ביטול איסור בלא כוונה
קטגוריות: ש_ס / מא חולין / חולין - הרב וורצל / תערובות ובב_ח / אין מבטלין איסור לכתחילה

חולין ק. ביטול איסור לכתחילה בלא כוונה

**א. היתר שאינו מתכוין-**

מצאנו בפוסקים בכ"ד שהתירו לבטל איסור לכתחילה היכא שאינו מתכוין לבטלו כדי להנות ממנו[[1]](#footnote-2).

א. בשו"ע פד-יג אם נפלו נמלים לתוך הדבש מותר להתיך את הדבש כדי לסננו ומקורו בב"י בשם הא"ח, וכתב הטעם דאף שעי"ז נבלע בו מן הנמלים ומבטל איסור לכתחילה מ"מ כיון שאינו מתכוין לערב את הנמלים בדבש שרי, וכ"כ הפוסקים, וע"ע בסי' קטו-ג לענין קום בחמאה שמותר לבשלה ואינו מבטל איסור לכתחילה.

ב. בריב"ש-שמט כתב שמותר לתת חלב בחבית יין בין נסר לנסר, ואף אם נבלע מן החלב מעט ביין ומבטל איסור לכתחילה לא אכפ"ל דאינו מתכוין לזה ושרי.

והוכיח הריב"ש זה מהגעלת כלים שהתירה תורה, "ועדיין המים אסורים משום שאין מבטלין איסור לכתחילה (לשיטת הראב"ד שהוא איסור תורה) וחוזרין ואוסרין כלי הנגעל", אלא דכיון שאין כוונתו לערב את האיסור בכלי ולהנות ממנו רק להפליטו שרי.

והוסיף לבאר עוד:"שאפי' נאמר אין מבטלין כו' המים מותרים לפי שאי"ז נקרא לכתחילה כיון שאין כוונתו אלא להכשיר את הכלי"[[2]](#footnote-3).

אלא שבפר"ח סוס"י סד כתב שאף שדינו נכון מ"מ ראייתו איננה מחוורת במש"כ שהמים אסורים משום ביטול איסור לכתחילה, והרי מבואר בכל הראשונים דאף אם אין מבטלין איסור הוא מדאורייתא מ"מ בדיעבד אין בו איסור כלל, ולא אמרינן שלא חל הביטול [משום אי עביד לא מהני או כל שתעבתי לך ה"ה בבל יאכל], ואיך כתב הריב"ש שהמים אסורים.

ועיקר ד' הריב"ש נמצאים גם בר"ן ע"ז (יב:) ז"ל:"דאלת"ה וכו' היאך הכשירה תורה כלי מדין בהגעלה וכו' והרי הוא מבטל איסור הבלוע בהם לכתחילה במים שהוא מגעיל אותן אלא וודאי לא אמרו אין מבטלין איסור לכתחילה אלא במתכוין לערב איסור בהיתר כדי להנות ממנו".

ומד' הר"ן נראה שאין הראיה משום שהמים נאסרו רק עיקר ראיית הר"ן שמותר לו להוציא את הטעם למים ולבטלו ואח"כ נבלע חלק ממנו בכלי ע"י המים ושרי, והרי ביטל איסור לכתחילה שהרי סוף דבר יסוד ההגעלה הוא שחלק מהטעם מוציא מהכלי וכנגד הטעם שנבלע שוב בכלי מכניס עוד מים עמו לבטלו ויסוד ההיתר של טעם זה הוא משום ביטול, והרי הוא מבטל איסור לכתחילה.

וזה פשוט להר"ן שאם מבטל איסור בהיתר ואין דעתו לאכול היתר זה ואח"כ מבשל את התערובת עם היתר אחר כדי שתתן בו טעם וחלק מהטעם יהיה מן האיסור שג"ז הוא בכלל אין מבטלין איסור לכתחילה, וא"כ ה"נ בהגעלת כלים ייאסר, ושפיר הוכיח הר"ן דהכא שאני שאין לו ענין להכניס את הפליטה לכלי רק אדרבה מכוין להוציאה.

**ב. בד' רעק"א דדוקא בפעולות הפכיות מותר-**

אלא שהיתר זה בע"כ מוגבל הוא ולאו כל אנפי שוים ביה.

עיין בתשובת רעק"א-עז שכתב שלא יתכן להתיר בכל אופן שאינו מתכוין לבטל את האיסור, דא"כ היאך אמרינן דבע"ח ואגוזי פרך לא בטלי ולמה לא יוכל לבטלם לכתחילה שהרי גם בלא האיסור היה שוחט את הבע"ח ופוצע את האגוז ואינו מתכוין לבטל דוקא?

ועוד הוסיף ביד יהודה צט-יג דהא מקור הדין דאין מבטלין לכתחילה כתבו הראשונים מסוגיא צח: גבי זרו"ב, והתם היה מבשל את הזרוע גם אם לא היה נאסר שכך הוא דינו ואינו מתכוין לבטל?

ומכח זה מסיק רעק"א שאין ההיתר אמור אלא כשהוא עושה מעשה הפכי שמורה על רצונו להסיר את האיסור, וכגון סינון דבש שמטרתו להוציא את הנמלים ולא לערבם בתערובת בזה מתירים ע"י שאינו מתכוין, אבל בסתם אינו מתכוין אין בו היתר כלל, וכן מסיק ביד יהודה צט-יג.

ויסוד דבריהם נראה דעיקר ההיתר שאינו מתכוין לבטל אינו משום חסרון כונה רק שעי"ז לא חשיב כמעשה ביטול, וע"ז הגבילו ההיתר שהוא דוקא ע"י שהוא עוסק במעשה אחר או הפכי.

**ג. בד' תרוה"ד אם צריך צירוף של ספק-**

עוד הביא רעק"א סיוע לזה מתרוה"ד-קעא [שנפסק להלכה יו"ד פד-יד] גבי חיטים מתולעות אם מותר לטחון אותם, וכתב שיש להתיר חדא משום שבורחות מקול האפרקסת, ועוד משום שאינו מתכוין לביטול ואינו טוחן כדי לבטל שהרי גם בלא תולעים היה טוחן, וגם ספק הוא אם יש תולעים.

וכתב רעק"א דמשמע לכאו' כוונת תרוה"ד דדוקא בצירוף ספק אם יש תולעים התיר, אבל בוודאי תולעין לא סגי ליה בטעם אינו מתכוין לחוד.

וכן משמעות ד' הש"ך סקל"ט הביא מהגש"ד שהתליעו החיטים וצוה להשליכן לנהר ולא לטוחנן, וכתב הש"ך שאין בזה סתירה לתרוה"ד, דהתם מיירי שהם מתולעים ברוב שא"א לבררן אבל תרוה"ד התיר רק אם יבררו קודם הטחינה, משמע עיקר הטעם בזה משום שאינו אלא ספק אבל בוודאי אין היתר.

[אבל כתב רעק"א שאינו מוכרח בכוונת תרוה"ד ויל"פ דאיירי שאם לא יבררו אין שישים כנגד התולעים לכך הצריך לבוררן].

וצ"ע למה הצריך ספק ולענין נמלים והגעלת כלים וכה"ג לא בעינן ספק ומותר ע"י שאינו מתכוין והוא טוחן בלא"ה?

