6 ו. יוצא מן החי
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב מאיר קאופמן / ענינים כלליים

בס"ד כ"ט תמוז ס"ט

**סוגיא דיוצא מהחי**

**בצד האיסור מצד דם נהפך ונעשה חלב**

א]מבואר בגמ' ו: דמסברא חלב אסור למ"ד דדם נהפך ונעשה חלב וצ"ע לשיטת רבינו יונה שדבורים שנהפכו לדבש זה מותר כי זה נהפך למשהו אחר א"כ למה כאן זה שאני ועיין חזו"א מה שכתב בזה

עוד הקשה הנוב"י למאן דאמר דם שבישלו אינו עובר עליו כי הוא לא ראוי לזריקה א"כ כאן זה לכאורא וודאי לא ראוי לזריקה

**בביאור הסברא לאסור מצד שזה יוצא מהחי ובדין עכו"ם לולי ההיתר**

ב]מבואר בגמ' שמסברא היה צריך לאסור חלב מצד דליכא מידי דאתי מן החי ושרי בפשוטו זה מדין יוצא מן החי וכן ביארו החתם סופר והפליתי ורעק"א אמנם בש"ך מבואר שנידון הגמ' מצד שזה עצמו כמו אבר מן החי או בשר מן החי וצ"ב למה שלא יהיה איסור יוצא מן החי ובלשונו מבואר שכל סיבת האיסור רק מצד שהוא בשר מן החי ובנוב"י סימן ל"ו כתב שכל נידון סוגין מצד יוצא מאיסור אינו זבוח אבל אין נידון שזה יהיה בשר מן החי או אבר מן החי כי זה לא בשר ולא אבר וצ"ע למה שלא יהיה אסור מצד יוצא ובעיקר ביאורו לכאורא לשיטת הרמב"ם שאין איסור יוצא אלא בלאוים שיש בהם מלקות לא שייך לומר כך דעשה שאינו זבוח זה רק עשה וצ"ע ועיין שלמי יוסף חולין מחידו"ת מהגר"י אידלשטין ס' קע"ט שהאריך בהבאת השיטות בזה

ועיין שטמ"ק שהקשה על הגמ' שמחפסת פסוק להתיר חלב למה לא מביאה מאברהם אבינו שהביא לאורחים ותירץ שהוא חשב שהם בני נח ולכאורא עד כמה שנידון הגמ' לאסור מצד שזה עצמו אבר מן החי או בשר מן החי א"כ אין סיבה שלבני נח זה יהיה מותר אמנם אם נימא שזה רק מחמת איסור יוצא א"כ וודאי יתכן שבן נח לא הוזהר על זה כדחזינן שזה רק עשה לשיטת הרמב"ם

**במקור לאיסור יוצא ובהא דבדג טמא אי צירו אסור מצד יוצא**

ג]בגמ' מבואר שיש פסוק להתיר חלב דבלי זה היה איסור יוצא ומבואר בסוגין שמקור איסור יוצא הוא מהדין של ציר וכוונת הגמ' שלכאורא זה לא גוף הבהמה בעצם וזה אסור כי הוא נוצר מדבר אסור ועיין חוות דעת שלפ"ז בדג טמא דמבואר בראשונים שאין איסור ציר ה"ה שאין איסור יוצא אמנם עיין תוס' ז: ד"ה רוב שדנו מפורש לאסור יוצא בדג טמא וכן כל הראשונים הקשו על הר"מ שאסר בשר אדם שהרי המשנה אומרת שכל היוצא מהטמא אסור ומשמע גם אדם ולנ"ל קשה גם מדג טמא אלא בהכרח שוודאי שיש כאן יוצא [ואולי מדרבנן יש כן איסור יוצא ולכן לא קשה מלשון המשנה] ובאמת פשטות לשון הר"מ שגם ציר דג טמא זה דאוריתא ויתכן שאפילו שזה זיעה אבל עדין זה אסור מצד יוצא ועיין סוגיא דמיחוי אוכלין במס' תרומות שהבאינו אחרונים שנקטו בדעת הר"מ שאפילו שמי פירות מבואר בגמ' שזה זיעה בעלמא וזה לא מגוף הפרי עדין זה אסור מצד יוצא אמנם בדעת שאר ראשונים צ"ב

והנה לשון הגמ' בחולין צ"ט שכותבת להתיר ציר של דגים טמאים מצד שזה זיעה בעלמא וכן עיין רמב"ן חולין ק"כ שכתב שלצד הגמ' שחלב מותר כי זה זיעה בעלמא ולכאורא סברת זיעה שאין זה מעיקר הדג אמנם הגמ' לא מבארת כלל למה אין כאן איסור יוצא ולא משמע כחוות דעת שיש פה שני דברים אחד שאין כאן איסור יוצא ודבר שני שזה זיעה דא"כ למה הגמ' פירשה רק דבר אחד ויותר משמע שכל הדין יוצא הוא על דבר שבהיותו בגוף הוא חלק מהדבר וחשיב מגוף הדג א"כ גם כשיצא ונפרד הוא נשאר באיסורו אבל עד כמה שגם בהיותו בגוף הבהמה הוא לא חלק מגוף הבהמה אין סיבה שיאסר מצד יוצא ועיין לקמן סק"ה שהיראים כתב שצריך פסוק לאסור ביצת עוף טמא דהינו אומרים שזה פירשא בעלמא וצ"ע הרי וודאי שזה נוצר מהגוף והיה חלק מהגוף כשהוא היה מעורה בגידים וא"כ למה שלא יאסר מצד יוצא וכנ"ל ולכאורא מוכח מכאן שגם איסור יוצא זה רק דבר שאפשר עדין להחשיבו כחלק מהבהמה שיצא ולא דבר שהוא פירשא מהבהמה וכסוג אחר לגמרי וצ"ע

ובאמת שמעיקר הגמ' שאומרת שאפשר ללמוד מציר דין יוצא של חלב צ"ע דשם הרי הציר יצא לאחר מיתה וא"כ הוא מכלל הדג משא"כ כאן הוא הרי יצא מחיים ובהכרח שיסוד הנידון האם בהיותו בתוך הבהמה הוא כחלק מהבהמה וממילא חל עליו דיני הבהמה או שלא וכנ"ל ומה שכשיצא אין עליו אלא איסור עשה לשיטת הרמב"ם מצד שיש מיעוט ולא מצד שכל האיסור הוא רק סיבה לעשה

