כלים פ_י מ_ו
קטגוריות: ש_ס / נא כלים / כלים עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ / כלים ב_ק

**כלים פ"י מ"ו**

א] **חבית שניקבה וסתמוה שמרים הצילוה,** הר"ש והרא"ש פירשו דסתמא כרבנן דיש צ"פ בפנים, וכ"ה בתוספתא שהביא הר"ש דהך דינא שנוי במחלוקת ר"י ורבנן אם יש צ"פ בפנים, ומבו' דהא דמהניא סתימת השמרים הוא מדין הצלת צ"פ, וכן הוכיחו הרמב"ן והרשב"א בשבת דצ"ו., וכ"ה בתוס' ב"ק דק"ה., עיי"ש.

ב] אך בפירש"י ב"ק דק"ה. פירשה בחבית שנתנוה ע"פ ארובה וטומאה בבית, דכל שסתמוה שמרים ה"ה מצלת על העלי' כולה מלבא בה שום טומאה, ובפירש"י בכת"י, שהובא בס' שנו"ס שם, ועי' תוס' שם שמבו' שכ"ה גירסתם בד' רש"י וכ"נ בד' הרשב"א שם והרמב"ן בשבת שם, (אך בד' ר"ת בשו"ת ספה"י סימן צ"ג, נ' דגריס בד' רש"י כגיר' שלפנינו), הוסיף לפרש דניקבה בכונס משקה שטומאה בוקעת ועולה לב"ש כדאית להו ולב"ה כדאית להו כדתנן באהלות פ"ה.

והנה בטעם שהוצרך רש"י להעמידה בכה"ג, נ' מד' הרמב"ן בשבת שם, דהוא משום דאזיל לטעמי' דס"ל בשבת שם דכלי גדול שניקב בפחות מרובו מציל בצ"פ אף בשלא סתם הנקב, אשר לפ"ז קשיא דמ"ט הכא בעי לסתום הנקב, ואם איירי בשניקב רובו היאך השמרים סותמין רובה של חבית, וע"כ הוצרך לפרשה בחבית שע"ג ארובה, דכל שניקבה ככונס משקה ה"ה טמאה, וכדתנן באהלות פ"ה, עיי"ש בדבריו, ואמנם לא נתפרש לן הטעם בזה, דמ"ש כלי המונח ע"ג ארובה, שטומאה נכנסת לתוכו בנקב ככונס משקה, מכלי המונח באהל המת, שאין טומאת נכנסת לתוכו אלא דרך פתח,[[1]](#footnote-2) וכבר הקשו כן התוס' בב"ק שם על שיטת רש"י, דממתניתין דאהלות חזינן דטומאה נכנסת לקדירה בנקב ככונס משקה, וכנראה דע"ז הוא שפירש"י לטעמא דטומאה בוקעת ועולה, דמשו"ז הוא דטומאה נכנסת אף דרך נקב, וצ"ב, שו"ר בפי' הנצי"ב לספרי פר' חוקת שפירש דטעמא דרש"י הוא דרק בכלי המוקף צ"פ נאמר דינא שאין טומאה נכנסת לו דרך נקב, דקרא דוכל כלי פתוח דדרשי' מינה דאין טומאה נכנסת דרך נקב, הוא בכלי המוקף צ"פ, עיי"ש.[[2]](#footnote-3)

