טבילת כלים ז-ח
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / טבילת כלים

**שיעורי הלכה**

*שיעור ז-ח זחחחח*

**הדינים הנידונים**

* **שותפות עכו"ם וישראל.**
* **כלי אוכל שמשתמש בו לדבר אחר.**
* **מסר כליו לאומן עכו"ם.**
* **אם מהני לקלקל הכלי ויתקנו יהודי.**
* **כלים שמכר לגוי במכירת חמץ.**

**טבילת כלים [יו"ד סי' קכ]**

**ממורינו הגאון רבי רפאל צבי ובר שליט"א**

שיעורים שנמסרים בבית הכנסת בית תפילה נוה יעקב ירושלים מוצאי שבת בשעה 10:00 · נכתב ע"י א.ה. והיה לעיני מו"ר שליט"א

[המשך סעיף י] **ישראל שנתן כסף לאומן עובד כוכבים לעשות לו ממנו כלי, אינו צריך טבילה.** הגה: ויש חולקין, ויש לטובלו בלא ברכה. ואם מקצת הכסף שנעשה ממנו הכלי של עובד כוכבים, צריך טבילה. וכן אומן ישראל שעשה כלי לעובד כוכבים וקנאו ממנו, יטבילנו גם כן בלא ברכה אם העובד כוכבים נתן כל המתכות. אבל אם עשאו לעצמו רק שקנה המתכות מן העובד כוכבים, או שנתן מקצת מתכות משלו, אין צריך טבילה.

## איזה תיקון של הגוי מחשיבו כאומן לקנות הכלי לחייבו טבילה

הנה כבר נתבאר בשיעור לעיל (שיעור ו) שדעת הרמ"א שאם נתן ישראל כלי לאומן גוי טובלו בלא ברכה, כיון שהוא מחלוקת אם אומן קונה בשבח כלי, ומספק אין לברך. וכן הבאנו דברי הגר"א שהוכיח מדין זה שבשותפות עכו"ם צריך טבילה, והיינו משום שס"ל לגר"א שאומן שקונה בשבח כלי אינו קונה את כל הכלי אלא רק את השבח, ונמצא שהכלי בשותפות, וכיון שמתבאר שלמ"ד שאומן קונה בשבח כלי חייב לטבול, ממילא מוכח שבכל שותפות עכו"ם חייב טבילה.

והנה אח"כ כתב הרמ"א שאם מקצת כסף שנעשה ממנו הכלי הוא של הגוי צריך טבילה. והט"ז והש"ך הביאו מהריצב"א דלא מיבעיא אם הביא הגוי את הנסכא שודאי חייב טבילה, אלא אפילו אם הישראל הביא את הנסכא משלו מ"מ חייב טבילה, והוסיף הש"ך שאפילו יש בכלי רק נקב קטן בתחתית הכלי עד שאינו מחזיק רביעית, מ"מ אם תיקנו הגוי חייב טבילה.

מיהו במרדכי (שם) איתא להדיא בשם מהר"ם מרוטנבורג שאפילו אם הנקב למעלה מרביעית ותיקנו הגוי חייב לטבול את הכלי, ולדברי הגר"א שהכל תלוי בשותפות ודאי נראה לכאורה שאין חילוק בין אם הנקב היה בתחתית הכלי או למעלה ממנו, דמ"מ ע"י מעשה האומן נעשה שותף בכלי, והט"ז (ס"ק יב) והש"ך ד(ס"ק כא) נראה שחייבו בטבילה רק כשהנקב למטה משיעור רביעית.

