ציונים והערות -21 ריחא
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב ישעיה הלברשטט / תערובות

**שמעתתא דריחא תמוז מס' 7**

בגמ' בפסחים ע"ו: פליגי רב ולוי גבי **ריח** נבילה, ובגמ' בע"ז ס"ו: פליגי אביי ורבא גבי בת תיהא, אי ריחא מילתא או לא, ומבואר שם דאפשר דהוא גם פלוגתא דתנאי בתרומות[[1]](#footnote-2). ובשמעתא זו **יש לברר גדרו של 'ריח'**, וכן יש לברר **אי פלוגתת רב ולוי ואביי ורבא פלוגתא אחת היא או לא**, והאריכו בזה תוס' והראשונים. עוד **יש לברר שיעור ביטול דריח**, וכן יש לעמול ולברר **מהלך הרי"ף בשמעתין**.

תחילה יש ללמוד היטב **דברי הגמ' בפסחים ע"ו: מריש העמוד עד המשנה, וכן את הסוגיא בע"ז ס"ו: פלוגתת אביי ורבא וכו', ועיקרי הראשונים בסוגיין תוס' בע"ז (ומהרש"א), הרשב"א תוה"ב בית ד' דף י"ד: עד ט"ו:, הרי"ף בחולין (צ"ג) והר"ן על דבריו שם, והמלחמות פרק כיצד צולין.**

# גדרו של 'ריח'

**א. בפשוטו,** כל ענין ריח הוא לא דבר המוגדר מציאות כלל[[2]](#footnote-3), וכל היחס שיש לן לענין ריח הוא מעשה הנאה של שימוש בחוש הריח, אמנם בשמעתין דאיתא דריח נבילה שנקלט בבשר הוא אוסרה באכילה, וכן פת שקיבלה ריח יין של תרומה היא אסורה לזרים[[3]](#footnote-4), הרי **חזינן דהריח הוא נידון כמציאות מסוימת,** **ולמ"ד ריחא מילתא יש בה את שם האיסור,** וכאשר הוא נקלט בפת או בבשר הוא אוסרו באכילה. וכן מצינו **בתוס' ובראשונים** גבי בת תיהא דאין ענינו הנאת חוש הריח אלא הוא כשותה ואוכל את מציאות הריח. **וגדולה** מזו מצינו במשנה במכשירין פ"ג מ"ג, דפליגי תנאי בפת שקיבלה ריח מיין טמא הרי הפת טמאה, וכן כאשר הפת לא הוכשרה לקב"ט (שנילושה במי פירות) כאשר קיבלה ריח יין הוכשרה מעתה לקבל טומאה, הרי דיש לריח מציאות דיש בו שם טומאה ונחשב מגע טומאה, וכן דיש לו שם משקה להכשיר[[4]](#footnote-5)[[5]](#footnote-6). **וכן** מצינו דדימו אותו לטעם, עי' **לשון הגמ' בפסחים** שם על ריח שנתערב 'תערובת טעמים'. ועי' **בר"ן** על הרי"ף בחולין (צ"ב ד"ה והדר), שנותן טעם בריחו, וכן הלשון **בפי' הראב"ד,** וכן עי' לקמן דשיעור ביטולו של ריח בשישים, (והיינו כדין טעם). **ובאמת** כך הוא בכל לשונות הראשונים דהריח קיים בפת כטעם. והיינו דלא עסקינן בפת נודפת ריח, אלא **בריח הנקלט וקיים בפת**, ואף דלא נרגש עתה בחוש הריח, **דהעיקר דיהא נרגש בחוש הטעם,** וכמש"כ **המלחמות** ד"ה ומה שטען "שאילו לא היה האדם האוכל יודע שמן הריח קלט, **סבור הוא שבשר בחלב ממש אכל**" וכ"כ **הר"ן** חולין (צ"ד) ד"ה ומיהו. וכ"כ שו"ת הרשב"א ח"ג רל"ד 'דרב ולוי דהתם לא נחלקו **בלהריח בבשר הנבילה** אלא משום דריח דנבילה אזיל ומפטם ליה לבשר שחיטה **וכאלו אכיל בשר הנבילה ממש** עכ"ל. ונמצא דהפלוגתא אי ריחא מילתא או לא, היינו אי מציאות זו שהיא מריח הנבילה, 'מילתא' היא או לא.

**ב. ריחא מילתא,** היינו דריח הדבר מוגדר כמו האיסור עצמו וכמו הבשר עצמו. וצ"ע מהו המקור להא דריחא מילתא, ובגמ' לא נזכר מקור, **ובפשוטו**, מסברא אמרו כן ודין תורה הוא[[6]](#footnote-7). **ויל"ע** אי 'ממשרת' יליף לה[[7]](#footnote-8), או דגדר אחר הוא ולא דמי לטעם. **וכן** יל"ע דאי פשוט הוא מסברא ללא קרא, א"כ אולי אף למ"ד טעם כעיקר לאו דאורייתא, מ"מ שייך למימר שריח נבילה יהא 'מילתא' מדאו', ונימא דריח עדיף מטעם[[8]](#footnote-9). **ומאידך גיסא**, למ"ד ריחא לאו מילתא היינו דריח גרע מטעם, דטעם נחשב כגוף איסור משום דהוא התערבות **של הגוף עצמו** ע"י פליטתו, אבל כשאין מתערב גופו או פליטתו, ורק **ריח בעלמא** נקלט בהיתר לאו מילתא הוא[[9]](#footnote-10).

