בענין אשו משום חציו
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / אש

בס''ד

בענין אשו משום חציו

א. ביסוד מח' ר''ל ורי''ו אם אשו הוי כחציו או לא, יש לדון מהו יסוד המח', והנה מבואר בסוגיין דאף באש בלא רוח נח', דמבואר דרק במקום גחלת הוי חציו, ולא בשאר הגדיש, אע''פ שא''צ רוח להליכו בתוך הגדיש, וא''כ צ''ב בסברת ר''ל מאי שנא אש מכוחו, הא תרוייהו הוא כח שיצר, ומאי שנא כח הילוך של כוחו, לכח השורף של אש, ולשון הגמ' 'חציו מכחו קאזלי האי לא מכחו קאזיל' וצ''ב.

ב. כתבו התוס' בד''ה אשו משום חציו 'לא שיבעיר בעצמו האש אלא כל מקום שפשע ולא שמר גחלתו חציו נינהו' ולכא' כוונת התוס' הוא כמבואר בדברי הרא''ש וז''ל 'ואפילו הדליק האש בתוך שלו ופשע בשמירתו והלך ודלק בתוך של חבירו חשבינן ליה כאילו ירה חץ בידים והזיק' ולכא' החידוש דאע''פ שעשה ברשות כשהדליק בשלו, וכל התביעה עליו אינו אלא שלא שמר אפילו הכי הוי חציו, וצ''ב אי אשו הוי כחציו, א''כ הוי כזורק חץ מרשותו דפשיטא דחייב, ואין סברא לפוטרו משום שעושה בשלו.

ג. הגר''ח נקט בדעת הרמב''ם דפשוט שאש הוא ממש כחץ, ולא הוצרך רי''ו ללמוד מקרא דהוי חציו אלא רק משום דכח אחר מעורב בו, ומבואר בדברי הגר''ח בספרו בקצרה, וביתר אריכות בשיעורי הגר''ח ב''ב דף כו' א' דלא התחדש בקרא דאף הרוח הוי חציו, אלא דלא איכפת לן דכח אחר מעורב בו, ולעולם אין הרוח חציו כלל, ורק כשיצר אש האש הוא כחציו, ואע''פ שהרוח הוליכה את האש, ואין הולכת האש מתייחסת אליו, אפילו הכי מכיון שאחר שהאש עברה למקום אחר כעת האש מזיקה, א''כ כוחו כעת מזיק, וכיון שאינו כסילוק תריס, אלא הוא רוח מצויה, לכן א''א לומר שאינו טמון בעשייה הראשונה, ולכן לא איכפת לן דאין הרוח מתייחסת אליו, אך אם אין כוחו מזיק לא יחשב חציו לרי''ו, ולכן זרק צרור למעלה ונפל לתחת אינו חציו, משום שאין כוחו פועל בירידה, וכן נפלה סכין מידו אין זה כוחו, וכן אס''ו בראש הגג אין כאן כוחו ואינו חציו.

ד. אך דעת התוס' דזרק צרור למעלה וכו' ונפלה סכין וכו' ואס''ו, ומקרב לחמה, הוי חציו, ולרי''ו הוי כאדם המזיק ולר''ל אינו אלא ממון המזיק - ובנפל סכין לכא' גם אינו אדם המזיק כי לא יצר מזיק, אלא רק הפסיק לאחוז, אך י''ל דהוי כהיטה חץ, וגם הטיית חץ הוי יצירת מזיק כמו מקרב אש או מקרב הדבר לאש - ומבואר בתוס' דאף כשאין כאן יצירה שלו שהזיקה הוי חציו, וע''כ נח' התוס' על דברי הגר''ח הנ''ל, דהרי לדבריו אין מקור מרי''ו שנחשב חציו כשאינו כוחו, ומכח זה גם א''א לומר דרי''ו חידש שהאש הוא גם חציו, דא''כ מנ''ל דדבר שלא יצר נחשב חציו, והיה מקום לומר דתוס' נח' וס''ל דאם הרוח לא יחשב חציו לא יהיה חייב, ונח' על דברי הגר''ח הנ''ל דלא איכפת לן דאין הרוח חציו, וכיון שהרוח הוא חציו אע''פ שלא יצרו ע''כ דכל שימוש בכח טבעי נחשב כחציו אע''פ שלא יצרו, אך בדברי התוס' לא נראה כך, דהרי תוס' בתי' השני כתבו - להבנת המהרש''א - דלרי''ו אשו משום חציו רק באש שהזיקה בלא רוח, ואפילו הכי הוצרכו התוס' לומר דבזרק צרור וכו' פטור משום דהוי כח כוחו, ומדוע הוצרכו לכך ולא כתבו דכשלא יצר כח מזיק אינו חייב, וכן נראה בתוס' דאף לתי' השני נפלה סכין מידו הוי חציו, וכן מוכח מסוגית רקתא דאין הרוח נחשבת חציו, וכן מהא דבליבא וליבתא הרוח אין נידון כליבה לבד, דאין הרוח נחשב כחציו, והסברא לכא' פשוטה דלא גרע רוח מכח שני שכיון שלא נגע בהם אינו אלא גרמא, וכ''ש רוח שבאה אח''כ אינה אלא ככח שני ואכהמ''ל.

