חבורה יג
קטגוריות: ש_ס / מ מנחות / מנחות חבורות - הרב משה יפהן

חבורה יג

הקדים מתן שמן למתן דם הגמרא הקשתה דמדוע פסול ההקדמה הרי אין מחוסר זמן לבו ביום ותירצה הגמרא שאני הלכות מצורע דכתיב בהו הויה. והנה יש לעיין היכן נאמר כלל דין זמן הרי ההלכה היא שהוי סדר דהשמן קודם לדם אמנם היכן נאמר כאן כלל הלכה של זמן וצריך לומר דכיוון שהתורה קבעה סדר שהדם יקדום לשמן אם כן לא חוץ מהסדר גם נחשב שלא הגיע זמנו דכיוון שנקבע שזה סדרו זה גם זמנו וממילא אף על פי שהסדר מצד עצמו לא מעכב כי לא שנה הכתוב לעכב אבל זמן לא בעינן שנה הכתוב לעכב אלא דאם קרב קודם זמנו הוא פסול. ועל זה תירצה הגמרא שאני הלכות מצורע דכתיב בהו הויה ונתחדש שהסדר מעכב. ועיין רש"י

והנה הגרי"ז למד דהדין שנאמר בדם שיתנהו על השמן זהו הלכה של מקום שצריך ליתן את השמן על מקום הדם ורק אחרי שניתן הדם זהו נחשב מקום הדם ולפי"ז אין זה שייך לדין מחוסר זמן אלא זהו הלכה בעצם שזהו מקום וכמו באופן שלא יתן את השמן על האוזן הימנית אלא על האוזן השמאלית זהו פסול משום ששינה את מקומו כך גם כן כאן ולפי"ז הקשה מהי שאלת הגמרא מדוע הוא פסול הרי הוא פסול משום ששינה את מקומו. וביאר דשאלת הגמרא היתה דווקא מהקדים מתן בהונות למתן שבע. אמנם אפשר לפרש בדברי רש"י באופן אחר דהנה בהקדים מתן בהונות למתן שבע סבר רש"י דפשיטא דנאמר סדר כיוון דבמתן שמן עצמו נאמר סדר אמנם קרבן דם וקרבן שמן הרי שניהם שני קורבנות שונים אז אע"פ שבתורה נאמר קרבן הדם לפני השמן אין זה הכרח שנאמר ביניהם סדר וממילא דייק רש"י דמזה דאמרה התורה דנותנים את השמן על מקום הדם זהו ראיה דהדם קודם ונאמר ביניהם סדר אמנם אין זה דין שצריך ליתן על מקום שיש בו דם אלא על אותו מקום שנותנים עליו דם. וגם אם עדיין לא ניתן הדם.

רב פפא הקשה דהקדים חטאתו לאשמו מבואר דלא יהא אחר ממרס בדמו אלא תצא לבית השריפה, ולמד מכאן רב פפא דיש מחוסר זמן לבו ביום. דלא שייך לומר דכתיב ביה הויה משום דשחיטה לאו עבודה היא.

ואם כן בהו"א למדה הגמרא דנאמר דין דאין מחוסר זמן לבו ביום נפק"מ לסדר מצורע דלא יעכב אלא רק משום דכתיב בו הויה וכן נפק"מ לכך דמנחת העומר שאסורה באיסור חדש תהיה מותרת להקרבה משום דבו ביום תבוא לכלל התר ולא חסר בה ההתר של ממשקה ישראל. ומסקנת הסוגיא דיש מחוסר זמן לבו ביום.

התוספות הקשו לפי מסקנת סוגייתנו דיש מחוסר זמן לבו ביום מדוע הוצרכה הגמרא ביומא לדרוש חוקה כדי ללמדנו דסדר עבודת יוה"כ מעכב תיפוק ליה משום דיש מחוסר זמן לבו ביום וכיוון דהתורה קבעה סדר הרי הקרבן המאוחר הוא מחוסר זמן וליפסלהו משום כן. ותירצו התוספות דיש לחלק בין קרבנות שבאו לטהרה דאמרינן שלא הגיע זמן טהרתו לבין קרבנות שבאו לכפרה דלא חשיב מחוסר זמן. וכעין זה כתב השיטה דיש לחלק בין קרבנות שבאו להתיר ולהכשיר לבין קרבנות שבאו לכפר.

