שיעור נדה 5
קטגוריות: כללי / שיעורי הרב צבי ובר / יורה דעה / נדה / נדה מהדורה א

**בס"ד הלכות נדה שיעור ה**

שיעור הלכות נדה

ממורינו המרא דאתרא הגאון רבי צבי ובר שליט"א

● נאמר בביהכנ"ס 'בית ציון ואוהל איתן' שובבי"ם תשע"ב ● נכתב ע"י אחד השומעים והיה לעיני מו"ר שליט"א ●

**בענין הפס"ט וז' נקיים (סי' קצ"ו)**

**בדיקת הפס"ט וזמנה**

**כל** אשה שפסק דמה קודם שמתחלת לספור ז' נקיים, צריכה לעשות הפס"ט [והיינו
 דצריכה לבדוק לראות שפסק דמה], ובדיקה זו צריכה להיות סמוך לבין השמשות, ובדיעבד אם בדקה רק בשחרית עלתה בדיקה (שו"ע סי' קצו ס"א).

**ואשה** שעשתה הפס"ט בשחרית, כתבו האחרונים (הב"ח סק"ג) דצריכה לבדוק שוב
 סמוך לשקיעה, דחז"ל תיקנו שבדיקת הפס"ט צריכה להיות בסוף היום סמוך לשקיעה, ורק בדיעבד כשלא בדקה עלתה לה בדיקת שחרית.

**והגדר** של סמוך לבין השמשות לא נתבאר בפוסקים. והנה בחכמ"א (כלל קיז דין ה)
 כתב דאשה שמפסקת בטהרה בער"ש תבדוק קודם הדלקת נרות, הואיל ומקבלת שבת בהדלקתה, וה"ז נחשב כמו שהתחיל היום הבא, וכמ"ש ברמ"א (בס"א) דבזמנם שהתתפללו מעריב קודם השקיעה, י"א דאינה יכולה לעשות הפס"ט, מאחר דהקהל עשו אותו לילה, א"כ ה"ז נחשב שהתחיל היום הבא, וי"א דיכולה לעשות הפס"ט, וכתב הרמ"א דלכתחילה תבדוק קודם מעריב, ובדיעבד מהני לבדוק גם אח"כ. וכתב החכמ"א דה"ה דצריכה לבדוק קודם הדלקת נרות, דבהדלקת נרות מקבלת שבת ומתחיל היום הבא. ומסתימת השו"ע משמע דלא כהחכמ"א, אולם הכי נוהגין דלכתחילה תבדוק קודם הדלקת נרות. וכ' החכמ"א דאף דבדקה קודם הדלקת נרות תחזור ותבדוק אח"כ סמוך לשקיעה, א"כ חזינן דאף כשבדקה בזמן הראוי להדלקת נרות, דהיינו מפלג המנחה ולמעלה, צריכה לבדוק שוב סמוך לשקיעה, א"כ חזינן עכ"פ דפלג המנחה אינו חשוב סמוך. ונראה דשיעור סמוך היינו חצי שעה סמוך לשקיעה, ואם בדקה אז, אי"צ לחזור ולבדוק.

**ועדיף** שתבדוק בחצי שעה לפני השקיעה, ולא סמוך לשקיעה ממש, דלפעמים
 הבדיקה אינה יוצאת כראוי, וצריכה עוד פעם להפסיק בטהרה, לכן כדאי לעשות בדיקה חצי שעה סמוך לשקיעה. שאין לומר שתחזור ותבדוק מיד, דאם בדקה מיד והיתה בדיקתה נקיה, כתבו הרבה מהפוסקים דבדיקה השניה אינה מועילה אפ' בדיעבד, והוא עפ"י דברי החזו"א (ריש סי' פא) דאם אשה רחצה באו"מ ומיד תבדוק בחורים וסדקים ותמצא נקי אי"ז הפס"ט, דאין האשה שופעת לעולם, אלא פוסקת לפי שעה ומטפטפת, ואין הבדיקה עד על המעין שנסתם, אלא בשהתה זמן מרובה, ולא הרגישה ולא ראתה ואח"כ בדקה בחורין וסדקין ולא מצאה, עכ"ד. וסברא זו שייכא אף כשבדקה עצמה ומיד אח"כ חוזרת ובודקת, שאף אם תמצא העד נקי, אי"ז ראיה שנפסק דמה, דאין אשה שופעת בכל שעה אלא פוסקת לפי שעה ומטפטפת. ולכן כדאי שתבדוק חצי שעה קודם לשקיעה, שאם תמצא טמאה תוכל להמתין ולבדוק שוב.

