5 מטעמת ג - בדין טעימה בגונא שכונתו להנאת הטעימה
קטגוריות: ש_ס / א ברכות / ברכות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים / כיצד מברכין

אור ליום ב' י"ט אייר תשע"ד

**א**

א] ברכות די"ד., בעי מיני' וכו' השרוי בתענית מהו שיטעום, אכילה ושתי' קביל עלי' והא ליכא או דילמא הנאה קביל עלי' והא איכא, א"ל טועם ואין בכך כלום, תניא נמי הכי מטעמת אינה טעונה ברכה והשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום, עד כמה רבי אמי ורבי אסי טעמי עד שיעור רביעתא.

ונחלקו הראשונים בזה, דדעת רוב קמאי דלא הותר לטעום בתענית ולטעום בלא ברכה, אלא כשטועם ופולט, ודעת הרי"ד והרא"ה דהותר אף לטעום ולבלוע.

ב] והנה להני קמאי דהותר אף לטעום ולבלוע, ודאי דכל ההיתר בכה"ג הוא רק משום דאינו מתכוין לאכול, אלא הוא מתכוין לטעום התבשיל, ועמש"נ בזה בסימן ה' ענף א' בד' המג"א בזה, ואמנם בד' הרא"ה נתחדש, דלעולם עיקר ההיתר הוא משום דהו"ל פחות מכשיעור, והא דלא שרינן אלא כשטועם התבשיל וכיו"ב, הוא משום דלא התירו לזה אלא לצורך, ולדבריו נמצא, דכל דאי"ז לצורך יהא אסור אף כשאינו מתכוין לאכול, ונת' עוד בזה בסימן ב' סק"ב בהערה.

אך לדעת ש"ר דלא הותר רק לטעום ולפלוט, יש להסתפק אם ההיתר בכה"ג הוא רק בגונא שכונתו לטעימת התבשיל, או דאף אם נתכוין להנאת הטעימה ה"ז מותר.

**ב**

ג] והנה לענין תענית מצאנו בזה דברים מפורשים בד' ראבי"ה בסימן תתס"א, ז"ל, ונראה לי דכיון דאסקינן בהנאה לא קיבל עלי' דיכול לכוס עצי קנמון ללחלח גרונו ולפלוט, עכ"ל, והובא בב"י סימן תקס"ז, וכן פסק הרמ"א שם ס"ג, ומבו' להדיא דהא דשרי לטעום בתענית, הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, וכ"ה גם במ"ב שם סק"א בשם המג"א והא"ר, וצ"ע במה שדנו בזה ולא הביאו לזה מד' הרמ"א שהתיר לכסוס עצי קינמון.

ועמש"נ בסימן א' ענף ה' לדון, דהראבי"ה לטעמי' דס"ל דהא דהשרוי בתענית מותר לטעום, הוא משום דהנאה לא קביל עלי', וע"כ שרי אף בשמתכוין להנאת עצמו, אך למש"כ ר"ח דהא דשרי לטעום הוא משום דלא חשיבא הטעימה כהנאה, י"ל דלא שרי אלא בשאינו מתכוין להנאת עצמו, דבכה"ג הוא דלא חשבינן לה כהנאה, אך כל שהוא מתכוין להנאת עצמו, ה"ז חשוב כהנאה ואסור.

ד] ויש להוסיף בזה, דלדעת הרמב"ם דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה, הוא אף כשהוא בולע, והא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום, הוא רק כשטועם ופולט, מסתברא מילתא דכיון דדינא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא רק כשכונתו לטעימת התבשיל, וכאשר כ"ה מבו' להדיא בל' הרמב"ם בפ"א מברכות ה"ב דהא דאינה טעונה ברכה הוא משום שאין כונתו לאכול ולשתות, הרי דה"נ דינא דהשרוי בתענית טועם ואין בכך כלום, הוא רק כשכונתו לטעימת התבשיל, וכ"ה משמעות ד' הרמב"ם בפ"א מתענית הי"ד, וכמש"נ בסימן ד' סק"ב, - ולמש"נ שם ענף ג' בדעת הרמב"ם, דביסוד הדין הוו דינא דמטעמת לענין ברכה ולענין תענית חד דינא, הרי ודאי דכ"ה דלענין ברכה כל שכונתו להנאת הטעימה ה"ה צריך לברך, ה"נ לענין תענית, כל שכונתו להנאת הטעימה ה"ז אסור.[[1]](#footnote-2)

**ג**

ה] ולענין ברכה נראה לדון ג"כ דהדבר תלוי בפלוגתת הראשונים, דלמש"כ הרא"ש דאף ביותר מרביעית אינו מברך, משום שאינו נהנה בתוך מעיו, ונת' בסימן א' סק"ו דהיינו או משום דלחיוב ברכה בעינן הנאת מעיו, או משום דלא חשיב זה כאכילה כלל כיון שלא בלע ולא נכנס לתוך מעיו, הרי לכאו' אף אם נתכוין להנאת הטעימה, אינו מברך, דאין מברכין על הנאה גרידא, כל שאינו נהנה בתוך מעיו.

