פרק כלל גדול 2
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / שבת - הרב יצחק טחן / 7 פרק כלל גדול / כלל גדול שגגות

י.טחן – פרק כלל גדול -2-

**בבאור החלוק בין תינוק שנשבה ליודע עיקר שבת ושכחה**

**דף ס"ח ע"א**

**בבאור הא דבמעשר ליכא אבות ותולדות**

1. **יעוין בתוס' ד"ה דאית ביה אבות ותולדות** וז''ל, וי"ל דלא שייך להזכיר אבות ותולדות במילי דלית ביה איסור מלאכה. ובמפרשים תמהו על דברי התוס' [וקדמם הרשב''א] מהא דאשכחן דקתני אבות ותולדות אפי' במילי דלאו איסור מלאכה כהא דאיתא בריש ב"ק בנזיקין וטומאה דנקטו אבות ותולדות. ובמהרש''א מיישב דעיקר כונת תוס' דלא שייך להזכיר ''כלל גדול'' משום דאיכא אבות ותולדות אלא במידי דאית ביה איסור מלאכות. אולם יעוין במהרש''ל וכן במהר''ם בתוספת באור דכונת תוס' דרק בגוונא דאיכא סברא בחילוק בין התולדה לאב כמו באיסור מלאכה שהתולדה מלאכה גרועה ופחותה מן האב, וכן גבי נזיקין התולדה היא גרועה ואין נראה כ"כ מזיק להתחייב עליו כמו על האב, וכן גבי טומאה התולדות הן ראשון ושני לטומאה, אבל גבי מעשר שהאבות הן דגן תירוש ויצהר והתולדות הן שאר מיני פירות כגון תאנים ורמונים מן הסברא אין נראים שאר פירות פחותים שלא להתחייב במעשר כמו הגפן אלא שגזירת הכתוב הוא שלא לחייב במעשר אלא בדגן תירוש ויצהר לכך לא שייך להזכיר גבי מעשר אבות ותולדות.

**אולם יעוין בפנ''י ובחת''ס** דמבארים דעיקר כונת תוס' דבאיסורי דרבנן כיון דהוי ''סייג'' לא שייך למקרי ''תולדה'' אלא רק ב''איסורי מלאכה'' דרבנן, ובהא דאיסורי מלאכה שאני יעוין בחת''ס וז''ל, פ' דלא שייך למיקרי איסורים וסייגים דרבנן תולדות לדאורייתא אלא במידי דמלאכה כיון דאשכחן בשום פעם בשבת שהם תולדות לאותן אבות מן התורה מש"ה גם בשביעית שאסרו רבנן לאותן מלאכות משום סייג מ"מ נקראו תולדות לאותן אבות כיון שהן תולדות לאותן אבות במלאכת שבת. משא"כ מעשר שאיסור דרבנן אינו תולדה לאיסור דאורייתא אלא סייג לו. כן הבנתי כוונתם מלשון הראב"ן דף רמ"ו ע"א עכ''ל. ובפנ''י נראה דהוי חילוק בעיקר גדר האיסור דבאיסורי מלאכה גדר האיסור הוי ''איסור מלאכה'' ולא הוי הרחקה בעלמא.

**בבאור פירוש רש''י בחומרא דתלוש ומחובר דאיירי לענין איסור הפירות**

1. **תוס' ד''ה גדול עונשו של שבת משל שביעית.** יעוין בתוס' מה דהוכיח מרש''י דמפרש לגבי איסורא דפירות ולא לגבי איסור מלאכה ותמה עליו דא''כ נערבינהו ונתני לחומרא דשבת ושביעית ממעשר לענין הא דמעשר הוי רק במאכל אדם. ויעוין במגיני שלמה דמבאר דהכרחו של רש''י מהא דמתניתין דשביעית לא מיירי כלל באיסור עבודה אלא באיסור פירות שביעית כמבואר במתניתין כל שהוא מאכל אדם כו'. ובישוב קושית תוס' יעוי''ש מה דמישב בכמה אופנים.

