4  מ_מ תערובות - ע_ז
קטגוריות: ש_ס / לז עבודה זרה / עבודה זרה - הרב משה חדש

##### **בס"ד חורף התש"פ**

# מראי מקומות עניני תערובות במס' עבודה זרה

**בתר שמא או בתר טעמא [ללמוד עד סוף העמוד עם הסוגיא דתבלין]**

**לענין איסורים דמב"מ בטל ברוב ובאינו מינו תלוי בנו"ט - עי' רמ"א סי' צ"ח ס"ב ש"ך ובהגר"א שם וע"ע פר"ח שם וחוו"ד שם ג'.**

**חמרא חדתי בענבי חד טעמא נינהו - עי' ט"ז בדף האחרון [בסו"ס קי"א] ופמ"ג פתיחה לתערובות ח"א פ"ב דאין טעמם שוה ממש.**

**שאור בעיסה אי חשיב מין במינו, עי' רמב"ן ותורי"ד במהדו"ק ומהדות"ל.**

**סוגיא דתבלין - ג' שמות - עי' רש"י ותוס' וכן פליגי הרמב"ם והראב"ד מאכ"ס פט"ז הט"ו ועי' עוד ברמב"ן בארוכה. עי' עוד גמ' שבת פ"ט ע"ב ותוס' שם.**

**לרבא דמוקי למתני' דתבלין כר"מ לכאורה להלכה לא קי"ל כהך משנה ועי' רמב"ם שם וכס"מ ולח"מ שם ופר"ח צ"ח ז'.**

**גמ' חמרא חדתא בענבי אביי אמר במשהו בתר טעמא אזלינן אידי ואידי חד טעמא הוא, הו"ל מין במינו ומב"מ במשהו, רבא אמר בנו"ט בתר שמא אזלינן וכו'.** וכן לענין חומץ בחומץ שכר לרבא הוי מב"מ, וקי"ל כרבא דבתר שמא אזלינן וכמש"כ הרי"ף, וכ"כ הרמ"א סי' צ"ח. והרמב"ם פט"ז הל' ל"ה כתב כרבא וכ"כ בהל' י"ד שם לענין חמירא דחטי ודשערי דהואיל ושם שניהן שוה הוי מב"מ אך צ"ע מה שסיים שם ומצטרפין לחמץ בעיסה של חטין אם היה טעם שניהן טעם חטין. ועי' לח"מ שם וצ"ל דאף דהוי מין אחד אין אוסרים אלא אם טעמם דומה לטעם העיסה, וצ"ע.

ובהא דאמרינן מין במינו במשהו כתב רש"י דלאו הילכתא היא אלא אפי' מב"מ בנו"ט חוץ מיין נסך, אמנם רש"י בחולין דף ק"ט כתב דהלכה כר"י דמין במינו במשהו והוכיח כן גם מסוגיין וכ"כ רש"י בפסחים דף ל'. והתוס' שם דף צ"ז דחו דהכא מיירי ביי"נ ובטבל דלכו"ע איסורו במשהו. ועי' תורי"ד דף ע"ג דבמהדו"ק כתב כרש"י אך במהדו"ב הביא מספר הישר סי' תע"א דהכא מיירי רק בטבל ויי"נ והכריח כן מדאיפלגו ביין וכן בחמירא דחטי דמיירי בטבל והריטב"א הוסיף דמיירי בשביעית ולא בשאר דברים. וצ"ע אמאי לא פירש רש"י כן, [ויש שתי' דגירסת רש"י דכל מין במינו במשהו ומשמע בכל איסורים. וצ"ע]. וכבר תמה בזה הרעק"א ועי"ש דרש"י פירש דחמיא דחטי קאי בתרומה ולהלכה אין אוסר אלא בק' והקשה אמאי לא פי' דקאי בטבל [אמנם בסה"י כתב דתרומה נמי דינה כטבל וצ"ע].

ועי' באור גדול סי' ס' דבטבל דאיסורו משום דכהתירו כך איסורו בזה ודאי דלא פליגי אביי ורבא דלא חשיב מינו אלא אם הוא אותו דבר ממש שהיה יכול להוציאו ממנו, דעל זה ילפינן דאם נפל לתוכו אוסר כהתירו. והיינו דלא תלוי במינו אלא באותו דבר. ולפי"ז א"ש דלא פרש"י דמיירי בטבל דבזה לא שייך פלוגתא אי בתר שמא או טעמא [מכתבי הגרר"ש] ושו"ר בחי' חת"ס שתי' כן. והנה הריטב"א פי' עוד דמיירי בדבר שיש לו מתירין דאוסר במשהו, אבל לרש"י י"ל דס"ל דבזה גם באינו מינו אוסר במשהו.

**שאור בעיסה אם הוא מין במינו**

עי' רמב"ן שהביא מהמשנה בערלה פ"ב שאור ועיסה חשיב מין במינו, והקשה דהא לא שוו בשמא ולא בטעמא ותי' דהעיסה אי משהה לה מחמצת ונעשית שאור ולהכי הוי מב"מ, והו"ד בר"ן. והקשה רעק"א בגלהש"ס בע"ב דא"כ גם חלא וחמרא הוי מב"מ. ועי' חזו"א סי' כ"ו דכל עיסה סופה להחמיץ אבל יין אינו מחמיץ לעולם ור"ל שרק אם מונח במקום שאינו שמור הרי הוא מחמיץ, ואמנם לפי"ז כתב דחמרא עתיקא וחדתא הוי מב"מ. ועי' חת"ס.

אכן באו"ז סי רנ"ג הביא בשם רשב"ם דשאור בעיסה הוי מין בשאינו מינו וכ"כ המרדכי פ"ב וכ"כ בתורי"ד במהדו"ק. והפר"ח הקשה מהמשנה הנ"ל, וכבר עמד בזה בתורי"ד שם וכתב דהא דתנן דהוי מין במינו הוא רק לענין דאינו בטל בפחות מאחד ומאה דלענין זה חשיב כמין במינו כיון דשניהם מין חטים. אולם במהדות"ל חזר בו ופי' דגם לענין דאוסר במשהו חשיב מב"מ כיון שהשאור עשוי ליתנו לתוך העיסה. וצ"ב למהדו"ק אמאי לענין דבטל באחד ומאה חשיב מב"מ **מפני ששניהם מין חטים**. וצ"ל כמש"כ באור גדול דחומרא דתרומה לא בטלה אלא באחד ומאה הוא משום דכהתירו כך איסורו, וכל שמפרישין מזה ע"ז אמרינן כהתירו כך איסורו, ושאור ועיסה כיון דשניהם מין חטין מפרישין מזע"ז. וע"ע ברמב"ן דף ע"ד די"מ דמין במינו במשהו הוא רק בלח אבל ביבש שיעורו בנו"ט או בשישים והוכיחו כן מתרומה דעולה באחד ומאה ולא אוסר במשהו וע"כ משום דמיירי ביבש. והרמב"ן דחה משאור בעיסה דמיירי אף ביבש ואפי"ה אין אוסר במשהו. ולהתורי"ד א"ש דהתם לענין איסור משהו חשיב מבשא"מ. [מכתבי הגרר"ש שליט"א].

**מין באינו מינו שאסור בנו"ט אם תלוי בשמא או בטעמא**

הרמ"א בסי' צ"ח ס"ב הביא דינא דרבא לענין שאר איסורי התורה דנקטינן להלכה דמין במינו בטל ברוב ומין בשאינו מינו בנותן טעם. וע"ז כתב דלענין מין במינו אזלינן בתר שמא ולא אזלינן בתר טעמא והיינו דהא דבאינו מינו חמור שאוסר מה"ת בנו"ט תלוי בשמא. ונמצא דאף דטעמם שוה מ"מ אם חלוקים בשמם אינו בטל ברוב אלא שיעורו בנו"ט. וצ"ל דכוונתו שמשערים שאם היה טעמם שונה היה ניכר הטעם אסור אף שעכשיו אין הטעם ניכר. אך הש"ך תמה ע"ז דבדין נותן טעם ודאי דאין תלוי אם הוא מינו או לא אלא תלוי בטעמא דהאיסור משום דניכר בטעמו וזה רק אם חלוקים בטעמם. ורק באסורי משהו דהחמירו במינו התם קאמר רבא דתלוי בשמא. והיינו דקשה על הרמ"א בתרתי דאף אם שוים בשמא וחשיבי מין במינו מ"מ הרי האיסור ניכר בטעמו וגם להיפך קשה דאי חלוקים בשמא ושוים דטעמא מה איכפ"ל דחשיב מין בשא"מ הרי סו"ס אין טעמו ניכר. ועי' פר"ח שהאריך בזה והכריח כהש"ך וכן הסכים בבהגר"א.

ועי' בט"ז בדף האחרון [נד' אחר סי' קי"א] דמיישב דעת הרמ"א דאף דאין חלוק בטעמו מ"מ מיירי באופן שהטעם נרגש בה דאפי' בשר בבשר דהכל טעם אחד מ"מ יש חילוק בטעמים ואפשר להכיר בתערובת אם הטעם הוא מהבשר האסור או המותר. וכן חמרא חדתי בעינבי ודאי לא הוי ממש טעם אחד אלא מין טעם אחד הם [וכ"כ בפמ"ג פתיחה לתערובות ח"א פ"ב]. וכעי"ז צידד הפמ"ג שפ"ד ו' שגם הרמ"א מיירי בחלוקים בטעמם אלא דבעינן נמי דחלוקים בשמא. אך זה מיישב רק קושיא חדא דכשחלוקים בשמם איך אוסר בנו"ט הרי אינו נו"ט. [ולזה תי' הט"ז דהטעם נרגש או כהפמ"ג דמיירי בחלוקים גם בטעמא]. אבל לאידך גיסא קשה מה איכפ"ל דחשיבי מין במינו דמ"מ יאסר כיון דנרגש בטעמו. וע"כ צ"ל דאף דנרגש הטעם מ"מ לא נאסר מה"ת אלא מין באינו מינו, והיינו דאין האיסור משום דניכר אלא שדין תורה הוא דמין בשא"מ אינו בטל כשנותן טעם. [וזה כעין החו"ד בסמוך]. ומ"מ לדינא כתב הפמ"ג שגם בזה נקטינן דלא כהרמ"א אלא הכל תלוי רק בטעם.

ובחוו"ד שם ס"ק ג' נקט כהרמ"א ותו"ד דהא דמין בא"מ אוסר אינו משום הרגשת הטעם אלא דילפינן מקרא דמין בא"מ אינו בטל ברוב וביטולו בשישים דילפינן מזרוע בשלה עי' חולין צ"ט, ועי' עוד שם שהאריך ביסוד דין טעכ"ע. וע"ע באוסף חידו"ת מהגר"א קוטלר סי' כ"ט - ל' שהוסיף דבאמת גם כשניכר בטעמו הרי אין ניכר בפ"ע אלא כל התערובת ניכר בה הטעם ואין זה סברא שלא יבטל אלא רק לאסור התערובת. ועי"ש עוד שהאריך בזה **ואכמ"ל**.

והנה מהט"ז מתבאר דאף דחלוקים קצת בטעם עדיין חשיב מין במינו ואינו אוסר, ולכאורה להחולקים על הרמ"א אינו כן וכ"מ בחוו"ד שם ועי' שו"ת חת"ס יו"ד סי' פ"ז. אמנם הביאו דבפר"ח אף שחולק על הרמ"א כתב דבעינן שינוי גמור ליחשב מין בשא"מ. וכ"כ הנו"ב או"ח תנינא סי' ס"ו בשם הפרי תואר.

**נטל"פ בדבר האסור במשהו [עיקר הנידון שייך לסוגיא דנטל"פ]**

בתוס' ד"ה מכלל הביאו די"מ דבאיסור משהו אף נטל"פ אסור דלא גרע ממשהו שאסור אף שהטעם בטל, והתוס' דחו דבמין במינו אין הטעם בטל כלל כיון שהטעם שוה אבל לפגם בטל. וכעי"ז ברא"ש דמב"מ אינו פוגם ולא בטל, וצ"ע דזה א"ש לאביי דמב"מ תלוי בטעמא אבל לרבא דתלוי בשמא הרי אין טעמם שוה ואין מחזקו, ועי' בגלה"ש שהקשה כעי"ז דדחית התוס' א"ש בפי' הגמ' דקאי אליבא דאביי דתלוי בטעמא ולזה כתבו דכיון דאיסור משהו מיירי במב"מ דטעמם שוה משא"כ בנטל"פ דאין טעמם שוה לא הוי מב"מ [והא דפי' הרעק"א דכיון שטעמן שוה משוי לה מב"מ משא"כ בנטל"פ, לכאורה כוונת התוס' לעיקר ההיתר דנטל"פ שהוא משום דליכא טעם וע"ז כתבו דבטעמן שוה אף באלף חשיב טעם] אבל למאי דקי"ל כרבא דתלוי בשמא הרי נטל"פ מיירי אף במב"מ דאף דאין טעמם שוה מ"מ הוי מב"מ מחמת דשוה בשמא ואסור במשהו, וצ"ע. ואולי י"ל דמש"כ תוס' דהטעם שוה עיקר הכוונה דכיון שהוא מינו הוא מחזקו כסברת הר"ן בנדרים נ"ב דיסוד ביטול שהוא מחלישו הוא רק במה שהם חלוקים במין אבל בשוים במינם הרי הוא מעמידו ומחזקו שנעשו כחפצא אחד ואין כאן ביטול, ולאביי תלוי בטעם אבל לרבא תלוי בשם, ואף לרבנן דמב"מ בטל הוא רק כלפי האיסור שבו[[1]](#footnote-1). אך עצ"ע דבנטל"פ נמי לרבא כיון דשוה בשמא הוי מב"מ. והיה אפ"ל דבמב"מ כיון שאין הטעם פגום חשיב שטועם גם אותו ונהנה גם ממנו משא"כ בנטל"פ דפוגם אך א"כ גם אם באינו מינו אסור במשהו חמיר מנטל"פ. וכ"ז נכלל בקושית הרעק"א.

**תבלין**

**בגמ' אמר אביי מנא אמינא לה דבתר טעמא אזלינן דתניא תבלין ב' וג' שמות וכו',** ומייתי ראי' דתלוי בטעמא מדמצטרפין ב' מיני תבלין של איסור לאסור הקדירה ואף דחלוקים בשמם וע"כ משום דשוים בטעמם כדאמר חזקיה. ואף דהתם אין הנידון אם נחשב האיסור וההיתר ב' מינים, אלא לצרף את האוסרים, צ"ל דפשיטא לגמ' דבעינן תורת צירוף בב' הדברים לאסור ההיתר, וזה רק אם נחשבים מין אחד, ומזה למד אביי דכשהם שוים בטעמם חשיבי מין אחד ומצטרפים לאסור.

והאחרונים הקשו מכאן על הש"ך שהרי תבלין אוסר משום נתינת טעם וחזינן דאף בזה לרבא תלוי בשמא וחשיבי ב' מינים עי' בי"מ סי' צ"ח. אמנם למש"נ לכאורה ל"ק דבתבלין אין הנידון אם נחשב מין אחד עם ההיתר אלא אם ב' האיסורים חשיבי מין אחד לצרפם לאסור ובזה תלוי בדין דעלמא אי חשיבי מין אחד או לא, ורק כלפי לאסור את ההיתר אם הוא חלוק בטעמא אוסר אף שהם באמת מין אחד כיון שניכר בטעמו. ושו"ר שכ"כ ביד יהודה סי' צ"ח ס"ק כ"ו [ד"ה אך] וכן נראה בכו"פ שם ס"ק ד' בתירוצו. ובבימ"ד ביארו דקשיא לאחרונים בהא גופא אמאי בעינן שיהיו מין אחד דהא סו"ס כיון שניכר טעם האיסור אינו בטל, אך ג"ז צ"ע דהרי טעם הבא מאיסור והיתר ביחד אינו אוסר דדנים אם האסור לבדו נותן טעם וה"נ ב' מינים כיון שדנים על כל אחד בפ"ע אין טעמו ניכר. ויש להאריך בזה ואכ"מ.

ובחי' חת"ס וכן במשנה ראשונה ערלה פ"ב מ"י ובאחיעזר ח"ב י' תי' דקושית הגמ' מיבש ביבש כפי' התוס' דהיינו מצטרפין דהתם אין תלוי בניכר בטעמו אלא אם הוא מינו, ומזה הוכיח אביי דגם שם מינו תלוי בטעמא. אמנם בפלתי סי' צ"ח דחה פי' זה דבתוס' לא כתבו כן מכח זה אלא רק משום דיוקא דמצטרפין. וע"ע בדברי הגר"ח דסוגיין בדין מתבל ולא בטעכ"ע והתם אינו משום הטעם, ולפי"ז ל"ק.

**בגמ' שם תבלין ב' וג' שמות והן מין אחד** ולפרש"י היינו פלפל לבן ושחור וארוך. אבל התוס' פי' בשם ר"ת וכ"ה ברמב"ן בשם ר"ח דג' שמות היינו ג' איסורים ושפיר משכח"ל ג' מינים ושם אחד דאיסורא. והרמב"ם פט"ז ממאכא"ס הט"ו פי' כרש"י והראב"ד שם פי' כתוס'. והתוס' נתקשו לרש"י דא"כ בסיפא דהוי ג' מינים ושם אחד היכי משכח"ל כיון דשם אחד ממש הוא לא הוי ג' מינים. אמנם רש"י פי' בסיפא דהיינו ג' מינים וג' שמות ולפי"ז שפיר הוי ג' מינים ממש כפלפל וקנמון [וכדעת תוס']. אולם כוונת התוס' להקשות מר"ש דבדברי ר"ש מפורש במשנה שני מינים ושם אחד ומזה נשמע גם לרבנן דמיירי בשם אחד וכ"כ המהרש"א בשבת דף פ"ט, וכ"ה להדיא ברמב"ם [וכן הוכיח הפר"ח]. [וברמב"ן נראה דרבנן מיירי דג' מינים וג' שמות, אבל ר"ש מיירי בשם אחד כדאיתא להדיא וע"ז קשה קושית התוס']. והרמב"ן תי' דמשכח"ל בדלעת מצרית ויונית והרמוצה. וכעי"ז בתוס' שבת דף פ"ט דמשכח"ל בתרי מיני אהלא. אולם הקשו התוס' דמאי מהני דשם אחד נינהו דסו"ס ב' מינים הם ומהיכי תיתי שיצטרפו ובחזו"א סי' כ"ה תמה על דבריהם . ועי' בר"ש בערלה.

וכתב הרמב"ן דלפי' רש"י אף שהם ג' שמות לא הוי חילוק כיון שהוא רק שם לואי ואינם חלוקים בעצם לענין צירוף, ולא עדיפי מחמירא דשערי וחמירא דחטי דלא חשיבי ב' מינים. ומה שהוכיח אביי דאזלינן בתר טעמא אין הראי' מהרישא דכיון דמין אחד אף שהם ג' שמות אין זה אלא שם לואי ולא חשיב שם אחר. [וצ"ב לפי"ז למאי נקטו ג' שמות דכיון דמ"מ חשיב מין אחד מאי קמ"ל דמצטרפין, וכן הקשה הראב"ד על הרמב"ם]. אלא הראי' מהסיפא דקתני ג' מינים מצטרפין אע"ג דחלוקים הם גם בשמות וגם במינים והא דלא מפרשינן דמיירי בשם אחד משום דסתמא קתני מין שלשה, ומשמע דחלוקים בשמותם לגמרי, וכן משמע מרש"י ד"ה תבלין אע"ג דתלתא מיני נינהו **ובשמא נמי לא שוו** והיינו סיפא מין ג' וכו'. אמנם אח"כ כתב הרמב"ן דאיכל"מ דג' שמות דפלפלין הוי חילוק גמור ולא דמי לחמירא דשערי ודחטי דאין אדם קורא להם פלפל סתם. ולפי"ז כתב דהקושיא גם מהרישא, ומבואר לפי"ז שלרבא דאזלינן בתר שמא אע"פ שמין אחד הם תלוי רק בשם ולא במין, דהרי שניהם מין אחד דפלפלין ואפי"ה כיון שזה פלפל לבן וזה שחור דחשיב שם אחר משוי להו ב' מינים. [והעירו דברמב"ם ל"מ הכי שכתב לדינא גם בג' שמות ומין אחד דמצטרפין].

ולפי' התוס' דג' שמות היינו ג' איסורים בפשוטו ודאי דלא קשה על רבא מרישא שהרי ג' שמות היינו רק איסורים נפרדים אבל מהני בהו תורת צירוף כשהם מין אחד, ורק לרש"י דהוי ג' שמות יש לדון דלרבא הוי כמין אחר דלית בהו תורת צירוף. וכן נראה ברמב"ן שהקושיא מהסיפא. אך הריטב"א פי' דלתוס' הקושיא היא מהרישא וצ"ב. ולכאורה הכוונה דכיון דב' איסורים הם משוי לה ב' מינים, אך א"כ גם לאביי יקשה איך מצטרפין ומאי מהני דאיכא טעם אחד משניהם, וע"כ דאף לרבנן דאין מצטרפין ב' איסורים מ"מ אם הם מין אחד שפיר אוסרים בתערובתם, וא"כ גם לרבא הרי הם מין אחד מחמת עצמם. וצ"ל דכיון דהוו איסורים חלוקים מחשיב לה כשם אחר משא"כ לאביי דתלוי בטעם ולא בשם. [ולפי"ז משמע קצת דאין סברת אביי דחילוק הטעם מחשיב לה ל**מין** אחר, דא"כ ה"נ נימא בחילוק איסורים, אלא דסברת אביי היא רק לענין ביטול דמין במינו הוא מחמת הטעם שנמצא בתערובת ההיתר ולא בטל, אך יל"ד דאף דטעם משוי לה מין אחר אבל לרבא דתלוי בשם ב' איסורים נמי חשיבי שמות אחרים ועי'].

ע"ע ברמב"ן שגם מסיפא דמתני' בלאו דברי חזקיה לא קשיא לרבא, דאיכל"מ דאע"פ שג' מינים הם מ"מ שם אחד הם כמו חלא דשיכרא וחלא דחמרא. ורק מדחזקיה מקשינן דפי' דמצטרפין משום דהוו מיני מתיקה וחזינן דטעמא מהני ליחשב כמין אחד. אך הקשה הרמב"ן דגם מחזקיה ל"ק די"ל דמודה דטעם הצירוף משום דהוי שם אחד כנ"ל אלא דבעינן נמי דליהוי מיני מתיקה משום דאל"כ לא הוי נותן טעם, ותי' דאי חשיבי מין אחד מצטרפין משום ששינו טעם הקדירה לשבח, [ולכאורה כוונתו משום דטעם הנוצר משניהם יחד נחשב נותן טעם, ועי' חי' ר"ח הלוי מאכא"ס פי"ד שכתב סברא זו, ועי"ש היטיב].

**גמ' הא מני ר"מ דב' איסורים מצטרפין**, ובפשוטו טעמא דר"מ דמצטרפין לחייב עליהם משום לא תאכל כל תועבה כוונתו דהוי לאו אחד וחשיב איסור אחד, [וכ"כ הגר"ח הל' מעשה הקרבנות פ"י הי"ב]. ולפי"ז צ"ב תי' הגמ' דהא ב' אסורים לר"מ הוא כאיסור אחד לרבנן וא"כ ב' מינים אין מצטרפין.

ולכאורה משמע מזה דבאיסור אחד מצטרפין אף ב' מינים, אך זה א"ש לפר"ת דג' שמות היינו ג' איסורים ואיכל"מ דבאיסור אחד מצטרפין, אבל לרש"י דג' שמות היינו שמות ממש וכולם של ערלה הרי דאף באיסור אחד אין מצרפין ב' מינים, וקשה איך א"ש לר"מ.

וכבר עמד בזה בפלתי סי' צ"ח ד' עי"ש שהביא מהרמב"ם פי"ד ה"ו דאיסור אחד אף ב' מינים מצטרפים [עי' להלן], וכתב שזה מוכרח מסוגיין ותמה על רש"י ותוס' דלא פי' כן, וכוונתו למש"כ התוס' דג' מינים מיירי **באיסור אחד** והרי דאף דפי' ג' שמות היינו ג' איסורים מ"מ מודו לרש"י דב' מינים אף איסור אחד אין מצטרפין ולהנ"ל דבפשוטו לא קשיא על רבא אלא מסיפא מבואר שגם בזה בעינן צירוף. וקשה מאי משני דר"מ היא.

אמנם עי' חזו"א סי' כ"ה ה' שפי' דגם לר"מ חשיבי ב' איסורים אלא דמקרא דתועבה נלמד דמצטרפין, דלוקה משום ערלה או כלאים ולא משום תועבה, וכ"כ בחוו"ד ס"ק ג' בתו"ד. ולפי"ז מאחר דחזינן דלר"מ מצרפין ב' איסורים ה"נ ב' מינים יש בהם תורת צירוף, וכן משמע בלשון הרמב"ן דר"מ היא **דמרבי בצירוף וכו'** שלכך כללן הכתוב בלאו אחד ולדידיה אפי' ב' מינים מצטרפין והיינו דכיון דלר"מ חזינן דמהני צירוף אף בב' איסורים וקיל ליה תורת צירוף ה"ה ב' מינים מצטרפין. וכ"מ בפי' הראב"ד להלן, **כללא דמילתא וכו', היכא דשיעורן שוה אם מין אחד הוא אע"פ שהם ב' איסורים מצטרפין, ואיסור אחד אע"פ שהם ב' מינים וכו' מצטרפין ולהכי אהני קרא דלא תאכל כל תועבה.** ומשמע גם צירוף ב' מינים באיסור אחד זה רק לר"מ והיינו כנ"ל דר"מ סגי ליה בצירוף קל[[2]](#footnote-2). וכ"כ באחיעזר יו"ד סי' י' בדעת הרמב"ן. אמנם כתב שם דלתוס' בסוגיין דלוקה משום לא תאכל כל תועבה ושו"ט דליהוי לאו שבכללות מבואר דאין זה גילוי מילתא אלא שלוקה משום האסור דכל תועבה והיינו דחשיב כאיסור אחד. ולשיטתם צ"ע כנ"ל.

עוד צ"ב דאף שמצינו דלר"מ מצטרפין בפ"ע למלקות אך מנלן דמצטרפין לאסור בתערובת. ומזה משמע דאי מצטרפין לחיוב ודאי דנעשו כאיסור אחד לאסור בתערובת, ועי' להלן שכן כתב הגר"ח. אך גם זה לא א"ש אלא לשי' הראב"ד דנידון הסוגיא הוא רק בב' איסורים דג' שמות היינו ג' איסורים אבל לרש"י דאף באיסור אחד כיון שהם ב' מינים אין מצטרפין, ולמבואר לעיל גם התוס' אף דמפרשים ג' שמות היינו ג' איסורים מ"מ מודו דב' מינים אף באיסור אחד אין מצטרפים, וכ"מ בתוס' בשבת פ"ט דאף לרבנן דר"מ דלא מצטרפי מ"מ מודו דמצטרפין לענין מלקות [ולא פליגי אלא לחיוב קרבן], ואפי"ה נקטה הגמ' דאין אוסרים אלא אם הם מין אחד, א"כ חזינן דאף שלוקה עליהן מ"מ אין מצטרפין לאסור התערובת, וא"כ גם לר"מ מנלן דמצטרפי והדק"ל. ובחוו"ד שם כתב שהוא תמהון גדול. ועי"ש ותו"ד דטעמא דאין מצטרפים ב' מינים לאסור הוא רק משום דמבטלים זא"ז, ולר"מ גלי קרא דאיסורים אין מבטלין זא"ז, ועי' באחיעזר סי' י'. ואפשר דלהנ"ל דר"מ מרבה בצירוף נקטינן מסברא דמצטרפין גם לענין לאסור התערובת וכן נראה ברמב"ן כדלהלן ועי' חזו"א שם.

**תוד"ה תבלין בא"ד לכך פי' רשב"ם דאסורים ר"ל אסורה העיסה או הקדירה בנתינת טעם ומצטרפין בדבר יבש לאסור וכו' עד שיהא בו מאתים מן השנים.** עי' בי"מ [כאן וביו"ד סי' צ"ח] דע"כ מיירי באינו מינו שהרי מיירי בג' מינים ואחד מהם ודאי אינו מינו והקשה דמ"ש מלח דאינו אוסר במאה והיינו כדכתבו דבלח אוסר בנו"ט ועוד דמפורש כן במשנה בערלה פ"ב מ"ז דבאינו מינו שיעורו בנו"ט וע"כ שרק ביבש אוסר במאתים אף בא"מ וע"ז מקשה מ"ש לח מיבש. ומצינו לרש"י בחולין צ"ט דאף באינו מינו אוסר במאתיים כשאיתיה בעיניה והמשנה שם מיירי בליתיה בעיניה וה"נ י"ל גם בתו' דידן דלח היינו בליתיה בעיניה. אמנם התוס' שם פליגי דבא"מ בכל גווני אינו אוסר. ועי' אור גדול סי' ס' שהאריך בזה ותי' עפ"י מה שהוכיח מהרמב"ם דשיעור מאתיים הוא משום נתינת טעם דבתרומה חמיר דאף טעם כל דהו אסור וזה רק בליכא למיקם אטעמא, אבל בלח באינו מינו תלוי בנו"ט, עוד תי' דמיירי דליכא ממשו או בנימוח דחשיב דליכא ממשו ובזה שיעורו בנו"ט והיינו כרש"י הנ"ל. ועי"ש בעוד אופנים.

**מחלוקת הראשונים אם לר"מ בעינן לדחזקיה ואם זה גם להלכה דקי"ל כרבנן**

**תוד"ה ורבא אמר הא מני ר"מ היא.** תו"ד דלרש"י ליתא לדחזקיה אבל התוס' פליגי דגם לר"מ איתא לדחזקיה דאל"כ אין מצטרפין לאסור הקדירה אע"ג דמצטרפין ללקות עליהם כיון שאין שוין בנתינת טעם בקדירה. ועי' רמב"ן [בפי' א'] שפי' אליבא דהר"ח דמתני' דג' שמות היינו ג' איסורים ע"כ גם לאביי מתני' כר"מ דאל"כ איך מצטרפין. וא"כ מוכרח שגם לר"מ בעינן לדחזקיה. וצ"ב אמאי התוס' לא הוכיחו כן שהרי ס"ל דג' שמות היינו ג' איסורים[[3]](#footnote-3). אכן למבואר לעיל דלתוס' נראה דהקושיא מהסיפא ולפירושם דסיפא מיירי באיסור אחד דס"ל דאף באיסור אחד בעינן צירוף כדלהלן [עכ"פ לאביי] א"כ י"ל דקאי אף לרבנן. אבל הרמב"ן דפליג וס"ל דבאיסור אחד אף ב' מינים מצטרפין ע"כ דמפרש מתני' בב' איסורים וע"כ הכריח דקאי כר"מ.

והנה לרש"י דלרבא ליתא לדחזקיה ע"כ קושית הגמ' אינה מדחזקיה דא"כ יתרץ רבא דליתא לדחזקיה ואמאי הוצרך לומר דמתני' ר"מ, וע"כ הקושיה מעצם המשנה, אבל לתוס' לכאורה איכל"מ דעיקר הקושיא מדחזקיה כיון דקי"ל כוותיה. וכן מבואר ברמב"ן עיש"ה דמהמשנה ל"ק לרבא דאיכל"מ דמיירי בג' מינים ושם אחד אלא הקושיא מדחזקיה, ורק לרש"י דא"א לפרש כן כנ"ל, ע"כ צ"ל דמתני' מיירי בג' שמות, ופי' דסתמא דמתני' מיירי דג' מינים חלוקים לגמרי. אך להלן יתבאר דלתוס' ע"כ אין הקושיא מדחזקיה.

**התוס' והרמב"ן לאו חדא שיטה נינהו**

והנה הרמב"ן הקשה לפי' זה דהקושיה לרבא היא מדחזקיה, דלמא לעולם מיירי בשם אחד והא דבעינן מיני מתיקה משום דאל"כ ליכא נתינת טעם, ותי' דאי איכא צירוף מצרפין את הטעם הנוצר משניהם כיון דבין שניהם איכא שבח בקדירה, וע"כ דטעמא דחזקיה הא משום צירוף דבלא זה אין מצטרפין דמיירי בב' שמות. אולם מהתוס' נראה מבואר דסברי כקושית הרמב"ן דאין זה משום דין צירוף אלא דין הוא בנו"ט דאין נחשב נתינת טעם כיון שנותנים טעמים שונים, ולהכי בעינן מיני מתיקה, וע"ע בתוס' שבת דף צ' ע"א דאי לא הוי מיני מתיקה חשיב כנטל"פ. ולדבריהם ע"כ דבאמת אין ראי' מחזקיה דטעמא מהני לצירוף ב' מינים אלא הוכחת אביי מעצם המשנה דג' מינים מצטרפין ודלא כהרמב"ן, והא דלא מתרצינן דמיירי בשם אחד ממש צ"ל כמש"כ הרמב"ן לדעת רש"י דסתמא מיירי בחלוקים לגמרי. ולתי' רבא דקאי כר"מ מצטרפין ב' מינים אף דאין טעמם שוה דר"מ מרבה בצירוף.

והרמב"ן לשיטתו דדינא דחזקיה הוא משום צירוף, ואף לר"מ הוצרך לפרש דאף דלר"מ מצטרפין גם ב' מינים מ"מ בעינן שיהיו שוים בחד צד ולזה בעינן שיהיו שוים בטעם ואם הם מין אחד מצטרפים אף שאין טעמם שוה. ובזה הוא דפליג רבא על אביי, דאביי סבר דאף לר"מ אין מצטרפין ב' איסורים אלא אי חשיב מין אחד ומזה הוכיח דתלוי בטעם, ורבא לשיטתו דתלוי בשמא, ס"ל דלר"מ אלים ליה צירוף אף דחשיבי ב' מינים אלא דמ"מ בעינן שיהיו שוים בטעם דחשיב קצת כמין אחד. אולם בתוס' משמע דלר"מ אף ב' מינים ממש מצטרפים ורק משום נו"ט הוא דבעינן מיני מתיקה. ונפ"מ בשוים בשמם ולא בטעם, דלרמב"ן מצטרפין כיון דהשם משוי להו מין אחד אבל לתוס' לא מצטרפי דמ"מ אין כאן טעם ואף במין אחד בעינן שיהיו שוים בטעם. ועוד נפ"מ להיפך ביבש שאוסר במאתים ולא משום טעם דלתוס' מצטרפים אף אם אינם מיני מתיקה משא"כ לרמב"ן בעינן צירוף.

**איסור אחד אם מצרפין ב' מינים**

הרמב"ן סיים דלפי"ז הא דחלב ודם אין מצטרפין הוא משום דהוו **שני לאוין** שאין שוים לא בטעם ולא בשם ולית ליה לר"מ צירוף **בב' לאוין** אלא במין אחד דהיינו שוים בטעם. ומשמע להדיא דבלאו אחד מצטרפין אף ב' מינים. וכ"מ בתורי"ד לדעת ת"ק.

ולהאמור לעיל זה דלא כרש"י ותוס' דסוגיין מיירי באיסור אחד אבל לרמב"ן אליבא דר"ח צ"ל דהקושיא מהא דמצטרפין ב' איסורים [וכן מפורש בראב"ן סי' שי"א הובא בשיטות קמאי [[4]](#footnote-4)]. ולהלן יתבאר דפליגי בזה הרמב"ם והראב"ד.

**סתירת דברי הרמב"ן בביאור דברי ר"מ**

ולדברי הרמב"ן דבאיסור אחד לכו"ע אף ב' מינים מצטרפין, יל"פ דתי' הגמ' דקאי כר"מ היינו דלדידיה איסור אחד הוא וממילא אף שהם ב' מינים מצטרפין. אולם לעיל הובא לדייק מהרמב"ן דתי' הגמ' דקאי כר"מ הוא משום דמרבה בצירוף ולהכי מצטרפין אף ב' מינים. ולרש"י שפיר בעינן לזה כיון דאף באיסור אחד בעינן צירוף שיהא מין אחד אבל לרמב"ן גופיה היה יכול לפרש בפשיטות דחשיב איסור אחד. ולכאורה צ"ל דפשיטא ליה דאף לר"מ לא חשיבי איסור אחד אלא דקמ"ל דאפי"ה מצטרפין אמנם בסמוך יתבאר דהרמב"ן הוכיח זאת מדבעינן לדחזקיה ואם זה איסור אחד אי"צ טעמן שוה .

והנה הרמב"ן בסו"ד כתב לפרש באו"א דאף לדרכו של הר"ח דמיירי בג' איסורים איכל"מ דאביי סבר דמתני' כרבנן דאף שאין מצטרפין למלקות מ"מ מצטרפין לאסור הקדירה וזה רק מטעמיה דחזקיה דאל"כ הא הוי ב' מינים ומתרץ רבא דמתני' כר"מ **וכיון דלאו אחד הן מצטרפין** **הן** למלקות וכ"ש לאסור את הקדירה וליתא לדחזקיה, כלומר שבלאו אחד אי"צ שיהיו מין אחד. [ובזה הוא כרש"י]. ומזה שכתב דכיון דלאו אחד מצטרפין מבואר דמפרש דברי ר"מ דנעשו לאו אחד, וזה דלא כנ"ל בפי' א' דטעמא דר"מ דאף דב' לאוים הן גלי קרא דמצטרפים. וצ"ע אמאי שינה מפי' קמא, ועי' בהערה [[5]](#footnote-5).

**מחלוקת הרמב"ם והראב"ד**

כתב הרמב"ם פי"ד ה"ו יראה לי שכל החייב בתרומה ומעשרות מצטרף לכזית טבל מפני שהוא שם אחד, והראב"ד שם כתב שבעינן שיהא טעמן שוה. ומבואר דפליגי אם באיסור אחד בעינן צירוף. ואמנם מחלוקתם לענין לחייב עליהם בפ"ע אבל בדברי הגר"ח מבואר שגם לענין לאסור התערובת פליגי כדלהלן.

הראב"ד הביא ראי' מהירושלמי דמקשה על המשנה דידן ג' מינים והם שם אחד מצטרפין ומתרץ אמר חזקיה במיני מתיקה שנו. ומבואר דאף שהם שם אחד אין מצטרפין אלא אם טעמן שוה. וזה כשיטתו שמפרש בפט"ז כתוס' דשמות היינו איסורים ושם אחד היינו איסור אחד, אבל הרמב"ם דמפרש כרש"י דשם אחד אין הכוונה איסור אחד איכל"מ דהירושלמי מיירי בב' איסורים ובזה בעינן שיהיו מין אחד [ואיל"ה אין מצטרפין אף לחייב עליהם בפ"ע] אבל באיסור אחד מצטרפין. ולעיל הובא מפי' הראב"ד דהא דאין מצטרפין ב' מינים הוא רק בב' אסורים אבל באיסור אחד מצטרפין, ומפורש שם דג' שמות לאו היינו איסורים וזה סותר לדבריו בהשגות, וצל"ע.

ובחי' ר"ח הלוי כתב דתלוי במחלוקת רש"י ותוס' בסוגיין לרבא דקאי כר"מ אי בעינן לחזקיה דלרש"י דליתא לדחזקיה נמצא דלמסקנא לא בעינן טעמן שוה, אבל לתוס' דגם לרבא דקאי כר"מ בעינן לדחזקיה א"כ מבואר דאף באיסור אחד בעינן שיהא טעמן שוה. וכתב שהרמב"ם מפרש כרש"י וכדחזינן שלא הביא דברי חזקיה וא"ש דלא בעינן טעמן שוה [וכנראה דר"ל דהירושלמי קאי כאביי] אבל הראב"ד מפרש כתוס' ולכך גם לרבא בעינן טעמן שוה.

אולם הקשה הגר"ח על הראב"ד דהא מתני' קיימא לענין לאסור את התערובת וע"ז קאי דברי הירושלמי דאם אין טעמן שוה לא ניכר הטעם בתערובת, אבל כשהם בעין שפיר חייב אף שאין טעמן שוה דסו"ס אכל כזית מהאיסור, [וכדכתבו התוס']. ואפי' לר"ש בערלה והתוס' בשבת פ"ט דהא דתנן מצטרפין היינו כשהם בעין [ודלא כתוס' דידן דקאי על תערובת ביבש] מ"מ קושית הירושלמי שפיר יל"פ דקיימא רק על הא דאוסרין ומאי קשיא להראב"ד על הרמב"ם. [וברמב"ם הוצ' פרנקל הובא גירסא אחרת מהראב"ד דהוא עצמו נחית לזה דדוקא בתערובת בעינן צירוף ע"י הטעם אבל כשהם בעין אי"צ צירוף].

ותי' הגר"ח דס"ל לראב"ד דאי מצטרפין לחייב עליהם בפ"ע ממילא מצטרפין גם לאסור התערובת וה"ט דחשיבי חפצא אחד של איסור וטעם שנוצר משניהם אוסר וע"כ דסובר הירושלמי שגם בפ"ע אין חייב עליהן.

עוד כתב הגר"ח שגם רש"י ס"ל הכי מדכתב דלר"מ אי"צ לדחזקיה והרי ר"מ לא מיירי בתערובת אלא כשהוא בפ"ע, וע"כ דכיון שבפ"ע מצטרפין לחייב ע"ז מלקות ממילא גם מצטרפין לאסור התערובת [וע"ע בתחילת דבריו דהרמב"ם ס"ל כרש"י ומר"מ נשמע לרבנן באיסור אחד ולכן לא הביא דברי חזקיה]. מיהו צ"ב דהא רש"י פי' הסוגיא דג' שמות היינו באיסור אחד ועל זה אמרינן דמצטרפין משום דחזקיה דטעמן שוה, ומבואר דאף שלוקה עליהן בעינן צירוף לענין לאסור התערובת. וע"כ כמשנ"ל דטעמא דר"מ אינו משום דמחשיב ליה חד איסורא אלא משום דר"מ מרבה בצרוף כנ"ל וס"ל דמהני צירוף גם לענין תערובת, ואכן הגר"ח כתב דיש לדחות דלר"מ שאני וכמבואר כן בלשון רש"י שם, וכנראה שנתכוון למש"כ, אך צ"ע איך נסתפק בזה.

ואולי הגר"ח מפרש דגם לרש"י דשמות לאו היינו איסורים מ"מ מיירי מתני' בג' איסורים, ואביי סבר דאף לרבנן מצטרפין לאסור אף דאין מצטרפין למלקות וכדברי הרמב"ן בפי' ב' לר"ח. וצל"ע בסו"ד הגר"ח, אולם ברמב"ן מבואר להדיא דלרש"י מיירי באיסור אחד עי"ש דלהכי איכל"מ דלאביי קיימא מתני' כרבנן, אבל לר"ח ע"כ דאביי נמי קאי כר"מ עיש"ה.

ולדברי הראב"ד צ"ב דאי בעינן צירוף אף באיסור אחד בב' מינים הרי למאי דקי"ל כרבא דבתר שמא אזלינן לא מהני צירוף דמיני מתיקה וכקושית אביי. ומה שהוכיח כן מהירושלמי דבעינן מיני מתיקה י"ל הירושלמי קאי כאביי. ולכאורה ע"כ כוונת הראב"ד כתוס' דאף לרבא בעינן שיהיו מיני מתיקה ולא משום דין צירוף אלא דאל"כ אין מצטרפים לאסור בנו"ט דלא חשיב נו"ט. אך אאל"כ דא"כ זה רק בתערובת אבל בפ"ע מצטרפין למלקות, ואיך הוכיח הראב"ד דאין מצטרפין למלקות וע"כ דמשום צירוף הוא דבעינן מיני מתיקה, וקשה לרבא. ועי' בהערה [[6]](#footnote-6).

**תבלין [ד]**

לעיל נתבאר דהראב"ד מדמה צירוף למלקות לצירוף לאסור ולכן הוכיח מהירושלמי דבעינן טעמן שוה גם לאסור וכדביאר הגר"ח. והנה הגר"ח צידד דהרמב"ם מודה בזה אלא דס"ל דגם לאסור מצטרפין כדכתב בפט"ז ה"ו ולא הביא לדחזקיה דטעמן שוה. אמנם נתקשה מדמשמע ברמב"ם דמיירי אף בב' איסורים. וצ"ע דאף אי מיירי באיסור אחד הרי מבואר ברמב"ם שם שרק כהם מין אחד או בשם או במין מצטרפין דהוי מין אחד. והרי למלקות אף ב' מינים וב' שמות מצטרפין כדכתב בפי"ד. וע"כ צ"ל דאין כוונת הגר"ח דתלוי זב"ז לגמרי אלא רק לענין צירוף הטעמים דאם מצטרפין למלקות אי"צ טעמן שוה משום דטעם המעורב משניהם אוסר. אבל מ"מ בעינן שיהיו מין אחד דאל"כ אין אוסרין דדנים על כל אחד בפ"ע. ודו"ק בזה היטיב. [ואולי יל"פ עפי"ז סו"ד הגר"ח דחילק בין מתבל לנו"ט ולא ביאר איך מיירי סוגיין, ואכמ"ל].

והנה לדעת רש"י ותוס' דסוגיין מיירי באיסור אחד ואפי"ה לרבנן ב' מינים אין מצטרפין לאסור ומ"מ לר"מ מצטרפין כיון דר"מ מרבה בצירוף, נמצא דילפינן צירוף לאסור לצירוף למלקות שהרי ר"מ מיירי לענין צירוף למלקות ומזה ילפינן דמצטרפין גם לאסור ועי' ברמב"ן דכשם שמצטרפין למלקות ה"נ מצטרפין לאסור בתערובת. [ואמנם אם הסוגיא מיירי בב' איסורים ובאיסור אחד אף ב' מינים מצטרפין א"ש בפשיטות דר"מ ס"ל דהוי איסור אחד וממילא נשמע דמצטרפין גם לאסור התערובת אבל ברש"י א"א לפרש כן כמש"נ לעיל].

ולפי"ז משמע לכאורה דלרבנן דאין מצטרפין ב' מינים אף באיסור אחד ה"נ למלקות אין מצטרפין דאי מצטרפין ממילא גם אוסרים התערובת כדילפינן לר"מ אף בב' איסורים. וזה דלא כמבואר ברמב"ם פי"ד ה"ו [וכן הוא פשטות רש"י דרק לאסור התערובת אין מצטרפין אבל בפ"ע מצטרפין למלקות]. ועי' אחיעזר סי' י' ד' שעמד בזה. אכן עי' חזו"א סי' כ"ה ד', ותו"ד דלרבנן הא דמצטרפין ב' מינים באיסור אחד למלקות אין זה דין צירוף אלא דלא בעינן צירוף דממילא הוא כיון דהוי איסור אחד ואכל מאותו איסור כזית לוקה, אבל לאסור דכדי דלא יתבטל בעינן שיהא חפצא אחד לא מצטרפין ב' מינים, ורק לר"מ מדמינן להו משום דבב' איסורים בעינן תורת צירוף וכיון דר"מ מרבי בצירוף ה"נ לענין לאסור התערובת. [ואולי זו כוונת האחיעזר וצל"ע].

