30 עיסה מחטים ואורז ג - בד_ הרשב_א
קטגוריות: ש_ס / ט חלה / חלה עניינים - הרב רפאל בהגר_מ שמואלביץ

אור ליום ועש"ק מטו"מ ר"ח מנ"א תשע"ה

**א**

א] חלה פ"ג מ"ז, העושה עיסה מן החטים ומן האורז, אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ויוצא בה אדם יד"ח בפסח, ואם אין בה טעם דגן אינה חייבת בחלה ואין אדם יוצא בה יד"ח בפסח.

ובירושלמי שם, מתניתין דלא כרשב"ג, דרשב"ג אומר לעולם אינה חייבת בחלה עד שיהא בה דגן כשיעור, כ"ה גיר' הריבמ"צ והר"ש וש"ר, אך גיר' הרמב"ן מתניתין כרשב"ג, עיי"ש.

ב] והנה לדעת רבנן דה"ה חייבת בחלה אף שאין בדגן כשיעור, והיינו דאף האורז מצטרף לשיעור חלה, בפשוטו היינו משום דאף האורז חשיב כחטים להתחייב בחלה, והיינו או משום דינא דגרירה, או משום דינא דטכ"ע, ואכמ"ל.

אמנם הנה בחי' הגר"ח בפ"ה מחו"מ כתב, ז"ל, ובאמת דלחכמים דפליגי על רשב"ג וס"ל דלא בעינן דגן כשיעור, ומשום דגם האורז מצטרף להשלמת השיעור, צ"ע אם הוא זה רק בחלה, אבל במצה מודין לרשב"ג דאין האורז משלים לשיעור, או דפליגי גם במצה, והחילוק ביניהם פשוט, די"ל דגם בחלה דהאורז משלים לשיעור, מ"מ אינו מועיל השלמת שיעורו רק שהדגן שבו יהא בו שם עיסה ויתחייב בחלה ויהי' בו דין טבל של חלה, אבל האורז עצמו י"ל דהוא בפטורו ואין בו דין טבל ואינו חייב בחלה, [ולא תקשי דאיך מצטרף האורז להשלים לשיעור כיון דהוא בעצמו פטור, דה"נ אשכחן בירושלמי פ"ד דחלה חצי קב חטים וחצי קב שעורים וחצי קב כוסמין נוטל מן הכוסמין לפי מה שהן, ומצטרפין החטים והשעורים לחייב את הכוסמין אף שהן בעצמן פטורין], ולפ"ז הרי לא שייך זאת רק בחלה, דיש דין שיעור עיסה בהחפצא, וביש בו השיעור מתחייב כל מקצת בפני עצמו בחלה, ע"כ שפיר שייך בו הך דינא דהאורז משלים לשיעורא אע"ג דהוא בעצמו אינו מתחייב בזה, משא"כ לגבי מצה אם אך האורז עצמו לא חייל בי' דין חמשת המינים ממילא אינו יוצא בו ידי חובת מצה, וכמו דאין האורז עצמו נעשה טבול לחלה כמו"כ אינו יוצא בו ידי חובת מצה ג"כ, ודין גרירה שבו אינו מועיל רק שיחול דין לחם על הדגן בעצמו, אבל לא שיצטרף האורז להשלים שיעורא שיהיו יוצאין בו ידי חובת מצה, עכ"ל, ועיי"ש שדקדק כן מד' הראב"ד דאף רבנן מודו דאין האורז מצטרף להשלים שיעורא דמצה, וצידד כן גם בדעת הרמב"ם, עיי"ש.

ג] והנה אמנם בעיקר הך מילתא, דאף דאין האורז עצמו חייב בחלה, מ"מ ה"ה מצטרף לשיעור, צ"ב, דהרי חזינן דעיסה פטורה אינה מצטרפת להשלים לשיעור חלה, דעיסת גוי או עיסה שהורמה חלתה אינם מצטרפין להשלים לשיעור, והרי דכל חיובא דחלה הוא רק בדאיכא ה' רבעים מעיסה דיש בה לדין חיוב חלה, שו"ר שעמד ע"ז במנחת שלמה ח"א סימן ס"ח, עיי"ש.

ומה שהביא הגר"ח מההיא דחצי קב חטים וחצי קב שעורים וחצי קב כוסמין, דחייל החיוב על הכוסמין לבדן, ומבו' דל"ב שיחול החיוב על כל העיסה, לכאו' הי' נראה ושו"ר כעי"ז במנחת שלמה שם, דהיינו רק משום דגם החטים והשעורים הוו בני חיוב חלה, וע"כ אף דבפועל לא חייל עלייהו חיובא, משום דלגבי דידהו ליכא שיעור ה' רבעים, מ"מ שפיר חייל חיובא על הכוסמין דלגבי דידי' איכא שיעור ה' רבעים, אך בעיסת אורז, לכאו' אם אינה מתחייבת משום שאינה בת חיוב חלה, הי' בדין דאף לא תצטרף לשיעור חלה, וכבר עמד בכעי"ז בגליונות חזו"א שם, עיי"ש.