ולכאורה כוונת הדברים היא דרק בקרבנות שבאו להתיר ולהכשיר שייך לומר שהסדר קובע זמן דכיוון שהקרבן בא להחיל חלות טהרה והתורה קבעה סדר שייך לומר דכל זמן שלא נפעל השלב הראשון לא הגיע הזמן להחיל את השלב השני. ואין זה זמן הכשרו אמנם בקרבנות שבאו לכפרה והתורה קבעה סדר אמרינן דזהו סדר בקרבנות איזה יש לו זכות לקדום אבל אין כאן שום דבר המחיל והמטהר והמכשיר ומה שקרב עליו הקרבן זהו המכפר אם כן נחשב שהגיע זמנו. אלא דיש מצוות סדר לכתחילה.

והנה באמת כשנקשה אם כן מדוע מועילה סברת אין מחוסר זמן לבו ביום הרי באמת לא הגיע זמן טהרתו לכאורה הביאור הוא דבתחילה סברה הגמרא דהוי סברא כעין כל העומד ליעשות כעשוי דמי וכיוון שבו ביום יחול השלב הראשון של ההתר אז זה נחשב כאילו כבר נעשה לגבי זה שהתוצאות שלו כבר קיימות משל לזה מצינו כל העומד ליזרק כזרוק דמי וכבר נחשב אוכל גם כן כאן כיוון שעומד לכלל זה שינתן המתן דם אז אין הביאור שהמתן דם עצמו נעשה אלא דנחשב ראוי למתן שמן וכעי"ז זהו הביאור בסברא לגבי משקה ישראל דכיוון שעומד לזה שיקרב עליו מנחת העומר אז נחשב דבר שראוי לישראל שניתן להקריב את החדש.

והנה בסוף העמוד הקשו התוספות. מהסוגיא בזבחים דף יב. דרב פפא סותר משנתו בקרבן פסח דלדעת רבי יהודה בן בתירא אינו ראוי ליקרב ביד שחרית לא בתורת פסח ולא בתורת שלמים והקשתה הגמרא דליהוי דחוי כיוון שאינו ראוי להקרבה בזמן זה ותירצה הגמרא בשם רב פפא דאפילו בלילה משום שלילה אין מחוסר זמן וביום אין חיסרון דאין מחוסר זמן לבו ביום ובסוגייתנו הכריע רב פפא דיש מחוסר זמן לבו ביום והתוספות תירצו דיש לחלק בין הפרשה להקרבה ובפשוטו החילוק הוא דהזמן נקבע רק לגבי הקרבה אמנם אינו מעכב כלל את ההפרשה וניתן להפריש גם קודם זמנו. ובביאור תירוץ זה נראה בהמשך אמנם השיטה תירץ דדינו של רב פפא נאמר רק במקום שבא להכשיר ולהתיר ולא במקום של כפרה וקרבן פסח בא לכפרה. ויש לעיין דהרי התוספות עצמם אמרו תירוץ זה לעיל. וכן יש להקשות על התוספות שהקשו מדוע תירצה הגמרא בשעיר יוה"כ דאין מחוסר זמן לבו ביום וחשיב ראוי לפתח אוהל מועד דקשה מדוע התוספות לא תירצו כפשוטו דשם זה לגבי כפרה ובזה אמרינן לכו"ע דאין מחוסר זמן לבו ביום.

והנה כלפי השאלה הראשונה שהקשינו מדוע התוספות לא תירצו כהשיטה נראה דבאמת נחלקו התוספות והשיטה בביאור החילוק בין מטהר למכפר. דהתוספות פירשו כדאמרנו דבאמת בין במטהר בין במכפר נאמר סדר אלא דבמטהר הסדר קובע זמן מה שאין כן במכפר שהסדר אינו קובע כלל זמן.

ואם כן בקרבן פסח דזמנו בחצות אינו משום סדר אלא דבאמת זהו זמנו להקרבה אם כן הקשתה הגמרא דליהוי מחוסר זמן ויפסל משום דיחוי וכאן לא ניתן לומר דמשום דהוא מכפר ליכא זמן דבמציאות יש כאן זמן. והתוספות תירצו לחלק בין הפרשה לעבודה.