**בשיטת התוס' דג' שמות היינו ג' איסורים** הובא לעיל מהרמב"ן דלפי' א' אליבא דהר"ח ע"כ קאי כר"מ דלרבנן אין מצטרפין, ולפי' ב' קאי אף לרבנן דאף דאין מצטרפין למלקות מ"מ לאסור התערובת מצטרפין.

ובתוס' בשבת פ"ט מבואר באו"א דלאביי אליבא דרבנן מצטרפין אף למלקות דלא פליגי על ר"מ אלא בב' איסורים וב' מינים אבל במין אחד מודו דמצטרפין למלקות. [ומשמע דסברי התוס' דאם אין מצטרפים למלקות ה"נ אין מצטרפין לאסור וע"כ הכריחו דמצטרפין גם למלקות]. וכ"כ בתורי"ד ועי"ש דג' מחלוקות בדבר דלת"ק ב' איסורים ומין אחד מצטרפין ובאיסור אחד אף ב' מינים מצטרפין. אבל ב' איסורין וב' מינים אין מצטרפין. ולר"ש דפליג בסיפא אף באיסור אחד וב' מינים אין מצטרפין. ולר"מ אף בב' איסורים וב' מינים מצטרפין. אמנם כתב באחיעזר סי' י' ס"ק ט' דאיכא פלוגתא בין התוס' לתורי"ד, שמתוס' מבואר שזה רק לאביי אבל לרבא דמוקי למתני' כר"מ אליבא דרבנן אין מצטרפין ב' איסורים אף שהם מין אחד, אבל לתוס' רי"ד גם לרבא אליבא דת"ק מצטרפין ב' איסורים כשהם ממין אחד.

אמנם יש להעיר על דבריהם דבשלמא לר"מ איכא קרא אבל לרבנן דליכא קרא איך יצטרפו ב' איסורים, ובחזו"א סי' כ"ה ו' הקשה בנוס"א דאי מסברא מצטרפין אמאי לקרבן אין מצטרפין כמש"כ התוס' שם. וצ"ע ועי' באחיעזר שכתב דלתוס' רי"ד באמת מצטרפין אף לקרבן. ולדעת תוס' צידד דלרבנן נמי ילפינן מכל תועבה ומשו"ה אין מצטרפין לקרבן, דהלאו הכללי אין בו כרת. ולפי"ז למבואר בדברי התוס' דלר"מ מצטרפין גם לקרבן צ"ל כפי' ב' דלר"מ הוא גילוי דמצטרפין משום האיסור המיוחד דמשום הלאו דכל תועבה הרי ליכא קרבן כמש"כ האחיעזר. ומ"מ כתב האחיעזר שפשטות הגמ' דלרבנן לא ילפינן מקרא.

במשנה שבת דף פ"ט ע"ב תנן המוציא תבלין כדי לתבל ביצה קלה ומצטרפין זע"ז ובגמ' מוקמינן לה בראויין למתק כדחזקיה דאין מצטרפין לאסור אלא במיני מתיקה. ומזה הוכיחו התוס' בסוגיין דהלכה כחזקיה. וצ"ב דהכא מיירי לענין לאסור את הקדירה ובעינן צירוף ואם אין טעמן שוה לא חשיב מב"מ אבל התם לא בעינן אלא שיהיו ראויין לתבל.

ולדברי התוס' א"ש דהכא לר"מ מצטרפין אף ב' מינים אלא שאם אין טעמן שוה לא חשיב נו"ט כיון שזה טעמו חריף וזה טעמו מתוק ובפרט לתוס' שם דחשיב נותן טעם לפגם וא"כ אין מועיל לתבשיל אם אינם מיני מתיקה. [מיהו צ"ב דאטו חזקיה קמ"ל מה מועיל לקדירה. וצל"ע]. אבל לרמב"ן דטעם היוצא משניהם חשיב טעם איסור והא דבעינן מיני מתיקה הוא משום צירוף, א"כ אין זה שייך התם דלאו איסורין הם. ועי' תורי"ד שם שעמד בזה. ותי' דמיני תבלין אין שיעורן שוה ואין מצטרפין לשיעור הוצאה אלא אם חשיבי מין אחד ומחזקיה שמעינן דלא חשיב מין אחד של טעם אלא כששניהם נותנין מעין אותו טעם, וצ"ב לענין הוצאה מאי נפ"מ אם הם מין אחד או ב' מינים דלכאורה תלוי רק אם ראוי להשתמש בהם, וצ"ע. ועי' חזו"א.

בגמ' זבחים ע"ח נחלקו אמוראים בפיגול ונותר שבללן ואכלן אם אמרינן דאיסורים מבטלין זה את זה וכיון דלא ידעינן איזה מהם הרוב אין לוקה דהוי התראת ספק [עי"ש ברש"י ותוס' ואכמ"ל]. ובתו' ד"ה הפיגול בסוה"ד הקשו מהגמ' מעילה דמצטרפין למלקות דילפינן מקרא דכל שבקודש פסול בא הכתוב ליתן ל"ת על אכילתו, ותי' דהיינו דוקא כשהם בעין אבל בתערובת לא משום דמבטלין זא"ז, ומבואר דאף באיסורים שיש בהם צירוף כשהם בתערובת מבטלים זא"ז [ויל"ע אם משום דין ביטול או משום דלאסור אין מצטרפין ולכן מבטלים זא"ז], עוד תי' דהתם לקי משום האי קרא לקי אבל הכא פליגי אי לקי משום לאו דפיגול או נותר.

ועי' תוס' בשבת דף פ"ט הנ"ל דבמין אחד מצטרפין אף ב' איסורים גם לרבנן, והקשו ע"ז מהא דפיגול והנותר בטלין זה בזה הרי במין אחד מצטרפין. ותי' דאף דבטלין כשבללן מ"מ מצטרפין למלקות. וכוונת תי' נראה כתוס' בזבחים דרק כשהם בעין מצטרפין אבל כשמעורבים בטלים וממילא אין מצטרפים.

והנה עצם הדבר דמבטלים זה את זה אף באיסורים שמצטרפים, לכאורה זה רק אי מתורת צירוף הוא אבל ב' איסורים נינהו אבל אם נלמד מקרא דחד איסורא נינהו צ"ב איך יבטלו זה את זה וכי חצי איסור יבטל את חבירו. אכן האחרונים ביארו [עי' אחיעזר שם] דאף אם נלמד מקרא דאיכא איסור אחד על שניהם מ"מ כל האיסור הוא רק אם יש כאן חפצא דאיסור המיוחד לו כגון בפיגול דאין איסור שכל שפסולו בקודש וכו' אלא אם יש עליו שם פיגול, וכיון דשם פיגול בטל ממילא ליכא איסור הכללי. ועי' חזו"א סי' כ"ה ה' דנראה דבזה נסתפקו התוס' וצידדו דבתערובת דבטל אין מצטרפין. [ויל"פ דבקושיתם סברי דכיון שמצטרפין זה גופא סיבה שלא יבטלו זא"ז, וע"ז תי' דהוא להיפך דכיון שמתבטלים מטעם הנ"ל ממילא אין לצרפם].

ובשו"ת אב"מ סי' ד' הקשה שדברי התוס' שם נסתרים מסוגיין דלר"מ דבכל האיסורים דמצטרפין אף בתערובת אוסרים ולא אמרינן דמבטלים זה את זה, שהרי אם מבטלים זא"ז ממילא לא יצטרפו לאסור דהרי האיסור שבטל הוא כמאן דליתא. ותי' דהכא מיירי לענין לאסור אבל למלקות מבטלים זא"ז. ובאחיעזר סי' י' תמה עליו דאין לחלק בדין הביטול עי"ש שהאריך. [ואולי י"ל דלר"מ הוא איסור אחד אבל מה דפסולי המוקדשים מצטרפים הוא רק תורת צירוף וכשהם מעורבים בטלו זה בזה וממילא לא שייך תורת צירוף, וצריך מקור לחילוק זה].

בשו"ע סי' צ"ח ס"ט כתב קדירה שיש בה נ"ט זיתי היתר ונפלו שם כזית חלב וכזית דם כל אחד מצטרף עם ההיתר לבטל חבירו. ומקורו בתשובות הרא"ש כלל כ' סי' ב'. ושם כתב דהוא משום דאיסורים מבטלים זא"ז. [ועי' דגו"מ שתמה על השו"ע דהביא ד"ז שהרי הרמב"ם פסוהמ"ק פסק דאין איסורים מבטלין זא"ז]. ועי"ש בש"ך בשם הרא"ש שסברא היא שכיון שאין האיסור נותן טעם בהיתר בטל. ולכאורה כוונתו דאף שאין האיסור מבטל את חבירו מ"מ הרי הטעם של האיסור מתפשט גם באיסור השני ונמצא דאינו נותן טעם. מיהו הרא"ש ביאר שזה משום דאיסורין מבטלין זא"ז. ועי' בחי' ר"ח הלוי הל' תרומות פי"ג ה"ט דגם כשאין הטעם נרגש כיון שהוא קיים בעינן לדין ביטול. ועי"ש שהקשה דהא דאיסורים מבטלים זא"ז הוא רק לענין מלקות אבל האיסור לא בטל כמבואר בשו"ע סו"ס צ"ח. ותי' דהכא הביטול הוא על הטעם וממילא בטל האיסור בהיתר.

ובגליון רעק"א דייק מהש"ך שאם טעמן שוה מצטרפין לאסור אף שהם ב' איסורים. וצ"ע מסוגיין דלרבנן אין מצטרפין [ואין לתרץ דכוונתו רק דאין האיסור מצטרף להיתר לבטל את חבירו אבל אין מצטרף לאסור וכשיש שישים בהיתר כנגד איסור אחד מותר דעי' בפוסקים בסי' כ"ז שדנו למאי נפ"מ אם נבילה וטריפה חד איסורא נניהו ועי' שם בפרישה דאין לומר דנפ"מ לצירוף שהרי כאן מבואר בטעמן שוה אף בב' איסורים מצטרפים ומדלא תי' דנפ"מ אם יש שישים כנגד אחד דאם הם ב' איסורים בטל ואם הם איסור אחד אסור וע"כ דגם מצטרף לאסור]. ויש שתי' למה שהקשו האחרונים להש"ך דבאינו מינו תלוי בטעם, אף ב' מינים אם טעמן שוה מצטרפים לאסור ומאי מקשה לרבא. והחזו"א סי' כ"ה תי' דהכא אין טעמן שוה ממש אלא רק הם מיני מתיקה, ולפי"ז א"ש דבטעמן שוה ממש מצטרפין מטעמא דהש"ך, ועי' לעיל.

עוד כתב הרעק"א שם בשם התבו"ש דבאיסור אחד אף באין טעמן שוה אין מבטלים זא"ז. ויש לדון אם זה גם להראב"ד דבאין טעמן שוה אין מצטרפין אף למלקות, ובפשוטו י"ל דמ"מ איסור אחד הם ואין הביטול אלא על שם האיסור ואם הם מאותו איסור ל"ש לבטל את האיסור. אמנם לפי"ז אף דאין מבטלין זא"ז ואין מצטרף האיסור להיתר לבטל את חבירו מ"מ אין מצטרפין לאסור וסגי כשיש בהיתר לבטל את האחד. ועי'.

**ס"ו ע"ב**

**ריחיה חלא וטעמא חמרא**

בגמ' פליגי בחמרא לגו חלא, לאביי אוסר במשהו דהיין חשוב כחומץ כיון דקודם שנפל לחומץ קיבל ריח החומץ והוי מב"מ, ולרבא לא אזלינן בתר ריחא אלא בתר טעמא. ובגלהש"ס לרעק"א הקשה דהרי אביי אזיל בתר טעמא לעיל. וכבר עמדו בזה התורי"ד והריטב"א. והריטב"א הקשה גם להיפך דרבא סותר משנתו דלעיל אזיל בתר שמא והכא אזיל בתר טעמא, ומשמע דנקט דכיון דריחיה חלא שמו הוא חלא וכן משמע לשון הרעק"א דמקשה לאביי דמה בכך שנקרא חלא הרי לא אזלינן בתר שמא. אמנם בגמ' משמע דלרבא נקרא חמרא ועי' תוס' ב"ב צ"ה א' ד"ה נותן.

והריטב"א תי' דהכא הנידון בעיקר שמו מהו, ולאביי כיון דריחיה חלא משו"ה דנים שכבר מעכשיו הוא חלא, וגם טעמו עתיד להשתנות, ויל"ב דאין הכוונה דשם המין תלוי בריחא, אלא רק הכא שמתחיל להיות חומץ פליגי אם כבר נהפך לחומץ ולאביי כיון שנשתנה ריחו אמרינן שכבר נידון כחומץ, ודנים כאילו כבר נשתנה גם טעמו לחומץ [[7]](#footnote-7). ועי' חזו"א סי' כ"ו ס"ק א' שנראה כוונתו לזה. וכ"מ כוונת התורי"ד במהדו"ק.

והתורי"ד במהדו"ת תי' **דריח נמי בכלל טעם וכיון דאיבטיל ריחיה לא אזלינן בתר טעמא**. והיינו דמה שאמר לעיל דתלוי בטעם לא בא לאפוקי ריח אלא לאפוקי שם אבל ריח גם הוא בכלל טעם. ועצ"ב דמ"מ הרי בטעם הוא יין וחלוק מהחומץ, ודוחק לומר דרק הריח קובע המין דא"כ הו"ל לאביי לעיל לומר דאזלינן בתר ריחא. ואולי י"ל דאיה"נ דאזלינן נמי בתר טעמא אלא דכיון דשוה לו בריחא הרי הוא קצת כחומץ וכדי שיחשב אינו מינו בעינן שיהא יין ולא חומץ וכיון שהוא קצת חומץ הוי מינו. [ואף שמסברא היה נראה להיפך דכל שחלוק ממנו קצת הוי אינו מינו וכמש"נ לעיל מהרמב"ם דאם הוא שוה לו בשמא או במין הוי מין אחד, אמנם י"ל להיפך דכדי שיבטל באינו מינו בעינן שיהא חלוק ממנו לגמרי].

ולפי"ז לו יצויר דהוי ריח יין וטעם חומץ נמי חשוב מינו כיון שאינו חלוק ממנו לגמרי והוי קצת חומץ מחמת הטעם. וכ"מ לשון התורי"ד דכיון דאיבטל ריחיה לא אזלינן בתר טעמא והיינו דלא סגי בטעם לבד אבל ודאי דבעינן נמי טעם. וגם לביאור הנ"ל עפ"י הריטב"א שזהו רק ביין שהתחיל להחמיץ נ"פ שגם לו יצויר להיפך דהיה רק טעמו חומץ ועדיין היה ריחו יין כבר נעשה חומץ. וצל"ע.

עוד הקשה הרעק"א למש"כ הראשונים דשאור עיסה חשיב מב"מ משום דהעיסה עשויה להיות שאור דממילא מחמצת. וה"נ הכא היין שקיבל ריח החומץ עתיד להיות חומץ ובזה גם לרבא הוי מב"מ. וי"ל דהכא מה שעתיד להיות חומץ אינו משום דכך טבעו ודרכו אלא שחל קלקול ביין וכיון דמצ"ע אינו יין אינו נחשב יין. ועי' בחזו"א סי' כ"ו א' ונראה מדבריו דטעמא דשאור חשיב מין עיסה אינו משום המציאות של עכשיו אלא תלוי במין שכיון שכל עיסה עתידה להחמיץ ועומדת להיהפך למין שאור משו"ה שם עיסה ושם שאור אינם חלוקים דשניהם מין אחד. אבל ביין וחומץ שבעלמא יין אינו מחמיץ ויין וחומץ ב' מינים הם, אף בגוונא שעכשיו בפועל עתיד להיות חומץ לא נעשה מב"מ, [כלומר דמה שנידון משום סופו הוא רק לקבוע את מין זה אם הוא אותו מין משא"כ הכא דהוא מין יין. ועי'].

בגמ' ב"ב צ"ה א' מרתף של יין אני מוכר לך נותן לו יין יפה, מרתף זה של יין אני מוכר לך נותן לו יין הנמכר בחנות, דהיינו יין שריחו חומץ. ומשום דמ"מ חשיב יין [וכשאמר לו יין סתם דעתו על יין יפה עי"ש בתוד"ה חבית]. ובתוס' ד"ה נותן לו הקשו למ"ד דחלא מקרי הרי הוא חומץ. ותי' דמ"מ מקרי יין שפיר. והקשו דא"כ אמאי הוצרכה הגמ' לומר דלרבא חמרא הוא דאפי' אי חלא הוא אזלינן בתר שמא. ומבואר דאף למ"ד חלא הוא מ"מ שמו יין [ודלא כמשמעות רעק"א]. אמנם בעיקר קושיתם לכאורה למבואר בריטב"א לק"מ דהכא הנידון אם הוא חומץ ממש, ושוב לא איכפ"ל דנקרא יין. ובפרט למש"כ ביד יהודה דהיכי דהוי מין אחד ממש לא איכפ"ל בשמא ובטעמא.

# ריחא מילתא

# ע"ז ס"ו ע"ב, פסחים ע"ו ע"ב, שו"ע סי' ק"ח.

**בדברי התוס' כאן ד"ה אביי וד"ה רבא, עי' מהרש"א ומהר"ם ובביהגר"א ק"ח ס"ק כ' מבואר כמהרש"א.**

**עי' רי"ף בחולין ריש פ' גיד הנשה ר"ן שם, בעה"מ ורמב"ן והשגות הראב"ד בפסחים שם.**

**למ"ד ריחא לאו מילתא - אם לא הוי איסורא כלל או משום ביטול הוא, עי' בתוס' לענין חמץ וברי"ף בחולין, רמ"א סי' ק"ח ובהגר"א שם ס"א ובס"ק כ' בליקוט.**

**ריחא מילתא אם הוא מה"ת או מדרבנן - עי' פלתי סי' ק"ח ו'.**

**בדברי התוס' דחשיב כשותה - עי' תוס' דף י"ב ע"ב רמב"ן בסוגיין ובפסחים שם, תורי"ד כאן ותוס' ב"ק קט"ז א'. ועי' חי' מרן רי"ז הלוי קונ' יומא דף כ"ד.**

**ריחא מילתא אי חשיב כשתיה**

**תוד"ה אביי** פי' דלאביי ריחא חשיב כשתיה וכן מוכח מהא דמייתינן עלה מפת חמה ע"ז חבית של יין של תרומה דאסורה והתם ה"ה מותרת בהנאה ואסורה רק באכילה. והנה מצינו ב' נוסחאות איך מיירי הכא, בתוס' לעיל י"ב מבואר דמריח בחוטמו, [ובשו"ת אמונת שמואל סי' מ"ה לא כ"כ וצ"ע] וכ"מ מלשון רש"י דהנקב עשוי להריח, וכ"מ בחת"ס דכתב דאביי ורבא הכא פליגי לשיטתם לעיל אי ריחא עיקר או טעמא עיקר ומבואר דהכא הוא מריח. וכ"כ הרמב"ן בפסחים במלחמות לדעת בעה"מ דהכא מיירי דמריח בחוטמו.

אבל הרמב"ן גופיה שם ס"ל דמיירי שמניח הפת אצל פיו ושוב ריח חזק ובולעו הוא כטועם ממש עי"ש בלשונו דהרי זה טועם את הריח ומשביעו כמו בטעם ממש, וכ"כ הרמב"ן והר"ן כאן בשם הר"ח והערוך, וכ"כ בשו"ת הרשב"א ח"ג סי' רל"ד בשם הרמב"ן. [אמנם הרמב"ן כאן בחי' כתב דמניח **אפיה**, ורק אח"כ הביא להר"ח דפי' דבוא בפיו] וכ"ה בשו"ע סי' ק"ח ס"ו דשואף בפיו. ויל"פ לדבריהם שרק בפיו חשיב כשתיה דחשיב מעשה אכילה אבל בחוטמו אין כאן אכילה וכ"כ בשו"ת אמונת שמואל סי' מ"ה דדוקא בת תיהא חשיב כשתיה כיון ששואף לפיו אבל במריח לא חשיב כשתיה ובאיסורי אכילה מותר ודלא כהשלטי גבורים שאסר בזה ועי' מאמ"ר וביאוה"ל סי' רט"ז. ועי' בפר"ח.

ולדברי הרמב"ן דשואף בפיו שפיר חשיב מעשה אכילה ואף דלא נכנס למעיו אלא לגרונו י"ל דכל שנהנה מטעמו הוי אכילה וע"ע ברמב"ן פעמים משביעו ופעמים משכרו, אבל לתוס' שמריח בחוטמו לכאורה אין זה אכילה. ולענין הנאה מבואר ברמב"ן והר"ן כאן דכשמריח יש הנאה יותר משואף לתוך פיו דלר"ח דמיירי בשואף בפיו ליכא הנאת ריח. [אמנם מהר"ן בחולין מבואר שגם כששואף בפיו בעינן לטעמא דאינו מכוון ועי']. אבל ליחשב אכילה ודאי עדיף שואף בפיו ממריח.

ועי' שו"ת אבנ"ז סי' צ' שהאריך בזה ופי' דהרחה חשיב כאכילה ולא משום דעצם החלקיקים שבאויר נחשב מאכל שנכנס לפיו אלא שמה שמריח את הבשר דמי לאכילה כדמצינו דסיכה כשתיה, שדבר שנכנס לגופו הוי נמי אכילה. ולענין מריח דבר שאינו ראוי לאכילה עי' או"ש כלהמ"ק פ"א הי"ג. [ולדבריו מריח ורד הוא רק לענין הנאה].

ובאמת בחי' מרן רי"ז הלוי בקונ' יומא [דף כ"ה בדפי הספר] כתב דאף שמסוגיין מוכח דחשיב כשתיה מדאסרינן בתרומה שמותרת בהנאה מ"מ עצם מעשה ההרחה לא הוי מעשה שתיה אלא רק שהחפצא נאכל, וכוונתו דהוי הנאת גופו, ובזה סגי באיסורי הנאה דכשנאכל לו הוי הנאה אבל בתרומה ודכוותה שלא נאסר אלא אכילה אבל הנאה מותר, אין איסור להריח מטעם שתיה דהא ליכא מעשה אכילה, ועפי"ז תי' הא דהוכיחו תוס' דזילוף מותר בתרומה משום דלא הוי כשתיה דבאיסורי אכילה בעינן מעשה אכילה. והכא בפת שנאפית בכמון שאני משום שנכנס הריח למאכל ואוכלו והלכך הוי מעשה אכילה. ולדבריו לא אסר אביי בת תיהא אלא באיסורי הנאה אבל באיסורי אכילה לא נאסר להריח מגוף האיסור דהא בעינן מעשה אכילה.

אולם בתוס' מתבאר דס"ל דהוי מעשה שתיה ולכן הקשו אמאי שרי זילוף בתרומה. וכן משמע ברשב"א דאף באיסורי אכילה שמותר בהנאה אסור בת תיהא אמנם לדבריו א"ש דנכנס דרך פיו [ואולי בזה גם הגרי"ז מודה וצל"ע] אבל לתוס' דמריח בחוטמו צ"ב. וע"כ צ"ל כמש"כ האבני נזר דמריח כשותה דומיא דסיכה כשתיה.

אכן עי' בתוס' ב"ק קט"ז ע"א דכתבו דאף למ"ד ריחא מילתא אינו כשתיה אלא משום הנאה אסור. והא דמייתינן מתרומה להוכיח דלאו מילתא הוא אע"ג דהנאה מותרת בה תי' התוס' שם דהתם שנכנס הריח בפת אסור לאכול לזרים אבל ריחא לחוד לא חשיב כשתיה. ולכאורה ביאו"ד כהגרי"ז דהריח גופיה חשיב שנאכל והא דלא חשיב כשתיה היינו רק משום דליכא מעשה אכילה, ולזה כתבו דכשנכנס לפת איכא מעשה אכילה. [וע"ע בריב"ש סי' רפ"ח לענין טעימה אם מותרת באיסורי אכילה ומדמה לה לריח דלא עדיף מטעימה ואפי"ה אסורה לאביי ואף רבא לא פליג אלא בריח אך דחה דאפשר דלהכא לא חשיב אכילה אלא הנאה והא דמדמינן לה לכמון של תרומה הוא משום דכשנכנס בפת איכא אכילה משא"כ בפ"ע דליכא אלא טעימה לא הוי אכילה. ויש שפי' כן בתוס' ב"ק אמנם נראה דגם לדבריהם עיקר סברתו הוא כעין דברי הגרי"ז דאף שהחפצא נאכל לא חשיב מעשה אכילה, ועי'.

**שם בתוס' וטעמא דרבא דלא חשיב ליה כשותה לפי שהריח מזיקו**, ולפי"ז מודה רבא דריחא מילתא אלא דמותר משום דמזיקו, והקשה מהרש"א דא"כ מאי מקשה רבא לאביי מההיא דכמון דתקשי לנפשיה, וגם קושית רב מרי לרבא מהא דפת חמה ל"ק דהתם מודה רבא כיון שאין מזיקו. ותי' למש"כ התוס' להלן דתלוי בפלוגתא דרב ולוי בפסחים, ואליבא דלוי קאמר רבא דריחא לאו מילתא כלל ואביי ס"ל דלוי מודה הכא דגוף הריח של האיסור נכנס בגופו משא"כ היכי שנכנס רק בפת ואוכל הפת בזה מודה לוי דלאו מילתא וע"ז מקשה רבא לאביי מההיא דכמון דש"מ דאף דאין נכנס בפיו לאו מילתא היא. וכן רב מרי מקשה לרבא אליבא דלוי מהא דפת חמה, ועצ"ע מאי מקשה רבא מההיא דכמון דתקשי לנפשיה אליבא דרב. וגם צ"ב עיקר דבריו דמימרא דרבא איך יתפרש לצדדים. ועיקר דברי המהרש"א דטעמא דמזיקו מהני להתיר גם איסור שתיה מבואר בבהגר"א סי' ק"ח ס"ק כ' אלא דביאר שם דברי התוס' באו"א, ועי' חזו"א סי' ל"ה ב'.

והמהר"ם כתב דאי חשיב כשותה אסור אף דמזיקו, אלא דרבא ס"ל שאינו כשותה, וע"ז הוכיח מכמון דתרומה דלא חשיב כשותה, [וגם קושית רב מרי מהא דפת חמה היא דתרומה מותרת בהנאה וע"כ דאיסורו משום שתיה], אלא דלא תקשי דתיפו"ל דביי"נ אסור משום הנאה ולזה בעינן לטעם דמזיקו. וכדבריו מבואר ברמב"ן דאי חשיב כשתיה אף אם מזיקו אסור, וכן מבואר בתוס' דף י"ב ב' ד"ה אלא, עי"ש שהנאת ריח בדבר שעומד לריח ודאי אסורה בע"ז וביי"נ ובשאר איסוה"נ, וצידדו דאף אם אין עומד להריח איסורא איכא אף שהוא שלא כדרך הנאה. והא דבת תיהא מותר הוא משום דמזיקו וע"ז כתבו דטעם האוסר משום דחשיב כשתיה, ומשמע להדיא דגם אביי מודה דכיון שמזיקו אין לאסור אי לאו דחשיב כשתיה, והרי דבשתיה אסור אף כשמזיקו וע"כ דלרבא מותר משום דלא חשיב כשתיה. ועי' תוס' ר"י מפאריש.

אך בתוס' דידן בסמוך ל"מ הכי דכתבו דאף לרבא יתכן לסבור כרב דאסר בשר שצלאו עם נבילה, ומשום דהכא מזיקו, והרי רב דקאי בנבילה שמותרת בהנאה ע"כ דקאסר משום אכילה, וע"ז פי' דהכא שאני משום דמזיקו, ומשמע דה"נ בבת תיהא בלא שמזיקו חשיב אכילה. ועי' במהר"ם שהרגיש בזה ותי' דהתם דמיירי בפיטום גם לרבא חשיב כאכילה, ואמנם כדבריו מבואר ברא"ש דלא תקשי לרבא מדרב משום דהתם מיירי בפיטום. וגם התוס' להלן כתבו דל"ק מכמון על רב דאסר בצלאו בתנור אחד דהתם איכא פיטום, אך צ"ב דהרי התוס' כתבו טעם אחר דהכא מזיקו והיה להם לומר דרבא א"ש כרב דהתם שאני דפיטום הוא, וכ"ה המהרש"א. וצ"ע טובא. ואולי אין כוונתם להקשות דהכא יאסר משום אכילה כבשר בתנור אלא דקשיא להו דכיון דריחא מילתא יאסר כאן משום הנאה ולזה תי' דמזיקו [[8]](#footnote-8). ואפשר דתרוויהו בעינן ורק משום דלא הוי כפיטום ולא הוי כאכילה מהני טעמא דמזיקו.

**שם בתוס' כתבו דזילוף איכא הנאה גמורה אבל לא חשיב כשתיה**, ומש"כ התוס' דלא דמי לבת תיהא שהריח יוצא מהנקב ונכנס בחוזק לגופו אבל זילוף הריח מתפזר. לכאורה כוונתם דמה"ט לא חשיב כשתיה משום דלא נכנס בחוזק בגופו אלא הריח מתפזר. וצ"ע דמ"מ מה שמתפזר נכנס לגופו, ואפשר דכיון שמתפזר אין נכנס ממשות הריח אלא ריח קלוש ולא חשיב כשתיה ויש שפי' דלא דמי לאכילה אלא כשמשביעו כלשון הרמב"ן. ואפשר דכונתם לבאר דמה"ט לא דמי לבת תיהא דלא חשיב הנאה וע"ז פי' דהכא אין נכנס בחוזק ואינו מזיקו ולכך חשיב הנאה, אבל מה שלא חשיב כשתיה הוא מטעם אחר דאין עיקרו נכנס וצ"ע. שו"ר שכ"מ בשו"ת אמונת שמואל סי' מ"ה דפי' כוונתם דהנאת זילוף היא דרך האף וזה לא חשיב כשתיה וע"כ דפי' מש"כ התוס' דהריח מתפזר הוא לבאר רק אמאי לא מזיקו. ולדבריו בבת תיהא הוא דרך פיו. ופי' כן גם בתו' בדף י"ב וצ"ע דשם מפורש דהוא בחוטמו.

תוד"ה רבא אמר וכו' ואביי נמי דהכא אמר לאו מילתא א"ל אנא אמרי אפי' ללוי וכו' דשאני הכא שהוא נהנה ומריח מן האיסור היין עצמו הלכך הוי כאילו שותה מהיין עצמו אבל התם אינו אלא ריח האיסור נכנס בתוך ההיתר והא אוכל את ההיתר וכו'. עי' בהגר"א סי' ק"ח ס"ק כ' שכוונתם דמה"ט הריחא בטל במאכל משא"כ בבת תיהא שאוכלו בפ"ע בלא תערובת וליכא ביטול. מיהו לשון התוס' משמע טפי דכשהריח נכנס בפת הריח גופיה לא חשיב איסור ואולי משום שנקלש הריח,. וכה"ג מצינו בדין שבח עצים בפת שאם גרף התנור מותר משום שרק כשהוא מחובר לעצים חשיב כאילו העצים עצמם בתוכו, וה"נ כשנסתלק היין אין הריח נחשב כאיסור עצמו. ועכ"פ הגר"א לא פי' כן.

**פלוגתא דתנאי בפת חמה ע"ג יין של תרומה - אם נקטינן כר"ל דבפת חמה לכו"ע אסור**

**גמ' כתנאי הרודה פת חמה ונתנה ע"פ חבית של יין של תרומה ר"מ אוסר ור' יהודה מתיר ר"י מתיר בשל חטין ואוסר בשל שעורין מפני שהשעורין שואבות**, עי' רש"י בפסחים ע"ו דגם לר"י דאוסר בשל שעורין ש"מ דריחא מילתא אבל הרי"ף בחולין פי' דס"ל דלאו מילתא היא אלא דבשל שעורין חשיב טפי מריחא דשואב ממשות של יין.

**גמ' ואביי שאני התם דמיקלא איסורא.** בפשוטו הביאור משום דנשרף האיסור וכבר כלה וליתא לאיסורא. אמנם הרשב"א במשה"ב ב"ד ש"ד [דף ל"ו ע"ב] פי' כלומר **דאין הכמון בעין שיקלוט הפת ממנו**. ומשמע דכל מה שהריח חשיב כממשו הוא רק כשמקושר לגוף האיסור. וביאוה"ד דמה שהריח נחשב כגוף האיסור אינו משום דהוא עצם האיסור אלא דהוא יוצא מהאיסור וזה רק כשהאיסור עצמו קיים. ועי' ברמ"א ק"ח א' בדין בשר שצלאו עם נבילה דבזא"ז מותר ופי' הש"ך והגר"א דדמי לקלי איסורא**.** אך דבריהם צ"ע דלכאורה רבא דקי"ל כוותיה לא ס"ל הך סברא. וכ"ה בחזו"א סי' ל"ה. ועי' בכו"פ שגם לרבא מהני הך סברא אלא שזה רק אם ריחא לאו מילתא עי"ש וצ"ע.

**גמ' אמר לך אביי וכו' אמר ר"ל דבפת חמה וחבית פתוחה ד"ה אסור והא דידי [בת תיהא] כפת חמה וחבית פתוחה דמי**. וכן מצינו בפלוגתא דרב ולוי בפסחים ע"ו בבשר שחוטה שצלאו עם בשר נבילה דרב אסר משום דריחא מילתא ולוי שרי דלאו מילתא. ואמר רב דהא דידי כפת חמה דמי. ומתבאר בתוס' וברא"ש דכו"ע מודו לר"ל דבפת חמה לכו"ע ריחא מילתא ואסור, אלא דרבא ס"ל דבת תיהא לא דמי לפת חמה. וכמו"כ לוי מודה לר"ל אלא דס"ל דבצלאו עם בשר נבילה לא דמי לפת חמה.

אמנם הרי"ף בחולין ריש פ' גיד הנשה, והרשב"א בתו"ה ב"ד ש"א [ט"ו ע"ב] כתבו דלרבא ליתיה לדר"ל ואף בפת חמה תלוי במחלוקת, וכן ללוי ליתא לדר"ל ואף בפת חמה קי"ל כר"י דלאו מילתא היא. והבעה"מ בפסחים חילק בזה דלרבא איתא לדר"ל כתוס' דהכא לא דמי לפת חמה עי"ש, אבל בבשר שצלאו אף ללוי חשיב כפת חמה וחבית פתוחה, אלא דפליג על ר"ל וס"ל שגם בזה פליגי ר"מ ור"י והל' כר"י דלאו מילתא היא. והבעה"מ דייק כן דהכא אמר אביי לדידי כפת חמה הוא ומשמע דלרבא לא כפת חמה אבל רב לא אמר **לדידי** כפת חמה משמע דלכו"ע הוא. והרמב"ן במלחמות ס"ל דגם בסוגיין לא גרסינן לדידי אלא לכו"ע בת תיהא הוי כפת חמה ולפי"ז לרבא דמתיר בת תיהא ע"כ דס"ל דלא כר"ל. וכ"כ הרשב"א בתו"ה שם שכ"ה ברוב ספרים, אבל במשמ"ה שם בע"א כתב כבעה"מ דרבא אית ליה דר"ל ודלא כמש"כ בתו"ה.

ובתוס' הקשו אמאי לא מייתי בפסחים מהא דכמון דמוכח דלאו מילתא ודלא כרב. ותי' דהתם שאני דאיכא פטום. ולפי"ז מדלא תי' כן לרבא דלא דמי לבת תיהא דהכא איכא פיטום, ע"כ דבת תיהא לא חשיב כפיטום, ועי' מהרש"א דלפי"ז אף לרבא דבת תיהא מותר מ"מ בההיא דבשר שצלאו איכל"מ כרב דאסור משום דאיכא פיטום, ולא היו צריכים לומר דשאני בת תיהא שמזיקו. וצ"ע.

ולדברי התוס' נמצא דיש ריח שאסור לכו"ע וכמו"כ יש ריח דלכו"ע מותר כמו בפת צוננת או בפת חמה וחבית סתומה דהוי חדא לריעותא. ולא פליגי אלא בריח דבת תיהא או בבשר שחוטה ונבילה שצלאם ביחד. ולפי"ז משמע דהא דריחא לאו מילתא אינו משום דבטל דא"כ אף בפת חמה שהריח חזק יהא בטל אע"כ דלאו מילתא היא היינו דלא חשיב איסורא. [ולפי"ז אף לענין חמץ בפסח דאסור במשהו ריחא לאו מילתא, ותלוי בביאור דברי התוס' בסוה"ד עי' להלן מהכו"פ והגר"א]. אך בבהגר"א מבואר איפכא דטעמא דתוס' משום דלאו איסורא הוא ולכך בכל גווני מותר, וצ"ב אמאי לא נימא דבריח חזק הוי כממש.

**פלוגתא דרב ולוי בבשר שצלאו עם בשר נבילה פסחים ע"ו - ואיך ההלכה**

הנה מבואר בתוס' דלרש"י פלוגתא דרב ולוי בפסחים בבשר שחוטה שצלאו עם בשר נבילה, תלוי בפלוגתא דאביי ורבא דרב דאסר ס"ל כאביי דריחא מילתא וללוי דריחא לאו מילתא ס"ל כרבא, וכיון דקי"ל הכא כרבא דהלכתא כוותיה לגבי אביי ה"נ נקטינן כלוי. אבל התוס' ס"ל דאין תלויין זב"ז דאף לרבא יתכן דס"ל כרב דריחא מילתא ושאני הכא דמזיקו והרא"ש כתב משום דהתם איכא פיטום דחמיר טפי כנ"ל. וא"כ י"ל דלהלכה נקטינן כרב [והתוס' הוכיחו מהא דפסקו אמוראי דפת שצלאו עם בשר אסור לאוכלה בכותח, דש"מ דהלכה כרב אע"פ שבת תיהא מותר כרבא].

וברי"ף בחולין מבואר כרש"י דרבא כלוי, אמנם להלכה הביא דנחלקו בזה קמאי, די"מ שפסקו כרש"י [בה"ג ורה"ג – כ"ה בתורי"ד] דקי"ל כלוי כיון דרבא ס"ל כוותיה, וי"מ [ר"ח בפסחים - בתורי"ד] שהוכיחו מהגמ' דהל' כרב וגם דר"ל דאמר דפת חמה וחבית מגולה לכו"ע אסור ס"ל כרב דבשר צלי דמי לפת חמה [ודלא כתוס' שחילקו בזה], ולפי"ז משמע שגם בבת תיהא נקטינן כאביי ודלא כרבא וכ"מ ברי"ף שדחה דהא דר"ל אינה ראיה לדחות ללוי ורבא מהלכה. וכ"מ בתורי"ד בשם ר"ח, ובראב"ן בפסחים.

ומבואר עוד ברי"ף דלמאי דנקט כרבא אין הלכה כר"ל אף בפת חמה. וגם הא דבשר צלי דמי לפת חמה ולכן ללוי שמתיר בשר צלי ה"נ מתיר פת חמה. ודלא כתוס' שפת חמה וחבית פתוחה ללוי עדיף מבשר שצלאו עם בשר נבלה, וכן לרבא עדיף מבת תיהא משום דהכא הריח מזיק [ולרא"ש משום דריח דפת חמה עדיף דחשיב כפיטום כדמוכח מהגמ' בפסחים דמדמה להו אהדדי ועי' לעיל מהמהרש"א אליבא דתוס']. ובשו"ע כתב דבפת חמה אסור ובבשר צלי כתב שמותר כלוי והוא כתוס'. ועי"ש בבהגר"א.

עוד כתב הרי"ף דרב דאסר אזיל לטעמיה דס"ל כר"י דמב"מ אוסר במשהו וריחא דמי למשהו, וא"כ לדידן דמב"מ בטל בשישים כ"ש דריחא בטל. ומשמע דס"ל שהריח עצמו ודאי אסור ובעינן לדין ביטול. וצ"ע דהרי רבא מתיר בבת תיהא אף שאינו בתערובת אלא בעין וע"כ דאף בפ"ע מותר וכן הקשה בעה"מ בפסחים והר"ן בחולין. אמנם באמת לשון הרי"ף **דכ"ש ריחא,** ויל"פ כוונתו דאף אי נימא דהלכה כרב דריחא אסור, מ"מ בתערובת יש להתיר משום ביטול, ורב לטעמיה דמב"מ לא בטל ולדידן דמב"מ בטל אף אי ריחא מילתא במב"מ מותר משום דבטל, אבל ללוי דריחא לאו מילתא היא ודאי מותר אף בפ"ע ולא רק משום ביטול. אלא דמהרי"ף להלן משמע דאף ללוי דריחא לאו מילתא מ"מ חשיב כמשהו מדכתב דאסור לכתחילה וגם מדכתב דאסור משום דהוי דבר שי"ל מתירין. וגם על זה הקשו הראשונים מהא דבת תיהא. ועמדו בזה האחרונים עי' יד יהודה ושו"ת אבני נזר יו"ד סי' צ' וקה"י פסחים סי' נ"ז ועוד, וצ"ע.

ובעיקר דברי הרי"ף דרב אסר משום דמב"מ לא בטל הקשה הר"ן שהרי אמרו דרב כמ"ד דבפת חמה אסור והתם מין בשאינו מינו הוא, ועוד דאמרינן דרב כר"מ וכן אביי דס"ל כרב ואף שבמב"מ ס"ל דבטל, וכ"ה הרשב"א בתו"ה ב"ד ש"א [דט"ו ע"ב]. ועוד קשה מעובדא דלוי דהתיר לריש גלותא דצלו גדי ודבר אחר הרי הוא אינו מינו וא"כ גם לרב שרי. ועי' צל"ח דהכריח מזה דמיירי לכתחילה ולוי התיר לכתחילה ולרב אסור לכתחילה כיון דאיסורא הוא ואין מבטלין איסור לכתחילה, וכבר תמה בהג' ברוך טעם שם דברי"ף מפורש דלוי התיר רק בדיעבד וכדלהלן ועי' בנו"ב מהדו"ת או"ח סי' ע"ג.

והנה עיקר דברי הרי"ף דבריח איכא ביטול [אי לאו דמב"מ לא בטל] כתב הרשב"א שם דריחא חשיב כטעם דלא בטל דנרגש הריח, ואף בגוונא דרב בבשר שצלאו עם בשר נבילה דהוי מב"מ כיון שבא"מ נרגש טעמו להכי אסור אף במינו. ולפי"ז יל"פ דבאינו מינו מודה הרי"ף דלא בטל משום דנרגש הטעם אלא דהוקשה לו דבמינו לדידן איכא ביטול ורב דאסר לטמיה אזיל, וכ"כ הראב"ד בהשג' על בעה"מ [וכ"כ באבנ"ז שם] והא דלא פי' כהרשב"א דכיון שבא"מ נרגש הטעם אסור גם במינו, י"ל דזה רק איסור דרבנן וס"ל דהכא אסור מדאורייתא. וביד יהודה סי' ק"ח פי' דעת הרי"ף דבמב"מ אם יש שישים אף שכנגדו באינו מינו איכא טעם במינו לא גזרו. [וציין לדבריו בסי' צ"ח ואכ"מ]. וע"ע בכו"פ ס"ק ז' דפשיטא ליה דהרגשת ריח לא חשיב נותן טעם וזה כוונת הרי"ף דחשיב כמשהו דכל דליכא טעם הוי ליה ליבטל ורק בדברים שאין בהם ביטול אסור, ועצל"ע.

הראשונים נחלקו ללוי דריחא לאו מילתא היא אם לכתחילה אסור, התוס' בפסחים ע"ו כתבו בשם רש"י דאסור לכתחילה עי"ש במהרש"א שלמדו כן מדכתב דלוי מיירי דנצלה בתנור ומשמע דרק בדיעבד התיר [וקצ"ע שגם בגמ' אמרו שצלאו], וכ"כ הרי"ף [ובזה דחה מה שהוכיחו הראשונים דהלכה כרב מהא דהפת שנאפית בתנור עם בשר אסור לאוכלה בכותח]. והתוס' פליגי דללוי מותר אף לכתחילה והוכיחו כן מדמקשינן ללוי מהא דאין צולין ב' פסחים כאחד ואי מודה לוי דאסור לכתחילה לק"מ. וכן תמהו הראשונים על הרי"ף, עוד הקשה הרמב"ן וכן הר"ן דבבת תיהא מותר אף לכתחילה, ועי' ברמב"ן וכן בהשגות הראב"ד על בעה"מ דהיכי שנכנס לאוכל חמיר טפי וצ"ב [ובבהגר"א בשם שערי דורא תי' דהתם שאני דאין בו פיטום וגם דלא עביד לריחא] ועוד הוכיחו מהירושלמי דמותר אף לכתחילה.

**למ"ד לאו מילתא היא אם אין זה איסור כלל או משום ביטול, [דין ריחא בחמץ בפסח]**

והנה בפשוטו טעמא דאסור לכתחילה משום דמשהו איכא אלא דבטל, והסוברים דשרי לכתחילה ס"ל דליכא איסור כלל. וכן נראה ברמב"ן שהקשה על הרי"ף דאף בפ"ע מותר כדחזינן בבת תיהא וע"כ דהוא היתר גמור. ולפי"ז לרש"י והרי"ף בעינן לביטול ולכן אסור לכתחילה, והתוס' סברי דהיתר גמור הוא.

והנה התוס' ד"ה רבא כתבו דבחמץ בפסח אף תנורים שלנו דריחא לאו מילתא מ"מ נהי דטעם ליכא מ"מ משהו איכא. ומזה למדו הפוסקים דאף לדידן דקי"ל כלוי דריחא לאו מילתא כלל בחמץ בפסח אסור אף בדיעבד, כמבואר ברמ"א סי' ק"ח ס"א בשם י"א ובדרכ"מ פי' מקורו מתוס' דידן וכן בבה"ג ובהגר"א ס"ק כ', וכ"כ במ"א סי' תמ"ז. וא"כ מבואר דס"ל דאף אי לאו מילתא היא חשיב איסור אלא דבטל. ועי' בהגר"א שם דהא דבת תיהא מותר אף שהוא בפ"ע הוא משום דמזיקו כמש"כ התוס' לעיל. ופי' שזהו שכתבו התוס' דאף לאביי דאסור הוא רק בבת תיהא דאוכל גופו של איסור משא"כ בבשר שצלאו עם נבילה מותר כלוי והיינו משום שהוא בתערובות. ונמצא דטעמא דלוי דלאו מילתא היא הוא רק משום ביטול. ולכאורה זה סותר לשיטתם בפסחים שמותר לכתחילה, וע"כ דאף דבעינן לביטול מותר לכתחילה, ולא אמרינן בזה אין מבטלין איסור לכתחילה.

אמנם הפלתי שם ס"ק ז' חולק על הרמ"א והמ"א, ופי' דדברי התוס' קיימי רק למ"ד דריחא מילתא היא ובתנור גדול שרי וזה רק מדין ביטול, אבל למאי דקי"ל בדיעבד כלוי אף בחמץ מותר, וכן ביד יהודה תמה על הרמ"א דמתוס' אין ראי'. ולפי"ז א"ש שיטת התוס' דשרי לכתחילה דללוי לאו איסורא הוא כלל.