**ומצינו** בראשונים דנקטו דריחא מילתא מדאורייתא הוא, **א. הבה"ג** סי' ס"ה (הו"ד בתורי"ד ע"ז ס"ו:), 'והלכתא כלוי, דקא מסייע ליה קרא משרת ליתן טעם כעיקר דאסור, אטעמא הוא דקפיד רחמנא, אבל ריחא לא'. אלמא פשיטא ליה דרב אסר מן התורה. **ב. עי' ראבי"ה** (הו"ד במרדכי בפסחים פ"ב רמז תק"ע) דכתב דריח 'פת' לא נחשב 'ריחא', מהא דמצינו בלחמי תודה דמביא חלק מהלחמים חמץ וחלק מצה, ואופם יחד ולא חיישינן לריח החמץ דנקלט במצה[[10]](#footnote-11) עכ"ד. אלמא נקטו בפשיטות דריחא דאורייתא הוא. **ג.** וכן מבואר **בר"ן** על הרי"ף (חולין צ"ד) בד"ה ועוד שאפשר ובד"ה ומיהו יעו"ש. **אולם** ע' **פלתי** ק"ח ס"ק ו' ד"ה וליישב, דמסתפק אי דאורייתא הוא ממשרת, או דלא דמי כלל למשרת ורק חז"ל אסרוהו דנראה כאוכל', והביא כהצד הב' מהאיסו"ה ל"ט י"ז[[11]](#footnote-12). ועי' **תוס' פסחים** ל. דריח אין בו איסורא כולי האי[[12]](#footnote-13), וצ"ע כוונתם.

# זיעא

**כתב הרמ"א** (ק"ח א') דכל שמעתין היא בגוונא דאין זיעא, אבל כשהמאכל הזיע (הוציא אדים), לכו"ע 'מילתא היא', ולמד כן (בד"מ) משו"ת הרא"ש. **והגר"א** (ס"ק י"ח) ציין לזה מקור מכמה משניות במכשירין. **והיינו** דזיעה ודאי הוא מוגדר מגוף האיסור דהיא התפרקות הדבר עצמו[[13]](#footnote-14). (ומבואר ברמ"א ובפוסקים דבאוכלין יבשים בסתמא לא צריך לחוש שהיה 'זיעא', ורק אי חזינן לה אסרינן). ובפשוטו 'ריחא' היינו חלקים קטנים ודקים מאוד, משא"כ 'אדים'. אמנם בתחילת הסוגיא בפסחים מבואר דריחא היא דרגת מציאות גמורה דיכולה לפטם את הכחוש, וא"כ לכאו' היינו כזיעא, וכן צ"ע הא דמבואר במכשירין דהוי משקה. ועי' חידושי **רע"א** (ע"ז ס"ו:), שהקשו לו מה ענין ריחא לענין הכשר, הרי שם בודאי לא שייך לומר דמשום 'ריחא' הוי הכשר, וע"כ דשואב ממשות מים, ותירץ רע"א דגם בהכשר אין המכוון דשואב ממשות המשקין כאילו המשקין בעצמותן נבלעו בתוכו, אלא דעיקר הסברא דמה ששואב הפת כח המשקין זהו ההכשר, דכח היוצא מהמשקין כמשקין חשיבי, ולכך דימה הש"ס לכח הריח של היין שבפת, ואידי ואידי אינם ממשות הדבר רק כח שיוצא מזה ונבלע בזה, יעו"ש. ועי' **חזו"א** מכשירין סי' ב' ס"ק ח' דהקשה כעי"ז, והגדיר שם דכל שאינם טופחין ואין המים מתקבלין על פניהם לטפוח אלא בלועין הוה ריחא, וכל שהמים מתקבצים עליו הוה זיעא, יעו"ש. ולפי"ז מיושב ב' הקושיות.[[14]](#footnote-15)

# פלוגתת אביי ורבא בבת תיהא

**א. ע"ז ס"ו: ההיא בת תיהא וכו'.** הנה בפשטות הנידון בבת תיהא הוא על הנאת חושי הריח דיי"נ אסור בהנאה, אמנם דעת רוב הראשונים (תוס' בע"ז, הר"ן על הרי"ף בחולין צ"ב, חידושי הרא"ה בע"ז, המלחמות בכיצד צולין), דמהא דמדמה הש"ס לנידון דריחא בכמון של תרומה, ופת ויין דתרומה, והתם אי"ז איסורי הנאה, ע"כ דלא עסקינן הכא בהנאה מריח, **אלא משום דנחשב כשותה**, ובהא פליגי אי ריחא מילתא או לא[[15]](#footnote-16).