והנה עיין תוס' שהקשו כיון שמבואר בגמ' שציר של דגים הם מותרים ויש פסוק לאסור ציר של בהמה טמאה למה ברור לגמ' שציר של טריפה אסור אולי איסור זה שאני ועיין שטמ"ק אות ה' שכתב שלאחר שגילתה התורה שציר בהמה טמאה וה"ה נבילה אסור דהיינו שזה לא זיעה ממילא גם ציר של טריפה אסור ומבואר כנ"ל שכל הדין הוא מצד שזה זיעה אבל עד כמה שזה לא זיעה הוא וודאי אסור והנה הרי גם חלב טריפה אסור ובהכרח שזה אותו נידון שכיון שהוכרע שזה לא זיעה ממילא גם כשהוא יוצא הוא אסור

ובדעת תוס' שלא תירצו כן יתכן שס"ל שהנידון אם זה זיעה דהינו אם זה מגוף האיסור זה לא שאלה מציאותית אלא איך התורה התיחסה לזה ולכן אפשר לחלק בין האיסורים

והנה צ"ב אחרי שיש פסוק לאסור חלב בהמה למה שלא נלמד מכאן לכל יוצא ומה צריך הפסוק הטמאים ועיין יראים מצוה ס"ח מה שביאר בזה

וברמב"ם מבואר שהמקור של יוצא מהטמא הוא מהפסוק המובא בגמ' בחולין ס"ד: דביצה של בת יענה אסור ועיין מנחת ברוך שביאר שמהדין של ציר רק לומדים שגם כשזה בצורה נוזלית אסור אבל עצם האיסור יוצא זה מבת יענה ומה שלא הביא את גמל שזה רק מקור שלא לומר שזה חידוש אבל אחרי המיעוט זה חוזר לדין יוצא הנלמד מבת יענה

**בהא דצריך פסוק על ביצת השרץ שריקמה תיפו"ל מצד יוצא**

ד]עיין בגמ' חולין ס"ד. דביצת השרץ שריקמה אסורה והקשו הראשונים שמשמע שאם לא ריקמה היא מותרת והרי זה יוצא מן האיסור והרמב"ן תירץ שמצד יוצא אין מלקות וכמבואר ברמב"ם משא"כ מצד ילפותא זו יש מלקות אמנם בתוס' שם מבואר שיש מלקות על יוצא עוד תירצו שהרי ביצה היה צריך להיות אסור מצד יוצא והמקור להתיר משילוח הקן או מבת יענה וממילא זה חידוש וממילא יש כאן היתר ובפשוטו זה היתר כללי על ביצה וכמבואר בסוגין לענין חלב וכיון שכאן אין ילפותא לאסור דרק על עוף יש ילפותא ממילא זה מותר ועיין חידושי הר"ן שהקשה שאחרי שחזינן שביצת בת יענה אסור וודאי מסתבר שזה לא חידוש לענין עוף טהור אלא שבאיסור יוצא מן החי הותר ביצה וממילא לענין שרץ זה צריך להיות אסור

**בהא דצריך פסוק לאסור ביצת עוף טמא**

ה]עיין גמ' חולין ס"ד: מנין לביצת בת יענה שאסורה וכו' והקשו הראשונים מה צריך פסוק תיפו"ל שזה יוצא מן האיסור והביאו מהבה"ג שבאמת לא צריך פסוק לאסור בטמא אלא שזה ילפותא להתיר בטהור ודחו שאין זה במשמעות הגמ' דבפשוטו משמע שזה בא לאיסור בת יענה ולא לדיוק אמנם מבואר שם ברמב"ן ר"ן ועוד ראשונים שזה וודאי שצריך ילפותא להתיר ביצים ולא לומדים מחלב ויתכן אפילו אם נימא שחלב זה ילפותא כללית לאיסור יוצא מן החי וכדלקמן בשם ר"ת אבל זה רק על דבר שהוא נוזלי ואין לו דמיון לאבר מן החי אבל עדין זה לא מקור להתיר ביצה ולכן צריך פסוק מיוחד להתיר ביצה

עוד תירצו הראשונים שמצד יוצא אין מלקות וכנ"ל וצריך פסוק שיש מלקות שזה איסור גמור וכבר הבאינו לעיל דשיטת תוס' שיש מלקות בכל יוצא ודעת הרמב"ם כנ"ל סק"ג שהמקור של איסור יוצא הוא מבת היענה ע"ש וביראים מצוה ס"ח כתב שאם לא היה פסוק הינו אומרים שביצה זה פירשא בעלמא וצ"ע הרי זה וודאי נוצר מהעוף ובזמן שהיה מעורה בגידים הוא וודאי חלק ממנו ועיין לעיל סק"ג

**בגדר היתר חלב האם זה לכל יוצא מהחי ובדין מי חלב**

ו]עיין רא"ש בחולין שהביא לענין מי חלב שהרא"ם אסרו מצד שמבואר בגמ' לענין בשר בחלב שאין בזה איסור בב"ח מצד שהוא לא חלב א"כ לענין יוצא מן החי אין לנו מקור להתיר אלא חלב ולא מי חלב ואין לומר שכיון שזה היה מותר בזמן שזה היה בחלב זה לא חוזר לאיסור דהרי מצאנו דם האיברים שבזמן שהוא באיברים הוא מותר ואם הוא פירש הוא נאסר והרא"ש הביא בשם רבינו שמחה לדחות שבאמת מי חלב זה בכלל חלב ורק לענין בשר בחלב זה לא ממש חלב עכ"ד והנה מבואר מזה שהדין שהותר חלב זה לא ילפותא כללי שאין איסר יוצא מן החי אלא זה היתר מיוחד לחלב ואולי גם למי חלב ועיין יראים שכתב מפורש שגם מי רגלי טהורה אסור שרק חלב הותר וכדלקמן

אמנם הש"ך כתב סימן פ"א סקי"א שמסברא חלב היה אסור מצד שזה כמו בשר מן החי והפסוק בא לומר שאין איסור אלא אבר או בשר ממש שיצא מן החי ולא דברים כמין אלו ולכאורא המיוחד שבהם שזה דברים שדבר הגוף לפולטם וראיתי מביאים שכדבריו מבואר בספר הישר לר"ת ס' וביאר מפורש שזה הטעם שמותר חלי דיחמורתא והנה דבריו נגד הרא"ש ורבנו שמחה והרא"ם שדנו להתיר רק מטעמים אחרים וכן עיין רבינו ירוחם שהעתיק את דברי הרא"ש אמנם יתכן שדחו לשיטתו ויכלו לומר עוד טעם ועיין ש"ך שכתב לדון עוד שכאן אין זה דומה לדם האיברים וכעיון שזה הותר בתחילתו זה לא חוזר ונאסר

