סאה בסאה במטבע_1
קטגוריות: שו_ע / יורה דעה / הלכות רבית - הרב יהושע ננקנסקי

סאה בסאה במטבע

יש ללמוד היטב את הסוגיא ריש הזהב עד מה., תוס' ד"ה "למקח וממכר".

רי"ף, בעל המאור, מלחמות. [בעיקר יש להתמקד במלחמות בד"ה "אמר הכותב" ובד"ה "וכן מה שכתב", ובד"ה "פירוש"].

בס"ד ביום א' נתחיל את טושו"ע.

★בכל הסוגיא מבואר שבמטבע אין יוקר וזול, ואם נסבור שכספא הוא הטיבעא ממילא היוקר והזול הוא בזהב, וזה פשוט דבנסכא של כסף יש יוקר וזול, רק במטבע אין מושג של יוקר וזול.

ועי' חזו"א [חו"מ טז ס"ק ו' ד"ה "וכן"] "וכן בלוה סאה חטים והיתה שוה דינר ועכשיו שוה ז' מעין אסור ליפרע סאה חטים **אף שידוע** **שסיבת יוקר החטים לא היתה ממה שנתרבו הלוקחים של החטים או מיעוט החטים במדינה, רק סיבת יוקר החטים הוא מירידת ערך הכסף ושיווי החטים לא ירד נגד הזהב וכשנוטל עכשיו סאה חטים אין לו שום אגר, מ"מ אסור ליטול עכשיו סאה חטים, כיון דכספא טבעא ועכשיו יש לו בעד סאה ז' מעין חשיב אגר נטר** וכו'".

★מטבע של נחושת האם מותר להלוות מטבע כנגד מטבע.

ברמב"ן פשיטא ליה דשרי, וע"ע בב"י [קסב].

★מטבע שבזמן הגמרא [שאין בו יוקר וזול] היה בעל שיווי עצמי רק נוסף על ערכו העצמי טיבוע שגרם שיצא בהוצאה, **ועיקר מעלת המטבע** **הוא בזה שיוצא ובו קונים חפצים אחרים.**

וא"כ ה"ה בכסף דידן שאין לו שיווי עצמי **אלא הסכמה שישמש בתור דבר קונה** ה"ה דחשיב מטבע.

וז"ל החזו"א [יו"ד עב-ב] "בענין מטבע כל דבר שהסכימו עליו בני המדינה למכור ולקנות בו ולהעריך בו את כל השוק כמו שנוהגים המדינות וכו'".

וע"ע בשו"ת עונג יו"ט [קב] דמטבע דידן אינו נידון כמטבע.

ולמעשה מקובל לא כך אלא חשיב כמטבע הן לענין מעשר שני הן לענין כל דבר.

ולענין כסף בשטר [שטרות דידן] בפשוטו ה"ה דחשיב מטבע, וכן הוא בשו"ת חת"ס [יו"ד קלד].

ויש אחרונים שחילקו בין מטבע לשטר.

★במשנה ריש הזהב מבואר דשתי מטבעות שלאחד יש עדיפות מהשני, אחד מוגדר מטבע והשני פרי.

ויל"ע אמאי לא אמרינן דשניהם נידונין כמטבע, וכי לא שייך שני מטבעות. והרי בשני מטבעות בלי עדיפות ודאי ששניהם נידונים כמטבע.

★מבואר חידוש גבי פדה"ב דשיעורו הוא לא במשקל הכסף לחוד, אלא **כפי היחס למטבע של התורה,** ואם נסבור שזהב הוא המטבע נשער כפי הזהב [וא"כ כשאמרה התורה חמשה סלעים בפד"ה עיקר הכוונה ארבע חמישיות של מטבע זהב].

וע"ע חזו"א [חו"מ טז-ט].

★**לרי"ף** שלדידן כספא הוא הטיבעא וזהב נידון כפרי, ולכן אסור ללוות דינר זהב בדינר זהב, דהוה כהלוואת סאה בסאה.

אבל זהב ביחס לפרי נידון כמטבע, דהיינו לדינר זהב יש היבט של מטבע [ביחס לפרי גמור], ויש לו היבט של פרי [ביחס לכסף] ובריבית נאסר גם ביחס לעצמו, ולכן אסור ללוות דינר בדינר.