**ושיעור** הזמן דצריכה להמתין בין רחיצה לבדיקה או בין בדיקה לבדיקה, הנה בשו"ת
 מהרי"ל דיסקין (ח"א סי' ס"ח) כתב דצריכה להמתין כמה מינוטין, ולכן לכתחילה דעת הגריש"א דצריכה להמתין בין רחיצה לבדיקה כ10-15 דקות, ובדיעבד אם בדקה אחר 4 דקות מהני, ויש שחולקים בזה. ואם סמוך לשקיעה בדקה ומצאה טמאה, ה"ז כדיעבד, ותבדוק אחר 4 דקות שוב ומהני.

**בדיקת חו"ס**

**כתב** השו"ע (ס"ו) דכל הבדיקות בין של הפס"ט בין של ז' נקיים צריכה לבדוק בחורין
 וסדקים, והיינו שצריכה שהעד יעבור בכל או"מ סיבוב א' שלם, ובדיקת חו"ס הוא לעיכובא ובלא זה לא מהני בדיקה.

**וכתב** השו"ע (שם) שצריכה לבדוק בעומק עד מקום שהשמש דש, וכתב הרמ"א (שם)
 דבדיעבד אם לא בדקה עד מקום שהשמש דש, רק שבדקה עצמה יפה בחו"ס מהני, וחזינן דבדיעבד אי"צ לבדוק כל או"מ, דהרי דם האשה מטמאה בכל או"מ עד מקום שהשמש דש, וא"כ כשבודקת פחות ממקום שהשמש דש לא בדקה את כל או"מ, ויתכן שיש דם באו"מ שנטמאת ולא בדקה, ועל כרחך דאי"ז מעכב אם לא בדקה בכל או"מ, אולם מ"מ בדיקת חורים וסדקים דהיינו סיבוב א' שלם ה"ז לעיכובא.

**והנה** ברעק"א (מהדו"ק סוף סי' ס) כתב באשה שלא יכלה לעשות בדיקת חו"ס, שתכניס
 מוך ותבדוק בפי המקור, ובזה י"ל דלא בעינן בדיקת חו"ס. ועל זה סמכו באשה שיש לה פצעים באו"מ, שהולכת לאחות ובודקת בעד בפתח המקור ומהני, דאמרינן שאם היה מקורה פתוח היה נוטף דם על העד.

**והחזו"א** (סי' צב סקכ"א וכ"ה) כתב לדון בדברי רעק"א, דהנה מה דבעינן שתבדוק
 בחורין וסדקין הוא שעי"ז מתברר שנסתם מעיינה, דכל שמעיינה פתוח עומד טיפת דם בפי המקור, וע"י שדוחק העד בבדיקת חו"ס הוא יוצא, ולכן קינוח לבד לא מהני בתורת בדיקה, דאי"ז הוכחה שנסתם המעין, אמנם אף אם תבדוק בפי המקור ותמצא נקי, עדיין יש לחשוש שמא עדיין לא נסתם מעיינה, והדם שהיה בפתח המקור יצא לחו"ס דאין הדם שותת כל הזמן כמשנ"ת, וא"כ לפי"ז לא יהני הבדיקה של רעק"א, דהרי אינו בודק בחורים וסדקים, אלא רק בפתח המקור. אולם בסוף דבריו מצדד דמהני בדיקת רע"א, משום דבדיקת רע"א בפי המקור כוללת חו"ס שעיקר הכוונה שתהיה בדיקה יפה [עיי"ש].

**וכתב** עוד החזו"א דיתכן שאם ישאר העד זמן מרובה באו"מ, באופן שאין לחוש
 שהפסקת המעין הוא רק לפי שעה, יהא מהני, אולם לא נתברר כמה זמן צריך שיהא העד שם, דיהני בדיקה בכה"ג.

