בענין יוקרא דלקמיה
קטגוריות: ש_ס / לא בבא קמא / ב_ק - הרב יהודה אלבוים / ארבעה אבות

**בס''ד**

בסוגיית יוקרא דלקמיה

א. לא צריכא דביומי ניסן יקרא ארעתא וביומי תשרי זל ארעתא דכ"ע נטרי עד ניסן ומזבני ... והכא נמי גבי נזקין דיניה בעידית וכו', והנה באופן שאין כלל בני אדם שמוכרים בתשרי, לית מאן דפליג דהשווי נקבע לפי ימי ניסן וכתב הנתה''מ סי' ד''ש סק''ב דדמי למזיק במדבר שאין כלל קונים, וכי נימא דאינו שווה כלל, ודאי דשווי נמדד לפי המקום שיש קונים, וכמו כן כשאין כלל שוק בימי תשרי, א''א דשוויו פחות כפי המחיר שכן יקנו, אלא כיון שאין שום אדם מוכר בתשרי יותר בזול, שוויו נמדד לפי הזמן שמוכרים, ונח' האחרונים היאך איירי בסוגיין, הדברי יחזקאל סי' מ''ו סק''ג כתב דאיירי כשאין מי שמוכר בתשרי, והרוצה לקנות בתשרי לא יצליח לקנות פחות משוויו בימי ניסן - ודימוהו לחנוכייה בימי שבט, דהבא לקנות לא ימצא בפחות משוויו בימי חנוכה, אך אין מי שקונה חנוכיה בטבת, אע''פ שאם יורידו במחיר יקנוהו, מכיון שאין מוכרים אין השווי נקבע אלא לפי הזמן שיש שוק - אך הנתה''מ כתב דהכא איירי באופן שהרבה מוכרים בימי תשרי, ולכן שוויו כימי תשרי.

ב. וכתב הנתה''מ דנ''מ להמזיק קרקע בימי תשרי דחייב לשלם כימי תשרי, משא''כ לדעת הדברי יחזקאל חייב לשלם כימי ניסן - נ''מ גם במכר בסתם ע''ד לשלם כשוויו, וכן נ''מ לקידושי אשה בפרוטה ולכל הדינים התלויים בשוה פרוטה, וכן נ''מ לה' סלעים בפדיון הבן, וכן נ''מ לתשלומי תרומה אם לפי דמים משלם, וכן נ''מ לדי ב' כסף בשבועה -.

ג. בלשון הגמ' היה נראה קצת כהדברי יחזקאל מהלשון '**דכולי עלמא** נטרי עד ניסן ומזבני והאי הואיל ואצטריכא ליה זוזי זבין כדהשתא' וצ''ל דיש הרבה שזקוקים למעות, וכיון שכל הרוצה לקנות בזול יוכל לקנות נחשב שיש כעת שוק, והדברי יחזקאל ס''ל דאיירי בגוונא שא''א לקנות בחצי דמיו, ואילו היה כן ודאי היו רבים הקופצים לקנות קרקע בחצי דמיו, אלא מכיון שאין שוק, קשה למצוא קונה, ולכן הזקוק למעות מוזיל עד חצי דמיהן, ועי' בלשון הרמב''ם בפ''ט מהלכ' מתנ''ע הט''ז שכתב 'ואם מוכרן בימי הגשמים מוכרן **בזול**, ואם הניחן עד ימות החמה **מוכרן בשויהן**' ונראה קצת כדברי הדברי יחזקאל, ומאידך בלשון הטור בסי' ק''ב נראה כהנתה''מ מדכתב הטור וז''ל אלא שהיא עתה בזול ועתידה להתייקר עכ''ל, אך לכא' א''א לדייק בטור יותר מאשר הגמ' דהרי כן הוא לשון הגמ' 'דביומי ניסן יקרא ארעתא וביומי תשרי זל ארעתא'.

