא מועיל יצא השער בהוזלה ביש בידו מעות].

ד. דעת השערי דעה קע"ה סק"א ורעק"א סימן נ"ב [והארכנו בזה בסוגיא ע"ב:] בביאור דעת הרא"ש ושאר הראשונים דמה דמבואר בגמ' לגבי סאה בסאה שעוזר יצא השער זה מצד שיכול ללות או לקנות באשראי זה גם בפסיקה מועיל ורק בבא בהלואתו זה לא מועיל ולפ"ז אין מקום לסברת הרא"ש שכאן אין בידו לקנות שהרי כה"ג מועיל מה שיכול ללות ולדעתם בהכרח מה שכאן לא מועיל יצא השער זה מצד שכיון שזה בהוזלה וזה יותר נראה כריבית לכן לא מועיל יצא השער גם אם שייך ההיתר של יצא השער.

והנה לפ"ז שנתחדש שיש חומר בפסיקה בהוזלה שלא מועיל היתר דיצא השער צ"ע למה דמבואר בתוס' שסאה בסאה חמיר מהדין של פסיקה בהוזלה א"כ איך יתכן שסאה בסאה שאיסורו חמור מועיל יצא השער ופסיקה בהוזלה שזה יותר קל לא מועיל יצא השער ויתכן שבאמת השיטות הנ"ל בהכרח ס"ל שפסיקה בהוזלה זה יותר חמור מסאה בסאה וכפשטות הראשונים דפסיקה חמיר מהלואה לגבי שלא מועיל מה שיכול ללות עיין לקמן.

אמנם עיין שערי דעה סימן קס"ב סק"ג שכתב לישב שפסיקה בהוזלה באין לו זה יותר חמור מהלואת סאה בסאה מצד שכאן ניכר הריבית כיון שכדי להביא לו מה שיש לו צריך להוציא יותר מעות ורק מתי שזה יש לו שכה"ג זה פחות ניכר כי יכול לשלם במה שיש לו כה"ג באמת זה פחות חמור מאיסור הלואת סאה בסאה כמבואר בתוס' והנה לפי דבריו יוצא שפסיקה בהוזלה באין לו באמת זה יותר חמור מסאה בסאה באין לו וכל מה שכתבו התוס' שסאה בסאה חמיר זה לגבי יש לו.

והנה מבואר בגמ' ע"ג: שבמלוה במקום הזול על מנת להחזיר במקום היוקר מותר ביש לו ועיין גידולי תרומה דנסתפק האם מועיל יצא השער ובאו"ז סימן רכ"א מבואר שמועיל יצא השער במקום היוקר ולכאורא צ"ע דכיון דמבואר בסוגין שבפסיקה בהוזלה לא מועיל יצא השער וכתבו התוס' שסאה בסאה זה יותר חמור א"כ למה כאן מועיל יצא השער והנה לתוס"ר שהחיסרון כי לגבי זה לא חשיב יצא השער א"כ א"ש ששם שמועיל כי יכול לקנות באשראי או כי יש לו מעות א"כ בזה מועיל יצא השער [אלא שמזה עצמו דבפסיקה לא מועיל מה שיכול ללות מוכח שפסיקה זה יותר חמור] אבל אם נימא כשע"ד הנ"ל שיש כאן חומר לגבי הוזלה שבזה לא מועיל ההיתר של יצא השער ובאמת גם בסאה בסאה לא מועיל א"כ צ"ע למה שם מועיל יצא השער אמנם יתכן ששם שסאה יהיב סאה שקיל אין החומר המיוחד הנ"ל וצ"ע.

אמנם יתכן עוד דאפילו שביסוד האיסור של סאה בסאה זה חמיר מפסיקה אפילו בהוזלה אבל יתכן שלגבי ההיתר של יצא השער עד כמה שמועיל היתר זה בזה יותר קל ההיתר הנצרך לגבי הלואה מלגבי פסיקה בהוזלה והסברא בזה דבסאה בסאה כל צד האיסור מצד מה שיתיקר וצריך היתר שיגדיר דברשותיה איקר משא"כ בפסיקה בהוזלה יסוד האיסור עיקר הפסיקה וצריך להפקיע את עיקר ההלואה שבכאן וכדלקמן.

### בגדר הדין יש לו לגבי פסיקה בהוזלה

**ד]** הנה נתבאר בסוגין שמותר פסיקה בהוזלה ביש לו אמנם יצא השער לא עוזר ועיין לעיל שיתכן שזה סברא מצד שכאן זה איסור חמור והיתר דיש לו עדיף מהיתר דיצא השער וכמבואר בריב"ש ועיין ביאור הגר"א קע"ג ס"ו שכתב שגם אם נימא דבכל פסיקה עוזר יש לו מעט כמו בהלואת סאה בסאה וכשיטת רבינו ירוחם אבל בפסיקה בהוזלה לא עוזר יש לו מעט כמדויק בסוגין ועיין תו"ח שנקט שאפילו שהגמ' אומרת שיש לו אשראי במתא לא עוזר זה רק לגבי פסיקה בהוזלה אבל לגבי פסיקה בשוייו זה עוזר ועיין תוס' שהקשו למה הגמ' מביאה את המשנה של הלויני עד שיבא בני שזה נתחדש בדין הלואת סאה בסאה למה לא מביאה את המשנה של פסיקה ותירצו ששם במשנה מבואר שמועיל פסיקה אפילו במחוסר מלאכה ובפסיקה בהוזלה לא מועיל אלא באינו מחוסר מלאכה כלל אמנם עיין טור סימן קע"ה שהביא מרש"י שחולק וס"ל שמועיל מחוסר מעשה גם לגבי פסיקה בהוזלה ועיין מחנ"א שכתב ביאור שיטת התוס' שכאן לא מועיל אלא א"כ זה מוכן לתת מיד אבל כל שלא יכול לתת מיד זה לא עוזר ולכן כתב דמה דמבואר ברש"י שעוזר יש לו בעיר אחרת זה לשיטתו שמועיל מחוסר מלאכה אחת אבל לדעת תוס' זה לא מועיל ועיין אבני נזר סימן רי"ד סק"ט שכתב שיתכן שלכן לא מועיל יצא השער בפסיקה בהוזלה מצד שמה שיכול להשיג זה כמו מחוסר מלאכה אחת והנה גם לרש"י יתכן שאין חסרון מה שזה לא מוכן ממש אמנם גם לשיטתו חזינן שיש חומר בדין יש לו של פסיקה בשויו מפסיקה בהוזלה וצ"ב בגדר הדברים דכיון דגדר הדין יש לו שכאילו זכה בזה א"כ למה שלגבי הוזלה זה לא יעזור.

ובפשוטו החילוק דבעלמא מבואר ברש"י ס"ב: מ"ד: בגדר הדין יש לו שזה מותר מצד דברשותיה התייקר דהינו שלא דנים שלא היה כאן הלואה כלל אלא כל גדר הקולא לדון שהיוקר לא נחשב ריבית אבל כאן נתחדש שדנים שאין כאן הלואה כלל אלא החלפה בעלמא וכמבואר בריב"ש דהינו שכל שזה לא יש לו גמור לא שייך לדון שאין כאן שום המתנה אלא זה רק סברא להקל שמה שזה מתיקר אחרי זה לא חשיב ריבית אבל כאן שהוי פסיקה גמורה של יותר בזה כדי להתיר צריך דוקא שיחשב החלפה ולכן בכל הדוגמאות הנ"ל זה רק סברא מדרבנן להקל דהיוקר הוא לא ריבית אבל לא שאין כאן המתנה כלל ובזה א"ש למה יצא השער לא מועיל בהוזלה דמה שיכול לקנות זה לא דרגא ששיך להחשיב כאילו אין כאן הלואה כלל ובזה א"ש מה שיצא השער מועיל בסאה בסאה ולא מועיל אצלינו כיון דלגבי סאה בסאה כל הריבית זה היוקר ומספיק ברשותיה איקר משא"כ כאן שצריך להגדיר שאין הלואה ולזה לא מועיל יצא השער וכדביארנו לעיל סוף סק"ג [ויתכן לחדש עוד שלגבי ברשותיה איקר לא צריך זכיה גמורה אלא מספיק שיש לו את הזכות לקבל שיחשב שזכותו התיקרה].

ועיין מחנ"א סימן כ"ט שכתב לחדש שאפילו לראשונים שמועיל קביעות זמן ביש לו אבל בפסיקה בהוזלה זה לא מועיל ולמד כן בכוונת הרמב"ם ובפשוטו סברתו כנ"ל שכיון שכאן גדר הדין שאין כאן הלואה כלל זה לא שייך אם קבע זמן וכן הוא בקונטרס הסמ"ע אות י"ט שצריך שיהיה מצב שאם הקונה ירצה את החפץ יצטרך לתת לו מיד אמנם בפשוטו ברש"י ובתוס' מבואר שהיה פסיקת זמן וצ"ל שגם כה"ג שיך לדון שזה החלפה.

והנה מבואר ברמ"א סימן קס"ב שיש לו אשראי במתא זה לא עוזר לגבי סאה בסאה ועיין רעק"א דאפילו שלגבי פסיקה שלא בהוזלה מבואר בתו"ח שמועיל אשראי במתא אבל סאה בסאה זה חמור יותר מפסיקה בהוזלה דמבואר בגמ' שזה לא מועיל ובפשוטו דבריו צ"ע שהרי לגבי יצא השער מועיל בסאה בסאה וא"כ איך אפשר ללמוד מפסיקה בהוזלה ששם לא מועיל יצא השער ובפרט למה דביארנו שיסוד החילוק אם זה גדר של החלפה או שזה רק סברא על היוקר א"כ בסאה בסאה שזה רק סברא שהיוקר לא שלו ולכן מועיל יצא השער א"כ אין סיבה שאשראי במתא לא יעזור ובפשוטו סברת הרמ"א שהתחדש בסוגין שמה שיכול להשיג זה לא נחשב שיש לו וממילא זה סברא כלפי כל הדברים ולפ"ז זה גם כלפי פסיקה ודלא כתו"ח ובאמת דבהגהות מרדכי שכתב שיש לו בעיר אחרת כמו שאשראי במתא לא מועיל משמע שיסוד החיסרון לא שזה לא נחשב שלו אלא שזה חסרון בגדרי יש לו ולפ"ז באמת צ"ע איך אפשר ללמוד מפסיקה בהוזלה לסאה בסאה הרי כמו שחלוק לגבי פסיקה שלא בהוזלה ה"ה לגבי סאה בסאה אמנם אם נימא כתוס"ר לעיל שכל החומרא שכאן לא מועיל יצא השער כי זה לא נחשב לגבי זה יצא השער א"כ כלפי חסרונות אחרים של יש לו ודאי שסאה בסאה זה חמור כמו פסיקה בהוזלה אמנם הדבר קצת מחודש לדון יצא השער כהחלפה.

והנה עיין שער דעה סימן קס"ב שכתב שלשיטת התוס' שלא מועיל מחוסר מלאכה לגבי פסיקה בהוזלה ה"ה שלא מועיל לגבי סאה בסאה דהרי מבואר בתוס' שסאה בסאה זה יותר חמור מפסיקה בהוזלה אמנם דבריו צ"ע דהרי חזינן שיצא השער מועיל בסאה בסאה ולא מועיל בפסיקה בהוזלה ולנ"ל דהגדר ששם לא צריך דוקא החלפה א"כ ממילא זה גם סיבה שיועיל מחוסר מעשה אמנם לתוס"ר שזה רק סברא שכלפי זה לא חשיב יצא השער א"ש ולשערי דעה הנ"ל שבהוזלה בפסיקה באין לו כה"ג זה יותר חמור מסאה בסאה אמנם לגבי יש לו ומחוסר מלאכה בזה בפשוטו סאה בסאה יותר חמור וא"ש מה שכתב לשיטתו [אמנם בפשוטו בתוס' שכתבו שהגמ' לא הביאה את פסיקה ביש לו דשם מחוסר מלאכה גם מועיל וכאן לא משמע שסאה בסאה לא מועיל מחוסר מלאכה ולכן הגמ' הביאת את זה כאן שזה אותו דבר].

והנה בעיקר הנידון הנ"ל האם גדר ההיתר דיצא השער זה כאילו החלפה או ששם זה רק סברא כלפי היוקר הנה השערי דעה סימן קע"ה כתב שבנתן מקצת מעות מספיק יש לו כנגד חלק מהמעות מצד שהוי החלפה וממילא אין כאן ריבית דהרי אין כאן הלואה אמנם עיין תפארת למשה סימן קע"ג שכתב שלגבי פסיקה בהוזלה ביש לו קצת שיכול לעשות הדבר כשני פסיקות אחד בהוזלה כנגד מה שיש לו והשאר לסמוך על יצא השער אמנם כתב שצריך שלא יוזיל הרבה שאז זה ניכר שזה מחמת הפסיקה השניה ומבואר שהפסיקה השניה שזה כיצא השער זה לא גדר שאין כאן הלואה כלל אלא החלפה דא"כ אין כאן סיבה לאיסור ריבית וזה כמבואר בריב"ש [ועיין מה שכתבנו בשו"ע סימן קע"ה]

והנה בעיקר ההיתר דיש לו שמועיל בהוזלה עיין ריב"ש שביאר שזה מחמת שמדאוריתא מעות קונות ורק רבנן הפקיעו את זה ומשמע שכיון שכאן כל מה שמועיל כי דנים את זה כהחלפה כמבואר בדבריו זה רק בדבר שמדאוריתא זה קונה וכן הוא בלשון הלבוש והוסיף שכלפי ריבית העמידו על דאוריתא ובפשוטו יתכן שכלפי כל פסיקה ביש לו או יצא השער לא צריך להגיע למי שפרע ורק כאן כיון שצריך שיחשב החלפה ממש זה רק מצד שמדאוריתא קונה ולכאורא לר"ל שכסף לא קונה לא יועיל פסיקה בהוזלה ועיין רעק"א בכו"ח שדיק מרש"י ס"ג. שבבא בחובו אפילו ביש לו אסור בהוזלה וביאר מצד שכל בא בהלואתו אפילו אם חל למי שפרע אבל זה רק מצד דברים ואיכא בהדיהו מעות וכאן כדי שיחשב החלפה זה רק בדבר שמדאוריתא קונה והרי מלוה לא קונה אמנם עיין ריטב"א מ"ו. שביאר הא דמותר פסיקה בהוזלה מצד עשו שאינו זוכה כזוכה דהינו גם ללא קנין למי שפרע חשיב כהחלפה.

# האם סב"ס חמור מפסיקה או איפכא

.] והנה בעיקר הנידון האם סאה בסאה יותר חמור מפסיקה בפשוטו מדברי התוס' כאן מבואר שסאה בסאה יותר חמור וכן מבואר בגמ' לעיל לגבי מאי אהנית שזה עוזר בפסיקה וזה לא עוזר בהלואה וכן שיטת הרמב"ם שקביעות זמן זה חסרון בהלואת סאה בסאה אבל זה לא חיסרון בפסיקה כמבואר בריטב"א וכן הוכיחו תוס' מהלל שס"ל שמועיל יצא השער ויש לו בפסיקה וזה לא מועיל בסב"ס אמנם מאידך מצאנו מקומות שהקילו בסאה בסאה יותר מפסיקה א. למה דמבואר בראשונים שבסאה בסאה מועיל יצא השער מצד שיכול ללות אבל בפסיקה לא מועיל וכדהוכחנו בסוגיא ע"ב: ובהכרח הביאור כדביאר בדרישה שסאה בסאה זה יותר קל ב. בפשוטו משמעות הראשונים שבפסיקה צריך להגיע למאי אהנית ביחד אם מה לי הן מה לי דמיהן ולגבי סב"ס מספיק הטעם כאילו הוא קנה ללא הטעם של מאי אהנית ג. בפשוטו יצא השער מועיל בסאה בסאה ולא מועיל בפסיקה בהוזלה אפילו שתוס' כתבו שסאה בסאה יותר חמור [אמנם עיין לעיל שפסיקה בהוזלה באין לו זה יותר חמור] ד. להרבה ראשונים יש לו מעט זה מועיל בסאה בסאה וזה לא מועיל בפסיקה ועיין ע"ה. שהוכחנו דלהרבה ראשונים זה מצד חומר בגדר ההיתר של פסיקה וצ"ע בכל זה.

והנה עיין לעיל סק"א שהבאינו מרעק"א שבכל פסיקה שאין לו ולא יצא השער מדרבנן חשיב כהלואה ולפ"ז ביש לו ויצא השער זה גורם לשני דברים א. שזה מוגדר כמקח ב. שזה כאילו קנה וברשותיה אייקר ולפ"ז יש מקם לדון שכל מה שכתבו תוס' שסאה בסאה חמיר זה לגבי מתי שיש לו או יצא השער דמועיל להלל בפסיקה ולא בהלואה דשם הרי זה דרך מקח גמור וממילא הריבית של היוקר בהלואה זה יותר מפסיקה אבל ללא היצא השער והיש לו בזה יתכן שפסיקה זה חמור כנ"ל דמדרבנן חשיב שזה לא מקח ויתכן שזה גם סברא בהיתר הנצרך שיתכן שיהיה חומר בפסיקה מהלואה כיון ששם זה צריך להקפיע מהשם הלואה ולפ"ז א"ש מה שיכול ללות מועיל בהלואה ולא בפסיקה כיון דכלפי הלואה שצריך רק להפקיע את היוקר שלא יחשב ריבית מועיל מה שיכול ללות אבל בפסיקה שצריך להפוך את זה למקח בזה דרגא זה לא מועיל וכל מה שכתבו התוס' שסאה בסאה חמיר זה מתי שזה יצא השער ויש לו שזה מציאות של מקח ומיושב חלק מהקושיות.

### יבאר למה לגבי גדרי יש לו סאה בסאה יותר קל מפסיקה בהוזלה

ד] הנה מבואר בתוס' שסאה בסאה יותר חמור מפסיקה בהוזלה ולכן ר"נ שס"ל שלא מועיל יש לו בהלואת סאה בסאה אבל מועיל יש לו בפסיקה בהוזלה וצ"ע שהרי לגבי יצא השער מועיל בסאה בסאה ולא מועיל בפסיקה בהוזלה ובריב"ש מבואר שזה מצד חומר של פסיקה בהוזלה שלזה לא הקילו שיועיל יצא השער וצ"ב ובפשוטו הביאור שחלוק מה שצריך להשיג ביצא השער לגבי סאה בסאה ממה שצריך להשיג לגבי הוזלה דבסאה בסאה צריך להשיג שאין כאן יוקר של ריבית ולזה לא צריך להחשב כהחלפה אלא מספיק אפילו שעדין יש לזה תורת הלואה רק שברשותיה אייקר ולגבי זה מספיק יצא השער שזה ברשותיה אייקר משא"כ בהוזלה ששם הרי צריך להגדיר שזה החלפה ואין כאן המתנה כלל ולגבי זה יצא השער לא יעזור ולפ"ז מבואר שגדרי יש לו הנצרך בהלואה זה פחות מגדרי יש לו הנצרך לפסיקה בהוזלה ולכאורא לפ"ז יש לו אשראי במתא אם נימא שזה חסרון מיוחד בהוזלה אין ללמוד שזה חסרון לגבי סאה בסאה וכן לגבי מחוסר מלאכה אחת דמבואר שזה לא מועיל לגבי פסיקה בהוזלה אין ללמוד שזה לא יועיל לגבי סאה בסאה כיון שחזינן שאפילו שסאה בסאה יותר חמור אבל גדרי היש לו בסאה בסאה יותר קל וצ"ע סברת רעק"א והשערי דעה [עיקר הדבר שאפילו שסאה בסאה חמיר אבל יתכן שיש דבר שזה פתרון רק ביחס לסאה בסאה מצאנו דוגמא יש לו מעט לביאור הרשב"א שאחרי זה שני טיפות וכן הלאה וזה לא שייך בפסיקה].

### יבאר החילוק דבתוס' מבואר שסאה בסאה חמיר מפסיקה ומאידך לגבי יכול ללות סב"ס קיל מפסיקה

ה] מבואר בתוס' שפסיקה בהוזלה זה יותר קל מסאה בסאה ולכן הגמ' לומדת שכמו שמועיל יש לו בסאה בסאה ה"ה שיועיל בפסיקה בהוזלה והנה עיין בסוגיא דלוין על שער שבשוק דהוכחנו מהראשונים שנקטו שלגבי סב"ס מועיל יצא השער מצד שיכול ללות ולגבי פסיקה על הפירות צריך דוקא שנותן לו מעות שיכול לקנות בזה ובהכרח כביאור הדרישה שסאה בסאה זה יותר קל מצד שסאה יהיב סאה שקיל וצ"ע שהרי בסוגין דיקו תוס' שאפילו פסיקה בהוזלה זה יותר קל מסאה בסאה ובפשוטו מה שמוכרח מזה שעד כמה שזה מציאות שיש לו בזה באמת פסיקה בהוזלה זה פחות סיבה לאסור מאשר סאה בסאה משא"כ במקום שאין לו ודנים להתיר מצד יצא השער שלכן זה כאילו יש לו בזה אדרבא יותר חמור פסיקה מהלואת סאה בסאה אלא שצ"ב הסברא בזה.

וראיתי לבאר בזה דהנה עיין רעק"א ע"ב: שדן שבכל פסיקה על הפירות עד כמה שזה אסור אין הגדר מדרבנן שבאמת זה דרך מקח רק שגם במקח אסרו כל שניכר שנותן לו יותר מצד ההמתנה של המקח אלא שדנו שיש כאן הלואה שכיון שנתן לו מעות ולא קיבל עדין מקח א"כ המעות הם עדין כהלואה ולפ"ז מה שנצרך יצא השער אין הביאור רק שזה ברשותיה איקר ואין כאן ריבית דעד כמה שזה הלואה יתכן שלא יועיל היתר זה כיון שנותן לו יותר מה שקיבל אלא הגדר שכל שזה יצא השער ואפשר לדון כיש לו חשיב שזה דרך מקח וכמבואר ברעק"א שם ולפ"ז במקרה שיש לו ששם זה ודאי נחשב דרך מקח וכל האיסור מצד ההמתנה של המקח בזה ודאי שסאה בסאה כיון שזה דרך הלואה זה יותר חמור משא"כ במקום שאין לו דשם ללא ההיתרים של חז"ל גם בפסיקה חשיב שזה הלואה א"כ פסיקה זה יותר חמור כיון שההיתרים הנצרכים זה להפוך שזה לא יהיה מקח ולכן מה שיכול להשיג בהלואה זה רק עוזר כדי שלא יחשב ריבית מצד שברשותיה איקר אבל עד כמה שצריך שזה לא יחשב כהלואה אלא כמקח בזה זה לא עוזר ודו"ק בזה.

והנה עיין רמ"א דמבואר שבפסיקה בלא יצא השער הצריך יש לו הכל וכן בבא בהלואתו אמנם בפסיקה בהזלה התיר יש לו קצת ותמוה הסברא לחלק ואדרבא פסיקה בהזולה חמיר אמנם לנ"ל ראיתי לדון שבלא יצא השער או שזה בהלואתו שצריך להחשיב הדבר כמקח ולא כהלואה בזה לא עוזר יש לו מעט אבל בפסיקה בהוזלה שזה יצא השער בזה יתכן שכבר חשיב דרך מקח וכל ההיתר נצרך מצד הריבית שבמקח ולזה עוזר יש לו מעט אמנם זה דלא כנ"ל שכל שזה רק מצד שיכול ללות ההיתר נצרך להפכו למקח ודו"ק בזה.

# אין שומתו ידועה

### בדין פסיקה בהוזלה באין שומתו ידועה

א] מבואר בסוגין ס"ג: דפסיקה בהוזלה אם יש לו מותר ואם יצא השער אסור ועיין תוס' שהקשו מה זה שונה מהגמ' לקמן ס"ה. דמבואר דטרשא דר"נ מותר דהינו דאם מוכר לו חפץ בהמתנת מעות במחיר יקר דאם בסתמא מותר ורק אם מפרש דאם תשלם היום המחיר עשר זוז ואם בעוד זמן המחיר י"ב זוז דהינו דבסוגין התחדש שיש סיבת איסור בפסיקה בהמתנה כל שנותן לו יותר בזול ולגבי מכירת חפץ חזינן שאין בזה סיבת איסור אלא אומרים שזה מחיר החפץ ונאמרו בזה שלשה ישובים.

א. הבעל התרומות [ח"ד אות ל' ד"ה ויש] כתב דבאמת אין חילוק בין פסיקה בהוזלה לטרשא ובסוגין מדובר במפרש דאם אתן לך היום תקבל פחות דכה"ג הרי מבואר שגם בטרשא זה אסור ולפ"ז מבואר דביש לו אפילו במפרש מותר והטעם דכיון דביש לו דנים את זה כהחלפה ואין כאן הלואה גמורה ממילא זה סיבת היתר גם במפרש כמבואר בט"ז סקי"א.

ב. הריטב"א לקמן ס"ה. כתב דבנותן חפץ עכשיו ופוסק על זה דמים זה פחות נראה שיש כאן הלואה דהרי המקח חל מיד ורק שאת התשלום נתן יותר מאוחר ודרך אנשים למכור בהקפה משא"כ בסוגין דעכשיו נתן לו דמים וכל שלא נתן לו החפץ בנתים המעות זה כהלואה לכן זה חמור ורק ביש לו ששיך לדון על מה חל המקח כה"ג זה לא נראה שההוזלה ניתנה בעד ההמתנת מעות [ואפשר להוסיף שבמקדים מעות שעדין לא חל כלום המעות באמת הלואה משא"כ בהקפה שחל המקח המעות זה דמי מקח].

ג. ובתוס' וברא"ש לקמן חידשו מכח זה שבדבר ששומתו ידועה חשיב כמפרש ולפ"ז כתבו שהגמ' לקמן שטרשא מותר מדובר בדבר שאין שומתו ידועה משא"כ סוגין מדובר בדבר ששומתו ידועה דהוי כמפרש ולכן זה אסור דהינו שנתחדש בדבריהם דבדבר ששומתו ידועה גם טרשא אסור עוד נתחדש בדבריהם דבדבר שאין שומתו ידועה גם פסיקה בהוזלה מותר אפילו באין לו וכן כתבו הב"י והרמ"א שבאין שומתו ידועה מותר פסיקה בהוזלה אפילו באין לו.

והנה עיין ס"א בטור דמבואר שכל שיצא השער חשיב שומתו ידועה ורק בלא יצא השער וכן זה דברים שלא מצוים הרבה כה"ג חשיב אין שומתו ידועה ולפ"ז תמהו האחרונים שעד כמה שזה לא יצא השער איך אפשר להתיר הרי אפילו אם אין כאן איסור מצד פסיקה בהוזלה שזה לא ניכר שמוזיל לו אבל שזה יאסר מצד שזה לא יצא השער ואם זה יתיקר יהיה כאן ריבית ואם מדובר ביצא השער א"כ הרי זה שומתו ידועה ומה שייך להתיר פסיקה בהוזלה [עוד הקשו שלגבי הוזלה גם ביצא השער זה כמו לא יצא השער מצד שלא יכול להשיג במחיר זה ועיין לקמן שלחלק מהביאורים לא נתישב קושיא זו] ומצאנו בזה כמה ביאורים באחרונים.

א. עיין באר הגולה ובחכמת אדם כלל קל"ט סי"ד ובתפארת למשה ובברכי יוסף ובשער דעה שביארו שכונת הרמ"א בדברים שאף פעם לא יהיה שומתו ידועה מצד שאין לזה מחיר קבוע דכל אחד יש לו מחיר אחר כגון טלית ופרה וממילא בזה אין סיבה לאסור מצד שזה יתיקר שהרי גם אם זה יתיקר זה לא יהיה נראה כריבית מצד שתמיד יש פרות שזה מחירם ועיין אבני נזר סימן ר"י שביאר שהכונה שבאופן ההתיקרות הרגילה זה עדין בתווך תוך המחיר הראשון דתמיד יהיו טלית או פרה שזה עדין בכלל המחיר הראשון ובזה בכל אופן היה מקום לאסור מצד שבעצם הפסיקה יש ריבית לא מצד התיקרות המחירים ובזה חידשו התוס' שכיון שאין שומתו ידועה אין סיבה לאסור מצד ההוזלה שבזה [ולכאורא היה מקום לבאר כגון שהתנה שאם ישתנה המחיר יתן לו באחוזים כמו המחיר של מחר שכה"ג מצד השתנות המחירים הוא באמת פסק כמו מחר רק שפסק שיתן לו בהוזלה של אחוז מסוים ויתכן עוד שמדובר שסיכמו שכל ההסכם הנ"ל אם לא ישתנה המחיר] ועיין שערי דעה שכתב לבאר שדבר כזה שאין לו אף פעם שער קבוע א"כ גם בלא יצא השער הוא מצוי לקנות דהינו שנקט שהכל תלוי במצוי לקנות אמנם עיין סוגיא דסב"ס שהוכחנו מהראשונים שלא מספיק מצוי לקנות אלא צריך שער קבוע שהוא מתמשך.

ב. עיין ש"ך סקי"ז שכתב שמדובר ביצא השער דהינו שבאמת הכל מדובר כאן דוקא בכה"ג שאין איסור מצד ההתיקרות ועיין רעק"א ותפארת למשה שתמהו שאם יצא השער א"כ זה שומתו ידועה כמבואר בס"א ובגר"ז בסכ"א כתב שיש מצד של יצא השער אבל שזה לא מפורסם עדין וכה"ג לא חשיב כמפרש אמנם עיין חוו"ד סקי"א שביאר שפרה וטלית שכל אחד נראה אחרת ולכן גם ביצא השער הכונה לכל טלית לפי איך שניראת אבל לא חשיב שומתו ידועה כיון שללא שרואים הטלית לא ידוע מה מחירו [ועדין צ"ע דבס"א מבואר שגם בטלית יש מושג של יצא השער שחשיב שומתו ידוע] ועיין בית מאיר ואבני נזר סימן ר"י שתמהו שלגבי פסיקה בהזלה לא שייך יצא השער דהרי לא יכול להשיג במחיר הזה דהינו שכה"ג לא צריך לאסור מצד ההוזלה אלא כמבואר בתוס"ר שאותו איסור שיש בפסיקה על הפירות כל שזה בהוזלה חשיב כאילו לא יצא השער [אמנם אם נימא שמועיל מה שיכול ללות או לקנות באשראי א"ש שמצד זה הוא לא חיסרון עוד יש לדון שבשער של אכלבי אין חשש שיתיקר עיין רמב"ן ס"ג: עוד יש לדון לחוו"ד שכל שחל למי שפרע חשיב מקח ואין איסור אפילו שלא שייך הטעמים של מאי אהנית ומה לי הן מה לי דמיהן].

ג. עיין ט"ז שביאר שכונת תוס' במקרה שבזמן שנותן לו השעוה ירדו המחירים ונמכר חמשה בזוז וממילא מצד האיסור של פסיקה על הפירות אין כאן וכל האיסור מצד ההוזלה ובזה חידשו התוס' שכל שזה אין שומתו ידועה א"כ מצד הפסיקה בהוזלה אין כאן איסור כיון שזה אין שומתו ידועה והנה צ"ע עד כמה שעכשיו זה המחיר למה שיהיה אסור לתת לו חמשה הרי עכשיו זה המחיר ואין כאן ריבית ועיין שערי דעה קע"ב סק"ה שכתב דמבואר שכל שהיה פסיקה של איסור ומממש את הפסיקה אפילו שהיום אין בזה ריבית זה אסור וע"ש שנקט שזה מחלוקת ראשונים וקי"ל להיתר ובחוו"ד דן שכיון שזה מקח הנעשה באיסור ולא חל הפסיקה כלל כיון שזה רק פסיקה למי שפרע ממילא לא שייך כאן איסור ריבית לקים המקח ע"ש.

ד. החוו"ד יצא לחדש שכל האיסור של פסיקה על הפירות זה רק מתי שחל על הגברא חיוב לתת פירות שבזה נחשב שיש כאן התחיבות לתת לו יותר אבל אם רק עושה מעשה מקח על מה שיקנה מחר אבל לא מתחיב לתת לו כה"ג מצד הדין פסיקה על הפירות חשיב מקח גמור ואין כאן שום חוב של הלואה ורק בהוזלה זה אסור ועל זה מדובר בסוגין ובזה כתבו התוס' שבדבר שאין שומתו ידועה אין איסור זה ולדבריו צ"ב מה המקור מסוגין שמותר פסיקה בהוזלה ביש לו גם מתי שמתחיב לתת לו הרי כה"ג זה יותר חמור וצ"ע [ובעיקר דבריו למבואר ברעק"א ע"ב: שמדרבנן זה כהלואה כיון שעדין לא חל המכר א"כ ודאי יש כאן איסור פסיקה על הפירות].

### בהא דהתוס' לא הקשו על טרשא מהמשנה של פסיקה על הפירות

ב] והנה האחרונים הקשו עוד על תוס' שדימו פסיקה בהוזלה לטרשא דבקושיתם למה לא הקשו על ר"נ שמתיר טרשא מה זה שונה מהדין של פסיקה על הפירות דמבואר שאסור מצד שמא יתיקר הרי כמו שבטרשא מותר מצד שקבע שזה המחיר א"כ גם כאן זה כך והנה בט"ז מבואר שבתירוצם זה התישב ובפשוטו כונתו דבכל דבר שיש בו יציאת השער שאז זה יה-יה שומתו ידועה לכן זה אסור ותוס' התירו בדבר שגם מחר זה יהיה אין שומתו ידועה [אמנם צ"ע שלכאורא הט"ז לא הבין כך בתוס'] ובש"ך בנק"כ כתב שלדבריו שכונת תוס' במקרה שיצא השער מיושב וצ"ב כונתו הרי עד כמה שנקטו בתחילה שגם בדבר ששומתו ידועה יש להתיר מצד טרשא א"כ גם בכל לא יצא השער צריך לאסור ועיין חוו"ד ובית מאיר שביארו שכל יסוד ההיתר של טרשא מצד שזה מכר גמור וזה המחיר של הדבר אמנם בלא יצא השער ונותן לו כסף שזה דשלב"ל בזה לא חשיב מכר כלל אלא כהלואה וממילא אם אחרי זה יתן לו דבר ששוה יותר הוי ריבית וכל קושית התוס' מיצא השער שכאן מבואר שזה אסור אבל במשנה מבואר שזה מותר ע"ש [ועיין פנ"י שהאריך בסברא זו] אמנם הנה דעת הש"ך שגם ללא יצא השער יש מי שפרע אמנם יתכן שזה רק מצד דברים ואיכא בהדיהו מעות שזה לא חשיב מקח מצד גדרי מקח וצ"ע בכל זה.

[והנה בפשטות משמע שס"ל לתוס' שהריבית שהוא מצד היוקר בזה הבינו שאין ללמוד מטרשא ורק כאן שיסוד האיסור מצד ההוזלה בזה הקשו מטרשא שחזינן שאין בזה איסור ויתכן מצד שפסיקה כמו השער של עכשיו זה הדרך רק מצד ההמתנה אבל פסיקה בזול יתכן גם מסיבות אחרות ובזה מיושב גם קושית האחרונים למה מותר באין שומתו ידועה פסיקה בהוזלה ולא יאסר מצד פסיקה על הפירות דמדובר במקום שכל החשש בגלל ההוזלה אלא שצריך לדעת מה המקרה וכנ"ל אלא שקשה שהרי גם ביצא השער יש חשש התיקרות וכל ההיתר מצד שיכול לקנות וכאן אין את הנ"ל אמנם אם נימא שמספיק מה שיכול ללות א"ש וכנ"ל בדעת הש"ך ויתכן שזה כונתה ש"ך שבדבריו התישב הקושיא הנ"ל שכנתו שחשש התיקרות אין זה דומה להוזלה ודו"ק בזה].

### בביאור ההיתר מ"ו.

ג] מבואר בגמ' מ"ו. שאם היו פועליו תובעים אותו בשוק ואמר לשולחני תן לי בדינר מעות ואני אתן לך דינר ותרסית מותר והגמ' שואלת שזה ריבית והגמ' רוצה להוכיח מזה שמעות נקנים בחליפין וא"כ אין כאן הלואה והגמ' דוחה שמדובר בפרוטטות שזה נקנה בחליפין ורב אשי עונה לעולם במעות וכיון שיש לו נעשה כאומר הלויני עד שיבוא בני והנה רש"י ביאר שמדובר בהלואה גמורה ובכל אופן זה מותר ובטעם הדבר עיין ריטב"א וכן הוא בב"י בשם תלמיד הרשב"א שכיון שיש לו וכל מה שמבקש ממנו כדי לחסוך הטירחא כה"ג לא הוי ריבית ובפשוטו הכונה שכל האיסור של ריבית זה רק אם הסיבה שנותן הריבית כדי שיהיה לו השימוש אבל כאן בין כה יהיה לו השימוש לפרוע א"כ התשלום הריבית כי חסך לו הטירחא ללכת לביתו או למצוא המפתח ולשלם להם וכה"ג לא חשב ריבית ובפשוטו הדברים צ"ב דהרי למעשה קיבל שימוש במעות של חברו וזה מה שמחיב לו לשלם יותר ומה שהיה צריך את השימוש בכסף כדי לחסוך טירחא ומהיכי תיתי שכזה סוג שכירות מעות התירה התורה ואולי יש לדחוק שכונת הריטב"א שכה"ג רואים את העסק כהחלפה ולא כהלואה כיון שהרי יש לו הכסף ומצדו מוכן להחליף דהינו שאין החיסרון שאין לו הכסף עכשיו כי רוצה להשתמש בו וצ"ע.

אמנם כל הראשונים חלקו על רש"י ונקטו שכה"ג הוי ריבית דאוריתא כיון שלמעשה לוה ממנו כסף ומשלם לו יותר ולא משנה מה הסיבה ומה מצידו היה רוצה לעשות לכן ביארו שמדובר שהיה כאן שני סוגי מטבעות והוי מקח וכה"ג מותר מצד שזה פסיקה בהוזלה ודעת הראב"ד שמדובר אפילו ששניהם מטבעות שונים אבל העיקר שזה שני סוגים וזה נחשב כמקח והרמב"ן ועוד ראשונים נקטו שבשני סוגי מטבעות זה תמיד נחשב כהלואה אלא מדובר שנותן לו מעות אבל בבית יש לו פרוטטות שזה נחשב פירות דהינו שהמעות שנתן עכשיו זה נחשב פסיקה על הפירות שיש לו בבית והנה בפשוטו הוי פסיקה בהוזלה רגילה והבינת אדם קל"ח ה' כתב שלכן הרמב"ם והרי"ף לא העתיקו את זה כיון שזה כבר נלמד מסוגין אמנם צ"ע שהשו"ע העתיק את זה כסעיף נפרד וצ"ע מה החידוש המיוחד שם יותר מכל פסיקה בהוזלה ובאמת מבואר בגמ' שעולא העמיד בתחילה שניהם פרוטטות ומשמע שאם אחד דמים לא ניחא ליה שזה יהיה כמו פסיקה בהוזלה עוד הקשה החוו"ד בסוגין הגמ' שואלת שזה פשיטא שמותר פסיקה בהוזלה ושם רב אשי אומר את זה בתור חידוש ומשמע שזה לא דבר פשוט [אמנם זה רק אם ננקוט כתו"ח שקושית הגמ' פשיטא גם על מה שיש לו מותר בהוזלה] ומצאנו בזה כמה ישובים.

א. והנה עיין לשון הטור שמדובר בשולחני שמוכר מעות ומבואר שמצדו העסק הוא לא לתת כסף בתור דמים על דבר אחר אלא שהוא מוכר מעות ומקבל בעד זה תשלום ולפ"ז לכאורא זה כמו טרשא אלא שבזה לא מצאנו היתר של יש לו בשומתו ידועה [וכדהאריך בזה האבני נזר סימן ר"ה והביא כן מהרמב"ן וע"ש שהוכיח כן מסוגין וצ"ע ראיתו שעד כמה שזה כסף הוי הלואה גמורה] וצ"ל שכיון שזה חל בחושן משפט בצורה שמה שהשולחני נותן זה בעד מה שיש לבעל הבית בביתו לכן זה בכלל פסיקה בהוזלה שמותר [אמנם לראב"ד ששניהם מעות ואצל הבעל הבית יש הדינר בפשוטו בהכרח שגם בגדרי חושן משפט המעות זה הדבר הנקנה והדינר שבביתו זה התשלום וצ"ע] ולפ"ז יש כאן חידוש גדול שגם כה"ג מותר פסיקה בהוזלה וא"ש שעולא חולק וכן א"ש שהגמ' לא שואלת פשיטא.

ב. והנה עיין רעק"א סימן נ"ב בד"ה ולענ"ד שכתב לדון במקרה שעושה פסיקה כמו המחיר של מחר ושיוזיל לו אחוז מסוים שבזה לא יעזור יש לו שכיון שלא מוגדר כמה נותן לו בזה לא שייך לדון שזה כהחלפה וכתב [בד"ה גם יש לי] להעמיד סוגין שפסק עמו לתת שוה דינר וטריסית לפי השער של עכשיו אמנם עיין חידושי רבינו מאיר שמחה בסוגין שכתב להעמיד הסוגיא שם באמת בכה"ג שהשוי יהיה כמו השער של אחרי זה ולפ"ז כתב שיש כאן חידוש גדול שגם כה"ג מותר וע"ש שדן שבאמת מה שכאן מותר רק מצד שאמר לו באמת הלויני עד שיבא בני דהינו על דרך סברת הריטב"א שאין לו ענין בהלואה כלל.

ג. והנה עיין רמ"א שכתב לגבי סוגין מ"ו. דהינו פסיקה בהוזלה דמועיל מה שיש לו מועט שכיון שהגמ' מדמה להלויני עד שיבא בני א"כ כמו ששם עוזר יש לו מעט ה"ה כאן והאחרונים תמהו בזה שהרי בסימן קס"ג לגבי בא בהלואתו וכן בסימן קע"ה לגבי פסיקה בלא יצא השער הצריך שיהיה יש לו לגמרי ולמה שכאן זה יהיה אחרת ואדרבא כתב הגר"א שאפילו לשיטות שלא צריך שיהיה לו הכל כאן כיון שזה בהוזלה צריך שיהיה לו הכל וצ"ע הרמ"א שכתב איפכא [והנה למבואר לעיל מהטור שבסוגין מצדו זה טרשא יתכן שכה"ג הגדר של יש לו זה דומה לסאה בסאה שלא נחשב כאילו נחלט לו מה שפסק ולא יכול לפסוק על זה עוד הפעם דהינו דיש מקום לומר שיסוד החיסרון בפסיקה שכיון ששם באמת זה ניתן כפסיקה על זה ממילא עד כמה שנדון שזה נקנה חשיב כאילו זה כבר לא שלו ובפשוטו זה כונת החוו"ד סימן קס"ג עוד יש לדון למבואר ברעק"א ע"ב: שבלא יצא השער חשיב כהלואה א"כ יתכן שבכה"ג שהיש לו צריך להפוך את זה לדרך מקח בזה לא עוזר יש לו מעט אמנם בפסיקה בהוזלה אם נימא שכבר חשיב מקח ורק שיש איסור מצד שזה מקח בהמתנה בזה הוי כסאה בסאה שעוזר יש לו מעט] ועיין חוו"ד שכתב שבאמת הרמ"א לא היקל אלא כאן שזה לא הלואה לזמן אלא שבאמת זה עד שיבא בני והפנ"י כתב שכה"ג זה מקח גמור ולא צריך יש לו אמנם בסוגין מבואר שצריך יש לו אבל באמת מספיק יש לו קצת אמנם לכאורא כל זה דוחק שהגמ' דימתה לעד שיבא בני ואין הכונה לגדרי יש לו שמצאנו במשנה של הלואת סאה בסאה ולדעת רש"י באמת אין כונת הגמ' למשנה אלא לעיקר הדין אבל תוס' ביארו שהכונה למשנה ואם נימא שיסוד ההיתר בסאה בסאה שדנים שזה כמו עד שיבא בני והגמ' מדמה למקרה האמיתי של יבא בני א"ש אמנם הרמ"א שלמד מדמיון התוס' משמע לא כך וצ"ע בכל זה.

# בסוגיא דדלועין [ס"ד.]

### בהא דבשוייו מותר

א] הגמ' ס"ד. אומרת דמי שנותן זוז לגינאה ודילועין של זרת עולים זוז ופוסק עמו על גודל של אמה אם יש לו מותר ואם אין לו אסור והחידוש שאפילו שזה גודל ממנו עצמו בכל אופן אם אין לו אסור וללשון השני הגמ' אומרת שבאמת גם אם יש לו רק בני זרת מותר מצד שמיניה קרבו עכ"ד הגמ'.

והנה מבואר בגמ' שכל הנידון רק כיון שפוסק בהוזלה ומשמע שאם יפסוק כשוי של דילועין גדולים מותר גם ללשון הראשון וצ"ב טעם ההיתר הרי אין לו דילועין גדולים ובפשוטו צ"ל שמדובר ביצא השער ולכן כל האיסור רק אם זה בהוזלה וכן מבאר ברמב"ם פ"ט ה"ג ובסה"ת שמ"ו ח"ד אות ל"א ובמאירי לגבי פסיקה על החלב בהמשך הסוגיא דמשמע שאם זה שלא בהוזלה מותר דהכונה אם יצא השער והנה מבואר ברמב"ם פ"ט ה"י שכאן מדובר שפסק שיביא לו ממה שיש לו ולא שיביא לו מהשוק ולכאורא כה"ג אין להתיר מצד יצא השער כיון שלא יכול לתת לו אלא את מה שפסק וא"כ ההיתר שאפילו שאין לזה יש לזה שהכונה שהמוכר יכול לקנות כאן זה לא שייך [ודבר זה צריך בירור האם בפסוק על משהו מסוים אין ההיתר של יצא השער וראיתי מביאים דבמהרש"ם ח"ה סנ"א נקט לאיסור].

ויתכן שבאופן של יצא השער של אכלבאי דבזה מבואר ברמב"ן ס"ג: שאין לחוש שיתיקר בזמן קצר בזה אם פוסק לתת לו בזמן שלפי ההוה לא יתיקר אין בזה איסור ויתכן שזה האופן דאירי בסוגין [אמנם בפשוטו גם שם זה בצירוף שאפילו שאין לזה יש לזה כמבואר במשנה שם] אמנם עיין לקמן שיתכן שגם למרדכי אין הכונה בסוגין שבכונתו לפסוק על משהו מסוים אלא שזה סברא שכל ההיתר כאן רק אם יתן לו ממה שיש לו וכל זה כיון שרוצים להתיר בהוזלה אבל כל שמתירים רק שלא בהוזלה באמת בזה יכול לתת לו משהו אחר אמנם בלשון הרמב"ם מבואר שפסק לתת לו מה שיש לו וצ"ע והנה היה מקום לחדש שלגבי פסיקה בשויו ודאי חשיב שיש לו וכל מה שהגמ' דנה האם זה גם בגדר יש לו לגבי הוזלה אמנם בפשוטו לפ"ז גם לגבי חלב שהגמ' בתחילה דימתה לסוגין א"כ בשויו יחשב יש לו וברמב"ם הרי משמע שצריך יצא השער ובהכרח שללשון הראשון חשיב שאין לו כלל עוד יש לדון שלגבי פסיקה רגילה מועיל יש לו קצת ורק לגבי פסיקה בהוזלה צריך יש לו הכל וכמבואר בגר"א ולפ"ז א"ש שכאן הרי יש לו בני זרתא וא"כ חשיב יש לו קצת דהרי יכול לתת לו בני זרתא כפולים ולכן אם זה לא בהוזלה חשיב יש לו ואם זה בהוזלה זה לא מועיל וצ"ע בכל זה.

### בהא דמבואר דביש לו גם ללשון הראשון מותר

ב] מבואר בגמ' שאם יש לו מותר ועיין רש"י שביאר שהכוונה שיש לו בני אמה אמנם עיין ריטב"א שהכונה שיש לו בני זרת וביאר בטעם ההיתר שכיון שהרי יכול למכור אותם עכשיו כמו שהם במחיר שמקבל ממילא מה שנותן לו יותר זה ודאי מתנה בעלמא ולא בגלל ההמתנת מעות דרק במקום שאין למוכר אפשרות למכור עכשיו ולקבל הכסף בזה אנו אומרים שההוזלה זה בגלל הקדמת המעות אבל כל שיכול למכור את מה שיש לו עכשיו ולקבל אותו מחיר אין סיבה לומר שזה בעד ההמתנת מעות וע"ש שלמד מזה שאם אדם יש לו כור חיטים ומוכר לו כוריים לאחר זמן במחיר שעולה כור עכשיו שבזה מותר ולא אומרים שמכר לו בהוזלה כיון שהמתין לו בקבלת החיטים כיון שהרי יכל לקבל אותו מחיר מיד על מה שיש לו עכשיו והנה השערי דעה סימן קע"ה הביא מאחי הט"ז שבפסיקה בהוזלה מספיק מה שיש לו כנגד המחיר הרגיל ואת ההוזלה נותן לו בתור מתנה ועיין חידושי רבינו מאיר שמחה שבזה נחלקו רש"י והריטב"א דבריטב"א מבואר שכיון שיש לו מה למכור במחיר שמקבל ממילא אפילו שנותן לו יותר זה מותר ורש"י חולק על זה אמנם צ"ע שא"כ כל פסיקה על הפירות ביש לו לא צריך להגיע להיתר של כאילו קנה וברשותיה אייקר אלא יעזור הסברא הנ"ל אמנם עיין ריטב"א שכתב שזה רק כאן שיש לו אפשרות למכור את זה מיד וכן דוקא כאן שפסק שיתן לו את אלו שהוא לא יכול למוכרם ולהרויח ולתת אחרים אבל בכל יש לו שיכול לתת לו אחרים ובנתים למכור את לו בזה ודאי הדבר נראה שזה בגלל המתנת מעות ואסור ובביאור סברת רש"י יתכן שזה מצד שלפעמים קשה עכשיו לקוצרם ולמוכרם ומעונין במכירה שיתנם לאחר זמן ויתכן שזה מצד לא פלוג ויתכן עוד שנקט שבסוגין לא מדובר שפסק דוקא על משהו מסוים וצ"ע.

### ביסוד ההיתר דמיניה קרבו

ג] מבואר בגמ' בלשון השני שאפילו שיש לו רק דילועין בני זרת בכל אופן מותר לפסוק על בני גרמידא מצד שממילא קרבו והגמ' שואלת שא"כ גם בפוסק על חלב עיזים זה יהיה מותר והגמ' עונה שדוקא בדילועין שזה גודל מהדבר הראשון זה מותר אבל כאן שגם אם יקחו הדבר הראשון יבוא חלב אחר דהינו שזה לא יוצא מהדבר הראשון בזה אין ההיתר הנ"ל והנה בפשוטו הכונה שזה פסיקה בהוזלה שמותר מצד יש לו דהינו שנתחדש שאפילו שאין לו ממש אבל כיון שיש לו הדבר שממנו זה יגדל חשיב כאילו יש לו וכן הוא במאירי ובנימוק"י וברשב"א בב"ב פ"ו. וכן הוא בלשון הטור אמנם עיין מחנ"א סימן כ"ט בד"ה איברא דהקשה דכיון דמבואר בתוס' שבדין פסיקה בהוזלה צריך שלא יהיה מחוסר כלום ושיכול ליתנו מיד א"כ כאן שצריך לחכות שזה יגדל לא חשיב כיש לו ובחוו"ד סקי"א הקשה דהרי שמואל לקמן ע"ד. ס"ל דמחוסר מעשה בידי שמים לא נחשב יש לו א"כ כאן שזה חסר הגדילה בידי שמים אין סיבה שזה יחשב יש לו ועיין תוס' שהקשו למה בפרדיסא אין ההיתר של מיניה קרבו ועיין אבני נזר סימן רי"א סק"ב ובחוו"ד קע"ה סק"א שהקשו הרי מבואר ג' מלאכות זה ודאי חיסרון וכאן לרש"י שקבע על יין זה ודאי כמו מחוסר ג' מלאכות וגם אם נימא שפסק על הענבים אבל בפשוטו ודאי צריך עבודת הכרם עוד הרבה זמן.

ועיין מחנ"א סימן כ"ט ובחוו"ד שכתבו שבסוגין באמת לא מדובר בפסיקה רגילה שיכול גם להביא לו מהשוק אלא שיש כאן פסיקה על פירות שיש לו וחשיב שקנה אותם ומשלו זה גדל ולכן זה מותר והנה במחנ"א נקט שזה דוקא במקרה שחל כאן קנין גמור כגון בדילועין שזה קרקע ונקנה בכסף או במטלטלין ויעשה קנין סודר אמנם בחוו"ד משמע שעיקר הסברא שהוא מצדו נתן הכסף על חפץ מסוים במטרה לקנות את זה עכשיו וממילא ביחס לעסק שביניהם זה גודל משלו כה"ג לא רואים את זה כריבית ועיין מחנ"א שדייק כך מלשון רש"י שביאר שמיניה קרבו הכונה שמשלו זה משביח דהינו שזה לא רק סברא שזה כאילו יש לו הגדולים אלא שיסוד ההיתר שזה מושבח משל הקונה וכן הביא מהרמב"ם פ"ט ה"י שכתב וז"ל הנותן לבעל הגנה דמי עשרה קישואין אלו דמי עשרה אביטיחים אלו והרי הן קטנים והתנה שיתן לו אותם כשיגדלו וכו' עכ"ל ומבואר שהיה כאן פסיקה על פירות מסוימים וביאר הנ"ל שהכונה שהיה מעשה מקח מעכשיו וכנ"ל ועיין ב"י שהביא מההגהות מרדכי סימן תל"ג שכתב שבסוגין צריך לתת לו דוקא מהדילועין המחוברים שהיו לו וביאר המחנ"א שהכונה שהפסיקה מראש היתה דוקא על פירות אלו וחשיב שקונה אותם.

והנה הגמ' שואלת שגם במה שעיזי חולבות שיהיה מותר מצד שממילא קרבו והגמ' דוחה שלא מועיל מה שמאליו זה מגיע אלא צריך דוקא שזה מגיע ממה שקנה ועיין מחנ"א שתמה הרי שם מדובר שלא קנה העיזים אלא החלב וא"כ לא שייך את כל ההיתר של הגמ' וע"ש שביאר שכונת הגמ' במקרה שקנה עז לחלבה והנה לפ"ז מבואר שגם במקום שיש קנין גמור בכל אופן יש איסור מדרבנן של מחזי כריבית ולכן צריך להגיע שמיניה קרבו וכן דעת המחנ"א בכמה דוכתי אמנם אין הדבר מוסכם ודעת הכס"מ שכל שהיה מקח גמור כה"ג אין בזה איסור ריבית אפילו מדרבנן [ויתבאר דבר זה אי"ה בהמשך הסוגיא] עוד קשה דבפשוטו אין שום משמעות בבריתא שמדובר בקנה העז לחלבה אמנם היה מקום לבאר שבתחילה הגמ' הבינה שבאמת זה רק סברא שזה נחשב יש לו מצד המחר ושאלה שא"כ כל שממילא קרבו זה סיבה שיחשב יש לו והגמ' דוחה שרק בדבר שיוצא מהדבר הראשון, והסברא בזה מצד שקנה את הדבר וממנו זה גודל וכן הוא בלשן רש"י אמנם עיין בלשון הר"מ שביאר החילוק בין דילועין לחלב מצד שבדילועין הוא לא מפסיד כלום ומקורו מהרי"ף ומבואר שגם כאן אם בעיזים היה הסברא שאין הפסד היה מותר ומבואר שגם במקום שלא קנה הדבר שממנו זה יוצא בכל אופן הוא בכלל היתר הגמ' וכן עיין ביאור הגר"א חו"מ ר"ט ס"ד שלמד מסוגין שפירות שחנטו לא חשיב דשלב"ל ובפשוטו הנידון להקנות לכשיבוא לעולם ומבאר שגם כאן הפסיקה על מתי שזה יהיה ולא שעכשיו חל המכר [וכן במאירי ביאר על הרמב"ם שזה מצד פסיקה ביש לו אפילו שהצריך פסיקה על משהו מסוים].

אמנם עיין חכמ"א קל"ט סט"ו שכתב שטעם ההיתר מצד דהוי כאילו הקנה לו את מה שיש היום ומיניה קרבו דהינו שזה ודאי שכונתו בפסיקה על הדילועין הגדולים רק שיש כאן קולא דרבנן לדון כאילו קנה את מה שיש היום ושמשלו זה גודל ובזה א"ש שס"ל למרדכי שכל קולא זו שיכת רק אם נותן לו את הדבר בעצמו שדנים כאילו זה שלו [ובגירסתינו מבואר שס"ל שזה נצרך בכל פסיקה בהוזלה וכן נקט החזו"א סימן ע"ו אמנם הפוסקים הביאו את זה רק כלפי ההיתר של מיניה קרבו ויתכן שגרסו שם קרי] וברמב"ם מבואר שצריך שעיקר הפסיקה תהיה שיתן לו ממה שיש לו ולא שזה רק חומרא כלפי הנתינה של הדילועין והנה פשטות לשון הרמב"ם שצריך שפסק על דילועין מסוימים וכן נקט במאירי אמנם עיין גידולי תרומה ח"ד סמ"ג שנקט שזה לאו דוקא וגם אם פסק לתת לו מתוך שדהו לא על משהו מסוים זה בכלל היתר סוגין.

והנה לנ"ל שמדובר שפסק על משהו מסוים ובזה יש היתר נוסף ששיך לדון שקנה את זה ומשלו זה גדל יתכן שנתישבו הקושיות שבגדרי יש לו לא חשיב יש לו שכאן שזה היתר חדש ששיך לדון שהיה המעשה קנין על זה עכשיו לכן הקילו בזה יותר

והנה לכאורא לדעת החוו"ד קס"ט סקל"ח שחידש שכל שלא מקבל עליו להביא מהשוק אלא רק שעד כמה שזה קיים הוא יתן לו א"כ כל שמקבל על עצמו לתת משהו מסוים ממילא מצד איסור פסיקה הרגיל אין איסור ורק האיסור מצד ההוזלה ובכזה דבר יתכן שיש הקולות המיוחדות המבוארות בסוגין אמנם יתכן שכאן יש עליו חיוב לקצור ולתת לו וחשיב שיש חיוב על הגברא וצ"ע שהחוו"ד כאן לא דן מכח טענה זו.

והנה עיין רמב"ם פ"ט ה"י שכתב וז"ל הנותן לבעל הגנה דמי עשרה קישואין אלו דמי עשרה אבטיחים אלו והרי הן קטנים והתנו עמו שיתן לו כשיגדלו ה"ז מותר שהרי הוא מניחם והם גדילים מאליהן ואלו קוצצן עתה כשהן קטנים לא היו באים אחרים תחתיהם וכן כל כיוצא בזה מדבר שאין בו הפסד ולא חסרון על המוכר עכ"ל והנה מבואר מהרמב"ם שכל ההיתר רק אם למוכר אין הפסד ובפשוטו זה הגבלה בחידוש של מיניה קרבו שזה רק במקום שאין לו הפסד שאפשר לראות את זה כמקח גמור אבל במקום שיש לו הפסד כה"ג ניכר שזה על ההמתנת מעות וכן משמעות הנימוק"י אמנם משמעות הרמב"ם שזה סיבת ההיתר.

ועיין אבני נזר סימן רי"א שביאר שכיון שהלוה לא מפסיד כלום אין סיבה לראות שנותן את זה בעד ההמתנת מעות דהינו שבאמת הקציצה על גרמידא אבל כה"ג אין סיבה לראות שזה בעד ההמתנת מעות [ועיין בדבריו סימן רפ"א סק"כ דחזינן מהכא שכל שהלוה לא מתחסר אין לאסור מצד הרווח של המלוה ועיקר הסברא מבואר לכאורא בריטב"א ויתכן שזה רק סברא כלפי המחזי כריבית] והנה צ"ב למה בכל פסיקה לא נימא היתר זה אמנם בפשוטו זה רק כאן כיון שחייב לתת לו דוקא את זה ולא אחר א"כ אין לו שום ענין ורוח במה שלא נתן לו מיד אלא לעשות טובה למלוה וכה"ג אין בזה איסור וכסברת הריטב"א סק"ב משא"כ בכל פסיקה חשיב שהלוה נחסר דהרי יש לו ענין לא לתת עכשיו החפץ ואם היה מוכר לאחר זמן היה מקבל יותר והנה היה מקום לומר שזה רק סברא שלא נחשב הוזלה דכאן מה שנתן לו בכזו צורה דמה איכפת לו אמנם עדין יש כאן איסור פסיקה על הפירות רגיל והרי כאן זה אין לו דהרי יש לו רק קטנים ויתכן שמדובר ביצא השער אלא שיש לעיין האם בפוסק על משהו מסוים יש ההיתר של יצא השער שהרי המוכר לא יכול לקנות במקום אחר ולתת לו ויתכן שמדובר במצב שאין חשש עלית מחירים ויתכן עוד שבתור האיסור הרגיל של פסיקה חשיב יש לו כיון שזה ודאי יגיע ורק ביחס להוזלה צריך לסברא הנ"ל וצ"ע בזה.

### בביאור החילוק בין פרדיסא לקרי

ד] עיין תוס' שהקשו שעד כמה דמבואר בגמ' שכל שמיניה קרבו מותר לפסוק מחיר מוזל אפילו שודאי שבסוף זה ישוה יותר א"כ למה לגבי פרדיסא הגמ' אומרת שאסור כיון שזה שוה יותר ובהכרח שזה מצד המתנת מעות הרי יש כאן סברא של מיניה קרבו ועיין תוס' שתירצו שבאמת מדובר בגמ' לקמן שלא התחיל לגדול אבל אם הפירות התחילו לגדול באמת אין איסור ועיין ב"י שהביא מרבינו ירוחם שביאר שלכן השמיט הרי"ף סוגיא דפרדיסא שס"ל שבאמת זה מותר מצד סברת סוגין דמיניה קרבו אמנם בפשוטו ודאי קי"ל כרב בפרדיסא ובפשוטו מדובר גם שיש כבר התחלת הפרי כמבואר ברש"י ולפ"ז הדרא קושית התוס' לדוכתא ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים.

א. עיין מ"מ שכתב שכיון שיש למוכר עבודה והוא נחסר בכך לכן זה אסור דהינו דמבואר ברמב"ם שכל יסוד ההיתר של מיניה קרבו זה רק בדבר שהמוכר לא מפסיד כלל כי גם אם יתן את זה עכשיו לא יתן לו יותר א"כ כאן שהרי הוא צריך להמשיך לעבוד בקרקע ויש לו הפסד אין את ההיתר של מיניה קרבו וכדביארנו לעיל והנה מקור הרמב"ם זה מגירסת הרי"ף שגם אם יקצור לא יגדל אחר אבל לראשונים שלא גרסו כך בגמ' אין מקור שזה רק סברא כשהוא לא מפסיד כלום.

ב. עיין מ"מ שכתב לישב עוד וז"ל ועוד שאין דרך ליקח פירות פרדס קודם שיגמרו ודרך ליקח קישואין ואבטיחים בקטנן ונמצא שעתה כשהוא קונה אותן כך הם נמכרים בשוק וזהו שוין ומה שהניחם ליגדל מאליהם הם גדילים עכ"ל והנה תחילת לשונו שההבדל אם הדרך למכור בקטנם מצד שאז שיך לראות כאילו קנה את זה אז לבין אם אין הדרך למכור אותו בקטנם אמנם בסוף סיים שזה מצד שכך הוא מחירן בשוק דהינו שודאי שעיקר הסברא ברמב"ם מצד שאין לו הפסד כמבואר ברמב"ם אלא שיש כאן הגבלה שזה רק בדבר שהדרך למוכרו עכשיו אבל אם זה דבר שאין הדרך למוכרו עכשיו אלא להשאירו כדי להרויח את מה שזה יגדל יותר בזה ודאי שנראה שמה שהסכים עכשיו זה מצד שהוא זקוק למעות ובגלל ההמתנת מעות נתן לו את זה ועיין ד"מ שכתב שכונת הנימוק"י כביאור השני במ"מ.

והנה עיין חוו"ד סקי"ד שכתב לגבי פרדיסא שאם מוכר לו הפירות וכל הטירחא על הלוקח בזה כיון שאין לו הפסד מותר וצ"ע שלכאורא זה רק לסברא הראשונה של המ"מ אבל לסברא השניה שזה תלוי אם הדרך למכור אז א"כ הרי כאן אין הדרך למכור ואולי עד כמה שאין עליו שום טירחא הדרך גם למכור עכשיו וצ"ע.

ג. עיין רמב"ן ע"ג. שכתב שכל ההיתר מצד שזה כבר פירות גמורים ועיין מאירי שביאר שרק בדבר שכבר עכשיו זה ראוי לאכילה בזה חשיב שיש לו גם ההמשך אבל אם עכשיו זה לא ראוי לאכילה לא שייך סברא זו וכן הביא הב"י סברא זה מרבינו ירוחם ולכאורא הביאור שכיון שיסוד ההיתר שחשיב מה שיגדל אחרי זה כאילו יש לו עכשיו וזה רק שייך אם כבר בתחילה זה ראוי לאכילה ממילא אפשר לדון שזה אותו דבר אבל אם זה לא ראוי לאכילה ודאי חשיב מה שבסוף זה משהו אחר ועל זה לא עוזר הסברא של מיניה קרבו.

והנה עיין גידולי תרומה ח"ד אות מ"ג שדייק מהגמ' שכל ההיתר רק אם קונה את זה במחיר של זרתא אבל אם קונה את זה במחיר פחות זה אסור והנה בפשוטו כל זה לסברת הרמב"ם שכל ההיתר עד כמה שאין לו שום הפסד א"כ כאן יש לו הפסד אבל לראשונים שישבו סברות אחרות ממילא ודאי שגם אם מוכר לו יותר בזול אבל כיון שההיתר מצד יש לו ממילא גם כה"ג חשיב יש לו וכן הוא בלשון הטור שלא הזכיר כלל שמוכר לו בני זרתא אלא גם אם זה יהיה יותר גדול וכן הוא סתימת הפוסקים ובאמת שגם לרמב"ם מסתבר שכל הקובע ההפסד על מה שנותן לו את הבני זרתא אבל הוזלה ביחס גם אם מוכר כמו עכשיו בזה אין סיבה שזה לא יהיה כמו פסיקה בהוזלה רגילה וצ"ע והנה בפשוטו אם ימכור במחיר יותר מהבני זרתא זה מותר אמנם להבנת האבני נזר לעיל יתכן שכה"ג שמוכח שלוקח כסף מחמת המחר דהינו שלא מעונין למכור עכשיו בזה לא שייך ההיתר כלל וצ"ע.

### בהא דבתורי ובשבשי אין הסברא שמיניה קרבו

ה] והנה הגמ' ע"ג. אומרת מודה רב בתורי ועיין רמב"ן שהביא בשם ר"ח שהכונה שמוכר לו עגל קטן שיקבל אותו כשיגדל וכיון ששכיח שימות זה מותר וקשה למה אין כאן את ההיתר של ממילא קרבו ועיין שם שביאר שכיון שיש כאן שכר טירחא של כל זמן הגידול בזה לא עוזר הסברא של מיניה קרבו ולכאורא זה כסברת הרמב"ם שצריך שלא יהיה לו הפסד אבל לסברת שאר הראשונים זה לא שייך ואולי עגל קטן וגדל זה כמו משהו אחר לגמרי.

עוד מבואר בגמ' דהני דמשבשי שבשא צריך שיקנה בגוף הקרקע ועיין תוס' שביארו שהכונה שמקדים מעות בשביל זמורות ועיין רמב"ן שדן לבאר שהם לא התחילו עדין לגדול כלל אמנם הביא שברמב"ם מבואר שזה גם במקרה שהתחיל לגדול וצ"ע למה אין כאן את ההיתר של מיניה קרבו וע"ש שביאר שכיון שלא יודע מה הם הזמורות שיתיבשו שאותם הוא יקבל כה"ג לא שייך לומר מיניה קרבו [קצת משמע שלא צריך פסיקה על משהו מסוים וצ"ע] עוד כתב לישב שכיון שגם אם הקונה ירצה את זה עכשיו לא יוכל לקחת כה"ג לא שייך לומר כאילו הוא קנה את זה ולכאורא זה רק כאן שכל ההיתר כי נתן לו דוקא את זה ובריטב"א כתב שכיון שגודל זמורות הרבה יותר גדולים ממה שבהתחלה וזה פנים חדשות שבאו לכאן בזה לא שייך הסברא של מיניה קרבו.

# בסוגיא דמה שעיזי חולבות ופרדיסא

### ביסוד ההיתר של מה שעיזי חולבות

א] מבואר בבריתא ס"ד. שהיה הולך לחלוב את עזיו ופגעו חברו ואמר לו מה שעיזי חולבות מכור לך מותר אבל אם אמר לו בכך וכך אסור דהינו דברישא אפילו שיתכן שיהיה שם חלב יותר מהמחיר שנתן לו בכל אופן זה מותר והנה בפשוטו היה אפשר להתיר מצד יש לו שבזה מותר אפילו פסיקה בהוזלה אמנם עיין בשטמ"ק בשם הרמ"ך וכן הוא בחידושי רעק"א ע"ב: שמדובר שיחלוב אותם לא מיד ועד שיחלוב יהיה כאן חלב שעכשיו לא קיים ובכל אופן מבואר שזה מותר ובתורי"ד ביאר שמדובר שפסק עמו כנ"ל על כל החלב של החודש הסמוך שבזה ודאי לא חשיב יש לו והנה בפשוטו מדובר שחלק מהחלב ודאי קיים כאן ובכל אופן מבואר שלא חשיב יש לו ועיין מהר"מ שיף שכתב דמבואר שלא מועיל יש לו מעט בפסיקה אמנם יתכן שדוקא כאן שזה בהוזלה אסור אבל אין מקור שללא הוזלה מותר ולפ"ז יתכן שמה שללא הוזלה מבואר ברש"י שזה מותר אין זה מצד יצא השער אלא שלזה עוזר יש לו מעט [והנה המאירי והרמ"ך נקטו שבאמת זה דשלב"ל ואין מי שפרע ולפ"ז מקושית הגמ' שיעזור ממילא קרבו מבואר שמועיל יש לו אפילו ללא שחל למי שפרע ועיין לקמן].

והנה בעיקר הדין דכל שלא קצב על סכום מסוים של חלב מותר אפילו שיתכן שיתן לו יותר מהמחיר שנתן לו צ"ב למה אין כאן איסור של פסיקה בהוזלה דבפשוטו מה שהסכים לנ"ל מחמת שהקדים לו מעות ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים וכדלקמן.

א. עיין תורי"ד שכתב שמשלם על המזל דהינו שלא חשיב שנותן לו יותר שכיון שמתחיב לו חלב בצורה שיתכן שיהיה יותר מהמחיר שנתן ויתכן שזה יהיה פחות מהמחיר שנותן לו ודבר זה יש לו מחיר פחות מהמחיר הרגיל וממילא לא חשיב הוזלה כלל ולפ"ז אם יוזילו בצורה שמצד הסיכון לא היו מוזילים כזה הרבה א"כ ודאי ההוזלה בגלל ההמתנת מעות כה"ג באמת יהיה אסור.

ב. עיין רש"י שכתב שטעם ההיתר מצד שקיבל עליו הפסד ושכר דהינו שודאי מדובר שמוזיל יותר ממה שרגילים להוזיל מצד הסיכון שבדבר וזה מצד ההמתנת מעות שבדבר אבל כיון שיש צד הפסד נגד צד הרווח לכן זה מותר וכסוגיא דלקמן בחבית שקרוב לשכר ולהפסד מותר [וכן ביאר בדבריו רעק"א ע"ב: והנה בפשוטו בסוגיא דלקמן זה רק סברא לראות את זה כפיקדון אבל כאן זה לא שייך אמנם מרעק"א מבואר שזה היתר בעצם] ובפשוטו כן הוא שיטת תוס' שביארו שההבדל בין פרדיסא לסוגין [כמבואר בריטב"א ובתוס"ר] מצד דשם לא מצוי כלל שיוזל יותר מהמחיר שנתן דהינו שזה ודאי שמדובר שההוזלה היא יותר ממה שהסיכון גורם רק שכל שיש צד שבאמת יפסיד מהקרן כה"ג אין איסור ורק כיון שודאי לא יהיה פחות מהקרן ממילא לא שייך כאן היתר של קרוב לשכר מלהפסד ומבואר בדבריהם שיסוד ההיתר ששיך לדון שהכסף לא מחמת האגר נטר אלא מצד צד ההוזלה דהינו שזה קולא דרבנן לדון ההוזלה מחמת זה.

עוד תירצו שבאמת ברב מדובר שקבעו על כל כמות סכום מסוים רק שיש צד שזה יתקלקל ורק כה"ג רב אסר משא"כ בסוגין שיש צד שלא יהיה לו כלל ובפשוטו גם כאן יסוד החילוק שכל שהנידון שזה יתקלקל חשיב שאין כאן צד הפסד וממילא זה ודאי בעד ההמתנת מעות משא"כ בסוגין שיש צד שלא יהיה בכלל כמות חלב כמו המחיר שנתן בזה חשיב שיש צד שיהיה לו הפסד.

והנה מבואר בחו"מ סימן ר"ט שאם יש כרי ואדם מוכר את זה במחיר מסוים ללא למדוד בדיוק כמה יש שם דחל המקח גם אם זה לא בדיוק כמו שחשבו אבל יש בזה הונאה ועיין ב"י שהקשה מה זה שונה מסוגין דמשמע שאם אומר לו מה שעיזי חלבות בין רב למעט שזה חל ועיין שם מה שחילק והדרכי משה כתב שבאמת בסוגין מדובר שאין בזה שיעור הונאה [דהינו שזה פחות משתות] והבאר הגולה כתב שכאן הרי מדובר שאומר הן רב הן מעט משא"כ שם מוכר לו את זה בתור אומדנא כמה יש שם והנתה"מ כתב שבאמת יש כאן הונאה אבל מצד איסור ריבית אין בזה חיסרון עוד כתב שבאמת הסיבה שמוזיל בסוגין מצד ההמתנת מעות רק שזה מותר מצד שזה קרוב לשכר מלהפסד ומבואר מדבריהם שלמדו שאין הכונה בסוגין שבאמת זה המחיר של הסיכון כמבואר ברי"ד דא"כ אין שום מקום לקושיא שודאי שהבאר הגולה צודק אלא שיסוד סוגין זה מצד שזה קרוב להפסד ורק לכן זה מותר אבל באמת יש כאן הונאה מצד המחיר שקצבו [והנה דנו בכל קניה של שוברי קניה שזה יותר זול שמותר מצד שהסיבה של ההוזלה בגלל הקניה במרוכז אמנם הרבה פעמים הם לוקחים בשיקולים שלהם גם אם ההקדמת מעות שהם מקבלים והגר"י לנדא אמר דיש ללמוד מסוגין שמותר במה שעיזי חולבות שזה קרוב להפסד אפילו שודאי שהשיקול גם מצד ההקדמת מעות כמבואר בנתה"מ אמנם כל האחרונים שלא ישבו כך וכן לפי שאר ביאורי הראשונים אין לנו מקור לזה ועד יש לחק שכאן זה הסבר למחיר שזה מגדיר שאין כאן הוזלה אבל שם יש ודאי הוזלה רק שזה מסיבה אחרת ועיין פ"ת סק"ג וצ"ע].

ג. והנה עיין רמב"ן וריטב"א ע"ג. שכתבו לחלק בין מה שעיזי חולבות לפרדיסא כחילוק התוס' דבפרדיסא מדובר שקבעו סכום על כל כמות יין ואם לא יגדל יחזיר לו מעותיו וכה"ג רק הנידון כמה ישוה מה שקצץ לו משא"כ במה שעיזי חולבות לא יודעים כמה יהיה ויתכן שיהיה פחות ממה שקצבו ויתכן שיהיה יותר ובפשוטו היה מקום לומר שזה מצד קרוב לשכר ולהפסד וכמבואר בתוס' ורק כשיש צד שיפסיד מהכמות שקצת חשיב שיש צד הפסד משא"כ אם ודאי יקבל ורק הספק שמא זה יוזל לא חשיב קרוב להפסד.

אמנם עיין משנה גיטין ל. המלוה מעות את הכהן ואת הלוי להיות מפריש עליהן את חלקם פוסק להם כשער הזול ואין בזה משום ריבית דהינו שצורת פרעון החוב של ההלואה שכל פעם יזכה להם את המעשרות שלו ויגבה את זה בפרעון החוב ואפילו שזה בהוזלה מותר והגמ' מבארת הטעם שכיון שאם לא יהיה לו הוא לא חייב ממילא גם אם גובה יותר זה מותר ועיין תוס' שכתבו שמעיקר הדין כה"ג אסור כמבואר ברב בפרדיסא אלא שכאן משום תקנת כהן התירו את זה אמנם עיין רמב"ן שם [הובא בר"ן ובנימוק"י והריטב"א] שכתב שכיון שיתכן שלא יחזיר לו כלום ממילא כה"ג זה מקח ולא הלואה ודימה לדין מה שעיזי חולבות ומשמע מלשונו שנתחדש כאן היתר חדש שרק במקום שודאי יחזיר הקרן ויש ספק אולי יתן יותר זה בכלל הלואה אבל כל שיתכן שלא יחזיר הקרן אין לזה שם הלואה אלא שם מקח ולכן נקט שבאופן שודאי מקבל חשיב שודאי מחזיר כיון שקבע שבכמות כזו מוחזר אפילו אם זה יהיה פחות ורק כשיש צד שעל חלק לא יקבל חשיב שזה לא הלואה אלא מקח [ועיין רמב"ן ס"ד: בביאור היתר נכיתא].

והנה היה מקום לומר שהיתר זה הוא במקום שעושה מקח ויש כאן נידון של ריבית מדרבנן אבל בהלואה גמורה אין כזה היתר אמנם בפשוטו לשון המשנה המלוה מעות את הכהן ואת העני דהינו שחשיב הלואה גמורה אם פרעון [אמנם יתכן שכיון שזה שני מינים זה נחשב מקח] אמנם עיין נימוק"י שם שהביא מהרא"ה שלמד מהרמב"ן שגם במלוה כסף לחברו שיתן לו חצי מהרוחים אבל אם יפסיד מחמת משהו מסוים לא צריך להחזיר לו כלום שזה מותר דהינו שגם בהלואה גמורה יש את היתר סוגין ועיין נתיבות שלום סקכ"ב שהביא מהרדב"ז שנקט שכל הרמב"ן זה רק בדרך מקח אבל לא בדרך הלואה.

והנה בפשוטו לרמב"ן אין לנו מקור להיתר של קרוב לשכר כלהפסד אמנם בפשוטו בדעת שמואל מבואר שיש כזה יסוד וכן הגמ' אומרת שמודה ברב בתורי ומבואר שיש מקום שרב מודה אמנם יתכן שרק שם שבאמת כל סיבת ההוזלה בגלל זה וכתוס' רי"ד לעיל.

ד. עיין שו"ת הרשב"א ח"ב סימן ע"ב וכן משמע בהגהות מרדכי סימן תל"ג [על ס"ה.] וכן הוא בביאור השלישי בריטב"א בסוגין שביארו שבמה שעיזי חולבות מדובר שהחלב כבר בעולם וחשיב יש לו ולכן זה מותר משא"כ בסיפא מדובר שאין עכשיו מספיק חלב וודאי שקציצתו זה גם בעד מה שאין לו ולכן זה אסור וכמו בפרדיסא שחזינן שלא מועיל קרוב לשכר וכו' והנה בפשוטו לפ"ז לא צריך להגיע כלל להיתר של קרוב לשכר כלהפסד אמנם עיין הגהות מרדכי דמשמע שגם ביש לו יסוד ההיתר מצד קרוב להפסד רק שבהיתר זה עצמו חילק בין אם יש לו כל מה שפוסק או שאין לו שזה יותר נראה כהלואה שלא עוזר היתר זה והנה צ"ע דעד כמה שזה יש לו הרי מותר פסיקה בהוזלה ומה צריך להגיע להיתר של קרוב לשכר כלהפסד ואולי יש מקום לומר שכאן שההוזלה לא ברורה בזה יש מקום לראות יותר שמוכן לסיכון מצד אגר נטר ובזה צריך להגיע להיתר של קרוב לשכר מלהפסד וצ"ע אמנם עיין חידושי אנשי שם שביאר שכיון שזה מחוסר חליבה אין להתיר מצד יש לו רגיל אלא שצ"ע א"כ מה הגמ' שאלה שגם בסיפא יהיה מותר מצד שממילא קרבו הרי כל ההיתר מצד שזה כאילו יש לו והרי זה מחוסר חליבה ואולי בסיפא מדובר בשויו ומחוסר חליבה זה חסר רק ביש לו של הוזלה ולא ביש לו הרגיל אמנם בלשון המרדכי שהחיסרון בסיפא מצד שאין לו את הכל ואולי הוסיף דבר זה בשביל שמואל וצ"ע.

העלוה מהנ"ל דבעיקר ההיתר דסוגין מצאנו כמה שיטות בראשונים א. שיטת רש"י שזה מצד קרוב לשכר ולהפסד ב. דעת הרמב"ן דחשיב מקח כיון שיש צד שלא יהיה פרעון להלואה ג. דעת הרשב"א בתשובה והגמ"ר וביאור אחד בריטב"א שמדובר ביש לו אמנם משמע שזה בצירוף למה שזה לא ודאי ריבית.

### בהא דכל פסיקה על הפירות אין הסברא שזה קרוב לשכר כלהפסד

ב] עיין רעק"א ע"ב: שהקשה דכיון דמבואר בסוגין דאין ריבית אם זה קרוב לשכר כלהפסד דהינו שעד כמה שיש צד שלא יהיה ריבית אלא אדרבא יהיה הפסד א"כ למה מבואר במשנתינו שבכל פסיקה על הפירות יש איסור מצד שמא יתיקר הרי יש צד גם שזה יוזל וא"כ אין כאן סיבה לאיסור ריבית והנה לכאורא כל קושיתו לרש"י וסיעתו אבל לרי"ד אין מקום לקושיא דשם ודאי שבגלל צד הזול זה לא הסיבה לפסוק כמו עכשיו דודאי דהרבה יותר מצוי שזה מתיקר מאשר שזה יוזל וכן לרמב"ן שכל ההיתר כי יש צד שלא יפרע החוב לכן זה כמקח א"כ כאן שודאי צריך לתת לו מדה כמו שפסקו ורק שאולי זה יוזל כה"ג אין סיבה להתיר אמנם עדין יש להקשות לשמואל שהתיר פרדיסא דלכאורא מבואר שס"ל ההיתר המבואר ברש"י א"כ למה יש איסור של פסיקה על הפירות.

וע"ש שכתב לבאר דהנה מבואר בתוס' בסוגיא דחביתא שכל ההיתר של קרוב לשכר כהפסד זה רק בדרך מקח ולא בדרך הלואה ולפ"ז כתב לדון שבכל פסיקה על הפירות שלא יצא השער כיון שזה בגדר דשלב"ל ממילא הכסף חשיב הלואה ובזה אין ההיתר של קרוב לשכר כלהפסד משא"כ בסוגין דאפילו שאין עדין חלב אבל חשיב דבר שבא לעולם כמבואר ברבינו ירוחם ובשטמ"ק בשם הרמ"ך א"כ חל כאן תורת מקח וחשיב דרך מקח ורק בזה יש ההיתר של קרוב לשכר כלהפסד ומשמעות דבריו שם שעד כמה שחשיב בא לעולם כלפי פסיקה רגילה חשיב יש לו ורק כלפי פסיקה בהוזלה חשיב כאין לו [ובזה א"ש המבואר ברש"י שאם זה בשויו מותר ולא צריך להעמיד ביצא השער] אמנם הקשה דברשב"א מבואר שהחלב שעדין לא נמצא חשיב דבר שלא בא לעולם ולפ"ז גם בסוגין חזינן שאפילו שלא חל שום מקח בכל אופן יש ההיתר של קרוב לשכר וצ"ע למה כל פסיקה אסורה עכ"ד [ועיין ט"ז ריש סימן קס"ב דסאה בסאה דרך מקח מותר מצד שזה קרוב לשכר כהפסד ויש לבאר כרעק"א שכל שזה לא דרך הלואה יש ההיתר של קרוב לשכר אלא שצ"ע דהרי בלא יצא השער אסור ובהכרח כונתו להקל רק במחזיר כמו שקיבל ע"ש]

והנה דבריו צ"ע שא"כ בכל יצא השער שכה"ג לא חשיב דשלב"ל לא צריך להגיע להיתר של יצא השער אלא יש להתיר מצד קרוב לשכר וכו' והרי בגמ' מבואר שזה מצד מאי אהנית לי או מצד מה לי הן מה לי דמיהן עוד שמעתי להקשות דתוס' העמידו את פרדיסא שלא יצאו הפירות וא"כ הוי דשלב"ל ולא עוזר בזה קרוב לשכר ומה הקשו סתירה מסוגין וכן מה הטעם של שמואל [ועיין פנ"י שבאמת נקט שלתוס' בסופם לא קשה שזה קרוב לשכר ומה משמואל והעמיד בדקל לפירותיו אמנם בפשוטו כה"ג גם רב מודה] ועיין מיוחס לריטב"א ע"ג. ד"ה ושמואל שכתב לישב שצד הזול הוא רחוק יותר מצד ההפסד מפרדיסא לשמואל וצ"ע [ויתכן עוד שכשהנידון בשינוי המחיר כל אדם מעדיף לקבל המחיר בשעתו לפי מה שזה שוה בזמן הרגיל למכור משא"כ בסוגין שיש לו צד רוח שמקבל על מה שלא יהיה אחרי זה].

והנה עיין נתה"מ סקי"א ובסימן קס"ט סקל"ח שהקשה במה שעיזי חולבות כיון שזה דשלב"ל ולא חל אפילו למי שפרע וכמבואר בשטמ"ק בשם הרמ"ך ובמאירי א"כ המעות זה הלואה גביה ולמה שלא יהיה כאן איסור ריבית והוכיח מזה שכשהדבר נעשה דרך מקח אפילו שלא חל כלום בכל אופן מותר וכן הוכיח מהא דמבואר דבמוכר שט"ח בצורה שלא חל המכר אם הלוקח גבה החוב מדעת ההמלוה מותר ולא חשיב שיש כאן ריבית [ועיקר היסוד מוכח מכל פסיקה ביצא השער אם לא חל כלום כמבואר בריטב"א] והקשה מה זה שונה מפסיקה על הפירות דמבואר שזה אסור ותירץ דשם כיון שיש חוב על הגוף להשיג הפירות חשיב כמו הלואה משא"כ במקום שאין חוב על הגוף לתת הדבר אלא שרק עד כמה שזה יהיה לו הוא מכור בזה עוזר מה שזה דרך מקח עכ"ד והנה צ"ב מה הוקשה לו ממה שעיזי חולבות הרי שם מבואר בראשונים שיסוד ההיתר מצד שזה קרוב לשכר וכו' ובפשוטו הוקשה לו כנ"ל דבפסיקה מבואר שאפילו שזה קרוב לשכר כלהפסד בכל אופן מבואר שזה אסור ולזה חידש שכל האיסור פסיקה כי יש חוב על הגוף משא"כ בפסיקה על חפץ מסוים ללא חוב על הגוף אמנם גם שם אם יהיה פסיקה בהוזלה זה אסור ללא ההיתרים של חז"ל רק שבזה יש היתר של קרוב לשכר כלהפסד והנה הראשונים כולם הקשו מפרדיסא ובפשוטו שם יש עליו חיוב לגדל הפירות וכל שאר המלאכות ובכל אופן מבואר שמועיל קרוב לשכר וכו' ומשמע שיסוד ההיתר גם במקום שיש חיוב על הגוף וצ"ע.

### האם במקום שחל קנין גמור שייך איסור ריבית

ג] מבואר בגמ' ע"ג. לגבי זמורות שיהפכו בקרקע ועל ידי זה מותר אפילו שזה בהוזלה ובפשוטו הכוונה שכל שחל קנין בגוף הקרקע לגבי הזמורות שיגדלו אין כאן הלואה ולכן אין כאן איסור ריבית ועיין כס"מ פ"ח ה"ה שגם בפרדיסא אם יקנה לו בגוף הקרקע אין בזה איסור ריבית ועיין מחנ"א דלשב"ל ב' וכן בריבית סימן ל' שביאר שפרדיסא אפילו שיש כבר פירות בוסר אבל ס"ל לכס"מ דחשיב דשלב"ל והביא שרש"י חולק ולפ"ז כתב שמוכח שגם אם זכה בגוף הקרקע יש בזה איסר מדרבנן שזה מחזי כריבית ולפ"ז חידש בסימן ל' שאם עשו באיסור כבר זכה בזה המלוה ומותר לקחת הפירות אמנם דבריו צ"ע דבפשוטו בפרדיסא לא היה פסיקה אלא על הפירות של מחר וא"כ לא חל כאן עדין המכר ולכן חשיב שהמעות הלואה ויש כאן איסור ריבית מדרבנן אבל במקום שחל מכר גמור יכן שלא שיך מחזי כריבית.

והנה עיין תוס' שהקשו מה שונה פרדיסא ממשכנתא ותירצו בתירוץ הראשון שבמשכנתא קונה גוף הקרקע משא"כ בפרדיסא ועיין הגהות יד אברהם ס"י שכתב שמבואר בתוס' כדברי הכס"מ שכל שחל קנין מעכשיו אין בזה איסור ריבית ולכן אם פרדיסא יחול קנין מעכשיו יהיה מותר אמנם עיין תוס' שכתבו בביאור השני שרק כיון שיכול גם לשטח פירות מותר ומשמע שמצד שקנה קרקע לפירותיה זה עדין אסור מדרבנן מצד מחזי כריבית ועיין רשב"א שהביא מהראב"ד לחלק שבמשכנתא שהמלוה מטפל בקרקע זה נראה שקנה אותה משא"כ בפרדיסא ומבואר שגם במקום שקנה מעכשיו אם זה לא נראה שקנה זה אסור והנה עיין רמב"ן שכתב שבפרדיסא לא עוזר מה שיהפוך בגוף הקרקע אמנם בדבריו משמע כמבואר בריטב"א שגם כשהופך זה נראה כאילו קנה ולכן בפרדיסא זה לא מועיל אבל אם יקנה ממש זה ודאי יועיל והנה המחנ"א כ"ט שנקט שההיתר של מיני קרבו שחל קנין מעכשיו ומבואר שלולי שזה מיניה קרבו זה אסור דהינו שגם במקום שחל קנין זה אסור [ועיין בשיעור הקודם].

והנה הגמ' אומרת מודה רב בתורי והרמב"ם ביאר שהכוונה שקנה עגל קטן וטעם ההיתר אפילו שמקבל אותה בגדלות כיון שיש צד שימות וזה קרוב להפסד ועיין חוו"ד סקט"ו שהקשה שכיון שקנה את העגל למה שיהיה כאן איסור והוכיח מזה שגם במקום שקנה מעכשיו בכל אופן יש איסור ובאמת כדבריו הקשה הרמב"ן על הרמב"ם אמנם בפשוטו צ"ע דכיון דכסף לא קונה לכן יש בזה איסור אבל אם היה חל קנין גמור יתכן שלא היה איסור כלל.

והנה מבואר במשנה ס"ה. שמרבין על שכירות בתים דהינו שאם משלם מראש עשה לו יותר זול זה מותר וכתבו התוס' בב"ב פ"ו: שכל זה דוקא אם נכנס לבית מיד אבל אם לא זה אסור שההוזלה נראה שזה בגלל ההמתנת מעות ומבואר שאפילו שחל קנין מעכשיו יש בזה איסור ריבית מדרבנן אמנם הרשב"א שם ובעדר"י חלקו על תוס' [והט"ז סימן קע"ו סק"ז ובנקוה"כ שם פסקו כמותם] ועיין רעק"א ע"ב: שדן שגם החולקים זה רק במקרה שאף אחד לא גר בבית ששיך לדון שזה נראה שקנה מיד אבל אם יש מישהו אחר בבית בזה הם מודים שזה אסור ולפ"ז מבואר שלכו"ע שייך איסור מחזי כריבית אפילו שזה מעכשיו אמנם עיין שם בראשונים שחלקו על תוס' דמבואר שחלקו מצד הטענה הנ"ל שכיון שזה קנין גמור אין כאן שם מחזי כריבית.

### חילוקי הראשונים בין פרדיסא למה שעיזי חולבות

ד] הגמ' אומרת דמה שעיזי חולבות מכור לך מותר ובפשוטו הטעם מצד קרוב לשכר וכו' והקשו הראשונים מה זה שונה מפרדיסא דמבואר בגמ' שרב אוסר ובראשונים לקמן ע"ג. הקשו עוד דמבואר בתוספתא דאם אדם פוסק אם חברו על תבואת שדה על כמה שיצא בין רב בין מעט שמותר ומה זה שונה מפרדיסא ומצאנו בזה כמה ישובים בראשונים וכדלקמן.

א. עיין תוס' בתירוץ הראשון ומבואר בלשונם שיש שני חילוקים אחד שבסוגין אין דרך לזלזל בגלל ההמתנה של יום או יומים משא"כ בפרדיסא זה זמן גדול וזה סיבה לזלזל בגלל המתנת מעות עוד חילקו מצד דכאן יש צד הפסד משא"כ בפרדיסא זה רחוק מאוד שיהיה הפסד יותר ממחיר הקרן וצ"ב מה עיקר החילוק ובתוס"ר וריטב"א וכן ביאר במהר"ם שיף שעיקר החילוק זה סוף דברי התוס' דהינו שבפרדסא לא חשיב שיש צד הפסד אמנם בגידולי תרומה ח"ג אות כ"ה ביאר שהעיקר ההבדל אם זה הרבה זמן או קצת זמן וע"ש מה שתמה בזה.

ב. התוס' כתבו דבפרדיסא מדובר שקבע כמה משלם על כל סאה ושם צד ההפסד רק מצד שזה יהיה גרוע משא"כ כאן צד ההפסד מצד שלא יהיה וכה"ג חשיב יותר צד הפסד קיים.

ג. הרמב"ן חילק כנ"ל אמנם משמעות דבריו שבאמת הסברא בסוגין לא מצד קרוב לשכר אלא שכל שלא ודאי מחזיר ההלואה חשיב מקח ולא הלואה ולכן בפרדיסא כיון שודאי מחזיר ההלואה אפילו שאולי זה בשווי פחות לא שייך ההיתר הנ"ל ובזה ישב התוספתא דשם זה לא ודאי שיצאו חיטים ויתכן שלא יחזיר לו כלום.

ד. בשו"ת הרשב"א ובהגהות מרדכי וביאור אחד בריטב"א דבמה שעיזי חולבות מדובר שזה יש לו משא"כ בפרדיסא זה אין לו והנה בפשוטו לפ"ז אין כאן היתר כלל של קרוב לשכר כלהפסד אמנם זה דוחק בגמ' ובמרדכי מפורש שגם כאן שזה יש לו אבל צריך להגיע לקרוב לשכר וכו' דהינו שזה לא יש לו גמור.

ה. עיין רמב"ן בתחילתו שהעמיד שני קושיות א. מה שונה מה שעיזי מפרדיסא ב. מה שונה התוספתא מפרדיסא ותירץ שבתוספתא כיון שאין כלום עוזר קרוב לשכר משא"כ בפרדיסא שיש כבר בוסר דהינו שכה"ג חשיב שאין צד הפסד או שגם ההפסד זה התחדשות ואחרי זה ביאר שבפרדיסא אין ההיתר של מיני קרבו כיון שזה רק בדבר שראוי ללקיטה וכאן הבוסר לא ראוי ללקיטה וכנ"ל והנה הרמב"ן לא ביאר איך מתישב הקושיא ממה שעיזי חולבות ובפשוטו כונתו דגם כאן הרי יש חלב שלא נמצא דהינו שהנידון גם על החלב שמתרבה וביחס אליו עוזר הסברא של קרוב לשכר.

והנה עיין רשב"א שהעמיד הקושיות כמו הרמב"ן אלא שהוסיף שהגמ' דנה שאם ממילא קרבו היה מספיק היה עוזר גם עיזים וכורת וא"כ למה פרדיסא זה לא מיניה קרבו ותירץ וז"ל וי"ל **דכל היכא דאיתנהו לפירות גמורים ראוין ללקיטה כההיא דכוורת ועיזים שרי דהא יש לו וכל דיש לו שרי והיכא דאיתנהו להו כלל נמי שרי והינו מה ששדך עושה אבל היכא דצמחו ולא נגמרו אי נמי דהוי סמדר ולא נגמר ללקיטה הוי ליה כאגר נטר וכל זה איננו שוה לי** עכ"ל והנה בפשוטו יש לבאר דבריו כמבואר בתשובותיו שההיתר בעיזים וכורת מצד יש לו אמנם הדבר צ"ב א. שא"כ לא ענה על הקושיא למה זה לא מיני קרבו ב. שבקושיא נקט שבמה שעיזי חולבות לא מדובר ביש לו ותירץ שמדובר ביש לו וא"כ העיקר חסר מן הספק ויותר נראה שכוונתו לישב כמבואר ברמב"ן שבמקום שלא גדל כלום זה מותר וזה התוספתא ומה שעיזי חולבות דהנידון על החלב שעתיד לבוא ומה שכתב דמה שעיזי חולבות זה כבר ראוי ללקיטה כונתו לישב למה בזה יש היתר של מיניה קרבו והזכיר את הו"א של הגמ' שגם ממילא קרבו עוזר וכמבואר בקושיתו .

# בדין קבלת אחריות [חביתא סד:]

### ביסוד האיסור דקבלת אחריות

א]הגמ' ס"ד. אומרת אמר אביי שרי ליה לאיניש למימר ליה לחבריה הילך ארבעה זוזי אחביתא דחמרא אי תקפה ברשותך ואי יקרא ואי זילא ברשותי א"ל רב שרביא לאביי האי קרוב לשכר ורחוק להפסד הוא אמר ליה כיון דמקבל עליה זולא קרוב לזה ולזה הוא ע"כ ומבואר בסוגין שיש כאן מקום לאסור בקבלת האחרית מצד הדין של קרוב לשכר מלהפסד ומה שזה מותר שכיון שמקבל עליו זולא הוי קרוב לשכר כהפסד והנה יסוד הדין של קרוב לשכר כהפסד הוא לקמן ע. ובב"מ ק"ד: דמותר לעשות עיסקא דפלגא מלוה ופלגא פיקדון וגם הרוחים חולקים בשוה [עיין רמב"ם פ"ו משלוחין שביאר הכל] ומבואר בגמ' שאם האחריות של הכל על המקבל זה אסור דהינו דכה"ג דנים שזה הכל הלואה וממילא מה שהמפקיד מקבל חצי מהרוחים זה ריבית ובסוגין נתחדש שזה לא רק הלכה בדבר שהוא דרך הלואה שהרי שם נתן דמים ומקבל דמים חזרה אבל כאן הרי נתן דמים ומקבל חפץ וא"כ הוי דרך מכר ונתחדש שגם כה"ג יש איסור של קרוב לשכר מלהפסד כמבואר בתוס' ע. וכתבו שלכן שם לא עוזר מה שהזולא עליו וכאן מספיק מה שהזולא עליו ועיין תוס' בסוגין שתמהו שכיון שיש כאן מקח גמור ומה שמקבל היוקר בגלל ששלו הוקר למה שיהיה בזה איסור ואין זה דומה ללקמן דשם נתן דמים ומקבל דמים חזרה זה נראה כהלואה אבל כאן זה לא שייך.

וכתבו לבאר בשני אופנים או שמדובר באמת במשך ונתחדש שגם כה"ג כל שהאחריות על המוכר חשיב כאילו הדבר לא נקנה ללוקח והמעות הלואה וממילא שיך לדון שהיוקר זה ריבית וכן נפסק בשו"ע עוד כתבו לבאר שבאמת מדובר רק שלא משך ורק כה"ג כיון שזה לא מקח גמור דהרי כסף לא קונה ובאמת המעות זה הקדמה ורבנן החשיבו את זה כמקח וממילא מה שזה התיקר ברשותו אייקר וכה"ג שהאחריות על המוכר זה נחשב כהלואה ולכאורא הכונה ממילא כיון שלא חשיב שקנה הוי הלואה ולא שייך לומר דברשותיה אתייקר והנה לביאורים אלו יסוד איסור סוגין שגם בצד קיום המקח יש כאן איסור ריבית.

והנה בפשוטו כל חידוש סוגין שהאחריות חשיב כהלואה וממילא יש כאן ריבית אמנם יתכן לדון שזה ודאי נשאר שזה דרך מקח ונתחדש בסוגין עוד חידוש שמקח כזה שכולו רוח למלוה דהינו קרוב לשכר מלהפסד אסור וחשיב ריבית דהינו דמקח בהמתנה בצורה שזה טובת הלוקח חשיב ריבית דרבנן וללשון של תוס' שמדובר במשך לפ"ז יש כאן שני חידושים אמנם אם מדובר בלא משך ודאי יש מקום לדון שכל החידוש שכל שהמקח נעשה שכולו טובת הלוקח הוי מקח אסור ועיין לקמן.

והנה הקשו הראשונים מה הגמ' דנה בסוגין שיאסר בגלל הקבלת אחריות ומה זה שונה מכל פסיקה ביצא השער או יש לו שזה לא סיבה לאסור ועיין תוס' שתירצו שכל פסיקה כיון שזה לא על משהו מבורר א"כ בזה שמקבל עליו אחריות זה לא סיבה לאסור משא"כ כאן שהפסיקה על משהו מסוים בזה קבלת האחריות זה סיבה לאסור אמנם עיין נימוק"י דפשטות לשונו [כפי שביארו החוו"ד קע"ג סקי"ח ובהגהות אמרי ברוך והחזו"א ע"ו סק"ד בתחילתו] שביאר דבסוגין מה שזה נחשב הלואה זה כיון שקיבל על עצמו אחריות ואם זה יפסד יחזיר לו דמיו א"כ יש כאן צד הלואה ואין זה ככל פסיקה שגם אם יתקלקל יתן לו אחר דהינו שנתחדש כאן סוג ריבית חדשה שכל שיש בעסק צד הלואה דנים דמה שהסכים לתת לו היוקר זה מחמת הצד הלואה שכאן דהינו שבאמת לא נתחדש שגם הצד מקח זה הלואה כיון שאחריותו עליו אלא שרק מחמת צד ביטול המקח הוי הלואה.

והנה בפשוטו איכא בזה שני נפק"מ א. בקבעו על חבית מסוימת אבל התנו שאם היא תפסד יתן לו חבית אחרת דלנימוק"י כיון שאין כאן צד הלואה אין כאן צד ריבית ולא צריך לקבל על עצמו זולא אבל לתוס' כה"ג כיון שקבעו על משהו מסוים ואין אחריותו עליו זה מראה שזה לא מקח וכן הוא בתלמיד הרשב"א [ואפילו שאם לא יהיה החבית המדוברת יהיה כאן פסיקה כללית אבל כל שיש החבית המדוברת בנתים המעות כהלואה] ב. עוד יש לדון נפק"מ בעשו פסיקה סתם וסיכמו שביד הלוקח לחזור מהמקח ויקבל את דמיו דלסברת תוס' אין כה"ג סיבה לאסור כיון שאין סיבה שאחריות החבית יהיה עליו אבל לנימוק"י כיון שיש כאן צד הלואה ממילא היוקר הוא ריבית וצריך שנגד זה יקבל זולא ועיין ט"ז סימן קס"ג סק"ה שהתיר בכה"ג.

[והנה החזו"א הקשה על ביאור זה בנימוק"י מהגמ' לקמן ע"ג: דדנה לאסור מצד קבלת אחריות ובהכרח מדובר שאם יפסד היין הוא צריך להחזיר לו הכסף וצ"ע מה עוזר שזה מק"ט הרי למעשה יש כאן צד הלואה ועיין מה שנבאר בס"ד סוגיא דשם ויתכן שלפ"ז לא קשה אמנם החזו"א דחק שכונת הנימוק"י כתוס'].

והנה בעיקר מה דבפשוטו מבואר בסוגין שקבלת האחריות זה סיבה להחשב כהלואה אין הדבר מוסכם ומצאנו עוד ביאורים בראשונים א. דעיין רמב"ן וריטב"א שהביאו מהראב"ד לבאר שבסוגין מדובר שקיבל עליו אחריות גם לאחר שהיין מגיע לידו והגמ' דנה שזה דבר שלא רגלים לתת וממילא מסתבר שמה שנותן לו אחריות זו זה בגלל ההקדמת מעות שנתן לו קודם שהביא לו היין וזה כמו קרוב לשכר ורחוק מהפסד שזה ודאי בגלל ההמתנת מעות והגמ' דוחה שכיון שהזולא על המקבל ממילא המוכר מקבל בעד זה את האחריות ויש כאן חידוש שבהקדמת מעות ויש לו מותר למוכר לקבל על עצמו התחיבות נוספת ולא דנים את זה כריבית אפילו שעל זה לא שייך לומר דברשותיה אייקר ויתכן שזה רק כאן שזה דבר שזה חלק מצורת המקח ויש בני אדם שמבטחים את עצמם בכל מקח בכזו צורה.

ב. עיין ריטב"א ותור"פ לקמן ע"ג. שכתבו דבסוגין מדובר שהתנה עמו שלא יתן לו את היין אלא לאחר זמן ויראו שזה לא מקולקל וממילא כיון שהיה כאן קביעות זמן לטובת הלוקח כה"ג זה סברא שלא שייך לדון את זה כמקח וכאילו קנה את זה והגמ' דחה שכיון שמקבל על עצמו זולא זה מותר.

### בביאור ההיתר שמקבל עליו זולא

ב] והנה הגמ' מבארת שכאן אפילו שקיבל על עצמו אחריות בכל אופן כין שמקבל עליו זולא זה קרוב לשכר כהפסד ועיין רמב"ן דהביא שני גירסאות גירסא אחת כיון שמקבל עליו זולא וגירסא שניה כיון שמקבל עליו יוקרא וזולא ומבואר מדבריו שלגירסא השניה הכוונה שלכן זה נראה כמקח דהינו שאפילו שמצד קבלת אחריות היה מקום לדון שזה נראה כהלואה אבל כיון שמקבל עליו זולא ממילא זה נראה כמקח ואין כאן סיבה לאסור אמנם לגירסא של רש"י שהגמ' דוחה שכיון שמקבל זולא ביאר הרמב"ן שהכונה שבאמת הגמ' נשארת שהוי הלואה כיון שהאחריות על המוכר רק שהגמ' דוחה שאין כאן סיבה לאסור מצד הריבית של היוקרא שנגד זה הרי מקבל על עצמו גם את הזולא וזה לא סיבה לאסור וע"ש שכתב שהלשון של קרוב לזה ולזה לרש"י א"ש דהינו שאין כאן ריבית אבל לרב האי גאון באמת יתכן שיש כאן רווח יותר מהפסד אבל כיון שזה כמקח זה מותר והנה לולי דברי הרמב"ן גם את גירסת רש"י אפשר לבאר שהכונה שכיון שיש זולא ממילא זה מקח [ועיין מרדכי סימן שט"ז בדמיונו שם דמשמע שלמד שזה סברא שזה לא ריבית].

והנה עיין לעיל שכתבנו לדון בדעת תוס' דבסוגין התחדש סיבת ריבית חדשה של קרוב לשכר מלהפסד דהינו שמקח שכולו רווח למלוה זה מקח של ריבית ולפ"ז יתכן שהסברא של זולא שכה"ג המקח הזה הוא לא בגדר כולו רווח וממילא אין כאן ריבית דהינו שזה כצד הרמב"ן שזה לא ריבית אבל לא מצד שנתחדש היתר חדש בהלכות ריבית אלא שכאן שכל סיבת הריבית בגלל שזה עסק של רוח ובזה אין החידוש הנ"ל.

והנה עיין רעק"א ע"ב: שהקשה למה יש איסור פסיקה על הפירות הרי מבואר בסוגין שכל שמקבל עליו יוקרא וזולא חשיב קרוב לשכר כלהפסד ואין בזה איסור ריבית והנה לכאורא כל קושיתו אם נלמד כרמב"ן שכונת סוגין שזה לא ריבית אפילו שבאמת זה נחשב הלואה אבל אם נימא שכונת הגמ' שלכן רואים זה כמקח אפילו שיש כאן אחריות א"כ כל סברת הגמ' במקום שיש לו דדנים שהאחריות יגרום שזה לא מקח ובזה היוקרא וזולא גורם שזה כמקח אבל לא מצאנו שזה סיבה שזה לא יחשב ריבית וכן למה שביארנו בתוס' שיש כאן סיבת איסור חדשה של קרוב לשכר כהפסד וכלפי זה נתחדש שהזולא מבטל דבר זה א"כ אין מקור להיתר חדש של קרוב לשכר אמנם לדעת הרמב"ן הנ"ל דיש כאן היתר בהלכות ריבית צדקו דברי רעק"א וצ"ב מה זה שונה מפסיקה על הפירות [והנה רעק"א חילק בין מקח להלואה וצ"ב הרי לביאור זה כל הנידון כאן כי חשיב הלואה וצ"ל שנקט כנ"ל מתוס' שזה לא הופך להלואה אלא שזה מקח אסור וכתוס' ונקט שהקרוב לשכר זה היתר בדיני ריבית וצ"ע] ובפשוטו צ"ל שרק כאן שכל הסיבה שזה נראה כהלואה בגלל האחריות שזה ריבית מחודשת בזה סמכו על מה שזה קרוב לשכר כהפסד אבל בפסיקה רגילה שזה מצד עצמו נחשב כהלואה בזה לא סמכו על היתר זה.

והנה לנימוק"י שביאר שכונת הגמ' שכיון שיש כאן צד ביטול מקח שאז זה הלואה זה סיבת האיסור לכאורא לפ"ז בהכרח שכונת הגמ' לישב שכאן היוקרא זה לא ריבית דהרי מה שמקבל זולא זה לא עושה את צד ההפסד שזה לא יהיה הלואה אמנם צ"ל כנ"ל שזה לא דומה לכל פסיקה על הפירות דכאן שזה הלואה מחודשת כלפי שיחשב ריבית בזה סמכו שהוי קרוב לשכר כהפסד אבל לא במקום שזה ממש כהלואה.

והנה לריטב"א ותור"פ שכונת הגמ' שכאן זה לא נחשב כאילו קנה דהרי יש כאן קביעות זמן וממילא היוקרא זה ריבית בהכרח לפרש שכונת הגמ' שכיון שיש יוקרא וזולא זה מקח דאין לומר שהכונה שזה לא ריבית דא"כ קשה מה זה שונה מכל פסיקה ובהכרח שכונת הגמ' שאפילו שקבע זמן אבל כל שמקבל עליו זולא הוי מקח.

והנה עיין ב"י שהביא מהמרדכי שכל ההיתר של סוגין זה רק אם לא עושה פסיקה בהוזלה אבל אם היה פסיקה בהוזלה בזה אסור אם קיבל על עצמו אחריות ועיין מחנ"א סימן כ"ט שביאר שכה"ג לא שייך לומר שזה קרוב לשכר כהפסד אלא זה קרוב לשכר [ויש מקום לבאר שהרי זה קולא מיוחדת לדון שזה לא ריבית וכל שיש כאן הוזלה גמורה לא הקילו] ועיין או"ש פ"ט ממלוה שהוכיח מהראשונים שחולקים על זה וע"ש שביאר שכיון שזה מקח גמור אין בזה חיסרון וביאור כונתו דלכאורא כל סברת המחנ"א אם סברת סוגין שזה לא ריבית אבל אם הסברא שכיון שמקבל עליו זולא זה מראה שזה מקח א"כ יתכן שלא משנה שלא מסתבר שיהיה זול דעיקר המכוון שצורת המקח מוכיח שזה מקח.

והנה עיין תוס' שכתבו דמה שהגמ' אומרת שעוזר זולא זה רק כלפי אחריות על דבר שלא שכיח אבל ביחס לדבר ששכיח לא עוזר הזולא וצ"ב הסברא לא מיבעיא אם הביאור בסוגין שכיון שמקבל עליו זולא ממילא זה צורה של מקח א"כ מה משנה כמה צד הפסד יש מצד האחריות אמנם גם לצד שזה מצד שלא חשיב ריבית א"כ מה משנה כמה צד הפסד יש הרי הסברא של האחריות שלכן זה נראה כהלואה והגמ' לא דנה שזה עצמו יחשב ריבית ובפשוטו מבואר בתוס' שנקטו שהסברא שאחריות זה סיבה שיחשב כהלואה הכוונה שכיון שההפסד עליו לכן זה לא נראה כמקח ולפ"ז הגמ' עונה שכיון שיש צד הפסד גם על הלוקח זה עדין נחשב כמקח ובזה כתבו תוס' שזולא זה מועיל מצד שכל צד ההפסד הוא רחוק לזה עוזר זולא אבל כל שצד ההפסד קרוב על ידי זולא זה נחשב עדין שעיקר ההפסד על המוכר והוי כהלואה וצ"ע אמנם אם נימא בדעת תוס' שבסוגין האיסור מצד רבית מחודש של קרוב לשכר ממילא ודאי מסתבר כנ"ל שצריך לדון על כלל העסק האם זה קרוב לשכר מלהפסד או לא [ולכאורא לפי המבואר בתוס' מסתבר כמרדכי שבהוזלה אין את ההיתר אמנם בפשוטו לא קי"ל כתוס' שחילקו בין הפסד שכיח ללא שכיח ולפ"ז אין הכרח לסברת המחנ"א].

ועיין חזו"א סק"ד ובגר"ז סל"ד שכתבו שאפשר גם שהזולא יהיה על המוכר והאחריות על הלוקח דהינו שכל שיש צד הפסד על הלוקח מותר וזה א"ש יותר לנ"ל וצ"ע.

### בביאור סברת תוס' דבפסיקה אין חסרון שאחריות וזולא על המוכר

ג] הגמ' שואלת שבאביי זה קרוב לשכר מלהפסד ולכן זה צריך להיות אסור והגמ' עונה שכיון שמקבל זולא זה קרוב לשכר כהפסד והקשו תוס' למה הגמ' לא שואלת מכל יצא השער שמותר לפסוק וחשיב כאילו ברשותיה אייקר הרי האחריות על המוכר ותירצו תוס' שכל נידון סוגין כיון שהיה פסיקה על חבית מסוימת אבל בכל פסיקה שזה לא משהו מסוים בזה אין חיסרון מה שהאחריות על המוכר וכתבו שלפ"ז בפסיקה ביש לו ששם הרי מבורר על מה פוסקים דבפשוטו הפסיקה שיתן לו ממה שיש לו וצריך להיות שאחריות על הלוקח וכתבו לדחות דגם שם אין הכונה שהפסיקה דוקא על מה שיש לו אלא יכול לתת לו מהשוק וא"כ גם שם זה כמו שלא מבורר מה שקנה ועיין ראשונים שהביאו תוספתא שגם ביש לו ההפסד על המוכר וכתבו גם לחלק כתוס' שיש הבדל אם פוסק על משהו מסוים או לא [אמנם עיין סק"א דבפשוטו דנו מצד חילוק אחר דכל צד הריבית בסוגין שכיון שיתכן שיחמיץ והמעות הלואה לכן זה כהלואה אבל בכל פסיקה שגם אם יתקלקל יתן לו אחר אין שם צד הלואה].

והנה עיין מהרש"א שהקשה על תוס' שהקשו למה הגמ' לא הוכיחה כאביי מהמשנה של פסיקה הרי הקושיא יותר קשה שסברת אביי לא יועיל על המשנה ששם הרי פוסק כשער הגבוה דהיינו שהוא מקבל גם זולא ומבואר בדבריו שלתירוץ תוס' לא קשה מהמשנה דהינו שבאביי מבואר שצריך לקבל זולא אבל עד כמה שבפסיקה אין את חיסרון של אביי א"כ לא צריך לקבל זולא והנה בפשוטו כונתו שהחיסרון של אביי זה רק מצד האחריות ולא מצד זולא אמנם עיין חוו"ד קע"ג סקי"ח וברעק"א ופנ"י דנקטו מסברא פשוטה שאותו חסרון שיש באחריות יש גם בזולא ולפ"ז כתבו שעדין קושית התוס' קשה מזולא והוסיפו שעל זה לא יעזור תירוץ התוס' שבפסיקה זה אחרת דרק לגבי אחריות שייך סברתם שלא שיך לדון שההפסד על של הלוקח כיון שאין כאן משהו מסוים ששיך לדון ששלו הופסד אבל לגבי זולא שכל הפירות הוזלו גם בפסיקה כללית צריך להיות ההפסד על הלוקח.

והנה יתכן בדעת המהרש"א שנקט שרק אחריות זה סיבה להעמיד הדבר כהלואה דהינו שאדם שהפסד החפץ לא עליו זה מגדיר שהוא לא בעלים אבל זולא זה משהו צדדי שעד כמה שיוזל לא רוצה המכר או שעושה הפסיקה במחיר אחר אבל זה לא סיבה לראות שאין כאן מכר אלא זה הלואה אמנם אם נימא כנ"ל שיסוד סוגין שפסיקה שקרוב לשכר זה עצמו פסיקה אסורה א"כ בפשוטו זה לא משנה אם זה מחמת האחריות או מחמת הזולא.

והנה עיין ט"ז סימן קע"ה ס"ז שעל דין השו"ע שפוסק כשער הזול הקשה למה אין החיסרון של קרוב לשכר וכו' והביא על זה את תירוץ התוס' ומבואר שנקט שסברת התוס' זה עצמו סיבה לא רק כלפי אחריות אלא זה גם סברא כלפי זולא וכן נקט החזו"א ע"ו סק"א וסק"ג ועיקר הדברים מבואר בהגהות אשרי שהוכיח את חילוק התוס' מהזולא וצ"ב קושית החוו"ד ורעק"א שכלפי זולא ששל כולם הוזל אין סברא שבפסיקה כללית זה יהיה אחרת [והנה עיין חוו"ד שדן לבאר לפי הנימוק"י לעיל סק"א שכל האיסור בסוגין כי יש צד ביטול מקח אבל בפוסק כשער הגבוה אין צד ביטול מקח אלא ודאי יש מקח רק הנידון באיזה מחיר ודבריו צ"ע דתוס' לא ס"ל כנימוק"י דאל"כ אין מקום לקושיתם עוד צ"ע כמו שהקשה בחידושי הגר' מאיר שמחה דהרי במשנה מבואר בר' יהודה שיכול לומר תן לי מעותי דהינו דגם במקום שאם הוזל מחזיר לו דמים מותר אמנם יתכן שיכול לתת לו כשער הזול והלוקח חייב לקבל רק שהוא לא חייב אלא יכול לבקש ביטול מקח וכה"ג זה לא סיבה לדון שזה הלואה ואם נימא דהביאור בנימוק"י כחוו"ד א"כ מוכרח כנ"ל וצ"ע].

והנה בעיקר תירוץ תוס' בפשוטו כונתם כדביאר רעק"א [וכן הוא בפנ"י בביאור תוס' בע"א] שהסיבה שאחריות זה חיסרון מצד שזה מראה שזה לא מקח וכה"ג שאי אפשר הרי ליחס ההפסד ללוקח כי אין סיבה להעמיד שעל זה היה המקח אין סיבה שזה לא יראה מקח ולכן נקטו האחרונים שכלפי זולא שזה כן היה צריך להתיחס אליו ממילא זה מראה שאין כאן מקח.

אמנם בעיקר ביאור דברי התוס' עיין חזו"א סק"א וסק"ג [וכן הוא בגר"ז סל"ד] דמבואר בדבריו שיסוד דברי תוס' שאיזה דבר זה סיבה להחשיב שלא היה מקח רק אם המוכר מקבל על עצמו דבר שמצד עיקר המקח לא היה צריך להיות כך אבל כל שמצד עיקר המקח כך זה צריך להיות אפילו אם כל ההפסד על המוכר אין בזה חיסרון ולכן כתב שבכל פסיקה שלא פסק על משהו מבורר ממילא מצד עיקר הפסיקה ההפסד צריך להיות על המוכר ואין בזה שום סיבה שזה לא יחשב כמקח וממילא זה גם סברא ביחס לזולא שכיון שהפסיקה לא היה על משהו מסוים ואין כאן חפץ מסוים ששיך לדון שנפסד ללוקח ממילא אין סיבה שגם הזולא יהיה על הלוקח אלא יכולים להעמיד את עיקר הפסיקה רק אם ישאר במחיר זה והנה עיקר הדבר שכל נידון סוגין רק בדבר שזה מצד התחיבות מיוחדת שהמוכר קיבל על עצמו מבואר מתוס' בע"א שנקטו שאם הוי מק"ט זה פשוט שאין שום סיבה שמחמת זה יחשב כריבית וכן הקשו שאם לגבי מי שפרע יכול לחזור בו ודאי שזה לא סיבה שיחשב שאין כאן מקח וכמו שביאר החזו"א שם.

ובאמת צ"ב מה תוס' נקטו בקושיא ומה פתאום סברו שבפסיקה האחריות זה סיבה שיחשב ריבית ומשמע שנקטו כנ"ל סק"א דבסוגין התחדש שפסיקה בצורה שכל הרוח מובטח ללוקח זה פסיקה אסורה ולכן גם אם זה מעיקר הפסיקה וחידשו שזה רק חיסרון במקום שמצד עיקר צורת הפסיקה היה צרך להיות אחרת ולא שזה מעיקר צורת הפסיקה שאז אין חיסרון זה ודו"ק.

והנה הריב"ש סימן י"ט כתב שאסור להלוות סאה בסאה ביש לו או יצא השער ולפסוק שאם יוזל ישלם לו דמיו כיון שזה קרוב לשכר מהפסד ולמד דבר זה מסוגין שצריך לקבל עליו זולא והובאו דבריו ברמ"א סימן קס"ב ס"ב והנה דבריו צ"ע שבסוגין הכונה שלכן זה נידון כהלואה ושלא היה כאן מכר אבל שם הרי מדובר על הלואה ובפשוטו צ"ל שכונתו שיסוד ההיתר של יש לו ויצא השער כאילו קנה הסאה וברשותיה איקר והרי מבואר בסוגין שכל שכל הרוח של המלוה לא שיך לדון כאילו הוא קנה את זה אמנם הרי לגבי כל פסיקה ביש לו או יצא השער אפילו שפוסק כשער הזול רואים שזה לא חיסרון וכנ"ל א"כ למה שכאן זה יהיה חיסרון וע"ש בביאור הגר"א וצ"ע.

# יישוב סוגיית חביתא [ס"ד.] עם הסוגיא דרבנן הוו מבחרי [ע"ג:]

### בהא דבסוגין לא הוי מק"ט מעיקר הדין

א] הגמ' ס"ד. מביאה מימרא של אביי שרי ליה לאיניש למימר לחבריה שקול ד' זוזי החביתא דחמרא אי תקפא ברשתך ואי יקרא או זילא ברשותי והגמ' מבארת שאין בזה חיסרון של קרוב לשכר מהפסד כיון שהלוקח מקבל על עצמו זולא והנה מלשון הגמ' משמע דמה שהחבית באחריות המוכר זה מצד שכך התנו והקשו התוס' הרי מבואר בגמ' בב"ב צ"ח. דחבית שהחמיצה זה באחריות המוכר שתולים שכבר מראש זה היה עומד להחמיץ והוי מק"ט והנה בביאור קושיתם הט"ז סימן קע"ג סקי"ח ביאר שאין הקושיא על דין הגמ' דגם עד כמה שזה מק"ט מעיקר הדין אבל צריך לקבל זולא ואל"כ הוי קרוב לשכר מהפסד וכל הקושיא על הלשון דמבואר שצריך תנאי מיוחד אמנם עיין חזו"א שחלק ונקט שכל הריבית בסוגין זה במקום שהקבלת אחריות זה מצד הסכם מיוחד אבל כל שזה מצד מק"ט אין בזה סיבת איסור ובפשוטו כן מוכח מתוס' שכתבו שגם למ"ד בב"ב שמזלא דלוקח גרם אבל כאן שהתנה ודאי שזה מזל המוכר ואם כל קושיתם על הלשון א"כ למ"ד זה לא קשה דללא שמתנה אין זה מזלו אלא בהכרח שכונתם לשאול על עיקר הדין וכן הוא מפורש בלשון התוס' בב"ב צ"ח:.

ומצאנו כמה ישובים בראשנים א. עיין תוס' שהעמידו שבאמת בסוגין לא מדובר שזה החמיץ אלא קלקול אחר וכה"ג אין לדון מצד מק"ט אלא מצד קבלת אחריות של המוכר אמנם רש"י והרמב"ם והרא"ש והטור כתבו שמדובר על החמצה ב. עיין ב"י שהביא בשם תלמידי הרשב"א וכן הוא בהגהות אשר"י וברשב"א בב"ב צ"ח. שכתבו שבאמת רק עד טבת זה מצד עיקר הדין אבל אחרי זה הוא רק מחמת קבלת אחריות [והתוס' הוכיחו מהגמ' בב"ב שגם אחרי טבת זה כך ועיין רשב"א בב"ב שכתב שכה"ג זה מצד אחריות] ג. עיין תוס"ר שכתב כגון שעירן בכליו של לוקח שכה"ג איכא למ"ד שאין טענת מק"ט אלא שעדין קשה למ"ד שחולק ועיין תוס' בב"ב שכתבו כגון שידוע שהיין היה מצוין וזה החמיץ מסיבה חדשה ע"ש ד. עיין דרישה הובא בט"ז שנקטו שבחבית מסוימת בזה אין טענה של מק"ט אמנם עיין חוו"ד סק"כ ובחזו"א שהקשו מהגמ' בב"ב שגם כה"ג יש טענה של מק"ט אמנם עיין מחנ"א הונאה סימן י"א שכתב לחלק שאם פוסק על יין ונותן לו חבית מסוימת בזה עד כמה שזה מחמיץ זה לא מה שפסק אבל אם פסק על קניה של חבית מסוימת בזה מצד הקנין מה שהחבית זה מה שקנה וכל מה שמתנה שאם יחמיץ זה רק בגדר אחריות ולא בגדר מק"ט ע"ש.

### בהא דבסוגיא ע"ג: לא עוזר הזולא והאם זה אותו נידון של סוגיא דחביתא

ב] עיין בגמ' ע"ג: דרבנן היו משלמים על היין בתשרי ומקבלים אותו בטבת ויכלו לבחור יין שלא החמיץ והגמ' דנה שכיון שיש כאן קבלת אחריות של המוכרים זה ריבית והגמ' מבארת שכיון שהם נתנו מעות על יין ולא על חומץ ממילא אין כאן סיבה לאיסור ריבית דהינו שלא חשיב שיש כאן קבלת אחריות של המוכרים שזה סיבה לאיסור ועיין תוס' ס"ד. שהקשו למה הגמ' צריכה להגיע לטעם זה תיפו"ל שכיון שקיבלו על עצמם הזולא אין בזה סיבת איסור כמבואר בסוגין ומצאנו בזה כמה ישובים וכדלקמן.

א. עיין תוס' שכתבו שבסוגין הצד הפסד היה מצד קלקול אחר וכיון שזה לא שכיח בזה עוזר מה שקיבלו על עצמם הזולא משא"כ בגמ' לקמן מדובר שההפסד הוא מה שזה מחמיץ וזה דבר ששכיח וכלפי זה לא עוזר הקבלת זולא ולכן הוצרכה הגמ' לטעם שהאחריות זה מק"ט ולא שזה קבלת אחריות ועיין תוס' בע"ב שכתבו שבאמת אם יהיה הפסד אחר ששכיח וזה לא בגדר מק"ט באמת על זה לא יעזור הקבלת זולא ועיין שיעור הקודם דכתבנו דבפשוטו מבואר שיסוד איסור סוגין שזה עסק שקרוב לשכר מלהפסד וצריך לדון את כלל המקח שזה כולל כל סוגי ההפסד וכיון שיש כאן צד הפסד גדול חשיב עדין קרוב לשכר מהפסד.

ב. עיין פסקי הרי"ד לקמן ע"ג: וכן הוא בחזו"א סק"א שבאמת בגמ' לקמן מדובר שלא קיבלו על עצמם זולא ולכן הוצרכה הגמ' לטעם של מק"ט ובאמת אם היו מקבלים על עצמם זולא זה היה נחשב קרוב להפסד וגם אם היה קבלת אחריות אין בזה חיסרון.

ג. עיין ריטב"א לקמן ע"ג: וכן הוא בתור"פ שכתבו לדון שכיון שלא מצוי זולא בזמן שעד טבת ממילא כה"ג זה לא סיבת היתר ביחס לאחריות משא"כ בסוגין שמצוי זולא לכן זה סיבה להתיר.

ד. עיין ריטב"א ע"ג: בסוף דבריו ומשמע שחילק דלגבי חבית מדובר שפסקו שאם יתקלקל יחזיר לו מעות וכה"ג אין כאן סיבה לדון שזה ריבית מחמת האחריות רק מצד היוקר ולכן מועיל מה שמקבל על עצמו זולא אבל בגמ' לקמן הרי היו ודאי מקבלים יין דהינו שהאחריות היתה בצורה שאם יין זה יחמיץ יקבל יין אחר וכלפי זה לא עוזר הזולא והנה בפשוטו הריבית בשני הסוגיות זה היוקרא והאחריות זה רק סיבה שלא יחשב כמקח וכמבואר בלשון רש"י לעיל ס"ד: וברא"ש שם ולפ"ז אין מקום לטענה הנ"ל שסברת הזולא לא עוזר ביחס לאחריות דהרי האחריות אין זה חיסרון בעצם כלל אלא זה רק סיבה שזה לא מכר אלא זה הלואה אמנם מדברי הריטב"א הנ"ל ותור"פ שם וכן הוא מפורש בלשון התוס"ר שעצם זה שהמוכר קיבל על עצמו אחריות זה סיבה לאיסור ריבית דהינו שבגלל ההקדמת מעות הסכים לקבל על עצמו אחריות היין וכלפי זה כתב לחלק שרק במקום שמקבל על עצמו להעמיד לו יין בכל מקרה יש כאן סיבת איסור אבל במקום שאם יחמיץ יחזיר מעות כה"ג אין לאסור אלא מצד האחריות וכלפי זה מבואר בגמ' שמועיל מה שמקבל על עצמו זולא ולכאורא הסברא שאם מחזיר כסף אין לדון מצד האחריות דעל צד קיום המקח לא נותן שום ריבית [העירוני דבדבריו רק מבואר שבחבית אין לדון מצד אחריות אבל לא כתב שזולא לא עוזר כלפי אחריות אמנם יתכן לומר כך וכן ביאר בחזו"א סק"ג].

והנה עיין רש"י ע"ג: שהקשה מה הגמ' דנה שהאחריות זה סיבה לריבית מה זה שונה מכל פסיקה ותירץ שיין זה מצוי שמחמיץ והנה צ"ב למה רש"י הקשה דבר זה שם ולא הקשו בסוגיא דחביתא והנה בלשון רש"י מדויק עוד שסיבת האיסור מצד האחריות ודלא כסוגין שביאר מפורש שסיבת האיסור בגלל היוקר עוד משמע ברש"י שבסוגיא ע"ג: זה לא פסיקה על חבית מסוימת אלא שפוסק שיתן מיינו ומשמע שנקט שגם במשנה מצד הדין יש לו זה כשפוסק לתת ממה שיש לו ולכן הקשה למה יש כאן חיסרון יותר מהמשנה ובפשוטו באמת לרש"י יש כאן שני סוגיות דבדף ע"ג: מדובר בפסיקה לא על משהו מסוים ושם הנידון לא מצד היוקרא אלא מצד שהאחריות עצמה היא ריבית ובזה כתב לחלק בין אם צד ההפסד הוא מצוי או לא משא"כ לגבי חבית מדובר בפסיקה על חבית מסוימת ושם אין לדון מצד האחריות עצמה כיון שלא מתחיב לתת משהו במקום אלא להחזיר הדמים ולכן רק הנידון שלא חל המכר וממילא היוקר הוא ריבית ולכן שם רש"י לא הקשה מה זה שונה מהמשנה וכן מיושב למה בגמ' ע"ג לא עוזר מצד הזולא שביחס לריבית שמחמת האחריות לא מועיל קבלת זולא [והנה רש"י כתב שמדובר בלא יצא השער וצ"ב הטעם ועיין מהר"מ שיף שביאר שאם יצא השער שיכול למכור ללא קבלת אחריות אין סיבה לראות הקבלת אחריות בגלל אגר נטר אמנם לנ"ל יתכן שאם יצא השער שסיבת ההיתר לא בגלל שקנה יין זה אין חיסרון מה שזה יתקלקל ורק אם סיבת ההיתר בגלל יש לו ס"ל לרש"י שצריך לתת לו משלו וכדמשמע במשנה].

והנה היה מקום לומר ששני הסוגיות משלימות אחת את השניה ששניהם מדובר על אותו מקרה רק שביחס לאחריות צריך להגיע לדין טעות וביחס ליוקרא צריך להגיע לזולא וכן מבואר בפשוטו בחכמת אדם כלל קמ"א סי"ב שכתב שבחבית מבוררת הסיבה שאין איסור מצד האחריות כי זה מק"ט אמנם בפשוטו זה נסתר מהגמ' שמפורש שצריך קבלת אחריות על החומץ אם לא דנימא שהגמ' זה על שאר הפסדים אמנם בריטב"א מפורש שבדוגמא של הגמ' בחבית אין חיסרון מצד האחריות.

והנה הראשונים הקשו מה הנידון המיוחד בחביתא יותר מכל פסיקה ועיין נימוק"י שביאר שדוקא כאן שאם זה יחמיץ יחזיר לו מעותיו משא"כ בכל פסיקה אמנם עיין ע"ג: שהביא את תירוצו של רש"י ועיין מחנ"א סימן כ"ט שתמה למה הוצרך לזה ויתכן שרק העתיק את לשונו אמנם לנ"ל בדעת רש"י א"ש שבחביתא שהנידון מצד היוקר בזה כתב שזה רק כשיש צד ביטול מקח ורק בחבית בעין משא"כ ברבנן שמבחרי בטבת ששם הנידון מצד האחריות בעצמה בזה צריך להגיע לחילוקו של רש"י וסברת רש"י שרק בדבר מצוי הפסד זה רק סברא כלפי הנידון שהאחריות עצמה היא ריבית אבל לגבי חבית שהנידון לגבי היוקרא שזה מבטל השם מכר בזה לא משנה אם זה שכיח או לא.