ומצינו בראשונים כמה סיבות מ"ט באמת ליכא איסורא מצד הנאת חושי הריח. **א. בתוס' בע"ז** דף י"ב: ד"ה אלא בוורד והדס, כתב דשאני ריח יין דמזיק לגוף ואין כאן הנאה. **ב.** עי' **בר"ן** בע"ז, דשאני יין דאינו עומד לריחא יעוש"ה, וכ"כ המלחמות בכיצד צולין דכיון דאינו עומד לריח הוה כשלא כדרך הנאתו, אבל לאכילה עומד. **ג.** עוד כתב **הר"ן** שם בשםש ר"ח וכ"כ בחולין שם בשם **הערוך**, דבת תיהא היינו שמריחים מהפה ולא מהאף, ולפיכך לכיא הנאה לחושי הריח. **ד. המלחמות** שם תירץ עוד דאינו מתכוין לריח, וס"ל כר"ש דכשאינו מתכוין שרי, משא"כ מדין שותה הרי המתעסק בחלבים חייב. ונמצא דלכל הני פירושים נידון הגמ' אי נחשב 'כשותה', אולם עי' **בבעה"מ** שם שפירש באו"א.

**בגוף הדבר** דכתבו הראשונים דנחשב כשותה[[16]](#footnote-17), **הנה** יש מהראשונים שמפרשים (מלחמות שם ריש ד"ה אבל, והר"ן בע"ז ובחולין בשם הערוך) ש'בת תיהא' היינו דמניח **פיו** בבת תיהא ושואב הריח (לראותיו) דרך הפה, וקצת דומה יותר לשותה[[17]](#footnote-18), ועי' שו"ת הרשב"א ח"ג רל"ד דרק משום דהוא בפיו שייך לדונו כשותה ואוכל, וכן נראה במלחמות ד"ה אבל כוף. **אבל בתוס'** דף י"ב. כתבו להדיא דמריח באפו, וכן בכמה ראשונים, ומתבאר דאפ"ה נחשב כשותה, מחמת עצם זה שבא לגופו (ומצינו נמי סיכה כשתיה, והיינו בזה שנכנס השמן לעצמותיו).

**ב. תוס' ד"ה אביי, וטעמא דרבא וכו'.** הנה פליגי אביי ורבא בבת תיהא אי ריחא מילתא, ותולה זאת הגמ' בדין מסיק בכמון ובפת על יין, וא"כ בפשטות הנידון אי ריחא מילתא לגבי דנחשב כשותה, הוא אותו נידון דריחא מילתא גבי ריח הנקלט בפת, **דשורש אחד הוא אי עצמו של הריח נחשב כגוף איסור**. אמנם תוס' כתבו דטעמו דרבא דאינו נחשב כשותה, משום דמזיקו, ועי' לקמיה דבאמת דצ"ע דלכאו' אינו כמהלך סוגית הגמ'.

**ג. תד"ה רבא אמר.** דעת **רש"י** בפסחים והביא כן מ**הגאונים**, **והרי"ף** (הו"ד להלן), דהכל פלוגתא אחת אי ריחא מילתא וכמבואר באות ב', והלכה כרבא (חוץ מיע"ל קג"ם) ולוי, ותוס' מקשים דא"כ היה לגמ' להביא שם פלוגתת אביי ורבא (צ"ע מ"ט לא הקשו דהיה לגמ' כאן להעיר, דכבר פליגי בזה רב ולוי). **ובדעת רש"י** לכאו' מתבקש לפרש, דאי"ז ממש אותו נושא, ומדברי לוי **דאיירי בריח שנתערב** לא נוכל ללמוד להקל גם **לריח הנאכל בפני עצמו**, אבל אחר דאמר רבא דאפי' בבת תיהא דהוא בפנ"ע אי"ז כלום, א"כ ודאי נשמע דריחא לאו מילתא כלל, וכן בדברי אביי צ"ל סברא איפכא דבפ"ע יש יותר סברא דלא יהא 'מלתא' וכמש"כ בהשגות הראב"ד על בכיצד צולין ולכך מדברי רב א"א ללמוד את דינא דאביי, וצריך להאריך בדבר. **אולם** דעת **תוס'** דיש סברא מסויימת בבת תיהא וכהנ"ל. וצ"ע דא"כ איך רבא גופיה הביא ראיה מכמון, וכן מ"ט הגמ' לא הזכירה כן ליישב הקו' מהמשנה דפת, ועי' **מהרש"א**, ומתבאר בדבריו דהסוגיא שלפנינו נקטה בפשיטות דפליגי **באופן כללי** אי ריחא מילתא או לא, והיינו בכל אופן, אמנם יש מהלך אחר (שאינו בגמ') ליישב פסקי ההלכה[[18]](#footnote-19), דבאמת בעיקר תורת ריח ס"ל לרבא כרב דריחא מילתא, ורק יש סברא **לענין שלא להחשיבו כשותה** כיון דמזיקו[[19]](#footnote-20). **ועדיין** צ"ע מהי פלוגתת אביי ורבא אי מזיקו מונע שם אכילה, וכן מהו הלשון ריחא לאו מילתא. וכן הוא דוחק, דנמצא דרבא דהקשה מכמון לא קאי לפי שיטתו באמת, וצריך להתייגע למצוא בזה ביאור המתיישב על הלב.

**ד. בא"ד וא"ת אמאי לא הביא. וי"ל דהתם מיירי בריחא דפטם.** עי' **מהרש"א** דצ"ע דא"כ אמאי לא תירצו דזהו הסיבה דקי"ל גם כרב וגם כרבא. ובאמת, עי' **ברא"ש** שם דכך מבאר סתירת הסוגיות, (ועי' נמי ברא"ש פ"ג דמכשירין, ולטעמיה אזיל שם).

