ד (א) - ביסוד דין אמירה בקידושין ובמקח, (ובגדר הכתיבה בשטר קנין), ובפלוגתת קמאי אם מהני אמרה היא כשעסוקין באותו ענין, והמסתעף
קטגוריות: ש_ס / ל קידושין / קידושין - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

אור ליום ג' ח' סיון תשע"ה

**א**

א] קידושין ד"ה:, מתקיף לה ר"פ טעמא דנתן הוא ואמר הוא הא נתן הוא ואמרה היא אינה מקודשת, אימא סיפא וכו' הא נתן הוא ואמרה היא הוו קידושין וכו', אלא ה"ק נתן הוא ואמר הוא פשיטא דהוו קידושין, נתן הוא ואמרה היא נעשה כמי שנתנה היא ואמרה היא ול"ה קידושין, ואב"א וכו' נתן הוא ואמרה היא ספיקא היא וחיישינן מדרבנן.

וכתב הרא"ש בסימן א', ז"ל, ומיירי שלא דיבר עמה תחלה על עסקי קדושין, דאילו דיבר עמה תחלה אפי' נתן לה בשתיקה מקודשת ובשביל אמירתה לא גרע, עכ"ל, וכ"כ הרשב"א ותור"י הזקן, וכ"נ בד' הר"ן לקמן ד"ז., וכ"ה בטוש"ע סימן כ"ז ס"ח.

אך הנה בתורי"ד לקמן ד"ו. כתב, ז"ל, וכך י"ל נמי בנתן הוא ואמרה היא, דלא מיבעיא כשאין מדבר עמה על עסקי קידושי', אלא אפי' במדבר עמה נמי אי הוה יהיב לה ולא אמר כלום לא הוא ולא היא הוי קידושין גמורין, השתא דאמרה היא אינן קדושין גמורין דנראין הדברים שבדיבור האשה גמרו הקדושין ואנן בעינן שיגמרו בדבור האיש, עכ"ל.

ב] והנה בטעמא דהני קמאי דכל שהי' מדבר עמה ה"ה מקודשת אף שאמרה היא, נתפרשו הדברים בד' תור"י הזקן, ז"ל, דוקא היכא דאינו מדבר עמה וכו' שהוא צריך לומר הרי את מקודשת לי לבאר שהכסף נותן לה בתורת קידושין, והואיל והוא צריך לדבר, אם היא דיברה מה שמוטל עליו שהוא הלוקח, הוי ספיקא, אבל אם הי' מדבר עמה וכו' שא"צ לדבר אלא תיכף שנתן לה הכסף הויא מקודשת ודאי, שהרי הוא עשה כל המוטל עליו לעשות, ואע"פ שהיא מדברת מה שאין מוטל עלי', אין היזק בזה, עכ"ל.

וצ"ע בטעמא דהרי"ד דפליג וס"ל דל"מ, דמה לי שנראין הדברים שבדיבור האשה גמור הקידושין, הרי כיון דאף בלא אמירתה הוו חיילי הקידושין, מה גרע כשאמרה, ועי' מאירי שהביא די"א דגרע כשאמרה היא מפני שבזו הם סומכין על אמירתה, ועיי"ש שנחלק ע"ז, דהו"ל כנתן הוא ואמר הוא ואמרה היא דודאי מהני.

ובפשוטו הי' מקום לפרש בזה, כמש"כ בחי' תלמיד הרשב"א בסוגיין, **די"ל דכל שאמרה היא ל"מ אף אם עסוקין באותו ענין, משום דכשאמרה היא אין דעתה שתהא נלקחת לו אלא שתקח היא אותו, וע"כ ל"מ, ועי' חזו"א סימן קמ"ח בהערות לסוגיין שכתב כן לדעת הר"ן בנדרים ד"ל., (אך זה דלא כמבו' בד' הר"ן לקמן ד"ז. דמהני, ואכמ"ל), - אך אי"ז מתישב היטב בל' הרי"ד שכתב דהטעם דל"מ הוא משום דנראין הדברים שבדיבור האשה גמור הקידושין, ולא כתב דהוא משום דהיא לוקחת אותו.**

**ב**

ג] ונראה, ובהקדם ביאור עיקר דין אמירה בקידושין, דהנה בפסקי ריא"ז בפירקין כתב בשם הרי"ד, ז"ל, אבל בקידושי כסף צריך שיאמר לה בפיו הרי את מקודשת לי, "שבדיבורו הוא מקדשה ע"י הכסף", ואם אמ' לה ה"ז לקידושיך לא אמר כלום, עכ"ל, וצ"ב דמאי קאמר דהקידושין הם בדיבורה ע"י הכסף, והרי בפשוטו ליכא דין "דיבור", ואף אומדנא דמוכח מהני, ואכמ"ל.