והנה בעיקר המבואר בלשונות הראשונים שיש מקום לדון שהאחריות עצמה היא הריבית לכאורא מבואר שאפילו בהיתר של יש לו שזה כאילו הוא קנה ואין ריבית מצד היוקר אבל זה לא מתיר קבלת הנאה אחרת ולכן עדין יש מקום לאסור מצד החיוב אחריות שהמוכר קיבל על עצמו שאין זה מדרך הסוחרים [ועיין מה שכתבנו בזה על השו"ע סימן קע"ה].

### ביאור דעת הטור ובפסק הלכה

ג] והנה הטור כתב את הדין של רבנן מבחרי וכתב לאחר ניסן והתיר מחמת שזה מק"ט ואחרי זה כתב שבפסיקה על חבית מסוימת צריך לקבל עליו זולא והנה הטור כתב ששניהם מדובר בהחמיץ והנה צ"ב למה ברישא זה מק"ט מצד עצמו ובסיפא רק מחמת שהתנה עוד צ"ב מה ההבדל דברישא לא הצריך שיקבל עליו זולא ובסיפא הצריך שיקבל עליו זולא ובפשוטו היה נראה לבאר על פי התוס' בב"ב דברישא מדובר שזה החמיץ מחמת עצמו ובזה תמיד זה מק"ט ואין סיבה לאסור ולכן לא צריך לקבל על עצמו זולא משא"כ בסיפא שמונח בזה קבלת אחריות בזה צריך לקבל זולא ולפ"ז ברישא אם יקבל עליו זולא אפילו אם זה לא יהיה מצב של מק"ט זה יהיה מותר אמנם למבואר ברש"י היה מקום לבאר דברישא מדובר שלא פסק על חבית מסוימת בזה שיך לדון שהאחריות עצמה היא ריבית וצריך להגיע שזה מק"ט ואין שם נידון מצד הזולא כיון שאין צד של ביטול מקח משא"כ בסיפא שפסק על חבית מסוימת בזה אין נידון מצד אחריות ורק מצד היוקרא ולכן שם צריך קבלת היוקרא [ועל דרך זה הוא בדרישה שם מטעם אחר].

והנה צ"ב למה הטור תלה הזמן בניסן ולנ"ל יש מקום לבאר שרצה לבאר שדעתו שדין הגמ' זה לא דוקא טבת והדין של הסיפא זה כגון שזה מחמת קבלת אחריות דהינו שידוע שנתחדש סיבה להחמצה אמנם הב"י נקט שהטור גרס ניסן ולדעתו עד אז יש הסברא של הגמ' שזה מק"ט ולכן זה לא סיבת איסור אמנם לאחר ניסן כה"ג באמת אסור לקבל על עצמו האחרית והנה צ"ב כיון שבסיפא מבואר שאפילו שקיבל על עצמו אחריות בכל אופן כיון שקיבל על עצמו יוקרא זה מותר א"כ למה ברישא אם זה לאחר ניסן זה חיסרון ובפשוטו היה אפשר לומר שמדובר שלא קיבל על עצמו זולא אמנם הב"י פשיטא ליה שגם ברישא מדובר שקיבל על עצמו זולא דאל"כ יאסר מחמת היוקרא בעצמו וע"ש שכתב לחלק דבסיפא שהתנה מפורש מועיל זולא משא"כ ברישא וצ"ב הרי גם שם מדובר שהתנה מפורש ולא רק שזה סתמא כך כמבואר בלשון הטור.

והנה כדבריו מבואר בט"ז סקי"ז ובש"ך סקכ"ד דזה ודאי דגם ברישא מדובר שקיבל עליו זולא ובכל אופן מבואר שיש איסור מצד האחריות ורק כיון שזה מק"ט זה מותר ובהכרח כסברת הב"י הנ"ל וצ"ע אמנם אם נימא כסברת הריטב"א והתור"פ שיש הבדל אם זה על חבית סתם או חבית מסוימת א"כ א"ש החילוק דברישא יש לאסור מצד עיקר האחריות משא"כ בסיפא.

והנה הט"ז כתב על הרישא דכל סברת הגמ' רק ביחס לחימוץ אבל ביחס לקלקול אחר או זולא הלוקח קיבל על עצמו ועיין חוו"ד סקי"ט שכתב שבטור מדובר שרק חלק מהיין התקלקל ובזה כיון שלא פסק על משהו מסוים ודאי צריך לתת לו חבית אחרת וכן דייק מתוס' שגם בפוסק על חבית מחביותיו רק אם הכל נתקלקל הלוקח מקבל על עצמו אחריות והנה החוו"ד העמיד כל הסוגיא של רבנן מבחרי וכו' שהחיוב אחריות לתת לו יין אחר ואין זה במשמעות הגמ' אמנם לנ"ל שיש כאן שני סוגיות א. מצד האחריות ב. מצד היוקרא א"כ יתכן שביחס לאחריות בזה גם בפוסק על חבית מחביותיו כיון שיתכן ששלו החמיץ יש כאן סיבת איסור וצריך להגיע למה שזה מק"ט וכל דברי התוס' זה ביחס לדון שאין כאן מקח בזה כל שיכול לתת לו ולהחשיב שהתקיים בזה המקח זה מספיק אלא שא"כ צ"ב למה בכל פסיקה על פירות מפירותיו אין חיסרון מצד האחריות ויתכן דשם יש את חילוקו של רש"י שזה לא שכיח ומצד האחריות זה לא סיבה לאסור וצ"ע מכל זה.

והנה בפשוטו העולה לדינא בסוגין א. אם פסק לא על יין מסוים אלא פסיקה בעלמא בזה המוכר יכול לקבל על עצמו זולא וכן הפסד ואין בזה חשש ריבית כן הוא שיטת התוס' ובפשוטו כך קי"ל.

ב. אם פוסק על חבית מסוימת ושאם יפסיד יחזיר לו מעות בזה אם המוכר קיבל אחריות הלוקח צריך לקבל זולא ואם זה הפסד שמצוי דעת תוס' שלא עוזר מה שמקבל זולא ובפשוטו להלכה לא קי"ל כן ואם המוכר רק קיבל אחריות של מק"ט בפשוטו הלוקח לא צריך לקבל זולא וצ"ע הש"ך והט"ז שנקטו שצריך לקבל זולא.

ג. אם פוסק על חבית מתוך חביותיו ושאם יפסד יתן לו אחר בפשוטו זה כנ"ל אמנם ברש"י משמע שאז עצם האחריות זה ריבית ורק אם זה מק"ט מותר וצ"ע אם קי"ל כך.

### בדברי הריב"ש בדין קרוב לשכר בהלואת סאה בסאה

ד] עיין ריב"ש סימן י"ט הובא ברמ"א קס"ב ס"ב דבהלוה סאה ופסק שאם יוזלו החיטים יקבל דמיו דהינו שזה יהיה הלואה של דמים או פסיקה של מקח ואם זה יתיקר יקבל חיטים והיה כאן היתר של יש לו חיטים שבכל אופן זה אסור כיון שזה קרוב לשכר ולמד מסוגין דחביתא דמבואר דקרוב לשכר אסור עכ"ד [והנה מסברא כאן לא שייך ההיתר של יש לו שכיון שהרי לא ידע במה יפרע האם חיטים או דמים ולכאורא כה"ג לא שייך לומר שכאילו קנה חיטים וצ"ע] והנה בפשוטו צ"ע דבסוגין האחריות זה סיבה לדון שאין כאן מכר וממילא יש איסור מחמת היוקר דזה לא נחשב כאילו קנה אבל כלפי הלואת סאה בסאה שזה הלואה מה שיך לאסור ובפשוטו הכונה שכל ההיתר מצד כאילו קנה את החיטים וכה"ג לא שייך לדון כאילו קנה אמנם הרי בכל פסיקה לא על משהו מסוים חזינן שאין חיסרון מה שהאחריות על המוכר גם לגבי יוקרא וגם לגבי הפסד עיין בשיעור הקודם ובהכרח כסברת החזו"א שכל שזה לא פסיקה על משהו מסוים זה לא מבטל המקח שהיה כאן וכמבואר בגר"ז סל"ד וא"כ גם כאן זה כך וצ"ע.

אמנם עיין ביאור הגר"א שציין לתירוץ של תוס' שגם במשך זה אסור דהינו דנתחדש בסוגין שגם במקום שאין כאן הלואה אבל כיון שאחריותו עליו זה נידון כהלואה ולכאורא הכונה שגם כאן אפילו שפסקו שישלם סאה בסאה אבל כיון שפסק שאם יופסד ישלם דמים דנים שההלואה מחיבת דמים ומה שמחזיר סאה זה כריבית והנה עיין רמ"א שכתב שאם פוסק שישלם הסאה בזמן היוקר זה אסור וביאר הגר"א שזה מאותו טעם שכה"ג זה קרוב לשכר והנה שם לא שייך הביאור הנ"ל דהרי החיוב הוא ודאי סאה חיטים ובהכרח כונתו שכיון שזה קרוב לשכר זה אסור ולכאורא מבואר שלמד דבסוגין התחדש איסור של קרוב לשכר וצ"ע עדין מה הוכיח דוקא מהתירוץ הראשון של תוס' וצ"ל שכמו ששם אפילו שהיוקר שלו מעיקר הדין בכל אופן אפשר לראות דבר זה כריבית ה"ה כאן אפילו שיש חיוב סאה ולכן מקבל סאה בכל אופן אפשר לראות דבר זה כריבית וצ"ע.

והנה בריב"ש מבואר שיש כאן איסור רק מדרבנן מצד מה שנתחדש בסוגין שקרוב לשכר אסור אמנם עיין חוו"ד סק"ה שכתב שיש כאן איסור מעיקר הדין שכיון שיש כאן הלואת סאה חיטים והתחיב לו שלא יפסיד מהקרן ודבר זה שוה ממון א"כ חשיב שהתחיב לו שוה פרוטה יותר מההלואה אמנם מהריב"ש מבואר שאין לאסור כאן מעיקר הדין.

# מרבין על השכר ובדין שכירות פועל

### ביסוד הדין דמרבין על השכר

א]מבואר במשנה ס"ה. דאין מרבין על המכר דהינו שאסור לקבוע שאם ישלם מיד מחיר אחד ואם ישלם לאחר זמן מחיר יותר יקר והטעם שכיון שזמן התשלום הוא עכשיו ממילא מה שמשלם לאחר זמן יותר זה מתפרש כריבית על ההמתנה ועיין רמב"ם פ"ח ה"א דזה רק ריבית מדרבנן ובפשוטו הביאור שאפילו שהטעם שלקח יותר מעות בגלל ההמתנת מעות אבל למעשה פסק את המחיר בתור שזה דמי הקרקע ואין כאן תשלום על ההמתנת מעות ועיין מאירי שאם באמת יגיד מפורש שהמחיר של הקרקע זה עשרה והשתים הנוספים זה בגלל ההמתנת מעות בזה יחשב ריבית מדאוריתא [אמנם אם נימא שרק בהלואה יש ריבית אבל בחוב מקח אין ריבית א"כ גם בכה"ג זה דרבנן ועיין לקמן] והנה מבואר ברמב"ן במלחמות שגם במקום שהמחיר האמיתי זה מה שקוצץ אם ישלם לאחר זמן ורק שאם ישלם מיד יעשה לו פחות זה אסור והטעם שכיון שאם ישלם מיד ימכור לו בפחות זה נראה שמצדו קצץ שזה המחיר והתוספת זה על ההמתנת מעות אמנם המחנ"א ריבית ל"א דייק מהרמב"ם שכה"ג אין איסור.

והנה מבואר במשנה לגבי שכירות בתים שמותר להרבות על השכר דהיינו לפסוק שאם יתן בסוף השכירות ישלם י"ב ואם בתחילת השכירות ישלם עשרה והגמ' שואלת מה זה שונה ממכר ומבוארת שכיון ששכירות אינה משתלמת אלא לבסוף דהינו שזמן התשלום הוא בסוף ממילא מה שבתחילה לוקח פחות זה הוזלה ולכן זה מותר והנה בפשוטו עיקר מכוון הגמ' שכיון שזמן התשלום הוא בסוף ממילא אין כאן אגר נטר ואין שום סיבה לאיסור ריבית ועיין גמ' לקמן ע"ג. לגבי אריסים שהיו מוסיפים להם על השכירות כששילמו להם יותר מאוחר והגמ' אומרת שיעזרו עדין בשדה כך שעדין לא הגיע זמן התשלום וביאר רש"י בד"ה הפוכו שאין כאן המתנה ומה שנותנים לכם יותר אוזולי מוזלי גביכו [ולכאורא הכונה שזה תוספת על השכירות] וכנ"ל ועיין מיוחס לריטב"א שהקשה דמה הגמ' כאן צריכה להוסיף דמה שבתחילה זה יותר זול זה הוזלה הרי אפילו אם כך זה עיקר המחיר אבל עד כמה שמשלם בסוף ואין כאן אגר נטר ממילא אין סיבה לאסור ומה זה שונה מהגמ' ע"ג. הנ"ל.

ועיין מחנ"א סימן ל"א שכתב שבאמת כל ההיתר בסוגין במקום ששיך לדון שהמחיר כמו שקבע בסוף וכגון באין שומא ידועה אבל במקום שהמחיר ברור כמו שאמר שישלם בתחילה בזה באמת אם קבע שישלם בסוף הוי ריבית ודייק דבר זה מלשון הגמ' שרק מחמת שאוזלי הוא דמוזיל גביה זה מותר אבל ללא זה זה אסור וע"ש שביאר בטעם הדבר שכה"ג מבארים שבאמת התחייב לשלם בתחילה מחיר של עשר שזה המחיר ומה שפסק שבסוף ישלם שתים עשרה זה תוספת על ההמתנה עכ"ד והדברים צ"ב מהיכי תיתי שזה כונתו וסתימת הפוסקים שלא כדבריו [ובחכמ"א קל"ו ס"י מבואר שבמקום שהדרך לשלם בתחילה באמת אסור לומר שני מחירים או בתחילה זול או בסוף יקר דחשיב שמשלם על האגר נטר וזה כמחנ"א הנ"ל אמנם באופן דהחכמ"א כתב המחנ"א שהכונה שכולם מוזלים כדי לקבל בתחילה ואם קובע שישלם בסוף אדרבא זה המחיר וצ"ע].

ובפשוט צ"ל שאם באמת היה המחיר כמו אם משלם בתחילה זה היה אסור מדרבנן מצד שזה נראה שמצד השכירות המחיר כמו בתחילה וזה מה שמתחיב ומה שמשלם בסוף זה בתור תוספת על ההמתנה אבל כיון שאפשר לבאר אדרבא שזה המחיר ממילא לא אסרו ובאמת תמיד זה מותר גם מדרבנן שדנים שזה המחיר ואין כאן סיבת איסור וצ"ע.

### בהא דאין איסור לשלם מראש פחות

ב] והנה הגמ' מבארת למה מותר לשלם בסוף השכירות את המחיר היקר ואין בזה ריבית אמנם עיין גידולי תרומה עמוד תתקע"ט שהקשה הרי כיון ששכירות אינה משתלמת אלא לבסוף א"כ באמת זמן התשלום הוא בסוף א"כ במקדים לו מעות זה כמו פסיקה על הפירות שאסור אם מוזיל לו בגלל זה וע"ש שכתב דבפשוטו הביאור שזה כמו פסיקה בהוזלה דמבואר בגמ' ס"ג: דאם יש לו מותר וא"כ גם כאן כיון שיש לו את החפץ להשתמש בו חשיב הוזלה ביש לו שזה מותר אלא שהקשה שדעת הטור בשם רבינו ישעיה דגם בפסיקה בהוזלה ביש לו אם הוא מפרש שאם יתן לו לאחר זמן ישלם יותר זה אסור וא"כ במשנה שזה מפרש צריך להיות אסור בכה"ג עוד קשה דלפ"ז המימרא של ר"נ שמותר פסיקה בהוזלה מפורש במשנתינו [אמנם יש שנקטו שבאמת הגמ' שאלה על זה פשיטא ע"ש במהרמ"ש ובמה שביארנו שם].

ועיין קובץ הערות סימן נ"ג סק"ט ובקה"י סימן מ"ו שכתבו לחדש דהנה בכל שכירות הרי כבר מתחילה חל קנין בחפץ שיכול להשתמש בו אמנם החיוב תשלומים חל רק כשמשתמש דהינו שכל הזכות להשתמש שימוש שמחיב תשלומים דהינו שחשיב שמשתמש בשל חברו ובפשוטו גם אם משלם מראש זה אותו סוג זכות שעצם השימוש זה סוג שימוש שמחיב תשלום רק שהוא כבר שילם מראש אמנם חידשו הנ"ל שבאמת בכה"ג שמשלם מראש גדר הקנין שכירות זה אחרת דשם באמת משלם על עיקר הזכות פירות בחפץ וממילא אחרי זה יש כאן שימוש שהוא בכלל לא סיבה לחייב ממון דבשלו הוא משתמש ויסוד לזה מהא דמבואר בירושלמי [הובא בתוס' בערכין כ"א: וברא"ש ורמב"ן פ' השואל] דהמקדיש בית שכור השוכר צריך לשלם להקדש ולכן חשיב מעילה לגור בזה אבל אם שילם מראש יכול להמשיך לגור וכן עיין מחנ"א שכירות ג' שנקט בהא דמבואר בגמ' שאם נפל הבית השוכר לא צריך לשלם שאם כבר שילם באמת נסתחפה שדהו ולא צריך להחזיר לו המעות [אמנם הרבה ראשונים חולקים על זה עיין סימן תי"ב ושיטת הרא"ה שבשכירות בתים גם עדין לא שילם צריך לשלם מצד שהתשלום זה על הזכות בתחילה ובזה חלוק שכירות פועל משכירות בתים עיין ב"מ ק"ג. בראשונים שם] ולפ"ז א"ש מה שאין כאן איסור ריבית במה שמוזיל לו במשלם מראש שאין כאן שום הקדמה דמשלם על מה שקנה עכשיו ואין זה דומה לפסיקה בהוזלה שמקבל החפץ רק לאחר זמן.

והנה צ"ע במהלך זה כמה דברים א. שכל זה רק לראשונים דבשילם מראש אם נפל הבית לא צריך להחזיר לו הדמים אבל לראשונים שצריך להחזיר לו הדמים מבואר שגם בשילם מראש התשלום על ההשתמשות אם לא ששם זה אומדנא בעלמא [עיין חזו"א ב"ק כ"ג י'] ב. לשון הגמ' שאם משלם מראש אוזלי הוא דקא מוזיל גביה ומשמע שמשלם על אותו דבר רק שמוזיל לו ולנ"ל כה"ג התשלום על משהו אחר אמנם אין זה מוכרח דבשניהם משלם על השכירות רק שהצורת התשלום היא אחרת ג. דלפ"ז באמת כל ההיתר בסוגין אם סיכמו מראש שישלם בתחילה פחות אבל אם סיכמו מראש שישלם בסוף י"ב ואחרי זה מסכים שישלם לו פחות אם ישלם מיד זה יהיה אסור ועיין גר"ז סט"ז שנקט שגם כה"ג מותר [אמנם יתכן שכה"ג זה מתפרש שמשנה ההסכם ומשלם על הזכות].

אמנם עיין לשון הרימ"ג בב"ב פ"ו: דמשמע מדבריו שיסוד ההיתר שכה"ג לא רואים את זה כהלואה אלא כמשלם השכירות מראש [ועיין לקמן] וכן עיין גר"ז סט"ז שביאר שכה"ג זה לא הלואה אלא הקדמת פריעת השכירות אלא שצ"ב מה זה שונה מכל תשלום על חפץ מראש שלא רואים את זה כתשלום המקח אלא שזה כהלואה שמדרבנן אסור במפרש ועיין מחנ"א סימן ל"א שביאר שכיון שחל כאן קנין והוא לא יכול לחזור בו לכן כה"ג זה נחשב כדמי המקח ולא כהלואה דהינו שרק במקח שיכול לחזור בו רואים הדמים כהלואה אבל כל שלא יכול לחזור בו זה נחשב כדמי המקח גם כלפי הדרבנן ואין כאן איסור ריבית ועיין גר"ז שנקט שבאמת גם בשכירות מטלטלין כל ההיתר רק אם עשה קנין משיכה אבל אם זה רק כסף שרבנן עקרו קנין כסף באמת כל שיפרש זה יהיה אסור כמו כל פסיקה בהוזלה שבמפרש אסור ויתכן שכל זה במשלם קודם השכירות ששם זה רק מצד קנין שחל ולכן בפועל זה אחרת אבל בהתחיל השכירות בזה הסברא שלא רואים כהקדמה אלא שיש גם הגיון לשלם בתחילת השכירות על הכל.

### בביאור הרמב"ן שלמד מסוגין שמותר לשלם קודם הזמן בפחות

ג] והנה עיין רמב"ן שכתב דבמוכר שדה לחברו על מנת שישלם לאחר זמן י"ב ולאחר שחל המכר מוכן שישלם לו מיד בפחות שזה מותר ולמד דבר זה משכירות שאינה משתלמת אלא לבסוף ובכל אופן אם משלמים בתחילה מותר והנה בפשוטו הניחא אם בשכירות גם במשלם מראש חל אותו קנין וזה תשלום על השימוש שהוא לאחר זמן א"כ א"ש הדמיון שבשני המקרים יש כאן חלות שזמן התשלום צריך להיות מאוחר ומשלם קודם בפחות ואין בזה איסור אמנם אם נימא שטעם ההיתר בשכירות כי משלם על הקנין וזה הרי הוא זוכה בזה מיד וכלפי זה באמת זמן התשלום הוא עכשיו א"כ אין מקום לדמיון הדברים אמנם גם אם נימא שכאן רק משלם מראש עדין צ"ב הדמיון דשם הרי מצד החלות לא חייב לשלם מיד ומשלם קודם אבל בשכירות מדובר שסיכמו שישלם מראש וחייב מצד גדרי חו"מ לשלם מיד ומעולם לא חל חיוב לאחר זמן ששיך לומר שיש כאן הקדמה.

והנה בעיקר נידון הראשונים צ"ב מה הצד לאסור ובפשוטו צ"ל כמבואר בב"י סימן קע"ג ובב"ח שם דהיה צד לאסור מצד מחזי כריבית שכל שאדם משלם תשלום בגלל מה שמקבל שימוש בכסף יותר מוקדם מחזי כריבית ויתכן שדנים שכאילו עכשיו מלוה לו ובזמן התשלום האמיתי מוחל לו החוב ויש כאן ריבית ע"ש בב"ח ולפ"ז א"ש דמיון הראשונים שאפילו שכאן סיכם שישלם מראש אבל זה עצמו שמצד עיקר הדין צריך לשלם בסוף היה מקום לדון שזה מחזי כריבית ועד כמה שמבואר שמותר חזינן שאין בזה מחזי כריבית וממילא גם במקח זה מותר ולפ"ז אין להוכיח מכאן דלא כביאור הקובץ הערות דכאן גם אם משלם על הקנין אבל עדין היה מקום לאסור מצד מחזי כריבית.

ועיין בעל התרומות ח"ד סימן מ"ו אות י"ג שהביא מהרמב"ן שאדם יכול למכור חוב שאחרים חייבים לו בפחות ואין בזה ריבית ולמד דבר זה מהמשנה של שכירות שמותר לשלם קודם בפחות [וכן בנימוק"י ובמאירי מבואר שלמדו דין זה מסוגין] והנה בפשוטו שם הסברא לאסור שכיון שעכשיו לא מקבל כסף אלא בסוף א"כ חשיב כאילו עכשיו הלוה מעות ומקבל תמורתם בסוף וצ"ב הדמיון לסוגין וצ"ל שהרמב"ן לא דן מצד סברא הנ"ל אלא שהיה מקום לאסור כנ"ל שכיון שסיבת ההוזלה בגלל מה שהמוכר מקבל שימוש בכסף על זמן העכשיו ממילא זה אסור מדרבנן ולזה הוכיח משכירות שאין כזה איסור מדרבנן ועדין צ"ב.

### בנידון הת"ר דבמאחר תשלום השכירות בתוספת האם הוי ר"ק

ד] והנה עיין ב"י שהביא מתלמידי הרשב"א שאם שכר בית וקבע שישלם מיד עשרה זהובים ולאחר זמן רוצה לקצוץ שישלם לו י"ב דינרים לאחר זמן שיש בזה איסור ריבית ולשונו משמע שיש בזה איסור ריבית קצוצה ועיין ב"י שנסתפק שאין זה ריבית קצוצה וכתב לדון שזה אסור שזה כאילו שילם לו מעת והוא מלוה אותם בריבית שזה אסור ועיין ש"ך בנקוה"כ שנקט שהספק גם במקרה שכבר עבר זמן השכירות ומוסיף לו על דמי השכירות אמנם הט"ז סימן קע"ו כתב שכה"ג זה ריבית קצוצה וכן מבואר בגר"ז ס"ד ובחוו"ד קס"ו ס"ד שכה"ג במכר זה ריבית קצוצה וכל ספיקו של הב"י רק בשכירות במוסיף לו קודם שנשלם השכירות והנה לדעת הש"ך יסוד הספק הוא בדיני ריבית שכיון שרק בהלואה יש דין ריבית ולא במקח ממילא יתכן שזה לא רק סברא שקובע שזה מחיר המקח אלא כל שהתשלום הוא דמי מקח זה מותר ולכן גם כאן מה שמוסיף מתפרש כתוספת על דמי המקח ואין בזה איסור וכן הוא באו"ז סימן קפ"א בסוגין שאסר רק מחמת האיסור דרבנן של מרבין על המכר אמנם לדעת הט"ז שכה"ג אסור חזינן לכאורא שכל שזה לא בתור שקבעו שזה דמי המקח אלא שזה שכר המתנה אפילו שזה ניתן בתור מקח יש בזה איסור [וכן מבואר במאירי שבמרבה על מקח בתור שהמחיר עשר ושני זוז זה על ההלואה הוי ר"ק וכן בפשוטו מבואר בשטמ"ק בב"מ נ"ז: בשם הר"ן] וצ"ב למה אם זה קודם שהשתמש אין בזה ריבית קצוצה הרי בפשוטו ודאי שעל ידי שקצצו חל חיוב לשלם מראש כמבואר במחנ"א סימן ל"א ובפשוטו הביאור שגם בקבע לשלם מראש אבל כיון שהמחיב זה השימוש ממילא כל שמסכים שישלם לאחר זמן חשיב שמשלם על עצם ההשתמשות ולא שיש כאן תוספת של ההמתנה אמנם בזה נסתפק הב"י שאולי חשיב שנשאר שהמחיב זה ההתחלה והשאר זה תשלום של ריבית ולכאורא כל זה שיך אם נימא כנ"ל שגם בקבע לשלם מראש התשלום הוא על השימוש אמנם אם נימא כקובץ הערות שבקבע לשלם מראש התשלום הוא על הקנין א"כ לכאורא כמו שאם יאריך לאחר זמן השימוש חשיב ריבית קצוצה גם כה"ג חשיב ריבית קצוצה וכבר הקשה כן הגידולי תרומה ח"ד אות כ"ז וצ"ע בכל זה.

### בביאור סוגיא בב"ב פ"ו: בדין שכירות פועל

ה] מבואר בגמ' שהשוכר את הפועל ובזמן השכירות, יום שוה דינר ובזמן הגורן עולה סלע דכה"ג אם שוכרו היום לזמן הגורן אסור לשוכרו בדינר ואם שוכרו מעכשיו עד הגורן מותר לשוכרו בדינר ומבואר בגמ' בתחילה דמה שבשכרו מיד זה מותר זה רק אם חל שכירות למאה יום אבל אם כל יום זה שכירות נפרדת ממילא זה צריך להיות אסור כמו אם שכרו בניסן והגמ' דוחה דכאן מעיקר הדין צריך להיות מותר מצד שזלזולי בשכירות מי אסיר אלא שיש כאן איסור מחודש מצד שמחזי כריבית וכל שהתחיל לעבוד אפילו שכל יום זה חלות נפרד אין את האיסור של מראית העין עכ"ד הגמ' והנה מבואר בגמ' שני היתרים א. אם התחיל לעבוד ב. זלזולי בשכירות שזה סיבה גם אם לא התחיל לעבוד וצ"ב מה הם שני ההיתרים ומה הסברא בהיתר הראשון שרק על ידי שהתחיל לעבוד זה סיבה להתיר וכן יש לדון האם ההיתר של זלזולי זה היתר חדש או שכונת הגמ' שאותו היתר של התחיל לעבוד שייך גם קודם ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן ונבאר הדברים בס"ד.

א. עיין רשב"ם פ"ז. בד"ה אבל דמבואר שיסוד החילוק אם התחיל במלאכתו או לא שאם התחיל במלאכתו הוא לא יכול לחזור בו ואם לא התחיל במלאכתו הוא יכול לחזור בו והנה עיין מחנ"א שכירות פועלים א' שהקשה הרי פועל יכול לחזור בו אפילו בחצי היום א"כ תמיד הוא יכול לחזור בו וע"ש שהוכיח שס"ל שבהקדים שכרו לא יכול לחזור בו ובחידושי הגרמ"ש ב"מ ע"ו אות ב' ביאר שכיון שבעל הבית לא יכול לחזור בו זה מספיק ויסוד דבריו שעיקר מכוון הגמ' שכבר חל הקנין משא"כ קודם שהתחיל לא חל הקנין ומה שיכול לחזור בו מדין עבדי הם זה לא חיסרון והביטוי שחל הקנין שבעל הבית לא יכול לחזור בו ויתכן שגם אם יכול לחזור בו כי יש לו זכות כמו הפועל אבל הגדר שחל קנין והגמ' מחדשת שגם ללא שחל קנין מעיקר הדין מתר מצד שזלזולי בשכירות מי שרי וביאר הרשב"ם שכיון שפועל קשה לו להשכיר את עצמו ממילא אם מצא מי שמשכיר אותו הוא מוכן בכל מחיר וזה לא בגלל אגר נטר ובכל אופן יש איסור מדרבנן ובזה התירו כל שהתחיל שנראה שזה לא אגר נטר ועיין נקוה"כ סימן קע"ו שהקשה מה צריך להגיע להיתר מיוחד בפועל הרי גם בשכירות בתים מבואר שמותר לשלם מראש בזול ושם לא שייך סברא הנ"ל אמנם בפשוטו הביאור דשם באמת לא מצאנו שמותר אלא במקום שחל הקנין ולא יכול לחזור בו ויתכן שזה רק מתי שמיד נכנס לבית ויתכן שגם אם לא נכנס מיד אבל שכירות קרקע נקנה בכסף ומיד חל קנין לכל השנה.

והנה בהא דמבואר שההיתר לשלם מראש רק כי לא יכול לחזור בו למה שביארנו לעיל זה יתכן מצד סברת הקובץ הערות שכל שמשלם מראש הגדר שמשלם על הקנין ואין כאן הקדמת מעות ולפ"ז מבואר שגם בפועל יש מושג לשלם על הזכות מראש וזה כדעות שגם שם בשילם מראש ולא יכול לעבוד לא צריך להחזיר הכסף כמבואר ברא"ש בקידושין י"ז בשם המהר"ם אמנם צ"ע למה זה רק שייך כשהתחיל לעבוד [אמנם צ"ע למה אדם לא יכול לקדש אשה בזה שיתחיל לעבוד ובזכות שזכתה בו היא מקודשת ואולי כיון שיכול לחזור בו אי אפשר לקדש בזה אשה וצ"ע ועיין קהלת יעקב לבעל הנתה"מ סימן כ"ט סק"א] אמנם עיין ש"ך של"ג ס"ה שהביא שרוב הראשונים חולקים על זה וס"ל שצריך להחזיר הכסף דהינו שאין מושג לשלם על הזכות בפועל ולפ"ז בהכרח שהביאור כנ"ל מהמחנ"א והגר"ז שכל שלא יכול לחזור בו זה מתפרש כדמי הדבר ולא כהלואה ואין כאן איסור מצד היוקר אפילו מדרבנן אמנם יתכן שבאמת בפועל אין היתר במפרש וכל ההיתר שם רק מצד פסיקה בהוזלה ביש לו ורק בשכירות בתים ששם שייך כקובץ הערות מותר אפילו במפרש.

ב. עיין רימ"ג דביאר דהגמ' בתחילה הבינה שאפילו ששכירות אינה משתלמת אלא לבסוף אבל אם משלם בתחילה זה נחשב תשלום שכירות ולא הלואה אבל אם משלם קודם זה הלואה והגמ' דוחה שגם במשלם קודם זה לא הלואה דהרי מבואר במשנה שמרבין על השכר ומבואר בגמ' שזה מצד שאוזלי דקא מוזיל גביה והגמ' אומרת שבכל אופן כל שלא התחיל זה נראה כהלואה ולא כהוזלה עכ"ד והנה הקובץ הערות ביאר שכונתו בתחילה שכל שמשלם מראש קונה זכות בפועל ולכן אין כאן הלואה וצ"ב שאם גם בפועל שיך לשלם על הזכות מראש א"כ למה דוקא בהתחיל לעבוד ואולי ס"ל שלא שיך לזכות בפועל זכות על ידי כסף אלא על ידי תחילת עבודה וכנ"ל מהרשב"ם אמנם משמעות לשונו שזה סברא שהדין ששכירות משתלמת בסוף זה קולא מסוימת וכל שמשלם מראש זה גם בגדר תשלום שכירות רק בחר לשלם מראש ולא בסוף ואין סיבה לראות הדבר כהלואה והדבר מאוד מובן בסברא שכיון שמתחיל לקבל הדבר כבר משלם עליו ולא רואים את זה כהמתנה והנה צ"ב מה הגמ' מוכיחה משכירות קרקע הרי שם מדובר שמשלם כשמתחיל ודוחק לומר שכונתו גם אם משלם קודם שהתחיל שהוה ליה לרימ"ג לפרש וצ"ל דשם משמע שגם באופן שכל חודש זה שכירות נפרדת בכל אופן מותר אלא שצ"ב למה באמת זה מותר ומשמע שגם קודם הזמן שיך להעמיד תשלום על דבר שיקבל מחר והגמ' מחלקת שקודם שהתחיל זה נראה כהלואה וצ"ב מה זה משנה מפסיקה ביש לו שמותר בהוזלה וצ"ל ששם תמיד זה נראה כתשלום הדבר כיון שזה דבר קיים משא"כ שכירות שזה רק על השימוש שזה בגדר דבר שלא קיים וצ"ע.

ג. עיין עדר"י שביאר שהגמ' דנה שזלזולי בשכירות מי אסיר דהינו שכמו אם אדם משלם על חפץ שיקבלו לאחר שלושים יום אין כאן הלואה דחשיב מכר גמור מעכשיו ה"ה בפועל ולכן זה סברא להתיר אפילו אם עדין לא התחיל לעבוד ואפילו שפועל יכול לחזור בו אבל כל זמן שלא חזר בו יש כאן קנין ויכול לשלם על זה והגמ' עונה שבכל אופן זה נראה כהלואה והביא מתוס' שזה בכל שכירות ודחה שזה רק בפועל כי יכול לחזור בו ע"ש והנה משמעת לשונו שיסוד ההיתר כמו בקונה חפץ שמשלם עכשיו על החפץ שקיבל ומשמע כביאור הקובץ הערות [אמנם יתכן שגם לדבריו כיון שלא מקבל עדין החפץ זה לא סיבה שחיב לתת עכשיו אלא זה רק סברא שרואים הדבר כדמי הדבר ולא כהלואה ועיין גר"ז סכ"ב] וצ"ע.

ד. אמנם עיין רשב"א שבאמת לא דימה לקונה חפץ גמור אלא דימה לפסיקה ביש לו במקום שעדין לא זכה וכגון במיניה קרבו או כמו הלויני עד שיבוא בני שמותר [ולכאורא הכונה פסיקה בהוזלה ביש לו] ולכן גם כאן אפילו אם עדין לא התחיל אבל חשיב פסיקה ביש לו והגמ' אומרת שזה בכל אופן מחזי כהלואה וביאר כנ"ל שזה רק בפועל כיון שיכול לחזור בו משא"כ בשכירות קרקע שלא יכול לחזור בו והנה יתכן שבאמת כלפי שכירות בתים שמותר שם באמת זה לא רק מדין פסיקה ביש לו אלא כי קנה לגמרי כבר וככל הנ"ל ואדרבא זה עיקר הסברא בזה שלא יכול לחזור בו ועיין ריטב"א ונמוק"י שה"ה בפועל אם יעשה קנין שלא יכול לחזור בו מותר ועיין בלשון הריטב"א שטעם ההיתר כמו במכר שמשלם מראש בזול כמבואר במשנה ומשמע שגדר ההיתר כי זכה בזה ואין כאן הקדמת מעות אפיל שלגבי פועל ביאר שזה כמו פסיקה ביש לו וצ"ע.

והנה יש לעיין האם בפועל במתחיל לעבוד שמותר זה אפילו במפרש והנה אם נימא שכאן הגדר שקונה זכות כלשונו של ר"י א"כ זה עדיף מכל פסיקה על הפירות וגם אם שם אסור מפרש כאן מותר אבל אם נימא כמשמעות הרשב"א שבפועל זה רק כמו פסיקה ביש לו א"כ כמו שם במפרש זה אסור גם כאן זה אסור וצ"ע.

והנה העולה מהנ"ל דדעת הרשב"ם שאם לא התחיל לעבוד אין סיבה להקל אלא מצד סברא חדשה של זלזולי בשכירות ודעת הרימ"ג שגם בלא התחיל לעבוד יש את עיקר הסברא להקל ומבואר בדבריו שאותו היתר שיש בשכירות בתים יש בשכירת פועל ומשמעות דבריו שיסוד ההיתר ששכירות אפשר לשלם מראש ובעדר"י מבואר שיסוד ההיתר בפועל ובתים זה אותו היתר מצד שכאילו קנה זכות בפועל ועל זה משלם וברשב"א מבואר שלגבי פועל יסוד היתר מחמת יש לו אמנם יתכן שלגבי בתים זה מצד שקנה ויתכן שבאמת במפרש מותר רק בבתים ואסור בפועל [אמנם העירוני דבמ"מ פ"ז ממלוה ה"י כתב מפורש דגם בשכירות פועל מותר מפרש וכן הוא בלשון השו"ע קע"ו ס"ו אמנם יתכן שדעת המ"מ שביש לו מותר פסיקה בהוזלה אפילו במפרש ודלא כרבינו ישעיה].

### ביסוד איסור הקדמת מעות בפועל ובתים והאם חשיב כיש לו

ו] והנה עיין תוס' שדימו שכירת בתים לשכירות פועל דגם שם אם לא נכנס עדין לבית אסור וצ"ע שבפועל יכול לחזור בו אבל בבית הרי לא יכול לחזור בו ובמחנ"א שכירות ג' למד מזה שדעת תוס' שגם בפועל לאחר שקיבל דמים לא יכול לחזור בו ובפשוטו צ"ל שס"ל לתוס' שאין סברא במה שיכול לחזור בו דלמעשה כל זמן שלא חזר הוא שילם לו על השימוש בבית או בפועל ואם יש כאן איסור ה"ה בבית יש בזה איסור והנה עיין שערי דעה קע"ו שהקשה מה זה שונה מכל פסיקה בהוזלה שמותר ובפשוטו צריך לחלק שהעבודה של הפועל לא חשיב כיש לו דהינו שכאן הרי התשלום זה על העבודה בפועל וכן נקט החוו"ד מסברא סימן קס"ב בסופו ויתכן שגם אם באמת זה חשיב כיש לו כמבואר ברשב"א אבל מדרבנן החמירו שכל שלא התחיל לעבוד בהוזלה לא חשיב כיש לו.

והנה הראב"ד הובא סוף סימן קס"ב למד מהדין של נכש עמי והעדור עמך שאסור שאסור להלות סאה על מנת שישלם לו דוחן גם ביש לו דהינו שנקט שפועל זה כמו יש לו כמבואר בחוו"ד סוף סימן קס"ב וצ"ע הרי מבואר בסוגין שאסור בהוזלה חזינן שמדרבנן לא דנו שזה כיש לו וצ"ל שרק לגבי הוזלה החמירו אבל לגבי בשויו לא החמירו ומהא דאסור בסאה בסאה חזינן שזה איסור תמיד [אלא שצ"ב שעד כמה שחזינן שיש כאן חומרא יותר מתמיד איך אפשר ללמוד לתמיד אמנם יתכן שס"ל שפסיקה בהוזלה צריך מי שפרע ושלא בהוזלה לא ריך מי שפרע ולפ"ז פועל יכול לחזור ללא מי שפרע ולכן זה סוג יש לו שמועיל לפסיקה ולא מועיל להוזלה וזה דלא כרמ"ך בשטמ"ק ס"גף שמועיל פסיקה בהוזלה גם לגבי מכירת שטרות שאין בזה מי שפרע ע"ש].

והנה יש לדון האם מה שהחמירו בפועל שאם לא התחיל לעבוד אסור זה רק בהוזלה או שגם בפסיקה בשויו בלא יצא השער אסור מצד שמא יתיקר ובפשוטו מהראב"ד שנקט שחשיב יש לו לגבי סאה בסאה ולמד מכאן חומרא לתמיד ה"ה לגבי פסיקה בשויו חשיב יש לו ומותר.

והנה רעק"א ע"ב: למד מתוס' שגם בפסיקה ביש לו חזינן שיש איסור של מראית העין ולכאורא יתכן שגם אם כאן חל קנין שכירות אבל כיון שמשלם על השימוש בזה חשיב כהמתנת מעות וכנ"ל אבל במכר גמור שכל הדין תשלום הוא רק על מה שקיבל בזה אין איסור כלל [וכל הנ"ל תלוי בדברי הקובץ הערות או הביאור השני].

ובעיקר דברי הרשב"א ועדר"י שחידשו שבבתים אין איסור במקדים קודם שנכנס עיין רעק"א ע"ב: שדן שזה רק מצד שיכול להיכנס מיד ולא אם יש מישהו אחר אמנם בלשון עדר"י מפורש שכל הסיבה כי יכול לחזור בו וכן הוא בריטב"א ובנימוק"י דהינו שכל שזה חל לא שיך כאן איסור הקדמת מעות.

# טרשא דר"נ ור"פ

### ביאור שיטת רש"י ותוס'

א]הגמ' ס"ה. אומרת אמר ר"נ טרשא שרי והגמ' שואלת מהמשנה דמבואר שהמוכר קרקע לחברו ואומר לו שאם מעכשיו בעשרה ואם לגורן בי"ב שזה אסור והגמ' עונה הכא קץ והכא לא קץ ובהמשך הגמ' אמר ר"פ טרשא דידי שרי מאי טעמא שכראי לא פסיד זוזי לא צריכנא אנא הוא דעבידנא מילתא גבי לוקח והגמ' דוחה מצד שלמה ללכת לפי המוכר הרי הלוקח כל מה שקנה בכזה מחיר כי אין לו מעות והגמ' אומרת שאין הלכה כטרשא דר"פ עכ"ד הגמ' והנה בביאור סוגין ובפסק הלכה מצאנו כמה ביאורים בראשונים ונבארם בס"ד.

א. רש"י ביאר דטרשא דר"נ הכונה שמוכר תבואה במחיר יותר יקר מהמחיר של עכשיו והגמ' שואלת מה זה שונה מהמשנה ומחלקת דבמשנה הוא קוצץ והכוונה ששם פירש שאם מעכשיו בעשרה משא"כ בר"נ הוא לא קצץ ור"פ מתיר טרשא מטעם אחר מצד שהוא היה מוכר במחיר הזה ואין לו ענין בכסף עכשיו ועיין רמב"ן במלחמות ובחידושיו שהביא לדון בדעת ר"פ שיתכן שגם שם מדובר בלא קץ ולפ"ז ר"פ לא ס"ל היתר דר"נ אלא בא להתיר גם במקרה זה מטעם אחר וע"ש שנקט כן בדעת רש"י ומקורו מהא דרש"י ביאר כלפי הלוקח שיכול לקנות מימשהו אחר ומשמע שר"פ עצמו לא הציע למכור במחיר זה ולפ"ז כתב שכיון שהגמ' אומרת שלא קי"ל כר"פ זה כולל שגם לא קי"ל כר"נ אמנם הביא שיש שביארו שר"פ אירי בקץ וכן הוא בבעל המאור ולכן אין לדון מצד ההיתר של ר"נ ולפ"ז אפילו שהגמ' אומרת שאין הלכה כר"פ אבל יתכן שקי"ל כטרשא דר"נ.

והנה הרמב"ן נקט שלביאור רש"י שכל האיסור של המשנה רק במפרש א"כ בכל המקרים זה כך ואפילו ביצא השער וכן דייק האבני נזר ר"ו סק"א מהבעל המאור שלא מצא איך להעמיד את ר"פ שלא יסתור לר"נ אלא שמדובר במפרש [אם לא שנדחוק שנקט שאם יצא השער לא שייך את סברת ר"פ ולא מסתבר] וע"ש שהקשה על זה מכמה דוכתי א. מהגמ' לקמן במוליך חבילה ממקום הזול למקום היוקר ופוסק כשער היוקר שזה אסור ב. מהירושלמי דמפורש שקובע כמחיר של ניסן שזה אסור ג. מכל פסיקה על הפירות ד. מהגמ' שפסיקה בהוזלה אסור באין לו אמנם עיין תוס' והרא"ש וברשב"א ועוד ראשונים שכתבו שכל מה שמותר בטרשא דר"נ זה רק בדבר שאין שמותו ידועה אבל בדבר ששומתו ידועה בזה אין את ההיתר של ר"נ [הרשב"א כתב שזה תלוי ביצא השער ובלשון הרא"ש מבואר שזה תלוי אם שומתו ידועה והטור תלה ביצא השער אלא הוסיף שיש דברים שאפילו שלא יצא השער חשיב שומתו ידועה דהינו דברים שכולם קונים ובפשוטו כל שיצא השער בכל מקרה חשיב שומתו ידועה וכן נקט רעק"א על הש"ך סקי"ז אמנם בש"ך שם מבואר שיש דברים שאפילו שיצא השער חשיב אין שומתו ידועה והגר"ז סכ"ב משמע שמפרש שמדובר בדברים שהשער משתנה מהר שבזה אפילו ביצא השער לא חשיב שומתו ידועה [וכן משמע בב"י בשם הרשב"א] והחוו"ד סקי"א חידש שדבר כמו טלית שצריך לראות כדי לדעת המחיר חשיב אין שומתו ידועה] ולפ"ז א"ש כל הנ"ל דמדובר בדבר שיצא השער שחשיב שומתו ידועה וכה"ג אין להתיר מצד טרשא דר"נ ועיין רשב"א שלפ"ז גם את ר"פ אפשר להעמיד בלא קץ אבל דיבר בדבר ששומתו ידועה וכה"ג אין את ההיתר של טרשא דר"נ ורק בזה הגמ' לא פסקה כר"פ אבל במקום שאין שומתו ידועה מותר כר"נ.

והנה בביאור הסברא שאם שומתו ידועה אסור ביארו בראשונים שכל יסוד ההיתר כי לא ניכר שמוסיף לו בגלל ההמתנה וצ"ב למה הרמב"ן לא ניחא ליה בחילוק זה ובפשוטו מצד שנקט שמה שלא ניכר זה לא סיבה להתיר שכיון שלמעשה זה הסיבה האמיתית והוי ריבית מדרבנן ולכן נקט שיסוד ההיתר שבאמת חשיב שאין כאן ריבית אלא שדנים שהוא קבע בזה מחיר יותר גבוה דהינו שלקח מחיר גבוה לא בגלל האגר נטר ורק במפרש כיון שאומר מפורש שאם מעכשיו בפחות בזה חשיב שמצד עיקר המקח מה שמשלם יותר זה על ההמתנה ולכן נקט שלא משנה מה ששומתו ידועה שעד כמה שיש כאן סיבת היתר זה סיבה תמיד.

והנה הרמב"ן הקשה ממשנתינו על ר"פ לראשונים דמדובר באמר לו אם מעכשיו וכן שקבע מחיר קבוע ולא לפי השער של מחר דומיא דר"נ דוכי לא מדובר באדם עשיר שאין לו ענין למכור מיד ועיין רשב"א שלכן העמיד שלא קץ רק שזה היה יצא השער ולכן לא קשה על ר"פ שכל סברתו בלא קץ והנה צ"ב שהרי ס"ל שיצא השער זה כמפרש אמנם ביאור דבריו כמדויק בדבריו שכל סברת ר"פ רק עד כמה שהוא לא מוכן למכור עכשיו אבל אם מוכן למכור עכשיו לא שיך לומר שהוא לא מרויח מזה דהינו שכלפי סברת ר"נ זה כקץ אבל כלפי סברת ר"פ ודאי ששומתו ידועה זה לא כמפרש.

והנה תוס' העמידו את ר"פ או ביצא השער או במפרש ולדבריהם צ"ע על ר"פ מהמשנה ועיין הגהות הגראמ"ה שכתב שצ"ל שבר"פ מדובר שקצץ כשער של מחר אבל במשנה קצץ מחיר מסוים שזה לא ודאי המחיר שיהיה מחר לכן לא שייך שם את סברת ר"פ אמנם מעיקר דברי ר"פ אין זה מוכרח דעיין שטמ"ק בשם הריצב"ש שכונתו שקצץ מחיר כמו שעל פי רוב בזמן שקבעו לשלם וכן הרמב"ן הבין ברש"י ועיין לקמן מה שנכתוב בזה עוד.

והנה עיין טור שכתב שכל ההיתר בסוגין זה רק באינו מעלהו הרבה אבל במעלהו הרבה אסור והסברא פשוטה שכמו שביצא השער כיון שניכר שמעלה זה אסור דזה ניכר שזה בגלל הריבית ה"ה בכה"ג של אחד מבין שזה בגלל ההמתנה והנה הרמב"ן הביא שיש שהיו עושים טרשא בכפלי כפלים וכתב שזה אינו נכון וכל ההיתר רק אם קובע כמו השער שמצוי בזמן התשלום דהינו שלשיטתו שאין הבדל אם ניכר או לא א"כ הוקשה לו שהרי בעלמא אדם לא יכול לקבוע מחיר ונימא שזה לא ריבית ולכן כתב שכל הדין בסוגין בקובע כמחיר שמחר זה יהיה ורק כה"ג שייך לראות שזה המחיר והנה הגרעק"א הביא את הרמב"ן בתור עוד הגבלה על דין השו"ע וצ"ע שלדידן אין מקור לחידוש זה והנה הב"י והש"ך והגר"א הביאו את סברת הרמב"ן על הטור וצ"ב שזה שני סברות שונות והחוו"ד נקט שבאמת יש כאן קולא שגם במעלהו הרבה אם זה פחות מהמחיר של מחר זה מותר וצ"ע שלרמב"ן זה הקובע אם שייך לדון שזה המחיר אבל לטור שכל ששומתו ידועה זה אסור כי ניכר ה"ה בכה"ג ומהיכי תיתי לחדש עוד קולא וצ"ע [והנה הרמב"ן הקשה על רש"י מהמוליך חבילה ממקום למקום [ע"ב:] וצ"ע למה דכתב שכל רש"י רק בקבע כמו המחיר של מחר א"כ שם זה לא שייך וצ"ע].

והנה מבואר בגמ' שפסיקה בהוזלה מותר ביש לו אבל באין לו אסור וביארו התוס' ששם מדובר בשומתו ידועה ולכן אין ההיתר של טרשא אמנם מבואר בטור בשם רבינו ישעיה שבמפרש אסור וצ"ב הרי לתוס' חזינן ששומתו ידועה זה כמפרש ועד כמה שביש לו מותר א"כ למה במפרש זה אסור והנה בעיקר האיסור המבואר בתוס' שזה ניכר יש לבאר בשני אופנים שכל שזה ניכר חשיב שהמכר בעשרה והשאר זה על ההמתנה או שבאמת חשיב שהמכר הוא בי"ב אמנם כיון שעצם קביעת המחיר זה בגלל ההמתנה גם את זה רבנן אסור ויש לבאר באמת שבזה חלוק מפרש משומתו ידועה דבשומתו ידועה שזה רק איסור של ניכר הגדר שאפילו שקבעו שזה המחיר כמבואר ברמב"ן בכל אופן אסור מצד שחשיב שהמחיר בגלל המתנה אבל במפרש שם הגדר שהמכר בעשרה והשאר זה בתור ההמתנה וזה ריבית מדרבנן ולפ"ז יתכן שכל הקולא של יש לו בהוזלה זה רק במקום שזה המחיר רק שזה בגלל ההמתנה אבל במקום שמדרבנן זה כמכר בעשרה והשאר זה תוספת בזה לא עוזר יש לו וצ"ע ובלשון אחר אפשר לומר שניכר זה רק עושה שיש כאן תשלום יותר מהמחיר וממילא באין לו זה מתפרש בגלל האגר נטר וביש לו זה מתפרש שמיקר החפץ אבל במפרש שברור שהתוספת בעד האגר נטר אין סיבה להקל [וזה כהבנת הרמב"ן לעיל דמפרש גרע משומתו ידועה] ועיין בזה עוד לקמן.

### ביאור שיטת הרמב"ן ורב האי גאון

ב] עיין רמב"ן בחידושיו ובמלחמות שהביא מהגאונים שאין כונת ר"נ שקצץ לאחר זמן מחיר מסוים אלא כונתו שקצץ כמו המחיר שיהיה בניסן וזה כונת הגמ' לחלק שבמשנה קצץ מחיר אבל כאן קבע שיהיה כמו ניסן וחשיב לא קץ ועיין בחידושיו וכן הביא בשמו הבעל התרומות שמדובר בר"נ ור"פ שאמר אם מעכשיו בפחות ולפ"ז כתב שאם אין הלכה כר"פ גם אין הלכה כר"נ דהרי באופן דר"פ זה אותו מקרה של ר"נ אמנם חידש שכל נידון סוגין כיון שמפרש אם עכשיו בעשרה אבל אם לא מפרש אלא קובע שהמחיר כמו שיהיה השער בניסן כה"ג ודאי מותר וביאר מצד שיש כאן הסברא של חיטי הוא דקדחי באכלבאי והכא מכר הוא ועיין במלחמות שדן שבאמת ר"נ דיבר באינו מפרש ור"פ דיבר במפרש ולפ"ז ביאר שאפילו שלא קי"ל כר"פ אבל קי"ל כר"נ ומצד סברא הנ"ל שחיטי הוא דקדחי באכלבאי [אמנם אחרי זה הביא הירושלמי דמפורש שגם בקובע מחיר של מחר זה אסור אמנם בספר התרומות הביא מהרמב"ן להיתר].

והנה צ"ב הסברא לחלק שבקוצץ כמו השער של מחר זה סיבה להקל והנה לשון הרמב"ן במלחמות הכא לא קץ השער של תשרי אינו קצוץ שמא לא יתיקר ומשמעות לשונו שיסוד ההיתר כיון שזה לא ודאי ריבית וכן ביאר בהמשך את הלשון טרשא שזה ריבית חרשת שלא ניכר הריבית ודאי שמא לא יתיקר וכן הוא בלשון פסקי הרי"ד אמנם לא יתכן שזה כונת הרמב"ן שהרי כל פסיקה על הפירות זה לא ודאי שיתיקר ובכל אופן אסור והרי הרמב"ן דימה את הדברים ב. הרמב"ן הקשה ממוליך חבילה למקום אחר וקבע כמו השער של שם הרי יתכן שיוזל שם ובכל אופן לדברי זה מיושב ג. הרמב"ן ביאר הנ"ל רק בחילוק הגמ' בין זה למשנה ומשמע שעיקר טעם ר"נ זה גם בקץ כמו המשנה ולנ"ל הרי כל טעם ההיתר בגלל שזה לא ברור אבל לקושית הגמ' מהמשנה אין שום סברא להתיר אלא ודאי שיסוד ההיתר כיון שתולה את זה במחיר של עכשיו ולכן הגמ' דימתה למשנה שגם שם קבע י"ב מצד שזה המחיר של מחר אלא שהגמ' הוסיפה הגבלה שכל קולא זו אם מצמיד ממש למחיר של מחר ויתכן שיוזל אבל אם קובע זה לא סיבה להקל אמנם צ"ב הסברא להקל בזה.

והנה ברמב"ן מבואר שבמקום שלא אמר אם מעכשיו יש סברא להתיר מצד שחיטי הוא דקדחי באכלבאי דהינו שאין כאן ריבית כיון שהמוכר אומר הרי החיטים היו נשארים אצלי והיתי מקבל עליהם כזה מחיר ממילא אין סיבה לראות את קביעת המחיר הנ"ל כריבית ובפשוטו היה מקום לומר שזה הסברא בסוגין אלא שבר"נ מבואר שסברא זו אפילו במפרש שמוכן למכור עכשיו בזול אבל כל שמקבל מחיר כמו מחר אין זה מתפרש כאגר נטר אלא שזה המחיר שיכל לקבל ור"פ ס"ל שרק במקום שמצדו לא איכפת לו לחכות עד לאחר זמן שיך לדון שזה המחיר אצלו והרמב"ן דן שאפילו שלא קי"ל כן כל זה כשאומר אם מעכשיו שמראה שרוצה למכור עכשיו א"כ דנים את היוקר כריבית אבל במקום שלא אומר אם מעכשיו בזה הסברא הנ"ל קימת שזה המחיר שזה שוה לו [וכן ביאר באבני נזר סימן ר"ו סק"ו ז'].

אמנם יש כאן כמה הערות א. אין זה משמעות הרמב"ן שהרי הזכיר סברא זו רק מתי שביאר שמדובר ללא מעכשיו ומשמע שאם מדובר שאומר מעכשיו זה סברא אחרת ב. הרי מבואר בגמ' שרב ששת אומר מה פתאום ללכת אחרי המוכר הרי צריך ללכת אחרי הלוקח ועד כמה שיסוד הסברא הוא אותו דבר במפרש ולא מפרש א"כ כמו שזה טענה ביחס למפרש זה גם טענה ביחס למוכר בסתמא [ועיין אבני נזר מה שדחק בזה] ג. הרמב"ן במלחמות כשביאר הסיבה שלא פוסקים כר"נ כתב **כיון שמשך קנה** וכל שמוסיף זה אגר נטר וצ"ב איזה סברא יש בזה שר"נ לא צודק הרי עיקר טענתו שלא חשיב ריבית כיון שהוא היה מקבל על זה כזה מחיר.

ובפשוטו מתבאר כאן שזה ודאי שיסוד הסברא כיון שזה המחיר של מחר לכן זה סיבה להקל אמנם מתבאר מהרמב"ן שיש בזה שני סברות שונות דבמקום שלא אמר מעכשיו בזה אפשר לדון להתיר מצד סברת הגמ' ס"ג: דכיון שאם היה נשאר אצלו היה מקבל כזה מחיר והרי אין לו ענין למכור את זה ואפילו שלגבי סאה בסאה הגמ' אומרת שזה לא סברא להקל אבל זה רק מצד שזה הלואה אבל כאן זה מכר אמנם כל זה שייך במקום שמצדו לא רוצה למכרו עכשיו אבל אם אומר אם מעכשיו דהינו שמוכן למכור את זה עכשיו ויש לו ענין בזה והרי אז לא יהיה לו המחיר הגבוה בזה לא שייך הסברא הנ"ל כלל אמנם יש בזה סברא אחרת שכיון שיש כזה מחיר לאחר זמן ממילא יש כאן סיבה להיתר כל שקובע את המחיר של מחר ובביאור הסברא יתכן לבאר ששיך לדון כלפי ריבית דרבנן שכיון שיכל להשאיר ולקבל כזה מחיר אפשר לראות הדברים שזה לא מצד האגר נטר אלא שזה המחיר של הדבר רק שכל שקובע מחיר שיתכן הרי מחר שיוזל בהכרח שזה אגר נטר אבל כל שקובע כמו שיהיה מחר זה סיבה להתיר אמנם יתכן לבאר ששיך לדון שכאילו המקח נעשה בזמן שמשלם ואפילו שמשתמש בתבואה קודם אבל בגדרי ריבית דרבנן שיך לדון שכאילו המקח כשהוא משלם ולכן משלם כמו שזה שוה אז ור"פ ס"ל שזה רק סברא כשמצדו לא איכפת לו למכור אז ובזה א"ש לשון הרמב"ן שהסיבה שהלכה כר"נ שכיון שמשך קנה דהינו שיסוד הקולא לדון שהמקח בזמן התשלום ולכן כתב הסברא שזה לא כך.

ויסוד לסברא זו דהנה עיין רמ"א סי"ד שהביא בשם ההגהות מרדכי ומקורו מספר המקח שער מ"ב שביאר סוגין שקבעו שמחיר החבית כמו הזמן שיקחו החבית וכונת הגמ' הכא קץ הכונה שקבע מחיר קבוע ולא כמו הזמן שיקח את זה ועיין גר"ז סכ"ב ובאבני נזר סימן רי"ג שביארו שגדר ההיתר שכה"ג נחשב שהזמן הראוי לתשלום הוא כמו הזמן שלוקח החבית דהינו אפילו שבפועל המכר חל בתחילה [ועיין אבני נזר שמדובר שעשו קנין סודר] אבל כיון שלוקח הקרקע או התבואה לאחר זמן שיך לדון שעכשיו זה זמן התשלום והנה מבואר שם בדבריו שאם מפרש שאם מעכשיו זה אסור וכן הוא ברמ"א וצ"ע הסברא בזה וצ"ל שכה"ג זה יותר מתפרש שהמחיר השני זה בתור ההמתנה ועיין ביאור הגר"א שציין על שיטה זו את שיטת הגאונים [וכן הוא בגליון הגמ' ס"ה:] ומשמע שזה אותו שורש סברא דהינו שנתחדש כאן שכל שהתשלום לפי הזמן של התשלום שייך לדון שזה המחיר של הדבר ורב האי נקט שזה רק אם לוקח את זה אז והגאונים נקטו שזה אפילו אם לקח את זה קודם אבל דנים שכאילו המקח נעשה בזמן התשלום [ובאמת צ"ע הרמ"א שהעתיק היתר זה הרי לדידן אין מקור לחידוש זה וצ"ל שס"ל שמדרבנן ודאי זה סברא נכונה].

[והנה מבאר בגמ' שאם מוכר לו חבילה במקום הזול ואומר שישלם לו לאחר זמן כמו מקום היוקר זה אסור ועיין רעקא בגליון השו"ע סט"ו שהביא מהבעל התרומות שזה לא דומה לקובע כמו זמן הזול דכאן צריך להביא את זה למקום אחר ולנ"ל הכונה שכל מה ששיך לקבוע שהמכירה בזמן התשלום במקום ששינוי המחיר מצד הזמן אבל כל שזה מצד שלקחו למקום אחר אין זה סיבה שישלם יותר ועדין צ"ב].

והנה בעיקר סברת הגמ' ברב פפא מתבאר לנ"ל שיש שני אפשרויות לבאר דהרשב"א ביאר שמדובר בלא פירש ובקצץ כמו המחיר של זמן התשלום ונקט שכל סברת ר"פ רק כיון שלא מוכן למכור עכשיו ולפ"ז הגמ' דנה שמצד המלוה אין כאן ריבית והגמ' אומרת שכיון שמצד הלוה זה ריבית לכן זה אסור דהינו שיש כאן תרבית ללא נשך וזה כביאור המיוחס לריטב"א ע"ב: שלמד מכאן שגם במאי אהנית זה לא סיבה להתיר ללא שיש סברא גם ביחס ללוה ולמד מסוגין אמנם ברמב"ן מבואר שסוגין שאמר שמוכן למכור מעכשיו והיה מקום לבאר שזה על דרך אותו סברא רק אומר שמה שמוכן למכור מיד זה בתור טובה אמנם למבואר לעיל זה סברא אחרת לגמרי שכאן דנים שזה המחיר של הדבר [ולכאורא נפק"מ במוכר דבר שלא יכול להחזיק עד זמן התשלום שמצד חיטי דקדחי זה לא שייך אבל לדון כאילו המכירה אז יש לדון ששיך כה"ג] ולפ"ז אין מקור מסוגין שלא עוזר מה שזה לא ריבית מצד המלוה אלא אדרבא נקט שבזה כולם מודים שזה סיבה להתיר והנה החכמת אדם קל"ט ס"א כתב שטרשא דר"פ אסור מצד תרבית ללא נשך אמנם בלבוש [קע"ג] מבואר שזה נחשב תרבית ולביאור הרמב"ן א"ש שהגמ' רק דנה שנקבע המחיר מצד המלוה ואומרת שהמחיר נקבע לפי הלוה ולפ"ז זה סיבת ריבית גם מצד המלוה.

והנה עיין ש"ך סק"ג שהעתיק הקולא הנ"ל שכל שקובע כמו המחיר של ניסן אפילו בשומתו ידועה או ביצא השער דהינו שכל סוגין שטרשא אסור בקובע מחיר קצוץ אבל כה"ג יש להתיר וכמבואר ברמב"ן ובפשוטו הדבר צ"ע שהרי הרמב"ן שלא ס"ל ששומתו ידועה זה כמפרש לכן יש להקל בזה אבל לדידן ששומתו ידועה זה כמפרש א"כ זה צריך להאסר [וכבר הקשה כן בגידולי תרומה בד"ה ומסתברא] אמנם בפשוטו הביאור פשוט שלתוס' שסיבת ההיתר בסוגין מצד שלא ניכר הריבית לגבי זה כל שזה ניכר אסור אבל כאן שיש סיבת היתר חדשה מצד שהמוכר היה מוכר בכזה מחיר וא"כ אין כאן ריבית בזה לא שיך לומר שזה כמפרש וסברא זו מבוארת ברשב"א שאפילו שס"ל שכמפרש בכל אופן ס"ל שכלפי סברת ר"פ במפרש אסור ובסתמא מותר והרי הוא ביאר סוגין כסברא הנ"ל [אמנם יש להעיר שכל סברא זו דחיטי וכו' זה רק שייך אם מספיק טעם זה לבד אבל למבואר בש"ך סימן קע"ה שבפסיקה צריך גם לטעם של מה לי הן מה לי דמיהן ורק בסאה בסאה מספיק טעם אחד א"כ כאן זה צריך להיות אסור אמנם אם נימא שהש"ך הבין מצד ששיך לדון שהמכירה בזמן התשלום ולכן זה סיבה שהשער יהיה כמו אז א"כ א"ש ונפק"מ בדבר שירקיב עד אז וכנ"ל].

אמנם בעיקר דברי הרמב"ן ברשב"א הרי ביאר סוגין כנ"ל הרי מפורש שכיון שלא קי"ל כר"פ זה אסור וכמו שהקשה בגידולי תרומה והגרעק"א הקשה מתוס' שהעמידו את ר"פ בסתמא יצא השער דהינו שהיה פשוט לרעק"א דבר"פ מדובר שקבע כשער של מחר אמנם עיין שטמ"ק בשם הריצב"ש שהעמיד שקבע מחיר כמו שבדרך כלל מחר ולפ"ז יתכן שבלא קבע מחיר יהיה מותר וכרמב"ן אמנם א"כ יקשה קושית הרמב"ן מהמשנה על ר"פ שוכי לא מדובר על עשיר לתירוץ התוס' שמדובר במפרש ובהכרח כגראמ"ה שמדובר שקבע כמו המחיר של מחר וזה ההבדל בין זה למשנה וא"כ צדקו דברי רעק"א אמנם יתכן שתוס' יעמידו בעני או שבאמת בגורן הקרקעות לא יותר יקרות בכזה מחיר וצ"ע.

והחוו"ד סק"א הקשה מהרמ"א סי"ד שכתב שבקובע שישלם בזמן לקיחת החבית כמה שזה שוה אז שמותר ומבואר שרק כיון שלוקח אז החבית מותר אבל ללא זה אסור אמנם עיין אבני נזר סימן ר"ז שכתב ששם הרי יכול לקחת בכמה זמנים א"כ זה כמו מפרש דהינו דביחס לסברא שאין כאן תרבית הרי כיון שמוכן למכרו גם בזמן אחר ואז יקבל פחות לא שיך סברא זו.

והנה עיין רמב"ן שהקשה על מה שכתב שכל שקוצץ מחיר לאחר זמן אסור טרשא אפילו בלי מפרש א"כ למה במשנה לגבי קרקע מבואר שאסור כי אומר לו אם מעכשיו בעשרה הרי גם אם לא היה אומר כך אלא רק שלאחר זמן בי"ב היה אסור ותירץ או שזה אגב שכירות ששם גם במפרש מותר עוד תירץ שכיון שאין הונאה לקרקעות לכן שם באמת הדין שללא שיפרש זה מותר וכן הביא הבעל התרומות משו"ת הרי"ף ועיין חוו"ד שנקט שזה כפשוטו שגם במעלהו הרבה זה מותר ולפ"ז כתב שגם במטלטלים כל שזה פחות משיעור הונאה זה מותר ועיין שערי דעה שתמה מה זה ענין לאין הונאה לקרקעות הרי כיון שזה ניכר שיש כאן הוזלה בגלל ההמתנה זה צריך להיות אסור ולכאורא יש להוסיף שרק לרי"ף יש מקור לכזה חידוש אבל לדידן שביצא השער אסור אין שום מקור מהמשנה לחידוש זה ובשערי דעה ביאר שכונת הראשונים שכיון שקרקעות אנשים משלמים יותר ממילא זה נחשב כמו אין שומתו ידועה אבל במעלהו הרבה אסור וכן במטלטלים גם פחות משיעור הונאה בפרט לראשונים שיש בזה איסור הוא ודאי אסור [ועיין יד רמ"ה בב"ב פ"ז. ולדבריו יש טעם אחר שהכל תלוי האם יש כאן דין מחזיר הונאה וצ"ע שתמיד יכול לעשות טרשא בתנאי על מנת שאין לך עלי הונאה].

### בדין טרשא שהמחיר האמיתי כמו לאחר זמן

ג] מבואר במשנה דבמפרש לכו"ע אסור טרשא ועיין מחנ"א ל"א ובחכמת אדם קל"ט ס"ה שנקטו שכל האיסור במקום שמיקר מחמת ההמתנה אבל אם המחיר האמיתי זה י"ב ורק אומר אם יתן לו מיד הוא יוזיל לו כה"ג מותר אמנם עיין משנה למלך פ"ח ממלוה ובגליון רעק"א ובפ"ת בשם התפארת למשה שנקטו שגם כה"ג אסור שכיון שאמר אם מעכשיו בכך חשיב שקבע שזה המחיר ומה שמוסיף זה ריבית ועיין רעק"א שהביא מהרמב"ן במלחמות שכתב על קרקע שהדין שבכל מקרה זה אסור אפילו אם המחיר הוא י"ב ועיין נתיבות שלום שהביא לדחות בשם גאון אחד שאולי רק בקרקע שאין הונאה לקרקעות בזה כל שאמר אם מעכשיו בכך שיך לדון שזה המחיר אבל במטלטלין המחיר תמיד נשאר כמו המקובל ואינו מסתבר שהרי יש איסור הונאה בקרקע.

והנה עיין ס"ב דמובא הרמב"ם שאם תבואה נמכרת בי"ב בשוק אמנם אם המוכר מגיע ללוקח נותנים על זה עשרה מותר למוכר ללכת ללוקח ולמכור לו בי"ב שישלם לאחר זמן והסברא בזה שכיון שיש כזה מחיר בשוק דנים שזה המחיר ואין כאן המתנה.

והנה בלבוש ס"ג כתב שכה"ג מותר אפילו במפרש אמנם בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן רמ"ה מבואר שכה"ג במפרש אסור ולכאורא זה תלוי בנ"ל דאם נימא שכל שמפרש זה עצמו סיבת איסור א"כ כאן אפילו ששיך לדון שזה המחיר בכל אופן זה אסור אבל אם במקום שזה באמת המחיר לא איכפת לן שמפרש א"כ לכאורא גם כאן כיון שיש כזה מחיר מחמת שבשוק זה נמכר מה איכפת לי שהוא מפרש וצ"ע.

# בדין טרשא שפוסק לשלם פירות, ובדין יש לו בטרשא

### בדברי החוו"ד שמותר טרשא בפוסק על דוחן

א] עיין חוו"ד סימן קס"ב סק"א שכתב שמותר למכור סאה חיטים ופוסק סאה דוחן אפילו שלא יצא השער ואין לו וביאר הסברא שדנים את זה כמו טרשא דהינו שמכר חיטים ופסק לשלם בעד החיטים סאה דוחן ואפילו שהדוחן יתכן שזה יתיקר וישוה יותר אבל כיון שהחיטים זה לא יצא השער מותר לפסוק בעדם סכום של י"ב כיון שזה לא מעלהו הרבה ואפילו שאולי בזמן התשלום יוזלו החיטים הרבה ואז זה יהיה מעלהו הרבה לא חוששים לזה וא"כ גם כאן הרי כיון שדמי חיטים ודוחן על פי רוב זה אותו מחיר א"כ זה לא חשיב מעלהו הרבה ואין סיבה לאסור את זה דהינו דבטרשא מבואר שכל שביחס למקח של עכשיו זה לא ניכר כריבית לא אומרים שזה יאסר מצד שבזמן התשלום זה יראה הרבה עכ"ד [והנה בפשוטו ברמ"א מפורש לא כך שהרי אסר סאה דוחן בעד סאה חיטים אמנם יתכן שזה מצד שזה לא מתפרש בצורה של טרשא אבל אם יעשה כך באמת יהיה מותר כמו שאם יתן לו הסאה בתור פסיקה על החיטים].

ועיין חזו"א סימן ע"ב סק"ה שתמה שכיון שמצד המכר זה מחייב דמים רק שיכול בדמים אלו לפסוק על סאה דוחן א"כ ודאי שזה ככל פסיקה על הפירות שצריך יש לו או יצא השער אמנם בפשוטו דעת החוו"ד שבכל מקח כמו שאפשר לפסוק שהמקח יחייב דמים אפשר גם לפסוק שזה יחייב סאה דוחן וכמבואר בנימוק"י.

ובחדרי דעה הקשה דכיון דחזינן שתמיד חוששים שיעלה השער גם כאן צריכים לחוש שיעלה השער ואז זה יראה כריבית ומה שבטרשא רגיל לא חוששים זה מצד דשם גם אם התבואה תתיקר אין בזה שום חיסרון כיון שהוא התחיב לשלם עליה בזמן לקיחתה ואז זה היה מחירה שזה לא היה מעלהו הרבה אבל כאן שהתחיב סאה דוחן לשלם את זה בזמן מאוחר ממילא כל שאז זה שווה יותר דנים שזה בכלל פסיקתו לשלם יותר וממילא יש כאן סיבת איסור מצד זמן התשלום ובזה ביאר שלכן כל פסיקה על הפירות אסור אפילו שעכשיו לא יצא השער כיון שבזמן שנותן הפירות זה יצא השער משא"כ בטרשא מותר כל שמתחיב בזמן שלא יצא השער מצד שלא איכפת לן שזה מתיקר [דהינו שלאחר סברת תוס' שבשומתו ידועה אין ההיתר של טרשא ממילא גם א"ש למה יש איסור פסיקה על הפירות דשם הרי בזמן תשלום הפירות זה כבר יצא השער משא"כ בטרשא בזמן הפסיקה שזה הקובע לא יצא השער אמנם עדין צ"ע דברי התוס' למה בתחילתם לא הקשו מכל פסיקה על הפירות שזה יותר כמו טרשא].

ובחזו"א ע"ב סק"ה כתב לחלק בין אם פוסק י"ב לבין אם פוסק דוחן דבפוסק מחיר קבוע בזה שיך לדון שאין בזה איסור מצד שזה המחיר שרוצה אבל כשפוסק מחיר שתלוי בדבר עתידי בזה ודאי שאנשים לא מוכנים לכזה דבר ורק מצד שכיון שיש כאן המתנת מעות עד מחר מוכן לשלם כמו המחיר של מחר ולפ"ז לגבי פוסק סאה דוחן כיון שזה דבר שהיום מחירו כך אבל בשעת התשלום מחירו יותר בזה ודאי לאנשים ניכר שזה מצד ההמתנה וזה אסור עכ"ד והנה תוס' ס"ג: הקשו שר"נ אומר שטרשא מותר וא"כ למה פסיקה בהוזלה אסור וחידשו שיש הבדל בין אם שומתו ידועה או אין שומתו ידועה ועיין ט"ז קע"ז ס"ז שתמה על תוס' למה לא הקשו מכל פסיקה על הפירות ואפילו שבתירוצם זה מיושב דשם הרי יצא השער וכנ"ל אבל למה בקושיתם לא הקשו מכל פסיקה על הפירות ולכאורא לחזו"א הנ"ל א"ש דבקובע סאה פירות שהמחיר תלוי כמה זה ישוה בזמן שפסקו או בזמן שישלם לו הסאה בזה ודאי שזה מחמת ההמתנה וכל קושית תוס' כשקובעים מחיר מסוים דבזה דנו שחזינן בטרשא שאין בזה חיסרון.

והנה רש"י ביאר בר"נ שמדובר בסתמא ושלא אמר מעכשיו וכן משמעות דבריו בר"פ ונקט הרמב"ן שלפ"ז כיון שלא קי"ל כר"נ בהכרח לא קי"ל כר"פ אמנם לנ"ל לכאורא אם ר"פ מדובר שפסק שישלם כמו המחיר של מחר וכפשטות לשון רש"י א"כ בזה וודאי ניכר שזה מחמת ההמתנה ואין להתיר מצד ר"נ וכל ההיתר רק מצד הסברא של שכראי לא פסיד ובזה הגמ' פסקה שלא כדבריו אמנם באמת מדברי הרמב"ן וכן מהא דהקשה מכל פסיקה על הפירות חזינן דלא כסברא הנ"ל אמנם יתכן לדון שהרמב"ן שנקט שגם בשומתו ידועה מותר ממילא גם בקובע לפי המחיר של מחר זה סיבה להתיר אבל לראשונים שחילקו בין שומתו ידועה או אין ידועה בזה ודאי שיש מקום לחילוקו של החזו"א [ולפ"ז הדרא קושית האחרונים למה תוס' לא הקשו מכל פסיקה על הפירות].

והנה תוס' ביארו דלמה בר"פ אין ההיתר של טרשא דר"נ או שמדובר במפרש או שיצא השער והנה בר"פ רש"י ביאר שקבעו כמו המחיר של מחר ובפשוטו גם תוס' ביארו כך וכן נקט רעק"א שהקשה מכאן על הקולא של הבעל התרומות שהובא בש"ך סק"ג שכל שלא מפרש וקובע כמו המחיר של מחר מותר אמנם עיין שטמ"ק בשם הריצב"ש שהעמיד שקבע ט"ו כמו שעל פי רוב המחיר בניסן ולפ"ז יתכן שבאמת בקובע כמו המחיר של מחר אין להתיר אפילו בלא יצא השער מצד שאין שומתו ידועה וכנ"ל אמנם יתכן להתיר מצד סברת הבעל התרומות אמנם עיין רשב"א שהעמיד סוגין מפורש שקובע כמו המחיר של מחר ובכל אופן נקט שאם זה לא יצא השער יש להתיר מצד טרשא דר"נ ולכאורא מבואר דלא כסברת החזו"א.

אמנם עדין יתכן לחלק בין אם השינוי במחיר זה על הדבר שעליו משלם שיתכן שבזה יתכן לראות שזה המחיר לא מצד ההמתנה אלא שמחיר החפץ הוא לפי זמן התשלום אבל במקום שהשינוי בדבר שאותו משלמים כמו בפסיקה על הפירות או כמו בדוחן בזה יתכן שנכונה סברת החזו"א שזה ודאי ניכר שזה בגלל ההמתנה ולכן זה אסור.

והנה החזו"א נקט שגם אם דלא כחוו"ד אבל זה ודאי שיועיל יצא השער או יש לו והנה אם באמת זה חל בצורה שבעד החיטים התחיב דמים ואם הדמים פסק על הדוחן וכסברת החזו"א לעיל א"כ יש כאן פסיקה על הפירות רגילה אבל אם נימא שבאמת הפסיקה היא שבעד החיטים מתחיב דוחן א"כ לכאורא יש מקום לדון שזה בכלל לא דומה לפסיקה על הפירות דשם הרי נתן הכסף בעד הפירות ולכן דנים כאילו קנה את זה ולכן מועיל יש לו אבל כאן שהרי לא היה תשלום בעד הסאה דוחן אלא שהוא התחיב סאה דוחן בזה מהיכי תיתי לומר שמה שיש לו זה סיבה לדון כאילו קנה את זה אמנם בפשוטו יש ללמוד מסאה בסאה ששם הרי לא פסק בעד הסאה ובכל אופן מבואר שדנים כאילו הוא קנה את זה א"כ ה"ה כאן אמנם אם נימא דשם באמת כל מה שהקילו מצד שיש הסברא של סאה יהיב סאה שקיל כמבואר בדרישה אין זה שייך לענינינו והנה הראב"ד אסר ללות סאה חיטים ולשלם סאה דוחן אפילו ביש לו כיון שאין כאן הסברא של סאה יהיב סאה שקיל ויש מקום לבאר שהכונה שממילא כה"ג לא דנים כאילו קנה את זה אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון שזה דרך הלואה לכן זה יותר חמור אבל כאן שזה דרך מקח אין חיסרון זה.

והנה אם נימא דמועיל יש לו יש לדון האם צריך יש לו הכל או מועיל יש לו מעט והנה לחזו"א שזה מותר מצד פסיקה ודאי שצריך יש לו הכל אבל אם נימא שחשיב טרשא רק שגם כה"ג צריך יש לו יש לעיין כנ"ל והנה לרשב"א שכל הקולא בסאה בסאה כי נהיה שני טיפות וארבע טיפות א"כ כאן זה לא שייך אמנם לחוו"ד שיסוד החילוק שכל שלא היה פסיקה בפועל בזה כיון שרבנן פועלים לא צריך יש לו הכל א"כ לכאורא גם כאן זה כה"ג וצ"ע.

### האם מועיל יש לו כלפי טרשא

ב] והנה יש לדון האם כלפי האיסור של טרשא מועיל יש לו מעות כמו שכלפי פסיקה בהוזלה מועיל יש לו פירות והנה בפשוטו אין זה דומה כלל לשם דשם כיון שפוסק על משהו מסוים שייך לדון שכאילו קנה את זה אבל כאן הרי לא פוסק על מעות מסוימות ועיין אבני נזר סימן ר"ז שהוכיח מהגמ' מ"ו. שאסור וכן הוא סתימת סוגין וצ"ב החילוק ובפשוטו למבואר בריב"ש שיצא השער לא עוזר לגבי פסיקה בהוזלה ומצד ששם זה רק עוזר כלפי ברשותיה אייקר אבל זה לא עוזר כלפי שיחשב שאין כאן המתנה כלל א"כ ה"ה כאן כיון שלא פוסק על משהו מסוים יתכן שלא שיך לדון כאילו אין כאן המתנה כלל וכל הקולא שמצאנו בסאה בסאה רק כלפי יוקר עוד יש לדון שכל מה שהקילו שם זה רק מצד שיש הסברא של סאה יהיב סאה שקיל וכדחזינן שלכן הקילו שגם מועיל מה שיכול ללות ולכן כתב הראב"ד שבמלוה סאה חיטים בעד סאה דוחן אסור וא"כ כאן שלא שייך הסברא הנ"ל לא שיך לדון כאילו קנה אמנם יתכן שכאן שזה דרך מקח זה יותר קל וכן הרי דעת הרמב"ן מ"ו. דלא כראב"ד ובאבני נזר ביאר שכיון שהזהב לא קונה את הכסף ממילא לא שיך דין יש לו על מטבעות.

אמנם לכאורא בדברי הרמב"ן במלחמות מבואר דלא כטעמים הנ"ל דע"ש שהקשה על סברת רש"י שכל שלא מפרש מותר כיון שקובע שזה המחיר א"כ מה זה שונה מכל פסיקה על הפירות שאסור וכתב שטרשא זה יותר חמור והוכיח א. מהא דבטרשא אם פסק מחיר ובשעת התשלום הוקר החפץ שמכר לא משלם יותר ואם ישלם יותר זה ריבית משא"כ בפסיקה אם הוזל הפירות נותן לו כשער הזול כמבואר במשנה ב. מהא דמועיל יש לו בפסיקה בהוזלה ולא מועיל יש לו בטרשא ולנ"ל אין זה כלל מחמת שטרשא יותר חמור אלא זה סברא ביחס להיתר של יש לו דבפסיקה שיך לדון כאילו קנה את זה וכאן לא שייך לדון כאילו קנה את זה אמנם בדבריו מבואר שבאמת שיך כאן ההיתר הנ"ל רק שהחמירו בטרשא שלא מועיל יש לו וצ"ב למה טרשא ההמתנה בזה יותר חמור מפסיקה ומראיתו הראשונה נראה שכיון שחל חיוב גמור לכן זה יותר חמור [ואולי יש לבאר שבפסיקה כיון שמקבל בסוף המקח זה מתפרש שהכל מקח רק יש במקח הוזלה אבל בטרשא שמקבל מעות זה מתפרש שיש כאן חלק על המקח וחלק בתור ההמתנה של החוב ולכן זה יותר חמור] והנה לפ"ז בגונא דהחוו"ד שמכר סאה חיטים ופוסק סאה דוחן לא יעזור יש לו דכלפי טרשא מבואר ברמב"ן שלא עוזר יש לו אם לא דנחלק שכל החומרא לגבי פסיקה בהוזלה וצ"ע, והדבר נפק"מ במוכר חפץ בעד דולרים שחשיבא פירי שזה ממש כמו סאה חיטים בעד סאה דוחן.

# טרשא דרב חמא

### בביאור הדין דמוליך חבילה

א] מבואר בגמ' ע"ב: ת"ר המוליך חבילה ממקום למקום מצאו חברו ואמר לו תנה לי ואני אעלה לך כדרך שמעלין באותו מקום ברשות מוכר מותר וברשות לוקח אסור ע"כ דהינו דאם זה ברשות לוקח א"כ קנה את זה במקום הזול ופוסק שישלם לו כמקום היוקר וזה ודאי מחמת ההמתנה שבזה אבל אם זה באחריות המוכר דהינו שהמקח רק חל במקום היוקר וממילא שם באמת מגיע לו מחיר היוקר והמכירה בשויו ואין בזה איסור [ובפשוטו גם אם יגיד לו שהמכירה תחול במקום היוקר אבל בנתים זה באחריות הלוקח זה אסור מצד שקבלת אחריות זה הופך את זה להלואה] והנה פשטות הגמ' שלא צריך לתת לו שכר עמלו על מה שהוליך את זה למקום אחר ועל מה שמכר את זה ועיין ראשונים שהקשו למה לא נימא שזה ריבית מוקדמת שהוא עשה את כל זה בשביל שיתן לו ההלואה כשימכור הפירות ועיין תוס' ורא"ש שכתבו שבאמת כל ההיתר אם נותן לו שכר טרחו ועמלו ובמלחמות ביאר שמדובר שבמקום היוקר אם ימכור את זה ביותר מהמחיר המקובל שם הרוח ללוה ולכן תולים שמה שטרח זה בשביל צד הרוח ובאמת ללא זה צריך לתת לו שכר טרחו ועמלו.

אמנם עיין ב"י שהביא מהאו"ז סימן קפ"ג שמותר גם ללא שיקבל על עצמו שכר טרחו ועמלו וכן הוא בבעל המאור לעיל ס"ה. וכן הביא המ"מ פ"ט בשם י"מ וכתב שזה העיקר [דהינו שכך סתימת לשון הרמב"ם שם] וצ"ב למה שלא יאסר לכל הפחות מצד ריבית מוקדמת ועיין ריטב"א שכתב שמדובר שיש ללוקח ענין למכור הסחורה שם ביוקר כדי להראות סוחר ולכן גם אם היה פורע לו מיד או שזה היה סחורה שלו הוא היה לוקח את זה למקום פלוני ומוכר וממילא כה"ג מה שטורח זה לצורך עצמו [והנה מבואר שאם יעשו טרשא גמור זה יהיה אסור דהינו שגם במקום שיש לו ענין לקנות ביוקר אפילו אם משלם מיד בכל אופן זה אסור] והנה לפ"ז מדובר באוקימתא מסוימת אמנם בבעל המאור והאו"ז הנ"ל משמע שמדובר בכל מקרה.

ועיין ב"י שכתב וז"ל וי"ל שאינו מתנה עמו שילוה לו אלא הוא מעצמו נוטלן ומשתמש בהן וכיון שלא התנה עמו להלות לו אין כאן איסור ריבית דטורח שטורח בהן גמילות חסד הוא ומתנה דיהיב ליה עכ"ל וצ"ב כוונתו [ויתכן כונתו על דרך הריטב"א לעיל שהוא בעיקר מעונין לקחת ולמכור את זה במקום פלוני רק שממילא מרויח גם את ההלואה אבל לא שזה סיבת עשיתו] והב"ח והט"ז חלקו על סברא זו ועיין ב"ח שכתב לישב דמירי בסוגין שהמוכר בין כה היה הולך למקום פלוני וממילא לא חשיב שעשה לו טובה כלל [ועיין מאירי] ובט"ז כתב שכאן מה שהלוה מכר את זה הוא לצורך עצמו כדי שיהיה לו ההלואה וכה"ג אין בזה איסור ריבית אפילו שהמלוה נהנה בזה דהינו שנתחדש כאן שאין איסור ריבית בדבר שהלוה עושה לצורך עצמו אפילו שממילא יש למלוה מזה רווח.

וע"ש שדימה את זה לאדם שיש לו חפץ למוכרו ומלוה לחברו החפץ ומתנה עמו שאם לא יחזיר לו החפץ ישלם לו כך וכך וכי נימא שיש כאן איסור ריבית מה שטרח למכור את זה וצ"ב הדמיון דשם הרי מכר את זה לאחר שזכה בזה וודאי חשיב שטורח לעצמו וצ"ל שכונתו לדמות שכמו ששם ודאי חשיב שטורח לעצמו ממילא גם כאן זה כך אמנם עיין גר"ז סי"ט שהביא הדוגמא שביקש ממנו מעות הלואה ואמר לו אין לי מעות ואם אתה רוצה תמכור את זה במחירו ואני הלוה לך את הכסף שמותר וביאר שבמשל לא מכר לו את זה יותר ביוקר ולפ"ז יש מקום לומר שבאמת במקרה זה גם השו"ע מודה ורק כאן שהלוה מצד עצמו היה מוכר במקום זה ומשלם במחיר זה ומה שהולך ומכרו במקום אחר זה מצד תנאי של המלוה בזה חשיב שעושה לצורך המלוה ולפ"ז מסתבר שרק את השכר ההובלה צריך לשלם אבל לא את שכר המכירה שזה הרי תמיד היה צריך לטרוח וכן הוא בדרישה אמנם ע"ש בגר"ז שנקט שבאמת למבואר בשו"ע שצריך לתת שכר טרחו ועמלו ה"ה בכה"ג זה אסור רק שכתב שבזה יש לסמוך על הט"ז שמספיק שכר מועט אמנם עיין נתה"מ סימן קכ"ב סק"ח ובמשובב שם שהביאו מהתרוה"ד שאם יש לאדם חוב אצל העכו"ם במקום אחר והמלוה אומר לחברו אם אתה רוצה הלואה תלך לעכו"ם ותוציא ממנו הכסף ואני אלוה לך שמותר וביאור הנ"ל אפילו שיש כאן טירחא ללכת לעיר אחרת אבל כיון שעושה לצורך עצמו זה מותר אפילו שהמלוה נהנה כמבואר בט"ז וצ"ע שהרי השו"ע פסק כראשונים שצריך לתת שכר טרחו ועמלו ובהכרח כמו שביאר הגר"ז שכאן זה עדיף כיון שאין למלוה אפשרות להלות את זה בצורה אחרת ונקטו שבאמת כה"ג גם לשו"ע זה מותר ודלא כגר"ז הנ"ל ויתכן שנקטו שיש חילוק בגודל הטירחא ובסוגין חשיב טירחא גדולה משא"כ בגונא דהתרוה"ד ויש מקום לחלק בין טירחא שיש בה הוצאת ממון או שאין בה הצאת ממון אמנם בסוגין בפשוטו זה טירחא שאין בה הוצאת ממון ובגונא דהתרוה"ד מדובר בטירחא שיש בה הוצאת ממון ויתכן שבטירחא קטנה תמיד מותר דזה ודאי מתפרש שעושה לטובתו וצ"ע.

והנה נפק"מ בכל זה א. כגון ראובן שיש לו שקלים ואומר לחברו שיקנה בזה דולרים ואז ילוה לו את זה שאם הקובע אם יש טירחא כאן זה לא טירחא גדולה אבל הקובע אם יכול להלות לו ללא הטירחא הרי כאן יכול להלות לו שקלים ובאופן הפוך שיש לו דולרים וחברו רוצה הלואה בשקלים ונותן לו שיפרוט ואז ילוה לו כה"ג בפשוטו כיון שאין בזה טורח גדול וכן אין לו אפשרות להלות לו בשקלים ללא שיטרח זה ודאי מותר וצ"ע בכל זה.

[והנה עיין ספר נתיבות שלום שהקשה שגם יהיה מותר לזרוע בשדה חברו ולאחר שיצמח הוא ילוה לו ונימא שטורח לצורך עצמו וראיתי לחלק דשם שיש נתינת ממון ודאי לא שייך סברת הט"ז וכל דבריו כשההוצאה היא לא נתינת ממון למלוה אלא טורח מהצד להשיג ההלואה וז"ב].

והנה בלשון הראשונים מבואר שצד הריבית בטרשא דר"ח או במוליך חבילה זה ריבית מוקדמת וצ"ע דהרי כתב רעק"א ק"ס ס"ו שכל שעושה לו דבר על דעת שילוה ואם לא ילוה יחזיר לו המעות זה ר"ק וכן הוא בחוו"ד קס"ז ב' וא"כ למה כאן לא הוי ריבית קצוצה ודוחק לומר שעשה בצורה שגם אם לא ילוה לו אחרי זה עשה לו הטובה אמנם למבואר בט"ז יתכן שעד כמה שהלוה לו בסוף א"כ עשה את זה לצורך עצמו וזה לא מחיב ממון ואין כאן נידון של ריבית קצוצה ורק מדרבנן זה אסור כיון שהמלוה מרויח מזה [והנה היה מקום לומר שהתנאי שהוא מוכר לו את זה במקום היוקר וממילא אין כאן ריבית דאוריתא דהוי דרך מקח כי קבע לו על התבואה א. מחיר התבואה במקום היוקר ב. הטירחא של ההובלה אמנם בלשון רש"י מבואר שרק לאחר שימכור יחול ההלואה ועיין גר"ז שבלשונו מבואר שיש כאן היתר של דרך מקח והעתיק כלשון רש"י וע"ש דנקט שבאמת בסוגין גם קודם שהגיע למקום היוקר חייב לקנות ומשמע שנקט שבאמת חל מקח ביוקר בתחילה רק שרבנן כאן לא גזרו כי זה נראה שהוא עדין לא קנה וצ"ע].

### בביאור טרשא דר"ח

ב] והנה מבואר בגמ' ס"ה. אמר רב חמא טרשא דידי ודאי שרי מאי טעמא ניחא להו דליקו ברשותי דכל היכא דקא אזלי שבקי להו מיכסא ונקיט להו שוקא ע"כ דהינו שהיה מוכר להם במקום הזול כשער מקום היוקר והיה ממתין להם שישלמו לו לאחר שיחזרו מהמקום הנ"ל וימכרו את זה ועיין רש"י שביאר שמדובר שאחריות הדרך על רב חמא דהינו שהמכר רק חל במקום היוקר ועיין בעל המאור שהקשה שהרי בסוגיא דלקמן מבואר שאם אחריות על המוכר מותר וא"כ מה צריך לסברא שנקטי להו שוקא והתוס' והרא"ש ישבו כשיטתם שבאמת שם אין היתר אלא א"כ נותן לו שכר טרחו ועמלו וכאן לא צריך כיון שמה שטורחים למכור דיש להם מזה רוח אחר ובאו"ז כתב שבאמת ודאי מדובר שאחריות על המוכר ובאמת לא צריך את הטענה שניחא להו אלא שזה רק תוספת וצ"ב שהגמ' אומרת טעם מיותר.

אמנם עיין בעל המאור שכיון שנקט שבקיבל עליו אחריות לא צריך לקבל עליו שכר טרחו ועמלו וכנ"ל לכן ביאר שבאמת בסוגין מדובר שאחריות על הלוקחים ולכן כל סיבת ההיתר בסוגין זה מצד שיש ללוקחים ענין בשביל הטעם המבואר בגמ' והנה בביאור כונתו מצאנו שני ביאורים עיין ריטב"א שביאר שבאמת הכונה שהמכר לא חל רק במקום היוקר אלא שהלוקחים קיבלו על עצמם אחריות ובעלמא זה אסור דקבלת אחריות הרי זה לטובת המלוה ולכן זה ריבית או שזה סיבה לראות שזה הלואה אבל כאן שיש להם ענין דהינו שהם מרויחים בזה שמוכרים את שלו ולא רק בתור טובה כה"ג אין סיבה לראות את זה כריבית אלא שקבלת האחריות זה לטובתם עוד ביאר הריטב"א וכן בתור"פ [וכן הוא בלשון הרשב"א] שבאמת המכר חל מיד ובכל אופן זה מותר דהתוספת ששילמו זה לא מצד ההמתנת מעות שבזה אלא שיש להם ענין מצד שנקטי להו שוקא ועיין תור"פ שהקשה שכל הלואה הרי הלוה עושה רוחים אם הכסף וכתב שכאן זה עדיף מצד שהרוח בא מחמת בעל המעות דהינו שכיון שיש לו ענין בעיקר ההלואה מאדם זה וזה מה שגורם לו הרוחים מה שלוה ממנו בזה אין איסור ריבית והסברא צ"ב שלמעשה יש כאן שכירות מעות ומשלם על זה ריבית [ועיין בתוס' ע"ג. בקושיתם על רש"י שכתבו כנ"ל שגם אם בסוגין מותר זה רק כאן כי צריכים דוקא ההלואה ממנו] אמנם הריטב"א ביאר שכאן באמת הכונה שמוכר להם במחיר גבוה רק תמיד אנו אומרים שהסיבה שהסכימו זה מחמת האגר נטר משא"כ כאן מה שהסכימו מחיר יקר זה לא מחמת האגר נטר אלא שיש להם ענין בקניה מאדם זה ושעדין לא משלמים ואפילו שזה מכירה במחיר גבוה כי על ידי זה מוותרים להם המכס.

### ביאור דין חמרים המעלים וכו' ע"ג.

ג] הגמ' ע"ג. אומרת והחמרים מעלים במקום היוקר כמקום הזול והגמ' מבארת מצד שניחא להו דמגלי להו תרעא או מצד שעל ידי זה מוזלי גביהו ע"כ וביאר רש"י שהעשירים היו נותנים להם מעות במקום היוקר והחמרים היו מביאים להם תבואה כשער הזול והטעם שזה מותר כיון שלחמרים היה ענין שעל ידי המעות שבידיהם ניכרים סוחרים ומקיפים להם או שהיו מוזלים להם עיין בראשונים מה שביארו בזה והנה עיין תוס' שביארו שמדובר שאחריות החזרה על העשירים דהינו שבאמת במעות הנ"ל קנו להם במקום הזול ולפ"ז אין כאן הוזלה רק הנידון שיש כאן ריבית מצד שטורחים לקנות להם ולהביא להם התבואה ועל זה הגמ' אומרת שמה שעושים את זה לא מצד ההלואה שקודם אלא שיש להם רווח בעצם זה שקונים לעשירים וזה לשיטתם שגם מתי שמקבלים עליהם אחריות בכל אופן צריך לשלם שכר טרחו ועמלו [והנה בלשון הריטב"א שכה"ג הנידון מצד ריבית מאוחרת וצ"ע שכאן הרי קצץ מראש שיקנה התבואה ויביאה לו ממקום למקום ובפשוטו התחיב חיוב גמור].

אמנם עיין רש"י ורמב"ן שנקטו שמדובר שהאחריות על החמרים ולפ"ז צ"ע למה שיותר הרי זה חשיב כאילו מחזירים להם במקומם יותר ביוקר [ועיין ריטב"א שהקשה שזה ריבית קצוצה וצ"ע למה לא הוי פסיקה בהוזלה אמנם משמעות רש"י שבאמת הלוו להם הכסף והפירות זה בתור תשלום וכה"ג יתכן שאין ההיתר של דרך מקח ועיין תוס' רי"ד ס"ד: דחשיב דרך מקח ועיין ש"ך קע"ג סק"ו שהביא בזה מחלוקת אחרונים ויש ראשונים שכתבו מפורש שללא אחריות זה ריבית מאוחרת] ולכאורא היה מקום לומר שכיון שגם אם לא היו מלוים להם אלא שולחים אותם לקנות בזול היו מוכנים א"כ יוצא שמה שפוסקים להם יותר זה לא מחמת ההמתנת מעות שבזה דהינו השימוש במעות וזה כסברת תור"פ לעיל סק"ב אלא שגם כשזה לא קשור למישהו מסוים וצ"ע.

אמנם הרמב"ן ביאר שודאי שגם לרש"י הכונה שהחמרים קנו הסחורה במקום הזול לעשירים רק שהם קיבלו עליהם אחריות והגמ' דנה שקבלת האחריות זה לא ריבית כיון שעשו את זה למטרה אחרת אלא שצ"ב שזה נראה כהלואה גמורה ולזה כתבו שכיון שאם יוזל החיטים בכל אופן העשירים יהיו חיבים לקבל את זה בזה נראה שהדבר כמכר ולא כהלואה אמנם צ"ע למה רש"י לעיל בטרשא דר"ח לא התיר מטעם הנ"ל וצ"ל שיש חילוק בין מקום שמקבל אחריות ואחרי זה מוכר שזה נראה שכבר עכשיו מכר לבין סוגין שכיון שבסוף מביא להם התבואה זה יותר נראה שכבר קנה בתחילה.

אמנם הרמב"ן ביאר שמדובר שהעשירים נותנים להם שכר טרחם ועמלם ובזה נראה שזה מכר ולא הלואה והאחריות זה לא ריבית שאת זה לקחו על עצמם בגלל הטעמים המבוארים בגמ' והנה היה מקום לומר שלתוס' שסוגין שמדובר שאחריות על העשירים אין מקור שאם האחריות על החמרים ונותנים להם שכר טרחו שמותר אמנם הרמ"א פסק הנ"ל דהינו שנקט שאין כאן מחלוקת אלא איך להעמיד סוגין [ולפ"ז מבואר בסוגין קולא בכל קבלת אחריות דבמקבל שכר טרחו ועמלו זה לא חשיב כהלואה ויתכן שזה רק כאן שאין להם שום ענין בדבר לעצמם עיין חוו"ד קס"ז סק"א].

ובעיקר ביאור סוגין עיין רמב"ם פ"ט ה"ח שביאר שהכונה שהחמרים לאחר שהגיעו למקום היוקר אם התבואה הם עדין לא היו מוכרים כדי לחכות שכולם יתחילו למכור ואז המחיר יותר יקר ובנתים לא היה להם כסף והיו לוים כסף מהעשירים ונותנים להם תבואה בזול ובפשוטו זה היה צריך להיות אסור כי נותנים להם בהוזלה והגמ' אומרת שזה לא מחמת ההלואה אלא מסיבות אחרות ועיין מ"מ שתמה שזה פסיקה בהוזלה שמותר תמיד ועיין לח"מ שדן שכאן זה היה אם קביעות זמן שדעת הרמב"ם שזה אסור אמנם בפשוטו לגבי פסיקה דעת הרמב"ם שזה מותר ועיין משנ"ל וכן הוא במאירי שמדובר שלא נתנו להם המעות בתור פסיקה אלא בתור הלואה ולאחר זה כשהיו באים לפרוע להם היו נותנים להם התבואה בזול ובפשוטו זה ריבית מאוחרת והגמ' דנה שזה לא מחמת ההלואה ולפ"ז התחדש כן חידוש גדול שמותר להוסיף אפילו בשעת פרעון כל שזה לא מחמת ההלואה אלא מסיבה אחרת ויתכן שזה רק כאן שזה לא תוספת ממש אלא הוזלה ועדין כיון דמשמע שקצצו כך מראש הוא חידוש גדול להתיר כזה דבר וצ"ע ועיין ק"ס ס"ד.

קטע זה לא נאמר ועדין צריך בירור.

### ביאור כונת הרמב"ם פ"ח ה"ג [טושו"ע קע"ג סי"ד]

ד] כתב הרמב"ם וז"ל חבית של יין שהיא שוה עתה דינר ומכרה לו בשתים עד הקיץ על מנת שאם תארע בה תקלה הרי היא ברשות המוכר עד שימכרנה הלוקח הרי זה מותר שאם אבדה או נשברה אינו משלם כלום ואם לא מצא למכרה ולהרויח בה היה לו להחזירה לבעליה וכן אם מכרה לו בשתים ואמר לו היותר על השתים יהיה שכרך בשביל שאתה מטפל למכרה ואם לא תמצא למכור אותה כמו שתרצה החזירה לי הרי זה מותר אע"פ שאם אבדה או החמיצה או נגנבה תהיה ברשות הלוקח עכ"ל.

והנה בפשוטו כוונת הרמב"ם במקרה הראשון שבאמת לא חל כאן המכר כלל אלא זה עדין של המוכר עד שימכור את החבית בשתים או יותר וכה"ג אין כאן מכירה ביוקר והתנה הרמב"ם שכדי שזה יחשב שלא מכר לו את החבית עד שימכרנה במחיר זה צריך שגם אחריות החבית על המוכר וגם שהלוקח יכול להחזירה אמנם במקרה השני מבואר ברמב"ם שהאחריות יכול להיות על הלוקח ורק צריך שהלוקח יכול להחזירה אם לא ימצא למוכרה ולהרויח בה ובפשוטו גם שם יסוד ההיתר שדנים שעדין לא חל המכר עד שימכור רק שגם אם האחריות על הלוקח זה לא סתירה למכר אלא שקיבל על עצמו האחריות וכדין מתנה ש"ח להיות כש"ש וצ"ב החילוק בין שני המקרים ובפשוטו במקרה השני הדגיש הרמב"ם שהלוקח יש לו רוח שימכרנו יותר משתים וזה בשבילו ולכן כה"ג אפילו שאחריות עליו זה מותר אמנם הקשה הב"י שהרי גם באופן הראשון כתוב ברמב"ם שאם לא מצא להרויח בה יכול להחזיר דהינו שהוא ימכור את זה ביותר משתים וא"כ צ"ב למה שם צריך שהאחריות תהיה על המוכר והניח בצ"ע ומצאנו בזה כמה ביאורים באחרונים וכדלקמן.

ועיין פרישה סקכ"ו ובגידולי תרומה ח"ד אות ל"ג [והאריך בזה החוו"ד סקכ"א] שביארו שבמקרה הראשון לאחר שימכור החבית מלוה לו המעות עד הקיץ וכה"ג זה נראה ממש כריבית שבגלל ההלואה מוכן לשלם יותר ממה שזה שוה ולכן כה"ג צריך שגם האחריות יהיה על המוכר כדי שזה יראה שלא חל המכר ובאמת בעד טורח המכירה מקבל הרווח אם ימכור יותר משתים אבל בסיפא מיד שימכור יחזיר לו הדמים א"כ כאן אין כאן הלואה אלא אם מוכר לו מיד וממתין לו עד שימכור ובגלל זה מוכר לו ביוקר ולזה מספיק מה שהלוקח יכול להחזיר אם לא ירויח שזה יראה שעדין לא מכר ואפילו אם אחריות על הלוקח ובאמת זה כדין מתנה ש"ח להיות כשואל והנה בפשוטו באמת גדר הדברים בשני המקרים שעדין לא חל המכר ועד כמה שהלוקח ימכור בשתים זה מגיע למוכר ולכן אין כאן ריבית אבל אם ימכור היום רק שהמוכר יקבל על עצמו אחריות או שיכול להחזיר כה"ג כיון שעד כמה שחל המכר זה בתחילה ובהוזלה זה אסור אמנם אין זה מוכרח דיתכן שכיון שזה נראה שעדין לא קנה אלא רק כשמוכר זה גם סיבה להתיר כיון שכל הנידון כאן של טרשא שזה ריבית דרבנן ובחוו"ד נקט שודאי שהמקח לא חל עד שימכור אמנם בלשון הלבוש באופן הראשון מבואר שהגדר שהמקח חל מיד ובכל אופן זה מותר וצ"ע.

אמנם עיין ש"ך [וציין אליו הגר"א] ששינה הגירסא ברמב"ם ונקט שבשני המקרים מדובר באותו מקרה דהינו שלאחר שמכר לוה את הכסף רק יש שני צורות להתיר או שאחריות על המוכר וזה האופן הראשון ובזה באמת הלוקח לא יכול להחזיר המקח אם לא ימצא למכור במחיר זה אמנם באופן השני מדובר שהאחריות על הלוקח וכה"ג כדי שיחשב שלא חל המכר זה רק אם הלוקח יכול להחזיר החבית אם לא יוכל למוכרה ובפשוטו יש כאן שני היתרים שונים שבמקרה הראשון כיון שלא יכול להחזיר בפשוטו הגדר שחל המכר עכשיו רק כיון שלוקח על עצמו האחריות זה נראה כאילו לא חל המכר ולכן זה מותר אמנם באופן השני אדרבא המכר באמת לא חל עכשיו ולכן יכול להחזיר לו רק שאין איסור מחמת האחריות דחשיב שקיבל על עצמו סתם ומה שזה מותר מצד שיכול לחזור בו וכן מצד שהרוח שייך ללוקח דחשיב כמו שכר טרחו ועמלו והחכמ"א כתב כש"ך.

והנה משמעות הדברים שבכל המקרים מדובר גם אם מכר את זה בפחות משתים וצ"ע שכה"ג למה צריך לשלם שתים הרי עד כמה שלא חל המכר עדין א"כ אם מכר את זה בפחות משתים לא צריך לשלם יותר ממה שמכר ועיין ב"י שכיון שהוא פשע ומכר בצורה שהמוכר לא ירויח לכן צריך לשלם ועיין חוו"ד שהקשה הרי כל הגזלנים משלמים כשעת הגזילה וע"ש מה שביאר שבמקרה שיש לו דין פועל הדין אחרת אמנם אם נימא שבאמת המכר חל בשתים רק שיש כאן קולא מדרבנן כאילו המכר לא חל ממילא יתכן שכיון שמצד הסיכום משלם על מה שהפסיד לו זה לא נראה כריבית וצ"ע.

והנה נפק"מ בכל הנ"ל שכל קונה בהקפה בתשלומין יש דרך להתיר על ידי שיתנה שלא זוכה בחפץ כל פעם רק כשיעור התשלום וממילא אין כאן הלואה וצריך שהחפץ יהיה באחריות המוכר וכן שהלוקח יוכל להחזיר לדעת הפרישה והחוו"ד [וכאן כיון שהוא משתמש בזה הוא כמו המקרה הראשון] ולדעת הש"ך מספיק באחד מהתנאים ואולי כאן גרע כיון שהוא עצמו משתמש בזה ואין לו צד להרויח מזה.

# הערות ע"ד.: [בסוגיא דביצים ובמעשה דנדוניא]

### ביאור דברי התוס' בסוגין בתוס"ר

א] הגמ' אומרת אין פוסקים על הביצים עד שיעשו דברי ר"מ ר"י אומר בד"א בעפר לבן אבל בעפר שחור כגון כפר שחין וחברותיה פוסקים אע"פ שאין לזה יש לזה והנה בפשוטו מדובר שפוסק על קדירות וכמבואר במשנה והנה פשטות הבריתא שלר' יוסי מועיל מה שיש עפר לאחרים ועיין תוס' שהקשו הרי לרב מחוסר שלש מלאכות אי אפשר לפסוק [והנה צ"ב למה לא הקשו דהרי בעפר לבן ר"י מודה שצריך שיעשו ולא מועיל מה שיש עפר ולמה שכאן יועיל מה שאפשר להשיג עפר וצ"ל שיתכן ששם יש סברא מיוחדת כמבואר במיוחס לריטב"א ובריב"ש שכיון שזה מאוד לא מצוי מסתבר שלא יעשה מזה קדירות לכן זה גרע אבל במצוי לא שייך חשש זה ולכן רק הקשו מצד שזה מחוסר ג' מלאכות] וביארו שבאמת הכונה שמצוי שיש ביצים עשוים אצל אחרים וכתבו דבפשוטו משמע שמדובר ביצא השער לביצים שהרי הלשון אפילו שאין לזה יש לזה שזה לשון של יצא השער דהינו שנתחדש כאן שגם אם יש יצא השער על דבר שזה רק מועיל מצד יש לו חשיב שיש לו [והנה שמעתי להעיר דאם מה שמועיל יצא השער מצד מאי אהנית לי א"כ כאן זה לא שייך דהרי קשה להשיג קדירות ואפילו שביצים קל להשיג אבל הוא הרי צריך קדירות ולכאורא מוכרח שמספיק הסברא שהמוכר יכול להשיג בקלות דהינו מה לי הן מה לי דמיהן] והוסיפו התוס' שאפשר לפסוק כשער מוכרי קדירות בזול שהביצים לענין קדירות כלקוטות לענין תבואה וצ"ב כוונתם והמהר"ם והמהרש"ל ביארו שכונתם שכמו שמצאנו שאפילו שלא יצא השער לתבואה אבל יצא ללקוטות ה"ה כאן אפילו שלא יצא השער לקדירות אבל יצא השער לביצים אבל המהרש"א ביאר שכונתם שכיון שכאן זה לא יש לו גמור שהרי זה מחוסר מעשה א"כ זה כמבואר בתוס' ס"ג: שאין לפסוק כה"ג אלא כשער הזול ומשמעות התוס' שהשער של הביצים זה נחשב שער הזול דהינו אפילו שזה לא שער הזול של קדירות והביאו משער של לקוטות שזה סוג תבואה פחות טוב ובכל אופן זה עוזר לגבי תבואה וכן משמע בתוס"ר.

והנה דבריהם לרב אבל לשמואל שמועיל אפילו מחוסר מאה מלאכות בידי אדם א"כ לכאורא אפשר לבאר שמועיל לפסוק אפילו על עפר וכפשטות דברי רבי יוסי אלא שצ"ב שבעפר לבן משמע שר' יוסי מודה לר"מ שצריך דוקא שיעשו אמנם עיין רש"י דמשמע שזה מצד שלא היה מציאות של עפר לבן במקומו דהיו מביאים מרחוק רק ביצים ולא את עיקר העפר ולפ"ז באמת אם יהיה לו עפר לבן זה יעזור ויתכן עוד דכיון דמאוד לא מצוי עפר לבן בזה יש את סברת הריב"ש והמיוחס לריטב"א שמסתמא לא יעשה מזה קדירות ולא סומך על זה ולכן זה גרע מסתם פסיקה וכמדויק מתוס' שלא הקשו מזה [והנה במשנה מבואר שפוסק על ביצים של יוצר ולנ"ל זה דוקא בעפר לב ומטעמים הנ"ל וכמבואר במיחס לריטב"א] והנה הגמ' אומרת שבמקומו של אמימר לא היה מצוי שחור ולכאורא א"כ זה כמו לבן וצריך שיעשו ולמה מועיל שיש לו עפר אמנם לנ"ל א"ש שרק בעפר לבן יש סיבה מיוחדת שצריך שיעשה ביצים אבל בעפר שחור מועיל עפר לשמואל ולכאורא כן הוא משמעות התוס"ר שהקשה על שמואל למה ר"מ אומר שצריך שיעשו וכתב שאין לומר שזה נחשב כמו מחוסר מלאכה בידי שמים דהרי אמימר אומר שמועיל מה שיש לו עפר וצ"ע אולי אמימר ס"ל כרב ובפשוטו משמע שנקט שלרב ודאי שלא מועיל עפר דהרי זה מחוסר שלש ובהכרח שס"ל כשמואל ולכן מועיל מה שיש לו עפר וע"ש בתוס"ר שישב שעפר לגבי קדירה לא חשיב יש לו דהינו שלאמימר בזה נחלקו ר"מ ור"י ובהכרח שעפר לבן זה אחרת וכנ"ל והנה כביאור זה מבואר שס"ל לשואל בריב"ש סימן רע"ד ולכן תמה שלמה הרי"ף העתיק את אמימר שזה דלא כהילכתא שהרי קי"ל כרב והרא"ש בהאמת השמיט את אמימר ודו"ק בכל זה.

### ביאור דברי אמימר [ובדברי הריב"ש]

ב] והנה בעיקר ביאור דברי אמימר עיין ריב"ש סימן רע"ד שתמה שהרי לגבי עפר לבן משמע שר' יוסי מודה שצריך דוקא שיעשו כמו לר"מ [ובטעם הדבר ביאר שגם לשמואל עפר שזה ראוי להרבה דברים זה לא בגדר יש לו לגבי קדירות וכמבואר בתוס"ר בשם הריב"ן וכנ"ל] וא"כ אם במקומו של אמימר אין עפר שחור א"כ זה כמו עפר לבן וצריך שיעשו והרי אמימר הסתפק שיהיה לו עפר וע"ש שביאר שלש ביאורים.

א. שבאמת זה כמו עפר לבן והגמ' חוזרת בה דבתחילה הבינה שאמימר רצה שיהיה לו עפר מצד איסור ריבית ועכשיו הגמ' מבארת שזה נצרך לגבי שיהיה מי שפרע אבל לגבי ריבית באמת פסק כמחיר של מחר [וכן הוא במהר"ם] ובמיוחס לריטב"א ביאר כנ"ל אלא שכתב שמצד ריבית מדובר שהיה יצא השער ובכל אופן לגבי מי שפרע חסר בגמירות דעת ובפשוטו כן מדויק ברש"י שלכן ביאר סוגין לגבי מי שפרע והנה לפ"ז לגבי איסור ריבית באמת בעפר לבן או שחור במקומו של אמימר צריך דוקא שיעשו כמו לר"מ.

ב. ע"ש שביאר שבאמת דברי אמימר מדובר לגבי איסור ריבית ובאמת חלוק עפר לבן מעפר שחור במקומו של אמימר דבאמת היה מצוי עפר שחור יותר מהלבן רק כיון שזה נמכר ביוקר וזה לא נמצא כמו שאר מקמות ממילא צריך שיהיה לו גם עפר דהינו שכדי שיחשב כאילו כבר קנה ביצים זה בצירוף לשני דברים א. שאפשר להשיג ביצים דהינו שזה יצא השער לביצים ב. וגם שיש לו עפר דהינו שקשה להשיג ביצים וצריך צירוף שיכול מעפרו לעשות ביצים עכ"ד והנה בדבריו מבואר שהכל נצרך לגבי הפסיקה ולפ"ז צ"ע למה רש"י ביאר שהנידון לגבי מי שפרע אמנם עיין פסקי הריא"ז בקונטרס הראיות שביאר שבאמת מצד האיסור מספיק מה שמצוי אנשים שיש להם ביצים מעפר שחור רק שעדין אין מי שפרע והוא רצה שיהיה מי שפרע ולכן רצה שיהיה לו עפר והנה משמע שלגבי ההיתר של ריבית לא צריך מי שפרע אמנם אם נימא שצריך מי שפרע יתכן שלכן רש"י ביאר מי שפרע אפילו שסוגין זה לגבי ריבית שכאן מה שצריך שיהיה לו עפר כדי שיהיה מי שפרע ויחול הפסיקה ודו"ק.

ג. עוד כתב הריב"ש לדון שבאמת בבריתא לא מדובר כמו במשנה אלא מדובר שפוסקים על הביצים ובאמת זה לא מחוסר ג' מלאכות ובכל אופן ס"ל לר"מ שעפר זה לא עוזר לגבי ביצים ור"י חולק וס"ל שעפר זה מועיל לגבי ביצים ובכל אופן בעפר לבן מודה לר"מ שהרי אי אפשר להשיג עפר וממילא כל שזה עדין לא ביצים דנים שמסתמא זה לא עומד לביצים ולגבי עפר שחור במקומו של אמימר לא מצוי כל כך לקנות עפר זה והוא לא בגדר יצא השער אבל אם יש לו עפר זה מועיל דזה עומד לקדירה כיון שאפשר להשיג עפר וע"ש שכתב לדון עוד שבאמת הגמ' חוזרת בה שגם לר' יוסי בעפר לבן מספיק מה שיש לו עפר אמנם כתב שזה דוחק בכונת הבריתא ע"ש.

והנה עיין ריטב"א שהקשה על עפר לבן לר"י למה לא מספיק שיש לו עפר דהינו שעל ר"מ לא הוקשה לו מצד דס"ל כסברת הריב"ש שעפר ביחס לביצים זה לא נחשב יש לו אבל בר"י שחזינן שזה נחשב יש לו כמשמעות הבריתא שלאנשים אחרים יש עפר א"כ למה כאן זה לא מועיל ותירץ דהלוקח לא סומך דעתו עד שיראנו ביצים כיון שזה מאוד יקר ואולי יעשה מזה ביצים וימכור בדמים יקרים דהינו שרק אם כבר יש ביצים בכל אופן מוכן למכור במחיר זה סמכא דעתיה וחשיב כאילו הוא קנה את זה עכ"ד והנה משמעות לשונו שהפסיקה כאן על ביצים וכן הוא מוכרח מעיקר קושיתו שהרי כאן זה מחוסר ג' מלאכות ותירץ כריב"ש שיש כאן סברא מיוחדת שצריך יש לו ממש ודו"ק בכל זה.

### במתני' פוסק כשער הגבוה

ג] מבואר במשנה שפוסק כשער הגבוה ועיין רש"י ע"ד: שכתב שזה הולך על כל המשנה דהינו שגם על יצא השער וגם על יש לו והנה בפשוטו כוונת המשנה שיכול לפסוק מראש שאם יתיקר הפירות יתן לו כשער של עכשיו ואם יוזלו הפירות יתן לו כשער של מחר וכן הוא בריטב"א במשנה וברמב"ם פ"ט ה"ה והנה צ"ב דהרי מבואר לעיל ס"ד. שעד כמה שהמוכר מקבל אחריות צריך שהיוקרא והזולא יהיה על הלוקח וכאן זה על המוכר ועיין שם בסוגיא דבפשוטו יש בזה שני ביאורים א. החוו"ד ביאר שכל החיסרון שם רק במקרה שפוסק על חבית מסוימת שאם תתקלקל יחזיר לו מעות אבל כאן שפסק על הפירות רק שכמה פירות זה תלוי מה יהיה השער בזה אין חיסרון והנה דבריו לשיטת הנימוק"י שם ובפשוטו תוס' שם חולקים על זה עוד הקשה בחידושי הגרמ"ש שהרי מבואר בסיפא שר' יהודה אומר יכול לומר לו תן לי מעותי או תן לי כשער הגבוה ומבואר שלשיטתו באמת מצד הפסיקה זה רק על השער הגבוה ואם לא מחזיר מעות וגם כה"ג מותר וצ"ל דכיון דאם המוכר מוכן לתת כשער הגבוה הלוקח מחויב להעמיד המקח זה עדיף וצ"ע ב. עיין ט"ז סימן קע"ה וכן הוא בחזו"א שכאן שזה לא פסיקה על משהו מסוים זה סברא גם ביחס לזולא שעל ידי שהמוכר מקבל על עצמו אין בזה סתירה למקח ע"ש ג. ובש"ך קע"ג סקכ"ד מבואר שבאמת אסור לפסוק שיחול כמו הכי זול אלא שצ"ע ממשנתינו ועיין חזו"א שהש"ך למד שכונת המשנה שמראש יכול לפסוק שיהיה כמו השער של מחר אבל באמת לא יכול לפוסק שיהיה כמו הכי זול אמנם כולם נקטו לעיקר כנ"ל מהראשונים שגם כה"ג מותר [ועיין ש"ך קע"ג סקי"א וצ"ב כונתו] והארכנו בזה בסוגיא דאחריות.

והנה צ"ב איך באמת מותר לפסוק שיחול כמו השער של מחר אם זה יוזל הרי זה פסיקה בהוזלה והניחא ביש לו אבל ביצא השער הרי אסור פסיקה בהוזלה ועיין רעק"א תשובה נ"ב בד"ה ונלענ"ד שכתב לדון שבאמת הכונה שאם יוזלו הפירות עושה רק מעשה פסיקה שיחול לאחר ל' ואז הרי זה המחיר ולדבריו באמת יוכל לחזור בו קודם שהוזל על הצד שזה יוזל ובפשוטו צ"ל שכיון שבזמן שיתן לו זה המחיר לא חשיב פסיקה בהוזלה דהינו שזה לא מתפרש שזה בגלל ההמתנת מעות אלא שזה בגלל שלא רוצה להפסיד ממה שיכל לקבל ועדין צ"ב.

### ביאור מעשה דנדוניא והמסתעף מזה

ד] עיין סוגית הגמ' ע"ד: במעשה דנדוניא והנה שיטת רש"י שמדובר שאבי הכלה שלח את חתנו שיפסוק על תכשיטים והוא לא פסק כשער הזול וחמיו רצה לחזור בו והגמ' דנה שיש בזה מי שפרע רק שלשליח אין מי שפרע כיון שלא מגיע לו קללה כיון שזה לא תלוי בו ולמשלח לא מגיע מי שפרע כיון שהוא לא שלחו שיפסוק שלא כשער הגבוה ועיין רמב"ן שכתב שבעלמא ודאי שכל שהשליח לא אמר שהוא שליח לא יכול לבטל המקח מצד שהוא שינה מהמשלח ורק כאן שהנידון רק לגבי מי שפרע זה סברא בתקנה דרבנן שלא יהיה עליו מי שפרע והבעל המאור באמת למד בסוגין שגם במקרה רגיל יש מי שפרע על השליח וישלם ההפסד מביתו וכל נידון הגמ' האם סיבת המי שפרע מצד ששינה משליחותו או מצד עצמו ע"ש.

אמנם עיין רי"ף דמבואר בדבריו שבאופן של הגמ' לשליח יש מי שפרע אם חוזר מהמוכר ולמשלח יש מי שפרע אם חוזר ממי ששלח אותו אבל באופן רגיל המשלח חייב לקבל בשער היוקר ובביאור הסוגיא עיין רמב"ן דבפשוטו הכונה שהשליח כבר קנה החפץ כשער היוקר ועכשיו המשלח לא רוצה לקבל את זה ולכן כה"ג כיון שהוא שליח וכבר משך בשביל המשלח לא יכול עכשיו לחזור בו משא"כ באופן של הגמ' שזה שני פסיקות [אלא שצ"ע לשון הרי"ף שהשליח מקבל מי שפרע מהמוכר הרי הוא כבר משך] עוד ביאר הרמב"ן שבאמת הוא עדין לא משך ורק שהמשלח רצה לחזור בו ובאמת הוא לא יכול לחזור בו ללא שיקבל על עצמו מי שפרע ע"ש דהינו שהרי"ף נקט שכיון שהמשלח לא אמר לשליח לפסוק כשער הגבוה לא שייך כאן הסברא של לתיקוני שדרתיך ולא לעיותי ועיין ביאור הגר"א קע"ה ס"ז דבר"ן מבואר שהשליח משך קודם שזה הוזל ורק אחרי זה חזר בו חמיו ולפ"ז אין ראיה שחולק על דיני רש"י דכאן בזמן שמשך אין סיבה שלא יזכה בזה ע"ש.

והנה הרמב"ם חידש שכל שיצא השער אפילו אם אין לו יש בזה מי שפרע אמנם בריטב"א לעיל ס"ג. מבואר שאין בזה מי שפרע עוד מצאנו שנחלקו האחרונים בדעת הרמב"ם למה יש בזה מי שפרע דדעת הסמ"ע שכיון שזה מצוי חשיב דבר שבא לעולם ודעת הש"ך שזה רק מצד דברים ואיכא בהדיהו מעות [והארכנ זה בתחילת סוגיא דפסיקה] והנה מבואר בסוגין שיש כאן מי שפרע והנה לביאור רש"י יתכן שמדובר שהיה למוכר ורק לכן יש לדון שיהיה כאן מי שפרע וכן מפורש בריטב"א בסוגין אמנם רש"י כתב שפוסק כשער הגבוה זה הולך על כל המשנה דהינו לא רק על יש לו אלא גם על יצא השער ולפ"ז מפורש שיש מי שפרע גם על זה דהרי הגמ' מבארת שיסוד נידון המשנה בדיני מי שפרע ואולי יש לדחוק שרש"י כתב רק על עצם ההיתר לפסוק אבל לגבי מי שפרע זה רק ביש לו והנה לביאור רש"י אפשר להעמיד ביש לו אבל לביאור הרי"ף שהגמ' אומרת שהמשלח מקבל מי שפרע אם חוזר מהשליח מבואר שאפילו שלא היה לשליח בכל אופן יש מי שפרע ובהכרח מדובר ביצא השער ומבואר שיש כה"ג מי שפרע וזה מקור ברור לחידוש הרמב"ם והנה עיין רשב"א מ"ח. וברמב"ן שם שהוכיחו מסוגין שגם במקום שזה רק דברים בכל אופן יש מי שפרע דהרי ביצא השער זה רק דברים ודחה הרשב"א שכל שזה מצוי לא חשיב דשלב"ל דהינו שבקושיתם נקטו כש"ך ודחו כסמ"ע [וצ"ע מה שהוכיח הרשב"א מזבל דהרי לא כתוב שיש שם מי שפרע].

אמנם עיין משכנות יעקב שהקשה דבסוגין מוכח שיש כאן קנין כסף גמור דהרי הגמ' דנה שהמשנה זה כר"ש ורק לכן חל כמו השער של אתמול והרי מה שמיוחד לר"ש מצד שס"ל שמעות קונה וכה"ג רבנן לא הפקיעו ומבואר בפשוטו דבמעשה בסוגין יש כאן קנין כסף מעיקר הדין וצ"ע על הרשב"א שלא הוכיח מזה ולכאורא יש לדחות דבאמת לקושית הגמ' במקרה שלנו גם לר"ש יכול לחזור בו ורק במשנה לר"ש לא יכול לחזור בו דשם מדובר ביש לו והגמ' רק דנה האם יש ראיה מהמשנה שיש מי שפרע גם במקום שלא חל קנין כסף ולמה שהגמ' הוכיחה שגם לרבנן יש מי שפרע אפילו שלא חל קנין כסף ממילא גם במקרה שלנו יש מי שפרע אפילו שאין קנין כסף כלל וצ"ע בזה.

# נכש עמי ואנכש עמך, הלוני ואלווך

### בביאור דין המשנה

א] מבואר במשנה ע"ה. אומר אדם לחברו נכש עמי אנכש עמך אבל לא יאמר נכש עמי ואעדור עמך עדור עמי ואנכש עמך וכן לגבי הרישא זה רק אם שניהם בימי גריד או רביעה אבל לא יאמר לו חרוש עמי בגריד ואני אחרוש עמך ברביעה או הפוך דהינו שאם קוצץ אותה עבודה בעד עבודה אחרת מותר אבל אם קוצץ עבודה אחרת שונה אסור וכתב רש"י שהאיסור מצד שלפעמים שזו קשה מזו ויש כאן אגר נטר דהינו שאם היה ברור שהעבודה השניה תהיה כמו הראשונה אין סיבת איסור רק שחוששים שהעבודה השניה תהיה יותר קשה ולכן זה אסור ועיין פרישה סקט"ו שאפילו אם בשעת התנאי העבודה השניה יותר קלה ומשמעות הדברים שיש כאן גזירה דרבנן שאפילו שברור שלפי התנאי שביניהם זה לא יהיה יותר קשה בכל אופן זה אסור מצד שבשני סוגי עבודות הרבה פעמים מצוי שינוי והנה השו"ע סימן ק"ס ס"ט העתיק דין המשנה שאסור לפסוק עבודה קשה נגד עבודה קלה וצ"ע שהרי המשנה אמרה בשני האופנים ובהכרח שיש כאן עוד דין לחשוש שמא אחד יהיה יותר קשה ובכל אופן משמע שהשו"ע נקט שכל שברור שזה לא יהיה יותר קשה אפילו שזה שני מלאכות מותר וכל האיסור מצד שאחד יותר קשה וצ"ע.

והנה יש לדון האם הכונה שהחשש מצד שעד כמה שזה יהיה יותר יקר ממילא זה ישוה יותר ממון ולכן זה אסור או שאפילו שזה אותו שוי ממון אבל כיון שזה יותר קשה לכן רבנן אסרו את זה ומשמעות הדברים שכמו שכלפי יום ארוך וקצר מדובר שזה אותו שוי ממוני כך גם לגבי עבודה קשה וקלה יותר ועיין רמב"ם פ"ז ה"י שכתב שאסור להרבות בשכר האדם דהינו שיאמר לו עשה עמי מלאכה היום בדינר ואני אעשה עמך בשבוע האחר מלאכה ששוה שתים [ועיין מ"מ שמקורו ממשנתינו] ובהי"א הביא את דין המשנה וכתב שיסוד האיסור כיון שזה מלאכה כבידה יותר ומשמע שיסוד החילוק בין שני ההלכות שכאן זה רק שזה יותר טורח אבל לא שזה שוה יותר ועיין חכמ"א כלל קל"א סי"ג.

והנה מבואר בסיפא של המשנה שכל ימי רביעה אחד דהינו שאפילו שלפעמים יש יום אחד יותר ארוך מהשני אבל כיון שזה אותו מחיר וזה נראה לאנשים כדבר אחד בזה לא אסרו חז"ל אפילו שיש כאן תוספת והנה זה ודאי שאם יהיה הבדל במחיר שזה אסור ויתכן שזה ריבית קצוצה אבל כאן מדובר שזה אותו מחיר ויש לעיין האם כל ההיתר כי קוצץ את זה בתור שזה שוה אותו דבר אבל אם אומר מפורש שאתה תעבוד אצלי ביום היותר ארוך זה אסור או שגם זה בכלל ההיתר ועיין גר"ז ס"ו שכתב מפורש שאסור לומר לחברו עשה עמי יום קצר ואני אעשה עמך יום ארוך או עשה עמי מלאכה קלה ואני אעשה עמך מלאכה כבידה ומשמע גם אם זה אותו מחיר אמנם עיין במרדכי סימן ש"מ שכתב שמותר לומר כה"ג דהינו שכיון שבעיני האנשים זה אותו דבר לא גזרו על זה חז"ל.