# דמיקלא איסוריה

**ואביי שאני התם דמיקלא איסוריה.** היינו דמודה אביי היכא דהריח יצא מהתכלות העיקר, דאז אינו נחשב 'מילתא', דא"א לדון דריח זה הוא חלק מגוף האיסור, ואינו אלא 'רושם' בעלמא, וכ"כ הרשב"א בשו"ת (ח"א תתמ"ט) וז"ל, שאני התם דמיקלא איסוריה, פירוש **שאין הכמון בעין הילכך אין ריחו חשוב**, אבל גבי י"נ שהוא בעין אסור להריחו, וכיו"ב כתב במשמרת ל"ו:, אמנם צ"ע דתנן ד'אין כאן טעם אלא ריח' ובשלמא לרבא, אבל לאביי לא הו"ל אין כאן טעם אלא ריח, אלא לחלק בין ריח דאתי מהדבר, לריח דאתי מכילוי.

**באיסו"ה** (ל"ט כ') כתב דקי"ל ריחא לאו מילתא, אבל בחריף או שנעשה לריח, לכו"ע הוה מילתא, כדאיתא בגמ' תנור דהסיקוהו בכמון של תרומה וכו', (והרמ"א ק"ח ס"א הביא דבריו להלכה). והיינו דרק משם דמיקלא, הא לא"ה הוה 'מילתא' אלמא ריחא דחריף מילתא. ותמה **הפר"ח** ס"ק ח' דכל זה לאביי, אבל אנן קי"ל כרבא דלא ראה בזה חילוק כלל. עוד הקשה **הפלתי** (ק"ח ו') א"כ איך קאמר רבא מנא אמינא לה וכו', והרי רבא ידע ד'מיקלא שאני', וצע"ג.

# דעת הרי"ף

**כתב הרי"ף** (חולין צ"ג) דהלכה כלוי דריחא לאו מילתא וכרבא דהלכה כמותו, **וכן** מדמבואר בגמ' דר"מ דפת שנקלט בה ריח היין נעשית תרומה, ס"ל דריחא מילתא, אבל רבי יהודה ס"ל דריחא לאו מילתא, והכלל הוא דר"מ ור"י הלכה כר"י. **עוד** חידש הרי"ף דרבי יוסי דאוסר דוקא בשעורים מפני שהם שואבות, היינו דלעולם ריחא לאו מילתא, אלא דהם שואבות את עיקר היין, ואינו מוגדר 'ריח', וא"כ ר' יוסי נמי ס"ל ריחא לאו מילתא.

**עוד** כתב הרי"ף דרב לטעמיה דס"ל כרבי יהודה דמין במינו לא בטיל, (וביאר הר"ן ד"ה דאמר, דריחא משהו הוי, ומין במינו לא בטיל אפי' משהו), ואנן דקי"ל דמב"מ בטיל ע"כ לא ס"ל כרב דריחא מילתא, דהרי אפי' טעם שהוא התערבות גופו של איסור בטל בס', כ"ש ריחא בעלמא דבטל. **והקשה הר"ן** שם (ועי' גם בעה"מ בכיצד צולין) כמה קו' עצומות על הרי"ף, חדא, דבגמ' איתא דדבריהם גם בפת ויין, וכמה גווני בשמעתין דהם מין בשאינו מינו, ואיך אפשר לומר דכל דברי רב מיוסדים על דינא דמין במינו לא בטיל. **ועוד** דאביי דס"ל דריחא מילתא לא ס"ל כר"י דמב"מ לא בטיל, [וכן קשה דאי כל פלוגתתם במין במינו, א"כ אי"ז ענין 'לריחא מילתא']. **ועי' קה"י** פסחים סי' נ"ז דביאר בפשיטות, דמה דאמר הרי"ף דרב לטעמיה אין כוונתו לומר דזו סיבה לפסוק את עצם הכלל ד'ריחא לאו מילתא', אלא שהוסיף הרי"ף 'ועוד', היינו דכיון דרב דיבר על 'מין במינו', א"כ **בהא ודאי יש לן לפסוק כלוי**, דהרי בשלמא באינו מינו יש סברא דריח לא יתבטל, (דהוא ניכר וחשוב בתערובת), אבל בשחוטה ונבילה ובב' פסחים מין במינו הוא, וע"כ מה דאמר רב דאסור הוא לטעמיה לחוד דמב"מ אינו בטל, ומיושבים ב' קו' הר"ן, וכן מבואר דודאי עיקר פלוגתתם היא אי 'ריחא מילתא' או לא[[20]](#footnote-21)[[21]](#footnote-22).

