חבורה כט
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / סת_ם - הרב משה יפהן / חבורות

חבורה כט: בענין תגין

הנה יש לעיין במה שמבואר ששמע משה שאמרו הלכה למשה מסיני ונחה דעתו ויש לעיין דאם משה לא היה מקבל התורה היו אחרים שהיו מקבלים את התורה ומה נחה דעתו. ואפשר דהביאור הוא דהוא סבר דכלפי ר"ע לא יהיה נפק"מ במסירת התורה שלו ומזה דראה דאפילו ר"ע הוצרך למסירת התורה שלו נחה דעתו.

הגרי"ז ביאר דהטענה של משה להקב"ה תתבאר באופן זה דהנה הקשה מהרמב"ן בפירוש התורה דברים כז ח בעניין האבנים כתב בשם ספר תאגי שהיו כתובים עליהם כל התורה מבראשית עד לעיני כל ישראל בתאגיה וזיוניה ומהם נעתקו התגין בכל התורה . ובמחזור ויטרי סי' תקכא' כתב והדין ספר תאגיד אסיק עלי הכהן מן י"ב אבנים שהקים יהושע בגלגל ומסרן לשמואל. והקשה מדוע לא העתיקו מי"ג ספרי תורה שכתב משה ונתנם לכל השבטים כמבואר ברש"י על התורה וביאר על פי המבואר בסנהדרין דעד עזרא היתה התורה כתובה ליבנאה ומעזרא ואילך נשתנה הכתב לאשורית. ורצה הגרי"ז לחדש דכל התגין ניתנו רק בכתב אשורית ולא בכתב ליבנאה אבל באבנים של משה שהיו כתובים בשבעים לשון היה בהם אשורית והתגין הרי הם חלק מהכתב וממילא היו כתובים עם תגיה. ונמצא שכל הדרשות של ר"א לא ניתנו להידרש רק מעת שנהיה כתב אשורית. וכך ביאר שמשה ביקש שתינתן התורה עכשיו בכתב אשורית. ומי מעכב על ידך ועל זה אמר לו הקב"ה דלא ניתן לידרש עדיין התגין ולכן הם לא ניתנו א"ל שתוק כל עלה במחשבה לפני שהתורה תינתן אשורית אז ולא עכשיו.

והנה יש לעיין דמבואר דמ' וס 'בלוחות בנס היו עומדים והנה בכתב ליבנאה אינם עגולים. ואפשר דזהו כדעת רבי דחולק שם וסובר דניתן ושכחום כשחטאו והחזירו להם עזרא כתב זה או כהשיטות שלא נשתנה כתב זה לעולם. והריטב"א במגילה ב: כתב דלמשה בוודאי ניתן בכתב אשורית וכן הס"ת של משה עצמו היה בכתב אשורית אלא שלכלל ישראל זה ניתן בכתב ליבנאה ולפי"ז צריך לומר דלא היה להם את הס"ת של משה שהיה גנוז בארון והי"ג ספרים נכתבו ליבנאה. באמת חידושו של הגרי"ז הוא דוחק דהרי מבואר דעל האבנים כן נכתב אשורית יוצא דלמעשה ניתן לו הכתב דהרי היה כתוב עם כל תגיה.

אמר רבא שבעה אותיות צריכה שלשה זיונים. והנה בביאור שלשה זיונין פירש רש"י שלושה תגין קטנים ומשמע דזהו כמין קו משוך לשלשה מקומות. אמנם ברמב"ם מצינו שהם כמין אות זייני זקופה על אות והבית יוסף סי' לו הביא את האגור שלא מספיק תגין אלא צריך זיונים וזהו כדברי הרמב"ם.

אמנם ביראים סי' שצט כתב שמי שעושה כן טעות הוא בידם אלא הההלכה נאמרה בראש האות שלא יהיה עגול אלא שראש האות יהיה חד לשלושה כיוונים דרבא בא ללמדנו גוף האות האיך נמסרה עשייתה מסיני. למעשה להלכה כתב המשנ"ב דרוב התגין נעשים כמו רש"י דזהו שלשה תגין בולטין אמנם צריך להדר ולעשותן כהרמב"ם וכאגור דזהו כמין זיין קטנה ומכל מקום שלא יראה כאות. המשנ"ב סימן לו סקט"ו כתב לדייק מדברי הב"י דגם למכשירים בחסרון תגין מכל מקום בראשן עגול פסול לכו"ע וכתב דצ"ע למעשה כי מדברי הרמב"ם משמע להקל בכל גוונא.