ועיין פלתי ותשובות חת"ס סימן ע"ג שהקשו מסוגין שהגמ' אומרת שזה חידוש בחלב והינו לומדים מכאן לשאר מקומות שחלב מותר ואם כדברי הש"ך מה שייך ללמוד מכאן הרי זה סברא מיוחדת באיסור יוצא מן החי ולא שום חידוש בחומר ששמו חלב אמנם יתכן שלאחר שחזינן שתמיד אסור ורק ביוצא מן החי מותר זה גילוי לגדר יוצא מן החי אמנם קשה שהרי גם לענין ביצים צריך פסוק מיוחד להתיר ולא אומרים שאפשר ללמוד מחלב ובפרט לשיטת התוס' שבביצה זה מקור להתיר ביצת השרץ קודם שהרקימה אמנם עיין לעיל סק"ד שהר"ן הקשה על תוס' שמסתבר שזה היתר בדין יוצא מן החי ולא סברא מיוחדת בביצה ויתכן שלאחר שניהם לומדים לתמיד שאין איסור יוצא במן החי עוד יתכן שאין ללמוד מחלב שזה דבר נוזלי לביצה שזה דבר שיותר דומה למן הבהמה

עוד הקשה הפלתי שהגמ' חולין ס"ט דנה בבן פקועה שיצא רגלו וחזר ונשחטה אמו שאבר זה נשאר באיסורו האם החלב של העובר מותר והגמ' דנה שהסברא לאסור דכל חלב מותר כי הוא יוצא מדבר שיש היתר לאיסורו ע"י שחיטה אבל כאן זה דבר שאין היתר לאיסורו ע"י שחיטה ומבואר שגם למסקנא יש איסור יוצא ולכן כאן זה חמיר ואין סיבה להתיר אבל אם נימא שזה גילוי שאין חלב בכלל אבר מן החי או בשר מן החי מה שייך לחלק ובעיקר ביאור הגמ' עיין רשב"א שביאר שכאן זה לא כמו יוצא מן הטריפה שכאן כל דינו שאין אפשרות לשוחטו ויתכן שנידון הגמ' לאסור מצד יוצא מאינו זבוח וא"כ לא שייך כלל את סברת הש"ך אמנם יתכן שנידון הגמ' מצד אבר מן החי וקשה כנ"ל

ובעיקר הנידון הנ"ל יש לציין עוד את השטמ"ק בסוגין וכן התוס' חולין ס"ד שכתבו מפורש שטעם שחלי דיחמורתא מותר כי זה נבילה מסרחת וכן הוא בב"י ושאר הנו"כ שההיתר מחמת שזה פירשה בעלמא ומבואר שלולי זה זה היה אסור והרי זה יוצא מבהמה טהורה ומבואר שלולי זה זה היה אסור ועיין בזה עוד לקמן בסוגיא דמי רגלי טהורה

**סוגית הגמ' לענין מ"ר של טמאה ובפסק הלכה בזה**

ז]עיין סוגית הגמ' לעניין מי רגלים של בהמה טמאה ומבואר בגמ' בלשון הראשון דמי רגלי סוסים וחמורים וודאי מותר כיון שמיא עול ומיא נפיק וא"כ אין על זה איסור יוצא ורק בחמורים הגמ' מסתפקת האם זה דומה לחלב שזה נחשב שזה מתמצה מגופם או שזה דומה למי רגלי שאר בהמות שמיא עול ומיא נפיק והגמ' מכריעה לאסור ובלשון שני הגמ' אומרת שהנידון על חמור כי שותים לירקונא אבל לא על סוסים כי לא שתו אינשי והגמ' מכריעה לאסור ולפ"ז גם במקום שמיא עול ומיא נפיק אסור והגמ' שואלת מבריתא דמבואר דדבש מותר כיון שמכניסות אותו לגופם ולא ממצאות אותו מגופן ועיין רא"ש שנסתפק האם זה קושיא רק על הלשון השני או שגם על הללשון הראשון דוודאי דיש קצת ליחות מהגוף כמי מי רגלי חמור וברבינו גרשום מבואר שזה קושיא על שני הלשונות והגמ' עונה שיש ברייתא שר' יעקב אומר שדבש מותר כיון שיש פסוק להתיר והוא ס"ל שדבש צרעין אסור כיון שיש לו שם לואי לכן אין זה בכלל ההיתר ור"ש ס"ל כראב"י שכל טעם ההיתר כי יש פסוק והגמ' מביאה את המשנה במכשירים שמבואר שגם דבש צרעים מותר ושזה דלא כראב"י עכת"ד הגמ'

ועיין רא"ש שהביא מרבינו תם בספר הישר סימן תקל"א שכתב שכיון שסתם משנה במכשירים דלא כראב"י לכן קי"ל שגם דבש זגין וצרעין מותר וממילא גם מי רגלי חמור ושאר בהמה מותר ודלא כרב ששת ובפשוטו צ"ל שסובר שזה קושיא גם על הלשון הראשון וכן עיין רמב"ם שפסק שמי רגלי חמור מותר וכן פסק שדבש מותר כי זה מתמצי מגופם ובפשוטו זה מטעם הנ"ל כי יש סתם משנה במכשירים דלא כרב ששת וברמב"ן כתב שזה ספק שמצד אחד הגמ' דיקא מסתם משנה שלנו כר"ש ומצד אחד יש סתם משנה במכשירים דלא כר"ש ולכן צריכים להחמיר אמנם הרא"ש כתב שכיון שר"ש הוא אמורא והגמ' הביאה אותו וודאי קי"ל כמותו ולכן אם קי"ל כלישנא קמא א"כ זה לא סתירה למשנה במכשירים ואם כלישנא בתרא זה סתירה למשנה במכשירים וע"ש שנקט שבדאוריתא הלכה כלישנא בתרא ושכל מי רגלי בהמה אסור וכן הראב"ד בהשגות על הרמב"ם שהתיר מי רגלי חמור כתב שקי"ל כרב ששת ועיין שו"ע שסתם כראשונים שאסרו מי רגלי כל בהמה אמנם הביא את דעת הרמב"ם בתור יש מי שאומר ועיין ש"ך ופר"ח ושאר אחרונים שכולם נקטו להחמיר בזה

**בביאור כוונת הגמ' שאין ספק לענין מ"ר סוסים ובגדר היתר דפירשא בעלמא להיתר איסור יוצא**

ח]ובביאור הסברא שאנשים לא שותים בתוס' ד"ה רוב וברא"ש שם ובטור נקטו שזה בכלל נידון הגמ' אלא שהגמ' לא דנה כי אין בזה נפק"מ וכן הוא בר"ת בספר הישר סימן תקכ"ט וכן הוא בערוך וכן נפסק בשו"ע אמנם במרדכי בשבת הובא בגר"א ביאר שכיון שלא שתו אנשי זה פירשא בעלמא ולכן זה לא נאסר וכן ביאר רבינו גרשום בסוגין דלצד זה הוא לא נאסר