**ב**

ד] אמנם הנה מצאנו מקור נאמן לד' הגר"ח מד' הרשב"א, דהנה לקמן מ"י תנן, הנוטל שאור מעיסת חטים ונותן לתוך עיסת אורז, אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ואם לאו פטורה, א"כ למה אמרו הטבל אוסר כל שהוא מין במינו ושלא במינו בנו"ט.

ובהא דתנן דאם יש בה טעם דגן חייבת בחלה, פליגי רבוותא, דבד' הרמב"ן בהל' חלה מבו' דמפרש, דהיינו דהיא חייבת משום תערובת השאור, שבא מעיסת חיוב שלא הורמה חלתה, ופירש לפ"ז, דזהו מש"א בירושלמי דמתניתין כרשב"ג, דמהא דתנן הנוטל שאור מעיסת חטין ולא קתני הנותן שאור של חטים בעיסת האורז, ש"מ דמתניתין רשב"ג היא דאמר בעינן דגן כשיעור, ואין חטים גוררין את האורז אלא כשיש בחטים עצמן כשיעור החייב.

והנה אמנם בד' המהרי"ט אלגאזי שם מבו' דמפרש בד' הרמב"ן, דלעולם הא דתנן דחייבת בחלה הוא מדין גרירה, ואף דמתניתין כרשב"ג דל"מ גרירה אלא בשיש בהדגן כשיעור, מ"מ כיון שהשאור חייב בחלה, הו"ל כיש בדגן כשיעור, וה"ז מועיל לחייב אף את האורז, עיי"ש, ועי' במנחת ברוך סימן ? דג"כ פירש בד' הרמב"ן, ועיי"ש שתמה טובא ע"ז, אך בחזו"א סימן קצ"ה מסיק דמכוון הרמב"ן הוא דבאמת ליכא בזה לדין גרירה, כיון דאין בדגן עצמו כשיעור, ואף דהשאור כבר נתחייב בחלה, מ"מ כל שבאנו לדון דיחול עכשיו חיוב חדש על עיסה זו מכח דין גרירה, בעינן שיהא בה עכשיו כשיעור, ול"מ מידי מה דהדגן שבה נתחייב מעיקרא בחלה.

אך הרשב"א בפסקי חלה ש"א כתב, ז"ל, שנינו בפ"ג העושה עיסה מן החטים ומן האורז אם יש בו טעם דגן חייבת בחלה וכו', אם עשה עיסה מן האורז ועירב בתוכה מן החטים אם יש טעם דגן אע"פ שהאורז רבה על חטים ואין בחטים ה' רבעים קמח כל שיש בכל העיסה ה' רבעים חייבת בחלה, וכן פסק הרב רבינו משה ז"ל כסתם משנה זו, ותנן נמי הנוטל שאור מעיסת חטים ונותן לתוך עיסת האורז אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה וכו' [אלמא] כל שיש בה דגן ואפי' פחות משיעור אם יש בו בנו"ט חייבת בחלה, עכ"ל, ומבו' דמפרש דהא דתנן בנוטל שאור מעיסת חטים וכו' דחייבת בחלה, היינו דכולה חייבת בחלה, ומדין גרירה, וזהו שהביא דמהני דין גרירה אף כשאין בדגן עצמו כשיעור.

ה] אמנם צ"ע בזה בד' הרשב"א שם ש"ג, ז"ל, ומה ששנינו הנוטל שאור מעיסת חיטין ונותן לתוך עיסת האורז אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה, חייבת ונוטל ממנה חלה אחת על הכל, או אם יש לו פרנסה חייבת ממקום אחר מוציא לפי חשבון קאמר, ומה שלא פירש שם כן לפי שסמך על מה ששנה במשנה זו שקדמה לה, עכ"ל.

וצ"ע רב במש"כ הרשב"א דבכה"ג שנטל שאור מעיסת חטים ונותן לתוך עיסת האורז, אם יש לו פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון, ונקט כן בדעת תנא דמתניתין, וע"כ הוצרך לפרש דהא דלא נתפרש כן במתניתין, הוא משום דסמך על מה ששנה במשנה שקדמה לה, - דלמש"כ הרשב"א בשער א' דהך מתניתין אתיא כרבנן דרשב"ג, והא דחייבת בחלה הוא מדין גרירה, א"כ נמצא דאף האורז חייב בחלה, ומ"ט סגי להפריש ממקום אחר לפי חשבון, וגם בלא ד' הרשב"א בשער א' קשיא כן, דכיון דמתניתין דלא כרשב"ג, א"כ הרי שפיר יש לחייב בנוטל שאור מעיסת חטים ונותן לתוך עיסת אורז, גם מדין גרירה, וא"כ מ"ט סגי להפריש ממקום אחר לפי חשבון.

