מיטב - אכל כחושה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / ארבעה אבות

בס''ד

מיטב

אכלה כחושה משלם שמינה

מבואר ברמב''ן וברשב''א דרק אם לפי מדה משלם שייך ס''ד דאכל כחושה משלם שמינה, וצ''ע הא שמינה הוא מדה יותר מכחושה, ואינו רק יותר דמים, ואילו שמינה היה אותו גודל, אלא משובח יותר ניחא, אך לשון כחושה ושמינה משמע יותר גדול.

א. יש לבאר על פי המבואר להלן דגזל בהמה שמינה והוכחשה אומר לו הרי שלך לפניך, אע''פ שגזל בהמה השוקלת אלף קילו, וכעת מחזיר לו רק חמש מאות קילו בשר, וע''כ דהגזילה מתייחסת לחפץ, וא''א שגזל בשר, וכיון שמחזיר בהמה שגזל, פסקה הגזילה מהבהמה שגזל, וכן מבואר בתוס' דזהו ענינו של שינוי באתנן דהוי חפץ אחר, ומבואר דחל האיסור על החפץ, ולא על החומר, ועי' חזו''א סי' י''ג דכל מזיק הוא על החפץ ונחשב שא''א לתקנו משום דהוי פנים חדשות.

ב. הנה פשוט שהגוזל בהמה השוקלת אלף קילו, ונאנסה הבהמה אין יכול להחזיר בהמה השוקלת חמש מאות קילו אף אילו היה הדין לשלם במדה ולא בדמים, משום שאע''פ שחייב מדה, יש צורה לבהמה, ורק אם יחזיר כעין שגזל הרי זה נחשב תשלום למה גזל, ורק בהרי שלך לפניך שמפסיק לגזול, מכיון שפסק הגזילה בגוף החפץ, ממילא אין עוד חיוב, כי מעולם לא חל חיוב על הגודל בנפרד.

ג. והנה לס''ד התחדש במיטב לשלם ביפה, אך לא התחדש לשלם יותר, ואילו היה החיוב בדמים, לשלם דמי שמינה הוא יותר דמים, ונמצא ששילם י' במקום ט', וזה אינו מיטב, אלא יותר ממה שחייב, ואילו היה דין לשלם ב' פירות עבור פרי אחד, היה זה יותר מדה, ולא היה נחשב רק מיטב, אך כיון שמשלם פרי אחד עבור פרי אחד, אלא שמשלם שמינה, אחר שהתבאר שהיחס לא לחומר אלא לחפץ, מה שמשלם יותר במשקל או בגודל אינו נחשב לשלם ב' במקום אחד, משום שהיחס לחפץ, ואמנם יש בחפץ צורות, יש גדולים וקטנים, אך זהו גופא דין מיטב לשלם ביפה, ואמנם נחשב יותר ממה שחייב, אך אינו נחשב כמשלם י' במקום ט', מכיון שסוף סוף משלם אחד עבור אחד, ואמנם היה יכול לשלם בקטן יותר, אך מדין מיטב צריך לשלם בגדול יותר, וזהו דין מיטב, ואינו קנס לשלם ב' במקום א', אלא לשלם את האחד בצורה טובה יותר, וזה שייך רק אם חיובו מדה, אך אם חיובו דמים שילם י' במקום ט', ורק משום שחיובו מדה, אין התייחסות לדמים, וחייב פרי במקום פרי, וכל שלא חייבנוהו ב' פירות עבור פרי אחד, אינו קנס, ואמנם הוא יותר ממה שהזיק, אך אינו יותר ''במספר'' וכל כה''ג אינו קנס.

דהיינו דהאוכל כחושה ושילם שמינה, אין שום חלק ממה שנתן מתנה, דהרי חייב לתת פרי בעד פרי, ויכול להיפטר בכחושה כמו שאכל, אך כששלים בשמינה, לא נתן כלל מתנה, משא''כ באכל שמינה, חייב לתת פרי כפי הגודל שאכל - לא משום שחייב כמשקל מה שאכל, דכנ''ל אין המזיק אלא על הפרי, אך אכתי אכל פרי גדול, וכמו הגוזל שור וחתך רגל דאומר לו הרש''ל, אפילו הכי כשמחזיר שור אחר, אין יכול להחזיר שור בלר רגל, אע''פ שלא גזל רגלים, גזל שור עם רגלים, וחייב שור עם רגלים -.

ברש''י מבואר שחייב ערוגה שיש בו יותר פירות, י''ל שהמדה אינו משקל וכנ''ל, וגם לא פרי, אלא ערוגה, ערוגה כנגד ערוגה.

לפי''ז בתשלומי תרומה להך גיסא דחיובו מידה, אם אכל ערוגה כחושה ושילם בשמינה, נעשית כולו תרומה, ואינו נחשב שהפריש יותר מהמחוייב.