**ואשה** שבדיקת העד גורמת לה פצעים וכדו', יכולה להרטיב את העד ולסחוט אותו היטב, ואח"כ תבדוק.

**מוך דחוק וביום א' של ראייתה**

**כתב** השו"ע (ס"א) שלעולם ילמד אדם בתוך ביתו שתהא בודקת ביום הפס"ט במוך
 דחוק, ושיהא שם כל בין השמשות, שזו הבדיקה מוציאה מידי ספק. והנה בחוו"ד (סי' קצא סוף סק"ח) כתב דמוך דחוק היינו דצריכה למלאות כל או"מ במוכין, שלא יתכן שיצא דם מהצדדים, דאל"ה חיישינן דהמוך יכול להתכווץ ויפול דם מהצדדים. אולם אנן לא נהגינן לעשות מוך דחוק כהחוו"ד, משום דזה גורם לפציעות ומכות באו"מ, והיות שמוך דחוק אינו אלא מנהג טוב לכן אין מחמירים כהחוו"ד, אלא מכניסה עד באו"מ, ומניחתו כל בין השמשות.

**והנה** מצד הדין באותו העד שעושה את הפס"ט יכולה לעשות את המוך דחוק, אולם
 יש נוהגים שלוקחים עד אחר למוך דחוק, אבל מצד הדין אפשר לעשות מוך באותו העד שעשו את ההפס"ט.

**כתב** השו"ע (ס"ב) דכל מה שאי"צ מוך דחוק מדינא, אינו אלא כשלא הפסיקה ביום
 ראשון לראייתה, אבל ביום ראשון של ראייתה צריך מוך דחוק מדינא. ואף דקיי"ל (בסעי' י"א) דאשה צריכה לפרוש ה' ימים משעה שראתה, דלא תסתור ז' נקיים משום פולטת ש"ז, שייך שתעשה הפס"ט ביום ראשון של ראייתה בתרי גווני, חדא (כמ"ש הש"ך בסק"ו) כגון אשה שנתקלקלה בתוך ז' נקיים, שפוסקת בטהרה באותו היום, ויום זה נחשב כיום ראשון לראייתה. אולם מ"מ אשה שראתה ביום א' של נקיים נקטינן (כמ"ש בפרדס רימונים בפתיחה לסי' קצו ח"ב אות טז, ובסי' קפד בש"ח סקט"ז) דאינו חשוב כיום ראשון של ראייתה, דאמרינן שהוא המשך לראיה קודמת, וע"כ אינה צריכה מדינא מוך דחוק, אבל אם ראתה ביום ב' של ז' נקיים דעבר עליה יום שלם שלא ראתה, ה"ז חשוב כיום א' של ראייתה דצריכה מוך דחוק מדינא. ועוד גוונא ששייך דאשה תפסיק ביום א' של ראייתה, כגון באשה שראתה טיפת דם ורוצה לעשות הפס"ט מיד, וז' נקיים תתחיל למנות אחר ה' ימים, דמדינא אי"צ להסמיך את הפס"ט לז' נקיים, ואם תפסיק בטהרה ביום ראשון לראייתה, כתב השו"ע דצריכה מוך דחוק מדינא.

**אולם** הרמ"א (שם) כתב דבדיעבד אם בדקה עצמה סמוך לבין השמשות, ומצאה
 עצמה טהורה, אע"פ שלא היה אצלה מוך כל בין השמשות, מהני. אבל אם בדקה שחרית לא מהני בלא מוך, הואיל והוא יום ראשון של ראייתה. וכתב הדגול מרבבה (ס"ב) דנראה דלאו דוקא בדיקת שחרית לא מהני, אלא כל שבדקה קודם מנחה קטנה לא מהני, והיינו שעתיים וחצי זמניות לפני השקיעה, ואם בדקה מן המנחה ולמעלה בדיעבד מהני.

**והנה** בביאור הגר"א (סק"ח) וכן בסד"ט (סק"ד וסק"ט) חלקו על הרמ"א, וכתבו לפסוק
 כמ"ש בשו"ע דיום ראשון של ראייתה צריך מוך דחוק מדינא, וא"כ נמצא לפי"ז דאשה שראתה ביום ב' של ז' נקיים שהוא יום ראשון לראייתה, דצריכה מוך דחוק מדינא, ומה שנוהגים היום במוך דחוק שרק מכניסים את העד אינו חשוב מוך דחוק לדעת החוו"ד כמשנ"ת, וא"כ צריכה להמתין עוד יום לעשות הפס"ט שלא יהא יום ראשון לראייתה.