ד. וצ''ב לדברי הנתה''מ דשוויו כדהשתא, מדוע אינו נחשב עני ויטול אלף זוז, וכן צ''ב בכל דברי הגמ' דאומר לו ליטול כיוקרא דלקמיה, איזה משמעות יש ליוקרא דלקמיה אם שוויו האמיתי הוא כדהשתא, וצ''ל - עי' קה''י - דאין כוונת הנתה''מ דשוייו נמדד רק כדהשתא, אלא דשוויו נמדד גם כדהשתא, עי' שערי יושר ש''ה פ''ט וז''ל דגם קנין של אחר זמן הוא נחשב כאילו יש לו עכשיו, וכמו דמשמע ענין זה במסכת ב"ק דף ז' ע"א דמי שיש לו שדות וכרמים ששוים מאתים זוז לאחר זמן חשיב כעשיר דאינו רשאי ליקח מעשר עני עכ''ל, דהיינו שיש ב' פנים כיצד לשום את ערכו, כמוש''כ הגרי''ז במכתבים ששמין אגב שדה אחר, ענינו שיש ב' צורות של שווי, וגזה''כ להקל על המזיק, וכך נראה בגמ' בב''מ דף צ''ט לענין חביצה, דיש ב' צורות לשום את השווי.

ה. ולפי''ז יהיה כתוב בנתה''מ דהמזיק חפץ בכה''ג חייב רק כדהשתא, אע''פ שהזיק חפץ ששוה כלפי מחר יותר, אפילו הכי אינו חייב להפסיד ולתת חפץ ששוויו אף כלפי היום יותר, דנמצא שמשלם יותר ממה שהזיק, ואע''פ שהניזק נפסד ואינו מקבל את כל מה שנפסד אפ''ה אין המזיק צריך לתת יותר ממה שחייב.

ו. ואכתי אין מתיישב אלא דין מתנות עניים דכיון שגם שוה כלפי מחר מאתים אינו עני, ומאידך גם אינו עשיר, ונראה ברש''י שנותנים לו מאה זוז בכדי שיקרא עשיר, דאף זה מצרכי האדם להחשב עשיר, אך כלפי נזקין ובע''ח צ''ע מהיכי תיתי שיוכל לשלם לו כיוקרא דלקמיה, ובשלמא לדברי הדברי יחזקאל ששויו רק כיוקרא דלקמיה ניחאף אך לדברי הנתה''מ צ''ב.

ז. וצ''ל על דרך מש''כ הדברי יחזקאל שזכותו לתבוע כדהשתא מדין מיטב, דבכלל מיטב שיהיה בקל למוכרו ולקבל דמים בעדו - או שזכותו לתבוע דבר הקרוב לכסף - וא''א לקבל כעת כשוויו, ומהאי טעמא יכול לתבוע כדהשתא, משא''כ כשאינו תובע דבר הקרוב לכסף, אין יכול לתבוע אלא כיוקרא דלקמיה, ולדברי הדברי יחזקאל הוא פשוט, כי כך באמת שוויו, אך לדברי הנתה''מ אינו משלם את המגיע לו, דהרי הזיק לו דבר ששוה גם היום כיוקרא דלקמיה, ובע''כ כנ''ל דא''צ לשלם לו יותר ממה שחייב בכדי שיקבל הניזק את מה שחייב לו, ורק מדין מיטב יכול לתבוע כדהשתא.

