9. הערות בדדף מז.
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב מאיר קאופמן / שלשה שאכלו / שיעורים

כ"ז שבט ע"ה

**סימן ט'**

**הערות בדף מ"ז.**

**א] בדין אין המסובין רשאין לטעום עד שיטעם הבוצע**

**ב]בדין טעימה מכוס של ברכה**

**ג] בהא דענית אמן הוי חלק מהברכה**

**ד] שיטות הראשונים בדין אמן יתומה**

**ה] בביאור האיסור דאמן יתומה דוקא במקום שזה ברכת חובה**

**ו] בנידון הראשונים לגבי ברכת התורה לשומעים לדין מאה ברכות**

**בדין אין המסובין רשאין לטעום עד שיטעם הבוצע**

א] גרסינן מ"ז. אמר רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב אין המסובין רשאין לטעום עד שיטעום המברך [ויש גורסים עד שיטעם הבוצע] דהינו שנתחדש כאן שבמוציא אחרים בברכתו אין לאחרים לטעום קודם המברך וצ"ב טעמא דמילתא

והנה התוס' הביאו דהשר מקוצי סובר דאם הבוצע חילק לכולם כה"ג יכולים לאכול קודם המברך דהינו שכל האיסור רק שהם יקחו מפרוסת המוציא קודם שהוא יאכל אבל אם הוא נתן להם הם יכולים לאכול לפניו והוכיח דבר זה מהא דמבואר בגמ' עוד הלכה שהבוצע הוא פושט ידו תחילה ואם רצה לתת למי שגדול ממנו בחכמה רשאי וודאי הכונה שהוא יאכל קודם דבעצם הטיבול אין שום כבוד דהינו שבא להוכיח שזה לא הלכה מצד דיני שומע כעונה אלא מצד הלכות דרך ארץ ולכן מועיל לכבד מי שגדול ממנו אמנם הכס"מ והגר"א דייקו מלשון הרמב"ם שביאר שיש כאן הלכה שאסור לטעום קודם המברך ובכל אופן כתב שיש היתר לכבד מי שגדול ממנו ולפ"ז יש מקום לבאר שזה גם מהלכות דרך ארץ רק שס"ל שזה גם בחילק להם לפני שהוא אכל קיים ההלכות דרך ארץ אמנם בתר"י מבואר שזה רק היתר ברבו ולא שיכול לכבד אדם אחר ומבואר לכאורא שסוגין זה לא מהלכות דרך ארץ וכן עיין תוס' שישבו ראייתו דכוונת הגמ' שיש כאן עוד הלכה שלאחר מכן בסעודה לגבי הלקיחה מהקערה מי שבצע הוא נוטל ראשון וזה מהלכות דרך ארץ ובזה יכול לכבד מישהו אחר דהינו שנקטו שכאן זה לא מהלכות דרך ארץ אלא מהלכות שומע כעונה ולכן בזה באמת לא יכול לכבד מישהו אחר וצ"ב טעמא דמילתא

והנה הקשו הראשונים דהגמ' בפסחים ק"ו. אומרת דכיבדו את רב אשי לומר קידושא רבה והוא לא ידע האם נהגו שם לומר את ברכת הקידוש כמו בלילה והגמ' אומרת שלאחר שאמר הגפן חיכה לראות מה יעשו המסובין וקדים חד סבא גחין ושתי ומזה ידע שלא מוסיפים ברכה בקידוש היום ומבואר בפשוטו שהמסובין יכולים לטעום קודם המברך וצ"ע מה זה שונה מסוגין ונאמרו בזה כמה ביאורים בראשונים ויש מזה ללמוד בטעם האיסור א. הרא"ש בפסחים ובתוס' שם כתבו לישב שרק במקום שהמברך לא יכול לברך ללא שהוא ישתה כה"ג הוא צריך לשתות קודם אבל בקידוש שהרי גם אחד שלא שותה יכול לקדש בשביל חברו א"כ השומע יכול לטעום קודם המקדש ולכאורא הביאור שיסוד האיסור דסוגין הוא שכל שהברכה חלה רק מכח שיש לזה שם ברכה ביחס למברך על ידי אכילתו זה סברא שהוא צריך לאכול קודם [והנה לכאורא כל זה אם השומע יש לו כוס של ברכה שיכול לצאת בו תורת קידוש אבל אם אם הכוס של קידוש צריך לצאת בשתית המקדש א"כ מה שהוא יכול לשתות מכוסו זה רק מצד שיצא בברכת הנהנין ובזה הרי לא יכול לשתות ללא שהמקדש שתה וצ"ע] אמנם הראשונים נקטו לא כך אלא שגם במקום שזה רק ברכת הנהנין בכל אופן יש אופנים שיכול לטעום קודם המברך ובהכרח שאין הביאור כנ"ל