ולמדנו הביאור בזה מד' הרמב"ן לקמן ד"ט., ז"ל, בין ע"י אבי' בין ע"י עצמה מקודשת, פי' בתורת שליחות וכו', ובתך מקודשת לי ל"ד בתרווייהו, דודאי כי יהיב לה לדידה בין בתורת שליחות דאב בין שנתן לה רשות לקבל קדושין, אי נמי אמר הרי את, מקודשת היא, דהא בקטנה שנתקדשה שלא לדעת אביה אמרינן חוששין שמא נתרצה האב והוו קדושין ואע"פ שאמר לה הרי את, ועוד דומיא דכסף יעוד דאמרינן לקמן אומר לה בפני ב' הרי את מקודשת לי ואפילו לרבי יוסי בר' יהודה דאמר מעות הראשונות לאו לקדושין ניתנו, ומינה גמרינן לאומר לבתו קטנה צאי וקבלי קדושיך דאומר לה הרי את וכו', וכן סיפא אם כתב לאבי' בתך מקודשת לי, מקודשת, שאפי' במגרש ואומר תן גט זה או התקבל לבתך או לאחותך מגורשת וכו', עכ"ל.

והר"ן שם כתב ע"ז, ז"ל, וכן מש"כ וכו' דודאי כי יהיב לה לדידה וכו' אי אמר לה הרי את מהני, וגמר לה להא מילתא מקידושי כסף, אינו ענין לפי שהכסף הוא שקונה ואמירה אינה צריכה אלא לגלות שנתינה זו לשם קידושין הי', ולפיכך כשלא בגרה ומקבלת קידושין מכח אבי' בדין הוא שיאמר לה הרי את וא"צ שידבר עם אבי' אע"פ שהוא מקדשה, כשם שהנותן גט לשליח קבלה בשעה שנותנו לידו אינו מדבר עם האשה אלא לשליח אומר התקבל גט זה לפלונית, ובקדושי כסף נמי בדין הוא שיאמר הרי את מקודשת לי כלומר קבלי קידושין הללו לעצמך, אבל בקידושי שטר כיון שהשטר הוא שקונה צריך שלשון השטר ידבר עם מי שהוא מקבל הקדושין, כשם שהמגרש את אשתו ע"י שליח צריך שיכתוב בגט הרי את מותרת, שאם כתב הרי בתך או אחותך מותרת אפילו בשנעשה להם שליח ודאי ל"מ שלא מצינו בקידושין שידבר עם אחרים, עכ"ל.

ד] והנה בד' הר"ן מבו' דחלוק הוא דין האמירה בקידושי כסף, מדין הכתיבה בשטר, דדין האמירה בקידושי כסף אינו אלא לגלות שהנתינה היא לשם קידושין, ומשא"כ בשטר הויא הכתיבה גופו של שטר, - והך מילתא דדין האמירה בקידושי כסף הוא לגלות שהנתינה היא לשם קידושין, כ"ה גם בתור"י הזקן בסוגיין, ז"ל, שהוא צריך לומר הרי את מקודשת לי, לבאר שהכסף נותן לה בתורת קידושין, עכ"ל.

אך מד' הרמב"ן שדימה דין האמירה בקידושי כסף, לדין הכתיבה בשטר, מבו' דדין האמירה בקידושי כסף, אינו לגלות שהנתינה היא לשם קידושין, דזה אינו ענין כלל לשטר, אלא דין אחר הוא.

ה] והביאור בזה, דהנה בעיקר ד' הרמב"ן דגם בשטר מהני שיכתוב בתך מקודשת, אף בבוגרת דהאב הוא שליח דידה, וכ"ה גם בחי' הריטב"א דמהני שיכתוב בתך או אחותך מקודשת, צ"ב, דכיון דאם יתן שטר זה לאשה עצמה, ודאי אינה מגורשת, א"כ מ"ט אם נותנו לאב או לאח ה"ה מגורשת, - וממ"נ, אם יש ע"ז תורת שטר, מ"ט אם נתנו לה אינה מגורשת, ואם אין ע"ז תורת שטר, מ"ט אם נתנו לאבי' או לאחי' ה"ה מגורשת.