והנה בפשוטו יסוד היתר פירשא שזה נבילה מסרחת שאינה ראויה לגר ובזה הקובע אם למעשה אפשר לאכול את זה וצ"ע מאי איכפת לן שאין צורך לירקונא ולכן לא שותים הרי יתכן שזה ראוי כמו שאר בהמות ועיין לשון הרמב"ן לענין שליא של חמור שזה עפרא בעלמא ומשמע שכזה דרגא זה סיבה להתיר ועיין תוס' חולין ס"ד ובשטמ"ק לעיל ו: שביאר הדין של חלי דיחמורתא שזה מותר מצד שזה נבילה מסרחת ומשמע שזה אותו היתר של נבילה שאינה ראויה לגר ועיין פר"ח שתמה בזה

ועיין בחידושי הגרי"ז שהביא את לשון הר"מ דבאיסור יוצא אין איסור אלא על מה שדרך בני אדם לאכול ולפ"ז א"ש שכאן גם אם זה לא בגדר נבילה שאינה ראויה לגר אין סיבה שזה יאסר כל שלמעשה לא אוכלים אותו דבדין יוצא צריך שיהיה עומד לאכילה אמנם בתוס' בחולין ס"ד ובשטמ"ק לעיל ו: נקטו מפורש לענין חלי דיחמורתא דטעם ההיתר כי זה נבילה מסרחת [ואולי שם כן היו רגילים לאוכלם וצ"ע מנ"ל דבר זה] ומדברי הראשונים שנקטו שמי רגלים של סוסים אסור אפילו שאנשים לא שותים מבואר דלא כנ"ל אמנם יתכן שגם לדבריהם אין הקובע שזה עומד בפועל אלא צריך שזה יהיה ראוי מצד עצמו אלא שיתכן שכאן צריך דרגא יותר חשובה מנבילה הראוי לגר שזה גם בשעת הדחק גדול ודו"ק

והנה עיין רמב"ם פ"א מטו"א הכ"ג שכתב שחלב הקיבה מטמא טומאת אוכלין ע"י מחשבה והראב"ד השיג עליו שכיון שזה פירשא בעלמא לא מועיל על זה מחשבה וכונתו דהר"מ פסק שחלב הקיבה שינקה מהטריפה מותר כי זה פירשא בעלמא א"כ ה"ה כאן זה צריך להיות מותר ועיין כס"מ שכתב לחלק שלענין מחשבה זה לא פירשא ועיין חזו"א טבול יום ס"ד סק"י שהקשה הרי ממ"נ אם זה נבילה שאינה ראוי לגר ולכן פקע איסורו וודאי שלא יועיל מחשבה ואם זה ראוי לגר אין סיבה שיפקע איסורו

אמנם ע"ש שהקשה שהראב"ד ס"ל ששליא זה פירשא בעלמא ולכן אין על זה איסור נבילה או יוצא מן החי ובכל אופן מפורש במשנה שמועיל מחשבה ולכאורא לנ"ל א"ש שכאן שהנידון שיחול איסור יוצא בזה אפילו שזה לא דרגא של אינו ראוי לגר אלא שזה פרש ודבר שאין דרך בני אדם לאוכלו זה סיבה שלא יחול איסור אפילו שמחשבה מועילה ורק לענין חלב הקיבה שזה מפקיע איסור טריפה שהיה עליו בזה בהכרח שזה גדר של אינו ראוי לגר ולכן ס"ל שלא מועיל בו מחשבה וע"ש בחזו"א שלכאורא זה כונתו לישב

ובדעת הרמב"ם יתכן שס"ל שעצם זה שחל עיכול בבהמה זה סברא להפקיע האיסור הקודם אפילו שזה לא נהיה פירשא ובאמת לשון הרמב"ן שם הוא שזה עיכול ופירשא וצ"ע ואחרי זה מצאתי ביד יהודה סימן פ"ז שהאריך לבאר כן ע"ש ועיין בזה לקמן סקי"ב

**בסיבת ההיתר דשליא של חמור והחילוק בין זה למי רגלי חמור**

ט]הגמ' אומרת שעור הבא כנגד פניו של חמור מותר מ"ט כי פירשא בעלמא והגמ' מביאה ראיה מהדין של שליא לענין טומאת מת שזה לא חלק מהעובר ולא מהאמא דהינו שזה פירשא וצ"ע הרי לענין טומאת מת אין איסור אלא אם זה מבשר המת אבל כאן שכל היוצא מהאיסור אסור א"כ למה שזה לא יאסר מצד יוצא ולכאורא צ"ל שעד כמה שזה לא חלק ממש מהחמור זה וודאי מותר מצד יוצא ועל זה הגמ' לא מביאה ראיה ורק אם זה היה חלק מהבהמה זה היה אסור והנה עיין רמב"ן שטעם ההיתר כי זה עפרא בעלמא

והנה בפשוטו יסוד ההיתר של פירשא בעלמא הוא כי זה אינו נבלה הראויה לגר ולפ"ז צ"ע מה הגמ' דנה בשליא של חמור אם זה חלק מהחמור או לא הרי ממ"נ אם זה אינה ראויה לגר א"כ זה מותר ואם זה ראויה לגר א"כ אפילו אם זה לא חלק מהבהמה למה שזה יהיה מותר וכן צ"ע לענין חלי דיחמורתא שהגמ' דנה שאם זה אבר מהזכר זה אסור ואם זה הזרע שלו מותר והנה טעם ההיתר בפשוטו מצד פירשא בעלמא כמבואר בתוס' בחולין וצ"ע הרי ממ"נ זה ראוי לגר או אינו ראוי לגר ובזה אפשר לדחוק דבזה בתחילתו זה היה ראוי ויש שיטות שכה"ג צריך אינו ראוי לכלב אמנם בפשוטו קי"ל שמספיק אינו ראוי לגר כמו כל נטל"פ

ולכאורא מוכח מכאן שיסוד ההיתר של פירשא הוא בדבר שחשיב ראוי לאכילה אלא שזה סברא מיוחדת באיסור יוצא שפסולת של הגוף שאין לו חשיבות אין עליו איסור יוצא וכנ"ל מהרמב"ם ויתכן שזה דוקא אם אנשים לא אוכלים אותו וזה א"ש למרדכי שהתיר מי סוסים כי בפועל לא אוכלים אמנם לראשונים שזה לא סיבה להתיר צ"ל שצריך דרגא של לא ראוי שזה סיבה שיחשב כטינופת בעלמא אפילו שזה לא בגדר אינו ראוי לגר וצ"ע

