21דג טמא וביצים אסורות שנמצאו בקדרה
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / בשר בחלב / שיעורים בשר בחלב כולל אור יוסף

דג טמא וביצים אסורות שנמצאו בקדרה

הטור בריש סימן קז דן בדין דגים קטנים שנתבשלו ונמצא בהן דג טמא ויש ששים כנגדו, ומקורו בדברי המרדכי (חולין פרק אלו טרפות אות תרמד – ה) סה"ת (סימן לה) ושערי דורא (סימן נא) [אלא שיש שינויים קטנים ביניהם].

המרדכי מביא את דברי ריב"א "וכתב ריב"א וכן ראבי"ה דכל ירא שמים יזהר שיצטננו המים קודם שיערה אותם כשמבשל דגים או ביצים שמא תמצא בביצה אפרוח או דם או דג טמא או תולעת בפרי ואז לא יאסרו זה את זה בנגיעה...". והיינו שחיישינן שבזמן העירוי יתמעט ההיתר וישאר האיסור בקדרה ולא יהא ששים כנגדו, וייאסרו הדגים שנשארו בקדרה "ואח"כ נתערבו אותן מועטין שנאסרו בסוף עם המותרין שהיו למעלה מן המים ונאסרו משום דבעודן רותחין נגעו האסורין אל המותרין ובעי קליפה".

יש להעיר אגב אורחא, דחזינן בפוסקים הנ"ל שס"ל – דאף דבר שכבר התבשל בששים ופלט את טעמו, חוזר ואוסר - כשלא יהא ששים כנגדו. והוא דלא כשיטת "חכמי ההר" שהובא בתשובת הרשב"א תקטו (הארכנו בנידון זה בשיעור הקודם). ועיין יד יהודה סוף סק"א שמצרף את שיטת חכמי ההר כסניף להיתר.

אח"כ מביא המרדכי את שיטת רבינו ברוך – שמתיר, משום שחתיכה שבלוע בה איסור – אינה אוסרת חתיכות אחרות בלי רוטב ביניהם, וחתיכות אלו גופא שנאסרו בקדרה – בטלים ברוב בדגים שבקערה. ולכן באותו ציור בביצים – מודה רבינו ברוך שכל הביצים אסורות, כיון שאין דרך לבשל כל כך הרבה ביצים יחד – שיהא ודאי רוב בקערה [אחרי העירוי הראשון] כנגד הביצים שנשארו בקדרה כשהם במצב שכבר אין בהם ששים כנגד הביצה האסורה ונאסרו. ונחלקו הפוסקים – באיזו אוקימתא נחלקו הריב"א ורבינו ברוך, כדיבואר.

שיטת הב"י

הב"י ביאר שמדובר שמערה את הדגים [או את הביצים] מהקדרה לקערה, וחיישינן שלא עירה בבת אחת, וכנ"ל – שנשארו קצת עם האיסור בקדרה ונאסרו ושוב כששפך את השאר לקערה אסרו את שאר הדגים, ולרבינו ברוך – אינם אוסרים בלי רוטב.

הב"ח אינו מקבל פשט זה בדברי המרדכי, אבע"א קרא ואבע"א סברא. והיינו, שבלשון המרדכי הגהות ש"ד וספר התרומה – רק מוזכר ששופך את המים מהקדרה לקערה, ולא מוזכר כלל שעירה את החתיכות. ואף בסברא אינו מובן, שאם מדובר שעירה את הדגים והמים לקערה, א"כ המים שנשארו בקדרה ונאסרו – יחזרו ויאסרו את הדגים שבקערה כשחוזר ומערה אותם לקערה – מדין עירוי כלי ראשון [בלשון הב"ח נראה שאוסר את כולו, ולכאורה צ"ל שאינו אוסר אלא כדי קליפה].

היד יהודה (סק"א) מיישב קושיא זו, שמדובר שהדגים שבקערה מכוסים לגמרי במים, וממילא כשמערה בעירוי השני את המים האסורים – נפגשים רק במים שבקערה. וכבר ייסדו התוס' (פסחים מ:) - שבלח אין כלל דין קליפה. אמנם - אוקימתא זו של הב"י אע"פ שהיא נכונה לדינא, טוען היד יהודה - שאינו יכול להיות הפשט ברבינו ברוך, דא"כ מאי שנא ביצים מדגים. דבאותו אופן שדן בו רבינו ברוך שהדגים מותרים – והיינו שבשפיכה הראשונה שפך את רובם [שהרי מפורש במרדכי שהדג הטמא נשאר בקדרה ואוסר את מיעוט הדגים הנמצאים בקדרה והרוב אינו עם הדג הטמא], באותו אופן – גם ביצים מותרות, ואמאי חילק ר"ב בין דגים לביצים. [אמנם באופן ההפוך – שבשפיכה הראשונה שפך את מיעוטם, יהא חילוק בין דגים לביצים. שהביצים יהו אסורות – שהרי נאסרו בקדרה דמסתמא אין ששים במה שנשאר בקדרה כנגד האיסור, ואילו דגים יהו מותרים - שהרי האיסור התבטל בששים בקדרה ולא אסר את השאר].