**בהא דפאה לא תקנו רבנן לחייב ירק ותאנה**

1. **יעוין ברש''י ותוס' דפליגי אי בפאה מדאוריתא ליכא חיוב רק על דגן תירוש ויצהר**, ולשיטת ר''ת חיובא מדאוריתא רק על דגן תירוש ויצהר ורבנן חייבינהו בכל מילי לבר מתאנה וירק, והנך דרשא דאין לקיטתו כאחת ומכניסו לקיום הוי אסמכתא דרבנן, ובהא דרבנן לא תקנו גם על תאנה וירק יעוין בתוס' דמבאר דהוי מחמת דע''י דאין לקיטתו כאחת ואין מכניסן לקיום איכא הפסד לעניים, ובשיטת רש''י דמדאורייתא מחייב בכולהו ורק דאיכא פטורא על תאנה וירק יעוין בריטב''א דמביא מהרשב''ם וכן מביא התורא''ש מהרב פורת דעל ירק ואילן בלחודייהו לא תקנו. אולם ר''ת תמה עלייהו דאיכא עוד אילנות החייבות בפאה דחשיב לקיטתו כאחת, וברמב''ן ובר''ן מיישבים דיסוד טעמא דפטורא דאין לקיטתו כאחת ומכניסו לקיום מדאוריתא הוי מכח סברת תוס' דאיכא בזה הפסד עניים ולכן לא תקנו בהו רבנן חיובא.

**ובאבי עזרי פ''ב ממתנות עניים** מבאר דחלוק פטורא דלקיטתו כאחת ומכניסו לקיום דהוי ב''חיוב פאה'' מפטורא דדגן תירוש ויצהר במעשר דהוי פטור ב''מין המחויב'' ומאחר דבפאה הפטור הוא ב''עיקר החיוב'' בהא לא תקנו רבנן חיובא.

**בבאור סברת הגמ' דהכיר ולבסוף שכח חייב על כל שבת וכן הא דדנה הגמ' דבידע עיקר שבת ושכח את יום השבת חייב על מלאכה ומלאכה**

1. **רב ושמואל דאמרי תרוייהו מתניתין בתינוק שנשבה לבין הנכרים וגר שנתגייר לבין הנכרים אבל הכיר ולבסוף שכח חייב על כל שבת ושבת.** יעוין במהרש''א דף סח עמוד ב ד''ה בפרש"י, בד"ה ליתני הכיר ולבסוף כו', דהקשה דמאחר דחילוקא דכל שבת נובע מכח הא דידיעות מחלקות והכא לא שייך למימר דאיכא ידיעה בפועל בין שבת לשבת [כיון דשכח עיקרה של שבת כמו שמבואר ברש''י דליכא למימר ימים שבינתיים הויין ידיעה לחלק] א''כ אמאי לא הוכיח תוס' דחילוקא דימים הוי גזה''כ. ויש לעיין אמאי ניחא ליה אי הוי גזה''כ דלכאורה כל כמה דליכא לו כלל ידיעה על מציאותה של שבת לא שייך בזה חילוק ימים כמו שביאר תוס' לעיל דכלפיו ליכא משמעות לימי היתר.

**ונראה דיש לעיין בעיקר סברת הגמ' דידע ושכח חשיב כשגגה ביחס לכל שבת** מ''ש מתינוק שנשבה ואמאי איכפת לן שידע בתחילה, וביותר קשה הא דמבואר בגמ' לקמן דלפי''ז **ידע עיקר שבת ושכח את יום השבת חייב על מלאכה ומלאכה** דמאי איכא בהא דידוע את המושג דאיכא שבת לאשוויי כשגגת מלאכות.

