שיעור מאוחד
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / שביעית / שיעורים שביעית מהדו_ק

שביתת הארץ, אם הוא ציווי על הגברא או על הארץ שתהא שובתת. ונ"מ אם מותר לגוי לעבוד בשדהו

**כתב** הרמב"ם (פרק א מהלכות שמיטה ויובל הלכה א) "מצות עשה לשבות בשנה שביעית מעבודת הארץ ועבודת האילנות שנאמר ושבתה הארץ שבת לה' ונאמר בחריש ובקציר תשבות, וכל העושה מלאכה מעבודת הארץ או האילנות בשנה זו ביטל מצות עשה, ועבר על לא תעשה שנאמר שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור". ומלשונו שכתב 'וכל העושה מלאכה מעבודת הארץ וכו' ביטל מצות עשה', דייק החזו"א (סי' יז ס"ק ה) דשביתת הארץ הוא ציווי על הגברא שישבות ממלאכת הארץ בשביעית, והעושה מלאכה ביטל עשה זו, ואינו ציווי שתהא ארצו שובתת. וכן דעת התוס' בע"ז (טו: ד"ה מי) דאין ציווי על הארץ שתהא שובתת, אלא הוא ציווי על הגברא שישבות ממלאכת הארץ, ודלא כפשטות הסוגיא שם. אמנם בתוס' ר' אלחנן שם וכן דקדק התוס' רי"ד מרש"י שם, ס"ל דהוא ציווי שתהא ארצו שובתת ממלאכה, דכמו שמצווה בשבת על שביתת בהמתו, כמו"כ בשביעית מצווה על שביתת ארצו. ומבואר בראשונים דנ"מ אם יש איסור מן התורה שגוי יעבוד בשדהו, דלדעת הרמב"ם ותוס' אינו אסור אלא מדרבנן, דמדאורייתא האיסור הוא על הגברא שלא יעבוד והוא לא עובד [וקרא דכתיב (ויקרא כה כ) 'וכי תאמרו מה נאכל בשנה השביעית הן לא נזרע ולא נאסף את תבואתנו', ואף דאפשר לעבוד ע"י גוי, תי' החזו"א דלא היה מצוי גויים ביניהם], אבל לתו' ר"א ותורי"ד אסור מהתורה מהגוי יעבוד בשדהו, כיון דארצו לא שובתת, ודמיא לבהמתו שמצווה שבהמתו תשבות ואין נ"מ אם המלאכה נעשית ע"י גוי או ישראל. וכן פסק החזו"א למעשה להחמיר (סי' כא ס"ק יז ד"ה ודין הפועל) וז"ל וכל העבודה האסורה, אסור לפועל לעשות והעבירה על העובד, וגם בעה"ב עובר בשביתת שדהו".

אם מותר לזרוע אילן סרק קודם שביעית, באופן שנשרש ונקלט בשביעית

**עוד** כתב החזו"א (שם, ובסי' כב ס"ק ה) דאף שמצווה שתהא ארצו שובתת, זה אינו אלא מעבודת אדם, אבל מה שעושה הקרקע מעצמה אין איסור בכך, דאל"כ נצריכו לעקור אילנותיו קודם שביעית, אלא וודאי דמה שעושה מעצמו אין צריכה לשבות, ושאני מבהמתו דאף כשעושה מאליה כגון שמונח עליה משא מער"ש מצווה על שביתתה וצריך להוריד מעליה את המשא. וע"כ כתב דשרי לזרוע קודם שביעית [באילן סרק], אף באופן שקליטתו בארץ הוא בשביעית, דפעולתו נגמרת מיד בשעת הזריעה, ואח"כ הארץ קולטת מעצמה, וכ"כ בדרך אמונה (פ"ג ס"ק פה) בשם החזו"א [וצ"ע ממ"ש בפ"א ס"ק א, שהעתיק דברי החזו"א להסתפק אם שרי שהקליטה תהיה בשביעית].

לכוון הממטרות בשעון ממוחשב מערב שביעית

**דנו** הפוסקים אם יש איסור להשקות את שדהו ע"י ממטרות כשמכוונם בערב שביעית ע"י שעון ממוחשב שיפעלו מעצמם בשנת השביעית [ולדעת הרמב"ם והתו' דאין ציווי כלל על הארץ אלא על הגברא שלא יעשה מלאכה בארץ, פשוט דשרי, דלא עושה שום מלאכה, וכמו שמותר להשקות בשבת בעניין זה, אלא דלדעת הראשונים דמצווה שתהא ארצו שובתת, וכן נקטינן למעשה, יש לדון אם נחשב לעבודה ע"י אדם או לא]. דעת הגריש"א להתיר, דנחשב לעבודה בלי מעשה אדם, ודמיא לזריעה קודם שביעית דשרי. ובחוט שני (פ"א הלכה א) אוסר, וביאר שם דשאני ממלאכת זריעה דמעשה האדם מסתיים מיד בשעת הזריעה, ומה שאח"כ הארץ משרישה ומצמיחה את האילן אף שהוא תוצאה ממעשיו אך הארץ עושה כן מעצמה ולא מתייחס אליו כלל, משא"כ בהשקיה שהממטרות פועלות מכוח פעולתו שכוון זאת שיפעלו, נחשב לפעולת אדם, וצריך שתהא ארצו שובתת מכך, ואין נ"מ אם מעשהו היה בשביעית או קודם שביעית [וכן לענין שבת חלוקים הם מלאכת זורע ממלאכת מבשל, דבזורע נגמרה מלאכתו מיד בזריעה, ואף אם יעקרנו מיד אח"כ לא נפטר מחיובו שזרע בשבת, אולם גבי מלאכת בישול מצינו מחלו' באחרונים כשהכניס לתנור בשבת ונאפה לאחר שבת, דדעת הרש"ש דחייב ודעת המנח"ח דפטור, וכל זה דווקא באופה ומבשל דפעולותו הוא האפיה עצמה וכן במבשל, והכל מתייחס אליו, וכמבואר בגמ' (שבת דף ד.) דאם יטלנו מהתנור קודם שיאפה שפטור, אבל בזורע בוודאי חייב מיד בזריעתו דזהו עיקר מלאכתו, וההשרשה וקליטתו בארץ בידי שמים הוא, וה"ה לענין שביעית כל שגמר את מעשה הזריעה קודם שביעית מותר, משא"כ בהשקיה דפעולת ההשקיה אף שנעשית מעצמה, מ"מ הוא מכוח פעולתו מעיקרא והרי הוא כהמשך הבישול והאפיה שמחייבתו, ואין נ"מ שהוא מערב שביעית דסו"ס יש פה עבודה בקרקע מכוח מעשה אדם], ומ"מ גם לדעת הגריש"א דמתיר, פשוט דדוקא שמופעל מעצמו ע"י בטריה או מצבר, אבל ממטרות שמופעלות ע"י חשמל בוודאי אסור, דנחשב לפעולת אדם ע"י אלו שמפעילים את החשמל [ויש לעיין למה אין לחוש לזה שהמים מגיעים למאגר ע"י חשמל ויוצא שבעצם ההשקיה באה ע"י האדם שמפעיל החשמל].

גינה בבנין משותף שחלק מדייריו אינם שומרים תו"מ ועובדים בגינה בשביעית

**אותם** שיש להם שכנים שאינם שומרים תורה ומצוות, וברשותם גינה משותפת, ועובדים בגינה כבשאר השנים, ואין השכן שומע לו לימנע מעבודת הקרקע בשביעית, וצריך לברר מה יעשה. והנה לדעת הרמב"ם וסיעתו שאין אדם מצווה על שביתת הארץ אלא שזה איסור על הגברא לעבוד בשדה, א"כ ודאי שאין בזה חשש, שאף שהשכן יעבוד בשדהו אינו עובר איסור, שהרי אין השכן שלוחו והוא אינו עובד את האדמה. אבל לדעת תוס' ר' אלחנן ותורי"ד שאדם מצווה על שביתת שדהו, א"כ אם יעבוד שכנו בשדה שלו יעבור בעשה דשביתת הארץ. ובדרך אמונה (פ"א ס"ק ט) כתב בשם הגריש"א שצריך להפקיר רשותו, וכמו דפסק השו"ע (סי' רמו סעיף ג) לגבי שביתת בהמתו בשבת וז"ל "ואם השאילה או השכירה לאינו יהודי והתנה עמו להחזירה לו קודם השבת ועיכבה בשבת, יפקירנה או יאמר בהמתי קנויה להאינו יהודי כדי שינצל מאיסורא דאורייתא", ואף כאן צריך להפקיר כדי שלא יבטל עשה דשביתת ארצו בשביעית.

**אמנם** לכאו' יש לחלק, דגבי בהמה איירי שהוא מסר זאת לגוי ועובד בה הגוי מדעתו של הישראל, וי"ל דמשו"ה צריך להפקיר כדי שלא יעבור בשביתת בהמתו, מיהו מסתבר דאם הגוי אנס את בהמתו בע"כ ועובד בה לא מחוייב להפקירה, וכן מבואר בחת"ס בתשו' (או"ח סי' סב) שהביא מהבית אפרים והסכים עמו, דדוקא באופן שעושה לדעת הישראל, אבל כשהגוי עושה לצורכו ואין הישראל נהנה ממנו כלל, אינו עובר בשביתת בהמתו ולא צריך להפקירה, והוכיח כן מתשו' רב האי גאון, והעתיקו להלכה בשו"ע (סי' שה סעיף כג) וז"ל "מותר למסור סוס או פרד או חמור לרועה אינו יהודי, ואע"פ שהאינו יהודי משתמש בהם בשבת אין בכך כלום, כיון שלא מדעת ישראל הוא עושה". והנה במ"ב שם (ס"ק עח) פי' דהרועה מירתת להשתמש בה בשבת, שלא יענש ע"ז בדיניהם, כיון שלא מסרה לו למלאכה כלל, וא"כ אין ראיה להתיר כשהגוי עובד בבהמתו שלא מדעתו, אמנם בביאור הגר"א שם פי' דההיתר כיון שהגוי עושה כן מדעתו ולצורכו, וכמו שפי' הבית אפרים והחת"ס. וכן דעת הגרשז"א (שש"כ פרק כז הערה יב) דכל שהבהמה עושה כן מעצמה ולצורכה, אין שום חיוב על הבעלים למונעה מכך, וא"כ אף כאן כיון שהשכנים החילונים עובדים מדעתם כנגד רצונו, לכאו' אינו עובר בכך על שביתת הארץ.

**ואף** לפירוש המ"ב שמותר רק כשנראה שלא יעשה הגוי מלאכה בבהמתו, ומשמע שאם היה הגוי עושה מלאכה בבהמתו יש בזה איסור אף שעושה שלא מדעתו, אפשר דווקא אם מסרו לו מדעתו לכך יש איסור וחייב להפקירה, משא"כ כאן דבע"כ הוא עובד בשדהו ולא מסרו לו כלל [אמנם בכף החיים (ס"ק נט) כתב דאף בגוי שאנס הבהמה בע"כ מחוייב להפקירה]. ובחוט שני (פרק א הלכה א) כתב דהחזו"א הורה דצריך למחות בעירייה כשעושים עבודות בגינות העיר שדר בה, ומ"מ אם אין שומעין לו אין מחוייב לעקור דירתו בשביל כך, וכתב שאינו דומה לבנין משותף דמרצונו נכנס עמו לשותפות. וחילוקו צ"ב דאף בבנין משותף, לא מסתבר להחשיב כאילו עשה מעשה שקבע שותפות עם שכנו, יותר ממה שעושה שותפות עם הערייה, והרי הוא מצא דירה לגור בה ומה יעשה שגר שם שכן רשע שעושה עבודה בשביעית.

**ולמעשה,** הנה בדרך כלל הנידון הוא במלאכות דרבנן, דמדאורייתא לא אסור בשביעית אלא זריעה וזמירה בכרם, ולגבי שביתת בהמתו, כתב הפמ"ג (סי' רמו משב"ז ס"ק ו) דלא מצווה אלא במה שהוא אסור מדאורייתא, אבל במלאכות דרבנן לא מצווה על שביתתה. ולכאו' אף בשביתת הארץ כן הוא, דאינו עובר כשהשכנים עושים בע"כ מלאכות דרבנן, ובאופן זה נראה למעשה שאינו מחוייב להפקיר שדהו. וגם בחוט שני (שם) כתב דאפשר להקל במלאכות דרבנן, בצירוף דעת הרמב"ם דאין ציווי על שביתת הארץ, אלא על הגברא, ולא מחוייב להפקיר.

דין עציץ שאינו נקוב כשהוא בתוך הבית

**כתב** החזו"א (סי' כב ס"ק א) דבעציץ נקוב הרי הוא כשדה ואסור מדאורייתא, ועציץ שאינו נקוב אסור מדרבנן [במלאכות דאורייתא כגון זריעה], ומ"מ בתוך בית אפשר להקל. והיינו שבירושלמי בערלה איבעיא להו אם שביעית נוהגת בתוך בית, דבקרא כתיב 'שדך לא תזרע' ושמא דווקא שדה ולא בית, ודעת הפאת השולחן דאזלינן בזה לקולא כיון דשביעית בזה"ז דרבנן וספק דרבנן לקולא, אכן החזו"א חולק דכיון דשביעית עיקרא דאורייתא ולא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא, מיהו בעציץ שאינו נקוב דבלא"ה הוא דרבנן אפשר לסמוך להקל כהצד בירושלמי שאין איסור שביעית נוהג בתוך הבית.

**ומ"מ** לא כתב החזו"א להקל אלא בשעת הדחק, וכמ"ש (בסי' כו ס"ק ד) "וכן בבית אין להקל בארץ, ואף בעציץ שאינו נקוב בבית הדעת נוטה להחמיר, אלא מי שסומך על הפאה"ש בעציץ שא"נ בבית, אין לנו כח למחות דיש להם על מי שיסמכו, כיון שאין עציץ שא"נ מפורש בגמ' ומה שאינו מפורש בגמ' נהיגי הפוסקים לסנף זה לקולא", ומ"מ באיסורים דרבנן כגון השקייה דעת החזו"א שאפשר להקל בזה, וכמבואר בסדר שביעית בדרך אמונה.

הוצאת עציץ מהבית לחוץ

**ועציץ** הנמצא בתוך בית דעת החזו"א (סי' כב ס"ק א) דאסור להוציאו לחוץ, דהוא תולדה דזורע, וז"ל "ואף למאן דמיקל אסור להסיר התקרה מעל הזרעים בשביעית, דהוי תולדת זורע [ולפ"ז אף אם זרע ערב שביעית אסור להסיר התקרה בשביעית, שעצם הוצאת העציץ לחוץ זה עצמו כזריעה], ועוד כשמסיר התקרה נמצא דעביד איסורא למפרע דהוי זורע ע"מ להסיר, וזו זריעה גמורה [ולטעם זה אף להסיר בשמינית אסור], ואם הוסר באונס, כל מה שגדל אסור משום ספיחין, דלא עדיף מעלו מאליהן בשביעית וקדושים בקדושת שביעית, וכש"כ אם מתוח אהל ארעי לפי שעה לזרוע תחתיו שזה אינו כלום ואין אהל ארעי מבטל שם שדה כלל" [ובא להפקיע מאחד המתירים שהתיר לזרוע בשמיטה ע"י שיכוסה הטרקטור בכיסוי ויחשב כזריעה בתוך בית].

**ולפ"ז** אסור להוציא עציץ מהבית למרפסת פתוחה, דהוא תולדה דזורע, והנה מצוי שיש תקרה במרפסת ובערב סוכות מסירים את התקרה לשים שם סכך, ולפי מה שנתבאר אם יש לו עציצים במרפסת יהיה אסור להסיר את התקרה שהרי בזה משסיר את התקרה הוי כמו שזורע את העציצים שנמצאים שם. והעצה לזה שקודם שיסיר את התקרה יכניס את העציצים לתוך ביתו. ויש שרצו להתיר משום דאינו מתכוון ובשביעית אפשר דאף בפסיק רישא שרי, וכמבואר במשנה (שביעית פ"ג מ"ו) דמדינא מותר לסקל אבנים משדה חבירו, אף שמיישר הקרקע בכך ומכינו לזריעה, והיינו משום שאין לו ניחותא בסיקול אבנים משדה חברו ואינו מתכוין לתועלת שדהו. ומ"מ דעת הגריש"א להחמיר בזה אף באינו מתכוון, וכן נראה בפשוטו בחזו"א, ושמא הטעם משום דחיישינן דניחא ליה בזה.

**ונשאלתי** באחד שבנה סוכתו על גבי דשא, אם מותר לפרק את הסוכה, דבכך מגלה את הדשא והרי הוא כמוציאו לחוץ, והסתפק בזה בחוט שני (פ"א ה"ד ס"ק יא) והניחו בצ"ע, ונראה דאפשר להקל בזה, כיון דאם לא יפרק את הסוכה, הדשא מתחתיו יתקלקל, והוא מציל מהפסד ושרי, כמבואר ברמב"ם שהתירו דרבנן במקום הפסד, וכאן הוא איסור דרבנן כמבואר בחזו"א (סי' כב ס"ק א) שבהריסת הגג יש רק תולדה דזורע.

**דינים העולים:**

1. נחלקו הראשונים אם שביתת הארץ הוא ציווי על הגברא שישבות ממלאכה, או שהוא ציווי שתהא ארצו שובתת ממלאכת אדם, ונ"מ אם מדאורייתא מותר שגוי יעבוד בשדהו, ודעת החזו"א להחמיר בזה דמצווה הוא שארצו תשבות.
2. דעת החזו"א דלכו"ע מותר לזרוע קודם שביעית [אילן סרק] אף שקליטתו בארץ בשביעית, דאין מצווה לשבות אלא מעבודת אדם, ולא במה שעושה מעצמה, דאל"כ נצריכו לעקור אילנותיו קודם שביעית.
3. נחלקו הפוסקים אם מותר להשקות בממטרות, כשמכוונם בשעון ממוחשב מערב שביעית, דעת הגריש"א שמותר [ודווקא כשמופעל מעצמו ע"י בטריה או מצבר, אבל ע"י חשמל אסור, דנחשב למעשה אדם, ע"י אלו שמפעילים את החשמל] ובחוט שני אוסר.
4. בנין משותף שדרים בו שכנים שאינם שומרים תורה ומצות, מחוייב למנוע מהם לעבוד בגינה המשותפת בשביעית, ואם אינו יכול, בשם הגריש"א הביאו דמחוייב להפקיר את חלקו, וכדין שביתת בהמתו דמחוייב להפקירה כשנמצאת ביד הגוי העושה בה מלאכה, אמנם יש מקום להקל בזה, כיון דעושים כן לדעת עצמם בעל כורחו, ושמא באופן זה אף בבהמה אינו מחוייב להפקירה וכן דעת הרבה פוסקים. ובדר"כ המלאכות שנעשים הם מלאכות דרבנן ובאופן זה נראה ודאי שאינו מחוייב להפקיר חלקו כמו בשביתת בהמתו דאינו עובר אלא במלאכות דאורייתא, וכן פסק בחוט שני (פ"א ה"א עמו' סט) להקל במלאכות דרבנן.
5. זריעה בבית, דעת הפאה"ש דבזמן הזה דשביעית דרבנן יש להקל כדין ספק דרבנן לקולא, והחזו"א חולק, ומ"מ בעציץ שאינו נקוב בשעת הדחק יש להקל לסמוך עליו בתוך בית, ועכ"פ אין למחות ביד המקילים. ובהשקייה דהוא דרבנן יש להקל בעציץ שאינו נקוב שבתוך הבית.
6. אסור להוציא עציץ מהבית לחוץ, דהוא תולדת זורע [חזו"א] ופשטות החזו"א דאף באינו מתכוון לכך אסור, וכן דעת הגריש"א, וע"כ צריך ליזהר כשעושה סוכה במרפסת סגורה, להכניס את העציצים לבית, קודם שמרים את הגג.
7. עשה סוכה על גבי דשא, נראה דמותר לפרק סוכתו, דאל"כ הדשא יתקלקל, והוא בכלל הפסד דשרי.

שיעור ב'

עציץ נקוב, בשיעור הנקב ובסוגי העציץ

**כבר** נתבאר (בשיעור א) דעציץ נקוב דינו כשדה, ואיסור מלאכה נוהג בו מדאורייתא, ועציץ שאינו נקוב איסורו מדרבנן גזירה אטו עציץ נקוב, ובשיעור הנקב שיחשב בכך לעציץ נקוב, כתב החזו"א (סי' כב ס"ק א) "ונקב קטן להוציא מים לא חשיב נקב, ובלבד שלא יהי' כשורש קטן והוא פחות מכזית, ואין אנו בקיאין בו בדיוק ויעשו רק כפי הוצאת המשקין בריוח", עוד כתב (שם) "ובין של עץ ובין של חרס, יש להקל כדעת הראב"ד והר"ש חלה פ"ב מ"ב והרא"ש ה' ערלה, דדוקא באילן חשיב חרס כנקוב, אבל לא לזרעים, וכש"כ בעומד על רצפה של אבן שאינו יונק מן הארץ". דנחלקו הראשונים בעץ ובחרס אם יונק מהארץ גם בלי נקב (עיין בה"ל סי' שלו ס"ז ד"ה מעציץ), ורוב העציצים שלנו דינם כאילן, וצריך להחמיר בחרס ובעץ לדונם כנקוב. ואף שגם באינו נקוב אסור עכ"פ מדרבנן, מ"מ נ"מ כשנמצא בתוך בית, דכבר נתבאר דדעת החזו"א דאפשר להקל בעציץ שבתוך הבית להשקותו ולעשות בו מלאכות דרבנן.

מונח ע"ג אבן, או על מרצפות

**והנה** כל שמונח ע"ג אבן, בוודאי חוצץ מפני היניקה, ודינו כאינו נקוב וכמ"ש החזו"א, ודנו הפוסקים אם מרצפות שלנו [בלטות] נחשבים כאבן או לא, ודעת החזו"א (כמובא באורחות רבינו ח"ב עמו' שס, במכתב מהגר"ש וואזנר שליט"א) לחוש דדינו כעציץ נקוב, דלא חייץ בפני היניקה כאבן [ובטעם הדבר הסתפק הגר"ש וואזנר אם הוא מפני דנחשב כחרס, או כעפר קשה, וכתב שם "וכפי שאני זוכר קצת היה דעתו שהוא כעפר קשה]. והנה בסדר שביעית שהודפס ע"פ החזו"א נכתב במהדורות הראשונות, דמותר להשקות עציץ בבית, ובמהדורה אח"כ הגיה [כמובא בדרך אמונה] "בעציצים שאינם נקובים הנמצאים בבית אפשר להקל", ונראה שהסתפק בדין המרצפות, ובתחילה היה סבור דדינו כאבן, ולכך כל מה שבביתו חשיב אינו נקוב דכמונחים הם ע"ג אבן, אמנם אח"כ נקט דלא חשיב כאבן, ולכך דייק לכתוב "בעציצים שאינם נקובים" דדוקא בזה אפשר להקל.

