חבורה ד פרק כירה
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / מלאכות שהיה והטמנה / הרב משה יפהן / שהייה חזרה ובישול ומעשה שבת

חבורה ד פרק כירה. לו: לז. 4

נחזור ונעמיד הנושא כאן בסוגיא. ואסדר קודם הסוגיא כשיטת הרמב"ם תוספות ורוב הראשונים וכן הוא להלכה. שיטת חנניה היא דנאסרה שהייה יסודו דיהיה מושהה על גחלים בשבת. או אש כשאינו גרוף וקטום וטעמו משום דאיכא חשש שיחתה בגחלים וחיתוי הוא מלאכת מבעיר. והביעור דאע"פ שהחיתוי אסור אמנם שמא מתוך טורדו על אוכלו הוא יחתה את הגחלים להגביר חומם כדי שאוכלו ימהר להתבשל. ואמר חנניה דאיסור זה הוא עד כדי שיהא מבושל כשיעור מאב"ד משום שהיכן שכבר ראוי לאוכלו ע"י הדחק אינו טרוד כל כך ויזכור שאסור לחתות. והנה חכמים פליגי וסוברים שנאסר שהייה אפילו אם הוא מבושל כל צרכו והטעם הוא לכאורה דעדיין יש חשש שיבוא לחתות משום שהוא מתבשל ויפה לו ועדיין הוא טרוד על אכלו. אמנם זה ברור דהיכן שהוא מבושל כל צרכו והוא מתבשל ורע לו ליכא חשש חיתוי. ובאמת סברו התוספות דזה שיטת רב ורבי יוחנן בע"ב דסברו דאיסור שהייה זה רק היכן שהוא מבושל כל צרכו ומתבשל ויפה לו ולא היכן שהוא מתבשל ורע לו. וכן מצינו בב"ש בדעת חנניה לדעת רש"י והרשב"א דהתירו חמין ואסרו תבשיל והביאור דחלקו על בית הלל וסברו דיש חשש חיתוי כשאינו גרוף וקטום כשמתבשל ויפה לו אבל אין איסור כשמתבשל ורע לו. והתוספות הוסיפו דבית שמאי סברו דבחמין אפילו במאב"ד הותר להשהות דמכיון דאחרי שהוא מתבשל כל צרכו אין לו תועלת בחיתוי דהוא מתבשל ורע לו אם כן ליכא חשש שיחתה גם כשהוא כמאב"ד. והנה מבואר בתוספות ד"ה אא"ב דרבי מאיר ורבי יהודה סברו דבאינו מבושל כל צרכו אפיללו במתבשל ורע לו אסרו שהייה וצ"ב מדוע הרי ליכא חשש חיתוי. והביאור הוא דיש גזרה מבושל כל צרכו אטו אינו מבושל כל צרכו ולעומת זאת רב וחנניה לא גזרו. יוצא דחנניה סבר דרק בפחות ממאב"ד יש חשש חיתוי. וחכמים חששו לחיתוי אפילו במבושל כל צרכו. חוץ אם מתבשל ורע לו דאז טעם האיסור הוא משום גזירה.

והנה חכמים אמרו דכדי שיותר שהייה צריך שיהיה גרוף וקטום וטעם ההתר הוא שיהא לו הכר או שיסיח דעת מהבישול ואז ליכא חשש חיתוי. והרשב"א והרמב"ם סברו בדעת בית הלל דבגרוף וקטום הותר אפילו פחות ממאב"ד דליכא חשש חיתוי כלל. והרא"ש בשם רבינו יונה וכן משמע בתוספות דלא הותר פחות משיעור מאב"ד. והטעם הוא כנראה דכיוון שאינו מבושל כלל יש יותר חשש שיבוא לחתות. [או שיש חשש שיבוא להשהות באינו גרוף וקטום. ואם כן נשאל מדוע לא אסרו גם כמאב"ד בגרוף וקטום אטו אינו גרוף וקטום. וצ"ל דבאופן זה יש יותר חשש ודאי שיבוא לחתות משא"כ אם מבושל כמאב"ד דהגם שנאסר להשהות אמנם יש חשש פחות שיבוא להשהות וממילא לא גזרו אטו זה.

והנה בית שמאי לדעת חכמים אסרו גם בגרוף וקטום להשהות תבשיל ומצינו ברש"י שני ביאורים או דחששו לחיתוי וכן סברו התוספות דהחשש הוא משום חיתוי והנה צ"ל דהגם דהוא גרוף וקטום מכל מקום להצד דהגריפה אינה לגמרי חששו בית שמאי לחיתוי. או כמבואר בראשונים שזהו גזירה גריפה אטו קטימה ושם יש חשש שיבוא לבשל. עוד חידש רש"י דבאמת בגרוף וקטום גם בית שמאי לא חששו לחיתוי היכן דהוא מבושל כל צרכו והטעם שהם אסרו הוא משום דמיחזי כמבשל בזה שנתקיימה מחשבתו וזה חידוש של רש"י דהרי את פעולת הבישול לא עשה בשבת אלא את התוצאה.