שיטת הרמ"א

הדרכי משה (וכן הוא בתו"ח כלל נא אות א) הבין את האוקימתא, שבשפיכה השניה שפך רק את הדגים [או את הביצים] בלא מים – ולכן סגי ברוב כנגד החתיכות האסורות, אולם אם שפך את המים – ודאי שהכל ייאסר וכקושית הב"ח.

בזה מתבארים דברי הרמ"א, שמתחלה מביא את האוסרים בביצים, והיינו שיטת רבינו ברוך [דלריב"א ודאי שאינו חושש – כדהוכיח היד יהודה בסק"ג, שהרי שיטת הרמ"א בסימן קה ס"ג שאין דין גוש בכלי שני – א"כ לא יתכן שהביצים האסורות יאסרו את מה שבקערה, שהרי עירוי מבשל רק כ"ק וקליפת הביצה היא במקום קליפה, וע"כ שחושש כאן רק משום תערובת איסור והיתר], מוסיף הרמ"א ואומר "וכן בדגים קטנים שנמצא דג טמא בקערה ולא עירה כולם בפעם אחת אל תוך הקערה דאז יש לחוש שמא נשאר האיסור לבסוף". ובהשקפה ראשונה דברי הרמ"א תמוהים, שהרי רבינו ברוך חילק בין ביצים לדגים – ובדגים נקט לקולא משום ביטול ברוב, והיאך הרמ"א אוסר בשניהם.

אמנם כוונתו [כמבואר גם בגר"א שם] כדבריו בדרכי משה, שכל הקולא של רבינו ברוך בדגים, היינו באופן שבשפיכה השניה לא עירה את המים. אולם באופן רגיל שמערה גם את המים – בכה"ג אף בדגים נאסר, ובאופן זה מדובר בשו"ע – ולכן נוקט הרמ"א בשניהם לאיסורא. אמנם אף לביאור זה אין דינם שווה ממש, דדגים נאסרו רק כ"ק [דעירוי שלא נפסק הקילוח מפליט ומבליע כאחד- ש"ך סימן סק"ה]. ואילו הביצים נאסרו לגמרי משום שאין רוב כנגד האיסור.

שפיכה איטית

ברמ"א מפורש שכל החשש הוא שמא עירה בשתי שפיכות, ומשמע ששפיכה אחת מותרת תמיד. ועיין יד יהודה (סק"ה) שדן אמאי בשפיכה איטית לא נאסר, אף שלכאורה היה זמן שלא היה ששים כנגד האיסור. ומבאר שאזלינן בתר סוף ההתפשטות – כל שהיא פעולה אחת. ובבדי השלחן (ביאורים ד"ה "בדגים") תמה עליו - שהרי בסוף הנפילה יהא כלי שני ולא יתפשט כלל, ומה שייך כאן סוף ההתפשטות. ונראה כוונת היד יהודה כפי הבנת החזו"א (סימן יח אות ז) בגדר סוף ההתפשטות – שכל שנשפך בזמן קצר אינו נבלע כלל בזמן השפיכה, אלא מיפקד פקיד במקום הנפילה. א"כ אם נופל לכלי שני - שוב לא ייבלע כלל, שלעולם אין הטיפה נבלעת במקום הראשון רק מעט והשאר מתחלק.

שיטת הב"ח והש"ך

הב"ח דוחה את אוקימתת הב"י וכנ"ל. ולכן מבאר שמדובר ששופך רק את המים [כפשטות לשון המרדכי], וכל הדגים והביצים נשארו בקדרה – אלא ששפך את המים בשתי שפיכות. וחיישינן שאחרי השפיכה הראשונה – נשארו בתוך המים חתיכת האיסור עם פחות מששים חתיכות היתר ונאסרו, ושוב נגעו בחתיכות שמעל המים. ובזה נחלקו הריב"א ורבינו ברוך – אם החתיכות הבלועות מאיסור אוסרות חתיכות אחרות בלי רוטב.

הש"ך מקבל אוקימתא זו, אולם מתנה זאת באופן שבשפיכה השניה שפך את שארית המים – בלא שהטה את הקדרה חזרה בין שתי השפיכות. וטעמו, שאם הטה חזרה – א"כ מים אלו שנאסרו [שהרי בתוך מים אלו גם נאסרו החתיכות שלא היה בהם ששים כנגד האיסור] יחזרו ויאסרו את שאר חתיכות ההיתר. מוסיף הש"ך שכן מפורש בהגהות שערי דורא, ודלא כמו שהתו"ח פירש – שכוונת הגהות שערי דורא ששפך את כל המים החוצה ולא לקערה וכנ"ל, והוא תו"ח לשיטתו שביאר שהאוקימתא היא ששופך החוצה גם את החתיכות וכנ"ל. אולם לב"ח ולש"ך – שלא שפך כלל את החתיכות, דברי ההגהות שערי דורא הם כפשוטם – ששפך את כל המים בלי להטות בחזרה בין השפיכות.