והמבו' מזה, ועיקר הדברים שמעתי מכבר מהגרא"א שליט"א, דעיקר החפצא ד"שטר", הוא דאף דדינא הוא דאין המקח נגמר בדברים, ודברים בעלמא ל"מ למקח, מ"מ דברים שבשטר מועילין לקנין, דרק דברים גרידא, אינם מועילין לקנין, אך כל שכתב לו את הדברים בשטר ונתנם לו, מועילין דברים אלו לקנות, וזהו לישנא דברייתא כתב "לו" על הנייר וכו', דהכתיבה היא כתיבה לו, וע"י הכתיבה הוא מדבר עם הלוקח ועם האשה, וע"כ כל שכתב בשטר בתך או אחותך מגורשת, הגם שאם נתנו לאשה עצמה אינה מגורשת, מ"מ אם נתנו לאבי' או לאחי' ה"ה מגורשת, דכ"ה שאם היו מועילין דברים בעלמא, הרי דכשהי' מגרשה הי' אומר לה הרי את מותרת לכל אדם, וכשהי' מדבר עם אבי' או עם אחי' בשליחותה, הי' אומר להם הרי בתך מגורשת והרי אחותך מגורשת, ה"נ הוא כשהוא מדבר עמהם ע"י השטר.

ו] ולפ"ז נראה בדעת הרמב"ן, דזהו גם דין האמירה בקידושי כסף ובקנין כסף, כמבו' בד' הרמב"ן ודעימי' שם דגם בקנין כסף איכא דין אמירה, (וכ"ה מבו' גם בד' התורי"ד והתוס' הרא"ש בסוגיין, ובד' המאירי בשם תוס'), דבקנין כסף שאינו מעש"ק בגוף הקרקע, אלא הוא מעש"ק הנעשה בין הלוקח למוכר, עיקר כח הקנין הוא מכח הדברים שביניהם, דה"ה חלים ע"י קנין כסף, ואם לא יהא דברים ביניהם, לא יחול הקנין, אף אלמלי הגריעותא דדברים שבלב,[[1]](#footnote-2) - וזהו שלמד הרמב"ן דכ"ה דבקידושי כסף מהני כשאומר לבת קטנה או נערה ה"ה מקודשת לי, ה"נ בקידושי שטר מהני כשכותב לה הרי את מקודשת לי, - דכיון דחזינן דלדברי הקידושין מהני כשמדבר עם הבת עצמה, ה"נ הוא בשטר, דהדברים שמדבר ע"י השטר, מהני כשמדבר עם הבת עצמה.

וזהו גם מש"כ הרי"ד דבדיבורו מקדשה ע"י הכסף, דעיקר הקידושין חלין מכח הדברים שביניהם, אשר הם מועלין ע"י הכסף, דמכח הכסף גמרה ומקניא נפשה, ומכח זה חלין דברים אלו.

**ג**

ז] והנה המאירי בריש מכילתין הביא פלוגתת קמאי אם בקידושי שטר בעינן נמי אמירה, - ולכאו' הי' נראה דהוא תלוי בהנ"ל, דאם דין האמירה הוא לגלות שהוא נותן לשם קידושין, י"ל דבעינן לזה גם בקידושי שטר, דאף שכתוב בתוכו הרי את מקודשת, מ"מ הרי יתכן שנתנו לה לפיקדון וכיו"ב, וע"כ צריך לומר לה הרי את מקודשת, אך אם דין האמירה הוא דזהו הדברים שביניהם דמכח זה חיילי הקידושין, הרי דבקידושי שטר דהדברים שביניהם הם הדברים שבשטר, ל"ב אמירה.[[2]](#footnote-3)

והנה אמנם התורי"ד בסוגיין כתב דגם בשטר בעינן שיאמר לה ה"ז לקידושיך, אך נראה דאי"ז מעיקר דין אמירה בקידושין, אלא הוא רק כדי לפרש שנתינתו היא לקידושין, וע"כ בזה מהני שיאמר ה"ז לקידושיך, ול"ב שיאמר הרי את מקודשת לי, וכמש"כ הרי"ד, וכ"ה מבו' בד' הריא"ז בדעת הרי"ד, דרק בקידושי כסף הוא דאמרינן דבדיבורו הוא מקדשה ע"י הכסף.