**אולם** בלחו"ש (בשמלה סק"ד) פסק דבהפסיקה בטהרה ביום ראשון לראייתה בזמנינו
 אי"צ מוך דחוק מדינא, דהוכיח מהרבה ראשונים דכל דינא דביום ראשון של ראייתה צריכה מוך דחוק, אינו אלא בנדה ולא בזבה, משום דנדה מדינא משעה שראתה טיפת דם הרי היא טמאה שבעה ימים, ואחר ז' ימים טהורה אפי' ראתה דם כל הימים, דנדה מעיינה פתוח כל ז' ימים. אבל זבה היא ראיה מחמת חולי, וראייתה בלא עת נדתה, וטמאה עד שתספור ז' נקיים מיום ראיית הזיבה. ולכן בנדה שראתה יום אחד צריכה בדיקה מדינא, דחיישינן שמא הדם ימשיך שהוא עת ראייתה, אבל זבה אינו עת ראייתה ולא חיישינן שמא ימשיך דמה ולכן אי"צ מוך דחוק. ומה שאנו מחמירים בכל טיפת דם שרואה, שסופרת ז' נקיים, אינו אלא שלא יבואו לטעות בין ימי נדה וימי זיבה, וא"כ הכא אם הדם היה נדה א"כ אי"צ ז' נקיים, ואם היא זבה א"כ אי"צ מוך דחוק, ולכן נקט כדעת הרמ"א דאי"צ מוך דחוק ביום ראשון של ראייתה.

**ולכן** נקטינן להלכה, דבדיעבד אם בדקה ביום ראשון של ראייתה מן המנחה ולמעלה
 מהני, ולכתחילה ודאי דצריך לעשות מוך דחוק כמו אנו נוהגין להשאיר את העד באו"מ, אבל אם לא עשתה מוך דחוק ביום ראשון לראייתה ובדקה מן המנחה ולמעלה, בדיעבד אין אנו אוסרים אותה. וכמו"כ אשה שבדקה ונתברר למפרע דיום זה הוא יום ראשון לראייתה, כגון דטימאו את המראה שראתה בבוקר, וא"כ לא עשתה מוך דחוק, אין מחמירים לאוסרה. ובראיית כתם, כתב הש"ך (סק"ו) דאינו חשוב תחילת ראיה להצריכה מוך דחוק ביום ראשון של ראייתה.

**לבישת לבנים**

**כתב** השו"ע (ס"ג) ביום שפסקה מלראות ובודקת עצמה כאמור, תלבש חלוק הבדוק
 לה שאין בו כתם, ובלילה תשים סדינים הבדוקים מכתמים, ומיום המחרת תתחיל לספור שבעה נקיים. וכתב הרמ"א ומנהג כשר הוא כשהאשה פוסקת בטהרה שתרחץ ולובשת לבנים.

**והנה** בשו"ע לא כתב שצריכה ללבוש בגדים לבנים בז' נקיים, אלא חלוק הבדוק
 שאין בו כתם, וסדינים הבדוקים מכתמים. והרמ"א כתב שצריכה ללבוש לבנים. ויש לעיין בכוונת הרמ"א דכ' דצריכה ללבוש לבנים בז' נקיים, האם צריכה דוקא שיהיו בגדיה לבנים. דהנה כתב הרמ"א (או"ח סי' תקנא ס"ג) דבתשעת הימים דאסור ללבוש בגדים מכובסים, לצורך מצוה שרי, כגון אשה הלובשת לבנים, מותרת לכבס וללבוש לבנים ולהציע תחתיה, אבל בט"ב עצמו לא תלבש לבנים, רק לובשת חלוק בדוק ויפה. וצ"ב אמאי לא תלבש לבנים בת"ב, וכי היכן מצינו איסור ללבוש בגדים לבנים בת"ב. אלא ע"כ דכונת הרמ"א דצריך ללבוש לבנים בז' נקיים, אין כוונתו לבגד לבן, אלא לבגד מכובס, וטעמו משום שע"י שמכובס ניכר בו הכתם ביותר. ולפי"ז ביאור הדברים, דהשו"ע כתב שתלבש בגד בדוק מכתמים, וסגי בזה ואי"צ שיהיה הבגד מכובס, והרמ"א מצריך שיהיה הבגד מכובס. אמנם בת"ב כתב הרמ"א שלא תלבש בגד מכובס, אלא תסמוך על בדיקת החלוק שיהיה נקי מכתמים. וא"כ נמצא דאם יש לאשה בגד לבן ואינו מכובס, לכתחילה אין ללבוש בגד זה בז' נקיים, אלא צריכה שתלבש בגד מכובס.

