יא (א) - מעביר תוך ג_
קטגוריות: ש_ס / יב שבת / הוצאה / הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / הוצאה מהדו_ב / חבורות

אור ליום ה' ט"ו תמוז תשע"ה

**א**

א] שבת ד"פ., ואמר רבא הוציא חצי גרוגרת והניחה וחזר והוציא חצי גרוגרת והעבירה דרך עלי' חייב, ואמאי הא לא נח, כגון שהעבירה תוך ג', והאמר רבא תוך ג' לרבנן צריך הנחה ע"ג משהו, ל"ק כאן בזורק כאן במעביר, ופירש"י, ז"ל, מעביר, לא צריך הנחה, דהא מנחה בידו, דידו סמוכה לקרקע, עכ"ל.

ומבו' בד' רש"י, דטעם הא דמעביר תוך ג' חשיב כמונח ול"ד לזורק תוך ג' דל"ה כמונח, הוא משום דמעביר הוי החפץ מונח בידו, וע"כ חשיב דאיכא הנחה כ"ד, ומשא"כ בזורק דאין החפץ מונח כלל, - ומה"ט מבו' בדבריו, דבעינן להא דידו סמוכה לקרקע, דאלמלי הא דידו תוך ג' לקרקע, ל"ה מהני ההנחה בידו, ורק משום דידו הויא לבוד לקרקע, מהני ההנחה בידו כהנחה בקרקע, ועמש"נ לפרש עוד בזה בסימן ט' סקכ"ב.

ב] אמנם הנה הרמב"ן במלחמות לעיל ד"ח. כתב, ז"ל, אלא עיקר הפטור שמשעה שירדה לתוך ג' נעשית כמונחת, ואפי' למ"ד תוך ג' לרבנן צריך הנחה ע"ג משהו, התם בזורק כלומר זורק ממקום למקום שאין סופו לנוח כאן, אבל הכא כמעביר דמי שהרי סופה לנוח כאן, ומשעה שהגיעה לפחות מג' התחילה הנחתה ונפטר עלי', עכ"ל.

והנה למש"כ רש"י דהא דמעביר בתוך ג' הוי כמונח, הוא משום דמנחא בידו שהיא סמוכה לקרקע, הרי אי"ז ענין כלל לגוונא דהתם דאינה מונחת כלל, אלא שסופה לנוח בקרקע, ובע"כ מד' הרמב"ן דהא דמעביר בתוך ג' הוי כמונח ול"ד לזורק הוא מטעם אחר, וזהו דמדמי לה דה"נ היכא שסופה לנוח הויא כמונח, וזה צריך פירוש.

ג] ובאמת דגם מד' התוס' נראה דפליגי ע"ד רש"י בזה, דהנה בפסחים דפ"ה: א"ר אמי המוציא בשר פסח מחבורה לחבורה אינו חייב עד שיניח, הוצאה כתיב בי' כשבת וכו', מתיב רב אבא בר ממל, היו סובלים אותן במוטות הראשונים יצאו חוץ לחומת העזרה והאחרונים לא יצאו, הראשונים מטמאין בגדים וכו', והא לא נח, הוא מותיב לה והוא מפרק לה בנגררין, ופירש"י, ז"ל בנגררין ע"ג קרקע דאיכא הנחה, עכ"ל.

והתוס' שם כתבו, ז"ל, אומר ר"י דל"ד נגררין אלא שיהיו תוך ג' לקרקע, דאפי' לרבנן דר"ע דלית להו קלוטה כמו שהונחה דמיא בזורק, במעביר תוך ג' מודו וכו', עכ"ל.

והנה לפמש"כ רש"י דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, הוא משום דמנחא בידו שהיא סמוכה לקרקע, הרי לכאו' התם דאין הפרים מונחים בידם, אלא הם נושאין אותם במוטות, לא חשיבי כמונחים אף בתוך ג', דאף שהן מונחין ע"ג החבלים שהן בתוך ג', לכאו' לא סגי בזה לחשוב הפרים כמונחים, דהפרים והחבלים נידונים יחד, והם אינם מונחים, ול"ד לחפץ שביד האדם, שאינו נידון כאחד עם האדם, וע"כ חשבינן לי' כמונח.