וכתב רעק"א דדוקא אם עוסק בפעולה הפכית לעירוב האיסור בתערובת, אבל הכא הטחינה אינה מעשה של הוצאת האיסור מן התערובת ובזה אין היתר כלל אף שאינו מתכוין ולא התיר תרוה"ד אלא ע"י שהוא ספק [וכנראה לאו מתורת ספק לקולא הוא רק שהספק ג"כ מגרע את שם המעשה ביטול כיון שאין ידוע שיש כאן תולעים].

ולפי"ז ה"נ צ"ל בהא דחמאת עכו"ם קטו-ג דשרי לבשלה ולא חשיב מבטל איסור לכתחילה, דהוא דוקא בצירוף של ספק אם יש בה איסור, ועיי"ש בש"ך סקכ"ח כתב טעם ההיתר ז"ל:"דשמא אין כאן איסור ועוד דאין כוונתו לבטל", ויתכן שהכל הוא טעם אחד.

**ד. ראיות נגד חילוקו של רע"א ומהלך אחר בזה-**

מיהו כ"ז ניחא בדעת תרוה"ד שכתב רעק"א, אבל בריב"ש שהבאנו משמע להדיא שגם אם אינו עוסק בפעולות הפכיות שרי, שהרי התיר מכח זה להניח חלב בנסרים של חבית יין, וע"כ לית ליה חילוק זה[[3]](#footnote-4), וצ"ע לפי"ז היאך יפרש הדין של בע"ח ואגוזי פרך הרי התם נמי אינו מתכוין, וצל"ע.

וגם בר"ן ע"ז שם לא נראה כן, שהרי למד מהגעלה גם לענין מכניס שכר לקנקן של עכו"ם לתת לתוכו שכר או מים, ואין בו משום ביטול איסור לכתחילה, והרי התם נמי אינו עוסק בפעולה אחרת, וצ"ע.

וכנראה החילוק בכ"ז פשוט, דהתם גבי בע"ח וכה"ג הרי נהי שגם בלא שהיה נאסר היה שוחט, מ"מ השתא שנאסר כל מה שהוא שוחט את הבע"ח הוא רק בצירוף שלוקח בחשבון שאח"כ יתבטל, וחשיב מבטל איסור לכתחילה.

אבל בנידון הריב"ש והר"ן הרי עדיין לא נאסר כלל והשתא כשנותן את השכר והמים לקנקן או את החלב בנסרי היין הרי אין לו ענין בביטול כלל, שהרי הוא נותן אותו כהיתר, אלא שיש כאן חסרון שאח"כ ייאסר ע"י הבליעה וע"ז אמר שהוא סומך על הביטול כדי לסלק חסרון זה, ובכה"ג לא חשיב מבטל איסור לכתחילה.

וכמו"כ גבי נמלים בדבש הרי מצ"ע הדבש מותר [אחר שיסננו ואין בו נמלים ממש] והסינון שלו אינו מכח שלוקח בחשבון את הביטול, אלא שיש כאן חסרון שע"י החימום של הסינון ייאסר ע"ז מהני מה שאינו מתכוין, וכן גבי הגעלה.

אבל בנידון של תרוה"ד בטוחן חיטים מתולעות הרי יש כאן חשש איסור וכל ההיתר הוא רק ע"י הטחינה שמבטלן ובכה"ג חשיב מבטל איסור ולא מהני היתר שאיו מתכוין ולכך הוצרך תרוה"ד להוסיף דהוי ספק [וכן גבי חמאת עכו"ם][[4]](#footnote-5).

והנה למדנו מד' תרוה"ד היתר חדש לזה, דכל שאינו מתכוין לבטל וגם הוא ספק שרי, וגדר ההיתר של תרוה"ד לכאו' נראה שהוא היתר אחר דכל שבלא"ה היה טוחן ואינו עושה לצורך הביטול הרי אין כאן מעשה ביטול איסור.

אמנם כיון שיכול לבדוק ואינו בודק חשיב כמעשה ביטול ואסור אף שאינו מתכוין [כעין שאמרו פסחים כה: אפשר ולא קמכוין וכו'].

וע"ז היקל תרוה"ד בצירוף ספק דבכה"ג לא חשיב כמעשה ביטול כלל שהרי בלא"ה אינו ברור שיש כאן תולעים[[5]](#footnote-6).

[עי' בט"ז קלז-ד שכתב שלא התירו נמלים בדבש וכה"ג משום אינו מתכוין אלא משום שא"א בענין אחר, אבל באופן שאפשר לבררן אין להתיר ע"י שאינו מתכוין.

וביד יהודה כתב דפשוט כהט"ז שהרי לא מצאנו בפוסקים תקנה למי שיש לו בשר שלא נמלח שיוכל לבשלו במים ס' כנגד הבשר שהרי אינו מתכוין וע"כ הטעם משום שיכול להסיר את התערובת.

כנראה גם לפי"ד הט"ז צריך לומר כפי החילוקים דלעיל שהרי אכתי תיקשי קו' רעק"א מאגוזי פרך דהתם נמי א"א לברר באופן אחר, רק החילוק כש"כ לעיל דהתם א"א לברר הוא מכח שהאיסור כבר מעורב בו זה א"א להתיר, ורק בנמלים בדבש וכה"ג יש להתיר.

ולפי"ד רעק"א נראה שיהיה בו איסור גם בכה"ג שא"א לברר אלא אם הוא עוסק בסילוק האיסור.

ועי' בפתחי תשובה צט-ד הביא מהפמ"ג דכל שהוא טירחה מרובה כבר שרי בכה"ג, אמנם כתב שאין ד' הפמ"ג מוכרחים, ובדרכ"ת צט-לו בשם כמה אחרונים כהפמ"ג, וע"ע לקמן].

**ה. דעת כמה אחרונים דאף בוודאי התיר תרוה"ד-**

ומיהו במש"כ רעק"א שלא התיר תרוה"ד אלא בצירוף ספק אבל בוודאי תולעים לא התירו לבטל אף שאינו מתכוין, והוכיח כן מאגוזי פרך ובע"ח, בכמה אחרונים נראה לא כן.

עיין בט"ז פד-ט למד מד' תרוה"ד להתיר כל שאינו מתכוין אף בלא ספק, ומשמע שפי' ד' תרוה"ד ששני היתרים שונים יש בו גם ע"י ספק וגם ע"י שאינו מתכוין[[6]](#footnote-7).

ובהרבה פוסקים מצאנו שהתירו לטחון גם בוודאי תולעים, עי' בפמ"ג שפ"ד פד-לג בכמהין יבשין מתולעים בוודאי אם מותר ליתנן בתבשיל, וכתב דלא דמי לדבש שהוא רוצה להפריד את האיסור כש"כ רעק"א, ול"ד לחיטין מתולעים שיש שם ספק תולעים שהרי י"ל שבורחים מן האפרקסת [ואף לפמש"כ הש"ך סק"מ דאף בריחיים שאין להם אפרקסת יש לסמוך על טעם השני של תרוה"ד שאינו מתכוין היינו דוקא מכח שבורר את החיטים אינו אלא ספק כמו שצידד רעק"א], והוא ממש ככל ד' רעק"א, וכדעת רעק"א כ"כ בשו"ת פנ"י ב-כא.