**ויעוין בריטב''א** [וכן מבואר בתורי''ד] וז''ל, דמסברא הוה אתינן למימר הכי דחזינא דהאי תנא כל היכא דמסיק בידיעה טפי מסיק דרגא דחיוב חטאת, דהא מפליג בין מי שלא הכיר בשבת מעולם למי שהכיר בה ושכחה לגמרי שזה אינו חייב אלא חטאת אחת וזה חייב על כל שבת ושבת, וכיון שכן היא הנותנת דאידך דאית ליה ידיעה בשבת טפי שידע שבת ולא שכחה דנחלק בחיוב חטאת דליחייב על כל מלאכה ומלאכה. **ויעוין עוד בחידושי המהר''ל** וז''ל, דכיון שאנו אומרים שאם הכיר בה בעיקר שבת ושכחה חייב על כל שבת ושבת, ולמה יהיה חייב על כל שבת ושבת כיון ששכחה לעיקר שבת, אלא דלא חשבינן שכחה לכולם, וכאילו יודע הוא לעיקר שבת, כיון שידע כבר עיקר שבת אם כן הא מילתא נמי, כיון שיודע עיקר שבת רק ששכח שהיום שבת, הוי כאילו ידע שהיום שבת, ואם ידע שהוא שבת אמרינן דחייב אכל מלאכה ומלאכה, ואם כן בהא מילתא דאינו יודע שהיום שבת בוודאי נמי חייב על כל מלאכה ומלאכה ואף על גב דהיכי ששכח עיקר שבת ולא ידע מן שבת כלל לא אמרינן דהוי כאילו לא שכח שהיום שבת וכאילו ידע דהיום שבת, דודאי תרי מילי לא אמרינן שנאמר דהוי כאילו ידע עיקר שבת וידע גם כן שהיום שבת. עכ''ל. ויש לעיין בבאור הדבר.

**ונראה בהקדם דיסוד המחייב דשגגה הוא לא ביחס לגוף המעשה אלא להעלם הידיעה דהביא למעשה העבירה** והוי שתי סוגי תביעות, דתביעת עונשים הוי ביחס למעשה העבירה שנעשה מכוחו, משא''כ חיוב קרבן בא על ה''שגגה'' דיסודו בתביעה על הגברא לעמוד בידיעתו על חוקי ואיסורי התורה והיכא דנעלם ממנו ידיעתו מחוייב על גוף ההעלמה רק דכל כמה דליכא השלכה מכח העלמתו לא מחייב על ההעלמה, אולם כל כמה דאיכא מעשה תו מחייב על ההעלמה. ונראה דבזה יתבאר הא דמצינו בחיוב קרבן דבעינן את ידיעת הגברא לגוף החיוב ובאור הדבר נראה דכיון דהמחייב דקרבן לא נובע מגוף המעשה אלא רק כמעמיד את העלמתו א''כ ניתן לומר דבשביל להעמיד את הגברא במצב של העלמה בעינן דידוע לו חוסר ידיעתו, ובזה נידונית אי ידיעתו כהעלמה כלפיו, דכל כמה דליכא לו ידיעה ליכא להעדר הידיעה יחס כהעלמה בהגברא.

**והשתא נראה דשרש הנידון בגמ' אי לדון את העלמתו היכא דשכח לעיקר שבת כשגגת שבת** אי דיינינן לפי מצבו בשעת העבירה, ומאחר דכעת ליכא לו ידיעה כלל על מציאות השבת הוי כתינוק שנשבה, או דכל כמה דהיה לו ידיעה מוקדמת תו דיינינן את העלמתו ביחס להך ידיעה ומאחר דידע לשבת נמצא דהתביעה שלו על עצם העלמת שבת ממנו, וכן בידע לעיקר שבת ושכח דהיום שבת כיון דידע את עצם מציאותה של שבת וגם כעת נעלם ממנו רק הזמן א''כ התביעה שלו על מה שידיעתו בעיקר שבת לא העמידה לו את ה''איסור מלאכה'' ביום השבת ולכן התביעה מתיחסת ל''מלאכות''.