[והנה הדבר נפק"מ בשמירה על ילדים שמשפחה אחת שומרת יום אחד והשניה מחזירה יום אחר ובפשוטו אפילו אם יש יותר ילדים אבל כל שמקובל לדון את זה כאותו דבר מותר אבל אם יש באחד קושי מיוחד ולוקחים על זה יותר ממון זה סיבה לאסור אמנם כל הנידון אם זה בתור התחיבות אבל אם הכל בתור חסד ואין כאן חיוב ממוני אין כאן נידון כלל וכן נפק"מ בקיטנה עוברת כגון שלמשפחה אחת יש שני ילדים ולאחת אחד אלא שלפעמים יש לדון שכיון שגם אם ההרבה היה קודם היו עושים כך א"כ זה לא בגלל האגר נטר ומותר וצ"ע בזה].

ועיין שטמ"ק בשם הראב"ד וכן הוא בספר התרומות שמ"ו ח"ה ס"ז [הובא בטור ורמ"א סוף סימן קס"ב] שכתב שאפילו שמותר ללות סאה בסאה ביש לו אבל סאה חיטים בסאה דוחן זה אסור ולמד דבר זה ממשנתינו דאסור נכש עמי ואעדור עמך דהינו שנקט שמדובר שעכשיו שניהם אותו מחיר ויש חשש שמחר ישתנה השער ויש לאסור מדין סאה בסאה רק שאם זה אותו עבודה יש כאן ההיתר של יש לו אבל עד כמה שזה סוג עבודה אחר חשיב כסאה חיטים וסאה דוחן ואין בזה ההיתר של יש לו והנה לכאורא זה דלא כרש"י שיש כאן חשש שמצד התחיבותו זה דבר שקשה יותר ולכן זה אסור אלא שסיבת האיסור מצד שאולי מחר זה יתיקר דהינו שאפילו שהיום אותו קושי מחירו שוה למה שעשה אבל אולי מחר זה ישוה יותר [אמנם צ"ע בלשון הראב"ד המובא בשטמ"ק ע"ש] ובטעם הדבר שזה יותר חמור מכל סאה בסאה עיין פרישה סוף סימן קס"ב שרק סאה בסאה שסאה יהיב וסאה שקיל הקילו שעוזר יש לו אבל כל שמחזיר לו משהו אחר בזה לא התירו יש לו ועיין חוו"ד סקי"א שכתב דמסברא פועל לא חשיב יש לו דאפילו שגופו נמצא אבל העבודה לא נמצאת והוכיח מהא דאסור לפסוק בהוזלה קודם שהתחיל לעבוד אמנם מדברי הראב"ד חזינן שחשיב יש לו וכמבואר ברשב"א בב"ב פ"ז. והנה שם מבואר שכל שלא התחיל לעבוד אסור בהוזלה וביאר הרשב"א שכיון שיכול לחזור בו לכן החמירו רבנן שלא לדון את זה כיש לו וצ"ע א"כ למה בסוגין לגבי נכש עמי ואנכש עמך החשיבו את זה רבנן ליש לו ובפשוטו החילוק שכל הסוגיא שם זה חומר מיוחד לגבי הוזלה אבל לגבי פסיקה בשויו ויש רק חשש שזה יתיקר החשיבו את זה כיש לו וכדמצאנו בריב"ש שביאר שלכן פסיקה בהוזלה לא עוזר ליצא השער אבל עוזר לפסיקה בשויו מצד שלגבי הוזלה צריך שיחשב כהחלפה גמורה ושאין כאן המתנת מעות ולפ"ז באמת גם במעות מותר פסיקה על פועל אפילו אם לא התחיל לעבוד בשויו ועיין אבני נזר ריש סימן קע"ז שכתב שבעבודה נגד עבודה זה חמיר ולדבריו גם פסיקה בשויו יאסר בפועל וצ"ע כונתו שם.

אמנם הנה יש ראשונים בב"ב שמשמע שנקטו שם שפועל לא חשיב יש לו וביארו שיסוד ההיתר שם מצד שבאמת זכה זכות בפועל או ביאורים אחרים ע"ש ברמ"ה וברשב"ם ולפ"ז צ"ע איך מותר בסוגין נכש עמי ואנכש עמך ולמה שלא יהיה כאן איסור של סאה בסאה והנה מצאנו קולא בסאה בסאה שמועיל יש לו מעט אבל בפסיקה צריך יש לו הכל ועיין חוו"ד סימן קס"א שביאר דבפסיקה שאדם מצד עצמו משלם בעד החפץ כה"ג גדר הקולא כאילו קנה מצד שזה מה שהוא עשה משא"כ בסאה בסאה שהוא לא משלם בעד החפץ שם גדר הקולא שחז"ל דנו כאילו הוא קנה את זה ולכן זה שיך אפילו במעט שדנו כל חלק בנפרד ואולי זה גם סברא כלפי פועל שכיון שיכול לחזור בו אם נדון שכאילו הוא קנה מצד פסיקתו בזה לא שיך לדון כאילו קנה משא"כ בסאה בסאה ולפ"ז בפועל יאסר פסיקה אפילו בשויו ולא יעזור יש לו וצ"ע [ובלשון אחר שמצאנו בהלואה של סאה בסאה קולות בגדרי יש לו עיין מה שכתבנו בסוגיא דפסיקה ויתכן שזה גם מצד הקולות שם].

ועיין חוו"ד שכתב דבפשוטו בפועל אם יעבוד יום אחד ועבודה זו יהיה אין שומתו ידועה ויפסוק לו מעות לאחר זמן ביוקר יהיה כאן ההיתר של טרשא וכתב שמסברא נכש עמי ונכש עמך זה טרשא דהינו שעושה עבודה וקוצץ בעד העבודה יום עבודה אחר ולפ"ז כתב שאם זה אותו עבודה שעל פי רוב זה אותו מחיר יש כאן ההיתר הנ"ל אבל אם פוסק בדבר שעל פי רוב הוא מחיר יותר בזה חשיב כמעלהו הרבה ולכן זה אסור עכ"ד דהינו שנקט שכל פועל חשיב כאין שומתו ידעה כיון שאין הונאה לפועל אמנם עיין מקור חים סימן קע"ג דבפשוטו גם בדבר שאין הונאה כל שיהיה יצא השער זה אסור ע"ש והנה דבריו צ"ב דהרי המשנה אסרה גם נכוש נגד עידור וגם עידור נגד ניכוש ובפשוטו על פי רוב אחד מהם יקר וא"כ המקרה השני צריך להיות מותר וכן דבריו חידוש שבסוגין על פי רוב זה יותר יקר.

והנה בפשוטו הראב"ד נקט שכאן חשיב הלואה דהינו שמלוה לו מלאכה ומחזיר לו מלאכה אחרת אמנם יתכן שזה אינו מוכרח דיתכן שבאמת נקט שכאן זה טרשא ונקט שבטרשא אסור לפסוק על סאה חיטים בלא יצא השער וכמבואר בחדרי דעה קס"ב סק"א ובית מאיר קע"ג ס"ז שכיון שפסק על דבר שמחירו משתנה זה גרע ואין כאן ההיתר של טרשא אלא שיש כאן ההיתר של יש לו וכמבואר בחזו"א סימן ע"ב [והארכנו בזה בסוגיא דטרשא] אמנם כאן זה מועיל רק מצד היש לו שמצאנו בסאה בסאה דהרי כאן זה לא פסיקה על פירות אלא שהפירות הם כתשלום וזה קולא של חז"ל לדון כאילו קנה את זה ומבואר בסוגין שזה רק שיך בסאה יהיב וסאה שקיל ולא בנותן לו דבר אחר ומזה למד הראב"ד שגם בהלואה זה כך ובאמת אם יפסוק סאה חיטים על סאה דוחן זה מותר כמבואר בש"ך ובט"ז ויתכן החילוק מצד הנ"ל ששם זה יש לו גמור אמנם בפשוטו החילוק דשם זה לא חומר של הלואה וא"כ גם בטרשא זה לא חומר של הלואה ונפק"מ בכל הנ"ל האם בטרשא שפוסק על דבר אחר יועיל שיש לו הדבר האחר [והארכנו בזה בסוגיא דטרשא ע"ש].

והנה הרמ"א העתיק את דין הראב"ד וצ"ע שהרי רש"י ביאר המשנה מטעם אחר וכן הוא בשו"ע ק"ס ס"ט אמנם מצאנו הרבה מקומות שדין שהראשונים אמרו מחמת שלמדו שזה כונת הגמ' והפוסקים נקטו שגם אם אין מקור אבל יתכן שמסברא זה נכון ולכן פסקו את זה אמנם צ"ע שלכאורא מרש"י מבואר לא כך דהרי רש"י ביאר שטעם האיסור בסוגין מסיבה אחרת ויתכן דרש"י נקט שסוגין זה נחשב טרשא כחוו"ד ולא נחשב כהלואה וממילא נקט שבזה אין סיבה לאסור בסאה חיטים בעד סאה דוחן ולכן הוצרך לבאר מטעם אחר וצ"ע בכל זה.

### בדין אלויני ואלוך

ב] עיין סה"ת ח"ד ס"נ שכתב שאם אדם אומר לחברו הלויני מנה חדש זה ואני אלוה לך מנה חדש אחר מותר וכמו שמצאנו במשנתינו שמותר לומר נכש עמי היום ואנכש עמך למחר אבל אסור לומר לו הלויני מנה חודש ואני אלוה לך חדשים וכן לא יאמר הלויני מנה ואני אלוה לך מאתים כמו בניכוש ועידור ועל דרך זה הוא במרדכי סוף פ' איזהו נשך סימן ש"מ שמותר אדם לומר לחברו תלוה לי מנה עד שאני ארויח מזה מחיר מסוים ואני אלוה לך מנה עד שתרויח אותו מחיר והוכיח דבר זה ממשנתינו כנ"ל ומבואר גם מדבריו שכל מה שמותר אם מתנה שירויח אותו מחיר אבל אם מתנה עד שירויח יותר זה אסור וע"ש במרדכי שביאר שיסוד ההיתר מצד שלא חשיב תוספת שכיון שאת המנה שהלוה המלוה מחזיר לו לא חשיב שנתן לו ממון ולא הוי נשך ותרבית וע"ש במרדכי שהביא חולקים שודאי שנתינת הלואה שזה דבר ששוה ממון חשיב שנותן לו ריבית ואין זה דומה כלל למשנתינו שמחזיר לו עבודה בעד עבודה שקיבל עכ"ד.

דהינו שנחלקו הראשונים האם הלואה חשיב נתינת ריבית או חשיב שלא נתן לו כלום כיון שמחזיר לו את מה שקיבל ובפשוטו יסוד מחלוקתם בכל ריבית האם זה מצד שכירות המעות כמבואר ברשב"א דהינו ששיך לדון שיש כאן השתמשות בממון של חברו או שכיון שזכה במעות חברו חשיב שמשתמש בשלו וכל הדין ריבית זה קציצה של מאה עשרים בעד מאה ועיין מחנ"א סימן כ' שכתב להוכיח שעיכוב הלואה חשיב ממון מהא דעידים זוממין שמאריכים את זמן ההלואה יש בהם דין הזמה חזינן שחשיב לקיחת ממון ולא רק גרמא בעלמא של מבטל כיסו של חברו אמנם עיין שם ברמב"ן שביאר ששם החיוב על מה שהוציא ממנו ממון לפני הזמן שדנים שיש כאן הוצאת ממון ולדבריו אם באמת מאריכים את זמן ההלואה הם לא ישלמו ובריטב"א שם בשם הרא"ה למד מהסוגיא שבמוכר שטר חוב לחברו והמלוה האריך הזמן שצריך לשלם לקונה מצד דינא דגרמי מבואר שלמד דבסוגיא דמכות מבואר שחשיב שימוש בממון חברו ודלא כרמב"ן [ועיין חו"מ סימן ע"ג ס"ב שיש שבועה אם יש ויכוח מתי זמן הפירעון והמ"מ הקשה שאין זה יכוח ממוני וע"ש בקצוה"ח סק"ב ומבואר דנחלקו בהנ"ל ועיין או"ז סימן קפ"א] אמנם יתכן שברגע שקוצצים על זה ממון זה הופך לממון ולכן אפילו שהתחיבות של הלואה לא חשיב נתינת ממון אבל אפשר לקצוץ על זה ממון וכסברת הרשב"א שריבית הוי שכירות מעות ועיין אבני נזר שדן שבאמת חשיב תרבית ללא נשך כיון שמצד עצמו זה לא ממון.

והנה צ"ע הראיה של המרדכי מהמשנה הרי במשנתינו אין כאן הלואה אלא שמחזיר לחברו יום עבודה אמנם עיין בביאור הגר"א סקט"ז דמשמע שעיקר הראיה מכל ימי גריד אחד דהינו ששם הרי היום יותר ארוך ובכל אופן מותר דהינו שזה פשיטא ליה מסברא שלא חשיב שנותן לו עוד ממון רק שדן שאולי כיון שמרויח ממנו זה אסור אפילו אם זה לא תוספת ממון ולזה הוכיח ממשנתינו שכיון שזה אותו שוי ממוני אפילו שיש לו תוספת רוח בכל אופן זה מותר אמנם בלשון המרדכי משמע שהוכיח גם מנכש עמי ואנכש עמך רק הוסיף שאפילו ביום יותר ארוך שזה יותר כ"ש כאן ומבאר שכאן זה יותר פשוט כי אין כלום וזה כמו נכש עמי ואנכש עמך [ויתכן שהוקשה לו למה אין איסור של סאה בסאה אלא בהכרח שכל שזה דרך השבה דהינו שמחזיר מה שקיבל אין בזה ריבית מדרבנן וסאה בסאה אסור כי היום צריך להוציא יותר מעות כדי לשלם אבל כאן שהוא עובד נגד ולא חשיב שמוציא יותר מעות לא איכפת לן שזה שוה יותר גם מדרבנן וה"ה בהלואה כל שמחזיר מה שקיבל שזה ניתן בתור השבה של מה שקיבל רבנן לא אסרו וכל זה דוחק].

והנה לפ"ז לכאורא גם בקוצץ שילוה לו מנה בעד מאתים אין בזה איסור דאוריתא וכן משמע מדברי סה"ת שרק אסר מצד ניכוש נגד עידור דבפשוטו זה רק דרבנן דהינו שלמד שבסוגין מדובר הרי שזה אותו מחיר ובכל אופן אסור מצד שכיון שזה יותר קשה וזה ניכר לכן זה אסור וא"כ גם כאן כיון שניכר שנותן לו משהו יותר לכן זה אסור [ולכאורא זה דלא כביאור רש"י דמשמע שיש גזירה דרבנן מצד שזה יהיה יותר קשה ולכאורא הכונה שזה ישוה יותר אמנם יתכן שלמד שכונת רש"י שאם זה יותר קשה זה אסור מעיקר הדין אפילו שזה אותו מחיר וכן דבריו זה דלא כראב"ד שיש כאן איסור מיוחד מצד שמא זה יתיקר ומחזיר לו יותר].

והנה עיין חכמת אדם כלל קל"א י"ד שכתב שבהלויני מנה ואלוך מאתים זה איסור ר"ק ומבואר שנקט שיסוד ההיתר כאן לא מצד שהלואה זה לא ממון אלא מצד שכיון שגם הוא הלוה לו לא חשיב שנותן לו יותר דהינו שאפילו שנותן שימוש במעותיו בעד ההלואה אבל כל שזה לא יותר ממה שהוא קיבל אין בזה איסור וכל האיסור הוא לבקש ממון על ההלואה שחשיב שמחזיר לו יותר ועיין שו"ת הרא"ש כלל ק"ח סט"ז שכתב לאסור מצד שזה כמו שמצאנו ששמור לי ואשמור לך ש"ש דהינו שאפילו שזה אותו שמירה חשיב שנותן לו ממון ומשמע שדן להתיר מצד סברת החכמ"א והוכיח שזה לא כך והחכמ"א נקט שסברת המתירים זה מצד הנ"ל אמנם צ"ע שבלשון המרדכי מפורש שיסוד ההיתר דהלואה זה לא ממון וכן בסה"ת שסתם ולא ביאר הטעם אבל מהא דהוכיח ממשנתינו וכן מהא דכתב שאסר מצד שזה כמו ניכוש ועידור משמע שכל האיסור מדרבנן אמנם כלפי האיסור דרבנן בזה יש הבדל אם נותן לו יותר או נותן לו אותו דבר.

ועיין שו"ת הרא"ש שם שכתב לאסור מעוד טעם מצד שזה לא גרע מריבית דברים דהינו שגם אם ננקוט שזה לא ממון אבל גם ריבית דברים זה לא שוה ממון ובכל אופן זה אסור וא"כ ה"ה כאן אמנם עיין מרדכי דמבואר בדבריו שישב שריבית דברים אסור רק אם זה בזמן ההלואה אבל כאן זה לאחר ההלואה ובדעת הרא"ש יתכן שכאן שזה קצוצה ס"ל שאין את המעלה שזה לאחר הלואה ובפרט שזה כמו מפרש והנה עיין שערי דעה קס"א שהביא דיעות שריבית דברים זה דאוריתא בקצץ ולפ"ז היה מקום לבאר שכונת הרא"ש להוכיח שגם דבר שהוא לא חסרון ללוה בכל אופן יש בזה ריבית וכן יתכן שזה כונת הגר"א אמנם הגר"א כתב לגבי ריבית קרקע שזה אסור מדרבנן מצד ריבית דברים והרי שם זה בקצץ ובהכרח שלמד שבריבית דברים התחדש איסור שהוא לא דאוריתא גם בקצץ.

והנה לענין הלכה הרמ"א הביא את שני השיטות בשם יש מי שאומר ועיין סמ"ע בקונטרס הריבית בארוך אות ה' ו' שנקט שכונתו להכריע להיתר [דלפי הכללים יש ויש הלכה כיש השני אמנם יש שנקטו שזה כספק ורק בדרבנן יש להקל] אמנם עיין ביאור הגר"א שכתב שהעיקר כדיעה ראשונה אמנם בלשונו מבואר שזה אסור מצד שזה לא גרע מריבית דברים דהינו שרק מדרבנן זה אסור אמנם עיין גר"ז ס"ו ובחכמ"א קל"א י"ד שכתבו שצריך להחמיר כדין ספק דאוריתא לחומרא ובגר"ז כתב שבדרבנן אפשר להקל והמחמיר תבוא עליו ברכה דהינו שאם לא קצצו ואחרי זה רוצה לתת לו הלואה כיון שהלוה לו אפשר מעיקר הדין להקל ולחכמ"א אין להקל במלוהו יותר ממה שקצץ לו ולכאורא יש מקום לדון שגם באותו שיעור שהלוה לו אסור שכיון שעכשיו לא חיב לתת לו ונותן לו יתכן שזה אסור אמנם למרדכי שכל האיסור מדרבנן מצד שזה נראה כיותר יתכן שלאחר הלואה אין זה בכלל האיסור וצ"ע.

[והנה באדם שמפקיד כסף בגמ"ח ובגלל זה מקבל זכות לקבל הלואה יותר גדולה או אפילו כאותו שיעור זה אסור כדין סוגין דהלויני ואלוך ואין כאן היתר דצדקה שכאן הרוח הוא לא לצדקה אמנם דבר זה תלוי האם הפקדה בגמ"ח זה כפיקדון אפילו שאחריות על הגמ"ח אבל אין להם שום טובת הנאה [א"כ לא חשיב כהלויני ואלוך וצ"ע בזה] או שחשיב שיש להם טובת הנאה שהרי יכולים לבחור למי להלות וכן לקחת לעצמם אמנם כיון שכל האחריות מוגבל לממון הגמ"ח גם אם נימא שזה כהלואה יתכן שחשיב שאין כאן אדם שחיב וזה רק בע"מ וזה גדר של ריבית דרבנן עוד יש לדון שכיון שהגמ"ח עומד להלואות וכל מה שהאדם מקבל הקדמה או יותר ממון כה"ג לא חשיב נתינת ממון כלל לכו"ע.

ובמפקיד על מנת שיתנו למישהו אחר הלואה והסכום שלו ממושכן לזה דהינו שכל זמן ההלואה הוא בזמן שעדין חיבים לו [וכאן שזה בשעת ההלואה בפשוטו גם המרדכי מודה שזה אסור משום ריבית דברים] יתכן שבזה ודאי לא שייך לדון שיש כאן ריבית דהרי אין כאן שום ריבוי ממון שרק במלוה לו אחרי שהחזיר חשיב ריבוי ממון מה שיש לו את ממונו ועוד הלואה אבל בזמן שאין לו את ממונו ודאי לא חשיב ריבוי ממון ונפק"מ גם במלוה לחברו חיטים על מנת שילוהו שעורים לאותו זמן ועוד שבהלואה שכולה כדי לעשות טובה למלוה מבואר ברמ"א סוף סימן קס"ו שאין בזה איסור וצ"ע בכל זה].

### בדין השבת ריבית בדין אלויני ואלוך

ג] עיין רעק"א שכתב שבהלוה לחברו על מנת שילוהו וחזר והלוה לו ובשעת הלואה אמר לו שזה בגלל שהתחיב לו דכה"ג הרי יש על המלוה הראשון לקים מצות השבת ריבית ולכאורא לא יכול להשיב כיון כיון שזה יהיה ריבית על ההלואה שהשני הלוה לו וכתב שכיון שהוא הלוה לו בע"כ מצד שהתחיב לו ולא מרצונו כה"ג זה כמו אדם שגזל את חברו ממון שמותר לקחת ריבית דלא חשיב הלואה עכ"ד והנה מה שהתנה שנתן מצד שחיובו כונתו שאם מוכן לתת גם לא מצד ההלואה א"כ זה ודאי הלואה מדעתו ורק כיון שנתן מצד התחיבותו דן שלא חשיב הלואה שאסור לקחת עליה ריבית והנה הדברים צ"ב דשם באמת לא חשיב הלואה אבל כאן כיון שנתן כדי לקים את חיובו להלות לו באמת יש כאן הלואה גמורה ומה זה משנה אם זה מעצמו או מצד קציצתו והגמ' ס"א. אומרת שריבית לא דומה לגזילה כי זה מדעתו אמנם יתכן לדון שאם יש חוב בריבית א"כ כיון שחיב להלות לו לא שייך לאסור מצד ריבית דהרי זה הלואה שהיא לא סיבה כלל לחייב ממון עוד היה מקום לדון שכאן כיון שמה שנותן לו דמי השימוש זה לא בתור ריבית שנקצצה אלא בתור חיוב השבת ריבית אין בזה איסור וצ"ל כיון שיסוד המצוה לשלם מה שקיבל מחברו חשיב שמחזיר ריבית והנה בלשון רעק"א מבואר שהוא יצטרך להחזיר כמה שהרויח וצ"ע שלמ"ד שיש כאן ריבית מדאוריתא הכונה שהשימוש עצמו שוה כסף וצריך לשום כמה זה שוה ולא תלוי כמה הרויח בסוף וצ"ע.

והנה מבואר בדברי רעק"א שדנים שהראשון הוא המלוה והשני זה התשלום של הריבית ולכאורא היה מקום לדון שההלואה הראשונה ניתנה כריבית מוקדמת בעד ההלואה השניה אמנם ודאי שהסברא הפשוטה כרעק"א ויתכן שבאופן שאדם יבקש מחברו הלואה בעוד שנה ועונה לו אם תתן לי עכשיו הלואה אני אתן לך אז זה יהיה נידון של ריבית מוקדמת ויש לדון האם הוי ר"ק או שכאן שלא שיך להחזיר ההלואה הוי רק ככל ריבית מוקדמת אבל באופן פשוט זה לא כך וכן מבואר ברמ"א שכתב שלהלות ליותר זמן אסור ומשמע שלפחות מותר ולא אומרים שהראשון זה מוקדמת לשני.

### הערות בדין הלויני ואלוך

ד] א. עיין ביאור הגר"א שכתב שהעיקר כאוסרים והוסיף וכ"ז שלא היה עושה לו בלאו הכי וצ"ע שגם אם היה עושה ללא זה הרי עכשיו קצץ על זה ועושה מצד קציצתו ויש כאן ריבית ויש לדחוק שכונת הגר"א שבמקום שלא קצץ בכל אופן זה אסור מצד שזה ריבית ובזה כתב שאם היה נותן לו בלאו הכי מותר שהרי הכריע לאיסור מצד שזה כמו ריבית דברים בזה במה שהיה נותן לו גם ללא ההלואה מותר.

ב. עיין חידושי ר' מאיר שמחה שקשה מה האיסור בהלויני ואלוך הרי יש מצוה להלות וחייב להלות לחברו ולמה שיאסר ותירץ שבאמת מדובר שאין לו ממון להלות אלא שיקח ממישהו אחר להלות לו אבל באמת אם כל התנאי שאם יהיה לו ממון ילוה לו שזה מצוה בזה אין איסור והנה ודאי סתימת הפוסקים לא כך ויתכן שמצד מצות הלואה הרי יכול גם להלות למישהו אחר ולפ"ז באמת אם יהיה מצב שיהיה חיוב גמור להלות לו בזה לא יהיה איסור אמנם לולי דבריו היה מקום לומר שכיון שכאן מצד הקציצה של ריבית חל עליו חיוב לתת הלואה ובזה שנותן מקים את חיובו ממילא זה בכלל האיסור של תשלום ריבית וודאי שאם יתכן לא מצד הקציצה אלא בתור שהחיוב מצד הקציצה ישאר זה מותר אבל כל שנותן מצד הקציצה אפילו שיש לו גם חיוב על זה יש בזה איסור של תשלום ריבית [ועיין מה שהבאינו על זה בסוגיא דבתר מעיקרא מהחוו"ד].

# ריבית מאוחרת ובשעת פרעון

### ביאור האיסור במשנה בריבית מאוחרת

א]מבואר במשנה ע"ה: ר"ג אומר יש ריבית מוקדמת ויש ריבית מאוחרת כיצד נתן עיניו ללות ממנו והוא משלח לו ואומר בשביל שתלויני זהו ריבית מוקדמת לוה הימנו והחזיר לו את מעותיו והוא משלח לו ואומר בשביל מעותיך שהיו בטלות אצלי זהו ריבית מאוחרת ע"כ והנה איסור זה הוא מדרבנן ועיין רעק"א סימן ק"ס שהדין ריבית מוקדמת זה רק אם נותן לו בתורת שוחד שגם אם לא ילוה ממנו המתנה תישאר אצלו אבל אם נותן לו מעות בעד שילונו ואם לא ילוה לו יצטרך להחזיר מעות בזה חשיב ריבית קצוצה כיון שהזכיה במעות האלו תלויות בהלואה וכן הוא בחוו"ד ובשערי דעה.

והנה בלשון המשנה מבואר שמדובר שאומר לו בשביל מעותיך שהיו אצלי ועיין רש"י ע"ג: וברא"ש ותוס' שם דנקטו שכל האיסור של ריבית מאוחרת או מוקדמת זה רק אם מפרש שזה סיבת ההלואה אבל אם לא מפרש זה מותר ובפשוטו הכוונה שגם אם בלבו חושב שזה הסיבה שנותן בכל אופן זה מותר ובפשוטו הטעם שכיון שיתכן שנותן את זה לא בגלל ההלואה אין זה בכלל איסור חז"ל ועיין סה"ת וכן נפסק בשו"ע ק"ס ס"ו שאם זה סכום גבוה שזה ברור שלא היה נותן לו לולי ההלואה בזה אסור אפילו בסתמא שזה כמפרש דהינו שכה"ג חשיב שאין צד שנותן שלא מחמת ההלואה ולכן זה אסור והב"י הוסיף שגם בהיה רגיל לתת לו מתנה מרובה אסור משום מראית העין והגידולי תרומה ח"ג י"א חלק עליו שאין מקור לאיסור זה.

אמנם עיין רמב"ם פ"ה הי"א שכתב וז"ל לוה הימנו והחזיר לו מעותיו והיה משלח לו סיבלונות בשביל מעותיו שהיו בטלות אצלו זהו ריבית מאוחרת וכו' עכ"ל והנה לא הוזכר בלשונו שכל האיסור רק אם אמר מפורש ועיין טור סימן ק"ס ס"ו שנקט שדעתו שגם בסתמא כל שנותן המתנה בגלל ההלואה זה בכלל האיסור וכן הוא בריטב"א ע"ג: וע"ש שגרס בשביל מעותיו ולא בשביל מעותיך [אמנם בתור"פ ע"ג: כתב שגם לגירסא מעותיך אבל כיון שכתוב ואמר משמע שאמר בלבו] אמנם פשטות לשונו שכל האיסור רק אם באמת זה כונתו אבל אם נותן בסתמא ללא מחשבה מיוחדת זה מותר אמנם עיין סה"ת שמ"ו ח"ג אות י"א שלאחר שהביא המשנה כתב וז"ל ומסתברא דוקא שאין רגיל לשלוח לו דורון הוא דאסור משום ריבית מאוחרת הא לאו הכי אלא שרגיל שרי והוא שלא יתכוין לכך וכדאמרינן דאסור להקדים שלום למלוה אם אינו רגיל הא אם רגיל שרי וכו' עכ"ל ועיין בגליון רעק"א ק"ס ס"ד ובמשנה למלך פ"ה הי"א שכתבו דמבואר בדבריו שרק בכונה מפורשת שלא מחמת ההלואה שרי אבל בסתמא אסור דהרי התיר רק בהיה רגיל לשלוח לו גם ללא זה ומשמע שללא זה אפילו בסתמא אסור דהינו דכל מה דמבואר במשנה שצריך כונה לאיסור במקום שבסתמא זה לא בגלל ההלואה כגון שהיה רגיל אבל כל שאין תליה לפנינו אפילו שזה מתנה מועטת שדרך בני אדם לפעמים לתת סתם אסור.

והנה לענין הלכה השו"ע ק"ס ס"ו פסק כלשון הרמב"ם שגם בסתמא כל שכונתו לריבית אסור והרמ"א הביא את לשון הרא"ש שרק במפרש מחמת ההלואה אסור או במתנה מרובה ועיין ש"ך סקי"א שכתב שכל זה בסתמא אבל אם מכוין מפורש בגלל ההלואה תמיד אסור כמבואר בבעל התרומות ועיין רעק"א וחוו"ד שתמהו שכל זה לדעת הרמב"ם אבל לדעת הרא"ש שצריך מפרש א"כ גם בכונתו מחמת ההלואה מותר ומשמע שדעת הש"ך שכל המחלוקת לגבי סתמא שנקט שדעת הרמב"ם כבעל התרומות שגם זה אסור [וכן הוא בב"י כמו שדייק המנ"ל] ודעת הרא"ש להקל אבל אם כונתו מפורש מחמת ההלואה לכו"ע זה אסור וצ"ע [ועיין חכ"א קל"א ס"ח מה שישב בדעת הש"ך] אמנם דעת רעק"א וחוו"ד והגר"ז ס"ז להקל בזה והגר"ז כתב ויש להחמיר לעצמו כסברא ראשונה דהינו דעת הרמב"ם והנה מבואר בגמ' גיטין כ. שהיה זקן שהיה מלוה מעות לבני הכפר ומבואר בגמ' שהיו נותנים לו שדות מתנה ולכאורא זה מתנה מרובה ועיין ב"י שתמה איך מותר וביאר שזה היה זמן מופלג שאז זה לא מוכח שזה בגלל ההלואה ומותר אמנם לדעת הרמב"ם אם יחשוב מפורש שזה בגלל ההלואה אין מקור להתיר וכן הוא בגר"ז.

### בביאור הסוגיא ע"ג: ובדין ריבית בשעת הפרעון בהלואה ובדרך מכר

ב] הגמ' ע"ג: אומרת שרבינא היה נותן כסף בעד פירות והיו מביאים לו יותר ורב אשי התיר לו מחמת שאחולי הוא דקא מחלי גבך וצ"ב למה לא הוי ריבית מאוחרת ומצאנו בה כמה ביאורים בראשונים וכדלקמן א. עיין רש"י דמשמע שזה מותר מחמת שלא פירשו מפורש שזה מחמת ההלואה דהינו שנקט שגם בשעת פרעון זה כמו לאחר פירעון שרק במפרש זה מותר אבל אם הוא לא מפרש זה אסור וכן למד הטור בדעת הרמב"ם וכן הוא פשטות התוס' [אמנם הגר"א סק"ה נקט שכונתם אם מוסיף לאחר שנתן מה שצריך וכדלקמן] ועיין ברמב"ן וברא"ש שתמהו שכל שזה בשעת ההלואה ודאי שזה אסור דהינו שנקטו שבשעת פרעון אין את הקולא של לאחר פירעון שצריך מפרש ובטעם הדבר משמעות לשונם שזה מצד שכה"ג זה מתפרש שזה בעד ההלואה ולכן כתב הרמב"ן שבשעת פרעון זה חמור יותר מקודם פרעון [והנה בפשוטו תוס' נקטו ששעת פרעון יותר קל מקודם והרמב"ן נקט שזה יותר חמור וזה סברות הפוכות אמנם לנ"ל הביאור דתוס' נקטו שבשעת הלואה זה אבק ריבית ולגבי זה שעת פרעון זה יותר קל אבל לרמב"ן שכל שלא קצץ זה כמו מאוחרת א"כ כל ההבדל אם בסתמא זה מתפרש כריבית בזה באמת שעת פרעון זה יותר נראה שזה בעד ההמתנת מעות] אמנם יתכן לבאר שבשעת הלואה זה אבק ריבית ובשעת פרעון זה גם אבק ריבית ובזה לא הקילו בסתם ועיין בזה בנו"כ סימן קס"ו [ולכאורא היה אפשר לחלק שכל שההלואה קימת זה מתפרש שנתן כדי שיאריך לו ההלואה אבל בזמן הפרעון זה לא שייך ולכן זה פחות סיבה לאיסור וסברא זו מבוארת ברמב"ן אמנם ברמב"ן מבואר ששעת פרעון שזה כחלק מהפרעון זה ודאי יותר חמור דהינו שכל הסברא שזה כדי שילוה זה שלכן בפשוטו זה מתפרש כריבית ויתכן שלתוס' באמת לכן כל שזה בזמן שההלואה קימת זה יותר חמור].

ב. ועיין רמב"ן וברשב"א שכתבו לבאר שבאמת לא נתנו מיד אם הפרעון אלא לאחר שנתנו מה שצריך הוסיפו עוד וכה"ג חשיב לאחר פירעון שמותר אם הוא לא מפרש והרמב"ן כתב שזה לא מסתבר ויתכן מצד שס"ל שגם אחרי אסור בכונתו לכך וכמבואר בריטב"א ויתכן מצד שס"ל שכל שזה באותו מעמד של הפירעון יש לזה את החומר של שעת הלואה וכל הקולא של לאחר הלואה שזה פחות מתפרש בעד ההלואה וכנ"ל.

ג. ובב"י הביא בשם תלמידי הרשב"א לבאר שכאן שזה דרך מקח ממילא כל שהוא לא מפרש זה מותר ובביאור הסברא של דרך מקח אפשר לבאר בשני אופנים אפשר לומר שהכונה שכה"ג זה מתפרש יותר שהתוספת זה בתור מה שצריך לתת לו ולא בתור תוספת אמנם אפשר לבאר שכל שזה דרך מקח שכל הדין ריבית כאן גם אם יקצוץ זה דרבנן בזה כל שלא מפרש הקילו ונפק"מ במקום שמכר חפץ בהמתנה ומוסיף בפרעון האם יהיה ההיתר של דרך מקח שאם כסברא הראשונה א"כ כאן שקבעו מחיר ודאי שמה שנותן יותר זה תוספת וזה אסור ורק בנותן פירות בעד מעות שייך הסברא הנ"ל משא"כ אם זה מצד שזה ריבית דרך מקח א"כ גם כאן זה ריבית דרך מקח והקילו שכל שהוא לא מפרש שזה מותר ועיין ש"ך סק"ד ובט"ז סקי"ב ובחוו"ד קס"ג סק"ו דמבואר דנקטו שכל שזה דרך מקח מותר אמנם הגרעק"א בגליון הש"ך שם וכן בבית מאיר ובחכמת אדם קל"א ס"ו כתבו שכל ההיתר רק במקום ששיך לדון שזה דמי החפץ וכלשון הת"ר שאזולי הוא דקא מוזיל גביה אבל סתם מה שזה דרך מקח זה לא סיבה להתיר וברמב"ן מבואר עוד שגם בדרך מקח זה רק כשלא קבעו מחיר אלא שקבעו שיתן לו כשער של מחר אמנם סתימת ת"ר אינו כן וכן הרמב"ם העמיד שקבעו מחיר ע"ש.

והנה עיין גר"ז בס"ח שכתב שכל ההיתר של דרך מקח זה רק באינו מוזיל הרבה וזה לשיטתו שכל ההיתר מצד שכה"ג דנים שעשה לו בזול וכל שזה ניכר שזה מחמת ההקדמת מעות אין סיבה להתיר אמנם לכאורא למבואר בש"ך וט"ז שיש כאן קולא מיוחדת כל שזה דרך מקח שבזה כל שאין מפרש מותר א"כ גם במתנה מרובה זה מותר אמנם עיין יד אברהם שנקט לאסור מצד שנקט שיסוד החומרא של שעת פרעון שזה אבק ריבית ובזה נתחדש שבדרך מכר זה כמו ריבית מאוחרת ולכן כל שזה אסור בריבית מאוחרת כגון במתנה מרובה ה"ה כאן אמנם אם נימא שודאי ששעת פרעון זה לא אבק ריבית רק שאז זה מתפרש על ההלואה ובכל אופן הקילו בדרך מכר א"כ יתכן שגם במתנה מרובה מותר וצ"ע [ועיין גר"ז שאפילו שהחמיר כשו"ע שבכונתו לריבית אסור גם לאחר הלואה בכל אופן כאן זה מותר ובהכרח שזה סיבה להתיר בעצם].

עוד יש לדון בהלואה שמשלם לו בפירות דבזה גם שייך הטעם של אזולי גביה דלש"ך ודאי אסור כיון שכאן זה דרך פרעון של הלואה אבל אם הטעם דכה"ג זה מתפרש כמוזיל לו יתכן שזה קולא גם בדרך הלואה ועיין שערי דעה קס"ג סק"ג וביד אברהם שם מה שדנו בזה בכונת הראשונים ס"ג. ועיין מה שכתבנו שם.

ד. עיין ריטב"א ומאירי שכתבו שכאן שהדרך של מוכרי פירות להוסיף ללוקח אפילו אם לא היה המתנת מעות א"כ גם במקום שהיה המתנת מעות אין לאסור ולתלות שזה נעשה בעד ההמתנת מעות [ובדעת שאר הראשונים שלא ישבו כן יתכן מצד שלא ניחא להו להעמיד הסוגיא בכזו צורה דא"כ ודאי מותר ואין סיבה שרב אשי יסתפק בזה אמנם יתכן שחלקו על זה וס"ל שכל שגם בסתמא זה אסור א"כ גם בכה"ג זה אסור ולא מסתבר ועיין מה שיתבאר בזה לקמן אי"ה] והנה הרא"ש הביא את רש"י וכתב שזה לא מסתבר ולא ביאר מה הכונה בסוגין ויתכן שס"ל שכאן שזה דרך מקח מותר וכת"ר ויתכן שס"ל כריטב"א הנ"ל.

ה. עיין רמב"ן שכתב שבאמת לא היה כאן הקדמת מעות כלל וגם רב אשי כונתו היה לשאול מחמת איסור גזל שמוסיפים לו יותר ויש כאן טעות ורבא ענה לו שזה מדעת ומצד שמוזילי כלפיך והקשה לו שהרי הקרקע לא שלהם וענה לו שזה נחשב שלהם ויכולים להוזיל כלפיך.

### בהא דהבליע לו בפרעון אין בזה ריבית מאוחרת

ג] הגמ' ס"ד. אומרת שמי שהיה צריך לתת מעות לחברו ונתן לו יותר אם זה בכדי שאין הדעת טועה יכול לתלות שנתן לו את זה בתור מתנה והנה בפשוטו הגמ' מדברת בכסף של מקח או שמלוה לחברו אמנם הרמב"ם פ"ד ממלוה ולוה ה"י כתב שמדובר כגון שהחזיר לו חובו ומצא יותר ומבואר שמדבר גם בשעת פרעון חוב וכן העתיק הטור חו"מ סימן רל"ב והקשו האחרונים למה אין כאן איסור ריבית מאוחרת בשעת תשלומים והניחא אם נימא כפשטות רש"י שגם בשעת פרעון אין איסור במפרש א"כ כאן שלא פירש שזה בתור ריבית לכן מותר אבל אם נימא שגם ללא שמפרש אסור א"כ למה כאן מותר ומצאנו בזה כמה ישובים באחרונים וכדלקמן.

א. עיין ש"ך סק"ד ובט"ז סקי"ב שכתב שכאן מדובר בחוב לא של הלואה אלא של מקח וכה"ג הרי מבואר בת"ר שמותר בסתמא אם הוא לא מפרש וזה כשיטתם לעיל שאין ההיתר דוקא באוזלי גביה דהינו שזה רק בפסיקה על הפירות אלא גם בתשלום של מקח שיש כאן תוספת בכל אופן כיון שגם אם היה קוצץ זה היה ריבית דרך מקח לכן כה"ג מותר אמנם לאחרונים שם שנקטו שכל ההיתר הוזיל לו במקח זה לא שיך כאן שמשלם על המקח.

ב. עיין ב"ח וט"ז שכתבו שיש חילוק אם נותן לו מפורש בתור שזה יותר לבין שמבליע לו בחשבון שלא ישים לב שזה יותר וביאר הבית מאיר הסברא שאם זה היה בגלל ההמתנת מעות א"כ אדרבא היה נזהר שישים לב שנותן לו על זה מתנה ועד כמה שעושה בצורה שהמלוה לא ישים לב זה מוכיח שאין כונתו בגלל ההמתנת מעות אלא שסתם רוצה לתת לו מתנה [ועיין שערי דעה ק"ס סק"א בתחילתו שכתב שהמלוה יכול לתלות שזה לא בתור ריבית רק שבכל אופן זה אסור משום מראית העין וכל שזה ניתן ללא שימת לב אין כאן איסור מצד מראית העין].

ג. עיין תפארת למשה וחוו"ד שכתבו שבאמת יש שם איסור של ריבית מאוחרת אבל שם הרי הוא שם לב לאחר שזכה בזה והרי ריבית מאוחרת לא יוצאה בדינים ואין ענין להחזירה אפילו לצאת ידי שמים ולכן לא צריך להחזיר בזה אבל באמת הלוה עשה בזה איסור [דהינו דהם נקטו שגם ריבית דשעת פרעון יש לזה הקולא של ריבית מאוחרת שאין דין לצאת ידי שמים אמנם יש שחלקו שרק ריבית שלאחר הפירעון זה אבק ריבית בעלמא אבל כל שזה בשעת פרעון חמיר ויש דין להחזיר לצאת ידי שמים עין שערי דעה שהאריך בזה] אמנם עיין שערי דעה ק"ס סק"א שנקט שכאן שהוא לא ידע שזה ריבית ואם היה יודע שזה ריבית ודאי לא היה רוצה לזכות בזה, בזה עד כמה שיש בזה איסור הוא לא זכה בזה וצריך להחזיר וא"ש מה שכל האחרונים נתקשו בדברי הרמב"ם.

ד. עיין מ"מ פ"ד ה"י ובמשנה למלך פ"ה הי"א שכתבו שהכונה שהמלוה יכול לתלות שמה שנתן לו את זה בתור מתנה מצד שאדם לא יאכיל את השני איסור דהינו שבאמת אם יתן לו את זה לשם ריבית או בסתמא זה אסור אבל אם יש לו סיבה מיוחדת שרצה לתת לו לא קשור להלואה אין בזה איסור וממילא המלוה יכול לתלות שנותן לו את זה בתור מתנה שלא קשורה להלואה וכן ביאר בגידולי תרומה ובמחנה אפרים י"ז והנה הגר"ז ס"ז כתב שבשעת פרעון אפילו אם יש לו מטרה אחרת אבל כיון שזה מתפרש שזה בעד ההלואה לכן זה אסור [וכן הוא בשערי דעה ק"ס סק"א] ומקורו מהרא"ש שהקשה על רש"י איך מותר להוסיף בשעת פרעון ומבואר שבנותן לו סתמא זה אסור ולא תולים שמסתמא לא מאכילו איסור אמנם הנה משם רק מוכח שבסתמא זה מתפרש לאיסור אבל ביסוד הדברים יתכן שזה ודאי שאם יהיה לו סיבה שנותן התוספת ולא משום ריבית אין בזה איסור אמנם גם לפ"ז לא יתישב דברי הטור שלגבי המעשה אם רב אשי נקט שבסתמא אסור למלוה לקחת המעות ובדין של טעות בדמים נקט שמותר אמנם בדעת הרמב"ם יתכן החילוק הנ"ל שבאמת במעשה דרב אשי סתם להיתר ולא ביאר סיבה מיוחדת וכן בדין של טעות במעות והנה גם לדעת הגר"ז יתכן שאם יפרש מפורש שהתוספת זה לא בגלל ההמתנת מעות אלא מתנה זה מותר אמנם עיין ריטב"א ס"ד: לגבי בזמן שההלואה קימת שלא עוזר שמפרש שזה מתנה ובפשוטו גם כאן זה כך וצ"ע.

והנה עיין טור שלגבי הדין של ריבית מאוחרת כתב שהרמב"ם מחמיר שבסתמא אסור ולגבי הדין של הוספה במקח כתב שדעתו שבסתמא מותר גם בשעת פרעון ונקט שזה גם בהלואה ועיין משנ"ל פ"ה הי"א שהקשה שהרי מבואר ברא"ש ששעת פרעון זה יותר חמור ודעתו שבסתמא בשעת פרעון סתמא ולאחר פרעון מותר וע"ש שהביא מהמהר"א ששון לחדש שבאמת ס"ל לרמב"ם שלאחר פרעון גרע שאז זה יותר נראה שזה בעד ההלואה אמנם לכאורא למבואר לעיל יש מקום לומר שכל מה שהרמב"ם החמיר לאחר הלואה בסתמא הכונה שמכוין בלבו בגלל הריבית רק שלא אומר בפיו וכמבואר בלשונו אמנם מה שהתיר בהוספה על המקח שנותן סתמא ללא כונה מפורשת שזה מה שמבואר בדבריו ולא יותר אבל ודאי שאם יכוין בשביל הריבית זה אסור וכן ביאר המשנה למלך והט"ז סק"ג והנה לפ"ז מבואר שדעת הרא"ש לאסור גם בסתמא אבל יתכן שאם יש לו כונה מפורשת לסיבה אחרת לכו"ע מותר ואין מקור לחידושו של הגר"ז.

### בדין ת"ח דמותר לתת ריבית מאוחרת

ד] מבואר בגמ' ע"ה. דת"ח מותר להלות זה לזה בריבית ודעת האו"ז שהכונה שאומר לו בשעת ההלואה ובפשוטו ודאי שאין הכונה שמתחיב לתת לו תוספת אלא שמספר לו שיתן לו מתנה בשעת פרעון וכיון שיודעים שריבית אסורה ובאמת נותן לו לא בגלל ההמתנת מעות זה מותר אמנם במבי"ט סימן נ"א ביאר שכונתו שיתן לו מתנה גם אם לא ילוה לו כך שזה לא בגלל ההמתנת מעות ובפשוטו אם כונתו שבאמת היום חל חיוב א"כ יש כאן חידוש גדול שאפילו שחל קציצה אבל כיון שגם ללא ההלואה היה נותן לו אין בזה איסור וצ"ע אמנם הרמב"ם הביא את הגמ' רק לגבי שעת פרעון וכן נקט רמב"ן והוסיף עוד שזה רק בדברי מאכל ובדבר מועט [וכן פסק השו"ע ק"ס סי"ז] ובטעם ההיתר מבואר בדבריהם שזה מצד שיודעים שריבית אסורה ומכירים בעצמם שסיבת הנתינה הזה לא בגלל ההלואה אלא שסתם נותן לו מתנה ואפילו שזה בשעת פרעון בכל אופן זה מותר ועיין לשון הריטב"א וכן הוא בנימוק"י שזה מצד שבעין יפה הוא נותן דהינו שיש אנשים שצורת התנהגותם שלא מדיקים בנותנים לחברו ולכן זה לא נחשב כריבית.

והנה מדויק מלשון הרמב"ם [כמבואר בב"י בשם סה"ת] שרק אם גם המלוה וגם הלוה ת"ח זה מותר אבל אם הלוה ע"ה זה אסור ולכאורא הטעם מצד שהוא רואה את זה כנתינה בגלל ההלואה ועיין ט"ז סקי"ב שהקשה דאם נימא דבשעת פרעון מותר לתת תוספת אם זה לא בגלל ההלואה א"כ למה כאן הותר רק בת"ח ולא בכל אדם והניחא אם ההיתר גם אם אומר בשעת ההלואה וכדעת הרמ"א א"כ ודאי שכאן זה היתר מחודש אבל אם נימא שכל ההיתר רק בשעת פרעון א"כ מבואר שגם כה"ג אין היתר בסתמא וזה דלא כדנקט הטור בדעת הרמב"ם שלא רק בדרך מקח מותר ועיין כנה"ג על השו"ע שכתב שאם נימא שבשעת פרעון זה יותר סיבה להתיר א"כ אפשר להעמיד שבת"ח מדובר שמוסיף לו לאחר הפרעון אמנם זה דוחק בלשון הרמב"ם שמדובר דוקא בכה"ג.

### בדין ריבית בשעת פרעון שלא מחמת ההמתנת מעות

ה] והנה העולה מהנ"ל דאם בשעת פרעון מוסיף לו בסתמא בזה משמעות רש"י והרמב"ם והתוס' להתיר אמנם הב"י העמיד שזה דוקא בדרך מכר אבל בפרעון של הלואה זה אסור אמנם זה ודאי שהרא"ש חולק ונקט לאיסור וכן נפסק בשו"ע אמנם בחושב מפורש לשם מתנה ולא בגלל הריבית בזה דעת המ"מ והמחנ"א ועוד הרבה אחרונים בדעת הרמב"ם להתיר אמנם הגר"ז נקט שגם כה"ג זה אסור ולא רק מצד שמסתמא כונתו לריבית אלא גם כונתו מפורש למתנה אסור מצד שזה מחזי כריבית וכן הוא לשון הש"ך סק"ד שכל שאיכא למיתלי שזה מחמת ריבית אסור משום דמיחזי כריבית וכן משמעות הרמב"ם לגבי ת"ח אמנם עדין יתכן שאם יגיד מפורש שזה בתור מתנה זה מותר וכמבואר במחנ"א סימן י"ז אמנם הגר"ז נקט לאיסור כיון שכל שנותן בשעת פרעון מסתבר שזה בגלל ההמתנת מעות וכמבואר בראשונים לגבי ת"ח שזה נחשב כהערמה בעלמא וכן הוא בריטב"א ס"ד: לגבי שנותן לו לדור בחצרו חנם בזמן שההלואה קימת.

אמנם עדין יש לדון האם באמת חז"ל אסרו בשעת פרעון אפילו אם זה לא בגלל ההמתנת מעות או שזה ודאי שכל האיסור רק אם זה ניתן בגלל ההמתנת מעות רק שבסתמא נוקטים שזה בגלל ההמתנת מעות אבל אם יהיה סיבה ברורה שזה לא בגלל ההמתנת מעות בזה אין איסור וכגון שזה הזדמנות לתת לו צדקה בלי שישים לב או אב ששולח לבנו כסף וכדו' [ובפשוטו אם יפרש וזה באמת מתקבל שזה לא בתור ריבית ודאי שאין בזה שום איסור] ובפשוטו מהא דכדי שאין הדעת טועה בהוסיף לו מותר וביארו האחרונים שכה"ג זה ברור שזה לא בגלל ההמתנת מעות א"כ גם בכה"ג זה מותר אמנם לש"ך וט"ז זה לא מקור וכן בת"ח שהתירו לא מסתבר שהיה כאן תקנה מיוחדת להוציא אותם מהכלל אלא ששם המציאות שזה לא לשם ההלואה ולכן זה מותר וכל מה שאסרו בשאר אדם כי שם בפשוטו זה בגלל ההלואה [אמנם בלשון הסה"ת ח"ד אות ב' שלא גזרו על ת"ח] ועיין אבני נזר חלק חו"מ סימן כ"ב שבדין תורה שיש ספק על תשלום מסוים ויש ספק האם זה ריבית או שזה חוב גמור ועושים פשרה שאין בזה חשש ריבית כיון שהסיבה שמשלם בתור צד החיוב ולא בתור ריבית וכן הוא בתמים דעים לראב"ד סימן ס' [וכן בפשוטו מבואר בשו"ע סימן ע"ה בלוה מחברו ויש ספק אם פרע שלצאת ידי שמים צריך להחזיר ואין כאן חשש ריבית או בלא זוכר כמה לוה ורוצה להחזיר לצי"ש] אמנם יתכן לאסור מצד הלוה שהוא הרי חושב שזה בגלל ההלואה וכדמצאנו בת"ח שאם הלוה ע"ה אסור אמנם אין זה דומה דשם כלפי מי שלא ת"ח מתפרש שהנתינה בגלל ההלואה גם אם ידע שזה בתור מתנה אבל כאן אם ידע הסיבה גם כלפיו אין בזה סיבת איסור [ולאחרונים כל שזה ללא ידיעת המלוה אין איסור] ומסתברא שאם זה סכום גדול שברור שזה לא בגלל ההמתנה שזה מותר.

עוד יש לדון באדם שמחזיר מטבע גדול שזה קצת יותר שלא נעים לו לבקש עודף וכן באדם שלוה חפץ מסוים ומחזיר אחר מצד שזה מה שיש לו או כגון שלוה סוג יין ומחזיר אחר מצד שזה מה שיש לו וקשה לו לטרוח להשיג בדיוק הסוג שלוה ממנו וכדו' והנה כאן בפשוטו יש להתיר גם מצד הלוה דודאי מצד הנתונים הלוה יכול להבין שזה לא ניתן בגלל ההמתנת מעות [ואינו מוכרח וצ"ע אמנם במפרש ודאי מותר] אמנם יש מקום לדון שכאן זה יותר חמור שכיון שזה ניתן הכל בתור הפרעון ולא בתור מתנה נפרדת ממילא חשיב שמשלם לו יותר אמנם לכאורא מצאנו בכמה מקומות שגם בשעת פרעון אם מוסיף יותר וזה לא בגלל ההמתנה מותר א. עיין גמ' בב"ב קמ"ה. ששושבינות ניגבת בבי"ד דהינו דחשיב חוב גמור ובכל אופן אין בה משום ריבית ועיין שטמ"ק בשם הראב"ד שביאר כיון שזה שמרבה בשושבינות זה לא בתור ריבית אלא לכבוד עצמו הוא עושה [וע"ש בנימוק"י] ב. עיין רשב"א ע"ה. שאין בהלואת ככרות דין סאה בסאה כיון שזה שיעור קטן ואנשים לא מקפידים [וכן הוא ברמ"א קס"ב ס"א] דהינו שכה"ג אפילו שמחזיר קצת יותר אין בזה משום ריבית אפילו שמחזיר בתור פירעון וכן מבואר בתוס' שלכן בני חבורה שאין מקפידין זה על זה אין בזה ריבית דמה שנותן יותר זה לא בגלל ההמתנת מעות ג. ועיין רשב"א שבת קמ"ח: שבבעל הבית שלוקח ככר ולא מקפיד להחזיר אותו גודל ככר כיון שכך דרך בני אדם שלא להקפיד זה מותר והסברא כנ"ל שזה לא ניתן בתור המתנת מעות ד. ועיין לעיל מהריטב"א שמה שרבינא התיר להוסיף בפסיקה כי דרך המוכרים להוסיף אפילו אם לא היה כאן הלואה דהינו אפילו שכאן נותן בתור קיום הפסיקה אבל כיון שזה לא בגלל ההמתנת מעות אין בזה איסור.

והנה לכאורא צ"ע למה נאסר כל סאה בסאה הרי ודאי מה שנותן לו זה לא בגלל ההמתנת מעות אלא מצד שכיון שזה מה שלקח וזה מה שהוא מחזיר וכן מבואר ברמב"ן שבת קמ"ח שלמה צריך לפסוק דמים דאל"כ תחזיר לה ככר כי תתביש להוריד לה כיון שעלה המחיר וצ"ע כיון שלא עושה את זה בגלל ההמתנת מעות אין סיבה לאסור וכן הרשב"א שם ביאר שכיון שלא מחזירים אותו לחם ואם יעלה המחיר לא תדע כמה להחזיר ותחזיר ככר ולכן זה אסור וצ"ע שכיון שלא מחזירה בגלל ההמתנת מעות ממילא אין סיבה לאסור אמנם בפשוטו יש חילוק גדול דכל הסברא לעיל זה רק כלפי ריבית מאוחרת ששם זה לא קיום של הקציצה אלא זה תוספת ולכן כל שזה לא מחמת הריבית אין סיבה לאסור אבל כאן שעד כמה שמשלם זה באמת בתור מה שחיב לו ולא בתור מתנה בעלמא ובזה יתכן שאפילו שהיום לא נותן בגלל ההמתנת המעות בכל אופן זה אסור.

והנה מבואר בגמ' שאסור לומר לו עדור עמי ואנכש עמך מצד שלפעמים זה יותר וצ"ע הרי מצדו גם היה הפוך היה מסכים וא"כ התוספת היא לא בגלל ההמתנת מעות אמנם כאן שבאמת זה קציצה וכן כשמשלם זה בתור תשלום מה שהתחיב זה גרע וכנ"ל אמנם אין זה מוכרח דיתכן דמדובר שבאמת אם מראש היה יודע שזה יותר ולא היה המתנה הוא לא היה מוכן לדבר זה ונפק"מ בנשים ששומרות אחת על השני על ילדיה ויש הבדל בטורח בצורה שהדרך לתת על זה ממון ולא איכפת להם מי יהיה קודם דבפשוטו זה מוכח שזה לא בגלל ההמתנת מעות ומותר אמנם לנ"ל יתכן שזה אסור וכאן זה חמור יותר שזה נידון של קציצה של ריבית גמורה שלא מחמת ההמתנת מעות שבזה יתכן שלא מועיל מה שזה לא מחמת ההמתנת מעות [ועיין סוף סימן קס"ו ברמ"א שם].

ונפק"מ בכל זה עוד כגון מי שמוכר חפץ במחיר מסוים ואפשר לקחת שבוע ולהשתמש ואם לא רוצה יכול להחזיר ובפשוטו מבואר בגמ' שזה ריבית כיון שאת השימוש נותן בגלל ההמתנת מעות אבל כאן זה למטרת פרסומת ולא בגלל ההלואה אבל כאן זה קציצה [ובחוט שני כתב לאסור] אמנם יתכן שכאן זה קל יותר כיון שזה מתפרש שהשימוש זה לא בעד המעות כלל ואין זה דומה לעיל שהקציצה היא בעד מה שנתן לו רק לא בגלל ההמתנת מעות שבזה ויש לעיין בזה מהרבה דוגמאות בפרקין.

# באיסור אכילת פירות במקח ששילם מקצתו

### תני רב ספרא ובהא דמוכר אוכל דמים הוי ריבית

א] מבואר במשנה ס"ה: מכר לו את השדה ונתן לו מקצת דמים ואמר לו אימתי שתרצה הבא מעות וטול את שלך אסור ובגמ' מבואר תני רב ספרא בריבית דבי ר' חייא פעמים ששניהם מותרים פעמים ששניהם אסורים ופעמים שהמוכר מותר והלוקח אסור ופעמים שהלוקח מותר והמוכר אסור והגמ' מבארת שפעמים ששניהם מותרים כגון שקונה כנגד מעותיו וביאר רש"י שבזה כל אחד אוכל בשיעור מעותיו [ועיין מיוחס לריטב"א ופנ"י שכתבו שגם אם אחד יאכל כל הפירות אין כאן שאלה של ריבית כיון שאין כאן הלואה כלל] ופעמים ששניהם אסורים כגון שהתנה שאם ישלם בסוף יקנה למפרע ובזה אם המוכר אוכל פירות יש כאן צד ריבית אם בסוף יחול המקח שאוכל הפירות בריבית של החוב על הקרקע ואם הלוקח אוכל פירות אם בסוף לא יגמר המקח מה שאכל פירות זה היה בגלל ההלואה של חלק ממה ששילם ומבואר בגמ' שזה צד אחד בריבית כיון שבכל צורה שיעשו יש צד שזה לא יהיה ריבית, ואם אמר שבתורת ודאי לא יחול עד שיגמור לשלם בזה אם הלוקח אוכל פירות זה ריבית שזה בעד החלק ששילם שהוא הלואה ואם התנו שיחול מיד בתורת ודאי והמוכר אוכל פירות זה ריבית ודאי מצד שהקרקע לא שלו ואוכל הפירות בתור ריבית על החוב שחיב לו מחמת הקרקע עכת"ד הגמ'.

ועיין אבני נזר סימן רי"ג שהביא להקשות בשם החידושי הרי"מ דלמה במוכר אוכל פירות הוי ריבית ולמה לא נימא שמשאיר לעצמו זכות אכילת פירות עד זמן התשלום ואת זה לא מוכר וא"כ אין כאן שום קבלה של ריבית וכן יש להקשות שאפשר לראות שקבע מחיר על הקרקע גם את האכילת פירות ועיין אבני נזר שכתב שזה אסור מצד דיש כאן איסור דרבנן של מרבין על המכר שהרי אם משלם מיד מקבל גם הפירות דהינו שכל שישלם יותר מוקדם יקבל יותר ולכן זה אסור אמנם לפ"ז הוא רק איסור דרבנן וברמב"ם מבואר שזה ריבית קצוצה ובפשוטו צ"ל שכיון שמתי שישלם יקבל הפירות ממילא בסתמא זה מתפרש שהמכר הוא לגמרי והפירות שאוכל זה בעד ההמתנת דמים ולא שזה שיור בקנין אמנם לפ"ז אם יקבעו זמן תשלום ושעד אז יאכל פירות אין סיבה לאסור וכן הוא לאבני נזר הנ"ל אמנם עיין מאירי דמשמע שישב שכיון ששילם מקצת דמים בפשוטו זה מתפרש שרצה לקנות הכל ואת הפירות נותן למוכר בתור ריבית ולפ"ז אם באמת יתנו שיחול בצורה של שיור או שזה תוספת על התשלום לא יהיה בזה אלא ריבית דרבנן.

והנה עיין סימן קע"ג סי"ד דהרמ"א הביא את שיטת רב האי גאון שבמוכר חבית אפילו שהקנין חל מעכשיו אבל אם אומר לו שישלם כמה שזה יהיה שוה בזמן שלוקח החבית מותר וביאר הגר"ז שדנים כאילו שזה הזמן שראוי לשלם כיון שאז לוקח את זה וממילא כמה שזה שוה עכשיו זה מה שצריך לשלם ועין אבני נזר שם שהקשה שא"כ גם כאן כיון שלוקח הקרקע רק כשגומר לשלם ממילא זה סיבה שהפירות עד עכשיו יהיה של המוכר והנה עיקר דבריו אינו מוכרח דיתכן דבקרקע חשיב שזה כבר אצלו ואין זה כמו מטלטלים שעומד ברשות המוכר ויתכן שכל הסברא שם זה ביחס לקביעת המחיר אבל לא ביחס לאכילת פירות ועוד שכל הסברא שם זה קולא בריבית דרך מכר דהינו שדנים שזה מחיר הקרקע אבל כאן שזה דבר נוסף וזה נידון של ריבית קצוצה בזה ודאי שאין להתיר.

### האם הוי ריבית קצוצה וביסוד ההיתר דדרך מקח

ב] והנה יש לדון בכל האופנים הנ"ל האם הוי ריבית קצוצה ויוצאה בדינים או שזה רק ריבית דרבנן ועיין או"ז סימן רפ"ה וכן הביא הב"י סימן קע"ד בשם רבינו ירוחם בשם יש מהגדולים שזה מדרבנן ובטעם הדבר עיין בית מאיר קע"ב ס"ד וכן בחוו"ד קע"ד ה' שלשיטת רש"י שמשכנתא בלא נכיתא זה רק דרבנן מצד שזה לא בטוח שיהיה פירות א"כ מצד זה בכל האופנים של הגמ' זה דרבנן אמנם עיין רמב"ם שבמקרה שרק מוכר אוכל פירות או לוקח אוכל פירות כתב שזה יוצאה בדינים וביארו האחרונים מצד שזה ריבית קצוצה ועיין ריטב"א שגם כתב שבאופן שמוכר אוכל פירות והקרקע שיך ללוקח הוי ריבית קצוצה ובבעל התרומות שמ"ו ח"ב אות ט' כתב שבכל המקרים זה ר"ק דהינו שגם בשניהם אוכלים פירות יש בזה איסור ר"ק דהינו שנקט שצד אחד בריבית זה דאוריתא ובפשוטו כן הוא שיטת הרמב"ם.

והנה עיין גידולי תרומה שם שהקשה למה במוכר אוכל פירות הוי ריבית קצוצה הרי זה ריבית דרך מקח והרי מבואר ס"ה. שבמוכר קרקע ואומר שאם ישלם מיד זה מחיר מסוים ואם לאחר זמן זה יותר הוי רק ריבית דרבנן מצד שזה דרך מכר וא"כ ה"ה כאן הרי זה דרך מכר ולמה הוי ריבית דאוריתא וכתב לישב דשם הפסיקה היום היא על עיקר המכר דהינו שאין כאן תשלום על ההמתנת מעות אלא שזה מחיר החפץ אבל כאן כבר קבעו מה תשלום החפץ והתוספת זה ריבית על החוב וביאור דבריו דהנה מבואר בכולי פרקין שיש היתר בריבית דרך מכר ויש לבאר דבר זה בשני אופנים יתכן שזה גזיה"כ שריבית זה רק על חוב של הלואה ולא על חוב של מכר אמנם יתכן שריבית זה על כל חוב ואין הבדל אם זה חוב של מכר או חוב של הלואה רק שכל שזה מכר שיך לדון שהתוספת ניתנת בתור דמי הדבר שהינו שהעלו את דמי הדבר וממילא אין כאן תשלום על ההמתנת מעות משא"כ בהלואה ולפ"ז אם יהיה מכר שקבעו שהמחיר של החפץ זה מאה והתוספת זה על ההמתנת מעות בזה גם בדרך מכר הוי ריבית קצוצה ובפשוטו כונת הגידו"ת לישב שיסוד ההיתר של דרך מכר שזה דמי הדבר וממילא כאן שזה דבר נפרד הוי ריבית קצוצה ובלשון אחר אפשר לומר שגם אם נימא שריבית זה לא על השכירות מעות אלא כהגר"ח שזה מאה ועשרים בעד מאה אבל יתכן שכל החילוק בין מקח או הלואה במקום שהריבית ניתן בתור דמי הדבר שבזה בהלואה זה אסור ובמקח זה מותר אבל במקום שזה ניתן בתור תשלום נפרד על ההמתנת מעות בזה אין ההיתר של דרך מכר ובעיקר הדבר עיין מאירי ס"ה. שכתב שגם בדין מרבין על המכר אם יגיד מפורש שהמחיר זה מאה והתוספת זה על ההמתנת מעות זה יחשב ריבית קצוצה וזה כנ"ל שכל שזה מכר וזה לא בתור דמי הדבר הוי ר"ק.

ועיין גידולי תרומה שם שכתב לישב עוד שכיון שגמרו המקח במחיר מסוים ואחרי שזה חל קבע תוספת על ההמתנה בזה אין ההיתר של דרך מכר דהינו שגם אם ננקוט שבדרך מקח לא הוי ריבית גם אם זה תוספת אבל כל זה אם קובע התוספת בזמן חלות הדבר ולא אם זה דבר נפרד וצ"ב כוונתו דהרי בסוגין ודאי שזה לא בתור דמי הדבר ועד כמה שבכל אופן דן להתיר כי זה סוג חוב של מכר א"כ מה זה משנה אם קבע הדבר בזמן המכר או אחרי ובפשוטו כונתו כמבואר בחו"ד קס"ו סק"ד שכל שמרויח לו זמן לאחר שחל החוב הרי כנתינה חדשה ואין לזה שם מכר אלא נתינת חוב שזה כהלואה שיש בזה ריבית.

והנה עיין ב"י סימן קע"ו שהביא מתלמידי הרשב"א שבשכר בית וקבע שזמן התשלום בתחילה וכבר חל החיוב ואחרי זה רוצה להאריך הזמן ולשלם יותר דהוי ריבית ומשמעות דבריהם דהוי ריבית קצוצה והב"י כתב מסברא כיון שזה דרך מכר הוי רק ריבית דרבנן כמו במרבין על המכר וכתב לדון שזה אסור מצד שזה כאילו יש כאן נתינה חדשה דהינו שזה נחשב כהלואה ולא כתשלום מכר עכ"ד [ובאו"ז סימן קפ"א מפורש שכה"ג אין לאסור אלא מצד האיסור של מרבין על המכר ודן שאם בשכירות אין איסור ריבית זה יהיה מותר ע"ש] והנה בפשוטו מבואר מדברי הב"י שגם במקום שהתוספת ניתנת לא כדמי הדבר אלא כתוספת בכל אופן זה בכלל ההיתר של דמי מכר ורק נסתפק אולי כסברא הנ"ל שכל שזה קציצה חדשה חשיב כנתינה חדשה וצ"ע א"כ למה בסוגין הוי ריבית קצוצה הרי זה תשלום של דמי מכר ולכאורא מוכח מזה שסברת הב"י שם להתיר זה מצד שס"ל שגם לאחר שכבר חל החיוב אבל מה שקובע שאם יעכב הזמן זה יהיה יותר חשיב שההסכם שמתחיב בתור דמי החפץ יותר ואפילו שבתור המחיב בחו"מ זה כחוב נפרד אבל זה גם בכלל ההיתר של דרך מקח כיון שהוא מצידו רואה את זה שנותן על המקח יותר ולכן בסוגין שהפירות זה תמיד כדבר נפרד ולא כדמי הדבר לכן זה אסור והוי ר"ק ואפילו בקובע דבר זה בשעת המקח בעצמו והנה עיין ט"ז שם שכתב שכל ספק הב"י רק אם עדין לא נגמר זמן השכירות ולא אחר שנגמר השכירות ובפשוטו הסברא לחלק כנ"ל שאז רואים שזה כאילו קובע השכירות מחיר אחר משא"כ לאחר גמר השכירות זה דאי סתם התחיבות אמנם הש"ך נקט שזה גם בכלל ספק הב"י ובפשוטו כה"ג ודאי שזה לא תשלום על הדבר כיון שזה כבר דבר שנגמר [וכן מבואר באו"ז הנ"ל שגם כה"ג זה רק אסור מצד הדין דרבנן של אין מרבין על המכר] ואינו מוכרח דיתכן שזה מצד שגם כה"ג שיך לדון שזה תוספת על המכר הקודם אבל ביסוד הדברים ודאי מודה שכל שזה לא ניתן בתור תוספת על דמי הדבר זה אסור.

והנה עיין ש"ך קע"ג סק"ו הביא מהמבי"ט סימן קט"ז שנקט שבמלוה לחברו על מנת שימכור לו חפץ בזול חשיב רק ריבית דרבנן וכן הוא בתוס' רי"ד ס"ד: אמנם הביא שהמהרי"צ בן לב נחלק עליו ונקט שזה ריבית דאוריתא וכן הוא בריטב"א ס"ב: ובסוגין דבהתנה שימכור לו בזול הוי ריבית קצוצה [ועיין שערי דעה קע"ג ג' שהביא מהרשב"א שבדין שישכיר לו בפחות הוי ר"ק] והנה בפשוטו סברת ההיתר דיסוד ההיתר של דרך מכר שחשיב שלא נותן לו יותר כיון שדנים שזה דמי הדבר שקיבל וגם כאן אפילו שהתחיב לו למכור בזול אבל כיון שמשלם על הדבר לא חשיב שנותן יותר ממה שהלוה ובדעת החולקים יתכן מצד שנקטו שכה"ג ודאי חשיב שנותן יותר כי ביחס להלואה יש כאן עוד תוספת מה שמכר לו בזול אמנם לכאורא אם נימא שיסוד ההיתר דבמכר אין דין ריבית משא"כ בהלואה יש דין ריבית וכנ"ל א"כ לכאורא כה"ג אין שום סיבה להתיר וכן הוא בדברי המהרי"צ בן לב שם.

והנה עיין בד"ה סימן קע"ז סי"ט שהביא משו"ת הרשב"א ח"א תתקל"ח שמי שגזל ובשעת פרעון רוצה לתת ריבית על מה שעיכב חובו אין בזה איסור דאין איסור ריבית בגזל והביאו החוו"ד קע"ז י"ט ולכאורא אם נימא כנ"ל שריבית זה בכל חוב לא משנה איזה סוג חוב וכל שזה ניתן בתור תוספת זה אסור א"כ צ"ע מה הסברא שגזל שונה מכל סוגי החובות ואולי כיון שזה חוב שחל בע"כ זה אחרת אמנם ודאי שאם ימתין לו אחרי זה בריבית זה אסור וצ"ע.

# ביאור הסוגיא דמשכן לו בית

### בביאור האופן דמשכן לו בית

א] מבואר בגמ' דמשכן לו בית ואמר לו כשתרצה למוכרם על תמכרם אלא לי בדמים האלו אסור אבל בשויהן מותר ע"כ דהינו שאם התחייב למכור לו כמו המחיר של הדבר מותר אבל אם התחיב למכור לו בזול אסור והנה באופן ביאור סוגין מצאנו כמה ביאורים בראשונים.

א. עיין רשב"א ס"ו. שכתב שהכונה שגם לאחר פירעון החוב אם ימכור הבית ימכור לו את זה בזול דהינו שאין הכונה שההסכם רק שהדמים יהיה דמי מכר אלא יש כאן התחיבות נוספת למכור לו בזול ובפשוטו לפ"ז גם אם יעמיד לו הקרקע לפרעון בזול אין הגדר שמראש הכסף ניתן בתור דמי מקח אלא שיש כאן ודאי הלואה והתחיבות לפרוע בקרקע זו את החוב ולפ"ז ברור שיש כאן ריבית דיש כאן התחיבות לתת לו דבר מלבד ההלואה ולפ"ז נתחדש בסוגין שבשויו מותר אפילו שזה התחיבות נוספת לבד ההלואה וכן מבואר בפסקי הרי"ד שכתב לבאר למה במשנה בהלוהו על שדהו ואמר לו אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים מותר ומה זה שונה ממשכן לו וכו' דמבואר שאסור וכתב דשם הכונה שאם לא תשלם ממילא הדמים יהיו דמי מכר וממילא אין כאן הלואה אם ריבית משא"כ במשכן לו בית הכוונה כנ"ל שיש כאן ודאי הלואה והתחיבות נוספת למכור והוסיף כנ"ל שזה גם אם זה לאחר המכירה וכן בפשוטו מבואר מתוס' לעיל ס"ג. דהוכיחו מסוגין דצד אחד בריבית זה גם כשיש ודאי הלואה דהינו שנקטו שכאן גם אם יקח הקרקע זה הלואה ואין כאן צד שהמעות ניתנו כדמי מכר דהתנאי שיפרע החוב בקרקע ולכן הוי ודאי הלואה [אמנם יתכן שמצד האומדנא של התנאי ס"ל שרק אם עדין לא פרע יפרע לו בקרקע את החוב אבל לא שגם לאחר הפירעון יצטרך למכור לו הקרקע בזול].

ב. עיין ראב"ד פ"ז ה"ז שהעמיד סוגין שאומר מעכשיו וכן הוא בבעה"ת שמ"ו ח"ד אות כ"ג בד"ה ודע דהינו שאין כאן ודאי הלואה אלא שאם יחליט למכור הקרקע המעות למפרע יהיו דמי קנין על הקרקע ומבואר שבכל אופן זה אסור והנה צ"ב למה זה אסור הרי עד כמה שיהיה הלואה אין כאן ריבית ועד כמה שקונה הקרקע אין כאן הלואה ובאמת בתוס' וברא"ש וכן בהגהות מרדכי אות תל"ד מבואר שאם יגיד מעכשיו אין איסור והוא מטעם הנ"ל ובפשוטו הביאור כדביאר בחזון יחזקאל פ"ד ה"ד שכיון שאת התנאי של מכירת הקרקע בזול מוכן רק מחמת ההלואה דנים שזה עצמו ריבית והנה מבואר בגמ' שבמוכר חבית ומתנה שאם זה יחמיץ ההפסד על המוכר שיש בזה ריבית ולכן צריך שהיוקרא והזולא יהיה על הלוקח ועיין הגהות אמרי ברוך קע"ג סק"ב ובחזו"א ע"ו ד' שביארו בדעת הנימוק"י שם שיסוד האיסור מצד שאם יתבטל המכר הכסף הלואה ומה שהסכים להתחיב ביוקרא זה כריבית על צד הלואה וזה כנ"ל דשיך לדון שהריבית זה הצד שלא יהיה הלואה אמנם בפשוטו תוס' שם לא ביארו כך ועיין אמרי ברוך שם שביאר מצד דס"ל שכיון שכל הצד רווח אם לא יהיה הלואה כה"ג אין זה בכלל איסור ריבית ויתכן שבאמת כאן לשיטתם נקטו שבמעכשיו מותר אמנם באמת שם הדבר מחודש לדון שהרוח של היוקר זה מחמת צד ההחמצה שהרי עיקר העסק שם זה לא הלואה אלא שרוצה שלא להפסיד את החבית.

אמנם עיין בחידושי הרשב"א ס"ו. ובבעה"ת [שמ"ו ח"ד ל"ג] שהביאו מהראב"ד שביאר בחילוק בין סוגין להלוהו על שדהו ואמר לו אם אי אתה נותן לי מכאן ועד ג' שנים הרי אלו שלו דזה מותר דשם אם יגיע הג' שנים גם אם לא ירצה יחול מכר משא"כ כאן שכל המכר תלוי בדעתו ועיין גידולי תרומה עמוד תתקס"ו שביאר שכיון שגם צד המכר רק תלוי מצד שדעת הלוה לתת ממילא רואים גם את זה כתשלום הלואה משא"כ כיש צד מכר שלא תלוי בדעת הלוה שבזה שיך לדון שזה לא ריבית כי זה מכר ומבואר שבאמת לא דנים שעצם התנאי של הצד רווח הוא ריבית ביחס לצד הלואה אלא שדנים שגם צד זה הוא נחשב כהלואה.

ג. והנה תוס' העמידו סוגין שלא אמר מעכשיו דהינו שנקטו שכל שצד הריבית הוא צד מכר אין זה סיבה לאסור והנה לפ"ז יש לדון שגם אם לא יגיד מעכשיו אבל יתנה שהכסף הוא מעשה לאחר ל' דהינו שאם יחליט למכור א"כ יש כאן מעשה קנין לאחר ל' שגם אין בזה איסור דבצד המכר אין בזה ריבית וכל מה שבלא אמר מעכשיו אסור מצד שאז כונתו כנ"ל אות א' שאם ירצה למכור אז יתן הקרקע בתור פירעון ובאמת יצטרכו עוד מעשה קנין אמנם עיין חוו"ד ק"ס סקי"ז שהוכיח מתוס' לא כך דהקשו מה שונה הלוהו על שדהו ממשכן לו בית והנה בהלוהו על שדהו הרי על צד שיקח השדה זה מכר מראש ואם נימא שכה"ג אין את איסור סוגין אלא רק כשזה פרעון הלואה אין מקום לשאול אלא בהכרח שנקטו שגם כה"ג אסור והנה החוו"ד הוכיח מזה עוד שנקטו שסוגין מדובר בכה"ג שאם יתן לו הקרקע זה צד מכר דאל"כ מה הקשו מלקמן הרי יש לחלק כנ"ל אמנם לכאורא אין זה מוכרח דיתכן דנקטו מסברא שכל שלא חל המקח מיד אלא זה מעשה לאחר ל' ההקדמת מעות חשיב הלואה וזה סיבה לאסור והנה עיין תוס' במגילה כ"ז: שכתבו שכל הדין של ר"י שצד אחד בריבית מותר אם יש צד מכר וכתבו שמשכן לו בית חשיב צד מכר ועיין כו"ח ס"ג. שביאר מצד שנקטו שכונת התנאי שאם ימכור הקרקע א"כ הכסף מראש ניתן בתור קנין אמנם יתכן שהם נקטו כדעת הראב"ד שמדובר שאמר מעכשיו וצ"ע.

והנה באמת צ"ב עד כמה שאם אומר מעכשיו אין איסור דהינו שכל שהרוח בצד מכר אין בזה איסור למה כאן יש איסור הרי זה פסיקה בהוזלה ביש לו שזה מותר והנה אם נימא שכל ההיתר שם רק מצד שזה חל למי שפרע וכמבואר בריב"ש א"כ כאן שזה לא חל למי שפרע דזה רק מעשה לאחר ל' זה אסור אמנם אם נימא שפסיקה בהוזלה מותר גם אם זה לא חל למי שפרע וכדמשמע בשטמ"ק שם שגם על ידי מלוה זה מועיל א"כ לכאורא אין סיבה לאסור בסוגין וצ"ל שכאן עיקר העשיה זה הלואה ולכן כה"ג כל שהצד מכר זה מעשה לאחר ל' בזה ההקדמת מעות הוא סיבה לאסור ולראות את קנית הקרקע כריבית ובנתיבות שלום בפתיחה לסימן קע"ה סקל"ז כתב שכל שמגביל מצדו הקנין בזה אין ההיתר של יש לו ואסור תמיד.

### האם הוי ריבית קצוצה

ב] והנה עיין ב"י שהביא מהבעל התרומות שהדין ריבית כאן הוא דרבנן והקשה הב"י הרי תוס' כתבו שצד אחד בריבית זה דאוריתא והנה יש ראשונים דס"ל שצד אחד בריבית זה דרבנן אמנם דעת סה"ת דצד אחד בריבית זה דאוריתא ולפ"ז צ"ע למה כתב שכאן זה דרבנן והנה עיין שערי דעה שכתב שלדעת הראב"ד שסוגין מדובר במעכשיו בזה כיון שצד הריבית זה צד מקח בזה הוא ודאי רק איסור דרבנן ובמקור מים חיים כתב שגם אם לא מדובר במעכשיו אבל כיון שהצד רווח מדובר שהכסף ניתן בתור מעשה לאחר ל' א"כ אין בזה ריבית דאוריתא אמנם לשיטות שכאן הקרקע זה בתור פרעון החוב ולא בתור מקח לכאורא אין סיבה שזה לא יהיה דאוריתא ובבית מאיר קע"ב ד' כתב שלשיטות שספק רווח זה לא ר"ק א"כ גם כאן אולי לא ירצה למכור ולא חשיב ודאי רווח ובמחנ"א סימן י"ח הוסיף שלשיטות שמצד התחיבותו יכול למכור למישהו אחר יתכן שאפילו אם זה סיבת איסור אבל זה לא בגדר ריבית קצוצה.

### במחלוקת הראשונים האם איסור ריבית זה רק בחל תנאו

ג] עיין ע"ז ע"ב. דמבואר שאם אדם אמר לחברו שאם ימכור הקרקע במאה זוז ימכור לו ומכר במאה זוז הראשון קנה אבל אם מכר במאה ועשרים השני קנה ומצד שכל כונתו אם ימכור כי רוצה למכור מדעתו ולא אם רצה למכור מצד שמקבל יותר ועיין רי"ף בב"ב סוף פרק בית כור שהעמיד שכל זה באמר מעכשיו וקנו מידו ועיין סימן ר"ו בנו"כ למה צריך מעכשיו ובסודר הטעם פשוט דאל"כ זה כלתה קנינו [אמנם בנתן כסף זה לא שייך ועיין קצוה"ח שם שביאר שכל שמוכר למישהו אחר מונח בזה חזרה] והנה עיין הגהות מרדכי אות תל"ד בסופו שהקשה למה הגמ' אומרת שאם אומר לא תמכרם אלא לי אסור הרי מבואר בגמ' בע"ז שלא מועיל התנאי וע"ש שתירץ שבאמת בסוגין מדובר שאמר מפורש שגם אם ימצא למכור למישהו אחר יותר בזול ימכור למלוה אמנם עיין רמב"ן ורשב"א וריטב"א שכתבו שבאמת בסוגין אם ימכור למישהו אחר ודאי שהמלוה לא יקנה וכגמ' שם רק כונת הגמ' שאם הוא מצידו רוצה לתת לו בדמים האלו ולקיים דברו זה אסור ועיין ריטב"א שביאר שכל שאומר ועושה אפילו שלא חל עליו חיוב בכל אופן זה אסור והוכיח מפסיקה על הפירות שיש בזה איסור אפילו שלא חל עליו חיוב אם אין לו הפירות ועיין מחנה אפרים ריבית י"ח שכתב שיתכן שגם המרדכי ס"ל שכל שאומר ועושה זה אסור אפילו אם לא חל חיוב אבל כאן עד כמה שזה לא בכלל תנאו א"כ חשיב שאין כאן קציצה כלל [ובדעת הריטב"א צ"ל שבפשוטו זה בכלל תנאו רק שאין גמירות דעת ביחס לזה ובאמת לולי דברי הריטב"א היה מקום לומר שכיון שעד כמה שמוכר זה מכח תנאו זה עצמו סיבה שיחשב קציצה ובפרט אם מדובר במעכשיו שזה חל מכח התנאי].

והנה הראב"ד הקשה שזה אסמכתא ולכן העמיד במעכשיו ובפשוטו משמע שס"ל כדעת המרדכי שכל שלא חל חיוב מצד חו"מ אין זה נחשב קציצה האסורה וצ"ע א"כ מה עוזר שזה מעכשיו הרי מצד התחיבותו לא חייב לתת מצד שיכול למכור למישהו אחר [ועיין מחנ"א ריבית י"ח וצ"ב כונתו] ואולי ס"ל שמדובר שאמר שימכור לו בכל אופן אמנם עיין חת"ס שדייק מתוס' שגם ס"ל שחיב לתת לו וכתב לבאר שכל הגמ' בע"ז מדובר שהתחיבותו היתה במחיר שזה שוה ממילא יש אומדנא שאם ימצא ביותר יקר ביחס לזה הוא לא הסכים אבל כאן שהתחיבותו בפחות מהמחיר בזה ודאי הכונה שגם אם ימצא למכור יותר יקר בכל אופן ימכור לו ועיין רמ"א חו"מ סימן ר"ו שהביא מהמהרי"ק שכל שאמר לשון לא תמכור אלא לי בזה הכל כלול בתנאו [ועיין שערי דעה שהעיר שזה נגד כל הראשונים בסוגין].

אמנם צ"ע בדעת המרדכי שכתב שמדובר שהתנה שימכור לו בכל מקרה דהינו שס"ל שכל שמצד גדרי חושן משפט זה לא חל א"כ יש להקשות שיש חסרון גם של אסמכתא דהרי העמיד את סוגין שזה לא היה מעכשיו ובפשוטו צ"ל שאסמכתא הגדר שודאי מונח בכונתו להתחיב רק שיש בזה חסרון גמירות דעת ובזה נקט שחשיב קציצה משא"כ ביחס למכור למישהו אחר יותר יקר בזה לא התחיב מעולם ולכן נקט שזה לא חשיב קציצה ובחוו"ד סקי"ב כתב לחדש שכאן שהרי הלוה לו והתחיב דבר זה לא חשיב אסמכתא כיון שיש כאן נתינת ממון מה שנתן לו את ההלואה דהינו שהמכר הוא בתור ההנאה שמההלואה וכה"ג לא חשיב אסמכתא אמנם דבריו צ"ב שהרי הגמ' מדברת על המשנה של הלוהו על שדהו וכתבה שזה אסמכתא והנה בלשונו מבואר שדוקא אם אומר על מנת כן אני מלוה לך ואולי במשנה לא מדובר כך אמנם בפשוטו שניהם מדובר באותו לשון.

והנה הבאינו דהרמב"ן רשב"א ורמב"ן דנו האם בסוגין זה לא חל מצד דין ריבית וצ"ע הרי בפשוטו סוגין מדובר שלא היה מעכשיו וא"כ מה הצד שזה יחול ולחוו"ד הנ"ל שזה לא אסמכתא א"ש אמנם עדין צ"ב שהרי הקצוה"ח סימן ר"ו סק"ב כתב שכל שמוכר למישהו אחר יש בזה חזרה והראשון לא קונה בכל מקרה ובהכרח שהראשונים נקטו שסוגין מדובר במעכשיו אמנם יתכן דלא ס"ל כקצוה"ח אלא ס"ל שתמיד המקח של הראשון חל קודם השני ולא חשיב מעשה חזרה ודוחק ובפשוטו מבואר שנקטו כראב"ד שסוגין מדובר במעכשיו אלא שצ"ב שעד כמה שנקטו שחסרון מה שיכול למכור למישהו אחר זה לא חיסרון בקצוצה ולמה מה שזה אסמכתא זה חיסרון ויתכן שיסוד הדין קצוצה שלאחר שנותן זה נחשב דמי ההלואה וזה רק אם זה מצד הסכם שהיה בשעת הלואה ולכן גם אם לא חל חיוב אבל כל שנותן מתקים בזה הקציצה של ההלואה זה מספיק סיבה לאיסור משא"כ באסמכתא זה נחשב שלא היה קציצה כלל [ונפק"מ במסכם שיתן ריבית ולא סיכם כמה שאם נותן סכום גדול הכל זה בכלל ריבית קצוצה].

### בהא שאין לדון בסוגין שזה יאסר מצד ריבית מאוחרת

ד] והנה צ"ב מה שדנו הראשונים שאין כאן קציצה אבל שזה יאסר לכל הפחות מצד ריבית מאוחרת שגם בלי קציצה זה אסור ועיין מחנ"א בתוך הדברים שכתב לדון שבאמת גם ללא מה שישבו זה אסור אלא שמשמעות הגמ' שיש איסור בעצם הקציצה ולכן דנו למה יש איסור בעצם הקציצה.

אמנם הנה עיין תוס' שהקשו מה ההבדל בין סוגין למשנה של הלוהו על שדהו דמבואר שמותר אפילו שמוכר לו את הקרקע בהוזלה וכתבו לחלק דכאן שיש מקרה שמחויב למכור למלוה חשיב ריבית משא"כ לקמן שיכול למכור מקודם הזמן בכל מקרה וממילא מה שנותן זה מתנה וצ"ע אבל למה שזה לא יאסר מצד ריבית מאוחרת ומבואר שעד כמה שמצד הקציצה אין כאן קציצה האסורה אין לאסור מצד ריבית מאוחרת וצ"ב הטעם ועיין פנ"י ס"ו. בד"ה גמ' שכתב שכיון שזה ממושכן כלפיו לא רואים דבר זה כריבית ללא קציצה דהינו שבמשכנתא אין איסור של ריבית מאוחרת וצ"ב מאיפה פשיטא לראשונים דבר זה ובשערי דעה סימן קס"ו סק"א כתב להוכיח מכאן שאין איסור ריבית מאוחרת במוכר לו בזול דהינו כיון שזה דרך מכר וכן הוא בתוס' רי"ד ס"ד: ובחוו"ד קע"ז סקט"ז כתב לדון שבקרקע שאין הונאה לקרקעות אם אין בזה קציצה חשיב מתנה מועטת שלא ניכר הריבית שמותר אמנם יתכן לומר עוד דהנה השערי דעה קע"ב ה' הקשה למה כל צד אחד בריבית לא יאסר מצד ריבית מאוחרת ותירץ שכיון שחל עליו חיוב ומצד הקציצה אין בזה איסור ממילא מה שנותן את זה אחרי זה זה מותר ולפ"ז יתכן דזה גם הישוב על תוס' שכיון שמצד הקציצה זה לא בגדר ריבית ממילא מה שאחרי זה מקיים את זה אין זה סיבה לאסור אמנם הראשונים שהקשו שחסר בקציצה אין זה מישב.

### בביאור נידון הרמב"ן במכר לאחר במחיר מוזל

ה] בהא דמבואר בסוגין שאם אומר שימכור לו בדמים האלו שבזול זה אסור עיין רמב"ן שבמקרה שמכר למישהו אחר במחיר המוזל בזה מעיקר הדין זה מכור לראשון ומצד ריבית זה אסור ועיין רשב"א שזה רק מחזי כריבית והרשב"א חלק שכה"ג אין זה ריבית כלל והנה בפשוטו מדובר שזה עדין במחיר זול ולכן ס"ל לרמב"ן שכיון שהיה קציצה ונותן לו מחמת הקציצה חשיב שיש כאן ריבית ולפ"ז נתחדש ברשב"א שכיון שלא חשיב שהוא נחסר דהרי הוא מצידו בין כה מוכר את זה בכזה מחיר ממילא לא חשיב נשך והנה בפשוטו אין סיבה שזה לא יחשב תרבית וצ"ע הרי מבואר ס"ה. שנשך בלא תרבית זה סיבה לאסור ובפשוטו ה"ה איפכא והנה ע"ש שהארכנו דלדעת הרמב"ן אין מקור ליסוד זה ועיין חווד ק"ס סק"ד שנקט בדעת הרשב"א שבריבית דרבנן אין איסור תרבית ללא נשך או הפוך ואולי גם כאן זה כך וצ"ע.

אמנם עיין שערי דעה שהביא מהרדב"ז שביאר שמדובר שהוזלו המחירים והיום באמת זה המחיר ולכן התיר הרשב"א שאין כאן לא נשך ולא תרבית ולפ"ז התחדש ברמב"ן שכל שקצץ והסיבה שיתן לשני מחמת קציצתו זה בכלל איסור ריבית אמנם יש לדון שכיון שזה איסור ריבית מראש לא חל ההקנאה שהקנה אמנם אם חל ההקנאה לגבי שויו ממילא עכשיו זה יהיה מותר וצ"ע.

### בדין על מנת שתמכרנה לי בשויו

ו] עיין רא"ש שכתב שאם טובת הנאה ממון אסור ללוה לתת מתנות כהונה למלוה ועיין ב"י סוף סימן ק"ס שלמד מזה שה"ה אסור למלוה לומר שכל מלאכה שתצטרך תשכור אותי ועיין ט"ז שהקשה דהרי בסוגין מבואר שמותר אם מתחיב שימכור לו הקרקע בשויה ולכן כתב לחלוק על הב"י שרק במתנות כהונה שיש כאן נתינת ממון רק שזה לא שלו חשיב ריבית אבל כל שיקבל תשלום על מה שנותן כיון שהוא לא מפסיד כלום אין בזה חיסרון ועיין ש"ך בנקודות הכסף שכתב לחלק בין מכר למלאכה דבמלאכה אם לא יקח אותו לא יהיה למלוה הממון משא"כ כאן יש לו התחליף של הקרקע שזה הממון שמשלם ובחוו"ד כתב שבסוגין מדובר שהכסף מראש ניתן בתור דמי מקח ולכן כה"ג מותר משא"כ בסימן ק"ס מדובר שזה התחיבות נוספת חוץ מההלואה אמנם עיין סק"א שהבאינו דברשב"א ובפסקי הרי"ד הבינו דבסוגין מדובר שהתחיב אפילו לאחר הפרעון וגם כה"ג מבואר שמותר ובפשוטו כן הוא שיטת תוס' שהוכיחו שצד אחד בריבית מותר גם אם הכל הלואה וכנ"ל.

והנה עיין חוו"ד סקי"ב שכתב שבהתנה שימכור בשויו ואחרי זה הוזל גם מותר למכור לו והוכיח דבר זה דאל"כ מה צריך התנאי הרי בין כה הוא נקרא מצרן אמנם עיין שערי דעה שכתב נפק"מ אם אין לו כסף לתת מיד וכן אם הכונה שגם לאחר הפרעון ימכור לו הקרקע ובעיקר הדבר צ"ב למה שזה יהיה מותר הרי זה אסור פסיקה אם זה לא חל למי שפרע וביאר הנ"ל שכאן שאין חיוב על הגברא אלא רק ביחס לחפצא כל שזה לא בהוזלה אין איסור וכשיטת החוו"ד בכמה דוכתי אמנם יש שחלקו על החוו"ד לדעתם יש מקום לאסור ואפילו אם נפסוק שלא צריך מ שפרע לגבי יש לו אבל יתכן שמעשה לאחר ל' אין בזה ההיתר של יש לו וכדלעיל סק"א.

# ריבית דרך קנס

### ישובי הראשונים בסתירה ממשכן לו בית להלוהו על שדהו

א] מבואר במשנה ס"ה: הלוהו על שדהו ואמר לו אם אי אתה נותן לי מכאן ועד שלש שנים הרי היא שלי הרי היא שלו ומבואר בגמ' שזה אפילו בהוזלה ואין כאן איסור ריבית והקשו הראשונים הרי מבואר בגמ' שמשכן לו בית ואמר לו לכשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי אסור וצ"ב מה ההבדל הרי בשניהם מבואר שמתחיב למכור לו את הקרקע בזול ואין לומר דבמשנה מדובר שאמר מעכשיו ובבריתא מדובר שלא אמר מעכשיו שהרי מבואר בגמ' שדין המשנה של הלוהו על שדהו מותר אפילו אם לא אמר מעכשיו לולי שזה אסמכתא ומצאנו בזה כמה ישובים בראשונים.

א. עיין תוס' שכתבו לחלק דבדין הלוהו על שדהו כיון שיכל קודם הזמן למכור השדה במחיר למישהו אחר ולא היה שום הגבלה מצידו לכן אם לא עושה כך חזינן שזה לא מצד התחיבות הריבית אלא כי רוצה לתת הקרקע לחברו דהינו שכה"ג זה סברא שלא חשיב קציצה של ריבית משא"כ במשכן לו בית שהרי אם רוצה למכור הקרקע חיב למכור למלוה ולא יכול למישהו אחר א"כ ההלואה מחיבת אותו במקרה מסוים להפסיד ממילא חשיב ריבית [והא דאין בזה איסור דריבית מאוחרת עיין שיעור קודם].

ב. עיין פסקי הרי"ד שכתב שבמשנה הכונה שאם ימכור הקרקע א"כ מראש הכסף ניתן בתור דמי הדבר ואין כאן הלואה אלא פסיקה משא"כ במשכן לו בית מדובר שגם אם לאחר הפירעון ימכור הקרקע יצטרך למכור לו וא"כ כה"ג יש התחיבות אפילו שהכסף ניתן בתור הלואה [והנה מדבריו מבואר שבתור פסיקה על הקרקע אין איסור ובפשוטו זה מדין פסיקה בהוזלה ביש לו אמנם לראשונים שצריך מי שפרע צ"ע הרי כאן זה מעשה לאחר ל' ואין מי שפרע וגם לחוו"ד שכשאין חיוב על הגברא אין איסור פסיקה אבל בהוזלה אסור וצ"ע שכאן זה הוזלה ואולי מדובר בצורה שזה בגדר אין שומתו ידועה ולדעת הרמ"א שגם פסיקה בהוזלה מותר באין שומתו ידועה א"ש ולשאר השיטות צ"ע].

ג. עיין חידושי הרשב"א ס"ו. וכן בבעל התרומות שמ"ו ח"ד אות כ"ג שכתבו דבמשכן לו בית כיון שבידו תמיד להחליט שלא יהיה מכר לכן רואים את זה כהלואה ולא כמקח משא"כ בהלוהו על שדהו אם הגיע ג' שנים אין בידו לעשות שלא יקבל המלוה השדה לכן כה"ג זה נחשב מכר ואין בזה ריבית.

ד. עיין רשב"א ס"ו. ובריטב"א במשנה שכתבו לחדש שכל ריבית שהיא דרך קנס אין בזה איסור וזהו טעם ההיתר במשנה שכיון שאם ישלם קודם הזמן שקבעו אין ריבית ורק אם לא ישלם עד הזמן שקבעו כה"ג חל כאן חיוב חשיב ריבית דרך קנס ואין בזה איסור כלל והנה יש ראשונים דס"ל שאין אפילו איסור מדרבנן אמנם הרשב"א כתב שבעלמא יש איסור כמו ריבית מאוחרת או הערמת ריבית ורק כאן יש סברא מיוחדת שאין איסור אפילו מדרבנן עיין בזה לקמן.

והנה בפשוטו הראשונים הנ"ל שלא ביארו כך מבואר שס"ל שריבית דרך קנס זה אסור דאל"כ אין מקום לקושיתם וכן הוא בחוו"ד קע"ז סקט"ו אמנם ייתכן שזה מצד דס"ל שזה אסור מצד הערמת ריבית גם בסוגין אבל מעיקר הדין דאוריתא הם מודים שאין בזה איסור ריבית ועיין רעק"א שהקשה שהריטב"א סותר עצמו דמצד אחד הקשה את קושית תוס' ומצד אחד כתב שמהמשנה מוכח שיש היתר של ריבית דרך קנס וצ"ע [וצ"ע בלשונו עוד שכתב שדרך אגב למדנו הרי זהו דין המשנה אלא בהכרח שלמד כתוס' ובכל אופן למד שיש כאן מקור לדין ריבית דרך קנס וצ"ע].

### ביסוד ההיתר דריבית דרך קנס

ב] והנה מבואר בראשונים [רשב"א וריטב"א הנ"ל ובשו"ת הריטב"א סימן ל"ה ולקמן ע"ב: וברימ"ג בב"ב קס"ח. ובספר התרומות שמ"ו ח"ד אות ל"ב ועיין הגהות אמרי ברוך על החוו"ד סימן קע"ז שהביא מעוד מקומות בראשונים] שיש היתר של ריבית דרך קנס וכגון שמלוה לו מאה זוז ומתנה שאם לא ישלם לו עד זמן פלוני יוסיף לו עשרים זוז ובטעם ההיתר מבואר בלשון הרשב"א שכיון שאם ישלם עד סוף הזמן לא יוסיף כלום ואם ישלם רגע אחרי כבר חייב לשלם את כל המחיר כה"ג לא חשיב שהמעות זה אגר נטר והרי מבואר בגמ' ס"ג: שרק אגר נטר אסור ולכאורא הכונה שמה שזה חל ברגע אחד זה מראה שזה לא ניתן בעד ההמתנת מעות אלא על מה שלא שילם ברגע זה [ויש כאן חידוש שלא אומרים שזה על ההמתנה של הרגע האחרון שבזה תלוי הריבית] והנה בלשון השו"ע והסה"ת מוזכר שאמר מעכשיו ולכאורא מצד דאל"כ זה אסמכתא וכן אין מה שיחיל החוב אחרי זה והנה צ"ב איך יחול החיוב ולכאורא זה מצד שכירות המעות וכמו כל ריבית וא"כ יש כאן חידוש גדול שגם חוב שחל מחמת המתנת מעות אבל כיון שבפועל זה לא ניתן בעד ההמתנת מעות זה לא סיבה לאסור אמנם יתכן שזה חל בתור אחד מפרטי המקח ולא בעד ההמתנת מעות אמנם עיין בריטב"א שכתב וקנו מידו ויתכן שרק על ידי קנין זה חל דהינו שאם החוב יחול מצד ההמתנת מעות שיש כאן זה בהכרח ריבית ולכן צריך קנין וכן הוא בגר"ז סמ"ו וצ"ע.

ועיין בראשונים שהוכיחו ליסוד זה א. מהמשנה וכנ"ל שלכן מותר בהלוהו על שדהו ב. מהגמ' בב"ב קס"ח. שמי שפרע מקצת חובו והשליש את שטרו ואמר שאם לא ישלם את השאר עד זמן פלוני יחזיר את השטר למלוה דהינו שאז הכסף שנתן מראש זה מתנה ולא בתור פירעון וכל החוב קיים ונחלקו תנאים האם יש בזה חיסרון דאסמכתא ומבואר שאין כאן צד איסור וצ"ע למה שלא יהיה כאן איסור ריבית אלא בהכרח שכה"ג כיון שזה דרך קנס דהרי יכל לשלם עד הזמן שקבעו לכן אין בזה איסור ריבית.

ועיין ביאור הגר"א שהביא להוכיח ליסוד זה מהגמ' בכתובות ס"ו. שכל אשה שמכניסה נכסי צאן ברזל הבעל כותב עוד שליש והרי"ף הביא מהירושלמי שזה מצד שהוא מרויח בכספים ועיין הגהות אשרי ובמרדכי שם שהקשו למה שלא יהיה בזה איסור ריבית וביארו שכיון שגם אם יגרש מיד יצטרך לשלם כל הסכום כה"ג לא חשיב ריבית דהינו שכל שגם אם ישלם מיד יצטרך לשלם הריבית זה מראה שזה לא בעד האגר נטר והנה עיין הפלאה שם שתמה הרי הדבר תלוי ביד הבעל האם לגרש או לא והרי ודאי שלוה שגם אם יחזיר מיד יצטרך לשלם ריבית שזה אסור ועיין קונטרס אחרון סימן ס"ו שכתב שלולי המרדכי היה מקום לבאר דשם הרי כל התחיבותו רק אם ימות או יגרש א"כ יש צד שלא יחזיר כלל וכה"ג מה שמתחיב שאם יחזיר זה יהיה יותר זה לא סיבה לריבית ע"ש ועין שטמ"ק שם בשם תר"י שביאר כנ"ל עוד ביאר שמה שמסכים להתחיב זה מצד חיבת הנישואין ולא מצד ריבית וכמו ת"ח שמותר להלות בריבית ע"ש ואולי גם כונתה מרדכי להוכיח שזה לא בגלל המתנת המעות דהרי לא יודע כמה המתנה יהיה כאן וכה"ג שהתחיב לא בגלל ההמתנה מותר אפילו שכל מה שהתחיב כי קיבל מחברו וצ"ע.

והנה מבואר בגמ' ב"מ ט"ו. שאם אדם מכר קרקע שאינה שלו והתחיב אחריות שיחזיר גם השבח שהלוקח השביח דשמואל אוסר ורב מתיר מצד שזה זביני ומבואר בגמ' שאם זה היה הלואה זה היה אסור ועיין ביאור הגר"א שמוכח מכאן שריבית דרך קנס זה אסור וצ"ע שכאן זה לא בתור קנס אלא שרוצה לתת לו מה שהפסיד ומבואר בגר"א שדימה כל שהחוב הוא בעד ההלואה אבל זה לא בגלל המתנת מעות דהינו דיסוד ההיתר שסיבת החיוב לא בגלל המתנת מעות אלא מסיבה אחרת אמנם יתכן דשם מה שמוכן להתחיב רק מצד שכספו של חברו היה אצלו והיה כאן הלואה עוד יש לדון ששם המחיב זה ההמתנת מעות ולא שסתם התחיב חיוב נפרד ועיין לעיל סק"ב.

והנה עיין שו"ת הרשב"א ח"ב ס"ב שכתב שכל ההיתר של ריבית דרך קנס זה רק אם קובע קנס אחד אבל אם זה ריבית המתרבה דהינו שקוצצים שאם יאחר הזמן שקבעו ישלם על כל שבוע סכום מסוים שכה"ג הוי ריבית גמורה ועיין ש"ך שהביא מחלוקת אחרונים האם הוי ריבית קצוצה והנה הב"י הביא מהגהות מרדכי פ' איזהו נשך סימן תנ"ה שגם כה"ג מותר אבל חלק שזה ודאי אסור מצד הערמת ריבית ומשמע שאין בזה ריבית דאוריתא ועיין גר"ז סעיף מ"ח שלכאורא יש כאן שני אופנים א. שקובע שעל כל איחור של שבוע משלם סכום מסוים שזה ריבית קצוצה כיון שהריבית זה על כל השבוע וכמו כל ריבית ואפילו אם היה מעדיף שישלם בזמן אבל כיון שקוצצים התוספת על ההמתנת מעות זה אסור ב. אמנם יש אופן שקובע שאם ישלם עד סוף השבוע לא צריך לשלם ריבית אבל אם לא ישלם עד סוף השבוע ברגע האחרון יחול החיוב של הריבית וכה"ג לכאורא הוי דרך קנס שהעמידו את החיוב לא על ההמתנת מעות והנה בפשוטו גם כה"ג אסר הרשב"א אבל מסתבר שזה דרבנן אמנם הגר"ז נקט שגם זה דאוריתא וביאר שהכל זה הערמה ומשמע שהכונה שבאמת מתכוין לקחת הריבית על ההמתנת מעות רק שעשה הערמה שזה יחול בצורה אחרת ומשמע שאפילו אם באמת יחזיר קודם סוף השבוע לא יצטרך לשלם אבל כל שנגמר השבוע והוא משלם זה בעד ההמתנת מעות וצ"ע אמנם בהגהות מרדכי מפורש שגם ריבית המתרבה זה מותר כל שזה דרך קנס ולכאורא הכונה באופן השני וכנ"ל.

### בדין הערמת ריבית

ג] והנה בספר התרומות הנ"ל וכן בריטב"א משמע שנקטו שריבית דרך קנס זה היתר גמור אמנם עיין רשב"א [ח"א סימן תרנ"א ובמיוחסות רכ"א ובח"ב ס"ב ובח"ג סימן רכ"ז ובחידושי ס"ו.] שכתב שבכל אופן זה אסור ובחידושים כתב מקור רק מריבית מאוחרת וכתב שזה אסור מצד מראית העין אמנם בתשובות הביא גם מקור מהערמת ריבית ובסוף כתב שזה פחות מאבק ריבית [וכונתו שאין דין לצי"ש] וכתב שזה כריבית מאוחרת וקיל מיניה וצ"ב כונתו והנה לכאורא יש בזה נפק"מ דהרי ריבית מאוחרת אם קצצו לא צריך לשלם אבל הערמת ריבית דעת הרמב"ם וכן דעת הרשב"א ס"ב : שבאמת זה רק איסור בקציצה אבל אם קצצו צריך לשלם והריב"ש כתב שלא לשלם כיון שנקט כרמב"ן אמנם יתכן שהרשב"א נקט שריבית מאוחרת אם יקצוץ צריך לשלם רק שזה לא משכחת ליה ועיין חכמת אדם קל"ג ס"א שנקט שאם התחיבו צריך לשלם וצ"ע הרי הרמ"א הביא את הרמב"ן שלא צריך לשלם ואולי נקט שכאן שיש שיטות שזה היתר גמור אין להחמיר בזה אמנם החכמת אדם פסק בהערמת ריבית כרמב"ם אמנם צ"ע שהרשב"א טרח לבאר למה במשנה של מי שהשליש מותר לשלם מחמת שהקנס זה מה שכבר שילם וצ"ע דתיפו"ל שזה רק הערמת ריבית ועיין אבני נזר סימן ק"פ סק"ה ו' שביאר שכל מה שהערמת ריבית צריך לשלם כי זה חל בצורה שזה החוב בעצמו אבל כאן שזה תשלום נוסף של ריבית ודאי שאסור לשלם.

והנה צ"ב מה שדימה הרשב"א לדין ריבית מאוחרת הרי שם סיבת התשלום בגלל אגר נטר אבל כאן זה בתור קנס דהינו שהחיוב חל בתור ללחוץ אותו לשלם ולא בגלל ההלואה ומשמע שס"ל שיסוד האיסור של ריבית מאוחרת שכל שממונו מתרבה בעד ההלואה אפילו שזה לא בעד האגר נטר זה סיבה לאסור וכן לשונו בחידושים שזה מצד מראית העין והנה השערי דעה ביאר שבצד אחד בריבית אין חיסרון של ריבית מאוחרת כי חל הקציצה בהיתר ולנ"ל אין לזה מקום] וצ"ע ויתכן עוד שאם זה היה חוב של נזק הוא לא היה מוכן לכזה הסכם ורק מחמת שזה הלואה הוא מוכן לקבל על עצמו קנס זה ולכן זה לא גרע מריבית מאוחרת.

והנה צ"ע אם יש איסור דרבנן למה במי שהשליש מקצת שטרו אין בזה איסור הערמת ריבית ופשטות לשון הרשב"א בסוגין שבאמת זה אסור וכיון שזה איסור קל של הערמת ריבית זה כלול במשנה בסוף הפרק אמנם עיין רשב"א בתשובה [הובא בגר"א] שביאר שכיון שבזמן שנתן הרי זה היה נתינה בתור תשלום החוב ולא בתור ריבית ורק אחרי זה זה נהפך לריבית כיון שהרי כאן זה דבר שלא יוצא ממילא זה לא סיבה לאסור לעשות כה"ג אמנם צ"ע מהגמ' של הלוהו על שדהו דשם הרי בזמן שחל הקנין שזה לאחר שלש שנים עכשיו זה ריבית ומבואר במשנה שכך היתה עשה ביתוס בין זונין ועיין רשב"א במיוחסות סימן רכ"א שכתב שכאן כיון שזה ממושכן כלפיו זה יותר קל דהינו לא רואים את זה כגבית ריבית אלא רק כהעמדה ברשותו [אמנם העירוני דמשמעות הרשב"א בח"ב שהסברא של משכון זה רק סברא שלכן אין מוציאין מידו ולא שזה סברא להתיר לכתחילה ומה שהוצרך לזה לשיטתו שצריךלשלם הערמת ריביתדכאן שכולו רוח נקט שאין דין לשלם עיין אבני נזר] אמנם הריב"ש סימן של"ה כתב לישב שכל האיסור רק אם נותן מעות ומקבל מעות אבל אם נותן מעות ומחזיר פירות כה"ג זה יותר נראה כמכר ואין בזה איסור ובפשוטו הרשב"א שלא ישב כך לא ס"ל היתר זה וכמו דהאריך בשערי דעה והנה הרמ"א העתיק קולא זו והש"ך נקט שאין מי שחולק אמנם השערי דעה האריך דדעת השו"ע להחמיר בזה.

והנה השו"ע סי"ז כתב שמי שמלוה על המשכון ומתנה שאם לא ישלם בזמן יהיה שלו אפילו מה שזה שוה יותר מהחוב שזה אסור בגלל הערמת ריבית וצ"ע למה שזה לא יותר מצד סברת הריב"ש שכיון שנתן מעות ומשלם במשכון לכן זה מותר ועיין ביאור הגר"א שהניח בקושיא אמנם בש"ך כתב שיתכן שמשכון זה אחרת וביאר הגר"ז בסעיף מ"ז שכיון שבזמן ההלואה נותן לו המשכון זה יותר נראה כריבית רגילה והקשה הרי הריב"ש כתב לגבי משכון של קרקע שאין בזה האיסור מטעם שלא משלם מעות וכתב לחלק בין משכון של קרקע למשכון של מטלטלים ועיין חוו"ד שביאר שכיון שאין הונאה לקרקעות זה פחות נראה כריבית ועיין ש"ך סקל"ד שהביא מהאורחות חיים שכל האיסור כי קובע כך בשעת קבלת המשכון אבל אם לאחר קבלת המשכון מתנה שאם לא ישלם עד הזמן יתן לו הכל כה"ג אין הערמת ריבית וצ"ל שדנים כאילו זה כבר אצלו ולא שנותן לו עוד משהו.

ועיין ריב"ש שכתב להתיר עוד במקרה שנתן מעות בעד סחורה והתנה שאם לא ישלם לו הסחורה עד יום פלוני יתן לו מאה זוז דכיון שזה דרך מכר אין בזה הערמת ריבית ועיין שערי דעה קע"ז סק"ט שבזה גם הרשב"א מודה והנה יש כאן חידוש גדול דלכאורא עד כמה שלא נותן לו הסחורה א"כ התבטל המכר ומה שנותן זה ריבית וצ"ל שכיון שהיה כאן מקח גמור דהינו התחיבות להעמיד הסחורה ממילא הקנס הוא פחות סיבה לאיסור וצ"ב אמנם במקרה שקצץ סחורה ועשה תנאי שאם לא ישלם בזמן יתן יותר סחורה בזה ודאי א"ש שזה דרך מכר [והנה הש"ך למד מכאן שדעת השו"ע להתיר במקבל מעות ונותן פירות וצ"ע שכאן הרי נתן מעות ומקבל מעות ובהכרח יסוד ההיתר כי זה היה דרך מקח וכדהקשה השערי דעה] והנה עיין ב"ח שכל ההיתר רק לשיטות שבפסיקה על הפירות יכול אחרי זה לתת לו מעות אבל למחמירים שאין לתת מעות אלא פירות אחרים [עיין ראשונים ס"ג.] גם כאן אסור אמנם הגר"ז והחכמת אדם כתבו שכאן שזה ריבית דרך קנס והכל זה חומר של הערמת ריבית בזה מותר אפילו אם מחזיר לו דמים.

והנה בעיקר ההיתר דהריב"ש הנ"ל עיין חוו"ד קס"ז א' שזה רק מתי שבאמת חל חיוב לתת לו פירות והמוכר יכול לתבוע פירות שבזה שיך לדון שיש כאן מקח של פירות והקנס על אי קיום המקח אבל במקום שזה אומדנא שלא צריך לתת לו פירות ואין כאן שום חלות מקח בזה לא שייך ההיתר הנ"ל ותמה על הצמח צדק שהתיר אפילו כה"ג ע"ש.

### האם ההיתר של דרך קנס והאיסור של הערמה מדובר במערים או בסתמא

ד] והנה בעיקר ההיתר דריבית דרך קנס היה מסתבר שזה רק במקום שבאמת כונתו לקנס דהינו שהוא מצידו רוצה שיחזיר לו מיד ולא יעכב החוב ורק קוצץ קנס כדי ללוחצו לשלם בזמן אבל במקום שבאמת עושה את זה בתור היכי תימצי להתיר לקחת ריבית בזה ודאי שזה אסור דהרי כונתו בגלל ההמתנת מעות ומה זה משנה מה הצורה שזה חל וכן נקט בהגהות אמרי ברוך על החוו"ד ועיין נתיבות שלום שהביא כן מבעל הגנת ורדים סימן ו' אמנם עיין ט"ז קס"ז סק"א שהביא מהלבוש וכן הוא בקונטרס הריבית לסמ"ע שכתבו היתר להלות בריבית על ידי שיעשה פסיקה על הפירות במחיר מסוים ושיתנה שאם לא ישלם לו לזמן מסוים יתן לו קנס וכן משמע בשו"ת הרשב"א סוף סימן תרכ"א שכתב לאסור מצד הערמת ריבית שמדובר גם באופן שמתכונים להערים וצ"ב שהרי כה"ג זה ניתן בעד ההמתנת מעות וצ"ל שכיון שצורת חלות החיוב זה נעמד לא בעד ההמתנת מעות אלא במה שלא שיל בזמן שקבעו חשיב שזה לא בעד ההמתנת מעות.

והנה לפ"ז היה מקום לומר שכל הדין הערמת ריבית רק אם כונתו להערים וכן מבואר בביאור הגר"א שכתב דאין לומר דמה דאסור במוכר קרקע ומקבל עליו שבח מצד הערמת ריבית דהרי שם אין כונתו להערים אמנם כבר הבאינו דבלשון הרשב"א מבואר שכתב הערמת ריבית וז"ל כ"ש אם מתכונים להערים משמע שהאיסור גם באין כונתו להערים ובלשונו מבואר שזה אסור מצד מראית העין וצ"ע שלכאורא אין מקור לזה ובדעת הגר"א צ"ל שרק בשבח שזה מוכח שזה לא בעד ההמתנת מעות אין סיבה לאסור גם מדרבנן.

### בדין מאריך זמן הפירעון של הקרן והקנס

ה] עיין ש"ך סקל"ז שהביא מהב"ח שכל ההיתר של ריבית דרך קנס רק אם לא מאריך את זמן הפרעון אבל אם מעריך את זמן הפרעון אסור ועיין ט"ז שחלק עליו והש"ך כתב שאין דבריו מוכרחים אמנם סיים על מקרה מסוים שזה אסור והחוו"ד גרס שכונתו להתיר אמנם בסקל"ד הביא מהמבי"ט שזה אסור מדרבנן וצ"ב מה הנידון בכל הנ"ל והנה בפשוטו אם יתנה שאת הקרן צריך להחזיר לו מיד בזמן שקבעו ורק את הקנס הוא מאריך לו א"כ אין שום סיבה לאסור דזה רק הגבלה בקנס [וכן הוא בחכמת אדם קל"ב סי"ג] ואם יתנה שרק מחמת שהמלוה מאריך לו את הזמן מוכן לשלם הקנס א"כ זה לא קנס אלא ריבית על ההמתנה של הקרן וכמבואר בחכמ"א שם דזה ודאי אסור אמנם בפשוטו מדובר שמאריך לו את שניהם אבל באמת עיקר הקנס זה על מה שלא שילם הקרן בזמנו ולא על הארכת הזמן אלא שכיון שנותן לו קנס הוא מוכן להאריך לו את זמן ההלואה ובזה יש לדון שמה שמאריך לו הזמן זה סתם מתנה שלא קשורה לענין אמנם יתכן שרואים הכל כעסק אחד וזה נראה שבגלל הארכה הוא נותן לו הקנס ועיין קונטרס הסמ"ע אות י"ב שכתב שזה אסור בגלל הערמת ריבית והש"ך הביא מהמבי"ט שזה אסור מדרבנן והחכמ"א נקט שהכונה במקום שזה לא דרך מקח וזה מצד הערמת ריבית אמנם עיין שערי דעה שכתב שבמבי"ט מבואר שזה אסור מצד ריבית מוקדמת דהינו שדנים שמחמת הקנס הוא מאריך לו והקנס חשיב ריבית מאוחרת ומהש"ך משמע שיש כאן ריבית מדרבנן חדש דהינו שכאן מסתבר שאין ההיתר של דרך קנס ויתכן שבכה"ג נקט הב"ח שזה דאוריתא שזה מתפרש שהריבית בעד ההמתנה של הקרן וצ"ע בכל זה.

### בדין ריבית דרך קנס במקרה שלא חל החיוב קנס

ו] עיין ש"ך סימן קס"ג סק"ד שהביא מהב"י שאם לווה מעות ופוסק עמו שאם לא ישלם לו עד זמן פלוני יתכן לו פירות כשער של עכשיו שזה אסור ועיין רעק"א שהקשה הרי זה ריבית דרך קנס ואין לאסור מצד הערמת ריבית דהרי הרמ"א פסק כריב"ש שאם מתחיב פירות אין בזה איסור והנה ועיין רש"י ע"ב: שלביאור אחד ביאר שזה הנידון של האמוראים האם לווין על שער שבשוק ולפ"ז הכרעת הגמ' שמותר ובאמת הריטב"א שם הקשה שזה ריבית דרך קנס ואין סיבה לאסור את זה כלל ועיין תפארת למשה שביאר שכיון שאם יתיקרו הפירות אחרי זה יתן לו כשער של זמן הקנס וזה ניתן בגלל ההמתנה של הפרעון של הדבר א"כ זה עצמו קציצה של ריבית ועיין גליון יד אברהם שם שכתב שמדובר שלא עשה קנין להתחיב פירות כשער של עכשיו ולכן זה אסור ועיין שערי דעה שם שהאריך בזה שכל ההיתר של ריבית דרך קנס זה רק אם חל החיוב אבל אם לא חל החיוב ולא חייב לתת לו את מה שקנס על עצמו כה"ג עד כמה שנותן לו את זה בסוף זה ודאי מחמת ההלואה וממילא יש כאן איסור של ריבית מאוחרת ורק אם חל עליו חיוב לתת מעיקר הדין וזה מחמת קנס בזה יש ההיתר הנ"ל אמנם מדברי הריטב"א חזינן לא כך ובפשוטו הביאור שכיון שמה שנותן זה מחמת שהתחיב לתת אפילו שזה לא חל אין הדבר מתפרש שזה מצד ריבית מאוחרת אלא מצד שרוצה לקים תנאו ועיין חוו"ד קס"ט סקל"ח לגבי מכירת שטרות שלא חל שבכל אופן מותר לשלם לקונה מצד שהוכר מקים המקח אפילו שזה לא חל וא"כ אין הנתינה מצד ריבית ויתכן שגם החולקים שם שכיון שלא חל המכר א"כ הקציצה שביניהם זה קציצה של ריבית אבל כאן ודאי שכל התחיבות היא בתור קנס ולכן זה מותר וצ"ע.

### בביאור החוו"ד בשיטות שאסור ריבית דרך קנס

ז] עיין חוו"ד קע"ז סקט"ו שדיק מתוס' שס"ל שריבית דרך קנס זה אסור וביאר הטעם שכיון שכל אדם היה נותן פרוטה כדי שיתחיבו לו צד של קנס כה"ג זה עצמו נחשב שיש כאן ריבית דהינו שהסיבה שהסכים להתחיב הנ"ל זה בגלל ההלואה והנה עיין בהגהות אמרי ברוך שכיון שכאן המלוה לא מעונין כלל בדבר זה כה"ג ודאי לא חשיב תוספת ממון אמנם כבר הבאינו דבפשוטו מבואר שגם בכונתם להערים זה מותר והנה עיקר דבריו צ"ב דהרי גם מה שהסכים להתחיב כזה תנאי זה בתור קנס אמנם לכאורא כונתו שאם הריבית זה החוב שיחול בסוף בזה יש ההיתר של קנס שזה לא בעד ההמתנת מעות אבל אם נדון על עיקר החוב שזה עצמו שוה ממון זה ודאי נעשה בעד ההמתנת מעות דהינו שבגלל ההלואה הוא הסכים לכזה תנאי והנה יש לעיין שחוב זה חשיב תרבית ללא נשך דעד כמה שהלוה לא ישלם בסוף אין כאן נשך ואינו מוכרח דיתכן שכיון שאדם מוכן לשלם ממון שלא יהיה עליו חוב זה חשיב נשך.

והנה החוו"ד נקט כן בכמה דוכתי שכל שיש קציצה אפילו של ספק ריבית יש לדון שזה ודאי ריבית שעצם זה שהתחיב צד זה בגלל ההמתנת מעות חשיב נתינת ריבית ולפ"ז כל מה שצד אחד בריבית מותר מצד שיש צד שלא יהיה כאן הלואה כלל אבל מצד שלא בטוח שיהיה ריבית זה לא סיבה להתיר אמנם דבריו צ"ע מכל משכנתא בלא נכיתא שנקטו הראשונים שזה דרבנן וצ"ע הרי עצם זה שקיבל זכות שאם יהיה פירות הוא יאכלם זה שוה ממון ובפשוטו מבואר מכל זה שכיון שהם ירדו לקציצה של ריבית מצד הצד שיהיה כאן תוספת ולא שעיקר החיוב זה הריבית ממילא כל הריבית זה ביחס למה שיקבל התוספת שדיברו ולכן כל שלא יקבל אין כאן ריבית.

# צד אחד בריבית

### שיטות הראשונים ביסוד ההיתר דצד אחד בריבית

א] מבואר בגמ' ס"ג. שהרי שהיה נושה בחברו מנה ונתן לו הקרקע בתור פרעון החוב רק התנה שאם יהיה לו מעות ויפרע לו החוב הקרקע נשאר שלו דבפשוטו מה שאוכל פירות הוי ריבית וכן הוא דעת רבנן אמנם ר' יהודה ס"ל שזה מותר והגמ' מבארת שזה מצד שצד אחד בריבית מותר ובגמ' ס"ה: מובא עוד כמה דוגמאות שיש ספק של מי הקרקע ואוכל הפירות ועד כמה שלא יחול הקנין יש כאן הלואה והפירות זה ריבית והגמ' אומרת שזה תלוי בצד אחד בריבית והנה בפשוטו הכונה שאין כאן קציצה ודאית של ריבית כיון שיתכן שאכילת הפירות זה בתור שהקרקע שלו.

והנה הקשו תוס' למה סאה בסאה אסור מדרבנן הרי אם הפירות לא יתיקרו אין כאן ריבית ועיין רטב"א ורשב"א וכן בתוס' מגילה כ"ז: ובערכין ל"א: שכתבו שכל מה שמצאנו שצד אחד בריבית מותר זה רק בדרך מכר אבל כל שזה ודאי הלואה ויש ספק האם יהיה ריבית אין בזה ההיתר של צד אחד בריבית והנה בפשוטו הכונה שדרך מקח זה יותר קל וכדמצאנו בכולי פרקין אמנם הדברים צ"ע שהרי כאן הצד ריבית זה שהכסף ניתן בתור הלואה ולא בתור מקח ומה שיך להתיר מצד שיש כאן מכר ועיין כו"ח ס"ג. דמשמע שביאר שהסברא שרק אם יש ודאי המתנה של הלואה יש איסור לקחת על זה ריבית אבל כל שיש ספק האם יש כאן המתנה אין על זה איסור לקיחת ריבית דהינו שיסוד ההיתר, בהמתנה שיש כאן, שהמתנה זו אין איסור לקחת עליה ריבית ויש מקום לומר שזה לא מצד שזה ספק המתנה אלא שכיון שיסוד העסק שביניהם זה עסק שיש בו צד מכר ממילא כזה סוג הלואה אין בו איסור לקיחת ריבית וכן משמע בלשון רש"י בערכין במשנה שכתב וז"ל דריבית לא מקרי אלא על ידי הלואה ולא על ידי מכר עכ"ל [ונתחדש שאפילו שבתחילה זה היה הלואה ורק אח"כ עשה שדהו מכר בכל אופן היום חשיב עסק של מכר].

אמנם יתכן לבאר שזה סברא בריבית שכל שאכילת הריבית יש בה צד מכר והרי לכן אוכל הפירות מצד הצד מכר בזה לא חשיב אכילת ריבית דהינו שבכל האופנים הנ"ל ללא שהיה צד שהקרקע שלו הוא לא היה אוכל פירות וכל מה שאוכל פירות זה שהרי יש לו צד שהקרקע שלו וכה"ג לא חשיב אכילת ריבית והנה באופן דמכר לו קרקע ובאמת מצד זה אוכל הפירות רק יש צד שזה יתבטל ודאי מובן הסברא הנ"ל אמנם במשכן לו בית דשם עיקר העסק זה הלואה שם הדבר יותר מחודש לראות את אכילת הפירות מצד המכר דהרי עיקר מה שירדו זה להלואה אמנם גם שם כיון שמה שאוכל עכשיו הקרקע זה מצד הצד מכר לכן יש כאן היתר של צד אחד בריבית ועיקר הסברא מבואר לכאורא ברש"י ערכין ל"א: שביאר בדעת רבא דבהיה נושה בחברו מנה אין היתר של צד אחד בריבית אבל בבתי ערי חומה יש ההיתר וביאר הנ"ל שבהיה נושה בחברו מעיקרא בתורת הלואה אתא לידיה משא"כ במוכר בית בבתי ערי חומה אדרבא מעיקרא בתורת מכר זה בא לידו דהינו שאפילו שבשני המקרים יש צד הלואה ויש צד מכר אבל כל שעיקר העסק זה מכר רואים את אכילת הפירות כצד מכר וכל שעיקר העסק זה הלואה רואים את אכילת הפירות כהלואה.

והנה עיין תוס' בסוגין וברשב"א ובריטב"א שהוכיחו שגם במקום שאין צד מכר יש ההיתר של צד אחד בריבית מהדין של משכן לו בית ואמר לו כשתרצה למוכרם לא תמכרם אלא לי שאסור והגמ' תולה דבר זה בדין צד אחד בריבית ועיין תוס' במגילה כ"ז: שבתחילה הקשו מה ההבדל בין סאה בסאה לצד אחד בריבית ותירצו דבסאה בסאה זה עסק של הלואה משא"כ במכר על צד אדרבא העסק הוא של מכר וחזרו והקשו הרי משכן לו בית עיקר העסק זה הלואה ולקיחת הבית הוא הריבית ותירצו שגם שם אבל יש צד מכר אבל בסאה סאה אין צד מכר והנה בפשוטו במשכן לו בית המעות ודאי ניתנו בתור הלואה רק שאין כאן ריבית ודאי דרק אם ימכור השדה וימכור לו בזול יש כאן ריבית וצ"ב כונת תוס' שיש כאן צד מכר ועיין כו"ח ס"ג. שביאר שס"ל לתוס' שבמשכן לו בית כונתו שאם ימכור הבית א"כ מראש הכסף ניתן בתור דמי מקח ולכן חשיב שיש כאן צד מכר אמנם בפשוטו דבריו צ"ב דהרי כל צד הריבית מצד שיקח הקרקע ועד כמה שזה נחשב מכר אין סיבה לאסור ובהכרח שגם מה שיקח הקרקע בתור מקח חשיב ריבית מדרבנן דהקדמת מעות עצמו נחשב הלואה וא"כ אין כאן שום סיבה להתיר מצד הצד מכר דיש כאן דבפשוטו כל ההיתר מצד שבצד מכר אין סיבת איסור וכאן גם בצד מכר יש סיבת איסור ועיין בית מאיר סימן קע"ב ס"ד שכתב שכונת תוס' שכיון שגם בצד ריבית זה דרך מכר וזה ריבית דרבנן לכן זה מותר והדבר תמוה שהרי עיקר סברת התוס' של דרך מכר זה גם בנידון של ריבית דאוריתא ואותה סברא כתבו התוס' שיש כאן ומשמע שזה אותה סברא ולא שיש כאן סברא אחרת לגמרי שכל שצד הריבית הוא דרך וזה לא ודאי הוא מותר וצע"ג ובדברי רעק"א משמע שנקט שבאמת יסוד ההיתר שאין כאן רק ספק ריבית רק שהיתר זה לא נאמר אלא מתי שבעסק הנעשה יש צד מכר ואפילו אם בצד מכר יש גם סיבה לריבית אבל זה עסק יותר קל שבזה נאמר ההיתר של צד אחד בריבית ובזה א"ש שכיון שבמשכן לו בית אם לא ימכור הקרקע אין כאן ריבית וגם יש כאן צד מכר לכן זה מותר[ ועיין רש"י בערכין שכתב מפורש שאפילו שזה רק בדרך מכר אבל יסוד ההיתר גם בנוי כי זה לא ודאי ריבית] אמנם עדין צ"ב מנ"ל לגמ' לדמות צד מכר שזה היתר לצד מכר שזה איסור.

והנה עיין מה שכתבנו בדין משכן לו בית דהיה מקום לומר דמצד נתינת הקרקע חשיב פסיקה בהוזלה ביש לו שזה מותר וכל האיסור רק שכיון שעיקר המעות ניתנו בתור הלואה לכן כאן אין את ההיתר הנ"ל והנה בפשוטו הכוונה שלכן רואים גם את ההקדמת מעות על המכר כהלואה אמנם יש מקום לבאר שהכונה שדנים שמה שמקבל הקרקע אפילו שזה בתור מכר אבל זה נעמד בגלל צד ההלואה ולכן זה אסור מדרבנן [וע"ש שהבאינו מהחזון יחזקאל שיתכן שזה הביאור בדעת הראשונים שגם אם אומר מעכשיו אסור אמנם גם אם במעכשיו מותר דאיגלאי שאין כאן הלואה אבל בלי מעכשיו יתכן שודאי שזה הביאור] ולפי זה יתכן שכוונת התוס' שכיון שהריבית כאן זה קבלת הקרקע בתור מכר ממילא לר' יהודה כה"ג חשיב צד אחד כריבית דהינו שכדי שיחשב ריבית צריך שאכילת הריבית יהיה בתור ריבית אבל אם אכילת הריבית בתור מקח אין בזה איסור משא"כ לרבנן שצד אחד בריבית אסור מבואר שאפילו שאכילת הפירות היתה בגלל הצד מכר אבל כיון שלמעשה זה ניתן בעד הלואה זה אסור ה"ה כאן זה אסור והדברים מחודשים [והעירוני שאפשר לבאר בפשיטות שכיון שבצד מכר אין ריבית ורק בצד הלואה זה ריבית ממילא למ"ד צד אחד בריבית מותר כי יש כאן צד מכר ואז אין איסור א"כ גם כאן זה כך].