ג] ובחי' הראב"ד שם פי' מתחילה לדינא דרבא התם, דהצילה באהל המת בין ב' בתים בחלון שביניהם או בארובה שבין בית לעלי' ופי' לחוץ, שאם היתה נקובה טפח הטומאה עולה שם,[[3]](#footnote-4) ואם סתמוה שמרים ה"ה כסתומה ונעשו השמרים כגופה של חרס, ועיי"ש שהק' על פי' זה, שהרי מתני' דהכא דמקשי' מינה התם איירי לגבי צ"פ באהל המת, וא"כ מאי מקשי מינה לרבא, וע"כ פירשה, ז"ל, ולפ"מ שראיתי בתוספתא שאין מציל בצ"פ אלא כלים גמורים, דתניא שברי כ"ח וכו' אין מצילין בצ"פ, יכול אני לפרש המשנה כפשטה לענין צ"פ, לפי שהחבית אפילו גדולה שנקבה במוצ"ר או כלי קטן ברובו וכו', אם סתמוה שמרים והוקפה מפי' צ"פ הצילה אוכלין שבתוכה מאהל המת, שהסתימה עשאה כלי וכו', עכ"ל, ומבו' בדבריו, דהא דמהניא סתימת השמרים, אי"ז מדין צ"פ, אלא משום שהסתימה עשאה כלי, ואילו ל"ה הסתימה עושה אותה לכלי, ל"ה מהני מדין צ"פ, דהוי שברי כלים שאין מצילין בצ"פ, וצ"ע מהא דתלינן לה בתוספתא בהפלוגתא אם מהני צ"פ מבפנים, ועי' עוד בחי' הריטב"א שבת דצ"ו. שמבו' ג"כ בדבריו דפירשה בשניקבה החבית בענין שאינה מצלת, וע"ז הוא דמהני סתימת השמרים, וע"כ הוא שתמה שם ע"ד הרמב"ן, וצ"ע שהרי איהו גופי' מייתי לעיל מינה לד' התוספתא דתלי לה בדין צ"פ מבפנים, וגם צ"ע מ"ט לא ניח"ל לפרש דאיירי בנקב ככונס משקה, והנידון הוא על סתימה המצלת מדין צ"פ על הנקב, ועי' בדבריו בדצ"ה: שכתב על דין חבית שסתמוה שמרים, דבע"כ איירי שאגף חצי' וסתם החצי השני בשמרים, דאל"כ הרי יש בזה נקב ככונס משקה, עיי"ש, וצ"ע בכונתו ז"ל?.

ד] התוס' בב"ק שם הקשו, בהא דהכא מהני סתימת שמרים, ממש"א בספ"ק דיבמות דחבית של זיתים מגולגלים ב"ש אומרים אין צריכה לינקב ומודים שאם נקבה וסתמוה שמרים שהיא טהורה, ותירצו, דהתם ודאי לענין הכשר מסתמא לא ניחא להו לבעלים במה שיוצא ממנה כיון שנקבה אף על פי שסתמוה שמרים לאו סתימה מעלייתא היא, אבל לענין להציל מטומאה הויא סתימה מעלייתא, עכ"ד, ולכאו' כונתם, דאף דאי"ז סתימה מעלייתא, מ"מ מהניא בתורת צ"פ, ועי' חזו"א סימן י"ג סק"ד שכתב שבזה מיושב גם משה"ק שם בתחילה, בהא דבעי התם באגף חצי', דלמה לא תועיל הסתימה דמ"ל אם לא נקבה מעולם אלא כך ומ"ל שאגף חצי', ולפ"מ שתירצו ניחא, דלא חשיב בסתימת השמרים כלא ניקב מעולם, עכ"ד, אך צ"ע דההיא דאגף חצי' איירי בשאגף בטיט, ובזה שפיר י"ל דהוי כלא ניקב מעולם, ובפי' הראב"ד לעדיות פ"ד דעדויות מ"ו כתב לישב, ז"ל, התם לאו בגלוי דעתא תליא מלתא אלא בסתימה תליא מלתא הלכך כל מידי דסתים מציל. והוא דקאי באפי נפשי'. אבל לענין הכשר כיון שע"י טורח התשמיש נבקעה הסתימה והמשקה אינו מתקיים בה. הא גלי דעתי' דלא בעי לי' למשקה, עכ"ל, ויל"ע אם דבריו אתיין גם למש"כ בב"ק דהא דמהניא סתימת השמרים הוא משום דהסתימה עשאה כלי, דגם לפ"ז י"ל דסגי בסתימת שמרים, כיון דקאי באפי' נפשי', אף שיבקע ע"י טורח התשמיש, וצ"ע.