איסור חזרה מצינו דנחלקו בית שמאי וב"ה דלבית שמאי למעשה נאסרה חזרה לגמרי ואפילו אם זה גרוף וקטום ואפילו במבושל כל צרכו ולא נתפרש להדיא מה סוברים ב"ש על חזרה במתבשל ורע לו אמנם המשמעות בברייתא של רבי מאיר ורבי יהודה דבכל גוונא נאסרה חזרה לבית שמאי והטעם הוא משום מיחזי כמבשל וממילא בכל נתינה באש בשבת גם אם אין חשש חיתוי יש מיחזי כמבשל. והנה יש לעיין, מהו הטעם לבית הלל דבעינן גרוף וקטום והנה לשיטת חכמים לבית הלל פשיטא דבעינן גרוף וקטום דלא גרע משהייה. אמנם לדעת חנניה דבשהייה לא בעינן גרוף וקטום מדוע חזרה שאני שבעינן גרוף וקטום. ובזה נראה שנחלקו הראשונים יש שפירשו דבחזרה כיוון שהרבה פעמים שמחזיר בשבת הוא כבר נצטנן דהרי אינו מושהה מתחילת השבת יש חשש שיבוא לעשות חיתוי בגחלים. ולכן בעינן שיהא גרוף וקטום. וברש"י משמע דגם בית הלל חששו למיחזי כמבשל אלא דאם האש גרופה וקטומה אז הוא לא מיחזי כמבשל אלא כמחמם. ואין כאן מיחזי. ובשיעור הדבר שניתן להחזירו אז לכו"ע אם זה פחות ממאב"ד לא ניתן להחזירו בשבת דהרי הוא עובר מלאכת מבשל דאוריתא. ולדעת התוספות הרא"ש והרשב"א אם הוא מבושל כמאב"ד ניתן להחזירו דליכא כאן מלאכת מבשל ולדעת הרמב"ם רק אם הוא מבושל כל צרכו אז אין כאן יותר מבשל וניתן להחזירו.

והנה שיטת רש"י בסוגייתנו, לדעת רוב המפרשים. והיא לא הובאה להלכה דהאיסור שהייה יסודו משום שהוא מוסיף הבל וכנראה סבר רש"י דבאמת בשהייה על גבי גחלים ליכא חשש חיתוי עכ"פ במבושל כמאב"ד ולא פליגי בסברא זו על חנניה אלא דטעם האיסור הוא משום גזירת הטמנה ולא נאסר דווקא הטמנה אלא נאסרה גם שהייה בדבר המוסיף הבל. ובזה אמרנו שלשה דרכים האם באמת האיסור הטמנה ושהייה אם איסור אחד כך ביארו המאירי והריטב"א. והרשב"א והרמב"ן למדו דשהיה לדעת רש"י היא באמת משום חשש חיתוי אלא דרש"י סבר דמשנתינו דיברה גם בהטמנה ויש להם דין אחד אמנם זה שני גזירות שונות. ומתוך דברי ראמ"ה למדנו דהטמנה ושהייה הם שני איסורים וכוונת רש"י דאיסור שהייה נאמר גם במקום שאין חשש חיתוי אמנם גזרו על כל שהיה בדבר המוסיף הבל כמו שגזרו על הטמנה. אמנם לכל דבר יש את הגדרים שלו. אמנם גם לדעת רש"י דנו דאפשר דזה הכל בדעת חכמים דהצריכו שיהא גרוף וקטום ואפילו במבושל כל צרכו וזה היה סברת רש"י דלא מסתבר דנחלקו בחשש חיתוי אלא בהכרח דמטעם אחר הצריכו חמים גרוף וקטום. אמנם בחנניה דהצריך מבושל כמאב"ד אפשר דרש"י מודה לראשונים דהטעם הוא משום דחיישינן לחיתוי.

ועכשיו נבוא לדון בסוגיא, הנה לדעת חנניה יש לדון מהו שיטת בית שמאי בגרוף וקטום האם מודה דחמין וגם תבשיל או דהוא סובר דבכל גוונא חמין ולא תבשיל. והנה באמת יש לדון גם לגבי קש וגבבא האם בית שמאי סוברין גם דאין מחזירין בקש וגבבא או דבקש וגבבא מודים שמחזירין ובלשונו של רש"י מבואר דבקש וגבבא מודים שמחזירים דכתב והך חזרה דאמרנו לא מחזירין עד שיגרוף ויקטום זה בית הלל ולא בית שמאי אמנם הרישא דבקש וגבבא אפשר להחזיר משמע דבית שמאי מודים אמנם יש לעיין מה יסברו ב"ש לגבי הנידון של חמין בגרוף וקטום. ולכאורה יש לדון מסברא דמה הטעם דבית שמאי אמרו חמין ולא תבשיל. האם הטעם הוא משום חשש חיתוי והנה לפי"ז לדעת חנניה מצינו חשש זה באינו גרוף וקטום ומהיכי תיתי דבגרוף וקטום יהא חשש זה אמנם אם גם בית שמאי לא אסרו אלא משום דמיחזי כמבשל אפשר דעדיין הוא מיחזי כמבשל. אמנם באמת נראה דכל מה שרש"י חידש סברא זו היא רק לחכמים דגם בגרוף וקטום אסרו בית שמאי תבשיל וממילא הוצרך רש"י לומר משום דמיחזי כמבשל אמנם לדעת חנניה מסתבר דזהו משום חשש חיתוי. ולכן התירו חמין אבל לא תבשיל ולפי"ז אין שום סברא לומר דבית שמאי אסרו תבשיל בגרוף וקטום.