**ומ"מ** זה ודאי דלא תלבש צבעונים בז' נקיים, וכמ"ש בתוה"ש (סק"ח) דהבגדים
 שלובשת בז' נקיים צריך שיהא הכתם ניכר בו, ובגד צבעונים אין הכתם ניכר בו, אולם מ"מ אין צריכה ללבוש לבן בדוקא, אלא כל בגד בהיר שניכר בו הכתם, ואין בו את הקולא של בגדי צבעונים, יכולה ללבוש בז' נקיים. ומ"מ בדיעבד אשה שלבשה בגדי צבעונים בז' נקיים, כתב בחכמ"א (כלל קיז דין ח) דהיא מותרת [אמנם כתב דאם פשעה ולא לבשה לבנים ראוי לקונסה].

**והנה** יש לדון באשה שיש לה פצעים באו"מ, האם צריכה ללבוש בגדים לבן, דהנה
 קיי"ל באשה שיש לה פצעים, כמ"ש בחוו"ד (סק"ג) דחייבת שיהא ההפס"ט נקי לגמרי, דאין תולין במכה בהפס"ט. וכן צריכה עכ"פ לבדוק ביום אחד, שתהיה הבדיקה נקיה לגמרי, ואפי' אם בדיקה אחת ביום היתה נקיה לגמרי מהני, כגון אם ההפס"ט היה נקי, ובדיקה ראשונה ביום א' בז' נקיים לא היתה נקיה, ובדיקה הב' היתה נקיה, מהני, הואיל ומ"מ היה לה בדיקה אחת נקיה, ובדיקה ראשונה תולין אותה במכה. וטעם הדבר משום שדעת הרבה מהראשונים דבז' נקיים סגי בבדיקה אחת, ובשו"ע (ס"ד) כתב שזו הדעה העיקרית, רק אנן נקטינן כמ"ש בשו"ע בשם י"א דצריכה לבדוק בראשון ובשביעי, ובפחות מזה אין להקל, ולכן באשה שיש לה מכה נקטינן כמו עיקר דברי השו"ע, דסגי שתבדוק פ"א או בראשון או בשביעי, ובשאר הימים אי"צ לבדוק. ואם ראתה תולין במכה שידוע שמוציאה דם, אפ' בג' ימים ראשונים, כדעת הרמ"א (בס"י), וא"כ יש לדון האם צריכה ללבוש לבנים או יכולה ללבוש צבעונים, דהרי כל מה דאמרינן שתלבש בגדי לבנים בז' נקיים, הוא כדי לברר אם נפסק מעיינה ואם תמצא כתם נטמאנה, אולם אשה זו אם תראה דם הרי נתלה במכה שידוע שמוציאה דם ולא תטמא, וא"כ אמאי תלבש לבנים.

**והנה** ברעק"א (מהדו"ת סי' לד) כ' באשה שרואה הרבה דמים, ויש לה כאב, אמנם
 אינה יכולה לתלות בזה דכאב אינו חשוב כמכה, ואינו תליה ברורה בכדי לטהר, וכתב רעק"א שתלבש בגדי צבעונים בז' נקיים ותהא מותרת. ויל"ע בדבריו, שאם תראה אשה דם כל ז' נקיים, וכן הדרך דנשים בגמר הוסת רואות מעט טיפות דמים, אטו נתיר לה שתלבש בגדי צבעונים ונתירה, והרי אנו יודעים שהדם ממקורה [ואין לומר כיון שאם אשה לבשה בגדי צבעונים בז' נקיים וראתה בהם דם בדיעבד מהני, ה"נ בכה"ג דקשה ליטהר נתיר לכתחילה, דל"ד דהכא ידעינן שיוצא דם ממקורה, וזה ודאי שאשה שתראה כדרכה לא נאמר לה שתלבש בגדי צבעונים ותהא מותרת, וכן בזמנינו הנשים אינם מרגישות, ואין שייך לידע האם ראייתה הוא מחמת וסת או לא, וא"כ ודאי לא נתיר לאשה ללבוש בגדי צבעונים ונתירה]. אמנם י"ל דבגונא דרעק"א שהיה לה כאב, דאיירי שאם היו בודקים אותה מסתבר שהיו מוצאים אצלה מכה, בזה איכא היתר ללבוש צבעונים, אבל בלא"ה ודאי א"א להתיר שתלבש בגדי צבעונים להתירה. וממילא באשה שבדקו אותה וידוע שיש לה מכה, יש לדון דאולי לא תלבש בגדי לבן אלא תלבש בגדי צבעונים, אולם אם לבשה בגדי לבן נתלה במכה את כל הכתמים.