**עוד** חידש **הרי"ף** דמה דאיתא בפסחים שפת ודג שנצלו עם בשר נקלט בהם ריח ואסורים בכותח, היינו אף ללוי, משום דגם ללוי אינו לכתחילה, ועוד דהוה ליה דבר שיל"מ דהא יש לו היתר לאוכלו עם דבר שאינו חלבי[[22]](#footnote-23). **ומבואר** בדבריו דלוי בעי ביטול על הריח, (ומבואר עוד דאפי' דריחא לאו מילתא מ"מ 'משהו' איכא). **ותמה הר"ן** דהרי רבא התיר בבת תיהא שהוא בעין ואין שם ביטול כלל, אלמא לא בעי ביטול, ואיך יתכן דכאשר יהא בפ"ע אינו כלום, וכשמעורב נימא ביה דיל"מ ולא בטיל. ועי' **בעה"מ** שם דהקשה עוד, הרי רבא אמר דלאו מילתא היא, והיינו דהריח אינו כלום, וכמו דבבת תיהא התיר לכתחילה ה"ה בריח הנקלט בפת. ועי' מש"כ בזה **הקה"י** שם ס"ק ב'. **אמנם** באמת **בהשגות הראב"ד** בכיצד צולין כתב ליישב וז"ל "משום דריחא בלחוד הוא ואין בו הנאת אכילה, וכיון שהיין עיקר הנאתו לשתיה אין הנאת ריחו בכליו כלום, (כי אם על ידי זלוף בקרקע ע"י הריח הנקלט בעפר, והוא הוא המרחיב נפשו של אדם) אבל ריח הבא לידי אכילה מודה רבא דלכתחילה אסור לערבו בדבר האסור", והעתיק דבריו **המלחמות**, וחזינן מהכא דכאשר הוא בפ"ע יש יותר סברא דלא יחשב מילתא, ולכך בבת תיהא אי"צ 'ביטול' ושרי לכתחילה[[23]](#footnote-24). וצריך לטרוח לבאר הדברים.

**בעיקר** מש"כ הרי"ף דלוי לא שרי לכתחילה, כן נמי דעת **הראב"ד** בפסחים, וכ"כ **תוס'** פסחים **בשם רש"י**. והקשו **הר"ן והבעה"מ**, דא"כ מאי קפריך מהא דאין צולין ב' פסחים, והא לכתחילה מודה לוי, וכן הקשה תוס' על רש"י. ועי' **תוה"ב** ט"ו: דתירץ דקו' הגמ' היא דכיון דליכא למיקם אטעמא והתירא נינהו, א"כ אין לחוש. וכ"כ **בהשגות הראב"ד** והובא במלחמות, ודבריהם צ"ב. **והנה** עי' **קה"י** (נ"ז) דהסיבה דאינו לכתחילה הוא ע"ד אין מבטלין איסור[[24]](#footnote-25), אבל בפסחים דאכתי התירא הוא שפיר יוכל לבטל, יעו"ש. ולכאו' זו נמי כוונת הראשונים.

# שיעור ביטול דריח

**עי' ברמ"א** (ק"ח ס"א) דריח בטל בשישים, **ובד"מ** הביא הרבה מקורות לזה. ועי"ש ביד אברהם דהוא דבר מוסכם. ועי' גם **תוס' ע"ז** ס"ו: ד"ה רבא. עי' **תוה"ב** סוף ט"ז: (עמ' 80) דהקשה על מ"ד ריחא מילתא, דאכתי במין במינו יתבטל דלא יהא עדיף על גופו דבטל חד בתרי, וגם מדרבנן אין ראוי שיגזרו יעו"ש. **ותירץ** בזה"ל וניחא לי דאלו הוי דכוותיה בשאינו מינו הוה **טעמיה נרגש ונטעם** כאילו נתערב ממשו של איסור יותר מאחד בס' עכ"ל. והו"ד **במאירי** (ע"ז שם) וז"ל שהריח **מתוך בישומו** **נותן טעם** אילו היה בשאינו מינו, ואין אחר הטעם כלום, עכ"ל. ומבואר דענין טעם הוא ודין ביטולו כדין ביטול טעם. [עי' לעיל **בדברי הרי"ף** דמתבאר דנקט דודאי יש ס' כנגד הריח, ואפ"ה למ"ד ריחא מילתא הוא לא בטיל, דמש"כ דודאי יש ס' היינו כנגד מציאותו עצמה אבל למ"ד ריחא מילתא יש לו כל דין 'טעם כעיקר' דנעשה חשוב ועיקרי בתערובת ואינו בטל].

# כמה גווני דריח

**מצינו** כמה גווני דגם מ"ד ריחא מלתא מודה דלא הוה ריחא. **א.** בגמ' איתא דפת צוננת וחבית סתומה לכו"ע לא הוה ריח, ואי במציאות לא עובר כלום מאי קמ"ל, וע"כ דעובר, ואפ"ה בזה לכו"ע לאו 'מילתא', (ואולי משום דמה דנודף ממנו כשהוא סתום בלא חימום ובלא פעולה, ודאי אינו מוגדר 'גוף הדבר'). **ב.** **הרשב"א** תוה"ב י"ד: דייק בגמ' בפסחים דבשניהם כחושים מודו כו"ע "דריחא **כהאי** לאו כלום הוא". **ג.** בגמ' בפסחים איתא דבכעין ב' קדירות לאו מילתא, וכתב **בתוה"ב** ט"ו. דכיון דכ"א בקדירה בפ"ע "ליכא ריחא כולי האי". **ד. תוס' ע"ז** ס"ו: דבתנורים גדולים אין תורת ריח כיון שיש אויר מרובה בתנור וההבל מתפשט. **עוד** כתבו דבפשטידא העיסה מכסה היטב את הבשר ואינו נחשב ריח. **וצריך להתייגע בגדר כל הנ"ל, דהרי סוף סוף ריחא מילתא הוא.** **ולאידך גיסא** מצינו **בתוס'** ע"ז שם, **והרא"ש** פ"ה דע"ז, דגם למ"ד לאו מילתא אין זה מוחלט, ובפת חמה וחבית פתוחה אסור לכו"ע (ועי' מהרש"א שם). וכן מצינו **במרדכי** חולין (תרס"ח, ונפסק ברמ"א ק"ח א') דבריח חריף ובעשוי לריח לכו"ע ריחא מילתא, (וכמו בפת חמה וחבית פתוחה) עי' לעיל. ועי' **ביאור הגר"א** ק"ח ס"ק י"ב.

