88 מעשר שני
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / עניינים

יום ה' י"ח אדר תשס"ד

**א'**

א] מנחות דפ"א:, היא ולחמה מן המעשר יביא, ולא יביא מחיטי מע"ש אלא ממעות מע"ש.

ובגמ' שם, ר"נ ור"ח דאמרי תרוייהו לא שנו אלא מחיטי מע"ש, אבל מחיטין הלקוחות ממעות מע"ש יביא, יתיב ר' ירמי' קמי' דר' זירא וכו', א"ל רבי אתה אומר כן, אני אומר אפי' מחיטין הלקוחות במעות מע"ש לא יביא, ואימא טעמא דידי ואימא טעמא דידך, אימא טעמא דידך תודה מהיכא קא ילפת לה משלמים ושלמים שם שם ממעשר, ומינה מה שלמים אין גופן מעשר אף תודה נמי אין גופה מעשר, והני חיטי הלקוחות בכסף מע"ש נמי אין גופן מעשר, ואימא טעמא דידי תודה מהיכן קא ילפינא לה משלמים ושלמים שם שם ממעשר, מה שלמים אין מין מעשר אף תודה אין מין מעשר,[[1]](#footnote-2) לאפוקי חיטין הלקוחות במעות מע"ש דמין מעשר נינהו, ע"כ הסוגיא.

והנה לכאו' נ', דלפ"מ שמצינו פלוג' דר' ירמי' ור' זירא בירושלמי, מתפרש טעם פלוגתתן הכא באופן אחר ודלא כדעת הבבלי, דהנה בירושלמי פ"ק דמע"ש ה"ב, ר' ירמי' בעי קמי ר' זירא, ילדה בהמת מע"ש בכור אימוריו מהו שיקרבו ע"ג המזבח, ולא חל מע"ש על אימוריו ולא נמצא מבריחו מן האכילה, א"ל וכי הלוקח בהמה לבשר תאוה לא חל מע"ש על אימורי' ולא נמצא מבריחו מן האכילה, א"ל בלקיחתה פקעה הימנה קדושת מעשר, אמר ר' יוסי ואנן ל"ה אמרינן כן אלא לא התירה התורה ליקח בכסף מעשר אלא שלמים בלבד, מה נפקה מביניהון, ילדה בכור והקדישה שלמים, מ"ד לא התירה התורה ליקח בכסף מעשר אלא שלמים בלבד קריבה, מ"ד בלקיחתה פקעה הימנה קדושת מעשר אינה קריבה, אמר ר' יוסי כל אילין מילייא אנן אמרין ומתני' מסייעא לר' זירא, לא יביא מחיטי מע"ש אלא ממעות מע"ש, מה בין חיטין ובין מעות, אלא בלקיחתה פקעה ממנה קדושת מעשר, אמר ר"ח קמי רבי מנא ויביא מן החיטין התרומה לכהן והשאר לבעלים מפני מה אינו מביא, א"ל הגע עצמך שנשפך הדם לא נפסל הלחם, ע"כ סוגיית הירושלמי.

והנה מבו' מסוגיית הירושלמי שנחלקו אמוראי בטעמא דלוקחין שלמים בכסף מע"ש הגם שמבריח אימוריו מן האכילה, אם היינו משום דבלקיחתה פקעה ממנה קדושת מעשר, או היינו משום שהתורה התירה ליקח שלמים בכסף מעשר, ואמרו בזה ב' נפ"מ, הא', בבהמת מע"ש שילדה בכור, אם אימוריו קריבין ע"ג המזבח, דאם טעמא דלוקחין שלמים מכסף מע"ש הוא משום שהתורה התירה להקריב הלקוח בכסף מע"ש ע"ג המזבח, הרי דה"נ בהמת מע"ש שילדה בכור קרב ע"ג המזבח, אך אם הא דלוקחין שלמים מכסף מע"ש הוא משום דבלקיחתה פקעה ממנה קדושת מע"ש, הרי דל"ש ה"ט רק היכא שלקחה מעיקרא לשלמים, אך בהמת מע"ש שילדה בכור דאיכא עלי' קדושת מע"ש, אין אימוריו קריבין ע"ג המזבח, והנפ"מ הב', היא בלקח בהמה מכסף מע"ש לבשר תאוה, ואח"כ הקדישה לשלמים, שאם התירה התורה להקריב הלקוח מכסף מע"ש, אף בכה"ג היא קריבה, אך אם הא דלוקחין שלמים בכסף מע"ש הוא משום דבלקיחתה פקעה ממנה קדושת מע"ש, הרי דהיכא דמעיקרא לקח בהמה לבשר תאוה וכבר חל עלי' קדושת מע"ש, לא שרינן להקריבה ע"ג המזבח.

ואמרו עוד בירושלמי, דלמ"ד דהא דלוקחין שלמים בכסף מע"ש הוא משום דבלקיחתה פקעה ממנה קדושת מע"ש, ניחא דינא דמתני' דלא יביא בחיטי מע"ש, והיינו דכיון דכבר חייל על חיטין אלו קדושת מע"ש, לא פקעה מינייהו קדושתן, וע"כ אין להביא מהן לחמי תודה, וזהו שפירשו בירושלמי, דהבאת לחמי תודה ממע"ש הויא סתירה לקדושת מע"ש, כיון דאם ישפך הדם נפסל הלחם,[[2]](#footnote-3) אך למ"ד דהא דלוקחין שלמים בכסף מע"ש הוא משום דהתורה התירתו, א"כ מ"ט לא יביא לחמי תודה מחיטי מע"ש עצמן.

והנה לכאו' אם דינא דלא יביא מחיטי מע"ש, הוא כד' הירושלמי משום דכה"ג לא פקעה מיני' קדושת מעשר, וע"כ לא שרינן להביא מזה לחמי תודה, הרי אין לחלק בין חיטי מע"ש לבין חיטין הלקוחין ממעות מע"ש, דאף חיטין הלקוחין ממעות מע"ש כבר חיילא עלייהו קדושת מעשר ותו לא פקעה מינייהו, וכדאמרי' בירושלמי דלהך מ"ד בהמת מע"ש ל"מ להקדישה לשלמים, כיון שכבר חל עלי' קדושת מעשר, וזהו כדעת ר' ירמי' בתלמודין.

