טו.שליחות יד
קטגוריות: ש_ס / לב בבא מציעא / ב_מ עניינים - הרב מאיר קאופמן / שומרים

כ"ב תמוז תש"ע

**סימן ט"ו**

**בסוגיא דשליחות יד**

**בביאור דברי הגמ' שנטלה וכו' והקשר בין זה לכולה כר"י**

א]הגמ' אומרת תרגמא וכו' כגון שנטלה על מנת לשלוח בה יד או ע"מ לגוזלה או על מנת להביא עליה גוזלות וקאסבר שואל שלא מדעת גזלן וכולה ר' ישמעאל וסיפא בשהניחה במקום שאינה מקומה ע"כ ועיין רש"י שביאר שעיקר התירוץ שהחזירה למקום שאינה מקומה ולכן גם לר' ישמעאל חייב אלא שהוסיפה הגמ' לבאר למה בכלל יש כאן שליחות יד ובפשוטו לפ"ז אין זה קשור לתירוץ וגם אם זה כר"ע צריך להעמיד באוקימתות אלו וכן המשמעות בראשונים

אמנם עיין מהר"מ שי"ף שכתב לבאר שלר"ע שכלתה שמירתו א"כ גם אם שואל שלא מדעת שואל לא יועיל להחזיר למקומה שרק לר"י שלא כלתה שמירתו א"כ בשואל מספיק השבה כל דהוא אפילו למקום שזה לא מקומה אבל לר"ע שכלתה שמירתו א"כ הוא כבר לא שומר וממילא אין כאן השבה כלל ולכן הגמ' אמרה אוקימתות אלו כדי לבאר שזה רק מצד ששואל מדעת גזלן אבל אם הוא שואל כיון שזה לר"י לא א"ש

והנה במה דנקט דהדין של כלתה שמירתו זה גם אם שואל שלא מדעת שואל הוי עיין ריטב"א שכתב שאינו כן אלא שעד כמה שהוא שואל אין כלתה שמירתו וחשיב השבה לדעת בעלים אלא שהסברא צ"ב דכיון שזה הקפדה של הבעלים א"כ למה זה תלוי בדינו והיה מקום לומר שעד כמה שהוא שואל מצד דין השבה של שואל מספיק למקום שלקח ולא איכפת לן שכלתה שמירתו וכמבואר לחלק מהראשונים ב"ב פ"ח. אמנם בלשון הריטב"א מבואר שלא כלתה שמירתו וחשיב השבה לדעת בעלים וצ"ב כנ"ל

והנה עיין ריטב"א בב"ב פ"ח. הובא בנימוק"י שכתב שכיון שקי"ל ששואל שלא מדעת גזלן לכן אסור לקחת דבר של חברו שלא מדעתו ומשמע שאם הוא שואל היה מור וצ"ע שלכאורא כל הנידון מה דינו אבל וודאי שאסור לעשות כזה דבר ומשמע שהצד שהוא שואל מצד שבאמת אין לו זכות לעכב כל שבין כה הוא לא משתמש וממילא זה סברא גם שמותר ולפ"ז א"ש שלא כלתה שמירתו דהרי מותר לו להשתמש אמנם הדברים מחודשים מאוד

אמנם בעיקר הדברים לכאורא מבואר בנימוק"י שהדין כלתה שמירתו זה לא רק מצד שיש לו דין גזלן דהקשה למה בנטלה על מנת להביא עליה גוזלות הוא חייב הרי כיון שזה עומד במקום שהבעלים רוצה א"כ אין כאן כל הנאה שלו ואין כאן שואל שלא מדעת גזלן דזה עומד לבעלים ותירץ שכיון שקי"ל כר"ע שכלתה שמירתו ממילא חשיב שזה לא עומד לבעלים וממילא יש כאן שואל שלא מדעת גזלן ומבואר שמה שכלתה שמירתו זה לא תוצאה מהדין גנב אמנם אם נימא שסברת הריטב"א כי מותר א"כ להלכה שהוא גזלן אסור ורק דכה"ג לא יחול שם גזלן וממילא יהיה כלתה שמירתו ואין סתירה מהנימוק"י לריטב"א