## מקצת כסף של הגוי האומן

והמשך דברי הרמ"א שאם מקצת הכסף נעשה ממנו הכלי של הגוי צריך טבילה. והט"ז (ס"ק יב) תמה על דין זה, ולכך ביאר כוונת הרמ"א שטובלו בלא ברכה. אכן הוא דבר תימה, דהא כבר כתב הרמ"א שאף כשלא נתן לגוי מקצת כסף משלו מ"מ חייב טבילה בלא ברכה, וא"כ מה הוסיף בזה שנותן מקצת כלי, אלא ודאי משמע כוונת הרמ"א שבאופן שנותן מקצת מהנסכא חייב טבילה בברכה. ובאמת הש"ך (ס"ק כב) ביאר כוונת הרמ"א שיטבול בברכה [ולהלן יתבאר דעתו]. ואף הגר"א [וכן הוא בפר"ח] ס"ל שיטבול בברכה, אלא שהוא מבאר על פי דעתו ששותפות עכו"ם חייב בטבילה, ובזה ביאר שבאופן שנתן הגוי מקצת מהנסכא הרי ודאי יש בזה שותפות עכו"ם ואפילו למ"ד אין אומן קונה בשבח כלי, שהרי במציאות יש בכלי חלק של הגוי, ולכך כתב שיטבול בברכה דלכו"ע חייב לטבול הכלי.

## באופן שהעכו"ם נתן כלי לאומן ישראל

אלא שהש"ך שכתב שיטבול הכלי בברכה טעם אחר לו, וכמו שיתבאר להלן ס"ק כד, דהנה הרמ"א המשיך אח"כ באופן ההפוך שהגוי מסר כלי לישראל אומן, ואח"כ קודם שהחזיר הישראל את הכלי לבעלים מכר לו הגוי את הכלי. וכתב הרמ"א שיטבול בלא ברכה. ודין זה כתב הגר"א לחלוק עליו, וכמו שנתבאר דעתו שכל שותפות עכו"ם חייב בטבילה, הלכך אין טעם כלל לפטור אותו מטבילה, דהא אף למ"ד אומן קונה בשבח כלי והישראל הוא כקונה את הכלי, מ"מ כל זכותו היינו לכל היותר בשבח הכלי ולא בגופו, ונמצא שהוא שותף בכלי וחייב טבילה.

ובביאור דעת הרמ"א, נראה שמוכרחים לומר דס"ל כדעת מהר"ש הלוי (הביאו הקצה"ח סי' שו ס"ק ד) שלמ"ד אומן קונה בשבח כלי כל הכלי נעשה שלו ולא רק השבח, ולכך ס"ל להרמ"א שאין כאן שותפות, אלא למ"ד אומן קונה בשבח כלי הכל הוא של האומן וכאילו האומן הוא הבעלים של הכסף. ולכך כתב הרמ"א שיטבול בלא ברכה שהרי למ"ד אומן קונה בשבח כלי פטור מהטבילה, ולמ"ד אין אומן קונה חייב טבילה.

מיהו הקצה"ח (סי' שו ס"ק ד) ונתיבות המשפט (שם ס"ק ד) נקטו בפשיטות דלכו"ע האומן אינו בעלים ממש של החפץ, אלא הוא רק שלו לצורך הגביה וכמו משכון, וגם לדבריהם צ"ל דעכ"פ ס"ל להרמ"א שכל הכלי עומד לו למשכון.

והנה לפי"ז מתבאר דלדעת הרמ"א ליכא כלל ראיה מדין אומן שגם בשותפות עכו"ם חייב טבילה, דהא ס"ל שאומן אינו חשיב כשותף של הבעלים בכלי.

## עכו"ם שנתן כלי לאומן ישראל והישראל הוסיף משלו

והמשך דברי הרמ"א **אבל אם עשאו לעצמו רק שקנה המתכות מן העובד כוכבים, או שנתן מקצת מתכות משלו, אין צריך טבילה.** והנה אם רק קנה מתכות הוא דין פשוט שודאי אינו חייב בטבילה, אלא שהרמ"א המשיך או נתן מקצת מתכות משלו והיינו על כרחך באופן שהגוי מסר כלי לאומן ישראל, וע"ז כתב הרמ"א שאם נתן הישראל קצת נסכא משלו אינו חייב לטבול הכלי, ודברי הרמ"א צריכים ביאור אמאי יהיה פטור מלטבול הכלי אחר שהיה קודם לכן של הגוי.