עוד נחלקו הראשונים האם התגין מעכבין דהרמב"ם הלכות ס"ת פ"ב ה"ט ופ"ז ה"ט כתב שאינו פסול והטור יו"ד סי' רע"ד כתב שיראה שהוא פסול והביא שהרא"ש כתב על השימושא רבה שפסל בכל חיסרון תגים בתפילין שלא מסתבר למיפסל בתגין אלו שלא הוזכרו בתלמוד ודייק הטור דבשעטנ"ז ג"ץ שהוזכר בתלמוד בחיסרונם בוודאי נפסל וכן דעת ר"ת. השו"ע פסק כהרמב"ם דבדיעבד לא מעכב אפילו שעטנ"ז ג"ץ הגר"א בביאור הגר"א על המקום ציין שכן דעת רבינו ירוחם בשם רב האי גאון שאינם מעכבים.

והנה באמת מתוך סוגייתנו משמע שאין התגין מעכבין דהרי משה אומר להקב"ה מי מעכב על ידך וביאר רש"י שאתה צריך להוסיף עליהם עוד כתרים ומשמע דאין זה מגוף האות עצמה אלא כתר לאות ואם אינו אלא כתר לכאורה אינו מעכב. אמנם אפשר דאחרי דהקב"ה אמר לו דניתנו לדרשא אם כן זה חלק מצורת האות דאם אינו חלק מצורת האות האיך אפשר שידרשו ואינם רק כתרים לאות אלא דהוי גילוי דהוא חלק מצורת האות עצמה.

אמנם יתכן בעוד אופן דבוודאי אינו מצורת האות ובוודאי הם כתרים אלא ואינם מעכבים מדין אות אלא דעד כמה דהם ניתנו לידרש אם כן מהלכות כתיבת ס"ת תפילין ומזוזה הרי הם צריכים ליכתב אם תגיהן דכך הוא דין הס"ת דצריך ליכתב באופן שיכול לידרש. ולפי"ז עלה בידינו חקירה למ"ד דהתגין מעכבין האם זהו משום שהם חלק מצורת האות או דלמא שאע"ג שאינם חלק מצורת האות מכל מקום מעכבין משום שכך הוא הלכות כתיבת ס"ת שיכתבו באופן שניתן לידרש. [ בוודאי שלדעת הגרי"ז שהובא לעיל. לא ניתן לדייק מכאן דאינם חלק מהאות דהרי משה דיבר על שני כתבים שונים.]

הביאור הגר"א מביא מקור לשיטתו של רבינו חננאל שסבר שתגין מעכבין מהסוגיא בשבת קד: קה. וכמר במרדכי בסוגייתו דן בהוכחות מתוך הסוגיא שם. והנה שם מבואר באופן זה דמי שמחק את הגג של הח' כדי לעשות ממנה שני זיינים חייב. והנה מצינו בשו"ת רע"א סימן כ"א שהשואל רצה להוכיח שגם האות ח צריכה זיונים בשני הזיינים שלה דאם לא כן מדוע יהיה חייב. והרע"א דחה את דבריו מכמה טעמים ובפשוטו הוא משום דבגמרא דידן מבואר דזיונים הם רק בשעטנ"ז גץ ולא בשאר אותיות. ומכאן מדיוק בעצם דזיונים אינם מעכבים ולכן נחשב כתיבה הגם שחסר זיונים. אמנם בהמשך דברי הגמרא מבואר מחלוקת ברייתות באופן שחשב לכתוב ח ויצא לו שני זיינם דמבואר בברייתא אחת שפטור ואחרת שחייב ותירצה הגמרא או דבעי לזיינה הא דלא בעי לזיינה. ובפשוטו מבואר שאם האות צריכה זיון והוא כתבה בלי זיון פטור הרי מבואר דהזיון מעכב. ומכאן הוכיח הגר"א דלא כהראשונים שזיון אינו מעכב.

והנה בעצם יש לעיין דהרי זה סותר את דברי הגמרא לעיל. והנה בעצם יש לדון האם לפי הגר"א אין האדם חייב בכתיבת שתי אותיות רק באופן שהם מזויונות. אמנם אפשר לדון דבוודאי אין הדין כן וגם מי שיכתוב שתי אותיות חייב דעדיין כייון שניכר הכתיבה יש בזה מלאכה וכל הנידון הוא דווקא במוחק גגו של חית או כשנתכוון לכתוב אות אחת ויצא שניים שכדי שיחשב שניים בעינן שזה צורך הדבר והנה ברש"י שם מבואר שבמוחק גגו של חית חייב רק אם הספר צריך לשני הזיינים ומבואר דבלי"ז אפילו אם זה היתה כוונתו שיהיה שני זיינם אין זה נחשב לכתיבת שתי אותיות אלא רק אם באמת כך היה צריך ליכתב. ואם כן אפשר גם בנתכוון לכתוב אות אחת אינו נחשב לכתיבת שתי אותיות שהיא כתיבה חשובה רק אם הספר צריך לכך.