אם כשנופו יוצא החוצה חשיב כמחובר

**עוד** כתב החזו"א (שם) "ויש ליזהר שלא יצאו הנופות חוץ לעציץ שאז דינו כמחובר", והוא דעת המשנה למלך (פ"ב מהלכות בכורים ה"ט ד"ה ודע שמה) דכל שהנופות יוצאים מהעציץ הרי הם יונקים מהארץ, ונחשב בכך כמחובר לקרקע, ודינו כעציץ נקוב למרות שמונח ע"ג אבן, וכתב באורחות רבינו (שם) דדעת הקה"י דדוקא הנופות נחשבים למחובר, אבל העציץ עצמו נשאר דינו כאינו נקוב, ולכך מותר לעדור ולעשות מלאכה בעציץ עצמו, ודווקא לזרוע אסור דבכך גורם להוצאת הענפים החוצה, והוא כזורע בקרקע.

**עוד** מצאנו בתשובת הגרי"ש אלישיב זצ"ל (קובץ תשובות ח"א סי' רלב) שאם העציץ בבית אפשר להקל לגמרי ואפי' לזרוע, כיון דהרבה פוסקים חולקים ע"ז דלא נחשב בכך למחובר, וכן דעת הבית דוד (סי' א), ומלבד זה כיון דנופו יוצא ע"ג מרצפות אפשר דדינם כאבן שחוצץ בפני הקרקע, וע"כ דעתו שבעציצים בתוך הבית אף כשהנוף יוצא החוצה, אפשר להקל להחשיבו כעציץ שאינו נקוב.

גרירת העציץ או הגבהתו

**ועציץ** שאינו נקוב אסור להופכו לנקוב, דנחשב כזריעה בקרקע, ולכן אסור להגביהו מהצלחת ולהניחו על הקרקע, דהרי הוא כזורעו בקרקע, ואף עציץ נקוב אסור להגביהו ולהניחו במקום אחר דהרי הוא כעוקר וחוזר וזורע [ודעת רש"י ותו' בשבת פא: דבכה"ג בשבת פטור, ואסור מדרבנן, ולרמב"ם בפ"ח מהלכות שבת ה"ד חייב]. ומ"מ נראה דמותר לגוררו על הארץ בלי להגביהו, אף שבכך משתנה מקום יניקתו, וכן דעת החוט שני (פ"א ה"ו עמו' קיא), ואף שבמאירי בשבת (שם) כתב דגם באופן זה הרי הוא כעוקר וזורע, מ"מ יש להקל משני טעמים, א. דהוא ע"ג מרצפות דשמא דינו כאבן והוי אינו נקוב [ובאינו נקוב בוודאי דמותר לגוררו ממקום למקום]. ב. מטעם דאינו מתכוון, ואף שהוא פסיק רישא שרי וכדלהלן.

אינו מתכוון במלאכות בשביעית

**דעת** הפוסקים דכל שעושה מלאכה בארץ ואינו מתכוון לכך מותר, ואפי' באופן שהוא פסיק רישא דבשבת כה"ג אסור וחייב, בשביעית מותר, כמבואר להדיא במס' שביעית (פ"ג משנה ו) דמותר לסקל אבנים משדה חבירו אף שהוא חורש ומכשיר בכך את הקרקע לזריעה, כיון שאינו מתכוון לכך, וכן מבואר בכמה משניות שם, וכן מבואר בחזו"א (סי' יט ס"ק יד), והסתפק שם לדינא דשמא דווקא בדלא איכפת ליה שרי, אבל בניחא ליה אסור. וכן דעת הגריש"א להחמיר בדניחא ליה, ולפ"ז המנקה את ביתו במים מותר לשפוך המים לתוך שדה חבירו, דאינו מתכוון להשקות ולא איכפת ליה, ומהאי טעמא מזגן שמטפטף לתוך שדה חבירו אין בזה חשש, אבל לתוך שדה שלו, יש להחמיר כיון דניחא ליה.

הוצאת העציץ מביתו ע"י כיסוי בניילון

**ודעת** הגריש"א, והחוט שני (שם עמו' קי) שמותר להעביר עציץ מבית לבית דרך החוץ, ע"י שעוטף את העציץ בשקית מכל צדדיו, דבאופן זה אינו יונק מהארץ. ובאמת הוא צ"ב שאף שמכוסה בשקית, מ"מ לא נחשב בזה כגג ליתן לו תורת בית, והרי הוא מוציא מן הבית לשדה דהוי תולדה דזורע, וכמו שנתבאר (בשיעור א) דעת החזו"א, וכן מובא באורחות רבינו (ח"ב עמו' שנו) בשם הקה"י, דהחזו"א אסר להוציא לחוץ אף אם מכסה את כולו בפח וכדו', ומטעם הנ"ל דבמציאות מוציאו מבית לשדה דהוא תולדה דזורע. אמנם נראה שיש להקל בזה, דאף אם הוא זורע הרי לא מתכוון לכך ולא איכפת ליה בזה, וכל שאינו מתכוון שרי וכנ"ל, ומ"מ צריך לעוטפו בשקית, להצריך היכר לבריות, שלא יאמרו שלצורך זריעתו מוציאו, וכמבואר ברמב"ם (פ"א הי"ז) בשם הירושלמי, שמותר ללקט עצים דקים סמוך לבהמה, שניכר שאין כוונתו לעבודת הארץ, אלא בשביל הבהמה, ובזה סגי בעטיפה בשקית וכדו'.

זריעה בחממות בעציצים שאינם נקובים

**ונתבאר** דדעת החזו"א להקל בשעת הדחק לזרוע בעציץ שאינו נקוב בתוך בית, וכדעת הפאת השולחן (עיין סי' כב ס"ק א' וסי' כו ס"ק ד), וכן ידוע דהיקל בשעתו בקיבוץ חפץ חיים לזרוע באופן זה, ודנו הפוסקים אם אפשר להקל כמו כן [בשעת הדחק] בחממות, ע"י שיזרעו בתוכם בעציצים שאינם נקובים. והנה בחממות שנועדו לשפר את גידול הירקות [וכמו שנוהגים לעשות כן גם שאינם יהודים שבוודאי לא איכפת להו מחרקים], בוודאי לא יחשב בכך לבית ודינו כשדה לכל דבר, וכמבואר בחזו"א (סי' כ' ס"ק ו) "והא דתנן שביעית פ"ב מ"ד ועושין להם בתים, אינו ענין לנוטע בבית, דהתם הגג מצד האילן, או שיש בגג חלונות באלכסון שמגין בפני החמה ואינו מגין בפני הגשמים ובפני הטל והאויר, והתם הבית להיטיב הגידול, אבל נוטע בבית הצמחים הם במצב בלתי טוב ורצוי, שנשלל מהם תועלת הגשמים והטללים והאויר וקוי השמש, והבית להם לרועץ". אמנפ בחממות שאינם מועילות לגידול הירקות אלא שבכל השנה מגדלים הירקות שם כדי להרחיק מהם חרקים, ואדרבה לדעת המדעים החממות מזיקים קצת לאיכות הירקות מפני החום הרב ששורר בתוכם, ושמא נחשיבו מחמת כן לבית, להתיר בו הזריעה בשעת הדחק בעציץ שאינו נקוב, או שמא דכיון דסו"ס כך הוא דרך זריעת אותם ירקות מפני החרקים, נחשב כשדה אף שמזיק קצת לירקות.

**ודעת** הגריש"א להחמיר בזה, ומ"מ דעתו דאפשר למכור את העציצים לגוי [ואינו עובר על איסור לא תחנם, דהקרקע נשארת של הישראל, ומוכר רק את העציצים דהוא עפר בעלמא], ויכול לעשות מלאכות דרבנן, ומלאכות דאורייתא יעשה ע"י הגוי. אמנם העירו ע"ז, דבאמת עציץ שאינו נקוב לא נחשב לעבודת קרקע, וכל מה שאסור הוא משום גזירה אטו עציץ נקוב, ובעציץ נקוב בוודאי אסור לזרעו באופן שרק העציץ של הגוי, כיון שהעבודה מתייחסת לקרקע שמתחתיו, והוא של הישראל, וא"כ אף באינו נקוב יש לאסור מחמת כן. ואף דעת החוט שני, והגר"ש וואזנר שליט"א (במכתב בסוף ספר משפטי ארץ) להחמיר, ולא מועיל שימכרנו לעכו"ם.

בהיתר מלאכות דרבנן לאוקמי אילנא

**כתב** הרמב"ם (פ"א הלכה י) וז"ל "ומפני מה התירו כל אלה, שאם לא ישקה תעשה הארץ מלחה, וימות כל עץ שבה, והואיל ואיסור הדברים האלו וכיוצא בהם מדבריהם, לא גזרו על אלו" וכו', וכתב החזו"א (סי' כא ס"ק יז) דמדבריו משמע דה"ה כל מלאכות דרבנן הותרו במקום הפסד, ודלא כדעת חלק מהראשונים דדוקא השקייה שריא דאינה מלאכה חשובה, ומ"מ כתב דאין לעבוד אלא מה שמוכרח ממש, ומה שאפשר להקדים ולעשות קודם שמיטה מחוייב להקדים, וכן מה שיכול להתאחר לאחר שביעית יאחרנו, וז"ל "אך צריך לשקול כל עבודה ועבודה, אם יש בזה חשש שימות העץ, וכל שאינו אלא הרווחה אסור, ואם אפשר להסתפק בפעם אחת אסור לעשות שתי פעמים, וכן חייבין לזבל ולנכש קודם ר"ה תשי"ב שלא יצטרכו לזבל ולנכש בשביעית, ואף אם לא יספיק לכל השנה כל מאי דאפשר למעוטי חייב למעט, וכן מה שאפשר לאחר עד אחר ר"ה תשי"ג חייב לאחר ואסור בשביעית".

טיפול בעצי אתרוגים בשביעית[[1]](#footnote-1)

**וכתב** הדרך אמונה (פ"א ס"ק פח, ובציון הלכה ס"ק קעט) דדוקא במקום הפסד שימות האילן, או שינזקו הפירות מאכילה, אבל בשביל הפסד דמים לא התירו מלאכות דרבנן, וע"כ כתב דאסור לחתוך את הקוצים בעצי אתרוגים כדי שלא יפגמו ויפסלו את האתרוגים, כיוון דלא נפסדים בכך לאכילה, אלא הוא בעבור יופיים והידורם, ובזה לא התירו אף שיפסיד מכך ממון. וכן כתב באורחות רבינו (ח"ב עמו' שכה) בשם הקה"י, וכן דעת החוט שני (פ"א הלכה ה עמו' קד). וצ"ע מאי שנא מעשבי בושם דכתב החזו"א בשם המבי"ט (סי' יד ס"ק ט) דמותר להשקותם ולעשות בהם מלאכות דרבנן, אף דאינם נפסדים מאכילה, ואף דאתרוגים ראויים לאכילה, מ"מ עיקר גידולם הוא לצורך המצוה, ובזה ההפסד כל שחסר בהם שלמותם והידורם, ומדוע אסור לעובדם לצורך זה. ובחוט שני (שם עמו' קכה) הסתפק אם מותר להשקות את האתרוגים כדי שיגדלו ויהיה בהם שיעור מצוה, מטעם זה דמאי שנא מעשבי בושם דמותר להשקותם, ובערבות פשיטא ליה שם דמותר להשקותם כיון שאינם עומדים לצורך אחר חוץ מלמצוה, והוי כעשבי בושם [אמנם בארחות רבינו שם, דעתו דאסור להשקות ערבות וכ"ש אתרוגים]. אמנם מסברא קשה להבין למה החמירו באתרוגים יותר מעשבי בושם.

**דינים העולים:**

1. עציץ נקוב דינו כשדה ואסור לעשות בו כל מלאכה בשביעית. ובאינו נקוב אסור מדרבנן, ודעת החזו"א דיש להקל בו לגבי מלאכות דרבנן כשהוא בתוך בית. וכל שיש בו נקב כדי שורש קטן דינו כנקוב, וכתב החזו"א דאין אנו בקיאין בשיעור זה, ונקב קטן להוציא ממנו את המים לא נחשב כנקוב.
2. נחלקו הראשונים, בעציצים מחרס ועץ לענין אילנות, אם נחשב כנקוב, אף שאין בו נקב, ויש להחמיר באילנות, ורוב עציצים שלנו דינם כאילנות.
3. כשמונח ע"ג אבן הוי אינו נקוב, ובמרצפות שלנו [בלטות] החמיר החזו"א לדונו כנקוב דהרי הוא כעפר קשה, או כחרס.
4. דעת המשנה למלך דכשנופו יוצא החוצה, הרי הוא יונק מהקרקע ונחשב לנקוב, וכ"כ החזו"א דצריך ליזהר במקום שיוצא הנוף החוצה דחשיב כעציץ נקוב. ודעת הקה"י דמותר לעדור ולעבוד בעציץ עצמו, דרק נופו נחשב כעציץ נקוב, ודעת הגריש"א דכל שנמצא בתוך בית מרוצף יש להקל בזה לגמרי, דהרבה פוסקים חולקים על המשנה למלך, ועוד דבלא"ה אפשר דמרצפות יש להם דין אבן לבטל את היניקה.
5. אסור להפוך עציץ שאינו נקוב לנקוב דבכך הוא זורע בשביעית, ואף נקוב אסור להגביהו ולהניחו במקום אחר, דהרי הוא כעוקר וזורע, ולגוררו על הארץ בלי להגביהו שרי וכן דעת החוט שני, דאף אם הוא זורע אינו מתכוון לכך.
6. כל שאינו מתכוון אף שהוא פסיק רישא שרי, ובחזו"א הסתפק אם גם בניחא ליה שרי, ודעת הגריש"א להחמיר בזה. וע"כ מותר לשפוך מי נקיון, או להשתמש במזגן שמטפטף לשדה חבירו, אבל לתוך שדהו אסור.
7. דעת הגריש"א והחוט שני, דאפשר להוציא עציץ מביתו ע"י שמכסהו בשקית מכל צדדיו, ובאורחות רבינו כתב דהחזו"א אסר בזה.
8. חממות שנועדו לשפר את הגידולים, דין שדה להם ואסור לזרוע בהם אף בעציץ שאינו נקוב. ואותם שנועדו למנוע כניסת חרקים, וקצת מזיקים לטיב הגידול, דנו בזה הפוסקים אם נחשבים לבית או לשדה, ודעת הגריש"א דאפשר למכור רק את העציץ לגוי, ומותר לעשות מלאכות דרבנן, ומלאכות דאורייתא יעשה ע"י גוי, והחוט שני והגר"ש וואזנר מחמירים בזה.
9. דעת הרמב"ם דבמקום הפסד מותר לעשות כל מלאכות דרבנן, וכן פסק החזו"א, מיהו כתב דיעשה רק מה שמוכרח בצמצום, ומה שיכול לדחות לאחר שמיטה, או להקדים קודם שמיטה מחוייב לעשות כן.
10. דעת הדרך אמונה והחוט שני, דדוקא במקום הפסד הפרי או האילן שימות מותר, אבל לא במקום הפסד ממון, ולכן אסור לטפל בעצי אתרוגים כדי שלא יפגמו מהקוצים ויפסלו למצותם, וכן כתב באורחות רבינו בשם הקה"י, והסתפק בחוט שני אם מותר להשקותם כדי שיגדלו ויהיה בהם שיעור למצוה, ובערבות התיר להשקות. אמנם צ"ע מאי שנא מעשבי בושם דדעת המבי"ט דמותר להשקותם, ומדוע לא נתיר כן באתרוגים שאר מלאכות, דעיקר גידולם הוא לצורך זה..

שיעור ג'

## מלאכות דרבנן כשההפסד הוא בפירות שיתקלקלו או שלא יגדלו

**התבאר** (בשיעור ב) דהתירו השקייה וכן שאר מלאכות דרבנן, לאוקמי אילנא ולהצילו מן ההפסד, והסתפק החזו"א (סי' טז ס"ק ד) דשמא דווקא כשההפסד הוא באילן עצמו, אבל כשההפסד הוא בפירות העץ שלא יצמחו או שיהיה להם נזק, לא התירו מלאכות דרבנן. וכן דייק מלשון הרמב"ם (פ"א הלכה י) שכתב וז"ל "ומפני מה התירו כל אלה, שאם לא ישקה תעשה הארץ מלחה וימות כל עץ שבה, והואיל ואיסור הדברים האלו וכיוצא בהם מדבריהם, לא גזרו על אלו" וכו', ודקדק לומר 'וימות כל עץ שבה', דדוקא בהפסד של העץ התירו, ולא כשההפסד בפירות. אמנם בסי' כא (ס"ק ד) הביא כמה ראיות דאף כשההפסד הוא בפירות לבד התירו מלאכות דרבנן, וכן הוכיח שם מהנמוקי יוסף, וע"כ העלה לדינא דאין חילוק אם ההפסד הוא באילן או בפירות ובכל גווני הוי בכלל לאוקמי אילנא דשרי. ולאו דווקא אם ינזקו פירותיו הקיימים, אלא אפי' אם לא יצמחו, או שיצמחו באיכות גרועה, עד כדי שיופסד מכך שלא יקנו את הפירות מותר לעשות מלאכות דרבנן. אבל השבחה בעלמא או להקדים את בישול הפירות כדי שימכרם בתחילת העונה ביוקר אסור [ואין נ"מ אם יש קדושת שביעית בפירות, דאף בפירות שחנטו בשישית דאין בהם קדושת שביעית אסור, דהוא עבודה בשדה דאסורה בשנת השמיטה].

**ובדרך** אמונה (פ"א ה"י בצ"ה ס"ק קעט, ובבה"ל ד"ה ומפני) הביא משו"ת מהרי"ל דיסקין (סי' כז אות ד) דלא התירו אלא כשיופסד האילן או הפירות לגמרי, אבל אם יוכחש ויוגרע יותר ממה שהיה אסור, ומ"מ נראה דכל שיוכחש ויוגרע עד כדי שלא יהיה קונים לפירותיו, הוי בכלל הפסד גמור ושרי.

**והנה** דעת החזו"א דכל שלא יצמחו פירות הוי בכלל לאוקמי אילנא דשרי, והקשה (בסי' יט ס"ק כ) דבירושלמי (פ"ד ה"ד) מבואר דדוקא למנוע את היזק הפירות, אבל לגרום שיצמחו אסור, ולכן אסור ליתן שטר על האילן [והוא סגולה ליתן פירות כמבואר שם] כדי שיתן פירותיו דחשיב עבודה באילן, אבל אילן שמשיר פירותיו מותר לסוקרו בסיקרא, כדי שיראו האנשים ויבקשו עליו רחמים, דהוא בכלל לאוקמי אילנא דשרי. וקשה דאם עבודה ממש מותר, ק"ו דיש להתיר עבודה סגולית. וכתב "ואין מדמין בדברי סופרים ופעמים נראה להם לחכמים לעשות גדר".

**ובגוף** הדין, הקשה בדרך אמונה (פ"א ה"ז, בבה"ל ד"ה סוקרין) דגבי שבת מצינו דאין איסור לצוד דרך סגולה, ולכן מותר ללחוש לחש לנחשים ועקרבים (סנהדרין קא.) אע"ג דעושה פעולת צידה, כיון שאינו צידה טבעית, ומ"ש שביעית דאסור ליתן שטר אף שהוא דרך סגולה. ותי' דשאני הכא דעושה מעשה בעץ עצמו וחמור טפי, משא"כ בלוחש, דלא עושה מעשה בגוף הנחש. והוכיח כן דהרי מותר להתפלל על העץ שיגדלו פירותיו, כמבואר בתענית (יט:) דמתריעין בשביעית על הגשמים מפני פירות האילן, אלא ודאי דדוקא כשעושה מעשה בגופו של אילן, וכגון תליית שטר או לצבוע בסיקרא אסור, אבל בלא"ה שרי.

## השקיית צמחים המותרים והאסורים בבת אחת

**שדה** שמעורב בה אילנות שלא מוכרחים להשקותם, כתב החזו"א (סי' טז ס"ק יד) דמעיקר הדין מחוייב להשקות רק האילנות הצריכים להשקייה, אמנם אם הוא טורח גדול, ואין ידו משגת לשכור פועלים עבור זה, מותר להשקות את כל השדה. ואף אם ידו משגת כל שהוא הפסד גדול שרי, דאף זה בכלל ההיתר להשקות במקום הפסד. עוד מבואר בחוט שני (פ"א ה"י עמו' קכ) דאף כשלא איכפת ליה בהפסד של שנה זו, אלא דאם ימתין לאחר שביעית, יעלה ממון מרובה, מותר לעבוד ולתקן זאת בשביעית, דכל זה בכלל לאוקמי אילנא דשרי.

## ניכוש עשבי בר

**עשבי** בר הגדלים ליד אילנות וצמחים, אסור לנכשם, כיון שמונעים מהצמחים לגדול, וכשעוקרם הרי הוא תולדה דזורע [אמנם כל שמזיק לצמחים הקיימים שרי], ואף כשגדלים בשדה שאינה זרועה אסור לנכשם, דבכך מכין את הקרקע לזריעה, והרי הוא בכלל חרישה. ואף שאין כוונתו לכך אלא ליפות את הקרקע, מ"מ אסור מפני הרואין [וכמשנ"ת בשיעור ב], ומ"מ נראה דבאופן זה יכול לחתוך את העשבים מלמעלה בלי לשרשם מהקרקע, דבכך עדיין לא מוכן לזריעה, ובדרך אמונה (פ"א ה"ו בציון ההלכה ס"ק צה) הביא בשם הגריש"א, דבאופן זה שכוונתו ליפות, יכול ליתן פלסטיק אטום על העשבים כדי שיחנקו.

**ובארחות** רבינו (ח"ב עמ' שנז) הביא דהחזו"א התיר באופן שרחוקים מהצמחים [כמ"ש בדרך אמונה פ"א ה"ו בצ"ה ס"ק צה] לנכש, כשהיה חשש להימצאות נחשים, אמנם כשהיה מעשה בחצרו של החזו"א, לא התיר לנכש [וכנראה דחשש שילמדו ממנו להקל אף כשאין נחשים].

## זמירת ענפים כשצריך לענפים

**זימור** בשביעית, הרי הוא מהמלאכות שאסורות בשביעית מן התורה, והיינו כל שחותך מהאילן כדי להועיל בכך לנשארים שיגדלו יותר טוב. ואסור לקצוץ ערבות מהאילן כדי שיגדל מחדש יותר טוב, וכן מה שקוצצים ההדסים הקיימים, כדי שיגדלו מחדש יותר משולשין, אסור משום מזמר. אמנם דעת החזו"א (סי' יט ס"ק טו) דדדוקא בגפנים הוא מדאורייתא, אבל בשאר אילנות איסורו מדרבנן, וע"כ דעתו דמותר לתלוש ענפים מהאילן [חוץ מגפנים], כל שאין כוונתו לזמר, דזימור הוא עבודה שצריכה דיוק, וכשלא מדייק, הרבה פעמים קשה לאילן, ואדם רגיל שאינו חקלאי לא יודע לדייק, ולכך שרי. וכן הביא בארחות רבינו (ח"ב עמו' שנה) מעשה שהחזו"א התיר לחתוך ענפים בכניסה לבית הכנסת שהפריעו למעבר, מטעם הנ"ל [אמנם בגפנים דזימורו מדאורייתא אין להתיר, וכך אנו מורים למעשה בכרמים העומדים תחת השגחתינו, דאין לעשות שום מעשה זימור בגפנים בשנת שביעית, ומה שצריך יעשה לפני ראש השנה, אמנם באופן שניכר להדיא שאינו מדקדק שרי גם בגפן, אבל בסתמא שרי רק בשאר אילנות], אך כל שמזמר ע"י חקלאי ומדייק בכך אסור, [ושמעתי מכמה חקלאים דבעצי דקל, אין מועיל כלל לאילן, ולפי"ז אפשר דיש להקל בכל גווני לקצוץ סכך ולולבים].