ה. ולכא' מוכח בדברי התוס' דס''ל דאש אינו כחץ, ובזה נח' על דברי הגר''ח שכתב שאש הוא ממש חץ, ויש לפרש שאינו חץ משום שאין לאש שום כח בלא שיהיה לו כל רגע חומר בעירה, ונמצא שצריך דבר חיצוני בכדי שיהיה כח לאש להתקיים ולשרוף וללכת, ולכן אין נחשב שיצר כח מזיק, ומכאן הוכיחו התוס' דכתוב בדברי רי''ו דכל השתמשות עם כח טבעי הוי חציו, ומבואר בתוס' דאף נחשב כח גברא, ולכא' מבואר בתוס' דלא רק כשיצר כח הוי כח גברא, אלא כל השתמשות עם כח טבעי הוי כח גברא כשהכח הקיים לא היה עושה את מה שעשה בלא פעולה שלו, וצ''ב מנלן לתוס' דהוי אפי' כח גברא.

עוד צ''ב בסברת ר''ל דאינו חציו, ובשלמא באש י''ל כנ''ל דאין מונח באש כח ההילוך וההזק, אך בזרק צרור למעלה וכו' או במקרב לחמה, או בנפלה סכין, מדוע לא יתייחס אליו כמו שכוחו מתייחס אליו, ומה ההבדל בין כח שיצר, לכח קיים שהשתמש בו, הא בתרוייהו חייב משום שמתייחס אליו, ומדוע מתייחס יותר כשיצר את הכח, או השתמש בכח קיים.

ו. כתב הנמוק'' 'ואי קשיא לך א"כ היכי שרינן עם חשיכה להדליק את הנרות והדלקתה הולכת ונגמרת בשבת ... הרי הוא כאילו הבעירה הוא בעצמו בשבת' ועי' בחי' ר' שמואל סי' י' שפי' את דברי הנמוק''י 'דס''ל דהגדר בהא דכחו כגופו הוא דמה שנעשה ע"י כחו של אדם חשוב שהאדם עצמו עושה את זה עכשיו, ומה שהחץ פוגע ומזיק נחשב שהאדם פועל עכשיו, וא"כ נמצא שיש בזה חילול שבת' וכ''ה בקה''י סי' כ' בביאור קושיית הנמוק''י - וכן נראה בדברי הגרש''ש סי' י''ח ובאבי עזרי פי''ד הט''ו, בביאור קושיית הנמוק''י - ובדברי הקצוה''ח סי' ש''צ והתרוה''כ בסי' שצ''ב ובאחיעזר ח''א סי' י''ט, ובחי' ר' מאיר שמחה, ובברכ''ש סי' י''ז מבואר דאף למסקנת הנמוק''י הגדר כן, אלא דתי' דאזלינן בתר מעיקרא, וכתב האחיעזר, וכ''ה בברכ''ש בשמו דאע''פ דאין בתר מעיקרא בחץ, כל זה כשלבסוף לא נשבר ע''י החץ, אך כשנשבר בסוף ע''י החץ אף בחץ אזלינן בתר מעיקרא, וכ''כ הברכ''ש דהגדר בכל חץ הוא דהוי עושה וחוזר ועושה, דהיינו דנחשב כעושה בכל רגע, משום שחייב על מה שכוחו עושה, וכוחו הוי כידא אריכתא דידיה, ועי' קה''י שהוכיח כן מזחים דף ט''ו דהזורק דם ונעשה בעל מום בין הזריקה להגעת הדם הקרבן פסול, וכן אם חשב מחשבת פיגול בזמן זה נפסל הקרבן, ואם הגדר בכוחו שמתייחס לגברא שזרק, הרי זרק כהן כשר, וע''כ דכוחו כגופו ענינו דכוחו נחשב כידא אריכתא דידיה ולכן נחשב שבעל מום הביא את הדם למזבח.