ו] עוד צ"ע במש"כ הרשב"א שם, ז"ל, הנוטל שאור מעיסה שהורמה חלתה ונותן לתוך עיסה שלא הורמה חלתה, נוטל חלה אחת על הכל כדי שלא יהא כנוטל מן הפטור על החיוב, וא"ת למה לא יפטור שאור זה שכבר הורמה חלתו את כל העיסה, ומ"ש מן המדומע שפוטר, וכדתנן נדמעה עיסתה עד שלא גלגלה פטורה שהמדומע פטור משגלגלה חייבת, לא היא שהתרומה והחלה פטורין תערובתן לגמרי ואינן נגררין אחר רוב עיסה אחרת, משא"כ בעיסה שהורמה חלתה ולא אפי' בשאר המינין הפטורין מן החלה, שהרי שנינו הנוטל שאור מעיסת חטין ונותן לתוך עיסת אורז אם יש בה טעם דגן חייבת וכו', עכ"ל.

והנה בביאור מה שדן הרשב"א דהשאור שהורמה חלתו יפטור את כל העיסה דומיא דמדומע, נראה דהיינו דס"ד דהא דמדומע פטור מן החלה, אי"ז דין מסוים בדימוע, וכמש"כ התוס' בנדה דמ"ו. דהוא משום דחשבינן לכל העיסה כתרומה, אלא לעולם כל שיש בכלל העיסה מקצת שאינו בכלל החיוב, ה"ז פוטר לכל העיסה,[[1]](#footnote-2) והא דתלינן לה בנדה דמ"ו. אם דימוע דאורייתא או דרבנן, נראה דהיינו משום דאם דימוע דרבנן, הרי דמדאורייתא בטלה התרומה ברוב, ואין תורת תרומה עלי', ואף היא מתחייבת בחלה, ונמצא דליכא מקצת מן העיסה שאינו בכלל החיוב, (והיינו או משום דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, או משום דכל דבטל תורת תרומה ממנה ממילא היא מתחייבת בחלה),[[2]](#footnote-3) וזהו שכתב הרשב"א דרק בתרומה וחלה איכא להך דינא דהן פוטרין את העיסה בתערובתם, אך בשאר דברים הפטורים ליכא להך דינא.

ואמנם צ"ע במה שלמד הרשב"א להך מילתא, מהא דאפי' מינים הפטורים אינם פוטרין תערובתן, כדתנן דהנוטל שאור מעיסת חטים ונתן לתוך עיסת אורז אם יש בה טעם דגן חייבת, - דהרי הא דתנן התם דחייבת, הוא מדין גרירה, ואף האורז מצטרף לחיוב, וא"כ מה מקום יש לדון דתועיל תערובת האורז לפטור תערובתה, הרי אדרבה אף האורז עצמו הוי בכלל החיוב.

ז] ויש להוסיף, דבזה אין לישב דהרשב"א שם אזיל דמתניתין דהנותן שאור וכו' אי"ז מדין גרירה, אלא מדין תערובת טבל, ואזיל התם בדעת הרמב"ן דמתניתין כרשב"ג, וע"כ ליכא בזה דין גרירה, - דהרי אם איירי בנוטל שאור מעיסת חטים שכבר נתחייבה בחלה, ונותן לתוך עיסת אורז, אין מקום לדון כלל שיהא בזה לפטורא דמדומע, שהרי הא דמדומע פטור מן החלה הוא רק בשנדמעה קודם שנתגלגלה, וכדתנן בפ"ב מ"ב, והרשב"א שם הביא לזה, ובע"כ מד' הרשב"א דמפרש למתניתין דהנוטל שאור מעיסת חטים, בשלא הי' בעיסה כשיעור, ולא נתחייב השאור בחלה, ולפ"ז הרי בע"כ דהא דתנן דחייבת בחלה, הוא משום דעיסת האורז מצטרפת לשיעור ה' רבעים, מדינא דגרירה, - וקשיא טובא, דא"כ מהו שהביא הרשב"א מזה דאין שאר המינים הפטורין פוטרין תערובתן, הרי הכא דאיכא לדין גרירה אין שאר המינים פטורין, אלא אדרבה ה"ה מצטרפין לחייב בחלה.