אמנם כתב בפמ"ג דאף שמסתבר לאסור מ"מ אין לגעור במיקל, וע"ע בפמ"ג א"א תנג-ג.

ועי' בצ"צ-נא כתב להתיר לעשות יין שרף בפירות עם תולעים משום שאינו מתכוין, ואף בוודאי תולעים [ודימה זה לדינו של הטור דלקמן גבי חמץ ולית ליה תירוץ היד יהודה שיובא לקמן שהוא כלל מיוחד לענין חמץ קודם זמנו], והו"ד במג"א תמז-מה, ועמד בזה בערוה"ש צט-כט.

ובערוה"ש הביא עוד כן משו"ת ש"י-כט, וכן התיר בפר"ח פד-יח ופמ"א ג-לה, חת"ס החד' סט-ג, פר"ח על גליון שו"ע קה-יד בשם רמ"ע מפאנו שהתיר לתת מלח שמעורב בו דם בתבשיל מטעם אינו מתכוין, וכ"כ בכה"ח סקנ"א בשם הרבה אחרונים ודרכ"ת פד-סו,קמ, וכ"נ בחכמ"א נב-ט והכי רהיטת רוב אחרונים מלבד דעת רעק"א ויד יהודה שכתבו לאסור בפירוש.

ואמנם כל היתר זה צ"ע מקו' רעק"א ויד יהודה מאגוזי פרך ובע"ח, ובאמת ביד יהודה כתב בסו"ד דלפי דבריו נפל ההיתר שכתבו הרבה אחרונים בכ"ד בבירא, ולהלכה למעשה הרבה מקילים בזה.

**ו. בההיתר של הירושלמי לטחון חיטים של תרומה-**

והנה בפר"ח סוס"י סד נראה שהבין ההיתר כפשוטו דכל שאינו מתכוין שרי, עיי"ש דאף שכתב שראיית הריב"ש מהגעלת כלים לאו ראיה היא (והבאנו לעיל דבריו בזה), מ"מ הסכים עם ההלכה דכל שאינו מתכוין שרי.

והביא מקור לזה מירושלמי תרומות שמותר לטחון חיטים כדי שתתבטל התרומה בחולין, והטעם מבואר שם:"שכן דרכן של כהנים להיות טוחנין את המדומע".

ובפר"ח באר כוונת הירושלמי עפ"י הנ"ל שאינו מתכוין לבטל שהרי גם אם לא היה נאסר כלל היה טוחן ואין מטרתו בטחינה להתיר את האיסור, וכדבריו מבואר בתשובת הרשב"א א-תסג בלשון השואל שם.

אבל רעק"א תמה ע"ד הפר"ח טובא מהנך ראיות דלעיל דא"כ בע"ח ואגוזי פרך נמי לישתרו?

וכתב רעק"א דכוונת הירושלמי הוא היתר אחר פרטי, שהרי אף אם יתנם לכהנים בעודם שלמים ולא יבטל את התרומה הכהנים יטחנו אותם וסופו להתבטל כשיתנם לכהן וכל כה"ג שסופו להתבטל אין איסור לבטל איסור לכתחילה.

אבל בתשובת הרשב"א מבואר שפי' הירושלמי כדעת הפר"ח, ועיי"ש ברעק"א מש"כ בשולי המכתב ליישב דעתם, דדוקא בחיטים שדרך לטחון כמה חיטים יחד הרי הוא טוחן את האיסור וההיתר יחד וכיון שאינו מתכוין לא חשיב מבטל איסור לכתחילה, אבל בבע"ח ואגוזי פרך הרי שוחט ופוצע כ"א בפנ"ע וכשמתעסק באיסור בפנ"ע חשיב מבטלו לכתחילה, ודוקא אם עושה יחד עם ההיתר לא חשיב מבטל, ודוחק קצת.

וגם כבר תמה ע"ז רעק"א דמ"מ לשון הירושלמי לא אתי שפיר שתלה הטעם משום שדרך כהנים לטחון ולפי הנ"ל עיקר הטעם משום שהישראל אינו מתכוין ואינו ענין לכהנים כלל.

ובפשוטו היה נראה לפרש הירושלמי כש"כ ביד יהודה צט-יג, ובהקדם מש"כ לעיל דיסוד ההיתר שאינו מתכוין אינו תלוי בחסרון כוונה לחוד רק בפירוש המעשה שלו, וכל שהמעשה נחשב כמעשה ביטול ייאסר אף אם אינו עושה כדי לבטל.

ולפי"ז י"ל שגם בפעולות שהיה עושה מצ"ע גם אם לא היה נאסר, סו"ס השתא אחר שנאסר הרי אין לו טעם לעשות פעולות אלו אם לא יתבטל האיסור שהרי אסור לו לאכול את התערובת, וע"כ מתפרש המעשה שלו כמעשה ביטול של האיסור שהרי בלא זה אין כאן פירוש למעשה שלו, ואף אם אינו מתכוין אסור, וכש"כ גם לעיל.

ודוקא תרומה שאף בשעת איסורה היא מותרת לכהנים, וגם אם לא יתבטל יש בו היתר לכהנים לטחון את התרומה, א"כ יש כאן פירוש למעשה שלו מצ"ע דהוי כמו שהוא טוחן עבור הכהנים שגם הם דרכם לטחון, ולא חשיב מעשה של ביטול האיסור רק לתומו עושה, ואטו לכהנים עצמם ג"כ נאסור לטחון וממילא אחר שטחן כבר הותר.

וא"ש בזה לשון הירושלמי שתלה הטעם משום שדרך כהנים לטחון דעי"ז חשיב כמו שטוחן עבורם, ודו"ק.

וגם לפי מהלך זה מבואר שההיתר של הירושלמי הוא היתר אחר ואינו ענין כלל לההיתר שהזכירו הפוסקים גבי נמלים בדבש וכה"ג דהתם לא שייך האי טעמא כלל שהרי בשעה שהם בדבש הוא נאסר לגמרי, וכן בהגעלת כלים.

ולפי"ז לא יפה הוכיח מכאן הפר"ח להתיר לבטל היכא שאינו מתכוין דהכא הוא ענין מסויים שיש בו היתר כעת.

**ז. טחינת חיטים של חמץ-**

וכה"ג יש לדון במש"כ בטושו"ע תנג-ג חיטים שחלקם נאכלו ע"י עכברים מותר לטחון אותם ועי"ז יתבטלו האסורים, ומקורו ברשב"א בתשובה-תפח, מיוחסות-קנ.

אלא שהרשב"א כתב הטעם משום דנשיכת העכברים אינה מביאה לידי חימוץ, עיי"ש.

אבל בטור הוסיף עוד דאף אם נחוש לחימוץ מ"מ מותר לטחון שהרי אינו מתכוין לבטל את האיסור ואין בו איסור לבטל לכתחילה[[7]](#footnote-8).

ובפר"ח דימה היתר זה לדין נמלים שנפלו לדבש וקום בחמאה, אבל לפי הנ"ל אינו ענין לכאן כלל.