ב. עיין ראשונים שהביאו מהירושלמי שיש הבדל שאם כולם זקוקין לכוסו שהמברך או ללחמו של המברך בזה צריך שהוא יאכל קודם משא"כ אם יש להם פת לפניהם בזה הם יכולים לאכול לפניו והנה לכאורא עיקר הסברא שכל שהברכה היא על חפצא אחד שכולם אוכלים בזה יש ענין שהמברך יאכל קודם משא"כ אם הברכה היא על אוכלים שכל אחד אוכל דבר אחר בזה אין סיבה שיצטרכו שהמברך יאכל קודם ולכאורא זה סברא מצד כבוד הברכה שכל שהברכה חלה לגבי כולם על החפצא שבידו ראוי שהוא יטעום מזה קודם והאופנים שצריך שהמסובים יאכלו ממה שביד המברך ביארו הראשונים כמה אופנים או בשבת שצריך לחם משנה ורק ביד הבוצע יש לחם משנה שצריכים לאכול מלחמו של הבוצע ועיין מ"ב שה"ה ברכה על הלחם אם הלחם שבידו שלם שהמסובין צריכים לאכול מלחם זה והוסיפו הראשונים שגם אם היין שלפני המסובין פגום שכה"ג צריכים לשתות מיינו של המקדש בזה אין להם לשתות לפני המקדש אמנם הרא"ה בסוגין כתב שהמסובין יכולים לשתות גם מיין פגום וממילא אפילו אם לפניהם יש כוס פגום אינם צריכים ליינו של המקדש ויכולים לשתות לפניו

**בדין טעימה מכוס של ברכה**

ב] והנה מבואר בראשונים שאם הכוסות שלפניהם לא פגומים יכולים לשתות מהם ומקימים בזה כוס של ברכה ולא צריכים ליינו של המקדש ודלא כמנהג שהביאו שתמיד צריך לשתות קצת מכוסו של המברך וסתימת לשון הראשונים שזה גם אם אין בכוסם רביעית וגם אם לא שותים מכוסם מלא לוגמיו שלא מתקיים בכוסם דין כוס של קידוש בכל אופן מתקיים כאן הדין טעימה מכוס של ברכה וכפשטות הגמ' נ"א: שכולהו נבגא דברכתא וביותר דגם מתי שזה פגום כתבו שצריכים לכוסו כדי שישתו מכוס שלא פגום ומשמע שאין הכונה שכיון שלא שיך לומר שחל על כוס זה כוס של ברכה ממילא לא מתקים בו הדין שתיה אלא רק יש חיסרון שזה פגום ובפשוטו אם יתקנו אותו אם יין אחר שהוא לא כוס של ברכה זה גם יעזור וזה על דרך הרא"ה הנ"ל שלא צריך לשתות דוקא מכוס הקידוש עצמו אמנם עיין רא"ש שכתב שמה שבגמ' בפסחים לא היה צריך לכוסו של המקדש מצד שלפני כל אחד היה כוס וחשיב כאילו קידש על כוסו ומשמעות דבריו דמדובר שהיה שם רביעית וחשיב כאילו הוא קידש ממש על כוסו ורק כה"ג בזה ששותה מזה מקיים דין כוס של ברכה [וצ"ב הרי הוא לא מחזיק הכוס בידו וכן צ"ב המשך הנידון אולי צריך דוקא לשתות מכוס ברכה עצמו הרי כאן זה כוס של ברכה ממש וצ"ל שהברכה חלה על כל הכוסות שראוים לקידוש אבל ודאי שעיקר הברכה על הכוס שביד המקדש] ולפ"ז צריך לדחוק הראשונים שמדובר שהכוס הלא פגום שלפניהם היה בו רביעית ואם הוא פגום מה ששופך לתוכו מתקיים בזה הדין שתיה מצד הקצת יין שיש בו מהכוס של ברכה אמנם לשונם יותר משמע שזה עוזר מצד שמתקן הכוס ויתכן שיש כאן מחלוקת וצ"ע בזה