וביאר הש"ך (ס"ק כד) בביאורו השני, שכל שהביא מקצת נסכא משלו לכו"ע אומן קונה בשבח כלי [וטעמא דמילתא משם שאז שמו עליו וכל טעמו של מ"ד אומן אינו קונה בשבח כלי היינו משום שאין שמו עליו, וכאן שנתן מקצת נסכא סגי בזה לעשות שיהא שמו עליו]. ובזה יתבאר כוונת הש"ך לעיל (ס"ק כב) שכתב לבאר שבאופן שנתן הישראל לאומן עכו"ם והוסיף העכו"ם משלו שיטבול בברכה, שאין כוונת הש"ך כהגר"א שהוא משום דאז הוי ודאי שותף, אלא דעתו שחייב לטבול בברכה משום שהגוי נתן נסכא משלו והוי ממש כשלו, דאז אם אומן קונה בשבח כלי חשיב שמו עליו.

מיהו הט"ז (ס"ק יג) חולק ע"ז דסובר שלא מהני מה שנותן מקצת כלי, גם למ"ד אומן קונה בשבח כלי לא ברור שמהני לחייב טבילה.

## העולה לדינא

והעולה לדינא לפי"ז, ישראל שנתן כלי לתיקון אצל גוי אומן, אם הגוי נותן חומר שלו, לדברי הט"ז א"א לברך, אבל להש"ך והגר"א מברך, וכן משמע ברמ"א.

וגוי שנתן לישראל לתקן כלי, לדעת הש"ך וכמו שמבואר ברמ"א בנתן משלו לא צריך לטבול כלל, ולדעת הט"ז יטבול בלא ברכה, ולדעת הגר"א יטבול בברכה שהרי עכ"פ יש כאן שותפות עכו"ם. ולמעשה אין הכרעה בזה כי קשה לסמוך על הרמ"א שלא לטבול, ולטבול בברכה גם קשה כנגד הרמ"א והש"ך והט"ז, ולכן יטבול בלא ברכה.

ובאופן שהישראל נתן כלי לגוי והוסיף הגוי משלו, לכאורה אפשר לברך, כדעת הש"ך והגר"א, אמנם הסברא צריכה ביאור כיון שדעתו של הרמ"א שאומן קונה בשבח כלי היינו שקונה את הכלי כולו ונעשה ממש כמו בעלים כמו שמוכח מסיפא של דברי הרמ"א, וזה קשה איך נעשה הכלי של האומן לגמרי [ועי' סי' שו בקצה"ח שם ומה שכתב ע"ז הנתיבות המשפט שדעתם לחלוק על מהר"ש הלוי]. וע"כ למעשה נראה שכדאי שלא לברך [וביותר לפי מה שנתבאר בסוף השיעור הקודם שמבואר בחזו"א דאזלי' בתר חוקותיהם].

ולעניין שותפות עכו"ם לענין הלכה: הנה בגר"א מבואר להדיא שיברך, אמנם לפי מה שנתבאר ליכא ראיה מהרמ"א לעניין זה, כיון שביאר הש"ך שע"י שנתן מקצת כסף נעשה בעלים גמור, וא"כ אין זה כשותפות. ובש"ך ס"ק כו משמע שיברך ובט"ז לא ברור שיטתו.

## בתי חרושת של גויים שיש לישראל מניות באותו בית חרושת

ויש שמחמת שיש מניות חששו לעולם לא לברך, והנה אחר שבגר"א מבואר להדיא לברך, וכן משמע בש"ך, וברמ"א לא מבואר הפוך מזה [כמו שנתבאר], א"כ ודאי הדין נותן שיטבול בברכה. מלבד זאת אינו ברור שמניות עושות את הישראל כשותף, וכבר האריכו בזה הפוסקים.

## בית חרושת של ישראל שיש שם פועלים עכו"ם ולהיפך

ובית חרושת שיש שם פועלים עכו"ם הולכים אחר הבעלים, ובפת"ש (ס"ק יב) הביא את החכ"א שעושה מזה ספק, וצ"ב כוונתו, דהנה בשכיר יום ודאי אין דין אומן קונה בשבח כלי כמבואר בגמרא (ב"מ קיב.), ויש שביארו דהחכ"א מיירי בבית חרושת שעובדים בקבלנות שיש צד דאזלי' בתר הבעלים, וכתב שיש הבדל בין זכוכית למתכות ולעולם מיקל בזכוכית, וזה תימה כי הכלל הוא שאין מקילים לשתי צדדים אף בספק דרבנן. ובזה"ז כיון שרוב בתי חרושת הפועלים הם רק שכירים, ממילא ודאי הולכים אחר בעלים של הבית חרושת.