והנה עיין רעק"א שם שהקשה שלמה פסיקה על הפירות אסור לר"י הרי עד כמה שתוס' תירצו שסאה בסאה אסור מצד שזה מעשה הלואה אבל ללא זה אפילו שהריבית לא תלוי בלוה ומלוה זה מותר א"כ פסיקה על הפירות זה מעשה מקח אין סיבה לאסור והנה בפשוטו אין מקום לקושיתו דכל ההיתר של צד מכר דבצד מכר אין כאן ריבית אבל בפסיקה שגם בצד מכר יש ריבית א"כ למה שזה יהיה מותר הרי רבנן דנו את המכר עצמו כריבית אמנם קושיתו למבואר בתוס' במשכן לו בית שאפילו שהד מכר הוא גם אסור בכל אופן כל שזה ספק ריבית מותר א"כ ה"ה כאן זה צריך להיות מותר ותירץ שכיון שזה מקח שלא חל מדרבנן זה נעמד כמעשה הלואה וממילא קבלת הפירות הוי ריבית דהינו שפסיקה זה פחות מקח ממשכן לו בית שיש כאן מעשה לאחר ל' ולפ"ז לר"י פסיקה ביש לו אפיל שלא יחול למי שפרע אלא מעשה לאחר ל' לא יהיה איסור מצד שזה לא ודאי שיתיקר.

והנה מבואר בגמ' ס"ג. בנתן לו מעות על הפירות בהיתר והוקרו ועכשיו רוצה לתת לו פירות אחרים או מעות גם אם נימא שזה אסור אבל לר' יהודה שצד אחד בריבית זה מותר ובפשוטו הכונה שאין כאן ודאי ריבית דהרי אם יתן לו מה שקצצו בתחילה אין בזה ריבית והנה לרש"י שזה רק היתר בדרך מכר צ"ל שגם כאן כיון שעיקר העסק זה מעשה מכר על הפירות לכן חשיב כמכר שכל שאין כאן ודאי ריבית זה מותר אמנם אם נימא הביאור כנ"ל שאכילת הריבית הוא בתור מכר ולכן זה מותר הרי כאן הריבית זה לא בתור מכר דהרי הריבית זה מה שלוקח פירות אחרים או מעות שביחס לזה משמע שאין ההיתר של דרך מכר וצ"ע דזה דלא כדביארנו בתוס' במגילה.

והנה תוס' ס"ג. וברמב"ן שם נקטו שבאמת גם במקום שאין צד מכר יש ההיתר של צד אחד בריבית כדמוכח מהדין של משכן לו בית ולפ"ז הקשו למה סאה בסאה אסור וכתבו לישב שרק מתי שביד הלוה או המלוה לקבוע שלא יהיה ריבית בזה יש ההיתר של צד אחד משא"כ כשזה לא בידם אין בזה ההיתר והנה מה שכתבו ביד הלוה זה ברוב המקרים שזה תלוי בו האם יעמיד המקח או לא אמנם תוס' כתבו גם ביד המלוה ועיין תוס"ר שביאר שהמקור מהגמ' של שניהם אוכלים פירות דשם במקרה שהלוקח אוכל פירות ויבטל המכר א"כ הוא המלוה ובידו לקבוע האם זה יהיה ריבית או לא והנה לכאורא יסוד הסברא שכה"ג חסר בקציצה שכל שבידם ליצור שזה לא יהיה ריבית אין לזה שם קציצה האסורה והנה איפה שזה ביד הלוה הדבר מובן שלא חשיב שימה של ריבית אבל איפה שזה ביד המלוה הדבר מחודש יותר וצ"ל שגם כאן חשיב שחסר בשימה כיון שזה תלוי עוד בדעתו האם יהיה כאן קציצה של ריבית.

והנה עיין מחנ"א סימן י"ב שהביא משו"ת הרשב"א ח"ב סימן קע"ד בסופו שכתב שבלוה אלף דינרים וקיבל על עצמו שכל מס שהמלך יטיל על הכסף הוא ישלם הוי צד אחד בריבית והנה מבואר שנקט שגם בודאי הלואה יש ההיתר וכן שגם בדבר שלא תלוי במלוה או הלוה יש ההיר של צד אחד בריבית וצ"ע לפ"ז למה סאה בסאה זה אסור ויש מקום לומר שזה עצמו שחל קציצה ודאית של סוג חוב שהוא סיבה לריבית בזה אין ההיתר של צד אחד ודו"ק בזה.

### סיכום הנ"ל והנפק"מ בזה

ב] והנה העולה מהנ"ל דביסוד ההיתר של צד אחד בריבית לתוס' יסודו שחסר בקציצה כיון שאין כאן קציצה ודאית של ריבית ולרש"י יסוד ההיתר כיון שיש כאן צד מקח והביאור או מצד שחשיב שאין כאן המתנה האסורה [אמנם זה בצירוף שאין כאן ריבית ודאית וכנ"ל מרעק"א בתוס'] או שכה"ג הריבית הנאכלת לא חשיבה ריבית וכדלעיל והנה עיין רבינו גרשום ערכין ל"א. בסוף העמוד שכתב וז"ל **להכי קרי ליה צד אחד בריבית דלא חשיב ריבית גמורה אלא ריבית דהלואה כגון הלוהו סלע בה' דינרים אבל ריבית דמקח וממכר קרי צד אחד בריבית ואיכא דאמר דהינו צד אחד בריבית שאם יפדנו יהיה ריבית מה שאכל ואם לא יפדנו לא יהיה ריבית** עכ"ל ולכאורא למתבאר הכונה לשני הביאורים הנ"ל שבתחילה כתב שהחיסרון מצד שיש כאן צד מכר וממילא זה המתנה לא של הלואה ובביאור השני כתב כתוס' שהחיסרון כי חסר בקציצה כי אין כאן ודאי ריבית.

והנה עיין חו"ש הגרב"ב על ב"מ סימן ע"ב שכתב דבפשוטו מה שצריך ריבית קצוצה מצד שצריך שהריבית תינתן מכח חיוב ולא שמדעתו נותן אמנם כתב שבדין צד אחד בריבית חזינן לא כך דהרי כאן הריבית ניתנת מחמת הקציצה והוא חייב לתת ובכל אופן מותר ובהכרח הביאור שיש תנאי שאין איסור בנתינת הריבית אלא אם זה מכח קציצה האסורה וכל שמצד הקציצה חסר בשם קציצת ריבית אין בזה איסור ובזה ביאר הראשונים שעכו"ם שהלוה לישראל בריבית ונתגייר מדאוריתא מותר לגבות הריבית גם מה שעולה לאחר שנתגייר כיון שלא היה כאן קציצה של איסור ולכאורא כל זה לתוס' שיסוד ההיתר כי אין כאן ודאי ריבית אבל למבואר ברש"י שזה סברא שזה סוג המתנה שאין עליה איסור ריבית א"כ יתכן שכל הדין קצוצה שזה ינתן בתור חיוב אבל כאן אין סיבה לאיסור ריבית.

והנה עיין שערי דעה סימן קע"ב סק"ה שהקשה שבכל צד אחד בריבית אפילו שאין לאסור מצד איסור דאוריתא כי חסר בקציצה אבל שיאסר מדרבנן כמו שאסור ריבית מאוחרת אפילו שאין קציצה והנה כל קושיתו רק שיכת לתוס' שיסוד ההיתר כי אין כאן קציצה ודאית אבל לרש"י וסיעתו שיסוד ההיתר רק כי יש כאן צד מכר א"כ אין להקשות שיאסר מדין ריבית מאוחרת דכאן הרי זה סוג המתנה שאין סיבה שיהיה על זה איסור ריבית.

וע"ש שכתב לישב שכל האיסור של ריבית מאוחרת מצד שנותן מדעתו בעד ההמתנת מעות אבל כל שהוא חייב לתת את זה ומצד הקציצה לא היה איסור כה"ג אין איסור של ריבית מאוחרת דאדרבא הוא נותן את זה מחמת שהוא חייב והרי בעיקר הקציצה לא היה איסור והנה לכאורא צ"ע דהגמ' הרי אומרת שגם אם אין עושים אמנה בפירות אבל אם צד אחד בריבית מותר זה מותר והנה שם בפשוטו מצד המכירה הרי סיכמו שיתן לו פירות שזה מותר וכל צד האיסור שעכשיו לוקח על המעות משהו אחר ולכאורא כאן כל אין שום התחיבות מצד הקציצה וא"כ צ"ע למה שלא יאסר מצד ריבית מאוחרת וצ"ל שכל צד האיסור דדנים כאילו מראש הכסף ניתן בתור שיחזירו יותר וכיון שמצד הקציצה הזאת יש כאן צד מכר לכן אין בזה איסור וצ"ע.

והנה הרשב"א התיר ריבית דרך קנס ובכל אופן כתב שזה אסור מדרבנן ובחידושיו ס"ו. כתב המקור לאיסור מהדין של ריבית מאוחרת ובשאר דוכתי כתב לאסור גם מצד הערמת ריבית והנה אם נימא שכל שיש חיוב לא שייך לאסור מצד ריבית מאוחרת א"כ גם כאן שחל חיוב מצד קנס ומצד זה אין סיבה לאסור א"כ אין סיבה לאסור גם מצד ריבית מאוחרת אמנם בפשוטו יתכן שכונתו שלמד שבדין ריבית מאוחרת מבואר שאסור גם ריבית שלא ניתנה בעד ההמתנת מעות דבריבית מאוחרת עיקר כונת האדם לא על ההשתמשות שקיבל אלא על ההפסד שעשה למלוה בזה שהכסף לא היה אצלו ולכן בריבית דרך קנס יש סיבה לאסור מצד הקציצה אפילו שזה לא בעד ההמתנת מעות אבל במקום שמצד הקציצה אין סיבה לאסור זה מותר אמנם ע"ש בלשונו שכתב שיסוד האיסור מצד מראית העין ולכן גם כאן זה אסור דהינו שאפילו שיש כאן טעם שהמעות ניתנו לא בתור ההמתנת מעות אבל לאנשים נראה שזה ניתן על ההמתנת מעות ולכאורא יקשה שגם בצד אחד בריבית צריך להיות אסור וצ"ע.

### האם צד אחד וכו' אסור מדאוריתא ובחילוק בין זה להיתר של משכנתא בלא נכיתא

ג] והנה להלכה קי"ל כרבנן שצד אחד בריבית אסור ויש לדון האם זה אסור מדאוריתא או שזה רק איסור מדרבנן ועיין ב"י סימן קע"ב שדייק מתוס' ס"ג. שזה מדאוריתא והב"ח שם דחק שזה לרבא אבל קי"ל כאביי שזה רק דרבנן ועיין ש"ך שהביא מהריב"ש שזה מדרבנן אמנם עיין שערי דעה שהביא שבריב"ש ש"ה תס"ד מפורש שזה דאוריתא אלא שכתב שכל זמן שלא הוברר שזה ריבית הוי מדרבנן [וצ"ב כוונתו ויתכן שכיון שבפעול אוכל את זה בתור הצד מכר כל שלא התברר שזה ריבית הוא עדין אכילת היתר ורק ברגע שמתברר שזה איסור מכאן ולהבא זה נחשב אכילת איסור שצריך להחזיר אמנם ברשב"א מגילה מפורש שגם עכשיו בזמן הספק חשיב אכילת איסור ובד"ס קע"ד ס"א בבה"ל בד"ה אסור הביא מהחיקרי לב שכונתו שזה בחזקת היתר וצ"ב] ועיין רשב"א ס"ו. שהביא מהראב"ד שזה רק אסור מדרבנן אמנם הוא חלק והכריע שזה מדאוריתא וכן הוא בבעל התרומות אמנם עיין מחנ"א סימן י"ב הביא מהרשב"א ח"ב סימן קע"ד דהוי דרבנן ועיין ט"ז סימן קע"ב שהביא שנחלקו בזה הראשונים.

והנה מבואר בגמ' ס"ב. שמשכנתא בלא נכיתא זה רק אסור מדרבנן וביאר רש"י שזה מצד שהריבית היא לא בטוחה וכן שיטת תוס' ס"ד: אלא שרש"י נקט שדיורי בית חשיב ריבית בטוחה ותוס' נקטו בשם ר"ת שגם זה לא נחשב ריבית בטוחה והנה יש לעיין שכל צד אחד בריבית יש להתיר מצד ההיתר הנ"ל שזה לא ריבית בטוחה [ועיין מחנ"א י"ב דנראה שהמגיה הוקשה לו כן] ובפשוטו החילוק דבצד אחד בריבית בצד הלואה יש כאן ודאי ריבית רק יש ספק האם יש כאן הלואה משא"כ משכנתא בלא נכיתא יש היתר מצד שגם בצד הלואה זה לא בטוח שיהיה ריבית ולכן אין להתיר בכל צד אחד בריבית מצד ספק ריבית אמנם קשה שבכל ספק ריבית נתיר מצד צד אחד בריבית ולתוס' זה לא קשה מצד שכאן זה לא תלוי בלוה ומלוה ולראשונים זה לא קשה דכאן אין צד מכר אמנם באמת יתכן שיהיה מקרים שיש בהם את שני החסרונות וכגון בדין שאל תמכרם אלא לי בדמים הללו דשם יש ההיתר של צד אחד בריבית מצד שזה תלוי בו האם ישלם ריבית או לא וכן יש ההיתר שזה לא ריבית ודאי כיון שזה לא ברור שבצד הלואה יהיה כאן ריבית ובפשוטו לכן הבעה"ת כתב שזה דרבנן אמנם הב"י נקט שגם שם זה דאוריתא כמו צד אחד בריבית וצ"ע.

### שיטות הראשונים בביאור המחלוקת האם יש ריבית במוכר בית בבתי ערי חומה

ד] מבואר בתורה שמוכר בית בבתי ערי חומה הקונה יכול לפדותו כל שנים עשר חודש ובמשנה ערכין ל"א. מבואר שהוא כמין ריבית ואינה ריבית והגמ' מביאה בריתא הרי זו ריבית גמורה אלא שהתורה התירתו והגמ' מבארת שנחלקו במחלוקת ר"י ורבנן בהיה נושה בחברו מנה וכו' דר' יהודה ס"ל צד אחד בריבית מותר ורבנן חולקים שזה אסור ותנא דמתניתין ס"ל שצד אחד בריבית מותר ולכן אין זה ריבית ותנא דבריתא ס"ל שצד אחד בריבית אסור כמו רבנן שחולקים על ר' יהודה ורבא חולק ואומר שגם ר"י וגם רבנן ס"ל שצד אחד בריבית אסור ורק נחלקו האם ריבית על מנת להחזיר מותר או אסור דהינו שבבריתא מדובר שאוכל הפירות על דעת שאם בסוף ישלם החוב יחזיר לו הפירות ובזה נחלקו האם זה מותר או אסור והנה לא נתבאר בגמ' א"כ במה נחלקו תנא דמתניתין ותנא דבריתא ומצאנו בזה כמה ביאורים בראשונים.

א. עיין תוס' שם וברשב"א במגילה כ"ז: שכתבו שבאמת גם בבית בבתי ערי חומה מדובר שדעתו להחזיר הפירות אם המוכר יחזור ויקנה הבית.

ב. עיין רש"י שם שכתב שחלוק מי שהיה נושה בחברו מנה ששם רבא ס"ל שאסור כיון שיסודו הלואה ממוכר בית בבתי ערי חומה שבעיקרו זה מכר וכה"ג אפשר להתיר דהינו שבבית בבתי ערי חומה באמת שם רבא מודה ששיך להתיר מצד צד אחד בריבית ועיין לעיל סק"א.

ג. עיין תוס' ס"ג. שנקטו שבדאוריתא רבא מודה שנחלקו בדין צד אחד בריבית ורק שס"ל שמדרבנן ר' יהודה מודה שאסור ורק נחלקו בריבית על מנת להחזיר ולפ"ז לגבי בתי ערי חומה שם הנידון בדאוריתא ובאמת נחלקו הבריתא והמשנה האם צד אחד בריבית מותר וכמו שביאר אביי רק שלמעשה ר' יהודה לא התיר אלא בריבית על מנת להחזיר ועיין פנ"י שתמה מהיכי תיתי להמציא שני מחלוקות וצ"ל שבאמת ריבית על מנת להחזיר צריך לאסור רק לר' יהודה שצד אחד בריבית מותר וכל הנידון מדרבנן בזה יש להתיר על מנת להחזיר משא"כ לרבנן שאין היתר של צד אחד בריבית וכל הצד להתיר מצד ריבית על מנת להחזיר כה"ג זה לא סיבה להחזיר.

ד. עיין תוס' ס"ד: שכתבו שרבא מודה שתנא דמתניתין ס"ל שצד אחד בריבית מותר רק שס"ל שר' יהודה באמת במשנה לא היה מתיר וכל מה שהתיר בבריתא זה מצד ששם זה ריבית על מנת להחזיר ועיין רשב"א מגילה כ"ז: שתמה על ביאור זה שאין זה במשמעות הגמ' ועד כמה שתנא דמתניתן ס"ל מנ"ל לרבא שאין זה הפשט בר"י.

והנה בעיקר מה דמבואר בגמ' שלרבנן זה ריבית והתורה התירתה עיין תוס' שהקשו לשיטת ר"ת שכל שאין ודאי פירות אין בזה איסור דאוריתא א"כ אפילו אם צד אחד בריבית אסור אבל למה זה נחשב ודאי ריבית ועיין תוס' בערכין שכתבו שכונת הגמ' שמסברא זה ריבית גמורה שהרי צד אחד בריבית אסור ורק התורה התירה מצד שזה כמו משכנתא ללא נכיתא [ועיין רעק"א שתמה שא"כ לר"י שצד אחד בריבית אסור אין מקור שמשכנתא ללא נכיתא מותר] ובתוס' ס"ד: כתבו שכונת הגמ' שמדרבנן זה צריך להיות ריבית גמור ורבנן לא גזור כיון שהתורה התירה ולר' יהודה אין סיבה לאסור גם מדרבנן כיון שיש כאן גם קולא של צד אחד בריבית.

והנה בפשוטו לאביי שנחלקו בצד אחד בריבית א"כ ריבית על מנת להחזיר אין בזה איסור וכן הוא ברשב"א ס"ה: אמנם עיין רשב"א במגילה שכתב שבאמת גם אביי מודה לרבא שאסור ריבית על מנת להחזיר רק שס"ל שלא משמע בבתי ערי חומה שמדובר על מנת להחזיר וכן בבריתא לא משמע להעמיד כך ולכן העמיד שיסוד הנידון בדין צד אחד בריבית אבל לרבנן שאסור צד אחד בריבית גם אם זה יהיה על מנת להחזיר בכל אופן יהיה מותר ועיין מהרמ"ש בסוגין.

# ריבית על מנת להחזיר

ה] מבואר בגמ' שלרבנן ריבית על מנת להחזיר אסור עיין תוס' ס"ג. שהקשו הרי הוא חייב לו כסף ועד כמה שנדון שמה שאוכל זה או בתור שהקרקע שלו או בתור חלק ממה שצריך להחזיר לו א"כ כה"ג אין כאן שום אכילת ריבית ועיין תוס' שהעמידו שמדובר שלא מוכן שמה שאוכל הפירות זה יחשב כחלק מהפירעון אלא שרק אם ישלם כל החוב כה"ג יקבל הקרקע חזרה וכן ישלם את כל הפירות שאכל והט"ז קע"ד סק"ד נקט שדעת הרשב"א לחלוק על זה ובאמת במגילה כתב על זה ואינו מחוור אמנם בב"מ העתיק כדברי התוס' ועיין חוו"ד שכתב שאין צד לחלוק על זה וודאי כך הוא הדין.

והנה באופן שמתחיב להחזיר כל הריבית בכל אופן זה אסור והט"ז סק"ז בסופו כתב שכל הצד לאסור זה מדרבנן אמנם לראשונים שביארו שכונת הבריתא שזה ריבית והתורה התירתה והכונה ריבית מדאוריתא א"כ מבואר שזה איסור מדאוריתא וכן הוא ברשב"א במגילה וכן הוא לקמן ס"ז. בד"ה ושמא ועיין חוו"ד שתמה בזה למה שזה יהיה אסור דהינו שכיון שאוכל הפירות בתור מקח שהוא ישלם על זה א"כ מעולם לא לקח הפירות בתור ריבית אלא לקחם על תנאי שאם יתבטל המקח אכלם בתור מקח [ועיין ריטב"א] ועיין חוו"ד קע"ד סק"ד שכתב לבאר שכיון שמשתמש בחוב של הפירות בנתיים לכן זה אסור דהמתנת מעות זה גם שוה כסף אמנם לכאורא זה תלוי בנידון של אלויני ואלוך [ק"ס] דבפשוטו מעיקר הדין קי"ל שזה ריבית דרבנן גם אם מלוה לו סכום יותר גדול ובפשוטו מבואר הטעם במרדכי שכיון שמחזיר לו מה שמקבל ורק יש לו השימוש בנתים כה"ג לא חשיב נתינת ממון שיחשב ריבית ועוד צ"ב שכיון שמצד דיני הממון עדין לא צריך לשלם דהרי יש צד שזה שלו ממילא אין סיבה לראות דבר זה כריבית.

והנה עיין רמ"א ק"ס ס"ה שמתנה על מנת להחזיר בריבית אסור ומקורו בר"ן בפרק האיש מקדש ושם מדובר על הדין ריבית על מנת להחזיר בסוגין ועיין ביאור הגר"א שהביא המקור שמתנה על מנת להחזיר חשיב מתנה גמורה בדיני התורה דהינו שזה מועיל במכר ורק בקידושי אשה זה לא מועיל מצד שזה דומה לחליפין ומשמע קצת שהבינו שכאן אין הכונה שאוכל הפירות בתור מקח אלא הוא אוכל הפירות בתור שזה שלו רק שיש כאן התחיבות מצידו שאם המקח יתבטל הוא יחזירם דהינו שעכשיו יש כאן נתינה של ריבית גמורה רק שמתנה שיחזירם וא"ש שיש בזה איסור ריבית דאוריתא וכן משמע קצת בביאור הגר"א סימן קע"ד שכתב על ריבית על מנת להחזיר שזה כמו גוזל על מנת למיקט ולפ"ז אם באמת יתנה שאכילת הפירות זה בתור מקח יתכן שזה מותר אמנם לכאורא אין זה במשמעות הדברים שא"כ בכל בתי ערי חומה יכול לאכול הפירות בתור מקח ולא בתור על מנת להחזיר ועיין ביאור הגר"א קע"ד סקי"ד שהוכיח שעל מנת להחזיר אסור מהא דהגמ' אומרת משלשלין וולא שיאכל על מנת להחזיר ויש לדיק שגם לא מבואר שיאכל בתור מקח אלא בהכרח שגם כה"ג זה אסור ואולי זה רק מצד גזירה שמא יעשה בתור על מנת להחזיר וצ"ע.

והנה בפשוטו מבואר מכל הנ"ל שבבתי ערי חומה יסוד הדין גאולה שאם גואל למפרע לא חל מכר ולכן הגמ' תולה את זה בדין צד אחד בריבית [ועיין חידושי הגרש"ר כתובות סימן ב' בגדר הדין] וכן בהיה נושה בחברו מנה מה שיש צד אחד בריבית כיון שמתנה שאם יפרע החוב למפרע לא חל מכר אבל אם באמת יתנה שהמכר חל על כל הצדדים רק שמתחייב לחזור ולמכור לו הקרקע אם יהיה לו מעות כה"ג אין בזה ריבית וכן נקטו החוו"ד קע"ד סק"א והמחנ"א י"ג [ועיין פ"ת סימן קע"ד] אמנם עיין ריטב"א בסוגין שכתב שכונת הגמ' ריבית על מנת להחזיר שבאמת חל כאן המקח לגמרי ואחרי זה הגדר שהוא חוזר וקונה את הקרקע ור"י ס"ל שכיון שאין כאן הלואה אין זה ריבית ורבנן ס"ל שכיון שבפועל נתן מאה וקיבל מאה ועשרים חשיב ריבית אפילו שצורת החלות שזה חל זה לא דרך הלואה ודייק את לשון התורה את כספך לא תתן בנשך שלא כתוב דוקא הלואה ועיין מנחת שלמה סימן כ"ו שהאריך בזה.

והנה דנו האחרונים האם בנתן לחברו מאה זוז על תנאי שיתן לו מאה ועשרים שאין כאן מציאות של הלואה ואם לא יחזיר לו למפרע הוא גנב על הכסף ויצטרך להחזיר לו רק מאה ויש שכתבו שזה רק אסור מצד הערמת ריבית אמנם עיין פתחי תשובה סימן ק"ס סק"ה ובשערי דעה שם שנקטו שזה ריבית קצוצה ולכאורא זה רק א"ש לריטב"א הנ"ל אמנם לפשטות הראשונים שלא העמידו כך וס"ל שכה"ג לא חשיב ריבית קצוצה גם כאן כה"ג אין לאסור מצד ריבית קצוצה וצ"ע בזה.

# ביאור סוגיא דמחילה בטעות

### ביאור שיטת רש"י וסיעתו [וביאור דעת הרמב"ם]

א] מבואר במשנה ס"ה: הלוהו על שדהו ואמר לו אם אי אתה נותן לי מכאן ועד שלש שנים הרי היא שלי הרי היא שלו ומבואר בגמ' ס"ו.: שאם לא אמר שזה יחול מעכשיו אלא לאחר ג' שנים למ"ד אסמכתא קניא זה חל וזה מותר אבל למ"ד שאסמכתא לא קניא זה לא חל דהינו שהקרקע לא נהית שלו והגמ' מביאה מימרא של ר"נ השתא דאמור רבנן אסמכתא לא קניא הדר ארעא והדרי פירא והגמ' שואלת שרואים שר"נ סבר שמחילה בטעות זה לא מחילה והרי לגבי מוכר פרות דקל לחברו ר"נ אומר שזה דשלב"ל ולא חל הקנין ומודה ר"נ דאי שמיט ואכיל לא מפקינן מיניה חזינן שמחילה בטעות הוי מחילה והגמ' דוחה התם זביני הכא הלואה ועיין רש"י שביאר שבאמת מחילה בטעות הוי מחילה ובאמת שכמו שלגבי פירות דקל זה היה צריך להועיל ה"ה לגבי אסמכתא רק במכר באסמכתא יש בזה איסור ריבית ולכן צריך להחזיר הפירות ובטעם הדבר כתב וז"ל ומחזי כריבית שמתחילה בהלואה בא לו וכריבית קצוצה דמי ואין אבק ריבית בדבר הלואה אלא בדבר מכר כגון המרבה בפירות דמתניתין עכ"ל דהינו שאסור לקחת ממון זה מדין ריבית ואם לקח צריך להחזיר והוקשה לרש"י הרי זה רק ריבית מדרבנן והדין שאין יוצאה בדינים וחידש רש"י דר"נ ס"ל שאבק ריבית נחשב רק ריבית שדרך מקח אבל ריבית שדרך הלואה אפילו שזה דרבנן זה כמו ריבית קצוצה שיוצאה בדינים [ועיין מיוחס לריטב"א שהקשה שא"כ סאה בסאה זה גם יצא בדינים ויתכן ששם כל השם ריבית הוא מדרבנן דהרי סאה יהיב וסאה שקיל לכן זה יותר קל] ועיין רש"י ס"ז. שמשכנתא ללא נכיתא לר"נ אפילו שזה דרבנן זה יוצא בדינים.

והנה דברי רש"י שיש כאן איסור ריבית צ"ב הרי למ"ד שזה לא אסמכתא מבואר שאין בזה איסור וא"כ עד כמה שמחילה בטעות הוי מחילה א"כ יש כאן מחילה על עיקר הקרקע ונותן לו את זה בפרעון החוב ואין כאן סיבה לריבית ובחידושי חת"ס בב"ב מ"א כתב שלא היה מעשה קנין על הקרקע וצ"ע וכי לא מדובר שנעל וגדר ובדוחק יש לומר שעד כמה שלא חל המעשה לאחר ל' על הקרקע וכל הנתינה מצד שנותן עכשיו ממילא בזה אין את סיבת ההיתר דסוגין אמנם משמעות הראשונים שכל נידון סוגין על הפירות שאכל ולא על עיקר הקרקע דהינו שמצד מחילה בטעות זה לא סיבה שיקבל הקרקע וכל הנידון ביחס לפירות וזה א"ש שעד כמה שלא קנה הקרקע וצריך לשלם החוב בנפרד א"כ אכילת הפירות זה ריבית [ומצאתי בב"י סימן רמ"א שהביא תשובות הרשב"א דמשמעות הדברים שרק במטלטלים עוזר מחילה בטעות ולא בקרקע ומשמע שלמד כן מסוגין ועיין אמרי בינה הלואה סימן ס"ג סקכ"ו שהאריך בזה והקשה סתירה בשו"ע] [ועיין חידושי חת"ס וחידושי הרי"מ מה שכתבו בזה].

והנה מבואר ברש"י שזה רק מחזי כריבית והפנ"י ביאר שזה מצד שזה משכנתא ללא נכיתא דהינו שלא בטוח שיהיה פירות אמנם בפשוטו יש לבאר שהרי הוא כונתו לתת הפירות מצד שחל המכר של הקרקע ובכלל לא בתור ריבית ואפילו שלא חל הקנין של הקרקע אבל זה סיבה שיחול הקנין של הפירות וכונת נתינה זו אין בה סיבה לריבית וזה רק אסור מצד מחזי כריבית וכן מבואר ברמב"ן והנה צ"ב עד כמה שמחילה בטעות שמיה מחילה א"כ שיועיל כאן מחילתו מצד מחילת ריבית ובפשוטו מבואר מכאן שלא מועיל מחילה בריבית דהינו שכל שזה ריבית אפילו שהוא מוחל ונותן את זה גם ללא הריבית זה אסור ועיין ביאור הגר"א סימן ק"ס סק"ז שהוכיח מרש"י כאן שלא מועיל מחילה בריבית.

והנה עיין ריטב"א שביאר כרש"י וכתב שזה ריבית קצוצה והדבר צ"ע הרי לא היה דעתו כלל לתת הפירות בתור ריבית וכל כונתו לתת הקרקע בתור נתינת הקרקע והרי זה לא סיבת איסור וא"כ מה שייך לומר שחשיב קציצה של איסור ובאמת הרמב"ם פ"ו ה"ד כתב שזה ריבית קצוצה והראב"ד השיגו שאין שום סברא שזה יחשב ריבית קצוצה וצ"ע ובלשון הריטב"א משמע שכיון שמדין אסמכתא זה לא חל ובכל אופן דעתו לתת לשבת בקרקע חשיב שיש כאן קציצה של ריבית וכן משמעות סה"ת שמ"ז ח"ב אמנם צ"ב שלשון הגמ' שזה מחילה בטעות.

ובאבן האזל ביאר בדעת הרמב"ם שכאן הרי מבואר בדבריו שתוך ג' זה ר"ק ואין כאן ההיתר של משכנתא והביאור דכאן לא משכן הקרקע דהינו שלא חל זכות בקרקע ורק אוכל פירותיה ובזה הוי ר"ק שרק בזוכה זכות בקרקע שזה לא ריבית בטוחה יש ההיתר של משכנתא וממילא לגבי אחרי הג' שנים כל שלא חל המכר ממילא ממשיך התנאי הקודם ולא הוי ר"ק אלא שעדין צ"ב הרי הוא אוכל הפירות מצד שחושב שזה שלו ויתכן שכיון שכל מה שכאן חשיב שזה לא טעות מצד שגם אם לא חל מוכן מצד הסכם הריבית הקודם כה"ג חשיב ר"ק.

והנה עיין רמב"ם פט"ז ממכירה ה"ח שכל שנמצא מום במקח צריך להחזיר כל הפירות ועיין מ"מ שכתב פשוט באיזהו נשך שאם בטל המקח צריך להחזיר הפירות ומשמע שזה מדין ריבית ועיין בספר הליקוטים שם שהביאו מהגהות המחנ"א שהקשה שכה"ג ודאי אין לאסור מצד ריבית דהרי מה שאכל בגלל הצד מכר ורק מצד גזל יש להחזיר וכן הוא בסמ"א סימן רל"ב סקל"ג וצ"ע בכל זה.

והנה עיין רמב"ן ושאר הראשונים שכתבו לבאר כונת הגמ' שבאמת זה אבק ריבית ואינה יוצאה בדינים רק כונת הגמ' שכיון שיש בזה איסור א"כ בזה ודאי שמחילה בטעות לא הוי מחילה דבפשוטו אדם לא רוצה לעבור איסור ועיין מחנ"א סימן ט"ז שלמד מהרמב"ן שכל הדין שאבק ריבית לא יוצא בדינים אם ידע שזה אסור ונתן אבל אם לא ידע שזה אסור בזה יש אומדנא שודאי אם היה יודע שזה אסור לא היה רוצה לתת אמנם לכאורא יש לחלק דבאופן דהמחנ"א יש לו דעת להקנות אלא שדנים לבטל מדין טעות ויתכן שהאיסור דרבנן זה לא בגדר אומדנא דמוכח אמנם כאן הרי אין לו דעת קנין אלא שדנין שזה יחול מצד מחילה בטעות בזה כל שאין אומדנא דמוכח אין ליצור מחילה בטעות וצ"ע.

והנה מבואר מרש"י שמחילה בטעות הוי מחילה והקשו הראשונים שהרי הגמ' בב"ב מ"א. אומרת שרב ענן החזיר את הגדר בשדה חברו בטעות וחברו סייע בעדו והגמ' אומרת שהוא לא זכה בזה מצד שמחילה בטעות לא הוי מחילה ועיין רא"ש סעיף ל"ב ובריטב"א בסוגין וברמב"ן בב"ב שכתבו דהרי מבואר בגמ' שהונאה זה לא תיובתא מצד ששם לא ידע ומחיל א"כ גם במקום שחשב שזה של חברו ולא חשב כלל שזה היה שלו ונותן לחברו בזה לא מועיל מחילה ורק בסוגין שידע שזה שלו וחושב שזה עבר לחברו רק שלא יודע שזה לא חל בזה אמרינן שמחילה בטעות הוי מחילה והנה בלשון הרמב"ן בב"ב מבאר שבאמת התחדש שאפילו שזה טעות בכל אופן זה חל רק כל זה כשהיה מחילה וזה כשידע שממונו עובר לחברו אלא שא"כ לא מובן למה בריבית זה אחרת הרי יסוד החידוש שכאן אין דין טעות ולכאורא צ"ל שזה ודאי שאם יהיה דין טעות גמור ודאי שזה לא גרע מכל מק"ט רק הנידון במקום שזה לא אומדנא ברורה רק אם נדון שבאמת אין לפנינו דעת הקנאה א"כ כל שאין כאן אומדנא ברורה שרוצה להקנות זה לא יחול משא"כ אם הוי מחילה הכונה שמצב זה חשיב שיש כאן דעת הקנאה ממילא כיון שאין כאן סיבה ברורה לבטל זה לא מתבטל [והנה בפשוטו לפ"ז החילוק המבואר בראשונים זה סברא בדעת קנין של הדבר].

והנה עיין רא"ש שהקשה גם מהקדש טעות ומהגמ' בגיטין י"ד. שאדם הקנה בסודר לחברו ממון כי חשב שחיב לו והתברר שלא חייב לו והנה שם התכוין לתת ובכל אופן נקט הרא"ש שזה נחשב לא ידע ומחיל ולכאורא מבואר בדעתו שיסוד החילוק שאם הטעות בעצם ההחלטה לתת בזה אמרינן לא ידע דמחיל אבל אם אין טעות בעצם ההחלטה לתת רק הטעות בזה שחושב שזה חל ובאמת זה לא חל בזה אמרינן שמחילה בטעות הוי מחילה.

והנה עיין רמב"ן בב"ב שהביא שיש שנקטו שאילונית זה נחשב לא ידע ומחיל ורבא רק אמר לפי מה שלא הבין את ר"נ אמנם הרמב"ן דחה שכאן הרי ידעה שהממון שלה עובר לבעלה חשיב שיודעת והנה שם לכאורא אם היתה יודעת שלא חל קידושין לא היתה רוצה לתת ויש טעות בסיבת הנתינה ובהכרח שכיון שזה לא אומדנא דמוכח דנים שמה שיודעת שממונה עובר לבעלה חשיב סיבת קנין ולכאורא זה דלא כרא"ש הנ"ל וצ"ע.

והנה לנתבאר בשיטת רש"י הנ"ל מבואר שללא איסור ריבית גם לגבי אסמכתא אמרינן מחילה בטעות וביארו הראשונים שהרי היה לו דעת לתת והטעות רק בחלות וצ"ב הרי כיון שאסמכתא חשיב חסרון דעת א"כ לא היה לו דעת לתת עוד צ"ב הרי הוא כל מה שהיה לו דעת לתת בתור שנותן הקרקע ובזה נפרע החוב אבל לא היה לו דעת לתת הפירות לבד בתור ריבית וצ"ב ומבואר חידוש שכל שהיה דעתו לתת הפירות אפילו אם הנתינה תחול בצורה אחרת כה"ג יש בזה הדין שמחילה בטעות הוי מחילה דכל שאדם חושב על ממון שלו שעבר ממנו לחברו לא משנה באיזה צורה חשיב סיבה שחברו יקנה אם אין כאן דין טעות דמוכח ועיין רמב"ן בב"ב וריטב"א בסוגין שכתבו שאילונית זה דומה לדין מחילה בטעות של סוגין שזה מועיל דהרי היה דעתה לתת הפירות לבעלה וגם שם חזינן כנ"ל שאפילו שדעתה היתה שיזכה בתור שהיא אשתו ולא היה דעתה לתת סתם בתור נתינת פירות ובכל אופן אמרינן שכיון שהיה דעתה לתת לכן זה מועיל [אמנם הרמב"ן בב"ב הביא ראשונים שדנו שבאמת אילונית ללא תירוץ הגמ' זה מחילה בטעות דלא הוי מחילה ובפשוטו הוא מטעם הנ"ל ויתכן שזה מצד סברת הרא"ש לעיל].

והנה עיין סימן ר"ז ס"י דהרמ"א הביא דיעות שבכל מכר באסמכתא מה שאם אכל הפירות צריך להחזיר זה רק מצד האיסור ריבית אבל אם זה יהיה מתנה שאין בזה איסור ריבית לא צריך להחזיר דמחילה בטעות הוי מחילה ומקורו מהריב"ש סימן של"ה ועיין ביאור הגר"א שזה כשיטת רש"י שמכר באסמכתא זה דומה לפרות דקל ורק מצד איסור ריבית הוא לא מוחל ע"ש.

### ביאור שיטת ר"ת ובצורה שחל הקנין

ב] עיין ראשונים שהביאו מר"ת שכתב שכיון דמבואר בגמ' בב"ב מ"א. שמחילה בטעות לא הוי מחילה וכן לגבי הקדש או קנין בטעות א"כ גם כאן לגבי אסמכתא עד כמה שזה לא חל הוא צריך להחזיר הפירות מצד שמחילה בטעות לא הוי מחילה ורק בפירות דקל יש סברא מיוחדת כיון שזה זביני שזה חל והנה הראשונים בב"ב הביאו בשמו שגרס רק הכא זביני דהינו שהגמ' עונה שבזביני יש סברא מיוחדת שמחילה בטעות הוי מחילה וזה לא שייך בכל מקום אמנם הראשונים כולם גרסו גם לר"ת הכא הלואה דהינו שמה שבאסמכתא אין את המעלה מיוחדת של זביני כיון שזה הלואה וצ"ב כונת הגמ' ובביאור החילוק בין אסמכתא למכירת פירות מצאנו לכאורא כמה לשונות בראשונים א. תוס' כתבו שרק בזביני שיש סברא שהוא רוצה לעמוד בדיבורו שאמר שמכור בעד כסף אבל בשאר דוכתי זה לא שייך ב. עיין נימוק"י שהביא בשם הרשב"א שבמכר הרי היה לו רצון למכור ורק שזה לא חל משא"כ באסמכתא הרי עיקר העסק זה היה הלואה ולא רצה לתת הקרקע וכה"ג עד כמה שזה לא חל אין סיבה לומר שיש אומדנא שרוצה לתת ג. בריב"ש משמע שהסברא שהלואה זה אחרת כיון ששם כל דעתו היה לתת הפירות בתור שנותן הקרקע אבל עד כמה שלא חל הקנין על הקרקע והנידון שיהיה נתינה על הפירות לבד בזה כיון שלא כיון לתת אין סיבה שיחול נתינה.

והנה בפשוטו מבואר שמצד שכדי שיחול קנין צריך דעת אין כאן חסרון דעת אפילו ששניהם חשבו שזה כבר של הקונה ולא היה כאן כונה לעשות מעשה קנין רק יש כאן הגבלות מתי באמת יש מצדו דעת שזה יהיה לחברו ומתי דנים שאין לו דעת להקנות לחברו דהינו דלר"ת רק כשיש אומדנא דמוכח שרוצה לתת אפילו אם היה יודע שזה לא חל ועיין שו"ת רעק"א סימן ל"ז שבישראל שמכר פרתו לעכו"ם שלא יהיהיבכורה אפילו אם קנה בקנין שלא מועיל אבל זה אומדנא ברורה שרוצה להקנות לו ומיעל מדין מחילה בטעת גם לר"ת מטעם הנ"ל.

אמנם צ"ב הרי קי"ל שעודר בנכסי הגר וקסבור שזה שלו הוא לא קונה וכאן הרי הוא חושב שזה שלו אמנם הראשונים הביאו מהראב"ד שאם יש דעת אחרת מקנה אין כזה חיסרון אמנם צ"ע שכאן אין לו דעת להקנות כי הרי חושב שזה של חברו ועיין רעק"א סימן ל"ז הובא בליקוטים ב"מ י. שדייק מסוגין שאפילו שלא חושב להקנות בקנין זה אלא כיון שיש כאן מקנה וחשיב שיש מצידו רצון להקנות לחברו זה מספיק וצ"ע לשיטות שגם בדעת אחרת מקנה לא עוזר בקסבור שזה שלו למה כאן זה אחרת ועיין נתה"מ סימן ר' סקי"ד שכתב שכל הראב"ד שעוזר דעל אחרת מקנה זה רק אם המקנה דעתו להקנות בקנין זה אבל כשחושב שזה שלו זה ודאי לא מועיל וכן נקט בתנינא סימן נ"ו.

ועיין ק"ש בב"ב סימן קע"א שדן שבאמת כל שמועיל כאן מחילה בטעות זה רק על הפירות שאכל שכיון שזה רק חוב בזה מועיל גם על ידי מה שחושב שחברו לא חייב לו והנה באמת עיין מיוחס לריטב"א שכתב שכל הדין של פירות דקל זה רק שלאחר שאכל לא צריך להחזיר הדמים וביאר מעטם הנ"ל דהרי לא היה כאן כונה לקנות לא מצד הקונה ולא מצד המקנה וכן הוא במאירי בשם י"מ אמנם ברשב"א ובריטב"א מבואר שגם אם הפירות בעין כל שעשה בהם מעשה קנין הוא זכה בזה וכן בסוגיא דרב ענן משמע שללא דין טעות הוא היה זוכה בקרקע ולא משמע שרק היה הנידון על פירות שאכל כמבואר בסוגיא שם.

והנה עיין רא"ש בסוגין שהביא דר"ת למד מסוגין שאם מכר שטר חוב לחברו אפילו שזה לא חל אם הוא גבה את זה זה מועיל [ובריטב"א מבואר שזה גם בגבה קרקע ועיין אמרי בינה סימן ס"ג אות כ"ו] אבל הוסיף שכל זה אם גבה החוב בפניו וידע מזה אבל שלא בפניו זה לא עוזר ועיין סימן ס"ו סי"ז בש"ך סקס"ו שכתב שגם לגבי פירות דקל כל מה שמועיל רק אם לוקח אותם בפניו אבל שלא בפניו זה לא מועיל [וכן הוא בדבריו סימן ר"ט] והרמ"א שם הביא מהתרוה"ד שגם שלא בפניו זה מועיל וצ"ב הסברא שצריך דוקא בפניו ועיין קצוה"ח סימן ר"ט סק"ה שהביא מהפר"ח שתמה על זה שכיון שמבואר בתוס' שיסוד הסיבה מצד שניחא ליה דליקו בהימנותיה א"כ למה צריך שזה יהיה דוקא בפניו וכתב שלריב"ש שזה רק מצד שהרי עדין דעתו קימת יתכן שצרך גילוי דעת לזה וצ"ב אמנם עיין ש"ך שם ובביאור הגר"א שכתבו שמקור דברי הרא"ש שכיון שמבואר בגמ' שעוזר מחילה בטעות רק אם ידע ומחיל ולכן בהונאה זה לא עוזר אם כן צריך שידע שהוא לוקח את זה עכ"ד וצ"ב שכונת הגמ' רק שיהיה ידיעה שממונו עובר לחברו וכאן הרי כשמכר השטר דעתו שממון זה יעבור לחברו ובפשוטו מבואר שדיקו מלשון הגמ' שהידיעה שדבר שלו עבר לחברו זה מה שמועיל בתור דעת קנין ובפשוטו צ"ל שסברת הרא"ש כמבואר בקצוה"ח שם ובנתה"מ סימן ס"ו סקכ"ח שאם זה לא בפניו זה בגדר יאוש שלא מדעת שאפילו שמסתמא ניחא ליה אבל לא היה לו דעת מפורשת שזה יהיה של חברו ורק אם זה בפניו שיש לו דעת מפורשת שזה יהיה של חברו זה סיבה שהוא יקנה [וע"ש שהביא חולקים שלגבי להקנות דבר שדעתו לתת לחברו מועיל ישל"מ וצ"ע שהש"ך רק כתב שאין בזה איסור אבל לא שזכה בזה] ועדין צ"ע.

והנה עיין הגהות אשרי שכתב שזה מועיל מדין יאוש ועיין שער המשפט סימן כ' ובקצוה"ח סימן קמ"ב שביאר כונתו שהבעלים התיאש כי חשב שזה של הקונה וממילא הקונה זוכה בזה כזוכה מההפקר והדברים צ"ע דא"כ מה ההבדל אם זה הלואה או זביני הרי הבעלים התיאש וכן ברב ענן הרי הבעלים התיאשו ועיין נתה"מ סימן קמ"ב אמנם עיין שערי יושר ש"ה פ"ה שביאר שכונתו שעכשיו אין לו דעת רק שבזמן שקנה הפירות היה לו דעת וזה דעת שעדין קימת אמנם כיון שאז זה לא היה בעולם זה לא דעת שמועילה לקנין אלא זה רק מועיל כהסכמה שהקונה יקנה ובאמת זה רק יהיה קנין מצד הקונה ודבריו תמוהים שהרי הקונה גם חושב שזה שלו ולא התכוין לקנין ובהכרח שמה שזה מועיל מצד דעת אחרת מקנה וכנ"ל אמנם יתכן שהכונה שכשיש בעלים שמעונין שזה יעבור למישהו אחר זה יותר קל להקנות וצ"ע.

והנה עיין קצוה"ח סימן קכ"ג סק"א שדיק מהרמב"ן שאם אדם אומר לחברו לך חזק וקני על דבר שעדין לא בא לעולם זה מועיל וכתב שמזה מוכח כתרוה"ד לעיל שבמקנה דשלב"ל אפילו אם שלא בפני הבעלים זה מועיל דהינו שנקט כנ"ל שהדעת הקנאה שהיה בתחילה הוא עדין קים ומכח זה הקונה יכול לקנות אמנם עיין חזו"א חו"מ סימן א' סק"ה שתמה על זה שא"כ מה זה ענין לקנין בטעות הרי יש עדין דעת קנין אלא בהכרח שמצד הדעת של אתמול זה לא מועיל ורק הנידון מצד הדעת של עכשיו וזה תלוי בדין קנין בטעות ולכן הרא"ש כתב שזה רק מועיל אם זה בפניו ועדין צ"ע בכל זה.

ועיין מיוחס לריטב"א כאן שכתב בסופו מהלך מחודש שיסוד ההיתר שתולים שהמוכר יודע שלא חל המכר ובפירות דקל מזה שנותן לאכול סימן שרוצה עכשיו במכר משא"כ בהלואה זה רק מצד שכרגע אין לו כסף לשלם ומה שאוכל זה בתור ריבית ולא שהוא מוחל את זה ולכ צריך להחזיר אמנם כל הראשונים נקטו שכאן חשיב טעות שהם חשבו שחל המכר.

ועיין עוד בנתה"מ סימן ר"ט סק"ג שכתב שכל הדין שאי שמיט ואכיל זה רק בנתן כסף וכל החיסרון שזה דשלב"ל אבל אם עשה סודר שגם בבא לעולם לא עוזר לאחר ל' בזה לא מועיל מה שלקח הפירות ועיין במגיה שהביא אחרונים שחלקו עליו וכמדומה שכ סתימת כל הסברות בראשוני ז לא כך וכן הוא ברעק"א תשובה ל"ז.

### בהא דבפירות דקל אין איסור של פסיקה על הפירות

ג] מבואר בגמ' שמוכר פירות דקל אם שמיט ואכיל זה בסדר ומבואר בראשונים שאין כאן איסור ריבית וצ"ב עד כמה שהמקח לא חל א"כ בפשוטו זה כמו פסיקה על הפירות זה מותר וכאן בפשוטו זה בהוזלה דהרי מכר לו במחיר של פרות שלא הגיעו לעולם ועיין חוו"ד קע"ד סק"ג שלמד מכאן שכל שמוכר דבר ואין חיוב על הגברא לא חשיב ריבית מה שמקיים המקח אפילו שלא חל כלל אמנם צ"ע דכאן זה בהוזלה ובזה נקט בכל המקומות שבאמת גם כשאין חיוב על הגוף לא מועיל בהוזלה ועיין מחנ"א סימן ל' שהביא מהגהות מרדכי סוף אות תל"ג שכתב שכאן עוזר רק כי עשה קנין בדקל והמחנ"א הבין שזה דקל לפירותיו והדברים תמוהים שהרי מבואר בגמ' שיש כן חיסרון של דשלב"ל אמנם בדברי ההגמ"ר משמע שזה רק קולא דרבנן לדון שזה יש לו אם עשה קנין בדקל אבל באמת כונתו לקנות הפירות של מחר ולכן יש בזה חיסרון של דשלב"ל וצ"ע בזה.

# שיטות הראשונים בגמ' דמשכנתא בלא נכייתא

### שיטות הראשונים בביאור המעשה של את ונוולא

א] הגמ' ס"ז. מביאה מעשה ההיא איתתא דאמרה ליה לההוא גברא זיל זבין לי ארעא מקריביי אזל זבן לה והגמ' אומרת שהמוכר שאל האם כשירצה לחזור ולקנות בחזרה הוא ימכור לו והשליח ענה שאתם אחים ותסתדרו ביניכם ורבה בר רב הונא פסק שאמר סמכא דעתיה לא גמר ומקני והגמ' דנה מה דין הפירות האם זה ריבית קצוצה או אבק ריבית והגמ' אומרת שזה אבק ריבית והגמ' דנה האם זה מחמת שלא קץ וממילא זה גם במשכנתא או שזה מחמת שזה זביני וממילא במשכנתא זה ריבית קצוצה והגמ' מסיימת שרבינא עביד עובדא וחשיב ואפיק פיריה דלא כרבה בר רב הונא עכת"ד הגמ' והנה בפשוטו הגדר שחל כאן מכר על הצד שלא יפדה ואם יפדה הקרקע, למפרע לא חל המכר ועד כמה שלא יחול המקח ממילא הפירות שנאכלו זה ריבית על הדמים שהתברר למפרע שהם הלואה ולפ"ז אין כאן יותר מצד אחד בריבית וכן הוא ברשב"א בשם הראב"ד אמנם עיין בהגהות הגר"א שהביא מהרמב"ם פי"א ממכירה הי"ב שלא חל מכר גם על הצד שלא יפדה דהינו שכה"ג חשיב שאין כאן גמירות דעת למכירה כלל.

והנה מבואר בהמשך הגמ' שיתכן שהסיבה שכאן אין בזה ריבית כיון שזה זביני והנה לראשונים שיש כאן צד מכר א"כ א"ש סברת הגמ' שכיון שסיבת אכילת הפירות זה מחמת הצד מכר ממילא זה סברא שלא יהיה ריבית וכמבואר סברא זו ברש"י ערכין ל"א: שגם אם צד אחד בריבית אסור אבל כל זה בהיה נושה בחברו שעיקר העסק הוא הלואה אבל בבית בערי חומה כיון שירד לקרקע בתור קניה בזה חשיב שאין כאן צד אחד בריבית ובריטב"א ביאר שכונת הגמ' שכאן באמת הגדר שהמכר חל על כל הצדדים רק עשו תנאי שאם המוכר ירצה הלוקח יחזור ויקנה לו ובכל אופן זה אסור כי המטרה של העסק הנ"ל שיחזיר את כל הכסף ובנתים משלם ריבית וכשיטתו לעיל ס"ג. בדין ריבית על מנת להחזיר.

אמנם לדעת הרמב"ם שבתורת ודאי לא חל כאן מכר צ"ע מה שייך להתיר מצד זביני ולכאורא צ"ל בהכרח לדעתו שהגמ' דנה שהמוכר סבר שחל המקח ולכן נתן לו לאכול הפירות ומצד גדרי חושן משפט זה מחילה בטעות שהוי מחילה כיון שגם אם היה יודע שלא חל היה מוכן מצד ההלואה אבל כיון שבפועל האכילה היא בתור הצד מקח הגמ' דנה להתיר ועיין סוגיא דאסמכתא דמבואר בחידושי הרמב"ן שזה סברא שזה לא ריבית קצוצה כיון שמה שאכל הפירות כי חשב שחל המכר ועיקר הסברא מבואר בגמ' ט"ו. לגבי מוכר קרקע לחברו ונמצא שאינה שלו שמחזיר לו גם הפירות והגמ' אומרת שזה לא ריבית מצד שזה זביני אפילו שהתברר למפרע שזה לא זבינא אמנם מסקנת סוגין שזה אסור מצד ריבית לרמב"ם ועיין פט"ז ה"ח דהמוכר קרקע לחברו ונמצא בה מום שהלוקח צריך להחזיר את כל הפירות, ועיין מ"מ שכתב שזה פשוט בפרק איזה נשך שהפירות חוזרים דהינו שלמד מר"נ או מסוגין ומבואר שגם כה"ג זה אסור מצד ריבית אמנם הסמ"ע שם ביאר שזה אסור מצד גזל ובפשוטו לדעת הרמב"ן שנקט שרק מצד מחילה בטעות לא חל המחילה אבל מצד ריבית מבואר שזה אבק ריבית מבואר שכיון שהסיבה שאכל זה מחמת הצד מכר זה לא נחשב ריבית ובביאור דעת הרמב"ם יתכן שכיון שכל הסיבה שאין כאן מחילה בטעות מצד שיש אומדנא שגם אם יתבטל המכר רוצה לתת לו בתור ריבית לכן זה נחשב ריבית אמנם צ"ב למה שזה יחשב כקצוצה וצ"ל שכיון שהאומדנא שיהיה מחילה בטעות חשיב שהיה כאן קציצה בהלואה וצ"ע.

### שיטות הראשונים בסתירת דברי רבינא

ב] והנה מבואר בגמ' שרבינא עביד עובדא והוציא הפירות דלא כרבה בר רב הונא ובפשוטו הכונה שלא ס"ל את סברת קץ ולכן גם בעובדא דאת ונולא וגם במשכנתא ללא נכיתא הוי ריבית ויוצאה בדינים והקשו הראשונים שהרי לעיל מבואר בגמ' שרבינא ס"ל שמשכנתא הוי אבק ריבית ונאמרו בזה כמה ביאורים בראשונים.

א. תוס' בסוגין נקטו דבאמת רק במעשה דרבב"ה רבינא הוציא הפירות אבל לא במשכנתא ובסברת החילוק כתבו שבאמת הטעם בגלל שזה מחילה בטעות דהינו שרבב"ה סבר שזה לא מחילה בטעות ורק דיש לדון לאסור מצד ריבית והכריע שזה לא ריבית ורבינא הסכים שמצד ריבית זה לא סיבה לאסור ורק שסבר שזה מחילה בטעות וכר"נ לעיל ולכן יוצא בדינים ולפ"ז הוא גם מהיורשים ועיין רמב"ן שתמה על זה שהרי כאן זה לא בטעות דהרי ידע שיש צד שלא חל המכר ובכל אופן נתן לו לאכול פירות ועיין פנ"י שכתב שצ"ל שהמוכר חשב שהמקח חל על כל הצדדים ולא התכוין לתת הריבית ועיין חוו"ד קע"ד ג' שלפ"ז במקרה שזה לא היה אם שליח שיודע שזה חל על צד לא צריך להחזיר את הפירות [והנה תוס' הביאו מר"ת שביאר שספק הגמ' היה מצד מחילה בטעות אמנם צ"ב שהגמ' מדמה את זה למשכנתא ועיין מהרמ"ש שביאר שאביי ודאי הסתפק מצד ריבית ולא מצד מחילה בטעות דהינו שהוא נקט שזה לא מחילה בטעות רק שלא קי"ל כותיה].

ב. שיטת הרי"ף שבאמת משכנתא הוי ריבית קצוצה ובישוב הגמ' לעיל עיין רמב"ן במלחמות וכן הוא בהשגות הראב"ד וכן נקט הרשב"א דבגמ' לעיל מדובר באתרא דלא מסלקא וכה"ג באמת זה רק אבק ריבית ובסוגין מדובר באתרא דמסלקי.

ג. עיין רמב"ן במלחמות ובחידושיו שהביא מרבינו חננאל שישב שרק באופן של את ונולא חשיב ריבית קצוצה אבל במשכנתא זה לא ריבית קצוצה ובטעם החילוק מבואר שבמכר זה יותר סיבה לריבית ועיין רמב"ן שביאר שבמשכנתא זה יותר מתפרש כמכר משא"כ באסמכתא או את ונולא שלצד שיחזיר המעות אין כאן מכר כלל לכן כה"ג אין בזה סיבה להתיר וכן הביא הב"י סימן ר"ז ס"י בשם תלמידי הרשב"א בשם הרז"ה [ויתכן שגם לביאור זה יסוד היתר מצד שזה לא ריבית בטוחה אבל זה רק בצירוף למה שזה כמכר וכמבואר סברא זו בריטב"א ועיין לקמן] ועיין רמב"ן במלחמות שביאר שהגמ' סברא שבזביני זה יותר סיבה להקל מאשר משכנתא אמנם רבינא ס"ל איפכא וע"ש שתמה הרי ודאי שמכר על צד זה יותר נחשב מכר ממשכנתא והראיה שהרי לגבי מוכר בית הכנסת על תנאי מותר לגור בבית הכנסת ובמשכנתא אסור אמנם יתכן לחלק בין גדרי ריבית לגדרי איסור של בית הכנסת.

ד. עיין רש"י ס"ד: שכתב לגבי משכנתא בנכיתא שיסוד ההיתר מצד שכיון שהרוח לא ברור ממילא אפשר לבאר שזה יסוד ההוזלה ובבית זה לא שייך כי אין ההפסד מצוי ובב"י דן וכן משמעות הרא"ש שזה רק ביחס לאיסור דרבנן של נכיתא אמנם הראשונים שם נקטו שזה גם לגבי הדין דאוריתא של משכנתא ללא נכיתא שרק בשדה חשיב ספק רווח ולא בבית וכן הוא ברמב"ם ולפ"ז ישב הרשב"א בדעת רש"י שלעיל מדובר בשדה וכאן מדובר בכרם שבזה לא מצוי הפסד אמנם צ"ע שרש"י ס"ב: כתב שבכרם יש ההיתר של משכנתא וכן רש"י בסוגין העמיד בשדה [אמנם ברמב"ם פי"א ממכירה מבואר שהעמיד סוגין בחצר וכה"ג ס"ל שלא חשיב צד הפסד ויש בזה איסור ריבית ועיין לקמן מה שנבאר בדעתו אי"ה].

ה. עיין תור"פ וכן הוא בסמ"ג דתרי רבינא הוו ועיין ביאור הגר"א סימן קע"ב שנקט בדעת הרי"ף שבגמ' לעיל לא גורסים רבינא.

### בביאור שיטת רש"י בסוגין

ג] והנה הגמ' דנה שהסיבה שלא הוי ריבית כיון שזה לא קץ וממילא זה סיבה גם כלפי משכנתא ובביאור הסברא שלא קץ עיין ריטב"א וכן הוא בפסקי הרי"ד והריא"ז וכן הביא הגר"ח בספרו בשם הראשונים שהכונה שאין כאן רווח ברור דהינו שלא קצץ ריבית בטוחה דהינו שנתחדש בסוגין שכל שקוצץ דבר שזה לא ודאי ריבית זה לא סיבה לאסור אמנם עיין רש"י שביאר וז"ל ולא קץ עמו לאכול פירות לשם ריבית אלא סתם והוא ירד ועשה ואכל עכ"ל דהינו שיש כאן חסרון במעשה הקציצה ועיין לח"מ פ"ו ה"ז בתחילתו שכתב שאפשר לבאר את רש"י בשני אפשרויות דיתכן שכונתו כיון שלא דיברו מפורש על הפירות חסר בעיקר הקציצה וכן נקט במחנ"א י"ב ובחידושי הגר"ח וע"ש שביאר שנתחדש כאן הלכה בדין קציצה שלא מספיק שההלואה מחייבת הריבית אלא צריך שידברו על זה מפורש וכן משמעות הריטב"א שהקשה על רש"י שמה משנה שלא דיברו על זה הרי זה אומדנא ברורה שנותן לו הפירות אמנם יתכן לבאר שיסוד הסברא שלא קצץ שנותן לו הפירות לשם ריבית דהינו שגם בקצץ מפורש שיאכל הפירות חשיב קציצה רק כיון שלא קצץ מפורש לשם ריבית לכן אין זה בכלל הקציצה האסורה [וכן הוא בלשון ר"ת בספר הישר סימן תקע"ה] והנה בפשוטו משכנתא בנכיתא זה אותו היתר של ללא נכיתא אמנם זה תלוי בנ"ל שאם יסוד ההיתר כי לא קצץ לשם ריבית יתכן שבשניהם זה כך אבל אם יסוד ההיתר מצד שלא קצצו מפורש א"כ לכאורא כה"ג קצצו מפורש שהרי דיברו כמה ינכה לו ובהכרח שבנכיתא ההיתר הוא מסיבה אחרת ולפ"ז יתכן שבנכיתא זה אסור ובלא נכיתא זה מותר [אלא שאין צד שבנכיתא זה אסור].

והנה הגמ' ס"ב. אומרת שמשכנתא ללא נכיתא שבדיניהם מוציאים ממלוה ללוה ובדינינו אין מחזירין והגמ' אומרת שזה מצד שאצלם זה בתורת זביני מגיע ליד המלוה ועיין רש"י שם שביאר שסברת ההיתר כיון שאין הרווח ברור דיתכן שלא יגדלו פירות ועיין לח"מ פ"ו ה"ז שהקשה דלמה רש"י שם ביאר טעם אחר ממה שביאר בסוגין דכאן ביאר שהחיסרון מצד שלא קצץ מפורש הריבית ושם ביאר שזה מצד שהרווח לא ברור דבפשוטו לפ"ז גם אם יקצוץ מפורש זה מותר והנה הבאינו לעיל דהראשונים הקשו סתירה בדברי רבינא שבסוגין נקט שמשכנתא הוי ריבית ולעיל ס"ב נקט שזה לא ריבית ועיין רשב"א ס"ב. שנקט בדעת רש"י שרק בשדה שמצוי הפסד לא הוי ריבית אבל בבית וחצר שלא מצוי הפסד הוי ר"ק וכתב לפ"ז לישב שבסוגין מדובר בבית וחצר ולכן הגמ' אומרת שהוי ר"ק ובגמ' לעיל מדובר בשדה ועיין פנ"י שלפ"ז א"ש שכאן הגמ' דנה במקום שאין צד הפסד וכל סיבת ההיתר מצד שלא קץ ולגבי זה הכריע הגמ' שזה לא סיבה שלא יהיה ריבית אמנם הגמ' לעיל דנה בשדה ובזה יש להתיר מצד שזה לא רוח ברור אמנם בלשון רש"י בסוגין משמע שמדובר בשדה ודלא כרשב"א ולפ"ז הדרא קושיא לדוכתא.

ובפנ"י כתב לדיק מרש"י שכל מה שהתיר בגמ' לעיל זה רק באתרא דלא מסלקי ובסוגין מדובר באתרא דמסלקא ולפ"ז במקום שזה מסלקא אין לדון אלא מצד שלא קץ ורק בגמ' לעיל שזה לא מסלקי בזה יש מקום לדון להתיר מצד שאין הרוח ברור והנה צ"ב צירוף הסברא של לא מסלקי אם אין הרווח ברור ולכאורא הביאור שכיון שזה כזביני ממילא בכה"ג שזה רוח לא ברור זה מתפרש שזה לא מצד ריבית משא"כ ברווח ברור זה ודאי מצד ריבית דהינו שספק רווח זה סברא לבאר שהריבית ניתן בגלל המכר ועיקר הסברא מבואר בריטב"א שביאר כוונת הגמ' לחלק בין משכנתא לזבני הכונה בצירוף ללא קץ אמנם בראשונים כולם נקטו ששיטת רש"י להתיר אפילו באתרא דמסלקי.

ועיין לח"מ ובמחנ"א י"ב שנקטו שבאמת צריכים לשני הטעמים דהינו שזה ודאי שיסוד ההיתר כמבואר ברש"י לעיל כי אין רווח ברור אמנם מבואר בסוגין שכל זה מתי שלא קצץ אבל אם קצץ זה לא סיבה להתיר ועדיין צ"ב קצת למה בסוגין הגמ' נקטה הטעם של קץ ובסוגיא לעיל רש"י הזכיר רק את הטעם שזה לא ברור והנה עד כמה שמדובר על אותו אופן צ"ע סתירת דברי רבינא וצ"ל או כמבואר תור"פ ובסמ"ג ששני רבינא הוו או שס"ל כראשונים שכל מה שהגמ' אומרת שאפיק זה רק בזבינא ולא במשכנתא.

והנה לכאורא כל זה שייך אם נימא שהאיסור מה שמפרש שזה לשם ריבית א"כ אפשר להעמיד שסתם משכנתא לא מפרש לשם ריבית אבל אם נימא שהכונה שמפרש שיאכל פירות א"כ את סוגין אפשר להעמיד במקרה שלא קץ וכלשון הגמ' אבל ודאי שאת הסוגיא לעיל אין להעמיד בלא קץ כשמדובר במשכנתא בסתמא ובהכרח שיש כאן שני טעמים שונים ובסוגין הגמ' נקטה להתיר רק מצד שלא קץ ואין סיבה להתיר מצד שזה רווח לא ברור והגמ' לעיל דיברה במשכנתא רגילה שזה קץ ולכן בהכרח יש לבאר שטעם הפטור מצד שאין הרוח ברור וצ"ב למה האמוראים כאן לא דנו להתיר מצד שזה לא ברור ובדוחק צ"ל שלא ס"ל סברא זו ועיין לקמן.

והנה אם נימא כנ"ל שזה בצירוף לשני הטעמים צ"ב מה הצירוף של שני הסברות יחד ועיין אבי עזרי פ"י ממלוה בד"ה אולם שביאר דהנה צ"ב מה הסברא שאין רווח ברור הרי עצם זה שקיבל זכות פירות חשיב רווח ברור וכתב לבאר שבאמת לכן צריך שלא קץ שאז לא זכה קנין פירות אלא זה סתם אומדנא שיתן לו לאכול פירות ולפ"ז א"ש שבאמת יסוד ההיתר מצד שזה רווח לא ברור אלא שזה רק שיך כשלא קץ מפורש עוד כתב לבאר שאפילו שלא קצץ מפורש אבל בסתמא זה מתפרש שיאכל פירות ולכן אם היה ודאי פירות זה היה נחשב כקציצה גמורה ורק כיון שאין הרוח ברור ממילא שיך לדון שבסתמא חסר בקציצה והנה לכאורא כל הנ"ל שייך אם הכונה שהחסרון שלא קץ שלא דיברו מפורש על אכילת פירות אמנם הרי כתבנו שלביאור זה לא יתכן להעמיד הגמ' לעיל באופן זה וכל הביאור הזה שייך רק אם נימא שצריך קץ לשם ריבית ולפ"ז לכאורא אין מקום לסברות הנ"ל אמנם יש מקום לדון שרק עד כמה שאין רוח ודאי שיך לדון שמה שנתן לו לשבת בקרקע זה לא מצד הריבית אלא שכיון שזה ממושכן לחברו ולא ודאי שיהיה פירות אבל עד כמה שודאי שיהיה פירות הדבר מתפרש שודאי הסיבה של האכילת פירות הוא בגלל הריבית [וכעין הסברא המבוארת בריטב"א שסברת זביני זה ביחד אם לא קץ] אמנם לפשטות רש"י שהכונה לא קץ שלא קצץ מפורש וסתם משכנתא זה ודאי לא כך א"כ בהכרח שכל סוגיא זה טעם נפרד וצ"ב כנ"ל למה הגמ' כאן לא דנה מצד שזה רווח לא ברור ועיין לקמן מה שיש לבאר בזה.

### ביאור שיטת הרמב"ם

ד] והנה עיין רמב"ם פ"ו ה"ז ואילך ומבואר בדבריו שיסוד ההיתר במשכנתא זה מצד שאין הרווח ברור ומבואר בדבריו שני הגבלות א. שזה רק בשדה ולא בבית וחצר דשם זה נחשב הרווח ברור ב. שכל ההיתר זה רק במשכונא שהוא זוכה בגוף הקרקע ולא באסמכתא או מק"ט שאז לא זוכה בגוף הקרקע ועיין רמב"ם שהוסיף שרבותיו לא חילקו בין בית לשדה ולכן הוקשה להם ההיתר של משכנתא בנכיתא אבל למה שחילק א"ש והנה מקור הרמב"ם לחילוק שבמקום שלא קנה גוף לפירות זה אסור בפשוטו זה מר"נ שאדרא ארעא והדרא פירי ושם זה שדה אמנם צ"ב מה המקור של הרמב"ם לחלק בין שדה לחצר ובית ועיין חידושי הגר"ח שכתב לבאר שהוקשה לו למה בית בבתי ערי חומה הגמ' אומרת שזה ריבית ואין בזה ההיתר של משכנתא ומזה הכריח החילוק בין בית לשדה ועיין אבן האזל שתמה הרי שם לכאורא אין קנין בגוף הבית אלא זה כמשכנתא וע"ש שכתב לבאר שאם במקום שזוכה קנין משכנתא אין איסור א"כ למה הגמ' אומרת שהתורה התירה איסור ריבית ולא אומרים שיש כאן גילוי שיש לקונה קנין משכנתא בבית אלא בהכרח שגם כה"ג יש בזה איסור ריבית ע"ש.

אמנם עיין מ"מ שכתב שכונת הרמב"ם להקשות הסתירה מרבינא לרבינא אלא שתמה הגר"ח שלכאורא הגמ' מדברת בשדה וממילא גם כאן צריך להיות ההיתר של נכיתא ובהכרח שכאן סיבת האיסור בגלל שזה מכירה באסמכתא ואיך הוכיח מכאן הרמב"ם את החילוק בן בית לשדה והנה הרמב"ם פי"א ממכירה הי"ב העמיד המעשה דאת ונולא בחצר ולפ"ז לכאורא יש לבאר שסיבת סוגין בגלל שאין בזה הפסד אמנם צ"ע שהרי יש כאן גם ההיתר של אסמכתא ומהיכי תיתי להוכיח מסוגין גם לאיסור של חצר ובית ובפשוטו צ"ל שהגמ' מדמה למשכנתא ומבואר שגם במשכנתא אסור ושם הרי אין את ההיתר של אסמכתא ובהכרח שזה מצד שכונת הגמ' בחצר ובית אלא שדברי הגמ' צ"ב שהגמ' דנה באסמכתא ואומרת שכיון שזה לא קץ מותר ולכאורא הכונה שאין רוח ברור דהינו שגם חצר חשיב אין הרוח ברור והגמ' לומדת למשכנתא ורבינא אסר בגלל אסמכתא א"כ מה זה ענין למשכנתא ששם אפשר להתיר מצד שזה לא רוח ברור ולכאורא אפשר לבאר שהרמב"ם למד שלא קץ הכונה כרש"י ואדרבא כאן מדובר בדבר שהרוח ברור כי הרי מדובר בחצר והגמ' דנה מצד טעם חדש כי לא קץ מפורש וזה סיבה להתיר גם ברוח ברור וזה גם סיבה להתיר במשכנתא והגמ' דחה שאין כזה היתר שלא קץ אלא שעדין יש להתיר מצד שזה לא רוח ברור אמנם בסוגין מדובר בדברים שהרוח ברור וכונת הרמב"ם לחלק שמה שאסרו בסוגין משכנתא זה בחצר או בית וגם בזה באמת הגמ' דנה לפטור מטעם אחר וכנ"ל.

אמנם עיין חידושי הגר"ח שכתב לבאר הדברים בדרך אחרת דהנה בעיקר הטעם של רוח לא ברור בפשוטו הכונה שכיון שבזמן הקציצה זה לא ריבית ברורה לכן חסר כאן בקציצה אלא שא"כ צ"ב מה ההבדל אם יש קנין הגוף או אין קנין הגוף ולכן כתב הגר"ח שבאמת חזינן שכל שבגביה יש כאן ודאי ריבית לא חסר בקציצה ולכן באסמכתא שבזמן הגביה של הפירות זה ריבית ברורה שם אין סיבה להתיר דהינו שגם קציצה של ספק אבל בזמן הגביה כיון שזה גביה ודאי מחמת קציצה של ספק זה גם סיבת איסור ורק בקנין פירות דשם הרי ברגע שיוצא פירות ואוכל זה מכח ארעי אשבח דהינו שהפירות הם לא נחשבים קבלת ריבית אלא זה משלו וכל הריבית זה הזכות של קרקע לפירות וכיון שבקציצה אין זה קציצה בטוחה לכן אין בזה איסור ריבית ולפ"ז ביאר את כונת הרמב"ם שרק כיון שמחלקים בין בית לשדה דהינו שכל היתר כי זה לא ריבית בטוחה שיך לדון שאסמכתא אין החיסרון הנ"ל אבל אם גם בית מותר בהכרח שההיתר לא כי זה לא ריבית בטוחה א"כ אין סיבה שבאסמכתא זה יהיה אחרת ע"ש [והנה בפשוטו רבותיו סברו שגם בית חשיב שזה לא רוח ברור אמנם לדבריו זה הפוך].

והנה בעיקר דבריו צ"ע עד כמה שבקנין פירות יסוד ההיתר שאין לדון שזה ריבית מצד התשלום אלא מצד עצם הקנין א"כ אדרבא זה ודאי סיבה לריבית דהרי קיבל כאן ריבית בטוחה מה שיש לו זכות פירות אלא בהכרח שיסוד היתר דדנים שהריבית זה קבלת הפירות וממילא שייך לדון שזה לא קציצה בטוחה וא"כ צ"ע מה ההבדל בין אסמכתא למשכנתא ובפשוטו צ"ל שכה"ג אפילו שקיבל זכות נוספת אבל זה נחשב תרבית ללא נשך דמצד הלוה לקיחת הזכות ממנו זה לא סיבה לריבית ולכן כל שדנים שהריבית זה הלקיחה מצד הזכות כל שזה לא ודאי שהלוה יחסר בגלל זה אין סיבה לאסור.

עוד צ"ב דלדבריו שבלקיחת זכות הריבית זה עיקר הזכות ולא הגביה של אחרי זה א"כ בכל משכנתא שזה אבק ריבית כל שהיה הקציצה לא יהיה איסור בעיקר לקיחת הפירות וזה יחשב כמו אחרי גביה והרי מבואר בגמ' שאם הלוה מוחה אין למלוה לקחת הפירות ומבואר שדנים שלקיחת הפירות זה הריבית [ועיין מחנ"א ל'] וצ"ע.

אמנם לולי דברי הגר"ח היה מקום לדון שבאמת יסוד ההיתר דמה שיש לו קנין זה יותר דרך מכר רק שאם זה ריבית בטוחה כה"ג זה מתפרש בעד ההלואה אבל כל שזה לא ריבית בטוחה יש בזה ההיתר של דרך מכר ועיקר הדבר מבואר בריטב"א שביאר שמה שהגמ' מחלקת בין משכנתא לזביני אין הכונה שזביני לבד זה סיבה להתיר אלא זה בצירוף למה שלא קץ [ולפ"ז גם אם באסמכתא היה אסור כיון ששם חסר בדרך מכר אבל במשכנתא יתכן שגם בריבית בטוחה זה מותר דהרי יש סברא שבמשכנתא זה יותר דרך מכר ולפ"ז הגמ' דנה שמשכנתא זה פחות דרך מכר אבל זה ביחס לריבית בטוחה אבל ביחס לריבית לא בטוחה זה הפוך וצ"ע בכל זה].

### ישוב שיטת רש"י לנ"ל

ה] והנה למבואר ברמב"ם שכל ההיתר של משכנתא זה רק במקום שיש לו קנין משכנתא לפ"ז יש מקום לדון שזה גם דעת רש"י [וכמדומה שזה כונת הגראמ"ה בהגהותיו] ולפ"ז א"ש שהגמ' כאן לא דנה מצד שזה לא רווח ברור כיון שכאן שאין לו זכות בקרקע אין לדון מצד הנ"ל אלא רק מצד שלא קץ דהינו שלא היה קציצה מפורשת והגמ' מדמה את זה למשכנתא דשם גם כן אפשר לדון מטעם הנ"ל ונפק"מ שגם במקום שזה יהיה בטוח זה סיבה להתיר ועל זה הגמ' פוסקת שאין כזה היתר אלא שעדין במשכנתא יש היתר אחר שזה לא ברור ויתכן שכאן מדובר במשכנתא שזה ברור או שמדובר במשכנתא שאין קנין בגוף הדבר וכמבואר בבעל המאור וכלשון רש"י שמדובר שלא קץ במשכנתא ויתכן שכה"ג באמת לא חל קנין הגוף או שבאמת רק בזביני הגמ' פסקה שאסור ומצד ריבית ולא במשכנתא ששם יש עוד טעם להתיר.

והנה במשנה של אסמכתא מבואר ברש"י שהנידון לגבי לאחר ג' וכתב הגר"א שתוך ג' מותר כמו משכנתא בנכיתא ובפשוטו הדברים צ"ע שהרי ר"נ שאסר שם בהכרח ס"ל שמשכנתא אסור וא"כ ודאי שגם תוך ג' שנים זה אסור ולולי דברי הגר"א היה מקום לומר שכונת רש"י שהנידון של מחילה בטעות זה רק לאחר ג' שנים אבל לאחר שהגמ' מסיקה שזה אסור מצד ריבית זה גם תוך ג' שנים אמנם דברי הגר"א צ"ע אמנם לנ"ל יתכן שכאן תוך ג' שנים שסיכמו שיאכל הוי כמשכנתא ובזה יש ההיתר של משכנתא ורק לאחר ג' שנים שבזה הרי לא סיכמו שיאכל וממילא זה כמו אסמכתא ובזה יש איסור של ריבית כיון שר"נ לא ס"ל היתר של לא קץ.

והנה כתב רש"י שר"נ לעיל שאמר שפירי הדרי זה דלא כרבב"ה וצ"ע הרי מבואר שם ברש"י שזה רק מצד שזה דרך הלואה אבל כאן הרי זה דרך מכר אמנם מדויק ברש"י שרק הוכיח ממשכנתא ששם זה דרך הלואה וגם שם רב הונא התיר ויתכן שבאמת לגבי המעשה של את ונולא ר"נ יודה אמנם בפשוטו כל מה שרש"י שם חילק בין הלואה למקח כי זה רק דרבנן כמבואר בלשונו שזה מחזי כריבית אבל כאן שזה ריבית ודאי יתכן שאין מקום לחלק ומה ששם זה דרבנן כי הרי היה בטעות אבל כאן רש"י למד שהכל היה מדעת וממילא זה נידון של ריבית דאוריתא וצ"ע.

# המשך להנ"ל

### ביאור שיטת הרמב"ם

א] עיין רמב"ם פ"ו ממלוה ולוה ומבאר מדבריו דס"ל דמשכנתא ללא נכיתא זה רק ריבית דרבנן אמנם מבואר בדבריו שיש בזה שני הגבלות א. שזה רק בשדה שמצוי בזה הפסד ולא בחצר ומרחץ שלא מצוי בזה הפסד ב. עוד מבואר בדבריו שרק במשכנתא שזה קנוי גוף לפירותיו יש ההיתר של משכנתא אבל באסמכתא או במקח על תנאי ששם אפילו שהתנה שיאכל הפירות אבל כיון שזה לא קנין לפירותיו בזה הוי ריבית קצוצה וע"ש ברמב"ם שהוסיף שרבותיו כתבו שמשכנתא בלא נכיתא זה ר"ק וזה מצד שלא ירדו לחלק בין בית לשדה לפיכך נתקשו להם דברי חכמי הגמ' והנה בפשוטו המקור לחילוק הראשון זה מהא דלגבי אסמכתא הגמ' אומרת שזה אסור מצד ריבית והרי זה רווח לא ברור אלא בהכרח כחילוק הנ"ל אמנם צ"ב מהו המקור לחילוק השני לחלק בין בית לשדה שבזה נתישב קושית רבותיו של הרמב"ם ועיין לח"מ שכתב לדון שהכונה לקושיא של רש"י ס"ד: מה ההבדל בין לא ישכור בפחות למשכנתא בנכיתא ובהכרח שבבית אין ההיתר של משכנתא כיון שאין בזה הפסד אמנם בפשוטו זה דוחק שמהדין של בנכיתא למדו לדין של שלא בנכיתא ובחידושי הגר"ח כתב לדון שהקושיא למה הגמ' אומרת שבתי ערי חומה זה ריבית רק שהתורה התירתה הרי הוי כמו משכנתא כיון שאין הרוח ברור אלא בהכרח שבית חשיב רווח ברור אמנם עיין אבן האזל שהקשה דשם לכאורא זה כמו מכר על תנאי שבזה לא צריך להגיע למה שזה רוח לא ברור וכתב דהרי אפשר לבאר את דין התורה שבאמת יש לקונה זכות משכנתא בבית ומנ"ל לגמ' שזה ריבית רק דהתורה התירתה אלא בהכרח שגם אם יהיה זכות משכונא זה יהיה אסור אמנם עין דוחק שהדוגמא של בית לא הוזכר ברמב"ם שזה עיקר המקור.

אמנם בפשוטו הכוונה כמבואר בראב"ד ובמ"מ שהוקשה לו הסתירה ברבינא דבסוגין מבואר שס"ל שמשכנתא יוצאה בדינים והוי ר"ק ובגמ' ס"ב. מבואר שזה לא יוצא בדינים וישב הרמב"ם דכאן מדובר בבית ובחצר ושם מדובר בשדה אמנם עיין חידושי הגר"ח שהקשה שהרי המעשה של את ונולא אחי מדובר בארעא כמבואר בלשון הגמ' וזה הרי שדה וא"כ צ"ב כונת הרמב"ם אמנם עיין לח"מ שהביא דהרמב"ם פי"א ממכירה הי"ב שהביא את המעשה של את ונולא שמדובר בחצר ולפ"ז א"ש ששם באמת הסיבה שאסור בגלל שזה דבר שאין בו הפסד אמנם צ"ע שהרי במעשה זה יש האיסור מצד שזה מכר על תנאי ולא מצד שזה רווח ברור וצ"ל שהגמ' מתכונת לדמות את זה למשכנתא שהרווח ברור אלא דבפשוטו צ"ב שעד כמה שהגמ' דנה שגם במשכנתא של בית יהיה מותר מצד שגם זה חשיב רוח לא ברור א"כ למה הגמ' לומדת מהמעשה של את ונולא להתיר הרי שם זה מכירה על תנאי וצ"ל דרבב"ה שמתיר נקט שגם במכירה על תנאי יש ההיתר של רוח לא ברור אמנם לפ"ז רבינא שחלק זה משני טעמים דבמשכנתא זה מצד שזה נחשב רוח ברור ובאסמכתא מצד שבזה איין ההיתר של משכנתא וכל זה דוחק אמנם בפשוטו יש לבאר שדעת הרמב"ם בביאור הגמ' כרש"י שהכונה לא קץ שלא קצץ ריבית במפורש ולפ"ז א"ש דכאן שזה מכר על תנאי אין להתיר מצד שזה רוח לא ברור כיון שאין לו קנין הגוף ורק מצד לא קץ אפשר להתיר ועד כמה שזה סיבת היתר א"כ גם במשכנתא של בית שזה רוח ברור זה סיבת היתר ורבינא שחולק לא ס"ל היתר של לא קץ אלא שעדין יש לדון היתר אחר מצד רוח לא ברור ובזה צ"ל שכאן בסוגין מדובר שהרוח ברור דומיא דחצר וא"ש כונת הרמב"ם שהחילוק בין שני סוגי המשכנתא הוא כנ"ל.

### ביסוד סברת הרמב"ם שצריך גוף לפירות

ב] והנה בעיקר סברת הרמב"ם לחלק בין אם יש קנין גוף לפירות או לא צ"ב הרי הריבית לא ברור בשני המקרים והנה עיין חידושי הגר"ח שהקשה מה הסברא להתיר כי זה רוח לא ברור הרי כשהריבית מגיעה זה ברור וכתב דבפשוטו זה חסר בקציצה דהינו שיש הלכה שיהיה מעשה קציצה וכיון שמצד הקציצה זה לא ברור לכן זה לא סיבה לאסור אמנם כתב לדון שאין הדבר מוכרח שיש מקום לדון שלא חסר בקציצה שכיון שעד כמה שיהיה ריבית הוא יקבל את זה מכח הקציצה הקודמת ממילא חשיב ריבית קצוצה [ובפרט אם נימא שכל היסוד של קצוצה שהריבית תגיע מכח קציצה דהינו שיש בזה חיוב] וכתב לבאר שלכן הצריך הרמב"ם שיהיה קנין הגוף שבזה מה שמקבל הפירות זה מצד ארעי אשבח א"כ אין לדון שקבלת הריבית זה הפירות שהרי זה כבר גודל בתוך שלו וכל מה שאפשר לדון שיש ריבית זה מצד עיקר הזכיה של הדקל לפירותיו ולגבי זה כיון שזה זכות לא ברורה אין בזה ריבית ובזה א"ש שבמכר על תנאי שאין גוף לפירות אין ההיתר שזה ריבית לא ברורה דשם הרי הריבית זה קבלת הפירות שהרי אין לו זכיה של ארעי אשבח וביחס לקבלה של הפירות עד כמה שיהיה פירות זה יחשב ריבית קצוצה ולפ"ז כתב לישב שכונת הרמב"ם שגם רבותיו נקטו שבית אין בזה צד הפסד ולכן נקטו שאם זה סיבה להתיר אז גם במקח על תנאי זה סיבה להתיר ובאמת ההיתר כמבואר ברש"י כי לא דיברו מפורש על הריבית והוקשה להם הסתירה אבל למה שחילק הרמב"ם שבמקום שזה בטוח אין ההיתר ממילא במקום שאין גוף לפירות גם לא שייך ההיתר כלל ולפ"ז כונת הרמב"ם שהחילוק בין מקח על תנאי למשכנתא נלמד מכח החילוק של רווח ברור ולכאורא כל זה דוחק א. שהרמב"ם הבין שהחולקים ס"ל שאין הטעם כי הרוח לא ברור דבפשוטו ס"ל שגם חצר חשיב רווח לא ברור כמבואר בראשונים ב. שהראיה לחילוק הוא לא מעיקר הדין אלא רק בדרך דמיון.

והנה בעיקר ביאור הגר"ח ברמב"ם שהריבית של הפירות זה נחשב רווח ברור ורק במקום שזכה גוף לפירות שייך לדון שזה רווח לא ברור הדברים צ"ע שהרי עד כמה שנדון שהריבית זה הזכות פירות א"כ יש כאן קבלה ודאית אלא בהכרח שלא דנים שהריבית זה הזכות כיון שדעתם על הפירות שלמחר וכמו בכל ריבית שלא דנים שעיקר החיוב של הריבית זה קבלת ריבית ואם מבואר בסוגין שמותר בהכרח שדנים שכיון שלא ודאי שיהיה פירות זה לא קציצה אבל לנ"ל שכל הריבית זה הזכות ולא הפירות של מחר דמצד הפירות של מחר זה אסור א"כ צ"ע מה שייך לדון שזה לא ריבית גמורה ואולי יש לדון שזה תרבית ללא נשך דהינו שביחס ללוה לא חשיב הפסד דאם מכח זכות זו הוא לא יפסיד זה לא נחשב שלקחו ממנו ריבית ולכן רק במקח על תנאי שהלקיחה זה בזמן שיהיה פירות דהוי נשך גמור אין סיבה להתיר וצ"ע.

עוד צ"ע שבגמ' מבואר שאם הלוה מוחה שלא יקח הפירות זה מועיל וחשיב גזל ולכאורא הניחא אם קבלת הריבית מתיחס ללקיחת הפירות שיך לדון שאסור לו עכשיו לקחת את זה אבל אם לקיחת הריבית מתיחס לעיקר החלות זכות א"כ כיון שהזכות הזו כבר חלה והוא זכה בזה אין סיבה לאסור את לקיחת הפירות ומוכרח בגמ' שלקיחת הפירות הוא עצמו גבית הריבית ובהכרח שגם בזה שייך הסברא שזה לא ריבית בטוחה [ועיין מחנ"א ל'] וצ"ע.

והנה היה מקום לבאר דברי הרמב"ם אחרת כדביאר הבית מאיר סימן קע"ד שבאמת יסוד ההיתר כמבואר בר"ח שמשכנתא כיון שזוכה קנין הגוף זה יותר נחשב כזביני משא"כ מקח על תנאי שעד כמה שלא יהיה מקח אין כאן צד זביני זה יותר סיבה לריבית אמנם עד כמה שהיה רווח ברור ממילא לקיחת הפירות היתה מתיחסת להלואה שבזה ורק כיון שהרוח לא ברור שיך לדון שאין כאן ריבית אלא זה מצד המקח וכדהבאינו לעיל מהריטב"א שהסברא של הגמ' של זביני זה רק בצירוף למה שאין כאן רוח ברור שאז זה סיבה לראות שנתינת הריבית זה לא בגלל ההלואה אלא שסתם נותן לו לאוכל מצד זכותו במשכון וצ"ל כנ"ל שהגמ' דנה מצד שלא קצץ מפורש וזה סיבה גם ברוח ברור והגמ' דוחה שזה לא סיבה וממילא במקח על צד אסור כי לא שיך זביני ובמשכנתא אם רוח ברור אין סיבה להתיר וכנ"ל וצ"ע בכל זה.

והנה לשון הרמב"ם בה"ז אפשר שיהיו שם פירות ואפשר שיפסיד בזריעתה ובעבודתה ועיין אבני נזר קפ"ב סק"ח שכתב לדיק מלשון הרמב"ם שרק כשיש צד הפסד זה מתיר ולא כשהרוח לא ברור אמנם האחרונים נקטו לא כך דעיין ב"י קע"ב דבבית אם לא יהיה שוכרים זה גם נחשב רוח לא ברור וכן משמע בתוס' ע: לגבי נכסי צאן ברזל וצ"ל שהרמב"ם הוסיף בזה סברא אבל באמת לא נצרך לזה והנה לדרך הגר"ח שעיקר הסברא זה הלכה בדין הריבית א"כ לכאורא אין בזה שום תוספת אמנם אם נבאר שזה סברא שכיון שזה מכר לא רואים את זה כריבית בזה לכאורא ודאי שכשיש צד הפסד זה פחות נראה כריבית.

והנה בעיקר הא דנקט הרמב"ם שכל משכנתא זה בגדר גוף לפירות הקשה המחנ"א ל' שהרי הגמ' אומרת שמסלקים אותו אפילו מתמרי דעל בודיא ואם זכה בעיקר הגדילה א"כ זה כבר שלו ומשמע שזה רק שיעבוד בעלמא לקחת את זה ובאמת עיין רמב"ן ס"ז: שביאר הטעם שאתרא דמסלקי ורוצה שזה יהיה לא מסלקי לא צריך קנין כיון שזה רק מחילת תנאי ומשמע שכבר יש לו את הגוף לפירות ע"ש אמנם עיין ריטב"א דמשמע שזה רק מצד שזה אומדנא שכך דעתו שאם יבוא אם הכסף כל שלא עשה מעשה זכיה בפירות יוכל לסלקו ופירות אלו לא זכה בהם וצ"ע.

### בביאור דעת הראב"ד

ג] הנה הראב"ד השיג על הרמב"ם שאין סברא לחלק לגבי הדאוריתא בין שדה לחצר [והגר"ח ביאר כי יסוד ההיתר כי לא קץ מפורש ובפשוטו הביאור כמבואר בר"ת שגם בית חשיב צד הפסד] וכתב שביחס לסתירה בין רבינא לרבינא יש לישב שרק מצד מחילה בטעות רבינא הוציא הפירות אבל לא מצד ריבית עוד כתב לחלק שיש הבדל בין אתרא דמסלקא לאתרא דלא מסלקא והנה בפשוטו לחילוק השני א"כ מבואר בסוגין שאין לדון מצד מחילה בטעות וצ"ע שלגבי אסמכתא בה"ד שהרמב"ם כתב שצריך להחזיר הפירות מצד ריבית השיג הראב"ד שודאי שזה לא ריבית ורק מצד מחילה בטעות צריך להחזיר ומבואר שפשיטא ליה שכל שלא היה כונתו לתת ריבית אין בזה צד שזה ריבית דאוריתא וצ"ע שהרי הגמ' הסתפקה והצד להתיר מצד לא קץ ולכן דימתה למשכנתא והכריע לאסור כי אין סברא שלא קץ ומבואר לפ"ז שיש כאן איסור מצד ריבית ואולי יש לומר דבאסמכתא זה יותר קל כי חסר בקציצה שעד כמה שלא היה גמירות דעת שיקבל הקרקע זה גם לא קציצה ביחס לפירות וכמבואר במחנ"א אמנם בפשוטו הביאור בראב"ד כמבואר בחידושי הרשב"א שכיון שבתורת מכר הוא ירד לפירות או מצד שזה צד אחד בריבית לכן לא הוי ר"ק וא"כ זה ודאי סיבה גם לגבי את ונולא וצ"ל שלגבי מה שרבינא חלק במעשה של את ונולא פשוט לו שזה מצד מחילה בטעות ורק שנסתפק האם זה הולך גם על משכנתא ואם זה גם על משכנתא צריך להגיע לטעם שזה מסלקא וצ"ע שזה דוחק גדול בגמ'.

### בהא דבבתי ערי חומה אין ההיתר של משכנתא ובהא דכל צד אחד בריבית לא חשיב ריבית לא בטוחה

ד] הנה שיטת תוס' שלהלכה קי"ל שמשכנתא ללא נכיתא מותר ומבואר בדבריהם שגם באסמכתא ומכירת בית על תנאי לולי שיש בזה מחילה בטעות אין בזה איסור של ריבית קצוצה כיון שזה כמו משכנתא בנכיתא וכן מבואר מכל הראשונים שדנו לגבי בתי ערי חומה שיהיה בזה ההיתר של משכנתא והנה בפשוטו זה מצד שלא צריך קנין הגוף וכל שמצד הקציצה זה לא ברור זה מספיק סיבה שיחשב ריבית לא בטוחה אמנם יש לדחוק שס"ל שכל שמצד ההסכם אוכל פירות זה בגדר קנין הגוף וכן מבואר ברמב"ן במלחמות שבבתי ערי חומה אכילת הפירות זה בתור קנין פירות ולכן בבית הכנסת אין בזה איסור ע"ש אמנם עיין תוס' ע: ובכורות ט"ז: שנותן צאן ברזל ומסכם שאם יהיה ריבית יקבל חצי הוי ריבית לא בטוחה ואין בזה ר"ק ובפשוטו שם אין קנין גוף לפירות ועיין לקמן אמנם מבואר מדבריהם שיסוד ההיתר כי הריבית לא בטוחה ולא מצד שלא קץ מפורש.

והנה מבואר במשנה בערכין ל"א. שבתי ערי חומה זה לא ריבית והגמ' מביאה בריתא שזה ריבית גמורה והתורה התירתה והגמ' מבארת שנחלקו האם צד אחד בריבית מותר או אסור וזה כמחלוקת ר"י ורבנן בהיה נושה בחברו מנה ורבא דוחה שנחלקו במתנה על מנת להחזיר אבל צד אחד בריבית לכ"ע אסור והנה מבואר מהגמ' שאין להתיר אלא מצד צד אחד בריבית וצ"ע למה אין כאן גם ההיתר של משכנתא ללא נכיתא כיון שאין הרווח ברור ולשיטת הרמב"ם לא קשה כלל כיון ששם אין קנין פירות של משכנתא אבל לשיטת כל הראשונים שגם ללא קנין משכנתא יש ההיתר צ"ע ועיין רמב"ן במלחמות ובחידושיו שהוכיח מכאן שסתם גמ' ס"ל שאין היתר של משכנתא ללא נכיתא אמנם הוקשה לו שלאמוראים שהתירו מה יעשו אם הבריתא שם וכתב שבאמת הם מודים שיש תנא שאוסר ובתוס' ס"ד: כתבו דלשיטת רש"י שבבית לא שכיח תיואה א"כ שם זה בית ובזה אין ההיתר של משכנתא ללא נכיתא אמנם ר"ת חלק על זה ולפ"ז צ"ע וכתבו שבאמת הכונה שזה ריבית גמורה מדרבנן.

והנה מדברי הראשונים מבואר שיש כאן שני פטורים שונים א. צד אחד בריבית ב. משכנתא ללא נכיתא וצ"ע למה כל הנידון של צד אחד בריבית זה לא סיבת היתר מצד שזה ריבית לא בטוחה דהרי אם לא יפדה בסוף אין כאן ריבית [ועיין מחנ"א י"ב] ועיין בית מאיר סימן קע"ד שביאר שבספק מכר הרי על הצד שלא יהיה מכר יש כאן ודאי ריבית וכל שעל הצד הלואה יש כאן ודאי ריבית אין לדון מצד ריבית לא בטוחה ורק במקום שגם בצד הלואה הריבית לא בטוחה יש להתיר מצד ההיתר של משכנתא בנכיתא והראשונים רק דנו שגם אם צד אחד בריבית אסור יש להתיר מצד משכנתא ללא נכיתא אמנם עיין רשב"א ס"ז: בד"ה ושמא יצא להם שנקט שבאמת האמוראים שהתירו משכנתא בלא נכיתא מצד שס"ל שצד אחד בריבית מותר ותלה נידון סוגין במחלוקת של בתי ערי חומה דהינו שנקט שבאמת סברת ההיתר של צד אחד בריבית מצד שזה לא ריבית בטוחה ובפשוטו הכונה כמו שביאר בשיעורי הגר"ח על ב"מ שיש צד שלא יהיה פירות אמנם צ"ע שהרי הרשב"א ס"ג. כתב שבדבר שלא תלוי במלוה והלוה אין להתיר מצד צד אחד בריבית וא"כ אם נבוא לדון מצד שאולי לא יהיה פירות לכאורא זה לא סיבה שיחשב צד אחד בריבית אמנם עיין ריטב"א ס"ז. בסוף העמוד [בד"ה ונראה] שדן שהכונה לא קץ שכיון שיכול לסלקו מיד ואז לא ישלם הריבית ויתכן שזה כונת הרשב"א.

אמנם יש מקום לומר שנקט שבאמת כל משכנתא חשיב צד אחד בריבית מצד שאם לא יפדה הקרקע באמת אין כאן אכילת ריבית ולפ"ז אין ההיתר כלל כי אין כאן ריבית בטוחה כי אולי לא יהיה פירות אמנם בפשוטו אין הדבר כן שהרי יש כאן ודאי הלואה וגם אם לא ישלם חשיב שחייב כסף ובנתים המלוה אוכל ריבית וגם אם יגבה בסוף הקרקע הממושכנת בפשוטו עד הגביה הוי הלואה ואכילת הפירות היא בתור ריבית.

אמנם הנה עיין תוס' ס"ה: שהקשו שלר"י כל משכנתא לא יהיה איסור מצד שזה צד אחד בריבית ותירצו שכיון שגם יורשיו יכולים לפדות זה לא סיבה שיחשב שיש כאן צד מכר ועיין תוס' בערכין [ל"א. בסוף העמוד] דמבואר שאין הכונה שגם אם לא יפדה זה ריבית אלא הכונה שזה מחסר בשם צד אחד בריבית ועיין רעק"א בערכין שתמה שלכאורא יש כאן ודאי ריבית רק שאם יגבה הקרקע מכאן ולהבא יש כאן גביה ולמה שיחשב צד אחד בריבית והניח בצע"ג ובפשוטו מבואר בתוס' שכל שהקרקע ממושכנת אם יגבו אותה בסוף דנים שמראש יש כאן תחילת קנין וזה סיבה לאכול הפירות ואין כאן ריבית ועיין תוס"ר ס"ו. שמשכנתא לא צריך קנין לגבות אותה דחשיב שיש כאן כבר תחילת קנין ולפ"ז יש מקום לומר שהרשב"א לא ס"ל תירוץ התוס' ונקט שבאמת לכן חשיב צד אחד בריבית מצד שיכול להשאיר הקרקע בידו ולא לגבותה וא"ש שזה דבר שתלוי בידו אמנם צ"ע שלשון הגמ' שהסברא להתיר מצד שלא קץ ואולי הכונה שלא קצץ ריבית בטוחה דהרי אולי ישאיר הקרקע אצלו וצ"ע.

### ביסוד ההיתר של משכנתא

ה] הנה בפשוטו יסוד ההיתר של משכנתא ללא נכיתא זה מצד שזה לא ריבית בטוחה כמבואר ברש"י ס"ב: וברמב"ם וגם הראשונים שנקטו שזה גם בבית מודים שזה סיבת הפטור רק שנקטו שגם בבית חשיב שזה ריבית לא בטוחה כי אולי ישרף הבית וכן בפשוטו מבואר בתוס' בבכורות ט"ז: שנקטו שלגבי צאן ברזל שאם קוצץ שחצי מהרוחים למלוה אין זה ריבית דאוריתא כיון שזה ריבית לא בטוחה דאולי לא יהיה רוחים ודימו לדין משכנתא ללא נכיתא.

אמנם הנה מבואר במשנה ס"ד: שהמלוה את חברו לא ישכור ממנו בפחות והקשה רש"י מה זה שונה ממשכנתא בנכיתא שמותר וכתב שרק שדה שמצוי הפסד יש להתיר מצד שההוזלה מצד שיש צד הפסד אבל בית זה לא שייך והתוס' חלקו וכתבו שגם בית חשיב שיש צד הפסד וכתבו לחלק שמשכנתא שזה כזביני לכן מותר משא"כ לשכור ממנו בפחות והנה בפשוטו כל מה שחילקו זה לגבי ההיתר מדרבנן של נכיתא אבל כלפי דאוריתא אין סברא לחלק כיון שיסוד ההיתר כי אין כאן ריבית בטוחה ובזה א"ש מה שהקשו מבתי ערי חומה למה אין ההיתר של משכנתא אפילו דשם לכאורא אין הבית ממושכן אמנם כיון שסברתם זה רק בדרבנן וזה לא סברא בדאוריתא.

אמנם עיין תוס"ר שכתב מפורש שהקושיא מבתי ערי חומה דגם שם זה נחשב ממושכן בידו וכן נקט המהרש"א שם ועיין עיטור ערך פותיקי ס"ד: שכתב מפורש להקשות מה ההבדל בין משכנתא ללא נכיתא שזה אבק ריבית ובלא ידור בחצרו חנם זה ריבית קצוצה וחילק שמשכנתא זה שכונא גביה וחשיב כזביני משא"כ בהלויני ודור בחצירי [וכן הוא במאירי] ומבואר שיש כאן היתר חדש במשכנתא שכיון שזה קנוי לו בעד ההלואה ועיין נתה"מ סימן רל"ה סק"ד שהביא את התוס' הנ"ל שכל ההיתר במשכנתא או בבית בעיר חומה כי זה כעין זביני והנה עיין גמ' ס"ב. לגבי משכנתא שבדיניהם מוציאם מלוה למלוה ובדינינו אין מחזירים והגמ' דוחה שהם בתורת זביני גובים את זה והנה היה מקום לומר שבאמת זה לא סברא אמיתית להתיר אמנם עיין מאירי שם שביאר שבאמת זה סברא אמיתית להתיר ועיין שו"ע סימן קס"א שריבית דרך מקח מותר וכתב הגר"א סק"ו המקור מהגמ' הנ"ל ומבואר שנקט שסוגין זה סיבה אמיתית להתיר.

ובפשוטו יסוד ההיתר המבואר כאן שכל שהדבר ממושכן זה נחשב כאילו החליף מעותיו במשכון וממילא זה סיבה שיקבל הפירות ועיין גמ' ס"ו. דמבואר שבמשכנתא לאחר מתן מעות אם אומר שאם לא תשלם עד ל' יום תזכה בזה לולי חיסרון של אסמכתא זוכה והקשו הראשונים הרי מלוה לא קונה ועיין רשב"א שכתב וז"ל דשאני משכונא דשכוניה גביה וכמכירה ליומיה היא וכשבעל הקרקע חוזר ופודה הרי הוא כחוזר ולוקח באותן דמים וכו' עכ"ל וכן הוא בתוס"ר שם ועיין לעיל דהבאינו מתוס' שאם בסוף יגבו הקרקע דנים שמראש זה כאילו מכור לו ומבואר שבמשכנתא יש גדר כאילו זה קנוי בעד הכסף.

והנה בפשוטו היתר זה הוא לא קשור למה שיש צד הפסד אמנם צ"ע שלשון הגמ' שההיתר כיון שלא קץ ובפשוטו צ"ל שזה צירוף של שני הסברות יחד שכיון שזה קנוי לו ואין כאן ריבית ודאית לכן זה סיבה להתיר וזה כסברת הריטב"א שהובא לעיל דמה דהגמ' אומרת לגבי את ונולא הכא זביני שהכונה שכל ההיתר רק כי זביני ואין הרווח ברור ועיין טור שנקט שישכור בפחות זה ריבית קצוצה אפילו שנקט שמשכנתא ללא נכיתא אין בזה איסור כיון ששכיח הפסד ובהכרח שהכונה שההיתר זה בצירוף לשני הסברות ועיין פנ"י ס"ז. בגמ' [בד"ה א"ל אביי] שגם נקט שכונת תוס' שיסוד ההיתר בגלל שזה זביני והקשה כנ"ל שהרי הגמ' אומרת הטעם כי זה לא קץ וכתב שכונת הגמ' לא קץ לשם ריבית אלא מצד מכר ומשמע שנקט בדעת תוס' שזה סיבת היתר לבד.

אמנם בפשוטו זה נסתר מתוס' בבכורות שנקטו שספק רוח בצאן ברזל זה סיבה להתיר ושם זה רק הלואה אמנם עיין תוס"ר ע: שכתב שצאן ברזל זה כמו משכנתא וצ"ע שם בסוגיא ועיין תוס' בבכורות דמבואר שבלא ידור בחצרו חנם לא הוי דאוריתא לדעת תוס' מצד שיש בזה ההיתר של ללא נכיתא וזה דלא כטור ואולי מצד שנקטו שגם כה"ג חשיב כממושכן לגביו ועיין ביאור הגר"א קס"א סקי"ד שנקט שלתוס' לא הוי ר"ק וצ"ע בכל זה.

### למה סאה בסאה אין ההיתר של רוח לא ברור

ד]והנה הגמ' בתחילת הפרק דנה לגבי הלואת סאה בסאה שאם בתר בסוף אזלינן הוי ר"ק ועיין אבי עזרי שהקשה לשיטות שמשכנתא לא הוי ריבית בגלל שזה רוח לא ברור א"כ גם כאן לא הוי ריבית ומה הצד שזה יהיה ר"ק וע"ש שכתב שלמבואר בלח"מ שכל הסברא של רוח לא ברור זה בצירוף למה שלא קץ א"ש אמנם למה דביארנו לעיל שזה שני סוגיות וההיתר של משכנתא זה מצד רוח לא ברור ולא קי"ל לסברא של לא קץ א"כ צ"ע וכן לראשונים שביארו שהכונה לא קץ שהרוח לא ברור א"כ ודאי צ"ע והנה למבואר לעיל להרבה שיטות אין מקום לקושיא א. לדעת הרמב"ם שרק מתי שיש קנין הגוף יש היתר של משכנתא א"כ כאן זה לא שייך ב. לדעת הרשב"א שיסוד ההיתר מצד שזה צד אחד בריבית אם נימא שזה מצד שבסוף לא ישלם או כי ישלם מיד א"כ כאן זה לא שייך ושכיון שהיוקר והזול לא תלוי בו אין בזה ההיתר של צד אחד ברירית כמבואר בראשונים ג. אם נימא דכל היתר רק מצד שהוי זביני כמדויק מתוס' ולכן לא ישכור בפחות הוי ר"ק כמבואר בטור א"כ כאן שאין ההיתר הנ"ל לכן זה אסור אמנם למבואר בגר"א שלתוס' יש בזה ההיתר משמע שמה שזה לא רוח בררו זה עצמו סיבה להתיר א"כ הדרא קושיא לדוכתא.

ולכאורא צ"ל כדביארנו בתחילת ריבית שלצד שבתר בסוף אזלינן לא שייך את כל ההיתר של רוח לא ברור דרק אם הקובע של הקציצה זה שעת ההלואה שייך ההיתר הנ"ל אמנם לצד הגמ' שם באמת לא שייך היתר של משכנתא ולפ"ז להלכה שבתר מעיקרא אזלינן בכל סאה בסאה יש מקום להתיר שלא הוי ר"ק גם מצד שזה לא רוח ברור והנה שמעתי לדון שבכל הלואה של שקלים אם הצמדה לדולר יש ההיתר של רווח לא ברור ולפ"ז למה דפסק הרמ"א שזה רק דרבנן זה יהיה רק דרבנן וממילא בהלואה מכספי גמ"ח יש מקום להתיר מצד ההיתר של צדקה אמנם לרוב השיטות וכנ"ל אין בזה ההיתר של רוח לא ברור וצ"ע בזה

# משכנתא בנכייתא

### בטעם ההיתר של נכיתא כלפי האיסור דאוריתא

א] מבואר בגמ' שמשכנתא בלא נכיתא זה אסור אמנם בנכיתא רבינא ס"ל להיתר ומבואר בגמ' בהמשך שיש אמוראים שהחמירו שלא לקחת משכנתא בנכיתא ודעת הראב"ד שהכל מיירי בלא מסלקא אבל במסלקא אסור אפילו בנכיתא אמנם דעת רש"י תוס' והרשב"א דמדובר אפילו במסלקא וצ"ב מהו יסוד ההיתר דנכיתא והנה יש ראשונים שרק מותר אם מוכר לו בשוי או קרוב לזה כדרך אריסים [הובאו דבריהם ברמב"ן] אמנם כל הראשונים נקטו שמדובר אפילו בהוזלה גמורה ודומיא דשדה אחוזה וצ"ע א"כ מה סיבת ההיתר הרי מה שמוזיל לו זה בגלל ההלואה והנה לדעת הראשונים שבלא נכיתא זה רק דרבנן יתכן שכל יסוד ההיתר של נכיתא זה רק כלפי האיסור דרבנן שיש כאן אבל יתכן שבאמת אין זה סיבת היתר כלפי הדאוריתא אמנם לראשונים שבלא נכיתא זה דאוריתא ובנכיתא זה מותר וכן לרמב"ם שבבית ללא נכיתא הוי איסור דאוריתא ובנכיתא הוי איסור מדרבנן חזינן שיש כאן היתר כלפי הדאוריתא וכן מבואר ברי"ף שלכו"ע משכנתא בנכיתא זה רק דרבנן ואין יוצא בדינים וצ"ב טעמו של דבר אמנם יתכן שחלוק הטעם שאין כאן איסור דאוריתא מהטעם שאין כאן איסור גם מדרבנן וכדלקמן.

והנה מבואר במשנה שהמלוה את חברו לא ישכור ממנו בפחות ומבואר שאפילו שמשלם על השכירות ולא מקבל את זה חנם אבל כיון שזה יותר בזול חשיב ריבית ויש לדון האם זה נידון של דאוריתא וברמב"ם פ"ו ה"א מבואר שזה איסור דאוריתא ועיין רעק"א בגליון השו"ע סימן קס"ו שהביא משו"ת הרשב"א שאם השכיר בדינר כיון שאין הונאה לקרקעות הוי דרבנן אבל אם פירש ששדה הנשכרת בד' אני ישכיר בדינר זה ר"ק ועיין רעק"א שם שלדעות שבפלגא יש הונאה לקרקעות א"כ כה"ג שהוזיל יותר מחצי הוי ר"ק וכן במטלטלים שיש הונאה ועיין תוס' ע: דמבואר שלדעת ר"ת שבית חשיב ספק רוח לכן הוי רק מדרבנן אבל לרש"י שבית נחשב ודאי רוח הוי דאוריתא אמנם עיין תוס' בבכורות ט"ז: שכתבו שאפילו לרש"י שלא ידור בצרו חנם הוי דאוריתא כי חשיב ודאי רווח אבל לא ישכור בפחות זה מדרבנן ולא ביארו טעמו של דבר ובפשוטו הסברא כמבואר בתוס' רי"ד בסוגין שכיון שמשלם על השימוש אפילו שזה בזול חשיב דרך מקח ואין בזה איסור ריבית [וזה כשיטת המבי"ט הובא בש"ך קע"ג סק"ו אלא שהוא ס"ל ששכירות שאני וצ"ב] והנה לשיטות ששם זה דרבנן א"כ ודאי שנכיתא זה דרבנן שכיון שמשלם על הפירות זה עצמו סיבה שזה יחשב דרבנן אמנם לשיטות דהוי דאוריתא צ"ב למה במשכנתא זה דרבנן.

והנה קושיא זו קשה בדעת הרמב"ם שכתב שלא ישכור ממנו בפחות זה ריבית קצוצה ומאידך לגבי משכנתא של בית ללא נכיתא נקט שזה אסור מדאוריתא ולגבי נכיתא נקט שזה רק אסור מדרבנן וצ"ב החילוק [ועיין סה"ת שמ"ו ח"ג אות כ' בד"ה ויש לעיין מה שישב בזה ויבואר לקמן] ועיין מקו"צ פ"ו ה"א שהביאו מספר חדרי דעה שכתב לישב דבלשון הרמב"ם מבואר שהאיסור של לא ישכור ממנו בפחות מדובר שאומר לו מפורש שישכיר לו בפחות מהשוי וכה"ג חשיב ריבית משא"כ במשכנתא לא הזכירו כלל שזה פחות מהשוי וממילא אפשר לראות עשה לו סתם הוזלה ולא בעד הריבית ולכן זה מותר ויתכן שזה רק בקרקע וכסברת הרשב"א לעיל שכיון שאין הונאה לקרקעות כל שלא מזכיר שזה יותר בזול אין בזה סיבת איסור.

ובחידושי רעק"א כתב שבמשנה הרי קצץ שהשכירות בפחות זה מחמת ההלואה משא"כ במשכנתא אין כאן שום קציצה שזה אחד בעד השני אלא שעשה כאן עסק אחד של הלואה ועסק אחד של שכירות בזול שבזה הרי מותר הקדמת מעות בזול כיון שזה יש לו ובפרט כאן ששכירות קרקע חל בכסף ויסוד הדברים מבואר ברשב"א ק"י. וז"ל **ומשכנתא בנכיתא תרתי אית ביה מלוה ומכירת פירות באותה נכיתא ואילו רצה הלוה לפרוע עיקר הלואתו תוך זמן המשכונא פורע כחוב בעלמא שאין אכילת הפירות כלל תלויה במלוה שאלו כן אסור משום ריבית דשכר מעותיו עומד ונוטל וכו'** עכ"ל והנה בפשוטו לפ"ז לא צריך להגיע לצד הפסד וכן הוא מפורש בשו"ת הרשב"א ח"ב סימן רי"ג בד"ה תשובה שגם במקום שאין צד הפסד בכל אופן אין בזה ר"ק כיון שהוי דרך מכר אמנם מה שצריך צד הפסד כדי להתיר גם מדרבנן שזה לא יראה כריבית בעד החלק של ההלואה.

והנה לכאורא הדברים מחודשים דבפשוטו כל מה שהלוה הסכים לתת לו בזול זה מצד שנתן לו הלואה אבל ללא זה לא היה משכיר לו בזול ואם ימצא המעות שלא נגד המשכנתא מזויפים בפשוטו יצטרך להחזיר לו המשכנתא [וכן הוא בריטב"א כתובות צ"ה: שאם טרפו הקרקע חייב להחזיר מיד את כל ההלואה שלא הלוה לו אלא מחמת שקיבל קרקע בזול ע"ש] ויתכן שכיון שאין הדבר מוכרח מכח ההסכם שביניהם כה"ג חסר בקציצת הריבית וכדין לא קץ המבואר ברש"י שזה סברא שלא יחשב ריבית קצוצה והנה רש"י הקשה מה ההבדל שלא ישכור בפחות ובמשכנתא מותר ולא ישב כנ"ל אמנם יתכן שפשיטא ליה שזה רק סברא כלפי הדאוריתא אבל לא כלפי הדרבנן ועיין בזה עוד לקמן ובעיקר הדבר יש כאן חידוש שכלפי חלק הנכיתא הכסף מראש ניתן כמקח דבפשוטו כל הכסף ניתן כהלואה רק שקבעו שחלק מהחוב יפרע על ידי אכילת הפירות בנכיתא והראיה דהרי מבואר בגמ' ששביעית משמטת והרי מדובר גם כלפי חלק הנכיתא וצ"ע בזה ועיין לקמן.

והנה המורם מהנ"ל דבטעם ההיתר של נכיתא כלפי הדאוריתא יש לבאר בכמה אופנים א. לשיטות שכל משכנתא זה דרבנן מצד שזה לא רוח ברור או סיבה אחרת א"כ אין מקור שיש כאן היתר כלפי הדאוריתא יותר מזה ב. שיטת הרי"ד ותוס' בבכורות שכיון שמשלם בעד זה חשיב דרך מקח ולא חשיב ריבית ג. שחלק השכירות בזול לא הותנה שזה בעד ההלואה אלא זה מקח בזול ולכן אין בזה ר"ק וכן משמעות הרשב"א.

### ביסוד ההיתר דמשכנתא בנכיתא כלפי הדרבנן וההבדל בין זה ללא ישכור בפחות

ב] והנה נתבאר למה בנכיתא אין בזה איסור דאוריתא אמנם עדין יש לעיין למה אין בזה איסור דרבנן דהרי סברת ר"ת כי זה רוח לא ברור הרי אסור מדרבנן וכן סברת הרי"ד שזה דרך מקח הרי מבואר במשנה שסור לשכור בפחות מדרבנן וצ"ב למה כאן זה אחרת וכן סברת הרשב"א שחלק זה הוא מקח אינו מוכרח שזה סברא גם כלפי הדרבנן עיין לקמן.

### שיטת רש"י

א. והנה עיין רש"י ס"ד: וס"ז: וס"ח. וברשב"ם בב"ב ל"ה: שביארו שיסוד ההיתר שכיון שיש צד שהפירות יפסדו ולא יקבל כשיעור מה שקצבו א"כ זה לא נחשב שלוקח ריבית דמכירת דבר שיש בו סיכון הוא שוה פחות ועיין רש"י שהקשה מה זה שונה מהמשנה שלא ישכור בפחות חזינן שחשיב ריבית וכתב רש"י לחלק בין בית שלא שכיח בזה הפסד שבזה צד ההפסד הוא לא סיבה להוזלה לבין שדה וכרם שבזה שכיח הפסד וזה סיבה להוזלה אמנם התוס' והרשב"א חלקו על רש"י ונקטו שגם בבית שכיח תיואה אם יפול הבית או ישרף [וכן יתכן שלא יצטרך את הבית] ונקטו שההיתר של משכנתא בנכיתא זה לא רק בשדה אלא גם בבית והנה עיין רעק"א וחוו"ד קע"ב סק"ד שתמהו על קושיתם הרי הדין שנפל הבית או נשרף לא צריך לשלם שכירות א"כ כה"ג לא יפסיד את הנכיתא א"כ אין כאן צד הפסד שזה סיבה לשכור בפחות ועיין רעק"א שהוסיף שגם אם נימא שבמשכנתא זה לא כמו שכירות אלא ההסכם הוא על עיקר הזכות פירות וגם אם ישרף או יפול המלוה הפסיד אבל א"כ אין מקום לשאול מה זה שונה מהמשנה דשם הרי מדובר בשכירות ושם לא חשיב שיש כאן צד הפסד ולכן אסור ובפשוטו צ"ל כדביאר בחוו"ד שדעתם שכל ששילם השכירות בתחילה בזה הדין שגם אם נפל הבית או נשרף לא צריך להחזיר לו את כספו וכשיטת הרא"ה ולכן ס"ל שגם בבית זה סיבה שיהיה כאן ההיתר של נכיתא [ועיין גר"ז סנ"ב שכל שישב יום בקרקע הפסיד את הנכיתא של אותה שנה גם אם זה יפול].

והנה בפשוטו היה מקום לדון שכל סברת רש"י זה רק כלפי ההיתר של בנכיתא שיסודו מצד שזה שוי הנכיתא ממילא כה"ג לא שיך לדון שזה שוי הנכיתא אבל לגבי ההיתר של ללא נכיתא שזה מצד שזה רווח לא ברור יתכן שודאי שגם בית חשיב רווח לא ברור ובפרט אם נימא כנ"ל שבנפל הבית לא משלם שכירות א"כ כל סברת רש"י שאין כאן צד הפסד אבל כלפי רווח חשיב רווח לא ברור כי אם יפול הבית לא יקבל את השכירות בזול ועיין ראב"ד פ"ו ממו"ל בהשגותיו על הרמב"ם שכתב שכל הסברא לחלק בין שדה לכרם זה עד כמה שמשכנתא ללא נכיתא זה דאוריתא וכל הנידון כלפי ההיתר של נכיתא אבל לשיטות שזה דרבנן בזה אין מקום לחלק בין בית לשדה ועיין רא"ש בסימן ל"ד שהביא את המחלוקת רש"י ור"ת לגבי בית רק כלפי ההיתר של בנכיתא שבבית אין ההיתר של נכיתא אבל לגבי ללא נכיתא שהנידון כלפי הדאוריתא בזה לא כתב שזה תלוי ברש"י ור"ת ועיין ב"י שכתב שמשמע שכלפי הדאוריתא באמת רש"י מודה לשאר הראשונים [אמנם הב"ח כתב שכונת הב"י שכלפי נכיתא ודאי שגם בבית זה דרבנן] אמנם תוס' ושאר הראשונים שכתבו שכלפי בתי ערי חומה לרש"י מובן למה זה ר"ק כי זה בית מבואר שנקטו שלדבריו בבית הוי דאוריתא וכן מבואר בתוס' לקמן ע: שלא ישכור בפחות לרש"י יתכן שזה דאוריתא משא"כ לר"ת ומבואר שסברת רש"י זה גם כלפי הדאוריתא וצ"ב מקור הדברים.

והיה מקום לומר דס"ל לראשונים דכל יסוד ההיתר של נכיתא זה לא כלפי הדאוריתא שכיון שסיבת ההוזלה זה מחמת ההלואה אין זה סיבה להתיר וכל יסוד ההיתר כיון שמדאוריתא גם ללא נכיתא אין בזה איסר ממילא כלפי הדרבנן כל שאפשר לתלות שיש כאן הוזלה מחמת צד הפסד זה סיבה להתיר ולכן נקטו שודאי שגם בבית שיך סברא זו ובהכרח שעיקר סברת רש"י שבבית לא חשיב רוח לא ברור ולכן בלא נכיתא יש בזה איסור דאוריתא וממילא הנכיתא כאן זה לא סיבה להתיר אמנם אין זה במשמעות לשון רש"י שכתב את סברתו כלפי הנכיתא ב. שהרי שיטת הרמב"ן שבלא נכיתא זה דאוריתא ובנכיתא זה מדרבנן ומבואר שהנכיתא זה סברא כלפי הדאוריתא וכן נקט בדעת רש"י שבבית בלא נכיתא זה דאוריתא ובנכיתא זה רק מדרבנן.

וצ"ל שנקטו שבבית לרש"י הוי מדרבנן בנכיתא ובהכרח שעיקר סברתו שרבנן גזרו בנכיתא אטו ללא נכיתא ולכן כיון שבבית בלא נכיתא זה דאוריתא לכן אסור גם בנכיתא אבל אם בלא נכיתא זה היה דרבנן לא היה סיבה לגזור בנכיתא דהרי חזינן שיש כאן סיבה להתיר אמנם כל זה אם סיבת ההיתר כלפי הדאוריתא מצד הנכיתא שיש כאן צד הפסד אבל אם זה מצד שהוי מקח או כסברת הרי"ד א"כ זה רק סברא כלפי הדאוריתא ולא כלפי הדרבנן וכל זה צ"ע עוד צ"ע שלא כתוב ברש"י שבבית בנכיתא זה דרבנן.

### שיטת תוס'

ג] ב. עיין תוס' שכתבו שבאמת גם בבית וגם בשדה חשיב שיש צד הפסד שמא יפול הבית או ישרף אמנם כתבו שכל ההיתר שמצאנו במשכנתא זה רק כיון שזה כזביני וכמבואר בגמ' לעיל ס"ב. שלכן בעכו"ם מוציאם מלוה למלוה אבל במשנתינו שאין הבית ממושכן למלוה בזה לא עוזר מה שזה בנכיתא דהינו שזה ודאי שיש כאן סיבת איסור דמה שעושה לו בזול זה בגלל ההלואה ורק כיון שאפשר לראות האכילה כזביני לכן הקילו בנכיתא והנה בפשוטו זה ודאי שיסוד ההיתר של משכנתא בלא נכיתא זה מצד שהרוח לא ברור רק שמדרבנן זה אסור אלא שרבנן התירו אם זה בנכיתא שיש כאן צד קולא מצד שיש כאן צד סיכון ולכן מוזיל לו ולא הקילו אלא במקום שזה נראה כזביני ועיין תוס' לקמן ע: וכן תוס' בבכורות ט"ז: שכתבו שנותן צאן ברזל באחריות המקבל וחולקים ברוחים אין בזה ריבית קצוצה כיון שאין כאן רוח ברור ובפשוטו מבואר כנ"ל שהצד שהרווח לא ברור זה עצמו סיבה להתיר וכן כתבו לקמן ע: שלא ישכור ממנו בפחות זה מדרבנן לר"ת בבית דהינו שאפילו שכאן אין ההיתר של זביני אבל בכל אופן יש בזה ההיתר של משכנתא שזה רוח לא ברור ועיין שו"ע קס"א ס"ו דמבואר שלא ישכור בפחות זה ר"ק וכתב הגר"א שזה לרש"י אבל לר"ת לא הוי ר"ק וכן מבואר בפשוטו מקושית התוס' בהמשך מבית בערי חומה דבפשוטו שם אין הקרקע משכנתא ובכל אופן נקטו שלר"ת אין בזה ר"ק כיון שזה ריבית לא בטוחה [ובפשוטו כן מבואר במהר"ם].

אמנם עיין מהרש"א שכתב שהסברא של תוס' שזה זביני זה עצמו הסברא שבלא נכיתא זה לא איסור מדאוריתא וכן מבואר בתוס"ר שהעמיד הקושיא מבתי ערי חומה שגם שם זה כממושכן לו ומבואר לכאורא שבאמת יסוד ההיתר של משכנתא בלא נכיתא זה מצד שזה כזביני ואפשר לראות את אכילת הפירות כאוכל משלו אלא שמדרבנן זה אסור והתירו במקום שזה בנכיתא אפילו שזה עצמו לבד זה לא סיבה להתיר ולפ"ז מה שהגמ' לעיל אומרת שהעכו"ם לוקחים הפירות בתורת זביני זה באמת הסיבה גם להתיר בישראל וכן הבין הריב"ש סימן ש"ה בתחילתו וכן הוא במאירי שם וכן הביא המאירי ס"ד: בשם תוס' ושגם אם אין צד הפסד זה מותר ועיקר הסברא מבואר בב"י סימן ר"ז ס"י בשם ת"ר שביאר שמשכנתא ללא נכיתא מותר אפילו שאסמכתא זה ר"ק מצד שרק במשכנתא שזה זביני וכן עיין עיטור ערך פותקי ס"ד: שהקשה מה ההבדל בין הלויני ודור בחצירו שזה ר"ק ממשכנתא ללא נכיתא וכתב וז"ל **ול"ד למשכנתא ללא נכיתא דהוי אבק ריבית דמשכתא כזביני דמי מ"ט כדאמרינן מאי משכנתא דשכונא גביה והו"ל כמוכר את השדה ונותן לו מקצת דמיו שהמוכר אסור ולוקח מותר היכא דא"ל ארעא ליקני ליך מעכשיו וזוזי להוו הלואה גבך אבל הלויני ודור בחצירי לא אקני ליה החצר כלל והוי ר"ק** עכ"ל ומפורש כנ"ל שיסוד ההיתר של משכנתא כי זה זביני [וכן הוא בסה"ת שמ"ו ח"ג אות כ' בד"ה ויש לעיין].

והנה לפ"ז לכאורא אם יהיה דבר שזה רוח לא ברור זה לא סיבה להתיר ובאמת עיין תוס"ר ע: לגבי צאן ברזל שכתב שבספק רוח מותר מצד שצאן ברזל זה כמו משכנתא דהינו שהצאן ברזל משועבד לחוב וצ"ב הגדרים שם והנה עיין פנ"י ס"ז. שהקשה שהרי לשון הגמ' שזה לא קץ דהינו שאין כאן ריבית ברורה דהינו שהבין שסברת תוס' שההיתר רק מצד שזה זביני וכתב שכונת הגמ' שלא קצץ ריבית דהריבית זה בתור זביני אמנם יש מקום לומר שודאי מצד זביני לבד זה לא סיבה להתיר אלא זה בצירוף למה שיש כאן רק ספק רוח וכמבואר ברמב"ם שהתיר ספק רווח רק במקום שיש קנין הגוף וכן בריטב"א ביאר כונת הגמ' זביני לגבי את ונולא שזה בצירוף למה שאין רווח בטוח והארכנו בשיעור הקודם בזה והנה לפ"ז אין לנו מקור כלל דמה שיש כאן צד הפסד ומשלם על זה זה סברא שלא יחשב ריבית אלא רק כאן שזה לא ריבית מצד עצמו הקילו לסמוך על זה וכן הוא בנתה"מ סימן ר"ט שלכן לא חשיב הונאה כיון שבאמת סיבת ההוזלה בגלל ההלואה רק שכאן התירו דבר זה ע"ש.

והנה הטור כתב בסימן קס"ב שמה שגם בבית משכנתא זה דרבנן מצד שגם בית יכול להישרף ומבואר שכל ההיתר בנוי על מה שזה רוח לא ברור וכן ביאר ההיתר של נכיתא מצד קרוב לשכר כהפסד ומאידך כתב שבלא ישכור בפחות זה ר"ק ולנ"ל א"ש שמצד קרוב לשכר לבד זה לא סיבה להתיר אלא רק מצד שזה משכנתא ולכן בלא ישכור בפחות שזה לא משכנתא זה אסור אמנם מה שהתירו בנכיתא זה מצד שהוי קרוב לשכר כהפסד ובאמת זה לבד זה לא סיבה להתיר ועיין לקמן סק"ה וצ"ע בזה [**טבת תש"פ:** אמנם עיין לשון הטור והשו"ע הלוהו על חצרו ובזה לכאורא ודאי שזה לא ר"ק רק לשיטת רשי כ זה בית ויתכן שרק על זה כתב הגר"א שזה תלוי בראשונים ובאת דברי הטור צ"ע שסתם בזה].

### שיטת הרמב"ן והרשב"א

ד] ג. עיין רמב"ן שכתב לישב וז"ל והתירוץ הנכון דמשכנתא כיון דמפיק דמי עלה כזבינא דמיא שהרי מעותיו על אותה משכונא הם ובין שהיא עושה פירות ובין שאינה עושה פירות מנכה לו וכל חובו כלה באותה נכיתא דמי למה ששדי עושה מכור לך דמותר אבל הלואהו ודר בחצרו הקרן שלו קיים בחובו והוא משכיר לו חצרו בפחות ופורע מכיסו ואין מעותיו כלין כאן עכ"ל והנה מה שכתב שכל חובו כלה בנכיתא בפשוטו הכונה שאם לא ישלם ינכה את החוב עד שיגמר אמנם עיין שם בהמשך שהביא מהרי"ף שגם במסכם חמש שנים בנכיתא ואחרי זה בלא נכיתא תוך החמש שנים יש ההיתר של נכיתא ומבואר שגם ללא שיגמר כל החוב זה מותר [וברשב"א כתב שאפשר שחובו כלה] וצ"ל שלרוחא דמילתא כתב כן וביאר כן בסתמא לדעתו שכל ההיתר כמשכנתא דסורא והנה הרמב"ן דימה למה ששדי עושה מכור לך שזה זבינא כיון שיתכן שיפסיד ולכאורא הכונה כמו שביאר בגיטין ל. שכל שיתכן שיפסיד מהקרן עצמה אין לזה שם הלואה אלא שם זבינא והנה במקום שקבע כך על כל ההלואה זה א"ש שיתכן שיפסד מהקרן אבל במקום שעשה נכיתא על חלק לכאורא לגבי השאר אין צד שיפסיד וא"כ צ"ע למה שלא נראה חלק זה של זבינא כריבית על שאר ההלואה וצ"ל שדנים שיש כאן הלואה של אלף ויתכן שיקבל אלף מאה ויתכן שיקבל תשע מאות וכה"ג זה הופך את הכל לזבינא והנה ע"ש בנימוק"י שהביא מהרא"ה שהיתר הרמב"ן זה גם בהלואה ומסכם שיתכן שיתן לו רוח ויתכן שיפסיד מהקרן שזה מותר ע"ש והנה עיין רמב"ן לקמן שהקשה מה הסברא של המ"ד שאוסר משכנתא בנכיתא מה זה שונה ממה ששדי עושה מכור לך ותירץ שכיון שחלק זה הלואה ממילא דנים שזה כריבית ביחס להלואה אמנם המ"ד שמתיר זה מצד הנ"ל והנה תוס' ורש"י לא חילקו כך ומשמע שס"ל שגם מתי שזה דבר נפרד מההלואה זה מותר [ועיין גליון מהרש"א ובחת"ס שצידדו שרש"י הבין שמשעות המשנה גם בשעת הלואה ובתוס' לא משמע כן] ובפשוטו זה לשיטתם שביארו שיסוד ההיתר של מה שעיזי חולבות זה מצד שיש כאן צד הפסד והוי קרוב לשכר ולכן לא חשיב ריבית וא"כ זה סברא גם אם זה לא בתור פרעון ההלואה אלא שלא חשיב ריבית.