ח. וצ''ע לדברי הנתה''מ דא''צ לשלם יותר מדינו בכדי שיקבל הנזיק את המגיע לו, מדוע מדין מיטב מחוייב לשלם יותר מהמגיע לו, וכ''ש שיקשה לדברי בדברי יחזקאל, ואין לומר דמכח אהני קרא חייב יותר, דהא לדברי הרא''ש ויתכן דאף לדברי החולקים לא גלי קרא אלא לשלם ממיטב דמזיק, ולא שחייב לשלם יותר ממה שחייב בכדי לקיים דין מיטב, ואף אי נימא דגלי קרא לשלם יותר ממה שחייב, לא שמענו אלא לשלם מקרקע טובה יותר, אך לא לשלם יותר כסף ממה שחייב - וביותר יש להקשות, דבשלמא כשמשלם בקרקע יותר טובה, מכיון שאינו שוה יותר, בכל הקרקע נפרע החוב, משא''כ כאן הרי א''א לפרוע חוב של מאה במאתים, ונמצא דהחוב נפרע במאה, ונותן עוד מאה בכדי לקיים דין עידית, והרי זה כפרע מאה, ותובע עוד מאה בכדי לקיים דין מיטב, והנה לדברי הדברי יחזקאל עולה המזיק קרקע בגודל אמה בימי תשרי, יהיה חייב לשלם ב' אמות, וצ''ע, אך אי נימא דיש ב' שומות ודאי לא יהיה חייב ב' אמות, דלא אמרו אלא לשלם כשומת תשרי מדין מיטב, וכל מה שמשלם הוא תשלום על מה שחייב, אלא ששילם יותר ממה שהיה חייב, אך כשהזיק קרקע ודאי יפטר בתשלום אמה של קרקע, כי בזה לא נשאר חוב ודו''ק -.

ט. עוד צ''ע כשאין לו עידית, מדוע אין חייב לתת לו מזיבורית יותר ממה שהזיק, בכדי שבקל יוכל למוכרו כשיעור שהזיק ויתקיים בכך דין מיטב.

י. צ''ב בדברי הרא''ש דאין יכול לתבוע בינונית מדין מיטב, מה מהני דגילה דעתו וכו', וביאר האבי עזרי דכל היכא דאיכא גילוי דעת יכול לתבוע מאיזה קרקע שירצה אף בלא דין מיטב עי''ש, וצ''ב א''כ מה ההבדל אם תובע עידית דחייב לתת לו כזולא דהשתא, לתובע בינונית שא''צ להביא לו אלא כיוקרא דלקמיה, בשלמא לשיטת רש''י פירשו האחרונים דכשתובע בינונית הרי תובע מדין מיטב קרקע הטובה לו, ולא קרקע שאפשר להשיג עמו מעות, ולכן מדין מיטב אינו יכול לתבוע כזולא דהשתא, דאין יכול לתבוע מדין מיטב גם דבר הקרוב לכסף וגם קרקע טובה, אך לדברי הרא''ש שיכול לתבוע בינונית שלא מדין מיטב, מאי ההבלד אם תובע עידית או בינונית.

**בענין אהני קרא**

א. מבואר בגמ' דאלמלא אהני קרא אין יכול לתבוע יותר מהמגיע לו, ולכא' מוכח מדברי הגמ' דהחייב מנה לחבירו ואין לו אלא חפץ השוה מאתים, ונמצאים במדבר וא''א למוכרו, א''צ להביא לו את החפץ, דא''צ להביא לו יותר מדינו לקיים את דינו.

ב. וא''ת הא מחוייב לפרוע את חובו, ומאי שנא מהנשבע לתת לחבירו מנה, ואין לו אלא מאתים דודאי חייב לתת מאתים, דהרי חייב להוציא את כל ממונו שלא לעבור על שבועתו.

ג. ולפום ריהטא לא קשה מידי, ולא דמי כלל לשבועה, משום שבשבועה הנשבע חייב לתת מאה זוז, וכל החיוב אינו אלא על האדם, משא''כ בחוב הוא להפך, שיש למלוה ממון וזכות לקבל ממון מהלוה, ואין חוב מצוה לתת מאה זוז למי שהלוה לו מאה זוז, אלא חוב הוא זכות שיש למלוה אצל הלוה, וכיון שכשיש לו זכות לקבל מנה אין יכול ליטול מאתים כשאין לו אלא מאתים, אין הלוה צריך לתת לו יותר מזכותו.