ולדעת הרי"ף דאסר לכתחילה משמע דס"ל דאף ללוי הוי איסורא אלא שבטל, וכ"כ הבי"מ או"ח סי' תמ"ז. וכן פי' הראשונים במש"כ הרי"ף דאין הלכה כרב משום דס"ל דמב"מ לא בטל ולדידן דבטל שרי, ונקטו הראשונים דזהו טעמא דלוי שמתיר וכ"ה במערכה לרעק"א, [אך הקשו הראשונים דא"כ היה לגמ' לומר דפליגי בפלוגתא דרבנן ור"י אם מב"מ בטל עי' תו"ה ש"ד ב"ד עמ' ט"ו].

אולם לעיל נתבאר די"ל דללוי מודה הרי"ף דלאו מילתא היא כלל ואף בלא ביטול מותר. ולפי"ז בחמץ יהא מותר עכ"פ בדיעבד למאי דקי"ל כלוי. ובבהגר"א שם סותר דבריו דבבאורו כתב דמהרי"ף מבואר דאסור בחמץ כמש"כ אליבא דרב, וזה כמו דלמדו הראשונים בדעתו וא"ש דאסר לכתחילה אף ללוי. אולם בליקוט מהגר"א שם כתב להיפך דלרי"ף הוא היתר דמשו"ה אף בפת חמה מותר וליתיה לדר"ל בפסחים. [ועי"ש דמה"ט הקשה הר"ן על הרי"ף אמאי אסר משום דשיל"מ. ומשמע דקושית הראשונים היא בדוקא לשיטת הרי"ף]. ולפי"ז צ"ב אמאי אסר הרי"ף לכתחילה. ועי' ברעק"א במערכה דלא שייך אין מבטלין אחר שכבר נתערב בפת לאסור לאכול בכותח. וע"כ פי' דלכתחילה אסור רק משום דלוי נמי חייש לדרב עי"ש מש"כ בזה. ועי' בחי' אנשי שם בחולין בשם מהר"ם דהא דמדמה לה לדשיל"מ אין כוונתו ממש להאי דינא אלא כמו דאסרו דשיל"מ באיסור משהו ה"נ אסרינן ריחא אף דהאיסור קלוש דמ"מ שייך בזה עד שתאכלנו באיסור וכו', והיינו דהגם דאי"צ לדין ביטול מ"מ האיסור קיים אלא שמותר משום קלישותו ושייך בזה עד שתאכלנו באיסור וכו' [[9]](#footnote-9)

במשנה מכשירין פ"ג מ"ג איתא לפלוגתא דר"מ ור"י אי ריחא מילתא לענין הכשר משקין, דלר"מ חשיב משקה. ובקה"י פסחים סי' נ"ו הביא מהירושלמי דחדא פלוגתא היא. ונתקשה שאם לא יוצא ממשות משקה איך זה מכשיר, והכריח מזה דלמ"ד ריחא מילתא איכא ממשות משקה. אמנם עי' בליקוטים מרעק"א כאן [והוא מתשובה כת"י סי' נ"ה] שנשאל בזה דריחא אינו ממשות הדבר, ותי' דאף שאינו המשקה עצמו מ"מ כיון שבא מכח המשקה חשיב כמשקה לענין הכשר, עי"ש. ומצינו לכמה אחרונים דלאו חדא פלוגתא היא אל הכא מירי בריח והתם בגוף האיסור, עי' שעה"מ מאכא"ס ועי' דרך אמונה תרומות פט"ו. ויל"ע בר"ש שם.

**לרבא דריחא לאו מילתא - אמאי אין אסור משום הנאה**

לעיל נתבאר דפלוגתא דריחא מילתא היא דלרבא לא חשיב כשתיה, ועדיין צ"ב דמ"מ ביי"נ יאסר משום הנאה, וכדמצינו בדף י"ב דורד של הדס של ע"ז אסור להריח בו [והראשונים הוסיפו להקשות דלענין הנאה הבאה לאדם בע"כ פליגי איפכא]. והתוס' כאן ובדף י"ב תי' דהכא הוא מזיקו ולא חשיב הנאה וכנ"ל. וכעי"ז כתב הרמב"ן דמצטער. עוד תי' הרמב"ן וכן נקטו התוס' בדף י"ב מתחילה, דהכא לאו לריחא עביד, והתוס' שם פי' הטעם דאין זה דרך הנאה וכ"מ ברשב"א דכשדרך להריח בו חשיב הנאה כדרכו[[10]](#footnote-10), אמנם למסקנת התוס' שם אף דלא עומד לריח אסור כיון שבע"ז אסור אף שלא כדרך הנאה.

עוד פי' הר"ן בחולין דאין מכוון להנאה ובאיסוה"נ קי"ל כר"ש דבאינו מתכוון מותר, והוסיף הר"ן דאף דפסיק רישיה הוא באיסור הנאה אף בפ"ר מותר וכ"כ מהר"ם חלאוה בפסחים כ"ה ב', אמנם בתוס' שם מבואר דפ"ר אסור אף בהנאה באינו מכוון ודלא כהר"ן. ועי' בהגר"א ס"ק כ' שציין לתוס' הנ"ל ומקשה על השו"ע ס"ו שמתיר להריח פלפלין שמשימים בתוך קנקני היין משום דאינו מכוון לריח היין והקשה דהרי הוא פ"ר. וכבר עמדו בזה ביד יהודה ובחזו"א סי' ל"ה ג' דלכאורה ל"ק דהשו"ע ס"ל כהר"ן.

ועי' שער"י ש"ג פכ"ה שביאר דטעמא דפ"ר אסור אינו משום דע"כ חשיב כמכוון אלא דבפ"ר לא איכפ"ל דאינו מכוון דמ"מ נחשב המעשה על שם התוצאה כמו בגורר ספסל דפ"ר דעושה חריץ אף דאינו מכוון לזה מ"מ כיון דפ"ר הוא ע"כ מתייחס אליו עשית החריץ אבל לענין איסור הנאה אף דבע"כ קיבל הנאה מ"מ לא אסרה תורה אלא כשנהנה ע"י מעשה. אמנם זה דוקא בהנאה אבל באכילה כיון דנהנה גופו חשיב אכילה וביאר השער"י דהגוף משתמש אף בלא כוונת האדם. ולפי"ז כתב דאין תלוי אם זה אכילה או הנאה אלא אם גופו נהנה מהאיסור עצמו או לא, ולמ"ד דריחא מילתא אף אי לא הוי כאכילה ממש מ"מ כיון שנהנה גופו אסור אף שלא מכוון וכ"מ בדברי הגרי"ז דהא דמוכח מסוגיין דחשיב כאכילה הוא רק מצד החפצא אבל איסורו משום הנאה אבל ליכא מעשה אכילה, אבל לרבא דלאו מילתא היא אין הריח נחשב חפצא דאיסורא אלא שנהנה האדם מהיין עצמו כשנהנה מהריח ובזה תלוי אם מכוון או לא. [ועי' ברכ"ש כתובות סי' י"א ב' באו"א].

**דברי בעה"מ**

הבעה"מ בפסחים כתב דאביי ורבא פליגי אם מה שמכוון להריח כדי לבדוק את היין חשיב כמכוון כיון שרצונו להריח או דכיון שאינו מכוון ליהנות לא חשיב כוונה. וכבר תמהו עליו הרמב"ן והראב"ד בהשגות שם דא"כ אין מחלוקתם אי ריחא מילתא ואין זה נוגע לפלוגתא דפת חמה דהתם הרי הוא אוכל ומכוון להנאת האכילה. ומלבד זה צ"ב דאח"כ כתב דהא דאמר אביי הא דידי כפת חמה וכו' הוא רק לאביי אבל לרבא לאו כפת חמה הוא [אבל כו"ע אית להו דר"ל דפת חמה אסור ודלא כהרי"ף]. וא"כ מבואר דטעמא דרבא הוא משום דהריח עצמו מותר, וצ"ע גדול. והרשב"א במשמה"ב דף ל"ו כתב כהבעה"מ וצ"ע.

**לא עביד לריחא**

לעיל הובא מהראשונים לדעת רבא דריחא לאו מילתא אמאי אין חייב משום הנאה, דהרמב"ן והרשב"א תי' דהכא לא עביד לריחא וכצד א' בתוס' דף י"ב ב', ואמנם למסקנת התוס' שם בע"ז אסור אף בלא עביד לריחא אבל הרמב"ן נקט הכי גם בע"ז. והנה מהרמב"ן נראה דטעמא דלא עביד לריחא מהני רק להתיר איסור הנאה למ"ד דריחא לאו מילתא אבל אי מילתא הוא ואסור משום אכילה, אף בלא עביד לריחא אסור, וביאוה"ד דהך טעמא דלא עביד לריחא מהני רק שלא יאסור משום דסו"ס נהנה מהיין ע"י שמריחו וע"ז מהני דלא עביד לריחא דאין זה דרך ההנאה מהיין ושרי. אבל אם האיסור משום הריח עצמו לא איכפ"ל דהיין לא עביד לריחא דסו"ס אוכלו ונהנה ממנו.

אבל מהשערי דורא והגר"א ס"ק א' וס"ק כ מבואר דהך טעמא מהני כן גם כלפי איסור אכילה. מדפי' דבת תיהא מותר לכתחילה אף להרי"ף דבעלמא אסור לכתחילה, משום דלא עביד לריחא וגם אין בה פיטום, וכן מבואר בפי' הראב"ד שפי' גם בתרומה דשרי בכמון הוא משום דלאו לריחא עביד, וחזינן דאף לענין איסור אכילה מהני טעמא דלא עביד לריחא להתירו [[11]](#footnote-11). וצ"ל דכיון דלא עביד לריחא מהני הך טעמא דלא חשיב חפצא דאיסורא. אמנם לאביי ע"כ דאף בלא עביד לריחא אסור ופליג על רבא בזה. וצ"ב במה נחלקו. ועיקר הדבר צ"ב דכיון דלרבא לאו מילתא הוא אף בעביד לריחא לא הוי איסור ואי דמ"מ לכתחילה אסור דחשיב חפצא דאיסורא ובעינן לדין ביטול ולכתחילה אין מבטלין, א"כ אף בלא עביד לריחא יאסר, וצ"ל דבלא עביד לריחא אינו חפצא דאיסורא כלל. ויל"ב דטעמא דרבא דהריח מצד עצמו אינו איסור, אלא האיסור הוא משום דחשיב כחלק מהיין ובלא עביד לריחא לא חשיב חלק מהיין.

**זילוף יין**

התוס' ד"ה אביי כתבו דזילוף יין ודאי אסור ביין נסך דחשיב הנאה גמורה ואינו מזיקו, ור"ל דביי"נ אף לרבא אסור משום הנאה ולא פליג אלא בבת תיהא דמזיקו, אלא שבתרומה דמותרת בהנאה ואסורה רק באכילה זילוף מותר דאינו כשתיה. ובביהגר"א ס"ק כ' כתב דלרי"ף מותר זילוף דלרבא מותר אף שאינו מזיקו, דריחא ל"מ אף בפ"ע, וכדהאריך שם בשיטת הרי"ף והתוס'. והיינו מדיליף הרי"ף דהלכה כלוי מהא דרבא ולא חילק כתוס' דשאני הכא דמזיקו משמע דאף דאין מזיקו מותר דריחא לאו מילתא.

ויל"ע דלעיל הובא קושית הראשונים מ"ש בת תיהא ממריח וורד והדס של ע"ז דאסור משום הנאה מע"ז, ולתוס' א"ש דהתם אינו מזיקו אבל לרי"ף דבת תיהא מותר אף שאינו מזיקו לכאורה צ"ל כמש"כ הרמב"ן דהכא אינו מתכוון וא"כ בזילוף יין דמתכוון ודאי אסור. וע"כ צ"ל כתי' ב' דהראשונים דבת תיהא לא עביד לריחא משא"כ בורד, וס"ל להגר"א דזילוף לא חשיב עביד לריחא ולהכי שרי לרי"ף וכ"כ החזו"א סי' ל"ה ב'. אמנם עי' ביד יהודה ס"ק כ"ט שתמה על הגר"א דכיון שדרך לזלף היין חשיב כמריח ורד דעומד לכך. ולהגר"א צ"ל דתלוי בעיקר יעודו של היין. [ועי' בשעה"מ בדין שאיפת טבאק שיש בו יין דמותר משום דלא חשיב עביד לריחא. ומשמע קצת כהגר"א דאף שהיין שריבץ לזילוף עומד לזה מ"מ חשיב דלא עביד לריחא כיון שהיין בעצמו לא עביד לריחא].

ובחזו"א סי' ל"ה ב' כתב דלמבואר בבהגר"א ס"ק ל"ז דס"ל לדינא דזילוף אסור לפי"ז ע"כ דהלכה כתוס' דקי"ל כרב וזה תימה שזה דלא כהשו"ע. וכוונתו למש"כ בבהגר"א שם דלדינא אין תלוי בעומד להריח [וכ"כ הש"ך שם], לפי"ז גם זילוף אסור אף דלא עביד לריחא וכתוס' ודלא כהרי"ף. והא דבת תיהא שרי ע"כ משום דמזיקו.

אך מה שתמה דא"כ נמצא דס"ל להלכה דריחא מילתא כרב, צ"ב, דהחזו"א גופיה כתב לעיל דאף אי נימא כתוס' דאין תלוי זב"ז [ואף דקי"ל כרבא איכל"מ דהל' כרב] מ"מ אין זה הכרח דהלכה כרב ויתכן דהלכה כלוי כדהוכיח הרי"ף מהא דלרב צריך לידחק במשנה בפסחים דקתני מפני התערובת. וי"ל דלעיל כתב רק דאף דבפת חמה אסור איכל"מ דבבשר שצלאו בתנור לא הוי מילתא אבל אי בבת תיהא הטעם משום דמזיקו ובלא זה אסור ה"נ בבשר שצלאו בתנור ריחא מילתא וכ"ש הוא כמש"כ הרא"ש דהתם חמיר טפי דאיכא פיטום, ועכ"פ לא קיל מיניה. אולם למבואר בתוס' הרי אף אביי יכול לסבור כלוי משום דהתם הוא בתערובת וגם רבא לא פליג אלא משום דמזיקו, ואי משום דבפת חמה פסק השו"ע לאיסור אף שהוא בתערובת התם הוא באינו מינו. וצל"ע. וע"ע בסמוך בדברי השו"ע.

עוד עי"ש בחזו"א שכתב דלכאורה יל"פ דברי הרי"ף דלא כהגר"א, ותו"ד נראה דהרי"ף מודה לתוס' דטעמא דבת תיהא מותר הוא משום דמזיקו דבלא זה חשיב הנאה כמו בבשמים של ע"ז [ואף דהכא לא עביד לריחא]. אלא דלענין אכילה ס"ל דאי מילתא היא לא מהני טעמא דמזיקו ומזה למד דרבא ס"ל דלאו מילתא היא דריחא לאו שתיה הוא. וזה כמהר"ם אולם הגר"א ס"ל כמהרש"א דהא דלא חשיב שתיה הוא רק משום דמזיקו.

**בפסק השו"ע**

בשו"ע סי' ק"ח ס"א פסק דלכתחילה אסור לצלות בשר שחוטה ונבילה בתנור אחד אבל בדיעבד מותר כלוי דריחא לאו מילתא, ובסעי' ה' פסק כרבא בבת תיהא דשרי, ומשמע דפסק כהרי"ף דתלוי זב"ז ולהכי פסק גם כלוי, וכמו שהביא בביהגר"א שם ודלא כתוס' שחילקו בזה.

אולם בפת חמה וחבית פתוחה כתב השו"ע בס"ד כר"ל דאסור, וזה דלא כהרי"ף דלרבא ולוי ליתא לדר"ל, אלא כמש"כ התוס' דפת חמה גרע. אלא שלפי"ז אין ראי' מדשרינן בת תיהא להתיר גם בבשר שצלאו עם נבילה, דדלמא בשר דדמי לפת חמה כדאמר רב בפסחים והא דידי כפת חמה דמי, וגרע מבת תיהא. והרי"ף שהוכיח דהלכה כלוי אזיל לשיטתו דגם בת תיהא דמי לפת חמה ואפי"ה שרי וממילא גם פת חמה שרי ודלא כר"ל, משו"ה הוכיח דהלכה כלוי גם בבשר בתנור כיון שגם בפת חמה נקטינן דלא כר"ל אבל לתוס' דפת חמה חמיר טפי ה"נ נימא בבשר שצלאו דאסור כרב, וכ"ה ביד יהודה, וכן בפר"ח הרגיש בזה. [ובפרט למש"כ הרא"ש דבת תיהא קיל טפי מבשר בתנור עי"ש דלמטה מהם בת תיהא ומשום דליכא פיטום, ושמא השו"ע פליג וס"ל דבשר בתנור ובת תיהא דמו אהדדי, אמנם אי בת תיהא מותר רק משום דמזיקו ודאי אין ראי' מכאן דריחא לאו מילתא ואדרבא הוא ראי' דבלא דמזיקו ריחא מילתא וכנ"ל מהחזו"א]. וצ"ל דמ"מ ס"ל לשו"ע כאידך ראי' דהרי"ף דהלכה כלוי, דלרב צריך לדחוק הברייתא דפסחים עי"ש, וכ"כ החזו"א סי' ל"ה א'. [אמנם צ"ע קצת דברי הגר"א ס"ק א' שהביא את הוכחות הרי"ף דרבא דלא כר"ל והרי לא קיי"ל כוותיה בהא וצ"ל דלא כיון לפרש כל זה בשו"ע אלא רק לפרש עיקר ההלכה].

עוד עי' ברמ"א כמה אופנים דאמרינן ריחא מילתא כבפת חמה, עי"ש שדבר חריף אסור [ומקורו באו"ה ועי' להלן], ופי' בבהגר"א דדמי לפת חמה, וכן בתנור סתום. ובפת חמה אוסר השו"ע אף בדיעבד ובתנור סתום כתב דבמקום הפסד יש להקל. ולענין דבר חריף משמע דאף בדיעבד אסור דומיא דפת חמה. ועוד עי"ש שבצולה מאיסור והיתר תחת מחבת אסור כפת חמה וכבר העיר בבהגר"א שבזה לא כתב השו"ע להקל במקום הפסד דמדמה לה לפת חמה וצל"ע.

עוד מבואר בשו"ע דלכתחילה אסור ואף דלהלכה שמותר כלוי מ"מ לכתחילה אסור, וזה כמש"כ הרי"ף דאף ללוי אסור לכתחילה, וכן נראה בבהגר"א וזה דלא כהנו"ב דלרי"ף אף לכתחילה מותר. עוד י"ל דמה שפסק דלכתחילה אסור הוא משום דלכתחילה יש לחוש לתוס' דהלכה כרב.

אכן בבימ"ד הוכיחו מהרמ"א שנוהגין להחמיר אף בתנור גדול שאסור לכתחילה ודלא כהשו"ע [ומקורו מהאו"ה] ועי"ש בבהגר"א דאף שהתוס' חילקו דבתנור גדול מותר היינו לענין דיעבד אליבא דרב אבל לענין לכתחילה ללוי אסור אף בתנור גדול ואם האיסור לכתחילה הוא משום דחשש לדרב א"א שיהא יותר חמור מלרב. וע"כ כהרי"ף דלכתחילה אף ללוי אסור, וס"ל שלענין זה הוא יותר חמור מדינא דרב, ובפרט אי טעמא משום דאין מבטלין איסור לכתחילה ובתנור גדול נמי בעינן לביטול. אמנם עי' ברעק"א במערכה לחולין דצידד דטעמו דלוי שאסור לכתחילה משום דחייש לדרב, ולפי"ז א"א להחמיר יותר מלרב.

**שניהם כחושין**

והנה בשו"ע כתב דבדיעבד מותר אף באחד כחוש ואחד שמן וכדאיתא בפסחים. אמנם בהא דלכתחילה אסור סתם והש"ך ס"ק א' הביא פלוגתא בשניהם כחושים, דלדעת רב מפורש בגמ' בפסחים דלא אסר אלא כשהאחד שמן, אלא דהתורת חטאת כתב להחמיר לכתחילה אף בשניהם כחושים שכן הוא בב"י, והש"ך חולק ע"ז והביא ראי' מהגמ' דאף לכתחילה לא אסרינן בשניהם כחושים.

והנה בתוס' מבואר דבחמץ בפסח דאסור במשהו אסור גם ריחא משום דמשהו איכא, ואף בתנור גדול **ואף כשאין פיטום** ולכאורה היינו שניהם כחושין ואפי"ה אסור בחמץ וע"כ דאיכא משהו ורק שבטל. ולפי"ז גם בשאר איסורים דפסק השו"ע דלכתחילה אסור, אי נימא דטעמא משום דמשהו איכא והוי כמבטל איסור לכתחילה, גם בשניהם כחושין יהא אסור דומיא דחמץ בפסח [אמנם למש"כ הגר"א בליקוט לדעת הרי"ף דהיתר גמור הוא ומ"מ אסור לכתחילה ע"כ דאיסור בעלמא הוא ולא תלוי בדין ביטול, ואין זה כהתוס' בחמץ ועי]. ואמנם גם לענין תנור גדול דלתוס' אסור מ"מ הרמ"א מתיר אף בחמץ ועי"ש בש"ך שצידד דהתו' מיירי רק לרב דריחא מילתא ולהלכה לאו מילתא היא, אך א"כ גם בתנור קטן אין ראי' מתוס' וכמש"כ בכו"פ, ולהרמ"א שהוכיח מתוס' וכמש"כ הגר"א א"כ ה"נ תנור גדול. וצ"ע. ועכ"פ להש"ך שמדמה להו אהדדי צ"ע דא"כ ה"נ נימא לענין שניהם כחושים כמש"כ התוס'. אמנם באמת בחמץ נמי לא הוזכר ברמ"א דאסור אף בשנים כחושים

והצל"ח בפסחים הקשה על תוס' משיטת רב שם שלא אסר אלא באחד שמן ואי בשניהם כחושין איכא משהו ואסור בחמץ, ה"נ במב"מ דס"ל דאוסר במשהו יאסר אף בכחושין, ותי' דס"ל דהתם חשיב אינו מינו ודלא כהרי"ף, ולהרי"ף צ"ל דבשניהם כחושין אין אפי' משהו. וע"ע ברעק"א במערכה חולין ק'.

בדין דבר חריף שכתב הרמ"א דיש להחמיר אף בדיעבד, עי' בש"ך דמקורו באו"ה, והנה האו"ה למד כן מהא דכמון דמותר והוצרך הגמ' לומר דטעמא משום דקלי איסורא ש"מ דבלא זה אסור והיינו משום דחריף הוא. וצ"ע דהא בגמ' מוקמינן לה הכי לאביי דיחא מילתא אבל לרבא משמע איפכא דשרי מטעם דלאו מילתא היא ואף דחריף הוא. ועי' במטה יהונתן שתי' לפי' התוס' דרבא ס"ל כרב והכא שרי משום דמזיקו, ואיכל"מ דמודה דבעינן לטעמא דקלי איסורא ורק דסבר דלאביי ל"מ הך טעמא כיון דבמזיקו אסור כ"ש בקלי איסורא וצ"ב הדמיון. [ועיקר הדבר מבואר גם בש"ך ובהגר"א ס"ק י"ז דאף לדידן בעינן לטעמא דקלי איסורא. ולהאו"ה א"ש דמשום דחריף הוא].

# נותן טעם לפגם

**דף ס"ז ע"א עד ס"ט ע"א במשנה, תו"ה לרשב"א דף י"ט והלאה, טושו"ע סי' ק"ג**

**השביח ולבסוף פגם[[12]](#footnote-12). גמ' ס"ז ע"א, דף ס"ח ע"א ותוס' שם, רא"ה בבד"ה דף י"ט ר"ן על הרי"ף [דף ל"ב] ובחי' הר"ן דף ס"ח.**

**פגם ולבסוף השביח, ובסופו להשביח. רמב"ם פט"ו הל' כ"ח וכס"מ שם. טושו"ע סי' ק"ג ס"ב ש"ך ופר"ח שם. פמ"ג שפ"ד ס"ק ז'. בהגר"א סי' צ"ח ד'.**

**חומץ לתוך גריסין צוננים והרתיחם וכשנפל לרותחים וציננם, עי' תוס' מהר"ם ט"ז פרישה ופר"ח שם.**

**חסירה מלח, עי' רש"י ור"ן בא"ד שהמלח היה מבטל פגימת טעם האיסור ובתוס' לא הוזכר.**

**נטל"פ – כשראוי לגר, עי' רש"י כאן תו"ה לרשב"א דף י"ט ור"ן כאן ועי' ריטב"א.**

**בהגדיל מדתו שנהנה מהאיסור, עי' ר"ן ורשב"א. נותן טעם שאינו לשבח ולא לפגם, עי' ש"ך ס"ק ב' ופר"ח שם.**

**בהתירא דנטל"פ אם בעינן לדין ביטול או משום דאינו נהנה מותר. עי' רשב"א ור"ן. פמ"ג סי' ק"ג משב"ז א' חי' ר"ח הלוי פ"י ממעה"ק.**

**נטל"פ באיסור משהו - תוס' ורא"ש לעיל ס"ו ע"א. רשב"א במשמ"ה ב"ד ש"ד [דף ל"ו] ובשו"ת המיוחסות לרמב"ן סי' , ר"ן פסחים דף ח' ברי"ף, ורמב"ן פסחים דף ל', טושו"ע או"ח תמ"ז ס"י ורעק"א במערכה ח' ז',**

**נטל"פ בכלאי הכרם [דאסורים אף שלא כדרך הנאתן] כו"פ וחו"ד סי' ק"ג א'.**

**דף ס"ז ע"א**

**גמ' לא שנו אלא שנפל לתוך גריסין רותחין אבל נפל לתוך גריסין צוננין והרתיחן נעשה כמי שהשביח ולבסוף פגם ואסור.** ועי' להלן ס"ח א' דאליבא דעולא פליגי בזה ר"מ ור"ש, ולר"ש מותר אף בהשביח ולבסוף פגם. ובתוס' שם פי' דטעם האוסר בהשביח ולבסוף פגם משום שכבר נאסר [ההיתר] בשעה שהשביח ושוב אין לו היתר. ולכאורה הוא מדין חנ"נ וכ"כ הרא"ה בבד"ה [דף י"ט]. ולפי"ז העירו למ"ד דלית ליה חנ"נ בשאר איסורים עוד יל"ע דחנ"נ הוא מדרבנן. אולם בחי' הר"ן להלן ס"ח כתב דדומה לחנ"נ ומשמע דהכא לכו"ע מהני מה שנאסר. וצ"ב. ואולי י"ל דמה שהאיסור הטעים את ההיתר הוא עצם האיסור וכל זמן שיש טעם בהיתר מחמת האיסור הרי הטעם עצמו בהיתר אסור אף שהוא כבר פוגם שכבר נאסר מחמת שמקודם לכן השביח בתערובת וכן משמע טפי בתוס' הנ"ל ושו"ר כעי"ז בחזו"א סי' ט"ו ז'.

עי' בר"ן דאף שסופו לפגום אסור, ומשמעות דבריו דקמ"ל דאין זה סופו לפגום אלא עכשיו משביח ואח"כ נעשה בו פגם מאליו, אבל בלשון הב"י משמע דהכא חשיב שסופו לפגום אלא דמ"מ אסור.

בתוס' נתקשו אמאי קאמר נעשה כמי שהשביח ולא אמר שהשביח ממש. ותי' דעיקר השבח אינו עד אחר שירתיח. ולשון התוס' משמע דעכשיו חשיב שבח ע"ש העתיד שאח"כ יהא שבח לכשיצננו. [וכ"כ בשערי דעה יו"ד סי' ק"ג] אך א"כ צ"ב איך יתכן שכשהרתיחם חשיב פגם הרי עדיין חשיב שבח מחמת שעתיד להשביח כשיצננו. וע"כ דכוונתם דבעלמא אם ישביח לאחר שיצננו חשיב שבח גמור אחר שישביח אבל מעכשיו אין זה שבח וכ"מ במהר"ם.

ועי' בר"י מפריש דקודם שהרתיחם לא חשיב שבח גמור כיון דעדיין לא נתבשלו ואינן ראוין לאכילה. אלא דמ"מ נעשה כהשביח דקצת שבח יש עכשיו שראויין קצת לאכילה, עי' נמוק"י.

ומה שפי' דמשביח אחר שירתיח וציננו, כתב המהר"ם דלא מיירי דנתנם כשהרתיחן דא"כ כבר נתקלקלו מאחר שהרתיחו ושוב אין משביח, [ומשמע שגם בנתנן קודם שהרתיחם ואח"כ הרתיחו הוי פגם כיון דהשתא הורתחו ונפגמו]. אלא רק אם נתנו אחר שכבר נצטנן הרי הוא משביח ואסור וכ"כ הפרישה. אולם הט"ז ס"ק ה' חולק דאף בהרתיח ואח"כ נצטננן אסור דעכשיו הוא משביח והיינו מש"כ השו"ע שפגם ואח"כ השביח אסור. ולפי"ז כתב דלא מקרי נותן טעם לפגם אלא אם אוכלם בשעה שמרותחים. ועי' פר"ח שהוכיח מהירושלמי כהפרישה דכשהיו רותחים הותרו אף לאחר שנצטננו וכן הביא מפיה"מ להרמב"ם כאן. ופי' הטעם משום דכבר הוקלש כח החומץ וכ"כ בבהגר"א סי' צ"ח ד' עפ"י הירושלמי דבכה"ג שרי ועי"ש דהירושלמי נסתפק בזה ופי' דהספק אם כשנצטנן חוזר ומשביח.

**פגום ולבסוף השביח**

ברמב"ם פט"ו הכ"ח כתב דבפגום ולבסוף השביח אסור, וכ"ה בטור, ולדעת הש"ך בשעה שהוא פגום מותר אלא דאח"כ נאסר, אבל הפר"ח כתב דכבר מתחילה אסור כיון דסופו להשביח, ונסתייע לזה מלשון הרמב"ם והכס"מ שם דאינו פגם. וברשב"א במשמ"ה [י"ט א'] הוכיח מדין פגום ולבסוף השביח דלא נפגם לגמרי דא"כ אי חוזר לאיסורו ומבואר כהש"ך דהשתא חשיב פגום.

ועי' ב"י דאף שאינו מפורש בגמ' למד רבינו מכ"ש דהשתא השביח ולבסוף פגם אסור אף דאותו שבח ע"מ לפגום, כ"ש הכא דפגם זה אינו פגם כיון שהוא ע"מ להשביח וכ"כ בכס"מ. ודבריו צ"ע דאף דבזה הוא פחות פגם מהשביח ולבסוף פגם מ"מ הרי התם הטעם משום דכבר חל עליו איסור כמבואר בתוס' ובר"ן משא"כ בפגם ולבסוף השביח. ועי' פר"ח ופר"ת שהקשו כן. [ועוד צ"ב לדברי הש"ך דמתחילה בשעה שפגום מותר והנידון רק על שעה שכבר השביח והשתא הרי ודאי אינו פגום, אלא דמ"מ מספקינן דלמא שרי משום שכבר הותר, ואיך נלמוד לאסור מהשביח ולבסוף פגם, וצ"ע. ולפר"ח א"ש דכוונת הב"י על שעה ראשונה שפגם, וע"ז קאמר דכיון דסופו להשביח חשיב טפי שבח מהשביח ולבסוף פגם שמתחילה היה ע"מ לפגום, אך מ"מ קושיא קמייתא קשה דהתם טעמא משום שכבר נאסר].

ועי' לח"מ שם וביהגר"א סי' צ"ח ס"ק ד' שהביאו מהרמב"ם בפיה"מ שאסור, ועוד הביאו מהירושלמי דפליגי בזה ר"ל ור"י אליבא דר"מ, דלר"ל בפגם ולבסוף השביח מותר ולר' יוחנן כמו בהשביח ולבסוף פגם אסור ה"נ פגם ולבסוף השביח אסור. ועי"ש שהרמב"ם מפרש שזהו מה שאמרו להלן ס"ח דלעולא בפגום מעיקרא מודה ר"מ, והיינו בפגם ולבסוף השביח וזהו כר"ל בירושלמי דבזה מותר אף לר"מ, וע"ז פליג ר"י וכשיטתו בירושלמי. וזה שכתב הרמב"ם בפיה"מ דבפגום מתחילה וע"ס אי"צ לומר דמותר דבזה גם ר"מ מודה שמותר. עי"ש עוד.

ולפי"ז דחה הגר"א מש"כ הב"י דכ"ש הוא, ותמה ע"ז דהא חזינן לר"ל דאף שבהשביח ולבסוף פגם אסור מ"מ בפגם ולבסוף השביח מתיר, ואף לר"י דפליג היינו דשוים הן אבל לאו כ"ש הוא.

אולם מש"כ דהרמב"ם מפרש כן בכוונת הגמ' פגום מעיקרא דהיינו פגום ולבסוף השביח, יל"ע בגמ' דף ס"ז ב' מכלל דאיכא למ"ד נותן טעם לפגם אסור, אין והתניא אחד נו"ט לשבח ואחד נו"ט לפגם אסור דברי ר"מ. ומבואר דלר"מ אף בפגום מתחילה וע"ס אסור. [ואולי ג' שיטות הן וכוונת הרמב"ם לעולא ור"י]. עוד צל"ע מהגמ' להלן ס"ח ב' ת"ש וכו' וחומץ שנפל לתוך גריסין אסור, והא ה"נ בפגם מעיקרא ופליגי, ולהלן שם אמרו דסיפא מיירי שלא השביח כלל, והרי דפגום מעיקרא דמיירי בסוגיין היינו פגום מתחילה ועד סוף, ובזה נמי פליג ר"מ ואוסר. עי' פר"ח שהקשה כן על הרמב"ם.

ובעיקר דין פגום ולבסוף השביח עי' חוו"ד סי' ק"ג א' דבנבילה שאין ראויה לגר שהותרה אף אם אח"כ חוזר ומשביח לא נאסר דכבר פקע איסורא, ורק בנטל"פ דאינו נפגם לגמרי הרי הוא חוזר לאיסורו, ולכאורה משמע דהכא לא הוי היתר בחפצא וצ"ע דמדבריו שם נראה דגם נטל"פ הוי היתר בחפצא, ועיקר דבריו לכאורה תלוי במחלוקת הרשב"א והר"ן להלן אם הוא היתר מחמת טעכ"ע או משום דאינו נהנה. ועי' קה"י סי' כ"ה.

**יתירה מלח וחסירה מלח**

בגמ' איכא ב' לשונות בפגום כשחסרה מלח או יתירה מלח דלל"ק בכה"ג אסור כיון דהפגם הוא משום דחסירה מלח ואם יוסיף מלח אין טעם האיסור פוגם, ולל"ב כיון דהשתא כשהוא חסר מלח הרי הוא פוגם מותר. וכן ביתירה מלח דפוגם מחמת המלח וגם מחמת הטעם.

ולהלן ריבה טעם לפגם מותר ומפרשינן אע"ג דאיכא מילי אחריניתי דפגמה בהדא ואף שחסרון המלח לחוד ג"כ פוגם, אלא דטעם האיסור פוגם יותר, וקמ"ל דחשיב שהפגם מחמת האיסור. ועלה אמרינן והלכתא כל"ב דר"ל. [ואי ל"ג והלכתא ע"כ דכוונת הגמ' דהיינו ממש דינא דר"ל] ומשמע דהיינו כחסירה או יתירה מלח דהפגם הוא מחמת שניהם, וע"כ מבואר דאם לא היתה יתירה מלח לא היה הטעם לחוד פוגם וע"ז קמ"ל דאעפ"כ מותר. אבל אם היה טעם האיסור לחוד פוגם פשיטא דמותר דמה איכפ"ל דיש עוד סיבה שפוגמת התבשיל מ"מ גם האיסור פוגם ואינו נותן טעם, אע"כ דטעם האיסור לחוד אינו ראוי לפגום וקמ"ל דמאחר דבצירוף יתרון המלח פוגם חשיב נטל"פ. אמנם עי' בתורי"ד דמשמע דאף שראוי ליתן טעם כיון שכבר היה טעם מחמת ההיתר לא חשיב נו"ט וצל"ע.

עי' פמ"ג פתיחה ח"ג פ"ג שדן באיסור שמחמת עצמו היה פוגם אלא שבצירוף עוד היתר אינו פוגם, כגון שנתן מלח שעל ידו נפגם האסור אבל הוסיף היתר שעל ידו לא נרגש הפגם מחמת האיסור. ומדמה זאת ליין של איסור בששה חלקי מים של היתר דהוי נטל"פ אף שעכשיו יש יין של חולין שעי"ז הוא משביח את המים. ועי' קה"י סי' כ"ז שכתב דהכי משמע מסוגיין דאם אין חסירה מלח אלא התבשיל כשלעצמו הוא מושבח דיש בו שיעור מלח הראוי לו, אע"פ שבלא המלח היה האיסור פוגם ורק בצירוף המלח טעם האיסור משביח, מ"מ חשיב נותן טעם.

עי' בהגאשר"י ובאו"ז סי' רנ"ח וב"י וש"ך ס"ק ב' דדבר דאין טעמו לשבח וגם אינו לפגם דאסור דבעינן דוקא טעם פגום. וכן משמע מהא דריבה לפגם מותר דבעינן דיהא פוגם ולא סגי במה שאינו משביח. אך הסברא צ"ב ובפרט למש"כ הר"ן דהתירא דנטל"פ הוא משום דאינו נהנה, עי' להלן. ועי' ריטב"א דף ס"ז דמשמע דמותר. ועי' תוס' דף ס"ו די"א שכל איסור משהו הוי כנטל"פ דבמשהו ליכא טעמא ומשמע דאי"צ שיהא טעם פגום אלא כל שאינו לשבח מותר ואולי זוהי דחיית התוס' ושו"ר באו"ז שם שלשיטתו דבעינן טעם פגום אין ראי' מאיסור משהו דהתם אין טעם פגום.

**מחלוקת הרשב"א והר"ן**

**בגמ' כל שאינה חסירה מלח וכו' ואינה נאכלת מפני זה.** וכתב רש"י דהא דאין נאכלת לאו דוקא אלא כל שפוגם קצת הוי נטל"פ. וכן כתבו הרשב"א בתו"ה [ב"ד ש"א דף י"ט] והר"ן והוכיחו כן מהא דקדירה שאינה בת יומה חשיבא נטל"פ ולר"מ אף בת יומה א"א דלא פגמה פורתא והרי ודאי דעדיין לא נפסלה מאכילת אדם. וזה שלא כדברי הרא"ה בבד"ה שם, [וכן הביאו הראשונים בשם הראב"ד דרק כשנפגם לגמרי מותר ובראב"ד שלפנינו ל"מ].

אך הקשו הראשונים דלהלן דף ס"ח ילפינן דין נטל"פ מנבילה שאין ראויה לגר, וא"כ רק אם אין ראויה לגר מותרת, ואיך נלמד מזה לנטל"פ. והרשב"א תי' דהתם להתירה בפ"ע אבל הכא שהוא בתערובת ואין איסורו אלא משום נו"ט - והיינו משום טעם כעיקר - כל שאינו נותן טעם לשבח, לא חשיב טעם ואין אוסר בתערובתו. ומבואר לדעת הרשב"א דהאיסור גופיה בטל ברוב וכל הנידון בסוגיא לאסור משום נו"ט ועל זה אמרינן דבנטל"פ אין דין טעכ"ע.

אולם אם דין דטעכ"ע הוא משום שניכר בטעמו לא בטל, קשה מאי איכפ"ל דנותן טעם פגום דמ"מ הרי ניכר בטעמו, ועי' פמ"ג סי' ק"ג משב"ז א' שעמד בזה ונדחק דכל שטעמו פגום לאו הכרה היא והדברים סתומים. [וע"ע שם בפתיחה להל' תערובות ח"ג פ"ו]. ועי' חי' ר"ח הלוי הל' מעה"ק פ"י שהכריח מזה דדין טעם כעיקר אינו דלא בטל מחמת שניכר בטעמו אלא הוא איסור חדש ובטעם פגום לא חשיב טעם ולא נתחדש בו דין טעכ"ע וממילא בטל. עי"ש. ויתבאר יותר אם דין טעכ"ע אינו על גוף הטעם דהוא איסור חדש אלא על מה שמטעים את התערובת אבל גוף הטעם מותר משום ביטול ברוב אלא דילפינן מקרא שכל שהוא מטעים את ההיתר נאמר בו איסור חדש. [והא דלא אסרינן משום דניכר בטעמו יל"פ שגם ע"י טעם לא חשיב שהאיסור עצמו ניכר כדכתב החוו"ד לדעת הרמ"א דמבא"מ תלוי שמא, ואכמ"ל].

והר"ן מתחילה פי' כהרשב"א אך הקשה דעדיין לא נתיישב איך נלמד ד"ז מנבילה דנפסלה לגמרי מאכילה, וע"כ תי' דמנבילה ילפינן דכל שאין לו הנאה הוי היתר, ולפי"ז כתב דאם הגדיל האיסור מדתו והרי הוא נהנה ממדתו אסור אף שנוטל"פ. ועי"ש שזה דלא כדמשמע ברשב"א דכל שההיתר מרובה על האיסור מותר אף שהגדיל מדתו. והיינו דלרשב"א כל תערובת שאין נותן טעם לשבח לא אסרינן משום טעם כעיקר, והר"ן ס"ל דרק אם אינו נהנה מותר[[13]](#footnote-13).

ולרשב"א דבטעם פגום לא נאמר דין טעכ"ע, קשה קושית הר"ן איך למדו כן מנבילה, ובחוו"ד סי' ק"ג ס"ק ה' כתב דמסברא הוא נלמד דכיון דאין נותן טעם לא חשיב טעם, אך צ"ע דבגמ' ילפינן לה מקרא דנבילה, [וכדהקשה הר"ן], והרשב"א גופיה בקושיתו כתב דילפינן לה מקרא דנבילה וא"כ מה תי'. ועי' בפמ"ג משב"ז א' שהכריח מזה דהא גופא נלמד מקרא דנבילה, ויל"ב דגם לרשב"א הטעם דלא נאסר טעכ"ע כשהוא פוגם הוא משום דלא נהנה ממנו וזה נלמד מנבילה גופא שמותרת כשאין ראויה לגר משום דאינו נהנה. ולעיל הובא מהחו"ד ק"ג א' דהתירא דנטל"פ הוא בחפצא כמו בנבילה שאין ראוי' לגר ונסתפקנו לדעת הר"ן דטעמא משום דאינו נהנה אי הוי היתר רק במעשה האכילה דמותר משום דאינו נהנה אמנם י"ל דילפינן דדבר דאין ממנו הנאה לא הוי חפצא דאיסורא. ולהנ"ל יל"ע גם לרשב"א. ועי' בקה"י סי' כ"ה.

והנה מש"כ הר"ן דכל שנהנה מגודל מדתו אסור אף דנטל"פ, לרשב"א ל"ק דאם משום טעמו הרי כיון שנותן טעם פגום אין איסור על הטעם ואי משום ממשו הרי הוא בטל, ואפי' נימא דבנו"ט גם ממשו לא בטל זהו רק משום דין טעכ"ע אבל בטעם פגום דלא הוי טעם ממילא גופו נמי בטל. וצ"ב לדעת הר"ן דמה איכפ"ל דהגדיל מדתו ונהנה ממנו הרי ממשו בטל ברוב. ואי משום טעכ"ע הרי כיון דטעמו פגום אין כאן טעכ"ע [אא"כ נימא דלמסקנת הר"ן אף טעם פגום איכא דין טעכ"ע עי' לעיל], וי"ל דס"ל דאף בלא דין טעכ"ע אינו בטל, ולהכי רק אם אינו נהנה מותר. ועי' פמ"ג במשב"ז שם דהר"ן ס"ל דכיון שניכר בטעמו אינו בטל אף שטעמו פגום, והרשב"א ס"ל דטעם פגום לא חשיב הכרה וצ"ב.

ולפי"ז נמצא קולא לדעת הר"ן דלשיטתו מותר אף דלא בטל משום דאינו נהנה אבל לרשב"א בעינן לדין ביטול ברוב וכ"כ הפמ"ג והרעק"א בדו"ח חולין דף צ"ז במערכה אות ז', ולפי"ז להר"ן אף ברוב איסור מותר אם לא נהנה מגודל מידתו וכ"כ הרעק"א שם. ועוד כתב הרעק"א דנפ"מ בחמץ בפסח דאסור במשהו דלרשב"א דבחמץ דליכא ביטול אסור אף נטל"פ משא"כ לר"ן, והביא שכ"מ ברשב"א בתשובה והובא בב"י דבחמץ אף נטל"פ אסור [ע"ע בשו"ת הרשב"א סי' רס"ב ותצ"ט, ובמשמה"ב ב"ד ש"ד דף ל"ו] ומהר"ן בפסחים ד"ח בדפי הרי"ף מבואר להדיא דנטל"פ מותר אף בחמץ וזהו כשיטתו עי"ש. ועי"ש ברעק"א דנתקשה דהשו"ע מיקל בסי' תמ"ז לענין חמץ אף שכאן החמיר כהרשב"א ותי' דהוא משום צירוף דעת השאילתות דגם בחמץ איכא ביטול.

אמנם עי' בחזו"א סי' ל' דגם הר"ן מודה לרשב"א דבעינן לדין ביטול ברוב ובלא זה אסור אף בנטל"פ. והיינו דגם לר"ן אף שלא נהנה אינו היתר בגוף הדבר אלא רק דליכא איסור טעכ"ע כיון שאינו נהנה. ולפי"ז יקשה אמאי בחמץ בפסח מותר נטל"פ לשיטת הר"ן. עי' מש"כ בזה להלן.

ולהלן ס"ח פליגי אמוראי אם נטל"פ מותר גם בדברים המאוסים כעכבר וכדו' דכשהם בעין אסורים אף שהם מאוסים ואין ראויין לגר, דר"ש ס"ל דנטל"פ אסור כיון דחידוש שאסרה תורה אף באין ראויין לגר, ורבא ס"ל דנטל"פ מותר אף בדברים המאוסים. ולכאורה כיון דהתירא דנטל"פ הוא משום דנלמד מנבילה שאין ראויה לגר ממילא בדברים הללו דליכא התירא דאין ראויה לגר אמאי נטל"פ מותר. [ולחוו"ד אליבא דהרשב"א א"ש דזה נלמד מסברא, ואדרבא קשה דעת ר"ש וי"ל דמ"מ כיון דחידוש הוא אסור בכל גווני]. ואפשר דדין טעכ"ע הוא דין שוה בכל האסורים ואחר דילפינן לעיקר דין טעכ"ע דלא נאמר בטעם פגום, ממילא אף בדברים המאוסים מותר כשאינם בעין. אבל לר"ן דאין זה דין בטעכ"ע אלא באיסור עצמו שכל שאינו נהנה ממנו אינו איסור, קשה דזה לא שייך בדברים שאסורים אף כשהם מאוסים. [וע"ע בב"י ובש"ך סי' ק"ד ס"ק ט' דאף לר"ן דכשהגדיל מדתו אסור משום שנהנה מ"מ בדברים המאוסים מודה דמותר, וכ"כ הגר"א שם וביאר דכשהוא מאוס אין לו הנאה מיניה כלל. אך צ"ב לאידך גיסא דהרי בדברים אלו אסור אף כשאינו נהנה]. ומזה סייעתא לדברי החזו"א שגם לר"ן ההיתר הוא רק בדין טעכ"ע, וצ"ע.