**והשתא נראה דכל מה דבעינן לימים מחלקים הוי היכא דהתביעה עומדת מכח מצבו בשעת המעשה**, ובזה אמרינן דכיון דכעת לא יודע שהיום שבת בעינן דבכל שבת יהא יחס עצמי לאי ידיעה ביחס להך שבת, דכל כמה דנעלם ממנו מנין הימים ולא ידוע מתי שבת הוי ''העלמה אחת'' אולם אי דיינינן את התביעה מכח הידיעה שהיתה לו כיון דהך ידיעה התיחסה לכל שבת בפני עצמה הלכך חשיב כשתי העלמות.

**אלא דיעוין בחידושי הרשב''א דמבואר בדבריו כמו המהרש''א.** וז''ל, ומהא דרב ושמואל דאוקימו מתניתין בשהיתה עיקרה של שבת שכוחה ממנו נראה לי גם כן קושיא לפירוש רש"י דמתניתין (עיין לעיל ס"ז ב' ד"ה היודע), דכיון שהיתה עיקר שבת שכוחה ממנו מאי ימים שבינתיים איכא והיאך שמע שהיה שבת, ואפילו ללישנא בתרא מתניתין נמי בין בשהכיר ולבסוף שכח בין בשהיתה עקירה של שבת שכוחה ממנו, אבל לפירוש שני (שם ד"ה על) דאוקימו לה בגזירת הכתוב ניחא, ומבואר ברשב''א דהצריך לימים שבינתים לחלק אלא דעיקר דבריו צ''ע דנראה דהצריך לחלוקת ימים גם בלא ידע כלל לשבת וצ''ב. **ויעוין בראש יוסף** מה דמבאר באור נפלא בעומק כונתו.

**בדין קבלת מצוות בגירות אי מעכבא**

1. **גר שנתגייר בין הגוים.** יעוין בתוס' שלא הודיעוהו מצות שבת, ומבואר דלקבלת מצוות סגי בהודיעוהו מקצת מצוות, והר"מ (פ"ז משגגות ה"ב) העמיד בגר קטן, ופירשו הכס"מ ולח"מ דליכא קבלת מצוות בגר קטן, ומבואר לפי''ז דקבלת מצוות לא מעכבא וס''ל כדעת הראשונים בכתובות י''א דלא בעינן להודיעו את המצוות משיגדיל, ובב"י יור"ד רס"ח כתב שאם לא הודיעו לו מצוות אינו מעכב, וכתב והכי משמע בפרק כלל גדול. ויעוין באילת השחר דמקשה על תירוץ התוס' דמכיון שמתכונן להתגורר בין הגוים ושם אינו יכול לקיים כל המצות, א"כ אין זה קבלת עול מצות.

ויעוי''ש עוד דהעיר מהא דלקמן (דף ע"ב ב') מבואר דגם לענין ע"ז שייך אומר מותר, ופירש"י דהיינו גר שנתגייר בין הגוים, וצ''ע דאיך יתכן שלא הודיעוהו מאיסור ע"ז שזה לכאורה העיקר ביהודי, ומצאתי בחת''ס ס''ח ע''ב ד''ה ר' יוחנן ור''ל, דהעיר בזה וז''ל, בגר גדול שנתגייר אפי' לא הודיעוהו שום מצוה עכ"פ א"א שלא ידע קצת דמקצת מע"ז ועי"ז נתן לבו להתגייר. ועוד במה נתגייר אם לא שעכ"פ נתן לבו לעזוב עבודתו ולקבל עבודת ישראל.

**בגדר המציאות דתינוק שנשבה**

1. **יעוין בהערות הגרי''ש דמוכיח מהא דבעינן דיהא בין הנכרים וכל דלא היה בין הנכרים ל"ש במציאות שיהא שכוח כל עיקר שבת,** וא''כ בזמנינו היהודים החפשים לא הוו תינוקות שנשבו כיון שנמצאים בין יהודים, ובאמת דכן נראה ברמב''ן ב''מ ע''א ע''א ד''ה ועוד בענין ריבית, דכתב דבן המשומדת לא חשיב תינוק שנשבה לענין איסור להלוותו בריבית וז''ל, לא דמי דאילו התם [בתינוק שנשבה לבין הגויים] לא ידע כלל אבל כאן דידע ושביק תורת ישראל ומדבק בע''ז וחקות הגויים הרי הוא משומד גמור, וכן מביא הב''י יו''ד קנ''ט מהנמוק''י ב''מ שם, רק דכתב דהרמב''ם פ''ג מהלכות ממרים דכתב דבני הקראים חשיבי תינוקות שנשבו פליג עלייהו, ומסיק דכיון דמפורש כן ברמב''ם לא שבקינן דברי הרמב''ם המפורשים.