והנה עדיין יש להקשות מדוע התוספות לא תירצו יותר פשוט. דהנה ביארנו דיסוד החידוש בסוגייתנו הוא דאמרינן כל העומד וכלשונו של רש"י על דברי הגמרא לאו איסורא הוא דפירשה הגמרא דכמו שקרבה מנחת העומר האחרת דמי. וזה מסקנת הגמרא דעד כדי כך לא אמרינן אמנם יש לעיין דהרי בזבחים יב דנים כלפי דיחוי וכלפי זה לא בעינן לומר דחזינן דכבר נעשה אלא דאמרינן דכיוון דבו ביום יבוא לכלל התר אינו נחשב דחוי. ומדוע הוצרכו התוספות לחלק בין הפרשה לבין עבודה והנה גם יש לעיין איך מהני חילוק זה דהרי השאלה שם לא היתה האם ניתן להפריש אלא השאלה היתה כלפי דיחוי וזה תשובה אחרת וכדביארנו ומה הנידון כלפי הפרשה.

ונראה דהנה הגרי"ז ייסד דכשהוא מפריש קרבן שאינו ראוי להקרבה בשעת ההפרשה הרי לא חל בו קדושת הקרבה וחסר בהפרשתו ואם כן הכא נמי אין זה מהני לומר דלית ליה שם דחוי אמנם מכל מקום כיון שהפריש בשעה שאינה ראויה להקרבה מכל מקום לא יחול קדושת הקרבה. ועל זה ביארו התוספות דכיוון דזהו בו ביום הוא ראוי להקרבה אז גם זה סברא דחזינן שיחול בו קדושת הקרבה דלא חשיב מופקע מהקרבה ולא בעינן את הגדר של כל העומד אלא גם סברא שבו ביום יהא ראוי להקרבה זה מספיק ששייך בו קדושת הקרבה הגם דבזמן שהופרש למעשה אינו ראוי להקרבה.

והנה במה שסיימו התוספות וההיא דשני שעירים גבי שעירי יוה"כ והנה שם איירי על שעירי יוה"כ ששוחטן בחוץ לפני עבודת היום דהכלל בחויוב חוץ דאין חייבים אלא על דבר המתקבל בפנים והקשתה הגמרא הרי אין זה מתקבל בפנים ותירצה הגמרא אין מחוסר זמן לבו ביום. והנה באמת בביאור דברי הגמרא שם טען הגרי"ז בספרו בהלכות יוה"כ דנחלקו בזה הרמב"ם ותוספות בשבעות דהנה ברמב"ם מבואר דאם הקדים שעיר יוה"כ לעבודת היום פסול ולעומת זאת בתוספות בשבועות ח: מדויק דהקרבן כשר אלא דלא היו מקדימים ולעולם היו מקריבים את השעיר הפנימי קודם. אמנם משמע שאפשר להקדים וביאר הגרי"ז דנחלקו בביאור דברי הגמרא ביומא דלדעת התוספות ביארה הגמרא דאין מחוסר זמן ומשום הכי ניתן להקריב את החיצון לפני הפנימי. ולדעת הרמב"ם ביארה הגמרא דבאמת יש מחוסר זמן ומשום הכי הוא פסול אלא דלגבי חיוב חוץ אמרינן דכיוון דבו ביום יהא ראוי לפתח אוהל מועד נחשב מתקבל בפנים. והנה התוספות כאן לכאורה פליג על התוספות בשבועות דהרי כאן התוספות מבארים דאין מחוסר זמן רק מהני לדין זה דנחשב ראוי לפתח אוהל מועד ולא לגבי שתוכשר הקרבת חטאת יוה"כ לפני קרבנות עבודת היום דאלו קורבנות הפנימיים.