**ראיות שחוב אינו רק מצוה.**

לפום ריהטא היה נראה בגמ' בכתובות דף פ''ו א' דאלמלא המצוה לא היו כופים אותו לפרוע חוב למד''א שעבודא לאו דאו', ואילו היה זכות למלוה לקבל ממון, מדוע בלא מצוה אין כופים.

א. מבואר בגמ' שהלואה הוא מלוה שאינה כתובה בתורה, ואם אין בהלואה אלא מצוה, הרי המצוה כתובה בתורה, ואלמלא המצוה לא היה חיוב, וע''כ דיש מציאות של חוב לפני המצוה - הוכחת הבחה''ח שלמה זלמן גנס נ''י - וכ''כ הקו''ש ב''ב אות תרסח 'אבל הדבר פשוט, כיון דהמצוה היא פריעת בע"ח, ע"כ דאיכא בע"ח קודם המצוה שהרי המצוה היא לפרוע את החוב, ואילו לא היה חוב לא היתה מצוה כלל, והחילוק בין מצוה זו לשאר חיובי מצוה, דהכא המצוה היא בתולדה מהחוב, ובשאר חיובי מצוה להיפוך, דהחוב הוא בתולדה מהמצוה'.

ב. פשוט שהנשבע לתת לחבירו מאה זוז, אין אידך יכול למכור או להוריש, משום שאין מה למכור או להוריש, ואין חיובו של אידך אלא לקיים שבועתו, ובהלואה מבואר דיורש יורשה - כמבואר בגמ' הרבה פעמים עי' ב''ב דף קמ''ח א' - וכן אפשר למכור חוב, וע''כ דחוב הוא זכות ממון למלוה אצל הלוה.

ג. עכו''ם שמכר את חובו לישראל, חייב לפרוע לישראל, ואילו היה חוב רק מצוה, הרי לא היה מצוה לפרוע לעכו''ם.

ד. מבואר בגמ' דאפשר ע''י קנין להתחייב ממון לחבירו ואילו היה חוב רק מצוה איך נוצר מצוה ע''י קנין, ואם חייב מדין הן שלך צדק למה לי קנין.

ה. וכן מוכח מהא דלא מהני התחיבות לדבר שלא בא לעולם כדאיתא במסכת גיטין דף י"ג ע"ב הקנה לנולדים, יעו"ש, ואם ישבע או יקבל בנדר ליתן לנולדים ודאי דמהני.

ו. הנשבע לתת לחבירו מאה זוז אין שעבוד נכסים, וז''ל האבנ''מ סי' נ' סק''ד ותדע דהא בנשבע ליתן לפלוני מנה אין הב"ד יורדין לנכסיו אלא כופין אותו לקיים שבועתו דאין שבועה עושה חיוב וקנין אלא מצוה הוא דרמי עליה לקיים שבועתו ומשום בל יחל דברו ואף על גב דנכסוהי דבר אינש אינון ערבין ביה א"כ ה"ה ערבים לא נשתעבדו עבור שבועת הלוה וזה נראה לענ"ד ברור עכ''ל.

ז. מבואר בירושלמי שמלוה כפרנית גובה מעידית, דהו''ל גזלן, ואם אין אלא מצוה, אין מה לגזול, וע''כ שיש כאן חפצא של ממון.

ח. תוס' ב''ק ק א ובקצוה''ח סי' כ''ה סק''ח דדיין שפטר את החייב הוי מזיק בידים, דהפקיע את החוב, ואם חוב אינו אלא מצוה ודאי אינו אלא גרמי.

ט. הראשונים שאלו מדוע צריך שעדר''נ הא החוב בכלל נכסיו - אם הקשו כן גם על מד''א שעל''ד - ומבואר שיש חפצא של חוב השייך למלוה, והרי הוא בכלל נכסיו, ושייך בו שעבוד נכסים.