והרשב"א בתו"ה [כ' ע"ב] נתקשה באו"א דכיון דכשהוא בעין אסור א"כ גם כשנתערב כיון דאיכא כזית בכא"פ אע"פ שההיתר נפגם הרי הוא טועם את האיסור עצמו והרי הוא באיסורו אף שנפגם ותי' דלא אסרה תורה כשהוא פגום אלא כשהוא בעין, אבל בתערובת שהולכין אחר נתינת טעמו כשנפגם וכמו בכל האיסורים, והיינו דהכא שהוא בתערובת אינו נאסר אלא משום טעכ"ע והכא דהוא פגום דליכא טכ"ע ממילא הרי הוא בטל [[14]](#footnote-14).

**פליטת טעם הבלוע בחתיכה או בכלי**

הרשב"א בתו"ה שם דף י"ט הקשה איך מתירין בטעם הבלוע בכלי הרי משערים בכולו וליכא רוב היתר, ומיהו צ"ב דאף ששיעורו כנגד כולו מ"מ האיכא רוב, ורק לענין שיעור שישים החמירו לחוש לבלוע בכולו אבל רוב ודאי איכא, ובכו"פ שם כתב דיש לחוש שיבשל בקדירה מעט תבשיל שלא יגיע אלא למעט גובה קדירה ומ"מ הקדירה פולטת הבליעה מכולה ולהכי ליכא רוב, ועי"ש שהאריך בזה אי פולט כנגד כולו או לא. וע"ע בחוו"ד ס"ק ה' דודאי דמיירי אף באיכא רוב איסור דהא מיירי אף שבישל מעט היתר במאה של איסור. ועי"ש שתי' דהכא כיון שהוא רק טעם בעלמא ולא ממשו לא איכפ"ל דאיכא רוב איסור מותר, ולהלן דף כ' ב' כתב בטעם היוצא מחתיכת איסור דכשהוציאה מהתערובת אף שמשערים בכולו ושמא איכא רוב איסור ואין היתר דנטל"פ, מ"מ מותר מפני שודאי אין פליטתו בכולו אלא דבטעם לשבח החמירו שמא נותן טעם משא"כ בטעם פגום, ומזה נראה דגם בדין טעכ"ע אין ההיתר אלא משום דאיכא ביטול ברוב וע"ז כתב שרק בטעם לשבח החמירו מחמת חשש שמא יש בו טעם ולהכי דנים כאילו בלוע איסור כנגד כולו. וכן ביאר הרעק"א במערכה שם והביא כן מהכו"פ והפמ"ג דלרשב"א בעינן ביטול ברוב.

אולם העירו דממש"כ הרשב"א בדף י"ט משמע דאף אי חשיב רוב איסור מ"מ כיון שהוא טעם בעלמא ולא ממשו מותר בנטל"פ. ויותר מבואר כן בבית הקצר שכתב דתרי טעמי נינהו, ולפי"ז מתבאר שרק בממשו בעינן לביטול ברוב אבל הטעם גופיה מותר דס"ל להרשב"א שלא רק מה שנותן טעם בהיתר הוא מדין טעכ"ע אלא גם הטעם גופיה הוא מדין טעכ"ע וטעם פגום לא חשיב טעם. ועי' יד יהודה. ונפ"מ לפי"ז בחמץ בפסח דבבליעות של כלים יהא מותר. אולם הרעק"א הביא מהרשב"א שאסור אף בבליעות כלים דמה"ט קדירות בפסח ישברו, וש"מ דבעינן ביטול ברוב על הטעם.

ובעיקר מש"כ הרשב"א דמה שמשערין בכולו הוא רק לחומרא ולא החמירו אלא בטעם מושבח ולא בפגום צ"ב דאי ליכא רוב היתר הרי אסור אף בטעם פגום וכיון דסמכינן דאיכא רוב היתר ה"נ נימא בטעם לשבח. ועי' בחוו"ד ס"ק ה' וכוונתו יל"ב דכלפי עצם הטעם דהיינו הציר שהוא נלמד מצירן ורוטבן דאסור עכ"פ כשהוא בעין ודאי דליכא רוב איסור דהא לא נתרבה מדתו של ההיתר כ"כ וזהו שכתב הרשב"א דודאי ליכא רוב איסור, אלא דמ"מ מחמת הטעם הוא רוב איסור כיון דמשערים בכולו נמצא שחוששים שיש בחתיכה או בקדירה טעם מכל האיסור, ובזה אין ביטול ברוב אע"פ שבכמות הוא מועט כלפי ההיתר מ"מ דנים על איכות הטעם וכיון שיש בו טעם של כל חתיכת האיסור אם שיעור ההיתר הוא פחות משיעור חתיכת האיסור הרי טעמו מועט ביחס לאיסור ואסור, וע"ז צ"ל דבטעם פגום הטעם עצמו מותר. וצל"ע אם זה מתיישב בלשון הרשב"א.

# נטל"פ באיסורי משהו

בדין נטל"פ באיסורי משהו הובא לעיל מהרעק"א במערכה ובשו"ת סי' קס"ו דנחלקו בזה הרשב"א והר"ן, דהרשב"א במיוחסות קנ"א ובח"א סי' תצ"ט נקט דאסור והר"ן בפסחים דף ל' ח' בדפי הרי"ף מתיר כמו בשאר איסורים. והרעק"א שם כתב דאזלי לשיטתם בהתירא דנטל"פ, דלרשב"א שבהיתר דנטל"פ בעינן ביטול ברוב א"כ באיסורי משהו דליכא ביטול אסור אף נטל"פ, אבל להר"ן דאי"צ ביטול יסוד היתרא דנטל"פ הוא בגוף האיסור דליכא הנאה ואף בלא דין ביטול ממילא גם באיסורי משהו נטל"פ מותר. וזה דלא כהחזו"א שגם לר"ן בעינן לביטול ברוב והוא היתר רק בדין טעכ"ע דלפי"ז באיסורי משהו דלית בהו ביטול יהא אסור.

ואמנם גם לרשב"א זה למאי דנקט הרעק"א דאף בטעם לחוד בעינן לרשב"א לביטול ברוב וכדביאר שם דבבליעת כלים מותר ולא אמרינן דמשערים בכולו וליכא רוב כיון דבאמת נקטינן דליכא רוב ורק בטעם לשבח החמירו לומר כן. אבל למה דמשמע ברשב"א בדף י"ט דבטעם גרידא מותר אף שיש רוב נמצא דלא בעינן לביטול ברוב, ולפי"ז בכה"ג יהא מותר אף באיסורי משהו. ואמנם הרעק"א הביא מהרשב"א שאסר אף בקדירות בפסח והתם טעם גרידא הוא, אמנם י"ל דנבלע גם ממשו של הציר ובזה בעינן לרוב משום עצם הפליטה, עי' חוו"ד סי' ק"ג ה' ובמשנ"ת לעיל. ולפי"ז לא משכח"ל שיהא טעם גרידא בלא ציר, ורק ענבים ששראן במים איכא טעם גרידא בלא ממשות כלל, וזה לא משכח"ל באיסורי משהו. ולפי"ז י"ל שגם הר"ן דמתיר גם בחמץ היינו דוקא בטעם בקדירה דס"ל דלא חשיב כממשו ובזה לא בעינן לביטול ברוב [ודלא כהרשב"א לפי' הרעק"א].

והר"ן בפסחים הוכיח דאף באיסורי משהו איכא היתר דנטל"פ, דהא בגיעולי נכרים דשו"ט אי חשיב נטל"פ ור"מ יליף מהתם דאף נטל"פ אסור, והרי יש בו בליעת איסור גם משום יין נסך שאסור במשהו, וע"כ דלמ"ד דנטל"פ מותר אף באיסורי משהו מותר. וכ"כ הרמב"ן שם וכ"כ הריטב"א דף ס"ז. והנה הרמב"ן כתב דהתם טעמא משום דלאו איסורא הוא כלל כדילפינן מנבילה שאינה ראויה לגר. ומשמע דבנטל"פ פקע האיסור מהחפצא וכ"כ הרא"ש סי' ס"ו, אמנם מהר"ן להלן דף ע"ו מבואר דנטל"פ לא הוי היתר הגוף האיסור ומשו"ה חייל שם נותר בבליעות כלים אף דאינו בן יומו ונטל"פ. עי' בקה"י סי' כ"ה. אמנם י"ל דבליעות בקדירה עדיין לא נתערב בהיתר ובזה לא חל היתר עי' שו"ת רעק"א סי' קפ"ג.

ובתוס' לעיל ס"ו א' וברא"ש שם סי' ו' הביאו פלוגתא בזה, והנה למבואר לעיל מהרעק"א דתלוי אי בעינן בנטל"פ ביטול ברוב ובזה נחלקו הרשב"א והר"ן, לפי"ז לאוסרים נטל"פ ס"ל דבעינן לביטול ולהכי באיסורי משהו אסור. אך לשון התוס' לא משמע הכי כלל, שביארו הטעם משום דבאיסורי משהו ליכא טעמא ואפי"ה אסור, ועל זה דחו התוס' דבמשהו איכא טעמא וחמיר מנטל"פ, עי"ש. וצ"ב דמ"מ הרי בנטל"פ בעינן לדין ביטול ברוב ובהנך איסורי ליכא ביטול ברוב, ממילא יש לאסור כיון דליכא ביטול ברוב.

ולכאורה משמע דס"ל דנטל"פ שרי בלא ביטול כמש"כ הרעק"א לדעת הר"ן [ודלא כהחזו"א בר"ן שהוא מיעוט רק בדין טעכ"ע], וכ"מ ברא"ש דההיתר משום דלא כדרך הנאה הוא[[15]](#footnote-15), ואפי"ה צידדו דבאיסורי משהו חמיר טפי, דהתם ע"כ אסרה תורה אף דליכא טעמא ואין נהנה כדרך הנאה וה"נ בנטל"פ אסור אף דהטעם פגום ולא חשיב טעם. מיהו צ"ב דהא גופא מנלן דאסרו בהנך איסורי גם כשאינו נהנה דלכאורה לא מצינו אלא דליכא ביטול ברוב אבל מנלן דאף כשלא נהנה אסור, וכי נימא דגם אם נפגם גופו של איסור עד שאינו ראוי לגר יהא אסור מדחזינן דאוסר במשהו, וע"כ דאף דליכא הרגשת טעם מ"מ כל שאוכלו חשיב הנאה עכ"פ מגופו של איסור, אבל בנטל"פ ליכא הנאה כיון שפוגם את התערובת. וצ"ע.

ועוד ילה"ק במש"כ תוס' דמשהו נמי ליכא טעם וגרע מנטל"פ, דלמש"כ בהגאשר"י והובא בב"י ובש"ך דנטל"פ היינו רק טעם פגום אבל אם אינו טעם לפגם ולא לשבח אסור, א"כ במשהו הרי לא הוי טעם פגום דדמי ללא לשבח ולא לפגם. ומצאתי באו"ז סי' רנ"ח - ט' שכ"כ דלשיטתו דכשאינו לפגם ולא לשבח אסור, ממילא באיסורי משהו נטל"פ מותר ומשהו חמיר דאין הטעם פגום. [כ"נ בכוונתו עי"ש]. ומשמע דהתוס' ס"ל דאף בזה חשיב כנטל"פ. ולעיל הערנו גם לשיטת הר"ן דטעמא משום דלא נהנה לכאורה אף כשאין הטעם פוגם אלא רק דלא משביח סו"ס אינו נהנה ולפי"ז א"ש למש"נ דהתוס' ס"ל כהר"ן [ואמנם לשון הר"ן דמצטער משמע דבעינן דוקא דפוגם, ואולי י"ל דכל שאינו פוגם ממילא איכא הנאה מממשו של האיסור, ומ"מ בליכא אלא משהו י"ל דליכא הנאה מגופו], וצ"ע בכ"ז.

וי"ל דהתוס' סברי כהרשב"א דלהיתר נטל"פ בעינן ביטול ברוב, אלא דנסתפקו דלמא הא דמב"מ ליכא ביטול הוא רק משום הטעם ובנטל"פ דלא חשיב טעם אף במב"מ איכא ביטול, וכעי"ז כתב **בס' ברוך טעם** שער התערובות דין ב' פ"ב והביא כן מהתוס' יבמות פ"ב דמסתבר דר"י דאסר מב"מ הוא רק בלח בלח **שהטעם** מתפשט ולא בטל משא"כ ביבש ביבש. וכ"כ הריטב"א בחולין צ"ח ב'. אמנם הרשב"א גופיה ס"ל בחולין צ"ח דאין האיסור משום טעם אלא דגזה"כ דלא בטל ולכן אף בנטל"פ אסור. וכ"מ בתוס' זבחים דף ע"ב דלח בלח אסור משום דמתערב ולא הזכירו משום הטעם ולפי"ז אף בטעפ פגום לא בטל דמ"מ לח בלח הוא ולא בטל, ועי' ב"י או"ח סי' תמ"ז. ואיכל"מ דהא גופא השו"ט בתוס' דזה שייך רק אי במב"מ חשיב דאיכא טעם ולפי"ז בנטל"פ יהא מותר, אבל אי במב"מ ליכא טעם ע"כ דטעמא דאין ביטול הוא משום ממשו ולא דמי ליבש ביבש כהתוס' בזבחים דכל שמעורב בו לא בטל ה"נ בנטל"פ.

**בדברי השו"ע**

בשו"ע או"ח סי' תמ"ז מתיר בחמץ בנטל"פ והרמ"א מחמיר, והרעק"א במערכה ובשו"ת סי' קס"ו וסי' מ"ג כתב דזה כהר"ן הנ"ל דנטל"פ שרי אף בלא ביטול ברוב ולכן אף באיסורי משהו מותר ולפי"ז הקשה דהשו"ע סי' ק"ג כתב בהתירא דנטל"פ דמיירי דאיכא רוב היתר וזה כהרשב"א, וא"כ אמאי מתיר נטל"פ בחמץ הרי אין בו ביטול. [אמנם אי נימא [כהיד יהודה] שגם להר"ן בעינן רוב היתר ל"ק דאיכל"מ דגם ביו"ד ס"ל כהר"ן ואי"צ ביטול אלא דמ"מ בעינן שיהא רוב היתר], והרעק"א בסי' קס"ו תי' דהשו"ע צירף דעת הסוברים דגם בחמץ אין אסור במשהו.

ובכרתי סי' ק"ג א' הקשה ג"כ איך מתיר השו"ע נטל"פ בחמץ דאף דהטעם מותר מ"מ הא בעינן ביטול לגוף האיסור [ומדמה זאת למש"כ הרמ"א שם דבריה דלא בטלה אף בנטל"פ אסור], ותי' דהשו"ע ס"ל דבלא טעם חשיב כיבש ביבש וס"ל דחמץ בפסח יבש ביבש מותר. והיינו דכל מה דלח בלח חמיר הוא משום הטעם אבל בטעם פגום דלא חשיב טעם דינו כיבש ביבש שמותר, וזה קרוב למש"כ הברוך טעם עפ"י התוס' ביבמות דאיסור משהו הוא משום הטעם ולהכי ביבש ביבש מותר, וכעי"ז כ' בשו"ת רעק"א סי' מ"ג דנטל"פ חשיב כיבש ביבש. ולפי"ז דברי השו"ע קיימי אף לרשב"א דבנטל"פ בעינן לביטול ברוב, דבאמת בחמץ איכא ביטול ברוב. מיהו קשה דהשו"ע הביא ב' דיעות ביבש ביבש ולא הכריע ובנטל"פ הכריע להיתר, וברעק"א שם כתב בסגננון אחר דהמחבר **צירף** דעת הסוברים דחמץ יבש ביבש בטל לדעת הסוברים דנטל"פ אי"צ ביטול [וכוונתו לדברי הר"ן הנ"ל וכמש"כ הרעק"א בסי' קס"ו].

ובחוו"ד שם ס"ק ב' הקשה על הכו"פ מהתוס' בדף ס"ו הנ"ל דהי"מ פי' הוכחת הגמ' מדשרי מתני' בנטל"פ ש"מ דמיירי באיסור נו"ט ולא במשהו דאי אסור במשהו גם נטל"פ יהא אסור [ומשום דאזלינן בתר שמא וחשיב אינו מינו]. וקשה דהא מתני' מיירי דנפל יין לגריסין דהוי איסור בעין והתם אסור משום דלא בטל כיון דבע"ז אף יבש ביבש לא בטל כמש"כ הר"ן בדף ע"ד אבל בטעם גרידא דהטעם עצמו מותר בנטל"פ נימא דאף באיסורי משהו נטל"פ מותר. ולכן כתב דבנמחה האיסור לא דמי ליבש ביבש דהתם איכא ממשו שלא בטל אבל בנמחה האיסור הוא רק מדין טעכ"ע דנלמד ממשרת כמש"כ רש"י בדף ס"ז, ובנטל"פ דלא חשיב טעם לאסור משום משרת כמש"כ הרשב"א בתו"ה להכי אף בנמחה האיסור או שנפל יין לגריסין מותר. ולכאורה ר"ל דלהכי אף במב"מ שלא בטל מותר כיון דאין לאוסרו משום משרת. ולפי"ז צ"ב דעת הי"מ שהוכיחו מהא דאסור במשהו אף בלא טעם ה"ה אף בנטל"פ אסור, דכיון דליכא דין טעכ"ע מ"ש מב"מ דאסור הרי גופו מותר, [וכדהקשינו להצד דכוונת התוס' כהר"ן דההיתר משום שלא נהנה ודמי לנבילה דאין ראויה לגר וא"כ צ"ב מ"ש מב"מ] ואמנם הרשב"א גופיה כתב דנטל"פ באסורי משהו אסור משום דממשו לא בטל וחזינן דאף דא"א לאסור משום טעכ"ע מ"מ ממשו של הטעם אסור דבעי ביטול וזה לכאורה דלא כהרעק"א.

אך עיקר דברי החוו"ד צ"ע טובא דאף לרש"י דגם בנמחה האיסור חשיב טעמו ולא ממשו ומותר למ"ד טעכ"ע לאו דאוריתא היינו משום דממשו בטל ברובא [בלא דין טעכ"ע] אבל בחמץ דלא בטל איך אפשר להתיר את גוף האיסור שמעורב בהיתר. ואף למה שצידדו האחרונים דלמ"ד טעכ"ע לאו דאורייתא לא בעינן בטול ברוב, עי' רעק"א סי' קס"ו וחמד"ש סי' י"ג, זהו רק בטעם הנפלט מחתיכה דנלמד מקרא דהטמאין לאסור צירן ורוטבן ודלמא כשהוא בתערובת לא נתחדש דין טעכ"ע כמש"כ הרשב"א בחולין צ"ח אבל בנמחה האיסור גופו אף למ"ד טעכ"ע לא"ד, איך יותר ממשות האיסור שנמחה בלא ביטול ברוב. וצ"ע. [והגר"ד לנדו שליט"א העירני לעיין בגמ' חולין ק"כ דחלב שהמחהו בענן ילפותא לאוסרו ועי"ש דמדמינן לה לצירן ורוטבן, ועי']. גם מה שהקשה מהר"ן להלן ע"ד, דבע"ז יבש ביבש נמי אסור, התוס' שם סברי שגם בע"ז יבש ביבש מותר אא"כ הוא דבר שבמנין.

עי' ב"י שהביא מהאורחות חיים בשם הר"ש טוב פולכו דרק באיסורים ששיעורם בנו"ט מותר נטל"פ אבל היכי דשיעורם יותר משישים כמו בתרומה דשיעורה במאה אסור אף בנטל"פ. וכתב הב"י דאין כן דעת רוב הפוסקים. וביאור דבריו דהתירא דנטל"פ הוא כהרשב"א שהוא היתר בטעכ"ע ובהנך איסורים דשיעורם יותר מס' ע"כ דאין האיסור משום נו"ט, אמנם להתוס' דטעמא משום דחזינן דאף בלא טעם כלל אסור לכאורה זה רק בדברים שאיסורם במשהו אבל אם איסורם במאה דלמא בעינן טעם ובנטל"פ אינו טעם, ועי'.

**דף ס"ז ע"ב**

גמ' מכלל דאיכא למ"ד נטל"פ אסור ומסקינן דהיינו כר"מ. והתוס' הביאו מהגמ' לעיל ל"ה דאיכא למ"ד דשמן של עכו"ם אסור משום דזליפתן של נכרים אוסרתן ואיתא התם דס"ל דנטל"פ אסור עי"ש. ובגלהש"ס תמה דהתם מפורש דדבש של עכו"ם מותר ובדף ל"ח מפרשינן דטעמא משום נטל"פ מותר. וע"כ כמש"כ התוס' שם דרק בשמן אסור או משום צירוף דאיכא חתנות או משום דכשהוא בעין כלומר קודם שנבלע בקדירה הוא לשבח ורק כשנבלע בקדירה פוגם, אבל דבש דפוגם גם כשהוא בעין ס"ל דאסור, וצע"ג.

ועיקר חילוק זה דבשמן חמיר טפי משום דכשהיה בעין לא נפגם צ"ב, דסו"ס אחר שנבלע הטעם בקדירה כבר נפגם ומה איכפ"ל שמתחילה היא מושבח. והריטב"א דף ל"ה הוסיף שדנים הטעם כקודם שנבלע, וצ"ע. ועוד יל"ע דלכאורה גם בנתערב איסור בדבש אין הפגם בעצם האיסור אלא רק דטעמו שנתערב בדבש פוגם בדבש אבל הטעם בעצמותו הוא מושבח, [ואפי' אם ממילא כבר נפגם גם היין מאי גרע ממה שנבלע טעם הבשר בקדירה].

ומתוס' הכא שכתבו דלהכי לא מייתי מהתם למתני' דהתם כשהוא בעין לא היה פגום, ע"כ דכוונתם דבמתני' בחומץ שנפל לגריסין חשיב פגם גמור טפי משמן דהתם כשהיה בעין לא נפגם משא"כ הכא שגם כשהחומץ מושבח הוא פוגם בגריסין, וזה דומה לדבש שעצם התערובת פוגמו מיד אף כשהוא בעין, וקשה כנ"ל דלכאורה זה חמיר טפי דלא נפגם בעצמותו אלא כלפי התערובת, ומבואר מזה דכלפי תערובת זו חשיב כאילו מתחילה הוא פגום דאינו ראוי ליתן טעם.

והנה התוס' להלן ד"ה ואידך כתבו דלרבנן בפסחים ילפינן מגיעולי נכרים רק לפגם פורתא שמותר כיון שאם היה בעין היה לשבח וכרבנן דמתני' דהתירו שמן של עכו"ם, וצ"ב דגם באינה בת יומא קודם שנבלע היה לשבח ורק אח"כ נפגם. וצ"ע.

והנה רש"י כתב בד"ה א"א דלא פגמה פורתא בתבשיל הבא אחריו ומשמע דאינו נפגם אלא תבשיל אבל הטעם עצמו כשבלוע בכלי לא נפגם וכן דייק באו"ש פ"ט ממאכא"ס בתו"ד [אמנם מרש"י בפסחים מ"ה נראה דנפגם גם בגוף הקדירה], ושם צידד דבאינו בן יומו אינוכן אלא נפגם מיד כשנבלע, ולהאו"ש א"ש דדברי התוס' דפגם פורתא גם עכשיו הוא כבעין דעדיין אינו פגום אלא כשיכנס למאכל יפגום אבל באינו ב"י שכבר עכשיו נפגם מותר דחשיב אינו ראוי לגר, וצל"ע.

**גמ' והתניא אחד נותן טעם לפגם ואחד נותן טעם לשבח אסור דברי ר"מ ר"ש אומר לשבח אסור ולפגם מותר.** ומפרשינן דר"מ יליף מגיעולי נכרים שצריך הגעלה אף דטעמן פגום, ולר"ש מיירי בקדירה בת יומא דלא פגמה ולר"מ גם בת יומא פגמה פורתא. ומבואר דאי מיירי בטעם פגום נלמד מזה דטעם פגום אסור. והתוס' הביאו מהגמ' פסחים דפליגי בזה ר"ע ורבנן אי מיירי בקדירה בת יומא, ולרבנן מיירי בקדירה בת יומא והיינו כר"מ, ולפי"ז לכאורה ס"ל דנטל"פ אסור והקשו דהתם אמרינן דלרבנן לא ילפי טעכ"ע מגיעולי נכרים דחידוש הוא דאף דנטל"פ הוא כנ"ל דקדירה ב"י פגמה ואפי"ה צריך הגעלה, ואמאי הוי חידוש הרי מזה נלמד לבעלמא דגם נטל"פ אסור. ותי' דס"ל כר"ש דפגם גמור ילפינן מנבילה דמותר ורק בפגם פורתא ילפינן מגיעולי נכרים דאסור וזה גופא חידוש דפגם פורתא אסור אף דמסברא דמי לפגם גמור. [וצ"ב דסו"ס מאחר דאין זה חומרא בגיעולי נכרים אמאי לא נילף מינה טעכ"ע].

שם בתוס' וג' מחלוקות בדבר לר"מ כל פגם אסור דיליף לגמרי מגיעול נכרים ומנבילה לא יליף, ור"ש מתיר כל פגם דיליף לגמרי מנבילה ורבנן ילפי מגיעולי עכו"ם לפגם פורתא ומנבילה לפגם גמור. ומשמע דמסברא בעלמא אין לחלק בין פגם פורתא לפגם גמור ורק משום דילפי גם מנבילה שרי פגם גמור, וכ"כ הנו"ב סי' כ"ו.

# מחלוקת ר"מ ור"ש בנבילה שאין ראויה לגר

**גמ' ס"ח ע"א, בחילוק בין סרוחה מעיקרא להסריחה אח"כ, עי' שו"ת רעק"א סי' קפ"ג במה שנחלק עם המקור חיים. וע"ע חי' הגר"ח על הש"ס נזיר [בדין נצל].**

**עי' בכורות כ"ג ותוס' שם וריטב"א כאן ובחולין ע"א רמב"ן ורשב"א שם. רמב"ם אבוה"ט פ"א הי"ד ופי"ד הי"א ממאכא"ס נו"ב יו"ד קמא סי' כ"ו. חי' ר"ח הלוי מאכא"ס שם. וחי' הגר"ח על הש"ס הנ"ל.**

**נטל"פ ונבילה שאינה ראויה לגר - בבשר בחלב וכלאי הכרם – רמב"ם פי"ד ה"י הי"א ממאכא"ס, כו"פ וחוו"ד סי' ק"ג ב'. ועי' חי' ר"ח הלוי שם.**

**בגמ' ור"ש יליף מנבילה דאינה ראוי' לגר ור"מ ההוא בסרוחה מעיקרא ור"ש סרוחה מעיקרא ל"צ קרא עפרא בעלמא הוא.** ומשמע דבפגום מעיקרא מודה ר"מ דנטל"פ מותר שהרי דומה לנבילה שהסריחה מעיקרא, ועי שו"ת רעק"א סי' קפ"ג שהקשה בשם אחיו בהא דאמר רב בפסחים ל' קדירות בפסח ישברו ופרש"י דס"ל נטל"פ אסור וקשה דכיון דמשעה שחל איסור חמץ הוא פגום הוי כנבילה שהסריחה מעיקרא, ומודה ר"מ שמותר, וכן הקשה המקו"ח סי' תמ"ז ס"ק י"ב והוסיף שהרי לר"מ גם בת יומא הוי לפגם ומיד כשבישלו נפגם קודם שנאסר, ותי' דבחמץ שאסור במשהו גם בפגום אסור, וצ"ע דא"כ אף אי ס"ל דנטל"פ בעלמא מותר הכא אסור, ועוד הקשה אחי הרעק"א מבב"ח שמתחילת איסורו הוא פגום יהא מותר לכו"ע. והרעק"א תי' חדא דבנטל"פ שהבלוע עצמו אסור אלא שאינו אוסר את התערובת א"כ לא מקרי סרוח מעיקרו שהרי בעודו בקדירה קודם שנתערב הוא איסור גמור, אך הקשה מבב"ח דלא נאסר אלא כשנתערב החלב בבשר ועדיין לא נאסר עד שנפגם הטעם. ועוד תי' דעיקר ההיתר בסרוחה מעיקרא הוא דלא חל שם נבילה עלה כלל וזה שייך רק בסרוחה אבל בטעם פגום דראוי לגר אלא שטעמו פגום אין ההיתר אלא משום שלא נהנה ולר"מ דלא הותר נבילה אלא סרוחה מעיקרא לא מצינו היתר משום דלא נהנה, ולכן נטל"פ אף פגום מעיקרו אסור.

ולרעק"א מתבאר דהתירא דר"מ בסרוחה מעיקרא לא דמי להיתר דר"ש בנסרחה אחר שנאסרה דלר"מ ההיתר בעיקר שם נבילה אבל לר"ש דמתיר אף בנסרחה אחר כך ודאי חל עלה שם נבילה אלא דילפינן דמותר משום שאין הנאה באכילתו [וי"ל גם לרשב"א דנטל"פ לא חשיב טעכ"ע מ"מ הוא משום דאין הנאה כנ"ל].

**נבילה שנפגמה וחזרה והשביחה**

כתב החוו"ד סי' ק"ג א' דנבילה שנסרחה ואינה ראוי' לגר נפקע איסורה ואף כשחזרה והשביחה מותרת. וכן מבואר בבד"ה עמ' י"ז וכן נראה שהסכים בזה במשמ"ה. וכן כתב הריטב"א בדף ל"ט א'[[16]](#footnote-16) אולם עי' שו"ת חת"ס יו"ד סי' פ"א דאם נתייבש האיסור עד דנעשה כעץ ואח"כ חזר ורככו ונעשה ראוי לאכילה חזר לאיסורו וכ"כ הפמ"ג שפ"ד ק"ג ב' והביאם בשו"ת משנת ר"א סי' י"ז ונטה לפסוק כן. וצ"ע שלא הזכיר מהרשב"א והרא"ה בתו"ה דסברי כהחוו"ד. וע"ע בפמ"ג שער התערובת ח"ג פ"ו שמבואר דנבילה דנטל"פ בדבר חריף דאסור משום דחוזר ומשביח זהו רק בפגום אבל בנפסל עד שאינו ראוי לאכילת אדם פקע איסורו ואין חוזר ונאסר. ולכאורה זה סותר להנ"ל [ועי' מגילת ספר לסי' ק"ג והובא להלן בדין ראוי לחמע].

ולהסוברים דפקע איסורה לכאורה משמע דלאו נבילה היא, אמנם י"ל דחשיב נבילה אלא שההיתר בחפצא דאינו איסור אכילה, ועי' להגר"ח מאכא"ס שם דבאין ראויה לגר הוא היתר בחפצא, ולכאורה הכוונה דאינו נבילה. אמנם עי' חי' הגר"ח על הש"ס בנזיר בסוגיא דנצל דלא נפקע שם נבילה ממנה, וי"ל דמ"מ נפקע האיסור כיון דלא ראוי ליהנות ממנו, וא"ש עם דבריו ברמב"ם מאכא"ס וכדנתבאר בחוו"ד.

**נטל"פ בב"ח ובכלאי הכרם**

הנה בדין נטל"פ בב"ח, הכו"פ סי' ק"ג נקט דנטל"פ בב"ח אסור שהרי גם באינו ראוי לגר אסור, והחוו"ד שם ס"ק א' נקט איפכא דודאי דאף באינו ראוי לגר מותר דומיא דנטל"פ דלענין כלאי הכרם מבואר בגמ' להלן ס"ח ע"ב דמותר אף שאסורים שלא כדרך הנאתן, וע"כ דגם באינו ראוי לגר מותר וה"ה בב"ח, ולא דמי לשלא כדרך דהתם הוא היתר מחמת המעשה אכילה, ובב"ח וכלאי הכרם אי"צ אכילה, אבל באינו ראוי לגר הוא היתר בגוף האיסור וכנ"ל וכ"כ החזו"א או"ח קט"ז ב' דהכא היתר בחפצא הוא דאינו מאכא"ס ושאני מדין שלא כדרך וכתב שבזה מיושב קושית המקו"ח סי' תמ"ב אמאי נטל"פ בכלאי הכרם מותר דהרי אוכל שלא כדרך הנאה אסור, ולהנ"ל ל"ק ולכאורה החוו"ד גופיה נמי ס"ל הכי ומה הקשה במקו"ח, וצל"ע. אמנם מה שהוכיח החוו"ד דאינו ראוי לגר מותר בב"ח ממה שמותר בנטל"פ ומקורו מנבילה שאינה ראויה לגר, עי' בחי' ר"ח הלוי דלא דמי דנטל"פ הוא היתר בטעכ"ע וזה דומה לכל האיסורים אבל הא דגוף האיסור שאינו ראוי לגר מותר תלוי באיסור עצמו ובב"ח דהאיסור אינו תלוי באכילה אף באינו ראוי לגר אסור [ובדומה לזה מבואר בשרצים המאוסים]. וכ"כ בחדרי דיעה סי' ק"ג ועי' במקו"ח שם.

עי' רמב"ם פי"ד ממאכא"ס ה"י והי"א, שבה"י כתב דכל האיסורים מותרים שלא כדרך הנאתן אבל בב"ח וכלאי הכרם אסורים אף שלא כדרך, ובהי"א פירש כיצד וכו' ופירט שעירב דבר מר וכיוצ"ב וכתב גם שנסרחה הנבילה, וסייים אבל בב"ח אסור אף שעיר דבר מר. ונחלקו האחרונים בבאורו. החוו"ד סי' ק"ג הנ"ל כתב דמסוף דברי הרמב"ם שהזכיר בבב"ח רק שעירב דבר מר ע"כ דבאינו ראוי לגר מותר אף בב"ח, וכ"כ החזו"א או"ח סי' קט"ז ג'. מיהו צ"ע דא"כ אמאי הביא זאת הרמב"ם בהלכה זו שמחלק בין בב"ח לשאר איסורים וגם צ"ע דב' דינים חלוקין הם דבשלא כדרך ההיתר משום דלא חשיב אכילה ובאינו ראוי לגר ההיתר משום דלאו איסורא הוא. ועי' חזו"א שם. וע"ע בחי' הגר"ח על נזיר בדין נצל [וכן הובא בכתבי הגרי"ז על נזיר] שהרמב"ם כלל דין שלא כדרך אם דין אינו ראוי לגר לומר דגם באינו ראוי לגר מקרי נבילה ורק דאינה איסורי אכילה.

אמנם בחי' ר"ח הלוי על הרמב"ם שם כתב דמזה שכלל דין דנסרחה בחילוקים שבין בב"ח ושאר איסורים מבואר דאף באינו ראוי לגר אסור בב"ח וכלאי הכרם [וזה להיפך מהחוו"ד שדייק מסו"ד שרק בעירב דבר מר מחייב בבב"ח], וביאר דאף שהוא היתר בחפצא דאינו חפצא דאיסורא, לא נאמר היתר זה אלא באיסורי אכילה משא"כ בהנך דלא נאמר בהם אכילה לא בעינן חפצא שיש בו אכילה, [ועוד הוסיף דגם ההיתר בחפצא הוא יסוד דינו הוא משום היתר אכילה, ומשא"כ בב"ח דאין תלוי באכילה].

ובנו"ב סי' כ"ו כתב דהרמב"ם פסק כר"מ דקרא לסרוחה מעיקרא אבל בנסרחה אחר שנתנבלה אסור וכל ההיתר בזה הוא רק משום דאינו כדרך הנאתן וממילא בב"ח אסור, ולפ"ז לר"ש דמתיר משום נבילה דאינה ראויה לגר יהא מותר גם בבב"ח. מיהו צ"ע מהא דפסק הרמב"ם בפט"ו ה"ל דנטל"פ מותר וזה כר"ש, וכן הקשה בחזו"א שם ס"ק ב' וביו"ד סי' ט"ו ג', ועי' להלן.

**נבילה שאין ראוי' לגר [ב]**

מבואר בגמ' דר"מ יליף לאסורנטל"פ מגיעולי נכרים ור"ש יליף להתיר מנבילה, והקשה הרעק"א דממ"נ אי הסברא החיצונה היא דמותר וא"ש דר"מ בעי ילפותא מגיעולי נכרים יקשה אמאי לר"ש בעינן לילפותא מנבילה, דתיפו"ל דר"ש לית ליה למילף מגיעולי נכרים דלא מיירי בטעם פגום. ואי הסברא החיצונה דאסור א"כ אמאי ר"מ בעי ילפותא לאסור. עי"ש שתי' עפ"י הר"ן דההיתר דנטל"פ אף ברוב איסור וזה ודאי בעינן ילפותא מנבילה, אבל ברוב היתר מסברא מותר דלא חשיב טעכ"ע ולהכי לר"מ דאסור אף ברוב היתר בעינן ילפותא. אך להרשב"א דאף לר"ש לא התיר אלא ברוב היתר וע"ז קאי הילפותא מנבילה הדק"ל. [וע"ע בכרו"פ סי' פ"ז ז' שתי' דלר"מ אכילה שלא כדרך מותרת ולהכי מקשינן מ"ט דאסר נטל"פ ולא שרי משום שלא כדרך, אבל לר"ש דשלא כדרך אסור מקשינן מ"ט דשרי נטל"פ].

אכן עי' בתוס' ר"י מפאריש שעמד בזה וכתב דמסברא מותר כיון שלא נהנה ומשו"ה פריך מ"ט דר"מ, והא דפריך מ"ט דר"ש משום שגם ר"ש מודה דגיעו"נ מיירי בפגמא פורתא ובזה מודה דילפינן לאסור ולהכי פרכינן מנליה דבפגם מרובה מותר ולזה בעינן לילפותא מנבילה, ועי"ש שע"כ לר"ש נמי בת יומה פגמה פורתא דאל"כ יקשה כנ"ל אך לצד א' בתוס' דלר"ש בת יומה לא פגמה כלל הדק"ל. ועי' בריטב"א שנתבאר עד"ז. ועי' בנו"ב יו"ד סי' כ"ו שמבואר מדבריו כעי"ז ועפי"ז כתב דלר"ע דיליף בפסחים טעכ"ע מגיעו"נ ע"כ דס"ל דליכא פגם כלל ולהכי לא הוי חידוש ולדידיה באמת נטל"פ מותר מסברא. ועי' בסמוך בדעת ר' יוחנן[[17]](#footnote-17).

בגמ' בכורות דף כ"ג נחלקו ר' יוחנן ובר פדא לענין טומאת נבילה בנסרחה ועדיין ראויה לכלב אי מטמאה, דבר פדא ס"ל דאינה מטמאה דיליף מקרא דכשאינה ראיה לגר אינה קרויה נבילה ולר"י מטמאה וקרא מיירי בסרוחה מעיקרא, ואידך ס"ל דסרוחה מעיקרא אי"צ קרא והיינו כפלוגתא דר"מ ור"ש בסוגיין לענין איסור אכילה. ונמצא דר"י סבר כר"מ דקרא מיירי בסרוחה מעיקרא, והתוס' שם הקשו דהכא סבר כר"ש דנטל"פ מותר וע"כ דסרוחה מעיקרא ל"צ קרא ואייתר קרא לנסרחה אח"כ, ונמצא דר"י סותר שיטתו. ועי' ברמב"ן בחולין ע"א דהסוגיא שם קיימא אי נקטינן דלר"י נטל"פ אסור ובאמת למבואר בסוגיין צ"ל דקרא מיירי בנתנבלה ואח"כ נסרחה אלא דקאי רק באיסור אכילה אבל לענין טומאה לא נתמעט כשאינה ראויה לגר דלא נתבטל ממנה שם אוכל לגמרי משא"כ לענין איסור מותר אף שלא נתבטל ממנה שם אוכל. וכן נראה כוונת הרשב"א שם.

והתוס' תי' דלענין איסור אכילה אי"צ קרא לסרוחה מעיקרא אבל לטומאה ס"ד דאף בסרוחה מעיקרא מטמאה דומיא דשרץ וש"ז. וכעי"ז חילק הריטב"א כאן דלטומאה צריך קרא גם לסרוחה מעיקרא וכ"כ בתורי"ד. ובנו"ב סי' כ"ו תמה ע"ד דהא חד קרא הוא וכיון דלענין טומאה איצטריך קרא לסרוחה מעיקרא ממילא אינו מיותר לענין איסור אכילה וכעי"ז הקשה בפלתי סי' פ"ז.

והנה הרמב"ם פסק לענין טומאה בפ"א מאבוה""ט כר"מ דטהור רק בסרוחה מעיקרא, והיינו כר"י, וכתבו הכו"פ והנו"ב דמה"ט בפי"ד הי"א ממאכא"ס כלל היתר דהסריחה עם היתר דעירב דבר מר [עי' מש"כ לעיל] דלא ניחא ליה לחלק בין טומאה לאיסור וכיון דקרא לענין טומאה מיירי בסרוחה מעיקרא ה"ה לענין איסור, וע"כ כל ההיתר בנסרחה אחר שנתנבלה הוא רק משום דהוי שלא כדרך הנאה. אך קשה דהא הרמב"ם פט"ו הכ"ח כתב דנטל"פ שרי וזהו כר"ש [וכ"ה החזו"א סי' ט"ו ב'] ותי' הנו"ב דס"ל כר"י דנטל"פ מותר כר"ש אבל לא מטעמיה דיליף לה מנבילה אלא מסברא וכנ"ל דכל מה דבעינן לילפותא מנבילה הוא רק משום דלר"ש נמי בפגם פורתא אסור כדילפינן מקרא דגיעולי נכרים דמיירי בבת יומה דפגמה פורתא ולכך בעינן ילפותא לחלק דפגם מרובה מותר, אבל לר"ע בפסחים דיליף משם טעכ"ע ע"כ דבת יומה לא פגמה כלל וגיעולי נכרים הוי לשבח גמור, מעתה בטעם פגום מותר מסברא ואי"צ לילפותא מנבילה להתיר, וה"נ ס"ל לר"י עי"ש. ולפי"ז נמצא דבנבילה שהסריחה אחר שנתנבלה אסור לר"מ ורק בטעם פגום מתיר מסברא. ועפ"י זה כתב הנו"ב דכוונת תוס' בבכורות דקרא מיירי לענין טומאה אבל לענין איסור אי"צ קרא אף בפגום מעיקרא אלא מסברא נלמד דשרי כמש"נ לדעת הרמב"ם.

וגם בכו"פ סי' פ"ז ס"ק ז' פי' דעת הרמב"ם דהוקשה לו קושית התוס' בבכורות ומזה הכריח דהלכה כר"מ והא דנטל"פ שרי ביאר שם שזהו רק משום שאינו כדרך הנאה, ולפי"ז כתב דנטל"פ בבב"ח אסור [כשנפגם אחר שכבר נעשה בב"ח] עי"ש. אולם ברמב"ם מבואר דגם בב"ח מותר נטל"פ, וכן תמה הברוך טעם על הכו"פ. [ועי' ברעק"א הוצ' זכרון הוספות מס' וזאת ליהודה, ודבריו צ"ב] ועוד צ"ע דאי טעמא דנטל"פ משום שהוא שלא כדרך אף בהשביח ולבסוף פגם יהא מותר דהרי השתא הוא שלא כדרך הנאה. וצ"ע.

וע"ע בבהגר"א סי' צ"ח סק"ד שמבואר עיקר יסוד זה דהרמב"ם פסק כר"מ [ועכ"פ מספק] ואף לר"מ נטל"פ מותר, ולמד כן מהרמב"ם בפיה"מ במתני' דטעם פגום מתחילה ועד סוף לכו"ע אסור ואף לר"י אליבא דר"מ, ומה שאמרו כאן לר"י בפגום מעיקרא מחלוקת היינו פגום מתחילה ולבסוף השביח ולעולא גם בזה לכו"ע מותר, [וכן הוא בירושלמי לדעת ר"ל ור"י שם אמר דפליגי בתרוויהו, וזה דלא כמסקנת הבבלי דלר"י ר"ש מתיר גם בהשביח ולבסוף פגם]. וטעמא צ"ל כנ"ל דסברא היא דלא חשיב טעכ"ע, או כהכרו"פ דשרי משום דאינו כדרך הנאה. ובבהגר"א שם משמע דבזה ליכא פלוגתא כלל וצ"ע דלכאורה לרב כהנא דר"מ יליף מגיעולי נכרים וקרא דנבילה מיירי בסרוחה מעיקרא ע"כ שגם פגום מעיקרא אסור. וצל"ע.

**תוס' ד"ה אמר עולא וכו' והשתא צ"ל דלא פליגי ר"מ ור"ש בקראי, דא"כ לא מסתבר לחלק בין השביח ולבסוף פגם לפגם מעיקרו.** ביאו"ד דס"ד דפלוגתתם בהשביח ולבסוף פגם תליא בקראי דלר"מ מיירי קרא בסרוחה מעיקרא אבל בהסריחה אח"כ אסור וה"ה השביח ולבסוף פגם ולר"ש דקרא מיירי בהסריחה אח"כ ואפי"ה שריא ולא אמרינן דנאסרה כבר ה"נ השביח ולבסוף פגם מותר, וע"ז דחו דאי לר"מ קרא מיירי רק בסרוחה מעיקרא מסתבר שגם בפגום מעיקרא אוסר ולא דמי לסרוחה מעיקרא כיון שקודם שנתערב היה מושבח.

וקצ"ע הלשון **דלא מסתבר לחלק** דלכאורה הוא פשוט דדמי לנסרחה אחר שנתנבלה. ושו"ר שהראב"ד פי' בדעת עולא דפליגי בקרא וס"ל דפגום מעיקרא דומה לסרוחה מעיקרא ודלא כתוס' וקשה כנ"ל דהא האיסור עצמו כבר נאסר. ויל"פ דכיון שכלפי התערובת בעינן לדין טעכ"ע ועדיין לא חל האיסור עד עכשיו הרי זה כסרוחה מעיקרא דלא חל איסור על דבר שפגום, ובפרט להגר"ח דטעכ"ע הוא איסור חדש וא"כ לא יחול בשעה שהוא פגום, ומ"מ התוס' מסקי דמסתבר דפגום מעיקרא דמי להסריחה אחר שנתנבלה כיון דעיקר האיסור חל כבר. [ויל"פ גם להגר"ח דאף דטעכ"ע הוא איסור חדש אין הכוונה שהאיסור הותר ואח"כ נתחדש עוד איסור אלא הוא דין חדש שמחמתו לא יתבטל האיסור עי"ש ועצ"ע]. ולעיל הובא דלרעק"א בסי' קפ"ג סרוחה מעיקרא הוא היתר בעיקר שם נבילה משא"כ בהסריחה אח"כ אף לר"ש דמתיר הוא היתר על איסור האכילה אף שלא פקע השם נבילה, ולפי"ז א"ש מסקנתם דפגום מעיקרא לא דמי לסרוחה מעיקרא אך יקשה כנ"ל דא"כ פשוט הוא ודוחק לומר דזה גופא השו"ט מהו טעמא דסרוחה מעיקרא.