ח] ונפ"מ רבתא לפ"ז, דאף דגם בקידושי שטר בעינן שיאמר ה"ז לקידושיך, מ"מ בזה יועיל שתאמר האשה, דלא מצינו דל"מ אמרה היא, אלא בקידושי כסף, דהאמירה היא הדברים שביניהם דמכחה חלין הקידושין, אך בקידושי שטר דהדברים שבשטר הם שקונים, ול"ב להאמירה אלא לגלות שנותנו לה בתורת קידושין, שפיר מהני אף אמירה דידה.

וסמך לדבר ממשמעות ד' הרי"ד, דכל הא דל"מ הריני אישך וכו', הוא רק בקידושי כסף, ולא בקידושי שטר, וזה מתפרש ע"ד הנ"ל.

ט] אך צ"ע לפ"ז בד' הרמב"ן לקמן ד"ט., ז"ל, וכן סיפא אם כתב לאבי' בתך מקודשת לי, מקודשת, שאפי' במגרש ואומר תן גט זה או התקבל לבתך או לאחותך מגורשת וכו', עכ"ל, ולפי הנ"ל תיקשי, דהיאך למד דמהני כשכתב בשטר בתך מקודשת לי, מהא דכשאומר תן גט זה או התקבל לבתך או לאחותך מגורשת, - הרי התם הדברים המגרשים הם הדברים שבשטר, וע"כ אף שצריך שיאמר שהוא נותנו בתורת גירושין, שפיר מהני לזה אף כשאומר התקבל לבתך או לאחותך, ומשא"כ כשכותב כן בשטר, מנ"ל דדברים אלו הם דברים המועילין לגירושין, ושמא ס"ל להרמב"ן דבגירושין איכא דין בפנ"ע שיאמר לה דברי גירושין, וע"כ שפיר יש ללמוד דין הדברים שבשטר מדין הדברים שאומר בע"פ, וצ"ע בזה.

**ד**

י] ובזה יל"פ ד' הרי"ד דנתן הוא ואמרה היא ל"מ אף אם הי' מדבר עמה על עסקי גיטה וקידושי', ולא אמרינן דכיון דאף בלא אמירתה היתה מקודשת, מה גרע כשאמרה היא, וכן דמאי שנא מנתן הוא ואמר הוא ואמרה היא דמקודשת.

ונראה דהיינו, דלהרי"ד לטעמי' דעיקר דין האמירה היא דזה הוי דברי הקידושין שביניהם, הרי די"ל דאף דבעסוקין באותו ענין בסתמא נכלל במעשה הקידושין עצמם דברי הקידושין, ודומיא דמכר, דכל שהדבר ברור שהוא מכר, ה"ז חל בלא אמירה כלל, אלא במכר עצמו רואים את דברי המכר, ועד"ז הוא בקידושין דמהני הא דאאעבב"ז, אף שלא דיברו כלום ביניהם, מ"מ כל שדיברו להדיא, מתפרש דהקנין כסף הוא על דברי הקידושין שדיברו להדיא, והרי בעלמא כה"ג אם יהא סתירה בין הדברים המוכחים מתוך המעשה עצמו, לדברים שנתפרשו להדיא, אזלינן בתר הדברים שנתפרשו להדיא, וגם בדברים הנקנין באמירה דחייל הקנין ע"י הדברים בפנ"ע, יהא הדין דבכה"ג חייל כפי הדברים שנאמרו בפירוש, - וע"כ כל שאמרה היא, הוי הכסף על דברי הקידושין דילה, וזה ל"מ.

וע"כ נמי ל"ד לנתן הוא ואמר הוא ואמרה היא דמהני, דבכה"ג כיון דיש דברים מפורשים דידי', מהיכ"ת נימא דהכסף הוא על דברי הקידושין דידה, ורק בעסוקין באותו ענין ואמרה היא, הוא דאמרינן דהכסף הוא על דברי הקידושין דידה, ולא על הדברים שלא נתפרשו ביניהם להדיא.

והנה הרי"ד כתב דה"ז לקידושיך ל"מ, והריא"ז נחלק ע"ז דלא גרע מדיבר עמה על עסקי גו"ק דמהני, ולהנ"ל יש מקום לומר בדעת הרי"ד, דכל שיש דברים מפורשים, הם הוו דברי הקידושין, וע"כ ל"מ מדין עסוקין באותו ענין, - אך יש לפקפק בזה, דבה"ז לקידושיך הגריעותא היא משום דאי"ז דברי קידושין כלל, וע"כ שפיר יש לזה להועיל מדינא דעסוקין באותו ענין, וצ"ע בזה.