והנה אמנם נ' דאי"ז כטעמא דמפרש ר' ירמי' בתלמודין, דהרי לפ"מ שפירש ר' ירמי' בתלמודין, כל מה דל"מ להביא לחמי תודה מחיטין הלקוחות במעות מע"ש הוא משום דהוי זה מין מעשר, ומבו' להדיא שלדעתו מצי להביא שלמים מבהמת מע"ש, ואילו לפ"מ שאמרו בירושלמי הרי אף ל"מ להביא שלמים מבהמת מע"ש, כיון דכבר חיילא עלי' קדושת מע"ש ותו לא פקעה מינה קדושה זו, ולפלא הוא מש"כ הקר"א בסוגיין דמד' הירושלמי מבו' דהודה ר' זירא לר' ירמי', שהרי לכאו' לפ"ד הירושלמי אי"ז אף כר' ירמי' דתלמודין.

ועכ"פ לפ"ז נ', שלדעת הירושלמי מתפרש פלוגתא דר' ירמי' ור' זירא מטעם אחר, ואזלי לטעמייהו, שהרי נחלקו ר' ירמי' ור' זירא בירושלמי בטעם ההיתר להביא שלמים ממע"ש, שדעת ר' ירמי' דהוא משום דבלקיחתה פקעה ממנה קדושת מע"ש, ודעת ר' זירא שהוא משום שהתורה התירתה, כ"ה לפי פי' הגר"א שם, וכ"פ הרידב"ז שם, אך הפנ"מ שם פירש להיפך, דלר' זירא הוא משום שפקעה קדושת מע"ש, וכפירושו מוכח לגיר' דילן בירושלמי שאמר ר' יוסי דמתני' מסייעא לר' זירא, אך גיר' הגר"א שם מסייעא לר' ירמי', וזהו כפי פירושו דר' ירמי' הוא דאמר לה"ט, ודעת ר' ירמי' דמה"ט בהמת מע"ש אין להקדישה לשלמים, ולדעת ר"ז מקדישה שלמים ושרי להקריבה, וע"כ לר' ירמי' לטעמי' ה"נ אין להביא לחמי תודה מחיטין הלקוחות בכסף מע"ש, וכ"ה שאין להביא שלמים מבהמת מע"ש, וכמו שאמרו בירושלמי דזהו טעמא דמתני' דלא יביא מחיטי מע"ש, אך לר"ז לטעמי' כ"ה דשרי להביא שלמים מבהמת מע"ש, ה"נ שרי להביא לחמי תודה מחיטין הלקוחות בכסף מע"ש, ורק מחיטי מע"ש עצמן לא התירה התורה להביא לחמי תודה דלא מצינו שהתירה התורה אלא בשלמים שאין גופן מעשר, אך גוף המעשר לא התירה תורה להקריבו ע"ג המזבח, וז"ב.

ב] אמנם לדעת תלמודין לכאו' הי' נ', דלכו"ע הא דמביאין שלמים ממע"ש הוא משום שהתורה התירתה, ולא משום דפקע ממנה קדושת מעשר, ומה"ט מביאין לחמי תודה ממע"ש, ובזה הוא שנחלקו אם אמרי' שהתירה התורה להביא מכל מידי שאין גופו מעשר, או דלא התירה תורה להביא אלא מדבר שאינו מין מעשר.

והאמנם נ', דודאי מודה תלמודין לדינא דירושלמי דבלקיחתה פקעה ממנה קדושת מעשר, דאי נימא דלא פקעה קדושת מעשר, א"כ לדעת ר' ירמי' דלא יביא מחיטין הלקוחות במעות מע"ש, מה מהני שמביא ממעות מע"ש, הרי אחר שלוקח החיטין ללחמי תודה ממעות מע"ש, חייל על חיטין אלו קדושת מע"ש, והיאך שרי להקריבן ללחמי תודה, ומה נפ"מ אם לקח החיטין ממעות מע"ש קודם שהקדישן ללחמי תודה, או לקח מעיקרא החיטין ממעות למע"ש לצורך לחמי תודה, ובע"כ דכל שלקח החיטין לצורך לחמי תודה, פקע מינייהו קדושת מעשר, וע"כ שפיר מצי להביאן ללחמי תודה.

ומה דמודו כו"ע דבהמת מע"ש מביאין ממנה שלמים, ולא נחלקו אלא בחיטין הלקוחות בכסף מע"ש, ולכאו' הרי אמרי' בירושלמי דאם טעמא דמביאין שלמים ממע"ש הוא משום דפקעה קדושת מעשר, אין מביאין בהמת מע"ש לשלמים, כיון דכבר חלה עלי' קדושת מעשר, נ' שדעת הבבלי היא, דאף שכבר חלה עלי' קדושת מע"ש, מ"מ כל שמקדישה לשלמים פקעה ממנה קדושת מעשר, ופליג בזה על הירושלמי דס"ל דל"מ פקעה קדושת מעשר אחר שכבר חלה עלי', ואשר ע"כ שפיר מביאין בהמת מע"ש לשלמים.

ונ' לפ"ז, דלדעת הבבלי גם דינא דלא יביא מחיטי מע"ש, אי"ז גזה"כ בעלמא שלא התירה תורה להביא מהן, אלא היינו שלא נתחדש דפקעה קדושת מע"ש ע"י שמקדישה לשלמים, אלא בבהמה שאין גופה מעשר, אך גוף המעשר ל"מ פקע מיני' קדושת מעשר ע"י שמקדישו, וע"כ לא יביא לחמי תודה מחיטי מע"ש, ודעת ר' ירמי' דאף חיטין הלקוחין מכסף מע"ש כיון דהוו מין מעשר אלימא קדושתייהו, ול"מ פקעה ע"י שמקדישן ללחמי תודה, וע"כ לדעתו לא יביא לחמי תודה אף מחיטין הלקוחות במעות מע"ש.

ג] והנה להלן בסוגיא, אמר ר' אמי המתפיס מעות מע"ש לשלמים לא קנו שלמים, מ"ט לא אלימא קדושת שלמים למיחל אקדושת מע"ש, ולהלן, איתמר המתפיס מעות מע"ש לשלמים, ר' יוחנן אמר קני ר' אלעזר אמר לא קני, אליבא דמ"ד מעשר ממון הדיוט הוא כו"ע לא פליגי דקני, כי פליגי אליבא דר"מ דאמר מעשר ממון גבוה, מ"ד לא קני כר' מאיר, ומ"ד קני, כיון דמעשר קרי לי' שלמים, כי מיתפסת לי' נמי תפיס.