ולמה שנקטו התוס' דלא פליגי בקראי, היינו דר"מ מודה לר"ש דקרא מיירי בנסרחה אח"כ ולכן בפגום מעיקרא מודה דשרי, והא דפליגי בסברא היינו בהשביח ולבסוף פגם ופליגי בסברת התוס' בסמוך ד"ה אבל, דלעולא זו סברת ר"מ דבכה"ג חמיר טפי כיון שכבר חל איסור משום טעכ"ע ולא נסרחה לגמרי, ור"ש פליג על זה דסו"ס כיון שעכשיו א"א לחול עליו טעכ"ע כיון שנפגם לא מהני מה שנאסרה וכמו בנבילה שנסרחה אחר שנתנבלה. וכ"כ החזו"א סי' ט"ו ג', ועי"ש שזה דלא כהמהרש"א, וכנראה שלמד מהמהרש"א דאף להצד דפליגי בקראי ודאי דלר"ש מותר אף בהשביח ולבסוף פגם, וע"ז תמה החזו"א מהתוס' דלהלן דגם אי ר"ש יליף מקרא איכל"מ דהשביח ולבסוף פגם אסור. אמנם לכאורה גם במהרש"א יל"פ דכוונתו רק דאפשר לומר כן וצל"ע.

ובנו"ב סי' כ"ו נראה דמפרש כוונת התוס' דלר"מ התירא דפגום מעיקרא הוא מסברא ולא מקרא דאי מקרא דנבילה וכר"ש דמיירי בנסרחה אח"כ א"כ ה"נ בהשביח ולבסוף פגם, [ואולי לזה כיון המהרש"א דתוס' הכא סברי דאי ילפינן מנבילה ודאי דגם השביח ולבסוף פגם מותר וצ"ע]. אך צ"ע דא"כ היה להם לדחות כתוס' בסמוך [ד"ה אבל] דבהשביח ולבסוף פגם חמיר טפי, אבל לחזו"א א"ש.

אמנם גם הנו"ב פי' שכ"ז לר"מ אבל לר"ש ודאי התירא דנטל"פ הוא רק מקרא ולא מסברא, דהא חזינן דמצריך ילפותא לסרוח מעיקרא, ומזה נשמע דבלא זה אסור. וזהו שהקשו התוס' בבכורות לר"י שם אמאי נטל"פ מותר, ולתירוצם לענין איסור שרי ר"י נטל"פ מסברא ולא מקרא וכנ"ל לעולא אליבא דר"מ. ועיקר דבריו בפשט התוס' מחודשים, ופשטות התוס' כמש"כ החזו"א.

**תוד"ה או דלמא וכו' וי"ל דסבר כר"ש בחדא בפגם מעיקרו וכר"מ בחדא בהשביח ולבסוף פגם**. יל"ע דהא ר"מ דאסר השביח ולבסוף פגם הוא משום דלית ליה קרא להיתר כלל ואף פגום מעיקרא, אבל לדידן דפגום מעיקרא נלמד להיתר מנבילה שהסריחה ה"נ נימא בהשביח ולבסוף פגם וכר"ש דלא מצינו מי שחולק עליו בזה. ועי' חזו"א סי' ט"ו ג' שנתקשה בזה.

אמנם להנו"ב הנ"ל י"ל [וכנראה דכיון שם גם לזה] דלר"מ אסור נטל"פ משום דיליף מגיעולי נכרים לאסור, ור"י לית ליה ילפותא מגיעולי נכרים דס"ל כמ"ד דבת יומא דלא פגמה כלל, וממילא נטל"פ מותר מסברא, ובהשביח ולבסוף פגם דאין סברא להתיר כיון שכבר נאסרה אסור, משא"כ לר"ש דיליף מנבילה שהסריחה ה"נ בהשביח ולבסוף פגם מותר. ועי'.

הרמב"ם פט"ו הכ"ח פסק דנטל"פ מותר ובהשביח ולבסוף פגם או פגום ולבסוף השביח אסור, ולעיל הובא מהב"י דכ"ש הוא מהשביח ולבסוף פגם והקשו ע"ז דהתם משום שכבר נאסרה עי' פר"ח ופר"ת. ובביהגר"א סי' צ"ח ביאר עפ"י הנ"ל [וכעי"ז בלח"מ פט"ו הכ"ח וע"ע בפר"ח סי' ק"ג] דזהו פגום מעיקרא שנחלקו בגמ' [כלשון הרמב"ם בפיה"מ] ופסק כר"י אליבא דר"מ ודלא כעולא שבזה לכו"ע מותר. ועי"ש דמקור הרמב"ם לפסוק כר"מ הוא מהגמ' לעיל דף ס"ז דבהשביח ולבסוף פגם אסור, ולהירושלמי אליבא דר"י זה כר"מ [וזה צ"ב דהרי להבבלי זה גם לר"ש ומאי ראי' מהירושלמי לבבלי ועוד דהרי הגמ' הביאה ראי' מברייתא דבהשביח ולבסוף פגם לכו"ע אסור דלא כעולא וא"כ פשיטא דהלכה כן עכ"פ לבבלי]. ועוד דלעולא מתני' כר"מ, ואולי כוונתו דלהכי פי' עולא דבפגום מעיקרא ד"ה מותר כדי להעמיד המשנה כר"מ, ומזה משמע דיתכן דהרמב"ם פסק כעולא וקשה כנ"ל דעולא איתותב וצ"ע. עוד כתב דאף לר"י דר"מ אוסר בכל גווני מ"מ בפגום מתחילה וע"ס גם לר"י מותר ואיכל"מ דבזה מיירי מתני' [כ"נ כוונתו] עוד עי"ש בהמשך דבריו דגם למסקנת הבבלי אליבא דר"י שבהשביח ולבסוף פגם לכו"ע אסור, וא"כ מהא דהשביח ובסוף פגם אין ראי' דהלכה כר"מ, מ"מ כיון דלא איתפרש דהלכה כר"ש [כלומר דהא דנטל"פ מותר בפגום מתחילה וע"ס הוא גם לר"מ], ולהכי הוי ספק אם הל' כר"מ או כר"ש ומשו"ה בפגום ולבסוף השביח אסור [וכן משמע בפיה"מ שלא נתפרש בזה אם אסור או מותר] [[18]](#footnote-18).

**ראוי לחמע**

**גמ' שאור של חולין וכו' ואח"כ נפל שאור של תרומה או של כלאי הכרם ויש בו כדי להחמיץ אסור ור"ש מתיר, והא הכא דפגם מעיקרא הוא ופליגי. א"ר זירא שאני עיסה הואיל וראויה לחמע בה כמה עיסות אחרות.** ולפי"ז ר"ש פליג בתרתי, חדא דנטל"פ מותר וגם ס"ל דלא מהני טעמא דראוי לחמע בו ליחשב שבח. ועי' רשב"א שבחומץ שנפל ליין אף דלגבי יין חשיב פגם מ"מ יש שעדיף להם חומץ יותר ולכן חשיב שבח, וביאר דהכא פליגי אי מהני טעמא דראוי לחמע או שכיון דעיקרה של עיסה עומדת לאכילה לא חשיב שבח ובזה פליגי ר"ש ורבנן ולמקשה גם לת"ק חשיב פגם ואפי"ה אסור.

והנה תי' ר' זירא נצרך רק לעולא דבפגם מעיקרו לכו"ע מותר אבל למאי דמסקינן דלא כעולא יל"פ טעמא דרבנן דאסרי משום דנטל"פ אסור אבל למ"ד דנטל"פ מותר אף בראוי לחמע מותר כדס"ל לר"ש וכ"כ הראבי"ה סי' א' ע"ז דלהלכה בראוי לחמע לא חשיב נו"ט לשבח. אמנם הרמב"ם פסק בפט"ז הט"ז דאסור ואף דס"ל נטל"פ מותר, וזהו כר"ז דהכא חשיב טעם לשבח וכ"כ הראב"ד שם עי"ש. ועי' חזו"א סי' כ"ט ס"ק א' דס"ל דסברת ר"ז קיימא להלכה דתיהוי הך משנה להלכה. וכ"מ ברע"ב ערלה פ"ב מ"ח ובמפרשים שם.

עי' רש"י דראוי לחמע עיסות אחרות של תרומה וצ"ב. והרש"ש מחק זה, אמנם עי' ברעק"א [הוצ' זכרון בהוספות בסוה"ס] ונראה מדבריו שאינו ראוי לחמע בו עיסות של חולין כיון דאוסרם לזרים וכ"מ במשנה ראשונה ערלה פ"ב מ"ט והוסיף דאע"ג דיהא מותר לזרים משום זוז"ג דגם העיסה הראשונה של חולין מחמעת מ"מ לכתחילה אסור. וצ"ב מאי איכפ"ל דאסור לחמע בו מ"מ הרי הוא מושבח בזה דראוי לחמע. וצ"ל דלא חשיב שבח אלא משום דעומד לזה. וכ"מ בחזו"א סי' ט"ו ס"ק ו' עי"ש שכל איסורים שבתורה שעומדין לתיקון אע"ג דקודם תיקון אינן ראויין לא פקע איסורן. ומשמע שלמד זה מכאן דראוי לחמע חשיב שבח כיון שעומד לזה. והנה האחרונים דנו בז'לטין העשוי מעצמות של נו"ט שמייבשים אותם ונעשו יבשים כעץ ואח"כ מרככים אותם, ולהנ"ל אם נעשו ע"ד כן יהא אסור כמו בראוי לחמע. ועי' פמ"ג ק"ג שפ"ד ב' שאיסור נימוח שיבש כעץ אף שפקע איסורו כיון שריככו חוזר ונאסר. והובא במשנת ר"א סי' י"ז, ובמגילת ספר לסי' ק"ג העיר דזה סותר לדבריו בפתיחה ח"ג פ"ו שכתב דאין חוזר ונאסר, ותי' דהכא מיירי בעומד לכך. מיהו להחזו"א הרי לא נפקע ממנו האיסור מתחילה, ובפמ"ג משמע דנפקע אלא שחוזר ונאסר וצל"ע בלשון הפמ"ג שם.

וע"ע בחזו"א שם ג' דהא דחשיב טעם לשבח הוא רק כשעומד לערב את העיסה שנתחמצה בעיסה אחרת אבל אם עומד רק להחמיצה ואח"כ מוציאה נמצא שאין עומד לאוכלה, ולא מהני טעמא דראוי לחמע אלא אם עי"ז יהא ראוי לאכילה.

עי' לח"מ פט"ו הכ"ח שמכאן למד הרמב"ם שפגום ולבסוף השביח אסור, דהא הכא רק לבסוף משביח ואפי"ה אסור אף למ"ד דנטל"פ מותר. ולפי"ז משמע דאף לעולא אסור בסופו משביח. אבל הפר"ח סי' ק"ג דחה דכבר מתחילה חשיב שבח וכ"מ לשון רש"י אע"ג דפגם הוא לענין אכילה שבח הוא לענין חימוע עיסות אחרות. [בפר"ח כתב דכנגד הפגם יש שבח מחמת החימוע ולהכי חשיב כהשביח ולבסוף פגם, וצ"ב ולכאורה י"ל דחשיב כמושבח מעיקרא כיון דסו"ס יש שבח ע" הטעם]. והריטב"א הקשה מ"ש מחסירה מלח דחשיב פגם כיון שהשתא היא פגומה, ותי' דהכא כיון שראוי לחמע בו לא חשיב פגם ומשמע כהפר"ח דמעכשיו הוא מושבח.

והנה להרמב"ם בפיה"מ דבפגם מתחילה וע"ס לכו"ע מותר, יקשה מההו"א בגמ' דלת"ק אסור אף בלאו האי טעמא, ומבואר דאף שאין סופו משביח אסור. עוד ילה"ק דלמבואר ברמב"ם בפיה"מ דפגום מעיקרא היינו פגום ולבסוף השביח, וא"כ לעולא בזה לכו"ע שרי ולא פליגי אלא בהשביח ולבסוף פגם, וא"כ מה תי' הגמ' דראוי לחמע בו דמ"מ הא מתחילה הוא פוגם. ועי' בהגר"א סי' צ"ח ד' שציין לסוגיין דמשמע דלא כהרמב"ם. ויש שר"ל דגם מתחילה ידעה הגמ' שראוי לחמע אלא דס"ד דלא חשיב שכבר מעכשיו הוא מושבח, אלא רק אח"כ כשחימע בו עיסות אחרות הוא מושבח והוי כפגום ולבסוף השביח. ומסקינן דמעיקרא נמי חשיב שבח. ולפי"ז מבואר כהפר"ח דלמסקנא חשיב שבח מעכשיו ולא כפגם ולבסוף השביח. ובאמת הלח"מ גופיה בסו"ד פי' דעת הרמב"ם כהגר"א, וא"כ ע"כ דתי' הגמ' דחשיב כמושבח מתחילה דאל"כ עדיין יקשה לעולא.

ולשיטת הש"ך דפגום ולבסוף השביח לא חשיב שבח אלא אחר שהשביח, א"כ הכא שאכלו עוד קודם שחימע בו עיסות אחרות אמאי חשיב שמשביח וע"כ דהכא כיון שראוי לחמע בו כבר מעכשיו חשיב מושבח. עוד עי' בקה"י סי' כ"ה ו' שהקשה לשיטת הר"ן דהתירא דנטל"פ הוא משום שלא נהנה מה יועיל מה שראוי לחמע בו מ"מ כיון שאכלו כמו שהוא פגום אינו נהנה ממנו. ואמנם כמו"כ יקשה בהשביח ולבסוף פגם דהרי השתא שכבר נפגם אינו נהנה ומה איכפ"ל שכבר נאסר. ומזה נראה דגם לר"ן לא מהני התירא דנטל"פ אלא אם הוא היתר בחפצא, וצל"ע.

**דף ס"ח ע"ב**

**גמ' ומי פליגי בהשביח ולבסוף פגם והא קתני נפל של תרומה תחילה ד"ה אסור.** ובתוס' ד"ה ת"ש כתבו דלפי מה שהוכיחה הגמ' דלא פליגי בהשביח ולבסוף פגם ממילא מוכרח כר"י דמחלוקתם בפגום מעיקרא אלא דניחא ליה להביא כל הברייתות. ולפי"ז מבואר דלא כעולא וצ"ע דלא מותבינן לעולא מכאן. [ועי' הג' הגרא"מ הורביץ שחולק על תוס' דרק בצירוף דראוי לחמע מודה ר"ש והסברא צ"ב]. עוד יל"ע מהירושלמי שהובא בבהגר"א סי' צ"ח דלר"ל מחלוקתם רק בהשביח ולבסוף פגם וכעולא וגם לר"י פליגי בזה אלא דפליגי אף בפגם ולבסוף השביח ותרוויהו כהדדי נינהו ויקשה לתרוויהו מהברייתא דבנפל של תרומה תחילה לכו"ע אסור. ועי' ברידב"ז דלהירושלמי לא דמי לנפל תרומה תחילה דהאיסור משביח והפגם נעשה ע"י ההיתר שנפל אח"כ. וכדבריו מבואר בחת"ס שזה תלוי בדין ריבה לפגם דהא דאמרינן דחשיב משביח ולבסוף פוגם היינו רק לר"י לשיטתו לעיל דריבה לפגם חשיב שפוגם אבל למ"ד דלא חשיב נטל"פ ה"נ לא חשיב שהוא פגם אלא הפגם בא מהחולין שנפל בסוף. ולהכי לא מותבינן לעולא מכאן. וזה כעין דברי הרדב"ז. ומדברי החת"ס חזינן דמפרש דריבה לפגם היינו דאח"כ נפגם מחמת ד"א ובצירוף האיסור נפגם וק"ק דלשון ריבה לא משמע הכי עי"ש ברש"י. וצ"ע.

**מחמץ אם הוא מדין טעכ"ע**

בעיקר הוכחת הגמ' ממחמץ לדין נטל"פ בפשוטו מבואר דאיסור דמחמץ הוא משום נותן טעם ולהכי תלוי בדין נטל"פ, ובפרט להרשב"א דהתירא דנטל"פ הוא בדין טעכ"ע, [וכדברי הגר"ח]. אמנם להר"ן לביאור הרעק"א שההיתר אף על גוף האיסור ואפי' בלא ביטול ברוב ומשום דלא נהנה י"ל דגם במחמץ שייך היתר זה כיון דלא נהנה. [וע"ע להלן].

ועי' ר"ש טבו"י פ"ג מ"ד דנתחמצה בשאור של תרומה **אף דמדאורייתא טעם כעיקר כו'** מבואר דמדין טעכ"ע הוא**.** ועי' בתוס' חולין צ"ט א' בסוה"ד דחימוץ אינו טעם גמור, ולהכי פריך הגמ' שם אמאי לא בטל במאה, ועוד שם **דהעמדה לא חשיבא טעמא וה"ה חימוץ** ומשמע דכוונתם דאין זה מדין טעכ"ע, ועי' באו"ז ח"א סו"ס תנ"ח דאין המחמץ אוסר אלא לפי חשבון ולא אמרינן חנ"נ משום **דאין נותן טעם מחמת בליעת איסור אלא מחמת ריח השאור**. וע"ע ברבינו דוד פסחים כ"ו ע"ב ד"ה ויש לשאול בא"ד **והחימוץ אינו לא טעם ולא ממש אלא כח שיש בו שהעיסה מתחמצת בשבילו.**

ועי' פר"ח סי' צ"ח ס"ק ז' שהביא מהמנחת כהן שאיסור מחמץ הוא משום דאיכא טעם, והפר"ח חולק והביא מהרמב"ם בפיה"מ ערלה פ"ב מ"ד שהוא משום שיש בו פרסום [ומשמע דהוי כניכר האיסור] אמנם עי"ש בהמשך דבריו שנראה דגם לשיטתו אף דאין הרגשת טעם מ"מ חימוץ חשיב כטעם, ואיסורו מדין טעכ"ע. ועי' חי' ר"ח הלוי פ"י ממעה"ק דמחמץ אינו מדין טעכ"ע אלא דלא בטל ונפ"מ לענין צירוף ב' איסורים עי"ש. ועי' בכתבי הגר"ח עהש"ס [החדש] ערלה פ"ב שהוכיח כן מהא דבאינו מינו אינו אוסר, עי' רמב"ם פט"ז ה"א ב' והי"ד. אמנם הפר"ח שם האריך דאוסר אף באינו מינו והוכיח כן מהרמב"ם שם הל' כ"ו לענין מעמיד ונדחק בדברי הרמב"ם הנ"ל. ובמשכנ"י סי' ל"ו דחה דדהרמב"ם כתב כן רק במעמיד ולא במחמץ.

ועי' ש"ך סי' צ"ח ס"ק כ"ט דנו"ט ביותר מס' דאינו בטל כמבואר בשו"ע הוא רק מדרבנן. ובחוו"ד שם ס"ק ז' ביאר עפ"י הרמב"ם הנ"ל דאיסורו רק משום פרסום ואינו טעם גמור, ולפי"ז קאי רק על מלח ותבלין וצל"ע. אמנם הרעק"א בגליון השו"ע שם הביא מהר"ן בחולין [דף ל"ה ב' בדפי הרי"ף] שנותן טעם אף באלף לא בטל מדאורייתא. [אמנם י"ל דהר"ן לא קאי על מחמץ ואף במלח ותבלין יש בו גם טעם וצל"ע]. ועי בכתבי הגר"ח שם שפשיטא ליה דמחמץ הוא מדרבנן. והוכיח גם מזה דאין איסורו משום נו"ט.

אמנם עי' בחי' הר"ן שכתב דאף באין בו כדי לחמץ איכא נמי טעם של השאור בעיסה אלא דאם אין בו שיעור לחמץ טעמו פוגם ולזה מהני צירוף ההיתר שע"י שהועיל לחמץ לא יפגם ע"י האיסור והוי רק כגרמא בעלמא. [עי"ש מש"כ בתי' הגמ' ודבריו צ"ב]. ולכאורה מבואר בדבריו שכל מחמץ יש בו **גם** טעם, אמנם י"ל דאין כוונתו משום דאיכא טעם מלבד החימוץ אלא שהחימוץ עצמו גם כשאינו גמור יש בו קצת חימוץ דחשיב כטעם ועצ"ע.

ולהלן בפלוגתא דרבנן ר"ש בנפלו שאור של תרומה ושל חולין ויש בזה כדי להחמיץ ובזה כדי להחמיץ דרבנן אסרי ור"ש מתיר ומפרשינן דרבנן סברי דאף אי נטל"פ מותר הכא האיסור גרם להחמיץ בשעה אחת והוי השביח ולבסוף פגם ולר"ש מותר משום דהחמיץ יחד עם ההיתר. ומקשינן לר"ש אמאי אין מצטרפים, והתוס' נתקשו דנימא דפליגי בדין זו"ז גורם דלרבנן אסור ולר"ש מותר. ומבואר דלמ"ד זוז"ג אסור ה"נ אסור וכן מבואר לעיל דף מ"ט בפלוגתא דר"א ורבנן.

אולם בדין נו"ט כתב הר"ן להלן ע"ג דודאי כזית נבילה כזית שחוטה שנתנו טעם במקפה אין אוסרים אפי' למ"ד זוז"ג אסור דאין מצטרף היתר לאיסור ליחשב נו"ט ורק בחימוץ מצטרף **מפני שהוא הכשרו של עיסה הרי הוא כאילו נתהוה העיסה מכח הגורמים**. ועי' ברעק"א כאן דפשיטא ליה הכי. וע"כ משמע דדין אחר הוא. וע"ע בחזו"א סי' כ"ט ס"ק ו'שביאר ד"ז **דחימוץ עדיף מטעם והוא כנמצא מחודש.** ולפי"ז צ"ע איך מדמינן לנטל"פ. ולדברי הפר"ח י"ל דאף דחימוץ אינו טעם מ"מ כיון שאיסורו מדין טעכ"ע להכי מדמינן להו בדין נטל"פ. ועי'.

שו"ר דעיקר דברי הר"ן דבנו"ט אין מצטרף איסור להיתר, הפמ"ג בפתיחה נסתפק בזה, ועי' מאירי כאן שאיסור והיתר שנפלו לקדירה ויש בכל אחד כדי ליתן טעם בשעה אחת ונצטרפו והטעימו בחצי שעה הואיל ומ"מ יש בשל איסור בכדי נתינת טעם יראה מכאן שהוא אסור אף שהוציאוהו משם לחצי שעה ומשמע דאף בכל נו"ט שייך כן. [מיהו צ"ע דלענין נתינת טעם לכאורה מיד נו"ט ואין תלוי בשיעור זמן ואולי כוונתו למחמץ אלא שהוא נחשב כנתינת טעם]. וצל"ע. עוד עי' בנחל"ב סי' י"ז שהוכיח מהר"ש ערלה פ"ב מי"ז שחולק על הר"ן דכתב שם דבשר קדשי קדשים מצטרף לקק"ל לאסור לזרים ליתן טעם ואף דקק"ל כלפי זרים הוא היתר, וצל"ע.

ויל"ע דאם איסור מחמץ אינו משום הטעם אלא משום דפעולתו מפורסם, לכאורה זה רק אם נמצא ממשו של השאור דלא בטל מחמת פירסום פעולתו אבל אם סילקו יהא מותר דליכא חפצא דאיסורא כלל ולעיל דף מ"ט אמר אביי דאם סילקו למ"ד דזוז"ג אסור או כשיש בו כדי לחמץ אוסר. אא"כ נימא דגוף החימוץ חשיב טעם אלא דאין כאן נתינת טעם. ובאו"ז ורבינו דוד הנ"ל משמע דלא חשיב טעם כלל אלא ריח בעלמא. ולפי"ז קשה אמאי אסור בסילקו. ועי' רמב"ם פי"ג ה"ו דמשמע דבאמת אם סילקו לא נאסר ועי' בדר"א בביאוה"ל דחשיב ריח ואביי דאסר קאי לשיטתו דריחא מילתא.

במשנה ערלה פ"ב מ"ח תנן שאם נפל שאור של חולין ויש בו כדי לחמץ [ולא החמיץ] ואח"כ של תרומה אסור. ובמ"ט תנן שאם השאור של חולין חמצה ואח"כ נפל של תרומה ויש בו כדי לחמץ לרבנן אסור ור"ש מתיר. וטעמא דרבנן אי משום דגם נטל"פ אסור או משום דראי לחמע וכו' וכתב הרע"ב דבמשנה ח' גם ר"ש מודה דאסור כיון שנפלה התרומה קודם שנתחמצה בשל חולין והתרומה מיהרה את חימוצה. וכ"כ בפי' הרא"ש שם. והרעק"א שם הקשה מגמ' דידן דאף בכה"ג מתיר ר"ש כיון שלא חימצה אלא בצירוף ההיתר. ובתוס' אנשי שם תי' דשאני הכא שנפלה התרומה אחר החולין ונחשב שהיא פועלת לבדה את החימוץ.

**גמ' נפל של חולין [והחמיצה] ואח"כ נפל של תרומה אסור ור"ש מתיר. והא הכא דפגם מעיקר ופליגי וכי תימה ה"נ כדר"ז [דשבח הוא לענין חימוע] וכו'.** ומבואר דאף שמצד עצמו ראוי להשביח מ"מ כיון דכבר החמיץ קודם ע"י החולין חשיב פוגם, אי לאו דראוי לחמע בו. אולם הרמב"ם בפיה"מ שם כתב דטעמא דר"ש משום **דכיון דכבר נתחמצה פעולתו אינו מפורסם** **ולרבנן כיון שיש בו כדי לחמץ אילו היה צריך לחימוץ חשיב מחמץ**. ומבואר דפליגי אי חשיב מחמץ. וצ"ע דהכא מבואר דאף לת"ק אין הטעם משום דתלוי במה שבכחו לחמץ אלא תלוי במה שעושה בפועל, אלא דס"ל דאף טעם פגום חשיב טעם או משום דראוי לחמע בו. וצ"ע.

ועי' עוד בפר"ח סי' פ"ז ס"ק ל"א שמכאן מבואר שאף שכשנפל האיסור שיש בו כדי לחמץ העיסה כבר מחומצת ה"ז אוסר דהלכה כת"ק. ומזה למד גם למעמיד עי"ש. וצ"ע דהכא טעמא משום שהוסיף חימוץ שראוי לחמע או דאף טעם פגום אוסר. משא"כ במעמיד. אמנם למבואר ברמב"ם בפיה"מ א"ש דחשיב מחמץ. אך צ"ע מהגמ', ושו"ר ביד יהודה שעמד בזה וכתב דודאי אף לרמב"ם בפיה"מ היינו דוקא במחמץ שגם כשנתחמצה העיסה הרי האיסור פועל חימוץ אלא שחימוץ זה אי"צ לה אבל במעמיד דאחר שכבר העמידו ע"י היתר אין האיסור פועל כלום וודאי מותר.

והנה ברמב"ם פט"ז הט"ז מבואר כהפר"ח שהרי הביא לדינא דמתני' גם לענין תבלין, והראב"ד שם [הוצ' פרנקל מכת"י] הקשה דהכא ל"ש ראוי לחמע, ועי' בלח"מ שם שגם בתבלין שייך כן שראוי לתבל תבשיל אחר, אך צ"ע דלא השביח את התבשיל שראוי לתבל אלא דהתבלין שבו מועיל עוד לענין מה שיוסיף עוד תבשיל. אך להפר"ח א"ש דטעמא משום דכל שראוי לחמץ חשיב מחמץ [ושו"ר שהפר"ח ציין לרמב"ם]. אך צ"ע מהגמ'. וכבר עמד בזה **באמרי בינה תערובת סי' ה'** עי"ש מה שתי', ועצ"ע.

**פלוגתא דרבנן ור"ש בנפלו שאור של תרומה ושל חולין ביחד**

**תוס' כאן ובפסחים כ"ז ע"א ומהרש"א שם, רעק"א וחת"ס כאן, שנות אליהו ערלה פ"ב מ"ט. חזו"א סי' כ"ט א- ג. וע"ע ש"ך סי' פ"ז ס"ק ל"ו וט"ז ופלתי וחדרי דיעה שם.**

**עי' ר"ן להלן ע"ג דל"ו בדפי הרי"ף ומאירי כאן. ופמ"ג שער התערובות ח"ג פ"א, ורעק"א כאן לענין צירוף היתר ואיסור לנו"ט.**

**גמ' ור"ש ליצטרף היתר ואיסור בהדי הדדי ר"ש לטעמיה דאפי' איסור ואיסור אין מצטרפין.** ובתוס' הקשו דנימא דפליגי בזוז"ג ופשטות קושיתם דנימא דטעמא דר"ש משום זוז"ג. ותי' דהכא יש בכל אחד כדי להחמיץ ובכה"ג לא חשיב זוז"ג. והקשה הרעק"א דהכא בשעה ראשונה שהשביח הרי אין בזה כדי לחמץ ולא בזה כדי לחמץ, והוי זוז"ג. ובתפארת ירושלים במשניות תי' דלעולם אין דנים את תחילת החימוץ כדבר נפרד אלא דנים על כל הטעם ביחד עי"ש שהאריך וצ"ת. [ואולי התוס' סברי דכיון דממילא הוא שסופו לחמץ לגמרי חשיב שיש בו כדי חימוץ אף שבשעה ראשונה לא החמיץ מחמתו, וכעין פגום שסופו להשביח. ואף שבפועל בגמר החימוץ יהא פוגם מ"מ מצד ההחמצה חשיב שהחימוץ בא ממנו. וצ"ע. ועי' עוד בחי' הר"ן שאין ההיתר אלא מקרב את חימוצו, ואולי כוונתו להנ"ל].

עוד הקשה הרעק"א דע"כ טעמא דר"ש משום זוז"ג מותר דאל"כ אמאי לא מצטרפי [עי' בסמוך]. ועי' בשנות אליהו פ"ב דערלה שכתב כן דטעמא דר"ש משום זוז"ג מותר כיון דמתחילה אין בזה כדי לחמץ ולא בזה כדי לחמץ.

ובתוס' פסחים כ"ז א' פי' ג"כ דטעמא דר"ש משום זוז"ג, אלא דפי' הטעם משום דאף כשזה יכול וזה יכול חשיב זוז"ג ודלא כתוס' דידן, אבל להגר"א ורעק"א אי"צ לזה דהכא חשיב כאין בו כדי לחמץ, דבשעה ראשונה אין בו כדי לחמץ. ועכ"פ לדברי התוס' דידן קשה מ"ט דר"ש. ובחת"ס כתב שגם התוס' מודו דלמסקנת הגמ' לר"ש חשיב זוז"ג ולכן מותר ולפי"ז אין מחלוקת בין התוס' דידן לתוס' בפסחים. וצ"ע דא"כ מאי קושית התוס' שהרי הא גופא תי' הגמ'.

אולם גם לדבריהם דטעמא דר"ש משום זוז"ג, צ"ב כל השו"ט בגמ' דמקשה דליצטרפו ההיתר לאיסור, דאי זוז"ג מותר מהיכי תיתי שיצטרף ההיתר לאיסור, ואי בקושיא סברה הגמ' דזוז"ג אסור או כתוס' דהכא ללא חשיב זוז"ג ולכו"ע אסור, הרי אי"צ צירוף דהאיסור לחודיה חשיב מחמץ, אמנם עי' בר"ן להלן דף ע"ג דלמ"ד זוז"ג אסור גם ההיתר מצטרף לאיסור. וצ"ב.

ולאידך גיסא אי שייך כאן דין צירוף צ"ב תי' הגמ' דר"ש לטעמיה דאין איסור ואיסור מצטרפין, דהרי חידושו של ר"ש הוא דאיסור ואיסור חשיבי כהיתר ואיסור, אבל אם מסברא היתר מצטרף לאיסור ה"נ נימא דאיסור איסור ליצטרפו. וכ"ה החזו"א כ"ט ב'.

והגר"א בשנות אליהו שם פי' דבאמת טעמא דר"ש משום זוז"ג מותר וכנ"ל, והא דאמרינן דר"ש לשיטתו דאף איסור ואיסור אין מצטרפין לרווחא דמילתא לאורויי דר"ש ס"ל בפירוש דזוז"ג מותר. וצ"ב היכן מבואר בדברי ר"ש דזוז"ג מותר הא התם מיירי בדין נו"ט דאף למ"ד זוז"ג אסור אין מצטרפין כמש"כ הר"ן. ובחזו"א שם ביאר דההוכחה ממשנה י"ד שם דמיירי במחמץ ואפי"ה מתיר.

ובחי' הר"ן ובריטב"א הבינו בכוונת הגמ' כפשוטו דליצטרף ההיתר לאיסור כהסוגיא בפסחים מ"ה והקשו דהא אין היתר מצטרף לאיסור. והר"ן תי' דהכא גם כשאין בו שיעור חימוץ איכא טעם אלא שהוא פגום דהוי כחמץ נוקשה [עי' לעיל שנסתפקנו אם כוונתו דמלבד החימוץ יש טעם או כוונתו דהחימוץ הוא חשיב כטעם אלא שגם באין בו כדי לחמץ יש קצת חימוץ] ולזה מהני צירוף ההיתר שמונע הפגם וממילא טעם האיסור לבדו אוסר כיון שאינו פגום. אמנם לתי' הגמ' לא מצטרף ההיתר גם לענין זה עכ"פ לר"ש, עי"ש מה שביאר תי' הגמ', ודבריו צ"ע [[19]](#footnote-19).

ולרבנן דאסרי משום דהאיסור גרם לעיסה זו שתחמיץ, א"ש דהכא לא חשיב זוז"ג כיון שיש באיסור כדי לחמץ וחשיב גורם שלם, [והרעק"א הקשה על תוס' דע"כ טעמא דרבנן משום זוז"ג אסור, וצ"ב דלתי' התוס' הכא לא חשיב זוז"ג, ואי קשיא ליה דהכא מתחילה אין בו כדי להחמיץ היינו קושיא קמייתא]. אבל לתוס' בפסחים דחשיב זוז"ג צ"ב טעמא דרבנן, ואמנם התוס' שם כתבו כן לר"ש אבל החזו"א ס"ק ג' כתב דדבריהם קיימי גם לרבנן. ולכאורה צ"ל דרבנן סברי זוז"ג אסור. אמנם בשנות אליהו כתב דרבנן מודו דזוז"ג מותר [וכ"מ במשנה י"ד שם דבאין בזה כדי לחמץ מותר אף לת"ק וכמו שציין החזו"א וצ"ע לרעק"א ולס"ד דתוס' כאן]. אלא דהכא אסרי משום גמר החימוץ דגם טעם פגום אוסר, אך צ"ע דבגמ' מבואר דרבנן אסרי אף לטעמיה דר"ש משום דהשתא משביח הוא. וצ"ע.

ובמשנה ראשונה הקשה אף לטעמא דראוי לחמע ואזלינן בתר גמר החימוץ, דהרי גם זה נעשה רק ע"י שניהם שבלא ההיתר לא היה האיסור לבדו מחמיץ שיהא ראוי לחמע. וכן קשה לטעמא דפגום מעיקרו אוסר דמ"מ טעם זה נעשה ע"י שניהם, והוי זוז"ג. ותי' דכיון שדין מחמץ הוא משום פירסום פעולתו כמש"כ הרמב"ם ואזלינן בתר תוספת החימוץ שהיא רק ע"י התרומה. ונראה כוונתו דמה שנעשה ראוי לחמע אינו נחשב נו"ט או מחמץ לאסור על ידו, אלא החימוץ אוסר ורק דבעינן שלא יהא פוגם ולזה מהני טעמא דראוי לחמע, ולכן כשיש בו כדי לחמץ חשיב מחמץ. ועי' חזו"א ס"ק ג'.

והנה הש"ך סי' פ"ז ס"ק ל"ו פסק כתוס' דידן דכשראוי להחמיץ לבדו חשיב מחמץ ומזה למד גם למעמיד והביא כן מהמרדכי. וכ"כ הט"ז והפר"ח שם [ולהט"ז זה דלא כרמ"א אבל הש"ך כתב שגם הרמ"א אינו חולק ע"ז]. וצ"ע שלא הביאו דברי התוס' בפסחים דפליגי וכמש"כ המהרש"א שם, ושו"ר בפלתי שהרגיש בזה ופי' בתוס' שם דגם לר"ש אין ההיתר משום זוז"ג אלא משום נטל"פ, ובחדרי דיעה הקשה על הפלתי דהא אמרינן דשניהם השביחו, וי"ל דכוונת הפלתי כהרעק"א דמתחילה אין בזה כדי לחמץ ולא בזה כדי לחמץ ואח"כ כשגמר חימוצו ויש בכל אחד שיעור חימוץ הרי זה נטל"פ. ובחדרי דיעה פי' דהתוס' קיימי רק לר"ש אבל רבנן פליגי ע"ז וס"ל דבכה"ג אסור משום דלא חשיב זוז"ג [[20]](#footnote-20), וזה דלא כהחזו"א הנ"ל דהתוס' קיימי גם לרבנן, והא דאסרי הוא משום החימוץ שבסוף. ועי' היטיב בחזו"א ס"ק ג'.

כתב הט"ז או"ח סי' שי"ח ס"ק ט"ו דהא דשרי בזוז"ג כשאין בו כדי להחמיץ לבדו הוא רק כשנפלו בבת אחת אבל נפל האיסור אחר שנפל ההיתר וגמר חימוצו חשיב שהחימוץ בא מכח האיסור. והפמ"ג שער התערובות ח"ג פ"א תמה עליו מהמשנה בפרקין מי"א הובא לעיל דף מ"ט שלרבנן דר"א אף בנפל שאור של תרומה אחר של חולין אין אוסר אלא אם יש בכחו להחמיץ בלא החולין. והביא שכ"ה בא"ר שם, ועי"ש במ"ב ובשעה"צ. וצ"ע. [ויש לדון לדברי הרמב"ם בפיה"מ הנ"ל דתלוי אם מצד עצמו ראוי להחמיץ, וה"נ נימא להיפך היכא שמצד עצמו אין ראוי להחמיץ לא חשיב מחמץ אף שנפל לבסוף, וצל"ע עוד].

ועי' בחזו"א סי' כ"ח ט"ז שנסתפק בנפל שאור של תרומה ויש בעיסה מאה כדי לבטלו ואח"כ נפל של חולין אי מצטרפין לאסור למ"ד זוז"ג אסור, דדלמא זהו רק כשאין בעיסה של ההיתר שיעור לבטל את השאור אבל הכא שיש בו שיעור ביטול אין מצטרפין. ולכאורה צ"ב דדין זוז"ג אסור הוא דחשיב האיסור לבד גורם ואי"צ צירוף של ההיתר לאסור. וא"כ עכשיו שהוא מחמץ הרי הוא חוזר לאסור וצל"ע.

**גמ' ומה סיפא דלא קא משבח כלל אסרי רבנן רישא דקא משבח מבעיא.** ובחזו"א ס"ק ב' הקשה דבנפלו בב"א איכא חידוש דלא שרי משום זוז"ג משא"כ בסיפא דנפלה התרומה אחר החולין, ותי' שגם בנפלו בזא"ז שייך זוז"ג וכיון דאסרי רבנן ש"מ דכשיש בו כדי לחמץ ס"ל דל"ש להתיר משום זוז"ג. [ולכאורה זה דלא כהט"ז]. עוד עי"ש דלהכי הרמב"ם לא פי' דין נפלו בב"א משום דזה פשיטא כמבואר בגמ' דידן, וקצ"ע דהגמ' קיימא להצד דאסור אף טעם פגום, אבל הרמב"ם שאסר משום דראוי לחמע דלמא רק כשנפל אח"כ נחשב שהאיסור עשאו ראוי לחמע.

# עכברא בשיכרא

בפלוגתא דר"ש ורבא אי שייך נטל"פ בשרצים, נתבאר כבר לעיל במחלוקת הרשב"א והר"ן בנטל"פ, ותוכן הדברים, דלרשב"א דהוא היתר בדין טעכ"ע מסתבר טעמא דרבא, ולרב ששת צ"ל דגם בדין טעכ"ע חלוק דין שרצים דכיון דלא נתחדש בו התירא דאין ראוי לגר ממילא גם טעמו אסור[[21]](#footnote-21). ולטעמא דהר"ן דהוא משום דלא נהנה לכאורה זה לא שייך בשרצים שאסורים אף שלא נהנה מהם וא"ש דעת ר"ש, וצ"ב טעמא דרבא. והחזו"א למד מזה דהר"ן מודה לרשב"א שהוא היתר בדין טעכ"ע. ולדעת הרעק"א נתבאר לעיל דמודה הר"ן שנטל"פ הוא היתר בדין טעכ"ע ובזה י"ל דאף בשרצים נאמר היתר זה אלא דמלבד זה איכא היתר גם בעיקר האיסור וזה באמת לא שייך בשרצים ולכן בשרצים מודה הר"ן דבעינן לביטול ברוב כמבואר בדבריו בסוגיין. ואמנם בחוו"ד נקט שגם בשרצים יש היתר דאינו ראוי לגר כשנפגם מחמת סירחון והוכיח כן מהא דשרי נטל"פ אך כבר דחו האחרונים די"ל דנטל"פ שאני שהוא היתר בדין טעכ"ע.

גמ' חידוש הוא דהא מימאיס ובדילי אינשי מיניה ואפיה אסריה רחמנא. עי' רש"י ותוס'. ולתוס' הא דאמרינן חידוש הוא בפשוטו היינו דהכא חשיב כנבילה סרוחה מעיקרא דשריא לכו"ע ואפי"ה אסרה רחמנא וכ"כ בתורי"ד. אמנם ברמב"ן משמע דרק למ"ד נטל"פ מותר מסברא יש להתיר כאן. וצ"ע דהא הכא חשיב כסרוחה מעיקרא וכמש"כ התורי"ד ולכו"ע מסברא יש להתיר.

גמ' אמרו ליה רבנן לר"ש אלא מעתה ליטמא לח ויבש וכו' ולטעמיך ש"ז תטמא לח ויבש. ופי' בתוס' דאף לענין טומאה בעינן אכילה והוי חידוש במה שמטמא אף שהוא פגום, וכיון דמטמא אף באין ראוי לאכילה ה"נ יטמא אף ביבש דהוא פגום. והיינו כמש"כ התורי"ד דסברא הגמ' דטעמא דיבש אינו מטמא משום דאינו ראוי לאכילה ולכך מקשה דהכא אי"צ ראוי לאכילה. ודחינן דמשכבת זרע מוכח דטעמא דיבש אינו מטמא גזה"כ בעלמא היא ולא משום דאינו אוכל.

ומש"כ תוס' דגם לענין טומאה הוי חידוש דמטמא אף שאין ראוי לאכילה ולאו נבילה הוא, הנה עי' בכתבי הגר"ח עהש"ס [בערלה] דלענין טומאה אין תלוי בראוי לאכילה אלא תלוי בשם נבילה, ולפי"ז צ"ל דסברא הגמ' דגם בשרצים מסברא אין לזה שם שרצים אם אין ראוי לגר, וכיון דנתחדש שמטמא מעתה גם ביבש מטמא.

**גמ' ועכברא בשיכרא לא ידענא וכו' אשבוחי משבח** כלומר דמספ"ל אי ס"ל לרב דנטל"פ אסור בכל האיסורין עי' תוס', או דטעמא דרב דאסור הוא משום דמשביח בשכר, ודלא כרב ששת דטעמו פוגם ואפי"ה אסר רב משום דחידוש הוא. וקצ"ע דלעיל אמרינן לימא קסבר רב נטל"פ אסור משמע דפשיטא לגמ' דהכא נותן טעם פגום דמזה למדו דרב אוסר בנטל"פ, ולרבא מספק"ל בזה.

בשו"ע סי' ק"ד כתב דספק דרבא הוא רק בדמתא דבעצמו הוא פגום אבל דדברא דלא מאיס ודאי דטעמו נמי משביח ואוסר. אבל הש"ך והגר"א שם הוכיחו מהפוסקים דלא חילקו בזה ועי' פר"ח שהסכים עם השו"ע ומה שלא הזכירו הראשונים ד"ז משום דלדינא כיון דגם במתא אסור מספק אין נפ"מ בזה.

ועכ"פ הש"ך והגר"א פי' דקושית הגמ' דעולה על שולחן מלכים אינה על מה שאמר ר"ש דטעמו פגום אלא על מה שאמר דחידוש הוא כיון דמאיס וזהו דמקשה ומי מאיס שהרי עולה על שולחן מלכים, ומתרצינן דמתא מאיס ודדברא לא מאיס אבל מ"מ טעמו פוגם [ועי"ש במטה יהונתן דאע"פ שרק דמתא מאיס מ"מ כיון דמצינו דחידשה תורה דאיסור שרצים הוא אף במאיס ופגום מעתה גם בדדברא אסור אפי' דפגום וכ"כ החת"ס דכל העכברים נכללו באיסור אחד]. ומ"מ ודאי ספיקא דרבא קאי על מילתא דרב דמיירי בדמתא דעלה אמר ר"ש דמאיס, אלא דנקטו הפוסקים דאין לחלק בזה בין דדברא לדמתא דאף בדדברא מספק"ל לרבא וצ"ע קצת. ועי' פמ"ג שפ"ד א' דהמקשה מי מאיס סבר דרב מיירי בדדברא. [וע"ע שם דהרשב"א בתו"ה ב"ד דף כ' א' מבואר כהשו"ע, ול"מ מפורש כן אלא שהרשב"א פי' הספק בעכברא דמתא, ולכאורה לית מאן דפליג בזה דהא רב ודאי מיירי בדדברא וצ"ע].

**דף ס"ט ע"א**

**נפל לגו חלא מאי,** בתוס' פי' דהספק להצד דבשיכרא פוגם דאפשר דבחלא משביח כיון שבוא חזק. אבל לרש"י פי' המהרש"א להיפך דלצד דבשיכרא משביח אי בחלא פוגם. ועי' בהג' מראה כהן דפי' ברש"י כתוס'.

**גמ' ההוא אימרטוטי אימרטט ופרש"י ושרץ איסורו בכעדשה וחיישינן דלמא בולע חתיכות שרץ.** ועי' בר"ן דמשמע מרש"י שרק בשרצים שיש בהם שיעור כעדשה אסור כשהוא בעין ולא בשאר איסורים ותמה עליו דהא חצי שיעור אסור מה"ת וכ"כ הרשב"א בתו"ה ב"ד ש"א. והט"ז הוכיח כן מהתוס' דהקשו מדבש דבורים שאוכל את רגליו והתם אין כאן שיעור שלם.

ועי' ברמ"א סי' ק"ד ס"ק א' דוקא בשרץ יש לחוש ולא בשאר איסורים ופי' בדרכי משה עפ"י רש"י דדוקא ביש בהם שיעור איסור משום דהוי כבריה ולא בטל. והט"ז האריך דהכא לאו בריה הוא וע"כ פי' דהכא הטעם דלא בטל הוא משום דלא חשיב תערובת כיון שניכר האיסור ואף שאין יכול להוציאו מ"מ אין זה תערובת ודמי לנידון הראשונים בחמאה דא"א להוציאה דאינה בטילה ולא דמי ליבש ביבש דבטל מגזה"כ, וכ"כ הפר"ח וביאר דיבש בלח לא הוי תערובת, דלא דמי ליבש ביבש דהתם לא מינכר האיסור וללח בלח לא דמי כיון שאינו נבלל בו. אמנם בנקוה"כ דחה דברי הט"ז דדמי ליבש ביבש. ומה שכתב הרמ"א דדמי לבריה אין כונתו דהכא אסור משום בריה אלא דכיון.שיכול לבוא לאיסור דאורייתא כשיאכל את האיסור לכך החמירו בו דלא בטל. וכ"כ החוו"ד וביאר דכיון שא"א לבררו וא"א לאוכלו בלא ההיתר חשיב תערובת ובטל ורק בשיעור למלקות דמי לכזית בכא"פ דלא בטל.