**פסק ההלכה,** **רש"י והגאונים**, **הרי"ף** (בחולין) **והראב"ד** (בפסחים) פסקו כלוי ורבא, אולם **ר"ח ור"ת ובעה"מ** (פסחים) פסקו כרב, **ולדינא** עי' **בטור** סי' צ"ז, וז"ל כתב **הרשב"א** די"א דריחו כטעמו, אולם יש מתירין, וכן נראה, וכן פסק רש"י, עכ"ל. וכן פסקו למעשה **השו"ע והרמ"א** סי' ק"ח.

1. **ענין ריחא מילתא** מצינו לגבי הרבה דינים, **א.** בגמ' בפסחים, דריח יש בו חפצא דאיסורא דמאכלות אסורות. **ב.** ריח מפסח דראובן אסור באכילה לשמעון שאינו מאותו חבורה. **ג.** יש שם תרומה בריח, ואסור לזרים. **ד.** בדברי ר"כ ורבא מפרזקיא, דע"י ריח בשר, שייך שיעשה חפצא דבשר בחלב. **ה.** ד' מר בר ר"א, דריח בשר בדג משוי ליה סכנה דאכילת בשר ודג יחד. **ו.** במשנה במכשירין דריח של טמא מטמא. **ז.** ריח מכשיר לקבל טומאה. **ח.** סוגיא בע"ז דאסור להריח יי"נ דהוה כשותה לריח. [↑](#footnote-ref-2)
2. **עי'** ברכות מ"ג: דריח הוא מזון לנפש, ודרשו כל הנשמה תהלל יה, זו הריח שהנשמה נהנה ממנה ולא הגוף. [↑](#footnote-ref-3)
3. **ובודא**י אין הכוונה דאסור להריח את ריח הבשר או הפת, דהא נבילה ותרומה אינם איסור הנאה. [↑](#footnote-ref-4)
4. וכן איתא להדיא בירושלמי דדין משנה זו שייך לעניניא דריחא הו"ד בקה"י סי' נ"ז אמנם הפר"ח סי' ק"ח כתב דאינו ענין לריחא. [↑](#footnote-ref-5)
5. **כ"כ** שער"י ג' כ"ו, דענין הריח הוא שאיזה חלקים קטנים שאינם נראים בחוש הראות מתפזרים באויר מגוף דבר המריח ונכנסים בגוף האדם, דלאביי חלקים אלו כיין עצמו חשובים, ונמצא דעצם היין מהנהו ע"י שנכנסים בגופו והוי לענין זה כשתיה, ולרבא החלקים האלה אינם חשובים כיין עצמו שאין בהם ממש, וכ"כ קה"י פסחים נ"ז. [↑](#footnote-ref-6)
6. **וכן** מוכח ממ"ד ריחא קעביד 'סכנתא', כמבואר במר בר רב אשי בפסחים שם, ובראשונים הוכיחו מזה דהלכה דריחא מילתא (אמנם עי' בר"ן על הרי"ף שם, ד"ה ומיהו, דמדויק בדבריו דסכנתא איכא גם למ"ד ריחא לאו מלתא). [↑](#footnote-ref-7)
7. **לשון** המלחמות אביי סבר ריחא דקליט בפומיה כטעמא וכו', ורבא סבר ריחא לאו כטעמא וכו'. [↑](#footnote-ref-8)
8. **דריח** הוא ריח של גוף האיסור, משא"כ טעם הוא רק פליטות וציר מהאיסור. **והנה לכאו' מצינו דריח עדיף על טעם**, דהא טעם כעיקר לא מהני לגבי טומאה וכמש"כ תוס' בכורות כ"ב. ד"ה הנך, דציר דהוא דבר דאינו מקב"ט ונתערב בו מים בשיעור נו"ט אינו נעשה מקב"ט, וכיו"ב כתב בר"ש פ"ב דטוב"י, משא"כ ריח מכשיר מטמא ומכשיר לקבלת טומאה, וכדלעיל, וי"ל גם שרה ענבים טמאים ייטמאו המים ולא קאמרו תוס' והר"ש הנ"ל אלא בדבר דאינו חפצא הראוי לקב"ט א"כ מה שיש לו טעם של דבר הראוי לקבל טומאה לזה לא יהני טעם כעיקר, ויל"ע בזה. **וכן** עי' ספר התרומה סי' ס"א והובא בפמ"ג צ"ה א' דנ"ט בר נ"ט מהני גם בשמעתא 'דריחא מילתא', היינו נותן ריח בן נותן ריח, אלמא נקט דאין ריח עדיף על טעם, ויש לדחות בקל. ועי' עוד ברי"ף חולין צ"ג דכתב וכ"ש מריחא בעלמא וכו' אלמא לכו"ע ריח גרע. [↑](#footnote-ref-9)
