להכניס א_ע לספק
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / כללי ס_ס וסד_ר

יו"ד-קי להכניס א"ע לס"ס וסד"ר

**א. להכניס א"ע לס"ס וסד"ר-**

א. כתב בתרוה"ד והו"ד ברמ"א יו"ד סוס"י נז, דבספק איסור אין להתיר למכור לעכו"ם משום ספק שמא לא ימכור לישראל, שאין לו לעשות כן בידים, ורק בספק פלוגתא דרבוותא שרינן למכור לישראל [ועי' בש"ך סוס"י נז דאסר אף בספק פלוגתא אם לא שיש עוד צדדים להתיר].

והנה טעם ההיתר של תרוה"ד למכור בפלוגתא דרבוותא כתב בתוה"ש כללי ס"ס-ג משום ס"ס, ואמנם כ"נ תחילת לשון תרוה"ד אבל בהמשך כתב הטעם משום סד"ר וכן העתיק בהגר"א יו"ד סוס"י נז[[1]](#footnote-2).

ב. בתוה"ש למד מזה שאין לנו לעשות ס"ס בידים, וכ"ה דעת מהרי"ט-ב הו"ד בתוה"ש בכללי ס"ס-ד.

טעם האיסור כתב מהרי"ט דס"ס מטעם רוב והוי כמבטל איסור לכתחילה, ועיי"ש עוד טעם בזה.

וכתב בתוה"ש-ה דה"נ לענין סד"ר אסור למכור לעכו"ם לעשות ספק בידים, וזה מוכרח לפי ביאורו של הגר"א בד' תרוה"ד, ולפי"ז למדנו ג"כ דבספק רבוותא שרינן אף לכתחילה להכניס א"ע לכך.

וע"ע בשו"ע פו-ג שאסור למכור ביצת נבילה לעכו"ם שמא ימכרנו לישראל אף שאין בו איסור תורה, וכמו"כ איתא בסי' קיב גבי פת עכו"ם[[2]](#footnote-3), ולפי טעם מהרי"ט שהוא משום עשיית ס"ס בידים ה"נ מבואר דאסור לעשות סד"ר בידים.

[ועי' ערך השולחן או"ח פג-ב דעכ"פ באיסור דרבנן עבדינן שפיר ס"ס בידים].

ג. ועיקר ד' תרוה"ד להתיר בפלוגתא דרבוותא, נראה בתוה"ש שהוא הלכה כללית בס"ס שמותר להכניס א"ע לס"ס של מחלוקת הפוסקים, וצ"ב.

אבל בבדה"ש בביאורים (על כללי תוה"ש) כתב עפי"ד הגר"א דעיקר ההיתר משום סד"ר לקולא, ממילא בספק רבוותא מותר להכניס א"ע לסד"ר כדקי"ל בדרבנן הלך אחר המיקל, ולפי"ז למדנו דבספק רבוותא רשאי להכניס א"ע לספק דרבנן לדעת תרוה"ד.

מבואר בזה דדין הלך אחר המיקל בדרבנן אינו משום סד"ר לקולא אלא היתר גמור, ואכ"מ.

ובאמת יתכן לומר כן גם לענין ס"ס כד' תוה"ש לפי שיטת הר"מ דספק דאורייתא לקולא ורק מדרבנן מחמרינן ביה, וכתב בפנ"י כתובות ט. דלפי דעתו ס"ס הוא מטעם סד"ר לקולא א"כ שפיר יש היתר להכניס א"ע בפלוגתא דרבוותא מטעם הלך אחר המיקל.

ד. ובעיקר הדין שחידש מהרי"ט ותוה"ש שאסור להכניס א"ע לסד"ר או לס"ס בידים, הו"ד גם במג"א תסז-ג, ועי' בפר"ח כללי ס"ס-יח.

וע"ע במרדכי פ' החולץ דאין לעשות מעשה לכתחילה להתיר משום ס"ס, ולמד מהא דאסור למכור לעכו"ם, ובמהרי"ט דחה דבריו דהתם הוא משום שאין לעשות ס"ס בידים, ועי' בפר"ח מש"כ בזה.

וע"ע ברא"ם על הסמ"ג הל' מגילה הו"ד בפר"ח כללי ס"ס-ד שג"כ אסר לעשות ס"ס בידים.

אבל בפר"ח שם חלק ע"ז וכתב דוודאי מותר גם לעשות בידים ס"ס, והביא כן מתשובת הרשב"א א-תצז דסתם כלי עכו"ם לאו ב"י הוא עיקר ההיתר משום ס"ס שמא לא נשתמש בו מעל"ע ואם נשתמש שמא בדבר הפוגם או שלא נתן טעם, והוסיף הרשב"א דאף לכתחילה שרי אלא דבגיעולי עכו"ם לכתחילה החמירו.