רק צ"ל כוונת הטור לההיתר של הירושלמי דתרומה שמותרת לכהנים יכול לטחון שהרי הוא עושה בשביל היתר, וה"נ חמץ קודם הפסח לא חשיב מעשה ביטול דאימור הוא עושה בשביל לאוכלו חמץ ואחר שכבר טחן למה נאסור עליו, וכ"כ ביד יהודה שם.

ובאמת בעיקר דינו של הטור עיין בתשובת הר"ן-נט הו"ד בדר"מ שם ובתשובת הרשב"א-תתלא [והוא מתשובת מהר"ם] שאסרו לטחון החיטים משום מבטל איסור לכתחילה אף שאינו מתכוין.

ובפר"ח תמה עליהם מנמלים בדבש וכה"ג אבל לפמש"כ עפי"ד רעק"א לק"מ.

ורק שיל"ע מ"ט לא התירו מכח הירושלמי דתרומה, ועיין ביד יהודה שכתב כמה אופנים דהתם גרע מתרומה, חדא דאפשר לו להפריש את המבוקעין ומדלא הפרישם הרי הוא כמבטלן, וכש"כ הט"ז יו"ד קלז-ד דאין היתר לבטל איסור לכתחילה אלא בדא"א בענין אחר [וכמ"ש לא אפשר ולא קמכוין, פסחים כה:], משא"כ בהא דירושלמי גבי תרומה שאינו יודע איזה הם תרומה וא"י לברור.

[ועיי"ש עוד בפר"ח מש"כ להצדיק דינו של הר"ן ותשובת הרשב"א בכעי"ז, דכל שהחיטים ניכרים ויכול לברור לא חשיב תערובת ועליו לברור אותם, וההיא דתרומה קולא היא שהקילו בתרומה כדאיתא בירושלמי שם.

ודבריו מגומגמים דהו"ל למימר בפשיטות דבהא דתרומה א"י לברור].

ועוד כתב ביד יהודה שאין ללמוד ממה שהתיר הירושלמי לגבי תרומה היתר כללי, והביא מתשובת הרשב"א א-תסג שאינו אלא קולא מיוחדת בתרומה שהחמירו בה עד מאה הקילו בה כנגד זה קולות אחרות וזהו טעם הר"ן ומהר"ם.

ואמנם לעיל הבאנו ד' הצ"צ-נא כתב להתיר לעשות יין שרף בפירות עם תולעים משום שאינו מתכוין, ואף בוודאי תולעים, ושם דימה זה לדינו של הטור ולית ליה תירוץ היד יהודה שהוא כלל מיוחד לענין חמץ קודם זמנו], ועמד בזה בערוה"ש צט-כט.

**ח. דינים העולים ודין טחינת פירות-**

עלה בידינו ג' אופני היתר לבטל באינו מתכוין:

א. נמלים בדבש וכה"ג, לפי"ד רעק"א יסוד ההיתר משום שהוא עוסק בפעולה הפכית להעירוב, ולפמש"כ לעיל כיון שלא היה מעורב כלל קודם פעולתו ואין מטרתו בצירוף הביטול רק לסלק החסרון שמתערב בו.

ב. אף אם אינו עוסק בפעולה הפכית והוא כבר מעורב, מ"מ אם בלא"ה הוא היה טוחן ואינו כדי לבטל ויש כאן צירוף של ספק וודאי שרי כש"כ תרוה"ד.

ויש אחרונים שהתירו גם בוודאי.

ג. אם א"א בענין אחר ג"כ שרי כל שאינו מכוין.

ד. בתרומה וכה"ג שיש לו זמן היתר רשאי לעשות, וגבי חיטי חמץ פליגי הראשונים אם לדמותו לתרומה ונתבאר שני אופנים או משום שהוא קולא מסויימת בתרומה או משום דהתם יכול לברור.

ולפי כל האמור נבוא לדון בפירות שיש בהם תולעים אם מותר לטוחנן.

והנה אם היה טוחנן בלא"ה ואינו טוחן בשביל לבטל ה"ז דומה לדינו של תרוה"ד ובספק תולעים שפיר מותר יש לבטל.

ולפי"ז בכגון הנך שיש מיעוט המצוי שהוא רק ספק תולעים שפיר יש להתיר.

אבל אם הוא וודאי תולעים אין להתיר בטחינה וחייב לבדוק אם אין בו טורח מרובה שכל שיכול להסיר חשיב מבטל בכוונה.

ואם הוא טורח מרובה מאוד או שא"א להסירן יתכן לסמוך על הט"ז ופמ"ג שהבאנו לעיל להתיר בכה"ג כפי דעת כמה אחרונים שהתירו אף בוודאי תולעים, אבל לדעת רעק"א ויד יהודה אסור.

[גם לדעת האוסרים בוודאי תולעים, יש לדון שאם לא היה מעורב מתחילה בתולעים רק שבמכונה יש תולעים ובתוך העשייה נדבק בו יתכן להקל לפמש"כ לעיל שהרי אינו חפץ בתערובת כלל ולד' רעק"א אסור גם בכה"ג].

**ח. בד' הרשב"א בכלי שפע-**

בעיקר ההיתר של אינו מתכוין יש לדון עוד עפי"ז בכלי שפע:

מבואר בשו"ע צט-ז, קכב-ה, כלי שנבלע בו איסור מועט הרי אם דרכו להשתמש בו בשפע שלעולם יהיה בו שישים כנגד האיסור מותר להשתמש בו, ואם פעמים משתמש בו בדבר מועט אסור.

ומקורו ברשב"א בתוה"ב ד-ד (לג.), והמקור לזה מגמ' ע"ז לג: שמותר לתת שכר בכלי יין להכשירו אף שיבלע ממנו משהו מן היין, ונתקשו הראשונים שהרי הוא מבטל איסור לכתחילה[[8]](#footnote-9)?

ובאר הרשב"א בשם רבינו יונה דכיון שאינו אלא משהו וא"י לתת טעם אין איסור של ביטול לכתחילה, וה"נ בכלי שפע שאין דרך להשתמש במועט לא יגיע לידי נתינת טעם ושרי.

[וכעי"ז למדו הראשונים להתיר ביטול של קדירות חמץ בפסח שאינו אלא משהו וא"א לבוא לידי טעם, וע"ז משני בגמ' פסחים ל. דמ"מ אסור גזירה שמא ישתמש במינו, ועי' בבי"מ צט-ז].

ובטור ושא"ר חלקו ע"ז משום דאף בכלי שפע יש לחוש שמא ישתמש בו במועט[[9]](#footnote-10).

[ולהלכה, עי' בט"ז צט-טו וש"ך קכב-ג חלקו על היתר זה, אמנם מסיק דבכלי שאב"י יש להקל.

ועי' בהג' יד אברהם התיר בכלי שאב"י עפי"ד התוס' פסחים ל. בשם הר' יוסף כל שהוא משהו ואב"י שרי ומודו התוס' להרשב"א בכלי שפע שאב"י, ועי' גליון מהרש"א.

אמנם בפמ"ג שפ"ד צט-כג אסר גם בכלי שאב"י, ועי' דרכ"ת סקק"ו].

ובעיקר הענין כנראה יש בענין זה שני דרכים עיקריות:

א. דרך הב"ח שאין בו משום ביטול לכתחילה-

בב"ח-קכב הק' היאך התירו כלי שפע והרי הוא מבטל איסור לכתחילה, וכתב שהוא נסמך על ההיתר של אינו מתכוין, וכעי"ז בפרישה שם סק"ה.