והנה עיין מג"א סוף סימן רע"א דבנשפך הכוס יכול לשתות מיין אחר והוכיח דבר זה שדין שתיה של כוס הברכה מועיל גם בכוס אחר מהא דמבואר בתוס' שאם הכוסות שלפניהם לא פגומים יכולים לשתות מהם דהינו שדימה דין טעימת המסובים לעיקר הדין שתיה מכוס של ברכה דהיינו שנקט שאין דין שתיה דוקא מכוס של ברכה אלא מכל יין לא פגום ועיין מחצית השקל שם שהביא מהא"ר ותו"ש שהקשו דמה ראיה הרי הרא"ש ביאר שהיה כוס לפני כל אחד וא"כ חשיב כאילו קידשו על זה אבל סתם יין אחר לא יועיל ועיין מחצית השקל דלשון התוס' שאם כוסם פגום החיסרון לא כי לא היה על זה כוס של קידוש אלא דעכשיו זה פגום ואם יתקן זה מועיל ומבואר לכאורא כפשטות הראשונים שהבאינו לעיל שלא צריך דוקא שתיה מכוס של ברכה וזה דלא כלשון הרא"ש וצ"ע

והנה עיין ברא"ש בברכות שכתב שאם הכוסות שלהם פגומים והוא נותן לכוסם כדי לתקנו צריך לשפוך לפני שהוא שותה דהינו שעד כמה שהוא שתה יוצא שכוסו פגום וזה לא יכול לתקן כוסם ועיין ט"ז סימן קפ"ב סק"ד ובגר"ז סימן ק"צ ס"ה שכתבו דמבואר ברא"ש שגם בכוס שחל עליו דין קידוש אם הוא נפגם לא מקימים בו דין כוס של ברכה ולכן כתבו שראוי שהמקדש ישפוך מכוסו קצת קודם ששותה כדי שהיין שהם שותים הוא לא יהיה פגום אמנם עיין מ"ב סימן רע"א שער הציון פ"ט וכן בסימן קפ"ב סקכ"ד שאם שותים מכוסו של המקדש לא איכפת לן שהוא טעם קודם ולמד כן מדברי הרא"ש ובפשוטו כונתו דהרא"ש כתב שרק אם הכוסות שלהם פגומים צריך למזוג לכוסם לפני שהוא שותה אמנם צ"ב דשם אם הכוס שלהם לא פגום ממילא כוסם זה עצמו הכוס של קידוש ולא דיבר על דוגמא שכוסות שלהם ריקנים ונותן להם מיינו והנה לא נתפרש מפורש במ"ב אם יעבירו לכוס אחר מכוסו של המקדש האם יהיה בזה חיסרון ובפשוטו כמו שאם מוזג לכוס פגום יש בזה חיסרון ה"ה כאן אמנם יש לחלק ששם עד כמה שעיקר הכוס פגום ממילא כל שישפוך לזה כוס פגום שזה לא מתקן ממילא חשיב שתיה נפרדת פגומה משא"כ אם שופך לכוס ריק אין בזה חיסרון דתמיד זה המשך השתיה וכן הוא המנהג

ועיין חידושי הרשב"ץ שכתב שלאחר שהוא שתה אין חיסרון של יין פגום דרק אם זה פגום בשעת הקידוש יש חיסרון ויתכן שמודה לרא"ש דשם הרי היין שלפניהם היה פגום בשעת קידוש אמנם עד כמה שכל הנידון שחל על זה שם הברכה ולכן זה תלוי מה היה בשעת קידוש א"כ בגונא דהרא"ש לא צריך לתקן הכוס שלפניהם והעיקר שיתן להם לשתות מכוסו ובפשוטו הרא"ש חולק דיש דין גם במעשה השתיה שלא יהיה פגום וצ"ע בזה

