15 קבלת פסולין ב - הערות בדיני הגמ_ד
קטגוריות: ש_ס / לד סנהדרין / סנהדרין עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ד' ז' כסליו תשע"ג

**א**

א] כתב המרדכי בסימן תרפ"ז, ז"ל, וגמ"ד היינו איש פלוני אתה זכאי איש פלוני אתה חייב וכן אם פסקו לישבע, וי"מ דוקא כשנשבע או נתן כבר על פיהם וכן פי' רבינו תם, וראי' מפרק יש נוחלין וכו' רצונך השבע וטול ונשבע אינו יכול לחזור בו, לפי גרסת הספרים דגרסי ונשבע אינו יכול לחזור, משמע דקודם השבועה יכול לחזור בו, אבל אי גרסינן נשבע ואינו יכול לחזור בו משמע דאפילו קודם שבועה אינו יכול לחזור בו, ותליא באשלי רברבי עכ"ל, והביאו בדרכי משה סימן כ"ב, ומבו' בד' הרמ"א שם דדין זה הוא לכו"ע, ורק לדעת הסוברים דלא חשיב גמ"ד אלא בשהוציא הממון על פיו, ה"נ לא חשיב גמ"ד עד שישבע, עיי"ש.

ובס' ישועות ישראל שם סק"ד הביא שכ"ה מבו' גם בתשו' מהר"ם מינץ סימן צ"ד, דכל שפסקו בי"ד שישבע התובע ויטול חשיב כגמ"ד, ועיי"ש שתמה ע"ז, דבד' המרדכי מבו' דלדעת הסוברים ברצונך השבע וטול דל"ה גמ"ד עד שנשבע, ה"נ כשפסקו הבי"ד לישבע צריך שישבע דוקא, וקודם שנשבע יכול לחזור מדינם, עיי"ש בדבריו.

אמנם באמת בד' המרדכי מבו' דס"ל, דלדעת הסוברים ברצונך השבע וטול דל"ה גמ"ד עד שנשבע, ה"נ בכל דין לא חשיב כגמ"ד אלא כשנתן כבר על פיהם, והרי שנקט בדעתם דס"ל דלא חשיב כגמ"ד אלא כשנעשה מעשה עפי"ז, וע"כ בכל דין לא חשיב כגמ"ד עד שנתן הממון על פיהם, ובשבועה לא חשיב כגמ"ד עד שישבע, ואשר ע"כ שפיר כתב דלדעה זו גם כשפסקו בי"ד לישבע לא חשיב כגמ"ד עד שנשבע.[[1]](#footnote-2)

ולפ"ז הרי שפיר כתב הרמ"א דלדעת הטור דחשיב כגמ"ד כשפסקו בי"ד את הדין אף שלא נעשה מעשה עפי"ז, ה"נ כשפסקו בי"ד לישבע חשיב כגמ"ד אף קודם שנשבע, וז"ב.

ב] ובעיקר הדין בזה, אם לדעת הסוברים דברצונך השבע וטול לא חשיב כגמ"ד עד שנשבע, ה"נ כשפסקו בי"ד שישבע ויטול לא חשיב כגמ"ד עד שישבע, כמדומה שנחלקו בזה הראשונים ז"ל.

דהנה ז"ל הרמב"ן ב"מ דל"ד., והדברים נראים כן דכיון דאמר בב"ד רצונך השבע וטול וקבל עליו זה ואמר הריני נשבע, אינו יכול לחזור בו שזהו גמר דינו וכו', שהרי אם אמר נאמן עלי אבא ואמר אביו ישבע ויטול ודאי הרי זה גמ"ד ואינו יכול לחזור בו, הכא נמי הרי אמר ישבע ויטול וקבל עליו הלה, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א והריטב"א שם.

ומבו' בדבריהם, דהך מילתא דאם אמר נאמן עלי אבא ואמר אביו ישבע ויטול הוי זה גמ"ד, מודו בזה ר"ת ודעימי', וזהו שכתבו דכ"ה דבכה"ג חשיב כגמ"ד, ה"נ בדין דכשאמר הבע"ד עצמו רצונך השבע וטול וקיבל עליו הלה חשיב כגמ"ד.