והנה המ"מ הקשה דהרמב"ן פסק שעור הבא כנגד פניו של חמור מותר כי זה פירשא בעלמא והרי פסק שמי רגלי חמור אסור והרי זה יותר פירשא בעלמא ועיין ב"י שתירץ שזה ראוי יותר מהשליא הנ"ל ולכאורא בדעת המ"מ מבואר שעיקר סברת פירשא שזה פסולת של הגוף וודאי שמי רגלים זה יותר פסולת ועיין ב"י שכתב שם שמי רגלי סוסים אפילו שלא משתמשים אבל חז"ל נסתפקו שזה מועיל לאדם דהינו שיתכן שיש תועלת מסוימת מיוחדת מזה שלא ידוע לנו ולכן זה אסור משא"כ בשליא עכ"ד ולולי דבריו היה נראה החילוק בדרגת האינו ראוי ששליא של חמור זה פחות ראוי ולכן זה חשיב יותר פירשא ולא הקובע התועלת שאפשר להפיק ממנו דבפשוטו מכל דבר יש תועלת מיוחדת שאין בדבר אחר

והנה בפשוטו דעת הרמב"ם שהתיר מי רגלי חמור זה לא מצד שזה פירשא אלא מצד שפסק שמיא עול מיא נפיק ודלא כר"ש אמנם משמע במ"מ שזה טעם הר"מ וכן הוא בביאור הגר"א לענין דברי הר"מ בחלב שבקיבה ע"ש וכן הוא מפורש בלשון הר"מ שכשכתב את ההיתר של שלית חמור כתב שזה כמו פרש ומי רגלי החמור ומשמע שכולם אותו היתר והנה לפ"ז משמע שכל דבר שהוא פסולת הגוף ואין הוא נאכל כמאכל רגיל אלא לרפואה או סיבות מיוחדות אין בו איסור יוצא אפילו מבהמה טמאה ולפ"ז זיעת בהמה שאין דרך לאכלה וודאי שזה פסולת היא וודאי מותרת ועיין לקמן

ובחזו"א תמה איך אפשר לומר שמי רגלי חמור זה וודאי פירשא ולכן מותר הרי מפורש במכשירין פ"ו מ"ו שמי רגלי אדם מכשירים והרי במשקה צריך שבתחילתו יהיה ראוי לשתית אדם ובהכרח שלא מוכרח שמ"ר זה פירשא אמנם עיין מרדכי הובא בגר"א שכתב שמי רגלי אדם זה פירשא בעלמא וצ"ע כנ"ל ובהכרח מזה שגדר פירשא שלא יהיה איסור יוצא לא צריך שיהיה אינו ראוי לגר אלא מספיק דרגא פחות וכמו שביארנו לעיל וז"ב אמנם החזו"א במכשירין כתב שהדין שמי רגלים זה משקה הוא גזה"כ ולפ"ז אין ראיה מהא דכאן זה פירשא

**בענין מי רגלי בהמה טהורה ודיוק בעל העיטור מסוגין להתיר**

י]עיין טור סימן פ"א שהביא את הרא"ם שאסר מי חלב שכיון שמבואר בגמ' שזה לא חלב לענין איסור בשר בחלב ה"ה זה לא בכלל ההיתר של יוצא מהחי והרא"ש חלק עליו שזה בכלל חלב לכל דיני התורה חוץ מבשר וחלב ע"ש

והנה כתב הטור שמי רגלי בהמה טהורה מותרים בשתיה ועיין ב"י שהקשה לרא"ם שמי חלב אסור למה פה זה מותר ובפשוטו משמע בגמ' שזה וודאי מותר דהגמ' העמידה הנידון רק על מי רגלי סוסים ולא העמידה על מי רגלי בהמה טהורה וע"ש שדחה שאולי זה וודאי אסור [וצ"ע מה זה גרע משל סוסים אם מותרים] עוד תירץ שקים ליה לגמ' שזה פירשא בעלמא עכת"ד וצ"ע למה הקשה הקושיא רק לרא"ם הרי גם החולקים עליו לא חלקו אלא במי חלב שזה חלב אבל כאן אין שום סיבה לאסור וכן עיין ביאור הגר"א שכתב על הדין שמי רגלי בהמה טהורה מותר כי נלמד מחלב וגם ליראים מותר כי זה פירשא וצ"ע הרי הוא עצמו ביאר לקמן שטעם ההיתר במי חלב כי זה חלב וא"כ מה זה שייך לכאן וצ"ע ועיין לקמן מה שביארנו בדין מי רגלי אדם ועיין פר"ח שכתב שמיא עול מיא נפיק שהגמ' דנה לאסור זה רק סברא במקומות שנאסר יוצא ששם הגמ' דנה שהילפותא גם בכה"ג אבל ביוצא מן החי שם וודאי מסתבר שבמקום שמיא עול מיא נפיק אין איסור זה וצ"ב כוונתו הרי גם כאן זה איסור יוצא בפשוטו ולא שזה בשר או אבר מן החי עצמו וצ"ב אמנם יתכן שזה וודאי שמהיתר חלב לומדים שדבר שהוא בגדר מיא עול שזה פחות מדרגת היוצא מחלב שזה מותר ועיין לקמן סקי"א מה שביארנו לענין מי רגלי אדם ומה שכתבנו לענין זיעת בהמה טהורה

והנה כתב העיטור בהלכות שחיטה בשער שני סוף חלק החמישי עמוד 90 וז"ל ותנן היוצא מן הטמא טמא מן הטהור טהור אבל דבש דבורים מותר כדאיתא בבכורות פ"א דתניא מפני מה דבש דבורים מותר מפני שמכניסות אותם לגופן ואין ממצות אותן מגופו וה"ה למי רגלים של חמור שהם מותרים ורב ששת דאמר התם תניתוה שהיוצא מן הטמא טמא והני מינא דטמא הוא הוא דאמר כר' יעקב כדאיתא התם ומסתברא דיחידאי היא והילכתא כת"ק דסתם מתניתין היא דמכשירין דתנן דבש צרעות טהור ומותר באכילה [ו]דבש הגזין וצרעין מותר לרבנן כדאיתא התם מאן תנא דבש הגזין ומצורעין מותר באכילה דלא כר' יעקב וליכא למיסרינהו למי רגלים משום דבר הבא מן החיה דע"כ לא מיבעיא לן התם אלא במי רגלים של חמור אבל מי רגלים של אדם מותרין ומ"ר של בהמה טהורה נמי אפילו לר"י דמיא עול מיא נפיק ול"ד לחלב וכי היכי דמ"ר הבא מן הטמא טמא דמינא דטמאה הוא ה"נ מן הטהור טהור דמינא דטהורה היא והחכם שאסר מי חלב ומי רגלים טעות היא בידו עכ"ל והובא דבריו בשו"ת הרשב"א בהשמטות של חלקים ועיין ב"י