י. בשבועה ע''א נאמן משא''כ בחוב צריך ב' עידים, ומכאן הוכיח הגרשש''ק דיש מציאות של חוב, ואינו רק מצוה.

יא. וכן הוכיח מהא דספק ממון לקולא, ואם יש רק מצוה מדוע אין דין ספק דאו' לחומרא, וכמו בספק שבועה דודאי חייב מדין ספק דאו' לחומרא.

יב. הנשבע לחבירו אין חבירו יכול למחול, עי' ריטב''א בב''מ דף ס''א א' שכתב לענין מצות השבת ריבית דלא מהני בו מחילה וז''ל ובודאי דטעמא כדאמרן דחיובא דרמא עליה רחמנא הוא וכענין חוב למ"ד פריעת בעל חוב מצוה ושעבודא לאו דאורייתא, **אלא דהתם איכא דין ממון לחברו ומהניא מחילה** אבל הכא לשמים הוא חייב וכיון שכן לא תועיל לו מחילת חברו עכ''ל.

יג. תפיסה מהני בחוב, כמבואר בר''ן ריש פרק אלמנה, דמהני תפיסה במעות משום שהוא פרעון, וכ''ה בש''ך סי' סק''י סק''ה, ובנשבע לחבירו ודאי לא מהני תפיסה - שערי יושר -.

יד. הרשב''א במיוחסות סי' רכ''ג כתב דריבית הוא שכירות המעות, ואם אין דבר ממוני אין מה לשכור.

טו. שאלו את הגר''ח מדוע חייב לפרוע חוב אף יותר מחומש מנכסיו, וענה הגר''ח דאינו מצווה לתת משלו, אלא המצוה לתת את של חבירו, ובשבועה ודאי אינו כן, ואילו היה רק מצוה עשה בשבועה לא היה חייב לתת יותר מחומש מנכסיו.

**פריעת בע''ח מצוה**

א. התבאר דחוב הוא זכות שיש למלוה, ולכן מצד עצם החוב, אין למלוה זכות ליטול מאתים כשחייב לו רק מנה, אע''פ שאין ללוה אלא מאתים, ולא דמי כלל לשבועה שיש חיוב על הנשבע לפרוע את חובו.

ב. ואכתי יש לדון דאע''פ שמצד עצם החוב א''צ לתת מאתים, הרי יש גם מצוה לפרוע חוב, ומצד המצוה לכא' מחוייב לתת את המאתים כשאינו יותר מחומש מנכסיו

ג. אלא שמצינו במצוות ממוניות שאין חייב להפסיד משלו, כמבואר בגמ' במצות השבת אבידה, דילפינן מקרא דאפס לא יהיה בך אביון דא''צ להפסיד משלו, ויש לדון אם יש ללמוד מזה גם למצות פריעת בע''ח.

ד. אלא דיש לחקור מהו המצוה, האם המצוה לפרוע את החוב, או המצוה להניח ולעזור למלוה ליטול את שלו, אך כשאין זכות למלוה ליטול מאתים, אף מצוה אין, דאין המצוה יותר ממה שיש זכות למלוה, והמצוה אינו אלא לא לעכב את המגיע למלוה, והמצוה הוא לומר למלוה היכן המעות ולתת לו ליטול את שלו, אך לתת לו ממונו בכדי שיוכל ליטול את שלו אינו חייב.

ה. לכא' מהא דאין לוה צריך לעבוד, מוכח שאין המצוה לפרוע את החוב, אלא להניח למלוה ליטול את שלו, וכיון שאין מה ליטול אין מצוה, אלא שאולי בכל מצות עשה אין חיוב לעבוד וצ''ע, וז''ל האבנ''מ סי' ק' סק''ז וז''ל ודע דמ"ש הפוסקים בשם ר"ת הא דמוכר שט"ח לחבירו וחזר ומחלו מחול משום דשני שיעבודי' יש על הלוה שיעבוד הגוף ושיעבוד נכסי כו', לאו דוקא שיעבוד הגוף דהגוף אין בו משום שעבוד דאי הוי הגוף משועבד א"כ כי מטא זמן פרעון היה רשאי להשתעבד בו לפרעון חובו כי היכי דשיעבוד נכסי כי מטי זמני' הב"ד מגבין אותו.