ג] ובמה שעמד הישועו"י דכ"ה דכשאמר רצונך השבע וטול לא חשיב כגמ"ד עד שישבע, ה"נ בדין דכשפסקו בי"ד שישבע ויטול לא חשיב כגמ"ד עד שישבע, לכאו' הי' נראה דהדבר תלוי בפלוגתת הראשונים.

דהנה דעת ר"ת גופי' ודעימי' היא דכ"ה דכשאמר רצונך השבע וטול לא חשיב כגמ"ד עד שנשבע, ה"נ כשאמר הריני משלם לא חשיב כגמ"ד עד שישלם, אך הרמב"ן בב"ב דקכ"ח. פליג ע"ז, ז"ל, ואין דבריו של רבינו תם ז"ל נוחין בזה, שכיון שאמר הריני משלם הרי הוא כגמ"ד ומ"ש מנאמן עלי אבא וגמרו דינו ואמרו לו שלם, ואפילו למי שגורס בכאן ונשבע אינו יכול לחזור בו י"ל מפני שעדיין מחוסר שבועה ושמא לא ישבע, עכ"ל, וכ"ה דעת ראב"ן במכילתין והאו"ז בסימן ט"ו, וכמש"כ הש"ך סימן כ"ב סקי"ח, וכתב כן בדעת הרמ"א שם.

והנה לדעת ר"ת גופי' דבאמר הריני משלם לא חשיב כגמ"ד, אף שאם חייבוהו בי"ד לשלם חשיב כגמ"ד, הרי בע"כ דקבלה בפני בי"ד לא חשיבא כלל כגמ"ד, כיון שהבי"ד לא פסקו כן, אלא הוא מקבל על עצמו, ואף אם אמרו לו הבי"ד לעשות כדבריו, לא חשיב זה כגמ"ד, ואינם אלא כמשיאים לו עצה, וכמש"כ החזו"א סימן י"ז סק"ו, ולפ"ז הרי דה"נ הא דברצונך השבע וטול לא חשיב כגמ"ד, הוא מה"ט גופא דקבלה בפני בי"ד לא חשיבא כגמ"ד, אך כל שפסקו בי"ד שישבע ויטול, ודאי דחשיב כגמ"ד, שהרי לא מצינו מקור כלל דמכח הא דמחוסר שבועה לא חשיב כגמ"ד, ואדרבה ממה שדימו הריני משלם לרצונך השבע וטול, מבו' דאם קבלה בפני בי"ד חשיבא כגמ"ד, גם רצונך השבע וטול חשיב כגמ"ד, אף שהוא מחוסר שבועה, וממילא דכל שפסקו בי"ד שישבע ויטול חשיב כגמ"ד.

אך לדעת החולקים דס"ל דכשאמר הריני משלם חשיב כגמ"ד, והרי דקבלה בפני בי"ד חשיבא כגמ"ד, ואפ"ה ס"ל דכשאמר רצונך השבע וטול לא חשיב כגמ"ד עד שישבע, משום שהוא מחוסר שבועה, הרי לכאו' בדין דה"נ כשפסקו בי"ד שישבע ויטול לא חשיב כגמ"ד.[[2]](#footnote-3)

ד] אמנם הנה מד' הרמב"ן בב"מ הנז' מבו' דפשיטא לי' דבאמר נאמן עלי אבא ואמר אביו ישבע ויטול הוי זה גמ"ד, והרי הרמב"ן גופי' בב"ב כתב די"ל דרצונך השבע וטול לא חשיב כגמ"ד משום שהוא מחוסר שבועה, ואפ"ה פשיטא לי' דכשקיבל עליו דיין פסול ואמר ישבע ויטול הוי זה גמ"ד.

ונראה הטעם בזה, דהא דברצונך השבע וטול לא חשיב כגמ"ד עד שישבע, הוא משום דכל הא דקבלה בפני בי"ד חשיבא כגמ"ד, הוא רק משום דהוי כציוו לו בי"ד לעשות כקבלתו, אך ברצונך השבע וטול לא חשיב כציוו בי"ד לעשות כקבלתו, שהרי אינו מחויב לשלם עד שישבע חבירו, וגם ל"ש לומר דהוי כציוו בי"ד את חבירו לישבע, שהרי אין חבירו מחויב לישבע, וע"כ לא חשיב כגמ"ד, אך באמר נאמן עלי אבא ופסקו בי"ד שישבע ויטול ודאי דהוי זה כגמ"ד.