**גמ' רבינא סבר לשיעוריה במאה וחד כתרומה** צ"ב מהיכי תיתי לדמות לתרומה דהתם חומרא דתרומה הוא דלא בטלה. ומשמע מכאן דשיעור מאה ואחד הוא שיעור בנו"ט דבתרומה החמירו לחוש לטעם כל דהו. ועי' לשון הריטב"א במסקנת הסוגיא דאיכא איסורים שהם בנותן טעם שהם במאה ואחד וכ"כ בדף ע"ג ע"ב ד"ה רב ושמואל בסוה"ד וס"ל שהחמירו בנו"ט שלהם במאה או במאתים מדרבנן. אמנם עי' ב"י סי' ק"ג דשו"ט אי נטל"פ בתרומה אסור ומשמע דלא בעינן נותן טעם, ועי' באור גדול סי' ס'. ועצ"ע.

בקושית התוס' אמאי שרי דבש דבורים, עי' ברא"ש ברכות כיצד מברכין סי' ל"ה בשם רבינו יונה שדרך הדבש להחזיר הדבר הנופל לתוכו שנעשה דבש. [וידוע לבאר דכן הוא בתורה והיינו דכתיב מתוקים מדבש].

בגמ' והלכתא בשישים, והרעק"א הקשה דלהצד דטעכ"ע לאו דאורייתא הא הוי ספק דרבנן. ועי' בש"ך סי' ק"ד ד' דספק משביח ספק פוגם לא חשיב ספק כיון דהוא ספק הגמ'.

ועי' רמב"ם פט"ו ה"א דבנפל ליין ודאי הוא פוגם ועי' שו"ע סו"ס ק"ז.

# קמא קמא בטיל

**דף ע"ג ע"א**

**מתני' יין נסך אסור ואוסר בכל שהו.** עי' תוי"ט שהקשה אמאי קתני אסור דמשנה דאי"צ היא דכבר ידענו דיי"נ אסור. ועי' חת"ס דקמ"ל דאף סתם יינן שאינו מטמא אלא רק אסור מ"מ אוסר.

**תוס' ד"ה יין ביין וכו' פר"ת דדוקא יין נסך ממש שנתנסך לע"ז הוא דהוי במשהו אבל סתם יינם בששים.** עי' אבנ"מ שלמד מהתוס' דכל שאיסורו מדרבנן אין אוסר במשהו. אולם בס' עבודת מתנה הביאו מהגר"ש רוזובסקי [והו"ד בס' פני הבית] שביאר עפ"י דברי הגרי"ז דיין נסך איסורו משום לא ידבק וגם משום ישתו יין נסיכם עי' לעיל כ"ט ואיסור זה אינו כדין ע"ז עצמה אלא דין נפרד דנאסר משום תקרובת [ועי' באבי עזרי מאכא"ס בשם הגרי"ז דלכן כתב הרמב"ם דשיעורו ברביעית]. ולפי"ז הא דאוסר במשהו הוא משום דינא דלא ידבק אבל סתם יינם איסורו משום ישתו יין נסיכם ואין בו דין ע"ז דלא ידבק ולהכי אין אוסר במשהו..

**כי אתא רב דימי א"ר יוחנן המערה יין נסך מחבית לבור אפילו כל היום כולו ראשון ראשון בטל,** וחידושו הוא בתרתי דלא אמרינן דאוסר במשהו [עכ"פ כשנפל איסור לתוך היתר], ועוד דקמא קמא בטיל. וכ"כ הרמב"ן להלן.

**רש"י ד"ה ראשון וכו' ומותר בהנאה.** ומשמע דאסור בשתיה וכן דייק הרא"ש והקשה ע"ז דהיכן מצינו ביטול לחצאין. **ובחת"ס** כתב דמתחילה נתבטל גם לענין שתיה אלא שאח"כ כשנתרבה דאמרינן קק"ב ואין חו"נ בזה ס"ל לרש"י שהוא רק לענין הנעאה אבל לענין שתיה חוזר ונאסר כיון דאיכא טעמא ועי' רוקח סי' שע"ח דכיון דאיכא טעמא אסור בשתיה. וצ"ב מאי נפ"מ דכמו שאין ביטול לחצאין ה"נ נימא דאחר שחוזר וניעור יהא אסור לגמרי. ואי נימא דטעכ"ע אינו אוסר בהנאה א"ש אך א"כ אין זה מדין קק"ב אלא גם עכשיו הרי הוא בביטולו לענין איסור הנאה כיון ליכא רוב איסור. ומשמע להיפך דטעכ"ע אוסר בהנאה אי לאו דקק"ב, ועי' בר"ן להלן ע"ד בשם הראב"ד ובחשק שלמה לעיל ס"ה ע"ב בדין יי"נ שנפל על חטין אי שרי למכרן חוץ מדמי יי"נ שבו וצ"ע. ועי' עוד בקש"ק כאן בשם ההשלמה.

**תנן יין נסך אסור ואוסר בכ"ש, מאי לאו דקא נפיל איסורא לגו התירא. ופרש"י ולא אמרינן קמא קמא בטיל ליה ברוב.** וכנראה דר"ל דאוסר במשהו וממילא לא שייך קק"ב דמיד הוא אוסר. [אבל אי משום דלא נאמר דין קק"ב מ"ש מנפל התירא לגו איסורא דאמרינן קק"ב לשיטת רש"י בסמוך].

**לא דקא נפיל התירא לגו איסורא.** מצינו ג' שיטות בראשונים. רש"י פי' דקמא קמא דהיתירא בטיל ליה, ומשמע דבלא קק"ב אף כשנפל היתר לתוך איסור אין היי"נ אוסר במשהו, ונמצא דלר"ד אין דין דיי"נ אוסר במשהו כלל. והקשו הראשונים דא"כ מאי חומרא דיין נסך שהרי גם בשאר איסורים אסור כה"ג משום קק"ב. ולהלן בע"ב מבואר דלר"י מב"מ לא בטל משום חומרא דיי"נ. [אמנם מרש"י בסמוך מבואר שבאמת הגמ' להלן דלא כר"ד]. עוד הקשו דא"כ גם באינו מינו יאסור אף באין כדי נתינת טעם משום דקק"ב. [ועי' להלן דלהראב"ד דבאינו מינו ל"א קק"ב ולפי"ז א"ש קושיא ב' וכ"כ הרשב"א, אבל אין זה בדעת רש"י דכתב להדיא דבאינו מינו דכשאין טעם אין אוסר משום דנפל בב"א].

והראשונים פי' דהכא לא משום דקק"ב אלא משום חומרא דיי"נ. **הר"ן** פי' דהכא מיירי שנפל בב"א דלא שייך קמא קמא בטיל ואפי"ה ביי"נ אסור כשנפל היתר לתוך האיסור מודה ר"ד דאוסר במשהו וכדביאר שם דהאיסור שעומד במקומו אלים טפי לאסור את מה שנופל עליו. וכן הביא מהרמב"ם פט"ז הכ"ח. ומ"מ כתב שאם נפל מעט מעט אמרינן קק"ב אף בהיתר לתוך איסור ואף בשאר איסורים כדברי רש"י.

**והרמב"ן** כתב דבהיתר לתוך איסור ל"א קק"ב לפי שהאיסור עשוי להתבטל ולא ההיתר [עי' בסמוך], אלא חומר הוא ביי"נ שאוסר כיון שלא בטל האיסור בהיתר כשיש בו שיעור נתינת טעם בהיתר. וכוונתו דהא דר"ד פליג דיי"נ אין אוסר במשהו היינו רק משום דבטל כשאין בו שישים כנגד ההיתר שבזה אין חלוק משאר איסורים וממילא אינו אוסר, אבל היכי דלא בטל מודה דיי"נ אוסר את ההיתר דגם זה מחומרא דיי"נ כדלהלן ע"ד דלרבנן לא מהני למכור חוץ מדמי יי"נ שבו[[22]](#footnote-22), ואחר שנאסר שוב אינו ניתר אף כשנתרבה ההיתר שיש יותר מס' כנגד האיסור. [ובר"ן הביא בשם הרמב"ן שביי"נ אמרינן קק"ב, ונראה שגם כוונתו כמשנ"ת, דברמב"ן מפורש דגם ביי"נ לא אמרינן קק"ב ודו"ק].

ומש"כ הרמב"ן דלא אשכחן ביטול היתר באיסור, עי' עוד ברמב"ן בב"ב דף ב'. ויש שפי' כיסוד האחרונים דביטול לא מהני אלא לבטל דינים אבל לא מוסיף דינים ולכן לא מהני אלא באיסור שבטל בהיתר דנסתלק האיסור וממילא מותר, אבל היתר שבטל ברוב איסור לא חל עליו איסור, ועי' תוס' זבחים ע"ח. ובקובץ הערות סי' נ"ט ס"ק א' ביאר כן ברמב"ן ב"ב. אך בס"ק ד' כתב דלשון הרמב"ן כאן ל"מ הכי שכתב **לפי שאין אדם עשוי לבטלו אלא אדרבא מוסיף עליו** ומשמע דהטעם משום דעומד להוסיף עליו לא בטל. ובאמת גם ברמב"ן בב"ב ל"מ הכי דעי"ש שמה"ט גם בכלאים ל"א קק"ב והתם היתר בהיתר הוא אלא דהתערובות אוסרת. ובקוה"ע ביאר משום דהוי כדבר חשוב שלא בטל. ובשער"י ש"ג פט"ו ביאר דתלוי בדעת האדם עי"ש. ועי' יד יהודה סי' ס"ט ס"ק ס"ג סוף אות י"ד ד"ה וטעם דביטול תלוי בידיעה ויל"פ כוונתו דדין ביטול הוא כשדנים עליו ואיכא נפ"מ בביטול אבל בהיתר בתוך איסור אין נפ"מ במה שהההיתר בטל דתיפו"ל שהאיסור לא בטל [מהר"י פרידמן] ועצ"ע. וע"ע שם בד"ה ומה. [הוספה אחר זמן - יל"ע במ"א או"ח סי' קפ"ב ס"ק י' ובחי' רעק"א שם].

**ת"ש יין במים בנותן טעם מאי לאו דנפל איסורא לגו התירא, ופרש"י, ולא אמרינן קמא קמא בטיל. ומתרצינן דקא נפיל התירא לגו איסורא.** ופרש"י דנפל כולו כאחד דלא אפשר למיא דאיסורא לבטל כלומר דאי מיירי בזא"ז הרי קק"ב ואסור אף אם עכשיו אין האיסור נו"ט. וקשה דא"כ נימא דמיירי באיסורא לגו התירא ובנפל בב"א דלא שייך קק"ב. ועי' בר"ן שתי' דבנפל התירא לגו איסורא עיקר דין המשנה דאסור בנו"ט מיירי בכל גווני ורק מה דדייקינן דאם לא נתן טעם מותר זה מיירי רק בנפל בב"א דאי בזא"ז אמרינן קק"ב, אבל אי מיירי באיסורא לגו היתרא נמצא דאין אוסר אלא כשנפל בב"א אבל בזא"ז אין אוסר בנו"ט דקק"ב. וזה לא ניחא לגמ'[[23]](#footnote-23) ועי' קרני ראם שציין לר"ן.

והרמב"ו פי' בדעת רש"י דבנפל האיסור לתוך ההיתר אף אם נפל שיעור שנותן טעם אינו אוסר [ולכאורה זה כעין סברת הר"ן לענין איסור משהו דמה שעומד במקומו גובר על מה שנופל עליו ואין האיסור אוסר את ההיתר אלא כשהוא עומד במקומו], ורק אם יש באיסור כשיעור ההיתר דאין יכול ליבטל ברוב מותר. וכ"כ המהרש"א בדעת רש"י. אך הרמב"ן הקשה ע"ז דא"כ נמצא דהא דנו"ט אסור הוא רק כשנפל ההיתר לתוך האיסור. ומצינו בש"ס בכ"מ שגם בנפל איסור לתוך היתר אוסר בנו"ט. ועי"ש בקרני ראם שתי' דברי המהרש"א דקאי על איסור הנאה וכמו שדייק הרא"ש מרש"י דסוגיין לענין איסוה"נ. וצ"ב.

עי' עוד בחת"ס דפי' דאין כוונת רש"י דנפל הכל כאחד אלא רק כשיעור **שנתן ההיתר טעם באיסור** דאף דמ"מ נאסר ע"י האיסור כיון שהאיסור נותן טעם בהיתר, מ"מ אח"כ שנתרבה ההיתר דאין האיסור נותן בו טעם, כה"ג לא אמרינן קמא קמא נאסר דכיון דמתחילה היה בהיתר שיעור שניכר טעמו באיסור, אינו בטל לגמרי ולא חל עליו היתר.

אמנם כל הנ"ל לשיטת רש"י דבהתירא לגו איסורא מיירי בנפל בב"א, אבל הראשונים פי' דהכא מיירי בנפל בזא"ז ואפי"ה לא אמרינן קק"ב. **הרמב"ן** פי' כשיטתו הנ"ל דהיתר לא בטל באיסור ולא נהפך לאיסור, ורק במינו נאסר מחומר דיי"נ אבל באינו מינו לא נאסר. **והראב"ד** פי' דבאינו מינו לא אמרינן דקק"ב, וכשנתרבה ההיתר ואין האיסור נותן בו טעם חוזר וניעור דאיסורו רק משום טעם האיסור אבל כשאין טעם חזר להתירו. ורק במין במינו דבטל ההיתר ברוב נעשה איסור כמוהו[[24]](#footnote-24).

**שיטת התוס' והרא"ש**

**תוד"ה כי אתא וכו' וי"ל דבשמעתין נמי וכו' אבל אם נפל כ"כ שאין בהיתר ס' כדי לבטלו אסור משום דמצא מין את מינו וניעור.** ולכאורה כונתם דאף אי אמרינן קק"ב אין הכוונה שכבר הותר האיסור לגמרי אלא רק כל זמן שלא נתן טעם בהיתר הרי הוא בטל ברוב. ולכן הקשו דא"כ מה חידוש הוא זה. אמנם בתוס' להלן [ד"ה ודוקא] מבואר דלר"ד נמי דוקא דנפל מחבית דלא נפש עמודיה כ"כ אבל בגיגית דנפיש עמודיה טפי מחבית לא אמר קמא קמא בטיל. והיינו דאוסר אף כשיש שישים בהיתר, [דכשאין שיעור נתינת טעם גם בחבית אוסר דחוזר וניעור], וע"כ טעמא דבנפיש עמודיה שיש בו שיעור חשוב מודה ר"ד דאוסר במשהו, ובנפל מעט מעט דאין אוסר הוא משום דקק"ב ותו לא נאסר במשהו כיון שכבר בטל. וכן מפורש ברא"ש וכ"כ התוס' חולין פ"ז ע"ב [סוד"ה רואין]. וכן פי' הרעק"א בתוס' דידן.

והרעק"א הקשה על תוס' דא"כ מה הקשו מאי חידוש הוא דהא שפיר בעינן לדין קק"ב בלא נפיש עמודיה דאי לא בטל מצטרף הכל ולא בטל ונאסר במשהו. ועי' בתוס' חולין דף פ"ז וכן בשו"ת הרשב"א סי' תש"ל [לפני והעתרתי דברי] שנראה שתי' כהרעק"א. ובבימ"ד העירו די"ל דבלא נפיש עמודיה אף בלא טעמא דקק"ב מותר שרק כשבנפילה יש שיעור חשוב אלים שלא יבטל. ויש שדייקו כן מהרא"ש שתי' דהא דנקט טעמא דקק"ב הוא לאפוקי גיגית דנפיש עמודיה ומשמע דלענין חבית אין צריך לומר טעם דקק"ב, אבל לאידך גיסא ממה שהקשה מאי לשון ביטול משמע דבתי' נתחדש דבלא נפיש עמודיה איכא ביטול ממש. וצל"ע. ובפי' הראב"ד מפורש דאף כשנפל התירא לאיסורא אם יש שם שיעור חשוב כמו בנפיש עמודיה אוסר אף שאינו נו"ט[[25]](#footnote-25).

ובעיקר דברי התוס' דאם יש שיעור שישים חוזר וניעור, מבואר מדבריהם דלא נעשה היתר ממש. [ובתוס' בחולין הכריחו כן דהא טעכ"ע דאורייתא, וצ"ב דדלמא זהו רק כשלא בטל אבל כשכבר בטל מקודם לכן דנעשה היתר שוב אין חוזו"נ]. עוד עי' בר"ן כאן דאף דאמרינן קק"ב מ"מ אם נפל אח"כ בב"א היתר שיש בו כדי לבטל את האיסור גופיה הרי הוא בטל ואין מצטרף ההיתר שנאסר לבטל את ההיתר דבא אח"כ והוכיח כן ממשנה שאין המדומע חוזר ומדמע אלא לפי חשבון כלומר דאוסר רק לפי שיעור התרומה עצמה ולא מצטרף ההיתר שנעשה תרומה לאסור. ומבואר מזה דאף לר"ן הא דאמרינן קק"ב אינו נעשה איסור ממש. ולפי"ז לכאורה גם באיסור שנתבטל בהיתר לא נעשה היתר ממש, ואם יתערב איסור אחר אין מצטרף האיסור שנפל מקודם לבטל את האיסור אלא בעינן שיהא בו לבטל את ההיתר עצמו. ועי' בסמוך.

**קמא קמא בטיל [ב]**

**גמ' ת"ש יין במים בנו"ט מאי לאו חמרא דאיסורא לגו מיא דהתירא**. התוס' לשיטתם דאף דאמרינן קק"ב מ"מ אם נתרבה האיסור עד שנותן טעם חוזר וניעור נדחקו דהקושיא דמזה נלמד דגם ברישא מיירי באיסורא לגו היתרא, אולם מפרש"י דפי' ולא אמרינן קק"ב מבואר דס"ל דאי אמרינן דקק"ב אף אם עכשיו נו"ט כבר הותר, [וכ"כ התוס' דרש"י חולק ע"ד]. וכ"כ הראב"ד דבאיסור שבטל בהיתר אמרינן קק"ב אף כשעכשיו נותן טעם כיון שכבר הותר.

ולתי' הגמ' **דנפל היתרא לגו איסורא** הובא לעיל דהראב"ד פי' דאף בזא"ז דקק"ב מ"מ כשנתרבה ההיתר ונתבטל טעם האיסור הרי האיסור בטל עכשיו [ודלא כרש"י דפי' דמיירי בנפל בב"א]. ואף דבאיסור שנתבטל והותר ואח"כ נתן טעם לא חזר לאיסורו, יל"ב דאיסור שבטל בהיתר פקע איסורו לגמרי, אבל היתר שנאסר מחמת האיסור לא נאסר לגמרי אלא רק מחמת הטעם וכשאין טעם חזר להתירו. ולעיל הובא מהר"ן דאף דהתירא לגו איסורא אמרינן קק"ב, מ"מ אם נפל אח"כ היתר אי"צ שיעור לבטל את הנאסר. ולמבואר בראב"ד י"ל דזה רק בהתירא לגו איסורא דלא נעשה איסור גמור אבל באיסור שנתבטל בהיתר נעשה היתר גמור. וצל"ע.

והעירו דהתוס' בחולין פ"ז כתבו כתוס' דידן דבאיסור שבטל בהיתר אף למ"ד קק"ב אם עכשיו נו"ט חוזר וניעור, ולאידך גיסא כתבו דבהיתר שנתערב באיסור אחר שנתבטל אין חוזר להיתרו אף כשנתרבה ואין האיסור נו"ט, והא דהתירא לגו איסורא אוסר רק בנו"ט מיירי בנפל בב"א, ולכאורה זה להיפך מהראב"ד. ועי"ש במהרש"א שנתקשה לשיטתם מ"ט לא נימא חו"נ לקולא. [אמנם ברא"ש כאן מבואר כתוס' הנ"ל, ופי' דזה מחומרי יי"נ אבל בשאר איסורים אף בנפל בזא"ז אם אין נו"ט חזר להיתרו. והיינו דביי"נ מחמרינן דכל שלא בטל האיסור הרי הוא אוסר את ההיתר, ולפי"ז הוא רק במינו אבל באינו מינו דיי"נ שוה לכל האיסורים הרי הוא חוזר להתירו, אך בתוס' שם פי' כן באינו מינו וע"כ דהוא דין בכל האיסורים וכ"מ במהרש"א שם. ועי' ט"ז סי' קל"ד סעי' שמתבאר מדבריו שגם באינו מינו חמיר יי"נ ולדבריו י"ל אך מהראשונים והפוסקים נראה דבאינו מינו דין יי"נ כשאר איסורים וצ"ת].

**גמ' כי אתא רב יצחק וכו' המערה יי"נ מצרצור קטן לבור אפי' כל היום כולו ראשון ראשון בטל ודוקא צרצור קטן דלא נפיש עמודיה אבל חבית דנפיש עמודיה לא.** בטעם שבנפיש עמודיה אסור מצינו ב' שיטות בראשונים. הרמב"ן והר"ן פי' דטעמא משום שיש חיבור ביניהם וחשיב כנופל הכל בב"א דמי, והיינו שכשחיבורו חשוב הרי הוא כאילו נפל הכל ביחד, ומיירי שיש בכל מה שנפל אחד מס' שכנגדו נותן טעם, ועי"ש עוד שאף בצרצור מיירי שיש חבור ביניהם אלא דאין חיבורו חשוב ליחשב כאילו נפל הכל יחד ואף דניצוק חיבור לא מהני ליחשב כאילו הכל נפל אלא שהיין שלמעלה דינו כהיין שלמטה וכיון שהיין שלמטה בטל גם היין שלמעלה בטל [ד"ז צ"ב ועי' בלשון הרשב"א].

אמנם הראב"ד בחי' [והובא ברמב"ן ובר"ן] חולק דע"כ מירי במקטף קיטופי דליכא חיבור ביניהם דאי איכא חיבור הרי ניצוק חיבור ואף בצרצור נחשב כאילו הכל נפל לבור ולא בטל, [ועי' ברשב"א] אלא הכא מיירי דאין בהם חיבור אלא דבנפיש עמודיה כיון ששיעורו חשוב אינו בטל אף דאינו נותן טעם בהיתר ומחומרי יי"נ הוא. וכוונת הראב"ד הוא משום דאוסר במשהו ורק בצרצור ס"ל לר"י דאינו אוסר במשהו. וזה כמש"נ בתוס' לעיל דאף לר"ד דבאיסורא לגו התירא אינו אוסר במשהו, בגיגית מודה דאוסר במשהו כיון דנפיש עמודיה טובא, [שהרי התוס' סברי דאי איכא טעמא אף דלא נפיש עמודיה אוסר דחו"נ וע"כ הכא מיירי דאף בכל מה שנפל בתערובת אין טעם ואפי"ה אוסר, וה"ט משום דבכה"ג מודה דאיסורו במשהו, וכן הוכיח הרעק"א]. וכן כתב הרא"ש להדיא דזהו חומרא דיי"נ דבשאר איסורים אין אוסר אף בנפיש עמודיה עד שיתן טעם, אבל ביי"נ בגיגית אוסר והיינו דבזה אוסר במשהו[[26]](#footnote-26) [[27]](#footnote-27). אמנם בתוס' זבחים ע"ז ע"ב למדו מכאן לתערובת דם פר ודם שעיר ומבואר שזהו דין בכל האיסורים וע"כ כהר"ן דחשיב כנפילה אחת. והרשב"א הביא ב' הפירושים.

עי בחי' רעק"א דנפ"מ דלראב"ד ותוס' לא שייך חומרא דנפיש עמודיה אלא במין במינו דאיכא חומרא ביי"נ שאוסר במשהו אבל לרמב"ן והר"ן דטעמא משום דחשיב כמעורב הכל זה שייך גם באינו מינו, וכן בכל האיסורים לענין קק"ב, אולם בשו"ת אבני מילואים סי' א' כתב גם להר"ן שהוא חומרא דיי"נ, וצ"ע מנליה הא, ולדבריו נמצא דאף באינו מינו יי"נ חמיר טפי.

והנה הרמב"ם פט"ז הכ"ח פסק כר"י דבעירה מחבית לא אמרינן קק"ב אלא הכל אסור, ובהל' ל' כתב כן גם ביין שנתערב במים דדוקא אם עירה מצלצול קטן קק"ב ומבואר שבמערה מחבית אוסר בנו"ט ול"א קק"ב ומזה הוכיח הרעק"א דס"ל כהרמב"ן והר"ן דנידון כאילו הכל נתערב ביחד וכן הוכיח באבני נזר יו"ד סי' קי"ח. אולם בחי' הר"ן להלן בדינא דרבין הכריח שהרמב"ם מפרש כהראב"ד והעירו דכ"מ בהל' כ"ח שכתב דמערה מהיתר לאיסור אוסר במשהו [וכמש"כ הרמב"ן והר"ן בשמו] ואח"כ כתב דבמערה מן החבית **בין שעירה מהמותר לאיסור בין שעירה מהאסור למותר הכל אסור**, ומשמע דחד דינא הוא דאוסר במשהו וכ"מ בפיה"מ דיי"נ אוסר במינו בכל שהו לא שנא התירא לגו איסורא ל"ש איסורא לגו התירא. וזה כהראב"ד. והדק"ל מהל' ל' דבאינו מינו אינו מתיר אלא בצרצור קטן וצל"ע. והנה השו"ע כתב כלשון הרמב"ם והש"ך ס"ק הביא ע"ז דברי הר"ן ומשמע דמפרש כן גם לרמב"ם, שו"ר ביד יהודה סי' צ"ט ס"ק כ"ה שעמד בזה דודאי הרמב"ם ס"ל כהראב"ד כמו שהוכחנו מהל' כ"ח, ומש"כ הרמב"ם זה גם באינו מינו כתב שם דהרמב"ם פי' כן במשנה אליבא דר"י דהכל מיירי בנפל מחבית דנפיש עמודיה ולפי"ז תרתי איתנהו דרישא במב"מ אוסר במשהו משום דשיעורו חשוב ובסיפא אוסר בנו"ט ול"א קק"ב משום דחשיב כנפל הכל ביחד וע"ע בחזו"א סי' מ"ח ס"ק ד'. וע"ע בט"ז קל"ד ס"ק א'. וע"ע להלן.

**מחלוקת הראשונים אם רבין חולק על רב דימי**

כתב רש"י [בד"ה אמר לך] ואין הל' כר"ד שהרי בא רב יצחק והחמיר ובא רבין והחמיר. וכוונתו דר"י מחמיר בחבית דנפיש עמודיה דלא אמרינן קק"ב ודלא כרב דימי, ומ"מ מודה לר"ד דאין יי"נ אוסר במשהו אלא אמרינן קק"ב. אבל רבין מחמיר דיי"נ אוסר במשהו ואף בנפל איסורא לגו התירא ולכך לא אמרינן קק"ב, והראי' דהא לא שרי אלא אם נפל קיתון של מים אבל בלא זה נאסר היין של היתר מחמת היי"נ ולא בטל ביין של היתר. וע"כ דאוסר במשהו. וכ"כ הראב"ד דלדידן נקטינן כרבין דיי"נ אוסר במשהו כפשטא דמתני'. וכ"מ בתוס' דרבין ור"ד פליגי, ופי' דהלכה כרבין משום דהוא בר סמכא. וכ"כ הרמב"ן והרשב"א.

אבל הרא"ש חולק על רש"י דאף לרבין איכל"מ כר"ד או כר"י, וכתב דאין דברי רש"י מובנים, דר"י לא פליג בעיקר דינא דקק"ב אלא שמחמיר לאסור בחבית, [וזה צ"ב דגם רש"י מודה בזה אלא דמ"מ בחבית ס"ל לר"י דלא בטל ודלא כר"ד]. ורבין לא פליג כלל על ר"ד והא דמצריך קיתון של מים הוא באופן דליכא ביטול ליי"נ כמו בגיגית דנפיש עמודיה ור"ל דבזה מודה ר"ד כמש"כ התוס' או בנפל האיסור בב"א. ומעתה איכל"מ דהל' כר"ד דרבין לא פליג עליה. ובמחלוקת ר"ד ור"י כתב דבד"ס הלכה המקיל. ור"ל כר"ד דמקיל דאמרינן קק"ב אף בחבית. [ובחי' הר"ן כתב דודאי פליג על ר"ד אלא די"ל דס"ל כר"י דבחבית לא אמרינן קק"ב וצ"ב]

והרמב"ם פט"ז הכ"ח ממאכא"ס כתב דהלכה כר"י דבצרצור קטן אוסר. והיינו כהרא"ש דרבין לא פליג על זה אלא מיירי באופן דאין היי"נ בטל ביין ההיתר כגון בנפיש עמודיה. [ואמנם במחלוקת ר"ד ור"י פסק כר"י דלא כהרא"ש]. וכן הוכיח הר"ן מהרמב"ם.

והקשה הרעק"א דלמבואר לעיל דהרמב"ם ס"ל כהר"ן דבנפיש עמודיה אסור משום דהכל מעורב ולא כהראב"ד דבזה אסור במשהו, והוסיף דכ"מ בר"ן שתמה על הראב"ד ואפי"ה הביא דברי הרמב"ם ומשמע דאף לשיטתו יל"פ כהרמב"ם שגם רבין מודה לר"ד, ולפי"ז נמצא דבאיסורא לגו התירא אין יי"נ אוסר במשהו אלא גם מב"מ אוסר רק בשישים, וא"כ יקשה אמאי בעינן לומר סלק את מינו נימא דאף היין של היתר יצטרף למים לבטל את היי"נ[[28]](#footnote-28). עי"ש שהניח בצ"ע. ולכאורה מבואר מזה דחלוק דין מב"מ מאינו מינו דבמינו דאוסר עד שישים אין זה משום הטעם כבא"מ אלא ביטול בעוצם מיעוטו כמש"כ הרמב"ם בכ"מ ואכמ"ל, ולהכי ס"ל דאין מצטרפין. וע"ע מש"כ בזה בחי' ר"ח הלוי הל' תרומות פי"ג ה"ט. ויש להאריך בזה להלן בסוגיא.

אמנם כבר נתבאר לעיל דבהל' ל' וכן מפיה"מ משמע כהראב"ד, וכן מפורש בחי' הר"ן דהרמב"ם ס"ל כהראב"ד, והכריח כן מדינא דרבין, דלשיטת הר"ן גופיה הרי לא אוסר בנפיש עמודיה אלא ביש בכל היי"נ ליתן טעם ביין ההיתר וא"כ לא משכח"ל דקיתון של מים יבטל אותו. ורק לראב"ד דאוסר אף כשאין בו שיעור נתינת טעם י"ל דקיתון של מים מבטל אותו. ולפי"ז א"ש דאין מצטרף יין של היתר.

**מחלוקת הראשונים לדינא אם קמא קמא בטל או שחוזר וניעור**

**עי' תוס' כאן וב"ק דף ק' יבמות פ"ב בכורות כ"ג. רמב"ן כאן ובב"ב דף ב', רא"ש חולין פ"ז סי' ל"ז, ריטב"א כאן, שו"ת הרשב"א סי' תש"ל. שו"ע סי' צ"ט ס"ז וסי' קל"ד סעי', פר"ח כרו"פ ובהגר"א סי' צ"ט. חזו"א סי' כ"ח. קו"ש ח"ב חולין סי' ל"ו.**

לראשונים דרבין לא פליג על ר"ד ור"י ודאי דבשאר איסורים אמרינן קק"ב. אולם לראשונים דלא קי"ל כר"ד ור"י יל"ע אי בדין קק"ב נקטינן כוותיה.

ובר"ן בשם הראב"ד כתב דאף דלית הלכתא כר"ד היינו ביי"נ דנקטינן דאוסר במשהו ולא בטל אבל בשאר איסורים נקטינן כוותיה דקק"ב כלומר דרבין לא פליג על עיקר היסוד דקק"ב אלא דביי"נ אוסר במשהו וממילא לא שייך קק"ב. אבל הרמב"ן חולק דלמאי דחינן לדברי ר"ד שוב אין ראי' לדבריו דקק"ב, דבמתני' הא אסרינן אף באיסור שנפל להיתר.

והראב"ד הוכיח ממשנה בערלה פ"ב מ"ג דאמרינן קק"ב ואינו חוזר וניעור, דערלה שבטלה בחולין אם נפלה עוד ערלה אין מצטרף הערלה שבטלה לאסור במאתים אלא אדרבא היא מצטרפת לחולין לבטל את הערלה. והרמב"ן דחה דהתם ליכא טעם אלא דאוסר במאתיים ובזה אמרינן דאין חוזר וניעור אבל הכא דאיכא טעם הרי הוא חוזר וניעור והיינו כסברת התוס' לעיל אליבא דר"ד [אלא שהרמב"ן מפרש כן רק למאי דקי"ל דלא כר"ד אבל לר"ד משמע דאף בנו"ט אין חוזר וניעור]. ועי' עוד בריטב"א וכעי"ז בשו"ת הרשב"א סי' תש"ל שהוסיפו דהביטול באחד ומאתיים כיון דשיעורו גדול נעשה היתר גמור, ומ"מ כתב הריטב"א שאם נוסף עד שיעור שיתן טעם אף בערלה חו"נ.

עוד כתב הרמב"ן [להלן ד"ה ואכתוב] שגם במשנה בערלה אין פי' כהראב"ד עי"ש שגרס עפ"י הירושלמי דמיירי שנפלה תרומה בחולין באופן שלא בטלה כגון שהיה שם רק צ"ט, אלא שאח"כ נתערבה ערלה ונוסף על החולין וקמ"ל שהערלה שנפלה אחרונה מצטרפת להיתר לבטל את התרומה שאיסורים מבטלין זא"ז כשאין נותן טעם עיש"ה וכעי"ז פי' הרע"ב ועי' בתוי"ט שם ובפיה"מ לרמב"ם שם נראה כהראב"ד, וצל"ע.

ואמנם זה דוקא אם נתרבה עד שיש טעם האיסור אבל אם יש רק אחד ממאתים בערלה מודה לראב"ד דאין חוזר וניעור לאסור. ועי' בהגר"א סי' צ"ט שמבואר מדבריו שכן הוא לדעת תוס' דרק בשישים חו"נ אבל באחד במאתים אין חו"נ.

ועי' עוד בשו"ת הרשב"א סי' תש"ל [ממהר"ם מרוטנבורג] דאחד ומאתים אין חו"נ כהרמב"ן, [ולשון הרשב"א שם דבערלה דעולה באחד ומאתים כיון דשעורו גדול נתבטל האיסור ונעשה היתר ומשמע דעצם הביטול בערלה אלים משאר ביטולים ולא רק שאינו חוזר וניעור וצל"ע. ועי' ריטב"א כאן]. אבל איסור האוסר בשישים וכן תרומה האוסרת באחד ומאה **שגם שיעור זה קרוב לנתינת טעם** כדחזינן בחולין צ"ח דאיכא מ"ד דשיעור נ"ט הוא במאה, ומבואר דמחלק בין ערלה לתרומה דבתרומה החמירו בשיעור נ"ט דידה דאף טעם קלוש אוסר [ועי' מש"כ לעיל ס"ט] ולכן בזה נמי חו"נ.

אמנם הרא"ש כאן הוכיח דאמרינן חו"נ מהא דכלאים שהוסיפו מאתים, ומבואר דאף באחד ומאתיים דליכא טעם אמרינן חו"נ. [ולרמב"ן שבאחד ומאתים אין חו"נ אלא אמרינן קק"ב י"ל כמש"כ התוס' ב"ק דהתם שגדל בלא הפסק ל"א קק"ב]. וכן הוכיח הפר"ח סי' צ"ט מהרא"ש חולין פ' גיד הנשה סי' ל"ז שבתרומה שנפלה למאה ואח"כ נוסף עוד אחד מצטרף עם הראשון לאסור. אמנם לדברי הרשב"א הנ"ל יל"ד דתרומה שאני דחשיב כנו"ט. וע"ע בפי' הרא"ש ערלה פ"ב מ"ג דמשמע דאף בערלה דאסירא באחד ומאתיים אמרינן חו"נ.

והנה בתוס' מתבאר דאף במין במינו חו"נ מה"ט דבאינו מינו ניכר בטעמו, וכ"כ הרא"ש בחולין שם להדיא וכ"כ הרמ"א שם. אולם בפר"ח שם וכן בביהגר"א חילקו דדוקא באינו מינו חו"נ כיון שניכר בטעמו משא"כ במינו, ועי"ש שהאריכו בזה.

ובנתרבה האיסור עד שהוא רוב כלפי ההיתר כתב הפר"ח דאף לראב"ד חוזר וניעור וכ"כ החזו"א סי' כ"ח. והוכיחו כן ממשנה בתרומות פ"ה מ"ז סאה תרומה שנפלה למאה הגביהה וכו' הרי זה מותר **עד שתרבה התרומה על החולין**, וכן בתוספתא תרומות פ"ו ח' סאה ערלה וכו' הרי זו מותרת עד שירבה איסור על המותר.

והפר"ח ביאר דהוי כהוכר האיסור שבזה ודאי אמרינן חו"נ ומדבריו משמע דמדאוריתא הוא, [אבל בפלתי שם כתב שהוא רק מדרבנן כיון שכבר הותר], והקשה שגם אם נו"ט הרי זה כהוכר האיסור כמש"כ הרשב"א בחולין צ"ח בשם הראב"ד דטעימתו זו הכרתו. אמנם מהא דנטל"פ מותר ע"כ דלא חשיב כאילו אינו בתערובת דא"כ מ"ש נטל"פ [ומש"כ הפמ"ג דבנטל"פ לא חשיב הכרה לא נתבארו דבריו]. וע"כ דהוא רק סברא דבכה"ג שניכר הרי הוא חשוב ולכך לא בטל וכמש"כ ביד יהודה, ובזה י"ל דאין חו"נ.

ובעיקר דברי הפר"ח וחזו"א שברוב מודה הראב"ד, העירו שמהראב"ד בתמים דעים סי' ל"ו משמע דאף ברוב לא אמרינן חו"נ שהביא קושית התוס' מהא דבכורות כ"ג דמים טמאים שבטלו בציר אם נתרבו מצא מין את מינו, ודחה דשאני טומאה דחמירא מאיסור יי"נ [וע"ש עוד]. ואי מודה הראב"ד דברוב אמרינן חו"נ לא קשה מטומאה דהתם איכא רוב, וע"כ משמע דאף אם האיסור הוא רוב לראב"ד לא אמרינן חו"נ. וכעי"ז כ' ביד יהודה שם להוכיח מקושית התוס' ב"ק דף ק' עי"ש.

ומה שהוכיחו דבנתרבה האיסור חו"נ מהמשנה בתרומות, עי' ביד יהודה שדוקא בתרומה חו"נ כיון שצריך הרמה והיינו דקודם הרמה ה"ז כאילו עדין לא נתבטל. ויש לדון עוד דהתם מיירי בביטול יבש ביבש דלא הוי ביטול גמור ולא נהפך להיתר אבל בלח אלים הביטול ונעשה היתר גמור [ומה"ט כתבו האחרונים די"ל דבזה אין דין דשיל"מ] וי"ל דבזה אף שנתרבה על ההיתר אינו חוזר ונאסר [כמש"כ הפלתי דמה"ט מדאורייתא שרי]. ואמנם בש"ך סי' צ"ט ס"ק כ"א נראה להיפך דיבש ביבש מסתבר טפי דלא אמרינן חו"ז, אבל הפר"ח [להלן שם בד"ה וראיתי להש"ך] חולק על הש"ך, ושו"ר כעי"ז ביש"ש על דברי הרא"ש חולין פ"ז סי' ל"ז שהוכיח דאמרינן חו"נ לאסור מהמשנה פ"ה תרומות דתרומה שעלתה במאה וקודם הרמה הוסיף עוד אחד דמצטרפין לאסור, והיש"ש שם סי' נ"ז דחה דהתם ביבש ביבש דאף שהאיסור לא בטל מ"מ לא נאסר ההיתר משא"כ בלח ההיתר נאסר.

התוס' כאן הוכיחו דאמרינן חו"נ ממים שבטלו בציר דנטהרו ואם הוסיף מים אמרינן חו"נ לטמא וכן מהא דגידולי תרומה, וזהו חו"נ לחומרא. וברא"ש בחולין סי' ל"ז הוסיף דאף לקולא אמרינן חו"נ כדמצינו בתרומה שנפלה לפחות ממאה חולין ונאסרו ואח"כ הותירו החולין אמרינן חו"נ והותרו. וכן הוכיח בשו"ת הרשב"א סי' תש"ל וגם מהגמ' נדרים נ"ז דגדולי היתר מעלין את האיסור. ולפי"ז מבואר שדין חו"נ הוא מדאורייתא [ואולי זה כוונת התוס' בחולין דכיון דטעכ"ע דאורייתא ודאי אמרינן חו"נ]. ומתרומה דאוסרת באחד ומאה הוא מדרבנן יל"ד קצת דלהכי הקילו דחו"נ, אבל מגידולי שמינית דמבטלין את של שביעית ע"כ דהוא מה"ת.

התוס' ב"ק דף ק' ב' הביאו את ראיות התוס' כאן דאמרינן חו"נ. ועוד הוכיחו מהא דגידולי שמינית שרבו על שביעית, ומהא דרבו נוטפים על הזוחלין ותי' בשם ר"ת דהתם שאני דגדל בלא הפסק. ובשם ריב"ם תי' דהתם דרכו בכך ליגדל מעט מעט. ועי' ברמב"ן ב"ב דף ב' שתי' כן דכשסופו לבא וגדל מאליו ל"א קק"ב, ובשם ר"ת כתב דאם מפסיק הקילוח אמרינן קק"ב. אך הקשו התוס' מהא דנתן סאה ונטל סאה אף שהוא בהפסק אפי"ה ל"א חו"נ עי"ש.

עי' ברא"ש חולין פ' ג"ה סי' ל"ז שהאריך בדין ביטול וכתב דודאי אף ביבש ביבש הותר לגמרי, ולכן אף אם בישל את כל החתיכות ונתנו טעם מותר דהוי טעם של היתר. ובסו"ד כתב דאיסורא כמאן דליתא ולא דמי לטומאה דכמאן דאיתא, דאם היה נשאר בו שום צד איסור לא היה מותר באכילה **דנעשה המיעוט כרוב ולא נשאר בו שום איסור**. ומ"מ כתב שם להלן דאם נוסף על האיסור אמרינן חו"נ **דהוי כהוכר האיסור ואין כאן עוד ביטול**, וצ"ב דה"נ נימא בבישלם דהוכר האיסור וצ"ב. ועי' קוב"ש ח"ב חולין סי' ל"ו דלא פקעה סיבת האיסור אלא האיסור בפועל בטל וזה רק בזמן שיש סיבת ההיתר ועי"ש דלפי"ז אף במחצה ע"מ יהא אסור משא"כ לטעמא דהוכר האיסור. ועי' שער"י ש"ג פ"י י"א ט"ו].

**מחלוקת רבנן ור"ש בתרומה שבטלה באחד ומאה ואח"כ נפל עוד תרומה - תרומות פ"ה**

במשנה תרומות פ"ה מ"ח [והובא בשבת קמ"ח] סאה תרומה שבטלה במאה ואח"כ הוסיף עוד אחת קודם שהגביה התרומה דלרבנן אסור ולר"ש מותר ואמרינן טעמא דרבנן דהרמה מקדשתה ולר"ש ידיעתה מקדשתה. והרא"ש שם בתחילה כתב להוכיח מזה דבעינן ידיעה להתיר דבלא זה לא חל ביטול [והביאור משום דקודם שיש נפ"מ לא חל הביטול].

ולהלן שם כתב דמכאן מוכח דאיסור שבטל ונוסף עוד על האיסור אמרינן חו"נ, שהרי לרבנן קודם הרמה מצטרף עם מה שנפל אח"כ לאסור, ואין לדחות דהתם קודם הרמה לא נתבטל שדין הרמה הוא רק משום גזל השבט, ואף ר"ש שמתיר הוא משום דמשעת ידיעה דעומד להרים ה"ה כאילו הורם דאזיל לטעמיה דכל העומד ליזרק כזרוק דמי. עכ"ד. ולפי"ז מבואר דלרבנן הביטול חל משעת ידיעה ואעפ"כ חו"נ, ולר"ש מותר משום דחשיב כהורם וכוונתו דחשיב שאין התרומה כאן כלל ולכן אין מצטרף לאסור. וזה צ"ב דסו"ס התרומה נמצאת כאן.

אבל הראב"ד כאן דס"ל דאמרינן קק"ב פי' דהתם שאני דבעי הרמה וכ"כ הרשב"א בשבת דף ס"ה שבתרומה דבעי הרמה לא חל הביטול קודם לכן ולהכי מצטרף, ולפי"ז י"ל דלר"ש דחשיב כמי שהורמה ממילא חל הביטול, וכיון שנתבטלה שוב אין חו"נ. ועי' בר"ש שם. ולפי"ז מבואר ממתני' דבאופן שחל הביטול שוב אין חו"נ דאמרינן קק"ב אף לקולא ולהיפך מהרא"ש. ובפלתי סי' צ"ט הוכיח מסתימת הרמב"ם פט"ז ממאכא"ס ביי"נ שנפל בצרצור קטן שמותר, ומשמע דקק"ב אף קודם שנודע. ובהל' תרומות פי"ג כתב דאחר שנודע התערובת אין מצטרף לאסור, והיינו משום דקק"ב וזה דלא כמש"כ במאכא"ס דאף קודם ידיעה קק"ב. וכתב הב"י סי' צ"ט משום דבתרומה בעינן הרמה וקודם ידיעה לא חשיב כהורם וזה דוקא בתרומה ולא בשאר איסורים, וזה כביאור הנ"ל דבאמת לא אמרינן חו"נ אלא דבתרומה בעינן הרמה ולהכי בעינן ידיעה ודלא כהרא"ש. ולפי"ז נמצא שפסק כר"ש דידיעה כהרמה. ובפר"ח הקשה אמאי פסק כר"ש. ושם כתב דלהרמב"ם גם בשאר איסורים קודם שנודע לא חל ביטול ולא אמרינן קק"ב אלא מצטרף לאסור, והפלתי דחה כנ"ל.

והנה הרמ"א סי' צ"ט כתב דאמרינן חו"נ ל"ש קודם ידיעה ל"ש אחר ידיעה. ולמבואר צ"ל דקודם ידיעה לא חל ביטול כלל ופשוט דמצטרף, אבל אחר ידיעה הוא משום דחו"נ. וזה כמש"כ הרא"ש דאף בשאר איסורים לרבנן בעינן הרמה [שמתיר משום דליתא לאיסורא הכא] ובלא זה אוסר משום דחו"נ.