ו. הקצוה''ח בסי' ק''ד סק''ב כתב דאין חיוב על הלוה לפרוע כל עוד לא תבעו המלוה, והנתה''מ הבין בדבריו דאפי' אם שכח המלוה מהחוב א''צ לפרוע לו, ומבואר בדבריו שאין מצוה לפרוע את החוב אלא כנ''ל להניח למלוה ליטול את שלו.

**בגדר שעבוד הגוף**

א. היה מקום לומר דשעה''ג הוא החוב בעצמו עי' בדברי הגר''ח הלכ' שבועות וז''ל דבאמת הרי בכל שעבודא תרתי איכללו ביה, שעבוד הנכסים מכל שיש לו בין קרקעות ובין מטלטלין, ושעבוד הגוף דהוא עצם החוב בחיוב גברא דרמי עליה לשלם חובו, וזהו עיקר חיובו ועיקר שעבודא, ושעבוד הנכסים ממילא הוא דקאתי, וכמבואר בב"ב דף קע"ד [ע"א] דשעבוד הנכסים לית בהו רק דין ערב, וכמבואר כל זה בר"ן פ' הכותב בשם ר"ת.

ב. אך בדברי הראשונים בסוגיית מכירת שטרות נראה שמלבד החוב בעצמו, יש גם שעה''ג, וז''ל הנמוק''י בב''ב דף ס''ט א ברי''ף וחזר מחלו מחול, משום דלוה משועבד למלוה בשעבוד גופו ובשעבוד נכסיו שהן ערבאין כדאמרינן נכסוהי דבר איניש אינון ערבין ביה ושעבוד הגוף א"א למכרו הלכך **אף על פי שמכר החוב**, עיקר השעבוד דהיינו שעבוד הגוף נשאר למלוה וכשמוחל מפקיע שעבוד הגוף וכ"ש שמפקיע שעבוד נכסים שאינם אלא ערבות ומש"ה מחול עכ''ל ומבואר בדברי שאת החוב מכר, ואת השעה''ג לא מכר, ומגוף דברי ר''ת מוכח כן, מדכתב דלא מכר את השעה''ג, ואי נימא דשעה''ג הוא החוב, ואת החוב לא מכר, מה תועלת לקונה בשעבוד נכסים, הא אין הנכסים משועבדים אלא לפריעת החוב, ואם החוב אינו שלו כיצד יטול מהנכסים, ולפי''ז שעבוד נכסים ע''כ הוא ערב לשעבוד הגוף, ולא לממוני גבך, וכך מסתבר דרק על שעבוד שייך ערבות, אך מה שיש ממוני גבך אצל הלוה אינו סיבה לערבות - וזה מתאים רק אם שעה''ג הוא כעין פועל כדלהלן -.