**ב**

ה] בעיקר הא דבקיבל עליו פסול אין יכול לחזור בו לאחר גמ"ד וקודם גמ"ד יכול לחזור בו, יש להסתפק אם תליא מילתא במה שקודם גמ"ד עדיין לא פסקו בי"ד את הדין, או דתליא במה שקודם גמ"ד עדיין לא נשלמה הנאמנות שקיבל עליו.

ונראה דיש ללמוד לזה, ממש"כ הראשונים דכ"ה דבנאמן עלי אבא ואמר אביו ישבע ויטול חשיב כגמ"ד, ה"נ בדין דכשאמר רצונך השבע וטול וקיבל עליו הלה חשיב כגמ"ד, והנה אי נימא ד"קודם גמ"ד" הוא כ"ז שלא נשלמה הנאמנות שקיבל עליו, הרי דהגם דכשאמר נאמן עלי אבא ואמר אביו ישבע ויטול חשיב כגמ"ד, ומשום שכבר פסק אביו את הדין, מ"מ כשאמר רצונך השבע וטול שהאמין את שכנגדו בשבועה, בדין דלא חשיב כגמ"ד אלא כשנשבע שכנגדו, ונשלמה הנאמנות שקיבל עליו.

ומד' הראשונים שדימו זל"ז מבו' דפשיטא להו ד"קודם גמ"ד" הוא קודם שפסקו בי"ד את הדין, וע"כ שפיר דימו, דכ"ה דכשאמר אביו ישבע ויטול חשיב כגמ"ד, ה"נ כשאמר הוא עצמו רצונך השבע וטול וקיבל הלה עליו חשיב כגמ"ד.

ו] אמנם הנה ז"ל מהר"ם מר"ב בתשו' ד"פ סימן תש"ח ונד' בתשו' הרשב"א ח"א סימן תתס"ח, על ראובן שקבל עליו ב' עדים שנגעו בעדותם ולאחר שהעידו בבית דין רצה לפסול העדות יען כי הם נגעו בעדותן, נראה דראובן אינו יכול לחזור בו אחר שקבל אותם והעידו בבי"ד דהא לאחר גמ"ד אינו יכול לחזור בו וכו' והעדאת העדים כגמ"ד דמי כדאיתא בפרק שבועת העדות, והו"ל כההיא דיש נוחלין וכו' רצונך השבע וטול ונשבע אינו יכול לומר לחזור בו, ומה גמ"ד יש לשם או מי ישב בדין, אלא ודאי שכיון שאין אחר מעשים אלה כלום כגון העדאת עדים דתו לא מצו מסהדי בענין אחר דכיון שהגידו שוב אינן חוזרין ומגידין, וכן כשנשבע הבעל דין ע"פ שכנגדו הוה ליה כגמ"ד לגבי דיינין שכיון שאמרו איש פלוני אתה זכאי שוב אינם רגילין לישא וליתן בדין, עכ"ל.

ומ' מדבריו, דלעולם חשיב כגמ"ד כשנשלם הנאמנות שקיבל על עצמו ואין אחר מעשה זה כלום, וע"כ בקיבל עליו דיינם חשיב כגמ"ד כשאמרו איש פלוני אתה זכאי, ומשום דאח"כ אינם רגילין לישא וליתן בדין, אך אם היו רגילין אח"כ לישא וליתן בדין, ל"ה חשוב זה כגמ"ד, שעדיין לא נשלמה הנאמנות שקיבל עליו, ובקיבל עליו עדים חשיב כגמ"ד כשהעידו, משום שאין חוזרין ומגידין, ונשלמה הנאמנות שקיבל עליו, ובאמר רצונך השבע וטול חשיב כגמ"ד כששבע שכנגדו.