והנה שיטת רש"י והבעל המאור בב"ק ובפסקי הרי"ד בסוגין שמה שהגמ' אומרת אין הכוונה שהוא לא שומר אלא הכוונה שחסר כאן את הדין השבה לדעת בעלים ולפ"ז יתכן שבדין השבה בשומר וודאי שמספיק גם שומר שכלתה שמירתו ולפ"ז א"ש גם לר"ע אם הוא שואל אפילו שכלתה שמירתו אבל יש כאן השבה ובאמת מתירוץ הנימוק"י חזינן שביאר הגמ' שכלתה שמירתו הכוונה שהוא מפסיק להיות שומר כלל ולכן הוי גזלן ודלא כרש"י הנ"ל

ועיין בקש"ק שהובא מהריא"ז בקונטרס הראיות שכתב שכל הדין של כלתה שמירתו זה רק בנוטלה על מנת לגוזלה אבל על מנת לשלוח בה יד או על מנת להביא עליה גוזלות אין כלתה שמירתו וביאר שמה שהגמ' אומרת וכולה ר' ישמעאל זה הולך רק על הביאור שנטלה על מנת לגוזלה אבל שאר הביאורים גם לר"ע א"ש שהסיבה שלא מועיל כי החזיר למקום שזה לא מקומו אבל אם מחזיר למקומו באמת פטור וכן הוא ברמ"א שבשואל שלא מדעת מועיל שמחזיר למקומו ולפ"ז א"ש שהגמ' אומרת האוקימתות שרק מחמת שמדובר לחד אוקימתא בעל מנת לגוזלה לכן צריך לומר שזה כר"י

ב] עיין לעיל שהבאינו את הנימוק"י שביאר שמה שהוי גזלן מצד שקי"ל כר"ע שכלתה שמירתו והקשה ועיין תרוה"כ ועוד אחרונים שהקשו שהרי הגמ' מעמידה את המשנה כר' ישמעאל שלא ס"ל שכלתה שמירתו ולדבריו הדרא קושיא לדוכתא למה יש כאן את ההלכה של שואל שלא מדעת גזלן והיה מקום לומר שגם לר' ישמעאל בזמן שהוא לוקח וגוזל כלתה שמירתו ורק שס"ל שבזמן שחוזר בו ורוצה להחזיר הוא חוזר להיות שומר וכמבואר בראב"ד בהשגותיו על הבעל המאור בב"ק אמנם הרי הנימוק"י הוסיף כיון שקי"ל כר"ע ומבואר שלר' ישמעאל אין כלתה שמירתו כלל גם בזמן שהוא לוקח להשתמש [ויתכן שזה רק בלוקח להשתמש ולא בלוקח לגמרי שאז מודה לראב"ד] והדרא קושיא לדוכתא וביארו האחרונים שכל דבריו נסובים בלא יחדו לה הבעלים מקום דכה"ג זה עומד כל הזמן במקום שהבעלים רוצים אבל ביחד לה הבעלים מקום כה"ג שהוציא את זה מהמקום שהבעלים רוצים הוי גזלן ולכן בסיפא הגמ' אומרת שזה ששואל שלא מדעת גזלן ומה שברישא חייב שם הרי חייב רק בנשברה מתוך ידו וכה"ג חשיב פשיעה כמבואר בטור בשם הרמ"ה ולא צריך להגיע כלל למה שהוא שואל אמנם בלשון הנימוק"י זה דוחק

ועיין נתה"מ שהעמיד דברי הנימוק"י באופן שהבעלים לא מקפיד ובכלל לא מדובר באופן הגמ' ע"ש והוא דחוק מאוד

ג]עיין גמ' משום דהניח מקלו ותרמילו עליה חייב הא שקלינהו והקשו הראשונים הרי לר"ע כלתה שמירתו ועיין רש"י שביאר שהגמ' רצתה להעמיד הבריתא כר' ישמעאל שלא כלתה שמירתו ומועיל השבה ליד השומר ובראשונים הביאו בשם הראב"ד שישב שכוונת הגמ' שאם אם הוא מוריד את זה א"כ אין לבעלים שום הקפדה שיעשה דבר זה וממילא אפילו אם הוא שומר אבל ברגע שהוריד מקלו הוי השבה והוא הפסיק להיות שואל והגמ' דוחה בעודן עליו דהיינו שהוא עושה את זה בכל שעה וממילא בעל הבית מקפיד ולפ"ז גם אם עכשיו הוריד עדין הוא חייב מצד שאין כאן השבה ובפסקי הרי"ד ביאר לשיטתו לעיל שרק בנטלה על מנת לגזלו ס"ל לר"ע שכלתה שמירתו אבל בלקחה רק על מנת להשתמש בזה לא כלתה שמירתו וברגע שהוא מחזיר לבעלים הוי השבה