ה] **שם בר"ש, תניא בתוספתא קבותין של מורייס שגפסן עם השפה ושפתותיהן נראין וכו' אינן מצילין, שכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ,** בחזו"א סימן י"ג סק"ז כתב, דהא דשפתי' נראין אינה מצלת, נראה דאפי' בכלי אבנים כן, דכל הכלים המצילין בצ"פ יליף מכ"ח, וכיון דבכ"ח אינו מציל גם בשאר כלים אינו מציל, תדע שהרי גם באהל השרץ אינו מציל, אף דהכלי אינה מיטמאת מאויר כ"ח, אלא דאי"ז צ"פ כיון שמקצת פי' מגולה, עכ"ד, אמנם לכאו' מד' הר"ש יש ללמוד דכלי שאינו מקב"ט מציל בצ"פ אף שמקצת פיו מגולה, וכמש"נ להלן אות ח', והחזו"א גופי' תברי לגזיזי' שם סק"ח ודן בזה בד' הראב"ד, ועמש"נ בדבריו להלן אות י'.

ובעיקר מש"כ החזו"א, דכל הכלים המצילין בצ"פ יליף מכ"ח, וע"כ כיון דבכ"ח אינו מציל גם בשאר הכלים אינו מציל, לכאו' כ"ז הוא רק לפ"מ שהביא הרמב"ם בפיהמ"ש לעיל מ"א דהא דשאר כלים מצילין ילפי' לה בק"ו מכ"ח, אך הר"ש שם כתב דילפי' לה מדכתיב וכל, ולפ"ז ודאי מסתבר דאף דכ"ח ששפתיו נראין אינו מציל בצ"פ, מ"מ כלים הטהורים ששפתותיהן נראין מצילין בצ"פ, גם במש"כ החזו"א דהא דכה"ג אי"ז מציל, הוא משום דאי"ז צ"פ כיון שמקצת פי' מגולה, עמש"נ לדון להלן אות י'.

ו] **שם, אע"פ שהטיט שוקע לתוכן מלא הזוית,** הר"ש פירש דמלא הזוית הוא מלא כל הריוח של כלי,ונ' בביאורו, דהא דל"מ צ"פ היכא דשפתותיהן נראין, הוא רק בגוונא שכל דפנות הכלי גלויות מעל הצ"פ, דבכה"ג חשיב המקום שמעל הצ"פ כתוך החבית, כיון שהוא בתוך דפנות החבית, וכיון שמקצת התוך מגולה נטמא הכלי ואינו מציל בצ"פ, אך משא"כ היכא שאין כל הדפנות מגולות מעל הצ"פ, מהני הצ"פ לבטל תורת תוך מן המקום הגלוי שמעליו, כיון שאינו תוך כל דפנות החבית, וע"כ אף שמקום זה מגולה, אין הכלי נטמא, וה"ה מציל בצ"פ, וזהו דתניא דכל הא דאינם מצילין הוא רק כשהטיט שוקע לתוכן מלא כל הריוח של הכלי, ואינו מכסה את דפנות הכלי כלל, והא דתניא אע"פ וכו', צ"ל דקמ"ל דאף בשאין הטיט שוקע אלא כ"ש, מ"מ כיון שהוא מלא הריוח של כלי, אינו מציל, ועי' לעיל מ"ג אות ו' שנתבאר ללמוד דין זה מד' הר"ש שם.

והגר"א הגי' דצ"ל מלא הזרת, ומ' דאם הטיט שוקע לתוכן פחות ממלא הזרת ה"ה מצילין, וצ"ב הטעם בזה.

ז] **שם, נתקלפה והזפת שלה עומד ר"י אומר אינה מצלת וחכ"א מצלת,** משמעות ד' התוספתא דהא דלר"י אינה מצלת הוא משום דאין צ"פ מבפנים, וזה כדעת הר"ש והרא"ש לעיל מ"ה, ועמש"נ בזה לעיל שם אות ד'.