**רחיצה קודם הפס"ט**

**כתב** הרמ"א (ס"ג) ומנהג כשר הוא כשהאשה פוסקת בטהרה שתרחץ ולובשת לבנים,
 אמנם אם לא רחצה רק פניה של מטה די בכך. והטעם שאמרו שתרחץ ביום שמפסקת בטהרה נחלקו בזה התוה"ש (סק"ו) והסד"ט (סקי"ב), דבתוה"ש כתב שהטעם צריכה לרחוץ, הוא שמא תמצא כתם על גופה או חלוקה בתוך ז' נקיים, ואין תולין בז' נקיים שהכתם מימי נדותה, ולכן ראוי שתרחץ פניה של מטה. אולם בסד"ט כתב להיפך, דהצריכוה לרחוץ כדי שאם תמצא דם בז' נקיים לא תקל על עצמה ותתלה שהדם מימי נדותה, לכן רוחצת את עצמה כדי שלא תוכל לתלות בימי נדותה. ונמצא לפי דברי התוה"ש שדין הרחיצה אינו אלא עצה טובה, שתרחץ כדי שלא תקלקל את עצמה, וא"כ יל"ע בדברי הרמ"א, דאם אינו אלא עצה טובה כדי שלא תקלקל את עצמה, א"כ מאי שייך לומר דאם רחצה רק פניה די בכך. ולפי הסד"ט מבואר, דיש חיוב לרחוץ כדי שלא נתירה שתתלה בימי נדותה, וכמו שחייבו חז"ל שתלבש בגדי לבנים ולא צבעונים, כדי שלא תתיר את עצמה ע"י שתראה בבגדי צבעונים, ה"נ נהגו לרחוץ, ואם לא רחצה רק פניה של מטה כתב הרמ"א דדי בכך.

**והנה** בחכמ"א (כלל קיז דין ח) כתב את ב' הטעמים, שתקנו לרחוץ גם שלא תקלקל את
 עצמה וגם שלא תתלה את הכתמים בימי נדותה, וכתב כן לשיטתו שאין תולין בג' ימים ראשונים, לכן כתב שתרחוץ עצמה משום דבג' ימים ראשונים אם תמצא דם תתקלקל שלא תתלה בימי נדותה, ועוד שלא תקל על עצמה שאם תמצא אחר ג' ימים ראשונים לא תתלה בימי נדותה. אבל דעת הרמ"א נתבאר (בשיעור א') דתולין בימי נדותה גם בג' ימים ראשונים, וא"כ י"ל כמ"ש הסד"ט שכל דין רחיצה הוא כדי שלא תקל עליה ותתלה שמה שראתה הוא מימי נדותה.

**ונפק"מ** בין התוה"ש והסד"ט, אם צריכה לרחוץ גם בתוך או"מ, דלפי התוה"ש שדין
 הרחיצה הוא בשביל שלא תקלקל את עצמה, א"כ ראוי שתרחוץ גם בפנים או"מ, אבל לפי דברי הסד"ט אי"צ לרחוץ בתוך או"מ, דהא אין חשש שאם תראה תתלה בימי נדותה, דכשתפסיק בטהרה תראה אם יש לה דם בתוך או"מ. והנה בחכמ"א כתב שרוחצת בין ירכותיה וגם באו"מ, אולם החכמ"א י"ל דסבר כמו התוה"ש [וכמשנ"ת], ולכן כתב צריך שתרחוץ גם בתוך או"מ, אבל להסד"ט [וכן משמע בשו"ע כדבריו וכנ"ל] דהטעם דצריכה לרחוץ שלא תקל על עצמה לתלות בימי נדותה, א"כ לכאורה די שתרחוץ בחוץ ובין ירכותיה.

**והנה** יש מנהג שנשים רוחצות את כל גופם בהפס"ט, אולם לכאורה לפי הנ"ל אי"צ
 שתרחוץ את כל גופה, אלא די שתרחוץ באו"מ ובין ירכותיה, דאי"צ לרחוץ את כל גופה אלא המקומות שאם תמצא בו כתם תהא טמאה. אולם ברמ"א גבי תשעת הימים (או"ח סי' תקנא סעיף ט"ז) כתב, דאשה הלובשת לבנים יכולה לרחוץ מעט כדרכה