ד]הגמ' שואלת והא לא חסרה אלא לאו ש"מ קאסבר שליחות יד אינה צריכה חסרון והגמ' דוחה שהיכחישה במקל דיקא נמי מדקתני הכישה במקל והקשו הראשונים מה הגמ' שואלת ששליחות יד צריכה חסרון הרי כאן שכיון שהוא לוקח את זה להשתמש ממילא הוא חייב מצד שואל שלא מדעת ועיין רמב"ן שהקשה בין למ"ד שואל הוי בין למ"ד גזלן הוי אמנם בראב"ד ובעל המאור וברשב"א הקשו רק ממאן דאמר גזלן הוי ולא ממ"ד שואל הוי ויש מקום להקשות שגם למ"ד גזלן הוי שגם אם יש כאן סיבה שלא יהיה גזלן אבל שיהיה לפחות שואל ונאמרו בזה כמה תירוצים ברבותינו הראשונים

א.עיין רש"י שכתב ששואל שלא לדעת זה רק במקום שאין חיסרון וכחש אבל במקום שיש חיסרון אין לחיב אלא מצד החיסרון והנה עיין בשטמ"ק שהביא מרבינו פרץ שהקשה הרי גם בבהמה מצאנו דין שואל אמנם עיין לשון רש"י שכתב שכל סברתו רק בשומרים אמנם עיין רשב"א וריטב"א דמבואר בדבריהם שסברת רש"י לא דוקא בשומרים אלא תמיד ושמעתי לבאר שעד כמה שזה מדעת הבעלים א"כ הלקיחה על הכחש זה מדעתו א"כ מצד זה אין ליחס את הלקיחה על זה אלא על השימוש וזה כמו כל שואל וכל סברת רש"י ביחס למקום שהחיסרון הוא נגד הבעלים והנה יש לעיין לסברת רש"י האם מתי שהיה חיסרון אפשר לחייב על הכל או מצד דין שואל או שרק מצד פרשת שליחות יד והנה לדעת הריטב"א שהדין מקצתו ככולו זה בכל גזלן א"כ אין נפק"מ אמנם הרי הרשב"א גם כתב כרש"י ולא מצאנו שס"ל כריטב"א דמקצתו ככולו בכל גזלן

והנה צ"ב בדעת רש"י הרי הוא ס"ל לקמן מ"ג: דשליחות יד צריכה חיסרון מצד שכיון שזה בהיתר אתי לידיה לכן אין זה גזילה ללא פרשת שליחות יד א"כ מה הוקשה לו שיתחייב מצד שואל שלא מדעת והנה עד כמה שנבוא לדון לחייבו מצד שואל יש מקום לדון שזה גם אם בהיתרא אתי לידיה זה סברא שאין כאן לקיחה על החפץ אבל ביחס ללקיחת שימוש שזה לא סותר לשמירתו אין סיבה שהוא לא יהיה שואל אמנם סתימת רש"י שכתב כמו לעיל בחבית משמע שהקושיא גם מצד גזלן דאל"כ אין ללמוד מלעיל למאן דאמר זה ויש מקום לדון שכיון שביחס ללקיחת שימוש יש כאן לקיחה ממילא הוא גזלן על הכח אמנם מסתברא שגדר הדבר שכה"ג גם חשיב לקיחת החפץ כיון שלוקחו לשימושו אפילו שמתכוין להחזיר א"כ צ"ע שבשומר אין סיבה שיחשב כאן לקיחה כיון שבהיתרא אתי לידיה