ח] **שם, כפישה שנתן בה טיט והשקיע בה את הכלים ר"י אומר אינה מצלת וחכ"א מצלת,** מדסתם הר"ש ולא פירש לבבא זו, מ' דגם בבבא זו טעמא דר' יהודה דאינה מצלת הוא משום שאין צ"פ מבפנים, וכ"כ במי"ט, והיינו דאיירי בשנתן במקצתה טיט ואינו ממלא את הכלי, והוי צ"פ מבפנים, וע"כ ס"ל לר' יהודה דל"מ, אך בחזו"א סימן י"ג סק"ו פירשה בע"א.

והנה אמנם צ"ע בזה, דאם אכן איירי שאין הטיט ממלא את הכלי, א"כ הרי לכו"ע ל"מ, וכדתניא לעיל בקבותין וכו' ששפתותיהן נראין, ונ' מזה דכל הא דל"מ צ"פ היכא ששפתי הכלי נראין, הוא רק בכלי המקב"ט, דכה"ג אינו מציל באהל המת משום שהוא נטמא במקום המגולה, וכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ, אך כלי שאינו מקב"ט מציל אף היכא ששפתי הכלי נראין, ואשר ע"כ כפישה שהיא כלי שאינו מקב"ט וכמו שמצינו באהלות רפי"ח, וגם הראב"ד בהשגות רפכ"ב מטו"מ פירש לכפישה דהכא בשל אבן שאינה מקב"ט, ה"ה מצלת בצ"פ אף ששפתותי' נראין, וז"פ, ועמש"נ בדין זה לעיל אות ה'.

ט] והרמב"ם פכ"ב מטו"מ ה"ב פירשה בע"א, ז"ל, כ"ח שנתן בו טיט עד חציו לא ביטלו, ואם השקיע בו את הכלים מציל, עכ"ל, והראב"ד שם תמה ע"ז, ז"ל, ומ"ש הוא טעות הוא בידו, שהחבית אטומה עד חצי' טמאה היא אינה מצלת ואפילו אטומה כולה טמאה היא והכי איתא בתוספתא, עכ"ל.

ובכס"מ שם כתב בדעת הרמב"ם, דלעולם איירי בשהקיפו צ"פ, ואי"ז דוחק בסתימת ל' הרמב"ם, שהרי ד' הרמב"ם בכל הלכות אלו קיימי אלו כלים מצילין בצ"פ, וע"כ גם הלכה זו היא לומר דכלי זה מציל בצ"פ, אך שפיר י"ל דאי"ז מציל אא"כ הקיפו צ"פ, וכשאר כלים דאיירי בהו הרמב"ם שם, והא דס"ל לר' יהודה דאינו מציל, הוא משום דכיון שנתן בו טיט עד חציו ביטלו מתורת כלי ושוב אינו מציל בצ"פ, דהו"ל כלבינה שבלעה את הטבעת שאינה מצלת, וחכ"א שלא נתבטל מתורת כלי, וע"כ כל שהקיפו צ"פ ה"ה מציל על הכלים המשוקעים בטיט, עכ"ד.