## שיעור ח

## אם עושה קלקול בכלי ומתקנו אם מהני לפטור את הכלי מטבילה

[המשך סעי' י] הט"ז (ס"ק יג) כתב שדבר פשוט הוא שאם היה בכלי נקב ותיקנו הישראל שודאי לא נפקע מהכלי חיוב טבילה, כיון ששם עכו"ם על הכלי. אבל החכמת אדם (כלל עג דין יג) פשוט לו שאם עושה נקב גדול בכלי מתבטל ממנו שם כלי, ואם אחר כך תיקנו אומן ישראל אין הכלי חייב טבילה, וכמו שהאריך בתשובה (בינת אדם סי' סו) ונתן בזה עצה לכלי גדול שאינו יכול להטבילו שיעשו בתחתיתו נקב ונמצא פרחה ממנה הטומאה, ואז יתקנה ישראל ופנים חדשות באו לכאן. וכן הכרעת הפוסקים.

ובפתחי תשובה (ס"ק ז) כתב בשם הפמ"ג (או"ח סי' תנא מ"ז ס"ק ו) שאם קנה טס (בלע"ך) מעכו"ם, והישראל עשה בו נקב [שלצורך אפיית המצות היו צריכים שיהא נקב בטס], צ"ע אם חייב טבילה, ולכאורה אי"ז כהחכמת אדם, שהרי לדברי החכמת אדם כיון שגמר הישראל את הכלי אין חיוב טבילה.

ונראה שהפמ"ג מיירי באופן שעשה נקב שגם הדיוט יכול לעשותו, לכך חשיב שגם קודם לכן היה נחשב כלי. ומעתה יצא הדין שכל מה שכתב החכמת אדם להקל ע"י שיעשה נקב בכלי היינו דוקא אם צריך אומן כדי לתקן אותו נקב ולא סגי בנקב כל שהוא שמתקנו בהדיוט.

אלא שראיתי מי שכתב להביא ראיה ממה שמצאנו לגבי זוג שניטל ממנו העינבל (שבת נח:) שעדיין טומאתן עליהם, ומקשה הגמרא למאי חזו, ותירץ אביי הואיל וההדיוט יכול להחזירו, אבל רבא פליג וס"ל שלא יצא מידי טומאה הואיל וראוי להקישו ע"ג חרס, ומבואר דעת רבא שאע"פ שיכול להחזיר ע"י הדיוט מ"מ חשיב שפרחה הטומאה ונעקר מלהיות כלי, ורק משום שראוי להקישו על החרס לא נעקרה ממנו הטומאה א"כ יש לפסוק כרבא שפרחה טומאה אע"פ שהדיוט יכול להחזירו.

מיהו נראה לחלק שזוג בלא עינבל אינו כלי כלל, ובזה אף אם הדיוט יכול להחזירו מ"מ סובר רבא שפרח ממנו הטומאה [אי לאו זה שיש תשמיש אחר לזוג גם בלא העינבל]. ומעתה יצא לנו הדין שאם ביטל לגמרי את הכלי אף אם שייך להחזירו ע"י הדיוט מ"מ פרחה ממנו הטומאה, וה"ה כאן לעניין טבילת כלים פקע ממנו חיוב הטבילה דחשיב שפנים חדשות באו לכאן. אבל אם רק עושה נקב ולא נתבטל ממנו שם כלי לגמרי, בזה נראה שדוקא אם עושה נקב שצריך אומן כדי לתקנו מהני לבטל ממנו שם כלי ולפוטרו מחיוב טבילה.