ג. ובגדרו של שעה''ג מצינו ב' דרכים בדברי הגרשש''ק בכמה מקומות כתב דמצד החוב בעצמו, אין יכול המלוה לגבות מנכסיו, דהיאך יקבע מהו הממוני גבך, ושעה''ג הוא זכות נוספת שיש למלוה בגוף הלוה, ליטול ממנו את חובו בלא דעתו, וכ''כ הגרשש''ק בב''ק סי' א' סק''ב ענין שעבוד הגוף דאינו מצוה גרידא אלא שנתנה תורה לניזק זכות בגוף המזיק שיכול ליטול מנכסיו כנגד הזיקו, וכמו כן אם מתחייב אדם מעצמו זכה המקבל בגוף האדם של המתחייב ... ולפ"ז אין צריך לענין שעבוד הגוף שיהי' מצוה על המתחייב, ומשו"ה שייך ענין שעבוד הגוף גם במת, היינו דאף דאין דינים למת, דענין זה של שעבוד הגוף אינו דין על המת אלא למקבל דזכות אפשר לאדם לזכות גם בדומם ומכש"כ במת, ואף דמצוה ודאי לא שייך במת אבל א"צ שיהי' דוקא מצוה כמש"כ, וכ''כ בשער''י ש''ה פ''ב, וז''ל בכתובות סי' ס''ו דעיקר זכות שעבוד הגוף שזוכה בגופו של המתחייב שיוכל ליטול מנכסיו דע"ז זכה בגופו של המתחייב, כמו בגדר מה שקנה עבד קנה רבו דמזה ידעינן דאפשר להיות קנין בעצמות של האדם שלא יהיה בעלים על נכסיו, רק בשעבוד אף שהוא נשאר בעלים על נכסיו רק לענין זה יש לתובע זכות בגופו של הנתבע שלא יועיל קנינו לענין זכית התובע, וכ''כ בכתובות סי' מ''ו.

ד. ובכמה מקומות אחרים כתב דשעה''ג הוא כעין פועל, וז''ל בב''ק סי' ל''ט [נ''א] וענין שעבוד זה הוא בגדר שעבוד של פועל על גופו ... דגם שעבוד הגוף הוא שעבוד ממוני, והוא בגדר שעבוד של פועל, ומתחלק רק בזה דפועל משועבד למלאכה וזה איננו מחויב רק להמציא הכסף, וכ''כ בקידושין סי' י''ב, וז''ל בב''ק סי' ט' דשעבוד הגוף לדעתי הוא בגדר פועל, שמשעבד גופו למלאכת יום או יומים או למלאכה ידועה, וכמו כן בכל חובות והתחייבות, גופו של המתחייב משועבד להמציא הסכום הזה שחייבתו תורה או שהתחייב בעצמו, כמו שגוף הפועל משועבד לבעה"ב עכ''ל עי''ש שביאר על פי זה את דברי הגמ' בכתובות דף פ''ו א' דלכן בלא מצוה א''א לרדת לנכסיו, דאמנם יש לו זכות לקבל ממנו, אך אין דרך ליטול בלא דעתו ולקבוע שזהו החפץ הפורע את חובו, ובשער''י ש''ה פ''ב ביאר בענין אחר, וכתב דאע''פ שיכול לגבות בלא דעתו וכנ''ל דזהו שעבוד הגוף אין כופין על זה עי''ש.

ה. עי' בחי' ר' נחום בגיטין אות שע''ז דרק בחוב יש ממוני גבך, דהלואה אינו מתנה, אלא כעין שאלה, אך בשאר חיובים ככתובת אשה ומזיק אין ממוני גבך, אלא כל מה שיש הוא רק מה שיש בפועל, וכשם שבפועל אין ממני גבך, אלא יש זכות בעה''ב לקבל פעולות מהפועל, כך במזיק יש זכות לניזק לקבל ממון מהמזיק, וכתב ר' נום דלכן אין שביעית משמטת כתובת אשה, דאין שביעית משמטת אלא ממוני גבך, ולא שעה''ג.

ו. עי' קה''י פסחים סי' כ''ד דמחילה מפקעת רק את השעה''ג, אך נשאר הממוני גבך, וממוני גבך לחוד בלא שעה''ג אינו שוה מאומה וכנ''ל דאין לו דרך לקבל את הממוני גבך בלא שעה''ג.