והנה בעיקר המבואר ברמב"ן ורש"י שיסוד ההיתר של נכיתא שזה כמו מה ששדה עושה מכור לך ומה שעיזי עושות מכור לך בפשוטו כן מבואר גם בתוס' ס"ד. שדימו משכנתא דסורא לדין מה ששדי עושה וכתבו שכאן זה עדיף מצד שיש קנין בעיקר הקרקע ומשמע שזה יסוד ההיתר אמנם עיין לעיל דהבאינו מהרשב"א ק"י. שביאר שיסוד ההיתר דדנים שיש כאן שני עיסקאות אחד שכירות הקרקע בזול שאין בזה איסור ואחד הלואה ואין קשר בן הדברים דהינו שלא תולים שהמכירה בזול היא בעד ההלואה ומשמע שזהו יסוד ההיתר ללא שום צירוף ועיין בשו"ת החדשות סימן פ"ג שכתב וז"ל ובנכיתא שרי דנכיתא הוא שכירות ובשכירותו משתמש בהן עכ"ל ועיין ב"י סוף סימן קע"ב שהביא משו"ת החדשות סימן של"ט לגבי משכנתא בנכיתא והתברר שהקרקע לא היתה שלו והמלוה צריך להחזיר מה שהשתמש במשכנתא לבעלים וכתב שהלוה צריך לשלם כשיעור המשכנתא למלוה מצד שזה מכר וז"ל ויש לומר דכל שיש בה נכיתא הרי זה מכר גמור של פירות והרי היא לגבי פירות כמכירה עכ"ל ומבואר כנ"ל שיסוד ההיתר שהחלק של הריבית נחשב כמכר וממילא אין כאן הלואה אם פרעון אמנם יתכן שצריך צד הפסד מצד שמדרבנן כל מה שרואים את זה כמכר נפרד ולא בגלל ההלואה רק כי יש צד הפסד [ועיין ריטב"א ס"ד: שהביא את הרמב"ן ללא החלק שיתכן שיפסיד ומשמע כנ"ל שעיקר ההיתר שחלק זה הוא מכר].

### המורם מהנ"ל והנפק"מ בזה

ה] העולה מהנ"ל דמבואר שיש היתר של נכיתא וביסוד ההיתר מצאנו שלשה הגדרות א. שיטת תוס' שזה מצד שיש כאן צד הפסד וזה שוי השימוש אמנם זה רק היתר מיוחד במשכנתא שזה כזביני ב. ברש"י משמע שמדובר בדבר שיש בזה צד הפסד וזה היתר גם ללא שזה משכנתא ג. דעת הרמב"ן שזה מצד שיתכן שיפסיד מהקרן ולכן רואים את הכל כזבינא ולא כהלואה ד. ברשב"א משמע שהחלק של הנכיתא אין זה הלואה כלל אלא זה מכר ואין קשר בין עסק לעסק וכנ"ל מרעק"א.

והנה החוו"ד סק"ג הביא את הנימוק"י שאין היתר רק אם מנכה בעיקר החוב ולא שסתם קונה ממנו הפירות ומשמע שגם אם זה יהיה בקרקע של המשכנתא דהינו שפסק כרמב"ן ובזה א"ש השו"ע בסימן קס"א שפסק שלא ישכור בפחות זה דאוריתא והרמ"א לא השיג אפילו שנכיתא זה סיבה להתיר לכל הפחות שלא יהיה דאוריתא ועיין גליון מהרש"א שדן מה הדין בנכיתא ואומר לו מפורש שזה מחמת שאר ההלואה דלכאורא לרשב"א הוי ר"ק אמנם לתוס' שזה לא נחשב ריבית כיון שזה במשכנתא ממילא גם כאן זה מותר וצ"ע בכל זה.

והנה עיין רמב"ן שהביא ראשונים שהאיסור במשנה שלא ישכור בפחות כי זה לאחר ההלואה והרמב"ן חלק שגם לאחר ההלואה כל שחל המשכנתא זה מותר [הובאו דבריו בחוו"ד קע"ב סקי"א] וצ"ע שהניחא לרש"י ותוס' שיסוד ההיתר דזה לא ריבית ה"ה כאן אבל לרמב"ן שההיתר דדנים הכל כזביני א"כ כאן שתחילתו הלואה זה לא שייך וכן לרשב"א שחלק זה הוא מקח הרי כאן זה היה הלואה וזה עצמו שפורע החוב בכה"ג זה ריבית מאוחרת וצ"ל שגם כה"ג חשיב דרך מקח [ועיין סוגיא דריבית מאוחרת דנחלקו בזה אחרונים].

ועיין טור שכתב שגם לר"ת שבבית יש ההיתר של נכיתא כל זה בלא קיבל עליו אחריות אבל בקיבל עליו אחריות שכה"ג אין צד הפסד זה אסור ועיין ש"ך סקי"א שביאר שהכונה שהאחריות הוא שאם יפול הבית יתן לו בית אחר דהינו שודאי ירויח [ועיין גר"ז סנ"ב שללא תנאי זה אם עבר יום אחד הפסיד הנכיתא של כל השנה ומשמע שאם לא הפסיד גם ללא זה אסור] ובחוו"ד סק"ה ביאר שהתנה שאם יפול הבית הוא מיד מחזיר ההלואה כך שעד כמה שיש הלואה יש לו רוח בזה אין סיבה להתיר וכן הוא בב"ח [ומשמע שאם לא מעמיד לו משהו במקום אפילו שלא מנכה לו מותר וכן משמע בחכמ"א קל"ה ס"ג דהינו שיסוד ההיתר שאין רוח ודאי] ועיין חוו"ד בחידושים סק"ז שאם זה בלא נכיתא הוי ר"ק ובנכיתא הוי ודאי רק ריבית דרבנן והנה מה שנקט שבלא נכיתא הוי דאוריתא מבואר שעיקר מה שזה משכנתא לבד זה לא סיבה להתיר אלא רק מצד שזה רוח לא ברור עיין לעיל סק"ג ומה שנקט שהוי דרבנן בנכיתא אפילו שאין צד הפסד וכן נקט סימן קס"א סק"ז לכאורא כל זה לרשב"א שיסוד היתר כי זה מכר אבל לשאר הביאורים יתכן דכל שאין צד הפסד הוי דאוריתא מה שמוזיל לו.

והנה מבואר ברמב"ן שבמשכנתא אפילו בנכיתא אם שטפה נהר המלוה גובה מהלוה וצ"ע עד כמה שבנכיתא הגדר שזה מקח א"כ הפסיד את שלו וצ"ע וכן עיין לעיל שהקשינו מהא דשביעית משמטת ומשמע שהכסף ניתן בתור הלואה ולא שמראש זה ניתן כמקח וצ"ל שזה תלוי ועומד דהינו שביסודו זה הלואה רק שאם יגבה דרך אכילת פירות דנים שמראש זה כמקח ובחוו"ד קע"ד סק"ז נקט שודאי גם בנכיתא זה גדר חוב רק שנפרע בפירות וצ"ע.

### בביאור הילפותא משדה אחוזה

ו] מבואר בגמ' שלומדים שמותר בנכיתא משדה אחוזה והמ"ד שאוסר ס"ל ששם זה פדיון ואין ללמוד מזה להלואה והנה בפשוטו דברי הגמ' צ"ב דמה ענין ריבית שם ועיין רש"ש שביאר שכונת הגמ' שכיון שמצאנו בתורה שקונים קרקע בכזה מחיר ממילא גם כאן אפשר לראות שזה הסיבה של הנכיתא ואין כאן ריבית וכן משמע ברש"י ולפ"ז כונת הגמ' לחלק ששם זה פדיון דהינו שאין ללמוד מקולא של התורה לפדות בזול למקום שיש כאן הלואה שיותר למכור חלק בזול וכן הוא בפסקי הרי"ד וכן עיין רמב"ן ס"ז. בד"ה עבד רבינא שכתב וז"ל וגמר לה משדה אחוזה למימר דדרך מקח בהכי עכ"ל ומשמע כנ"ל שזה רק ילפותא ששיך לדון בכזה מחיר שזה דרך מקח.

אמנם עיין רשב"א הובא בנימוק"י שביאר שזה ילפותא גמורה שכיון שהתורה התירה לא מסתבר שחז"ל יתירו וע"ש שאם משכנתא בנכיתא זה היה ריבית קצוצה זה היה נגד הדין של שדה אחוזה וצ"ע איזה הלואה יש שם ועיין מיוחס לריטב"א שביאר שהגדר של הפדיון שהקרקע לא חוזרת להיות שלו עד היובל ובנתים הכסף שנותן זה כהלואה והקרקע זה כמשכנתא ולכן הוא אוכל פירות ועיין רמב"ם וראב"ד פ"ד מערכין שנחלקו האם הגדר שקונה מיד או שרק ביובל זה חוזר אליו והנה לנ"ל זה כמשכנתא באתרא דלא מסלקא וזה א"ש לשיטת הראב"ד שכל מה שרבינא היתר רק בלא מסלקא אמנם הרשב"א הוכיח משדה אחוזה שמותר אפילו במסלקא ומבואר שהבין דלא כריטב"א הנ"ל וכן צ"ע שכה"ג לכאורא זה כמו משכנתא דסורא ועיין חת"ס שביאר שכונת הגמ' שהגדר של אדם שמקדיש שהוא מתחיב כסף כמו הלואה והקרקע זה כמו משכנתא והלוקח שאוכל הפירות זה כמו משכנתא בנכתא וזה כאתרא דמסלקא כי הבעלים יכול לפדות הקרקע עכ"ד והנה הדברים מחודשים שהרי ביובל הקרקע מתחלקת לכהנים ומהיכי תיתי לומר שרק אז זה יוצא ממנו ובחידושי הגרמ"ש ביאר שהכונה שהלוקח מהקדש הגדר שמלוה להם כסף ואוכל הקרקע כמשכנתא בנכיתא וזה אתרא דמסלקא שהרי הבעלים יכול לפדות ממנו ע"ש.

והנה בפשוטו היה מקום לומר שהמחלוקת רש"י והרשב"א זה לשיטתם דלרש"י שיסוד ההיתר שזה לא ריבית כיון שזה מקח בזול כי יש צד הפסד א"כ הגמ' מביאה ראיה למושג זה אמנם לרשב"א שיסוד ההיתר דדנים חלק זה כמכר ולא כהלואה א"כ צריך להביא ראיה במקרה כנ"ל שדנם את זה כמכר אמנם צ"ע שהרמב"ן ביאר כרש"י וצ"ל שזה עצמו שמבארים את זה כמכר נפרד כיון שיש כזה סוג מכר ולכן כל שאין צד הפסד זה אסור מדרבנן ולפ"ז הגמ' מביאה ראיה לחלק זה.

#

# משכנתא באתרא דמסלקי ולא מסלקי

### ביסוד הקולא דמשכנתא ללא נכיתא

א]מבואר בסוגין שיש משכנתא דמסלקא דהינו שמזכות הלוה לפרוע החוב ולסלק המלוה מהקרקע ויש משכנתא באתרא דלא מסלקא שאין זכות ללוה לסלק המלוה מהקרקע והנה מבואר בגמ' שיש ביניהם הבדל גם לגבי דיני ריבית והנה לראשונים שכל משכנתא גם במסלקא וללא נכיתא הוי ריבית דרבנן א"כ אין לנו מקור שזה סיבת היתר כלפי איסור ריבית ויתכן שכל ההיתר שיש כאן זה אותו היתר של משכנתא ורק בלא מסלקא גם מדרבנן אין כאן איסור ובאמת ברמב"ם לא מצאנו שום קולא במשכנתא באתרא דלא מסלקא מאתרא דמסלקא וכן עיין ריטב"א ס"ז. שנקט שאין שום קולא באתרא דלא מסלקא ואדרבא זה יותר חמור [אמנם צ"ב מה גדר הקולא מדרבנן] אמנם עיין רמב"ן ורשב"א שנקטו שגם לרבינא שמשכנתא ללא נכיתא הוי ריבית דאוריתא אבל בלא מסלקא לא הוי ריבית דאוריתא אלא רק ריבית דרבנן וכן עיין רמב"ן לעיל ס"ד: וכן הוא בביאור הגר"א סימן קע"ב סק"א דלרש"י אפילו דבבית הוי ר"ק אבל באתרא דלא מסלקא לא הוי ריבית ומבואר שזה סברא שמועיל מדאוריתא וצ"ב טעם הדבר למה זה סיבה יותר להקל ואפילו שחזינן בסוגין שיש בזה קנין יותר אלים אבל אדרבא כל שזה קנין יותר אלים זה סיבה יותר שיחשב ריבית.

ועיין רמב"ן שכתב וז"ל **והוה ליה כמוכרה מעכשיו וחוזר ולוקחה ממנו לאחר זמן דהא מיקניא ליה קנין הגוף לענין בכורה ושביעית וכי אמר מסתליקנא צריך למיקנאי ליה כמוכר** עכ"ל ומבואר שגדר הדבר שדנים שנתינת הכסף היתה בעד הקרקע ובזמן שמסלק המשכנתא הגדר שחוזר וקונה את הקרקע בעד הכסף שנותן לו וא"כ יסוד ההיתר שאין כאן הלואה אמנם לריטב"א שגם בקונה הקרקע לגמרי על מנת שיחזור ויקנה אותה לאחר זמן חשיב ריבית קצוצה וזה הכונה ריבית על מנת להחזיר באמת אין כאן סיבה להתיר ובאמת הוא נקט שגם אם משכנתא רגילה זה דרבנן אבל בלא מסלקא זה דאוריתא ובפשוטו זה לשיטתו וכנ"ל אמנם לכל הראשונים שכה"ג אין בזה איסור לכן גם כאן אין בזה איסור [ובאמת מסוגין מקור ברור שלא קי"ל כריטב"א בדין ריבית על מנת להחזיר] ועיין שטמ"ק ס"ז: בד"ה האי שמשמע שהבין כך ע"ש ועיין ריב"ש סימן ש"ה שהביא את הראב"ד שהגמ' ס"ב. שמשכנתא מותר זה באתרא דלא מסלקא דייק את לשון הגמ' שזה זביני שזה באתרא דלא מסלקא ומשמע כנ"ל שיסוד ההיתר דנחשב שמכר לו הקרקע בעד הכסף וכן הוא בלשון רש"י בסוגין שכתב כל ימי הזמן הוי כמכירה אצלו.

והנה מבואר בגמ' שבאתרא דלא מסלקא בכור נוטל בזה פי שנים ועיין טור סימן רע"ח שהביא דנחלקו בזה הראשונים דהראב"ד ביאר שהכונה לגבי הפירות של המשכנתא אבל אם גבו הקרקע בכל אופן בכור נוטל פי שנים דהקרקע זה כמו משכון שזה הופך את החוב למוחזק וכן הוא בשטמ"ק בסוגין בשם הראב"ד אמנם הטור וכן נפסק שם בשו"ע ביארו שהנידון ביחס לגבית החוב ומבואר שם שגם אם יגבו מעות ולא יגבו את הקרקע יחשב מוחזק ועיין קצוה"ח ונתה"מ שם שגם לראב"ד אם יגבו בסוף מעות באתרא דמסלקא זה לא יחשב מוחזק ורק באתרא דלא מסלקא הבכור יקח בזה פי שנים ובפשוטו הביאור כנ"ל שזה ודאי שיש כאן ירושה על עיקר הקרקע וגם במשלם מעות זה החלפה של הקרקע וממילא מה שהיה מוחזק בקרקע זה סיבה שיקבל פי שנים וכן לגבי בעל חוב גם בקיבלו מעות זה יחשב שאת הקרקע שירשו מאביהם החליפו במעות ולכן יגבו מהם וזה מה שהוכיח הרמב"ן מהא דבכור נוטל פי שנים שחשיב שהקרקע קנויה לו כנגד החוב [אמנם ברמב"ן כתובות נ"ט בקו"א משמע שביאר סגין ביחס לפירות ע"ש וצ"ע].

והנה נחלקו הראשונים באתרא דלא מסלקא כשקבעו מספר שנים ונגמר הזמן שיכול לסלק מה דין המשכנתא דדעת הרמב"ן והרי"ף ועוד ראשונים [עיין מחנ"א סימן מ"ג] דחשיב אתרא דמסלקא אמנם דעת הרשב"א דחשיב אתרא דלא מסלקא והנה לכאורא עד כמה שגדר הדין שזה שלו לגמרי ולאחר הזמן חוזר וקונה א"כ לכאורא גם לאחר הזמן זה כך וכל שלא חזר וקנה זה של המלוה וכדעת הרשב"א וצ"ל שאפשר לקבוע בעיקר הזכות בקרקע שכיון שזה נגד החוב שלאחר זמן שקבעו זה מאליו חוזר ללוה וכנגד זה מתחיב החוב ועיין לקמן.

### המקומות דמשמע שנחשב שיש חוב והביאור בזה

ב] והנה בפשוטו לפ"ז אם המלוה ימות ולא יהיה לו יורשים לכאורא הקרקע תהיה הפקר וכל הקודם זכה בה וכן הביא הש"ך סימן ע"ב ס"ק קנ"א מהשלטי הגבורים אמנם הביא שם מהב"ח שזה חוזר ללוה וכן נקט הש"ך לעיקר ולכאורא עד כמה שחשיב שאין כאן חוב כלל והקרקע של המלוה כנגד המעות אין סיבה שזה יחזור ללוה ואולי כיון שמעצם ההסכם שלאחר הזמן זה חוזר להיות שלו ממילא כל שמת המלוה זה כמו לאחר הזמן שלכן זה צריך לחזור אליו אמנם לרשב"א הנ"ל הרי גם לאחר הזמן זה עדין נחשב אם אותו קנין משכנתא.

והנה יש לדון האם המלוה יכול למחול החוב וממילא הקרקע תחזור ללוה והנה לכאורא אם הגדר שאין כאן חוב ושקיבל הקרקע בעד מעותיו א"כ לכאורא אין סיבה שיועיל מחילה אמנם הנה מבואר בגמ' שנחלקו אמוראים באתרא דלא מסלקא ורוצה להפוך את זה למסלקא האם צריך קנין וביאר הרמב"ן שהסברא שצריך קנין שכיון שזה שלו אי אפשר לחזור ולתת ללוה אלא על ידי קנין ובדעת מי שחולק ע"ש שביאר שכמו שיכול למחול לו החוב כך יכול למחול מקצת החוב לגבי הזכות של המשכנתא ומבואר מדבריהם שמועיל בזה מחילה וכן הוא בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן י"ד ובר"ן בגיטין ל"ז שמועיל מחילה של המלוה וממילא הקרקע חוזרת ללוה ולכאורא מבואר שיש כאן חוב ועיין רמב"ן בסוגין בד"ה והר' משה הספרדי וכן הוא בשטמ"ק בכתובות צ"ה בשם תלמידי הרשב"א שאם נאבד הקרקע הלוה חייב לתת לו קרקע אחרת ולכאורא עד כמה שאין כאן חוב אלא העמיד לו קרקע במקום החוב א"כ כל שלא מעמיד לו את הקרקע חזרה אין סיבה שיצטרך לשלם לו וצ"ע.

ולכאורא מה שמוכרח מזה שזה ודאי שנחשב שיש כאן הלואה רק שהקרקע עומדת אצל המלוה כל הזמן בעד ההלואה וממילא אכילת הפירות זה לא ריבית דאדרבא האכילה היא מצד שזה הממוני גבך שנתן לו [והוי כפרעון זמני] אמנם כל שזה התקלקל שלא מעמיד לו השדה בעד ההלואה ממילא יכול לגבות ממקום אחר וכן אם מחל החוב כיון שכל זכותו בקרקע בתור העמדה בעד ההלואה ממילא כל שפקע ההלואה פקע החוב וצ"ע.

והנה עיין ר"ן כתובות פ"א: ובבעה"ת ש"ל ח"ב אות ב' שהביא תשובה מהרמב"ן שכל לוה יכול לפרוע חובו תוך הזמן וכדמוכח מאתרא דמסלקא ומה דבאתרא דלא מסלקא לא יכול לפרוע קודם הזמן מצד שיש כאן קביעות זמן לטובת המלוה ועיין בעה"ת שהוסיף וז"ל ואינו מקבל ממנו אלא אם כן מניח הפירות לאכול ומשמע שאם יפרע על דעת שימשיך לאכול פירות יכול לפרוע החוב וכן עיין ריטב"א בסוגין שכתב שאם זרק לו חובו בע"כ הוא ממשיך לאכול פירות ומשמע שהחוב נפרע וכן משמע קצת ברמב"ן כתובות נ"ט בקו"א בד"ה ולענין וצ"ב שכיון שכל האכילה של הפירות בתור החזקת החוב א"כ כל שפקע החוב ממילא פקע הזכות אכילה וצ"ב.

ולכאורא יש לדון האם משכנתא באתרא דלא מסלקא יקצוץ לו ריבית אחרת האם זה בכלל היתר סוגין ובפשוטו כיון שגדר ההיתר שקיבל הקרקע בעד ההלואה א"כ אין כאן הלואה אמנם לנ"ל שנחשב שיש הלואה רק שמחזיק כל הזמן הקרקע בעד ההלואה וזה סיבה שאכילת הפירות זה לא ריבית אמנם לגבי דבר אחר ודאי שזה נחשב שיש כאן הלואה והוי ריבית [ועיין בעה"ת שמ"ו ח"ד סי"ח דהביא מהרמב"ן שאפילו במשכנתא דסורא אסור לתת לו ריבית אחרת וצ"ע שם]

### המקומות דמשמע שהקנין גוף שיך ללוה ובביאור סוגין

ג] ועיין מחנ"א שכירות ט' שהביא מהריב"ש סימן תק"י שדן האם מועיל מחילה בשכירות והוכיח מהא דמבואר בסוגין שבאתרא דלא מסלקא לא מועיל מחילה על הקרקע ועיין שער המשפט סימן שט"ו שכתב שלכאורא זה לא דומה דבסוגין הגדר שהקרקע קנויה לו לגמרי וכנ"ל משא"כ בשכירות זה רק זכות שימוש בשל חברו ולכאורא מדברי הריב"ש מבואר שגם משכנתא אין הגדר שזה לגמרי של המלוה אלא יש לו רק קנין פירות כשכירות [ועיין שעורי הגרש"ר בב"ב ח"א אות רי"א שכתב שכל הראיה לשיטתם שדימו שכירות לקנין פירות אמנם שיטת תוס' ששכירות זה לא קנין פירות אלא זה רק שיעבוד בעלמא וא"כ אדרבא זה דומה לאתרא דמסלקא ויתכן שזה נחשב ראוי ומועיל על זה מחילה].

וכן עיין רמב"ן כתובות נ"ט בקו"א שדן האם השוכר יכול למכור את זכותו והוכיח מסוגין דמבואר שהבכור נוטל בו פי שנים חזינן שזה מוחזק אצל האב והנה אם נימא שבסוגין יש לו קנין הגוף גמור א"כ מה זה ענין לשכירות ומשמע כנ"ל שזה ודאי שנחשב שעיקר הקרקע של הלוה ורק האכילת פירות שיך ללוה ולכן דימה הדברים לשכירות רגילה וכן ע"ש שכתב שהדין שקונמות מפקיעים מידי שיעבוד זה גם במשכנתא באתרא דלא מסלקא חזינן שחשיב שהקרקע שלו.

והנה עיין רמב"ן סוף הלכות בכורות שהביא מרבינו אפרים לדון בכל שדה שיש קנין פירות למישהו אחר ולמת יש קנין הגוף האם בכור נוטל פי שנים וכתב שחשיב ראוי ולמד מסוגין דמבואר שמשכנתא באתרא דלא מסלקא חשיב מוחזק למלוה א"כ ללוה זה לא חשיב מוחזק וה"ה בכל קנין הגוף ועיין רמב"ן שחלק שגם בסוגין אפילו שזה מוחזק למלוה אבל זה גם מוחזק ללוה דהינו שביחס לגוף זה מוחזק ללוה ומבואר מדבריהם כנ"ל מהריב"ש שאין הגדר במשכנתא שזה לגמרי של המלוה אלא רק שהקנין פירות שלו אבל גוף הקרקע נחשב של הלוה ועיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן קצ"ח הובא בב"י סימן רע"ח שגם כתב כרמב"ן וז"ל **תשובה כן הוא באמת כי בכורו של מלוה נוטל בה פי שנים במלוה ובכורו של לוה נוטל פי שנים בגופה של שדה אפילו פדאו לאחר מיתת אביהם** עכ"ל ומשמעות לשונו דהמשכנתא רק יוצר מצב שהמלוה נחשב מוחזק בחוב אבל לא שגוף הקרקע שלו וכאילו אין כאן חוב [אמנם עיין רמב"ן שהביא שרבינו אפרים הביא משם הגאונים שהורו שבמשכנתא הלוה לא נקרא מוחזק וכתב שיתכן שזה יותר גרוע, ובחידושיו בב"ב קכ"ה: בד"ה ובודאי ביאר הסברא לחלק שיתכן שמשכנתא הגדר שזה קנוי לגמרי וכשפורע חוזר וקונה הקרקע ע"ש].

ולכאורא היה נראה שודאי שבגדרי חושן משפט חשיב שיש כאן הלואה והקרקע ממושכנת בעד ההלואה וכיון שמחזיק אותה בתור החזקת החוב זה סיבה שיאכל הפירות ומה שזה לא ריבית זה מצד שזה נראה כמכר דהינו שמבחינת העסק שנעשה כאן זה לא עסק של ריבית אלא של החזקת החוב ושמכח זה אוכל הפירות ועיין טור שכתב וז"ל ו**במקום שנוהגים שיכול לפדותה דומה טפי לריבית שהשדה היא ברשות הלוה וא"כ המעות הן בתורת הלואה ביד הלוה אבל במקום שנוהגין שלא לפדות דמי טפי למכר כאילו גוף השדה נמכר לו עד הזמן ואיכא היתרא טפי וכו'** עכ"ל ומבואר בלשונו שזה דמי טפי למכר דהינו שזה לא מפקיע תורת הלואה.

והנה הרמב"ן במלחמות נקט בדעת רש"י ס"ב. שהתיר משכנתא רק באתרא דלא מסלקא אמנם מבואר ברש"י שזה רק מצד שזה ריבית לא בטוחה ולכן בבית זה אחרת וכן ביאר בדעתו הפנ"י ס"ז. [ועיין מה שביארנו בזה בשיעור ביסוד ההיתר של משכנתא] והנה צ"ב עד כמה שזה לא מסלקא א"כ אין כאן הלואה ומה צריך להדיע לריבית לא בטוחה ומבואר כנ"ל שאין זה הפקעת שם הלואה וזה רק מגדיר את זה יותר כסוג עסק שהריבית היא לא סיבה לאיסור.

והנה הראב"ד כתב שבמקום שנוהגים שבתחילת השנה יכול לפדות ולאחרי זה לא יכול לפדות חשיב אתרא דלא מסלקא ועיין בעה"ת דמשמע שהכונה בזמן שלא יכול לפדות אמנם הרא"ש חלק עליו שכיון שבתחילה יכול לסלק אין לזה המעלה של לא מסלקא וצ"ב כונתו הרי עכשיו זה גדר של לא מסלקא והרי מבואר בגמ' לחלק מהראשונים שעל ידי קנין זה נהפך ללא מסלקא אמנם לנ"ל נראה הביאור שזה ודאי לגבי כל חילוקי סוגין זה כלא מסלקא ורק שלגבי ריבית יסוד המעלה שזה יותר נראה כמכר וממילא כל שבתחילת שנה יכול לסלקו זה מראה שיש כאן הלואה וחוב והקרקע היא ריבית וז"ב ועיין ב"י שכתב שהרשב"א שנקט שהגיע הזמן שיכול לסלק חולק על הרא"ש וצ"ב דשם כיון שכבר חל קניה זה לא פוקע אבל כאן מראש לא חל הקנין משכנתא ולנ"ל א"ש שיסוד הסברא שכה"ג זה נראה כהלואה וא"כ הרשב"א שהתיר גם מתי שיכול לסלק בהכרח שיסוד היתר מצד דרגת הקנין ולא מצד שזה נראה כהלואה או לא כהלואה.

והנה דעת הרי"ף שגם באתרא דלא מסלקא אסור לאכול בלא נכיתא ואם משכן לו קרקע בצורה זו כתב הרמב"ן שאם מוחה אסור לו לאכול ללא נכיתא ולכאורא צ"ע שאם הגדר שכבר קיבל בעד ההלואה את גוף הקנין פירות א"כ מה שאוכל הפירות זה כבר שלו ולמה זה לא נחשב כמו לאחר גביה שאינה יוצאה בדינים וכבר הקשה כן המחנ"א סימן ל' בד"ה איברא ובאמת בש"ך קע"ב סקי"ז הביא מהראב"ד שגם קודם שאכל לא יכול למחות בו ובפשוטו הביאור כנ"ל אמנם רעק"א וחוו"ד דחו שהראב"ד דיבר במקום שאוכל כדין והנה הרמב"ן הסתפק שבאמת אם אוכל לאחר מחאה לא חשיב גזל ולכאורא הוא מצד סברא הנ"ל כיון שכבר זכה בזה בעיקר ההלואה וצ"ל שכיון שרבנן אסרו לקחת ריבית נקט הרמב"ן שהתיחסו שיש איסור מימוש אכילת הפירות מכח זכותו ולכן כל שמיחה פקע ממנו זכותו ובאמת מבואר ברמב"ן שבאתרא דלא מסלקא אפילו אם מוחה לא יכול להפקיעו מעיקר אכילת פירות כיון שאוכל בתור שלו וכל הפקעה חלה שמנכה לו כשיעור שויות הפירות ולכאורא יש לבאר לנ"ל שכיון שכל אכילת הפירות זה בתור שמחזיק הקרקע בעד החוב ממילא שיך לדון שזה גבית ריבית וצ"ע.

### ביסוד החילוק בין אתרא דמסלקא ללא מסלקא

ד] יש לעיין בגדר הדין דאתרא דמסלקא האם יש לו את אותה זכות שיש למלוה באתרא דלא מסלקא רק שהלוה השאיר לעצמו זכות לפדות המשכנתא או שבאמת זה גדר אחר של זכות והנה מבואר בגמ' שיש הבדל בין אתרא דמסלקא לאתרא דלא מסלקא לגבי בכורה שזה נחשב ראוי ולגבי שביעית שזה נחשב שיש כאן חוב שבר גביה ולגבי שבעל חוב לא גובה מזה ובפשוטו מבואר שחלוק גדר הקנין שיש למלוה באתרא דמסלקא מאתרא דלא מסלקא ולראשונים שזה חילוק לגבי האם הוי ריבית דאוריתא בפשוטו ודאי שזה מחמת שמסלקא אין הגדר שהוא קנה הקרקע ולכן לא חשיב זביני ועיין רשב"א שכתב שאם היה אתרא דלא מסלקא אפילו שזה רק לזמן בכל אופן גם כשנגמר הזמן זה נשאר כאתרא דלא מסלקא ולכאורא כן הוא מסברא שכיון שבתחילה עשו חלות של קנין אלים אין סיבה שזה יפקע אפילו שעכשיו הוא יכול לסלק ומבואר בדבריו עוד שכשנגמר הזמן של המשכנתא שסיכמו באתרא דמסלקא אין לו להמשיך אפילו בנכיתא ללא שיקבל רשות אבל באתרא דלא מסלקא כל שלא מיחה בו יכול להמשיך לאכול ומשמע שזה מצד שכיון שקנה קנין גמור ומכח זה אוכל הפירות כל שלא מיחה בו ממילא זה ממשיך וכנ"ל.

אמנם דעת הרמב"ן [והמחנ"א סימן מ"ג הביא עוד הרבה ראשונים דס"ל כך] שברגע שיכול לסלק זה חוזר להיות אתרא דלא מסלקא [ועיין ב"י שה"ה אם בתחילה זה היה אתרא דמסלקא ואחרי זה זה לא מסלקא זה נהיה גדר של קנין יותר אלים לכל הנפק"מ שבסוגין] וצ"ב מה פתאום זה משתנה וצ"ל שכיון שהאומדנא של הקנין הוא שנותן יותר בלא מסלקא ממילא גם אם התנו שיהיה חלק מהזמן שונה מהזמן האחר כונתם שגם סוג הקנין יהיה שונה ועיין רמב"ן שכתב לגבי אם הלוה מוחה שהמלוה לא יאכל פירות דבמסלקא הוא מסתלק לגמרי ובלא מסלקא הוא ממשיך לאכול רק שמנכה מהחוב ומבואר מפורש שיש הבדל מהותי בדרגת הקנין שיש לו.

אמנם היה מקום לדון שבאמת מצד הזכות בחושן משפט זה אותו דבר רק שזה עצמו שיכול לסלקו זה מגדיר החיוב בצורה אחרת ובפרט למה שביארנו לעיל שיסוד הדין שמחזיק הקרקע בעד כספו ויתכן שזה עצמו לראות שזה המצב תלוי בפועל האם יכול לסלקו שאז אין הדבר מתפרש כהחזקה של החוב לבין שלא יכול לסלקו ולכן אפילו אם בתחילה זה לא מסלקא אבל ברגע שיכול לסלקו ממילא כבר אין סיבה שיחשב שהקרקע קנוי לו [אמנם עדין צ"ב לגבי בעל חוב שיחשב ראוי] והנה מבואר בגמ' בהמשך שאתרא דמסלקא לא צריך קנין לעשותה כאתרא דלא מסלקא והרמב"ן ועוד ראשונים למדו שמדובר לאחר מתן מעות ובטעם הדבר עיין ריטב"א ורשב"א שכיון שזה מוחזק בידו ממילא הוא קונה את זה ובריטב"א משמע שזה כאילו יש כאן מעשה קנין אבל באמת צריך מעשה קנין וזה כנ"ל שיש כאן זכיה בקרקע יותר גדולה אמנם ברמב"ן כתב שכיון שמוחל לו את הזכות להסתלק ממילא הוא לא יכול להסתלק ומשמע קצת שזה אותו זכות וכל ההבדל שבמסלקא יש ללוה זכות לסלק הלוה וכל שמוחל על זכות זו ממילא הקנין בקרקע של הלוה הוא יותר גדול ועיין ר"ן כתובות סוף פ' האשה שהביא מהרמב"ן שהוכיח מסוגין שהלוה יכול לפרוע קודם זמן הפירעון וביאר הטעם כיון שהזמן הוא לטובת הלוה וכתב שהמ"ד שלא מסלקא זה מצד שכאן הזמן הוא לטובת המלוה ומשמע שההבדל רק האם יש למלוה זכות שלא יפרע או אין לו כזה זכות ולא שיש כאן הקנאה יותר אלימה וצ"ע.

### בגדר הקנין באתרא דמסלקא

ד]יש לדון מה גדר הזכיה במשכנתא באתרא דמסלקא והנה מבואר בגמ' שאין הבכור נוטל פי שנים ומשמע שזה רק כמו חוב דהינו שזה רק שיעבוד בעלמא וכן הוא לשון רש"י בד"ה ואין הבכור וז"ל ואין השדה לפניו אלא לשיעבוד פירות ולכן א"ש שיש בזה ריבית לרמב"ן דכיון שאין לו קנין פירות אלא רק שיעבוד לאכול הפירות דהינו שלא מקבל את זה מכח הקרקע שזה שלו ממילא חשיב ריבית וכן משמעות הפשוטה של הסוגיא דמסלקא אפילו מתמרי דעל בודיא משמע שעדין לא זכה בפירות עד שלוקחם אמנם זה תימא שהרי מבואר בראשונים שגם אם זה ישתדף הוא מוריד מה שסיכמו ועד כמה שרק בלקיחותו נחשב שמקבל א"כ כל שזה נשדף אין סיבה שינכו מהחוב וצ"ל שזה ודאי שיש לו שיעבוד לקבל הפירות ובעד זה עצמו מנכים מהחוב רק שנחשב שהלקיחה של הפירות זה כשלוקח אותם ולא שזה גודל בתור ארעאי אשבח אמנם בעצם גידול הפירות זה גודל בתור פירות שיש לו זכות לקחתם ובאמת עד כמה שחזינן שזה גודל בתור שיש לו בזה זכות יש מקום לומר שבאמת זה גודל בתור ארעאי אשבח וכדלקמן והנה דבר זה מבואר בכמה מקומות בסוגין.

א. הנה תוס' נקטו שמשכנתא דסורא זה אתרא דמסלקא וכל ההבדל בלשון שכתבו שכל שמעמידים בצורה כאילו אין כאן חוב מותר ועיין תוס' ס"ד. שהקשו מה שונה משכנתא דסורא מפרדיסא לרב וברשב"א ע"ג. הקשה על כל משכנתא בנכיתא ותירצו דבמשכנתא אוכל מכח מה שכבר זכה בקרקע משא"כ בפרדיסא שילם על הפירות של מחר והנה בלשון תוס' משמע שזה גדר גוף לפירות אמנם גם אם נימא לא כך אבל זה ודאי מבואר שכבר היום קנה משהו בעד מה ששילם.

ב. עיין רמב"ם שביאר כל הקולא של משכנתא זה דרבנן זה רק מתי שיש לו גוף לפירותיו ולא באסמכתא ומכר על צד ששם אין לו קנין גוף לפירותיו והנה בפשוטו ודאי שגם במכר על צד יש לו זכות פירות ובהכרח החילוק דשם זה רק זכות בקרקע שהפירות שיגדלו יוכל לגבותם משא"כ כאן מראש זה גודל בתור שלו ועיין מחנ"א סימן ל' שתמה באמת על הרמב"ם בסוגין.

ג. ועיין לעיל מה שהבאינו מהרמב"ן שבכדי להפוך את זה לאתרא דלא מסלקא לא צריך קנין ומספיק שמוחל הזכות לפדות ומשמע ודאי שיש לו כבר קנין גמור ולא שעכשיו יש לו רק קנין בעלמא וכנ"ל.

והנה הבאינו דמבואר בגמ' שמסלקא ליה אפילו מתמרי דעל בודיא ומשמע שאין כאן שום קנין אלא רק שיעבוד לקחת הפירות אמנם עיין ריטב"א שהוקשה לו מה זה שונה מאתרא דלא מסלקא ועכשיו נגמר הזמן שמקבל הפירות שהיו שם וצ"ע דשם כבר זכה במה שגדל וכאן עדין לא זכה ומשמע שהבין שודאי שגם כאן זה זכיה של ארעי אשבח וע"ש שתירץ שזה רק אומדנא שלא זכה מראש אלא בפירות שלקח קודם שפרע החוב אבל אם יפרע החוב ולא זכה עדין בפירות מראש לא זכה בפירות אלו וברשב"א באמת פשוט לו שודאי שזכה בפירות מעצם גדילתם ולכן העמיד סוגין במקרה שאוכל באיסור וכגון משכנתא ללא נכיתא שבזה כל זמן שלא לקח הפירות זה בכלל האיסור לקיחת הריבית [אמנם עיין רעק"א על השו"ע שהביא מהרמב"ן שביאר סוגין כפשוטו] והנה מבואר בגמ' שאם זה לא מסלקא אפילו שזה באיסור בכל אופן כבר לא יכול לסלקו דהינו שגם לשיטתו אם נבוא לדון מתי גבית הריבית בזה בלא מסלקא זה בעצם הגידול שבהם ובמסלקא הוא רק בלקיחת הפירות ורק שנקט שבהיתר בכלל שיעבודו לקחת הפירות מסתבר שכל מה שגדל הוא כבר זכה בזה.

והנה בפשוטו מצד זכות המשכון זה לא סיבה שיאכל פירות וכמו בכל משכון דמטלטלים דמבואר שזה גזל אם הוא משתמש בזה וגם כשמתנה שיוכל להשתמש או לאכול פירות אין זה ענין לקנין המשכון אמנם לכאורא יש להוכיח שהאכילת פירות זה מכלל הזכות משכון גם באתרא דמסלקא דעיין שו"ע סימן ס"ו ס"ח וס"ל דמבואר שיש שני סוגי משכון בקרקע יש משכון מוחזקת ויש משכון לא מוחזקת ונפק"מ א. שאם מכר החוב לא יכול למחול ב. שלא צריך שבועה בגובה מהיתומים ג. שהחוב נמכר על ידי כתיבה לבד ומקורו מבעל התרומות שי"ד ח"ג דין א' ושער נ"א ח"ד דין ו' ובח"ו דין ג' ומבואר שם שקרקע ממושכנת שאוכל פירות זה נחשב משכון מוחזק וקרקע שלא אוכל פירות זה נחשב משכון לא מוחזק ודעת הרימ"ג שרק באתרא דלא מסלקא זה נחשב משכון מוחזק אמנם דעת הראב"ד וכן נקט שם השו"ע לעיקר שגם באתרא דמסלקא אבל כל זמן שלא סילקו חשיב שהמשכון מוחזק בידו על ידי אכילת הפירות ומבואר שאין האכילת פירות סתם עוד זכות אלא שזה מצד החזקת המשכון ולכן זה סיבה שהחוב נחשב יותר מוחזק בידו וודאי מסתבר שזה רק שיך שאכילת הפירות זה בעצם הגידול ולא שזה רק שיעבוד בעלמא לגבותם [ועיין תומים ונתה"מ סק"ה סימן קי"ז שהביאו מהראשונים שקרקע ממושכנת בלוה לא יכול למוכרה אבל זה רק בזמן שהמלוה אוכל פירות ומבואר כנ"ל]

והנה עיין שיעורים הקודמים שהארכנו לדון שכל יסוד ההיתר של משכנתא זה מצד שזה כזביני ולא רק מצד שזה רוח לא ברור ולנ"ל יתכן שזה אותו הבנה של הראשונים בלא מסלקא שהוכחנו לעיל שודאי שהגוף נשאר של הלוה רק שכיון שמחזיק הקרקע בתור החזקת החוב ובתור זה אוכל פירות זה לא סיבה לריבית ולנ"ל מוכח שגם במסלקא זה כך ויתכן ודאי שזה גם סיבה להיתר.

# משכנתא דסורא וחכירי נרשאי

### ביסוד ההיתר דקיצותא

א] מבואר בגמ' ס"ז: שמשכנתא בנכיתא מותר וצורבא מרבנן לא יאכל אלא בקיצותא והגמ' מבארת שהכונה שחמש שנים אוכל ללא נכיתא וחמש שנים בנכיתא ועיין רמב"ן שביאר שכל המעלה רק שייך בלא מסלקא דאז הביאור כמבואר בריטב"א שהוא ישאיר את זה עד הסוף ויהיה כאן חמש שנים בעד חמש שנים כדרך אריסים אמנם הנה שיטת רש"י ותוס' שאם זה באתרא דלא מסלקא מותר אפילו לצורבא מרבנן ובהכרח שכל המשך הסוגיא לגבי קיצותא ומשכנתא דסורא הכל זה במסלקא וצ"ב א"כ מה המעלה של קיצותא והנה לשיטת הרשב"א שרק הלוה יכול לסלק אבל המלוה לא יסלק א"כ יתכן כיון שבהוה הלוה ישאיר עד הסוף כיון שבחמש שנים האחרונות זה כדאי לו ממילא זה מספיק להקל שזה נראה כדרך אריסים רגילים אמנם הרי שיטת הרא"ש שגם המלוה יכול לסלק ולפ"ז צ"ב הרי ודאי שהמלוה יתבע לסלק לאחר ה' שנים ואולי בקיצותא הרא"ש מודה ולא מסתבר וצ"ע.

### ביסוד ההיתר דמשכנתא דסורא לתוס'

ב] מבואר בגמ' שגם לשיטות שמשכנתא אסור אפילו בלא מסלקא אבל משכנתא דסורא מותר ונקטו תוס' שגם במשכנתא זו זה אתרא דמסלקא דהינו שהלוה יכול לפרוע ולסלק את המלוה מהקרקע וזה מוכרח לשיטתם שבאתרא דלא מסלקא הרי גם צורבא מרבנן לא צריך להחמיר ועיין תוס' שהקשו מה זה שונה ממשכנתא בנכיתא וצ"ב קושיתם הרי שם קובעים זמן וממילא יש כאן גם הלואה ושיך לדון שיש כאן הוזלה בגלל ההלואה משא"כ כאן הכל ניתן בתור דמי השכירות ובפשוטו כונתם להקשות במשכנתא בנכיתא כשלא קבעו זמן והרי גם שם יתכן שלא יפרע עד גמר ההלואה וכמו במשכנתא דסורא ותירצו תוס' שבאמת כל ההבדל בלשון השטר דבמשכנתא דסורא כיון שמעמיד את העסק כדמים על השימוש וכאילו אין כאן הלואה ולכן זה מותר משא"כ במשכנתא בנכיתא שלא מפרשים שהכל בעד השימוש לכן זה אסור והנה דעת הרא"ש שבכל משכנתא באתרא דמסלקא כמו שהלוה יכול לסלק כך המלוה יכול לתבוע החוב ולכן הגמ' אומרת ששביעית משמטת ומשמעות דבריו שזה סברא שכמו שהלוה יכול לסלק ולהפסיק את הרווח של המלוה גם המלוה יכול להפסיק את ההלואה ובפשוטו זה גם במשכנתא דסורא והנה בפשוטו לומר שכל המעלה של סורא שזה רק בלשון זה תוס' לשיטתם שמעיקר הדין כל משכנתא בנכיתא מותר ורק לחומרא יש מקום לאסור ובזה א"ש שכה"ג אין מקום לאסור אמנם לראשונים שזה אסור מעיקר הדין לכאורא הוא חידוש להתיר בכה"ג ובאמת הראשונים שנקטו שזה אסור מעיקר הדין עיין לקמן שיבארו אחרת משכנתא דסורא.

והנה שיטת רש"י שבבית אין היתר של משכנתא בנכיתא אמנם עדין יתכן שזה רק מדרבנן כיון שהחלק של האכילת פירות זה דרך מקח אמנם בתוס' לקמן שכתבו שלא ישכור בפחות לרש"י זה דאוריתא משמע קצת שכה"ג זה איסור מדאוריתא אמנם גם אם זה דרבנן אבל זה אסור מעיקר הדין ולא רק לצורבא מדרבנן ויש לעיין האם יעזור על זה משכנתא דסורא ולנ"ל שכל ההיתר רק מצד הלשון וזה רק על מה שלא אסור מעיקר הדין א"כ יהיה אסור בכה"ג והנה הב"י הביא מהריב"ש שגם בבית מותר משכנתא דסורא אמנם יתכן שנקט כרמב"ן לקמן אמנם ברא"ש גם משמע שמועיל בבית שהרי הביא את המחלוקת של רש"י ותוס' רק לגבי לגבי משכנתא בנכיתא ואדרבא המקור מים חיים סימן קע"ב ביאר דמה שהביא את משכנתא דסורא דנפק"מ להתיר גם בבית לרש"י וע"ש דיש בזה נפק"מ בקיבל אחריות במשכנתא דסורא שאם כל ההיתר בנוי על ההיתר הרגיל של נכיתא א"כ זה אסור אבל אם זה היתר נפרד לכו"ע זה מותר וצ"ע [והעירוני דהגר"א כתב על השו"ע דאין חסרון של חכרי דנרשאי במשכנתא דסורא את התוס' שזה מכר ומבואר שזה לא רק לשון צ"ע].

### ביסוד ההיתר דמשכנתא דסורא לרמב"ן והרמב"ם

ג] ועיין רמב"ם פ"ו ה"ח שכתב וז"ל כיצד כגון שהלוהו מאה דינרים ומשכן לו בהן בית או שדה והתנה עמו שלאחר עשר שנים תחזור קרקע זו לבעליה בחנם ה"ז מותר לאכול פירותיה כל עשר שנים אפילו היה שכרה שוה אלף דינרים בכל שנה שאין זה אלא כמי ששכר בפחות וכן אם התנה בעל השדה עמו כל זמן שיביא לו מעות יחשב לו עשר בכל שנה ויסלקו ממנה הרי זה מותר וכן אם התנה הלוה שכל זמן שירצה מחשב לו מה שדר בו ויחזיר לו שאר הדמים ויסתלק הרי זה מותר שאין זה אלא כשכירות וכל תנאי שבשכירות מותר כמו שביארנו עכ"ל ומבואר ברמב"ם שגם במסלקא זה מותר ויסוד ההיתר בכל המקרים מבואר בלשון הרמב"ם שדנים שכל הדמים ניתנו בתור דמי שכירות של הקרקע רק שעשו תנאי שהלוה יכול לסלקו תוך הזמן ועיין נמוק"י שביאר למה זה עדיף מכל משכנתא בנכיתא שכאן רק הלוה יכול לסלקו ולא המלוה לכן דנים שכל הדמים זה דמי השכירות רק שעשה תנאי שיכול לחזור ולקנות השכירות.

אמנם הרמב"ן כתב שזה ודאי אתרא דלא מסלקא וכה"ג זה נחשב ממש כמו שכירות דהינו ששוכר ממנו זכות פירות לכל שנים בכזה סכום ואין כאן הלואה כלל והנה בפשוטו אם הקרקע תפסד יהיה דינו כדין כל חוכר ומשכיר שאם הבית והשדה התקלקלו לגמרי צריך להחזיר לו את כספו ואם זה עדין ראוי זה הפסד של השוכר וכדין מקדים דמי השכירות וכמו שביאר בחוו"ד ועיין גמ' כתובות צ"ה: דמפורש שבמשכנתא ההפסד של הלוה ולרמב"ן הרי אין היתר אלא במשכנתא דסורא ובהכרח כנ"ל וכן ביאר שם ברש"י שמדובר במשכנתא דסורא [אם לא שנדחוק ששמו כמחיר כל אריס].

והנה בפשוטו הגדר במשכנתא דסורא דאין כאן הלואה כלל וכן הוא בלשון הרמב"ן וז"ל **ואין כאן הלואה כלל אלא שכירות בעלמא היא** עכ"ל וכן הוא בלשון הרמב"ם שאין זה אלא כמי ששכר בפחות אמנם צ"ב שהרמב"ם שם התחיל כגון שהלואהו מאה דינרים ומשמע שנתן הכסף בהלואה ועיין חוו"ד סוף סימן קע"ד שכתב שבאמת ודאי שנחשב שהכסף בהלואה ונפק"מ שאם הלוה יגרום שהמלוה לא יוכל לאכול פירות הקרקע כה"ג חיובו לא יהיה מהזמן שגרם נזק למלוה אלא הדמים שנתן בהתחלה הם המחיבים ע"ש ויתכן שכונת הראשונים שלגבי ריבית עסק בכזו צורה זה נידון כשכירות בפחות אבל בחושן משפט ודאי שזה הלואה אם תשלום ועיין בעל התרומות שמ"ו ח"ד סי"ח שנסתפק במשכנתא בנכיתא האם מותר לו לתת ריבית נוספת ונטה לאסור אמנם במשכנתא דסורא נקט שמותר ומשמע שאין זה הלואה כלל אפילו ביחס להלואה אחרת אמנם הביא שם תשובה מהרמב"ן דמשמע שגם במשכנתא דסורא אסור [דלדבריו בהכרח על זה מדובר וצ"ע] והנה עיין שו"ת הרשב"א ח"ג סי"ד שנסתפק האם מועיל מחילה במשכנתא דסורא ולכאורא זהו יסוד ספקו האם הגדר שאין כאן הלואה כלל ורק שקנה זכות פירות וממילא לא מועיל מחילה כמו כל קונה דקל לפירותיו או שודאי שזה פרעון הלואה רק שזה דרך מכר וכעין שכירות דהינו שקבעו שיכול להעמיד את מעות ההלואה כדמי מכר על השכירות ע"ש ועיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן מ"ג בסופו שכתב שבמשכנתא דסורא אין איסור של חכירי דנרשאי כיון שזה מקח גמור וזה כשיטתו הנ"ל שאין כאן הלואה אמנם לשיטת הרמב"ן בהכרח שהגמ' מדברת במשכנתא דסורא ויתכן מצד שבעיקרו זה הלואה וכנ"ל וכן ברשב"א במקומות אחרים נקט לאסור גם בסורא.

והנה עיין רמב"ן שהביא ראשונים שמשכנתא דסורא זה גם במקום שהלוה יכול לסלקו ותמה שא"כ זה כמו כל משכנתא בנכיתא ואין סיבה להתיר וכתב וז"ל **ומיהו אפשר לפרשה כגון דאמר ליה במישלם שניא אילין תיפוק ארעא בלא כסף ואי בעינא לסילוקך מקמי הכי דלישום ליה אלא שאין אחריות המלוה עליו ואי שטפה נהר נמי אינו נוטל כלום אלא פירות שהיא עושה ואינו יכול לכופו לפרוע לו חובו לא מזו ולא משאר נכסים משא"כ במשכנתא סתם שהאחריות עליו ואם רצה תובע חובו הימנו ואם שטפה נהר גובה משאר נכסים ועוד שאין כאן לשון מלוה אלא לשון מקח דומיא דלוקח פירות כמו שקצב** עכ"ל ומבואר מדבריו שכל ההיתר רק אם אחריות ההלואה על השדה וגם אם היא נשטפה לא גובה ממקום אחר שזה מה שמגדיר שהכסף ניתן כמקח ולכן אין לו זכות לתבוע שישלם לו והנה בפשוטו היה מקום לומר שבכל משכנתא דסורא דהלוה לא יכול לבקש שיחזיר שם ודאי שההפסד על הלוה אם שטפה נהר וככל מחכיר בית ורק כאן שהלוה יכול לבטל השכירות בזה ס"ל לרמב"ן שאם זה לא יהיה ניכר בזה שההפסד על המלוה זה אסור ובזה א"ש הגמ' בכתובות צ"ה: שמשכנתא ששטפה נהר ההפסד על הלוה ולרמב"ן הרי בסתמא זה משכנתא דסורא דשם מדובר בצורה שאין ללוה זכות לסלקו.

אמנם עיין שו"ע ס"ג שהביא את הרמב"ן ככלל בכל משכנתא דסורא שההפסד על המלוה וכן הט"ז בסק"א הביא את הרמב"ן על כל משכנתא דסורא וא"כ צ"ע כמו שהקשה החוו"ד מהגמ' בכתובות ובאמת גם מסברא צ"ע למה שההפסד על המלוה ומה זה גרע מכל שוכר שאם נפל הבית צריך להחזיר לו וצ"ל כנ"ל שכאן שבאמת זה הלואה ואכילת הפירות זה בתור פרעון ההלואה וכל ההיתר כי זה צורה של מקח ממילא זה מחיב שההפסד על המלוה [ועיין שער המשפט סימן קי"ז] ועיין שו"ע סוף סימן קע"ד דהשוכר מחברו בית או שדה בדבר מועט לשנה והקדים לו שכרו עשרים שנה והתנה עמו שלאחר זמן אם ירצה המשכיר לחזור יוכל על ידי שיחזיר כפי הדמים שהשתמש מותר ובדרך זה יהיה אחריות השריפה על בעל הקרקע ועיין ש"ך סקי"א שכתב שזה לא דומה למשכנתא שס"ל לרמב"ן שאחריות על המלוה וצ"ב החילוק ועיין חוו"ד שביאר כנ"ל שמשכנתא יסוד הלואה משא"כ כאן יסודו דמי שכירות וצ"ע הגדרים בזה.

והנה הרמב"ן כתב שלפ"ז דמשכנתא דסורא מותר גם באתרא דמסלקא ובאופן הנ"ל אפשר להעמיד את הדוגמאות של סוגין באתרא דמסלקא בכה"ג דהינו שכה"ג שביעית משמטת ואין בכור נוטל פי שנים וצ"ע עד כמה שגדר הדבר שזכה זכות שימוש רק שיכול לסלק אין כאן הלואה ומבואר כנ"ל שביסודו ודאי שזה הלואה רק שזה צורה לא של הלואה ולכן לגבי גדרי חושן משפט זה כהלואה אמנם משמעות הרמב"ם שמה שמותר משכנתא דסורא כי בכל מקרה זה שכירות רק אם תנאי שיכול לבטל השכירות ועדין צ"ע.

והנה בעיקר הדין המבאר ברמב"ן שבסתם משכנתא אפילו בלא מסלקא אם זה נפסד הוא גובה ממקום אחר ורק במשכנתא דסורא הוא מפסיד עיין ריטב"א כתובות צ"ה: שכתב שכיון שכל ההיתר של משכנתא בנכיתא כיון שיש לו צד הפסד א"כ זה מחיב שאם זה יופסד ההפסד עליו ואדרבא במשכנתא דסורא שכל החוב נגבה בכזו צורה בזה שאין כאן צד הלואה זה כמו כל חכירות שאם זה נפסד הוא צריך להחזיר לו וע"ש שהוסיף שגם במשכנתא בנכיתא אם בעל חוב טורף הקרקע יגבה החוב מיד שכל מה שהלוה כי מקבל הקרקע בזול ומבואר דלא כרעק"א ס"ד: שיסוד ההיתר כי זה לא אחד בעד השני וצ"ע ובעיקר טענתו צ"ע כמו שנקט החוו"ד שרק ביחס לטיב הפירות לקח על עצמו סיכון כמו כל חכירות אבל מהיכי תיתי שלקח על עצמו סיכון יותר גדול.

### בדין חכירי דנרשאי

ד] מבואר בגמ' ס"ח. דבמקבל קרקע במשכנתא וחוזר ומחכירה לבעל הקרקע דבר זה אסור והנה הגמ' בתחילה אומרת שזה רק אסור אם מהתחלה המלוה לא ישב בקרקע ובסברת האיסור עיין רש"י שכתב שהרי הוא לא קנה את זה ועיין רשב"א שודאי שחל קנין על ידי מעותיו רק הכונה שזה אסור מצד מראית העין ולכן הגמ' דנה שבישב בקרקע שראו שהוא זכה בקנין משכנתא אין כאן מראית העין והנה הגמ' אחרי זה אומרת שגם כה"ג אסור ויתכן מצד שגם כה"ג יש שלא יודעים שבתחילה ישב בקרקע וזה נראה להם שזה לא משכנתא ויש בזה ריבית דהינו שהגמ' נשארת באותו טעם אמנם יתכן שלמסקנת הגמ' בהכרח זה כתוס"ר לקמן והנה עיין ט"ז סוף סימן קס"ד לגבי הערמת ריבית בגמ' ס"ג: שאם זה לא במעמד אחד מותר ועיין תפארת למשה ובאבני נזר סוף סימן ק"פ שהקשו שהרי הגמ' מסיקה שגם אם ישב שם כמה שנים זה אסור וגם כה"ג יש האיסור שזה נראה כריבית אמנם אם נימא שלמסקנא זה טעם אחר כדלקמן אין מקום לקושיא.

אמנם עיין תוס"ר שביאר שהכונה שאפילו שיודעים שהוא קנה הקרקע למשכנתא אבל כיון שהלוה יושב בקרקע ושם הלוה על הקרקע ונותן למלוה זה נראה כרבית דהינו שגם אם יודעים שזה ממושכן אבל התשלום נראה כריבית ועיין משובב נתיבות סימן ע"ב שכתב שלפ"ז כל האיסור רק במשכון של קרקע אבל במשכון של מטלטלים שבזה אין שם הלוה על המשכון מותר והנתה"מ חלק עליו.

והנה בעיקר האיסור בסוגין למסקנא עיין ריטב"א שהביא בזה שלש שיטות שדעת הרמב"ם שזה רק הערמת ריבית ובפשוטו לפ"ז אם עשו כזה מכר הלוה מחוייב לתת למלוה את דמי החכירות והריטב"א נקט שזה אבק ריבית ולפ"ז אין לשלם לכתחילה ועיין שערי דעה סימן קס"ד שהביא עוד ראשונים שזה א"ר ודעת רש"י שזה ריבית קצוצה ועיין רשב"א שביאר הטעם שכיון שכך הם עושים אגלאי מילתא דמעיקרא אדעתא דהכי עבדו והנה לכאורא צ"ב הרי ודאי שכיון שלא דיברו מפורש ולא חייב לו מחיובי חושן משפט לחזור ולשכור א"כ ודאי שחל כאן קנין משכנתא וכיון שזה עצמו לא ריבית למה שיאסר שיחזור ויחכור ממנו [וכן מוכח מתשובת הרשב"א לקמן שחילק בין סורא לשאר משכנתא ללא תנאי שאין הסיבה שאין כאן משכנתא כלל] אמנם משמע מרש"י שיסוד החיסרון שכה"ג חשיב שהריבית בטוחה דהינו שיסוד ההיתר של משכנתא שזה לא ריבית בטוחה א"כ כאן זה בטוחה [ועיין בעה"ת שלפ"ז אם יתן לו הקרקע בקבלנות שזה ישאר רוח לא בטוח מותר] ולפ"ז יש לבאר שבזה כל שברור שמצד התוכנית שלהם להפוך הריבית הנ"ל לריבית בטוחה דנים כאילו הזכות משכנתא זה ריבית בטוחה אמנם כל זה אם משכנתא כל ההיתר כי הריבית לא בטוחה אבל אם נימא שזה מצד שזה כמכר וגם אם זה בטוח מותר א"כ אין סיבה שזה יחשב ריבית קצוצה.

והנה בפשוטו כאן מדובר במשכנתא בנכיתא והנה דעת תוס' ע: שלרש"י כיון שבית זה בטוח הוי ר"ק א"ש שגם כאן שחשיב רבית בטוחה זה ר"ק אמנם לתוס' בבכורות ט"ז: ולמשמעות הרא"ש שבזה מודה רש"י שהוי רק ריבית דרבנן והביאור בזה כמו שביארנו בשיעור על משכנתא בנכיתא שזה או כשיטת הרי"ד שהדין לא ישכור בפחות כיון שמשלם בעד זה לכן זה דרבנן או מצד הרשב"א שכיון שלא אמר מפורש שעושה לו פחות מהמחיר לכן דנים שזה המחיר או מצד סברת רעק"א שדנים שהנכיתא זה לא בעד ההלואה א"כ צ"ע למה כאן זה אחרת ולמה הוי ר"ק הרי מדובר שיורד קצת מהחוב בחלק שזכה מכח המשכנתא וחזר והשכיר ויתכן לומר שכאן שהשכיר בזול ומיד חוזר ושוכר ביוקר זה מראה שזה המחיר או שזה ודאי מתפרש בעד ההלואה ולא מסיבה אחרת ועדין צ"ע.

והנה הראשונים [עיין ב"י סימן קס"ד] דנו האם גם במשכנתא דסורא יש את האיסור של סוגין ובפשוטו לרמב"ן שכל מה שמותר זה רק משכנתא דסורא א"כ מבואר בסוגין שגם זה אסור אמנם לראשונים שגם משכנתא בנכיתא מותר א"כ יתכן שכל סוגין זה רק במשכנתא בנכיתא אבל במשכנתא דסורא אין איסור וכן הוא בשו"ת הרשב"א ח"ג סימן מ"ג בסופו והריב"ש נסתפק בזה והנה צ"ב למה שזה יהיה יותר קל הרי גם כאן זה נראה שמשלם ריבית ולכאורא זה תלוי בנ"ל ביסוד ההיתר דמשכנתא דסורא שאם זה מוגדר כאילו אין כאן הלואה ולכן זה ומותר א"כ באמת גם כה"ג יש סיבה להתיר אמנם אם נימא שודאי שיש כאן חוב ויסוד ההיתר מצד שזה בנכיתא רק שכאן אין מקום לגזור א"כ ודאי כה"ג שאין את יסד ההיתר זה סיבה לאסור והנה השו"ע הביא שיטה שמשכנתא דסורא אין איסור חכירי דנרשאי ולנ"ל זה רק במשכנתא דסורא כאופן דהרמב"ן אבל לא באופן דתוס'.

והנה יש לדון האם לרש"י יש מקור לאיסור מצד מראית העין ונפק"מ במקום שבאמת תחילה לא התכונן לחזור ולשכור ורק אחרי זה שינה דעתו ולכאורא אין לנו מקור לאסור אמנם יתכן שכיון שבשלב הראשון הגמ' דנה שזה אסור מצד מראית העין אולי גם חלק זה נשאר למסקנא אמנם זה רק בלא ישב בקרקע בתחילה ובבעה"ת משמע שבחכירות גם רש"י מודה שזה לא ר"ק אבל יש כאן איסור מדרבנן וצ"ע.

והנה בהתנה מפורש מראש שיחזור ויחכור לו מבואר בטור סימן קע"ב בשם הרמ"ה וכן הביא הב"י סימן קס"ד ס"ג בשם שו"ת הר"ן וכן הוא בריב"ש סימן תס"ד ובשו"ת הרשב"א ח"ד סימן רל"ב בסופו הובא בב"י סוף סימן קע"ב שזה ריבית קצוצה ומבואר בדבריהם שזה גם במשכנתא דסורא וכן הוא ברמ"א והנה היה מקום לבאר שזה על דרך מה שביארנו ברש"י לעיל שכאן זה ריבית בטוחה אמנם א. כבר הערנו שלשיטות שבנכיתא זה לא ריבית מצד שמשלם על זה א"כ גם כאן זה כך וכן לכאורא במשכנתא דסורא לרשב"א שלא יכול לסלק זה לא ריבית לא מצד שזה ריבית לא בטוחה אמנם עיין בלשון הריב"ש [וכן משמעות הרשב"א] שכתב שאין הלשון סיבה להתיר ומשמע שנקטו שבאמת כה"ג לא חל שום קנין משכנתא אלא זה כאילו שיש כאן הלואה אם פרעון של ריבית.

והנה עיין סימן קס"ג לגבי הערמת ריבית שאם מראש מתנה שיעשו בצורה זו דהריטב"א כתב שזה ריבית קצוצה אמנם ברמב"ן מבואר שזה כמין ריבית גמור דהינו שזה דרבנן רק שזה חמור מסתם הערמה והיה מקום לומר דנחלקו בנ"ל במקום שעושה חלות כדי להתיר איסור ריבית האם אומרים שכיון שבסופו של דבר מקבל סכום מסוים ומחזיר לו יותר דנים שכל ההסכם לא נכון ולכן יש כאן ריבית קצוצה וא"כ ה"ה אצלינו אמנם ברמב"ן מבואר לא כך אלא שבאמת חל מה שהם סיכמו רק שזה אסור מדרבנן ויתכן שגם הריטב"א שאוסר שם זה לשיטתו במתנה על מנת להחזיר שזה ריבית דאוריתא אפילו שבאמת לא היה כאן הלואה אבל לשיטות שבזה מותר גם כאן זה לא ר"ק אמנם יתכן דכאן שאין שום נפק"מ בהסכם ממילא חשיב שלא חל כלום אבל שם מצד ההסכם למכור יכול למכור לו חיטים אחרים וממילא זה עצמו סיבה לומר שחל ההסכם ויתכן עוד ששם היה עשיה של מכר משא"כ כאן הכל זה דיבור ואומרים שזה לא חל וצ"ע.

אמנם עיין ב"י שהביא שו"ת הרשב"א ח"ד סימן רל"ב בסופו שבמשכנתא רגילה חכירי דנרשאה זה ר"ק אפילו שלא סיכמו מראש ורק במשכנתא דסורא הוי רק מדרבנן וביאר החילוק שבסורא אין כאן הלואה כלל אבל במשכנתא רגילה שאחרי זה משלם לו הוי הלואה א"כ כה"ג זה ודאי אסור וצ"ב הטעם וצ"ל שכיון שזה מציאות של הלואה וכל ההיתר שזה נראה כעסק של מכר כל שזה לא נראה כמכר ממילא זה אסור וצ"ע אבל איך זה יכול להחשב כקציצה וצ"ל שעצם האכילת פירות זה קצוץ וכל שזה נעשה בצורה של ריבית זה חוזר לאיסורו וצ"ע.

ועיין ב"י שהביא עוד מחלוקת האם כשהמלוה משכיר הבית למישהו אחר והוא חוזר ומשכיר הבית ללוה האם גם בזה יש איסור מראית העין או לא ויש שהתירו ויש שאסרו והשו"ע התיר במשכנתא דסורא וביאר הגר"א שיש דיעות שזה מותר לגמרי ויש דיעות שעל ידי הפסקה של מישהו אחר מותר וממילא בצירוף לשני השיטות יש להקל והנה מבואר מדברי הפוסקים שזה לא דאוריתא וצ"ע למה לא נימא שזה רוח ברור כי דעתו שישכיר לאחר וצ"ל שזה כתרבית ללא נשך שזה לא סיבה לאסור.

### בהא דשביעית משמטת באתרא דמסלקא

ה] מבואר בגמ' שבאתרא דמסלקא שביעית משמטת ועיין תוס' דיש כאן חידוש שאפילו שמלוה על המשכון שביעית לא משמטת כאן אפילו שאוכל פירות לא חשיב כמשכון [אמנם עיין סימן ע"ב ס"ל דיש ראשונים שלגבי הצורה למכור החוב ולגבי האם במכר החוב המלוה יכול למחול ולגבי שבועת היתומים חשיב כמלוה שיש עליו משכון ועיין שיעור הקודם וצ"ע] והקשו הראשונים הרי במלוה לחברו לעשר שנים אין שביעית משמטת א"כ גם כאן כיון שלא הגיע הזמן לסלקו אין סיבה ששביעית תשמט והרא"ש הוכיח מכאן שבאמת יש זכות למלוה לבקש שישלם לו גם תוך הזמן וברשב"א הוכיח מכאן שגם לאחר שנשלם הזמן זה נשאר כאתרא דלא מסלקא ולפ"ז ביאר שמדובר לאחר שנגמר הזמן שסיכמו וצ"ל שסיכמו שבכל אופן ימשיך לאכול הפירות עד שישלם והריטב"א העמיד סוגין שמדובר שהמלוה עשה תנאי שאם ירצה יוכל לתובעו ועיין בסה"ת שמ"ט ח"ה ס"ג ובשמ"ה ח"א ס"י שהביא מהרמב"ן לישב שכיון שהמלוה אוכל פירות כיון שהלוה לא פורע ממילא זה עצמו נחשב שהוא נוגש אותו וכן כתב באו"ש פ"ז ממלוה ה"ד והנה יש כאן מקום עיון דלכאורא עד כמה שהוא אוכל הפירות בנכיתא א"כ חלק זה הוא כמקח ולא כהלואה וא"כ למה קוראים לזה לא יגוש ומשמע שבאמת ודאי שזה פרעון הלואה ורק ביחס לאיסור ריבית דנים שזה כמקח וצ"ע.

# הערות בסוגיא דלא ידור בחצרו חנם

### בדין קציצה בחצר דלא קיימא לאגרא

א] מבואר בגמ' שאפילו שהדר בחצר חברו שלא מדעתו בחצר דלא עבידא למיגר לא צריך לשלם אבל יש בזה איסור ריבית ומבואר בגמ' שזה סיבה לאסור בשני מיקרים אחד על ידי קציצה ואחד שלא על ידי קציצה ועיין רמב"ן ורא"ש שכתבו דלא הוי ריבית קצוצה ובטעם הדבר ביאר הרמב"ן דלא מידי חסריה דהינו שקציצה הכונה שקוצץ לתת ממון וכיון ששימוש זה, לא מחיב ממון לא חשיב נתינת ממון ועיין רא"ש שהוסיף שאפילו בגברא דעביד למיגר שנתרבה ממונו אבל אין כאן נשך והרי הגמ' לעיל אומרת שאין תרבית ללא נשך והנה פשטות לשונו שיש כאן באמת תרבית ללא נשך ועיין מהר"מ שיף תחילת פרקין שהקשה שהגמ' לעיל אומרת שלא משכחת ליה תרבית ללא נשך אמנם יש לבאר כונתו שכה"ג גם לא חשיב תרבית דצריך שיתרבה ממונו מחמת שהלוה נתן לו וכיון שזה לא חשיב נתינת ממון ממילא זה גם לא תרבית רק הוכיח דבר זה שהרי הגמ' אומרת שלא משכחת ליה וכן משמעות לשונו אמנם בלבוש כתב שזה תרבית ללא נשך וצ"ע.

והנה עיין רא"ש שכתב וז"ל **וליכא למימר דכיון דאמר לו הלויני ודור בחצירי הוי כאילו השכירה לו ואף על גב דעד הנה לא היה רגיל להשכירה עתה השכירה לו דאחזוקי אינשי ברשעי לא מחזקינן שיאמר לו הלויני ודור בחצרי בשכר בתורת ריבית אלא אדרבא אמר לו הלויני ודור בחצירי דבלאו הכי אינו משכירו לאחרים וכו'** עכ"ל ומבואר בדברי הרא"ש שיש שני אפשרויות בתור מה נתן לו הקרקע שיש אפשרות בתור שכירות וזה ר"ק ויש אפשרות שלא בתור שכירות וזה לא ר"ק וכיסוד הדברים מבואר בב"י בשם הת"ר והובא ברמ"א שאם אמר לו מפורש הלויני ודור בחצרי בשכר מעותיך דהוי ר"ק וצ"ב החילוק דהרי מדובר שנותן לו הקרקע בגלל ההלואה ומה נוסף בזה שאומר בשכר מעותיך ועיין חכ"א כלל קל"ו ס"א [ומקורו בלבוש] שביאר שאם לא אומר בשכר מעותיך אפשר לבאר שנותן לו לדור בקרקע גם ללא ההלואה משא"כ כשאומר בשכר מעותיך ולכאורא הדבר מחודש שכל ההיתר כי לא נותן לו בגלל זה דא"כ מה זה קשור לתרבית ללא נשך הרי עיקר ההיתר כי לא נותן לו בעד ההלואה אלא ודאי מדובר שנותן לו בעד ההלואה ובכל אופן יש אופן שזה ודאי ריבית.

ובפשוטו הכוונה שאת השימוש עצמו אפשר לתתו בצורה שזה לא מחיב ממון ואז זה מותר ואפשר לתת את זה בצורה שזה מחיב ממון ואז זה אסור ועדין צ"ב מה השוני בצורת הנתינה והנה לכאורא יש כאן דבר תימא דבפשוטו כל מה שחצר דלא קימא לאגרא זה לא מחיב ממון מצד שלא היה לקונה שום זכות בקרקע אלא רק להשתמש ולשימוש בפועל אין תורת ממון אבל לכאורא זה ודאי שאם יזכה זכות פירות בקרקע זה ודאי דבר ששוה ממון וביותר דזה ודאי מוגדר כעביד למיגר דגם חצר שלא עומדת לשכירות אדם לא יתנה לחברו אם זכות שימוש להרבה זמן ללא תשלום ובהכרח צ"ל שבאמת כשאמר לו דור בחצרי וזה לא עומד לשכירות כונתו שנותן לו להשתמש באותה צורה שזה לא עביד למיגר דהינו ללא נתינת זכות שימוש וודאי שיכול להוציא אותו מהקרקע ולפ"ז יתכן שאם אומר שנותן לו את זה בתור שכירות הכונה שנותן לו זכות בקרקע כמו כל שוכר וזה ודאי נחשב קציצת ריבית וכמבואר ברא"ש ותה"ר [ויתכן דגם אם נימא שנותן לו זכות שימוש אבל הרי חזינן בריבית שדנים על המטרה בפועל כדמבואר במשכנתא וכיון שההתיחסות זה השימוש בפועל והוא אין לו תורת ממון לכן זה סברא לגבי ריבית שאין בזה ר"ק וצ"ע].

והנה הרי"ף כתב שבאומר הלויני ודור בחצרי הוי ר"ק והרמב"ן העמיד שכונתו בחצר דקימא לאגרא שעל זה מדובר במשנתינו ואין כונתו על הדוגמא של רב יוסף בר מניומי שהוא הוסיף על המשנה בחצר דלא קימא לאגרא [ועיין גידו"ת אות י"ח דבהכרח אין כונת ר' יוסף לבאר שהמשנה זה בלא קימא לאגרא דא"כ אין מקום לדברי הרמב"ן] אמנם עיין בעל התרומות שמ"ו ח"ג אות י"ח ובהגהות מימוני [הובא בב"י] שנקטו שסתימת לשון הרי"ף דגם בחצר דלא קימא לאגרא הוי ר"ק וכן נקט הכס"מ בדעת הרמב"ם וצ"ב טעם הדבר ועיין ב"י שכתב שזה מצד שזה כאילו שכרו עכשיו דהינו שזה מתפרש שנותן לו בתור שכירות ולנ"ל הכונה שודאי מתכוין לתת לו קנין בקרקע וזה ודאי נחשב נתינת ממון [וכן ביאר במשנת הגר"א קוטלר ב"ק סימן י"א ע"ש וצ"ע אריכות הדברים שם] ולכאורא יש לבאר עוד שהרי הפנ"י בב"ק יסד שהפטור של זה נהנה זה לא חסר זה מצד כופין על מדת סדום [וכן הוא בשו"ת הרא"ש כלל צ"ז ס"ב ובתוס' בב"ב י"ב:] דהינו שבאמת זה נחשב שיש כאן לקיחת השתמשות שזה שוה ממון ורק שיש כאן הפקעה מדרבנן שלא ישלם על זה ולכן לגבי הקדש יש בזה מעילה ולפ"ז יתכן שלגבי ריבית זה סיבה לאסור כיון שבאמת חשיב נתינת ממון אמנם יתכן שגם שם מה שלא משלם שזה מדיני הממון שדבר שזה סדום זה לא מחיב ויש שביארו שיסוד הפטור מצד שלא חשיב שיש כאן מחיב בכלל ולפ"ז גם לגבי ריבית לא חשיב נתינת ממון ובחידושי הגר"ח על הש"ס כתב שזה מדין מחילה וכן הוא במחנ"א גזילה סימן י' ולפ"ז לכאורא ודאי חשיב נתינת ממון וצ"ע.

ועיין חידושי הגרא"ל מאלין סימן צ' שכתב לחדש דבאמת דעת הרמב"ם שהדין ממון שנאסר בריבית זה לא דוקא דבר שיש בו מחייב בדיני חושן משפט אלא גם לקיחת ממון שבעצמו הוא ממון רק שאין כאן מחיב מצד הנותן חשיב ממון לגבי איסור ריבית והשבתו ובזה יישב מה שהקשה הרשב"א שהגמ' אומרת שאם הלוהו כ"ש הלויני דמה ענין זה לזה דשם באמת יש חידוש שזה אסור אבל כאן זה ר"ק וכן הגמ' אומרת שאם כתוב הלויני אין מקור להלוהו ומשמע שזה אותו נידון ורק שיש לחלק ומה הדמיון כלל ולנ"ל א"ש שיסוד החידוש של סוגין שהדין ממון לריבית זה לא ממון של חושן משפט וממילא כמו שזה סיבה לגבי קצוצה זה סיבה לגבי אבק ריבית וכן איפכא ורק שהגמ' דנה שיתכן לחלק בחומר האיסור ע"ש.

### בדברי הרא"ש בנותן טוה"נ ובדין גברא דלא עביד למיגר דהוי ר"ק

ב] והנה עיין רא"ש שהביא דוגמא של תרבית ללא נשך שזה לא נחשב ריבית בכהן שמלוה כסף לישראל על מנת שיתן לו התרומות ומעשרות שאם טובת הנאה אינה ממון לא חשיב ריבית דהינו אפילו שנתרבה ממונו של המלוה אבל כיון שלא חשיב נתינת ממון מהמלוה מהלוה ממילא אין כאן ריבית קצוצה אבל למ"ד טוה"נ ממון כיון שחשיב שלנותן יש ממון ממילא יש כאן גם נשך והנה עיין גליון יד אברהם סימן קס"ו שכתב שלכאורא גם בסוגין מה דלא חשיב ריבית זה רק אם טוה"נ אינה ממון אבל אם טוה"נ ממון א"כ יש כאן נשך דהרי מה שהחליט לתת למלוה זה שוה ממון וע"ש שהקשה שהרי שיטת הרא"ש שטוה"נ ממון וא"כ למה בסוגין לא הוי ר"ק אמנם בהכרח שזה חלוק שהרי כהן שלקח טוה"נ מבעלים שלא מדעתו צריך לשלם למ"ד טוה"נ ממון ובחצר דלא קימא לאגרא לא צריך לשלם ובהכרח הסברא שבחצר דלא קימא לאגרא זה גם לא עומד שיקח ממון על הטוה"נ שבדבר והרי אין כאן נתינת ממון כיון שרק נותן השתמשות ולכן זה לא נחשב נתינת ממון כלל משא"כ במתנות כהונה כיון שזה עומד שיתן את זה לכהן וחשיב שנותן את ממונו בזה לא איכפת לן שלא עומד לקחת על זה כסף אמנם כל זה אם נימא כנ"ל שבסוגין לא מדובר שנותן לו הזכות שימוש בדירה אבל אם נימא שהקנה לו זכות שימוש א"כ צ"ב החילוק אמנם גם אם נימא שנותן לו הזכות השתמשות אבל בהכרח שלגבי ריבית דנים מה שיש לו בפועל והרי מה שיש לו זה שימוש וזה אין לו תורת ממון משא"כ בתרומה שנותן לו דבר ששוה כסף לכן ודאי הוי ריבית וצ"ע.

והנה עיין ב"י סוף סימן ק"ס הובא ברמ"א שם דאם אדם מלוה לחברו וקוצץ עמו שכל מלאכה שיהיה לו לתת לפועל הוא יתן לו דזה ודאי אסור, רק למ"ד טוה"נ ממון זה ריבית קצוצה ולמ"ד טוה"נ אינה ממון זה א"ר ועיין ביאור הגר"א שם שכתב שלמ"ד טוה"נ ממון שזה ר"ק זה כמו שכתב הרי"ף שבהלויני הוי ר"ק ולמ"ד שטה"נ אינה ממון זה לא ריבית זה כמ"ש הרמב"ן שבלא קימא לאגרא לא הוי ר"ק והנה היה מקום לבאר שכונתו שסברת הרי"ף לדעת הרמב"ם שגם בלא קימא לאגרא הוי ר"ק מצד שטוה"נ ממון וסברת הרמב"ן שזה לא ר"ק מצד שס"ל שטוה"נ אינה ממון וזה כיד אברהם הנ"ל אמנם הדברים צ"ע וכנ"ל ועוד שהגר"א לא הזכיר שהראיה מהרי"ף לא לפי ביאור הרמב"ן וצ"ב כונתו.

והנה מבואר ברי"ף שבהלויני ודור בחצרי הוי ר"ק והרמב"ן כתב להעמיד בחצר דקימא לאגרא ובפשוטו זה אפילו בגברא דלא עביד למיגר ועיין ביאור הגר"א שציין למבואר בחו"מ שכה"ג חייב אמנם עיין לח"מ פ"ו ה"א ובגידולי תרומה אות י"ט בד"ה ומיהו שהקשו הרי נשך ללא תרבית וכה"ג אין בזה איסור דאוריתא ומשמע שנקטו שבאמת רק בגברא דעביד למיגר הוי ר"ק אמנם ודאי שסתימת הדברים לא כך ועוד אם כדבריהם א"כ צ"ע שהגמ' בתחילת הפרק אומרת שלא משכחת ליה נשך ללא תרבית והרי משכחת ליה כה"ג וכבר הקשה כן המהר"ם שיף ס: ועיין רעק"א שם שכתב שכיון שקצצו כך הרי זה כאילו עכשיו הוא נמלך ורוצה לשכור החצר דהינו שכיון שמצד הלוה זה נתינת ממון ומתנים ההלואה בזה ומעמיד לו את זה כנתינת ממון ממילא גם כלפיו חשיב קבלת ממון ובאבני נזר סוף סימן קפ"ה כתב לבאר שכיון שמצד גדרי חושן משפט הוא היה צריך להתחייב והוא לא מתחיב א"כ חשיב שיש כאן גם קבלת ממון מצדו וכמו אם יאמר לו זרוק מנה לים בעד ההלואה דמבואר בריטב"א ס"ט: דהוי ר"ק אמנם אם נימא שכל המחיב כה"ג זה מדין מזיק כמבואר בקצוה"ח רמ"ו סק"ב א"כ לכאורא אם זה ברשות הוי מזיק ברשות [ע"ש סק"א] שאין כאן סיבה לחיב כלל וזה לא סיבה שיחשב ריבית וצ"ע.

ולפ"ז יש מקום לומר שכונת הגר"א להביא משם שאפילו שזה גברא דלא עביד למיגר בכל אופן חשיב קבלת ממון כיון שזה ממון שהיה צריך לחיבו א"כ גם כאן אפילו שהמלוה לא היה משלם על זה ממון אבל כיון שזה ממון מצד הלוה ממילא חשיב ריבית ודוחק.

והנה בעיקר המחלוקת האם טובת הנאה ממון עיין חידושי הגרש"ר על ב"מ סימן ט"ו שהביא מהאחרונים שיסוד מחלוקתם בדין טובת הנאה שנתנה התורה לבעלים בתרומה האם זה קנין ממוני או שזה רק רשות לקבוע מי הבעלים אבל וודאי שאדם שיש לו זכות להקנות החפץ זה שויות ממונית ולפ"ז אצלינו לכו"ע זה ריבית קצוצה ומדברי הב"י מבואר שיש מחלוקת על הזכות טובת הנאה האם חשיב ממון או לא וצ"ע.

### בחיוב לצי"ש בנתינה דבר שאין זה בגדר נתינת ממון מצד הלוה

ב] מבואר בגמ' בלשון הראשון שאפילו דהדר בחצר חברו שלא מדעתו בחצר דלא קימא לאגרא אין צריך להעלות לו שכר הלוהו ודר בחצר חברו צריך להעלות לו שכר ועיין שטמ"ק שהביא מהרימ"ג להקשות הרי זה רק אבק ריבית והרי זה לא יוצא בדינים וכתב שהכונה שאם רוצה לצאת ידי שמים צריך להעלות לו שכר דהינו שנקט שבכל אבק ריבית יש חיוב לצאת ידי שמים ומצד זה צריך להעלות שכר וכן הוא פשטות לשון הרמב"ם שגם לאחר שכבר דר צריך להעלות לו שכר כמבואר במ"מ אלא שצ"ע שהרמב"ם לא הזכיר בשום מקום שיש חיוב לצי"ש ויש מקום לומר שכאן עד כמה שישלם זה מעמיד את השימוש כשימוש בתשלום וחשיב שלמפרע אין כאן עבירה אפילו שהוא לא גר על דעת לשלם אמנם אם אמר שלא רוצה לשלם ואחרי זה ישלם כה"ג באמת זה כבר רק נידון של לצאת ידי שמים ובזה א"ש לשון הרמב"ם שצריך לשלם ואם לא שילם הוי אבק ריבית ואינה יוצאה בדינים וצ"ע.

אמנם עיין רמב"ן ורשב"א שכתבו שכוונת הגמ' שאם בא מראש לגור בחצר חברו צריך לתת לו שכר ובפשוטו אין הכונה שצריך לשלם מראש אלא שצריך לדור על דעת לשלם שכר כמו כל שוכר והוסיף הרמב"ן שגם אם בכל אבק ריבית יש חיוב לצאת ידי שמים אבל כאן ודאי שאין חיוב וביאר הטעם שהרי כיון שזה חצר דלא קימא לאגרא א"כ אין כאן קבלת ממון ודייק את לשון הגמ' שזה רק איסור של מחזי כריבית ושלכן לגבי התוקף בעבדו של חברו הגמ' אומרת הדרי בי והגמ' לא אומרת שהחזיר את כל דמי ההשתמשות ועיין מלחמות שכתב שלכן גם אם נימא שיכול להוריד מהחוב את שיעור הריבית אבל כאן ודאי שאי אפשר וביאר שיסוד הדין השבת ריבית זה שדנים הריבית כגזל וכל זה אם יש כאן באמת דבר שבדיני ממון מחיב שייך לדון שזה גזל אבל כל שזה לא מחיב בדיני ממון ודאי שלא שיך לדונו כגזל וממילא ודאי שאין בזה חיוב השבת ריבית והנה בלשון הרמב"ן משמע שכל שעדין דר בחצר צריך להסתלק מהחצר אם לא משלם אמנם עיין חכ"א כלל קל"ו ס"א שנקט שכל שכבר נתן לו הבית כבר זכה בזה ויכול להמשיך לשבת שם דהינו שנקט שבסוגין נותן לו זכות בקרקע ובכל אופן שייך לדון שזה זה נהנה וזה לא חסר ודלא כדביארנו לעיל וצ"ע אמנם יתכן שכל שלא דר שם עצם מה שהוא יושב חשיב מחזי כריבית ולכן צריך להסתלק וכדחזינן במשכנתא שהאכילת פירות היא הריבית ולא רק קבלת הזכות.

אמנם כבר הבאינו דברימ"ג מבואר שגם בהלוהו ודר בחצרו יש חיוב לצי"ש וכן דייק המ"מ ברמב"ם שגם לאחר שדר בה יש חיוב לשלם ובטעם הדבר יתכן שזה לשיטתו שהלוני הוי ר"ק אם נימא מצד שבכל חצר דלא קימא לאגרא חשיב שיש כאן נתינת ממון או מצד שגדרי ממון לגבי ריבית זה לא כמו גזל וכנ"ל סק"א אבל אם נימא שזה מצד שזה כמו קציצה א"כ כאן שזה שלא מדעתו באמת זה לא חשיב ממון והמ"מ נקט בדעת הרמב"ם שהלוני זה לא ר"ק ובכל אופן בהלוהו יש חיוב לצי"ש וצ"ב בטעם האיסור ויתכן שהדין השבת ריבית כיון שהרי נתן מדעתו ואין כאן גזל א"כ כל שכלפי המלוה יש כאן קבלת ממון יש על זה חיוב השבה אמנם יתכן עוד שאפילו אם לגבי ריבית קצוצה שיוצאה בדינים כאן זה לא יוצאה בדינים אבל הדין שאבק ריבית יש חיוב לצי"ש יסודו לתקן האיסור שעשה ובזה יתכן שגם דבר שמצד גזל זה לא סיבה לחיב אבל בתור השבת ריבית זה סיבה לשלם והנה הרשב"א בב"ק ע"ה: דן בכל אבק ריבית האם יש חיוב לצי"ש והוכיח מר' יוסף בר חמא שאמר הדרי בי ולא השיב הריבית ובהכרח שאין דין השבת ריבית וצ"ע הראיה מכאן לכל אבק ריבית אמנם נראה ששם דן מצד שזה סברא להחזיר כדי לתקן הריבית ובתור תשובה ולגבי זה אין סברא לחלק והנה עיין מ"מ ה"ב שגם בלקח שלא מדעתו חשיב אבק ריבית ומשמע שצריך להחזיר לצי"ש וזה חידוש יותר גדול שגם לקיחה שהמלוה לקח לבד וזוכה בזה גם ללא ההלואה בכל אופן כיון שלקחה בתור ריבית צריך להחזירה והרמב"ן הרי הוכיח מהגמ' של רב יוסף בר חמא שהיה תוקף עבדים ושם זה היה שלא מדעתו ומזה למד למקום שזה מדעתו [ועיין שערי דעה סק"ב בסופו].

והנה עיין שו"ע ס"י שאסור ללוה ללמד את בן המלוה תורה אפילו תורה בע"פ וביארו הפוסקים הטעם שכיון שהאב היה שוכר מלמד א"כ מרויח לו ממון דהינו אפילו שהאב לא חייב לשכור מלמד אבל כיון דבפועל היה עושה כך לכן זה אסור והנה לגבי מודר הנאה הדין שמותר דזה רק בגדר מבריח ארי ולא בגדר נתינת ממון ועיין חוו"ד שכתב שבאמת נחלקו הראשונים האם יש איסור מבריח ארי מדין ריבית דברשב"א סימן תשצ"ט מבואר שאין בזה איסור ובמרדכי מבואר שזה אסור וע"ש שביאר שזה נשך ללא תרבית ונחלקו האם יש כזה איסור דרבנן [וכתב שבדאוריתא זה לא משכחת ליה שאם זה קציצה זה לא מבריח ארי ע"ש] והנה במרדכי מבואר שאם הבריח ארי ראוי שהלוה ישלם ובפשוטו זה מצד לצי"ש וכן משמע בגר"ז סי"ג ולכאורא כל זה שייך אם נימא שגם בדבר שאין בו גדר קבלת ממון יש חיוב לצי"ש אבל למה דקי"ל שבחצר דלא קימא לאגרא אין חיוב לצי"ש א"כ ה"ה כאן אמנם בעיקר דברי המרדכי יתכן שכונתו שכל שמשלם זה מעמיד למפרע שלא היה כאן ריבית ובאמת אם אמר שלא רוצה לשלם אחרי זה כבר אין דין לשלם לצי"ש [וזה דלא כמשמעות הגר"ז] וזה כדביארנו לעיל בדעת הרמב"ם וצ"ע ובעיקר איסור השו"ע יתכן שזה אסור מצד ריבית דברים ולא כביאור החוו"ד שזה אסור מצד שחשיב נשך דיתכן שמדרבנן לכו"ע אין איסור נשך ללא תרבית וכן הוא בברכי יוסף בשם הרדב"ז ולפ"ז ודאי שאין חיוב להחזיר לצי"ש ובהכרח שכונת המרדכי כנ"ל וצ"ע במקור הדברים.

### בדין קציצה על דבר שהוא לא בגדר ממון מצד הנותן לגבי לצי"ש ובחילוק בין זה למקום שזה ללא קציצה

ג] והנה בפשוטו גם בהלויני ודור בחצירי עד כמה שזה חצר שלא קימא לאגרא וזה לא נחשב ריבית קצוצה ממילא גם לא יהיה כאן חיוב לצי"ש דהרי יסוד סברת הרמב"ן שכל שזה לא נחשב ממון אין חיוב לצי"ש [וכן בזה אי אפשר להוריד הריבית מהקרן לשיטת רבינו אפרים] וכן מפורש כאן ברמב"ן וברשב"א ועיין בדבריו שהוכיח שהלויני זה לא ר"ק מהא דהגמ' מדמה הלוהו להלויני ומבואר ששניהם זה אותו דין דהינו ששניהם זה דרבנן ובפשוטו משמע שגם באיסור דרבנן זה אותו גדר ששניהם זה רק מחזי כריבית ולא אבק ריבית אמנם הטור כתב שהלויני ודור בחצרי כה"ג ודאי הוי אבק ריבית ויש חוב לצאת ידי שמים וצ"ל שכיון דמבואר בלשון השני שהלוהו מותר והלויני אסור חזינן שיש סיבת איסור בהלויני יותר מהלוהו וביאר הטור שגדר הדבר שאז זה נחשב כלקיחת ממון ולכן זה אסור וממילא זה גם סיבה שיהיה בזה חיוב השבת ריבית [וכן הוא בפסקי הרא"ש דהינו שנקט שזה גם כונת הרא"ש בסוגין ועיין פלפו"ח ויש לעיין כאן בלשונות הרא"ש].

ולפ"ז מתבאר שחלוק הגזירה דרבנן בהלוהו ודר בחצרו מהלויני ודר בחצרי דבהלוהו זה נשאר שאין כאן הגדרה של נתינת ממון אלא שרבנן אסרו אפילו שאין כאן נתנת ממון משא"כ בהלויני גדר האיסור שזה נחשב כנתינת ממון ונפק"מ לגבי חיוב השבה לצי"ש ולגבי לנכות מהחוב לשיטת רבינו אפרים ובאמת עיין שטמ"ק בשם השיטה ישנה ובמהרש"א שהקשו מנ"ל לגמ' לחדש שגם בגברא דלא עביד למיגר וחצר דלא עבידא למיגר אסור אולי רק באחד מהם אסור ותירצו שיסוד האיסור מצד שאנשים לא יודעים אם זה עביד למיגר או לא דהינו שבאמת כה"ג כל האיסור מצד מחזי משא"כ בהלויני יש כאן סיבת איסור מדרבנן.

והנה הבאינו לעיל דברא"ש מבואר שבקוצץ שיתן לחברו המתנות כהונה למ"ד טוה"נ אינה ממון לא הוי ר"ק אמנם מבואר שודאי שזה אסור ובפשוטו מצד שנתחדש גם קציצה על דבר שמצד הנותן זה לא ממון בכל אופן זה אסור ועיין משנ"ל פ"ז מלוה ולוה הי"א בסופו שכתב שאם נותן למלוה שיעשה לו מלאכה ללא קציצה זה אסור רק אם טובת הנאה ממון ודבריו צ"ע דהרי מפורש ברא"ש שזה אסור גם אם זה לא ממון ורק דן שזה לא קצוצה וכמבואר בגמ' שהלוהו ודר בחצרו אסור בריבית אפילו שזה ללא קציצה וזה לא ממון אמנם למבואר במהרש"א והשטמ"ק הנ"ל שהאיסור מצד שאנשים לא יודעים שזה דבר שהוא לא ממון א"כ כאן זה לא שיך דהרי נותן לו רק דבר שזה טובת הנאה אמנם צ"ע שא"כ גם על ידי קציצה זה יהיה מותר והרי מפורש בשו"ע שאסור ולנ"ל שזה שני גדרים א"ש דבהלויני הגדר שהחשיבו את זה כממון כיון שיש קציצה דהינו שכל שיש כאן קבלת ממון זה סיבה לאסור א"כ גם אם טובת הנאה לא ממון זה סיבה לאסור משא"כ ללא קציצה בזה אין הגדר שזה אסור מצד שמדרבנן חשיב ממון אלא מצד מחזי כריבית שזה קימא לאגרא וכאן שזה לא שייך לכן זה מתר.

### בחיוב לצי"ש בקיימא לאגרא ובריבית מאוחרת

ד] והנה יש לעיין בחצר דקימא לאגרא והלוהו ודר בחצרו האם יש חיוב לצי"ש ובפשוטו לראשונים שבכל אבק ריבית יש חיוב לצי"ש לכאורא ה"ה כאן אמנם הנה עיין רמ"א סימן קס"א שכתב שריבית מאוחרת אין חיוב להשיב אפילו לצי"ש ובטעם הדבר עיין ביאור הגר"א שכתב וז"ל דהא במתנה יהב ליה עכ"ל ולכאורא הכונה שיסוד הדין השבת ריבית זה מדין גזל דהינו שדנים את הריבית כגזל וכל זה בריבית שהוכרח להתחיב מחמת שלא הסכים להלות לו ללא זה ולכן אפילו אם זה מדרבנן אבל בתור חיוב לצי"ש זה כגזל שיש חיוב להשיב וכגון במשכנתא או בסאה בסאה אבל בריבית מאוחרת שנותן הדבר מדעתו לא שייך בזה דין השבת ריבית ולכאורא לפ"ז הוא לא הלכה דוקא בריבית מאוחרת אלא כל ריבית שלא ניתנה מצד שמוכרח לתת אלא מדעתו אין בזה דין השבה [ועיין רמב"ן בסוגין שהוסיף וז"ל ולדעתו של נותן אבק ריבית אינו חוזר כלל ויש מקום לומר שכונתו שבמקרה שזה מדעתו בזה ודאי שאין חיוב לצי"ש אמנם יש שגרסו ולדעתי וכונה שלעיל הכריע שאין חיוב לצי"ש באבק ריבית].

והנה עיין טור שלאחר שכתב שגם ריבית שלא בשעת הלואה יש בזה ריבית קצוצה כתב וז"ל ומיהו דוקא שאמר לו כן בשעה שמרויח לו זמן אבל אם כבר הרויח לו זמן ובא בתוך הזמן ואמר דור בחצרי בשביל מעותיך שהן בטלות אצלי לא הוי אלא ריבית מאוחרת אי נמי יש לומר דלא מקרי ריבית מאוחרת אלא במה שנתן לו לאחר שפרעו אבל כיון שאומר לו בעוד שהוא חייב לו אסור עכ"ל והנה יש שביארו שכונתו להסתפק שזה ר"ק אמנם עיין ש"ך שביאר שודאי שזה ריבית דרבנן רק ספקו האם הוי כריבית מאוחרת שאין חיבו לצי"ש או שיש בזה חיוב לצי"ש ועיין שו"ע שפסק שיש חיוב לצי"ש ולפ"ז מבואר שאין יסוד הקולא של ריבית מאוחרת כנ"ל שלא שיך לדון שזה גזל אלא שריבית מאוחרת זה איסור יותר קל ובזה אין חיוב השבת ריבית ולפ"ז ספק הטור האם כל שזה לא קצוץ הוא בכלל הקולא של ריבית מאוחרת או שרק ריבית לאחר הלואה הוי איסור קל והנה יש לדון האם ריבית בשעת פרעון זה בכלל הקולא של ריבית מאוחרת או שכה"ג זה כמו בזמן שההלואה קימת ושורש הספק מה הקולא של ריבית מאוחרת דאם זה מצד שזה לא ניתן כסיבה להמתנת מעות א"כ גם בזמן הפרעון שכבר אין המתנת מעות הרי הוא בכלל ריבית מאוחרת אמנם יתכן לבאר שיסוד הסברא שעיקר איסור ריבית זה דבר שניתן כתשלום על ההמתנת מעות וכל שזה לאחר פירעון זה סתם מתנה כי עשה לו טובה אבל ודאי זה לא בתור תשלום על ההמתנת מעות משא"כ כשההלואה קימת כה"ג זה מתפרש כתשלום על מה שממתין לו ובשעת פרעון שכבר אין המתנת מעות יש לדון שזה כמתנה בעלמא ויתכן שכיון שזה שמן התשלום בעד החוב זה גם נחשב כתשלום בעד ההמתנת מעות.

והנה עיין חוו"ד סימן ק"ס סק"ב ובשערי דעה שם ובסימן קס"ו סק"ב שפשיטא להו שבזמן הפרעון זה בכלל הקולא של ריבית מאוחרת ואין חיוב לצי"ש [וכן מקור הרמ"א משו"ת הרשב"א ח"ה סימן קפ"ז מדובר על שעת פרעון] והנה עיין ב"י שכתב על ספק הטור שלכאורא יש להכיח שזה לא בכלל ריבית מאוחרת שהרי אפילו בשעת פרעון כתב הרא"ש שזה אסור וכונתו לרא"ש ע"ג: שכתב שגם אם בריבית מאוחרת צריך לפרש שזה מחמת מעותיו אבל בזמן הפרעון לא צריך דהינו שנקט שזה מצד חומר מיוחד של שעת פרעון אמנם עיין שערי דעה שמשמעות הרא"ש שזה רק סברא שאז זה מתפרש בעד ההלואה והוי כמפרש אבל לא שיש לזה חומר של זמן ההלואה ובתוס' שם מבואר שבאמת ישבו כנ"ל שבזמן הפרעון זה כמו אחרי ההלואה וזה לא כמו זמן ההלואה ועיין שערי דעה שהקשה דברמב"ן שם מבואר ששעת פרעון זה כמו זמן ההלואה והשערי דעה כתב שא"כ כמו שאין חיוב לצי"ש בריבית בשעת פרעון ה"ה בריבית בזמן שההלואה קימת אמנם בפשוטו הוא איפכא דהרמב"ן נקט שגם בשעת פרעון אין זה בכלל הקולא של ריבית מאוחרת ואדרבא כתב שאז זה חמור יותר וגם אז אין להקל וכמבואר בב"י אמנם באמת בלשון הרא"ש שם משמע שבשעת פרעון זה כמו לאחר פרעון ורק שאז זה כמפרש אבל זה בכלל הקולא של ריבית מאוחרת וכמבואר ברש"י שם.

ולענין הלכה כיון שכל הדין לצי"ש הוא מחלוקת ראשונים ויש הרבה ראשונים שאין חיוב כלל ויש ראשונים שריבית בשעת פרעון זה בכלל ריבית מאוחרת ע"ש שהארכנו בזה א"כ יש מקום להקל בזה וצ"ע.

# עוד הערות בסוגיא דלא ידור בחצרו חנם

### ביסוד האיסור דלא ידור בחצרו חנם בחצר שלא עומדת לשכר

א] מבואר בגמ' בלשון הראשון שהמלוה את חברו לא ידור בחצרו חנם אפילו בחצר דלא קימא לאגרא ועיין תוס' שהקשו שא"כ יאסר למלוה לקבל שום הנאה מהלוה אפילו מה שהיה לוקח ממנו ללא זה דהרי כאן זה לא עבידא לאגרא ובפשוטו דרך בני אדם לתת חנם לאחרים ומבואר בדברי הראשונים שלשה ישובים א. שבאמת נתחדש כאן איסור בדבר שבפרהסיא כגון לדור בביתו או לקחת את עבדיו שבזה אפילו שהיה נותן לו גם ללא זה בכל אופן זה אסור מדרבנן מצד מראית העין שיש אנשים שחושבים שזה בגלל ההלואה ומשמע שזה גם במלוה ע"פ ללא עידים ובפשוטו זה מצד לא פלוג [ועיין ש"ך קס"ו סק"א שהביא מהיש"ש שאם קונה עליה למלוה זה מידי דפרהסיא אבל אם כולם יודעים בבית כנסת שהוא רגיל לקנות לו זה מותר דהינו שגם בפרהסיא כל שידוע ההיתר אין סיבה לאסור ולכן כל דבר שהסיבה ידועה לכולם אין בזה איסור פרהסיא] ב. ובריטב"א כתב לישב שבאמת מדובר בדברים שאין דרך אדם לתת לסתם אדם אלא לאוהבו וכאן ללא ההלואה לא היה נותן לו דהינו שבאמת מדובר דוקא שיודע שנותן לו מחמת ההלואה וכן הוא בריטב"א בסוגין ג. עוד כתבו תוס' בסגין ובב"ק לישב דהמשנה מדברת בעבידא למיגר ורק שם נאסר אפילו מדעתו אבל בגמ' מדובר דוקא שלא מדעתו ושם כיון שאין דרך בני אדם לקחת חפצים של חברו שלא מדעתו אפילו בלא עביד למיגר לכן זה אסור דהינו אפילו עבדים שמותר לקחת שלא מדעתו אבל כיון שאין הדרך לקחת לכן זה מותר והתוס' בב"ק כתבו שאפילו שהדין נכון אבל בפשוטו הגמ' דיברה באותו אופן של המשנה שזה מדעתו ובהכרח כישובים הראשונים [והנה עיין נימוק"י בב"ק שכתב שגם ברגיל לפני ההלואה לקחת שלא מדעת בכל אופן כאן זה אסור אמנם הגר"ז סי"ב כתב להתיר בכה"ג אמנם בדברים שהדרך לקחת שלא מדעתו בפשוטו מותר] ולענין הלכה השו"ע סימן ק"ס ס"ו פסק את שלשת התירוצים דהינו שכל שללא ההלואה לא היה נותן אסור וכן שאם זה מילי דפרהסיא זה אסור וכן שכל שזה שלא מדעתו זה אסור ובפשוטו גם אם לא יצא לו לתת לו קודם ההלואה אבל ברור לו שמה שנותן לו מחמת סיבה מסוימת שגם ללא ההלואה היה נותן לו זה מותר וכן הוא בלשון הריטב"א וצ"ע.

והנה עיין ש"ך שכתב דברא"ש מבואר שאם קודם ההלואה היו אוהבים זה לזה כל כך שהיו משאילים חצר זה זה מותר ושרש"ל אוסר [והגר"ז סי"א פסק לאיסור והחכמ"א קל"א ט"ז פסק כרא"ש] דהינו שנקט הש"ך שכונת הרא"ש שגם לשיטות שפרהסיא אסור כאן מותר אמנם הרא"ש הרי כתב י"מ ובפשוטו כונתו לתירוץ תוס' בב"ק שאין איסור של פרהסיא ובזה ביאר שכל שנותן לו שלא מחמת ההלואה מותר וצ"ע.

והנה יש לדון האם מותר לתת דירה לשבת אם היה רגיל לתת שיש לדון שרק בסתם דירה שהדרך לקחת שכר בזה אסרו בפרהסיא אבל בדברים שידוע שיש אנשים שנותנים בחינם יתכן שזה מותר וצ"ע.

ועיין גר"ז סי"א ובחכ"א כלל קל"א סט"ז [וכן ברעק"א ס"ד: בד"ה מתניתין] שאם נותן בגלל ההלואה אסור ונראה שאין הכונה שאם גם ללא ההלואה היה ודאי נותן שיש בזה איסור אלא הכונה שאם עכשיו הסיבה שנותן בגלל ההלואה כגון שללא זה היה נותן למישהו אחר בזה אסור.

ויש לדון בדבר שהלווה נותן לכל אדם רק שהלוה לא היה נעים לו לבקש ובגלל ההלואה נעים לבקש ולכאורא לאחר שיבקש אין סיבה לאסור על הלוה לתת וא"כ גם אין סיבה לאסור למלוה לבקש וצ"ע [ועיין סימן ק"ס סי"ב בב"ח ובמה שכתבנו שם דמבואר שזה אסור].

### בביאור הלשון השני שמותר הלוהו וכו' ובהא דאין כאן איסור ריבית דברים ובביאור מה נחלקו שני הלשונות

ב] והנה מבואר בגמ' שהלשון השני ס"ל שאין איסור כה"ג ורק בהלויני זה אסור וצ"ע הטעם לחלוק והנה אם נימא שהתחדש כאן איסור חדש של פרהסיא א"ש שהוא חולק על זה וללשון שמדובר שלא מדעתו א"כ יתכן שכיון שעל ידי שיבקש ממנו רשות יהיה מותר מה שעכשיו מרגיש שלא צריך לבקש רשות זה לא סיבה לאסור אמנם למה דמבואר בתוס' בב"ק ובריטב"א [וכמדומה שכן הוא סתימת הראשונים שלא דנו בשאלה זו] שמדובר בדבר שבאמת ללא ההלואה לא היה נותן לו א"כ צ"ב למה שזה יהיה מותר ובאמת שגם לביאור בתוס' שמדובר שלא מדעתו או בפרהסיא בפשוטו ודאי שיסוד מחלוקתם גם במקום שלא היה נותן לו ללא זה רק שהמשמעות של מי שאוסר זה גם במקרה שגם ללא זה היה נותן לו וזה מצד שכיון שאם ללא ההלואה לא היה נותן לו זה אסור לכן גם במקום שהיה נותן לו אבל בפרהסיא או שלא מדעתו זה אסור וצ"ב כנ"ל ובפשוטו מבואר כאן שכל שנותן לו דבר שאין לזה חשיבות של נתינת ממון אין זה בכלל איסור של ריבית ללא קציצה מדרבנן.

אמנם עיין ב"י ק"ס סי"א שהביא מההגהות מרדכי סימן תל"ג שהקשה שזה יאסר מצד ריבית דברים וכונתו שגם אם יש כאן נתינה שהיא לא בגדר נתינת ממון ולכן אין זה בכלל איסור ריבית אבל שיאסר מצד ריבית דברים שזה גם לא בגדר נתינת ממון וע"ש שתירץ שהאיסור רק במפרש והנה בפשוטו כונתו שצריך שיגיד מפורש שאומר לו שלום בגלל ההלואה וזה ודאי לא משמע אמנם יתכן שכונתו שבאיסור של ריבית דברים צריך שיהיה מוכח בצורה ברורה שזה בגלל ההלואה ולכן כאן כיון שלא מפרש שזה מחמת ההלואה ולפעמים אנשים נותנים לחבריהם גם שלא מחמת ההלואה ממילא אין זה בכלל איסור ריבית דברים.

והנה בפשוטו הלשון הראשון שאוסר גם מודה שמצד ריבית דברים אין סיבה לאסור וכנ"ל כי זה לא מוכרח שזה בעד ההלואה רק שכה"ג נחשב כריבית ממון שזה אסור מדרבנן או כשטמ"ק והמהרש"א שיש כאן איסור מצד שאנשים לא יודעים שזה לא עביד לאגרא אמנם יתכן שבאמת ודאי שזה לא נחשב ממון רק שחולק בזה עצמו וס"ל שגם עד כמה שזה לא ממון זה אסור מצד ריבית דברים דהינו שגם אם זה לא מוכרח שזה בעד ההלואה בכל אופן כל שזה בגלל ההלואה זה אסור ולפ"ז גם ריבית דברים אסור בכה"ג.

והנה עיין ב"י שכתב שסתימת הפוסקים שבריבית דברים אסור גם ללא מפרש ועיין משנ"ל פ"ה הי"ג בסופו שהקשה שכל דברי ההגהות מרדכי זה ללשון השני אבל להלכה שקי"ל כלשון הראשון ודאי שגם כה"ג זה אסור ובפשוטו נחלקו בנ"ל שהב"י נקט שנחלקו האם חשיב ממון כה"ג ואין סוגין ענין לריבית דברים ועד כמה שכל ההיתר של סוגין הוא לא ביחס לריבית דברים ובהכרח שבריבית דברים צריך מפרש א"כ אין סיבה שהלשון הראשון תחלוק על זה אמנם המשנ"ל נקט שזה ודאי שמדרבנן חשיב ממון רק נחלקו בזה עצמו האם ריבית ללא קציצה אסורה כשזה לא מפרש.

ובעיקר קושית ההגהות מרדכי אי נימא כב"י שנידון סוגין האם חשיב ממון או לא יתכן שבריבית דברים שזה פעולה שהלוה עושה זה יותר סיבה לאיסור מאשר לקיחת ממונו כל שזה לא בגדר ממון יש בזה פחות יחס ללוה ואפילו שמדובר שמדבר ואומר שיכול לקחת הקרקע אבל כל שיש כאן נתינת ממון ההתיחסות שמה שנותן זה לא הדיבור אלא הנתינת ממון.

והנה מבואר בגמ' בלשון השני שרק בהלויני ודור בחצרי אסור ולא בהלוהו ודר בחצרו דהינו דאפילו שאין כאן ריבית של דבר שחשיב נתינת ממון ורבנן אסרו את זה בכל אופן יש בזה סברא לחלק בין אם קוצץ או שלא קוצץ והנה אם נימא כמרדכי שהסיבה שאין איסור ריבית דברים כי זה לא מוכרח שזה בעד ההלואה א"כ לכאורא יש לבאר שמה שבהלויני אסור מצד ששם זה מפורש שזה בעד ההלואה ואין שום מקור לומר שכה"ג חשיב ריבית של ממון יותר מהלוהו ודר בחצרו [אמנם משמע בגמ' שכל האיסור אם אומר בשעת הלואה אבל אם לאחר הלואה אומר לו שזה בגלל ההלואה מותר וצ"ע] אמנם אם נימא שאין כאן נידון של ריבית דברים וכנ"ל א"כ עד כמה שהלשון השני ס"ל שגם מדרבנן כה"ג זה לא נחשב ממון צ"ב למה הלויני זה יותר גרוע וצ"ל שכה"ג שמתנה מפורש יש יותר סיבה לראות את זה מדרבנן כלקיחת ממון והנה עיין לעיל דהבאינו דברמב"ן מבואר שגם בהלויני אין חיוב השבת ריבית אמנם הראשונים חולקים וס"ל שכה"ג חשיב אבק ריבית ויש בזה חיוב השבה לצי"ש ובפשוטו יסוד מחלוקתם מה הצד ללשון השני לאסור בהלויני יותר מהלוהו ונקטו שגם ללשון הראשון זה כך ויש מקום לומר דנחלקו בנ"ל מה החומר בהלויני מהלוהו דהרמב"ן ס"ל כמרדכי שכל ההבדל שכאן זה כמפרש והטור ס"ל שההבדל שכה"ג דנים את זה כממון אמנם אין זה מוכרח דיתכן דגם לרמב"ן גדר הדין שמדרבנן כיון שיש כאן דבר שבקימא לאגרא חשיב ממון יש בזה איסור ריבית מדרבנן ובדין ריבית המחודש הנ"ל יש הבדל אם זה קצוצה או שזה לא קצוצה אבל לא שנתחדש שחשיב ממון.

והנה עיין שערי דעה סוף סימן ק"ס שהביא מהמשנה למלך דבהלוהו ואחרי זה רוצה לתת מלאכה למלוה שיעשה לו אם טובת הנאה אינה ממון זה מותר ובפשוטו צ"ע שכל מה שהרא"ש מחלק אם טוה"נ ממון לגבי אם זה ר"ק אבל זה ודאי מבואר בסוגין שאסר גם ללא קציצה בהלוהו ודר בחצרו וגם בלא עביד לאגרא ואין לומר שכאן שהמלוה הרי מקבל בעד פעולתו ולכן אין לדון לאסור מצד סוגין דא"כ גם בהלויני יהיה מותר והרי בזה מפורש ברמ"א שאסור אפילו אם טוה"נ אינה ממון אמנם הנה עיין שטמ"ק ובמהרש"א שהקשו דמנ"ל לגמ' שאסור גם אם גם גברא דלא עביד למיגר וגם חצר דלא עבידא לאגרא ותירצו שיסוד האיסור מצד שמדרבנן חוששים שאנשים לא יודעים שזה לא קימא לאגרא וא"כ אין סברא לחלק דהינו שללא קציצה גם מדרבנן לא החשיבו את זה כממון ודלא ככל הנ"ל שגדר הדין שהחשיבו שיש כאן נתינה אלא אסרו מסיבה צדדית ולפ"ז בטובת הנאה שזה לא שייך באמת יהיה מותר אמנם בפשוטו הראשונים שדנו שלא יהיה חיוב השבת ריבית לא משמע שדנו שיסוד האיסור שדנים שזה ממון.

אמנם עיין שערי דעה סוף סימן ק"ס שהקשה עוד שלכל הפחות שזה יאסר מצד ריבית דברים ודבריו צ"ע שהרי גם בסוגין קשה שלכל הפחות יאסר מצד ריבית דברים ואם התירוץ כנ"ל שכל שזה נתינת ממון אין בזה יחס מצד ריבית דברים לא קשה ואם נימא כמרדכי שכיון שזה לא מוכרח שזה בעד זה לכן מותר א"כ גם כאן זה כך ורק אם נימא שבאמת ללשון הראשון יש לאסור מצד שזה כמו ריבית דברים וכמשנה למלך א"כ גם כאן זה צריך להיות אסור וצ"ע.

והנה הטור כתב שדעת רש"י כראשונים דהוי ר"ק ועיין ב"י שזה מהא דכתב בלשון השני שהלויני אסור זה גם אם אמר לאחר הלואה והנה כאן זה זה לא ריבית קצוצה לפי הרבה ראשונים אלא כונתו שיסוד החומר בהלויני שיש כאן קציצה שזה סיבה להחשב ריבית גמורה והנה אם נימא שזה סברא שרק בהלויני אסור מצד שאז זה מפרש א"כ אין מכאן שום מקור שזה ר"ק וכן למה שנתבאר שכאן הגדר שמדרבנן החשיבו שיש כאן נתינת ממון א"כ זה לא ראיה שזה גדר של קצוצה והרי מדרבנן ודאי שגם שלא בשעת הלואה זה אסור ומשמעות דבריו שלמד שכשאומר הלויני זה יותר חמור זה גזירה אטו שיקצוץ על ריבית גמורה וצ"ע.

### בדין קציצה בשעת הרוחת הזמן

ג] הראשונים הביאו מהרמב"ם פ"ו ממלוה שאם לאחר הלואה קוצץ לו ריבית זה לא נחשב ריבית קצוצה ומבואר בלשונו שריבית זה רק אם קוצץ בזמן הנתינת מעות והראשונים חלקו עליו ונקטו שגם לאחר הלואה אם עכשיו מאריך לו את החוב וקוצץ לו בעד זה ריבית זה אסור ועיין ראב"ד שהוכיח האיסור מהא דאפשר לקדש בהרוחת הזמן דהינו שחזינן שזה נחשב נתינת ממון והנה לרוב הראשונים לא עוזר רק אם אומר בהנאת מחילת מלוה ומבואר שזה לא נחשב נתינת ממון לקדש אשה ולעשות מכר אמנם יתכן שכיון שיש כאן הרוחת זמן שזה נתינה של דבר שמחיב תמורה זה גם בכלל האיסור לקצוץ בעד זה ריבית והנה במקנה סימן כ"ח ס"י בקו"א דן שסברת הרמב"ם שכיון שאין כאן נתינת מעות זה לא מחיב הריבית ואם יעשה סודר באמת יהיה בזה איסור אמנם בפשוטו ודאי חל חיובו בשעת הרוחת הזמן שזה נחשב נתינת ממון שמחיב תמורה אפילו אם זה לא מועיל בתור כסף לעשית חלות קנין וכדביאר הברכת שמואל קידושין סימן ד' והנה פשטות הדברים שגם אם קודם שהגיע הזמן מרויח לו על אחרי הזמן חשיב נתינת ממון ויש כאן קציצה האסורה אמנם הגידולי תרומה שמ"ו ח"ג אות כ' נסתפק שכה"ג זה לא ר"ק ובתלמיד הרשב"א מפורש שזה אבק ריבית וצ"ב הסברא ועיין זכרון שמואל סימן מ"ח.

והנה בעיקר דעת הרמב"ם עיין ברכ"ש שם שביאר שס"ל שכיון שכתבו התוס' שנתמעטו שטרות מריבית שצריך דבר שגופו ממון א"כ כאן שמרויח הזמן דהינו שנותן לו החוב חשיב דבר שאין גופו ממון שאין בזה ריבית קצוצה והנה עיין רעק"א ס"ב: שחידש שאם נתן כסף בעד חפץ ועכשיו פוסק את החפץ על דמים אם ריבית בזה גם לרמב"ם זה כשעת הלואה ומבואר שאין החיסרון שזה לא גופו ממון אלא שכל האיסור זה בשעת הלואה ותמיד זה לא שעת הלואה אלא רק אריכות ההלואה וכאן חשיב כשעת הלואה אמנם עיין ק"ש ח"ב ב"מ אות כ"ו שתמיד זקיפה במלוה זה כהלואה חדשה דהינו שמלוה החוב וצ"ע.

והנה עיין טור שלאחר שכתב שגם קציצה שלא בשעת הלואה אם מרויח לו זמן זה אסור כתב ומיהו דוקא שאמר לו כן בשעת הרוחת הזמן אבל אם כבר הרויח לו זמן ובא בתוך הזמן ואמר לו דור בחצירי בשביל מעותיך לא הוי אלא ריבית מאוחרת אי נמי יש לומר שלא מקרי ריבית מאוחרת אלא כשנותן לו אחר שפרעו אבל כיון שאומר לו בעוד שהוא חייב לו אסור ובביאור ספקו עיין ש"ך שביאר שנתספק האם הוי בכלל אבק ריבית או ריבית מאוחרת ונפק"מ אם יש דין לצי"ש [וצ"ב שמכל נידון הראשונים בחצר דלא קימא להגרא בהלוהו ודר האם יש חיוב לצ"ש מבואר שריבית שבשעת הלואה יש חיוב לצי"ש] אמנם הפרישה כתב שנסתפק מדאוריתא ועיין חזו"א סימן ע"ד שכן משמעות הדברים וצ"ב מה צדדי הספק ועיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ג אות י"ט שביאר שמדובר שקבע שזמן הפרעון מתי שיבקש ממנו ועכשיו תוך הזמן הלוה אומר שיכול לדור בחצרו כל זמן שההלואה קימת וכה"ג יש לדון שכיון שיתכן שבגלל זה לא מבקש ההלואה חשיב שהארכת הזמן הוא בעד הריבית אמנם יתכן כיון שגם לפני זה קבע שההלואה עד שיבקש ממנו לכן לא חשיב ריבית קצוצה ועיין ש"ך סק"ה שנקט שאם אומר בשכר מעותיך זה ר"ק ובאמת יש לדון האם כה"ג חל כאן קציצה של ריבית שכל זמן שההלואה קימת הוא חייב לתת לו לדור בחצרו וצ"ע עומק הסברות בזה ועיין רעק"א סימן נ"ג בד"ה אולם שנסתפק בזה וכתב הסברא להתיר כיון שלא אמר לו שמרחיב לו הזמן בשכר המעות וכמדויק בש"ך שכה"ג זה לא ר"ק ועיין ב"י סימן קס"ד בשם הרשב"א ח"א סימן תשל"ו דמשמע שם לאיסור וכדעת הש"ך.

# בדין ניכוי ריבית מהחוב ובדין תפיסה באבק רבית

### בביאור המחלוקת אמוראים ס"ז. האם מנכים מהשטר ובדין תפיסה באבק ריבית

א] מבואר בגמ' ס"ז. דרבא בריה דר"י ס"ל שמנכים מהחוב את שיעור הריבית שגבה אמנם רב אשי חולק וס"ל שלנכות מהחוב זה כמו לגבות ממנו ובפשוטו הביאור שמה שאכל הרי זה היה בתור ריבית וממילא החוב נשאר בשלמותו מצד גדרי החיוב ואם רוצים עכשיו לנכות מהחוב זה נחשב שמוציאים ממנו וכן הוא בריטב"א ורש"י וצ"ב סברת רבא וקצת משמע שס"ל שבאמת דנים מראש שמה שגבה את הריבית זה בתור גבית החוב וכן משמע בריטב"א ויתכן שבאמת כך דעת הלווה ויתכן שזה רק דין מדרבנן לדון כך אמנם יתכן לומר עוד שבכלל האיסור של גבית הריבית שדנים הכל כחוב אחד גדול וממילא ההשלמה של גבית הריבית זה בזה שגמר לגבות כשיעור החוב והריבית ולכן כל שעדין לא גבה כל החוב והריבית מזכות הלוה שלא לשלם מצד האיסור ריבית מדרבנן ונפק"מ במקום שאמר מפורש שנותן לו הריבית בתור ריבית ולא בתור תשלום החוב.

והנה קי"ל להלכה שאבק ריבית אינה יוצא בדינים ומובאר בגמ' ס"ז. שרבא בריה דר' יוסף ס"ל שכל זה אם גבה השטר והריבית אבל אם גבה הריבית ולא החוב כה"ג מנכים הריבית מהחוב וגם לדבריו מבואר שלא מנכים משטר לשטר דהינו שאם חייב לו שני שטרות ושטר אחד גבה החוב והריבית לא יכול לנכות משטר האחר את הריבית שזה נחשב שמוציא ממנו ממון והנה עיין רשב"א בסוגיא דמשכנתא בסופו וכן הוא ברא"ש סימן ה' ובמיוחס לריטב"א ס"ז: בסופו שהביאו מהראב"ד שמועיל תפיסה בכל אבק ריבית רק שחילק בין משכנתא וכדו' שנותן הריבית שלא מדעתו אלא מצד שסיכם מראש לבין ריבית מאוחרת וכדו' שנותן הריבית מדעתו שבזה לא יכול לתפוס והנה צ"ב עד כמה שנקט שיש חיוב לצי"ש ולכן מועיל תפיסה א"כ עד כמה שבריבית מאוחרת יש גם חיוב לצי"ש א"כ למה שלא יועיל לתפוס ויתכן שבאמת ס"ל שבכל ריבית שמדעתו אין חיוב לצי"ש וכנ"ל מהרמב"ן אמנם יתכן שבזה שנותן מדעתו מונח מחילה על הזכות לגבות את זה אבל נשאר חוב לשמים וצ"ע.

והנה הראשונים הקשו דבסוגין מבואר שלא מחשבים משטר לשטר ועד כמה שמועיל לתפוס א"כ כ"ש שיכול כאן לא לשלם את חובו אמנם עיין שטמ"ק בשם הראב"ד שהעמיד סוגין בשני שטר של משכנתא א"כ יתכן שס"ל שחשיב שהמלוה מוחזק בזה וממילא להוציא אותו מהקרקע זה נקרא לגבות ממנו הריבית אמנם עיין רמב"ן שהקשה שהרי רבא שסבר שמנכים מהחוב את הריבית שאכל חזינן שלא ס"ל שמשכנתא זה נחשב להוציא והנה אם נימא שסברת רבא שדנים שהנתינה של הריבית זה בתור החוב א"כ לכאורא מה יעזור שהוא כמוחזק בחוב הרי זה ודאי שאם יפרע לו החוב הוא יוציאנו מהקרקע ומשמעות הרמב"ן שסברת סוגין כנ"ל שזה מדיני ריבית לדון בכזו צורה ולכן נקט שכל זה אם כל החוב בידו שיך לדון כה"ג ולא החוב נחשב שהוא ביד המלוה שבזה לא שיך לדון שמה שמשלם זה בתור החוב ועדין צ"ע.

והנה עיין חידושי הר"ן ובנימוק"י שכתבו שעד כמה שמבואר שלא מועיל תפיסה בהכרח שגם אין חיוב לצי"ש דאם היה חיוב לצי"ש ודאי היה מועיל תפיסה והאריך בזה המחנ"א סימן ט"ו אמנם ברא"ש מבואר שחלק על הראב"ד ונקט שלא מועיל תפיסה ובכל אופן נקט שיש חיוב לצי"ש ויתכן דס"ל שבכל חיוב לצי"ש לא מועיל תפיסה ויתכן שרק כאן שגדר החיוב זה בן אדם למקום וצ"ע.

### ביסוד מחלוקת הרי"ף ורבינו אפרים

ב] והנה עיין רי"ף שכתב שכיון דמבואר בגמ' שלא מנכים מהחוב א"כ גם בדר בחצרו חנם אפילו בחצר דקימא לאגרא כל שזה היה מדעתו לא מנכים מהחוב דהינו שכיון שרב אשי הכריע שהגביה של הריבית זה לא בתור הגביה של החוב ממילא בכל גבית ריבית לא מנכים מהחוב אמנם הראשונים הביאו מרבינו אפרים שכתב שכל סוגין זה רק במשכנתא ששם כיון שזה כאילו קנוי לו אם ינכו מהחוב זה נחשב שמוציאם ממנו אבל בשאר אבק ריבית וכגון שדר בחצרו בחנם בזה מנכים מהחוב והנה צ"ב גדר הדברים שכיון דמבואר בגמ' שהריבית שאכל זה נחשב בתור ריבית א"כ יש לו עדין חוב גמור ולמה שלא יצטרך לשלם את זה.

ואפשר לבאר בכמה אופנים א.שזה סברא בדין אבק ריבית שאפילו שזה לא יוצא בדינים ולא מועיל תפיסה אבל כל שיש לו חוב בידו והוא מחזיק החוב זה לא נחשב שמוציא ממנו ובזה מועיל תפיסה ומסתבר שזה רק מצד שיש חיוב לצי"ש אבל אם אין שום חיוב לצי"ש זה לא שייך ועיין מחנ"א ג' שכפי הנראה נקט שזה הביאור ולכן כתב שאם המלוה מת כיון שאין שום חיוב השבת ריבית על היורשים ממילא ודאי צריך לשלם את כל החוב ולפ"ז א"ש מה שכתבו הראשונים שבהלוהו ודר בחצרו ודאי לא מנכה מהחוב מצד ששם אין שום חיוב לצי"ש [ועיין תלמיד הרשב"א ס"ז. בד"ה ממה שאמרנו שכתב ששיטת רבינו אפרים זה כשיטת הראב"ד שמועיל תפיסה ומבואר שהבין על דרך הנ"ל אמנם הרא"ש חלק על הראב"ד ובכל אופן נקט כרבינו אפרים].

ב. עיין גידולי תרומה שמ"ו ח"ג אות ה' בד"ה וכבר [עמוד תתס"ז] וכן הוא במשנה למלך פ"ד ה"ו בד"ה כתב הטור שכתבו שכיון שהחוב עדין בידו ממילא באמת דעת הלוה שמה שנותן לו לאכול הריבית זה בתור גבית החוב ובלשון הגידולי תרומה יתכן שגם אם זה לא דעתו אבל כך דנים הדבר מדרבנן ולפ"ז מה שבמשכנתא זה אחרת דשם כיון שהחוב מוחזק אצל המלוה אין ביד הלוה לקבוע שאכילתו הוא בתור החוב וצ"ע ויש לדון שאם אמר בשעת נתינה שזה בתור הריבית ולא בתור הלואה בזה באמת לא יועיל לנכות.

ג. היה מקום לדון שזה סברא באיסור גביה של ריבית שמדרבנן דנים שכל שלא גמר לגבות את כל הריבית והחוב זה נידון שעדין לא הושלם גבית הריבית וממילא כל כה"ג לא צריך להשלים החוב כיון שזה בכלל האיסור של גבית ריבית ולפי סברות אלו ודאי שגם בריבית מאוחרת זה כך.

והנה מבואר ברבינו אפרים שלגבי הלוהו ודר בחצרו שלא חשיב ממון בזה ודאי שלא יכול להוריד מהחוב ולכאורא הניחא אם כל מה שיכול לנכות זה מצד הדין השבה א"ש שכאן אין שום דין השבה אבל אם זה סברא שדנים שמה שנתן לו לאכול זה בתור החוב צ"ב למה כאן זה אחרת וצ"ל שרק אכילה של דבר שזה מחיב ממון שיך לדון שזה מכלל החוב ושלא הושלם תשלום הריבית אבל ריבית שזה לא דבר שמחיב ממון בזה ודאי לא שיך לדון שזה ניתן בתור תשלום החוב [והבעל המאור ס"ל שגם כה"ג מנכים ויתכן שאפילו דלגבי לצי"ש מודה לראשונים שאין דין להשיב אבל כאן שזה סברא שלא הושלם גבית הריבית גם בכה"ג זה כך] והנה מבואר בפוסקים שלגבי אם אמר הלויני שבזה חשיב אבק ריבית יש את סברת רבינו אפרים ולכאורא שם הביאור שמדרבנן זה נחשב שיש כאן נתינת ממון ומבואר שממילא גם כאן זה סברא לדון שהפרעון הוא בעד החוב והנה אם סוגין זה סברא שתלוי בדעתו א"כ מסתבר שכאן שזה לא מחיב בדיני חושן משפט גם אין האדם נותן את זה בתור החוב והיה צריך להיות שכה"ג הוא לא יכול לנכות אמנם אם זה דין דרבנן לדון הדברים בכזו צורה או כנ"ל שזה מעכב בדין גביה הריבית בזה יתכן שזה תלוי בגדרים שרבנן הגדירו הדבר לגבי איסור ריבית ועדין צ"ב אמנם למחנ"א שזה דין גבית אבק ריבית א"כ כיון שכאן יש חיוב גבית אבק ריבית ממילא יכול לסלק מהחוב.

