בענין הקושיא על הגרי_ז
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / ארבעה אבות

בס''ד

בענין הקושיא על הגרי''ז ממוציא שור של חבירו

א. מבואר בהכונס דהמקרב דבר אצל האש חייב, וא''כ לכא' גם מקרב האש אצל הדבר, וכדנראה בתוס' שם, ומבואר עוד בהכונס דרק מעמיד חייב, או ליסטים שנעשו גזלנים, אך המוציא בהמה של חבירו לרה''ר פטור, וצ''ב מדוע לא חייב מדין אש, והרי מבואר בתוס' בסוגיית דליל בדף י''ט ב' שבע''ח נקרא רו''מ לחייב את בעל הדליל מדין אש, וכן מצינו בהניח אס''ו בראש הגג, דקירב מזיק וחייב.

ב. החזו''א תי' כשיטתו שאין שור חייב מדין אש, אך לדברי הגרי''ז צ''ע מדוע לא יתחייב כשהזיק ברה''י, בשלמא ברה''ר יש בו פטור שן ורגל, אך מדוע אינו חייב ברה''י, דהיינו שלשיטת הגרי'ז אין מקום לקושיא מדוע לא יתחייב ברה''ר מדין אש, מכיון שכל האב הוא לפטור, ורק לחזו''א שהאב גם מחייב יש מקום לשאלה, משום דס''ל דבפטורים אין כלל סיבת חיוב, וקשה מדוע אין חייב מדין אש, אך לגרי''ז אין מקום לקושיא - ועוד תי' דגם אש שיהיה ארחיה כשן ורגל יש ללמוד משן ורגל לפטור ברה''ר, ולכן אין לחייב שן ורגל ברה''ר מדין אש - אך אכתי צ''ע על הגרי''ז מדוע אין חייב כשהזיק ברה''י.

ג. הגרשש''ק מכח זה כתב שם מקרב אש פטור ורק מקרב הדבר אצל האש חייב עי''ש, ולדבריו יהיה חידוש גדול לדינא דהמקרב גדיש לבהמת הפקר חייב, ורק במקרב הבהמה פטור כל שלא העמיד, וצ''ע לדברי הגרשש''ק מדליל דרק קירב את הדבר המזיק - ואולי בדליל נחשב שברא מזיק, וכיצר אש, משום שאין כח בדליל להזיק כשאינו במקום שיש רוח, ולא דמי לאש שיש לה כח מזיק אף כשאין רוח, ולכן המוציא אש פטור, משום שרק קירב מזיק ולא יצר מזיק, וכך י''ל באס''ו דנחשב שברא מזיק -.

ד. הר''ח בדף כב כתב וז''ל וז"ל ופרקי' אנוסה שעמדה להטיל מים ולא סכסכה רישא בעל גמל חייב דלא איבעי ליה לאפושי בטעינה דליעול בגו חנותא למיחך בדליקתא ודמי כמאן דאפיק תורא דמינטר ואזיק דחייב מן דאפקיה, סיפא חנוני חייב דלא איבעי ליה לאנוחי נרו מאבראי וכיון דאנחיה הוא ברא היזקא עכ"ל ומבואר בדבריו שהמוציא בהמה לרה''ר חייב, וא''ת מדוע רק מעמיד חייב כתב בחי' ר' נחום בדף כב ב אות קסד דבמעמיד הבהמה היתה בחוץ ויכלה להזיק, ולכן רק מעמיד חייב, משא''כ כשהבהמה היתה שמורה חייב כשהוציאה לרה''ר, וא''ת הרי בגמ' מבואר דרק בקמו לה באפה חייב, ומשמע שרק בכה''ג שהעמידוה חייב אע''פ שהיתה גדורה, תי' ר' נחום דכוונת הגמ' לדעת הר''ח, הוא דהוציאוה ע''י קמו לה באפה, ולא שעי''ז העמידוה, והגמ' רק הביאה דוגמא של קמו לה באפה ממעמיד עי''ש, עי''ל דכיון שקודם פתחו את הגדר, ובזה נעשה למזיק, שוב אין עשיית מזיק בהוצאת השור, ועל פתיחת הגדר א''א לחייב דאינו אלא עושה מזיק בגרמא, והר''ח איירי בהוציא את הבהמה, ולא שפתח גדר ואח''כ הוציא.