אך למשמעות ד' התוס' בסוגיין דכל שטועם יותר מרביעית צריך לברך, משום דחשיב כהנאה, וכל הא דמותר לטעום עד רביעית בלא ברכה, הוא משום דלא חשיב זה כהנאה, וכן נת' בסימן א' סק"ח בדעת הסמ"ג והכל בו, הרי י"ל דכ"ז הוא כשהוא מתכוין לטעום התבשיל ואינו מתכוין להנאת הטעימה, אך כל שהוא מתכוין להנאת הטעימה, ה"ז חשוב כהנאה, וה"ה חייב לברך ע"ז.

ו] ובעיקר הדין בזה, הנה ז"ל ראבי"ה בסימן מ"ח, וגם א"צ לברך בשם כשטועם ופולט, שגרע מבשמים שמברך דאסמכתא מכל הנשמה וכו', עכ"ל.

ומשמעות דבריו דהא דטועם וא"צ לברך, הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, וזהו דקשיא לי' מהא דמברכין על הבשמים, - ואזיל הראבי"ה לטעמי' דס"ל לענין תענית דמותר לטעום אף אם כונתו להנאת הטעימה.

ועמש"נ בסימן ה' סקי"א דיש ללמוד כן גם ממש"א במדרש שמואל פר' י"ז ובילקוט שמואל רמז קי"ח, והובא ברוקח סימן ר"ט ובשבה"ל סימן רע"ט, בהא דכתיב ויפדו העם את יהונתן ולא מת, דהוא משום דמטעמת א"צ ברכה, והרי דהא דמטעמת א"צ ברכה כשטועם ופולט הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, וזה למש"נ שם ללמוד מד' הרוקח והשבה"ל דיהונתן לא בלע מן הדבש, אלא טעם ופלט.

וכ"ה מבו' גם מד' המג"א בסימן קס"ז סקט"ז, עיי"ש בדבריו דפשיטא לי' דאף כשדעתו לאכול אינו חייב בברכה על הלעיסה, משום דמטעמת א"צ ברכה.

ז] אמנם הנה במ"ב סימן ר"י סקי"ז כתב, ז"ל, כשחוזר ופולט, שבזה התירו "כשכונתו רק לטעימה בעלמא" כיון שאין לו רק הנאת החיך מהתבשיל שטעם או מהאוכל שלעס, עכ"ל, ומ' בדבריו, דכל הא דשרי כשטועם וחוזר ופולט, הוא רק בשכונתו לטעימה בעלמא, אך אם אם כונתו להנאת עצמו, ה"ז טעון ברכה.

ובביאוה"ל סימן קס"ז ס"ו כתב, ז"ל, והנה ראית המ"א הוא מסימן ר"י דהלועס ופולט א"צ ברכה, ובאמת לפ"מ דמסקי האחרונים שם דשם משום שכונתו רק לטעימה בעלמא א"כ אין שום ראי' לעניננו דכונתו בלעיסה הי' רק לשם אכילה, וכן דחה באמת בזה הבגדי ישע את דבריו וכזה ג"כ בספר מגן גבורים וכן הגריעב"ץ בסידורו כולם דחו דבריו מהלכה וכו', ונ"ל עוד דאף שבא"ר פה סתם כדבריו, בסימן ר"י סק"ג שהביא משם ע"ת משמע שם בהדיא דאם לעס האוכל בפיו שלא לשם טעימה רק לשם אכילה מקרי אכילה, ומ"מ אפשר ליישב דבריו דכונתו הוא לפמש"כ בסימן ר"י מתחילה לפי דעת הרוקח דאפילו כונתו לאכילה מקרי רק טעימה ואף דשם מיירי באכילה ממש, מ"מ לענין לעיסה לבד ס"ל להמ"א דבודאי יש לתפוס כדבריו דרק בשם טעימה מקרי עדיין, אך האחרונים הנ"ל לא הסכימו לדבריו לענין דיעבד, ולענ"ד באמת צע"ג בזה דלשיטת הרמב"ם דס"ל לענין ברכה דהסוגיא איירי בבולע אפשר דבלא בליעה רק בלעיסה בעלמא אפילו כשהי' מתכוין לאכילה בשם טעימה בעלמא מיקרי עדיין וכו', עכ"ל, - וזה כדבריו בסימן ר"י דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה, הוא רק כשכונתו לטעימה בעלמא.