בכל השנה, ובת"ב רוחצת רק באו"מ ובין ירכותיה. וכן בהל' יוה"כ כ' המשנ"ב (סי' תריג סקל"א) דמותר לרחוץ מעט בין ירכותיה, והיינו במקום שטמאה טומאת כתמים, והיינו בין רגליה, ולא מחוץ לרגליה דשם אינה טמאה טומאת כתמים, א"כ משמע דבתשעת הימים רוחצת מעט יותר וכדרכה כל השנה, וא"כ חזינן שבכל השנה היו נוהגים לרחוץ יותר. ויש נוהגים לרחוץ את כל הגוף או את החלק התחתון שבגופה, אבל מצד הדין אי"צ לרחוץ אלא פניה של מטה ובין ירכותיה, וצ"ע מהו הרחיצה של כל השנה. וכן יל"ע מש"כ הרמ"א מנהג כשר הוא שתרחץ ולובשת לבנים, אמנם אם לא רחצה רק פניה של מטה די בכך, מהו המנהג טוב שתרחץ, דלכאורה משמע דמנהג טוב לרחוץ כל גופה, דכ' דאם לא רחצה רק פניה של מטה מהני בדיעבד, וצ"ע אמאי נהגו לרחוץ את כל גופה עפ"י הטעמים הנ"ל, דהא אינם מקומות שמטמאים בכתמים [ועי' בש"ך סי' קצט סקי"ב שהביא דברי המשאת בנימין דכתב דנהגו בזמנם לרחוץ כל הגוף].

**בדיקת החלוק בז' נקיים**

**כתב** רעק"א (ע"ד השו"ע ס"ד) דבכל יום מז' נקיים צריכה לבדוק גם את חלוקה, ולפי"ז
 צריכה לבדוק גם את הסדין ששוכבת עליו, ולמעשה נראה בזמנינו כיון דנשים לובשות בגד צמוד לגופה, שאין חשש שהדם יעבור למק"א, א"כ לכאורה סגי שיהא הבגד הסמוך לגופה לבן, ואי"צ מצד הדין שיהא הסדין ושאר בגדיה ג"כ לבן. אולם מ"מ נוהגים שיהא סדין לבן, אולם לגבי הבדיקה נראה דסגי שתבדוק רק את הבגד הסמוך לגופה, ואי"צ לבדוק את שאר בגדיה. והנה את העד צריכה לבדוק היטב אולי יש נקודה קטנה של דם, אבל בבגד הסמוך לגופה שאין צריכה לחשוש לנקודה קטנה של דם שהרי אינה טמאה עד כגריס, א"כ סגי שתראה שאין שם כתם יותר מכגריס.

**היסח הדעת**

**אשה** שהסיחה דעתה מטהרתה בז' נקיים, כגון שחשבה בודאי שנטמאה בתוך ז'
 נקיים והסיחה דעתה מטהרתה, כתבו הפוסקים (שו"ת מעיל צדקה סי' סג ובסד"ט סי' קצו סקי"ח ועוד) דאין עולה אותו היום לז' נקיים. והנה אם ראתה דם בעד ורוצה לשאול את הרב אם הוא טהור, אפי' כשמסתבר לה לאסור, אינו חשוב היסח הדעת. אולם אם לאשה היה נראה ודאי טמא, ומ"מ בעלה החליט לשאול ונמצא מראה טהור, ה"ז חשוב כהיסח הדעת. וכמו"כ אם בעלה נסע למדינת הים וכדו' בתוך ז' נקיים, והסיחה דעתה מטהרתה, ולבסוף חזר קודם הזמן וכדו' חשוב היסח הדעת.