ובאמת דכ"ה משמעות ד' רש"י שפירש התם דנגררין ע"ג קרקע דאיכא הנחה, ומ' דדוקא אם נגררין ע"ג קרקע איכא הנחה, אך אם אינם ע"ג קרקע ממש, ליכא הנחה, וזה לטעמי' דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, הוא משום שהוא מונח בידו, וע"כ התם שאין הפרים מונחין בידם, לא חשיבי כמונחים אלא כשהם ע"ג קרקע.

אך מד' התוס' נראה דפליגי ע"ד רש"י וס"ל כד' הרמב"ן, דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח ול"ד לזורק, אי"ז משום דבמעביר ה"ז מונח בידו ובזורק אינו מונח בידו, אלא הוא מטעם אחר, וזה צ"ב.

**ב**

ד] ונראה בביאור הדברים, דהנה הגרע"א לעיל ד"ד: במערכה ד"ה ונלענ"ד כתב דפליגי רבוותא בדין חפץ המתגלגל ע"ג קרקע, דדעת רש"י לקמן ד"ק: דחשיב כמונח, ודעת התוס' לקמן ד"ק. דלא חשיב כמונח, וכן דעת הריטב"א שם והריטב"א לקמן ד"ק. דלא חשיב כמונח.

והנה לדעת התוס' ודעימייהו דמתגלגל ע"ג קרקע ל"ה כמונח, צ"ע דמ"ש ממגרר חפץ ע"ג קרקע דחשיב כמונח, כאשר כ"ה מבו' בסוגיית הגמ' בפסחים שם, וכ"ה מבו' עוד בכ"ד, - ופשוט דהטעם בזה הוא כמש"כ בישועות מלכו סו"ס נ"ב, דשאני מתגלגל דהחפץ מצ"ע אינו קבוע במקום, ומשא"כ במגרר דהחפץ מצ"ע נח, והאדם הוא שמגררו שהרי אף דמתגלגל ל"ה כמונח מ"מ מגרר הוי כמונח, והטעם בזה הוא כמש"כ בישועות מלכו סו"ס נ"ב, משום דשאני מגרר דהחפץ מצ"ע נח, והאדם הוא שמגררו, ואי בעי מעכבו, וע"כ חשיב כמונח.

ה] ולפ"ז נראה פשוט בדעת התוס' והרמב"ן, דמה"ט הוא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, ול"ד לזורק תוך ג' דל"ה כמונח, דלעולם כל דהוי החפץ בתוך ג' הוי כע"ג קרקע, וע"כ במעביר תוך ג' דדמי למגרר, דהחפץ מצ"ע נח והאדם הוא שמעבירו, הוי כמונח, ומשא"כ בזורק תוך ג' דדמי למתגלגל, ל"ה כמונח, ובאמת דכ"ה משמעות ד' התוס' בפסחים שם, דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, הוא חד דינא עם הא דמגרר הוי כמונח, וזהו שכתבו דמש"א בנגררין ל"ד, אלא ה"ה תוך ג' לקרקע, דג"ז חשיב כמגרר דהוי כמונח.

ואשר ע"כ שפיר נקטו התוס' דאף פרים שנושאין אותם במוטות הוו כמונחים, אף שאינם מונחים בידו, דכיון שהם מצ"ע מונחים והאדם הוא שמוליכם ממקום למקום, דמי למגרר דהוי כמונח.

ו] וצריך להוסיף בזה, דהנה פליגי רבוותא בדין אחזתו הרוח באויר תוך ג', דדעת רש"י ותוס' לקמן ד"ק. דחשיב כמונח, ודעת הרשב"א והריטב"א שם דלא חשיב כמונח, - ולכאו' מש"נ דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, הוא משום דהחפץ הוי כמונח, ניחא רק לדעת הסוברים דאחזתו הרוח באויר תוך ג' הוי כמונח, אך לדעת הסוברים דל"ה כמונח, והרי דאף שהוא עומד במקומו, מ"מ כיון שאינו ע"ג קרקע אינו כמונח, הרי דה"נ במעביר תוך ג', הגם דנימא דחשיב דהחפץ מצ"ע נח, מ"מ לא עדיף מאחזתו הרוח באויר דל"ה כמונח.