**לרב האי גאון ולבעל המאור** זהב נידון כפרי גמור גם ביחס לפירות, ולרב האי גאון אפילו נקנה בחליפין ולא נידון כמטבע שלא נקנה בחליפין, דאין כאן מטבע אלא פרי גמור.

והוכיח דין זה מדינר כסף שלכו"ע מותר ללוות, והרי לב"ה כסף נידון כפרי ביחס לזהב, וא"כ איך מותר ללוות דינר בדינר, ע"כ היות ונידון כמטבע ביחס לחפצים [אפילו אם נסבור דזהב הוא הטיבעא הרי ביחס לחפצים כסף נידון כמטבע], והיות ויש לו שם מטבע לדבר אחר לא נאסר בריבית.

**לרמב"ן** [במלחמות] דוחה את ההוכחה מכסף דב"ה "דשאני כסף כיון דחריף לא הוי כריבית **דכסף לגבי נפשי מהני ליה חורפיה"**. וכן לענין ריבית לא עלה על דעת אדם שיהיה אסור ללוות מעות [נחושת] במעות, וכנ"ל.

וזהב ודאי נידון כמטבע ביחס לחפצים, ובכ"ז נאסר בריבית דשייך שנידון כמטבע בדבר אחר, ובכ"ז נאסר בריבית, ומבואר ברמב"ן בהמשך [ד"ה "וכן מה שכתב"] דבעצם הטענה של רב האי גאון מוסכמת, וכמה שנידון כמטבע לא היה צריך לאוסרו באיסור סאה בסאה רק זה עוד דין וז"ל "משום הואיל והוא **כעין גזירה**" [דהיינו לא עיקר הגזירה של סאה בסאה אלא גזירה נוספת].

וכן לקמן "משום דמחזי כריבית הואיל ובשום מקח הוי כפירא".

ועדיין צ"ב הן לרה"ג וכן לרמב"ן מעיקר הדין למה אין כאן איסור סאה בסאה, הרי כשנבוא לדון יוקר וזול הנחושת הוזל, וא"כ שיאסר בריבית, וכן זהב הרי כשנבוא לדון יוקר וזול ביחס לכסף נקבע שהשינוי הוא בזהב, ולא בטיבעא [הכסף] וא"כ שיאסר מצד ריבית.

ובחזו"א [חו"מ טז-ט ד"ה "ב"מ מה."] מוציא מכאן יסוד שמזיק זהב חייב ערך זהב, וביחס לעצמו אין כאן יוקר וזול.

וצ"ב הרי בריש פרק הזהב מבואר שבפרוטות נחושת יש בהם יוקר וזול.

וכן יל"ע בתוס' [מד: ד"ה "למקח"] שמכר חפץ וקצץ במעות כסף השתנה ערך הכסף ביחס לזהב **דחייב בערך הזהב**, ובפשוטו כוונת תוס' דכל חוב של מטבעות כסף מוצמד לשווי הטיבעא האמיתי, ותוס' מדבר למ"ד שהזהב הוא הטיבעא, וא"כ ה"ה לדידן כסף הוא הטיבעא וא"כ כל חוב זהב צריך להיות נידון כערך כסף, וצ"ע בדברי החזו"א.

ובדברי תוס' אולי נדחוק שאין כוונתו שמעות הכסף צריכים להיות צמודים לערך הטיבעא, אלא כוונתו באומדנא שקצץ עשרים וארבעה איסרין כוונתו היתה לדינר זהב [ואם זה לא יהיה כערך הדינר זהב אלא קצץ עשרים איסרין לא נשערם ביחס לטיבעא].

והיה מקום לבאר בהנ"ל [למה מותר ללוות נחושת הרי שייך בו יוקר וזול, וכל מה שנאסר זה לא עיקר גזירת סאה בסאה אלא תקנה נוספת] דבעצם בתר מעיקרא מתיר ללוות סאה בסאה, רק חז"ל אסרו וכל האיסור הוא רק בפרי גמור, אבל פרי כזה שיש לו היבט מסוים של מטבע לא אסרו בגזירת סאה בסאה, ויל"ע בזה היטב.