## כיסוח דשא, וגיזום גדר חי

**גיזום** גדר חי, אם הוא צעיר בוודאי אסור, דבכך מועיל לו להתעבות. ובגדר ישנה שכבר נתעבתה, יש שהתירו לגזום דאין כוונתו אלא ליפותו, ומ"מ נראה לאסור, דסו"ס מועיל לו והרי הוא בכלל עבודת הארץ, וכ"כ בחוט שני (פ"א הט"ז ס"ק מ). וכן הדין בכיסוח דשא. ומ"מ כל שהוא למנוע היזק מותר.

## נקיון שדהו מפסולת

**אסור** ללקט ולנקות את חצרו ואף שאינו עומד לזריעה דנראה שמכין את הקרקע לזריעה וחרישה, אלא א"כ מעשהו מוכיח שעושה כן למטרה אחרת, וכמבואר ברמב"ם (פ"א הט"ז), וע"כ הרוצה לנקות את שדהו מפסולת שהצטברה בו, אסור לגורפו במגרפה כדרכו, אבל בידיו שרי, דבכך מוכח שכוונתו לנקיון. וכ"כ בחוט שני (פ"א הי"ז ס"ק מא) דיכול לנקות בידיו או במטאטא של ברזל המיועד לנקיון, ובארחות רבינו (ח"ב עמ' שנח) הביא מהקה"י דבשדה זרועה יכול לנקות כדרכו בין האילנות, דמוכח שאין כווונתו לחרוש ולזרוע, דהוא כבר זרוע, ובוודאי כוונתו לנקיון [ועיין בדרך אמונה, פ"א הט"ז בבה"ל ד"ה מלקט מה שהאריך בזה].

## עקירת עצים משדהו

**ומטעם** הנ"ל אסור לעקור עצים, דנראה דמכין את הקרקע לזריעה, אבל מותר לעקור עץ בין העצים, דאין הדרך לזרוע במקום קטן בין העצים, וכמבואר ברמב"ם (פ"א הי"ח).

## לחפור בקרקע לצורך בניה וכדו'

**אסור** לחפור בקרקע כדי להכניס צנורות וכדו' מפני הרואין שיחשבו שעושה כן לזריעה, אלא א"כ מוכח ממעשיו דמטרתו לבניה, וכגון שיביא את הצנורות וכדו' למקום החפירה, ונראה דבקבלן שידוע שמלאכתו לכך, מותר.

**ואף** לקבלן אסור ליישר ולהכין שטח לגינה, ואף שעושה כן ע"פ דרישת העיריה וכדי לקבל את האישורים הנדרשים לבנין. אך יכול להניח ערמות ערמות של חול, דבכך עדיין לא מוכן לגינה.

## השקיית בית השלחין בשביעית

**כבר** נתבאר (בשיעור ב) דדעת החזו"א דאף במקום הפסד אין לעשות אלא מה שמוכרח, ומה שיכול להקדים לפני שמיטה מחוייב להקדים, ודישון שדהו מועיל לזמן מרובה, וע"כ מחוייב להקדים ולדשן קודם שנת השמיטה. ומי שברשותו גינה יתייעץ אם חקלאים מומחים מה מוכרח לעשות בשמיטה, ומה יכול להקדים. ובחוט שני (פ"א ה"י ס"ק לא) דן דשמא בבית השלחין התירו חז"ל להשקות ואין צריך לצמצם להשקות בדיוק, ומ"מ כתב דהגדרת בית השלחין, הוא שדה שצמאה למים, וכל שהשקה אותה כל צורכה שוב אינה צמאה למים ואסור להשקותה, ומ"מ בשעת ההשקיה אין צריך לצמצם להשקות בדיוק, ויכול להשקות ברווח.

## נטיעת עצי מאכל קודם שביעית, ומה הדין כשנשתלו כבר במשתלה

**כתב** הרמב"ם (פ"ג הי"א) "אף בזמן הזה, אין נוטעין אילנות וכו' ערב שביעית, אלא כדי שתקלוט הנטיעה ותשהה אחר הקליטה שלושים יום קודם ראש השנה של שביעית, וסתם קליטה שתי שבתות, ודבר זה אסור לעולם מפני מראית העין, שמא יאמר הרואה, בשביעית נטעו". דגזרו חז"ל שלא ליטע עצי מאכל בזמן ששנה ראשונה שלהם לענין ערלה הוא בשביעית [וזמן זה, לדעת הנוב"י מט"ז אב, ולדעת החזו"א מליל י"ז אב], דיטעו לחשוב שנטע זאת בשביעית, ואם נטע צריך לעקור כמבואר ברמב"ם שם. וכיום הדרך לקנות שתילים שנזרעו במשתלות, ודנו בזה פוסקי זמנינו אם ע"י שעוקרו מהמשתלה ונוטעו בבית, צריך למנות לו מחדש שנות ערלה, ונוהגים להחמיר בזה, שאפשר שהתפורר במקצת מסביב לשתיל, ואף אם לא התפורר דן בזה החזו"א דשמא בדרך נהפך לעציץ שאינו נקוב, וכשנוטעו מחדש שמא צריך למנות לו שנות ערלה מחדש, וכן לענין שביעית צריך להחמיר בזה. ומ"מ בדיעבד כתב החוט שני (סוף פ"ג) דאין צריך לעוקרו, ומותר לקיימו.

**דינים העולים:**

1. במקום הפסד התירו חז"ל להשקות ולעשות שאר מלאכות דרבנן, ודעת החזו"א דאין צריך שיהיה ההפסד באילן, אלא אף כשהוא בפירות וכגון שלא יצמחו או שיגדלו באיכות גרועה עד כדי שלא יהיו להם קונים מותר.
2. איתא בירושלמי דאסור לתלות שטר על העץ לסגולה שיגדלו פירותיו, וביאר בדרך אמונה, דדוקא כשעושה בעץ עצמו אסור, אבל סגולה בעלמא מותר, וכן מותר להתפלל על הפירות. ואם עושה כן כדי שלא ינשרו הפירות הוי בכלל לאוקמי אילנא ואף לעשות כן בגוף האילן שרי.
3. שדה שיש בו צמחים המותרים בהשקיה, וצמחים האסורים, מדינא מותר להשקות רק את הצריכים לכך, אמנם אם הוא טורח גדול, ואין ידו משגת לשכור פועלים, או שהוא הפסד גדול, יכול להשקות את כל השדה (חזו"א).
4. אסור לנכש עשבי בר הגדלים ליד צמחים אלא א"כ מזיקים להם, ואף בשדה שאינה זרועה אסור, ואף שאין כוונתו אלא ליפות את הקרקע, ומ"מ יכול לחתוך מלמעלה בלי לשרש, או להניח פלסטיק אטום כדי שיחנקו. ואם עושה כן מפני שחושש לנחשים מותר באופן שהעשבים רחוקים מהצמחים [ארחות רבינו בשם החזו"א].
5. אסור לזמר ולקצוץ ערבות והדסים כדי שיגדלו אח"כ יותר טוב, ודעת החזו"א דבכל האילנות חוץ מגפנים איסורו מדרבנן, וע"כ כל שכוונתו לענפים עצמם יש להקל לקצוץ ע"י הדיוט שאינו יודע מלאכת הזימור, דכל שלא מדייק בזימור אפשר שמזיק לעץ.
6. כיסוח דשא וגיזום גדר חי, אסור, אף כשהגדר והדשא גדולים כל צורכם וכוונתו ליפות [חוט שני].
7. אסור לנקות את שדהו מפסולת במגרפה, אבל בידיו [או במטאטא מברזל העשוי לנקיון בלבד – חוט שני] מותר, דניכר שכוונתו לנקיון.
8. אסור לעקור עצים שהרואים יחשבו שעושה כן לצורך זריעה, ועקירת עץ מבין העצים מותר, דאין הדרך לזרוע כך.
9. אסור לחפור בקרקע להניח צנורות וכדו' אלא א"כ מוכח שעושה כן לצורך זה, וכגון בקבלן הידוע שמלאכתו לכך, או שיניח את הצנורות ליד החפירה.
10. קבלן הנצרך לצורך אישורים מהעיריה להכין שטח לגינה, אסור לעשות כן, ויכול להניח ערמות ערמות של חול בלי ליישרם בקרקע.
11. כל מה שמותר במקום הפסד, לא הותר אלא במה שמוכרח בלבד [חזו"א], ובשדה בית השלחין דעת החוט שני דאינו צריך לדקדק להשקות בדיוק, ומ"מ אחר שהשקה שוב אין לו גדר בית השלחין דלא צמאה למים, ואסור להשקות כשלא מוכרח.
12. אסור לנטוע עץ מאכל מט"ז אב [לדעת הנוב"י, ולחזו"א מליל יז אב] בשנה שישית, כיון ששנת השמיטה הוא שנה ראשונה לערלה, ויטעו לחשוב שנטע בשמיטה, ואם נטע צריך לעוקרם. ואף בשתילים המוכנים שנזרעו במשתלה קודם לזמן זה אסור, דמחמירים למנות להם מחדש שנות ערלה, ובזה בדיעבד יש להקל דאין צריך לעוקרם.

שיעור ד'

## הזמן הקובע בירקות ופירות לענין שביעית

**באחד** בתשרי ראש השנה לשמיטה, בין לתבואה וירקות ובין לפירות האילן, ומ"מ חלוקים הם מאיזה שלב בגידולם חל בהם קדושת שביעית, דבירקות הקובע הוא הלקיטה, וכל שנלקט אחר ר"ה, אף שכל גידולו היה בשישית, הרי הוא קדוש בקדושת שביעית. ובתבואה וקטניות הקובע בהם הוא הבאת שליש, שאם הביאו שליש קודם ראש השנה, אינם קדושים בקדושת שביעית. ובפירות נחלקו הראשונים, דדעת הרמב"ם (פ"ד ה"ט) דזמנם משהגיעו לעונת המעשרות והוא הבאת שליש, ודעת תוס' (ר"ה טו. ד"ה שאין) והר"ש (פ"ב משנה ז) דהקובע הוא החנטה, והוא הזמן שנופל הפרח וניכר הפרי. ונמצא דפירות שחנטו בשישית אך הביאו שליש לאחר ראש השנה [ומצוי הדבר בפירות הדר ואבוקדו ועוד מפירות החורף], לדעת תוס' והר"ש אין בהם קדושת שביעית, ולדעת הרמב"ם יש בהם קדושת שביעית, ובחזו"א (סי' כא ס"ק טז) הכריע להקל בתפוזים דאין צריך לנהוג בהם קדושת שביעית [דאפשר דדין תפוזים כאתרוג, שעונת המעשרות שלהם גם לדעת הרמב"ם הוא בקטנותן שהוא בוסר או סמדר, ואף אם אין דינו כאתרוג אפשר להקל כדעת תו' והר"ש דאזלינן בתר החנטה].

## דין אתרוג לענין שביעית ומעשר

**ובאתרוג** דעת רוב הראשונים דדינם כפירות האילן, ואלו שחנטו או הביאו שליש קודם ר"ה, אין בהם קדושת שביעית דנחשבים לפירות שישית, אמנם דעת הרמב"ם (פ"ד הי"ב) דאזלינן אחר הלקיטה כירק, וצריך לנהוג בנלקט אחר ר"ה קדו"ש, ומ"מ דעתו דיש להחמיר לעשרו כשישית, והק' החזו"א (סי' ז' ס"ק יד) אמאי חייב במעשר הא יש לנו לפוטרם ממעשר, כיון שנוהג בהם הפקר מספק, ותי' "ולא פטרינן משום הפקר כיון שאין ההפקר אלא משום חומרא, ודיינין לי' כספק, ואע"ג שאין הוא רשאי לעכב על מי שבא לזכות דהוי ספק איסורא, מ"מ אין אחר רשאי לזכות מספק וצ"ע". ומבואר דבספק הפקר חייב במעשרות, אמנם דעת התוס' (ר"ה טו. ד"ה בשלמא) וכן דעת הרשב"א והריטב"א (שם), דספק שביעית הרי הוא פטור ממעשרות כיון שהוא הפקר מספק.

## הפקר שביעית אם הוא אפקעתא דמלכא, או שצריך להפקירו

**ואפשר** לבאר דנחלקו במה שחקר במנח"ח (מצוה פד) אם דין הפקר בשביעית תלוי בבעלים, דמצווה להפקירם ואם לא הפקיר אף שעבר אמימרא דרחמנא מ"מ אינו הפקר, וחייבים במעשרות ויש בהם משום גזל. או שמא הוא אפקעתא דמלכא ואינו צריך להפקירו בעצמו, והביא שם שכבר נחלקו בזה גדולי עולם הב"י והמבי"ט במחלוקתם הידועה בדין פירות שביעית שגדלו אצל נכרי ונגמרו ביד ישראל אם חייבים במעשרות, דדעת המבי"ט והמהרי"ט דפטורים ממעשרות, ודעת הב"י דחייבים, וביאר הבית יוסף שכל מה שפירות שביעית פטורים מהמעשות הוא מטעם שהם הפקר וכיון שהגוי לא הפקיר פירותיו חייבים במעשרות אבל דעת המבי"ט דאף הפירות שביד הגוי הפקר הם, ולא איכפת לן שהגוי לא הפקירם דהוא אפקעתא דמלכא.

**ואפש"ל** דבזה תלוי מחלוקת הראשונים בספק שביעית, דהתוס' והרשב"א והריטב"א סברי דאינו הפקר מעצמו, וכיון שיש בו ספק שביעית מחוייב להפקירו והרי הוא הפקר וודאי ופטור מן המעשרות, ודעת הרמב"ם דהוי הפקר מעצמו, וע"כ בספק שביעית הרי הוא ספק הפקר, ולכך חייב במעשרות אלא שהחזו"א הקשה דכיון שסו"ס הוא נוהג הפקר בפירות אלו אמאי לא נפטרו הפירות ממעשר ותירץ דאסור לכל אדם ליקח שמא אינו הפקר.

**אמנם** באמת דברי המנח"ח תמוהין, וכמו שהשיג עליו בחזו"א (סי' יט ס"ק כד) דוודאי שביעית הוא אפקעתא דמלכא, והוכיח כן מראיות מפורשות, ואף הב"י אפשר דלא ס"ל כן אלא בגוי אבל בישראל הוי הפקר אף שלא הפקירם בעצמו, ובאמת המעיין בשו"ת אבקת רוכל (סי' כד. ושם בסי' כב – כד הביא את תשו' המבי"ט בזה והשיג עליו) מבואר כן להדיא, דרק גבי גוי ברירא ליה דאינו הפקר, דכיון דלא מצווה להפקירו לא הוי הפקר דרחמנא, אבל בישראל דמצווה להפקירו אפשר דהוי אפקעתא דמלכא, וא"כ קשה לומר שטעמם של התוס' והרשב"א שבספק צריך להפקיר שהרי בישראל לכו"ע הוי אפקעתא דמלכא [ולהלן תתבאר מחלוקת המבי"ט והב"י].

## איסור ספיחין בירקות

**והנה** ירקות הנלקטים אחר ר"ה הרי הם קדושים בקדושת שביעית, ויש בהם איסור סחורה וע"כ אין לקנותם במקום שאין השגחה ראוייה [ואף בפירות נכרי רבים נוהגים כדעת החזו"א שהכריע שיש בהם קדושת שביעית]. אלא שחשש זה מצד איסור סחורה שייך רק במי שקונה את הפירות אבל המתארח אצל מי שאינו שומר שביעית, אין לו איסור זה, ומצד קדושת הפירות אין שום איסור לאכול, אמנם יש לחוש בו לספיחים ושמור ונעבד כדלהלן, דחז"ל אסרו את הירקות של ישראל שגדלו בשביעית באיסור 'ספיחין', וכמבואר ברמב"ם (פ"ד ה"ב) "ולמה גזרו עליהם, מפני עוברי עבירה שלא ילך ויזרע תבואה וקטניות וזרעוני גינה בתוך שדהו בסתר, וכשיצמח יאכל מהם ויאמר ספיחים הן, לפיכך אסרו כל הספיחים הצומחים בשביעית", ומהו זמן האיסור נחלקו הראשונים, דדעת הרמב"ם (פ"ד הי"ב) דגם בזה אזלינן בתר לקיטתו, ואם נלקט אחר ר"ה אסור באכילה משום ספיחין, ודעת הר"ש (פ"ט משנה א) והרמב"ן עה"ת פר' בהר (ויקרא כה, ה) דכל שהתחיל לגדול בשישית והוא כשהתחיל להוציא שורשים, נקראים ספיחי שישית ואין בהם איסור ספיחין, ואף שלענין קדושת שביעית אזלינן בתר הלקיטה, לגבי איסור ספיחין אזלינן אחר תחילת גידולו. ובחזו"א (סי' ט ס"ק יז) הכריע דאפשר לסמוך להקל כדעת הר"ש והרמב"ן [ומ"מ ברור שאסור לקנותן כדרכו, דלכו"ע קדושים בקדושת שביעית ויש בהם איסור סחורה].

## שמור ונעבד בשביעית

**וכן** בירקות שנשמרו ע"י בעל השדה, נחלקו הראשונים בסוף יבמות, אם נאסרים באכילה, וכן כשנעבד בשביעית נחלקו הרמב"ם והראב"ד אם נאסרו הפירות, ובדעת החזו"א בזה יש סתירות, ונראה דדדעתו הוא שאפשר להקל בשעת הדחק, אמנם מנהג ירושלים היה להחמיר בזה, וע"כ המתארח אצל מי שאינו שומר שביעית יש לשאול שאלת חכם אם נקרא שעת הדחק ויכול לסמוך על החזו"א שהיקל.

**ובאתרוג** אף שחוששים לדעת הרמב"ם דאזלינן בתר לקיטה, ונוהגים ללקוט את האתרוגים לפני ר"ה, מ"מ דעת החזו"א (כ"כ בדרך אמונה פ"ד הי"ב, בציון ההלכה קנה) דבדיעבד כשלקט אחר ר"ה אין צריך לנהוג בו קדו"ש, ויש להתיר אף כששמר את פרדסו ועבד בו, דאין זה אלא ספק ספיקא, דנחלקו הראשונים אם יש איסור בשמור ונעבד, וגם בעיקר הדין דהחמיר הרמב"ם דאזלינן בתר לקיטה אינו אלא משום ספק, וע"כ בוודאי יש להקל דכשר לצאת בו יד"ח, ולעניין מעשרות נראה ברור שבוודאי טעון במעשרות [ולכן אין די לו ללקוט אתרוג אחד, דהרי הוא אתרוג טבל].

## קדושת שביעית בפירות נכרי

**והנה** לעיל הובאה פלוגתת המבי"ט והב"י אם נוהג קדושת שביעית בפירות שגדלו ביד הנכרי בשביעית, דדעת הב"י דאין בפירות נכרי קדושת שביעית, ואף שבוודאי מודה דאין קנין לגוי להפקיע מקדושתו, דכן הוא דעת רוב הראשונים, וכדמוכח בגיטין (מז.) וכמו שנתבאר בחדושי הגר"ח (פ"ב מבכורים) ובחזו"א (תחילת סי' א), ובוודאי אסור לישראל לעבוד בשדה של גוי, מ"מ אין בו קדושת שביעית, וכן היה מנהג ירושלים, ודעת המבי"ט דיש בו קדושת שביעית, וכן הוכיח החזו"א דצריך לנהוג בהם קדושת שביעית.

## חיוב מעשר בפירות נכרי בשביעית

**והנה** עיקר מחלוקתם שם הוא לגבי מעשרות, דהיו נוהגים לקנות ענבים מהגויים, והיה גמר מלאכה בידם שעשו מזה יין, ודעת המבי"ט דפטורים ממעשרות מב' טעמים, א. דשנת השביעית אינה שנת המעשרות ולא חייבה בה התורה כלל במעשרות. ב. דאף פירות הגוי קדושים בקדושת שביעית, והרי הם הפקר משום אפקעתא דמלכא. ודעת הב"י דחייבים במעשרות, וחלק על המבי"ט בתרתי א. דשביעית היא שנת המעשרות. ב. דהפטור ממעשות בפירות שביעית הוא מטעם הפקר ואין בפירות של גוי קדושת שביעית, ובלא"ה אינו הפקר מעצמו. ודעת החזו"א [והאריך בזה בכמה ת מקומות] דהעיקר כדעת המבי"ט לנהוג בהם קדושת שביעית, וכתב עוד (סי' כ ס"ק ז) דאף שהרמ"א (יו"ד סי' שלא סעיף יט) פסק כדעת הב"י דחייב במעשרות, מ"מ אפשר דמודה דקדוש בקדו"ש, אלא דעתו דפירות שביעית פטורים מהמעשרות משום הפקר, ובגוי לא הוי הפקר מעצמו ולכך חייב במעשרות, אבל לעניין קדושת שביעית מודה דיש בו קדושת שביעית.

## סחורה בפירות נכרי

**ולגבי** איסור סחורה לקנותם ממי שלא נוהג בהם קדושת שביעית, הנה במבי"ט (חלק א סי' כא) כתב לדון אם יש לאסור למכור או לקנות פירות שביעית לאותם שאין נוהגם בהם קדושת שביעית, משום שאם ימכור להם הרי הוא מכשילם שלא ינהגו בהם בקדו"ש וכן אם קונה מהם הרי הוא מוסר להם דמי שביעית ולא ינהגו בהם בקדושה. והעלה שם להתיר, דכיון דהוא נוהג על פי רבו שמתיר, אין בו משום לפני עור. והנה לא דן שם לענין איסור סחורה, ולכאו' יש בזה אותו טעם להיתר דאין בו משום לפני עור דהוא סומך על רבו שמתיר, עוד כתב (חלק ג' סי' מה) דאף אין צריך לבערו, והוא ע"פ המבואר בבכורות, דבמקבל פירות מנכרי, אף שצריך להפריש תרו"מ מ"מ אין חייב ליתנו לכהן וללוי, כיון דבא מכוח גברא שפטור מזה, דכל לענין ממונות דינו כגברא שבא מכוחו, ואף לענין ביעור אין צריך לבערו.

**אולם** דעת החזו"א לאסור לקנותו כדרכו משום איסור סחורה, ויש שביארו בדעתו דס"ל כדעת המקנה (קידושין דף נב) דאיסור סחורה הוא גם על הלוקח, וא"כ עובר בעצמו על איסור סחורה. אמנם דעת הכפות תמרים (סוכה לט.) וכן משמע במאירי שם, דהאיסור הוא רק על המוכר. ובחוט שני (פ"ד הכ"ט עמו' רמא) ביאר שהחזו"א החמיר בזה משום שהוא שותף בפועל במעשה המכירה, וחמור מלפני עור [וז"ל הדרך אמונה (פ"ד הכ"ט בבה"ל ד"ה גוי) "וגיסי הגר"ש ברזם זצ"ל שאל ממרן אם מותר לקנות פירות גויים בשביעית מישראל הסוחר בהן על סמך המקילין, והשיב שאסור, ושאל הרי אין איסור דלפ"ע כאשר על ההוא יש על מי לסמוך להתיר, והשיב אין עליהם על מה לסמוך, ולאחר השיב אין להם רשות לנהוג כן]. ואף שדעת החזו"א להחמיר בזה, יש שנהגו להקל בזה, וכמבואר במבי"ט שלא החמיר לענין איסור סחורה.