**ג**

ח] ונראה ללמוד מד' הרשב"א דס"ל, דאף לרבנן דרשב"ג דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז חייבת בחלה אף כשאין בדגן בפנ"ע כשיעור, מ"מ לא חייל החיוב אלא על הדגן, אך האורז בפטורו קאי, - וע"כ שפיר כתב הרשב"א דהנוטל שאור מעיסת חטים ונותן לתוך עיסת אורז, אם יש לו פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון, דאף דיש בזה לדין גרירה, וכמש"כ הרשב"א בשער א', מ"מ לא חייל החיוב אלא על הדגן, וע"כ סגי להפריש עליו לפי חשבון, - וע"כ נמי שפיר הביא הרשב"א מזה דשאר המינים הפטורין מן החלה אין פוטרין תערובתן, דאם היו פוטרין תערובתן, היתה עיסה זו פטורה, כיון דהאורז בפטורו קאי, ונתחדש לפ"ז, דאף דמחד גיסא מהני האורז להשלים לשיעור חלה, מ"מ אם הי' הדין דתערובת דבר הפטור מן החלה פוטרת, הי' פוטר האורז את כל העיסה.

ט] וצריך להוסיף בזה, דהנה בעיקר מש"כ הרשב"א בשער א' ללמוד ממתניתין דהנוטל שאור וכו' דעיסת חטים ואורז חייבת אף כשאין בדגן כשיעור, צ"ע, דהרי יל"פ דדינא דמתניתין הוא משום דהשאור הוא טבל, וע"כ הוא אוסר בתערובתו, וכאשר כן נת' לעיל סק"ד מד' הרמב"ן בהלכות חלה, - ובפשוטו צ"ל, דהרשב"א למד לזה מהא דקתני "חייבת" בחלה, ומ' דכל העיסה חייבת, ואם אין החיוב אלא משום דהשאור אוסר בתערובתו, הרי אין החיוב אלא על השאור עצמו, ואין כל העיסה חייבת.

אמנם הנה למש"נ בדעת הרשב"א, דאף בעושה עיסה מחטים ואורז, לא חייל החיוב אלא על החטים, אך האורז בפטורו קאי, א"כ הרי בע"כ דהא דקתני במתניתין חייבת בחלה, הוא משום תערובת השאור, שהרי שאר העיסה דהאורז, אינה מתחייבת, - ולפ"ז תיקשי דמנ"ל להרשב"א דהא דחייבת בחלה הוא מכח דינא דהעושה עיסה מחטים ואורז, ואי"ז מכח הא דטבל אוסר תערובתו, - דהרי מתניתין איירי בנוטל שאור מעיסה שלא הורמה חלתה, וכדתנן בסיפא א"כ למה אמרו הטבל אוסר בכ"ש וכו', והרי דאיירי בשאור של טבל.

ותיקשי כן גם על מש"כ הרשב"א בשער ג' ללמוד ממתניתין דהנוטל שאור מעיסת חטים, דבתערובת מינים הפטורים מן החלה ליכא לפטורא דמדומע, ונת' לעיל סק"ז דהוא משום דמפרש דאיירי הך מתניתין בנוטל שאור מעיסה שלא הי' בה כשיעור ועדיין לא נתחייב בחלה, דאם כבר נתחייב השאור בחלה, ל"ה שייך בזה כלל פטורא דמדומע, - ותיקשי, שהרי בע"כ דאיירי מתניתין בנוטל שאור מעיסה שנתחייבה בחלה, והוי השאור טבל, וכדתנן בסיפא א"כ למה אמרו הטבל אוסר בכ"ש.

י] ונראה דהישוב לזה הוא, דמהא דתנן התם סתמא הנוטל שאור מעיסת חטים, ולא קתני הנוטל שאור מעיסה שלא הורמה חלתה, כדתנן לקמן מ"ח, מ' דאיירי אף בנוטל שאור מעיסת חטים שאין בה כשיעור ולא נתחייבה בחלה, וגם בכה"ג קתני דחייבת בחלה, אף דליכא בזה תערובת טבל כלל, ומזה הוא שלמד הרשב"א, דדינא דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז, הוא אף כשאין בדגן כשיעור, ומזה הוא גם שלמד הרשב"א, דבתערובת שאר מינים הפטורין מן החלה, ליכא לפטורא דמדומע, אך בד' הרמב"ן שפירש דהך מתניתין אתיא כרשב"ג, בע"כ דאיירי מתניתין רק בנוטל מעיסת חטים שלא הורמה חלתה, וכאשר כן פירשו גם הריבמ"צ והר"ש.

והא דתני בסיפא א"כ למה אמרו הטבל אוסר בכ"ש, אשר מזה מבו' דאיירי בשאור דטבל, הוא משום דמתניתין איירי בכל גווני, בין בנוטל שאור מעיסת חטים שלא נתחייבה בחלה, ובין בנוטל שאור מעיסת חטים שנתחייבה בחלה, וע"כ לא קתני הנוטל שאור חטים, אלא קתני הנוטל שאור מעיסת חטים, וגם בהך גוונא דנטל שאור מעיסה שנתחייבה בחלה, תנן דאם אין בו בנו"ט פטורה, וע"ז הוא דקתני א"כ למה אמרו הטבל אוסר בכ"ש, וז"ב, ועיקר הך מילתא דמתניתין דהנוטל שאור מעיסת חטים איירי בין בנוטל שאור מעיסה שנתחייבה בחלה, ובין בנוטל שאור מעיסה שלא נתחייבה בחלה, כתב כן הרש"ש לקמן מ"ח, עיי"ש.[[3]](#footnote-4)