**בהא דענית אמן הוי חלק מהברכה**

ג] מבואר בגמ' שאין לבוצע לאכול עד שיכלה האמן מפי השומעים וביאר רש"י שכיון שיש כלל שלא יבצע עד שיגמור ברכתו ועניית העונים הוא מכלל הברכה והנה עיין מ"ב קס"ז סקפ"ד שהביא מהגר"ז שנקט שכל זה בשומע כעונה שיוצא בברכה אבל לא בסתם אדם ששומע ומשמע שהטעם שחשיב מכלל ברכת השומע ולא מכלל ברכת המברך ולכן מתי שהוא אוכל שצריך שלא לבצוע עד גמר ברכתו לכן לא יבצע אבל אם הוא לא אוכל מזה יכול לבצוע קודם[[1]](#footnote-2) אמנם עיין פמ"ג שכתב לא כן ולכאורא סברתו שהדין ענית אמן זה גם ביחס למברך וכן מבואר ברמ"א קס"ז ס"ב שהמברך ראוי לכוין בענית אמן של השומעים מצד שזה כחלק מברכתו ועיין תרוה"ד סימן ק"ט הובא בשו"ע סימן קכ"ח שאין לכהנים לרדת מהדוכן עד שיענו העם אמן על שים שלום מצד שזה בכלל הברכה ולכאורא שם לא מבואר שצריך להישאר עד גמר ברכת השומעים ועוד שהרי היום לא יוצאים הברכה כלל וצ"ע [והנה מבואר בגמ' שאם הם מאריכים לא צריך לחכות וצ"ע דביחס להם עדין לא נגמר הברכה ורק ביחס למברך יש כאן סברא שכיון שזה לא מן הראוי זה לא סיבה שיחשב שלא נגמר ברכתו וצ"ל שכזה אמן שלא כדין זה גם לא סיבה שיחשב שלא נגמר ברכתו ועין לקמן בגדר דין ענית אמן]

והנה כתב התרוה"ד שאם אדם סיים תפילתו קודם שרוב הציבור גמר לענות אמן על ברכת החזן יכול גם לענות כיון שענית אמן זה מהברכה ועיין ט"ז שהקשה דא"כ גם לאחר שגמרו יכול לענות כיון שהאמן זה חלק מהברכה א"כ עדין זה סמוך לברכה [ולכאורא בחזרת הש"ץ שהם לא יוצאים זה רק מועיל אם זה גמר הברכה של המברך] ועיין בה"ל שהביא מרעק"א שישב שכאן שהרי הוא דיבר דהרי המשיך תפילתו בזה לא יכול לענות סמוך לענית העונים [דהינו שכל שסח בין הברכה לעניה לא יכול לענות אפילו אם זה עדין תוך כדי דיבור] ולפ"ז אם גמר בדיוק יחד יכול לענות ועיין בה"ל שזה דוחק ובשם המגן גיבורים הביא לישב שאם רוב הציבור כבר ענה מסתמא החזן כבר המשיך וכה"ג אין לציבור לענות [ולכאורא הביאור כנ"ל שענית אמן זה בתור גמר ברכת המברך ולכן כל שהמשיך לא שיך להמשיך את ברכתו] אמנם הגר"ז כתב שדין ענית אמן זה רק על הברכה ולא על ההמשך של ענית אמן ורק חידש התרוה"ד שבזמן ענית האמן חשיב שזה עדין זמן עניה שזה עצמו מסמיך לברכה ע"ש

והנה עיין בה"ל סי"א ד"ה וקודם שכתב שגם לאחר ענית הציבור קדוש יכול לענות שזה כמו באמן שזה חלק מהברכה וצ"ע שלכאורא הקדושה זה לא עניה אלא זה דבר לעצמו וכל שזה לא יחד אם הציבור לא יכול לענות וגם ברכו יש מקום גדול לומר שזה לא דומה לאמן שזה לא האמנה של מה שאמר אלא זה אמירת נוסח לעצמו וצ"ע

**שיטות הראשונים בדין אמן יתומה**

ד] מבואר בגמ' שאסור לענות אמן יתומה ובביאור אמן יתומה מצאנו שלש ביאורים בראשונים הב"י הביא מהאבודרהם שהכונה שלא עונה סמוך לברכה ומבואר במ"ב קכ"ד סקל"ד ששיעורו תוך כדי דיבור אמנם הראשונים ביארו שהכונה שלא שמע את הברכה ושיטת רש"י שזה רק אם לא יודע על איזה ברכה הוא עונה ושיטת ר"י שזה גם אם יודע על מה עונה ומתי שזה ברכת חובה ונבאר הדברים בס"ד