**רק דיעוין בחזו''א** יו''ד א' סק''ו וז''ל, ומה שנחלקו אחרונים בצדוקים בדורות האחרונים אי חשיבי כאנוסים היינו בהכרעת שיעור הידיעה שיודעים ממציאות ישראל ושאבותיהם פרשו מהם ונותנים להם כתף סוררת אי דיינינן להו כשיעור ידיעה למחשב מזיד או לא. ומבואר דעיקר הנושא הוא כמה עומד להם המציאות שיהודי זה לא האופן שבו הם מתנהגים.

ויעוין עוד בחזו''א יו''ד סימן ב' ס''ק כ''ח דמביא משו''ת מהר''ם דכיון דאין אנו יודעין להוכיח דיינינן להו כאנוסין. **ויעוין בחוט השני** ח''ב פרק מ' דדן דהרמב''ן איירי במשומד בזמנם דידע שיצא מכלל ישראל ולא הוי ככת הצדוקים שפיתחו שיטה דזה היהדות, ובזה בעינן שיעמוד להם הידיעה דהם לא הולכים בדרך הנכונה ופורשים ממציאות ישראל וליכא פלוגתא בין הרמב''ן לרמב''ם. ולפי''ז דן בחוט השני דדכל מה דדן החזו''א את הכופרים בזמנינו כאנוסים הוי מחמת שחושבים שמציאותו של היהודי לא קשורה לקיום תורה ומצוות ולא מפקיעים עצמם מיהדות ולכן בהא כו''ע מודו דהוי כאנוסין.

**בפלוגתת רב ושמואל ור' יוחנן ורשב''ל אי תינוק שנשבה חייב קרבן וביסוד שיטת מונבז**

1. יעוין בגמ' דמעמידה דאיכא פלוגתא בתינוק שנשבה אי הוי כהכיר ולבסוף שכח ומחייב קרבן או דפטור. ובבאור טעם הפטור בגמ' מבואר את טעמא דמונבז דגם ס''ל דפטור ויליף ליה מהיקשא דשוגג למזיד דמה מזיד שהיתה לו ידיעה אף שוגג דאית ליה ידיעה, אולם בדעת ר''י ורשב''ל דפטרי פליגי רש''י ותוס' דרש''י מפרש דטעמייהו מחמת דאומר מותר אנוס הוא, ובתוס' פליג עליו וס''ל דטעמייהו כטעמא דמונבז.