יא] ובזה מתפרש מש"כ הרשב"א בשער א', ז"ל, והא דקא מתרץ נמי אליבא דר' אילא מתני' דקא תני אם יש בה טעם דגן, ואמר בגין מתניתין דבתרא טבל אוסר בכ"ש מין במינו ושלא במינו בנותן טעם, נ"ל דה"פ, אמר לך ר' אילא הא דקא תני רישא אם יש בה טעם דגן חייבת, ל"ד, אלא טעם דגן ורובה דגן, ולא קתני הכי אלא משום דבעינן למתני אחרי' משנת הנוטל שאור מעיסה של חטים ונותן לתוך עיסת האורז אם יש בה טעם דגן חייבת, ובההיא איצטריך למתני אם יש בה טעם, דאתא לאשמועינן שהטבל אע"פ שאוסר במינו בכ"ש אינו אוסר שלא במינו אלא בנותן טעם, עכ"ל.

וצ"ב במש"כ הרשב"א דהא דתני התם אם יש בה טעם דגן חייבת, הוא משום דאתא לאשמועינן דאין הטבל אוסר שלא במינו אלא בנו"ט, ולכאו' עדיפא מינה הול"ל, דכיון דאיירי התם בנוטל שאור מעיסה שלא הורמה חלתה, דע"כ שמעינן מינה דאין הטבל אוסר שלא במינו אלא בנו"ט, ע"כ זהו דתני דאם יש בה טעם דגן חייבת, - דאף דדינא דהעושה עיסה מחטים ואורז, הוא רק ברובה דגן, מ"מ בנוטל שאור טבל ונותן לתוך עיסת אורז, כל דיש בזה טעם דגן ה"ה חייבת, משום תערובת טבל.[[4]](#footnote-5)

ונראה דזה מתפרש כמש"נ, דלעולם הך מתניתין איירי אף בנוטל שאור מעיסה שלא נתחייבה בחלה, ובכה"ג הרי אף אם יש בה טעם דגן אינה חייבת אלא כשרובה דגן, וא"כ אכתי תיקשי דמ"ט תני דאם יש בה טעם דגן חייבת, - וע"ז הוא שכתב הרשב"א, דכיון דאתא לאשמועינן דאין הטבל אוסר שלא במינו אלא בנו"ט, ע"כ איירי מתניתין גם בנוטל שאור מעיסה שנתחייבה בחלה, וע"כ ל"ה מצי למיתני דאם יש בה טעם ורוב דגן חייבת, דא"כ ל"ה מצי למיתני ואם לאו פטורה, ולאשמועינן דאין הטבל אוסר שלא במינו בכ"ש, שהרי בגונא דהשאור הוא טבל, ה"ה חייבת אף בדליכא רוב דגן, וע"כ הוא דתני דאם יש בה טעם דגן חייבת.[[5]](#footnote-6)

**ד**

יא] ויש לסייע לדברינו גם מד' הרשב"א בסוף שער א', ז"ל, והא דקתני אדם יוצא יד"ח בפסח ואסיקנא בגמ' דמערבא דאפי' רובה אורז, נראה לי דוקא בשיש בה כזית דגן בכדא"פ ובשאכל מתערובתה אכילת פרס, ויש מרבותינו שאמרו כל שיש בה טעם דגן ואפילו פחות מכזית מכדא"פ, והראשון נראה לי עיקר, עכ"ל.

והנה בפשוטו הי' נראה, דמש"כ הרשב"א דאינו יוצא יד"ח אלא בשיש בה כזית דגן בכדא"פ ואכל פרס מן התערובת, הוא לפ"מ דקי"ל כרשב"ג דאין האורז משלים לשיעור חיוב חלה, וע"כ ה"נ אינו משלים לשיעור כזית דמצה, וכמו שהביא הרשב"א בהמש"ד מתוספתא דרשב"ג אומר דאין אדם יוצא יד"ח בפסח עד שיהא בה כשיעור, אך לרבנן דרשב"ג דל"ב שיהא בדגן כשיעור חלה, והאורז משלים לשיעור, אף לענין מצה ל"ב שיהא בה כזית דגן בכדא"פ.

וצ"ל לפ"ז, דמש"כ הרשב"א דיש מרבותינו שאמרו כל שיש בה טעם דגן ואפי' פחות מכזית בכדא"פ, אין כונתו לד' הרמב"ם, דא"כ הרי אי"ז פלוגתא לענין מצה, אלא עיקר הפלוגתא הוא אם קי"ל כרשב"ג או כרבנן, ואי"ז במשמעות ד' הרשב"א, שלא הביא לד' יש מרבותינו אלא לענין מצה ולא לענין חלה, אלא כונתו לד' הרמב"ן דבדבריו בהל' חלה מבו' בפשוטו כן, דאף לרשב"ג אדם יוצא יד"ח מצה אף כשאין כזית בכדא"פ, ולא נתפרש היאך מפרש הרמב"ן להא דתניא דרשב"ג אומר דאין אדם יוצא יד"ח בפסח עד שיהא בה כשיעור.