## לסחור בפירות שביעית בהבלעה

**ויש** שהקילו לקנות בהבלעה ביחד עם דבר שאין בו קדושת שביעית, והוא ע"פ הר"ש (פ"ז משנה ג ד"ה ירושלמי תני) דכתב דמותר למכור את פירותיו שלו בהבלעה עם פירות חבירו, וכמו דהתירו בסוכה (לט.) להבליע דמי אתרוג בלולב. ופשטות דברי הר"ש משמע דאף באופן שהתשלום על שניהם שרי, אמנם ברש"י בסוכה שם מבואר דהתשלום רק על הלולב והאתרוג נותן לו במתנה, ומשמע דאם התשלום על שניהם אין להתיר, וכן ידוע דעת החזו"א דלא התיר למכור בהבלעה, אלא לענין מסירת דמי שביעית לעם הארץ, ולא לגבי איסור סחורה.

**וברידב"ז** (בקונ' משמרת הבית בסוף ספר פאת השולחן, מכתב שני עמו' כג, בהערה מהרידב"ז) כתב להתיר לקנות בהבלעה, והוכיח כן מהירושלמי (פ"ז הלכה א) דחנווני שמבשל ירקות שביעית אפשר לשלם לו על היין והשמן ועל טרחתו, וכן התיר שם רבי למכור חליטות ממיני קמח שמטוגנים בשמן של שביעית, ולשלם על הקמח שאינו של שביעית ולא יחשבו שכרן על השמן, הרי דכל שמחשב לשלם על מה שאינו קדוש שרי. וכן ידוע דהורה המהרי"ל דיסקין דמותר לקנות בהבלעה. אמנם חילק בחוט שני (פ"ו ה"א עמו' שיז) דבירושלמי מדובר שמפרש להדיא שהתשלום על מה שאינו קדוש, והשאר במתנה, אבל בסתמא שלא מפרש אסור.

**ולפ"ז** יש להתיר להזמין אוכל מקייטרינג בשביעית, אף שחלק מהאוכל קדוש בקדושת שביעית [סלטים וכדו'] כל שמפרש להדיא שמשלם על המנה העיקרית והירקות ניתנים במתנה, אך דוקא כשאינו הערמה שאם מסיבה כל שהיא לא סיפק את הסלטים והירקות, פשוט דחייב לשלם לו הכל וכמו שסיכמו שזה במתנה [ובמקום שמוצאים חשבונית מפורטת בוודאי לא מהני לסכם שמשלם על מה שלא קדוש, כיון שהוא מפרש להדיא על מה משלם]. עוד כתב בחוט שני, דצריך להיות הבלעה שמסתברת, ולכן בירושלמי במעשה דרבי שהתיר למכור קמח מטוגן בשמן של שביעית, לא הצריך להזכיר שמבליע בדמי טירחתו, דהעיקר הוא השמן, משא"כ בבישל לו ירקות בשמן שאינו קדוש, הזכיר גם את דמי טירחתו, דשם העיקר הוא הירקות ולא סגי בהבלעת השמן. וכן בהזמנת אירוע מקייטרינג, בוודאי יכול להבליע את הסלטים במנה העיקרית, דבאמת ע"ז הוא עיקר התשלום.

**דינים העולים:**

1. אחד בתשרי הוא ר"ה לשמיטה, ובתבואה וקטניות הולכים אחר הבאת שליש, ובירקות אחר לקיטה, וכל שנלקטו אחר ר"ה הרי הם קדושים בקדושת שביעית. ובפירות נחלקו הראשונים, דעת הרמב"ם דהולכים אחר הבאת שליש שהוא עונת המעשרות שלהם, ודעת תוס' והר"ש דהולכים אחר החנטה, שהוא נפילת הפרח ויציאת הפרי, ודעת החזו"א להקל בתפוזים ופירות הדר דכל שחנטו קודם ר"ה אין בהם קדושת שביעית, ודוקא בזה שיש צירוף עוד סברות להקל אבל בשאר פירות יש לחוש לרמב"ם.
2. אתרוג. דעת רוב הראשונים שהולכים אחר חנטה כשאר פירות, ודעת הרמב"ם להחמיר לילך בתר לקיטה כירק, ומ"מ צריך גם לעשר, ואף שהוא ספק הפקר ואינו יכול למנוע מאחרים לקחת, מ"מ הם אינם רשאים ליקח מספק [חזו"א]. אמנם דעת תו' והרשב"א והריטב"א דספק שביעית הוא הפקר מספק ופטור ממעשרות, אמנם לעניין אתרוג שיטתם דאזלינן בתר חנטה.
3. ירקות שגדלו בשביעית אסורים באכילה משום איסור ספיחים, ודעת הרמב"ם דאף בזה הולכים אחר לקיטה, וכל שנלקט אחר ר"ה אסורים באכילה, ודעת הר"ש והרמב"ן דהולכים אחר תחילת הגידול, ואם התחילו להוציא שורשים קודם ר"ה מותרים באכילה, וכן דעת החזו"א להקל בזה.
4. נחלקו הראשונים אם שמור ונעבד בשביעית מותר באכילה, ומנהג ירושלים להחמיר בזה, וכנראה דהחזו"א היקל בזה בשעת הדחק, וע"כ המתארח אצל מי שאינו שומר שביעית, יש לו לשאול מורה, אם חשיב שעת הדחק להתיר באכילה.
5. נחלקו המבי"ט והב"י אם יש קדושת שביעית בפירות שגדלו אצל הנכרי בשביעית, דעת הב"י שאינם קדושים בקדושת שביעית [וכן היה מנהג ירושלים], ואם נגמרו ביד ישראל חייבים במעשר, ודעת המבי"ט דקדושים בקדושת שביעית ופטורים ממעשר. והכריע החזו"א כדעת המבי"ט שיש בהם קדושת שביעית, ומ"מ לענין מעשר יש להחמיר וכמו שפסק הרמ"א שחייבים במעשרות, משום שאינם הפקר ביד הגוי.
6. דעת המבי"ט דמותר למכור ולקנות 'פירות נכרי' מיד מי שאינו נוהג בהם קדושת שביעית, ואין בו משום לפני עור כיון שסומך על המתירים. ודעת החזו"א לאסור, ואפשר דס"ל דאף הקונה עובר באיסור סחורה, או דס"ל דגרע מלפני עור כיון שהקונה הוא שותף באיסור סחורה [חוט שני]..
7. יש שהתירו לקנות בהבלעה ביחד עם דבר אחר שאינו קדוש בקדושת שביעית, וסמכו על דעת הר"ש, וכן הורה המהרי"ל דיסקין, וכן הוכיח הרידב"ז מהירושלמי, והחזו"א אוסר. וכתב החוט שני, דאם מפרש להדיא שהתשלום על מוצר אחד והשני במתנה, מותר, ומ"מ צריך להיות דבר שמסתבר כן, ונראה דמותר להזמין אירוע מקייטרינג ולהבליע באופן זה שמפרש שהסלטים במתנה, דעיקר התשלום הוא על המנה העיקרית, ובאמת אם מסיבה כל שהיא, לא סיפק את הסלטים, ישלם כמסוכם ביניהם, ואז אינו הערמה אלא באמת זה מתנה.

שיעור ה'

## סחורה בפירות שביעית בהבלעה

א] הנה הבאנו (שיעור ד) דיש שהתירו לסחור בפירות שביעית בהבלעה, וסמכו על דברי הר"ש (פ"ז משנה ג) וכן דעת הרידב"ז והמהרי"ל דיסקין. אמנם דעת החזו"א (ומובא בארחות רבינו ח"ב עמו' שמג) דאסור למכור פירות שביעית בהבלעה, וכן כתבו החת"ס והשפ"א בסוכה (דף לט.). ודייקו כן בתוס' שם (ד"ה שאין) דלא התירו שם להבליע דמי אתרוג של שביעית בלולב, אלא באופנים שאין איסור סחורה כמבואר שם בתוס', ומדוייק דכשיש איסור סחורה, אין היתר למכור בהבלעה. והסברא בזה הוא, דאף שלא משתכר ישירות על האתרוג, מ"מ נחשב שסוחר באלו הפירות, דמחמתן מקבל מחיר גבוה על הלולב, ואף זה נחשב לסחורה האסורה.

ב] והנה בירושלמי (פ"ז הלכה א) לכאו' מבואר דמותר למכור בהבלעה, דאיתא שם "תני החנוני שהיה מבשל ירקות בשביעית לא יהא מחשב על דמי שביעית, אבל מחשב הוא על היין ועל השמן ועל האבטלה", הרי דהבלעה מתירה גם את איסור סחורה. וכבר הובא לעיל (שיעור ד) שבחוט שני כתב לחלק שבירושלמי מיירי כשפירש להדיא שהתשלום על הדבר שאינו מותר והשאר במתנה ולכך שרי, אבל בסתמא באמת אסור. אמנם בארחות רבינו (שם) משמע שאפילו פירש להדיא אסור.

והנה בארחות רבינו (ח"ב עמו' שמו) הביא שהקה"י התיר לקנות גלידה בהשגחת בד"ץ העדה החרדית, אע"פ שמעורב בה תות שדה של נכרים, באופן שיפרש למוכר שמשלם רק עבור החומרים שאין בהם קדושת שביעית, וצ"ב אמאי בזה התיר לקנות בהבלעה.

ג] ונראה שיש חילוק בין אופן שהוא מעורב ונחשב לדבר אחד, דאז יש להתיר לקנות בהבלעה ולפרש שהתשלום הוא על הדברים שאינם קדושים, ומה שאסר החזו"א הוא כשקונה ב' דברים נפרדים, וכגון שמשלם על הלולב ונותן לו האתרוג במתנה.

ומצינו כעי"ז גבי סתם יינן האסור בהנאה דמבואר בע"ז (עד.) שאם התערב ביין של היתר, ימכרנו לגוי חוץ מדמי יין נסך שבו, ודעת הפמ"ג דהוא כפשוטו, דכל איסור הנאה שהתערב בדבר המותר, יכול למכור לגוי את ההיתר לבדו, ולא חשיב שנהנה מאיסור הנאה המעורב בו. והקשה היד יהודה (סי' קי ס"ק ג) דא"כ הרי הוא כנותן לו במתנה את היין נסך, ואיסור הנאה אסור ליתנו במתנה לגוי, ואפי' לבהמת הפקר פסק השו"ע דאסור להאכילו, וא"כ מאי מהני שמשלם רק על יין היתר שבו. ועוד יש להקשות דסו"ס ע"י היין נסך, מוכר את היין היתר יותר מהר, כיון שהגוי שקונה מקבל עבור מקצת דמים הרבה יין, ובוודאי יש להחשיבו כהנאה האסורה. אמנם דעת היד יהודה (שם) דמה שהתירו הוא דווקא באופן שהוא מעורב, וכגון ביין שהוא תערובת לח בלח שנעשה הכל כדבר אחד, וכשרוב היין הוא של היתר, אז מחשיבים שמעשה המכירה מתייחס רק ליין היתר שבו, שזה עיקר המקח, ולא נחשב שנותן לו כלל את היין האסור, ולכך מותר [שהמעשה מתייחס רק ליין המותר שהוא עיקר המקח], אבל כשאין מעורבים יחד ממש ויש לפנינו שני דברים, אין להתיר למכור הכל לגוי כיון שנותן לו איסור הנאה במתנה.

ומעתה נראה דיש לדמות לזה הבלעה בפירות שביעית, דכל שהוא דבר אחד והמכירה מתייחסת בעיקר לדבר המותר, כל כה"ג לא נחשב שסוחר בפירות שביעית, ומשו"ה התיר הקה"י לקנות גלידה ולשלם על הדברים שאינם קדושים בקדושת שביעית דהוא העיקר במקח. ומה שאסר החזו"א הוא כשמבליע מוצרים שונים, וכגון אתרוג בלולב, דאף שבפועל משלם על הדברים שאינם קדושים, מ"מ עצם זה שמרויח על הלולב יותר, בגלל האתרוג הקדוש, נחשב לסחורה שאסורה בשביעית.

ולפ"ז מיושבת הקו' מהירושלמי, דשם החנוני קונה ירקות מבושלים שמעורבים יחד בדברים שאינם קדושים, וכשמתנה עמו לשלם על הדברים שאינם קדושים זהו עיקר המקח, ודווקא באופן זה מותר [ואף שלכאו' העיקר זה הירקות שקדושים בקדושת שביעית, מ"מ הרי מחיר הירקות המבושלים שווה לאין ערוך יותר מאשר נמכרים הירקות בשוק בפני עצמן, ונמצא דעיקר התשלום הוא על החומרים והטירחא שמשבחים אותו, וא"כ שפיר אפשר להחשיב שעיקר המקח הוא בדבר שאינו קדוש בקדושת שביעית].

ולאמור, הרוצה להזמין ולקנות אוכל מוכן ממסעדה, או קייטרינג, יש להתיר לקנות בהבלעה ,ויפרש שעיקר המקח הוא בדברים שאינם קדושים [או על הטירחא], וע"ז בלבד הוא מתחייב לשלם [ואם מסיבה כל שהיא לא ספקו לו את הדברים הקדושים, חייב בתשלום מלא]. ונראה שאף אם מזמין מנה עיקרית ומביאים לו יחד עם ירקות הקדושים בקדושת שביעית, חשיב כדבר אחד ועיקר המקח הוא המנה העיקרית ושרי. וכמו"כ מותר לקנות מנת פלאפל אף שהסלט שבתוכו קדוש בקדו"ש, שעיקר המקח אינו הירקות, ויפרש למוכר שע"ז בלבד הוא משלם. משא"כ במוצרים נפרדים לגמרי, בזה דעת החזו"א דאף בהבלעה נחשב שסוחר בפירות שביעית ואסור.

## הבלעה בשכר טירחתו, כשלא קצץ

ד] ובאופן שמבליע בשכר טרחתו, וכמו באופן של הירושלמי שמבליע לחנוני ומשלם לו על טרחתו, דעת החזו"א דאין להתיר אלא דווקא כשקוצץ עמו מראש. וכמבואר באגרות חזו"א (ח"ב עג) שלא הסכים לשלם על אתרוג של שביעית בעד הטירחא, כיון שלא סוכם זאת מראש, וז"ל שם "ומה שחושב בעד הטורח, זה אינו כלום, דכל שלא שכרו אדם, הטורח שלו, ולא שייך דמים בעד הטורח, והוי סחורה ממש, אף שיאמר שלוקח בעד הטורח, וכל סחורה יש להבעלים הטורח ג"כ, וזו שיווי הסחורה, ולכן אבקש שיתן במתנה וכו' האתרוג שישלח אם ישיג יעשו עמו פיסוק בעד טרחתו ויזכה עבורי האתרוג" וכו'. וע"כ כשמזמין אוכל ממסעדה וכדו' אין היתר להבליע בשכר טרחתו, אלא כשמתנה זאת מראש, אבל אחר הבישול אסור, דהטורח הוא שלו, ועכשיו הוא סוחר בפירות שביעית, כמבואר בחזו"א.

## אם מותר לצבוע ולהשתכר על עבודה בפירות שביעית

ה] והנה ברמב"ם כתב (פ"ו ה"ב) "ולא יצבע מקליפי שביעית בשכר", ומקורו ממתני' (פרק ז משנה ג). והתקשה החזו"א (סי' יג ס"ק יז) בטעם האיסור לצבוע בשכר, כיון דדעת רוב הראשונים בע"ז (סב.) דמותר להשתכר על עבודתו בפירות שביעית, ואף שדעת תוס' שחמרים המשתכרים מהובלת פירות שביעית שכרן אסור, הוא דווקא בחמרים, שהחמירו בהם חכמים כיון שמתעסקים בהרבה סחורה, ודעת הרמב"ם שאף החמרין מותר לשלם להם על הובלת הסחורה ומה שאמרו דחמרים שכרן אסור מיירי שעושים מלאכה האסורה, וא"כ מדוע אסור לצבוע בשכר.

ותירץ שהאיסור הוא כשהצבע של הצבעי, ולכך אסור כיון שנחשב שסוחר בצבע הקדוש בקדושת שביעית [ואף שעיקר שכרו הוא על הצביעה, מ"מ הרוח בא לו ע"י הצבע שמספק לו, ונחשב לסחורה האסורה, וגרע טפי מקנה והותיר שמותר למכור, דבקנה והותיר לא נחשב שסוחר בפירות שביעית, אלא מוכר מה שנשאר לו, משא"כ הכא דנחשב שסוחר בזה], אבל כשהצבע של בעה"ב מותר ליטול שכר. והקשה החוט שני (פ"ו ה"ב ס"ג ג' עמו' שכא) מהירושלמי שהתירו לשלם לחנוני על טירחתו אף שהירקות הקדושים של החנוני, ולא החשיבוהו כסוחר בירקות הקדושים בקדו"ש, ועיי"ש מה שתי'.

ונראה לתרץ דבירושלמי מדובר שמתנה עמו מראש שהשכר הוא על הטירחא ולא על הירקות, ואה"נ אף בצבע כל שמתנה עמו מראש שהתשלום הוא על העבודה בלבד מותר דזהו הבלעה המותרת. אבל במשנה וברמב"ם מדובר שקובע עמו בסתמא, ואז נחשב שהרווח הוא גם בעבור הצבע. ודומה לדין המבואר במשנה וכתבו הרמב"ם (בפ"ו הי"ב), "האומר לפועל הא לך איסר זה ולקט לי ירק היום שכרו מותר, ואינו כדמי שביעית וכו', ואם אמר לו לקט לי בו היום ירק, ה"ז כדמי שביעית" וכו'. דכשאומר 'לקט לי בו' משמע שנותן לו בשכר הפירות שביעית, ואף כאן כל שמסכם עמו בסתמא, נראה שהתשלום הוא גם עבור הצבע. אבל כשמתנה עמו מראש שהתשלום הוא רק עבור הטירחא שרי. ונראה דאף כשקוצץ עמו שהתשלום הוא על הטירחא לבד, מותר דוקא כשקוצץ עמו סתמא ולא הזכיר ירק או צבע 'זה', שאם אמר 'זה' נחשב שמשתכר בירק וצבע עצמו, והרי זה סחורה האסורה בשביעית.

## קנית פירות שביעית בחנויות דרך שליחות

ו] והנה דרך קנית הירקות בזמנינו לנוהגים כדעת החזו"א, דיבול נכרי קדוש בקדושת שביעית, הוא דרך שליחות, וכסדר שסידר החזו"א ומובא בדרך אמונה (פ"ו ס"ק יח). אמנם בפועל ישנם גופי כשרות המחתימים על שטר שליחות, אך בפועל אין בשליחות זאת שום תוקף, והרי הוא סחורה לכל דבר, וע"כ יש לברר את גדר שליחות זו.

ז] הנה דעת החזו"א דאף יבול נכרי קדוש בקדושת שביעית, ואסור לסחור בו, ואף שהמוכר נוהג כמנהג ירושלים וכדעת הב"י שאין בו קדושת שביעית, יש איסור לקנות ממנו (וכמו שנתבאר בשיעור ד). ומ"מ מסקנת החזו"א דמהגוי עצמו אין איסור לקנות, ואף אין בו איסור של מסירת דמי שביעית לעם הארץ, וכן דעת רוב האחרונים [ודלא כדעת הר"ש מסיריליו], וכן יכול לשלוח שליח שיקנה עבורו מהגוי, ויזכה בפירות למשלח. וכן נהגו המהרי"ל דיסקין והקה"י שהיו אנשים שהלכו לקנות בשליחותם מהגוי, ובאופן זה אין שום חשש איסור סחורה, אמנם אין באפשרותו של כל אחד לקנות ישירות מהגוי, וע"כ הנהיג החזו"א שיחתמו על שטר שליחות וכל הקניה תעשה בצורת שליחות.

ח] וצורת הדברים שה'מחסן' [היינו המשווק שקונה מהגוי] קונה בשליחות מהגוי, נמצא שבשעה שקנה השליח מהגוי הפירות שייכים לשולחים [והשולחים הם, כל אלו שחתמו על שטר שליחות באותו גוף כשרות, שהוא שולח את ה"מחסן' לקנות עבור הלקוחות החתומים] וכיון שהפירות שלנו, אין לשליח רשות להרויח בזה, רק שצריך ליתן לו שכר מה שטורח בקנית והובלת הפירות, וכמו שסידר החזו"א בשליחות זו כמובא בדרך אמונה (פ"ו ס"ק יח) שמוסכם בינהם שגובים את ההוצאות שהוציא וכן שכר טירחתו, ואף הירקן, הרי הוא שליח שלנו להביא את הפירות 'שלנו' מ'המחסן', וכל שכרו הוא על ההוצאות והטירחא שהיה לו בזה.

וכיון שהפירות של הלקוחות, אם הופסדו הפירות ב'מחסן' או אצל הירקן, ההפסד הוא של הלקוחות, וצריכים לשלם אף שלא קבלו כלום, וסידר החזו"א (בדר"א שם) שיגבו זאת בפעם הבאה, וימכרו הירקות יותר ביוקר, במידה שיכסה את ההפסד של הסחורה הקודמת.

וכיון שמה שמרויח הוא שכר טרחתו, פשוט דצריך לקצוץ מראש, כמה הוא שכרו, וכמו כל פועל שמסכמים עמו כן מראש [וכשלא עושים כן, זה גילוי על כל השליחות שהוא חוכא ואיטלולא, שאין דעתו אלא למכור ולהרויח והרי זה סחורה גמורה], וה"ה במידה ש'המחסן' הצליח לקנות מהגוי במחיר מוזל מן הנהוג, אין לו רשות למכור במחיר הנמכר בשוק, דהא רווח הוא לכל דבר, ואין הפירות שלו שיוכל להרויח בזה, ואין לו אלא שכר טירחתו שקצצו עמו מראש.

ט] והנה כפי הידוע היקל החזו"א לקנות בחנויות אחר שעשו שליחות ואף למי שלא חתם על שליחות מדין זכיה נעשים כשולחים, אבל התנה שבעלי המחסן ובעלי החנויות לא יקבלו אלא שכר טרחם.

מיהו המהדרין מעדיפי לקנות במכירות כמו המכירה השכונתית, משום דשם השליחות ברורה יותר, שהרי מזמינים את הירקות מתחילה, ודמי יותר לשליחות, וצריך גם שתהיה אחריות המקח על הקונה ואם יאנסו הפירות יפסיד הקונה. ובזה עדיף שאינו צריך לבא לחידושו של החזו"א שגם שלא נתברר למי נקנו הירקות חשיב באחריותם, וגם באופן זה קל יותר לחשב השכר טרחא של המתעסקים.

## אוצר בית דין

יא] אוצר בית דין – בתוספתא (שביעית פ"ח) מבואר דב"ד היו מחלקים לבני העיר פירות שביעית, וגובים את ההוצאות שהוציאו על זה, וכתב הדרך אמונה (פ"ו ס"ק יט) "ושמענו שמרן נסתפק אם אפשר לקחת מעות עבור המלאכות שקודם קצירה, כי בתוספתא לא נזכר אלא מקצירה ואילך, ומלשון נוסח האוצר ב"ד שסידר מרן הנ"ל משמע להיתר, וכן המנהג היום".