**ובשיטת רש''י יש לעיין בתרתי.** האחד. קושית תוס' מהא דאומר מותר לא חשיב אנוס, ומחייבינן ליה לקמן בע''ז וחלב. שנית אמאי שביק לטעמא דמונבז. **ובבאור הא דשביק לטעמא דמונבז איכא שתי דרכים במפרשים.** ושרש הדברים נובע מקושית תוס' ד''ה כ''ש שהוספת, דכל כמה דאיכא היקשא דבעי ידיעה אמאי הכיר ולבסוף שכח פטור, ובראשונים מוכיחים מכח זה דלא כרש''י דנקט דלא שייך בזה בנין אב ממזיד וס''ל לראשונים דלענין הא דהיכא דליכא ידיעה כלל פטור ילפינן בנין אב ממזיד דבעינן דיהא ידיעה לאשוויי כחטא, והא דגם היכא דאיכא ידיעה רק דשגג בקרבן איכא חיוב קרבן להא בעי להיקשא דמזיד. אולם לשיטת רש''י דלא שייך למילף מבנין אב עדיין קשה קושית תוס'. ובחידושי הר''ן מיישב דאי איתא דלא מחייב אלא היכא דאיכא ידיעה בשעת מעשה אין זה קרי שוגג [דבעינן דיהא קיום לשוגג דקרא בשגגה גמורה] הילכך מקיש שוגג למזיד לכל מאי דאפשר לאקשויינהו הן לענין דבעי שהיתה לו ידיעה והן לענין דסגי בשגגה במקצת לאשוויי כשוגג, אולם באחרונים נקטו דזה מה דהכריח את רש''י לפרש דטעמא משום דאומר מותר אנוס הוא. ונאמרו בזה שתי דרכים דבראמ''ה מבאר דהוי באור וטעם לילפותא ממזיד דהוי רק לגבי הא דבעינן דהיתה לו ידיעה והכיר ולבסוף שכח מחייב. ובפנ''י וכן בחידושי מהר''ל מבארים דמונבז עצמו הא דפטר היכא דלית ליה ידיעה לא הוי מהיקשא אלא כמו שנקט בתחילת דבריו דמזיד קרוי חטא ושוגג קרוי חוטא והיינו דהוי סברא דלא חשיב ''חוטא'' בכה''ג.

ומבואר פלוגתא יסודית בין רש''י לתוס' ביסוד טעמא דמונבז דפטר היכא דלית ליה ידיעה, אי הוי מלתא דאונס ולפי''ז תינוק שנשבה הוי היכי תימצי לאומר מותר, או דעצם הדבר דליכא לו ידיעה קודם החטא הוי סיבה דליכא בזה חיוב קרבן. ויש לעיין בבאור הנך טעמי ושרש הפלוגתא דמונבז ורבנן וכן רב ושמואל ורשב''ל ור''י.

**בבאור טעמא דאונס ובאור פלוגתתם**

1. **בבאור הא דחשיב אנוס יעוין ברש''י כריתות** ב' ע''א סד''ה ועל לא הודע, וז''ל, אבל אומר מותר לגמרי דעוקר כל הגוף לאו שוגג הוא אלא אנוס הוא ופטור. ומבואר דרק היכא דמופקע מעצם הידיעה על האיסור כמו תינוק שנשבה בהא חשיב אונס רק דלא בעינן לפי''ז דוקא תינוק שנשבה דמופקע לגמי מהיהדות אלא גם בגוונא דשייך ליהדות רק דלא ידע כלל ממציאותה של שבת הוי אנוס [כן מבואר בחוט המשולש המובא לקמן] . ויעוין בחוט המשולש ח''א סימן י''ג [מובא בבית הלוי ח''א בתשובות מהגר''ח סימן ג'] דתליא בפלוגתת אביי ורבא במכות ז' ע''ב אי אומר מותר מתמעט מגלות מחמת דהוי אונס או דהוי קרוב למזיד, דאביי ס''ל דהוי אונס. ובתוס' ס''ל דהוי מיעוט מסוים בשגגה, ובדעת רש''י נוקט הגר''ח דפליג על תוס' וס''ל דהוי מפטורא דאונס. ורק בדעת רבא דס''ל דהוי קרוב למזיד מוכיח הבית הלוי מדינא דמתניתין דשוכח עיקר שבת חייב קרבן דהא דחשיב קרוב למזיד הוי רק ביחס לגלות אולם יעוין ברמב''ן במכות שם דמצדד דהא דחשיב קרוב למזיד הוי רק בהכאה דכתיב מכה נפש בשגגה וכיון דעל גוף ההכאה הוא קרוב למזיד לא איכפת לן דביחס לעבירה הוא שוגג משא''כ בחיוב קרבן דכתיב תחטא בשגגה דבזה היחס הוא לחטא, רק דיעוי''ש דנקט לפי''ז דלא הוי רק בתינוק שנבה אלא בכל אומר מותר ולכן תמה לפי''ז מ''ט דאביי דבעלמא לא חשבינן ליה לאנוס והכא בהכאה חשיב כאונס.