# רואין

**עי' בסוגיא כאן ובחולין דף ק' ובתוס' שם. ר"ן כאן ובריטב"א. ע"ע בפי' הראב"ד לסוגיין וברמב"ן ובתו"ה לרשב"א ב"ה ש"ה ובריטב"א.**

**סוגיא דשאור - עי' ריטב"א בביאור השו"ט בגמ'. ועי' ברמב"ן לעיל מה שהקשה על הראב"ד דקק"ב מסוגיין ועי' בר"ן [על הרי"ף].**

**רש"י ד"ה רואין וכו' ורבה היין על המים, ולהלן ע"ב ד"ה וברואין קמפלגי ויין כשר רבה על המים עי' חת"ס. ועי' ריטב"א בדין ביטול היתר בהיתר.**

**גמ' כי אתא רבין וכו' יי"נ שנפל לבור ונפל עליו קיתון של מים רואין את ההיתר כאילו אינו, והשאר מים רבין עליו ומבטלין אותו.** עי' כל הסוגיא. ומצינו כמה אופנים בגמ'. **א**. בנפלו המים אחר שנפל היין נסך על היין היתר, **ב.** נפלו המים תחילה ואח"כ נפל היי"נ. **ג.** נתערבו המים והיי"נ קודם שנתערב היין היתר. באופן א' נחלקו רבין ורב שמואל [להצד דקאי על רבין], לרבין אף בכה"ג אמרינן רואין דאף שנאסר היין היתר זהו רק כל זמן שהיי"נ לא נתבטל. באופן ב' מודה ר"ש דאמרינן רואין, אבל לחזקי' אליבא דרש"י אסור ולא אמרינן רואין אלא מצא מין א"מ. אבל לתוס' גם חזקיה מודה בזה דלא אמרינן מצא מא"מ כיון שעדיין לא נאסר היין היתר אלא מיירי כגוונא דרבין שכבר אסר היי"נ את היין היתר ובזה אין המים מבטלים את היי"נ. באופן ג' פרש"י דבזה לכו"ע מותר דכבר נתבטל היי"נ במים ואין חו"נ ע"י ההיתר, [אמנם אם נצטרף עוד יי"נ תלוי בפלוגתא דלעיל אי אמרינן קק"ב או חו"נ, עי' ברמב"ן].

**שיטת הראב"ד**

הנה למבואר בנפל המים אחר שנתערב היי"נ עם היין היתר חמיר טפי שכבר נאסר היין היתר אבל בנפל היי"נ לבסוף שעדיין לא נאסר היין היתר איכל"מ דהיי"נ מתבטל במים ואין היין היתר מצטרף לאסור דאמרינן רואין. אמנם עי' בפי' הראב"ד והובא גם בריטב"א ובתו"ה לרשב"א ב"ה ש"ה, דמפרש בדעת חזקיה להיפך דהגדילו באיסור דאסור היינו שנפל היין איסור לבסוף אחר המים ובזה חמיר טפי דאוסר את המים ואין מבטלים אותו כיון שהוא נופל עליהם ובזה מצרפין את היין היתר אבל בנפל היי"נ קודם אין אוסר את המים אלא הם מבטלים אותו ואין היין היתר מצטרף אליו. ותמוה דאדרבא כשנפל היי"נ קודם למים כבר נאסר היין היתר ומצטרף אליו דלא יבטל במים כיון שנותן בהם טעם. וכן הקשה הריטב"א שזה היפך הסברא והיפך הסוגיא דלעיל דבקדמו המים תחילה יש להתיר יותר משום שמיד מתבטל היי"נ במים.

ועי' בראב"ד שמתבאר מדבריו דודאי היין היתר אין מצטרף לאסור דאף שנאסר ע"י היי"נ מ"מ סגי לבטל רק את היי"נ וממילא גם הנאסר מותר, ומ"מ זה רק כשבאו המים אחר היי"נ דאלים כוחן לבטל את היי"נ, אבל כשנפל היי"נ אחר המים כיון שבא בסוף אלים כחו לר"א דאחר אחרון אני בא ומצטרף גם היין היתר לאסור [ובנפל היין היתר אחר היי"נ משמע נמי בראב"ד דאין בכח היי"נ לאסור, וכן מתבאר מקושית הגמ' משאור של חולין וצל"ע].

**גמ' לימא חזקיה ור"י בפלוגתא דר"א ורבנן דתנן שאור של חולין ושל תרומה שנפלו לתוך עיסה ונצטרפו וחמצו ר"א אומר אחר אחרון אני בא וחכמים אומרים וכו' אינו אסור עד שיהא בו כדי לחמץ.** וצ"ב דהכא טעמא משום שהיי"נ אוסר את היין היתר, והתם לא שייך האי טעמא שהרי אין אוסר במשהו. ועי' בפרש"י דהשתא ס"ד דטעמיה דחזקי' משום דאחר אחרון אני בא הלכך נפל יי"נ לבסוף אסור. והיינו דמשו"ה בנפל היי"נ לבסוף מצטרף עם היין היתר לאסור משום דביחד עם ההיתר הוא נו"ט ודמי לשאור. אך צ"ב דהתם שאני דאוסר משום שגורם לחימוץ אבל הכא משום נו"ט הוא, וכדביאר הר"ן בסוגיין דבנו"ט לא שייך דין גורם. ולכאורה צ"ל דהא גופא השו"ט אי גם בנו"ט שייך דין גורם. אך בר"ן משמע דזה פשוט דלא שייך דין גורם בנו"ט. ואמנם ברש"י ד"ה אלא כתב דלמסקנא שאור אוסר משום דמתקן לכולה עיסה, ומשמע דלס"ד אין הטעם משום גורם ואפי"ה מצטרף לאסור, וצ"ל שלס"ד גם בנותן טעם שייך סברא דהאחרון הוא העיקר. וצ"ע.

ועי' בריטב"א דלהו"א השאורים דומים ליין והעיסה דומה למים, והשאור תרומה אוסר את השאור חולין וממילא אין מתבטל השאור תרומה בעיסה. וצ"ע דיי"נ אוסר במשהו משא"כ בתרומה, ועי' רש"י ד"ה אלא דהא גופא דחינן דאסוריה לאו במשהו. וצ"ע מאי ס"ד. ועוד דאי אוסר במשהו יאסור אף את העיסה שהיא מינו, אמנם עי"ש בריטב"א [ד"ה אתמר] דהעיסה אינה מין השאור בשמא ובטעמא ודמי למים.

ולפי' התוס' דחזקיה אוסר רק בנפל היי"נ תחילה ומשום דכבר נאסר היין היתר ומצטרף ליי"נ. צ"ע מאי ס"ד דדמי לר"א. וכן הקשה הריטב"א, ומזה הכריח כרש"י. ולתוס' צ"ל דאיה"נ לס"ד דחזקיה כר"א אוסר אף כשנפל היי"נ אחר המים.

בגמ' דחינן דאי דמו להדדי חזקיה דאמר כמאן, והיינו דאי טעמא דחזקיה כר"א, אמאי אינו אוסר אלא כשנפל היי"נ אחרון והרי בשאור לר"א קאמר אביי שבלא סילקו לשאור של תרומה אוסר אף כשהחולין נפל אחרון [ולהנ"ל צ"ל דאף בכה"ג נחשב שהוא גורם לחימוץ] וה"נ גם אם נפל היין היתר אחרון יאסור משום דמצטרף ליין נסך. ומזה הוכיחה הגמ' דע"כ טעמא דחזקיה לאו משום דר"א דהתם משום דזו"ז גורם אסור משא"כ בנו"ט דלא הוי גורם, אלא טעמא כנ"ל משום דגם יין ההיתר נאסר ומצטרף לאסור את המים וזה רק בנפל היי"נ אחרון דמיד כשנפל למים קודם שנתבטל כבר מצא מא"מ ומצטרף היין היתר לאסור ולא אמרינן רואין, אבל אם האיסור נפל קודם ובטל לא אמרינן מצא מא"מ וניעור. ומעתה אף לרבנן דר"א י"ל דמודו הכא דמצטרף היין היתר כחזקיה, והתם שאני דאין אוסר במשהו אין השאור של חולין נאסר מחמתו ולהכי אין מצטרף לאסור. ולאידך גיסא אף לר"י דאית ליה רואין איכל"מ כר"א דאוסר משום זוז"ג אסור, דשאני שאור שאוסר משום דגורם חימוץ וזה לא שייך בנו"ט.

והנה הרמב"ן הקשה על הראב"ד דס"ל קק"ב דא"כ מאי ס"ד דאי חזקיה כר"א אף בנפל ההיתר לבסוף אוסר, הרי היי"נ כבר בטל ואפי' אם נפל איסור אין מצטרף לאסור, והא דשאור אוסר ע"כ משום דתרומה שאני דבעיא הרמה ולא חל הביטול, משא"כ בשאר איסורים. ומזה הוכיח הרמב"ן דאין חילוק בין תרומה לשאר איסורים ואמרינן חו"נ ולהכי ס"ד דאף בנפל היתר לבסוף מצא מא"מ ומצטרף לאסור כדאמר ר"א. וע"ז דחינן דהתם שאני דמשום דגורם חימוץ משא"כ בנו"ט כנ"ל.

ועי' בר"ן שדחה דברי הרמב"ן דבזוז"ג לא שייך קק"ב דאיסורו משום דגורם ולהכי אף ההיתר מצטרף. וצ"ב דמ"מ אחר שכבר בטל האיסור מאי איכפ"ל דהוא גורם חימוץ הרי הוא נגרם מהיתר וצ"ל דאף שבטל אינו היתר גמור ורק כמו שהוא הוא בטל אבל כשמחמץ אוסר ועצ"ב. ובלשון הר"ן מבואר עוד חידוש דטעמא דזוז"ג אסור משום דאף ההיתר מצטרף וצ"ע.

אך עיקר דחיית הר"ן צ"ע דהוכחת הרמב"ן היא לס"ד דמדמינן נו"ט למחמץ וע"כ דס"ד דבנו"ט נמי איכא טעמא דמחמץ או דגם מחמץ אינו אוסר משום גורם אלא משום דנו"ט ולהכי מדמינן להו, וא"כ שפיר מקשה הרמב"ן מאי ס"ד דיצטרף ההיתר לנו"ט אחר שכבר בטל האיסור לראב"ד דלא אמרינן חו"נ. משא"כ לשיטתו דאמרינן חו"נ ס"ד דאף היתר מצטרף לאסור כיון שגם הוא נאסר מחמת האיסור. ועי' חזו"א סי' כ"ח שנראה שנתכוון לזה וכתב דע"כ גם כוונת הר"ן רק למסקנת הגמ' דהתם שאני דאוסר משום גורם ואיכל"מ דבנו"ט אמרינן קק"ב. ודו"ק.

**ביאור הפלוגתא אי אמרינן רואין - ואם תלוי בדין חנ"נ**

למסקנת הגמ' פליגי חזקי' ור"י אי אמרינן רואין ולחזקיה מצא מא"מ והיינו לרש"י אף כשעדיין לא נאסר היין היתר ואין מתבטל היי"נ באינו מינו אלא מיד מעורר את מינו ושניהם יחד אין מתבטלים ע"י המים, ולר"י אמרינן רואין והמים מבטלים את היי"נ מיד קודם שיאסור את מינו. ולתוס' אם נפל היין אחר המים גם לחזקיה אמרינן רואין ולא פליגי אלא כשכבר נאסר היין היתר ולר"י אף בזה אמרינן רואין ומותר ולחזקיה בכה"ג ל"א רואין הואיל וכבר נאסר היין היתר, והיינו פלוגתא דרבין ור"ש בע"א.

ולמ"ד דאף בנפלו המים אחר היי"נ מותר ולא בעינן תחילה, צ"ל דלא נעשה יין הכשר כיי"נ ואף דיי"נ אוסר את היין היתר מ"מ אינו ממש כהאיסור עצמו אלא רק כנטפל לאיסור [עי' בלשון הריטב"א] וכשנתבטל היי"נ ממילא היין היתר הותר.

והראשונים הקשו אמאי לא אמרינן חנ"נ, עי' בר"ן שתי' דלא אמרינן חנ"נ אלא דרך בישול, והרא"ש כתב דבאיסור משהו ל"א חנ"נ ועי' תוס' בחולין שהאריכו בשיטת רבינו אפרים דאף בחנ"נ אין אוסר אלא כנגד האיסור וכתבו דלשיטתו א"ש הכא עי"ש עוד. ולמ"ד דלא אמרינן רואין ובעינן דנפלו המים תחילה, י"ל שמודה בזה אלא הכא אוסר משום חומרא דיי"נ וכ"כ הרא"ש והיינו דמחומרא דיי"נ דאוסר וכדנתבאר לעיל ברמב"ן דבהתירא לגו איסורא אף שהוא הרוב אם האיסור נתן בו טעם אמרינן קק"ב משום חומרא דיי"נ [ומה"ט לרבנן דרשב"ג כל היין אסור בהנאה ולא מהני דימכור חוץ מדמי היי"נ], אולם בריטב"א בע"א כתב דלמ"ד דבעינן תחילה וכשכבר אסר היי"נ את מינו לא אמרינן רואין ס"ל דאמרינן חנ"נ אף במשהו ואף בלח בלח שלא דרך בישול. עי' בר"ן וריטב"א וברשב"א בחי' ובתו"ה ב"ה ש"ה ובתוס' חולין דף ק'.

ובראב"ד מצינו שיטה מחודשת בזה דטעמא דלא אמרינן רואין אף בנפלו המים תחילה ואח"כ נפל היי"נ משום דהמים קיבלו טעם מהיין היתר ונעשו ליין והוי מב"מ. ולר"י אף שנעשו יין מ"מ אמרינן סלק כי לעולם לא יבוא איסור ע"י מותר ולכן כשהמים נעשו יין ע"י יין היתר לא מהני לומר שלא יתבטלו, ומשמע דאף כשהרוב יין אמרינן סלק, וצ"ע דהא סו"ס נעשו יין והוי מב"מ.

ברש"י ד"ה אלא ברואין כתב דמיירי דיין הכשר רבה על המים. וכנראה דאל"כ הרי המים מבטלים גם את היין היתר וודאי אין היין הכשר מצטרף ליין נסך. אמנם הריטב"א כתב דאף אם המים רבו על היין הכשר איכל"מ דאסור דהיתר בהיתר לא בטל, והעירו דלרש"י יקשה להיפך דכיון שהיין כשר רבה על המים בטלו המים ואיך יבטלו את היי"נ, וי"ל דלהכי אמרינן רואין דלא יתכן שיאסר מחמת ההיתר ועי' בראב"ד. וכ"מ בהג' אשר"י דאמרינן סלק אף אם מינו הוא רוב כלפי אינו מינו.

מבואר בגמ' דהיין היתר ודאי אין מצטרף למים לבטל את היי"נ. ועי' רעק"א שהקשה לשיטת ראשונים דגם יי"נ אין אוסר במשהו כר"ד וגם בנפיש עמודיה הוא משום דמצטרף לנו"ט א"כ דינו כאינו מינו שאוסר בנ"ט דהיינו בשישים, ואמאי לא יצטרפו לבטל את היי"נ. ועי' בדברי הגר"ח הל' תרומות.

**דין רואין וחנ"נ [מהדו"ב]**

הנה מבואר בגמ' דבנתערב במינו ואינו מינו אמרינן רואין והמים מבטלים את היי"נ, אלא דפליגי אי זה רק בנפלו המים תחילה דמיד שנתערב היי"נ בטל במים קודם שאסר את מינו, או אף בלא נפלו תחילה אמרינן רואין אף שכבר נאסר היין היתר. ולמ"ד דבעינן תחילה כתב הרמב"ן בתחיל"ד שמדין חנ"נ הוא והביא דלכן יש שפסקו כמ"ד דבעינן תחילה, וכן הביא הריטב"א. ולפי"ז משמע דלמ"ד דלא בעינן תחילה לית ליה חנ"נ. ועי' תוס' בחולין שם בשם רבינו אפרים דל"א חנ"נ בשאר איסורים ונסתייעו מסוגיין [ולכאורה זה רק למ"ד דלא בעינן תחילה אבל למ"ד דבעינן תחילה ע"כ ס"ל חנ"נ אף בשאר איסורים מיהו עי' להלן די"ל דאף למ"ד דאסור הוא משום חומרא דיי"נ].

אך הקשה ממתני' דתמורה דאין המחומץ מחמץ אלא לפי חשבון. והרמב"ן תי' דבמב"מ דאין ראוי ליבטל אף בשיעור גדול אמרינן חנ"נ אבל בדברים שבטלים בשעור גדול אלא שעכשיו אין שיעור ביטול אם נוסף אח"כ שיעור גדול מתבטל אח"כ ע"י מה שבא אחריו ואף מצטרף גם ההיתר שנאסר מקודם לכן דסוף דינא כתחילת דינא.[[29]](#footnote-29). והתוס' בחולין דף ק' תי' דהתם ביבש ביבש ובזה ל"א חנ"נ וכן הביא הריטב"א.

אבל אח"כ הביא הרמב"ן דיש שפסקו כמ"ד דלא בעינן תחילה ומותר אף שכבר נאסר היין היתר, ואף דבעלמא אמרינן חנ"נ תי' שם דל"א חנ"נ משום בבלוע בחתיכה ונתן בה טעם אבל לא במעורב אף לח בלח וכ"ש יבש ביבש. והר"ן כאן ובחולין כתב דלא אמרינן חנ"נ אלא בדברין המתבשלים דומיא דבב"ח.

והתוס' בחולין שם וכן הרא"ש תי' דבאיסור משהו לא אמרינן חנ"נ לאסור את האחרות, וכ"כ הריטב"א בשם רבותינו הצרפתים שאף לר"י דמב"מ במשהו מ"מ לא נעשה כנבילה אא"כ נתן טעם, מיהו עי"ש [להלן ד"ה לענין פסק] שזה רק באיסורי משהו כמו מב"מ לר"י אבל באיסורי נו"ט לא נעשה נבילה והיינו דתנן בתמורה אין המחומץ מחמץ אלא לפי חשבון. ולכאורה זה דלא כמו שהביא בשם התוס', אמנם י"ל דבאיסורי משהו החמירו דכשנתערב שיעור נתינת טעם נעשה נבילה אבל בשאר איסורים דלא חמירי אף שנו"ט לא נעשה נבילה.

ולפי"ז כתב הרמב"ן שגם למ"ד דבעינן תחילה לאו היינו משום חנ"נ, אלא **חומרא הוא ביי"נ במב"מ שההיתר נעשה איסור**. אבל בשאר איסורים מודה דל"א חנ"נ וכ"כ הריטב"א. וכ"כ הר"ן בחולין בתחיל"ד אולם בסו"ד נראה קצת בנוס"א עי"ש.

והנה איכא למ"ד דאף דלא נפל תחילה לא אמרינן רואין. אלא אמרינן מצא מין את מינו ולהכי בעינן שיעור כדי לבטל את שניהם. ובפשוטו משום דמיד נאסר קודם שנתבטל, והיינו משום דין חנ"נ או משום חומרא דיי"נ שאוסר גם את ההיתר. אולם העירו מהא דב' כוסות של תרומה ושל חולין דהתם ליכא חומרא דיי"נ ואמאי לא נימא רואין. ושמא דהתם נמי מדין מדומע בתרומה הכל נאסר. עוד י"ל דכל מין במינו באופן שלא בטל נעשה כל התערובת דבר אחד וממילא נאסר וכן מצינו בראב"ד לעיל בדין קק"ב דחילק דבאינו מינו אמרינן חו"נ דאין איסורו אלא משום הטעם וכשבטל הטעם חוזר להתירו, אבל במב"מ כשאוסר אף שלא נו"ט גם הרוב נעשה כהמיעוט דנעשה כמוהו עי"ש.

# ב' כוסות

גמ' ב' כוסות אחד של חולין ואחד של תרומה שמזגן ועירבן זב"ז רואין את ההיתר כאילו אינו והשאר מים רבין עליו ומבטלין אותו. עי' ברמב"ן ובר"ן שבאינה מינה שיעורה בנו"ט. וא"כ בעינן שישים במים כנגד היין של תרומה שזהו שיעור נתינת טעם וע"כ נדחקו דמיירי שהכוס של חולין יש בו הרבה יותר יין מזוג במים מהכוס של התרומה כגון שבתרומה יש לוג יין וכנגדו מים בשיעור מזיגה דהיינו ג' לוגין ובחולין י"ט לוגין יין וכנגדן איכא נ"ז לוגין מים שבצירוף המים של החולין יש שישים כנגד היין של התרומה וכ"כ התוס' במנחות דף כ"ב. עוד הביאו בשם רבינו יצחק דביין בעינן שישה כנגד היין שאל"כ טעמו פגום דמיקלש היין במים ולפי"ז ב' הכוסות שוים ובצירוף המים שבשניהם יש ו' כנגד היין של תרומה.

ולפי' ב' מבואר דאף דהיין של תרומה בפ"ע יש בו שיעור נתינת טעם במים דהא ליכא שישים והשתא כשיש בו גם יין של חולין הרי אין טעמו פגום אלא הוא מושבח, מ"מ אין טעמו אוסר ובטל במים כיון שבלא היין של חולין טעמו פגום כיון דמיקלש, ואי אמרינן רואין מותר. וקשה דאף שלענין שיעור נו"ט מבואר בר"ן דאין מצטרף ההיתר לאיסור היינו דבעינן טעם של איסור אבל הכא שהוא נו"ט אלא שבלא ההיתר היה פוגם אמאי יהא מותר הרי סו"ס השתא הוא מושבח, ולרשב"א דטעמא דנטל"פ הוא משום דלא נאמר בזה טעכ"ע איכל"מ דשיעור נתינת טעם הוא כשאינו פוגם אבל לר"ן דטעמא משום דלא נהנה הכא הרי נהנה [אמנם למש"נ שם מודה הר"ן שגם מטעם זה שרי דלא חשיב טעם]. וכן הקשה בקה"י סי' כ"ז, והוסיף להקשות מהגמ' לעיל ס"ז דבנטל"פ מחמת שהקדירה חסירה מלח משמע דאם הוסיף מלח ודאי חשיב נ"ט לשבח אף דבלא המלח הוא פוגם. עי"ש מש"כ בזה.

רש"י ד"ה מהו מי אמרינן רואין וכו' והמים רבין על התרומה או דלמא מצא מא"מ וניעור ורבה היין על המים וצ"ע דהא אי אמרינן רואין כתב רש"י דהמים רבין על של תרומה וע"כ דמיירי בנתן כשיעור מזיגה וא"כ גם כשנצרף יין של חולין הוי מיעוטא ועוד אמאי הוצרך דרבה היין על המים דתיפו"ל דהיין נותן טעם במים [ומ"מ משמע דלא כפי' א' בר"ן] ושו"ר בחת"ס שעמד בזה ופי' דהיין רבה היינו באיכות שכיון שיש בו שיעור מזיגה נעשו המים יין והוי מב"מ ולזה בעינן לרואין. וכעי"ז בפי' הראב"ד, ולפי"ז חידוש דרואין הוא דאמרינן דהיין ההיתר כמי שאינו דאין יין ההיתר יכול לגרום איסור כמש"כ הראב"ד.

**הטעם שאין מצטרף מינו לאינו מינו לבטל את יין של התרומה**

בתוס' הקשו למ"ד רואין ולא אמרינן מצא מא"מ אמאי לא יצטרף היין של חולין למים לבטל את יין התרומה במאה. ותי' דמיירי דליכא מאה ואחד כנגד היין של תרומה, והיינו דבין הכל ליכא אלא שיעור ביטול הטעם שהוא בס' או ביין בו' ובמב"מ בעינן מאה ולהכי לא מצטרפי. ועי' בתוס' במנחות דף כ"ב שהאריכו בזה ותי' ג' תירוצים. מתחילה הביאו בשם ר"ת שהוכיח מכאן דבתרומה מב"מ בלח אוסר במשהו ועכ"פ כשנתערב בחולין שאין מתוקנין, ובתי' ב' תי' כתוס' דידן וביארו יותר כפי' א' שבר"ן דבחולין יש יותר יין ומים ומ"מ ליכא מאה עי"ש[[30]](#footnote-30), ועוד תי' דאף אי איכא מאה אין מצטרפין כיון דאין שיעורן שוה ואין מצטרפין המים למאה ולא היין לשישים.

והרמב"ם תרומות פי"ג ה"ט כתב דלוג מים שנפל לצ"ט לוגין יין של חולין ואח"כ נפל יין של תרומה נדמע הכל שאין המים מעלה את היין. ומקורו בתוספתא. ובפט"ו הי"ז הביא לסוגיין דאמרינן רואין וכתב דאם המים ראוין לבטל טעם היין מותר ואם לאו אסור **שכבר ביארנו שאין המים מעלין את היין**. והראב"ד בהשגות פי"ג שם כתב דאין הטעם כדבריו אלא משום דאין שיעורן שוה שהמים שיעורן בשישים והיין במאה וזה כתי' ג' בתוס' מנחות דאף למאה אין מצטרפין [וזה סותר לפי' הראב"ד דבתרומה אף באינו מינו שיעורו במאה]. אולם לדעת הרמב"ם נקט הראב"ד דאין זה מטעם הנ"ל, [וכ"מ למשי"ת בסמוך דלהרמב"ם אף באינו מינו בדליכא למיקם אטעמא שיעורו במאה וא"כ הוי חד שיעורא, ובכס"מ כתב שגם הרמב"ם נתכוון לדברי הראב"ד וצ"ע] וגם א"א לפרש כתי' א' דהתוס' במנחות שהרי לרמב"ם אין איסורו במשהו. וגם לא ס"ל כתי' ב' שהרי לרמב"ם מיירי דאיכא מאה. ולכאורה צ"ל שלהרמב"ם טעמא משום שאין המים מבטלין את היין כלל ולא משום דאין מצטרף. ויל"פ דאם יש טעם יין במים אין בטל במאה דסו"ס יש טעם, ורק במינו דאין טעם מהני ביטול במאה. והגר"ח בהל' תרומות פי' גם ברמב"ם דטעמא משום דאין מצטרפין אלא דלראב"ד הטעם משום דאין שיעוריהן שוים ולרמב"ם אף אם שיעוריהן שוים אין מצטרפין דב' מינים אין מצטרפים או דמין ואינו מינו אין מצטרפין, ועצ"ע הטעם.

מיהו בהל' מאכא"ס פט"ו הל' כ"ב כ"ג מבואר דמצטרפין מינו ואינו מינו לבטל בשישים ואף בתרומה לבטל במאה. ואולי י"ל דהתם מיירי בליכא למיקם אטעמא אבל הכא ודאי אין במים לבדם שיעור לבטל הטעם, וצל"ע. ועי' חזו"א סי' כ"ז י'. ועי' חי' ר"ח הלוי שם.

והנה הרמב"ם פט"ו מאכא"ס הל' כ"ט ל' ביאר דין נו"ט שבתרומה סומכין על הכהן שאם יש טעם אסור לזרים ובאיסורין סומכין על הגוי אם יש בו טעם אסור ואם אין בו טעם מותר. ואם אין שם גוי לטעום משערין בשיעורו בס' או במאה או במאתים. וצ"ב דהא מיירי באינו מינו ושיערו בנו"ט וא"כ כשאין גוי שיטעום סגי בשישים שזהו שיעור ביטול הטעם. וחזינן חידוש גדול דאם א"א לעמוד על הטעם אף באינו מינו שיעור ביטולו במאה וכן דייק הגר"ח בהל' תרומות פי"ג וכן באור גדול סי' ס'. וידוע לבאר עפ"י הרמב"ם פט"ו הל' ד' ה' שביטול בס' הוא משום שבטל בעוצם מיעוטו, ובתרומה החמירו אף אינו מינו דבעינן מאה אא"כ ידוע אין טעם ובס' עדיין אין זה ראי' דאין טעם. [אמנם באור גדול ביאר דשיעור מאה בתרומה הוא שיעור בנתינת טעם דהחמירו בה טפי עי"ש]. ולפי"ז בתרומה אף באינו מינו כיון שאין ידוע אם יש בו טעם שיעורו במאה כדין מב"מ ורק בודאי אין בו טעם אי"צ מאה. ומיהו צ"ב דהרי אם יש בו טעם אף בס' אינו בטל ואם אין זה ודאי שבס' אין בו טעם מה יועיל ס' וצ"ל דבספק אם יש טעם הקילו ודוחק.

ובחזו"א סי' כ"ז הקשה מסוגיין דאמרינן רואין ובטל באינו מינו בשיעור דאינו נו"ט אף דמיירי שנתערב ביין היתר וא"א לעמוד על הטעם וע"כ שמשערין בס'. ומזה הכריח דמש"כ בהל' ל' דמשערין במאה או במאתים הוא ט"ס. ועוד יל"ע מהרמב"ם הנ"ל שאין המים מעלין את היין ולמש"נ דטעמא משום דבאינו מינו אין שיעורו במאה אלא תלוי רק אם נו"ט, וא"כ בנתערב במים לבד ע"כ טעמא משום דבזה אין בו טעם והדק"ל דלסגי בס'. וצ"ע.

**רואין [ב]**

לעיל הבאנו דפשטות הרמב"ם דגם באינו מינו דשיעורו בנו"ט אם א"א לשער הטעם שיעורו במאה דלא מהני שישים דיתכן שיש בו עדיין טעם ורק כשודאי אין בו טעם אי"צ מאה וקשה מסוגיין דבנתערב במים ויין של היתר אמרינן רואין וכל שאין ביין התרומה ליתן טעם במים מותר כמש"כ הרמב"ם בהל' תרומות, וצ"ב איך משערין דאין בו ליתן טעם במים וע"כ היינו בשישים כשאר נו"ט. והחזו"א סי' כ"ז הכריח מזה שט"ס הוא ברמב"ם ולעולם משערין בשישים.

וי"ל דאפשר לשער ע"י שיתן יין כמו זה במים באותה כמות ואם אין בו טעם יין מותר. וכעי"ז כתב בס' אור גדול סי' ס' באו"א שאם נתערב למשל לוג יין תרומה בשלושים מים ונאסרו ואח"כ נפל עוד לוג של חולין המעורב בשלושים מים, ונמצא שיש בשישים לוג מים כנגד ב' לוגין של מים, ואמנם עכשיו עדיין יש בו טעם יין מחמת החולין אבל אם יוסיף עכשיו עוד שישים לוג מים נמצא שיש בו ב' לוגין מים בק"כ לוגין מים ואם עכשיו אין בו טעם יין נמצא שגם מקודם לכן היין של תרומה לא נתן טעם במים ולא נאסר היין של חולין כיון דאמרינן רואין וממילא אי"צ שיעור מים לבטל את כל היין. ודו"ק.

והנה הראשונים נקטו בפשיטות דבתרומה באינו מינו איסורו בנו"ט ושיעורו בשישים ולרמב"ם הנ"ל הא דאוסר בנו"ט הוא רק כשאפשר לעמוד על הטעם. אמנם מצינו בפי' הראב"ד כאן דבתרומה גם באינו מינו אינו בטל בשישים אלא במאה ובמב"מ הוא במאה ואחד ומשמע דאף כשאינו נו"ט בעינן מאה [וצ"ב מנלן לחלק דבאינו מינו סגי במאה ובמינו בעינן מאה ואחד. והראשונים הקשו מהמשנה בערלה פ"ב להקל ולהחמיר מין שאינו מינו ומפרשינן שנפלו גריסין לתוך עדשים ותלוי אם נו"ט אסור ואין נו"ט מותר וזה דלא כהראב"ד. ובאמת בהשגות הראב"ד פי"ג מתרומות מבואר דבאינו מינו שיעורו בשישים וצ"ע. שו"ר באור גדול שהעיר בזה והביא מהרשב"א בתו"ה ב"ה ש"ד שהראב"ד חזר בו.

# טבילת כלים

**דף ע"ה ע"ב טוש"ע סי' ק"כ**

**מתני' את שדרכו להטביל - אם הכוונה לטבילת כלים או הדחה, עי' רש"י ופסקי רי"ד ועי' ריטב"א.**

**גמ' וכולן צריכין טבילה וכו' - מדאורייתא או מדרבנן, עי' רש"י ד"ה זוזא דסרבלא וגזה"כ היא וכו', ועי' רמב"ן עה"ת פ' מטות, ועי' תורי"ד ד"ה משכנתא ופסקי רי"ד. בשיטת הרמב"ם מאכא"ס פי"ז ה"ה, עי' ריטב"א ור"ן וחי' הרשב"א ותו"ה ב"ד ש"ד, ועי' כס"מ בשם שו"ת הרשב"א ח"ג רנ"ה ועי' פר"ח. ועי' ישועות יעקב כאן ובביאוה"ל סי' שכ"ג.**

**טעם הטבילה - עי' בראשונים בשם הירושלמי.**

**ארבעים סאה, עי' תוס', ועי' בטור בשם סמ"ק לענין מעין ובב"י ודרישה שם.**

**גמ' שאולין לא - בשואל כלי של ישראל עי' תוס', ובכלי סחורה ששאלן לסעודה עי' הגאשר"י שו"ע סעי' ח' וש"ך שם.**

**משכנתא – בספק הגמ' בכלי של עכו"ם אצל ישראל, עי' רמב"ם פי"ז ה"ו ור"ן ותורי"ד. ובמשכן ישראל אצל עכו"ם, עי' תוס' [ומשמע שקודם שפדה מעכו"ם פשיטא דפטור] וצ"ב החילוק, עי' מהרש"א.**

**תוס' ד"ה מגעילן ואח"כ מטבילן, עי' רא"ש בשם רשב"ם שחולק. ועי' ראב"ד רשב"א וריטב"א ור"ן.**

**תוד"ה וכולן עי' בראשונים ועי' או"ז סי' רצ"ג.**

**כלי סעודה - אי בעינן כלי סעודה אצל העכו"ם [ובכלים חדשים מיירי שעמדו לסעודה] או סגי שאצל הישראל עומד לסעודה, עי' לשון הריטב"א ועי' אבנ"ז יו"ד ק"ו - ק"ז. [עוד יל"ע בכלים של עכו"ם שעומדים לשימוש ישראל כגון במלון ששייך לעכו"ם].**

**אם חיוב טבילה כלי הוא חיוב על הכלי או איסור השתמשות, עי' תוס' ד"ה אבל שאולין רמב"ם פי"ז ה"ג ובטור ושו"ע ס"א, ועי' פסקי רי"ד ואו"ז רצ"ג.**

**ויל"ע אם מותר להשהות הכלי קודם שבא להשתמש. ועי' חדרי דעה סעי' י"ד [סוד"ה ועט"ז]. [עי' יש"ש ביצה י"ח דפי' שמא יבא לידי תקלה] ועי' ס' טבילת כלים פ"ג הע' כ"ד.**

**עי' בשו"ע סי"א לענין שותפות עכו"ם וישראל ועי' בי"מ ומנח"ש תנינא סי' ס"ו.**

**מתני' הלוקח כלי תשמיש מעכו"ם את שדרכו להטביל וכו'** רש"י פי' דהיינו טבילה ואף שגם כשמשתמש בחמים צריך טבילה כוונת המשנה דאי"צ יותר מטבילה, וכן פי' בפסקי רי"ד. אמנם הראב"ד וריטב"א פי' דטבילה דמתני' היינו הדחה מחמת שנשתמש בו העכו"ם בצונן, אבל לא מיירי בדין טבילה, ורק הברייתא מיירי בהכי. ולפרש"י כתב הראב"ד דהא דלא קתני הדחהדקלה היא, ולכארה י"ל דכיון דטבל ממילא איכא גם הדחה אולם הראב"ד הוכיח מהברייתא להלן דקתני מדיחן ומטבילן ומבואר דבעינן תרתי ומשום דהדחה היינו בשיפשוף ולא סגי בטבילה גרידא.

**תנא וכולן צריכין טבילה מנא הני מילי וכו'** ומשמע דמדאורייתא הוא וכ"כ הראשונים, והרמב"ן כאן ובפר' מטות צידד דמדרבנן הוא. והרמב"ם פי"ז מאכא"ס ה"ה כתב דמדברי סופרים הוא ומשמע דמדרבנן הוא ואסמכתא בעלמא היא, ומה"ט בספק הגמ' להלן במשכנתא פסק לקולא כמש"כ הרשב"א והר"ן דס"ל דספק דרבנן הוא וכ"כ בתורי"ד שם. אולם הכס"מ שם הביא משו"ת הרשב"א ח"ג סי' רנ"ה שאף לרמב"ם הוא מדאורייתא [ובי' הכס"מ דראיתו ממש"כ מפי השמועה והיינו שכך קיבלו מהלמ"ס] וצ"ע דבחי' כתב לדעת הרמב"ם דהוא מדרבנן. ובכנה"ג כתב דצ"ל להראב"ד, אך ברשב"א כאן הביא בשם הראב"ד במשכנתא דאזלינן לחומרא ודלא כהרמב"ם ומשמע שלראב"ד הוא מה"ת. ויש שהגיהו ברשב"א דצ"ל הרמב"ן. וע"ע בישוע"י שתי' דעיקר טבילת כלים גם לרמב"ם הוא מה"ת אלא דאיסור השתמשות הוא מדרבנן. אך בלשון הרמב"ם צ"ע לפרש כן שהרי על זה הביא שמפי השמועה למדו וכו' וגם לא הזכיר כלל עיקר חיוב טבילה אלא רק שחייב להטביל ויהא מותר לאכול ולשתות. וע"ע בביאוה"ל סי' שכ"ג דאף לסוברים שהוא מה"ת מ"מ איסור השתמשות הוא מדרבנן [אמנם לא כתב כן ברמב"ם]. וע"ע במנח"ש סי ס"ו.

בגמ' ילפינן דין טבילה מוטהר ומבמי נדה יתחטא ילפינן דבעינן מ"ס [אף דלטהר מטומאה סגי בכל דהו, עי' תוס'] ועי' רש"י פר' מטות דיליף טבילה מתעבירו במים והרמב"ן שם חולק דתעבירו היינו הדחה, והוכיח כן שהרי בגמ' לא ילפינן לטבילה מתעבירו. והנה מרש"י שם משמע דמוטהר ילפינן לכלי שבלע בחמין שטעון הגעלה דבעי נמי טבילה ומקרא דתעבירו במים ילפינן לבלע בצונן. אך צ"ב דהא כלי חדש נמי ילפינן מכלים שהגעילן וה"נ נימא לבלע בצונן. ואפשר דמיירי בעומד להשתמש בחמין דיבלע איסור. וצ"ע.

בטור כתב בשם הסמ"ק דאף במעין בעינן מ"ס, והטור חולק ע"ז דאיך יתכן דחמיר מנדה עצמה דבמעין אי"צ מ"ס. והב"י תמה עליו דהסמ"ק גופיה ס"ל דגם במעין בעינן מ"ס מה"ת וכ"ה בשו"ע שאף במעין צריך מ"ס לטבילת כלים. ועי' בב"ח ובדרישה בדעת הטור. ועיקר הדין שבנדה אי"צ מ"ס בבהגר"א שם נראה דרק בכלי אי"צ מ"ס אבל נדה ודאי צריך מ"ס מה"ת ועי' ריב"ש. ואכמ"ל.

**גדר חיוב טבילת כלים**

**תוס' ד"ה אבל שאולין וכו' כיון שבא לידי חיוב טבילה ביד הראשון,** יל"ע אם חיוב הטבילה הוא חיוב בפ"ע דנתחייב הכלי בטבילה או שהוא רק איסור תשמיש בכלי, ומתוס' משמע קצת דהוא חיוב על הכלי.

אמנם ודאי מבואר בתוס' שהוא גם איסור השתמשות דאל"כ אמאי מחויב השואל בזה. וכ"מ מהתוס' להלן דשו"ט אם נשתמש בלא טבילה אם נאסר המאכל. ובישועות יעקב סי' ק"כ כתב דפשיטא דאיסור השתמשות הוא רק מדרבנן אף דחיוב הטבילה הוא מה"ת, וכ"כ הביאוה"ל סי' שכ"ג [אך העירו מהגמ' דבעינן ילפותא דאי"צ הערב שמש ולמאי נפ"מ אי לאו דאיכא איסור להשתמש שו"ר כן בחו"ב עי"ש]. אולם באו"ז סי' רצ"ג כ' דגזה"כ שאסור להשתמש, ומבואר דהוא מה"ת. עוד עי' בפסקי רי"ד דליכא רק חיוב טבילה ולא איסור השתמשות וצל"ע.

ולמשמעות התוס' דהכלי מחויב טבילה יל"ע אם אינו רוצה להשתמש בו עכשיו אם מחויב להטבילו, ועי' חדרי דעה סעי' י"ד [סוד"ה ועט"ז] **דלכאורה נראה שעיקר מצוה אינו אלא היתר לתשמיש וכשאינו רוצה להשתמש לכאורה אינו חייב להטביל** עי"ש נפ"מ לחיוב ברכה כשהטביל ע"י אחר.

והנה לשון הרמב"ם פי"ז ה"ג מטבילן במי מקוה ואח"כ יהיו מותרין לאכול בהן ולשתות. וכן בה"ה טבילה זו שמטבילין כלי הסעודה וכו' ואח"כ יהיו מותרין באכילה ושתיה. ומבואר להדיא דהחיוב טבילה הוא להתירן באכילה ושתיה. וע"ע בלשון הטור שאסור להשתמש וכו', אמנם בשו"ע ס"א כתב צריך להטבילן במקוה ולא הזכיר איסור השתמשות רק בסט"ז דבשבת יכול ליתנן לעכו"ם ואח"כ ישאלנו ומותר להשתמש בו.

והנה כתב הרמ"א סי"א בשם האו"ה שכלי שקנאו ישראל וגוי בשותפות אי"צ טבילה, ופי' באו"ה שם והובא בש"ך ס"ק כ"ד דאין יוצא מטומאת עכו"ם כיון שעדיין שותפות עכו"ם עליו. ובבי"מ הקשה דמ"מ איך ישתמש בו כיון שצריך טבילה מחמת חלק הישראל[[31]](#footnote-31). ולכאורה לק"מ דכיון שא"א להוציאו מטומאת עכו"ם אין בו חיוב טבילה ואף דאיכא איסור השתמשות זהו רק מחמת שהכלי חייב בטבילה, דהא ודאי אף שהכלי טמא אין איסור השתמשות כדחזינן בתוס' ובשו"ע סט"ז דהשואל כלי של עכו"ם מותר להשתמש בו. וע"כ שכל איסור השתמשות הוא רק כשהכלי יוצא לקדושת ישראל.

וכעי"ז תמה במנחת שלמה סי' ס"ו על הבי"מ ועע"ש [והוא מס' טבילת כלים פ"ג הערה כ"ד בשם הגרשז"א זצ"ל] דיתכן דאם אין יכול להטביל הכלי אין איסור השתמשות והיינו כנ"ל דכל איסור ההשתמשות הוא משום חיוב הטבילה אבל יסודו הוא חיוב ומצוה וכמו"כ באונן שפטור מהמצוות יכול לאכול בלא טבילה. ושו"ר באבנ"ז או"ח סי' תי"ח. [ושם השוה זאת לדברי המרדכי לענין ציצית דכשאין יכול להטיל ציצית מותר ללבוש הבגד בלא ציצית. אולם בשו"ע סי' או"ח שכ"ג מבואר דבשבת אסור להשתמש אלא ע"י שיתנו לגוי וישאל ממנו, ואמנם כשהכלי אין ראוי י"ל דאי"צ טבילה כמש"כ באבנ"ז והמנח"ש, אבל בשבת שהכלי ראוי אלא דאיסורא הוא דרביע על הגברא לטבול לא הותר וצ"ע דברי האבנ"ז. ואולי כוונתו לענין דאורייתא דתלוי בחיוב אבל מדרבנן ע"כ אסרו גם כשאינו יכול להטביל דאסרוהו לגמרי. ושו"ר בתהיל"ד סי' שכ"ג שעמד בזה דדמי לציצית, וכתב דבשלמא בכלי מתכות י"ל דאיכא איסורא כיון שמה"ת מותר להטבילו, אבל כלי זכוכית דחיובו מדרבנן וכיון דא"י להטבילו יהא מותר להשתמש].

גמ' אמר רבא כלי סעודה אמורין בפרשה, יל"ע אם דוקא כלי סעודה אצל הגוי נתחייבו טבילה כשקנאם ישראל או אף כשאצל העכו"ם אינה כלי סעודה טעונין טבילה. ובאבני נזר סי' ק"ו הוכיח דאי"צ שיהא כלי סעודה אלא אצל העכו"ם, דא"כ כל הכלים שקונים ממוכר עכו"ם לא יצטרכו טבילה דהא לא נעשו עדיין כלי סעודה עד שקנאן הישראל. מיהו יל"ע מלשון הריטב"א דעומד להשתמש באיסור [והאבנ"ז שם סי' ק"ז הביאו] ואולי ס"ל דכלי סחורה חשיבי כלי סעודה כיון שעומדים למכרן לסעודה [ויש שדחו דאף אי בעינן שאצל העכו"ם יהא עומד לסעודה אי"צ שיחול ע"ז שם כלי סעודה אלא סגי במה שעומד לזה ורק אצל הישראל שחל החיוב בעינן שיהא שם כלי סעודה וצל"ע].

**דין כלי שאינו עומד לסעודה ודין כלים שאולין**

**בתוס' ד"ה אבל שאולין** מבואר דאם קנה ישראל ושאלו חברו חייב להטבילו, וכ"כ בשו"ע סעי' ח', וכתב השו"ע שאם הראשון קנה לחתוך קלפים אין השואל צריך להטבילו, ובבהגר"א ציין לתוס' והיינו ממש"כ שרק כשנתחייב הכלי מחמת הראשון חייב משא"כ הכא שאצל הראשון אינו כלי סעודה. כיון שהכלי לא נתחייב ליכא חיוב על השואל ולשון הגר"א שאין חיוב על השני ר"ל שאף אצל השני לא נתחייב הכלי גופיה כשאינו שלו.

ובאיסו"ה סי' נ"ח חולק על זה, עי"ש בדין פ"ה שאם הראשון נשתמש בו ארעי חייב להטבילו ועפי"ז כתב בדין פ"ט שגם השואל ממנו חייב דחשיב שנתחייב ביד הראשון כיון שאם היה משתמש בו ארעי היה חייב. ודבריו הובאו להלכה בש"ך ס"ק ט"ז ובט"ז ס"ק י'. ולכן כתבו שיטבילו בלא ברכה. ועפי"ז כתב הט"ז דנפ"מ גם לכלי סחורה אצל החנוני שכתב הב"י דלא חשיב כלי סעודה, אבל להאו"ה אם נשתמש בו ארעי חייב וכן אם השאילו לאחר חייב להטבילו.

ולכאורה כוונת האו"ה שהבעלים חייב להטביל אף דאינו כלי סעודה אלא כל שהכלי של ישראל ושייך לבא לקדושת ישראל נתחייב הכלי בטבילה ואסור לו להשתמש בלא טבילה וממילא גם השואל חייב. ועי' בבינת אדם סי' ס"ו שצידד דדברי האו"ה הם רק בכלי מתכות שחייבים מה"ת ולא כלי זכוכית, ומבואר שדברי האו"ה הם רק חומרא מדרבנן [ועי' חדרי דעה שהוכיח כן ממש"כ הפוסקים דאין לברך, וע"כ דגם לאו"ה דשימוש ארעי חייב הוא **מספק** ואח"כ כתב דהוא **חומרא**].