ובב"ח בתחילת הסימן שם הוסיף עוד דכה"ג יש לדון עוד במה דקי"ל דכלי שאב"י הוי נטל"פ ומותר לבשל בו מדאורייתא, ולמה אין בו משום ביטול איסור לכתחילה [לדעת הראב"ד שהוא מדאורייתא]?

וגם בזה כתב הב"ח דכיון שאינו מתכוין שרי.

ולפי"ד הב"ח צ"ל הטעם שאסור לערב בשפע אם הוא כלי שרגילות להשתמש בו במעט, אי"ז משום ביטול איסור לכתחילה שהרי אינו מתכוין, רק הוא גזירה חדשה שמא יבוא להשתמש בו במיעוט, וכלשון השו"ע סי' צט, וכ"כ בפמ"ג מ"ז צט-ז.

וכ"נ בהגר"א צט-יז שהביא מקור לאסור בכלי שמשתמש בו במעט מדאמרו פסחים ל. שאסרו קדירות אחר הפסח אף באינו מינו גזירה אטו בישול במינו, ה"נ גזרינן משתמש בשפע אטו משתמש במעט כיון שדרכו במעט נמי אבל בכלי שפע לא גזרו זה.

מבואר דעת הב"ח כש"כ לעיל דאף שאינו עוסק בפעולה הפכית מ"מ יש להתיר משום שאינו מתכוין לבטל רק למנוע ההתערבות.

[ומבואר בב"ח חידוש עצום דבקדירה אין משום ביטול לכתחילה שהרי אינו מתכוין, ובכל הראשונים פסחים ל. מבואר דפשיטא להו לא כן, עיי"ש אמנם בחי' ר"ד שם צידד דבקדירה אין משום ביטול לכתחילה, עיי"ש, ואכ"מ].

**ט. סתירת השו"ע והרשב"א בזה-**

אבל באמת יש בזה סתירה גדולה בלשון השו"ע בטעם האיסור בכלי קטן, בשו"ע צט-ז שמא לא יהיה בו שיעור לבטל את האיסור, אבל בשו"ע קכב-ה איתא משום שאין מבטלין איסור לכתחילה, וצע"ג בסתירת דבריו, וזה מורה שלא כד' הב"ח.

גם אינו מובן שאם כד' השו"ע קכב שהאיסור משום ביטול לכתחילה א"כ ה"נ בכלי שפע יש לאסור?

גם ברשב"א בתוה"ב (לו:) כתב טעם האיסור בכלי קטן משום אין מבטלין איסור לכתחילה, ובתוה"ב (לו.) כתב הטעם משום שמא ישתמש במועט בלא ביטול וכן הביא הר"ן ע"ז (יב:) בשם הרשב"א, וכ"ז צע"ג.

1ח ובאמת כ"כ בנובי"ק יו"ד-כו בהגה"ה מד' השו"ע קכב-ה שאסר בכלי שמשתמש במיעוט שהוא משום אין מבטלין איסור לכתחילה, ולא משום גזירה חדשה דלא כהגר"א, ועי' לקמן הטעם שלא התירו משום אינו מתכוין [ובנחלת צבי תמה על הנוב"י דחה יסודו של הנוב"י דהא בשו"ע מבואר דכלי מעט ג"כ אין איסור משום ביטול לכתחילה רק משום גזירה שישתמש בשפע, אבל לא העלה יישוב ברור לד' השו"ע קכב דמבואר כהנוב"י שיש בו איסור ביטול לכתחילה].

ולפי"ז צל"פ יסוד ההיתר של כלי שפע, ויל"פ באחד משני אופנים:

ב. דרך הבדה"ש-

בבדה"ש צט-ז כתב דיסוד דין אין מבטלין איסור לכתחילה הוא גופא מטעם שמא ישתמש פעם אחת בלא שיעור ביטול, וכש"כ במקו"א בשם הלבוש וכמה אחרונים וזה הפשוט בכוונת הרשב"א, וכבר קדם לבדה"ש במגיה לפרישה קכב-ה.

ועי' מש"כ בדין אין מבטלין שכנראה סברא זו אינה מוסכמת לרו"ר פסחים ל. והרשב"א בתוה"ב באמת תי' בזה הסוגיא פסחים, ואכ"מ.

אמנם זה קצת דוחק בלשון הראשונים מ"ט הוצרכו להזכיר כאן טעם האיסור של ביטול לכתחילה, וצ"ל שבאו לבאר ההבדל בין כלי שפע שמותר לכלי קטן שאסור [אח"כ ראיתי דלשון הר"ן ע"ז שם דוקא מורה מאוד כדרך זו].

גם בשו"ת בית שלמה או"ח-פט הק' ע"ז שהרי הר"ן הביא שגם הראב"ד התיר כלי שפע ואיהו ס"ל אין מבטלין דאורייתא ולא משום גזירה, וצ"ע, ומש"כ בשו"ת השיב משה יו"ד-לח דאף בדאורייתא יסודו משום גזירה כעין ח"ש דאסרה תורה משום חזי לאיצטרופי רחוק מן הדעת.

ושו"ר בבי"מ צט-ז שבאמת פשיטא ליה דלשיטת הראב"ד דביטול לכתחילה מדאורייתא אין מקום להתיר כלי שפע, ועיי"ש שנקט כן גם לדעת הב"ח שההיתר משום אינו מתכוין, עיי"ש אבל צ"ע שהראב"ד עצמו התירו.

[השמטה-אח"כ ראיתי שאין כאן קושיא לפמש"כ הרשב"א במה"ב דבקדירה לכו"ע אין איסור ביטול מדאורייתא אבל מדרבנן וודאי אסור, ושוב בזה שייך כל ד' הראשונים גם לשיטת הראב"ד].

ג. ונראה לבאר בזה באופ"א, אבל ברשב"א בתוה"ב לא נראה כן, חדא לענין כלי שאב"י כבר עמדו בזה הרא"ה והרשב"א בתוה"ב (יט.) מ"ט אין בו איסור ביטול לכתחילה, והרא"ה הוכיח מזה שיטתו דכלי שאב"י ה"ה פגום לגמרי וא"ר לגר ואי"צ ביטול כלל.

אבל הרשב"א שם חלק וסבר דכלי שאב"י ראוי הוא לגר והוא מתורת ביטול, וביישוב קו' הרא"ה דאין מבטלין איסור לכתחילה כתב הרשב"א במה"ב שני אופנים.

חדא "דדוקא לבטל איסור בעינו כעין זרו"ב שנתבשל עם האיל דאפשר לבשל זה בפנ"ע וזה בפנ"ע, וכו' אבל בלע שבקדירה א"א ולפיכך מותר כיון שפוגם תערובתו וא"א לאוכלו לעולם אלא בפגמו ותערובת".