ד. רב אידי בר אבין העמיד שהיה ספק, ויש לבאר דסברתו שבמקום ספק יש דין לשלם מיטב, ודין מיטב נאמר שלא יהיה מצב שיפסיד הניזק, ולכן אמרה התורה בכה''ג דין מיטב, ורק דין מיטב, שבזה אע''פ שהזיק רק כחושה לא נחשב שקנסוהו כששילם שמינה וכנ''ל, אך אם יש ספק אם הזיק פרי אחד או שנים לא אמרה התורה שישלם יותר.

ה. הריטב''א בגיטין כתב להדיא דס''ד דקנסוהו כמו שקנסו גזלן בכפל, והריטב''א לא הזכיר מדה, דכיון דהוי קנס, אף אם לפי דמים קנסוהו, ועי' גיטין נ''ט ב' דמיטב הוא בכדי שלא יזיקו, ולא בכדי שיקבל הניזק, וניחא דהוי קנס, משא''כ הרמב''ן והרשב''א נקטו שאינו קנס - ואף אם הטעם שלא יזיק והוי קנס, הקנס היה לשלם את מה שחייב בצורה טובה יותר ולא יותר ממה שהזיק - ולכן הוצרכו לומר שאינו יותר ממה שהזיק, אלא הוא רק תשלום בצורה טובה יותר וכנ''ל שקנס הוא רק לשלם ב' במקום אחד, ולא לשלם שמינה במקום כחושה.

ו. לדעת הריטב''א דהוי קנס, יש לדון אם יהיה הדין דמודה בקנס פטור, ואולי מודה בקנס פטור רק כשלא חל החיוב, וכאן שחיוב מזיק חל, ממילא חל גם מיטב, משום שאינו דין בפנ''ע שנאמר שחל רק ע''י ב''ד.

ז. לדעת הריטב''א לכא' המזיק באונס, או בפקו''נ, או פותקין ביבותיהן לא יתחייב מיטב, דאין מקום לקנוס בכה''ג, וצ''ע.

ח. לדעת הריטב''א ניחא דלא ס''ד עידית דניזק בדעת ר''י, משום שקנס הוא ואין שום טעם שישלם במיטב דניזק, אלא או בדמזיק, או כפי הערוגה שאכל, ובמסקנא שאינו קנס, ניחא דמיטב תלוי בשל ניזק, דכוונת התורה שהניזק יקבל ולא שהמזיק יתן, ולכן תלוי דרגת המיטב במוסגים של הניזק.

במח' הרא''ש והריטב''א

יש לדון מדוע לדעת הרא''ש אין יכול לשלם בבינונית, ולקיים בכך דין מיטב דניזק, דהרי בכלל מאתים מנה, יש שפירשו דכיון שלא חל זכות לניזק בבינונית, ומדין מיטב צריך לחול לו זכות, א''כ אחר שגילתה התורה שמיטב דמזיק הוא גם מיטב, ע''כ חל זכות לניזק במיטב דמזיק, ולכן שוב אינו יכול לדחותו, ולכא' כל זה נכון רק אם חל שעבוד נכסים מדין מיטב, אך אם אינו אלא שעבוד הגוף או חיוב וכד', א''כ חל החיוב, ומה שא''א לבצעו אינו סיבה שיחול עוד דין.

החייב מאה, ויש לו רק מאתים, אף אי נימא דחייב מאתים, י''ל דהכא שאני, משום שמיטב אינו שעבוד הגוף אלא רק שעבוד נכסים, ועל יותר ממיטב לא חל שיעבוד, וממילא אין דין מיטב, ולכן צריך אהני קרא לחדש שיש גם דין מיטב דמזיק, דהיינו דאלמלא קרא אין משמעות למיטב דמזיק, אלא רק למיטב דניזק, וגלי קרא דיש שם מיטב בתרוייהו.

אם הוא שעבוד נכסים גרידא, א''כ לכא' אינו חל אלא בשעת הנזק, וא''כ אפילו אי אזלינן בתר עידית דניזק, ולא היה לו ואח''כ קנה לא יתחייב לשלם כעידית דניזק, אולם יש לדון דיש כל רגע סיבה לדין מיטב, החיוב תשלומין של נזקין הוא סיבה שיחול חיוב מיטב.

יש לעיין היכא שיש למזיק עידית שהוא פחות מעידית דניזק, האם בלא אהני קרא היה חייב עידית דידיה, או דבלאו הכי כיון שאנו עידית דניזק א''צ להביא הקרוב ביותר, וא''כ אף על כך צריך אהני קרא, ויש לעיין היכא שקנה אח''כ כעידית דניזק, האם חייב כעידית דניזק, להך גיסא ברעק''א דאזלינן בתר שעת ההזק, ולכא' אם חל שעה''ג על עידית דניזק, ודאי חייב גם אם קנה גם אח''כ.