והנה עיין רעק"א תשובה פ' וכן במחנ"א סימן ג' בסופו שהביאו מהראנ"ח שאם גבה ריבית קצוצה מחיים ולא גבה החוב ומת והלוה רוצה לנכות את הריבית מהחוב שזה תלוי במחלוקת הרי"ף ורבינו אפרים וכן הוא בשערי דעה סק"ה דהינו שיסוד הסברא כנ"ל שדנים שהריבית ניתן בתור החוב ולכן עכשיו זה נחשב שבאים לגבות הריבית וכנ"ל.

והנה יש לדון האם מנכים משטר לשטר והנה אם הביאור שמועיל תפיסה בחוב שמוחזק בידו א"כ גם כאן יוכל לתפוס אבל אם יסוד הסברא שדנים שהגביה של הריבית היה בתור החוב או כנ"ל שזה בכלל גבית הריבית א"כ ודאי שגם כאן לא יחשבו משטר לשטר וכן מבואר בפשוטו בריטב"א ס"א: בד"ה וריו"ח וכן הוא בשו"ת רעק"א [הוצאת המאור בהשמטות סימן ה'] וכן הביא ממשנה למלך פ"ד ה"ו בד"ה כתב הטור בשם הפני משה ומבואר בדבריהם שלמדו דבר זה מהא דגם לרבא שמנכים הרי לא מנכים משטר לשטר דהינו שיסוד סברת רבינו אפרים נלמד מדברי רבא וכל מה שמצאנו שרב אשי חולק על רבא זה רק במשכנתא שזה נחשב כאילו הוא כבר גבה את החוב אבל לגבי שאר חוב אם ריבית בזה רב אשי גם מודה לרבא.

והנה עיין רמב"ן ס"ד: שכתב שמסתבר שכל מה שרבא בסוגין אומר שמנכים מהחוב זה רק במשכנתא שמראש קצצו שיאכל הפירות וישלם החוב ממילא שיך לדון שזה בתור תשלום החוב אבל בנתן לו לדור בחצרו בחינם שהרי נתן לו מתנה סתם שבזה חידש רבינו אפרים שיכול לנכות מהחוב ודאי שלא ינכו את זה מהחוב ומבואר שנקט שיסד סברת רבינו אפרים זה מאותה סברא של רבא שדנים שהריבית זה תשלום בעד החוב ובזה כתב שכאן לא שייך סברת רבא דאם סברת רבינו אפרים זה שיכול לתפוס מהחוב א"כ אין זה ענין לדברי רבא.

והנה עיין לעיל שהבאינו מהרמב"ן שכתב להוכיח שלא מועיל תפיסה על אבק ריבית מהא דלא מנכים משטר ואין לומר שמדובר במשכונא שהרי לרבא שמנכים מהחוב בהכרח לא ס"ל שמשכונא זה כאילו גבוי אצלו וצ"ב הרי סברת רבא שזה מצד שמחשיבים שמה שאכל זה בעד החוב וכדמשמע כאן ברמב"ן וצ"ל שס"ל שכל מה ששיך לדון שזה כפרעון החוב זה רק עד כמה שזה לא נחשב מוחזק בחוב אבל אם זה נחשב מוחזק בחוב לא שייך לדון שהאכילת פירות זה בתור תשלום החוב ועיין לעיל.

והנה יש לדון האם כשהלוה מעונין לפרוע החוב האם זה מותר לו והנה אם נימא שבאמת ודאי שהתשלום ניתן בתור הריבית ורק שיש כאן נידון שיכול לתפוס מהחב כשיעור הריבית אבל ודאי שכל שלא רוצה יכול לשלם שאר החוב אבל אם נימא שהגדר שדנים שהתשלום היה בתור החוב או כנ"ל שזה סברא שחשיב שלא נשלם האיסור ריבית עד שגמר לשלם החוב והריבית א"כ יש מקום לדון שיש איסור לשלם החוב דחשיב בזה שמשלם ריבית ובפשוטו למה דנקטו האחרונים שגם היורשים לא יכולים לגבות משמע שחשיב שבאמת היה כאן גביה בתור החוב וצ"ע [ועיין סה"ת שמ"ו ח"ג אות ה' בשם הראב"ד דכשהיתומים שילמו בתור הקרן ולא בתור לשלם האבק ריבית שכה"ג לא צריך להחזיר להם ודו"ק] .

# שכירות מעות

### ביאור סברת רב חמא

א] הגמ' ס"ט: אומרת שרב חמא היה משכיר מעות וכלו זזי דרב חמא כיון שחשיב שהלוה בריבית והגמ' מבארת הוא סבר מאי שנא ממרא ולא היא מרא הדרא בעיניה וידיע פחתיה זוזי לא הדרו בעיניה ולא ידיע פחתי ע"כ וצ"ב מה היה דעתו של רב חמא הרי התורה אסרה הלואה בריבית וכיון שהוא מוציא המעות ממילא הוי הלואה ועיין רש"י שכתב בלשון הלואה ולא בלשון שכירות ומשמעות דבריו שכל ההבדל בלשון דהינו שכיון שאמר לשון שכירות זה עצמו מתיר וכן ביאר בריב"ש [סימן תס"ד ובסימן ש"ח ובסימן ש"ה בד"ה והדברים] וצ"ב וכי יש כאן דין מבטא שפתים והנה מצאנו בחוו"ד סימן קס"א שכתב לגבי סאה בעד סאתים שחידש שבזה זה תלוי האם אמר לשון הלואה או לשון מקח אמנם שם הביאור כדביאר שם שאם אומר לשון מקח חל חלות אחר מאם אומר לשון הלואה אבל כל שחל חלות הלואה גמורה למה שזה יהיה מותר ובפשוטו יש לומר שכשאומר לשון שכירות באמת עדין לא זכה במעות רק שנתן לו רשות להשתמש בהם שזה הוצאתם וזה סיבה להתיר וכדלקמן מהנימוק"י ויתכן שיסוד ההיתר שכיון שהוצאת המעות זה בתור השתמשות במעות זה עצמו מוגדר כחלות אחר והגמ' דוחה שזה לא משנה שכל שהשימוש הוא להוציא הדבר חשיב הלואה ועדין צ"ע.

אמנם עיין תוס' שכתבו שרב חמא קיבל על עצמו אחריות אונסין של הכסף וצ"ב מה זה עוזר הרי יש כאן הלואה גמורה רק שקיבל על עצמו אחריות צדדית ולמה שזה יהיה סיבה להתיר ומצאנו בזה כמה לשונות בראשונים וכדלקמן.

א. עיין ח' הר"ן ובנימוק"י שכתבו שהכונה שעד שהוציאם זה היה ברשות המלוה ולכן האונסים על המלוה ועל הזמן הזה נתנו את הריבית ועיין אבן האזל פ"ה ממלוה שביאר שהשימוש זה עצמו שהיה לו מעות של חברו שעומד אצלו שברגע שירצה יוכל להוציאם חשיב שחברו העמידו לו ממונו לשימוש וזה סיבה לחייב דמי שכירות ועיין בית מאיר וכן בחוו"ד סק"ב שא"כ מותר לקחת רק את השכר שמגיע עד שהוציאם ועיין בית מאיר שזה רק שיך אם קצב לו שכר מדויק על כל הזמן שבזה גם אם התחיל להשתמש זה מחיב את המחיר אבל אם קצץ על כל יום ויום לכאורא על הימים שאחרי שהוציא אין סיבה שיצטרכו לשלם והנה צ"ב אם יסוד ההיתר שבתחילה זה עדין לא הלואה ועל זה לוקח השכירות א"כ גם אם כל האחריות על הלוה זה צריך להיות מותר וכדין מתנה ש"ח להיות כש"ש ובפשוטו צ"ל שהרי מבואר לקמן שגם בשכירות אם כל האחריות על השוכר אסור ולפ"ז אין האחריות מעיקר ההיתר אלא שצריך גם קבלת אחריות דאל"כ יש כאן סיבת איסור מצד השכירות עצמה ולפ"ז תוס' לא ביארו את יסוד ההיתר שזה כמבואר בר"ן אלא שהוסיפו שיש כאן סיבת איסור מצד קבלת האחריות ולכן כתבו שהאחריות על המלוה [ועיין חידושי הגרמ"ש].

ב. אמנם עיין ריטב"א שכתב בשם הרא"ה בשם אחיו ר' פנחס דמדובר שנתן לו המעות להתראות ונתן להם רשות להוציאם ושאם לא יוציאם האחריות על המלוה וכה"ג מותר כי התשלום על הצד שלא יוציאם ובפשוטו גם כאן הביאור כנ"ל שמשלם על הזמן עד שמוציא אמנם יתכן לבאר בזה באופן אחר.

דהנה הב"י הביא מהמרדכי שאם אדם השכיר מעות להתראות בהם והוציאם אין לשלם לו והוי ריבית ועיין ש"ך שזה ודאי לא מדובר שלקחם להוצאה שבזה הרי מלוה להוצאה ניתנה אלא שמתחילה לא לקחם לזכות בהם אלא להתראות וכה"ג אם בסוף הוציאם אסור לקחת שכירות על זה והנה בפשיטות מדובר שלא נתן לו רשות להוציאם וכן הבין בחוו"ד סימן קע"ז סק"כ ובשערי דעה סק"א ועיין שערי דעה שתמה א"כ מה שייך כאן ריבית הרי מפורש בשו"ע קע"ז סי"ט שאם הנפקד שלח ידו בפקדון ועשה מזה רוחים ורוצה לשלם לנגנב אין בזה ריבית אמנם עיין מקור מים חיים וכן משמע בחוו"ד שכיון שכאן התנה כמה שכר ישלם בזה שהוא משלם זה נראה שהיה כאן קציצה על מצב זה ומשלם על זה ריבית ועיין שערי דעה שהקשה עוד שכה"ג לכאורא חייב מעיקר הדין לשלם לו השכירות שכיון שנתן לו הזכות שימוש לכל הזמן והוא זה שקילקל הדבר אין סיבה שלא ישלם על הזכות שימוש שהיה לו אמנם עיין חדרי דעה שחלק עליו שכיון שאם נפל הבית לא צריך לשלם לו גם כאן זה כמו נפל הבית רק שמדין מזיק הוא יצטרך לשלם על זה אמנם לכאורא דעת השערי דעה שכל שהוא זה שגורם שהבית יפול ממילא חשיב שהמשכיר העמיד לו הבית וצריך לשלם לו על הכל והנה לדברי השערי דעה הנ"ל יש מקום לבאר שבאמת נותן לו רשות להוציא ואין לו קפידא על זה ואין בזה גזל רק שכיון שהוא מצידו נתן לו זכות שימוש לכל הזמן והתחיב לשלם על זה ממילא גם בהוציאו זה לא פוטרו מלשלם כמו אם היה מפיל הבית ובזה נתחדש במרדכי שבכל אופן יש כאן איסור ריבית מדרבנן שזה נראה שמשלם על מה שהוציא את המעות ועיין בדבריו שכתב מפורש שזה האופן דמעשה דר' חמא ולפ"ז יתכן לבאר שזה הכונה גם בריטב"א שבאמת הוא נתחיב לשלם על כל הזמן שיש לו המעות להתראות ומה שמוציא את זה זה לא פוטר אותו ובכל אופן הגמ' אומרת שזה אסור כי זה מתפרש שמשלם על ההלואה לאחר שהוציאו את זה.

והנה גם לביאור זה בפשוטו מה שכתבו התוס' שהאחריות של המעות על המלוה אין זה סיבת ההיתר שהרי יסוד ההיתר דבתחילה יש כאן שכירות ורק שאם מקבל אחריות גמורה זה עצמו סיבת איסור.

ג. עיין תור"פ שכתב שהמלוה קיבל על עצמו אחריות שהכונה שאם יפסד כל נכסי הלוה לא יצטרך לשלם אפילו אם יעשיר אחרי זה וצ"ב עד כמה שלכאורא זכה בממון לגמרי ויש כאן הלואה גמורה מה עוזר מה שהמלוה מקבל אחריות אם כל נכסי הלוה יאבדו ולכאורא היה מקום לבאר שזה על דרך סברת הרמב"ן גיטין ל. שכל שזה הלואה שלא ברור שיקבל את התשלום של הקרן חשיב דרך מקח ולא דרך הלואה והנה היה מקום לומר שכל דברי הרמב"ן רק מתי שנתן המעות דרך מקח ולא בדרך הלואה וכן הוא ברדב"ז סימן תצ"ז אמנם עיין נימוק"י שם שהביא בשם הרא"ה שגם לגבי הלואה זה כך שאם מלוה כסף לחברו ומתנה שאם ירויח ממה שישקיע יתן לו ריבית ואם יפסיד הקרן לא ישלם לו כלום אין בזה איסור הלואה בריבית [וכן הביא הרדב"ז שם מהכפתור ופרח] והיה מקום לבאר שזה גם הכוונה כאן שכיון שמגבילים את החיוב של ההלואה רק לנכסים הקימים חשיב שזה לא ודאי שיקבל הקרן ולכן אין בזה איסור ריבית אמנם הדבר מחודש שהרי קיבל על עצמו רק צד סיכון של אונסים וכי אם יקבל רק צד גניבה זה מספיק ורק שם שכל צד הפסד עליו ועוד דלכאורא א"כ אין יסוד ההיתר מצד שזה כשכירות אלא ההיתר שאין זה דרך הלואה.

ולכאורא צריך לבאר שהכונה שנגד מעותיו קיבל הרי זכות גביה בממונו ועד כמה שכל מה שהוא גובה זה רק מהנכסים שיש לו אפשר להעמיד כאילו הממוני גבך של החוב מוגדר שזה בממון זה ועל מה שמשתמש בזה הוא משלם ובזה הוא חלוק מכל שכירות שהחוב לא מתיחס רק לנכסים והנה עיין ריב"ש סימן ש"ח שכתב בשם תוס' שיסוד ההיתר כיון שעד שהוציא את המעות זה באחריות המלוה וגם לאחר שהוציא כל הגביה רק מנכסי הלוה ואם יפסיד נכסיו לא יגבה אפילו אם יעשיר אחרי זה ומבואר שיש קשר בין שני האחריות שיש כאן והנה אם יסוד ההיתר שרק נכסי הלוה משועבדים כי יש צד שלא יקבל ההלואה א"כ לכאורא זה לא שייך למה שקודם שמוציאם אין כאן עדין הלואה אלא משמע כנ"ל שיסוד ההיתר דדנים שיש כאן ממון שהוא משכיר לו רק שס"ל לריב"ש שזה רק אם גם קודם שהוציא דנים שהממון שלו ממילא דנים שזה החלפה של ממון ההלואה אבל ללא זה דנים שיש כאן הלואה רגילה אם הגבלה ממקום הגביה ועדין צ"ב.

והנה עיין אגרות משה חיור"ד ח"ב סימן ס"ג שחידש שמותר להלות כסף לבנק בריבית שכיון שזה בע"מ ואין כאן שיעבוד הגוף על אף אחד אלא רק שיעבוד נכסים כה"ג אין זה הלואה שנאסר בה ריבית והנה יש להקשות מהראשונים כאן דמבואר שאפילו שהגביל שכל גבית החוב זה רק מהנכסים ולא ממקום אחר ובכל אופן מבואר שיש בזה איסור ריבית אמנם אין זה דומה שכאן ודאי שיש חוב הגוף רק שיש הגבלה שכל הגביה רק מהנכסים ואין זה דומה למקום שאין שום חובת הגוף על אף אחד והנה עדין יש להוכיח מסוגין שכה"ג אין בזה איסור ריבית קצוצה לחלק מהראשונים אמנם לנ"ל אינו דומה דבסוגין יסוד ההיתר שזה נעמד שהריבית ניתן על השכירות של הממוני גבך אבל במקום שזה חוב רגיל רק שיש הגבלה במקום הגביה בזה יתכן שאפילו שאין בזה חובת הגוף בכל אופן זה סיבה לאסור אמנם עדין יש לדון שבכל בע"מ נדון שזה כמו שכירות הממוני גבך שיש לו אמנם הרי שם משועבד גם נכסים אחרים שיגיעו ולריב"ש כל ההיתר שם בצירוף שלפני הוצאת הכסף המעות באחריותו ובבע"מ זה לא שייך.

ד. עיין תרוה"ד סימן ש"ב ומשמעות דבריו כמו שביארו בבית מאיר ובחוו"ד קע"ז סק"ט שמדובר שנותן לו מעות לעיסקא וכל האחריות של העיסקא על המלוה דהינו שאסור לו לבזבז הכסף אלא חייב לקנות בעד המעות רק מה שקשור לעסק והמלוה מקבל על עצמו אחריות העסק ולכן חשיב כשכירות והנה עיין טור סימן קע"ז ס"ו שהביא מרבינו ישעיה דבנותן עיסקא בדבר קצוב וכל האחריות על הנותן שכה"ג זה אסור מצד מחזי כריבית ועיין ביאור הגר"א שמקורו מרב חמא ובאמת שכן הוא בפסקי הרי"ד שלמד שזה הביאור במעשה דר' חמא והגמ' אוסרת מצד שזה מחזי כריבית.

ובביאור הדבר מצאנו שני אופנים הבית מאיר ביאר שבאמת זה פלגא מלוה ובכל אופן זה מותר דהינו שנתחדש כאן שכל שאחריות זה סיבה להעמיד ההלואה עדין ברשותו וזה כשכירות דהינו שכמו שמצאנו שבמקום שזה נשאר של המלוה והלוה מקבל על עצמו אחריות גמורה זה נחשב כהלואה ה"ה זה סברא הפוכה שכל שהמלוה מקבל על עצמו אחריות המעות או חליפיהם חסר כאן בהלואה וחשיב כאילו הוא השכיר לו את זה.

אמנם החוו"ד ביאר שכאן זה כמו כוליה פיקדון דהינו שכל מה שקונים במעות נחשב של המלוה ויכול לקדש בזה אשה ולכן זה באחריותו וא"ש שבזה באמת אין כאן הלואה ואין בזה איסור ריבית ועיין קצה"ח סימן ר"ט סק"ד שכתב שכמו ששיך דקל לפירותיו כך שייך מעות לפירותיהן וכתב שכן מבאר ברב חמא ובפשוטו מבואר שלמד כנ"ל שהמעות נשארים של המוכר ורק נתן קנין פירות במעות ללוה ולכן חשיב כשכירות ואין בזה ריבית.

והנה לכאורא בדברי הגר"א מצאנו שבמקום אחד ביאר סוגין כבית מאיר וכתב שבאמת הגמ' מכריעה שזה ר"ק ובמקום אחד ביאר כחוות דעת וביאר שזה רק מחזי כריבית דבסימן קע"ג סי"ח לגבי דין הריב"ש שנותן לו מעות וקונה אם זה סחורה והמלוה מקבל על עצמו את אחריות הספינה דבזה כתב שזה מעשה דר' חמא אבל הגמ' מסיקה שזה ריבית קצוצה ובסימן קע"ז ס"ו דשם מבואר בשו"ע שזה רק אסור כתב הגר"א שזה רק נידון של איסור דרבנן ולכאורא מצד דשם מדובר שזה כפיקדון גמור רק שהרוחים שיכים ללוה ובאמת בריב"ש מבואר בפשוטו בדעת רב חמא כבית מאיר שאפילו שזה במעות לגמרי בכל אופן כיון שזה באחריות המלוה אין כאן ריבית וצ"ע בכל זה.

### במקבל על עצמו כל האחריות

ב] והנה כל זה בביאור דעת רב חמא אמנם הגמ' אומרת שזה אסור ובגדר האיסור ברמב"ם מבואר שזה רק אבק ריבית ועיין ריב"ש שכתב שזה לפי ביאור התוס' שמדובר שקיבל על עצמו אחריות ומבואר בדבריו שזה בין לביאור שזה מצד סברת תור"פ לעיל ובין אם זה מצד סברת הנימוק"י שעד שמוציא הממון זה באחריותו אמנם עיין ריטב"א דמפורש שהסיבה לחלוק מצד שזה ריבית קצוצה אמנם דבריו לביאור שבתחילתו זה באחריותו וביאר שזה ריבית מצד שדנים שמראש זה ניתן בתור הלואה והדמים על ההלואה וכן מבואר במרדכי בשם המהר"ם ובמהרי"ק שורש קי"ט ומשמעות דבריהם שלמדו כתרוה"ד וכתבו שכה"ג זה ריבית קצוצה.

והנה עיין תרוה"ד שהביא בשם גליון תוס' שאם המלוה מקבל על עצמו את כל האחריות דהינו גם אחריות גניבה ואבידה בזה אין איסור ריבית ועיין תרוה"ד דבפשוטו מבואר בתוס' שאסור וכתב לדחות שתוס' דיברו במקום שקיבל על עצמו אחריות אונסים בלבד אבל אם קיבל על עצמו גם אחריות גניבה ואבידה בזה באמת זה מותר ועין דרכי משה שכתב דבפשטות מבואר בריב"ש שזה אסור וכן הב"י סימן קע"ז ס"ו כתב שפשטות הטור בשם הרי"ד שזה אסור אמנם הש"ך בסימן קע"ז סק"כ דן שכל הריב"ש דיבר שקיבל על עצמו רק אונסין ולא בקיבל על עצמו כל האחריות וברמ"א קע"ז ס"ו כתב שאין לסמוך על סברת התרוה"ד רק בריבית דרבנן.

והנה אם נבוא לדון בסברא האם הסברא לחלוק על רב חמא הוא רק מתי שלא קיבל כל אחריות ולכאורא זה תלוי בביאורים לעיל דאם הביאור כמשמעות הנימוק"י כפי שביארו החוו"ד שמשלם על הזמן עד שמוציא את זה א"כ בפשוטו סיבת האיסור או כמבואר בריטב"א שדנים את התשלום על הזמן לאחר שמוציאו או כמבואר בחוו"ד שכיון ששכירות אינה משתלמת אלא לבסוף א"כ זה סברא לדון את הכל כהלואה וא"כ לכאורא זה לא משנה כמה אחריות היה בתחילה וכן אין מקום לדיק מתוס' שרק באחריות אונסים דהרי הם לא דיברו כלל על סיבת האיסור וכנ"ל אלא רק הוסיפו שכדי שיהיה ההיתר של רב חמא צריך קבלת אחריות דאל"כ גם אם זה שכירות יש סיבת איסור וכבר תמה החוו"ד כן בסק"ב וכן לביאור שהבאינו מהמרדכי לדון שיש כאן שכירות על המעות לכל הזמן ומה שאחרי זה מוציא המעות זה לא פוטר אותו מהשכירות א"כ האחריות המבוארת בתוס' זה רק שלא יהיה סיבת איסור חדשה והסיבה לחלוק על רב חמא מצד שהמעות שנותן מתפרש על מה הוציא וכנ"ל וא"כ מה סברא לחלק בין אם מקבל על עצמו כל האחריות או רק חלק.

אמנם אם נימא שיסוד ההיתר מצד שאם יאבד כל נכסיו לא יצטרך לשלם כמבואר בתור"פ בזה יתכן שיש סברא לחלק דאם לא קיבל על עצמו כל האחריות בזה הדבר עדין מתפרש כהלואה אבל כל שקיבל על עצמו כל האחריות זה ודאי סיבה לראות שיש כאן שכירות ולא הלואה וכן אם נימא שכיון שהפרעון לא בטוח זה לא צורת הלואה א"כ ודאי יתכן שכל שזה יותר באחריותו זה יותר סיבה לראות שזה לא הלואה.

וכן אם נימא כתרוה"ד שמדובר בעיסקא וזה מחסר בצורת ההלואה כיון שהאחריות עליו בזה לחוו"ד שזה נשאר של המלוה בזה ודאי א"ש שכל סיבת האיסור כי לא כל האחריות עליו אבל אם כל האחריות עליו זה לא סיבה לאסור אבל אם נימא כבית מאיר שבאמת הוא זכה במעות רק שזה עצמו שהאחריות של המעות וחליפיהם עליו זה מחסר בצורת הלואה בזה יתכן לחלק בין בדאוריתא ובין בדרבנן בין אם כל האחריות עליו או חלק מהאחריות עליו.

והנה כתב הריב"ש שאם אדם מלוה לחברו מעות כדי שיקנה מהם סחורה ויעבירם בספינה ומקבל על עצמו את אחריות הספינה דזה גונא דרב חמא שיש בזה אבק ריבית ועיין דרכי משה דבפשוטו זה דלא כתרוה"ד שכל שמקבל על עצמו כל האחריות אין זה בכלל איסור סוגין והנה השו"ע העתיק את הריב"ש בסימן קע"ג והדרכי משה בסימן קע"ו ס"א הביא את התרוה"ד ועיין רעק"א שהקשה למה לא השיג בסימן קע"ג וע"ש שציין לתפארת למשה שחילק דשם מדובר שבתחילה המעות זה הלואה ורק על הספינה לקח אחריות וכאן האחריות זה מהתחלה והנה באמת זה סברא שהמקרה שם אינו שיך לסוגין כלל אבל הרי הריב"ש למד מסוגין שזה אבק ריבית ולחילוק התרוה"ד ממילא זה צריך להיות מותר וכן עיין חוו"ד קע"ז ט' שכתב לפי מה שביאר שהתרוה"ד איירי באופן שבאמת זה שייך למלוה משא"כ בגונא דהריב"ש וצ"ע כנ"ל הרי הריב"ש כן דימה לסוגין וצ"ל שהכונה שלהקל כריב"ש אם התרוה"ד את זה לא מקילים ובאמת בגר"א בסימן קע"ג כתב שזה ר"ק ודלא כדנקט בסימן קע"ו ויתכן שבאמת כונתו שאם הביאור בגמ' כאופן דהריב"ש א"כ ההכרעה של הגמ' שזה ר"ק ואם כאופן דהתרוה"ד זה רק דרבנן ויתכן שאם מקבל כל האחריות זה יותר קל.

והנה בסימן קע"ז ס"ו כתב הרמ"א שאין להקל כתרוה"ד אלא בדרבנן וזה דלא כמו בסימן קע"ו ס"א שהביא את התרוה"ד בסתמא ובפשוטו באמת בסימן קע"ז גילה דעתו שאין לסמוך על התרוה"ד בדאוריתא וא"ש שבסימן קע"ג לא השיג על השו"ע אמנם החוו"ד ביאר לשיטתו שבסימן קע"ז מדובר כגונא דהריב"ש ובזה באמת לא היקל אלא בדרבנן משא"כ בסימן קע"ו מדובר שזה ממש שלו וכנ"ל אמנם כל זה דוחק דבפשוטו הכל מדבר על אותו מקרה ובפרט שהריב"ש נקט שזה אבק ריבית ובש"ך נקט להקל גם בגונא דהריב"ש כל שקיבל על עצמו כל האחריות [ועיין בית מאיר שזה רק אם גם קיבל על עצמו אחריות זולא] ודעת הגר"א שאין להקל בזה כלל והחכמ"א קל"ו ס"ה הביא בזה שני דיעות.

### בביאור ידיע פחתיה

ג] והנה הגמ' מחלקת בין מרא למעות מצד שמרא הדרא בעיניה וידיע פחתי משא"כ מעות ורש"י ביאר שהכוונה שכדי שיהיה מותר צריך שני דברים א.שהדרא בעיניה ב. שידיע פחתיה והנה משמעות רש"י וכן משמע בריטב"א שכונת הגמ' הדרא בעיניה שאין עליו חיוב אחריות דהינו שזה רק אם זה נמצא הוא צריך להחזיר משא"כ הלואה שגם אם זה לא נמצא הוא צריך להחזיר ועיין מהר"מ שיף שהקשה דבגמ' לקמן מבואר שגם אם השוכר מקבל על עצמו אחריות בכל אופן כיון שהיוקר והזול והפחת על המשכיר זה מותר וצ"ע עוד מבואר ברש"י שגם אם אחריות על השוכר אבל אם זה דבר שאין בו פחת כה"ג לקיחת שכר זה כריבית ומשמעות רש"י קצת שזה אסור מעיקר הדין וצ"ל שכל שיש עליו אחריות גניבה ואבידה זה גם נחשב שמקבל דבר ומחזירו דהינו שגם כזו אחריות זה נחשב כהלואה והתורה אסרה להרויח על זה ורק ביש פחת שיך להעמיד השכר על הפחת זה סיבה להתיר והדברים מחודשים מאוד ובפשוטו זה רק דין דרבנן מצד מחזי כריבית וכדמשמע ברשב"א ובפשוטו אם יקבל על עצמו את כל האחריות בזה ודאי שאין איסור דאין בזה שום דמיון להלואה ועיין ביאור הגר"א קע"ו סק"ב דמשמע שכך העמיד את התוספתא של להתראות שזה מותר שכל האחריות על המשכיר.

אמנם הראשונים כולם חלקו על רש"י ונקטו שכונת הגמ' לומר שכל סברא לבד זה סיבה להתיר ואם הדרא בעיניה כה"ג זה ודאי לא הלואה אלא שכירות וזה סיבה להתיר אלא שהגמ' מוסיפה שגם אם לא הדרא בעיניה בכל אופן כל שזה דבר שיש בו פחת זה מותר וביארו הראשונים כגון שמשכיר לו מרא ונתן לו רשות להוציא וכיון שאם לא יוציא יש פחת ממילא זה סיבה להתיר והנה בפשוטו הכונה שעל אותו דבר שרב חמא התיר לקחת דמי שכירות ואנו אוסרים אבל בידיע פחתיה מותר והנה לנימוק"י והריטב"א שהנידון היה לקחת שכירות על קודם שהוציא ממילא גם כאן זה כך והנה שם זה אסור מצד שהדמים מתפרשים שזה על ההוצאה ולא על הזמן עד שמוציא ולריטב"א זה ר"ק ולריב"ש זה רק א"ר וצ"ל שכל זה במעות שעיקרו עומד להוצאה אבל בכלי כן שייך לבאר שזה בעד השימוש שעד ההלואה והנה בפשוטו היה מקום לומר שכל ההיתר רק אם האחריות על המשכיר וכמו בגונא דרב חמא אמנם עיין חוו"ד סק"ג שהוכיח מהב"י שכה"ג מותר גם אם האחריות על השוכר וצ"ל שכיון שיש כאן פחת זה סיבה יותר לראות שזה הלואה אפילו אם אחריות עליו.

אלא שצ"ב למה צריך פחת הרי גם ללא פחת הרי יש כאן כלי שהוא בר השתמשות ועל זה משלם ועיין אבני נזר סימן רט"ו שביאר שבדבר שהוא לא בר פחת אין סיבה שלא ילוה הכלי מיד וממילא לא יצטרך לשלם ובהכרח שהתשלום על מה שמוציא משא"כ בדבר שהוא בר פחת אפשר לבאר שלא רוצה להוציא כדי שהפחת לא יהיה עליו וצ"ע הרי ודאי ששיעור השכירות יותר מהפחת וצ"ל שכל שיש פחת זה סיבה יותר לראות שהתשלום הוא על הזמן שיכל להשתמש והנה לפ"ז הסברא של פחת שזה מגלה שהוי שכירות אמנם ברמב"ן ע. למד מכאן שכל שיש פחת זה סיבה על מה לשלם וצ"ע.

והנה לתרומת הדשן שסוגין מדובר שאחריות המשכיר על המעות גם לאחר הוצאה ולוקח מעות גם על הזמן שאחרי זה לכאורא דומיא דהכי מדובר במרא וצ"ע א"כ למה זה סיבה יותר להתיר וצ"ל שזה עצמו החילוק שמעות שזה עומד לצאת זה מתפרש שזוכה בו מיד ויש כאן צורת הלואה משא"כ מרא שזה עומד לשימוש ממילא גם אם יוציאו זה רק מכאן ולהבא ולא שמראש הוא זוכה בזה ולכן מותר לקחת כסף על ההתחלה ודוחק ויתכן שכאן ודאי זה מתפרש שקיבל זכות שימוש על כל הזמן ועל זה הוא משלם וכנ"ל סק"א ורק במעות שכל השימוש זה הוצאה ממילא התשלום מתפרש על מה שבפועל לא מחזיר וצ"ע בכל זה.

נ"ב ס"ק זה נשנה בשיעור הבא בתוספת דברים

# שכירות מרא ספינא ודודא

### ביאור שיטת רש"י בחילוק בין שכירות מרא למעות

א] הגמ' דנה מה ההבדל בין שכירות מרא שמותר לקחת שכר משכירות מעות שאסור לקחת שכר והגמ' מחלקת שמרא הדרא בעיניה וידיע פחתיה משא"כ זוזי לא הדרי בעיניה ולא ידיע פחתי והנה בפשוטו עיקר החילוק שבמעות כיון שזכה בהם א"כ משלם על הזכיה במעות משא"כ בשכירות זה נשאר של הבעלים וממילא משלם על מה שמשתמש בשל חברו אמנם עיין ריטב"א שכתב שההבדל שמרא זה חוזר רק אם זה בעיניה אבל אם זה נאנס הוא לא חוזר משא"כ מעות חוזר גם אם זה נאנס וכן הוא משמעות רש"י דהינו שאין ההבדל אם החפץ הוא עדין של הבעלים או לא אלא ההבדל אם אחריות החפץ על המקבל או על הנותן דהינו שכל שאחריות הדבר על המקבל אסור שכרו [וכן נראה מביאור הגר"א סק"ב שכתב על דברי גליון התוס' שבקיבל כל האחריות אין את איסור סוגין שזה א"ש לרש"י שיסוד החילוק בסוגין בין אם יש קבלת אחריות או שאין קבלת אחריות וגם בלא קיבל אחריות יש מקומות שאסור שבזה ניתן לחדש שבלא קיבל עליו אחריות כל שודאי מותר דהינו שלרש"י שהוזכר בגמ' שהקובע הוא אחריות יש לדון שבלא קיבל עליו גניבה ואבידה זה עדיף] ולכאורא הביאור כמבואר בשו"ת הרשב"א שכל ריבית זה על שכירות המעות דהינו שיש כאן השתמשות בשל חברו דהינו בממוני גבך והחילוק בין זה להלואה לא שכאן זה דבר בעין וכאן זה ממוני גבך אלא ההבדל על מי אחריות הדבר.

והדבר צ"ב שהרי מפורש לקמן לגבי ספינא שגם במקבל אחריות בכל אופן מותר לקחת שכר מצד שהיוקרא וזולא עליו וכן הקשה במהר"ם שיף ועיין פנ"י [ע. בתוס'] שכתב לדון שכל החיסרון של סוגין אם זה אחריות של מתה מחמת מלאכה שלזה הוא שאל את זה ועד כמה שמשלם את זה הדבר מגדיר שהאחריות היא עליו ויש כאן נתינה כהלואה שאסורה באיסור ריבית משא"כ לקמן הרי את הפחת של השימוש הוא לא קיבל על עצמו ורק קיבל על עצמו אונסים ובזה הוא התחיבות חיצונית שזה לא חיסרון.

והנה הגמ' מוסיפה וידיע פחתיה וביאר רש"י שהכונה שגם אם הדרא בעיניה אין היתר רק אם יש פחת ובפשוטו הכונה שגם במקום שצריך להחזירו אותו בעצמו כל מה שמותר לקבל שכירות רק כשיש פחת אבל דבר שאין בו פחת זה נחשב כריבית אמנם למה שנתבאר לעיל בריטב"א שכונת הגמ' לחלק על מי האחריות א"כ כונת רש"י שגם במקרה שהדרא בעיניה דהינו שרק צריך להחזיר אם זה נמצא אבל אין עליו חיוב אחריות בכל אופן ההיתר רק אם יש פחת ולפ"ז היה מקום לומר שכל זה במקום שהדבר בעצמו לא חוזר אלא זה ניתן להוצאה אבל אם הדבר בעצמו חוזר בזה תמיד השכר אינו ריבית אמנם זה אינו דהרי הגמ' מדברת על החילוק בין שכירות שזה כן חוזר בעין דהינו שגם בחוזר בעין יש כאן נידון של הלואה וצריך להגיע לפחת ועיין ראשונים שהקשו שא"כ בכלי זהב שאין פחת יהיה אסור להשכיר וביותר קשה דהרי ההגהות אשרי נקט בדעת רש"י שגם דבר שאין בו פחת מותר אפילו אם אחריות על המקבל כל שהיוקרא וזולא על הנותן ולכאורא צריך לומר שהזולא ויוקרא זה בכלל הידיע פחתי דהינו שלא צריך דוקא פחת אלא גם זולא חשיב פחת שמחשיב שזה באחריות אמנם עדין קשה איפכא כדהקשה המהרמ"ש דא"כ משמע שאם אחריות על המקבל אסור אפילו אם לא ידיע פחתיה והרי מפורש בגמ' לקמן שמותר וצ"ל שעד כמה שידיע פחתיה זה עצמו מגדיר שהאחריות על המקבל וצ"ע.

והנה לפ"ז במעות שאין פחת ויוקרא וזולא באמת יהיה אסור להשכיר להתראות והקשו התוס' דבתוספתא מבואר שמותר להשכירן ועיין ב"י שכתב שרש"י ס"ל שזה משבשתא דהרי מבואר בסוגין שזה אסור ובביאור הגר"א קע"ו סק"ב כתב שמדובר שם שלא קיבל עליו אחריות והנה פשטות לשונו שלא קיבל אחריות אונסים אמנם צ"ע דבפשוטו רש"י גם בזה אסור דהרי עיקר החילוק כנ"ל שגם בהדרא בעיניה דהינו שאין עליו אחריות בכל אופן צריך פחת וצ"ל כונתו שאמר שלא מקבל אפילו אחריות של גניבה ואבידה והדבר פלא שהרי מפורש שם שמדובר שקיבל על עצמו גניבה ואבידה כמבואר בדבריו בסק"א ובכל אופן מותר ובגידולי תרומה שמ"ו ח"ד אות נ"ה כתב שכל מה שמבואר ברש"י לאסור ללא פחת זה רק במעות דבפשוטו זה מתפרש שלקחם על מנת להוציא אבל בשולחני שיש לו ענין להתראות בזה אין איסור דאין סיבה שלא לראות את זה כשכירות רגילה דהינו דגם לרש"י אין הכונה שכה"ג איכא איסור ריבית מעיקר הדין אלא זה רק מצד מחזי כריבית וכן הוא בלשון הרשב"א והריטב"א אמנם בלשון רש"י קצת משמע שזה אסור מעיקר הדין.

### ביאור שיטת שאר הראשונים בידיע פחתיה

ב] והנה הראשונים כולם חלקו על רש"י וביארו שכונת הגמ' איפכא שגם במקום שזה לא הדרא בעיניה אבל כל שידיע פחתיה זה סיבה להתיר דהינו שכל שהדרא בעיניה זה בכל אופן מותר והגמ' הוסיפה שבידיע פחתיה גם בלא הדרא בעיניה זה מותר והנה אין לפרש בנותנו להוצאה דא"כ אין כאן שום פחת לבעלים אלא צריך להחזיר לבעלים כמו שקיבל ולא חשיב ידיע פחתיה וביארו הראשונים שמדובר ששכר על מנת להחזירו ואז זה ידיע פחתיה אלא שיש לו גם רשות להוציאו והתחדש שכיון שיש לו רשות להחזירו כמו שהוא ואז זה ידיע פחתי לכן זה מותר והנה בפשוטו מדובר באותו אופן שבזה רב חמא התיר שכירות במעות הגמ' מתירה במרה בידיע פחתיה ובאותו אופן אם לא ידיע פחתי זה אסור ובפשוטו לפ"ז כל ההיתר שמצאנו זה רק באחריות על הנותן והאיסור בדבר שלא ידיע פחתי זה אפילו בקיבל עליו הנותן אחריות ועיין אבני נזר סימן רי"ב שהאריך להוכיח שהאיסור בדבר שאין לו פחת זה גם במקום שאחריות על הנותן ועיין חידושי הגרמ"ש שההיתר של ידיע פחתיה זה רק באחריות על הנותן [והשיג על החוו"ד] אמנם עיין חוו"ד סק"ג שהביא מהב"י שגם באחריות על המקבל זה בכלל ההיתר של ידיע פחתי.

והנה בפשוטו מדובר כאן באותו אופן דרב חמא והנה לשיטת הנימוק"י והריטב"א שמשלם על הזמן עד שמוציא א"כ גם כאן זה כך ואפילו דשם מבואר שאסור יתכן שרק שם שאין פחת ומוציא את זה בסוף זה נראה שמראש זה הלואה והתשלום על ההוצאה משא"כ במקום שיש פחת והמשכיר מפסיד הפחת ממילא ודאי זה נראה שיש כאן שכירות ומשלם על הזמן עד שהוציא ובאמת עיין אבני נזר שיתכן שכל ההיתר רק אם לא הוציא מיד אבל אם הוציא מיד ולא היה שום פחת יתכן שזה אסור אמנם לשיטת התרוה"ד שבסוגין מדובר שמיד הדבר ניתן להוצאה ומשלם על השימוש במעות וזה מותר מצד שאחריותו עליו ומשמע שגם כאן מדובר בכה"ג וצ"ע עד כמה שהוציא החפץ למה שיהיה מותר לקחת שכירות על הזמן אחרי ההוצאה ושלא יהיה כאן ריבית [והנה היה מקום להקשות יותר דבפשוטו מדובר באותו אופן של רב חמא וכמו ששם הכונה שמיד זוכה בזה ה"ה כאן אמנם אין זה מוכרח דזה ודאי שחפץ שאפשר להחזירו אין סיבה לומר שזכה מיד רק שעדין יש לאסור מצד הצד שיוציא ועל זה דנה הגמ' וצ"ע].

ויתכן החילוק שבמעות שזה עומד להוצאה בזה הרי זכה בזה מיד והתשלום בהכרח על אחרי שזוכה בזה משא"כ בדבר שאפשר להחזירו בעיניה בזה עיקר הקבלה לא מתפרשת כזכיה וממילא יש כאן עכשיו קבלת זכות שימוש שזה סיבה לשלם ויתכן שכאן זה סיבה לשלם עד הסוף כסברת השערי דעה שכיון שהוא קיבל זכות שימוש עד הסוף וזה סיבה לשלם שכירות ממילא מה שמוציא את זה אפילו ברשות זה לא מגרע מתנאי השכירות אלא שצ"ב שא"כ למה צריך ידיע פחתי הרי גם ללא זה הרי כאן זה דבר שיכול לחזור בעינו וממילא יש כאן זכות שימוש זה סיבה לשלם על זה.

ועיין אבני נזר סימן רט"ו שביאר שדבר שאין בו פחת א"כ יכול להלותו מיד ולא יצטרך לשלם שכירות ובהכרח שהתשלום על ההוצאה משא"כ ביש פחת לא רצה מיד מצד הפחת אמנם צ"ב הרי השכירות יותר מהפחת ועוד דלנ"ל שהסברא שכאן קיבל זכות ועל זה משלם א"כ הנותן נתן לו זכות שימוש אם קציצה ולא מוכן אחרת ורק לאחר הזכות מוכן לתת לו להוציא ותמיד יש סיבת תשלומין.

והנה עיין מהר"ם ע. על תוס' שהקשה על המבואר בתוס' שצריך שגם יקבל על עצמו היוקרא וזולא הרי במרא זה לא מוזכר וכתב לדון שכאן שזה פחת ידוע לא צריך יוקרא וזולא עוד כתב לדון שבאמת צריך גם יוקרא וזולא ועיין פנ"י שהקשה שכל מה שתוס' כתבו שצריך גם יוקרא וזולא זה במקום שמקבל על עצמו אחריות אבל כאן בכלל לא מדובר שקיבל על עצמו אחריות ובפשוטו מבואר מהמהר"ם שדימה הדברים שיסוד החיסרון בזה שיכול להוציא שזה כמו קבלת אחריות וחשיב שזה מעמיד החפץ ברשותו ולכן כמו שבקבל אחריות לא מספיק פחת לכן הקשה שגם כאן לא מועיל פחת לבד וכן עין רמב"ן שדימה הדין פחת בסוגין לדין פחת בהמשך ועיין לקמן שביארנו דבדבריו מבואר שיסוד ההיתר כי משלם על הפחת ומבואר שגם כאן יש חיסרון שזה נחשב כברשות המקבל וכמהר"ם.

והנה עיין פרישה סק"ב שדיק מלשון הטור ושו"ע שבמקום שידיע פחתי יכול לגבות כשעת שכירות ולא כשעת מיתה אמנם האבני נזר סימן רט"ו האריך לחלוק עליו והנה אם הביאור שכאן זה כמו מתי שזה באחריות המקבל א"כ לכאורא אין סיבה לחלק בין הדברים ורק אם כאן כיון שמשלם על הזמן שלא הוציא א"כ זה מוכיח שזה שכירות ואין כאן צד הלואה כיון שאין קבלת אחריות א"כ יתכן שכאן לא משנה הזמן שמשלם החפץ שכאן ודאי יש ההיתר שמתנה ש"ח להיות כשוכר אמנם בפשוטו אין סיבה שישלם משעת שכירות רק שעל הצד שיוציא זה הלואה מראש וא"כ יש כאן צד אחד בריבית וצ"ע.

### בביאור סברת ר"כ ור"א אי פגרא לא אגרא

ג] הנה בפשוטו ריבית רק שייך בהלואה דהינו שמקנה החפץ לחברו ומקבל תשלום על דבר שלא שלו אמנם עיין ריטב"א בסוגין ע. שאם משכיר חפץ לחברו והשוכר מקבל על עצמו כל אחריות החפץ גם יוקרא וזולא וגם שאר פחת ומשלם שכירות חשיב ריבית קצוצה דהינו שכל שהחפץ באחריותו לגמרי זה נחשב לגבי ריבית כאילו לוה החפץ וזה גם סיבה לשלם רבית [ובפשוטו כן מבואר בראשונים לגבי צאן ברזל דהוי ריבית דאוריתא] והנה הגמ' דנה בדודא דמר שמואל שהשוכר קיבל על עצמו את הפחת של החפץ שיש בזה איסור ריבית והגמ' מבארת שכיון שלא קיבל את כל הפחת זה לא סיבה לאיסור ריבית ועיין ריטב"א ורשב"א שודאי שאין כאן צד של ריבית דאוריתא שכיון שהיוקר והזול של הבעלים ממילא זה ודאי לא נחשב כהלואה ורב ענן רק למד שכמו שמותר ריבית דרבנן כך מותר ביתומים ריבית דאוריתא והגמ' דוחה דכאן אין ריבית כלל ובאמת יכלה לדחות שאין ללמוד מדאוריתא לדרבנן והנה צ"ב מה הראיה מהיוקרא וזולא שהחפץ ברשות הנותן שזה לא הלואה הרי אולי זה הלואת חפץ ולכן משלם את החפץ כמו שהוא ועיין אבני נזר סימן רי"ב שביאר שהרי אם בשעת שבירה זה יהיה שוה שוי מסוים ובשעת תשלומים זה יוזל או יוקר הוא ישלם כשעת שבירה או שעת האונס ולכן זה מוכרח שזה לא הלואת חפץ.

אמנם עיין רמב"ן שכתב לדון שבאמת כה"ג שכל ההפסד של הפחת של השוכר זה גם מעמיד את החפץ ברשותו וחשיב כהלואה ויש כאן ריבית קצוצה והנה צ"ב למה זה נחשב כהלואה מצד הפחת הרי היוקרא וזולא מראה שזה עדין ברשות המלוה ויתכן שבאמת כה"ג חשיב ברשות שניהם וזה גם סיבה לאיסור ריבית ועיין לקמן בביאור שיטת הרמב"ן בסוגין דהגרנ"ט סוף ב"מ וכן באבני נזר רי"ב ט' שביארו שהאחריות זה לא ראיה מצד שיתכן שזה הלואת חפץ וע"ש מה שביארו וצ"ב כונתם [והנה מבואר ברמ"א קע"ו ס"א דבמשכיר מעות להתראות וכל האחריות על המקבל אסור ומשמע שזה רק א"ר והנה שם לא שייך יוקרא וזולא וא"כ ודאי שזה יכול להתפרש כהלואת מעות ובכל אופן זה רק ריבית דרבנן וצ"ל שכל סברת הרמב"ן בקבלת פחת ולא בקבלת אונסים ויתכן שהחילוק מצד סברת הפנ"י שמתנה ש"ח להיות כש"ש דהינו שאחריות על אונסים בדאוריתא לא יכולה להגדיר שזה הלואה].

והנה הגמ' מביאה שרב התיר להשכיר ספינה ולקבל את אחריות הספינה ור"כ ור"א שאלו שכיון שמקבל הפחת על עצמו איך יכול לקבל השכר ובפשוטו הביאור שהם נקטו מסברא שכיון שהאחריות עליהם אם זה יאבד זה סיבה להחשב כהלואה ושלא יוכלו לקבל על זה שכר דחשיב כריבית וכן הוא בלשון הריטב"א ועיין פנ"י שתמה מה פתאום דמה שמקבל עליו אחריות אם זה יאבד זה סיבה שיחשב הלואה הרי מתנה ש"ח להיות כשואל דהינו שקבלת אחריות על החפץ כדין שומר אפילו שמתחיב על מצבים יותר מחיובו אין בזה סיבה להחשב כבעלים ושזה כהלואה ורק יוקרא וזולא או פחת שזה אחריות על המצב שמחזיר החפץ בזה יש לדון שזה כאילו החפץ ברשותו והביא בפוסקים בכמה דוכתי שמקבל על עצמו אחריות וכתבו שאין זה סיבה כלל להראות כהלואה מצד שמתנה ש"ח להיות כשואל וע"ש וכן הוא בשטמ"ק בשם רבינו יהונתן בביאור אחד שכתבו שקושית הגמ' שכיון שמקבל עליו לשלם כשעת השכירות א"כ זה נראה כהלואה דאם זה סתם אחריות צריך לשלם כשעת השבירה ולא כשעת השכירות אמנם הרי נחלקו בזה הראשונים ויש שכתבו שכל סוגין רק במשלם כשעת שבורה ועוד דהרי יש ראשונים שכל שומרים מתחיבים באחריות כשעת הקבלת משיכה דהינו שכך הוא דין קבלת אחריות ועוד שלפ"ז במעות שאין בזה יוקר וזול הגמ' לא דנה לאסור כלל והרי מפורש בבעל התרומות שאסור.

ובהכרח לכאורא כביאור השני בשטמ"ק שהגמ' דנה שעצם זה שקיבל אחריות זה סיבה להחשב כהלואה וצ"ב הרי מצאנו בפוסקים בכמה דוכתי שמה שמתחיב כחיובי שומרים יותר נעלים זה לא סיבה לעשותו כשומר אמנם בפשוטו הביאור כמבואר סימן קע"ז ס"א [ובביאור הגר"א קס"ח סק"ס ובחוו"ד קס"ז סק"א] שזה ודאי שבמקום שמקבל החפץ לא בתור להשתמש בו אלא כל החזקתו לטובת הנותן בזה אפילו אם יקבל את כל האחריות אין בזה שם הלואה וכגון שליח להביא דבר למקום אחר ומקבל על עצמו כל האחריות, ורק במקום שהחפץ עומד לשימושו כה"ג כל שיש קבלת אחריות זה סיבה לראות הדבר כהלואה ובאמת מה שמתנה שוכר להיות כשואל ולא חשיב כריבית זה מצד חידוש סוגין כמבואר במרדכי ואין כאן מקום להתיר מצד הדין הרגיל שאדם יכול להתחיב אחריות וזה רק עוד חיוב צדדי וזה לא סיבה שיחשב כהלואה [דהינו שגם התחיבות של אחריות החפץ אם יאבד זה סיבה להחשיב הדבר כהלואה וכל מה שהתירו הפוסקים במקום שהכל לטובת הנותן] ועיין רמב"ן ע"ג. שחמרים שלוים כסף וקונים סחורה למלוים במקום הזול ומביאים להם את זה למקום היוקר אפילו שאחריות עליהם עד שזה מגיע לבעל הבית זה מותר וביאר הרמב"ן שכיון שאחריות היוקרא וזלא על בעל הבית לכן זה מותר וצ"ע הרי בסוגין נקט שזה לא מספיק אמנם הביאור כנ"ל דשם אין החפץ עומד לבעלותם כלל וכל ההחזקה שלהם זה לצורך הבעלים ובזה ודאי שהאחריות זה לא סיבה להחשב כבעלים [וגם הריטב"א שם שחולק מצד שס"ל שכל שמקבל אחריות זה מוגדר שעדין לא זיכה החפץ לבעלים].

### ביסוד ההיתר דספינה ודודא

ד] מבואר בגמ' דבשם פרה וכן בספינה מה דמותר לשכור ולקבל אחריות מצד שלא עשאה דמים מחיים אלא לאחר מיתה ועיקר מכוון הגמ' שאפילו שאם היא מתה הוא משלם אחריות אבל כיון שאם היא לא מתה זה ברשות המשכיר לגבי הפחת לכן חשיב שכירות והנה לא נתבאר בגמ' על איזה פחת מדובר ועיין רש"י שביאר שהכוונה יוקרא וזולא וכן ביאר בריטב"א אמנם עיין רמב"ן שכתב שלא מספיק שהיוקרא וזולא עליו אלא צריך גם שהפחת יהיה על המשכיר דהינו שאם נפחת החפץ ומחזירו כמו שהוא לא צריך לשלם את הפחת וכן מבואר בתוס' ע. ולמדו כן מהגמ' לגבי דודא דשמואל השכירו וקבע שהפחת על שוכרים והגמ' אומרת שכל מה שזה מותר רק אם לא כל הפחת עליהם אבל אם כל הפחת עליהם אסור [ועיין ביאור הגר"א סק"י שביאר שתוס' למדו שכונת הגמ' שכיון שמשלם כשעת מיתה לכן זה מותר].

והנה יש לדון האם כל החיסרון של הגמ' שכיון שהפחת על השוכר לכן זה כהלואה אבל אם זה דבר שאין בו פחת בזה מספיק שהיוקרא וזולא על המשכיר או שכל ההיתר של קבלת אונסים זה רק אם יש פחת על המשכיר ובפשוטו מצאנו דנחלקו בזה הראשונים דההגהות אשר"י דייק מרש"י שביאר לא עשאה דמים מחים שהיוקרא וזולא עליו ומשמע שמספיק מה שיש עליו היוקר וזול וכן הרשב"א ביאר שכל החיסרון של דודא שכיון שיש פחת וזה על השוכר לכן זה חיסרון אמנם תוס' נקטו שכל יסוד ההיתר רק כי יש כאן פחת על המשכיר כמבואר בלשונם וכן לכן תמהו על הריב"ן שהתיר בעיסקא על ידי קבלת זולא ושם בפשוטו זה דבר שאין בו פחת וכן משמעות הרמב"ן שכל סיבת ההיתר רק כי משלם על פחתא והנה הראשונים דנו עוד במתה הבהמה האם משלם כשעת שבורה או כשעת שכירות ודעת רש"י וכן נקט הרשב"א שהגמ' רק אומרת שכיון שמחיים ההפסד עליו לכן מותר אבל כל שזה מת יכול להתחיב אפילו כשעת השכירות דהרי מתנה ש"ח להיות כשואל ואין זה סתירה למה שזה היה שכירות אמנם הרמב"ן תוס' ורא"ש והטור נקטו שמשלם כשעת שבורה והרמב"ן נקט שזה בכלל כונת הגמ' שלא עשאה מחים אלא לאחר מיתה דהינו שמשלם כשעת מיתה והנה הרא"ש לא כתב אלא שהפחת על המשכיר וכן שמשלם כשעת מיתה ועיין מהר"ם דמשמע שלא ס"ל שצריך גם קבלת יוקרא אמנם בטור מבאר שודאי צריך גם זולא וזה בכלל דברי הגמ' לא עשאה דמים מחים.

והנה יש לעיין האם יש קשר בין הנידונים במתה כאיזה זמן משלם וכן האם דבר שאין בו פחת זה חיסרון או לא ובפשוטו אין קשר בין הדברים דבפשוטו שורש הנידון בכל סוגין שצריך שזה יהיה עסק שמוכח מיניה וביה שזה שכירות ולא הלואה ויש שנקטו שצריך שיהיה חיסרון על המשכיר שיהיה ניכר שזה שכירות ויש שנקטו שתנאי זה לא מוכרח וכן לגבי מתה יש שנקטו שצריך שמשלם כשעת שבירה ורק אז זה ניכר שזה שכירות עד אז ויש שנקטו שכיון שאם הוא חי ניכר שזה שכירות מה שמתה ומשלם כמו ההתחלה זה לא חיסרון ובאמת עיין חידושי הר"ן שלמד מדודא שצריך פחת ודבר שאין בו פחת אסור להשכירו אם אחריות על השוכר אמנם בדבר שיש בו פחת וזה על המשכיר בזה אפשר להתנות דבמתה ישלם כשעת שכירות וכן מבואר דעת המ"מ פ"ה הי"א ועיין ריטב"א שנקט בביאור הגמ' לא עשאה מחיים כרש"י שהרי היוקרא וזולא שלו ומשמע שאין תנאי של פחת ומאידך נקט שכל ההיתר אם משלם כשעת המיתה דהינו שיש כאן חיסרון נוסף שזה לא נראה שזה שכירות אם משלם כשעת שכירות אבל לא צריך פחת כדי שזה יראה כשכירות.

ובאמת יוצא מהנ"ל דבביאור כונת הגמ' לא עשאה דמים מחיים אלא לאחר מיתה יש כמה ביאורים בראשונים א. רש"י והריטב"א והרשב"א ביארו שהכונה שאם מחזיר בעין הזולא עליו ב. הר"ן ביאר שהכונה שהזולא והפחת עליו ולכן נקט שתמיד צריך פחת ג. תוס' והרא"ש נקטו שהכונה שמשלם כשעת מיתה ולא כשעת השכירות ד. וברמב"ן משמע שכונת הגמ' על הכל גם אם מחזירו בעין וגם אם מתה משלם כמו עכשיו.

אמנם עיין דרכי משה סק"ב וכן בביאור הגר"א סק"י והגר"ז סעיף ל"ה שנקטו שזה תלוי אחד בשני שכיון שנקטו שצריך פחת לכן נקטו שבמתה משלם כשעת מיתה ולא כשעת השכירות וצ"ב הקשר בין הדברים אמנם המעיין ברמב"ן יראה בלשונו שמה שמותר כשיש פחת מצד שמשלם בעד הפחת דהינו שהרשב"א ביאר שיסוד סוגין האם זה נחשב הלואה או שזה לא נחשב הלואה ולכן ס"ל שכיון שאם זה חוזר בעין ההפסד על המשכיר זה מספיק שזה לא יראה הלואה ולכן זה גם בדבר שאין בו פחת שכיון שהיוקרא וזולא על המשכיר זה נראה כשכירות ולכן גם במת יכול לשלם כשעת השכירות מצד שמתנה ש"ח להיות כשואל שכיון שכבר מוכח שזה עסק של שכירות אין חיסרון במה שמשלם אם מתה כשעת שכירות אמנם בלשון הרמב"ן משמע שכיון שקיבל על עצמו אחריות זה באמת נחשב שיש כאן הלואה דהינו שזה נחשב שזה עומד ברשותו וכה"ג כל היתר לקחת שכירות זה על הפחת ולכן זה מחיב דגם במתה משלם כשעת השבירה דאם ישלם כתחילה א"כ אין לו על מה לשלם את השכירות ולכן כל שאין פחת אין היתר ולא עוזר יוקרא וזולא דכה"ג הרי לא שייך לומר שמשלם על הפחת וכיון שזה הלואה לכן זה אסור.

והנה אין הכוונה שמשלם על הפחת דבפשוטו השכירות זה הרבה יותר מהפחת אלא כמו דמצאנו בב"ק שבזה נהנה וזה לא חסר אם יש פחת משלם את הכל דהינו שזה מגדיר שההנאה זה מהחיסרון של השני א"כ גם כאן הרי החפץ יש בו בעלות למשכיר ולשוכר ולכן אם יש פחת כיון שזה הרי מתיחס למשכיר ממילא חשיב שההנאה ממנו ויש כאן סיבה לשלם משא"כ אם אין פחת שההנאה מתיחסת לחפץ וכאן הרי השוכר חשיב החפץ ברשותו ממילא אין סיבה שישלם את השכירות.

והנה הבאינו לעיל דהמהר"ם דיק מהרא"ש שהכל תלוי בפחת ובשעת מיתה ולא ביוקרא וזולא וצ"ב הסברא הרי לכאורא יוקרא וזולא זה יותר מגדיר שזה ברשות המקבל אמנם לנ"ל א"ש שבאמת גם אם זה מגדיר שזה ברשות המקבל אבל זה גם ברשות הנותן ולכן כל שיש פחת והשימוש מתיחס לפחת זה סיבה להתיר אמנם ברמב"ן מבואר לא כך וצ"ל שכל שהיוקרא וזולא על המקבל זה סיבה שלא צריך לשלם גם אם הפחת לא עליו.

אמנם בדעת הראשונים שחילקו בין הדברים וכנ"ל בפשוטו מצד דס"ל כביאור הרשב"א שיסוד נידון סוגין האם זה נחשב שזה ברשות השוכר או שזה נחשב שזה ברשות המשכיר ולכן ס"ל שיש לחלק בין המקרים וככל הנ"ל ובלשון הטור מפורש שכל המטרה זה שזה יחשב כשכירות ולא כהלואה ולא רק מצד שמשלם על הפחת וכנ"ל.

ולענין הלכה הגר"ז סעיף ל"ה כתב להחמיר כרמ"א דהינו בין לגבי שעת מיתה בין שיצטרכו כלי שיש בו פחת והחכמ"א קל"ו ס"ז ח' הביא בשני הדברים שני הדיעות והמחנ"א סימן ל"ב כתב שיש להקל בשני הנידונים.

### בדברי החוו"ד קע"ו סק"ד

ו] מבואר ברמב"ן וברא"ש וכן פסק הרמ"א שבספינא אגרא ופגרא צריך לשלם כשעת השבירה והנה בלשונות הראשונים משמע שכל שקוצץ שישלם כשעת השכירות זה עצמו מראה שזה עסק של הלואה ולא של שכירות ובפשוטו גם אם זה לא ישבר יאסר לשלם השכירות אמנם עיין חוו"ד סק"ד שיצא לחדש שאם זה לא ישבר כיון שהפחת שלו והיוקרא וזולא של המשכיר ממילא זה לא הלואה וכל נידון הגמ' שבמקרה שזה ישבר וישלם פחתא לא יכול לגבות אגרא והנה לרמב"ן לעיל שגם עד כמה שזה הלואה כל שמשלם על הפחת זה סיבת היתר א"כ א"ש שכל שזה לא נשבר אין סיבה לאסור אמנם לראשונים שיסוד הנידון בכל סוגין האם זה נראה כהלואה או שכירות לכאורא דברי החוו"ד מחודשים ובלשונות ראשונים לא משמע כך.

עוד חידש שגם בקצץ כשעת שכירות אבל אם גובה כשעת שבירה יכול לגבות השכירות דהינו שאין הגדר שכה"ג זה כהלואה וממילא השכר אסור אלא שרק אם גובה בפועל זה סיבה לאסור שאז זה מתפרש כהלואה ולכאורא הדברים מחודשים מאוד דהרי מה שמשלם עכשיו כשעת שבירה זה סתם ויתור ובפשוטו עיקר ההסכם זה של הלואה.

והנה בפשוטו דברי הגמ' צ"ב שלגבי ספינה הגמ' ביארה טעם ההיתר כי לא עשאה דמים מחים אלא לאחר מיתה ולדעת תוס' הכונה שמשלם כשעת שבירה ולגבי חוסכא דנחושתא הגמ' מבארת כי יש עדין פחת על המשכיר ולא הזכירה על שעת שבירה וכן הגמ' בספינה לא הזכירה חלק זה והנה הריטב"א למד דבחוסכא דנחושתא מדובר שלא היה קבלת אחריות א"כ אין שום נידון מצד לאחר מיתה אמנם כל הראשונים נקטו לא כך וצ"ב כנ"ל אמנם לדברי החוו"ד א"ש שיש כאן שני נידונים על שני זמנים שהגמ' בדודא דנה גם במקרה שזה לא נשבר ושם הנידון מצד הפחת אמנם הגמ' בספינה ידעה כבר שהפחת על המשכיר ולכן לא קשה במקרה שזה שלם וכל הקושיא היתה בגלל שאם זה נשבר מקבל אחריות ואז לא יכול לקבל השכירות ולזה חידשה הגמ' שכיון שלא עשאה דמים מחים לכן זה מותר.

והנה עיין חוו"ד קע"ג סקכ"ב שכתב שהאומר לחברו שיביא לו תבואה וימכרנה במקום היוקר ויתן לו מיד הכסף ויש לו ענין כדי להתראות שכה"ג אסור לו לקבל אחריות אונסים שזה כמו שוכר שבדבר שאין פחת אסור לקבל אחריות ולשלם שכירות וכאן תשלום השכירות זה מה שלוקח את זה עד מקום היוקר וע"ש שלמד שזה כונת הטור והנה בפשוטו הדבר תמוה שכל מה שאסור קבלת אחריות כי זה נראה כמלוה וממילא הרי כאן אם קנה את זה אין כאן ריבית דהרי טורח לקחת את שלו וממ"נ זה מותר ובפשוטו מבאר בדבריו שקבלת אחריות זה עצמו סיבה להחשב כבעלים אפילו שבאמת זה לא שלו וזה כנ"ל מהרמב"ן שכל ההיתר כי משלם על הפחת ולכן כאן שאין פחת זה אסור.

### בביאור דעת רש"י

ה] רש"י ביאר שכונת הגמ' שלא עשאה דמים מחים דהינו שכל שמחזירו היוקרא וזולא על המשכיר ודייק מזה ההגהות אשרי שגם בכלי שאין בו פחת בכל אופן מותר לקבל אחריות וכן מדויק בבעל התרומות שמ"ו ח"ד מ"ט והנה עיין בעל התרומות אות נ"ה הובא ברמ"א שכתב שבמעות להתראות כיון שאין פחת אסור לקבל על עצמו אחריות וצ"ע הרי לרש"י לא צריך שיהיה פחת ועיין מחנ"א סימן ל"ב שביאר שכיון שבמעות אין יוקרא וזולא חשיב על ידי האחריות שזה ברשות השוכר דאין כאן ראיה מהיוקרא וזולא שזה ברשות המשכיר דהרי אין בזה יוקרא וזולא דהינו שגם לרש"י צריך דבר שיוכיח שזה עומד ברשות המשכיר וללא זה האחריות גורם שזה יחשב ברשות השוכר ועיין חידושי הגרמ"ש שדן שבדינרי זהב כיון שיש בו יוקרא וזולא אפילו שזה מטבעות יהיה מותר אמנם זה תלוי האם גם ביחס לעצמו חשיב פירא ומי שמזיקו משלם כפי שויות הכסף בשעת נזק או שביחס לעצמו חשיב כסף וממילא חשיב שאין כאן יוקרא וזולא [ועיין סוגיא דמלוה על המטבע סימן קס"ה דהבאינו משו"ת הרא"ש שמשלם כמו כסף].

והנה עיין גידולי תרומה אות מ"ט שהקשה על רש"י מה זה שונה מדודא דמבואר שכיון שהפחת זה על השוכר הוי חיסרון והנה בפשוטו הביאור כמבאר ברשב"א דאם יש הסכם שכשיש חיסרון זה על השוכר זה מהוה חיסרון אבל כל שאין בזה חיסרון ממילא היוקרא וזולא קובע ובאמת בספינה שיש פחת צריך שהפחת יהיה על הנותן אמנם יתכן שמשמעות רש"י שגם בדבר שיש בו חיסרון כגון ספינה הזכיר רק אם היוקרא וזולא ולא את הפחת ומשמע שגם אם הפחת על השוכר זה מותר וכן הביא הרשב"א בב"ק צ"ז. בשם הראב"ד ותמה עליו מדודא וע"ש בגידולי תרומה ובמחנ"א שישבו דבטור מבואר שבדודא יש חיסרון מיוחד שמיד זה מתחיל להיפחת ויש כאן הלואה ודאית משא"כ בספינה שזה לא חייב להפחת ואפשר להשתמש בלי שזה יפחת ובזה כיון שהיוקרא וזולא על המשכיר זה מספיק סיבה להתיר.

והנה התוס' הביאו מהריב"ן דנקט שבכל עיסקא אם הנותן מקבל עליו יוקרא וזולא זה מותר והקשו התוס' מה זה שונה מדודא דמבואר בגמ' שלא מספיק יוקרא וזולא והנה למבואר ברשב"א החילוק שכאן יש חיסרון שיש פחת אבל בכל עיסקא אין פחת וכן יש לבאר כנ"ל מהמחנ"א שכאן יש חיסרון מיוחד כי מיד יש פחת וכן ישב בפלתי סימן קע"ו ובתו"ח ביאר שרק בעיסקא שהרוח מיניה וביה שזה רק ריבית דבנן מספיק יוקרא וזולא.

# צאן ברזל לענין ריבית ושאר דיני התורה

### בהא דקרוב לשכר ורחוק מהפסד הוי א"ר

א] מבואר בגמ' שמעות של יתומים מותר ליתנם קרוב לשכר ורחוק מהפסד עיין ריטב"א בסוגין שכתב שאם המקבל יקבל עליו את כל האחריות ויחלקו ברוחים הוי ריבית קצוצה שכיון שקיבל עליו כל האחריות חשיב הלוואה וכן נקט ע: לגבי צאן ברזל שגם במקבל הרוח מיניה וביה הוי ריבית דאוריתא וסוגין מדובר שפלגא מלוה ופלגא פיקדון ויש לו שכר יותר משליש שכה"ג בעלמא זה ריבית דרבנן וכאן זה מותר אמנם הראשונים הביאו מהירושלמי שמדובר שכל האחריות על המקבל וחולקים ברוחים ותמהו הראשונים למה לא הוי ר"ק דהינו דנקטו בתור דבר פשוט דבמעות כה"ג חשיב הלואה גמורה כל שקיבל על עצמו כל האחריות וכתבו הראשונים שמדובר שלא קבעו מחיר כמה יקבל אלא שמקבל חצי מהרוחים וכה"ג לא חשיב ריבית קצוצה וצ"ב טעם הדבר ולכארא מצאנו בזה שלשה ביאורים.

א. עיין תוס"ר ע: ובתור"פ שם ובתוס' בכורות ט"ז: שכתבו שבצאן ברזל שהנותן לוקח חלק מהרוחים שכיון שאין כאן רווח ברור ממילא הוי כמשכנתא דלא הוי ר"ק דהינו שבאמת כה"ג הוי הלואה גמורה רק שיש כאן סברא בדיני ריבית שכה"ג לא חשיב ריבית ובאמת הרמב"ן בקושיתו שיאסר הוסיף שזה כמו משכנתא שקי"ל שזה ר"ק דהינו דמבואר שאפילו שזה רוח לא ברור חשיב ר"ק והנה עיין סוגיא דמשכנתא דהבאינו שיטות שכל ההיתר של רוח לא ברור זה רק בצירוף למה שזה זבינא ולכאורא כאן זה לא שייך בסוגין דהרי ביחס למלוה אין אחיזתו בצאן ברזל בתור מכר אמנם עיין תוס"ר שכתב שבאמת חשיב שהצאן ברזל זה כמו משכנתא מצד שזה ממושכן למלוה ולפ"ז צריך להעמיד שגם כאן מדובר שיש מעות שמשועבדים כל הזמן לעיסקא וצ"ע.

ב. עיין רמב"ן שכתב שכיון שהרווח מיניה וביה לכן אין בזה ריבית קצוצה ובפשוטו כונתו שבאמת הוי הלואה גמורה רק שיש כאן סברא בהלכות ריבית שכל שלוקח הרווח מיניה וביה לא חשיב לקיחת ריבית ולכאורא הביאור שדנים שהמלוה שייר לעצמו זכות במעות לגבי חלק מהרוח ולכן לא חשיב שלוקח ריבית מהלוה והנה יש כאן חידוש שעד כמה שמשאיר לעצמו במעות זכות פירות א"כ המעות לא מחיבים את מחירם המלא וצ"ל שבכל אופן שיך לדון שאם קוצץ להחזירם במלואם לא חשיב ריבית אלא שמחזיר את מה שקיבל והנה לכאורא מבואר כאן כדברי הקצוה"ח סימן ר"ט ששיך קנין פירות במעות דהינו שכאן אפילו שזה מעות יכול להשאיר לעצמו הזכות פירות של המעות דהינו שזה לא שיש כאן התחיבות לתת כל הדבר אלא שיש לו זכות בדבר מיניה וביה והנה עיין ח' הר"ן ונימוק"י שגם ביארו כרמב"ן אלא שהוסיפו שאין כאן רוח ברור וצ"ב צירוף הסברות.

ג. עיין רמב"ן שכתב עוד א"נ זוזי פקדון נינהו בעיסקא ואחריותיהו כשומר שכר שמתנה כשואל הוא בשכר מחצה ואי יהיב ליה מעלמא ודאי הוי ריבית דאוריתא הוא אלא מיניהו בהו דמי לפיקדון שקבלו עליו צאן ברזל ומדרבנן הוא וביתמי לא גזרו עכ"ל ועל דרך זה הוא ברשב"א ולכאורא כונתם שכאן אין כונתם לתת המעות אלא בהלואה אלא שהמעות נשארו פקדון רק שקיבל עליו אחריות גמורה וכדין מתנה ש"ח להיות כשואל וכה"ג אין בזה איסור דלא הוי הלואה אמנם כל זה שייך במקום שלוקח הרוח מיניה וביה ולכאורא הכונה שרק כה"ג זה סיבה לראות שמעות אלו זה רק פקדון כיון שהמקבל מקבל מיניה וביה ועיין רשב"א שהוסיף שאסור לו להוציאם דהינו שזה מראה שזה רק פקדון ועיין שו"ת הרשב"א ח"ד סימן רל"ב שהוסיף וכגון שהתנו שיעמדו כל המעות המיוחדים ושיקבלו היתומים מן הרווח הנמצא שם ממש אבל לא שיוציאם לצרכו ואחרי זה יפרע עכ"ל ומבואר שבאמת כאן היה עיסקא בצורה שונה מתמיד ולכן זה מתפרש כפקדון.

והנה לכאורא איכא נפק"מ בין שני הביאורים אם יקצוץ שיתן לו גם רוחים מבחוץ שלביאור הראשון של הרמב"ן וכן לתוס' הנ"ל זה רק סברא שהריבית שמיניה וביה זה לא ריבית אבל באמת יש כאן הלואה וכל שיקצוץ לו ריבית ממקום אחר באמת זה ריבית גמורה אמנם לביאור זה יש כאן סברא שכה"ג לא חשיב הלואה כלל אלא פקדון וא"כ גם אם יתן לו עוד ריבית ממקום אחר אין בזה איסור דאוריתא כיון שאין כאן הלואה כלל [אמנם יתכן שכל מה שכתב הרמב"ן שזה פקדון זה על החלק שהרוחים של הנותן אבל לא על החלק שהרוחים של המקבל וממיאל אם קוצב מבחוץ זה ר"ק כי זה בעד חלק ההלואה].

והנה עיין מהרש"א ומהר"מ שיף שהקשו על תוס ע: בד"ה אין שחילקו בין אם הריבית מניה וביה או שזה מבחוץ א"כ למה הגמ' לא תירצה שבבכורות מדובר שמקבל מיניה וביה ובסוגין מדובר שמקבל רוחים מבחוץ והנה בפשוטו אם החילוק הוא רק סברא בהלכות ריבית א"כ לגבי בכורה תמיד זה יהיה חייב בבכורה ורק לביאור האחרון שכל שמקבל הרוח מיניה וביה זה מעמיד שזה ברשות הנותן א"כ זה גם סברא לגבי בכורה והנה באמת תוס' הוסיפו וז"ל דשפיר חשיבי ברשות הנכרי כיון דאי לא יהיב ליה זוזי תפיס לבהמה וכו' **אע"פ שנותן להם קיצבה בכל שנה** עכ"ל ומבואר שרק מחמת שהרוח מבחוץ יש לדון שזה לא ברשות העכו"ם וצריך להגיע למה שיכול לתפוס אמנם אין זה מוכרח דיתכן שרק נקטו דבר זה בתור חידוש אבל לא שכל זה דוקא כשלא מקבל רוח מיניה וביה.

### בגדר דין צאן ברזל

ב] מבואר במשנתינו דהמקבל עליו צאן ברזל חשיב ריבית דהיינו שאם המקבל קיבל על עצמו כל האחריות הצאן חשיב הלואה ויש כאן ריבית מדאוריתא ומבואר בגמ' שזה גם סיבה לחייב בבכורה ועיין משנה סוף תרומות [מובא בגמ' ביבמות ס"ו:] דישראל ששם בהמה מכהן לא אוכלת בתרומה וכהן ששם פרה מישראל אוכלת בתרומה ועיין שו"ע סימן רמ"ו לגבי שביתת בהמתו שאם נתן בהמה לעכו"ם וכל האחריות עליו אין בזה איסור שביתת בהמתו והנה יש לעיין בגדר הדברים האם הכונה שבאמת הגוף שיך לנותן רק שנתחדש כאן שלגבי דיני הבעלות בתורה של ריבית וכדו' זה תלוי בחיוב אחריות או שיסוד סוגין שכל שמקבל עליו כל האחריות חשוב שזה שלו לגמרי והנה וודאי שכיון שחזינן שזה לא רק לגבי ריבית אלא שזה גם לשאר דיני התורה וודאי מבואר שזה שלו לגמרי אמנם עדין יש לדון האם הכונה שנתחדש כאן הלכה בדיני חושן משפט שכל שאדם מקבל על עצמו את כל אחריות החפץ זה עצמו מעביר את החפץ לבעלותו או שכל סוגין זה סברא של אומדנא איך לבאר את ההסכם הנ"ל וכל שקיבל על עצמו כל האחריות וודאי זה מתפרש שכונתו להקנות את החפץ למקבל אבל באמת אם יגיד שכונתו שזה ישאר של הבעלים ורק מקבל על עצמו האחריות בתור אחריות זה ודאי ישאר של הנותן ולא יהיה את כל הדוגמאות הנ"ל[וכן נקט החזו"א בכורות י"ט א] והנה הרמב"ן נקט שבשכירות במקבל על עצמו כל הפחת יתכן שזה ריבית דאוריתא והנה שם ודאי מצד האומדנא כונתו שזה נשאר שלו ובכל אופן מבואר ששיך לדון שיש כאן ריבית ומבואר בפשוטו שהקבלת אחריות זה סיבה בדיני התורה לדון שהחפץ ברשותו ועיין חידושי מרן רי"ז הלוי עמוד ע"ט שכתב שצאן ברזל אם יפקע החיוב אחריות מהמקבל ממילא זה יחזור לרשות הנותן ומבואר שנקט שאין זה אומדנא בעלמא אלא שהקבלת אחריות זה מעמיד הדבר בדיני התורה ברשות המקבל וממילא כשיפקע האחרית זה יחזור לרשות הנותן.

והנה השו"ע סימן רמ"ו הביא מחלוקת לגבי צאן ברזל האם יש איסור שביתת בהמתו ובסעיף אחרי זה מובא מחלוקת לגבי מי שהשכיר בהמה לעכו"ם וכל האחריות על העכו"ם האם יש בזה איסור והגר"א והב"י כתבו שזה אותו מחלוקת אמנם בשער הציון ל"ב הביא מהאחרונים לחלק דכשאומר לשון שכירות זה שלו ורק העכו"ם קיבל אחריות ובפשוטו דעת הב"י שעצם הקבלת אחריות זה סיבה בעצם להעמיד הדבר ברשות המקבל ולא משנה מה הלשון ודעת האחרונים לחלוק שזה רק מצד אומדנא וממילא כל שאומר לשון שכירות ודאי כונתו שזה נשאר שלו אמנם אין זה מוכרח דיתכן שדעת הב"י שגם אומר לשון שכירות כונתו להקנות הדבר וכן בדעת המ"ב יתכן שכל שאמר לשון שכירות גילה דעתו שבאמת אין זה אחריות של החפץ אלא סתם חיוב צדדי.

[והנה מבואר בסימן קע"ג ס"ד לגבי מכירת שטרות באחריות שזה ריבית ועיין מהרי"ט ח"ב סימן ל"ט שנקט שזה ריבית קצוצה ודימה דבר זה לצאן ברזל ומבואר בדבריו שיסוד היתר שכה"ג לא מכר לו כלום וכן הוא בלשון הרשב"א בשו"ת ח"ג סימן רס"א ומשמע קצת שזה רק סברא של אומדנא].

והנה בעיקר הדין דצאן ברזל מבואר ברש"י בסוגין דשם אותם בדמים ולאחר זמן נותן לו את דמי הדבר וכן הוא פשטות לשון הגמ' בהמשך שרק אם אין לו מעות העכו"ם תופס אותם בחובו ולפ"ז ודאי דהוי מכר גמור ועיין גמ' יבמות ס"ו.: שדנה לגבי אשה שמכניסה צאן ברזל האם הדין עמו או הדין עמה והגמ' מבארת שהסברא שהדין עמה מצד שבח בית אביה ומבואר שללא סברא זו לא חייב להחזיר לה את מה שהכניסה וע"ש במאירי שכל הנידון רק מצד שבח בית אביה אבל בשאר צאן ברזל ודאי שהדין עמו דהינו שלא חייב להחזיר לנותן את מה שהכניס ומבואר שם בגמ' שגם למ"ד שהדין עמה אבל זה נחשב שלו לגבי שאם שיחרר העבד זה מפקיע מידי שיעבוד האשה והראשונים נקטו שזה גם סיבה שיצא בשן ועיין לאיש ע"ש ובפשוטו ודאי משמע שזה מכירה גמורה וכלשון הרשב"א בסוגין בדעת רש"י.

אמנם עיין רמב"ן בסוגין שפשיטא ליה שהצאן עצמו חוזרים לבעלים וכתב שזה החידוש שבכל אופן יש כאן ריבית וכן הוא בשטמ"ק בשם הראב"ד בסוגין ועיין ריטב"א בשם תור"פ שהקשה על לשון הגמ' שהעכו"ם לוקח מעות ורק אם אין מעות לוקח הצאן דבפשוטו הצאן עצמו חוזרות לבעליהם וכן הוא בשטמ"ק בבכורות ט"ז: דהיינו שנקטו שכל נידון הגמ' הדין עם מי זה רק לגבי אשה שמכניסה צאן ברזל אבל לגבי צאן ברזל רגיל שם ודאי האומדנא שיחזיר הצאן עצמו עד כמה שהם יהיו קימים וכן משמעות הריטב"א בסוגין שזה לא מוכרח לדמות סוגין לצאן ברזל דאשה ועיין שו"ע סימן רמ"ו ס"ד דהביא מחלוקת ראשונים האם ישראל שנתן צאן ברזל לעכו"ם יש בזה שביתת בהמתו וסברת האוסרים שכיון שהעכו"ם חייב להחזיר לישראל את הבהמה לכן חשיב כשל הישראל ומבואר שכולם מודים שזה הדין רק שנחלקו האם לכן חשיב שזה של הישראל או שזה נחשב של העכו"ם והנה בפשוטו גם לפ"ז המקבל חשיב בעלים ורק שיש כאן שיעבוד אפותיקי לקבל הבהמות חזרה וכלשון הריטב"א ולכן זה סיבה לפטור מבכורה ועיין משנה סוף תרומות דמבואר שישראל שקיבל פרה מכאן אינה אוכלת בתרומה וכהן שקיבל פרה מישראל אוכלת בתרומה ועיין בפיה"מ שם שביאר שזה כקנוי לו [אמנם עד כמה שדעתו לקבל הבהמה בחזרה יותר מסתבר שמה שהמקבל נחשב בעלים זה לא מצד אומדנא].

אמנם עיין רשב"א בסוגין שכתב לדון שכל קושית הגמ' רק מהולדות של הולדות שעד כמה שזה מגיע למקבל ממילא חשיבי ברשותו לגמרי ואין סיבה לפטור ולדותיהם מבכורה אבל על הולדות עצמם בזה הגמ' לא שאלה וע"ש שביאר הטעם או שכיון שאם היא לא הכחישה ולא הוזלה מחזיר לו אותה עצמה חשיב כדידיה או מצד שזה לא גרע משותף באוזנו דהינו שנקט שזה ודאי שהזכות שיש לו לקבל הבהמה בעצמה זה מגדיר שיש לו בעלות בה עצמה ולביאור הראשון לא צריך להגיע לדין שותפות אלא חשיב בבעלות עכו"ם ולביאור השני זה רק מדין שותפות עכו"ם דהינו שבעלות זו שיש לו בה היא לא גרע משותפות עכו"ם והנה מבואר שבכל אופן הגמ' דנה שזה סיבה לאיסור ריבית ובפשוטו שזה ודאי שעיקר בעלות הדבר זה של המקבל ולכן אם המקבל כהן היא יכולה לאכול בתרומה.

והנה לכל הנ"ל לא מצאנו שקבלת אחריות זה עצמו מגדיר הדבר כבעלות אפילו שבאמת זה של הנותן אלא אפשר לבאר שהכונה שכל שמסכמים כזה הסכם ממילא זה מתפרש שנתן הבהמה למקבל וכמבואר בלשון רש"י ועיין חזו"א בכורות סימן י"ט סק"א במוסגר שבאמת אם יתנה מפורש שזה ישאר של הנותן ורק שהמקבל יקבל עליו כל האחריות זה יחשב של הנותן וזה יפטר מבכורה ויתכן שכה"ג גם לא יהיה בזה איסור ריבית מדאוריתא ובאמת כל המקומות שמצאנו שקבלת אחריות זה סיבה לריבית דאוריתא הכונה שזה סיבה להגדיר שנתן החפץ למקבל וממילא יש כאן הלואה אלא שיתכן שזה מצד דיני התורה ויתכן שזה מצד אומדנא וכנ"ל.

והנה עד כמה שהקבלה של הבהמה זה כמכר צ"ע למה יש כאן איסור ריבית ואין כאן היתר דדרך מקח ובפשוטו הביאור שכיון שנותן לו הבהמה ועוד תוספת זה ודאי מתפרש על ההמתנת מעות וגם בדרך מקח יש בזה איסור ריבית קצוצה אמנם צ"ע לדעת הנקוה"כ סימן קע"ו דכל שזה דרך מקח אפילו אם מאריך את הזמן אין זה ריבית דאוריתא א"כ למה שכאן זה יהיה ריבית דאוריתא והנה החוו"ד סימן קס"א נקט שכל שלא מחזיר מה שקיבל זה מקח ואין בזה ריבית ולפ"ז צ"ע שכאן קיבל פרה וקוצץ דמים ועוד ולדות למה שזה לא יחשב כמכר אמנם ע"ש שביאר שכאן זה מתפרש שמלוה לו את שויות הפרה אם תוספת ולכן כה"ג שיך לדון שזה ריבית קצוצה וצ"ע.

### ביאור שיטת החוו"ד בדין צאן ברזל ובביאור המהרי"ו

ג] והנה עיין רמ"א יור"ד סימן ש"כ ס"ז שכתב שישראל שנתן בהמה לעכו"ם לטפל בה אפילו שכל האחריות על העכו"ם בכל אופן היא חייבת בבכורה ובפשוטו הכונה שכה"ג כל השבח של הישראל והעכו"ם רק מקבל לטפל בה בעד משכורת ובזה ודאי שהבעלים זה הישראל אפילו שהעכו"ם קיבל אחריות וכמבואר ברמ"א סימן קע"ז ס"א אמנם עיין חוו"ד קע"ז סק"ט [וכן ק"ס סק"י בד"ה עוד כתב המשנ"ל] שכתב שמכאן מוכח שצאן ברזל נחשב של הנותן לקדש בה אשה ורק לגבי ריבית כיון שיש קבלת אחריות חשיב כהלואה דהינו שנקט שמדובר בצאן ברזל רגיל והנה בפשוטו הדבר תמוה הרי מבואר בגמ' שזה סיבה לחיב בבכורה ואם זה נחשב של העכו"ם לקדש בו אשה מה הצד לחייב בבכורה וצ"ל שיש כאן שני סוגי בעלויות אחד לגבי עיקר הגוף ואחד לגבי אחריות וצ"ל שכיון שיש לו שם בעלים גמור מצד האחריות זה סיבה לחיב בבכורה לולי יד בכורה באמצע ולכן נקט שזה ודאי שגם הבעלות על עיקר הדבר זה סיבה לחיב בבכורה וכאן אין החיסרון של יד בכורה באמצע דדוקא שם שהעכו"ם יכול לקחת את גוף הבהמה לעצמו לכן זה מגרע בבעלות שמכח האחריות אבל כאן שזה בעלות מכח גוף הדבר בזה זה לא חיסרון אמנם הדברים צ"ע שהרי מבואר שאם המקבל ישראל היא לא אוכלת בתרומה ואיפכא היא אכולת בתרומה ואין שום סברא שאכילת תרומה זה תלוי דוקא בבעלות של האחריות.

והנה המעיין במהרי"ו מבואר שלמד דינו מסוגין שאם בסוגין כיון שהעכו"ם היה בעלים זה סיבה לפטור כ"ש הפוך שזה סיבה לחייב ועיין שו"ת משאת בנימין סימן ל"ח שתמה שאדרבא בגמ' מבואר שעיקר הבעלות זה המקבל ורק מחדשת שיד נכרי באמצע זה גם כשותפות בחפץ וזה סיבה לפטור אבל ודאי שבמקרה שהעכו"ם קיבל זה סיבה לפטור ובפשוטו מבואר שלמד שכונת הגמ' לישב שבאמת לגבי כל דיני התורה הנותן חשיב בעלים ורק בריבית זה אחרת וכל זה דוחק.

ועיין הגהות ברוך טעם על המשאת בנימין [הודפס בגליון של ההוצאה החדשה של זכרון אהרן] שהקשה עוד שהרי יש משנה מפורשת תחילת בכורות דעכו"ם שקיבל בהמה מישראל היא פטורה מבכורה ומפורש דלא כדבריו וע"ש שכתב שזה ודאי מדובר כאן שכל הרווח של הישראל והעכו"ם רק מקבל שכר ולכן זה חייב בבכורה [וכן מבואר בשו"ת משאת בנימין שהבין שזה המציאות שם וכפשטות הרמ"א] ורק שהמרי"ו דן שכיון שקיבל על עצמו אחריות ואם הישראל לא יתן לו מה שמגיע לו יתפוס הבהמה לכן זה יחשב ברשותו ולזה הוכיח שחזינן בסוגין שכיון שזה היה פעם שלו זה עדיף מחיוב אחריות וא"כ כאן שזה היה של הישראל זה עדיף מחיוב אחריות של עכו"ם אמנם כל זה כיון שכאן זה לא אחריות שברשות העכו"ם וצ"ע.

#

# המשך סוגיית צאן ברזל

### בביאור נידון סוגיין ברשות מי הצאן ברזל

א] הגמ' דנה ברשות מי נחשב הצאן ברזל האם ברשות המקבל או ברשות הנותן ושואלת סתירה דבמשנתינו לגבי ריבית חזינן שחשיב שהבהמה ברשות המקבל ולגבי בכורה חזינן שחשיב שזה ברשות הנותן ולכן זה פטור מבכורה והנה משמעות לשון רש"י שהנידון על זה עצמו האם יש חיוב אחריות אמנם עיין מהר"ם ומהרש"ל שזה ודאי שיש חיוב אחריות ולכן ביארו שהנידון ברשות מי זה נמצא ועיין ריטב"א שהגמ' דנה מה ההגדרה של צאן ברזל האם זה ברשות נותן דהינו שזה פקדון רגיל ורק שהמקבל קיבל אחריות ולכן זה פטור מבכורה כי זה של עכו"ם וממילא זה לא סיבה לאיסור ריבית או שזה הלואה גמורה וממילא א"ש מה שיש איסור ריבית אמנם קשה למה זה פטור מבכורה והנה רש"י ביאר ששמים את הבהמה בדמים והמקבל לא מחזיר את הבהמה וצ"ל שזה עצמו נידון הגמ' מה האומדנא של צאן ברזל האם שלא מחזיר הבהמה וממילא זה פיקדון ויש כאן רק קבלת אחריות או שלא מחזיר הבהמה וזה הלואה.

והנה בפשוטו המשנה דיברה ביחס לבני הולדות והנה רש"י ביאר שההסכם שחולקים בולדות ועיין ברשב"א דלפ"ז אין להקשות על קודם שקבעו מה לכל אחד דיש כאן שותפות גמורה ובהכרח הנידון על מה שנפל בחלקו של ישראל כמבואר ברש"י והקשה הרשב"א א"כ גם אם נימא שהבהמה ברשות הנותן אבל כאן הרי הנידון על מה שהגיע לחלקו של ישראל ועיין ריטב"א שביאר שהרי אם הישראל לא ישלם העכו"ם יקח הולדות והגמ' דנה האם להגדיר שחשיב שיש כאן בעלות לעכו"ם בבהמה בנתים או שזה רק אפותיקי וזה תלוי בהגדרה של הצאן ברזל שאם זה נחשב ברשות המקבל א"כ זה רק אפותיקי בעלמא אבל אם זה נחשב ברשות הנותן א"כ חשיב שנשאר לו כאן בעלות לגבות את זה ובפשוטו כן משמע בתוס' שביארו שסיכמו שכל הבהמות לישראל שבכל אופן הגמ' שואלת שאם זה נחשב ברשות הנותן ממילא גם לגבי הולדות חשיב שיש לנותן בעלות על זה כל שלא סילקו אותו בממון משא"כ אם זה נחשב ברשות המקבל ממילא זה רק אפותיקי בעלמא והגמ' דוחה שגם אם זה ברשות המקבל יש כאן סיבה לפטור בבכורה מצד שחשיב יש נכרי באמצע.

וברשב"א ביאר שהגמ' דנה מה המציאות של צאן ברזל ואומרת דכאן מבואר שצאן ברזל זה שכל האחריות על המקבל ולכן זה חשיב כהלואה וממילא ודאי שהמקבל מקבל את כל הולדות ורק משלם ממון ושם משמע שצאן ברזל זה גם אם האחריות על הנותן וכה"ג חולקים בולדות ולכן זה פטור מבכורה ואביי עונה שבאמת יש שני סוגי צאן ברזל ורבא דוחה שודאי שצאן ברזל זה רק אם האחריות על המקבל ואם לא כן זה לא נחשב צאן ברזל וא"כ ודאי שכל השבח של המקבל ובכל אופן יש פטור מבכורה מצד שיש יד נכרי באמצע.

והנה עיין תוס' שהקשו מנ"ל לגמ' דזה נחשב ברשות המקבל לגמרי אולי באמת זה ברשות נותן דהינו שזה שיך לו וזה רק פקדון ובכל אופן יש בזה איסור ריבית מצד קבלת אחריות מדרבנן ובפשוטו המקור שיש לאסור מדרבנן בקבלת אחריות גם אם זה ברשות נותן מסוגיא דאגרא ופגרא וכן מדודא דמר שמואל דשם מבואר שכל שיש קבלת אחריות אפילו שזה ברשות הנותן יש איסור מדרבנן [ובתוס"ר הלשון שהרי יש איסור של קרוב לשכר ורחוק מהפסד ומשמע ששם כתוב סיבת איסור חדש של ריבית דרבנן וזה ודאי שייך כאן] ולכן ביארו שמשמעות המשנה מפני שהוא ריבית זה ריבית דאוריתא ולכן ביארו דבהכרח מדובר במשנתינו שהשכר לא מיניה וביה דאל"כ בהכרח שזה רק ריבית מדרבנן אמנם הנה רש"י ביאר שמדובר שהרווח מיניה וביה ובפשוטו לפ"ז הוא רק ריבית מדרבנן ולפ"ז צ"ע מה קושית הגמ' [ובפשוטו כן מבואר ברמב"ן שהקשה שלמה המשנה אמרה שמותר בעכו"ם רק בצאן ברזל שזה ריבית דרבנן ולא אמרה בכל ריבית דאוריתא].

ועיין תו"ח ופנ"י שכתבו שנידון הגמ' האם זה פקדון או הלואה ועד כמה שזה פיקדון אם קבלת אחריות מהצד אין סיבה לאסור אפילו מדרבנן שהאחריות זה כדין מתנה ש"ח להיות כש"ש וכן הוא בלשון הריטב"א שאם זה פקדון אין לאסור אפילו מדרבנן וצ"ע הרי בסוגיא דאגרא ופגרא מבואר שאפילו שבאמת זה פקדון בכל אופן יש בזה איסור מדרבנן ויתכן שרק אם בקבלת כל האחריות יש ריבית מדאוריתא ממילא מדרבנן אסרו גם בקבלת חלק מהאחריות אבל אם בקבלת כל האחריות אין איסור מדאוריתא אין סיבה לגזור ודוחק ועוד קשה שהרי הרמב"ן נסתפק שבדודא דשמואל אם היה מקבל עליו כל הפחת הוי ר"ק א"כ גם כאן יתכן שאפילו שזה פקדון אבל יש כאן סיבה לאיסור ריבית אמנם הביאור שיש כאן נידון כללי האם קבלת אחריות זה סיבה להעמיד הדבר ברשות הנותן ואם זה סיבה להעמיד ברשות הנותן א"כ בקבלת כל האחריות זה איסור דאוריתא ולגבי בכורה זה סיבה לחייב ואם זה קבלת מקצת אחריות זה לא העמדה גמורה ברשותו אבל יש כאן העמדה חלקית ולגבי בכורה זה ודאי לא סיבה לחייב ולגבי ריבית זה איסור או מדאוריתא או מדרבנן אמנם אם קבלת אחריות זה לא דבר שמגדיר בעלות כלל א"כ אין סיבה לאסור גם מדרבנן אף פעם וא"ש קושית הגמ' שמהא דיש כאן איסור ריבית חזינן שקבלת אחריות זה סיבה להעמיד דבר ברשות המקבל ממילא כל שזה קבלה של כל האחריות זה סיבה לפטור לחייב בבכורה ואין לומר שמדרבנן זה אסור שכל האיסור מדרבנן או מדאוריתא בקבלה חלקית כי קבלת אחריות מגדירה מי הבעלים וז"ב.

אמנם בפשוטו יש מקום לומר שכל מה שהגמ' דנה שיש איסור בקבלת אחריות גם אם זה עדין פקדון זה רק אם הריבית זה תשלום צדדי כמו בשכירות אבל בסוגין שמקבל מיניה וביה עד כמה שזה פקדון לא שייך לדון שזה ריבית דהרי שלו השביח וכה"ג רק אם זה ברשות המקבל לגמרי שזה הלואה יש סיבה לאיסור ריבית ולפ"ז אין לדמות הגדרי איסור דרבנן של צאן ברזל ולוקח הרוח מיניה וביה לשאר ריבית בקבלת אחריות.

והנה תוס' ע. הביאו את הריב"ן שכל עיסקא שהיוקרא וזולא על הנותן אפילו שאחריות על המקבל זה מותר דכה"ג חשיב פקדון ולא הלואה והתוס' הקשו מהדין של דודא דמר שמואל דמבואר שאפילו שהזולא היה על הנותן בכל אופן הגמ' דנה שזה יחשב ריבית אמנם לנ"ל יש לחלק שכל דבריו רק בעיסקא שמקבל השבח מיניה וביה שבזה כל שזה נחשב פקדון אין איסור וכנ"ל ואדרבא מדויק בגמ' שאין כאן סיבה לאסור מדרבנן משא"כ בדודא שהריבית זה מבחוץ לכן בזה אסור אפילו בדבר שנחשב פקדון.

והנה עיין בשיעור הקודם סק"א שכתבנו לבאר למה קרוב לשכר ורחוק מהפסד זה א"ר דיש לבאר שזה חסרון בהלכות ריבית אמנם ברמב"ן יש ביאור אחד שהחיסרון שכה"ג כיון שמקבל השכר מיניה וביה זה נחשב פקדון ולכן אין בזה ריבית מדאוריתא ולפ"ז צ"ע מה הקשתה הגמ' שזה יתחיב בבכורה הרי בפשוטו שם מדובר כמו סוגין שחולקים ברוח מיניה וביה וא"כ כה"ג באמת אין זה ריבית דאוריתא מצד שחשיב פקדון וא"כ אין שום סיבה שזה יתחיב בבכורה ובהכרח צ"ל דבבכורות מדובר שמקבל שכר מבחוץ וכחילוק זה מבואר ברמב"ם ולפ"ז א"ש כנ"ל שעד כמה שקבלת אחריות זה סיבה להעמיד ברשות המקבל א"כ בדוגמא שם זה סיבה לפטור מבכורה וגם אם נימא כנ"ל שברוח מיניה וביה אין לאסור אפילו מדרבנן יתכן שכל זה אם בקבלת כל האחריות זה לא אוסר מדאוריתא אבל אם זה אוסר מדאוריתא א"כ גם במיניה וביה שיך לדון שיש כאן סיבה שזה יחשב של המקבל ורק מחמת תנאי העמיד את זה ברשותו וזה סיבה לאסור מדרבנן וצ"ע אמנם כל זה דוחק שאותו לשון של צאן ברזל שמובא בגמ' בבכורות מתפרש בכונה אחרת.

ויתכן שכל מה שכתב הרמב"ן שזה כפיקדון זה רק ביחס לחלק שממנו מקבל הולדות אבל לגבי החלק שהולדות למקבל בזה חשיב שזה הלואה וזה שלו ולפ"ז יתכן שבמשנה מדובר שחלקו כמבואר ברש"י ולגבי חלק זה תלוי מה ההגדרה בכל קבלה שאם זה ברשות נותן א"כ חשיב שזה עדין ברשות נותן וזה סיבה לפטור מבכורה אבל אם זה ברשות המקבל דהינו שביחס למה שסיכמו זה ברשותו לגמרי א"כ חלק זה הוא צריך להיות חייב בבכורה וצ"ע.

### בביאור החידוש של המשנה

ב] עיין רש"י דביאר דבמשנתינו מדובר שהנותן לוקח חלק מהולדות ובאמת זה אותו דין שלמדנו לעיל שאסור לתת בהמה למחצית שכר והחידוש של המשנה זה הסיפא שמותר לתת צאן ברזל לעכו"ם והראשונים תמהו שאין זה במשמע שהחידוש זה הדין של עכו"ם אלא אדרבא כל הדין של עכו"ם זה אגב הרישא ועיין רמב"ן שכתב לבאר שהחידוש שכאן לא עוזר שמקבל שכר עמלו ומזונו וכן הוא בנימוק"י וע"ש שביאר החילוק שרק בחצי פקדון עוזר השכר טירחה שבעד החלק פקדון אבל כאן שכולו הלואה אין סיבה שזה יעזור ומבואר חידוש שגם כנגד החצי שהנותן מקבל מיניה וביה חשיב הלואה ועיין לעיל סק"א שלכאורא מוכרח בדעת הרמב"ן לא כך [ובעיקר הנידון עיין מגיה לסה"ת] עוד כתב לישב שהיה מקום לומר שכאן שמחזיר לו הבהמה עצמה א"כ זה כולו פקדון ואין בזה איסור ריבית כלל וקמ"ל שדנים שזה ברשות המקבל ויש כאן ריבית והנה יתכן שהחידוש שאפילו שבאמת כאן זה כמו פקדון בכל אופן זה אסור וזה כביאור השני של הרמב"ן אמנם לביאור הראשון שבאמת בסוגין חשיב כולו הלואה צ"ל שזה עצמו החידוש שאפילו שמחזיר אותו עצמו חשיב הלואה.

### האם צריך גם יוקרא וגם זולא לגבי ריבית ובכורה

ג] מבואר בגמ' שאביי מחלק מי קיבל על עצמו יוקרא וזולא דהינו שהמשנה בבכורות מדובר שזה באחריות הנותן והראשונים תמהו שאין זה צאן ברזל ועיין רמב"ן ובשטמ"ק בשם הראב"ד שביארו שמדובר שקיבל על עצמו רק זולא וכן אונס חיצוני של גניבה אבל אונס של מיתת הבהמות זה על המקבל [ובלשון הרמב"ן מבואר שזה גם יוקר וצ"ע דבפשוטו זולא זה כולל יוקר ויתכן שצ"ל שהכחש על המקבל וכן הוא בראב"ד] והנה רבא שואל שהמשנה תחלק שאם האונס וזולא על המקבל מותר ולדברי הרמב"ן מבואר שכה"ג אפילו שהפחת והמיתה על המקבל בכל אופן זה מותר וכן הוא בבעל התרומות אמנם לפשטות הגמ' אין לנו מקור להתיר כה"ג והנה כל הקושיא שזה לא צאן ברזל זה לגירסת רש"י שהגמ' מעמידה את הסוגיא בבכורות שהנותן קיבל עליו בין אונס ובן זול אמנם הריטב"א גרס ששם מדובר שהמקבל לא קיבל אונס וזול וביאר שהכונה שלא קיבל את שניהם אלא אחד מהם ולפ"ז יתכן שלכן קוראים לזה צאן ברזל כיון שאחד מהם קיבל כמבואר בדבריו.

והנה מבואר בלשון רבא שאם הנותן קיבל עליו אונסא וזולא אין איסור ריבית בצאן ברזל ויש להסתפק האם הכונה דוקא אם קיבל גם אונסא וגם זולא או שמספיק שקיבל אחד מהם והנה בפשוטו צאן ברזל זה נחשב דבר שאין בו פחת דהרי זה לא עומד לעבודה אלא רק לגיזות ולוולדות ולפ"ז זה תלוי במחלוקת הראשונים לעיל ס"ט: האם בדבר שאין בו פחת מספיק קבלת זולא וכן הוא במחנה אפרים סימן ל"ב ובפשוטו לריב"ן שבכל עיסקא מספיק קבלת זולא באמת גם כאן יספיק שהנותן מקבל על עצמו זולא ועיין ביאור הגר"א ס"ב שהרמ"א כתב דלא כריב"ן וציין הגר"א לס"א דמבואר בצאן ברזל שצריך לקבל על עצמו את גם זולא וגם אונסא והנה עיין רמב"ם פ"ח הי"ב שכתב **לפיכך אם קיבל עליו בעל הצאן שאם הוקרו או הוזלו או אם נטרפו הרי הן ברשותו הרי זה מותר** עכ"ל ועיין מ"מ הי"ג שנראה שהבין שאין כונת הרמב"ם שמספיק אחד מהם אלא הכונה שצריך את שניהם והקשה מה זה שונה משם פרה דמבואר שאם קיבל עליו זולא זה מותר ותירץ דשם יש פחת וזה על הבעלים והשו"ע העתיק את לשון הרמב"ם ועיין ביאור הגר"א שהכונה שמקבל את שניהם וכן מבואר בש"ך סק"ה שהעתיק את המ"מ.

ולפ"ז לכאורא צ"ע סתירת השו"ע דבפשוטו בסימן קע"ו נקט לגבי דבר שאין בו פחת שמספיק קבלת זולא א"כ למה כאן נקט שצריך את שניהם ולכאורא צ"ל שכאן שמקבל הרוח מיניה וביה זה יותר נראה שזה שלו ולכן מדרבנן כאן זה יותר סיבה להחמיר שזה נראה כהלואה ושכדי שיותר צריך שהמקבל יקבל עליו גם זולא וגם אונסא וצ"ע.

והנה לכאורא הנידון הנ"ל האם צריך שיקבל עליו גם אונסא וגם זולא תלוי בגירסא בגמ' דהנה הגמ' שואלת הסתירה ממשנתינו דמבואר דצאן ברזל הוא ריבית והוי ברשות המקבל למשנה בבכורות דמבואר שישראל המקבל מעכו"ם זה פטור מבכורה חזינן שזה ברשות הנותן ועיין רש"י שגרס **אמר אביי לא קשיא הא דמקבל עליה אונסא וזולא הא דלא קביל עליה אונסא וזולא א"ל רבא אי דקביל עליה אונסא וזולא צאן ברזל קרית ליה ועוד הדתני סיפא אבל מקבלין צאן ברזל מהעכו"ם ליפלוג בדידה בד"א דלא קביל עליה אונסא וזולא אבל קביל עליה אונסא וזולא שפיר דמי** עכ"ל הגמ' ועיין רש"י שביאר לגירסא זו שהכונה שהמשנה בבכורות מדובר שהנותן הגוי קיבל עליו אונס וזול והמשנה אצלינו מדובר שהנותן לא קיבל עליו אונס וזול ולפ"ז רבא שואל שהמשנה אצלינו תחלק שברישא אסור כשהנותן לא קיבל עליו יוקר וזול ובסיפא מותר כי הנותן קיבל עליו אונסא וזולא והנה יש להסתפק בכונת הגמ' אונס וזול האם הכונה או אונס או זול או שהכונה שקיבל את שניהם והנה אם הכונה את שניהם לכאורא יש כאן סתירה שמצד אחד מבואר שכדי לפטור מבכורה צריך לקבל את שניהם ומצד אחד בסוגין כדי לאסור בריבית צריך שהנותן לא קיבל על עצמו כלום אמנם אפשר לבאר שהגמ' נקטה את שני הקצוות ובמקרה שהנותן קיבל את שנים זה ודאי פטור מבכורה ובמקרה שלא קיבל על עצמו את שניהם זה ודאי ריבית וכן בחלוקה של רבא במקרה שהנותן לא קיבל על עצמו כלום זה ודאי ריבית ובמקרה שקיבל על עצמו את שניהם זה ודאי לא ריבית והגמ' לא נכנסה מה הדין במקרה אמצעי אמנם הדבר קצת דוחק שהגמ' דיברה בצורה לא נכונה כי לא רצתה לפרט בכל מקרה.

ולכן יותר מסתבר שהכונה או אמנם יש לדון מהו המקרה שזה או ומהו המקרה שזה דוקא והנה בפשוטו הכונה בדבר הראשון שזה שניהם והמקרה השני שזה אחד מהם דהינו שכונת אביי שבבכורות מדובר שהנותן קיבל אונסא וזולא ובמשנתינו מדובר שהנותן לא קיבל אונסא וזולא אלא אחד מהם וגם בדברי רבא הכונה שהרישא מדובר שהנותן לא קיבל את שניהם אלא את אחד מהם ולפ"ז הסיפא שמותר שמדובר שקיבל את אחד מהם והנה הראשונים שתמהו איך אביי קרא זה צאן ברזל מבואר שהבינו שכונת אביי שהמשנה בבכורות מדובר שהנותן קיבל את שניהם והנה לפ"ז מבואר שלגבי איסור ריבית אין איסור אלא אם קיבל על עצמו את שניהם וזה א"ש לשיטת רש"י לעיל שבמקום שאין פחת מספיק קבלת זולא לבד וכדעת הריב"ן אמנם הדבר קשה שלגבי בכורה לכאורא ודאי שקבלת אחד מהם זה לא סיבה מדאוריתא שזה יחשב של הנותן אם לא דנימא שכאן לדעת רש"י שלא מחזיר את הבהמה בעצמה בזה כל שהנותן לא קיבל את שניהם זה ודאי סיבה שזה יחשב של המקבל ואין לדמות את סגין לשכירות לעיל אמנם ברמב"ן בסוגין מבואר כרש"י והרי הוא למד שמחזיר הבהמה עצמה.

אמנם יתכן לבאר הגמ' שכונת אביי שהנותן קיבל או אונסא או זולא ומשנתינו מדובר שהנותן לא קיבל לא אונס ולא זול אלא הכל המקבל ולפ"ז רבא אומר שהגמ' תחלק שהרישא אסור כי הנותן לא קיבל על עצמו כלום ובסיפא שהנותן קיבל על עצמו אחד מהם זה מותר ולפ"ז א"ש שבכורה באמת כל שיש לו אחד מהם זה פטור מבכורה אמנם עדין מבואר לגבי ריבית שאין איסור אלא אם מקבל על עצמו את שניהם והנה זה א"ש לשיטת רש"י אבל לשיטת הרמב"ן שבדבר שאין פחת יש איסור מדרבנן צ"ע למה כאן זה לא אסור ולכאורא מבואר שיש מקום להקל בצאן ברזל יותר מכל שכירות ולכאורא הסברא בזה כנ"ל סק"א דכאן דהשכר מיניה וביה זה יותר סיבה שלא לראות את זה כריבית משא"כ בשכירות שהריבית זה דבר חיצוני זה יותר סיבה לראות הדבר כריבית [ולפ"ז יש לישב את קושית תוס' על הריב"ן מדודא שכל דבריו רק בעיסקא שהרוח מיניה וביה אבל בדודא שהרוח זה השכירות שזה משהו חיצוני זה גרע].

והנה הריטב"א בסוגין הביא את גירסת ר"ת שגרס **הא דלא קביל עליה אונסא וזולא הא דקביל עליה אונסא וזולא א"ל רבא אי דלא קביל עליה אונסא וזולא צאן ברזל קרית ליה ועוד לפלוג וליתני בדידה בד"א דקביל עליה אונסא וזולא אבל לא קביל עליה אונסא וזולא ש"ד** ע"כ [ועיין רמב"ן רשב"א ריטב"א ביבמות ס"ו: בקושיתם על ר"ח דמבואר שכך גרסו בסוגין] ועיין ריטב"א שלפ"ז הביאור שבמשנה בבכורות מדובר שהמקבל לא קיבל עליו את האונס והזול אלא את אחד מהם ומשנתינו מדובר שהמקבל קיבל עליו את שניהם ולפ"ז א"ש אביי שכה"ג זה נחשב צאן ברזל כי יש עליו או האונס או הזול ורבא שואל שזה לא צאן ברזל ועוד רבא שואל שהמשנה תחלק שברישא אסור כיון שהמקבל קיבל עליו גם אם האונס וגם את הזול ובסיפא שלא קיבל עליו את שניהם זה מותר והנה לפ"ז הריטב"א לשיטתו שבמקום שאין פחת מספיק זולא לבד א"ש אמנם לראשונים לעיל צ"ע ובהכרח כחילוק הנ"ל שכאן בסוגין זה יותר קל.

והנה עיין ביאור הגר"א שכתב לבאר בדעת הרמב"ם שצריך את שניהם כדי להתיר וכתב בסק"ג שכך מבואר בסוגין ובפשוטו גרס כרש"י ודייק מהלשון שבסיפא מותר שהנותן קיבל את שניהם ולפ"ז הכונה ברישא שקיבל או אונס או זול וזה צע"ג כנ"ל שבבכורה יספיק אחד מהם ולכאורא אין לישב השיטות שצריך קבלה של שניהם אלא אם כונת הגמ' לדבר על שני הקצות והגמ' לא ביארה מה הדין במצב האמצעי וצ"ע ובחוו"ד כתב שמבואר בסוגין שאין איסור אלא אם המקבל קיבל עליו גם אונס וגם זול וזה א"ש או כגירסת רש"י וכנ"ל שהרישא זה או והסיפא זה שלא היה את שניהם או כגירסת הריטב"א והנה החוו"ד נקט שמבואר בסוגין שאין איסור אלא אם גם האחריות על המקבל וגם הזול [צ"ב שם כונתו] ומבואר שאם האחריות על המקבל מותר אמנם כתב שזה רק אם כל האחריות עליו גם אחריות גניבה ואבידה אבל אם רק חלק מהאחריות כה"ג באמת זה אסור וצ"ע שם איך למד סוגין.

### בקבלת אחריות שלא לטובת המקבל

ד] מבואר בסוגין שצאן ברזל אם המקבל מקבל עליו כל האחריות חשיב הלואה ויש בזה איסור ריבית ועיין ב"י תחילת סימן קע"ז שהביא מספר התרומה שהביא מהראב"ד שזה גם אם אדם שולח שליח לעסוק בדבר וכל הרוח לנותן וכל האחריות על מהקבל שגם כה"ג חשיב הלואה וממילא מה שהנותן מקבל הרוח זה ריבית אמנם הספר התרומה חלק עליו וכן הביא הב"י משו"ת הר"ן שכל הדין שקבלת אחריות זה סיבה לאיסור זה רק אם החפץ נמצא אצל המקבל לתועלתו אבל כל שזה נמצא לטובת הנותן אין בזה איסור ולכאורא הביאור שכה"ג לא חשיב הלואה כלל אלא כמתנה ש"ח להיות כש"ש דהינו שזה סתם התחיבות חיצונית והנה אם הדין קבלת אחריות זה מצד אומדנא שכונתו להקנות א"ש שכאן זה לא שייך אמנם אם זה צורה להגדיר בעלות צ"ל שיש תנאי שזה רק במחזיק הדבר לתועלתו [ועיין חוו"ד קס"ז סק"א].

והנה עיין ביאור הגר"א קס"ח סק"ס דכתב שכל ההיתר רק אם אין שום הנאה למקבל כלל וכלל ומשמע שכל שיש לו תועלת בדבר חשיב ריבית ולפ"ז גם אם יהיה לו שכר טרחו ועמלו אמנם בשו"ת הר"ן מבואר שגם כה"ג מותר ואדרבא זה יותר מראה שזה לא שלו וכן מבואר בביאור הגר"א קע"ג סקל"ז.

והנה עיין סימן קס"ח סט"ז דמבואר שאם ישראל שולח שליח להלות לעכו"ם אם כל האחריות על הישראל אסור והקשו האחרונים דהרי כל שהוא רק שליח ואין לו תעלת מזה לא חשיב הלואה ואין בזה איסור ועיין רעק"א שם ששם מונח שאם השליח ירצה להשתמש במעות הוא יכול ולכן זה מתפרש כהלואה ועיין חוו"ד שם שתמה על זה דמה פתאום שזה יהיה כך ובשער דעה כתב לדון שכל ההיתר של הרמ"א זה רק שהרוח לבעל הבית זה מיניה וביה שזה ריבית דרבנן אבל במקום שהרוח מבחוץ שזה ריבית דאוריתא בזה לא עוזר הסברא הנ"ל ועיין בית מאיר סימן קע"ז שחידש שרק בדבר שלא עומד להוצאה כגון צאן ברזל זה לא נחשב הלואה אבל במעות שעומדים להוצאה בזה זה נחשב הלואה ואסור ועיין סימן קס"ז דמבואר שאם נותן לחברו מנה שיעסוק אם זה עד שזה יהיה שני מנים שמותר רק אם אחריות על הנותן וצ"ע הרי עכשיו עוסק לטובת הנותן וביאר החוו"ד שם והגר"א קס"ט סק"ס שכיון שעושה הכל כדי שיקבל אחרי זה הלואה זה סיבה שחשיב שעושה לטובתו ומבואר חידוש אפילו שעכשיו עדין אין לו תועלת מזה זה סיבה שיחשב כהלואה.

# ריבית שאינה מלוה למלוה

### ביסוד ההיתר דריבית שאינה מלוה למלוה

א] מבואר בגמ' ס"ט: שמותר לאדם לתת מעות לחברו כדי שילוה לאדם אחר ואין בזה איסור ריבית כיון שאינו מלוה למלוה דהינו שמדובר אפילו שכל ההקנאה של המעות זה רק עד כמה שיהיה הלואה ואם זה היה מהלוה חשיב קצוצה בכל אופן זה מותר ובפשוטו ה"ה אם ראובן מלוה מעות לשמעון ולוי מוכן להתחיב את הריבית כיון שכל חוב הריבית זה לא על הלוה אין בזה איסור ריבית [וכן הוא בפשוטו ברמ"א ק"ע ס"ב ובגר"א סק"ט וגם הט"ז סק"ו שאסר זה במקום שזה מתפרש שהוא ערב על ההלואה וכן משמע במחנ"א סימן ז'] וצ"ב למה הגמ' לא אמרה מקרה זה שזה חידוש יותר גדול והנה בפשוטו לפ"ז גם במקום שהיה הלואה בריבית אבל אם המלוה מת והיורשים יגבו החוב אין בזה איסור וה"ה אם ימכור החוב למישהו אחר רק דאם נימא שאין חוב בריבית ממילא הקונה לא יוכל לגבות החוב של הריבית אמנם עיין שערי יושר ש"ה פ"ד שהביא משו"ת הר"ן שאם היורשים גובים הריבית הם עוברים על איסור ריבית קצוצה ויש עליהם חיוב להחזיר הריבית וצ"ב הרי זה לא מלוה למלוה [וכן מבואר ברמב"ן שהמלוה אסור לגבות הריבית מנכסי היתומים] וע"ש שכתב שמוכח מזה שכל המיעוט זה רק ביחס לחלות החוב דהינו שכל שמעצם הקציצה זה קציצה שלא מלוה למלוה בזה לא אסרה תורה אבל כל שהקציצה היתה מלוה למלוה כל שגובים חוב זה הוא בכלל איסור גבית ריבית ולכאורא לפ"ז אם אדם לוה בריבית ומישהו אחר ישלם הריבית בשבילו לא בתור שזה יחשב פרעון הלוה יש בזה איסור ויש לחלק שכל האיסור הנ"ל שכל שחל חיוב ריבית והתשלום מוכרח מכלל החיוב הוא בכלל הריבית ממלוה ללוה אבל כאן שמשלם מדעתו הרי זה בכלל ההיתר אמנם לכאורא כה"ג יש לפני עור ביחס למלוה שבזה שגובה הריבית עובר על לא תשימון וזה ודאי נחשב סיבה להעמיד את ההלואה כשימה של ריבית [אמנם יתכן שתשלום בצורה של היתר אין בו השלמה של השימה עיין שו"ת אמרי בינה סימן ב' לגבי לוה שנהיה מומר]

והנה עיין חזו"א ע"א סק"א שפשיטא ליה שאם אדם לוה בריבית ומישהו אחר משלם הריבית בשבילו שיש בזה איסור ריבית ובלשונו משמע שסיבת האיסור כיון שזה נחשב כאילו הלוה משלם מדין ע"כ ומשמע שאם יתן לא בתור שזה כאילו הלוה משלם אלא שמעצמו הוא משלם את זה כה"ג לא יהיה בזה איסור מצד תשלום ריבית כיון שזה לא מלוה למלוה אלא שיתכן שאין לאדם אפשרות לפרוע חוב של חברו ללא שיתיחס אליו הפרעון עיין שערי חיים קידושין סימן כ' שהאריך בזה, וזה ודאי שאם יתן הכסף למלוה על מנת שימחל לו החוב שכה"ג אין כאן איסור תשלום ריבית [ויש לדון שכה"ג מותר אפילו אם הוא משלם לו על מה שגרם שימחל לו החוב אמנם זה נראה כשלוחו וצ"ע].

ונפק"מ בריבית לחברת חשמל שיש שהורו שיתן לאחר לשלם החוב ולגרש"ש הנ"ל לכאורא זה לא יועיל ויש בזה איסור תשלום ריבית וגם לחזו"א צריך שיתן לא בתור שמשלם בשביל פלוני מדין ע"כ אלא רק בתור שהוא משלם חוב של חברו ובפשוטו כיון שלחברת חשמל זה לא משנה בתור מה עושה את זה אם הנותן מכוין כה"ג זה מותר אמנם יש לדון שכיון שיש חוב זה נראה כשלוחו של הלוה וצ"ע ועיין נתיבות שלום שכתב להתיר מצד שהסיבה שנותן הריבית כדי שיתנו לו שרות ולא בתור לשלם ריבית וע"ש שהביא מהשערי דעה שזה אסור [אמנם יתכן שאם מפרש שאינו משלם בעד החוב אלא מצידו זה נחשב שיש עדין חוב ונפק"מ שאם הלוה יהיה מומר יוכל לגבות וכל מה שמשלם כדי שימשיכו לתת לו שימוש מותר ויתכן שזה סברת הגריש"א] ושמעתי עיצה להקנות כסף לחברת חשמל סתם ובזמן שמשלם לחשוב שאם יש כאן איסור ריבית נותן להם הממון בתור מה שזה שלהם.

והנה מבואר בגמ' ע. שרב ענן ס"ל שמותר לאפוטרופוס של יתומים להלות ממונם בריבית ועיין שו"ת הרשב"א ח"ד סימן קמ"ז שביאר שאין בזה לא תאכילום בגלל שזה שלא על ידי מעשה וממילא מה שקוצץ בשבילם אין בזה איסור אמנם הוסיף הרשב"א דמה שגובה הריבית אין בזה איסור מצד שזה לא מלוה למלוה [וכן הוא בריטב"א] דהינו שהרשב"א נקט שאפילו שאין כאן איסור מצד שהם עושים קציצה אבל הגביה זה גביה של ריבית האסורה ודן לאסור מצד שהאפוטרופוס עושה איסור וכתב שכל האיסור זה על המלוה עצמו דהינו שנקט שבדין לוה למלוה כתוב שכל האיסור רק על המלוה והלוה בעצמו ולכאורא זה דלא כשו"ת הר"ן אמנם יתכן שכל חוב שמכח המלוה או שגובים מכח הלוה זה גם נחשב ממלוה ללוה ורק כאן שהגביה לא לאדם שגובה זה מותר ובפשוטו לפ"ז אדם שמשלם חוב של ריבית של הלוה אם זה שלא מדין עבד כנעני אין בזה איסור וצ"ע.

### בטעם המקרים האסורים בריבית שאינה מלוה למלוה

ב] עיין ברא"ש שכתב שאפילו דמבואר בגמ' שמותר לאדם לתת מעות למלוה כדי שילוה למישהו אחר אבל יש שלשה מקרים שאסור א. אם הלוה מפיס אדם אחר שיתן בשבילו ב. אם הלוה אומר למלוה שאוהבו יתן בשבילו הריבית ג. אם הלוה חוזר ומשלם לנותן את מה שנתן בשבילו והנה בלשון הרא"ש מבואר שזה מצד שמחזי כשלוחו דהינו שמעיקר הדין בכל המקרים זה מותר ורק מדרבנן זה נראה כשלוחו והרי עד כמה שהוא שלוחו יש כאן סיבת איסור שזה נחשב שהלוה עצמו נתן הריבית והנה ברמב"ן וסיעתו חלקו וכתבו שכל שהלוה לא שילם מעות אין איסור אפילו שפיס אותו שיתן מעות בשבילו והנה עיין בית מאיר וחוו"ד בחידושים ז' שנקטו שלשיטות שאם הלוה מפיס אדם אחר שיתן מותר כ"ש אם הלוה רק אומר למלוה שאוהבו יתן בשבילו דהינו שכה"ג זה פחות נראה כשלוחו ויש פחות סיבה לאסור וכן הוא בלשון הרשב"א שכתב שאפילו אם הלוה מפיס אדם אחר זה מותר ומשמע שאם רק הלוה אומר למלוה זה ודאי מותר אמנם בשו"ע מובא את הרא"ש שאסר בכל המקרים וכתב וי"א שאם הלוה מפיס מישהו שיתן למלוה מותר ומשמע שרק כה"ג מותר אבל במקרה שהלוה אומר למלוה שמישהו אחר יתן בשבילו כה"ג כולם מודים שזה אסור וצ"ב מה הסברא להחמיר בזה.

והנה בעיקר הסברא שאם הלוה מפיס את הנותן שיתן בשבילו עיין חוו"ד סק"ו שביאר שכה"ג זה נחשב שפועל לטובת המלוה וזה עצמו מה שטורח לגרום שהמלוה יקבל מעות זה נחשב שנותן לו ריבית וע"ש שנקט שכה"ג אין לאסור מצד המלוה שכיון שהוא לא יודע שקיבל מהלוה הנאה ורק יש לאסור מצד הלוה וע"ש שכתב שיסוד מחלוקתם האם בריבית דרבנן יש איסור רק למלוה או גם ללוה אמנם עיין חזו"א סק"א שביאר שכיון שהמלוה לא מעונין כלל בטירחת הלוה ולא סיכם עמו א"כ ההנאה שמצדו קיבל זה הד' זוז והלוה שטרח זה לצורך עצמו ולא לצורך המלוה ולכן אין לאסור כלל מצד הטירחא שטרח שהמלוה יקבל הד' זוז ורק מצד שמחזי כשלוחו וכמבואר בראשונים והנה לסברת החוו"ד לכאורא אין לדמות כלל מקרה שהלוה אומר למלוה שיתנו בשבילו והראשונים הרי דימו בדברים אלא בהכרח שיסוד האיסור מצד שזה נראה כשלוחו ולכן יש לדמות את שני המקרים.

והנה יש לדון האם איסור זה הוא בגדר אבק ריבית והנה באופן הגמ' שזה קודם הלואה וזה ריבית מוקדמת הרי הדין שאין חוב אפילו לצי"ש אמנם הנפק"מ במקום שהתחיב לשלם ריבית אחרי הלואה וזה נעשה על ידי פיוס הלוה אמנם בפשוטו מבואר בגמ' בקידושין ו: לפי איך שביאור הראשונים שם שזה רק הערמת ריבית.

### האם יש לאסור בסוגין מדין עבד כנעני

ג] והנה עיין ביאור הגר"א סקכ"ה שכתב על המקרה שהלוה אומר למלוה שמישהו אחר יתן בשבילו שזה אסור שזה כמו דמבואר בגמ' שאם אשה אומרת הא לך מנה והתקדשי לפלוני שמקודשת מדין עבד כנעני ובפשוטו משמע שיש כאן איסור דאוריתא אמנם פשטות בראשונים מבואר שזה מותר ועיין חזו"א סימן ע"א סק"א שביאר שאם הפלוני יתן לא בתור נתינה של הלוה בזה ודאי אין איסור ואם יתן בתור נתינה של הלוה לכאורא מדין עבד כנעני זה נחשב כנתינה של הלוה וזה ודאי אסור רק יש כאן נידון איך זה מתפרש בפשוטו שבראשונים נקטו שזה מתפרש שנותן בתור נתינה מעצמו ולא בתור נתינה של הלוה ולכן נקטו שזה מותר וגם אם יש איסור זה רק מדרבנן אמנם הגר"א נקט שזה מתפרש שהנותן נותן את זה בשביל הלוה ולכן יש כאן איסור מדין עבד כנעני.

ועיין חזו"א שכתב שיתכן שבאמת לא שייך לאסור ריבית מדין עבד כנעני דיתכן שגדר דין עבד כנעני אין זה שאפשר לתת לצורך מישהו אחר וזה נחשב שהוא נתן אלא זה רק הלכה שכיון שנתינת מעות זה סיבה לקנין ממילא אדם יכול ליחס את סיבת הקנין לחברו וממילא לגבי ריבית זה לא שייך דהינו שהרי כל האיסור שהלוה ישלם ריבית והרי למעשה הוא לא שילם הריבית [אמנם ע"ש שנקט שאם הלוה לוה בריבית ומישהו אחר משלם בשבילו זה ודאי אסור וצ"ע האם מצד שכה"ג יש מה ליחס ללוה וזה אסור מדין עבד כנעני או שנקט שכל שיש חוב של ריבית זה אסור גם אם זה משולם על ידי מישהו אחר וצ"ע] ועיין שו"ת חמדת שלמה סימן ל"ב שהביא מהנתה"מ שלא שייך דין עבד כנעני לגבי פדיון הבן ובפשוטו זה מצד הנ"ל שאין הגדר כאילו הוא נתן אלא זה רק לגבי לפעול חלות וכאן שיש מצוה לתת חמש סלעים לא חשיב שנתן חמש סלעים ובפשוטו לפ"ז גם לגבי מתנות לאביונים לא יועיל שמישהו אחר יתן בשביל חברו מצד עבד כנעני רק יתכן שכה"ג זה יועיל בתור שליחות ואין דין שיתן דוקא ממון שלו וכן נפק"מ האם מועיל לתת מתות לאביונים על ידי תשלום בכרטיס אשראי וצ"ע והנה בחידושי הגר"ח הלכות לוה ומלוה נקט שאם ראובן הלוה מעות לשמעון כדי שלוי יחשב מלוה מדין עבד כנעני שכה"ג לוי נחשב המלוה ומבואר שהגדר של עבד כנעני שזה כאילו מי שנתנו בשבילו נחשב שנתן ועיין חידושי הגר"ח שזה לא מועיל לעכו"ם מצד שזה מגדרי שליחות [ועיין שם בסוגיא שהארכנו בזה].

והנה בפשוטו כל מה שיש כאן צד לאסור מדין עבד כנעני זה רק אם הלוה אומר למלוה שפלוני יתן בשבילי כה"ג שייך לדון שמה שנותן אחרי זה הוא בשבילו אבל אם רק מפיס את הנותן שיתן למלוה כדי שילוהו דהינו שהמלוה לא מקבל את זה כלל בתור נתינה בשביל הלוה בזה אין לאסור אלא מצד שנראה כשלוחו ובזה א"ש השו"ע שנקט שאפילו אם בפיוס זה מותר אבל במקרה שהלוה אמר זה אסור אמנם עיין פתחי תשובה סק"ט שהביא מהמהרשד"ם שנקט שגם כה"ג יש בזה איסור מדאוריתא דחשיב כשלוחו ובפשוטו צ"ע מה איכפת שהוא שליח שלו אבל כיון שהממון לא מגיע מהלוה אין בזה איסור אמנם אם נימא שזה מדין עבד כנעני א"ש דהינו שנקט שגם כה"ג זה מתפרש כנתינה של הלוה וצ"ע.

### בהא דהגמ' הוצרכה לטעם שזה שכר אמירה בעלמא

ד] הגמ' אומרת שאם הלוה מפיס אדם בכסף שידבר אם המלוה שילוה לו ממון זה מותר מצד שהממון הזה ניתן בתור שכר אמירה ועיין ריטב"א שהקשה שמה צריך להגיע לטעם זה הרי אין כאן ריבית מלוה למלוה ועין מיוחס לריטב"א שהגמ' אמרה טעם יותר טוב שאין כאן ענין כלל של ריבית ובריטב"א תירץ שכונת הגמ' שגם אם המלוה אומר שלא מוכן להלות ללוה אלא למבקש ושהוא ילוה ללוה שזה מותר ולא אומרים שהמעות שנתן לו זה ריבית כיון שמה שנתן לו כסף זה לא היה כדי שילוה לו אלא כדי שיפיס המלוה שילוה לו [וכן הוא באחרונים ק"ע ס"א] עוד כתב לתרץ שהכונה שאפילו אם השליח נתן כסף למלוה כדי שילוה לו גם כה"ג זה מותר עכ"ד והנה הראשונים כתבו שכל מה דמבואר בגמ' שאם אדם נותן כסף למלוה כדי שילוה זה מותר זה רק אם הלוה לא חוזר ומשלם לנותן אבל אם הלוה חוזר ומשלם לנותן זה אסור מצד שנראה כשלוחו ולכאורא בריטב"א הנ"ל מבואר שמותר אמנם יש לחלק שכאן הרי הנתינה של הלוה זה לא היה כלל בתור התשלום שנותן למלוה וממילא גם אם אחרי זה הנותן רוצה לתת את זה למלוה זה לא סיבה לאסור ורק מתי שמשלם לנותן בתור תשלום על מה שנתן למלוה זה עושה שהנתינה למלוה נראה כשלוחו אמנם עיין רמ"א שכתב שאסור למקבל לתת הכסף למלוה כדי שילונו ובפשוטו זה דלא כריטב"א.