ז] והנה לפ"ז הי' נראה, דמהר"ם דס"ל דכשהעידו העדים חשיב כגמ"ד, אזיל לטעמי' דס"ל ברצונך השבע וטול דלא חשיב כגמ"ד אלא כשנשבע, והרי דגמ"ד היינו שנשלמה הנאמנות שקיבל עליו, וע"כ ה"נ בשקיבל עליו עדים והעידו חשיב כגמ"ד, אך לדעת הסוברים דרצונך השבע וטול חשיב כגמ"ד מיד משום דחשיב כפסק בי"ד שישבע ויטול, ואף שעדיין לא נשלמה הנאמנות שקיבל עליו, וגם בדעת החולקים מבו' בד' הרמב"ן דהוא משום דמחוסר מעשה, וע"כ לא חשיב שציוו לו בי"ד כן, וכמש"נ לעיל סק"ד, הרי דה"נ כשקיבל עליו עדים לא חשיב כגמ"ד אלא כשפסקו בי"ד על פיהם.[[3]](#footnote-4)

ח] אמנם בד' הריב"ש בסימן ת"צ מבו', דהגם דמסיק שם כדעת הרמב"ן ודעימי' דכשאמר רצונך השבע וטול חשיב כגמ"ד אף קודם שנשבע, מ"מ ס"ל דכל שקיבל עליו עד פסול והעיד חשיב כגמ"ד כשנתקבלה עדותם בבי"ד, עיי"ש.

ונראה בטעמו, דהגם דס"ל דגמ"ד היינו שפסקו בי"ד את הדין, ולא תלי במה שנשלמה הנאמנות, מ"מ ל"ב שיתחייב ממון בבי"ד, אלא כל שגמרו בי"ד את דין מה שקיבל עליו חשיב כגמ"ד, וע"כ לגבי עדות חשיב כגמ"ד כל שנתקבלה העדות בבי"ד, שגמרו בי"ד את דין העדות, ולא תלי במה שהעידו העדים כל' מהר"ם, אלא במה שנתקבלה עדותם בבי"ד, (ואמנם דהיא שעה אחת, דבשעה שמעידים מתקבלת עדותם, ובגווני דבעינן דו"ח ואין עדותם מתקבלת עד דו"ח, גם לא חשיב שנגמרה עדותם, שהרי עדיין בידם לחזור בהם), ומאידך לגבי שבועה חשיב כגמ"ד כל שאמר רצונך השבע וטול וקיבל עליו הלה, כיון דנגמר הדין בבי"ד שישבע הלה ויטול.

**ג**

ט] כתב הנימו"י בב"ב דקכ"ח., ז"ל, דלאחר שישבע אינו יכול לחזור בו ולומר משטה הייתי בך בשום טענה בעולם, דהוה כאילו א"ל אני מאמין לך שהדין עמך אם תשבע, וכיון שהאמינו שוב אינו חוזר ומגיד, ואם א"ל בפני ב"ד רצונך תשבע וטול וקיבלה הלה הוי כאילו צוו כן הב"ד ואע"פ שלא נשבע זה עדיין אינו יכול הלה לחזור בו וכו', א"נ גרסינן ונשבע בשלא קיבל בפני ב"ד כלומר כשאמר לו רצונך תשבע ותטול ונשבע אינו יכול לחזור בו כיון שנשבע, עכ"ל.

ובחזו"א סימן י"ז סק"ט ד"ה מיהו כתב דמבו' בד' הנימו"י דאיכא תרי קנינים שמכחם מועיל קבלת פסולין, דאיכא קנין של כח בי"ד, ואיכא קנין הודאה, וע"כ אם א"ל בפני בי"ד ה"ז מועיל משום קנין דכח בי"ד, ואם א"ל כן חוץ לבי"ד ונשבע, ה"ז מועיל משום קנין הודאה, וכמש"כ הנימו"י דאני מאמין לך שהדין עמך, עכ"ד.