ובחי' הגר"ח שם עמד בזה, דהיאך אפשר שיבטל מתורת כלי, כיון דנשאר בו מלמעלה שיעור כלי שאינו אטום, ומאחר דעצם הכ"ח שם כלי עליו מחמת חציו הפנוי, א"כ הרי ממילא דגם מה שבתוך הטיט ג"כ ניצל, דלא גרע מבלוע בדופני הכלי המוקף צ"פ דג"כ ניצל, ומ"ט דר"י דאינה מצלת, ועיי"ש שכתב בזה דיסוד הצלת צ"פ הוא הצלת תוך, והא דהבלוע במגופה ניצל, הוא דין מחודש, דכל הבלוע בגופו של הכלי ה"ה שייך לתוכו בדין הצלה, וחלה עלי' הצלת תוכו, ולפ"ז זהו דס"ל לר' יהודה בכ"ח שמלאו טיט עד חציו, דהגם דלא בטל מיני' תורת תוך כלל, פקע תורת תוך ממקום הטיט כיון שהוא אטום, וממילא דאין בו דין הצלה, דכל שאינו בכלל התוך אינו ניצל, ול"ד לבלוע במגופה דניצל, דרק הבלוע בגוף הכלי גזה"כ דהוי בכלל תוך הכלי, אך הבלוע בתוך הטיט שאינו בכלל גוף הכלי ואינו בכלל הריבוי דוכל כלי, אינו ניצל, עכ"ד,[[4]](#footnote-5) ועיי"ש שכתב לדקדק מל' הרמב"ם דאם מילאהו כולו בטיט, מודו רבנן דאינו מציל, אף אם הקיפו בצ"פ, והיינו משום דכה"ג בטל מיני' תורת תוך, ומסיק שם דגם לגבי דין קבלת טומאה הוא כן, ועמש"נ בזה לעיל מ"ד אות י"ג.

י] והראב"ד שם פירשה, ז"ל, פי' כפישה כלי של אבן ואינו מקב"ט, ואם נתנה ע"פ החבית ומירח בה את הטיט היתה מצלת כל מה שבתוכה, והוא לא עשה כן אלא שנתן בה טיט וכפה את החבית לתוכה עד ששקע פי' בטיט, ר"י אומר אינה מצלת שאין זה דרך צ"פ וחכ"א מצלת, עכ"ל, ועי' בחזו"א סימן י"ג סק"ח מה שדן בביאור ד' הראב"ד.

אמנם לכאו' ממה שהוצרך הראב"ד לפרש דכפישה היא כלי של אבן שאינו מקב"ט, נראה דס"ל דלא מצינו לדון דהטיט בפנ"ע הוי הצ"פ, וי"ל דהוא משום דכשלוקח הכפישה נופל הטיט, וכמש"כ החזו"א שם, אלא הכפישה הויא הצ"פ, וכאשר כן מ' מלישנא ד"מצלת", ובזה הוא דפליגי ר"י ורבנן, דלר"י אינה מצלת משום דאי"ז דרך צ"פ, ולרבנן ה"ה מצלת, ויתכן דאזלי לטעמייהו בדין צ"פ מבפנים, דגם התם י"ל דהא דאינה מצלת הוא משום דאי"ז דרך צ"פ ואי"ז מבטל תורת פתח, ורבנן דפליגי ס"ל דכל דאויר הכלי סתום מהני, ועמש"נ כעי"ז לעיל מ"ד אות ד'.

ובחזו"א שם כתב דאי נימא דהכפישה הויא הצ"פ, מבו' מזה דכלי אבנים נעשין צ"פ אף ששפתותיהן נראין, ודלא כמש"כ שם סק"ז, אך לכאו' י"ל, דאף אם כלי אבנים ששפתותיהן נראין אין מצילין בצ"פ, משום דילפי' להו מכ"ח, וכל שאינו מציל בכ"ח אינו מציל בשאר כלים, אך הכא דהחבית היא הכלי המציל, והכפישה הויא הצ"פ, הרי דזה אינו נלמד כלל מכ"ח, וע"כ כיון שהכפישה אינה מקבלת טומאה ה"ה מצלת.

ואמנם לפ"ז, הרי מהא דאם היתה הכפישה כלי המקב"ט ל"ה נעשית צ"פ בכה"ג ששפתי' נראין, וכמבו' ג"כ בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"ד, (עכ"פ לדעת הרמב"ם דמהני צ"פ על גביו), וכמש"נ שם אות י"א, הרי מבו' דהא דכלי ששפתיו נראין אינו מציל בצ"פ באהל המת, לאו היינו משום דאי"ז צורת צ"פ, שהרי בכלי אבנים כה"ג הוי זה צ"פ מעליא, אלא הוא משום דבאהל המת ה"ה נטמא ואינו מציל, ודינא הוא דכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ, ולפ"ז ודאי מסתברא מילתא דכלי אבנים מצילין בצ"פ אף ששפתותיהן נראין.