ז. וכך י''ל בביאור ענין פרעון בע''כ, דצ''ב כיצד נפקע הממוני גבך אם לא זכה בהם המלוה, ולהנ''ל י''ל דמצד השעה''ג אין משועבד אלא רק להביא לו מעות, וכשעשה כן ממילא פקע שעה''ג - דהרי שעה''ג חל רק ע''י ההלואה, ואין הממוני גבך סיבה לשעה''ג, כמבואר בדברי ר''ת - ואע''פ שנשאר הממוני גבך, אכתי אין שעה''ג, ובלא שעה''ג אין לו דרך לקבל את הממוני גבך - והנתה''מ ביאר ענין פרעון בע''כ בענין אחר -.

ח. על פי זה יש לדון שאע''פ שמצד החוב, או מצד המצוה א''צ לתת מאתים בכדי לפרוע מנה, אכתי מצד שעה''ג מחוייב, וכמו שפועל חייב לעבוד, כך לוה חייב לפרוע את חובו, דהיינו שיש זכות למלוה לקבל את חובו מהלוה, כמו שיש לבעה''ב זכות לקבל פעולות מהפועל, ויתכן שמצד זה אכן חייב לפרוע לו מאתים, ואע''פ שאינו חייב לעבוד וע''כ משום שאין משועבד לעבוד בכדי לפרוע את חובו וכל שעבודו להביא מממונו - ובשו''ת הרא''ש נדרש מקרא, ונמכר בגניבתו ולא בחובו -.

**יוקרא דלקמיה**

א. וא''ת אם מצד שעה''ג יש חיוב לפרוע יותר מהחוב, מדוע נצרך אהני קרא, וי''ל דבמיטב אין שעה''ג, ואין מיטב אלא שעבוד נכסים כעין אפותיקי, ולכן כשאין לו מיטב דניזק אין חל שעבוד על יותר מהמיטב, וכך לכא' מוכח בדברי הרא''ש דכתב דאהני קרא לתת מיטב דמזיק, וצ''ע מדוע אין יכול לקיים דין מיטב במיטב דניזק ע''י הבינונית, וע''כ דמיטב הוא זכות של הניזק בנכסי המזיק, וחל על מיטב דמזיק, לא על הבינונית, וגם לחולוקים על הרא''ש י''ל כן אלא דס''ל דהגדר באהני קרא אינו דחל שעבוד על מיטב דמזיק, אלא גלי קרא דחל אפותיקי על כל נכסי המזיק מעידית דניזק ומעלה, וגלי קרא דאין פירושו של מיטב שדה הכי טובה, אלא שדה טובה, וממיטב דניזק ומעלה הרי זה בכלל שדה טובה - שמעתי מהבחה''ח אליהו גרילק נ''י -.

ב. על פי ניחא מה שגובה כזולא דהשתא מעידית, דכיון שיש לו עידית, חל בהם שעבוד לניזק ליטול מהם, וזכותו לקבל מהם את פרעון חובו בכסף, ורק כזולא דהשתא יוכל להשיג בהם כסף, ולא דמי כלל לדף ו' ב' דאין לו שדה עידית, ולכן לא חלה זכותו בקרקע שהוא יותר מעידית.

ג. על פי זה אמר רה''י הגרר''ש שליט''א בביאור דברי הרא''ש, דאמנם אחר שגילה דעתו יכול ליטול מהיכן שרוצה, אך כשנוטל מכח זכותו בנכסים, כיצד יטול יותר מהמגיע לו, הא אין לו זכות אלא לקבל מאתים, וכיון ששויו הוא כימי ניסן, היאך יטול יותר, ורק כשהניזק משלם מכח השעה''ג שיש עליו חייב לתת דוקא שדה שאפשר להשיג בו מעות, והתבאר שמכח שעה''ג חייב לשלם יותר בכדי לפרוע את חובו, אך מכח שעה''ג יכול לתת מה שירצה, וכיון שהניזק בא ליטול מכח זכותו, שהרי רק מכח זכותו יכול ליטול איזה שירצה, אין לו זכות ליטול יותר מהמגיע לו.