י] אמנם לכאו' יל"פ ד' הנימו"י בע"א, דכשאומר רצונך השבע וטול בפני בי"ד, כיון דהוי כאילו ציוו לו הבי"ד חשיב כגמ"ד, ומשא"כ כשאומר שלא בפני בי"ד לא חשיב כגמ"ד עד שנשבע, וכ"ה בל' הר"ן שם, ז"ל, וכאילו גמרו ב"ד את דינו ואמרו כן, עכ"ל, וכ"ה בחי' הריטב"א ב"מ דל"ד., ז"ל, וכן עיקר דכיון שהוא חייב עצמו בבי"ד אין לך גמר דין גדול מזה, עכ"ל, ולפ"ז הרי ביסוד הדין חד דינא הוא, דכל שנגמר הדין חיילא הקבלה, ואך דכשאמר כן בפני בי"ד הוי הגמ"ד מיד, וכשאמר כן חוץ לבי"ד ל"ה הגמ"ד עד שישבע.

ושו"ר בד' החזו"א גופי' שם סק"ז שעמד ע"ד הנימו"י דמהיכ"ת דר"מ פליג גם בנשבע, ולכאו' לדעת החזו"א גופי' סק"ד דטעמא דר"מ הוא משום שאין דעתו להשתעבד, ניחא, וכתב דצ"ל דבאמת אין חילוק בין קיבל בבי"ד לקיבל חוץ לבי"ד, אלא קיבל בבי"ד שם גמ"ד עלי' וחוץ לבי"ד חסר גמ"ד, וכל שנשבע חשיב כגמ"ד אף כשקיבל עליו חוץ לבי"ד, ודקדק כן מל' הנימו"י, וכתב לפ"ז דלדעת האו"ז דל"מ קבלה חוץ לבי"ד אף אם נגמר הדין, הדין נותן דגם בקיבל עליו שבועה חוץ לבי"ד ל"מ אף אם נשבע שכנגדו, דכל הא דמהני מה שנשבע, הוא לחשבו כגמ"ד.

ועיי"ש שעמד לפ"ז ע"ד הב"י בסימן כ"ב שכתב במעשה שהי' במודה במקצת שאמר לחבירו שלא בפני בי"ד אם תשבע אשלם לך, וקפץ ונשבע בלא נק"ח, וכתב הב"י דאינו יכול לחזור בו כיון שנשבע עיקר השבועה אע"פ שחסר האיום וחוזר ונשבע בנק"ח ונוטל, וכתב ע"ז, ז"ל, וא"ת כיון שצריך לחזור ולישבע אכתי לא הוי גמ"ד ויכול לחזור, י"ל דלאו מתורת גמ"ד אתינן עלי' אלא משום דהימני' בשבועתי' וכ"כ בנימו"י דאמר לו שלא בפני בי"ד השבע וטול אחר שנשבע אינו יכול לחזור בו, דהו"ל כאילו אמר לו אני מאמין לך שהדין עמך אם תשבע וכיון שהאמינו שוב אינו חוזר, עכ"ל, ולפי הנ"ל הרי כל הא דכשנשבע אינו יכול לחזור בו, הוא משום דחשיב זה כגמ"ד, כדחזינן דלדעת ר"מ דיכול לחזור בו אחר גמ"ד, יכול לחזור בו אחר שנשבע, וצ"ע בזה.

יא] אמנם לכאו' יש להוכיח כד' הב"י דהיכא דנשבע ל"ב לתורת גמ"ד, אלא משום דהימני' בשבועתי', מד' הרמב"ם דלא חשיב כגמ"ד אלא כשהוציאו הממון, ואילו ברצונך השבע וטול ס"ל דכל שנשבע על פיו אינו יכול לחזור בו, ובע"כ דהא דכשנשבע אינו יכול לחזור בו, אי"ז משום דאחר גמ"ד אינו יכול לחזור בו, אלא משום דהימני' בשבועתי'.

אך למש"נ לעיל סק"א מד' המרדכי נמצא, דלעולם הא דל"מ לחזור בו אחר שנשבע, הוא חד דינא עם הא דל"מ לחזור בו אחר שהוציאו הממון, והיינו דכל שעשו מעשה ע"פ דבריו חשיב זה כגמ"ד, וע"כ בנאמן עלי אבא לא חשיב כגמ"ד עד שנתן הממון על פיהם, ובשבועה לא חשיב כגמ"ד עד שישבע, ולפ"ז שפיר י"ל דכל שנשבע שלא בנק"ח, ל"ש לחשבו כגמ"ד, אף דנעשה מעשה ע"פ דבריו, וצ"ע בזה.