והנה הקשו הראשונים דהגמ' בסוכה נ"א: מביאה דבאלכסנדרי במצרים היו מניפים בסודרין כדי לענות אמן הרי מבואר שגם אם לא שמעו את הברכה אפשר לענות אמן ותירץ רש"י וכן בתוס' בסוגין וכן הביאו בתוס' בסוכה לישב בשם רבינו שמואל שכל האיסור בסוגין אם לא יודע על מה עונה אבל אם יודע על מה עונה מותר ובגמ' בסוכה מדובר שידעו על מה עונים [והנה לא נתבאר בדבריהם האם זה מועיל כה"ג גם להוציא ידי חובתו ובפר"ח סימן קכ"ד כתב שודאי שלא יוצאים בזה ידי חובה כיון שכדי לצאת צריך לשמוע את כל הברכה כמבואר בגמ' נ"ג: וכל הנידון לענות בתור קיום מצוות אמן אמנם עיין ב"י ומקורו בתר"י שעד כמה שיודע על מה זה הולך מועיל גם לצאת ידי חובתו ומקורו מצד דבפשוטו שם מדובר גם על דברים שצריך לצאת ידי חובה וכן משמעות הרא"ש ועיין בזה עוד לקמן]

אמנם הרי"ף הביא מהירושלמי דהדין של אמן יתומה זה במקום שאדם חייב בברכה ועל זה עיין בתר"י שהביא את הקושיא מהגמ' בסוכה וכתב בתחילה לישב דשם מדובר בדבר שהוא לא חייב כגון תפילה שכבר הוא התפלל וכה"ג אין בזה איסור אמן יתומה כמבואר ברי"ף ואחרי זה הביא שיש שישבו דיש הבדל אם יודע על מה מברך שכה"ג אין זה אמן יתומה וכתב שלפ"ז גם בלא יצא ידי חובתו לא יצא וכונתו שכיון דבירושלמי מבואר שכל האיסור רק ברוצה לצאת וגם בזה יש חילוק בין אם יודע על מה עונים א"כ מוכרח שביודע על מה עונים יוצא בזה ועיין רא"ש דגם הביא הירושלמי בתחילה והביא הקושיא מהגמ' בסוכה וישב כרש"י ואחרי זה כתב שיש אומרים ששם מדובר שלא ידעו על מה עונים ובקריאת התורה שזה לא חוב אלא הברכות זה על המברך ופשטות לשונו כמבואר במאמר מרדכי סימן קכ"ד שזה ודאי שאמן יתומה זה רק בחובה וביודע על מה עונה יוצא ידי חובתו רק שתירץ עוד דמדובר שזה לא חובה וממילא אין זה אמן יתומה ויכולים לענות גם אם לא יודעים על מה זה [וזה דלא כגר"א שכתב שלגירסת הרא"ש בירושלמי אין הכרח שמדובר בברכת חובה]

ועיין תוס' בסוכה דהביאו מהערוך דהקשה הסתירה בין הגמ' בברכות לגמ' בסוכה ועל זה הביאו את הירושלמי שכל האיסור רק במקום שזה חובה ושהגמ' בסוכה מדובר על קריאת התורה שזה לא חובה [ועיין ראבי"ה שהקשה שגם ברכות התורה זה חיוב על הציבור] והערוך הביא על זה את רב כהן צדק גאון שחזרת הש"ץ חייבים לשמוע ולענות אמן ובפשוטו כונתו כמבואר בב"י שמזה מוכח שכל שזה ברכה שהוא חייב צריך לשמוע כדי לענות אמן ואין לענות אמן ללא זה [ובפשוטו מבואר שחזרת הש"ץ הוי חובה ודלא כתר"י] וכסברת הרי"ף ואחרי זה הביאו את רבינו שמואל שחילק בין אם יודע על מה עונה ע"ש