והנה פירות אלו הם הפקר גמור שאין הב"ד זוכים בזה, וממילא א"א לעכב מליקח מזה, אלא דכח ב"ד לחייב את בני העיר בתשלום ההוצאות כיון שהוא טובת הציבור. ומדינא היה על בי"ד לחייב את כל בני העיר להעלות מס לבי"ד, אלא דהטילו את זה על הזוכים בפירות.

וכמה דינים יש בזה א. הב"ד קוצצים מראש את התשלום לפועלים, ואם לא קצצו מראש אסור לשלם לפועלים כלום. ב. אם גמרו ב"ד לגבות את ההוצאות, אסור לגבות יותר תשלום ויקחו כולם בחינם, דהא זה פירות הפקר. ג. פירות אלו יש לחלקם בתחנות חלוקה, ולא בחנויות דמיחזי כסחורה בפירות שביעית [כן מדוייק בירושלמי].

**דינים העולים:**

1. דעת החזו"א דאסור למכור פירות שביעית בהבלעה [ודלא כדעת הרידב"ז והמהרי"ל דיסקין], ובחוט שני כתב שאם מפרש שאינו משלם על הפירות הקדושים אלא רק על שאר דברים שרי. ונראה דדווקא במוצרים מעורבים, מותר להבליע באופן שעיקר המקח הוא במה שאינו קדוש בקדו"ש, אבל כשקונה שני דברים שאחד מהם קדוש בקדו"ש, אסור , דסו"ס מחמת האתרוג נוטל שכר מרובה על הלולב, וחשיב ג"כ כסחורה.
2. המזמין אוכל מוכן ממסעדה או קייטרינג, נראה שיכול להבליע את הירקות שמוגשים כתוספת למנה העיקרית, דנחשבים למנה אחת ועיקר המקח הוא בדבר המותר, וה"ה כשקונה מנת פלאפל, ויש שם סלט קדוש בקדו"ש.
3. המזמין אוכל מבושל, יכול להבליע את הירקות ולשלם בעד הטירחא, ודווקא כשקצץ מראש שהתשלום על הטירחא, וכשלא קצץ מראש, אינו יכול להחשיב את התשלום על הטירחא.
4. אסור לצבוע בצבע של שביעית בשכר, ודעת החזו"א דדוקא בצבע של הצבעי, אבל בצבע של בעה"ב מותר. ואף כשהצבע של הצבעי, נראה דאם קוצץ עמו מראש שהתשלום הוא על העבודה בלבד, מותר וכדלעיל.
5. דעת החזו"א דיש קדושת שביעית ביבול נכרי, ויש בזה איסור סחורה אף שהמוכר נוהג כמנהג ירושלים שאין בו קדושת שביעית. אך מותר לקנות מהגוי, וכן יכול לשלוח שליח לקנות עבורו מהגוי. ועפ"ז נוהגים בזמנינו כמו שסידר החזו"א לקנות בחנויות בדרך שליחות, וכדלהלן.
6. שליחות זו צריכה להיות שליחות גמורה, והיינו ש'המחסן' קונה את הפירות מהגוי בשליחות הלקוחות, והירקן שליח שלהם להביא זאת מהמחסן, והפירות שייכים מיד ללקוחות, וההפסד מוטל עליהם, ויחשבו את גביית ההפסד בקניית הסחורה החדשה. וכן אין רשות ל'מחסן' ולירקן, להרויח מפירות אלו, ואין להם ליטול אלא את ההוצאות שהוציאו ע"ז ושכר טירחתם, כמו שקצצו עמם מראש, וראוי לחוש ולקנות במקום שהשליחות מבוצעת כהלכתה [ובמכירות השכונתיות, לכאו' הוא שליחות בצורה היותר טובה, והמהדרין מעדיפים לקנות במקומות אלו].
7. אוצר ב"ד – פירות אלו הם הפקר גמור, ואינם שייכים לב"ד, ורשות ביד כל אחד לזכות בזה, אלא דיש בכוח ב"ד לחייב את הזוכים בפירות בהוצאות שהיו להם, מהטיפול בפרדס ואילך, וכשגמרו לכסות את ההוצאות, אסור להם לגבות מעות ע"ז.

שיעור ו'

## שקילה בפירות שביעית

א] פירות שביעית אסורים בסחורה שנאמר 'לאכלה' ודרשו חכמים (ע"ז סב.) שדוקא לאכלה ולא לסחורה, אמנם יש אופנים שמותר למכור פירות שביעית, כגון קנה והותיר. ואעפ"כ אסרו חז"ל לשקול את הפירות, וז"ל הרמב"ם (הל' שמיטה ויובל פ"ו ה"ג) "כשמוכרין פירות שביעית, אין מוכרין אותן לא במדה ולא במשקל ולא במנין, כדי שלא יהיה כסוחר פירות בשביעית, אלא מוכר המעט שמוכר אכסרה להודיע שהוא הפקר, ולוקח הדמים לקנות בהן אוכל אחר". ומקור הדין במשנה בשביעית (פ"ח מ"ג), ובטעם האיסור התבאר בירושלמי ב' טעמים, א. כדי שימכרו בזול. ב. שידעו לנהוג בזה קדושת שביעית. ואף הרמב"ם כוון לב' טעמים אלו, שכתב א' 'כדי שלא יהיה כסוחר פירות בשביעית' וכוונתו כדי שימכור בזול, ולא כדרך הסוחרים שמוכרין ביוקר. ב. 'להודיע שהוא הפקר, ולוקח הדמים לקנות בהן אוכל אחר', דע"י שינוי זה שלא שוקלים ידעו ליזהר לנהוג בו קדושת שביעית (חוט שני עמו' שכד).

ב] והקונים פירות נכרי בדרך שליחות כמו שסידר החזו"א [והתבאר באריכות בשיעור ה], כתב החזו"א דאפשר לשקול, כיון שאינו שוקל משום סחורה אלא כדי לברר את החלוקה כמה כל אחד נוטל, ולידע כמה שכר טירחא ישלם, והנה לפי מה שנתבאר לעיל בטעם הב' דטעם האיסור כדי שידעו לנהוג בזה קדושת שביעית, היה מקום לאסור, דגם כשקונה בשליחות צריך לנהוג בו קדושת שביעית. אמנם ברמב"ם משמע שהוא כדי להודיע למוכר שינהג בדמים כדין דמי שביעית, ולפ"ז כאן בשליחות כיון שאין הדמים נתפסים בקדו"ש אין לחוש [ולפ"ז גם כשקונה בהקפה צריך להיות מותר לשקול דאין הדמים נתפסים בקדו"ש כדלהלן]. ומ"מ פשטות הראשונים משמע דהוא משום הלוקח, שיתנהג בפירות בקדו"ש, ומ"מ למעשה יש לסמוך על החזו"א שכבר הורה שמותר לשקול.

ג] והתבאר לעיל (בשיעור ד אות י) דעת המבי"ט (ח"ג סי' מה) דאף דיש קדושת שביעית בפירות נכרי, מ"מ מותר לקנות כדרכו, דאין איסור סחורה בפירות נכרי כיון שבאו מכח גברא שאין בו איסור סחורה, וגם החולקים עליו יש הסוברים שהאיסור על המוכר ואין בו לפני עוור [משום שסומך על רבו], וכבר נתבאר (שם) שאין כן דעת החזו"א. ואלו הנוהגין כן צריכים עכ"פ ליזהר לא לשקול את הפירות, דאינו דרך שליחות אלא סחורה רגילה, ויקפידו שהמוכר ישקול זאת בעצמו.

## פירות שביעית צריך למוכרן בזול

ד] עוד עולה מדברי הירושלמי שיש דין שצריך למכור פירות שביעית בזול, והיינו כדי שלא יראה כסחורה, וכן הורה החזו"א בפירות המחולקים דרך אוצר ב"ד, שיקפידו שיהיה זול מעט מהמחיר הרגיל בשוק. והנה המציאות כיום שלפעמים פירות נכרים מחירם יקר יותר מהרגיל, ולכאו' יש בזה איסור, ומ"מ בדרך כלל המחיר היקר הוא בגלל הגוי שמעלה את המחיר [ומהגוי אין איסור לקנות ביוקר] והלוקח צריך לשלם זאת דהקניה התבצעה עבורם בשליחות, ואין בזה איסור, ומ"מ ודאי צריך זהירות שהסוחר לא ריויח יותר כשמוכר פירות שביעית [ויש לעיין כשעושים את המוכר כשליח אם צריך המוכר להוזיל בשכר הטירחא שנוטל, או שמא כיון שאינו מקח אלא שליחות אין בזה איסור].

ה] ודווקא במקח, אבל בתוך ביתו מותר לשקול, כדמוכח ברמב"ם (פ"ח ה"ו) דמותר להשאיל לחשוד סאה למדוד בה, אף שיודע שיש לו גורן, כיון שאפשר שימדוד בתוך ביתו.

## איסור שקילת פירות חו"ל, ואם מועיל כשעושה להם היכר

ו] ואף פירות חו"ל שאין בהם קדושת שביעית אסור לשוקלם וז"ל הרמב"ם (פ"ו ה"ה) "פירות חו"ל שנכנסו לארץ, לא יהיו נמכרים במדה או במשקל או במנין, אלא כפירות הארץ אכסרה, ואם היו ניכרין שהם מחו"ל מותר", ומקורו מהתוספתא (פ"ד הי"א). וטעם האיסור, משום דאתי לאיחלופי בפירות הארץ, ובחזו"א (סי' יד ס"ק יב) הסתפק אם צריך לנהוג בהם גם שאר דיני שביעית [ביעור, הפסד, וסחורה] דלכאו' אף בזה שייך הטעם דאתי לאיחלופי בפירות הארץ, והכריע להקל וכמו שמדוייק בתוספתא דדוקא שקילה אסורה, וז"ל "ואפשר דמשום דהאדם להוט לשקול ולמדוד גזרו בזה טפי, ואין אומרים בדברי סופרים זו דומה לזו, ואין לנו אלא מה שאמרו חכמים למדוד ולשקול אסור, ושארי דברים לא מצינו שאסרום" [ועיין בדרך אמונה (שם, בציון ההלכה ס"ק סו) דהוכיח מתוספתא בדמאי דאין נוהג בהם ביעור, ומ"מ א"א להוכיח מזה להתיר איסור סחורה, דשאני ביעור דהוא בביתו פנימה ואין לחוש למראית העין, משא"כ בסחורה].

ז] ומבואר ברמב"ם דאם ניכר שהוא מחו"ל מותר לשוקלם, ודעת החזו"א (שם) דא"צ להיות ניכר לכולם, אלא די שניכרים לבקיאים בזה, וז"ל "והא דאמר בירושלמי ואם היו ניכרין מותר, נראה דאף אם אין רוב בני העיר בקיאין בהכרתן, מפני שלא הורגלו בהן מותר, כיון שהן ניכרין בצורתן ואינן מתחלפין לבקי ורגיל בשניהן, וכל מדת חכמים כן הוא", וכתב בדרך אמונה (פ"ו ה"ה בבה"ל ד"ה ואם) "עי' בד"א בשם מרן דסגי שמומחה יכול להכירן, אף שאין כל אחד מכירן, ואפשר דבזמנינו שהפירות הבאין מחו"ל באין באריזה מיוחדת וכתוב עליהן מאין באים, אע"ג דאח"כ כשמוציאין אותן ומוכרין אין ניכר בם שהם מחו"ל, מ"מ כיון דבתחילה ניכר אפשר דמיקרי ניכר ומותר, וכו' וצ"ע. ויבול שישית בוודאי ניכר למבינים שאינו סחורה טריה, ומותר לשקול.

ח] מיהו בדרך כלל כשקונים בחנויות ויש שם פירות חו"ל מסומן על המדף שהם פירות חו"ל ויל"ד אם סגי בזה שיחשב היכר להתיר לשקול את הפירות. דהנה המהרש"ם (סי' פז) דן בחלב שקדים, אם אפשר לסמוך ע"י כתיבה כדי להתירו עם בשר, ותלה זאת בפלוג' דר"י ורבנן (יומא נה:) אם כתיבה מהני, וקיי"ל כרבנן דמהני, ולכאו' לפ"ז אפשר להתיר כשמסומן על המדף שהוא יבול חו"ל [ועדיין יש לעיין, כיון שבמקום השקילה אצל הקופאי אינו מסומן]. ובמכירות השכונתיות, שהאריזה היא קודם שמספקים ללקוחות, ושם אין שילוט, א"כ צריכים למכור באומד.

## דמי שביעית, ואם אזלינן בתר רובא

ט] דמי שביעית – הנה קדושת פירות שביעית נתפסת בדמיה, והמעות מתקדשים בקדושת שביעית [אף שהפירות עצמם לא יוצאים לחולין], וצריך לקנות בהם אוכלין ומשקין ולנהוג בהם קדושת שביעית [והמעות יוצאין לחולין], ולענין סתם מעות שנמצאים בשוק, דעת הר"ש מסיריליאו (פ"ט ה"ו) דאזלינן בתר רובא, וכן פסק החזו"א (סי' י ס"ק יז) דאמרינן כל דפריש מרובא פריש, ורוב המעות אינם קדושים בקדו"ש.

ויש להעיר דלכאו' הוי דבר שיש לו מתירין, דע"י חילול יוצאים לחולין, ודעת המ"ב (סי' תקיג ס"ק לב) דבכה"ג לא אזלינן בתר רובא להקל, ולכך בסתם ביצים הבאים לפנינו ביו"ט, אין הולכים אחר הרוב להתירם ביו"ט. אמנם דין זה לא ברירא, והתחבטו בו הפוסקים, דבשו"ע (יו"ד סי' טז) פסק לגבי שחיטת אותו ואת בנו דאזלינן בתר רובא, אף שיש לו מתירין.

## כשיש בחנות בודאי כסף של שביעית

י] וכל זה בכסף הבא מעלמא, וכגון שהוציא מהבנק וכדו', אמנם בחנויות שעוברות ומוכרות פירות שביעית [וכגון מה שנקרא 'היתר מכירה'] ויש להם בוודאי כסף הקדוש בקדו"ש, בזה לא אזלינן בתר רובא, דכל קבוע כמחצה על מחצה, ולא שייך בזה ביטול ברוב דמחמת חשיבותו לא בטל ברובא, וע"כ המקבל כסף מהחנות צריך לנהוג בו מספק כדין דמי שביעית, ובשו"ת מנחת יצחק (ח"ו סו"ס קכט) הציע שיחלל על אוכל שו"פ ויאכלנו בקדושת שביעית, וכדעת הר"ש מסיריליאו (פ"ט ה"ו) דאפשר לכתחילה לחלל שוה הרבה על שו"פ. אמנם דעת החזו"א (סי' כה ס"ק ה) דכיון שגם היום אוכלים פירות שביעית בקדושתן, אין הבדל בין זמן הבית לזמן הזה, ואסור לחללו על שו"פ אלא יחללנו בשוויו, ובמנחת יצחק שם כתב דאף לחזו"א בדיעבד מתחלל, וכמבואר שם בדברי החזו"א, וכיון שהוא ממון הרבה [ויש לו הפסד גדול] אפשר להקל לחללו על שו"פ, ובדרך אמונה (פ"ו בציון ההלכה ס"ק סא) דקדק מהחזו"א (סי' יג ס"ק יג) דלא ברירא ליה אם בדיעבד מתחלל.

יא] ובחוט שני הסתפק, כשמקבל עודף אם הוי דרך מקח, וקדושת שביעית עדיין על המעות, או שהוי דרך חילול, שמחלל את העודף בכסף שקיבל מהלוקח, ואז אדרבא המעות יוצאים לחולין, ומה שהביא הלוקח למוכר נתפס בקדו"ש, וכן דעת הגרש"ז במנח"ש (פ"ז משנה א), אלא דמשמעות דבריו שם דצריך לפרש כן להדיא שמחלל את המעות זה על זה, וסברתו צ"ב, דבחילול רגיל צריך לפרש דאל"כ איך יתחלל על המעות האחרים, אבל כאן המכירה היא הפירוש שמתכוין לחלל. [וכתב שם דאין לחוש למסירת דמי שביעית לע"ה שעובר בלפני עור, כיון שגם מקודם המעות ברשות החנוני היו קדושים, ובאמת יש לדון בזה, אם חשיב כתרי עברי דנהרא, דאפשר דעכשיו שיש לו הרבה דמים יכול לקנות חפץ גדול שלא היה יכול לקנותו מקודם].

## קניה בהקפה

יב] הלוקח פירות שביעית בהקפה ואח"כ שילם, אין המעות נתפסים בקדושת שביעית, ונחלקו הראשונים בע"ז (סב:) אם גם כשהפירות בעין הדין כן, דדעת רש"י ור' אלחנן שם בתוס' וכן דעת הרמב"ן, דדוקא כשהפירות כלו, אין הדמים נתפסים בקדו"ש, אבל כשהפירות בעין נחשבים המעות לחליפי הפירות ונתפסים בקדושתן, ודעת ר"י שם בתוס' דאף כשהפירות בעין, אין נתפסין בקדושתן, ודעת החזו"א (סי' י ס"ק יג) דכיון דשביעית בזה"ז דרבנן, הלך אחר המיקל, ואפשר להקל כדעת ר"י [ויש להעיר ממה שפסק החזו"א בסי' כב ס"ק א והתבאר בשיעור א' דאין להקל בזריעה בבית, אף שאיבעיא הוא בירושלמי ולא איפשטא, דכיון דעיקר שביעית דאורייתא, לא אמרינן בזה ספק דרבנן לקולא]. ועיין בחוט שני דהעיר ממה שפסק הש"ך (יו"ד קלב ס"ק ג) לגבי יין נסך דיש להחמיר כדעת הראשונים דדוקא כשאינו בעין, ובבאור הגר"א שם (ס"ק ד) כתב דהעיקר כדעת הרמב"ן, וקשה על מה שפסק כאן החזו"א להקל [ומ"מ פשוט דאם המוכר מעכבו מלילך עד שישלם לו, אף שאין התשלום מיד אלא זמן מעט אחר הקניה, לא נחשב כהקפה].

יג] כשמשלם בצי'ק או בשאשראי אין חשש מצד דמי שביעית כיון שזה כמו שקונה בהקפה אולם אם בעל החנותבא לבנק ומוציא מהבנק מזומן תמורת הצ'ק, נמצא שהבנק משלם עבור הפירות [שהרי הוא פורע את החוב של מי שכתב את הצ'ק], וכשהפירות בעין יהיה תלוי בפלוג' הראשונים הנ"ל.

יד] חניות שברשותם כסף הקדוש בקדושת שביעית, אם משלמים למי שמביאים להם את המוצרים במזומן, יש ליזהר לנהוג במוצרים אלו בקדושת שביעית, וא"כ אם קונה בחנויות אלו אפילו מוצרים כלחם וחלב וכדו', יש ליזהר בהם משום קדו"ש, אמנם אין לחוש לזה דבדר"כ אין התשלום במזומן אלא באשראי וכדו' [ובחנויות שמוכרות פירות נכרי ע"י שליחות אין חשש זה, כיון שמעותיהם אינם קדושים בקדו"ש שכל רווחיהם הוא על הטירחא].

**דינים העולים:**

1. אסור לשקול פירות שביעית, מב' טעמים א. כדי שימכור בזול, ב. כדי שידעו לנהוג בו קדושת שביעית [ירושלמי]. ופירות שמתחלקים דרך אוצר ב"ד וכן יבול נכרי הנקנה דרך שליחות, דעת החזו"א דמותר לשקול [כיון שזה רק כדי לברר החלוקה], וכל זה דווקא במקח, אבל בביתו בכל גווני מותר לשקול.
2. פירות שביעית אף באופנים שמותר לסחור בהם, צריך למוכרו בזול, וכן הקפיד ע"כ החזו"א באוצר ב"ד, ויבול נכרי אם היוקר הוא בגלל הגוי מותר.
3. גם פירות חו"ל אסור לשקול דמיחלף בפירות ארץ ישראל, ודווקא שקילה, אבל ביעור, הפסד, וסחורה, מותר. ואם ניכרים שהם מחו"ל מותר, ואין צריך שיהיה ניכר לכל, אלא די שניכר לבקיאין [חזו"א]. ובדרך אמונה הסתפק בפירות חו"ל המגיעים באריזה שונה, ומסומן עליהם שהם מחו"ל, דשמא אף אחר שהוציאו אותן מהאריזות מותר, והניח בצ"ע. וכשמסומן במדף יש להקל לשקול, וכדעת המהרש"ם דכתיבה מהני.
4. קדושת פירות שביעית נתפסת בדמים, וצריך לקנות בהם דבר מאכל או משקה, ויאכלנו בקדושת שביעית, ובסתם כסף הבא מעלמא דעת החזו"א דאפשר לסמוך על רוב דאינו קדוש.
5. ובחנות שבוודאי יש בה דמי שביעית, אין בטל ברוב, וגם לא שייך לומר בזה כל דפריש וכו' דכל קבוע כמחצה על מחצה, ודעת המנח"י דיחללנו על שו"פ, וכדעת הר"ש מסיריליאו דאפשר לחלל לכתחילה פירות הרבה על שו"פ, ודעת החזו"א דצריך לחלל בשוויו, והסתפק בדרך אמונה אם בדיעבד מתחלל על שו"פ.
6. כשמקבל עודף מהחנות הנ"ל, דן בחוט שני דאפשר דהוא דרך חילול, והמעות שקיבל מהחנוני יצאו לחולין, ודעת הגרש"ז דצריך לפרש כן להדיא. ולענ"ד יש להקל בזה גם כשאינו מפרש להדיא.
7. כשלוקח בהקפה, אין נתפסין בקדושת שביעית. ונחלקו הראשונים אם דווקא כשהפירות לא בעין, והחזו"א הקיל דאפי' כשהם בעין, כיון ששביעית בזמה"ז דרבנן הלך אחר המיקל, אמנם דעת הש"ך והגר"א לענין יי"נ להחמיר בזה.

שיעור ז'

## פרעון חוב מפירות שביעית, ודין שכנות הלוות זו מזו

א] כתב הרמב"ם (פ"ו ה"י) וז"ל "דמי שביעית אין פורעין מהם את החוב, ואין עושין בהן שושבינות, ואין משלמין מהן תגמולין, ואין פוסקין מהן צדקה לעניים בבית הכנסת" וכו' עכ"ל. מבואר דפרעון חוב הוי כסחורה שאסורה בפירות שביעית. והנה הדרך הוא ששכנות לוות זו מזו פירות או ירקות ע"מ להחזיר פרי או ירק דומה, ובפשוטו אסור להשיב ולפרוע מפירות שביעית, כדין פורע חובו שאסור מפירות שביעית.