אמנם עיין חוו"ד שכל האיסור רק אם הלוה לא נתן למפיס אלא אם יצליח לפיסו וכה"ג זה נראה כשלוחו אבל אם נתן לו גם על הצד שלא יצליח לפיסו א"כ נתינת הממון הנ"ל אין שום סיבה לראות שהיא קשורה למה שהמפיס נותן למלוה ואין בזה איסור ועיין אבני נזר סימן קנ"ג סק"ג שלפ"ז יתכן שהריטב"א דיבר כה"ג ואין הוא חולק על כל הראשונים אמנם סתימת הרמ"א לאסור גם כה"ג.

ועיין חידושי חת"ס שהיה מקום לדון שנותן מתנה לבנו במטרה שהמלוה עצמו יהנה וילוה לו ולכ הגמ' הוצרכה לומר שנתן לבן על מה שהוא טרח ולא בתור לעשות קורת רוח לאביו ומבואר בדבריו שאסור לתת מתנה לבן המלוה כדי לעשות לו קורת רוח וצ"ע דבדין למוד אם בנו מבואר שאין איסור רק אם מרויח מזה ממון ואולי יש חילוק בין הוצאת ממון לריבית דברים ואולי שם זה יותר מתיחס לבן וצ"ע.

### האם ללוה מותר לתת לנותן מה ששילם בשבילו

ה] עיין רא"ש וטור בסוגין שכתבו שבדין שמותר לתת מעות למלוה וילוה ללוה זה רק אם הלוה לא חוזר ומשלם לנותן את מה ששילם אמנם עיין ריטב"א בסוגין בד"ה אמר שכתב שאם לאחר שהנותן נתן המעות למלוה הלוה חוזר ופורע לו מה שנתן מותר ובפשוטו חולק על דברי הראשונים ועיין שער המלך פ"ה מאישות הט"ו בד"ה ודע שהקשה שהריטב"א סותר משנתו דהנה הגמ' בקידושין ו: אומרת שהמקדש בהנאת מלוה מקודשת ואסור לעשות כן מפני הערמת ריבית ועיין תוס' שביארו שהכונה שנותן מעות למלוה שירויח לה זמן ואין כאן איסור מעיקר הדין כיון שזה לא מלוה למלוה אבל זה אסור מצד הערמת ריבית שכמו שאם הלוה משלם לנותן אסור ה"ה כאן וכן ביאר בריטב"א וזה סותר למה שכתב בסוגין ולכאורא אינו קשה כלל דכאן באותו רגע שנותן למלוה מעות היא מחזירה לו וזה ודאי נראה כשלוחו אבל אם לאחר שהנותן נתן מעות בא הלוה ומחזיר זה לא יכול ליצור למפרע דמה שקיבל זה כשלוחו וכן הוא באבני נזר סימן ק"נ וע"ש שרצה לומר שכולם מודים לריטב"א בזה והוכיח מהא דהראשונים הוצרכו לאסור באומר כל מי שנותן לא מפסיד וצ"ע דתיפו"ל שתמיד כל שמשלם זה אסור ולנ"ל א"ש אמנם המשנה למלך דיק מלשון הנימוק"י ששם התחדש שגם אם לבסוף לא ישלם לו בכל אופן זה אסור.

ועיין חוו"ד שכתב שאם מחזיר קודם שקיבל ההלואה זה נראה כשלוחו על ההלואה שאחרי זה אבל אם לאחר שקיבל ההלואה הוא מחזיר לו לא שייך איסור זה דמצד המלוה לא שייך לאסור עכשיו ורק מצד הלוה יש לדון לאסור והרי אין איסור ריבית דרבנן על הלוה אמנם בפשוטו כה"ג שאי אפשר להטיל את האיסור על המלוה מטילים על הלוה וכמו שהביא הנאות יעקב בשם הבית הלוי שריבית דברים זה איסור על הלוה כיון שלא שייך להטיל איסור זה על המלוה.

### בביאור הדין במקרה שהלוה מתחיב לנותן

ו] עיין ברמב"ן שדן האם באומר כל מי שיתן בשבילו ממון למלוה שילוה לי לא יפסיד וכתב שזה אסור כיון דמבואר בגמ' שזה רק היתר במקום שאין לו מה יאכל ועיין חזו"א סק"ג שביאר שמעיקר הדין כה"ג לא חל חיוב על הלוה לשלם למי שיתן מעות למלוה ולכן אין כאן איסור מעיקר הדין אבל בכל אופן זה אסור מצד שזה נראה כאילו הוא התחיב ומבואר שאם הוא יתחיב מפורש שישלם למי שיתן מעות למלוה שילוה לו זה ודאי אסור ובחכמ"א קל"ב ס"א מבואר שגם כה"ג זה רק אסור מדרבנן דהינו שאין כאן איסור מלוה למלוה רק שכה"ג זה ודאי נראה כשלוחו ולכן זה אסור אמנם עיין חזו"א שנקט שכה"ג יש בזה איסור דאוריתא וצ"ע הטעם שאפילו שכה"ג ודאי הלוה צריך לשלם לנותן מה שהוציא על פיו אבל למעשה הוא לא נתן למלוה אלא מישהו אחר והנה בעיקר דין ערב עיין מחנ"א סימן י"א שהביא שנחלקו הראשונים שיש שביארו שכיון שהוציא ממון על פיו חשיב כאילו הוא קיבל הממון ויש שביארו שבההיא הנאה שהוציא ממון על פיו הוא מתחיב לו ולכאורא אם הכונה שזה כאילו הוא קיבל הממון א"כ גם כאן יש מקום לדון שכיון שהוא מתחיב על זה זה נחשב כאילו הוא קיבל הממון ונתנו למלוה אמנם אם זה מצד בההיא הנאה אבל אין גדר שזה כאילו הוא קיבל את זה א"כ צ"ע למה שכאן יהיה איסור דאוריתא.

### בדברי שו"ת הרשב"א בלוה שמעמיד מתנה שהעמידו לו למלוה

ז] בהא דמבואר בראשונים שגם אם הלוה מפיס את חברו שיפיס המלוה בכסף זה מותר עיין חוו"ד סק"ו דהבא משו"ת הרשב"א ח"ב סימן רי"ג שגם אם מישהו אמר לחברו שיתן לו מתנה והלוה אומר לנותן שיתן את זה למלוה כדי שילונו מותר כיון שהוא לא זכה בזה וזה לא מלוה למלוה וע"ש בדבריו שמדובר שהמלך אמר למישהו שיכול לקחת קבוע מכל כבש חלק מסוים בתור מתנה והלוה קצץ אם המלוה שיקח חלק זה והרשב"א דן שעד כמה שלא חל כלום ממילא חשיב שזה לא מלוה למלוה ויש כאן היתר הנ"ל וצ"ע שכאן הרי הנותן נתן רשות ללוה לקחת והלוה מעמיד את זה למלוה ויש מקום לומר שזה חשיב נתינת ממון והדבר דומה למי שהלוה לחברו כסף וסיכם עמו שכל המתנות שיקבל לחתונה יתן לו וכה"ג הלוה לא יזכה בזה כלל אלא אנשים מעמידים את זה כדי שיזכה בזה והא יתן לחברו לזכות בזה ויתכן שכה"ג שזה מגיע למלוה מכוחו ודאי שזה לכל הפחות אבק ריבית והרשב"א שם רק כתב שזה לא ר"ק.

### גמ"ח המרכזי

ח] הגמ"ח המרכזי פועל שהאב נותן סכום בתור תרומה כדי שילוו לבן ובזה בפשוטו אין סרך איסור כיון שזה ריבית שלא באה מלוה למלוה ולגבי לבקש ממישהו שיתן תרומה כדי שיתנו לו הלואה לדעת הרא"ש זה אסור ובש"ך פסק להקל וכאן שזה צדקה והנידון רק בדרבנן ודאי יש להקל בזה אמנם חצי מהסכום ניתן כמענק לאחר שמשלמים כל ההלואה והנה בפשוטו ממון זה הוא הלואה וא"כ זה כמו הלויני ואני אלוה למישהו אחר שזה אסור מצד ערב אמנם ההסכם שהם לא חייבים כלל לתת המענק הנ"ל וזה רק נתינה מצידם וא"כ יוצא שאין כאן הלויני ואלוך אמנם יש לדון שכיון שברור שכונתו להחזיר זה אסור ועיין חוו"ד קס"ז סק"א שהביא מהמבי"ט במקום שיש הלואה בריבית לכן עושה בתור מכר וסומך עליו שיחזור ויתן לו שזה אסור והצ"צ התיר זה אמנם אין זה דומה דשם הסברא שבאמת הוא חייב להחזיר לו שזה כונתו אבל כאן שבאמת הם לא חייבי להחזיר זה מותר רק כדי שזה יתפרש מצד שלא חיבים להחזיר צריך מקרה שבאמת הם לא מחזירים ועיין רמ"א קס"ו ס"ג שהתיר כה"ג שהמלוה נותן מתנה על דעת שלא חיב להחזיר וסומך עליו שיחזיר שזה מותר ומקורו מהמרדכי קע"ז י"ג שלא חוששים כה"ג להערמה אמנם הגר"א קע"ז ל"ד נקט שהרשב"א אוסר בגלל הערמה אמנם בשו"ע והרמ"א הקילו בזה.

והנה לפעמים התורם אומר ללוה שילוה לו כסף ויוכל לתרום והנה יש לדון שזה ריבית קצוצה כיון שמלוה לו על מנת שיתרום בשבילו אמנם יש לדון שזה הלואה לצורך המלוה ואין ללוה שום תועלת בהלואה ומבואר ברמ"א סוף סימן קס"ו שאין בזה איסור עוד יש לדון שהתורם מחזי כשלוחו של הלוה וכמו שאסור אם הלוה משלם לנותן ה"ה כאן אמנם לא מצאנו שאסור רק אם נותן לו ממון ולא אם נותן לו הלואה וצ"ע.

עוד מצוי שהבן חוזר ומלוה לאב את ההלואה והנה עיין בינת אדם קל"ב ג' בד"ה ויש עוד תקנה שאסור לנותן המעות לתת המעות למלוה על דעת שיחזור וילוה מהלוה שזה נראה כאילו הוא לוה מהמלוה אמנם במשנה למלך פ"ה הי"ד בד"ה שלא [רמב"ם פרנקל עמוד ק"ל בטור הראשון לקראת הסוף] נקט שאין בזה הערמת ריבית ויתכן שכל מה שאסר החכמת אדם רק כיון שמראש זה היה התכנית שלו אבל אם מראש לא נתן הכסף אלא לצורך הלואת הבן [וכפי שמצוי היום שהילדים לוקחים על עצמם חלק מההוצאות] ואחרי זה הבן מלוה לו אין בזה איסור.

### בדין נתינת ממון לבנו הסמוך על שולחן אביו

ט] עיין בראשונים דאסור לפיס לבן הסמוך על שולחן אביו שיגיד לאביו שיתן הלואה ובטעם הדבר ברמב"ן מבואר שזה רק אם הוא סמוך על שולחן אביו וזה גם בגדול וכיון שהאב זוכה בזה ומבואר בדבריהם שזה אסור רק מצד שנראה כשלוחו ולא דחשיב ממש נתינת ריבית למלוה ומבואר חידוש שאפילו שהוא ודאי יזכה בזה מכוחם לא חשיב נתינת ריבית ובב"י דיק מהטור שאם זה בן קטן אסור אפילו באינו סמוך על שולחן אביו וביאר הגר"א שכיו שהאב צריך לפרנסו וזה משתרשי ליה הדבר נראה כאילו נתן ממון למלוה.

# גדר 'עיסקא' ולמה אין בזה ריבית מדאוריתא

### בביאור הגמ' שתיקנו שהעיסקא זה פלגא מלוה וכו'

א] הגמ' בב"מ ק"ד: אומרת אמרי נהרדעי האי עיסקא פלגא מלוה ופלגא פקדון עבוד רבנן מילתא דניחא ליה ללוה וניחה ליה למלוה וכו' והנה יש לעיין ביחס למה היה התקנה דרבנן האם רק ביחס לחלק ההפסד או גם ביחס לחלק הרווחים [וכן האם זה נוגע לדיני ריבית] ועיין רש"י שביאר שסתם עיסקא מצד הבני אדם מסכמים שחולקים ברוחים ומשמע שזה לא מצד התקנה דרבנן ורבנן רק תיקנו ביחס להפסד שזה יהיה חצי חצי וכמו שביאר השטמ"ק שאם כל ההפסדים יהיה על הנותן א"כ אנשים לא יתנו עיסקא ולעניים לא יהיה ממה להתפרנס ואם כל ההפסד יהיה על המקבל אף אחד לא ירצה לקחת עיסקא מצד שיכול להפסיד את הכל והנה לא נתבאר בגמ' איך היה צריך להיות ללא הסכם מפורש ובפשוטו היה צריך להיות שההפסד על הנותן שכל שלא פירש שנותן את זה בתור הלואה הוא רק כשומר וכן הוא ברמב"ן ס"ח: בד"ה לפיכך בסופו ויתכן שהוא כשומר שכר כיון שיש לו רוח בזה שזה אצלו שעובד ומקבל על זה רוחים [ועיין שטמ"ק בשם רבינו יהונתן שכתב שכיון שמתנה ש"ח להיות כשואל ממילא מסברא כיון שהוא נהנה הוא חייב כשואל וצ"ע למה שיהיה יותר מש"ש עוד צ"ע למה שלא יהיה בזה איסור ריבית ואולי ס"ל כריב"ן שכיון שהיוקרא וזולא על הנותן לכן אין בזה ריבית].

אמנם עיין רי"ף שכתב שניחא למלוה שחצי יהיה באחריותו כדי שיקבל חצי מהשכר וכן ללוה נוח שחצי מההפסד שלו כדי שיקבל חצי מהרוח וכן שלא כל ההפסד יהיה עליו וכן הוא בשערי שבועות לרי"ף שער ח' ביתר ביאור שכתב וז"ל **ואמרינן בתלמוד האי עיסקא פלגא מלוה ופלגא פקדון שעשו חכמים תקנה לבעל הממון ולמי שמתעסק בו מילתא דניחא ליה ללוה ולמלוה ונתנו למחצית ממון תורת מלוה ולמחצית הממון תורת פקדון שאלו היה כולו בדין מלוה היה הריווח וההפסד ללוה כדין כל לוה ואילו היה כולו בדין פקדון היה הריווח וההפסד לבעל הפקדון כשאר כל הפקדונות לכך מיצעו חכמים בדבר ודנו מחצה מלוה ומחצה פקדון כדי שיחלקו שניהם בריווח ובהפסד** עכ"ל ומבואר שיסוד התקנה דרבנן לקבוע גם כמה רוח יהיה לכל אחד שכל שקבעו חלוקה בבעלות של הדבר ודאי שמזה נולד למי הרווח.

והנה בפשוטו לשני הביאורים הנ"ל התקנה לא היתה כלל כדי שלא יהיה איסור ריבית אלא לצורך תועלת הרוחית של העוסקים בעיסקאות אמנם עיין שו"ת הרי"ף הובא בשטמ"ק ס"ח: בד"ה וצריך אתה שכתב שאפשר גם לעשות רבע מלוה והשאר פקדון או הפוך והקשה מסוגין דמבואר דרבנן תיקנו חצי מלוה וחצי פקדון וכתב שאין כונת הגמ' דוקא חצי אלא עיקר כונת הגמ' שהמקבל לא יקבל על עצמו הפסד יותר משיעור הרוח שמקבל ולכאורא מבואר שאין יסוד סוגין עיצה איך לעשות אלא שיש כאן תקנה ביחס לדיני ריבית שלא יקבל אחריות יותר מהשכר שמקבל שיש בזה איסור ריבית וצ"ע.

### בגדר הדין פלגא מלוה

ב] ומבואר בגמ' עוד דנהרדעי ס"ל שכיון שיש כאן חלק מלוה הוא יכול להוציאו לעשות בו מה שרוצה ורבא חולק שהוא יכול רק להתעסק בזה ובטעם הדבר רש"י ביאר מצד שהנותן רוצה שזה יהיה כדי שיתעסק בו וממילא יתעסק גם בחלקו ותוס' ביארו שיהיה לו מאיפה לגבות את חלקו עוד מבואר בגמ' שרב אידי בר אבין ס"ל שאם מת לא גובים חלק המלוה מהיתומים כמו כל מטלטלים ורבא חולק שאין זה נעשה מטלטלים אצל בניו ועיין רש"י שביאר שכיון שלא יכול להוציאו למשהו אחר ממילא למלוה יש סמיכות דעת על המטלטלים ותמיד אין שיעבוד על המטלטלים מצד שלא סומך דעתו וכאן אין חיסרון זה.

והנה בפשוטו גם רבא מודה שהחלק של המלוה זה מלוה גמור רק שס"ל שיש כאן תנאי שלא יוכל להוציאו אלא בעיסקא וכן משמעות רש"י שכתב שהסיבה שגובים מהיתומים מצד גדרי שיעבוד דהינו שבאמת זה שייך ללוה ורק מצד שיעבוד זה נגבה ובפשוטו לפ"ז אם יהיה שיעבוד לעוד דבר כגון בזמן הזה שיש שיעבוד על מטלטלים גם לשאר דברים כלם יגבו מזה בשוה אמנם עיין רי"ף שכתב שהטעם שגובים את זה מהיתומים מצד שזה שלו וזה לא קנוי ללוה אלא להתעסק בהם ולכן חידש שאם יודעים מה הם המעות של העסק המלוה גובה את זה ללא שבועה וכן הוא קודם לכתובה ובעל חוב מצד שזה שלו ע"ש דהינו שנקט שלרבא באמת אין זה גדר של הלואה אלא זה רק לענין שזה באחריותו אבל באמת זה נשאר בבעלות הנותן וכן מבואר בש"ך סקנ"ז בשם המרדכי שגובים אפילו מיתומים קטנים דהינו שזה לא מדין גביה.

והנה מתבאר כאן מחלוקת ראשונים יסודית בגדר הדין פלגא מלוה דעיסקא דלרש"י משמע שזה כמו לנהרדעי שזה הלואה גמורה [ועיין רש"י עה"ת ויקרא ה' שביאר תשומת יד שזה מלוה או עיסקא וזה כשיטתו הנ"ל ועיין רמב"ן גיטין מ"ד] ולרי"ף רבא חולק שאין זה הלואה כלל אלא זה עדין שייך לנותן ורק החיוב אחריות על המקבל והנה עיין רי"ף שהביא שהיו שסברו שאם מקבל העסק חלק העסק לפני בי"ד כדי להתעסק בחלקו בנפרד ואת החלק הפקדון נתן למישהוא אחר להתעסק זה עוזר והרי"ף חלק שכיון דמבואר בגמ' שהוא לא יכול להוציאו למשהוא אחר ה"ה שאין לו רשות לחלוק העסק ולהתעסק בו לעצמו ובפשוטו זה הרי"ף לשיטתו שזה נשאר של הנותן א"כ אין לו שום אפשרות לקחת לעצמו דהרי זה לא שלו והחולקים ס"ל כרש"י שזה נחשב הלואה גמורה ולכן אפילו שזה מוגבל שלא יכול להוציאו בהוצאות אבל להתעסק בזה לעצמו יש לו את הרשות אמנם עיין חזו"א כ"א ט"ז שנקט שזה ודאי הגדר כרש"י שזה הלואה רק שנחלקו בגדר התנאי שלא יכול להוציאו במשהו אחר דהרי"ף נקט שאם יעשה כך ממילא הכסף גזל בידו ולכן אין לו רשות גם לחלוק משא"כ השיטה השניה סברא שהתנאי שאם ירצה להוציאו יחשב שהגיע שעת הפרעון וחייב לפרוע ולכן אם חלק אפילו שחייב לפרוע אבל החלוקה חלה וממילא מה שהתעסק זה לעצמו והנה עיין שו"ע סעיף ל"ב שפסק שגם אם נתן העסק במתנה זה לא חל.

[והנה עיין סוגיא דצאן ברזל דהבאינו דדעת החוו"ד שזה של הנותן ורק שהאחריות על המקבל וחשיב בעלים ובפשוטו אינו כן אלא שמקבל האחריות חשיב בעלים גמור ולכאורא זה המחלוקת רש"י והרי"ף כאן ואולי יש לחלק בין צאן ברזל שלא הדרא בעיניהו משא"כ בעיסקא אמנם הביאנו שם דעת הראשונים שמחזיר הצאן בעצמו וצ"ע].

והנה יש בזה כמה נפק"מ שדנו בזה האחרונים וכלהלן.

א. עיין קצוה"ח סימן ס"ז סק"ב שהביא מתשובות מימוני משפטים סימן י"ב שאם אדם נתן עיסקא לאשה לא יכול לקדש אותה בזה וכדין כל מלוה כיון שזה מלוה גמור אמנם ע"ש שדיק מרש"י שיכול לקדש בזה אשה וביאר מצד שס"ל שזה נחשב של הנותן אמנם עיין חזו"א שם שביאר שהכונה שזה כמו מלוה שיש עליו משכון ובפשוטו לרי"ף ודאי יכול לקדש בזה אשה כיון שזה שלו בדיני הממונות.

ב. עיין בתשובות מימוני הנ"ל שנקט שודאי ששמיטה משמטת החלק שזה הלואה וכן נפסק בשו"ע סימן ס"ז אמנם עיין מהר"ח או"ז סימן ל"ט שכתב שודאי ששמיטה לא משמט כיון שזה נחשב של המלוה וכמבואר ברי"ף שהבנים גובים את זה ללא שבועה.

ג. עיין שער המשפט סימן רע"ח סק"ב שדן האם זה נחשב ראוי לגבי בכור והביא שהרדב"ז נקט דיש בזה דין ראוי אמנם ע"ש שכתב שאם ננקוט שאין שביעית משמטת ומצד שזה לא חוב אלא זה שייך לנותן א"כ גם לא חשיב ראוי וע"ש שהקשה בזה סתירה ברדב"ז [אמנם יש שדנו סברות מיוחדות בגדרי ראוי ע"ש בנתה"מ].

ד. עיין קצוה"ח סימן ס"ו סקל"ה שהביא מהרמב"ן שאפילו שחוב בעלמא לא נקנה באגב אבל עיסקא נקנה באגב וכתב לפ"ז שאם מכר העיסקא אין המלוה יכול למחול ובפשוטו זה לרי"ף שזה עדין נחשב ממון שבבעלות הנותן אבל לדעת רש"י הרי זה כחוב רגיל.

ה. בלשון הרי"ף מבואר שברגע שהמתעסק מת ממילא נגמר העסק ועיין חידושי הגרמ"ש ק"ד: שהביא משו"ת אבקת רוכל שדן שם על מי האחריות כל זמן שלא החזירו היתומים העסק לנותן וע"ש דבפשוטו לרי"ף שזה של הנותן א"כ כל שנגמר הזמן שסיכמו זה חוזר מאליו לנותן ואין זה באחריות המקבל אמנם לרש"י כל שלא עשו פרעון ממילא זה עדין שלו וברשותו ובאמת במהר"ח או"ז שנקט שזה של המלוה כתב שודאי שברגע שנגמר הזמן גם החיוב אונסים נגמר ע"ש ועיין הגהות אמרי ברוך על החוו"ד קס"ז סק"ו שכתב שאפילו דמבואר בשו"ע שאי אפשר להפוך מלוה לעיסקא ללא מעשה קנין חדש אבל אם זה היה עסקא שכולו מלוה בזה אפשר להופכו לעיסקא כיון שזה עדין ברשות הנותן וזה כנ"ל שזה עדין בבעלותו ולא צריך עוד מעשה קנין להעמידו כפקדון גמור.

ו. והנה עיין שו"ע סעיף ל"ב דאם מקבל העיסקא נתן העסק במתנה זה לא חל והנותן גובה את זה מהמקבל והיה מקום לומר שזה רק לרי"ף שזה נשאר שלו וכן משמע ברדב"ז הנ"ל לגבי שמיטה שהוכיח מהרי"ף הזה שזה לא הלואה אמנם הנה השו"ע בסימן ס"ז פסק שמיטה משמטת ובכל אופן כאן פסק שלא חל המתנה ומבואר שאפילו שזה חוב גמור אבל יש כאן שיור שמעכב את הנתינה למישהו אחר ולא שזה רק תנאי בעלמא ובאמת הפוסקים לא הזכירו שזה מחלוקת רש"י והרי"ף ושיש בזה כל הנפק"מ הנ"ל וצ"ע.

ז. והנה בפשוטו אפילו אם החלק מלוה זה לא הלואה גמורה אבל הרוחים שנוצרים זה ודאי שחצי מהרוח נוצר שייך למתעסק מכח ההסכם אמנם עיין שטמ"ק ק"ד: בשם הרמ"ך בד"ה המקבל שכתב שזה נחשב ברשות הנותן ורק שהמקבל גובה את זה ולכן חידש שבמת המתעסק חשיב שעדין לא זכה ברוח וממילא הבעל חוב יכול לתפוס כדין דבר שרק מגיע למת ע"ש ולכאורא כל זה שייך לרי"ף שבאמת חלק המלוה זה ברשות הנותן אבל לרש"י שזה הלואה גמורה ודאי זה נחשב שזה כבר ברשותו ושלו.

ח. עיין תרוה"ד סימן ש"ב שאם בעיסקא הנותן מקבל כל האחריות אין בזה איסור ריבית דהינו שגם בקובע סכום מבחוץ ולא חלק מהרוחים וכן פסק הש"ך קע"ז סק"כ [והאריך בזה הבית מאיר סימן קע"ו שם] ועיין סוגיא דרב חמא דהארכנו בזה ובפשוטו שייך מציאות זו אם עיסקא זה עדין של בעל הבית אבל אם זה נחשב של המקבל הדבר מאוד מחודש שכיון שאחריות הדבר על הנותן זה סיבה שלא יהיה כאן איסור ריבית אמנם יתכן שאם אחריות על הנותן ודאי הגדר שזה עדין שלו וכל סברת רש"י כשהאחריות על המקבל אמנם יתכן שהקובע זה הרוח וכל שהרוח של המקבל זה סיבה להחשב הלואה כמבואר בלשון הרמב"ם ותשובת הרי"ף [אמנם בפשוטו כל האחרונים שנקטו שגם באופן דהריב"ש סוף סימן קע"ג מועיל קבלת אחריות משמע שגם במקום שזה בבעלות הלוה זה סיבה להתיר ועיין סוגיא דשכירות מעות וצאן ברזל] וצ"ע בכל זה [וע"ש דדעת החוו"ד שכל ההיתר בעיסקא שזה של הנותן וזה כדעת הרי"ף].

ט. עיין רמ"א קע"ז ס"ה שהביא מהגהות מימוני שאם שלח יד בעיסקא שחשיב גזלן והרוח שייך לו ובלשונו מבואר שאפילו אם שלח יד במקצת מהמעות אמנם עיין גר"ז סעיף מ"ג שדוקא אם שלח יד יותר מחצי דאל"כ זה חלק ההלואה ולא חשיב שולח יד ולכאורא לרי"ף שגם חלק ההלואה שייך לנותן ובעלותו זה סיבה למנוע מהמתעסק להוציאו א"כ לכאורא גם חלק זה הוא סיבה להחשב שליחות יד וצ"ע.

והנה לענין הלכה בפשוטו יש כאן סתירה דמצד אחד בסימן ס"ז נפסק ששביעית משמטת חזינן שזה שיך ללוה והוי הלואה גמורה ומאידך נפסק כל דיני הרי"ף שגובים מיתומים והש"ך סקנ"ז פסק שגובים גם מיתומים קטנים וזה בפשוטו מצד שזה שלו ובאמת סתירה זו קימת במרדכי בהמקבל שהעתיק את המהר"ם ששמיטה משמטת והעתיק את הראבי"ה שגובים אפילו מיתומים קטנים וראיתי לבאר שיתכן שגם אם זה הלואה גמורה אבל זה רק בזמן שעדין זה בזמן הרוחים שלו שזה מה שמעמיד ברשותו אבל כיון שיש לנותן דין בחפץ לקבלו כשיגמר הסכם ממילא כל שנגמר ההסכם זה חוזר להיות שלו מצד עצמו והנה ברש"י מבואר לא כך שהרי דן על לאחר מיתה למה גובים ולפ"ז יש לדון בהרבה מהנפק"מ.

### בהא דעיסקא אין זה ריבית קצוצה

ג] והנה מבואר במשנתינו שהמושיב את חברו בחנות למחצית שכר צריך לתת לו שכר טירחתו והנה לכאורא כיון שזה חצי מלוה ומה שהמקבל מוכן להתעסק בחצי של הנותן זה מצד שנתן לו החצי הלואה א"כ אם לא יקבל שכרו הוי ר"ק אמנם מבואר שהקילו כאן שמספיק כפועל בטל ולכאורא כה"ג שמלוה לו ממון על מנת שישכיר לו בפחות הוי ר"ק כמבואר בשו"ע ק"ס סכ"ג שהמלוה את חברו על מנת שישכור לו בפחות הוי ר"ק אמנם התוס' רי"ד ס"ד: נקט שכיון שמשלם לו על הקרקע אפילו שזה בפחות לא הוי ריבית מדאוריתא אמנם משמעות הדברים שגם אם לא נותן לו כלל שכר טירחא אין כאן ריבית מדאוריתא ולכן רבנן הקילו שמספיק פועל בטל כמבואר בראשונים כי כל נידון הריבית כאן הוא דרבנן וכן הוא בלשון הגמ' ס"ט. שצריך לתת לו שכר טרחו שלא יראה כריבית וכן הוא בתוס' ע: שהמשנה שלנו שמושיב חנוני זה ריבית דרבנן ועיין רמב"ם פ"ו משלוחין ה"ב שכתב מפורש שמה שצריך לתת שכר טרחו שלא יראה כריבית וצ"ב למה לא הוי ריבית גמורה [ועיין סימן קע"ג סט"ו לגבי המוליך תבואה ממקום הזול למקום היוקר שהמכר חל במקום היוקר ואז מלוה לו ועד מקום היוקר זה באחריות המוכר ולכן צריך לתת לו שכר טרחו ועמלו ועיין ש"ך שכה"ג צריך שכרו מושלם דהינו שזה רק קולא בסוגין שזה בין כה לא ריבית גמורה].

והנה למבואר ברי"ף שבאמת זה נשאר ברשות הנותן רק שהמקבל התחיב באחריותו היה מקום לדון שלכן לא שייך כאן ריבית כיון שזה שלו ואין כאן הלואה מדאוריתא אמנם הרי לנהרדעי זה ודאי הלואה ובכל אופן מבואר במשניות שכל הריבית כאן הוא דרבנן ובפשוטו ודאי שגם לרי"ף עצם זה שמקבל אחריות זה עצמו נחשב שהוא לוה מדאוריתא לגבי איסור ריבית וביותר דבפשוטו כל ההיתר שמצאנו זה רק שטורח בעיסקא לצורך הנותן אבל לא מצאנו שמותר לתת לו ריבית מהצד וכן הביא השערי דעה קע"ג סק"ד בשם שו"ת הרא"ש כלל פ"ט סוף ס"ח ג' ד"ה יפה וכן מפורש בשטמ"ק ק"ד: בד"ה עוד כתב הרמ"ך שאם הלוה מתחיב מס על המעות של העיסקא שאם יתכן שיוכל לסלק החוב ללא לשלם לא הוי ר"ק אבל אם היה ודאי צריך לשלם הוי ר"ק ומבואר שזה ודאי שלגבי התחיבות מהצד זה נחשב ריבית גמורה דהינו שיש כאן הלואה גמורה וא"כ צ"ב למה לגבי מה שטורח בשבילו בחינם זה לא נחשב ריבית קצוצה.

והנה מבואר בגמ' ע. שמעות של יתומים מותר לתת קרוב לשכר מהפסד ועיין רש"י שביאר שהכונה שכל האחריות על המקבל וחולקים ברוחים וצ"ע למה לא הוי ר"ק הרי כיון שמקבל על עצמו כל האחריות א"כ הוי כולו מלוה וחלק הרוחים שלוקח זה ריבית גמורה ובאמת הריטב"א שם חלק שאין זה כונת הגמ' וכה"ג חשיב ריבית קצוצה [וכן מבואר בפשוטו בשו"ת הרא"ש פ"ח ב'] אמנם שאר הראשונים ביארו כירושלמי וצ"ב למה לא הוי ר"ק ומבואר בראשונים שיסוד ההיתר כיון שהרוח מיניה וביה וצ"ב הסברא בזה ומצאנו בזה כמה ביאורים.

א.הנה תוס' בבכורות ט"ז: כתבו על צאן ברזל שזה לא ריבית דאוריתא כיון שזה נחשב רווח לא בטוח כיון שהוא מקבל חלק ברוחים ולא בטוח שיהיה רוח וזה לשיטת שמשכנתא הוי ריבית דרבנן כיון שלא בטוח שיהיה פירות אמנם לראשונים שמשכנתא הוי ריבית דאוריתא דגם אם זה לא רווח בטוח הוי ר"ק א"כ לא שייך טעם זה.

ב. עיין רמב"ן ע. שכתב שכיון שזה ריבית מיניה וביה זה לא נחשב ריבית ולכאורא כונתו שהוא משאיר לעצמו הזכות שהרוחים של חלק זה יהיה שלו וא"כ הוא לא מקבל מחברו תשלום חוץ מההלואה אלא מקבל את שלו.

ג. עוד כתב לישב וכן הוא ברשב"א שכיון שהרוח שמקבל זה מיניה וביה ממילא זה נחשב כפקדון ומתנה ש"ח להיות כשואל והרשב"א הוסיף שהרי אסור לו לשתות בו שכר דהינו שלכן זה סיבה לראות את זה כפקדון ובפשוטו כונתו שאפילו שקבלת אחריות זה נחשב כהלואה אבל כל שהרוח של הדבר נשאר של הנותן ממילא זה נחשב עדין שלו ולא הוי הלואה וממילא הרוחים שמקבל זה מגיע לו בתור ששלו הרויח ולכן לא הוי ריבית אמנם כל זה ביחס לרוחים מיניה וביה אבל אם יקצוץ לו ריבית מבחוץ זה ודאי אסור דהינו שאם כל הרוחים יהיה של המקבל וישלם לנותן שכר זה ודאי הוי ר"ק שכה"ג זה לא נחשב כמתנה כפקדון אם חיוב אחריות אלא כהלואה.

והנה לכאורא היה מקום לומר שהטעם הנ"ל המבואר בראשונים שזה לא ר"ק כיון שהרוח מיניה ביה זה גם הסיבה שאם זה מחצה פקדון וטורח בשבילו זה לא ריבית שכיון שכל שיש לנותן רק את הרוחים מיניה וביה אין זה ריבית והנה עדין קשה דהריטב"א ס"ל שזה ר"ק ובכל אופן כתב מפורש ע: שכה"ג כיון שחלק פקדון אין זה אלא אבק ריבית ועוד שהראשונים לא הוצרכו לבאר למה זה לא ריבית דאוריתא אלא בסוגין ומשמע שכל עיקר ההיתר של עיסקא לא הוקשה להם ובאמת לכאורא נראה שזה לא מישב כלל שכל סברת הראשונים לבאר שהריבית מצד הרוח של הממון שהוא הרי נחשב של הלוה ובזה תוס' ישבו שזה לא רוח ברור ולכן זה לא ריבית והרמב"ן ישב שמה שמשאיר לעצמו הרוח מיניה וביה זה לא ריבית עוד ישב שהחלק שממנו מקבל הרוח זה לא נחשב חלק של מלוה וממילא זה לא ריבית אבל ודאי שהוא מודה שהחלק שהמקבל מקבל הרוח זה נחשב מלוה ולכן מפורש ברא"ש שאם יתחיב לו ריבית מבחוץ זה ר"ק [ועיין סוגיא דצאן ברזל שהוכחנו שגם הרמב"ן מודה שכנגד החלק שהמקבל מקבל רוח זה ודאי נחשב הלואה וגם הרשב"א שהביא הדין שלא נעשה מטלטלים אצל בניו כונתו וממילא במקום שרוח של הבעלים חשיב שזה שלו ואין כאן הלואה] אמנם כל זה ישוב שמה שמקבל חלק מהרוחים זה לא קבלה חיצונית אלא זה בתור שלו או שזה לא בטוח וזה לא ריבית אמנם עדין קשה שהרי עד כמה שחלק פקדון א"כ המקבל טורח בחלק הפקדון להשביחו בגלל חלק ההלואה וטרחא זו ודאי שוה ממון והתחיבות זו לטרוח בחלק חברו היא שכירות גמורה וזה נחשב ממון גמור גם אם לא יהיה רוחים ובראשונים מדויק שרק כאן הוצרכו לבאר למה זה לא ר"ק אבל לא בכל עיסקא והביאור כנ"ל שתמיד שחצי פקדון ומקבל חצי מהרוח כי שלו השביח לכן לא הוקשה להם ועדין קשה כנ"ל שמגיע לו שכר טירחתו וודאי שאדם שמלוה לחברו על מנת שיעבוד לו בשדהו שזה ריבית קצוצה ובסימן ק"ס מבואר שאפילו אם מתחיב לעבוד לו בזול זה ריבית קצוצה ע"ש [ועיין מנחת שלמה סימן כ"ח סק"א וצ"ע].

ועיין חוו"ד קס"ז א' ובשערי דעה שם שכתבו שיסוד ההיתר מצד הסברא המבוארת בגמ' ס"ט. שאם למקבל יש בהמות משלו מספיק ראש עגל או סכום קטן מצד שאותו הוצאה יש אם עושה לשור אחד או לכמה שורים והנה הגמ' אומרת שזה רק סיבה שמספיק לתת על המלאכה שיעור קטן ונקטו הנ"ל שמדאוריתא זה סברא שלא צריך לתת כלל והנה תוס' שם הקשו שא"כ בכל עיסקא יספיק משהו כיון שחלק הרי של המקבל ותירצו שרק כאן שגם ללא העסק הוא בין כה מתעסק אבל אם זה רק מצד העסק א"כ אין סיבה להטיל העיסוק הכל על אחד מהם אלא צריך לחלוק ולפ"ז לכאורא אין לבאר שכל עיסקא זה לא ריבית מצד הנ"ל ויתכן שמדאוריתא גם כה"ג זה סיבה להתיר אמנם הרי מדרבנן לא סמכו על סברא זו שהרי צריך שיתן משהו ובכה"ג שזה מחמת העסק לא הקילו כלל אבל מדאוריתא זה סברא אמיתית.

אמנם בפשוטו הדברים צ"ע לומר שזה סברא מדאוריתא שהרי גם במקום שזה נהנה וזה לא חסר אם קוצץ על זה ממון חשיב ממון א"כ כאן שקוצץ שהוא מתחיב לעבוד בחלק חברו ודאי שכה"ג חשיב נתינת ממון עוד קשה דעיין שטמ"ק בשם השיטה כאן שכתב שלגבי מזונות לא שייך את סברת הגמ' והרי בעיסקא מעיקר הדין גם מזונות לא צריך לתת עוד קשה שבמוכר בחנות ודאי סברת תוס' נכונה שהרי אם מוכרים מאתים ק"ג אם היה מוכר רק מאה ודאי היה מספיק חצי מהזמן וודאי שיש כאן נתינת ממון.

ולכאורא מה שמוכרח מכל זה [ובפשוטו זה כונת הדרישה קס"ז סק"ב] שכיון שמתנאי ההסכם יש כאן שותפות גמורה בכל חלק וחלק וא"כ בכל דבר שצריך לעשות בשביל עצמו ממילא זה נעשה לחברו כה"ג לא חשיב נשך וסברא זו היא גם לגבי מזונות שכיון שהוא צריך להחיות את חלקו ממילא בשביל זה לבד צריך לתת אוכל לבהמה שלמה וכן במכירה הרי מצד ההסכם לא יכול למכור שום חלק שלו ללא חלק של חברו ממילא מה שבמציאות טורח כאן בשביל חברו אין זה בגדר נתינת ממון אלא שטורח לעצמו וממילא חברו נהנה מזה ואין לומר שזה תרבית ללא נשך דבפשוטו צריך שהריבוי יהיה מחסרון חברו וכאן שאין זה נחשב חסרון ממילא גם אין זה תרבית ובזה א"ש שכל נידון הראשונים בכל המקומות שאם החלק שממנו מקבל הרוח זה של המקבל ממילא הנתינה זה נתינת ממון אבל לאחר שזה פקדון ומקבל את זה מצד בעלותו וכל הנידון שיש כאן ריבית מצד מה שטורח בשבילו בזה הביאור כנ"ל.

והנה מבואר בלשון הגמ' ס"ח: שרב עיליש גברא רבא והוא לא מאכיל איסור לאנשים ומשמע שהוא עצמו לא עבר איסור רק הנידון שמכשיל המלוה ועיין רשב"א שלמד מכאן שבכל ריבית דרבנן זה רק איסור על המלוה ולא על הלוה אמנם בלשון הרא"ש מבואר דהטעם מצד שבאבק ריבית כי האי אין איסור ללוה מדלא יהיב ליה מדידיה טפי לא קרינא ביה לא תשיך וכו' עכ"ל ועיין מחנ"א י"ט שביאר כונת הרא"ש כי אין הלוה נחסר כלום ולכאורא הביאור כנ"ל שאין כאן ריבית מצד שהרוח שייך למקבל שהרי זה חצי פקדון וכל הריבית זה הטירחא שיש כאן וזה לא נחשב נתינת ממון ואפילו שרבנן אסור כי זה נראה כריבית אבל לא הגדירו את זה כממון שיחשב איסור גם על הלוה.

והנה עיין שו"ע סימן קע"ז סל"ז דמבואר שאסור לחלוק העיסקא ולקבוע שחלק זה חיטים לחברו וחלק זה שעורים לעצמו ועיין ב"י שביאר סברות מצד ההסכם שזה לא נוח לנותן ומבואר שמצד עיקר העסק שיך לחלוק שלא יהיה מצב שזה שותפות גמורה כל הזמן ולכאורא צ"ב למה לא ביארו שאם יעשה כה"ג הוי ר"ק מה שטורח בשבילו בפחות ממחיר הטירחא וביותר שלכאורא מסברא שזהו יסוד הדין עיסקא שזה סוג שותפות שלא ניתן לחלוקה ורק לכן זה מותר וצ"ע.

והנה עיין סימן קס"ז ס"א דמותר לאדם לומר לחברו שנותן לו מנה ויטרח בזה עד שזה ישוה שנים ואז ילוה לו את זה ובתנאי שעד שזה שוה שני מנים זה באחריותו וכן צריך לתת לו שכר טרחו ומבואר בשו"ע שיש בזה הקולא של פועל בטל ועיין חוו"ד ושערי דעה ובביאור הגר"א שהקשו שכאן הוי ריבית גמורה שהרי כל מה שעובד בשבילו זה בגלל ההלואה של מחר וכאן הטירחא היא רק בשביל הנותן אלא שצ"ב שבעיסקא התירו ובחוו"ד ושערי דעה ובכרתי ביארו ששם הסברא להקל כי טורח גם לצורך עצמו אבל כאן טורח רק לצורך הלוה ובביאור הגר"א כתב שעיסקא שאני משא"כ בהלואה גמורה ומשמע קצת שהסברא כי עיסקא זה לא הלואה גמורה ולפ"ז אם יתנה שלאחר שזה יהיה שני מנים נותן לו הכל בעיסקא באמת יהיה מותר ועיין שערי דעה שעד כמה שזה רק נידון של ריבית מוקדמת הקילו כמו בסוגין וצ"ע.

והנה עיין תור"פ ס"ט. בד"ה מאי שכתב וז"ל וי"ל דמשום הכי לא היה צריך לתת לו מטרחו כלל כי התנאי שביניהם שיטרח למוכרה ויטול חצי שבח אלא משום דמחזי כריבית תיקנו חכמים שיתנו לו שכר טרחו וא"כ כי נמי יטול כפועל בטל לגמרי לא מחזי כריבית עכ"ל ובלשונו משמע שבאמת בכל עיסקא מזכות הנותן לקצוץ שנותן לו העסק בתור שיתן לו טירחא בחלק שלו ולכאורא זה רק על דרך הרשב"א לעיל שכיון שמקבל הרוחים זה נחשב שלו וס"ל שכל שזה עסק שקובעים שחלק מהרוחים לנותן זה נחשב שכולו של הנותן ורק שנותן משלו חלק מהרוחים למקבל ולכן אין כאן ריבית מדאוריתא וזה על דרך הרי"ף שהחלק הלואה הוא שלו ובפשוטו לפ"ז גם אם יקבע ריבית חיצונית אין כאן ריבית קצוצה אמנם יתכן שכל שמשלם גם מבחוץ זה מראה שהממון עומד ברותו ושזה לא פיקדון וכה"ג הכל יהי ריבית גמורה וצ"ע.

והנה מה שצ"ע עוד במקום שמקבל על עצמו כל האחריות דמבואר בראשונים ע. שזה רק אבק ריבית הרי עד כמה שזה פלגא מלוה א"כ למה מה שמקבל על עצמו אחריות של החצי פקדון זה עצמו לא ריבית שהרי כל מה שמוכן לקבל על עצמו בגלל שנותן לו להתעסק בחלק ולקבל הרוחים.

והנה היה אפשר לבאר עוד דכל שזה עסק יותר גדול הוא יכול יותר להרויח וממילא כל שהריבית זה הטירחא שיך לדון שזה התחיבות של טירחא שהיא לצורך עצמו ולא חשיב ריבית וגם אם אחרי זה לא רוצה אבל עצם ההתחיבות להתעסק בשל חברו זה לא בדרך ריבית ולנ"ל א"ש גם מה שבכל האחריות עליו שקבלת האחריות על החלק של חברו זה לא ריבית דעושה לצורך עצמו כדי שיוכל להשקיע את של חברו ויהיה לו יותר רווח והנה עיין ט"ז סק"ט שכתב שכל שבאמת זה כך גם לא צריך כפועל והחוו"ד חולק אמנם יתכן שבדאוריתא זה יסוד הסברא.

# ביסוד דין שליש בהפסד והמסתעף לסוגיין

### בגדר הדין דחצי בהפסד ושני שליש ברווח

א] מבואר בגמ' ס"ח: שרב עיליש קיבל עיסקא והיה כתוב בשטר פלגא ברוח ובהפסד והגמ' אומרת אמר רבא רב עיליש גברא רבא ואיסורא לאינשי לא ספי מה נפשך אי פלגא באגר תרי תילתי בהפסד אי פלגא בהפסד תרי תילתי באגר דהינו שיחול כפשוטו שיש חצי רוח וחצי הפסד זה ריבית מצד שטורח בחלק הפקדון בגלל ההלואה ולכן כדי שיהיה מותר אפשר לעשות או פלגא באגר ותרי תלתי בהפסד או שליש באגר וחצי בהפסד והנה באופן שזה חצי בהפסד ותרי תלתי באגר בזה ודאי גדר הדין שיש כאן חצי מלוה וחצי פקדון והנותן נותן חלק מהרוח של הפיקדון בעד טירחת המקבל.

אמנם מתי שזה חצי בשכר ושני חלקים בהפסד לכאורא מצאנו מחלוקת ראשונים יסודית בגדר הדין דרש"י בד"ה אי פלגא: ביאר שתמיד הקובע כמה זה הלואה זה לפי ההפסד וכיון ששני חלקי ההפסד על הנותן הכונה שחלק זה הוא פקדון ורק שליש זה הלואה ולפ"ז גם בכה"ג יסוד ההיתר שהמקבל מקבל שכר יותר מחלק ההלואה וזה בשכר טירחתו בחלק הפקדון והנה לפ"ז מה שהגמ' אומרת שסתם עיסקא זה פלגא מלוה ופלגא פקדון הכונה שבסתמא זה חל בצורה שזה חצי בהפסד שני חלקים ברווח אמנם עיין רשב"ם בב"ב ע: שכתב שגם מתי שזה חצי ברוח ושני חלקים בהפסד זה גדר של חצי מלוה וחצי פקדון וגם בזה מתקיים מה שאמרו חז"ל האי מלוה פלגא מלוה ופלגא פקדון רק שהנותן מקבל על עצמו אחריות על חלק המלוה וזה עצמו השכר שנותן על טירחת המקבל בחלק הפקדון.

והנה כדבריו מבואר לכאורא בתשובה מהראב"ד [תמים דעים סימן נ"א] הובא בשטמ"ק ס"ח: שהקשה איך מועיל מה שמקבל על עצמו שני חלקי הפסד הרי אולי לא יהיה הפסד ותירץ שכיון שאם יהיה הפסד מקבל על עצמו זה מספיק דהינו שקבלת הביטוח על חלק המלוה חשיב נתינת ממון ודאית והנה לרש"י אין מקום לקושיא הנ"ל דהרי בשני חלקי ההפסד הגדר ששני שליש פקדון וא"כ אם מקבל חצי מהרוח זה נחשב שהוא מקבל חלק מרוח הפקדון בשכר טרחו ובהכרח שס"ל לראב"ד שגם כה"ג זה נחשב חצי מלוה ולכן זה לא נחשב שמקבל מרוח של הפקדון וכל מה שמקבל אחריות על חלק המלוה והנה עיקר תירוצו צ"ע הרי מבואר בגמ' שמותר שליש בשכרו זה לא סיבה להתיר אלא ביש לו בהמה אחרת ובפשוטו מצד שזה רוח לא ברור וא"כ מה ההבדל אם זה רוח לא ברור או שמקבל על עצמו לשלם ההפסד וזה צד לא ברור וצ"ל שיש חילוק בין רוח להפסד שבהפסד קבלת אחריות זה נחשב נתינה של ממון משא"כ מה שמתחיב לו רווח זה נחשב שנותן לו דבר על צד וכמבואר בקושית תוס' שזה צד אחד בריבית וצ"ע.

ובפשוטו כן מבואר ברמב"ם בכמה דוכתי א. עיין לשונו פ"ו משלוחין ה"ג שביאר הדין שהמקבל מפסיד רק שליש וז"ל **שהרי הוא חייב בחצי הפחת שהרי חצי המעות מלוה ויש לו שתות בשכרו באותו החצי של פקדון וכו'** עכ"ל ומבואר שנשאר שחצי המעות מלוה ובכל אופן אין עליו את כל ההפסד ב. עיין בה"ה שכתב שאם סיכמו שיעור שכר זה קובע שזהו שיעור ההלואה וההיתר דרך זה שמקבל על עצמו פחות בהפסד ומבואר שיסוד ההיתר של הפסד פחות מהרוח לא כי זה קובע שההפסד זה שיעור ההלואה ג. עיין פ"ז ה"א שכתב שכל הדין ששני שליש בהפסד זה על הנותן זה רק אם נשאר לנותן חצי מהמעות אבל אם לא נשאר לו חצי ממה שנתן בזה ודאי שהוא לא לוקח בהפסד דכל התחיבותו על ההפסד זה לתת מחלק הפקדון והנה לכאורא כל זה שייך אם זה התחיבות חיצונית לשלם ההפסד אבל אם יסוד הדין לקבוע כמה הלואה וכמה פקדון א"כ עד כמה שנקבע שיש עליו שני חלקי ההפסד דהינו ששני חלקים זה פקדון מה פתאום שכה"ג ישנה ההסכם [והרמב"ן ס"ח: חלק עליו מצד שגם אם זה הופסד לגמרי הוא צריך לקבל על מה שטרח] ד. מעיקר שיטת רבותיו ששיעור ההפסד שמקבל על עצמו בחלק ההלואה זה שליש מחלק הפקדון ולפעמים צריך לתת מביתו דהינו שזה יותר מחלק ההלואה חזינן ברור שזה התחיבות חיצונית ולא לקבוע כמה הוא שיעור ההלואה.

והנה עיין ברמב"ן שהביא להקשות ששיעור הרוח כשזה שני שליש בשכר זה לא אותו שיעור כמו מתי שזה שני שלשי בהפסד שמתי שמקבל שני שליש בשכר זה שליש מהפקדון ומתי שזה שני שליש בהפסד זה רבע משיעור הפקדון ועיין שטמ"ק ק"ד: בשם הראב"ד שבאמת יתכן שהשיעור הוא לאו דוקא אלא אם זה חצי בהפסד מקבל ברוח רבע משיעור הפיקדון ובמיוחס לריטב"א שם כתב שתמיד מקבל כשישית מכל העסק מחלק הפקדון וכיון לזה בחדרי דעה קע"ז סכ"ו אמנם עיין ריטב"א ס"ח: שכתב שזה לא קשה שתמיד יש כאן חצי מלוה וחצי פקדון ויש כאן שני אפשרויות של תשלום או שנותן לו שליש מהרוח של הפקדון או שמקבל על עצמו אחריות על שליש מחלק ההלואה דהינו שנחלקו הראשונים בנ"ל שאם שני שליש בהפסד הכונה שממילא רק שליש הלואה א"כ השכר כאן זה מה שמשלם חלק מרוח הפיקדון ולכן יש להקשות שאין השיעורים שוים אמנם אם הגדר שזה ודאי חצי מלוה חצי פקדון אין מקום לקושיא כלל וכמבואר בריטב"א.

והנה מבואר בגמ' ע. קרוב לזה ולזה רחוק מזה ומזה זהו מדת כל אדם ועיין ריטב"א שביאר שזה הולך על שני אופני רבא ומדברים ביחס לנותן ובאופן שיש לו שליש בשכר וחצי בהפסד זה רחוק משכר כיון שמקבל רק שליש ורחוק מהפסד כיון שיש לו רק חצי ובאופן שמקבל חצי מהשכר זה קרוב לשכר שמקבל את מה שמגיע לו וקרוב להפסד כיון שקיבל עליו שני חלקים ובפשוטו זה לשיטתו שמה שמקבל חצי רוח זה נחשב שזה חצי פקדון וממילא מקבל כל מה שמגיע לו.

והנה ברמב"ן מבואר שישב על דרך הריטב"א אמנם בלשונו לא ברור אם כונתו שבאמת זה תמיד חצי הלואה או שודאי ס"ל כרש"י רק שס"ל שלגבי לקבוע את החלק שהנותן מקבל על עצמו דנים לפי איך שהיה צריך להיות מעיקר העסק שחצי מלוה וחצי פקדון וכיון שביחס לעסק הנ"ל מקבל על עצמו שליש מהפסד חלק המלוה חשיב שזה אותו שיעור וצ"ע [ועיין בדבריו ק"ד: ועיין לקמן].

### איך חל העיסקא בסתמא

ב] והנה יש בזה כמה נפק"מ לדינים שביארו הראשונים בסוגין ונבאר הדברים בס"ד.

א. הנה מבואר בסוגין שיש כמה אפשרויות שלא יהיה בזה איסור ריבית או שהנותן מקבל חצי בשכר וחצי בהפסד רק הוא משלם כפועל על הטירחא או שהמקבל מקבל שני שליש בשכר או שמקבל רק שליש בהפסד והנה בהתנו מפורש יכול להתנות כאחד משלש האפשרויות הנ"ל וכמבואר בשערי הרי"ף שער ח' ובסמ"ג אמנם יש לדון בעשו עסק בסתמא איך זה חל ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים כמבואר בב"י ס"ד ובביאור הגר"א סקי"ז.

א. שיטת רש"י והרמב"ן ק"ד: [וכתב הגר"א שזה דעת רוב הראשונים] שמשלם כפועל בטל ואם לא רוצה לתת כפועל בטל זה חל בצורה של חצי בהפסד ושני שליש ברווח וביארו שיטתם כיון דמבואר בגמ' שסתם עסק זה פלגא מלוה ופלגא פקדון א"כ זה מחייב כצד שזה חצי בהפסד וממילא כדי שזה יהיה מותר צריך לשלם לו או כפועל בטל או שני שליש מהרוח שזה האפשרויות שנתנו חז"ל וכן השיג הראב"ד על הר"מ והנה בפשוטו כל זה הכרח לשיטת רש"י ששני שליש בהפסד אין זה פלגא מלוה אמנם אם נימא דדעת הרמב"ן שתמיד זה חצי מלוה צ"ל שכונת הרמב"ן שחז"ל שקבעו חצי מלוה וחצי פקדון עיקר כונתם שביחס להפסד זה יהיה חצי חצי ולכן כל שלא סיכמו מפורש שזה יהיה אחרת זה חל בצורה זו.

ב. עיין רמב"ם פ"ו משלוחין ה"ד שהביא בשם יש מי שטועה [ועין מקו"צ שכתבו שכן הוא בבה"ג ובפיה"מ] דללא תנאי מסוים כל שלא רוצה לתת כפועל ממילא זה חל בצורה של חצי ברווח ושני שליש בהפסד ובפשוטו הביאור דס"ל כרשב"ם שגם כה"ג זה נחשב חצי מלוה וס"ל דסתם עסק עיקרו זה הרוח וממילא זה חל שמקבל חצי מהרוחים וממילא זה מחיב כדי שלא יהיה איסור ריבית שמקבל על עצמו שני חלקי הפסד.

ג. עיין רמב"ן ק"ד: שהביא בשם הראב"ד שביד הנותן להחליט איך שהוא רוצה האם לשלם שכר טרחו או לקבל על עצמו שני שליש בהפסד וביאר טעמו מצד שהוא מוחזק והרמב"ן תמה עליו הרי בגמ' מבואר שבסתמא זה חצי מלוה אמנם בפשוטו דעת הראב"ד כנ"ל שבכל מקרה זה נחשב חצי מלוה ובזה א"ש מה שכתב שהוא נחשב מוחזק שכיון שהנידון כמה הוא התחיב לשלם למקבל תמיד זה נחשב שבאים להוציא ממנו דאם הנידון באמת כמה יש כאן הלואה פקדון א"כ ודאי שהמקבל מוחזק.

ד. עיין רמב"ם פ"ו ה"ד שכתב שאם לא רצה לתת לו שכרו כפועל בטל ממילא אם היה רווח צריך לתת לו שני שליש מהרוח ואם היה הפסד צריך לקבל על עצמו שני שליש מההפסד והנה עיין ביאור הגר"א שביאר שכונתו שביד המקבל לבחור איך רוצה האם שני שליש ברוח וחצי בהפסד או חצי ברוח ושני שליש בהפסד ובאמת לאחר שבחר כגון שבתחילה היה רווח לא יכול אחרי זה לבחור אחרת וכן משמעות לשון הטור ובפשוטו צ"ל שדעתו כרשב"ם שתמיד זה גדר של חצי מלוה וחצי פקדון רק ההבדל מה קיבל הנותן על שכר טירחתו וכיון שהוא מוחזק הוא יכול לבחור מה שרוצה.

אמנם עיין בספר המפתח שהביא מהרדב"ז סימן אלף תק"פ בביאור לשון הרמב"ם שביאר שכונת הרמב"ם שהוא צריך לקבל את שניהם בתורת ודאי וביאר שם שכיון שצריך לקבל על עצמו שכר על כל האפשרויות לכן על צד הרוח מקבל שני שליש ועל צד ההפסד מקבל על עצמו חלק מההפסד וכן ביאר באבן האזל ולכאורא הביאור כנ"ל שבכל מקרה זה חצי מלוה וממילא צריך לקבל על עצמו שכר טרחתו גם בצד ההפסד וגם בצד הרוח שאם הביאור כרש"י לא שייך את שניהם דצריך לדון או שזה חצי מלוה או שליש מלוה ודו"ק.

והנה עיין תשובת הראב"ד שכתב שאם קבע שזה חצי שכר ביד הנותן להחליט האם נותן שכר טרחו או שמקבל על עצמו שני שליש בהפסד ומזה למד הרמב"ן שדעתו שגם בלא קבע כלום יכול לעשות כשני אופני רבא ובפשוטו לרמב"ן כיון שתמיד זה חל חצי בהפסד ממילא כה"ג חייב לתת שכרו כפועל והנה בפשוטו יש סתירה ברא"ש שכתב על המשנה של המושיב למחצית שכר שזה כפועל בטל שאם התנה מראש יכול לעשות כרבא אמנם לקמן ק"ד: מבואר שביאר כרש"י דבסתמא זה חל פלגא בהפסד ושני שליש ברוח אמנם לנ"ל א"ש דבמקרה שלא קבע כלום כה"ג שיך לדון שזה שני שליש רוח ופלגא מלוה אבל בלשון המשנה שזה מחצית שכר דהינו שקבעו שיש חצי בשכר א"כ כה"ג אין להתיר אלא אם יהיה שני חלקים בהפסד והרי רבנן תיקנו שבסתמא זה חצי מלוה לכן כה"ג בהכרח חל שצריך לתת כפועל [אמנם עדין דחוק שלקבוע שני חלקי שכר זה יכול תמיד].

# ביאור מעשה דרב עיליש ובאופן חישוב שני שליש

### בביאור סוגית הגמ' במעשה דרב עיליש ובדין שטר באיסור חצי בשכר וחצי בהפסד

א] מבואר בגמ' שרב עיליש כתב שטר פלגא בהפסד ובשכר ורבא אמר שהוא ודאי לא התכוין לאיסור ולכן מבארים שכונת השטר שבידו לקבוע האם רוצה חצי בשכר וממילא שליש בהפסד או שרוצה חצי בהפסד וממילא שני שליש ברווח ועיין תוס' שתמהו שלמה שיסכים וביארו שהכונה עד זמן מסוים ועיין חוו"ד סקכ"ד שגם הראשונים שלא חילקו אבל הכונה שלאחר שבחר כצד אחד ממילא זה חל בכזו צורה וכן הוא בלשונות הראשונים דאל"כ זה נחשב כמו שמקבל שני שליש בשכר ושליש בהפסד והנה ברש"י מבואר שזה תלוי בדעת המקבל מה שיבחר אמנם בטור הביא בשם הרמ"ה שזה תלוי איך משמעות השטר ובתוס' ביארו שהיה כתוב בשטר פלגא בשכר ובהפסד ובאדם רגיל מבארים שכונתו שזה קציצה באיסור אמנם בגברא רבא מבארים שהכונה חצי בשכר, ובהפסד כדינו שזה שליש ובשטמ"ק בשם שו"ת הראב"ד ביאר שהיה כתוב פלגא ברווח ופלגא בהפסד ומדובר שבחיי רב עיליש היה רווח וחלקו חצי וכה"ג באדם רגיל מבארים שזה היה קציצה באיסור וכיון שחלקו השכר ולא נתן לו כפועל בטל ממילא זה כמו אבק ריבית שלא יוצאת בדינים אמנם בגברא רבא מבארים שודאי כוונתו שיגבה אחרי זה את השכר של פועל בטל ולפ"ז כונת הגמ' שכיון שאסור אלא כמו שרבא אמר ממילא כה"ג ודאי הכונה שיגבה כפועל בטל ואין סיבה לומר שיש מחילה על זה.

והנה מבואר בגמ' שאם זה היה אדם רגיל הדין היה אחרת ועיין ראשונים שהקשו בשם הראב"ד שגם באדם רגיל אבל כיון שאסור לעשות חצי ברווח ובהפסד א"כ גם היה הדין כמו בסוגין שזה לא חל חצי ברווח חצי בהפסד אלא צריכים לבחור אחד מהאפשרויות ועיין רשב"א וכן בתלמיד הרשב"א שזה היה נחשב שהשטר הוא באיסור וממילא היה חל שהמקבל מקבל שני שליש מהרווח וברמב"ן משמע שממילא הוא היה מוריד לעצמו שכר עמלו ובפשוטו הרשב"א ס"ל כמבואר ברמב"ם שאם לא הסכים שכר טרחו כבסוגין שקבעו מפורש מראש לא כך ממילא חל שצריך לתת לו שני חלקי השכר וצ"ל הסברא בזה שלקבל שכר כיון שכבר עבד שלא על מנת לקבל שכר לא שייך לשלם שכר טרחו אבל לקבל חלק מהרוחים שזה מעיקר תקנת חז"ל שזה צורת החלוקה ממילא על ידי שלוקח זה נחשב שעבד לעצמו ובריטב"א כתב שבסתם אדם מבארים שכונתו להתחיב שכר טירחא וממילא מסתבר ששילם את זה משא"כ בגברא רבא לא יתכן שלא היה כותב בשטר וממילא ודאי כונתו שיכול לבחור כמו שרוצה.

ובראשונים הביאו מהראב"ד שמדובר שבתחילה הרויח וגבה חצי מהרווח ואחרי זה הפסיד ולאחר מיתתו של רב עיליש גבו מהיתומים חצי מההפסד ובזה בסתם אדם אמרינן שכונתו להסכם של איסור ועד כמה שכבר שילם את זה לא מוציאם מידו דדעתם היה לשלם את ההסכם הנעשה משא"כ גברא רבא מבארים שודאי כונתו שכיון שלקח חצי בשכר שיהיה שני שליש בהפסד וממילא הגביה מהיתומים זה שלא כדין ואין כונתם לשלם לא כפי ההסכם ועיין בעל המאור שהקשה שלרבינו אפרים שכל שלא גבו הקרן יכול להוריד מהקרן את הריבית א"כ למה כאן שלא יורידו מהקרן ועיין רמב"ן שהביא שיש מפרשים שלכן ביארו שכבר גבו הכל והנידון האם צריכים להחזיר ותמה שאין זה במשמעות הגמ' והרמב"ן הביא מהראב"ד שבתחילה הפסידו וגבו חצי בהפסד ואחרי זה הרויח ונתן להם חצי רוח ובסתם אדם אומרים שעשה איסור וברב עיליש תולים שזה היה על חשבון הקרן והרמב"ן חלק שגם בסתם אדם כיון שהוא מוחזק תולים כך.

### בהא דלא דנים שלאחר שעבד כבר נגבה הריבית ובגדר הדין ריבית בעיסקא

ב]והנה מבואר מדברי כולם שאם היה הסכם שחצי ברוח ובהפסד שזה באיסור כל זמן שלא גמרו העסק המקבל מקבל שכר טרחו אמנם עיין רמב"ן במלחמות שכתב שיש מקום לדון שכיון שהוא כבר עבד בחינם שלא על מנת לקחת שכר טרחו ממילא זה נחשב שהוא כבר נתן את הריבית שהרי הריבית זה לא מה שמקבל את עצם הרוח אלא מה שטורח בשביל חלק הפקדון בגלל חלק ההלואה וממילא כאן כבר נתן את זה ואין סיבה לאסור וצ"ב דעת כל הראשונים שכתבו לא כך והיה מקום לומר שכיון שאם היה מסכם כדינו היה משלם בשעת חלוקה ממילא זה סיבה לקבוע שהריבית נשלם בזה שלא גובה עכשיו מה שהיה צריך לגבות אם היו מסכמים כך מראש אמנם עיין מה שכתבנו ס"ד: לגבי חצר דלא קימא לאגרא דמפורש בכל הראשונים שהריבית נחשב מה שגר בזה ולא מה שבסוף כשיצא לא משלם אפילו שאם היו מסכמים כך היה המציאות.

ובפשוטו מבואר שכל שלא משלם מצדו על הטירחה מדרבנן החשיבו שלמקבל מגיע חלק מעיקר הרוחים וזה הסיבה שזה לא נחשב ריבית וממילא כל שלא חלקו עדין הרוחים זה נחשב שעדין לא גבו הריבית והנה זה א"ש לגבי שני חלקי הרווח אבל לגבי כפועל לכאורא זה ודאי בגדר רווח ובאמת מסתבר שזה הביאור ברשב"א דבפשוטו זה חל בצורה של שני חלקי רווח מצד שבתור פועל כיון שעבד בחינם לא שיך שעכשיו ישלם על העבודה ובדעת הרמב"ן יתכן שגם הגדר כנ"ל רק שהשיעור שנשאר בשכר זה כשיעור פועל בטל.

והנה ברמב"ם מבואר שאם לא רצה כפועל ממילא משלם שני שליש וכו' והבית יוסף נקט שזה גם ביש לו עסק אחר והבית מאיר תמה שכיון שמספיק דינר מה פתאום עכשיו שלא רצה צריך לשלם דוקא שני שליש וכן לגבי כפועל משמע שגם אם זה פחות כבר חייב שני שליש וצ"ב למה שלא יחזור בו ויאמר שרוצה לתת כפועל אמנם לנ"ל הביאור פשוט שהדין דינר או כפועל זה בתור תשלום על העבודה וכל שאמר שלא רוצה לשלם נקבע שמצדו עבד בחינם ממילא לא יעזור לשלם על העבודה וכאן רק יעזור הגדר דרבנן שהמתעסק זכה בעיקר העבודה.

ובטור כתב בשם הרמ"ה שעד כמה שיש כאן קציצה באיסור הוא לא מקבל כלום ברווח והדבר צ"ע שכל הקנס שמצאנו שלא גובה את הריבית אבל כאן הרי שלו השביח והריבית זה הטירחה ומה פתאום לקנוס שלא יקבל את שלו ומבואר כנ"ל שכל שלא עובד בתור לקבל תשלום דנו חז"ל שממילא מגיע לו בעיקר העבודה ובדבריו מבואר חידוש שכל השבח נחשב כריבית ושזה מגיע למתעסק מדין יורד מדעת חברו וכל זה צ"ע [והנה בשטמ"ק ק"ד: מובא מהרמ"ך שבמת המתעסק היורשים לא זוכים בחלק הרוח עד שלוקחים אותו ועיין מה שביארנו בשיעור הקודם וזה לכאורא ודאי דלא כרמ"ה וכן בעיקר דבריו בכל הראשונים כאן מבואר שלא כדבריו וכן מעיקר קושית הראב"ד מבואר דלא כדבריו ולכאורא נפק"מ גם בחלקו שיש חיוב לצי"ש דלשאר הראשונים מספיק מה שנותן שליש מהרווח ולרמ"ה צריך לתת כל הרווח וצ"ע].

והנה הראשונים דיקו מלשון הגמ' שהאיסור בעיסקא זה רק על המלוה, והלוה זה רק איסור של לפני עור או מסיע לידי עוברי עבירה ובלשון הרשב"א מבאר שזה בכל ריבית דרבנן [ויתכן כעין סוגין] אמנם בלשון הרא"ש מבואר שזה רק בסוגין כיון שאין כאן נתינת ממון אלא רק טירחא [אמנם הגר"א סימן ק"ס הביא את הרא"ש על השו"ע שהתיר כל ריבית דרבנן] ובפשוטו הביאור שבמקום שחסר בקציצה אבל יש כאן נתינת ממון בזה גזרו גם על הלוה אבל במקום שאין כאן נתינת ממון אלא רק שזה נראה כריבית בזה גזרו רק על הנותן והנה בפשוטו הכוונה במקום שגם בגדרים דרבנן זה לא נתינת ממון וכעין המבואר בראשונים ס"ד: שבחצר דלא קימא לאגרא וגברא דלא עביד למיגר שאין בזה דין לצאת ידי שמים דהינו שגם עד כמה שרבנן אסרו זה לא נחשב ממון אבל במקום שלאחר שרבנן אסרו גדר הדבר שזה נחשב ממון בזה אין סברא לחלק בין הלוה והמלוה והנה לפ"ז שכאן גם לאחר האיסור אין זה בגדר נתינת ממון א"כ לכאורא ודאי צריך להיות כמבואר במלחמות שלאחר שעבד לא שייך לשלם את העבודה וכן לא שייך את טענת הבעל המאור שכל שלא שילם הקרן יכול לגבות מהקרן שהרי אין כאן חיוב ממון כלל וכמבואר בראשונים בחצר דלא קימא לאגרא וכן מבואר במשנה למלך [פי"ד הי"ד בד"ה ויש] שדן שיתומים שהלוו בקטנותם בריבית דרבנן שכשגודלים כבר אסור להם לגבות אבל בעיסקא מותר וביאר מצד דברי הרא"ש דמבואר שיסוד האיסור רק מצד השימה ולא שיש כאן לקיחת ריבית ע"ש [אמנם קצת משמע שם שזה גם בקרוב לשכר ורחוק מהפסד ולכאורא על זה הרא"ש לא דיבר].

אמנם למבואר בראשונים שדנו שזה קשור לרבינו אפרים וכן שגם לאחר שעבד צריך לשלם מבואר שזה נחשב שיש כאן נתינת ממון ולפ"ז צריך לומר שיסוד קולת הרא"ש שכל דבר שללא האיסור דרבנן זה לא נחשב נתינת ממון אין זה בכלל הדין שזה גם על הלוה ולכאורא נפק"מ לדין סאה בסאה שמדאוריתא יש הסברא של סאה יהיב סאה שקיל דהינו שאין כאן ריבית כלל ורק מדרבנן דנו לפי דמים והחשיבו את זה כריבית שאם סברת הרא"ש לפי המצב לפני הדרבנן א"כ גם כאן אין סיבה שיהיה איסור על הלוה אמנם אם דנים לפי הגדרים דרבנן יתכן ששם ודאי הגדר שמדרבנן יש כאן ריבית ויש שם חיוב לצי"ש משא"כ בסוגין.

### בצורת חישוב החלוקה של שני שליש

ג] מבואר בגמ' שרבא אמר שאם פלגא ברווח ממילא שני חלקים בהפסד ואם פלגא בהפסד ממילא המקבל מקבל שני חלקים ברווח ועיין רמב"ם פ"ו משלוחין ה"ה וכפי שביארו הכס"מ שלמד דכוונת רבא שאם מסכמים פלגא ברווח ולא מדברים על ההפסד ממילא מדרבנן חל שני חלקים בהפסד ואם מסכמים שחצי בהפסד ממילא מדרבנן זה חל שני חלקים ברווח דהינו שכדי שלא יהיה איסור דרבנן צריך לעשות בכזו צורה עוד מבואר ברמב"ם שהדבר שדיברו עליו קובע שזה חלק ההלואה והסברא בזה לכאורא דהרי מסברא מה ששיך למקבל זה מה שמגיע לו רווח ולכן נקבע שזה שיעור ההלואה ובאמת ללא דין ריבית היה צריך להיות בהפסד כנגד הרווח רק כיון שיש איסור ריבית לכן קבעו חז"ל שהשיעור לא שוה ועל ידי זה יש כאן תשלום על השכר עמלו והנה כה"ג כיון שדיברו על משהו מסוים לכן זה ודאי חל וכל השינוי הוא בצד הנגדי ועיין רמב"ם פ"ז ה"א שבמקום שלא יהיה איסור מצד ריבית כגון שאבד הכל שאין מחזיר כריבית אז חולקים בהפסד כמו שדיברו ברווח ובפשוטו ה"ה אם ירצה לתת כפועל בטל גם יספיק שאין כאן חלות נפרד בדיני חושן משפט אלא התחיבות צדדית למנוע איסור ריבית וכדביארנו בשיעור הקודם.

והנה בגמ' מדובר בצורה שסיכמו או חצי בהפסד או חצי בשכר ולא נתבאר מה הדין אם רוצים לסכם בצורה אחרת כגון לתת יותר שכר או פחות שכר וכן לגבי הפסד אם מקבל על עצמו יותר בהפסד או פחות בהפסד ומצאנו בזה שלש שיטות בראשונים דעת רבותיו של הרמב"ם שתמיד הקובע הוא שליש מחלק הפקדון דהינו שאם סיכמו שיקבל רבע מהרוח א"כ זה חלק ההלואה ושלשה חלקים זה פקדון א"כ אם יהיה הפסד הנותן יטול בהפסד של הלוה כשיעור שליש מחלק הפקדון ואם סיכמו שהמקבל מקבל על עצמו רבע בהפסד ממילא זה קובע שרבע יש כאן הלואה א"כ ברוחים הוא יקבל שליש מחלק הפקדון ונקט הרמב"ם דהשיעור שבעל המעות מקבל על עצמו זה לא רק כמה מההפסד הוא יטול אלא שזה שיעור תשלומין ולכן כתב שלפ"ז אם סיכמו שהמתעסק יקח אחד חלקי שבע בשכר ופחתו שבעה דינרים הרי מצד חלק ההלואה והפקדון צריך להיות שדינר אחד המתעסק מפסיד ושש דינרים הנותן מפסיד ואם שליש מהפסדו הוא צריך לתת למקבל שזה שני דינרים א"כ יוצא שהמתעסק נשאר לו יותר מחלקו וזה לא מסתבר אמנם עיין רמב"ן שחלק על זה וכתב שזה ודאי שהדין שמקבל על עצמו בהפסד זה רק אחריות על ההפסד אבל לא שישלם לו יותר מחלקו וממילא בכה"ג המקבל לא ישלם כלום אבל לא שיקבל כסף מביתו אמנם עיין רמב"ן שכתב שלא מסתבר כדרך זו שא"כ יוצא שיתכן שיהיה הפסד שהכל יהיה על הנותן ואין בזה יושר.

ודעת הרמב"ן שתמיד הקובע שליש מחלק ההלואה ולכן אם קבעו שהמתעסק מקבל רבע מהרוחים הכונה שרבע הוא לוה ממילא אם יהיה הפסד הנותן מקבל על עצמו שליש משיעור ההלואה וכן אם סיכמו שהוא מקבל על עצמו רבע מההפסדים אם היה רווח הוא מקבל כשיעור שליש מחלק ההלואה דהינו שאם היה רווח שמונה דנרים הרי מגיע לו שני דינרים ושליש משני דינרים זה ארבע מעות דדינר זה שש מעות ולפ"ז בכל מקרה ההפסד יהיה גם על המקבל כיון שתמיד הנותן נותן רק חלק מההפסד אמנם עיין כס"מ וכן בביאור הגר"א סקנ"ז שכתבו שעדין קשה קושית הרמב"ם שבמקרה שקיבל על עצמו המקבל שבע חלקים בהפסד והיה רווח של שמנה דינרים א"כ מעיקר החלוקה מגיע דינר לנותן ושבע דנרים למקבל ואם הנותן צריך לתת שליש מחלק ההלואה א"כ כאן צריך לתת לו משלו יותר משני דינרים יוצא שהוא צריך לתת מביתו וזה לא מסתבר אמנם כתב הגר"א שכמו שלגבי הפסד כתב הרמב"ן שודאי שלא צריך לשלם מביתו אלא כל הקביעות כמה הוא לוקח באחריות הפסד המקבל כך כאן כל מה שמתחיב לתת לו רווח זה מהחלק שקיבל ולא לתת מביתו אמנם עדין כה"ג יצטרך לתת את כל חלקו למקבל וזה חוסר יושר שכמו שלגבי הפסד הרמב"ן טען על רבותיו של הרמב"ם שאין זה יושר שרק הנותן יקבל לכאורא גם כאן אין זה יושר שרק המקבל יקבל רוחים וצ"ע ועיין אבן האזל מה שכתב לחדש בדעת הרמב"ן [ושמעתי לבאר שאף אחד לא יעשה הסכם שהמקבל יקבל בהפסד שבע חלקים כי אז לא יהיה לנותן שום רוח בשום מקרה והרי כל מה שנתן העסק כדי להרויח ורק לגבי הפסד ששם מטרת העסק למקרה שמרויח ואז הרי מקבל ודו"ק].

אמנם דעת הרמב"ם לחלק בין הדברים שאם קבעו כמה חלק ההפסד יהיה כה"ג נקבע שברוח הוא יקבל שליש מחלק הפקדון משא"כ אם קבעו את חלק הרוח בזה הנותן מקבל על עצמו שליש מחלק ההלואה ועיין כס"מ שכתב שכך הסברא שלגבי רוח כיון שטורח בשל חברו ראוי לקבוע שמקבל חלק מהרוחים משא"כ ביחס למה שמקבל על עצמו ליטול בהפסדים של השני אם נקבע לפי הפקדון יצא לפעמים שכל ההפסד רק על הנותן לכן קבעו שהשיעור לפי חלק ההלואה [ועיין לח"מ שלפ"ז יתכן שזה עצמו הסיבה שלגבי הרוחים הולכים כמו הפקדון שאם כמו ההלואה יצא לפעמים שכל הרווח יהיה למתעסק וכנ"ל בקושיא על הרמב"ן].

### בביאור מה שחילק הרמב"ן אם הרוח פחות מחצי או יותר מחצי

ד] והנה מבואר ברמב"ם שאם סיכמו שהמקבל מקבל שלשה חלקים ברוח ממילא נקבע שזה שלשה חלקים הלואה ורק חלק פקדון אבל בהפסדים הנותן מקבל על עצמו שליש מההפסדים והרמב"ן חלק שרק מתי שמקבל על עצמו בשכר פחות מחצי ממילא מבארים ששיעור ההלואה זה חצי והשאר זה בתור שכר על עיסקו [וכמו שהביא כן מתשובת הרי"ף] וביאר הטעם דבפשוטו מצד העסק זה צריך להתחלק חצי מלוה וחצי פקדון ורק מחמת איסור ריבית מבארים את החלוקה בצורה אחרת ולכן אם קובע שיקבל פחות מחצי ברוח והרי אסור שיהיה הלואה חצי שאז יש כאן ריבית לכן קובעים שחלק ההלואה הוא כשיעור הרווח וכן אם קבעו שיקבל על עצמו בהפסד פחות מחצי א"כ בהכרח ששיעור ההלואה הוא לא יותר מחלק ההפסד שקיבל על עצמו עכ"ד והנה צ"ב דבמקרה שקיבל על עצמו שלשה חלקים ברווח אין נפק"מ אם הגדר שזה חצי הלואה או כדעת הרמב"ם שזה שלשה חלקים הלואה ורק שבהפסד הנותן נוטל על עצמו שליש מההפסד ורק בקיבל על עצמו יותר משלשה חלקים יש הנפק"מ הנ"ל וכן קשה הרי זה בדיוק כמו שקיבל על עצמו רבע מהשכר שכה"ג הנותן מקבל על עצמו שליש מההפסד והרמב"ן העמיד שכאן זה אחרת ובפשוטו מבואר שחלוק הדברים שבמקום שמקבל על עצמו פחות מחצי מהשכר כה"ג מודה לרמב"ם שחלק ההלואה הוא כשיעור השכר רק שהנותן מקבל על עצמו לשלם חלק מההפסדים משא"כ כה"ג הגדר שרק חצי זה הלואה ובפשוטו לפ"ז מבואר שדעתו כריטב"א לעיל שבעלמא יסוד הדין שמקבל שליש בהפסד אין הכונה שההלואה שליש אלא ההלואה כשיעור הרוח ורק כה"ג שקבעו רוח יותר מחצי הפסד דנים שחצי זה הלואה וצ"ע בזה.

# שכר מותר שליש, פועל בטל ושותפין

### שיטת הראשונים מתי יש הקולא של ריש עגלא ודינר

א] עיין סוגית הגמ' ס"ט. ומבואר בסוגין שנחלקו רב ושמואל האם עוזר מותר שליש בשכרך וביאר רש"י שהכונה שנותן לו מה שיותר משליש מהשכר וכיון שזה לא שכר ברור ס"ל לשמואל שזה לא מועיל בתור שכר טרחו ורב חולק שזה מועיל ומבואר בגמ' שרק במקום שיש לו שורים אחרים שבין כה טורח במלאכה מועיל שיעור זה והנה מבואר בסוגין שגם שמואל שחולק ס"ל שמועיל אם פוסק דינר וכן רב אומר שמועיל ריש עגלא לפיטומא וצ"ב למה זה מועיל הרי במשנה מבואר שצריך כפועל בטל ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן.

א. עיין ריטב"א שביאר שבאמת בתחילת הסוגיא ששמואל סבר שמועיל דינר זה רק כאן שכבר התחיב מותר שליש ויש חיסרון שאולי זה לא יהיה ובזה עוזר מותר שליש וזה גם הביאור שהגמ' בתחילה הבינה שרב שאמר ריש עגלא לפיטומא זה במקום שאמר מותר שליש בשכרך שרק בכה"ג מועיל לתת ריש עגלא ואדרבא לכן הבינה הגמ' שמדובר במקום שאמר מותר שליש דאל"כ לא עוזר ריש עגלא אמנם עדין צ"ב שהגמ' דוחה שכונת רב או ריש עגלא או מותר שליש וצ"ב מה הצד שיועיל ריש עגלא וכתב הריטב"א שצ"ל שזה קולא מיוחדת בגידול שור שזה דבר שאין בו טירחא גדולה אמנם למסקנא שהכונה ברב מצד שיש לו שור אחר א"כ זה באמת הסיבה להקל בריש עגלא וזה גם הסיבה ששמואל היקל בדינר והנה לפ"ז עולה לדינא שבסתם עיסקא צריך דוקא כפועל בטל ובמקום שיש הסברא של גביל לתורי בזה מועיל דינר או ריש עגלא לכו"ע ומותר שליש נחלקו רב ושמואל והלכה כרב כמבואר ברי"ף ועיין בהשגות הראב"ד פ"ח ה"א שכתב כנ"ל שהגמ' של ריש תורא זה מתי שיש הסברא של גביל לתורי.

והנה לא נתבאר האם למסקנא מועיל מותר שליש בשכרך ושאם לא יהיה יתן לו דינר והנה בפשוטו כיון שבתחילת הסוגיא הבינה הגמ' בדעת שמואל שזה מותר וכן בדעת רב שזה הכונה ריש עגלא א"כ גם למסקנא שמדובר במקום שיש הסברא של גביל לתורא אבל הגמ' לא חזרה בה מהחידוש הראשון אמנם יתכן שהגמ' בתחילה לא יכלה לשאול שזה לא נכון אבל למסקנא אין לנו מקור לכזה חידוש אמנם עיין ריטב"א שדן להעמיד ששמואל לא חולק על רב אלא דיבר כשאין לו בהמה אחרת ולפ"ז בהכרח שהכונה כמו בתחילה שמתחיב מותר שליש ואם לא יהיה יתן לו דינר ולפ"ז מבואר שזה גם למסקנא אמנם הריטב"א לא ניחא ליה שזה ביאור הגמ'.

ב. עיין תשובות הרי"ף הובא באריכות בשטמ"ק שכתב שיש בזה שלש דרגות שבמקום שהוא חנוני ובגלל זה אין לו לעסוק בשום דבר בזה צריך כפועל בטל ובמקום שזה עסק שנותן לו לעשות דברים אחרים בזה הדין שמועיל פוסק לו דינר או ריש עגלא לפיטומא אבל לא מועיל מותר שליש בשכרך ובמקום שיש הסברא של גביל לתוריה שמתעסק באותה עבודה בין כה בזה נחלקו רב ושמואל האם מועיל מותר שליש בשכרך וקי"ל כרב שמועיל אפילו שזה לא שכר בטוח וכן הוא במאירי ועיין שטמ"ק בשם הראב"ד בתירוץ הראשון שכתב להעמיד סוגין דריש עגלא ופוסק לו דינר באדם שאין לו עבודה דהינו שזה לא מצב שבין כה הוא עובד באותה עבודה אמנם זה לא מצב שמבטלו מעבודה אחרת וכן הוא בפסקי הריא"ז, ובסמ"ג מ"ע פ"ב הלכות שותפין [עמוד קס"ח] כתב שכל שעבודתו לגדל בהמות כיון שהכל זה בתור עבודה בזה מועיל דינר כיון שבין כה עובד ובפשוטו ה"ה אדם בטל וכנ"ל.

והנה מבואר בגמ' לעיל שבמושיב חנוני למחצית שכר צריך לתת לו כפועל בטל ובביאור הכונה כפועל בטל אם זה אליבא דר"מ דעת תוס' שם שהכונה אדם שיש לו מלאכה כמה יסכים להביטל ממלאכתו ולקבל סכום פחות ודעת ר"ח שדנים כמה יסכים להיבטל ממלאכתו ולעשות מלאכה זו אבל דנים כאילו מרויח כמו זמנים שלא מצוי עבודה שאז העבודה יותר בזול ועיין ט"ז סק"ג שכתב שגם לתוס' ולר"ח ודאי מקבל כשיעור עבודתו ואדם שאין לו עבודה השיעור כמה לוקח על עבודתו רק כאן זה שיעור יותר כיון שבעלמא מרויח יותר וכן פסק בחוו"ד שם אמנם לכאורא בכל הראשונים הנ"ל מבואר שאדם שאין לו עבודה בזה הדין שמספיק דינר או ריש עגלא ואין דין כשיעור עבודתו וכל החומר של כפועל בטל זה אדם שביטל ממלאכתו ולא יכול לעבוד בשום עבודה ובדעת הט"ז יתכן שעצם זה שזה סוג עבודה שלא יכול לעבוד שום דבר אחר זה סיבה שודאי צריך לקבל כשיעור העבודה וזה לא נסתר מהרי"ף אבל זה נסתר מהראב"ד והריא"ז.

והנה שיטת הטור שפועל בטל הכונה שדנים כאילו אין לו שום עבודה כמה היה לוקח דהינו שלא מתיחסים לפי מה שעובד ולפ"ז ודאי שה"ה אדם שאין לו עבודה צריך לשלם לו כמה אדם היה לוקח על עבודה זו ובאמת לשיטתו כתב הב"י שבהכרח הוכרח לפרש סברת הגמ' שגביל לתורי דוקא שאת אותה עבודה עושה בין כה דאם זה עבודה אחרת א"כ זה לא עדיף מאדם שאין לו שום עבודה ולדבריו בפשוטו אין לבאר אלא כריטב"א לעיל שכל קולת סוגין רק מצד שיש הסברא של גביל לתוריה [והנה במה דנקט הב"י שהרי"ף חולק על הטור בפשוטו למבואר בשו"ת הרי"ף כונת הגמ' כטור רק שברי"ף מבואר שגם ללא זה מספיק דינר ולא צריך כפועל בטל דהינו שברי"ף עצמו מדויק שלשת הדרגות].

והנה נחלקו הראשונים האם בעיסקא שחצי פקדון האם למתעסק יש דין ש"ש שדעת הרמב"ם שהוא רק ש"ח ודעת הראב"ד שהוא ש"ש כיון שמקבל על זה שכר טירחתו וזה כמו כל אומן שהוא ש"ש ועיין חוו"ד סק"ז שכתב שלדעת הראשונים שנותן כמה היה מוכן להיבטל ממלאכתו ולא לעבוד א"כ לא מקבל על העבודה אלא על מה שלא עובד אמנם לנ"ל הרי גם כשלא עובד מקבל דינר או ריש תורא ובהכרח שודאי גם בפועל בטל זה על העבודה רק מה שכאן צריך שיעור יותר גדול זה מצד שיש לו הפסד שבטל ממלאכתו וצ"ע.

ג. עיין בשטמ"ק בשם הראב"ד שכתב וז"ל אי נמי כי אמרינן שכרו כפועל הני מילי בסתם אבל במפרש אפילו בפחות מכאן ורב מילתא כי אורחא אשמועינן וכן שמואל עכ"ל ומבואר בדבריו שנתחדש בסוגין שכל שמסכמים מראש זה סברא להקל שלא צריך כפועל וכל הדין כפועל בטל זה רק כשלא סיכמו מראש כמה יתן לו והלשון דינר לאו דוקא אלא ה"ה פחות מזה וכן הוא שיטת הטור שכל שסיכמו מראש אין דין כפועל בטל ועיין ביאור הגר"א שכתב שמקורו מהדין של פוסק לו דינר והנה לפ"ז שסוגין מדובר בסיכמו מפורש ומפורש שגם כה"ג מותר שליש לא עוזר אלא מתי שאית ליה תורא לדידיה וכן הוא בב"י בביאור סברת רבינו ירוחם ע"ש וכן נקט הסמ"ע בקונטרס ס"ב הובא בשערי דעה ס"ג אמנם צ"ע דהדרכי משה וכן הש"ך סק"ט ובביאור הגר"א נקטו שכל שמתנה מפורש מראש עוזר אפילו אם פוסק מותר שליש בשכרך ועיין לקמן.

### בביאור דעת הרמב"ם

ב] עיין רמב"ם פ"ו משלוחין והנה בדבריו שם מבואר דביש לו עסק אחר מועיל דינר או מותר שליש או אם הוא אריס לא צריך כלום אבל באין לו עסק אחר צריך דוקא כפועל בטל ובה"ד הביא שרבותיו נקטו שגם בהתנה בתחילה לא מועיל מותר שליש בשכרך אלא צריך דוקא פעל בטל או שני שליש מהשכר כרבא והוא חלק עליהם שבהתנה בתחילה מועיל אפילו אם מתחיב כל שהוא דהינו שמועיל גם דבר מועט [ובדבריו מבואר שמותר שליש הכונה שליש מהרוח וה"ה פחות] ועיין פ"ח ה"א שכתב הדין של ריש עגלא והראב"ד שם וכן הלח"מ בפ"ו ביארו שגם שם מדובר בלא התנה מראש ובאין לו עסק אחר ובכל אופן מועיל ראש העגל דהינו שלמדו שכל סוגין מדובר בלא התנה בתחילה ולמסקנת הגמ' שרב דיבר ביש לו עסק אחר ה"ה הדין מותר דינר ששמואל התיר מדובר כה"ג אבל הדין ריש עגלא שרב אמר זה גם באין לו עסק אחר אלא שצ"ב למה שיעזור ריש עגלא ובלח"מ פ"ח ביאר שכיון שעל פי רוב יש לו עסק אחר לכן חז"ל קבעו בזה מחיר קבוע ויתכן כסברת הריטב"א שכיון שזה דבר שאין בו טירחא מרובה הקילו בזה והנה לפ"ז שכל הסוגיא מדובר בלא התנה מראש יתכן שבהתנה מראש מועיל אפילו מותר שליש דהרי לרב זה כמו דבר מועט וכמו שבהתנה מפורש ס"ל לרמב"ם שמועיל דבר מועט ה"ה שמועיל מותר שליש וכנ"ל מהש"ך והנה עדין צ"ב מה המקור של הרמב"ם בה"ד שאם התנו מפורש זה מועיל ולכאורא יש לבאר כמבואר בתשובה מהראב"ד דהנה הגמ' מביאה את ר"מ שס"ל ששכרו בין מרובה בין מועט והרי"ף ביאר שהכונה כפועל בטל בין אם היה שכרו מרובה בין היה שכרו מועט והסמ"ג ביאר שהכונה על מקום שלא היה לו מלאכה אחרת שבזה מועיל פוסק לו דינר וכנ"ל סק"א והראב"ד ביאר שהכונה על מקום שפסק מפורש שבזה מועיל אפילו שכר מועט ויתכן שזה מקור הרמב"ם.

אמנם עיין ביאור הגר"א שכתב שמה שכתב הרמב"ם שמועיל ראש של עגל מדובר בפסק מתחילה וזה המקור שמועיל אפילו דבר מועט בפסק מתחילה וצ"ב מנ"ל לרמב"ם שלא מדובר ביש לו עסק אחר והיה מקום לומר שהגמ' בתחילה הרי סברא שמדובר באין לו עסק אחר ובכל אופן מבואר שמועיל ריש עגלא ובהכרח שיש כאן היתר חדש ובמקרה שפסק עמו אמנם הרי שמואל אמר פוסק לו דינר ואת זה הר"מ העתיק למסקנא רק ביש לו עסק אחר א"כ יתכן שגם הדין של ריש עגל מדובר כך ושמעתי לבאר דמה שהגמ' בתחילה ביארה שכונת רב שאם אין מותר דינר נותן ריש עגלא מצד שהוקשה לה שמהא דרב אומר ריש עגלא משמע שמותר שליש לא עוזר ולפ"ז הגמ' דוחקת שבאמת אחד מהם מועיל אבל לתירוץ האחרון שמדובר ביש לו עסק אחר אפשר להישאר שריש עגלא זה באין לו עסק אחר אמנם שמואל משמע שדיבר על אותו אופן של רב לכן העמיד הרמב"ם ביש לו עסק אחר [עוד שמעתי לבאר שמהמעשה של רב הגרוניא שבתחילה הספיק ראש של עגל ושם חשיב שאין לו עסק אחר ובהכרח שזה מצד שפסק בתחילה כמבואר בביאור אחד בב"י ].

והנה הטור גם ס"ל את יסוד הרמב"ם שאם פסק מפורש עוזר אפילו דבר מועט ובלשונו מבואר שזהו הדין של מותר דינר וכן ביאר הגר"א וזה צ"ב מהיכי תיתי שחלק מהגמ' מדברת בלא פסק עמו וחלק בפסק עמו.

### בביאור הכונה של מותר שליש

ג] בגמ' מבואר שנחלקו רב ושמואל האם מעיל מותר שליש בשכרך ומבואר בגמ' שסברת שמואל שזה לא מועיל שא"כ אם לא מצא ילך ללא שכר וביאר רש"י שהכוונה שהרוח שיהיה יותר משליש שייך למתעסק [ועיין ריטב"א ובתוס' שזה רק כאן שזה מצוי שיהיה כזה רווח אבל אם אומר שיעור שלא מצוי זה לא עוזר] ובתשובה מהרי"ף וכן בסמ"ג ביארו שהכונה ששליש ממה שירויח יותר משיעור הקרן יתן לו והנה צ"ב למה אין חיסרון זה בכל תרי תילתי באגר שהרי יתכן שלא ירויחו ועיין רמב"ן ס"ח: בסוף דבריו שרק כאן כיון שיתכן שיהיה רווח והמתעסק לא יקבל זה חיסרון אבל במקום שהחשש שלא יהיה רווח כלל אין בזה חיסרון ובב"י ס"ג בד"ה ופירש הביא מתלמידי הרשב"א שכתב שלא מצוי שלא יהיה רווח.

והנה הראב"ד בתשובה הקשה איך מועיל שני שליש בהפסד הרי אולי לא יהיה הפסד וא"כ לא קיבל כלום [ועיין בשיעור הראשון שכל זה קשה לשיטת שגם כה"ג זה חצי מלוה אבל לרש"י שזה רק שליש מלוה א"כ יש כאן שכר עד חצי] וכתב שזה עצמו שמתחיב אם יהיה הפסד זה מספיק וצ"ע מה זה שונה ממותר שליש בשכרך שלא מועיל מה שיש צד שירויח וכאן לא שייך לומר שמצוי שמפסיד וכן סברת הרמב"ן לא שיכת דהרי כאן יתכן רווח והוא לא מקבל כלום וצ"ל שכה"ג שמתחיב אחריות חשיב שיש כאן דבר בתורת ודאי ואין זה דומה לפסיקה של רווח וצ"ע.

אמנם עיין ברמב"ם שכתב שהכונה של מותר שליש שנותן לו יותר מחצי מהרוחים שליש [כן ביאר הבעל התרומות והגר"א] וכתב שה"ה פחות מזה דהינו עשירית והנה לדבריו כונת הגמ' לשאול שאולי לא יהיה רווח ולפ"ז צ"ע איך רבא אמר שמועיל תרי תילתי באגר הרי יש כאן ספק האם יקבל שכר ועיין ביאור הגר"א שכתב שבאמת מה שרבא אומר זה כרב שהלכה כמותו אמנם צ"ע שהרי מבואר בגמ' שבאין לו עסק אחר לא מועיל מותר שליש והרי הדין של שני שליש ברוח מבואר ברמב"ם שזה מועיל גם באין לו עסק אחר ובאמת שזה סתירה בלשון הרמב"ם שבה"ב כשהביא הדין של מותר שליש כתב שזה רק מועיל ביש לו עסק אחר ובה"ג כתב שגם באין לו עסק אחר נותן לו שני שליש מהשכר ועיין חדרי דיעה שכתב שבהכרח לחלק ששם מבואר ברמב"ם שהוא מתחיב את שני הדברים גם שני חלקים בהפסד וגם שני חלקים ברווח משא"כ ביש לו עסק אחר מועיל הרוח לבד אמנם זה רק אם נימא כרדב"ז שכונת הרמב"ם שצריך את שני הצדדים אבל הגר"א ביאר שהכונה שהא צריך לבחור אחד מהשנים א"כ צ"ע כנ"ל וצ"ל שכאן שהמקבל יכל לבחור זה עדיף משם שהנותן יכול להגיד שנותן שיעור זה אמנם עדין צ"ע הרי אפשר גם לפסוק מראש שני חלקים בהפסד או שני חלקים ברוח אמנם בפסק מפורש בזה מבואר בר"מ שמועיל אפילו באין לו עסק אחר [אמנם דברי הגר"א שרב כרבא צ"ע כנ"ל].

והנה בעיקר המבואר בר"מ שמותר שליש בשכרך הכונה שליש מחלק הפקדון שלכאורא זה כמו שני שליש באגר אמנם מדויק בלשון הרמב"ם שזה שני דברים שכתבם בשני לשונות ובפשוטו החילוק דבנתן מראש שם הגדר שמשלם דבר זה בעד העבודה משא"כ באין לו עסק אחר ששם זה מתי שלא רוצה לתת כפועל בטל שם הגדר שיש למתעסק חלק מעיקר השכר וזה עצמו החילוק שכשהקציצה היא בעד העבודה שם הדין שליש זה לאו דוקא משא"כ כשזה גדר שיש לו חלק מהרוחים בעצמם שם הגדר דוקא שליש וצ"ע בזה ועיין שיעור הקודם שביארנו שזה הכונה שאם לא רצה כפועל נותן כשיעור שני שליש שכה"ג כבר לא שייך לשלם בעד הפעולה אלא שיש לו חלק מהרווח.

### בדין עיסקא בשותפין

ג] עיין רמב"ם פ"ו ה"א ששנים שהם נושאין ונותנים בעיסקא אפילו שהממון של אחד זה נחשב שותפות ובזה לא צריך לתת שכר טרחו ועמלו ויכולים להתנות בשכר ובהפסד כמה שרוצים וצ"ב למה שיהיה אסור הרי אין כאן שום הלואה ובפשוטו צ"ל שהכוונה שאפילו אם קובעים שאחד יעבוד יותר מהשני וא"כ יש מקום לדון שהוא עובד בחלקו של השני בגלל ההלואה או שקובעים שבעל הממון מקבל שני שליש ברוחים ובהפסד א"כ שניהם עובדים אותו דבר ואחד מקבל פחות ולמה עובד אותו דבר מצד ריבית ובכל אופן זה מותר.

אמנם אם יש ממון השותפים ורק אחד מהם עובד בזה דעת הרמב"ם דחשיב עיסקא אמנם הב"י הביא מהרי"ף ושערים דרב אלפס ועוד ראשונים וכן פסק הרמ"א בס"ג שיש לזה דין שותפות ואין לזה דין עיסקא ויכולים לחלוק כמו שרוצים ויסוד מחלוקתם כמבואר בביאור הגר"א במעשה דרב הגרוניא ס"ט. דרש"י ושאר ראשונים למדו שכונת הגמ' שאם הם שותפין בזה לא צריך לתת כפועל והנה בפשוטו סוגין מדובר שאין כאן חלק של הלואה כמבואר בתירוץ התוס' ולפ"ז אין מקור מסוגין אמנם בתשובה מהרי"ף מבאר שלמד מסוגין שגם במקום שהמתעסק מקבל ג' חלקים ברווח ובהפסד דהינו שיש כאן הלואה מותר דהיינו שהעמיד כן את סוגין וכמבואר בקושית התוס [עיין במהר"ם] וכן מבואר ברש"י בהמשך הסוגיא לגבי הולדות שבלוקח חצי שלו ועוד חצי של חברו לא צריך לתת כפועל בטל וכן הוא בחכמת אדם קמ"ב ס"ה אמנם הרמב"ם למד שגם כאן צריך לתת לו כפועל והגמ' רק אומרת שכיון שיש לו עסק אחר וכן הוא אריס לכן הוא משועבד לעבוד לו ואין זה ריבית והנה באופן שכל אחד מקבל כשיעור הממון שיש לו בזה אין כאן שום הלואה ואין סיבה לאסור אמנם הרמב"ם ודאי מדבר כשהמתעסק מקבל הפסד ורוח יתר ממה שנתן וממילא יש לו שם לוה שכה"ג מה שמסכים להתעסק בחלק חברו בחינם זה מחמת ההלואה ולכן זה אסור.

והנה לשון הרמב"ם לגבי אם שניהם מתעסקים וכן לשון הרי"ף לגבי שני שותפין שאחד מתעסק שיכולים להתנות איך שרוצים ומשמע שזה גם במקרה שמסכמים שאחד יקבל שכר יותר מההפסד ועיין חוו"ד סק"ד שכל הקולא רק לגבי שלא צריך לתת כפועל בטל דהינו שגם אם קובעים בשכר ובהפסד לא כשיעור הממון וממילא יש כאן הלואה והמתעסק עובד בחלק חברו בחינם בכל אופן זה מותר וכן הוא בחכמת אדם קמ"ב ס"ה אבל זה ודאי שאסור לפסוק שלמי שהוא לא בעל הממון יהיה בשכר פחות מבהפסד שבזה יש כאן איסור של קרוב לשכר ורחוק מהפסד דהינו שהרי יש לו דין לוה על שיעור ההפסד ומה שלא מקבל את כל הרוחים זה בתור ריבית וזה ודאי אסור אמנם צ"ע שלשון הראשונים כמבואר בב"י שיחלקו הרוח וההפסדים כמו שירצו ומשמע שגם כה"ג מותר ועיין דרכי תשובה סק"כ [וכן בנתיבות שלום] שהביא מתשובות חסד לאברהם קמא סימן מ"ח לנכד הנתה"מ שכתב שודאי שמשמעות הראשונים דלא כחוו"ד אמנם כתב שהראשונים דיברו רק שקבלת האחריות היה לגבי מיניה וביה ולא לגבי שיצטרך לשלם מביתו וכגון שאחד הביא שבעים ואחד הביא שלושים וסיכמו שבהפסדים חולקים חצי חצי וזה שהביא שבעים מקבל שישים אחוז ברוחים וכל זה רק שבעל השלושים יתן מחלקו להשלים העשרים של השני אבל לא שיצטרך לשלם מביתו אם הופסד הכל דהינו שיש כאן חידוש שהדין של קבלת אחריות זה רק לשלם מביתו אבל אחריות לשלם רק מהמון מניה וביה זה לא עושה אותו ללוה אלא לסתם קבלת אחריות אמנם סתימת לשון הראשונים לא משמע כך וצ"ב מה סברא להתיר בזה.

ויתכן שיש כאן חידוש שכה"ג כיון ששניהם שותפין אין סיבה לראות את מה שמתחיב באחריות להיות לוה אלא שמהסכם השותפות יכולים גם שאחד יתחיב באחריות יותר מהשני אבל זה לא סיבה שיחשב לוה ולפ"ז גם אם יתן לו ריבית מבחוץ זה מותר ולא רק קולא ביחס לדין קרוב לשכר ורחוק מהפסד וצ"ב.

ואולי יש מקום לומר שכיון דמבואר בגמ' בכתובות ובשו"ע סימן קע"ו ס"ה ששנים שהטילו לכיס זה מאה וזה מאתים חולקים בשוה ומבואר שמצד דיני הממון לכל אחד יש סיבה שהכל יהיה שלו וממילא יכולים לחלוק כמו שרוצים וממילא יתכן שכל שקובעים שלאחד יש יותר שכר הכונה שמעמידים כך את החלוקה של דיני הממון וזה לא נחשב כנתינת ממון ולפ"ז יתכן שאפילו שמדרבנן אסור זה רק במקום שאין כאן שותפות לפני העיסקא שכה"ג זה נראה יותר כריבית וצ"ע.

והנה להלכה הרמ"א פסק כראשונים שבשותפים אין בזה חומרת עיסקא ומאידך פסק שבאריס ויש לו עסק אחר לא צריך לתת לו שכר עמלו ומזונו וצ"ע שכל מקור דברי הרמב"ם מהגמ' של רב הגרוניא ועד כמה שקי"ל כרש"י אין שום מקור לזה ואם מצד שבתחילה נתן לו הראש הרי שם יתכן שהיה לו עסק אחר וכתחילת הסוגיא ולדעת הרמב"ם בהכרח שנתינת הראש זה שכר מושלם וכנ"ל ועיין ביאור הגר"א סי"ג וצע"ג.

# בחידוש הראשונים שקבלת אונסים באופנים מסוימים לא חשיב רחוק מהפסד

### בביאור הדין דפחתו לו ב"ק ק"ב.

א] הגמ' בב"ק ק"ב. אומרת שהנותן מעות לשליח לקנות לו חיטים וקנה שעורים אם פחתו פחתו לו ואם הותירו הותירו לו והגמ' מעמידה שמדובר במטרה לסחורה שאין בזה דין שינוי שקונה את זה לעצמו דהינו שאם זה היה גזל גמור א"כ השעורים שקנה זה לעצמו וממילא גם השבח שלו אבל כיון שכאן כונתו להרויח לבעלים ואין כונתו לגזול מהבעלים ממילא זה נחשב עדין שלהם והרוח שלהם וצ"ב א"כ למה אם פחתו פחתו לו ועיין רשב"א שכתב שזה מחמת קנס ובתוס' כתבו שזה מצד שאומר לו אתה הוא שפשעת והנה בפשוטו לפ"ז הוא חייב רק על הפסד מחמת שקנה שעורים כגון שהשעורים הוזלו והחיטים לא הוזלו אבל אם קרה גניבה או אבידה שזה לא קשור למה ששינה כיון שחזינן שאם הותירו זה לאמצע דהינו שחל הקנין גם כלפיו א"כ ודאי שהאחריות על שניהם וכן הוא בשו"ע סימן קע"ו ס"י ומקורו מהרמב"ם וכן נקט הרשב"א בסוגין וכן נקט הש"ך סימן קפ"ג סק"ט.

אמנם הנה תוס' כתבו שמכאן מוכח שאם אדם נותן לחברו עיסקא למחצית שכר ומתנה עמו שלא ישמרם אלא בקרקע או שתלוום רק על משכונות של זהב ואם תפשע תתחיב בזה על כל דבר זה מותר ולא אומרים שאם שינה והתחיב בכל האחריות הוי כקרוב לשכר מהפסד וזה אסור דהינו שהרי מדרבנן כל שקיבל על עצמו כל האחריות אפילו שהרוחים של הנותן זה נראה כהלואה ומה שמקבל הרוחים זה ריבית וא"כ גם כאן בזה שעכשיו כל ההפסדים על המקבל ממילא זה כהלואה והיה מקום לאסור והוכיחו תוס' מכאן שכיון שמצד עיקר ההסכם אין האחריות על המתעסק אין זה בכלל האיסור מדרבנן שזה נראה כהלואה.

ועיין שו"ת הר"ן סימן ס"ג [הובא בב"י קע"ז ס"ה] שלביאור הנ"ל שכל החיוב כאן רק על מה שנגרם ממה ששינה א"כ אין מקור למתי שמתחיב בכל האונסים וע"ש שכתב דמתוס' מוכח שלמדו שכונת הגמ' כפשוטו שמתחיב בכל האונסים על ידי שמשנה וכן הוכיח האבקת רוכל סימן קס"ג מדברי כל הראשונים שלמדו מסוגין להתיר בעיסקא כנ"ל ועיין קצוה"ח ונתה"מ סימן קפ"ג שכבר תמהו מהראשונים בסוגין על הש"ך אלא שצ"ב טעמא דמילתא למה שיתחיב בכל האונסים.

ועיין נתה"מ שביאר שגדר הדבר שאם פחת זה למקבל מצד שיכול לומר שלא רוצה את העיסקא שעשה וממילא גם אם זה נשרף יכול לומר שלא רוצה ועיין רש"י שביאר דלאו לעיוותיה שדריה וע"ש שאם כבר גילה דעתו שמסכים אם מה שעשה ממילא ודאי שכה"ג שגם ההפסדים יהיו עליו [ועיין חזו"א סימן ע"ז סק"א] והנה לכאורא באופן התוס' שהתנה שאם ישנה יתחיב בכל האונסים שם ודאי אין סיבת החיוב אלא מצד התחיבותו רק שתוס' דימו שכמו שבסוגין חזינן שזה לא סיבה לאיסור ריבית ה"ה במקרה שהתחיב כנ"ל אין זה סיבה לאיסור ריבית ויסוד ההיתר בשניהם שכיון שמצד עיקר ההסכם שביניהם לא היה כל האחריות על המתעסק כה"ג אין זה בכלל קרוב לשכר מהפסד ולפ"ז בהתנה שלא יטמין אלא בקרקע שם ודאי שלא חל חיוב אלא מה שקרה מחמת ששינה רק שאם יתנה מפורש שאם ישנה יתחיב בהכל הוא חייב בהכל וכן הוא בגר"ז סמ"ד במוסגר.

והנה לולי דברי הר"ן בתשובות שכתב שכל מקור התוס' זה רק כי חלקו על הרשב"א היה מקום לומר שגם לרשב"א שזה רק מחמת הפסד שקרא מחמת ששינה וכמו בצבע אבל כיון שהיוקרא וזולא עליו ממילא עד כמה שכה"ג מדרבנן זה כהלואה לחולקים על הריב"ן ממילא אפשר ללמוד שכמו שכה"ג זה לא סיבה שיראה כהלואה כך בכל מקום שיש התחיבות גמורה זה לא סיבה שזה יראה כהלואה אמנם יתכן שכאן אין כל אחריות זולא עליו דהרי אם יוזלו גם חיטים וגם שעורים הנותן יפסיד וכמבואר בחזו"א ורק אם יוזלו רק שעורים אין ההפסד עליו.

### בחידוש הראשונים שבהתנה שאם שינה יתחיב בהכל לא חשיב רחוק מהפסד

ב] והנה בתשובות מימוני סימן כ"ט הובא ברמ"א קע"ז ס"ה נקט שאם המתעסק שלח יד במעות שהוא נהיה גזלן על הכל ממילא כל השבח הוא שלו וצ"ב הסברא הרי הוא לא זכה בזה וכל שהמשיך להתעסק כדין העסק למה שהרוחים לא יהיו לנותן ועיין חזו"א ב"ק כ"א סקי"ז שכתב שכיון שהוא התחיב באונסים יש כאן אומדנא שאין דעתו להתעסק בצורה שכל האחריות עליו וברוחים חולקים חצי חצי וצ"ע מה זה שונה מהגמ' ששינה מדעת בעל הבית שהוא לא גזלן שלשיטת תוס' אם פחתו פחתו לו בהכל ובכל אופן אם הותירו זה לאמצע וצ"ע אמנם הרשב"א בחידושיו בב"ק נקט שאפילו שהוא גזלן אבל אם פחתו פחתו לו ואם הותרו הותירו לאמצע ולכאורא מזה יש להוכיח כדברי תוס' דהינו שאפילו שבביאור הגמ' לא נקט כתוס' בכל אופן נקט מסברא כדברי תוס' ואין כאן איסור של ריבית שכה"ג זה נראה כהלואה אמנם לכאורא אין זה דומה לנידון תוס' שהתנה כך מראש דלכאורא כל מה שחיוב אחריות זה נראה כשלו זה רק אם זה מחמת התחיבותו אבל אם זה מחמת שהוא גזלן לכאורא כזה חיוב אחריות זה לא סיבה שזה יחשב שהדבר בבעלותו ולכאורא לפ"ז גם אין ראיה מסוגין לתוס' דבסוגין הרי הסיבה שחיב בכל האונסים מצד ששינה מדעת בעל הבית וזה לא מצד הסכם שביניהם וצ"ע.

אמנם עדין יתכן שכל דברי התוס' שהוא מצדו לא רוצה שישנה ומצד צורת ההסכם הוא מחויב שלא לשנות רק שרוצה להבטיח שלא יפסיד לכן קונס אותו שאם ישנה הוא יתחיב בכל ההפסדים אבל במקום שמראש דעתו שעד כמה שהוא רוצה לשנות הוא יכול לשנות ויתחיב בהפסדים בזה ודאי הדבר נחשב שיש כאן תנאי של אחריות וזה אסור וכן נקט השל"ה חולין פרק נר מצוה בד"ה ריבית וכן נקט מסברא בחזו"א ודייק כן מהרא"ש שדן שהמתעסק לא גזלן אם הוא משנה דהינו שזה שינוי מעיקר ההסכם.

אמנם עיין תשובות מימוני שנקט שגם במקום שנותן מפורש על דעת שישנה ועל ידי זה יתחיב באונסים זה מותר אמנם עיין חזו"א שכתב שכל זה במקום שבאמת התנאי על שינוי שיש בו חשש נזק לעיסקא שבזה שיך לדון שהנותן לא רוצה לקחת סיכונים ושהוא מצדו מוכן לעיסקא מסוימת שבזה האחריות עליו אבל אם מתנה סתם תנאי שאין בו שום גריעותא לגבי שמירת העיסקא בזה אין שום סיבה שיותר וכן כה"ג לא שיך להתנות שאם ישנה הוא יתחיב בכל הדברים בתור קנס דהרי אדרבא דעתו שהוא ישנה [דהינו שנקט שיש שני צורות שמותר קבלת אחריות או שלא מוכן שישנה ובתור קנס מטיל אליו את כל האחריות או שמוכן שישנה אבל האחריות שמטיל עליו זה בתור לבטח את חלק הפקדון].

אמנם סתימת האחרונים בסימן קס"ז שעשו את צורת ההיתר עיסקא שמתנים שלא ישנה ואם ישנה יתחיב בהכל ושם מדובר בצורה שמצדו לא איכפת לו שיעשה שינוים אלו ובכל אופן התירו ומשמע שכל שמצד עיקר נתינת העיסקא יש אפשרות שהאחריות לא יהיה עליו זה מספיק סיבה שזה לא נראה כהלואה אלא כפקדון.

והנה בעיקר הא דבמקבל כל האחריות והרוחים מיניה וביה אין בזה איסור דאוריתא מצאנו שני ביאורים א. שכיון שהרוחים מיניה וביה נשאר לבעלים, ממילא מדאוריתא קבלת אחריות בכה"ג זה לא נחשב הלואה ב. אמנם יש שביארו שזה מצד שהרוח לא בטוח דהינו שבאמת גם כה"ג חשיב הלואה מצד שחלק מהרוחים שלו או כי יש לו מזה טובת הנאה רק שבריבית לא בטוחה לא הוי ר"ק כמו שבמשכנתא לא הוי ר"ק והנה לכאורא החידוש הנ"ל שכיון שמצד ההסכם יכל להיות שלא יהיה רחוק להפסד ממילא אין איסור זה א"ש לביאור שמדאוריתא אין כאן הלואה ורק מדרבנן זה נראה כהלואה ממילא כל שיש צד שהאחריות לא עליו זה לא נראה כהלואה אבל אם באמת הוי הלואה גמורה וכל סיבת הקולא רק מצד הריבית א"כ הדבר מחודש מאוד שמה שמצד הקבלה היה צד שלא יתחיב זה לא נחשב כהלואה אפילו שלאחר שמשנה זה באחריותו לגמרי מצד ההסכם שביניהם וצ"ע.

### בנידון החזו"א שקבלת האחריות עצמה היא ריבית

ג] והנה בפשוטו כל החיסרון בקבלת האחריות שעל ידי זה הוא נראה כמלוה ולא כפקדון וביחס לזה נאמרו כל הסברות הנ"ל עד כמה אפשר לדון שאפילו שקיבל עליו אחריות בכל אופן זה נידון כפקדון ולא כהלואה וכן עד כמה שזה מהוה חיסרון זה גם אם יעשו עיסקא שכולו פקדון אמנם עיין חזו"א [ע"ז סק"א בד"ה שם] שנקט שיש עוד סיבת איסור שכיון שהרי יש כאן חצי הלואה א"כ מה שמוכן להתחיבות אחריות של החצי פקדון זה עצמו ריבית דהרי ודאי ללא החצי הלואה לא היה מוכן לקבל על עצמו האחריות של הפקדון עד כמה שהרוחים לא שלו ולכן נקט את כל הסברות הנ"ל שרק מתי שקבלת האחריות מחמת שגם עד כמה שנתן לעיסקא יש לו ענין לשמור על נכסיו אין סיבה לראות שזה בגלל ההלואה אבל כל שהעיסקא מחיבת צד הפסד אין שום סיבה שהמקבל יקבל על עצמו את האחריות אלא מצד ההלואה ובאמת מצד טענות אלו אם יעשו עסק שכולו פקדון שאין כאן הלואה כלל בזה אין את חיסרונות הנ"ל והנה ביחס לטענה זו ודאי שאין ללמוד מהגמ' דהרי כאן מה שמתחיב זה מצד ששינה וודאי שאין כאן שום כונת התחיבות בגלל ההלואה ולא שיך ללמוד על מקום שזה הסכם שנעשה בין שניהם שודאי שמה שהמתעסק מוכן זה בגלל חלק ההלואה.

אמנם באמת צ"ע למה כל קרוב לשכר ורחוק מהפסד זה רק ריבית דרבנן הרי אפילו שהרוחים שייך למפקיד מצד שזה שלו וביחס לעבודה שעובד בשבילו יש הסברא שזה לא ריבית כיון שבין כה עושה את זה בשביל עצמו וכדביארנו בשיעור הראשון אבל לכאורא עצם קבלת האחריות על חלק הפקדון זה ודאי נעשה מחמת ההלואה ויש כאן ריבית גמורה ובהכרח שיש סברא שכיון שיש לו תועלת ממה שיש בעסק את חלק הפקדון זה ודאי סיבה שיכול לבקש אחריות על חלק זה ומיחסים את ההתחיבות לא מצד חלק ההלואה אלא שיש כאן סיבה אחרת לקבל האחריות וצ"ע.

והנה בצורת עשית היתר עיסקא שהמקבל יצטרך להישבע שבועה חמורה שלא הרויח או שהפסיד ובנודע ביהודה חו"מ סימן ל' הביא דנחלקו הראשונים האם יש תקנה דרבנן של שבועת השותפין בעיסקא כמבואר בשו"ע סימן צ"ג ס"ד וכתב שכל מה שמבקש שבועה מצד שקי"ל כשיטות שיש חיוב שבועה מעיקר הדין אמנם עיין לבוש סימן קס"ז וכן בנתה"מ צ"ג סק"ג שגם אם אין חיוב שבועה מצד עיקר הדין אבל יכולים להתנות שהוא חייב שבועה אמנם עיין מלבושי יו"ט חו"מ סימן א' שכתב שאם זה לא חיוב מעיקר הדין אין שום היתר להתחיב שבועה דהרי מה שמקבל על עצמו שמוכן להישבע זה ודאי בגלל החצי הלואה דמצד החצי פקדון לבד הרי כיון שלא נהנה מזה אלא דינר שזה שכר מועט ודאי שלא היה מוכן להתחיבות זו וודאי שזה רק בגלל ההלואה [והובאו הדברים בנתיבות שלום סק"ג] ולכאורא מכל הראשונים שהתירו התחיבות של אחריות בצד מסוים חזינן שמצד קבלת האחריות אין חיסרון וצ"ע.

# עיסקא המתחלקת לזמן [סי' קסז]

א] כתבו הראשונים הובאו בב"י דיכול אדם לומר לחברו שנותן מנה על מנת שיטרח עד שזה יהיה שני מנים ואז ילוה לו את זה ובתנאי שהאחריות בשנה הראשונה על הנותן וכן צריך לתת לו שכר טרחתו דהינו שעד שזה נהיה שני מנים זה עדין פקדון ולכן הרווחים מגיע לנותן אמנם הרי תמיד קבלת אחריות זה סיבה שיחשב כלווה לכן צריך שקבלת אחריות תהיה על הנותן וכן צריך לתת לו שכר טרחו דאל"כ זה נראה כריבית דמה שטורח בזמן שזה פקדון זה מצד ההלואה שנותן לו מחר ומבואר בהגהות מימוני שהמקור לכל זה מהא דמבואר בגמ' בטרשא דרב חמא שהיה נותן להם הסחורה במקום הזול והיו לוקחים את זה למקום היוקר ומוכרים את זה שם והיה מלוה להם וכה"ג לא חשיב ריבית דהינו דבפשוטו מלוה להם את זה רק כשמגיעים למקום היוקר והם טורחים להביא את זה למקום היוקר אבל כדי שלא יחשב שההלואה חלה במקום הזול במחיר של מקום היוקר צריך שהאחריות יהיה על הנותן וכן שיתן להם שכר טרחו ומבואר בהגהות מימוני שכמו שבכל עיסקא הקילו שמספיק כפועל בטל ה"ה כאן מספיק כפועל בטל וכתבו האחרונים שביש לו עסק אחר מספיק דינר ובפוסק מראש גם מספיק כל שהוא ככל הקולות שיש בעיסקא והב"י הביא מהראב"ד שיכול לקבוע שבשנה הראשונה זה חצי מלוה וחצי פקדון ולאחר זה בשנה השניה כולו הלואה וכתב הב"י שה"ה הפוך שיכול לקבוע שבשנה הראשונה זה הלואה ובשנה השניה זה פקדון רק שיתן לו שכר טרחו על השנה השניה.

והנה בעיקר הדבר שמבואר שבזמן שזה פקדון צריך שהאחריות יהיה על הנותן עיין ביאור הגר"א וחוו"ד שהקשו שהרי מבואר ברמ"א קע"ז ס"א שאם אדם מתעסק בממון לחברו לטובת הנותן אפילו אם כל האחריות עליו אין זה סיבה שזה יראה כהלואה ורק אם מקבל ברוחים זה סיבה שזה יחשב כהלואה וא"כ כאן בזמן שזה פקדון הרי הרוחים לנותן וא"כ גם אם האחריות תהיה על המקבל אין זה הלואה וכתבו שכיון שיש לו ענין במה שהוא מתעסק שהרי ילוה לו את זה אחרי זה כה"ג זה סיבה שזה יחשב כהלואה והדברים מחודשים מאוד דבפשוטו צ"ל שלא התחיב להלות לו וכדלקמן ויכול לחזור בו וא"כ יוצא שעושה הכל לטובת השני רק שבלבו זה מצד שיתן לו הלואה וצ"ע והנה מבואר ברמ"א שגם במקום שבתחילה זה הלואה ואחרי זה הוא פקדון צריך שהאחריות על הנותן וזה חידוש יותר שהרי כבר לא יקבל על זה כלום אלא שזה נעשה כתשלום על הנאה שקיבל בתחילה עוד מבואר כאן שגם במקום שמשלם שכר טרחו והרוחים לא שלו בכל אופן קבלת אחריות זה נראה כמלוה וצ"ע מהמבואר ברמב"ן ע"ג. שהחמרים לוו מהעשירים כסף וקנו להם סחורה במקום הזול והביאו להם את זה למקומם וכתב הרמב"ן שגם אם זה באחריות המקבלים מותר כיון שמשלם להם על זה שכר טרחם [וכן נפסק ברמ"א קע"ג סט"ז] ואולי זה רק שם שהיוקרא וזולא על בעל הבית משא"כ כאן זה מעות שזה לא שייך [ובפשוטו החילוק דשם הרי יש הסברא של מגלו ליה תרעא].

והנה מבואר מדברי הראשונים שכל מה שצריך לתת לו שכר טרחו זה רק מדרבנן וכמו בעיסקא ולכן יש כאן הקולות שמצאנו בעיסקא ועיין חוות דעת סק"ב ובשערי דעה שהקשו שלכאורא כאן זה ריבית קצוצה דהרי כל מה שמוכן לטרוח בשל חברו שזה יהיה שני מנים זה רק מחמת שמלוה לו את זה אחרי זה ובפשוטו אם אחרי זה לא ירצה להלות לו יוכל לתבוע ממנו שכר טירחתו וא"כ כה"ג הוי ריבית קצוצה ואפילו שזה מוקדמת אבל בפשוטו כל הדין ריבית מוקדמת במקום שזה ניתן בתור שוחד וגם ללא ההלואה שבסוף המתנה קימת אבל במקום שללא ההלואה צריך להחזיר לו המעות לא הוי ריבית מוקדמת אלא הוי ר"ק וביותר דהב"י והרמ"א התירו אפילו אם בתחילה זה הלואה ואחרי זה הוא פקדון ומתעסק שיהיה רוחים לנותן וזה הוי ריבית גמורה והרי ודאי שהאיסור ריבית זה גם אם מתחיב לשלם לאחר פרעון החוב ואין זה דומה לכל עיסקא שלא אומרים שהוא מתחיב לטרוח לחברו בחלק הפקדון בגלל ההלואה דשם כיון שלא מוסיף טירחא בשביל חברו דבין כה צריך לטרוח לעצמו לכן לא חשיב ריבית אבל כאן שטורח בזמן נפרד אין סיבה שזה לא יחשב ריבית ובאמת בדרישה הביא מהמהרש"ל שדיק מהרא"ש שצריך לתת שכרו מושלם וביאר הדרישה שזה מטעם הנ"ל [וצ"ע הפוסקים שבסימן קע"ג סט"ו החמירו בזה וכאן הקילו] אמנם עיין ביאור הגר"א שהקשה שגם כה"ג זה ריבית כיון שמתחיב לעבוד לו עד שזה יהיה שני מנים [אמנם זה תלוי באחרונים סוף סימן ק"ס האם התחיבות למכור בשויו יש בזה ריבית].

ועיין ביאור הגר"א סק"א שכתב שמדובר שזה היה עיסקא ובפשוטו כונתו שזמן ההלואה זה לא היה הלואה רגילה אלא זה היה בגדר עיסקא ולכאורא הכונה שאסור לו להוציא את זה סתם אלא רק להעמידו לעשות ממנו ולהרויח רוחים וכשיגמר הזמן זה חוזר לבעליו ולכאורא זה רק יתכן על דרך הרי"ף שעיסקא זה שייך עדין לנותן אפילו בחלק שהרוחים של המקבל אמנם בפשוטו גם לרי"ף לגבי איסור ריבית זה נחשב הלואה גמורה שיש בזה איסור ריבית וכמבואר בראשונים שבמתחיב לתת רוחים מבחוץ זה ריבית גמורה וצ"ע.

ובחוו"ד סק"ב כתב לבאר שמדובר שבאמת בכל השני שנים זה היה בגדר של עיסקא רק שבמקום לחלק שתמיד יהיה חצי ברוח ובהפסד לשניהם כאן עשו חלוקה בצורה שבחלק מהזמן הרוחים וההפסדים על הנותן ובחצי מהזמן הרוחים וההפסדים של המקבל והנה בפשוטו צ"ב דכיון שבזמן שזה באחריות המקבל והרוחים שלו זה עצמו סיבה שזה יחשב הלואה א"כ בהכרח שזה לא חצי פקדון בזמן שהכל למתעסק ולכאורא צ"ל שאפילו שכל האחריות היא על המקבל אבל כיון שהנותן משלם לו על זה שלוקח את כל האחריות בזמן שהרוחים שלו אפילו שגם אז זה חצי הלואה כה"ג הקבלת אחריות זה לא סיבה להחשב כהלואה אמנם בפשוטו זה כשיטת הדרישה הובא בט"ז סק"א אבל הט"ז חלק עליו ונקט שגם אם משלם לו על האחריות זה אסור ועיין גר"ז סמ"ד שזה אפילו אם נותן לו כמה שרגילים לקחת על קבלת האחריות.

אמנם עדין צ"ע שהרי בעלמא צריך שיחלקו בשוה ושהמקבל יקבל יותר מהנותן וא"כ הקשה בהגהות אמרי ברוך הרי אם מתנים שהוא צריך לקבל שני מנים א"כ אצלו הרוח בטוח ואצל המקבל זה ספק וא"כ מצד זה זה צריך להיות אסור וביותר שלא הוזכר שצריך לשום האם צדדי הרוח והפסד של המקבל זה כמו הנותן אמנם יתכן שהרי יש גם צד הפוך דיתכן שהמקבל ירויח יותר ויתכן שהמתעסק ירויח יותר והם עושים חלוקה בכזו צורה זה לא נחשב שאחד מקבל יותר מהשני וצ"ע.

והנה מבואר ברמ"א שיכול להתנות שבתחילה זה הלואה ואחרי זה הוא פקדון ועיין חוו"ד וכן בשו"ת רעק"א תנינא סימן קס"ז שהקשו איך אפשר על ידי תנאי בעלמא ללא מעשה קנין להפוך הלואה לפקדון ועיין חוו"ד שכתב שלשיטתו זה מיושב שהרי מדובר שמצד העיסקא זה כל הזמן חצי מלוה וחצי פקדון ובהגהות אמרי ברוך כתב להעמיד כגר"א שגם בזמן ההלואה זה בגדר עיסקא וממילא כיון שזה חשיב שלו יכול לשנות את הסכמי הרוחים לפי הזמן.

והנה כל האוקימתא שמדובר בעיסקא לא משמע בראשונים ומשמע שמדובר בהלואה רגילה והדרא קושיא לדוכתא ובפשוטו משמע שבאמת אין כאן קציצה גמורה לתת לו ההלואה ורק שאומר שיתן לו אבל באמת אם לאחר שיתעסק יאמר לו שלא רוצה לתת לו לא חייב לתת לו ומה שהתעסק במעותיו זה חינם וכן ברמ"א אם קודם הלוה לו ואחרי זה מתעסק הוא לא התחיב על זה וממילא יש כאן רק נידון של ריבית מוקדמת ומאוחרת ולכן הקילו בזה כדין פועל בטל אמנם עדין צ"ע שאיך אפשר לדמות הדרבנן של עיסקא ששם מעיקר הדין אין כאן ריבית לסוגין שזה ריבית גמורה רק שזה מוקדמת או מאוחרת וצ"ע.

והנה מקור הראשונים זה מטרשא דרב חמא ומהגמ' ע"ג. במוליך חבילה ממקום הזול למקום היוקר ואדם לוקח ומקבל לשלם כמקום היוקר והגמ' אומרת שאם אחריות הדרך בהליכה על הנותן מותר והראשונים שם דנו שמה שמוליך לו זה ריבית מוקדמת וכתבו שבאמת נותן לו שכר טרחו ועמלו והנה מבואר בדבריהם שאין בזה ריבית קצוצה ובפשוטו גם שם מה שמוכן לטרוח בשבילו זה כדי לקבל ההלואה במקום היוקר ובהכרח כנ"ל כי לא התנו אחד בשני והנה הט"ז שם ביאר שזה נחשב שטורח בשבילו כדי שיוכל לקבל ההלואה ויתכן שגם הראשנים סברו שזה סברא שזה לא ריבית קצוצה אלא שא"כ צ"ע איך אפשר ללמוד לסוגין ואולי רק למדו חלק זה שלא דנים שכיון שבסוף זה הלואה גם בתחילה זה הלואה אבל את החלק שאין כאן קציצה זה מסיבות אחרות וכנ"ל.