ז. כתב הרא''ש בפ''ב סי' ב' ואף על גב דגבי דרסה על הכלי ונתגלגל למקום אחר ונשבר אסיקנא לעיל כרבא דבתר מעיקרא אזלינן הכא לא אזלינן בתר מעיקרא אלא אחר המקום שנעשה בו הנזק דגלי קרא ברגל ובער בשדה אחר והביעור היה בחצר הניזק עכ''ל, ואי נימא דהחיוב בכוחו הוא על מעשה הזריקה, מה הנ''מ אי אזלינן בתר מעיקרא או בתר תבר מנא, הא מעשה ההזק נעשה ברה''ר, והנזק נעשה ברה''י, בין אי בתר מעיקרא אזלינן בין אי בתר תבר מנא אזלינן, וע''כ דחיב על מה שהכח מזיק, ובזה מובן דאי בתר מעקירא אזלינן כוחו הזיק ברה''ר, ואי בתר תבר מנא אזלינן כוחו הזיק ברה''י.

ח. ועל פי זה י''ל דכל היכא דלא יחשב כוחו כידא אריכתא לא יהיה חייב, דמה שזרק חץ כאן ונעשה נזק במקום אחר י''ל דאינו אלא כגרמא או גרמי, ולכן לר''ל אין חייב אלא על כח שיצר, משום שרק כשיצר את הכח הרי זה ידא אריכתא דידיה, ובזה נח' רי''ו וס''ל דאף כשלא יצר את הכח הוי ידא אריכתא דידיה, שהרי מבואר בדברי הגמ' דלרי''ו אף חייב מיתה, וע''כ דחידש רי''ו דלא רק כוחו ממש הוי כידא אריכתא, אלא כל השתמשות עם כח טבעי הוי כידא אריכתא דידיה, ולכן נחשב גם כח גברא, ועי' בחזו''א שדן אם צריך כח גברא ברציחה או לא, וצ''ב מדוע שיהיה דין כח גברא ברציחה, וע''כ משום דכח גברא ענינו דהכח הוא ידא אריכתא, ובלאו הכי אינו עשייה של גוף האדם אלא רק כגרמי, ובגרמי אין חיוב ברציחה.

ט. ועל פי זה יתפרשו היטב דברי הגר''ח הנ''ל דלא איכפת לן במה שיש כח אחר, וצ''ב אם חייב בכוחו משום שעי''ז מתייחס התוצאה לעשייה הראשונה, כיצד שייך לייחס תוצאה שלא נעשתה מכוחו לחוד, הא מכח כוחו לחוד לא היה נעשה התוצאה - וגרע מתריס דאחרי שהסירו את התריס כוחו הולך בלא סיוע דבר אחר, אך כאן הכח מזיק שלא מכח הזורק - וע''כ דחייב על מה שכוחו עושה, וכחו הוא ידא אריכתא דידיה, וכיון שכן לא איכפת לן במה שהידא אריכתא הגיע למקום אחר ע''י הרוח, כיון דסוף סוף כעת כוחו שהוא ידא אריכתא שלו עושה, וכיון שאינו התחדשות כסילוק תריס, אלא הוא רו''מ לכן עדיין הכח נחשב כידא אריכתא שלו, ורק כשנעשה התחדשות אין הכח נידון כידא אריכתא שלו, וכיסוד הגר''ח לכא' מבואר בדברי הרמ''ה בסנהדרין דף ע''ז ב' דפי' כח קלוש כשהזיק דרך עליה אלא שלא עלה ישר למעלה אלא נטה קצת, אך בדרך ירידה בכ''ג פטור, וצ''ב אם אינו חייב על ההטייה, מדוע כשנטה בדרך עליה חייב, הא ההטייה אינו מתייחס אליו, וע''כ משום דלא איכפת לן בזה מכיון שסוף סוף כוחו כעת פועל - ולדברי הגר''ח דר''ל פליג בזה י''ל דלא אמר הרמ''ה אלא בדבר המונח בשעת הזריקה, משא''כ רוח, או אפילו מה שהאש צריכה כח בעירה דאינו טבע קבוע -.