והנה מבואר בדבריו שהוסיף שאפילו לר' יעקב שמי רגלי חמור אסור אבל זה דוקא במקום שזה לא מיא עול מיא נפיק כמבואר בספק הגמ' וצ"ע שזה רק ללשון הראשון אבל ללשון השני הגמ' דנה לאסור גם דבר שזה מיא עול ומיא נפיק אמנם לשונו שם מינא דטמא זה באמת הלשון הראשון ומשמע מדבריו שזה וודאי שר' יעקב לא חולק על רבנן אלא בדבש שזה דומה לחמור אבל לא במי רגלי סוס שזה מיא עול ובאמת ודאי לא ס"ל כלשון השני של ר' נחמן ולכן התיר מי חלב כי זה מיא עול מיא נפיק אמנם מבואר בדבריו שלא לומדים מחלב שאין איסור יוצא מן החי דהרי רק התיר כי מיא עול מיא נפיק

אמנם מבואר בדבריו קושיא חזקה דהרי כמו שהגמ' מדיקת שכל יוצא מהטמא טמא ה"ה אפשר לדייק שכל יוצא מהטהור טהור ומזה מבואר שמי רגלי חיה מותרים וזה טענה חזקה על היראים שאסר מי חלב ולכאורא לפ"ז וודאי הותר כל היוצא מהחי כגון זיעה ושאר דברים כמבואר בלשון המשנה ויתכן כי זה פירשא או טעמים אחרים אמנם יתכן שבזמנם לא היו משתמשים בזיעה ועל זה המשנה לא דיברה וצ"ע

אמנם עיין ביראים סוף סימן ס"ט שכתב שמי רגלי בהמה טהורה אסורים ומה שהגמ' לא דיברה על זה דהגמ' דיברה גם באופן שהוציאו המי רגלים לאחר מיתה שכה"ג בבהמה טהורה זה מותר ובבהמה טמאה אסור

**בדין בשר אדם והיוצא ממנו**

י"א] והנה מבואר בגמ' בכתובות ס. ועוד דוכתי שיש פסוק להתיר חלב ודם אדם ובתוס' שם הביאו שיש גם פסוק להתיר בשר אדם והנה שיטת הרמב"ם שבשר אדם אסור באיסור עשה והרמב"ן ורשב"א בכתובות הקשו עליו הרי כל היוצא מהאיסור אסור ועד כמה שבשרם אסור היה צריך להיות שהחלב והדם שלהם יהיה אסור וצ"ב קושיתם הרי יש פסוק להתיר וצ"ל שהוקשה להם מהמשנה שאומרת כלל שכל היוצא מן הטמא אסור והיתה צריכה לומר חוץ מאדם ובדעת הרמב"ם צ"ל כמבואר בדבריו שכתב שאיסור יוצא זה רק מאיסורים שיש עליהם מלקות וכיון שכאן אין מלקות לכן זה לא בכלל המשנה ולכאורא זה נלמד מכאן שכיון שזה רק איסור עשה לכן היוצא מותר

עוד הקשה הרמב"ן שא"כ מנ"ל שההיתר של דם בא להתיר איסור יוצא אולי זה רק בא להתיר איסור דם כמו שמצאנו לענין שרצים שההיתר רק על איסור דם ולא על איסור שרצים ולכאורא צ"ל שכאן שההיתר נאמר באיסור יוצא ממילא זה היתר לגמרי

אמנם עיין בחידושי הרא"ה והריטב"א שכתבו שאדרבא מסוגין מוכח שיש איסור על בשר אדם דאל"כ מה הצד לומר שיהיה איסור על חלב הרי זה יוצא מההיתר אלא וודאי שבשר אדם אסור באכילה והיה צריך לאסור את היוצא ממנו כדין יוצא לכן צריך פסוק להתיר ובדעת שאר ראשונים יתכן שבאמת זה ילפותא אחת להתיר הבשר וממילא היוצא ממנו וצ"ע

ועיין ריטב"א שהוסיף שאין נפק"מ לבשר אדם דלאחר מיתה זה בין כה אסור ואם נתלש מחיים זה וודאי אסור וצ"ב למה שיהיה אסור ויש שביארו כי זה אינו זבוח וצ"ע שלא נאמר דין זביחה באדם ועוד שזה סיבה גם לאחר מיתה ויותר נראה וכן הוא במשנה למלך דכונתו שיש על זה איסור אבר מן החי וצ"ע הרי על טמאה אין איסור אבר מן החי והנה מבואר מדבריו שמצד זה זה לא סיבה לאסור חלב דאל"כ אין מקור מסוגין לשיטת הר"מ וצ"ע למה שלא יהיה כאן איסור של יוצא מן החי כמו שדן לאיסור יוצא מבשר אדם שזה אסור וצ"ע

והנה המרדכי דן לענין מי רגלי אדם והביא ראיות להיתר מגמ' מפורשות וכן נפסק בשו"ע סימן פ"א ס"א ובטעם הדבר בפשוטו שאותו פסוק שבא להתיר חלב ודם ולשון הגמ' שכל שבטמא אסור פה מותר א"כ זה מקור להתיר גם מי רגלי אדם ובפרט שלשון הר"מ שאין איסור יוצא אלא בלאו וביארנו שמקורו מהא דאין איסור יוצא מאדם א"כ ה"ה כל היוצא מהאדם אמנם עיין ביאור הגר"א שכתב וז"ל ועוד מדקאמר כתובות ס. דאף חלב מהלכי שתים מותר וזה לא גרע מחלב והוא ראיה ברורה שאין להשיב דהא לא איבעיא להו בגמ' שם אלא אי דמי לחלב אי לא עכ"ל ומקורו בפר"ח וצ"ב דהגמ' דנה האם זה דומה לחלב או שיש סברא דמיא עול מיא נפיק אבל אחרי שהוכרע שמצד איסור יוצא אין היתר של מיא עול מיא נפיק א"כ אפילו אם כאן יש היתר על חלב מנלן להתיר שאר דברים ולכאורא צ"ל שכיון שיש היתר על חלב ומסברא מי רגלים יש יותר סברא להתיר א"כ אם הותר דבר זה וודאי שהותר המי רגלים ויש לדון האם זיעה גם שייך בזה מיא עול מיא נפיק או שוודאי שזה נחשב שנוצר מהגוף