והנה לפי פשוטו הי' נ', דדינא דר' אמי דלא קנו שלמים ודינא דר' אלעזר דלא קנו שלמים, הוו מב' טעמים נפרדים, דלדעת ר' אמי לא קנו שלמים משום דלא אלימא קדושת שלמים למיחל אקדושת מע"ש, וכמו שפירש הרמב"ם פ"ז ממע"ש הי"ט דאין קדושה חלה על קדושה, אך לדעת ר' אלעזר לעולם אלימא קדושת שלמים למיחל אקדושת מע"ש, וע"כ למ"ד דמעשר ממון הדיוט שפיר קנו שלמים, ורק למ"ד דמעשר ממון גבוה הוא דלא קנו שלמים, משום שלא ניתן לו המעשר להתפיסו לשלמים, ובזה הוא שנחלקו ר' יוחנן ור' אלעזר, דר"י ס"ל דכיון דמעשר קרי לי' שלמים וניתן המעשר ליקח בו שלמים, אף ניתנו מעות המעשר להתפיסן לשלמים, ור"א ס"ל דלא ניתנו מעות המעשר להתפיסן לשלמים, וע"כ לא קנו שלמים, וכן הביאו ד' האו"ש פ"ו מחו"מ ה"ח, שפירש דהא דלא קנו שלמים הוא משום שהוא אינו בעלים להתפיס מעות מע"ש בקדושת שלמים, וכ"כ המקד"ד סי' י' סק"ד.

אמנם הנה התוס' ד"ה הא מני ר' יהודה היא כתבו דלעי' נמי וכו' הו"מ לשנויי הא מני ר' יהודה היא, עכ"ל, ומפורש בד' התוס' דאף לדעת ר' אמי הא דלא קנו שלמים הוי רק לר"מ דמעשר ממון גבוה הוא.

ונ' שהוכרחו התוס' לזה, משום דאל"כ תיקשי אדר' אמי מהך ברייתא דהמתפיס מעות מע"ש לשלמים כשהוא פודן מוסיף ב' חומשין, דפרכי' מינה לר' אלעזר, ובע"כ לשנויי דהא מני ר"מ היא וכי קאמר ר' אמי אליבא דר' יהודה.

וכן מבו' גם בד' הכס"מ פ"ז ממע"ש הי"ט, שכתב שהרמב"ם פסק כר' אלעזר משום דר' אמי קאי כוותי', והרי שדעתו דהא דס"ל לר' אלעזר ולר' אמי דלא קנו שלמים, הוי מחד טעמא.

ואשר מבו' מד' התוס', דטעמא דר' אמי דלא אלימא וכו' וטעמא דר' אלעזר דמעשר ממון גבוה הוא, חד טעמא נינהו, והיינו כמו שפירש הקרית ספר פ"ז ממע"ש, ז"ל, קדושת שלמים אינה חלה על קדושת מעשר, דממון גבוה הוא ולא חייל עלי' קדושה אחריתי, כדילפי' מכל בכור אשר יבוכר דל"ש בי' קדושה אחריתי אלא בכורה, עכ"ל, והיינו דלמ"ד דמעשר ממון גבוה, הויא קדושתו כקדושת קדשים, וע"כ ל"ח עלי' קדושת שלמים מדינא דאין קדושה חלה על קדושה, כיון דב' הקדושות בני חדא ביקתא נינהו, ומשא"כ למ"ד דמעשר ממון הדיוט, הרי אין קדושתו קדושה דגבוה, וע"כ שפיר חיילא עלי' קדושת שלמים, ול"ש בזה דינא דאין קדושה חלה על קדושה, כיון דאי"ז כלל מין א' דקדושה.

וכדרך זו נ' מל' הרמב"ם בפ"ז ממע"ש הי"ט, ז"ל, לא קנו שלמים, שקדושת שלמים אינה חלה על קדושת מעשר שהמעשר ממון גבוה הוא, עכ"ל, והרי שפירש הרמב"ם דטעמא הוא משום שאין קדושת שלמים חלה על קדושת מעשר, וזהו כטעמא דר' אמי דלא אלימא וכו', ומאידך פי' הרמב"ם דהוא משום דמעשר ממון גבוה הוא, וזהו כטעמא דר' אלעזר, והיינו משום דהרמב"ם מפרש דחד טעמא הוא, דמשום הא דמעשר ממון גבוה הוא, ע"כ הוי זה מין א' דקדושה עם קדושת שלמים, וע"כ אמרי' בזה דאין קדושה חלה על קדושה, וע' חי' מרן הגרי"ז תמורה פ"ד הי"א, שנקט כן בדעת הרמב"ם, דהא דלא קנו שלמים הוא מדינא דאין קדושה חלה על קדושה, (עי"ש שפירש מ"ט קדושת בדה"ב חיילא על קדושת מע"ש, ולא אמרי' בזה אין קדושה חלה על קדושה).

ד] והנה למ"ד דהמתפיס מעות מע"ש לשלמים לא קנו שלמים, צ"ב שהרי לוקחין בהמה לשלמים במעות מע"ש, ומ"ש מתפיס מעות מע"ש לשלמים מליקח בהמה לשלמים במעות מע"ש.

והנה אי טעמא דלא קנו שלמים הוא משום דמעשר ממון גבוה ולא ניתן לזה, הרי פשוט דע"כ ל"ד לדינא דלוקחין בהמה לשלמים במעות מע"ש, שניתן לזה המע"ש וזהו דינו ליקח ממנו בהמה לשלמים, ומשא"כ המתפיס המעות לשלמים שלא ניתנו המעות לזה, ע"כ לא קנו שלמים.

אך לדעת ר' אמי דהא דלא קנו שלמים הוא משום דל"מ חיילא קדושת שלמים על קדושת מע"ש, ולמש"נ מד' תוס' והרמב"ם אף לדעת ר' אלעזר הוי זה הטעם דלא קנו שלמים, צ"ב דמ"ש מהא דלוקחין בהמה לשלמים בכסף מע"ש ושפיר חיילא קדושת שלמים.

ובאמת כבר עמד בזה רש"י כת"י, ז"ל, לא קנו שלמים וכו', והא דתנן מביא תודה ממעות מעשר לא שמתפיס המעות, אלא שיקנה בהמה לשם של שלמים, דאבהמה ודאי חלה קדושה הראוי' למזבח, עכ"ל.