ה. עי' ברמב''ם בפ''ד ה''ב שכתב שהפורץ גדר בפני בהמת חבירו חייב על נזקי הבהמה, ורק בגנבים שלא התכוונו שתזיק פטורים, משא''כ המוציא בכדי שתוכל להזיק, ועיין בביאור הגר"א ז"ל בחו"מ סי' שצ"ו שכתב דהוא משום דינא דגרמי והרמב"ם לשיטתו דאינו מחלק בין גרמי לגרמא ורק דסובר דדינא דגרמי אינו חייב אלא במכוין להזיק, ולדבריו יהיה מבואר ברמב''ם שלא כדברי הר''ח שנראה שחייב מדין אש.

ו. החזו''א בסי' א' סק''ג סוף סק''ד, סק''ה, וסק''ו, סק''ז, וסי' ג' סוף סק''א, וסי' י''א סקי''ד נח' על יסוד הגרי''ז, וכתב דכוונת הגמ' דנכתבו להלכותיהן הכוונה, דנכתבו בכדי שנדע שלא לומדים אחד מהשני, ולכן כל אחד פטור בדינו, ואין חייב מכח צד השוה, ולא כדברי הגרי''ז שיש פוטר בכל אב, אלא שגילתה התורה שאין ללמוד אחד מחבירו, ומבואר בדברי החזו''א בסי' א' סק''ה דהמוציא בהמת חבירו והזיקה פטור וא''א לחייב מדין אש, מכיון שהזיק בצורת שור, ובשור אין חיוב אלא בממונו, ולא ביוצר מזיק, וא''א דחייב מדין אש, אך בהוציא בהמת חברו לרה''ר ורבצה והוזקו בו, חייב מדין בור, וכמו המניח אס''ו בראש הגג ונפלו ברו''מ והוזקו בהם אחר נפילה, דכיון שצורת הנזק הוא צורת בור א''צ ממונו, ורק כשהזיקו בצורת שור, א''א ללמוד מאש ובור ולחייבם, והוא חידוש גדול לדינא דבהזיקו פטור ובהוזקו בו חייב.

ז. אף לדברי החזו''א צ''ע מדוע אין נלמד מאש שא''צ בשור ממונו באופן שהוא הביאו למקום שיכול להזיק ברו''מ, ומה שצריך ממונו הוא באופן שלא עשה מאומה, ומאי שנא מכל במה מצינו, ולא שיהיה חייב מדין אש אלא שמאש נלמד שא''צ ממונו כשהוא יצר את המזיק, וא''כ אף לדרך החזו''א לכא' צריך להגיע לישובים הנ''ל כמוש''כ הגרשש''ק או כדברי הר''ח.

ח. מבואר בתוס' דף נו ב דמעמיד נלמד מאש, ולדברי החזו''א צ''ע כיצד נלמד מאש, הא בשור יש דין ממונו משא''כ באש, ולדברי הגרי''ז ניחא מאד, ובפרט לפי הנ''ל דבאמת אין הבדל בין אש לשור, ואין אופן שאש חייב ושור פטור, ואולי י''ל לדברי החזו''א דמעמיד נלמד מק''ו מאש, ורק במה הצד גלי רחמנא דאין ללמוד חד מאידך.

ט. בדף ט' ב' חומר באש מבשור וכו' ומבואר בגמ' שם דיש צד דלא שייר, ואי נימא דמקרב אש חייב, ומקרב שור פטור מדוע לא אמרה הגמ' דבזה חמור אש מבור, וע''כ או דבתרוויהו חייבים כדברי הר''ח, או דבתרוויהו פטורים כדברי הגרשש''ק - ומהא דלא אמרה הגמ' דבשור די בבעלות ובאש רק כשיצר את האש חייב, לכא' מוכח דאף באש די בבעלות בלא מעשה מבעיר, אך י''ל דהרי זה כלול בכלל הא דשור חייב כופר ואש פטור, ופרש''י דבאש קלב''מ, ומבואר דאין חייב באש בממנו בלא מעשה הבערה -.