אמנם נראה, דהא דאחזתו הרוח באויר ל"ה כמונח, הוא משום דאי"ז אלא אחיזה כ"ד, ואינו קבוע כלל במקום זה, וכ"ה מבו' להדיא בד' הרשב"א שם דאף כשנח ע"ג משהו, אי"ז אלא "הנחה משהו" וע"ג משהו, וע"כ ל"ה כמונח אף שהוא בתוך ג', ומשא"כ במעביר דהחפץ מצ"ע הוי מונח לגמרי במקום זה, הרי דכל שהוא בתוך ג' הו"ל כמונח.[[1]](#footnote-2)

ז] ובדעת רש"י דפליג ע"ז, נראה דאזיל לטעמי', דס"ל דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, ולפ"ז לא מצינו דמגרר עדיף ממתגלגל, וע"כ כ"ה דמתגלגל באויר בתוך ג' ל"ה כמונח, והרי דתוך ג' גרע מע"ג קרקע, ואף דמתגלגל ע"ג קרקע הוי כמונח, מ"מ כל שהוא באויר לה"ה כמונח, ה"נ מעביר בתוך ג' ל"ה כמונח, וגרע ממגרר ע"ג קרקע דחשיב כמונח, - וע"כ הוצרך רש"י לפרש דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, ול"ד לזורק תוך ג' דל"ה בידו, הוא משום דבמעביר ה"ז מונח בידו, ומשא"כ בזורק דאינו מונח בידו.

**ג**

ח] ולפ"ז מתבאר היטב מש"כ הרמב"ן דכ"ה דמעביר בתוך ג' הוי כמונח, ה"נ ה"נ בזורק תוך ג' וסופו לנוח שם הוי כמונח, ונתעוררתי לזה מס' בית יצחק סימן ט' בהערה, - דהרי מהא דמעביר הוי כמונח, חזינן דכל הא דתוך ג' ל"ה כמונח, הוא כשהוא מתגלגל באויר ואינו קבוע במקום זה, וע"כ הוא דבמעביר דהוי החפץ מצ"ע קבוע במקום זה, הוי כמונח, אף שאינו ע"ג קרקע ממש, ואשר ע"כ בזורק תוך ג' וסופו לנוח שם, דה"ה קבוע במקום זה ואינו מתגלגל ממנו, הו"ל כמונח.

ט] ועיקר הך מילתא, דמש"כ הרמב"ן דכל שסופו לנוח שם הוי כמונח, אי"ז מכח הא דסופו לנוח ע"ג קרקע, ודמכח זה חזינן לי' טפי כמונח בקרקע, אלא מכח הא דהוא קבוע במקום זה ואינו מתגלגל ממנו, יש ללמוד כן מד' הגרע"א לקמן ד"ק: שהק' ע"ד הרמב"ן, מסוגיא דעירובין דצ"ח: דמדמי ההיא דרבא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו לקורא על האסקופה, ונפל הספר מידו דבמסולק כמלא מחט מן הארץ גוללו אצלו,[[2]](#footnote-3) - והרי דאף דהתם אין סופו לנוח ע"ג קרקע, מ"מ לפ"ד הרמב"ן הי' לנו לחשבו כמונח, כיון שהוא קבוע במקום זה ואינו מתגלגל ממנו.

אמנם לכאו' מכח סוגיא דהתם בעכצ"ל, דכל מש"כ הרמב"ן דתוך ג' דסופו לנוח הוי כמונח, הוא רק כשסופו לנוח בקרקע, אך התם דאין סופו לנוח בקרקע, ל"ה כמונח, וזה דלא כמש"נ דהא דהוי כמונח הוא משום שהוא קבוע במקום זה, דלפ"ז בדין דלא ניבעי שיהא סופו לנוח בקרקע, וכנ"ל.