והנה כבר העירו, ורמז לזה בס' קה"י זרעים סי' כ"ג, דלפמש"א בירושלמי דהלוקח שלמים במעות מע"ש, פקעה קדושת מע"ש וחיילא קדושת שלמים, וכ"כ הרמב"ם פ"ז ממע"ש הי"ח, הרי לכאו' מה"ט מצי ליקח בהמה לשלמים במעות מעשר ול"ש בזה דינא דלא אלימא, שהרי עיקר דינא דלא אלימא הוא משום שאין קדושה חלה על קדושה, וזל"ש אלא במתפיס מעות מע"ש לשלמים, דגם אם חיילא ע"ז קדושת שלמים לא פקעה מינייהו קדושת מעשר, וכאשר כן מבו' להדיא מהא דתניא דהמתפיס מעות מע"ש לשלמים כשהוא פודן מוסיף עליהם ב' חומשין א' לקודש וא' למעשר, והרי להדיא דלא פקעה מינייהו קדושת מעשר, וע"כ אמרי' בזה דאין קדושה חלה על קדושה ול"ח עלייהו קדושת שלמים, אך משא"כ הלוקח בהמה לשלמים במעות מעשר דפקעה קדושת מעשר, ל"ש כלל דינא דאין קדושה חלה על קדושה, שהרי לי"ב לקדושת מעשר, ושפיר מצי חיילא ע"ז קדושת שלמים.

והא דהמתפיס מעות מע"ש לשלמים ל"מ פקעה מינייהו קדושת מעשר, הנה לפ"ד הירושלמי הוא משום שכבר חלה עליהן קדושת מעשר, ול"מ פקעה מינייהו, ולמש"נ דהבבלי פליג בזה על הירושלמי וס"ל דאף בהמה שכבר חל עלי' קדושת מעשר, כל שמקדישה לשלמים פקע קדושת מעשר מינה, צ"ל דכל הך דינא דפקעה קדושת מעשר, הוא דוקא בלוקח בהמה שהיא עצמה קריבה, ועי"ז הוא דפקעה קדושת מעשר, אך בלוקח מידי דלא חזי להקרבה, לא פקע עי"ז קדושת מעשר, וע"כ המתפיס מעות מע"ש לשלמים ל"מ פקע מינייהו קדושת מעשר, וע"כ אי"ב לדינא דאין קדושה חלה על קדושה.

ונפ"מ בכ"ז, הוא במחלל מע"ש על מעות לצורך שלמים, דלפ"מ שפירש"י, הרי דכה"ג לא קנה שלמים, כיון דאי"ז ראוי למזבח, אך אי נפרש דהא דמצי' ליקח בהמה במעות מעשר הוא משום דפקעה מיני' קדושת מעשר, הרי דבהך גוונא שמחלל מע"ש על מעות לשלמים, הרי שהדבר תלוי, דלמש"נ ע"פ הירושלמי, הרי דכה"ג שפיר פקעה מיני' קדושת מעשר ושפיר מצי חיילא קדושת שלמים, אך למש"נ בדעת הבבלי דלא פקעה קדושת מעשר אלא בלוקח דבר הראוי להקרבה, הרי דכה"ג שמחלל מע"ש על מעות לשלמים לא פקעה קדושת מעשר, וע"כ בכה"ג לא קני שלמים כיון שאין קדושה חלה על קדושה.

ובפי' הרדב"ז פ"ז ממע"ש הי"ט, פירש שהטעם דל"מ מתפיס מעות מע"ש לשלמים ול"ד ללוקח בהמה במעות מע"ש, הוא משום דשאני דרך מקח מדרך חילול, ויל"פ שכונתו הוא ע"ד הנ"ל, דכל דינא דפקעה מיני' קדושת מע"ש, הוי רק בדרך מקח, אך בדרך חילול ל"מ לחלל מעשר על שלמים שעי"ז תפקע ממנו קדושת מעשר, וכיון דלא פקעה מיני' קדושת מעשר ע"כ אית בי' לדינא דאין קדושה חלה על קדושה.

ולכאו' הי' אפ"ל עוד, דהא דמהני ליקח בהמה לשלמים במעות מע"ש, ולי"ב לדינא דלא אלימא, הוא לפ"מ שפירש הרמב"ם דדינא דלא אלימא הוא דאין קדושה חלה על קדושה, וי"ל דל"ש ה"ט רק במעות שכבר חל עליהן קדושת מע"ש דל"מ חייל עלייהו קדושת שלמים, אך הלוקח בהמה לשלמים ממעות מע"ש, דבבת א' חיילי על בהמה זו קדושת מע"ש וקדושת שלמים, י"ל דזה שפיר מצי חייל, אך באמת אין לומר כן, שהרי בסוגיין פרכי' אדרב אמי מהלוקח חי' לזבחי שלמים, והתם הרי יחולו על החי' קדושת שלמים ומעשר בב"א, ומבו' להדיא דלדעת רב אמי גם כה"ג אמרי' דלא אלימא, וכבר הוכיח כן בחי' הגרז"ס בסוגיין, עיי"ש.

**ב'**

ב] והנה בס' קה"י זרעים סי' כ"ג, נסתפק בדינא דמקדיש מוסיף חומש ואחר אינו מוסיף חומש, אם הא דשאני הבעלים מאחר הוא משום שהוא המקדיש, וכדכ' בקרא ואם המקדיש, או דלא מחמת שהוא המקדיש טעון חומש, אלא מחמת שפודה ממונא דידי', והיינו דלפני ההקדש הי' זה ממונו, ועל פדיון ממונו חייבה התורה חומש, והא דכתיב המקדיש זהו סימן, משום דכשהוא המקדיש הרי נכנס ממונו להקדש, וכתב דלכאו' נפ"מ בחקירה זו, בדינא דהקדש עילוי, דהוי איהו המקדיש, אך אי"ז ממונא דילי', שהרי אף קודם שהקדיש לא הי' זה ממונו שהרי הי' בו ההקדש הראשון, וגזה"כ הוא שמ"מ יכול להקדיש הקדש עילוי, ואם דין חומש הוא מפאת שפודה הקדושה של ממונו לכאו' אין כאן חומש, אך אם דין חומש הוא מפאת שהוא המקדיש, גם הקדש עילוי יתחייב חומש, עכ"ד, ולכאו' יל"ד בזה, דכיון דגלי רחמנא שיכול להקדיש הקדש עילוי, לכאו' היינו דחשבי' רחמנא כבעלים לענין הקדש, וא"כ י"ל דגם אם חיוב חומש תלי במה דהוי זה ממונו, ג"כ מוסיף חומש, ועיי"ש בקה"י בהמשך דבריו שדן בכעי"ז.