ב.עיין בעל המאור ושטמ"ק בשם הראב"ד שכתבו שאין לחיב בשואל שלא מדעת גזלם אלא מצד שליחות יד למאן דאמר שאינה צריכה חיסרון וביארו עוד שאפילו למ"ד שאינה צריכה חיסרון עדין היה מקום לומר ששואל שלא מדעת לא חשיב שליחות יד ורק אם שואל שלא מדעת גזלן הוי שליחות יד וצ"ב הטעם והנה בעיקר חידושא דשליחות יד צ"ב מה צריך לפרשה מיוחדת תיפו"ל שהוא גזלן ועיין תרומת הכרי שהאריך לדון ששומר כיון שידו כיד הבעלים ממילא ין כאן מעשה גזילה וכמבואר בתוס' בב"ק כ: וחגיגה י"א. שכתבו לדון שגזבר יש כאן מעשה גניבה כתבו מצד הדין שליחות יד ומשמע שזהו חידושא דשליחות יד ובלשון רש"י לקמן מ"ג: מבואר שהחידוש שכיון שבהיתרא אתי לידיה ולכאורא הכוונה שאין כאן מעשה גניבה מה שמחליט שזה יעמוד אצלו נגד רצון הבעלים כיון שעצם מה שזה אצלו זה לא נגד הבעלים ולכאורא שני ביאורים אלו אפשר לומר בכוונתם שלכן מצד דין שואל שלא מדעת גזלן כאן אי אפשר לחייב כיון שהוא שומר אלא צריך להגיע לפרשת שליחות יד ולכן למאן דאמר צריכה חיסרון אין לחייב אלא אם חיסר

והנה עיין רמב"ן שהקשה על הבעל המאור דעדין יקשה למאן דאמר שואל הוי דהינו דמבואר דהבין דכל סברת הבעל המאור רק ביחס לדין גזלן אבל לא לחיוב שומר ולכאורא הביאור שכיון שהסברא מצד שבהיתרא אתי לידיה וזה רק ביחס לגזילת החפץ אבל לא בתור החיוב של שואל אמנם גם בדברי הראב"ד והבעל המאור לא הוזכר כלל שהוקשה להם למאן דאמר שואל הוי והנה לדעת הראב"ד לעיל שביאר שכוונת הגמ' שעודן עליו דהינו שזה סוג שימוש שהבעלים מקפידים אבל יתכן שמדובר שכבר הוריד המקל והוא החזיר א"כ א"ש שאין לחייב מצד שואל דהרי מדובר שהחזיר אמנם לדעת רש"י שכוונת הגמ' שלא החזיר צ"ע כנ"ל ועיין חזו"א שכתב שס"ל שלמאן דאמר שואל הוי אין עליו שום חיוב דהינו שאין כוונת הגמ' שחל עליו חיובי שומר שכיון שלא קיבל על עצמו הוא לא שומר אלא עיקר כוונת הגמ' שהוא לא גזלן ויתכן דגם הראשונים שחולקים זה כי יש אומדנא שמוכן להיות שומר אבל לא שחל דין שואל בע"כ ללא קבלתו עוד יתכן דס"ל כסברא המבוארת ברמב"ן שכיון שהבעלים רוצה שזה יהיה ברשות בהשומר חשיב שאין כל הנאה שלו אלא שס"ל שזה רק סברא ביחס לדין שואל אבל לא ביחס לדין גזלן

ועיין רמב"ן ור"ן שכתבו לישב דכאן כיון שאין כל הנאה שלו דהיו כיון שהבהמה נמצאת בעדר במקום שהבעלים רוצים ובצורה שהבעלים רוצים לכן אין לחייב מצד שואל למ"ד שואל או למ"ד שהוי גזלן דהרי זה עומד לבעלים כרצונם ולצורכם ורק מצד שליחות יד אפשר לחייב ועין ר"ן שהקשה א"כ למה מצד שליחות יד אפשר לחסר והיה מקום לבאר כמו שביאור הרשב"א והריטב"א שסוף השימוש לחסר וא"כ יש כאן לקיחה על מנת לחסר אמנם עיין ר"ן שביאר שאפילו שזה ברשות הבעלים אבל זה גם ברשותו וא"כ יש שימוש שלו וכיון שבשליחות יד מקצתו ככולו לכן הוא חייב על הכל והנה היה מקום לומר שכל סברתו שהוא לא שואל על הכל אלא על חלק וממילא יש כאן מקצתו ככולו אמנם עיין ברכת שמואל שביאר שהכוונה ששליחות יד הגדר שמעשה לקיחה על מקצת זה נחשב מעשה על הכל ובאמת סברת הרמב"ן שהוא לא יהיה שואל או גזלן כלל אלא שעדין יש כאן לקיחה על מקצת שזה על שימושי החפץ שלמ"ד גזלן זה נחשב כחלק מהחפץ ולכן הוא חייב על הכל