י] ונראה לדון בזה, דהנה לכאו' עיקר מש"נ בדעת התוס' ודעימייהו, דהא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, הוא משום דכל דהחפץ הוא תוך ג' הו"ל כע"ג קרקע, וע"כ כ"ה דמגרר ע"ג קרקע הוי כמונח, ה"נ מעביר תוך ג' הוי כמונח, נסתר מסוגיא דהתם, דמבו' דאף דכשהספר הגיע לארץ חשיב כמונח, מ"מ כשהוא תוך ג' לא חשיב כמונח, - ולכאו' מוכח מהתם דאיכא דין בפנ"ע דבעינן שיהא החפץ מונח ע"ג משהו, ולא סגי בהא דהוא לבוד לקרקע, וע"כ כל שלא הגיע הספר לקרקע ל"ה כמונח, ולפ"ז תיקשי דמ"ט מעביר תוך ג' הוי כמונח.

ונראה פשוט בזה, דהנה באמת מסוגיא דהתם קשיא ע"ד רש"י ותוס' לקמן ד"ק. דאחזתו הרוח באויר בתוך ג' חשיב כמונח, והרי דכל שנח החפץ מתנועתו חשיב כמונח אף שאינו ע"ג משהו, וא"כ מ"ט כשהגיע הספר לתוך ג' ל"ה כמונח, אף שנח מתנועתו, - ובע"כ מזה, דכל הא דתוך ג' הוי כמונח, הוא רק כשיש שם דבר המחזיקו, ואך דגם באחזתו הרוח חשבינן דהרוח הוי דבר המחזיקו שם, וע"כ הו"ל כמונח, ומשא"כ בספר דאין ברשות זו דבר המחזיקו, שהרי אחיזתו שם היא מכח חלק הספר דמחוץ לרשות, לא חשיב כמונח, - ולפ"ז ניחא הא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, ול"ד לספר שהגיע לתוך ג' דאינו כמונח, דבמעביר הרי יד האדם אוחזתו שם, וע"כ הוי כמונח.

יא] ולפ"ז נראה די"ל כן גם בד' הרמב"ן, דאף דעיקר הא דתוך ג' שסופו לנוח חשיב כמונח, הוא משום דתוך ג' הוי כמונח כשהוא קבוע במקום זה ואינו מתגלגל ממנו, מ"מ בהא לחודא לא סגי, שהרי בעינן שיהא להחפץ דבר המחזיקו, ובע"כ דהא דתוך ג' שסופו לנוח הוי כמונח, הוא משום דסופו לנוח ע"ג קרקע, וע"כ חשיב דהקרקע היא דבר המחזיקו, וע"כ בההיא דעירובין דאין סופו לנוח ע"ג קרקע, ואין ברשות זו דבר המחזיקו, ל"ה כמונח.

1. ולמש"נ להלן סק"י, דתוך ג' ל"ה כמונח אלא כשיש דבר המחזיקו שם, והא דמעביר תוך ג' הוי כמונח, הוא משום דיד האדם אוחזתו שם, הרי די"ל דמה"ט גרע מאחזתו הרוח דלדעת הרשב"א והריטב"א ל"ה כמונח, משום דבאחזתו הרוח לא חשיב דיש דבר המחזיקו ברשות, אך בדעת התוס' נת' שם דאף באחזתו הרוח חשיב דהרוח היא דבר המחזיקו. [↑](#footnote-ref-2)
2. ועיי"ש שהק' עוד ע"ד הרמב"ן ממש"א לקמן שם בהא דאמר רבא תוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו, ולא שמעינן לי' מהא דמתגלגל ל"ה כמונח, בהוא משום דמתגלגל אין סופו לנוח, אבל האי כיון דסופו לנוח אע"ג דלא נח כמאן דנח דמי, קמ"ל, והרי להדיא דהא דתוך ג' צריך הנחה ע"ג משהו הוא אף בשסופו לנוח, - אך לכאו' פשוט דהרמב"ן מפרש כפי' הרשב"א והריטב"א שם, וכ"נ גם בפי' ר"ח שם, דמש"א דמתגלגל אין סופו לנוח, היינו דאינו ראוי לנוח שם דהוא מקום מדרון, ומשא"כ בההיא דרבא דהוא ראוי לנוח שם, ולפ"ז לא נתפרש דאף היכא דהוא עומד לנוח שם צריך הנחה ע"ג משהו, וז"ב. [↑](#footnote-ref-3)