יב] אמנם הנה באמת משמעות ד' הרשב"א דדבריו קיימי על מתניתין, ואף דמתניתין אתיא כרבנן דרשב"ג, מ"מ אינו יוצא יד"ח בפסח, אלא כשאכל כזית מן הדגן בכדא"פ, וע"ז הוא שהביא דיש מרבותינו שאמרו כל שיש בו טעם דגן ואפי' פחות מכזית בכדא"פ, ואין כונתו לד' הרמב"ן, (שלא מצינו בד' הרשב"א שהזכיר לד' הרמב"ן בהלכותיו, וכפי הנראה שלא הגיעו הלכות הרמב"ן לידיו), אלא כונתו לד' הרמב"ם.

ולפ"ז הרי מבו' להדיא בד' הרשב"א כמש"נ בדעתו, דאף לרבנן דרשב"ג דעיסת חטים ואורז חייבת בחלה אף כשאין בדגן בפנ"ע כשיעור, מ"מ לא חייל החיוב אלא על הדגן, והאורז בפטורו קאי, וה"נ אינו יוצא בה יד"ח מצה, אלא כשאוכל כזית מן הדגן, - וזה כמש"כ בחי' הגר"ח שהבאנו לעיל סק"ב, עיי"ש.

**ה**

יג] ואמנם בעיקר דברינו צ"ע, דאם אכן אף בעושה עיסה מחטים ואורז, לא חייל חיובא על האורז, וע"כ סגי להפריש לפי חשבון, א"כ מ"ט לא הק' הרשב"א בשער ג' אלא בהא דתנן דהנוטל שאור מעיסת חיטין ונותן לתוך עיסת אורז, דמ"ט לא פירש דאם יש לו פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון, ולא הק' כן על מתניתין דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז, דגם בזה אם יש לו פרנסה ממקום אחר מוציא לפי חשבון, וביותר, דע"ז ליתא למה שתירץ הרשב"א דסמך על מה ששנה במשנה זו שקדמה לה, שהרי משנה זו דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז, קדמה למשנה זו דאם יש לו פרנסה וכו'.

ועד"ז צ"ע גם במה שהוכיח הרשב"א שם דבכה"ג שנתערבו בעיסה מינים הפטורין לחלה ליכא לפטורא דמדומע, ממתניתין דהנוטל שאור מעיסת חטים וכו', ואם אכן דעת הרשב"א דבכל עושה עיסה מחטים ואורז לא חייל החיוב על האורז, א"כ מ"ט הוצרך הרשב"א להביא ממתניתין דהנוטל שאור מעיסת חטים, דבהך מתניתין מצינו לדחות דאיירי בנוטל שאור מעיסה שנתחייבה בחלה, וכמו שפירשו ש"ר, ולא הביא ממתניתין דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז.

יד] ושמא י"ל בזה, דאף דדעת הרשב"א דבעושה עיסה מחטים ואורז, אין האורז מתחייב בחלה, כ"ז הוא בגונא שרובה אורז, אך כל שרובה דגן, חייל החיוב אף על האורז, שהרי אף האורז הוי מכלל הלחם, וכל הא דאינו חייב בחלה, הוא משום דאינו מהמינים המחוייבים, וע"ז שפיר מהני דין ביטול ברוב, דיהא עליו ג"כ חיוב, - וע"כ שפיר ניח"ל להרשב"א הא דלא תני במתניתין דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז, דאם יש לו פרנסה ממקום אחר נוטל לפי חשבון, דהרי מתניתין איירי אף בכה"ג דרובה דגן, ולדעת ר' אילא בירושלמי איירי מתניתין רק בכה"ג, ובכה"ג נתחייב אף האורז בחלה, ולא סגי להפריש לפי חשבון.

וע"כ נמי לא הביא הרשב"א מהך מתניתין, דאין תערובת מינים הפטורין פוטרת מן החלה, כיון דבהך מתניתין יל"פ דאיירי בשרובה דגן, וכאשר כן ס"ל לר' אילא, - וע"כ אף דלדידן איירי מתניתין אף כשאין רובה דגן, וכמש"כ הרשב"א בשער א', מ"מ ניח"ל להרשב"א להביא ממתניתין דהנוטל שאור מעיסת חטים, דודאי דאין הדגן אלא מיעוט,[[6]](#footnote-7) וממילא דהאורז בפטורו קאי, ואפ"ה אינו פוטר את העיסה, ואכתי צ"ע בזה.