והנה הטור הביא את תר"י שחזרת הש"ץ כיון שכבר יצא אין איסור של אמן יתומה וכתב שמדברי רב כהן צדק מוכח שגם במקום שכבר התפלל בכל אופן אסור לענות אמן יתומה והוסיף שהגמ' בסוכה שם ידע על מה עונה ולכן מותר לענות ובביאור כונת הטור הב"י למד שכונתו שברב כהן צדק מבואר שיש אמן יתומה גם ללא חיוב ובהכרח מחויבים לחלק בין יודע ללא יודע וזה דלא כערוך ותוס' בסוכה אמנם עיין נהר שלום שהביא מהמהרי"א שכונת הטור לחלוק על תר"י שחזרת הש"ץ חשיב דבר שהוא לא חובה דהינו שמסכים שאמן יתומה זה בחובה אלא שא"כ קשה מהגמ' בסוכה דבפשוטו ודאי מדובר גם בחזרת הש"ץ וכתב את חילוקו של רש"י אם יודע על מה עונה או לא ולפ"ז הוא ממש כמשמעות הרא"ש שגם בדבר שיוצא ידי חובתו בכל אופן אם יודע על מה עונה אין בזה אמן יתומה ובפשוטו גם יוצא בזה ידי חובתו

והנה מבואר בתר"י בדעת הי"מ וכן משמעות הרא"ש שבמקום שהוא יודע על מה עונה יוצא ידי חובתו אפילו שלא שמע הברכה ועיין פר"ח דהקשה דהרי מבואר בגמ' נ"ג: על המשנה שעונים אחר ישראל המברך שכל זה באינו צריך לצאת ידי חובתו אבל בצריך לצאת ידי חובתו צריך לשמוע כל הברכה ומשמעות הדברים שזה גם במקום שיודע על מה הוא עונה ועיין במכתם וברשב"ץ בסוגין שהביאו להקשות דבר זה בשם הראב"ד וכתב שכאן שזה בציבור דהינו שדינו לברך כדי להוציא את כולם בזה יכול להוציא גם ללא שישמעו הברכה ולכאורא יש לומר יותר שכאן מדובר שעומד במקום זה, כבר מתחילת הברכה כדי ליחס אליו את הברכה ובזה הברכה מתיחסת לא דוקא על ידי שמיעה אלא גם על ידי ענית אמן ועיין ב"י סימן קכ"ד שהביא מהארחות חיים לחלק בדין אמן יתומה שבציבור מותר ורק ביחיד אסור וביאר המג"א סקי"ז שכונתו לישב הסתירה בין הסוגיות ועיין מור וקציעה דבפשוטו זה מצד שבציבור יוצא דאל"כ אין סברא לחלק וזה על דרך סברת הראב"ד

והנה בדעת שאר הראשונים שכתבו שכל שזה ברכה של חובה הוי אמן יתומה כל שלא שמע הברכה ועיין מכתם ורשב"ץ הנ"ל שנקטו בשם הראב"ד שמשמע שאם שמעו סוף הברכה זה מספיק וביארו כנ"ל שזה סברא מיוחדת בשליח ציבור אמנם עיין בה"ל סימן קכ"ד ס"ח וכן הוא בפמ"ג סק"ז שכתבו דבפשוטו כל שלא שמע כל הברכה הוי אמן יתומה ובפשוטו כל סברת הראב"ד כי דייק את לשון הירושלמי כי לא יודע על מה עונה אבל בתר"י מבואר שהכל תלוי אם חייב או לא וגם אם יודע על מה עונה הוי אמן יתומה א"כ ודאי כאחרונים הנ"ל וכן הוא ברמב"ן במלחמות פ"ח שביאר שהרי"ף לא העתיק את הגמ' שהדין שעונים על ברכת ישראל ללא לשמוע כל הברכה כיון שכתב דבר זה בדין אמן יתומה ומבואר הרי שכל שלא שמע כל הברכה לא יצא ומבואר שבכל גוני הוי אמן יתומה

**בביאור האיסור דאמן יתומה דוקא במקום שזה ברכת חובה**

ה] והנה בעיקר המבואר בדבריהם שכל שזה ברכה שהוא חייב אסור לענות על זה אמן דהוי אמן יתומה צ"ב מה איסור בזה הרי עד כמה שלא יוצא ידי חובה מותר לענות אמן וא"כ למה כאן זה גרע ובעיקר האיסור יש לעיין האם האיסור רק ברוצה לצאת ידי חובתו או גם בעונה לא בתור לצאת ידי חובתו דיודע דלא יוצא ופשטות לשון השו"ע שכל שחייב אסור לענות ומשמע דומיא דלא חייב אמנם עיין פמ"ג וכן בבה"ל ס"ח שנקטו שכל האיסור רק אם מכוין לצאת ידי חובתו וכן הוא בלשון התר"י ועיין ריטב"א בסוכה שחילק בין הגמ' בברכות דמדובר שרוצה לצאת ידי חובתו לבין הגמ' בסוכה שלא רוצה לצאת ידי חובתו ומבואר כנ"ל וצ"ל שיסוד האיסור אמן יתומה בעונה בסתמא דבדבר שהוא חייב זה מתפרש כבא לצאת ידי חובתו אמנם צ"ב טעמא דמילתא