י. על פי זה יבוארו היטב דברי התוס' דאף כשלא שמר וכו' חייב, די''ל דבנזקין הרי אין חיוב כשאין לניזק זכות על המזיק שלא יזיק, וא''כ י''ל דאין זכות לתבוע ממנו שלא ידלק את האש, דהרי יכול אח''כ לשמור על האש, וא''כ כל התביעה רק לשמור על האש, ואפילו הכי הוי חציו, ואפשר לומר כן רק אי נימא דכוחו הוי ידא אריכתא, אך אילו היה חייב על הזריקה לא היה שייך לחייבו דהוי יש לו זכות להדליק, ולא היה אפשר להחשיבו חציו מכח מה שלא שמר - וקשה לומר דאין לו זכות להדליק אם בסוף לא ישמור, דהניחא אם אינו יכול אח''כ לשמור אך כשיכול אח''כ לשמור לכא' א''א לתובעו שלא ידליק, ויש שכתבו דחי' התוס' הוא כשעשה רק גחלת והרוח ליבתה, וכלשון תוס' שלא שמר גחלתו, דהיינו שאת האש לא הבעיר אך את הגחלת כן עשה וזה החי' וכמוש''כ תוס' בדף נ''ט ב' עי''ש -.

יא. כתבו התוס' ד''ה ממונו 'וא"ת ממונו נמי לית ביה ממשא כגון צרורות ברוח שבכנפיהם בריש פירקין דאיכא לסומכוס נ"ש' ואי נימא דכוחו הוא רק סיבה לייחס אליו, א''כ פשוט שצריך לדון על התרנגולת, ולא על הרוח שאין בו ממש, וע''כ דחייב על הרוח של התרנגולת, ולא על התרנגולת, ואפילו הכי תי' תוס' דאין בו ממש אינו תלוי בדבר המזיק, אלא תלוי בדבר שיש עליו דין לשמור, ובדף י''ז ב' אמרה הגמ' 'אמר רבא בשלמא סומכוס קסבר כחו כגופו דמי אלא רבנן אי כגופו דמי כוליה נזק בעי לשלם ואי לאו כגופו דמי חצי נזק נמי לא לשלם' והקשה הברכ''ש מדוע יש צד שאין כוחו כגופו, ולכא' על פי הנ''ל י''ל דרק באדם כוחו הוי כידא אריכתא משא''כ בשור, ועי''ש בברכ''ש שתי' דהרי חזינן דאפי' בשליף צריך מקור שחייב, דס''ד דרק חייב על גוף השור, ולכא' אם כוחו הוא רק התייחסות א''כ הוי גוף השור, ורק משום שחייב על כח השור י''ל כן.

יב. ולפי כל זה לדעת התוס' לכא' יהיה נ''מ בין ר''ל לרי''ו באדם המטה חץ, או מקרב אדם למקום שיגיע החץ, דלרי''ו הוי חציו, ומטה חץ אף יחשב כח גברא, משא''כ לר''ל, משא''כ לדברי הגר''ח בדעת הרמב''ם אף לרי''ו המטה חץ אינו חציו ולא יתחייב מיתה, מכיון שאינו כוחו, ורק היוצר כח נחשב כוחו, ולא דמי לבידקא דמיא שיצר כח, וכן המסיט אבן מראש הגג הוי כיוצר כח כבידקא דמיא, ובזורק חץ ורוח היטתה את החץ, לכא' לדברי הגר''ח אף בזה נח' ר''ל ורי''ו, אך לדברי התוס' י''ל דאף לר''ל לא איכפת לן ברוח, ולא זה חידש רי''ו, אלא דבר זה הוא פשוט ואף לרי''ו אין הרוח חיציו אלא דלא אכיפת לן וכו' ורי''ו רק חידש שכל כח קיים שמשתמש בו נחשב חציו, ונמצא דלדברי הגר''ח פשוט שאש הוא ממש חציו, והחי' הוא במה שכח אחר מעורב בו, ולדברי התוס' הוא להפך דפשוט שאין כח אחר מעורב בו חסרון, אלא שאין אש ממש כחץ, ואפילו הכי חידש רי''ו דנידון כחציו.

יג. אולי י''ל על פי הנ''ל לפרש מדוע בזרק חץ ותריס בידו פטור ואין אומרים דהכח הוי כידא אריכתא, משום דכיון דאזלינן בתר מעיקרא בכה''ג שבסוף ניזוק לכו''ע, א''כ ע''י סילוק התריס נחשב כשבור, וא''א לומר שהכח שבר אלא סילוק התריס שברו, דודאי שבור מחמת שיש חץ, אך א''א לחייב את בעל הכח כשכוחו לא עשה כלום אלא ע''י סילוק התריס הרי הוא שבור, ולפי''ז י''ל דאין כתוב כלל בסילוק תריס דאין הילוך החץ מתייחס אליו, אלא פטור כנ''ל, אלא דלשון הגמ' הוא 'דבעידנא דשדייה ביה מיפסק פיסקיה גיריה' ומשמע שאינו חציו, אך אולי י''ל דהכוונה שבשעה שזרק אין הכלי שבור משום שיש דבר המפסיק את החץ, וצ''ע.