אמנם באמת יש לעיין דהנה הגמ' להלן הביאה ת"ש מהברייתא על מחלוקת חנניה וחכמים ודנה דלרבי מאיר קשה ממשנתינו אם היא כחנניה מבית שמאי בחדא ובית הלל בתרתי וביאר רש"י דלבית שמאי הוא שאלה אחת משום דלא שאני לב"ש בין גרוף לשאינו גרוף ומשמע דלא חילקו גם לחנניה בין גרוף לשאינו גרוף. אמנם יש לדחות ראיה זו דהנה יש לעיין דהרי לפי ב"ה אם כן קשה בתלתא דהרי ב"ה בוודאי חילקו בין גרוף לשאינו גרוף דהרי בבריתא ב"ה סברו דבאינו גרוף אסור לגמרי להשהות ובגרוף מותר חמין ולא תבשיל ובמשנה התירו בין בגרוף בין בשאינו גרוף בין בחמין בין בתבשיל. ובהכרח הפירוש דהגם שבברייתא זהו שני הלכות אמנם זה שאלה אחת משום דבמשנה לא חילקו ב"ה ביניהן וזהו שאלה אחת מהמשנה על שני הדינים העולים מהברייתא כך גם לבית שמאי דהגם דבמשנה לחנניה זהו שני דינים דבגרוף וקטום אז משהין גם תבשיל ובאינו גרוף רק חמין אמנם בבריתא לא שני להו דהם סוברים דבין גרוף ובין שאין גרוף אין משהין וזה כוונת רש"י אבל אין כוונתם דבחנניה לא שני להו בין גרוף לשאין גרוף דזה מהיכי תיתי לרש"י.

והנה מצינו את המימרא של רב חנניא שחילק בין תוכה לעל גבה ונחלקו רש"י ותוספות דרש"י ביאר דסברתו היתה לדעת חנניה דבשהייה על גבי גחלים ממש נחשב הטמנה ממש ברמץ ונאסרה. והראשונים הקשו מכאן על דברי רש"י עצמו דאם רש"י סובר דשהייה והטמנה הא בהא תליא או כדעת המאירי והריטבא דזהו חדא איסורא ממש אז מה אכפת לן דהוא מטמין ברמץ הרי לחנניה לא נאמר איסור שהייה היכן דהדבר הוא כמאב"ד.

והנה לדעת ראמ"ה לא קשה דמעולם לא אמרנו דשהייה והטמנה דינם אחד אלא דגזרו שהייה כעין גזירת הטמנה אבל לכל מקום יש גדרים משלו וחנניה מודה דהטמנה נאסרה גם בדבר שהוא כמאב"ד.

אמנם לדעת הראשונים דסברו דהא בהא תליא ושהייה והטמנה דין אחד להם בדעת רש"י עדיין תיקשי וצ"ל ובאמת היה שייך ליישב כדאמרנו לעיל דכל התלייה היא להחולקים על חנניה אמנם לחנניה בוודאי גזירת שהיה היא משום חשש חיתוי והטמנה היא איסור בדבר המוסיף הבל. וממילא שהיה לא נאסר בכמאב"ד אמנם הטמנה כן.

ובאמת הריטב"א הקשה מכל הטמנה מדוע היא נאסרה לדעת רש"י לדעת חנניה. ותירץ דאה"נ דרש"י סובר כמו רב יוסף שמובא בתוספות להלן מז: דדבר שהוא כמאב"ד לא נאסר בהטמנה. אמנם לכאורה דבריו נסתרים מרש"י כאן דפירש דנאסר שהרי הוא מטמין ממש ברמץ. וצ"ל כדחקרונו בחבורה הקודמת האם איסור הטמנה שם האיסור בין בגחלים בין בגפת הוא איסור הטמנה בדבר המוסיף הבל או דהאיסור מתחלק לשתיים דבגחלים האיסור הוא איסור הטמנה שמא יחתה בגחלים ורק בגפת שם האיסור הוא דבר המוסיף הבל וממילא שייך להבין דבהטמנה דיש בה יותר חשש של חיתוי נאסר גם אם זה כמאב"ד. ורק דבגזירה של הטמנה בדבר המוסיף הבל לא גזרו אם זה עשוי כמאב"ד והביאור דלגזור אטו גזרו רק אם יש חשש רב שיחתה וזה בפחות ממאב"ד אמנם בגזירת חיתוי עצמו חששו גם אם זה עשוי יותר ממאב"ד.