ומ"מ באופן שמתנה להדיא שתחזיר פירות שביעית, נראה להוכיח מהרמב"ם דשרי, דכתב (שם הי"ד) ''הלוקח מן הנחתום ככר בפונדיון, ואמר לו בשעת לקיחה, כשאלקט ירקות שדה אביא לך בו, ה"ז מותר, ואותו הככר הרי הוא כפירות שביעית, ואם לקח ממנו סתם, לא ישלם לו מדמי שביעית שאין פורעין חוב מהן", ומה דמותר כשמתנה שיחזיר לו ירקות השדה, ביאר הר"ש (פ"ח משנה ד) דנותנים אחד לשני מתנת חינם, אמנם ברמב"ם מוכח לא כן, דכתב דהככר נתפס בקדושת הפירות, הרי דהוא ניתן תמורת הפירות, ואינו מתנה, וטעם ההיתר הוא דבאופן זה שהתנה שיתן לו בעד זה ירקות אין נחשב להלואה, אלא להחלפה, שמחליף את הככר בירקות, ולפ"ז אף בשכנות כל שמתנות שיחזירו פירות שרי [ובאמת סתם שכנות לוקחות פירות זה על דעת שיחזירו פירות, וא"כ לכאורה אף בסתם כשלא התנו במפורש להחזיר פירות יהא מותר].

ובחוט שני (עמו' שמא) כתב בשם הרידב"ז, דחוב שנוצר מחמת פירות שביעית, מותר לפרוע מפירות ודמי שביעית, אף כשלא התנה מראש לפרוע מזה. אמנם דעת החוט שני דלא סגי בהכי, אלא צריך גם להתנות לפרוע מפירות 'שביעית', דדווקא בב' תנאים אלו מותר, א. שהחוב נוצר מפירות שביעית, ב. שהתנה לפרוע מפירות שביעית [וה"ה כשמתנים שהוא כמתנת חינם דשרי, וכמבואר בר"ש], אמנם לענ"ד נראה דכיון שיסוד ההיתר משום שאם מחזיר לו פירות תמורת הפירות אינו הלוואה אלא החלפה, א"כ מסתבר שאין חילוק, וכל שמתנה לפרוע פירות שרי, אף אם החוב לא בא מפירות שביעית, ועוד נראה דאפי' לא התנה להדיא 'פירות שביעית', אלא פירות סתם ג"כ שרי, דהרי בזה דומה להחלפה ולא להלוואה.

## נתינת תגמולין, ומשלוח מנות, מפירות שביעית

ב] עוד מבואר ברמב"ם, דאין משלמין בהן תגמולין, והיינו כשחברו עשה לו חסד ובא לשלם לו גמולו וליתן לו במתנה פירות שביעית, אף שבאמת אינו חייב לו כלום מ"מ אסור דהוי כפרעון חובו. ודנו הפוסקים אם מותר לשלוח 'משלוח מנות' מפירות שביעית, ויש לדון בו בב' אופנים, א. במשלוח הראשון ששולח, שמקיים בזה מצוותו, וכיון שמחוייב לקיים את המצוה, אפשר דנחשב שפורע בכך את חובו, ב. כשמשיב למי ששלח לו, אם אסור משום 'תגמולין'. ודעת הדרך אמונה (פ"ו ה"י בצה"ל ס"ק קכא) בשניהם לאסור, וז"ל ''ולכאו' אסור להחזיר משלוח מנות מפירות שביעית דהוי כמשלם לו תגמולין, וגם לכתחילה לשלוח מפירות שביעית, אם עדיין לא יצא ידי משלוח מנות יש ליזהר דהוי כפורע חוב מפירות שביעית וצ"ע".

אמנם באורחות רבינו (ח"ב עמו' שלב) העיד דהקה"י התיר לשלוח מנות מפירות שביעית, וכמ"ש שם דאין לאסור קיום מצוה משום פרעון חוב, ונראה דהתיר שם אף להחזיר, ולא חשש משום 'תגמולין'. אמנם בזה נראה, דתלוי במציאות, דכל שהיה בדעתו לשלוח לו, אלא דהשני הקדימו ושלח לו קודם, אין נראה דאסור משום 'תגמולין', כיון דבלא"ה היה שולח לו, אבל כל שמשיב לו מפני ששלח לו, בזה הוי 'תגמולין' ואסור. ובחוט שני (עמו' שלד) כתב "מ"מ אם מרגיש כעין הרגשת חיוב, מחמת שקיבל ממנו משלוח מנות, אפשר דמיקרי כפרעון חוב, וצ"ע", ועוד כתב שם "וכן צ"ע כששולח משלוח מנות לחברו שמרגיש כלפיו כעין הרגשת חיוב, כגון הורים של תלמידים למלמד של בניהם אי חשיב כפרעון חוב, וצ"ע".

ולעניין שליחת המנות בתחילה אם יש בזה משום פרעון חוב מחמת שמקיים בזה את המצווה, כתב בחוט שני הוכיח דדעת החזו"א דאין בקיום מצוה משום פרעון חוב, דביאר דהא דאין קונין מדמי שביעית חטאת העוף (פ"ח משנה ח) אף שנאכלת כולה, משום דעיקרו קרבן, ומשולחן גבוה קא זכו ומקרי סחורה, אלמא דמשום מצוותו שמחוייב להביא חטאת העוף, אינה סיבה לאוסרו, דאין בקיום מצוה משום פרעון חוב.

## נתינת צדקה לעני מדמי שביעית, בבית כנסת ובבית

ג] עוד מבואר ברמב"ם דאין פוסקין מהן צדקה לעניים בבית הכנסת, וכתב בדרך אמונה (שם ס"ק עד) דה"ה לעני המבקש צדקה בביתו, דאין ליתן לו מדמי שביעית, דכיון דמחוייב ליתן לו הרי הוא כפורע חובו מדמי שביעית, וכן הוא בירושלמי (דמאי פ"ג ה"א), אמנם לגי' הגר"א שם, אין כזה ירושלמי, ומקור הדין מהתוספתא, ושם לא הוזכר אלא בבית הכנסת, וכן מדוייק ברמב"ם, והטעם בזה, דכיון שפסקו עליו בבית הכנסת ליתן כך וכך, מיחזי יותר כפרעון חוב, אבל בביתו אינו אלא קיום מצוה ואין בו משום פרעון חוב, והגרח"ק לשיטתו, כמ"ש במשלוח מנות דאסור לשלוח משלוח ראשון מפירות שביעית, דקיום מצוה, הרי הוא כפרעון חובו דאסור [ואין כן דעת החזו"א, וכמו שהוכיח החוט שני, כשנ"ת לעיל].

ד] ואם מאכיל את העני בביתו לכו"ע שרי, דאין זה צורת פרעון חובו, אלא כך הוא הדרך לאכול ואוכלין אחרים עמו, ופשוט הוא, דאל"ה יהיה אסור להאכיל את אשתו, כיון שמחוייב לה במזונות, וכן כתב הרמב"ם גבי שכיר (פ"ה הי"ג) "ואין מאכילין וכו' ואם היה שכיר שבת או שכיר שנה או שכיר חודש, או שקצץ מזונתיו עליו, הרי הוא כאנשי ביתו, ומאכילין אותו".

## קנית פרחים בשביעית

ה] כתב הרמב"ם (פ"ה ה"א) "פירות שביעית ניתנו לאכילה ולשתיה ולסיכה ולהדלקת הנר ולצביעה" וכו', ודבר שאינו עומד לאחד מאלו השימושים, וכגון פרחים העומדים לנוי, אינו קדוש בקדושת שביעית, ובפרחים העומדים לריח של בושם, איבעיא הוא בירושלמי (פ"ז ה"א) ולא איפשטא, ומ"מ בסתם פרחים שלנו, אף שיש בהם קצת ריח, אינם גדלים בשביל בושם, והרי הם כפרחים העומדים לנוי דאין בהם קדושת שביעית. ודעת החזו"א דאף איסור ספיחין, אינו נוהג אלא בדבר הקדוש בקדושת שביעית, אבל בפרחים וכדו' דאין בהם קדושת שביעית, ה"ה דאינו אסור משום ספיחין (בדרך אמונה פ"ד בצה"ל ס"ק כח, דכן הוא מסקנת החזו"א בסי' י ס"ק יא, ובסי' כז ס"ק ב, וחזר בו ממ"ש בסי' ט ס"ק ד), ולכן אין איסור לקבל במתנה זר פרחים, אף שגדל באיסור בשביעית.

ו] ומ"מ פרחים אלו שגדלו באיסור, אסור לקנותם, וכמו שפסק הרמב"ם (פ"ח הי"ד) דהחשוד על השביעית אין לוקחין ממנו דבר שיש בו זיקת שביעית, והיינו דבר שגדל בשביעית ואין לו קדושת שביעית, כגון פשתן, והעובר על זה וקונה מהחשוד, הרי הוא ג"כ חשוד, דהוא משנה מפורשת בבכורות (דף כט:), ומשום כן אסור לקנות בשנת השמיטה, פרחים בלי הכשר, דמסתמא נזרעו בשביעית, ואסור לקנותם מהחשוד על השביעית. ומ"מ מותר לקנות ממנו פרחים בהכשר, ואף שמוכר ג"כ פרחים שאינם כשרים, וכ"כ בחזו"א (סי' י ס"ק יב, וכן הוא בדרך אמונה פ"ח הי"ד ס"ק קיז, ובצה"ל ס"ק קעח) דמותר לקנות ממנו פירות שישית וחו"ל, ובפשתן אסר שם אף כשיודע בוודאות שאינו משביעית, כיון דאינו ניכר מה משביעית ומה משישית [משא"כ בפירות שישית וחו"ל דסגי שניכרין קצת, וכמו שנתבאר בשיעור ו לענין שקילה], דאין איסור לקנות אלא דבר שגדל בשביעית באיסור [אף שאין בו קדושת שביעית, וכגון פשתן וכדו'] אבל פירות שישית וחו"ל מותר, ונראה דה"ה פירות נכרי שנמכרים דרך שליחות ג"כ שרי. וה"ה פרחים בהשגחת כשרות שהוא מחו"ל, או שגדל באילן שנזרע קודם שביעית דמותר.

## סחיטת פירות בשביעית

ז] כתב הרמב"ם (פ"ה ה"ג) "ולא ישנה פירות מברייתן, כדרך שאינו משנה בתרומה ומעשר" וכו'. וכן כתב בהלכות תרומות (פי"א ה"ב) "וכן שאר כל הפירות אין משנין אותן מברייתן בתרומה, חוץ מזיתים וענבים בלבד". ולכן אסור לסחוט פירות להוציא מהן משקין, כיון שנחשב שמשנה אותן מברייתן, וגם נחשב שמפסידו, דהמיץ שיוצא מהם נחשב לזיעה בעלמא. אבל זיתים וענבים מותר, דכיון שדרך העולם לסוחטן, אינם נחשבים זיעה אלא משקה, וגם לא נחשב שמשתנים מברייתן. ודעת החזו"א (סי' כה ס"ק לב) דאף תפוזים ולימונים דינם כזיתים וענבים, ומותר לסוחטן, ומב' טעמים א. דצידד שם דדעת הרשב"א דאזלינן בתר רובא דעלמא שבכל דור ודור, וכיון שרוב העולם סוחטים תפוזים לצורך מימיהן, נחשבים למשקין, ודינם כזיתים וענבים. ב. דסחיטת תפוזים דומה יותר לריסוק פרי, כיון שכל המיץ נסחט ולא נשאר אלא הפסולת, וריסוק פרי אינו נחשב שמשתנה מברייתו, וכמו שפסק הרמ"א (סי' רב סעיף ז) דלא הפסיד ברכתו בכך, ואפי' כשלא ניכר צורתו, משא"כ בשאר פירות שסחיטתן דומה לזיתים וענבים, שרק חלק מהפרי נסחט, וסחיטה כזאת אסורה חוץ מזיתים וענבים. ובארחות רבינו (ח"ב עמו' שמו) כתב דהחזו"א התיר לסחוט רימונים וכמו שכתוב בשיר השירים "עסיס רימונים". וצ"ב דסו"ס אינו נחשב למשקה והרי הוא כזיעה בעלמא, וצריך להיות אסור וצ"ע.

**דינים העולים:**

1. אסור לפרוע חובו מפירות שביעית או מדמיהן, ושכנות שלוות זו פירות שביעית, אסורות להחזיר פירות שביעית, אלא א"כ התנו מראש שיחזירו פירות [ואפשר שגם בסתמא יהיה ותר שסתם שכנות כשלוקחות פירות הוא על דעת להחזיר פירות אחרים], ודעת החוט שני דדוקא כשלוו פירות שביעית, והתנו להחזיר פירות שביעית, ולענ"ד נראה דכל שהתנו להחזיר פירות מותר, אע"פ שלא פי' בדווקא 'פירות שביעית', ואף כשלוו פירות שישית או חו"ל מותר [ודעת הרידב"ז דכל חוב שנוצר מחמת פירות שביעית, מותר לפרוע מפירות שביעית, ואפי' כשלא התנו כן מראש]. וה"ה כשמתנים שנותנים מתנה אחת לשניה, מותר להחזיר פירות שביעית.
2. אסור ליתן 'תגמולין' מפירות שביעית, והיינו כשחברו גמל עמו חסד, ונותן לו תמורת זה מתנה, דהוי כפרעון חוב. ודעת הדרך אמונה דאסור להשיב משלוח מנות לחבירו ששלח לו, דהוי בכלל תגמולין, ובארחות רבינו התיר, ונראה דאם לא היה בדעתו לשלוח לו, אסור להשיב לחבירו ששלח לו, אבל אם היה בדעתו לשלוח לו, אלא שחבירו הקדימו, מותר להשיב. ובחוט שני הסתפק, אם מותר ליתן למלמדים וכדו' כיון שיש כלפיו קצת הרגשת חוב.
3. השולח משלוח מנות ראשון שבו יוצא יד"ח, דעת הדר"א שאסור לשלוח מפירות שביעית, דקיום מצותו שמחוייב בה, הוי פרעון חוב, ובארחות רבינו כתב דהקה"י התיר, וכן דעת החוט שני והוכיח כן מהחזו"א,
4. אין פוסקין מפירות שביעית צדקה לעניים בבית הכנסת, ודעת הדר"א דאף בביתו אסור, והחוט שני מתיר בביתו, דאין בקיום מצוה משום פרעון חוב, ולהאכילו בביתו לכו"ע שרי.
5. פרחים שעיקרם לנוי [אע"פ שיש בהם קצת ריח, כיון שאין עומדין לכך] אין בהם קדושת שביעית, ודעת החזו"א דאף לא נוהג בהם איסור ספיחין, ומ"מ קנסו חכמים שלא לקנותו מהחשוד על השביעית, ואף המוכר שקונה מהמגדל, הרי הוא ג"כ חשוד ואסור לקנות ממנו, אבל במתנה שרי. ומותר לקנות ממנו פרחים העומדים תחת השגחת כשרות [שהם מחו"ל או מאילן שנזרע קודם שביעית], אף שמוכר גם פרחים אסורים. והוא שיהיו נכרים קצת [חזו"א].
6. אסור לסחוט פירות בשביעית, וזיתים וענבים מותר, וכן תפוזים ולימונים [חזו"א], ובאורחת רבינו התיר בשם החזו"א, אף רימונים, וצ"ע.

שיעור ח'

## פרחים וכדו' שאין בהם קדושת שביעית, אם יש בהם איסור נעבד

א] התבאר (בשיעור ז) דגזרו חז"ל שאסור לקנות מהחשוד על השביעית דבר שיש בו זיקת שביעית, ומשום כן אסור לקנות פרחים שנזרעו בשביעית באיסור [ואף המוכר הרי הוא חשוד, כיון שעובר על הדין שאסור לקנות, וקונה מהמגדל]. ובדרך אמונה (פ"ח ס"ק פו) כתב דיש בזה משום איסור נעבד [והתבאר לעיל בשיעור ד' דנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד בפ"ד הט"ו, דהרמב"ם מתיר, והראב"ד אוסר, ומנהג ירושלים שאסור וכדעת הראב"ד, והחזו"א סותר עצמו בכמה מקומות, וכנראה דעתו שאפשר להקל בשעת הדחק, וז"ל הדר"א בפ"ד בצה"ה ס"ק קפז "אבל למעשה הקיל מרן בנעבד וכו' אבל לעצמו החמיר מרן גם במשומר, וכ"ש בנעבד, ושמעתי שגם בשמינית הקפיד מרן על המרור שיהא ממקום שלא נעבד"] וז"ל ובערבות, לכו"ע אין בו קדו"ש, ומ"מ אם נזרעו בשביעית, להחוששים לדעת הראב"ד לעיל בפ"ד הט"ו דאסור נעבד, יש לחוש גם בזה".

## פירות שישית שנכנסו לשביעית

ב] והנה לפי מש"כ בדרך אמונה, דאיסור נעבד נוהג גם במה שאין בו קדושת שביעית, ה"ה בפירות שישית שנכנסו לשביעית, דאין בהם קדו"ש [תפוזים, אבוקדו, וכדו'], יהיה בהם איסור נעבד, אמנם באורחות רבינו (עמו' שדמ) כתב בשם הקה"י דחז"ל לא גזרו, אלא במה שיש בו קדו"ש, אבל בפירות הדר וכדו' שחנטו בשישית [וה"ה פרחים וערבות], שאין בהם קדו"ש, ה"ה דאין בהם איסור נעבד [וז"ל "מרחשון תשכ"ו, אמר לי מו"ר זצוק"ל, שאפי' לראשונים האוסרים נעבד, אנו מוצאים זה, רק היכא שיש קדו"ש על הפירות, אבל בנכנסו מששית, שהחנטה היתה בששית, מסתבר אף בנגמרו בשביעית ונעבדו בשביעית וזה הועיל להשביח את הפירות, נמי מותר, דאין סברא לאסור פרי שאין בו קדו"ש, ומותר. אמנם אמר לי מו"ר שאין לו ראי' ברורה לדבר, והתפלפלנו בראיות, ובסוף אמר לי מו"ר שמותר לאכול פרי הדר שחנט בשישית ונכנס לשביעית, אף לאוסרים נעבד ומשומר, דאין בהם קדושת שביעית" וכן מבואר שם בעמו' שמא שהורה לאשתו שיכולה לקנות פירות שישית, וא"צ לחוש בהם לנעבד. וממה שכתב החזו"א (סי' ט ס"ק יז) "מותר ליקח ענבים ושאר פירות בשביעית, מכל אדם, בזמן שהן ודאי משנת הששית, ואף שנלקטו בשביעית, וחייבין במעשר", אין להוכיח דאין בו איסור נעבד, כיון דדעת החזו"א בכמה מקומות להקל לגמרי באיסור נעבד]. ומנהגנו להקל בזה, ובאמת רוב הפירות שישית שנמצאים בשוק, נעבדו באיסור ולא חששו לו משום נעבד.

ג] ודעת החוט שני (פ"ח עמו' תכו) דפירות שישית, שנעבדו בשביעית, הרי הם בכלל זיקת שביעית, שאסור לקנותם מהחשוד על השביעית, וכמו שהתבאר לענין פרחים, דדעתו שכל שנעשה בו מלאכה האסורה, הרי הוא בכלל זיקת שביעית. וכ"כ (פ"ה עמו' רסא) דאסור לקנות מיץ גזר של שביעית, ואפי' בהבלעה, כיון שאסור לסוחטו (וכמו שנתבאר בשיעור ז), ומשום כן הוא בכלל זיקת שביעית, אמנם דעת החזו"א נראה (כדלעיל שיעור ז) דאין בו משום זיקת שביעית, אלא כשנזרע בשביעית.

## אכילת פירות שביעית שלא כדרכן

ד] כתב הרמב"ם (פ"ה ה"ג) "ולא ישנה פירות מברייתן, כדרך שאינו משנה בתרומה ומע"ש, דבר שדרכו ליאכל חי, לא יאכלנו מבושל, ודבר שדרכו להאכל מבושל, אין אוכלין אותו חי". והכלל הוא, שכל שיש שאוכלים אותו כך ואפי' שהם מיעוט מותר, אבל דבר שאין הדרך כן אסור, דכשאוכלו שלא כדרכו אינו נחשב שאוכלו אלא שמפסידו.

## דבר שאוכלים אותו רק בתערובת, אם מותר לאוכלו בפני עצמו

ה] ויש ירקות שאין אוכלים אותם אלא בתערובת, וכגון בצל חי וכדו', ויש לדון אם מותר לאוכלו בפני עצמו, או שנחשב שמפסידו, ודעת החוט שני (פ"ה ה"ג עמו' רמט) דמותר, ואין אסור אלא כשמשנה מחי למבושל או איפכא, אבל דבר רגילות לאכלו חי אלא שאוכלים אותו בתערובת אין איסור לאכלו בפני עצמו.

והנה מצינו מחלוקת אחרונים בזה לענין ברכה, אם מפסיד בכך את ברכתו, שנחלקו בזה המג"א והחק יעקב (סי' תעה סעיף ב) לענין אכילת חזרת (חריי"ן) בליל הסדר, אם מברך עליו בורא פרי האדמה, שדעת המג"א (ס"ק י) שאין מברך עליו, כיון שאין רגילים לאוכלו בפני עצמו, אלא רק בתערובת, ודעת החק יעקב (ס"ק טז) דסו"ס כיון שאוכלין אותו חי, לא הפסיד ברכתו ומברכים עליו בורא פרי האדמה, והבה"ל (שם ד"ה בטבול) כתב שיתכן שיברך עליו בופה"א משום דכיון דמצותו בכך אחשביה רחמניה וחשיב אכילה, אמנם לדינא נסתפק אולי יברך שהכל.

ונראה ברור שהדינים דומים שאם מפסיד ברכתו היינו משום שהוא הפסד הפרי לאוכלו כך, וא"כ ה"ה לעניין שביעית יהא אסור לאוכלו כך, דלדעת המג"א יהיה אסור, וכן הבה"ל נראה שנוטה שהקל בזה בזמן המצוה, אבל בעלמא לא, וכמו שכתב בשעה"צ (סי' רה ס"ק ז) לענין בצל שיברך עליו שהכל, משום ספק ברכות להקל, ולדעת החק יעקב מותר, דסו"ס נאכל חי, ולא איכפת לן שדרכו ליאכל דווקא בתערובת. ועיין במנחת יצחק (ח"י סי' קיח) דאף לאכילת מרור אין להתיר, אלא משום דהוא ספק, ואין להחמיר במקום מצוה ולדעתו בעלמא שלא במקום מצוה אסור לאוכלו.

## עירוב יין של שביעית במים

ו] עוד יש ליזהר שלא לערב יין של שביעית במים בשיעור שמפסיד את ברכתו בכך, ונחשב שמקלקל את היין, ומדינא השיעור להפסד ברכה הוא כשיש נגדו שישה מים, וכן כתב בחוט שני (עמו' רחצ) דאסור לערב יין של שביעית במים כשיש נגדו שישה מים, אמנם כבר כתבו הפוסקים דביין שלנו השיעור הוא אף בפחות מכך, ויעוי' בפמ"ג (סי' רד בא"א ס"ק טז) שכתב שאפשר לערב עד חצי מים, ובשם החזו"א מטו שיהא שליש מים ושני שליש יין, ויש שהחמירו אף בפחות מכך, ולכאו' ה"ה לגבי שביעית יש להחמיר אף בפחות משישה. ולערבו בתבשיל או בשאר משקין בכל גוונא שרי שזה לא נחשב שמפסיד את היין [וכן מבואר בחוט שני שם].

ז] עוד צריך ליזהר ביין של שביעית, בשעת הבדלה שלא יכבו בו את הנר, או שישפכו ממנו באופן שהולך לאיבוד, וכן בכוס שני בליל הסדר, שנוהגים לשפוך ממנו באמירת עשרה מכות, אין לעשות כן ביין של שביעית.