9. ?**אפשר** לפרש דעיקר החילוק הוא דריח הנודף מציאותו קלושה מאוד ולא דמי לפליטת טעם. עוד אפשר לפרש, דריח **נודף** אינו מתיחס לגוף האיסור ולא נחשב דהתערב **גוף** איסור אלא בפליטת גוף לתערובת. **[עוד מצינו,** דטעם כשהוא בעין בפ"ע כתבו הראשונים דהוא ודאי אסור מקרא ד'הטמאים', וכל תורת טעם נצרך לתערובת, משא"כ ריחא דלמ"ד "לאו מילתא" אינו נחשב בשם האיסור אפי' כשהוא בפ"ע, כדמוכח בסוגיא דבת תיהא, עי' לק']. [↑](#footnote-ref-10)
10. **מו"ר** הגרא"י שליט"א הביא דזקינו מרן הגרי"ז הקשה על המרדכי, דמה איכפ"ל ואיזה חיסרון יש במצה שיש בה ריח חמץ, הרי אין איסור אכילת חמץ בלחמי תודה, והניח בצ"ע, ולכאו' בישוב הדבר צ"ל ב' יסודות א' דריח כעיקר דמה שקיים ריח בפת הוא מגדיר כמו טעם כעיקר ובפרט דמבואר בראשונים דחשיבתו של הריח בתערובת הוא משום הטעם שבו, וא"כ מוגדר הדבר לחמץ ב' צ"ל דדבר דמוגדר כולו גם חמץ וגם מצה הוא חסרון מסוים 'במצה', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-11)
11. **השפ"ד** ק"ח י"ג הביא דברי הפלתי, וכתב 'דיראה דבדבר חריף הוה לכו"ע ריחא מילתא מהתורה', וצ"ע. [↑](#footnote-ref-12)
12. **עי"ש** דפת שקיבלה טעם בשר אסור לאוכלה כלל שמא יאכלה עם כותח, אבל קיבלה ריח אסורה לאכול רק עם כותח ולא גזרינן טפי. [↑](#footnote-ref-13)
13. **עי'** מאירי (ע"ז ס"ז) ד"ה יראה, דאם היתה חבית של יין מעלה רתיחות, ונתנו עליה אפילו פת חיטים אפי' צוננת, שהיא אסורה שהרתיחה מעלה **ממשות** יין והפת שואבת, מעתה תבשיל של בשר רותח שכסוהו בכלי של גבינה, יראה לאסור את הכלי שכסוהו בו, עכ"ד. ועי' להלן מה שיובא מדברי הרי"ף חולין צ"ג גבי שעורים ששואבות. [↑](#footnote-ref-14)
14. **וצ"ע** מדברי הרא"ש במכשירין דפירש דהיה רטיבות 'דמשקה טופח', אלמא גם זהו בכלל ריחא (ועי"ש חזו"א ס"ק י'). **ובעיקר** קושיית האחרונים בהך דהכשר, עי' פר"ח (ק"ח ס"ק י"ח) דחידש דבאמת המשנה במכשירין אינה ענין לריחא (ועי' גם בשנות אליהו להגר"א שם), וא"כ נימא דזו דעת הרא"ש, וכן משמע ברא"ש שם רא"ש פ"ה מ"י "המערה וכו', מצונן לחם טמא, לפי שראש הקילוח מתחמם בתחתון ועולה ההבל עם הנצוק מתוך הכלי החם שהוא טמא, והבל החם יש בו ממשות משקה ומחברם יחד, עכ"ל, וא"כ לק"מ, **אמנם** עי' קה"י נ"ז, דהירושלמי תרומות פ"י ה"ב מקשר שני המשניות וכן הוא הפשטות מצורת המשנה ושיטות התנאים. [↑](#footnote-ref-15)
15. **בשמעתין** מתבאר להגדיר את פעולת ההרחה כשתיה וכאכילה, והוא דבר מחודש דהרי אי"ז דרך אכילה, וכן יש לדון האם בכל מאכלות אסורות נימא הכי. א. עי' בהגרי"ז בקונטרס עמ' כ"ה, דכל מקום דבעינן 'מעשה אכילה' אי"ז הנ"ל נחשב מעשה אכילה ורק באסה"נ דנאסר כל לקיחה והשתמשות בזה יש סברא, דאע"פ שאינו מתכוין ואע"פ שמזיקו ייחשב ללקיחה ושימוש, וכיסוד זה מבואר נמי במכתבים בהגרי"ז בספרו גבי סיכה כשתיה. ב.בשו"ת הריב"ש וכן מבואר בסוף התוס' גבי תרומה אלמא מה שנחשב כאוכל ושותה הוא גם לגבי שאר מאכלות אסורות (אמנם לפי הגרי"ז במכתב הנ"ל ניחא הראיה מתרומה). ג.תוס' חידשו דהמציאות הוא שריח היין מזיקו ובעלמא (עי' פרק יוהכ"פ) אכילה שמזקת אינה אסורה מהתורה, וא"כ צ"ע הכא ואולי אי"ז נזק גמור, אבל מ"מ להגרי"ז הנ"ל מיושב. [↑](#footnote-ref-16)
16. **צ"ע** דכיון דליכא הכא איסור הנאה, מנין לנו איסור אכילה ביי"נ, ושמעתי ממו"ר הגרא"י בשם זקינו מרן הגרי"ז, דדייק ברמב"ם (מצוה קצ"ד) הזהירנו מלשתות יין נסך וכו' ישתו יין נסיכם, מה זבח אסור אף יין אסור. אלמא איכא ביי"נ איסור בפ"ע של שתיה, מלבד האיסור הנאה הנלמד מקרא דלא תביא ולא ידבק, שנכלל בזה ע"ז ומשמשיה ותקרובת, וכן יין נסך דהוא נמי בכלל תקרובת, וכ"כ באבי עזרי פי"א ממא"א. [↑](#footnote-ref-17)