והנה מבואר בלשונם שרק למ"ד שואל שלא מדעת גזלן אפשר לחייב אבל אם שואל הוי אי אפשר לחייב וצ"ב למה הרי ישכאן דין מקצתו ככולו וצ"ל כנ"ל שרק אם זה מקצת שהוא נחשב לקיחה בחפץ ולא אם זה לא לקיחה בחפץ ושמעתי להקשות קושיא עצומה א"כ מה הגמ' אומרת דיקא נמי שכתוב הכחישה במקל שצריכה חיסרון אולי באמת אינה צריכה חיסרון אלא שס"ל ששואל שלא מדעת שואל הוי ולכן צריך חיסרון ואין לחייב מצד שליחות יד ואין לומר שלמ"ד אינה צריכה חיסרון גם למ"ד שואל הוי הוא חייב דבלשונם מפורש לא כך וכן הגמ' לעיל אומר שנוטלה על מנת לגוזלה וקאסבר שואל שלא מדעת גזלן ומבואר שאם שואל אין כאן שליחות יד ובפשוטו זה כמ"ד אינה צריכה חסרון וביותר הוא בגמ' לקמן מ"ג: שהגמ' מעמידה שגם ב"ש וגם ב"ה ס"ל אינה צריכה חיסרון ונחלקו האם שואל שלא מדעת גזלן הרי מפורש שאם שואל הוי גם בשומר אין כאן שליחות יד וצ"ע

]עיין שטמ"ק שהביא מרבינו פרץ לישב שמדובר ששימוש קצת הוא לא מקפיד ורק מצד שדעתו להשתמש הרבה זמן שזה יחסיר על זה הוא מקפיד ולכן אין לחייב כאן אלא מצד שליחות יד וצ"ב כוונתו הרי עד כמה ששימוש הרבה זמן הוא מקפיד א"כ גם מתחילתו שלוקח להשתמש הרבה זמן הרי יש כאן לקיחה לשימוש שעליו הוא מקפיד ועיין חזו"א שביאר שס"ל כדעת הטור שבשואל שלא מדעת אין חיוב במשיכה לבד אלא צריך תחילת ההשתמשות ולכן כאן שעדין אין הקפדה על שימוש זה אין לדון מצד משיכתו לשימוש ארוך דנחשב שעדין לא התחיל השימוש

ובתוס"ר ביאר שמדובר שזה שישומש שהוא לא מקפיד ולכן אין לדון מצד שואל שלא מדעת גזלן ורק אפשר לדון מצד פרשת שליחות יד וצ"ב עד כמה שהוא לא מקפיד ומרשה לו א"כ למה שזה יהיה שליחות יד ועד כמה דנימא דבשומר הוא מקפיד א"כ באופן זה הוא גם שואל שלא לדעת ואולי יש לבאר דבתור שימוש סתם חשיב שאין כאן הקפדה אמנם בתור קיום השמירה חשיב שלא קיים את שמירתו ולכן אין לחיב אלא מצד שליחות יד דיסודו ביטול השמירה ולא סתם דין גזילה מחודש וצ"ב ובגר"ז כתב ששואל שלא לדעת בדברים שאנשים לא מקפידים מותר ובשומר י"א שאסור וציין לתוס' הרא"ש הנ"ל ויש לבאר שכוונתו כנ"ל

ושמעתי עוד לבאר דבאמת הבעלים לא מקפיד אבל כיון שלא נתן רשותו אסור על פי ההלכה להשתמש כדין ישל"מ אבל כה"ג גזלן לא נעשה ובכל אופן שליחות יד הוי שכל שאסור לעשות זה סתירה לשמירה מחלק זה מחמת לקיחה לעצמו ולכן הוא חייב ומצאנו כעין זה בספינה שקימא לאגרא שרצה שכרה נוטל וביארו הנתה"מ והמחנ"א שהכוונה שהבעלים מסכים אבל אין כאן שכירות ממש דהרי לא השכיר להם

והנה הגר"ז הרי הכריע דלא כש"ך ושאסור לקחת דבר מחברו לאכילה שלא ברשות אפילו שיודע ברור שירשה לו דהוי ישל"מ ומבואר שלענין להשתמש אין סברא זו וצ"ב החילוק למה לענין שימוש אין חיסרון של ישל"מ וצ"ב

והנה התוס' הרא"ש ור"פ לא ביארו למה שלא יהיה שואל שלכאורא הסברא שהוא לא מקפיד זה סברא שלא יהיה גזלן אבל למה שלא יהיה שואל והרי הראשונים כולם נקטו חוץ מהרי"ד שלמ"ד שואל הוי הכוונה שחל חיוב שואל אלא שמספיק להחזיר למקומה וא"כ מה ראית הגמ' שזה מדין שליחות יד וצ"ל כנ"ל בדעת הבעל המאור שלגבי שואל יש את סברת הרמב"ן שאין כאן מחייב של שואל