והנה כתב הרמב"ם פ"א מברכות הי"א כל השומע ברכה מן הברכות מתחילתה ועד סופה ונתכוין לצאת בה יד"ח יצא ואע"פ שלא ענה אמן וכל העונה אמן אחרי המברך הרי זה כמברך והא שיהיה המברך מחויב באותה ברכה וכו' עכ"ל ועיין כס"מ שתמה שכיון שעונה אמן יוצא רק אם שמע את הברכה א"כ מה צריך את העניה שיחשב כמברך וע"ש שכתב שאם שמע ולא ענה הוא לא כמברך אבל אם הוא ענה הוא כמברך ויש מקום לומר שבאמת נתחדש שכל שדעתו לשמוע ולענות מעשה העניה הוא כמו מברך וזה עדיף מסתם שומע כעונה רק שאם לא שמע הוי אמן יתומה דהינו שכזה אמן זה דלא כמברך אבל כל ששמע האמן הוא כמברך והרי הבאינו לעיל דיש ראשונים שאפילו אם לא שמע הוא כמברך [וכן הוא בבעל המאור כ: בגירסתו בירושלמי] וס"ל לרמב"ם שללא שישמע זה לא מועיל אבל על ידי שמיעה זה כמברך ובאמת מצאנו באחרונים שחידשו שיש דינים שהם רק על ידי עניה א. עיין חידושי הגר"א מ"ה: דבשומע שלא מבין אבל אם עונה אמן הוא יוצא ידי חובתו ב. עיין אוהל מועד דרך א' נתיב י' דמדויק בדבריו דבשמע ולא כיון לצאת לא יוצא אבל בעניה יוצא ומצד דס"ל מצות אין צריכות כונה ומבואר שהעניה היא עצמה סיבה לצאת ועיין קה"י סימן כ"ו שהאריך בזה

ולפ"ז מסתבר שזהו יסוד הדין המבואר כאן בראשונים שיש אמן שזה כברכה ויש אמן שאינו כברכה וממילא כל שעונה אמן על דבר שחייב שהרי שייך שבאמן זה יחשב כמברך אסור לענות את זה כמברך והוא איסור חמיר דאמן יתומה ויש מקום לומר שגם ללא שמכוין לצאת אבל כיון שהוא חייב ממילא זה מתפרש כאמן של ברכה ואסור אמנם הבאינו דרבותינו נקטו שכל האיסור הוא רק במכוין לצאת אמנם הביאור דהרי אם היה שומע הכל זה היה אמן של ברכה ועיין בערוך לנר בסוכה נ"א: שעמד על לשונות הראשונים דמשמע שבשומע הכל דלא הוי אמן יתומה מכוין לצאת על ידי ענית אמן ודייק כנ"ל שכל ששמע יוצא ידי חובתו על ידי ענית האמן וע"ש נפק"מ דגם אם השומע לא כיון לצאת בזמן שמיעת הברכה רק בזמן ענית אמן זה גם יעזור [אמנם המברך ודאי צריך לכוין בתחילתו כמבואר בשו"ע סימן רי"ג שרק אז על ידי ענית האמן יכול ליחס אליו את הברכה] וצ"ע בגדרי ענית אמן בהמשך הסוגיות