ויתכן שזה כוונת הב"י והגר"א שכתבו שמי רגלי בהמה טהורה מותר כמו חלב שכאן שיש סברא יותר שזה לא מכלל האיסור כי מיא עול מיא נפיק וודאי לומדים דבר זה מחלב וזה סברא להתיר גם מי חלב שזה מים בעלמא ויש על זה הסברא של מיא עול מיא נפיק וצ"ע א"כ למה הראשונים לא השיגו על הרא"ם שאסר מי חלב מצד הטעם הזה וצריך לדחוק שכתבו טעם יותר טוב אבל בעיקר הדבר דברים אחרים שיוצאים ממש מגופם כמו חלי דיחמורתא צריכים טעם אחר להתיר ששם זה ממש מגופו

**בדין חלב הקיבה - חולין קט"ז**

י"ב] עיין סוגית הגמ' חולין קט"ז: וגירסת רש"י למסקנא שחלב טריפה שינקה מהכשירה מותרת כיון שזה רק כנוס במעיה אבל חלב כשירה שינקה מהטריפה אסור אמנם גירסת הרי"ף שבין כשירה שינקה מהטריפה ובין טריפה שינקה מהכשירה מותר דזה פירשא בעלמא והראשונים הביאו מר"ת שמדובר בחלב לא צלול ולכן זה לא כמו המשנה אמנם מהרי"ף הביאו שזה בכל המקרים וטעם ההיתר כי זה פירשא בעלמא וזה היתר לאיסור טריפה שממנו זה מגיע כי זה עבר עיכול בבהמה ולא חל על זה איסור יוצא מהטריפה כיון שזה פירשא בעלמא שלא חל על זה איסור יוצא וצ"ע לשון המשנה שזה כנוס במעיה ועיין רמב"ן שפירש וז"ל טריפה שינקה מהכשירה מותרת מפני שכנוס במעיה ואין זה מקומה אלא ממקום אחר בא ומשינקה זו נעשית עיכול במעיה ופירשא בעלמא ואין צריך לומר כשירה שינקה מהטריפה שמותרת למשנה אחרונה דהא הוי עיכול ופירשה עכ"ל ומבואר שעד כמה שדנים האם האיסור הקודם קיים בזה עיקר הסברא שזה התעכל ונהיה פירשא אמנם לענין שעכשיו היא טריפה כאן היה צריך להאסר מצד שזה חלק מהבהמה ועל זה כתוב שזה רק כנוס במעיו ולכן לא חל על זה האיסור אמנם לשון הגמ' פירשה בעלמא וצ"ל שאם זה היה נוצר מהגוף היינו דנים את זה כחלק מהגוף וזה היה נאסר אמנם כיון שזה דבר כנוס מבחוץ לכן זה לא ממש מכלל הגוף ואין על זה שם נבילה בתור טפל מהנבילה ולפ"ז הלשון פירשא לענין כשירה שינקה מהטריפה שזה התעכל וזה לא אוכל גמור ולענין טריפה שינקה מהכשירה שזה לא חלק מהגוף כמו שמצאנו בב"ק מ"ז לעניין תרנגולת

ועיין רשב"א שגרס כרש"י שכשירה שינקה מהטריפה אסורה והקשה כיון שמבואר בגמ' שטעם ההיתר דטריפה שינקה מהכשירה שזה פירשא בעלמא א"כ זה סיבה גם להתיר בכשירה שינקה מהטריפה דהינו שביאר שכונת הגמ' פירשא שאין לזה תורת אוכל וכלשון הב"י והש"ך סימן פ"ז וז"ל אינו חלב: דנפקא ליה מתורת אוכל וחשיב כפרש וטינופת עכ"ל ועיין בבד"ה לרא"ה שישב שאין כונת הגמ' שזה פרש שאין לו שם אוכל אלא כוונת הגמ' שזה לא חלק מהבהמה כמו דמבואר בב"ק מ"ז שתרנגולת שהזיקה אינה גובה מביצתה כי זה פירשא בעלמא ולנ"ל גם לרשב"א סיבת ההיתר זה גם מצד שזה לא חלק מגופה לכן זה לא מקבל את דיני גופה ובעיקר דמיון הרשב"א בגדר פירשא שלא חל איסור יוצא לגדר פירשא שמתיר איסור שכבר חל עיין מה שהבאינו לעיל סק"ח לבאר בדעת הראב"ד שהיה מקום לחלק שבתור שלא יחול איסור יוצא לא צריך גדר של אינה ראויה לגר כמו שיפקע איסור טריפה וברשב"א פה משמע שזה אותם גדרים

ועיין ביאור הגר"א סימן פ"א סק"כ שהקשה הקושיא שלרי"ף הגמ' אומרת שטעם ההיתר כי זה פירשא ובמשנה מבואר טעם אחר כי זה כנוס במעיה

עיין במ"מ פ"ד ממאכלות אסורות שכתב שיש ראיה לרמב"ם שמי רגלי חמור מותר דהרי אפילו חלב הקיבה מותר כי זה פירשא בעלמא וע"ש שכתב שצ"ל שמין טהור יותר יש קולא של פירשא בעלמא ולפ"ז קיבה של טמאה אסור דלא כמובא בר"מ, והגר"א סק"כ הקשה כנ"ל איך הר"מ אומר שזה פירשא בעלמא הרי מי רגלי חמור אסור וכתב שזה הר"מ לשיטתו

ולכאורא מבואר בדבריהם שיסוד ההיתר כי זה טנופת של הגוף שאין על זה איסורי הגוף וכלשון הר"מ לענין קיבה שכתב וז"ל והרי הוא כשאר טינופת שבגוף עכ"ל ולכן דימו דבר זה לפרש שור הנסקל ולמי רגלי חמור אמנם ברמב"ן מבואר שכל הטעם כי זה כנוס במיעה דהינו שזה משהו חיצוני ולפ"ז מי רגלי חמור שמעורב בזה חלקים יותר חשובים מגוף הבהמה יתכן שאסור וצ"ע בכל זה

**בדין שלית חמור ושאר בעלי חיים**

י"ג] בענין שליא בטור משמע שעור בהבא על פניו של חמור זה שליא של חמור ועיין ש"ך סימן פ"א שכתב שה"ה שאר שליות של שאר בהמות מותרות אמנם עיין פר"ח שהביא שנחלקו בזה הרמב"ם והראב"ד ושהראב"ד כתב שכמו שהגמ' אומרת שזה פירשא בעלמא לענין שאין בזה איסור בשר בחלב ה"ה אין בזה איסור בהמה טמאה או יוצא מן החי אמנם הר"מ חילק שזה לא בשר אבל זה חלק מהנבילה וע"ש שהביא משו"ת הרשב"א שעור הבא כנגד פניו של חמור זה לא שליא אלא עור שדבוק לפנים על פניו ולפ"ז גם שלית חמור אסורה ע"ש ובאחרונים שהאריכו בזה