יא] **כפאה ע"פ החבית ומירח שפתותי' עם דפנות החבית מצלת וכו', ריבר"י עד מה שבחבית אינה מצלת עד שימרח עם השפה,** הר"ש פירשה דאיירי בשכנוסין דפנות החבית בדפנות הכפישה, ולפ"ז דמי להא דתניא בתוספתא שהביא הר"ש לעיל מ"ד בקדירה שכפאה ע"פ החבית ומירח שפתותי' עם דפנות החבית דמצלת, ופירש הר"ש שם דהויא ההצלה מכח הקדירה שמירח שפתותי', ולא מכח החבית, שהרי אין צ"פ ע"פ החבית, דבעי' צ"פ עליו ולא צ"פ על גביו, וה"נ הכא ל"מ החבית להציל, כיון שאין צ"פ על פי', אלא הויא ההצלה מכח הכפישה שמירח שפתותי', וע"כ הוא דפליג ריבר"י וס"ל דאינה מצלת, ולכאו' פליג גם על דינא דהתוספתא לעיל, וכ"כ במי"ט ובחזו"א סימן י"ג סק"ו, (ומש"כ במי"ט דגם דינא דקבותים של מורסיים שהיו שפתותיהן נראין, תליא בהך פלוגתא, צ"ב).

ובטעמא דריבר"י נראה, דהנה כבר נת' לעיל מ"ד אות ט', דהא דכה"ג היא מצלת על מה שבתוך החבית, אף שאי"ז בתוך הכפישה המצלת, שהרי מ' דאירי שאין הכפישה מגעת עד שולי החבית, הוא משום דאף הנמצא באויר המגופה למעלה מן הכלי המציל, חשיב כתוך הכלי לינצל בהצלת הכלי, וכמש"נ כן לעיל פ"ט מ"א אות ט"ז ללמוד מד' הר"ש שם, וע"כ הכא דהויא החבית כמגופת הכפישה, ניצול מה שבתוכה, וכנראה דע"ז הוא דפליג ריבר"י, וס"ל דאויר המגופה הוי תוך לעצמו, ואינו ניצל בהצלת הכלי.

והנה לפ"ז הי' מקום לדון, דהגם דמה שבתוך החבית אינו ניצל, מ"מ החבית עצמה ניצלת ואינה נטמאת, דהצלת הצ"פ חיילא על המגופה, דומיא דהא דהבלוע במגופה ניצל, אך בל' הר"ש שכתב דקסבר ריבר"י "דחבית" טמאה, מבו' דפליג ריבר"י גם על דין המגופה עצמה, דכל שהיא כלי ומקבלת טומאה, אינה ניצלת בהצלת החבית, ובעי' שיהא עלי' עצמה צ"פ, והיינו דהגם דהבלוע באויר המגופה הוא טפל לחבית וניצל בהצלת החבית, מ"מ המגופה עצמה אינה ניצלת אלא מכח צ"פ דילה, ואשר ע"כ הכא דהחבית שהיא המגופה אין לה צ"פ דהוי צ"פ על גבה, ה"ה טמאה, ועפי"ז כתב הר"ש בכת"י, דה"ה דכה"ג אינה מצלת על מה שבתוך הכפישה, שהרי אם היתה באהל המת היתה טמאה ול"ה מצלת, וכל שאינו מציל באהל המת אינו מציל באהל השרץ.

?הגר"א בזר זהב פירשה להיפך, וצ"ע שהרי בכה"ג דמי לדינא דרישא דקבותים וכו', אך ל' הגר"א מ' דמירח עד שפת הכלי, ואך לא מירח מעל השפה, ולפ"ז ניחא.