ויש להוסיף נפ"מ בזה, בגונא דגנב והקדיש, שכתב הרמב"ן בגיטין דנ"ה ובמלחמות ר"פ לולב הגזול, דלמ"ד דיאוש לא קני, הרי שהגם דהקדש קני לי' בשנוי השם, מ"מ הוא עצמו אינו קונאהו ואי"ז קרבנו וע"כ אי"ז מכפר לו, וכתב שם דמ"מ הקרבן כשר, (בלא דינא דמצבה"ע), דהוי זה כמי שנשחטו שלא לשם בעלים דכשרים אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה, ויש להסתפק היכא שפדאו המקדיש אם מוסיף עליו חומש, וזה תלוי בהנ"ל, דאם דין חומש הוא משום שפודה הקדושה של ממונו אין כאן חומש, אך אן דין חומש הוא משום שהוא המקדיש, הרי דכיון דבכה"ג הוי הוא המקדיש, יתחייב בחומש.

ועיי"ש בקה"י שכתב לפשוט ספק זה, מהא דתנן בפ"ה דמע"ש מ"ה דהפודה נט"ר שלו מוסיף עליו חומש, והתם הרי לא הוא הקדיש אותו, ואפ"ה מוסיף חומש, וחזינן דחייב חומש אע"פ שהוא לא הקדיש כיון דממונו נתקדש וממונו שנכנס להקדש הוא פודה, וכיון דבמע"ש ונט"ר לאו מטעם מקדיש חייב חומש מסתבר דה"ה בהקדש.

ועוד הוסיף להוכיח מקידושין דנ"ד:, דמבו' התם דלר"י דמע"ש ממון הדיוט ויכול ליתנו לחבירו, חייב חבירו חומש בפדיונו, אע"פ שהוא לא הקדיש כלל רק הוא ממונו, ויש להוסיף שכן מבו' גם בקידושין דכ"ד., דהיורש מע"ש ובעל הזוכה במע"ש שירשה אשתו, מוסיפין ע"ז חומש, עיי"ש, ומבו' דדין חומש אינו דוקא כשהוא המקדיש אלא כשהחפצא הוא שלו, וא"כ הדין נותן לכאו' דבהקדש עילוי ליכא דין חומש כיון דהחפצא לא היתה ממונו לפני הקדשתה הקדש עילוי, עכ"ד.

ולענ"ד יש לתמוה על דבריו שדימה דין חומש דהקדש, לדין חומש דמע"ש ונט"ר, וכמו שיתבאר.

דהנה באמת עיקר הספק אם דינא דהמקדיש מוסיף חומש בהקדש תלי במה דהוא המקדיש או תלי במה דהי' זה ממונו קודם ההקדש, לכאו' נ' דיש לפשטו מדינא דהקדש שני אינו מוסיף חומש, וילפי' לה בב"מ דנ"ד: מדכתיב ואם המקדיש יגאל את ביתו, המקדיש ולא המתפיס, ונ' דמזה מוכח להדיא דהא דהמקדיש מוסיף חומש אי"ז כלל משום דהוי זה ממונא דילי', אלא הוי זה משום דהוא המקדיש, וע"כ הוא דממעטי' דרק המקדיש מוסיף ומתפיס לאו מקדיש הוא ואינו מוסיף חומש, אך אי הא דהמקדיש מוסיף חומש הוא משום דהוי זה ממונא דילי', א"כ מ"ט לא יוסיף אף המתפיס חומש, והאמנם דהי' אפ"ל דהוי דה מיעוט בההקדש, דהקדש שני גרע מהקדש ראשון ולי"ב דין הוספת חומש, והגם דהוי איהו הבעלים מ"מ על הקדש זה אין מוסיפין חומש, אך אי"ז במשמע, דהרי הא דאין מוסיף חומש ממעטי' לה מדכ' המקדיש, ומ' דאי"ז מיעוט על החפצא דההקדש, אלא הוי המיעוט שאינו בכלל המקדיש לדין הוספת חומש, (ואם אף אחר הי' מוסיף חומש, היו מוסיפין חומש אף על הקדש שני), וזה נ' ברור ומוכרח, אך שו"ר שטעות הוא בידי, וית' בזה בעזה"י להלן סק"ג.

והנה כבר כתבו התוס' בב"מ שם, דמע"ש שאני בזה מהקדש, ומוסיף בו חומש על חילול שני, וכמבו' כן בסוגיין שאמרו דהמתפיס מעות מע"ש בשלמים כשהוא פודה מוסיף ב' חומשין א' למעשר וכו', והנה הרי לית לן קרא במע"ש שמוסיפין בו חומש אף על חילול שני, ונ' פשוט דהא דשאני בזה מע"ש מהקדש, הוא משום דבהקדש תלי רחמנא לחיוב החומש במקדיש, וע"כ ממעטי' דדוקא המקדיש מוסיף חומש ולא המתפיס, והיינו כמש"נ, דמתפיס ל"ח כמקדיש לענין חיוב חומש, אך לגבי מע"ש לא תלי כלל חיוב החומש במה שהוא המפריש דהמע"ש, אלא כתיב בקרא ואם יגאל איש ממעשרו, וע"כ ל"ש כלל חילול שני מעיקר המעשר, אלא כל שתורת מע"ש עליו והוי איהו הבעלים, מוסיף עליו חומש.

ומבו' לפ"ז להדיא, דחלוק בזה דין חומש בהקדש מדין חומש במע"ש, דדין חומש בהקדש תליא בהמקדיש, וכל שאינו המקדיש, הרי דהגם דהוי ממונא דילי', אינו מוסיף עליו חומש, ומה"ט אינו מוסיף חומש על הקדש שני, הגם דהוי זה ממונא דילי', ואילו דין חומש במע"ש לא תלי כלל בהמפריש, אלא תלי במה דהוי המע"ש דילי', ומעתה צ"ע מה שלמד הקה"י דמהא דבמע"ש כל דהוי המעשר שלו מוסיף עליו חומש הגם שלא הוא הפרישו, יש ללמוד דה"נ בהקדש לא תלי בהמקדיש, וכן מהא דבנט"ר מוסיף עליו חומש הגם דלא הוא הקדיש אותו, ולפי המבו' הרי שאני בזה הקדש ממע"ש, וכדחזי' דעל הקדש שני אינו מוסיף חומש ועל חילול שני דמע"ש מוסיף חומש, וכמש"נ.