ובפר"ח ס"ק כ"ב חולק על האו"ה בתרתי, חדא דהבעלים גופיה אי"צ להטבילו [כדכתב שם ס"ק י"ט] דאזלינן בתר רוב תשמישו ולא סגי שעכשיו נשתמש בו לסעודה, ועוד דכיון שהראשון לא לקחו לצורך סעודה גם השני אין לו חיוב טבילה. [וכנראה ר"ל דאף אם הראשון אסור להשתמש מ"מ כל שהכלי אינו מחויב אין השואל חייב להטבילו וצל"ע]. ובפרי תואר כתב שגם לאו"ה הוא רק בכלי סעודה שחשב שלא לסעודה אסור תשמיש ארעי, וצ"ב. [ובערוה"ש צידד דהאו"ה מיירי שרוצה להשתמש בו בקביעות לצורך תשמיש ארעי].

והנה יש שכתבו [שו"ת מנחת יצחק ח"ז סי' מ"ב] דלדעת השו"ע דאזיל בשיטת התוס' אם הטבילו לא מהני דעדיין לא נתחייב טבילה וכמו כשהטביל ברשות הגוי, ולכאורה משמע הכי בט"ז ס"ק י' שכתב דכשהחנוני השאיל לאחר שצריך להטבילו בלא ברכה צריך להודיע לקונה דלא יטבילנו שנית בברכה. ומשמע שמ"מ צריך להטבילו לחוש לדעת השו"ע ורק שלא יברך כיון שלאו"ה כבר נפטר. אולם הגר"מ קופמן שליט"א תמה שא"כ גם לאו"ה יהא צריך להטבילו שנית כיון דמה"ת עדיין לא נתחייב להטבילו. וע"כ שלכו"ע מהני טבילתו כיון שכבר בא לקדושת ישראל ורק דאינו חייב בטבילה [ועוד י"ל דכל כלי חייב עכשיו לכשישתמש בו לסעודה] משא"כ בכלי עכו"ם דל"מ טבילה. וכן הסכים עמו הגר"נ קופשיץ שליט"א. ולפי"ז מש"כ הט"ז שלא יטבילנו שנית בברכה צ"ל דעיקר חששו לברכה לבטלה, אבל איה"נ דאי"צ להטבילו. **וזה נפ"מ למעשה דמהני מה שהחנוני הטביל הכלי קודם שקנאו הקונה. [**וכ"כ במשנה הלכות מהדו"ת ח"ב סי' ל"א דפשוט דמהני טבילתו דלא כמנח"י, וכ"כ בס' מנחת אשר פר' מטות. ושם ביאר דאף כלי סחורה חשיב כלי סעודה, אלא שעדיין לא נתחייב].

והנה בשו"ע כתב כנ"ל דאם הראשון לא לקחו לצורך סעודה אלא לחתוך קלפים השואל אי"צ להטבילו, והרמ"א הוסיף דמ"מ הראשון אסור להשתמש בו לצרכי סעודה אפי' דרך ארעי בלא טבילה. והיינו כאיסו"ה הנ"ל. אמנם לענין השואל ממנו משמע דנקט כהשו"ע דאי"צ להטבילו כתוס' שאי"צ טבילה אלא כשהכלי מחויב וצ"ב מ"ש הוא עצמו מהשואל ממנו דכיון דאיכא איסור תשמיש לסעודה אפי' אם אינו כלי שעומד לסעודה [ולפרי תואר כשעיקרו היה עומד לסעודה] ה"נ יהא השואל חייב. ומשמע מזה דלבעלים איכא איסור תשמיש אף שלא נתחייב הכלי, אבל השואל אין חייב אלא כשהכלי מחויב, וצ"ב.

עוד עי"ש באו"ה דין פ"ג [הובא בש"ך י"ז] דכלי שקנאו לצורך סעודה **ונמלך** עליו לחתוך בו קלפים אי"צ טבילה. ומשמע דאם לא נמלך אלא משתמש ארעי חייב טבילה אף כשלא משתמש לסעודה. ומבואר דהכלי מחויב טבילה אף שלא משתמש לסעודה וצל"ע. [ומש"כ בהגהות הנדמ"ח דנמלך לאו דוקא לא נראה].

**כלי זכוכית**

מבואר בגמ' דכלי זכוכית צריכין טבילה ולכאורה משמע שהוא מה"ת כדאמרינן דדמי למתכות שחוזר ומתיכן. אולם הפר"ח כתב דהוא מדרבנן וכ"כ בגליון הרעק"א לשו"ע סעי' י"ד דנפ"מ לקטן דאינו נאמן על הטבילה דזה רק לענין טבילה דאורייתא אבל בכלי זכוכית דהוא מדרבנן נאמן. וכ"כ החכמ"א סי' ע"ג דין י"ט. אכן במאמ"ר סי' שכ"ג ובמקור מיים חיים כתבו שגם כלי זכוכית הוא מה"ת.

**כלי קוניא - מעמיד**

**תוס' ד"ה והלכתא רא"ש ור"ן טור וב"י ושו"ע ס"א ס"ו וס"ז**

**גמ' קוניא וכו' והלכתא כסופו.** וכתבו התוס' דמיירי שמחופין באבר מבפנים דאי מבחוץ אף למ"ד דהכל הולך אחר המעמיד אי"צ טבילה כיון שאין משתמשין בהן דרך המתכת. וכמו"כ כלי עץ שמחושקים סביב ברזל מבחוץ אפי' למ"ד דהכל הולך אחר המעמיד אי"צ טבילה מטעם הנ"ל. והרא"ש הוסיף דיתכן דלא קי"ל כמ"ד דהכל הולך אחר המעמיד. אבל המרדכי הביא מהמהר"ם שצריכים טבילה דומיא דטומאה דאזלינן בתר המעמיד ולדעת התוס' נראה דמודו דאיכא עליה שם כלי מתכת משום דהולך אחר המעמיד אלא דלא חשיב כלי סעודה אלא אם שימוש הסעודה הוא בנגיעה במתכת. דתרתי בעינן גם שיהא כלי סעודה וגם שיהא כלי מתכות.

ומה שדימו הראשונים לטומאת כלים דהכל הולך אחר המעמיד, נראה דאין כוונתם דה"נ הוא משום טומאה אלא דנלמד משם דשם הכלי נקבע לפי המעמיד וממילא גם לענין טבילת כלים חשיב כלי מתכות. ועי' בקה"י טהרות סי' י"ד שביאר מחלוקת התוס ומהר"ם אם נחשב שהכל הוא כלי מתכות או שרק המתכת נחשב הכלי, דמתוס' משמע דרק המתכת נחשב כלי ולכן הצריכו שיגע המאכל במתכת עצמה, אבל לדעת המרדכי י"ל דחשיב הכל מתכת וממילא נחשב שמשתמש למאכל בכלי מתכת. עי"ש.

ויל"ע במחופה מבפנים לתוס' אמאי חייב דכיון דאזלינן בתר המעמיד הרי הכא המעמיד הוא מחרס. ואולי לתוס' גם החלק הפנימי נחשב מעמיד [וצל"ע בבהגר"א ס"ק י"ט]. אך למבואר בשם המהר"ם דה"נ אזלינן רק בתר המעמיד ורק במחופה מבחוץ חייב טבילה משא"כ במחופה מבפנים, הרי דסברי דמחופה מבפנים לא חשיב מעמיד וצ"ע. ובהג' סמ"ק וכן בט"ז פי' משום דאינו אלא לנוי. ועי' בהגר"א ס"ק י"ז ובס"ק י"ט.

ואכן בר"ן כתב די"א דבעינן שיהא מחופה מבפנים ומבחוץ ויל"פ מטעם הנ"ל דבעינן שיהא מעמיד וגם שיהא כלי סעודה שישמש למאכל. [ועי' בפר"ח ובגליון הרעק"א לשו"ע שבמחופה מבחוץ ומפנים צריך לברך. ויל"פ כנ"ל, אמנם י"ל דמספק הוא כדלהלן ובזה לכו"ע חייב].

עוד עי' במרדכי בשם הראבי"ה שבתרוויהו צריך טבילה ואין חילוק אם הציפוי מבפנים או מבחוץ.

**להלכה**

כתב הסמ"ק מצ' קצ"ט שכלי כסף המחובר לכלי עץ כשמשתמש בשל כסף כלומר דהוא מבפנים צריך טבילה אבל אם הכסף מבחוץ אי"צ טבילה והוא כתוס', אמנם כתב שיש מחמירין להצריכו טבילה בלא ברכה, והובא בטור. ופי' הב"י דקאי אתרוויהו וחששו למהר"ם. ועי' בפרישה שלתוס' רק במחופין בפנים צריך טבילה ולא במחופין בחוץ, ולמהר"ם הוא להיפך שרק מחופין בחוץ צריכים טבילה ולא במחופין בפנים דאזלינן בתר המעמיד, ולכן כתב הב"י דבתרווייהו יטביל בלא ברכה. אולם הב"ח והט"ז תמהו דלפי"ז גם בכלים המצופין אמאי סתם הטור כתוס' דמבחוץ אי"צ טבילה וע"כ כתבו דהסמ"ק קאי רק כשהכסף מבחוץ שהוא מעמיד.

ובשו"ע ס"א לענין מחופה במתכת נקט כהתוס' דתלוי במחופה מבפנים, וכן בס"ו פסק השו"ע שבכלי עץ שיש לו חשוקים של מתכת מבחוץ אין טעון טבילה. והקשה הש"ך ס"ק י"ב שהרי בב"י החמיר לחוש למהר"ם שהכל תלוי במעמיד, ובפר"ח ובהגר"א ס"ק י"ז כתבו שהשו"ע חזר בו ממש"כ בב"י וס"ל כתוס' אף לקולא ומבחוץ אף שהוא מעמיד אי"צ טבילה.

ובשו"ע ס"ז כתב כוס של כסף מחובר בכלי עץ צריך טבילה ומשמע שצריך גם לברך, ובפשוטו זה כתוס' דתלוי במה שבפנים ולא במעמיד. וגם זה דלא כמש"כ בב"י שלא יברך. וכ"כ בבה"ג. אבל הש"ך ס"ק י"ג כתב דהב"י מיירי שהעץ מעמידו אבל הכא מיירי שהכלי כסף עומד כהלכתו ואין העץ מעמידו ולכו"ע צריך טבילה. ועי' פר"ח שהשיג עליו דהשו"ע חזר בו כמבואר בס"ו.

והנה הרמ"א בס"א כתב וי"א וכו' **אפי'** בפנים יטביל בלא ברכה והיינו דהב"י דחשש למהר"ם, ועוד משמע ברמ"א שגם במחופין בחוץ צריך טבילה וכ"כ הפר"ח דפליג על השו"ע בתרתי. וזה דלא כהשו"ע ס"ו שפסק כתוס' לקולא, ורק לענין ברכה יש לחוש לב' השיטות וכנ"ל בב"י עפ"י הסמ"ק.

אך לפי"ז גם בכלי עץ שיש לו חשוקים של כסף מבחוץ צריך טבילה בלא ברכה, והרמ"א בס"ו לא השיג על השו"ע ומשמע שמודה לו. וכן בס"ז בדברי השו"ע בכוס של כסף מחובר לכלי עץ צריך טבילה, אי נימא דזהו כתוס' דמבפנים חייב טבילה אף שהמעמיד הוא עץ, ודלא כהש"ך, והרמ"א לא השיגו משמע שמודה לזה, וזה סותר לדבריו בס"א שחשש למהר"ם. ועי' בהגר"א ס"ק י"ז שנראה שנתכוון ליישב זה דהרמ"א לעיל מיירי שהמתכת עשוי רק לנוי כהג' סמ"ק. אך צ"ע לאידך גיסא במחופה רק מבחוץ דלתוס' אי"צ טבילה וברמ"א לעיל משמע דצריך טבילה כנ"ל מהפר"ח. והעירו דמש"ך משמע דלא כהפר"ח אלא הרמ"א מחמיר רק במחופה מבפנים, וצ"ע.

בעיקר הדין דכלי קוניא חייבין יל"ע אם זה מדאורייתא או מדרבנן. ובקרית ספר וכנה"ג כתבו שהוא מדרבנן וכ"מ בחכמ"א סי' ע"ג ובבינ"א שם [סו"ס ס"ה]. ולכאורה לראשונים דטעמא משום דאזלינן בתר המעמיד משמע דהוא מה"ת. וצל"ע.

עי' גליון הרעק"א בשם המ"א סי' תנ"א בכלי שהטבילו קודם שציפהו ואח"כ ציפהו באבר [של נכרי - מחה"ש שם] חייב להטבילו שנית. ואין מזה ראי' לנידון הנ"ל בכלי סחורה דהכא הכלי מתכת לא הוטבל. מיהו צ"ע דהרי כלי זה לא היה אצל העכו"ם ופנים חדשות באו לכאן. ואולי ס"ל דלאו כלי אחר הוא אלא שכשמשתמש במתכת מתחייב וחיוב הטבילה על המתכת ולא רק על גוף הכלי. ויל"ע לפי"ז אם א"ש מש"כ התוס' דסגי בציפוי מבפנים אף דאינו מעמיד ולא חשיב כלי מתכות. וצל"ע.

**הטבילו קודם הגעלה**

**תוד"ה מגעילן ומטבילן וכו' אפי' מטביל ברישא דהך טבילה אינה בשביל טומאה דליהוי כטובל ושרץ בידו.** אמנם הריטב"א הביא בשם הראב"ד דחשיב כטובל ושרץ בידו אלא דכתב דזהו רק לכתחילה אבל דיעבד מותר. והרא"ש הביא בשם רשב"ם דאף בדיעבד לא מהני אם הטבילן קודם הגעלה. וקשה מהוכחת התוס' דהכא אינו מחמת האיסור כדחזינן דאף בחדשים צריך טבילה. וא"כ מה שבלוע בו איסור אינו שייך לטבילה. ועי' לשון הריטב"א דכלי סעודה משום דעומד להשתמש באיסור. [והעירו דכ"מ לשון רש"י פ' מטות הנ"ל שהוא משום הכשר איסור]. וא"כ גם בחדשים הטומאה היא מחמת שעומד לבלוע איסור ולהכי אם עדיין בלוע בו האיסור לא שייך לטהרו מטומאה זו דחשיב כשרץ בידו.

ובשו"ע סי' קכ"א החמיר כשיטה זו דצריך להטביל שנית. ועי' בס' חלקת בנימין שנסתפק בקנה מעכו"ם כלי חדש ואח"כ בישל בו ישראל איסור אי מהני טבילה קודם הגעלה. ולכאורה תלוי אם חשיב כשרץ משום האיסור או משום דנבלע בו מאכל עכו"ם, אולם נראה דודאי אי בלע היתר גמור דאי"צ הגעלה כלל. ויש מי שנסתפק בבלע חלב ובא לבשל בו בשר דטעון הגעלה אף שלא היה אצלו איסור אי מהני הטבילה קודם הגעלה.

ובלבוש שם הובא בש"ך כתב דאף למחמירין דצריך טבילה שנית זהו רק כשהטבילו ע"ד להשתמש בחמין, אבל אם הטביל ע"ד להשתמש בצונן [דאי"צ להגעיל כשמשתמש בו ארעי] מותר. עוד עי"ש דאם הטבילו לצורך צונן ושוב חשב עליו להשתמש בחמין מותר ואי"צ טבילה. עוד כתב שם דלהיפך אם הטבילו ע"ד להשתמש חמין אף בצונן אסור וע"כ טעמא משום דלא הותר לתשמיש שעמד לו. ולהנ"ל דהא דחשיב כשרץ בידו אינו משום שאוכל האיסור, אלא שמה שבלע איסור הוי סיבה לטומאה, א"כ גם לצונן יהא אסור וכ"ש כשבא להשתמש חמין שצריך הגעלה. ומזה נראה דאין הטעם משום דהבליעות עצמם הם השרץ אלא דטהרתו היא להתירו להשתמש אבל כשלא הועילה להתירו להשתמש זה גופא השרץ. ועצ"ע. ובפר"ח ובמקו"ח חולקים על הלבוש.

**תוס' ד"ה וכולן אבל מאן דתני אסור אין לאסור אם נשתמש בו קודם טבילה מיהו איכל"מ דגזור וכו'**. אולם בהג' אשר"י בשם האו"ז אוסר בדיעבד וכתב דאין ראי' להתיר שנוכל לסמוך עליה אפי' בדיעבד.

**משכנתא**

גמ' משכנתא מאי וכו' אמר מר בר"א וכו' ואטבליה ואשתי ביה [ומשמע שאסור להשתמש בלא טבילה, וצ"ע לרי"ד]. ולא ידענא אי משום דקסבר משכנתא כזביני או דדעתיה לשיקועיה. ומשמע דהספק כשיודע דאין דעתו לשיקועיה ומשום דכזביני היא. אבל הטור כתב שהספק אם דעתו לשקעו ולפי"ז אם יודע שאין דעתו לשקעו ודאי אי"צ טבילה, והב"ח תמה דבגמ' משמע דאף בלא זה הוי ספק. ותי' דבאין דעתו לשקעו אסור להשתמש בו משום גזל. אבל הט"ז והש"ך חולקים ע"ז [וכן הביאו ממסקנת המהרי"ל]. ופי' שגם להטור אף באין דעתו לשקעו צריך טבילה מספק. וכ"כ הפר"ח.

וכתבו התוס' שכיון דלא איפשטא צריך להטבילו בלא ברכה וכ"כ הרשב"א בשם הראב"ד אבל הרמב"ם פסק לקולא וביארו הר"ן והרשב"א דס"ל דטבילת כלים מדרבנן כנ"ל וספק דרבנן לקולא. ולתוס' והראב"ד בפשוטו דהוי ספק דאורייתא ועי' פר"ח דבכלי זכוכית שחיובו מדרבנן יש להקל.

ובמקומ"ח הקשה דאפי' אי חיוב טבילה מה"ת מ"מ י"ל דבמשכנתא ודאי אינו מה"ת דגם בחמץ לרבנן ישראל שקיבל משכון מעכו"ם אינו עובר וכל הספק מדרבנן אי נראה כשלו, ושפיר י"ל כהרמב"ם דספקו לקולא אף אי טבילה דאורייתא. אמנם כתב דברמב"ם בהל' חמץ פסק דקונה משכון, וע"כ צ"ל דהכא הוי ספק דרבנן. אבל לשו"ע שפסק שם דאין קונה משכון ה"נ הוא רק חומרא. ושוב הביא כן מהגה' איסו"ה שלכן אם חזר וקנאו ממנו צריך עוד טבילה בברכה. ואמנם לדעת הטור א"ש דהספק הוא רק אי דעתו לשקעו, עי"ש שהאריך.

כתבו התוס' והרא"ש שישראל שמשכן אצל עכו"ם וחזר ופדאו אי"צ טבילה דלענין זה אין משכנתא כזביני. וצ"ב. ועי' מהרש"א דבישראל שמשכן אצל עכו"ם מחזי כשלו שמא ישקענה אצלו אבל הכא שחזר ופדאו שוב לא מחזי כזביני. וצ"ע אם כוונתו כמשמעות הטור דהוי ספק אם דעתו לשקעו. וגם משמע דהספק הוא רק אי מחזי כזביני ולא מדינא, דאי כהראשונים דהוי ספק דאורייתא ע"כ הוא מדינא, ועי' במקומ"ח שם. ובקרני ראם ביאר בתוס' דדוקא ישראל מעכו"ם דקונה משכון אבל עכו"ם מישראל אינו קונה משכון. וכעי"ז בב"ח.

**נתנו לאומן**

כתבו התוס' דאם ישראל נתן כלי לאומן עכו"ם אי"צ טבילה דאפי' אם אומן קונה בשבח כלי אין שמו עליו וכ"כ השו"ע ס"י אמנם הטור הביא בשם הריצב"א שחולק ואפי' אם לא עשה את כל הכלי אלא שתיקנו והביאו הרמ"א. ועוד כתב הרמ"א דאם העכו"ם נתן מקצת המתכת צריך טבילה, ופי' הש"ך דיטביל בברכה, והוא מטעם דאף אי לא אזלינן בתר האומן אבל כשחלק מהכלי שלו שמו עליו.

ובעכו"ם שנתן לישראל אומן לתקן וקנאו ממנו [קודם שקיבלו העכו"ם] כתב הרמ"א דיטביל בלא ברכה והיינו דבזה הוא להיפך דלריצב"א דאזלינן בתר האומן אי"צ להטביל כיון שהוא ישראל משא"כ לתוס' והשו"ע צריך טבילה בברכה דאזלינן בתר הבעלים שהוא עכו"ם. אך תמהו הפר"ח והגר"א דאף לריצב"א דאזלינן בתר אומן דקונה בשבח כלי ודאי גם הבעלים נחשב בעלים אלא שגם האומן נחשב שותף בכלי כיון שקנה השבח עי' תרוה"ד סי' ש"ט, וחייב טבילה משום חלק העכו"ם, כשקנאו הישראל כשקיבל בכלי מהאומן. ומש"כ הרמ"א שבכלי בשותפות עכו"ם וישראל אי"צ טבילה, זהו רק כל זמן שהם שותפין וכמש"כ האו"ה [הובא בש"ך ובבי"מ שם] דאין הטבילה מוציאתו מידי טומאה כיון שעדיין שם העכו"ם עליו [והבי"מ שם חולק גם ע"ז, עי' מש"כ לעיל], אבל כשקנאו הישראל צריך טבילה מחמת שהיה של עכו"ם[[32]](#footnote-32), וא"כ כשהאומן ישראל אמאי לא יהא צריך טבילה משום חלק העכו"ם שודאי הוא עיקר הבעלים ועכשיו שקנאו הישראל יהא חייב טבילה. ועי' בס' חלקת בנימין שלדעת הרמ"א צ"ל דחלק האומן נחשב העיקר וצ"ע.

ובעיקר דין אומן קונה בשבח כלי שכתב התרוה"ד והגר"א דאין קונה אלא שבח, עי' קצוה"ח סי' ש"ו די"א דהאומן קונה גוף הכלי דאל"כ אי"צ טבילה כיון דאין לו חלק בגוף. עי"ש עוד.

1. בסברא זו דבמבשא"מ הוא ביטול בחפצא עצמו משא"כ במב"מ הוי ביטול רק על האיסור ולא על החפצא, אולי יל"פ דברי הרמ"א דגם למאי דקי"ל כרבנן דמב"מ בטל ברוב ומבשא"מ תלוי בטעמא, לרבא תלוי בשם ורק כשהם חלוקים בשם הוא אוסר בנו"ט אבל כשהם שוים בשם אין אוסר בנו"ט אף שהטעם נרגש. וביאר החוו"ד דדינא דנו"ט נאמר רק במין בשאינו מינו, וה"ט דמבשא"מ שהוא בטל לגמרי כיון שמתנגד לו ע"ז אמרו שאם הוא נו"ט בהיתר א"א לחול בו ביטול [ואף דטעמם שוה חשיב נו"ט שטעמו נמצא בתוך התערובת ולא בטל, והמודד לזה אם היו טעמים חלוקים היה נרגש הטעם ואף שעכשיו אין נרגש זהו רק משום דלא ניכר שטועם את האיסור אבל באמת הוא נרגש, אבל בשישים שהטעם בטל בתערובת לא חשיב נו"ט]. אבל במב"מ - ולרבא היינו כששוים בשם - דאין הביטול בחפצא אלא באיסור לא איכפ"ל דנותן בו טעם דזה מעכב רק בביטול הפצא שהוא מחמת טעמו, מיהו צ"ב דגם באינו מינו אף דבנו"ט לא בטל החפצא מ"מ ליבטל האיסור, ואולי י"ל דרק במב"מ שייך בו ביטול לגבי האיסור דכיון שהם מין אחד נעשו חפצא אחד ועיקר שמו הוא כהרוב וממילא חשיב כולו היתר אבל באינו מינו שלא נעשה חפצא אחד עמו אם לא בטל עיקרו לא חל עליו היתר. ועצ"ב. [↑](#footnote-ref-1)
2. שוב נראה מתחילת דברי הראב"ד דלר"מ חשיב איסור אחד, וע"כ נראה דכוונת הראב"ד לחכמים דהיכי דאיכא צירוף ביניהם או בשם האיסור או במין מצטרפין אבל ב' איסורים וב' מינים אין מצטרפין ולזה אהני לר"מ דמשוי לב' איסורים כאיסור אחד מקרא דלא תאכל כל תועבה ושוב אף שהם ב' מינים מצטרפים. ועדיין צל"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
3. אמנם בפי' ב' כתב הרמב"ן דאיכל"מ דאף אי מיירי בב' איסורים כהר"ח יל"פ מתני' כרבנן דאף שאין מצטרפין למלקות מצטרפין לאסור הקדירה. ולפי"ז כתב דיל"פ כרש"י דלרבא דמתני' כר"מ אי"צ לדחזקיה. ואפשר דהתוס' נמי סברי הכי דאף לרבנן מצטרפין לאסור, ולאביי קאי כרבנן, ולזה הוצרכו להוכיח דאף לר"מ בעינן לדחזקיה לצרפם לאסור. [↑](#footnote-ref-3)
4. והנה יל"ע בדברי הרמב"ן, דכתב לפי' הר"ח דאי לאו דחזקיה לא קשה ממתני' דאיכא לאוקמי בג' מינים ושם אחד, ולכאורה היינו איסור אחד שהרי לר"ח שמות היינו אסורים אך א"כ מאי קשיא מדחזקיה דמצרפין מחמת שטעמם שוה לימא כיון דאיסור אחד הם מצטרפין אף ב' מינים, ולכאורה צ"ל דמדחזקיה דבעי מיני מתיקה נלמד דמיירי בג' שמות דאיסורים וכדביאר דאל"כ אמאי בעי מיני מתיקה דבלא זה נמי חשיב נו"ט. מיהו לשון הרמב"ן דמתני' גופא מצי לוקמא במין ג' ושם אחד **כגון חלא דחמרא וחלא דשכרא אחד של ערלה ואחד של כלאי הכרם**. ומשמע דכוונתו לשם אחד היינו מין אחד כדרבא, ומש"כ אחד של ערלה ואחד של כלאי הכרם היינו או כלאי הכרם. אבל לעולם מיירי בג' שמות דאיסורים. וצ"ע דהא אין זה דומיא דרישא דשמות היינו איסורים. ונראה דמפרש המשנה ג' שמות דקאי אתרוויהו דעל זה אמר בין מין אחד בין ג' מינים אלא דנידון הרמב"ן דדלמא מיירי באופן שהם שם אחד במין כרבא. [וכע"ז מצאתי בראב"ן שם אלא דמפרש להיפך מהתוס' דג' שמות הוא ג' תבלינים וע"ז אמרו בין מין אחד כלומר איסור אחד בין מג' מינים כלומר ג' איסורים]. [↑](#footnote-ref-4)
5. ונראה דלמבואר ברמב"ן דלפי' א' דלאביי נמי קאי כר"מ מדמצטרפים ב' איסורים ע"כ דאף לר"מ בעינן לדחזקיה, משא"כ לפי' בתרא דקאי כרבנן שפיר י"ל דלר"מ ליתא לדחזקיה, וסבר הרמב"ן [למה דפי' דטעמא דחזקיה הוא משום צירוף] דבזה הוא דפליגי דאם כוונת ר"מ דחשיבי כאיסור אחד הרי אף ב' מינים מצטרפים ואי"צ לדחזקיה וע"כ דכוונת ר"מ הוא דילפינן מקרא דאף ב' לאוין וב' מינים מצטרפים ולזה בעינן לדחזקיה דשניהם מיני מתיקה, אבל לפי' בתרא דקאי כרבנן י"ח דלר"מ אי"צ לדחזקיה דחשיבי כאיסור אחד ושוב אי"צ שיהא מין אחד. [↑](#footnote-ref-5)
6. ונראה כמש"כ הרמב"ן דב' מינים מצטרפין אלא דבעינן שיהיו שוים בחד צד ולזה סגי במה שהם שוים בטעמא, אלא דהרמב"ן פי' כן אליבא דר"מ בב' איסורים אבל באיסור אחד לרבנן מצטרפין אף ב' מינים ממש אבל להראב"ד מיירי באיסור אחד כדהביא מהירושלמי ואפי"ה בעינן צירוף ואף לרבנן. והא דסוגיין צ"ל דמיירי בב' איסורים דאין מצטרפין אלא לר"מ דמשוי ליה איסור אחד, אך העירו דע"כ אין הקושיא מהרישא דמיירי במין אחד ושם אחד של איסור, ולפי"מ שהביא מהירושלמי דסיפא דמיירי בג' מינים מיירי בשם אחד ודלא כהרמב"ן א"כ משמע דאף קושית הבבלי היא מאיסור אחד. אלא אי נימא דהבבלי מפרש דסיפא מירי בב' איסורים וצ"ע. [↑](#footnote-ref-6)
7. ולפי"ז מש"כ הריטב"א דנידון כאילו נשתנה טעמו אין הכוונה דדנים על שם העתיד, דאם הטעם זה הסיבה עדיין אין הסיבה קיימת, אלא הטעם הוא מהות הדבר והכא אף שטעמו יין מ"מ כבר פתיך ביה הטעם של חומץ וזהו מינו ולא בעינן טעם בפועל. וביד יהודה סי' צ"ח ס"ק כ"ו [עמ' י"ז] כתב דלא בעינן שיהא שוים בטעם או בשמא אלא כשהם מינים חלוקים אבל אם הם מין אחד ממש הרי ממילא הם מין אחד, וציין לריטב"א. וכנראה דלמד כן ממש"כ הריטב"א דלעיל שמם ידוע לדברי הכל והיו חלוקים בשמם או טעמם, והכא פליגי מהו. ומפרש היד יהודה דלאביי שעיקר שמו הוא חומץ אינו חלוק מהחומץ כלל ולא איכפ"ל מה שטעמו יין. ומש"כ הריטב"א דהוי כנשתנה טעמו הוא כמש"נ דהוא מין שטעמו חומץ ואי"צ טעם ממש. ועי'. [ויש שפי' דר"ל דאביי דאזיל לעיל בתר טעמא אין הפי' דמהני לקבוע המין אלא רק דב' מינים דשוו בטעמא חשיבי כמין אחד אבל אין זה קובע המין, והכא שנחשב מין חומץ והוי כמין אחד ממש שוב אי"צ להיות שוים בטעם כמש"כ ביד"י]. [↑](#footnote-ref-7)
8. שו"ר בחת"ס שפי' דלרבא גופיה מותר אף שאינו מזיקו וכדמוכח מהא דמקשה מכמון, אלא דכוונת התוס' דלהלכה אף אי נקטינן כרב מ"מ בבת תיהא יש להתיר משום דמזיקו. [↑](#footnote-ref-8)
9. ולעיל הובא מהצל"ח בפסחים שכתב דמודה הרי"ף דללוי מותר לכתחילה והכריח כן מעובדא דלוי וריש גלותא דמיירי בא"מ ואי מיירי בדיעבד הרי גם לרב מותר, דבטל וע"כ דמיירי לכתחילה ולהכי אמרו דזה דלא כרב , ובהג' שם הביאו מהברוך טעם שתמה עליו דברי"ף מפורש דאסור לכתחילה אכן בנו"ב מהדו"ב סי' ע"ג מיישב זה דאין כוונת הרי"ף דללוי אסור לכתחילה אלא דאין הכרח מעצם דברי לוי דמתיר לכתחילה עי"ש ולא נתברר לי כוונתו. ועכ"פ הרמב"ן ושא"ר נקטו דברי הרי"ף כפשוטם וצ"ע. [↑](#footnote-ref-9)
10. ועי' בבהגר"א ס"ק כ' דטעמא דבשר שצלאו עם נבילה מותר משום דאינו עומד להריח, והתם הנידון ליאסר משום אכילה וחזינן דמהני טעמא דאינו עומד לריח שלא יחשב כאכילה, וכ"כ בס"ק א' בשם השערי דורא דאע"ג דלכתחילה מודה לוי דריחא מילתא בבת תיהא מותר משום **דאין בו פיטום ולא עביד לריחא** ומשמע דמהני האי טעמא להתיר אכילה. ויל"ב דכיון דלאו לריחא עביד לא הוי חפצא דאיסורא כלל, וקצת משמע הכי בלשון הרשב"א והר"ן דכיון דאין עומד להריח **הלכך ריחיה לאו מילתא היא** ולכאורה היינו דלא הוי איסורא כלל. ועי' פר"ח סעי' ה' וצל"ע. [↑](#footnote-ref-10)
11. עי' מרדכי ריש גיד הנשה סו"ס תרס"ו בצל שנצלה עם נבילה בתנור הא ודאי אסור לפי שהוא חריף ושואב ודומה לפת חמה וכו' והוי כקטורת דעביד לריחא וכו' ומבואר דעביד לריחא הוא סברא גם ליחשב אכילה. והוא משו"ת מהר"ם מרו"ב ד"פ ח"ב סי' ל' [מהגרר"ש]. [↑](#footnote-ref-11)
12. למדנו ענין זה בדף ס"ז אך לאחר מעשה יותר ראוי ללמוד בדף ס"ח. [↑](#footnote-ref-12)
13. ולכאורה למסקנת הר"ן אין זה דין בנתינת טעם דוקא אלא אף האיסור גופיה כל שאינו נהנה ממנו מותר והתערובת זה רק היכי תימצי שאינו נהנה ממנו דעדיף ליה שלא יהא כאן. אך צ"ע ממש"כ בתחיל"ד כהרשב"א שתלוי בנתינת טעם ומשמע דהוא דין בטעכ"ע. והיה נראה דחזר בו אך מדבריו בחי' נראה להדיא שאין זה חזרה, וצל"ע. והארכנו בזה בענין נטל"פ. [↑](#footnote-ref-13)
14. מיהו צ"ב דמקושיתו נראה דכזית בכא"פ אינו בטל דחשיב כבעין ומשמע אף בלא דין טעכ"ע, ומה תי', ואולי חזר בו בהא גופא דדינא דכזית בכא"פ אינו דלא בטל אלא כשלא בטל משום טעכ"ע מעתה א איכא כבא"פ לוקה עליו. [↑](#footnote-ref-14)
15. נראה דאין כוונתו דהוי ממש היתר משום שלא כדרך הנאה, וגם התירא דנבילה הוא משום שאינו כדרך [עי' פלתי וחוו"ד ריש סי' ק"ג], דהא הכא כל התערובת ראויה לאכילה אלא כוונתו דאין זה הנאה מהאיסור. [↑](#footnote-ref-15)
16. ולפי"ז נתקשה גם בנטל"פ שהשביחו ע"י דבר חריף אמאי נאסר והא כבר נפקע איסורו. ונראה מדבריו דאיה"נ ורק באיכא שמנונית של פגם בעין נאסרת כבישל ד"ח אמנם זה צ"ע דבנטל"פ הרי מבואר בגמ' שאם השביח לבסוף חוזר ונאסר. [↑](#footnote-ref-16)
17. ולעיל הובא מהחוו"ד דפי' כן אליבא דהרשב"א דנטל"פ מותר מסברא אלא שזה צ"ע דהרשב"א קאי על הגמ' דילפינן מנבילה וכר"ש, אבל לולי קרא דגיעולי נכרים שפיר י"ל כן. ואולי כוונת החוו"ד דקרא דנבילה אתי רק דלא נילף מגיעולי נכרים והדרינן לסברא. [↑](#footnote-ref-17)
18. והנה לעיל הובא דברי הרמב"ם בפי"ד הל' י"א דכלל איסור שהסריח מותר עם דין שלא כדרך הנאה ומזה למדו האחרונים דס"ל כר"מ דאין היתר משום שלא ראוי לגר, אך לאידך גיסא החוו"ד הוכיח מסו"ד שכתב שבב"ח עירב דבר מר חייב ולא כתב דהסריח משמע דמותר אף בב"ח וע"כ משום דאינו ראוי לגר מותר וזה הותר אף בב"ח כיון דהוא היתר בחפצא דאיסורא. ולפי' הגר"א דהרמב"ם מספק"ל אי פסקינן כר"מ או כר"ש י"ל דלהכי בשאר איסורים פי' דשרי משום שלא כדרך שזה ודאי מותר משא"כ בבב"ח דאין היתר שלא כדרך. ומ"מ לא כתב להדיא לאסור משום דלא פסיקא ליה. [הגרר"ש שליט"א]. [↑](#footnote-ref-18)
19. ע"ע בר"ן להלן ע"ג ביין שנתערב במים שאין אוסר בשישים אלא בשיעור מזיגה דאי לאו הכי הוא פוגם דטעם קלוש של יין במים חשיב טעם פגום, וכתב שם דאין מצרפין יין של חולין עם יין של תרומה ליאסר משום נו"ט. ולכאורה התם נמי לא בעינן לצירוף טעם החולין אלא שלא יחשב טעם פגום ומשמע דלתי' הגמ' דידן הדרינן מזה ואין מצטרפין אף לרבנן. ועי' עוד בקה"י סי' כ"ז שהקשה בשם הפמ"ג מהא דחסירה מלח דמשמע דאי הוסיף מלח אסור. ועי' אור גדול סי' ס' דשאני אם הוא אותו טעם או טעם אחר, וצל"ע. [↑](#footnote-ref-19)
20. ושו"ר במהרש"א בפסחים דמשמע הכי ומה שפי' דפליגי על תוס' בע"ז היינו התוס' בדף מ"ט [ומש"כ תוס' בכל הבשר ט"ס דנכתב בר"ת כ"ה והכוונה כל הצלמים] וכוונת המהרש"א דפליגי התוס' בדעת חכמים דר"א דאסרי רק אם יש באיסור כדי לחמץ, דלתוס' פסחים היינו כר"ש ומיירי דאין בהיתר כדי לחמץ ולתוס' בע"ז קאי כרבנן דהכא דאף שיש גם בהיתר כדי לחמץ אסור דלא חשיב זוז"ג, כנלענ"ד. מיהו אח"כ הביא המהרש"א ראי' דזוז"ג מותר אף בשיש בו כדי לחמץ מהא דתנור שהסיקו בעצי איסור עי"ש ומשמע דלדינא הוא וצ"ע. [↑](#footnote-ref-20)
21. ולשון הגמ' משמע שגם לר"ש אין זה סברא דלא שייך עיקר התירא דנטל"פ אלא רק דכיון דחידוש הוא אין ללמוד היתר נטל"פ דדלמא שאני שרצים דחידוש הוא ואין לדמות זה לשאר איסורים. אמנם לשון התוס' נראה שהוא סברא בעיקר ההיתר כיון שכך איסור דשרצים. [↑](#footnote-ref-21)
22. העירו דהא לר"י להלן ע"ד הלכה כרשב"ג דמהני למכור חוץ מדמי יי"נ שבו אפי' בנתערב יין ביין [ודוחק לומר דלר"ד אליבא דר"י לית ליה האי דינא דגם להגמ' בע"ב לר"י אוסר במשהו ודלא כר"ד]. אמנם י"ל דגם רשב"ג מודה לעיקר הדין דהכל נאסר אלא דכשמוכר חוץ מדמי יי"נ שבו הוי הוציא את היי"נ דבזה ניתר הכל עכ"פ למ"ד דאמרינן רואין. אח"ז ראיתי בפרישה סי' קכ"ו י' לענין ניצוק דחשיב כאילו נתערב ביי"נ ואף דבתערובת מותר מכור חוץ מדמי יי"נ שבו היינו רק כשנתערב ממש ובטל אבל הכא דלא נתערב וניכר בפ"ע לא בטל. וצ"ע דממ"נ אי לא הוי מעורב ממש אמאי יאסר כלל ואי מחמרינן דכאילו נתערב איך יהא חמור טפי ממעורב ממש. וע"כ דתערובת יי"נ אוסר הכל אלא דבתערובת ממש איכא קולא דהיי"נ בטל. ואמנם עיקר דבריו הם חידוש, מ"מ חזינן דהיי"נ בעיקרו אוסר את ההיתר. ודו"ק. [↑](#footnote-ref-22)
23. והעירו דזה א"ש לר"ן דרישא דיין ביין מיירי בכל גווני דאף בנפל בב"א אוסר דיי"נ אוסר במשהו, אבל לרש"י הרי רישא מיירי באוקימתא דנפל בזא"ז דקק"ב, וה"נ נימא בסיפא דמיירי בנפל כולו כאחד. וי"ל דאדרבא לא ניחא לאוקמי להיפך מהרישא, ועצ"ע. [↑](#footnote-ref-23)
24. ויל"ע באינו מינו כשנתערב ההיתר ברוב איסור דנתבטל ברוב אם בזה נעשה איסור ורק בנאסר מחמת טעם לא נאסר לגמרי, או דגם בזה לא נהפך לאיסור אלא במין במינו דנתאחד עמו ונעשה כמוהו, וכן משמע יותר בדברי הראב"ד. ולכאורה ה"ה להיפך באיסור שנפל להיתר ובטל ואח"כ הוסיף איסור עד שנתן בו טעם אסור. אולם הראב"ד להלן כתב והו"ד גם ברמב"ן ובר"ן דבזה אמרינן קק"ב ואינו אוסר אף אם נפל יין נסך כל היום כולו דכבר בטל, והביא ראי' ממשנה בערלה לזה. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-24)
25. והעירו ממש"כ הרא"ש דהתירא לגו איסורא אסור משום קק"ב ולהנ"ל הוא דוקא כשהיה למטה שיעור כל שהו אבל אם היה שיעורו חשוב כבנפיש עמודיה אי"צ לקק"ב אלא אף כשנפל שיעור גדול אוסר במשהו. אמנם אי נימא דרק בנפילה שיעור גדול אוסר במשהו א"ש טפי דבהתירא לגו איסורא לעולם בעינן לקק"ב. [↑](#footnote-ref-25)
26. וא"ל דכוונתו כהר"ן דמצטרף כל מה שיורד לבור ואיכא יותר מנו"ט דא"כ גם בשאר איסורים נימא הכי ודוחק לומר שדין זה ליחשב הכל מחובר הוא חומרא דיי"נ. [↑](#footnote-ref-26)
27. ובחזו"א סי' מ"ח א' ביאר דבנפיש עמודיה דנים אותו כאילו הוא במקומו דאוסר את ההיתר במשהו, ולפי"ז הני ראשונים סברי כהרמב"ם והר"ן דהתירא לגו איסורא אוסר במשהו וצ"ע דלשון הרא"ש מבואר דהוא משום קק"ב, ושו"ר שבס"ק ב' נדחק דאין כוונת הרא"ש לדין קק"ב וכתב שזה דלא כהש"ך שכתב דלרא"ש אם נפל בב"א היתר לתוך איסור שאין בו לתת טעם מותר, ולא ידענא מה הכריחו לדוחק זה. וגם מהראב"ד מוכח דלא כן דכתב דבהתירא לגו איסורא אסור רק אם יש שם באיסור שיעור חשוב ומבואר דלא כהרמב"ם דבזה בכל גווני אוסר במשהו אלא זה רק בשיעור חשוב. [↑](#footnote-ref-27)
28. ועי"ש שבנפל היין של איסור קודם למים י"ל דכבר חשיב כבמקומו ולהרמב"ם בכה"ג היי"נ אוסר במשהו ואף שגם ההיתר כבר נמצא במקומו מ"מ גם היי"נ חשוב ואוסר, אבל למבואר ברמב"ם דאף דנפל המים תחילה אמרינן סלק קשה כנ"ל. [↑](#footnote-ref-28)
29. ויש להסתפק בכוונת הרמב"ן אם עיקר דבריו הוא משום דבאיסורי נו"ט אף דנעשה נבילה מצטרף למה שנפל אח"כ לבטל את האיסור או אף בלא שנצטרף לאינו מינו מ"מ כיון דשייך בו ביטול לא חמיר כ"כ לומר בו שנעשה נבילה. ואיכא נפ"מ במב"מ לרבנן דר"י בשאר איסורים שאין אוסרים במשהו ואח"כ נתערב שאינו מינו, אי נימא דאין מצטרפים לבטל את האיסור כמו בתרומה דמב"מ אוסר במאה ואינו מינו בשישים, או ביי"נ לדעת הראשונים דהל' כר"ד שאין יי"נ אוסר במשהו עכ"פ באיסורא לגו התירא ושיעורו בשישים, ואפי"ה גם למ"ד דלא אמרינן מצא מין את מינו מ"מ בעינן לומר רואין אבל אין יין ההיתר שהוא מינו מצטרף לאינו מינו לבטלו כמו שדייק הרעק"א מסוגיין. מעתה יל"ע לדעת הרמב"ן אי בזה אמרינן חנ"נ כיון שאין מצטרף לבטל את האיסור ולא ניעור מאיסורו או דכיון ששייך שיבטל את האיסור לא חמיר כנבילה. ויותר משמע כצד א'. [↑](#footnote-ref-29)
30. וכ"כ התוס' בזבחים ע"ג ע"ב, ועי"ש שכתבו, דליכא מאה בין המים והיין אלא המים רבין על התרומה שישים, ואי לאו דאמרינן סלק וכו' היה נאסר היין של חולין **משום דליכא מאה** והיה הכל נאסר דאין המים רבין על החולין ועל התרומה בס' עכ"ל. ומשמע דאם היה מאה אף אי לא אמרינן סלק לא היה נאסר דהמים מצטרפים עם היין דהתירא, ואף דס"ל דלא אמרינן רואין אלא מצא מא"מ וניעור זהו רק אם אין מצטרף לאינו מינו אבל אם אפשר לצרף את היין למים לבטל את היין תרומה הרי הוא מצטרף אליו [מהר"ז גלוסקונוס]. ועצ"ב. [↑](#footnote-ref-30)
31. עוד הקשה הבי"מ דאם יש ברירה נמצא דכשמשתמש בו הישראל הרי הוא כאילו קנאו מעכו"ם ואמנם אח"כ כשנשתמש בו העכו"ם חזר לרשות העכו"ם וכשחוזר ישראל ומשתמש בו שוב נתחייב בטבילה מה בכך דאיה"נ יהא חייב להטבילו או שלא יקנה בשותפות עכו"ם. [↑](#footnote-ref-31)
32. יש להעיר שיש שאין מברכים על הטבילה [וכן נהגו אצלנו] וטעמם משום דחוששים דלישראל יש מניות והוי שותפות ישראל ועכו"ם דאי"צ טבילה כמבואר ברמ"א סעי' י"א. אולם למבואר בש"ך שם, ובפר"ח והגר"א הנ"ל, וכדמוכח ברמ"א בשם הריצב"א] דרק זמן שעדיין העכו"ם שותף פטור אבל אחר שכב קנאו הישראל לכו"ע צריך טבילה. ואולי אנן חוששין שהבעלות היא רק של ישראל וכהיום זה מצוי שלישראל יש מפעל בחו"ל. וצריך לברר. שו"ר דיש שחוששים דבעלות של חברה בע"מ לא נחשב שיש כאן בעלים כיון דא"א לתבוע אדם מסויים. וצל"ע. [↑](#footnote-ref-32)