## אם מותר ליתן יין של שביעית, בעוגה קודם הפסח

ח] וכתב הרמב"ם (שם ה"ד) "ואין מבשלין ירק של שביעית בשמן תרומה, שלא יביאנו לידי פסול, ואם בישל מעט ואכלו מיד מותר, שהרי לא הניחן לבוא לידי פסול". והיינו שגזרו חז"ל שלא יערב, שמא התרומה תבוא לידי פסול ויצטרך לבערו ונמצא מפסיד אוכל של שביעית. וכתב בחוט שני (שם עמו' רנא) דלפ"ז אסור ליתן יין של שביעית בתוך עוגה וכדו' זמן מה לפני פסח, שיש לחוש שבסוף יצטרך לבערו משום חמץ, ונמצא שמפסיד פירות שביעית. ומ"מ מעט שרי, וכמו בשמן של תרומה. ועיין שם בדר"א (בה"ל ד"ה ואם) שהקשה מדוע לא גזרו חז"ל במעט שמא יפשע ויעכבו ויבוא לידי פסול, ותי' דלא חששו שיעכבו כיון שהירקות מתקלקלים, ולפ"ז אם אופה עוגה שאינה מתקלקלת בזמן מועט ויכולה לישאר עד פסח, אפשר שאף במעט אסור.

## אם מחוייב לדאוג לפירות שביעית שלא יתקלקלו

ט] כתב הרמב"ם (שם ה"ה) "פירות המיוחדין למאכל אדם אין מאכילין אותן לבהמה לחיה ולעופות, הלכה הבהמה מאליה לתחת התאנה ואכלה, אין מחייבין אותו להחזירה, שנאמר ולבהמתך ולחיה אשר בארצך תהיה כל תבואתה לאכול". וכתב החזו"א (סי' יד ס"ק ד) שמדוייק ברמב"ם שדוקא בפירות מחוברין א"צ למונעה, ואף איסור יש בזה כמבואר בקרא, אבל בפירות תלושין מחוייב למנוע ממנה לאכול. ויש לעיין בזה, דמהיכי תיתי שמחוייב לדאוג שפירות שביעית לא יתקלקלו ולא יאכלו מהם בהמה וחיה, ולכאו' פשוט שאין חיוב להכניס פירות למקרר וכדו' כדי שלא יתקלקלו. ותי' בדרך אמונה (בבה"ל ד"ה אין) שאף אינו מחוייב לדאוג שלא יתקלקלו מ"מ אסור לעשות מעשה שמקלקל את הפירות ולזה צריך למנוע מהבהמה לאכול פירות שביעית שנפסדין הפירות ע"י מעשה, ואף שהוא מעשה בהמה.

ועיי"ש שכתב "ולפ"ז הרואה פירות שביעית מונחין בדרך, צריך להגביהן או להזיזן למקום שלא ידרכו עליהן, דכיון דאנשים מפסידין אותן בידים, ואפי' גויים, צריך למנעם מזה וכנ"ל. ומי שיש לו אילן תאנים וכיו"ב ונושרין פירות במקום מדרס בנ"א, צריך כל יום לפנות הפירות שלא ידרסו עליהן, ומכ"ש דצריך ליזהר שלא לדרוס על פירות שביעית דהוי כמפסיד בידים" וכו'. ועיי"ש שנדחק ליישב לפ"ז מה שכתב בשם החזו"א (בצה"ה ס"ק כח) דאסור ליתן לקטן פירות שביעית כיון שמפסידן, והוא משום חינוך, ומשמע דמדינא מותר, ואף שמקלקלו בידים.

י] ובחוט שני יישב בפשיטות, דבוודאי אינו מחוייב למנוע מקלקול מחמת מעשה הבהמה שאין זה נחשב שמקלקל בידיים, ושאני הכא שניחא ליה לבעל הבהמה שניזונות מזה, וכיון שכן הרי הוא בכלל האיסור דאין מאכילין לבהמה וחיה. ולפ"ז א"צ למנוע מחתולים או מבהמה סתם שאינה שלו, לאכול מפירות שביעית.

## לקלקל ע"י גרמא

יא] ובהלכות שביעית (לגאון ר' בנימין זילבר זצ"ל וכן דעת הגר"ח גרינמן שליט"א) כתב, דאף ע"י גרמא אסור לקלקלו, ולפי"ז יהא אסור ליתן לקטן שמקלקלו מדינא, דגורם הפסד לפירות שביעית, וכן אסור להניחם במקום שסוף חמה לבוא. אמנם בשו"ת מהרי"ט (ח"א סי' פג) כתב דאין איסור גרמא בפירות שביעית, וכן דעת הרידב"ז (סי' ה ס"ק א).

**דינים העולים:**

1. פרחים, ערבות, וכדו' שאין בהם קדושת שביעית, וכן פירות שישית שנכנסו לשביעית, דעת הדרך אמונה שיש בהם איסור נעבד [לדעת הראב"ד שיש איסור נעבד], ולדעת הקה"י לא גזרו בזה משום נעבד בדברים שאין בהם קדו"ש [אורחות רבינו], ונהגו להקל בזה.
2. אסור לקנות מחשוד על השביעית דבר שיש בו זיקת שביעית, והוא דבר שנזרע בשביעית באיסור, אע"פ שאין בו קדו"ש, וכגון פרחים וערבות, ודעת החוט שני דה"ה כשעשו בו מלאכות האסורות, אע"פ שלא נזרע בשביעית. ולדעתו פירות שישית שעבדו בהם בשביעית, אסור לקנותם מהחשוד, וכן אסור לקנות מיץ גזר של שביעית, כיון שנסחט באיסור, אמנם דעת החזו"א נראה דמותר, דדוקא דבר שנזרע בשביעית הוא בכלל זיקת שביעית.
3. דבר שרגילין לאוכלו חי, אסור לאכלו מבושל, וכן איפכא, וסגי במיעוט שאוכלין אותו כך.
4. דבר שאינו נאכל בפני עצמו אלא בתערובת, וכגון בצל וחזרת [חריי"ן], דעת החוט שני שמותר לאוכלו בפני עצמו. אמנם נראה דתלוי אם מפסיד ברכתו, ודעת המג"א דמפסיד ואף כאן אסור, ודעת החק יעקב דלא הפסיד ברכתו ושרי, וכן דעת המנחת יצחק לאסור [זולת במקום מצווה כגון אכילת חריי"ן בליל הסדר, שיש להקל].
5. אסור לערב יין במים בשיעור שמפסיד את ברכתו, ומדינא הוא כשיש כנגדו שישה מים, [וכ"כ בחוט שני], אמנם ביין שלנו נראה דהשיעור הוא פחות מכך, ולדעת הפמ"ג הוא חצי, ולדעת החזו"א שליש מים. אבל מותר לערב יין באוכלים.
6. דעת החוט שני דאין ליתן שמן או יין של שביעית, בעוגות וכדו' זמן מה קודם הפסח, שמא יצטרך לבערם קודם הפסח, ונמצא מפסיד פירות שביעית, ואם עושה מעט מותר, [ולדעת הדרך אמונה בעוגות שלא מתקלקלות בזמן מועט, אפשר דאף מעט אסור].
7. אסור להאכיל לבהמה פירות הראויין למאכל אדם, וכשאוכלת מעצמה, אם הוא ממחובר אסור למונעה, ובתלוש חייב למונעה [חזו"א בדעת הרמב"ם], ודעת הדר"א דבכלל זה כשרואה חתולים או בהמה דעלמא שמחוייב למונעם, וכן צריך לאסוף את הפירות במקום שידרסו עליהם בני אדם. ודעת החוט שני דאינו מחוייב, אלא כשהבהמה שלו וניחא ליה שניזונת
8. קלקול ע"י גרמא, לדעת כמה פוסקים אסור, ודעת המהרי"ט והרידב"ז דמותר, ולכו"ע אין מחוייב להכניס הפירות למקרר כדי שהפירות ישמרו יותר זמן.

שיעור ט – י

## קדושת שביעית בגרעינים

א] קליפות וגרעינים של פירות שביעית - מבואר ברמב"ם (פ"ה הכ"א) דדינם כדין הנוהג בתרומה, וז"ל "הקליפין והגריעינין, שמותרין בתרומה לזרים אין קדושת שביעית חלה עליהם והרי הן כעצים, אא"כ ראויין לצביעה" וא"כ מבואר שכל הדינים לעניין שביעית הוא כמו שמבואר בדיני תרומה [ותמהו בזה, דלא דמיא להדדי, דבתרומה תלוי אם ראוי למאכל אדם, ובשביעית תלוי במאכל בהמה, וצ"ע]. וז"ל בהלכות תרומות (פי"א הי"א) "גרעיני אתרוג מותרים, גרעיני זיתים ותמרים וחרובין, אע"פ שלא כנסן הכהן הרי אלו אסורין לזרים, ושאר הגרעינים בזמן שכנסן ויש בהן לחלוחית למצוץ אותן אסורין לזר, ואם השליכן מותרות", הרי דמנה ג' סוגי גרעינים. **א.** גרעינים שאין הדרך לאוכלם, ואף אין בהם לחלוחית למצוץ, דמותרים לזרים, וה"ה לענין שביעית מותר להשליכן, והם גרעיני אתרוג [וה"ה שאר גרעיני פירות הדר] וכדו'. **ב.** גרעינים שאין הדרך לאוכלם, אבל יש בהם לחלוחית למצוץ, ובזה תלוי אם משליכן מותרות, ואם כונסן אסורות, ולאמור אף לענין שביעית כן יהיה, שאם כונסן יהיה בהם קדושת שביעית אבל אם השליכן אין בהם קדו"ש וא"כ יהיה מותר להשליכן. **ג.** גריעיני זיתים תמרים וחרובים, שאסורים לזרים, ואף בשביעית אסור להשליכן.

ובטעם דגרעיני זתים תמרים וחרובים חמירי יותר, מבואר בר"ש (שביעית פ"ז משנה ג) ג' טעמים [לענין שביעית], **א.** מפני שראויים למאכל בהמה. **ב.** שעומדין להסקה, וטעם זה צ"ע, כיון שאין קדושת שביעית נוהגת בעצים העומדים להסקה. **ג.** שמפיקים שמן מגלעיני הזיתים [וטעם זה בזיתים לחוד, ומבואר דאף שאין ההדיוט עושה ממנו שמן, אלא בבית הבד, אעפ"כ צריך לנהוג בו קדו"ש].

## גרעינים שיש עליהם קצת אוכל

ב] ומבואר דגרעינים שמותר להשליכן, זהו אף כשיש בהם לחלוחית שאפשר למוצצם [ויתבאר בהמשך, דדעת החזו"א והגרח"ק אינה כן], ויש לדון כשנשאר על הגרעין מעט אוכל, באופן שאף אלו שחסים על ממונם זורקים אותו, אם מותר להשליכו. ובתוס' בזבחים (פו. ד"ה ופליגא) כתבו לגבי עצמות קדשים, וגרעיני תרומה, דמותר להשליכן אף כשיש עליהם קצת בשר ואוכל, וכן כתב הכס"מ (פ"י ממעשה הקרבנות ה"י) בשם מהר"י קורקוס (שם), ולפ"ז אף לענין שביעית הדין כן דמותר להשליכן. אמנם בחזו"א (סי' יד ס"ק י, ד"ה מסקנא) מבואר לא כן, אלא דכל שיש קצת אוכל אסור להשליכן, וכן פסק לעיקר בדרך אמונה (פי"א מתרומות ס"ק קיז) וז"ל "ואם הם תמרים רכים 'שנשאר עליהם קצת מהאוכל' וכה"ג, אסור אפי' אם השליכן הכהן, 'וכן בכל גרעיני הפירות', וי"א דאפי' אם יש עליהן קצת אוכל אם השליכן מותרות". ושם בצהה"ל (ס"ק רטו) ציין המקור לאיסור, מהמהר"י קורקוס שם בהלכות תרומה, דבזה ביאר את החילוק בין סוגי הגרעינים שם [ודבריו סותרים למש"כ בהלכות מעה"ק, וכמו שהביא שם הכס"מ בשמו, דאף כשנשאר מעט אוכל או בשר על העצמות מותר לזרוק].

## גרעינים שיש בהם לחלוחית למצוץ

ג] ואף בגרעינים שיש בהם לחלוחית, שבארנו שמותר להשליכן, דעת הדרך אמונה שאסור, וז"ל (פ"ה מהלכות שביעית ס"ק יג) "וכן הקליפין והגרעינין הראוין למאכל אדם בהמה ועוף, ובכללם גרעיני זיתים ותמרים וחרובים, 'או שיש עליהם לחלוחית אוכל', יניח בפח מיוחד [ולא בפח הזבל] עד שירקבו ויפסלו מאכילת אדם" וכו', ולכאו' דבריו תמוהים דלהדיא מבואר ברמב"ם לגבי תרומה דמותר. אמנם בחזו"א (סי' יג ס"ק יא) הניח בצ"ע אם גם לענין שביעית הדין כן, וכיון שכן דעת הדר"א להחמיר בזה [ונראה דאפשר להקל לזורקו בתוך שקית סגורה היטב לפח הזבל].

ד] העולה לדינא: גרעיני אתרוג ושאר פירות הדר, לא נחשב שראוי למאכל ומותר להשליכם, וכן הדין בכל הגרעינים שטעמם מר ואין ראוי למוצצם [כגון גרעיני תפוח וגרעין משמש וכדו'. ובגרעיני תפוח יזהר לנהוג קדושה בכל סביבותיו, וגרעין משמש אף שיש בתוכו שקד שאפשר לאוכלו, ברוב הזנים הוא מר, ונחשב שלא ראוי למאכל]. גרעיני זיתים תמרים וחרובים, אסור להשליכן, כמבואר ברמב"ם, וכן הדין בגרעיני מילון וקליפתו, כמבואר ברמב"ם (שם בהלכות תרומות, ה"י) לגבי מעי אבטיח וקליפתו, [וכמו שהוכיח שם בדרך אמונה (בצהה"ל ס"ק קצה) דהוא מה שנקרא בזמנינו מילון]. ושאר גרעינים שיש בהם לחלוחית שאפשר למוצצם, לכאו' אפשר להשליכם וכמו לענין תרומה, ובחזו"א הניח בצ"ע לענין שביעית, וכן דעת הדר"א לאיסור [ונראה להקל בתוך שקית סגורה היטב בפח הזבל]. וכשיש מקצת אוכל עליהם, דעת החזו"א והדר"א שצריך לנהוג בהם קדושת שביעית.

## קדושת שביעית בקליפות

ה] וכדין גרעינים כך דין הקליפות, והכלל הוא שכל שראוי למאכל, אף שבפועל אין הדרך לאוכלו, צריך לנהוג בו קדו"ש, אבל מה שלא נאכל כלל, אי"צ לנהוג בו קדו"ש. וכן מבואר ברמב"ם (שם הלכה י) לעניין תרומה, וז"ל "עוקצי תאנים וגרגורות והכליסים והחרובין ומעי אבטיח וקליפי אבטיח ואתרוג ומלפפון אע"פ שאין בהן אוכל, וקניבת ירק שמשליכין בעלי בתים הרי אלו אסורים לזרים, אבל קניבת ירק שמקנבים הגננין מותרת לזרים" וכו', והחילוק הוא דמה שמשלכין בעלי בתים, ראוי קצת לאכילה [ומה שמשליכין אותו הוא מחמת הפינוק], אבל מה שמשליכין הגננין אינו ראוי לאכילה, ומשום כן מותר להשליכו, וה"ה דאין בו קדו"ש. קליפות בננה אינם ראוי לאכילה, ומותר להשליכם, לבד מהקצה שבו שנשאר בו מעט מהבננה, שאסור להשליכו. קליפות תפוזים ושאר פירות הדר יתבאר להלן.

## הדחת צלחות וכלים, שדבוק עליהם שיריים של פירות שביעית

ו] שיירי אוכלין של פירות שביעית, צריך לנהוג בהם קדו"ש, ואסור להשליכן לאשפה, ובספר משפטי ארץ (פרק כג סעיף י) הביא כמה ראיות דמעט הדבוק על הצלחות והכלים [באופן שאף אנשים שחסים על ממונם, לא מקפידים ע"ז ומדיחין אותן] אין בהם קדו"ש ומותר להדיחם, **א.** ממתני' בתרומות (פי"א משנה ח) "המערה [שמן תרומה] מכד לכד ונוטף שלש טיפין נותן לתוכו חולין", הרי דהמעט שנשאר בו אין בו קדושת תרומה, ולכן מותר ליתן בו חולין, וה"ה לענין קדו"ש. **ב.** ממה שכתב הרמב"ם (פט"ו מתרומות הי"ח) "יין של תרומה שנפל על גבי הפירות, ידיחם והם מותרות, וכן שמן של תרומה שנפל ע"ג פירות, ידיחם והם מותרות", הרי דמותר להדיחם ולא חששו בזה להפסד תרומה, כיון דפקע קדושתו, וה"ה לענין שביעית.

אמנם נראה לדחות ראיותיו, דראיה א' שהביא ממה שמותר ליתן חולין אחר שהטיף ג' טיפין, הנה הר"ש שם פי' זה לענין ביטול איסור לכתחילה, ולפ"ז אין להוכיח דפקע קדושתו, ומה שהוכיח מיין של תרומה שנפל על הפירות שמדיחם, אדרבא הוא ראיה להיפך, דאם פקע קדושתו, מה טעם צריך להדיחו, יאכלנו כמות שהוא, אלא וודאי דבקדושתו קאי, ולכן אסור לאוכלו בלא הדחה.

ז] ומ"מ למעשה נראה ג"כ, שאף שלא פקע קדושתו מותר להדיח את הכלים [וכמו שהתירו להדיח את היין והשמן מהפירות], וכמו שכתב הדר"א (פ"ה משביעית ס"ק כד) דהחזו"א התיר להדיח מיגרדת שרסקו בה גזר של שביעית, אף שנשאר בה מעט מהגזר, ושאלתי להגרח"ק שליט"א, מדוע התיר, ומאי שנא מגרעינים שנשאר עליהם מעט אוכל שאסר להשליכן וכנ"ל, והשיב דהקילו עליו במקום שאי אפשר, וה"ה דיש להקל משום כן במעט אוכל הדבוק על הכלים, ולא מטעם שפקע קדושתו, אלא דהקילו עליו במקום שא"א דלא חשיב הפסד.

## קליפות תפוזים

ח] קליפות תפוזים ושאר פירות הדר, הנה דנו הפוסקים מה מברך עליהם, כיון שאינו נאכל בפני עצמו, ומ"מ יש מיעוט שאוכלים אותו ע"י טיגון וכדו', וז"ל המ"ב (סי' רב ס"ק לט) "ולענין קליפת פאמערנצי"ן [תפוזים] שטוגנין בדבש, יש דעות בין האחרונים אם לברך עליהן שהכל, או פרי העץ, ופרי האדמה, וע"כ יש לברך עליהן שהכל, ובדיעבד אם ברך פרי העץ או פרי האדמה יצא", ודעת המג"א שם דמברך עליהם פרי העץ, ולפ"ז ה"ה דצריך לנהוג בהם קדו"ש דחשיב אוכל, אמנם כבר הכריע החזו"א (מעשרות סי' א ס"ק ל) דיברך עליהם שהכל, ואף א"צ לנהוג בו קדו"ש, וז"ל "ובמ"א שם ס"ק יז, כ' דקליפי תפו"ז לאחר טיגון מברך עליהן בפה"ע, משום דעיקר תיקונן ע"י ריקוח, וצ"ע דכיון דאין מרקחין רק מיעוטן ומיעוט אנשים, ורוב אזיל לאשפה, לא מצינו מקור לזה דחשיב פירי, ואין נפקותא בין מיעוט השכיח ללא שכיח, וכ"ד הט"ז והא"ר, ובנ"א כלל נ"ג ס"ו השיג על הא"ר, שמביאים הרבה קליפות לאלפים, ואין זו תשובה, דאותן שמשליכים מרובים עליהם עשר פעמים, ונראה דמברך עליהם שהכל, וכו' ולפ"ז הן פטורין מן המעשר, וכש"כ מן השביעית, כיון דסתמן לאשפה".

ומ"מ ידוע דבביתו של החזו"א הקפידו ע"ז ולא זרקו את הקליפות לאשפה (בארחות רבינו ח"ב עמו' שמט, ובדר"א פ"ה משביעית בצהה"ל ס"ק כו). ולמעשה נראה דאפשר להקל לזורקו בתוך שקית סגורה היטב באשפה וכמו שנוהגים בתרומה וכדלהלן.

## פח שמיטה

ט] הנה לגבי תרומה המנהג שמכניסים לתוך שקית סגורה היטב ומשליכים לאשפה, ומ"מ בפירות שביעית, הנהיג החזו"א להחמיר ולהניח בפח מיוחד עד שירקבו ואז ישליכנו לאשפה, ובאמת בזמן החזו"א היו השקיות מנייר, ואפשר שלכך החמיר, כיון שאינו שמור היטב בתוך האשפה, אבל בשקיות מניילון, אולי יש להקל, וכן כתב באורחות רבינו (שם) דבשנת השמיטה תשל"ג, נהגו בבית הקה"י לזרוק לאשפה בתוך שקית מניילון סגורה היטב, ומ"מ כבר נהגו להחמיר בזה. מיהו נראה דבאלו הגרעינים, וכן בקליפות תפוזים בוודאי אפשר להקל לזורקו בתוך שקית ניילון סגורה היטב.

ויש ליזהר בפח שמיטה, שאם האוכל בפנים כבר התקלקל, אין להניח שם פירות שביעית שהרי מפסיד הוא בידיים את האוכל שמניח שם, וכשמסתפק אם מקולקל, יניח בשקית ניילון סגורה היטב.

## הוצאת פירות שביעית לחו"ל

י] כתב הרמב"ם (פ"ה ה"ג) "פירות שביעית אין מוציאין אותן מהארץ לחו"ל ואפי' לסוריא" וכו', ומקור הדין במשניות שביעית (פ"ו מ"ה) ובתו"כ (פרשת בהר, פ"א). ונחלקו הראשונים בטעם האיסור, הר"ש פי' דהוא מפני הביעור, שצריך לבערו בארץ, וכתבו הפוסקים דלפ"ז אחר שהגיע זמן הביעור, וביער כדינו, אין איסור להוציא לחו"ל. והראב"ד (על התו"כ שם) פי' דחששו שלא ינהגו שם בזה קדושת שביעית כדינו. ודעת החזו"א (סי' י ס"ק ו) דאין הפירות נאסרים בדיעבד באכילה בחו"ל, וכן הוכיח הרידב"ז (על ספר פאת השולחן, פ"ה סי"ח), ודלא כמו שנראה דעת הראב"ד שם.