והנה הבאינו לעיל דדעת תר"י דחזרת הש"ץ לא חשיב דבר שבחובה כיון שכבר יצא ידי חובתו והבאינו דהטור נקט לא כך וכן נקטו האחרונים בדעת רב כהן צדק ולנ"ל א"ש שהרי יש חובת חזרת הש"ץ ונחלקו בגדר הדבר האם על ידי שמיעתו יש כאן יציאה מסוימת וממילא בעניתו זה כמברך ויש בזה אמן יתומה או שאין כאן דין יציאה כלל למי שהתפלל וזה רק דין שמיעה וממילא לא שייך כאן דין אמן יתומה ובזה א"ש מה שנקט המג"א דקדושה וברכו לא חשיב דבר שבחובה שזה רק חיוב על הציבור וצ"ב מה זה שונה מחזרת הש"ץ שנקטו האחרונים להחמיר אמנם לנ"ל א"ש שרק בחזרת הש"ץ שיש כאן גדר של יציאה על ידי שמיעה וממילא בעונה זה כמברך משא"כ בדברים אלו שזה לא דין כמברך כלל אלא שזהו דינו לאומרו וצ"ע

**בנידון הראשונים לגבי ברכת התורה לשומעים לדין מאה ברכות**

ו] והנה הב"י סימן מ"ו הביא מהיראים [וכן הוא ברא"ש פ"ט סכ"ד] שכדי לצאת חובת מאה ברכות אפשר לשמוע ברכות העולה בתורה ולענות אמן ומבואר בדבריו שם שזה רק אם שמע את כל הברכה ועיין ב"י שכיון שיודע על מה עונה גם אם לא שמע את כל הברכה זה מועיל ועיין מג"א שם סק"ח וכן בפר"ח סימן קכ"ד שהקשו שכל זה לשיטת רש"י שכל שיודע על מה מברך אין זה אמן יתומה וזה אפילו לצאת ידי חובתו אבל לשיטת הרמב"ם והרי"ף שכל שזה חובה דהינו שהנידון לצאת יד חובתו בזה כל שלא שמע הוי אמן יתומה דהינו שלא יוצא בזה ידי חובתו ועיין מאמר מרדכי דבפשוטו כונת הב"י לשיטת רש"י והנה צ"ע דהרי מבואר בראשונים שקריאת התורה זה נחשב שזה דבר שהוא לא חייב ולכן אין בזה אמן יתומה ועד כמה ששיך לכוין ולצאת בזה א"כ בכל סתם אמן יהיה בזה אמן יתומה למה שנתבאר לעיל שיסוד האיסור מצד שאומר אמן זה בתור ברכה וזה לא מועיל וצ"ל שבסתמא זה לא בגדר שיוצא ידי חובתו ורק בצריך להשלים למאה ברכות ולכן בסתמא אין זה אמן יתומה ועיין פמ"ג קכ"ד מ"ז ד' שדן לומר שברכות התורה שזה לא חובה גמורה גם לרמב"ם חשיב כמברך ביודע על מה עונה וכשיטת רש"י ושזה כונת הב"י והדברים מחודשים

והנה לשון הרא"ש שצריך שיענה אמן ועיין מעדני יו"ט אות כ' שהקשה למה צריך לענות אמן הרי שומע כעונה אמנם עיין פמ"ג סימן קכ"ד מ"ז ד' בסופו שביאר שכאן הרי הוא לא מחויב ברכה וא"כ כל מה שחשיב כאילו בירך מצד גדול העונה יותר מהמברך ולכן צריך דוקא אמן ולפ"ז בפשוטו כל שאין האמן אמן יתומה זה מועיל אלא יתכן שדוקא אם שמע הברכה שכה"ג זה חובת אמן והוי כברכה [דהרי מבואר בבה"ל סימן רי"ג דבלא שמע אין חיוב ענית אמן אלא רק רשות וכן הוא בלחם משנה פ"א מברכות] ועיין מג"א שזה רק בדיעבד באין לו אפשרות אחרת ולנ"ל א"ש דלכתחילה צריך ברכה גמורה ולא ענית אמן אבל שומע כעונה רגיל ודאי שזה לכתחילה למנין מאה ברכות ויתכן לדחוק שזה כונת הב"י וצ"ע

1. אמנם העירוני דבגר"ז כתב שאם מוציא אחרים אפילו שיש לכל אחד פיתו לפניו בכל אופן אין לו לבצוע לפני שנגמר האמן מפי העונים וכאן הרי הם לא צריכים ללחמו ובהכרח שזה מצד שכלפיו לא נגמר ברכתו ולכאורא הביאור דס"ל דרק באמן של מי שיוצא הברכה חשיב גמר בהרכה ולא בסתם אמן של עניה וזה על דרך שנתבאר לקמן שעונה אמן זה כמברך וצ"ע [↑](#footnote-ref-2)