1. והנה אמנם בהא דהחבית מצלת על העלי', י"ל דכל שניקבה ככונס משקה תו לא חשיב פתח העלי' כסתום כולו, וכיון שלא ביטל החבית שם, אינה מצלת אלא בשסתם כל הארובה, וכ"ה בחי' הרשב"א שם, אך בפירש"י הרי מבו' דאיירי אף לגבי ההצלה על החבית עצמה, וכאשר כן תנן באהלות פ"ה מ"ב, ובזה קשיא, דמ"ש מכלי המונח באהל המת דאין טומאה נכנסת לו דרך נקב. [↑](#footnote-ref-2)
2. ויש להוסיף, דהנה בפשוטו הי' נראה דגם לפ"ד רש"י הא דמהניא סתימת השמרים שלא תיכנס טומאה לקדירה הוא מדין צ"פ, וזהו דתלי לה בתוספתא בהפלוגתא אם יש צ"פ מבפנים, אך בחי' הרמב"ן שם הק' ע"ד רש"י מתוספתא זו דמבו' דאיירי בצ"פ, ונ' מדבריו, דהא דבקדירה שע"ג ארובה נכנסת הטומאה דרך הנקב דין אחר הוא, והא דמהניא סתימת השמרים הוא מדין חציצה, ואי"ז מדין צ"פ, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-3)
3. והא דבנקב בפחות מטפח אין הטומאה נכנסת, מבו' בד' הראב"ד שם, דהגם דלחבית עצמה נכנסת טומאה אף בנקב פחות מכך, מ"מ ליכנס טומאה לבית אחר או לעלי', כל שאין בנקב פו"ט, אין טומאה נכנסת, ועיי"ש שהק' דמ"מ כיון שהקדירה עצמה נטמאת, הו"ל כלי טמא ואין כלי טמא חוצץ, ותירץ דאיירי בשניקבה במקום אחר כמוצ"ר שאינה ראוי' עוד לקבל טומאה, ומה שהצריך שתינקב כמוצ"ר, הוא בחבית המיוחדת לרימונים, ומחודש בדבריו דמ"מ טומאה נכנסת לה אף בנקב מועט, וצ"ב, עכ"ד, ובעיקר מה שנקט דכיון דטומאה נכנסת לחבית בנקב זה, שוב ל"מ להציל, ולא אמרי' דאדרבה כיון שאין טומאה נכנסת לבית אחר או לעלי' בפחות מפו"ט, אף אינה נכנסת לכלי זה, ול"ה כלי טמא, הוא מתבאר למש"כ בקה"י סימן ב', והבאנו דבריו לעיל פ"ט מ"ח אות ל"ה. [↑](#footnote-ref-4)
4. והנה בל' הרמב"ם מ', דגם לדעת ר' יהודה רק הכלים שבתוך הטיט אינם ניצולין, אך הכלים שבחצי העליון ניצלים, וכ"ה בד' הגר"ח שם, ועמש"נ לעיל פ"ט מ"א אות כ"ה ללמוד מזה, דאף כה"ג דליכא חציצה בין תוך הכלי הניצל בצ"פ, לבין מקום אחר שנכנסת הטומאה לתוכו, מ"מ ה"ז ניצל, ועיי"ש מש"נ בטעמא דמילתא, וצ"ע דאחר שהחצי התחתון לי"ב להצלת צ"פ והטומאה נכנסת לתוכו, בדין שיטמא הכלי במקום זה, והוי כלי טמא שאינו מציל, ולמש"כ הגר"ח אח"כ דכל כה"ג דלא חשיב כתוך להצלת צ"פ, גם אי"ז תוך לקבלת טומאה, ניחא, אך למש"כ בתחילה דחשיב כתוך לקבלת טומאה, קשיא, וצ"ל דהגם דלא חיילא הצלת הצ"פ על אויר החצי התחתון, מ"מ הכלי עצמו ניצול גם בחציו התחתון, וצ"ב. [↑](#footnote-ref-5)