ויש להוסיף עוד בזה, דהנה התוס' בב"מ שם כתבו, דהקדש ומעשר הפוכין זמ"ז, דמעשר אין מוסיף חומש על חומש ועל חילול שני מוסיף חומש כדאמר בהתודה, והקדש הוי איפכא, דמוסיף חומש על חומש ועל הקדש שני אינו מוסיף חומש, ועיי"ש במהר"ם שיף שהק', דנילף מעשר בק"ו מהקדש שיוסיף חומש על חומש, דמה הקדש שעל הקדש שני אינו מוסיף חומש מ"מ מוסיף חומש על חומש, מעשר שעל חילול שני מוסיף חומש אינו דין שיוסיף חומש על חומש, או דנילף איפכא דאף בהקדש אין מוסיפין חומש על חומש, וכן הק' הפנ"י שם.

ולמש"נ נ' לדון בזה, דהנה נ' דחלוקין ביסוד הדין הא דעל הקדש שני אינו מוסיף חומש, מהא דבמע"ש אינו מוסיף חומש על חומש, דהא דעל הקדש שני אינו מוסיף חומש לאו היינו דחפצא דהקדש זה אינו הקדש גמור לדין חומש, דודאי בההקדש ליכא נפ"מ כלל בין הקדש ראשון להקדש שני, ואף בהקדש שני אי"ב דין הוספת חומש, ואך דכל דין הוספת חומש הוי על המקדיש, והקדש שני לי"ב מקדיש, דממעטי' מקרא דהמקדיש ולא המתפיס, אך הא דבמעשר אין מוסיפין חומש על חומש, נ' פשוט דהוי המיעוט בהחפצא דהמעשר, דרק בעיקר המעשר אי"ב דין הוספת חומש, אך החומש קלישא קדושתו מקדושת עיקר המעשר, ולי"ב דין הוספת חומש, דודאי אין לומר דלעולם אף החומש אי"ב דין הוספת חומש והוי המיעוט על הבעלים, שהרי במעשר תלי חיוב החומש בהבעלים, וא"כ אין לחלק בין עיקר המעשר להחומש, שהרי אף החומש אית לי' בעלים, וליכא נפ"מ כלל בין הבעלות על עיקר המעשר להבעלות על החומש, אלא ודאי דמיעוטא דאין מוסיף חומש על חומש, הוי מיעוט על החפצא דחומש דלי"ב דין הוספת חומש.

ולפ"ז י"ל דל"ש כלל למילף בק"ו דמהא דבהקדש מוסיף חומש על חומש הגם דהקדש שני אינו מוסיף עליו חומש כ"ש דבמעשר דחילול שני מוסיף עליו חומש דיוספיו בו חומש על חומש, שהרי למש"נ הנך ב' דינים אינם כלל על חד מילתא, והיינו דכד דייני' על מה מוסיפין חומש, הרי שבזה קייל מעשר מהקדש, דבהקדש אף חומש אי"ב דין הוספת חומש, ובמעשר אין על החומש דין הוספת חומש, וכד דייני' מי מוסיף חומש, הרי שבזה חמיר מעשר מהקדש, דבהקדש רק המקדיש מוסיף חומש, ובמעשר אף המחלל דל"ח כמקדיש מוסיף חומש כיון דהוי איהו הבעלים, ואין כלל הקל והחמור בנידון א', וצ"ע בכללי ק"ו אם שייך למעבד ק"ו כה"ג.

ובאמת נ' עוד, דגם אי נימא דבכללי ק"ו שייך למעבד ק"ו כה"ג, מ"מ לכאו' אין בזה ק"ו כלל, שהרי למש"נ הא דשאני הקדש ממע"ש לגבי הקדש שני, הוא משום דבהקדש הוי דין הוספת החומש על המקדיש ובמעשר הוי דין הוספת החומש על הבעלים.

והנה אמנם הוי זה חומרא במעשר דמה"ט אף על חילול שני מוסיף חומש, וכן מה"ט אף מי שניתן לו במתנה או שירש מעשר מוסיף עליו חומש, וכמו שהבאנו לעי', אך מאידך איכא גווני דהוי זה חומרא בהקדש, דבמע"ש דתלי רחמנא בהבעלים, הרי דכל שאינו הבעלים אינו מוסיף חומש, אף אם הוי איהו המפריש, וכגון אם נתן מע"ש לאחר במתנה, אין מוסיף חומש אלא האחר, אך הוא אינו מוסיף חומש, הגם דהוי איהו המפריש, ואילו בהקדש אף היכא שאינו כלל הבעלים מ"מ ה"ה מוסיף חומש, משום דתליא רחמנא במקדיש, ומה"ט המקדיש קרבן שיתכפר בו חבירו המקדיש מוסיף חומש, הגם דהמתכפר הוא הבעלים, וכמש"כ כן רש"י ביומא ד"נ: ובזבחים ד"ו., עיי"ש, וכן מה"ט המקדיש הקדש עילוי מוסיף עליו חומש, הגם שאינו כלל הבעלים, וכן מה"ט מוסיף חומש בגנב והקדיש אף שאינו בעלים כלל וכמש"נ לעי', וביותר נ', שהרי בפשוטו בקדשי בדה"ב אחר ההקדש לי"ל שם בעלים כלל, וא"כ כל מה דמוסיף אדם הקדש על קדשי בדה"ב, הוי רק מכח שהוא המקדיש, אך אם הי' דין הוספת החומש על הבעלים, לא הי' לו כלל דין הוספת חומש.

ונמצא לפ"ז, דהא דשאני הקדש ממע"ש דבהקדש תלי רחמנא במקדיש ובמע"ש תלי בבעלים, לא מצינו למחשבי' כחומר דמעשר, שהרי מאידך נכלל בזה גם חומרא להקדש, וע"כ ל"ש כלל למעבד מינה ק"ו, וז"פ.

ויש להוסיף עוד, דעיקר דינא דבהקדש מוסיף חומש על חומש ובמעשר מוסיף חומש על חומש, נ' שגדר הדין בזה הוא, שהרי נתבאר דהא דבמעשר אינו מוסיף חומש על חומש, הוי זה מיעוט על החפצא דהחומש דאינו חשוב כעיקר המעשר להוסיף עליו חומש, ונ' דע"כ הוי דין זה רק במעשר, דבזה שאני קדושת המעשר עצמו מקדושת החומש, אך בהקדש שאף ההקדש עצמו הוי קדושתו קדושת פה, הרי ליכא נפ"מ כלל בין קדושת ההקדש עצמו לקדושת החומש, וע"כ אף על חומש מוסיפין חומש, ודו"ק.