ועוד דאם אין אתה מתיר נמצא הכלי מופסד והוי כמו דיעבד, וכעין סברא זו בתוס' פסחים ל. ד"ה ולישהינהו אחר הפסח וליעבד בהו שלא במינן כתבו בשם ר"י שאין בו משום מבטל איסור לכתחילה שיש כאן הפסד קדירה הוי כמו דיעבד ובצירוף דהוי רק משהו מקילינן ביה [ומ"מ צ"ב ד' הרשב"א דאזיל להשיטות דאין מבטלין איסור הוא מדאורייתא, ומה מהני ביה היתר של הפסד, ועיין בדה"ש צט-ו ונתבאר במקו"א בענין כלי שאב"י].

ומבואר מד' הרשב"א דלא אתא עלה משום אינו מתכוין כהב"ח רק היתר אחר הוא משום דבלע שבקדירה א"א לאוכלו בפנ"ע רק לעולם הוא ע"י ביטול.

ובאמת בפמ"ג שפ"ד צט-ז הביא מכנה"ג דאף למ"ד אין מבטלין הוא איסור תורה מ"מ בבליעת קדירה אינו אלא מדרבנן, והביא כן ממה"ב הנ"ל, ופי' בפמ"ג משום שאינו מתכוין לבטלו, וכ"נ כמדומה בשעה"מ פט"ו מאכ"א.

ולפי"ד הפמ"ג הרי גם בקדירה בת יומא אין בו איסור תורה לבטלו כיון שאינו מתכוין.

אבל ברשב"א הנ"ל מבואר להדיא לא כן ורק אתא עלה משום שלעולם יהיה בו ביטול שהרי כשהוא פגום וסגי ברוב אף בלא שישים, אבל בקדירה בת יומא שפיר אסור לבטלו מדאורייתא, וכבר עמד עליו ביד יהודה צט-יב בתו"ד.

וכנראה ביאור תי' הרשב"א כש"כ במקו"א שאין מציאות של איסור בבלוע בכלי אלא היכא שיכול להתקיים בו האיסור ע"י שיצא לחוץ, אבל אם גם כשיצא לחוץ לא יהיה בו איסור בטל ממנו כל מציאות האיסור, ואכ"מ, ועוד נתבאר במקו"א בזה בפלוגתת התוס' והר"ן בע"ז עו.[[10]](#footnote-11).

הרי מבואר לנו בזה יסוד חדש מד' הרשב"א דכל שרגילות להשתמש בו ע"י ביטול אין בו משום ביטול איסור לכתחילה.

ולפי"ז נראה דה"נ זהו דעת הרשב"א לענין כלי שפע, דלעולם אין ההיתר משום אינו מתכוין רק יסוד ההיתר משום שרגילות להשתמש בו ע"י ביטול[[11]](#footnote-12).

וכ"מ כנראה בלשון הרשב"א בתוה"ב עיי"ש שהתחיל בדבריו שאין מבטלין איסור לכתחילה אלא דבכלי שדרכו להשתמש בשפע שרי, אבל דרכו להשתמש במעט אסור, ומשמע שיש בו משום אין מבטלין איסור לכתחילה אלא דבכלי שפע אין בו איסור שהרי דרכו להשתמש בשפע וכסברת הרשב"א גבי כלי שאב"י משא"כ בכלי מועט, ודו"ק [מיהו כבר נתבאר דלשון הר"ן ע"ז משמע כדרכו של בדה"ש א"כ יתכן שזה ג"כ כוונת הרשב"א].

**י. הטעם שלא התיר הרשב"א משום אינו מתכוין-**

והנה לדרך זו צ"ע למה באמת לא התיר הרשב"א משום אינו מתכוין, וי"ל כמה אופנים:

א. ביד יהודה צט-יג [ובדה"ש צט-ה בביאורים] כתב דהרשב"א לית ליה היתר דאינו מתכוין.

וכ"נ מד' הרשב"א גבי כלי שאב"י שלא התיר משום שאינו מתכוין לערב את הבלע בתערובת ואין לו ענין בזה [כש"כ הפמ"ג לבאר ההיתר דכלי שאב"י], משמע דלית ליה להרשב"א היתר זה.

ואף שהשו"ע הביא ד' הרשב"א אף שפסק בסי' פד-יג גבי נמלים בדבש ההיתר של אינו מתכוין, צ"ל דס"ל להשו"ע כדרכו של הב"ח והגר"א הב"ח שיש היתר שאינו מתכוין ובכלי שמשתמש במיעוט הוא גזירה חדשה וכש"כ עפ"י הגר"א.

ואף שבטושו"ע תנג-ג התירו לטחון חיטים של חמץ ומקורם ברשב"א בתשובה א-תפח,מיוחסות-קנ, ובאר הטור טעם ההיתר משום אינו מתכוין הרי שאף הרשב"א מודה בזה.

אבל באמת ברשב"א שם בתשובה מבואר דלא אתא עלה מה"ט רק משום שאין חשש חימוץ בנשיכת עכבר, ורק הטור הוסיף מדיליה שאף אם נחוש לחימוץ מ"מ אינו מתכוין לבטל.

ב. ובעיקר הקו' על הרשב"א מ"ט לא התיר בכלי שפע וכלי שאב"י משום שאינו מתכוין הנה לכאו' לפמש"כ רעק"א שדוקא בפעולות הפכיות התירו א"ש דהכא אינו עוסק בפעולה הפכית רק אדרבה מכניס לתערובת.

**יא. יסוד הנוב"י דבעירוב עצמו אין היתר אינו מתכוין-**

ג. בנובי"ק-כו בהגה"ה כתב ביאור אחר בדעת הרשב"א, דלעולם מודה הרשב"א להיתר שאינו מתכוין, ורק הכא גבי כלי שפע א"א לבוא משום היתר של אינו מתכוין.

ויסוד דבריו כתב שלא התירו באינו מתכוין אלא אם הוא כבר מעורב רק שלא נתבטל והאדם מבטלו, אבל לערב מתחילה אין בו היתר של אינו מתכוין, ומה"ט הוצרך הרשב"א לסברא אחרת שרגילות להשתמש בשפע [ובכלי מועט לעולם יסוד האיסור משום אין מבטלין לכתחילה כש"כ לעיל בשם הנוב"י], וסברתו צ"ב.

ומ"מ לפי"ד מתבאר היטיב ג"כ ד' הרשב"א גבי כלי שאב"י שלא התיר משום אינו מתכוין שהרי הוא מערב את האיסור ובזה אין היתר.

ועפ"י יסוד זה כתב בנובי"ת-נו ליישב ד' הצ"צ שהובא במג"א תמז-מה שאין לתת חלב ביין כדי לתת לו מראה שהרי הוא מבטל איסור לכתחילה.

ובמג"א תמה עליו:"ולפי"מ שכתבתי לעיל אין איסור בדבר כיון שאין כוונתו לערבו כדי לשתותו בפסח וכו' א"כ לא הוי מבטל איסור לכתחילה דאין כוונתו אלא לתקן היין".

ובביאור קו' המג"א עי' חכמ"א נב-יא הביא קו' המג"א שעיקרה משום שאינו מתכוין לבטל, וכן במ"ב תמז-קו.

אבל בנוב"י שם כתב דאף המג"א לא הק' מה"ט רק משום שמערב קודם פסח שאין בו איסור, וכ"כ הגר"ז תמז-נב וכ"מ כל לשון המג"א שציין למש"כ לעיל שאין איסור לבטל קודם הפסח אלא אם מתכוין ע"מ לאוכלו בפסח[[12]](#footnote-13).