]בעיקר חידושא דשליחות יד מצאנו בזה לכאורא כמה שיטות א. עיין ריטב"א שביאר שהחידוש כיון שזה על מנת לשלם דהינו שס"ל שכה"ג לא חשיב גזילה ורק בשומר נתחדש שחשיב גזילה וע"ש שביאר שמה שהגמ' אומרת על מנת לגוזלה שחייב הכוונה לא על מנת לשלם שכה"ג לא צריך להגיע לדין חיסרון והנה הקצוה"ח נקט שלפ"ז גונב על מנת למיקט לא הוי גזל אמנם בדבריו מבואר שאפילו אם שואל שלא מדעת על מנת לשלם השימוש והרי את החפץ מחזיר בכל אופן הוי גזלן ובהכרח שכל סברת הריטב"א אם לוקח בתור לשלם כה"ג לא חשיב לקיחה מהבעלים אבל מה שמתכונן להחזיר רק עד כמה שזה יהיה אבל אם זה ימות מאליו הרי לא יחזיר לו כה"ג חשיב גזל

ודעת הר"ן שעיקר החידוש שמקצתו ככולו ולפ"ז לגבי המקצת לא צריך להגיע לדין שליחות יד אלא זה מפרשת גזלן ומשמעות הר"ן שהדין מקצתו ככולו הוא רק בשומר ולא בכל גזלן אמנם בריטב"א שנקט שהחידוש של שליחות יד זה אפילו שזה על מנת לשלם א"כ יתכן שהדין מקצתו ככולו הוא גם בגזלן רגיל וכן הוא בלשונו וכן משמעות תוס' בקידושין נ"ה.שדימו גם למעילה שחייב מקצתו ככולו ע"ש

והנה עיין ראב"ד בהשגותיו על הרמב"ם שנקט שכל הדין מקצתו ככולו זה רק אם הגביה את כל החבית על מנת לגנוב את כולה אבל אם מתכוין רק לגנוב רביעית כה"ג הוא לא נהיה שולח יד אלא ברביעית ולפ"ז מבואר שגם אם מתכוין לקחת את כולה צריך חיסרון וצ"ב א"כ מה צריך להגיע לחידושא דשליחות יד ולומר שס"ל כריטב"א שאפילו שזה על מנת לשלם אין זה במשמעות דבריו כלל ועיין תוס' שכתבו שבנוטלה על מנת לגוזלה הוי שלחות יד מצד דהוי כמו חיסרון וצ"ע מה צריך להגיע לזה תיפו"ל שהתכוין לגזול הכל ובפשוטו מוכח דעתם שמסברא שומר שלוקח החפץ לעצמו לא נהיה גזלן ובטעם הדבר עיין לעיל שהבאינו לבאר מהתרוה"כ שאין כאן מעשה גזילה כיון שזה ברשותו ועיקר סברא זו מבוארת בתוס' במעילה וכמו שביאר רעק"א במערכה ה' שבגזבר אין מעילה בלקיחתו לעצמו כיון שידו כיד הקדש עוד שי סברא לדון כמבואר בלשון רש"י מ"ג: כיון שבהיתרא אתי לידיה דהינו שזה סברא בחיוב גזלן שגזלן זה שלוקח מהבעלים אליו וכאן שעצם ההמיצאות ברשותו זה מדעת הבעלים מה שעכעשיו לוקח לעצמו אין זה גזלן אלא מפרשת שליחות יד

והנה צ"ע לדעת הראב"ד שכל המחלוקת האם צריכה חיסרון זה במקרה שהתכוין לגנוב הכל א"כ מה הגמ' מתרצת שנוטלה על מנת לגוזלה הרי גם כה"ג נחלקו האם צריכה חיסרון ועיין במיוחס לריטב"א שנראה שס"ל שאם לקח על מנת להוציאה מרשותו ולתתו לאדם אחר כה"ג שיוציא וודאי שזה גזילה גם בשומר ולא צריך חיסרון וגם אם יקח במטרה שכרגע זה מה שהוא עושה גם אם בסוף לא הוציא כה"ג זה מעשה גניבה גמור