וי"ל עוד, עפי"ד התמים דעים דשבועה במקום פירעון קיימא, וע"כ כל שנשבע חשיב כהוציאו את הממון על פיו, ודו"ק.

?עיי"ש בתמים דעים שהוכיח דברצונך השבע וטול א"א לומר דאחר שנשבע, דא"כ ל"ה פליג ר"מ דיכול לחזור בו, דא"כ הויא שבועה זו חוכא ואיטלולא.

?הגר"ש איגר דקטן דפסול גם משום עשאאי"ל חשיב כתרת"ל, והגרע"א פליג דמה לי חד פסול מה לי תרי פסולי.

?נידון האחרונים בב' דיינים פסולין, י"ל דתלוי אם הקבלה היא על הדיין, דיש לדון על כל דיין בפנ"ע, או הקבלה היא על דין החיוב, דהדין הוי תרת"ל. - וי"ל דגם אם הקבלה על הדין, מ"מ כבר אי"ז גוזמא ולא אמרינן דלא גמר ומקני, כיון שבכל א' אינו מוסיף רק דבר א'.

1. ועי' היטב בד' ראבי"ה בסימן תתקנ"ז שג"כ מבו' מדבריו דלדעת הסוברים דברצונך השבע וטול לא חשיב כגמ"ד עד שנשבע, ה"נ כשפסקו בי"ד דישבע ויטול לא חשיב כגמ"ד עד שישבע, וזהו שדן שם דלא חשיב דעבד כר' אלעזר עד שנשבעו היורשים, - אך גם בדבריו שם נראה דלדעה זו גם בחיוב ממון לא חשיב כגמ"ד עד שהוציאו הממון, וזה ממש"כ שם דלדעת הסוברים דלא גרסינן ונשבע, גמ"ד הוי איש פלוני וכו', והרי דלדעת החולקים ל"ה איש פלוני וכו' גמ"ד עד שיוציאו הממון. [↑](#footnote-ref-2)
2. והי' מקום לפרש עוד בזה, דהא דברצונך השבע וטול לא חשיב כגמ"ד עד שישבע, הוא משום דדמי להיכא דאומר שאם יביא עדים על פרט פלוני יטול, ומן הדין לא סגי בעדים על פרט זה, דבפשוטו ודאי לא חשיב כגמ"ד עד שיעידו העדים, וה"נ בשבועה דכוותה, - ולפ"ז הרי דה"נ כשפסקו בי"ד שישבע התובע ויטול לא חשיב כגמ"ד, דומיא דאם פסקו בי"ד שאם יביא עדים על פרט מסוים יזכה בדין, דלכאו' לא חשיב כגמ"ד, - אך בדעת ש"ר נראה דס"ל דשאני שבועה מעדות, וכ"ה בתמים דעים סימן ר"ח, ז"ל, ואין נראה בעיני דשבועה "במקום פירעון עומדת", וכ"ה דאמרינן גבי אתן לך אע"פ שלא נתן עדיין אלא שחייבוהו בי"ד ע"י גמ"ד שוב אינו יכול לחזור בו וכו', עכ"ל. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובאמת דעת הרמ"ה בסוגיין ובב"ב דקכ"ח. דגם בקיבל עליו עד פסול לא חשיב כגמ"ד עד שיחייבוהו בי"ד על פיו, ואמנם הרמ"ה ס"ל כן גם לגבי רצונך השבע וטול דלא חשיב כגמ"ד רק כשנשבע וחייבוהו בי"ד על פי השבועה, וכ"ה דעת הרי"מ בב"ב שם, והרמב"ן שם תמה ע"ז, עיי"ש, ובל' הרי"מ שם אינו ברור אם לגבי עדות ג"כ בעינן שיחייבוהו בי"ד ע"פ העדות, אלא סגי במה שהעידו בבי"ד, עיי"ש, ועי' רי"ו נתיב א' חי"ג, - ואמנם בד' הנימו"י בסוגיין מבו' דגמ"ד דעדות הוי רק כשפסקו בי"ד על פיהם, אף דלענן שבועה ס"ל דכל שנשבע ודאי הוי גמ"ד, אף אם לא פסקו בי"ד את הדין עפי"ז. [↑](#footnote-ref-4)