[וע"ע בש"ך קכב-ד שכתב דכיון שההיתר משום ס"ס דלמא אינו בן יומו אסור לבשל בכלי עכו"ם לכתחילה שהרי כלי שאב"י אסור לכתחילה.

ובבי"מ תמה עליו טובא דהא אכתי איכא ס"ס שמא לא נשתמש ושמא ךלא נתן טעם (עיי"ש).

ואדרבה כתב דלא הוצרך הש"ך לזה אלא דכיון שההיתר משום ס"ס אסור לעשות ס"ס לכתחילה.

והוסיף דאף דמבואר בתשובת הרשב"א הנ"ל דמותר לעשות ס"ס לכתחילה מ"מ הרי כתב הרשב"א דבגיעולי עכו"ם החמירו, ועוד צידד שגם הרשב"א לא נתכוין להתיר ממש לכתחילה רק בשעה"ד דהוי כדיעבד, עיי"ש].

עוד העירו האחרונים על כלל זה מד' התוס' מנחות סו. שהתירו לספור בביה"ש ואח"כ אי"צ לספור שוב בלילה משום סד"ר לקולא, ומבואר שמותר להכניס א"ע לספק, וכ"פ בשו"ע תפט-ב אלא שכתב שהמדקדקין יש להם ליזהר בזה.

ובר"ן פסחים (כח.) הביא ד' התוס' וכתב שאינו נכון שיכניס א"ע בספק לכתחילה, והו"ד בהגר"א שם ובאר בזה ד' השו"ע שהמדקדקין נזהרין בזה, משמע דאף להר"ן אינו איסור גמור רק שאינו נכון [ובבדה"ש (כללי ס"ס-רח) הביא מארצוה"ח י-לד שהבין שהר"ן חולק על התוס', וע"ע בפמ"ג או"ח י-יא, וצ"ע].

ועיי"ש בבדה"ש האריך בכמה ראיות בזה ומסיק דדין זה אינו ברור כ"כ לאיסור.

אמנם ראייתו מספיה"ע יל"ד דבלא"ה לחד תי' בתוס' יכול לברך בתורת וודאי בביה"ש משום תמימות, ועי' לקמן לענין ברכה, אבל הוא דוחק דבהגר"א ומ"ב לא הזכירו צירוף זה.

וראיתי במגי"ס כתב לחלק בזה דבמצוה מותר לו להכניס א"ע לספק, משא"כ בספק איסור.

ויסוד חילוקו נמצא בקה"י ברכות-ה לענין סב"ל דספק איסור דרבנן יש בו דין דשיל"מ משא"כ בספק מצוה דרבנן ל"ש דין דשיל"מ, עיי"ש[[3]](#footnote-4).

וע"ע ביד יהודה סי' סט סג-ד וסי' קב-ה דאין דין דשיל"מ אלא בספק איסור דרבנן אבל במצוה לא שייך דין זה, ולמד כן מתוס' מנחות הנ"ל.

אבל באמת כנראה לא אמר היד יהודה כן אלא לענין דשיל"מ אבל לענין איסור להכניס א"ע לספק דרבנן חמיר טפי ומשמע בכל הפוסקים דאף בספק מצוה אסור.

עי' ביד יהודה בהשמטה לדיני ס"ס-ע [נדפס בסוף טריפות] שבאמת הוכיח מתוס' מנחות הנ"ל שמותר להכניס א"ע לס"ס.

וכמו"כ עי' במג"א או"ח י-יא דספק ציצית אין להכנס עמו לכרמלית בשבת משום שאין היתר להכניס א"ע לסד"ר.

ובפמ"ג או"ח י-יא העיר ע"ז מד' הראשונים גבי ספיה"ע, ומבואר דעתם שלא לחלק בזה.

עוד יש להביא בענין זה מתוס' זבחים עב. שאם נתערב בגד בתערובת ואחרות באחרות [הרי גם אם הוא עצמו אינו ניתר בס"ס] מ"מ מותר להוציא חוט להתירו משום ס"ס, וכבר עמד ע"ז בשיבת ציון-מה, עיי"ש שנדחק, ועי' יד יהודה קי-ח מש"כ בזה ולא התבוננתי כעת.

ה. מהרי"ט כתב הטעם משום דאין מבטלין איסור לכתחילה, וביד יהודה הנ"ל תמה ע"ז דתינח היכא דאכתי ליכא ספק אבל בד' המג"א שאסר ליקח בגד להוציאו לכרמלית ל"ש זה שהרי הוא כבר מסופק אם אסרו עליו להוציאו לכרמלית, וכתב דע"כ המג"א לאו מה"ט אתא עלה, ויל"ד בזה.

**ב. אם רשאי לברך על ספק מצוה דרבנן-**

משמעות הפוסקים גבי ספיה"ע שאם סופר ביה"ש רשאי לספור גם בברכה, וצ"ב דהא ספק אם מקיים מצוה ואיך יברך ע"ז.