**אולם** קיי"ל דהיסח הדעת הוא רק כשהסיחה דעתה במעל"ע שלם, ובפחות מזה אין
 מחמירים שיחשב היסח הדעת. והטעם בזה כמ"ש בתשו' אמרי יושר (ח"ב סי' לד), דהטעם דהיסח הדעת פוסל בז' נקיים, אינו משום דחיישינן שמא ראתה דם בזמן שהסיחה דעתה, אלא כל החסרון בהיסח הדעת הוא משום דהימים שהסיחה דעתה מהם אינם ספורים, ולכן כתב דכשהסיחה דעתה בב' ימים, אינה סותרת את כל הז' ימים, אלא משלמת עוד ב' ימים. וא"כ אם הסיחה דעתה שלא בשיעור של מעל"ע, כגון אם הסיחה דעתה באמצע היום, הרי בתחילת היום חשוב ספור, ואיכא מקצת היום ככולו, ורק אם הסיחה דעתה לילה ויום שלם חשוב היסח הדעת. ובלא"ה אפי' אם הסיחה דעתה כל היום ולא הסיחה דעתה בלילה, אינו חשוב היסח הדעת, דסומכים על שיטת רש"י דגם ספירה בלילה חשוב ספירה, ולכן אם חלק מהיום לא הסיחה דעתה, ה"ז עולה לה לז' נקיים. ויש שרצו לומר (המע"צ סי' סג) דהטעם דהיסח הדעת פוסל בז' נקיים משום דחיישינן דילמא ראתה וארגשה ולאו אדעתה, כיון שהסיחה דעתה, ולפי"ז תסתור את כל הז' נקיים. אולם בחזו"א (סי' צב סקי"א) הק' על דבריו, ממאי דקיי"ל דשוטה פקחות בודקות אותה, ואמאי, הא איכא למיחש שמא ארגשה ולאו אדעתה, אלא ע"כ כיון דבדקה ומצאה טהור לא חיישינן להכי. ולכן קיי"ל דאם הסיחה דעתה מעל"ע אין מפסדת אלא אותו היום, ואינה סותרת את כל הז' הנקיים [ושוטה אם תבדוק כל יום ודאי דיהני לה, ויל"ע אם לא תבדוק כל יום, דאין ספורים לפנינו, האם יהני].

**המתנת ה' ימים קודם ז"נ**

**הנה** קיי"ל (נדה כב.) דפולטת ש"ז תוך ג' ימים לשימושה בתוך ז"נ סותרת את אותו
 היום, ולכן כתב השו"ע (סי"א) דהמשמשת מיטתה וראתה צריכה לפרוש ג' ימים, ואח"כ מתחלת לספור ז"נ, דהיינו אם ראתה ביום א' פוסקת בטהרה ביום ד', ומתחלת ז"נ ביום ה'. אולם כ' הרמ"א דנהגו להחמיר שצריכה לספור ה' ימים משעה שראתה, ואח"כ סופרת ז' נקיים, כגון אם ראתה ביום א' תעשה הפס"ט ביום ה', וביום ו' תתחיל ז"נ, דחיישינן שמא תשמש ביום א' בין השמשות, ותסבור שהוא יום, ואפשר שהוא לילה, ואם תתחיל למנות ז"נ מיום חמישי, יהא בתוך ג' ימים לשימושה, ולכן החמירו לספור ה' ימים. וכ' עוד הרמ"א, דאפי' לא שימשה מחמרינן שתספור ה' ימים, אטו שימשה.

**ולכן** נראה דאשה שראתה בבין השמשות, יכולה לסמוך שראיה זו מהיום הקודם
 ולא תספור אלא ד' ימים מהיום הבא, דכל החומרא של ה' ימים הוא משום דחיישינן שמא תשמש ביום א' בין השמשות ותסבור שהוא יום ובאמת הוא לילה, לכן כשראתה בבין השמשות יכולה להקל למנות ד' ימים. ושיעור ביה"ש, י"א שהוא כ30 דק', וברמב"ם בהלכות תרומות (פ"ז ה"ב) מבואר שהוא 18 דק' [ולגבי טבילה מחמירים 30 דק', וכמו"כ במוך דחוק דצריך שיהא אצלה כל ביה"ש לכתחילה מחמירים 30 דקות, אבל אם קשה לה וכדו' יש להקל ב18 דק'].

**והנה** אשה שראתה בתוך ז' נקיים, כתבו האחרונים (הט"ז סק"ח והש"ך סקכ"ב)
 דפשיטא דאי"צ לספור עוד ה' ימים, דהרי היתה אסורה ולא חיישינן שמא שימשה. ונחלקו האחרונים (עי' בדרכ"ת סקפ"ו) אם קודם היום שראתה היה יום הוסת, דהיה אסור לה לשמש באותו היום, וליכא למיחש לפולטת ש"ז, האם הוא נמנה בה' ימים. ומ"מ באבילות דאסורים לשמש, אינו נמנה מה' ימים, דאין אסורים מחמת איסור נידות.

**ואשה** שחזרה מטבילתה ומיד אח"כ ראתה דם, אם צריכה למנות ה' ימים, בפת"ש
 (סקט"ז) הביא דנחלקו בזה, ולהלכה קיי"ל כמ"ש החזו"א (במכתב בספר בת ישראל), דאם ראתה מיד בחזרתה מהמקוה כ"ז שלא לנה אם בעלה אי"צ למנות ה' ימים, אבל אם לנה עם בעלה אפי' לא שימשה, וראתה דם, צריכה לספור שוב ה' ימים.