ביאור שיטת הריב"א

הבאנו לעיל את שיטת הריב"א, שהדגים שנאסרו בקדרה – חוזרים ואוסרים את הדגים שבקערה בלי רוטב [באוקימתא של הב"ח והש"ך – ששפך את הדגים בלי המים]. וצריך ליישב את קושית רבינו ברוך על הריב"א – שהרי אין בלוע יוצא מחתיכה לחתיכה בלי רוטב.

בהגהות שערי דורא (סימן נא סק"ג) משמע שהריב"א פליג על היסוד הנ"ל, וס"ל שבלוע יוצא אף בלי רוטב "...דראבי"ה פליג ארבינו ברוך דכתב שומן של איסור הבלוע בקערה פולט בחתיכה חמה שבתוכה".

היד יהודה (סק"א ד"ה "והנה יש לעיין") מיישב באופן אחר, דהוא ריב"א לשיטתו (מובא בטור בסוף סימן קה) – שאזלינן בתר הנאסר, והיינו שמלח שנאסר מדם – אוסר כל מקום שהמלח מורגש, אף שאין הדם נותן טעם שם. וא"כ אף אם נימא שאין בלוע יוצא בלי רוטב – הרי טעם הדג [שנאסר] ודאי יוצא, וסגי בהכי לאסור – לשיטת הריב"א שאזלינן בתר הנאסר.

עוד מיישב היד יהודה, דאף לדידן שאין בלוע יוצא בלי רוטב – אתי שפיר שיטת הריב"א. והוא ע"פ דברי האו"ה (כלל כז אות ו) שסגי בלחלוחית שנשארה על החתיכות – כדי להבליע בחתיכה [כדי קליפה]. וכאן ודאי שיש לחלוחית – אף ששפך את המים. ונראה להביא מקור לדברי האו"ה מהסוגיא בפסחים עו. "שאני סיכה דמשהו בעלמא הוא דעבידא" עיי"ש.

דברי האו"ה הנ"ל הם לכאורה סתירה לשיטת החוו"ד (סימן צב סק"כ) שהוזכר בשיעורים לעיל (בענין רוטב שע"ג הכירה), הסובר שלחלוחית מעט אינו מפליט את הבלוע בו, והיד יהודה (סימן צב סקנ"ו) חולק עליו. להנ"ל, לכאורה פלוגתת הריב"א ורבינו ברוך היא היא פלוגתת החוו"ד והיד יהודה ברוטב מעט שבלוע בו איסור – האם בכחו להבליע את האיסור שבו בחתיכת היתר. [ואין להקשות על שיטת החוו"ד מהסוגיא בפסחים, דכבר נתבאר בשיעורים לעיל - שאפשר לחלק בין צלי שהוא ע"ג האש ממש לבין קדרה שע"ג האש]. מבאר היד יהודה (שם ד"ה "אבל") את שיטת רבינו ברוך, שפעמים שאין חוששין למעט מים שיהיה נבלע, ולכן טהור מליח אינו מבליע את המעט איסור שעליו אף שצריך הדחה (סימן צ"א ס"ה, ועיין יד יהודה שם סקל"ז). וה"ה כאן, היות ואינו חום ע"ג האש אע"פ שהוא חום כ"ר, אינו מבליע את מעט הרוטב.

סיכום

מצינו שלשה אופנים לבאר את שיטת הריב"א – היאך הבלוע יוצא בלי רוטב.

1. שבאמת פליג אעיקר דינא, וס"ל שבלוע יוצא בלי רוטב.
2. דהוא לשיטתו – שאזלינן בתר הנאסר, וטעם הדג אוסר בלי הבלוע.
3. ע"פ דברי האו"ה – שסגי בלחלוחית מעט כדי להבליע.

קליפת הביצה

הבאנו מדברי הריב"א שגם ביצים נאסרים, ובמרדכי איתא שאוסר כדי קליפה. מקשה היד יהודה (סק"א ד"ה "ומצאתי"), שא"כ הביצים מותרות - שהרי קליפת הביצה היא במקום הקליפה שנאסרת.

מיישב היד יהודה בשתי אופנים.

1. שקליפה - לאו דווקא, והכוונה לנטילה, וא"כ אף ביצים ייאסרו.
2. כל האיסור בביצים – הוא רק משום שאין ביטול ברוב כנגד הביצים שנאסרו, ואין בהם נידון על בליעות איסור. ובליעת איסור הוזכר בראשונים הנ"ל - רק לענין דגים.