1. ומצינו כן בד' המרדכי בפסחים סימן תרי"א, וכתב דהוא העתק מן התוס', ז"ל, עושין עיסה אחר הפסח ומחמיצים בשאור של נכרי ומברכין על החלה, והא דתניא וכו' עיסה שנדמעה או נתחמצה בשאור של תרומה, ר"מ מחייב בחלה, ור' יהודה ור"י ור"ש פוטרים, ומסיים הלכתא כוותייהו וכו', היינו כשאין מן החולין ה' רבעים, אבל אם אחר שתסיר התרומה נשתיירו עדיין ה' רבעים חולין לפי חשבון תרומה שנתערבה חייבת בחלה, כן פירש ר"ש פ"ק דחלה, עכ"ל, והרי דס"ל דפטורא דמדומע, אי"ז דין מסוים בדימוע דתרומה, אלא הוא בכל גוונא דיש בכלל העיסה מקצת הפטור, וע"כ שפיר הי' שייך פטורא דמדומע אף בגונא דמקצת העיסה היא של נכרי, ואך דאף מדומע עצמו אינו פטור אלא בשאין בעיסה המחויבת כשיעור.

   והנה במק"א נת' בדעת הר"ש, דמש"כ לעיל בפ"ק ע"פ הירושלמי דהא דמדומע פטור מן החלה היינו רק כשאין בחולין כשיעור, היינו רק בפי' מתניתין דהתם דתנן דהמדומע פטור מן החלה, דמשמע דהוא אף בחלה דאורייתא, אך פלוגתא דתנאי בנדה בדין עיסה שנדמעה או שנתחמצה בשאור של תרומה, איירי כשיש בחולין כשיעור, דאם אין בחולין כשיעור, הרי דאף למ"ד דחלה דאורייתא ודימוע דרבנן, ל"מ חלק התרומה להשלים לכשיעור, דביטול ברוב ל"מ לחדש דינים על המיעוט, - וזהו הא דתנן בפ"ג מ"ב דנדמעה עיסתה עד שלא גלגלה פטורה משגלגלה חייבת, אשר בע"כ איירי שיש בחולין כשיעור, דאל"כ מ"ט כשנדמעה משגלגלה חייבת, - וזהו גם מש"א בירושלמי בפ"ד דקב מדומע באמצע אינו מצרף, אשר בפשוטו מבו' מזה דאף החולין שבדימוע אינם ראויים להתחייב.

   אך בד' המרדכי מבו' דלא כן, אלא אף פלוגתא דתנאי בדין עיסה שנדמעה, איירי כשאין בחולין כשיעור, והא דלמ"ד דחלה דאורייתא ודימוע דרבנן ה"ה חייבת, הוא או משום דמהני דין ביטול ליתן דינים על המיעוט, או משום דכל שבטל תורת תרומה מיני', ממילא הוא מתחייב בחלה, (ונפ"מ אם הך מ"ד מחייב גם בשאור של נכרי וכו' כשאין בחלק הישראל כשיעור), - וקשיא טובא לדידי' ממתניתין דנדמעה עיסתה משגלגלה חייבת, וממש"א דקב מדומע אינו מצרף, וכנ"ל, וצ"ע בזה. [↑](#footnote-ref-2)
2. וצ"ל לפ"ז, דהא דמדמי הרשב"א גוונא דהכא דנתן שאור שהורמה חלתו להתם, אף דהכא ליכא לדין דימוע, הוא משום דהכא ל"ב לדין דימוע, אלא בלא"ה אין השאור בטל בעיסה, וכמש"כ הרשב"א שם לעיל מינה, ואף לפמש"כ הרשב"א דאם טכ"ע לאו דאורייתא, כל הא דאינו בטל הוא רק בשיש כזית בכדא"פ, כ"ז הוא לדינא דאורייתא, אך מדרבנן אינו בטל בכל גוונא, וע"כ סגי בזה לפטור מחלה בזה"ז דרבנן, דומיא דדימוע דרבנן דמהני לפטור.

   והנה נתחדש לפ"ז, דהא דשאור לא בטל, הוא אף בשאור של היתר שנתערב באיסור, וזה דלא כהמבו' בד' המהרי"ט אלגאזי ועוד מרבוותא דהיתר בטל באיסור אף כשהוא נותן טעם, וע"כ נקטו דהעושה עיסה מן החטים ומאחד משאר מינים, דאם החטים הם רוב, בדין דיצטרפו אף שאר המינים לשיעור, מדין ביטול ברוב, ובמנחת ברוך תמה ע"ז, דאף דיש בהעיסה טעם דגן, הרי יש בה גם טעם שאר מינים, ומ"ט הם בטלים, ובדעת המהריט"א ודעימי' צ"ל דבהיתר ליכא להך דינא דכל שהוא נו"ט אינו בטל, ודברהם מתישבים לפ"ד הגר"ח דדינא דטכ"ע הוא איסור שאסרה תורה את הטעם, ומכח זה הוא דאינו בטל, ונקט דגם הא דטעמו וממשו אינו בטל הוא רק מכח זה, אך לפי המבו' מד' הראשונים דהא דטעמו וממשו לא בטל הוא דין בפנ"ע, צ"ע אם יש טעם לומר דהיתר בטל באיסור אף בטעמו וממשו. [↑](#footnote-ref-3)
3. ובזה נתישב גם מש"כ הגר"ח בדעת הרמב"ם דאף דהעושה עיסה מחטים ואורז חייבת אף כשאין בדגן כשיעור, מ"מ האורז עצמו בפטורו קאי.