ועי' ביאוה"ל רסא-א שא"א לברך על ספק עירוב אף שהוא מתיר בטלטול מסד"ר משום דהוי ספק ברכה, וצ"ע.

וכתבו בשבט הלוי ח"ו נג-ב ומנח"י ח"ח מח-ב דהכא לענין ספיה"ע לחד תי' בתוס' יכול לברך בתורת וודאי בביה"ש משום תמימות, וע"ז סמכינן ע"ז לענין ברכה [וצ"ע שהגר"א ומ"ב לא הזכירו תי' זה].

ולפי"ז אין להוכיח מד' השו"ע שמעיקר הדין מותר להכניס א"ע לספק דרבנן דשא"ה שאף מברך ע"ז ע"כ אינו ספק ממש שיש לסמוך על התי' דבעינן תמימות.

וע"ע במ"ב תפו-א לענין מרור שחולה יכול לסמוך על השיעור הקטן במילי דרבנן, וצ"ע היאך יברך עליו והרי הוא סד"ר, ומשמע מזה דכללא הוא דבסד"ר יכול לברך עליו, וצ"ב רב.

כמו"כ עי' בפמ"ג א"א תרמו-ט שאם נוטל הדס ספק פסול ביום שני יכול לברך עליו דכיון דסד"ר לקולא יכול גם לברך.

ויסוד הדבר כנראה משום דדין סד"ר היינו שלא תקנו במקום ספק והוי כיוצא בוודאי [ולא משום שסומך על צד הספק].

קי"ל ע"ז לז: דבס"ט ברה"ר אמרינן הא נהרא קמן זיל טבול, הרי הגם שספיקו לקולא מ"מ לכתחילה יש להחמיר אם אפשר בקל.

ונסתפק במל"מ פי"ט אבה"ט אם בכל סד"ר יש ג"כ דין זה היכא דאפשר להחמיר בקל גם בדיעבד.

1. [ומבואר לפי"ז בתרוה"ד שהאיסור למכור לעכו"ם שמא ימכרנו הוא איסור דרבנן.

   אמנם עי' ביד יהודה כג-טז הביא מריטב"א ע"ז יד. שנתקשה דהא אין לפנ"ע בלפני דלפני, והרא"ש תי' דגבי ישראל חששו, ויל"פ כוונתו שאינו אלא איסור דרבנן וגזירה מיוחדת.

   אבל בריטב"א שם למד מזה דבישראל מצוה גם על לפני דלפני, ויתכן שזה גם כוונת הרא"ש, ומשמע מזה שהוא איסור תורה.

   אבל יל"ד גם בכוונת הריטב"א דוודאי החשש שמא יחזור וימכור אינו חשש מדאורייתא רק מדרבנן אלא שלמד מזה הריטב"א שאם היה ברור לנו שמכור לישראל היה בו איסור לפנ"ע.

   ועיי"ש ביד יהודה שהביא מד' הרשב"א חולין צג: ובתוה"ב בזה ונקט בדעתו שהוא מדאורייתא.

   ובבדה"ש הביא ממהר"ם שיק-סו שתמה על תרוה"ד דוודאי הוא דאורייתא כמ"ש לא אמרה תורה שלח לתקלה [וכן העיר ביד"י שם] והבין כש"כ הרבה אחרונים שהוא משום איסור על המשלח את הציפור, ובמקו"א הבאנו ד' השער"י שהוא משום תקלת האוכל, גם י"ל שהוא רק סברא שלא תתן התורה מצוה כזו אבל לא משום איסור ממש, אבל גם אי נימא כן מ"מ החשש שמא ימכור אינו חשש גמור ואין בו איסור תורה רק חשש דרבנן.

   [מיהו עי' ברשב"א חולין צג: שנראה מדבריו שהוא קרוב לוודאי ולא חשש רחוק]. [↑](#footnote-ref-2)
2. ובאמת בנובי"ת או"ח-ע תמה מנ"ל להשו"ע דלמא לא אסרו אלא באיסור תורה. [↑](#footnote-ref-3)
3. ועיי"ש מה שדן עפי"ז בד' הקה"י בשיעורין של תורה דאין לאכול שיעור כזית של ימינו משום ספק ברכה אחרונה עד שיאכל הרבה שמוציא א"ע מספק כזית, וכתב ע"ז במגי"ס דלפי הנ"ל י"ל דספק ברכה אחרונה להרבה ראשונים שאין איסור להנות מן העולם בלא ברכה אינו אלא כמצוה דרבנן ומותר מן הדין להכניס א"ע לספק אם לא משום מדקדקין.

   אמנם יתכן טעמו של הקה"י משום דס"ל עיקר השיעור בכזית של ימינו (וכידוע מהחזו"א ששיער מצה בכזית של ימינו), ורק משום חומר לא תשא חיישינן לשיעור הגדול אבל מעיקר הדין נקטינן שהוא חייב בברכה ולאו ספק הוא. [↑](#footnote-ref-4)