י. עוד יש ליישב את דברי הגרי''ז, די''ל שרק מי שיוצר מזיק חייב מדין אש, ואש שאינה יכולה להזיק אינה מזיק, משא''כ שור גדור, ולכן המוציא אש חייב והמוציא שור פטור, וחילוק הוא דאש בלא רוח אינה יכולה להזיק, ורק ע''י הרוח יש לה שם מזיק, וא''כ י''ל דכיון שרק ע''י דבר חיצוני יש לה שם מזיק, א''כ כשיש גדר ואין הרוח יכולה להוציא את האש, אין הרוח הופכת את האש למזיק, דכיון שהרוח הוא דבר חיצוני לאש, כמו כן אם יש דבר חיצוני המונע את הרוח מלהוציא את האש בטל שם המזיק מינה, ואפי' אש שא''צ רוח הרי היא צריכה דבר לשרוף בכדי להתקדם, והוא גם דבר חיצוני, משא''כ שור שיש בכוחו לצאת, הרי הוא מזיק, אלא שהוא מזיק שמור, ועל פי זה יש לבאר היאך נלמד אס''ו מאש ובור, הא אין כתוב באש שהרוח מתייחסת אליו - והרי מבואר ברא''ה להפך - וא''כ הוא לא חפר בור, ואפי' את''ל שהרוח הוא גם אש, הרי האש חפרה בור, ואיש בור ולא אש בור, וצ''ע, ועל פי הנ''ל י''ל דהנידון הוא אם יש שם מזיק לאס''ו בראש הגג, ואם יש לה שם מזיק הרי הוא יצר מזיק, משא''כ אם המזיק נוצר רק למטה הרי לא הוא יצר מזיק, וזה נלמד מאש שיש שם מזיק לאש ע''י שיש רוח מצויה, ורק לכן המדליק אש חייב, משום שיצר מזיק, ואילו לא היה על האש שם מזיק מחמת הרוח לא היה חייב דהרי לא יצר מזיק - ולפי''ז צ''ל דנפלה גדר שלא מחמת דליקה הכוונה לא מחמת דליקה אך נפל ע''י רוח מצויה כמוש''כ האמרי משה -.

לפי''ז שור שרגלו שבורה ואינו יכול ללכת, ותיקן את רגלה ויכולה ללכת יהיה חייב מדין אש אף בבהמה שאינה שלו.

יא. לדברי החזו''א הגמ' בדף ה' ב' יכלה לומר דהתורה כתבה קרן שן ורגל לפוטרם שאינו ממונו, ואילו לא היה כתוב שור, היה חייב כשהוציא שור למקום שיכול להזיק מדין אש.

יב. אולי י''ל דשור פטור כשאינו ממונו הוא מהלכותיהן, דגלי רחמנא דבעינן ממונו, ושאינו ממונו יש פוטר, והוא פטור בבעלי חיים, ולא באב מסוים, וכמו שלחזו''א הגמ' לא אמרה שכתוב שור בכדי לפטור כשאינו ממונו, כך גם י''ל לדברי הגרי''ז, ואולי מכיון שאינו הלכה באב אחד, אלא הלכה משותפת בקרן שן ורגל, לא ניחא לגמ' להביא הלכה זו, עי''ל דכל ההלוכתיהן הוא לפטור באופו של הזק מסויים, וכאן אינו אופן של הזק, אלא אופן של שייכות לבעלים שאינו ממונו, אלא שקצת קשה לומר שאינו ממונו הוא פוטר, ויותר נראה שאין בו סיבת חיוב, אך לכא' גם לדברי הגרי''ז ע''כ צ''ל דלרב פטור כלים בבור הוא משום שאינו ממונו, וא''כ חזינן דיש פטור מחמת שאינו ממונו.

יג. עי' חזו''א בתשובות וכתבים סי' ע''ה דאורג אינו חייב מדין בונה, ודימהו לכאן, ושם דהמדבר לשה''ר אינו עובר על ביטול תורה - וצ''ב מאי שנא מאכל פוטיתא דלוקה ה', ולא דמי לכאן או למלאכת שבת, שתמיד שור הוא אש, ותמיד אורג הוא בונה, ולכן אחרי שכתבה התורה הופקעה מללמוד מצד שוה - עוד כתב הגרח''ק בשם החזו''א על קושיית הרש''ש דמבטלין ת''ת למקרא מגילה, הא מקיים מצות ת''ת, וענה דכיון שהוא קריאת מגילה אינו ת''ת - המתפלל ע''י קריאת תהילים י''ל דמקיים מצות ת''ת, מכיון שאין חייב בתפילה, אין צריך לחול שם תפילה על קריאתו, והרי הוא לומד תורה, ובפועל גם מבקש מהבורא.

יד. למד''א אשו משום חציו הטעם שמוציא בהמה אינו חייב, הוא כמו שצ''ל בטעמא דמילתא דלא ס''ל לתוס' דמעמיד הוי כאשו משום חציו, דשאני בעלי חיים דמלבד מה שהיא צריכה ללכת ולכאול היא צריכה להחליט ללכת, והוי ככח כוחו, ואף לדעת הרשב''א י''ל דס''ל דבמעמיד כיון שמקרבה לגדיש עוד בעודו בידו הרי הוא רוצה כבר לאכול, וכשמניח את הבהמה אין צריך אלא שתאכל.

טו. נ''מ בכל זה בברא שור ע''י ספר יצירה והפקירו, האם יתחייב מדין אש ובור שחייב על יצירה שלו.