**ובישוב הגמ' בדף ע''ב ע''ב וסנהדרין ס''ב מאומר מותר בע''ז יעוי''ש דמישב בשתי אופנים**. או דהתם איירי בהכיר ולבסוף שכח, או דרק באומר מותר כל הגוף איכא למימר דאנוס הוא דמאין היה לו לשום על לבו לשאול שום שאלה. אבל אם יודע עיקר הדין דע"ז אסורה היה לו לשאול כל פרטי הדינים שיזדמנו לו וללמוד כל פרטי האיסור. **וסברא זו מבוארת בריטב''א מכות** שם בבאור שיטת רש''י וז''ל, עוד תירצו דהתם מיירי בשאינו עוקר כל הגוף דידע לשבת או לע"א ודכותה לעשה או לאו או בתחומין לשבת כדאיתא התם שאם אמר מותר לגמרי פטור מקרבן, והכא בעינן לומר שאומר מותר לגמרי שאין יודע בו שום איסור עכ''ל. אולם יעוין תוס' בסנהדרין ס''ב ד"ה העלם זה וזה, דנקט דלא חשיב אומר מותר אלא היכא שאומר שמותר לגמרי ואין איסור כלל, כגון תינוק שנשבה לבין הגוים, אבל שאר אומר מותר כגון בשוכח ואי מדכרו ליה מדכר לא הוי אומר מותר.

**ועיקר דבריו דאביי ס''ל כר' יוחנן דאומר מותר אנוס הוא** יעוי''ש ברמב''ן וז''ל, ואי מפרשינן ליה כגון בתינוק שנשבה לבין הגוים, איכא למימר אביי סבריה דר' יוחנן אמר דפטר ליה אפי' בשאר מצות כדאי' בפ' כלל גדול (שבת ס"ח ב') ורבא אמר לך טעמא דהכא משום דבעינן מכה בשגגה כדפרישית.

**בבאור הפלוגתא אי איכא בתינוק שנשבה לפטורא דאונס**

1. **יעוין בחוט המשולש** שם שנראה מדבריו דפלוגתתם בעיקר הדבר אי חשיב אונס. וז''ל, וא"כ לענין קרבן ודאי שוגג גמור מיקרי אפי' אומר מותר מעיקרו ועוקר כל הגוף כגון תינוק שנשבה לבין העו"ג ולא ידע כלל שהוא ישראל. ולענין גלות בישראל אינו נקלט דלא סגי ליה בגלות דקרוב למזיד הוא.

**ובאמת דבתוס' מבואר להדיא דגם תינוק שנשבה לא חשיב אנוס ורק לענין גלות חשיב שוגג,** רק דבעיקר הדבר יש לעיין אמאי לא חשיב אונס דמאי הו''ל למעבד, ומ''ש מאדם שסמך על רוב דמבואר בגמ' נדה י''ח דבא עליה שלא בשעת וסתה דהוי אונס דמה הו''ל למעבד כיון דסמך על רוב. ומבואר דכל היכא דלא היה צריך להעלות בדעתו חשיב אנוס ומה לנו יותר מתינוק שנשבה דלא הו''ל לאסוקי אדעתיה. ויעוין בפנ''י וז''ל, ואין לך אונס גדול מתינוק שנשבה וגר שנתגייר דמאי אית להו למיעבד כיון שלא היה להם ידיעה מעולם. מיהו אי לאו דאשכחן דמזיד נמי מיקרי חוטא א"כ תו לא הוי משמע דחטא למעוטי אנוס אלא אדרבה למעוטי מזיד וכל שקרוב למזיד כדאשכחן בכמה דוכתי דלשון ''חטא'' היינו שוגג, ומזיד מיקרי ''עון'', וא"כ היה באפשר לומר דתינוק שנשבה חייב בקרבן אף על גב דאנוס רחמנא פטריה היינו כגון מיתה או מלקות וממון אבל בקרבן אפשר דחייב דכפרה מיהא בעי כדאשכחן לקושטא דמילתא דרבנן מחייבי ליה בקרבן אף על גב דאנוס הוא והיינו מהאי טעמא גופא.