ותמה הנוב"י על הצ"צ [וגם על המג"א שלא הק' מה"ט] תיפו"ל להתיר משום שמבטל איסור בלא כוונה, וכתב הנוב"י עפ"י יסוד הנ"ל דמ"מ לערב מתחילה אין בו היתר.

אלא שבנובי"ת-מו הק' לו שדבריו נסתרים מד' הריב"ש-שמט שהבאנו שהתיר לתת חלב בין הנסרים של החבית שהרי אינו מתכוין להנות מן האיסור והרי הכא הוא מערב מתחילה?

וכתב הנוב"י דכיון שאינו מערב בידים רק מניחו שם ואח"כ עם הזמן היין בולע ממנו שפיר יש בו היתר שאינו מתכוין, משא"כ בכלי שפע.

וכן כתב לגבי הגעלה שכתב הר"ן להתיר משום אינו מתכוין אף שהוא מערב את הטעם בכלי, שהוא אינו מערבו בידים רק המים מבליעים בכלי את הטעם, ודבריו צ"ב.

וגם כבר העירו באחרונים שבר"ן ע"ז שם מבואר לא כן, שהר"ן באר בדבריו ספק הגמ' מהו לתת לתוכו שכר ואין בו איסור לבטל לכתחילה אף שהוא מערב מתחילה את האיסור שהיה כנוס בכלי במשקה ומ"מ התיר הר"ן שאינו מתכוין לבטל.

ונפק"מ מכ"ז לענין עירוב צבע מאכל במאכלים כדי לתת לו צבע ואינו מעונין באכילתו שהוא מענין המקרה של הצ"צ, ולפי דעת הנוב"י יש לאסור ואף המג"א יודה ולא התיר אלא קודם הפסח שהוא היתר, אבל לדעת החכמ"א בכוונת המג"א והחולקים על יסוד של הנוב"י יתכן להתיר.

**יג. בד' הרשב"א בתשובה והט"ז קלז-ד-**

והנה ברשב"א בתשובה ג-רלב הו"ד בט"ז קלד-ז שכלי האסור משום יי"נ אין לשים בתוכו יין אף אם ערבו בהם מים ויש בהם כדי לבטל פליטת הכלי דהוי מבטל איסור לכתחילה, מבואר להדיא שיש בפליטת כלי משום ביטול לכתחילה אף שאינו מתכוין, וכד' הנוב"י.

אמנם באמת בט"ז נתקשה הרי אינו מתכוין ואיזה ביטול לכתחילה יש כאן?

ובט"ז כתב דכל ההיתר של אינו מתכוין הוא כשא"א בלא"ה אבל הכא אפשר לו בכלי אחר ונותן בכלי זה אין היתר זה, מבואר דלית ליה סברת הנוב"י רק מטעם אחר.

וביאור טעם זה עי' בשם אריה או"ח-י דכל שאפשר בענין אחר הוי כמתכוין [כהא דאמרו פסחים כה: אפשר ולא קמכוין וכו'].

בפמ"ג מ"ז צט-טו ובית שלמה או"ח-פט כתבו דבאמת כל שאינו מכוין אין בו איסור ביטול לכתחילה, רק שאסרו חז"ל מטעם אחר היכא דאפשר בלא"ה שמא יבוא לידי מצב שאין בו ביטול, וכשא"א בענין אחר לא אסרו, וזה כוונת הט"ז, אמנם לפמש"כ לעיל הרי ברשב"א בכ"ד מבואר שאין בו היתר של אינו מתכוין בפליטת כלי שלא כד' הט"ז, וצ"ע.

**יד. סתירת ד' הר"ן בדין זה-**

פסחים ל. לשהינהו אחר הפסח וליעבד בהו שלא במינן, והק' התוס' והר"ן דהא אין מבטלין איסור לכתחילה?

ובתוס' פי' דכיון דאית לן תרתי לטיבותא שהוא נטל"פ ומשהו שפיר מבטלין אף לכתחילה, והר"ן תי' דכיון שנשתמש בהיתרא ואינו אלא משהו הקילו, ואכ"מ.

אבל מבואר מד' התוס' והר"ן דס"ל שאסור לבטל איסור לכתחילה אף שאינו מתכוין.

ובשעה"מ פט"ו מאכ"א הכ"ה הק' סתירת ד' הר"ן מדבריו דכל שאינו מתכוין אין איסור ביטול לכתחילה?

ובאמת ביד יהודה צט-יג הביא משו"ת מהר"ם (ד"פ)-קץ שתי' הקו' עד"ז דכיון שאינו מתכוין אלא להיתר הקדירה שרי, ודעת הר"ן צ"ע, ועיי"ש ביד יהודה משכ"ב.

ועיי"ש בהג' ברו"ט מש"כ לתלות זה בפלוגתא דר"י ור"ש בדבר שא"מ ועפי"ז יישב דסוגיא פסחים אזלא כרב דס"ל כר"י, עיי"ש, וכעי"ז בדברי מלכיאל ב-מב.

ולפי"ד הנוב"י אשה"ט דבאמת כל שהוא מערב מתחילה אסור ואין בו ההיתר שאינו מתכוין, וכש"כ בדעת הרשב"א גבי כלי שאב"י, אבל כבר הבאנו שהאחרונים דחו דבריו מד' הר"ן בע"ז.

וגם לפי"ד רעק"א בתשובה לק"מ דשאני התם שאינו עוסק בפעולה אחרת רק בבישול של הבלע ג"כ, ולא התיר הר"ן אלא כשמתכוין להוציא את הבלע, מיהו כבר כתבנו שבר"ן ע"ז גבי שכר לא נראה כן, וא"ש היטיב.

**טו. קפה מסוכר מעורב בחלב-**

עפ"י הנ"ל יש לדון בנידון מצוי אם מותר לעשות קפה מסוכר שמסתמא מעורב בו שאריות חלב ולאכול אותו בסעודה בשרית [ומסתבר שחלב זה אינו בטל שהרי אינו מעורב בכל הסוכר רק במקומות מסויימים].

ויש כאן לדון משני צדדים, חדא שיש פוסקים המתירים לערב חלב במים לכתחילה ואין איסור ביטול לכתחילה בב"ח, אמנם אנן קי"ל לאסור בזה כמו שהאריך רעק"א-רז.

ועוד יש לדון דאינו מתכוין לערב את החלב רק את הסוכר, ולכאו' לרוב אחרונים יש להקל והוא ממש דינו של המג"א-תמז שתמה על הצ"צ שאסר לערב חלב ביין [וגם לד' הנוב"י והגר"ז דקו' המג"א משום דקודם זמנו היתר הוא יל"ד דה"נ בחלב], וכ"ש שאינו וודאי הרי יש להתיר גם לדעת רעק"א.

1. יסוד ההיתר עי' בדרכ"ת צט-לו הביא מפוסקים שהוא מטעם פס"ר בדברבנן שיש מתירים [עי' מג"א או"ח-שיד], אבל יתבאר לקמן דבריב"ש מבואר דאף למ"ד אין מבטלין מדאורייתא שרי, וע"כ הוא היתר מיוחד לענין ביטול, שו"ר בדברי מלכיאל מב-לא צידד בזה.