יא] ויש להוסיף, דהנה הרמב"ן ודעימי' פירשו דהצד דנתן הוא ואמרה היא מהני, הוא משום דהוא נותן ע"ד כן, וחשיב כאמירה דידי', אך בד' הרי"ד בסוגיין מבו' דהוא משום די"ל דל"ב כלל אמירה דידי', - ונראה דלהרי"ד לטעמי' אין לפרש כלל כד' הרמב"ן, דכיון דאף כשעסוקין באותו ענין, מ"מ כל שיש דברים מפורשים דידה, הוו דברים אלו דברי הקידושין, הרי דה"נ אף דנימא דהוא מסכים לדברי', מ"מ דברי הקידושין הם דברי האשה שנתפרשו להדיא, וע"כ בע"כ דהצד דהיא מקודשת, הוא משום דל"ב כלל אמירה דידי', ודו"ק.

**ה**

יב] והנה דעת הרמב"ן והרשב"א לקמן שם דבמכר בכסף, צריך שיאמר המוכר שדי מכורה לך, אך התוס' הרא"ש בסוגיין נקט דעיקר האמירה במקח בכסף היא ע"י הלוקח, וכ"ה במאירי בשם תוס', ועמש"נ בזה בסימן ד' (ב).

והי' מקום לפרש בזה עוד ע"פ הנ"ל, דלהרמב"ן לטעמי' דדין האמירה בקנין כסף הוא דין בפנ"ע, דעיקר הקנין כסף חל ע"י הדברים שביניהם, י"ל דאף דהלוקח עושה את מעשה הקנין, מ"מ ה"ז חל ע"י דברי המוכר, וע"כ צריך שיאמר המוכר, - אך בדעת הרא"ש י"ל דס"ל דדין האמירה בקנין כסף הוא לפרש שהוא נותנו בתורת קידושין, וע"כ תלי עיקר האמירה בלוקח, דהוא עושה את מעשה הנתינה.

יג] והי' מקום לדון עוד בזה, במש"נ שם דהרא"ש כתב דהצד דנתן הוא ואמרה היא מהני, הוא משום דנתינת הכסף נעשית על ידו, וסגי בזה לכי יקח, אך הרמב"ן ודעימי' פירשו בע"א, ועמש"נ בזה בסימן ד' (ב), - והי' מקום לומר עוד בזה, דהרמב"ן ודעימי' לטעמייהו דעיקר הקידושין חלים ע"י הדברים שביניהם, וע"כ כל שאמרה היא, נמצא דעיקר הקידושין הם מכח אמירתה, וזה ודאי ל"מ, אך הרא"ש ס"ל דאין האמירה אלא לפרש את הנתינה, וע"כ שפיר י"ל דלזה מהני גם אמירת האשה.

אך אי"ז מתישב בד' התורי"ד, דבדבריו בסוגיין מבו' דהצד דמהני נתן הוא ואמרה היא, הוא משום דל"ב כלל שתהא האמירה ע"י האשה, והרי דאף דס"ל דהאמירה היא הדברים שקונה על ידיהם, מ"מ ס"ל די"ל דמהני אמירת האשה, - ובדבריו מבו' דהטעם בזה הוא, משום דדמי למקח דס"ל דמהני אמירת המוכר או הלוקח, וצ"ע.

1. אך בקנינים כחזקה וכיו"ב, דהוא עושה מעש"ק בקרקע עצמה, נראה דאי"ז חל מכח הדברים שביניהם, אלא מכח קנינו בקרקע, - ובמק"א נת' דזהו מה שדנו בגמ' ב"מ די"א: בקנין אגב דשמא טוה"נ אינה ממון להקנותו ע"ג קרקע, כ"ה דאינה ממון להקנותו בקנין כסף, - והיינו דאף דקנינים בגוף החפץ מהני, אך קנין הנעשה בין הקונה למקנה, ל"מ בטוה"נ, דאין המקנה בעלים כ"כ ע"ז להקנותו, - אך באמת גם בלא חילוק זה ניחא, דרק בקנין דל"מ בהפקר, י"ל דטוה"נ אינו ממון להקנותו, ובאמת מ' מזה דל"מ קנין אגב בהפקר, ונחלקו בזה רבוותא, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובד' בעה"מ בגיטין דע"ח. מבו' דאיכא דין אמירה גם בקידושי שטר, דינא דדין אמירה בגירושין, עייש"ה בדבריו, - ואך דלדעתו דין האמירה הוא דין בפנ"ע, ואכמ"ל. [↑](#footnote-ref-3)