**ומבואר בפנ''י דשייך לדון דהמחייב דכפרה דנובע משגגה לא בעי לחפצא ד''עוון'' אלא תליא ב''חטא''**, ו''חטא'' חשיב גם באונס, אלא דצ''ב מההיא דנדה י''ח דבא עליה שלא בשעת וסתה חשיב אונס. ויעוין באילת השחר דהקשה כן ומיישב וז''ל, וי"ל דדבר שיש בעולם אף על פי שלא ידוע הוי שוגג אבל דבר שעדיין אינו נמצא שלא שייך שאדם ידע הוי אונס, לכן שלא בשעת וסתה דצריך שיתחדש יציאת דם הוי אונס משא"כ תינוק שנשבה שהדבר יש בעולם אף על פי שהוא לא יודע הוי רק שוגג.

**ובעיקר באור פלוגתת רבנן ומונבז ורב ושמואל ורשב''ל ור''י אי איכא לפטורא דאונס בקרבן יעוין בחת''ס דמבאר דהוי נידון יסודי בעיקר גדר חיוב קרבן אי הוי עונש או כפרה,** ומבאר לפי''ז דגם הפלוגתא אי איכא חיוב קרבן היכא דאית ליה ידיעה על הלאו והכרת תליא בנידון זה. וז''ל, והנלע"ד דכשתימצי לומר בדברי מונבז יראה דלדידי' מיחשב חיוב קרבן כעונש מן העונשים דחייבי' רחמנא בקרבן ומה"ט גופא חייבי' רחמנא כל שיש לו ידיעה טפי דיש לחייבו ייתר כשיש לו ידיעה משאין לו ידיעה ומ"מ גם בהכיר ולבסוף שכח נמי חייב. אבל שכוח מעיקרא שהוא ממש אונס גמור אין ראוי לענשו זה הוא סברת מונבז. אמנם לר"ע לא יתואר חיוב קרבן בעונש כלל אדרבא מיחס חס רחמנא עליו להצילו מעונש וניתן לכפרה ומשו"ה כל שידע בכרת או אפי' בלאו לית לי' כפרה כי גדול עונו ואמנם שכוח מעיקרא נהי דאין ראוי לענשו מ"מ לא ימלט מקצת חטא דעכ"פ אינו כמי שאנסוהו נכרים, וכיון שהקרבן אינינו לעונש אדרבא מיחס רחמנא עליו א"כ שכוח מעיקרא ראוי לחוס עליו טפי ולחייבו קרבן.

**בבאור שיטת תוס' דהוי גזה''כ בחיוב קרבן**

1. **בשיטת תוס' יש לעיין דכל כמה דלא חשיב אונס מהו גדר הפטור.** וניתן לומר בזה שתי אופנים, או דהוי כמו פטורא דאומר מותר בגלות דנלמד משגגה יתירי, ומבואר דכל כמה דבעינן ל''שגגה'' שייך למימר דהוי חסרון ב''שגגה'' למרות דלא הוי אונס וה''ה הכא גדר הילפותא הוא דהוי חסרון בשגגה כההיא דפטור גלות דס''ל לתוס' דנלמד משגגה יתירא ולרבא הוי מחמת ד''קרוב למזיד'' ולאביי הוי מצד דהוי ''קרוב לאונס'', אולם מצורת הילפותא דמונבז מהיקשא למזיד דבעי ידיעה נראה דהוי מיעוט בחיוב קרבן דחיובו תליא בידיעה, והבאור בזה לפי מה שבארנו לעיל את יסוד התביעה בחיוב קרבן דנובע מכח העלם הידיעה ובזה איכא למימר דהאי תביעה דהעלמה מישך שייכא היכא דהיתה לו ידיעה ובזה איכא לתביעה על העלמתה ממנו, אולם היכא דלא שייך כלל לידיעה ליכא לו תביעה על מה דליכא לו הך ידיעה.