## להוציא צידה לדרך

יא] ובקונט' סדר שביעית (לבעל החזו"א) כתב "אסור להוציא פירות שביעית לחו"ל, רק מה שצריך צידה לדרך", וטעמו שהתיר להוציא צידה לדרך, הוא ע"פ המבואר בפסחים (נב:) דרב ספרא הוציא גרבא דחמרא מארץ ישראל לחו"ל, והקשו התוס' (שם ד"ה רב ספרא) איך עבר רב ספרא על האיסור להוציא פירות שביעית לחו"ל, ותי' א. דדוקא לאכילה אסור, אבל לסחורה מותר, ורב ספרא הוציא לסחורה, ב. שהוציאו בשוגג, וכ"כ הר"ש (במשנה שם) שהוציאו בשוגג. ובתי' הא' שכתבו דלסחורה מותר, כתב החזו"א (יג, ד) דלא יתכן, דסחורה קיל מאכילה, ובהכרח דהוא ט"ס, וצ"ל דלסחורה אסור, ולאכילה מותר, ורב ספרא הוציא לאכילה [אמנם בתו' רבינו פרץ נדפס כגי' שלנו דלאכילה אסור, ולסחורה מותר], ומשום כן הכריע החזו"א להקל ליקח צידה לדרך, וכגירסתו בתוס' דמותר להוציא לצורך אכילה.

## הוצאת אתרוגים לחו"ל, לצורך קיום המצוה

יב] וכן הקיל החזו"א לשלוח אתרוגים לחו"ל לצורך קיום המצוה, וז"ל (במכתבים בסוף דרך אמונה, מכתב כח) "לשלוח אתרוג בלתי מורכב [ובלתי משומר] לקיום מצוה, במקום שיש להסתפק שיבוטל המצוה בהעדר המשלוח, הדעת נוטה להתיר, ולא ליקח מן העושה סחורה, יש ליזהר לנהוג באתרוג קדושת שביעית". ואף בזה הקפיד שיודיעו ששולחים בתנאי שיאכלהו מיד אחר סוכות (אורחות רבינו ח"ב עמו' שלא, שלב) והיינו משום דעת הר"ש שטעם האיסור הוא משום ביעור, וחשש החזו"א שזמן ביעורו הוא מיד אחר חג הסוכות.

## מקומות המסופקים אם הם מאר"י

יג] ופשוט שאיסור זה כולל גם את מקומות שנחשבים היום כארץ ישראל, אך בפועל אינם בתוך גבולות הארץ, ואף במקומות המסופקים אם הם מארץ ישראל, יש לחוש ולא להוציא פירות שביעית לשם, ובכלל זה הוא בגבול דרום, שמפורש במשנה בגיטין שאשקלון הוא גבול דרום, ובפועל א"י מתפשטת הרבה יותר.

ולענין תרו"מ, דעת החזו"א (שביעית סי' ג ס"ק לב אות ד) שאפשר להקל לעשר בסתמא, ולא חיישינן שהוא מהפטור על החיוב וז"ל "ובסתם פירות הולכין אחר הרוב, דעל הרוב הן מין אחד, ומיעוט הוא שיזדמן תערובת חיוב ופטור, וא"צ לעשר כל קלח וקלח מיניה וביה" וכו', אמנם בפועל נוהגים גופי הכשרות להחמיר בזה, ומותחים קו מאשקלון לבאר שבע, ומבאר שבע לחברון, וכל מה שמעבר לכך, אין מעשרין ממקום רחוק על מקום יותר קרוב, שמא הוא מהפטור על החיוב, אלא מעשרין מכל מושב בפני עצמו, או ממקום שיותר צפוני שהוא קרוב יותר לגבול הנ"ל, וכמו לגבי תרו"מ, שנהוג למתוח קו מאשקלון לבאר שבע, ומבאר שבע לחברון וכנ"ל, ה"ה לענין הוצאת פירות שביעית ראוי לחוש לא להוציא לשם, אלא מה שנצרך למאכלו וכגון צידה לדרך שהקיל בזה החזו"א.

## בירור גבול הדרומי של ארץ ישראל

יד] ובעיקר גבול דרום דנו הפוסקים היכן הוא עובר, דבתורה הוזכרו מספר ערים, ואיננו יודעים במדויק היכן הם אותם ערים, וז"ל הכתוב (פרשת מסעי לד ג-ה) "והיה לכם גבול נגב מקצה ים המלח קדמה, ונסב לכם הגבול מנגב למעלה עקרבים ועבר צנה.... לקדש ברנע.... ויצא חצר אדר ועבר עצמונה.... נחלה מצרים והיו תוצאתיו הימה", הרי דהגבול יצא מים המלח במזרח, ואינו הולך בקו ישר למערב, אלא ונסב דרך מקומות הנ"ל, ובסוף מגיע לנחל מצרים, שהוא לרוב הדעות מה שקרוי היום, ואדי 'אל עריש' שבצד מערב.

ונשנו בזה כמה שיטות (ולתוספת ביאור, מצורף בזה מפה, מתוך ספר באר חיים):

**א.** דעת הדרך אמונה (פ"א מהלכות תרומות ה"ז, בבה"ל ד"ה ואשקלון) דגבולות הארץ מוקפין בימים ונחלים, ולדעתו הנחל שמקיף את גבול דרום, הוא 'נחל צין' [נחל אכזב] שהוא הנחל הארוך ביותר בגבול דרום, ויוצא מעט אחר ים המלח [ונחשב מכח זה להמשך של הירדן] ועובר על רוב הגבול, עד שמגיע לואדי 'אל עריש' בצד מערב, והוא נחל מצרים הנזכר בקרא.

וז"ל הדרך אמונה "ולענ"ד יש להוכיח את הגבולות מהגמ' דאמרי' בב"ב (עד:) "מאי דכתיב כי הוא על ימים יסדה ועל נהרות יכוננה, אלו שבעה ימים וארבע נהרות שמקיפין את ארץ ישראל, ואלו הן שבעה ימים, ימה של טבריא (הוא כנרת) וימה של סדום (הוא ים המלח) וימה של חילת וימה של חולתא, וימה של סיבכי וים אספמיא וים הגדול, ואלו הן ארבעה נהרות, ירדן וירמוך קרמיון ופיגה", והנה לשון מקיפין מוכח שהן סביב כל א"י כמו מוקף חומה, וכו', וא"כ יש לעיין איך מקיפין את א"י מצד דרום ששם אין ים ולא נהר, והנה בבכורות (נה.) אמרי' ירדן יוצא ממערת פמייס, ומהלך בימה של סיבכי, ובימה של טבריה, ובימה של סדום, והולך ונופל בים הגדול, ובב"ב שם הגי' ומתגלגל ויורד לים הגדול, והנה ים המלח נגמר בקצה מזרחית דרומית של א"י כמפורש בפ' מסעי, וצ"ב איך מתגלגל הירדן לים הגדול שהוא במערב, וראיתי במפה, שיש שם נחל שקורין נחל צין, והוא מתחיל סמוך לקצה ים המלח, ונמשך עד נחל מצרים שהוא אל עריש לדעת הגאונים, אלא שנפסק קצת באמצע, ונראה ברור שנחל זה הוא יוצא מים המלח ונמשך עד ים הגדול ממש, והוא הירדן הנמשך (ויתכן שגם היום הוא מחובר במקומות המפסיקים, קצת מתחת לאדמה), ואע"ג דהנחל הולך ממערב למזרח, מ"מ זה נקרא מתגלגל לים כיון שמחובר, וכדכתיב כל הנחלים הולכים אל הים וכו', וא"כ א"י מוקפת מצד דרום מהירדן, ונמצינו למדין שהנחל הזה הוא גבול דרום וכו', ומה שהתורה כתבה ערים בגבול דרום ולא כתבה שהנחל הזה הוא הגבול, משום שנחל זה מכזב, ופעמים מתייבש בחלקו בקיץ, ולכן נתנה תורה סימנים בערים, ולפ"ז המושב ירוחם הוא בתוך גבול א"י, אבל המושב שקורין היום מצפה רמון, הוא חוץ לגבול" וכו'.

וקרוב לזה הוא דעת האדמת קודש ואחריו המנחת יצחק והמשנת יוסף, ומקו זה והלאה הוא הנקרא בזמנינו 'ערבה הצפונית', וכן נוהגין בד"ץ העד"ח שמקום זה יש לו דין חו"ל, ולדעתם לא נוהג במקום זה, לא איסור ספיחין ולא קדושת שביעית, דהוא חו"ל גמור [ומ"מ דעת הגרח"ק למעשה להחמיר בזה כלהלן].

**ב.** דעת הגרי"ש אלישיב זצ"ל, דאין להקל בכל אזור זה הקרוי ערבה הצפונית, וצריך להחמיר שם מספק, דהוא מתוך ארץ ישראל הן לקדושת שביעית, והן לאיסור ספיחין, וז"ל הדר"א (שם) "שלחתי הדברים הנ"ל למו"ח שליט"א וזה תשובתו, עברתי על מ"ש בענין הגבול הדרומי של א"י, הן אמנם הדברים בנויים ומיוסדים על מקורות נאמנים, בבלי ירושלמי תוספתא ראשונים ואחרונים, עם כל זאת להורות עפ"ז הלכה ומורין כן, לע"ד אכתי מידי ספיקא לא נפקי, עד יבוא ויורה צדק, בברכת התורה ובדריש"ת, יוסף שלום אלישיב".

ומפורסם בשמו שנסמך על דברי הרמב"ם בהלכות קידוש החודש (פי"ח הט"ז) שסידר שם באלו אופנים נראית הלבנה בארץ ישראל, ובאותו זמן גם בארצות שממערב לא"י וממזרח לה, וסיים שם "וכל אלו הדברים בשהיו המדינות שבמערב ושבמזרח מכוונות, כגון שהיו נוטות לצפון העולם משלשים מעלות, עד חמש ושלשים מעלות, אבל אם היו נוטות לצפון יותר מזה או פחות, משפטים אחרים יש להן, שהרי אינן מכוונות כנגד ארץ ישראל" וכו' [היינו שכדור הארץ מתחלק ל 360 מעלות, ומבואר ברמב"ם שארץ ישראל ממוקמת בין מעלה שלושים בדרום, למעלה שלושים וחמש בצפון], וא"כ כל מה שמתחת לקו 30 הרי הוא בוודאי חו"ל, והוא הנקרא בזמנינו 'ערבה הדרומית', וכל מה שלמעלה מקו 30, היינו 'הערבה הצפונית' צריך לחוש שהוא מארץ ישראל, ודעת הגרח"ק למעשה להחמיר אף יותר מזה אף מתחת קו 30 עד לישוב 'יטבתה' שעליו התבטא החזו"א שהוא וודאי חו"ל (ארחות רבינו ח"ב עמו' שסח), אבל מעל ישוב יטבתה, ס"ל שאין להקל בזה.

אמנם בפשוטו מה שנסמך על הרמב"ם לקבוע את גבולות הארץ הוא פלא, דקו 30 נמתח למטה הרבה מים המלח, וא"כ מדוע התורה ציינה את ים המלח כגבולה הדרומי של הארץ, ולהנ"ל אינו אלא מגבולה המזרחי של הארץ [וכן הקשה בדר"א שם], ועוד דלפ"ז צורת ארץ ישראל הוא בריבוע, וזה ודאי אינו.

ונראה לבאר דעת הגריש"א, דוודאי לא נתכוון שקו 30 הוא הגבול משום דברי הרמב"ם הנ"ל, דא"כ היה לו להשיב להגרח"ק שליט"א, ולדחותו מדברי הרמב"ם, ובפועל הסכים עמו, רק כתב דמידי ספיקא לא נפיק, אלא וודאי דדברי הרמב"ם נאמרו לגבי ראיית הלבנה, ולא כוון לכתוב גבולות הארץ במדוייק. אלא שדעת הגריש"א שכיון שלמעשה אין לנו ידיעה ברורה איפה הוא גבול דרום, על כן מספק צריך להחמיר עד למקום שיודעים בבירור שהוא חו"ל, וזה הביא מהרמב"ם שמוכח מדבריו שמתחת קו 30 הרי הוא חו"ל, וא"כ משם ולמטה ודאי אינו אר"י, וא"כ מספק צריך להחמיר עד שם.

וביאור הדבר, ע"פ מה שקיי"ל בהל' תערובת, שחתיכת איסור שנפלה לתבשיל צריך לשער ששים כנגד כולה, כיון שלא ידעינן כמה טעם יוצא ממנה, והיינו שמשערים כאילו כל הטעם שבחתיכה יצא לחוץ, אף שבודאי לא יצא כל הטעם מהחתיכה, דאי אפשר לומר שיעור קבוע וזה יאמר בכך וזה יאמר בכך ולכך מחוייבים להחמיר כנגד כולה, שהוא השיעור המרובה, שיותר אין לנו ספק. ומאותו דין יש לנו לומר בכל דבר המסופק בשיעורו שיש להחמיר את השיעור הגדול ביותר, משום שבלא ידיעה אין לנו לנקוט אלא את השיעור שברור לנו ולא דברים המסופקים. ואף כאן גבי גבולות הארץ, אין לנו ידיעה ברורה, מעבר למבואר ברמב"ם דלמטה מקו זה הוא חו"ל, וע"כ צריך להחמיר בכל זה. ואף שהוא ספק דרבנן, לא אזלינן ביה לקולא, וכמ"ש בשו"ת מנחת יעקב (סי' א ס"ק ו) דבספק כזה שהוא חסרון ידיעה, לא אומרים ספק דרבנן לקולא, וכן הוא דעת החזו"א (שביעית סי' ג' ס"ק לב אות ד, ובדר"א פ"ד ס"ק קצ) דצריך להחמיר איסור ספיחין בכל ארץ ישראל, ולא מקילים במקומות שמסתפקים שמא לא כבשום עולי בבל שלא נוהג בהם איסור ספיחין, ואף שהוא איסור דרבנן, כיון שהוא ספק של חסרון ידיעה וכמו שנתבאר.

**ג.** אף לדעת הגריש"א שמחמיר בכל הערבה הדרומית, יש הסוברים שבצדו המזרחי של 'נחל הערבה' אי"צ להחמיר והוא וודאי חו"ל, כיון שהוא יוצא מים המלח, וניתן לראותו כהמשכו של נהר הירדן [וים המלח מחברו בינתים] ומסתבר שהוא הגבול המזרחי של הארץ, וע"כ אותם מקומות שהם בצדו המזרחי של נחל הערבה דעתם להקל שהוא חו"ל. אמנם יש שפקפקו בזה [ולא התירו אלא ממקום ההרים הגבוהים שנמצאים יותר מזרחית].

## קדושת עבר הירדן, ומהו גבולה

טו] ובדין עבר הירדן - כתב הרמב"ם (פ"ד הכ"ח) "עבר הירדן, שביעית נוהגת בה מדבריהם, וספיחי סוריא ועבר הירדן מותרין באכילה, לא יהיו ארצות אלו חמורין מא"י שהחזיקו בה עולי מצרים". אמנם בפועל כל אזור זה הנמצא בשליטת ירדן, הרי הם פירות נכרי, ולכאו' היה נראה שיש להם קנין להפקיע מקדושתה, וכמו בסוריא דמפורש בגיטין בכמה מקומות, דיש לגוי שם קנין להפקיע מתרו"מ, וה"ה לענין שביעית. אלא דדעת החזו"א (דמאי סי' ד ס"ק א) דחלוק הוא עבר הירדן מסוריא, ואף שדעת הגר"א דגם שם יש להם קנין להפקיע מתרו"מ, זהו דווקא לגבי תרו"מ, אבל לגבי שביעית אין להם קנין להפקיע, וצריך לנהוג בפירות דשם קדושת שביעית [לנוהגים קדושת שביעית בנכרי, וכדעת המבי"ט והחזו"א].

טז] והנה דעת הגר"א (באדר"א פר' חוקת) דגבול גד הגיע עד דיבן גד, שהוא נחל זרד, ונחל זרד ממוקם כיום, בערך בקצה ים המלח הדרומי, וא"כ דרומית למטה מנחל זרד, בוודאי הוא חו"ל ואינו מעבר הירדן, אמנם למעלה מנחל זרד, יש לחוש שמא הוא מעבר הירדן [ואף שישנם מקומות שם מארץ מואב, שלא טהרו בסיחון, ולא כבשום בני גד ובני ראובן, מ"מ אין בזה ידיעה ברורה, ומספק צריך לחוש בכולו, וכדלעיל], ולצד מזרח י"א שמעבר ל 70 קילומטר, א"צ לחוש דהוא בערך גבול הארץ לרוחב, ולא מסתבר שרוחב עבר הירדן יותר מארץ ישראל.

## ספיחין בעציץ שאינו נקוב

יז] עציץ שאינו נקוב, שאיסור זריעתו הוא מדרבנן, כתב במשפטי ארץ (פ"ח סעיף טו) בשם הגרי"ש אלישיב זצ"ל, דאין בו איסור ספיחין, והטעם בזה, דחז"ל לא גזרו במקומות שאין הדרך לזרוע, ואף זה בכלל, וכן כתב הדרך אמונה (פ"ד ס"ק יז) בשמו. אמנם באורחות רבינו (ח"ב עמו' שסה) מביא דהקה"י הסתפק בזה ונוטה יותר לומר שנאסר באיסור ספיחין, ובצהה"ל (שם ס"ק נא, ובפ"א ס"ק קח) כתב דהחזו"א חשש לספיחין במה שגדל בתוך בית, אף שגם בבית אין הדרך לזרוע, וא"כ אפשר דה"ה בעציץ שאינו נקוב וצ"ע [ועיין בדר"א ח"ה בערך ספיחין, שציין לענין ספיחין בעציץ שאינו נקוב, למש"כ בתיקונים].

## ספיחין הבלועין בכלים

יח] ובעיקר ספיחין דינם כמאכלות אסורות והתבשיל נאסר בדיעבד, וכתב הדר"א (פ"ד בצהה"ל ס"ק כג) "והורה מרן לאחד שהתארח אצל מי שאין נזהר מספיחין, ובישלו בקדרה שבישלו בה ספיחין, שאם הכלי אחר מעל"ע לא נאסר התבשיל בדיעבד, וכ"ז בשעת הדחק" וכו'. וכן שמעתי שהחזו"א הקיל כן לבנות מסמינר אור החיים, לאכול בביתם בזמן שעבר מעל"ע. אמנם הוא צ"ב, דמפורש ברשב"א בתורת הבית (שער ד פרק ד) שאם בישל הגוי בשבילו בכלי שאינו בן יומו נאסר התבשיל, וכמו"כ כאן כיון שהוא מבשל בשבילו איך יהיה מותר. ובפמ"ג (יו"ד סי' צט ש"ד ס"ק ז) הביא בזה מחלוקת אחרונים אם התבשיל נאסר, והקשה שם רעק"א (נדפס במהד' פרידמן) מאי קמ"ל הרי הוא מפורש ברשב"א הנ"ל לאיסור [ופעם העלתי קמי מרן הגריש"א זצ"ל, דיש אחרונים דמקילים בזה, אך מיד ענה דהוא נגד הרשב"א], וצל"ע אם החזו"א היקל גם בנתבשל בשבילו.

**דינים העולים:**

1. קדושת שביעית בגרעינים: גרעינים שאינם נאכלים, אין בזה קדושת שביעית, ובכללם גרעיני אתרוג ושאר פירות הדר, תפוח, משמש [ברוב הזנים שהשקד שבתוכו מר ואינו ראוי למאכל]. ואם יש עליהם קצת אוכל, לכאו' דעת התוס' והכס"מ להקל בזה, אמנם דעת החזו"א דצריך לנהוג בהם קדו"ש. וגרעינים שיש בהם לחלוחית למצוץ, לכאו' נראה דעת הרמב"ם דכל שמשליכו אין בו קדו"ש, והדרך אמונה מחמיר לחשוש שיש בזה קדו"ש.
2. גרעיני זיתים תמרים וחרובים, וכן גרעיני מילון [וקליפתו], צריך לנהוג בהם קדושת שביעית.
3. קליפות של פירות שביעית: הראויים למאכל יש בהם קדושת שביעית, אף שבפועל זורקים אותם, ומה שאינו ראוי למאכל אין בו קדושת שביעית.
4. צריך ליזהר שלא ישארו בכלים שיורי מאכל שגם בהם יש קדו"ש אבל אם נשאר מעט אוכל שאי אפשר להסירו מותר להדיח הכלים, ואף שיש בזה קדושת שביעית, הקילו במקום שא"א, דלא חשיב הפסד.
5. קליפות תפוזים ושאר פירות הדר, דעת החזו"א להקל בזה שאין בו קדושת שביעית, אמנם בביתו נהגו להחמיר בזה.
6. לא יניח שיירי אוכלין באשפה, אלא בתוך פח מיוחד, ואחר שיתרקב יניחם באשפה, ואף בפח שמיטה יזהר שלא יניח בזמן שהפירות בפנים כבר נתרקבו, ואם מסופק יתנם בתוך שקית סגורה. וקליפות תפוזים, וכן גרעינים שיש בהם לחלוחית למצוץ, דמעיקר הדין א"צ לנהוג בזה קדו"ש, אפשר להקל להניחם בתוך שקית ניילון סגורה היטב באשפה.
7. אסור להוציא פירות שביעית לחו"ל, ואף במקומות המסופקים אם הם מארץ ישראל, יש לחוש לא להוציא לשם, ומ"מ בדיעבד הפירות לא נאסרים [רידב"ז, חזו"א], ודעת החזו"א שמותר להוציא מעט צידה לדרך, וכן התיר להוציא אתרוגים לצורך מצוה, באופן שאין להם אתרוג כשר, ובתנאי שיאכלום מיד אחר סוכות.
8. בגבולה הדרומי של ארץ ישראל נאמרו כמה שיטות, א. דעת הגריש"א זצ"ל, דכל אזור ערבה הצפונית, דהיינו מקו 30 ומעלה, יש לחוש הוא מארץ ישראל, והירקות אסורים שם באיסור ספיחין. ב. דעת הדרך אמונה, דנחל צין הוא הגבול, ולפ"ז רוב הערבה הצפונית הוא מחו"ל [וקרוב לזה הוא דעת האדמת קודש, והמנח"י והמשנ"י, וכן נוקטים בבד"צ העד"ח], ומ"מ למעשה דעתו להחמיר עד יטבתה [והוא למטה מקו 30 במעט], שע"ז התבטא החזו"א דהוא וודאי חו"ל. ג. יש הסוברים שנחל הערבה הנמשך מעט אחר ים המלח לכיון דרום, הוא הגבול המזרחי של ארץ ישראל, ולפ"ז אף לדעת הגריש"א שהערבה הדרומית הוא ספק א"י, מ"מ מה שבצדו המזרחי של נחל הערבה הוא וודאי חו"ל.
9. עבר הירדן, נוהג בה קדו"ש, אבל אין בה איסור ספיחין, ודעת החזו"א דאף בזה אין קנין לגוי להפקיע אלא לענין תרו"מ, אבל לא לענין שביעית, והפירות הנלקחים משם הרי הוא כיבול נכרי, ומנחל זרד למטה לכיון דרום, בוודאי אינו מעבר הירדן, והרי הוא כחו"ל, וי"א דאף בעבר הירדן א"צ להחמיר לרוחבה אלא עד 70 קילומטר לכיון מזרח.
10. עציץ שאינו נקוב, דעת הגריש"א והחוט שני שאין בו איסור ספיחין. אכן דעת הקה"י נוטה להחמיר.

1. בעיקר דין אתרוגים, דעת החזו"א (כמבואר בדרך אמונה, פ"ד ס"ק פו, ובציון ההלכה ס"ק קנה) דיש ללוקטם קודם שביעית, לחוש לדעת הרמב"ם דאזלינן בתר לקיטה. אמנם בדיעבד אם לקט לאחר ראש השנה, אין צריך לנהוג בהם קדושת שביעית. [↑](#footnote-ref-1)