ולפי"ז יש לבאר שבתחילה לא איירי שם בס"ת אלא בשאר ספרים וממילא לא בעי זיוני אבל בס"ת שצריך זיוני לא יהיה חייב אלא אם כן יש זיוני דרק כך הוא צורך הספר ובלי"ז אינו כשר. אבל בשאר ספרים דלא בעי זיוני באמת יהיה פטור דאין זה צורך הדבר ולפי"ז עולה מהסוגיא שם דתגין מעכבין וכך נראה מדברי רש"י.

אמנם בספר התרומה וכן בשו"ת רע"א בהרחבה דחו וביארו דלשון הגמרא הא דבעי זיוני תלוי בכוונת האדם ומלאכת מחשבת אסרה תורה ולכן אם אין דעתו רק לכתיבה אם זיוני אינו חייב אלא אם כן זיין ולפני"כ לא נגמרה הכתיבה אמנם אם לא בעי זיוני אז נחשב לכתב אפילו אם חסר הזיון. אמנם ברש"י דמבואר דבעי הכוונה באותיות הצריכות זיון לכאורה מבואר דיליף כדביארנו.

וכתב דגם לדעת הטור דהזיון מעכב אין הכוונה דהוא חלק מצורת האות אלא דכך הוא הכשירו של ס"ת וממילא אפילו בלי זיון חייב אלא אם כן זהו כוונתו.

אמנם האו"ז בהלכות גיטין סי' תשט"ו הביא בשם הריב"א דהוכיח מדלגבי שבת אינו נחשב אות אלא אם כן זיינו מוכח דכן הוא צורת האות וגם בגיטין הצריך לזיין את האותיות אמנם האו"ז דחה את דבריו כמבואר בספר התרומה.

והנה בסתמא משמע ברש"י שבכל אותיות שעטנ"ז ג"ץ צריכות זיון אמנם הרמב"ם כתב דקאי רק על מזוזה ורק אותיות מסוימות בה כפי הקבלה וכמבואר בדבריו איזה אותיות צריכות זיון וברמב"ם פ"ב ה"ח מבואר דגם בתפילין אותיות בעי זיון וטט דלטוטפות בעי ד' זיונים. ומבואר בדבריו דבס"ת יש דברים אחרים שבעי זיון והנה יש לעיין מדוע הגמרא לא הזכירה הזיון בתפילין ומבואר בביאור הגרא שם דהטעם הוא משום שהוא כמו בס"ת ובזה אינו חלוק מהכתיבה בתורה וממילא לא הוצרכה הגמרא לחדש תגין אלו אלא רק תגין דמזוזה שהם שונים מכתיבתן בתורה. ולא נתבאר ברמב"ם מה המסורה בתורה ויש בזה כמה מסורות עיין בהגהות מיימוני.

והנה בב"ח על דברי הטור מצינו שביאר דבר חדש ליישב את המסורות ואמר דבאמת כל אותיות שעטנז גץ צריכיות תגין אמנם זהו תגין קטנין ואותיות שבאו במסורה הם צריכין תגין גדולין וזהו המסורה שהביא הטור משום ששם בעי תגין גדולין.

יש מהראשונים שדייקו שלא כל שעטנ"ז ג"ץ בעי לזיינם דהרי לא כתבו שעטנ"ז ג"ץ לפי הסדר וזהו סימן שאינם מעכבים רק לפי הסדר של הפרשה נאמר שעטנ"ז גץ אמנם יש לדחות דבריהם שכך הוא הסימן. ובפרט לפני המבואר במשנ"ב בטעמו של הסימן.

יש עוד נידון האם התגין צריכין להיות מוקפין גוויל עיין מג"א סי' ל"ב סק"ג.

יש עוד נידון אם התגין נכתבו מנותקין מהאות האם זה פוסל בשו"ת הרמ"א מפאנו פסל הובא דבריו במג"א סימן לו סק"ג והרע"א הוסיף דהטעם הוא משום שהוא כהוספת אותיות קטנות בין השיטין שפוסל. אמנם הנוב"י קמא יו"ד סימן ע"ד הכשיר בתוספות אות. והמשנ"ב פסק כהרמ"ע.

במחלוקת ר"ת והשימושא רבה אפשר כהצ"ק והגרי"ז ביאר באופן אחר דנחלקו בהרמב"ם האם כל האותיות שכתובות טט צריכות זיון.