ועיין תוס' בחגיגה שהקשו בגזבר שנוטל האבן לעצמו למה לא מעל למ"ד שליחות יד אינה צריכה חיסרון דהינו שיש כאן חיסרון שידו כיד הבעלים אלא שנקטו שמדין שליחות יד ילפינן גם להקדש שחשיב מעשה גזילה וצ"ע הרי כאן שנוטל על מנת לקחת הכל לכו"ע חייב וכמבואר בגמ' בנוטלה על מנת לגוזלה ובאמת תוס' בב"ק כ: כתבו להקשות שכה"ג גם למ"ד צריכה חיסרון חשיב חיסרון וצ"ע

]עיין בגמ' שדנה שאפשר ללמוד שליחות יד משואל אלא שא"כ צריכה חיסרון ולכן צריך פסוק לומר שאינה צריכה חיסרון וצ"ע הרי נתבאר לעיל מהראשונים שיש חידוש מיוחד בשליחות יד או שאפילו אם זה על מנת לשלם או שמקצתו ככולו או שגם שומר הוי מעשה גזילה ואיך אפשר ללמוד דבר זה משואל והנה לגבי מקצתו ככולו עיין חזו"א שביאר שזה וודאי שזה רק שהלקיחה של הכל כדי לקחת המקצת ובאמת בכל שואל יש גם דבר זה שהרי אין כאן לקיחה אלא על השימושים אלא שנתחדש שלקיחת החפץ לשימושי גם חשיב לקיחת כל החפץ וא"כ ה"ה לגבי גזלן וע"ש שכתב שלפ"ז בהכרח הדין מקצתו ככולו הוא בכל גזלן דהרי מבואר בגמ' שאפשר ללמוד משואל לשליחות יד וא"כ ה"ה לכל גזלן ושמעתי לדון שאין זה מוכרח דיתכן שבאמת כל מה שהגמ' דנה רק לאחד שהוא כבר שומר ושואל הרי הוא שומר ורק כה"ג נתחדש כנ"ל אבל בגזלן רגיל שהוא לא שומר זה לא סיבה שיהיה גזלן במקצת על הכל ודבר זה מוכרח לכאורא מקושית הגמ' שיהיה עדין פטור בבעלים ובפשוטו הכוונה שבשעת קבלת השמירה זה היה בבעלים ואם נימא כהחזו"א שמקור הגמ' הוא גם לאחד שהוא לא שומר א"כ איזה סברא שיהיה כאן פטור בעלים ואולי הכוונה אם יהיה בעלים בשעת הגזילה ודוחק אמנם לנ"ל א,ש שהגמ' רק לומדת על אחד שהוא שומר אמנם על דברי הריטב"א והתוס' צ"ע כנ"ל

ושמעתי לבאר דהנה בסברת הריטב"א שעל מנת לשלם לא חייב צ"ל שזה לא גניבה גמורה כיון שרוצה לשלם בעד החפץ ולעשות מקח משא"כ בשואל שלא מדעת שלוקח החפץ שלא מדעת הבעלים חשיב גזילה גמורה ולפ"ז יתכן שבשואל מדעת שהבעלים מסכימים, וודאי שיש החיסרון של גוזל על מנת לשלם שלא חשיב שהחפץ נכנס לגמרי לרשותו ולכן משואל מדעת אפשר ללמוד לגוזל על מנת לשלם אלא שזה רק מקור על אחד שהוא שומר ולא על אחד שהוא לא שומר וזה בכלל פירכת הגמ' שבבעלים יהיה פטור דהינו כיון שהחיוב לא מצד גזלן אלא מצד שומר ודו"ק

והנה הגמ' אומרת שאי אפשר ללמוד שליחות יד משואל שא"כ בבעלים יהיה פטור ועיין רעק"א שהקשה שא"כ מאיפה יודעים ששואל שלא מדעת חייב דאם לומדים משואל רגיל א"כ שיהיה פטור בבעלים דהרי יש דיו ואם מסברא הוא גזלן א"כ נלמד משם לכל שליחות יד ומה צריך פסוק ולנ"ל א"ש שיש מקום לומר שכל מה שבשואל זה נחשב לקיחה על מקצתו זה רק בשואל מדעת שהבעלים מרשים א"כ ביחס לחפץ אין כאן לקיחה אמנם בשואל שלא מדעת אין זה מקור כלל למקצתו ככולו דשם חשיב שזה לקיחה על הכל וצ"ע