   דהנה לכאו' יש להעיר ע"ז, ממש"כ הרמב"ם בפ"ו מביכורים הי"א, ז"ל, אפי' הי' השאור חטים לתוך עיסת אורז, אם יש בה טעם דגן חייבת בחלה ואם לאו פטורה, עכ"ל, והרי שהביא לדינא דהנוטל שאור מעיסת חטים, בנוטל שאור חטים שלא נתחייב בחלה, והוא לטעמי' דס"ל דהעושה עיסה מחטים ואורז חייבת אף כשאין בדגן כשיעור, - אך צ"ע, היאך למד לזה ממשנתינו, הרי משנתינו מתפרשת דחייבת בחלה מדין תערובת טבל, שהרי כיון דאף היכא דאיכא לדינא דגרירה, אין האורז מתחייב בחלה, א"כ ליכא נפ"מ בדינא דגרירה טפי מבדין תערובת טבל, וא"כ היאך מצינו ללמוד ממשנתינו דאיכא בכה"ג דנותן שאור וכו' גם לדינא דגרירה.

   ובע"כ מזה כמש"נ, דאף דמתניתין איירי בנוטל שאור טבל, וכדתנן בסיפא א"כ למה אמרו הטבל אוסר בכ"ש, מ"מ איירי נמי בנוטל שאור חטים שלא נתחייב בחלה, וגם בזה קתני דאם יש בה טעם דגן חייבת, ובכה"ג הוי החיוב מדין גרירה, וזהו שהביא הרמב"ם לדין זה, וז"ב. [↑](#footnote-ref-4)
4. וי"ל בזה בפשיטות, אי נימא דבעושה עיסה מחטים ואורז מתחייב אף חלק האורז בחלה, וזהו דתני בנוטל שאור וכו' דאם יש בה טעם דגן "חייבת" בחלה, והיינו דכולה חייבת ואף חלק האורז, - וע"כ אף דאיירי הך מתניתין בנוטל שאור טבל, מ"מ שפיר הו"ל למיתני דאם רובה דגן וטעמה דגן חייבת בחלה, שהרי הא דחייבת כולה בחלה הוא רק בכה"ג דרובה דגן, והא דתני דאם יש בה טעם דגן חייבת, הוא כדי לאשמועינן דאם אין בה טעם דגן לי"ב חיובא כלל, ואינה נאסרת משום תערובת הטבל, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-5)
5. והעירוני, דבזה מתפרש עיקר מש"כ הרשב"א שם דהא דתני ברישא אם יש בה טעם דגן חייבת, אף דל"ד הוא אלא בעינן גם רובה דגן, הוא משום אגב מתניתין דהנוטל שאור מעיסה של חטים וכו', דבההוא איצטריך למיתני אם יש בה טעם וכו', - והנה אי נימא דהתם הא דחייבת בחלה הוא משום דהשאור שהוא חייב בחלה אוסר את כל העיסה בתערובתו, וע"כ הוא אוסר בנותן טעם, א"כ מ"ט הוי זה טעם דמכח זה תני הכי אף במשנתינו, הרי דינא דמשנתינו ודינא דהתם לא שייכי כלל זל"ז, - אך לפמש"נ הוא מתפרש היטב, דכיון דגם מתניתין דהנוטל שאור וכו' איירי אף בשאור שעדיין לא נתחייב בחלה, ובכה"ג הרי דהא דהיא חייבת בחלה, הוא מכח דינא דמשנתינו דהעושה עיסה מן החטים ומן האורז, ע"כ כיון דהתם איצטריך למיתני בזה אם יש בה טעם דגן, לאשמועינן דאם אין בה טעם דגן אי"ז אוסר, אף בשאור שלא הורמה חלתו, ע"כ תני הכי אף במשנתינו, ודו"ק. [↑](#footnote-ref-6)
6. והנה אמנם לגיר' דילן בירושלמי, אמרינן דלדעת ר' אילא מתפרש גם מתניתין דהנוטל שאור, דאיירי ברובה דגן, אך לגיר' הרשב"א בשער א' לא נתפרש כן להדיא, עיי"ש, וצ"ע. [↑](#footnote-ref-7)