ושו"ר באו"ש פ"ז מערכין, שביאר טעמא דחלוקין הקדש ממע"ש בב' הדינים הנ"ל, דהוא משום דמע"ש הוא ענין הבא בחיוב לא ע"י נדר או נדבה, משא"כ הקדש הוא דוקא הבא בנדר או נדבה, ומעשר אית לי' בעלים משא"כ הקדש, וכמש"כ התוס' בב"ק דס"ט: דלפדות הקדש של חבירו יכול ומעשר אינו יכול, א"כ בהקדש כתיב חומש במקדיש מי שהוא סיבת ההקדש ולא בהקדש שני שההקדש בא בגדר עלול מן הקדושה הראשונה שאז המקדיש כאחר דמי, ומשא"כ במעשר כל המעשר בא בגדר חיוב, ולכן הפודה מעשר שניתן לו במתנה מוסיף חומש דבעלים הוי דדידי' הוא לאוכלו, ולכך אין נפ"מ בין הקדש ראשון לשני דסו"ס בעלים דידי' הוי, ועל החומש אינו מוסיף חומש דאינו בא מתורת חיוב רק מרצונו, והוא אינו כמעשר עצמו שבא בתורת חיוב, אבל בהקדש החומש כקרן ששניהן באין בתורת נדר ונדבה, ולכך מוסיף עליו חומש, עכ"ד, ובכלל דבריו כל דברינו.

יום ועש"ק במדבר ר"ח סיון תשס"ד

ג] במש"נ לעיל דהא דהקדש שני אינו מוסיף עליו חומש הוא משום דרק המקדיש מוסיף חומש, והמתפיס חשיב כאחר שאינו מוסיף עליו חומש, ונת' לפ"ז דהא דבמע"ש מוסיף חומש על חילול שני הוא משום דהתם לא תלי במפריש אלא בבעלים, ול"ד להקדש דחיוב החומש הוי על המקדיש, והבאנו שכבר כתב כ"ז האו"ש פ"ה מערכין.

הנה אמנם שו"ר שלכאו' כ"ז אינו, דהנה ז"ל רש"י בפי' התורה ויקרא כ"ז י"ג, ואם גאל יגאלנה, בבעלים החמיר הכתוב להוסיף חומש, וכן במקדיש בית וכן במקדיש את השדה, וכן בפדיון מע"ש הבעלים מוסיפין חומש ולא שאר כל אדם, עכ"ל, ולכאו' מפורש בד' רש"י דדינא דהמקדיש מוסיף חומש בהקדש, ודינא דמע"ש דהבעלים מוסיפין חומש, הוו מיסוד א', דבבעלים החמירה התורה להוסיף חומש.

ולכאו' צ"ל לפ"ז, דהא דמקדיש קרבן ע"מ שיתכפר בו חבירו המקדיש מוסיף חומש, הוא משום דלגבי זה חשיב המקדיש כבעלים, וזה דלא כמשמעות ד' רש"י ביומא ובזבחים שהבאנו לעי' סק"ב, אך באמת כ"ה להדיא בל' הריטב"א ביומא שם, והר"ן בנדרים דל"ו:, ויותר מזה הוא מפורש בד' תורי"ד ב"ק דע"ו., ז"ל, מכרו לשמים מעיקרא תורא דראובן וכו', ואם הקדישו לבדה"ב נמי שמו עליו שהרי הבעלים מוסיפין חומש בפדיונו וכל אדם אין מוסיפין חומש, עכ"ל, ויל"פ שהגדר בזה הוא, שהמקדיש הוא הבעלים לענין פדיון, והוא אית לי' זכות פדיון דבעלים, והנפ"מ הוא חדא שהוא קודם לכל אדם, וכדאיתא בערכין דכ"ז., ועוד למש"כ התוס' דהא דהקדש שוה מנה שחיללו שו"פ מחולל היינו רק בבעלים, (אך בפרט זה נ' שהוא תלוי בשיטות הראשונים בביאור הך מילתא, ואכמ"ל), וע"כ נמי איהו מוסיף חומש.

ולכאו' נ' דיש ללמוד כן מסוגיא ערוכה בערכין די"ד:, דאמרו שם דמדגלי רחמנא חומש במעשר בבהמה טהורה ובבהמה טמאה הוה לי' טובא ואין מלמדין, ואי נימא דדין חומש במעשר ודין חומש בהקדש הוו ב' דינים חלוקים, דבמעשר הוי החיוב על הבעלים, ובהקדש הוי החיוב על המקדיש, וכמו שפירש האו"ש דחלוק הוא שורש חיוב החומש, א"כ הרי ל"ה מצינו כלל למילף חד מחברי' ומ"ט הוו כב' כתובין הבאין כאחד, ובע"כ דבמעשר ובהקדש הוי הדין אחד, דהבעלים מוסיפין חומש.

ואמנם אכתי צ"ע, מ"ט חשיב כב' כתובין, הרי בעי' לקרא דהקדש ללמדינו דהמקדיש מוסיף חומש ולא המתכפר, וגם בעי' להך קרא למעט המתפיס מחומש, דאילו הוה ילפי' לה ממעשר הרי הי' דינו כמעשר שמוסיפין חומש על חילול שני, וגם בעי' להך קרא ללמד דמוסיף בו חומש על חומש, ול"ד למעשר.

ואולי י"ל בזה, דהנה בסוגיא דערכין שם מעיקרא כד אמרו דהוי ב' כתובין, לא מנו בכללם לקרא דמעשר, אלא אמרו שדה אחוזה ומקדיש ביתו, ורק אח"כ כד פריך מינה למ"ד ב' כתובין הבאין כא' מלמדין, אמרי' דגלי רחמנא חומש במעשר וכו', וי"ל דבאמת אילו לא הי' אלא ב' כתובים חדא בהקדש וחדא במעשר, לא הי' לנו לחשבן כב' כתובין הבאין כאחד, שהרי מיצרך צריכי וכנ"ל, ורק כיון דאית לן כמה קראי בהקדש מלבד קרא דמעשר, הוא דחשבי' להו ככתובין טובא שאין מלמדין, וצ"ע עוד בזה.