ח] ואמנם הדברים צ"ב דאחר דלענין תענית כתב הרמ"א בסימן תקס"ז דמותר ללעוס עצי קינמון, והרי דטעימה בעלמא שריא אף כשכונתו להנאת הטעימה, וכ"כ המ"ב שם סק"א, מהיכ"ת נימא דלענין ברכה שאני, וכל שכונתו להנאת הטעימה ה"ה טעון ברכה, - והנה אמנם לפ"מ שדקדק הביאוה"ל להך דינא מלישנא דמטעמת, י"ל דע"כ הדבר חלוק, דלענין ברכה דאמרו דמטעמת אינה טעונה ברכה, היינו רק כשכונתו לטעימה בעלמא, אך לענין תענית דאמרו דטועם ואין בכך כלום, ה"ה מותר לטעום אף כשכונתו להנאת הטעימה, - וגם דלפ"מ שהביא הב"י לד' הרא"ש בטעם הא דאף ביותר מרביעית אין טעון ברכה, דהוא משום שאינו נהנה בתוך מעיו, בדין דאף אם נתכוין להנאת הטעימה, אינו טעון ברכה, וכנ"ל.

ט] אמנם אחר העיון בד' הבגדי ישע והמגן גיבורים שהביא הביאוה"ל שם, נראה לפרש ד' הביאוה"ל בע"א, - דעיי"ש בדבריהם שנחלקו ע"ד המג"א משום דכונתו לבלוע המאכל, והטעימה הויא תחילת האכילה, והרי דמודו דהא דמטעמת אינה טעונה ברכה הוא אף כשכונתו להנאת הטעימה, ואך דס"ל דכל דהויא הטעימה התחלת האכילה, אף הטעימה טעונה ברכה.

ולפ"ז קרוב הדבר דזהו גם מכוון הביאוה"ל, וזהו מש"כ לחלק אם כונתו לטעימה בעלמא או כונתו לאכילה, ולאו היינו דלא הותר רק אם כונתו לצורך התבשיל ולא להנאת עצמו, אלא היינו דלא הותר רק אם כונתו לטעימה בעלמא, ומשא"כ כשכונתו לבלוע, אף הטעימה מחייבת בברכה.[[2]](#footnote-3)

ואמנם גם לדרך זו צ"ע, דלכאו' אי"ז מתישב למש"כ הרא"ש דכל שאינו נהנה בתוך מעיו א"צ לברך, דלפ"ז גם אם כונתו לאכילה גמורה, א"צ לברך על הטעימה, וצ"ע.

1. והנה אמנם לענין ברכה י"ל, דכל הא דכשאין כונתו לטעימת התבשיל ה"ה טעון ברכה, הוא רק כשטועם ובולע, אך כשטועם ופולט י"ל דליכא כלל לעיקר חיוב ברכה וכמש"כ הרא"ש, וע"כ אף אם הוא מתכוין להנאת הטעימה, אינו טעון ברכה, ועמש"נ בזה בסימן ה' סק"ז - אך לענין תענית, דכל הא דשרי לטעום ולפלוט, הוא רק משום דאי"ז חשוב כהנאה, הרי דכל שנתכוין להנאת הטעימה ה"ז אסור. [↑](#footnote-ref-2)
2. ואמנם לכאו' אי"ז מתישב במה שהביא מד' הא"ר בסימן ר"י, עייש"ה, וצ"ע, אך בעיקר ד' האלי' רבה י"ל דכונתו רק לדעת הסוברים דהותר אף לבלוע, אך לדעת הסוברים דלא הותר אלא בפולט, ה"ז מותר אף כשכונתו להנאת הטעימה, וכמש"כ כן האלי' רבה בסימן תקס"ז לענין תענית, - וילה"ע עוד בזה, דהנה בד' הביאוה"ל שם מבו' דהך מילתא דלא שרי לטעום בלא ברכה אלא בשדעתו לטעימה בעלמא, דקדק כן מלישנא דמטעמת, דמ' דלא שרי אלא בטועם את התבשיל וכמו שפירש"י, וע"כ כתב דלדעת הרמב"ם י"ל דכל שאינו בולע א"צ לברך אף אם כונתו לאכילה, ולפ"ז הרי מינה נשמע דאף כשאין דעתו לבלוע, מ"מ כל שכונתו להנאת עצמו, ה"ז טעון ברכה, ויש לדחות, דכיון שלא הותר טעימה בעלמא אלא כשאין כונתו לאכילה, ע"כ נקטו לישנא דמטעמת. [↑](#footnote-ref-3)