**בענין זיעת בעלי חיים**

י"ד]יש לדון האם זיעת בעלי חיים אסורה משום יוצא ועיין פרי תואר ס' פ"א סק"ט שנראה שנקט לאסור והנה בס' רט"ז לענין מוסק משמע שאם זה זיעת בעל חי א"ש שזה מותר ועיין שכנה"ג שהקשה למה שזה לא יאסר מצד יוצא מן טמא ועיין דעת תורה סימן פ"א סק"ד הביא בשמו לאסור להשתמש אם זיעת חתול אמנם פשטות המ"ב והפוסקים להתיר ואין לומר כי זה מתיבש שהרי חוזרים ושמים אותו בתבשיל ומלכתחילה זה עומד לכך כמו אם זה מדם שהראשונים דנו לאסור ועיין זר זהב על האיסור והיתר סל"א סק"ח שנקט להתיר ולכאורא כן הוא לשון הגמ' חולין צ"ט שציר דגים מותר כי זה זיעה בעלמא ומבואר שזה פשוט שזיעה הוא דבר המותר והרי זיעה בלשון חז"ל זה כמו היום כמבואר במשנה במכשירין וזו ראיה ברורה

**בענין ויטמין די' 3**

ט"ו] הנה המציאו היום ויטמין D 3 [די 3 ]שמיוצר משומן שיוצא ממקום יציאת הצמר מהכבשים ודנו האם זה אסור מדין יוצא מן החי והנה יש שכתבו שזה שומן מהחי שאסור באיסור לאו של בשר מן החי וזה וודאי אינו דזה לא בגדר שומן יותר מחלב שזה רק נידון של יוצא ופשוט אמנם יש לאוסרו מדין יוצא כמו חלב ללא ההיתר והנה יש לדון בזה לכל הנ"ל מכמה סברות וכן נפק"מ בזיעת שאר בהמה טהורה

א.שיטת ר"ת שבחלב נתרבה שכל יוצא מן החי שהוא מותר וכן נקט הש"ך [וכן הוא בספר האשכול הובא בקש"ק חולין ס"ד] אמנם עיין לעיל שביראים וודאי מבואר לאיסור ולכן אסר מי חלב וכן משמעות הפשוטה של הראשונים שחלקו עליו מטעמים אחרים אם לא שנדחוק שכתבו לבאר אפילו לשיטתו וכן האחרונים הפר"ח הפלתי והחת"ס דחו דברי הש"ך מכח הגמ' של חידוש והוכחנו מתוס' בחולין ג"כ דלא כש"ך וגם הש"ך יתכן שלא נתכוין לחלוק על הראשונים לקולא לענין דינא

ב.לכאורא לדעת הרמב"ם שהתיר מי רגלי חמור וביארו הגר"א והמ"מ טעמו כי זה פירשא בעלמא ומבואר שדימו מסברא כל דבר שזה טינופת הגוף א"כ וודאי שה"ה דבר זה שהוא פסולת בעלמא

ג.המ"מ כתב שגם לאוסרים לענין מין טהורה אין איסור זה אלא הוי פירשא בעלמא כמבואר מדין קיבת נבילה וטריפה שזה מותר והנה הרמ"א נקט כאוסרים אמנם השו"ע פסק להיתר והב"י כתב שכן המנהג וודאי שיש כאן צירוף אלים דהרי שם זה עומד לגבינות ובכל אופן הוי פירשא

ד.לדעת המרדכי שמי רגלי סוסים וחמורים כיון שלא משתמשים בהם הם פירשא בעלמא והם מותרים וכן הוא ברבינו גרשום ופסקי הרי"ד ובפשוטו שלא צריך גדרי אינו ראוי לגר וא"כ וודאי מסתבר שדבר זה שלא עומד מצד עצמו לאכילה כלל שהוא פירשא בעלמא

ה.הרי מבואר בגמ' שחלי דיחמורתא הוי פירשא וכן עור הבא כנגד פניו של חמור ומאידך מי רגלי חמור זה לא פירשא ואין אתנו יודע הגדרים מה פירשא ומה לא ולכן דבר זה הוא ספק גמור אם הוא פירשא או לא

ו. דבר זה הוא מאוד לא טעים ויתכן שהוי נבילה שאינה ראויה לגר ואין איתנו יודע הגדרים בזה

ז.זה וודאי שיש זמנים שהוא לא ראוי מחמת שהוא מעורב אם חומרים רעילים והרי יש דעות שגם כה"ג פוקע האיסור ולא חוזר וכמדומה שכן הוא בחזו"א בבכורות כאן

ח.בפשוטו זה זיעה בעלמא שהבאינו לעיל שפשטות הגמ' שזיעת בעלי חיים מותרת

אמנם בתערובת שזה נידון של ביטול איסור לכתחילה בזה לאחר כל הצירופים הנ"ל נראה שאין לאסור ועיין קיצור שו"ע על תערובת שהביא הרבה מרבותינו האחרונים שמותר לכתחילה לערב ספק איסור ולבטלו לכתחילה ובפרט אם זה נעשה ע"י הכשר שסובר שזה מותר שכה"ג הוי שוגג שקי"ל שמותר אפילו למי שנתבטל בשבילו ועדין צ"ע בכל זה

אחרי זה ראיתי בכתבי הגר"מ רוזנר שליט"א סקכ"ג ששמע מהר"מ בינדער שחקר הדבר שהשומן בשעת יציאתו הוא ראוי לאכילה ככל שומן ולפ"ז יתכן שכאן אין את כל מה שהארכנו שזה פירשא שהרי הוא ראוי לאכילה אמנם הרגשת הלב שכיון שמצד עצמו הוא לא עומד לאכילה כלל אלא אם כל מיני פעולות שנתחדשו בימינו אין זה אלא בגדר פירשא בעלמא וצ"ע עוד הביא שם שבשעת יציאתו זה סמיך כשעוה ולפ"ז אולי זה סמיך יותר מחלב ויש לדון לאוסרו מצד שומן מן החי אמנם הרגשת הלב שזה רק כזיעה קצת סמיכה ואין זה שומן וצ"ע

]בענין דבש מלכה

**בענין חלב זכר**

]בענין חלב בהמה של זכר עיין בדי השולחן סימן פ"ז שהביא מפורש מהראשונים שזה מותר באכילה וצ"ע למה אין בזה איסור יוצא מן החי והרי זה לא בכלל חלב שלכן אין בזה איסור בשר בחלב ומה שכתב הר"ש סוף מכשירין שאין לזה שם משקה שזה זיעה בעלמא לכאורא כוונתו שזה לא חלב אבל לא שיש כאן סברא שזה לא יוצא ולשיטת ר"ת שכל יוצא מהחי מותר א"ש אמנם לכל הראשונים שהבאינו לעיל צ"ע