ועי' אגרות משה (ח"ב סי' מ) שכתב לגבי קופסא שקונים מהגוי עם האוכל כגון קופסאות קפה או מטרנה וכדו' שדעתו שם שהוא כמו קליפה ואין לזה שם כלי, וס"ל שאחר כך כשהוציא כל האוכל מתוך הכלי אי"צ טבילה, כיון דחשיב שהישראל עשה את הכלי. ונראה שלפי הפמ"ג שהחמיר אפילו בטס שמנקבו לטובלו ק"ו בציור של האגר"מ אין להקל בזה.

## כלים שמוכר לגוי במכירת חמץ

המוכר כליו לגוי בפסח יש חשש שיתחייב טבילה, וידוע מהחזו"א שכשמכר כליו לגוי לפסח אחר הפסח היה טובל את הכלים [ויש שרצו להקל שאי"ז מכירה גמורה ממש אלא כעין הערמה, וממילא לא נעשה הכלי של העכו"ם].

והטעם שיש שנוהגים במכירת חמץ למכור גם את הכלים לעכו"ם, הוא משום שבלוע בהם חמץ, ודעת החזו"א שבבלוע שבכלים ליכא דין בל יראה ובל ימצא, אלא שעדיין יש חשש משום חמץ הדבוק בכלים, ואם נמכור רק את הדבוק בכלים אין לזה ערך של כסף לכך יש שמוכרים את הכלים כדי שיזכה העכו"ם בחמץ שדבוק בכלים, וכן מבואר בשו"ע הרב. מיהו באמת מחמת חשש זה שאם ימכור את הכלים יהיה חייב לטבול את הכלים, לכך יש שנמנעים מלמכור את הכלים, שכיון שכל החשש הוא רק מהחמץ הדבוק והרי אי"ז אלא מעט מאוד ואין בו שיעור לכך היקלו. והגריש"א היה מפרש במכירה שמוכר כל כלי שיש בו חמץ דבוק, ואז אם ימצא באמת יטבול את הכלים. אלא שאם כן היה צריך לבדוק היטב אחר הכלים אם דבוק שם חמץ.

## כלי בשותפות עכו"ם וישראל

שו"ע (סעי' יא) כתב הרמ"א ישראל ועובד כוכבים שקנאו כלי בשותפות, אין צריך טבילה. וכתב הש"ך (ס"ק כו) שאם אח"כ קנה ממנו הישראל צריך לטבול, ומדברי הש"ך אלו יש להוכיח דס"ל גם כן שהקונה משותפות עכו"ם חייב טבילה. דאל"כ אמאי יהיה חייב טבילה כשקונה מהשותפות.

ובעיקר דינו של הרמ"א שאי"צ טבילה, הקשה הבית מאיר שאם הטעם בזה משום שלא שייך להטבילו דגם אחר טבילה יהא שמו עליו, א"כ איך מותר לו להשתמש בכלי כל זמן שהוא ביד השותפות. והנה כבר נתבאר (לעיל שיעור א) שמבואר מהבית מאיר דס"ל שאיסור ההשתמשות הוא מה"ת וכדעת הפמ"ג, ולכך הקשה, אבל לדברי המשנ"ב איסור ההשתמשות אינו אלא תקנה כדי שיטבול הכלי, וממילא בכלי בשותפות שאינו יכול לטבול הכלי ממילא אין טעם להחמיר עליו שיאסר הכלי [וכבר דיברנו לעיל שאולי יש מכאן ראיה שכל כלי שאי אפשר לטובלו נתיר להשתמש בו ללא טבילה].

עוד הקשה הבית מאיר למ"ד שיש ברירה, הרי בשעה שהישראל משתמש בכלי, מתברר הדבר שהכלי שלו, וא"כ אמאי באותו זמן אינו צריך להטביל את הכלי, שהרי עכשיו הוא רק של ישראל. והחלקת בנימין כתב ליישב שאף שנעשה של הישראל מ"מ הרי יהיה מחוייב להחזיר לגוי וא"כ אי"ז כמעשה שהיה [וכעין שמצאנו לעניין השואל מעכו"ם שאי"צ טבילה דלא הוי כמעשה שהיה לשקעו ביד ישראל].

.