וגם מש"נ דהא דהקדש שני אין מוסיף חומש הוא משום דהמתפיס הוי כאחר שאינו מוסיף חומש, הנה זה נסתר מסוגיא ערוכה בתמורה ד"ט:, דמיבע"ל התם לרבי אבין שמא בניתק ההקדש שני לעולה מוסיף חומש, ופירש"י שהטעם הוא משום דקדושה זו דעולה הויא כהקדש ראשון, ואי נימא דהא דאין מוסיף חומש על הקדש שני הוא משום דהוא אינו המקדיש, הרי בכה"ג ג"כ אינו המקדיש, ואדרבה ה"ז הקדש אחר לגמרי מהקדישו, ומוכח מזה דהא דאין מוסיף חומש על הקדש שני הוא משום דאין מוסיפין חומש רק על עיקר הקדש ולא על הקדש טפל, וע"כ נסתפק רבי אבין דבכה"ג שניתק לעולה חשיב כהקדש ראשון ומוסיף חומש.

וכן מוכח גם ממה שפירש"י שם דבהפריש אשם ונאבד והפריש אחר ונתכפר בו וניתק הראשון לעולה דאיבעיא לן שלא יוסיף חומש, הוא משום דהוא טפל להאשם השני שנתכפר בו, והרי להדיא דאף דאשם זה הוי הוא המקדיש, מ"מ כיון דהוי טפל להאשם השני מיבעיא לן שלא יוסיף עליו חומש, שו"ר בכ' הגרי"ז בתמורה שם שעמד בזה, עיי"ש.

אמנם בפרט זה, הנה מד' השטמ"ק שם אות י"א נ' שפירש באופ"א, ונת' בזה באורך בתמורה שם, עיי"ש ואכמ"ל.

1. ובפירש"י פירש, מין מעשר, דשלמים בשר ומעשר פירא, אך לחמי תודה לא יביאם ממין המעשר וכו', אלא מן המעות יקח לחמי תודה לשם תודה, דמעות לאו מין מעשר הוא, עכ"ל, וע' בחי' הגרז"ס שתמה ע"ד רש"י דמה הוצרך להא דמעות לאו מין מעשר הוא, הרי הדבר שלוקח בו הלחם שפיר יכול להיות מין מעשר, דהרי גם שלמים יכול ליקח בחיטי מעשר, ואולי י"ל בדעת רש"י, דהא דיכול ליקח שלמים בחיטי מעשר, הוא דוקא משום דשלמים גופייהו לאו מין מעשר נינהו, וע"כ כשלוקח השלמים מחיטי המעשר, כיון דאלמלי דחיילא ע"ז קדושת שלמים הי' קדושת מעשר על הבהמה, ואיהי אינה מין מעשר, ע"כ שפיר מהני, אך משא"כ בלוקח לחמי תודה דאינהו גופייהו הוו מין מעשר, ל"מ רק אם לוקח אותן ממעות שאינן מין מעשר, ועדין צ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. אמנם הנה בפסקי רי"ד בסוגיין, ז"ל, ואל יביא מחיטי מע"ש, מפני שהוא ממעט באכילתן, אלא יביא ממעות מע"ש, עכ"ל, ונ' דמה שפירש דטעמא דלא יביא מחיטי מע"ש הוא משום שהוא ממעט באכילתן, אין המכוון בזה דזהו טעם החילוק בין חיטי מע"ש למעות מע"ש, אלא המכוון בזה הוא לפרש מ"ט כלל הוי הבאת לחמי תודה סתירה לקדושת מע"ש, דמשו"ז בעי' לדינא דניתן המע"ש להבאת לחמי תודה, ובזה חלוק דין מעות מע"ש מדין חיטי מע"ש, וע"ז פירש שהוא ממעט באכילתן, וע"כ הוא דהוי הבאת לחמי תודה סתירה לקדושת מע"ש.

   והנה מכוון הרי"ד דממעט באכילתן, היינו לכאו' משום דלחמי תודה אין נאכלין אלא ליום ולילה, ומשום דתרומת לחמי תודה אינה נאכלת לזרים, אמנם בד' הירושלמי חזינן דל"ה ניח"ל בטעם זה, והוצרכו לפרש שהטעם הוא משום שאם ישפך הדם יפסל הלחם, וצ"ב מ"ט לא ניח"ל בטעם זה, וביותר שהרי לכאו' מפורש במתני' טעם זה, והוא במתני' דמע"ש פ"ג מ"ב, דלרבנן אין לוקחין תרומה בכסף מעשר מפני שהתרומה אסורה לזרים, וגם מבו' במתני' שם טעם נוסף לאסור, מפני שהוא מביאן לידי פיגול ונותר, וצ"ע מ"ט הוצרך הירושלמי לטעמא אחרינא שאם ישפך הדם וכו'.

   ושמעתי לבאר בזה, דשאני הנידון דרבנן ור"ש במתני' פ"ג, מנידון הירושלמי, דבמתני' פ"ג הרי הוי הנידון מדינא דאין מביאין קדשים לבית הפסול, וכמבו' כן בזבחים דע"ו., ובזה אמרי' דחשיב הבאת קדשים לבית הפסול משום הא דאסור לזרים ומשום דאי"ב פיגול ונותר, דעי"ז גורם להביא קדשים לבית הפסול, אך הירושלמי בפ"ק לא דן כלל משום הבאת קדשים לבית הפסול, שהרי בהא דכה"ג לי"ב משום הבאת קדשים לבית הפסול מבו' במתני' הנ"ל שאי"ז דין מסוים בלוקח קרבן במע"ש ומשום דפקעה מיני' קדושת מעשר, שהרי ר"ש יליף מינה דה"נ לוקחין תרומה בכסף מע"ש, ואף רבנן לא פליגי עלי' אלא משום שתרומה אסורה לזרים והוי טפי הבאה לבית הפסול, וע"כ בע"כ לפרש דהא דאין לוקחין לחמי תודה מחיטי מע"ש, הוי זה מטעם אחר, דהוי זה סתירה לדיני המעשר, ולא ניתן המעשר לזה.

   ונ' דלזה לא סגי הא דה"ז נאכל רק ליום ולילה ודה"ז אסור לזרים, דכיון דסו"ס הוי זה לאכילה, הגם שנאמרו הגבלות באכילה, אי"ז סתירה כלל לדין המעשר, ומוכח כן מהא דשרינן לר"ש ליקח תרומה בכסף מע"ש, הגם שה"ז אסור לזרים, ולא אמרי' דהוי זה סתירה לדין המעשר, ודו"ק, וע"כ הוצרכו בירושלמי לטעמא דאם ישפך הדם וכו', והיינו דכל היתר האכילה תלוי ועומד רק אם יזרק הדם, וכל שלא יזרק הדם לי"ב היתר אכילה, וע"כ הוי זה סתירה לדיני המעשר ליקח ממנו דבר שאינו עומד בודאי לאכילה, וא"ש היטב. [↑](#footnote-ref-3)