והנה האחרונים הביאו מהמהר"ם שעשה היתר עיסקא על פי הנ"ל שמלוה מאה וקובעים שזה פקדון עד זמן מסוים ומרויח סכום מסוים ואחרי זה זה הלואה עד זמן מסוים [הובא בלבוש ובט"ז ובקונטרס הסמ"ע] והנה בפשוטו כאן ודאי זה קציצה גמורה ולא שמוכן לטרוח בשבילו עד זמן זה ולא משמע שבזמן ההלואה זה עדין בגדר עיסקא שאסור לו להוציא בהוצאותיו וצ"ע.

# תקנת היתר עיסקא שחידשו האחרונים

### ביסוד היתר עיסקא דמהר"ם ובדברי הלבוש

א] הלבוש סימן קס"ז הביא עיצה להלוות בצורה שהנותן יקבל חלק מהרוחים ובכל אופן האחריות יהיה על הלוה ולא יהיה בזה איסור ריבית שיתן לו סכום כדי שירויח ממנו ויתנה שמלוה לו את זה בעוד חודש לאחר שיהיה רוחים מסוימים ושאין המקבל נאמן לומר שזה הופסד אלא על ידי עידים כשרים וכהא דסימן קס"ז ומקורו שכה"ג לא חשיב רחוק מהפסד מהתרומת הדשן סימן ש"ב ושם כתב אלא על ידי החזן והש"ץ ושאר יושבי אהלים ועיין בלבוש ובסמ"ע סק"ח שהאריכו שזה ודאי אם יסכם עידים שבמציאות אין אפשרות שידעו זה נחשב שהתחיב באחריות אונסים ורק בשני עידים שמצוים במקום ומבינים קצת בעניני העסקים חשיב שיש צד שבאמת ההפסד על הנותן וזה מותר אמנם הט"ז חלק על הת"ה ונקט שצריך סתם עדים כשרים שיכולים לברר ולא סוג עדים שקרוב לודאי שהם לא ידעו ושזה לא מציאותי שהם ידעו וכן הוא בסמ"ע סק"ז וכן העתיק החכמת אדם.

והלבוש והסמ"ע סק"ט הביאו שבתחילה המהר"ם [אב"ד לאדמיר] עשה התנאי הנ"ל גם לגבי הרוחים שלא יהיה נאמן לומר שלא היה רוחים אלא על ידי שני עדים כשרים אמנם בלבוש כתב שזה איסור גמור והסכימו עמו הש"ך והט"ז והסמ"ע ובטעם לחלק ע"ש בטעם השלישי שזה מצד שביחס לקרן הרי יש כאן טענת ברי שהוא צריך להחזיר וכל שסיכם שאין לו כח טענה אלא רק על ידי עידים ממילא הוא מקבל הממון מדין ברי אבל לגבי הריבית הרי אין לו שום טענת ברי לגבות את הריבית וא"כ מה שמסכם שאם לא יהיה עידים הוא יתן לו את הרוחים זה נחשב קציצה בריבית והובא טעם זה בט"ז סק"א ובגר"ז סמ"ה, עוד כתב טעם לחלק שביחס לקרן יש צד שהעדים ידעו אבל ביחס לרווח זה מאוד לא מצוי שהעידים ידעו מזה וטענה שניה טען שלגבי הקרן שייך מחילה אבל לגבי הריבית זה עצמו מה שאסרה תורה דהינו שמה שמתחיב להחזיר הקרן גם אם לא חייב זה לא ריבית דהרי לא מחזיר יותר ממה שקיבל אבל לגבי הרוח זה הסכם שמחיבו לתת יותר ממה שקיבל וזה ודאי ריבית [דהינו שהתחיבות להחזיר החצי פקדון לא מיחסים את זה להלואה אבל לתת דבר נוסף מיחסים את זה לחצי הלואה] ועיין גר"ז שכתב לפ"ז שגם אם הנותן מאמין את המקבל בכל אופן יכול לגבות הקרן כל שלא מביא עידים נאמנים כיון שהתחייב לו שלא יפטר אלא על ידי עידים משא"כ לגבי הרווח ומבואר שנקט שמה שהתחיב שלא יהיו נאמנים אלא בעידים אין הכונה שרק אם כלפי שמיא שחייב הוא יגבה אלא יש כאן התחיבות על צד.

אמנם צ"ע הרי בזה שמסכם שיתן לו אם לא יביא עידים אפילו שזה מחילה אבל זה יוצר מצב שחשיב שיש כאן אחריות על הקרן וזה נחשב כהלואה וממילא הרוח עצמו שמקבל על הפלגא פקדון נחשב כריבית וצ"ל שכיון שמעיקר הדין זה לא הלואה כיון שהרוח של הנותן וכמבואר ע. ורק זה נראה כריבית ממילא כל שיש לו אפשרות שלא ישלם זה מספיק שיחשב כפקדון ולא כהלואה ועדין צ"ע למה עיקר קבלת האחריות על זמן הפקדון זה לא ריבית וצ"ל כנ"ל בשיעור הקודם לגבי כל מקרה שרחוק מהפסד שהקבלת אחריות זה לא ריבית.

והנה התרוה"ד כתב שכל מה שכתבו התוס' שמועיל לעשות הערמה שיהיה עליו חיוב אונסים וזה לא יחשב רחוק מהפסד זה רק ביחס לריבית דרבנן דהינו במקום שמקבל הרווח מיניה וביה אבל במקום שהנידון בריבית דאוריתא וכגון שמקבל הרוחים לא מיניה וביה רק שכל האחריות על הנותן וסיכמו שלא יהיה נאמן אלא על ידי עדים בזה אין לעשות הערמה והנה בדבריו מבואר שמעיקר הדין זה מועיל גם כלפי דאוריתא ורק שאין לעשות הערמה כלפי דאוריתא ולכאורא גם בהיתר דמהר"ם אם עושה את זה לגבי הרוח יש כאן הערמה לגבי הדאוריתא וצ"ע למה הלבוש לא טען את זה ומשמעות דבריו שבא לומר שיש כאן ריבית דאוריתא ולא רק הערמה.

והנה מבואר בתרוה"ד שדן רק מחמת הערמה ומבואר שאין בזה איסור דאוריתא ואין זה דומה ללבוש והטעם שהרי כאן הערמה היא ביחס לקרן ולא ביחס לריבית אמנם לכאורא אם זה גדר של התחיבות בפשוטו מה שזה לא מחשיב קרוב להפסד זה רק סברא ביחס למחזי כריבית אבל ביחס לנידון של ריבית דאוריתא שהרי כאן זה לא מיניה וביה זה לא עוזר ומשמע בתרוה"ד שלא ס"ל כלל שזה גדר של התחיבות ולכן לא דן שיש כאן נידון של ריבית דאוריתא רק יתכן שרק כאן לא דן מצד התחיבות שא"כ זה חסרון יותר גרוע מהערמה וכנ"ל.

### בדין התחייבות על הרווח

ב] בעיקר ההיתר דעיסקא קבעו חז"ל שהנותן מקבל ברוחים כשיעור הפיקדון ועיין חכמת אדם ס"ו י' שגם אם זה לא הרויח ורוצה לתת את שיעור הרוחים שמרויח על פי רוב מותר לו ולמד כן מהמיוחס לריטב"א ס"ח. שכתב שאמימר כתב בשטר את הסכום המשוער של הרוח כדי שישלם גם אם הוא הפסיד וצ"ע למה באמת זה מותר הרי הוא משלם את זה בגלל חלק ההלואה וא"כ אפילו אם זה לא ריבית קצוצה אבל שיאסר לכל הפחות מדרבנן ואפילו שהנותן יכול לקחת התשלום מצד גדרי חושן משפט אבל כיון שהלוה יכול לטעון ולהיפטר ולא טוען מחמת ההלואה מצדו זה ריבית ואולי אם ריבית דרבנן זה רק על המלוה א"ש.

ובאמת עיין בגמ' ק"ה. שאם העסק הפסיד והוא חזר ומילא אותו זה לנותן ולא יכול לטעון שהוא צריך לקחת עמו חלק ברוחים ועיין שטמ"ק בשם הראב"ד שהכונה שמילא מכיסו ובאמת יש ראשונים שדנו שזה אסור מצד ריבית ע"ש בשטמ"ק אמנם מבואר שיש מתירים והסברא בפשוטו שהוא משלם כדי שלא יקרא מפסיד עיסקא ולא בתור ריבית על ההלואה וצ"ע.

והנה הנותן רוצה לבטח שיקבל הרוח והרי חושש אולי לא יהיה רוחים וכתבו האחרונים שיכול להתנות שלא יהיה נאמן אלא בשבועה והוא לא ירצה להישבע ויצטרך לשלם את השיעור המשוער של הרוח והאחרונים הוסיפו שאפילו שאסור לקבוע שכר קצוב וכמבואר סימן קע"ז ס"ו אבל אפשר לקבוע סכום התפשרות דהיינו שמשערים כמה שיעור הרוחים וקוצץ שאם יתן לו כזה שיעור לא יצטרך לתת לו אפילו אם יש יותר רוחים וכן לא יצטרך להישבע ורק אם טוען שהיה הפסד ורוצה לתת פחות הוא צריך להישבע [כן הוא בט"ז קע"ז סקי"ב ובחכמת אדם ס"ז ובב"י הביא מהעיטור שזה ר"ק והביאו הגר"ז] ועיין גר"ז סמ"א שהוסיף שבכלל ההתפשרות שגם אם החצי לא ירויח כזה שיעור אבל כל העסק ירויח יצטרך לתת לו שבעד מה שויתר לו החלק שיותר מהסכום שקבעו הוא מתחיב לו את הרוחים שבחלק המקבל.

ועיין סמ"ע בקצר שכתב שלא יתנה שישבע בין אשרי ללמנצח בבית הכנסת שזה כמו שלא נותן לו אפשרות להישבע אמנם בשל"ה התיר כה"ג ובבינת אדם אות ט' הקשה מאמימר ס"ח. שכתב הרבית בשטר וגרם שהוא לא ירצה להישבע [אמנם בהלכות לא כתב שישבע בין אשרי ללמנצח ומשמע שלמעשה החמיר בזה] אמנם בפשוטו החילוק שכאן שמצד בושה וכדו' לא ישבע חשיב שלא נתן לו האפשרות משא"כ שם שזה חשבון מחמת הפסד ממוני זה לא נחשב שאין לו אפשרות להישבע ויש לעיין שהיום שלא נשבעים זה נחשב שלא נתן לו אפשרות שבועה דהרי שום בי"ד לא יתן לו להישבע וגם אצל רוב הבני אדם זה לא נחשב אפשרות להישבע וודאי גרע מאשרי ללמנצח.

עיין בקונטרס לסמ"ע הקצר אות ג' שכתב וז"ל נחשד הלוה או המקבל בעינו שישבע לשקר אזי ימנע מתחילה ולא יעשה עמו העסק עכ"ל והנה בפשוטו כונתו שכיון שהצורה שרוצה לבטוח שיקבל ודאי מה שמגיע לו כי יפחד לשקר ממילא באדם שחשוד להשבע לשקר הוא יכול להפסיד אמנם לכאורא בחשוד על השבועה שהדין שאסור למסור לו שבועה כמבואר בחושן משפט צ"ב ס"א א"כ אם מתנה שלא יהיה נאמן אלא בשבועה א"כ כיון שהוא לא יכול להישבע א"כ זה נחשב שמתנה שודאי יקבל הרוחים וזה אסור והנה אם נימא שאדרבא כיון שדינו שלא להישבע א"כ יכול לפטור את עצמו בטענה א"ש שאדרבא באדם זה הוא יכול לפטור עצמו בטענה בעלמא אמנם אם נימא שכיון שהתנה מפורש א"כ יצטרך לשלם א"כ לא שייך סברא זו ובשם הגרנ"ק ראיתי שרק שבועת בי"ד לא משביעים אבל שבועה שבן אדם קיבל על עצמו משביעים ולכאורא כיון שהאיסור מצד חילול השם אין בזה חילוק.

והנה בפשוטו אם המלוה יודע שלא היה רוחים ודאי אסור לו לגבות הריבית דכל ההיתר אם הוא לוקח את זה מחמת דבפשוטו היה רוחים וממילא גם הלוה יכול לתת לו מחמת זה שהרי כל שלא מוכיח בשבועה הוא חייב לתת לו מצד שיש לו טענה עליו אבל אם המלוה יודע שהיה הפסד א"כ הוא לא חייב להישבע כלל ומה שהמלוה והלוה משלמים זה בתור ריבית וכן הוא פשטות הפוסקים בס"ה שכתבו שאם גזל המעות אסור לתת רוחים והרי מדובר גם בהתחיב שבועה כמו שהדרך ובהכרח שמדובר שהמלוה יודע שכך היה ולכן לא יכול לתבוע הרוחים ויש לדחוק שמדובר שהוא מוכן להישבע שגזל הכסף אמנם המשמעות שאין לו אפשרות לא להישבע ולשלם וכן מפורש בגינת ורדים כלל יור"ד כלל ו' ס"ד ובשו"ת משאת בנימין [מהדורת זכרון אהרן] בתשובה בסופו מבנו וכן משמעות הש"ך קס"ז סק"א שכתב שיכול לבקש שבועה אם לא מאמינו ומשמע שבמאמינו אין לבקש שבועה.

### בגדר דין התפשרות ובהיתר החכמת אדם

ג] והנה בעיקר מה שמותר לעשות התפשרות ושאם לא ישבע הוא משלם בפשוטו הביאור שבאמת אם כלפי שמיא הוא לא הרויח הוא פטור רק שיכולים לקבוע הסכם בירור בצורה הגיונית וכל שלא מקיים את ההסכם ממילא מצד גדרי טוען ונטען צריך לשלם אמנם עיין פתחי תשובה סימן צ"ג הביא מספר טור האבן שכתב שבאמת יש כאן התחיבות לשלם את הסכום שקבעו עד כמה שלא ישבע וכתב שלכן גם אם הוא מת ונפל העסק לפני יתומים שהם פטורים משבועה אבל כל שבפועל לא נשבע הוא הרי התחיב לשלם הסכום הנ"ל ועיין נתיבות שלום שהביא מהנחל יצחק שכתב שלפ"ז זה נחשב שכבר חל חיוב בשעת ההלואה ויכול למוכרו כדין מכירת שטרות והנה בפשוטו לפ"ז גם אם הנותן ידע ברור שהמקבל הפסיד אבל כיון שלא נשבע הוא התחיב לתת לו וזה דלא כגינת ורדים ועוד אחרונים שפשוט להם שכה"ג אסור לשלם הריבית וכנ"ל אמנם יתכן שהכונה שכל שהנותן ידע ברור אפילו על ידי שבועה כה"ג הוא לא התחיב.

והנה צ"ע עד כמה שיש כאן התחיבות א"כ זה עצמו ריבית ואפילו שלא התחיב על כל הצדדים אבל גם התחיבות על צד אחד הוי ריבית ועיין נתיבות שלום שבאמת הכונה שמצד ההתעסקות מגיע חצי מהרוחים של המפקיד רק שהם עושים החלפה שמוכר לו את כל הרוחים בסכום מסוים רק שבעלמא מבואר בט"ז קע"ז ס"ו שזה אסור מצד שזה נראה שקבעו ריבית ושזה יסוד האיסור דרבינו ישעיה שם אבל זה רק אם יצטרך לשלם על כל הצדדים אבל כאן שאם ישבע הוא לא ישלם אלא כמה שהרויח זה לא בכלל האיסור וצ"ע מהיכי תיתי לחדש כך ומהיכי תיתי לומר שזה כונת ההסכם כל שלא ביארו כך מפורש.

ועיין חכמת אדם בבינת אדם י"א ובשטר ב' שכתב לחדש שאפשר להתנות מראש שכל חודש נגמר העסק וחייב לברר האם היה רוחים ואם עבר ר"ח ולא בירר ממילא מונח בזה הודאה שלא היה רוחים והוא כבר חייב לשלם את זה וכמבואר בר"ן בנדרים כ"ז: ששיך הודאה על תנאי והנה במקרה שבאמת זכר ההסכם ולא בירר תוך חודש מונח כאן הודאה ושיך לדון כנ"ל [וכדביאר בקה"י נדרים סימן כ' אמנם היבא ראשונים שלא ס"ל ששיך כזה מושג] אבל במקרה שלא זכר כלל מהתחיבותו או שהנותן יודע שאין שום סיבה להודאה למה שיהיה מותר לשלם ואם מדין הודיתא א"כ זה הסכם גמור של ריבית וצ"ע [ובמשאת בנימין הנ"ל גם כתב עיצה דהבינת אדם והוסיף דאין זה ריבית עצם זה שהלוה לא בא לומר שלא הרויח כיון שעושה את זה כיון שלא רוצה להישבע] והגריש"א והגר"נ קרליץ הורו להוסיף בהיתר עיסקא של הבנקים את החכמת אדם כדי שיהיה לזה תוקף חוקי והנה יש כאן טענה כטענת המלבושי יו"ט לגבי שבועה שכל שאין חיוב מעיקר הדין ומבקש דבר שאין בו הגיון זה עצמו ריבית ועוד יש שטענו שבמציאות של היום לא שייך לברר ולהוכיח לבנק תוך חודש האם היה רוחים והפסדים ועוד שבהיתר עיסקא הכללי שהלוה לא יודע שיש תנאי זה מה שיך לומר שזה נחשב שיש כאן הודאת בעל דין ובהכרח שזה אודיתא וזה אסור ועוד העיר הגר"נ קפשיץ שליט"א דבחכמת אדם כתוב שאם יש הפסד צריך להחזיר העסק וגם ללא שיודיע וכאן כתוב שאם מודיע על הפסד חיב מיד להחזיר הכל כך שיוצא שלא מודיע כדי להמשיך לקבל ההלואה וזה כעין נתינת ממון כדי לקבל ההלואה וכל חלות המשך ההלואה מכח מה שלא מודיע.

### בדין מוציא את חלק הפקדון בהוצאותיו ועוד נידונים בהית"ע

ד] האחרונים דנו בלוקח מעות לעיסקא ומוציא בהוצאותיו או שצריך לצורך חובות שיש לו האם שייך כאן עיסקא ובפשוטו כיון שיסוד דין עיסקא שחצי פקדון והרוחים שלו א"כ אם משתמש הכל לצרכיו א"כ הכל הלואה ואין כאן שום רוח למפקיד וכן משמע בתשובת מימוני משפטים כ"ט שאם לוקח כסף לעצמו צריך לחזור ולהקנות המעות ונפסק דבר זה ברמ"א ס"ה וכן פסק הגר"ז סעיף מ"ג ובגינת ורדים כלל ו' ח' והאריך הברית יהודה בהבאת האחרונים שס"ל כך אמנם צ"ע כל שיש הסכם שלא נאמן ללא שבועה א"כ כל שלא נשבע מעיקר הדין הוא צריך לשלם וכן הוא בשו"ת משאת בנימין מהדורת זכרון אהרן בסופו בקונטרס על עיסקא מבנו [אם הגהות התוס' יו"ט בחלק הרבעי] ועיין לבוש דמשמע שזה עצמו שמכניס עצמו לכזה מצב הוא עובר על ריבית ומכשיל את המלוה ובלשון הלבוש משמע שזה ריבית דאוריתא וצ"ע שכיון שמצד הקציצה יכול להביא עידים ולא לשלם והיום חיוב מצד דיני טוען ונטען למה שיחשב ריבית דאוריתא וצ"ע ובכל אופן מבואר שנקטו שכל שמראש באמת לקח הכסף כהלואה גם אם זה לא גזל ודאי שמדרבנן אסור לעשות כזה הסכם שיגרום שישלם ריבית [ובגינת ורדים מפורש שאסור לשלם אם יודע ברור שלא הרויח ונותן יותר משיעור הרוח של העסק אפילו חלק ההלואה ע"ש ומשמע שם שזה אסור מצד הערמת ריבית וצ"ע].

אמנם אפשר לתקן שמקנה לו בעד המעות חלק מהעסקים אחרים שיש לו ובפשוטו בקרקע זה עצמו עוזר בתור קנין כסף ובמטלטלים צריך קנין סודר ובגר"ז סמ"ג חידש שכאן גם במטלטלים מספיק מעות כמו שמצאנו לגבי פסיקה וצ"ע שכאן עד כמה שלא חל קנין כסף זה ריבית גמורה משא"כ שם זה סברא שזה דרך מקח וצ"ל שמתיחסים שנותן לו הרוחים בתור ששלו השביח והנה יש לעיין במקנה לו חלק בכל נכסיו האם אפשר לכתוב שצריך לברר אם עידים דהרי הם לא יכולים לדעת אם אין לו עוד עסקים אחרים ובהיתר עיסקא של הבנקים כותבים שמקנה לו בכל הנכסים ושצריך לברר אם עידים וצ"ע [והנה בלשון ההיתר עיסקא של בנקים זה כל העסקים שיש לו וצ"ע אם זה כולל ביתו שגר שם שזה לא בכלל עסק ומקובל להחשיב הדירה כעסק וצ"ע].

והנה יש העירו שכל שמקנה לו משהו אחר כגון את דירתו על דעת שיכול לחזור ולקנות את זה א"כ הרי כה"ג אם יקנה בסוף יתבטל המכר והנה לא מסכמים מפורש שיכול לחזור ולקנות רק כיון שהוא המתעסק זכותו לעשות בעסק כרצונו ויש שכתבו שיתנה מפורש שזה לא יתבטל למפרע או שלא יכול לבטל העסק רק לאחר שבוע שלדעת הסמ"ע כה"ג לא בל המקח למפרע אמנם האחרונים חלקו עליו.

והנה יש שחידשו שגם ללא שמפרשים הכונה שהוא שותף בכל העסקים וצ"ע מהיכי תיתי שזה כך וכי יש אומדנא דמוכח שזה כך ובשואל ומשיב ח"ג סימן ק"ס כתב שכל שמרויח שלא צריך להפסיד עסק אחר זה מספיק אפילו שהרוח לא מהמעות עצמם וצ"ע שעד כמה שהכסף שקיבל לקח כהלואה ולא כפקדון מה שייך לומר שהרוח האחר שנוצר לו זה מכח הפקדון הרי זה נחשב מכח הלואה וודאי שאין כונתו שהכסף נשאר פקדון וההוצאות על חשבון הנותן והמתעסק לא מתחיב כנגד ועוד שלכאורא הרוחים ההקיפים שנגרמו אין למקבל דין זכיה בהם מצד גדרי חושן משפט וודאי אין הנותן מוכן שישקיע בדברים שלא יהיה חייב לתת לו רוחים וצ"ע ולכאורא כיון שהרבה אחרונים חלקו על השואל ומשיב א"כ היום מדין המוציא מחברו עליו הראיה לא יוכל הנותן לקחת הרוחים שבעיקיפים וא"כ בתורת ודאי זה אסור [ובשו"ת משאת בנימין נקט לאיסור ודייק כן מהרשב"א לגבי יתומים הובא בב"י סימן ק"ס וכן מבואר בתשובת הראב"ד תמים דעים סימן ס' ובתשובות ופסקים סימן ק"מ שדן שאם עירב אם מעותיו יכול לתת מצד שיש חיוב לצאת ידי שמים ולא מצד שזה גרם לו להרויח בעסק אחר רק יתכן דשם התנו שיתעסק רק בעסק זה ולא בדברים אחרים אמנם זה עצמו צ"ע למה לא התנו שגם עסקים אחרים יחשב רוח ואולי מצד שאז לא יוכלו לברר כמה רוח היה והם לא עשו דמי התפשרות, ובתשובות חכמי פורבינצא חו"מ סימן נ' יש תשובה שמצאו מהראב"ד שכתב מפורש שמועיל מה שלא הפסיד בעסק אחר וצ"ע איך זה עוזר הרי למעשה יש כאן הלואה גמורה ומשמע שכל שמה שקצצו זה לא סתם סכום אגר נטר אלא את מה שהרויח מזה אין זה בכלל איסור ריבית וצ"ע מהיכי תיתי לומר כך].

בעיקר ההיתר עיסקא עיין דרשת הנודע ביהודה בספר אהבת ציון דרוש ח' שאין לקבוע מחיר יותר ממה שרגילים לתת על החצי פקדון שא"כ זה ודאי מחמת ההלואה ולא מחמת הפקדון וכן הוא בתמים דעים סימן ס' ועיין מנחת שלמה סימן כ"ז סק"ה שהקשה על נוסחאות ההיתר עיסקא שכותבים שזה יהיה או חצי הלואה או כולו פקדון ובשניהם זה אותו מחיר רווח הרי בהכרח שמה שמתחיב על החצי פקדון כזה סכום גדול מצד ההלואה וצ"ע ויש להסתפק בהיתר עיסקא שכולו פקדון האם שם מותר לקבוע מחיר התפשרות יותר מהרוח המצוי דבפשוטו עד כמה שאין כאן הלואה א"כ אין איסור ריבית אמנם יתכן שכיון שמבואר בס"ו שכל שלא משלם רוחים מניה וביה אפילו שזה בתור התפשרות זה אסור מדרבנן שזה נראה כריבית א"כ יתכן שגם בהתפשרות יותר ממחיר הרוח שייך איסור זה אמנם יתכן שכאן שזה רק נידון של נראה כריבית אין איסור זה [והדבר נפק"מ בזוג שלקח משכנתא והלוה להורים וההורים משלמים כמחיר המשכנתא שזה ריבית גמורה ואם שמו לב לאחר כמה שנים מקובל לנקוט שמה ששילמו עד עכשיו זה בתור הקרן ולגבי מכאן ולהבא עושים היתר עיסקא אלא שעד כמה שנפרע חלק יותר גדול מהקרן א"כ צריך להיות פחות ריבית על ההלואה שנשארה לכן עושים מחיר התפשרות יותר גבוה מהבנק וצריך להיזהר שזה לא יהיה יותר משיעור הרוח שיכול להיות אמנם אם יעשו היתר עיסקא שכולו פקדון וזה יהיה מחיר התפשרות גבוה מהרוחים זה תלוי בספק הנ"ל וצ"ע].

עיין של"ה וכן בסמ"ע בקצר ד' ובגר"ז מ"ו שנקטו שצריך להבין ההיתר עיסקא וכן נקט בחכמת אדם קמ"ג ג' אלא שבדבריו מבואר שזה לא מעכב וראוי להקפיד כשחותם היתר עיסקא אם הבנק שידע מה המדובר ולכאורא צריך ששני הצדדים ידעו דאל"כ לא שייך לעשות הסכם ללא שני הצדדים.

# ריבית בערב

### סיכום שיטות הראשונים בסוגין ובדין ערב רגיל

ב] הגמ' ב"מ ע"א.: דנה בסוגין בגדרי איסור הערב והנה מבואר בגמ' בב"ב קע"ג: קע"ד. שיש שלשה סוגי ערב א. יש ערב רגיל שהדין שאין נפרעין מן הערב תחילה ורק אם אין ללוה נכסים אפשר לגבות מהערב ב. יש ערב קבלן ששם הדין שהמלוה יכול לגבות ממי שרוצה או מהערב או מהלוה דהינו שאין הערב יכול לדחות ללוה אם יש לו נכסים ג. יש עד סוג של ערב ש"ד ששם אין זכות למלוה לגבות אלא מהערב והלוה עצמו יכול לדחותו אצל הערב.

והנה הגמ' ע"א.: מביאה בריתא שמותר להיות ערב להלואה בריבית והגמ' מעמידה שהוא ערב לנכרי והגמ' שואלת שאם זה בדיני עכו"ם שהם הולכים לערב א"כ זה נחשב שהישראל הלוה לחברו והגמ' מעמידה שקיבל עליו לדון בדיני ישראל עכ"ד הגמ' והנה בפשוטו הגמ' דיברה שהמלוה הוא עכו"ם אמנם הראשונים דנו גם באופן שיש כאן הלואת ישראל לעכו"ם והערב הוא ישראל והנה בפשוטו נקטו הראשונים דבערב רגיל אין איסור על הערב ובשני האופנים חשיב הלואה רק מהמלוה ללוה ואין כאן הלואה מהמלוה לערב ולכן כל שאין סיבת איסור בין הלוה למלוה דאחד מהם עכו"ם אין איסור אפילו שיש כאן ערבות ישראל [אמנם במאירי הובא שיטות שבהלואת ישראל לעכו"ם וערב ישראל זה אסור] ובפשוטו הביאור דגדר חיוב ערב אינו שהוא עצמו חשיב לוה אלא רק שהתחיב לשלם את חובו של הלוה ולכן לא שיך לדון שהוא לוה בריבית כיון שהוא עצמו לא חייב כלל למלוה וכן אין לדון שהערב מלוה ללוה כיון שאין הוא לוה כלל ויסוד הדבר מבואר בפשוטו בגמ' בכורות מ"ח. שאם יוסף בן שמעון מכר שדהו ליוסף בן שמעון אחר ויש שטר של הלואה של יוסף בן שמעות דבפשוטו ממ"נ אפשר לגבות מהלוקח ובכל אופן מבואר בגמ' שלא יכול לגבות מצד ששעבוד נכסים זה דין גביה של ערבות וכל שאי אפשר לגבות מהלוה אין לגבות מהערב ובפשוטו הביאור כנ"ל שכל חיוב הערב זה לשלם את חובו של הלוה וכל שהלוה בפועל לא חיב לא שיך לגבות מהערב.

והנה בעיקר המחיב של ערב עיין מחנ"א ריבית י"א ובחידושי רעק"א החדש קידושין ז. ובקה"י קידושין סימן י"ב ובחדושי הגרש"ר קידושין סימן ט' שהאריכו שמצאנו בראשונים שני מהלכים שיש שביארו שנתחדש שכיון שהמלוה הוציא הוצאות על פיו חשיב כאילו הוא עצמו קיבל הממון ויש שביארו שבהאי הנאה שהוא מאמין לו שישלם לו או שמוציא הוצאות על פיו הוא מתחיב לו הממון והנה לכאורא הניחא אם זה מצד הנאה א"כ באמת זה סיבה לחיב כפי מה שקצצו ולא קצצו אלא שיתחיב לשלם את חוב של הלוה אבל אם זה מצד שכיון שהוציא הוצאות על פיו זה כאילו הוא קיבל את זה א"כ לכאורא זה סיבה שהוא יחשב לוה גמור אמנם הביאור בפשוטו שאפילו שמצד עיקר הדין ערב זה מחיבו כאילו לוה ואפשר אפילו לקדש אשה מדין ערב שחשיב נתינת ממון אבל בפועל הערב לא מתחיב אלא להעמיד את חיוב של הלוה ולא שזה יחשב שהוא עצמו הלוה.

ובביאור סוגין שיש איסור מצאנו ארבע שיטות בראשונים א. שיטת רש"י כפי שביארו הראשונים שמדובר בערב קבלן ובזה יש איסור בין בהלואת ישראל לעכו"ם וערב ישראל, בין בהלואת עכו"ם לישראל וערב ישראל ב. שיטת הרשב"א שבערב קבלן מותר בשני האופנים אמנם סוגין מדובר בערב ש"ד ובזה אסור בין בהלואת ישראל ובין בהלואת עכו"ם ג. שיטת הר"ן כרשב"א שסוגין מדובר בערב ש"ד ולכן אסור בין בהלואת עכו"ם בין בהלואת ישראל אבל בערב קבלן יש חילוק שאם זה הלואת עכו"ם לישראל וערב ישראל זה מותר ואם זה הלואת ישראל לעכו"ם וערב ישראל זה אסור ד. ובעיטור גרס בסוגין שהאיסור רק בהלואת ישראל לעכו"ם וערב ישראל אבל בהלואת עכו"ם מותר ועיין ב"י שנסתפק בדעתו האם העמיד את סוגין בערב קבלן וממילא דעתו כר"ן הנ"ל או העמיד סוגין בערב ש"ד ולפ"ז יש כאן דעה רביעית שגם בערב ש"ד כל האיסור רק בהלואת ישראל וערב ישראל.

### בביאור שיטת רש"י והרשב"א

ב] והנה שיטת רש"י שבערב קבלן יש איסור אפילו בהלואת עכו"ם לישראל וערב ישראל, ובפשוטו הביאור שנקט שגדר ערב קבלן שהוא עצמו נחשב הלוה וכן זה נחשב שהוא המלוה ללוה ולכן במלוה ישראל וערב ישראל אסור מצד שזה נחשב שהוא לוה בריבית וכן בלוה ישראל וערב ישראל זה נחשב שהערב הלוה ללוה בריבית והנה צ"ב איך שיך לדון שהוא הלוה הרי אם ירצה יוכל לתבוע מהלוה עצמו ובפשוטו הביאור כמבואר ברעק"א ס"ב. ובאבני נזר סימן ר' שבאמת אם נבוא לדון למי מתיחס ההלואה זה תלוי מי ישלם דאם הערב ישלם זה מגלה שההלואה היא אליו ולכן גבו ממנו ואם יגבה מהלוה זה מראה שההלואה היא ללוה דהינו דמצד אחד הזכיה בפועל זה ללוה ומצד אחד זה נעשה על פי הערב ואפשר לדון שזה שימוש של הערב בממון לתתו לפלוני ואפשר לדון שזה נתינה ללוה וזה תלוי מה יהיה בסוף וכן מבואר מפורש במיוחסות רכ"ג בד"ה אלא שכל מה שהוא נחשב מלוה זה רק עד כמה שבסופו של דבר הוא ישלם את החוב [ובפשוטו זה כונת הרשב"א בסוגין להקשות שהיה צריך להיות כתוב דשקיל ריבית שרק אם הערב ישלם וגובה מהלוה התברר שיש כאן איסור ריבית] וכן הוא בט"ז סק"ב דחשיב צד אחד בריבית דהיינו שזה לא ברור שיש כאן הלואה בריבית ועיקר הדבר שבערב קבלן לדעת רש"י סיבת האיסור כי זה נחשב שהוא לוה מהעכו"ם ומלוה ללוה מבואר בשו"ת ח"ג סימן נ"ט ע"ש שדן ביסוד חיוב הלוה לערב האם זה כהלואה או כמזיק שגרם לו לשלם את זה וכתב שבערב קבלן לדעת רש"י הוא ודאי כמלוה ומבואר כנ"ל שסיבת האיסור בסוגין כי הוא נחשב כלוה ומלוה ללוה וממילא מה שהלוה משלם לערב זה כדין לוה ושביעית משמטת ע"ש [וצ"ע למה אין כאן חסרון של ברירה אמנם מבואר שמועיל בית בבתי אמנם אם נימא כמבואר באבני מילואים ל' י"ב שזה לא נחשב שהוציא הוצאות על פיו אלא עד כמה שהוא שילם א"כ יתכן שזה לא תלוי בדין ברירה וכמבואר בריטב"א לגבי תן מנה על הסלע]

והנה עיין חידושי רעק"א בסוגין שהקשה שאפילו שהערב נחשב לוה כיון שהוציאו הממון על פיו אבל במה הוא נעשה מלוה של הלוה וע"ש שדן שהלוה זוכה הכסף לערב וחוזר ולוה ממנו אמנם כתב שבמלוה עכו"ם זה לא שייך דהרי מבואר בתוס' שכל שהמקנה הוא לא בר שליחות אי אפשר לזכות ממנו לישראל אחר והיה מקום לדון שמדין עבד כנעני המלוה נותן ללוה בתור נתינה של הערב אמנם בפשוטו אין עבד כנעני בעכו"ם והנה רעק"א לא הוקשה לו שכה"ג הלוה לא יצטרך לשלם לערב דזה ודאי שכיון שעל פיו הוא קיבל ההלואה זה נחשב שיש כאן הנאת ממון שזה סיבה שיתחיב לו אמנם הוקשה לו שאם זה סתם חיוב שהתחיב לו א"כ מהיכי תיתי שהתחיב לו עכשיו ממון והריבית זה על ההמתנת מעות הרי בפשוטו הוא התחיב לו שכל מה שיצטרך להוציא מצד הקבלת ממון הוא ישלם לו.

ועיין אבני נזר קפ"ח סק"ט שכתב שכיון שהלוה קיבל המעות בגלל שהערב התחיב בקבלתו ממילא זה נחשב שזה הגיע לו על ידו וזה מחיב אותו לשלם לו דהינו שיש כאן מחיב חדש שכל שאדם מתחיב על ממון שמגיע לידי חברו זה מחיב אליו את תמורתו וראיתי בספר נתיבי הריבית שהביא מס' שערי ריבית שהוכיח ליסוד זה מהחזו"א ע"א ב' שבלוה מחברו ואמר לו שפלוני ישלם הריבית ומתחיב למשלם שישלם לו את הוצאתו שזה נחשב שהלוה שילם ריבית אפילו אם אחרי זה לא ישלם לערב את הריבית והביאור כנ"ל שכיון שהוא מתחיב לחברו מה שמוציא זה נחשב שהוא משלם [אמנם צ"ב שכיון שהוא לא התחיב למלוה לשלם לו דהרי אם ימות הערב הלוה לא יצטרך לשלם א"כ למה זה ר"ק ואולי כל דבריו כשנתן מראש שיתחיב להלות לו] עוד הביא מהקצוה"ח ונתה"מ סימן קפ"ג סק"ד דהקונה חפץ במעותיו לחברו הוא לא זוכה בזה אלא אם מודיע למוכר שקונה למישהו אחר אבל אם האדם שנקנה לו הוא מתחיב על הוצאת הממון בזה זה חשיב כמעותיו והוא זוכה אפילו ללא הודעה למוכר כאילו זה היה מעותיו וכן ביאר שם במחנ"א שלוחין י"ח ובחזו"א ב"ק כ"א סקי"א בד"ה ואם, אמנם משמע שחלקו שם אם הדרכי משה ועיין ספר אבני דרך סימן ס"ז אות ט' שהביא עוד מהגמ' בנדרים מ"ז: דבעל דאסר את אשתו הנאה שאם החנוני נותן לה והבעל מתחיב על זה זה נחשב שקיבלה מהבעל ועיין ע"ז ס"ג: דבעל הבית שאמר לחנוני שישלם לפועלים והוא ישלם לו שאם נותן להם יי"נ זה נחשב שהוא נהנה מאיסורי הנאה וצ"ע שם.

והנה הרשב"א חלק על רש"י ונקט שבערב קבלן אין איסור ובין במקרה של הלואת עכו"ם לישראל, וחברו ישראל ערב, ובין ישראל שמלוה לעכו"ם, וישראל חברו ערב ובפשוטו יסוד מחלוקתו הוא בגדר דין ע"ק וס"ל שאין הגדר שהוא עצמו הלוה אלא שהוא חייב לשלם את חובו של הלוה וממילא זה כנ"ל ברש"י בערב רגיל שהוא לא נחשב לוה ומלוה [וכן הוא בח"ג סימן נ"ט] אמנם נקט שסוגין מדובר בערב שלוף דוץ דהיינו שאין המלוה יכול לגבות מהלוה אלא רק מהערב ובפשוטו הביאור דשם באמת רק הערב נחשב לוה וממילא זה נחשב שהוא מלוה ללוה ולכן בין במלוה עכו"ם ובין במלוה ישראל לעכו"ם וחברו ערב זה אסור מצד שתמיד זה נחשב שההלואה היא לערב והלוה לווה מהערב.

### בביאור שיטת הר"ן והעיטור

ג] והנה עיין נימוק"י שהביא מהר"ן שחלק בין המקרים ונקט שבערב קבלן אם המלוה עכו"ם אין בזה איסור אבל אם זה מלוה ישראל לעכו"ם וישראל חברו ערב יש בזה ריבית קצוצה אמנם בערב שלוף דוץ בשני המקרים חשיב מלוה בריבית והנה צ"ב שיטתו שעד כמה שבמלוה ישראל זה אסור מצד שהוא נחשב כלוה בריבית א"כ זה סיבה שיחשב שהוא מלוה ללוה ואין לומר שפליג על יסוד הנ"ל שכל שאדם מתחיב ממון שנכנס לחברו הוא נחשב מלוה דהרי בערב שלוף דוץ נקט שיש כאן איסור דאוריתא.

ולכאורא צ"ל שבאמת בערב קבלן זה נחשב שיש כאן שני לווים על ההלואה דהינו שאין הגדר שרק הערב הוא הלוה אלא שניהם הלוים ולכן אם המלוה ישראל יש בזה איסור ריבית קצוצה כי הרי הוא מלוה בריבית אמנם אם המלוה עכו"ם בזה אין סיבה להחשב שהוא מלוה לחברו כיון שהרי חברו התחיב בממון למלוה מצד קבלתו ורק כשהוא משלם חברו מתחיב לו והנה צ"ב איך יתכן שזה יחיב את שניהם וצ"ל שאת הלוה זה מחיב כי הוא קיבל את הממון ואת הערב זה מחיב כיון שההשתמשות בממון זה מתיחס אליו והוי כגוזל מן הגזלן ששניהם חיבים וכדין גזל ובא אחר ואכלו דרצה מזה גובה ורצה מזה גובה אבל ודאי שלא יכול לגבות משניהם דכל שקיבל את דמי הדבר ממילא פקע סיבת החיוב הנוספת [והנה לפ"ז מבואר שיש שלשה סוגי ערב יש ערב שכל דינו לשלם את חובו של הלוה יש ערב ש"ד שרק הוא נחשב לוה ולכן יש לו שם מלוה ויש סוג ערב ששניהם נחשבים לוים ולכן זה סיבה שיחשב שהוא לוה בריבית אבל לא שהוא מלוה ללוה] והנה לפ"ז ללוה יהיה מותר לתת ריבית לע"ק וזה דלא כאבני נזר ק"מ סק"ח שנקט שלדעת הר"ן זה אסור ומשמע שהבין הדברים אחרת.

אלא שצ"ב שכיון שהערב עצמו חייב על ממון זה א"כ למה שהלוה ישלם לו ובכל ערב כיון שהוא משלם את חובו של הלוה ממילא הוא חייב לשלם מדין פורע חובו של חברו ואפילו שתמיד פטור אבל כאן חייב מצד שזה נעשה מדעתו וכמבואר בביאור הגר"א סימן ק"ל סק"ה או כדביאר בקצוה"ח שם שזה נחשב שפרע על פיו אבל כאן שפרע מצד חיובו עצמו אין סיבה שהלוה ישלם לו ואין לומר שעיקר התחיבות הערב כדי שהלוה יקבל ממון זה מחיב דא"כ הוא מלוה מראש וכמו בערב ש"ד וצ"ל שבאמת חברו מתחיב מצד שמכלל חיוב הלוה לערב שכל הפסד שיהיה לערב הוא ישלם לו וכמבואר בש"ך תחילת סימן ק"ל וכמבואר סימן קל"א ס"ז [עוד יתכן שבזה שמשלם הוא קונה את החוב].

והנה בפשוטו לפ"ז גם אם הלוה ישלם זה נחשב שיש כאן הלואה בריבית דהרי שניהם נקראים לוים אמנם בט"ז ובש"ך מבואר שזה צד אחד בריבית ומשמע שרק אם הוא ישלם זה נחשב הלואה בריבית אמנם עיין אבני מילואים סימן ל' סקי"ב שהביא מהריטב"א שאפילו שאשה יכולה לומר הנח מנה על הסלע ואקדש לך אבל זה רק אם לא חזר ולקחו אבל אם חזר ולקחו התברר שלא היה כאן הוצאת ממון על פיו וע"ש שכתב שגם בערב זה כך שכל מה שזה נחשב שהוציא ממון על פיו עד כמה שבאמת הערב שילם אבל אם הלוה שילם זה מגלה שלא היה כאן הוצאה כלל וממילא לא חל עליו שום חיוב וצ"ע בזה.

והנה הראשונים כולם דנו שבערב רגיל וזה הלואת ישראל לעכו"ם שיהיה אסור והוכיחו מתוספתא שמותר והמאירי הביא ראשונים שאסרו וצ"ב הסברא לאסור ובפשוטו הביאור שדנו כנ"ל בר"ן שיש כאן הלואה שמחיבת את שניהם והערב חייב מצד עצמו ואפילו שאין נפרעין מהערב תחילה זה רק סדר קדימה בהלואה וממילא יש כאן הלואה בריבית ועיין לקמן.

והנה הב"י הביא מהעיטור שכתב שכל סוגין זה רק במלוה ישראל וערב ישראל אבל במלוה עכו"ם לישראל וערב ישראל זה מותר ועיין ב"י שהסתפק האם מדובר בערב קבלן וכר"ן הנ"ל או שמדובר בערב שלוף דוץ והנה לכאורא בערב ש"ד שרק ממנו אפשר לגבות ודאי שרק הערב הוא הלוה וא"כ בהכרח שהוא נחשב מלוה ויתכן שס"ל כקושית רעק"א שמה שהוא נחשב לוה זה לא סיבה שיחשב מלוה כיון שהלוה לא קיבל הממון ממנו אמנם יתכן שס"ל שגם ערב ש"ד הלוה נחשב גם לוה עיין לקמן.

### בביאור נידון הראשונים בסוגין לגבי ערב קבלן

ד] והנה בעיקר הנידון האם סוגין מדובר בערב קבלן בפשוטו הביאור שנחלקו כנ"ל בגדר דין ערב קבלן האם זה נחשב שהוא עצמו לווה או שהוא רק ערב על חובו של הלוה ובאמת מצאנו כמה דוכתי שמשמע שערב קבלן יש לו סיבת חיוב עצמית ולא שחייב את חובו של הלוה א. מבואר בגמ' בב"מ קט"ו. שאין איסור של לא תבוא אל בית לעבוט עבוטו על הערב אמנם מבואר בטור סימן צ"ז בשם הבעל התרומות שבערב קבלן יש האיסור ובפשוטו מצד שהוא עצמו נחשב הלוה ב.עיין רמ"א סימן קכ"ט סט"ו שהביא מהמרדכי שאפילו שהדין שלוה שטען פרעתי והערב אומר שלא יודע זה פוטר את הערב אבל אם הוא קבלן הוא חייב ובפשוטו החילוק כדביאר האבני נזר סימן קצ"ז שבערב שכל חיובו הוא חוב הערב ממילא כל שהוא פטור אין לו סיבת חיוב אבל בערב קבלן שזה חיוב עצמי ממילא כיון שהוא אינו יודע הוא חייב ג. עיין בעה"ת שער ל"ה ח"א אות מ"א שכתב שקטן לא יכול להתחיב להיות ערב כיון שאין לו דעת לחייב עצמו בדבר שהוא לא חייב בו אבל אם הוא ערב קבלן כיון שהוא כלוה הוא יכול להתחייב ד. עיין שו"ע סימן ע"ז ששנים שלוו גובים מכל אחד חצי אבל שנים ערבים אפשר לגבות מכל אחד הכל וכתב הגר"א בס"ג שבערבים קבלנים זה כמו שני לוים וודאי שאין לגבות מכל אחד אלא חצי.

אמנם מצאנו כמה דוכתי דמשמע שודאי שערב קבלן יסוד דינו לשלם את חובו של הלוה ולא שהוא עצמו נחשב לוה א. עיין אבני נזר שם שהביא מהש"ך סימן קכ"ט שהביא מהראשונים שחלקו על הרמ"א וס"ל שכל שהלוה נפטר בטענת פרעתי ממילא גם הערב פטור ב.עיין ראשונים גיטין מ"ט: שאם הלוה רוצה לשלם אפילו שיש לו רק זיבורית הוא יכול לשלם והמלוה לא יכול לעכב ומשמע מצד שהוא עיקר החיוב ג.עיין תוס' ובריטב"א שחידשו שכל שללוה יש זיבורית גם אם גובה מהערב יכול לשלם מהזיברית כמו הלוה ומבואר שיסוד חיובו לשלם את חיוב הלוה ד.עיין ריטב"א בב"ב קמ"ז: שכתב שאם המלוה מחל החוב ללוה הערב לא צריך לשלם גם בקבלן ומבואר שם בדבריו שזה לא מצד אומדנא שמוחל גם לקבלן שהרי דימה דבר זה לשיעבוד נכסים ומשמע שזה מעיקר הדין כיון שיסוד החוב לשלם את חובו של המלוה ה. עיין ריטב"א שבועות מ"ח: שביאר הגמ' שערב של יתומים לא גובים ממנו אלא בשבועה כמו היתומים שזה גם בערב קבלן וביאר כונת הגמ' כיון שכל חוב הערב לשלם את חוב הלווה ו. עיין אבני נזר סימן קצ"ז שהביא מהרמב"ם שערב שנהיה מעצמו כה"ג אם שילם מעצמו אין הלוה צריך לשלם לו וכדין פורע חוב של חברו ומפורש בדבריו שזה גם בערב קבלן ולכאורא שיטות אלו בהכרח סוברים כדעת הרשב"א אמנם צ"ע שהריטב"א והרמב"ן בסוגין ס"ל כרש"י וכן הוא פשטות שיטת תוס' ובכל אופן שם נקטו שעיקר החיוב על הלוה וצ"ע.

והנה עיין ש"ך סק"ה ובחוו"ד שהביאו מהראב"ן שבערב קבלן או ערב ש"ד לא חל החיוב ריבית אלא על ידי קנין דלגבי זה שלא מוציא ממון זה נחשב כמו שזה לא שעת מתן מעות ובפשוטו הדברים צ"ע שכיון שגדר הדין שהערב הוא הלוה ולכן יש כאן איסור ריבית א"כ זה כמו שהוא עצמו הלוה שודאי יכול להתחיב ריבית וכל החיסרון של שלא בשעת מתן מעות זה על הערב שהוא לא קיבל כלום [והנה עיין לקמן סק"ו דבפשוטו הראב"ן נקט שבמלוה ישראל הוא כדיני ישראל ולפ"ז אין ללמוד מדבריו אלא מהראבי"ה שחלק ויתכן שבאמת לשיטתו לא צריך קנין ואין זה במשמעות הלשון וצ"ע] ובפשוטו מבואר שודאי שגדר הדבר שהלוה הוא הלוה ועליו עיקר החיוב והערב רק חיב את חיובו ודלא ככל הנ"ל וא"כ צ"ע למה שיהיה כאן איסור ריבית.

אמנם עיין חידושי הגר"ח הלכות מלוה בד"ה והנה שכתב שזה ודאי שבכל קבלן הלוה נחשב לוה רק כיון שהערב מתחיב על חוב של הלוה זה נותן לו שם מלוה על עיקר החוב וצ"ל שבמלוה ישראל זה גם נותן לו שם לוה דהינו שיש כאן חוב אחד של הלוה והערב ודאי חיובו לשלם את החוב של הלוה רק שיש לו שם לוה וכן יש לו שם מלוה על עיקר החוב שיש כאן ובפשוטו כל זה בע"ק שיש לו סיבת חיוב עצמית ולא בערב רגיל וצ"ב כונתו ובפשוטו לדבריו יש כאן איסור ריבית ודאי ולא שזה צד אחד בריבית דאין סיבת האיסור דזה נחשב שהוא עצמו הלוה רק מחמת שהלוה לא לוה וצ"ע שם.

והנה בפשוטו לרש"י ודאי שחלוק הגדר של ערב מערב קבלן ולכן בערב אין איסור של ריבית ובערב קבלן יש איסור של ריבית אמנם עיין במיוחסות סימן רכ"ג שהקשה על רש"י שמתי שהעני הלוה וידוע שיגבו מהערב א"כ יאסר מצד ריבית וצ"ע הרי שם ודאי הגדר שהוא משלם את חובו של הלוה ואין כאן סיבה לאיסור ריבית ומשמע שהבין בדעת רש"י שזה ודאי שערב זה כמו ערב קבלן וגם שם זה נחשב שהוא לוה ובאמת כל הסיבה שבערב מותר כי שם עיקר סמיכות דעת שיגבה מהלוה וממילא לא שייך לומר שיש כאן המתנת מעות מהערב ללוה והריבית זה רק על חיובו של הלוה ולכן הקשה שבמקום שודאי יגבו מהערב זה סיבה שעכשיו הריבית יחשב על חובו של הלוה לערב עוד מבואר שם בדבריו שמה שבהלואת ישראל לעכו"ם וערב ישראל מותר לשיטתו זה מובן שזה מותר כיון שעיקר סמיכות דעת זה על הלוה גם בערב קבלן ומשמע שלרש"י זה קשה וצ"ע שבערב רש"י הרי ס"ל כרשב"א ומשמע כנ"ל שגם ערב צריך להיות אסור וכל סברת ההיתר מצד שאין כאן ריבית על החוב של הלוה לערב אבל ביחס לערב זה לא שייך וכן הוא בלשונו בסוגין שכל מה שדן לחלוק על רש"י האם זה נחשב שהריבית מתרבה על הערב ולא הדגיש שיסוד הנידון מי הלוה ולפ"ז יתכן שזה גם סברת הר"ן וכל חילוקו זה בסברא על מי מתרבה הריבית ובזה א"ש הנ"ל שחזינן שכלפי הערב זה נחשב שלא בשעת מתן מעות אפילו שחזינן שיש איסור ריבית דודאי דעיקר הלוה זה הלוה ולא הערב וכל סוגין זה סברות בדיני ריבית וצ"ע וכל זה ודאי א"ש לדרך הגר"ח שאין ההגדרה שרק הוא הלוה אלא שיש לו שם לוה ומלוה על החוב וצ"ע בכל זה.

### בגדר הדין דערב ש"ד

ה] והנה בפשוטו בערב ש"ד שם ודאי שגדר הדברים שהערב הוא הלוה ולכן יכול לגבות רק מהערב וכן מוכח מהרשב"א דמבואר שלשון הגמ' שההלואה עצמה אסורה א"ש רק בש"ד ולכאורה כונה שכאן יש איסור ודאי מזמן ההלואה ועיין הגהות מקור חיים שלפ"ז מותר לישראל להלות לישראל בריבית אם יש עכו"ם שהוא ערב ש"ד אמנם עיין ט"ז שנקט שגם בערב ש"ד זה רק צד אחד בריבית ומבואר שעד כמה שיגבה מהלוה ודאי שדנים שהוא שילם את זה בתור שזה החוב שלו ולפ"ז ודאי שיאסר כה"ג ועיין שו"ת הרא"ש דמבואר שלערב מותר לקחת כסף מהלוה והט"ז התיר גם בע"ק אפילו לראשונים שיש בזה איסור ריבית ועיין חוו"ד שתמה עליו שהרי עד כמה שהערב הוא המלוה א"כ יש כאן ריבית גמורה ועיין אבני נזר סימן ר' ובסימן ק"מ י"ג שביאר שכיון שהרי גם אם הוא לא יהיה המלוה הוא נותן לו הממון ממילא חזינן שזה לא בעד ההלואה ועיין ש"ך שכתב שגם בערב ש"ד מותר וצ"ע דשם הרי אין שום צד שהוא לא מלוה ובהכרח שנקט שגם שם יש מציאות של הלואה ללוה ששיך לדון שעל זה הוא משלם השכר ולא על מה שהוא מלוה לו [ולכאורא גם בע"ק צריך לסברא זו שהרי עד כמה שהערב שילם התברר שלא היה כאן אלא הלואה מהערב ללוה ולמה שלא יחשב ריבית].

והנה עיין הגהות אשר"י דמבואר דבמקרה שישראל היה ערב להלואה לעכו"ם מישראל שאסור לו לשלם את הריבית אבל מותר לעכ"ם לשלם לישראל את החוב ועיין רעק"א ס"ה: שהקשה שכיון שהערב זה ששילם הקרן והוא נחשב לוה ומלוה א"כ מה שהעכו"ם משלם הריבית זה כאילו הישראל משלם ויש כאן איסור של הישראל אמנם בפשוטו מבואר מכאן שודאי שהלוה גם נחשב לוה ולכן כל שהוא משלם זה נחשב תשלום מחמת עצמו וכן הוכיח מזה בחידושי הגרמ"ש על סדר השו"ע וכן עיין ברמ"א דמבואר שאם הוא ערב רק על הקרן ולא על הריבית מותר אפילו בערב ש"ד וצ"ע הרי אין הוא לווה כלל ואין שום סיבה שהוא יתחיב למלוה את הריבית וכבר תמה בזה הט"ז סק"ה ובשערי דעה סק"ה ובהכרח שודאי שיש לו שם לוה וממילא יש לו סיבה לשלם את הריבית.

ועיין סימן קכ"ט בקצוה"ח סק"ז שהביא מהתומים שנקט שכל זמן שהערב לא שילם אין הלוה חייב לערב כלום והסכים עמו הנתה"מ וכתב שאם המלוה ימחול ללוה אין הערב יכול לגבות כלום מהלוה וכן אם המלוה היה גר שמת אין הערב גובה מהלוה והקצוה"ח חלק עליו דבש"ד הערב הוא המלוה היחיד וזה לא משנה אם הוא שילם את חובו למלוה או לא ולכאורא בראשונים הנ"ל משמע כתומים וצ"ע בכל זה.

### האם בהלואת ישראל צריך קיבל עליו דיני ישראל

ו] עיין רשב"א שהביא מלשון הראב"ד שבמלוה עכו"ם צריך שקיבל עליו לגבות מהלוה תחילה ולגבי מלוה ישראל כתב שצריך שהעכו"ם יקבל עליו לדון בדיני ישראל מצד שללא זה הוא ידחה אותו אצל הערב דהינו דמבואר שהוא נקט שסתם ערב אצל עכו"ם זה ש"ד אמנם מבואר בלשונו שמספיק שמקבל עליו שלא ידחה אותו אצל הערב ומשמע שלא צריך שיקבל עליו שיגבה קודם מהישראל ולכאורא זה איפכא מסברת הר"ן אמנם בפשוטו הביאור שכל שהוא מצדו קיבל עליו כך ממילא כיון שהמלוה הוא ישראל הוא יגבה קודם מהלוה כדין הישראל שכל מה דצריך הסכמה של העכו"ם כלפי ש"ד שללוה יש זכות לדחות המלוה לערב אבל כלפי ערב קבלן לא צריך את הסכמתו וכנ"ל וכן מפורש ברשב"א שנקט בדעת הראב"ד שס"ל שסתם ערב בעכו"ם זה ש"ד ומאידך האיסור בסוגין זה אפילו בערב קבלן ולכאורא המקור מלשון הגמ' בתר ערבא אזיל משמע רק אחריו ומאידך כדי להתיר הגמ' אומרת שקיבל עליו לדון בדיני ישראל משמע כערב רגיל וללא זה זה אסור ובזה מיושב גם לשון רש"י שנקט שאצל עכו"ם זה ש"ד ומאידך הצריך קיבל עליו לגמרי דיני ישראל [ועיין מהר"מ שיף] ועיין שערי דעה שבזה מיושב לשון הטור מתמיהת הד"מ.

והנה תוס' כתבו שבמלוה ישראל לא צריך שהעכו"ם יקבל עליו לדון בדיני ישראל ועין ד"מ דזה דלא כראב"ד שצריך שיקבל עליו גם כה"ג אמנם עיין רעק"א ושערי דעה שדנו שאין כאן מחלוקת אלא שתוס' נקטו שסתם ערב עכו"ם זה ע"ק ממילא במלוה ישראל כיון שהנידון למי לגבות קודם זה תלוי במלוה ממילא כאן לא צריך שקיבל עליו שכל שמצד הערב יכול לדחותו ללוה כך הוא דין ההלואה משא"כ הראב"ד למה שסתם ערב זה ש"ד וממילא הלוה יכול לדחותו לערב ולכן צריך שיקבל עליו ובדעת הדרכי משה שנקט שזה מחלוקת יתכן שזה מצד שנקט שגם תוס' נקטו שבעכו"ם זה ש"ד ובהכרח שנקטו מסברא שדין ההלואה נקבע לפי המלוה וחולקים על הראב"ד וצ"ע.

והנה הראב"ן נקט שבמלוה ישראל ולוה עכו"ם אין איסור אפילו בלא קיבל עליו לדון בדיני ישראל ובפשוטו זה מצד שס"ל שסוגין זה לא ערב ש"ד אמנם בדבריו שם מפורש שנקט שסוגין במלוה עכו"ם זה אסור מצד שבדיניהם זה ש"ד ולפ"ז מבואר שנקט שגם אם בדיני עכו"ם זה ש"ד אבל אם המלוה ישראל ידונו כפי דיני ישראל ודלא כראב"ד וצ"ב הסברא בזה ולכאורא מצד שנקט שהכל תלי במלוה איך יחול ההלואה וצ"ע.

### האם סוגין זה איסור דאוריתא או דרבנן

ז]עיין טור שהביא מהר"י קרקוזה שכל האיסור של סוגין בערב זה להיות ערב אבל לאחר שהוא נהיה ערב ושילם לעכו"ם הלוה חייב לשלם כל מה ששילם בשבילו והטור חלק עליו שלא נאמר לו שיעשה איסור ועיין ד"מ שדיק מלשונו שאם שילם לא צריך להחזיר דהינו שזה לא ר"ק אלא רק אבק ריבית וממילא לא צריך להחזיר אמנם הט"ז סק"ב חלק שדעת הטור שזה ר"ק ויוצאה בדינים וכן הביא מהריב"ש שזה איסור דאוריתא וכן מוכח מהרשב"א שהקשה על רש"י שאם גם ערב קבלן אסור א"כ למה המשנה לא אמרה שערב עובר בכל האיסורים והרי המשנה מדברת על איסור דאוריתא ומבואר שנקט שסוגין זה אסור מדאוריתא וכן דיקו האחרונים מקושית הגמ' על המיעוט של ערב הרי זה אסור והרי הבריתא הביאה פסוק אמנם עיין בית מאיר שכתב לדחות שכונת הגמ' שמשמעות הבריתא שזה מותר למעשה ולא רק מיעוט מהדאוריתא.

והנה צ"ב מה הנידון האם יש כאן איסור מדאוריתא ועיין ט"ז שביאר שבאמת זה רק צד אחד בריבית וזה תלוי בנידון האם הוי דאוריתא או לא והר"י נקט שזה מדרבנן ממילא כאן זה סברא שיצטרך גם לשלם כיון שיש כאן הפסד של המלוה ולדעת הטור שזה איסור דאוריתא ממילא גם צריך להחזיר והנה באמת צ"ע שדעת הרשב"א בתשובות שצד אחד בריבית זה רק דרבנן [עיין סוגיא דצד אחד בריבית] וכאן מבואר שזה דאוריתא ולגר"ח לעיל יש לדון שהוא מלוה על כל הצדדים וגם אם הלוה ישלם זה נחשב שחובו נפרע וצ"ע [אמנם ראיתי בכתבי הגר"א סגל שהעיר שכאן זה ספק אם הוא מלוה אבל אם הוא מלוה זה ודאי בריבית ולא מצאנו שכה"ג זה צד אחד בריבית רק כשודאי נתן ממון ויש שני אפשרויות האם זה יהיה הלואה או לא אבל כאן הנידון האם יש נתינה מצידו וצ"ע].

ועיין ב"ח שנקט שאין כאן נידון דאוריתא שהרי הדין שלמלוה מותר לקחת כל ההפסדים שיש לו מחמת ההלואה ממילא כאן כיון שכדי לתת ההלואה לחברו היה צריך ללות בריבית ממילא זה נחשב שזה ההוצאות שעלו לו כדי להלות לחברו וזה לא נחשב תשלום בעד ההמתנת מעות ולכן נקט שגם אם יקח הלואה מעכו"ם בריבית כדי להלות לחברו מדין דאוריתא מותר לו לשלם הריבית אמנם האחרונים כולם נקטו שבסוגין זה אסור מדאוריתא והביאור שכל ההיתר לקחת ההוצאות שזה לא נידון כתשלום בעד ההמתנת מעות אבל כאן שההוצאות זה הריבית תמיד זה נחשב כתשלום בעד ההמתנת מעות [ובעיקר דברי האחרונים שלקחת בעד ההוצאות מותר יש כאן חידוש שאפילו שכשקוצץ זה חל בעד ההמתנת מעות אבל כיון שלא לוקח בפועל הכסף בעד מה שמשתמש בכסף זה מותר ועדין צ"ב].

ובתפארת למשה כתב לדון שבהלואת עכו"ם זה נשך ללא תרבית כיון שממנו לא מתרבה כי הוא צריך להחזיר את זה לעכו"ם ובהלואת ישראל הוי תרבית ללא נשך דהרי הישראל לא נחסר כלום דהעכו"ם הרי משלם לו והנה בפשוטו הדברים צ"ע כמו שהקשה בקובץ שיעורים ב"מ אות כ"ה דהרי העסק שבין הישראים זה תרבית ונשך רק שהישראל צריך לשלם על זה משהו מבחוץ וצ"ל שזה ודאי שערב רואים הכל כעיסקא אחת ולא סתם שני עשיות שונות.

והנה עיין ביאור הגר"א שהביא מהבעל התרומות שזה דרבנן וביאר שהטעם כיון שזה לא מלוה למלוה וכתב שזה רק סברא בערב קבלן ולא בערב ש"ד דהינו שהעמיד סוגין בערב קבלן ובזה הוא רק אסור מדרבנן וצ"ב כונתו שזה לא מלוה למלוה הרי עד כמה שדנים ערב קבלן שהוא המלוה ממילא זה כמו ש"ד ולכאורא מבואר שנקט שזה ודאי בערב קבלן לא שיך לדון שהערב הלוה לבד אלא נקט כנ"ל מהר"ן שזה ודאי שיש כאן הלואה אחת ששניהם חיבים עליה וממילא נקט שזה ודאי שעיקר הלואה מתיחסת על שם המלוה והלוה האמיתים ויש כאן הסברא שזה לא מלוה למלוה וצ"ע.

והנה הבאינו שהאחרונים הקשו מסוגין דמבואר שזה מדאוריתא ועיין ש"ך שכתב לישב שהוא נקט כעיטור שסוגין מדובר במלוה ישראל אבל בהלואת עכו"ם זה אסור מדרבנן עוד כתב לישב שסוגין מדובר בערב ש"ד והוא דיבר בערב קבלן אמנם עיין בית מאיר שתמה על זה א"כ מהיכי תיתי לאסור במקרים שהגמ' לא דיברה על זה ובהכרח שלמד שכל איסור סוגין זה רק דרבנן.

חלק זה נכתב מקופיא ולא נמסר

### ביסוד דין ערב

א] א. מבואר בגמ' סוף בב"ב דאיכא חיובא דערב ומבואר בסוגיא שם שיש שלשה סוגי ערבים א. ערב רגיל דשם הדין שלא יכול לתובע מהערב רק לאחר שתבע מהלוה ואין לו לשלם ובפשוטו שם גדר החיוב שהערב חייב להעמיד את חיוב של הלוה דהינו שאין עליו חיוב עצמי לשלם החוב אלא רק חיב לשלם את חובו של הלוה ועיין בכורות מ"ח דמבואר שמי שערב ליוסף בן שמעון ויש שני יוסף בן שמעון בעיר דמהלוה אי אפשר לגבות דכל אחד ידחה אצל חברו אבל הערב ממ"נ חייב בכל אופן כיון שהלוה פטור גם הערב פטור ובפשוטו הביאור שכל חיוב לשלם את החיוב של הלוה וכל שהלוה לא צריך לשם אפילו שזה חסרון בפועל גם הערב לא צריך לשלם ב. ערב קבלן דשם הלוה יכול לגבות ממי שרוצה ויש לדון בגדר הדברים האם זה כמו ערב רגיל רק שעשו תנאי שיכול לגבות ישר מהערב או שזה גדר של ערב אחר ג. ערב שלוף דוץ דשם הוא לא לא יכול לפנות ללוה אלא ישר הוא פונה לערב ובפשוטו שם ודאי הגדר שזה נחשב שהערב הוא הלוה ולכן יכול לגבות רק ממנו ולא יכול לתובע את הלוה.

ב. והנה כל שהערב שילם את חובו הלוה צריך לשלם ללוה את מה ששילם ובטעם הדבר מצאנו כמה טעמים א. עיין סימן ק"ל סק"ה בביאור הגר"א ומקורו משו"ת הרא"ש כלל ע"ג ט' שזה מדין פורע חובו של חברו ואפילו שתמיד יש פטור של מבריח ארי אבל כאן הרי הוא מוכרח לשלם ממילא אין כאן הפטור שכל הפטור אם עושה את זה מדעתו ב.עיין נתה"מ ק"ל סק"ד שביאר שכיון שכאן כל מה שקיבל ההלואה בגללו א"כ יוצא שהוא קיבל ההלואה מחמתו ממילא חשיב שהוא ההנהו ולכן צריך לשלם לו דהינו שכל שהוא זה ששילם זה סיבה ליחס את הממון אליו ומצד הקבלה הראשונה זה סיבה לשלם ג.עיין קצוה"ח ק"ל סק"א שכיון שמראש אמר לו שיהיה ערב וישלם זה נחשב שעושה על פי דיבורו ולכן הוא חייב ד. עיין סימן קל"א ס"ז וכן מבואר בסימן ק"ל ס"ב בסמ"ע וש"ך שם שהלוה מתחיב לערב בעד ערבותו שכל הפסד שיהיה לו מחמת הערבות הוא ישלם לו ולכן כל שהוכרח לשלם אפילו אם כבר נפרע קודם בכל אופן הוא צריך לשלם לו ה. יש לדון שכל שהערב שילם על ההלואה זה נחשב שקנה בזה את החוב ולכן יכול לגבות אם שטר ההלואה והשיעבוד נכסים הוא מאז ולכאורא כן מבואר ברשב"א במיוחסות סימן רכ"ג שכתב שבזה שהערב גובה את הריבית ששילם למלוה עובר על גבית ריבית וכן ביאר שהשימה מצדו נהיה על ידי גבית הערב את הריבית מהלוה וכן עיין במיוחסות הנ"ל שביאר שבערב ישראל ומלוה עכו"ם אין איסור מה שהישראל הערב גובה הריבית מחברו כיון שאין איסור ריבי שזה לא מלוה למלוה וצ"ע מה צריך לזה תיפו"ל שהוא לא גובה ריבית ומבואר שזה נחשב שקה החוב וגובה את הריבית של החוב אמנם עיין ח"ג סימן נ"ט שמבואר שרק אם לקח השטר זה כך אבל סת ערב זה לא כך וצ"ע.

ג. והנה צ"ב מהו המחיב בערב הרי הערב לא קיבל ממון לידו ועיין מחנ"א ריבית י"א שהביא דנחלקו בזה הראשונים דהנה מבואר בגמ' קידושין ז. שאשה יכולה לומר תן מנה לפלוני ואקדש אני לך מדין ערב שמו ששם שלא הגיע ממון לידו ובכל אופן הוא חייב ה"ה כאן ומבואר ברא"ש ובטור שהבעל אומר לאשה שהיא מתקדשת במנה זה שנתן לפלוני דהינו שזה נחשב כאילו הממון הגיע לאשה אמנם ברשב"א ובריטב"א מבואר שאומר שמקדש בהנאה שפלוני הוציא הוצאה על פיו ובביאור ההנאה שבזה עיין שו"ת רעק"א הובא ברעק"א החדש ז. שהביא שנחלקו בזה הראשונים דבריטב"א מבואר בכמה דוכתי שההנאה היא מה שהמלוה סומך עליו שישלם או בהנאה שמוכן להוציא הוצאה על פיו אמנם ברשב"א מבואר שהנאתו שנעשה רצונו שהפלוני שקיבל הכסף נהנה וכן הוא מפורש בשו"ת הרשב"א ח"ה סימן קנ"ד וע"ש ברעק"א שכתב נפק"מ מה שיעור ההנאה דלמבואר ברשב"א שיעור ההנאה הוא כפי הממון שהוציא משא"כ למבואר בריטב"א שיעור ההנאה כמה הוא נהנה שהמלוה סומך עליו או שעשה את רצונו עוד כתב שם נפק"מ אם יקדש האשה במחילת חוב שמוחל לאחר שאם המחיב זה ההנאה שקיבל הרי גם כאן יש לו הנאה שנשעה רצונו אבל אם זה מצד שכאילו היה אליו נתינה הרי כאן זה מלוה וכן אם הגדר שההנאה של הפלוני זה הנאתו א"כ כאן שזה הנאת של מחילת מלוה שזה לא מועיל לקידושין גם כאן זה לא יועיל והנה מבואר בתוס' שאם אדם מלוה לחברו על מנת שתתן מנה לפלוני הוי ריבית מדין ערב וביארו התוס' שהוי כנותן למלוה מדין ערב ועיין מחנ"א שלפ"ז החזרת ריבית זה כשיעור המנה אמנם לשיטות שהמחיב בערב זה הנאתו א"כ לא יצטרך להחזיר אלא כשיעור הנאתו [וע"ש דמשמע שלא ברירה ליה לאיסור וצ"ב הטעם שודאי שגם נתינת הנאה אסור בריבית] אמנם עיין חזו"א חו"מ ליקוטים סימן י"ז שמשמע שדן שכיון שכדי לקבל את ההנאה שעושה על פיו המלוה צריך להוציא שיעור ממון כמו שהוציא ממילא נחשב שזה שיעור ההנאה ע"ש.

והנה ברשב"ם בב"ב קע"ג: מבואר ושליחותא דערב קעביד מלוה כאילו הוא עצמו הלוה עכ"ל ועיין קה"י קידושין סימן י"ב שביאר שאין הכונה מדין שליחות אלא הכונה שכיון שהוא נותן את זה מכח בקשת הערב ורצונו ממילא זה נחשב שהוא השתמש אם הכסף וזה סיבה לחיבו על הוצאת הממון.

והנה נחלקו הראשונים קידושין ח. האם בזרוק מנה לים יש דין ערב דהרמב"ן נקט שיש דין ערב והרשב"א נקט על פי הירושלמי שרק בנותן לבר דעת יש דין ערב ובפשוטו סברת הרשב"א כדביאר בחזו"א שיסוד דין ערב שנחשב שהקבלה של הלוה זה כקבלתו ולכן רק אם יש קבלה של בר דעת שזה מחיב ממון שיך לדון שזה כקבלתו וצ"ע דלשונו שזה בהנאה וכנ"ל.

והנה עיין ריטב"א ס"ט: שכתב שאם אדם מלוה לחברו על מנת שיזרוק מנה לים הוי ריבית כיון שזה כאילו קיבל המנה וחזר וזרקו לים ובפשוטו מבואר בגדר ערב שס"ל שזה כאילו קיבל הממון ועיין מחנ"א שהקשה שסותר משנתו ובאמת יש להקשות עוד דלכאורא בסוגין דמבואר שהלוה נחשב מלוה בהכרח שזה נחשב כאילו הוא קיבל הממון והלוהו לחברו ומבואר שגדר ערב זה כאילו הוא קיבל הממון ועיין בזה לקמן ועיין חידושי הגרש"ר בקידושין סימן ט' בסופו שכתב לדון שבאמת יש שני גדרי ערב דערב רגיל דשם הוא הרי רק חייב את חובו של הלוה א"כ בהכרח שנתינת הממון מתיחסת ללוה ממיאל חיובו של הערב זה מצד ההנאה שהוציא הממון על פיו משא"כ בערב ש"ד ששם מבואר שחל חיוב על הלוה זה מצד שזה נחשב שהוא קיבל את זה ע"ש.

והנה האחרונים נקטו בפשוטו שהכל אותו גדר וצ"ע עד כמה שבאמת ערב זה נחשב כאילו הוא קיבל את זה כיון שהוציא הממון על פיו א"כ למה שבאמת הוא לא יחשב לוה גמור והביאור בזה שאפילו שבאמת יש כאן סיבת חיוב גמור אבל למעשה ההסכם מצידם שכל חיובו הוא רק לשלם את חובו של הלוה ורק בש"ד או ערב קבלן גדר חיובו שהוא עצמו נחשב שקיבל ותחיב את מה שקיבל אבל באמת סיבת החיוב בשני הערבים זה שכאילו קיבל הממון ודו"ק בזה.

# הלואת ישראל ועכו"ם

### ביאור שיטת תוס' והרשב"א בדינא דשליחות דסוגין

א] הגמ' ב"מ ע"א: מביאה בריתא מלוה ישראל מעותיו של נכרי מדעת הנכרי אבל לא מדעת הישראל והגמ' מביאה דוגמא אחת שעכו"ם הלוה מעות לישראל ומצאו חברו ואמר לו שילוה לו והוא יעלה לעכו"ם כמו הישראל וזה אסור מצד שזה נחשב שהישראל מלוה את הישראל ואם העמידו אצל העכו"ם מותר ודוגמא שניה שישראל הלוה עכו"ם וכה"ג אם העכו"ם מלוה לישראל אחר אפילו שהריבית משתלמת לישראל זה מותר ואם העמידו אצלו זה מותר ומבואר שעל ידי שהעמידו אצלו זה מיחס את ההלואה בין הלוה השני למלוה הראשון ולכן אם הוא עכו"ם זה מותר ואם הוא ישראל זה אסור והגמ' שואלת שהניחא דבסיפא זה אסור לחומרא אבל ברישא למה זה מותר הרי אין שליחות לעכו"ם והגמ' עונה או שנשא ונתן ביד או שאמר לו הניחם על גבי קרקע והיפטר או שישראל נעשה שליח של עכו"ם או שיש זכיה לעכו"ם והנה מתבאר מכל הסוגיא שאם יש שליחות א"כ א"ש שברישא הוי הלואת עכו"ם ובסיפא הוי הלואת ישראל אבל אם אין שליחות א"כ ברישא זה נחשב הלואת ישראל ובסיפא זה הלואת עכו"ם רק שבסיפא לחומרא זה אסור וביארו הראשונים שזה מצד שיש שליחות לעכו"ם לחומרא ודברי הגמ' צ"ב מה יעזור כאן שליחות הרי המעות הם של הלוה ולא של המלוה א"כ ההלואה היא תמיד הלואת הלוה הראשון ולא המלוה ומצאנו בזה כמה שיטות בראשונים וכדלקמן.

עיין רשב"א דמתבאר בדבריו שכונת הגמ' שהלוה השני מתכוין לזכות המעות למלוה וללות ממנו ולכן אם יש שליחות א"כ תמיד המלוה הראשון זוכה בזה וזה נחשב הלואה של המלוה הראשון אבל כיון שאין שליחות לעכו"ם א"כ המלוה הראשון לא זוכה בזה ולכן הגמ' מקשה דברישא העכו"ם לא זכה בזה ובסיפא מעיקר הדין הישראל גם לא זכה בזה רק שלחומרא אומרים שיש שליחות והנה תמהו הראשונים למה הגמ' אומרת שבסיפא זה רק אסור לחומרא הרי הלוה השני זה ישראל והוא רוצה לזכות למלוה הראשון שהוא ישראל וכתב הרשב"א שבאמת מבואר בסוגין שאין ישראל יכול לזכות לישראל חברו מעכו"ם כיון שאין שליחות לעכו"ם דהינו שגם כה"ג צריך להגיע לדין שליחות וביארו האחרונים שזה כיסוד הנימוק"י י: בשם הר"ן שצריך שלוחו של בעל הממון ושאין אדם יכול לזכות מתנה לחברו ללא שהמקנה ימנה אותו שליח ועיין בית מאיר ס"ז וכן במחנ"א שלוחין כ"ג ובנתה"מ ק"ה סק"א שביארו שזה גם כונת התוס' וע"ש שכתבו שכאן שהוא חייב לו זה מאוד מחודש ע"ש [והנה בתוס' מבואר שבהפקר אפשר לזכות לחברו ועיין נתה"מ שזה דלא כר"ן שגם בהפקר לא יכול לזכות לחברו ויש חסרון של שלוחו של בעל הממון].

והנה בפשוטו הכונה שכיון שצריך את הקנאת המקנה לכן זה נחשב שהזוכה עושה הדבר בשליחותו וכן הוא בלשון התוס' וז"ל שאם כן היה הישראל המקבל שלוחו של נכרי לזכות לישראל עכ"ל ולפ"ז מה שהגמ' דנה שברישא אין שליחות לעכו"ם הכונה שהלוה השני לא יכול להיות שליח של העכו"ם הלוה הראשון ולפ"ז כשהגמ' עונה שיש זכיה לעכו"ם או שישראל יכול להיות שליח של עכו"ם מה דבסיפא זה אסור הוא מעיקר הדין כיון שהלוה השני הוא שליח של העכו"ם לזכות לישראל ובזה אין חיסרון אמנם עיין רשב"א שכתב שגם לתירוץ זה צ"ל שסיפא לחומרא ולכאורא מבואר שהחיסרון שצריך לדון שהמקנה הוא שליח של הזוכה האמיתי דהינו המלוה ולפ"ז בסיפא הרי צריך לדון שהעכו"ם הוא שליח של הישראל המלוה וזה ודאי שאין שליחות לעכו"ם ודו"ק בזה.

והנה מה שצ"ע לפ"ז שכיון שהכל תלוי בזכיה א"כ מה שיך לומר בסיפא שזה אסור מצד שיש שליחות לחומרא הרי כיון שכלפי דיני הממון זה נשאר עדין של הלוה הראשון וזה לא נהיה שייך למלוה הראשון ממילא אין כאן סיבה לאיסור דזה נשאר כהלואה של הלוה הראשון שזה עכו"ם דבפשוטו אדם שילוה ממון שלא שלו אפילו שיתיחס אליו ההלואה זה לא נחשב שהוא המלוה ואפילו מדרבנן וצ"ע.

והנה עיין טור שכתב שאפילו דמבואר בגמ' שבסיפא זה רק לחומרא אבל אם הישראל הראשון מינה את הישראל השני שיזכה בשבילו כה"ג זה ריבית קצוצה ועיין ב"י שנקט שזה לאו דוקא שהוא מינה אותו שליח אלא גם אם עושה את זה בתור זכיה אבל העיקר שזה לא נעשה בתור שליחות העכו"ם והטעם שזה מועיל מצד שכה"ג כונת העכו"ם להפקיר הממון וממילא הישראל יכול לזכות לחברו משא"כ אם זה נעשה בתור מינוי העכו"ם א"כ אין כונתו אלא שיועיל מצד הקנאתו ויש כאן חסרון של שליחות [והיה מקום לומר שאין הכונה שהוא ממש מפקיר אלא הכונה שיש קנין מצד המקנה ובזה צריך להגיע לשליחות אבל יש קנין מצד הקונה ובזה לא צריך להגיע לשליחות של המקנה ולכן בזה המלוה הראשון זכה במעות] אמנם עיין בב"ח הובא בש"ך סקט"ז שנקטו שיש הבדל אם זה נעשה בתור זכיה או בתור שליחות ממש דהינו שהחיסרון המבואר בראשונים שאדם לא יכול לזכות מעכו"ם לחברו זה רק מדין זכין אבל אם זה על ידי שליחות ממש אין חיסרון וצ"ב הסברא לחלק ושמעתי לדון שהרי המלוה יכול לגבות בע"כ של הלוה א"כ יתכן שאומר לו לזכות בתור גביה ובזה לא צריך לשלוחו של בעל הממון אמנם בפשוטו עד כמה שהלוה מוכן לתת אין זכות גביה בע"כ ועוד שבפשוטו משמע שזוכה לו בתור זכיה וממילא נהיה הפירעון ולא שהלקיחה עצמה בתור גביה וצ"ע].

### ביאור שיטת רש"י והריטב"א ובדין ע"כ בעכו"ם

ב] והנה למבואר בתוס' והרשב"א הנ"ל מה דהגמ' דנה שאם היה שליחות ברישא זה היה מותר הכונה שהישראל השני היה זוכה בשביל העכו"ם [הנה אין הדבר מפורש בדבריהם שעל זה נידון הגמ' דיתכן שאת הגמ' למדו כדלקמן רק שדנו שיועיל בתור זכיה אמנם פשטות הדברים שכך למדו הסוגיא] אמנם עיין רש"י שהעמיד מפורש את כל נידון סוגין שהלוה הראשון הוא שליח של המלוה הראשון להלות לשני ומבואר שאם היה שליחות כה"ג זה באמת היה נחשב הלואה של המלוה הראשון ואם הוא עכו"ם זה מותר ואם הוא ישראל זה אסור וכן מפורש בריטב"א וע"ש שביאר שאם באמת היה שליחות א"כ על ידי זה הלוה הראשון היה באמת נפטר מחובו והוא מוכן לזה אבל כיון שאין שליחות א"כ באמת אפילו אם הלוה השני יזכה בזה אבל הלוה הראשון לא יפטר מחובו וממילא הוא לא מוכן שיזכה לו והוסיף שודאי שישראל יכול לזכות לישראל חברו מהעכו"ם וביאר שבאמת מה שהגמ' אומרת סיפא לחומרא הכונה שמא הלוה הראשון יסכים שהישראל יזכה לחברו ולא יחשוש שהישראל הראשון יחזור עליו עכ"ד והנה עיקר דבריו שעל ידי שזכה על ידי אחר הוא לא נפטר מהחוב צ"ב למה הוא לא נפטר מהחוב אמנם עיין גמ' גיטין י"ד. שמבואר שאם אדם חייב ממון לחברו וזיכה לו על ידי אחר הוא זכה בזה אבל החוב לא נפרע עד שזה יגיע לידו דהינו שלא מספיק מה שזה נהיה בבעלותו וא"כ ה"ה כאן סתם מה שזיכה לו הממון זה לא סיבה שבזה יפרע החוב [והנה בפשוטו הטור שכתב שאם הישראל הראשון מינה את השני זה ריבית קצוצה זה כשיטת הריטב"א הנ"ל וכן נקט המחנ"א שלוחין י"ג ועיין הגהות חת"ס שנקט שזה גם כונת התוס' וכן משמע בתוס"ר ע"ש].

אמנם צ"ב מה דמבואר שאם היה שליחות זה היה מועיל דהינו שכיון שהלוה נתן הממון ללוה השני בתור הלואה של המלוה זה היה נחשב הלואה של המלוה הרי הוא לא הקנה לו את הממון ועיקר המושג הלואה זה לא הפעולה היבשה אלא ההקנאה של הממון וממילא גם אם ניחס את מעשה ההלואה למשלח אין סיבה שזה יחשב הלואה שלו ועיין אבן האזל פ"ה ממלוה ה"ג בד"ה והנה מה שתמה בזה וע"ש שהביא דבטור סימן ק"כ מובא מהרמ"ה שהסופר לא צריך להקנות לבעל את הגט אלא כיון שנותן את זה בשליחותו זה נחשב שהוא קנה את זה וזה מגיע ממנו אמנם הביא דהרמב"ן שם חלק על זה ולהלכה לא קי"ל כן והנה מבואר בגמ' קידושין ז. דאם אדם נותן מנה לאשה ואומר לה שתתקדש לו היא מקודשת לו מדין עבד כנעני ורש"י העמיד שהמקדש שלח את השליח שיתן משלו אמנם עיין ריטב"א שכה"ג שהוא שליח גם ללא דין עבד כנעני זה מועיל דהינו שכל שאדם עושה פעולה בתור שליחותו זה מחשיב גם את הקנאת הממון כאילו זה ממנו ולפ"ז א"ש סוגין שאם יש שליחות ממילא זה גם היה נחשב כאילו הממון הגיע מהמלוה הראשון אמנם רש"י שם חלק ונקט שמדובר בעשאו שליח ובכל אופן מבואר שצריך להגיע לדין ע"כ ולפ"ז צ"ב מה יעזור סוגין אם היה שליחות לעכו"ם.

והנה מבואר בגמ' בקידושין ז. אמר רבא הילך מנה והתקדשי לפלוני מקודשת מדין ע"כ דהינו שזה נחשב כאילו המקדש נתן ודנו האחרונים האם מועיל עבד כנעני בעכו"ם ועיין חזו"א חו"מ ג' סקי"ז שכתב להוכיח מסוגין דמבואר בגמ' שבהעמידו אצל עכו"ם כיון שאין שליחות לעכו"ם זה לא מועיל ולמה שלא יועיל מדין עבד כנעני להחשיב שהעכו"ם הלוה לישראל השני ובזה יפרע חובו אלא בהכרח שלא מועיל עבד כנעני בעכו"ם [דהינו שנקט בביאור סוגין כתוס' שהנידון האם הלוה השני יכול לזכות למלוה רק שנתקשה למה שלא יועיל ללא שיזכה לו אלא שמדין ע"כ זה יחשב כאילו המלוה הלוה ובזה נפרע חובו שהעמיד לו הלואה אחרת] ועיין חידושי הגר"ח פ"ה ממלוה שגם ביאר כנ"ל ונקט שזה כונת הגמ' שאין שליחות לעכו"ם דמה שלא מועיל ע"כ בעכו"ם זה מאותו דין שלא מועיל שליחות בעכו"ם ולפ"ז יש לבאר שזה כונת רש"י שבאמת נידון סוגין זה מצד שליחות של הלוה למלוה ואם היה מועיל שליחות זה היה נחשב כאילו הוא הלוה גם לגבי חושן משפט ומדין עבד כנעני.

### בישוב דעת האחרונים שמועיל ע"כ בעכו"ם

ג] והנה דעת הקצוה"ח [קכ"ג סק"ה ובקצ"ה סק"ט] ורעק"א [בגליון סימן ק"צ] שמועיל עבד כנעני בעכו"ם וקשה עליהם מסוגין כנ"ל למה שלא יועיל בהעמידו אצלו מדין ע"כ ובפשוטו היה מקום לומר שלא שיך להלות מדין ע"כ ויסוד הנידון מה הגדר של דין עבד כנעני [כמבואר בברכת שמואל קידושין סימן ו'] דיתכן שזה ודאי שצריך שיהיה נתינת ממון של המקדש רק נחשב שנתינת השני כנתינתו אמנם יתכן שלא התחדש בע"כ שזה כאילו המקדש נתן אלא זה רק הלכה בקנינים שאין הלכה שהממון יגיע דוקא מהמקדש אלא זה יכול להגיע גם ממישהו אחר דהינו שכל שהמקנה מקבל מעות כדי להקנות הדבר זה מועיל ויתכן לבאר בשני אופנים דיתכן שהעיקר שהמקנה יקבל ממון וכן נקט הרדב"ז הובא באבנ"מ סימן ל"א סקכ"ד שכתב שאם אדם זרק פחות מש"פ ועד שזה הגיע לאשה זה נהיה ש"פ מקודשת מדין ע"כ והמשנה למלך פ"ה מאישות ה"א למד מזה שאיסורי הנאה על המקדש ולא על האשה מקודשת מדין ע"כ אמנם יתכן שודאי שכדי שיהיה קנין צריך שיהיה נתינת ממון מהנותן למקבל אלא שהתחדש שלא צריך דוקא מהנותן אלא אפשר גם ממישהוא אחר ודלא כרדב"ז הנ"ל והנה לפ"ז אין סיבה שזה יצור הלואה דבאמת אין הגדר שזה מתיחס לנתינה של השני ורק מצאנו שזה מועיל בקנינים אבל לא מצאנו שזה יכול ליצור הלואה והנה הגר"ח נקט ודאי שהגדר שנתינתו כנתינתו ולכן נקט שזה יכול ליצור הלואה אמנם בדעת האחרונים שחלקו יתכן שנקטו שזה רק הלכה בקנינים וזה לא יכול ליצור הלואה כלל וא"ש סוגין.

אמנם יתכן לומר שגדר הדין שכל שאדם נותן ממון לחברו הרי זה מחיב תמורה ומדין ע"כ אפשר ליחס את הסיבה לחברו דהינו שהתמורה של הקבלה לא תהיה לנותן אלא למי שמיחס אליו דהינו שאין הגדר שזה כאילו הנתינה היתה ממי שנתנו עבורו אלא זה רק ביחס לחלות שצריך להעשות מכח זה והנה לפ"ז א"ש שמועיל עבד כנעני בעכו"ם כיון שאין הגדר שמיחס אליו את נתינת הממון שזה כעין שליחות ולפ"ז יתכן שבאמת גם שיך ליצור הלואה על ידי עבד כנעני שיסוד דין הלואה שהקבלת ממון יוצרת חיבו על חברו ואת החיוב אפשר ליחס לחברו והנה אם כל הלואה זה מדין ממוני גבך זה לא שייך אמנם יתכן שזה מצד שקבלה מחיבת תמורה וממילא שיך ליחס הלואה מדין ע"כ.

והנה הגר"ח והחזו"א נקטו שאם מועיל ע"כ בהלואה לגבי איסור ריבית מי שיחסו אליו את ההלואה הוא נקרא המלוה ולכן בהעמידו אצל עכו"ם זה היה מותר וכן בסיפא בעמידו אצל ישראל אם היה שליחות לעכו"ם זה היה נקראת הלואת ישראל והיה בזה איסור ריבית אמנם עיין אבני נזר סימן קפ"ח סק"ג שנקט שלגבי מי עובר על איסור ריבית זה תלוי בנותן ולא במי שמיחסים ההלואה אליו והביאור כנ"ל דהינו שכיון שהנתינה לא מתיחס לשני אלא לנותן ממילא זה נחשב שהוא הלוה רק קבע שאת תמורת ההלואה והריבית יחול למישהו אחר ואין כאן חסירון שזה לא מלוה למלוה שכיון שהמלוה קבע למי יחול החיוב זה נחשב חיוב למלוה ולפ"ז מיושב האחרונים שנקטו שמועיל עבד כנעני בעכו"ם גם אם נימא שמועיל הלואה מדין ע"כ שכה"ג לגבי איסור ריבית זה נשאר על הנותן [ועיין שיעורי הגר"ר שמולאביץ זצ"ל קידושין סימן ט"ו שהאריך בגדרי ע"כ ובנפק"מ הנ"ל].

והנה דנו האחרונים האם אפשר לפרוע חוב מדין עבד כנעני ועיין חמדת שלמה יור"ד סימן ל"ב שנקט שלא מועיל פדיון הבן מדין עבד כנעני אמנם במחנ"א זכיה סימן ז' נקט שמועיל [והובא הדברים בפ"ת סימן ש"ה סקט"ז] ובפשוטו הוא תלוי בכל הנ"ל שאם הגדר שנתינתו כנתינתו א"כ זה גם מועיל לגבי פרעון חוב אבל אם זה רק הלכה בקנינים או כנ"ל שזה רק מיחס את מה שצריך לחול מכח זה א"כ לכאורא בפרעון חוב לא שיך לדון ליחס התמורה לחברו כיון שלא חל כלום מכח נתינת הממון אלא שזה עצמו פרעון וכן שהוא עצמו לא הלוה הוא לא יכול לפרוע ועיין ק"ש קידושין את ל"ד שהביא מהגרש"ש שדן שלא מועיל פרעון על ידי אחר אלא מדין מחילה והוכיח לא כך מהא דמבואר בגמ' שאדם יכול לשקול שקלו של חברו ומבואר שזה מועיל מדין פרעון וכן הקשה החזו"א בליקוטים נדרים ל"ג על הסוברים שלא מועיל פדיון הבן מדין ע"כ ובפשוטו בהכרח כגדר ההגר"ח לעיל וא"כ לכאורא ודאי שאיסור הריבית זה על מי שמיחסים אליו הכסף וצ"ע.

[ובעיקר הנידון בגדר ע"כ יש לדון האם אפשר לקבוע שאת הקרן הוא יקבל ואת הריבית יקבל חברו דאם הגדר שזה כאילו הנתינה היא של השני כאן שהנתינה היא על ידו אין סיבה שחברו יקבל ריבית אבל אם הגדר שרק החלות חל לחברו א"כ שיך לחלק שאם הקרן חל אליו ואת הריבית חל לחברו עוד יש לדון בדבר שהוא איסור הנאה למקדש וזה לא איסור הנאה לנותן שאם הגדר שזה כאילו הוא נתן א"כ יש לדון שכיון שכלפיו זה איסור הנאה זה נחשב שהוא לא נתן ממון משא"כ אם הגדר שרק את הסיבה לקידושין הוא מיחס או שנתינה של מישהו אחר עוזר א"כ כיון שמצד הנותן זה ממון זה יועיל לקידושין ועיין סוגיא דריבית שאינה מלוה למלוה מה שהבאינו מהגר"א שלוה שאומר שלוה על מנת שפלוני יתן ריבית בשבילו שזה ר"ק ויש חולקין שהחזו"א דן שנחלקו בגדר ע"כ שאם זה לא שזה כאלו נתינתו שיך כאן ההיתר שזה לא מלוה למלוה אבל אם הגדר כאילו הוא נתן חשיבה קציצה של ריבית ע"ש].

והנה בעיקר הדבר במלוה לחברו בריבית מדין עבד כנעני על מי האיסור יש לדון מדברי התוס' נ"ז: ומנחות צ. דהנה מבואר בגמ' שיש מיעט שאין ריבית בהקדש ודנו התוס' שמדובר בראשון שמלוה לשמעון על מנת שיפרע הקרן והריבית להקדש ודחו שכה"ג זה נחשב שהישראל מקבל הריבית מדין ערב וגם אם התמעט ריבית בהקדש זה יהיה אסור והנה מבואר בדבריהם שאם לא היה מתמעט הקדש כה"ג היה מקום לאסור מצד הקדש וזה כגר"ח והחזו"א שדנים שההלואה נחשבת ממי שהחוב אליו ולכאורא זה מדין ע"כ אמנם כתבו שיש איסור על הנותן ומצד ערב ודבריהם צ"ע שאם בתחילה נקטו שיש מקום לאסור על מי שמקבל החוב ובהכרח זה מדין ע"כ א"כ לא שיך לאסור על הנותן ומדין ערב כיון שהרי יחס את עיקר הנתינה להקדש ואולי זה עצמו הספק שלהם וצ"ע והנה בעיקר המבואר בראשונים שכה"ג אסור מצד ערב יש לדון האם הכונה שבאמת החוב למי שנתן הכסף ורק שצורת הפרעון לחברו וממילא הנותן יכול למחול או שודאי שהחוב חל לחברו ובכל אופן נקטו התוס' שזה אסור מצד ערב ולכאורא עד כמה שתוס' נקטו ששיך לדון שיהיה איסור מצד הקדש בהכרח שהחוב חל עליהם ובכל אופן נקטו לאסור על הנותן מצד ערב אמנם עיין ריטב"א בסוגין שכתב שבמקרה שאמר לו ואני אעלה למלוה שלך שאין הוא חייב לו כלום דהינו שאין הגדר שהחיוב למישהו אחר ועין מיוחס לריטב"א וצ"ע בכל זה.

### בביאור שיטת רש"י שהקובע מי קוצץ הריבית

ד] והנה בפשוטו יסוד איסור ריבית זה על מי שחל החוב דהינו שכל שחל חיוב קרן ורבית בין שני ישראלים אפילו אם את הקציצה לא הם עשו הם עברו על איסור ריבית אמנם עיין רמ"א סימן ק"ס סט"ז שהביא מרש"י שאם אדם שולח את חברו ללות בשבילו בריבית כיון שאין שליח לדבר עבירה ממילא הוא לא עובר איסור ריבית ומבואר שאפילו שהוא מקבל הממון וחל חיוב עליו של קרן וריבית אבל כיון שאת מעשה ההלואה לא הוא עשה ממילא אין כאן איסור ריבית והנה הגמ' מעמידה את הבריתא של העמידו אצל העכו"ם שמותר בנשא ונתן ביד והחידוש שלא אומרים שעושה על דעת הישראל וזה אסור ועיין רש"י שזה אסור מדרבנן וצ"ע דבפשוטו כונת הגמ' שהעכו"ם לא התכוין לזכות בזה כלל אלא לקח מידו ונתן לישראל האחר א"כ זה הלואה גמורה מהישראל לחברו ולמה שזה לא יהיה איסור דאוריתא וברשב"א וכן משמע בריטב"א שזה ודאי שהעכו"ם מתכוין לזכות בכסף רק כונת הגמ' שהוא עושה את ההלואה בשליחות הישראל וממילא זה יאסר מצד שיש שליחות לחומרא ועיין רמב"ן שכתב שכונת רש"י שודאי שהצד לחשוש שזה כונתו זה רק מדרבנן אמנם עיין רעק"א שכתב לבאר שזה רש"י לשיטתו שאפילו שהממון עובר מהישראל לחברו אבל כיון שאת מעשה ההלואה עשה העכו"ם ואין שליחות לעכו"ם לכן אין כאן ריבית מדאוריתא והנה לכאורא לפ"ז יש לנו עוד ביאור למה הגמ' אומרת שבסיפא זה אסור רק לחומרא דיתכן שאפילו שבאמת מדין עבד כנעני חל ההלואה מישראל לחברו אבל אם היה שליחות לעכו"ם זה היה נחשב שגם את ההלואה עשה הישראל אבל כיון שאין שליחות לעכו"ם זה נחשב שאת ההלואה עשה העכו"ם ואין כאן איסור אפילו שחל חיוב לישראל ובזה א"ש מה שתמהנו בסק"א שעד כמה שבדיני הממון אין הלואה בין הישראל לחברו מה יעזור שליחות לחומרא ובפשוטו צריך לדחוק שכיון שאם היה שליחות היה גם הלואה ממונית לכן מדרבנן זה אסור אמנם לנ"ל א"ש שכאן מצד דיני הממון חל חוב וכל החיסרון מצד שאין מעשה הלואה של המלוה ולזה עוזר שליחות.

אמנם לכאורא ברישא דמבואר בגמ' שכיון שאין שליחות לעכו"ם זה צריך להיות אסור זה צ"ע שעד כמה שמדין עבד כנעני חל חיוב מהעכו"ם לישראל אפילו שאת מעשה ההלואה עשה הישראל אין מעשה ההלואה סיבה לאסור ללא שחל חיוב אליו וכמבואר בתשובת רש"י שבשליח ישראל אף אחד לא עובר.

אמנם יש מקום לחדש שבאמת בדין ע"כ אפשר לדון שזה ממש נתינתו כנתינתו ואפשר לדון שזה רק מיחס את התוצאה ובעכו"ם לא שיך לדון שנתינתו כנתינתו שזה כדין שליחות ורק שיך לשיך התוצאה ולפ"ז א"ש שברישא כיון שאין שליחות לעכו"ם ממילא זה נחשב כמעשה הלואה דהישראל וכנ"ל מהאבני נזר משא"כ אם היה שליחות וצ"ע בכל זה.

# הערות בסוגיא דהלואת ישראל ועכו"ם

### בדין ריבית שאינה מלוה למלוה מדין ערב

א] עיין תוס' שכתבו שאם אדם מלוה לחברו ממון ואומר לו שישלם הריבית למישהו אחר בין אם זה ניתן בפרעון חובו בין אם זה ניתן בתור מתנה זה נחשב הלואה בריבית ואין בזה ההיתר של ריבית שאינה מלוה למלוה כיון שמדין ערב זה נחשב כאילו שהוא קיבל את זה והנה בלשון תוס' מבואר שזה מצד שקבלת המקבל זה כקבלתו ועיין מחנ"א שלפ"ז בדין חזרת ריבית יצטרך להחזיר כפי שיעור הממון שנתן וע"ש שלשיטות שכל ערב זה מצד בהאי הנאה שמוציא ממון על פיו א"כ שיעור ההנאה הוא פחות משיעור הממון ויצטרך להחזיר רק כשיעור ההנאה [וכן הוא ביד אפרים עה"ג ק"ס סי"ד] אמנם עיין חזו"א ליקוטים סימן י"ז סק"א שנקט שכיון שכדי לקבל הנאה זו צריך להוציא שיעור המעות שהוציא ממילא נחשב שזה שויות ההנאה שקיבל.

והנה יש להסתפק בכונת תוס' האם כונתם בצורה שחל חיוב בין הלוה למלוה רק שהחיוב לתת את הריבית למישהו אחר דבזה החלות ריבית הוא למלוה ואם הוא ימחול על החוב אפילו אם מי שסיכם שיתן לו לא מוכן בכל אופן זה מחול ובזה א"ש שזה כאילו הוא מקבל את זה כיון שהנתינה מתיחסת אליו כיון שהוא עכשיו צריך לתת אמנם יתכן שגם במקום שהוא קוצץ שתשלום הריבית יחול לחברו והיום עיקר החלות חל למישהו אחר חשיב ריבית אפילו שבשעת הנתינה זה לא מתיחס אליו אבל כה"ג עיקר החלות חיוב לחברו בתור הקבלה ממנו זה עצמו נחשב קציצה של ריבית ועיין ריטב"א בסוגין שכתב את תוס' שגם אם יתן החוב למישהוא אחר חשיב קבלת ריבית באופן שהחוב הוא עדין למלוה אמנם עיין שיעור קודם דהבאינו מתוס' שדנו שהדין שאין ריבית בהקדש זה כגון שאדם נתן לחברו מאה על מנת שישלם מאה ועשרים להקדש וכתבו שבכל אופן זה אסור מדין ערב והנה בפשוטו כונתם שכה"ג החוב חל ישר להקדש לכן היה שייך לדון שיש ריבית מצד הקדש וצריך להגיע להלכה שאין בהקדש איסור ריבית ובכל אופן כתבו שזה יאסר מצד הנותן דחשיב ריבית מדין ערב אמנם עיקר הדבר ששיך לדון מדין ריבית גם על הנותן וגם על מי שחל אליו החיוב צ"ע [ועיין עוד חוו"ד קס"ח סק"א].

ועיין מיוחס לריטב"א בסוגין שכתב דהא דמבואר בסוגין שאם אין שליחות לעכו"ם זה נחשב שהריבית בין הלוה הראשון ללוה השני כל זה שייך אם זה לא ריבית המתרבה אבל אם זה איסור ריבית לפי כמה זמן שהוא לוה בזה ודאי שהאיסור על מי שחייב לו עכשיו [ובפשוטו דוחק גדול להעמיד הגמ' בריבית קצובה דא"כ מה הלוה השני החיב יותר והפוסקים לא חילקו בזה] והנה לכאורא כל דבריו אם החוב חל לפלוני אבל אם החוב עדין למלוה ורק צורת פרעון זה למישהו אחר א"כ לכאורא גם בריבית המתרבה זה יחשב לפי המלוה ומבואר כתוס' לעיל שגם כה"ג חשיב ריבית [ויש לעיין האם לרשב"א שכל ריבית זה שכירות המעות יש לחלק כנ"ל].

והנה הגמ' מישבת הבריתא מצד שיש זכיה לעכו"ם ויש גירסא בראשונים זכיה מדבנן אית ליה ועיין רמב"ן שהקשה שעדין יש כאן ריבית מדאוריתא ועיין רשב"א וריטב"א שישבו שכיון שהפקר בי"ד הפקר זה נחשב שאין כאן הלואה גם ביחס לדאוריתא אמנם ברמב"ן ישב שכיון שקצצו שהקרן והריבית לעכו"ם לכן אין כאן ריבית רק מדרבנן וביחס לדרבנן מועיל מה שיש זכיה מדרבנן ובפשוטו חולק על תוס' אמנם מסתבר שכל זה במקום שמראש החוב חל למישהו אחר [וכן עיין תור"פ שבתן ביד פלוני והיפטר עבר על איסור של שימה ולכאורא הכונה שחל על ידי הלואתו חיוב ריבית לאחר וכה"ג אין איסור בגביה שזה כבר חוב של עכו"ם אבל יש איסור בעיקר השימה] וצ"ע.

### בהא דאין איסור בסוגין מדין ערב

ב] מבואר בגמ' שבמלוה ישראל מצד שהעמידו אצלו ללא דין שליחות זה לא סיבה לאסור ועיין חוו"ד קס"ח סק"ח שתמה שלכאורא יש לדון שזה יעזור מדין ערב דהלוה הוציא מעות על פי המלוה והמלוה הרי וויתר לו על החוב כדי שיוציא א"כ זה סיבה שהוא יחשב מלוה של הלוה השני וכדמבואר בגמ' לעיל שכל שיש ערב ש"ד הוא נחשב מלוה דהינו שכל שהוא מתחיב על מה שהלוה מקבל המעות הוא נחשב מלוה א"כ ה"ה בסוגין וע"ש שכתב לישב שבסוגין מדובר שהלוה הוא זה שקצץ אם הלוה השני ולא המלוה וכיון שאין שליחות לעכו"ם לכן זה לא מועיל עכ"ד וצ"ב הרי ודאי שהוא מוכן לקציצה שהרי הסכים לזה ובפשוטו צ"ל שבאמת אם יעשו הדברים בכזו צורה שהמלוה יגיד ללוה שיתן דמים לא בתור הלואה מהמלוה אלא בתור נתינה סתם ובזה יפרע החוב וממילא יוצר חוב מהלוה השני למלוה ודאי שיחול עליו חוב מדין ערב אבל בסוגין מדובר שהמלוה אמר ללוה שיתן המעות ללוה השני בתור מעשה הלואה של המלוה לדעת רש"י או שיזכה הממון לישראל לתוס' וכיון שאין שליחות לעכו"ם וזה לא מועיל ממילא זה נשאר כמו בתחילה שלא חל כאן כלום [ועיין קצוה"ח תחילת סימן קכ"א שכתב שכאן לא אמר לו והיפטר ולכאורא כונתו כנ"ל].

והנה ברמ"א בס"ג מבואר שאם המלוה אומר ללוה שיתן הכסף ללוה השני כה"ג אין איסור והאחרונים תמהו על זה אמנם לנ"ל יש מקום לומר שכל שזה מגיע מבקשת המלוה זה ודאי מתפרש שיתן הממון ללוה השני בתור פרעון ויחול הלואה מדין ערב וכקושית החוו"ד.

והנה בפשוטו למה דביארו הראשונים מבואר בגמ' דבסיפא בהלואת ישראל והעמידו אצלו זה רק אסור מדרבנן מצד שיש שליחות לחומרא ולפ"ז אם הישראל השני שילם לישראל הראשון אינה יוצאה בדינים וכן מבואר בראשונים אמנם ברמב"ם פ"ה ממלוה ולוה מבואר שזה ריבית קצוצה וכן הוא בבעל התרומות וצ"ע מסוגין ועיין רעק"א ס"א. שיתכן שגם הרמב"ם מודה שזה רק מדרבנן רק דכל הדין שאינה יוצאה בדינים כשזה דרבנן של ריבית אבל אם זה דרבנן כללי בזה הדין שיוצא בדינים ולכאורא יש לעיין דכאן עד כמה שאין שליחות לעכו"ם ממילא לא חל זכיה וממילא כל מה שיש כאן איסור זה דרבנן מיוחד לגבי ריבית.

אמנם עיין חידושי הגר"ח שהרמב"ם למד שיש כאן מחיב של ערב ומה שהגמ' אומרת לחומרא כונתה דבכל ערב דמבואר בגמ' שהוא נחשב מלוה אין הכונה שהוא לבד מלוה אלא הכונה שיש כאן שני מלוים ואפשר לדון איסור על המלוה הראשון ואפשר לדון איסור על הערב שהוא המלוה השני ולפ"ז ביאר שכונת הגמ' לשאול שהניחא בסיפא אפילו שיש כאן גם הלואת עכו"ם אבל יש כאן גם הלואת ישראל ולחומרא ויש כאן ר"ק אבל ברישא כיון שיש כאן גם הלואת ישראל לכן זה צריך להיות אסור עכ"ד והנה מה שכתב לדון שזה ערב בפשוטו כונתו כחוו"ד לעיל אמנם לכאורא אפילו אם בכל ערב יש שני מלוים אבל כאן שהמקבל חייב רק לראשון א"כ ודאי שרק הערב הוא המלוה ובהכרח שכונתו שודאי שההלואה זה מהלוה הראשון ללוה השני רק שחידש כיון שהעמידו אצלו זה נחשב שהמלוה קיבל על עצמו ערבות על הלואה זו ולכן דן ששיך לדון מצד שניהם ושיש כאן לחומרא הלואת ישראל..

והנה בסוגין מדובר שהלוה השני פרע ללוה הראשון כמבואר בלשון הבריתא ובתוס' מבואר שגם בהעמידו אצלו מדבר באותו מקרה ובכל אופן מבואר בגמ' שיש איסור ולמבואר בגר"ח יוצא שבערב גם אם הלוה עצמו פרע בכל אופן הערב עבר איסור ודלא כמשמעות הראשונים אם לא דנימא שבאמת עד כמה שהעמידו אצלו זה כולל שגם התשלום יהיה למלוה הראשון ועיין מה שכתבנו בסוגיא דלעיל.

### בדין הניחם ע"ג קרקע או בידי והיפטר

ג] הגמ' מבארת שבבריתא מדובר שאמר לו הניחם על גבי קרקע והיפטר ולכן ברישא אין כאן הלואת ישראל אלא זה נחשב הלואת הנכרי ובסיפא זה אסור דזה נחשב הלואת ישראל והנה בביאור הגמ' עיין רשב"א בד"ה ולהאי שכתב שהכונה שבזה שמניח על גבי קרקע הוא מסתלק וזה נהיה הפקר וכן הוא ברמב"ן בד"ה והא וע"ש שלפ"ז יש כאן חידוש שאם המלוה ישראל זה אסור דהרי לא חל כאן שום הלואה אמיתית מהמלוה הראשון [והנה ידוע הנתה"מ דאם הלוה מיחד משהו לפרעון זה נהיה של המלוה ללא מעשה קנין ולכאורא לפ"ז יש לבאר שזה כונת הגמ' שתניח את זה ותיחד הדבר לפרעון וזה יהפך להיות שלו ומשמע דלא ס"ל לראשנים כחידוש הנ"ל].

אמנם עיין תוס' שנסתפקו שבאמת אין הכונה שהוא יפקיר את זה אלא שזה ישאר שלו והמלוה הראשון מסכם אם השני שיתן לו קרן וריבית וכה"ג אין זה נחשב תשלום ללוה הראשון כיון שהוא פטור מלשלם גם אם הוא לא ישלם והנה בפשוטו יש לומר שבאמת לא חל חיוב למלוה הראשון כיון שלא קיבל את זה מידו והלוה שזה שלו לא עשה כזה תנאי וכראשונים הנ"ל אמנם יתכן שמכלל התחיבותו שהוא יתן למי שהמלוה רוצה שיקח את זה וודאי שהוא לא יכול לקחת את זה חזרה א"כ בזה שהעכו"ם מניח ללוה השני לקחת את זה חל עליו חיוב של ערב ולכן הוא מתחיב בקרן וריבית וצ"ע.

והקשו הראשונים למה הגמ' לא אומרת שהכונה שאמר לו תן בידו והיפטר ולכאורא כה"ג לא חשיב הלואת הלוה כמו בהניחם על גבי קרקע והיפטר ועיין ריטב"א שכתב שבאמת הגמ' יכלה לומר כך ובתוס' תירצו שזה אסור מדרבנן כיון שהוא מקבל את זה מהישראל הראשון שזה היה עד עכשיו באחריותו זה נראה שתשלום הריבית הוא מצד הקבלה מהישראל דהינו שאפילו שלא היה כאן הלואה מצד הישראל דכיון שהוא הרי פטור בין כה א"כ אין לו שום ענין לתת הממון בתור קציצה של ריבית אבל מדרבנן זה נראה כך ולכן זה אסור.

ועיין רמב"ן שגם הקשה כנ"ל למה הגמ' לא מתרצת כך והוסיף שהרי ברבינא שאומר שיש זכיה לעכו"ם בפשוטו זה גם הגיע מיד הישראל לישראל ובכל אופן רואים בגמ' שזה מותר ותירץ שכיון שהוא לא נפטר מהעכו"ם אלא במלוה דשני הרי זה פוטר עצמו בהלואתו של חברו והתקשה הרמב"ן שא"כ גם ברבינא זה כך וכתב לבאר שבאמת כונת הגמ' שם לא שמדין זכיה הוא מקבל את זה מראש כהלואה של המלוה הראשון אלא שבתחילה הוא זוכה את זה למלוה הראשון ואחרי זה הוא לוה את זה עכ"ד דהינו שהרמב"ן בתחילה הבין שברבינא הכונה שמדין זכין הלוה הראשון נותן את זה לשני בתור שזה יחשב הלואת המלוה הראשון ודחה שהכונה שרק זוכה לו הממון והנה בפשוטו כונת הרמב"ן כמבואר בריטב"א שהוא נותן לו את זה בתור העמדה בדיוק כמו בקושית הגמ' ללא והיפטר רק שבאמת זה לא חל כי לא יכול לעשות דבר זה רק שיש כאן איסור מדרבנן כיון שזה נראה שהוא נפטר בזה שהעמיד לו הלואה ולכן הוקשה לו ברבינא שאפלו דשם אין סיבה לאיסור דאוריתא כיון שהרי יחס ההלואה לראשון אבל מדרבנן זה צריך להיות אסור ועיין רמב"ן בהמשך הסוגיא בד"ה ואי קשיא שבאמת לא חל חיוב על הלוה השני לתת למלוה דהינו שאין כונת הרמב"ן שבאמת חל כאן חיוב ויש כאן ר"ק.

ועיין רשב"א שדן שכיון שפטורו והלואתו באין כאחד אין סיבה לאסור כדחזינן ברבינא דהינו שכל שלא חל הלואה מהלוה הראשון ללוה השני אין סיבה לאסור ועיין ריטב"א שהקשה עוד שהרי בגמ' מבואר שאם יש שליחות לעכו"ם א"כ ברישא א"ש שמותר הרי היה צריך להיות אסור מדרבנן מצד שהרי הוא פוטר עצמו בהלואתו של חברו ולכאורא יותר קשה שהרי הגמ' מתרצת שיש שליחות לעכו"ם וא"כ עדין ברישא צריך להיות אסור ולא משמע שהכונה שממילא הישראל זוכה לעכו"ם ולאחר זה הוא לוה את זה שרק על רבינא הרמב"ן כתב כנ"ל וצ"ע.

ועיין רשב"א שכתב שכה"ג שאומר לו תן ביד והיפטר הכונה שתזכה את זה למלוה הראשון ועל ידי זה תיפטר ובאמת כיון שלא חל זכיה למלוה הראשון זה נשאר של הלוה הראשון דהרי לא נתן לו את זה רק בתור זכיה למלוה הראשון וממילא כל מה שיכול להחזיק את זה בתור שהלוה הראשון רוצה שיתן לשני את הקרן והריבית וע"ש שדן שזה רק מדרבנן כיון שזה לא מלוה למלוה או שזה מדאוריתא דזה כמו שמלוה לאדם מעות על מנת שיתן ריבית לאחר שזה אסור ומשמע שלא נסתפק בהא שגם בקוצץ שיתן ריבית למישהו אחר זה אסור רק שכאן נסתפק שיתכן שזה לא קציצה שלו אלא של העכו"ם ולוה הראשון אין לו ענין בזה ולכן זה נחשב ריבית שלא מלוה למלוה וצ"ע.

והנה עיין ב"י שהביא בשם תלמידי הרשב"א שאם אומר תן לפלוני בתור פקדון והיפטר ואחרי זה המלוה הראשון מלוה את זה ללוה אפילו שבעכו"ם לא זכה בזה בכל אופן זה מותר וכן פסק הרמ"א בס"ג והנה לתוס' שיסוד האיסור מצד שזה נראה שהריבית שנותן זה על מה שקיבל מידו יתכן שכל זה אם ההלואה חלה מיד ביציאה מידו ולא אם בשעת היציאה עדין לא חל שום חיוב רק אחרי זה וכן לרמב"ן כל האיסור אם פוטר את עצמו בהלואה בריבית שחל לחברו וכאן מצד עיקר הנתינה אין כאן שום הלואה בריבית אמנם לרשב"א לכאורא כיון שלא חל כאן פקדון למלוה הראשון א"כ זה נשאר של הראשון ויש כאן אותו סיבה שיהיה בזה איסור ריבית ועיין ב"י שכתב אע"ג שהוא חייב לישראל הראשון וזה לכאורא כרשב"א ומבואר שגם לצד זה אבל אין כאן הלואה בריבית מצידו כה"ג וצ"ע.

### שיטות הראשונים האם קי"ל שיש שליחות לעכו"ם לחומרא

ד] הגמ' מישבת שהבריתא מדובר שנשא ונתן ביד עיין תוס' שהביאו בשם ר"ת שלפ"ז כל הבריתא מדובר כך ואין לנו מקור שבסיפא יש איסור ללא זה דהינו שאם ישראל הלוה מעות לעכו"ם אפילו בהעמידו אצלו ומלוה לישראל אחר חשיב הלואת עכו"ם וזה מותר ובלשון הראשונים שלא התחדש שליחות לחומרא אמנם כל הראשונים נקטו שהסיפא נשאר שמדובר ללא נשא ונתן ביד ובכל אופן זה אסור מצד שיש שליחות לחומרא והנה בעיקר החידוש דין המבואר בסוגין שיש שליחות לחומרא לרש"י יש לדון האם זה דין כללי בכל התורה כולה או שזה הלכה מיחדת בריבית והנה ידוע דהפנ"י בשו"ת סימן ג' הקשה מה צריך להגיע לדין אמירה לנכרי שבות תיפו"ל מצד שיש שליחות לעכו"ם לחומרא דהינו שהוא נקט שזה דין כללי בכל התורה כולה ולא שזה דין מיוחד לגבי ריבית אמנם עיין בחידושי חת"ס שבת ק"נ ובישועת יעקב רס"ג סק"ו שכתבו שכל סוגין זה רק לגבי ריבית ואין זה בכל התורה כולה וע"ש שהביא מהראב"ן שזה חומר מיוחד בריבית ועיין ריטב"א בסוגין שבאמת ביאר לשיטתו שזה חשש מיוחד בסוגין שהישראל יזכה לישראל חברו והלוה יסכים לזה וכה"ג הוי הלואת ישראל מדאוריתא ולפ"ז הוא חשש מיוחד בסוגין ואין זה בגדר שליחות לחומרא כלל [ובריב"ש סימן רע"ו ביאר שזה אסור מצד שלא כולם יודעים הדרשא שעכו"ם אין לו שליחות].

והנה כבר הבאינו להקשות בשיעור הקודם דמה שייך כאן שליחות לחומרא הרי כיון שכלפי דיני הממון זה לא חל ממילא אין כאן הלואה מישראל לישראל ולמה שזה יהיה אסור ובפשוטו צ"ל שכיון שאם היה שליחות גם היה חל הלואה זה מספיק סיבה לאסור ולפ"ז יסוד הדין שיש שליחות לחומרא וכאן יש עוד חידוש אמנם יתכן שזה סברא מיוחדת כאן שכיון שבפועל הריבית מגיעה מהלוה הישראל למלוה הישראל כל שזה נעשה בשליחותו דנו את זה כרבנן כהלואה מישראל לישראל ולפ"ז אין מכאן מקור לכל שליחות בעכו"ם דשם אין סיבה לראות שהישראל עשה את המעשה ללא חלות דין שליחות ועיין ח' חת"ס שבת ק"נ שכתב שכמו שאסרו אמירה לעכו"ם בשבת כך בריבית ולכאורא כונתו כנ"ל [ולכאורא נפק"מ אם יהיה בזה דין השבת ריבית לצי"ש דאם זה איסור כללי כי אנשים חושבים שיש שליחות א"כ כיון שבפעל אין שליחות ואין כאן שם ריבית לא שיך דין השבה אבל אם מדרבנן זה כאילו הוא מלוה לישראל ונוטל ריבית מסתבר שיש בזה חיוב השבה אם לא שזה כמו הערמת ריבית].

והנה עיין שו"ת הרשב"א ח"ג סימן רמ"ג הובא בב"י שעכו"ם שלוה מישראל בריבית וחוזר ומלוה לישראל אחר בריבית זה אסור מצד הערמת ריבית דהינו שאם עשו למטרה זו זה אסור ולמד דבר זה מהא דמבואר בסוגין שבסיפא אפילו שאין שליחות לעכו"ם בכל אופן זה אסור ומשמע שלמד שיסוד איסור סוגין שכל שהישראל מלוה לעכו"ם והוא מלוה לישראל זה נראה כאילו ההלואה היא מהישראל עצמו ולכן זה אסור דהינו שמצד גדר ששליחות בעלמא זה לא סיבה לאסור דבמציאות זה ממון עכו"ם שעובר לישראל ורק כיון שזה נראה כאילו הישראל הלוה לעכו"ם לכן זה אסור והנה השו"ע ס"ה העתיק דין זה אמנם בפשוטו כל הראשונים לא ס"ל איסור זה דהערמה וכדלקמן אמנם יתכן שלכל הראשונים יסוד האיסור שעל ידי שליחות זה נראה שהגיע הלואה מהישראל לישראל ואין זה ענין לכל שליחות לעכו"ם בעלמא [ובלבוש ביאר הרשב"א שיסוד הדין שיש שליחות לחומרא והאיסור של הערמה שנראה שהוא שלח אותו שליח ולכאורא אין זה במשמעות הרשב"א שרק בסוף הביא את האיסור של שליחות].

ובחוו"ד סק"ה ובגר"ז סע"ג ביארו שכונת הרשב"א שבאמת יש כאן הלואה מישראל לישראל ולכן זה אסור דהינו שזה ר"ק אבל לא שאפילו אם זה שני הלואות זה אסור ולדבריהם אין זה ענין לדין שליחות לעכו"ם שדנו הראשונים אמנם מהא דהרשב"א הביא שם לאסור מדין שליחות לחומרא משמע שאין כונתו כנ"ל וצ"ע.

### בדין הרא"ש דישראל שאומר לעכו"ם לך תלוה מישראל בריבית ובביאור התוספתא

ה] והנה עיין רא"ש וכן בשאר הראשונים שכתבו שלכאורא ישראל שאומר לעכו"ם לך תלוה מישראל בריבית בשמך ואני אשלם לך הקרן והריבית דבפשוטו לרש"י זה אסור כיון שיש שליחות לחומרא וזה נחשב שעכו"ם הוא שליח של הישראל ולר"ת זה מותר דלא נתחדש שליחות לעכו"ם לחומרא ובפשוטו הדברים צ"ב שכיון שהמלוה הרי לא התכוין להלות אלא לעכו"ם א"כ לכאורא אין חיוב אליו אלא העכו"ם וא"כ מה שיך לדון שכאילו הישראל הוא הלוה ממנו ועיין בית מאיר וכן בחוו"ד סק"י וכן בסימן ק"ס סק"ח דכיון דהלוה הוא שליח של הישראל א"כ באמת המלוה יכול לגבות מהמשלח אם רוצה רק שאם יבוא לגבות מהשליח הוא לא יכול לדחות אותו דהינו שבאמת כה"ג חל חיוב ללוה כיון שמעשה זה נעשה בשבילו אמנם כל זה מחמת דין שליחות וכאן בעכו"ם זה מדין שליחות לחומרא דהינו שכאן אפילו שבאמת לא חל חיוב על הישראל כיון שאין שליחות אבל לגבי איסור ריבית דנים שחל חיוב עליו ועיין לעיל שזה צ"ב עד כמה שלא חל עליו חוב מה שיך לדונו כלוה וצ"ל כדביארנו לעיל סק"ד שדנים אם זה היה ישראל או שיש כאן איסור כיון שבפועל הריבית משתלמת מהישראל לישראל.

והנה עיין רעק"א ס"ז שהביא להקשות מהפמ"ג שלשיטות שיש איסור אמירה לעכו"ם גם בשאר איסורים א"כ אפילו אם אין שליחות לעכו"ם לחומרא אבל למה שזה לא יאסר מדין אמירה לעכו"ם ועיין בהגהות ישועות מלכו שכתב שלא שיך לאסור מצד זה שהרי אומר לעכו"ם לעשות מעשה הלואה מישראל וזה מעשה היתר ולא מצאנו בכזה דבר איסור אמירה לעכו"ם ולכאורא הכונה כנ"ל שגם אם גדר איסור אמירה לעכו"ם זה גדר שליחות אבל כאן מצד גדרי שליחות בעלמא זה לא סיבה לאסור רק אם יש כאן חידוש נוסף שכאילו ההלואה מישראל לישראל וז"ב.

והנה מבואר בלשון הרא"ש שאם יש בזה איסור כגון שהישראל יודע אז אסור לו לגבות הריבית מהעכו"ם וכן מבואר מדבריו שהצד לאסור לרש"י זה לגבות הריבית מהעכו"ם וצ"ב שהרי גם אם הישראל גם נחשב לוה אבל ודאי שהעכו"ם נחשב ערב שהרי הישראל התכוין להלות לו וכנ"ל מהחוו"ד וא"כ עד כמה שגובה ממנו מה שייך לאסור כה"ג אמנם למה דביארנו לעיל שיסוד האיסור מדרבנן כיון שלמעשה הריבית מגיע מהישראל לישראל א"כ גם כאן הרי העכו"ם יגבה הריבית מהישראל וזה בכלל האיסור וצ"ע.

והנה עיין רא"ש שהביא בשם תשובת ר"י שני סברות להקל א. שלאו ברשעי עסקינן לומר שכונת הישראל שהעכו"ם ילוה בשליחותו אלא ודאי כונתו שהוא ילוה לעצמו ויחזור וילוה לישראל וא"כ אין כאן שליחות ב. גם אם יש עידים שהוא מינה אותו שליח ללות בשבילו אין זה דומה לחומרא המובא בסוגין שרק כאן שגם המלוה יודע שזה בשביל הישראל זה אסור דהינו שהישראל הראשון אומר ללוה שילוה ללוה השני אבל כאן שהמלוה לא יודע אין בזה סיבת איסור והנה אם נימא שיש כאן חומרא כללית בדין שליחות לעכו"ם א"כ עד כמה שאם יש שליחות זה אסור ממילא זה אסור ומשמע כנ"ל שכאן גדר החומרא לראות כאילו באמת היה הלואה מישראל לישראל ממש וזה ודאי חומרא מיוחדת בריבית וכל שהמלוה לא יודע זה לא שייך.

והנה בפשוטו סברת הר"י זה סיבה שאין כאן החומרא דרבנן וממילא אין כאן איסור כלל ועיין רעק"א על השו"ע ס"ז שהביא כן מהבעל התרומות ומשו"ת הרא"ש כלל ק"ח סי"ח וכן הוא בלשון הרמב"ן והרשב"א אמנם ברא"ש בתשובה י"א וכן משמע בלשונו בפסקיו וכן כתב בטור שזה רק סברא שהמלוה לא עושה איסור אבל הלוה עצמו עושה איסור ובפשוטו הכונה שמצד המלוה כיון שלא יודע רבנן לא החשיבו כלפיו שיש כאן הלואה לשראל משא"כ כלפי הלוה זה נחשב הלואה מישראל ואסור לו לעשות כזה דבר ועיין ב"י ס"ח שכתב שעד כמה שזה רק איסור על הלוה א"כ הוא חייב גם לשלם רק שעשה איסור במעשה ההלואה ועיין שערי דעה שהקשה א. לשיטת הרמ"א לעיל שבכל ריבית דרבנן האיסור רק על המלוה והלוה עובר רק משום לפני עור א"כ כאן שאין איסור על המלוה אין איסור על הלוה ב. שבמומר קי"ל קי"ל שמותר להלות לו בריבית וביארו הראשונים שכל שמצד המלוה זה מותר גם אין איסור על הלוה א"כ גם כאן זה כך וכתב שיש לחלק שכאן גם מצד המלוה יש לזה שם הלואה בריבית רק כלפיו אין סיבת איסור זה גרע וצ"ע אמנם ע"ש שכתב שמשמע ברא"ש שבאמת גם על המלוה יש איסור רק שהמלוה לא ישמע לנו שלא לגבות הריבית.

והנה עיין בב"י שהביא מהמרדכי וכן מתשובות מימוני סימן ל"ג שהקשה מתוספתא דמבואר שישראל שאמר לנכרי הילך שכרך וצא והלוה מעותי בריבית אסור וכתב שמכאן מבואר לכאורא דיש שליחות לעכו"ם לחומרא ודלא כר"ת וכן הביא המרדכי סימן של"ח בשם גדול אחד ובתשובות מימוני כתב שיש הבדל שאם זה הלואה ללא משכון כיון שכשהישראל יתבע מהלוה העכו"ם הוא ילך לישראל ממילא זה מחזי כהלואת ישראל משא"כ אם יש משכון שכה"ג אין סיבה שיתבע את הישראל זה מותר לר"ת, ולרש"י זה אסור והנה בפשוטו לשיטה זו התחדש איסור של מחזי כריבית וזה גם אם לא היה כאן שליחות על ההלואה וכן הוא פשטות הרמ"א בס"ה וכדביארו רעק"א והשערי דעה אמנם הש"ך כתב שכל האיסור רק מתי שזה נעשה בשליחות הישראל שבזה לר"ת זה מותר ובזה יש הגבלה שללא משכון זה אסור אבל ללא שליחות לא שייך האיסור הנ"ל, ובעיקר הראיה מהתוספתא עיין מרדכי הנ"ל שדחה שהאיסור בתוספתא מצד שמדובר שהעכו"ם הוא האחראי הקבוע של הישראל ולכן זה נראה כהלואת ישראל אבל בעלמא אין שליחות לעכו"ם וזה מותר.

והנה בעיקר דברי התוספתא עיין רמב"ן ורשב"א ושאר הראשונים [הובא בט"ז סק"ו ובגר"א סקי"א] שביארו התוספתא שהכונה שהמעות באחריות הישראל ולכן חשיב הלואת ישראל ולכן בסיפא מבואר שבמקרה הפוך שמעות של עכו"ם והישראל מלוה שזה מותר דהמעות באחריות העכו"ם וכדביאר הרמב"ן שהיוקרא והזולא וכל ההפסדים עליו ולדבריהם אין שום מקור לחידוש של מחזי כריבית וכן פסק הט"ז סקי"ז וצ"ב כל הראשונים הנ"ל שלמדו מהתוספתא שיש שליחות לעכו"ם הרי ודאי פשטות התוספתא שזה הלואת ישראל והעכו"ם הוא מעשה קוף בעלמא ובפשוטו צ"ל שהבינו שכיון שלא מוזכר שהעכו"ם אומר שזה של הישראל א"כ זה נחשב באחריותו ושהוא לוה את זה והלוה לישראל ויתכן עוד דס"ל כשו"ת רש"י שאין איסור בהלואת מעות ישראל אם המעשה הלואה נעשה על ידי עכו"ם וכדביאר רעק"א ובהכרח שסיבת האיסור מצד שיש שליחות לחומרא או שיש כאן מחזי כריבית וצ"ע [והנה בסיפא דבריתא כתוב שעכו"ם שמינה ישראל להלות מעותיו מותר ורק מצד מראית העין יש לאסור והנה בפשוטו עד כמה שהכונה שבאמת הלוה לישראל צ"ע למה שזה לא ר"ק ואולי לא גרסו את זה אמנם אם ודאי שמדובר שזה נשאר של העכו"ם ורק שברישא דנו להתיר דחזר במעשה הלואה א"כ א"ש שבסיפא שזה מעות עכו"ם ובאחריותו אין סיבה לאסור].

והנה בפשוטו מכל הראשונים שדנו לאסור רק מצד שליחות לעכו"ם ואיפה שלא מינה אותו שליח אין בזה איסור מוכח לכאורא דלא כרשב"א הנ"ל שיש לאסור מצד הערמה אמנם הש"ך סק"י פסק את דברי הרשב"א ואם נימא שדבריו מצד שבאמת זה הלואת ישראל וכנ"ל מהחוו"ד והגר"ז א"ש וצ"ע.