17. **ובדעת** רבא, עי' מאירי דס"ל לרבא דכל שיש לו עיקר אצל אכילה ושתיה אין ריחו כלום, **ולא סוף דבר ריח דרך האף אלא אף בפותח את פיו** כנגד קלוחו של ריח, כדרך בקיאים שמבחינין בזו ענין היין כאילו טעמוהו, והוא הנקרא כאן בת תיהא, שטעם היין מורגש לבקיאים בדרך זה יותר מבריח האף, מותר. [↑](#footnote-ref-18)
18. **וכ"כ** ואביי נמי וכו', היינו דיש לחקור אי ריחא מילתא היינו דהריח עצמו הוה כגוף איסור, או יל"פ דאף אי הוא עצמו אינו גוף האיסור, אבל אכילת הריחא נחשבת כשימוש בחפצא דהיין עצמו. וזמש"כ די"ל לעולם דס"ל לאביי כלוי דהריח עצמו לא כמילתא, ורק כשפועל ולוקח מהיין עצמו, אז הוי **כשותה מן היין עצמו**, אבל בריח שכבר נתערב בהיתר לא, אבל הסוגיא הכא ס"ל **דהריח עצמו כמילתא, והיינו כגוף האיסור**, וכהצד הראשון, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-19)
19. **המשך** דברי התוס' שכ' והקלקול רבה וכו' עד סוף דבריהם, הם ביאור רק מ"ט ליכא הכא משום 'הנאה', וכמש"כ בדף י"ב. אמנם צ"ע דכתבו כן תוך דבריהם שעסקו לבאר מ"ט אינו כשותה, וי"ל הנה רבא ס"ל דכל דאינו בגדרי הנאה גם מתורת אוכל ושותה לא נחייבו ולכן עירבו הדברים, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
20. **ובאמת** לכאו' כבר מבואר כן בהשגות הראב"ד בפסחים, וז"ל "שלא אמר הרב כך אלא בבשר שאין ריחו ניכר בו וכו', אבל מין בשאינו מינו כיון שהוא ניכר, למ"ד ריחא מילתא הוא כנו"ט דמי". [↑](#footnote-ref-21)
21. **יש** להעיר מנ"ל דרב אסר משום ריחא אולי לעולם ס"ל ריחא לאו מילתא, והרי נוקט הרי"ף דמשהו לכו"ע איכא ואפשר דמה"ט אסר רב דמין במינו לא בטיל, וכיו"ב הקשה רע"א מערכה ו'. **ויש לפלפל** ולומר דהנה כתב בתוה"ב י"ד: דנקט רב פטם וכחוש משום דבכחוש וכחוש לכו"ע אע"פ שיש ריח לאו מלתא הוא, וא"כ אי רב קאסר משום 'משהו' הרי היה יכול לדבר על כחוש וכחוש דהרי דעת הרי"ף דאף למ"ד ריחא לאו מילתא 'משהו' איכא, וע"כ מדין ריחא מילתא קאתי ונפק"מ לאינו מינו. [↑](#footnote-ref-22)
22. **עי'** בר"ן דלא נחשב ישל"מ דהרי כלפי אכילתו בכותח (חלב) אין לו היתר, והכי קי"ל למעשה, דאם נתערב מעט חלב במים בטל, ושרי ליתן בהם בשר, עי' צ"ט ס"ו ובש"ך שם. [↑](#footnote-ref-23)
23. **ולפי"ז** אתי שפיר מה דיש לן ב' סוגיות פלוגתת רב ולוי, ופלוגתת אביי ורבא, דרב ולוי איירי **בריח הנקלט בפת** דהוא נידון אחד אי ריחא מילתא דיהא חשוב ועיקרי בתערובת, ואביי ורבא חידשו על ריח בפ"ע, ושם לאו מילתא היינו דאין בו חשיבות כלל. **אמנם** אעפ"כ הש"ס דימה והביא ראיה מכמון ומפת ע"ג יין, (אולם עי' מש"כ לעיל בדעת רש"י), וצ"ע. [↑](#footnote-ref-24)
24. **והנה** תוס' כ' דרש"י ס"ל דאי"ז לכתחילה, ולא יתכן לפרש בדעתו דבעי ביטול ואין מבטלין איסור לכתחילה, דהרי רש"י פוסק כלוי, ופוסק נמי (ק"ט.) דמין במינו לא בטיל, וא"כ ע"כ ס"ל **דללוי דריחא לאו מילתא לא בעי ביטול כלל ואפי' 'משהו' לא הוה**, וא"כ צריך לומר סברא אחרת מ"ט אי"ז לכתחילה. [↑](#footnote-ref-25)