הנה הדבר צ"ע דהגמרא שם תירצה דאין מחוסר זמן לבו ביום וביארו התוספות דבאופן זה אמרינן כיוון דמזה ילפינן רק דנחשב ראוי לפתח אהל מועד. והנה יש לעיין לדעת התוספות מדוע כלל שיפסל משום מחוסר זמן הרי אין מחוסר זמן בקרבנות של כפרה. והגמרא שם תירצה דאין מחוסר זמן לבו ביום ולא תירצה דאין כלל ענין של מחוסר זמן בקרבנות של כפרה עוד יש לעיין לשיטת התוספות בשבועות דפירשו שתשובת הגמרא דכשר וליתא לפסולא דמחוסר זמן אם כן גם בקרבנות של כפרה אמרינן דאין מחוסר זמן לבו ביום והרי הוא סותר את סוגייתנו שנאמר בה דלא אמרינן אין מחוסר זמן לבו ביום.

ובאמת נראה לבאר דלא כהגרי"ז ואין מחלוקת הרמב"ם והתוספות נוגעת כלל לפסול מחוסר זמן דבזה באמת לא נפסל משום שהוי לכפרה וכו"ע מודים בזה ולא על זה כלל נסוב הנידון בגמרא ביומא. אלא דבגר"ח בספרו מביא דהנה היום הרי בקרבנות יוה"כ נאמר דין חוקה ומבואר במשנה ביומא בדף ס דדין זה נאמר דווקא בקרבנות האמורים על הסדר בבגדי לבן והנה יש לעיין באופן שהקדים בגדי זהב לבגדי לבן האם זה גם בכלל דחוקה דהאם חוקה אומר שהבגדי לבן צריכים להיות קודמים ונאמר בזה חוקה או דלמא דלא שייך לפסול משום שבבגדי זהב. עצמם לא נאמר חוקה. ובזה נחלקו התוספות והרמב"ם דתוספות דידן והרמב"ם סברי דיש בזה פסול הקדים והתוספות בשבועות למדו דאין בזה פסול הקדים ועל זה תירצה הגמרא דאין מחוסר זמן לבו ביום ואע"ג דאם יקריב יהא פסול מכל מקום אין מחוסר זמן לבו ביום. והנה התוספות בשבועות צריך לומר דהם למדו כהשיטה דבאמת גם בקרבנות שבאים לכפרה נקבע זמן אלא דכלפי זה אמרינן דנחשב זמנם משום דאין מחוסר זמן לבו ביום. ורק בקרבנות שבאים להכשיר דאין זה מספיק ובעינן לסברא זו דכל העומד וכלפי זה ההכרעה היא דלא אמרינן דאין מחוסר זמן לבו ביום.

באמת יש בסוגיין עוד דבר שאפשר שהוא תלוי במחלוקת השיטה והתוספות דהנה מצינו בתוספות ד: דהקשו מדוע עולה קודם לחטאת העולה כשרה ותירצו דהסדר אינו מעכב והקשו מדוע במצורע בעינן פסוק להכשיר ותירצו משום שנאמר שם הויה ובשאר הקרבנות אין לפסול משום מחוסר זמן דלא נאמר אלא בסדר מצורע. ויש לעיין מדוע לא תירץ רבינו חיים דבמצורע סד"א דמעכב משום שיש מחוסר זמן לבו ביום. וכך באמת פירש השיטה ה. על התוספות ד"ה ואי. ונראה לומר דהנה כאן איירי בהקדמת העולה לחטאת והעולה אינה מטהרת אלא חובת קרבן והנה לדעת התוספות בעולה לא נאמר בה כלל זמן משום שהיא אינה חלק מהסדר טהרה אמנם לדעת השיטה בעולה נאמר זמן דהרי גם בקרבנות הבאים לכפרה נאמר בהם זמן וכיוון דזמנה הוא אחרי הטהרה אפשר דכאן הוא גם מעכב דלא שייך כפרה לפני שיטהר ואם כן בעינן לדרשא דשייך להקריב את העולה קודם ודו"ק.

עוד יש לעיין בביאור סברת הגרי"ז ליישב תשובה חדשה מדוע בעינן לקרא דחוקה תיפו"ל דפסול משום מחוסר זמן והגרי"ז תירץ דמחוסר זמן אמרינן דווקא בין שני קרבנות אבל בב' עבודות לא חשיב מחסור זמן. ולדברינו לא בעינן לחילוק זה. דהרמב"ם גם כן פוסל משום הקדים וכדמשמע פשטות דברי הרמב"ם.