   שו"ר בדברי מלכיאל ב-מב שהוא משום פס"ר דלא ניח"ל, עיי"ש שנתקשה ע"ז דא"כ היאך כתבו הר"ן וריב"ש גבי הגעלת כלים משום אינו מתכוין והא ניח"ל שיפליט האיסור ויתבטל במים שלא יחזור לאסור.

   ועיי"ש מש"כ דכל כה"ג שאינו מתכוין אינו בגדר מבטל איסור כלל, ויתכן הביאור עפי"ד הרא"ה בבד"ה שאינו מן הדין להתיר איסור התורה והיינו שלא רצתה תורה שנעשה טצדקי להתיר האיסורין ובאינו מתכוין שרי. [↑](#footnote-ref-2)
2. וע"ע ברמ"א יו"ד קכא-ב דאף שאין איסור בהגעלת כלי משום מבטל איסור מ"מ אין להשתמש במי ההגעלה דא"כ נמצא שנהנה מן הביטול, והו"ד במ"ב תנב-יג, ובהגר"א סק"ז מבואר דאף בזה מצד הדין אין איסור כיון שלא נתכוין בביטולו וזה לכאו' תלוי בתירוצי הראשונים ע"ז לג: בבעיא דשכר שהר"ן נקט משום שאינו מתכוין אין איסור לבטל, אבל הרשב"א ושא"ר תי' באופ"א. [↑](#footnote-ref-3)
3. ואולי סמך הריב"ש דאינו אלא ספק אם מתערב כמבואר שם בתשובה, אבל ל"מ כן לשונו שם כלל. [↑](#footnote-ref-4)
4. ע"ע בפמ"ג בפתיחה להל' מליחה דלכאו' יש להתיר לבשל חתיכת בשר שלא נמלח בשישים, שהרי השתא עדיין לאו איסור הוא ולא שייך בו ביטול איסור לכתחילה, וכתב דמ"מ חשיב מבטל איסור לכתחילה ואף שאינו מתכוין חשיב מבטל בכה"ג, ויל"ד עפי"ד. [↑](#footnote-ref-5)
5. וצ"ע אם לדמותו לספק פס"ר דלשעבר. [↑](#footnote-ref-6)
6. ועי' בש"ך קיד-כא שבספק אם יש כאן איסור יש להתיר כש"כ פד-לח וכנראה הוא ט"ס וכוונתו לסקל"ט שהביא ד' תרוה"ד הנ"ל וכתב שמסיר את המתולעים קודם הטחינה, משמע ג"כ שהם שני היתרים שונים [וצ"ע דבש"ך פד-לט משמע שהכל חד היתר הוא שאינו מתכוין בצירוף ספק], וגם ציין לדבריו קטו-כח שגם בזה נקט להתיר בספק.

   וע"ע בש"ך צב-ח כתב שאין איסור לבטל לכתחילה בספק איסור, ועיין בדה"ש צב-מב שפי' כוונתו משום ספק דרבנן לקולא, וע"ע בש"ך-קיז.

   ועי' בפמ"ג שפ"ד צט-ז,א"א תסז-ד מש"כ לדון דאף אם אין מבטלין הוא איסור דרבנן מ"מ בספק איסור תורה אין להתיר לבטלו ולא אמרינן בכה"ג סד"ר לקולא שהוא עושה מעשה בידים ורק באיסור דרבנן היקל הש"ך לבטלו בספק, והו"ד בהג' רעק"א על הש"ך סי' פד.

   אבל הביא בפמ"ג מכנה"ג הגה"ט צט-יז דדוקא בוודאי אין מבטלין איסור לכתחילה אבל בספק איסור מבטלין, וכתב ע"ז בפמ"ג שאין כוונתו להתיר בספק איסור תורה, וכנראה מדבריו שלא התיר תרוה"ד אלא בצירוף שאינו מתכוין והכל חד היתר הוא, עיי"ש.

   וע"ע בפר"ת סי' צט וחת"ס יו"ד-סב, וכן צידד רעק"א בתשובה-עז דתרוה"ד שני טעמים שונים אמר גם משום ספק וגם משום אינו מתכוין, אבל בחוו"ד צב-ו נראה כהפמ"ג שאין להקל לבטל בספק.

   ולהלכה עי' מהרש"ם ב-כח סמך להקל לבטל בספק אף לכתחילה, ובהר צבי יו"ד-לו היקל במקום הפסד אבל לא לכתחילה, ועי' בספר בדיקת המזון כהלכה מה שהביא מהגריש"א ושבט הלוי. [↑](#footnote-ref-7)
7. ויש כאן לדון עוד דקודם הפסח אכתי לאו איסור הוא, ונתבאר במקו"א פלוגתת הט"ז ומג"א בזה. [↑](#footnote-ref-8)
8. ובבד"ה להרא"ה וריטב"א ע"ז נקטו דבליעת יין בצונן אינו ממש בליעה רק טעם לחוד והמים שנכנסים בכלי מבטלים טעם היין ומקלישים אותו עד שאין בו איסור, אבל אינו נפלט לחוץ שהרי אינו אלא צונן, וע"ע בר"ן ע"ז מש"כ בדרך דומה.

   וע"ע בבד"ה מש"כ עוד לתרץ שאין איסור ביטול לכתחילה אלא באופן שמתקיים האיסור בתוך ההיתר ושמו עליו אף בתערובת, וכגון רוטב הנבלע בנבילה, אבל במעט יין לתוך מים או רוטב חזיר ליין אין איסור ביטול לכתחילה כנראה תלי אם הבולע הוא לח שאבד הלביעה בתוכו, ודימה זה למסריח את הנבילה דפקע האיסור לגמרי אין בו משום ביטול לכתחילה, ועי' מש"כ במקו"א, ועי' בחת"ס חולין צח:, ואכתי צ"ב. [↑](#footnote-ref-9)
9. עיין אגרו"מ ג-כח דבכלי שרגילות להשתמש בו בנטל"פ כגון מדיח כלים אין בו היתר זה ורק ברגילות להשתמש בשישים שרי, וצל"ע בזה לפמשי"ת כאן ולא עיינתי כעת. [↑](#footnote-ref-10)
10. מיהו יותר נראה שסברת הרשב"א מועלת רק לענין ביטול איסור לכתחילה דהוי כמי שחל בו הביטול שאין בו מציאות של איסור בלא ביטול אבל לענין עצם האיסור לעניינים אחרים שפיר יכול לחול בו דינים אף שכשיצא יהיה לעולם נטל"פ. [↑](#footnote-ref-11)
11. ולפי"ז נמצא דאם הוא כלי שפע א"א לחול שום דינים על הבלוע שהרי תמיד כשיצא יהיה בו ביטול, וא"כ א"א להפריש תרו"מ על הבלוע בכלי שפע וזה לא שמענו, וע"כ למדנו מזה שסברת הרשב"א הוא סברא מיוחדת לענין ביטול כש"כ בהע' לעיל ולא סברא כללית בשם האיסור של הבלוע. [↑](#footnote-ref-12)
12. אמנם צ"ע לפי"ז מה הוכיח מנמלים בדבש, וי"ל. [↑](#footnote-ref-13)